tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דרכו הועברו אל העיר מאות אלפי טונות של אספקה חיונית במהלך חודשי החורף, תוך אובדן חיים רבים.
האנדרטה מורכבת משתי זרועות בטון, המתנשאות עד לגובה של שבעה מטרים ויוצרות קשת קטועה.
הן מסמלות את טבעת המצור הגרמנית-פינית על העיר, שבעקבותיו מתו בה מאות אלפים ברעב, ואת שבירתה של טבעת זו, שנעשתה על ידי העברת האספקה לעיר על פני הימה.
מעצב האנדרטה הוא הפסל קונסטנטין סימון.
שביעיית גטינגן הייתה קבוצה של שבעה פרופסורים מאוניברסיטת גטינגן.
בשנת 1837 הם מחו כנגד השינויים בחוקת ממלכת הנובר שביצע באותה עת ארנסט אוגוסט הראשון, מלך הנובר.
הם סירבו להישבע למלך החדש, כנהוג.
השביעייה הונהגה על ידי פרידריך כריסטוף דאלהמן.
שאר חברי השביעייה היו: האחים וילהלם ויעקוב גרים (ידועים כ"האחים גרים"), המשפטן וילהלם אדוארד אלברכט, ההיסטוריון גיאורג גוטפריד גרווינוס, הפיזיקאי וילהלם אדוארד ובר והתאולוג והמזרחן היינריך אוולד.
ממלכת הנובר הייתה באוּניה פרסונלית עם אנגליה, כאשר המלך ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת שימש גם כמלך הנובר.
עם פטירתו ב-20 ביוני 1837, עלה אחיו ארנסט אוגוסט לכס השלטון בהנובר, ואחייניתם ויקטוריה עלתה לשלטון באנגליה.
עם הכתרתו הכריז ארנסט אוגוסט כי הוא רואה את החוקה ההנוברית כבלתי מחייבת אותו, וכי הוא מתכנן לכתוב אותה מחדש (או לשכתבה) בהתאם לראות עיניו.
דאלהמן החתים את חבריו על מכתב המחאה, והוא הופץ ב-18 בנובמבר 1837 ברחבי גרמניה באלפי עותקים.
המכתב עורר גלים ברחבי אירופה, והמלך נאלץ להתמודד עם המחאה.
בעקבות פנייתו להנהלת האוניברסיטה, פוטרו שבעת המורים, ולאחים גרים אף ניתנו שלושה ימים כדי לעזוב את הממלכה.
התקשורת והציבור קיבלו את הצעד בצורה חריפה, והתמיכה בפרופסורים המפוטרים (שאף האוניברסיטה הגדירה את פיטורם כ"הפסד גדול לאוניברסיטה") הייתה מקיר אל קיר.
ניתן לומר, כי הקמת רפובליקה ליברלית מאוחר יותר בגרמניה, נזקפת לזכות אותו צעד של מחאה על ידי המלומדים.
שביעי הוא עיתון לציבור הדתי לאומי המחולק חינם בעשרות אלפי עותקים בבתי כנסת בישראל.
השבועון החל לצאת לאור בשנת 2011.
בתחילה יצא השבועון כמקומון בצפון ישראל.
בדצמבר 2012 החל לצאת בתפוצה ארצית במסגרת תפוצת עלוני השבת של "מקור ראשון".
העיתון ממתג עצמו כעיתון בתחום החדשות המגזריות בציונות הדתית, ומפיץ כשישים אלף עותקים בשבוע ברחבי הארץ.
העיתון כולל כתבות חדשותיות ומגזיניות וכן מדורים.
נחשף לראשונה כי הרב יעקב אריאל ניתק עצמו מארגון רבני צהר לאחר כישלון חוק עמאר-אריאל בבחירות לרבנות הראשית.
פורסם ציטוט של הרב יעקב מדן שהתבטא בחריפות נגד המגמות בצה"ל.
פורסם מכתב של הרב יצחק יוסף נגד הרב אליעזר מלמד על מפגשו עם רבה רפורמית.
בעקבות בג"ץ עילת הסבירות, שבו נפסל תיקון לחוק יסוד: השפיטה במהלך מלחמת חרבות ברזל, פורסמה קריקטורה של אסתר חיות דורכת על גופת חייל כשבידה דגל עם סמל מערכת המשפט.
בעקבות דרישה של היועץ המשפטי למערכת בתי המשפט, עו"ד ברק לייזר, שטען שהקריקטורה היא פרסום חמור העולה כדי חשד להסתה לאלימות וחשד לזילות בתי המשפט, הגיליון הודפס בלעדיה, אך מאמר המערכת בו, מאת רובי לוזון, מתח ביקורת חריפה על חיות.
לימים, נמסר שהפרקליטות קבעה שאין בקריקטורה עילה לפתוח בחקירה.
שבירת שביתה היא ביצוע עבודה שלא הייתה אמורה להיות מבוצעת במסגרת שביתה, עיצומים, או מאבק משותף של עובדים (המוכרזים על פי רוב על ידי ארגון עובדים).
הנהלות פועלות פעמים רבות במטרה לשבור את השביתה המפעילה עליהם לחץ כלכלי, בין היתר באמצעות שימוש בשוברי שביתה שאינם עובדי קבועים של החברה שבה הוכרזה השביתה - אלא נשכרים במיוחד למטרה זו במהלך השביתה.
עם זאת, הביטוי 'שובר שביתה' עשוי להתייחס גם לעובד קבוע בחברה (החבר או שאינו חבר בארגון העובדים) הבוחר להמשיך ולבצע עבודה על אף שחבריו שובתים.
מקובל שעובדים שובתים פועלים לחסום את הכניסות למקום העבודה במטרה למנוע משוברי השביתה להיכנס, פעולה המכונה 'אכיפת שביתה' בעברית או picket lines באנגלית.
לעיתים שבירת השביתה מבוצעת גם תוך הסתייעות בכוח, שכיר או משטרתי, על מנת להעביר את שוברי השביתה אל מעבר למשמרות אוכפי השביתה.
לאורך ההיסטוריה היו גם אירועים בהם חיסול השביתה נעשה אף באמצעות חיסול מנהיגי איגוד מקצועי ואף טבח בעובדים השובתים.
השימוש בשוברי שביתה על ידי הנהלות מקובל בכל העולם, עם זאת, ישנן מדינות שאסרו זאת בחקיקה במטרה להגן על יחסי העבודה הקיבוציים וזכות ההתאגדות והשביתה של העובדים.
הזכות לשבות אינה מנוסחת במפורש באף אחת מאמנות ארגון העבודה הבינלאומי (ILO), עם זאת ועדת חופש ההתארגנות של הארגון נסחה במסגרת תהליכים שיפוטיים עקרונות בנושא, כשהיא מפרשת את הסכמות הליבה של ה-ILO כמגנים על הזכות לשבות כרכיב חיוני בחופש ההתאגדות.
גישה זו אומצה גם על ידי איברים אחרים של הארגון.
כך, למשל, קבע ארגון העבודה הבינלאומי כי "זכות השביתה היא תולדה מהותית של זכות ההתאגדות המוגנת על ידי האמנה מספר 87".
על אף שארגון העבודה העולמי קבע כי החלפת עובדים שובתים באמצעות שוברי שביתה, אינה בהכרח מנוגדת לאמנותיו, היא נושאת בחובה סכנה משמעותית לניצול ומסכנת את האיגודים המקצועיים באופן חמור.
האמנה החברתית של האיחוד האירופי בדבר הזכויות החברתיות הבסיסיות של העובדים מ-1961 הייתה האמנה הבינלאומית הראשונה שקבעה הגנה מובהקת על זכות השביתה.
עם זאת, האמנה מאפשרת למדינות החברות באיחוד האירופי להסדיר את זכות השביתה בתחומן, ואף להגבילה במקרים מסוימים.
בין אמנות זכויות האדם של האו"ם, רק האמנה בדבר זכויות כלכליות, חברתיות ותרבותיות כוללת סעיף המגן על זכות השביתה, עם זאת, בדומה לאמנה האירופית, היא מאפשרת לכל מדינה להגביל זכות זו.
בין מקרי שבירת השביתה הבולטים בהיסטוריה נמנית שבירת שביתת פקחי הטיסה בארצות הברית ב-1981 על ידי הנשיא רונלד רייגן, אשר גייס פקחים מהצבא, פקחים שלא היו בתפקיד, ופקחים שהועברו זמנית ממגדלי פיקוח פרטיים על מנת שיחליפו את הפקחים השובתים.
אירוע זה נחשב לקו פרשת מים בהיסטוריה של העבודה המאורגנת בארצות הברית, בעקבותיו הצטמצמו האיגודים המקצועיים באופן משמעותי וכן מספר המאבקים המקצועיים של עובדים לשיפור תנאיהם.
ב-1909 שכרה חברת הפלדה למכוניות בפנסילבניה את שירותיו של פרל ברגוף, בעליה של חברת שבירת שביתות להשכרה, ו-500 מאנשיו לאחר 4 ימי שביתה.
במהומות שהתחוללו בין השובתים לבין משטרת פנסילבניה ושוברי השביתה נהרגו 12 אנשים, רובם מקרב השובתים.
השביתה הסתיימה בסוף בניצחון הפועלים.
ב-1928 חוסלה שביתת עובדי חברת הפירות המאוחדת האמריקאית על ידי כוח מהצבא הקולומביאני שטבח בעובדים השובתים אירוע המכונה טבח הבננות בקולומביה.
באוגוסט 2012 ירו כוחות משטרת דרום אפריקה אל עבר אלפי כורים שובתים במכרה מריקנה של חברת הכריה הבריטית לונמין.
34 שובתים נהרגו ועשרות נפצעו.
עם זאת, השביתה נסתיימה כשהעובדים הצליחו לשפר את תנאי עבודתם.
שירות התעסוקה לא ישלח למפעל עובדים להחלפת עובדים שובתים, אך המפעל יורשה להעסיק עובדים במקום העובדים השובתים, למרות שלא הופנו על ידי שירות התעסוקה.
הפסיקה בישראל קבעה לאורך השנים כי זכות השביתה הנגזרת מזכות ההתארגנות של העובדים, מבוססת על איזון כך שמצד אחד נגרם נזק כלכלי לעובדים בשל אובדן השכר ומנגד נגרם הפסד כלכלי למעסיק כתוצאה מהשבתת עסקו.
העיסוק המשפטי בסוגיית שבירת השביתה נועד לשמר איזון זה.
בפסק דין שנתן הרכב בראשות נשיא בית הדין הארצי לעבודה סטיב אדלר בדצמבר 2005, נקבע כי מעסיק רשאי במהלך שביתה "להפעיל את המפעל באמצעות עובדים שלו שאינם שובתים, אם כי אין הוא רשאי לחייב אותם בניגוד לרצונם לבצע עבודה של עובדים שובתים".
כמו כן קבעה כי מעסיק רשאי להיערך לשביתה באמצעות אגירת מלאי, להתקשר בקשרים עסקיים חלופיים ואף להעביר את פעילותו לאתרים אחרים של עסקו בהם לא מתקיימת שביתה.
עם זאת קבעה הנשיאה ארד כי "אין להתיר למעסיק להפעיל את מפעלו באמצעות עובדים חיצוניים", ובכללם באמצעות עובדי לקוחותיו, "שכן מדובר בנשק שאינו עונה על מבחן המידתיות".
בתי המשפט אף אמצו את עמדתה של פרופ' רות בן-ישראל על פיה שכירת ממלאי מקום זמניים (כעובדים ישירים ולאו דווקא כעובדי קבלן) פוגעת אף היא בזכות השביתה, על אף שהיא אינה מעקרת אותה לחלוטין.
וכי שכירת ממלאי מקום קבועים מעקרת את זכות השביתה.
השופטת לאה גליקסמן קבעה בפס"ד בעניין החלפת עובדים שובתים ב'גן המדע' ב-2009 כי "חל איסור על המעביד לשכור עובדים חלופיים במקום העובדים השובתים, בין אם העובדים החלופיים הם עובדים זמניים ובין אם הם עובדים קבועים".
בדצמבר 2018, קבע נשיא בית הדין האזורי לעבודה בירושלים אייל אברהמי במסגרת הליך כנגד בית החולים הדסה, כי גם למזמין שירות אסור לשבור שביתה של עובדי קבלן המועסקים אצלו.
הדברים נקבעו לאחר שהדסה ביקשה להחליף עובדי קבלן במחלקת המחשוב שהועסקו על ידי חברת נס טכנולוגיות ושבתו, בעובדים של חברות קבלן אחרות.
עם זאת בתי הדין לעבודה הבהירו במספר פסקי דין כי עובדים שובתים אינם רשאים למנוע בכוח כניסת עובדים שאינם שובתים למקום העבודה או הוצאת סחורות.
תקנון ועדי העובדים של ההסתדרות קובע כי זכות הבחירה וההיבחרות לוועד עובדים תישלל (בכפוף לאישור ועדת הבחירות) ממי שנקבע על ידי האיגוד המקצועי כי שבר שביתה במהלך הקדנציה החולפת.
סוגיית השביתה הייתה סלע מחלוקת בין תנועת העבודה הישראלית לבין אנשי התנועה הרוויזיוניסטית שטענו כי המאבק המעמדי סותר ופוגע במאבק הלאומי לריבונות.
בין היתר שימשה השביתה במטרה לכפות על המעסיקים העסקת עובדים חברי האיגוד המקצועי בלבד באמצעות לשכת העבודה של ההסתדרות.
באוקטובר 1932 בעקבות החלטת הנהלת בית החרושת "פרומין" בירושלים לשכור עובדות חברות בית"ר שאינן חברות הסתדרות - פרצה במפעל שביתה.
המעסיקים שכרו אנשי בית"ר לעבוד במקום הפועלים השובתים, וההסתדרות מצִדה הציבה אוכפי שביתה, חברי פלוגות הפועל, כדי למנוע מפועלים החפצים בכך מלהיכנס אל שטחי העבודה.
בעקבות אירועים אלו, כתב זאב ז'בוטינסקי את מאמרו כן, לשבור!
בזכות שוברי השביתה, ובהמשך פעל להקמת ההסתדרות הלאומית.
ב-1951 התקיימה שביתת הימאים בעקבות דרישת עובדי נמל חיפה להקים לעצמם ארגון עצמאי בהסתדרות, שלא יהא תלוי במועצת פועלי חיפה.
במקרה זה שמשו אנשי פלוגות הפועל, לצד שוטרים, דווקא על מנת להוריד את הימאים השובתים בכוח מהספינות ולשבור את שביתתם שהייתה מכוונת כנגד מדיניות מפא"י.
במטרה לשבור את השביתה נשלחו לכמה ממנהיגי השביתה גם צווי גיוס למילואים.
בעת שביתת דוורים בשנת 1969 הוזמנו מתנדבים לחלק את הדואר במקום השובתים.
ב-2003 שבתו עובדי מפעל חיפה כימיקלים דרום בדרישה להכרה בוועד העובדים שהקימו.
העובדים הותקפו באלימות על ידי עשרות אנשי חברת אבטחה פרטית שנשכרה על ידי הנהלת החברה במטרה לשבור את השביתה.
הדברים תועדו במסגרת הסרט 'שביתה' שנעשה עבור הטלוויזיה הישראלית ועוררה דיון ציבורי נרחב.
ב-2004 שבתו עובדי חברת התחבורה מטרודן בבאר שבע במשך למעלה מ-5 חודשים.
במהלך השביתה אישר שר התחבורה דאז, מאיר שיטרית, את שבירת השביתה והפעלת הקווים בעיר באמצעות חברות אחרות.
במרץ 2005 פסק נשיא בית הדין הארצי לעבודה סטיב אדלר כי החלטה זו של משרד התחבורה מהווה פגיעה בזכות ההתארגנות ובזכות השביתה של העובדים, ואסר על עקיפת השביתה באמצעות חברות אחרות.
ב-14 במרץ 2005 החליט בג"ץ לקבל את עתירת עיריית באר שבע ולאפשר לחברת האוטובוסים נתיב אקספרס להפעיל חלק מהקווים אותם השביתו נהגי "מטרודן" במשך יותר ממאה ימים.
לבסוף בתהליך גישור נמצא פתרון לסכסוך, התנאים שופרו במעט, אולם הוועד לא זכה להכרה ולא נחתם הסכם קיבוצי בחברה (עד כעשור לאחר מכן).
ביולי 2013 טענו עובדי משרד החוץ כי נעשה שימוש בעובדי שירות הביטחון הכללי על מנת לשבור את שביתתם.
ביולי 2016 טענו עובדי מערכת בתי המשפט בישראל כי הנהלת בתי המשפט ניסתה לשבור שביתה באמצעות שימוש בעובדי קבלן ובנות שירות לאומי אשר נדרשו לבצע עבודות של עובדים שובתים.
בין הפוסקים ישנה מחלוקת לגבי שבירת שביתה.
עמדת החזון איש היא שמותר לשבור שביתה:כללו של דבר, שסלקם (=המעביד) ברשות על פי דין תורה, אינם רשאים (=העובדים) לעמוד בפני אחרים הבאים לעבוד אצל בעה"ב...
ואילו יד בית דין תקיפה חייבין בית דין לגדור בפני עושה עולה ככל אשר תמצא ידם.לעומת זאת, עמדת הרב משה פיינשטיין היא שאסור לשבור שביתה:ולכן מה שמחליטין שלא לעבוד עד שיוסיף להם וכדומה היא תקנה שיכולין לכוף את המעוט שלא הסכימו.
אך אם יכולין גם שלא להניח לאחרים שלא נכנסו להיוניאן (=לאיגוד העובדים) שלא לעבוד במקומם יש לעיין...
אבל מ"מ מסתבר שיכולין לכופן...
וגם מצד שהסכימו כבר כל בני המדינה שהוא עולה גדולה למי שנשכר לעבוד במקומם, יש להם רשות ג"כ לכופן וכמו שהוא מעשים בכל יום במדינה הזאת.
בארצות הברית מכונים שוברי השביתה על ידי פעילי האיגודים המקצועיים בשם הגנאי Scabs שלו אין תרגום הולם לעברית (מילולית, פירוש המילה הוא גֶּלֶד).
לסופר האמריקני ג'ק לונדון מיוחסת אמרה המצוטטת רבות בתנועת העבודה האמריקנית המתייחסת לשוברי השביתה, על פיה: "אחרי שסיים אלוהים לברוא את הנחש, הקרפדה והערפד, נותר לו מעט חומר דוחה ממנו יצר את שובר השביתה.
שובר שביתה הוא יצור בעל שתי רגליים, עם נשמה מעוותת, מוח מימי, ועמוד שדרה העשוי ג'לי ודבק.
היכן שלאחרים יש לב, הוא נושא גידול של עקרונות רקובים.
כששובר שביתה עובר ברחוב, גברים מפנים לו את גבם, בשמים מלאכים בוכים, והשטן נועל את שערי הגיהנום כדי להשאירו בחוץ".
תנועת העבודה האמריקאית כתבה אף שירים בגנותם של שוברי השביתה, כמו שירו של ג'ו היל 'צ'ייסי ג'ונס שובר שביתה', המתאר שובר שביתה במחאת עובדי חברת הרכבות האמריקנית, שבוצע בין היתר על ידי הזמר פיט סיגר.
שיר אמריקאי פופולרי נוסף בגנות שוברי השביתה הוא שירה של פלורנס ריס 'באיזה צד אתה' (which side are you on?) מ-1931, שנכתב בתמיכה בשביתת כורי הפחם במחוז הארלן בקנטקי.
הזמר הבריטי בילי בראג כתב את השיר 'Never Cross a Picket Line' הקורא אף הוא שלא לעבור את משמרות אוכפי השביתה, ושלא לשבור שביתה.
בסרט בילי אליוט, מתוארת גם כן שבירת שביתה על רקע שביתת הכורים בבריטניה בשנת 1984.
בישראל כאמור הוצגה פעילות הנהלת מפעל חיפה כימיקלים לשבירת השביתה של עובדיו בסרט 'שביתה' שהוכן על ידי של אסף סודרי ואמיר טאוזינר עבור מחלקת התעודה של הטלוויזיה הישראלית.
סדרת הטלוויזיה שביתה שבויימה על ידי רני בלייר בהשראת הסרט, ושודרה ב-2012, כוללת אף היא סצנות דומות של שבירת שביתה באלימות על ידי בריונים בשירות ההנהלה.
שביעות הרצון מובטחת () הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור הופיע לראשונה בגיליון אפריל 1951 של Amazing Stories.
הסיפור תורגם לעברית בשנת 1975 בספר בארץ הרובוטים תחת השם 'שביעות רצון הלקוח מובטחת', ושוב בשנת 1976 בספר גדול ורחב הוא העולם תחת השם 'סיפוק מלא', ופעם שלישית בשנת 2009 בספר כתבי אייזק אסימוב כרך 1.
טי-אן 3, המכונה טוני, הוא רובוט הנועד לעבודות בית, ניסיון של חברת יו-אס רובוטים להכניס את הרובוטים לתוך משק הבית האנושי.
טוני מוצב בביתה של קלייר בלמונט, שבעלה עובד עבור החברה, כניסוי, אבל היא לא מוכנה לקבל אותו.
טוני מבין שקלייר סובלת מהערכה עצמית נמוכה, ומנסה לעזור לה על ידי שיפוץ ביתה, איפורה והלבשתה מחדש.
לבסוף הוא מציע לה להזמין את חברותיה לביתה החדש, וכשהן מגיעות הוא מתחזה לאהובה וגורם לחברותיה לראות אותם מתנשקים, ובכך הוא מנסה להגדיל את ההערכה העצמית של קלייר.
בסופו של דבר מתאהבת קלייר בטוני ושוקעת בדיכאון כאשר הוא נלקח בחזרה למעבדה.
בעקבות ניסוי זה דגמי טי-אן 3 נשלחים לעיצוב חדש, מאחר שיו-אס רובוטים אינה רוצה ליצור רובוטים שישנו חשש שנשים יתאהבו בהם.
בסוף הסיפור שואל אחד הרובוטיקאים, ד"ר אלפרד לנינג, את ד"ר סוזן קלווין האם טוני התאהב בקלייר.
סוזן עונה לו שאין זה הדבר, מאחר שרובוטים לא יכולים להתאהב, אך היא מסתייגת ואומרת שנשים כן יכולות להתאהב ברובוטים.
הסיפור עובד לפרק בסדרת הטלוויזיה של ה-BBC בשם "Out of the Unknown"
קיבוץ שבילים היה קיבוץ שהוקם במרץ 1948, על ידי תנועת הנוער הציוני על גבעה מול כפר הנוער עיינות בסמוך לנס ציונה, והתפרק ב-1950.
הקיבוץ הוקם במטרה לשמש כמקום הכשרה לפליטים ניצולי השואה, בעיקר מפולין ומרומניה, שעלו לישראל אחרי מלחמת העולם השנייה.
הקיבוץ התפרק במאי 1950, לאחר שסיים את ייעודו כמקום הכשרה.
בגבעה המשיכו להתגורר משפחות ובודדים עד שנת 1956, תוך שימוש בצריפים ובמתקנים שנותרו במקום.
על הגבעה נותרו עד היום מגדל המים ומבנה מבטון בן ארבעה חדרים, ששימשו את הקיבוץ.
בקיבוץ היו כ-60 עד כ-80 חברים.
הם עבדו בעבודות כפיים בשדות ובפרדסים הסמוכים לשבילים.
בקיבוץ היו בית מלאכה להרכבת אטבי כביסה, לול, רפת, אורווה וגן ירק, שהיוו מקור תעסוקה נוסף לחברים.
בנוסף לכך, עבדו חברי שבילים בעבודות משקי בית ובלולים של אנשי מושב בית עובד הסמוך.
הקיבוץ ידע שמחות, חתונות ולידות, והיה בו הווי חברתי-חלוצי.
חברי קיבוץ שבילים היו כוח החלוץ והגרעין הראשוני בהקמת המושבים שורש שבהרי ירושלים - באוקטובר 1948, ותלמי יפה בסמוך לאשקלון – באפריל 1950; וכן במשימת יישוב מחדש של מושב מבטחים שבנגב – במאי 1949. שלושת קיבוצים אלה התפרקו ובמקומם קיימים כיום מושבים.
במלחמת העצמאות הגנו אנשי שבילים על הגבעה וסביבתה בעיקר כנגד פעולות איבה של תושבי הכפרים הערביים נבי רובין ואל-קובייבה (רמלה), שהיו באזור שבילים, וגם נגד מסתננים מצריים.
מספר חברי הקיבוץ נפצעו, חלקם קשה, כשהיו במשימת יישוב מחדש של קיבוץ מבטחים.
שקית עפר מאדמת קיבוץ שבילים הוטמנה בקברו של בנימין זאב הרצל, יחד עם שקיות עפר של כל היישובים במדינת ישראל, בעת הבאת עצמותיו לקבורה בירושלים באוגוסט 1949.
הקיבוץ סיים את ייעודו במאי 1950, לאחר הקמת הקיבוצים שורש, מבטחים ותלמי יפה.
חברי שבילים עברו בהדרגה לגור ביישובי קבע, ובעיקר בעיינות, בנס ציונה, בירושלים ובתל אביב.
האתר הוכרז כאתר מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל ובשנים 2017–2018 שופץ המקום.
במרץ 2018 נערך במקום טקס הסרת הלוט מהשלט של המועצה בהשתתפות חברי הקיבוץ ובני המשפחות.
שביל רגליים יחפות (קרוי גם: פארק רגליים יחפות) הוא שביל או מתחם שמיועד להליכה ברגליים יחפות, המאפשר תחושות שונות בסוליות כפות הרגליים על ידי הליכה על משטחים עם מרקמים שונים.
בהגדרה של "שביל רגליים יחפות" כלולים הן מסלולים קצרים עם סוגי אדמה וקרקע שונים והן מסלולים ארוכים.
פעילויות פנאי אלו נועדו לקדם טיפולים בריאותיים ופיזיים, לעורר עניין ציבורי בטבע או פשוט ליצור אטרקציות תיירותיות מקוריות עבור המבקרים.
רעיון ההליכה היחפה פותח לראשונה במאה ה-19 על ידי סבסטיאן קנייפ - אחד ממקימי התנועה לרפואה נטורופתית.
במדינות אירופה, כולל אוסטריה, דנמרק, צרפת, גרמניה, הונגריה, שווייץ ובריטניה, ישנו מגוון רחב מאוד של פארקים יחפים או שבילי הליכה יחפה.
פארקים יחפים כוללים מגוון של תחנות הרפתקה, המאפשרים למבקרים לחוות תחושות של אדמה עם מרקמים שונים מתחת כפות הרגליים, כמו לדלג בין נהרות, הליכה בבוץ, בנחלים ובבריכות ומספקים מקומות שבהן ניתן לבצע התעמלות לכפות רגליים, איזון וטיפוס.
בשביל היחף (Barfußpfad) בעיר בד סוברנהיים שבגרמניה מבקרים למעלה מ-100,000 איש בשנה מאז הקמתו בשנת 1999.
בשנים האחרונות, גם בישראל נפתחו כמה שבילי רגליים יחפות.
שבירה אטמוספירית היא סטייתן של קרני אור או גלים אלקטרומגנטיים אחרים מנתיב ישר כאשר הם מתקדמים דרך האטמוספירה, שנגרמת כתוצאה מהשינוי בצפיפות האוויר כפונקציה של הגובה מעל פני הים.
שבירה זו נגרמת מהשינוי במהירות התקדמות האור דרך האוויר, שקטנה (מקדם השבירה גדל) עם הגידול בצפיפות.
שבירה אטמוספירית בסמוך לקרקע היא הגורם לתופעת המיראז'.
היא גורמת גם לעלייה או ירידה, כיווץ או מתיחה של הדמויות של עצמים מרוחקים, ומבלי לגרום בהכרח לתופעות מיראז'.
אזורים טורבולנטיים באטמוספירה העליונה יכולים לגרום גם לנצנוץ.
המונח "שבירה אטמוספירית" עשוי לשמש גם בהתייחס לשבירת גלי קול עקב השינוי במהירות הקול בגבהים שונים.
כימות השבירה האטמוספירית הוא מרכיב חשוב הן במדידות מיקומים ארציות והן במדידות שמיימיות.
שבירת קרני אור מגרמי שמים גורמת להם להופיע גבוה יותר מעל האופק מאשר מיקומם האמיתי.
בדומה לכך, שבירה ארצית גורמת לרוב לעצמים ארציים להופיע גבוה יותר ממיקומם האמיתי, אף על פי שבשעות אחר הצהריים האוויר שבסמוך לקרקע מתחמם ומתפשט (צפיפותו יורדת), כך שהקרניים מתעקלות למעלה וגורמות לעצמים להופיע נמוך יותר ממיקומם האמיתי.
שבירה אטמוספירית משפיעה לא רק על קרני אור נראה, אלא על כל סוגי הקרינה האלקטרומגנטית, אם כי במידה שונה.
למשל, בספקטרום הנראה, הצבע הכחול מושפע יותר מהצבע האדום.
אפקט זה עשוי לגרום לאור מגרמי שמיים להינפץ לספקטרום של צבעים בתמונות ברזולוציה גבוהה.
כל אימת שמתאפשר, אסטרונומים יעדיפו לערוך את תצפיותיהם בשעות שבהן העצם הנצפה מופיע בנקודה הגבוהה ביותר שלו בשמים.
למשל, אסטרונומים יעדיפו לא לערוך תצפית של כוכב שגובהו מתחת ל-20° מעל האופק.
אם לא ניתן להימנע מתצפיות של עצמים בסמוך לאופק, ניתן לצייד טלסקופ אופטי במערכות שיפצו על עיוות התמונה הנגרם משבירה אטמוספירית.
אם הנפיצה גם היא בעיה (במקרה של תצפיות בפס רחב וברזולוציה גבוהה), ניתן לשלב בטלסקופ אביזרים אופטיים (זוגות של מנסרות זכוכית) שיתקנו את השבירה האטמוספירית.
כיוון שמידת השבירה האטמוספירית היא פונקציה של גורמים רבים, בהם גרדיאנט טמפרטורה, טמפרטורה, לחץ ולחות (כמות אדי המים, שמשפיעה במיוחד על אורכי הגל שבאמצע תחום התת-אדום), כמות המאמץ הנדרשת לקיזוז מוצלח של השגיאות הנובעות משבירה אטמוספירית עשויה להיות מרתיעה.
שבירה אטמוספירית עשויה אף להפוך לחמורה עוד יותר כאשר גרדיאנטי הטמפרטורה חזקים, או כאשר השבירה לא אחידה בגלל שהאטמוספירה הטרוגנית, כמו למשל כאשר טורבולנציה מתחוללת באוויר.
זה גורם לתנאי ראות גרועים, כמו נצנוצים ועיוותים רבים של הצורה הנצפית של השמש מעט לפני השקיעה או קצת אחרי הזריחה.
ההיסטוריה של חקר השבירה האטמוספירית מהווה הדגמה חשובה להתפתחות הקונספציה המדעית.
להלן מובאת סקירה קצרה שלה.
אריסטו (384–322 לפנה"ס) היה הראשון שקיבץ באופן שיטתי תצפיות אופטיות הקשורות לשבירה אטמוספירית, אם כי הוא לא ייחס אותן לשבירה כזו.
ספרו "המטאורולוגיה" כולל את התיעוד המדעי הראשון של תופעת המיראז', ומכיל דיונים בתופעות הקשת בענן וההילה, כמו גם תיאורים של האפקטים הנגרמים מצפייה בעצמים מרוחקים שנמצאים בסמוך לקו האופק.
אף על פי כן, בהסברו לתופעות אלו ניכר כי הוא ערבב בין גורמים שונים; למשל, הוא ייחס את תופעת אשליית הירח, שהיא תופעה פסיכולוגית גרידא, למקורות פיזיקליים בבסיסם.
הראשון שכתב חיבור מתמטי "מסודר" על אופטיקה היה אוקלידס, אך תרומותיו נגעו בעיקר בחוקי הפרספקטיבה, ולא התייחסו כלל לשבירת אור.
המדען הראשון בעולם המערבי שהתייחס במפורש לשבירת אור היה ארכימדס (287–212 לפנה"ס), אשר קטע מכתביו, בו דן בבעיה של שינוי המיקום הנצפה של עצם כאשר הוא משוקע במים (עקב השתברות האור), השתמר.
מן הקטע עולה כי הבין את עקרונות השבירה והדימות, ונטען גם שהדיאגרמה שלו מראה שהבין כי הדמות של עצם נקודתי משוקע נמצאת בדיוק מעל מיקום העצם המקורי, כלומר נמצאת על הקו שעובר דרך מיקום העצם ואנכי לקו שמפריד בין שני התווכים.
לאפיון שנתן לאפקט ההשתברות של האור יהיה משקל חשוב בתאוריות יווניות מוקדמות על הסטת מיקומם הנצפה של גרמי שמים.
עם זאת, אם ישנה התייחסות כלשהי של ארכימדס לשבירת אור הנגרמת על ידי האוויר עצמו, היא אבדה.
באנציקלופדיה הענפה שלו, פליניוס הזקן (23–79 לספירה) ציין תצפית "פרדוקסלית" של האסטרונום היפרכוס: ליקוי ירח שבו ניתן היה לצפות הן בירח והן בשמש, שהופיעו בכיוונים מנוגדים.
מאוחר יותר, האסטרונום קלאומדס, בספרו "על התנועות הסיבוביות של הגופים השמימיים", הציע לראשונה הסבר לתופעת ליקוי הירח המוזר שנצפה על ידי היפרכוס, שקשר לראשונה בין הרעיון של שבירת אור על ידי האוויר שבאטמוספירה לתופעת ליקויי הירח הללו.
כמו כן סיפק את ההסבר הנכון הראשון לתופעת ההגדלה של דמויות עקב שבירה.
לבסוף, האסטרונום בן המאה ה-2 לספירה, תלמי, שעבודתו "אלמגסט" הייתה הבסיס לאסטרונומיה המערבית ב-1,000 השנים הבאות, ליטש לכדי שלמות את מודל השבירה האטמוספירית של העולם העתיק.
כתביו מכילים אף רישומים מדויקים של זוויות שבירה כפונקציה של זוויות פגיעה, כך שקרוב לוודאי שהוא עמל רבות כדי לכמת את תופעת השבירה בצורה מתמטית, אך הדבר לא צלח בידו.
אבן סהל , שפעל בבגדאד במאה ה-10, היה המתמטיקאי הראשון שניסח נכון את החוק שאנו מכירים היום כחוק סנל, אף שהוא לא ביטא אותו בעזרת סינוסים.
החוק שניסח אבן סהל נשכח עד שבוטא שוב על ידי רנה דקארט ווילברורד סנל במאה ה-16.
להפצה ושימור הידע היווני על שבירה אטמוספירית בעולם הערבי תרם רבות המלומד אבן אל-היית'ם, בן זמנו של אבן סהל.
תרומתו למדע השבירה הייתה בשימור התחום.
בחלק מהמקרים הוא הרחיב ופיתח ידע שאחרים הציעו קודם לכן, בעיקר על בסיס המודל של תלמי, ובזכותו הידע הועבר לאירופה של ימי הביניים.
מאוחר יותר, המלומד בן המאה ה-11 לספירה, אבן מועדח אל-ג'יאני שפעל בספרד המוסלמית, הצליח לחשב את גובה האטמוספירה במודל של תלמי בעזרת אפקטים של שבירה אטמוספירית.
תלמי עצמו נימק את אי רצונו לחשב את שבירת קרני האור באטמוספירה בהיעדר ידע על "עומק האוויר", כלשונו.
אבן מועדח זיהה שמשך הזמן של תופעת הדמדומים עשוי לשמש מפתח לחישוב גובה האטמוספירה, ונקב בערך 86.3 קילומטרים לגובה זה, ערך קרוב מאוד לערך המודרני.
ויטלו , מלומד ממוצא פולני-גרמני שרכש את השכלתו באוניברסיטת פדובה, כתב במאה ה-13 את הספר "פרספקטיבה", שעיקר חשיבותו בכך שהוא העביר את הידע של אבן מועדח אל-ג'יאני לאירופה.
העבודות של ויטלו ואבן מועדח שלטו בידע האירופאי על אופטיקה ושבירה אטמוספירית במשך כ-400 שנה.
עבודתו של ויטלו הודפסה בשנים 1535 ו-1572, ובשנת 1572 פרסם פרידריך ריזנר מהדורה של הכתבים של אבן מועדח וויטלו.
האסטרונום הדני טיכו ברהה, הידוע בזכות תצפיותיו האסטרונומיות המדויקות והנרחבות, היה הראשון שפיתח ופרסם טבלאות לתיקון שיטתי של מקור השגיאה הנובע משבירת קרני אור באטמוספירה.
הרישומים המדויקים שלו שירתו רבות את מחקריו של יוהאנס קפלר, שעבודתו על שבירה אטמוספירית מייצגת נקודת מפנה במחקר בנושא.
קפלר היה הראשון שציין את העיוות האנכי בדמות של השמש כאשר היא בסמוך לאופק (כך שדמותה הופכת אליפטית), והתקרב מאוד להסבר כמותי מלא של אפקט נובאיה זמליה – מיראז' שגורם לכך שנראה כי השמש זורחת מוקדם ממה שצפוי.
כמו כן, הוא התמקד בשבירות אנומליות, והיה הראשון שניסה לספק להן הסבר.
טבלאות אלה היו לאמצעי עזר רב-ערך עבור אסטרונומים שנזדקקו "לתקן" את מיקומם הנצפה של גרמי השמיים, אולם, הוא לא פרסם את התאוריה שעמדה מאחוריהן, ומאמץ רב הושקע בידי מדענים אחריו בניסיון לזהות את השיטות והמשוואות בהן השתמש.
הנחה פיזיקלית אחת שבה השתמש היא ש"כושר השבירה" של תווך גזי (ואוויר בפרט) - מעין מונח מעט מיושן המתאר את הגודל (כאשר n הוא מקדם השבירה) - מצוי ביחס ישר לצפיפות הגז.
בנוסף, הניח ניוטון תחילה (במודל הראשון) שצפיפות האוויר באטמוספירה יורדת ליניארית עם הגובה, ולאחר זמן מה תיקן את המודל כך שיתייחס לצפיפות אוויר המצייתת לחוק דעיכה מעריכי.
הנחה פיזיקלית נוספת של המודלים שלו נשענה על המודל החלקיקי של האור, וקבעה שהתנע הזוויתי של חלקיקי האור ביחס למרכז כדור הארץ נשמר בעודם חולפים בשכבות האטמוספירה השונות.
על בסיס הנחות אלו גזר ניוטון משוואה דיפרנציאלית המתארת את מסלול קרן האור באטמוספירה, אותה פתר ומן הפתרון חילץ את זווית ההסטה הכוללת של קרן אור המגיעה מכוכב מרוחק.
שביעות רצון (Сатисфакция) היא סדרת טלוויזיה היסטורית רוסית משנת 2006 בבימויו של מיכאיל שבצ'וק.
פרק הבכורה שודר ב-2 בינואר 2006.
רוסיה של אמצע המאה ה-19 נמצאת בעיצומה של מלחמה, שמפגישה בין חמשת חיילי יחידת טנגין המשרתים במאחז: אנדריי ראבסקי, ניקולאי אננסקי, אלכסנדר שולנין, פיודור צ'יסטיאקוב ו-ולדימיר באומגרטוף שהוגלה לקווקז משום שהעז לקרוא תיגר על הנסיך גוליצין ולקרוא אותו לדו-קרב.
ויקטור סוחורוקוב – אלכסנדר פון בנקנדורף
אלכסיי גורבונוב – איוואן שרווד
דמיטרי מריאנוב – ניקולאי אננסקי
אלכסנדר קולקוב – פיודור צ'יסטיאקוב
מראט בשארוב – ניקולאי הראשון, קיסר רוסיה
יקטרינה וילקובה – סופיה גוליצינה
שביל קליפות הגרעינים הוא אלבום הבכורה של להקת טיפקס, שיצא באוגוסט 1992, הגיע למעמד של אלבום זהב ומכר כ-22 אלף עותקים.
סולן הלהקה, קובי אוז, כתב והלחין את כל שירי האלבום למעט "רבי יעקב", שאוז כתב את מילותיו ללחן של ולדימיר קוסמה, "אני אוהב אותך" שכתב והלחין שייך מואיז'ו, ושיר נוסף שהלחין אוז יחד עם דני רכט.
בעיבוד השירים השתתפו כל חברי הלהקה ויאיר ניצני.
אלון אולארצ'יק הפיק את האלבום מוזיקלית.
שם האלבום הוא פרפרזה על הספר "שביל קליפות התפוזים".
מתוך האלבום התפרסם בעיקר הלהיט, "הרבי ג'ו כפרה", שכתב אוז יחד עם רכט, שיר נוסף שגם כן זכה להצלחה יחסית מהאלבום היה "ריקוד הפסדובלה".
"שביר" הוא שיר שחיבר אריק איינשטיין והלחין יצחק קלפטר ב־1983, בעקבות תאונת דרכים קשה שבה היה איינשטיין מעורב.
ב־23 באוגוסט 1982 לפנות בוקר, בפינת הרחובות פרישמן וריינס בתל אביב, פגע אוטובוס במכונית שבה נסע איינשטיין.
צלעותיו נשברו וראשו ועיניו נפגעו פגיעה קשה שהצריכה השתלת רשתית.
גם אשתו סימה אליהו נפגעה קשה, וחברתם של בני הזוג נהרגה.
התאונה עצרה לאיינשטיין את השנה המוצלחת שחווה, ואמרגנו מיכאל תפוח ציין שהתאונה קטעה להם הרבה תוכניות.
הזמר נשלח לשיקום ממושך, שמקצתו הוקדש לעבודה על אלבום עם יצחק קלפטר.
בגלל המצב הנפשי והגופני שבו היה איינשטיין נתון, מילות השיר הושפעו ממצבו.
השיר הוא שיר הנושא של התקליט, שיצא לבסוף בספטמבר 1983. זהו התקליט האישי ביותר של איינשטיין, והיחיד שאת המילים לכל שיריו כתב בעצמו.
לימים אמר שלאחר התאונה והמשבר שעבר הוא עסק יותר בהוצאת שירים חדשים, לצד צילומי שירים ששודרו בטלוויזיה.
באוגוסט 1983 נכנס השיר למצעד הפזמונים של רשת ג'.
33 שנה לאחר שהשיר הוקלט לראשונה, יצחק קלפטר הוציא אותו בעיבוד חדש.
השיר גם הוביל לדרך המשותפת של ברי סחרוף ודודו טסה, שהייתה בשיא כאשר הם הוציאו את האלבום החדש "בדל של אור".
השיר, חלק מתקליט שעוסק בעצירה ובחשבון נפש, נותן דוגמה לאדם שביר אשר בקלות יכול להתפורר ובדרך כלל מעמיס על עצמו יותר מדי דאגות, גם לדברים שאינו יכול לשלוט בהם ושאינם קשורים אליו.
השיר היה אחד האהובים על איינשטיין.
לדברי דודו טסה, "'שביר' הוא שיר שמאוד מייצג במילותיו את מי שאריק היה ומה שהוא שידר כלפי חוץ.
אריק איינשטיין היה אחד מעמודי התווך במוזיקה הישראלית, הוא היה ונותר אחד המוזיקאים האהובים".
שביעות רצון הלקוח הוא מדד נפוץ בשיווק, ותפקידו למדוד את האופן שבו מוצרים ושירותים המסופקים על ידי חברה, עומדים או עולים על ציפיות הלקוחות .
שביעות רצון הלקוח מחושבת על ידי מספר הלקוחות, שניסיונם המדווח עם חברה, מוצריה או שירותיה עולה על יעדי שביעות הרצון שצוינו, וזאת מתוך סך כל הלקוחות הידועים.
המנה, המתקבלת על ידי החלוקה, מוכפלת ב-100 לקבלת ערך האחוז, המייצג את מדד שביעות רצון הלקוח.
מדדי שביעות רצון הלקוחות ממלאים תפקיד חשוב, בכך שהם חיוניים לשמירה על האיכות והמשך שיווק חיובי של מוצר או שירות, כך שהאינטרס של העסק הוא להבטיח את שביעות רצון הלקוחות, ולבנות נאמנות בקרב הלקוחות.
CSAT נתפס כמדד ביצועים מרכזי בעסקים, ולעיתים קרובות הוא חלק מסרגל הישגים מאוזן.
בשוק תחרותי בו עסקים מתחרים על לקוחות, שביעות רצון הלקוחות נתפסת כמדד מפתח באסטרטגיה העסקית של החברה.
במדד CSAT נשאלת שאלה אחת בהתאם למיקוד, "עד כמה אתה מרוצה מ..." כאשר את השאלה ניתן לשאול על המוצר, על חלקים במוצר, על איכות השירות על החברה בכלל וכדומה.
חישוב התוצאה נעשה על ידי שקלול הנתונים וביצוע ממוצע וסטיית התקן של התשובות.
ככל שהציון הסופי מתקרב לקצה הסקלה (בדרך כלל 10 או 5), הלקוחות נחשבים מרוצים יותר.
שביעות רצון הלקוחות עשויה לספק אינדיקטור לכוונות הרכישה והנאמנות של הצרכן, כלומר, הסבירות היא שלקוח מרוצה ייטה לחזור ולרכוש את המוצר או את השרות.
אך לא תמיד זהו אינדיקטור מספק.
קיימים מקרים בהם הלקוח יהיה שבע רצון מהשרות או המוצר של החברה ועדיין ימנע מלחזור לרכוש אותם.
קיימים כוחות נוספים הפועלים על המוטיבציה של הלקוח לחזור ולרכוש את אותם המוצרים, אפילו אם הוא מרוצה מהם.
כגון, מאמצי השיווק של מתחרים, מבצעי קידום מכירות, חידושים וחדשנות בשוק וכמובן ההשפעה של המעגל החברתי הקרוב והרשתות החברתיות.
השימוש העיקרי בנתוני שביעות רצון הוא כפול:
בארגונים שונים, התהליך של איסוף, ניתוח והפצה של נתונים אלה מעבירים מסר בדבר החשיבות שרואה החברה בטיפול בלקוחות והדאגה לחוויה חיובית עם מוצרי החברה ושירותיה.
אף על פי שמכירות או נתח שוק יכולים להצביע על ביצועי החברה כיום, שביעות רצון היא אחד האינדיקטורים המרכזיים להגדלת כמות הלקוחות של החברה בעתיד.
בדומה למדד נאמנות הלקוח, כאשר מודדים בסקלה של 1–5, אנשים המדרגים את רמת שביעות הרצון שלהם כ-5 עשויים להפוך ללקוחות חוזרים ואף עשויים להעביר את הבשורה על איכות החברה ללקוחות פוטנציאליים.
לעומת זאת, אנשים שלא מעריכים את רמת שביעות הרצון שלהם כ-1, נראה שלא צפויים לחזור.
יתר על כן, הם יכולים לפגוע בחברה על ידי הערות שליליות לגביה ללקוחות פוטנציאליים.
שביעית בזמן הזה היא מחלוקת הלכתית בשאלה, האם המצוות הקשורות לשנת שמיטה (בפרט מצוות שמיטת הקרקעות ושמיטת הכספים) מחייבות בימינו – כאשר היובל ודיניו אינם נוהגים – מדאורייתא, או מדרבנן בלבד.
בשנת שמיטה ישנם דינים ומצוות כגון להשבית את האדמה מעבודה, אך לאחר החורבן והגלות, נחלקו הפוסקים האם מצוות השמיטה נוהגת מהתורה, או רק מדרבנן.
למחלוקת זו ישנה השלכה מעשית: אם השביעית נוהגת מהתורה, ניתן להקל בה רק במקרה של פיקוח נפש, ככל מצווה מהתורה, אולם אם היא נוהגת מדרבנן בלבד, אפשר להקל גם במקרה של נזק גדול, כגון אבדן הקרקע או הרס ההתיישבות.
כך למשל, היתר המכירה - המתיר לעבד את הקרקע בשביעית על ידי מכירה פורמלית לנכרי - התבסס על ההנחה שהשביעית בזמן הזה נוהגת מדרבנן בלבד.
מקורות המקשרים בין שביעית ליובל
הטענה, שמצוות השביעית נוהגת בימינו מדרבנן בלבד, מיוחסת לראשונה לרבי יהודה הנשיא (נולד לאחר מרד בר-כוכבא).
בתלמוד הירושלמי, בתשובה לשאלה איך אפשר לתקן פרוזבול המבטל למעשה את מצוות שמיטת הכספים, דרש רבי יהודה הנשיא את הפסוק , ואמר: .
דרשה זו מסתמכת על דרשה קודמת, הקובעת שמצוות היובל תלויה בחלוקת הנחלות לשבטי ישראל, והיא בטלה כבר בימי בית ראשון, לאחר שחלק משבטי ישראל יצאו לגלות: .
רבי לומד מהפסוק, שמצוות השמיטה תלויה במצוות היובל, ולכן גם מצוות השמיטה בטלה באותו זמן.
עם זאת, הקביעה שמצוות השביעית תלויה ביובל סותרת כמה וכמה מקורות אחרים.
מצוות השביעית נזכרות בתורה שלוש פעמים.
מתוכן, פעמיים (שמות כג, דברים טו) המצוה נזכרת לבדה, ללא כל זכר ליובל.
בשלישית (ויקרא כה) נזכרת גם מצוות היובל, אולם רק אחרי מצוות השביעית.
כלומר, היובל תלוי בשביעית (הוא קורה אחרי שבע שבתות שנים) אולם השביעית אינה תלויה ביובל.
האמוראים נחלקו בשאלה האם מצוות היובל היא מצווה עצמאית ויש לקיימה כל חמישים שנה גם אם לא מתקיימת מצוות השמיטה, או שמצוות היובל תלויה בשמיטה ויש לקיימה רק לאחר שהתקיימו שבע שמיטות.
אולם לפי כל הדעות, מצוות השמיטה עצמה אינה תלויה ביובל.
ממלכת יהודה נענשה על אי קיום מצוות השמיטה, .
על פי חשבון מספר שנות השביעית והיובל ניתן להיווכח, שמניין 70 השנים כולל גם את התקופה שלאחר גלות ראובן גד וחצי המנשה, כלומר, גם התקופה שבה כבר לא נהגה מצוות היובל.
אותה דרשה של רבי יהודה הנשיא מופיעה כמה וכמה פעמים בתלמוד הבבלי, ושם הגרסה היא אחרת.
בתשובה לשאלה מדוע מותר להשקות צמחים בשביעית, אמר אביי: .
בגרסה זו לא נזכרה מצוות היובל, וגם אין הסבר מדוע שמיטת קרקעות אינה נוהגת.
רש"י כתב, על-פי הגרסה בתלמוד הירושלמי, שמצוות שמיטת קרקע אינה נוהגת כי היא תלויה ביובל, ומכאן שיש כאן "אפקט דומינו": חלוקת הנחלות בטלה, לכן בטל היובל, לכן בטלה שמיטת הקרקעות, ולכן בטלה שמיטת הכספים.
ראשונים אחרים הסבירו, שהמושג "שמיטת קרקע" אינו מציין את השבתת עבודת האדמה, אלא את החזרת הנחלות לבעליהן בשנת היובל.
לפי זה, שתי הגרסאות אומרות שמצוות שמיטת הכספים תלויה במצוות היובל, אולם אין משם ראיה למצוות השבתת עבודת האדמה.
אולם רבינו חננאל הסביר: .
כשארץ ישראל ביד גויים, השמיטה אינה נוהגת בפועל כי הגויים אינם נוהגים שמיטה בקרקעותיהם.
מעבר לכך, הגויים שמשלו בארץ הטילו על החקלאים מס-יבול (ארנונא), שמי שלא שילמו - קרקעו הופקעה ונמסרה אותה לנכרי שיעבד אותה.
כתוצאה מכך, חכמי ישראל בדור שלאחר החורבן התירו לזרוע בשנת השמיטה , כיוון שאם לא יזרעו, ממילא הקרקע תעבור לבעלות גויים שיזרעו בה.
לפי זה, מצוות השבתת הקרקעות אינה תלויה במצוות היובל או בחלוקת הנחלות, אלא בריבונות בפועל על ארץ ישראל, וביכולת המעשית להשבית את האדמה בלי שתעבור לידי נכרים.
לדעה זו ישנה השלכה מעשית בימינו, כאשר ארץ ישראל נמצאת בריבונות יהודית.
בעל העיטור פסק שהשביעית נוהגת מהתורה, מכמה טעמים:
דעתו של רבי, שהשביעית נוהגת מדרבנן, היא דעת יחיד - רוב חבריו סברו אחרת, ויש לפסוק לפי הרוב.
בתלמוד שאלו משמע מוסכם על כולם, שיש עונש מלקות לזורע בשביעית עצמה, ומכאן שהאיסור נוהג מהתורה.
גם הרמב"ן, הרא"ש, ור' קרשקש וידאל פסקו הלכה כרוב חכמי המשנה והמדרש, שהשביעית נוהגת בזמן הזה מהתורה.
לעומתם, התוספות, הרשב"א, הריטב"א, ספר היראים, והטור פסקו הלכה כרבי, שהשביעית בזמנם נוהגת מדרבנן.
ישנה מחלוקת בין מפרשי הרמב"ם מה הייתה דעתו בנושא.
בפרקים א-ח, שבהם הרמב"ם מדבר על השבתת עבודת האדמה, הוא אינו מזכיר כלל את האפשרות שהשביעית מדרבנן.
רק בפרק ט, כשהרמב"ם עובר לדבר על שמיטת כספים, הוא מזכיר את הדרשה של רבי על הקשר בין שמיטה ויובל: .
מקריאה אפשרית של דברי הרמב"ם, נראה שרק שמיטת כספים תלויה ביובל ונוהגת מדרבנן, אולם השבתת האדמות אינה תלויה ביובל ונוהגת מהתורה.
וכן פירש הרב יוסף קארו ב"כסף משנה".
בפרק י, כשהרמב"ם מדבר על היובל עצמו, הוא כותב .
ה"כסף משנה" פירש, בהתאם לדבריו בפרק הקודם, שהמילה "מדבריהם" מתייחסת רק להשמטת כספים; אולם בגרסת כתבי-יד של הרמב"ם, מופיעה המילה "מדבריהם" פעמיים: .
לדעת פרופ' דוד הנשקה, הרמב"ם שינה את דעתו פעמיים בנושא זה, ומכאן נובעות הגרסאות השונות בדבריו.
לדעת הרב אליהו רחמים זייני, דעת הרמב"ם היא שרק שמיטת כספים תלויה ביובל.
השבתת הקרקעות אינה נקראת כלל "שמיטה" בדברי הרמב"ם, היא אינה תלויה ביובל, ונוהגת בימינו מן התורה.
הראב"ד בפירושו למסכת גיטין חידש, שדין שמיטה זהה לדין יובל לגמרי: לאחר חורבן בית שני בית דין לא קידשו יובלות, ולא נהגו דין יובל, ולכן דין שביעית בטל אף מדרבנן, ונוהג רק ממידת חסידות.
בעל המאור והמאירי אימצו את שיטת הראב"ד, אם כי הרמב"ן דחה שיטה זו מכל וכל.
אולם הרשב"א כתב, שהראב"ד עצמו חזר בו בפירושו למסכת עבודה זרה.
כך נראה גם מהשגותיו של הראב"ד על הרמב"ם, בהלכה המתארת את דין ארנונא לאחר החורבן: .
לפי זה, שביעית נוהגת מדרבנן רק בשטחים שלא הוחזקו על-ידי עולי בבל, אבל ברוב שטחי ארץ ישראל השביעית נוהגת מן התורה.
הרב יוסף קארו ב"בית יוסף" פסק שהשביעית נוהגת בזמן הזה מדרבנן בלבד.
אחריו פסקו כך הראי"ה קוק, החזון אי"ש, והרב עובדיה יוסף.
הרב יוסף דב הלוי סולובייצ'יק פסק, שהשביעית אמנם לא נוהגת מן התורה, אבל תוקפה חזק יותר משל מצווה מדרבנן.
זאת, כיוון שמנהיגי ישראל בימי הבית השני נשבעו לשמור שביעית: .
הערוך השולחן פסק שהשביעית נוהגת מן התורה, וכן מהרי"ל דיסקין פסק שהשביעית נוהגת בימינו מהתורה, או שיש להחמיר בה כדין תורה.
שביל רמות מנשה היה נתיב הליכה ארוך באזור רמות מנשה שבמדינת ישראל.
המסלול התחיל בשדות החקלאיים של מושב עופר ונגמר בחלקו של נחל תנינים הסמוך לעיר בנימינה, ואורכו הכולל הוא כ-62 קילומטרים.
צבעי הסימון של המסלול היו כתום ולבן.
המסלול בוטל ב-2023. השביל הוחלף בשביל מגידו, שסימונו סגול..
על אף עצמאותו, תוואי זה הוצע כחלופה למטיילים בשביל ישראל - במקום הליכה בת יום על חורשות עצים בין עופר לבין בנימינה, ניתנת האפשרות לעבור בנופי אזור רמות מנשה הכוללים יערות, נחלים, מעיינות, שדות חקלאיים, שדות מרעה ומאגרי מים.
מומלץ לחלק את ההליכה לשלושה ימים, כשנקודות לינה אפשריות נמצאות בפארקים ובקיבוצים הנמצאים לאורך כל הדרך, בהם גם ניתן להצטייד במזון ובשתייה.
ההליכה לאורך השביל מספקת נקודות תצפית רבות על העמקים וההרים הירוקים של האזור, ואלו מעניקות מבט נדיר על המסדרון האקולוגי של מחוז המרכז ההולך ומצטמק עם חלוף השנים.
בסוף שנות ה-90 ובתחילת שנות ה-2000, החלו להיסלל כבישים ולהיבנות גשרים ומחלפים בשטחים הפתוחים באזור מחוז המרכז כהמשך להתפתחות העירוניות עם גדילת האוכלוסייה וההתרחבות הטבעית של הערים בבניית שכונות מגורים חדשות.
הטבע הלך והצטמצם, אך חלקים מן היערות, שמורות הטבע והגנים הלאומיים נשמרו, כמסדרון האקולוגי האחרון.
ב-2011, לאחר עבודה מאומצת של המועצה האזורית מגידו, ארגון אונסק"ו הכיר באזור רמות מנשה כשמורה ביוספרית.
מיד לאחר מכן, הוועדה לשבילי ישראל של החברה להגנת הטבע החלה בסימון בשטח של שביל אשר יאגד בו את האתרים המשמעותיים של פארק רמות מנשה, ובהם הר חורשן, עמק השלום, יער הזורע, נחל השופט וגבעת הרקפות.
העבודה הושלמה ב-2013, אז נחנך השביל כחלק מפסטיבל יערות מנשה.
ב-2020, חלק ניכר של השביל, בשדות החקלאיים של רמת השניים, עמד בסכנת הריסה, לטובת בנייה של כ-3,000 יחידות דיור עבור הרחבת העיר יקנעם עילית.
בין ראש עיריית יקנעם עילית, סימון אלפסי, לבין ראש המועצה האזורית מגידו, איציק חולבסקי, התנהל קרב משפטי וציבורי בעניין זה, שכן כל אחד מהם תבע את השטח לעצמו וייעד לו שימוש שונה.
שני הצדדים היו מעוניינים לפתח באזור, אלפסי את עירו וחולבסקי את מושב עין העמק ושאר המושבים והקיבוצים הסמוכים, וההחלטה בעניין ניתנה להכרעתה של שרת הפנים איילת שקד, שהחליטה לבסוף, ב-2022, כי השדות החקלאיים יישמרו ותוכניות הפיתוח של אלפסי וחולבסקי ייעצרו.
ב-2023, לאחר ששביל רמות מנשה לא תוחזק וסומן מחדש במשך כמה שנים, הוכרז על סימונו שביל חדש במסלול דומה, שביל מגידו.
השביל החדש עובר בעיקר בתחומי מועצה אזורית מגידו, ומסומן בצבע סגול.
סיפור שבירת הלוחות שהתרחש בשבעה עשר בתמוז מתאר את שבירת לוחות הברית בידי משה.
בסוף פרק ל"א משה מקבל את לוחות הברית מאלוהים.
בתחילת פרק ל"ב מסופר על העם שראו שמשה מתעכב, והחליטו להכין פסל אלילי במקומו ולסגוד לו.
העם נותן לאהרן זהב והוא יוצר ממנו עגל.
למחרת, כאשר משה ירד מֵהַר סיני, משה ראה את חטא העגל והתמלא כעס על כך שכפרו באלוהים, ושבר את לוחות הברית.
לאחר מכן משה לקח את עגל הזהב, טחן אותו לאבקה דקה, השליך את האבקה על פני המים והשקה בהם את בני ישראל.
בנוסף הוא אסף אליו את שבט לוי, שלא עבדו לעגל, ובקריאת הורה להם להרוג את כל אלו שעבדו לעגל.
השביעיה במי במול מז'ור אופוס 20 מאת לודוויג ואן בטהובן נכתבה בשנת 1799 ובאותה שנה התקיימה נגינת הבכורה שלה.
המהדורה הראשונה, שפורסמה בשנת 1802, מוקדשת לקיסרית מריה תרזיה.
היצירה כתובה לכלי הנגינה הבאים: קלרינט, קרן יער, בסון, כינור, ויולה, צ'לו וקונטרבס.
אדג'יו - אלגרו קון בריו
אנדנטה קון מוטו א לה מרצ'ה - פרסטו
הביצוע הראשון של היצירה התקיים ב-20 בדצמבר 1799 בקונצרט שערך הכנר איגנץ שופנזיג שהיה ידידו של בטהובן.
ידידתו של בטהובן, הרוזנת ג'וזפין ברונסוויק מזכירה את הקונצרט הזה במכתב ומציינת שאחיה פרנץ היה "נרגש", "במיוחד מהשביעייה המצוינת שהלחין האדון בטהובן, הן מבחינת הביצוע והן מבחינת ההלחנה."
ביצוע נוסף של היצירה היה בקונצרט הפרטי הראשון של בטהובן, ב-2 באפריל 1800 בבורגתיאטר.
באותו קונצרט בוצעו גם קטעים מתוך בריאת העולם מאת יוזף היידן.
ידיד אחר של בטהובן, עמנואל דולזלק (1780–1858) סיפר שבטהובן אמר על השביעייה: "זוהי בריאת העולם שלי."
עד מהרה הפכה השביעייה לאחת מיצירותיו הפופולריות ביותר של בטהובן, והיא אף זכתה למספר עיבודים.
בטהובן עצמו עיבד את היצירה לשלישייה לקלרינט (או כינור), צ'לו ופסנתר ופרסם גרסה זו בשנת 1805 כאופוס 38.
השפעות השביעייה על יצירות יותר מאוחרות
פרנץ שוברט הלחין את השמינייה שלו בשנת 1824 עבור נגן הקלרינט פרדיננד טרוייר, שביקש יצירה דומה לשביעייה של בטהובן.
שתי היצירות אכן דומות זו לזו במובנים רבים.
בשנת 1840 עיבד פרנץ ליסט את היצירה לפסנתר, תחילה לשתי ידיים (S.465) ולאחר מכן לארבע ידיים (S.634).
פורסמו עוד כמה עיבודים לפסנתר, מאת קרל צ'רני, ארנסט פאואר, אדולף רותארדט והוגו אולריך.
שבירונים הוא סוג של מוצרי קונדיטוריה מתוקים המורכבים מחתיכות שבורות שטוחות של ממתקי סוכר קשים המוטבעים באגוזים כמו אגוזי פקאן, שקדים או בוטנים ובדרך כלל עוביים פחות מ-1 ס"מ.
שבירוני בוטנים הוא המתכון הפופולרי ביותר בארצות הברית.
המונח "שבירון" בהקשר של הממתק הופיע לראשונה בדפוס בשנת 1892, אם כי הממתק עצמו קיים כבר הרבה יותר זמן.
באופן מסורתי, תערובת של סוכר ומים מחוממת לשלב בו הופך למוצק שאפשר לשבור אותו.
הדבר מתרחש בטמפרטורה של כ-146 עד 154 מעלות צלזיוס, על אף שמתכונים מסוימים מבקשים להוסיף גם מרכיבים כמו גלוקוז ומלח בשלב הראשון.
האגוזים מעורבבים עם הסוכר המקורמל ובשלב זה מוסיפים תבלינים, חומרי התפחה, ולעיתים קרובות חמאת בוטנים או חמאה.
הממתק החם נשפך על משטח שטוח לקירור, באופן מסורתי גרניט, לוח שיש או תבנית אפייה.
ניתן לשטח את הממתק החם לעובי אחיד.
כאשר משטח השבירונים קר מספיק לטיפול, שוברים אותו לחתיכות.
זה נדיר לשבור את השבירונים לחתיכות שוות.
נוגטין הוא ממתק דומה לשבירון, אך עשוי משקדים פרוסים במקום בוטנים שלמים, המשובצים בקרמל שקוף.
שביתת הימאים או מרד הימאים הוא כינוי למאבק מקצועי של ימאי ישראל שעורר הד רב בדעת הקהל בשנות המדינה הראשונות.
במהלך מלחמת העצמאות הפסיקו ספינותיהן של חברות ספנות בין-לאומיות רבות לפקוד את נמלי ישראל.
אך עם הקמת המדינה הייתה בבעלות "צים" רק ספינת נוסעים אחת - "קדמה".
את הימאים יצג "איגוד הימאים" שהוקם בפברואר 1948, פעל כחלק ממועצת פועלי חיפה, ועסק במשא ומתן על הסכמי הסחר ותנאי העבודה מול חברת "שוהם".
לאחר סיום מלחמת העצמאות חזרו חברות הספנות הבין-לאומיות לפקוד את נמלי ישראל, בעיקר ספינות איטלקיות.
חברת "שוהם" נאלצה להתמודד מול התחרות וביקשה שיחתמו הסכמי תחבורה שיבטיחו ש-50% מהתנועה בנמלי ישראל תהיה בידי חברות ישראליות.
וכדי להישאר תחרותית, החברה שילמה שכר נמוך, לעומת חברות זרות.
בתחילת 1951 פרץ סכסוך עבודה.
הימאים דרשו שיפור בתנאי השכר וגם שחלק מהתשלום יינתן להם במטבע זר, מאחר שבעת עגינה בנמלים זרים, הם אינם יכולים להשתמש במטבע ישראלי.
אך חברת "שוהם" טענה שאין ביכולתה להעלות שכר או לשלם במטבע זר.
באופן מפתיע לא תמכה "אגודת הימאים" בדרישות שהעלו הימאים, והם החליטו לקיים הצבעה בעד הקמת נציגות חדשה עבור הימאים.
הימאים טענו שרוב עסקני "איגוד הימאים" לא נבחרו כלל אלא מונו על ידי מנגנוני ההסתדרות, וברוב המקרים לא היה להם שום קשר קודם עם ימאות.
ביוני 1951 פרצה שביתה באונייה "נגבה", בעת שעגנה במשך שבועיים על מבדוק במרסיי לצורך תיקונים.
הימאים ביקשו 600 ל"י במטבע זר עבור תשלום הוצאות מקומיות, אך הנציג המקומי של "שוהם" והקונסול הישראלי אליו פנו סירבו.
בלית ברירה נענתה החברה לתביעת הימאים והתחייבה שלא לנקום בשום אמצעים אדמיניסטרטיביים נגד השובתים, אם יחזרו לעבודה ויפליגו עם הספינה לישראל.
כשהאונייה הגיעה לנמל חיפה נוכחו הימאים לדעת, שרימו אותם.
החברה הודיעה מיד ל-5 חברי הוועד של ימאי "נגבה", שהם מפוטרים ומגויסים לצבא (הם עבדו בצי הסוחר במקום שירות צבאי).
הנציגות הזמנית של הימאים פנתה מיד אל ההסתדרות, מועצת פועלי חיפה חברת "שהם" בדרישה לקיים, תוך 24 שעות, בירור בעניין הסכסוך ועד אז לא להוריד את המפוטרים מהאונייה.
אך הם לא נענו להצעה והעובדים הכריזו שביתה.
ימאים בשאר אוניות צי הסוחר הישראלי הצטרפו מיד לשביתה לאות סולידריות עם שובתי "נגבה".
ביומה השני של השביתה, יום שבת ב-23 ביולי, הוזעקה לנמל חיפה משטרה, שהורידה בכוח את השובתים מסיפון האונייה "נגבה".
במקומם עלה על הספינה צוות זר שהפליג לקפריסין.
החברה טענה שפעלה מחוסר ברירה והשובתים הפריעו לאונייה לצאת להפלגה.
עובדי האוניות "קוממיות" ו"עכו" שעגנו בנמל תל אביב, גם שבתו ומנעו את פריקתם בנמל.
השביתה הסתיימה לאחר שהוסכם על משא ומתן עם "הנציגות הזמנית", ועד העובדים החדש שבחרו הימאים.
ב-5 באוגוסט החל בירור עניין השביתה בבית הדין של ההסתדרות.
בפועל הייתה ההסתדרות, מועצת פועלי חיפה וחברת "שוהם" (בה החזיקה ההסתדרות חלק מהמניות) בצד אחד של המתרס ו"הנציגות הזמנית" מהצד השני.
הנציגות הואשמה שהיא פוגעת בעקרון ריבונות המוסדות העליונים של הסתדרות, במשמעת, ואף באינטרס הלאומי של צי הסוחר ובמשק המדינה שנזקק לספינות הצי להובלת אספקה לישראל, כמו גם עולים חדשים.
הסכסוך גם קיבל אופי פוליטי שמצד אחד מפלגת השלטון מפא"י שרצתה למנוע הקמת איגוד עצמאי של הימאים, מצד שני מפלגות השמאל שבאופוזיציה מפ"ם ומק"י שתמכו בימאים.
בדיון עמד מזכיר מועצת פועלי חיפה, יוסף אלמוגי, כמעין תובע נגד עורך דין יוסף קושניר שייצג את "הנציגות הזמנית".
במהלך הדיונים העיד רב המלחים נמרוד אשל, שהיה ממנהגי "הנציגות הזמנית" והסביר שהמאבק אינו פוליטי אלא מאבק על זכויות עובדים.
הוא הסביר ששניים מעסקני "איגוד הימאים" הם עובדי חברת "שוהם" שפועלים נגד האינטרסים של העובדים.
הוסכם על פשרה בין "איגוד הימאים" לנציגות החדשה על עריכת בחירות חדשות בין כל הימאים, שיבחרו ועד חדש.
הבחירות נערכו במשך חודש וחצי, מאחר שהיה צריך לחכות להצבעת ימאים שהיו בהפלגות, בעת שהיו בישראל.
את הבחירות ארגנו במשותף "איגוד הימאים" וה"נציגות הזמנית".
ב-18 באוקטובר הוכרזו התוצאות בהם זכו אנשי ה"נציגות הזמנית" ב-90% מהקולות.
בבחירות השתתפו 670 ימאים מתוך 750 בעלי זכות בחירה.
הנציגים שנבחרו ערכו בתחילת נובמבר כינוס, בבית יורדי הים, שמטרתו הקמת איגוד מקצועי ארצי של הימאים בישראל וקידום חוק ימאות ישראלי, בו יבטחו הזכויות של הימאים.
במקביל לבחירות נמשך "משפט הימאים".
ב-11 בנובמבר סירבה ההסתדרות לאשר את התקנון שגובש בכינוס הימאים.
סלע המחלוקת הייתה הכרה בזכות הימאים לשבות בזמן שהם נמצאים בנמלים זרים והזכות להקים לשכת עבודה לימאים בניהול האיגוד המקצועי שהיא שתקבע מי יתקבל לעבודה כימאי.
המחלוקת הביא לכך שההסתדרות הודיעה שהיא לא מכירה באיגוד החדש שהוקם בכנס הימאים.
בתגובה, ב-13 בנובמבר התפטרו באופן קולקטיבי ממקומות עבודתם כ-350 ימאים, שעבדו בשמונה אוניות של חברת "שוהם" וצוות שעבד באונייה "דיזננגוף", שהייתה בבעלות חברת מ.
ההסתדרות מצידה החלה להפעיל את הספינות בעזרת מתנדבים וימאים זרים.
וכבר ב-16 בנובמבר יצאה האונייה "אילת" להפלגה, לאחר שהסתדרות הצליחה לגייס ימאים מקצועיים מתנדבים במספר מספיק להרכבת צוות שלם.
בין חברי הצוות היו מספר קצינים, שהתפטרו וחזרו בהם.
ותוך ימיים הפליגו שתי אוניות נוספות עם צוות חדש.
למעשה היו ימאים רבים מוכנים וזמינים לתפוס את מקומם של המתפטרים והמהלך נכשל תוך זמן קצר.
ב-19 בנובמבר ערכה הנהגת הימאים, בראשות נמרוד אשל, מסיבת עיתונאים בתל אביב בה הודיעה שהיא מוכנה לחזור לשולחן המשא ומתן.
בצעד של רצון טוב הסכימו ששלוש אוניות "גלילה", "ארצה" ו"נגבה" יופעלו על צוותיהם לטובת הבאת עולים מטריפולי שבלוב.
הסכסוך נכנס לשלב חדש כאשר חברות הספנות "שהם" ו"מ.
דיזנגוף ושות'" סירבו להיכנס למשא ומתן עם איגוד הימאים החדש.
צוות הספינה "גלילה" שחזר מטריפולי סירב לצאת חזרה ולהביא עוד עולים והתבצר בספינה.
בתגובה הזמינה החברה את המשטרה שהורידה את השובתים בכוח, שבמקביל פרצו תגרות בין השובתים למפירי השביתה "המתנדבים" שרצו להמשיך לעבוד.
לאחר פינוי השובתים יצאה "גלילה" להפלגה בהפעלת ה"המתנדבים".
בתגובה הושבתה "ארצה" לאחר שחזרה מהפלגה.
שוב נקראו שוטרים לפנות את השובתים ב-"ארצה".
השובתים הצליחו לכלוא 12 שוטרים בתוך האונייה.
לאחר שהוזמנה תגבורת כ-70 שוטרים הצליחו לפנות את השובתים ולשחרר את השוטרים הכלואים.
ב-27 בנובמבר דיווח עיתון "הארץ" ששביתת הימאים נשברת בכוח על ידי ההסתדרות וחברת "שהם".
העיתון מתח ביקרות על כך שנעשה שימוש במנגנוני המדינה כדי לשבור את השביתה בנמל חיפה, בהם משטרת הנמל, מנהלת הנמל ולשכת הגיוס בחיפה, שמוסרת צווי גיוס לימאים.
ימאים שהוסכם שיעבדו בצי הסוחר במקום להתגייס לצבא, עקב האינטרס הלאומי של החזקת צי סוחר בבעלות ישראלית.
ב-29 בנובמבר העלה ישראל רוקח, מנהיג הציונים הכלליים, הצעה לסדר-היום לדיון בשביתה, שבמקביל שאר סיעות האופוזיציה מק"י, מפ"ם וחרות העלו הצעות משלהם.
כל נציגי סיעות אלו ביקרו את הממשלה, ובתגובה אמר ראש הממשלה דוד בן-גוריון כי אין מדובר בשביתה, אלא במעשה חבלה שמבצעים אויבי המדינה, "ואין להתפלא שניסיון זה מצא לו שותפים בקרב הסיעות השונות, הואיל והאפשרות לחבל במדינה קודמת בעיניהם לכול".
את השביתה הציג כניסיון שנכשל "לפגוע מטעמים מדיניים בעורק חיוני ביותר של המדינה".
בתגובה אמר לו חבר הכנסת משה סנה, אתה אויב המדינה מספר אחד.
בן-גוריון הסביר שצווי הגיוס מוצדקים, כיוון שהימאים קיבלו פטור משירות צבאי, אך עם התפטרותם מצי הסוחר הם עכשיו חייבים לשרת.
במהלך חודש דצמבר המשיכו כ-150 ימאים במאבק, ניסו לגייס תמיכה ציבורית ומדי פעם השביתו ספינות.
כולל צוותי האוניות "חיפה" ו"יפו" שסירבו לפרוק סחורה בעת שעגנו בארצות הברית.
במקביל ערך איגוד הימאים ומשא ומתן עם ההסתדרות.
ב-24 בדצמבר הצביעה האספה הכללית של הימאים פה אחד בעד הפסקת השביתה.
השביתה והאירועים שהיו כרוכים בה, עוררו סערה ציבורית במדינה הצעירה.
לצד הימאים עמד במשך כל זמן השביתה השבועון "העולם הזה" בעריכתו של אורי אבנרי.
עיתון על המשמר של מפ"ם והעיתון קול העם של מק"י.
הימאים השובתים קיבלו תמיכה מהמשורר נתן אלתרמן, שהקדיש שניים מטורי "הטור השביעי" שכתב כפובליציסט, למאמרי תמיכה בהם.
גם המשורר אברהם שלונסקי תמך בשביתה ולאחר שהשתתף בהפגנת תמיכה בימאים נעצר ב-11 בדצמבר 1951 ושוחרר באותו לילה.
ב-1952 פורסם ציורו של נפתלי בזם "לעזרת הימאים".
בשנת 1983 כתב המחזאי יהושע סובול, בהשראת השביתה, את המחזה "מרד הימאים", שהוצג ב תיאטרון בית לסין.
בריאיון למקומון החיפאי כלבו, הסביר סובול את הרקע לכתיבת המחזה:
שביתת הכורים הגדולה בבריטניה (1984–1985) הייתה שביתה של עובדי מכרות הפחם בבריטניה אשר נמשכה כמעט שנה שלמה.
השביתה נחשבת כאירוע מכונן בתולדות יחסי העבודה בבריטניה והייתה לה השפעה חברתית נרחבת באזורים בהם הייתה תעשיית מכרות מפותחת.
יש הרואים בשביתה את האירוע החשוב ביותר ביחסי העבודה בבריטניה מאז השביתה הכללית של 1926. חלק גדול מהציבור הבריטי אף ראה את השביתה כמאבק מכריע בין שני כוחות פוליטיים וחברתיים מרכזיים בבריטניה.
מצד אחד ממשלתה השמרנית של מרגרט תאצ'ר אשר דגלה באופן מוצהר בכלכלת שוק ומצד שני, מעמד הפועלים, מונהג על ידי האיגודים המקצועיים, שניסה לשמר את ההישגים אשר השיג במשך כמה עשרות שנים.
השביתה הסתימה בכניעת הכורים ושובם לעבודה ללא שום הישג וסימנה בכך ירידה חדה במעמדם של האיגודים המקצועיים בבריטניה והמשך הרפורמות המבניות של ממשלת תאצ'ר.
במשך שנות השבעים הגיע מעמד האיגודים המקצועיים בבריטניה לשיא חדש של כוח.
שביתות במגזר הציבורי ובמגזר הפרטי היו תופעות יומיומיות.
בין השובתים היו איגודי המובילים, הכורים, עובדי הדואר, עובדי תעשיית הפלדה, עובדי המספנות, קברנים וכו'.
חברת הרכב "ליילנד" הושבתה פעמים רבות, דבר אשר תרם (אם כי כגורם משני) לפשיטת הרגל של התאגיד.
ראשי האיגודים זכו לחיזורים מצד ראשי מפלגת הלייבור והשפילו את הממשלות שבראשות השמרנים.
בבחירות של 1974 נוצח ראש הממשלה המכהן, אדוארד הית מהשמרנים, לאחר שהוכיח אזלת יד במאבקו מול האיגודים, במיוחד מול שביתת הכורים ב־1974. מפלגת הלייבור עלתה לשלטון עם ראש הממשלה הוותיק הרולד וילסון, אשר הוחלף מאוחר יותר על ידי ג'יימס קלהאן.
מצבה הכלכלי של בריטניה תחת שלטון הלייבור התאפיין במיתון משולב באינפלציה גבוהה וברמת אבטלה גבוהה.
בחורף של תחילת 1979 נקלעה בריטניה, בראשות הלייבור, ל"חורף העגום" (Winter of discontent) אשר בו הגיעו שביתות המגזר הציבורי לשיאים חדשים, כולל תקופה ארוכה בה לא נאסף זבל מהרחובות ובליברפול אף הושבתו במשך זמן רב שירותי הקבורה.
על רקע מצב זה זכתה המפלגה השמרנית, בראשותה של מרגרט תאצ'ר, בבחירות שנערכו בחודש מאי 1979.
מראשית כהונתה של תאצ'ר ועד תחילת שנות השמונים נמשך המיתון אשר פגע במיוחד במגזר היצרני, מעוז כוחם של האיגודים.
האבטלה החריפה החלישה את כוחם של האיגודים הן מבחינת מספר חברי האיגודים והן מבחינת יכולת המיקוח שלהם והתמיכה הציבורית.
עם זאת, האיגודים לא יכלו לשבת בחיבוק ידיים כאשר התבצעו פיטורים נוספים.
בנוסף פעלה תאצ'ר בצורה מתוכננת להגבלת יכולת השביתה של האיגודים.
היא מינתה איש איגוד לשעבר, נורמן טביט, כשר התעסוקה וביחד הם פעלו להסיר את ההגנות המשפטיות מהאיגודים.
נאסרה פעולתם של ה־"Flying Pickets", אותו כח פעולה של משמרות שובתים אשר הופיעו והפגינו במקומות בהם המפעלים לא שבתו.
הוצאה מחוץ לחוק הדרישה מעובדים חדשים להצטרף לאיגוד כתנאי לקבלתם לעבודה ונאסר על האיגודים לצאת לשביתה ארצית ללא הצבעה במשאל של כלל העובדים.
ניצחונה של ת'אצ'ר ביוני 1983 בבחירות הכלליות חיזק את כוחה הפוליטי.
ה־NUM, האיגוד הלאומי של עובדי המכרות בבריטניה (National Union of Mineworkers), נחשב במשך שנים רבות כאחד מהאיגודים המקצועים החזקים ביותר בבריטניה וכמוביל של סכסוכי עבודה רבים במהלך המאה העשרים.
האיגוד ניהל שתי שביתות, ב־1974 וב־1977, שנחשבו כהצלחה מבחינת הכורים.