tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זהו המחזה השני של אוריפידס בעל אותו שם.
המחזה הראשון שהועלה לא הגיע לידינו, והוא מכונה לפעמים "היפוליטוס הנעדר".
לפי ההשערות הקהל לא אהב את דמותה של פיידרה, שהוצגה כרודפת תאוות משגל בלתי-מרוסנת, מה שגרם לו לסיים את התחרות במקום האחרון.
המחזה מתרחש בטרויזן, כפר בצפון מזרח הפלופונסוס.
תסאוס, מלך אתונה, נמצא בגלות מרצון בשל רצח מלך מקומי ובנו.
את בנו הממזר היפוליטוס, שילדה לו מלכת האמזונות היפוליטה, מאמץ מלך טרויזן, פיתאוס.
בתחילת המחזה מסבירה אפרודיטה על התחמקותו של היפוליטוס מעבודתה ועל התמסרותו לאלת הציד, ארטמיס.
בשל אי-ציותו לה, מעוניינת אפרודיטה להרע להיפוליטוס, ו"יורה" בפיידרה, אמו המאמצת, חצי אהבה הגורמים לה ליפול באהבתו.
היפוליטוס מופיע עם מלוויו, משבח את פסלה של ארטמיס ובז לזה של אפרודיטה.
משרת מתריע בו על כך אך הוא מתעלם.
המקהלה, המורכבת מבנות טרויזן הצעירות, נכנסת ומתארת איך פיידרה, אשת תסאוס, צמה במשך שלושה ימים.
פיידרה מופיעה חולה עם האומנת שלה, וזו האחרונה מפצירה בה שתגיד לה את סיבת חוליה.
לאחר מסע שכנועים מתוודה פיידרה על אהבתה להיפוליטוס, מה שמפתיע את האומנת והמקהלה.
פיידרה מסבירה שבחרה להרעיב את עצמה למוות, לאחר שכל דבר שניסתה לא העלה רפואה בידה, כדי למות בכבוד ולא לבגוד בבעלה.
מהר מאוד האומנת משנה את גישתה ומודיעה לה על תרופת פלא שיש לה, בעוד בליבה תכנונים אחרים.
האומנת הולכת להיפוליטוס ומספרת לו על אהבתה של פיידרה, לאחר שהשביע אותו לבל יספר לאיש.
היפוליטוס מקבל את הידיעה בזעזוע עמוק ומעוניין לספר לאביו על כך במהירות האפשרית.
פיידרה מבינה את האסון אליו נקלעה ומתאבדת בתלייה.
תסאוס חוזר ומגלה את גופתה המתה של אשתו.
המקהלה הושבעה לא לגלות ועל כן לא אומרת לו דבר.
הוא מגלה כתב פלסתר מגולגל בכף ידה, שטוען שהיפוליטוס פיתה אותה לשכב עמו.
תסאוס מתמלא חימה ומקלל את בנו למות או לצאת בגלות.
כדי לתת תוקף לשבועה קורא תסאוס לאביו, האל פוסידון, שהבטיח לו שלוש משאלות.
היפוליטוס נכנס וטוען לחפותו, אך לא יכול לגלות את האמת כיוון שנשבע לאומנת.
תסאוס לא משתכנע ומגרש את בנו.
שליח מגיע ומספר לתסאוס על האסון שקרה להיפוליטוס: כשעזב במרכבתו את הממלכה, יצא שור שואג מהים, הפחיד את סוסיו וגרם להם לסטות מהדרך אל הסלעים.
היפוליטוס נפצע ושרוי במצב רע.
השליח טוען לחפותו של היפוליטוס ואפילו כנגד מחווה גדולה יותר של נשים, אך תסאוס מתמיד בעמדתו.
כעסו של תסאוס נרגע עקב פציעתו של היפוליטוס.
ארטמיס מתגלה לתסאוס ומאשימה אותו ברצח בנו: הוא פעל ביהירות ובמהירות ולא חיכה לבירור הדברים מאת נביא או מאות הציפורים.
תסאוס מבין את טעותו ואת שקרה של אשתו.
היפוליטוס מוטל בין חיים ומוות.
ברגעיו האחרונים של המחזה היפוליטוס מוחל לאביו, הם מחליפים עוד מספר דברים, ומת.
אוריפידס, היפוליטוס, הוצאת שוקן, 1992, בתרגום אהרון שבתאי.
היפוליטה על פי המיתולוגיה היוונית והרומאית, הייתה מלכת האמזונות, ובתו של אל המלחמה ארס.
מוכרת בעיקר בשל האגדות על קורותיה עם הרקולס וחגורת הקסמים שלה, וכן קורותיה עם תסאוס מלך אתונה העתיקה.
מאחר שהמיתוסים המסופרים על היפוליטה הם מגוונים ושונים זה מזה בגרסאותיהם, יש הסוברים שרבים מהסיפורים מכוונים לנשים שונות, ולא להיפוליטה אישית.
המפגש עם הרקולס וחגורת הקסמים
על פי האגדה, היפוליטה הייתה חוגרת, כסמל של כוחה, חגורה קסומה מעשה ידיו של אביה, אל המלחמה - ארס.
על הגיבור היווני המיתולוגי הרקולס הוטל להביא את החגורה הזאת עבור אדמטה נסיכת מיקנה, בתו של אוריסת'אוס מלך טירינס, ובשל כך יצא למסע אל ארץ האמזונות.
על פי רוב גרסאות האגדה, היפוליטה קיבלה את הרקולס בחביבות והבטיחה לתת לו את החגורה.
אך האלה הרה, שרדפה בחמתה כל הימים את הרקולס, לבשה דמות אמזונה ושכנעה את שאר האמזונות, נתינותיה ומשרתותיה של היפוליטה, כי הרקולס מנסה לשבות את מלכתן.
כתוצאה מכך, התנפלו האמזונות על הרקולס כשבילה בחברתה של היפוליטה באונייתו.
הרקולס חשב שהיפוליטה עצמה ציוותה על נתינותיה להתקיפו, ולכן הרג אותה ולקח את חגורתה.
במיתוס של תסאוס, מלך אתונה העתיקה, הצטרף תסאוס להרקולס במסע שלו לארץ האמזונות, או יצא למסע נפרד מאוחר יותר, והוא היה מי שנפגש עם היפוליטה.
גרסאות אחדות מספרות שתסאוס חטף אותה, גרסאות אחרות מספרות שהרקולס ביצע את החטיפה, אך לאחר מכן נתן אותה לתסאוס כשלל, ואילו גרסאות אחרות מספרות שהיפוליטה התאהבה בתסאוס ובגדה באמזונות בכך שיצאה איתו מרצון, בניגוד לחוקי האמזונות, שראו בגברים משרתים ועבדים בלבד.
מכל מקום, היא נלקחה לאתונה, שם הועברה לארמונו של תסאוס, בהיותה האמזונה היחידה שנישאה אי פעם.
בכמה מגרסאות האגדה, האמזונות זעמו על הנישואין ותקפו כתוצאה מהם את אתונה במלחמה המפורסמת, שבה הובסו על ידי כוחות אתונאים תחת פיקודו של תסאוס או הרקולס.
בחלק מהגרסאות מסופר שתסאוס מאוחר יותר גירש את היפוליטה על מנת להינשא לפדרה.
לאחר גירושים אלו, היפוליטה הזעיקה את האמזונות נתינותיה כדי לתקוף את טקס החתונה.
כאשר השומרים סגרו את הדלתות על התוקפות, חלק מהגרסאות מספרות שתסאוס הרג אותה בצורה ישירה במהלך הקרב, וגרסאות אחרות מספרות שהיא נהרגה בטעות על ידי אמזונה אחרת, מולפאדיה, או שנהרגה בטעות על ידי אחותה פנתסיליאה במהלך הקרב או בתקרית נפרדת.
על פי המסופר, רוצחתה של היפוליטה מאוחר יותר נהרגה על ידי תסאוס או אכילס.
כמה מהגרסאות מציירות את תסאוס באור חיובי יותר, ואומרות שהיפוליטה מתה לפני שהוא ופדרה נישאו, והקרב הנזכר כלל לא התרחש.
עוד גרסה שמובאת על ידי סופרים עתיקים מספרת שהאמזונה המדוברת כלל לא הייתה היפוליטה, אלא אחת מאחיותיה - אנטיופ, מלניפה או גלאוס.
יתר על כן, ישנן גרסאות המשלבות את הסיפור של הרקולס ושל תסאוס, על פיהן הרקולס חוטף והורג את היפוליטה בעוד תסאוס, בסיוע סת'נלוס וטלאמון, חוטף ונושא את אחותה של היפוליטה, אנטיופ.
בגרסאות אחרות, היפוליטה או אחותה אנטיופ נישאו לתסאוס וילדו לו את בנו היפוליטוס.
היפופוטם גורגופס (שם מדעי: Hippopotamus gorgops; מילולית: "היפופוטם הגורגונה") הוא מין של יונק נכחד ממשפחת ההיפופוטמיים אשר חי באפריקה בסוף תקופת המיוקן ותחילת תקופת הפליסטוקן, אז היגר לאירופה.
מאובניו תוארו בידי המדען הגרמני ווילהלם אוטו דיטריך ב-1928.
היפופוטם זה היה דומה מעט להיפופוטם המצוי אך היה גדול יותר באורך 4.3 מטרים, גובה 2.1 מטרים ומשקל של 3,900 ק"ג.
בדומה להיפופוטם המודרני, היה בעל עיניים מוגבהות יותר משאר הגולגולת וצורתם הזכירה מעט מחושים, דבר שסייע לו, ככל הנראה, לראייה משופרת מתחת למים.
ייתכן שחי במים עמוקים יותר מההיפופוטם המודרני.
ייתכן שהיפופוטם זה שרד עד מעט לפני עידן הקרח האחרון.
היפופוטם אנתיקוס (שם מדעי: Hippopotamus antiquus) הוא מין של מכפיל פרסה נכחד ממשפחת ההיפופוטמיים אשר חי ברחבי אירופה בתקופת הפליסטוקן שלפני עידן הקרח האחרון ולא שרד עד לתקופת ההולוקן, אולי כתוצאה מציד אנושי.
מאובניו נחקרו ב-1822 בידי החוקר הצרפתי אנסלם גטאן דסמרסט והתגלו בספרד, בריטניה, יוון ונהר הריין שבגרמניה והוא היה אחד מההיפופוטמים שהיגרו מאפריקה לאירופה, אולי כתוצאה מרעב ונדידה מרובה.
היפופוטם פרהיסטורי זה דמה במראהו להיפופוטם גורגופס והגיע גם הוא לאורך של ארבעה מטרים, לגובה של מעל שני מטר בכתפיים ולמשקל קרוב לארבע טונות, הרבה יותר מההיפופוטם המצוי.
הוא היה בעל מבנה לסתות ענקיות בעלות שיניים חדות, באמצעותם נלחם מול יריביו על נקבות, בדומה להיפופוטמים מודרניים.
היפופוטם קפריסאי גמדי (שם מדעי: Hippopotamus minor) הוא מין של היפופוטם נכחד קטן-ממדים שהיה אנדמי לאי קפריסין.
הוא משויך לסוג היפופוטם בו מצוי גם ההיפופוטם המצוי.
הוא חי בין סוף הפליסטוקן עד לתחילת ההולוקן בטווח של 0.1–0.781 מיליון שנה.
היפופוטם זה הגיע על פי ההערכות לגובה 76 ס"מ, לאורך 121 ס"מ ולמשקל של 200 ק"ג, מה שהופך אותו למין הקטן ביותר של היפופוטם, אף שאינו רחוק מגודלו של ההיפו הננסי שמשקלו הממוצע 270 ק"ג.
דבר זה נגרם כתוצאה מגמדיות איים שעבר במהלך הפליסטוקן.
האי קפריסין היה שומם במשך 9,000 מטורפים גדולים וההיפופוטם הגמדי היה המין הגדול ביותר בה.
ואולם הוא לא היה יכול לעמוד בכלי הנשק שהביאו המתיישבים הראשונים בקפריסין שהכחידו אותו לפני 11,000 עד 9,000 שנה בקירוב מכיום.
עדויות מאתר חפירות מדרום ללימסול מרמזות על ציד מכוון שאולי גרם להכחדה.
היפופוטם זה היה אחד מההיפופוטמיים שעברו גמדיות במהלך הפליסטוקן כשלצידו חי היפופוטם כרתים גמדי (Hippopotamus creutzburgi) מהאי כרתים וגם נכחד באותה תקופה.
היפופוטם כרתים גמדי (שם מדעי: Hippopotamus creutzburgi) הוא מין של היפופוטם נכחד קטן-ממדים מהסוג היפופוטם שהיה אנדמי לאי כרתים שביוון.
מאובני היפופוטם זה התגלו בהרי דיקטי במהלך המאה ה-20 וסווגו לראשונה ב-1966 ותוארכו לתקופה שלפני 800,000 שנה, במהלך אמצע תקופת הפליסטוקן.
באותה תקופה היו מספר היפופוטמים שעברו גמדיות איים וחיו באיי הים התיכון כמו היפופוטם קפריסאי גמדי מקפריסין אשר שרד עד ההולוקן.
היפופוטם זה דמה במראהו להיפופוטם המצוי יותר מאשר להיפו הננסי על אף שממדיו דמו לאלה של האחרון (שלא עבר תהליך גמדיות איים).
מעריכים שהיו לו שני תת-מינים שנבדלו בגודלם:
היפופוטם מלטזי (שם מדעי: Hippopotamus melitensis) הוא מין נכחד של היפופוטם קטן שהשתייך לסוג היפופוטם.
הוא היה אנדמי לאי מלטה שבים התיכון במהלך הפליסטוקן ובדומה למיני היפופוטם דומים כמו היפופוטם כרתים גמדי והיפופוטם קפריסאי גמדי, עבר גמדיות איים.
היפופוטם זה החל להגר למלטה מיבשת אירופה לאחר האירוע המסיני בו התייבש הים התיכון ממרבית מימיו ועידד הגירה למרכזו.
האי מלטה היה נטול טורפים, מה שמשך את ההיפופוטם ויצורים נוספים לאי עד שהים חזר ובידד אותו.
מרבית המאובנים שלו התגלו במערת אר דאלם שבדרום-מזרח מלטה, מערה מפורסמת בה נמצאו מינים רבים של יונקים גמדיים לרבות הפיל פליאולוקסודון פלקונרי ופליאולוקסודון מנאידריינסיס.
היפומוביל היה כלי תחבורה בתצורת תלת-אופן שנבנה בצרפת בשנת 1862 על ידי המהנדס הבלגי אטיין לנואר (Étienne Lenoir ).
"היפומוביל" (Hippomobile) פירושו היה "רכב רתום לסוסים".
ה-"היפומוביל" היה הדגם השני של כלי-רכב שבנה "אטיין לנואר", לאחר ב-1859 המציא בצרפת את מנוע הבעירה פנימית הראשון שהיה בעל ערך שימושי.
הוא התבסס על גז פחמי שנשאב לתוך הצילינדר בתחילת כל פעימה ואז הוצת כדי לדחוף את הבוכנה לצד השני של הצילינדר.
תהליך זה חזר על עצמו גם בצד השני של הצילינדר ולפיכך מנוע זה היה בעל פעולת שרפה כפולה.
ה"גז הפחמני" היה קרוי גם "גז עירוני".
הרכבו בדרך כלל היה: כ- 51% מימן, 15% חד תחמוצת הפחמן, 21% מתאן, 10% פחמן דו-חמצני וחנקן.
זה היה מנוע דו-פעימתי באמצעות ניצוץ חשמלי.
המודל הקדום ביותר רץ על מימן שנוצר על ידי אלקטרוליזה ממים.
בשנת 1862 דגם ה"היפומוביל" נסע בהצלחה את מסלול 11.5 ה-ק"מ מפריז עד "ג'וינוויל-לה-פונט" ("Joinville-le-Pont" ) ובחזרה, במהירות של כ-3 קמ"ש, מהירות ממוצעת פחות מזו של אדם מהלך (כנראה שהיו תקלות).
השלדה כללה תיבה גבוהה ומלבנית.
הספסל לנהג ולנוסע הקדמי מוקם בקדמת הרכב, ספסל שני מוקם במיקום יותר נמוך מאחוריו.
שאר החלל תפס אזור טעינה.
מתחת היה תא עץ עם טכנולוגיית של הכונן.
המנוע הותקן לרוחב באמצע והניע גלגל אחורי דרך שרשרת.
מכל תערובת הדלק נבנה מאחור, ומערכת ההצתה מוקמה בינו לבין המנוע.
ציר הגלגל הקדמי המונע הושעה משני הצדדים על ידי קפיצי עלים אליפטיים כפולים, הציר האחורי לא היה קפוץ.
המנוע דמה בתפקודו למנוע קיטור.
זה היה מנוע חד צילינדר, דו פעימתי ללא דחיסה עם בקרת חילופי גז שטוחה, הצתה חיובית וקירור מים.
תערובת האוויר-דלק נשאבה פנימה לסירוגין משני צדי הצילינדר ואז נדלקה בנפרד.
שסתום השקופיות השטוח ששימש לשליטה מונע על ידי גל הארכובה באמצעות שליטה על ידי וסת צנטריפוגלי.
יעילותה של תפוקת המנוע נעה סביב 3%.
צריכת הדלק הייתה אפוא גבוהה מאוד, וזה תקף גם לצריכת חומרי הסיכה.
מערכת ההצתה הייתה מאוד לא אמינה ולעיתים קרובות נכשלה.
היפופוטם מג'ור (שם מדעי: Hippopotamus major) הוא מין נכחד של מכפיל פרסה ממשפחת ההיפופוטמיים שהתקיים באירופה בתחילת עד לאמצע הפליסטוקן לפני 1.81 עד 0.126 מיליון שנה.
מאובניו התגלו לראשונה בבריטניה ותוארו על ידי החוקר הצרפתי ז'ורז' קיוויה ב-1824. פירוש השם של המין "major" פירושו: "גדול".
המאובנים שלו התגלו בעוד מדינות במערב אירופה ביניהם: צרפת, הולנד, ספרד ואיטליה, אם כי ייתכן שמבלבלים בינו לבין היפופוטם גורגופס או היפופוטם אנתיקוס שחיו לצידו.
היפופוטם זה הגיע על פי מדידה של הגולגולת למשקל של 4,000 ק"ג, כך שהיה כפול מההיפופוטם המודרני.
הוא חי ככל הנראה במקווי מים שתמכו במשקלו ובעזרת לסתותיו נלחם על נקבות.
היפופוטם זה התקיים לצד הניאנדרתלים שאולי הכחידו אותו לבסוף במשך עידן הקרח שלפני 126 אלף שנה מזמננו.
היפופוטם פנטלנדי (שם מדעי: Hippopotamus pentlandi) הוא מין נכחד של היפופוטם גמדי, אשר התקיים במשך הפליסטוקן ומאובניו התגלו בסיציליה.
מין זה עבר גמדיות איים בדומה למינים קרובים כמו היפופוטם מלטזי, היפופוטם קפריסאי גמדי והיפופוטם כרתים גמדי - כולם התפתחו לאורך איי הים התיכון עד האירוע המסיני, בו עברו גמדיות.
בהשוואה לשאר ההיפופוטים הגמדיים הוא היה גדול יחסית, במשקל של עד 350 קילוגרם בקירוב ואורך 180 סנטימטרים, אך עדיין היה קטן מאוד ביחס להיפופוטם המודרני שיכול להגיע למשקל של 3 טונות.
המין התגלה בממצאים בסיציליה, רובם שרידי לסתות וחלקי גולגולת והוגדר בידי החוקר הגרמני כריסטיאן אריך הרמן פון מייר (Christian Erich Hermann von Meyer) ב-1832.
לא ברור ממה נכחד, אך ייתכן שבדומה לקרוביו הגמדיים הוא נכחד עם הגעת ראשוני האנשים לאיים בסביבות 5,000 לפני הספירה.
היפוליטה היא דמות משנה בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס וונדר וומן ביקום DC של DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בתור הזהב של הקומיקס בחוברת All-Star Comics #8 מדצמבר 1941, ונוצרה על ידי הכותב ויליאם מולטון מרסטון והמאייר הארי ג'.
דמותה מבוססת על מלכת האמזונות היפוליטה מהמיתולוגיה היוונית.
היפוליטה היא מלכת האמזונות באי תמיסקירה, אמה של דיאנה ובמספר המשכויות גם אמה המאמצת של דונה טרוי.
בסיפור המקור של הדמות, היא שכנה באמזוניה בימיה של יוון העתיקה, עד אשר הולכה שולל בידי הרקולס, שרדף אחריה וגבר עליה כשהיה תחת השפעתו של אל המלחמה מארס.
היא הצליחה להביס אותו בעזרת אבנט קסום שלבשה, אך הוא תעתע בה כדי שתסיר את האבנט וגנב אותו.
עקב כך, האמזונות איבדו את כוחות העל שלהן ואת תמיכתה של אפרודיטה.
בסופו של דבר, מעשיהן נסלחו, אך הן אולצו לענוד צמידים שנועדו להזכיר להן שלא להתפתות למרמתם של גברים.
כדי להשיב לעצמן את מעמדן, נגזר על האמזונות לעזוב את עולם האדם ולעבור אל האי פרדייז.
במקום זה הן ביססו חברה ותרבות משלהן, בהיותן חופשיות מהרוע שבעולם האדם.
הן יהיו אלמותיות כל עוד הן יישארו באי פרדייז והיפוליטה תשמור על האבנט הקסום שלה.
מרבית ההיסטוריה שבסיפור המקור הורחבה ואף שוכתבה מחדש בתקופת העידן המודרני של הקומיקס.
דמותה של היפוליטה מופיעה בסדרת הטלוויזיה משנות ה-70 "אשת חיל" בגילומן של השחקניות קלוריס ליצ'מן, קרולין ג'ונס וביאטריס סטרייט.
עיבוד קולנועי ראשון של הדמות היה בסרט היקום הקולנועי של DC "וונדר וומן" בגילומה של קוני נילסן, ששבה לגלם אותה ב"ליגת הצדק", "וונדר וומן 1984" ו"ליגת הצדק: גרסת סניידר".
היפוליטה היא דמות בדיונית של גיבורת-על המופיעה בחוברות הקומיקס תור ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Thor #127 מאפריל 1966 ונוצרה בידי הכותב סטן לי והמאייר ג'ק קירבי.
הדמות מבוססת על מלכת האמזונות היפוליטה מהמיתולוגיה היוונית.
היפוליטה היא בתם של אל המלחמה ארס ואותררה האמזונה וכן אחותו החורגת של פובוס.
היא ואחיותיה האמזונות היו עוזרות לחרחר מלחמה, וגונבות את הילדות מאימותיהן כדי להגדיל את צבאן.
הקבוצה הגנה על האלה העגלה איו כטובה לסבה זאוס.
אחרי שנים רבות בהם שלטה באמזונות, היפוליטה פגשה את הרקולס כאשר הוא, יאסון והארגונאוטים נחתו ליד העיר הבצורה שלה תמיסקירה.
הם ניסו לגנוב את האבנט הקסום של היפוליטה וכן כמה שיותר עבדים שיוכלו למצוא.
אחותה של היפוליטה, אנטיופה, חששה לחיי אחותה והתחזתה אליה מרצונה החופשי.
יאסון חשב שמדובר במלכת האמזונות, חטף אותה והפך אותה לכלתו.
לשניים נולד תינוק בשם היפוליטוס, שנקרא על שם אחותה האהובה.
בתחילה, היפוליטה נטרה להרקולס טינה על פלישתו אך בסופו של דבר התאהבה בו.
במשך העידנים היא ניסתה לזכות בליבו, אך ללא הועיל.
עקב כך נוצרה בין השניים מערכת יחסים של אהבה/שנאה.
בתקופת העידן המודרני של הקומיקס, היפוליטה עזרה לפלוטו, האל הרומי של השאול, בתוכניתו לנקום בהרקולס.
דרך מעשה תרמית, הוא קשר אותו לממלכתו האדס, אך תור נחלץ לעזרתו.
היפוליטה גם הקימה דור חדש של אמזונות לוחמות להן קראה ה"בקאיה", שהיו מורכבות מנשים חסרות בית מהעיר ניו יורק.
הקבוצה נכנסה לעימותים עם ארבעת המופלאים ואקס-מן.
מאוחר יותר, הדמות מופיעה בדפי חוברות Incredible Hercules כשהיא מבקרת את אביה ארס בניסיון לרתום אותו לאחת ממזימותיה של הרה.
ארס מנער אותה מעליו, וכאשר היא חוזרת היא נרצחת בידי בתה ארטום, שעייפה מהאובססיה של אמה להרקולס.
במהלך קשת הסיפור "שלטון אפל", היפוליטה היא אחת מהאנשים המתים של ארבוס כאשר הרקולס מגיע לשאול.
בהמשך, הלה מקימה את היפוליטה מהמתים כדי לעזור לולקיריור להביס את עלמות המגן מאבדון.
היפוליטה, שכעת ידועה בכינוי "האישה הלוחמת", מצטרפת לקבוצת הדפנדרס חסרות הפחד.
להיפוליטה יש כוחות, מהירות וסיבולת על-אנושיים והיא אלמותית, מה שאומר שהיא אינה מזדקנת.
כמו כן, היא מיומנת בקרב פנים אל פנים ומחזיקה בכפפת השריון של ארס, שמגבירה את כוחותיה לאין שיעור.
היפומי אבה (ביפנית: 阿部一二三; באנגלית: Hifumi Abe; נולד ב-9 באוגוסט 1997) הוא ג'ודוקא יפני המתחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג, פעמיים אלוף אולימפי מטוקיו 2020 ופריז 2024, וארבע פעמים אלוף עולם מהשנים 2017, 2018, 2022 ו-2023.
אבה נולד בעיר קובה שביפן.
אביו, קוג'י, הוא כבאי בתחנת מכבי אש בעיר קובה.
בגיל שש החל אבה להתאמן בג'ודו ובעת לימודיו בחטיבת הביניים זכה לראשונה בטורניר לאומי בקטגוריית המשקל עד 55 ק"ג.
כתלמיד תיכון זכה מספר פעמים באליפויות התיכונים הלאומיות.
אחותו אוטה, היא גם ג'ודוקא מצליחה.
בשנת 2014 הגיע אבה למספר הישגים בתחרויות בינלאומיות לגילאי נוער, כאשר זכה במדליית זהב באולימפיאדת הנוער בנאנג'ינג, ובמדליית כסף באליפות העולם לנוער, שנערכה בפורט לודרדייל.
בדצמבר של אותה השנה, בגיל 17, זכה אבה במדליה הראשונה שלו בתחרות בינלאומית לבוגרים, כאשר זכה במדליית הזהב בגראנד סלאם טוקיו היוקרתי לאחר ניצחון בגמר על גולן פולק הישראלי.
באליפות העולם 2017, שנערכה בבודפשט, זכה אבה במדליית הזהב בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג.
את שני הקרבות הראשונים הוא ניצח באיפון, ובשמינית הגמר ניצח בניקודי ווזארי את ז'ואאו כריסוסטומו הפורטוגלי.
ברבע הגמר, התמודד אבה מול גאורגי זנטראיה האוקראיני, וניצח באיפון דקה ו-47 שניות מפתיחת הקרב, לאחר תרגיל סיאו-נגי מוצלח.
בחצי הגמר, הוא ניצח באיפון את ואזה מרגוולשווילי הגיאורגי, 46 שניות לסיום הקרב, לאחר תרגיל ריתוק בשם קסה-גטאמה.
בגמר התמודד מול מיכאל פולאייב הרוסי וניצח באיפון 2 דקות ו-37 שניות מפתיחת הקרב, לאחר שביצע בהצלחה תרגיל בשם סודה-צוריקומי-גושי, שהטיל את יריבו על גבו.
באליפות העולם 2018, שנערכה בבאקו, זכה אבה בפעם השנייה ברציפות בתואר העולמי.
את שני הקרבות המוקדמים הוא ניצח באיפון, ובשמינית הגמר הוא ניצח את דניס ויירו הרומני בניקוד ווזארי, לאחר תרגיל סיאו-נגי.
ברבע הגמר הוא ניצח את גאורגי זנטראיה האוקראיני 50 שניות מפתיחת הקרב, לאחר שני ניקודי ווזארי המשתווים לאיפון.
בחצי הגמר, פגש אבה את אן באול הדרום-קוריאני, ולאחר ארבע דקות ללא הכרעה, הקרב נכנס לזמן ניקוד זהב בו ניצח אבה לאחר תרגיל סיאו-נגה, שהעניק לו ווזארי.
בגמר הוא התמודד מול ירלאן סריקזאנוב הקזחי, וניצח באיפון דקה ו-11 שניות מפתיחת הקרב, לאחר תרגיל אוצ'י-מטה מוצלח.
באליפות העולם 2019, שנערכה בטוקיו, זכה אבה במדליית הארד.
הוא הגיע עד חצי הגמר בו הפסיד בוזארי לבן-ארצו ג'ושירו מרויאמה היפני, ונשר לקרב על הארד בו ניצח באיפון את מנואל לומברדו האיטלקי, בזמן ניקוד זהב.
באותה השנה הוא זכה גם בגראנד סלאם אוסקה.
לקראת אולימפיאדת טוקיו 2020, התחרה אבה ראש בראש עם ג'ושירו מרויאמה על הכרטיס היחיד של נבחרת יפן לאולימפיאדת טוקיו בקטגוריית המשקל של עד 66 ק"ג.
שני המתחרים בלטו מאוד בסבב העולמי ועל מנת לקבוע מי מבין השניים ייצג את יפן החליט איגוד הג'ודו היפני לערוך קרב ישיר בין שני המתחרים על הכרטיס לאולימפיאדה.
הקרב ארך כ-24 דקות והוא הקרב הארוך בהיסטוריה של ענף הג'ודו ובסופו הטיל אבה את מרויאמה בווזארי וזכה בכרטיס לאולימפיאדה.
לאחר הקרב פרץ אבה בבכי בלתי נשלט.
באולימפיאדת טוקיו 2020 זכה אבה בתואר האולימפי בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג.
הוא החל את דרכו בסיבוב השני בו ניצח באיפון את קיליאן לה-בלוש הצרפתי בתוך זמן ניקוד זהב.
ברבע הגמר הוא ניצח בווזארי את בסחו יונדונפרנליי המונגולי ובחצי הגמר ניצח באיפון את דניאל קרגנין הברזילאי.
בגמר אבה התמודד מול ואזה מרגוולשווילי הגיאורגי וניצח בווזארי לאחר שביצע תרגיל בשם סודה-צוריקומי-גושי קרוב לשתי דקות מפתיחת הקרב.
באותו היום, ניצחה גם אחותו אוטה, בקטגוריית המשקל של עד 52 ק"ג, וזכתה גם היא בתואר האולימפי.
בנוסף למדליה בתחרות האישית, זכה אבה במדליית כסף יחד עם נבחרת יפן בתחרות הקבוצתית.
באליפות העולם 2022 אשר נערכה בטשקנט שבאוזבקיסטן, זכה אבה בתואר העולמי בפעם השלישית כאשר לאחר שלושה ניצחונות באיפון בשלבים המוקדמים, הוא התמודד בחצי הגמר מול דניס ויירו ממולדובה וניצח בניקוד ווזארי לאחר תרגיל טאי-אוטושי.
בגמר הוא התמודד מול בן ארצו היפני ג'ושירו מרויאמה וניצח שוב בווזארי לאחר תרגיל אוצ'י-גאשי.
באליפות העולם שנה לאחר מכן אשר נערכה בדוחה שבקטר, זכה אבה בפעם השנייה ברציפות והרביעית בסך הכל בתואר העולמי.
לאחר ניצחונות בסיבובים הראשונים מול יריבים מאיטליה וספרד התמודד אבה בשלב רבע הגמר מול ואזה מרגוולשווילי הגיאורגי וניצח באיפון לאחר שני ניקודי ווזארי.
בחצי הגמר הוא ניצח את וואליד חיאר מצרפת תוך חצי דקה בעזרת תרגיל סודה-צוריקומי-גושי מוצלח ובגמר גבר על בן ארצו ג'ושירו מרויאמה היפני בשחזור הגמר משנה שעברה כאשר לאחר יותר מעשר דקות של קרב, יריבו ספג את העונש השלישי והפסיד.
באולימפיאדת פריז 2024, זכה אבה שוב בתואר האולימפי.
הוא החל את דרכו בסיבוב השני בו ניצח את בנצה פונגרץ מהונגריה.
ברבע הגמר הוא ניצח את נוראלי אמומאלי מטג'יקיסטן ובחצי הגמר התמודד מול דניס ויירו ממולדובה ובתום ארבע הדקות, נכנס הקרב לזמן ניקוד זהב ותשע שניות לאחר מכן הטיל אבה את ויירו בתרגיל אוסוטו-גארי וזכה בניקוד איפון.
בגמר אבה פגש את וויליאן לימה מברזיל וכשתי דקות מפתיחת הקרב קיבל ניקוד ווזארי כשהטיל את ההונגרי על צידו בתרגיל אשי-וואזה.
כדקה לאחר מכן הטיל אבה שוב את יריבו בתרגיל בשם סודה-צוריקומי-גושי שהעניק לו ניקוד ווזארי נוסף אשר השתווה לאיפון וניצחון.
באליפות העולם 2025, שנערכה בבודפשט, הפסיד אבה קרב לראשונה קרב בתחרות יחידים מאז 2019 לאוביד דז'בוב הטג'יקי ברבע הגמר.
לאחר מכן המשיך לבית הניחומים וזכה במדליית ארד לאחר ניצחונות על גוזמן קירגיזבאייב מקזחסטן ואורלנדו פולנקו מקובה.
היפופוספטזיה היא מחלת עצם מטבולית נדירה כתוצאה ממוטציה בגן TNSALP המובילה לפגיעה במינרליזציה של העצמות.
באוקטובר 2015, הטיפול באנזים החליפי asfotase alfa אושר על ידי ה-FDA כטיפול ייעודי ראשון להיפופוספטזיה בילדים.
היפוליטוס מתבאי היה סופר ביזנטי מסוף המאה ה-7 או תחילת המאה ה-8. הכרוניקה שלו, שנשתמרה רק בחלקה, היא מקור חשוב במיוחד לכרונולוגיה של הברית החדשה.
קטעים שנשתמרו מפוזרים בכ-40 כתבי יד, ועוסקים בעיקר במשפחה הקדושה.
על פי הכרוניקה של היפוליטוס, ישו נצלב בשנת 30 לספירה, ומרים, אמו של ישו חיה עוד 11 שנים, ומתה בשנת 41 לספירה.
הכרוניקה מצוטטת פעמיים ב"הערות כרונולוגיות קצרות" שקובצו תחת הקיסר הביזנטי קונסטנטינוס החמישי (קיסר בשנים 741–775).
אפיפאניוס הנזיר , שכתב בתחילת המאה ה-9, מציין את היפוליטוס כאחד מהמקורות עליהם נסמך אודות חיי הבתולה הקדושה.
קטע אחר מוסר כי לאחר עליית ישו השמימה, המשיכה מרים להתגורר בירושלים בבית שנרכש על ידי יוחנן השליח באמצעות הירושה מאביו זבדי .
מסורת זו אודות בית מרים בירושלים נזכרת לראשונה על ידי סופרוניוס מירושלים (מת בשנת 638).
בהתבסס על עדויות כאלה, תקופת פעילותו של היפוליטוס הייתה בערך בין השנים 650 ל-750.
המהדורה הראשונה של חלקים שנשתמרו מהכרוניקה פורסמה על ידי עמנואל שלסטראטה בשנת 1692. הטקסט נערך שוב על ידי ז'אק פול מין ב-"Patrologia Graeca" .
מהדורה ביקורתית יצאה לאור בשנת 1898 בידי פרנץ דיקאמפ.
ההיפולימניון (מיוונית: ὑπο-, "מתחת" ו-λίμνη, "אגם") הוא שכבת המים הצפופה התחתונה באגם מרובד תרמית.
אגם מרובד תרמית הוא אגם בו מתקיימות שלוש שכבות הנבדלות זו מזו בין היתר בטמפרטורה ובצפיפות המים.
שכבות אלה נוצרות בעונה החמה, כאשר השמש מחממת את פני המים ועצמת הרוח הנמוכה אינה גורמת לערבול עמוד המים עד לעומקו.
עומקם והטמפרטורה של השכבות הללו תלויים בקו רוחב, בעונות השנה ובמידת ערבול עמוד המים על ידי הרוחות.
השכבה העליונה, האפילימניון (אנ'), היא השכבה בעלת הטמפרטורה הגבוהה ביותר והצפיפות הנמוכה ביותר.
התרמוקלינה או המטלמניון, היא שכבת ביניים המפרידה בין השכבה העליונה לשכבה התחתונה.
השכבה התחתונה, ההיפולמניון, שלא באה במגע עם קרינת השמש, היא השכבה בעלת הטמפרטורה הנמוכה ביותר והצפיפות הגבוהה ביותר.
להיפולימניון מספר מאפיינים הנגזרים מהיותו מנותק מהסביבה החיצונית:
היעדר אור אשר אינו מאפשר קיום פוטוסינתזה.
ריכוז החמצן במים יורד בהדרגה כתוצאה מפעילות החיידקים המפרקים חומר אורגני וצורכים לצורך זה חמצן.
היעדר חמצן (היפוקסיה או אנוקסיה) אינו מאפשר התפתחות צומח ובעלי חיים.
בעונות הקרות, כאשר עוצמת קרני השמש נחלשת ועצמת הרוח מתגברת, השכבה העליונה מתקררת, הרוח יוצרת זרמי עומק המערבלים את מי האגם והטמפרטורה של שלוש השכבות משתווה.
באגמים מסוימים ההיפוך עשוי להתרחש יותר מפעם אחת בשנה.
ההיפוך מאפשר העברת חמצן וחומרי מזון בין האפילמניון להיפולימניון.
באנטומיה של האדם, ההיפוניכיום הוא קרום עור מעובה בבסיס הציפורניים, הוא השכבה הראשונה של העור, אליו מחוברת הציפורן ועליו היא גדלה.
האפוניכיום מורכב מתאי עור חיים עתירי עצבים וכלי דם בעוד שהציפורן היא תאי עור מתים.
תפקידו להגן על האזור שבין הציפורן לאפידרמיס מפני חשיפה לחיידקים וזיהומים.
כדי לשמור על האצבע והציפורן מזיהומים וחיידקים, אין לשייף או לקצץ את האפוניכיום.
בבעלי חיים פרסתנים, ההיפוניכיום הוא כמוסת הפרסה הנשירה בעוברעם ובסייחים שזה עתה נולדו, ומהווה חלק מהפרסה הקבועה בבעלי חיים מבוגרים.
היפוליטוס הוא דמות מוכרת מתוך המיתולוגיה היוונית והרומית, דמות ששמשה נושא ליצירות אומנות רבות ובתחומים שונים (מחזות, שירה, מוזיקה, ציור, פיסול ועוד) המתארות את עלילותיו.
אלים רבים מעורבים בעלילות אלו - זאוס, פוסידון, ארטמיס (דיאנה), אפרודיטה, אסקלפיוס והגיבור תסאוס.
פירוש השם היפוליטוס הוא "נהרס (נהרג) על ידי סוסים".
אביו של היפוליטוס הוא תסאוס, מלך אתונה הגיבור שהתפרסם, בין היתר, כאשר הרג את המינוטאורוס, המפלצת הרצחנית מהמבוך של המלך מינוס בכרתים.
הוא היה בנו של אגאוס מלך אתונה ואיתרה (Aithra).
מאידך, במיתולוגיה הוא נחשב לגיבור שדם אל זורם בעורקיו, היות שלהתייחדות הוריו אשר הביאה ללידתו, הצטרף גם אל הים, פוסידון, שעל כן, נחשב גם הוא לאבי תסאוס.
לאחר מלחמה עם האמזונות, תסאוס חזר לביתו עם שתי הנסיכות השבויות היפוליטה (Hippolyta) ואנטיופה (Antiope).
אחת מהן (כנראה היפוליטה) ילדה את בנו, היפוליטוס.
זמן קצר לאחר מכן, תסאוס גרש את האמזונות ונשא לו אישה חדשה, היא פדרה (Phaedra).
עם נישואיו לפדרה, תסאוס שלח את היפוליטוס לבית סבו בעיר טרויזן הנמצאת דרומית לאתונה.
היפוליטוס בילה שם את ילדותו ונעוריו וגדל לצעיר משכיל ויפה תואר.
עיסוקו העיקרי והאהוב היה פיתוח הגוף, השתתפות בתחרויות ספורט וציד ביערות שסביב טרויזן.
הוא לא הראה שום התעניינות במין הנשי ואף סלד מחברת צעירות בנות גילו.
מאידך, הוא החל להעריץ את האלה ארטמיס, האלה הבתולה, בתו של זאוס, אלת הציד, חיות הבר והירח.
עם גבור הערצתו לאלה, הוא הקים לה מקדש בטרויזן והנהיג בו פולחן לכבודה.
כאשר הגיע לגיל בגרות, הוא החל לבקר, מדי שנה, באתונה, כדי להשתתף בפולחני המיסטריות ביחד עם אביו ופדרה, אמו החורגת.
בהיותו בטרויזי, אלת האהבה, אפרודיטה, ראתה את העלם היפה ושמה לב לרתיעתו וסלידתו מקרבת ואהבת נשים ומצד שני, את הערצתו לאלה ארטמיס.
הדבר הרגיז אותה מאוד והאלה החליטה ללמד את היפוליטוס לקח (לפי גרסה אחרת, היא התאהבה בהיפוליטוס וקינאה בהערצתו לארטמיס).
בעת שהיפוליטוס ביקר באתונה, אפרודיטה הבעירה בפדרה, בעזרת קסמיה, תשוקה עזה ובלתי ניתנת לכיבוש, להיפוליטוס.
זמן רב, פדרה התנגדה לרגש זה והסתירה אותו מפני היפוליטוס, דבר שגרם לה סבל רב.
בינתיים היפוליטוס חזר לטרויזן ותסאוס יצא לאחת ממלחמותיו.
כאשר חזר מהמלחמה כמנצח, הוא נאלץ לעזוב למשך חצי שנה את ביתו כדי לעבור טקס הטהרות מהדם ששפך במלחמה.
בזמן העדרו, הוא שלח את פדרה וילדיה לטרויזן, לביתו של היפוליטוס.
זמן מה, המשיכה פדרה להסתיר את תאוותה להיפוליטוס אך בשלב מסוים, לא עמדה יותר במאמץ ולאחר שהשביעה אותו לא לגלות לאדם את אשר היא עומדת להגיד לו, גילתה בפניו את תשוקתה.
היפוליטוס, נדהם וכועס, כינה אותה נואפת וחסרת מוסר ועזב את החדר בזעם.
באותו זמן, פדרה שמעה את תסאוס, החוזר אליה, ונתמלאה פחד רב פן היפוליטוס יפר את שבועתו ויגלה את המעשה לבעלה.
דבר זה היה יכול לסכן את חייה ואף את ירושת בניה.
על כן, היא קרעה מהר את בגדיה ובהכנס תסאוס לחדר, סיפרה לו שזמן קצר לפני כן, היפוליטוס ניסה לאנוס אותה.
תסאוס הזועם ביקש מהאל פוסידון, אביו, להרוג את היפוליטוס.
היפוליטוס, למרות שלא חטא בדבר, פחד מזעמו של תסאוס וכאשר זה שלח אליו שליח עם דרישה לעזוב מיד את טרויזן, הוא עשה זאת.
הוא רתם את סוסיו למרכבה והחליט לברוח צפונה, לאורך שפת הים.
משרתיו המשיכו לרוץ לצידי המרכבה, כדי ללוות אותו כברת דרך.
באופן פתאומי, יצא מהים שור ענק ומטיל אימה והחל לרוץ צמוד לסוסיו של היפוליטוס.
הסוסים נבהלו ורצו לכיוון הסלעים שליד שפת הים.
המרכבה התנפצה אל הסלעים והיפוליטוס, שהסתבך ברתמות הסוסים, נפגע באופן אנוש.
המשרתים, בראותם שהיפוליטוס גוסס, העבירו אותו במהרה חזרה הביתה, לזרועותיו של תסאוס, כאשר ארטמיס מלווה אותם.
האלה סיפרה לתסאוס את שאירע עם פדרה, זמן קצר לפני כן.
תסאוס, עם דמעות בעיניו, ביקש מבנו סליחה על שגרם למותו.
היפוליטוס מחל לו, עצם את עיניו ומת.
פדרה, אשר שמעה מהחדר הסמוך את הכל, התאבדה בתליה.
ארטמיס ציוותה להקים בטרויזן מקדש לזכר היפוליטוס.
המקדש הוקם ומאז, בנות העיר נהגו להניח בו, ביום כלולותיהן, תלתל משערן לזכרו.
בשלב זה, מסתיים תפקידו של היפוליטוס במיתולוגיה היוונית והוא עובר לזו הרומית.
מתוך כתביו של הגאוגרף היווני פאוסניאס (Pausanias) שפעל במאה ה-2 לספירה, אנו לומדים על המשך פעילותו של הפוליטוס לאחר מותו בטרויזן שביוון.
פאוסניאס מתאר מקדש של האלה דיאנה (שמה הלטיני של ארטמיס) הנמצא באיטליה, באזור אריצ'יה (Aricia), דרומית לרומא, קרוב לאגם נרמי (Nermi).
בהמשך, הוא מספר את ההיסטוריה של אותו מקדש.
לדבריו, כאשר היפוליטוס מת, האלה ארטמיס דרשה מאסקלפיוס (Asclepius), אל הרפואה, להחזיר אותו לחיים.
למרות שזאוס אסר להחיות מתים ללא אישורו, אסקלפיוס החזיר את היפוליטוס לחיים.
מיד עם התעוררותו, ביטל היפוליטוס את המחילה שנתן לתסאוס ובעזרת ארטמיס, נמלט לאיטליה.
ארטמיס-דיאנה הביאה אותו למחוז אריצ'יה, לתוך חורשה שהייתה מקודשת לה.
היפוליטוס החליף את שמו לוירביוס (Virbius), אסר על כניסת סוסים לחורשת דיאנה והקים שם מקדש ששרידיו קיימים עד ימינו.
וירביוס הכתיר את עצמו כמלך המקום וכהן המקדש.
הוא גם קבע כי כל מלך ימלוך במקום זה עד שיגיע עבד שנמלט מאדוניו ומוכן למלוך במקומו.
על אותו עבד לתלוש ענף מעץ קדוש מסוים ולאחר מכן להילחם בדו-קרב עם המלך הקיים.
אם יצליח להרוג את המלך, ימלוך במקומו.
יש לציין שמנהג זה, למרות שבעיני רבים נחשב לברברי, אכן התקיים במשך זמן רב.
במקביל, התקיים פולחן דיאנה במקדש שוירביוס הקים וגם כאן, צעירים שהתחתנו, הקריבו תלתל מראשם לכבוד האלה.
המקום התפרסם בזמן הקיסר קליגולה (12–41 לספירה), שהגיע לאגם, חצה אותו בשתי ספינות גדולות ביחד עם פמלייתו והכריז על עצמו כמלך המקדש - Rex Nemorensis.
המקום התפרסם שוב בסוף המאה ה-19 כאשר האנתרופולוג, חוקר המיתולוגיה והסופר ג'יימס ג'ורג' פרייזר תיאר את המקום ואת מעשי היפוליטוס וורביוס בספרו "ענף הזהב", מחקר על ההשפעה בין מיתולוגיות שונות ודתות בעולם הקדום.
וירביוס מופיע, במפתיע, אצל המשורר הרומי ורגיליוס בשירתו האפית אינאיס שנכתבה בשנים 19–29 לפני הספירה ודנה במלחמת טרויה.
ורגיליוס מספר שבמלחמה זו השתתף גם בנו של וירביוס, לצד אנשי טרויה.
שמו של בן זה היה גם הוא וירביוס והוא נשלח למלחמה על ידי אמו, אריצ'יה.
מידע זה אינו מובן, לאור סיפור המיתולוגיה המתאר את וירביוס-היפוליטוס כנמנע מחברת נשים.
המלומד המפורסם סרוויוס (Servius) שחי באיטליה במאה ה-5 לספירה, פרש את דברי ורגיליוס בצורה מיוחדת.
הוא טוען שמדובר בוירביוס המיתולוגי ולא בבנו וה"אם" ששלחה אותו לקרב אינה אישה אלה כינוי לעיר אריצ'יה.
במילים אחרות, הכוונה היא שוירביוס נשלח למלחמה על ידי אנשי העיר אריצ'יה.
קרוב לוודאי שוורגיליוס משתמש במטפורה ספרותית זו לכבוד הקיסר אוגוסטוס, שאמו הייתה ילידת אריצ'יה.
מאידך, סופר ומשורר הרנסאנס הגדול בוקאצ'ו מהמאה ה-14, כותב בספרו המונומנטלי על תולדות האלים הקלאסיים, שזו טעות לקבוע שהיפוליטוס היה רווק ולדעתו, הייתה לו אהובה אתונאית ושמה אריצ'יה.
היפוליטוס מוזכר גם אצל ענק אחר של תקופת הרנסאנס, דנטה אליגיירי.
בחלק "גן עדן" של הקומדיה האלוהית שלו, דנטה משווה את גלותו מעירו פירנצה, לגלותו של היפוליטוס מיוון:
(קנטו XVII, שורות 46-47; תרגום אריה סתיו).
כאמור, לפי דרישת ארטמיס, אל הרפואה אסקלפיוס החזיר את היפוליטוס לחיים.
כאשר זאוס שמע על כך, הוא הרג אותו במכת ברק שהשליך עליו.
בספרות היוונית והרומית הועלו מספר סברות לסיבת מעשה זה של זאוס:
זאוס התנגד שאסקלפיוס יחייה מתים מהפחד שהוא ילמד את בני האדם לבצע מלאכה זו בעצמם וכך, גם בני האדם יזכו לחיי נצח, כמו האלים.
האדס, אל השאול ואחיו של זאוס, התלונן שאסקלפיוס מנע מהיפוליטוס להגיע אליו, כמו כל המתים.
המשורר אובידיוס, ביצירתו "פסטיבלים" (Fasti), ספר VI שורות 735–762, מספר שזאוס העלה את אסקלפיוס המת לשמים והפך אותו לקבוצת הכוכבים "נושא הנחש" (Ophiuchus).
לפי אחד האסטרונומים של יוון העתיקה, זאוס עשה זאת לבקשת אפולו, אביו של אסקלפיוס.
עלילותיו של היפוליטוס-וירביוס במיתולוגיה היוונית-רומית והמחזות שנכתבו על ידי אויריפידס, סופוקלס, סנקה וז'אן רסין בעקבות המיתולוגיה, מזכירים מאוד סיפורים מיתולוגיים נוספים מהתקופה העתיקה:
עלילות גילגמש הוא אפוס שעבר מדור לדור, מתרבות לתרבות ומשפה לשפה בין עמי מסופוטמיה השונים, אפוס שעוסק בגיבור גילגמש.
בין הסיפורים הרבים המהווים את העלילה האפית, ישנו גם הסיפור של אהבת האלה אשתר או איננה (Inanna) בתרבויות מסופוטמיות אחרות, לגילגמש.
אשתר אלת האהבה, המלחמה והפוריות, התאהבה בגילגמש והתאוותה לשכב עמו (בנוסחים אחרים, להנשא לו).
כאשר היא גילתה זאת לגילגמש, הוא דחה את ההצעה בצורה מזלזלת ומעליבה.
אשתר הזועמת פנתה לאביה אנו (Anu) וביקשה שישלח לה את "שור השמיים" הענק, כדי לתקוף ולהרוג את גילגמש.
אביה מילא את הבקשה אך גילגמש, ביחד עם חברו הקרוב, הגיבור אנכידו, התגברו על השור והורגו אותו.
כעונש על הריגת "שור השמיים" (שהנצח, בהמשך, בצורת קבוצת הכובים של מזל שור), האלים דנו את אנכידו למוות ואילו גילגמש, המשיך את חייו ועלילותיו כאשר פחד המוות מלווה אותו לנצח ומכתיב את התנהגותו.
יוסף ואשת פוטיפר הוא סיפור עלילה ידוע מאוד מהתנ"ך (בראשית לט).
גם כאן אנו פוגשים אשת איש המתאווה מינית לעלם צעיר ומנסה לפתות אותו.
כאשר הצעיר עומד בפיתוי ומסרב לבגוד באדונו, היא מאשימה אותו בניסיון אונס ויוסף נאסר בבית האסורים.
גם בעלילה זו, עומד אל (אלוהים) לצידו של הגיבור.
עלילות בלרופון - בלרופון (Bellerophon) הוא גיבור נוסף של המיתולוגיה היוונית, שעלילותיו מושוות, לרוב, לאלו של היפוליטוס.
הוא היה, לפי חלק מהגרסאות, בנו של פוסידון, והתארח בביתו של המלך פרטוס (Proetus) למטרת הטהרות, לאחר שהרג, בשגגה, את אחיו.
אשתו של המלך, סתנבאה (Stheneboea) המכונה גם אנטיה (Anteia), התאהבה בו וניסתה לפתותו להיכנס למיטתה.
כאשר בלרופון סירב בתוקף, סתנבאה פנתה לבעלה והאשימה את בלרופון בניסיון לאנסה.
המלך, שלא היה מוכן להרוג אדם שהתארח בביתו, שלח את בלרופון ליובטס מלך ליקיה, אביה של סתנבאה, עם איגרת חתומה.
באיגרת זו, הוא ביקש מיובטס להרוג את בלרופון.
גם יובטס לא רצה לבצע זאת בעצמו ולכן, שלח את בלרופון לבצע שלוש משימות מסוכנות מאוד, ביניהן, להרוג את המפלצת כימרה (Chimaera).
בלרופון הצליח בכל משימותיו אך לפי הומרוס ההצלחה נבעה מהעזרה שהוא קיבל מהאלה אתנה, בתו של זאוס, שהביאה לו, מאורוות אביה, את הסוס המעופף פגסוס.
בחזרתו מהמשימות, סיפר בלרופון למלך ליובטס את האמת בעניין העלילה שהעלילה עליו בתו והמלך שילח אותו לחופשי.
בלרופון שוטט בעולם עם פגסוס (לפי גרסה אחת, הוא פיתה את סתנבאה לעלות יחד עמו על פגסוס, עף לגובה והשליך אותה ארצה).
בהמשך, בלרופון החליט לעוף עם פגסוס גבוה מעל העננים ולהגיע עד משכן האלים.
הוא החל לעלות יותר ויותר אך זאוס ציווה על סוסו להשליך את הגיבור החוצפן מעל גבו.
פגסוס עשה זאת ובלרופון צנח ארצה אל מותו.
היפוליטוס מרומא או "היפוליטוס הקלאסי" היה בישוף רומא ואחד מחשובי התאולוגים הנוצרים במאות השנייה והשלישית לספירה.
יש מעט נתונים ודאיים על מוצאו, זהותו והיקף יצירתו.
בין היתר יוחס לו מוצא יווני מאלכסנדריה.
אולם היו שסברו שמוצאו היה בארץ ישראל, אנטוליה או באזורים אחרים במזרח התיכון.
אוסביוס מקיסריה והירונימוס הודו שאינם יודעים לשייכו לקהילה מסוימת.
פוטיוס הראשון תיאר ב"ביבליותקה" שלו את היפוליטוס כתלמיד של אירנאיוס מליון, שהצהיר על עצמו שהיה חסיד של פוליקרפוס.
ניתן להבין מדבריו שכך היפוליטוס הציג את עצמו.
לפי סברה ישנה, התעמת היפוליטוס עם האפיפיורים בני תקופתו ונראה כי עמד בראש קבוצה סכיזמטית וכיריב של הבישוף של רומא, ומינה את עצמו אנטי-אפיפיור.
הוא התנגד לאפיפיורים שנטו לרכך את מערכת העונשים על מנת לקלוט מספר גדול יותר של מתנצרים חדשים מקרב הפגנים.
עם זאת, התפייס עם הכנסייה לפני שמת כקדוש מעונה בסרדיניה.
הוא האנטי-אפיפיור היחיד שהוכרז כקדוש של הכנסייה.
החל מהמאה הרביעית, נפוצו עליו אגדות רבות שזיהו אותו עם דמויות אחרות - עם כומר שדגל בסכיזמה הנובטיאנית או עם חייל וסוהר שהועבר לדת הנוצרית על ידי האסיר שלו, לורנטיוס הקדוש.
ערבבו את דמותו גם עם מרטיר אחר בעל אותו השם – "היפוליטוס המרטיר".
האפיפיור פיוס הרביעי זיהה אותו עם "היפוליטוס הקדוש, בישוף פונטוס", שהוצא להורג בימי הקיסר אלכסנדר סוורוס ושפסלו, המלווה בכתובת, נתגלה בכנסיית סן לורנצו ברומא.
לפי השערה אחת היה היפוליטוס פרסביטר של כנסייה ברומא בימי האפיפיור זפירינוס (217-199).
היפוליטוס הצטיין כושר דיבורו ובלמדנותו.
אוריגנס בצעירותו נמנה עם הקהל ששמע את דרישות היפוליטוס.
נאמר על היפוליטוס שהאשים את האפיפיור זפירינוס במודליזם , כפירה שטענה שאליהים האב והבן הם שמות שונים לאותו גורם.
היפוליטוס הגן על דוקטרינת הלוגוס של האפולוגיסטים היוונים, במיוחד יוסטינוס מרטיר שהבחינה בין אלהים האב ללוגוס ("מילה").
בתחום המוסר היפוליטוס היה שמרן והתקומם נגד החלטתו של האפיפיור קליקסטוס הראשון (222-217) למחול לאותם הנוצרים שחטאו בחטאים קשים כמו גילוי עריות.
נטען לגביו שאימץ גישה ריגוריסטית
באותה תקופה נבחר כבישוף רומא לעומתי ביחס לאפיפיורים אורבנוס הראשון (230-222) ופונטיאנוס (235-230).
סלמון טוען שהיפוליטוס היה מנהיגם של הנוצרים הדוברים יוונית ברומא.
אלן ברנט סבר שברומא התפתחו הכנסיות למשהו שדמה לאסכולות הפילוסופיות היווניות מסביב למורה כריזמטי.
אותו מקור סיפר שבימי הרדיפות נגד הנוצרים בימי הקיסר מקסימינוס תראקס היפוליטוס ופונטיאנוס הוגלו ביחד ב-235 לסרדיניה, ונשלח לעבודות פרך במכרות שם מצא את מותו.
סביר מאוד שלפני מותו שם, התפייס עם המחנה היריב ברומא, מכיוון שבזמן האפיפיור פביאנוס (250-236) הגופות שלו ושל פונטיאנוס הובאו שתיהן לרומא.
הנכרונוגרפיה 354 (או הקטלוג הליבריאני) מדווח שב-13 באוגוסט, אולי ב-236 שתי הגופות נקברו ברומא.
היפוליטוס נקבר בבית הקברות בוויה טיבורטינה כשאת טקס הלווייה ניהל יוסטינוס המאימין.
בתיעוד תויין שבסביבות 255 היפוליטוס הוכר ככומר מרטיר.
השם היפוליטוס מופיע במקורות הגיוגרפיים ומרטירולוגיים רבים של הכנסייה הנוצרית המוקדמת.
האפיפיור דמסוס הראשון הקדיש לאיש בשם היפוליטוס את האפיגרמות הידועות שלו, המתייחס לכומר חסיד של הסכיסמה הנובטיאנית, ושהועבר מאוחר יותר במאה ה-5 לספר "יסורי היפוליטוס הקדוש" מאת פרודנטיוס .
ב"פסיונלים" מן המאה ה-7 וה-8 היפוליטוס זה הוצג כחייל וסוהר שהועבר לנצרות על ידי האסיר שלו, לורנטיוס הקדוש.
אגדה זו שרדה זמן ארוך בברוויאריום הרומאי .
התעורר עירוב בינו לדמות מרטיר אחר בשם היפוליטוס שנקבר בפורטוס על יד רומא ושכנראה היה בישוף של רומא.
הוא הוצא להורג על ידי הטבעה בבאר עמוק.
לפי פרודנטיוס המרטיר היפוליטוס נהרג על ידי גרירה ובעיטות עד מותו על ידי סוסי בר.
הסיפור מזכיר את סיפורו של היפוליטוס מהמיתוס היווני שמת גם הוא בגרירה ובעיטות על ידי סוסי בר באתונה.
פרודנטיוס תיאר את הקבר התת-קרקעי של הקדוש וטען שראה בו תמונה המתארת את הוצאתו להורג.
פרודנטיוס אישר את התאריך 13 באוגוסט כחג של הקדוש היפוליטוס.
היפוליטוס נחשב לפטרון קדוש של הסוסים.
באנגליה של ימי הביניים היו מביאים סוסים חולים ליישוב סנט איפוליטס, הרטפורדשייר, שבה הייתה כנסייה המוקדשת להיפוליטוס קדוש.
קיימת מחלוקת לגבי קורפוס כתביו של היפוליטוס "הקלאסי".
יצירתו הידועה ביותר היא "סתירת כל הכפירות".
מתוך עשרת כרכיה הכרך הראשון נחשב לחשוב ביותר.
ב-1842 במנזר בהר אתוס נמצאו הכרכים 10-4 של "סתירת כל הכפירות" ופרשנות לספר דניאל.
אלו פורסמו על ידי עמנואל מילר ב-1851 תחת הכותרת Philosophumena ויוחסו בטעות לאוריגנס מאלכסנדריה.
חוקרים עכשוויים מעדיפים ליחס אותם למחבר אחר, ייתכן ממוצא רומי.
אשר כלל את "סתירת כל הכפירות" ופרשנות לספר דניאל.
רשימת כתבי היפוליטוס יחד עם לוחות לחישוב מועד חג הפסחא נתגלו ברומא ב-1551 על פסל משיש שנוצר כנראה בחייו.
ב-1551 בבית הקברות בוויה טיבורטינה נתגלה פסל שיש של דמות גברית מזוקנת יושבת (שבמקור היה של אישה שייצגה את אחד המדעים) שזוהה כפסל היפוליטוס ה"קלאסי".
בצידי הכיסא היו חרוטים חישובים למועד חג הפסחא ומאחוריו כותרות של כתבים שלפחות חלקם נכתבו על ידי היפוליטוס.
רבים מספריו הוזכרו על ידי אוסביוס מקיסריה ועל ידי הירונימוס.
היקף כתיבתו של היפוליטוס ניתן להשוואה לזו של אוריגנס.
היא נוגעת לתחום הפרשנות, ההומילטיקה , האפולוגטיקה והפולמוס, כרונוגרפיה והמשפט הכנסייתי.
הכתב "המסורת האפוסטולית" (שייתכן נכתב על ידי היפוליטוס) רשם ההתייחסות הליטורגית הראשונה לבתולה מרים כחלק מטקס הכתרת בישוף.
מתוך כתבי הפרשנות המיוחסים להיפוליטוס השמורים ביותר הם ה"פירוש לספר הנביא דניאל" ו"הפירוש לשיר השירים".
האחרונה היא הפרשנות הנוצרית המוקדמת ביותר של שיר השירים, ומתייחס רק לשלושת הפרקים הראשונים.
הפירוש לשיר השירים שרד בשני כתבי יד גאורגים, באפיטומה יוונית, באנתולוגיה בסלאבית כנסייתית עתיקה ובקטעים בארמנית וסורית, כמו בציטוטים פאטריסטים במיוחד אצל אמברוזיוס ב"אקספוזיציה לתהילים קי"ח (קי"ט)".
הוא נחשב להנחיה המתייחסת לטקס משיחה בשמן לאחר הטבילה כסמל לקבלת רוח הקודש.
הסברה היא שהפירוש נכתב כחלק מפולחן חניכה ("מיסטאגוגיה") שנועד למתנצרים חדשים.
החוקרים הניחו לרוב שהפירוש לשיר השירים חובר בהתחלה לצורך שימוש בחג הפסחא, בעונה המועדפת במערב לטבילות.
היפוליטוס הקדים את הפירוש במבוא שלם שנודע כ-schema isagogicum המשקף את בקיאותו ברטוריקת הגשת היצירות הקלאסיות למורים.
הוא השתמש בטרופ רטורי שכיח, האקפראסיס, תוך שימוש בתמונות המצוירות או בפסיפסים שעל הקירות או הרצפות שבבתים היווניים-רומיים.
אוריגנס הרגיש שקריאת שיר השירים מתאימה לבוגרים מבחינה רוחנית ושהעיון בו עלול להזיק לחניכים.
יוחס להיפוליטוס כתב המכונה "המסורת האפוסטולית", המתאר את טקס ההכתרת הבישופים המוקדם ביותר.
השפעת היפוליטוס פעלה בעיקר באמצעות כתביו על הכרונוגרפיה ועל המשפט הכנסייתי.
הכרוניקה שלו על העולם, קומפילציה שהקיפה את כל התקופה מבריאת העולם ועד בשנת 234 היוותה בסיס לספרי כרונוגרפיים רבים במזרח ובמערב.
הניסוח הנוכחי של המשפטים במלווים את הכתרת הבישופים בכנסייה הקתולית נשאב מספר "המסורת האפוסטולית" והוא עודכן על ידי האפיפיור פאולוס השישי.
בנוסף, הפרק כ"א של "המסורת האפוסטולית" כולל מה שנקרא ה"אני מאמין" של הפרוטו-אפוסטולים.
בקומפילציות הגדולות של המשפט הכנסייתי שנכתבו במזרח החל מן המאה השלישית, "מסדרי הכנסייה", קאנונים רבים יוחסו להיפולטוס, למשל ב"קאנונים של היפוליטוס" או "החוקות לפי היפוליטוס".
קיימות מחלוקות לגבי מידת המקוריות את החומר הזה, כמה ממנו עובד אחריו, וכמה ממנו יוחס לו בטעות.
אם כי הרבה ממנו נכלל בפתחה נגשת ששימש פעם כבסיס חוקתי של החוק באתיופיה ושבו שמו מוזכר עדיין כ"אבולידס".
בתחילת המאה ה-20 הכתב הידוע בשם "מסדר הכנסייה המצרית" זוהה עם "המסורת האפוסטולית" ויוחס להיפוליטוס; בימינו ייחוס זה שנוי מאוד במחלוקת.
ההבדלים בסגנון ובתאולוגיה הביאו כמה מלומדים להסיק כי כמה מהכתבים המיוחסים להיפוליטוס נכתוב על ידי מחשב אחר.
שני כתבים קצרים אבל בעלי חשיבות – "על תריסר השליחים של כריסטוס" ו"על שבעים השליחים של כריסטוס" נזנחו לעיתים קרובות מכיוון ככתבי היד שלהם אבדו למשך רב שנות קיום הכנסייה ונגתלו מחדש ביוון במאה ה-19.
השניים נכללו בנספח על כתבי היפוליטוס באוסף הגדול שלאבות הכנסייה המוקדמים.
הכתב על שבעים השליחים ידוע כמקור מוקדם.
קיים קונצנזוס בין החוקרים לגבי גרעין של טקסטים אותנטיים שנכתבו על ידי הסופר היפוליטוס מן המאה השנייה-השלישית, מחוץ לפולמוסים לגבי מה הייתה קהילתו ונתוניו הביוגרפיים הוודאיים:מדובר בפירושיו לכתבי הקודש, כולל לדניאל, דוד וגליית, לשיר השירים (שאבד חלקית), לברכות יצחק ויעקב ועל אנטיכריסטוס.
הם מהווים בסיס רלוונטי לחקירת התאולוגיה והדוקטרינות שלו בנוגע לכתבי הקודש.
היפוספדיאס (Hypospadias) הוא מום אנטומי מולד ושכיח הנובע מהתפתחות לא תקינה של צינור השופכה, ומתבטא בעיקר בכך שנקב השתן (פתח השופכה) אינו ממוקם בראש העטרה של הגיד אלא במיקום נמוך יותר לצד הרגליים.
מחקרים מצביעים על הימצאות של מום זה באחת מתוך כל 300 לידות של ילודים זכרים.
ובמחקרים אחרים מופיע על 4–6 לידות כאלו מתוך כל 1000 לידות זכר, כאשר בשנים האחרונות מדווח על מגמת עליה במספרי הנולדים עם היפוספדיאס.
המום מאובחן ומוגדר על ידי הרופאים בשלוש רמות חומרה שונות, כאשר בדרגות הקלות (כ-50% - 75% מכלל המקרים) מדובר בדרך כלל בבעיה אסתטית בלבד שאינה מצריכה התערבות כירורגית, בעוד שבחמורות יותר מדובר בבעיה עם השלכות שונות שיש לתקן באמצעות ניתוח להארכת השופכה והחזרת הנקב למקומו הטבעי.
לרוב המום ניכר לעין בהתבוננות בצורת העטרה ובמיקום הנקב, לעיתים במקרים מורכבים יותר ניתן להיעזר בבדיקות אורונדימיות.
מצבים נוספים שעלולים להילוות למום זה:
עורלה חלקית, העורלה אינה מקיפה את העטרה כמו אצל שאר התינוקות אלא החלק הקדמי של העטרה חשוף.
היצרות נקב השתן (מיאטוס צר), הנקב צר מידי ואינו מאפשר לשלפוחית השתן להתרוקן כראוי.
קורדי (Chordee) הוא מצב חמור יותר במום זה, כאשר בנוסף לכך שנקב השופכה אינו במקומו, הגיד כולו מכופף ועקום כלפי מטה לכיוון כיס האשכים, ולעיתים גם קיים תסביב של כל הגיד.
חלק מהילודים הלוקים בהיפוספדיאס (בערך 5% מכלל מקרים אלו), נולדים עם ערלה שלמה המכסה את העטרה באופן שמסתיר את המום, ורק אחרי ביצוע ברית מילה או כאשר הילד יגדל יגלו אצלו את המום.
על פי רוב במקרה של היפוספדיאס סמוי הוא יהיה בדרגה נמוכה כאשר הנקב ימצא קרוב מאוד למקום המקורי שלו.
היפוספדיאס ניתן לתיקון באמצעות ניתוח אצל רופא אורולוג, מדובר בכירורגיית שחזור עדינה שמטרתה להשלים את החסר, להאריך את השופכה ולהחזיר את הפתח למקומו הטבעי ולעיתים גם ליישר את האבר במקרה של עקמת.
הזמן המתאים ביותר לביצוע הניתוח הוא בין גיל 6 ל-12 חודשים, אך ניתן לבצע את הניתוח גם מאוחר יותר.
בניתוח לתיקון היפוספדיאס, הרופאים משתמשים בעור העורלה או בחלק ממנו, ולכן:
במקרים החמורים הרופאים עלולים לדרוש להימנע מביצוע ברית מילה לחלוטין, או לחלופין לבצע טקס סמלי בלבד.
במקרים הסטנדרטיים הם יבקשו למול בחיתוך מינימלי תוך שימור חלק מהעור לביצוע ההשתלה בזמן הניתוח.
במקרים הקלים הם יאפשרו למול כרגיל.
בריתות אלו מצריכות מיומנות מיוחדת ומתבצעים על ידי מוהלים בעלי ניסיון:
ברוב המקרים, (גם באלו בהם הרופאים מאשרים למול כרגיל), מדובר במבנה גיד ובמבנה עורלה השונים מן הצורה הרגילה אצל שאר הילודים, דבר המקשה על ביצוע המילה, ומצריך מיומנות וזהירות רבה.
קיים פולמוס סביב הצורך לבצע ניתוחים אלו בדרגות הבינוניות, ישנם חילוקי דעות בנושא בספרות, ובדברי פוסקי ההלכה.
ישנם שיטות שונות בין הרופאים כיצד לבצע ניתוחים אלו, וייתכן לפעמים שרופא אחד אינו מאפשר למול, בעוד שרופא אחר המבצע את הניתוח בשיטה אחרת יאפשר למול כיון שבצורה בה הוא מתקן את המום לא נדרש לו עור העורלה לצורך הניתוח.
ברית סמלית במקרה של היפוספדיאס
בעבר גם הומצאה שיטה שתאפשר קיום ברית במקרים אלו, על ידי ביצוע כריתה של חלק קטן מקצה הערלה בכיוון הרוחבי, ואחר כך חתך אורכי של הערלה מהצד העליון והפשלת שני חלקי הערלה כלפי מטה, כך מצד האחד העטרה נותרה מגולה, ומצד שני נותר רובו של העור לניתוח.
השיטה אושרה בשעתו גם על ידי גדולי המנתחים בשטח הכירורגיה הפלסטית, וגם על ידי פוסקי ההלכה הגדולים בזמנו שהתירו למול באופן זה ואף לברך על המילה ברכה בשם ומלכות בהסתמך על שיטת הדברי חיים בשעת הדחק ומשום כבוד הבריות.
כהיום יצאה שיטה זו מכלל שימוש, גם בגלל מקרים רבים שעור הערלה שנשאר התנוון ולא הצליחו לשמר אותו לניתוח.
ובעיקר משום שהיום התפתחו אצל המוהלים שיטות חדשות ומוצלחות יותר, של הסרת כל עור העורלה והשארת כל עור הפריעה לניתוח, שיטה שהיא גם עדיפה מבחינה הלכתית וגם מקובלות יותר על גדולי הכירורגים בשטח זה.
היפוקרטס מקוס או היפוקרטס השני מקוס, המוכר בעיקר כהיפוקרטס (ביוונית עתיקה: Ιπποκράτης, סביבות 460 לפנה"ס – סביבות 370 לפנה"ס) היה רופא יווני, יליד האי קוס, "אבי הרפואה המערבית", מייסד ה"אסכולה ההיפוקרטית" הנחשבת לבית ספר לרפואה הראשון בעולם המערבי, מחברם של כמה ספרים חשובים ברפואה וכן של שבועת הרופאים הנושאת שמו.
בעוד רופאי התקופות הקדומות יותר סברו כי מקור המחלות טמון במארות יריבים או גזירות שמים, הרי שהיפוקרטס בחר בדרך ההיגיון והחשיבה הרציונלית, וגרס כי מחלות נגרמות כתוצאה מסיבות טבעיות שאין כל קשר ביניהן לבין אמונות אלה.
הוא הגה תאוריה הגורסת כי בגוף האדם ארבע ליחות – מרה שחורה, מרה צהובה, ריר ודם, וטען שכאשר, עקב גורמים חיצוניים, נוצר עודף או חוסר באחת הליחות, תתקופנה מחלות את אותו האדם.
עוד טען היפוקרטס כי גורם התחלואה ואף ההחלמה בקרב בני-האדם אינו מיני לחשים וקמעות כי אם הטבע בכבודו ובעצמו, ולפיכך תפקידו של הרופא להיות לעזר לטבע במלאכתו באמצעות הקזת ליחות או הוספתן.
כיום ידוע לנו בוודאות כי תאוריה זו מופרכת לחלוטין, ברם, במשך קרוב ל-2000 שנה, עד למאה החמש-עשרה לערך, ובאזורים מסוימים עד למאה השמונה-עשרה, הייתה תורה זו למושא דבקותם של רופאי המערב ולמעיין שופע של פרקטיקות רפואיות שפותחו על-פיה.
היפוקרטס אף הניח את יסודותיה של האתיקה הרפואית, בחיבור שבועתו, הקרויה כיום על שמו - "שבועת היפוקרטס" - ומבטיחה נורמות התנהגות בסיסיות, כגון שמירה על פרטיות החולה, הבטחת סודיות המידע הרפואי, הגשת עזרה רפואית לכל חולה וכדומה.
ההיסטוריונים תמימי-דעים כי היפוקרטס אכן היה קיים.
הוא נולד בשנת 460 לפנה"ס לערך על חופי האי היווני קוֹס והיה מהנודעים באנשי הרפואה ומוריה.
פרטים אחרים על חייו מוטלים בספק .
סוראנוס איש אפסוס , רופא נשים בן המאה השנייה לספירה, היה לראשון רושמי קורות חיי היפוקרטס ולמקור המידע העיקרי על אודותיו.
להיפוקרטס היו שני בנים, תסאלוס ודראקו.
בניו וחתנו, פוליבוס, היו לתלמידיו.
אליבא דגלנוס, מחשובי הרופאים בתקופה מאוחרת יותר, פוליבוס הוא שנחשב כממשיך דרכו של היפוקרטס.
לכל אחד מבניו של היפוקרטס, תסאלוס ודראקו, היה בן שנקרא אף הוא בשם היפוקרטס.
סוראנוס אף סיפר על היפוקרטס כי למד את תורת הרפואה מאביו וסבו, וחקר תחומים נוספים תחת הנחייתם של דמוקריטוס וגורגיאס.
הכשרתו הרפואית של היפוקרטס באה לו קרוב לוודאי באסקלפיון של קוס, שם השתלם אצל הרופא התראקי המלומד, הרודיקוס איש סלימבריה.
אזכורו היחידי של היפוקרטס בימי חייו, מופיע בדו-שיח האפלטוני פרוטגורס, שם מתארו אפלטון כ"היפוקרטס איש קוס, ה".
היפוקרטס עסק ברפואה ובהוראתה במשך כל חייו, ובמסעותיו הרחיק לכת עד תסליה, תראקיה וים מרמרה.
הוא מת בלריסה, כפי הנראה, בהגיעו לגיל המופלג של 83 או אף 90 שנה, וישנם אף מקורות הגורסים כי עבר את שנתו המאה; במקורות מצויים תיאורים שונים של נסיבות מותו.
היפוקרטס דחה את האמונות שרווחו באותה התקופה וייחסו את גרימת המחלות לכוחות על-טבעיים ואף אלוהיים.
תלמידיו המסורים של פיתגורס ייחסו להיפוקרטס את יצירת הזיקה בין תחומי הדעת פילוסופיה ורפואה.
היפוקרטס ביקש להפריד בין מקצוע הרפואה לבין הדת, וזאת בגין אמונתו וטיעוניו כי מחלה איננה גזירת שמים כי אם תוצר של נסיבות סביבתיות, תזונה ואורחות החיים.
לא נמצא ולו אזכור אחד למחלה מיסטית בכתבי היפוקרטס עד האחרון שבהם, עם זאת היפוקרטס האמין באסטרולוגיה כגורם למחלות רבות כך כתב: "איש אינו מסוגל להיות רופא ללא הכרת יסודותיה של האסטרולוגיה" בספריו ניתן למצוא אבחנות רבות המבוססות על הנחות שמקורן באמונה זו.
אסכולות הרפואה ביוון העתיקה נחלקו בין אסכולות קוס וקנידוס בשאלה איך על הרופא להתמודד עם תחלואים על-מנת להביאם לכדי מרפא.
אסכולת קנידוס התמקדה באבחון, אך רבות מסברותיה על גוף האדם, שבהן נתלתה, הופרכו כעבור זמן: הרפואה היוונית בימיו של היפוקרטס לא נתוודעה כמעט בכלל לתחומי האנטומיה והפיזיולוגיה, וזאת על שום הטאבו החברתי שהוטל על נתיחת בני אדם.
אשר על כן, כשלה אפוא אסכולת קנידוס במציאת דרכי התמודדות יעילות עם מחלות, משום שהאחרונות יצרו סדרות אפשריות שונות של תסמינים.
לעומתה, הניבה אסכולת היפוקרטס או קוס אחוזי הצלחה גבוהים הרבה יותר, הכול הודות להיעזרותה באבחנות כלליות ובטיפולים פסיביים.
בכך, התמקדה האסכולה ההיפוקרטית בבריאות המתרפא ובתחזית, ולאו דווקא באבחון.
בשל כך, זכתה האסכולה להצלחה רבה בטיפולה ביעילות במיני-תחלואה, ואפשרה על כן את המשך התפתחותה הפורה של הרפואה הקלינית.
הרפואה אליבא דהיפוקרטס כמו גם הפילוסופיה העומדת בבסיסה מרוחקות עד מאוד מהרפואה כפי שהיא נתפשת בזמננו.
בימינו מתמקד הרופא באבחנה מדויקת ובטיפול מיוחד הנובע ממנה, שני אלה מצאצאי אסכולת קנידוס.
התמורות שחלו במחשבה הרפואית למן ימי היפוקרטס הובילו לכך שנמתחה עליו ביקורת רבה במרוצת אלפיים השנים האחרונות, כאשר יסוד ה"שב ואל תעשה" המרכזי כל כך בשיטת הטיפול של היפוקרטס היה למושאם של גינויים חזקים במיוחד; כך למשל, רק כדי לסבר את האוזן, כינה הרופא הצרפתי מ.ס.
אודאר את שיטת הטיפול ההיפוקרטית בשם "מדיטציה על ערש דווי".
האסכולה ההיפוקרטית גרסה כי ביסודה של כל מחלה עומד חוסר איזון של ארבע הליחות בגוף האדם, הפרשות שברגיל תמצאנה מאוזנות באופן טבעי באופן פרופורציונלי (פפסיס).
כאשר ארבע הליחות - מרה אדומה (דם), מרה שחורה, מרה צהובה והמרה הלבנה (נוזל הלימפה) הפרו את האיזון הראוי (דיסקראסיה, כלומר "עירוב שגוי"), ילקה האדם במחלה וייוותר במצב זה עד אשר יושב האיזון על כנו בדרך כלשהי.
או-אז, יחלים ובריאותו תשוב על תיקונה.
כך לדוגמה, נחשב השימוש בהדרים למניב תוצאות נאות בתור טיפול בכיח עודף במערכת הגופנית.
ישנו עיקרון חשוב נוסף של הרפואה ההיפוקרטית, הלא הוא ה"משבר", נקודה במהלך המחלה שבה או שהמחלה תחל לגבור על החולה ולהביאו עד לסף מותו, או שיתרחש ההפך הגמור והתהליכים הטבעיים יובילו להחלמתו המלאה של המתרפא.
בחלוף המשבר, עשויה המחלה להרים ראשה בשנית, וכעבור זמן יגיע תורו של משבר נוסף.
על פי דוקטרינה זאת, ייטו המשברים להתרחש דווקא ב"ימי הכרעה", האמורים להתרחש בתוך פרק זמן נקוב למן מועד נסיגת המחלה.
כאשר משבר מתרחש במרחק זמן לא מועט מיום הכרעה, ניתן לצפות כי הלה יביא לשובה של המחלה לסורה.
גלנוס סבר כי מקורו של רעיון זה בהיפוקרטס, ברם אפשר אף שמקורו קדום הרבה יותר.
הרפואה ההיפוקרטית התאפיינה בצניעות וסבילות לאין ערוך.
הגישה הטיפולית התבססה על .
על פי דוקטרינה זו, גוף האדם טומן בחובו את הכוח לאזן מחדש את ארבע הליחות ולהביא עצמו לידי החלמה מלאה (פיסיס).
הטיפול ההיפוקרטי מתמקד אפוא בהקלה על תהליך טבעי זה.
על מנת להגשים מטרה זו, קבע היפוקרטס כי "מנוחה והימנעות מכל תזוזה הן בעלות חשיבות ראשונה במעלה".