tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפריחה מתחילה בדרך כלל בפלג הגוף העליון (טורסו), מרכז מסת הגוף ורק לאחר מכן מתפשטת לאזורים כמו הידיים, הרגליים והצוואר.
הפריחה אינה מגרדת ועשויה להמשך יום או יומיים.
התפרחת מורכבת מנגעים קטנים שטוחים או מעט מורמים מעל פני העור בצבע ורוד.
מנגד, ילדים הסובלים מחצבת בדרך כלל יראו חולים וסימפטומים של דלקת הלחמית, דלקת אף ושיעול.
הפריחה שלהם עלולה להופיע על הפנים מספר ימים.
במקרים מסוימים המחלה לא תלווה בפריחה כלל.
בקרב שני שלישים מהחולים במחלה תופיע תפרת פפילרית בבסיס הענבל ובחך הרך ביום הרביעי למחלה.
תסמינים נדירים הם שלשולים, נזלת ושיעול.
אחוז קטן מהילדים רוכשים את וירוס ה-HHV-6 יחד עם סימני המחלה.
רק כ-30 אחוזים מהילדים יפתחו אדמדמת אביבית בשלב הזיהום הראשוני של הווירוס.
אחרים עשויים להראות סימפטומים חמורים יותר כך שיהיה צורך לשלול קודם זיהומים חמורים אחרים כמו דלקת קרום המוח או חצבת.
במקרים של פרכוסי חום ניתם לפנות לייעוץ רפואי לצורך ביטחון.
עם זאת, פרכוסי חום אינם מסוכנים, אינם דורשים טיפול לרוב ואין להם השפעות שליליות לטווח הארוך אלא אם הם נמשכים למעלה מחמש דקות.
סיבוכים קשים נדירים ויקרו לרוב אצל ילדים להם מערכת חיסון חלשה יותר.
הסיבוכים האפשריים כוללים דיכוי מח עצם, דלקת קרום המוח, דלקת בכבד ודחיית איברים מושתלים.
בנוסף לכך הנגיף מתרבה גם ברקמת המוח בשלב המוקדם של המחלה ומסיבה זו ייתכנו גם סיבוכים נוירולוגיים.
אדמדמת אביבית נגרמת על ידי שני סוגים של נגיף ההרפס.
הרפס 6 (HHV-6) והרפס 7 (HHV-7) המכונים לעיתים בשם אחד Roseolovirus.
מחקרים בארצות הברית, אירופה, דובאי ויפן הראו כי אדמדמת אביבית נגרמת על ידי סוג הנגיף (HHV-6b).
צורת הנגיף הזו מדביקה מעל 90% מהתינוקות עד גיל שנתיים.
זמן דגירת המחלה הממוצע, מהחשיפה הראשונית לווירוס ועד להופעת סימפטומים, נע בין 5–15 ימים.
המחלה אינה גורמת לזיהומי הרפס נוספים.
ואינה גורמת לפצעי התקררות, או לזיהומים באיברי המין, שווירוסים מסוג הרפס סימפלקס עלולים לגרום.
מרבית מקרי הזיהום מ (HHV-6) עוברים מעצמם.
במקרה של התפתחות דלקת קרום המוח, גנציקלוביר עשוי להועיל.
ניתן להקל על התסמינים באמצעות שתייה מרובה, אוורור החדר ובגדי הילד ושימוש בתרופות על בסיס פרצטמול.
לעיתים יינתן בשוגג טיפול אנטיביוטי מתוך חשד לדלקת אוזניים.
(הסימפטומים עלולים להופיע בבדיקה הגופנית אך ללא חוסר השקט שמאפיין דלקת אוזניים).
לאחר ירידת החום והופעת הפריחה תיתכן הבחנה שגויה של אלרגיה לאנטיביוטיקה.
אדם שטארק (בפולנית: Adam Sztark; 30 ביולי 1907, זביירסק (Zbiersk) – 19 בדצמבר 1942, סלונים) היה כומר פולני קתולי, ישועי וחסיד אומות העולם.
שטארק היה בנם של ולדיסלב ותרזה לבית גאלנקה.
לאחר שסיים את הגימנסיה אסניקה בקאליש הצטרפה למסדר הישועים בסטארה ויאֵש ב-1924. הוא הוסמך לכמורה ביוני 1936, והתמנה לתפקיד מנהל כנסיית מריה בז'ירוביצי שבקרבת סלונים.
הוא היה גם כומר בבית החולים המקומי וכומר במנזר האחיות של העיבור ללא חטא.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה היה שטארק קורבן הדיכוי הסובייטי, ומיוני 1941 היה קורבן של הכובש הנאצי.
הוא הטיף לסיוע ליהודים, אסף בעבורם כסף ודברי ערך בקרב בני קהילתו, וארגן עבורם תעודות זהות אריות מזויפות.
הילדים היהודיים היתומים שנמצאו ברחוב הועברו למנזרים והוסתרו שם.
שטארק נעצר על ידי הנאצים ב-18 בדצמבר 1942 ונורה למחרת.
לדברי עדים, במהלך ההוצאה להורג צעק: יחי המשיח המלך, תחי פולין.
אבא, סלח להם, כי אינם יודעים מה הם עושים.
ב-8 במרץ 2001 העניקה לו רשות הזיכרון יד ושם בירושלים את אות חסיד אומות העולם.
שטארק נחשב בנצרות הקתולית כאחד מ-122 משרתיו של אלוהים, אשר עוברים תהליך של ביאטיפיקציה (הכרזה כקדוש), מבין הקבוצה השנייה של קדושים פולניים ממלחמת העולם השנייה.
תהליך הכרזתו כקדוש החל ב-17 בספטמבר 2003.
אדמאנטיוס היה רופא קדום, שנשא את התואר Iatrosophista, (ιατρικων λόγων σοφιστής; באופן כללי, "מורה לרפואה").
מעט ידוע על ההיסטוריה האישית שלו, פרט לכך שהיה יהודי מלידתו, וכי הוא היה אחד מאלה שברחו מאלכסנדריה בזמן גירוש היהודים מהעיר על ידי הפטריארך של אלכסנדריה קירילוס בשנת 415. הוא נסע לקונסטנטינופול, שוכנע לאמץ את הנצרות, ככל הנראה על ידי הארכיבישוף אטיקוס מקונסטנטינופול, ואז חזר לאלכסנדריה.
אדמאנטיוס הוא מחברה של מסה יוונית בנושא פיזיונומיה (φυσιογνωμονικά, פיזיוגנומוניקה) בשני ספרים.
היא עדיין קיימת, ומבוססת במידה רבה (כפי שמודה אדמאנטיוס עצמו) מיצירתו של פולמון באותו נושא.
היא מוקדשת ל"קונסטנטיוס", אשר על פי יוהאן אלברט פבריציוס, אמור להיות אותו קונסטנטיוס שנישא לפלקידיה (כלומר קונסטנטיוס השלישי), בתו של תאודוסיוס הגדול, שמלכה במשך שבעה חודשים בשילוב עם הקיסר הונוריוס.
היא פורסמה לראשונה ביוונית בפריס בשנת 1540. כמה מהמרשמים הרפואיים שלו נשמרו על ידי אוריבאסיוס ואאטיוס מאמידה.
עוד אחד מחיבוריו של אדמאנטיוס, "על רוחות" , מצוטט על ידי הסכוליה להסיודוס, ותמצית ממנו ניתנת על ידי אאטיוס.
הטקסט פורסם בשנת 1864 על ידי ולנטין רוזה ב-Anecdota Graeca.
אדם שתקאי (שוויג; 2 בספטמבר 1921 – 1 ביוני 1990) היה טייס, ממקימי חיל האוויר הישראלי ואיש מדע.
היה טייס בחיל האוויר הבריטי במלחמת העולם השנייה, מראשוני טייסת א' וממקימי חיל האוויר הישראלי, מדריך טיסה ראשי בקלוב התעופה הישראלי בראשיתו, הקים את בית הספר לטיסה הראשון בגאנה שירת בתפקידים בכירים אחרים בחיל האוויר הישראלי, ולאחר פרישתו מצה"ל היה מדען וחוקר בתחום הכימיה הפיזיקלית.
שתקאי נולד בלודז' שבפולין לד"ר יוסף שתקאי וסידוניה לבית טרטקובר.
ב־1933, לאחר שהוריו נפרדו, נשלח לארץ ללימודים בבית הספר הריאלי בחיפה.
עם סיום הלימודים החל בלימודים ב.
ב־1940, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, התנדב לחיל האוויר המלכותי הבריטי (RAF).
לאחר הכשרה במחנות האימונים של ה־RAF בקהיר ובחלוואן שבמצרים, ולאחר אימונים נוספים באלדורט שבקניה, נשלח לבולאוואיו, רודזיה לאימוני הטייס.
סיים ב־1944 את הכשרתו כטייס מטוסי תובלה ומפציצים בדרום אפריקה ב־61Air School, George ולאחר מכן בבסיס ה־RAF בעין שמר.
משם נשלח ליוון ולאיטליה, שירת כטייס מפציצים ויקרס ולינגטון בטייסת 38 ועם סיום המלחמה כטייס דקוטה בטייסת 216. השתחרר ב־1946.
לימודים אחר המלחמה ושירות במלחמת העצמאות
לאחר תום מלחמת העולם השנייה התאחד עם הוריו שהצליחו להגיע לארץ ישראל במהלך המלחמה ושב ללימודי הכימיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
כשהחלו פעולות האיבה שקדמו למלחמת העצמאות הצטרף לחיל המדע, אולם עם היוודע דבר התארגנותו של כח אווירי להגנה על היישוב היהודי בישראל הצטרף לגרעין שבהתהוות של טייסת א' והיה מראשוניה.
ב־1948 נשלח יחד עם מודי אלון לקורס שבו הוכשרו לראשונה קציני מודיעין לחיל האוויר הישראלי ולאחריו שירת גם כקצין המודיעין של הטייסת.
לאחר המלחמה השלים את לימודי המסטר בכימיה (1952).
פרסם את רשמיו ועדויות מראשית ימי חיל האוויר בספר תולדות נעוריה של טייסת א'.
היה מדריך טייס ראשי בקלוב התעופה הישראלי, שירת בטייסת 103, היה סגן מפקד בית הספר לטיסה 12 בסירקין לצידו של גדעון שוחט ובפיקודו של בנימין בונה.
ב־1959, לאחר הכרזת העצמאות של גאנה, נשלח על ידי מפקד חיל האוויר עזר ויצמן להקים את בית הספר הראשון לטייס בחיל האוויר של גאנה.
היה מפקד בית הספר במשך שנתיים וחצי, וביחד עם צוות בית הספר הכשיר את הדור הראשון של טייסי חיל אוויר גנאים.
ב־1961 נמסר בית הספר לאחריות הבריטים ואדם ומשפחתו חזרו הביתה.
במהלך כ־20 שנות שירותו בחיל האוויר כטייס מילא גם תפקידי הדרכה ראשיים כולל בבית הספר לפיקוד ומטה, כתב רבות ב מערכות ובבטאון חיל האוויר וכן תיעד את ההיסטוריה של החיל.
סיים את שירותו בדרגת סגן אלוף בשנת 1965 והמשיך לשרת במילואים כטייס.
במלחמת ששת הימים היה יועץ אווירי לכוחות הקרקע באוגדה 31 שבסיני בפיקודו של האלוף אברהם יפה.
גם במלחמת יום הכיפורים, והוא כבר בן 52, נקרא לשרת בצוות הפיקוד בבסיס תל נוף.
את מחקר הדוקטורט בכימיה פיזיקלית ערך במחלקת הפולימרים במכון ויצמן בהנחייתו של פרופסור אהרן קציר.
במשך שנותיו כמדען במכון ויצמן וב עסק בעיקר במחקר באלקטרוכימיה, שיתף פעולה עם חוקרים מרחבי העולם ופרסם מאמרים רבים.
היה הסגן המדעי למנהל המכון למחקר ביולוגי בישראל.
שתקאי נפטר ב-1990, בגיל 68, ונקבר ברחובות.
אַדְמָה הוא שם עיר הנזכרת במקרא ואשר שכנה באזור כיכר סדום ("כיכר הירדן") בדרום-מזרח ים המלח.
האזכור הראשון בתנ"ך לעיר אדמה הוא בתיאור גבולות הכנעני: , כלומר הגבול הדרום-מזרחי של הכנעני לפי המקרא עבר סמוך לאדמה ולערי הכיכר בכלל.
אזכור נוסף לעיר נמצא במלחמת ארבעת המלכים את החמישה, בתור אחת מהערים שחברו למלך סדום במלחמתו נגד ארבעת מלכי מסופוטמיה: .
הסיפור המקראי על המלחמה מסתיים בהפסד לחמשת המלכים ובלקיחת הרכוש מסדום ומעמורה.
העיר אדמה נחרבה, לפי המקרא, בידי אלוהים במהפכת סדום ועמורה יחד עם כל ערי כיכר הירדן, מלבד העיר צוער.
פעמיים בתנ"ך מוזכר גורל העיר כאזהרה לעם: בפעם הראשונה ב ובפעם השנייה ב
באזור כיכר סדום התקיימו חמש ערים גדולות בתקופת הברונזה הקדומה, ורק בתקופה זו, באלף ה-3 לפנה"ס, יש המשערים כי המספר המקראי כיוון לאחת מהן כאשר ציין את אַדְמָה, על אף שכיכר הירדן מזוהה היום בצפון ים המלח ולא בדרומו.
לפי טענה אחת חמשת ערי הכיכר המקראיות נזכרות בארכיון העיר אבלה שבסוריה, גם הוא מהאלף ה-3 לפנה"ס, ואף באותו סדר, אך לאחר מכן גילו שאדמה וצבויים נזכרו בלוח אחר.
בנוסף לכך, אם מקבלים את השערת מיקומן של חמשת ערי הכיכר, נשללת אפשרות קיומה של מלחמת ארבעת המלכים את החמישה כפי שהיא מתוארת במקרא, שכן ארבעת המלכים המשוערים חיו מאות רבות של שנים אחרי נטישתן הסופית של ערי הכיכר, ומאות שנים מפרידות מבחינה היסטורית גם בינם לבין עצמם.
ייתכן כי תיאור המלחמה נכתב במאה ה-7 לפנהס שכן זה זמן קיומן של הערים "עֵין מִשְׁפָּט הִוא קָדֵשׁ" ו"תָּמָר" הנזכרות בו (ספר בראשית, פרק י"ד, פסוק ז').
בנוסף בארכיון העיר מוזכר גם "ב-אר-שע", שלפי מקור זה היה מלך אדמה, ולא מלך עמורה כמו שמוזכר ב.
"אדם – האוסף" הוא אלבום האוסף השני של הזמר הישראלי אדם.
את האלבום הוציאה בשנת 1999 לאור חברת התקליטים הד ארצי, לאחר שמונה שנים מפרסום "פעמיים ביום", האוסף הראשון של אדם.
אדם רז (נולד ב-25 באוקטובר 1982) הוא היסטוריון פוליטי, סופר ומחזאי ישראלי.
מחקריו עוסקים, בין השאר, בסכסוך הישראלי-פלסטיני, בתוכנית הגרעין של ישראל ובתיאוריה פוליטית.
רז נולד ב-25 באוקטובר 1982. גדל בהרצליה בבית סוציאליסטי.
בוגר תואר ראשון בהיסטוריה ותואר שני בלימודי דמוקרטיה בינתחומיים, שניהם מהאוניברסיטה הפתוחה.
לומד לדוקטורט באוניברסיטת תל אביב.
ב-2019 החל לעבוד במכון עקבות ולשמש עורך כתב העת תלם מבית קרן ברל כצנלסון.
בן הדור השלישי של חוג אורנים.
רז נשוי לעדי אנגרט ואב לשניים.
יגאל וגנר ואדם רז, הרצל: מאבקיו מבית ומחוץ (כרמל, 2017)
טבח כפר קאסם: ביוגרפיה פוליטית (כרמל, 2018)
משטר היד הקשה: דוד בן-גוריון, פולמוס הממלכתיות והמחלוקת הפוליטית על תוכנית הגרעין הישראלית (כרמל, 2019)
ביזת הרכוש הערבי במלחמת העצמאות (כרמל, 2020)
הדמגוג: המכניזם של הפעלת השררה (תלם, 2023)
הדרך לשבעה באוקטובר (פרדס, 2024): ניתוח המהלך האסטרטגי שהוביל את בנימין נתניהו בשנותיו כראש ממשלת ישראל.
רז טוען בספרו כי נתניהו בחר במודע לחזק את חמאס על-מנת לסכל הסדרים מדיניים שפירושם חלוקת הארץ, מתוך התנגדות אידאולוגית עמוקה לכך.
רז מתייחס גם למדיניותו של נתניהו ביחס לתוכנית הגרעין האיראנית, וטוען שנתניהו נוקט מדיניות עקבית של מעבר ממדיניות העמימות למצב בו ישנו מאזן הרתעה גרעיני, וכישלונו לכאורה להשפיע על המעצמות בהסכם הגרעין עם איראן הוא פרי תוכנית מחושבת.
על בסיס הספר מורן מישל יצרה סדרת דוקו-רשת.
הלקסיקון של הברוטליות: מונחים מרכזיים ממלחמת עזה (יחד עם אסף בונדי), הוצאת פרדס, 2025. מציג כ-150 מילים ומושגים שהשתרשו בעברית לתיאור מלחמת חרבות ברזל, בהם "נזק אגבי", "שטח השמדה", "הגירה מרצון", "הניצחון המוחלט", "לשטח את עזה" ועוד.
המנקה טטיאנה - סיפורו של סמרטוט מדבר
אסונו הפרטי של מר סמי סעאדה (כרמל, 2022)
כשישעיהו ליבוביץ התייצב נגד הפרויקט הגרעיני של ישראל, כיוונים חדשים 30, יוני 2014, עמ' 244–257
אדם שנער (נולד ב-16 באוגוסט 1978) הוא פרופסור חבר בבית ספר הארי רדזינר למשפטים באוניברסיטת רייכמן.
שנער הוא בעל תואר ראשון במשפטים (בהצטיינות) מהאוניברסיטה העברית בירושלים, תואר שני במשפטים מאוניברסיטת הרווארד, ותואר דוקטור למשפטים מאוניברסיטת הרווארד.
שנער התמחה אצל נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, ועבד כעורך דין בעבור מספר ארגוני זכויות האדם בישראל ובהודו.
שנער מתמחה במשפט חוקתי ובמשפט חוקתי השוואתי, ותחומי העניין שלו כוללים דיני עבודה, משפט מנהלי, סוציולוגיה של המשפט ופילוסופיה פוליטית.
מחקריו של שנער עוסקים בציות לחוק של עובדי ציבור, ביקורת שיפוטית, פרשנות חוקתית, רפורמות במגזר הציבורי, זכויות חוקתיות בשטחים הכבושים, חופש הביטוי והיסטוריה של הצנזורה בישראל.
בשנת 2013 הוא זכה בפרס גורני לחוקר צעיר.
בשנים 2019 ו-2020 היה פרופסור אורח באוניברסיטה קתוליקה בליסבון.
שנער חבר בוועד המנהל של האגודה לזכויות האזרח בישראל, בצוות ההיגוי של מכון זולת, ובוועד המייעץ של פרויקט Versa של בית הספר קרדוזו למשפטים של ישיבה יוניברסיטי, שאחראי על תרגום פסקי הדין של בית משפט העליון בישראל.
הוא חבר בפורום המרצות והמרצים למשפטים למען הדמוקרטיה, הפועל נגד הרפורמה המשפטית.
הוא נכדו של פרופ' פסח שנער, ובנו של - פרופסור מן המניין באוניברסיטת בן-גוריון לארגונומיה והמדען הראשי של הרשות הלאומית לבטיחות בדרכים.
שנער הוא בן זוגה של העיתונאית חן ליברמן.
"אדם רחוק" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית.
את השיר הוציאה לאור בשנת 1976 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השביעית באלבומה ה-12 של הזמרת, תקליט מס' 20 במקצב ברזילאי ובשירים נבחרים.
"אדם רחוק" נכתב על ידי אלי בכר ומשה בן שאול, והופק על ידי נתן כהן.
הוא מתפרש על שלושה בתים, כשלאחר כל בית מבוצע פזמון.
בסיום השיר מושר הפזמון פעם נוספת לאחר קטע מעבר.
מסופר על אדם רחוק שחוזר אל חייה של הדוברת בשיר בהדרגה.
תחילה הוא שואל לשלומה, אחר כך צילו נופל על שתי ידיה של אילנית ולבסוף שוב עוזב.
"אדם רחוק" זכה להצלחה במצעדי הפזמונים השבועיים במדינת ישראל.
במצעד של הגל הקל דורג במקום הרביעי, ואילו בגלי צה"ל שהה תשעה שבועות רצופים בדירוג, כשבשיאו הגיע למקום התשיעי.
"אדמה" הוא שיר בביצוע הזמרת הישראלית עפרה חזה.
אהוד מנור כתב את מילותיו ויאיר קלינגר הלחין אותו.
השיר הוא שיר הנושא של אלבום הסולו התשיעי של חזה, "אדמה", שהתפרסם ב־1985.
בשנות ה־70 התגורר יאיר קלינגר בפריז.
הוא הקפיד אומנם לשלוח מדי שנה שיר לפסטיבל הזמר והפזמון בישראל, אך עיקר עשייתו הייתה במוזיקה העולמית.
לקראת סוף העשור הלחין קלינגר את השיר.
הביצוע הראשון שלו היה באנגלית ונקרא בשם "Love is Love".
הזמרת האיטלקייה אלסנדרה מוסוליני ביצעה אותו ב־1980 בפסטיבל טוקיו והגיעה איתו למקום השני בתחרות.
בעקבות ההצלחה, השיר תורגם לגרמנית, שוודית וצרפתית (בביצוע של הזמרת מישל ת'ור ).
ב־1985, אחרי שקלינגר חזר להתגורר בישראל, הוא הביא לאהוד מנור קלטת עם השיר ואמר לו שזה לא סביר שאין גרסה לשיר דווקא בשפתו של המלחין, ואז ניגש מנור לתרגם את השיר.
מנור ידוע כמתרגם מחמיר ומדויק שהקפיד מאוד על חריזה ומצלול מבלי לפגוע בתוכן הטקסט המתורגם, אבל למרות שהתרגום המתבקש לשיר זה הוא "אהבה", שמתיישב יפה על הלחן של המילים "Love is Love", בחר מנור לתרגם את השיר ל"אדמה".
עפרה חזה ומנהלה בצלאל אלוני שמעו את השיר, התלהבו והפכו אותו לשיר הנושא של אלבומה החדש שיצא באותה שנה.
"אדמה" הוצג ב"פינה לשיפוטכם" של מצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־30 באפריל 1985. השיר זכה להצלחה והגיע בשיאו למקום הראשון ב־9 ביולי 1985, מקום בו שהה במשך שבועיים.
בסך הכל צעד השיר במשך 12 שבועות עד 13 באוגוסט 1985, אז יצא מהמצעד.
במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת תשמ"ה של התחנה השיר דורג במקום החמישי, ובמצעד השנתי של גלי צה"ל הוא דורג במקום השביעי.
אדם שפירו (נולד ב-1972) הוא יהודי אמריקאי, מייסד שותף של תנועת הסולידריות הבינלאומית, ארגון פרו-פלסטיני המתנגד לשלטון הישראלי ביהודה ושומרון ורצועת עזה.
הוא התפרסם בזכות ביקורו אצל יאסר ערפאת במוקטעה ברמאללה בזמן שהיה תחת מצור במהלך מבצע חומת מגן.
שפירו נולד וגדל בברוקלין בבית יהודי, אבל הוא לא "מזדהה כיהודי.
אני רואה את היהדות כדת ולא כקבוצה אתנית, ולא מתייחס לעצמי כיהודי." אביו היה מורה למתמטיקה ואמו מורה למוזיקה ולאנגלית.
הוא גדל בשכונה מעורבת, בה לצד יהודים היו אירים, אפריקאים, פורטוריקנים ואיטלקים.
שפירו קיבל תואר ראשון במדעי המדינה והיסטוריה מאוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס ב-1993. לאחר מכן הוא למד ערבית בתימן במשך שנה, לאחר שקיבל תואר שני בלימודי ערבים באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
קיבל תואר שני בפוליטיקה מאוניברסיטת ניו יורק ודוקטורט באמריקן יוניברסיטי.
ב-1996 ביקר לראשונה בישראל, הוא הצטרף לארגון "זרעים של שלום" המקדם דו-קיום בין ישראלים לפלסטינים.
הוא התגורר בירושלים ובשכונת מוסררה ואחר כך בשועפט.
ועסק בארגון מפגשים בין צעירים משני העמים.
בין השאר ביקורים משותפים בבית לחם בחג המולד, ובסדנאות בקיבוצים ובבית ג'אלה.
בשנת 2001 הוא ניהל מרכז לדו קיום בירושלים, שם הוא הכיר את חווידה עראף , נוצרית פלסטינית אמריקאית, איתה התחתן ב-2002. בשנת 2001 ייסדו הזוג, יחד עם פעילים פלסטינים נוספים, את תנועת הסולידריות הבינלאומית.
במהלך מבצע חומת מגן, היו חברי התנועה נוסעים באמבולנסים כדי לזרז את מעברם במחסומים.
שפירו, שהתגורר ברמאללה, התנדב עם הפעיל האירי קאוימה באטרלי לנסוע באמבולנסים.
הוא מספר ששמע שהיו פצועים במפקדתו של יאסר ערפאת, ולקח לשם אמבולנס כדי לנהל משא ומתן על גישה הומניטרית לפצועים.
הם נעצרו על ידי חיילים ישראלים שסירבו לתת להם לעזוב לאחר שהגיעו לפצועים, ונאלצו להישאר שם ללילה.
שפירו הורשה לצאת כשרופא מילא את מקומו.
כשעזב את המתחם, היו בפנים למעלה מ-300 איש, רובם שוטרים.
ביקורו של שפירו במטה ערפאת דווח בעיתונות האמריקאית.
בעל טור ב"ניו יורק פוסט" כינה אותו "הטליבאן היהודי", על שם ג'ון ווקר-לינד, "הטליבאן האמריקני" שנתפס כששירת בצבא הטליבאן באפגניסטן.
הסניפים המקומיים של בית"ר וארגון ההגנה היהודי הפגינו ליד ביתו.
הוריו נאלצו לעזוב זמנית את ביתם בגלל האיומים.
שפירו הסביר את מעשיו לניו יורק טיימס:"אני חושב שיש סברה לא נכונה שמי שהוא יהודי חייב בהכרח לעמוד לצד ישראל, או שמי שהוא ערבי או מוסלמי צריך לעמוד בכל מה שהפלסטינים או מדינות ערב עושות.
הפילוסופיה שלי היא שכולנו בני אדם, ואני לא נתון להשפעת אתניות או כתות.
אני עושה מה שאני חושב שנכון, ויש הרבה ישראלים שתומכים בי.
לאפשר לפלסטינים לחיות בחופש זה טוב לישראל וטוב ליהודים".
מה שדרוש הוא פעולה ישירה לא אלימה נגד הכיבוש."בסיור בישראל, שפירו נעצר, נכלא וגורש לאחר שנעצר ליד מחסום חווארה.
לדברי עורך דינו הישראלי של שפירו, אין דרך לעצור את הגירוש שכן החוק הישראלי מעניק לשר הפנים שיקול דעת רחב להוציא צווי גירוש.
דובר ממשלת ישראל, יוסף דלאל, אמר ש"מצער שצריך להשקיע זמן בסילוק אנשים שנמצאים שם רק כדי לגרום לפרובוקציה".
לאחר שעזב את ישראל החל לעבוד בארגון זכויות האדם האירי "Front Line Defenders" .
במרץ 2013 הגיע לביקור בישראל עם אשתו (שהיא בעלת אזרחות ישראלית), אך כניסתו נאסרה.
החל משנת 2020 שפירו עובד בארגון "דמוקרטיה לעולם הערבי עכשיו" - Democracy for the Arab World Now (DAWN), ארגון שהוקם על ידי העיתונאי הסעודי ג'מאל ח'אשוקג'י.
בשנת 2004 היה שפירו חלק מקולקטיב שביים את על בגדאד , הסרט התיעודי הראשון לאחר הפלישה לעיראק ב-2003. בראיון לדמוקרטיה עכשיו!
אמר שפירו: "אני חושב שקשה להשוות למרות שמה שאנחנו רואים היום בעיראק, למרבה הצער, באופן טרגי, מזכיר מאוד את הטקטיקה של כוחות הכיבוש שאנחנו מוצאים בקרב הכוחות הישראליים".
ב-2006 שפירו, יחד עם עיישה ביין וג'ן מארלו, ביים את המחזה "יומני דארפור", ההיסטוריה של הסכסוך בדארפור, וראיונות עם פליטים ועקורים, במיוחד נשים וילדים שנפגעו.
הסרט התיעודי הבא של שפירו, "כרוניקה של פליט", היא סדרה דוקומנטרית בת שישה פרקים על קורותיהם של פליטים פלסטינים ברחבי העולם.
שפירו ערך למעלה מ-250 ראיונות ב-18 מדינות.
אֶדמֶה-פרנסואה ז'ומאר היה מהנדס, גאוגרף, כרטוגרף, ארכאולוג ואגיפטולוג צרפתי.
ז'ומאר למד בפריז בקולז' ארבע האומות , התמחה בהנדסה אזרחית בבית הספר הלאומי לגשרים ודרכים , והשתלם באקול פוליטקניק שנוסד אך ב-1794, בתקופת המהפכה הצרפתית.
ב-1798, והוא כבן 21, צורף בהמלצת מורהו גספאר מונז' למשלחת המדעים והאמנויות , שנלוותה לנפוליאון במסעו למצרים.
במסגרת זו השתתף בסקר המדעי של ארץ מצרים.
תפקידו הראשוני היה כמודד בצוות של הקרטוגרף פייר ז'אקוטן, ונוסף על הסקר הטופוגרפי והגאודטי תיעד ותיאר עתיקות למיניהן.
בזכות עבודותיו צורף כחבר במכון מצרים שנוסד בקהיר סמוך לכיבושהּ בידי הצרפתים.
אחרי שובו לצרפת ב-1803 השתתף בהפקת הכרכים הרבים של תוצאות הסקר – תיאור מצרים (Description de l'Égypte) עד להשלמתם ב-1829. רוב התקופה עמד בראש המערכת ותרם מאמרים לא מעטים מפרי מחקריו.
ב-1818 נבחר לחבר האקדמיה לכתובות ולספרות .
ז'ומאר נמנה עם מייסדי החברה הגאוגרפית הצרפתית ב-1821. שימש לפרקים כיו"ר הוועד המרכזי שלה וב-1848 כיהן כנשיא החברה.
הוא נחשב לבר-סמכא בנושאים הנוגעים ליבשת אפריקה.
במסגרת פעילותו בחברה הגאוגרפית תמך במסעות התגלית של רנה קאייה, פרדריק קאיו , אנטואן תומסון ד'אבדי ואחרים וכן ערך והביא לדפוס את כתביהם.
בין היתר טרח על תרגום יומני המסעות לגילוי מקורות הנילוס הלבן (בשנים 1839–1842) של סלים בימבאשי ודחף ב-1851 להפקת מהדורה צרפתית לספר מסעותיו של אל-תוניסי בדארפור ובחבל אואדאי שבמזרח צ'אד בשנים 1805–1813.
ז'ומאר מונה ב-1828 לאוצֵר אוסף המפות של הספרייה המלכותית ועמד בראש המחלקה עד מותו ב-1862. משימתו העיקרית הייתה הסדרת האוספים ההיסטוריים וכן פיתוח אוספי המפות החדשות.
ז'ומאר ניסה את כוחו בפענוח ההירוגליפים המצריים.
בשובו ממצרים ב-1803 יצר קטלוג של כתב החרטומים המצרי ואף תבע הכרה בחלקו כאשר שמפוליון פרסם את עבודותיו.
תרומתו הייחודית הייתה בתחום סימני מידות וסְפרוֹת של המצרים הקדמונים והמרתן לשיטה המטרית החדשה.
ז'ומאר קיים קשרים עם שליט מצרים מוחמד עלי והשגיח על משלחות המשתלמים המצרים ששוגרו ללימודים בצרפת.
ב-1855/6 הוענק לו תואר ביי מטעם שליט מצרים, מוחמד סעיד פאשא.
מלבד עיסוקו בכרטוגרפיה ובקידום הידע הגאוגרפי, גילה עניין מתמשך בחינוך היסודי בבתי הספר הציבוריים ותרם ליישום שיטת ההוראה המוניטוריאלית, שעליה למד בביקורו באנגליה ב-1814.
ז'ומאר מת ב-23 בספטמבר 1862 ונקבר בבית הקברות פר לשז תחת מצבה דמוית אובליסק מצרי.
ז'ומאר צורף ב-1821 כחבר באקדמיה הפרוסית למדעים .
ב-1829 התקבל כחבר בחברה הפילוסופית האמריקאית, וב-1855 – לאגודת האנטיקווארים האמריקאית .
ב-1861 קיבל את עיטור פּוּר לה מֶריט הפרוסי (בתחום המדעים והאמנויות).
ז'ומאר עוטר בדרגת קצין בלגיון הכבוד הצרפתי מאז 1838 והועלה לדרגת מפקד בפברואר 1862, כחצי שנה לפני מותו.
פרס על שמו (Prix Jomard) מוענק מטעם החברה הגאוגרפית הצרפתית מאז 1882.
רחוב ברובע ה-19 בפריז נקרא על שמו .
פסל חזה-ראש שלו, שיצר הפַּסָל ב-1901, מוצב בספרייה הלאומית בפריז.
אדמאר פאברי היה כומר שכיהן ב-1378–1385 כבישוף של סן-פול-טרואה-שאטו במאה ומ-1385 ועד יום מותו כבישוף ז'נבה.
אדמאר או אמאר (Aymar) נולד במאה ה-14 בלה רוש-סור-פורון ברוזנות ז'נבה.
לפעמים הוא מכונה אדמאר דה לה רוש, בעקבות כתובת בקתדרלת ז'נבה
הוא מוזכר לראשונה בתעודות ב-1353 .היה בן למשפחת הנכבדים פאברי או פאבר מלה-רוש -סור פורון בסבואה עילית
ב-1378 מינה אותו האפיפיור אורבנוס השישי כבישוף בית לחם הכבושה וב-1366–1377 ועד יום מותו כיהן כבישוף ז'נבה.
אדמאר השתייך למסדר המטיפים או הדומיניקנים.ב-1353 הוזכר לראשונה כראש מנזר ("פריור") וכיהן בתפקיד זה עד 1357. ב-1365 ידוע שכיהן בכומר ברומיאי
ב-1363 התמנה על ידי האפיפיור אורבנוס השישי כבישוף של בית לחם בארץ הקודש הכבושה, כשמושבו היה בקלאמסי, מחוז נייבר בבורגונדיה.
ב-1378 התמנה כבישוף של סן-פול-טרואה-שאטו במחוז דרום של ימינו.
הסכיזמה הגדולה מינויו התעכב וביולי 1385 בעת מצור ז'נבה היה ליורשו של ז'אן דה מורול כבישוף ז'נבה
הוא היה לכומר מוודה של האנטי-אפיפיור קלמנס השביעי וטשהה בתקופתו בחצר האנטי-אפיפיור באביניון
ב-1387 קבע אדמאר פאברי את "חירויות אדמאר פברי" („Franchises d'Adhémar Fabri")
מניתוח התעודות יוצא שכבישוף לא ביקר בז'נבה אלא פעם אחת.
אולם נכנס להיסטוריה של העיר כשהעניק לתושביה את הזכות לגבות ריבית על ההלוואות, דבר שהיה נחוץ לייצוא סחורות.
בכך הוא התעלם מהכלל הדתי שלפיו הזמן שייך לאלהים ולבני האדם אסור להפיק רווח ממנו.
עם זאת הוא קבע שהריבית תהיה צנועה.באותה תקופה זכותם זו של תושבי ז'נבה הייתה ייחודית בכל העולם הנוצרי.
ב-1387 פרסם אדמאר אמנה שהכירה בז'נבה כרפובליקה אזרחית.
העיר חייבת לו את אמנת החירויות שהתפרסמה ב-23 במאי 1387.
האמנה אושרה ב"בולה" של האפיפיור פליקס החמישי
החירויות המצוינות באמנה הפכו בהמשך לקודקס החירויות של העיר ז'נבה וכל אזרחי העיר ראו לנכון לעיין בה.
ה-"Armorial genevois" (1849) מציין שהבישוף השתמש
בסמל הרלדי המורכב מכוכב עם שמונה קרניים.
אחרי שרכשה את נחלת בניין (Begnins) בחבל וו (Vaud) ערכה משפחת פברי שינויים בסמל זה.
על החותם של הבישוף פברי נכתב: ADEMARII : DEI : GRACIAI : EPI : GEBENNENSISI (של אדמאר, בחסד האל בישוף ז'נבה).
באמצע החותם מצוירת דמותו של פטרוס הקדוש, הפטרון של קתדרלת ז'נבה ומתחתיה דמות הבישוף משתחווה ומשני צידיו – מגינים.
על קיר האתנואם של ז'נבה הוצבה פרוטומה של פאברי
רוחוב בז'נבה ורחוב בלה רוש-סור-פורון נושאים את שמו
אדם שלזינגר היה מוזיקאי, כותב שירים, מלחין ומפיק מוזיקלי יהודי-אמריקאי.
הוא היה חבר מייסד של הלהקות פונטיינס אוף ויין, Ivy ו-Tinted Windows, וכן חבר בלהקת Fever High.
שלזינגר כתב שירים עבור טלוויזיה וקולנוע, וזכה בשלושה פרסי אמי, גראמי, ופרס ASCAP למוזיקה פופולרית.
כמו כן, הוא היה מועמד לפרסי אוסקר, טוני וגלובוס הזהב.
הוא נפטר מסיבוכים של נגיף הקורונה בגיל 52.
שלזינגר נולד בעיר ניו יורק ב-31 באוקטובר 1967, בן לברברה (לבית ברנת'ל), יחצנית, וסטיבן שלזינגר.
הוא היה בן דוד של השחקן ג'ון ברנטל.
הוא גדל במשפחה יהודית חילונית במנהטן, ניו יורק, ובמונטקלייר, ניו ג'רזי, ולמד בתיכון מונטקלייר בניו ג'רזי.
הוא קיבל תואר ראשון בפילוסופיה מויליאמס קולג' בוויליאמסטאון, מסצ'וסטס.
בנוסף לכתיבה והפקה משותפת של שיר הנושא למה שאת עושה לי, שלזינגר הלחין את "Master of the Seas" עבור עידן הקרח 4: יבשת בתנועה, שבוצע על ידי ג'ניפר לופז, פיטר דינקלג' ואחרים.
הוא כתב והפיק שלושה שירים עבור מילים ולחן, ומוזיקה שלו הופיעה בסרטים כמו הפנטזיה של הל, שבו הוא כתב את הפסקול עם להקת Ivy; רובוטס; משתגעים על מרי; אני, עצמי ואיירין; ; מת לצעוק; בית ספר לאמנות; קדחת המגרש; המועמד ממנצ'וריה; בגלל ווין-דיקסי; מחוז אורנג'; שבועיים מראש; ועוד.
שירים שבוצעו על ידי אמנים אחרים
"Everybody Loves Music" בביצוע ניקי מינאז', פט מונהאן וקן ג'ונג בטקס פרסי המוזיקה של בילבורד
"I Guess It's American" עבור Superdrag (נכתב בשיתוף עם ג'ון דייוויס)
"I Am What I Am" עבור האחים ג'ונאס
"Hackensack" (גרסת כיסוי של פונטיינס אוף ויין) בביצוע קייטי פרי
"Perfect Night" בביצוע שרה סילברמן וויל.איי.אם
שמונה שירים עבור התוכנית המיוחדת של סטיבן קולבר, , בביצוע סטיבן קולבר, ג'ון סטיוארט, פייסט, ג'ון לג'נד, וילי נלסון, אלביס קוסטלו וטובי קית' (נכתבו בשיתוף עם דייוויד ג'וורבאום)
"I'll Say It" עבור קתי גריפין
שיריו קיבלו רישיון לשימוש בסדרות טלוויזיה רבות, כולל סקראבס, הוליווד הילס, אחת שיודעת, מלרוז פלייס, פליסיטי, רוזוול ואחרות.
ב-30 בינואר 1999, שלזינגר נישא לקתרין מישל, מעצבת גרפית ובוגרת ייל .
הם נפגשו בשנת 1996 בבר הרדיו WXOU, בר ששלזינגר נהג לפקוד יחד עם כריס קולינגווד, מייסד שותף של להקת Fountains of Wayne, כשהקימו את הלהקה.
הם התגרשו בשנת 2013. לשלזינגר ולמישל היו שתי בנות, סיידי וקלייר.
ב-1 באפריל 2020, במהלך מגפת הקורונה בארצות הברית, שלזינגר נפטר מסיבוכים של נגיף הקורונה בבית חולים בפוקיפסי, ניו יורק, בגיל 52. הוא נמצא חיובי לנגיף, אושפז בבית חולים ומחובר למכונת הנשמה במשך יותר משבוע לפני מותו.
"אדם שבור" הוא שיר מאת הזמר-יוצר הישראלי עדן חסון.
השיר נכתב והולחן על ידי חסון, ועובד והופק מוזיקלית בשיתוף עם יעקב למאי.
הוא יצא לאור ב-18 בדצמבר 2025, והוצג כחלק מתהליך אישי ויצירתי שעבר האמן לאחר תקופה ממושכת של משבר נפשי ויצירתי, אשר עליה העיד בפומבי.
השיר עוסק בתחושת שבר פנימי, באובדן אמת אישית ובקונפליקט שבין הצורך בקבלה ואהבה לבין המחיר הרגשי של ריצוי והסתרה.
במקביל להשקת השיר התפתחה ברשת פעילות מעריצים נרחבת, שכללה ביצועי גרסאות כיסוי רבות, ובהמשך הובילה להשקת תחרות רשמית ביוזמת האמן.
כתיבת השיר קשורה למשבר אישי ויצירתי שחווה חסון בתקופה שלאחר יציאתו מהארון וחשיפת מערכת היחסים שלו עם יותם גבריאל בנובמבר 2024. לדברי חסון, השנה שקדמה ליציאת השיר אופיינה בקשיים מתמשכים ביצירה, בתחושת חסימה ובקושי לנסח חוויה פנימית כנה באמצעות מוזיקה.
הוא תיאר מצב שבו חוויית היצירה הושפעה מציפיות חיצוניות וממנגנונים רגשיים שמנעו ממנו לפעול מתוך נאמנות לעצמו.
בפוסט שפרסם ברשתות החברתיות תיאר חסון תהליך ממושך שבו חומרים שכתב או הפיק נתפסו בעיניו כחסרי דיוק או כנות.
לדבריו, הוא התקשה לזהות נושא כתיבה ברור, והרגיש כי הוא פועל מתוך דפוסים שאינם משקפים את עולמו הפנימי.
הפער בין הדרישות הציבוריות לחדש ביצירה לבין מצבו הנפשי העמיק את תחושת הלחץ והניכור שחווה באותה תקופה.
"אדם שבור" נכתב כניסיון לעבד תחושות אלו באמצעות כתיבה ישירה ומודעת לעצמה.
מילות השיר מבטאות הכרה באובדן אמת פנימית ובהשלכות הרגשיות של ויתור עצמי מתמשך, לצד הבנה כי הקריסה הנפשית אינה מקרית אלא תוצאה צפויה של תהליך ממושך.
השיר הוצג כחלק מפתיחת הלב, אך גם כהודאה בכך שחשיפה אישית אינה מבטיחה בהכרח ריפוי.
"אדם שבור" עוסק בשבר פנימי הנובע מאובדן אמת אישית ומהפיכת הזהות לכלי של ריצוי חברתי.
הדובר מתאר תהליך שבו הוא מוותר על חלקים מעצמו כדי לזכות באהבה ובהכרה, תוך הסתרת כאב מתמשך מאחורי חיוך ודימוי מתפקד כלפי חוץ.
התמונה המתקבלת היא של קונפליקט מתמיד בין הרצון להיות אהוב לבין הצורך לשמור על נאמנות פנימית.
מילות השיר מדגישות את המעבר מתקווה לגילוי עצמי אל הכרה בכאב כמצב מתמשך ולא כמשבר חולף.
דימויים של פתיחת הלב לצד היווצרות חלל פנימי מדגישים את הסתירה שבין תהליך של שחרור לבין התבססות תחושת הריקנות.
הדובר מציג מודעות למנגנוני ההסתרה והריצוי שלו, אך גם הכרה בכך שהם מאפשרים תפקוד חברתי במחיר של ניכור עצמי.
הפזמון מדגיש את תפיסת האהבה כמשאב שיש להקריב עבורו אמת אישית, ואת ההבנה שהתרסקות רגשית היא תוצאה צפויה של חיים המבוססים על ויתור עצמי.
אזכורים של מצלמה, חיוך מתועד ודמות של "מנטור ויראלי" מעגנים את החוויה הרגשית בהקשר עכשווי של תדמית, חשיפה מתמדת וקיום ציבורי, ומציגים את הכאב כחלק ממערכת יחסים מתמשכת עם קהל.
עם יציאת "אדם שבור" התפתחה ברשתות החברתיות פעילות ערה סביבו, שכללה גל נרחב של ביצועי גרסאות כיסוי לשיר מצד מאזינים וזמרים חובבים.
היקף התגובות והמעורבות הפתיע את חסון, אשר התייחס בפומבי לפעילות שנוצרה סביב השיר.
בעקבות זאת בחר להפוך את היוזמה האורגנית של הקהל למהלך יזום וממוסד.
חסון פרסם סרטון שבו הכריז על תחרות "קאברים" רשמית לשיר, והזמין יוצרים להעלות ביצועים שלהם לפלטפורמות החברתיות.
לדבריו, הזוכה ייבחר על פי שקלול של צפיות, לייקים ושיתופים אורגניים, ויוזמן להתארח באחת מהופעותיו הגדולות לביצוע משותף ומצולם.
היענות הקהל לתחרות הייתה משמעותית, וחלק מהמשתתפים, שאינם דמויות ציבוריות מוכרות, זכו לחשיפה רחבה ולמאות אלפי צפיות.
בביקורת שפרסם יוסי חרסונסקי בדצמבר 2025 תואר "אדם שבור" כשיר המתמקד בווידוי רגשי של אמן בעידן של חשיפה כפויה.
הביקורת הדגישה את המודעות של הדובר למנגנוני ההישרדות הרגשיים שלו, ואת הבחירה להציגם לא כפתרון אלא כמקור הכאב עצמו.
חרסונסקי ציין כי השיר אינו מציע נחמה או ריפוי, אלא הכרה מפוכחת במצב נפשי מתמשך.
עוד ציין חרסונסקי כי השיר מציג את דמות האמן כמי שנדרש למלא תפקיד מחזק, מחויך ומנרמל עבור סביבתו, תוך מחיקה הדרגתית של עולמו הפנימי.
לדבריו, ההודאה בהפיכה ל"מרצה לאומי" משקפת ביקורת עצמית על תרבות עכשווית שבה כאב אישי מומר לתדמית נגישה ומתפקדת.
הפזמון, לשיטתו, ממסגר את השבר כחלק מ"כלכלה רגשית" שבה אהבה מותנית במכירה עצמית.
מן הבחינה המוזיקלית תיאר חרסונסקי את השיר כבלדת ואלס מזרחית בעלת תנועה מעגלית, המדמה חזרה מתמדת לאותו מקום נפשי.
העיבוד והביצוע, לדבריו, מאזנים בין הבעה רגשית מודגשת לבין שליטה מודעת, ומחזקים את תחושת הכנות מבלי לגלוש לדרמטיזציה יתרה.
"אדמה חרוכה" היא טקטיקה צבאית של נסיגה תוך הריסת כל דבר העשוי להיות שימושי לאויב, והשמדת מקורות אספקה (מזון, מים, דלק וכדומה) בכדי לעכב את התקדמות האויב.
צבא יכול להשתמש בטקטיקה על אדמתו שלו, אך השימוש בה על אדמות אויב אסור על פי המשפט הבינלאומי.
הסקיתים השתמשו טקטיקה של אדמה חרוכה במלחמתם נגד דריווש הראשון מלך פרס.
כאשר נסוגו הסקיתים, הם הרסו את מאגרי המזון והרעילו את הבארות.
כתוצאה מכך, חלק גדול מאנשיו של דריווש מתו מרעב והתייבשות, וצבאו של דריווש הובס.
הגנרל היווני קסנופון כתב באנבסיס שהארמנים שרפו את יבולם ואת מקורות המזון שלהם לפני הגעתם של שכירי החרב היוונים.
גם הרומאים נהגו להרעיל את הבארות במקומות שנאלצו לסגת מהם.
ביוני 1462, במהלך המרד של הולאכים, בהנהגת ולאד המשפד, נגד הכיבוש העות'מאני, שרפו המורדים הנסוגים את השדות והרעילו את הבארות במטרה להביא לנסיגת העות'מאנים.
בזמן מלחמות נפוליאון שמשה מדיניות אדמה חרוכה בהצלחה את ספרד ואת רוסיה.
בניגוד לדעה הנפוצה, בעיקר בעקבות הרומן "מלחמה ושלום" של טולסטוי, האיש שהציע להשתמש בטקטיקה זו לראשונה לא היה קוטוזוב אלא מיכאיל ברקלאי דה טולי.
בעת מלחמת העולם השנייה, אחרי פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות ביוני 1941 במסגרת "מבצע ברברוסה", שרף הצבא האדום את מפעלי הנפט שלו כדי למנוע מהנאצים להשתמש בנפט.
לקראת סוף המלחמה הוציא אדולף היטלר את צו נרון בה פקד על כוחותיו את נוהל "אדמה חרוכה" בעת נסיגת הכוחות הנאציים במרץ 1945.
קודם החזרת חצי האי סיני למצרים בשנת 1956, הרס חיל ההנדסה של צה"ל את התשתיות בחצי האי.
גדוד 601 שביצע את המשימה זכה בצל"ש יחידתי בשל כך.
המבצע כונה "מבצע עמורה", רמז להשמדת סדום ועמורה לפי האמור בתנ"ך, שנותרו לבסוף 'גפרית ומלח, שרפה כל ארצה, לא תזרע ולא תצמיח ולא יעלה בה כל עשב'.
בפברואר 1991 כאשר הכוחות העיראקיים נסוגו מכווית במהלך מלחמת המפרץ, הם בזזו את בתי התושבים ואת ארמון המלוכה הכוויתי, והבעירו בארות נפט, בנוהל אדמה חרוכה.
כתוצאה מכך הבארות החלו לבעור למספר ימים ואף למשך מספר שבועות, עד שהצליחו לכבותן לאחר המלחמה.
האסטרטגיה של השמדת אספקת מזון של האוכלוסייה האזרחית באזור עימות נאסר על פי סעיף 54 לפרוטוקול הראשון של אמנת ז'נבה הרביעית משנת 1977. הקטע הרלוונטי האומר:
אדמו"ר (ראשי תיבות של אדוננו מורנו ורבנו, מכונה גם רבי ובמקור הצדיק) הוא המנהיג הרוחני בתנועת החסידות.
כיום משמשים רוב האדמו"רים כראשיהן של חצרות ממוסדות.
מרכזיותם היא מעיקרי החסידות, ומעוגנת בתפיסתה הקבלית.
החסידים אמורים לציית ולהיות נאמנים להם לחלוטין, הנהגה המכונה "דבקות בצדיק" או "התבטלות לצדיק" בספרות הפנימית של התנועה.
התואר אדמו"ר, ששימש ככינוי כבוד כללי לרבנים עוד לפני ראשית החסידות, נעשה עם הזמן למזוהה כמעט בלעדית עם צדיקיה.
בישראל הוא רווח בשימוש תדיר.
באירופה, ובהמשך בארצות הברית, "רבי" הוא המקבילה המוכרת יותר.
הופעת החסידות במאה ה-18 נבעה מיוזמתם של הבעש"ט ובעיקר ממשיכי דרכו לחדול מהעיסוק החשאי בקבלה ולבסס דגם של הנהגה ציבורית על שימוש בה עבור הכלל.
לשיטתם, אמנם רק יחידי סגולה היו מסוגלים להגיע למצב של "דבקות" – התייחדות מיסטית עם האלוהי, אך המון העם הפשוט יכול היה להתקרב לכך על ידי היצמדות לאותם צדיקים.
אלה היו מסוגלים גם לסייע להולכים אחריהם על ידי הורדת שפע מהעולמות העליונים.
הפצה פומבית ועממית זו של רעיונותיהם הקבליים – הצדיק נועד לחלץ את הניצוצות השבויים בקליפות ולתקן את העולם, לרדת למדרגת החוטאים כדי להעלותם משם וכיוצא בזה – הבדילה בין ראשי החסידות לדגם הטיפוסי של המקובל הנסתר בעבר.
התנועה שמה דגש מרכזי על דמותו של הצדיק המתעלה לדבקות ומשפיע רווחה על קהלו.
התבססות התנועה סביב האדמו"רים הייתה מענה לצורך לפשט את רעיונותיה הרוחניים הסבוכים, שהיו נהירים רק לקהל מצומצם ומלומד, עבור השכבות העממיות שבקרבן פשטה: הצדיק, שרוב פעולתו הייתה בעולמות העליונים ושימש מעין גשר בין הספירות הגבוהות למרחב הגשמי, היה יישום חי של תורת החסידות.
רבי יעקב יוסף מפולנאה היה הראשון לעצב את רעיון הצדיק, ורבי אלימלך מליז'נסק המשיך בכך בכתביו.
שליטתו של הצדיק בחיי חסידיו ומעמדו הבכיר פורשו כנדיבות באמת ובתמים וויתור על התעלות כדי לרדת לחיי החומר לטובת אנשי קהילתו.
רבי אלימלך מליז'נסק כתב על כך ב"נועם אלימלך":
בתחילת הדרך, כמומלץ בכתבי מייסדי התנועה, הועברה האדמו"רות למתאים ביותר מבין תלמידי הצדיק הנפטר.
בראשית המאה ה-19 החלו החצרות החסידיות להתמסד כשושלות, שראשיהן ביססו את תביעתם להנהגה על ייחוס אבות, בעיקר ישירות לבעש"ט.
הראשון שעשה זאת היה כנראה רבי ברוך ממז'יבוז', שטען לסמכות מתוקף קרבתו לסבו.
זה דעך לטובת השושלתיות רק החל משנות ה-60, (למעט חסידות סלונים, שהתחילה את הנוהג הזה בתחילת המאה העשרים).
הפיכת האדמו"רות לירושה חפפה את ההתמסדות של החסידויות לחצרות מאורגנות, מגמה שהתלוו אליה שמרנות גוברת ודגש מופחת על העיסוק בתורה המיסטית של הזרם: מושגים מימיו המוקדמים, כמו העלאת מחשבות זרות (טמאות) בתפילה כדי לזקק את הניצוץ שבהן, נדחקו לשוליים ואף גונו.
מרטין בובר ואחרים כמוהו שהחזיקו בתפיסה רומנטית של החסידות המוקדמת ראו בכך דעיכה והתאבנות של התנועה, אף על פי שרוב החוקרים ציינו כי בתקופה זו היא הגיעה לשיא השפעתה ועוצמתה ולא פסקו בה תופעות של התחדשות רוחנית
לאחר פטירת הרבי מתמנה בנו במקומו.
המינוי הוא לכל ימי חייו, גם אם מחמת מחלה הצדיק אינו מסוגל יותר לתפקד.
במקרה כזה המנהיג בפועל של החצר עשוי להיות היורש המיועד או אחד מנאמני המכהן.
לעיתים היה הבן היורש צעיר במיוחד ומונה על אף גילו.
בדרך כלל הבן הבכור מתמנה במקום אביו, אולם לפעמים מתמנה אחד הבנים האחרים על פי צואת האב, אולם לעיתים התרחשו לעיתים חיכוכים חריפים בין אוהדי יורשיו.
במקרים רבים התפצלו התומכים, כפי שקרה בחסידות תולדות אהרן וחסידות סאטמר.
יש חסידויות שבהן הקדימו תרופה למכה וכל אחד מהבנים החפץ בכך מקים לעצמו חצר.
הנהגתו של האדמו"ר את חסידיו ודבקותם בו מתבטאת בדברים רבים.
אף תלמידי חכמים גדולים שבחסידות נכנעים בפני בנו של הרבי שיורש את מקומו, גם אם היה צעיר בימים.
הסופר מיכה יוסף ברדיצ'בסקי שבא מרקע חסידי, סיפר שאחד מהעניינים שהפריעו לו ביותר הוא שצדיק צעיר שאל "איך היראת שמים שלך?" את זקן תלמידי החכמים שבחבורה.
מראשית ימיה נהגו החברים בתנועה לעלות לרגל לבתי הצדיקים כדי לשהות במחיצתם.
צורה נפוצה של דרך זו היא עריכת סעודות מרובות משתתפים – "טישים", מהמילה ביידיש לשולחן – בהן האדמו"רים נושאים דברי תורה ואנשיהם שרים זמירות.
כמו כן, הם מחלקים שיריים ממאכליהם, הנחשבים אצל החסידים כבעלי סגולה.
דגם נוסף שהתפתח מההתחלה היה הפדיון, ששימש כיסוד הכלכלי של החצרות; החברים בהן שלחו או הגישו לצדיק פתקא ('קוויטל') עם בקשות שונות, ובדרך כלל צירפו לכך סכום כסף, שכונה 'פדיון', או 'פדיון נפש'.
מלבד פדיונות ותרומות מאנשיהם היו לאדמו"רים, שלרוב לא קיבלו שכר מהקהילות בהן חיו, הכנסות מועטות כמו מס השחיטה שגבו השוחטים שפעלו בהשגחתם.
חלקם, כמו רבי ישראל מרוז'ין, נזקקו לכסף רב כדי לקיים חיי פאר שכללו בניית ארמונות מאובזרים.
גם כיום נוהגים חסידים להתייעץ עם ראשי החצרות בכל ענייניהם.
אחד התפקידים הבולטים בחצרות חסידיות הוא תפקיד המשב"ק (בראשי תיבות: "משמש בקודש").
הוא משמש אישית את האדמו"ר בצרכיו הפרטיים – מנקיון הבית, בישול ועוד.
לעיתים ישנם כמה גבאים, ורק הראשי מכונה משב"ק; או לחלופין, גבאים מספר מכונים משמשים בקודש.
יחד עם יתר הנהגותיה, גם מעמדו המרכזי של הצדיק ספג ביקורת חריפה מאויביה של החסידות בין המתנגדים והמשכילים.
האדמו"רים גונו כשרלטנים מאחזי עיניים ומושחתים המעניקים אישור לרמה הרוחנית הירודה של ההולכים אחריהם.
במהלך המאה ה-19 ירדה עוצמת החיכוך בין חסידים ומתנגדים, בעוד שממשיכיה של ההשכלה עמדו בעוינותם.
אדמה משוגעת הוא סרט קולנוע ישראלי של הבמאי והתסריטאי דרור שאול שצולם בשנת 2005 בקיבוץ רוחמה ובקיבוץ ניר אליהו.
הסרט מבוסס על חוויותיו האישיות של הבמאי מקיבוץ כיסופים בו גדל.
הסרט יצא לאקרנים בספטמבר 2006, ותוך חודשיים למעלה מ-100,000 צופים צפו בו בקולנוע.
עלילת הסרט מתרחשת בקיבוץ בדרום ישראל, בשנות ה-70. מירי היא אלמנה מעורערת בנפשה ודיכאונית, המתקשה ליישר קו עם האידאולוגיה של האחידות והשוויון הקיבוציים, ובולטת בחריגותה.
העלילה מעמידה במרכז את דמותו של דביר, בנה המתבגר של מירי, המוצא עצמו נקרע בין ערכי הקיבוץ והחינוך המשותף שלאורם הוא מתחנך, מול התנהגויות לא הולמות של חברים בקיבוץ, ויחסיו הקרובים עם אמו החריגה והמעורערת, עליה הוא מנסה להגן.
בהפקתו היו שותפות קרן הקולנוע הישראלי, שידורי קשת, קרן "קולנוע השקעות" ו-yes.
לאחר שהתסריט התקבל ל"מעבדת סאנדנס", מסגרת של מכון סאנדנס לקולנוע שבוחרת מדי שנה שמונה תסריטים מתוך חמשת אלפים מועמדים מכל העולם לפיתוח והפצה, הוא זכה להשקעה גם מקרן גרמנית ומשקיע צרפתי.
לבסוף באמצעות "שידורי קשת" ערוץ הטלוויזיה היפני NHK השקיע מאה אלף דולר בהפקה, תמורת זכויות ההפצה הבלעדיות ביפן.
הסרט זכה בפרס אופיר 2006 לסרט הטוב ביותר.
הסרט היה מועמד בעשר קטגוריות וזכה גם בפרס הפסקול, המלחין והעיצוב האמנותי.
הסרט זכה בפרס סרט הדרמה הבינלאומי הטוב ביותר בפסטיבל סאנדנס.
הסרט השתתף בפסטיבל הקולנוע ירושלים 2006, פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו 2007, פוסאן קוריאה, ברלין, מיאמי, איסטנבול ועוד רבים.
הסרט נבחר לייצג את ישראל בתחרות פרסי האוסקר, בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר, ואף היה מועמד לייצג את ישראל בפרס גלובוס הזהב, אך הוא לא זכה בפרסים אלו.
בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין זכה הסרט בדב הקריסטל לסרט עלילתי בקטגוריית סרטי הילדים והנוער.
כמו כן זכה בפרס חביב הקהל בפסטיבל מיאמי, ובפסטיבל הסרטים העצמאיים בברמודה זכה הסרט בפרס הראשון (יחד עם הסרט "CashBack" של הבמאי הבריטי שון אליס).
שחקנ/ית דמות תומר שטיינהוף דביר אבני רונית יודקביץ' מירי שי אביבי אברם אנרי גרסין סטפן גל זייד שמשון פיני טבגר אייל שרון צוקרמן אתי דניאל קיציס מאיהיוסף כרמוןצביעידית צורחנהרבקה נוימןצילה
שדות שבעמק - ביצוע: המקהלה הקאמרית תל אביב
אני ממשיך לשיר - ביצוע: שי אביבי
בטהובן – סונטה לפסנתר מס' 8, אופוס 13, "הפתטית" פרק שני
לאן נושבת הרוח - הגבעטרון
אדמה פתרונות לחקלאות בע"מ, ובקיצור אדמה (נקראה עד ינואר 2014 מכתשים אגן תעשיות בע"מ), היא חברה המתמחה בייצור ופיתוח פתרונות בתחום הגנת הצומח (קוטלי מזיקים, קוטלי מחלות וקוטלי עשבים).
אדמה היא אחת מהחברות הגדולות בעולם בתחום זה.
רוב מוצרי אדמה מבוססים על חומרים פעילים שאינם מוגנים בפטנט (off-patent), והיא מחזיקה באחד מפורטפוליו המוצרים הגדולים בעולם בתחום.
אדמה פעילה בעשרות מדינות ברחבי העולם, ומחזיקה במעל 20 מתקני ייצור, כולל בישראל, סין, ארצות הברית, הודו, ברזיל ופולין.
החברה הוקמה ב-1998 ממיזוג בין מכתשים מפעלים כימיים ואגן יצרני כימיקליים.
מניות החברה נסחרו בבורסה לניירות ערך בתל אביב בשנים 1998-2011. כיום מניות החברה נסחרת בבורסת שנג'ן בסין, איגרות חוב שלה נסחרות בבורסה בתל אביב.
אדמה היא חברת בת של קבוצת סינג'נטה, אחת מחברות החקלאות הגדולות בעולם הנמצאת בבעלות של כמצ'יינה.
כיום מפעילה אדמה בישראל שני אתרי ייצור מרכזיים, בנאות חובב ובאשדוד.
מרכז המחקר והפיתוח הראשי של החברה ממוקם אף הוא בנאות חובב, בעוד שמטה החברה העולמי שוכן באיירפורט סיטי.
ב־1944 הקימו צבי צור ומיכאל (מיכה) פיקרסקי את קואופרטיב אגן, במטרה לפתח מוצרים כימיים עבור תעשיית החקלאות המתפתחת.
מאוחר יותר הצטרפו אליהם ישראל תמיר ואליהו תאומים.
ב־1952 חל פיצול בין המייסדים – צבי צור עזב את אגן והתמקם בנגב, שם הקים במימון חברת ניר שיתופי של ההסתדרות את מכתשים מפעלים כימיים, יצרנית ומפיצה של קוטלי חרקים ופטריות.
שנתיים מאוחר יותר התאגד קואופרטיב אגן בהובלתם של פיקרסקי, תאומים ותמיר כחברה ונקרא אגן יצרני כימיקלים.
ב־1971 עבר המפעל המרכזי של אגן מאבו כביר לאזור התעשייה הצפוני של אשדוד.
מאז הקמתן, מכתשים ואגן התחרו בישראל.
אולם, בשנת 1970 נכנסה כור כשותפה באגן ובעקבות זאת אוחדו מערכות הייצוא והפיתוח של המפעלים וחולק ביניהם תחומי הייצור.
אגן התמקד בקוטלי עשבים ומווסתי צמחים ומכתשים בקוטלי חרקים ופטריות.
בשנת 2006 נרכשה השליטה בכור תעשיות על ידי קבוצת אי.די.בי.
אז בראשות נוחי דנקנר, והשקיעה מיד מעל חצי מיליארד שקל ברכישת מניות מכתשים-אגן במטרה להגיע להחזקה של למעלה מ-50% בחברה (בעת הרכישה כור החזיקה כ-35% ממכתשים-אגן).
שלמה ינאי שהיה מנכ"ל החברה מ-2003, עזב אותה על מנת לנהל את חברת טבע, ובמקומו מונה אברהם ביגר.
עם זאת, עסקי החברה הידרדרו בשנים 2008–2009, כולל ירידה ברווחים ואיבוד נתח שוק.
ב־2009 פרצה דליקת ענק במפעל החברה בעיר אשדוד, אשר גרמה לחמישה פצועים ולסגירה זמנית של הכניסה והיציאה מהעיר.
בתחילת 2011 הוסכם כי קבוצת איי.די.בי תמכור 60% ממניות החברה ל"כמצ'יינה" הסינית, לפי שווי חברה של 2.4 מיליארד דולר.
בעקבות המכירה נמחקה המניה מהמסחר בבורסה.
ביולי 2016, כששווי החברה האמיר ל־5.8 מיליארד דולר, רכשה כמצ'יינה את יתרת חלקה של איי.די.בי (40%) תמורת 230 מיליון דולר ומחיקת הלוואה של 1.1 מיליארד דולר.
ב־28 בינואר 2014 שינתה החברה את שמה לאדמה פתרונות לחקלאות בע"מ .
במסגרת המהלך שינתה בהדרגה גם את שמות החברות הבנות שלה ברחבי תבל לשם המבוסס על המותג "אדמה".
ביוני 2017, מוזגה חברת אדמה עם חברת האגרו־כימיה הסינית סנונדה (שגם היא בבעלות כמצ'יינה).
המיזוג התבצע כך שסנונדה, אשר נסחרת בבורסות שנזן והונג קונג בשווי של 789 מיליון דולר, רכשה את הבעלות המלאה באדמה תמורת הקצאת 1.82 מיליארד מניות סנונדה.
החברה הממוזגת החלה להיסחר בבורסת שנזן לפי שווי של 6 מיליארד ד' תחת השם "אדמה".
מיזוג אדמה-סנונדה הזניק את מכירות החברה המשולבת בשנת 2017 לכ-3.5 מיליארד דולר.
החל משנת 2020 אדמה היא חלק מקבוצת סינג'נטה.
(הנתונים מעודכנים ל־רבעון ראשון של 2025)
רווח נקי: 21 מיליון דולר
רווח נקי מתואם ("Adjusted net income"): כ-44 מיליון דולר
שיעור רווח גולמי מתואם: כ-30.3% ממכירות
EBITDA מתואם: כ-160 מיליון דולר (≈ 16.0% מהמכירות)
חלוקת פעילות על-פי אזורים ברבעון הראשון של 2025:
אירופה, אפריקה והקריות המזרחיות: כ-356 מיליון דולר.
אמריקה הלטינית: כ-147 מיליון דולר.
אסיה פסיפיק: כ-278 מיליון דולר.
החברה מעסיקה 5,057 עובדים, מתוכם 1,351 בישראל.
לחברה כ־60 חברות בת ברחבי העולם.
אדמה מתמחה בפיתוח, ייצור ושיווק של חומרים להגנת הצומח, ובהם קוטלי עשבים, קוטלי חרקים וקוטלי פטריות.
החברה מפתחת הן פורמולציות גנריות והן מוצרים ייחודיים המבוססים על טכנולוגיות פורמולציה מתקדמות, שמטרתן לשפר את יעילות החומרים הפעילים, הפרופיל הסביבתי של המוצרים ואת נוחות השימוש של המוצרים.
אדמה שמה דגש על Value Innovation (חדשנות בעלת ערך), פיתוח פתרונות חדשניים עבור החקלאים באמצעות שילוב במוצרים טכנולוגיות פירמול, שילוב של מספר חומרים פעילים והבנה של הצרכים של החקלאים בשטח.
באמצעות גישה זו מפתחת אדמה מוצרים ושירותים המשפרים את התפוקה החקלאית, משפרים את נוחות השימוש עבור חקלאים ומקדמים קיימות בחקלאות.
חברה פיתחה מספר טכנולוגיות פורמולציה, בין היתר Asorbital שמבטיחה קליטה ותנועה מיטבית של החומר הפעיל פרוטיוקוניזול בצמח, וכן טכנולוגיית Sesgama המאפשרת ריכוז גבוה של חומר פעיל, מצמצמת שימוש באריזות ובשינוע, ומשפרת את היציבות והנוחות בשימוש.
בשנת 2024 הציגה אדמה חומר פעיל חדש בפיתוחה: גלבוע (flumetylsulforim).
החומר הפעיל הוא בעל מנגנון פעולה חדש לשימוש בדגנים.
מוצרים המבוססים על חומר פעיל זה מתעתדים להגיע לחקלאים בבריטניה בשנת 2027 ולשאר מדינות אירופה ב-2029.
בנוסף לפעילותה בתחום הגנת הצומח, אדמה מוכרת מוצרים כימיים הנוצרים כתוצרי לוואי של תהליכי הייצור כגון כלור, פחמן דו־חמצני ועוד.
אדמה מקיימת שיתופי פעולה בתחומי החקלאות, חינוך וכימיה ברחבי ישראל, ותומכת במחקר באוניברסיטאות ישראליות.
בין היתר אדמה תומכת בחווה החקלאית בבאר שבע, שם הקימה את תוכנית "מפזרים זרעים של מדע" ותוכניות חינוכיות ולימודיות נוספות לחיזוק וחיבור הקשר של התלמידים עם האדמה.
במסגרת התכנית הוקמה החממה המדעית, ממנה יוצאים עשרות מחקרים.
אל החווה החקלאית מגיעים מדי שבוע כ-1,700 תלמידים מכיתות א' עד י' מבתי ספר שונים בבאר שבע, שמתנסים ועורכים ניסויים בחממה בליווי מורי החווה והצוות החינוכי של בתי הספר.
בנוסף, החווה מנגישה אפשרויות לחקר ולמידה חוץ כיתתית אם בחממה המדעית ואם בכיתה האקולוגית שנבנתה במקום בסיוע עובדי אדמה.
בנוסף, אדמה תרמה 12 מיליון שקל לאוניברסיטת תל אביב לטובת הקמת מרכז מחקר והוראה לפיתוח טכנולוגיות מתקדמות לחומרים פעילים ופורמולציה בתחום הגנת הצומח באוניברסיטה.
במסגרת התרומה הוקם מרכז ייעודי בבית הספר לכימיה, ובשיתוף בית הספר למדעי הצמח והפקולטה לרפואה בשם "מרכז אדמה למערכות הובלה מתקדמות לתכשירים להגנת הצומח", ומטרתו להכשיר חוקרים וסטודנטים בתארים מתקדמים בתחום מהארץ ומחו"ל.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל ובתגובה לפגיעה הקשה בחקלאי הדרום והצפון, אדמה תרמה מיליון שקלים למלגות מלאות לדור הבא של החקלאים בישראל ללימודים בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות.
אדמה נְגוּחָה, הידועה גם כאדמה דחוסה (pisé de terre או בקצרה pisé), היא טכניקה לבניית קירות תוך שימוש בחומרי גלם כדוגמת בוץ, סיד וחצץ.
זוהי טכניקת בנייה עתיקה שזכתה לתחייה במאה ה-21 בעיקר משום הנטייה בקרב קבוצות שונות להעדיף חומרי בנייה בני קיימא.
החומרים המשמשים לבנייה זו אינם דליקים, והבנייה עצמה מבודדת תרמית, חזקה מאוד ועמידה בפני שחיקה.
יתרונות נוספים הם עלות נמוכה ודרך פשוטה לבנות קירות.
בעבר היו בניינים עשויים מאדמה נגוחה מצויים בדרך כלל באזורים צחיחים בהם כמות העצים הייתה מצומצמת.
בתהליך הבנייה באדמה נגוחה דוחסים תערובת לחה של אדמה המכילה תערובת ביחסים מתאימים של חול, חצץ וחרסית (לעיתים יחד עם תוספת מייצב) שמשקלה הסגולי בין 1,700 ל-2,200 קילוגרם למ"ק, לתוך מסגרת חיצונית תומכת שמעצבת את צורת קטע הקיר תוך יצירת חומת אדמה מוצקה.
בעבר נעשה שימוש במייצבים מסורתיים כדוגמת סיד או דם של בעלי חיים על מנת לייצב את החומר, אך כיום מקובל לעשות שימוש בצמנט.
עם זאת, השימוש בצמנט נתון במחלוקת שכן תהליך ייצורו אחראי ל-10% מכמות הפחמן הדו-חמצני שמייצר האדם.
לאחר שהאדמה נדחסה ניתן להסיר את המסגרות של הקיר מיד, אבל נדרשים כמה ימים יבשים וחמים לאחר הבנייה על מנת שהקיר יתייבש ויתקשה.
על מנת שהקיר יתגבש לחלוטין נדרש זמן ארוך, עד שנתיים, וככל שהוא מתגבש יותר כך המבנה נעשה חזק יותר.
התוצר בסיום התהליך דומה לבניית חומה מסלע מוצק.
צורת המסגרת החיצונית וגודלה נקבעים על פי הצורה הרצויה של קטע הקיר.
המסגרות עשויות בדרך כלל מלבידים מחוזקים, אך ניתן להשתמש גם בפח ואפילו בסיבי זכוכית.
קירות המסגרת מחוזקים מבחוץ על ידי קורות מאונכות, על מנת למנוע את כיפוף פני הקיר כלפי חוץ בשל תהליך הדחיסה.
נוהגים לחבר בין קירות המסגרת מלמעלה , ואת הקיר הסוגר מהחזית נועלים בלחץ בין הקירות החיצוניים על מנת לעמוד בלחצים החזקים הנוצרים בתהליך הדחיסה.
בדחיסה מכווץ החומר לכדי 50% מגובהו המקורי.
שכבות נוספות של החומר נוספות והתהליך חוזר על עצמו עד שהקיר מגיע לגובה הרצוי.
כבר בשלב זה הקיר כה מוצק שאפשר להסיר את המסגרת מיד, וחייבים לעשות זאת אם רוצים להבריש את הקיר על מנת לתת לו מרקם, אחרת תוך כשעה הקיר נעשה קשה מדי מכדי שאפשר יהיה להברישו.
כאמור נדרש לקירות זמן רב על מנת להתייבש לחלוטין, אך דבר זה אינו מונע המשך עבודה על המיזם.
את הקיר החשוף אפשר לאטום כנגד נזקי מים – קיימים מספר מוצרים שנועדו ספציפית לאטום קירות מאדמה.
בגרסאות המודרניות של השיטה נבנים קירות מאדמה נגוחה על יסודות קונבנציונליים או על בסיס מבטון מזוין, לעיתים עם תוספת בידוד תרמי מהקרקע בעזרת שכבה אופקית של פוליסטירן.
יש בנאים המוסיפים תחמוצות צבעוניות או פריטים אחרים כגון בקבוקים או קטעים מגזעי עצים על מנת לגוון את המבנה.
מהרגע שהקירות התגבשו לחלוטין קל מאוד לעבוד איתם.
קל לדפוק מסמר או להבריג בורג לתוכם וניתן לתקן חורים בהם אם נדרש, כשהתוצאה בלתי מורגשת אם נעשה שימוש בחומר המקורי.
במקור יש לקירות אלו מרקם וצבע של אדמה טבעית.
פגמים ניתן לתקן תוך שימוש בתערובת קרקע כטיח ואז ללטש על מנת להחליק את פני התיקון.
קירות מאדמה נגוחה טיפוסיים הם בעובי שבין 30 ל-40 ס"מ, עובי אידיאלי על מנת שיתפקדו כמחסומים אקוסטיים בפני רעשי התחבורה בחוץ.
ניתן למקם קירות של אדמה נגוחה בתוך השלד של בניין, וכך ליצור סביבה חסינה מפני תהפוכות מזג האוויר.
בהתאם לתנאים אפשר להוסיף לקירות בידוד חיצוני, טיח רך, חיפוי בעץ או חיפויים אחרים שמקובל להוסיף למבנים מקומיים.
יש להיזהר משימוש בציפויים שאינם חדירים למים, כדוגמת טיח צמנט, על קירות מאדמה נגוחה, משום שאלו פוגעים ביכולתו של הקיר לפלוט לחות ולהתייבש, דבר המוביל להחלשת הקיר.
עלות בנייה נמוכה - אדמה היא חומר בנייה זול, וכאשר ניתן להשתמש באדמת האתר שבו מתבצעת הבנייה, עלותה למעשה אפסית.
לכן בנייה באדמה נגוחה היא שיטת בנייה המצויה בהישג ידם של בעלי הכנסה נמוכה, שכן כוח עבודה בלתי מקצועי, חברים ומשפחה מסוגלים לתרום חלק נכבד מהעבודה הנדרשת.
כיום יותר מ-30% מאוכלוסיית העולם עושה שימוש באדמה כחומר בנייה.
על פי בדיקות שערכה מחלקת החקלאות של ארצות הברית (USDA) מבנים מאדמה נגוחה עמידים לתקופה ארוכה מאוד וניתן לבנות אותם בשני שלישים מעלות בתים המבוססים על שלד תקני.
ויסות הבדלי טמפרטורה - אחד היתרונות המשמעותיים של מבנים מאדמה נגוחה הוא המסה התרמית המצוינת שלהם; הקירות מתחממים לאיטם במהלך היום ומשחררים את החום בערב.
תופעה זו יכולה לאזן הבדלי הטמפרטורות קיצוניים המתחוללים באזורים מסוימים, ולצמצם את הצורך במיזוג אוויר ובחימום.
לחום לוקח 12 שעות על מנת לעבור דרך קיר בעובי של 36 ס"מ.
קצב העברת החום של חצי יממה, והמסה התרמית של החומר הופכים את האדמה הנגוחה לחומר המתאים במיוחד לבניינים סולריים פסיביים.
אדמה נגוחה היא הבחירה המועדפת לבניינים בהם תנודות הטמפרטורה חייבות להיות מווסתות למינימום.
ויסות הלחות בתוך הבית - קירות של אדמה נגוחה המכילה חרסית, והחשופים לחלל הפנימי מווסתים את הלחות הפנימית לערכים שבין 40% ל-60% שהם במקרה גם הרמה התחתונה והעליונה ללחות הנסבלת על ידי אנשים הסובלים מאסתמה.
בנוסף זו גם הלחות האידיאלית לאחסון פריטים רגישים כדוגמת ספרים.
בנייה ידידותית לסביבה - משום שמבנים מאדמה נגוחה עושים שימוש בחומרים זמינים מקומית, הם מייצרים מעט מאוד פסולת ודרגת האנרגיה הגלומה (סך כל האנרגיה הנדרשת לייצור ושינוע החומר) בהם נמוכה.
אדמה בה נעשה שימוש לבנייה היא משאב נפוץ מאוד, והשפעת כרייתה לצורכי שימוש בבנייה על הסביבה מינימלית.
סוגי הקרקעות בהן נעשה שימוש הן מתת הקרקע תוך שימור הקרקע שעל פני השטח, המכילה חומרים אורגניים, לשימוש חקלאי.
המצב האידיאלי הוא כאשר ניתן להשתמש באדמת האתר שבו מתבצעת הבנייה, ולחסוך באנרגיה הנדרשת לשינוע.
בניינים עשויים מאדמה נגוחה מצמצמים את הצורך בעץ.
מסגרות העץ, בהן נעשה שימוש בבניית קיר מאדמה נגוחה, הן רב שימושיות, ומיד לאחר הקמת הקיר הן מפורקות וניתן להשתמש בהם להקמת קטע קיר אחר.
כתוצאה מכך הם מסייעים בעזרה לפתרון בעיית בירוא היערות.
יתרון אקולוגי נוסף לבנייה באדמה נגוחה הוא מניעת הצורך בשימוש בחומרי בנייה רעילים כמקובל בשיטות הבנייה הקונבנציונליות.
בנייה מהירה - דחיסת האדמה יכולה להיעשות ידנית באמצעות דוחס עשוי מלוח שטוח כבד המחובר לידית מאונכת ארוכה.
תוך שימוש בדוחס המונע בכוח פנאומטי ניתן לדחוס את החומר תוך שימוש בהרבה פחות עבודה ידנית.
אף על פי שעלות החומר זולה, בנייה באדמה נגוחה בלא כלים מכניים עלולה להיות פרויקט הדורש זמן רב; לעומת זאת תוך שימוש בדוחס מכני ובמסגרות מורכבות מראש ניתן לבנות קירות לבניין בשטח של 180–200 מ"ר בתוך יומיים עד שלושה.
עמידות לאורך זמן - קירות מאדמה נגוחה בנויים היטב יכולים לעמוד במעמס אלפי שנים כפי שמוכיחה ההיסטוריה של מבנים מאדמה נגוחה סביב העולם.
בידוד אקוסטי - העובי וצפיפות החומר של הקירות מבטיחים בידוד אקוסטי.
עמידות בפני שרפה – אדמה נגוחה היא חסינת אש, בניגוד למבנים מעץ.
עמידות בפני מזיקים – בניגוד לקירות עץ אין בקירות מאדמה נגוחה סכנה מחרקים דוגמת טרמיטים המקננים בעץ או מכרסמים