tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הכריז שהתקיפות על מתקני הגרעין האיראניים פורדו, נתנז ואספהאן היו "הצלחה צבאית מסחררת" והשמידו לחלוטין את יכולת ההעשרה הגרעינית של איראן, המהווה איום גרעיני ונותנת חסות לטרור.
טראמפ הזכיר את הקריאות נגד אמריקה וישראל ומעורבות איראן בהרג אמריקאים במזרח התיכון.
הוא דרש מאיראן להגיע לשלום, והזהיר מתקיפות נוספות שיהיו גדולות וקלות יותר לביצוע.
בנאום שיבח טראמפ את שיתוף הפעולה עם ישראל..
כן הודה לכוחות האמריקניים שביצעו את הפעולה.
בסיום, הודה לאלוהים וביקש ברכה למזרח התיכון, לישראל ולארצות הברית.
סגן נשיא ארצות הברית, ג'יי.די ואנס, הצהיר כי ארצות הברית איננה במלחמה עם איראן אלא עם תוכנית הגרעין שלה, והוסיף כי הוא רואה במהלך הזדמנות ל"איפוס היחסים ולחידוש השיחות עם איראן".
מזכיר ההגנה של ארצות הברית פיט הגסת' אמר כי שאיפותיה הגרעיניות של איראן הוכחדו.
ראש המטות המשולבים של ארצות הברית, דן קיין, אמר כי נגרם נזק כבד לשלושת אתרי הגרעין, אולם מוקדם מדי להעריך את היקף הנזק ולדעת האם איראן הצליחה לשמר את יכולותיה הגרעיניות.
כלי התקשורת הרשמיים באיראן הכחישו תחילה את הפיצוץ במתקנים, והמנהיג העליון עלי ח'אמנאי לא הגיב מיידית.
בהמשך הודו כי "חלק מהמתקן" בפורדו נפגע.
במשטר האיראני טענו כי האתר בפורדו פונה מבעוד מועד מחומרים גרעיניים בשל חשש למתקפה, מרבית האורניום המועשר לרמה גבוהה שהוחזק בפורדו הועבר למקום סודי ומספר אנשי הצוות שאיישו את האתר צומצם למינימום.
כמו כן הדי מוחמדי, יועצו של יושב ראש הפרלמנט האיראני, טען כי שלושת האתרים הגרעיניים ספגו נזק הפיך בלבד.
בשלב מאוחר יותר, נשמעו בתקשורת המקומית איומים כלפי נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ.
בטלוויזיה האיראנית נמסר: "טראמפ, אתה התחלת – אנחנו נסיים", הוסיפו כי "כל אזרח אמריקאי באזור יהפוך מעתה למטרה לגיטימית", ובחשבון הטוויטר של משמרות המהפכה פרסמו כי "המלחמה החלה רשמית".
איראן, שנמנעה מתקיפות ישירות על חיילים ואינטרסים אמריקניים במזרח התיכון, הזהירה כי מעורבות אמריקנית ישירה במלחמה תגרור תגובה.
אזהרה זו הגבירה את החששות מפני הידרדרות לעימות אזורי רחב, שיכלול מתקפה על בסיסים אמריקאים בכוויית, קטר, בחריין, עיראק ואיחוד האמירויות, שבהם שוהים כארבעים אלף חיילים אמריקאים.
בצהרי היום הפרלמנט האיראני אישר את סגירת מצרי הורמוז, אך ההחלטה הסופית בנושא נתונה בידי המועצה העליונה לביטחון לאומי של איראן.
בבוקר אותו יום שיגרה איראן לעבר ישראל כ־35 טילים בליסטיים, רובם יורטו אך גם היו נפילות בחיפה, באר יעקב, נס ציונה ותל אביב.
המרחב האווירי של ישראל נסגר וטיסות חילוץ בוטלו, אך הוא נפתח שוב לשש שעות.
חלק מהטילים נורו ממזרח איראן, ממרחק של כ־2,000 ק"מ, בעקבות תקיפות ממוקדות של ישראל על אתרי שיגור במערב איראן ומרכזה.
ב־23 ביוני יצאה איראן למבצע בשורת הניצחון, במסגרתו היא שיגרה כטב"מים וטילים קצרי-טווח לבסיסים של צבא ארצות הברית בקטר ובעיראק.
חיל האוויר הקטרי הודיע כי יירט את האיום האווירי בשטחו.
בעקבות ההתקפה החמיר פיקוד העורף הישראלי את מדיניות ההתגוננות למדרג פעילות הכרחית בלבד.
הוחלט על איסור על פעילויות חינוכיות, התקהלויות ומקומות עבודה, למעט משק חיוני בכל רחבי הארץ.
ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו הודה לטראמפ על התקיפה.
– מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש הצהיר על דאגתו מההסלמה "בעקבות השימוש בכוח של ארצות הברית נגד איראן", אשר לדבריו "מסכן את השלום והביטחון הבין-לאומי".
בעקבות התקיפה מועצת הביטחון של האו"ם התכנסה לדיון חירום ביוזמת החברות הקבועות רוסיה וסין, המקדמות טיוטת החלטה לגינוי ארצות הברית וישראל.
– קנצלר גרמניה פרידריך מרץ קרא לאיראן לפתוח במשא ומתן עם ישראל וארצות הברית.
יו"ר סיעת המפלגה הנוצרית־דמוקרטית הגרמנית, יורגן הארט, הצדיק את ההתקפה וציין שהיא הייתה צפויה וראה בה הישג לא רק לישראל, אלא לעולם החופשי, כולל גרמניה.
לעומת זאת, רולף מוצניך מהמפלגה הסוציאל־דמוקרטית של גרמניה הביע אכזבה והזהיר מפני פגיעה ארוכת טווח בסדר הבין־לאומי.
– ראש הממשלה קיר סטארמר אמר כי "אי אפשר לאפשר לאיראן לפתח נשק גרעיני" וקרא לאיראן לשוב למשא ומתן.
כמו כן הודגש כי בריטניה לא השתתפה במתקפה ולא נעשה שימוש בבסיס דייגו גרסיה.
– צרפת הרחיקה עצמה מהתקיפות וקראה לכל הצדדים להימנע מהסלמה.
שר החוץ הצרפתי הבהיר שצרפת לא השתתפה בתכנון או בביצוע התקיפות ומדגישה שהפתרון לסכסוך צריך להיות באמצעות משא ומתן.
נשיא צרפת מקרון ערך שיחות עם מנהיגים במדינות ערב ובאירופה.
– משרד החוץ הסיני גינה בחומרה את התקיפות כ"הפרה חמורה של אמנת האו"ם והחוק הבין-לאומי".
– משרד החוץ הרוסי גינה בחריפות את התקיפות האמריקניות על מתקני הגרעין באיראן, וכינה אותן הפרה של החוק הבין-לאומי שמסכנת את היציבות האזורית.
סגן יו"ר המועצה לביטחון לאומי ברוסיה, דמיטרי מדבדב, טען שהתקיפות לא פגעו משמעותית בתשתיות הגרעין, כי העשרת האורניום וייצור נשק גרעיני יימשכו וכתב גם כי מדינות מסוימות מוכנות לספק לאיראן ראשי קרב גרעיניים שברשותן.
– משרד החוץ הסעודי מסר בהודעה רשמית כי "זוהי מלחמה שאין לנו בה לא גמל ולא נאקה, ואנחנו שומרים על מרחק של נייטרליות אסטרטגית במלחמה האמריקנית־איראנית הזו.
אנחנו מייחלים לשלום האזרחים ולשמירה על הסביבה במזרח התיכון".
– ממשלת עיראק גינתה את התקיפה, וכינתה אותה "איום חמור על הביטחון והשלום במזרח התיכון" וכן קראה לפתיחת ערוצים דיפלומטיים מיידיים.
– נשיא לבנון, ג'וזף עאון קרא "לאיפוק ולפתיחה במשא ומתן בונה ורציני שישיב את היציבות למדינות האזור", וגם ראש ממשלת לבנון, נוואף סלאם, אמר כי "גוברת החשיבות של דבקותנו האיתנה באינטרס הלאומי, שמחייבת הימנעות ממעורבות לבנון בכל דרך או גרירתה לעימות האזורי המתחולל".
– משרד החוץ הקטרי קרא לעצירת מיידית של הפעולות הצבאיות ולחזרה לדיאלוג מדיני, תוך אזהרה כי "המתיחות החמורה באזור תוביל להשלכות הרסניות בזירה האזורית והבין־לאומית".
המתקפה בצפון מזרח סוריה היא מערכה צבאית בין הממשלה הזמנית הסורית במתקפה לבין הכוחות הסוריים הדמוקרטיים ה-SDF בהנהגת הכורדים בכורדיסטן הסורית.
ב-13 בינואר 2026, פתחה הממשלה הזמנית הסורית במתקפה נגד ה-SDF בהנהגת הכורדים בכורדיסטן הסורית.
המתקפה התמקדה בתחילה במזרח מחוז חלב, סביב העיירות דיר חאפר ומסכנה, והתרחבה ב-17 בינואר למחוזות א-רקה, דיר א-זור ואל-חסכה.
המפקד העליון של ה-SDF, מזלום עבדי, הכיר בהסכם מאוחר יותר באותו יום, ואמר כי יבקר בדמשק כדי לדון בעסקה.
ההיתקלויות נמשכו למחרת, כאשר שני הצדדים האשימו זה את זה בהפרת הפסקת האש.
כלי תקשורת דיווחו כי הפגישה בין עבדי לא-שרע התנהלה בצורה גרועה, ללא השגת הסכמה.
ב-20 בינואר, ממשלת סוריה הכריזה על הפסקת אש, שתחל בשעה 20:00 לפי השעון המקומי.
כחלק מהסכם הפסקת האש, הצבא הסורי לא ייכנס למרכזי הערים אל-חסכה, קמישלי ולכפרים הכורדיים, ול-SDF יינתנו ארבעה ימים להשתלב בממשלת סוריה.
ב-4 בינואר, משלחת SDF בראשות המפקד העליון מזלום עבדי נפגשה עם גורמים סורים בדמשק כדי לדון בשילוב ה-SDF במבני הממשלה בהתאם להסכם מרץ 2025. בריגדיר גנרל קווין ג'.
למברט, מפקד כוח משימה משותף משולב - מבצע נחישות טבועה (CJTF-OIR), לקח חלק בדיונים על פי כלי התקשורת של ה-SDF; לא היה ברור אם נשיא סוריה אחמד א-שרע היה מעורב אישית.
שני הצדדים הודיעו כי יתקיימו שיחות נוספות.
אופן השילוב המוסכם נותר שנוי במחלוקת, כאשר דמשק דרשה קליטה פרטנית של לוחמי SDF ליחידות קיימות של הצבא הסורי.
הממשלה לא פרסמה שום הצהרה רשמית על הפגישה, ואילו הטלוויזיה הממלכתית הסורית טענה כי הפגישה לא הניבה "תוצאות מוחשיות" בנוגע ליישום ההסכם הקיים.
ב-6 בינואר פתחה הממשלה הזמנית הסורית במתקפה לכיבוש שכונת שייח' מקסוד בחלב, המאוכלסת בכורדים.
לאחר ימי לחימה הגיעו הצבא הסורי וה-SDF להסכם הפסקת אש ב-10 בינואר, שבמסגרתו נסוגו ה-SDF מהשכונה לצפון-מזרח סוריה.
ב-16 בינואר, לפני שהחלו המבצעים הגדולים יותר, הוציא נשיא סוריה אחמד א-שרע צו בניסיון להפיג את המתיחות עם ה-SDF, המכריז על הכורדים כ"חלק בסיסי מהעם הסורי", וכן מכריז על השפה הכורדית כשפה לאומית, ומעניק זכויות נוספות למיעוט הכורדי.
ב-13 בינואר, הצבא הסורי הכריז על מסכנה ודיר חאפר כ"שטחים צבאיים סגורים", והאשים את ה-SDF בהתארגנות מחדש באזור ובשימוש בכטב"מים מתוצרת איראן לביצוע התקפות נגד אזרחים בחלב.
ה-SDF הרסו על פי הדיווחים שלושה גשרים המקשרים בין אזורים בשליטת SDF לבין שטחים בשליטת הממשלה מזרחית לחלב.
הצבא הסורי טען כי סיכל ניסיון של ה-SDF למקש ולפוצץ גשר המחבר בין הכפרים רסם אל-אימאם ורסם אל-כרום, ליד דיר חאפר.
ב-14 בינואר, רשות המבצעים של הצבא הסורי הודיעה על פתיחת מסדרון הומניטרי, החוצה את דיר חאפר לכיוון חמימה, שבשליטת כוחות הממשלה הסורית, והוסיפה כי היתקלויות אירעו ליד סכר תשרין, ה-SDF הדפו תקיפה בעיר זוביידה.
ב-15 בינואר, ה-SDF סגרו את מעברי הגבול בא-טבקה, א-רקה ודיר א-זור עם ממשלת סוריה, "עד להודעה חדשה".
ב-16 בינואר, המפקד העליון של ה-SDF, מזלום עבדי, אמר בטוויטר כי ה-SDF ייסוגו מדיר חאפר ב-17 בינואר, וכי צעד זה בא "על בסיס קריאות ממדינות ידידותיות ומתווכים, והפגנת רצוננו הטוב בהשלמת תהליך המיזוג ומחויבות ליישום תנאי הסכם ה-10 במרץ." באותו יום דווח כי שישה חברי SDF ערקו לכוחות הממשלה הסורית.
ה-SDF הדפו תקיפה בסכר תשרין וטענו להשמדת 10 טנקים, ה-SOHR אישר מאוחר יותר שניים.
ה-SDF הדפו תקיפות רבות ליד האזור הכפרי של סרין.
ב-17 בינואר, בעקבות תיווך מצד ארצות הברית, ה-SDF נסוגו מדיר חאפר ומסכנה, והצבא הסורי נכנס אליהן מספר שעות לאחר מכן, כשהתושבים המקומיים מקבלים את פני הצבא הסורי.
ה-SDF דיווחו על היתקלויות בדבסי עפנאן, בעקבות "בגידה" מצד כוחות הממשלה הסורית והפרה של ההסכם.
מנהיגי שבטים ערבים בשטח שבשליטת ה-SDF במחוז דיר א-זור אמרו לרויטרס כי הם מוכנים לאחוז בנשק נגד הכוח הכורדי אם צבא סוריה יוציא פקודות לעשות כן.
ה-SDF האשימו את הצבא הסורי בהפרת הסכם הנסיגה על ידי תקיפת כוחותיהם במהלך הנסיגה.
שני חיילי צבא סוריה נהרגו על ידי ה-SDF בהיתקלויות שנוצרו בעקבות זאת.
בתגובה, הממשלה הסורית הכריזה על השטח שממערב לפרת, שהיה תחת שליטת SDF, כ'שטח צבאי סגור', כולל אזורי דרום מחוז א-רקה והעיר טבקה.
לאחר החרפת המתיחות, הצבא הסורי החל לתקוף אזורים בקנטון טבקה, כורדיסטן הסורית.
ב-18 בינואר, כוחות הממשלה הסורית כבשו את א-טבקה, סכר טבקה ואת בסיס האוויר טבקה.
בנוסף, הצבא הסורי כבש את כל האזור הכפרי המזרחי של דיר א-זור, יחד עם כל העיירות והכפרים שבו, וכן את שדות הנפט והגז הממוקמים באזור, כולל שדה עומר, הגדול במדינה, ושדה הגז קונוקו.
סוכנות הידיעות הערבית הסורית (SANA) דיווחה כי ה-SDF פוצצו גשר המחבר את א-רקה לעמדות מדרום לה, וגם ניתקו את אספקת המים.
בסביבות הצהריים, כוחות שבטיים השתלטו על א-רקה לאחר היתקלויות קשות, והצבא הסורי נכנס לעיר לאחר מספר שעות.
עיתונאי של Associated Press באזור סיפר כי תושבים מקומיים קיבלו את פני השיירות הצבאיות הגדולות של הממשלה הזמנית הסורית שנכנסו לא-רקה, לאחר נסיגת כוחות SDF מהעיר.
כוחות צבא סוריים השתלטו גם על שדות הנפט בא-רקה, ועל שדה הגז קונוקו ושדה הנפט עומר במזרח דיר א-זור, לאחר שכוחות שבטיים ערביים המזוהים עם ממשלת סוריה התקדמו באזורים לאורך גבול סוריה-עיראק.
זאת לאחר שלוחמי שבטים ערבים פתחו במתקפה בגדה המזרחית של הפרת וכבשו את העיירות א-שחיל ואל-בוסירה.
ה-SDF הדפו תקיפה של כוחות הממשלה הסורית בכפר סיידא, באזור הכפרי של עין עיסא, בעוד לוחמי שבטים מקומיים כבשו על פי הדיווחים את א-שדאדי ומרקדה במחוז אל-חסכה.
בנוסף, כוחות שבטיים כבשו 13 כפרים מדרום לעיר אל-חסכה.
ב-20 בינואר, כוח משימה משותף משולב - מבצע נחישות טבועה החל לתקוף חמושים שבטיים המזוהים עם הממשלה בתקיפות אוויריות סביב מחנה הפליטים אל-האול.
ה-SDF הצליחו להדוף מספר תקיפות על מחנה אל-הול ואבטחו את ההיקף הדרומי שלו, אך מאוחר יותר נסוגו מהאזור, בטענה ל"אדישות בינלאומית" כלפי סוגיית אסירי דאעש.
הצבא הסורי נפרס על פי הדיווחים בעמדות שלוחמי שבט שמרי, שהיו בעבר פרו-SDF, תפסו בצפון-מזרח מחוז אל-חסכה, כמו מעבר הגבול אל-יערובייה עם עיראק ותל חמיס, לאחר שערקו למשרד ההגנה הסורי.
כלי תקשורת סוריים ועיראקיים דיווחו כי הלוחמים השבטיים הם חברים בכוחות א-סנאדיד.
כוחות סוריים כבשו גם את גשר קרה קוזאק ואת סרין, ליד כובאני.
ב-17 בינואר נערכה פגישה בארביל שבכורדיסטן העיראקית בין השליח המיוחד של ארצות הברית לסוריה טום ברק לבין נציגים כורדים, שכללו את המפקד העליון של ה-SDF מזלום עבדי, ראש מחלקת יחסי החוץ של המנהל האוטונומי של צפון ומזרח סוריה, אלהאם אחמד, נשיא המועצה הלאומית הכורדית מוחמד איסמעיל ומסעוד בארזאני.
על פי דובר משרד החוץ הסורי, מטרת הפגישה הייתה לתקשר את ההסכם החדש שהושג בין ארצות הברית לבין ממשלת סוריה.
במהלך הפגישה, כלי התקשורת אל-מוניטור ומידל איסט איי דיווחו כי עבדי האשים את ברק באי-כיבוד ההבטחות שלפיהן יותר לכורדים לנהל אזורים בעלי רוב כורדי, וכי ה-SDF ישולבו כמערך בסדר גודל של חטיבה לפחות ויוצבו בצפון-מזרח המדינה.
ברק בתורו מתח ביקורת על עבדי על עיכוב יישום הסכם האינטגרציה שנחתם במרץ 2025, והאשים אותו בניסיון לערב את ישראל בסכסוך.
ברק נסע לאחר מכן לדמשק ומוקדם ב-18 בינואר סיכם הסכם עם נשיא סוריה אחמד א-שרע, שקבע הפסקת אש, שילוב של ה-SDF בצבא סוריה, וביסוס שליטת ממשלת סוריה בשלושת המחוזות המנוהלים על ידי ה-SDF מאז מלחמת האזרחים בסוריה.
ב-18 בינואר, צבא ארצות הברית פרסם קריאה פומבית לכוחות הסוריים להפסיק להתקדם, אך זו לא נענתה.
מאוחר יותר באותו יום, א-שרע פרסם את ההסכם בן 14 הנקודות, שנראה כי נחתם בנפרד על ידי עבדי ועל ידו, בהצהרה לתקשורת משלו, כשהוא מכריז על כניסת צבא סוריה לשלושת המחוזות.
צבא סוריה הכריז אז על הפסקת אש כלל-ארצית.
עבדי הכיר לאחר מכן בעסקה ואישר את נסיגת ה-SDF ממחוזות א-רקה ודיר א-זור.
א-שרע ועבדי אישרו את כוונתם להיפגש ב-19 בינואר בדמשק כדי לדון בפרטים נוספים; א-שרע הצהיר כי ביקורו של עבדי התעכב בשל מזג האוויר.
תנאי הסכם הפסקת האש העניקו לממשלה הזמנית הסורית שליטה צבאית ומנהלית מיידית במחוז דיר א-זור ובמחוז א-רקה.
בנוסף, כל המוסדות האזרחיים במחוז אל-חסכה היו אמורים להשתלב במבני המדינה הסורית.
ברחבי צפון-מזרח סוריה, דמשק הייתה אמורה לקבל לידיה את השליטה בכל שדות הנפט והגז, מעברי הגבול הבין-לאומיים, ומחנות השבויים לחברי המדינה האסלאמית שהוקמו על ידי ה-SDF.
ההסכם קבע גם כי ה-SDF ישולבו בצבא סוריה על בסיס פרטני, וחייב את ה-SDF לגרש משטח סוריה חברים שאינם סורים המזוהים עם מפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK) (נקודה שהתקבלה בברכה על ידי טורקיה) ולספק רשימות של קציני בעת' הנוכחים באזור.
הוראות אחרות צפו חזרה "מכובדת" של פליטים למחוז עפרין ולשכונת שייח' מקסוד בחלב, פירוז של כובאני מנשק, ואיסור על גיוס גורמי בעת' להנהגת ה-SDF.
ב-18 בינואר, ה-SDF נסוגו מזרחה לנהר פרת, כשהם משאירים מאחור גם את שדה הנפט אל-עומר בגדתו המזרחית.
הצבא הסורי תפס לאחר מכן את האזורים שפונו.
הפגישה של עבדי לאחר הפסקת האש עם א-שרע בדמשק ב-19 בינואר לא הניבה תוצאות, כאשר אל-מוניטור דיווח כי א-שרע הציב דרישות חדשות, כולל מסירת מחוז אל-חסכה.
כלי התקשורת דיווח גם כי גורמים כורדים-סורים סבורים שטורקיה לחצה על א-שרע להציב דרישות נוספות מעבר לאלו שפורטו בהסכם שנחתם ב-18 בינואר.
זמן לא רב לאחר הפגישה, נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ קיים שיחת טלפון עם א-שרע, דרש להפסיק את הלחימה, וככל הנראה השיג התחייבות מא-שרע שלא להיכנס לאל-חסכה, שחייליו התקדמו לעברה.
מעשי האיבה נמשכו לאורך כל היום.
בשעות המוקדמות, הצבא הסורי נכנס לא-שדאדי במחוז אל-חסכה.
היתקלויות פרצו בין ה-SDF לכוחות הממשלה הזמנית הסורית (STG) ליד בית הכלא בעיר, שבו הוחזקו אלפי שבויי מלחמה של המדינה האסלאמית.
לחימה התרחשה גם על כלא אל-אקטן בעיר א-רקה ועל פי ה-SDF, גם בעין עיסא במחוז א-רקה.
העיר א-שדאדי יחד עם בית הכלא שלה נכבשה על ידי הצבא הסורי.
ה-SDF האשימו את טורקיה בביצוע מתקפת כטב"מים על אל-חסכה בסוף ה-19 בינואר.
ה-SDF טענו כי 1,500 לוחמי דאעש נמלטו מכלא א-שדאדי.
גורם אמריקאי רשמי אמר כי 200 לוחמי דאעש בדרג נמוך נמלטו מכלא א-שדאדי לאחר שה-SDF עזבו את המתקן, והוסיף כי רבים מהנמלטים נתפסו מחדש על ידי צבא סוריה.
ב-20 בינואר, הכריזה ממשלת סוריה על הסכם הפסקת אש חדש, שבמסגרתו צבא סוריה לא ייכנס לערים אל-חסכה וקמישלי או לכפרים כורדיים במחוז אל-חסכה.
כחלק מהפסקת האש, ל-SDF יינתנו ארבעה ימים להשתלב בממשלת סוריה.
מזלום עבדי הודיע כי ה-SDF נסוגו לאזורים בעלי רוב כורדי בכובאני ובמחוז אל-חסכה, והצהיר כי ההגנה על אזורים אלה תהווה "קו אדום" במשא ומתן המתמשך עם הממשלה.
באומרם כי לא יבצעו פעולות צבאיות אלא אם כוחות הממשלה יתקפו אותם תחילה, ה-SDF הצהירו כי הם מוכנים ליישם את הסכם ה-18 בינואר.
עם זאת, ה-SDF טענו כי כוחות המזוהים עם הממשלה הפגיזו את עמדותיהם זמן קצר לאחר כניסת הפסקת האש לתוקף.
ה-SDF העבירו את השליטה בקמישלי ובאל-חסכה לידי שבט שמרי, שבט ערבי בעל יחסים טובים עם ה-SDF.
ה-SDF והממשלה הזמנית הסורית (SIG) גיבשו לוח זמנים ליישום ההסכם.
הפרת זכויות אדם ופשעי מלחמה
בית הדין העממי הקבוע הצהיר כי ממשלת סוריה ביצעה פשעי מלחמה נגד אזרחים.
ה-SDF פרסמו סרטון ב-19 בינואר שנראה כמציג ארבע גופות מושחתות של חבריהם עם גרונות משוספים.
ממשלת סוריה טענה להוצאה להורג של אסירים בטבקה על ידי ה-SDF הנסוגים וקראה לקהילה הבין-לאומית להצטרף לגינוי.
סוכנות SANA דיווחה גם כי צלפי SDF הרגו ופצעו מספר אזרחים בא-רקה.
תקשורת סורית ואנליסט עצמאי דיווחו כי לוחמי SDF הרגו או פצעו למעלה מ-100 אנשים בקהילות שבטיות במחוז אל-חסכה.
סוריה: הנשיא אחמד א-שרע הוציא צו המעגן את ההכרה בזהות הכורדית ובחג הנורוז כחג לאומי.
הכוחות הסוריים הדמוקרטיים: המפקד העליון מזלום עבדי הסביר בהצהרה טלוויזיונית כי הוא הסכים להסיג את כוחותיו ממחוזות א-רקה ודיר א-זור על מנת למנוע מלחמת אזרחים, ונשבע להגן על הישגי ה-SDF "עד הסוף".
המפלגה הדמוקרטית המאוחדת בסוריה: חברת הנהגת המפלגה פאוזה אל-יוסף פרסמה קריאה לגיוס כללי של "כוחות כורדיסטניים" בשל איום לכאורה ברצח עם נגד הכורדים ברוג'בה.
דרוזים בסוריה: עשרות מפגינים התאספו בכיכר אל-כרמה כדי להפגין תמיכה ב-SDF ובחכמת אל-היג'רי.
: השליח המיוחד של ארצות הברית לסוריה טום ברק, שסייע בתיווך ההסכם, הצהיר על ציפייתו ל"שילוב חלק של השותף ההיסטורי שלנו במאבק נגד דאעש עם החברה החדשה ביותר בקואליציה הגלובלית".
: הנשיא רג'פ טאיפ ארדואן הבטיח המשך תמיכה בדמשק ברדיפת מה שתיאר כ"חיסול מוחלט של הטרור משטח סוריה".
משרד החוץ הטורקי הביע תקווה שההסכם "יתרום לביטחון ולשלום של...
האזור כולו, ובפרט של שכנותיה של סוריה".
: הנשיא עמנואל מקרון הביע דאגה ממתקפת ממשלת סוריה נגד ה-SDF ותמיכה באחדותה הטריטוריאלית של סוריה.
הוא קרא להפוך את הפסקת האש לקבועה ולשלב את ה-SDF במבני המדינה הסורית בהתאם להסכם מרץ 2025.
מפלגת השוויון והדמוקרטיה של העמים : טונג'ר בקירהאן, מנהיג משותף של מפלגת DEM הפרו-כורדית, אמר כי הסכם האינטגרציה מסיר כל תירוץ לממשלת טורקיה שלא לעסוק בתהליך השלום המתמשך בין ה-PKK לטורקיה והזהיר את הממשלה שלא להתייחס לכך כהחלשה של הכוחות הכורדיים בסוריה.
המתקפה על פרל הארבור הייתה מתקפת פתע של האימפריה היפנית על הבסיס האמריקאי בפרל הארבור שבהוואי, בבוקר יום ראשון 7 בדצמבר 1941 במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתקופת המלחמה שימש נמל פרל הארבור כבסיס המרכזי של חיל הים של ארצות הברית באוקיינוס השקט.
את המתקפה ביצעו מטוסים של הצי הקיסרי היפני, שהמריאו מנושאות מטוסים.
בשעה 7:55 בבוקר הוביל מיטסואו פושידה , הטייס היפני את המתקפה.
ההתקפה על פרל הארבור נצרבה בתודעה האמריקאית כאירוע של קלון לאומי, והיא נחשבת לכישלון המודיעיני הגדול ביותר בתולדות ארצות הברית, עד פיגועי 11 בספטמבר.
כמה שעות אחרי המתקפה הכריזה יפן מלחמה על ארצות הברית למחרת נשא נשיא ארצות הברית רוזוולט את נאום הקלון, וארצות הברית הכריזה מלחמה על יפן שהסתיימה בכניעת האימפריה היפנית.
בתקיפת פתע זו איבדה ארצות הברית 12 ספינות מלחמה, 188 מטוסים ו־2,459 חיילים ואזרחים, אולם נושאות המטוסים וצי הצוללות לא נפגעו כיוון שלא עגנו בבסיס באותה עת.
רקע: מדיניות ההתפשטות של יפן
אחת הסיבות שהביאו את יפן לצאת למתקפת פתע בעלת משמעות מרחיקת לכת מבחינה צבאית ומדינית נגד ארצות הברית בפרל הארבור, ניתן למצוא עוד בשלהי המאה ה־19, לאחר תקופת הרסטורציה של מייג'י, שהביאה לפתיחת שערי יפן לעולם, וגרמה בה לתהליך תיעוש מהיר, בדרך להפיכתה למעצמה אזורית ועולמית.
תהליך זה לווה בהתפתחות של מגמות לאומניות קיצוניות ומיליטריסטיות במדינה, שהטיפו להתפשטות יפנית לצורך השוואת כוחה עם מעצמות המערב, וכדי להבטיח את האינטרסים שלה בסין ובדרום-מזרח אסיה.
לאחר הרסטורציה של מייג'י עברה יפן תקופה של צמיחה כלכלית מהירה ושל התפשטות צבאית, כדי להשיג שוויון כוחות מול ארצות הברית והמעצמות האירופיות.
לשם כך שאפה יפן להשתלט על שטחים, אוכלוסיות ומשאבים טבעיים שהיו נחוצים לה, בשל מחסור במשאבים כאלה באיי יפן.
הצבא מילא באותן שנים תפקיד מפתח בפוליטיקה היפנית.
רציחות, ניסיונות הפיכה ולחצים פנימיים הפכו לטקטיקה של גורמים קיצוניים בצבא ובחברה היפנית.
שני גנרלים, טוג'ו וקויסו, אף הפכו לראשי ממשלה.
יפן הפכה במהירות למדינה מיליטריסטית, שבנתה צי חזק ומודרני, השלישי בגודלו בעולם באותה עת.
סימנים ראשונים לאימפריאליזם היפני נראו כבר עם סיום מלחמתה בסין, ב־1895, שהביאה לסיפוח האי פורמוזה (טאיוואן) לאימפריה היפנית.
יפן אותתה כבר אז על שאיפותיה הטריטוריאליות בסין עצמה, שאיפות שאז עדיין לא נחשבו למעשיות.
אולם לאחר מלחמת רוסיה–יפן, ב־1905, היא זכתה לדריסת רגל בסין: במנצ'וריה, באזור קוואנטונג, השתלטה על מסילת הברזל של מנצ'וריה, והעלתה תביעות לבעלות על דרום האי סחלין, שטח שכבשה במלחמת רוסיה–יפן, וקיבלה בהסכם פורטסמות' בשנת 1906.
ב־1910 סיפחה יפן את קוריאה, תוך שהיא מתעלמת מהבטחה שנתנה ב־1904 להעניק לקוריאה עצמאות ולהבטיח את שלמותה הטריטוריאלית.
באמצע מלחמת העולם הראשונה, ב־1915, ניצלה יפן את המצב כדי להציב בפני סין רשימה של 21 תביעות, שלימדו למעשה על כוונותיה האמיתיות להשתלט על סין.
ב־1918 שלחה יפן כוח של כ־7,000 חיילים לסיביר, כדי לסייע לצבא הלבן במלחמת האזרחים ברוסיה נגד הצבא האדום, וניסתה בתוך כך לספח אליה את סיביר, ניסיון שנכשל.
היפנים נסוגו מסיביר ב־1922 ומצפון סחלין ב־1925.
בשנים 1921–1922 השתתפה יפן בוועידה הימית בוושינגטון, והייתה שותפה להסכמים שהושגו שם.
אחד מהם היה ברית של תשע מדינות שנועדה לאפשר לסין לכונן משטר יציב.
יפן התחייבה לעיקרון של מדיניות אי־התערבות בסין ולכיבוד ריבונותה ועצמאותה של סין.
לאחר הקמת ממשלת טנאקה ביפן, בשנת 1927, היא אף נקטה במדיניות חיובית כלפי המאמצים לכונן בסין משטר עצמאי יציב.
אולם מדיניות זאת קרסה ב־1931 עם פלישת יפן למנצ'וריה והקמת ממשלת הבובות מנצ'וקוו, מהלך שהיה הפרה בוטה של ההבטחות שיפן עצמה נתנה.
יפן אומנם הודיעה כי אין לה תביעות טריטוריאליות נוספות בסין אולם הצהרה זו לא עמדה במבחן המציאות, שכן זמן קצר לאחר מכן התקדמו הכוחות היפנים בתוך סין דרומה ומערבה, והשתלטו על שטחים נרחבים.
יפן המשיכה כל העת במדיניות דו־משמעית.
ב־21 בפברואר 1934 העביר שר החוץ היפני לעמיתו האמריקני הודעה שבה אמר כי אין שום בעיה שאינה ניתנת לפתרון באמצעים ידידותיים ביחסים שבין שתי המדינות.
עם זאת, ב־17 באפריל אותה שנה הבהירה יפן את עמדתה כי ממשלת סין חייבת למלא אחר שורה של תכתיבים שהציבה לה, ובמקביל הודיעה על כוונתה לפרוש בסוף 1936 מאמנה בין-לאומית שנחתמה ב־1922 בוושינגטון, ושהטילה מגבלות על נוכחותה הימית באזור.
בשנת 1937 הגו היפנים את "תוכנית מארוזאן" שהייתה תוכנית האב שלהם לכיבוש האוקיינוס השקט.
במסגרת התוכנית הם סימנו את ארצות הברית כמכשול העיקרי לביצועה.
בכך נזרע הזרע להתקפה על פרל הארבור.
באותו שלב החלה יפן להכין את צבאה לאפשרות של פלישה לסין.
היא גם ניהלה שיחות עם גרמניה הנאצית שהסתיימו בהקמת הברית נגד הקומינטרן ב־25 בנובמבר 1936, שאליה הצטרפה גם איטליה ב־1937, דבר שסימל את הקמתה של ברית מדינות הציר ואת הפלישה היפנית לסין ביולי 1937 ופרוץ מלחמת סין–יפן השנייה.
הפלישה היפנית לסין התאפיינה בביצוע נרחב של פשעי מלחמה בידי היפנים, שהגיעו לשיאם בטבח ננקינג ב־13 בדצמבר 1937. למרות זאת הצהיר ראש ממשלת יפן, הנסיך קונויי (Konoye), כי הפלישה היפנית לסין נועדה להבטיח את השלום באזור.
שר החוץ היפני אף אמר: "יפן אינה רואה בעם הסיני אויב".
במהלך שנת 1941 התגברה המתיחות הארוכה בין יפן הקיסרית וארצות הברית.
ביולי 1941, בתגובה להמשך מגמות הכיבוש היפני בסין ובהודו-סין, הטילו ארצות הברית ובריטניה שורת סנקציות כלכליות על יפן, בהן אמברגו על ייצוא נפט, סגירת תעלת פנמה לספינות יפניות, והקפאת נכסים יפניים.
צעדיה של ארצות הברית רק חיזקו את עמדתה של יפן כי היא חייבת להשתלט על המושבות העשירות בחומרי גלם על מנת להשתחרר מהתלות במערב, וכי יש להילחם בארצות הברית, שהיא המכשול העיקרי להקמת האימפריה היפנית.
את הרעיון לתקוף את הצי האמריקני בפרל הארבור הגה האדמירל איסורוקו יממוטו, מפקד הצי הקיסרי היפני.
יממוטו היה גם המוח המתכנן של המתקפה והוא החל את ההכנות אליה מאז 1940, ובמשך הזמן האשים קצינים אחרים בצבא היפני בהססנות בהתייחסו לאיטיות תכנוניהם.
הדבר ששכנע את יממוטו שתקיפה מהים ומהאוויר באמצעות נושאת מטוסים היא אפשרית, היה התקפה בריטית על נמל טאראנטו באיטליה באמצעות מטוסי טורפדו ב־11 בנובמבר עד 12 בנובמבר 1940. הנזקים היו חמורים: חמש ספינות ניזוקו ולפחות שתיים מהן טבעו.
הנספח הצבאי היפני בשגרירות יפן באיטליה ביקר בנמל שהותקף ורשם רשימות.
יממוטו, שהשתלם תקופה מסוימת בארצות הברית, הגיע למסקנה כי כדי להשלים את השתלטותה על סין ועל דרום-מזרח אסיה, צריכה יפן תקופה של שנה לפחות, שבה הצי האמריקני החזק באוקיינוס השקט יהיה מנוטרל.
המתקפה המתוכננת על פרל הארבור הייתה בעיניו מתקפת מנע שנועדה לצורך זה.
לקראת אפריל 1941 קיבלה התוכנית את שם הקוד "מבצע Z".
בקיץ 1941 התאמנו טייסי מפציצי הטורפדו היפנים באי קיושו.
קפטן גנדה בחר בעיר קגושימה כאזור אימונים, משום שהגאוגרפיה, הטופוגרפיה והתשתית שלה סיפקו לטייסיו את אותם אתגרים שציפו להם בפרל הארבור.
האימונים כללו טיסה בגובה של 1,500 מטרים מאחורי צלע הר וצלילה לעבר המבנים והבתים בעיר, עד גובה של 7 מטרים בלבד, לצורך הטלת הטורפדו במים, במרחק של כ־270 מטרים מהמטרה.
אחת הבעיות הייתה שלפי המודיעין היפני טורפדו תקני עלול לצלול במקום לשייט סמוך לפני המים ולפגוע בספינות.
הפתרון שהושג היה חיבור מצופים עשויים מעץ לזנב הטורפדו, רעיון שהתברר כמוצלח.
תוכניות לתקיפה בתמיכת מקדמות צבאיות נוספות החלה בינואר 1941 וההכנות למשימה היו בעיצומן באמצע השנה, כאשר נקבע כי התוכנית היא כדאית לאחר כמה קרבות של הצי הקיסרי.
התקיפה הסתמכה על טורפדו, אך כלי הנשק של אז דרשו מים עמוקים כאשר נשלחו מהאוויר.
במהלך קיץ 1941 פיתחה יפן וייצרה טורפדו שהיו מסוגלים לפעול במים הרדודים של פרל הארבור.
המאמץ הוביל לפיתוחו של טורפדו מסוג 95, שאכן גרם לרוב הנזק לספינות האמריקניות.
ב־26 בנובמבר עזב תחת דממת אלחוט צי של שש נושאות מטוסים יפניות בפיקוד סגן האדמירל צ'ואיצ'י נגומו את מפרץ היטוקאפו שבאי איטורופ, כשפניו לפרל הארבור.
אותו חלק מהצי שיצא מבסיס האשיראג'ימא באי איטורופ הפליג מצפון, מחוץ לנתיבי ספינות הסוחר, כדי לא להתגלות.
ב־1 בדצמבר 1941, באמצע הדרך, נואשו מקבלי ההחלטות ביפן מהאפשרות להסרת האמברגו על אספקת נפט ליפן, שברו את השתיקה האלחוטית ושדרו למפקד צ'ואיצ'י נאגומו: "טפס על הר ניתאקה".
משמעות המסר, שנמסר על ידי מפעיל הרדיו בספינה למפקדו, הייתה לבצע את התקיפה כמתוכנן.
שלב זה כבר היה "נקודת אל חזור" מבחינת היפנים שחששו מלהתגלות.
נושאות המטוסים היפניות שהשתתפו בתקיפה היו אקאגי, היריו, קאגה, שוקאקו, סוריו וזואיקאקו.
את כוח המשימה ליוו שתי אוניות קרב מהירות, שתי סיירות כבדות, תשע משחתות וצוללות רבות.
בסך הכול כלל הכוח 441 מטוסי קרב, בהם מטוסי יירוט, מפציצי טורפדו, מפציצי צלילה ומפציצי קרב.
גל התקיפה הראשון יצא בבוקר 7 בדצמבר 1941 בשעה 6:05. 183 מטוסים יצאו במבנה, שנשבר כדי ש־53 מטוסים יוכלו להתפנות לתקיפת שדות התעופה שבאי.
מרגע שהתקרבו הכוחות היפנים ליעדם, פתחו המגינים האמריקאים באש נ"מ לעברם, ובסופו של דבר גם ירו עליהם בתותחי 127 מילימטר מספינות שלא ניזוקו קשה.
היריות הראשונות וההרוגים הראשונים במתקפה על פרל הארבור התרחשו כאשר USS Ward תקפה והטביעה צוללת ננס יפנית.
היפנים תכננו להפעיל חמש צוללות ננסיות בפרל הארבור כדי לפגוע בספינות הצי האמריקאי באמצעות טורפדו, לאחר תחילת ההפצצה האווירית.
אף אחת מהצוללות לא חזרה בשלום, ורק ארבע מתוך חמש הצוללות נמצאו.
המטוסים תקפו בשני גלים, בשעה 7:53 ובשעה 8:55. מטוסי הצי היפני הפציצו את כל בסיסי חיל האוויר של ארצות הברית שעל האי ואת כל ספינות המלחמה האמריקניות שעגנו במקום.
כמעט כל המטוסים שהיו על הקרקע הושמדו, ורק מטוסי קרב בודדים הצליחו להמריא במטרה ליירט את המטוסים התוקפים.
חמש אוניות מערכה, שולת מוקשים אחת ושלוש משחתות טבעו, וחמש אוניות נוספות ניזוקו; 188 מטוסים הושמדו, ו־2,402 חיילים אמריקאיים נהרגו.
אוניית המערכה אריזונה התפוצצה וטבעה ובה יותר מ־1,100 מלחים – כחצי מכלל ההרוגים בתקיפה.
ליפנים אבדו 29 מטוסים במהלך הקרב, ונהרגו 58 טייסים ואנשי צוות.
האדמירל נגומו החליט לוותר על הגל השלישי והעדיף להסיג את כוחותיו, דבר שאחר כך התברר כטעות קשה מבחינת היפנים.
מטרתו של הגל השלישי הייתה לפגוע ביכולת השיקום של הצי, מוסכי הנמל ומפעלים חיוניים על האי.
ביטול תקיפה זו איפשר את שיקום צי האוקיינוס השקט והנמל בזמן קצר בהרבה מאשר צפו היפנים בהערכות המקוריות שלהם.
את הסיבה לביטול מתקפת הגל השלישי סיפק צ'ואיצ'י נאגומו: במתקפת הגל הראשון איבדו היפנים 7 מטוסים, שכולם הופלו באש נגד מטוסים.
במתקפת הגל השני הופלו 22 מטוסים יפניים, וצ'ואיצ'י נאגומו ביטל את ההמשך בטענה שאז כבר היו האמריקנים ערניים ביותר, והוא ביקש לחסוך באבדות.
היסטוריונים טענו מאוחר יותר, שהמחדל היפני היה בכך שלא הפציצו את מכלי הדלק של הנמל, דבר שהיה באפשרותם לעשות.
זה הדבר שאיפשר לאמריקנים להתאושש מהר יחסית מהמתקפה.
המודיעין האמריקני לא הצליח לגלות את התוכנית היפנית.
היפנים הסוו את תוכניתם בצורה מושלמת באמצעות שליחת מסרים מעורפלים שהביכו את האמריקנים, וקיימו "שיחות שלום" באותו הזמן בין השגריר היפני לשר החוץ האמריקני.
שאלוני מודיעין שנשלחו לסוכן כפול גרמני ששירת לטובת בעלות הברית והועברו לידי ראש הבולשת הפדרלית, ג'ון אדגר הובר, לא הגיעו לידיעת הנשיא וגורמי הצבא הרלוונטיים.
האמריקנים לא קלטו שישנו מרגל יפני בהוואי.
רק מספר שעות לאחר התקיפה התגלה המרגל ונלכד.
שמו היה תאקאו יושיקאוא וכינויו "תאדאשי מורימורא", והוא שהה בהוואי מאז 27 במרץ 1941 כסגן הקונסול היפני בהוואי.
באיים היו 160,000 תושבים ממוצא יפני, אך תאקאו התייחס אליהם כאל נאמנים לארצות הברית ולא יצר איתם קשר.
עם הזמן הוא סיפק למפעיליו את מפת נמל פרל הארבור.
אחד מהרגליו היה לבלות במקומות הבילוי של חיילים אמריקנים כדי להבין האם הם מודעים לאפשרות התקיפה.
בערב 6 בדצמבר 1941 דווח תאקאו יושיקאוא למפעיליו שהאמריקנים ישנים וכלל אינם מודעים לתכנון התקיפה.
גם מרגל נאצי מטעם האבווהר הגרמני התגורר בהוואי: שמו היה Bernard Julius Otto Kuehn.
הוא התגורר עם משפחתו בדירה בטווח תצפית מנמל פרל הארבור.
הגרמנים שלחו אותו כסיוע לתאקאו יושיקאוא, אבל יושיקאוא התייחס אליו כאל "בלתי מקצועי", והעדיף לעבוד לבדו.
הגרמני נהג לשדר ליפני אותות מורס ממרפסת ביתו והאמריקנים לא ראו בו כל סכנה עד שנעצר ב־21 בפברואר 1942.
כל אחת מזרועות הצבא האמריקני האמינה שהאחרת עושה את הצעדים הדרושים.
הצי סמך על הצבא, ולהפך, ולא הייתה מערכת בקרה כוללת.
קשה להאשים את אדמירלי האוקיינוס השקט שלא נקטו אמצעים.
ראש הצי באוקיינוס נקט שורה של מהלכים לקדם מתקפה אפשרית, אך ציפה, כמו כולם, שהיא לא תהיה על פרל הארבור אלא בדרום.
האמריקנים קלטו רחשים אלקטרוניים רבים באשר ליציאת ספינות יפניות מנמליהן בראשית דצמבר 1941, אך טעו לחשוב שמטרת כולן היא מלאיה.
למעשה תקפו היפנים את דרום תאילנד ב־6 בדצמבר 1941, ותאילנד נכנעה כעבור חמש שעות לחימה בלבד.
הדבר העניק בסיס ליפן לתקוף את מלאיה בדרך היבשה, בפלישה שהחלה ב־7 בדצמבר 1941. האמריקנים טעו לחשוב שהצי שיצא מיפן הוא בדרך לשם.
אלא ששתי הספינות הבריטיות שטובעו ליד האי תיומאן, טובעו שלושה ימים לאחר המתקפה על פרל הארבור.
יפן נסתה להחדיר 5 "צוללות כיס" שבכל אחת מהן היו 2 אנשי צוות אל נמל פרל הארבור הרדוד.
בגלל מבנה הכניסה הצר מאוד נכשלו 4 מהן לעשות זאת.
ב־7 בדצמבר 1941 בשעה 3:42 בבוקר דיווח מפקד אמריקני מספינתו למפעיליו שהטיל פצצות עומק לעבר צוללת יפנית.
לא ברור אם הדיווח נקלט, ובכל מקרה לא נעשה בו שימוש.
שרידיהן של לפחות 3 מהצוללות היפניות נודעו להיסטוריונים בחיפושים מחוץ לנמל סמוך ל"מדף היבשת" המקיף את האי אואהו.
החמישית מהן הצליחה לחדור לנמל ולהשתתף בתקיפה הימית באמצעות טורפדו.
הפריסקופ שלה זוהה בצילום ישן, כשבלט מעט מעל לפני הים בנמל לפני ששיגרה טורפדו לעבר ספינה אמריקנית.
כמשוער טובעה הצוללת היפנית בידי הכוח האווירי היפני עצמו.
לצבא ארצות הברית נודע דבר הצוללות במקרה ב־8 בדצמבר.
הצוללת הרביעית נתקעה על החוף בגלל תקלה במצפן הג'ירו שלה.
אחד מאנשי צוותה הספיק להתאבד, אך איש הצוות השני, קאזואו סקאמאקי , נפל בשבי והיה השבוי היפני הראשון שנפל בידי אמריקאיים במלחמה.
כל 9 היפנים האחרים מצוותי הצוללות נחשבים להרוגים.
ב־7 בדצמבר 1941 בשעה 7:00 בבוקר החליף חייל חסר ניסיון את קודמו בעמדת המכ"ם.
בשעה 7:02 ראה שפע נקודות מופיעות על הצג.
הוא שאל את מפקדו שענה לו שאלו הם מטוסי טייסת אמריקנית ששבה מאימונים.
מחדל מודיעיני נוסף היה קשור במסרים שקיבל נומורה, השגריר היפני בוושינגטון.
בעת ההיא כבר פיצח המודיעין האמריקני את הצופן הדיפלומטי היפני, אך עדיין לא פיצח את הצופן הצבאי.
מארק ארנולד פורסטר כתב בספרו "עולם במלחמה (ספר)" שבעת שהפכו האמריקנים באותיות ובמספרים שהרכיבו את הצופן היפני, הפכו האמריקנים את נומורה לשוטה הגדול ביותר בכל תולדות הדיפלומטיה.
תכופות קראו את המסרים שנועדו אליו לפני שהוא עצמו קיבלם.
למרות זאת לא הצליחו למנוע את המתקפה.
אל הדבר הזה התייחס הנשיא רוזוולט בנאום הכרזת המלחמה שלו, כשכינה את המתקפה בשם: "בכוונה תחילה ללא התגרות".
את הידיעה על אודות התקיפה קיבל רוזוולט במסדרון הבית הלבן, על ידי רץ שעקף בריצה את 8 גושי הבניינים המפרידים בין בניין מחלקת המדינה לבית הלבן.
בוושינגטון שררה "בהלת מרגלים" בעקבות התקיפה, דבר שגרם לאמריקנים לא למסור את הידיעה בטלפון מחשש לציתות.
למחרת המתקפה היפנית, ב־8 בדצמבר 1941, נשיא ארצות הברית נשא את נאום יום הקלון וקרא להכריז מלחמה על יפן.
לאחר שעה הקונגרס נענה לדבריו והכריז על מלחמה.
גם הולנד ובריטניה הודיעו על הכרזת מלחמה רשמית על יפן, והקונפליקט העולמי של מלחמת העולם השנייה התרחב על פני כל שטחו של האוקיינוס השקט.
ב-18 בדצמבר נחתם חוק כוחות המלחמה.
מתקפת הפתע היפנית על פרל הארבור שיתקה את כוחה של ארצות הברית באזור, חיסלה לזמן מה את יכולתה לשלוט במרחב הימי, ואפשרה ליפנים לשלוט במרחבי האוקיינוס השקט.
מתקפת פרל הארבור שימשה מבוא להתקדמות היפנית.
עד פברואר 1942 כבש הצבא היפני את גואם, וייק, הונג קונג, סיאם, הפיליפינים, מלאיה ובורמה.
שתי ספינות הדגל הבריטיות, אה"מ פרינס אוף ויילס ואה"מ ריפאלס, הוטבעו, אחת מדרום לאי תיומאן והשנייה מצפון לאותו אי מלזי, ב־10 בדצמבר 1941, והיעדרן איפשר את כיבוש סינגפור.
הדבר הטעה גם את האמריקנים באשר למזימות יפן.
עם זאת, הניצחון היפני היה זמני ומוגבל, שכן היפנים לא הצליחו לנצל את התקפתם לגירוש האמריקאים מזירת האוקיינוס השקט.
כישלון זה הביא להתמוטטותם כעבור ארבע שנים.
היפנים לא הצליחו להשיג שליטה מלאה במרחב הימי שלהם.
כניסת ארצות הברית למלחמה גרמה ליפנים למתוח יתר על המידה את גבולות יכולת השליטה על יחידותיהם, ולא אפשרה להם לרכז מאמץ.
המתקפה היפנית על פרל הארבור גם זירזה את הצטרפותה של ארצות הברית למלחמת העולם השנייה בחזיתות באירופה, בצפון אפריקה ובמזרח הרחוק מול יפן לצידן של בעלות הברית.
היפנים זיהו את בסיס פרל הארבור כנכס חיוני של ארצות הברית, אך התעלמו, או לא הכירו, בחשיבותן של נושאות המטוסים כעמוד השדרה של הצי האמריקאי.
כמו כן הם לא העריכו נכונה את התגובה של העם האמריקאי למפלת פרל הארבור, ולא ציפו להתגייסות מסיבית של ארצות הברית למלחמה נגדם.
האדמירל יממוטו, שהכיר היטב את המנטליות האמריקנית מתקופת לימודיו בארצות הברית, הזהיר בעצמו כי התקפה על פרל הארבור, אם לא תסתיים בריסוק מלא של הצי האמריקאי באוקיינוס השקט, תביא לתוצאות הפוכות ו"תעורר את הענק האמריקאי מרבצו".
תחזיותיו של יממוטו התגשמו במלואן.
הציבור האמריקאי, שהיה מפולג לגבי מידת המעורבות של ארצות הברית במלחמה באירופה, התאושש מהר מהלם המתקפה בפרל הארבור והתאחד כולו סביב הקריאה לנקום ביפן, בהיטלר ובפשיזם.
קריאת הקרב של לוחמי ארצות הברית מאז אותו יום הייתה "זכרו את פרל הארבור" (Remember Pearl Harbor), בדומה למוטו של טקסס: "זכרו את האלמו".
אדמירל משנה צ'ואיצ'י נגומו סיכם את התוצאה היפנית באומרו: "ניצחנו ניצחון טקטי גדול בפרל הארבור ובכך הפסדנו את המלחמה".
הדגל האמריקני שהתנוסס מעל למפקדתו של הגנרל דגלאס מקארתור בטוקיו בתפקידו כמושל יפן לאחר כניעתה, היה אותו דגל עצמו שהתנוסס בפרל הארבור ביום התקיפה היפנית.
המתת חסד (בלועזית: אֵיתָנַסְיָה, אֵאוּתָנַסְיָה או אוּתָנַסְיָה, באנגלית: Euthanasia, פירוש: מיתה טובה) היא המתת אדם או בעל חיים מתוך מטרה להיטיב עמו כאשר הוא סובל ממחלה סופנית.
ברפואה קיים ויכוח סוער על השימוש בהמתות חסד כדי לזרז את קיצם של חולים סופניים וכדי לקצר את תקופת סבלם.
הנושא מהווה אחת מנקודות המחלוקת המרכזיות באתיקה הרפואית.
לצד המתת החסד האקטיבית (פעילה) קיים סוג נוסף של המתת חסד שבו נעשה שימוש נרחב ברפואה והוא המתת חסד פסיבית (סבילה) – הימנעות מטיפולים מאריכי חיים במקרה שהטיפולים לא ישנו את מצבו של החולה הסופני, אם הוא סובל או נטול הכרה.
בנוסף יש להבחין בין המתה רצונית, כאשר אדם דורש אותה בעצמו, לבין המתה של חולה המצוי במצב של חוסר הכרה.
במקרה האחרון ההמתה מבוצעת על בסיס אישור קרובי משפחה, אפוטרופוס וכדומה.
טיעונים מוסריים מנוגדים עולים בדיון על המתת החסד.
מצדדיה מדגישים את זכותו של אדם על גופו, את זכותו של אדם שלא לסבול ואת זכותו לבכר מוות על חיים נטולי כבוד.
המתנגדים מטעימים את קדושת החיים ובראש ובראשונה מזהירים מפני סכנת המדרון החלקלק – מתן היתר לקיפוד חיים, אף בנסיבות קיצוניות, עלול להוביל ברבות הזמן להתרת דמם של חולים, גם במקרים שאין לכך כל הצדקה.
במדינת ישראל, אין לאדם את היכולת למות מרצונו על פי חוק.
מדי פעם ישנן הודעות בתקשורת על אנשים שפנו לפתרונות אקטיביים של המתת חסד בארצות אחרות המתירות זאת.
בין הדוגמאות שהתפרסמו בתקשורת נמצאו: איש הרדיו עדי טלמור, שחלה בסרטן ריאות, ובחר לסיים את חייו בעזרת ארגון דיגניטס משווייץ.
מתי מילוא שסבל ממחלת פרקינסון ותועד בתוכנית הטלוויזיה עובדה במסע לסיום חייו בשווייץ.
חתן פרס נובל, פרופ' דניאל כהנמן, פרופ' לפסיכולוגיה ומומחה לכלכלה התנהגותית שחקר את הפגמים והסתירות בקבלת החלטות אנושית, בחר גם הוא לסיים את חייו בתהליך המתת חסד בשווייץ בגיל 90, אם כי מצבו הגופני לא היה סופני .
האפשרות להמתת חסד אקטיבית עבור ישראלים שאינם גם אזרחי מדינות אחרות המתירות זאת בחוק, פתוחה רק בשווייץ.
מספר הישראלים שפונים לפתרון המתת החסד האקטיבית מחוץ לישראל עולה בהדרגה ובין 1998 ל־2023 ומספרם הגיע ל-146. הם השתמשו בשירותי ארגון דיגניטס .
אך אף על פי שארגון דיגניטס השווייצרי הוא ארגון צדקה ללא מטרות רווח, מעבר לתהליך הבירוקרטי המורכב, יש צורך במשאבים כלכליים על מנת לבצע את רצון האדם למות בכבוד.
משאלה אחרונה היא חברה העוסקת בתיווך בין חולים סופניים ישראליים הבוחרים לסיים את חייהם בהמתת חסד אקטיבית בשווייץ, לבין ארגון דיגניטס ומלווה אותם בתהליך מתחילתו ועד סופו.
בשנת 1987 הוקמה בישראל עמותת ליל'ך (לחיות ולמות בכבוד), עמותה ללא מטרת רווח, הפועלת לשמירת כבוד החולה הנוטה למות ושיפור איכות חייו.
עמותת ליל"ך חברה בארגון העולמי של האגודות למען הזכות למות בכבוד.
האגודה מאמינה באוטונומיה של האדם על גופו, ובזכותו למות בכבוד, תוך צמצום מרבי של סבלו.
העמותה פועלת על מנת להכין אנשים במצבים סופניים לקראת סיום החיים.
היא פועלת לשבירת הטאבו מהעיסוק במוות, במטרה להקל על האדם בחייו, להביא רוגע ולהגדיל את העצמאות והביטחון במצב בו איכות חייו וכבודו כאדם עצמאי שאינו תלוי בזולת, נשללים ממנו.
עמותת לילך הייתה מיוזמי החקיקה בנושא המתת החסד ב־2005, בעדכון החוק הקיים, כמו כן העמותה פעילה בהסברה ובמפגשים לכלל האוכלוסייה, לאנשי רפואה ולעורכי דין, וביידוע ועידוד האזרחים למילוי טפסים ע פ החוק שיבטאו את רצונם בסוף חייהם.
משנת 2005 קיים בארץ חוק החולה הנוטה למות, כפי שמתואר בהמשך.
בארגון ליל"ך פועלים להרחבת החוק באופן שיאפשר לתת מענה גם לחולים סופניים חשוכי מרפא שהמערכת הרפואית מתקשה להעריך את תוחלת חייהם הצפויה.
כמו כן מבקש הארגון לקדם את הסדרת החובה למתן טיפול תומך לחולים שאינם מעוניינים בהארכת חיים בלפי חוק זכויות החולה ולאפשר ניתוק ממכונת הנשמה, בכפוף לבקשת החולה.
החוק בארץ מתיר שלא להתחיל מחדש טיפול מחזורי כמו דיאליזה או כימותרפיה, אולם אינו מאפשר להפסיק טיפול רציף שכבר הותחל בו.
עמדת החוק ביחס להמתת חסד
החוק הישראלי עד שנת 2005 ראה אדם אחראי למותו של זולתו אם: במעשהו או במחדלו החיש את מותו של אדם הסובל או ממחלה או מפגיעה שהיו גורמות למותו גם אילולא מעשהו או מחדלו זה.
בתי המשפט בישראל מעולם לא נתנו הרשאה להמתת חסד אקטיבית, אם כי במקרים רבים אפשרו להימנע מטיפול מאריך חיים.
ניתוק ממכונת הנשמה, הימנעות מדיאליזה, הפסקת אספקת מזון ונוזלים – כל אלו פעולות פסיביות שקיבלו הכשר במשפט הישראלי בנסיבות מסוימות.
ישנם מקרים שבהם אי הארכת חיי חולה סופני היא בגדר נורמה שכבר אין מערערים עליה.
כך, למשל, בבתי החולים בישראל אין מנשימים חולים עם סרטן מפושט ואין ממעיטים בתרופות משככות כאבים לחולים סופניים, גם אם ברור שהן עלולות לקצר את ימיהם.
הדיון החקיקתי בנושא המתת החסד החל בהצעת חוק זכויות החולה שהוצגה לכנסת בשנת 1992. בהצעה זו ניתן ביטוי לזכויות החולה הסופני (בסעיף 10), אך סעיף זה נמחק בשל ההתנגדות שעורר חוק זכויות החולה שהתגבש בסוף 1996 ובו נקבעה זכותו של חולה להסכים או לסרב לקבל טיפול רפואי.
ב-6 בדצמבר 2005 אישרה הכנסת את חוק החולה הנוטה למות, המתיר שלא להאריך את חייו של חולה סופני, שנתן הוראה מתאימה בעניין זה.
עם זאת החוק מציין מפורשות בסעיף 19: אין בהוראות חוק זה כדי להתיר עשיית פעולה, אף אם היא טיפול רפואי, המכוונת להמית, או שתוצאתה, קרוב לוודאי, היא גם גרימת מוות, בין שהיא נעשית מתוך חסד וחמלה ובין שלא, ובין לבקשת החולה הנוטה למות או אדם אחר ובין שלא.
החוק מנסה לתת מענה בנושא המתת החסד ברוח התקופה, אבל לא פחות מכך, מנסה למצוא פשרה בין תפיסות העולם השונות בחברה הישראלית ביחס לנושא.
עם זאת, משום שהחוק בישראל אוסר בצורה חד משמעית על המתת חסד אקטיבית של חולים סופניים, לא לכולם הוא נותן מענה הולם.
בערעור בפני בית המשפט העליון על חומרת עונשו של אדם אשר ניסה להמית את אימו המתת חסד ונגזרה עליו שנת מאסר בפועל, קבע בית המשפט:
החוק קובע שאין לתת טיפול רפואי למטופל אלא אם נתן לכך את הסכמתו בעל פה, בהתנהגות או בכתב (סעיף 13 וסעיף 14 לחוק).
על פי החוק, אדם כשיר זכאי לסרב לקבלת טיפול רפואי, גם אם הסירוב עלול להוביל לפגיעה חמורה בבריאותו ואף למותו.
אדם כשיר הוא אדם שנקבע על ידי סמכות רפואית, כי הוא מסוגל להבין את המידע ואת השלכות ההחלטה על מצבו הרפואי.
במקרה של אדם שאינו כשיר לקבל החלטה, זו תינתן ביד אפוטרופוס מטעמו.
על פי החוק הרופא אינו רשאי לכפות טיפול על חולה המסרב לו, פרט למקרים הבאים: אם קיימת סכנה מיידית לחיי המטופל, אם המטופל לא הביע רצון ברור והרופא סבור שיש סכנה מידית לחייו, אם יש מחלוקת עקרונית או מוסרית או אם המטופל מסכן אחרים (למשל במקרה של מחלות מידבקות).
ניתן לפנות לבית המשפט כדי לאשר או לדחות טיפול כפוי.
אף על פי שלרוב החוק התפרש כך שלאדם יש זכות לסרב לטיפול רפואי אשר יאריך את חייו, ועל גורמי הרפואה לכבד את הסירוב, בפועל, פעמים רבות לא כובד רצונם של החולים.
חוק העונשין משנת 1999, קבע שסיוע להתאבדות היא עבירה פלילית שעונשה הוא עשרים שנות מאסר.
התפתחות הרפואה מאפשרת להאריך את חייו של אדם גם במצבים סופניים.
אולם מצב זה יצר קונפליקט בו מתנגש עולם המוסר עם עולם המדע.
אם כי חוק העונשין אסר על המתת חסד אקטיבית, עדיין הייתה עמימות בכל מה שקשור להמתת חסד פאסיבית.
החוק בישראל, הנושא את השם: חוק החולה הנוטה למות (2005) מסדיר את המעמד החוקי של הטיפול הרפואי בחולה הנוטה למות.
החוק הקיים התגבש בעקבות דיוני ועדה שמינה בשנת 2000 שר הבריאות אז, שלמה בניזרי, לצורך בחינת הסוגיה.
בראש הוועדה עמד הרב פרופסור אברהם שטיינברג והיא התבקשה למצוא איזון ראוי בין קדושת חיי האדם לבין איכותם, כשני פנים של כבוד האדם אך גם להתבסס על ערכי מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית ועל עקרונות יסוד בתחום המוסר, האתיקה והדת.
עקרון היסוד של החוק הוא שהשיקולים הבלעדיים בקביעת הטיפול הרפואי בחולה הנוטה למות, הם מצבו הרפואי של החולה, רצונו ומידת סבלו.
עם זאת, נטיית החוק היא לראות בערך קדושת החיים ערך מועדף: כל עוד לא הוכח אחרת מעל ומעבר לכל ספק סביר, אדם רוצה להוסיף לחיות .
על פי החוק, חולה הנוטה למות מוגדר כמי שסובל מבעיה רפואית חשוכת מרפא ותוחלת חייו, גם אם יינתן לו טיפול רפואי, אינה עולה על שישה חודשים.
בנוסף, החוק קובע כי כדי להימנע ממתן טיפול רפואי נזקק הרופא להבעת רצונו המפורשת של החולה, אם הוא יכול לתת את הסכמתו וכן הנחיות מפורשות לדרכי פעולה במקרים בהם לא יכול החולה לתת את הסכמתו בשל מצבו הרפואי.
רק כאשר נקבע על ידי רופא מוסמך כי מצבו הרפואי של המטופל עומד בתנאי הגדרת החוק של חולה הנוטה למות, ניתן לברר אם החולה אינו מעוניין שחייו יוארכו, שאז יש לכבד את רצונו ולהימנע מטיפול רפואי בו.
חוק החולה הנוטה למות מאפשר לכל אדם מעל גיל 17 וכשיר לקבל החלטות, לתת הנחיות רפואיות מקדימות או למנות מיופה כוח למקרה שבו יוגדר כחולה הנוטה למות שאינו כשיר לקבל החלטות.
ההוראות יכולות להינתן במסגרת הכנת ייפוי כוח מתמשך או בנפרד ממנו, במסגרת הנחיות רפואיות הנוגעות להארכת חיים.
במסגרת ייפוי הכוח המתמשך ניתן לקבוע מיופה כוח אשר יקבל את הסמכות לקבוע בכל העניינים הרפואיים.
החוק מאפשר לתת הנחיות גם כאשר האדם מוגדר כחולה הנוטה למות, כל עוד שהוא צלול בדעתו.
אך מסקר חדש שערך מכון סמית עבור ח"כ-מטי צרפתי הרכבי ופורסם ב־11.3.2025, מסתבר כי רק 8% מן האוכלוסייה בגיל 50 ומעלה בישראל חתמו על טפסי הנחיות רפואיות מקדימות לפי "חוק החולה הנוטה למות".
על פי עיתון מעריב הסיבה המרכזית לשיעור הנמוך של אי מתן ההנחיות היא חוסר מודעות בציבור: 68% מהישראלים בני 50 ומעלה כלל לא שמעו על החוק, ו־14% נוספים שמעו עליו, אך אינם מכירים את פרטיו.
הסקר נערך בקרב 400 איש כמדגם מייצג של גילאי 50 ומעלה במרחבי הארץ .
ניתן לתאר ארבע דרכי פעולה אפשריות ביחס לחולה הנוטה למות:
חוק החולה הנוטה למות, קובע איסור על עשיית פעולה שתגרום למוות או שתוצאתה היא מוות, גם אם היא טיפול רפואי.
הוא אוסר פעולה שיש בה סיוע להתאבדות, אם היא נעשית מתוך רחמים או שלא, ואפילו אם נעשתה לבקשת החולה הנוטה למות או אדם אחר.
למעשה החוק מתיר רק את האפשרות המינימלית, כלומר, הימנעות ממתן טיפול רפואי לחולה הנוטה למות.
החוק מבחין בין שלושה מצבים רפואיים של החולה:
1. חולה שאינו נוטה למות ושתוחלת חייו מוערכת ביותר משישה חודשים.
2. חולה הנוטה למות שעל פי ההערכה תוחלת חייו היא עד שישה חודשים.
במקרה זה אסורה כל פעולה אקטיבית שתקצר את חייו, אך אם החולה הביע את רצונו בכך, יופסקו כל טיפול מאריך חיים או ניסיונות החייאה.
החולה במצב זה מחויב לקבל טיפולים במחלות נלוות ותרופות מקלות.
כך בשלבים סופניים במחלות כמו פרקינסון, אלצהיימר או סרטן.
3. חולה בשלב סופני שעל פי ההערכה נותרו פחות משבועיים לחייו, יכול להורות על הפסקת טיפולים נלווים.
אחד המקרים של המתת חסד בישראל, שזכה לסיקור תקשורתי נרחב בדצמבר 2012, היה המקרה של קרן שטלריד שאובחנה כחולה במחלת סרטן המעי הגס.
היא עברה שמונה ניתוחים, אך הגרורות המשיכו להתפשט לכל חלקי גופה ובעיקר לכבד.
היא סבלה מכאבי תופת וקצה בחייה.
שטלריד ביקשה שוב ושוב לסיים את סבלה ואת חייה.
יום לפני שהייתה אמורה להתחיל טיפול הוספיס בית, שם אביה, ד ר מרדכי שטלריד קץ לסבלה, והתאבד.
קרן שטלריד הייתה אז בת 33 במותה.
בשנת 2009 אושרה במשרד הבריאות הנחיה להקמת מערך ארצי של שירותי הוספיס בכל בתי החולים, שהייתה אמורה להתבצע עד ליולי 2012, אך ביישום ההנחיה חלו עיכובים משמעותיים.
במערכת הבריאות היו מי שקשרו בין עיכובים אלו ובין התוצאה הטרגית של משפחת שטלריד.
בשנת 2013 הוגשה הצעת חוק שחולים סופניים יוכלו לשים קץ לחייהם בעזרת מינון גבוה של כדורי הרדמה, שיונפקו להם על ידי רופא מוסמך, לבקשתם.
ביוני 2014 אישרה ועדת השרים לענייני חקיקה את התיקון לחוק החולה הנוטה למות, כך שחולה המוגדר כנוטה למות יוכל לקבל מהרופא שלו מרשם לסם מרדים במינון ממית, ואילו הרופא לא יישא באחריות פלילית למעשיו.
התיקון מבקש לשים קץ לייסורים של אנשים המצויים בתהליך של גסיסה ללא כל תקווה או תוחלת.
לפי יוזמי התיקון, החוק מכבד את זכות החולה על גופו, ולכן הוא מאפשר לרופאים לקבל את בקשתו של חולה הנוטה למות לסיים את חייו.
לדעתם, החוק משקף חקיקה נאורה, ליבראלית ומתקדמת כיאה למדינת ישראל.
נכון לאפריל 2025, התיקון לחוק, טרם התקבל כחוק מחייב.
הצעת החוק הונחה על שולחן הכנסת בשנת 2021 על ידי חברי הכנסת גבי לסקי ואלון טל, אך לא התקדם מעבר לשלב זה .
בשנת 2023 יזמו עמותת צרפתי הרכבי ועוד 17 חברי כנסת נוספים הצעה במטרה להסדיר את הטיפול בחולים סופניים.
ההצעה לתיקון החוק נשענת על המלצות ועדת אפק שבחנה את יישומו של החוק.
היא מכילה בדיקה מקיפה וכוללת בהוראות החוק, שנועדה להתגבר על קשיים שהתגלו ביישומו בשש עשרה שנות קיומו על מנת לאפשר מימוש מקיף יותר של מטרותיו.
חוק החולה הנוטה למות נועד להסדיר את הטיפול בחולים סופניים אך לא פחות חשוב מכך: הוא נועד להבטיח את זכותם של חולים סופניים בעלי כשרות משפטית להשפיע על גורלם ולהבטיח שכל אדם יוכל לקבוע מראש כיצד ברצונו להיות מטופל אם יהיה חולה סופני חסר כשרות משפטית.
בנוסף, בשנת 2024 הוגשה הצעת חוק נוספת שמטרתה להאריך את תוקפן של ההנחיות הרפואיות המקדימות, אך גם היא נמצאת בשלבי חקיקה ולא התקבלה עדיין.
לסיכום: נכון לאוגוסט 2025, המצב המשפטי בארץ בסוגיית המתת חסד אוסר במפורש על המתת חסד אקטיבית, גם אם החולה מבקש למות.
מצד שני, החוק מאפשר, בתנאים מגבילים, ביצוע המתת חסד פאסיבית.
בארצות המערב מקובלת באופן כללי גישה הדומה לזו שבישראל:
במדינות רבות בעולם קיימת פתיחות וסובלנות לגבי המתת חסד פאסיבית.
המתת חסד אקטיבית חוקית רק במספר מצומצם של מדינות: בהולנד, בבלגיה, בשווייץ, באוסטרליה, בקנדה, ובחלק ממדינות ארצות הברית.
ברוב מדינות אירופה המערבית אושרו חוקים לאי- הארכת חיים לחולים סופניים, אך ברובן טרם אושרו חוקים המאפשרים המתת חסד אקטיבית.
באירלנד, המתת חסד נחשבת לרצח או להריגה שדינם מאסר עולם.
באנגליה המתת חסד אינה חוקית, היא מאפשרת לכל מבוגר לקבל העדפות רפואיות מקדימות וייפוי כוח מתמשך המאפשר לאדם שהמטופל בחר בו, לקבל החלטות רפואיות בשמו, אם אינו מסוגל לעשות זאת עוד בעצמו.
בקנדה הותרה המתת החסד החל משנת 2015, ובארצות הברית מוות במרשם רופא חוקי במדינות הבאות: קליפורניה, קולורדו, אורגון, מונטנה, וושינגטון, ורמונט, וושינגטוןהבירה.
בניו מקסיקו התקבל חוק בשנת 2014, אבל בוטל ב־2015. 90% מרופאי היחידות לטיפול נמרץ בארצות הברית הצהירו כי ביצעו בדרך כלשהי המתת חסד סבילה.
לעומת זאת המתת חסד אקטיבית עדיין פסולה מכל וכל.
התפרסם מקרהו של הרופא ג'ק קבורקיאן ממישיגן שהמציא מכונת התאבדות שבה סיימו עשרות חולים את חייהם.
לאחר שזוכה פעמיים בבתי משפט, שונה החוק במישיגן.
משהמשיך קבורקיאן במעשיו גם אחר כך, נידון למאסר ארוך בכלא, ושוחרר לאחר 8 שנים בשל התנהגות טובה.
גם באוסטרליה היה קיים חוק שאפשר עזרה בהתאבדות ב־1995, למשך זמן קצר, אך גם הוא בוטל.
המתת חסד מותרת במערב אוסטרליה, בוויקטוריה וטסמניה מאז 2021. בשאר המדינות היא לא חוקית.
בניו זילנד החוק מאפשר המתת חסד לחולים סופניים שהביעו רצון לכך, בתנאי שנותרו להם פחות משישה חודשים לחיות וכך גם בהודו.
יוצאות דופן הן הולנד ובלגיה.
בהולנד הותרה ב־2002 המתת חסד רק למי שסובל מכאב בלתי נסבל שאינו ניתן לריפוי.
בשנת 2016 החוק הורחב ומאפשר לכל אדם שמבקש לסיים את חייו, לקבל סיוע, גם אם אינו סובל מכאבים או חולה במחלה סופנית.
בהולנד רווחת גישה מתירנית ביותר בנוגע להמתות חסד, והחוק מאפשר לרופאים להמית בפועל חולים, אם החולים במצב סופני ומבקשים את מותם.
מותרת המתת חסד לילדים חולים החל מגיל 12. שוללי הגישה ההולנדית טוענים שהשימוש בהמתות חסד בה יצא משליטה והתנאים הקפדניים שדורש החוק אינם מיושמים.
בבלגיה המתת חסד מותרת משנת 2002, החקיקה הנוגעת להמתת חסד בבלגיה הוא הליברלי ביותר בעולם והוא כולל עזרה בהתאבדות והמתת חסד.
משנת 2013 היא המדינה הראשונה שמתירה המתות חסד לילדים החולים במצב אנוש, המבקשים זאת בכל גיל.
נוסח החוק הבלגי קובע שילדים הבוחרים למות חייבים להיות צלולים בנפשם ובכושר שיפוטם, ולהיבדק על ידי פסיכולוגים שיוודאו זאת.
גם ההורים יצטרכו לאשר את החלטת הילד.
הספורטאית הפאראלימפית מריקה ורוורט קיבלה את כל האישורים הנדרשים בשנת 2008 וניצלה את הזכות בשנת 2019.
בשווייץ מאפשר החוק עזרה בהמתת חסד על ידי רופא, לחולים במחלה קשה שאינה ניתנת לריפוי, ובתנאי שאין לרופא כל טובת הנאה מכך.
שווייץ היא גם המדינה היחידה המאפשרת לאנשים שאינם אזרחי המדינה להתאבד באמצעות עמותות כגון פגאסוס ו-דיגניטס.
ארגון דיגניטס הוקם בשנת 1998 על ידי עורך הדין השווייצרי לודוויג מינלי כארגון צדקה ללא מטרות רווח.
מטרת הארגון היא לסייע לאנשים הסובלים ממחלות חשוכות מרפא, פיזיות או נפשיות, ולסיים את חייהם, כשהמוטו שלהם הוא: "לחיות בכבוד - למות בכבוד".
בקשת החולה לסיים את חייו מתועדת במסמכים משפטיים וכן בצילום וידאו המתעד את בקשתו בדעה צלולה.
לפני ביצוע הפעולה מובהרת התהליך ותוצאותיו לחולה והוא נשאל שוב לגבי רצונו למות.
תחילה ניתנת תרופה נוגדת הקאות, לאחר כ-30 דקות ניתנת מנה קטלנית של אבקת הסם פנטוברביטל, מהולה בכוס מיץ פירות.
התרופה מדכאת את מערכת העצבים המרכזית וגורמת למטופל להפוך ישנוני ולהירדם בתוך 10 דקות מרגע השתייה.
השינה הופכת לתרדמת, והחולה נושם בכבדות עד הפסקת נשימה המתרחשת בתוך 30 דקות משתיית הסם.
מיליוני אנשים בעולם עומדים בקריטריונים להמתת חסד, אולם בפועל עושים זאת רק כמה עשרות אלפים בשנה, אם כי המספר בעלייה.
לפי נתוני סטטיסטיקה מ־2022, את המגמה הובילה קנדה עם כ־10,000 אנשים שסיימו את חייהם כך, ואחריה הולנד עם 7,600, בלגיה עם 2,700 וארצות הברית עם 1,300.
הולנד מובילה את הרשימה מבחינת שיעור המסיימים את חייהם בסיוע המערכת הרפואית לנפש: כ־4% ממקרי המוות ב־2022.
ההיבט הרפואי - אתיקה רפואית
התפתחות מדע הרפואה והטכנולוגיה הרפואית בעשורים האחרונים, אפשרה הארכת חיי אדם באמצעים שלא היו ברשות הרפואה לפני כן.
בהתאמה, הדיון בדילמה האתית-רפואית שהיה קיים מאז ומעולם, גבר עוד יותר בציבור ובעיתונות המקצועית והפופולרית.
הדילמה של הרופאים אשר מצד אחד נשבעו להגן על ערך החיים ולהציל חיים במסגרת שבועת היפוקרטס, ומצד שני מעוניינים להקל על סבלו של המטופל ולכבד את זכותו על גופו וחייו, עומדת למבחן קשה במצבים רפואיים רבים.
בין השאלות העומדות על הפרק: האם החולה לא מעוניין כלל בהצלת חייו, והוא מבקש להיגאל מייסוריו?
האם החזקתו בחיים במצב שכזה אינה מהווה יותר נזק מתועלת עבורו?
האם יש היתר מוסרי להפסיק את חיי החולה?
האם לאדם אחד זכות להחליט, ובאילו תנאים, על סיום חייו של אדם אחר המצוי בסבל?
האם לחולה קיימת הזכות הבלעדית להחליט?
האם קיימת זכות זו למשפחתו או לממסד הרפואי?
שאלות אלה ונוספות מאוגדות בסוגיית המתת החסד שהיא דילמה מוסרית מרכזית באתיקה הרפואית.
אלה התומכים בהתרת המתת חסד סבורים שיש להכיר בזכותו של אדם על גופו ובזכותו למות בכבוד וללא ייסורים.
המתנגדים להמתת החסד חוששים מהמדרון החלקלק שיביא לכך שהמתת חסד תתאפשר במקרים שהם פחות מחמורים.
הדיון הציבורי בסוגיית המתת החסד התעורר לא מעט בזכות השינוי שחל ביחסי הרופא-חולה: בעבר הרופא נתפס כבעל הידע והסמכות לקבוע מה טוב עבור החולה ולפעול בהתאם להחלטותיו, במשך מזמן השתנה המצב והמידע הרפואי הפך נגיש לכל.
החולה האוטונומי רשאי להחליט עבור עצמו, במסגרת המגבלות הרפואיות והחוקיות.
כך למעשה, בכל הליך רפואי נדרשת הסכמת החולה או האפוטרופוס שלו.
את השאלה האם להתיר המתת חסד ובאיזה אופן, ניתן לפרק לשלוש סוגיות מרכזיות הקשורות אחת לשנייה:
זכות האדם על גופו ובכלל זה הזכות למות בכבוד