tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נכון לשנת 2009, כמעט בלתי אפשרי לקבוע מתי בדיוק התרחשו שינויים אלו בשם.
סוחרים ונוסעים אנגלים מוקדמים מהמאה ה-15 הזכירו את העיר בשם "ברודה" (Baroda), ומכאן נגזר השם האנגלי.
בשנת 1974, לאחר קבלת העצמאות, שונה שמה הרשמי של העיר בחזרה ל"ואדודארה".
באקוטה (Akota), שכיום מהווה פרוור של ואדודארה, חפירות ארכאולוגיות חשפו מרבצים עשירים של מיקרוליתים (כלי אבן זעירים), המהווים ראיה מוקדמת להתיישבות באזור.
אנשים פרהיסטוריים אלו עסקו בציד ודיג, וחיו לא יאוחר משנת 1000 לפני הספירה.
ואדודארה ממוקמת בקואורדינטות 22.30° צפון ו-73.19° מזרח במערב הודו, בגובה של 128 רגל (39 מטרים).
היא העיר העשירית בגודלה בהודו, עם שטח של 400 קמ"ר (150 מייל רבוע) ואוכלוסייה של 3.5 מיליון תושבים, לפי מפקד האוכלוסין שנערך ב-2010. העיר שוכנת על גדות נהר הוישוואמיטרי (Vishwamitri), במרכז גוג'ראט.
העיר נמצאת במישור הפורה בין נהרות מהי ו-נרמדה.
לפי הלשכה הסטנדרטית ההודית, אזור זה נמצא באזור סיסמי דרגה III, בסולם מ-I עד V (בהתאם לרמת הרגישות לרעידות אדמה).
ישנן שלוש עונות עיקריות באזור ואדודארה – עונת הקיץ, עונת המונסונים ועונת החורף.
מלבד עונת המונסונים, האקלים באזור ואדודארה יבש למדי.
מזג האוויר חם למדי בחודשים מרץ עד יולי, כאשר טמפרטורת המקסימום הממוצע בחודשים הללו היא 40 מעלות צלזיוס וטמפרטורת המינימום הממוצעת בחודשים הללו היא 23 מעלות צלזיוס.
מנובמבר עד פברואר הטמפרטורה המקסימלית הממוצעת היא 30 מעלות צלזיוס, טמפרטורת המינימום הממוצעת היא 15 מעלות צלזיוס, והאקלים יבש במיוחד.
עונת המונסונים נמשכת מאמצע יוני ועד אמצע ספטמבר.
כמות הגשמים הממוצעת בתקופה זו היא 93 ס"מ, אך בלא מעט מקרים הגשמים העזים גורמים להצפות חמורות בעיר.
ואדושפה (בהונגרית: Vadosfa) הוא כפר במחוז גיור-מושון-שופרון שבצפון-מערב הונגריה.
ואד אל-סרע כלומר "עמק המטעה" הוא אזור השייך לעיריית עמאן רבתי, ירדן.
ואד אל-סרע היא עיר קטנה עם הכנסה נמוכה בפאתי עיריית עמאן הגדולה.
בעיר כמה מבנים מימי האימפריה העות'מאנית מראשית המאה ה-20. 10 ק"מ מחוץ לוואדי אל סרע נמצאים חורבות טירת קסר אל-עבד והמערות הקשורות לעיראק אל-אמיר.
בואדי אל-סרע בית משפט היסטורי ידוע, מבצר עתיק, שכונה בסגנון עות'מאני שלם הניצבת על גבעות תלולות העטופות ברחובות אירופיים צרים.
האזור נמצא בפאתי העיר ומשקיף על כמה מההרים עליהם בנויה העיר.
בעיר יש מספר רב של תושבים מצפון קווקז וצפון אמריקה.
התרבות של שכונות סוויפיה ועבדון מבוססת על מדיה, אופנה, פיננסים וקניות, שהוא היבט חשוב מאוד בחיי היומיום של תושבי האזור.
אולמות הקולנוע והמוזיקה בעיר ממוקמים באזורים אלה, ורוב האמנים והסלבריטאים בעיר מעדיפים להתגורר באזור זה.
חלק מהחסרונות של מגורים באזור הן האוכלוסייה הצפופה והתנועה הבלתי פוסקת.
ואדי אל־נעם הוא כפר בדואי בלתי-מוכר וחלק מהפזורה הבדואית בצפון הנגב, השוכן בתחומי המועצה האזורית התעשייתית נאות חובב בצדו המזרחי של כביש 40, ובמרחק כ-10 ק"מ מדרום לעיר באר שבע.
תושבי כפר ואדי אל-נעם הם ערבים-מוסלמים.
הכפר נוצר בשנות ה-50, לאחר שתושבים בדואים מהנגב הועתקו אליו בהוראת הממשל הצבאי באותה עת.
באזור בו שוכן הכפר הוקמו במהלך השנים מספר אתרים ומפעלים בעלי השלכות בריאותיות וסביבתיות לאזור זה.
כיום מבני הכפר שוכנים במרחק עד כ-500 מטרים מגבולות אזור התעשייה נאות חובב שהוקם בשנת 1975, וכמו כן קווי חשמל במתח גבוה ואזורי הטמנת פסולת, ואזור התעשייה הצבאית רמת בקע.
הכפר הבלתי-מוכר אינו מחובר לתשתיות כמו מים, חשמל או ביוב - ומתאפיין בבנייה בלתי-חוקית.
מזה שנים רבות מתנהל בין המדינה ותושבי הכפר ואדי אל-נעם משא ומתן להסדרתו כיישוב, ובעיקר על העתקת הכפר או חלקו ליישוב מוסדר.
תושבי הכפר המעוניינים בהסדרה תכנונית של יישובם, במסגרתו יוקם יישוב בעל אופי כפרי-חקלאי עצמאי, אך טרם התקבלה תוכנית המוסכמת על הצדדים.
כיום נמצאות בהליכי תכנון שלוש תוכניות שהוקצו לוואדי אל-נעם: תוכנית המתאר המקומית ליישוב, תוכנית למתחם מוסדות חינוך, ותיקון לתוכנית המתאר המחוזית (4/14/23/2/1) הנדרש כחלק מקידום שתי תוכניות אלה.
ואדי אל-פארעה הוא כפר פלסטיני בנפת טובאס בצפון-מזרח יהודה ושומרון, הממוקם כחמישה קילומטרים דרומית-מערבית לטובאס.
שטח הכפר הוא 12,000 דונם, מתוכם 337 בנויים ו-10,500 משמשים למטרות חקלאיות.
הכפר נמצא בשליטתה המלאה של הרשות הפלסטינית וממוקם בסמוך למחנה הפליטים פארעה.
על פי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בוואדי אל-פארעה מתגוררים 2,340 תושבים.
אדמות הכפר היו בעבר בבעלות תושבי טלוזה הסמוכה שהשתמשו בהן כשטח חקלאי.
בשנות ה-60 התיישבו באזור תושבים מטלוזה שהקימו כפר נפרד.
בשנת 1996 הוכרז רשמית ואדי אל-פארעה כמופרד מטלוזה והוקמה מועצת כפר עצמאית בנפת טובאס.
במפקד האוכלוסין של הלשכה המרכזית הפלסטינית לסטטיסטיקה בשנת 1997 מנתה ואדי אל-פארעה 1,713 תושבים.
גברים היוו 51.3% מהאוכלוסייה, לעומת 49.7% נשים.
ואדי אל-באטן (בעברית: وادي الباطن) הוא ואדי שזורם בערב הסעודית, עיראק, וכווית.
אורכו של הוואדי הוא 72 ק"מ.
הוואדי משמש, מאז 1913, כגבול כווית–עיראק.
מניפה הסחף, שאינה פעילה כעת, משתרעת לכיוון צפון-מזרח מהעיר חפר אל-באטן, ערב הסעודית ומכסה חלקים מכווית ודרום-מערב עיראק.
הוואדי משמש כמשולש גבולות בין ערב הסעודית, עיראק וכווית.
ב-1922–1983, הוא שימש כנקודת הגבול המזרחית של האזור הנייטרלי בין עיראק וערב הסעודית.
בפברואר 1991, בזמן מלחמת המפרץ, התרחש באזור קרב ואדי אל-באטן .
יש המאמינים כי הוואדי הוא הנהר המקראי פישון.
ואדי אל-חוארת' , היה כפר ערבי שהתקיים בעמק חפר של נפת טולכרם במחצית הראשונה של המאה ה-20. הכפר נוסד בשנות ה-30 לאחר רכישת אדמות עמק חפר בידי יהושע חנקין וקרן קיימת לישראל.
כחלק מתהליך יישוב המעבדים הערבים, שהשתייכו ברובם לשבט בשם ערב אל-חוארת', הוקמו עבורם שני ריכוזי בתים חדשים באדמות ביצות שיובשו בידי רשויות המנדט הבריטי – הצפוני במקומו של מושב גאולי תימן והשני בצמוד לקיבוץ מעברות.
במפקד הבריטי שנערך בשנת 1922 נמנו בכפר 810 נפשות: 428 גברים ו-382 נשים, מהם 808 מוסלמים ושני נוצרים.
במפקד שנערך ב-1931 גדלה האוכלוסייה ל-1112 נפשות: 585 גברים ו-416 נשים, כולם מוסלמים.
מסגד הכפר נהרס בשנת 2000 באופן פיראטי, ככל הנראה בידי תושב אלישיב.
ואדי א-סלקא היא עיירה חקלאית הנמצאת בנפת דיר אל-בלח, דרומית לדיר אל-בלח.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה העיירה מנתה 6,635 תושבים בשנת 2017.
רוב תושבי ואדי א-סלקא חיים מתחת לקו העוני.
שיעור האבטלה בעיירה הוא מעל ל-50%.
לרובם אין גישה למי שתייה, וחלקם אוגרים מים במכלים.
כ-72% מהבתים אינם מחוברים למערכת הביוב.
רבים מתושבי העיירה נהגו לגדל גידולים חקלאיים סביב העיירה, אך לאחר האינתיפאדה השנייה הגדיר צה"ל אזורים נרחבים באזור כאזורים אסורים לכניסה, וחקלאים אלה איבדו את פרנסתם.
משנת 2014 נוהגת ישראל לבצע ריסוס אווירי לאורך גבול ישראל – רצועת עזה, לשם השמדת צמחייה במרחב הגבול.
לאורך נטען כי בכל שנה נהרסים מאות דונמים של גידולים חקלאיים בעיירה עקב ריסוס אווירי מסוג זה.
נחל ואדי א-סלקא, שעל שמו קרויה העיירה, הוא נחל קטן הזורם בסמוך לה.
הנחל זורם עד למצוק החוף ליד דיר אל-בלח אבל הזרם לא מספיק חזק כדי להמשיך עד לים התיכון, ולכן נוצר בו בכל חורף אגם קטן הקרוי בִּרְכֶּת אֶ-דֵּיר.
ואדי אל-אחמר הוא נחל אכזב המנקז את מי הגשמים היורדים ברכס הרי ארומה שבמזרח השומרון אל נהר הירדן.
שמו הערבי של הנחל - ואדי אל-אחמר - שמשמעותו בעברית היא: "העמק האדום", ניתן לו על שם האופי הגיאומורפולוגי של הנחל, שזורם למרגלותיהם של המורדות המזרחיים של הרי השומרון, העשויים בעיקר מסלעי גיר ודולומיט קשים ומתבלים לאדמת טרה רוסה בעלת גוון אדמדם.
עקב מיעוט הצמחייה בספר המדבר, נשטפת האדמה אל עמקי הנחלים, כך שהמדרונות נשארים חשופים וסלעיים לעומת ערוצי הנחלים שהופכים לבעלי גוון אדום.
ראשיתו של הנחל מדרום לכפר בית דג'ן שבמזרח השומרון.
משם ממשיך הנחל במגמת דרום ואחר כך דרום-מזרח, מזרחית לגבעת ארנון ולכפר יאנון עד בקעת גיתית, שם פונה הנחל דרומה, וצפונית למעלה אפרים חוזר ופונה לדרום-מזרח בקניון קצר בסלע גיר, תוך מעקף מדרום של רכס הר סרטבה.
בחלקו התחתון של הנחל הוא מנקז את בקעת מכורה-גיתית אל עמק פצאל, שם הוא עובר בין יפית לפצאל, מתמזג עם נחל רשאש ונשפך לירדן בקו הרוחב של פסאיל.
ברוב מהלכו הנחל הוא אכזב, עד הגיעו לבתרונות החוואר, שם הוא ניזון ממי תהום גבוהים ומלוחים, המתנקזים אליו וממנו לירדן באזור כיכר הירדן.
אורכו של הנחל כ-20 ק"מ ומנקז שטח של 105 קמ"ר.
בתוואי הנחל שבקרבת הכפר יאנון נובע עין ג'היר, בו ישנה בריכה אליה מגיעים המים מצינור היוצא מניקבה הנמצאת מספר מטרים מצפון.
במי המעיין נעשה שימוש על ידי החקלאים הפלסטינים באזור ששואבים ממימיו.
בקרבת עין ג'היר נמצא ביר א-דווא, וכן ח'רבת טאנא א-תחתא, שמוצע לזהותה עם תאנת שילה הנזכרת בספר יהושע לצד הכפר ינוח שאותו הוצע לזהות עם הכפר יאנון.
נחל אל-אחמר הוא מהמקומות הבודדים בהם פורח אירוס השומרון.
ואדי אל-בקר הוא נחל אכזב הזורם ממזרח הרי בנימין אל בקעת פצאל, בחלק שמדרום להתנחלות נתיב הגדוד.
מוצאו של הנחל במורדות המזרחיים של הרכס שעליו הוקמה חוות ראש תאנה והכפר הבדואי ראס א-תין שמדרום למלאכי השלום וממזרח למחצבת כוכב השחר.
הנחל זורם במגמת דרום מזרח (תחילה דרומה ולאחר מכן מזרחה), עד הגיעו אל בקעת פצאל שבדרום בקעת הירדן, שם הוא זורם עד מדרום למושב נתיב הגדוד, ומסתיים בשטחים החקלאיים שממזרח לנתיב הגדוד, במישור הרחב של דרום בקעת הירדן.
את הנחל מאפיינים גבים רבים שמתמלאים לאחר שיטפונות.
ואדי מילק הוא הכינוי העממי שניתן לתוואי הדרך שחוצה את הכרמל ממערב למזרח, בתוואי נחל דליה, נחל תות ונחל יקנעם.
התוואי מתחיל במערב בין זכרון יעקב לפוריידיס בתוואי של אפיק נחל דליה, ממשיך במעלה התוואי של נחל תות יובלו של נחל דליה, דרך עין תות ומגיע לנקודה הגבוהה ביותר במחלף אליקים, שהוא חלק מקו פרשת המים בכרמל.
משם, יורד התוואי בנחל יקנעם עד פיתחו לעמק יזרעאל מתחת לעיר יקנעם עילית.
לאורך תוואי זה עובר כביש 67 (כביש 70 לשעבר), שהוא אחד משני הכבישים העיקריים שמחברים את מרכז הארץ עם צפונה (השני הוא כביש 65 או ואדי עארה).
לצד נחל עירון, היה תוואי זה אחת ההתפצלויות של דרך הים ההיסטורית לתוך הארץ.
מקור השם ואדי מילק הוא שיבוש מימי המנדט הבריטי של השם הערבי ואדי מָליח , על-שם המסלול שבו עברו שיירות הסוחרים שהובילו בארץ ישראל מלח, שהיה מיוצר בחופי עתלית ודור בתקופות קדומות, אל מחוזות המזרח דרך עמק יזרעאל והגליל התחתון אל דמשק.
על פי מפת הקרן הבריטית Wadi Milh הוא נחל רקפת, והמשכו עד לרגלי תל יקנעם (חלק מנחל יקנעם דהיום) כלומר, הוא חופף חלקית את החלק האחרון של התוואי המדובר.
בשנים 2006 עד 2009 התבצעו בתוואי הכביש העובר בוואדי מילק עבודות לבניית מחלף עין תות המחבר את כביש 70 לכביש 6. כתוצאה מהקמת המחלף שונה תוואי הנסיעה בכביש 70 לכיוון מזרח והוסט דרומה.
ואדי דילב או "נחל דלב" הוא נחל אכזב בהרי בנימין המתחיל צפונית מערבית לעיר רמאללה, והוא חלק משמורת דלבים.
תחילת הנחל בקו פרשת המים של הרי בית אל, סמוך לרמאללה.
לאחר כ־20 ק"מ, הנחל מתמזג לתוך נחל מודיעים מזרחית למודיעין עילית.
בחלקים המזרחיים של הנחל קיימים מפלים, ומעוק סלע.
בנחל מספר מעיינות הנובעים כל השנה, הבולטים שבהם הם המעיינות עין דילבא, עין מזור ועין בובין (עין מזור ועין בובין נובעים ביובל של הנחל).
לאורך הנחל תחנות שאיבה, טחנת קמח עתיקה ודרך רומית.
סביב הנחל גדל חורש ים-תיכוני.
מקור השם של הנחל הוא מערבית ומתייחס לעצי הדולב המזרחי הגדלים באופן טבעי, סמוך למעיינות שבו.
השם הערבי "ואדי דילב" או "ואדי א-דילב" ניתן בנוסף גם למקומות שונים בארץ ישראל בהם גדלים עצי דולב:
עין חמד הקטע בו מתחיל נחל כסלון.
נחל נמר ליד מערת קשת באזור הרכס הצפוני של נחל בצת שבגליל המערבי.
הנחל זורם סמוך ליישוב דולב ופעמים קרובות תושבי היישוב ותושבי יישובים סמוכים, כמו טלמון ונריה יורדים לוואדי ומטיילים באזור.
הנחל עובר בסמוך לצומת "הפרסה" שם נוהגים לעצור תושבים להנות מהמים.
בשנות עברו הייתה נוצרת בריכה גדולה והנחל אף היה מציף את הכביש לעיתים.
כיום כל השטח מלא בבטון "שמעביר" את המים במהירות.
בשנים האחרונות נשפך לנחל ביוב מהעיר רמאללה וכפרי הסביבה.
עובדה זו, בנוסף לשפיכת פסולת בניין מהכפר עין קניא, וכפר בדואי שהתיישב על הנחל, הורסים את הטבע ואת השמורה, משנים את תוואי הזרימה, הורסים את הצמחייה המקומית ומבריחים את בעלי החיים מהמקום.
ואדי חרמיה או ואדי אל-חראמייה הוא אפיק נחל צר ועמוק הממוקם בצפון הרי בנימין, בין שילה לגופנא, ובו עוברת הדרך הקדומה החוצה את הארץ מצפון לדרום.
כיום עובר באפיק הנחל כביש 60.
שם זה ככל הנראה ניתן לו משום שבעבר הוא היה מקום מועד להתקפות שודדים על עוברי האורח במקום, מכיוון שהמקום כה צר ועמוק והדרך עוברת בתוך ערוץ הנחל.
צפונית-מערבית לנחל נמצאת ההתנחלות מעלה לבונה, עוד בסביבת המקום הכפרים הפלסטינים סינג'יל ואל-מזרעה א-שרקיה.
ואדי חרמיה נמצא באחת הנקודות האסטרטגיות החשובות ביותר באזור, מפני שהמעבר הראשי מדרום הארץ לצפונה עבר בו.
ערך ביטחוני הביא להקמת מצודות סביב הנחל בתקופות שונות:
בורג' ברדוויל – מגדל (برج בערבית) צלבני שמקור שמו בבלדווין הראשון, מלך ירושלים
אחוזת ריימון מסן ז'יל בכפר סינג'יל
חירבת בורג' א-ליסאנה במזרעה א-שרקיה, שבה שרידי מצודה צלבנית שהוקמה על גבי שרידי מבצר מן התקופה הרומית
המבצר הצלבני על הכביש, מדרום לצומת המשטרה הבריטית.
יש סבורים שקרב מעלה לבונה, הקרב הראשון בין כוחותיו של יהודה המכבי ובין כוחות הצבא הסלאוקי נערך בוואדי, ולכן נקרא גם קרב ואדי חרמיה.
הקרב נערך בשנת 167 לפנה"ס בין כוחות המכבים ובין הצבא הסלאוקי שהורכב מחיל המצב המקומי של העיר שומרון תחת פיקודו של אפולוניוס.
גם במסעו של אספסיאנוס לכיוון ירושלים היה ואדי חרמיה המכשול האחרון שעמד בפניו בדרכו לירושלים.
בצלעות הוואדי ישנן מערות טבעיות ומערות חצובות.
חלק מהמערות שימשו כמערות קבורה.
במערת הקבורה, שנמצאת בק"מ ה-32 מירושלים, נמצאה כתובת עם האותיות "לגה" האות הראשונה מטושטשת וככל הנראה זו היא האות "ב".
לפי השערת החוקרים במערה זו נקברה אישה חשובה ממשמרת בילגה, אחת מ-24 משמרות הכהונה ששירתו בבית המקדש השני.
משמרת זו נודעה לגנאי בגלל התנהגות כוהניה.
משמרת זו התגוררה באזור גופנה בימי בית שני.
את המערה מצא אלעזר ליפא סוקניק במהלך סקר ארכאולוגי שקיים באזור בשנת 1932, במהלך עבודות להרחבת הכביש על ידי הבריטים.
בימי המנדט הבריטי, לפחות עד סלילת כביש תל אביב חיפה הישן בשנת 1936, היווה כביש 60 שעבר דרך ואדי חרמייה את הדרך העיקרית המחברת את דרום הארץ עם צפונה.
בוואדי חרמייה עבר הכביש בין הרים גבוהים במקום נוח להסתתרות שודדים ועל כן הוקמה במקום תחנת משטרה, שהיוותה גם תחנת עזרה ראשונה וסיוע במרחב בין רמאללה ושכם; שודד דרכים ידוע שפעל במקום בתקופת היישוב היה אחמד חמד מחמוד שנודע בכינויו "אבו ג'ילדה".
בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט (1936–1939), פעלו הפורעים הערבים נגד קווי הטלפון שעברו לאורך הוואדי, נגד כלי הרכב היהודיים שעברו במקום ואף נגד תחנת המשטרה עצמה, שננטשה בספטמבר 1938 מחוסר יכולת להגן עליה.
גם בימי שלטון ממלכת ירדן ביהודה ושומרון אירעו במקום מקרי שוד.
בעקבות הסכמי אוסלו והאיסור על יהודים לנסוע באזורים שנמסרו לרשות הפלסטינית, נפרץ "כביש עוקף רמאללה", כחלופה לקטע מכביש 60 שבסביבות רמאללה.
הכביש העוקף נפגש עם כביש 60 הישן במרכז ואדי חרמיה, סמוך לתחנת המשטרה הבריטית בצומת שנודע כ"צומת המשטרה הבריטית" או "צומת חרמיה" (רשמית: צומת גֵּב אפרים).
מאז, קטע הכביש העובר בחלקו הדרומי של הוואדי (לשעבר חלק מכביש 60) הוא ראשיתו של ציר "חוצה בנימין" וחלקו הצפוני של כביש 466.
במשך שנים רבות הדרך בוואדי חרמייה הייתה מועדת לפורענות שכן הוואדי היה חשוך ברובו, מפותל מאוד ובקטעים ארוכים בו אין קליטה לתקשורת סלולרית.
להלן מספר פיגועים בולטים שהיו בדרך זו:
עפרה פליקס, בתו של הרב מנחם פליקס, נרצחה בערב שבת ה' בשבט תשנ"ה (6/1/1995).
כשהיא נרצחה טרם נמנע מיהודים לנסוע בדרום הוואדי.
היא נסעה עם משפחתה מבית אל צפונה ומחבלים ירו עליהם מהמארב מדרום לצומת חלמיש (המפגש עם כביש 465 – כביש עוקף ביר-זית).
המחבל אחמד ע'נדור רצח את שרה לישה בט"ו בחשוון תשס"א (13 בנובמבר 2000), ב"צומת המשטרה הבריטית".
ב-3 במרץ 2002 נרצחו במקום 10 חיילים ואזרחים במחסום המשטרה הבריטית על ידי ת'אא'ר חמאד, צלף פלסטיני שבא מהיישוב סילוואד הסמוך.
בעקבות הרצח ניסו תושבים מעפרה ושילה להקים היאחזות בתחנת המשטרה הנטושה, אך הם פונו כעבור זמן קצר.
בכ"ו בסיון תשס"ב (6 ביוני 2002), נרצח ארז רונד מאש ממארב.
ביום הזיכרון 2023 אירע פיגוע ירי מרכב חולף לעבר קבוצת רצים שרצה לזכר נופלים מהיישוב עטרת אל יד לבנים לפני הטקס השנתי.
בפיגוע נפצע אחד הרצים קל בידו.
הפיגוע בוואדי חרמיה (2024) ירי שהתרחש ב-7 בינואר 2024, בו נרצח גבר ערבי תושב מזרח ירושלים בן 30 בוואדי חרמיה שבהרי בנימין, באמצע הדרך שבין צומת המשטרה הבריטית לבין גשר ביר זית כ-2 קילומטר ממערב לצומת, על כביש 465. אישה נוספת, אף היא תושבת מזרח ירושלים, נפצעה באורח קשה.
בנוסף לאלה, בדרך ובסביבתו היו פיגועים רבים נוספים, בירי, מטעני חבלה או אבנים.
חלקם הסתיימו במות הנפגע או בפציעתו.
בינואר 2017 הוקמה במתחם המשטרה הבריטית אנטנה סלולרית בגובה 60 מטרים, אשר שיפרה את הקליטה בוואדי כמעט לכל אורכו.
בספטמבר 2024 בוצעה הצבת תאורה בקטע הכביש מצומת המשטרה הבריטית ועד ליישוב נווה צוף.
ממשלת ישראל מתכננת את הרחבת כביש 60, עוקף רמאללה, מצומת המשטרה הבריטית ועד למחסום חיזמא.
הכביש יהפוך לדו נתיבי מהיר, עם מחלפים ורמזורים לכל אורכו.
כיום, משמשת תחנת המשטרה הבריטית כ"בית יד לבנים" של המועצה אזורית מטה בנימין.
מדי שנה, מתקיים בבית יד לבנים טקס יום הזיכרון המרכזי לנופלי בנימין.
בשנת 1975 ניסה גרעין שילה מאנשי גוש אמונים להקים את היישוב עפרה.
לאחר מספר ניסיונות שלא הצליחו נכנסו המתיישבים להתגורר במערות הפזורות בוואדי חרמיה, כאות מחאה על סירובה של הממשלה לאשר להם את הקמת היישוב.
ניסיון זה נודע בשם "מבצע מנוחה ונחלה".
עפרה – 3 ק"מ דרומית מזרחית לוואדי.
שילה – 4 ק"מ צפונית לוואדי.
סילואד – בקצהו הצפוני של הוואדי.
עטרת ורוואבי – 3 ק"מ מערבית לוואדי.
רכס בעל חצור – מזרחית לוואדי.
צומת המשטרה הבריטית – בחיבור בין החלק הצפוני והחלק המערבי של הוואדי.
במקום שוכן בית יד לבנים האזורי.
ואדי ניסנאס היא שכונה בעיר התחתית של חיפה, שנמצאת בין שדרות הציונות במערב, רחוב שבתאי לוי בדרום, רחוב הנביאים במזרח ורחוב אלנבי בצפון.
מספר תושביה כ-8,000 נפשות רובם ערבים נוצרים.
בשכונה ובסמוך אליה נמצאות כנסיות.
משמעות השם "ניסנאס" (نسناس) היא נמייה בערבית.
השכונה, שהוקמה במהלך המאה ה-19 כשכונת פועלים פשוטה, הייתה שכונה ערבית קודם למלחמת העצמאות, ושמרה במידה רבה על זהותה זו, ועל הארכיטקטורה הים-תיכונית שאפיינה אותה לפני המלחמה.
בשנות המנדט הבריטי התגוררו ערביי חיפה בעיר העתיקה, ובשכונות ואדי ניסנאס, ואדי סאליב וחליסה.
ואדי ניסנאס הפכה בתקופה זו לרובע עירוני משגשג.
ב-22 באפריל 1948 כבשו כוחות "ההגנה" את חיפה הערבית.
רוב תושביה הערבים של העיר עזבו אותה, אך כ-3,500 ערבים נותרו בעיר ורוכזו בוואדי ניסנאס ובוואדי סאליב.
בניגוד לשכונות כחליסה וואדי סאליב, שעברו תמורות בעקבות העליות שלאחר קום המדינה, שמרה ואדי ניסנאס במידה רבה על מאפיינים רבים של זהותה כשכונה ערבית גם לאחר קום המדינה.
עד 1948 היו רוב תושבי השכונה ערבים נוצרים, אך במהלך השנים ועם חילופי האוכלוסייה הפכו המוסלמים לרוב.
מאז שנת 1993 מתקיים בוואדי פסטיבל "החג של החגים" בחודש דצמבר, הסמוך לחג המולד הנוצרי ולחג החנוכה היהודי.
הפסטיבל הוא ביטוי לרב-תרבותיות המאפיינת את השכונה ולשאיפה לדו-קיום.
במהלך הפסטיבל הותווה בסימטאות השכונה "מסלול האמנות", ובו ציינו אמנים מיצירותיהם.
חלק מהיצירות נותרות בין הבתים באורח קבע כל השנה, והעניקו לשכונה מקצת מאופייה הייחודי.
עם שינוי הניהול בין גורמים בעיריית חיפה הופסק המנהג.
בקיץ 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, הייתה חיפה יעד לרקטות של חזבאללה.
במטח רקטות שפגע בשכונה ב-6 באוגוסט נהרגו ארבעה מתושביה, יהודים וערבים.
בדצמבר 2020 הציגה עיריית חיפה תוכנית התחדשות לשכונה.
בין האתרים הידועים בשכונה, "שוק הוואדי" המצוי ברחובותיה המרכזיים של השכונה - רחוב הוואדי ורחוב יוחנן הקדוש, קתדרלת אליהו הנביא היוונית-קתולית מלכיתית וכנסיית יוחנן הקדוש האנגליקנית, וכן בית הגפן – מרכז יהודי-ערבי לתרבות.
בגבול השכונה עומד מוזיאון חיפה לאמנות, השוכן במבנה אבן משנות ה-30 של המאה ה-20 ששימש בעבר כבית ספר אנגליקני ומאוחר יותר כבתי ספר עבריים ובשנות ה-70 נפתח כמוזיאון.
בוואדי פועלות, זו מול זו, שתי חנויות פלאפל מהמפורסמות בחיפה פלאפל הזקנים ופלאפל מישל, ויש הטוענים שמהטובות בארץ; שאליהן מובילים מדריכי טיולים את מטייליהם, וכן מסעדות עממיות רבות.
בכיכר סולל בונה נמצאת תחנת הכרמלית העיקרית המשרתת את ואדי ניסנאס, לידה עומד מגדל הנביאים מכוסה-המראות, שבשנות ה-80 שכן בו מרכז קניות ששימש את שכונת הדר הסמוכה ומאז שנות ה-90 הפעילות בו דלה.
ב-1995 נפתח בו תיאטרון אלמידאן ("הכיכר"), ראשון התיאטראות הערביים בישראל שנתמך על ידי המדינה.
בקרבתו, במורד רחוב כורי, נמצאים משרדי ההסתדרות ומועצת הפועלים.
השכונה תוארה ביצירותיהם של הסופרים אמיל חביבי וסמי מיכאל.
חביבי גדל בשכונה, וכתב עבור היומון "אל-איתיחאד" בתקופה שבה מערכת היומון הייתה ממוקמת בשכונה.
יצירותיו הביוגרפיות כ"אח'טיה" מתארות את הווי הוואדי.
סמי מיכאל מיקם בשכונה את עלילת ספרו "חצוצרה בואדי" (1987), שבה תיאר סיפור של אהבה בין ערביה ישראלית ליהודי, עולה חדש מרוסיה, על רקע הווי השכונה.
המשורר חסן אל בוחיירי נולד וגדל בשכונה לפני מלחמת העצמאות.
ואדי מע'רה הוא ואדי המצוי במצרים בדרום מערב חצי האי סיני.
הוואדי נתפרסם כאתר ארכאולוגי בו נתגלו מכרות טורקיז וממצאים ממצרים העתיקה מתקופות הממלכה הקדומה, הממלכה התיכונה והממלכה החדשה.
מרבצי הטורקיז נמצאו באמצע מצוק הנחל והכורים בימי קדם הכשירו משטחי עבודה במצוק מהם נפערו פתחי חציבה.
משטחי עבודה אלו הקנו כנראה לאתר את הכינוי "טרסות הטורקיז" בו הוא מוזכר בכתובים.
האתר נמצא כ-19 קילומטרים מזרחית לחוף אבו רודס, צפונית לוואדי פיראן.
האזור הוא הררי והנוף השולט הוא של סלעי אבן חול.
כ-30 ק"מ צפונית לאתר ואדי מע'רה נמצא סרביט אל-ח'אדם, האתר הגדול יותר שבו נכרה טורקיז בסיני בתקופת מצרים העתיקה.
ב-1809 היה הנוסע הגרמני אולריך יספר זצן בן המערב הראשון שגילה את האתר.
מספר משלחות ארכאולוגיות חפרו באתר מאז.
ב-1845 נחפר האתר לראשונה על ידי משלחת בראשות קרל ריכרד לפסיוס.
מקדונלד ביקר במקום ואף התגורר בו וניסה לחדש את כריית הטורקיז בין השנים 1854–1866. ממצאיו הארכאולוגים היו דלים ביותר.
בשנים 1868–1869 נערך סקר של שירות הסקר והמיפוי הממשלתי של בריטניה בראשות צ'ארלס וילסון.
ב-1905–1906 נחפר המקום על ידי משלחת בראשות פלינדרס פיטרי ונמצאו שרידים של התיישבות באזור המכרות, כמו גם כתובות עתיקות.
ב-1932 נערכו חפירות על ידי משלחת מאוניברסיטת הרווארד שמצאה מספר כתובות נבטיות בוואדי קנא.
בתקופת השלטון הישראלי בסיני (1967–1982) נערכו מספר חפירות על ידי ארכאולוגים ישראלים.
בנו רותנברג חפר במקום ב-1968 וב-1970 חפרה משלחת מאוניברסיטת תל אביב ומיפתה את מחנות הכורים.
רפאל גבעון חשף ב-1973 את הכתובת השנייה של סחמחת וב-1978 מצא שני טקסטים מתקופת הממלכה הקדומה.
ב-1978 מצא סטון כתובות מהתקופות הביזנטית והנבטית.
במסגרת סקר שנערך ב-1987 בדרום סיני על ידי משלחת בראשות דומיניק ואלבל (Dominique Valbelle), מופתה ההתיישבות העתיקה שבראש הגבעה מעל הוואדי ונחפר מבנה עתיק.
על סלעי הוואדי נתגלו מספר כתובות ותבליטים של שליטיה המוקדמים של מצרים שהנציחו את משלחותיהם לכריית טורקיז ונחושת שנחשבו באותה עת למינרלים יקרי ערך.
המינרלים שנחצבו במעלה ההר הובלו בדרך קדומה, הקיימת עד היום, אל הוואדי, משם עשו את דרכם לחוף מפרץ סואץ ומשם הובלו בסירות למצרים.
במיוחד נחשב הטורקיז כיקר ערך מאחר שנעשה בו שימוש בתכשיטים ובפסלים.
משלחות הכרייה לסיני נמשכו לפחות עד הממלכה החדשה (1070-1550 לפנה"ס).
אמנם נמצאו עדויות מעטות למעורבות מצרית בכריית מחצבים בסיני עוד בתקופה הקדם-שושלתית, אך המלך הראשון שנמצאה עדות לגבי מעורבותו בכרייה בוואדי מע'רה הוא דז'וסר מהשושלת השלישית שבנה את פירמידת המדרגות בסקארה.
פעילות הכרייה המאורגנת בסיני נחשבת כאחת מההתפתחויות המשמעותיות בתקופת מלכותו.
יורשו של דז'וסר, סחמחת, המשיך את משלחות הכרייה לסיני ותבליט מפורסם חקוק בסלע המשקיף על הוואדי ומתארת את המלך החובש כתר לבן כשהוא מכניע שבוי.
תחילה יוחס תבליט זה לסמרחת מהשושלת הראשונה, אולם בשנות ה-50 שויך לסחמחת לאחר שנחשפה הפירמידה של סחמחת בסקארה.
התבליט נתגלה על ידי פלמר בסקר של 1869 בו השתתף כחבר במשלחת.
כשחפר פיטרי במקום בשנים 1904–1905 הוא מצא 12 כתובות סלע נוספות.
מלך נוסף שהשאיר את רישומו בוואדי מע'רה הוא סנחת, שמעמדו בשושלת השלישית אינו ברור.
אך מעט ידוע עליו מלבד מקום קבורתו בקבר גדול העשוי לבני בוץ, המצוי צפונית לאבידוס.
הממצאים המשמעותיים באתר המיוחסים לסנחת הם שני תבליטי סלע.
האחד מראה את המלך חובש כתר לבן ובשני הוא חובש כתר אדום ונמצא בתנוחה בה הוא מכניע שבוי.
מלכים נוספים מהממלכה הקדומה ששמותיהם מופיעים בממצאים מהאתר הם: ח'ופו, סנפרו, סהור, ניוסר ומנקאוהור.
מתקופת הממלכה התיכונה נמצאו תבליטים מתקופת המלך אמנמחת השלישי שהקים את המקדש בסרביט אל-ח'אדם.
מתקופת הממלכה החדשה קיימת עדות למשלחת שנשלחה לאתר על ידי תחותמס השלישי.
חלק מהתבליטים נותרו על גדות הנחל וחלקם נמצאים במוזיאונים.
תבליטים רבים נהרסו ואבדו בעת ניסיונות כרייה שנערכו מאז תקופת מצרים העתיקה.
ואדי חנין היה כפר ערבי בנפת רמלה ששכן בצמוד למושבה נס ציונה (ממזרח לרחוב ויצמן).
הכפר, שהוקם בשנות העשרים של המאה ה-20 ותושביו התפרנסו בעיקר ממסחר ושירותים, ננטש במהלך מלחמת העצמאות ורוב בתיו נהרסו.
חלק מקרקעות "ואדי חנין" נרכשו על ידי מייסדי המושבה נס ציונה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
ראשיתו של הכפר בשנת 1926 כיוזמה פרטית של ערבי מחמולת אבו ג'בר מן הכפר הערבי הסמוך סרפנד אל ח'רב.
החמולה עסקה בגידול אבטיחים ולכן הוא הקים סוכת אבטיחים לצד הדרך הראשית יפו-עזה.
העסק שגשג והפך תוך זמן קצר למבנה קבע שכלל חנות כלבו ובית קפה.
עיסוקם של רבים מבני נס ציונה בפרדסנות הצריך כוח אדם עונתי רב ואפשר לערבים רבים מן הסביבה להשלים כך את הכנסותיהם.
בנוסף, תנופת הפיתוח במושבות נס ציונה, ראשון לציון ורחובות הסמוכות, יצרה מקומות עבודה רבים נוספים לערביי הסביבה.
מיקומה של נס ציונה על צומת דרכים (הדרך הראשית יפו-עזה והדרך מרמלה לנבי רובין), שימש גם הוא גורם להתיישבות הערבים במקום והם בנו את בתיהם בצמוד ליישוב העברי.
במפקד האוכלוסין המנדטורי של 1931 נמנו בוואדי חנין 280 תושבים ב-55 בתים.
חברת האוטובוסים הערבית שהפעילה קו מיפו לעזה הקימה תחנה בכפר ומשרד בצמוד אליה.
בשנת 1934 החל מוח'תאר הכפר, שוקרי אל-תאג'י, בבניית מסגד בכפר.
בכפר לא היה בית ספר וילדי הכפר למדו בבית הספר בכפר הסמוך סרפנד אל ח'רב.
במהלך שנות ה-40 הכפר הפך למקור האספקה המרכזי של תושבי האזור בשל מיקומו האסטרטגי על הדרך הראשית מיפו דרומה.
בסקר הכפרים ב-1945 נאמדה אוכלוסיית הכפר בכ-1,620 מוסלמים.
שטח הכפר נאמד ב-5,401 דונם, מהם 3,211 דונם בבעלות יהודית.
אוכלוסייתה של נס ציונה הסמוכה נאמדה ב-1,760 יהודים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות והתערערות המצב הביטחוני עזבו התושבים המבוססים והעשירים יותר (למעלה מ-1,000) את הכפר בחודש ינואר 1948, בתקווה שיוכלו לשוב מאוחר יותר, ונותרו בו כ-500 תושבים.
יחידות סדירות של ההגנה נכנסו לכפר ב-17 באפריל ופינו מזרחה את מעט התושבים שנמצאו בו.
רוב בתי הכפר ובעיקר המבנים שהיו סמוכים לדרך הראשית נהרסו וצריח המסגד נהרס, בעוד שגוף המסגד הוסב לשמש כבית כנסת על ידי תושבי נס ציונה הסמוכה, ונקרא כיום "גאולת ישראל".
השם הערבי הונצח בשמו של רחוב "עמק השושנים" היוצא מרחוב ויצמן מערבה.
כ-10 בתים שרדו מן הכפר, ומשמשים כיום את המכון למחקר ביולוגי ואת המרכז הרפואי לבריאות הנפש באר יעקב - נס ציונה.
ואדי זרקא-מעין הוא נחל איתן בעבר הירדן, הנובע בין העיירות ליב ומעין שבהרי מואב ונשפך אל ים המלח.
אורכו של הנחל כ-18 ק"מ והוא הצפוני מבין שלושת נחלי האיתן הנשפכים אל ים המלח בצידו המזרחי (האחרים הם נחל ארנון וואדי חסה).
באתר הוקמו בתי מלון ומתקני נופש.
הנחל מתחפר בקניון תלול, שמתרחב כ-6.5 ק"מ לפני מקום שפכו אל ים המלח.
כ-4.5 קילומטרים לפני השפך, בגובה של כ-80 מטרים מתחת לפני הים, אוסף אליו הנחל את מימי המעיינות החמים "חממאת מעין" (حمامات ماعين) הנובעים בערוצו, והמונים יותר ממאה.
מי המעיינות נובעים בטמפרטורות שונות, חלקם מעל ל-60 מעלות צלזיוס, והם מעלים את טמפרטורת הנחל עד 30 מעלות צלזיוס.
הנחל נשפך אל ים המלח בדלתה קטנה, בערך מול שפכו של נחל דרגה (בחופו המערבי של ים המלח), כ-15 ק"מ דרומית למקום שפכו של נהר הירדן אל הים, וכ-17 ק"מ מצפון לשפכו של נחל ארנון (ואדי אל-מוג'יב).
הנחל מזוהה עם נחליאל שמצפון לנחל ארנון, הנזכר בתנ"ך בשירת הבאר:
כחמישה קילומטרים דרומית לחממאת מעין שוכן הר מכוור וכ-2.5 ק"מ מדרום לשפכו של הנחל אל הים שוכנים שרידי חמי קלירוהי.
על רכס זארא הצופה אל הים, במרחק של כשני קילומטרים צפונית-מזרחית לשפכו של הנחל, נפתח בשנת 2005 המרכז הפנורמי בים המלח.
בסמוך למעיינות נמצא אתר כפר ברו שנזכר בכתבי יוסף בן מתתיהו ובמסמכים מתקופת מרד בר כוכבא.
ואדי חלפא היא עיר בצפון סודאן, על חוף אגם נאצר.
היא רחוקה 700 ק"מ מבירת המדינה, ח'רטום, ו-21 ק"מ מהגבול עם מצרים.
לפי נתוני שנת 2007 האוכלוסייה מונה 15,725 תושבים.
בעיר ובסביבתה יש מספר רב של עתיקות נוביות.
ואדי חסה (ערבית وادي الحسا) הוא הדרומי בין שלושת הנחלים האיתנים שזרמו בעבר אל ים המלח ממזרח (שני האחרים הם ואדי זרקא-מעין ונחל ארנון – ואדי אלמג'יב).
זוהה על ידי חלק מהחוקרים כנחל זרד המקראי.
לאחר התייבשות האגן הדרומי של ים המלח זורם הנחל אל המשך מלאכותי של נחל הערבה.
בנחל נביעות של מים מתוקים ומעיינות חמים.
תחילתו של הנחל בהרים שממזרח לדרך בין מעאן (בדרום) לכרכ (בצפון), ליד הכפר אלחסא, וסופו ליד הכפר א-סאפי (המזוהה עם העיר צוער) שלחוף החלק הדרום-מזרחי של ים המלח.
שטח אגן הניקוז של הנחל הוא כ-2,500 קמ"ר.
הנחל מתחתר ויוצר קניון עתיר מים וצמחייה, וההליכה בו היא בתוך מים ברוב הדרך.
בתוך הנחל צמחייה מרובה הכוללת קנה, סוף, קנה סוכר והרדוף הנחלים.
החוקר יוסף ברסלבי הביא תיאור של ואדי חסא כפי שנתגלתה לחוקרים בשנות הארבעים של המאה העשרים:
המים צלולים, ועל שם צלילותם וטעמם זכתה צוער ההיסטורית לשם הערבי א-צאפיה, היינו: הצלולה, הזכה.
חלקו המערבי של הנחל ידוע בשם "סיל אל-קורהי".
לאורך הקניון של הנחל ונקיקי יובליו מצויות קבוצות קבוצות של מעיינות מים חמים (40-44 מעלות צלזיוס) וכן מעיינות מים קרים.
המעיינות החמים פורצים בשלוש שרשראות, לאורך 12 ק"מ בקירוב.
מימיהם החמים מעידים על עליה מעומק רב, אך בניגוד לרוב המעיינות החמים של ארץ ישראל הם עניים בכלור ובמלחים מינרליים אחרים, חסרים מימן גופרתי לחלוטין, ודומים בהרכבם לרוב המעיינות הקרים לאורך הנחל.
כל המעיינות החמים יחד שופעים כ-36-37 מטר מעוקב לדקה, או כ-2,220-2,160 ממ"ק לשעה, שהם כ-60%-70% מכל המים הנובעים לאורך הנחל.
יש המשערים שואדי חסה היוותה את הגבול בין מואב ואדום.
נלסון גליק זיהה מערכת ביצורים מתקופת הברזל לאורך הנחל, עובדה המובאת כחיזוק להיות הנחל גבול בין אדום למואב.
לאורך הנחל נמצאו שרידי יישובים רבים מתקופת הברונזה, תקופת הברזל, מהתקופה הנבטית ומהתקופה הרומית.
בסוף המאה ה-19 היו גדות האזור המערבי של ואדי חסה מעובדות באופן אינטנסיבי.
לעומת זאת, באזור בו דרך המלך חוצה את הנחל פעלו שודדים שארבו לעוברים בדרך המלך.
העות'מאנים בנו במקום מבנה משמר והציבו בו כח משמר.
בימי המנדט הבריטי בטל המשמר, ואת הנחל עברו רק בשיירות.
בשנת 1939, חמש שנים לאחר הקמת מפעל המלח בסדום, ניתן למפעל זיכיון לנצל את מימי ואדי חסה.
על ואדי חסה הוקם סכר ותעלת בטון נמתחה מהנחל אל בריכות האידוי של המפעל, לצורך שטיפת הבריכות.
בשנת 1942 ציידה חברת אשלג ארץ-ישראלית משלחת מדעית לשם ברור שפיעת מימיו של ואדי חסא, דרכי הגברתה וריכוזה לצורכי המפעל מדרום לים המלח.
בראש המשלחת עמדו פרופ' יהודה ליאו פיקרד מהאוניברסיטה העברית בירושלים ומהנדס המים אברהם דה ליאו.
בזכות משלחת זו, הראשונה בתולדות חקירת ארץ ישראל שעברה את הנחל לכל מלוא אורכו עד דרך כרכ, נתגלו פרטים רבים מאוד על הנחל.
ואדי למון הוא יובלו של ואדי חנין המנקז את אזור באר יעקב והוא אשר נתן לה את שמה הראשון.
הואדי הוא חלק מאגן הניקוז של נחל שורק.
תחילתו של הנחל היא ממזרח לעיר רמלה בגובה של כ-85 מטר מעל פני הים, כיוונו ממזרח למערב והוא מנקז את מערב העיר רמלה (שכונות גני דן וג'ואריש) ואת השטח שבינה ובין באר יעקב.
ראשית הוואדי בין רחוב ז'בוטינסקי שברמלה מצפון, קריית דן ממזרח ושכונת ג'ואריש בדרום, ובצידו המערבי באר צלבנית עתיקה-ביר למון.
בהמשך הוא חוצה את מסילת הרכבת בגובה של 65 מטר וממשיך לאורך כביש באר יעקב-נס ציונה (רחוב חיים מרגולין) מצידו הצפוני של הכביש, ומשם חוצה את מסילת הרכבת באר יעקב-ראשון לציון וכביש 431. באזור זה מתמתנת ירידתו ונוצר אגן סגור למחצה הגורם להצפות ויצירת שלוליות ענק לאורך הכביש.
בערבית נקרא קטע זה של הנחל ואדי שאללה, כלומר נחל השלוליות.
אפיק הנחל ממשיך לאורך הרחובות מנור ועצמון בנס ציונה ובצידו הצפוני של רחוב העצמאות הנחל עובר בצינור ניקוז תת-קרקעי שמעליו גן ציבורי, היוצר ריאה ירוקה קטנה המתמזגת עם גן ראשונים בנס ציונה.
בהגיעו לכביש ראשון לציון-נס ציונה נפגש הנחל עם הערוץ המנקז את צידה הדרומי של ראשון לציון והזורם ממזרח לכביש.
הערוץ חוצה את רחוב ויצמן ועובר לאורך רחוב עמק שושנים עד אשר הוא נפגש בגובה של 23 מטר מעל פני הים עם ואדי פארש (שהיה נקרא גם ואדי נידא) המגיע ממזרח.
הערוץ המשותף נקרא ואדי חנין ועובר מדרום לבית עובד ומצפון לעיינות עד הגיעו לנחל שורק.
בתחילתו של ואדי למון בצמוד לקריית דן שלולית חורף ובה צומח .
בעמק שבין רמלה ובאר יעקב שרידים רבים של צמחיית גבעות חמרה ובניהם תורמוסים ושיח אשחר.
באזור באר יעקב ניטעו לאורך אפיק הנחל אקליפטוסים וצומחות קבוצות קנה המעידות על מי תהום גבוהים והמסמנים את התוואי המקורי של הנחל המטושטש כיום עקב הבנייה.
הערוץ המנקז את ראשון לציון משמש כבית גידול לצמחייה אוהבת לחות.
בתחומי נס ציונה מקשר אפיק הנחל בין אתרי טבע עירוני שנסקרו במסגרת (האתרים יד אליעזר, פרדסי לב המושבה, גן המייסדים, פרדסי כפר אהרון) על פי הסקר מאופיין אזור האפיק בצמחיית גבעות כורכר וחמרה ובניהם צמחים נדירים כגון גלונית פלשתית, חוחן קרדני וקחוון פלשתי.
בחלקו התחתון נסקרו גם מגוון גדול של מיני בעלי חיים ובהם: צב-יבשה מצוי, שרקרק מצוי, נץ מצוי ושועל מצוי ומינים רבים של פרפרים.
האקלים הים תיכוני הנוח, השפע היחסי של המשקעים והאדמה הנוחה לעיבוד משכו בני אדם לבקעה וסביבתה מאז ומתמיד, תקופות הפריחה של היישוב האנושי בבקעה היו (כמו במרבית הארץ) התקופות הביזנטית, האסלאמית הקדומה, העותמאנית המאוחרת, המנדט ומדינת ישראל.
ראשיתה של המושבה באר יעקב הוא בוואדי למון שנתן לה את שמה הראשון, ביר למון שאפשרה את קיום המושבה מצויה כיום ככל הנראה מתחת לרחוב איילה בבאר יעקב, בכיכר ראשונים באר יעקב קיים עדיין בית הבנוי מלבני בוץ ושימש ככל הנראה את ראשוני המושבה.
מעברת חוטר שימשה כביתם הראשון בארץ של אלפי עולים והייתה אחת המעברות הגדולות בארץ, בשנות השמונים של המאה העשרים פונתה המעברה לחלוטין ונבנתה במקומה שכונת חוטר בבאר יעקב.
שרידי סרפנד אל חרב וביר סלים
חלק מהאזור שממזרח לבאר יעקב היה שייך לכפרים סרפנד אל חרב (נכתב גם כצרפנד אל חארב) וביר סלים.
באזור הכפר סרפנד אל חרב היה יישוב בתקופות הביזנטית, האסלאמית הקדומה והעותמאנית.
הערוץ המשותף של ואדי למון וואדי פרש נקרא ואדי חנין ובו נוסדה נחלת ראובן ראשיתה של נס ציונה, בית ראשונים עומד בצמוד לאפיק הוואדי ונחלת ראובן היא מדרום לו.
תוואי הוואדי הנוח למעבר נוצל על ידי מייסנר לצורך הקמת המסילה המזרחית במלחמת העולם הראשונה באזור שממזרח לרמלה, תוואי שרכבת ישראל משתמשת בו עד היום.
בוואדי עברה גם הדרך מבקעת אונו (אזור) לכיוון יבנה שהפכה לכביש 412 ושהרחובות הראשיים הרצל בראשון לציון וויצמן בנס ציונה הם חלק ממנה.
הערוץ עובר בנוף של גבעות חמרה שהוא נוף ייחודי לארץ ישראל, שפחות מאחוז אחד ממנו מוגדר כשמורת טבע.
באזור כביש 431, חלק קטן מהערוץ והגבעות שסביבו מיועדים לשימור כריאה ירוקה בתמ"א 35. בנוסף חלק קטן מהאזור הדרומי של ראשון לציון אותר על ידי העירייה כראוי לשימור.
בשדות שבאזור רמלה ובערוץ המגיע מאזור תחנת ראשונים בראשון לציון מצויות שלוליות חורף שבהם צמחים חובבי לחות ומתרבים דו-חיים.
בתחומי נס ציונה מקשר אפיק הנחל בין מספר רב של אתרי טבע עירוני וכך יוצר מסדרון אקולוגי בין מרחב עמק איילון והשפלה למרחב נחל שורק-פלמחים.
בין האתרים הרבים שהנחל עובר בקרבתם מצויה גבעת האירוסים שבכניסה הצפונית לנס ציונה.
אין מסלול מסומן בוואדי אך ניתן ללכת לכל אורכו.
ואדי מוסא היא עיירה במחוז מעאן שבדרום ירדן, הידועה בעיקר כיישוב הסמוך ביותר לפטרה וכשער הביקור אליה.
העיירה שנודעה בעבר בשם "אלג'י", שוכנת בעמק הנהר שאת שמו היא נושאת כיום, ואורכה הוא כחמישה קילומטרים ממזרח למערב, החל במעיין "עין מוסא" בצידה המזרחי ועד לשער הכניסה אל פטרה במערבה.
משמעות שמה של העיירה הוא "ואדי משה", ולפי המסורת, במעיין "עין מוסא" הכה משה בסלע והוציא ממנו מים.
הנבטים הקימו מפעל מים אשר הוביל את מי המעיין אל פטרה, וכיום ניצב מעליו מבנה פשוט הנושא שלוש כיפות.
עד שנת 1994 שכן בוואדי מוסא יישוב כפרי בדואי חסר חשיבות מיוחדת, אך עם חתימת הסכם השלום בין ישראל לירדן והתגברות תנועת התיירים אל פטרה, החל היישוב להתפתח במהירות ושינה את אופיו לחלוטין.
בשנת 2004 התגוררו בנפת פטרה שלה משמש ואדי מוסא כמרכז מנהלי, 23,840 איש, ולפי הערכה חיו בה בשנת 2009 כ-26,100 איש.
כלכלת העיירה נסמכת כמעט לחלוטין על התיירות, ושוכנים בה עשרות בתי מלון, מסעדות ושירותים אחרים לתיירים.
בוואדי מוסא שוכן בית הספר "פטרה" לארכאולוגיה, תיירות ומלונאות של אוניברסיטת אל-חוסיין בין טלאל במעאן, אשר נוסד בשנת 2004 והיה הראשון מסוגו בירדן.
רוב תושבי העיירה הם בני שבט אל-ליאת'נה (اللياثنة), המתייחסים לשבט כנאנה.
שבט זה נחשב לאחד השבטים הדומיננטיים ביותר באזור מבחינה פוליטית וכלכלית, וכן הם שולטים בתעשיית התיירות המקומית מאז המאה ה-20. רוב אוכלוסיית ואדי מוסא היא מוסלמית.
משפחות שמוצאן מואדי מוסא התיישבו בארץ ישראל לאורך השנים.
לפי המסורת המקומית של העיר בית סאחור, היא נוסדה בידי משפחות נוצריות ומוסלמיות מואדי מוסא שהתיישבו בה במאה ה-14 ובמאה ה-17. חמולת נג'ג'רה, אחת החמולות הנוצריות הגדולות בבית לחם, מתייחסת אף היא למהגרים מואדי מוסא בני שבט ע'סאן.
בנובמבר 1994, ברוח הסכם השלום בין ישראל וירדן, נחתם הסכם ערים תאומות עם העיר החרדית ביתר עילית.
ואדי חנין הוא שמו הערבי של ואדי והעמק סביבו הנמצאים בדרומה של ראשון לציון.
על שם הוואדי נקראו גם שני יישובים שקמו בעמק – המושבה נס ציונה והכפר הערבי ואדי חנין שהוקם מולה.
המושבה נס ציונה שנבנתה בעמק נקראה בתחילתה ואדי חנין והשם עמק השושנים משתמר בשם אחד מרחובותיה.
ואדי חנין הוא שמו בערבית של הקטע המרכזי בנחל אכזב שתחילתו ממערב לרמלה, שם נקרא בעבר ואדי למון ובסופו הוא נשפך לנחל שורק ממערב לעיינות שם הוא נקרא בעבר ואדי עיון דו.
הקטע המרכזי בוואדי שבו הוא זורם ממזרח למערב מאזור נחלת ראובן (דרומה של נס ציונה) ועד בית עובד ומצפון לכפר אהרון נקרא בערבית ואדי חנין.
בקטע זה נוצר עמק פורה שאדמתו שמשה לחקלאות לאורך כל התקופות ושעדיין נטוע פרדסים ומשמר צמחייה טבעית.
אגן הניקוז של הוואדי כולל את מערבה של רמלה, אזור באר יעקב-נצר סירני, דרומה של ראשון לציון ואזור נס ציונה, והוא חלק מאגן הניקוז של נחל שורק.
בין עיינות לבית עובד קיימת פרצה ברכס גבעות הכורכר, דרך פרצה זו מנקז ואדי חנין את המרזבה שבין רכס גבעות הכורכר שעליו בנויה מערב ראשון לציון ובו גם הגן לאומי גבעות הכורכר, לרכס המזרחי יותר שעליו בנויות כיום מז' נס ציונה ומכון ויצמן.
הפרצה מונעת היווצרות ביצות במרזבה ויוצרת בקעה פורייה שעובדה על ידי בני האדם.
אזור הוואדי נסקר במסגרת סקר טבע עירוני של נס ציונה ונכלל באתרים נחלת ראובן ופרדסי כפר אהרון (שם הוא נקרא גם נחל בית עובד), על פי הסקר ואף על פי שערוץ הנחל פגוע השתמרה צמחיית גדות מגוונת הכוללת חישת עבקנה, גומא הפרקים, גומא ארוך וסוף מצוי.
בנחל מקננות קנית וברכיה וקרפדות ירוקות, אילניות מצויות וצפרדעי נחלים מתרבות בו.
סביב הנחל עדיין קיימים פרדסים המאפשרים מקלט ל-צב-יבשה מצוי, ששרקרק מצוי, נץ מצוי ו-שועל מצוי.
בגבעות הכורכר במיוחד בגן הלאומי קיימים צמחים ובעלי חיים המאפיינים גבעות הכורכר שהוא נוף ייחודי לארץ ישראל ובו צמחים ובעלי חיים אנדמיים לו.
העמק הפורה הנוצר על ידי ואדי חנין היה מעובד ברוב התקופות, בחפירות ארכאולוגיות נמצאו בעיקר שרידים מהתקופה הפרסית ואילך.
במאה השמונה עשרה חלה ירידה ביישוב בארץ וגם היישוב ואדי חנין ננטש, במפת ז'אקוטן לא מסומן שום יישוב במרחב שבין רמלה והים אם כי מסומנים שטחי עיבוד חקלאיים במרזבה.
בשלהי המאה התשע עשרה הקים גרמני טמפלרי בשם רייסלר חווה בעמק הנטוש, הוא שיקם חאן חרב ובאר אנטליה שניצלה את מי התהום הגבוהים בעמק ונטע פרדס, החווה ניכרת היטב בקטע ממפת ה-PEF משנת 1880.
בשנת 1883 רכש ראובן לרר את הנחלה בתמורה לנחלתו אשר בסביבות אודסה, מצפון לנחלה על גבעות הכורכר התחילה להתפתח המושבה נס ציונה שנקראה אז ואדי חנין.
בתצלום אוויר משנת 1918 ניתן לראות היטב את נחלת ראובן לרר שוכנת בפרדס ותיק, בפרדסים צעירים יותר נטועים בעמק ממערבה וביניהם פזורים בתי פרדס, במושבה נס ציונה ושדותיה ובמאהלי הצבא הבריטי.
את הפרדסים ניתן לראות גם בגלויה מאותה תקופה ובתצלום ממוזיאון המלחמה האוסטרלי.
בחצי הראשון של המאה העשרים קמו היישובים כפר אהרן, טירת שלום ועיינות על גבעות הכורכר הסוגרות על העמק מדרום ואילו בית עובד הוקם על גבעות הכורכר מצפונו של העמק והעמק נשאר אזור חקלאי, תמונה יישובית זאת ניכרת היטב במפה משנת 1940.
עד המאה ה-21 עיקר התפתחות נס ציונה היה כלפי צפון ומזרח והעמק נשאר כאזור חקלאי למעט האזור שסביב נחלת ראובן.
על פי תוכניות הבינוי של עריית ראשון לציון נראה שכל חלקו המזרחי של העמק צפוי להבנות ולהיעלם מתחת שלמת בטון ומלט.
נחלת ראובן- שנקראה בתחילתה ואדי חנין ושכוללת את החאן העתיק והפרדס שסביבו שהיה ביתו של רייסלר ולאחריו ראובן לרר ומשפחתו שממנו התפתחה המושבה ולאחר מיכן העיר נס ציונה, הנחלה שוקמה וכיום היא משמשת סניף של בית ראשונים בנס ציונה.
ואדי חנין – מהכפר הערבי שהוקם ממזרח לרחוב ויצמן שרד המסגד שהוקם בשנות השלושים והוסב לבית כנסת.
תל אלסלאקה - שרידי יישוב שהבולט שבהם הוא מבנה קשתות על פסגת גבעה (מס' 30 במפת פרדסי כפר אהרון שבסקר טבע נס ציונה).
מבנה הקשתות והגבעה ממנה נשקפים נופי ואדי חנין, מכונים "שייח' שאהין"
הנחל משמר עדיין בית גידול לצמחים ובעלי חיים חובבי לחות וסביבו בית גידול (מעובד חקלאית אומנם) של גבעות כורכר וחמרה, במישור החוף שני בתי גידול אלו נמצאים בסכנה חמורה עקב הפיתוח המואץ והעדר הגנה סטטוטורית.
הנחל הוא גם חלק ממסדרון אקולוגי המקשר את אזור ההר ובקעת האילון עם מישור החוף, מסדרון זה צפוי להיקטע על ידי תוכניות הבינוי של האזור שבין נס ציונה לפארק המדע (תב"ע נ"ס 144, נ"ס 145).
ואדי הוואר , המכונה גם "הנילוס הצהוב" על שם הנהר הקדום שזרם בו בעבר, הוא ואדי יבש בסודאן ובצ'אד.
מקור ההוואר באזור האנדי בצ'אד, הוא עובר במדינת צפון דארפור שבסודאן ומצטרף לנילוס מצפון לאזור "העיקול הגדול", מדרום לדונגולה העתיקה .
אורכו מעל 1,100 ק"מ כיוונו הכללי הוא מזרח-מערב, ובדרכו בשוליים הדרומיים של מדבר לוב הוא מקבל בדרך כלל 25 מ"מ גשמים שנתי בממוצע בלבד.
ואדי הוואר הוא אפיק של נהר קדום המכונה בשם "הנילוס הצהוב", יובל של הנילוס בתקופה הנאוליתית.
באותה תקופה שרר באזור משטר אקלימי שונה ובסביבות הנהר השתרעה סוואנה.
זרימת הוואדי פחתה בהדרגה בתהליך המדבור שעברה הסהרה לפני כ-4,000–6,000 שנה.
הוא הפך בתחילה לשרשרת אגמים וביצות מים מתוקים, כפי שמראה מפת העולם של תלמי, אך אט אט במשך כ-2,000 שנה נוספות הלך והידלדל עד שלפני כ-2,000 שנה יבש כליל.
שפע אתרים פרהיסטוריים מעיד על ואדי הוואר כאזור שוקק חיים, שנתמך במערכת אקולוגית פורה, ונתיב שיירות סחר ותקשורת בין מרכז אפריקה ועמק הנילוס.
האתר הארכאולוגי הנחקר ביותר עד כה בוואדי הוא "גלא אבו אחמד".
ואדי דליה (או נחל דליה) הוא נחל אכזב, הזורם מאזור כוכב השחר, יורד ממערב לנתיב הגדוד וזורם אל ואדי טלעת זערה.
בנחל זה נמצאת המערה הארוכה ביותר בשומרון, המכונה בערבית ערק א-נעסנא.
משלחת אמריקאית בראשות פאול לאפ שחפרה בשנות ה-70 מצאה במקום התיישבות נרחבת של מסתתרים מימי מרד בר כוכבא, וכן חרסים שלמים של תקופת הברונזה התיכונה.
בסוכות ה'תש"ם נערכה משלחת חקר וסקר למערות בוואדי, בידי חוג הנוער לחקר מערות בניהול ד"ר עמוס פרומקין מהמרכז לחקר המערות (אז, בבית ספר שדה עפרה).
נמצא מוסתר אוצר של משכן (מקדש) כלקוליתי, הזהה במידה רבה לאוצר שנמצא גנוז בנחל משמר והמוצג כיום במרכז המבקרים של בית ספר שדה עין גדי.
האוצר כלל מחתות נחושת, כתר מוקטן עם ראשי יעלים וחפצי פולחן אחרים.
כמו כן נמצאו מטבעות מימי מרד בר-כוכבא בנפרד אך בסמוך.
נמצאו גם סימני חפירות שוד מאסיביות.
שנה אחר כך נערכה חפירה מקצועית בידי אנשי המרכז, המערה מופתה, ונמצאו ממצאים נוספים.
במערת אבו שינגי שבנחל נמצאו בשנות ה-60 של המאה ה-20 בידי בדואים החונים במקום פפירוסים.
אלו התבררו כמסמכים רשמיים שומרוניים כתובים ארמית בני המאה ה־4 לפנה"ס, ובהם השם סנבלט כשמו של מנהיג השומרונים שהתנגד לבניית המקדש מאות שנים קודם לכן, כמתואר בספר נחמיה ב.ד., ויחד עם תעודות המקדש ביב מורים על פולחן קדום לאלוהי ישראל מחוץ לירושלים, גם בימי הבית השני.
ואדי גִ'ילוּ הוא כפר שיעי, לבנוני בנפת צור, מחוז דרום לבנון.
במהלך מלחמת חרבות ברזל תקף צבא ההגנה לישראל, מספר פעמים, מטרות בכפר ואדי ג'ילו ובסביבתו.
הכפר שוכן בגובה 150 מטרים מעל פני הים, במרחק כ-12 קילומטרים, מזרחית, דרום מזרחית לעיר צור, כ-4 קילומטרים מערבית לג'וויא וכ-3 קילומטרים דרומית ליאנוח.
בשנת 2014 היו רשומים בכפר 627 בוגרים, בעלי זכות בחירה לפרלמנט הלבנוני.
ואדי ווחיתה הוא נחל אכזב שמוצאו בכפר מאלכ שבמזרח הרי בנימין.
מוצא הנחל בכפר מאלכ שבמזרח הרי בנימין, אשר מהווה את מזרחו של רכס הר בעל חצור.
משם מדרים הנחל כאשר הוא חולף על פני הכפר טייבה ממזרחו, לאחר מכן הוא חוצה את כביש 449, וזורם במגמת דרום-מזרח כאשר היישוב רימונים ממזרחו, וקובת א-נג'מה (שדרומית ליישוב כוכב השחר) ממערב לו.
בהמשך הנחל מתייצב על זרימה מזרחה במקביל לכביש 449 עד קרוב לעינות קדם וגבעת הנ"ד, ושם הוא מצפין וזורם במגמת צפון-מזרח דרך בקעת ייט"ב עד התחברותו לנחל ייט"ב בקרבת הכפר עוג'א א-תחתא.
הנחל זורם בתוואי בעל אופי של קניון, שבחלקו רחב ובחלקו צר, ומכאן שמו: עמק הסכין, על שם חריצת רכסי ההרים שסביבו כסכין.
כמו כן, הנחל מאופיין במצוקים רבים ומפלים גבוהים, שלמרגלות חלקם יש גבי מים לאחר ירידת גשמים.
ואדי זנאניר הוא נחל אכזב המהווה את אחד משני יובליו של נחל פצאל, לצד נחל רשאש.
מוצא הנחל ברכס הררי בין אש קודש לכפר קוצרה.
הנחל חוצה את כביש אלון בקרבת צומת אלון (צומת המועצות), ומשם ממשיך במגמת דרום מזרח בקניון יחסית תלול המקביל בחלקו לכביש אלון, ובקרבת מצפה אלון פונה דרומה, מזרחית לכפר דומא ולחוות גיבורי דוד, ומערבית למעלה אפרים.
הנחל ממשיך בזרימה דרומה עד הגעתו לעיינות פצאל, שם הוא מתמזג עם נחל רשאש לנחל פצאל.
לחפצים לטייל בנחל, הגישה אליו היא דרך מצפה אלון, שם ניתן לרדת בירידה תלולה בשביל המסומן בירוק אל עין ג'היר המזוהה על ידי עץ תאנה בודד הנטוע בקרבתו, ומשם אל הנחל.
בקרבת הכניסה הצפונית למעלה אפרים, במקום בו הנחל פונה דרומה לכיוון עיינות פצאל, ניתן לפנות צפונה על פי סימון כחול לאנדרטת המערה.
ואדי סאליב היא שכונה בעיר התחתית של חיפה.
גבולותיה הם השכונות הדר ונחלה בדרום, הדר ממערב, ארד אל-יהוד מדרום-מזרח, מסילת הרכבת וקריית הממשלה מצפון, ורחוב חטיבת גולני ושדרות פלי"ם מצפון-מזרח.
השכונה, בחלקה הגדול, אינה מאוכלסת, אולם בתיה וההיסטוריה שביניהם מעסיקים לאורך השנים חוקרים, אמנים ואדריכלים.
השכונה אוכלסה על ידי ערבים מוסלמים.
במקביל ובאותה העת, התיישבו יהודים שיצאו מחומות העיר העתיקה והקימו שכונה באזור הרחובות יהודה הלוי ואבן גבירול, דרומית לרחוב עיראק (קיבוץ גלויות של ימינו).
שכונתם נקראה ארד אל-יהוד ("אדמת היהודים"), ובפי הערבים אף "שכונת הפחונים".
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 הוזמן המהנדס היהודי-הונגרי ארפד גוט לתכנן את טחנת הקמח של חיפה.
מבנה הטחנות הגדולות הועמד על תילו בשנת 1922 על הדרך הראשית בקִדמת השכונה, באדיבותם של הברון רוטשילד ויק"א, ועד היום נטחנים בו גרגרי החיטה שמגיעים מממגורות דגון.
במשך השנים ננטשה אט אט ארד אל-יהוד על ידי האוכלוסייה היהודית, ואוכלסה גם היא על ידי ערבים, וּואדי סאליב הוסיפה לצמוח.
מבחינת תשתיותיה היא נחשבה כאחת מהגרועות שבשכונות העיר.
הלורד מלצ'ט רכש כִברת-קרקע ברחוב נצרת (חטיבת גולני/בר-יהודה של היום), ופרנסי היישוב בחיפה העלו בשנות ה-30 את ההצעה כי שטח זה יצורף לאזור היהודי המצומצם בעיר העתיקה שמערבה משם, כחלק ממאמץ אחרון להבטיח רצף יהודי ואת שלומה של הקהילה הרעועה של העיר התחתית.
במלחמת העצמאות השתלטו הכוחות העבריים על חיפה התחתית, כשבין השאר ניטשו קרבות ברחוב סטנטון (שיבת ציון של היום), ובעקבותיהם עזבו התושבים הערבים את ואדי סאליב.
לאחר המלחמה יוּעדו הבתים הנטושים לשכן חיילים משוחררים, ובשנים הבאות הם אוכלסו בעיקר על ידי עולים מבאי העלייה ההמונית, ובמידה פחותה גם מרומניה, בתנאים של מצוקה.
בשנת 1959 התפרץ המתח העדתי בסדרת מהומות אלימות של הדיירים יוצאי צפון-אפריקה נגד הממסד, התפרצות שלימים נודעה כאירועי ואדי סאליב.
ב-1962 החל פינוי של התושבים לדיור חלופי משופר ברבעים אחרים בעיר, ומאז שנות ה-70 החל במקום תהליך התפוררות.
בתי האבן, רבים מהם עם קשתות, עיטורים ומרפסות גדולות, נאטמו בלבני בניין כדי למנוע פלישות, ונכון לראשית המאה ה-21 השכונה, שחלק גדול מהרכוש בה נותר בידי מינהל המקרקעים וחברת עמידר, הרוסה ברובה ומיועדת לשיקום.
בתחילת שנות ה-60 נחנך בשכונה השוק הסיטונאי של חיפה.
החל משנות ה-90 רואים בו גורמים רבים מטרד בלב העיר התחתית, ותוכניות לפינויו באות והולכות.
מבנים לא מעטים לאורך רחוב חטיבת גולני הם נכסים שעדיין נמצאים בבעלות הכנסייה הקתולית, והם מושכרים לבעלי מלאכה שונים ולמחסנים.
תופעה זו, לצד היעדר השקעות ציבוריות בשכונה במרוצת העשורים מאז התרוקנה בשנית מתושבים, הייתה בין הסיבות לכך שגם בראשית שנות ה-2000 לא נראו סימנים להתחדשות אוכלוסייה, עסקים ותשתיות ברחובות האזור, וואדי סאליב נותרה סמל לבליה עירונית.
מאז סוף שנות ה-80 של המאה ה-20 מקדמים מינהל מקרקעי ישראל ועיריית חיפה, תוכנית לשיקום ולהחייאת ואדי סאליב, בין השאר הקמת "רובע אמנים" בשכונה.
בשנת 1998, פרסם המנהל מכרז להחכרת 20 מתחמים לבנייה למגורים, למשרדים, למסחר ולשימור מבנים.
אולם רק למחצית מהמגרשים הוגשו הצעות.
בין השאר רכש איש העסקים החיפאי גד זאבי מספר מגרשים, וביקש להקים במקום קריית מוזיאונים כתרומה לעיר.
ב-1999 הודיע ראש העירייה עמרם מצנע כי מתנהל משא ומתן עם זאבי לגבי השתתפות במימון הפרויקט.
אך הפרויקט לא יצא לפועל וזאבי ביקש אחר כך להקים במקום פרויקט מגורים, ולבסוף מכר את הקרקע.
פעולות השיקום והחייאת ואדי סאליב התקדמו באיטיות, תוכנית "רובע אמנים" לא קודמה, כמחצית מהמבנים בוואדי סאליב נמכרו ליזמים, ומחצית נותרה בידי הגופים הציבוריים, אך הבנייה במקום התקדמה בעצלתיים.
ובסוף שנת 2010 פרסמה חברת הדיור הממשלתית "עמידר" מכרז למכירת תשעה בתים המיועדים לשימור ושני מגרשים, עם פוטנציאל לבניית 90 דירות או מתחם מסחרי, בו ניתן להקים גלריות, בתי קפה וחנויות.
בקיץ 2011 הוצא מכרז פומבי מוגבל על קבוצת בתים בשטח כולל של 9,000 מ"ר עם חובת שימור, והחלה להתהוות קבוצת רכישה.
במקביל קרו תהליכי שיפוץ פרטיים מעת-לעת לאורך השנה החולפת, לצורך מגורים או השקעה.
ביוני 2016 נפתח ברחוב הרב מרכוס מתחם "הפירמידה", מרכז סדנאות אמנים וגלריות.
המבנה משלב שימור של מבנה ציבורי משנות ה-60 עם בניית תוספת חדשה.
"הפירמידה" שוכנת במבנה בית ספר אחיעזר, שנסגר בשנות ה-60, עמד נטוש במשך שנים ומשך אליו פעילות עבריינית.
בשנת 1992 הגיעה למקום קבוצת אמנים חיפאיים וביניהם אברהם אילת, יהודה יציב ויעקב דורצ'ין, שהתאגדו בעמותה וכינו את עצמם "הפירמידה".
חברי הקבוצה קיבלו את ברכתו של ראש העיר אריה גוראל והתחילו בשיפוץ המקום ובהכשרתו לסדנאות אמנים.
בשלב מסוים דרשה עיריית חיפה מהאמנים תשלום על השימוש במקום, ואז, יחד עם מחלקת התרבות של העירייה, עלה הרעיון של שיקום המבנה ויצירת מרכז תרבות עירוני במקום, הכולל סדנאות לאמנים, חללי תצוגה, ספרייה ובית קפה.
אולם מימוש הפרויקט נמשך שנים רבות עקב מחסור בתקציב לשיקום המבנה.
ב-2017 נחנך בסמוך פארק מדורג על מורדות ההר, עם מגרש משחקים ורחבת מופעים, תוך שימור מספר מבנים סביבו.
בתחומי השכונה, לא הרחק מהשוק הסיטונאי, נמצאת הרבנות הראשית של חיפה, ומולה (אם כי לא בתחום ואדי סאליב) תחנת הרכבת ההיסטורית חיפה מזרח.
בפאתי השכונה נבנו מבני בית המשפט החדשים.
מתחם אל-פאשה – צביר מבני-אבן ששימשו כבית מרחץ ציבורי ומגורים, שבנתה משפחת אל-ח'ליל (אל-פאשא), משפחה מוסלמית עשירה בתקופה העות'מאנית.
אבי המשפחה מוסטפא פאשה אל-ח'ליל היה ראש עיריית חיפה בין השנים 1885–1903, והמתחם נקרא על שמו.
בנו אברהים אל-ח'ליל היה ראש העירייה בין השנים 1911–1913. במבנה המערבי פעלה בין היתר "במה 2" של התיאטרון העירוני.
כיכר פייסל (או פייצל) – ליבה של ואדי סאליב, נקראה על שם פייסל הראשון מלך עיראק, וממנה יוצאים שדרות הפל"ים והרחובות העצמאות, חטיבת גולני (לפנים רחוב פייסל) וקיבוץ גלויות.
השער המזרחי בחומה שהקיפה את "חיפה החדשה" של המאה ה-18 עמד בסמוך.
בכיכר רחבה מרוצפת ובמרכזה ניצבת אנדרטה שצורתה עמוד קטוע.
האנדרטה הוצבה לציון אירוע העברת גופת המלך משווייץ לעיראק דרך נמל חיפה בשנות ה-30. חלק מהרחובות היוצאים מהכיכר משמשים היום סוחרי עתיקות.
מסגד איסתיקלאל ("מסגד העצמאות") – נמצא בפינתה הצפון-מערבית של כיכר פייסל.
המסגד נבנה בשנות ה-20 והחליף את מסגד אל-ג'רינה כבית התפילה הראשי של המוסלמים בחיפה.
כאן פעל עז א-דין אל-קסאם, שמונה לתפקיד האימאם של המסגד, ובו החל בפעילות הטפה אסלאמית אנטי-ציונית ואנטי-בריטית.
ליד המסגד נמצאים מבנה בית הדין השרעי ובית הקברות המוסלמי איסתיקלאל.
"פירמידה" – בקרבת אל-פאשה: מרכז האמנות העכשווית של עמותת פירמידה שנוסדה ב-1994.
בעת חפירת תעלה בשנת 1999 התגלו ברחוב ואדי סאליב שתי מערות קבורה.
במקום נערכה חפירת הצלה מטעם רשות העתיקות.
באתר התגלו שתי מערות שנחצבו בסלע גיר.
במערה הראשונה נמצאו שלוש מדרגות שירדו אל פיר שהוביל לאולם קבורה.
בחדר נמצאו שלושה מקמרים בגודל 1X2 מטר כל אחד.
במערה התגלו עצמות של לפחות שלושה עשר מבוגרים, מתוכם שתי נשים, ועצמות של ילד.
חלק מהקבורות הופרעו והעצמות היו מפוזרות במערה.
במערה השנייה נמצאו שני מקמרים בגודל 0.9X0.6 מטר.
נמצאו עצמות של לפחות עשרים ושלושה פרטים, מתוכם עצמות אישה אחת.
רוב הנקברים היו גברים שגילם אינו עולה על חמישים.
הממצא הקטן במערה זו כלל שברי כלי חרס מהתקופה הביזנטית, מימי הביניים ומזמננו, וכמו כן נמצאו מטבע, כפתורים וטבעת.
ממצא דומה נמצא גם בפתחה של המערה הראשונה.
ואדי עארה (השם העברי: נחל עירון.
ואדי עארה בערבית: وادي عارة) הוא גיא בישראל, באורך של כ-20 קילומטר, הנמצא בין רמות מנשה לבין רכס אמיר, ולאורך רובו (מאום אל-פחם מערבה) זורם נחל עירון.
הגיא מחבר את מישור החוף ממערב אל עמק יזרעאל ממזרח, הוא שימש לאורך ההיסטוריה כתוואי לדרכים ראשיות, בימינו – כביש מספר 65, המכונה בקטע זה "כביש ואדי עארה".
לאורך הוואדי שוכנים היישובים הערביים (ממזרח למערב) מעלה עירון (כולל מוצמוץ), אום אל-פחם, בסמ"ה, ערערה, עארה, כפר קרע, אום אל-קוטוף, חור צקר, דאר אל חנון, אל-עריאן וואדי אל קצב.
משחר ההיסטוריה האנושית שימש תוואי הנחל כמעבר עיקרי בין מישור החוף של ארץ ישראל לגליל.
לצד ואדי מילק, שנמצא מצפון-מערב לו, הוא היה הנתיב שחיבר את דרך הים אל תוך הארץ, לכיוון סוריה ומסופוטמיה.
"עַרוּנַה" הוא שמו העתיק של ואדי עארה הידוע לנו מסיפור מלחמתו של תחותמס השלישי (1458 לפנה"ס), וממנו נגזר גם השם העברי "עירון".
ידוע שכבר בימיו של פרעה תחותמס השלישי, מלך מצרים, השתמשו בנתיב זה כנתיב מעבר לצבאות ולמסחר.
תחותמס עצמו השתמש במעבר זה בשנת 1458 לפנה"ס כדי להעביר את צבאו מעזה למגידו על מנת לתקוף את הקואליציה הכנענית שהתכנסה במגידו.
המעבר היה ידוע כמעבר קשה, שהדרך בו צרה.