tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעונתו היחידה בקבוצה העמיד ממוצעים של 24.0 נקודות, 6.2 אסיסטים ו-4.2 ריבאונדים למשחק, ונבחר בפעם היחידה בקריירה להשתתף במשחק האולסטאר של ה-NBA.
ב-28 בדצמבר 1967 קלע שיא קריירה של 45 במשחק מול סן דייגו רוקטס.
על אף הצטיינותו של האזרד, סיימה סיאטל את עונת במקום ה-11 בליגה, אשר כללה אז 12 קבוצות.
באוקטובר 1968 הועבר האזרד בטרייד לאטלנטה הוקס, בתמורה ללני וילקינס.
לאורך 3 עונותיו באטלנטה קלע 14.3 נקודות ומסר 6.3 אסיסטים בממוצע למשחק, והעפיל עם הקבוצה לגמר האזור המערבי בעונות ו-.
ביולי 1971 הועבר בטרייד לבאפלו ברייבס, לקראת עונתה השנייה ב-NBA.
בעונתו היחידה במדיה קלע 15.8 נקודות ומסר 5.6 אסיסטים בממוצע למשחק.
בשנים 1972–1974 שיחק עבור גולדן סטייט ווריורס וסיאטל סופרסוניקס, אך מיעט לשחק ותרם 4.3 נקודות למשחק בלבד.
בסיום עונת פרש האזרד ממשחק, בגיל 31.
בשנת 1980 מונה האזרד למאמן קבוצת הכדורסל של מכללת קומפטון אשר בקומפטון, קליפורניה, ושנתיים לאחר מכן עבר לאמן את קבוצת אוניברסיטת צ'פמן אשר בעיר אורנג' הסמוכה.
בשנת 1984 מונה למאמן קבוצת UCLA, כ-20 שנה לאחר שזכה עמה באליפות המכללות כשחקן.
בעונת 1986/1987 העפילה הקבוצה לטורניר אליפות המכללות, אך הודחה ממנו כבר בסיבוב השני, לאחר שהפסידה מול אוניברסיטת ויומינג.
השחקנים הבולטים של UCLA באותה עונה היו רג'י מילר ופו ריצ'רדסון.
לאורך 4 עונותיו כמאמנה, רשמה הקבוצה מאזן כולל של 77 ניצחונות ו-47 הפסדים (62.1%).
בקיץ 1972 התאסלם האזרד, ושינה את שמו למאהדי עבדול-רחמן .
על אף שינוי השם הרשמי, המשיך להיקרא בשמו המקורי – וולט האזרד – לאורך כל הקריירה המקצועית כשחקן וכמאמן כדורסל.
במרץ 1996 סבל משבץ מוחי, ובשנים הבאות חלה הרעה הדרגתית במצבו הבריאותי.
ב-18 בנובמבר 2011 נפטר האזרד, בגיל 69, כתוצאה מסיבוכים בניתוח לב שעבר.
וולטה אה לה קומוניטאט ולנסיה (בקטלאנית: Volta a la Comunitat Valenciana) הוא מרוץ אופני כביש בקטעים שנערך בולנסיה מאז 1929. המרוץ הוא ברמה 2.פרו בסבב ה-UCI ProSeries החל מ-2020. שיאן הניצחונות בו הוא אלחנדרו ולוורדה שניצח במרוץ שלוש פעמים: בשנים 2004, 2007 ו-2018.
המרוץ נוסד ב-1929, אז ניצח בו סלבדור קארדונה המקומי.
המנצח הלא ספרדי הראשון במרוץ היה הילאיירה קוורוור הבלגי ב-1958.
המרוץ לא התקיים בשנת 2009–2015 בשל בעיות מימון.
משנת 2020, המרוץ הוא חלק מסבב ה-UCI ProSeries.
המרוץ כאמור מתאים למטפסים, אך כולל לעיתים גם לפחות שני קטעים שמתאימים לספרינטרים.
הוא מתקיים בתחילת העונה ונחשב למרוץ הקטעים הבכיר הראשון בעונת המרוצים בספרד.
שנהרוכבקבוצה1996 לורן ז'אלאברONCE1997 חואן קרלוס דומינגסקלמה1998 פסקל שנטהקזינו1999 אלכסנדר וינוקורובAg2r Prévoyance2000 אברהם אולנוONCE2001 פביאן יקרMilaneza-MSS2002 אלכס צילהTeam Coast2003 דאריו פריגופאסה בורטולו2004 אלחנדרו ולוורדהקלמה–קוסטה בלנקה2005 אלסנדרו פטאקיפאסה בורטולו2006 אנטוניו קולוםקאס ד'פארן2007 אלחנדרו ולוורדהקאס ד'פארן2008 רובן פלאסהS.L.
Benfica2016 ווט פולסקבוצת סקיי2017 נאירו קינטנהמוביסטאר2018 אלחנדרו ולוורדהמוביסטאר2019 יון איסאגירהאסטנה2020 טאדיי פוגאצ'אריו.
אמירטס2021 שטפן קינגGroupama–FDJ2022 אלכסנדר ולאסובבורה–הנסגרוהה2023 רוי קושטהאינטרמארשה–ואנטי–גובר מאטריו2024 ברנדון מקנולטייו.
אמירטס2025 סנטיאגו בויטראגובחריין–ויקטוריוס2026 רמקו אוונפולרד בול–בורה–הנסגרוהה
וולטר אנדר "וולט" ויליאמס הבן הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1992–2003. לאורך 11 עונותיו בליגה רשם ממוצעים כוללים של 11.8 נקודות, 3.9 ריבאונדים ו-2.3 אסיסטים למשחק.
סי., ובין השנים 1988–1992 למד באוניברסיטת מרילנד.
בשלוש עונותיו הראשונות בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה קלע 12.2 נקודות בממוצע למשחק, בטרם פרץ בעונתו האחרונה עם ממוצעים של 26.8 נקודות, 5.6 ריבאונדים, 3.6 אסיסטים ו-2.1 חטיפות למשחק.
בסיום אותה עונה, במהלכה קבע שיא מועדון חדש של 776 נקודות, נבחר לחמישייה השנייה של העונה בליגת המכללות (Second-team All-American).
בדראפט ה-NBA 1992 נבחר ויליאמס בבחירה השביעית, על ידי סקרמנטו קינגס.
ב-2 בינואר 1993, כחודשיים מאז משחקו הראשון בסקרמנטו, קלע שיא קריירה של 40 נקודות כשחקן ספסל במשחק מול פילדלפיה 76'.
בסיום עונתו הראשונה ב-NBA נבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה לאחר שקלע 17.0 נקודות בממוצע למשחק, אשר בדיעבד היו שיא הקריירה שלו.
בשתיים וחצי עונותיו הבאות בסקרמנטו העמיד ממוצעים של 14.3 נקודות, 4.4 ריבאונדים ו-3.4 אסיסטים למשחק.
בפברואר 1996 הועבר יחד עם טיירון קורבין בטרייד למיאמי היט, בתמורה לבילי אוונס וקווין גאמבל.
עד לסיום עונת קלע 12.0 נקודות למשחק עבור ההיט.
באוגוסט 1996 חתם על חוזה בטורונטו ראפטורס, לקראת עונתו השנייה של המועדון.
באותה עונה היה הקלעי השני של קבוצתו, אחרי דיימון סטודמאייר, עם ממוצע של 16.4 נקודות למשחק.
בפברואר 1998, לאחר כעונה וחצי בטורונטו, נשלח לצד סטודמאייר וקרלוס רוג'רס בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס, תמורת קני אנדרסון, אלווין ויליאמס, גארי טרנט ו-3 בחירות דראפט עתידיות.
בעונת העפיל עם הבלייזרס לגמר האזור המערבי, בו הפסידו מול סן אנטוניו ספרס בתוצאה 0–4.
לקראת עונת הועבר לצד בראיין שואו, סטייסי אוגמון, קלווין קייטו, קרלוס רוג'רס ואד גריי ליוסטון רוקטס, בתמורה לסקוטי פיפן.
ב-3 עונותיו ביוסטון קלע 9.6 נקודות בממוצע למשחק, תחת המאמן רודי טומג'נוביץ'.
באוקטובר 2002 חתם על חוזה בדאלאס מאבריקס.
בעונתו היחידה בקבוצה קלע 5.5 נקודות למשחק כשחקן ספסל, וסייע לה להעפיל לגמר האזור המערבי בפעם השנייה בלבד בתולדותיה.
גם במקרה זה הפסידה קבוצתו מול הספרס, הפעם בתוצאה 2–4. במשחק השישי מול סן אנטוניו, אשר התברר כמשחקו האחרון בקריירה, קלע ויליאמס 17 נקודות עבור המאבריקס.
וולטר פרנסיס קון היה צייר אמריקאי ומארגן תערוכת הארמורי המפורסמת בשנת 1913, שהייתה התצוגה הגדולה ביותר באמריקה של המודרניזם האירופי.
קון נולד 27 באוקטובר 1877 בעיר ניו יורק, בברוקלין ליד המים, למשפחה ממעמד הפועלים, ונחשף למגוון חוויות צבעוניות על קו המים.
אף כי אהב לצייר בצעירותו, שום דבר ברקע שלו לא הצביע על קריירה עתידית באמנות.
עבודותיו הראשונות של קון היו כבעל חנות לתיקוני אופניים וכמשתתף במרוצי אופניים מקצועי.
אולם בגיל חמש עשרה מכר וולטר קון את רישומיו הראשונים למגזין והחל לחתום את שמו "וולט".
בשנת 1893, כשהחליט שהוא ירוויח מלימוד פורמלי, הוא נרשם לשיעורי אמנות במכון הפוליטכני בברוקלין.
בשנת 1899 יצא קון לקליפורניה עם שישים דולר בכיסו.
עם הגעתו לסן פרנסיסקו, הוא הפך למאייר של מגזין WASP.
ברגע זה הוא החליט, שירצה לצמוח ובסופו של דבר להתפרנס כאמן, ולכן עליו לחשוף את עצמו בפני האמנים הוותיקים והאמנים המודרניים של אירופה.
בשנת 1901, בגיל עשרים וארבע, יצא קון לפריז.
שם למד אמנות זמן קצר, לפני שיצא לאקדמיה המלכותית במינכן.
כשהיה בבירת בוואריה הוא למד אצל היינריך פון ציגל, חבר באסכולת ברביזון.
הוא יצא לטיולי רישום בהולנד וסייר במוזיאונים של ונציה.
במהלך שהות של שנתיים באירופה, קון ראה לראשונה גם את עבודתם של האימפרסיוניסטים והפוסט-אימפרסיוניסטים.
בשנת 1903 שב לניו יורק והועסק כמאייר בכתבי העת המקומיים.
בשנת 1905 ערך את התערוכה הראשונה שלו במועדון סלמגונדי, וביסס את עצמו גם כקריקטוריסט וגם כצייר רציני.
באותה השנה השלים את האיורים הראשונים שלו למגזין "לייף".
בין חבריו היו קריקטוריסטים ומאיירים כולל גאס מאגר ופופ הארט.
הוא גם יצר "טקסט -קומיקס" בעצמו, סדרה מצוירת שנקראה "ויסק" (1919-1909).
כאשר בית הספר לאמנות בניו יורק עבר לפורט לי, ניו ג'רזי בקיץ 1908, הצטרף קון לפקולטה.
עם זאת, הוא לא אהב את שהותו בבית הספר, ובתום שנת הלימודים חזר לניו יורק.
שם התחתן עם ורה ספייר.
זמן קצר לאחר מכן נולדה בת, ברנדה קון.
ידידות חשובה נוצרה באותו הזמן עם האמן ארתור דייוויס, שגם מילא תפקיד משמעותי בתולדות האמנות האמריקאית.
בשנת 1909 הייתה לקון תערוכת יחיד ראשונה בניו יורק.
בשנים שלאחר מכן הוא השתתף בהקמת התאחדות הציירים והפסלים האמריקניים, הארגון שהיה האחראי בסופו של דבר לתערוכת הארמורי.
קון שימש כמזכיר הביצוע והוטל עליו לצאת ולמצוא אמנים אירופאים שישתתפו בתערוכה.
הוא, דייוויס והאמן וולטר פאץ' ערכו סיור באירופה בשנת 1912 כדי למצוא את הדוגמאות הטובות והנועזות ביותר לאמנות חדשה, שיציגו בפני הקהל בניו יורק.
תערוכת הארמורי בשנת 1913, שהציגה אמנות מודרנית אירופאית ואמריקאית כאחד, הביאה למחלוקת היסטורית וניצחון ארוך טווח.
פרסום חכם וסנסציוני, הביא לנתוני נוכחות של יותר מ -200,000 איש בתערוכה, ומכירות של יותר מ־44,000 $, ועלו הרבה מהציפיות של היזמים.
לאחר האירוע בניו יורק, תערוכת הארמורי נדדה לשיקגו ולבוסטון, תוך כדי משיכת תשומת לב רחבה.
"לקון היה כישרון לקידום ופרסום", ציין מבקר האמנות רוברט יוז.
התערוכה חסרת התקדים הזו הדגימה שאמריקאים עשויים להיות פתוחים לאמנות מודרנית וכי יש לכך שוק פוטנציאלי גדול.
קון שיחק תפקיד מרכזי באירוע תרבותי מהפכני זה.
בעקבות התערוכה, קון שימש כיועץ אמנותי לעורך הדין והאספן ג'ון קווין וסייע בהקמת האוסף הייחודי שלו לאמנות מודרנית, שנמכר לאחר מותו של קווין בשנת 1924. הוא גם הציג במועדון של ויטני והפך לאמן מוערך במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית.
עבודתו של קון בשנות העשרה של המאה העשרים הראתה לרוב את השפעת הציירים האירופיים המודרניים שאת אומנותם סייע לקדם.
"פולו גראונד" (1914), למשל, מכיל הדים חזקים של ראול דופי.
מבקרים אחרים ציינו זיקה לאנדרה דריין ולאקספרסיוניסטים הגרמנים.
עם זאת בסוף העשור, ציורי קון הפכו שוב לייצוגיים באופן מסורתי, אף כי מעולם לא פעל כדרכו של ריאליסט אקדמי.
דיוקנאותיו וטבע הדומם מורכבים מאפקטים ציוריים רחבים, צבעים חזקים ומרקמים עבים.
בשנת 1925, קון כמעט מת מכיב בתריסריון.
לאחר החלמה קשה, הוא הפך למדריך בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק.
בשנת 1933 ארגן האמן את הרטרוספקטיבה הראשונה שלו.
בשנים אלה החל לפקפק בנאמנותו הקודמת למודרניזם האירופי.
בנסיעת אירופה ב -1931 עם מארי וו.
אברל הרימן, מתומכיו הנלהבים ביותר, הוא סירב להצטרף לביקורים בסטודיו של פיקאסו, ז'ורז 'בראק ופרננד לוגר.
עם זאת, הוא גם לא רצה ליישר קו עם המחנה האנטי-מודרניסטי כמו תומאס הארט בנטון וריאליסטים חברתיים בעלי אופי פוליטי.
בפוליטיקה האמנותית של היום, קוהן נתפס בין שני קצוות.
בשנות הארבעים של המאה העשרים, התנהגותו של קוהן החלה לקבל מאפיינים לא-סבירים.
הוא הפך ליותר בלתי מעורער ומרוחק מחברים ותיקים.
הוא גם היה מתוסכל מחוסר תשומת הלב שעבודותיו קיבלו.
ב־13 ביולי 1949 הוא נפטר לפתע מכיב מחורר.
הוא נקבר בבית העלמין וודלון בברונקס, ניו יורק.
וולט קון זכור היום בגלל תפקיד המפתח בתכנון התערוכה.
למרבה האירוניה, אדם שהיה בחזית התנועה המודרנית ונתפס כתומך באמנות חדשה הרפתקנית בשנת 1913, הפך בגלל מחויבותו המתמשכת - לדמות של אמן שמרני על ידי הדורות הבאים של האמנים.
עם זאת, יש לו מקום חשוב בהיסטוריה של האמנות האמריקאית כקריקטוריסט מיומן, צייר, מאייר ופסל.
אף על פי שהרס רבים מציוריו המוקדמים, עבודותיו שנותרו הם עוצמתיות ומהוות חלק מאוספי האמנות האמריקניים הגדולים ביותר.
דיוקנאותיו של בדרני הקרקס הם כמה מהיצירות הזכורות ביותר, באמנות האמריקאית של המאה העשרים.
הם מזכירים את דיוקנאות שחקני הקומדיה דל'ארטה שנעשו על ידי הציירים הצרפתיים מאות שנים קודם לכן.
"הקומיקאים הטרגיים" (1916) באוסף מוזיאון הירשהורן ו"הליצן הלבן" (1929) באוסף הגלריה הלאומית לאמנות הם תמונות מייצגות ונחשבות לציוריו המכובדים ביותר.
וולט דיסני רקורדס היא חברת תקליטים אמריקאית של חברת וולט דיסני.
החברה מוציאה לאור את אלבומי הפסקול מסרטי הקולנוע, סדרות הטלוויזיה, פארקי השעשועים ואלבומי האולפן המסורתיים של דיסני שהופקו על ידי אמני פופ, טין פופ וקאנטרי.
החברה נוסדה בשנת 1956 בשם דיסנילנד רקורדס.
לפני אותה תקופה, דיסני את המוזיקה שלהם דרך חברות תקליטים שונות, ביניהן RCA, דקה וקפיטול.
אחיו של וולט דיסני, רוי דיסני, הציע שוולט דיסני הפקות (כיום חברת וולט דיסני המודרנית) תקים חברת תקליטים משלה.
רוי גייס את העובד הוותיק ג'ימי ג'ונסון לעמוד בראש החטיבה החדשה הזו.
היא אימצה את שמה הנוכחי בשנת 1989.
וולטה עילית הצרפתית הייתה מושבה צרפתית וחלק מאפריקה המערבית הצרפתית שהוקמה ב-1 במרץ 1919, משטחים שהיו חלק מהמושבות סנגל עילית וניז'ר וחוף השנהב.
המושבה פורקה ב-5 בספטמבר 1932, כאשר חלקים ממנה נוהלו על ידי חוף השנהב, סודאן הצרפתית ומושבת ניז'ר.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ב-4 בספטמבר 1947, הוקמה מחדש המושבה כחלק מהאיחוד הצרפתי, בגבולותיה הקודמים.
ב-11 בדצמבר 1958 הוקמה הרפובליקה של וולטה עילית כשלטון עצמי בתוך הקהילה הצרפתית, וכעבור שנתיים ב-5 באוגוסט 1960 היא קיבלה עצמאות מלאה.
ב-4 באוגוסט 1984 שונה השם לבורקינה פאסו.
השם וולטה עילית מציין שהמדינה מכילה את החלק העליון של נהר הוולטה.
הנהר מחולק לשלושה חלקים, הנקראים הוולטה השחור, הוולטה הלבן והוולטה האדום.
עד סוף המאה ה-19, ההיסטוריה של וולטה עילית נשלטה על ידי האימפריה מוסי / ממלכת מוסי, אשר מקובל כי המיקום הנוכחי שלהם היה בצפון גאנה של ימינו.
במשך מאות שנים היה האיכר המוסי גם חקלאי וגם חייל, ואנשי המוסד הצליחו להגן על אמונותיהם הדתיות ועל המבנה החברתי מפני ניסיונות בכוח להמיר אותם לאסלאם על ידי מוסלמים מצפון מערב.
כשהגיעו הצרפתים ותבעו את האזור בשנת 1896, הסתיימה ההתנגדות של מוסי עם כיבוש בירתם בוואגאדוגו.
בשנת 1919, מחוזות מסוימים מסנגל עילית וניז'ר אוחדו למושבה נפרדת בשם וולטה עילית בפדרציה אפריקה המערבית הצרפתית.
בשנת 1932 התפרקה המושבה החדשה; היא הוקמה מחדש בשנת 1937 כחטיבה מנהלית בשם החוף העליון.
לאחר מלחמת העולם השנייה חידשו בני המוסי את הלחץ למעמד טריטוריאלי נפרד וב-4 בספטמבר 1947, וולטה עילית הפכה שוב למושבה במערב אפריקה הצרפתית בפני עצמה.
תיקון בארגון השטחים הצרפתיים שמעבר לים החל עם העברת חוק היסוד (Loi Cadre) מיום 23 ביולי 1956. בעקבות פעולה זו נעשו צעדים של ארגון מחדש שאושרו על ידי הפרלמנט הצרפתי בתחילת 1957 והבטיחו מידה רבה של שלטון עצמי לשטחים בודדים.
וולטה עילית הפכה לרפובליקה אוטונומית בקהילה הצרפתית ב-11 בדצמבר 1958.
וולטה עילית השיגה עצמאות ב-5 באוגוסט 1960. הנשיא הראשון, מוריס יאמאוגו, היה מנהיג האיחוד הדמוקרטי הוולטאי (UDV).
חוקה משנת 1960 קבעה בחירות על ידי זכות בחירה כללית של נשיא ופרלמנט לאומי לתקופות של חמש שנים; עם זאת, זמן קצר לאחר עלייתו לשלטון, יאמאוגו אסר על כל המפלגות הפוליטיות למעט UDV.
וולטה סולאר היא חברה ישראלית ציבורית בתחום האנרגיה הסולארית.
החברה יוזמת, מקימה ומתחזקת מערכות סולאריות ואגירת אנרגיה עבור המגזר הפרטי, העסקי והמוניציפלי.
החברה פועלת בישראל ומרחיבה את פעילותה גם לחו"ל.
החברה הוקמה ב-2017.על ידי ערן טל וטל הרכבי, במטרה להאיץ את המעבר לאנרגיה מתחדשת באמצעות שימוש באנרגיה סולארית על ידי התקנת מערכות סולאריות על גגות בצורה פשוטה, אסתטית ונגישה.
בשנת 2018 הקימה את הפרויקט הראשון של שכונה סולארית, ובשנת 2019 חתמה על פרויקט יזמות ראשון בהיקף של מגה-וואט.
בשנת 2020 וולטה סולאר וסינרג'י אנרגיה מתחדשת (S'ENERGY) הכריזו על כך שהאחרונה תשקיע בוולטה סולאר בעבור כ-20% מהחברה בעסקת מזומן ונכסים סולאריים.
בשנת 2021 ביססה החברה את מעמדה בשוק המערכות הביתיות, כשחתמה על שותפות אסטרטגית עם חברת EDF Renewables הצרפתית לעיסוק ייזום ומימון מערכות סולאריות על גגות מסחריים-תעשייתיים ומוניציפליים במודל הליסינג הסולארי, ומודלים נוספים של שותפויות ומכירת חשמל סולארי.
וזכתה במכרז מוניציפלי ראשון מטעם עיריית נתניה.
באוגוסט 2021 חתמה וולטה סולאר על הסכם עם חברת EV EDGE מקבוצת יוניון ליצירת שותפות שתממן מערכות סולאריות לבתים פרטיים ובנייני מגורים במודל הליסינג הסולארי.
במסגרת ההצעה, השותפות עוסקת גם בהקמת תשתית לעמדות טעינה לרכבים חשמליים.
בשנת 2022 גייסה החברה הון בהובלת מור בית השקעות בהיקף של 42.5 מיליון ש"ח ממשקיעים, לפי שווי חברה של 160 מיליון ש"ח.
באותה שנה, התקינה לראשונה קירוי סולארי על מגרש ספורט.
בשנת 2023 התקינה החברה מערכת אגירה ביתית ראשונה וחצתה את רף 70 מגה-וואט בפרויקטים יזמיים בשלבי פיתוח שונים.
באותה שנה הקימה וולטה סולאר את המערכת הסולארית הראשונה בישראל בבניין מגורים בעיר נתניה והתחילה לשלב מערכות אגירה וגיבוי בסקטור הביתי, המסחרי והמוניציפלי.
בשנת 2024, החברה התקינה את הקירוי ה-30 במגזר המוניציפלי, וכן קירוי סולארי מעל חניון במתחם איקאה בנתניה.
באותה שנה חצתה את רף 20 מגה-וואט של נכסים מניבים ו-100 מגה-וואט נוספים בפיתוח והתרחבה לפעילות גלובלית בשיתוף קבוצת תדיראן.
בשנת 2025 חתמה החברה על בלעדיות עם חברת אפולו פאוור על רכש פאנלים גמישים לשוק הגגות הסולאריים לבתים פרטיים בישראל.
בנוסף, הקימה החברה שדה סולארי בקטלוניה, ספרד, המספק חשמל למפעל הנייר הגדול ביותר בקטלוניה.
הפרויקט, שזכה לכינוי "ציונות אנרגטית", נחנך באופן רשמי במעמד סגנית נשיא קטלוניה
במסגרת פעילותה בישראל, יזמה, פיתחה והקימה 5000 מתקנים פוטו-וולטאיים על גגות פרטיים ו-120 מגה ואט בסקטור המסחרי והמוניציפלי.
נכון לשנת 2025, החברה חתמה עם 24 מועצות מקומיות לרבות כפר סבא, נהריה, בין שאן, ונוספות, להפיכת בנייני העירייה לעצמאים אנרגטית.
וולטה סולאר חברה במועצה הישראלית לבניה ירוקה ובאיגוד חברות אנרגיה ירוקה לישראל.
התקנות סולאריות: החברה מתקינה מערכות פוטו-וולטאיות על גגות בתים פרטיים, מבנים מסחריים, מוסדות ציבוריים ושטחים חקלאיים ומטפלת בסוגיות הרישוי מול חברת חשמל וגורמי רגולציה נוספים.
החברה גם אחראית לניטור ולתחזוקה של המערכת לאחר התקנתה.
קניית המערכת מאפשרת ללקוח לבחור האם כל האנרגיה המיוצרת במערכת הסולארית תוזרם לרשת החשמל והלקוח יקבל תעריף בהתאם לגודל המערכת שלו, או שיעדיף שהאנרגיה תוזרם לשימוש במבנה, והעודפים מהשעות שבהן המערכת מייצרת מעבר לצורכי המבנה יוזרמו לרשת החשמל.
מערכות אגירת אנרגיה: בנוסף לייצור חשמל, החברה משלבת מערכות אגירה וגיבוי המאפשרות שמירת חשמל לצריכה עצמית וניהול צריכה יעיל.
ליסינג סולארי: החברה מציעה מודל ליסינג ל-25 שנה, שבו היא מממנת את הקמת המערכת הסולארית בתמורה לחלוקת רווחים ממכירת החשמל.
מודל זה מיושם בפרויקטים על גגות בתי ספר, קירוי חניונים ומבני ציבור.
כמו כן החברה מציעה פתרונות להתקנת מערכות סולאריות בבנייני מגורים משותפים במודל ליסינג, בשיתוף עם גופים נוספים.
מדובר בחכירה תפעולית, שמתבצעת באמצעות הקמה של מערכות סולאריות על גגות בתים, מרכזי מסחר, מבני תעשייה ומבני ציבור.
פיתוח מוצרים נלווים: החברה פיתחה ומתקינה פרגולות סולאריות המשמשות כמקור אנרגיה וכאלמנט הצללה.
כמו כן, היא מספקת מערכות שטיפה אוטומטיות המיועדות להגברת תפוקת הפאנלים להרכבת מערכות סולאריות על גגות של מבנים פרטיים וציבוריים בישראל.
החברה מקיימת שותפות אסטרטגית עם EDF Renewables, אחת מחברות האנרגיה המתחדשת הגדולות בעולם, לפרויקטים מוניציפליים בישראל, בין היתר בעיריית חיפה.
כמו כן, החברה בשיתוף פעולה עם קבוצת תדיראן אנרגיה לפעילות בשוק הספרדי.
במסגרת שיתוף הפעולה עם EDF, נחתם הסכם מימון פרויקטים עם חברת הביטוח מגדל בהיקף של 275 מיליון ש"ח.
החברה גם עובדת עם בנק מזרחי-טפחות במתן פתרונות מימון ללקוחות.
השקעה של אייל וולדמן, ומור גמל ופנסיה בוולטה סולאר, לפי שווי חברה של 160 מיליון ש"ח.
גיוס הון: קבלת היתר רשות ניירות ערך לפרסום תשקיף לגיוס ציבורי.
במהלך ספטמבר 2025, פתחה החברה בגיוס השקעת המונים לפני הנפקה בבורסה על בסיס תשקיף בתוך פלטפורמת הגיוס של אקזיט-וואלי.
הגיוס נעשה כחלק מתכנון עתידי להנפקה בבורסה.
וולטר זרביאק האב הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדת הסמול פורוורד.
ב-3 בפברואר 2008 נבחר זרביאק לאחד מ-50 התורמים הגדולים ליורוליג ולכדורסל המועדונים האירופי על ידי ועדת המומחים של היורוליג.
זרביאק, שנולד בהמבורג, גרמניה המערבית, שיחק כדורסל מכללות באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון שבמחוז קולומביה.
בשנת 1985 הוא נכנס להיכל התהילה של מחלקת הספורט של האוניברסיטה.
לאחר שסיים את הקולג' נבחר זרביאק בדראפט ה-NBA 1971 על ידי פיניקס סאנס, בסיבוב הרביעי (בחירה 14, 65 בסך הכל).
הוא גם נבחר על ידי דאלאס צ'אפרלס מליגת ה-ABA בדראפט ה-ABA של אותה שנה.
זרביאק שיחק ב-ABA בעונת 1971/72 במדי פיטסבורג קונדורס.
לאחר מכן הוא הצטרף לקנטקי קולונלס, שבחרו בו בדראפט הפירוק של הקונדורס, אך מאוחר יותר הוא נחתך מהסגל של קנטקי.
זרביאק זכה בשלושה תוארי יורוליג עם ריאל מדריד הספרדית (, ו-), עמה זכה גם בגביע הבין-יבשתי שלוש פעמים (1976, 1977 ו-1978).
הוא נבחר ל-MVP של הגביע הבין-יבשתי 1977.
זרביאק נולד בגרמניה המערבית להורים אוקראינים שנפגשו במחנה עקורים לאחר מלחמת העולם השנייה.
מאוחר יותר הם היגרו לפיטסבורג, פנסילבניה.
בנו וולי הוא שחקן NBA לשעבר.
על שמו של זרביאק נקראה כניסה לסל, בה השחקן קופץ לכיוון לכיוון ההפוך ממנו הוא מכדרר, תוך שהוא מעביר את הכדור מעל ראשו.
וולט אם זונטג הוא עיתון שבועי גרמני היוצא לאור בגרמניה כל יום ראשון.
וולט אם זונטג הוקם בשנת 1948 ויצא לאור על ידי אקסל שפרינגר.
המשרד הראשי של העיתון נמצא בברלין, ויש לו מהדורות מקומיות בברלין, המבורג, מינכן ודיסלדורף.
זוהי מהדורת יום ראשון של היומון די ולט.
הוא כולל חלקים בנושאי פוליטיקה, ספורט, כלכלה, פיננסים, תרבות, תיירות ונדל"ן.
בשנת 2009 הוכר וולט אם זונטג כאחד מ"העיתונים המעוצבים ביותר בעולם" על ידי החברה לעיצוב חדשות , יחד עם ארבעה עיתונים נוספים.
בשנת 2012 זכה העיתון בתואר עיתון שנה באירופה בקטגוריית העיתונים בפריסה ארצית.
בשנת 2013 זכתה וולט אם זונטג באותו פרס, אך הפעם בקטגוריית העיתונים השבועיים.
במהלך הרבעון השני של 1992 הייתה לוולט אם זונטג תפוצה של 420,000 עותקים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הביע העיתון תמיכה בישראל וגינה את טבח שבעה באוקטובר.
וולטורנו (באיטלקית: Volturno), שנקרא בלטינית וולטורנוס (Volturnus), הוא נהר בדרום־מרכז איטליה.
מוצאו של הנהר בהרי האפנינים באברוצו, והוא זורם לכיוון דרום-מזרח עד מפגשו עם ליד .
לאחר מכן הוא פונה לדרום-מערב, כשהוא עובר את קפואה ונשפך לים הטירני ב, מדרום-מערב לנאפולי.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 נבנה סכר בנהר מעט לפני קפואה במטרה לשלוט בזרימה בנהר ולאפשר הספקה סדירה של מים לחקלאות.
הנהר זורם בין נאפולי לרומא, ועל כן נהנה מחשיבות צבאית רבה.
במהלך המלחמה הגותית הביס המצביא הביזנטי נרסס כוח של כשלושים אלף פרנקים ואלמאנים שחצה את האלפים ב־553 בקרב על גדות הנהר.
במהלך מסע האלף שהוביל גריבלדי לאיחוד איטליה ב־1860 נערכו על הנהר כוחותיו הנסוגים של פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות על הנהר לאחר נפילת נאפולי ונסוגו לאחר תבוסתם בקרב וולטורנו באוקטובר שהביא להתקדמות כחות ממלכת סרדיניה דרך מדינת האפיפיור מצפון.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש הנהר את הוורמאכט הגרמני כחלק מקו החורף לאחר פלישת בעלות הברית לאיטליה וכיבוש נאפולי, עד לפריצת הקו בידי הארמייה החמישית של צבא ארצות הברית ב־13 באוקטובר 1943. החלק העליון של הנהר נכבש בידי בעלות הברית עם נפילת איסרניה בידי כוחות בריטיים ב־8 בנובמבר 1943.
וולטה רדונדה (בפורטוגזית: Volta Redonda Futebol Clube) הוא מועדון כדורגל ברזילאי.
המועדון נוסד בשנת 1976 בעיר וולטה רדונדה שבמדינת מדינת ריו דה ז'ניירו.
קבוצת הכדורגל שיחקה בעבר בדרג הבכיר בכדורגל הברזילאי.
בשנת 1975 פעלו בעיר וולטה רדונדה שני מועדוני כדורגל – אחד מקצועי ואחד בעל קבוצת חובבים.
בשנת 1976 בוצע שינוי בחלוקה המנהלית של האזור, ובמהלכו אוחדה עיר ריו דה ז'ניירו עם ערי הסביבה, תוך הקמת מדינת ריו דה ז'ניירו במתכונתה הנוכחית.
בעקבות שינוי זה היה צורך להחליט איזו קבוצה תייצג את העיר באליפות ריו דה ז'ניירו בכדורגל.
בהסכמה בין ראש העיר לבין עסקני ספורט ברמה ארצית סוכם על הקמת מועדון חדש שיאחד את שתי הקבוצות המקומיות, ושמו נקבע ל-"Volta Redonda Futebol Clube".
כבר בעונת קיומה הראשונה (1976) קיבלה הקבוצה זכות להשתתף באליפות ברזיל בכדורגל 1976. היא השתתפה בתחרות זו שלוש פעמים, ובשנת 1978 סיימה במקום השלישי.
בליגת המשנה הברזילאית שיחקה הקבוצה תשע עונות, כשהישגה הבולט היה המקום ה־14 בשנת 1996. בהתאם לתוצאות עונת 2024 שבה הקבוצה לליגת המשנה לעונת 2025.
ב השתתפה הקבוצה 16 עונות, ובשנת 2024 זכתה באליפות הליגה.
בדרג הבכיר של אליפות ריו דה ז'ניירו בכדורגל שיחקה הקבוצה במשך 24 עונות, ובשנת 2005 זכתה באליפות המדינה.
ב השתתפה וולטה רדונדה עשר פעמים, והישגה הבולט היה הגעה לרבע הגמר בשנת 2006.
אצטדיון הקבוצה נבנה בשנת 1976, ולאחר שדרוג שבוצע בשנת 2001 הוא מותאם לכ-20 אלף צופים.
וולטר ברנן היה שחקן אמריקני.
היחיד שזכה בשלושה פרסי אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
זכה במספר הרב ביותר של פרסי אוסקר כשחקן (יחד עם ג'ק ניקולסון ודניאל דיי-לואיס).
זכור כאחד משחקני האופי הטובים ביותר אי פעם בקולנוע.
נולד כ'וולטר אנדרו ברנן' בסוומפסקוט, מסצ'וסטס.
אביו היה מהנדס וממציא, לכן למד ברנן כנער הנדסה לפני שהפך לשחקן.
בתיכון הוא גילה התעניינות במשחק והחל להופיע בהופעות רחוב (Vaudeville).
לאחר ששירת במלחמת העולם הראשונה הוא עבר להתגורר בגואטמלה, שם נכנס לענף גידול האננס, לפני שהגיע ללוס אנג'לס.
במהלך שנות העשרים עבד כסוחר ועשה כסף רב, אולם הפסיד את רובו כשהשוק שינה כיוון.
הוא מצא עצמו מרושש והחל להופיע בתפקידים קטנים בכמה שיותר סרטי קולנוע כדי להרוויח כסף, ובמקביל עבד גם כפעלולן.
בתחילת שנות השלושים החל להופיע בסרטים איכותיים יותר וקיבל תפקידים גדולים יותר.
ב-1936 שיחק בסרט "זעם" בבימויו של פריץ לאנג וב-1937 זכה בפרס האוסקר בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר, (בפעם הראשונה שהאקדמיה האמריקאית לקולנוע חילקה פרס בקטגוריה זו), על סרטו של הווארד הוקס "בוא וקח את זה".
ב-1939 הופיע בסרט "תנו להם מוזיקה" לצידו של ישה חפץ, כמנהל בית ספר למוזיקה לילדי עניים שעומד בסכנת סגירה.
לעיתים קרובות לאורך הקריירה שלו, נקרא ברנן לגלם תפקידים של אנשים המבוגרים בהרבה מגילו האמיתי שלו.
הוא הירבה לגלם את השותף של הגיבור הראשי או את "הזקן הרוטן".
לעיתים רחוקות הוא גילם את הרשע.
יוצא דופן היה תפקידו כזקן אכזר, בקלאסיקה משנת 1946, "קלמנטיין יקירתי", לצד הנרי פונדה.
משנות החמישים הוא כיכב בסדרות הטלוויזיה "The Real McCoys", "האקדח של וויל סונאט" ו"Alias Smith and Jones" והופיע בעוד כמה סרטים ופרויקטים טלוויזיוניים, ובעיקר זכור בשל תפקידיו בסרטי מערבונים, ובהם ב"הנהר האדום" וב"ריו בראבו", שניהם לצד ג'ון ויין.
ב-1939 שיחק בסרט תנו להם מוזיקה.
ב-1940 זכה בפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר עברו משחקו בסרט איש המערב" לצדו של גרי קופר עמו שיחק גם בסרט "סרג'נט יורק" (1941) והיה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
באותה שנה שיחק שוב לצידו של גרי קופר בסרט פגוש את ג'ון דו.
ב-1942 שיחק שוב לצידו של קופר בסרט גאוות היאנקים.
כן שיחק בסרטים "להחזיק ולאבד" לצד המפרי בוגרט ו"בהלה בצוק השחור" לצד ספנסר טרייסי.
ב-1946 שיחק במערבון "קלמנטיין יקירתי" לצידו של הנרי פונדה.
ב-1957 שיחק ביחד עם דבי ריינולדס בסרט תמי והרווק.
ב-1964 שיחק בסרט "משפחת האמיצים" לצידו של בריאן קית'.
ב-1967 שיחק בתפקיד כפול בסרט ברולס-רויס לקראת האושר.
הקריירה שלו מעולם לא הייתה בירידה, ולמעשה ככל שהזדקן כך נהייה מפורסם יותר.
באמתחתו 230 הופעות בסרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה לאורך 50 שנים.
מבקרי הקולנוע ואנשי התעשייה הגדירו אותו כאחד משחקני האופי הטובים ביותר בהוליווד ולראיה, הוא היחיד שזכה בשלושה פרסי אוסקר בקטגוריית שחקן המשנה הטוב ביותר.
הוא קיבל כוכב על שמו בשדרת הכוכבים של הוליווד, ונפטר מנפחת בספטמבר 1974, בגיל 80.
פרנסואה-מארי ארואה , שנודע בשם העט שלו ווֹלטֶר , היה סופר ופילוסוף צרפתי, מהוגי הנאורות.
וולטר היה סופר ואחד מאנשי הרוח הבולטים של עידן הנאורות, שהאמין שהספרות היא הדרך להובלת השינוי החברתי.
כתביו ההומוריסטיים, הסאטיריים והפילוסופיים הציגו את סלידתו מהכנסייה הקתולית, מחוסר הסובלנות ומהרודנות.
עידן הנאורות, הידוע גם כעידן ההשכלה או האורות, החל בראשית המאה ה-18 באירופה.
מחולליו היו פילוסופים והוגי דעות נוספים שהגיעו מתחומי דעת שונים כגון ספרות, אמנות, מוזיקה ומדעים.
הם עודדו אנשים לשפוט את עצמם ואת המציאות על-פי שכלם והבנתם ולא להיסחף אחר הזרם שקובע הרוב או ללכת שבי אחר מוסדות גדולים וחזקים.
הקריאה שלהם הופנתה לקהל הרחב, שלרוב נתפס כבלתי נחשב בדיאלוג הציבורי.
בצרפת, קבוצת פילוסופים הייתה נפגשת בסלונים והיו מציגים איש בפני רעהו את רעיונותיהם, דעותיהם, ויצירות הספרות או המחזות שכתבו אותם הקדישו לרוב לקידום המדע והחשיבה החילונית.
רעיונותיהם באו לידי ביטוי גם באנציקלופדיה הגדולה (Encyclopédie) עליה שקדו מאה וארבעים כותבים, שכתבו, תוך כמה שנים, למעלה מ-72,000 ערכים.
אצל רבים ההשכלה נתפשה כדת של ממש – דת הומנית הדוגלת בקדמה, שהיא הדרך לשיפור חייהם של בני האדם.
המשכילים האמינו שבני האדם מתפתחים, בנוסף על ההתפתחות הטכנולוגית גם מבחינה מוסרית, ולכן לא היה להם ספק שהעתיד צופן בחובו טוב.
לשיטתם, כדי להגיע לקדמה צריכים בני האדם להיחלץ מהאמונות הטפלות ולהתחיל לחשוב בעצמם.
האמונה בקדמה היא אולי ההבדל הגדול בין זרמים דטרמיניסטיים בדתות לבין זרם ההשכלה בעידן הנאורות.
בניגוד לזרמים המסורתיים שטענו כי האדם אינו יכול לשנות את גורלו, גרסה ההשכלה שיש בידו של האדם לשנות את מצבו ואת מצב החברה בה הוא נמצא, בעיקר על ידי פיתוח החשיבה והמוסר.
המשכילים סלדו מן הדת בכלל ומן הנצרות בפרט, אותה ביקרו בחריפות.
הם טענו כנגדה שאין זה מוסרי לכפות על בני אדם אמונה בדת מסוימת, וכמו כן אין להעניש בני-אדם בשל אמונתם.
טענות אלו ואחרות הפכו את ההשכלה לאויבת מושבעת של הנצרות, ששלטה באותם ימים באירופה כולה.
וולטר היה אחד המבקרים הגדולים של הנצרות, ומשום כך אולי גם אחד השנואים עליה ביותר.
המשכילים פעלו בכל אירופה, משוודיה בצפון ועד ספרד בדרום, מרוסיה במזרח ועד בריטניה במערב.
לא היה גוף או ממסד מסוים אליו השתייכו כולם, אך דעותיהם בנושאים שונים היו קרובות למדי.
מרכז ההשכלה באותם ימים היה בצרפת, ובעיקר בירתה פריז.
המשכילים בפריז (וולטר, ז'אן-ז'אק רוסו, מונטסקייה ואחרים) נאבקו נגד השלטון האבסולוטי בצרפת ונגד הכנסייה הקתולית ששלטה באזור.
הם הציעו מגוון דרכים לשיפור המשטרים באירופה ולשיפור מעמדו של האזרח, כגון רעיון הפרדת הרשויות של מונטסקייה, או "האמנה החברתית" של רוסו.
רעיונות אלה נקלטו בצרפת, ובמידה רבה שימשו ככר הרעיוני ממנו צמחה המהפכה הצרפתית, שלאחריה יושם חלק ניכר מרעיונות ההשכלה.
לתנועת הנאורות הייתה גם השפעה ניכרת מעבר לאוקיינוס האטלנטי, ובייחוד על החשיבה של האבות המייסדים של ארצות הברית.
וולטר נולד כפרנסואה-מארי ארואה ב-21 בנובמבר 1694 בפריז, בנו של נוטריון.
בילדותו סבל ממחלות רבות, ולא פעם היה על סף מוות.
בגיל צעיר התייתם מאמו, ואביו שהתקשה לגדלו לבד, שלח אותו ללמוד בבית הספר הישועי לואי לה-גראן.
בבית הספר החל וולטר לגלות סלידה מן הדת ולימודיה, ולהימשך אל מקצועות הספרות והחברה.
בגיל 16 עזב וולטר את בית הספר, ובניגוד לשאיפת אביו, שרצה שיהיה עורך דין, החליט להתקיים אך ורק מכתיבתו ושנינותו.
ואכן, חלק גדול מהונו של וולטר נרכש בזכות כתיבתו, אך וולטר השיג ממון רב גם בעסקים שונים.
בזכות כספו יכול היה וולטר להביע את דעותיו ללא חשש.
וולטר היה סאטיריקן מושבע, והצלחתו בקרב המעמד הגבוה נבעה במידה לא מבוטלת מקסמו האישי הרב ומשנינותו, אולם זו האחרונה גם סיבכה אותו לא פעם בחייו.
בשנת 1717, לאחר שנחשד בפרסום עלון התרסה כנגד השלטון, נשפט וולטר ונשלח ל-11 חודשים בבסטיליה, בית הכלא האכזרי לאסירים פוליטיים.
הוא כתב את Oedipe ("אדיפוס") בזמן שריצה את עונשו, מחזה שהיה להצלחתו הראשונה של וולטר בתחום התיאטרון.
לאחר שהשתחרר מהכלא, החל להיקרא "ארואה דה וולטר", שם המרמז על ייחוס אצילי.
מקור הכינוי "וולטר" אינו לחלוטין ברור, אך ישנן שתי השערות בעניין.
ההסבר הפחות מקובל הוא שהכינוי וולטר הוא שיבוש של Le Volontaire, "הדעתן", כינוי שדבק בו בהיותו בבית הספר.
סברה אחרת גורסת כי הכינוי הוא סירוס אותיות כלשהו של Arouet Le Jeune, "ארואה הצעיר".
מכל מקום, ההחלטה הנועזת יותר של וולטר הייתה להוסיף לשמו את קידומת האצולה "דה", אף על פי שלפי מוצאו לא היה ראוי לכך.
וולטר היה מלא בהערכה עצמית, וכך ב-1718 היה ל"ארואה דה וולטר", השם בו התפרסם.
בשנת 1726, לאחר שהזמין אציל בשם שבלייה דה-רואן לדו-קרב, נכלא וולטר שוב בבסטיליה, ולאחר זמן קצר הוצבה בפניו הברירה – מאסר ממושך או גלות.
וולטר בחר בגלות, ועבר לגור באנגליה.
בזמן שהותו באנגליה הכיר דמויות בולטות כבולינגברוק, ג'ונתן סוויפט ואלכסנדר פופ, ולמד את עבודתם החשובה של משכילים כג'ון לוק הפילוסוף, אייזק ניוטון המדען, וכמה מתמטיקאים מצליחים.
וולטר התעניין מאוד בדרכי השלטון והדת באנגליה, וסבר שהן מתאימות לאופיו המיוחד של העם האנגלי.
ב-1729 חזר לצרפת והחל לשקוד על כתיבתו של ספר חדש העוסק בדרכיהם המיוחדות של האנגלים בתחומי השלטון והדת.
תוכן הספר התקבל כהתגרות בשלטון הצרפתי, ובשנת 1734 הסתבך שוב עם השלטון.
וולטר אולץ לעזוב את פריז פעם נוספת, ועבר לגור ב"שאטו דה סירה" – אחוזתו של המרקיז די שאטלה.
הוא הוזמן לאחוזה על ידי מאדאם די שאטלה, ונשאר לגור שם כ-15 שנה.
לוולטר היו רומנים רבים בחייו, בין השאר עם מאדאם דה פומפדור, אך הקשר המשמעותי ביותר בחייו היה עם מאדאם די שאטלה, אשת המרקיז שהייתה צעירה ממנו בתריסר שנים.
הוא אהב אותה מאוד, אף שאהבתה אליו מוטלת בספק, ולא חדל לאהוב אותה גם אחרי שגילה את הקשר בינה לבין האציל הצעיר סן למבר.
היא נפטרה בשנת 1746 בעת לידה (אבי התינוק היה סן למבר).
מותה, והגילוי שהחליפה את תמונתו שהייתה בטבעת שקנה לה בזו של האציל הצעיר, שברו את לבו של וולטר.
המרקיז די שאטלה קיבל את וולטר חרף הרומן שלו עם אשתו, והניח לפילוסוף להישאר באחוזתו במשך שנים, עד מותו ב-1749.
בשנה בה נפטר המרקיז, הוזמן וולטר לארמון סנסוסי שבפוטסדם, פרוסיה על ידי מלכה הנאור פרידריך הגדול.
בין וולטר ו"פרדי" התפתחה מערכת יחסים הדוקה.
לשניים הייתה אישיות דומה, ואף דעות דומות בענייני שלטון ודת.
בשנת 1753 עזב וולטר את חצרו של המלך ואת פרוסיה לאחר כמה שערוריות עסקיות, ותקרית בה פרסם כתב נאצה נגד נשיא האקדמיה למדעים של פרוסיה.
ב-1755 התיישב בז'נבה, אך לאחר שאחד ממחזותיו הוחרם, עזב אותה וקנה ב-1758 אחוזה בשם "פרנה" (Ferney), על גבול צרפת-שווייץ.
לימים, הפכה פרנה לבירתה האינטלקטואלית של אירופה כולה.
באחוזה זו המשיך לכתוב כמעט עד יום מותו.
הוא כתב עשרות ספרים, מאות מאמרים, ואלפי מכתבים לחבריו באירופה.
לפרנסתו גידל תולעי משי ושיווק בהצלחה את תוצרתן.
הוא נקט בתחבולת פרסום חדשנית, כשנהג לשלוח גרבי משי לידועניות תקופתו.
למשלוח צרף בקשה, שהגברות יציגו את רגליהן היפות, בגרבי המשי שלו, בפני גברים רבים ככל האפשר, ויספרו מי ייצר עבורן גרביים אלו.
נראה, שהתרגשות החזרה לעיר מולדתו הייתה רבה מדי עבורו, והוא נפטר עם הגיעו לעיר.
הכנסייה, שתיעבה אותו, לא איפשרה לו קבורה דתית, והוא נקבר הרחק מפריז בחבל שמפאן.
רק לאחר המהפכה, בשנת 1791, הועברו עצמותיו לפנתיאון בפריז.
וולטר נלחם כל ימיו נגד הדת הרודפת והשלטון חסר הסובלנות שהיה בימיו.
הוא העלה על נס את חופש המחשבה ויצא בנחישות נגד הכנסייה הקתולית.
סלידתו מחוסר סובלנות התבטאה גם במילים בהן נהג לחתום את מרבית מכתביו – "למחוץ את השיקוץ".
ייחודו של וולטר היה בעיקר ביציאתו נגד המדע ולא רק נגד הדת, זאת בהתחשב בזמן ובמקום בו נכתבו דבריו, תעיד על כך העובדה שבספרו "קנדיד" הפרק הראשון עוסק בפנגלוס אשר מייצג את המדע ובביקורת צינית על האיש.
עוד מימי לימודיו בבית הספר הישועי שנא וולטר את מנהגי הדת הנוצרית.
בבגרותו הייתה הנצרות לאחת המטרות העיקריות של חצי שנינותו ולעגו, כמו גם האמונות הטפלות שלטענתו הרכיבו אותה.
הוא כתב בין השאר ש"כל אדם המכבד את עצמו מוכרח להימלא חלחלה לנוכח הכת הנוצרית".
אחד העניינים שהוא יצא נגדם בקביעות בספריו הוא "הצדק האלוהי" שבו הנוצרים האמינו, לפיו אלוהים יכול לעשות רק טוב וכל דבר רע שקורה בעולם הוא מוצדק.
עם זאת וולטר לא היה אתאיסט, אלא האמין שאלוהים ברא את העולם, אך כל התפילות והסיפורים העל-טבעיים על התגלות הם מיותרים ושקריים (דאיזם).
הוא האמין שהאמונה באל אחד הייתה אמונה ראשונית של האדם, ושהדת הראשונה הייתה הדאיזם, אף על פי שקשה ליישב טענה זו עם טענות אחרות שלו.
במילון הפילוסופי, תחת הערך 'כיתות' כתב וולטר:
יחד עם זה בכתביו נמצאו התבטאויות של שנאת זרים, כאשר יצא נגד היהדות והיהודים בכתביו.
ולכך יוקצה פרק נפרד, ראו בהמשך.
וולטר שנא עריצות בכל צורה שהיא, אך לא האמין שצורת משטר אחת טובה מצורת משטר אחרת.
הוא ראה בדמוקרטיה רעיון מעניין, אך לא מושג קדוש.
כמו מקיאוולי חשב וולטר שהאנושות נמצאת במעגל תמידי של תרבות וברבריות, ולכל היותר שלטון מסוים מסוגל להביא להארכת חייה של התרבות, אך לא לדחות את הנפילה לברבריות עד אין קץ (שכן זהו מצבה הטבעי של האנושות).
אך כותב "הנסיך" היה פסימי מכותב "קנדיד".
זה האחרון, האמין שבאמצעות שיפור השלטון ניתן לשפר את מצבה של האנושות, או לעשות אותה גרועה פחות (וולטר תפש את הטוב בעולם על דרך השלילה: כיצד ניתן לגרום פחות סבל).
השלטון תחתיו חי וולטר היה משטר אבסולוטי.
במשך חייו של וולטר הכתר החליף ראשים פעמיים, מלואי ה-14 ללואי ה-15, וממנו ללואי ה-16. וולטר ביקר את השלטון באותה חריפות בה נלחם בנצרות, ובשל כך הסתבך ונשלח למאסר מספר פעמים.
יחס השלטונות אליו היה הפכפך, כשבתקופות מסוימות היה אורח כבוד של המלך, ובאחרות פרסם את ספריו בשמות בדויים (את ספרו "קנדיד" "תרגם ד"ר ראלף מגרמנית", לדוגמה).
בביוגרפיה של וולטר, שכתבה ב-1906 הסופרת אוולין ביאטריס הול, היא תמצתה את תמיכתו של וולטר בחופש הביטוי באימרה (במילותיה של הול): "אינני מסכים עם דבריך, אך אגן עד מוות על זכותך להשמיעם".
לעיתים קרובות מיוחס ציטוט זה בטעות לוולטר עצמו: בין השאר, נורברט גוטרמן ציטט בספר משנת 1963 שורה דומה שכביכול כתב וולטר במכתב בשנת 1770, "אני מתעב את מה שכתבת, אך אני מוכן להקריב את חיי כדי שתוכל להמשיך לכתוב, אך למעשה המקור לציטוט זה שגוי.
לזכות וולטר, שהיה איש המילים, עמדו גם מעשים.
ב-1762 נלחם בשלטון ובדת גם יחד כשניסה להפוך את גזר דינו של אדם בשם ז'אן קאלה, שעונה והוצא להורג באשמת רצח בנו ללא כל ראיות.
מאוחר יותר התברר שגם וולטר המציא ראיות משל עצמו על מנת להגן על קאלאס.
האשמה שיוחסה לקאלאס הייתה רצח בנו על רקע של רצונו של הבן לאמץ את הקתוליות במקום הפרוטסטנטיות של משפחתו.
וולטר האמין, בצדק, שהסיבה לגזר הדין הייתה רדיפה דתית.
וולטר פעל לשינוי גזר הדין, והצליח.
מקרה זה התפרסם באירופה כולה והעצים את חיבת ההמונים אליו.
וולטר לא האמין שטבע האדם רע מיסודו, אלא שאמונות טפלות ובורות הופכות אותו לכזה.
תרבות והשתחררות מאמונות אלו הופכות את האדם למרושע פחות.
הוא האמין שישנו מוסר אחד שנכון לכל העמים והתרבויות, ומוסר זה כולל אמיתות אוניברסליות כגון "אסור לרצוח בני-אדם", "רעב וכאב הם דברים רעים", וכדומה.
וולטר האמין שיום יבוא ותהיה תרבות אוניברסלית שתהיה מבוססת על מוסר כלל-אנושי.
לוולטר היו אמירות רבות שהצביעו על גזענות ושנאת זרים, שהוסיף וטפטף לתוך דבריו ועמדותיו בענייני דת ותרבות.
לאחר שתיאר כיצד למרות הרצון לשוויון מוחלט בעולם, למעשה יש להתמודד עם מצב בו תמיד יהיו הבדלי מעמדות בין עניים לעשירים, תיאר וולטר את "שחורי העור" מאפריקה כך:
"יצוין שההבנה שלהם, גם אם אינה שונה בטבעה מזו שלנו, היא ללא ספק נחותה ממנה בהרבה.
אין הם מסוגלים כלל להביא לאיזשהו יישום חשוב או לפתח מחשבה מפרה כזו או אחרת, ונראה שהם לא נוצרו בהקשר כלשהו עם יתרונותיה או משבריה של הפילוסופיה שלנו...
העמים הקטנים של השחורים, שכמעט אינם סוחרים עם עמים אחרים, זר להם כל פולחן דתי.
הרמה הבסיסית של טפשותם היא לחשוב רק על ההווה, ולספק את החשק הגופני...
ברמה השנייה, נמצאת יכולת ההחלטה שלהם על סמך מידע חלקי בלבד, בלי להתבונן בדבר לאשורו, מראש ועד תום.
זה לעמוד נפעם מול הכוכבים, לחגוג את החגים, להתרגש מעונות השנה החוזרות ונשנות פעם אחר פעם, או להתרגש מהופעת כוכב מסוים, בלי להתקדם במחשבתך, ובלי להתעורר לכל רעיון חיובי שהוא.
במצב ביניים זה בין טמטום לתבונת התינוק, עמים רבים המשיכו במשך דורות אחדים".
למרות פתיחות המחשבה שלו, וולטר היה אנטישמי מובהק, וכתביו מלאים ארס המכוון כלפי עם התנ"ך, וכלפי היהודים במצבם בימיו.
ניתן לתלות זאת בכך שוולטר לא היה מסוגל לסלוח לעם שממנו צמחה הנצרות.
במילון הפילוסופי, בערך "יהודים", הוא מביא ראיה מהתוכחות של נביאי ישראל שכבר היהודים הקדמונים היו אנשים רעים וחטאים, רודפי שלמונים, סרסורים ונושכי נשך, וטוב עשו הרומאים כשהחריבו את מדינת היהודים.
לדעתו, משאת נפשם של היהודים בגולה היא להרבות צאצאים ולצבור כסף, רק בכך מתגלים כישרונותיהם, ואין בהם משוררים, ציירים או פילוסופים.
בין היתר כתב שם: "אומות גדולות לא יכולות לקחת את חוקיהן ותורתן מאת עם קטן, בלתי-ידוע ומשועבד...
האומר שהמצרים הפרסים והיוונים למדו את תורתם מהיהודים משול למי שיגיד שהרומאים למדו את תורתם מאזרחי ברטאני".
וסיכם: "קיצורו של דבר, עם זה אינו אלא עם נבער ופרא שחברו בו יחד מזה הרבה ימים קמצנות בזויה ואמונה טפלה נתעבת ביותר, ושנאה עזה לכל העמים שהיו סובלים אותו".
דברים אלו עוררו את היהודי הפורטוגזי יצחק דה פינטו לחבר בשנת 1762 ספר תשובה בשם "הרהורי ביקורת", המתפלמס בחריפות עם דברי וולטר.
במכתב תשובה ששיגר לדה פינטו הודה וולטר כי "שגיתי כשייחסתי את פשעי היחידים לעם שלם", והבטיח לתקן במהדורות הבאות, אך בו זמנית המשיך לבקר את אבות אבותיו של פינטו: "כאדם מבני העלייה וודאי לא היית הורג עשרים וארבעה אלף איש רק מפני שנזדווגו עם נשים מדייניות".
עם זאת, לוולטר הייתה השפעה עקיפה מכרעת על תהליך האמנציפציה ליהודים, כפי שכתב ההיסטוריון ברנאר לזר: "אם וולטר היה אנטישמי נלהב, הרי שהרעיונות שהוא והאנציקלופדיסטים ייצגו לא היו עוינים ליהודים, מאחר שהיו רעיונות של חופש ושוויון אוניברסליים".
וולטר כתב, ללא הפסקה, במשך כל חייו – שירים, מחזות, מאמרים בנושא היסטוריה, ספרים, סיפורים קצרים ועוד.
הוא התכתב עם כל מי שנחשב באירופה של אותם ימים – תכתובתו כוללת כ-3,000 מכתבים.
בזכות הכתיבה התעשר והתפרסם, ובגללה גם נעצר וברח מביתו.
נראה שוולטר לא ראה בכתיבה רק אמצעי נוח להתבטאות, אלא גם כלי להגדרה עצמית, ולכן כפה על עצמו משטר עבודה חריף ביותר, ולא הפסיק לכתוב בין אם היה במעצר, במיטת חולים או בדיכאון.
כיום, רק מעט מכתביו רלוונטיים וקריאים, הן משום שיצירותיו קשורות במידה רבה למקום ולזמן שבו חי, והן משום שהם מאוד חדגוניים.
אך ליחן של המפורסמות ביצירותיו לא נס עד היום:
בספרו הקצר "קנדיד" לועג וולטר לפילוסופיה של גוטפריד לייבניץ לפיה אלוהים, בהיותו מושלם, ברא את העולם הזה כ"טוב מכל העולמות האפשריים".
את העיקרון הזה מסבירה בספר דמותו של ד"ר פנגלוס לנער הנאיבי קנדיד.
במהלך הספר מגלה קנדיד עד כמה העולם "מושלם" כשהוא נקלע לשרשרת אינסופית של קטסטרופות איומות, ובסופו של דבר מגלה שהאושר טמון בטיפוח גינתו.
זאדיג, או "הגורל", היא "מעשייה מזרחית" העוסקת בשאלת הצדק האלוהי, ומנסה להחליט האם יש סדר בקיום האנושי, או שהכול "תמהונות אקראית".
מעשייה זו פחות ריאליסטית מקנדיד ומתרחשת בבבל הקדומה.
ב"מיקרומגס" מציג וולטר את חיי האדם מנקודת מבטו של חוצן ענק בשם מיקרומגס, בדומה לדרך שבה בוחר סוויפט להראות את האנושות מנקודת ראותם של ננסים, ענקים וסוסים.
בערוב ימיו שקד וולטר על כתיבתו של היומן הפילוסופי המקיף בו הוא מגדיר ערכים כגון "למה?", "דת", "חופש", "אושר" ועוד.
כל ערך הוא מאמר בפני עצמו, שבו וולטר מציג את דעותיו לגביו.
ב"מכתבים אנגליים" פרסם וולטר עשרות מכתבים שכתב לאנשי רוח, מדע ומדינה אנגליים וצרפתים כאחד, ובהם הוא משווה בין אנגליה לצרפת.
גישתו הייתה בעיקרה להלל את הסובלנות האנגלית ואת החופש שנקטו בו באמנות ובמדע, ולעומת זאת לשבח גם את השמירה הצרפתית על כללי הקלאסיקה באמנות.
וולטר לא השאיר מורשת רחבה בתחום הפילוסופיה המוצהרת והעקבית, ונודע כאדם שגילם את תפיסת ההשכלה באורח חייו, כאיש אשכולות, וכסאטיריקן.
השפעתו הייחודית של וולטר היא חלק בלתי נפרד מהשפעת ההשכלה על העולם, במיוחד מאחר שיותר מכל אדם אחר הוא גילם את אורחות החיים שנבעו ממנה.
מאז ימי וולטר פחתה השפעת הדת באופן דרמטי בחלקים נרחבים בעולם.
העקרונות עליהם נלחם – חופש המחשבה והאמונה, החיפוש אחר האמת בתחום ההיסטוריה, והחופש מעריצות הם עקרונות מקובלים בחשיבה הדמוקרטית בעולם המודרני.
על שמו נקרא מכתש וולטר שעל פני דימוס, אחד משני ירחי המאדים.
העיירה בה גר, לא רחוק מז'נבה, בשם "פרנה" (Ferney), שינתה את שמה ל"פרנה-וולטר" על שמו.
עם למעלה מ-700 כתבים (אותם הכתיב למזכירה לפחות בערוב ימיו) וולטר השאיר אחריו את אחת היצירות הגדולות והמקיפות ביותר בספרות ובהיסטוריה האינטלקטואלית.
פרטי ההדפסה וההוצאה לאור של כתבים רבים עדיין נמצאים היום במחקר, בין השאר בגלל נסיבותיהם הלא ברורות ולעיתים קרובות הכמעט קונספירטיביות.
אבני דרך בביבליוגרפיה שלו הם עבודותיהם ורשימותיהם של אדריאן-ז'אן-קנטן בֶּשוֹ (Adrien-Jean-Quentin Beuchot), ז'ורז' בנז'סקו (Georges Bengesco), לואי מולאן (Louis Moland) ותיאודור בסטרמן (Besterman).
1736: איש החברה הגבוהה (Le Mondain)
1733: מכתבים פילוסופיים על האנגלים (Lettres philosophiques sur les Anglais), בעברית: "מכתבים אנגליים/מילון פילוסופי (מבחר)", תרגום והערות: עידו בסוק, (אחרית דבר: "וולטר, הנאורות וצלליה", דניס שרביט), תל אביב, ספריית פועלים, 2000.
1747: זאדיג (Zadig), בעברית: "זאדיג, או: הגורל", הוצאת מרחביה, ספרית פועלים, 1945. הופיע גם ב-1991 בתרגום של מנשה לוין, ספרית פועלים.
1752: מיקרומגס (Micromegas), בעברית: "מיקרומגס; סיפור פילוסופי ועוד שני סיפורים", מצרפתית: ניר רצ'קובסקי, בנימינה, נהר ספרים, תשס"ט, 2009.
1759: קנדיד (Candide), בעברית: "קנדיד, או: האופטימיות", תרגם דורי מנור, תל אביב, הוצאת פן, תשס"ו 2006. לתרגום זה קדמו תרגומיהם של עזרא זוסמן, אהרון ראובני (1997) ואביטל ענבר.
מסה על הסובלנות (תרגמה: ארזה טיר-אפלרויט, אחרית דבר: אבי שגיא, הקדמה: "מן המסה על הסובלנות אל הסובלנות כמשא: וולטר, הדת והדעת", דניס שרביט), רמת-גן, אוניברסיטת בר-אילן, ירושלים, הוצאת כרמל, 2022.
הבודד הנודד (עברית: אברהם גשטטנר | ההדיר מכתב־היד: אלי שטרן), 'דחק - כתב עת לספרות טובה', כרך טז, 2023.
סיפורים, תרגם אהרן ראובני, ירושלים, מ.
היהודים, תרגמה עדה צמח, ירושלים, האוניברסיטה העברית, החוג להיסטוריה של עם ישראל, תשכ"ג.
הכלב והסוס (ציורים: קלק), תרגם ק.א.
ברתיני, תל אביב, הוצאת עם עובד, תשמ"א.
סיפורים פילוסופיים וסאטיריים, תרגם יוסף כרוסט, תל אביב, ספרי זהב.
וולטמטריה ציקלית (Cyclic Voltammetry, CV) היא שיטה אנליטית אלקטרוכימית בכימיה.
בניסוי הנערך בשיטה זו, משנים את המתח בזמן ונמדד הזרם העובר בתמיסה.
שלא כמו בוולטמטריה רגילה, בה המתח נע בין תחום מינימום למקסימום ושם נעצר, בוולטמטריה ציקלית ברגע שהמתח מגיע לסף עליון כלשהו הוא יורד חזרה עד שהוא מגיע לסף תחתון.
במדידה אחת בשיטת הוולטמטריה הציקלית ניתן לבצע כמה מחזורים כאלו או מחזור בודד.
המידע מהמדידה מופיע כגרף של הזרם כנגד המתח בין האלקטרודות.
וולטמטריה ציקלית משמשת למדידת תכונות אלקטרוכימיות של חומר בתמיסה.
בוולטמטריה ציקלית נעשה שימוש נרחב במחקר של חומרים אורגניים, אי-אורגניים וביו-כימיים (כגון חלבונים, שומנים וחומצות גרעין) כדי למדוד את פוטנציאל החמצון-חיזור שלהם וכן במעקב אחר תהליכים של העברת אלקטרונים.
הניסוי מחייב סריקה של טווח פוטנציאלים תוך כדי מעקב אחר השתנות הזרם בתהליך.
שיטה זו מושגת באמצעות תא שלוש אלקטרודות, פוטנציוסטט, ומחשב.
המתח, מופעל על אלקטרודת העבודה ונסרק באופן ליניארי מן הפוטנציאל הראשוני (אותו קבענו מראש) ועד המשני (פוטנציאל המיתוג), אשר שם כיוון הסריקה מתהפך.
הפוטנציאל נמדד בין אלקטרודת העבודה לאלקטרודת הייחוס, והזרם נמדד בין אלקטרודת העבודה לאלקטרודה הנגדית.
אם הוא החומר הנמדד בעל יכולת חמצון חיזור פעיל בטווח הפוטנציאלים הנמדד, אז הזרם הנמדד הוא תוצאה של העברת אלקטרון בין החומר הנמדד לאלקטרודת העבודה.
וולטמטריה ציקלית מתבצעת בתמיסה סטטית, כלומר ללא ערבוב, ומכאן למעשה מתבצע מעקב אך ורק על פעולת החמצון חיזור של הסביבה הקרובה לאלקטרודת העבודה.
לאחר שתיגמר פעולת החמצון חיזור סביב אלקטרודה זו, אז זרימת אלקטרונים יכול להתרחש רק על ידי דיפוזיה של יצורים אלקטרו אקטיביים הנמצאים בתמיסה ונמשכים לאלקטרודת העבודה.
לכן, התגובה הנוכחית תלויה בשני תהליכים: 1. התנועה של יצורים אלקטרו אקטיביים אל פני השטח של האלקטרודה העבודה (שיעור דיפוזיה מבוקר).
2. קצב העברת אלקטרון בין אלקטרודת העבודה והחומר הנמדד.
על ידי ניתוח צורת הוולט גרמה, ניתן לקבוע את אופי תהליך העברת אלקטרון המתרחשים בתא.
בוולטמטריה ציקלית, המתח על האלקטרודה משתנה באופן ליניארי כפי שאפשר לראות בתרשים שבצד.
תרשים זה מוכר גם כקצב הסריקה בוולטמטריה (וולט לשנייה).
המתח נמדד בין אלקטרודת ייחוס והאלקטרודה העובדת בעוד שהזרם נמדד בין האלקטרודה העובדת והאלקטרודה הנגדית.
המידע הנאסף מוצג בגרף של זרם (I) נגד מתח (V).
כפי שניתן לראות מצורת הגל, הסריקה קדימה תביא להופעת נקודת מקסימום עבור כל נקודה בה הדוגמה יכולה להיות מחוזרת (או מחומצנת בהתאם לכיוון הסריקה הראשוני) בטווח המתחים הנמדד.
בנקודת החיזור, הזרם יעלה באופן קיצוני (פיק) אבל יפול ברגע שהחומר הניתן לחיזור על יד האלקטרודה יתכלה.
במקרה בו תגובת החמזור היא הפיכה, כאשר המתח בין האלקטרודות יתהפך, המתח יהיה כזה שהראגנט בתמיסה יחומצן מחודש, במקרה זה יופיע פיק זרם בכיוון ההפוך לזה הנמדד בתחילה.
הפיקים יהיו בדרך כלל דומים בצורתם.
מגרף זה ניתן ללמוד על פוטנציאל החמצון-חיזור של החומרים הנבדקים כמו גם על תכונותיהם האלקטרוכימיות.
לדוגמה, אם המעבר האלקטרוני על פני המשטח הוא מהיר והזרם מוגבל על ידי הדיפוזיה של צורונים לפני השטח של האלקטרודה, אז הפיק של הזרם יהיה פרופורציונלי לשורש הריבועי של קצב הסריקה.
יחס זה מתואר על ידי משוואת קוטרל .
אופן השימוש בוולטמטריה ציקלית תלוי פעמים רבות בחומר הנבדק.
ראשית, יש לוודא כי ניתן לחמצן או לחזר את החומר בטווח המתחים הרצוי.
כמו כן, רצוי מאוד שתגובות החמצון-חיזור שהחומר עובר יהיו הפיכות.
לפיקים הפיכים יש הבדל מתחים ברור בין פיק החמצון (Epa) ופיק החיזור (Epc) במערכת אידיאלית, הערך המוחלט |Epc-Epa| יהיה 59mV עבור תגובה הכרוכה באלקטרון אחד ו30mV בתגובה של שני אלקטרונים.
כמו כן, במקרה של תגובה הפיכה, היחס בין הזרם העובר בזמן חמצון ובזמן חיזור קרוב ל-1. כאשר פיקים כאלו מופיעים ניתן ללמוד על פוטנציאל חצי התא באמצעות המעגל התרמודינמי של בורדוול .
כאשר לא מדובר על תגובות הפיכות לחלוטין (יחס הזרמים שונה מ1) ניתן ללמוד מידע נוסף, בפרט על הקינטיקה של התגובה האלקטרוכימית.
כאשר התגובות אינן הפיכות כלל, לא ניתן ללמוד על פוטנציאל חצי התא התרמודינמי של התגובה באמצעות וולטמטריה ציקלית.
למרות זאת, ניתן למדוד את פוטנציאל חצי התא על ידי שימוש בכמויות שוות של החומר הנבדק בצורתו המחומצנת והמחוזרת.
לא ניתן לדעת אם המדידה משקפת את הפוטנציאל התרמודינאמי של החומרים או פוטנציאל עודף גדול יותר.
סיבה אחת לכך שהתגובה לא תהיה הפיכה היא תגובה עוקבת לתגובת החמצון, דוגמה נפוצה לכך היא קומפלקסים של מתכות מעבר בהן יש שינוי בגאומטריה של הקומפלקס.
במקרים כאלו, סריקה במהירות גבוהה יכולה להציג תגובה הפיכה וסריקה במהירות נמוכה מציגה תגובה לא הפיכה.
סיבה נוספת היא תהליך פיזקלי עוקב, פעמים רבות הופעת משקע.
מערכת המדידה מורכבת משלוש אלקטרודות (מערכת שלוש אלקטרודות):
אלקטרודת ייחוס, אלקטרודה שהמתח עליה ידוע ומוגדר היטב והיא משמשת כדי למדוד את המתח על פני אלקטרודת העבודה.
אלקטרודת עבודה, זוהי האלקטרודה עליה התגובה מתרחשת בפועל ועליה המתח משתנה במשך המדידה.
אלקטרודה נגדית, זוהי האלקטרודה אליה הזרם אמור לזרום.
תפקידה למעשה הוא למנוע את זרימת הזרם אל אלקטרודת הייחוס ובכך לפגוע בה.
המתח על אלקטרודה זו שווה בגודלו והפוך בסימן לזה שעל אלקטרודת העבודה וכך הוא מבטיח את זרימת הזרם אל בכיוון הרצוי.
במקרים רבים מוסיפים לתמיסה אלקטרוליט כדי להבטיח זרם חשמלי גדול מספיק.
האלקטרודות הן נייחות ונמצאות בתוך מקטע שאינו מעורבב של התמיסה.
המדידה באזור ה"שקט" של התמיסה גורמת לכך שהפיקים הנמדדים יהיו אופייניים לכאלו שמבוקרי דיפוזיה.
בנוסף, בשיטה זו נשאר חלק מהחומר הנמדד אחרי שהוא חומצן או חוזר על פני אלקטרודת העבודה שם הוא יכול להמשיך ולהביא לתגובות חמזור.
למרות הרצון במדידה בתמיסה שקטה, יש לערבב את התמיסה בין המדידות וזאת כדי להבטיח הופעת חומר חדש על פני האלקטרודה.
המסיסות של החומר הנבדק יכולה להשתנות באופן קיצוני עם השינוי במטען הכולל שלו.
היות שולטמטריה ציקלית משנה בדרך כלל את המטען של החומרים הנבדקים, פעמים רבות מופיע משקע על פני האלקטרודה.
משקע זה יכול לבודד את האלקטרודה, להציג תכונות חמזור משלו במחזורים הבאים או במקרים קיצוניים, לשנות (כימית) את משטח האלקטרודה.
מסיבות אלו ונוספות נהוג לנקות את משטח האלקטרודה בין מדידות.
חומרים מקובלים לאלקטרודת העבודה הם פחמן זכוכיתי, פלטינה וזהב.
אלקטרודות אלו בדרך כלל סגורות באריזה מבודדת עם דיסקית גלויה בקצה אחד.
לאלקטרודת עבודה טיפוסית יש רדיוס בסדר גודל של 1 מ"מ.
ידיעת מידות המשטח וצורותו חיונית לפירוש המידע המתקבל בוולטמטריה ציקלית.
כדי לבצע מדידות בקצב סריקה גבוה יש צורך באלקטרודה מיוחדת.
מדידות כאלו גורמות לפיקים בעלי זרם גבוה וכתוצאה מכך להתנגדות באלקטרודה שגורמת לעיוות.
אולטרה-מיקרו-אלקטרודות יכולות לפתור בעיה זו.
האלקטרודה הנגדית יכולה להיות חומר מוליך טוב ולא מגיב עם רוב החומרים בתמיסה.
תגובות על פני אלקטרודה זו אינן חשובות כל עוד האלקטרודות ממשיכה להוליך היטב.
פעמים רבות האלקטרודה מחמצנת או מחזרת את הממס עצמו או את האלקטרוליט בשביל להמשיך ולהוליך זרם.
אלקטרודת הייחוס היא מורכבת יותר ונשמרת יותר משאר האלקטרודות.
לפעמים, מקבעים לפני האלקטרודה צורון אלקטרושלילי, כפי שמקובל לדוגמה בתחום הוולטמטריה של מיקרו-חלקיקים.
קימות גם שיטות פוטנצאיו-דינמיות אשר מוסיפות הפרעה קטנה בזרם חילופין למתח על פני האלקטרודה כדי למדוד את התגובה לתדר בודד או למספר תדרים במקביל.
התגובה לזרם חילופין היא דו־ממדית ונמדדת הן באמפליטודת התגובה ובהפרש המופע שלה.
שני הגדלים תלוים בנפרד בתדר עבור התגובה לזרם החילופן השייכת לתהיליכים שונים (מעבר מטען, דיפוזיה, ועוד).
שיטה זו מאפשרת מדידה של מספר תהליכים במקביל התורמים לתגובה הפוטנציאו-דנאמית של המערכת האלקטרוכימית.
וולטמטריה ציקלית אינה שיטה הידרודינמית .
בשיטה ההידרודינאמית הזרימה על האלקטרודה מושגת באמצעות ערבוב התמיסה, שאיבתה או סיבוב האלקטרודה.
טכניקות אלו מכוונות למדידה של תהליכים במצב עמיד אשר מדידתם אינה תלויה בכיוון מפל המתח על האלקטרודה ולכן אינם מתאימים לוולטמטריה ציקלית.
וולטר גוטל היה שחקן גרמני, הידוע בשל תפקידו כגנרל גוגול, ראש הק.ג.ב.
משפחתו היגרה לבריטניה אחרי שהנאצים עלו לשלטון.
כדובר אנגלית שוטפת הוא החל לשחק בסרטים ב-1942, בדרך כלל גילם את דמותם של פטריוטים גרמנים, כמו בסרט We Dive at Dawn מ-1943.
גוטל זכה בתפקיד גנרל הק.ג.ב.
אנטול גוגול בסרט המרגלת שאהבה אותי, בשל דמיונו הרב לראש המשטרה החשאית לשעבר ברוסיה הסובייטית לברנטי בריה.
תפקידו הראשון בסדרת סרטי ג'יימס בונד הגיע ב-1963, כשגילם את מורזני, עוזרו של הגיבור הרע בסרט מרוסיה באהבה.
החל משלהי שנות השבעים הוא שיחק את התפקיד החוזר ונשנה של גנרל גוגול בסדרת סרטי ג'יימס בונד, החל מהמרגלת שאהבה אותי ב-1977. הדמות שבה במונרייקר (1979), לעינייך בלבד (1981), אוקטופוסי (1983), רצח בעיניים (1985) ו007 באזור המסוכן (1987).
כשהמלחמה הקרה שככה, דמותו של ראש הק.ג.ב.
נראתה משנה את גישתה כלפי המערב – ממתחרה ישירה למשתפת פעולה.
בהופעתו האחרונה, כשהמלחמה הקרה נעשתה פחות משמעותית, הוא נראה עובר לתפקיד שונה, דיפלומטי יותר.
גוטל הוא אחד השחקנים הבודדים ששיחקו הן רשע שמתמודד עם בונד והן את בעל בריתו (אחרים הם ג'ו דון בייקר וצ'ארלס גריי).
לאורך הקריירה שלו, גוטל גם הופיע בתפקידי אורח רבים במגוון רחב של סדרות טלוויזיה.
הוא שיחק את Chief Constable Cullen ב- Softly, Softly: Taskforce לאורך תקופה של מעל חמש שנים החל מ-1969. הופעותיו כוללות סדרות שונות בכללן Danger Man, אביר על גלגלים, צוות לעניין, זאב מעופף, תיקים באפלה, Scarecrow and Mrs.
King, מקגייוור, מסע בין כוכבים: הדור הבא, מיאמי וייס, קגני ולייסי, המלאך.
גוטל היה איש עסקים בנוסף להיותו שחקן, והוא השתמש במשכורתו מהסרטים על מנת לממן את עסקיו.
הוא הלך לעולמו ב-1997 מסרטן.
וולטר אייזקסון הוא סופר וביוגרף יהודי-אמריקאי.
היה היו"ר והמנכ"ל של רשת CNN ועורך המשנה של המגזין טיים.
מכהן כיום כנשיא ומנכ"ל מכון המדיניות אספן (Aspen) בוושינגטון.
כתב ביוגרפיות על הנרי קיסינג'ר, בנג'מין פרנקלין, אלברט איינשטיין, לאונרדו דה וינצ'י, סטיב ג'ובס ואילון מאסק.
זוכה אות הרצאת ג'פרסון לשנת 2014.
אייזקסון נולד בניו-אורלינס שבלואיזיאנה, בן בכור מתוך שניים, למשפחה יהודית.