tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2006 תוקנה פקודת העיריות ונקבע בה כי שר הפנים יוכל להכריז על "אזור חלוקת הכנסות" - אזור המצוי בתחום שיפוטה של רשות מקומית מסוימת, אך ההכנסות מתשלומי הארנונה המגיעים ממנו, מהיטלי ההשבחה ומתשלומי חובה אחרים, יחולקו בינה לבין רשויות מקומיות אחרות הסמוכות לה, באופן שיקבע השר.
השר רשאי להכריז על שטח כזה רק אם אינו מיועד למגורים.
הרציונל בבסיסו של התיקון מבוסס על עיקרון של צדק חלוקתי, והוא נועד לתת מענה לרשויות מקומיות שאין בתחומן אזור תעשייה או אזור מסחרי גדול, ומרבית תושביהן עובדים במקום אחר.
דוגמה בולטת לכך היא מפעלי ים המלח, המצויים בתחומי המועצה האזורית תמר, אף שחלק ניכר מעובדי המפעלים הם תושבי ערד ודימונה.
תיקון נוסף נעשה במסגרת חוק ההסדרים לשנת 2008, כהוראת שעה לשנה.
התיקון מאפשר לשר להכריז על רשות מקומית שאינה ממלאת תפקיד מתפקידיה כ"רשות חדלה" או לקבוע כי עלות מילוי התפקיד באמצעותה היא בלתי סבירה, ולהטיל את מילוי התפקיד על רשות מקומית אחרת.
כדי לכסות את ההוצאות שנגרמות לרשות ממלאת התפקיד, מעביר לה משרד הפנים את כל ההקצבות שהוא מעביר דרך כלל לרשות החדלה לשם ביצוע התפקיד, ואם אין די בכך, מושלם הסכום מדמי הארנונה, הקנסות ותשלומי החובה שגובה הרשות החדלה.
הכספים המועברים לשם ביצוע התפקיד מוכנסים לחשבון בנק נפרד, ולא ניתן להטיל עליהם עיקול.
כן נקבע כי הרשות ממלאת התפקיד תהיה רשאית להסתייע בעובדי הרשות החדלה לשם ביצוע התפקיד.
התיקון נועד לפתור בעיה שנוצרה ברשויות מקומיות בעלות גירעונות כרוניים, שבהן כספים מוזרמים אליהן מועברים לכיסוי חובות, ומהתושבים נמנעים שירותים בסיסיים במשך תקופות ממושכות.
הוא נקבע כהוראת שעה בשל הבעייתיות שבמניעת האפשרות מנושים לגיטימיים לגבות את חובותיהם מהרשויות, והוראת השעה לא חודשה עם פקיעתה.
תחות הוא אל החוכמה, הכתיבה, המדע, השירה והקסם במיתולוגיה המצרית.
הוא מכונה גם איביס ומתואר לעיתים כגבר בעל ראש של ציפור מגלן (Threskiornis aethiopicus), או בעל ראש של בבון.
על פי המסורת, האל תחות והאל הורוס הם אלה העומדים משני צידי הסירה של האל רע, כאשר היא עוברת בשאול במהלך הלילה.
תחות, כמו האלות חתחור וסח'מת, נוצר למעשה מאיבר מסוים בגופו של האל רע - אל השמש וראש פנתאון האלים המצרי.
במקרה של תחות, הוא נחשב לנציג ליבו ולשונו של רע, ובשל כך גם לדובר שלו.
המקבילה הנשית של תחות היא האלה סשהת.
תחות, או דג'חותי, מתואר ברוב המיתוסים כאל החוכמה והלמדנות, אשר המציא את הכתב והעבירו לאדם, כלומר לבני העם המצרי.
תחות משתתף במספר לא-מבוטל של מיתוסים ואגדות במיתולוגיה המצרית, ונטל חלק בכמה מהקרבות הגדולים במיתולוגיה המצרית.
למשל, בקרב הראשון בין האל רע לבין הנחש אפופיס, ובקרב הגדול שהתרחש בין האל הורוס ובין סת.
בדרך כלל, אם אל נפצע בצורה קשה בקרב, תחות היה זה שמרפא אותו.
תחות השתתף באופן משמעותי בלידתם של האלים המלכותיים: אוסיריס, איסיס, סת ונפתיס.
לפי האגדה, אחרי שרע גילה את דבר נישואיהם של גב ונות- אל האדמה ואלת השמיים, שהתקיימו בלי אישורו, הוא זעם וקילל את הזוג, שלא ייוולד להם ילד במשך שנה, שכללה אז 360 ימים.
נות, נחושה בדעתה ללדת ילדים, אתגרה את תחות למשחק סנת (משחק מצרי המזכיר קצת שחמט), ניצחה בעזרת תכסיס, ותחות נתן לה כפרס זכות להביע משאלה.
נות ביקשה להוסיף עוד כמה ימים לשנה, ותחות מילא את בקשתה, והוסיף לשנה עוד חמישה ימים.
כיוון שהם לא היו כלולים בלוח השנה המקורי, רע לא ידע עליהם, ובחמשת הימים הנוספים ילדה נות את האלים המלכותיים.
בסיפור מותו של אוסיריס, תחות, יחד עם נפתיס, עזר לאיסיס להקים את אוסיריס המת לתחייה.
אחרי שאיסיס אספה את חלקי גופתו של בעלה, נתן לה תחות את לחש הקסם שיגרום לאוסיריס לקום לתחייה.
שמו של תחות, נכתב בהירוגליפים המצריים כ"ג'חוטי" (𓅝𓏏𓏭𓁟 ḏḥwty), שנשאב מהמילה ג'חו (ḏḥw)- הכינוי העתיק לציפור האיביס (מגלן), שנכתב בדרך כלל כ-הבי (hbj).
צורת הכתיבה הזו מרמזת על סוג של הוקרה לציפור האיביס, ושמו מתורגם כ"זה הדומה לאיביס" (בנפשו ובגופו).
לתחות יש שמות חלופיים וכינויים רבים בהם: ג'הוטי, תהוטי, טאהוטי, זהוטי, טצ'ו ו-טטו.
השם "תחות" הוא למעשה, הגרסה היוונית לשם המצרי המקורי "ג'חוטי".
כמו כן הוא מכונה גם "הנאדר שלוש פעמים", "הדומה לאיביס" ו-"האל הסנדק".
התואר "הנאדר שלוש פעמים" תורגם ליוונית כטריסמגיסטוס (Τρισμέγιστος), ומכאן נוצר האיחוד הסינקרטיסטי הרמס טריסמגיסטוס.
תחותמס הראשון היה הפרעה השלישי בהשושלת השמונה-עשרה של מצרים העתיקה.
תקופת שלטונו מתוארכת לשנים 1512-1525 לפנה"ס על פי הכרונולוגיה התיכונה.
תחותמס עלה לשלטון לאחר מותו של אמנחותפ הראשון.
בתקופות שלטונו ניהל מסעות מלחמה לאזור כנען וסוריה ממזרח ולנוביה בדרום והרחיב את אזורי השליטה של מצרים לאזורים שאף פעם לא היו בשליטתה.
תחותמס היה בנו של אמנחותפ הראשון ושל פילגש בשם "סנסנב".
כדי לרכוש לו זכויות לכס המלכות נשא לאישה את עאחמס, בתו החוקית של אביו אמנחותפ והיא הייתה אשתו הראשית.
ישנם חוקרים הטוענים שהיא הייתה אחותו של אמנחותפ הראשון ולא ביתו.
בנו הבכור של תחותמס הראשון מאשתו עאחמס היה אמנמס.
הוא נולד עוד לפני שתחותמס הומלך למלך.
אמנמס מופיע על גבי אסטלה יחד עם אביו משנת שלטונו הרביעית בסצנת ציד בממפיס.
אמנמס הפך להיות מפקד הצבא הגדול של אביו זמן לא רב לפני מותו שהתרחש סמוך למותו של אביו.
לתחותמס נולדו ילדים נוספים מאשתו הראשית, בן שמת לפני מות אביו, ושתי בנות, אחת מהן הייתה חתשפסות.
לתחותמס היה בן נוסף מאשה אחרת אשר הפך ליורשו והפך למלך תחותמס השני ונשא את אחותו חתשפסות לאישה.
בעת עלייתו של תחותמס לשלטון החל מרד בנוביה כנגד שלטונה של מצרים.
תחותמס ירד במורד הנילוס, נלחם בנובים והרג את מלכם.
הוא תלה את גופתו על חרטום ספינתו לפני חזרתו לתבאי.
בשנת מלכותו השנייה יצא תחותמס למסע מלחמה כנגד מיתני והגיע עד נהר הפרת.
הוא היה השליט המצרי הראשון שהגיע לאזור כה צפוני.
על פי כתובת שנשארה מתקופתו, תחותמס הציב ליד כרכמיש בסמוך לנהר הפרת אסטלת גבול כדי לחגוג את ניצחונו על הארצות שמעבר לנהר הפרת.
נהר הפרת היה הנהר הגדול הראשון שהמצרים הכירו מחוץ לארצם.
הפרת זורם דרומה בעוד שהנילוס זורם צפונה.
בעקבות כך כונה נהר הפרת על ידי המצרים "מים הפוכים".
בשנת מלכותו השלישית הוא יצא למלחמה נוספת כנגד נוביה.
במהלך מסע זה הורה תחותמס להעמיק את התעלה שנבנתה במאה ה-19 לפנה"ס על ידי פרעה סנוסרת השלישי מהשושלת השתים-עשרה.
מטרת החפירה היה להקל את המסע במעלה זרם הנילוס ממצרים לנוביה ובכך להקל על שילוב נוביה באימפריה המצרית.
בשנת מלכותו הרביעית יצא למסע נוסף כנגד נוביה.
במסע זה הגיע עד לאשדות הרביעים של הנילוס.
תחותמס הראשון בנה מקדשים רבים במצרים, הפרויקט הגדול ביותר שלו היה המקדש בכרנך.
כן בנה לעצמו קבר בעמק המלכים, הוא היה כנראה המלך הראשון שבנה לעצמו קבר בעמק זה.
המומיה של תחותמס התגלתה בשנת 1881 בדיר אל-בחרי מעל מקדשה של חתשפסות, ביחד עם מלכים נוספים של השושלות ה-18 וה-19 ושליטים מהשושלת -21.
תחותמס השני (בתעתיק קלאסי לאנגלית: Thutmose ולעיתים Thutmosis או Tuthmosis) היה הרביעי בפרעוני השושלת השמונה-עשרה של מצרים העתיקה.
הוא בנה מונומנטים קטנים אחדים וערך שני מסעות מלחמה קטנים, אך מלבד אלה לא עשה דבר בעל חשיבות של ממש בימי מלכותו, והיה נתון ככל הנראה להשפעתה החזקה של אשתו חתשפסות.
תקופת שלטונו מתוארכת בדרך כלל מ-1493 עד 1479 לפנה"ס.
גופתו החנוטה נתגלתה לצד מומיות נוספות של מלכי מצרים בקבר חבוי בדיר אל-בחרי, מעל מקדש הקבורה של חתשפסות, והיא מוצגת כיום במוזיאון המצרי בקהיר.
תחותמס השני היה בנם של תחותמס הראשון ומוטנופרט , אשתו השנייה במעלה.
מאחר שמעמדו היה נחות מזה של אמנמס, בנו בכורו של תחותמס הראשון, נשא לאישה את אחותו החורגת חתשפסות כדי להבטיח לעצמו בבוא היום את המלוכה.
הוא דיכא בהצלחה התקוממויות שפרצו בנוביה ובלבנט וניצח קבוצה של שבטי נוודים, אך בראש מסעות מלחמה אלה עמדו מצביאיו ולא הוא עצמו.
הדבר מלמד, לדעת החוקרים, כי עלה לכס המלוכה בעודו קטין.
חתשפסות ילדה לו בת, נפרורע, אך הוא העמיד גם יורש זכר מאישה שנייה בשם איסט, הלא הוא תחותמס השלישי.
ארכאולוגים אחדים סבורים, כי העוצמה האמיתית מאחורי הכתר בתקופת שלטונו של תחותמס השני הייתה בידי אשתו חתשפסות, וזאת בשל הדמיון למדיניות הפנים והחוץ בהם נקטה לימים בתקופת שלטונה היא, וגם בשל טענתה כי אביה הועיד אותה כיורשתו.
היא מונצחת בתבליטים אחדים על שער הכניסה בכרנך המתוארכים לתקופת מלכותו של תחותמס השני, בהם היא מוצגת הן עם בעלה הן לבדה.
עם מות תחותמס השני שימשה כעוצרת הממלכה של יורשו תחותמס השלישי, שהיה עדיין ילד, אך לימים הכתירה עצמה לפרעה.
הדבר מתברר מן העובדה כי "אנשי המלכה החליפו למעשה את שמו של המלך הילד בכמה מקומות עם הכרטושים שלה" על גבי השער.
מנתון, ההיסטוריון המצרי-הלני בן המאה ה-3 לפנה"ס, מספר כי תחותמס השני שלט 13 שנים, אך החוקרים מטילים ספק רב בנכונותה של קביעה זו, ואחדים מהם אף מרחיקים וסבורים כי שלט במצרים שלוש שנים בלבד.
משך תקופת מלכותו עדיין שנוי במחלוקת.
חוקרי מצרים העתיקה חלוקים ביניהם בדבר נכונות רשימת השושלות של פרעוני מצרים שמביא מנתון בחיבורו "אפיטומה", והסכמה מעטה קיימת ביניהם גם ביחס לעדויות הספורות לתקופת מלכותו ששרדו לימינו.
ראשוני החוקרים נוטים לחשוב כי מלכותו נמשכה 13 שנים, בעוד המאוחרים שביניהם סבורים כי הייתה קצרה יותר ונמשכה 3–4 שנים, וזאת בשל מיעוט החרפושיות והמונומנטים הנושאים את שמו.
ברם, מכיוון שאיננו יודעים בוודאות כמה שנים נמשכה מלכותו, לא מן הנמנע כי החלה שנים אחדות קודם לכן.
מכל מקום, רוב החוקרים מתארכים את תקופת שלטונו מ-1493 או 1492 לפנה"ס עד 1479 לפנה"ס.
הנימוקים בעד תקופת מלכות קצרה
אינני (Ineni), הארכיטקט ופקיד המלכות בתקופת פרעוני השושלת ה-18, שהיה כבר זקן כשעלה תחותמס השני לכס המלוכה, האריך שנים כל תקופת שלטונו ומת בימי מלכותה של חתשפסות.
זאת ועוד, שמו של תחותמס השני מוזכר פעמים בודדות בכתובות הקבורה האוטוביוגרפיות של פקידי הממלכה החדשה ובמונומנטים מאותה תקופה.
לא ניתן למנות במדויק את מספר המונומנטים מתקופת מלכותו ולהשתמש בנתון זה כדי לשער כמה שנים נמשכה, משום שחתשפסות מחקה את שמו ממרביתם, ואילו תחותמס השלישי חקק אותו מחדש ללא אבחנה על גבי מונומנטים אחרים.
ברם, מלבד כמה לבני בניינים שהוקמו על ידו בסמנה, קומה ואלפנטינה ושרדו לימינו, המונומנט העיקרי היחיד שהותיר אחריו תחותמס השני הוא שער כניסה מאבן גיר, שניצב פעם בחזית החצר הקדמית של הפילון הרביעי בכרנך.
אפילו מונומנט זה לא הושלם בימי חייו אלא רק בימי בנו תחותמס השלישי, "רמז למלכותו קצרת-ימים." לימים פורק שער הכניסה ואבניו נוצלו להקמת בסיס הפילון השלישי שבנה אמנחותפ השלישי.
ב-1987 פרסם לוק גבולד (Luc Gabolde) מחקר חשוב, המשווה מבחינה סטטיסטית בין מספר החרפושיות ששרדו מימיהם של תחותמס הראשון, תחותמס השני וחתשפסות.
בניגוד להשחתת מונומנטים, מחיקת שמות החקוקים על חרפושיות היא בלתי מעשית וחסרת תועלת בשל גודלן הזעיר וחשיבותן הפחותה, ולכן ערכן להכרת תקופה זו רב הרבה יותר.
תקופת מלכותה של חתשפסות נמשכה, לדעת החוקרים, 21 שנים ו-9 חודשים.
על כן, אלא אם יוצר מספר נמוך בצורה בלתי רגילה של חרפושיות תחת תחותמס השני, הדבר מצביע כי תקופת שלטונו הייתה קצרה.
על בסיס זה משער גבולד כי תחותמס הראשון מלך 11 שנים, ואילו תחותמס השני – 3 שנים מלאות.
הנימוקים בעד תקופת מלכות ארוכה
תקופת שלטונו של תחותמס נחשבת עדיין באורח מסורתי כבת 13 או 14 שנים.
אומנם ניתן לפרש את הנאמר בכתובת האוטוביוגרפית של אינני כסימן לתקופת מלכות קצרה, אך אינני מכנה את תחותמס גם בשם "נץ בקן", רמז אפשרי להיותו עדיין ילד בעת הכתרתו לפרעה.
מאחר שהספיק להביא לעולם שני ילדים – נפרורע ותחותמס השלישי – סימן הוא כי צריך היה לשלוט תקופה ארוכה של 13 שנים כדי שיוכל להגיע לבגרות ולהקים משפחה.
האגיפטולוג הגרמני יורגן פון בקראט משתמש בנימוק זה כדי לבסס את הטענה בעד מלוכה בת שלוש-עשרה שנים.
אלן גרדינר מציין בספרו, כי ז'ורז' דארסי זיהה ב-1900 מונומנט המתוארך לשנה ה-18 למלכותו של תחותמס, אף שמקומו המדויק אינו ידוע.
כתובת זו מיוחסת כיום על ידי רוב החוקרים לחתשפסות, אשר אין ספק כי שלטה לפחות 18 שנים.
פון בקראט מציין כי תאריך שנת שמונה-עשרה למלכות מופיע בשרידי כתובת של פקיד מצרי, ומוסיף כי הוא מתייחס כנראה לשם המלכות (praenomen) של חתשפסות, Maatkare, ששונה מ-Aakheperenre Thutmosis II, רמז למחיקת שמו של תחותמס השני המת.
חתשפסות חגגה את יובל השלושים (Sed festival) להכתרתה בשנה השש-עשרה למלכותה; פון בקראט סבור כי האירוע נחגג 30 שנים אחרי מות אביה, תחותמס הראשון, שלדבריה הוא שהועיד אותה ליורשתו.
הדבר יוצר חלל של 13 עד 14 שנים, שאותו יכולה למלא תקופת מלכותו של תחותמס השני, בין זו של תחותמס הראשון לזו של חתשפסות.
זמן קצר לאחר הכתרת תחותמס פרץ מרד בממלכת כוש, כפי שאירע לעיתים קרובות בעת חילופי השלטון במצרים הפרעונית.
הממלכה הנובית שועבדה כולה עוד בימיו של תחותמס הראשון, אך מורדים אחדים מ-Khenthennofer התקוממו, והמתיישבים המצרים נסוגו אל מבצר שנבנה על ידו.
בשל גילו הצעיר של תחותמס השני, הוא לא יצא בראש הצבא אל נוביה, אלא שלח את קציני הצבא של אביו שדיכאו את המרידה ללא קושי.
תחותמס נלחם גם נגד שבטי השסו הנוודים במדבר סיני, מערכה הנזכרת בכתובת האוטוביוגרפית של פקיד המלכות Ahmose Pen-Nekhbet ששירת תחתיו.
האגיפטולוג קורט היינריך זתה מזכיר מסע צבאי גדול יותר אל רתנו העילית, היא סוריה בפי המצרים, במהלכו הגיעו החיילים המצריים עד מקום הנקרא ניי, בו צד תחותמס הראשון פילים לאחר שחצה בדרכו חזרה את נהר הפרת .
הלחימה נגד שבטי השסו התנהלה ככל הנראה תוך כדי המסע אל סוריה.
גופתו החנוטה של תחותמס השני התגלתה ב-1881 בקבר חבוי בדיר אל בחרי.
היא נטמנה שם יחד עם מומיות של פרעונים אחרים מן השושלות השמונה-עשרה והתשע-עשרה, וביניהם יעחמס הראשון, אמנחותפ הראשון, תחותמס הראשון, תחותמס השלישי, רעמסס הראשון, סתי הראשון, רעמסס השני ורעמסס התשיעי.
תכריכי המומיה הוסרו על ידי האגיפטולוג הצרפתי גסטון מספרו ב-1 ביולי 1886. קיים דמיון רב בין צורת הראש ותווי הפנים של המומיה לאלו של מומיית תחותמס הראשון, שהיה ככל הנראה אביו.
גופתו החנוטה של תחותמס השני ניזוקה קשות על ידי שודדי קברים עוד בעת העתיקה, ידו השמאלית נשברה בפרק הכתף, זרועו נתפרדה מן המרפק וידו הימנית נגדעה מתחת למרפק.
בטנו וחלק גדול מחזהו רוטשו, כפי הנראה בגרזן.
בנוסף לזאת נעקרה רגלו הימנית מן הגוף.
כל החבלות הללו נגרמו לאחר המוות, אך בבדיקת הגופה נתגלו גם סימנים לכך שחייו של תחותמס השני לא היו קלים.
גסטון מספרו כותב, כי תחותמס מת קודם שהגיע לגיל שלושים ממחלה שאת סימני הלוואי שלה לא ניתן היה לסלק בתהליך החניטה.
עורו היה מצולק ומכוסה כתמים מחוספסים, והחלק העליון של גולגולתו קרח; גופו היה רזה ומצומק, ודומה כי תש כוחו ונחלשו שריריו.
קברו של תחותמס השני אותר בחפירה ממערב ללוקסור במהלך שנות ה-20 של המאה ה-21. בתחילה סברו החוקרים כי הקבר שייך למלכה, בשל קרבתו לקברי נשותיו של הפרעה תחותמס השלישי ולפרעה חתשפסות.
עם זאת, חקירה מעמיקה יותר אישרה כי מדובר באתר הקבורה של המלך תחותמס השני.
תחותמס הרביעי (בתעתיק קלאסי לאנגלית: Thutmose ולעיתים Thutmosis או Tuthmosis) היה הפרעה השמיני בהשושלת השמונה-עשרה של מצרים העתיקה.
פירוש השם תחותמס הוא "ילדו של [האל] תחות".
שם המלכות שלו היה מנחפררע.
תחותמס הרביעי היה בנו של אמנחותפ השני מאשתו טיעא (Tiaa), אך לא היה נסיך הכתר ואביו לא הועידו כיורשו.
חוקרים אחדים משערים, כי סילק את אחיו הבכור מירושת הכס ותפס את השלטון.
הישגו המפורסם ביותר היה שיקום הספינקס הגדול של גיזה, לאחריו חנך את אסטלת החלום כדי להעניק גושפנקא למלכותו הבלתי צפויה.
על פי הכתובת החקוקה על האסטלה ערך תחותמס הנסיך הצעיר מסע ציד, במהלכו עצר לנוח למרגלות הספינקס, שהיה קבור בחול עד צוואר.
הוא נרדם, ובחלומו נגלה לו הספינקס ואמר לו, כי אם יסלק את החול וישקם אותו – מובטח לו כי יהיה הפרעה הבא.
עם סיום מלאכת השיקום הציב תחותמס טבלת אבן בין שני טלפיו של הספינקס, הידועה כיום בשם "אסטלת החלום".
שיקום הספינקס והאסטלה היו אפוא אמצעי תעמולה בהם השתמש תחותמס כדי להעניק לגיטימיות לתפיסתו את כס המלכות.
תחותמס מלך עשר שנים, אך הידיעות אודות תקופת שלטונו הקצרה מעטות.
על פי המסופר באסטלת קונוסו, דיכא תחותמס התקוממות קטנה בנוביה בשנה ה-8 למלכותו, בסביבות 1393 לפנה"ס, והוא מכונה בכתובת זו בשם "כובש סוריה".
מלבד זאת אין אנו יודעים עוד על מעלליו הצבאיים.
בטסי ברייאן, שכתבה ביוגרפיה של תחותמס הרביעי, מציינת כי אסטלת קונוסו מתייחסת כפי הנראה למסע צבאי קטן-היקף שערכו חייליו של המלך כדי לשים קץ להתקפות תכופות של הנובים על נתיבי מכרות זהב מסוימים במדבר המזרחי של מצרים.
חשיבות מלכותו של תחותמס הרביעי בכך שכונן יחסי שלום עם ממלכת מיתני, אויבתה לשעבר של מצרים, ונשא לאישה נסיכה מיתאנית כדי לחזק את הברית שכרת.
המקור לידיעותינו על יוזמתו המדינית של תחותמס הוא מכתב אל-עמארנה 29, שנתחבר כמה עשורים אחר כך על ידי תושרתה (Tushratta) מלך מיתני, ששלט בתקופת מלכותו של אחנתון, נכדו של תחותמס הרביעי.
לא ניתן לקבוע בוודאות מתי החלה מלכותו של תחותמס הרביעי, מאחר שהיא מרוחקת דורות אחדים מן האירועים האסטרונומיים המשמשים בדרך כלל לתארוך שושלות הפרעונים, ומה גם שפירושן של תצפיות אלה עודו שנוי במחלוקת.
סבו של תחותמס, תחותמס השלישי, עלה לשלטון ככל הנראה בשנת 1504 או 1479 לפני הספירה, וזאת בהתבסס על שתי תצפיות ירחיות מתקופת מלכותו.
הוא שלט כ-54 שנים, ואחריו מלך בנו, אמנחותפ השני, אביו של תחותמס הרביעי, קרוב ל-26 שנים, אם כי חוקרים אחדים סבורים שנמשכה 35 שנים.
משך תקופת מלכותו אינו ידוע בוודאות.
רוב החוקרים סבורים כי שלט תשע או עשר שנים.
מנתון כותב כי מלך 9 שנים ו-8 חודשים, אלא שדבריו הנוגעים לפרעוני השושלת השמונה עשרה רצופים טעויות, ולכן יש להסתייע גם במונומנטים בני זמנו של תחותמס הרביעי כדי לקבוע כמה שנים ישב על כס המלוכה.
מבין כל המונומנטים ששרדו, שלושה מתוארכים לשנת מלכותו הראשונה, אחד לרביעית, אחד כנראה לחמישית, אחד לשישית, שניים לשביעית ואחד לשמינית.
מאחר ששמו של תחותמס הרביעי לא נזכר עוד לאחר אסטלת קונוסו משנת מלכותו השמינית, מקבלים החוקרים בדרך כלל את קביעתו של מנתון, והדעה הרווחת כיום היא כי מלך עשר שנים בקירוב, מ-1401 עד 1391 לפנה"ס.
תחותמס הרביעי הקים במהלך שנות מלכותו כמה מונומנטים מפוארים.
הוא השלים את בניית האובליסק המזרחי במקדש בכרנך בה החל תחותמס השלישי.
האובליסק התנשא לגובה 32 מטרים והיה הגבוה ביותר שהוקם אי פעם במצרים.
תחותמס הרביעי כינה אותו בשם "תכן ותי" (tecken waty), לאמור האובליסק היחיד במינו.
בשנת 357 הועבר האובליסק על ידי הקיסר קונסטנטיוס השני אל הקירקוס מקסימוס ברומא.
ב-1588 העתיק האפיפיור סיקסטוס החמישי את מקומו אל פיאצה סן ג'ובאני, בו הוא נמצא כיום, והוא מוכר בימינו בשם אובליסק הלטראנו.
כמו כן בנה בית תפילה יחיד במינו ואולם עמודים מול הגב או הקירות המזרחיים של מבנה המקדש הראשי בכרנך.
בית התפילה נועד לשימושם של "אנשים שלא הורשו להיכנס למקדש הראשי, והייתה משכן אוזנו של האל אמון, שם יכול היה לשמוע את תפילות אנשי העיר." את הקפלה הקטנה, העשויה בהט, משחזרים כיום חוקרים צרפתיים ממשלחת המחקר הצרפתית-מצרית למקדש בכרנך (Franco-Egyptien D'Étude des Temple de Karnak, CFEETK).
תחותמס מתואר בסיפורים מיתולוגיים כילד יוצא דופן מבחינת יופיו המשתווה ליופיו של הורוס.
גם היחס שקיבל היה זהה לזה של הורוס האל.
כל כמה זמן נהג תחותמס לערוך סיור חשאי במדבר הסובב את העיר ממפיס (מוף במצרית עתיקה) עם בן לוויה.
בסיורים אלו נהג תחותמס לרות חצים אל עבר מטרות העשויות מנחושת, בנוסף לצייד של אריות וחיות בר במרכבתו המהירה רתומת הסוסים.
תחותמס נהג לנוח לצד הספינקס הגדול של גיזה (פסלו של חור (הורוס)-(א)מ-אח'ת) הקרוב למשכנות של אלים מצריים מרובים בהם: סת, מות, סח'מת, רננת וסכר (שם של אל).
במקום זה שכן צלו של האל רע וח'פרי.
תחותמס ביום אחד התיישב בצילו של הספינקס ושיא צהרי היום נרדם.
בחלומו התקיימה שיחה בינו לבין אל נעלה (הספינקס):
"הסתכל אלי, הבט בי, בני תחותמס!
אניא ביך, חור (א)מ-אחת'-רע-אתום (מיזוג בין אלים, כיאה למצרים העתיקה.
יש לציין שהספניקס אינו אל, אלא מייצג את האל חור (א)מ-אחת'), אשר מעניק לך את המלוכה עלי אדמות.
אתה תחבוש את הכתר הלבן (אחד מסמלי מצרים העליונה) ואת הכתר האדום (אחד מסמלי מצרים התחתונה) על כס מלכותו של האל גב.
כל הארץ – לאורכה ולרוחבה – לך תהיה, כל אשר עינו של אל השמש, אדון הכל, מאירה.
תנובת האדמה לחסותך תימסר, יחד עם המיסים הרבים שתגשנה כל ארצות הניכר, ואתה תזכה לחיים רוויי שנים.
פני פונות אליך, ואף ליבי.
ראה, כאדם במצוקה אני, הלא כל איבר מאיברי מתפורר, וחול המדבר חולש עלי.
עד היום חיכיתי לך, שתבוא ותמלא את משאלת ליבי ותשקמני, שהרי הנך בני ומגיני.
התקרב, ראה – אני איתך, אני אובילך!"
מכאן והלך הבין תחותמס כי אלו הם דברי האל וקבל אותם בברכה.
תחותמס אמר לבן לווייתו שהם ימסרו אל האל חור-(א)מ-אחת' מנחות.
תחותמס הרביעי נקבר בעמק המלכים, בקבר KV43, אך גופתו החנוטה הועברה מאוחר יותר עם מומיות נוספות אל חדר נסתר בקבר KV35, קברו של אמנחותפ השני, שם נתגלתה ב-1898 על ידי ויקטור לורא (Victor Loret).
מבדיקת המומיה עולה, כי היה חולה מאוד ורזה מאוד בחודשי חייו האחרונים.
לאחר מותו עלה לכס המלכות בנו מאשתו הזוטרה מותמויא, אמנחותפ השלישי (בפועל שלטה בתחילה מותמויא ורק לאחר מכן אמנחותפ).
תחושת העוצמה הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזיק אסימוב.
הסיפור הופיע לראשונה בפברואר 1958, בשבועון "If: Worlds of Science Fiction", והודפס לאחר מכן בקובץ הסיפורים הקצרים "מחר כפול תשע" שיצא לאור באנגלית בשם "Nine Tommorrows" בשנת 1959. בעברית ראה הסיפור אור בתרגומים שונים, החל משנת 1972.
בעתיד הרחוק, החברה האנושית חיה בסביבה המבוססת על מחשבים ומכונות בעוד בני האדם שכחו את יסודות המתמטיקה, כולל אפילו את היכולת לספור.
"הפדרציה הארצית" נמצאת במלחמה עם כוכב דנב.
במלחמה משתמשים בכלי נשק ארוכי טווח הנשלטים על ידי מחשבים כבדים, יקרים וקשים להחלפה.
בחלוף 5 שנות מלחמה מתגלה כי טכנאי מדרג נמוך בשם מיירון אוב עשה הנדסה לאחור למחשבים ישנים ו"גילה" שיטה לכפול מספרים בעזרת עיפרון ונייר.
בתחילה הוא מתקשה לשכנע את הגנרלים בנכונות תגליתו אך לאחר מספר הדגמות הם משתכנעים וחושבים כיצד לרתום את השיטה לשימוש מלחמתי.
בעקבות הגילוי נפתח מבצע "מספר" בו נרתם החשבון לטובת המלחמה.
הגנרלים העלו רעיונות על טילים מאוישים, כיוון שלטענתם הם יעילים וזולים יותר מהטילים הקיימים.
בסופו של דבר, אוב מתחרט בהבינו כי התגלית תגרום להרס וחורבן ולכן הוא מתאבד.
הסיפור הוא דוגמה לדרך בה ראו סופרי המדע הבדיוני של "תור הזהב של המדע הבדיוני" בשנות החמישים של המאה ה-20 את הטכנולוגיה העתידית.
הטכנולוגיה שיצרו בספריהם התקדמה אך צעדים ספורים מעבר למה שהיה קיים בתקופתם.
כך, המחשבים בעולם העתידני שחוזה אסימוב שווים בכוח החישוב שלהם לאדם המצויד בעט ונייר..
אסימוב אינו היחיד שכתב סיפור עם עלילה בסיסית זו, גם ארתור סי.
קלארק פרסם בשנת 1960 סיפור בשם "אל תוך השביט" (Into the Comet) בו חבורת צעירים הנמצאים בחללית שהמחשב בה התקלקל מצליחים לנווט למקום מבטחים בשל כך שאחד מהם למד מאמו את השימוש בחשבונייה.
הסיפור אופייני למוטיב חוזר בכתבי אסימוב.
בעולמות הבדיוניים שיצר תושבי כדור הארץ ממעטים להשתמש ברובוטים והשימוש בהם נאסר לחלוטין בערים, בעוד שהמתיישבים בחלל החיצון סומכים על רובוטים במידת יתר, עד שהוא משווה אותם להלוטים שעלו במספרם פי כמה וכמה מהספרטנים.
אסימוב עצמו חזר על תיאור זה של העתיד במאמר בשם "העולם הממוחשב" (The Computerized World) שפורסם בשנת 1983 בקובץ בשם "The Roving Mind" שכלל מספר מאמרים מדעיים העוסקים גם במחשבים ובעתידנות.
הסיפור תורגם שלוש פעמים, בשמות שונים, בקובצי סיפורים של אסימוב שיצאו לאור בעברית החל משנת 1972:
"תחושת העוצמה", מחר כפול תשע (תרגמה חנה ברקן, הוצאת מסדה, 1972).
תרגום זה פורסם במקביל גם בשבועון מעריב לנוער.
"תחושת עוצמה", מחר כפול תשע (תרגם איתמר פארן, הוצאת אודיסיאה 2005).
"תחושת הכוח", כתבי אייזק אסימוב, כרך 2 (תרגם רמי שלהבת, הוצאת מובי דיק, 2010).
אחד התרגומים התפרסם גם במקראה לבית הספר היסודי "פתחו את השער".
תחזוקה היא מכלול הפעולות הנעשות לשם שמירה על תפקודו התקין של מוצר (מכשיר, מכונה, מבנה, תוכנה ועוד).
התחזוקה כוללת אספקה של חומרים הנחוצים לתפקודו של המוצר, תיקונו במקרה שהתקלקל, לעיתים תחזוקה מונעת, שבאה למנוע קלקול של המוצר, ולעיתים שדרוג המוצר, כלומר הכנסת שיפורים בו.
במחזור החיים של המוצר נדרשת התחזוקה החל ממכירתו כחדש (ולעיתים מגמר ייצורו, אף לפני מכירתו) ועד להפסקת השימוש בו, כך שהיא מהווה את חלק הארי במחזור חיי המוצר.
דוגמה: תחזוקת מכונית כוללת רכישת בנזין שאותו היא צורכת בנסיעתה, טיפול שגרתי (למשל מדי נסיעה של 20,000 ק"מ) הכולל החלפה של חלקים לפי המלצת היצרן, החלפת חלקים שהתבלו, תיקון תקלות שצצו במכונית, ולעיתים שיפור המכונית, באמצעות החלפת אחד מרכיביה ברכיב מתקדם יותר.
שירותי תחזוקה ניתנים על ידי קשת רחבה של בעלי מלאכה, בהתאם לסוג המוצר ולהתמחות הנחוצה לשם תחזוקתו.
בתחזוקת מכונית, למשל, עוסקים מכונאי רכב, חשמלאי רכב, פחחי רכב ועוד.
לכלים מורכבים, כגון מטוס או צוללת, נקבעים כללי תחזוקה נוקשים, שנועדו למנוע תקלה בפעילותם.
לביצוע התחזוקה מקובלות אסטרטגיות אחדות:
תחזוקה מתקנת: פעולת התחזוקה נעשית רק לאחר שהמוצר התקלקל ולכן אינו מתפקד או שתפקודו נפגע.
תחזוקה מתוכננת: תחזוקה לפי כללים שנקבעו מראש, כדי למנוע תקלות.
תחזוקה מונעת: תחזוקה הנעשית במרווחי זמן קבועים (למשל אחת לשנה) או לאחר רמת שימוש מסוימת (למשל פעולה במשך אלף שעות), ובה מוחלפים או משופצים חלקים במוצר, אף שהם עדיין מתפקדים (אך לפי הערכת היצרן ההסתברות להתקלקלותם גבוהה מדי).
תחזוקה מבוססת מצב: תחזוקה שבה מוחלף רכיב לאחר שמצבו מעיד שאינו תקין, אף שעודנו נראה כמתפקד.
דוגמה: החלפה של צמיג שעומק חריציו נמוך מ-1.6 מילימטר.
במהלך חיי המוצר נדרשת החלטה על הזמן שבו ראוי להפסיק לתחזק אותו (למכור אותו, להעבירו למחזור או להשליכו לאשפה).
ההחלטה להפסיק לתחזק את המוצר עלולה לנבוע מסיבות שונות:
מוצר ישן נוטה להתקלקל לעיתים קרובות מאשר מוצר חדש, ובכך משתבש השימוש בו וגם עלויות התחזוקה גבוהות.
עלות השיקום של מוצר שניזוק גבוהה מדי.
כאשר למכונית נגרם נזק חמור בתאונת דרכים, היא מוכרזת כ"טוטאל לוס", כלומר עדיף לגרוט אותה מאשר לתקן אותה.
דוגמה: תחזוקה של מחשב ישן מפסיקה להיות כדאית כאשר מחשבים חדשים מציעים ביצועים טובים במידה משמעותית
עם התפתחות מערכות ממוחשבות מפותחות אפליקציות להעברת מידע מיידי על מצב המוצר למשל Engie על מערכות שונות של הרכבים.
כמו כן, בהגעה למוסך, רכבים מתחברים למערכות מומחה שמאתרות מצב הרכב ומנתחות מידע שנשמר במערכות ממוחשבות של רכב עצמו.
פעילות תחזוקה בסיסית נעשית בדרך כלל באופן עצמאי על ידי הצרכן.
במשק בית, למשל, פעילות תחזוקה כגון כביסה או ניקוי הרצפה נעשית על ידי בני הבית, אך ניתן גם להעבירה לעובד משק בית.
פעולות תחזוקה מורכבות יותר, כגון תיקון מכשירי אלקטרוניקה ביתיים, מצריכה הסתייעות במומחה חיצוני.
בחיל האוויר הישראלי, תחזוקה בסיסית של המטוס ("דרג א") נעשית בטייסת הטיסה שלו.
תחזוקה מורכבת יותר ("דרג ב") נעשית במוסכים של טייסת תחזוקה אווירית בבסיס הטיסה שבו מוצבת טייסת הטיסה.
התחזוקה היסודית ביותר ("דרג ד") נערכת ביחידת האחזקה האווירית 22, שהיא יחידת התחזוקה הגדולה והמרכזית של החיל.
פעולות תחזוקה מצריכות פעמים רבות השבתה של המוצר עד לסיום התחזוקה.
דוגמה: בעת טיפול במכונית במוסך, למשל, לא ניתן להשתמש בה.
ארגון המתחזק צי מכוניות, כגון חברת ליסינג, יחזיק מכוניות אחדות למתן תחליף לנהג שמכוניתו מושבתת לשם תחזוקה.
בתחום המחשוב מושקע מאמץ לכך שפעולות תחזוקה שוטפות, כגון גיבוי, לא יפגעו בפעולתו השוטפת של המחשב.
ארגון העוסק במתן שירותי תחזוקה זקוק למלאי של חומרי גלם וחלפים שיאפשר לקצר ככל האפשר זמנים של השבתה עקב תחזוקה.
מאידך, להחזקה של מלאי גדול יש עלות גבוהה, ולכן יש למצוא את המלאי האופטימלי בהתאם ליעדי הארגון.
בתחום התעופה מקובל המושג AOG - Aircraft on ground - מצב חירום תחזוקתי שבו מטוס מושבת עקב מחסור בחלק חילוף, ולכן נדרשת פעולה מהירה להשגת החלק החסר.
תחושתיות או סנטיינטיות (sentience) היא היכולת להרגיש מצוקה או רווחה נפשית או פיזית.
לתחושתיות יש תפקיד מרכזי בשיח על זכויות בעלי החיים, משום שהיא אחת הדרכים מהן נטענת חובה מוסרית של בני האדם ביחס לבעלי חיים, כיצורים שיכולים להרגיש סבל או הנאה.
פילוסופים מהמאה ה-18 השתמשו במושג זה על מנת להבחין בין היכולת לחשוב בהיגיון לבין היכולת להרגיש.
בפילוסופיה המזרחית, תחושתיות היא יכולת להרגיש דברים באופן מטפיזי, ואנו נדרשים להתייחס בכבוד ובדאגה לכל יצור בעל יכולת זו.
מקובל לייחס סנטיינטיות לבעלי החוליות, דהיינו בעלי חיים עם מערכת עצבים מרכזית שמורכבת ממוח, חוט שדרה ומערכת עצבים הקפית.
במחלקת בעלי החוליות נכללים גם דגים וזוחלים.
חרקים ורכיכות הם חסרי חוליות ולרוב אינם נחשבים סנטיינטיים.
חוק צער בעלי החיים הישראלי מגדיר את בעלי החיים שהוא חל עליהם כ"בעל חוליות למעט אדם".
בשיח על זכויות בעלי חיים מקובל לראות בהם יצורים בעלי תודעה ובעלי תחושה (sentient beings), המסוגלים לחוות הנאה וכאב.
תומכי רווחת בעלי חיים בדרך כלל טוענים כי כל יצור חי זכאי, לכל הפחות, להגנה מפני סבל מיותר.
כבר במאה ה-18 כתב הפילוסוף ג'רמי בנת'ם מאמר על עקרונות המוסר, ובו כלל השוואה בין עבדות לבין התעללות בבעלי חיים:
במאה ה-20 פותחו גישות המקנות זכויות לבעלי חיים על סמך תחושתיות על ידי פילוסופים דוגמת פיטר סינגר וגארי פרנציון.
הגישה לפיה בעלי חיים הם יצורים בעלי יכולת להרגיש כאב, הובילה, בין השאר, את האיחוד האירופי לכלול סעיף מיוחד באמנת אמסטרדם (1997) בו נכתב שבעלי חיים הם יצורים בעלי תחושה, וכל מדינות האיחוד מחויבות להקדיש תשומת לב מלאה לצרכיהם ולרווחתם.
בפילוסופיה של התודעה, תחושתיות היא היכולת לחוות אירועים תפיסתיים באופן סובייקטיבי, בדומה לקווליה.
יכולת זו שונה ממרכיבים אחרים של התודעה, בהם יצירתיות, אינטליגנציה, מודעות עצמית והתכוונות.
תחושתיות היא רק אחד ממרכיבי התודעה.
פילוסופים אחדים, למשל קולין מקגין , מאמינים כי לעולם לא יימצא הסבר מדעי לתחושתיות.
לפי גישה זו, היבטים אחרים של התודעה כפופים לחקר מדעי, אבל תחושתיות וחוויות סובייקטיביות לא יכולות לקבל הסבר רציונלי.
לעומתם, פילוסופים אחרים, בהם דניאל דנט, המתנגד לזכויות בעלי החיים, טוענים כי כל ההיבטים של התחושתיות יוסברו בסופו של דבר על ידי המדע.
תַחוּרְוַיְלִי או תַחוּרְוַיְלִיש היה מלך החתים בתקופת הממלכה החתית הקדומה, באמצע המאה ה-15 לפנה"ס.
ידוע שתחורוילי היה בן דודו של המלך תלפינו, כך שסביר להניח שהוא היה אחיו של אמונה.
ידוע אמנם על פקיד בשם תחורוילי שפעל בתקופתו של אמונה, אולם לא ידוע מה היה תפקידו המדויק, ואם בכלל מדובר באותו אדם.
ידוע על שני מלכים שמלכו על הארץ בתקופה שבין מותו של תלפינו לעלייתו לשלטון של חנתילי השני.
הראשון היה תחורוילי, והשני הוא אַלוּוַמְנַה, חתנו של תלפינו.
יש חוקרים הסוברים שאלוומנה עלה לשלטון מיד עם מותו של תלפינו, וכי תחורוילי ירש את השלטון לאחר מותו.
יש אף הסוברים שהוא מלך רק אחרי מותו של חנתילי השני.
עם זאת, מכיוון שידוע שאלוומנ גורש מהממלכה בידי תלפינו, סביר להניח שעם מותו של תלפינו היה זה תחורוילי שירש את המלוכה, ורק לאחר מותו השתלט עליה אלוומנה שחזר מהגלות.
תחושה של סוף הוא סרט דרמה בריטי-אמריקאי משנת 2017 בבימויו של ריטש באטרה לפי תסריט של ניק פיין.
הסרט מבוסס על רומן באותו שם מאת ג'וליאן בארנס.
בסרט מככבים ג'ים ברודבנט, שארלוט רמפלינג, הארייט וולטר, בילי האוול ומישל דוקרי.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה ב-2 בינואר 2017 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של פאלם ספרינגס.
בארצות הברית יצא הסרט לאקרנים ב-10 במרץ 2017 בהפצת CBS Films ו-Lionsgate.
בממלכה המאוחדת יצא הסרט ב-14 באפריל 2017 בהפצת StudioCanal.
אנתוני "טוני" ובסטר (ג'ים ברודבנט) הוא קשיש גרוש שמנהל חנות למכירת מצלמות בלונדון וחי חיים רגועים למדי.
יום אחד אשתו לשעבר מרגרט (הארייט וולטר) מבקשת ממנו ללוות את בתם ההרה, סוזי (מישל דוקרי), לקורס הכנה ללידה.
אחרי שהחזיר אותה לביתה, טוני פותח מכתב שקיבל באותו בוקר.
המכתב הוא מעזבונה של גברת שרה פורד המנוחה, אמה של מי שהייתה חברתו בתקופת לימודיו באוניברסיטה.
היא מורישה לו 500 פאונד ושני מסמכים, האחד הוא מכתב המסביר את המתנה הבלתי צפויה.
המסמך השני נמצא ברשותה של בתה של שרה, ורוניקה פורד.
טוני אינו מבין מדוע אמה של חברתו בעבר, אותה פגש פעם אחת לפני שנים רבות, תשאיר לו דבר מה בצוואתה.
בארוחת צהריים עם מרגרט, טוני מספר לה על היכרותו עם ורוניקה ועל הפעם היחידה בה פגש את אמה, שרה.
מרגרט רואה שהוא מדבר על שתיהן בהערכה רבה, ושואלת אותו עם מי מהם הוא שכב.
טוני עונה שהוא לא שכב עם אף אחת מהן.
אחר כך הוא נזכר בימיו בבית הספר.
טוני (בילי האוול), צעיר נאה ומלא חשיבות עצמית, ושני חבריו מקבלים לחבורתם את אדריאן פין (ג'ו אלווין), נער אינטליגנטי שנהנה להתווכח עם המורים, וחושב עצמו לאינטלקטואל.
במהלך הלימודים נודע להם על מות חברם לכיתה, רובסון, שכנראה התאבד אחרי שחברתו נכנה להיריון.
בהסתמך על הפילוסופיה של האקזיסטנציאליזם של אלבר קאמי, החברים דנים במשמעותה של ההתאבדות ומגיעים למסקנה שרובסון מת מהסיבות הלא נכונות.
אחרי שהנערים סיימו את לימודיהם, הם הולכים כל אחד לדרכו.
אדריאן מתקבל לקיימברידג', ואילו טוני מתקבל לאוניברסיטת בריסטול.
שם טוני פוגש את ורוניקה פורד (פרייה מייבור) ומתפתחת ביניהם מערכת יחסים.
אחרי זמן מה היא מזמינה אותו להכיר את משפחתה.
אביה דייוויד פורד (ג'יימס וילבי) ואחיה ג'ק פורד (אדוארד הולקרופט) הם מעט גסים אבל ידידותיים.
אמה, שרה פורד (אמילי מורטימר), היא מושכת ומתחילה לפלרטט עם טוני.
בארוחה טוני מספר לג'ק, שלומד בקיימברידג', על חברו אדריאן שגם לומד שם, אבל ג'ק לא מכיר אותו.
למחרת כשטוני מתעורר הוא מגלה שג'ק, ורוניקה ודייוויד יצאו לטיול, והוא נותר לב בבית עם שרה.
היא מכינה לו ארוחת בוקר, ומפלרטטת איתו, ואחר כך מזהירה אותו מפני אופייה של ורוניקה.
כשטוני עוזב את הבית, שרה מנופפת לו לשלום, בתנועה אופקית של ידה בגובה המרפק.
טוני אינו מבין אם היא מנופפת לו לשלום, או שולחת אות אזהרה.
כשטוני חוזר לאוניברסיטה, ורוניקה מבקרת אצלו ופוגשת את אדריאן ואת שאר החברים.
הם מבלים יפה, אבל אחר כך, ורוניקה נפרדת מטוני.
הוא מקבל מכתב מאדריאן שבו הוא מבקש את ברכתו של טוני על מערכת היחסים בינו לוורוניקה.
התגובה הראשונה שלו היא חיובית.
אבל בהמשך הוא כותב תגובה חריפה ובלתי מתפשרת.
הוא מאחל להם שייוולד להם ילד שישלם על חטאי הוריו.
שנים אחדות אחר כך, טוני פוגש את חבריו מבית הספר התיכון, והם מספרים לו שאדריאן התאבד.
הם מסבירים שבתחילה אדריאן נראה מאושר ומאוהב, שאיתה היה אחרי שטוני הכיר ביניהם.
ג'ים ברודבנט – אנתוני "טוני" ובסטר
בילי האוול – טוני ובסטר בצעירותו
שארלוט רמפלינג – ורוניקה פורד
פרייה מייבור – ורוניקה פורד בצעירותה
ג'ו אלווין – אדריאן פין האב
אנדרו באקלי – אדריאן פין הבן
פיטר וייט – קולין סימפסון
ג'ק לוקסטון – קולין סימפסון בצעירותו
הילטון מקריי – אלכס סטיוארט
טימותי אינס – אלכס סטיוארט בצעירותו
הארייט וולטר – מרגרט, גרושתו של טוני
אמילי מורטימר – שרה פורד, אמה של ורוניקה
מישל דוקרי – סוזי ובסטר, בתו של טוני
מת'יו גוד – מר ג'ו האנט, מורה להיסטוריה של טוני
אדוארד הולקרופט – ג'ק פורד, אחיה של ורוניקה
ג'יימס וילבי – דייוויד פורד, אביה של ורוניקה
ב-8 בפברואר 2015 פורסם שריטש באטרה יביים עבור Origin Pictures ו-BBC Films סרט דרמה המבוסס על הרומן "תחושה של סוף" מאת ג'וליאן בארנס, וניק פיין יכתוב את התסריט.
ב-11 במאי 2015 לוהק ג'ים ברודבנט לתפקיד ראשי בסרט.
ב-6 באוגוסט 2015 פורסמו שמות השחקנים שיופיעו בסרט בהם שארלוט רמפלינג, הארייט וולטר, אמילי מורטימר, מישל דוקרי, בילי האוול, פרייה מייבור וג'ו אלווין.
ב-8 בספטמבר 2015 רכשו CBS Films את זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית.
שלב הצילומים החל ב-8 בספטמבר 2015 בלונדון ובבריסטול.
הצילומים נערכו במשך שבעה שבועות.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה ב-2 בינואר 2017 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של פאלם ספרינגס.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-10 במרץ 2017, ובממלכה המאוחדת ב-14 באפריל 2017.
"תחושה של סוף" זכה להכנסות של 1.3 מיליון דולר בארצות הברית ובקנדה, ובסך של 3.2 מיליון דולר במדינות אחרות.
באתר Rotten Tomatoes קיבל הסרט ציון של 74% המבוסס על 105 ביקורות, וממוצע של 6.4 מתוך 10. באתר Metacritic קיבל הסרט ציון של 61 מתוך 100 המבוסס על 24 ביקורות חיוביות ברובן.
תחושה מוקדמת (באוקראינית: Передчуття) הוא סרט דרמה אוקראיני בבימויו שלויאצ'סלב קרישטופוביץ'.
הסרט שוחרר לאקרנים בשנת 2020 .
מוטו: כל דבר בחיים צריך להיעשות בזמן.
חייה האיטיים של עיירת החוף הפרובינציאלית N מעורערים פתאום בשל שערורייה מקומית, שמתרחשת סביב אדם שהלך לעולמו.
רק האישה והחבר יודעים על מקום קבורתו, אך הם מסרבים מכל וכל לספר על כך לאחרים.
כזו הייתה צוואתו של המנוח, אקסצנטרי המאוהב בים.
כל אחת מהדמויות מחפשת תשובות לשאלות שלו, אך הן מחפשות את התשובות בחוץ, בחברה, באחרים, ולכן אינה מוצאת תשובה.
תחושת חרדה מתמלאת כשמשהו עומד לקרות.
ביוני 2018 החל צילומי הסרט שנערכו בעיקר באודסה וצ'רנומורסק.
ההפקה הסתיימה במאי 2019. פרויקט הסרט הפך לאחד הזוכים בבחירה התחרותית העשירית של הסוכנות הממלכתית האוקראינית לקולנוע.
העלות המשוערת של הסרט היא 27,155,500 הריבניה.
מתוכם, הממשלה מימנה כ-50% מעלות הסרט (13.6 מיליון.) כמו כן, הוענקו כספים על ידי קרן אורקולית סלובקית.
תחושת בטן (בספרדית: La corazonada) הוא סרט מותחן פשע ארגנטינאי משנת 2020, שכתב וביים אלחנדרו מונטיאל, והוא מהווה פריקוול לסרט הנערה הנעדרת, משנת 2018. הסרט יצא לצפייה ב-28 במאי 2020, והוא הסרט הארגנטינאי המקורי הראשון של נטפליקס.
שוטרת זוטרה במשטרת בואנוס איירס חוקרת רצח נערה וחושדת במפקד שלה כאשם ברציחתה.
לואיסנה לופילטו בתפקיד מנואלה פלארי / פיפה, חוקרת במשטרה
חואקין פוריאל בתפקיד פרנסיסקו חואנס, חוקר משטרה בכיר
רפאל פרו בתפקיד פיסקל אמיליו רוג'ר
מנטה לאנטה בתפקיד מינרווה דל וולה
חואן מנואל גילרה בתפקיד פיטו לאגוס
הבל איילה בתפקיד אל זורו
דלפינה צ'אבס בתפקיד גלוריאנה מרקז
תחושת פַּעֲלָנוּת יוֹזֶמֶת או תחושת סוכנות; לעיתים נקראת גם תחושת שליטה או ריבונות עצמית, היא התחושה שאנחנו גורמים למשהו לקרות.
לעיתים היא מוגדרת בתור החוויה של שליטה בפעולות המוטוריות שלנו, ודרכם בהתרחשות אירועים חיצוניים.
תחושת הפעלנות עומדת בבסיס מאפיינים רבים של חברות אנושיות.
לדוגמה: בעולם המשפט, הבסיס לאחריות משפטית מבוסס על אחריות לפעולה, ובמקרים רבים אנשים שאינם שולטים במעשיהם לא יועמדו לדין.
בנוסף, הטכנולוגיה בחברה המודרנית יצרה אפשרות להרחבת תחושת הפעלנות, תחושה שחשובה במיוחד בקבלת החלטות ובנשיאת עול האחריות בהקשרים צבאיים ומדיניים.
מושג הפעלנות היוזמת חל לא רק על הסביבה המיידית הסובבת את האדם אלא על סביבות נרחבות יותר.
פעולות באזור מסוים בעולם יכולות להשפיע על סביבות באזור מרוחק מאות קילומטרים, ואף על סביבות וירטואליות.
בהקשרים בריאותיים, מחקר אפדימיולוגי רחב היקף מצא כי ליכולת לחוש פעלנות יוזמת יש השפעה מרכזית על הבריאות.
נמצא גם כי פגיעה בתחושת הפעלנות גורמת לירידה באיכות החיים.
הרבה מפעולותינו, אך לא כולן, מלוות בחוויה סובייקטיבית המשתנה בתוכנה ובמידת הבולטות שלה.
חוויה זו יכולה לכלול את הכוונה לפעול, לבחור התנהגות על פני התנהגויות אחרות או לגרום את התחלתה או הפעלתה של פעולה מסוימת.
חוויות מהסוגים הללו הן ביסודן קוגניטיביות, וקשורות להכנת פעולה באונות המצחיות ולפקודה המוציאה התנהגות מוטורית לפועל באזור המוטורי העיקרי.
זאת, לעומת חוויות הקשורות למידע המגיע מרצפטורים המשתייכים למערכת הסומטוסנסורית מוסרים מידע למוח על כך שתנועה אכן התרחשה, אשר מסווגות כחוויות פרפריאליות.
תנועות לא רצוניות המתרחשות כתוצאה מרפלקסים או גירויים מוחיים, לרוב יוצרות חוויות פריפריאליות, ולא מרכזיות.
תנועות שכאלו לעולם לא מלוות בתחושת פעלנות יוזמת, אם כי הן כן מלוות בתחושת בעלות (Sense of Ownership) - התחושה שאובייקט מסוים, כמו חלק גוף או מצב מנטלי, שייכות לי - לעצמי.
תחושת הפעלנות מצריכה שלב נוסף, לא רק שיוך הפעולה לעצמי, דהיינו 'הגוף שלי זז' אלא גם את החוויה של שליטה רצונית על תנועה זו של הגוף - אני הוא מקור הפעולה.
בעצם מדובר פה בבעלות על הפקודה הרצונית עצמה.
פעלנות יוזמת ושנאת אי שוויון
במחקרים נמצא כי במצבים בהם הפעלנות היוזמת נמוכה, למשל כאשר משתתפים שפטו החלטות אשר הונחתו עליהם בעל כורחם, הם נטו יותר להתחשב בשוויניות של תוצאות ההחלטה כאשר נשאלו עד כמה הם מסופקים מההחלטה שהונחתה עליהם.
זאת בהשוואה למצב בו רמת הפעלנות היוזמת שלהם הייתה גבוהה, למשל כאשר הם עצמם היו מעורבים בהליך קבלת ההחלטה, ולא רק שפטו החלטה שניתנה עליהם בעל כורחם.
תחושת הפעלנות משחקת תפקיד מכריע בהתפתחות קוגניטיבית, לרבות השלב הראשון של מודעות עצמית (או חוויה פרה-תאורטית של מנטליות עצמית של אינדיבידואל), אשר תומכת בתיאוריה של התודעה.
למעשה, היכולת של אינדיבידואל לזהות עצמו כסוכן ההתנהגות היא האופן שבו העצמיות נבנית כישות עצמאית מהעולם החיצוני.
לתחושת הפעלנות ולמחקר המדעי שלה השלכות חשובות בקוגניציה החברתית, בשיפוט המוסרי ופסיכופתולוגיה.
כאמור, יש קשר הדוק בין תחושת בין תחושת הפעלנות לבין תחושת הבעלות (sense of ownership).
ההבחנה הרעיונית ביניהן הוגדרה על ידי הפילוסוף והפנומנולוג שון גלאגר.
במתמטיקה, תחום של פונקציה הוא קבוצת הערכים שהפונקציה יכולה לקבל כקלט.
נהוג לסמן את התחום של הפונקציה על ידי , בעקבות המינוח האנגלי Domain, שמשמעותו בעברית תחום.
המושג המשלים לתחום של פונקציה הוא טווח של פונקציה.
עבור פונקציה , התחום של הוא , והטווח שלה הוא .
הגדרת התחום והטווח של הפונקציה היא חלק מהגדרת הפונקציה.
במקרה ש- ו- הן תתי-קבוצות של , הפונקציה מגדירה גרף במערכת צירים קרטזית.
כלומר, ניתן לשרטט את גרף הפונקציה על שני צירים אנכיים.
במקרה זה, התחום מיוצג כהטלה של גרף הפונקציה על ציר ה-.
בפונקציה הקבוצה נקראת טווח, וקבוצת הערכים שהפונקציה מוציאה נקראת תמונה.
התמונה היא תמיד תת-קבוצה של הטווח.
אם הן שוות אז היא פונקציה על.
ניתן לצמצם כל פונקציה לתת-קבוצה של התחום שלה.
אם הצמצום של ל-, כאשר ייכתב כך: .
לעיתים פונקציה אינה מוגדרת עבור כל ערכי התחום.
למשל, כאשר פונקציה ממשית (שהטווח שלה הוא, על פי ההגדרה, קבוצת המספרים הממשיים) ניתנת על ידי נוסחה שלא מחזירה מספר ממשי עבור חלק מהאיברים בתחום.
קבוצת האיברים שעליה הפונקציה מוגדרת (כלומר מחזירה ערך השייך לטווח) נקראת תחום ההגדרה.
לדוגמה: הפונקציה הממשית אינה מוגדרת בנקודה שבה .
וזאת משום שחלוקה ב0 אינה מוגדרת (חלוקה במספר , על פי הגדרה, היא מכפלה בהופכי הכפלי של ,ול 0 לא קיים הופכי כפלי).
לכן תחום ההגדרה של הפונקציה הוא קבוצת כל המספרים הממשיים למעט אפס, כלומר: או .
בהקשרים רבים, נהוג לכנות פונקציה חלקית במונח הפשוט פונקציה, ותחום ההגדרה שלה נקרא התחום שלה.
אם הנוסחה מוגדרת רק לחלק מערכי התחום, נאמר שזו "פונקציה חלקית".
"פונקציה" כזו, לא ניתן להפעיל על חלק מהערכים בתחום, מבלי להגיע לביטוי שאינו מוגדר.
הפונקציה המפוצלת המוגדרת על ידי תחום ההגדרה שלה הוא קבוצת המספרים הממשיים ().
תחום ההגדרה של פונקציית השורש הריבועי הוא קבוצת המספרים האי שליליים, המסומנת על ידי או הקטע או הקבוצה .
לפונקציה הטריגונומטרית מסומנת , יש את תחום ההגדרה קבוצת כל המספרים הממשיים שאינם מהצורה עבור מספר שלם כלשהו.
המושגים תחושת זכאות, או "תחושת המגיע לי" בתפיסה של האדם את העולם, הם מבנים מרכזיים בתאוריות הפסיכולוגיות של הצדק החברתי.
על פי תיאוריות אלו, רוב האנשים בעולם מרגישים מרומים כאשר הם אינם מקבלים את התוצאות המתאימות שהם מרגישים שהיו זכאים לקבל.
לפי לרנר (1987), תחושת הזכאות נובעת ממקום של קוגניציה עם שיקולים רגשיים ומוטיבציוניים בנוגע ליחסים שבין האדם לתוצאות שאותם הוא מקבל מהסביבה.
המרכיב הקוגניטיבי של תחושת הזכאות, או "תחושת המגיע לי", היא אמירה שלעיתים קרובות מתבטאת ללא מילים, שלאדם, או לפחות לאדם מסוים, מגיעות תוצאות מכוח מי שהוא או מה שהוא עשה.
לכן, אם אדם ממלא אחר תנאים מסוימים מוקדמים, הוא ירגיש זכאי לתוצאות מסוימות; כמו למשל: "מגיע לי לקבל שירות כי אני לקוח".
בעקבות תחושה זו עלולים להיווצר אצל האדם רגשות והשלכות התנהגותיות, ולכן האדם עלול להיות עצוב או מתוסכל אם הוא לא יקבל את מה שמגיע לו.
כמו כן, לעיתים בעקבות כך אנשים מסוימים יכולים לחוות רגשות קשים כגון כעס ובוז, שעלולים להניע אותם לפעולת נקמה למען השבת תחושת הזכאות.
מוזס והרושובסקי (1990), הציעו שלושה סוגים עיקריים של תחושת זכאות: מנופחת, מוגבלת ורגילה.
תחושת הזכאות המנופחת בה האדם מחפש לעצמו בלבד פריוולגיות מיוחדות, אולי כדי לפצות על סבל שחווה בילדותו בעקבות או בעקבות פגיעה נרקיסיסטית.
תחושת הזכאות המוגבלת הנובעת מחוסר יכולת לצפות לזכויות הבסיסיות שמהן נהנים הסובבים.
תחושת זכאות נורמלית או בריאה כוללת ציפייה להיענות מאחרים (למשל: בני זוג, משפחה), ותחושת זכות של האדם לרגשותיו שלו, אשר מהווים מרכיבים חיוביים בהערכה העצמית.
לפי קמפבל ואח', זכאות מוגדרת כ"אמונה כללית" מכיוון שניתן להניח שהיא עקבית לאורך זמן ובהקשרים שונים.
ניתן אפילו לתאר זאת כהבדל בין-אישי יציב.
בשנת 2004 קמפבל ואח' ערכו סדרה של תשעה מחקרים כדי לפתח את סולם הזכאות הפסיכולוגית (Psychological Entitlement Scale) על מנת למדוד את תחושת הזכאות, ללא תלות בסולמות המודדים נרקיסיזם (למשל, סולם NPI).
בתשעת המחקרים הללו הצליחו החוקרים להוכיח כי סולם ה-PES הוא הומוגני ומראה מהימנות פנימית טובה, וכמו גם תוקף על ידי הצגה של קשרים חיוביים בינו לבין מספר נטיות אישיות כגון דומיננטיות, עוינות, ספקנות, נוירוטיות, תאוות בצע, תוקפנות, ולקיחת קרדיט מוגזם על דברים ששייכים לאחרים.
הסולם הוא כלי לדיווח עצמי והנבדקים מתבקשים לדרג את הפריטים על סולם של 7 נקודות מ-1 שהוא "לא מסכים בכלל", ל-7 שהוא "מסכים מאוד".
אני באמת חושב שמגיע לי יותר מאחרים
אני חושב/ת שדברים טובים צריכים לקרות לי
לו הייתי על הטיטניק היה מגיע לי לעלות על ספינת ההצלה הראשונה
אני דורש/ת את הכי טוב כי אני שווה את זה
לא מגיע לי יחס מיוחד
מגיעים לי יותר דברים בחיים
לאנשים כמוני מגיעות הנחות נוספות מדי פעם בפעם
דברים צריכים לקרות לפי הדרך שלי
אני מרגיש/ה שמגיע לי יותר מהכל
אנשים בעלי זכאות גבוהה נוטים יותר להסכים עם הצהרות אלו ודומות להן מאשר אלה הנמוכים בזכאות.
לעיתים הסיבה שהאדם יחוש בתחושת הזכאות נובעת מתוך העבר שלו, למשל אם עברו של האדם כולל פגיעה, הגורמת לו לחפש ביתר שאת את התיקון לפגיעה ומתוך כך ירגיש שמגיע לו יותר מאחרים.
כמו כן, במחקרים רבים נמצא קשר בין דירוג גבוה בתחושה זו לבין תאוות בצע, חוסר אמפתיה, אנוכיות וחוסר כבוד.
סיבות נוספות עשויות להיות נורמות סביבתיות לגבי צדק, או לגבי חלוקת המשאבים, וחלק מגורמים הנובעים מהבדלים בין-אישיים.
למשל, נמצא שדירוג גבוה בתחושת הזכאות קשור לתכונה של ייחוס עצמי גבוה, כך שאנשים שלוקחים אחריות גבוהה יותר על המעשים שלהם, יטו לחוש בתחושת המגיע לי יותר מאחרים.
בנוסף, במספר גדול של מחקרים נמצא כי דירוג גבוה במיוחד בתחושת הזכאות נמצא קשור לסגנונות אישיות כמו הפרעת אישיות נרקיסיסטית, או אחריות חברתית פחותה.
תחזוקה וניקוי של כלי ירייה הם תהליכים חיוניים להבטחת תפקוד תקין, בטיחות ואמינות של כלי הירייה.
תחזוקה וניקוי סדירים עוזרים למנוע שחיקה מוקדמת, חלודה ותקלות בלתי צפויות.
תחזוקה וניקוי של כלי ירייה חשובים ממספר סיבות:
בטיחות: כלי ירייה נקי ומתוחזק כראוי מפחית את הסיכון לתקלות ומעצורים במהלך השימוש.
אמינות: ניקוי ותחזוקה נכונה מבטיחים שכלי הירייה יפעל בצורה חלקה ומדויקת.
אורך חיי הכלי: טיפול נכון בכלי הירייה מאריך את חייו ושומר על ערכו.
מניעת חלודה ושחיקה: ניקוי ותחזוקה עוזרים למנוע הצטברות לכלוך, לחות וחלודה.
מוט ניקוי (חוטר): מוט ארוך ומוצק המשמש לניקוי קנה האקדח.
מברשות ניקוי: מברשות בגדלים שונים לניקוי חלקים שונים של כלי הירייה.
מטליות ניקוי: מטליות רכות שאינם משילים סיבים כדוגמת פלנלית, חולצה ישנה, לניגוב שאריות שמן ולכלוך.
שמן נשק: שמן או גריז מיוחד לשימון והגנה מפני חלודה.
יש לשים לב לכך כי הוא עמיד בטמפרטורה גבוהה, בעל מקדם חיכוך נמוך ורמת הגנה גבוהה.
ממסים: חומרים כימיים כדוגמת Solvent המיועדים להסרת פיח, אבק שריפה ושאריות אחרות.
סט ניקוי: ערכות המכילות את כל הכלים הנדרשים לניקוי ותחזוקת כלי ירייה.
אין חשיבות דווקא לסט הניקוי אך נדרשים כלים דומים לאלו שבערכות כדוגמת חוטר, מברשת סיבי פלסטיק רכה, ומברשת קשה.
פירוק הכלי: יש לפרק את כלי הירייה לפי הוראות היצרן ולהניח את כל החלקים על משטח עבודה נקי.
יש לשים לב היטב שישנם רכיבים שהפירוק שלהם יתבצע רק על ידי נַשָּׁק מוסמך.
ניקוי הקנה: יש להשתמש במוט ניקוי ומברשות לניקוי יסודי של הקנה מבפנים.
ניקוי חלקים נעים: ניקוי והסרת לכלוך מהחלקים הנעים, כגון הבריח, פטיש, ומסילות.
ניקוי חיצוני: ניקוי חלקים חיצוניים של הכלי עם מטליות וממסים מתאימים.
שימון: לאחר הניקוי, יש לשמן את חלקי הכלי בשמן נשק כדי למנוע חלודה ולשמור על תפקוד חלק.
יש לעקוב אחר הוראות יצרן כלי הירייה בכדי לדעת אלו רכיבים יש לשמן ואילו ישנם רכיבים שאסור לשמנן כגון פנים הקנה באקדח.
הרכבה: הרכבת הכלי מחדש ובדיקת תקינות כל החלקים.
לאחר כל ירי: מומלץ לנקות את כלי הירייה לאחר כל ירי כדי להסיר שאריות אבק שריפה ופיח.
אחסון ממושך: לפני אחסון כלי הירייה לתקופה ממושכת יש לבצע ניקוי יסודי ולשמן את הכלי.
ניקוי שוטף: גם אם כלי הירייה לא בשימוש, יש לנקות ולשמן אותו באופן קבוע כדי למנוע הצטברות לחות וחלודה.
בדיקות תקופתיות: יש לבצע בדיקות תקופתיות לכלי הירייה כדי לוודא את תקינות כל החלקים.
החלפת חלקים שחוקים: חלקים שנשחקו או ניזוקו יש להחליף באופן מיידי.
אחסון נכון: יש לאחסן כלי ירייה במקום יבש ובטוח, הרחק מלחות וממזיקים.
ניקוי במקומות בטוחים: ככלל, מומלץ מבחינת בטיחות לנקות את הנשק במטווח או בבית מסחר לנשק.
בעל הרישיון יכול להחליט במידה ונדרש, לנקות את הנשק במקום אחר שיש בו חומת מפגע.
תחיית הלשון העברית היא תהליך שהתחולל באירופה ובארץ ישראל בסוף המאה התשע עשרה ובתחילת המאה העשרים, ובמהלכו הפכה השפה העברית מלשון כתובה וליטורגית, המשמשת בעיקר לצרכים דתיים או ספרותיים, ללשון מדוברת, רב-מערכתית ולאומית.
תהליך זה לא היה תהליך רק לשוני, אלא השתבץ במערכת רחבה של תהליכים שחלו בעם ישראל באותה תקופה, ובעיקר במהפכה הציונית ובהתפתחות היישוב העברי החדש בארץ ישראל.
תהליכים אלה הביאו, בסופו של דבר, להקמת מדינת ישראל כמדינה לאומית עברית.
השם "תחייה" אינו שם מדויק לתהליך זה, משום שלפי רוב ההגדרות העברית לא הייתה לשון מתה לפני התהליך; נעשה בה שימוש נרחב וניכרו בה תהליכים של התפתחות והשתנות גם לפני תחילת התהליך.
עם זאת, התהליך הוא יחיד במינו.
הבלשנות המודרנית אינה מכירה מקרה נוסף שבו לשון שכלל לא הייתה מדוברת כשפת אם, הפכה ללשון לאומית המשמשת באופן רב-מערכתי, וכל זאת בתוך פרק זמן של כמה עשרות שנים בלבד (מוכרים כמה תהליכים שבהם לשון שהייתה מדוברת בפי מיעוט הפכה ללשון כללית).
התהליך הביא גם לשינויים לשוניים בשפה.
הלשון החדשה שנוצרה היא העברית הישראלית בת-זמננו.
מאות מילים חודשו באותה תקופה, בעיקר על ידי חיים נחמן ביאליק, בהן המילים תגובה, מטוס וצרצר, ועל ידי אליעזר בן-יהודה, בהן המילים אקדח, חשמל, תשבץ, גלידה ועוד.
העברית מימי חז"ל עד תקופת ההשכלה
מאז שנפסק הדיבור בלשון חז"ל במאה השנייה לספירה לא הייתה העברית לשון מדוברת כשפת אם.
אף על פי כן נעשה בה בתקופת הביניים שימוש אצל היהודים במגוון רחב של תחומים, ושימוש זה שימר חלק נכבד מהתכונות שאפיינו אותה.
ראשית לכול – העברית הקלאסית השתמרה באוצר גדול יחסית של מקורות שהיו מוכרים היטב, בראשם התנ"ך (בעיקר החלקים ששימשו לצרכים ליטורגיים, כלומר התורה, ההפטרות, חמש מגילות וספר תהילים) והמשנה.
מלבד התנ"ך והמשנה, הייתה העברית של המקורות מוכרת גם מהתפילה, מהפיוטים, מהמדרשים ומשאר ספרי ארון הספרים היהודי שנכתבו בעברית.
במהלך ימי הביניים נעשה שימוש בעברית כלשון כתב בספרות הרבנית – שכללה ספרי הלכה, שאלות ותשובות וספרי הגות, אך גם לצורכי תרבות, כגון שירה ומעט ספרות.
ברוב המקרים, ובוודאי בתקופה ובאזור שעל רקעם צמח תהליך התחייה, כלומר באירופה במאות ה-18 וה-19, השימוש בעברית לא היה טבעי, אלא עמוס במליצות ובמובאות, בצורות לא-דקדוקיות ובבלילה של לשונות לעז, בעיקר ארמית.
יתר על כן, חלק מהספרות הרבנית לא נכתב כלל בעברית, אלא באחת מלשונות היהודים האחרות, כמו ארמית, ערבית יהודית, יידיש וכיוצא באלה.
מחקרים הראו שעם התפתחות החסידות חלה התעוררות בדיבור בשפה העברית, בעיקר בשבת, ואף יצאה קריאה להנחלת הלשון באופן נרחב יותר.
הוויכוח עם תנועת ההשכלה הביא לירידת מגמה זו ולמיתונה, בד בבד עם התחזקות המחקר, הכתיבה והדיבור העבריים בקרב המשכילים.
השימוש בעברית לא היה רק בלשון כתב.
העברית הייתה בשימוש גם כלשון הֲגוּיה, בבתי הכנסת ובבתי המדרש.
באופן זה השתמרו כללי הגיית העברית והאופן שבו מבטאים את העיצורים והתנועות.
עם זאת, בשטח זה חלו שינויים רבים בשפה בהשפעת לשונות מקומיות, והתפתחו דרכי הגייה שונות, שנחלקות באופן כללי לשלוש קבוצות:
ההגייה האשכנזית, ששמרה בעיקר על ההבחנה בין התנועות (לפחות בהברות מוטעמות) אך שינתה את אופן ההגייה של כמה מהן, וכן איבדה חלק נכבד מן העיצורים, את האותיות הגרוניות, את ההטעמה הדקדוקית, ואת השווא הנע והדגש החזק.
ההגייה התימנית, שאומנם שימרה כמעט את כל אופן ההגייה של העברית הקלאסית, אך לא הייתה מוכרת במקומות שבהם התחולל תהליך התחייה.
גם בתוך כל סוג היה מגוון רחב של דרכי הגייה.
לדוגמה, במסגרת ההגייה האשכנזית, הגיית יהודי פולין לא הייתה כהגיית יהודי ליטא, ושתיהן שונות מהגיית יהודי הונגריה או יהודי גליציה, וגם בהגיית היידיש היו הבדלים (למשל: פשטידת קוגל – בפולין, קיגל – בגליציה, או: א יוּד (יהודי) בפולין, א יִיד בגליציה).
על פי עדויות שמצאו החוקרים מתברר שבחמישים השנים שקדמו לתחילת תהליך התחייה כבר היה קיים דיבור עברי בשוקי העיר ירושלים.
היהודים הספרדים שדיברו לאדינו או ערבית והיהודים האשכנזים שדיברו יידיש נזקקו לשפה משותפת לצורך מסחר, ולצורך זה דיברו ביניהם בעברית.
אומנם היה זה שימוש בעברית כשפה מדוברת, ואולם ברור שהעברית לא שימשה שפת אם ילידית אלא רק כשפה משותפת בתחום מצומצם, מעין לינגואה פרנקה של היהודים.
המצב הלשוני שעל רקעו התרחש תהליך התחייה היה עדיין מצב של דיגלוסיה, כלומר של שימוש בשתי לשונות, אחת לכתיבה – לשון תרבות, שנחשבה "גבוהה" ואיכותית, כדוגמת הלטינית או היוונית – ואחת לדיבור, לשון עממית ו"פשוטה".
בכל ארצות אירופה התנהל במאות האחרונות תהליך של יציאה ממצב זה, שראשיתו באנגליה ב, ואולם עדיין השפה שהייתה מדוברת בחיי היום-יום לא הייתה לשון התרבות והספר; הרוסי דיבר רוסית עממית וכתב רוסית גבוהה או צרפתית, הגרמני דיבר בניב מקומי וכתב בגרמנית תקנית, וכן הלאה.
כך גם אצל היהודים, הלשון המדוברת הייתה יידיש, ולשון הכתב הייתה עברית לצרכים דתיים, ולשון התרבות המקומית – רוסית, צרפתית, גרמנית וכדומה – לצרכים חילוניים.
התהליך של תחיית העברית נע למעשה בשני קווים מקבילים: תחיית העברית הכתובה-הספרותית ותחיית העברית המדוברת.
בעשרות השנים הראשונות היו התהליכים האלה מנותקים זה מזה ואף התרחשו במקומות שונים: העברית הספרותית התחדשה בערי אירופה, ואילו העברית המדוברת התפתחה בעיקר בארץ ישראל (היו ניסיונות לדיבור עברי גם באירופה, אולם הם נבלעו במגוון העצום של תנועות אידאולוגיות שפעלו ביהדות אירופה בתחילת המאה ה-20).
תהליך מקדים לתחיית העברית הספרותית התרחש בספרות של תנועת ההשכלה באירופה.
המשכילים שביקשו להתרחק מן התרבות הרבנית והיידישאית שכנגדה פעלו, החליטו שספרות יפה ראויה להיכתב בעברית, ודווקא בעברית מקראית.
סוגי הלשון האחרים ששימשו את היהודים נראו בעיניהם משובשים ולא ראויים לכתיבה, וביניהם לשון חז"ל הלשון הארמית-יהודית ויידיש שבה עירוב של עברית, גרמנית-פרנקית, ושפות סלביות.
הספרות המשכילית שנכתבה בעברית התבססה על שני עקרונות מרכזיים: טהרנות לשונית (פוריזם) ומליצה.
פוריזם היה עיקרון שלפיו בטקסט שנכתב הופיעו אך ורק מילים שמקורן במקרא (גם אם במשמעות לא מקראית).
עקרון המליצה התבסס על הבאת פסוקים וביטויים שלמים כצורתם מן המקרא, וככל שטקסט ספרותי הכיל יותר מליצות כך נחשב איכותי יותר.
מאפיין לשוני נוסף שהעלה את קרנו של הטקסט היה שימוש מרובה במילים יחידאיות.
כדוגמה לטקסט משכילי, הנה פסקת הפתיחה של הרומן "אהבת ציון" מאת אברהם מאפו:
לצד הספרות הקימו אנשי תנועת ההשכלה עולם של עיתונות עברית.
החל מ"קהלת מוסר", ניסיון הבוסר של משה מנדלסון בשנות ה-50 של המאה ה-18, דרך "המאסף", "ביכורי העתים" ו"כרם חמד", ועד "המגיד", "המליץ", "החלוץ", "הצפירה", "השחר" ואחרים.