tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המרכז כולל עשרות חנויות מותגים, בתי קפה, סופרמרקט ותחנת דלק המשרתים את תושבי שדרות, המועצה האזורית שער הנגב, המועצה האזורית אשכול ועוד.
גודל המתחם כ-11,000 מ"ר וגם הוא כולל כ-450 מקומות חניה.
מוכנות לכתה א' או מוכנות לבית הספר הוא מושג המתאר את המעבר מהגן לבית הספר.
מעבר בו הילד נדרש לרכוש מיומנויות למידה ומיומנויות רגשיות וחברתיות, להסתגל לסביבה שונה מזו שהכיר בגן, לשהות במקום עמוס ורועש בו יש מספר רב של דמויות, ללמוד בקצב המצופה מבני הגיל ועוד.
מרכיבים אלו מהווים את הבסיס להסתגלות למסגרת החדשה ולעמידה בדרישות בית הספר.
גישות בהגדרת מושג הבשלות והמוכנות
שנות ה-40: גישת הבשלות הטבעית (Nativist View)
גישה זו, שעם מקדמיה נמנה ארנולד גזל , מניחה שקיים קשר הדוק בין המוכנות לבין גיל, ומוכנות היא תוצר של התפתחות ובשילה עצבית שאינה מושפעת מגורמי סביבה הכוללים למשל, למידה ואימון, אי אפשר לזרז אותה ויש לחכות בסבלנות עד שהילד יגיע לשלב ההתפתחותי המתאים.
גישה זו שעם מקדמיה נמנים ג'.
מקוויקר האנט ובנג'מין בלום, תופסת את התהליך ההתפתחותי של הלמידה כמושפע מגורמים רבים, ולא רק מבשלותו של הילד.
הגישה הסביבתית גורסת כי מוכנות לבית הספר קשורה בעיקר לתנאים הסביבתיים בהם הילד חי.
בנוסף היא מכירה בתרומתם של התורשה ושל גורמים אורגניים להבדלים הבין אישיים, אך מדגישה שלמידה תלויה בסביבה.
ולכן מציעה להתערב בדרכים שונות במוכנותו של הילד, על מנת לקדם ולשפר את המוכנות בעזרת תרגול.
שנות האלפיים: הגישה של התערבות מוקדמת
הדגש בגישה זו היא התערבות מוקדמת ככל האפשר כדי לקדם את פוטנציאל הלמידה של הילד במשפחה ובסביבה בה הוא חי.
איתור מוקדם מאפשר לגלות קשיים ויכולות מיוחדות בגילאים קריטיים בהתפתחות הילד.
איתור מוקדם מאפשר למחנכים, הורים ומטפלים להתאים את ההתערבויות ליכולות הילד וצרכיו ובכך להקל על הילד במעבר מהגן לבית הספר וללימודים פורמליים
ארבע מיומנויות - יסוד ומשמעותן לתהליך המוכנות לבית הספר
בספרות מוכרות מספר חלוקות דומות המתארות את הגורמים המשפיעים על מוכנות לבית הספר
חלוקה המתארת שלושה מרכיבים:: התחום הקוגניטיבי (שפה ותקשורת) התחום התפישתי - מוטורי (מוטוריקה גסה, מוטוריקה עדינה) והתחום הרגשי- חברתי.
חלוקה המתארת ארבעה מרכיבים: מוטוריקה גסה, מוטוריקה עדינה (תחום תפישתי מוטורי), שפה ותקשורת (תחום קוגנינטיבי) וחיברות (תחום רגשי חברתי).
שתיהן מתארות את המרכיבים הנדרשים לבצע פעילות ממוקדת מטרה (פעילות שיש בה תכנון, התכוננות ושלבים להשגת המטרה).
פעילות ממוקדת מטרה מתפתחת זמן קצר לאחר הלידה ומגיעה לבשלות בכניסה לבית הספר.
פעילות זו מתבססת על 4 מיומנויות היסוד מאפשרות לרכוש את מיומנויות הלמידה (קריאה, כתיבה וחשבון) עצמאות בחיי היום יום והשתלבות בחברת בני הגיל, שהן הגורמים העיקריים המשפיעים על מוכנות לבית הספר.
התחום המוטורי - מוטוריקה גסה ועדינה
ההתפתחות המוטורית של ילדים מאפשרת פיתוח שליטה הן בעצמם והן בסביבתם.
התנועה מאפשרת לילדים להכיר את גבולותיהם הפיזיים ואת יכולותם לנוע ולפעול בצורה יעילה ומתוכננת.
מוטוריקה גסה - תנועה במרחב: היכולת להזיז את הגוף והרגליים בצורה מכוונת ומדויקת.
נדרשת פעילות מתואמת (קואורדינטיבית) של השרירים הגדולים של הגוף, של מנגנוני היציבה ומערכת שיווי המשקל.
לדוגמה: ישיבה לאורך זמן בכיתה, ריצה וקפיצה הנדרשים למשחקי חצר בהפסקה.
מוטוריקה עדינה – תפקוד ידיים: היכולת להזיז את הידיים בצורה מכוונת ומדויקת.
נדרשת פעילות מתואמת (קואורדינטיבית) בין שרירי כף-היד והאצבעות וויסות נכון של הפעלת הכוח בכף היד והאצבעות.
לדוגמה: הפעלת חפצים כמו מספריים או מחדד.
אחיזת עיפרון המאפשרת ציור וכתיבה.
וגם כיפתור ורכיסת רוכסן הנדרשים להתארגנות הבוקר לקראת בית הספר.
ההתפתחות הקוגניטיבית של ילדים מאפשרת פיתוח שפה, תקשורת וניצני אוריינות בתחומי הקריאה, הנחשבים כחזאים טובים להישגים לימודיים בבית הספר.שפה ותקשורת: היכולת לדבר בצורה מובנת ולהבין את הנאמר על ידי אחרים.
לדוגמה: שימוש במושגים מופשטים (גודל, משקל, כיוונים וכו').
היכולת לבנות משפט ברצף נכון ובהגיה ברורה ומובנת מאפשרת לדבר במשפטים מורכבים, לספר סיפור קצר ולקרוא בהתאם למקובל בכיתה.
התחום הרגשי - חברתי (חיברות)
חיברות: היכולת להתנהג על פי המצופה מבני הגיל בחברה ובסביבה בה חיים, להבין כללי התנהגות מקובלים בחברה וליצור קשרים חברתיים עם בני הגיל.
לדוגמה: יכולת להשתלב בחיי המשפחה, השתלבות בבית הספר ובקבוצת הגיל כפי שמקובל בחברה בהם חיים הילדים.
ארבע מיומנויות-היסוד הנ"ל מגיעות לבשלות בכניסה לכתה א' ומאפשרות לרכוש את מיומנויות הלמידה (קריאה, כתיבה וחשבון) העצמאות בחיי היום יום וההשתלבות בחברת בני הגיל.
המעבר של הילדים מהגן לבית הספר נתפס לעיתים כחוויה מרתיעה לרובם, הוא כולל שינויים בסביבה הפיזית, האקדמית, החברתית והרגשית.
הילד נדרש לרכוש מיומנויות למידה ומיומנויות רגשיות וחברתיות, להסתגל לסביבה שונה מזו שהכיר בגן, לשהות במקום עמוס ורועש בו יש מספר רב של דמויות, ללמוד בקצב המצופה מבני הגיל ועוד.
כל אלו מרכיבים המהווים את הבסיס להסתגלות למסגרת החדשה ולעמידה בדרישות בית הספר..
בקבלת ההחלטה בדבר המעבר של כל ילד וילד מהגן לבית הספר, יש להתייחס למכלול של גורמים: מאפייני הילד ומאפייני משפחתו הגרעינית, הבית והקהילה, הגן שהוא לומד בו והמסגרת הבית ספרית שהוא אמור לעבור אליה.
תפיסה זו מושפעת מהגישה האקולוגית של יורי ברונפנברנר הרואה את חיי הילד כמערכת מורכבת של קשרי גומלין, המשפיעים על התפתחותו.
על-פי גישה זו, הילד אינו יחידה מבודדת אלא חלק ממערכת משפחתית, חינוכית וקהילתית, כאשר בין מרכיביה שוררים יחסי גומלין והשפעות הדדיות.
קשרים אלו כוללים אינטראקציה בין כמה גורמים הרלוונטיים להתפתחות: גורמים ביולוגיים-אישיים, המשפחה, הגן, והקהילה.
הסביבה משפיעה ומושפעת מההתפתחות האישית, כך שנוצר אפקט של גלים קלים במעגלים ההולכים ומתרחבים.
גיל המעבר לכיתה א' בישראל
גיל כניסת הילד לכיתה א' בישראל משתנה בכל שנה.
על פי רוב הילדים העולים לכיתה א' בספטמבר הם אלה שמלאו להם 6 שנים לפני חודש דצמבר.
לדוגמה, בשנת הלימודים תשע"ה (2015/2014) קבע משרד החינוך שתאריכי הלידה של החייבים ברישום לכיתה א' הם מ-1 בינואר 2008 ועד 31 בדצמבר 2008, וניתן לאפשר רישום לכיתה א' גם לילידי 10 עד 31 בדצמבר 2007.
בישראל, קבלת ההחלטה לגבי מעבר הילד לכיתה א' קשורה בחוות דעת של הפסיכולוג החינוכי שהוא פסיכולוג הגן העובד בשפ"ח (שירות פסיכולוגי חינוכי) של הרשות המקומית; בחוות דעת של הגננת; וברצון ההורים.
כלים להערכת ילדי הגן העולים לכיתה א'
כלים אלו מיועדים להעמקת ההיכרות עם ילדים מאותרים הזקוקים לעזרה פרטנית או קבוצתית, במסגרת הגן הרגיל, להערכת הישגיהם ולבחינת תחומי הקושי, כדי לגבש המלצות ולכוון התערבות בגן ובמעברים בין הגן לכיתה א'.
כלים אלו אינם מיועדים להעברה גורפת לכלל הילדים על-פי מדיניות משרד החינוך וזאת כדי למנוע מיון-יתר של הילדים.
דוגמאות לכלים שכיחים שנעשה בהם שימוש על ידי גננות
ניתן להשתמש במסגרת הגן בכלי אבחון שמטרתם היכרות מעמיקה עם כלל ילדי הגן, מיפוי ילדי הגן ואיתור ילדים הזקוקים להתייחסות דיפרנציאלית מותאמת של הגננת ולמעקב אחר התקדמותם.
מבטים: התבוננות בילדים בסביבתם הטבעית.
הכלי פותח על ידי האגף לחינוך קדם-יסודי ונבחר ככלי מרכזי עבור הגננת להכוונת התצפיות ולהיכרות מעמיקה עם כלל ילדי הגן.
הכלי כולל דפי תצפית בכל תחומי ההתפתחות: רגשי–חברתי, תחושתי–מוטורי, שפתי וקוגניטיבי.
התצפיות מאפשרות איתור תחומי קושי של ילדים, בניית תוכניות עבודה וקבלת החלטה על הפניית הילדים לגורמים נוספים.
תוכנית לימודים לגן-הילדים הממלכתי והממלכתי-דתי: מסמך של משרד החינוך, המציג את תוכנית הלימודים ואת יעדי ההוראה בתוכניות הליבה.
הגננת מכוונת להעריך ולעקוב אחר הילדים על-פי קריטריונים התפתחותיים וחינוכיים.
מטרת ההערכה לקדם את הילדים לקראת השגת היעדים, לעקוב אחר תפקודם והתפתחותם ולתכנן את ההוראה.
תוכנית הלימודים לקראת קריאה וכתיבה, לדוגמה, כוללת הערכה של: מודעות פונולוגית, הכרת אותיות, מכוונות לספר ועוד.
איתורן + הערכת מוכנות לכיתה א': מטרת האיתורן היא הערכת מיומנויות היסוד הנדרשות מילדי גן חובה בתחומים שונים: שפה, מוטוריקה, מוכנות לחשבון, תפיסה, זכירה ועוד.
קיימת גרסה גם לילדי טרום-חובה - "איתורון".
כל תחום נבדק בהתאם לנורמות ההתפתחותיות.
מתקבל פרופיל של נקודות החוזק והחולשה של הילד, ובהתאם להן נבנית תוכנית עבודה בשיתוף הגננת וההורים (ובמידת הצורך גם פסיכולוג הגן).
הגננת היא שמנחה באופן פרטני ילדים שזוהו כמתקשים בתפקודם בביצוע האיתורן.
בהמשך, אם עולה שאלה ביחס למוכנות לכיתה א', ניתן להרחיב את ההערכה באמצעות הפסיכולוג.
הערכת המוכנות מאפשרת קבלת מידע על יכולותיו של הילד בתחומים שנמצאו מנבאים ביותר הצלחה בכיתה א': ידע האותיות והמספרים, שיום אותיות, מודעות פונולוגית, מוטוריקה עדינה ותחומים רגשיים.
דוגמאות לכלים שנעשה בהם שימוש על ידי פסיכולוגים
השימוש בכלים הללו להערכת ילדי הגן מתבצע בהתאם למטרת ההערכה ולצרכים ההתפתחותיים של הילד.
בכל בחירה של כלי יש להתייחס לסוגיית התוקף והמהימנות.
השימוש בכלים שונים נתון למדיניות שפ"י המתעדכנת מעת לעת.
מסל"ג ומשלים מסל"ג: מבחן המאפשר איסוף נתונים לשם איתור ותכנון התערבות חינוכית–טיפולית, וכן לשם הערכת מוכנות לכיתה א'.
המסל"ג הוא מבחן נייר ועיפרון שניתן להנחותו בקבוצות קטנות (ארבעה עד שישה ילדים מגיל 6-4).
המבחן כולל 5 תחומים: מושגי יסוד, כושר מספרי, הבחנה חזותית, תכלול בין-חושי ותאום תפיסתי-מוטורי.
מבחן משלים מסל"ג הוא מבחן יחידני שמשלים את המבחן הקבוצתי, ומוסיף עליו בעיקר חלקים שפתיים.
וקסלר WPPSI: מיועד להעברה פרטנית לילדים בגילאי 3 שנים ו-10 חודשים ועד 6 ו-7 חודשים.
המבחן בודק יכולת שכלית ומורכב משתי מערכות - מילולית וביצועית.
המבחן מספק ציון משכל ביצועי, מילולי וציון כללי.
הפרופיל המתקבל עשוי להיות שימושי בהערכת ילדים עם לקויות.
למבחן נורמות ישראליות (משנת 2012).
בנדר I ובנדר II: המבחן מאפשר אבחון יכולות ויזו-מוטוריות וכן היבטים רגשיים.
מיועד לילדים מגיל 3. הנבדק צריך להעתיק צורות פשוטות ומורכבות המוצגות על כרטיסיות.
לאחר מכן מתבצע מבחן זכירה של הצורות.
הגרסה החדשה בנדר II כוללת את כל פריטי הגרסה המקורית, ומרחיבה אותה.
הגרסה כוללת תוספת של גירויים ונורמות לגילאי 4 עד 90. בבנדר II נוספה אפשרות הבחנה בין קשיים בתפיסה חזותית לקשיים בביצוע ויזו-מוטורי.
מבחן CAT ו-CAT-H: מבחן CAT הוא כלי השלכתי לילדים בגילאי 3 - 10 שנים; CAT-H מתאים בעיקר לילדים בגילאי גן.
הכלי מאפשר התייחסות לתפקוד הרגשי והחברתי של הילד ולתהליכים פסיכולוגיים.
המבחן מורכב מכרטיסיות של חיות או בני אדם המתארות מצבים יום-יומיים שכיחים: אכילה, שינה, קונפליקט עם אחים ועוד.
מבחן בר-אילן: מבחן המעריך את המוכנות הרגשית לקראת המעבר לכיתה א'.
המבחן מורכב מכרטיסיות של תמונות שמתוכן ניתן ללמוד על מודעות הילד לנעשה סביב בית-הספר, חרדה כללית או חרדה סביב בית-הספר, מוטיבציה ללמידה והעדפת לימוד לעומת משחק, ועוד.
מבחן ציור איש - D.A.P: הילד מתבקש לצייר איש או אישה, ילד או ילדה, דמות אחת שלמה.
ניתן לנתח את הרמה ההתפתחותית של הציור על-פי נורמות: לפי מדד גודינאף (קיימות נורמות מגיל 3 שנים ו-3 חודשים ועד בגרות), או מדד קופיץ (קיימות נורמות מגיל 5 ועד בגרות).
מוכתר דיאקאבי הוא כדורגלן צרפתי-גינאי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ולנסיה מליגת העל הספרדית ובנבחרת גינאה.
דיאקאבי גדל במחלקות הנוער של USSR ורטו ושל נאנט, ובשנת 2013 הגיע למחלקת הנוער של אולימפיק ליון מליגת העל הצרפתית.
בשנת 2014 החל דיאקאבי לשחק באולימפיק ליון ב', קבוצת המילואים של המועדון.
ב-10 בספטמבר 2016 ערך דיאקאבי את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, כששיחק 90 דקות בהפסד 1–3 לז'ירונדן דה בורדו במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
ב-18 באוקטובר ערך דיאקאבי את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כששיחק 90 דקות בהפסד 0–1 ליובנטוס במסגרת המחזור השלישי בשלב הבתים לעונת 2016/2017. דיאקאבי ערך שלוש הופעות בשלב הבתים, אולימפיק ליון נכשלה לשלב שמינית הגמר של המפעל, וסיימה שלישית, כשמקדימות אותה בבית יובנטוס וסביליה ואחריה נמצאת דינמו זאגרב.
ב-30 בנובמבר הבקיע דיאקאבי את שער הבכורה שלו במועדון, שער בדקה ה-75 בניצחון 0–6 על נאנט במסגרת המחזור ה-15 בליגה.
ב-28 ביוני 2018 חתם דיאקבי בולנסיה לחמש שנים.
במרץ 2024 נפצע במהלך משחק של קבוצתו נגד ריאל מדריד בליגה הספרדית.
דיאקבי סובל מפריקה מלאה של הברך לאחר שנפל על רגלו של אורליאן טשואמני במהלך אותו משחק.
ב-5 ביוני 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה, בהפסד 1-0 לנבחרת מצרים במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023. ב-27 בספטמבר 2022 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 3-1 לנבחרת חוף השנהב במשחק ידידות.
מוֹל (בסרבית קירילית: Мол, בסרבית בכתב לטיני: Mol, בהונגרית: Mohol) היא עיירה בסרביה השוכנת במחוז באנאט הצפוני אשר בפרובינציית וויבודינה, וסמוכה לאדה.
תיעוד ליישוב במקום קיים מ-1323 עת נשלט האזור על ידי קארוי הראשון, מלך הונגריה.
במחצית הראשונה של המאה ה-16 נכבש האזור על ידי סולימאן הראשון, סולטאן האימפריה העות'מאנית.
לאחר מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) עברה מול לחזקת ממלכת הבסבורג מתוקף הסכם קרלוביץ, וב-1702 מתועדת התיישבות סרבים בעיירה.
בתקופה זו נכללה מול ב"שטח הספר" של ממלכת הבסבורג.
בהמשך עברה לחזקת האימפריה האוסטרו-הונגרית ובשלהי המאה ה-19 חוברה לקו מסילות הברזל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הועבר האזור לחזקת ממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים מתוקף חוזה טריאנון.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-6 באפריל 1941 תקפה גרמניה הנאצית את ממלכת יוגוסלביה והכניעה את צבאה תוך ימים אחדים.
לאחר הפיכת צלב החץ בהונגריה בוצעו בעיירה מעשי טבח בתושבים יהודים וסרבים.
לאחר המלחמה נכללה מול בשטח הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ובאזור התפתחה תעשייה.
לאחר פירוק יוגוסלביה עברה העיירה לחזקת סרביה.
יהודים התיישבו במול בראשית המאה ה-19, אך קהילה אורתודוקסית מאורגנת נוסדה רק במחצית השנייה של המאה.
ב-1840 הוקם בית עלמין וב-1872 בית הכנסת ולצידו תלמוד תורה.
ב-1931 מנתה הקהילה 117 נפשות, שהיוו כאחוז אחד מתושבי העיירה.
במול התגורר בילדותו האמן הרב-תחומי לסלו מוהולי-נג'י.
ב-1940 נוסד במקום סניף של התנועה הציונית וסניף של ויצו.
ערב הפלישה הגרמנית ליוגוסלביה מנתה הקהילה 100 נפשות.
בני הקהילה נרצחו כחלק משואת יהודי הונגריה.
לאחר המלחמה, ב-1947 התגוררו במול 11 יהודים, רובם עלו לישראל לאחר הקמתה.
החל משנות החמישים של המאה ה-20 לא מתגוררים יהודים בעיירה.
ב-1960 נהרס מבנה בית הכנסת על ידי השלטונות.
נכון ל-2013, היה בית העלמין היהודי קיים ובתוכו 125 מצבות ואנדרטה לזכר הנרצחים בשואה.
"מוכרת התרנגולות" הוא פסל שיצרה האמנית הישראלית חוה סמואל.
הפסל "מוכרת התרנגולות" שייך לקבוצה של פסלי ז'אנר שיצרה האמנית חוה סמואל.
הוא מתאר אישה היושבת על הרצפה ואוחזת בידיה תרנגול.
הלבוש של האישה מזהה אותה כערבייה או אישה ממוצא מזרחי.
נושא זה, של תיאור דמויות מזרחיות היה פופולרי החל משנות ה-20 ועד לשנות ה-50 של המאה ה-20.
הפסל נעשה בטכניקה של יציקת חומר קרמי לתבנית.
לאחר היציקה חוברו החלקים השונים ונצרפו בכבשן קרמי.
סמואל יצרה מספר לא ידוע של עותקים מן הפסל והם מעוטרים בצבעים וזיגוגים שונים.
אחד מן העותקים הוצג בתערוכה הרטרוספקטיבית "חומר מן הרוח" (2011), שנערכה לסמואל במוזיאון ראשון-לציון.
מוכרים את היטלר הוא ספר מאת רוברט האריס, המסקר את פרשת זיוף יומני היטלר.
האריס כתב את הספר זמן קצר לאחר סיום הפרשה, על בסיס תחקיר שערך, וראיונות עם דמויות מפתח בפרשה.
הספר מתמקד בעיקר בשתי דמויות המפתח בפרשה: הזייפן החובב קונרד קויאו אשר זייף את היומנים, והעיתונאי גרד היידמן, שתמימותו יחד עם האובססיה שלו למזכרות מימי גרמניה הנאצית, גרמו לו לרכוש את היומנים המזויפים.
ב-1991 עובד הספר למיני-סדרה באותו השם, עם ג'ונתן פרייס בתפקיד היידמן ואלכסיי סייל בתפקיד קויאו.
באותה שנה תורגם הספר לעברית בידי עמנואל לוטם ויצא לאור בישראל בהוצאת הדר.
מוכרים את היטלר היא מיני-סדרת קומדיית דרמה היסטורית, העוסקת בפרשת זיוף יומני היטלר.
הסדרה מבוססת על ספרו בעל אותו השם של רוברט האריס.
הסדרה שודרה בבריטניה בין 11 ביוני ל-9 ביולי 1991 וכללה חמישה פרקים.
העלילה מתרחשת בגרמניה המערבית בשנת 1981. גרד היידמן (ג'ונתן פרייס), עיתונאי כושל בעל אובססיה למזכרות מימי מלחמת העולם השנייה, פוגש בקונרד קויאו (אלכסיי סייל), זייפן חובב אשר מציע לו לקנות את יומניו של היטלר.
היידמן מצליח לשכנע את מערכת השבועון שטרן לקנות את היומנים תמורת הון עתק (שחלק ניכר ממנו הוא גונב לעצמו), אולם בהדרגה מתגלה האמת המרה כי היומנים הם לא יותר מזיוף זול.
גרד היידמן (ג'ונתן פרייס) – עיתונאי כושל במערכת שטרן, בעל אובססיה למזכרות נאציות.
קונרד קויאו (אלכסיי סייל) – זייפן חובב אשר כותב ומוכר את היומנים.
מנפרד פישר (טום בייקר) – מנכ"ל חברת המו"לות גרונר את יהאר המחליטה להוציא לאור את היומנים.
יו טרבור-רופר (אלן בנט) – היסטוריון בריטי הנקרא לבדוק את אמינות היומנים, ונופל בפח יחד עם אנשי שטרן.
דייוויד אירווינג (רוג'ר לויד-פק) – היסטוריון בריטי מכחיש השואה, הראשון לפקפק באמינות היומנים.
גינה היידמן (אליסון דודי) – אשתו של גרד היידמן.
אנרי ננן (ריצ'רד וילסון) – מנהל העיתון שטרן.
מוּכְּנִין או מוּקנִין היא עיר במחוז מונסתיר במזרח תוניסיה, בין הערים מונסתיר ומהדיה.
מוכנין שוכנת ברצועת החוף המזרחי של תוניסיה, בגובה של בין 5 ל-30 מטרים מעל פני הים, כ-23 ק"מ דרומית-מזרחית לבירת המחוז, מונסתיר.
האזור הגאוגרפי שבו נמצאת מוכנין מכונה "הסאהל" או "הסאחל".
מדרום-מזרח לעיר נמצאת סבחה (אגם בוצי המתמלא במי גשמים בחורף האופייני לאזור הסאהל התוניסאי) הקרויה על שמה "סבחת מוכנין" .
ככל הנראה, ההתיישבות במקום החלה בימי הביניים.
המסורת המקומית מספרת שכבר במאה ה-16 הייתה מוכנין מרכז עירוני, אל עדויות ברורות לכך יש לנו רק מהמאה ה-19. ב-1853 חיו במקום מעל 6000 איש והיו בה 6 מסגדים, ועל פי תיאור של נוסע צרפתי שביקר במקום "הייתה מוקפת גינות נאות שהפכוה לאחד המקומות הנעימים ביותר בסאהל".
הפרוטקטורט הצרפתי הגביר את המסחר בעיר, והפך אותה לעיר שוק מרכזית.
עם זאת, ההשפעה הצרפתית במוכנין הייתה נמוכה באופן ניכר ביחס לערי החוף באזור הסאהל (סוסה, מהדיה ומונסתיר) - התיישבו בה פחות אירופאים ולא נבנו בה רובעי מגורים אירופאיים.
כמו כן, הייתה בעיר נוכחות דלילה למדי של כוחות משטרה צרפתיים.
סגנון הבנייה בעיר נשאר סגנון מקומי מסורתי המכונה "אוכאלה", הכולל מבנים עם חצרות פנימיות.
על פי המסורת המקומית, היהודים הראשונים הגיעו למוכנין במאה ה-16, כאשר נמלטו ממהדיה מאימת הכיבוש הספרדי.
היהודים התגוררו ברובע ("חארה") נפרד, שרחובו הראשי נקרא "זנקת ירושלים" (סמטת ירושלים).
ב-1864 התרחשו מהומות קשות בכל הסביבה וקבוצת מורדים מוסלמים רצתה לבזוז את בתי היהודים, אך המקומיים מנעה זאת מהם.
לצד זאת, על היהודים הוטלו מיסים כבדים ביותר.
ב-1862 הוכפל תשלום המס שנדרשו יהודי מוכנין לשלם, והיו יהודים שנכלאו או שמכרו את כל רכושם כדי לעמוד בו.
יהודים שנידונו בפני בתי דין מוסלמים הופלו לרעה, ונאסרו על זוטי-דברים כמו אי-תשלום חוב או אי-אספקת בשר מסוים שהזמין לקוח מוסלמי מקצב יהודי.
גם לאחר הכיבוש הצרפתי, היהודים המשיכו להישפט בבתי דין מוסלמיים ולסבול מאי-צדק.
כאשר התקיימה חתונה מוסלמית בעיר, עברו החוגגים ברחוב היהודים והיהודים נדרשו לספק להם מיני מתיקה ברוחב לב.
יהודי התפרנסו בעיקר ממסחר, בעיקר חנויות המכולת, סחר בשמנים, בצמר ובעור, וממלאכה זעירה כמו צורפות, נגרות, פחחות וסנדלרות.
החל מסוף המאה ה-19 התפתחה במוכנין תעשיית תכשיטים יהודית שיצאו לה מוניטין בכל תוניסיה, בעיקר של תכשיטים מצופים אמייל.
לאחר מלחמת העולם השנייה החלו לייצר תכשיטים בסגנון ביזנטי, והוקם מוזיאון קטן לתכשיטים ועבודות יד.
תחום נוסף שהעסיק יהודים במוכנין היה תחום הפיננסים.
בהיעדר סניף בנק מקומי במשך שנים רבות, יהודים היו סוכנים של בנקים ממהדיה וסוסה, וכן עסקו בהלוואות בריבית לחקלאים.
לא פעם גרר העיסוק בכספים מתיחות בין היהודים לשכניהם המוסלמים.
באוגוסט 1917 התנפל המון מוסלמי על חנויות בבעלות יהודית, וגרם להרס ונזק רב.
ב-1932, לאחר כמה שנות בצורת, נפגעה קשה כלכלת החקלאים המוסלמים.
היהודים המשיכו לדרוש מהחקלאים המוסלמים את חובותיהם, דבר שהוביל להפגנה גדולה שהדרדרה במהירות למהומות אנטישמיות.
ב-1904 יצאה משלחת של יהודים ממוכנין לארץ ישראל, שכללה 24 איש, ובראשם רב העיר יצחק חי בוכבזה, במטרה לפקוד את קבר רבי שמעון בר יוחאי בעת ההילולה הגדולה בל"ג בעומר.
בשלהי העשור השני של המאה ה-20 הוקמה במקום אגודה ציונית בשם "אגודת ישראל", שעסקה בעידוד שקילת השקל הציוני ובאיסוף תרומות לקרן הקיימת ולקרן היסוד.
ב-1933 הוקם סניף מקומי של בית"ר שפעל כשנתיים, אך נסגר בשל לחצים שהופעלו על יהודי מוכנין ואיומים בפרעות.
מבין 27 הילדים שנספו בהתרסקות מטוס בנורווגיה בדרכם לישראל היו לא מעט מילידי מוכנין.
בין ילידי העיר נמנה אהרן אוזן, לימים שר בממשלות ישראל.
לאחר כינון משטר וישי נסגרו גבולות צרפת (ובכללה תוניסיה) והחל להיווצר מחסור במוצרי צריכה בסיסיים ומזון, וכתגובה לכל פרח שוק שחור.
"חוק מעמד היהודים" אסר על יהודים לרכוש קרקעות חדשות.
הפעילות הציונית וההתרמות לקרנות הלאומיות הופסקו כליל.
מלבד זאת, החיים נמשכו במסלולם.
בשלהי 1942, לאחר הכיבוש הנאצי בתוניסיה, נצטוו ראשי הקהילה לערוך רשימה של כל היהודים, כתובותיהם ורכושם.
איסורים אלו נאכפו בקפידה, פעמים רבות תוך שיתוף פעולה של ערבים מקומיים.
השלטונות דרשו מיהודי סוסה לעמוד במכסה של עובדי כפייה, אך קהילת מוכנין החליטה לשאת עמם בעול ולקחת חלק במכסת עובדי הכפייה.
כל הגברים בגילאי 18 - 45 לקחו בכך חלק.
הקבוצה הראשונה יצאה בינואר 1943. הם שוכנו בכפרים סמוכים לסוסה, והועבדו בסוס מבוקר ועד ערב.
רובם עבדו בנמל סוסה בפריקת סחורה (בכיקר שקי מלט במשקל כ-50 ק"ג) ובסידורה במחסנים.
אחרים עבדו בפריקת סחורה מרכבות, תיקון מסילות רכבת שהופצצו על ידי בעלות הברית, ניקיון בתי הפקידים הנאצים, ניקוי הביוב הציבורי ובישול האוכל לחבריהם.
ב-1913 הוקמה על פי צו של הביי "קופת עזרה וצדקה", שהייתה מעין תחליף לוועד הקהילה, ותפקידו הרשמי היה לחלק צדקה לנזקקים, לדאוג לאחזקת בית הכנסת ובית העלמין ולשלם לרב למלמדי התינוקות.
הכנסות הוועד היו ממס על הבשר הכשר, מנדבות ומהעלייה לקברו של רבי פנחס וזאן .
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוקם בית כנסת גדול לצד בית הכנסת הקטן ששימש עד אז.
הבניין החדש היה עטור כיפה וכלל גם עזרת נשים, ולצדו נבנו מקווה טהרה ודירת הרב.
בבית הכנסת הגדול פעל תלמוד תורה, כאשר התלמידים המתקדמים היו לומדים עם הרב בביתו הסמוך.
בית הכנסת הקטן נותר פעיל אף הוא, לתפילות מוקדמות בשבת.
בין שני בתי הכנסת נבנתה רחבה גדולה, ששימשה את הקהילה לאירועים וחגיגות.
לצדם כיהנו כמורי הוראה באותן שנים הרבנים רחמים רועה ושלום ישי.
קהילת מוכנין הייתה קהילה מסורתית בהשפעה ג'רבאית, בניגוד לקהילות הגדולות בסביבה שהפכו למודרניות יותר.
מוכרת הפרחים (בספרדית: La Violetera) הוא סרט קולנוע בהפקה ספרדית - איטלקית משנת 1958, עם שרה מונטייל וראף ואלונה בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב בהשפעת השיר "מוכרת הסיגליות" ("La Violetera") משנת 1914.
הסרט זכה להצלחה גדולה בעולם ובעיקר בספרד והזניק את הקריירה וההערצה לשרה מונטייל.
העלילה היא על מוכרת סיגליות ממעמד חברתי נמוך שמתאהבת בגבר ממעמד חברתי גבוה והופכת לזמרת נערצת.
31 בדצמבר 1899, על סף המאה ה-20. ליד בית האופרה של מדריד עומדות מוכרות סיגליות.
רק סולדאד (שרה מונטייל) מצליחה למכור וזה מעלה את חמתן של המוכרות שמתחילות להתקוטט אתה.
במהלך הקטטה היא זורקת עליהן סיגליות שפוגעות בפניו של פרננדו (ראף ואלונה), גבר נאה ממשפחה מיוחסת שמגיע למקום עם חברו קרלוס (פסטור סרדור).
סולדאד מושכת את תשומת ליבו של פרננדו והוא הולך עם חברו לסלון "בולרו" שם עובדת סולדאד כעוזרת ומנקה.
הזמרת שצריכה להופיע שם מסרבת ובמקומה מתנדבת סולדאד ששרה עם בובה על חוט את השיר "פולצ'ינלה" והקהל ובתוכם פרננדו מתלהבים.
פרננדו מאורס למגדלנה (אנה מריסקל) שהיא ממשפחה מיוחסת כמוהו ואחיו אלפונסו (תומאס בלאנקו) מצפה שיודיע על חתונתו אך פרננדו מתאהב בסולדאד וזונח את מגדלנה.
פרננדו מתכוון להתחתן עם סולדאד.
הוא מביא אותה להופעת בלט שם נמצאת החברה הגבוהה של מדריד.
כולם מתלחשים ומרכלים על סולדאד שהיא ממעמד נמוך ובזוי בעיניהם.
אחד מהם מעיר לאלפונסו וזה סוטר לו וכתוצאה מזה הוא מוזמן לדו-קרב.
לפני כן כותב אלפונסו צוואה לפרננדו ומבקש עליו להיות ראש המשפחה במקומו ולהגן על כבודה.
אלפונסו נהרג בדו-קרב ופרננדו בעקבות זה מנתק את קשריו עם סולדאד ומתחתן עם מגדלנה שאינו אוהב.
הוא מתמנה לשגריר בברזיל והקשר בינו לסולדאד מנותק.
סולדאד השבורה ממשיכה לעבוד ב"בולרו" ושם שומע אותה האמרגן אנרי גרנל (פרנק וילארד) מתאהב בה, לוקח אותה לפריז שם היא מתחילה להופיע ומתפרסמת בצרפת ובכל אירופה.
הקהל מקבל אותו בתשואות כשהיא שרה את "מוכרת הסיגליות".
השנים עוברות וגרנל משיג לסולדאד מסע הופעות בארצות הברית.
גרנל טובע וסולדאד נמשית במצב קשה ומתאוששת לאחר טיפול אך אינה מסוגלת לשיר.
היא חוזרת לפריז ומגיעה לפת לחם.
מחוסר ברירה היא מגיעה שוב לסלון "בולרו".
פרננדו פוגש אותה, הוא כעת אלמן ורוצה לחדש את היחסים אתה אך היא נרתעת.
סולדאד רוצה לחדש את הופעותיה בסלון "בולרו".
היא רוצה לשיר את "מוכרת הסיגליות" בעל המקום מפעיל תקליט כדי שתשיר בשפתיה אבל גם זה לא עוזר.
הקהל מכין חפצים לזרוק עליה.
היא מבחינה בפרננדו ולפתע חוזר אליה הביטחון והקול והיא שרה את "מוכרת הסיגליות" לכל תשואות הקהל ופרננדו מחבק אותה בהתלהבות.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותשרה מונטיילסולדאד מורנוראף ואלונהפרננדופרנק וילארדאנרי גרנלאמרגןתומאס בלאנקואלפונסואחיו של פרננדופסטור סרדורקרלוסחבר של פרננדואנה מריסקלמגדלנהאשתו של פרננדו
קטעים מהחיבור התפרסמו בעיתון Nowego Słowa בלודז' ב-1948–1949, והגרסה המלאה התפרסמה לראשונה כספר בתרגום עברי מאת עדה פגיס, שראה אור בישראל בהוצאת יד ושם בשנת ה'תשכ"ב (1962).
בהקדמת הספר ז'מיאן מספר שלאחר מלחמת העולם השנייה מצא את עצמו בעולם ריק, שממת מוות מסביב.
הוא החל לנבור ברשימות ובפתקים שרשם מימי פעילותו ב"ארגון היהודי הלוחם", אותם החביא בזמן מרד גטו ורשה.
כך בעודו מוציא נייר אחר נייר, דפים שמעט הצהיבו והיטשטשו, נזכר שלפניו אוצר מיוחד שכתב.
הוא ראה פתקים עם פרטים אישיים, תצלומים והערות על ילדים שפגש בוורשה באותה תקופה.
אלו היו ילדים מיוחדים בעלי תושייה רבה והרבה מזל שבזכותם הצליחו לשרוד ולחיות בתקופה זו.
חלק מהילדים חזרו אף הם לוורשה ואז עלה בדעתו לתאר כמיטב יכולתו את קורות ה"חבורה" המופלאה הזו.
הוא נפגש עם הנערים האלו, השווה את סיפוריהם עם רשימותיו, בדק במקורות נוספים והעלה על הכתב ספר זה.
מחבר הספר יוסף ז'מיאן, שהיה חלק מהמחתרת היהודית (אי"ל) שפעלה בגטו ורשה, החזיק בתעודת זהות ואישור עבודה מזויפים, שנתנו לו חופש תנועה מחוץ לגטו.
הוא מספר כיצד נדהם לגלות שני ילדים, יוסף שפירא ואיגנץ מילכברג, ששיער שהם יהודים, באזור גרמני מובהק, חודשים לאחר שוורשה הוכרזה כ"נקייה מיהודים".
הוא ראה אותם ליד מסעדה לנזקקים בוורשה.
לאחר שזכה באמונם הם לקחו אותו לאחד ממקומות המסתור שלהם ושם סיפרו לו שהם חלק מחבורה מאורגנת של ילדים אשר "עושים עסקים בסיגריות ומחזיקים זה בזה ולא נכנעים" בלב הרובע הגרמני של ורשה, בעיקר באזור כיכר שלושת הצלבים.
באזור הזה, שהוסב "לגרמני טהור", שכנו בית החייל, בית קולנוע שהקרין סרטים גרמניים, רחוב מרכזי שאכלס רק גרמנים, מסעדה גרמנית ומטה הגסטפו.
זה היה מקום הומה בשוטרים פולנים, אנשי גסטפו, מרגלים וחיילים גרמנים, ומתחת לאפם הילדים הצליחו להפעיל רשת שלמה של מסחר זעיר בדרך בלתי מוסברת.
בחירת אזור זה על ידי הילדים הייתה גאונית היות שאיש לא העלה על דעתו שבמקום כזה יעזו ילדים יהודים לסחור עם חיילים גרמנים.
"כשאתה מוכר סיגריות אתה כבר לא משוטט.
גם כששוטר תופס אותך, אז מקסימום הוא לוקח ממך את הסיגריות", אמר בראיון להארץ ב-2005 אחד מילדי החבורה, יוסף שפירא שכונה "הקרנף".
מקום מועדף נוסף על הילדים היה בתחנות הרכבת.
בתקופת החורף התחנות היו מוסקות והיה אפשר לחסות בהן מפני הכפור שבחוץ.
ריבוי האנשים בתחנות עזר לילדים לא להתבלט ולהצליח בעיסוקיהם.
חלק מהילדים, בעיקר הגדולים יותר, צברו ניסיון עוד מהקמת גטו ורשה ב-1940, כאשר הצליחו להתגנב מחוץ לגטו, הודות לקטנות קומתם וזריזותם.
הם היו מוצאים סדקים ומעברים צרים בחומות הגטו או חמקו דרך תעלות ניקוז והצליחו להבריח רכוש משפחתי או כסף, ונכנסו חזרה לגטו עם מעט אוכל.
לעיתים אף קיבלו מעט לחם וחלב מנשים רחמניות והיו מצילים את משפחתם מעוד יום של חרפת רעב.
אלו היו חיים קשים בעלי סיכון רב עבור ילדים אלו.
קבוצה זו מנתה כ-20 ילדים, בהם חמש בנות.
ז'מיאן סיפק להם תעודות זהות מזויפות שאפשרו להם מרחב תנועה.
הילדים היו ישנים בחורבות, מרתפים ריקים, חדרי מדרגות, בבית החולים הסמוך ובגינות ציבוריות.
לרוב היו מורעבים, קפואים, לבושים בסחבות ובנעליים מרופטות אך ידעו מתי יש לרחוץ את הפנים או לכבס את בגדם כדי לשמור על היגיינה מינימלית ולא לחלות.
ידעו שעליהם להתמצא במרחב העיר, להכיר את סדרי התחבורה ואת תחנות הרכבת, ולהיות מסוגלים להיאבק על חייהם בתנאים האכזריים של הכרך.
על הילדים לדעת את השפה ואת שפת הרחוב בדומה "לעמיתיהם" הפולנים, לדעת לספר סיפור כיסוי על עצמם אם ייתפסו.
תכונות נוספות שנדרשו היו זריזות, קשיחות, היעדר בושה, ערמומיות ואף חוצפה.
מלבד המסחר הילדים צחצחו נעליים וביצעו עבודות סבלות מזדמנות.
היו גם ילדים ששרו שירי רחוב ופזמונים פופולריים בעד פרוטות, או שקיבצו נדבות מהסועדים במסעדות.
לעיתים הם נעזרו בנשים פולניות טובות שנתנו להם אוכל ולינה.
ז'מיאן התבקש מהם כבר בהתחלה למצוא מקום מסתור לצעיר שבחבורה שכונה "בולוש", והוא מצא לו מקום מסתור אצל משפחה פולנית בעד תשלום.
ורשה כעיר ייחודית והגדולה בפולין - האפשרויות בה רבות, אך סכנות ארבו לילדים ברחוב, לעיתים מצד "שמאלצובניקים"- נערים בריונים פולניים שהיו חוטפים מידם את סחורתם הקטנה, כסף ואוכל.
הילדים ידעו לזהותם ולברוח מפניהם.
אך לא תמיד היו הנערים הפולניים מתנכלים לעמיתיהם היהודים.
לעיתים התפתח סוג של סולידריות ויחס של סובלנות ולעיתים כיבדו אותם על אומץ ליבם.
סכנות נוספות ברחוב בוורשה היו מצד חיילי האס אס, שחלקם היו במדים וחלקם לא, שוטרים פולנים ואנשי שוליים מסוכנים למיניהם.
אך בכל זאת מצאו דרכים יצירתיות ונשגבות מהבנה לשרוד.
המוטו העיקרי שהנחה את הילדים היה ערבות הדדית.
הם ידעו שללא עזרה זה לזה לא יוכלו לשרוד.
בדרך כלל יצאו לרחוב בזוגות, לעולם לא לבד.
הם נזהרו בכל צעד שעשו ובעיקר לא התבלטו בשטח, נעו ממקום למקום, אך יחד עם זאת נמנעו מלשוטט שלא לצורך.
שניים מהנערים שהיו בקבוצה זו נתפסו על ידי הנאצים לקראת סוף המלחמה ונרצחו.(קאזיק גולדבלום שכונה הצרפתי, והצולע- יוסף שינדלר).
נער נוסף, רומואלד פלונקובסקי שכונה רומק, פולני שבאופן חריג צורף לחבורתם, נפטר כאשר קפץ לנהר הוויסלה כשהציל את סטאשק הקטן, מבני החבורה, מטביעה.
האחרים שרדו ורובם עלו לישראל ועברו את מסלול החיים הישראלי, שרתו בצה"ל ואף נלחמו במלחמות ישראל.
הם שמרו על קשר במשך השנים.
הספר יצא לאור בהוצאת יד ושם בשנת 1962 בתקופת משפט אייכמן.
הספר והמשפט תרמו להעלאת השיח הציבורי אודות השואה שעד אז היה די מושתק ומודחק.
בהמשך הוא יצא לאור גם בספרית פועלים.
הוא נדפס במהדורות רבות ותורגם לשפות רבות.
הספר גם זכה בפרסים ספרותיים.
סיפוריהם האישיים של שניים מחברי הקבוצה נכתבו בספרים פרי עטם: יוסף שפירא "קרנף" - בספר שנקרא "מעבר לחומות", ופרץ הוכמן - "להעז לחיות".
בשנת 1969 כיבדה העיר בת ים את החבורה ברחוב על שמה, רחוב "מוכרי הסיגריות".
כמו כן, בעיר הרצליה נקרא רחוב על שם צבי מנדלבלט, באזור שכונת וייצמן בעיר.
יוסף ז'מיאן, מוכרי הסיגאריות מכיכר שלושת הצלבים, תרגמה מכתב היד הפולני עדה פגיס, הביא לדפוס יעקב בוקסנבוים, ירושלים: יד ושם, תשכ"ב-1962.
מוּכַּווַאר הוא אי לא מיושב בים סוף מול חופי מדינת אל-בחר אל-אחמר בסודאן, מדרום למפרץ דונגונאב.
ביחד עם המפרץ האי הוא חלק מפארק לאומי ימי של סודאן.
פארק זה, יחד עם הפארק הלאומי הימי סנגניב (המכיל אטול ששוכן דרומית לאי ולמפרץ), הוכרזו כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-2016.
אורך האי כ-12 קילומטרים ורוחבו כ-3 קילומטרים, ושיא גובהו בגבעה בגובה 94 מטרים.
האי סלעי, עם מספר צוקים תלולים המורכבים מאבן חול, שככל הנראה נשחקו מגשמים כבדים לאורך השנים.
אין בו כמעט צמחייה בכלל למעט כמה מנגרובים בקצהו הדרומי, ובקצהו הצפוני יש שונית.
האי, המפרץ ואיונים בקרבתם הוכרזו כאזור ציפורים בעל חשיבות על ידי ארגון BirdLife International בשל היותם אתרי מחיה ורבייה משמעותיים של מספר מינים; באי נצפתה אוכלוסייה של כ-800 זוגות שחפית בנגלית ועוד כ-450 באיונים הקרובים, וכן רבייה של המינים שחפית שוניות, שחפית רסן ושחף כהה.
בנוסף על הציפורים יש בחוף המזרחי של האי נקודת קינון חשובה של צב ים ירוק וצב ים קרני, אחת החשובות ביותר בים סוף.
מוכה אהבה הוא סרט דרמה-קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 2002 שכתב וביים פול תומאס אנדרסון, ובכיכובם של אדם סנדלר, אמילי ווטסון, פיליפ סימור הופמן, לואיס גוזמן ומרי לין רייסקוב.
הסרט מביא את סיפורו של בארי איגן, יזם קטן בעל חרדה חברתית גדולה ופרצי זעם פתאומיים, אשר מתאהב בלנה לנרדס, חברה לעבודה של אחת משבע אחיותיו.
במעבר בין פרקי העלילה השונים, משובצות בסרט יצירות וידאו ארט מאת האמן ג'רמי בלייק.
"מוכה אהבה" זכה בביקורות ליחס אוהד לרוב, ובעיקר הופעתו של סנדלר אשר זיכתה אותו בשבחים רבים.
מן הפן המסחרי עם זאת, הסרט לא כיסה במכירות כרטיסים את עלות הפקתו שנאמדה ב-25 מיליון דולרים.
בארי איגן (אדם סנדלר) הוא רווק בעל חברה שמשווקת פומפות לחדרי שירותים ופריטים אחרים.
לבארי שבע אחיות שעימן יש לו יחסים מתוחים, והוא מנהל חיי בדידות בצל חרדה חברתית וחוסר יציבות רגשית.
חייו של בארי מקבלים תפנית לא צפויה כאשר בשחר של יום אחד הוא עד לתאונת דרכים בלתי מוסברת, לאחריה הוא אוסף אל משרדו הרמוניום שננטש ברחוב מרכב מסחרי חולף, ופוגש בלנה לאונרד (אמילי ווטסון), חברה לעבודה של אחותו אליזבת (מרי לין רייסקוב).
כאשר בארי הולך בהמשך למסיבת יום הולדת בבית אחת מאחיותיו, הוא מוקנט שם בנוגע למיניות שלו.
בארי מגיב בהתקף כעס שבו הוא מנפץ לתדהמת הנוכחים דלתות הזזה מזכוכית.
לאחר ההתפרצות, בארי שואל את גיסו רופא השיניים (רוברט סמיגל) אם יוכל לסייע לו במציאת טיפול נפשי.
בשובו אל דירתו, במקום לפנות לסיוע נפשי, בארי מצלצל בבדידותו לקו סקס טלפוני.
האישה מעברו השני של הקו מתגלה כחלק מתרגיל לסחיטת כספים.
השיחה האירוטית במהרה מסבכת את בארי, ומאיימת להאפיל על שתי נקודות של אור שמפציעות בחייו: יחסיו החדשים עם לנה, ותוכניתו לצבור מיליוני מיילים לטיסות באמצעות ניצול פרצה שאיתר במבצע לשיווק פודינג.
כאשר לנה עוזבת להוואי לנסיעת עסקים, בארי מחליט לצאת בעקבותיה.
לאחר שנעזר באחותו, הוא מאתר את לנה והיא מצידה שמחה על בואו.
הזמן המשותף של הזוג בהוואי מביא לפריחתו של רומן, ודומה שבארי מתחיל לחוש הקלה עת הוא משיל מעליו את מעטה הבדידות.
עם חזרתם של בארי ולנה מהוואי, מכוניתם נפגעת מרכבם של ארבעה אחים בריונים ששלח האדם שעומד מאחורי תרגיל השיחות האירוטיות.
לנה נפצעת, ובארי מגיב באומץ לב חדש שהוא מגלה למול האחים ומצליח להכניעם.
בארי לוקח את לנה אל בית החולים, מתקשר לקו הסקס ומגלה שהעומד מאחוריו הוא בעלים של חנות מזרנים.
בארי עושה את כל הדרך אל פרובו, יוטה, על מנת להתעמת עם בעלי הקו, דין טרומבל (פיליפ סימור הופמן), וזאת כשבידיו עוד מוחזקת שפופרת הטלפון שעקר בתום השיחה עימו מבית החולים.
לאחר הכניסה הדרמטית, בארי מתעמת עם דין פנים אל פנים.
הוא מספר כי יש לו אהבה בחייו, ושהיא הופכת אותו לחזק יותר מכל מה שדין יכול לדמיין.
בארי חוזר מיוטה אל לנה ששוחררה בינתיים לדירתה.
הוא מסביר לה את הרקע לתאונה, מתחנן לסליחתה ומתחייב להיות נאמן לה ולהשתמש במיילים הנוסע המתמיד שצבר ברכישת פודינג בכדי ללוותה בכל נסיעות העסקים העתידיות שלה.
לנה מתוודה שהייתה מוטרדת יותר מכך שננטשה בבית החולים, אך סולחת לו והזוג מתחבק.
בסצנת הסיום של הסרט, לנה מתקרבת אל בארי ומחבקת אותו מאחור בזמן שהוא מנגן בהרמוניום המתוקן.
אדם סנדלר בתור בארי איגן, גבר רגיש, מופנם ובודד.
אמילי ווטסון בתור לנה לאונרד, מושא אהבתו של בארי, ועמיתתה של אחותו אליזבת לעבודה.
פיליפ סימור הופמן בתור דין טרומבל, "איש המזרן" הנכלולי.
מרי לין רייסקוב בתור אליזבת איגן, אחת משבע אחיותיו של בארי.
לואיס גוזמן בתור לאנס, עמיתו לעבודה של בארי.
רוברט סמיגל בתור וולטר, גיסו רופא השיניים של בארי.
לאחר הצלחת סרטו "מגנוליה", הצהיר פול תומאס אנדרסון כי בכוונתו לעבוד עם אדם סנדלר ושהוא נחוש לעשות את סרטו הבא באורך תשעים דקות.
את עלילת המשנה שנוגעת לאיסוף נקודות הנוסע המתמיד על ידי איגן, ביסס אנדרסון על סיפורו האמיתי של דייוויד פיליפס, אשר צבר כך בהצלחה למעלה ממיליון מיילים.
"מוכה אהבה" יצא לאקרנים בהיקף מצומצם ב-11 באוקטובר 2002 כשהוא מכניס 118,539 דולר מחמישה בתי קולנוע.
בהמשך, הכניס הסרט 17.8 מיליון דולר באולמות בארצות הברית, 6.8 מיליון דולר בשאר העולם, ובסך הכול 24.6 מיליון דולר.
קהלים שנשאלו על ידי CinemaScore, העניקו לסרט ציון ממוצע של "D+" בסולם A+ עד F.
מבקר הסרטים רוג'ר איברט העניק ל"מוכה אהבה" שלושה וחצי כוכבים מתוך ארבעה.
הוא שיבח את הופעתו של סנדלר בביקורת עבור העיתון שיקגו סאן-טיימס, והצהיר: "סנדלר, משוחרר ממגבלות נוסחה, חושף עומקים בלתי צפויים כשחקן.
בצפייה בסרט הזה, אתה יכול לדמיין אותו בתפקידים של דניס הופר.
יש לו אפלה, אובססיה וכוח.
הוא לא יכול להמשיך לעשות את הקומדיות האידיוטיות ההן לנצח, הלוא כן?".
על הופעתו בסרט, סנדלר זכה בשחקן הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של חיחון, והיה מועמד גם לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט קומדיה או מוזיקלי.
אנדרסון זכה בפרס הבמאי הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע בקאן 2002, והסרט היה מועמד לפרס דקל הזהב.
כמו כן היה "מוכה אהבה" מועמד לגראנד פרי של הסינדיקט הבלגי למבקרי קולנוע, והגיע למקום ה-33 ב"50 הסרטים המובילים של שנות ה-2000" של The AV Club.
יוצרי הקולנוע לי אונקריץ', ג'אד אפאטאו, קלבר מנדונסה, מירנדה ג'וליי, בונג ג'ון-הו, גיירמו דל טורו, בארי ג'נקינס וטאיקה ואיטיטי, והשחקנים ביל ניי, אוון וילסון וטימותי שאלאמה ציינו את "מוכה אהבה" כאחד מהסרטים האהובים עליהם.
The Criterion Collection הוציא את הסרט בפורמט -Blu-ray בנובמבר 2016 בגרסת HD משוחזרת – הפעם הראשונה שהחברה עשתה זאת עבור אנדרסון וסנדלר.
גרסה זו כוללת קטעים מאחורי הקלעים מתוך תהליך הקלטות הפסקול לסרט, מסיבת עיתונאים בפסטיבל קאן וסצנות שנמחקו מהנוסח הסופי המקורי של הסרט.
את פסקול הסרט הלחין ג'ון בריאון.
כפי שעשו קודם לכן עם הסרט "מגנוליה", גם ב"מוכה אהבה" בריאון ואנדרסון שיתפו פעולה באדיקות להפקת פסקול הסרט.
עם זאת, במקום ליצור את הפסקול לאחר שכבר עמדו לרשותו צילומי הסרט, בריון יצר קומפוזיציות עבור "מוכה אהבה" זמן שהיה בהסרטה.
בתוך תהליך ההלחנה, בריון התנסה עם טונים וצלילים, ורשם בקפדנות את תגובותיו של אנדרסון אליהם.
אנדרסון עצמו היה יוצר את הקצבים הקוליים שבחזונו הקולנועי והשתמש בהם על הסט, אפילו עד כדי מתן השראה לקצב ההופעה של סנדלר.
פסקול הסרט עושה שימוש משמעותי בהרמוניום.
בריאון השתמש בכלי הנגינה גם בסרטו הקודם של אנדרסון, מגנוליה, וסצנות רבות בין דמותו של סנדלר לכלי נוצרו בהשראת בריאון.
"מוכרת לי מפעם" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית דין דין אביב.
את השיר הוציאה לאור בשנת 2006 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה החמישית באלבום הבכורה של הזמרת, סודותיי.
במרוצת השנים, הפך השיר למזוהה ביותר עם אביב, כמו גם לאחד מהלהיטים המצליחים ביותר בעת בה יצא.
הוא הוקלט בידי מספר אמנים כדוגמת מירי מסיקה, איתי לוי ונינט טייב.
גרסה חלופית לשיר בהשתתפותם של איריס ועופר פורטוגלי הופצה בשנת 2017.
השיר נכתב והולחן על ידי חמוטל בן זאב ועידן רייכל, והופק על ידי משה דעבול.
ב-17 באוגוסט 2006 הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג'.
בשבוע לאחר מכן דורג במקום החמישי.
ב-14 בספטמבר עלה למקום השני – המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע.
ב-4 בינואר 2007, לאחר חמישה-עשר שבועות צעידה, יצא מהמצעד השבועי.
במצעד העברי השנתי של ה'תשס"ז באותה התחנה דורג במקום ה-28, ואילו ב לשנת ה'תשס"ו דורג במקום ה-14.
במרוצת השנים ביצעה דין דין אביב את "מוכרת לי מפעם" במאות מהופעותיה, בגרסאות שונות ודומות למקור עצמו.
במספר הופעות, ביצעה את השיר ביחד עם מוזיקאים שונים.
באוקטובר 2021, ביצעה את השיר בהופעה חיה בבריכת הסולטן ביחד עם הזמרת מירי מסיקה.
באותה השנה, ביצע הזמר איתי לוי את השיר בשידור חי בגלגלצ.
גרסה חלופית של "מוכרת לי מפעם" בהשתתפותם של איריס ועופר פורטוגלי הופצה בשנת 2017. בשנת 2019 ביצעה עמית שאולי גרסה אקוסטית של "מוכרת לי מפעם" במסגרת תוכנית הטלוויזיה "אקס פקטור ישראל".
ביצוע נוסף של השיר אירע במהלך תוכנית הטלוויזיה Oboy.
נינט טייב ביצעה את השיר במסגרת תוכנית הטלוויזיה "השיר שלנו".
דאטו' מוהד מוכתר בן דהרי דס"א (במלאית: Mohd Mokhtar bin Dahari; 13 בנובמבר 1953 - 11 ביולי 1991) היה שחקן כדורגל מלזי מסטאפאק, קואלה לומפור, אשר שיחק בפ.ק.נ.ס.
הוא נחשב לכדורגלן אגדי בתולדות הכדורגל המלזי, במיוחד עם ה-פ.ק.נ.ס.
חלוץ פורה, זכה לכינוי סופרמוח בשל כישורי המשחק והכוח שלו.
נולד ב-13 בנובמבר 1953 בסטפאק, סלנגור (כיום בקואלה לומפור).
מוכתר הוא בנם הראשון של בני הזוג עמינח שריקן ודהארי אבנג.
אביו, דהרי, עבד כנהג משאית אך לא הרוויח הרבה כדי לפרנס את משפחתו.
משפחתו עברה לקמפונג פנדן בקואלה לומפור כשמוכתר היה בן 11. עם המעבר, הוא למד בבית ספר תיכון במוסד ויקטוריה בעיר והחל לגלות עניין וכישרון במשחק כדורגל בגיל צעיר.
הוא שיחק עבור בית הספר שלו ומאוחר יותר עבור מדינת הולדתו, ה- פ.ק.נ.ס.
הוא כבש 89 שערים ב-142 משחקים בינלאומיים מלאים עבור מלזיה, ועזר לקבוצה להגיע לדירוג הגבוה ביותר אי פעם של 61 ב-1977. דהרי הוא מלך השערים של נבחרת מלזיה בכל הזמנים.
ב-1986 פרש ממשחק פעיל והחל לשמש כמאמן.
בשנת 1987 אובחן כחולה בניוון שרירים.
הוא עבר ללונדון עם אשתו לצורך טיפולים אולם מצבו לא השתפר.
מוכתר דהרי הלך לעולמו ב-1991. הותיר אחריו את רעייתו, לה נישא ב-1979 ושלושה ילדים.
ב-29 ביוני 2021, פיפ"א הכירה בדהרי כמלך השערים השלישי בכל הזמנים ברמה הבינלאומית, עם סך של 89 שערים.
נכון לספטמבר 2022, מאזנו הבינלאומי רק אחרי כריסטיאנו רונאלדו, עלי דאי וליונל מסי.
מוכר קרח הוא אדם שמוכר או מספק קרח מקרון, עגלה או משאית.
מסוף המאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20, מוכרי הקרח היו נוהגים לעשות סיבובים יומיים בערים ובעיירות לספק קרח לארגזי קרח, לפני שהמקרר הביתי החשמלי הפך לנפוץ.
המקצוע היה נפוץ בעבר וכיום כמעט שאינו קיים.
באותם זמנים, הקרח נקצר מבריכות ואגמים קפואים, אוחסן בבתי קרח ושונע בהמשך לחלוקה.
היו גם מפעלי קרח אשר היו מייצרים בלוקים של קרח.
מוכרי קרח בימינו כבר לא משתמשים בקרון או בעגלה כדי לשווק את הקרח, אלא משתמשים במשאיות הקפאה המכילות משטחים מוערמים בשקיות של קוביות קרח ובלוקים גדולים של קרח.
הציוד של מוכר הקרח היו חוטים (כדי לקשור את שקיות הקוביות), ווים, מלקחיים ודקרי קרח.
העיסוק כמוכר קרח היה מפרך.
מוכרי הקרח בדרך כלל התחילו את יומם בשעה 4:00 לפנות בוקר וסיימו מאוחר בערב, תלוי בעונה וביום בשבוע.
מוכרי קרח רבים עבדו שבעה ימים בשבוע ובחגים.
מוכר הקרח היה מעמיס על עגלה את הבלוקים של הקרח באחד מבתי החרושת לקרח, ומגיע לשכונות, מצלצל בפעמון נחושת גדול וכורז "קרח, קרח".
מקצוע מוכר הקרח נחשב היה בזמנו למקצוע מכובד ומכניס במיוחד.
היו טענות כלפי מוכרי הקרח על הפקעת מחירים, ואפילו הממשלה נדרשה לעניין, עד שהוחלט להקים כוח שיטור מיוחד שפיטרל בין עגלות הקרח ובדק שהמחירים שנגבים על ידי המוכרים הם המחירים הקבועים בחוק.
בתל אביב בשנת 1946 היו 28 תחנות לממכר קרח, ו-44 מחלקי קרח.
כיום ניתן לקנות (בעיקר בחנויות נוחות שבתחנות הדלק) קוביות קרח, המשמשות בעיקר לשמירת מזון בזמן הנסיעה ברכב.
קוביות קרח נמכרות גם בחנויות למשקאות חריפים, לשם הוספתן למשקאות שנהוג לשתות בתוספת קרח.
"מוכר הפרחים" הוא שיר שהוקלט על ידי סדנת תיאטרון שכונת התקווה והזמרת הישראלית עפרה חזה.
את השיר הוציאה לאור בשנת 1974 חברת התקליטים CBS ישראל, כרצועה השלישית באלבום, אהבה ראשונה (1974).
הוא נכתב על ידי בצלאל אלוני לפי לחן עממי.
גרסתם של דנה אינטרנשיונל ואלון אולארצ'יק
הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל והמוזיקאי הישראלי אלון אולארצ'יק הקליטו יחד גרסת כיסוי לשיר בשנת 2000. בהמשך, הוחלט להוציא אותה כסינגל החמישי והאחרון מתוך המהדורה הישראלית של האלבום, Free (1999).
הוא פורסם בפברואר 2000 בהוצאת חברת התקליטים NMC יונייטד אנטרטיינמנט.
בילדותה העריצה אינטרנשיונל את הזמרת עפרה חזה.
כשמצבה הבריאותי התדרדר, והיא אושפזה בבית חולים ב-1999, ביצעה אינטרנשיונל את "תפילה" ו"מוכר הפרחים" בתוכנית של דודו טופז.
לאחר מותה בפברואר 2000 החליטה להוציא גרסה מוקלטת ל"מוכר הפרחים" כסינגל וכאות הערכה לחזה.
הגרסה של אינטרנשיונל הופצה כסינגל בשנת 2000 וחתמה את תקופת האלבום Free.
"מול האנפורנה" או "אנפורנה" (1981) הוא פסל מאת האמן הישראלי עזרא אוריון, שהוקם בבקעת אנאפורנה שבהימלאיה, נפאל.
בשנת 1980 ביקר אוריון לראשונה באנפורה, כשהוא מלווה ברעייתו, רותי אוריון.
באותה שנה יצר גם את הפסל "מעלות", המוצב בירושלים ומציג מדרגות המטפסות אל הרקיע.
אלו היוו מצע עליו התפתח הרעיון ליצירת העבודה.
לקראת הנסיעה לנפאל יצר אוריון עבודה מקדימה בעריף א-נאקה שבצפון סיני.
מקום זה מזוהה עם הר שפר המקראי.
שם, אוריון יצר מסלול באורך של 32 מ', ובגבה של 2 מ' אל פסגת ההר.
היה זה ביטוי לרצונו של אוריון לשילוב בין תודעת האדם לבין הטבע.
בשנת 1981 יצאה מקטמנדו משלחת אל רכס האנפורנה שבנפל, על מנת להקים פסל באזור.
היא כללה את עזרא אוריון, בנו אלון אוריון, גבי דבני ועמיר סולד, כשהם מלווים בצלם אברהם חי.
המשלחת, שכללה גם קבוצת סבלים מקומיים, יצאה ב-9 באוקטובר מפוקהרה והגיעה אל מחנה בסיס אנפורנה, בגובה 4100 ק"מ ב-13 באוקטובר.
שם נבחר אתר עבור בניית הפסל.
העבודה עצמה נמשכה בין ה-14 באוקטובר ועד ה-20 באוקטובר.
הפסל עוצב כגרם מדרגות ארוך שהוביל אל סלע בגובה של 5 מ' המהווה מקום תצפית אל פסגת האנפורנה, הנמצאת בגובה 8091 מ'.
המדרגות, ברוחב של 80 ס"מ, ובאורך של 32 מ', נבנו מאבני לקט שהיו באזור ולוחות אבן צפחה שנחצבו באתר במיוחד.
אוריון בחר להשתמש בבנייה "יבשה", כלומר ללא מלט או חומר מקשר.
תיעוד הפסל ובנייתו הוצגו כתערוכה במוזיאון ישראל, שנפתחה ב-4 במאי 1982, ונאצרה על ידי יגאל צלמונה.
באותה שנה הוצג התיעוד גם במוזיאון חיפה לאמנות ובמרכז לאמנות חזותית, באר שבע.
בשנים 1983, 1993 ו-1996 הוציא אוריון משלחות נוספות אל אתר הפסל, ששיקמו בו את הנזקים שנגרמו על ידי השלגים והזמן.
תצלום גדול ממדים של העבודה היה תלוי במשך כ-30 שנה ב"בניין גילמן", המשרת את הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
הפסל, המציב את האדם אל מול הנוף, מהדהד תפיסות רומנטיות, המתבטאות בדימויים גדון הציור "הטייל מעל לים הערפילים" (1818) מאת קספר דויד פרידריך.
עבור אוריון היה הפסל מכשיר ליצירת "כן שיגור של ההכרה", אל פסגת ההר.
בכך ייפגש האדם עם הזמן הגאולוגי ועם "תהומות הזמן".
מוכרת ההרינג עם ילד (בהולנדית: Haringverkoopster met jongen) הוא ציור שמן על לוח מעשה ידי הצייר ההולנדי חריט דאו, שנוצר ככל הנראה בשנת 1664. היצירה משתייכת לז'אנר ציורי הסצנות היומיומיות של דאו ונחשבת לאחת מן המורכבות והמתוחכמות שביניהן.
במרכז היצירה מתוארים אישה מבוגרת וילד צעיר בתוך מסגרת אבן קמורה, כשהם משוחחים על דג הרינג המוחזק בידה של האישה.
הילד לובש כובע לבד כחול, מעיל חום מעל וסט אדום וחולצה לבנה, לבוש המזהה אותו כדייג צעיר שהביא את הדגים לאישה כדי שתמכור אותם.
האישה לובשת מקטורן אדום, סינר כחול, צווארון מקומט וכיסוי ראש לבן – תלבושת האופיינית לנשים מבוגרות מהמעמד העירוני המופיעות ביצירותיו של דאו.
הבעת פניה התקיפה מרמזת על הסטריאוטיפ הרווח של מוכרות הדגים כנשים גסות.
הציור עשוי להתכתב עם הביטוי בן התקופה "לתת הרינג" - ביטוי שמשמעו לבייש מישהו באמצעות אמירה עוקצנית.
הניגוד בין הדמויות מאפשר לדאו להציג את ההבדלים בין עור מקומט של זקנה לבין פניו החלקות של הנער.
אדן החלון הרחב שעליו מונחים פריטים שונים - ראש כרוב, גזרים, בצלים ובד מרופט - מדגים את יכולתו של דאו לתאר מרקמים, השתקפויות וחומרים באשליה ריאליסטית.
התאורה החזקה הנשפכת מהפינה העליונה משמאל יוצרת צללים דרמטיים המגבירים את התחושה המוחשית של האובייקטים.
קיר האבן שמתחת לאדן כולל סדקים מצוירים בקפידה ועליו מופיעה חתימתו הבולטת של דאו, המעוצבת כאילו חקוקה באבן.
בעוד הדמויות בקדמת הציור מתוארות בפירוט רב, הנשים ברקע מצוירות באופן מעומעם יותר, ותנועת גופן בלבד רומזת על עסקה נפרדת.
צילום רנטגן של היצירה גילה כי דאו ערך שינויים קטנים במיקומן של דמויות אלו במהלך עבודתו.
הקומפוזיציה הנשענת על חלון קמור שאוב מהאיורים שבספר המקצועות הגרמני משנת 1568 מאת יוסט אמן .
דאו יישם פורמט זה לראשונה ביצירה "חנות המכולת" משנת 1647 הנמצאת בלובר, והיא נחשבת לסצנה הראשונה של חנות באמנות ההולנדית של המאה ה־17. אף שנוצרו בהפרש של שני עשורים, שתי היצירות חולקות פריטים דומים, כגון פרגים, נתחי בשר, נרות, סלים עם ביצים, מאזניים, כלי בדיל וקנקנים.
עם זאת, "מוכרת ההרינג עם ילד" מציגה הבנה בוגרת יותר של עומק מרחבי, עם דמויות אחוריות המוטמעות בעומק הסצנה.
הציור משקף מציאות מדומיינת יותר מאשר ריאליסטית.
חנויות במאה ה־17 היו לרוב מתמחות במוצר אחד, בשונה מהמגוון הרחב המוצג כאן.
נשים מהמעמד הבינוני ניהלו חנויות מסוג זה, שכן לא נדרשה לכך הכשרה מקצועית, וניתן היה להצטרף לגילדת בעלי החנויות עם הון ראשוני קטן בלבד.
ייתכן שדאו ביקש לצרף בציורו בין המסורת העתיקה של מכירה מהחלון לבין צורת החנות החדשה שהתפתחה באותה תקופה.
האזכור הראשון הידוע של היצירה מופיע בקטלוג בכתב יד של ארמון החורף בסנקט פטרבורג (1773–1785), שם תוארה כיצירה משנת 1664. לפי הקטלוג, הציור היה באוספו של הרוזן פון בריהל, אשר רכש אותו מהנסיך הבוחר של בוואריה, והוא נחרט על ידי האמן פייר אטיין מואה בפריז.
כיום, אף שאין חתימה מתוארכת על הציור, סגנונו דומה ביותר ליצירה אחרת של דאו – "חנות העופות" - משנות ה־60 של המאה ה־17.
נושא מוכרת ההרינג מופיע בשתי יצירות נוספות של דאו.
גרסה מוקדמת משנות 1650–1655, המצויה במוזיאון פושקין, מציגה את האישה והילד צמודים זה לזה בחלון, כשברשותם רק דלי עם דגים ובצלים.
גרסה מאוחרת משנות 1670–1675, באוסף הארמיטאז', מוסיפה דמות של כלב נובח ומציגה את הילד בשעת התשלום עבור ההרינג.
אף שאין מדובר בסדרה מוצהרת, שלוש הגרסאות מתארות שלושה רגעים – הבאה, בחירה ותשלום – ושלושה שלבים בקריירה האמנותית של דאו.
הקומפוזיציה באוסף ליידן נחשבת לפופולרית במיוחד.
ידועות לפחות 23 גרסאות והעתקים שלה, חלקם הפוכים, כנראה על בסיס התחריט שביצע מואה באמצע המאה ה־18.
בשנת 1961 נמכר על ידי גלריית Duits & Co לנרכש פרטי בשם רוברט אדגר.
הציור נותר באוספו הפרטי באנגליה, ובשנת 2005 הוצע למכירה פומבית בבית המכירות כריסטי'ס כלוט מספר 93 (כיצירה של חסידו של דאו), אך הוסר.
הוא הוצע שוב למכירה בשנת 2006 כלוט מספר 7, ונרכש אז על ידי ג'וני ואן הפטן מלונדון.
מולא הוא כהן דת מוסלמי.
על המולא ללמוד את הקוראן על בוריו, רצוי בעל פה (אז הוא קרוי "חאפִז").
כמו כן עליו להיות בקיא בחדית' ובהלכה האיסלאמית.
מורים מוסלמים ומלומדים מוסלמים אחרים מכונים לעיתים "מולא" כתואר של כבוד, אף על פי שאין להם את ההשכלה אשר נדרשת רשמית כדי להיקרא מולא.
השם "מולא" נפוץ בעיקר ביחס לאנשי דת שיעים באיראן, אך קיים גם בשפת אורדו המדוברת בפקיסטן ובחלק מצפון הודו, ובה הוא מתאר איש דת מוסלמי, יהא שיעי או סוני.
בארצות ערביות לא משתמשים במושג מולא, והמקבילות הקרובות ביותר אליו הן שייח' במובן של מלומד מוסלמי, אימאם ועולמא.
עם זאת, בעולם הסוני יש פחות משמעות לתפקיד כוהן הדת לעומת השיעה.
המונח "מולא" משמש לעיתים בפי העם באיראן כמונח מזלזל בקיצוניים אסלאמיים נבערים המנסים לכפות את הדת על אחרים.
בפקיסטן, המונח מולא משמש לציין כל אדם המשתייך לווהאביה או לסלפיה, לעיתים מתוך זלזול, שכן אנשי תנועות אלו הולכים עם זקן ארוך כמו של חכמי הדת.
התואר "מולא" מצוי בקהילות יהודיות ספרדיות מסוימות כדי להתייחס למנהיגות הקהילה, ובמיוחד למנהיגות הדתית.
בשימוש אצל יהודים באיראן, בבוכרה, באפגניסטן ובשאר אזורי מרכז אסיה.
אצל יהודים מאזורים אלו מצויים שמות משפחה כגון: מולא, מולאקנדוף, מולאיוף, ומולאזדה שמאזכרים את התואר מולא עם סיומות שמשמעותן היא "בן".
המולאטים, או ביחיד מולאט/מולאטו/מולאטה (בפורטוגזית ובספרדית: Mulatto) הם מונחים המציינים באמריקה הלטינית צאצאים מעורבים של אירופאים ואפריקאים.
כיום, חלק ניכר מאוכלוסיית אמריקה מזהים עצמם כמולאטים.
המונח היה בשימוש גם בסביבות קולוניאליות נוספות.
בתקופה הקולוניאלית שימש המונח במקורו לצאצא של הורה אירופי והורה אפריקאי, או לצאצא של שני הורים מולאטים בעצמם.
זיווגים אלו היו לרוב תוצאה של שימוש בשפחות אפריקאיות כאובייקט מיני בידי אדוניהן האירופאיים.
במהלך אותה התקופה נעשה שימוש במספר מונחים נוספים שציינו יחסים שונים של "דם אירופאי" ו"דם שחור", כגון quadroon, שציין אדם שרבע ממוצאו הוא אפריקאי, ו־octoroon, שציין אדם ששמינית ממוצאו היא אפריקאית.
כיום משמש המושג בעיקר באמריקה הלטינית לכל מי שניתן להבחין בו שהוא ממוצא מעורב של אירופאים ואפריקאים.
מקור המונח בספרדית ומשמעותו "פרד קטן" (פרד = mulo), מקור הכינוי נובע מהיותו של הפרד בן-כלאיים (צאצא של סוס וחמור).
תחילה שימש המושג לציון כל סוג שהוא של היברידיות בין שני מינים ומכיוון שכך יש הרואים במונח זה כיום כמזלזל, בעוד שאחרים מעדיפים את שימור תחושת ההמשכיות ההיסטורית של המושג.
אטימולוגיה חילופית מזהה את מקור המונח בשפה הערבית, בה משמשת המילה مُوَلَّد muwallad לציון אדם ממוצא מעורב.
השערה זו איננה מבוססת והיא צופנת בחובה בעיות תיארוך קשות המערערות על תקפותה.
גודלה של קבוצה חברתית זו באמריקה הלטינית מושפע באופן ישיר מגודל אוכלוסיית העבדים האפריקאים שהובאו לכל אזור ואזור במרוצת התקופה הקולוניאלית ושנות קיומה של העבדות.
משום כך, המולאטים מהווים רוב ברבות מהחברות הקריביות, ומספרם ניכר משמעותית בוונצואלה ובברזיל.
מול הלבנון (בלועזית: Anti-Lebanon, בערבית: الجبل الشرقي – אל־ג'בל א-שרקי, "ההר המזרחי") הוא רכס הרים שנמצא בין לבנון וסוריה.
הפסגה הגבוהה בחלקו המרכזי היא טלעת מוסא (מעלה משה) – 2,629 מטרים.
הר החרמון (2,814 מטרים) נחשב לעיתים לחלק הדרומי של הרכס, ולעיתים נחשב הר נפרד.
אורכו של רכס ההרים כ-150 ק"מ.
בצדם המערבי של ההרים נמצאת בקעת הלבנון המפרידה בין הרי מול הלבנון להר הלבנון, ממזרח לרכס נמצא אגן דמשק בו ממוקמת העיר דמשק, ובצפונם מגיעים ההרים לעיר חומס שבסוריה.
כמו הרי הלבנון, החלק המערבי של הרי מול הלבנון מיוער ופורה יותר ממזרחו.
השם "חרמון" מוכר מהמקרא בלבד, אך ההר מוכר בשמות נוספים: .
ייתכן שהזוג מופיע אף הכתובות המלכותיות של אסרחדון מלך אשור, בצורה si-ra-ra ו־lab-na-na, כמקור לקורות ברוש וארז.
השם מופיע בצורה sa-ni-ru בכתבי שלמנאסר השלישי: שלמנאסר כתב שחזאל התבצר בפסגת הר שניר "אשר מול הר לבנון", ולאחר שהביס את חזאל צעד שלמנאסר לחורן; במקום אחר תיאר שלמנאסר שבדרכו מהרי הלבנון לעריו של חזאל מלך דמשק עבר בהר שניר.
מרבית קו הגבול בין המדינות המודרניות לבנון וסוריה נקבע לפי שיאו של הרכס.
הצרפתים, בהרחיבם את מחוז לבנון העות'מאנית, השאירו את מקורות הנהרות אמנה (ברדה) ופרפר בשטח סוריה.
מול נבו (נקרא גם מחנה נבו) הוא בסיס צבאי שהוקם בשנת 1983 כהיאחזות נח"ל וכיום מחנה צה"ל מדרום-מזרח ליריחו, הממוקם סמוך לצומת אלמוג על כביש 90 ולמקומו הקודם של קיבוץ בית הערבה.
בספטמבר 2017 הבסיס עבר שיפוץ רב, ונמצא כיום בשימוש גדוד 47, "לביאי הבקעה".
ב-5 באפריל 1981 דנה ועדת השרים להתיישבות בהקמת יישוב בבית הערבה ב' - מול נבו.
ביוני 1981 החליטה ועדת השרים לענייני ביטחון להקים שלושה היאחזויות נח"ל, בהם מול נבו.
היאחזות הנח"ל הוקמה בסוף 1983 וטקס העלייה על הקרקע התקיים במרץ 1984. המחנה נקרא על שם מיקומו מול הר בעבר הירדן המזרחי, שיש המשערים שהוא הר נבו.
צמוד לבסיס שוכן היישוב בית חגלה המכונה גם "רואה נבו".
בשנת 2002 הוקמה חברת הדרכה למסעות לפולין בשם מול נבו על ידי בוגרי תנועות נוער אשר שרתו בבסיס הנח"ל, באותו שם.
בספטמבר 2017 בסיס מול נבו נלקח בחסות גדוד 47, "לביא הבקעה", על ידי חיילי המחזור הראשון של הגדוד ומשמש כבסיס האם של הגדוד.
מוּל ים הייתה מסעדה ששכנה במתחם נמל תל אביב.
בלילה שבין 22–23 ביולי 2015 נשרפה המסעדה כליל.
מול ים הוקמה ב-1995 על ידי שלום מחרובסקי, שהוא גם יבואן יינות, דגים ופירות ים.
מחרובסקי גדל בתל אביב ולמד בבית הספר "לדוגמה".