tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסופר אהרן מגד אסף עדויות רבות של לוחמים, שפורסמו בגיליון מיוחד של עיתון במחנה ובחוברת בשם "הקרב על התל", בהוצאת קצין חינוך ראשי של צה"ל; הפרטים שפרסם מדויקים למדי, אולם גם הם חלקיים ומהווים תיאור ספרותי לצורכי מורשת קרב, ולא מחקר היסטורי יסודי.
העיתונאי יחזקאל המאירי כתב בספרו "משני עברי הרמה" פרטים רבים על שהתרחש על התל, תוך ציטוט ממקורות ראשוניים, כביכול, מהצד הישראלי ומהצד הסורי; אולם לימים התגלה שלחלק גדול מהפרטים שבספר אין סימוכין של ממש.
יחידת ההיסטוריה של פיקוד הצפון, שהוקמה לאחר המלחמה, כתבה דו"ח מסכם של כל הדו"חות שמקורם ביחידות שהשתתפו בלחימה.
הדו"ח הוגש לרמטכ"ל ב־1969. נתונים מחקריים נוספים הצטברו במהלך שנות ה־70, ובשנת 1974 הוציאה מחלקת ההיסטוריה של צה"ל את החוברת "המערכה בחזית הסורית" בעריכת ראש המחלקה, אל"ם אברהם איילון.
בעזרתו של יאיר ישי איש מושב בית שערים, לפי יומני מבצעים של חמ"ל וחפ"ק חט' 1, הדו"ח המסכם החטיבתי, תחקירים של מפקדים ולוחמים בשטח הקרב.
הוכנה טבלת לוחות הזמנים שפורסמה בספר בעקבות לוחמים.
המחקר המקיף והיסודי ביותר של הקרב נערך רק החל משנת 2013, בידי העיתונאי שלמה מן, וקצין גולני שהשתתף בקרב, דני ביזר, בסיוע מ"מ השריון עזרא ברוש.
מן חקר את כל החומר הכתוב שהתפרסם בספרים, במאמרים ובארכיון צה"ל, וכן ראיין רבים שהשתתפו בקרב או שתרמו למחקר עליו במשך השנים.
את ממצאיו ריכז בבלוג "נעמוש – הרמה הסורית", ובשנת 2017, במלאת חמישים שנה לקרב, פרסם את מחקרו המפורט בספרו "תל התעלות – הקרב על תל פאחר".
הספר כולל פירוט מדויק של לוח הזמנים, דיווחים מרשתות הקשר ומיומני המבצעים, מפות מעודכנות של תנועת כל הכוחות, תצלומים מקוריים ותצלומי רחפן של האתר, פרטים על כל ההרוגים בקרב, רשימה של רוב המשתתפים, ומסקנות ממדידות חדשות שנערכו בשטח.
ביום השנה ה־48 לקרב יזם שלמה מן מפגש ראשון אי־פעם של מרבית הלוחמים שהשתתפו בקרב, ושל משפחות ההרוגים בקרב, באתר עצמו.
לחלקם זה היה ביקור ראשון באתר מאז המלחמה, ולמשפחות אחדות נודע אז לראשונה כיצד נהרג יקירם.
כעבור שנתיים, במאי 2017, הושק ספרו של מן במפגש נוסף בבנימינה, שגם אליו הגיעו מרבית המשתתפים בקרב.
בכימיה, קרבאניון (carbanion) הוא אניון (יון שלילי) בו לפחמן יש זוג אלקטרונים לא קושר ונושא מטען שלילי, בדרך כלל עם שלושה מתמירים, כלומר - 8 אלקטרוני ערכיות בסך הכל.
לקרבואניון גאומטריה של פירמידה משולשת.
באופן פורמלי, הקרבאניון הוא הבסיס המצומד של חומצת פחמן:
כאשר B מייצג את הבסיס.
היציבות והריאקטיביות של קרבאניון נקבעת על ידי מספר גורמים, ביניהם:
אפקט אינדוקטיבי - אטומים אלקטרושליליים סמוכים למטען ייצבו אותו.
היברידיזציה של האטום נושא המטען - ככל שאופי ה-s של האטום נושא המטען גדול יותר, כך יציבות האניון עולה.
אפקטים רזונטיביים מייצבים את האניון.
קרבאניון הוא בדרך כלל חומר ביניים ריאקטיבי, ומשתתף בתגובות רבות בכימיה אורגנית כצורון ביניים.
למרות שהדבר נדיר, קיימים גם קרבאניונים יציבים.
ב-1984 אולמסטד הציג את מלח הליתיום אתר כתר של דיפנילמתיל קרבאניון מ-דיפנילמתאן, בוטילליתיום ו-12-כתר-4 בטמפרטורות נמוכות..
קרב תבור או הקרב מול הר תבור היה קרב אשר התרחש ב-16 באפריל 1799 במהלך מסע נפוליאון בארץ ישראל.
הקרב התנהל בעמק יזרעאל, במרחב שבין גבעת המורה והר תבור, סמוך למקום בו שוכנים בימינו המושב והקיבוץ מרחביה.
בקרב ניצח צבאו של נפוליאון בראשותו ובראשות הגנרל ז'אן-בטיסט קלבר, את צבאות האימפריה העות'מאנית בפיקודו של עבדאללה פאשה אל עזם, מושל דמשק.
בצפון הגיעו כוחות אלה עד צור ובמזרח, תפסו את גשר בנות יעקב והגיעו אף עד קוניטרה.
בעוד חייליו של נפוליאון כובשים את הגליל, התאסף כנגדם כוח של כ-20,000 חיילים אשר הגיעו ממקומות שונים, ובמיוחד מדמשק, וכן אנשי ההרים משכם.
הכוחות התאחדו בעמק יזרעאל לרגלי גבעת המורה, ומשם התכוננו לפנות מערבה לעכו על מנת להסיר את המצור מן העיר.
אל מולם עמד כוחו של קלבר, שניצב בראש 2,500 חיילים.
בימים הקודמים עמד קלבר מול כוחות עות'מאנים פזורים.
ז'ונו הביס כמה מאות מהם בהרי נצרת ב־13 באפריל ובקרב נוסף בכפר כנא ב־15 באפריל הביס קלבר כמה אלפים נוספים.
קלבר נע בחסות החשיכה בלילה שבין 15 ל-16 באפריל, מהר תבור לכיוון דרום-מערב.
מטרתו הייתה לפתוח במתקפה עם עלות השחר, אולם הוא טעה בהערכת הזמן, וכאשר האיר היום, אותר בעודו בתנועה והותקף על ידי הפרשים העות'מאנים.
קלבר החזיק מעמד מספר שעות, בעודו בנחיתות טקטית ומספרית.
בשעות אחר הצהריים הגיע נפוליאון עצמו לזירה, כשהוא עומד בראש כוח של 2,000 חיילים, ועמו עשרים תותחי שדה, ואיגף את הפרשים העות'מאנים היגעים מיום הקרב ממערב.
הכוח העות'מאני נלכד באש משני צדדיו ונפוץ לכל עבר.
קרב תל סאקי נערך בדרום רמת הגולן במלחמת יום הכיפורים בין כוחות חי"ר ושריון של צה"ל לבין צבא סוריה.
הקרב קיבל את שמו מהאזור ההררי תל סאקי שבו הוא התרחש.
מוצב תל סאקי הוא מוצב תצפית שערב המלחמה לא היה מאויש באופן רציף אלא שימש בדרך כלל לתצפיות לילה.
ב-2 באוקטובר 1973, ארבעה ימים לפני פרוץ המלחמה תפסו את הקו באזור תל סאקי שתי פלוגות מגדוד הנח"ל המוצנח של חטיבת הצנחנים (באותה עת הגדוד היה שייך לחטיבת הצנחנים, חטיבה 35).
בבוקר יום כיפור, 6 באוקטובר 1973, הוכרזה כוננות ספיגה באזור רמת הגולן.
חמישה לוחמי צנחנים בסדיר ונהג מילואים מגדוד הנח"ל המוצנח, בפיקוד מפקד מחלקה 2 מפלוגה א' של הגדוד סגן מנחם אנסבכר, נשלחו על גבי נגמ"ש לאייש את עמדת התצפית על תל סאקי במטרה לדווח למפקדת הגדוד על תנועות הסורים.
כוח התצפית התמקם במוצב בשעה 12:00 לערך.
מעט לפני השעה 14:00 פרצה מלחמת יום הכיפורים בהתקפה סורית ארטילרית כבדה על כל מוצבי רמת הגולן ובהפצצה של מטוסי תקיפה סוריים.
שלוש דיוויזיות חי"ר סוריות בכוח של 900 טנקים ואלפי חיילי חי"ר פרצו את גדר הגבול וחדרו לרמת הגולן.
בשעה 16:00 דווחו חיילי התצפית על ריכוז כוח שריון סורי גדול של כ-60 טנקים באזור רפיד ועל מסוקי סער שמנחיתים כוחות חי"ר.
בשעה 22:00-24:00 דיווחה התצפית על כוחות סוריים שנעים לכיוון התל וממוקמים מצפון לתל סאקי.
רב-סרן יורם יאיר, שהיה עם פרוץ המלחמה חניך במכללה לפיקוד ומטה, התנדב לעלות לרמת הגולן ולקחת פיקוד על גדוד הנח"ל המוצנח, שמפקדו אושפז בבית חולים מספר ימים קודם לכן.
בסוף יום המלחמה הראשון, עם הצטברות ידיעות על חדירות כוחות סוריים לדרום רמת הגולן ומבלי שהיה ברור גודלם הוחלט לתת פקודת נסיגה למוצבים ולישובים שבאזור דרום רמת הגולן.
בתגובה לידיעות על כוח סורי שממוקם מצפון לתל סאקי נשלח כוח מגדוד הנח"ל המוצנח על גבי נגמ"ש להציב מארב במבואותיה הצפוניים של רמת מגשימים.
נגמ"ש נוסף נשלח לתגבור בשעה 5:00 לפנות בוקר.
לאחר שמפקד התצפית ביקש סיוע ודיווח על פצוע קשה, נשלח על ידי מפקד הגדוד כוח ששהה במארב שמנה 14 לוחמים, בפיקוד חנני, לחלץ את חיילי התצפית.
במהלך תנועתו אל התל ובמרחק כ-400 מ' ממנו נפתחה עליו אש רימונים נגד טנקים ממארב סורי שהתמקם לצד הדרך.
בשלב זה הלוחמים פרקו מנגמ"שים במטרה להסתער אך נפגעו מאש כבדה של המארב הסורי.
בתום קרב זה נותרו בחיים שני חיילים ישראלים בלבד.
בתצפית תל סאקי לא הבחינו בקרב שהיה בשטח שאינו מתוצפת ובמפקדה לא נודע גורלו של כוח חנני.
לצורך חילוץ החיילים שבמוצב התצפית, שהיו בו בשלב זה הרוג ומספר פצועים, נשלח כוח נוסף בפיקוד סגן כנען.
כשהתקרב כוח החילוץ השני אל התל הוא הותקף באש סורית כבדה.
בתגובה פתח הכוח הישראלי באש מהמקלע שעל סיפון הנגמ"ש לחיפוי תוך כדי המשך נסיעתו כאשר הלוחמים משיבים באש ונעים לצידו.
תנועת הנגמ"ש הישראלי נצפתה מהתל והלוחמים שבו פתחו במקביל באש על הכוחות הסוריים.
כשהגיע הנגמ"ש כמעט לראש התל פסק המקלע מלפעול והנגמ"ש הידרדר ונתקע על סלע.
כאשר נתרבו הנפגעים ומשנצפו טנקים סוריים מתקדמים החליט מפקד הכוח המחלץ על נסיגה מחילוץ התצפית, אך בשלב זה נפגע הנגמ"ש פגיעה ישירה משני פגזי טנקים סוריים שהשמידו אותו.
רק חמישה חיילים נותרו מכוח זה, חלקם פצועים והם חילצו את עצמם מערבה.
במקביל, הגיעו למוצב 28 לוחמי שריון מחטיבה 188 ומחטיבה 7, שרידי הקרבות באזור.
החיילים נותרו בבונקר ללא אספקה וללא תחמושת משמעותית, אך עדיין היה להם קשר עם מפקדת הגדוד, והם הצליחו להעביר דיווחים מודיעיניים משמעותיים.
לאחר הלחימה העזה וניסיונות החילוץ הכושלים ביום הראשון של המלחמה, החליט מפקד התל אנסבכר לסגת מהתל.
כשיצא מהמוצב נוכח לדעת שהוא מוקף בחיילי קומנדו סוריים, שנצפו כשהם מתארגנים לעליה רגלית לכיבוש התל, ושלא ניתן להיחלץ ממנו.
אנסבכר החליט להתבצר בבונקר ופקד על חייליו ועל חיילי השריון להשמיד את המפות ואת המסמכים הסודיים, ולהשאיר בידיהם רק את פנקסי השבי האישיים.
במקביל אנסבכר ביקש ממפקדת הגזרה באל-על סיוע ארטילרי, ודרש שההפגזה תטווח את המוצב עצמו, כאשר כל החיילים שעל התל כבר מרוכזים בתוך הבונקר, זאת מתוך תקווה שההפגזה תמנע את עליית הכוח הסורי אל התל.
הארטילריה ירתה מספר פגזים לטיווח, שפגעו היטב; אולם משביקש להמשיך בהפגזה, נאמר לו שמכסת הפגזים נגמרה.
בתוך כך המשיכו הסורים במאמציהם לכבוש את המוצב.
אנסבכר פקד על החיילים להכין רימוני-יד ואף להוציא את הנצרות, כדי להכינם להטלה מיידית ברגע שייכנסו הסורים לבונקר.
החיילים חילקו ביניהם מנת מים קטנה שנותרה, כשהם שותים מתוך פקק הג'ריקן.
חייל בשם שייקה שנפצע קשה ואיבד את שמיעתו דרש עוד מים ולא הגיב לבקשות חבריו שישתוק.
בשל החשש כי החיילים יתגלו, פקד אנסבכר לחנוק את הפצוע.
החייל אביטל שלא רצה לבצע את הפקודה כלשונה, כתב הודעה על נייר סיגריות והצית גפרור בחשכה והראה לפצוע את תוכנה: "אין מים, הסורים בחוץ, שתוק".
שייקה הפצוע הפסיק את זעקותיו.
הסורים התקרבו אל הבונקר, הטילו פנימה רימוני-יד, ירו פצצות RPG וגם ירו מנשק קל.
אנסבכר שהיה פצוע קשה, ביקש "מי שלא פצוע ויכול לצאת החוצה, שייצא ויגיד לסורים שאנחנו נכנעים".
רב"ט יצחק נגרקר, טען-קשר מגדוד שריון של חטיבה 188, שהיה בין הבודדים שלא נפגעו, יצא החוצה.
הוא ראה שני חיילים סוריים שרמזו לו בתנועות ידיים לעבר הבונקר.
נגרקר סימן להם באצבעותיו שבבונקר היו רק ארבעה חיילים, שלושה מהם מתים והוא היחיד ששרד.
הסורים טעו לחשוב שנגרקר הוא טייס, משום שהסרבל חסין האש שלבש דמה לסרבל טייסים.
מעשה זה הציל את חייהם של החיילים בבונקר, משום שהסורים האמינו לדבריו של נגרקר שאין עוד חיילים חיים בבונקר; הם שבו אותו, ולא טרחו לבדוק את הבונקר.
מכיוון שנראה היה שהסכנה חלפה, פקד אנסבכר להחזיר את הנצרות לרימונים.
אולם לא כולם מצאו את הנצרות בתוך הבונקר החשוך.
אנסבכר סיפר שהשתמש בסיכת הכיפה שעל ראשו כנצרה מאולתרת.
ביום השלישי של המלחמה, במקביל לירידת הסורים מהתל, הגיע תחת הפגזה כוח חילוץ רפואי שלישי מגדוד 92, בפיקודו של הרופא הגדודי ד"ר בנימין וולוביץ.
בתוך הבונקר בתל סאקי, בו שהו החיילים הפצועים, שמע מפקד המוצב, מנחם אנסבכר, את מג"ד גדוד 50 יורם יאיר ברשת הקשר, שהבטיח לו כי כוח חילוץ נוסף בדרך אליהם.
וולוביץ שמע ברשת הקשר כי יש על התל חיילים נצורים, פצועים והרוגים.
בלווי ג'יפ מגדוד הסיור, הגיע הכוח לפתח הבונקר.
וולוביץ, שהיה הראשון שנכנס לתוך הבונקר, ראה בכניסה לבונקר שתי גופות של חיילים.
אנסבכר ואחד מחייליו ששהו באותו זמן בבונקר החזיקו רימונים ללא נצרה, מחשש שמדובר בחייל סורי, אולם לאחר ששמעו את וולוביץ ששאל "האם יש כאן שריונרים?" נשמו לרווחה והחזירו את הניצרות לרימונים.
הפצועים חולצו אל מחוץ לבונקר, שם המתין רופא נוסף מכוח החילוץ, ד"ר יצחק אוליבר, שהחל לתת לפצועים טיפול רפואי ראשוני.
מהבונקר הוצאו 28 לוחמים שהצליחו לשרוד כ-30 שעות.
כשעה לאחר הוצאת הפצועים מהבונקר נחת מסוק שפינה את הפצועים הקשים, ולאחריו מסוק נוסף שעם נחיתתו החלו הסורים להפגיז שוב את התל.
טנקים צה"ליים השיבו אש, ובחסות הקרב הגיעו אמבולנס וכלי רכב נוספים לתל, שפינו את יתר הפצועים לתאג"ד.
בתחקירים שנערכו לאחר המלחמה התברר כי הסורים חשבו כי בתל מוצב כוח גדול בהרבה, ולכן לא התקדמו דרומה לעבר היישובים הישראלים בדרום רמת הגולן, דבר שהשהה את הסתערות הסורים דרומה למשך של יותר מ-24 שעות.
בתל סאקי הוקם אתר הנצחה ורעות לזכר הלוחמים.
את האתר הקים מכון הראל בניהולו של מאיר שוורץ.
באוקטובר 2012 הקימה עמותת הרעות והמורשת אנדרטה לזכר הנופלים.
הסיפור של גבעה 87 בסדרת הטלוויזיה שעת נעילה מבוסס בחלקו הגדול על קרב תל סאקי.
סיפור הקרב גם מגולל, תחת איגוד מעיתון "במחנה" בספר "דרג מסתער" (הוצאת משרד הביטחון, 1988) שערך יוש הלוי.
קרב תל דנית (ידוע גם כקרב סרמין) הוא קרב שהתחולל ביום 14 בספטמבר 1115, בצפון סוריה בין צבא צלבני של נסיכות אנטיוכיה לצבא של אמיר סלג'וקי ובני בריתו הסורים.
הקרב שנסב על הגמוניה והזכות לגבות מיסים מהאזור העשיר של צפון סוריה, נשא בחובו את הניצנים של התאחדות כוחות מוסלמיים כנגד המדינות הצלבניות אך גם את נכונותם של אמירים מוסלמיים עצמאיים לקבל את הישות הצלבנית כגורם המבטיח את עצמאותם.
הקרב הסתיים בניצחון צלבני מזהיר ושבירת הקואליציה הסלג'וקית.
הצבא הצלבני של הממלכה רותק למקום אחד והצלבנים איבדו שליטה בארץ.
אך הצבא המוסלמי לא הצליח לתרגם את יתרונו לקרב השמדה ולאחר 26 ימים הסיר את המצור והחל לנוע לכוון בית שאן בעוד הצבא הצלבני נע במסלול מקביל - חוסם ומגביל את תנועת המוסלמים.
בשנת 1113 נרצח מודוד על ידי חבר מסדר החשישיון והאצבע המאשימה בעולם המוסלמי הופנתה כנגד טוּגתכין שליט דמשק, מתוך חשד כי הוא ואמירים סוריים אחרים מעדיפים לשמור על קשרים עם הצלבנים, על מנת שיוכלו לשמור על עצמאותם מול השלטון הסלג'וקי המרכזי.
הסולטאן הסלג'וקי שישב בבגדאד מהמט הראשון, הסלג'וק הגדול החליט לפעול מיידית לחזק את אחיזת הסולטנות הסלג'וקית בשטח סוריה והשטח שממערב לנהר הפרת, כפיית השלטון הסלג'וקי אמורה הייתה להיות צעד ראשון שלאחריו אמור היה הצבא המוסלמי המאוחד להשמיד את ממלכת ירושלים.
בשנת 1115 יצא צבא סלג'וקי בפיקודו של בורסוק אבן בורסוק אמיר המדאן לכוון סוריה אך במקום לאחד את הכוחות המוסלמיים כנגד הצלבנים התאחדו האמירים של חלב ודמשק כנגד הסלג'וקים וסגרו בפניהם את שערי עריהם בתמיכתו של אִלְגַאזִי אבן אוֹרתוֹק האמיר הסלג'וקי של דיארבקיר.
אל הקואליציה הסורית נוסף בן ברית מפתיע - שליטי המדינות הצלבניות רוג'ר מסלרנו, עוצר נסיכות אנטיוכיה שנחלתו הייתה באיום מיידי של הצבא הסלג'וקי ובתחרות ארוכת ימים עם חלב שייזר וחומס על שטחי השפעה והזכות לגבות מיסים באזורי הגבול בין הנסיכות לאמירויות של צפון סוריה.
בלדווין הראשון, מלך ירושלים והוסל שלו פונס מטריפולי שהוזמנו לסייע לנסיך אנטיוכיה השלימו את הקואליציה המוסלמית-נוצרית.
משנודע לבורסוק על ההתנגדות הצפויה למהלכיו חזר על עקבותיו אך עם התפזרות צבאות הקואליציה חזר על עקבותיו וחדר לצפון סוריה.
צבא נסיכות אנטיוכיה, עתה ללא תמיכת צבא ממלכת ירושלים אך מתוגבר ביחידות צבא של רוזנות אדסה בפיקודו של בלדווין מבורק, רוזן אדסה התגייס לקדם את פני הצבא הסלג'וקי הפולש ושני הצבאות נפגשו ביום 14 בספטמבר בתל דנית בסמוך לעיירה הסורית סרמין של ימינו.
הצלבנים תקפו את המחנה הסלג'וקי תוך ניצול גורם ההפתעה והצליחו לשבור את רוח הלוחמים המוסלמים שרובם לא היו מוכנים למערכה.
רוג'ר חילק את צבאו ל 3 יחידות - כנף שמאל בפיקודו של בלדווין, רוזן אדסה.
מרכז בפיקודו של רוג'ר מסלרנו וכנף ימין.
הצבא הצלבני תקף במערך אשלון מערך אלכסון מדורג בו כל לוחם ממוקם מאחורה ומשמאל ('אשלון שמאלי'), ללוחם שמקדימה לו.
המפלה המוסלמית בקרב תל דנית הביאה להפסקת הג'יהד כנגד הצלבנים למשך 4 שנים ורוג'ר מסלרנו הפך לדמות מרכזית בצפון סוריה, האמירויות הצפוניות חלב ושייזר הפכו תלויות ברצון הטוב הצלבני ונאלצו לשלם דמי חסות.
דמשק שאף היא הייתה תחת איום צלבני נאלצה לחדש את הקשר עם הסולטנות בבגדאד כאמצעי להבטחת שלום נכסיה.
ממלכת ירושלים הצלבנית ששוחררה מאיום מיידי על השטחים הלבנוניים שבשליטתה ועל הוסלים שלה הפנתה את תשומת לבה להתרחבות ולהטלת מרותה על שטחים בעבר הירדן אדום ואילת.
קרב תל-עזזיאת הוא קרב שהתחולל ב-9 ביוני 1967, במסגרת הלחימה ברמת הגולן בחזית הסורית במלחמת ששת הימים.
בסיום הקרב המורכב, הצליח כוח צה"ל, שהשתייך לחטיבת גולני, לכבוש את המוצב הסורי.
תל עזזיאת, שבצפון מערב רמת הגולן, היווה חלק מקו מוצבים בין זעורה לישראל יחד עם בורג' בביל, תל פאחר, בחריאת, וחירבת א-סודה.
מזרחה לתל, מעבר לדרך הפטרולים, נמצא המוצב האחורי, תל פאחר.
המוצב היה המוצב הסורי העיקרי באזור ושלט בתצפית ובאש על צפון עמק החולה.
ממערב, מעבר ל"כביש הנפט" נמצא הכפר עין פית, ומעליו נמצא הכפר זעורה.
הקרב נערך כחלק מקרב הבקעה שביצעה חטיבת גולני, בפיקוד יונה אפרת, בצפון רמת הגולן.
חטיבת גולני תוגברה בגדוד טנקים 377 בפיקוד אמנון חינסקי (מחטיבה 37).
בתוכנית הקרב נועד גדוד 51, בפיקוד בני ענבר, לכבוש את תל עזזיאת, גדוד 12, בפיקוד משה "מוסא" קליין, לכבוש את תל פאחר וגדוד 13 נועד להיכנס בפרצה שנוצרה בקו הסורי, להרחיב ולהעמיק את האחיזה הישראלית בשטח.
התל היה מוצב פלוגתי מבוצר, בעל שתי כיפות: צפונית ודרומית, כאשר הצפונית חולשת על הדרומית.
בתל היו שבע מצדיות ורשת מחילות ובונקרים והוא היה חפור סביבו בשלוש רצועות של תעלות והיה מוקף שדות מוקשים וגדרות תיל מכל עבר.
הכוח המגן היה פלוגה מגדוד חי"ר 187 של הצבא הסורי מתוגבר ביחידת תותחי נ"ט 57 מ"מ, סוללת מרגמות 82 מ"מ, שני תול"רים ושלושה מקלעים דו קניים.
הכוח התוקף היה גדוד 51 של חטיבת גולני בפיקוד סא"ל בני ענבר וסגנו רס"ן אמיר דרורי, כשהוא מתוגבר ביחידת טנקים.
מפקד פלוגה ב' בגדוד, אשר שימשה כפלוגת החוד בכיבוש היעד, היה אורי שגיא.
לוחמי גדוד 51 נעו בטור זחל"מים ובסיוע טנקים לעבר היעד וחצו את קו הגבול בשעה 14:54. הכוח תקף את המוצב מעורפו.
בשעה 16:41 פרקו הלוחמים מן הכלים והסתערו על התעלות המבוטנות.
נערך קרב סדור כנגד החיילים הסורים, במהלכו נהרג , אשר היה חובש בפלוגה ב', ועד מהרה, בשעה 17:06, נפל היעד בידי לוחמי גולני.
הקרב התנהל על פי התוכנית ותורת הלחימה ליעד מבוצר.
הקרב נחשב אחד מהקרבות המרכזיים במורשת הקרב של חטיבת גולני יחד עם קרב תל פאחר שנערך בסמוך, הקרב על החרמון במלחמת יום הכיפורים והקרב על הבופור במלחמת לבנון הראשונה.
החטיבה, שעד מלחמת ששת הימים נחשבה כבעלת יכולת פחותה מזו של חטיבת הצנחנים, קיבלה בעקבות הצלחתה בהבקעת הקו הסורי בגולן ובכלל זה הקרב על תל עזזיאת, הכרה ביכולתה כחטיבת חי"ר מהדרג הראשון.
יצחק רבין, רמטכ"ל מלחמת ששת הימים, אמר בכנס שנערך ללוחמי החטיבה בעכו, מספר חודשים אחרי המלחמה: "אתם ביצעתם את אחד ממבצעי ההבקעה הקשים ביותר בצה"ל, אחד ממבצעי המופת לצה"ל כולו".
האלוף אורי שמחוני, קצין המודיעין של חטיבת גולני, אמר על הקרב כי:"גדוד 51, בפיקוד תא"ל (מיל.) בני ענבר, עם הסמג"ד, אלוף (מיל.) אמיר דרורי, ומפקד פלוגת החוד, אלוף (מיל.) אורי שגיא, כבש את תל עזזיאת בדייקנות, מהירות ומינימום נפגעים".
סמל יעקב הנדלמן, סמל מחלקה בפלוגה ב' בגדוד 51, אשר לחם בראש אנשיו בטיהור תעלות המוצב, עוטר על גבורתו בעיטור המופת.
קרב שרלרואה היה קרב שהתחולל ב-21 באוגוסט 1914 בין צבא הקיסרות הגרמנית לצבא צרפת בסמוך לעיר שרלרואה שבבלגיה כחלק מהמערכה על הגבולות בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
במהלך הקרב תכננו הצרפתים לפתוח במתקפה על נהר הסמבר, אולם הגרמנים פתחו במתקפה משלהם וניצחו בקרב.
ב-20 באוגוסט החלה הארמייה החמישית הצרפתית בפיקודו של הגנרל שארל לנרזאק להתרכז בחזית של 40 ק"מ לאורך נהר הסמבר, כאשר מרכזה של הארמייה היה בשרלרואה ושוליה המזרחיים באזור המבצר הבלגי בנאמור.
לשמאלה של הארמייה ניצב קורפוס הפרשים של הגנרל סורדה, אשר קישר בין הארמייה לבין חיל המשלוח הבריטי שבמונס.
הארמייה של לנרזאק, בת 15 האוגדות, שנחלשה בעקבות העברה של חיילים ממנה לחבל לורן, עמדה מול 18 האוגדות של הארמייה השנייה הגרמנית בפיקודו של קרל פון בילוב ושל הארמייה השלישית בפיקודו של מקס פון האוזן אשר נעו בכיוון דרום-מזרח.
אף שלנרזאק ידע כי נסיגה תהיה הכרחית עוד מתחילת המלחמה, ואף שהתריע נגד הסכנה של מעבר מהיר של הגרמנים דרך בלגיה, האמין רמטכ"ל הצבא הצרפתי, ז'וזף ז'ופר, שצרפת צריכה לפעול לפי תוכנית 17, ללא קשר למתרחש בבלגיה, ולכן התעלם מהתרעותיו של לנרזאק והורה לו לתקוף על גדות הסמבר.
אולם, בטרם פעל לנרזאק בבוקר 21 באוגוסט, פתחה הארמייה השנייה הגרמנית בקרב שרלרואה, בהקימה ראשי גשר על הנהר, אשר הצרפתים נעדרי הארטילריה לא יכלו לסכל.
בילוב תקף שוב ב-22 באוגוסט עם שלושה גייסות את חזיתה של הארמייה החמישית הצרפתית.
הלחימה נמשכה עד 23 באוגוסט, עת המרכז הצרפתי בשרלרואה החל לקרוס.
באותו הזמן חצתה הארמייה השלישית הגרמנית את נהר המז ופתחה במתקפה נגד הימין הצרפתי, שהוחזק בידי הקורפוס הצרפתי ה-1 בפיקודו של הגנרל לואי פראנשה ד'אספרה.
מתקפת הארמייה השלישית איימה לנתק את קו הנסיגה של לנרזאק, אולם הכוח בפיקוד ד'אספרה עצר את ההתקדמות הגרמנית במתקפת נגד מוצלחת.
עם פינויה של נאמור והידיעות בנוגע לנסיגתה של הארמייה הרביעית הצרפתית מן הארדנים, הורה לנרזאק על נסיגה, פן יכותר וינותק מיתר הצבא הצרפתי.
ייתכן שנסיגתו של לנרזאק לאחר קרב שרלרואה הצילה את הצבא הצרפתי מתבוסה מכרעת, שכן היא מנעה את האיגוף המיוחל לפי תוכנית שליפן הגרמנית.
לאחר לחימה הגנתית נוספת בקרב סן קנטן, נסוגו הצרפתים למרחק של קילומטרים ספורים מפריז, אלא שקו הלחימה הצרפתי נשמר, אף במחיר הקריירה של לנרזאק, שהוחלף לאחר מכן.
קרב תל עזזיאת (1948) נערך בין צה"ל לבין צבא סוריה במסגרת קרבות עשרת הימים במלחמת העצמאות.
הלחימה בתל ובסביבתו, מזרח אצבע הגליל, היוותה זירה משנית יחסית, באותם קרבות בכלל, ובחזית הצפון בפרט, זאת כיוון שהלחימה בצפון הארץ התחוללה בעיקרה במסגרת מבצע ברוש ומבצע דקל.
התל, אשר נתפס על ידי הסורים בתחילת יוני 1948, נכבש על ידי צה"ל לאחר סיום ההפוגה הראשונה, כמעט בלא קרב.
לקראת ההפוגה השנייה, ואף לאחר כניסתה לתוקף, עשו הסורים מאמצים גדולים יותר ויותר לכבוש את התל, ובסופו של דבר הצליחו.
בכל זאת, סייעו הקרבות בתל בריתוק ובהסחת כוחות סוריים מן הזירות האחרות, אם כי במידה מוגבלת.
תל עזזיאת נותר בידי הסורים עד סוף המלחמה, ובפועל עד ליוני 1967.
תל עזזיאת, הקרוי כיום גם גבעת עזז, נמצא כשני ק"מ מצפון לקיבוץ כפר סאלד.
בראש התל, אשר נתפס בידי הסורים ב-5 ביוני 1948, עובר הגבול הבינלאומי בין ארץ ישראל לסוריה.
התל שולט על כל סביבתו בכיוון ישראל, דרומה, מערבה וצפונה, ובנוסף, הגישה אליו מכיוונים אלה קשה יחסית.
במהלך ההפוגה הראשונה, התל הוחזק באופן לא רצוף על ידי כוחות סוריים קלים, להם הייתה גישה נוחה לתל מעברו המזרחי.
עובדה זו הייתה ידועה לצה"ל, שערך תצפיות וסיורים לאיסוף מודיעין על המקום.
כוח צה"ל אשר היה מופקד על הגזרה באזור התל היה גדוד 91 של חטיבת עודד, שמפקדה באותה העת היה אורי יפה.
גדוד זה התבסס על תושבי הסביבה, וחוזק על ידי טירונים מהקלט, חלקם אנשי אצ"ל לשעבר, וכן על ידי פלוגה שהועברה אליו מגדוד 11. מפקד הגדוד באותה העת היה אפרים ליבנה מכפר בלום.
עם תום ההפוגה הראשונה ישראל נטלה את היוזמה לידיה כמעט בכל גזרות הלחימה.
בחזית הצפון ישראל פתחה במבצע ברוש כנגד המובלעת הסורית במשמר הירדן, ובמבצע דקל, כנגד צבא ההצלה, באזור הגליל התחתון.
בלילה אור ל-10 ביולי 1948 התל נכבש, כמעט ללא קרב, על ידי פלוגה מגדוד 91 של חטיבת 'עודד'.
הכוח הסורי הקטן שהיה בתל נמלט, פרט לקצין שנפל בשבי.
במקביל לתל עזזיאת, נתפסו על ידי צה"ל הכפרים הערביים הנטושים עבאסיה (בין כפר סאלד לבית הלל) וערב מדח'יל, כמה מאות מטרים משם.
בעיתונות פורסם ש"הסורים נהדפו מעבר לגבולם".
בבוקר המחרת הכוח הכובש הוחלף בידי חיילים תושבי משקי הסביבה, ומיני אז החזיק בתל כוח בגודל מחלקה, שחייליה הוחלפו לעיתים מזומנות, בדרך כלל אחת ליממה, והגדוד תגבר את המגינים בכיתת מקלעים.
כמו כן, השתתפה בסבב החלפת הכוחות שבתל פלוגה מאנשי אצ"ל לשעבר, אשר שלחה בכל פעם כיתה אל המקום.
בלילה שלאחר ליל הכיבוש, פשט הכוח שעל התל על המערך הסורי שבבניאס הסמוכה.
למן הבוקר שלאחר ליל כיבושו, וכן במשך יום המחרת, הסורים תקפו והפגיזו את התל שמגיניו כמעט שלא התבצרו בו, גם כיוון שהקרקע הסלעית במקום כמעט שלא אפשרה התחפרות.
על המגינים הקשתה גם העובדה שבשל ההפגזות אי אפשר היה להעלות למקום פרדות עמוסות בציוד ובאספקה.
ההתקפות הראשונות נהדפו בעזרת אש סיוע מקיבוץ דן הסמוך שמצפון.
אוטובוס ובו תגבורת ששלח הגדוד נפגע בדרכו וכמה מנוסעיו נהרגו.
במקביל להתקפות בנשק, הסורים דרבנו את תושבי הכפרים עבאסיה וערב מדח'יל לחזור ליישובים אותם נטשו.
החל מ-17 לחודש, לאחר כמה ימים של רגיעה יחסית, ולקראת כניסת ההפוגה השנייה לתוקף, גברה אינטנסיביות ההתקפות הסוריות, ואלה קיבלו סיוע מחמישה משוריינים בעלי תותחי 20 מ"מ.
ניסיונות התקיפה באותו יום נהדפו, ולמחרת שרר שקט בגזרה במשך רובו של היום, עד שהחלה הפגזה סורית לקראת ערב.
הסורים המשיכו ותקפו את התל, החל בטרם שחר 19 לחודש, והמשיכו גם לאחר חלוף מועד תחילת ההפוגה השנייה.
במשך היום נהדפו שלוש התקפות סוריות, והתל נכבש בהתקפה הרביעית.
בין ההרוגים במקום היה מפקד הכוח שהחזיק בו, חיים נגלי.
תגבורת שהגדוד שלח לא הצליחה להגיע במועד, ולמנוע את נפילת המקום.
הקרבות בתל עזזיאת שימשו, אם כי במידה מוגבלת, לריתוק ולהסחת כוחות סוריים מגזרת מבצע 'ברוש'.
הדבר התקיים במידה פחותה בכיוון ההפוך, שכן הכוחות הישראליים בעיקרם היו כוחות מקומיים, שממילא היו מרותקים במידה רבה לגזרתם.
אבדות צה"ל בקרב תל עזזיאת היו 12 הרוגים וכמה עשרות פצועים.
על פי מקורות ערביים, לסורים היו 44 הרוגים בקרבות השונים על התל.
ישראל התלוננה בפני האו"ם על שסוריה הפרה את הפסקת האש בכיבוש התל.
למרות שההפוגה השנייה כבר נכנסה לתוקפה, כאמור, צה"ל קיבל אישור לנסות ולכבוש את התל בשנית, הן בשל חשיבותו הצבאית, הן כיוון שנכבש על ידי הסורים לאחר מועד תחילת ההפוגה.
לצורך המבצע המתוכנן הוקצו כוחות מחטיבת כרמלי ומחטיבת 'עודד', וכן סיוע תותחים, אך ההתקפה לא בוצעה מסיבות שונות.
כך, התל נותר בידיים סוריות עד למלחמת ששת הימים.
אם כי התל נחשב בהסכמי שביתת הנשק לאזור מפורז, הוא בוצר על ידי הסורים.
לקראת סופה של אותה מלחמה התל נכבש על ידי צה"ל בקרב תל עזזיאת.
אלחנן אורן, המערכה על הגליל במלחמת העצמאות, בתוך: ארצות הגליל, ארנון סופר, נורית קליאוט ואבשלום שמואלי (עורכים), אוניברסיטת חיפה 1983, עמ' 819–850
מוטי גולני, המלחמה הארוכה ביותר - אצבע הגליל במלחמת העצמאות, בתוך: אצבע הגליל, 1900 - 1967: מקורות, סיכומים, פרשיות נבחרות וחומר עזר, מרדכי נאור (עורך), יד בן צבי, ירושלים 1991, עמ' 153–164
דני הדרי, מלחמת העצמאות בצפון, בתוך: מלחמת העצמאות תש"ח - תש"ט - דיון מחודש, אלון קדיש (עורך), העמותה לחקר כוח המגן ע"ש ישראל גלילי, יד טבנקין ומשרד הביטחון, 2004, עמ' 119–170
גבי שריג, הגליל העליון המזרחי במלחמת העצמאות, אוניברסיטת חיפה 1992
קרבאך פוטבול קלאב (באזרית: Qarabağ Futbol Klubu.
בקיצור נקרא קרבאך) הוא מועדון כדורגל מקצועני מאזרבייג'ן.
המועדון מייצג את העיר אגדם, אך הוא מקיים את משחקיו הביתיים מחוץ לחבל, בבאקו בעיקר, עקב הסכסוך על נגורנו קרבאך.
המועדון זכה ב־12 אליפויות לאומיות והוא שיאן הזכיות באליפות הליגה האזרית ולרשותו גם שבעה זכיות בגביע הלאומי ובסופרקאפ אחד.
זהו המועדון הראשון שלא מעיר הבירה באקו שזכה באליפות הלאומית והוא אחד משני המועדונים היחידים באזרבייג'ן שמעולם לא ירדו ליגה (יחד עם נפטצ'י באקו).
המועדון נוסד בשנת 1951. בתקופת ברית המועצות המועדון זכה פעמיים באליפות אזרבייג'ן הסובייטית (1988, 1990), במסגרת הליגה הסובייטית החובבנית ופעם אחת בגביע אזרבייג'ן הסובייטית (1990).
בשנת 1992 המועדון היה מהמועדונים הראשונים בליגת העל האזרית (לאחר התפרקות ברית המועצות) ובשנת 1993 זכה בתואר האליפות הראשון שלו.
בעונת העפיל המועדון לראשונה בתולדותיו לשלב הבתים של הליגה האירופית לאחר שגבר בפלייאוף על טוונטה ההולנדית.
המועדון זכה ב-8 אליפויות וב-6 גביעים.
החל מעונת 2013/14 ועד לעונת 2019/20 זכתה קרבאך ב-7 אליפויות ברציפות.
בכל אותן העונות, מלבד עונת 2017/18, הקבוצה שיחקה במוקדמות ליגת האלופות והפסידה בסיבוב השלישי.
בשלב הפלייאום של הליגה האירופאית היא נצחה והעפילה לשלב הבתים.
אולם בשום עונה היא לא העפילה משלב הבתים.
בעונת 2017/18 העפילה קרבאך בפעם הראשונה בתולדותיה לליגת האלופות לאחר שגברה על קופנהגן בפלייאוף ההעפלה.
בשלב הבתים היא סיימה במקום הרביעי עם 2 נקודות.
בעונת העפיל המועדון לראשונה בתולדותיו לשלב שמינית גמר הליגה האירופית לאחר שגבר בשלב 16 האחרונות על ספורטינג בראגה הפורטוגזית.
המועדון משחק את משחקיו הביתיים באצטדיון טופיק בחרמוב ובאזרסון ארנה שמשמש גם הוא כאצטדיונו הביתי מאז 2015. בעבר המועדון אירח באצטדיון האולימפי גוזאנלי בקוזאנלי, העיר הצפופה ביותר בנפת אגדם בנגורנו קרבאך, אזרבייג'ן.
אצטדיון אימאראט שימש כאצטדיון הקבוצה עד שנהרס מאש ארטילריה ארמנית במהלך מלחמת נגורנו קרבאך.
בשנת 2012, הושלמה בניית אזרסון ארנה, אצטדיון חדש, שנפתח ביוני 2015. האצטדיון ממוקם בנפת סורחאני, בפרברי באקו ומשמש את הקבוצה לאירוח משחקיה במסגרת ליגת העל האזרית.
עד 2020, הקבוצה אירחה את משחקיה באצטדיון האולימפי בבאקו ובאצטדיון טופיק בחראמוב, לאירוח משחקיה בליגת האלופות וב, שבה נרשם שיא צופים של הקבוצה, ב-27 בספטמבר 2017, במשחק שלב הבתים של ליגת האלופות מול רומא, 67,200 צופים בסך הכל.
ב-21 בדצמבר 2023 אירחה הקבוצה את משחק הגביע נגד MOIL באקו באצטדיון חאנקנדי שהיה משחקה הראשון של הקבוצה בנגורנו-קרבאך מאז סיום מלחמת נגורנו קרבאך.
המועדון מייצג את חבל נגורנו קרבאך, אך בשל הסכסוך המתמשך בחבל אינו מארח בו משחקים.
באוקטובר 2020, על רקע מלחמת נגורנו קרבאך, התאחדות הכדורגל הארמנית קראה להטיל סנקציות על הקבוצה לאחר שמנהל יחסי הציבור והתקשורת של קרבאך נורלן איברהימוב נשא נאום שטנה ברשת החברתית וקרא "להרוג את כל הארמנים, מבוגרים וצעירים, בלי הבחנה".
אופ"א הודיעה על איסור זמני על איברהימוב לעסוק בכל פעילות הקשורה לכדורגל בגין "התנהגות גזענית ומפלה אחרת" המכוונת לארמנים.
המועדון פרסם הצהרה לפיה איברהימוב "סבל מטראומה פסיכולוגית" כשצפה בחדשות על התקפות הטילים על הערים גאנג'ה וברדה, תוך שהוא גם קורא לעובדי המועדון "להימנע משיתוף כזה בתקופה רגישה זו, לדבוק בעקרונות ההומניזם ולציית באופן מלא לחוקי המדינה שלנו".
איברהימוב נענש באופן מינהלי על הקריאות שהביע אכזריות נגד אומה אחרת והסתה לשנאה לאומית, גזעית או דתית תוך התנהגות רגשית ברשת החברתית.
ב-26 בנובמבר אותה שנה, אופ"א אסרה רשמית על איברהימוב לעסוק בענייני ספורט וקנסה את המועדון ב-100,000 אירו.
זמן קצר לאחר הטלת הסנקציה של אופ"א, איברהימוב הוכרז כמבוקש בארמניה.
קרבו (בבלארוסית: Крэва ברוסית: Крéво, בפולנית: Krewo; ביידיש: קרעווע) היא עיירה במחוז גרודנו שבבלארוס.
שמה של העיירה נובע משם שבט הקריביצ'ים, שבט סלאבי מזרחי שהתיישב במקום במאה ה-13.
טירת קרבו, נבנתה במאה ה-14 על ידי הדוכס הגדול של ליטא גדימינאס.
במהלך מלחמת האזרחים שהתרחשה בין 1381–1384, נכלא ונרצח בטירה קסטוטיס, בנו של גדימינאס, על ידי צבא אחיינו יוגאילה.
בשנת 1386 נחתם בעיר הסכם קרבו, שייסד את האוניה הפרסונלית בין ממלכת פולין ובין הדוכסות הגדולה של ליטא.
ההסכם התאפשר באמצעות נישואיו של יוגאילה לידוויגה לבית אנז'ו, מלכת פולין ב-1386 בת ה-11, ועל ידי התנצרותו לדת הרומית-קתולית תחת השם ולדיסלב.
בשנת 1387 התנצרה ליטא, ובעיירה הוקמה הכנסייה הראשונה במדינה, המוכרת ככנסיית מריה.
בתחילת המאה ה-16 ניסו הטטרים הקרימיים לכבוש את הטירה ללא הצלחה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נחרבה הטירה, בעקבות מיקומה בקו החזית בין הרוסים לגרמנים.
בין שתי מלחמות העולם חיו בעיירה כ-500 יהודים.
בעיירה היו תלמוד תורה, בית ספר יידי, ובית ספר של רשת החינוך הציונית תרבות.
בספטמבר 1939, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, פלשו הסובייטים למערב בלארוס, הפעילות היהודית נאסרה, ובית הספר העברי נסגר.
ביוני 1941 כבשו הגרמנים את קרבו, הקימו בה יודנראט, הגבילו את תנועת היהודים, וגייסו רבים מהם לעבודות כפייה.
בסוף 1941 ריכזו הגרמנים את יהודי העיירה בגטו שהכיל כמה בתים דלים, הצפיפות והרעב גרמו להתפשטות מחלות מידבקות.
כל היהודים מגיל 12 ומעלה חויבו בעבודות כפייה.
בינואר 1942 הוליכו הגרמנים קבוצת גברים יהודים אל מחוץ לעיירה, ומאז נעלמו עקבותיהם.
הגטו חוסל באוקטובר 1942, ותושביו הועברו לגטו וילנה ולגטו אשמיאני..
קרבובו (בספרדית: Carabobo) היא אחת מ-23 המדינות המרכיבות את ונצואלה.
המדינה, הנמצאת בצפון ונצואלה, גובלת בים הקריבי בצפון, ביארקוי במערב, בקוחדס ובגואריקו בדרום ובארגואה במזרח.
המדינה משתרעת על שטח של 4,650 קילומטרים רבועים.
בירתה והעיר הגדולה ביותר בה היא ולנסיה.
האזור בו נמצאת כיום קרבובו היה מיושב במשך מאות שנים על ידי ילידים, בעיקר באזור אגם ולנסיה.
הספרדים הגיעו לאזור במאה ה-16 וכבשו אותו.
בשארית המאה ה-16 ובמאה ה-17 היישובים שהקימו הספרדים באזור, בהם ולנסיה שהוקמה ב-1555, סבלו מהתקפות חוזרות ונשנות של שבטי ילידים מחד ושודדי ים אנגלים וצרפתים מאידך, ובחלק מהמקרים היישובים ננטשו עקב כך.
באזור קרבובו התרחשו מספר קרבות מכריעים במהלך מלחמת העצמאות של ונצואלה במאה ה-19. החשוב שבהם היה קרב קרבובו ב-24 ביוני 1821 בו ניצחו סימון בוליבר וכוחותיו את כוחות הספרדים.
לאחר הקרב הספרדים נסוגו מהאזור, למעט חיל מצב שהשאירו בפוארטו קבייו עד 1823.
לאחר הניצחון במלחמה האזור צורף לרפובליקת קולומביה הגדולה, ולאחר שזו התפרקה ב-1830 ולנסיה נהפכה זמנית לבירת ונצואלה, עד שהתואר הועבר לקראקס.
עם הקמתה ונצואלה חולקה לפרובינציות והאזור הפך לפרובינציית קרבובו.
כעבור זמן קצר הופרדה ממנה פרובינציית ברקיסימטו, שכללה את שטחי מדינות לרה ויארקוי של היום.
ב-1864 ונצואלה הפכה להיות מדינה פדרלית ובחלקים מפרובינציית קרבובו הוקמה מדינת קרבובו.
כלכלת קרבובו מתבססת בעיקר על תעשייה, בעיקר עיבוד מזון וטקסטיל, זיקוק נפט, תיירות, דיג וחקלאות, הכוללת בין היתר גידול תירס, קקאו, כותנה, קנה סוכר וקוקוס.
קרב תל חווילפה הוא קרב, שהתחולל על תל חליף וסביבתו, בין 1 בנובמבר 1917 ו-6 בנובמבר 1917 בין כוחות בריטים של חיל המשלוח המצרי לבין כוחות של הצבא העות'מאני במסגרת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
הקרב ארך כשבוע, והסתיים בניצחון הצבא הבריטי, ובנסיגת הכוחות העות'מאנים.
במהלך מרץ ואפריל 1917 נכשלו הבריטים בניסיונותיהם לכבוש את עזה (קרב עזה הראשון ב-26 במרץ וקרב עזה השני ב-19 באפריל).
כישלון זה הוביל, מצד אחד, לתגבור הכוחות הבריטים ומצד שני להכנת תוכניות לתקיפת האגף המזרחי של הטורקים על ידי כיבוש באר שבע.
תוכנית זו יצאה לפועל ב-31 באוקטובר והצליחה להפתיע את הטורקים (שריכזו כוחות בעזה) ובסופו של יום הקרב נכבשה באר שבע.
הבריטים שאפו לנצל את הצלחתם ולהמשיך בהדיפת הטורקים צפונה אולם הטורקים מיהרו להעביר כוחות לגזרת צפון באר שבע כדי לחסום את תנועת הבריטים.
הטורקים התבצרו בקו שבין חברון ועזה תוך שהם מבצרים שורה של תילים בצפון הנגב.
בין התילים ניתן למנות את תל חווילפה, תל א-שריעה, תל הוריירה, תל נגילה, תל ג'ממה, כפר הוג' ועוד.
בגזרה המזרחית של קו ההגנה החזיקו הטורקים בקו בין תל חווילפה לדאהרייה כשבמרכז הקו נמצא ראס-אל-נקב.
תל חווילפה (TEL EL KHUWEILFE) ממוקם כ-16 ק"מ מצפון לבאר שבע בשולי יער להב ומעט צפונה מקיבוץ להב.
התל שולט על הדרך מבאר שבע צפונה כמו גם על הדרך העולה לחברון ולירושלים.
בקרבת התל התקיימו מספר בארות מים (כמו באר צקלג) אולם אלו היו בשליטת הטורקים בעוד שהשטחים בהם שלטו הבריטים היו מעוטי מקורות מים.
מצב זה הכתיב, במידה רבה, את אופי הקרב.
הכוחות הטרקים שנאספו להגן על תל חווילפה כללו כוחות שנסוגו מבאר שבע ותגבורות שנשלחו ממערב.
כוחות אלו, בפיקוד מפקדת הקורפוס ה-3, כללו:
דיביזיית הרגלים ה-24 (שאריות מהכח שהגן על באר שבע).
דיביזיית הרגלים ה-27 (שאריות מהכח שהגן על באר שבע) בתגבור רגימנט מהדיוויזיה ה-16.
דיביזיית הרגלים ה-19 מהקורפוס ה-22 (הארמייה ה-7) שנשלחה מגזרת עזה.
3 בטליוני ארטילריה מהארמייה ה-4.
הכוחות הבריטים, בפיקוד לוטננט גנרל הנרי שובל מפקד קורפוס-המדבר הרכוב, שפעלו בקרב זה היו:
דיוויזיית הרגלים ה-53 (הוולשית) בפיקוד מייג'ור גנרל סטנלי מוט (מהקורפוס ה-20 בפיקוד גנרל פיליפ צ'טווד)
הדיוויזיה הרכובה "יומנרי" (בפיקוד מייג'ור גנרל ג'רג' בארו).
דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק (בפיקוד מייג'ור גנרל אדוארד צ'ייטור).
הדיוויזיה הרכובה האוסטרלית (בפיקוד מייג'ור גנרל הנרי הודג'סון)
מהלכי הקרב, מהצד הבריטי, הושפעו מהמחסור החמור במים דבר שהכתיב החלפה תדירה של היחידות הלוחמות בחזית כדי לאפשר להן לחזור למקורות המים באזור באר שבע.
דבר זה צמצם את יכולת הפיקוד הבריטי להציב כוח משמעותי מול הביצורים הטורקים החזקים על הקו בין התל ובין דאהרייה.
במהלך 1 בנובמבר תגברו הכוחות הטורקים את כוחותיהם בתל חווילפה ובקו ההגנה ממזרח לו על ידי כוחות שנסוגו מבאר שבע, כוחות מהיחידות שהגנו על תל א-שריעה וכוחות מהארמייה ה-7 שבחברון.
במקביל התקדמו יחידות בריטיות מבאר שבע צפונה ונערכו מול התל.
הדיוויזיה ה-53 התקדמה צפונה מבאר שבע, ממזרח לה התקדמה צפונה דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק אך היא נתקלה בכוחות טורקים חזקים ובמקום התחוללו קרבות עד שעות הלילה.
ב-2 בנובמבר החלה תקיפה בריטית על ידי כוחות של קורפוס-המדבר הרכוב (בפיקוד לוטננט גנרל הנרי שובל) אשר כללו את בריגדת הפרשים האוסטרלים ה-2 (מדיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק) ואת הבריגדה ה-7 הרכובה.
חזית הקרב נמתחה בין חווילפה לדאהרייה כשהבריגדה ה-7 תוקפת את התל והבריגדה ה-2 תוקפת מזרחית לה לכוון כביש חברון.
בסופו של יום לא הצליחו הכוחות הבריטים לכבוש את התל.
ב-3 בנובמבר ערכו הבריטים התקפה נוספת על הקו בין תל חווילפה (במערב) לדאהריה (במזרח).
הדיוויזיה ה-53 (מהקורפוס ה-20) תקפה את התל בעוד שמימינה תקפו כוחות מ-3 בריגדות (בריגדת הפרשים הקלים ה-1 של דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק, הבריגדה האוסטרלית הרכובה ה-5 והבריגדה הרכובה ה-7).
לאחר יום קרבות סבלו הכוחות הבריטים מהרבה נפגעים ולא הצליחו להתקדם משמעותית.
לקראת סופו של יום החל המחסור במי שתייה לתת את אותותיו בכשירות של הכוחות הבריטים ומפקדי הצבא הנחו להחליף את היחידות בחזית על מנת לאפשר להן לחזור לבאר שבע שם היו המים זמינים (מהבארות המקומיות ומתספוקת מהמעיינות בשלאל).
בחלק מהמקרים נעשתה החלפת הכוחות תחת אש טורקית.
ב-4 בנובמבר הורה אריך פון פאלקנהיין לכוחות הטורקים, ששהו מצפון ומצפון מזרח של הגזרה, לצאת להתקפת נגד בגזרה המזרחית של הקו הבריטי (אזור דאהריה וראס-אל נאקב) אל מול יחידות בריטיות של הבריגדה הרכובה ה-5 ודיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק.
התקפת הנגד הטורקית הסתייעה באש ארטילרית כבדה ובאש מקלעים והסבה לכוחות הבריטים נפגעים רבים.
בסופו של יום הצליחו הבריטים להחזיק את קו החזית.
במקביל המשיכה הדיוויזיה ה-53 לתקוף את התל אולם לא הצליחה להשיג התקדמות משמעותית.
לאור החוסר המשמעותי במי שתייה, נערכה במהלך היום, ישיבת חירום בנושא, במטה בבאר שבע, בהשתתפות קצינים בכירים של חיל המשלוח המצרי.
בישיבה הוחלט שלאור החוסר המשמעותי במי שתייה ללוחמים וסוסים יש לדחות את המשך הפעילות עד ל-6 בנובמבר כדי לאפשר לכל הכוחות להצטייד ולהתרענן.
במהלך 5 בנובמבר נעשו מאמצים רבים לאפשר לכל היחידות להצטייד במים, מזון ותחמושת.
בחלק מהמקרים נשלחו יחידות לאחור ובמקרים אחרים הובאה אספקה לחזית.
פעילות זו בוצעה תחת אש ארטילרית אש ומקלעים טורקית ובמקרים מסוימים נדרשו הכוחות הבריטים להדוף התקפות נגד טורקיות.
ב-6 בנובמבר החלו הבריטים במערכה כוללת לחיסול ההתנגדות הטורקית בצפון הנגב (בין השאר לכבוש את תל חווילפה).
בפעילות זו היו מעורבות רוב הדיוויזיות של קורפוס המדבר הרכוב והקורפוס ה-20. תוכנית הקרב וסדר הכוחות התוקפים (ממזרח למערב) הייתה כדלקמן:
הדיוויזיה ה-53 (הקורפוס ה-20) יחד עם קורפוס הגמלים הקיסרי (קורפוס המדבר הרכוב) תקפה את תל חווילפה.
הדיוויזיה הרכובה "יומנרי" (קורפוס המדבר הרכוב) תקפה את המרחב בין תל חווילפה ותל א-שריעה.
הדיוויזיה ה-74 (הקורפוס ה-20) תקפה את קו ההגנה מדרום לתל א-שריעה ובהמשך את תל א-שריעה ממזרח.
הדיוויזיה ה-60 (הקורפוס ה-20) תקפה את המרחב בין תל א-שריעה ותל הוריירה ובהמשך את תל א-שריעה ממערב.
הדיוויזיה ה-10 (הקורפוס ה-20) תקפה את קו הגנה מדרום לתל הוריירה ובהמשך תקפה את התל עצמו.
הקרבות לאורך כל החזית נמשכו גם ב-7 בנובמבר.
קרבות הדיוויזיה ה-53 וקורפוס הגמלים הקיסרי על תל חווילפה נמשכו עד שעות הערב של 7 בנובמבר אז החלו הטורקים לסגת מהתל.
האסטרטגיה הבריטית לתקוף לאורך כל קו החזית הביאה להצלחה בפריצת החזית בין תל חווילפה לתל א-שריעה ותל הוריירה.
ניצחון זה הביא לנסיגת הטורקים מביצוריהם בעזה ואיפשר לכוחות הבריטים לפרוץ לכוון צפון מערב.
הדיוויזיה ה-53, שכבשה את תל חווילפה נשלחה לכוון דאהרייה ובהמשך המערכה היוותה את האגף הימני בקרב לכיבוש ירושלים.
הקרב שנמשך 6 ימים גרם למאות נפגעים בשני הצדים הלוחמים.
בנוסף חידד הקרב את ההשפעה של חוסר באספקה סדירה של מים על מוכנות הכוחות.
בפסגת התל ניתן לראות תעלות קשר שמקיפות את רב התל.
התעלות נחפרו, כנראה, על ידי הטורקים שהגנו על התל.
התעלות כוללות אלמנטים מודרניים יותר שמצביעים על שימוש בתעלות בתקופה שקדמה למלחמת ששת הימים (אז עבר הקו הירוק ממזרח לתל).
על התל נערכו חפירות ארכאולוגיות במהלכן נמצאו ממצאים הקשורים לתקופת מלחמת העולם הראשונה.
קרב תל א-שריעה ותל הוריירה הוא קרב, שהתחולל על תל א-שריעה ותל הוריירה, מ-6 בנובמבר עד 7 בנובמבר 1917 בין כוחות בריטים של חיל המשלוח המצרי לבין כוחות של הצבא העות'מאני במסגרת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה.
קרב זה היה חלק מרכזי במערכה הבריטית לפריצת קו ההגנה הטורקי בצפון הנגב.
הוא ארך יומיים והסתיים בניצחון הצבא הבריטי, ובנסיגת הכוחות העות'מאנים, דבר שאיפשר לבריטים להמשיך בתנועתם צפונה.
הבריטים ניסו לנצל את ההשג ולהתקדם צפונה ולכבוש את השטחים שמצפון לבאר שבע.
בין 1 בנובמבר ל-4 בנובמבר נלחמו הבריטים על מנת לכבוש את הקו בין תל חווילפה ודאהרייה אולם שילוב של כח טורקי חזק וחוסר משמעותי במי שתייה לכוחות הלוחמים, לסוסים ולגמלים הביא לכישלון של רוב ההתקפות הבריטיות.
הוצאה לפועל של התוכנית לתקיפת כל קו ההגנה הטורקי דרש את עצירת התקפות ב-4 בנובמבר על מנת לצייד את כל הכוחות, המתוכננים לקרב, במים, מזון ותחמושת.
פעילות זו התחוללה במהלך 5 בנובמבר בכל האתרים בהם היו מקורות מים (באר שבע, שלאל, כארם, חלסה ועוד).
חוסר היכולת לפרוץ את קו ההגנה בתל חווילפה הביא את הפיקוד של חיל המשלוח המצרי להחלטה לשנות את האסטרטגיה ולתקוף בו זמנית את כל קו החזית (מעזה ועד חברון) ובמרכזו את תל א-שריעה ותל הוריירה.
למנוע מהטורקים אפשרות לניוד כוחותיהם לרוחב הגזרה לצורך תגבור (כמו שקרה בקרב תל חווילפה).
פריצת קו ההגנה עזה - חברון
איגוף הכוחות הטורקים המבוצרים בעזה.
קורפוס-המדבר הרכוב בפיקוד לוטננט גנרל הנרי שובל שכלל את היחידות הבאות:
דיוויזיית הרגלים הרכובים יומנרי בפיקוד מייג'ור גנרל ג'רג' בארו.
דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית מייג'ור גנרל הנרי הודג'סון.
הקורפוס ה-20 בפיקוד לוטננט גנרל פיליפ צ'טווד
הדיוויזיה ה-53 (הוולשית) בפיקוד מייג'ור גנרל סטנלי מוט
הדיוויזיה ה-74 "יומנרי" בפיקוד מייג'ור גנרל אריק גירדווד
הדיוויזיה ה-60 (הלונדונית) בפיקוד מייג'ור גנרל ג'ון שיי
הדיוויזיה ה-10 (האירית) בפיקוד מייג'ור גנרל ג'ון לונגלי
כוחות אלו נתמכו על ידי סוללות ארטילריה רבות של הדיוויזיות עצמן ושל הקורפוסים.
קו ההגנה של הצבא הטורקי בין עזה ודאהרייה כלל כ-35,000 לוחמים מהארמיות ה-7 וה-8. מרכז קו ההגנה הטורקי התרכז בקדמת תל א-שריעה ותל הוריירה וכלל 3 דיוויזיות מהקורפוס ה-20 (הדיוויזיה ה-16, ה-19 וה-26).
כוחות אלו התבצרו בתעלות קשר מוגנות בגדרות תיל לאורך כ-15 ק"מ על הגדה הדרומית של נחל גרר ממזרח למסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה וממערבה (אזור שנקרא "כאוכבה" ו"רושדי") כשהן נתמכות על ידי מקלעים וארטילריה מתל א-שריעה ותל הרור.
לאור הניסיון הקשה של הבריטים בתקיפה חזיתית של קווי ההגנה הטורקים במהלך קרב עזה הראשון וקרב עזה השני החליטו הבריטים לשנות את האסטרטגיה שלהם וולתקוף את הקווים הטורקים מהאגף המזרחי (ולא מדרום).
על פי התוכנית, 3 דיוויזיות רגלים יפרצו במרווח בין תל חווילפה לתל א-שריעה ואז ינועו מערבה לכוון תל א-שריעה ותל הוריירה תוך שהם הודפים את הכוחות הטורקים מעמדותיהם.
הקרב החל ב-6 בנובמבר לפנות בוקר ומהלכיו באותו יום היו כדלקמן:
הדיוויזיה ה-74 הייתה הראשונה לתקוף.
התקיפה החלה כ-5 ק"מ ממזרח למסילת הרכבת מנחל שורק לקוסיימה ולאחר תפיסת קצה קו העמדות הטורקיות החלה הדיוויזיה לנוע מערבה תוך הדיפת הטורקים.
למרות מספר התקפות נגד טורקיות הצליחה הדיוויזיה להגיע עד למסילת הרכבת, בשעות הצהריים, ולהתבסס שם.
הדיוויזיה ה-60 נעה מדרום לדיוויזיה ה-74 ובצהרי היום, לאחר שהדיוויזיה ה-74 הגיעה למסילת הרכבת, פתחה במתקפה על מוצבי כאוכבה ורושדי ממזרח למסילת הרכבת ואלו נכבשו עד שעות אחה"צ.
ההתקפה שבוצעה בשטח פתוח ותחת אש ארטילרית ואש מקלעים טורקים הסבה לדיוויזיה נפגעים רבים (כ-1,300).
בשעות הערב המוקדמות החלו יחידות הדיוויזיה לנוע צפונה ולאחר קרבות כבשו את תחנת הרכבת שניצבה בקרבת גשר הרכבת שמעל ואדי א-שריעה.
בזמן ההכנות למעבר הנחל וכיבוש התל פוצצו הטורקים מאגר תחמושת גדול בקרבת התל (כחלק מההכנות לנסיגה) וחשפו בכך את כוחות הדיוויזיה לאש מקלעים מדויקת וגרמו לעיכוב בתקיפת התל.
הדיוויזיה ה-10 נעה מדרום לדיוויזיה ה-60 ותקפה, גם היא, את מערך הביצורים בכאוכבה והמשיכה בכיבוש מוצבי רושדי ממערב לכאוכבה ולמרגלות תל הוריירה.
הדיוויזיה הרכובה האוסטרלית, שתוכננה לפרוץ קדימה ולכבוש את תל ג'ממה והוג' עזבה את אזור שלאל ונעה לאזור התארגנות מצפון לבאר שבע.
הדיוויזיה ה-53, בתגבור בטליון מבריגדת הגמלים הקיסרית, תקפה שוב את תל חווילפה.
דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק תקפה בגזרה שממזרח לתל חווילפה ועד דאהרייה ממזרח לתל.
דיוויזיית הרגלים הרכובים יומנרי פרצה בפער בין הדיוויזיה ה-53 (תל חווילפה) והדיוויזיה ה-74.
הקרבות ב-7 בנובמבר החלו בשעות הבוקר המוקדמות.
במהלך הלילה הסיגו הטורקים את רוב כוחותיהם מסביבות תל א-שריעה (למעט כוחות מאסף בהיקף של כ-1000 חיילים שנשארו על התל) וייצבו קו הגנה שני כ-1500 מטר מצפון לתל שכלל תותחים ומקלעים.
מקו זה ירו הטורקים דרומה על הכוחות שניסו לכבוש את התל.
הדיוויזיה ה-60 הייתה אמורה לחצות את ואדי א-שריעה בשעות הבוקר ב 2 נקודות במטרה לכבוש את התל אולם ההתקפה התעכבה בגלל באש אויב שנורתה מהתל ומקו ההגנה שמצפון לו.
כיבוש התל התאפשר רק בשעות אחר הצהריים לאחר פעילות של כוחות עתודה של הדיוויזיה ופרשים מהדיוויזיה הרכובה האוסטרלית שפעלו נגד קו ההגנה השני של הטורקים.
הדיוויזיה ה-10 המשיכה את תנועתה מערבה, מהעמדות הכבושות ב"כאוכבה" ו"רושדי", ולאחר עצירה בהתקדמות, עקב אש רתק של הכוחות הטורקים, הצליחה לכבוש את תל הוריירה.
הדיוויזיה הרכובה האוסטרלית נקראה לפעולה כנגד קו ההגנה השני של הטורקים.
כוחות מהבריגדה ה-4 עקפו את תל א-שריעה והתקדמו צפונה אולם נעצרו על ידי אש מקלעים של הטורקים.
במקביל נעו כוחות מהבריגדה ה-5 ממזרח לתל.
דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק נעה מערבה ממיקומה וחדרה למרווח לא מוגן שבין תל חווילפה לתל א-שריעה, התקדמה צפונה כ-6 ק"מ וכבשנ את תחנת הרכבת בחירבת עמידת (Kh.
יחידת סיור שנשלחה צפונה נתקלה בהתנגדות טורקית בקרבת תל נג'ילה.
הדיוויזיה ה-53, בשיתוף בריגדת קורפוס הגמלים הקיסרי, הצליחה בסופו של היום לכבוש את תל חווילפה.
במהלך היום בוצעו הפעולות הבאות:
דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק המשיכה בתנועתה צפונה וכבשה את תל נג'ילה ואת חרבת ג'ממה (ממערב לקיבוץ רוחמה).
הדיוויזיה ה-60 והדיוויזיה הרכובה האוסטרלית כבשו את הוג'.
דיוויזיית הרגלים הרכובים יומנרי עברה להחזיק את תל א-שריעה.
פריצת קו ההגנה הטורקי בגזרת תל א-שריעה היה הישג משמעותי ביותר ממספר היבטים:
הפיקוד הטורקי חשש מאיגוף הכוחות הטורקים בעזה והורה לאנשיו לסגת מגזרה זו ובכך איפשר לקורפוס ה-21 הבריטי להשלים את כיבוש עזה.
כוחות בריטים החלו בהתקדמות מהירה לכוון צפון מערב.
לשני הצדדים נגרמו ב-2 ימי הקרב אבדות כבדות.
הבריטים שבו חיילים טורקים רבים ולקחו שלל ציוד ונשק טורקי רב.
העיכוב בהתקפה ב-7 בנובמבר איפשר נסיגה נוחה ומסודרת של הכוחות הטורקים והקמת קו הגנה אחורי.
לאחר הקרב זכה לוטננט קולונל ארתור דראמונד בורטון (Arthur Drummond Borton) בצלב ויקטוריה על גבורתו בקרב זה.
בורטון היה מפקד הבטליון ה-22/2 של קווינס (הבריגדה ה-181 / הדיוויזיה ה-60 הלונדונית / הקורפוס ה-20).
לאחר שהשתתף, עם הגדוד, בקרב באר שבע, ב-30 באוקטובר, הוביל את גדודו בקרב תל שריעה שהחל ב-6 בנובמבר.
תחילה כבש הגדוד את מתחמי רושדי וקאוקה ופתח את הדרך לבריגדות ה-170 וה-180. ב-7 בנובמבר הסתער בראש חייליו, על כוח טורקי שנסוג מתל שריעה והתבצר על רכס מצפון לתל.
לאחר מספר התקפות כושלות הוביל בורטון את כוחותיו להתקפה אחרונה שצלחה
קרב תון אן היה קרב בין הצרפתים והווייטנאמים בתקופת הלחימה לסיפוח אזור טונקין (1883 עד 1886).
הקרב התרחש ב-20 באוגוסט 1883. במהלך הקרב הסתער כוח נחיתה צרפתי בפיקודו של האדמירל אמדה קורבה על מבצרי החוף ששמרו על הנהר, התקרבו אל הבירה הווייטנאמית הווא, ואפשר לצרפתים להכתיב חוזה כניעה לווייטנאמים שהכירו בחסותה של צרפת על טונקין.
החרם הצרפתי נגד הווייטנאמים באוגוסט 1883, שאושר על ידי ממשלת ז'ול פרי בפריז, עשה יותר מכל דבר אחר כדי למנוע מלחמה בין צרפת לסין, וזרעה את זרעי ההתקוממות הלאומית של וייטנאם ב-1885.
ב־30 ביולי 1883 קיימו אדמירל קורבה, הגנרל בואה וז'ולס הארמנד, הנציב הכללי של צרפת בטונקין, מועצת מלחמה בהייפונג.
בפגישה צוין כי הקיסר של הווא סייע בחשאי ל"צבא הדגל השחור" של ליו יונגפו (צבא שודדי הים) וכי המפקד הווייטנאמי הראשי, הנסיך הוואנג ק'ויאם, פעל בגלוי נגד הצרפתים בנאם דונה.
שלושתם הסכימו כי על גנרל בואה לצאת בהקדם האפשרי למתקפה נגד צבא הדגל השחור בעמדותיו סביב פו הואי שעל נהר דיי.
הם גם החליטו, בהשפעת הארמנד, להמליץ לממשלת צרפת על התקפה על קווי ההגנה הווייטנאמיות של הווא, ולאחריה לתת אולטימטום שיחייב את הווייטנאמים לקבל חסות צרפתית על טונקין או שיחשפו את עצמם להתקפה מיידית.
בפריז, בתחילה, ממשלתו של ז'ול פרי לא הסכימה לפתוח בהתקפה על הווא, מחשש שהיא עלולה לעורר תגובה מצד סין, אך השר הצרפתי לענייני סין, ארתור טריקו, שכנע את ממשלת צרפת כי סין תסכים לפעולה הצרפתית.
ב-11 באוגוסט אישר שר הצי האמריקני, צ'ארלס ברון, את הצעתם של הארמנד וקורבט לנחיתה ימית בהווא, כדי לכפות את ההסכם על חצר המלכות הווייטנאמית.
מטרת המבצע הייתה להנחית כוח צבאי לכבוש את מבצרי תון אן, ששמרו על הכניסה לנהר הבושם, לאחר הפגזה מוקדמת של ספינות המלחמה של חיל הים הצרפתי.
מאחר שהגדוד הצרפתי שהיה בטונקין היה מחויב לחלוטין למתקפה המתוכננת על צבא הדגל השחור, הוסכם כי הנחיתה בהווא תבוצע על ידי חיילים צרפתיים מהחילות המוצבים בקוצ'ינצ'ינה.
ב־16 באוגוסט עזב קורבה את אלונג ביי על סיפון ספינת הדגל שלו "באיירד", שעגנה בפתח נהר הבושם ותצפתה את ביצורי תון אן.
בינתיים, משט של חיל הים מטונקין התרכז במפרץ טוראן.
כוחו הימי של קורבה לפעולה בהווא כלל מספר ספינות ביניהן אוניות תותחים.
לכוח זה הצטרפה "אנמיטה" שהפליגה מסייגון עם כוח נחיתה של 600 חי"ר ימיים ו-100 רובאים קוצ'יניצ'ינים וסוללת ארטילריה ימית.
קורבה חזר למפרץ טוראן עם הספינה "בייארד", בערב 16 באוגוסט והוציא את פקודותיו לתקיפת המבצרים של תואן אן ב-18 באוגוסט.
השייטת הצרפתית עזבה את טוראן בשעה 8 בבוקר ב־18 באוגוסט, לפי סדר הקרב עם האונייה "בייארד" בראשה.
השייטת עגנה בכניסה לנהר בסביבות השעה 14:00. הספינות תפסו עמדות למתקפה הממשמשת ובאה.
באיירד עמדה בפתח הנהר, כדי שתותחיה יוכלו לירות גם על המבצרים הדרומיים וגם על המצודה הצפונית הגדולה, במרחק של 2,000 מטרים משם.
הספינה "שאטורנאוט" התמקמה קצת מזרחה, ונועדה לתקוף את המבצרים הדרומיים בלבד.
הספינה "אטלנטה", הייתה ממערב לבייארד, ועליה הוטלה התקיפה של המבצר הצפוני הגדול, ו"דראק", שעגנה באגף המערבי של הקו הצרפתי, הייתה אמורה לתפוס את המבצרים הקטנים בקצה עמדות האויב.
ספינות קרב נוספות היו אמורות להתקרב ולשמור על אתר הנחיתה.
ניסיון לנהל משא ומתן נעשה על ידי הווייטנאמים אך הדיונים נמשכו ברוב שעות אחר הצהריים.
קורבה דרש לבסוף להעביר את המבצרים לצרפתים תוך שעתיים.
האולטימטום הזה נמסר על ידי שליחי וייטנאם למפקדי המצודה, שסירבו להשיב.
בשעה 17:40 ב־18 באוגוסט הניפו ספינות של חיל הים את הדגל הצרפתי על כל ראשי התרנים, והספינה "ביארד" פתחה באש והשייטת כולה הלכה בעקבותיה.
המגינים הווייטנאמים השיבו באש, אך הספינות הצרפתיות היו מחוץ לטווח התותחים המיושנים שלהם.
ההפגזה נמשכה יותר משעה, עד שהיה חשוך מדי כדי לירות ביעילות.
התותחים הפסיקו לירות בשעה 19:00, והאוניות הצרפתיות הפעילו את הזרקורים החזקים שלהם כדי להאיר על המבצרים, ועל המים שסביבן במקרה של התקפת לילה של האויב.
ב-19 באוגוסט ניתנו הפקודות לנחיתה עם שחר.
בארבע לפנות בוקר התכוננו הקצינים והמלחים לנחיתה אבל זמן קצר לפני עלות השחר שינה קורבה את דעתו וביטל את הנחיתה.
הים היה גלי, והוא חשב שההפגזה של היום הקודם לא גרמה נזק מספיק.
עם שחר חזרו הצרפתים להפגזותיהם.
להפתעתם השיבו הווייטנאמיים במטח פגזים מכוון היטב ששרק מעל לראשם ונפל בים קרוב לאוניות הצרפתיות.
הם ניצלו את החשיכה כדי להביא תותחים עם טווח ארוך יותר.
אף על פי שהצי הצרפתי הצליח להשתיק את התותחים האלה, הם גרמו לנזק קל לכמה מהספינות.
השמש עלתה ב-20 באוגוסט בים שקט לחלוטין.
בחמש וחצי בבוקר, החליט גנרל קורבה להתחיל את הנחיתה.
מעל אלף חיילים צרפתים נחתו, והגיעו לחוף בפיקודו של קפטן פאריאון ותפסו את המבצר הצפוני.
ב־5:45 בבוקר עלה הכוח הראשון בפיקודו האישי של פאריאון, שהיה מורכב מיחידות הנחיתה של הספינות וחיל הרגלים ועשה את דרכו לאט לעבר החוף.
חצי שעה אחר כך נלחמה הפלוגה בחוף בדיונות החול שהיו בחזית העמדות הווייטנאמיות.
הווייטנאמים, שהתחפרו בחפירות על החוף, החלו לירות בתוקפים.
הנחיתה לוותה בהפגזת הספינות הצרפתיות שעגנו לא רחוק.
בעזרת מסך האש של הספינות יכלו כוחות הנחיתה הצרפתיים להתקרב לחוף.
חוד החנית של כוח הנחיתה בראשות אנזיני דה ויסאו אוליביירי חצה את העמדות על החוף ונלחם עם החיילים הווייטנאמים המגינים.
באותו הזמן הגיעו כוחות נחיתה נוספים לסיוע, בפיקודו של סגן דה ויסאו פידלו, ולכדה את סוללת התותחים שהגנה על הנהר.
פעולה זו אפשרה לתקוף את המבצר הצפוני שנכנע.
בינתיים הצליחו הצרפתים, להנחית תותחים מסוללה של 65 מ"מ על הדיונות, וגם אלה תמכו בירי בהתקפה הצרפתית.
הווייטנאמים בהדרגה פינו את מקומם ובסופו של דבר נסוגו, כשהם שורפים את הכפרים שבהם ישבו.
הספינות המשיכו לירות ופינו את הדרך לפני כוח הנחיתה שהתקדם.
בשעה 8 בבוקר נחת קפטן סורין עם רוב חיל הרגלים הימי והתחבר לפלוגה הראשונה מול המבצר הראשי.
לאחר כשעה של קרב, קפטן פאריאון, אנסן אוליביירי וסגן דה פאיסאו פלמה גורדון היו בין החיילים הצרפתים הראשונים שנכנסו למבצר.
זמן קצר לאחר השעה 9 בבוקר הונף הדגל הצרפתי על המצודה, לקול תרועותיהם של כל אנשי חיל הים.
במהלך קרב הבוקר תפסו הצרפתים את המבצר הצפוני.
אבל המבצר הדרומי נשאר עדיין בידיים וייטנאמיות.
אחר הצהריים, על מנת להכין את הדרך להתקפה על המבצר הדרומי, ספינות הקרב ניסו לחצו את הנהר, אך תותחי המבצר ירו עליהן והן חזרו.
מכיוון הים, שתי אוניות הקרב הגדולות השיבו אש.
הצרפתים היו טובים יותר בדו-קרב הארטילרי הזה.
בבוקר 21 באוגוסט נחתו חיילים נוספים ליד הנמל הדרומי והתכוננו לתקוף אותו במידת הצורך.
המצודה והכפרים שסביבה היו ריקים לחלוטין.
הווייטנאמים פינו את העמדות האחרונות שלהם, ולא היה שום דבר שימנע מהצרפתים להפליג במעלה נהר לעיר הבירה הווא.
במהלך ההפגזה והנחיתה נפגעו וייטנאמים רבים, ייתכן ונפגעו כ־2,500 אנשים.
היחידות הצרפתיות, לעומת זאת, לא נפגעו כמעט – רק תריסר גברים נפצעו.
למחרת היום בירך קורבט את חייליו על הצלחתם ושיבח את הקצינים והצוות של ספינות הקרב.
לכידת הצרפתים את המצודות של תון אן, חשפו את עיר הבירה להתקפה מיידית כולל חצר המלכות.
הארמנד איים על הווייטנאמים בהשמדה, אלא אם כן יקבלו מיד חסות צרפתית על אנאם וטונקין.
ב־25 באוגוסט 1883, חתמו הווייטנאמים על אמנת הווא.
אמנת הווא (1883) נתנה לצרפת את כל מה שרצתה בווייטנאם.
הווייטנאמים הכירו בלגיטימיות של הכיבוש הצרפתי של קוצ'ינצ'ינה, הסכימו לחסות צרפתית באנאם ובטונקין והבטיחו להחזיר את כוחותיהם מטונקין.
וייטנאם ובית המלוכה שלה שרדו, אבל תחת חסות צרפתית.
כדי להבטיח שלא יהיו שום מחשבות למרידה וייטנאמית, השתלט חיל-המצב הצרפתי באופן קבוע על מבצר תון.
וייטנאם הייתה נתונה תחת פיקוח צרפתי ישיר.
בתמורה התחייבו הצרפתים לסלק את שודדי הים מטונקין ולהבטיח חופש מסחר על הנהר האדום.
קרב תל א-שמס הוא קרב שהתחולל ב-12–14 באוקטובר 1973 בין צה"ל לצבא סוריה, על השליטה בתל א-שמס שבסוריה.
הקרב היה חלק מהקרבות לכיבוש המובלעת הסורית במלחמת יום הכיפורים.
מלחמת יום הכיפורים ברמת הגולן החלה ב-6 באוקטובר 1973 במתקפה סורית לכל אורך קו הגבול.
עם פרוץ המלחמה הייתה חטיבה 188 חטיבת השריון היחידה בקו המגע עם הסורים.