tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא נולדה וגדלה בצפון ברמינגהאם, שם חיו בעיקר איטלקים קתולים ואנגלוסקסים פרוטסטנטים, שהתפרנסו מעבודה במכרות פחם והתחנכה בבית הספר היסודי צפון ברמינגהאם ואחרי שעות הלימודים למדה בבית ספר יהודי.
במשפחה חגגו חגים יהודיים וביקרו בבית הכנסת בשבת.
כשהייתה בת 10 עברה המשפחה לעיירה לפל סיטי ופתחה שם חנות משפחתית לציוד כללי.
בשנת 1939, בשל המצב הכלכלי, סגרו את החנות וחזרו לברמינגהאם, שם פתחו חנות שלישית.
היא למדה בבית ספר תיכון פיליפ'ס שם למדה לנגן בויולה וניגנה בתזמורת הבית ספרית.
מגיל צעיר יצאה נגד התפקיד המסורתי של נשים בחברה.
היא התנגדה למנהל בית הספר שלא רצה לתת לה להשתתף בקורסים שלא נתפסו כנשיים, כמו קורס חשמל וקורס רדיו, בנימוק שאלה קורסים המיועדים לבנים בלבד.
לבסוף והצליחה להתקבל לקורסים אלה ולמדה בסוף את המקצועות שעניינו אותה.
ב-7 בספטמבר 1943, שבועיים אחרי מות אחותה ממחלת לוקמיה, החלה ללמוד מדעים באוניברסיטת אלבמה.
ב-1946 סיימה לימודי תואר ראשון במדעים והתמחתה בכימיה.
במהלך התואר הראשון מרים פגשה בלורנס סליפקין, חייל אמריקאי שלחם במלחמת העולם השנייה.
ב-1945, עם סיום מלחמת העולם השנייה, חזרו חיילים רבים לארצות הברית נגועים במחלות הזיבה והעגבת.
באלבמה היה הריכוז גבוה ביותר של מקרים, ועל כן הוקמו תחנות לבדיקות דם בכל שכונה, שנשלחו למעבדה בבית חולים.
הביקוש לעובדי מעבדה עלה והיא החלה לעבוד שם כטכנאית.
מנהל הפרויקט הטריד מינית אחת מהעובדות האפרו אמריקאיות במעבדה, בנוכחות העובדות האחרות, ביניהן מרים.
המוטרדת צעקה והנשים התקהלו סביבו.
הוא ברח אך דאג שכל העובדות האפרו אמריקאיות יפוטרו מיד.
מרים הייתה העובדת האמריקאית הלבנה היחידה שהתפטרה במחאה.
היא כתבה מכתב על המקרה ושלחה אותו למושל אלבמה.
בעקבות המכתב מנהל הפרויקט פוטר והנשים שפוטרו הוחזרו לעבודה.
אחר כך נודע למרים שמנהל הפרויקט ידע כי היא זו שכתבה את המכתב ואיים על חייה.
בעקבות האיום על חייה נאלצה לעזוב את אלבמה ועברה לניו יורק, שם חידשה את הקשר עם לארי סליפקין, שהיה פיזיקאי באקדמיה, וב-1948 התחתנו ועברו לניו ג'רזי, והיא החלה את המחקר שלה בבוטניקה באוניברסיטת פרינסטון.
לאחר מכן עברו לאורבנה אילינוי, שם היא המשיכה את המחקר באוניברסיטת אורבנה.
באורבנה נולדו בנותיהם אן ובקי.
בשנים 1962 ו-1963 עברו לאנגליה לשנה אחת בשל עבודתו של בן זוגה באוניברסיטת אוקספורד.
בדרכם חזרה לארצות הברית הגיעו לביקור בישראל.
ב-1968 השלימה את הדוקטורט שלה במיקרו ביולוגיה באוניברסיטת צפון קרולינה צ'אפל היל ב-1968. בצ'אפל היל נולדו בנותיהם מירל ונעמי.
לאחר סיום הדוקטורט החלה לעבוד כחוקרת במכון הלאומי למדעי הבריאות והסביבה, National Institute Of Environmental Health Sciences.
ב-1972 פוטרה מעבודתה במכון יחד עם נשים אחרות.
היא חשה שהפיטורים היו על רקע אפליה מגדרית ולכן הגישה תלונה למשרד ההעסקה השוויונית, Equal Employment Office, אך לא קיבלה מענה.
חברתה, אן, הציעה לה להגיש תלונה באמצעות חבר בית הנבחרים האמריקני לורנס ה.
בעקבות התלונה הגיע חוקר למקום ולאחר בדיקה קבע כי יש צורך בהקמת גוף שיבקר את תנאי ההעסקה בארגון (EEO), והיא לקחה בו חלק.
לאחר שהתלוננה על שני מעסיקים התקשתה למצוא עבודה קבועה בתחום המחקר שלה.
היא הצליחה למצוא עבודה זמנית כמרצה באוניברסיטת צפון קרולינה, אך לתקופה של חצי שנה בלבד.
ב-1971 לקחה חלק פעיל בקבוצה מקומית להעלאת מודעות (Local Consciousness Raising Group) שם דיברו נשים על השפעת הסקסיזם.
בתה הצעירה נעמי שהייתה אז בת 14 שכנעה אותה ללכת.
עד מהרה החלו מפגשי הקבוצה להתקיים בביתה.
ערב אחד הגיעה למפגש אישה שלא הסכימו לראיין אותה להיות שדרנית חדשות ברשת CBS, בשל היותה אישה.
מרים הובילה מהלך שמטרתו הייתה להכניס נשים כתבות ושדרניות ברשת.
היא איתרה את הספונסרים של הרשת ושלחה להם הודעה כי נשים לא יקנו את המוצרים שלהם אם לא יופיעו בחדשות CBS גם נשים בתפקידי כתבות ושדרניות.
היא צירפה מגוון ארגוני נשים למאבק ותוך זמן קצר התחילו שדרניות לשדר חדשות באופן קבוע ברשת CBS.
בין הארגונים שהצטרפו למהלך היה הארגון NOW, ארגון הנשים הארצי, National Organization For Women בראשות נשיאת הארגון, ווילמה סקוט הייד, שהציעה למרים לפתוח סניף של NOW בצ'אפל היל.
בשנת 1966, הוקם הארגון הפמיניסטי NOW על ידי קבוצת נשים שכללה את בטי פרידן ופולי מארי במטרה לגבש ולארגן פעולות אלטרנטיביות ואסטרטגיות למען שוויון מגדרי.
אישה מכל רקע מגזרי, דתי וסוציו-אקונומי יכלה לקבל ייעוץ ועזרה בנושאים של אפליה על רקע מין ומגדר.
מרים נמנתה עם מייסדות הסניף בצ'אפל היל בשנת 1971, שהחל את דרכו עם עשר נשים בצוות.
היא הייתה גזברית הסניף וכיהנה כנשיאה השלישית שלו החל משנת 1973. הפרויקט הראשון של הסניף היה שינוי אופן פרסום המשרות בעיתונים במדינה, אז היה טור נפרד לגברים, בו העבודות היותר יוקרתיות, וטור נפרד לעבודות של נשים.
לאחר המאבק הטורים הופרדו לפי תחומי מקצוע ולא לפי מין.
עם השנים לדוברת של הסניף בצ'אפל היל והיועצת העיקרית לזכויות נשים בה.
היא התראיינה באמצעי התקשורת והרצתה ברחבי ארצות הברית בנושאים: הדרת נשים בפוליטיקה, שפה והשפעותיה על ילדים והדרה על רקע מין בשפה.
עם הזמן הסניף גדל, היו בו 30 אנשי צוות שקיבלו תלונות של נשים עובדות שחוו אפליה בשל היותן נשים.
הצוות בסניף העביר את התלונות לידיעתם של הוועדה להזדמנות העסקה שוויונית (Equal Employment Opportunity Commission) ולמחלקה האמריקאית לתנאי עבודה (Us Department Of Labor), והראו כי כאשר נשים מודעות לזכויותיהן ומראות למנהליהם שהן מודעות לזכויות אלה, הן מצליחות לקבל את המגיע להן.
באותה תקופה רווחו פיטורי נשים כאשר נכנסו להריון, אף על פי שזה היה אסור על פי חוק.
פעילות 'NOW' התקשרו למקומות עבודה כדי ליידע את המעסיקים כי זוהי עבירה על החוק, והנשים הוחזרו לעבודה.
פרויקט נוסף של 'NOW' בצ'אפל היל היה העלאת מודעות לחשיבות הסבסוד של מעונות יום ציבוריים כדי שנשים יוכלו לצאת לעבוד.
הובילה קידום חינוך לא סקסיסטי במוסדות הלימוד באמצעות שינויים בשפה ובניסוח בספרי הלימוד בביתי הספר בצ'אפל היל ופעלה להכניס לימודי נשים בקורסי היסטוריה באוניברסיטת צפון קרולינה.
ב-1980 נבחרה לכהן כנשיאת הארגון 'NOW' במדינת צפון קרולינה.
הקמת מרכז סיוע לנפגעות אונס
נמנתה עם נשים שהתאחדו ב-1970 להקמת המרכז לנפגעי תקיפה מינית באורנג' קאונטי, OCRCC (Orange County Rape Crisis Center).
בעקבות תקיפות מיניות של שלוש נשים מבוגרות בצ'אפל היל ארגנה מפגש קהילתי בביתה שהוביל ליצירת מערך ייעוץ טלפוני לנפגעות תקיפה מינית.
ב-16 בספטמבר 1974 החלו להפעיל מערכת טלפוני לסיוע לנפגעות.
שיחות רבות הגיעו מנשים שהותקפו ופחדו ממה שיגידו עליהן אנשים בקהילה.
מטרות המרכז היו: עזרה מיידית לקורבנות של תקיפה מינית 24 שעות ביממה במשך שבעה ימים בשבוע, חינוך בנושא מין, מגדר וזכויות, מסע הסברה לשיפור חוקים שנוגעים להטרדות מיניות.
בריאיון לעיתון בצ'פאל היל אמרה:
ב-1982 נבחרה לכהן כנשיאת איגוד לזכויות האזרח של מדינת צפון קרולינה.
בשנים האחרונות מתגוררת עם בן זוגה בצ'אפל היל.
שלוש מבנותיהם, אן, בעלת משרד עורכי דין, בקי, מרצה בנושא מדיניות רפואית ונעמי, רופאה המתמחה בסוכרת, מתגוררות בארצות הברית.
בתם מירל, רופאת משפחה, עברתה את שמה למיכל ועלתה לישראל.
למרים ולורנס יש שני נכדים וחמש נכדות, שתיים מהן גרות בישראל.
מרים פטרוסיאן (בארמנית: Մարիամ Պետրոսյան; נולדה ב-10 באוגוסט 1969) היא ציירת, קריקטוריסטית וסופרת ארמנית.
היא ידועה בעיקר בזכות ספרה זוכה הפרסים "הבית האפור" (2009), שתורגם לשמונה שפות.
מרים פטרוסיאן נולדה בשנת 1969 בירוואן, בירת ארמניה.
לאחר שסיימה את לימודיה במכללה לאומנות, היא התחילה לעבוד כמאיירת באולפני "הייפילם" (סרטי ארמניה).
לאחר מכן, עברה למוסקבה ועבדה בסויוזמולטפילם, ב-1995 שבה לעיר הולדתה ירוואן, חזרה לעבוד בהייפילם, שם נשארה עד שנת 2007.
הרומן הראשון שלה, "הבית האפור" , מספר על פנימיית ילדים נכים.
הספר יצא 18 שנה לאחר תחילת כתיבתו ב-1991. מרים לא ראתה את עצמה סופרת, והכתיבה נועדה למלא את שעות הפנאי כשהיא הייתה מובטלת.
רק כעבור מספר שנים, החליטה לסיימו.
הספר פורסם ברוסית ב-2009, והפך לרב מכר.
הוא היה מועמד לפרס בוקר הרוסי ב-2010 וזכה במספר פרסים ומועמדויות, ביניהם פרס רוסיה לשנת 2009, בקטגוריית הספר הטוב ביותר ברוסית מאת מחבר שחי מחוץ לרוסיה.
המהדורה בשפה האנגלית יצאה ב-25 באפריל 2017. הספר היה מועמד לפרס Read Russia לשנת 2018. בינתיים, נמכרו זכויות הפרסום גם בשפות: דנית, לטבית ונורווגית.
קטעים מתוך הספר (בתרגום לאנגלית) קוריינו על ידי סטיבן פריי בסרט Russia's Open Book: Writing in the Age of Putin.
הפרסום השני של הסופרת היה סיפור אגדה בשם "הכלב שידע לעוף" .
מרים נשואה לגרפיקאי הארמני Artashes Stamboltsyan.
היא נינתו של הצייר מרטירוס סריאן.
2009: פרס "הספר הגדול" (הפרס המרכזי לסיפורת) ב"פרס רוסיה"
2010: מקום שני, פרס בחירת הקהל ב"פרס רוסיה"
2010: פרס "פורטל" (Портал) על שם וולודימיר סבצ'נקו
2010: פרס "הגשר לכוכבים" (Звёздный мост) לרומן ביכורים
מַרִיַם סְטֶפַּנְיַאן (בארמנית: Մարիամ Ստեփանյան; נולדה ב-22 בספטמבר 1989) היא כדורגלנית עבר ארמנית ששיחקה בעמדת החלוצה, ונכון ל-יולי 2023 משמשת כמאמנת כדורגל.
לפני שהחלה בקריירת הכדורגל שלה, שיחקה סטפניאן במדי נבחרת ארמניה בכדוריד.
2011 – מקום ראשון במשחקים המקדימים האירופיים, מלטה
2008 – מקום ראשון, מיני טורניר, מקדוניה
2007 – מקום ראשון, כריסטיאנסן, נורווגיה
2007 – מקום שלישי, גביע נורווגיה, אוסלו
סטפניאן החלה לעבוד גם כשופטת כדורגל במשחקי נשים וגברים בארמניה, לאחר שסיימה קורס של שנתיים בשיפוט במכון הממלכתי לתרבות גופנית.
היא התחילה בליגת הנוער, ואז גם עברה לליגה הראשונה.
אחרי שנתיים היא התחילה לשמש כעוזרת שופטים ואז ב-2014 היא הייתה מועמדת כעוזרת מאמנת בינלאומית בפיפ "א, מעמד שהשיגה ב-2015.
היא התחילה לסייע למאמנת שלה, ליאנה היירפטיאן במועדון ירוואן (ארמניה), אשר מאז הפכה למאמנת הראשית של נבחרת הנשים הלאומית בכדורגל של ארמניה .
ב-2016, היא קיבלה תעודה כמאמנת הנשים הטובה ביותר של העונה.
ב-2016 ארגון מאמנים חוצי יבשות הגיע לירוואן, והיא התחילה לעבוד איתם, וקיבלה מהם תעודת אימון.
ב-2016 בדצמבר היא סיימה קורס של UEFA בארמניה וקבלה רישיון מטעמם.
בקיץ 2017 היא התחילה לעבוד בפולין בתור מאמנת כדורגל בפולין.
מרים פּרֶסלֶר הייתה סופרת ומתרגמת גרמנייה ממוצא יהודי.
היא כתבה מעל 30 ספרי ילדים ונוער ותרגמה מעל 300 ספרים לגרמנית מעברית, אנגלית, הולנדית ואפריקנס.
בין היתר תרגמה את יומנה של אנה פרנק וכן סופרים ישראלים רבים כמו עמוס עוז, יורם קניוק, אהרן אפלפלד, ליזי דורון, בתיה גור, אורלי קסטל-בלום, סייד קשוע, סמי מיכאל, אורי אורלב, ועוד.
היא עלתה לישראל בתום לימודיה האקדמיים וחייתה בארץ מספר שנים לפני שובה לגרמניה, שם הפכה לאחת הסופרות החשובות ביותר לנוער וזכתה בפרסים רבים בתחום.
מספריה שתורגמו לעברית: "כשהמזל בא צריך להזמין אותו לשבת", "מלכה מאי" ו"הגולם, האח השקט".
כשהמזל בא, צריך להזמין אותו לשבת, עם עובד, 1998.
מלכה מאי, תרגום: יונתן ניראד, עם עובד, 2003
הגולם, האח השקט, תרגום: יונתן ניראד, עם עובד, 2017
מרים קארה (נולדה ב-3 בדצמבר 1938) היא מתעמלת עבר ישראלית אשר ייצגה את ישראל באולימפיאדת רומא (1960) ובשתי אליפויות עולם (פראג 1962 ודורטמונד 1966).
שלושה שבועות לפני אולימפיאדת רומא (1960) נפצעה קארה בתאונת דרכים ברומא יחד עם חברותיה המתעמלות אך בסופו של דבר היא השתתפה במשחקים וסיימה במקום 86 בתחרות הקרב רב בתוצאה של 67.165 נקודות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום 68 בתרגיל על מקבילים המדורגים, במקום 83 בתרגיל הקרקע, במקום 84 בתרגיל הקורה ובמקום 108 בתרגיל הקפיצות.
באליפות העולם שנערכה בפראג, צ'כוסלובקיה בשנת 1962 סיימה קארה בתחרות הקבוצתית במקום 15 ובתחרות הקרב רב אישי היא סיימה במקום 83 בתוצאה של 70.398 נקודות.
באליפות העולם שנערכה בדורטמונד, גרמניה בשנת 1966 סיימה קארה בתחרות הקבוצתית במקום 16 ובתחרות הקרב רב אישי היא סיימה במקום 103 בתוצאה של 68.064 נקודות.
מרים פיינר-זיו (1922 - 7 במאי 2012) הייתה שחיינית ישראלית.
אלופת צליחת הכנרת השלישית (1945).
בצליחת הכנרת הראשונה שנערכה ב-24 ביולי 1943 מעין גב לטבריה לקחו חלק 25 מתחרים ו-23 סיימו אותה בהצלחה.
פיינר סיימה שנייה בין הנשים ושביעי כללי בתוצאה של 3:44:0 שעות, אחרי עליזה וירץ מתל אביב שקבעה שיא חדש של 3:31.50 שעות ולפני נירה בן יעקב מדגניה א' (3:49:25 שעות).
בצליחת הכנרת השלישית שנערכה ב-24 בספטמבר 1945 זכתה פיינר במקום ראשון בין הנשים ושביעי כללי בתוצאה של 3:28.55 שעות, לפני חנה כהן מהפועל בת ים (3:32:38 שעות) ונירה בן יעקב (3:43.30 שעות).
מרים פרנק-אבולפיה, הייתה שחיינית ארץ ישראלית.
אלופת ארץ ישראל וזוכת מדליית ארד במכביה הראשונה (1932) במשחה ל-100 מטר חופשי.
פרנק התאמנה בקבוצת מכבי תל אביב.
בתחרויות השחייה של המכביה הראשונה שנערכו בתחילת אפריל 1932 זכתה פרנק במדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:30.2 דקות, אחרי פריצי לוי (1:17.4 דקות) והדי ורטהיימר (1:27.8 דקות), שתיהן מאוסטריה.
באליפות שנערכה בחג השבועות בסוף מאי 1933 זכתה פרנק בשתי מדליות זהב במשחה ל-60 מטר חזה, לפני בת ציון (בסי) פרנק ומרים זונלפד אף הן מכבי תל אביב ובמשחה ל-60 מטר חפשי לפני מלכה לנדמן ממכבי תל אביב ושרה סברנסקי ממכבי חיפה.
באליפות ארץ ישראל שנערכה בשבועות בסוף מאי 1934 זכתה פרנק בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:39.3 דקות, לפני שרה סברנסקי (1:45 דקות) ומלכה לדמן (1:51.3 דקות) ומדליית כסף במשחה ל-100 מטרגב בתוצאה של 2:16.6 דקות, אחרי מרים וולף ממכבי חיפה (1:51.7 דקות) ולפני מלכה לדמן (2:27.9 דקות).
מרים סקלרץ (נולדה ב־17 ביולי 1971) היא פרופסור במכללת אורות ישראל ובמכללה האקדמית חמדת.
מרים נולדה בכ"ד בתמוז תשל"א בניו יורק, לד"ר שניאור ובתיה הופמן, שירתה בשירות לאומי בתחום החינוך, למדה לתעודת הוראה בתנ"ך ובתורה שבעל פה במכללת אורות ישראל במקביל ללימודי תואר ראשון במסגרת האוניברסיטה הפתוחה.
כמו כן למדה שנתיים במדרשת מת"ן בירושלים, סקלרץ היא בעלת תואר שני ותואר שלישי בתנ"ך מאוניברסיטת בר-אילן.
בהיותה סטודנטית בבר-אילן עבדה כעוזרת מחקר ב'מפעל מקראות גדולות הכתר' ו'המקרא בפרשנות חז"ל'.
החל משנת 2003 סקלרץ מלמדת במכללת אורות ישראל ובמכללה האקדמית חמדת.
בהמשך עמדה בראש החוג למקרא במכללה האקדמית חמדת, ומשנת 2006 עומדת בראש התוכנית ללימודי המשך במכללת אורות ישראל קמפוס רחובות.
בשנת 2009 החלה לשמש כראש התוכנית לתואר שני בהוראת מקרא וספרות חכמים במכללת אורות ישראל.
היא זכתה בתואר מרצה מצטיין בשני המוסדות.
בתחילת שנת 2020 מונתה לפרופ' חבר.
תחומי מחקריה העיקריים הם הפרשנות היהודית בימי הביניים תוך התמקדות בפירוש הרמב"ן לתורה ואומנות השירה המקראית, סקלרץ פרסמה בנושאים אלו מאמרים רבים, אשר הפכו למאמרי יסוד בנושאים אלו.
מרים משמשת כחברה בוועדת המקצוע של התנ"ך בחינוך הממלכתי דתי במשרד החינוך ומקדמת דרכים להוראה מיטבית של התנ"ך בבתי הספר ובמוסדות להכשרת מורים.
נשואה לד"ר שלמה ולהם ארבעה ילדים.
מרים סטיבנסון היא דוגמנית אמריקאית, מיס תבל לשנת 1954.
סטיבנסון נולדה בעיירה בקרוליינה הדרומית, ב-1953 נבחרה ל"מיס קרוליינה הדרומית" והשתתפה בתחרות מיס אמריקה 1954, בה עלתה לשלב עשר המועמדות הסופיות.
היא זכתה בתחרות "מיס קרוליינה הדרומית ארצות הברית" לשנת 1954, היא ייצגה את קרוליינה הדרומית במיס ארצות הברית השלישית וגם בה סיימה במקום הראשון, בעקבות זאת ייצגה את ארצות הברית בתחרות הבינלאומית של מיס תבל, בה היא הוכתרה במקום הראשון, ובכך נהייתה לאמריקאית הראשונה שזוכה בתואר זה.
בניקוד התחרות היה תיקו בינה לבין מיס ברזיל, עקב כך שנותנת החסות העיקרית של התחרות הייתה חברת בגדי הים "Catalina Swimwear" הוחלט להעניק לה את הזכייה שכן גזרת גופה התאימה יותר לדוגמנות בגדי ים, אך עם זאת היא החליטה לחלוק חלק מהפרס עם מיס ברזיל.
בעקבות הזכייה היא חתמה על חוזה עם חברת סרטי יוניברסל.
לאחר שנה החליטה שהיא עוזבת את עבודתה בהוליווד וחוזרת לקרוליינה הדרומית הולדתה על מנת להשלים את לימודיה באוניברסיטת לנדר, היא שימשה כמנחה בערוץ טלוויזיה של קרוליינה הדרומית, היא הייתה שופטת במספר תחרויות יופי.
היא נישאה לדונלד אפטון ונולדו להם שני ילדים.
מרים קוץ (נולדה ב-28 באפריל 1958) היא סופרת, מחזאית, עורכת, ולשעבר עיתונאית ישראלית.
שני ספרי פרוזה שפרסמה, "על רקע רומנטי" ו"בייבי בלוז", היו לרבי-מכר.
הייתה עורכת מוספים בידיעות אחרונות, פרסמה טורים אישיים, מדורי ביקורת תרבות וטורי דעה בעיתון.
מחזה הביכורים שכתבה, "בבושקות", קומדיה רומנטית על ארבעה דורות של נשים במשפחה, עלה בפסטיבל קריאה של מחזות בתיאטרון הקאמרי, ב-2018..
מרים קוץ נולדה בחיפה, בוגרת תיכון ליאו בק, שירתה בצה"ל כקצינת קישור, וסיימה לימודי ספרות ואמנות באוניברסיטת חיפה.
למדה מחזאות ב"סדנאות הבמה" בשיתוף עם תיאטרון בית לסין ותסריטאות אצל אסף ציפור וצביקה קרצנר.
מאז 2015 מלמדת סדנאות בנושא יסודות הכתיבה של קומדיה רומנטית, בין היתר במדיטק חולון, ומרצה בנושאי ספרות, שפה ותקשורת.
הרומן "בייבי בלוז", 2021, היה לרב-מכר והיה מועמד לפרס ספיר 2021 ברשימה הארוכה
הרומן "על רקע רומנטי", 2012, היה לרב–מכר וזכה באות "ספר הזהב" מטעם התאחדות הוצאות הספרים בישראל
בשנת 1994 זכתה במלגת השתלמות בעיתונות בלונדון מטעם ה"בריטיש קאונסיל".
בשנת 2022 הייתה סופרת אורחת ב"וילה רנאטה" בבזל, שווייץ.
10 דברים שאנשים אומרים (ירושלים: כתר, 1993)
10 דברים שאנשים אומרים על גברים על נשים, על אהבה ועל החיים (ירושלים: כתר, 1994)
זה לא הולך בלי אהבה: ואמא שלי הייתה אומרת מי אמר לך את זה?
גברים ונשים זה לא אותו הדבר: ואמא שלי הייתה אומרת, אז מה עוד חדש?
האלף-בית של הדיאטה (ירושלים: כתר, 2003)
הפרויקט לסילוק אסבסט מאדמות הגליל המערבי: אלבום 2011–2017 (ירושלים: המשרד להגנת הסביבה, 2017)
הרפתקה בשחקים (ראשון לציון: משכל, 2019)
על רקע רומנטי (ידיעות ספרים-משכל, 2012)
בייבי בלוז (ידיעות ספרים-משכל, 2021)
מאנגלית – היומן ההורס שלי: ליצור זה להחריב / מאת: קרי סמית (ראשון לציון: משכל, 2017)
מאנגלית – אלנה מאוולור / סילוויה אוליוס (ראשון לציון: משכל, 2017)
מרים פולה סראצ'יק (8 באוגוסט 1933 – 7 באוקטובר 2021) הייתה פיזיקאית אמריקאית יהודייה ממוצא בלגי שהתמחתה בפיזיקה של חומרים במצב מוצק בטמפרטורה נמוכה.
משנת 1996 שימשה כפרופסורית בהסיטי קולג' של ניו יורק.
מרים סראצ'יק נולדה בשם מרים פולה מורגנשטיין ב-8 באוגוסט 1933 באנטוורפן, בלגיה.
הוריה, שרה (סגל) ושלמה מורגנשטיין, היו יהודים אורתודוקסים שנולדו בפולין, אמה נולדה בעיר רימנוב למרות שמשפחתה גרה בבלגיה, אמה, סבתא של מרים, חזרה לפולין כדי ללדת לצד אמה, סבתא-רבתא של מרים.
אמה עברה לבלגיה כילדה ואביה עבר לבלגיה בנערותו, יחד עם שאר משפחתו עקב המצב הלא טוב במזרח אירופה.
לאחר שהגיע לבלגיה יצא אביה בשאלה, לאחר נישואיו ולידת ילדיו הוא חזר בתשובה.
הוריה של מרים נפגשו והתחתנו בבלגיה.
אביה של מרים היה מלטש וסוחר יהלומים.
למרים היו שני אחים, אח גדול פול ואח קטן הנרי.
ביתם היה בית דתי אורתודוקסי והשפה המדוברת בביתם הייתה יידיש.
מרים נישאה, ב-1954, לפיליפ סראצ'יק, פרופסור להנדסת חשמל באוניברסיטת ניו יורק.
היו להם שני ילדים, קראן ולאה.
ב-10 בספטמבר 1970, לאה בת החמש נחטפה, על ידי עוזרת הבית של המשפחה, אנה מאייר פרוליך, תוך שימוש במכונית דודג' של המשפחה.
12 ימים לאחר מכן, ב-22 בספטמבר, נמצאה גופתה של העוזרת.
וכחודש לאחר מכן, ב-23 באוקטובר, נמצאה גופתה של לאה, שנרצחה זמן קצר אחרי החטיפה על ידי עוזרת הבית, בפח האשפה בבית קיץ של משפחה שלא שהתה בו עד גילוי הגופה.
במהלך החיפושים אחריה הציעו מרים ובעלה פרס של 10,000 דולר עבור החזרה של ביתם.
מרים סולומון (נולדה ב-2 ביוני 1958) היא פרופסור לפילוסופיה ויושבת ראש החוג לפילוסופיה וכן פרופסור ללימודי נשים באוניברסיטת טמפל.
עבודתה של סולומון מתמקדת בפילוסופיה של המדע, אפיסטמולוגיה חברתית, אפיסטמולוגיה רפואית, אתיקה רפואית, ומדע ומגדר.
היא פרסמה שני ספרים: "אמפיריציזם חברתי", ו"יצירת ידע רפואי", ומאמרים רבים בכתבי עת.
היא כיהנה במערכת של מספר כתבי עת מרכזיים.
סולומון סיימה את לימודיה בקולג' ניוהם, אוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1979 בתואר ראשון במדעי הטבע.
היא קיבלה דוקטורט בפילוסופיה מאוניברסיטת הרווארד ב-1986.
במהלך הדוקטורט היא הייתה עמיתת הוראה באוניברסיטת הרווארד.
היא התקבלה לסגל המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת סינסינטי ב-1986 בדרגת Assistant Professor, ובשנת 1991 עברה לאוניברסיטת טמפל וב-1993 קיבלה מינוי משותף במחלקה ללימודי נשים.
ב-1994 קודמה לפרופסור חבר לפילוסופיה ולפרופסור מן המניין ב-2003. כיום היא יושבת ראש המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת טמפל.
היא גם הייתה עמיתת מלון באוניברסיטת פנסילבניה בשנים 91–1990, מרצה אורחת לפילוסופיה באוניברסיטת פנסילבניה בשנים 1994 ו-2003, ומרצה אורחת באוניברסיטת קיץ הבינלאומית של וינה ב-2007.
סולומון כיהנה בוועדת המערכת של כתב העת אפיסטמולוגיה חברתית מ-1991 עד 1994, במערכת של כתב העת אפיסטם מ-2002 עד 2005, ובמערכת של פילוסופיה של המדע מ-1994 ועד היום.
היא גם חברה במועצת המנהלים של אגודת הפילוסופיה של המדע, משמשת כעורכת של האנציקלופדיה לפילוסופיה של סטנפורד בנושאים הקשורים לפילוסופיה של המדע, וחברה במועצה המייעצת של החברה לפילוסופיה ורפואה.
בנוסף היא חברה בוועדה המייעצת של החברה לפילוסופיה של המדע הלכה למעשה, וחברה בוועדת ההיגוי של השולחן העגול הבינלאומי לפילוסופיה של הרפואה.
עבודתה של סולומון התמקדה רבות בפילוסופיה של המדע, כמו גם בסוגיות הנמצאות במפגש בין רפואה ופילוסופיה, אפיסטמולוגיה, אתיקה ומגדר.
היא כתבה על מגוון רחב של נושאים אחרים, כולל אמפיריציזם פמיניסטי רדיקלי, פמיניזם ויהדות אורתודוקסית, ועבודתם של ווילארד קווין ולורנס בונז'ור.
ספרה אמפיריציזם חברתי (Social Empiricism) מציג תיאוריה חברתית של רציונליות מדעית המתמקדת בהצלחה אמפירית.
אחת הטענות בו היא שקיום של דעת מיעוט ושל אי הסכמה הוא המצב הנורמלי בחקירה מדעית.
חלק ניכר מעבודתה הנוכחית עוסק באפיסטמולוגיה הרפואית, כולל רפואה מבוססת ראיות, רפואה מתרגמת (translational medicine), רפואה נרטיבית, וכנסים ליצירת קונצנזוס מדעי.
סולומון פרסמה שני ספרים, "אמפיריזם חברתי" (הוצאת MIT, 2001) ו-"יצירת ידע רפואי" (הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2015).
היא גם פרסמה מאמרים רבים בכתבי עת מדעיים.
הספר יצירת ידע רפואי (הוצאת אוניברסיטת אוקספורד, 2015) הוא חקירה היסטורית ופילוסופית של השיטות המשמשות להפקת ידע רפואי.
הדגש הוא על שיטות שפותחו מאז שנות ה-70, במיוחד כנסים להשגת קונצנזוס, רפואה מבוססת ראיות, רפואה מתרגמת (translational medicine) ורפואה נרטיבית.
הספר טוען שההבחנה המוכרת בין רפואה כאמנות לרפואה כמדע אינה מספקת להבנת ריבוי השיטות ליצירת ידע רפואי.
סולומון מציע תיאור פלורליסטי של שיטות ברפואה, ומראה כיצד השיטות התפתחו בין השאר בתגובה לחסרונות הנתפסים של כל אחת ביחס לשנייה.
מרים פוקס (שם משפחה מהבית: פרידבה; 8 בדצמבר 1927 – 14 במרץ 2021) הייתה ניצולת השואה.
אחרי ששיכלה את משפחתה במחנות ההשמדה, נדדה לבדה וגויסה לפעילות בתנועת הבריחה כשהיא בת 16–17. שנתיים סייעה לעשרות אלפי פליטים בפעילות במעברי גבול לא לגאליים בצ'כיה.
הצ'כים קראו בהיתול לגבול בו פעלה, "הגבול של מרים (מריה) הקדושה.
פוקס ניהלה את המעבר הבלתי לגאלי של שורדי השואה בצ'כוסלובקיה בשתי תחנות של מעברי גבול, בעיר נאחוד מפולין לצ'כוסלובקיה ובעיר אש מצ'כוסלובקיה לגרמניה הנאצית ועשרות רבבות שורדי שואה עברו בזכותה את גבול זה בדרכם לארץ ישראל.
מרים פוקס נולדה בעיר קאליש (Kalisz) בפולין, עיר במרכז פולין היושבת על גדות הנהר פרוזנה.
הוריה היו אברהם וגיטל (גיטה) ואחיה הבכור, דוד, שהיה גדול ממנה בשבע שנים.
למשפחה היו טחנות קמח ומדבריה עלה שהם היו משפחה אמידה, הייתה להם אפילו אומנת.
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה היו בקאליש כ-25 אלף יהודים, קרוב לשליש מאוכלוסיית העיר.
בזמן המלחמה בת זוגו של האח טפלה בפוקס ושמרה עליה.
בהיותה ילדה חזרה הביתה מבית הספר יום אחד וגילתה שאין בבית אף אחד.
הוריה נלקחו מביתם, היא זוכרת כיצד רצה לחפשם, אך לשווא.
הוריה לא שרדו את התופת ונרצחו.
בת זוגו שרדה את השואה ובחרה להתגורר בארצות הברית אחרי המלחמה.
הן נשארו בקשר לאורך השנים.
פוקס הצליחה לשרוד את המלחמה בשל היותה גדולת מידות, בגיל 12 נראתה כבת 16 שנים.
היא נחשבה ככוח עבודה יעיל, נשלחה למחנה עבודה ושרדה שם את השואה.
עם תום המלחמה גויסה מרישקה לשורות תנועת הבריחה על ידי אפרים דקל, מפקד הבריחה באירופה.
לא ידוע כיצד ואיפה בדיוק נפגשו.
היא עבדה בשתי תחנות מעבר גבולות בין פולין לבין צ'כוסלובקיה – בנאחוד ובין צ'כוסלובקיה לגרמניה – באש.
פוגרום קיילצה, בקיץ 1946, בו נרצחו 47 ניצולי שואה ונפצעו רבים, זעזע את יהדות פולין וגרם להבנה כי פולין אינה עוד ארצם.
היציאה של יהודים מפולין הפכה לשיטפון.
בנוסף, הרפטריאציה מברית המועצות לפולין, "החזירה הביתה" פליטים פולנים, שברחו לברית המועצות בזמן המלחמה, הביאה לזרם גדול של שורדים לפולין.
עשרות אלפי פליטים יהודים הצטופפו בצד הפולני של הגבול הצ'כי.
צבי נצר ומפקדי ה-.U.B – גוף הביון הפולני, במסגרת פרשת הבריחה אחרי פוגרום קיילצה, חיפשו נקודות מעבר גבול מתאימות ליציאה של הפליטים הרבים מפולין.
הם חיפשו נקודות שיהיו מוסתרות מפני העולם, כולל הבריטים, ושיהיו בקרבה למקום המאפשר קליטה של הבורחים מעבר לגבול, בצ'כיה.
בין פולין לצ'כיה נבחר הנתיב קלצ'קו–קודובה–נאחוד.
בנקודת מעבר זו, שהמרחק בין שתי הנקודות הוא כ־80 ק"מ, עברו עשרות אלפי בורחים.
הפעילות התנהלה על ידי תיאומים בעל פה, בחטף, ללא מסמכי הסכם כתובים, עם זיוף נירות ובעזרת שיחוד בכסף ומתנות.
עניין זה היה מרכיב הכרחי לפעילות.
האחראים מצאו שתי נערות יהודיות מפולין, שהשתחררו באזור זה מן המחנות.
פוקס הצטיינה במיוחד במרצה ובעוז רוחה.
נערה צעירה זו, שנקלעה באופן מקרי לגבול הצ'כי גרמני, ניהלה את הנקודה שם בכישרון ובכושר מנהיגות מפתיעים.
השפעתה הייתה רבה כל כך, עד כי שומרי הגבול הצ'כים מכאן והגרמנים מכאן היו לעיתים קרובות מצייתים להוראותיה.
הבחורים שפעלו באותו גבול עמדו כולם "תחת פיקודה".
היא עצמה נעה בין גבול לגבול באין מפריע.
פוקס נהגה כבתוך שלה ב"תחום שלטונה", אזור אש–ריאו שבגבול צ'כיה וגרמניה בו עברו למעלה ממאה אלף יהודים, נודדים אל המחנות שבגרמניה.
אלחנן גפני, מפקד המוסד לעליה ב' בצ'כיה כתב עליה:
"מרים פוקס, שורדת, ניהלה את מעבר הגבול הבלתי לגאלי בעיר נאחוד בו עברו עשרות רבבות שורדים.
היא הייתה אז בת 17"
אוטובוסים צ'כיים היו מסיעים את הבאים לנאחוד, משם חלקם ברכבות הועברו לדווינסקה נובה – לוועס ולווינה, אוסטריה.
האחרים הוסעו לכיון פראג–אש–הוף ולמינכן, גרמניה.
מספר שלמה קלס:" מארושקה, נערה צעירה, הפכה חיש מהר לאגדה ממש.
היא השכילה לרקום קשרים עם הרוסים ועם האמריקאים, שהיו לעזר רב אחרי שעזבו את צ'כיה והתמקמו מעברו השני של הגבול.
קשריה הטובים בקרלסבאד עזרו להקלת בדיקת המוכסים הצ'כים.
[...] לגבי ספסרים ומבריחים שהיו עוברים הלוך וחזור, מרושקה ידעה לנקוט באמצעים נאותים כדי להרחיקם משם.
זריזותה, תושייתה ודבקותה בעבודה עשוה ל"מבוקשת" בחוגי הבריחה.
היא אף שמשה כבלדרית ראשית להעברת כספים למשל, מפריס לפרג.
היא הופיעה בפני מפקדים בכירים לפי הצורך."במהלך עבודתה פוקס שיחדה את שומרי הגבולות בוויסקי, בסיגריות או בלייקות (מצלמות רוסיות) על מנת שיעלימו עין כשהיא מעבירה מאות אנשים בלילה את הגבול בתנאים קשים בקור ובחשיכה.
אך נראה ש"כלי" חשוב ביותר בעבודתה היו הקשרים האישיים שפיתחה עם שומרי הגבול.
בנוסף היא זייפה תעודת זהות ולמדה מילים בשפות הנחוצות – צ'כית, גרמנית, איטלקית.
שומרי הגבול הצ'כים מזה ושומרי הגבול הגרמני מזה, ובמידה ידועה גם אנשי צבא הכיבוש האמריקאי, התקשו להסביר מהו סוד הצלחתה.
אך העובדה היא שהיא נהגה בגבולם השחור למחצה, בתקיפות והכל נשמעו לה.
היא גילתה דאגה לפליטים והפריעה בתוקף לטיפוסים למיניהם ולמבריחים אשר ניצלו את דרכי הבריחה להברחות פרטיות.
במאי 1947 הגיעו כאלף פליטים לגבול אש, שם היא פעלה.
הגבול פעל באופן חצי לגאלי.
באחד המקרים הצ'כים התירו לקבוצה של שורדים לצאת את ארצם והאמריקאים הירשו להם, בתנאים מסוימים, להיכנס לגרמניה.
הם "לחשו" לאמריקאים כי בין הבורחים נמצאים "קציני צבא יהודים, שברחו מצבאות פולין וברית המועצות".
האמריקאים אסרו אותה וחקרוה במשך שלושה ימים.
הם רצו לדעת את שמותיהם של מארגני ה"בריחה" ולגלות את מערך הרשת המחתרתית הקושרת אותה עם הארצות השונות.
לשאלותיהם על "קציני צבא רוסיים בין הבורחים" ענתה שלגביה ולגבי המוסדות הסוציאליים העוסקים בעזרה וסעד, כל פליט יהודי זכאי להצלה ואין עליה לחקור את מוצאו וכי לדעתה גורמים אנטישמיים הניעו את מפיצי הדיבות לפרסם שקרים, כדי לגרום לפליטים סבל נוסף על סבלם בזמן השואה.
האמריקאים שחררוה, אולם סירבו להעביר את השיירה אותה הובילה.
הצ'כים מצידם סירבו להחזיר את הפליטים לארצם.
הם עשו זאת במידה רבה לפי בקשתנו (אנשי הבריחה).
תכסיסנו היה להשאיר את שיירת הפליטים באזור נייטרלי ועל ידי כך ליצור לחץ על הצבא האמריקאי.
אמריקאים התעקשו הפעם ושום פניות אליהם לא הועילו.
גם האיום שהפליטים "יצעדו בעצמם לקראת הגבול ולא יירתעו בפני צבא ושריון" היה לשווא.
הצ'כים באו לעזרת אנשי השיירה.
אנשי הכפרים שבסביבה הביאו חלב ומצרכים טריים לילדים.
השלטונות הצ'כיים, אם מתוך רצון לעזור ואם מרצון לראות פליטים יהודים מחוץ לארצם, קיימו קשרים עם מפקדי הבריחה ושמעו בעצותינו בכל הנוגע לטרנספורטים.
מאחר שהמשא ומתן לא הועיל, וסבל הפליטים הגיע לשיא, נטלה על עצמה את המשימה.
באחד הלילות חצתה בראש השיירה את הגבול באחד המקומות הנידחים.
לאחר צעידה של כ־12 ק"מ ברגל, שכרה מכוניות והעבירה את הקבוצה למינכן ולסביבתה.
האמריקאים לא הרגישו דבר באותו לילה.
מרים וחבריה תיאמו עם הצ'כים שבאותו הלילה הם ירבו ביריות -סרק באוויר כדי להפנות את תשומת ליבם של המשמרות האמריקאים לכיוון הפוך מן המקום שבו יחצו את הגבול.
השיירה הגיעה לגרמניה והכל בא על מקומו בשלום.
למחרת, כשהאמריקאים הרגישו בדבר, נמצאה כבר יחידת ה"בריחה" שוב בצ'כיה, והפליטים נמצאו במחנות מינכן וסביבתה.
התנהגותה של מרים הייתה ללא דופי, ואף אלה שלא נתנה להם לחצות את הגבול, בחשד בהם שהם מבריחי סחורות, לא מצאו מקום לתלונות נגדה.
הכל כיבדוה על עוז רוחה ונאמנותה לתפקידיה.
בתחילת שנת 1947 סגרה פולין את הגבול עם צ'כיה בלחץ הממשלה הבריטית.
הפיקוח על הגבול החמיר ואף נאסרו שלושה מבין הפעילים, שנשפטו ל־18 חודשי מאסר.
פוקס הוזהרה כי השלטונות בעקבותיה והיא מוכרחה לברוח.
היא ברחה ויצאה בדרך אל ארץ ישראל.
הנקודה באש נסגרה בראשית 1948.
פוקס עלתה לישראל בשנת 1949 והשתכנה תחילה בתל אביב בדירת של משפחה אותה הכירה.
כעבור זמן מה עברה לבית החלוצות בחיפה, בשכונת הדר, שם הכירה את מרגוט ואחיותיה שהפכו לחברותיה.
הקשר עם מרגוט התחזק ובהמשך עברה להתגורר עם מרגוט ובן זוגה בדירתם במרכז הכרמל.
היא החלה לעבוד בצי הימי כמבשלת ועם הזמן קודמה לתפקיד אחראית מטבח.
בהמשך הוצע לה לעבוד בחברת צים בתפקיד יבשתי ולנהל את מכבסת החברה.
ניהול מכבסה של צי שהלך וגדל, הלך והתרחב לא היה עניין של מה בכך.
הצי של צים כלל בתקופות מסוימות עשרות כלי שיט: אוניות נוסעים, אוניות מטענים ומכולות הובלה ימית.
פוקס הייתה אחראית על אלפי פריטי כביסה שהיו צריכים להגיע למקום הנכון, בזמן הנכון.
חברת צים הייתה לה לבית.
מרים נישאה לנתן סנק פוקס בשנת 1966. להם בת ושני נכדים.
מרים קרסין (4 במרץ 1910 – 28 באוקטובר 1996), הייתה שחקנית בתיאטרון יידיש ובקולנוע, זמרת, שדרנית רדיו ומחזאית.
קרסין נולדה בביאליסטוק, פולין, הילדה השביעית של מאשה ויעקב קרסין.
משפחתה הייתה ענייה ואביה התפרנס ממכירה בירידים.
בשל הקושי לפרנס את המשפחה, הוא היגר לארצות הברית עם שתיים מבנותיו, אך חזר הביתה לבדו כעבור שלוש שנים.
עד שהגיעה לבוסטון, מסצ'וסטס, בשנת 1925, מרים כבר דיברה שוטף שש שפות.
בערוב ימיה סיפרה מרים כי אמה מכרה מיטת נוצות כדי לממן את השכלתה.
בהמשך זכתה במלגה בסך 5,000 דולר ללימודי מוזיקה לאחר שזכתה בתחרות זמרי התיכון הטובים ביותר בניו אינגלנד.
היא למדה בקונסרבטוריון ניו אינגלנד למוזיקה.
כשיוליוס ואנה נתנזון, ששיחקו ב"כלת הזהב" של פרימן בבוסטון, שמעו את קרסין, הם שכנעו אותה להצטרף למקהלה שלהם.
היא שיחקה תפקידים קטנים עם מקס גביל ב"שמלת הכלולות", עם לודוויג זאץ ב"הגנב" ועם ליאון בלאנק ב"שלוש הכלות".
תוך כדי הופעתויה, למדה משפטים באוניברסיטת נורת'איסטרן.
בשנים 1930–1931 היא שיחקה בתיאטרון רחוב ארץ' בפילדלפיה (שנוהל על ידי חיים יעקבזון, מאי סימן וסימון וולף).
בשנת 1933 נישאה ליעקובזון, והשניים יצאו לסיבובי הופעות בארגנטינה, ברלין, אנגליה, צרפת, ליטא, לטביה ופולין.
היא שיחקה בתפקיד הראשי (אסתר) בסרטו של יוסף גרין, דר פורים שפילר (1937), לצד בעלה, עם זיגמונד טורקוב.
היא המשיכה להופיע עם יעקובזון, ובשנת 1938 הם חזרו לפולין ויצאו לסיבוב הופעות בדרום אפריקה ב-1939.
עם שובה לארצות הברית, השתתפה קרסין בתיאטרון האמנות היידי של מוריס שוורץ, שם שיחקה במחזהו של שלום עליכם, ווען איך בין רוטשילד (לו הייתי רוטשילד).
לאחר סיבובי הופעות בארגנטינה, ברזיל ולונדון, חזרו היא ובעלה לארצות הברית.
בשנת 1943 היא נישאה לשחקן סימור רכטצייט; יחד הם עבדו בתיאטרון הלאומי, בתיאטרון הציבורי, בתיאטרון השדרה השנייה ובמקומות נוספים, לצד אמנים כמו ורה רוזנקה, מנשה סקולניק, מיכאל מיכלסקו, פוקס, א.
קרסין שידרה גם בתוכניות רדיו, כמו שעת המעבר (The Forward's Hour), ושם גילמה תפקידים מתוך יצירות של יצחק בשביס זינגר, אוסיפ דימוב, משה דלוזנובסקי וקדיה מולודובסקי.
במשך שנים רבות הייתה לה תוכנית רדיו משלה, שבה שימשה זמרת ומגישה; היא כתבה את התוכנית בעצמה.
תוכנית נוספת שלה הייתה טרעפט זיך מיט מרים קרסין (נפגשים עם מרים קרסין).
כמו כן, היא כתבה מילים ביידיש לנעימה הפופולרית מיסירלו.
בסוף שנות ה-40 היא יצרה גרסה יידית של המחזה אנה לוקסטה של פיליפ גורדן (מחזה מצליח בברודוויי שבוצע על ידי צוות שחקנים אפרו-אמריקאי), שבו גילם בן-ציון ויטלר את התפקיד הראשי.
בשנות ה-60 הפכה למרצה ליידיש בקווינס קולג', ניו יורק, שם גם ביימה הצגות ביידיש.
בשנת 1984 רואיינה קרסין לסרט התיעודי שקדים וצימוקים, שעסק בסרטים דוברי היידיש שנעשו בארצות הברית ובאירופה בין 1927 לפרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939. היא המשיכה ללמד דרמה בקווינס קולג' עד סמוך למותה בשנת 1996 בגיל 86.
סימור רכטצייט נפטר בשנת 2002 בגיל 91. לשניים לא היו ילדים.
הם נקברו בחלקה מס' 67 של אגודת התיאטרון היידי בבית הקברות הר הברון בניו יורק; החלקה שמורה לקהילת התיאטרון היידי ומתוחזקת על ידי האגודה.
הצועני היהודי, 1930, עם חיים יעקבזון, בבימוי סידני גולדן
אהובת המלחים, 1933, עם חיים יעקבזון, בבימוי סידני גולדן
דר פורים שפילר, 1937, עם זיגמונד טורקוב וחיים יעקבזון, יחד עם אייזק סמברג, מקס בוזיק, ברטה ליטווינה ואחרים.
סט השטעטל נבנה באולפן בווארשה; חלק מהצילומים החיצוניים נעשו בקרקוב.
הדיאלוגים נכתבו על ידי יצחק מנגר.
געלעבט און געלעכט (לחיות ולצחוק), 1933, עם חיים יעקבזון, מקס וילנר, פינקס לבנדע, ועוד.
מרים מחמוד חסן סאלח היא פוליטיקאית פלסטינית שנבחרה למועצה המחוקקת הפלסטינית מטעם חמאס וכיהנה כשרה לענייני נשים בממשלה העשירית של הרשות הפלסטינית.
מרים מחמוד חסן סאלח נולדה ב-18 בספטמבר 1952, ב, צפונית-מערבית לעיר רמאללה, למשפחה אסלאמית דתית שמוצאה בכפר בית נבאלה, מחוז לוד ורמלה.
היא למדה בבית ספר יסודי וחטיבת ביניים ברמאללה ובבית ספר על יסודי באל-בירה עד 1970, שם סיימה את לימודי התיכון.
היא השלימה תואר ראשון במשפט אסלאמי ב בעיר ג'דה, ולימודי תואר שני של הקוראן והסונה ב בשנת 1986. היא קיבלה תואר דוקטור בהצטיינות מהמחלקה לקוראן וסונה של אותה אוניברסיטה בשנת 1993. בסך הכל שהתה בסעודיה 22 שנה לפני ששבה לישראל.
בין השנים 1993–2005 היא עבדה כמורה לחדית' בפקולטה לדעווה ויסודות הדת באוניברסיטת אלקודס.
בנוסף, בין השנים 2002–2005 היא עבדה כמרצה במשרה חלקית במכון הסעד הרפואי בעיר רמאללה.
היא נשואה למהנדס נזמי עבד אל-מג'יד מוסלח ויש לה חמישה בנים ושתי בנות.
היא התעניינה בהפצת ידע אסלאמי והטפה דתית במסגד אל-אקצא, ולכן עבדה בפרויקט בחצרות מסגד אל-אקצא, בפיקוח התנועה האסלאמית (הפלג הצפוני).
ב-2006 היא נבחרה למועצה המחוקקת הפלסטינית במהלך הבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית, במסגרת רשימה המזוהה עם חמאס.
היא כיהנה כחברה בוועדת החינוך ובוועדת הנשים במועצה המחוקקת, והייתה חברה גם במועצה הלאומית הפלסטינית.
בממשלת הנייה הראשונה כיהנה כשרה לענייני נשים.
ישראל הטילה עליה איסור נסיעה מאז 2007 והיא נעצרה באותה שנה ונחקרה באופן ממושך.
לאחר מכן היא הועברה למעצר מנהלי שנמשך 7 חודשים.
נערכה גם פשיטה בביתה והוחרמו ממנה וממחשבה ניירות ומסמכים.
שירותי הביטחון הפלסטינים ערכו גם הם חיפוש בביתה והחרימו מסמכים ותיקים.
ישראל עצרה גם את בניה, עבדול רחמן ב-2007 וסלאח ב-2009.
סאלח פרסמה שלושה ספרים ומספר מחקרים.
היא פרסמה גם מאמרים בעיתונות וברשת והשתתפה בכנסים רבים.
מרים עוזבת את כס המשפט של הורדוס הוא ציור שמן מאת הצייר הבריטי ג'ון ויליאם ווטרהאוס, שהושלם בשנת 1887. זהו אחד הציורים הגדולים ביותר של ווטרהאוס, ונחשב לאחת מיצירות השיא של תקופת יצירתו הקלאסית המוקדמת.
הציור מתאר את מרים החשמונאית, אשתו של הורדוס מלך יהודה (מלך בשנים 37–4 לפנה"ס), ברגע בו היא עוזבת את כס המשפט לאחר שנגזר עליה עונש מוות באשמת בגידה - על פי עלילה שנרקמה על ידי בני משפחת המלוכה, ובראשם שלומית, אחותו של הורדוס.
למרות אהבתו אליה, הורדוס נכנע ללחצים ואישר את ההוצאה להורג.
הציור מציג את דמותה של מרים החשמונאית, אשתו של המלך הורדוס הגדול, בצאתה מאולם המשפט לאחר שנגזר עליה עונש מוות בגין בגידה.
התיאור מתבסס על המסופר בחיבור "קדמוניות היהודים", שנכתב בשלהי המאה ה-1 לספירה על ידי ההיסטוריון היהודי יוספוס פלאוויוס (יוסף בן מתתיהו).
לפי הסיפור, מרים הואשמה על ידי שלומית, אחותו של הורדוס, וכן על ידי אמו ובני משפחה נוספים, שהסיתו את המלך להוציא את גזר הדין לפועל.
הורדוס, אשר היה קשור אליה בקשר רגשי עמוק, שקל להמיר את עונשה למאסר, אך לבסוף התרצה ללחצי מקורביו ואישר את ההוצאה להורג.
יוספוס מספר כי מרים "הלכה לקראת המוות ברוח שקטה...
והראתה אפילו ברגעי חייה האחרונים את אצילותה לעיני כל המסתכלים.
כך מתה האישה המצוינת בכיבוש הרוח ובגבהות־הרוח".
הציור מציג את מרים כשהיא עוזבת את אולם המשפט ופונה לאחור לעבר הורדוס, היושב על כס המלכות.
לצידו נראית שלומית, הלוחשת באוזנו ונראית כמי שמעודדת את קיומו של גזר הדין.
ההעמדה התיאטרלית של הסצנה הודגשה על ידי מספר מבקרים בני התקופה, שתיארו את התמונה במונחים של מופע בימתי.
ג'ורג' ברנרד שו השווה את תנועתה של מרים לאקט תיאטרלי בו הדמות "צעדה כמעט החוצה מן המסגרת".
רקע התמונה כולל ארכיטקטורה עשירה, ובה קמרון חצי-עגול המעוטר בפסיפסים מוזהבים, אשר מזכיר, לדעת פ"ג סטיבנס, את סגנונם של ציירים אקדמיים צרפתיים בני המאה ה־19. מבקרים שונים העירו על העיצוב הדקורטיבי של הרקע, ועל השפעות סגנוניות אפשריות מאולמותיהם של אמנים בני התקופה כגון לורנס אלמה-טדמה.
גוון הציור שואף למונוכרומטיות חלקית, ומשלב שלושה גוונים של לבן - בשמלתה של מרים, במדרגות השיש ובכס המלכות - שילוב שזכה לשבחים על הדיוק הטכני שבו בוצע.
במרכז הקומפוזיציה נראית מרים, לבושה שמלה לבנה ארוכה, פוסעת בריחוק אך במודעות אל עבר גורלה.
לפניה משתרעת רצפה שברקע נראות עליה קבוצות של סיגליות.
מאחוריה ממוקמים השופטים שפסקו את גזר הדין, היושבים תחת אפסיס מוזהב.
הורדוס נראה יושב מהסס ומיוסר, בעוד שלומית נראית עומדת לצידו ולוחשת באוזנו.
ההבעות והתנוחות של הדמויות תורמות לאפיון הדרמה הפנימית של הרגע.
הציור הוצג לראשונה בתערוכה השנתית של האקדמיה המלכותית בלונדון בשנת 1887. במהלך שני העשורים שלאחר מכן, הושאל לעשרות תערוכות, וזכה במדליות בפריז (1889), שיקגו (1893) ובריסל (1897).
הביקורת בזמנו הייתה מעורבת: לצד שבחים על הביצוע הטכני והקומפוזיציה הדרמטית, היו גם הסתייגויות בנוגע לגודלו החריג ולמיקום הדמויות הראשיות ביחס לרקע הדקורטיבי.
שמלתה הלבנה של מרים בציור מסמלת את טוהרה וחפותה מההאשמות שיוחסו לה.
ג'ורג' ברנרד שו ציין כי ירידתה במורד גרם המדרגות מדגישה אותה כדמות המרכזית בציור, אך העובדה שהמדרגות מתעקלות ומובילות תחת קשת חשוכה מסמלת את גורלה העגום.
פרחים קטנים, הדומים לסיגליות, פזורים על גרם המדרגות שעליו צועדת מרים.
לסיגלית משמעות סמלית עשירה באמנות ובספרות, שם היא מזוהה עם נאמנות, צניעות ואהבה טהורה.
הצבתן האפשרית בציור מחזקת את דמותה של מרים כקורבן טהור ונאמן, שנותרת מסורה להורדוס גם לאחר שבגד בה.
ניגוד זה בין נאמנותה לאכזריות גורלה מדגיש את אופיו הטרגי של הסיפור.
בדומה לשמלה הלבנה שהיא לובשת, גם הסיגליות תורמות להעברת מסר של חפות, מסירות רגשית ויושרה מוסרית, לנוכח חוסר הצדק המיוצג על ידי הורדוס וזקני הממלכה.
מרים קובובי (11 ביוני 1898 – 24 בנובמבר 1990) הייתה משוררת, סופרת, עיתונאית ועסקנית ציבור.
קובובי נולדה למשפחת גולדשטיין ב-1898 באנטוורפן.
היא הייתה בוגרת גימנסיה ומראשי תנועת הציונות העובדת בבלגיה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ב-14 במאי 1940, עזבה עם בעלה את בלגיה והסתתרו במנזר בבורדו.
חודש ימים לאחר מכן, ביום שבו נכנסו הנאצים לפריז, נולד בנה מיכאל במנזר.
שם הייתה ממנהיגות "תנועת הפועלות" והיושבת ראש לענייני תרבות של הארגון.
ב-1951 עברו להתגורר בפראג בעקבות מינויו של בעלה לציר בצ'כוסלובקיה.
על חוויותיה בשנה זו כתבה בספרה "אשת ציר ישראל בפראג ובוארשה".
בשנים 1953–1958 חיה עם בעלה ובנם בארגנטינה, שם שימש כשגריר.
בהיותה בארגנטינה כתבה בצרפתית את ספר השירים "מונולוגים עם אלהים".
הספר תורגם לעברית ויצא לאור בישראל וכן בספרדית בארגנטינה בשם Monólogos con Dios.
ספר שירים נוסף שכתבה, "האקלימים" (Climats : poemes), יצא לאור בצרפתית בבלגיה.
בעלה אריה קובובי (1896–1966) היה עורך דין ופעיל ציוני, ממייסדי הקונגרס היהודי העולמי (1936) ומזכירו הכללי (1945–1948).
לאחר קום מדינת ישראל היה דיפלומט, שכיהן כציר בצ'כוסלובקיה ופולין (1951–1952), היה שגריר בארגנטינה וציר למדינות אמריקה הדרומית (1953–1958), ויו"ר הנהלת יד ושם (1959–1966).
בנה, מיכאל קובובי (2025-1940), היה פרופסור מן המניין לפסיכולוגיה קוגניטיבית באוניברסיטת וירג'יניה, המתמחה בחקר תפיסה, פסיכולוגיה של האמנות ופילוסופיה של הנפש.
אשתו הראשונה של מיכאל, מירי קובובי, הייתה מנהלת לימודי העברית המודרנית באוניברסיטת ייל במשך עשרים שנה ולאחר מכן כיהנה כפרופסור לתרבויות המזרח באוניברסיטת הרווארד במשך עשרים שנה נוספות.
היא מלמדת באוניברסיטת העיר ניו יורק.
הייתה בת-זוגו של פרופ' יוסף דן.
בנם המשותף (נכדה של קובובי), איתמר קובובי הוא במאי ומנכ"ל להקת המחול המודרני האמריקאית "פילובולוס".
נפטרה ב-1990, בגיל 92 נקברה בירושלים.
מרים קובובי, מונולוגים עם אלהים, הוצאת קריית ספר, 1960 תרגום מצרפתית: שולמית קלוגאי יצא לאור גם בספרדית, בארגנטינה תחת השם Monólogos con Dios.
מרים קובובי, אשת ציר ישראל בפראג ובוארשה, הוצאת מסדה, 1964 מצרפתית מירי ומיכאל קובובי.
מרים קובובי, מגדל הגבורה, דבר⁩, 9 אפריל 1964⁩, מצרפתית: אליהו מייטוס.
אחד משיריה תורגם מצרפתית לעברית וממנה לאנגלית ופורסם במחזור לימים הנוראים שיצא על ידי התנועה הקונסרבטיבית בארצות הברית.
בעריכת הרב ג'ולס הארלו, 23 ביולי 1972
גרשון הל, זכרונות אשת דיפלומט, ⁨⁨הבקר⁩, 18 דצמבר 1964⁩
בנימין ווסט, סיפורה של אשת דיפלומט ישראלי, דבר⁩, 5 פברואר 1965⁩
מרים טאו, חוויות בפראג ובווארשה, ⁨⁨הארץ⁩, 24 פברואר 1965⁩
מרימבה הוא כלי הקשה אידיופוני שהתפתח במרכז אמריקה על ידי עבדים אפריקאים על בסיס כלים אפריקאיים קדומים.
אין למרימבה מנעד סטנדרטי, וניתן למצוא כלים שמנעדם בין ארבע לחמש אוקטבות.
הכלים בדרך כלל עשויים מעץ.
המרימבה חולקת מאפיינים רבים עם הקסילופון אך הקסילופון נשמע אוקטבה מעל התווים שנכתבים עבורו, ואילו למרימבה צליל רך יותר בשל בחירה שונה של צלילים עיליים.
הצליל מופק מן הקלידים ולא מן הרזונטורים ("הצינורות").
הרזונטורים מעבים ומאריכים את הצלילים.
הקלידים עשויים מעץ סיסם או פאדוק .
הרזונטורים לא שונים בצורתם מאלה של הקסילופון, רק גדולים יותר פרט לאוקטבה הראשונה של הכלי, בה מתעקמים הרזונטורים כלפי מעלה.
הקלידים מסודרים בדרך כלל בסדר כרומטי, בדומה לפסנתר.
ניי רוזאורו הלחין יצירות רבות למרימבה, והוא נחשב לנגן מרימבה וירטואוז.
מרים רוֹת (צ'ורה עברי; 16 בפברואר 1910 – 13 בנובמבר 2005) הייתה סופרת ילדים עברייה, גננת ומחנכת ישראלית.
נחשבת כחלוצה בתחום חקר ספרות הילדים העברית.
זוכת פרס ביאליק ופרס זאב לספרות יפה.
נולדה בשם צ'ורה רות בעיירה נוֹבֶה זַמקי בממלכת הונגריה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (בתחומי סלובקיה של ימינו), במשפחה יהודית בת חמישה ילדים, בתם של הלה ויעקב רות.
אביה שימש מנהל בית הספר היהודי בעיירה ואמה הייתה פעילה בקהילה היהודית.
גדלה והתחנכה בעיירתה, הייתה פעילה בתנועת הנוער "השומר הצעיר" וסיימה את לימודיה התיכוניים בגימנסיה ההונגרית בעיירה.
לאחר מכן נסעה ללמוד פסיכולוגיה באוניברסיטת בר-אנו לתורת החינוך והמדעים.
בשנת 1931 עלתה לארץ ישראל.
בארץ למדה בסמינר הקיבוצים ולתואר ראשון באוניברסיטה העברית.
בהמשך למדה לתואר שני בחינוך במכללה לחינוך של ניו יורק.
בשנת 1937 נמנתה עם מייסדי קיבוץ שער הגולן.
בין המייסדים נמנה גם אחיה, יהודה רות, שעלה ארצה מספר חודשים אחריה.
אביה, אמה, שתי אחיותיה, ושתי אחייניותיה נשלחו לאושוויץ.
אביה לקה בהתקף לב ברכבת בדרך והושלך ממנה, והשאר נרצחו באושוויץ.
בשער הגולן נחשבה ל"גננת הראשית של הקיבוץ הארצי".
היא עסקה בחינוך שנים ארוכות והכשירה מורות וגננות בסמינר הקיבוצים ובסמינר אורנים.
בשנות ה-50 כתבה בעל המשמר טורי עצות להורים בהם ייעצה, בין השאר, שלא לרכך לילדים אגדות כמו "כיפה אדומה", אלא לחשוף אותם אליהם בגיל המתאים במלוא מורכבותם, ושלא להתגאות בחוכמות ילדות של הילדים.
המליצה על ספרי ילדים החושפים את הילדים לילדים מתרבויות אחרות ובכך מקרבים את השלום.
רות התפרסמה בעיקר כסופרת ילדים.
היא החלה בכתיבה לילדים בגיל 60 בעידודם של בעלה והמאיירת אורה אייל, שנמנתה על תלמידותיה.
רות יצרה כמה מן הספרים הנודעים ביותר לגיל הרך בספרות העברית החדשה, בהם ספרה הראשון "מעשה בחמישה בלונים", שהופיע לראשונה ב-1974, "הבית של יעל" ו"תירס חם".
בסך הכול כתבה מעל לעשרים ספרים לילדים.
ספרה האחרון "גברת חבית ועוד" יצא לאור כשנה לפני מותה ובו אוסף הרפתקאות המתרחשות בתקופת ילדותה.
בשנת 1978 זכתה בפרס אסתר רבינוביץ' על תרומתה לספרות הילדים.
ב-1990 זכתה רות בפרס זאב על מפעל חיים, ובאותה השנה השיאה משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות.
בשנת 1998 זכתה בפרס "אות החיוך" של יוניצ"ף על ספרה "מעשה בחמישה בלונים".
בשנת 2002 הוכרזה ככלת פרס ביאליק לספרות.
בשנת 1978 הייתה חברה בוועדת השופטים של פרס ישראל לספרות ילדים.
בנה של רות, האדריכל יעקב עברי, אייר שניים מספריה: "המעיל של סבתא" ו"נגיד ש".
לאחר שאיבדה את מאור עיניה תרמה את אוסף ספריה,שכלל ספרים מהארץ ומהעולם, לספריית "אורנים".
היא מסרה את ספריה באופן אישי והסבירה על כל ספר וספר.
לאחר פטירתה הוקם במכללת אורנים מרכז לספרות ילדים שנקרא על שמה.
המרכז מקיים מדי שנה יום עיון לזכרה.
נישאה לפסח עברי (דויטש) (1908–1978), בן עיירתה, שהיה גם הוא פעיל בתנועה.
לזוג נולדו שני בנים – אדם ויעקב – והם גידלו גם את איתן, בנו של פסח מאשתו הראשונה, לאה.
רות נפטרה בשנת 2005 והיא בת 95. היא נקברה בקיבוצה, שער הגולן.
היא הייתה נשואה לפסח עברי עד מותו ב-1978. הייתה אם לשלושה בנים והותירה עשרות נכדים ונינים.
נינתה עמית עברי היא אלופת ישראל בשחייה.
הילד ואתה (1958), איורים: חיים ברקני – ספר עזר להורים ומחנכים
מעשה בחמישה בלונים (1974), איורים: אורה איל, ספרית פועלים
מגפיים (1975), איורים: מיכל אפרת, הקיבוץ המאוחד
הבית של יעל (1977), איורים: אורה אייל, ספרית פועלים – קורות ילדה המחפשת מקום פרטי לעצמה
תירס חם (1978), איורים: אורה אייל, ספרית פועלים
טבעת הקסמים (1980), איורים: שמואל כץ, ספרית פועלים
המעיל של סבתא (1981), איורים: יעקב עברי, רשפים – איך סייע המעיל להעניק בריאות לילדה חולה
זאתי (1984), איורים: אורה אייל, רשפים, תל אביב; (2009) אגם – על חיבתה של ילדה קטנה אל בובתה
לעוף עם הרוח (1984), איורים: רות צרפתי, ספרית פועלים
לשונות קטנים (עם מיריק שניר; 1987), איורים: שלומית זהר, שבא
מעשה בעכבר (1988), איורים: הלה חבקין, ספריית פועלים – בעקבות מוטיב עממי
אני אוהב לחפש (1990), איורים: אורה אייל, הקיבוץ המאוחד – סיפורו של ילד הנוטה לאבד את דבריו ונאלץ לחפשם
פופוקטפטל (1990), איורים: שמואל כץ, ספרית פועלים
תיק הציורים של אבא (1991), איורים: רואי עברי, ספרית פועלים
(1992), איורים: כריסטינה קדמון, ספרית פועלים
שון לא רוצה לישון (1993), איורים: רואי עברי, מסדה – מעשה בילדה המסרבת ללכת למיטתה
פודי הקיפוד (1994), איורים: ליאת צח-גרבר, ספרית פועלים
הגשם מנגן על הכובע שלי (1995), איורים: חיים ברקני, אח – יצירות לשוניות של ילדים בגיל הרך ובגיל הגן
הסוד של צופית (1996), איורים: רות צרפתי, ספרית פועלים – מעשה בילדה המטפסת על עץ
זה קרה ביום סערה (1997), איורים: אורה אייל
המלך דוגי (1997), איורים: ליאת צח-גרבר, ספרית פועלים – על הצלחתה של כלבה קטנה להוריד מהשלטון את הכלב הגדול והאכזר
שבעה שודדים, שבעה פיהוקים וזקנה קטנה אחת (1999), איורים: הלה חבקין, ספרית פועלים
יובל המבולבל (2000), איורים: יונת קציר-גולן, ספרית פועלים
החתולים של סבתא נעמי (2002), איורים: הלה חבקין, ספרית פועלים
גברת חבית ועוד (2005), עיבדה: עדנה קרמר, איורים: אבי כץ, ספרית פועלים – סיפור בעל רקע אוטוביוגרפי
כאשר לדב התחשק לעוף (2008; יצא לאור לאחר מותה), איורים: אביגדור כהן, מודן
מרין אולסופ היא מנצחת אמריקאית שהחל מספטמבר 2019 משמשת כמנהלת מוזיקלית של תזמורת רדיו וינה.
אולסופ נולדה במנהטן להורים מוזיקאים מקצועיים.
היא החלה ללמוד באוניברסיטת ייל אך עברה לבית הספר למוזיקה ג'וליארד, שם סיימה תואר ראשון ושני, שניהם בכינור.
בשנת 1989 זכתה בפרס קוסביצקי לניצוח במרכז המוזיקה טנגלווד,
שם למדה אצל ליאונרד ברנשטיין, סייג'י אוזאווה וגוסטב מאייר, בין השאר.
אולסופ מכהנת כמנהלת מוזיקלית של פסטיבל קאבריו למוזיקה בסנטה קרוז, קליפורניה מאז 1991. הפסטיבל מתמחה במוזיקה בת זמננו.
היא התמנתה למנצחת ראשית של התזמורת הסימפונית של בורנמות' בסתיו 2002.
בשנת 2003 נבחרה לאמנית השנה של מגזין גרמופון ובאותה עונה זכתה בפרס המנצח של האגודה הפילהרמונית המלכותית.
ביולי 2005 נבחרה אולסופ להוביל את תזמורת בולטימור, כמחליפה למנהל המוזיקלי הנוכחי, יורי טמירקאנוב.
אולסופ התחילה את כהונתה בבולטימור בעונת 2007 - 2008. הבחירה באולסופ ראויה לציון, משום שהיא המנהלת המוזיקלית הראשונה של אחת מ-25 תזמורות הצמרת של אמריקה.
ההחלטה למנות את אולסופ הייתה שנויה במחלוקת כאשר התברר, שרוב גדול מחברי התזמורת מתנגדים לאופן טיפולה של ההנהלה במינוי.
משרותיה הקודמות של אולסופ כללו עשר עונות כמנהלת מוזיקלית של התזמורת הסימפונית של קולורדו וכמה עונות כמנהלת התזמורת הסימפונית של יוג'ין שבאורגון.
אולסופ נודעת בתמיכתה ובפרשנויותיה למוזיקה אמריקאית.
התזמורת הפילהרמונית של לוס אנג'לס
מרים רוזן-איילון (נולדה ב-1930) היא פרופסור אמריטה במכון לארכאולוגיה ובחוג ללימודי האסלאם והמזרח התיכון במכון ללימודי אסיה ואפריקה שבאוניברסיטה העברית בירושלים.
הוריה היו ציוניים ועלו ארצה כשהייתה תינוקת.
היא גדלה בתל אביב וסיימה את לימודיה בגימנסיה הרצליה.
לאחר מכן נסעה לפריז ללימודים, שם למדה תואר ראשון עד שלישי בסורבון.
עבודת הדוקטורט שלה עסקה בקרמיקה המוסלמית של העיר שושן בפרס.
היא עבדה במהלך השנים 1965–1970 בחפירות העיר שושן באיראן, ביחד עם משלחת החפירות הצרפתית, שעובדת שם מאז המאה ה-19. לימדה בסורבון ועבדה במחלקה האסלאמית של מוזיאון הלובר.
בישראל ניהלה חפירות בחורבת מנים וברמלה בשנת 1965.
עשתה את הקריירה האקדמית שלה באוניברסיטה העברית מדרגת מרצה, עד לדרגת פרופסור מן המניין, בנוסף לכך לימדה בבצלאל והייתה עמיתת מחקר במרכז הלאומי למחקר מדעי (C.N.R.S).
שהתה בשבתונים באוניברסיטת פרינסטון, בסורבון, באוניברסיטת קיל בגרמניה, ובמכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
ארגנה קונגרס בינלאומי המוקדש לתכשיטים וצורפות בעולם האסלאם בשנת 1987.
זכתה בפרס שימל לארכאולוגיה מטעם מוזיאון ישראל בשנת 1992.
מרים רוזן-איילון הייתה נשואה לחתן פרס ישראל פרופסור דוד איילון.
מרים רוזן-איילון עוסקת באומנות וארכאולוגיה מוסלמית.
עסקה בעיקר במאות הראשונות של האסלאם.
בראש ובראשונה באירן ובישראל, אולם חקרה ארצות נוספות ביניהן ספרד.
La Potterie Islamique זהו שם הספר שהוא עיבוד של עבודת הדוקטורט של רוזן-איילון.
הספר הוא מחקר בסיסי על קרמיקה מוסלמית במאות הראשונות של האסלאם.
זהו הספר הראשון המביא מחקר שיטתי-כרונולוגי של ממצאי חקירות על קרמיקה מוסלמית.
הספר עוסק בשושן, שהייתה בירת פרס, אולם ההקשרים וההשלכות הם לכל העולם המוסלמי בעולם האסלאם בין המאה ה-7 למאה ה-10. בספר מציגה רוזן-איילון את ממצאי החפירות ומנתחת אותם.
המבנים המוסלמיים הקדומים בהר-הבית: מחקר איקונוגרפי
ספרה זה (The early Islamic Monuments of al-Haram al-Sharif: an iconographic study) שפורסם ב-1989 ככרך ה-28 של סדרת "קדם" של המכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית הוא מונוגרפיה העוסקת בהר הבית ובכיפת הסלע.
בספר נותנת רוזן-איילון אינטרפרטציה חדשה בניתוח המבנים והתכנון שלהם.
היא בודקת את הקשר בין המבנים בהר הבית, המשמעות שלהם, ההתפתחות שלהם.
התקופה היא ראשית האסלאם, במאה הראשונה של האסלאם בירושלים בהר הבית, בספר ממפה רוזן-איילון את הר הבית בתקופה האומאית ובודקת את היחס בין המבנים והשתקפותם בשטח.
היא טוענת שדרך הקמתו של כל מבנה אינה מקרית ומעניקה לכך סיבות טופוגרפיות ואיקונוגרפיות.
אחת מהן היא שכיפת השלשלת נמצאת במרכז הר הבית, בנקודת ההצטלבות של הציר צפון-דרום-מזרח-מערב.
טענתה היא שחשבו על כיפת הסלע כעל גן עדן.
כל הפנים של כיפת הסלע מקושטים בפסיפסים שהם מעולם הצומח כגון עצים וכל הקירות מקושטים בתבליטי שיש, שיש בהם הדגמים האלה של צמחייה בתוך קשתות הפרדס (השם paradise).
פסיפסים אלה משובצים בפנינים ובאבני חן.
רוזן-איילון הביאה גם להמחשה ציור מוסלמי המתאר את מסעו של מוחמד לגן-עדן, בו הוא מוצא את עץ האזמרגד המשובץ באבני חן, בדיוק כמו הפסיפסים של כיפת הסלע.
לאחר מכן היא מנתחת את משמעות התחייה של כיפת הסלע.
אומנות אסלאמית וארכאולוגיה של ארץ-ישראל
ספרה של רוזן-איילון שראה אור לראשונה בצרפתית ותורגם לאנגלית.
הספר הוא ניסיון ראשון מסוגו להציג את כל היצירות האומנותיות והארכאולוגיות בתחום האסלאם בארץ ישראל בצורה כרונולוגית.
המסגד הלבן ברמלה: התחקות אחר ההיסטוריה שלו
זהו מאמר שהוא פרי הרצאה שנשאה רוזן-איילון באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים ב-2006 על רמלה.
במאמרה זה מנתחת רוזן-איילון את חפירותיו של דוקטור יעקב קפלן במקום בשנות החמישים, שהיוו בסיס לכל הספרות שנכתבה עשרות שנים לאחר מכן.
המסגד במקום נבנה ב-712 או 715 לספירה, עם ייסודה של רמלה בעשור השני של המאה ה-8. היום המסגד הרוס, אולם השרידים שהשתמרו בשטח אינם חד-תקופתיים וניתן היה להצביע על כמה שלבים של תיקונים ושיפוצים.
כל הקשתות של החלק התת-קרקעי הן קשתות מחודדות.
קשת שלמה של מאה ושמונים מעלות אפיינה את העולם הקלאסי, ובסגנון זה המשיכו הביזנטים והאומאים בראשית האסלאם.
מחוץ למסגד ברמלה ישנו מאגר תת-קרקעי של הבריכות של רמלה (בריכת הקשתות) שהוקמו בשלהי המאה השמינית ועליהן כתובת המתוארכת לשנת 789, תקופת הארון אל-ראשיד.
מחקרים רבים נעשו על בריכות אלה ובמחקר הארכיטקטוני נחשבות הבריכות לציון דרך בתולדות הארכיטקטורה, מכיוון שזו הפעם הראשונה שנמצא מבנה על בסיס של קשתות מחודדות.
דוגוואה, חוקר ידוע, טוען שזוהי הדוגמה הראשונה של שימוש שיטתי בקשת המחודדת ושזה מקדים את הארכיטקטורה של הקתדרלות האירופאיות ב-400 שנה.
רוזן-איילון שאלה את השאלה, אם התאריך על גבי הבריכות הוא 789 והבריכות הן מ-712, אז מתי נבנו הבריכות, מכיוון שהקשתות נבנו 80 שנים קודם לכן.
היא לקחה את תוכנית הבריכות והשליכה אותה על כל אחד מן המאגרים והציגה השערה שכולם נעשו בו-זמנית ושהמאגרים של המסגד הם מאוחרים למסגד ושייכים לשלב של שיפוץ מעט מאוחר יותר, אחרי רעידת האדמה ונעשו ככל הנראה בו-זמנית עם המאגרים של 789.
תערוכת תצלומים של אריאלי על אלהמברה של גרנדה: קטלוג / מאת מרים רוזן-איילון; ירושלים: בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, המכון ללימודי אסיה ואפריקה - האוניברסיטה העברית: עיריית ירושלים, 1972.
יריחו / אהוד נצר, זאב משל, מרים רוזן-איילון.
ירושלים: יד יצחק בן-צבי - המחלקה לפעולות חינוך והדרכה, (תשל"ח 1978).
מרין דאנגי היא שחקנית טלוויזיה וקולנוע אמריקאית.
בילדותה היא התעניינה במוזיקה וריקוד.