tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן שוקם בית הכנסת, בין השאר בכספים שהוקצו על ידי פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה (FEOR), ובית הכנסת הוחזר למראהו המקורי בסיוע הרשויות.
מאז שנת 2002, הרב הקבוע הוא ניסן מנדל רופו, יליד מוסקבה.
בבית הכנסת יש גן ילדים, מקווה ובית ספר ערב.
בית הכנסת של פרארה הוא קומפלקס קהילתי יהודי הכולל מתחם קהילתי ובתי כנסת, הממוקם בגטו העתיק, ברחוב ויה מציני 95 (Via Mazzini 95), בעיר פרארה שבמחוז אמיליה-רומאניה, איטליה.
הקומפלקס נבנה בסגנון הבארוק וכלל שלושה בתי כנסת.
ההתיישבות היהודית באזור זה החלה בשנת 1485, כאשר הבנקאי היהודי האמיד מרומא, סר שמואל מלי, תרם את ביתו שברחוב סביאוני (ששמו שונה בהמשך לוויה מציני) לקהילה היהודית של פרארה, כדי שישמש את מוסדות הקהילה.
בבניין הוקמו בתי כנסת, אשר המשיכו לפעול גם במאה ה־21. בתקופה המודרנית שכן בבניין מוזיאון יהודי בארבעה חדרים בקומה העליונה, עד לרעידת האדמה שפקדה את העיר בשנת 2012. בעקבות רעידת האדמה נסגר המוזיאון לציבור, וחלק ניכר מהפריטים שהוצגו בו הועברו למתחם המוזיאון הלאומי ליהדות איטליה והשואה, שנפתח עוד בשנת 2011.
המתחם היהודי שברחוב סביאוני כלל שלושה בתי כנסת.
בהתאם למקובל בגטאות, חזית הבניין אינה מרמזת על קיומם של מקומות תפילה, בעוד שהחללים הפנימיים מעוטרים בעושר.
הסקואולה טדסקה, הגדול מבין שלושת בתי הכנסת, עדיין משמש לקיום טקסים חגיגיים; הסקואולה פאנזה, הקטן יותר, שמקורו במאה ה־19, משמש לתפילות שבת; ואילו הסקואולה איטליאנה, המתאפיין באולם רחב ידיים, שימש לאירועים תרבותיים.
במהלך מלחמת העולם השנייה סבלו בתי הכנסת מביזה ומהרס.
ב־21 בספטמבר 1941 פרצה קבוצה של פשיסטים מקומיים את דלתות הסקואולה פאנזה והסקואולה טדסקה, וגרמה להרס של חלק מהריהוט ושל אלמנטים עשויים שיש.
הסקואולה איטליאנה, Scuola Italiana – בית כנסת של הזרם היהודי-איטלקי שהתפללו בו בניב איטלקי מקומי.
בניית בית הכנסת הושלמה בשנת 1485 והוא פעל עד שנת 1944;
הסקואולה טדסקה, Scuola Tedesca, בית הכנסת האשכנזי ליוצאי גרמניה ואוסטריה שהתיישבו בפרארה, בו התפללו בנוסח שונה, שנבדל מהנוסח האיטלקי והספרדי, ושהיו לו מאפיינים אשכנזיים ברורים, גם בתפילה וגם בסגנון העיצוב של המבנה.
בית הכנסת סקואולה פאנזה, Scuola Fanese, שירת ככל הנראה קבוצה של יהודים שמקורם בעיר פאנו (Fano), באיטליה.
מתחם בית הכנסת הוא השריד היחיד שנותר מבין בתי הכנסת הרבים שפעלו בעבר בפרארה.
הוא ממוקם בבניין ההיסטורי של הקהילה היהודית, המתוארך לשנת 1421, אשר שימש בעבר גם את שני בתי הכנסת הנוספים שנהרסו בידי הפשיסטים במהלך מלחמת העולם השנייה.
בעבר פעלו בתי כנסת נוספים בקרבת מקום.
בית הכנסת שנותר הוא הסקואולה טדסקה (בית הכנסת האשכנזי הגרמני), הוא אולם תפילה גדול הכולל עזרת נשים בקומה העליונה.
התקרה הקמורה והקירות מעוטרים בסגנון רג'נסי/אימפריה, שהיה אופנתי בעת חידוש המבנה בשנת 1820. קישוטי הטיח שעל הקירות הם פרי יצירתו של גאטאנו דאוויה Gaetano Davia, שתכנן גם את עיצוב הפנים של תיאטרון העיר פרארה (Teatro Comunale di Ferrara).
בין הקישוטים נכללים מוטיבים יהודיים, ובהם ארון הברית שנישא בידי בני ישראל ביציאתם ממצרים ובגדי הכהן הגדול בבית המקדש בירושלים.
בבית הכנסת השתמרו הבימה וארון הקודש המקוריים מהמאה ה־18, עשויים עץ כהה ומוקפים במעקה שיש לבן.
המוזיאון מציג את ארון הקודש של סקואולה איטליאנה, בית הכנסת בנוסח האיטלקי, אשר שכן בעבר באולם רחב ידיים באותו מבנה.
האולם, משמש כאולם הרצאות, שומר על תקרתו המקורית הקמורה בסגנון הבארוק.
ריהוט אחר שהיה במקום נהרס במהלך מתקפה פשיסטית על המבנה.
בנוסף, מציג המוזיאון כמה ארונות קודש מבתי כנסת לשעבר בעיירות קטנות באזור.
בין הפריטים המוצגים נמצא חוזה מהמאה ה־18 בין משפחה יהודית מקומית לבין מינקת שזה עתה נשכרה, ובו מתחייבת המינקת שלא להטביל את התינוק היהודי לנצרות.
פריט נוסף הוא חותם ששימש לאטימת קברים יהודיים, במטרה למנוע מסטודנטים לרפואה באוניברסיטה להשתמש בגופות לתרגול ניתוחים.
ספרים ומסמכים רבים המוצגים בוויטרינות משחזרים את תולדות הקהילה היהודית בפרארה.
באחת הוויטרינות מוצגים המפתחות של שערי הגטו, אשר נסגרו מדי לילה באופן סדיר בשנים 1627–1859.
בית הכנסת בקאזלה מונפראטו הוא מבנה קהילתי ובית כנסת אורתודוקסי, השוכן בויקולו סלומונה אולפר 44 (Vicolo Salomone Olper 44), ברובע היהודי של העיר קאזלה מונפראטו, בנפת אלסנדריה שבחבל פיימונטה, איטליה.
בית הכנסת נבנה באדריכלות הבארוק פיימונטזי ובסגנון מנייריסטי, והושלם בשנת 1595.
בית הכנסת ניזוק חלקית בידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר מכן ננטש והוזנח.
בשנת 1968 שוקם המבנה, וחלק ממנו הוסב למוזיאון יהודי.
בשנת 1969 הוכר בית הכנסת כאוצר לאומי של איטליה.
בית הכנסת והמוזיאון מהווים דוגמה מובהקת לאדריכלות בארוק פיימונטזית.
בית הכנסת נבנה בשנת 1595, והוא ידוע במיוחד בזכות עיצובו הפנימי הבארוקי העשיר, הכולל ציורים, גילופים וזהב רקוע על קירותיו ותקרתו.
הוא ממוקם בסמטה צרה ברובע היהודי המסורתי של קאזאלה מונפראטו, שהפך במאה ה־18 לגטו העירוני.
המבנה החיצוני הפשוט משמש בית כנסת חשאי, ואינו מרמז על ייעודו כבית תפילה יהודי.
כמו ברוב בתי הכנסת באירופה בתקופה המודרנית המוקדמת, הכניסה לבית הכנסת לא הייתה ישירות מהרחוב, אלא דרך חצר פנימית.
הדבר נעשה הן מטעמי ביטחון והן לצורך עמידה בדרישות החוק, אשר קבע כי קול התפילה היהודית לא יישמע בקרב האוכלוסייה הנוצרית.
בית הכנסת בקאזאלה מונפראטו הוא אחד מבתי הכנסת הבודדים ששרדו בחבל פיימונטה, אשר בעבר פעלו בו בתי כנסת רבים.
בתי כנסת נוספים באזור מונפראטו ובחבל לאנגה כוללים את בית הכנסת בעיר ביילה, את בית הכנסת בוורצ'לי, ואת בתי הכנסת בערים אסטי, אלסנדריה, קיירי, קארמניולה, קראסקו, מונקאלוו וטרינו וורצ'לזה.
בשנת 1941 הושחת בית הכנסת במסגרת רדיפת היהודים על ידי המשטר הפשיסטי האיטלקי במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר עבודות השימור שבוצעו בשנת 1968, הוכר בית הכנסת כמונומנט לאומי של איטליה.
בניגוד לחזיתו הפשוטה, פנים בית הכנסת מעוטר בעושר בציורים ובסטוקו מוזהב, ומשמר את הריהוט המקורי בסגנון הבארוק.
האולם הוא חלל מלבני רחב (18×9×9 מטרים), המואר באמצעות 14 חלונות, שבעה בכל אחד מצדדיו הארוכים והוא צבוע בפרסקאות בצבעים בהירים.
הקירות מכוסים כתובות בעברית, רובן ציטוטים מהתנ"ך, אך יש גם כתובות זיכרון המתעדות את שיפוצי בית הכנסת ואת האירועים המשמחים המרכזיים בתולדות הקהילה: ההצלה מהמצור בשנת 1629 ובשנת 1656, ולמעל לכול, האמנציפציה של שנת 1848, שהיא הכתובת היחידה המופיעה בשתי שפות, עברית ואיטלקית.
ארון הקודש משנת 1765 (שעוטר מחדש בשנת 1787) והבימה הם חלק מהריהוט המקורי של בית הכנסת, ואילו דוכן המקהלה עשוי מעץ התווסף במהלך שיפוץ המבנה במאה ה־19.
מוזיאון האמנות וההיסטוריה היהודית, הידוע גם בשם מוזיאון כלי הכסף (באיטלקית: Museo degli Argenti), השוכן במתחם בית הכנסת ומוזיאון האורות.
הוא תוכנן על ידי האדריכל ג'וליו בורבון ששימוש גם מנהל המוזיאון.
המוזיאון ממוקם בחלקו בחללים המובילים למפלס עזרת הנשים לשעבר של בית הכנסת ובמספר חדרים בבניין סמוך.
אוספי המוזיאון מצגים פריטים יקרי ערך במיוחד, בהם לוחות הברית עשויים עץ מצופה זהב מהמאה ה־18, כמות רבה של פריטי כסף רקוע, חקוק או תחרת כסף, כגון: עיטורי ספרי תורה, רימונים כתרים ועתרות של ספרי תורה, בדי טקסטיל ובדי משי רקומים, וכן חפצים הקשורים לחגי ישראל ולחיי היומיום היהודיים.
הפריטים מחולקים לשלושה נושאים עיקריים: תורה, מועדים וחיי היומיום.
חלקם מתוארכים לתחילת התיישבותה של הקהילה היהודית בקאזאלה מונפראטו.
בקומה השנייה סודרה מחדש ספריית בית הכנסת, ובה כתבי יד עתיקים וסידורי תפילה.
מוזיאון האורות (באיטלקית: Museo dei Lumi) שוכן בחלל תת-קרקעי ששימש בעבר כמאפיית מצות.
המוזיאון מציג אוסף גדול של חנוכיות, שיצרו אמנים בני זמננו, יהודים ולא-יהודים כאחד.
בהם: אליו קרמי, עמנואל לוצאטי, אלדו מונדינו, גבריאלה לוי, מרקו פורטה, טוביה רווה, אנטוניו רקלקאטי ודוד גרשטיין.
בקומה השנייה סודרו מחדש הארכיון וספריית בית הכנסת, ובה כתבי יד עתיקים וסידורי תפילה.
כולל מסמכים היסטוריים המתעדים את סיפור חיי היהודים בקזאלה ובמונפראטו, אוסף כתובות נישואין שנכתבו על קלף ולעיתים מעוטרות בעושר בציורים ובסמלים, פנקסי הקהילה, וכן מגוון ספרים שהודפסו בין השנים 1600 ל־1900.
בית הכנסת בסיסאק (בקרואטית: Sisačka sinagoga) היה בית כנסת נאולוגי אשר פעל בעיר סיסאק בקרואטיה בין השנים 1870–1941. מבנה בית הכנסת שרד את מאורעות שואת יהודי קרואטיה ובראשית המאה ה-21 שימש מרכז למוזיקה.
יהודים התגוררו בעיר מראשית המאה ה-19, ובעת הזו גם הוקם בית עלמין.
ב-1862 לאחר חניכת קו מסילת הברזל לזאגרב היגרו משפחות יהודיות מווינה ומזאגרב לעיר.
רוב ראשי המשפחה שהיגרו היו סוחרי דגן.
לאחר מועד זה מתועדת קהילה מאורגנת עם מוסדות קהילתיים.
ב-1870 הוקם בית הכנסת הקהילתי ובמסגרתו פעלה מקהלה אשר ליוותה את החזן בתפילות.
בראשית המאה ה-20 החלה פעילות ציונית בקרב בני הקהילה והוקמה אגודת נוער "מָכָבִּיֶאָה" ובהמשך גם סניף של תנועת ויצו.
ב-1921 מנתה הקהילה 329 נפשות שהיוו 3.74 אחוזים מתושבי סיסאק, וב-1931 התגוררו בסיסאק 230 יהודים.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה 258 נפשות.
לאחר כיבוש יוגוסלביה והעברת השלטון לאוסטאשה הוחל ברדיפות יהודים.
בני הקהילה גורשו למחנות ההשמדה ומעטים ניצלו.
פחות ממניין יהודים התגוררו בסיסאק עד 1952 ואז עברו לזאגרב או עלו לישראל.
המבנה נבנה במשך שנתיים ונחנך לקראת חגי תשרי 1870. המבנה המרשים היה סמל לאיתנותה הכלכלית של הקהילה, בשיאה של התקופה האוסטרו-הונגרית.
המבנה נבנה בסגנון אדריכלי נאו-רומנסקי ותוכנן על ידי האדריכל פראניו קליין.
המבנה היה בן שתי קומות, בקומה ראשונה היה אולם התפילה והשנייה שכנה עזרת הנשים.
כמו כן נבנתה קומת מרתף ובה התקיימו חזרות המקהלה אשר ליוותה את התפילות.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר הפלישה ליוגוסלביה והקמת מדינת קרואטיה העצמאית, הוחרם המבנה על ידי שלטונות האוסטאשה.
ב-1949 נמכר מבנה בית הכנסת לרשות המקומית.
נכון לראשית המאה ה-21 עמד הבניין על תילו ושימש כבית ספר למוזיקה.
ב-1999 הותקנה על קיר המבנה לוחית זיכרון להנצחת הקהילה.
ב-2020 נפגע המבנה במהלך רעידת האדמה בפטריניה.
בית הכנסת בקופריבניצה (בקרואטית: Koprivnička sinagoga) היה בית כנסת נאולוגי אשר פעל בעיר קופריבניצה בקרואטיה בין השנים 1875–1941. מבנה בית הכנסת שרד את מאורעות שואת יהודי קרואטיה ובראשית המאה ה-21 שימש כמרכז תרבות.
ב-1850 נוסדה רשמית הקהילה היהודית בקופריבניצה, וב-1875 נחנך בית הכנסת המרכזי ולצידו בית מדרש.
בהמשך, הוקם בית ספר יסודי יהודי שבו למדו ילדי הקהילה גם תכנים אוניברסליים ובו התנהלו הלימודים בגרמנית.
ב-1888 הוקמה רשמית חברה קדישא לקהילה.
ב-1896 התגוררו בקופריבניצה 398 יהודים, שהיוו 7 אחוזים מכלל האוכלוסייה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה פעילות ציונית בקרב הקהילה ונוסדו אגודות הנוער "התחייה" ו"חרות" וכן סניף של ויצו.
בני הקהילה התערו בחיי החברה והחיים הפוליטיים של קופריבניצה.
נמנו מקרבם תעשיינים שניהלו בתי חרושת בענפי המתכת והמזון, ומהם ניתן לציין את ארמין שריינר .
בשלהי שנות השלושים של המאה ה-20 נבחר יצחק איבו הירשל לראש העיר קופריבניצה.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בקופריבניצה 358 יהודים.
לאחר כיבוש יוגוסלביה וכינון שלטון האוסטאשה, הוחל ברדיפות יהודים.
ב-29 באפריל 1941 ביצעו הקרואטים אקציה בעיר וריכזו את בני הקהילה בשטח מפעל "דאניצה" אשר היה בבעלות יהודית, והפך למחנה הריכוז הראשון שהקימו אנשי האוסטאשה.
ב-8 ביולי 1941 גורשו הגברים מדאניצה למחנות הריכוז: ידובנו, וגוספיץ' והנשים והילדים לקרושצ'יצה ולג'קובו.
קיים תיעוד ל-214 נרצחים מקרב בני הקהילה.
לאחר המלחמה שבו שרידי הקהילה לעיר.
רובם עלו למדינת ישראל לאחר הקמתה.
ב-1952 חדלה רשמית הקהילה מלהתקיים.
באמצע שנות ה-90 של המאה ה-20 חודשה פעילות הקהילה היהודית בעיר, עת התגוררו בקופריבניצה 50 יהודים.
המבנה נבנה במשך שנה ונחנך לקראת חגי תשרי 1875. המבנה המרשים היה סמל לאיתנותה הכלכלית של הקהילה, בשיאה של התקופה האוסטרו-הונגרית, ושכן ברחובה המרכזי של קופריבניצה באותה העת.
המבנה נבנה בסגנון אדריכלי נאו-מורית, והיה בן שתי קומות.
בקומה ראשונה היה אולם התפילה והשנייה שכנה עזרת הנשים.
באולם התפילה הותקן עוגב אשר ליווה את קהל המתפללים בתפילות השונות.
מ-1924 ועד לתקופת השואה כיהן ד"ר ישראל כהן כרב הראשי לקהילה.
כהן נרצח במחנה ההשמדה יאסנובאץ.
ב-1937 נערכו שיפוצים בבניין בית הכנסת, אשר נוהלו על ידי האדריכל יליד קופריבניצה, סלאבקו לוי.
ושימש בית הכנסת מתקן מעצר של שלטונות האוסטאשה.
ב-1948 נמכר מבנה בית הכנסת לרשות המקומית ושימש כמחסן.
ב-2013 שוקם המבנה ונפתח מחדש כאולם קונצרטים.
בית הכנסת סנקט פלטן היה בית הכנסת המרכזי של קהילת יהודי סנקט פלטן באוסטריה עד ליל הבדולח.
בית הכנסת, שנבנה בשנים 1912–1913 על ידי האדריכלים תיאודור שרייר וויקטור פוסטלברג בסגנון יוגנדסטיל (המקביל הגרמני של סגנון האר נובו), ממוקם בטיילת על שם ד"ר קרל רנר בסנקט פלטן ומשמש כיום כמרכז המכון להיסטוריה יהודית של אוסטריה.
כבר בסוף המאה ה-13 גרו בעיר יהודים.
ישנו תיעוד משנת 1298 המזכיר יהודים תושבי סנקט פלטן שהיו מלווים בריבית בווינה.
ב-1306 הואשמו יהודי המקום ב"חילול לחם הקודש".
ורבים מתושבי העיר נרצחו ורכושם נבזז.
בשנת 1309 חזרו יהודים לגור בסאנקט פולטן, והקימו בה קהילה ממוסדת.
בשנת 1338 נערך פוגרום נוסף ביהודי העיר.
לאחר הפוגרומים בימי הביניים, והגירוש בשנת 1420 שנעשה על ידי אלברכט החמישי, דוכס אוסטריה לא ידוע על יהודים שחיו בעיר, עד המאה ה-17 שביקרו בעיר סוחרים יהודים.
הקהילה היהודית בסנקט פלטן, נוסדה ב-1863, ומנתה כ-800 חברים, כמחציתם התגוררו בעיר.
בין השנים 1885 ל-1890 היו מתפללים בחדרים שבבניין בית חרושת לשעבר, שהוסבו לשימוש כבית כנסת.
אך היו קשיים בתפעול בית הכנסת במקום זה, ולכן מאז 1888 ניסו לבנות מבנה חדש ייעודי לבית הכנסת, אך עד 1903 העירייה לא אישרה לבנותו.
בתקופה זו תוכננה תוכנית לשיפוץ הטיילת שכללה את הריסת בית הכנסת שעמד בשטח התכנית, ואז אושרה הבקשה להקים מבנה חדש.
באפריל 1907 הוקמה ועדת הכנה במטרה להשיג את הכספים הדרושים לתוכניות ולבנייה.
ב-1911 נבחרה ועדת בנייה והוסכם על חילופי קרקעות עם העירייה.
האדריכלים יעקב מודרן, יעקב גרטנר, איגנץ רייזר ותיאודור שרייר, בין היתר, השתתפו בתחרות האדריכלות, שהוכרזה באותה שנה.
האחרון, יחד עם שותפו ויקטור פוסטלברג, נבחרו על ידי הוועדה להכין את התוכניות לבית הכנסת עם מקום ל-220 גברים ו-150 נשים.
כש האדריכל רודולף פראס הכין את תוכניות הביצוע.
הכספים הדרושים גויסו מתרומות, והבנייה החלה ביוני 1912. ציורי פנים המבנה וציפויים מוזהבים, בוצעו על ידי הצייר האוסטרי פרדיננד אנדרי .
לאחר קצת יותר משנה של בנייה, בהשקעה כוללת של 141,390 כתרים, נחנך בית הכנסת בטקס ב-17 באוגוסט 1913, יום הולדתו של קרל הראשון, קיסר אוסטריה, בהשתתפות קרוב ל-1000 איש, רב הקהילה ד"ר אדולף (אהרן) שכטר, רבנים ואישי ציבור, וכלל גם הכנסת ספר תורה לבית הכנסת, תזמורת וחזנות.
ראשי הקהילה התפללו תפילה לשלום המלכות, ושלחו איגרת תודה וברכות לקיסר לרגל יום הולדתו, ואף קבלו את תשובתו, תודותיו וברכותיו לרגל חנוכת הבית.
בשנת 1938 מנתה הקהילה היהודית כ-1,200 חברים, מתוכם 400 יהודים חיו בעיר עצמה.
כיום ידועים שמותיהם של 1,045 מתושבי האזור שנרדפו על ידי הנאצים בתקופת מלחמת העולם השנייה, לפי הפירוט הבא: בשנת 1938 התגוררו בעיר בוודאות 577 תושבים יהודים, מתוכם נרצחו ב 321, 214 שרדו, ועל 42 נוספים אין מידע.
168 שמות נוספים, שאין ודאות לגביהם שהתגוררו בעיר לפני המלחמה, מתוכם נרצחו בשואה 50, שרדו 58, ועל 60 נוספים אין מידע.
301 אנשים נוספים, רובם ילדיהם של יהודי העיר, כבר לא חיו בסנקט פלטן בזמן ה"אנשלוס", אך רשומים ברשומות התושבים.
מתוכם נרצחו בשואה 135, שרדו 134, ועל 32 נוספים אין מידע.
בליל הבדולח נכנסו כמה אנשי אס אס ואס אה לבית הכנסת, ניפצו חלונות והציתו אש, אך האש כובתה מהר יחסית.
למחרת בבוקר התאספו מול הבניין בין 300 ל-400 איש, חלקם בלבוש אזרחי, נכנסו לבית הכנסת כשהם שרים שירים פוליטיים, והרסו אותו לחלוטין.
החלונות נופצו, ספרי התורה, המזוזות, הריהוט והתמונות ורוב הספרים בספרייה הנרחבת הושלכו לרחוב ונשרפו.
מספר פורעים טיפסו על כיפת הבניין ותלשו את סמל המגן דוד מהגג.
כמעט כל נכסי המיטלטלין של הקהילה היהודית נהרסו או נשדדו.
ספרים בודדים הובאו לארכיון העירוני, ובמוזיאון העירוני נמצאים כיום קופת צדקה וציור של הקיסר פרנץ יוזף, שהיה תלוי סמוך לכניסה.
סידור אחד הוחזר לקהילה היהודית בשנת 1998.
בשנות המלחמה הראשונות שימשו חדרי הספח של בית הכנסת למשרדים של ה"אס אה" ובאולם התפילה השתמשו, בין היתר, כמחסן רהיטים.
בשנת 1942 הפך בית הכנסת לרכושה של עיריית סנקט פלטן, שהשתמשה בו כמחנה קליטה לעובדי כפייה רוסים.
במהלך הלחימה וההפצצות האחרונות ב-1945 הבניין ניזוק שוב.
לאחר המלחמה חזרו לסנקט פלטן רק משפחות מעטות, ונכון לשנת 2024 חיים בה 2 יהודים בלבד והקהילה מעולם לא נוסדה מחדש.
הצבא האדום השתמש במבנה בית הכנסת כאסם עד 1947, אז הועבר המבנה לבעלות העירייה.
בשנת 1952 אושרה הבקשה להחזרת הרכוש לקהילה היהודית על ידי מועצת העיר.
אך היות שבעיר לא קיימת קהילה יהודית, מצב הבניין הדרדר, הגג דלף ומהחלונות המנופצים נכנסו גשם ושלג למבנה וחלקו היה בסכנת קריסה.
לאחר ניסיונות למכירת הבניין שלא צלחו והכרזת המבנה כמבנה לשימור על ידי המשרד לשימור מומנטים הפדרלי של אוסטריה , הוחלט לנסות ולשפץ את המבנה.
בקיץ 1980 החלו העבודות לשחזור המבנה, תוך שמירה על המומנטים הייחודיים לו, עם זאת, במהלך הבנייה הוסרו הכיור והמדרגות שהיו בחזית אולם בית הכנסת וכן לא שוחזרו הפסוקים שצוירו על הקירות.
בנוסף לא שוחזרו חלונות הזכוכית הצבעוניים שהיו בסגנון אר נובו, אך הבניין נגיש למבקרים בכל הקומות.
בשנת 1988 נפתח במקום "המכון להיסטוריה יהודית של אוסטריה", מתקיימים בו גם אירועי תרבות באופן קבוע.
בשנת ה-100 לחנוכת בית הכנסת, בשנים 2013–2014, ערך המוזיאון העירוני תערוכה מיוחדת על תולדות המבנה בו הוצגו תמונות חדשות ממבנה בית הכנסת וההריסות שלו.
במסגרת פרויקט תרבות עירוני שהחל בשנת 2022, שופץ בית הכנסת במשך שנתיים בעלות של כ-4.6 מיליון יורו.
ב-18 באפריל 2024 נערך טקס לקראת פתיחתו מחדש בהשתתפות אישי ציבור.
בספטמבר 2023 נערכה מסיבת בר מצווה בבית הכנסת, לראשונה לאחר 85 שנה, לצאצא של תושבי המקום, שהגיע במיוחד עם משפחתו מישראל.
האלמנט הדומיננטי בבניין בית הכנסת הוא האגף המרכזי המתומן, המכוסה בכיפה גדולה, שאליו מחוברים אגפים צדדיים ממזרח וממערב.
לבית הכנסת מחובר גם בניין בית הספר לשעבר בכתובת Lederergasse 12.
באגף המרכזי נמצא אולם התפילה של בית הכנסת.
המבנה מחולק לשתי קומות, קומת קרקע נמוכה, וקומה עליונה גבוהה שעליה כיפה.
בחזית הפונה לרחוב, ישנם שלושה חלונות בכל קומה.
בקומת הקרקע החלונות מעוצבים בצורת קשת נמוכים עם קרניז מחודד מעליהן, לעומתם החלונות בקומה העליונה, הם מלבניים וגבוהים.
החלונות הצבעוניים שהיו במבנה המקורי נהרסו בליל הבדולח, וכיום יש בו חלונות זכוכית שקופים.
ממש מתחת לכיפה יש קרניז קשת מסוגן וגדול עם תבליט של לוחות הברית מוקף בפרחים, ותחתיו מופיע בעברית הפסוק "פתחו לי שערי צדק אבא בם אודה יה".
בצידיו הצרים של המתומן, בקומת הקרקע נמצאים הכניסות למבנה, ותחת הכיפה העליונה נמצאים חלונות עגולים גדולים.
למבנה המרכזי ישנם כנפיים רחבות מצד מערב ומזרח.
האגף המערבי רחב יותר, וצמוד אליו נמצאת מבואת הכניסה מכיוון הרחוב, וכן כניסה נוספת מצד המבנה.
הן בצד הרחוב והן בצד הנגדי, בין האגף הראשי לכנף המערבי, ישנם גרמי מדרגות חצי עגולים רחבים ולהם שני חלונות נמוכים עד מחצית גובה המבנה.
מבואת הבניין מהכביש, בצידו הצפוני, היא במבנה בגימור גמלוני, שבצידיו נמצא לוח מידע.
החזית המערבית דומה לעיצוב האגף הראשי, בקומת הקרקע יש חלונות מקושתים נמוכים עם קרניז מחודד מעליהן, אך בקומה העליונה, החלונות נמוכים משמעותית מאשר בחזית האגף המרכזי.
האגף הצדדי המזרחי, הוא צר מאוד בהשוואה לאגף המערבי, ואליו צמוד בניין בית הספר לשעבר.
בחזית הצפונית של הקומה העליונה יש חלון מלבני גבוה בעיצוב זהה לחלונות שבאגף המרכזי.
חלון עגול נוסף נמצא במרכז הצד המזרחי, ובקומת הקרקע יש חדר מעבר לבניין בית הספר.
החזית הראשית של בניין בית הספר לשעבר נמצאת ברחוב לדררגאסה 12. החזית הראשית של הבניין בן שתי הקומות מחולקת לארבעה צירים.
החלונות בקומת הקרקע מקושתים מעוגלים, ואלה שבקומה העליונה מלבניים.
בין האגף הצדדי המזרחי של בית הכנסת לאגף הראשי של בניין בית הספר יש גרם מדרגות חצי עגול, העולה לקומה העליונה.
בית הכנסת בסלבונסקי ברוד (בקרואטית: Slavonskobrodska sinagoga) היה בית כנסת אשר פעל בעיר סלבונסקי ברוד בקרואטיה בין השנים 1896–1941. מבנה בית הכנסת נפגע קשות במהלך מלחמת העולם השנייה, וב-1945 נהרס על ידי השלטונות.
יהודים הגיעו לסלבונסקי ברוד במחצית השנייה של המאה ה-19 מאזור סלובקיה ודרום הונגריה של ימינו.
קהילה אשכנזית ממוסדת נוסדה ב-1873. ב-1880 הוקם בית העלמין הקהילתי וב-1896 הוקם בית הכנסת.
ב-1900 התגוררו בעיר 558 יהודים שהיוו 6 אחוזים מכלל התושבים וב-1921 נמנו בסלבונסקי ברוד 655 יהודים.
ב-1931 מנתה הקהילה 462 נפשות ובפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בסלבונסקי ברוד 423 יהודים.
מרבית בני הקהילה ובכללם הרב הראשי לייב וייסברג ורעייתו אדלה, גורשו למחנות ההשמדה ונרצחו.
הגברים ליאסנובאץ והנשים לסטארה גראדישקה ולג'קובו.
ב-1961 התגוררו בסלבונסקי ברוד 16 יהודים.
הקרקע נתרמה לקהילה על ידי יעקב קון (כהן) נשיא הקהילה עוד ב-1880, ובהמשך הוקמה ועדה מיוחדת של הקהילה בראשותו שעסקה בהקמת המבנה.
בית הכנסת תוכנן על ידי משרד הניגסברג ודויטש בסגנון אדריכלי נאו-רומנסקי .
בנייתו החלה ב-1895 והוא נחנך לקראת חגי תשרי של שנת 1896. המבנה היה רב מפלסי ועוטר בשני צריחים, כאשר בקומתו השנייה שכנה עזרת הנשים.
הכניסות לעזרת הנשים לא היו ממוקמות למרגלות המגדלים, אלא עברו דרך מעבר צדדי שנבנה בגלריית הכניסה.
בית הכנסת הוקף בגינה שנתחמה באמצעות גדר מעוטרת ותכנונו אשר דמה למבנה של כנסייה, תאם את רצון הקהילה בעת ההיא להיטמע בחברה הקרואטית, כקרואטים בני דת משה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר הפלישה ליוגוסלביה והקמת מדינת קרואטיה העצמאית, חולל ונשדד המבנה על ידי שלטונות האוסטאשה.
בהמשך, נפגע קשות בהפצצות בעלות הברית וב-1945 נהרס המבנה על ידי הרשות המקומית.
ב-1994 נקבעה במקום בו שכן בית הכנסת לוחית זיכרון.
בית הכנסת בצ'אקובץ (בקרואטית: Sinagoga u Čakovecu) היה בית כנסת אשר פעל בעיר צ'אקובץ בקרואטיה בין השנים 1836–1941. מבנה בית הכנסת נפגע קשות במהלך מלחמת העולם השנייה, וב-1946 נהרס על ידי השלטונות.
ב-1740 התיישבו בצ'אקובץ 4 משפחות אורתודוקסיות אשר הגיעו מבורגנלנד.
בהמשך, התיישבו משפחות אמידות שהגיעו ממוראביה ומבוהמיה.
ב-1794 הוקם סמוך למרכז העיר העתיקה בית עלמין לקהילה וב-1836 הוקם בית הכנסת.
בני הקהילה היו ממקימי ומניעי הכלכלה המודרנית בצ'אקובץ.
ב-1824 הוקם מפעל התעשייה הראשון בצ'אקובץ'.
במפעל אשר היה בבעלות משפחת הוכשינגר היהודית ייצרו חומץ.
בהמשך, הקימו בני הקהילה מפעל לצביעת בדים, מנסרה, מפעלי טקסטיל וממתקים.
כן נמנו מקרבם בנקאים, בעלי בתי מלון ובתי קולנוע.
במפעלים ובעסקים הועסקו אלפי עובדים מצ'אקובץ והאזור.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה בצ'אקובץ פעילות ציונית והוקמו סניף של התנועה, אגודת נוער ותא של ויצו.
מ-1915 ועד לתקופת השואה כיהן כרב ראשי לקהילה הרב ד"ר אליהו (אילייה) גרינוואלד (בקרואטית: Ilija Grünwald; 5 ביוני 1886, ניטרה – 21 במאי 1944, מחנה ההשמדה אושוויץ).
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר הפלישה ליוגוסלביה נמסרה צ'אקובץ להונגריה.
עד 1943. ב-19 במרץ 1944 נכבשה הונגריה על ידי גרמניה הנאצית, ומיד הוחל ברדיפות יהודים.
ב-26 במרץ נערכה אקציה בצ'אקובץ ובכפרי הסביבה.
העצורים הועברו לנג'קניז'ה ורוכזו בבית הכנסת המקומי.
משם, בין 17–20 במאי נשלחו בטרנספורטים למחנה ההשמדה אושוויץ.
ב-21 במאי נרצחו באושוויץ 403 מהמגורשים.
לאחר תום המלחמה, חזרה שארית הפליטה לצ'אקובץ וחידשה את הפעילות הקהילתית.
ב-1947 התגוררו בצ'אקובץ 98 יהודים.
לאחר הקמת מדינת ישראל עלו אליה 55 יהודים מצ'אקובץ.
בית הכנסת נחנך ב-1836 ולצידו מקווה טהרה ובית מטבחיים לעופות.
המבנה היה בן שני קומות, בקומתו השנייה שכנה עזרת הנשים והוא היה מכוסה בגג רעפים.
לאורך המבנה נבנתה שורת חלונות צרים אשר ראשם נבנה כקשת חצי-עגולה.
ב-1876 עבר המבנה שיפוץ והרחבה בכדי להכיל את הגידול המשמעותי בקהל המתפללים.
ב-1943 הוטמנה בו פצצה והוא ניזוק קשות.
ב-1946 נהרס המבנה, וב-1959 הפקיעו שלטונות יוגוסלביה את הקרקע.
ב-1994 הוקם במקום בו שכן בית הכנסת גל-עד להנצחת הקהילה.
בית הכנסת בקיקינדה (בסרבית: Синагога у Кикинди) היה בית כנסת שפעל בעיר קיקינדה בצפון-מזרח סרביה בין השנים 1880–1941. ב-1941 לאחר הפלישה ליוגוסלביה וכינון ממשלת ההצלה הלאומית בראשות מילאן נדיץ', הועברה קיקינדה לניהול אוטונומי של פולקסדויטשה מקומיים.
בית הכנסת, חולל נבזז והוחרם.
המבנה שרד את מלחמת העולם השנייה אך נפגע קשות, וב-1953 נהרס על ידי השלטונות.
הקהילה היהודית בעיר נוסדה בראשית המאה ה-19. ב-1824 נמנו בעיר 198 יהודים שהיוו 1.6 אחוזים מאוכלוסיית העיר.
יהודי העיר עסקו במסחר ומקצתם היו רופאים ורוקחים.
ב-1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה בידי גרמניה הנאצית, התגוררו בקיקינדה 299 יהודים.
הם נרדפו על ידי הפולקסדויטשה המקומיים ובהמשך, גורשו בני הקהילה רובם למחנה הריכוז סיימישטה, ורק 16 מהם ניצלו.
ב-1947 הוקם בעיר גלעד לזכר יהודי העיר שנרצחו בשואה.
ב-2003 חודשה הפעילות הקהילתית, עת התגוררו בעיר כ-20 יהודים ונערכו פעילויות תרבותיות שחלקן עסקו בהנצחת הנספים בשואה.
בית הכנסת נבנה בסגנון אדריכלי נאו-רומנסקי , עם שני צריחים ובראש כל צריח הוקמה כיפה.
בקומה השנייה של המבנה שכנה עזרת הנשים ודירות הרב והחזן.
המבנה נחנך לקראת חגי תשרי של 1880, בעיצומו של תור הזהב של התקופה האוסטרו-הונגרית.
במועד זה כיהן ד"ר משה רוזנשטיין כרב הקהילה ואופי הקהילה היה נאולוגי.
המבנה המפואר העיד על איתנותה הכלכלית של הקהילה בעת הקמתו.
בתוך בית הכנסת הותקן עוגב.
בתקופת בין המלחמות הופעל בקומתו השנייה של המבנה תלמוד תורה אותו ניהל הרב הראשי ד"ר וילים שטיינר (1886–1941).
במהלך מלחמת העולם השנייה לאחר העברת השלטון המקומי לידי הפולקסדויטשה נכלא הרב שטיינר ועבר עינויים קשים.
ב-13 באוגוסט 1941 שם הרב שטיינר קץ לחייו בבית המעצר.
המבנה נבזז, הוחרם על ידי הרשויות אך שרד את המלחמה.
קהילת יהודי קיקינדה חרבה בשואה.
ב-1950 נמכר מבנה בית הכנסת וב-1953 נהרס על ידי השלטונות ותחתיו הוקמו בית מגורים ופאב.
ב-1998 הותקנה בסמוך למקום בו ניצב המבנה לוחית זיכרון.
בית הכנסת בפרישטינה (בסרבית לטינית: Sinagoga u Prištini) הוא בית כנסת ספרדי שפעל בפרישטינה בירת קוסובו, בין השנים 1897–1941. המבנה שרד את אירועי אירועי השואה ושימש במהלך העשור השלישי של המאה ה-21 כאתר משני של המוזיאון הלאומי של קוסובו .
מקובל לתארך את ראשיתה של הקהילה בפרישטינה בחורבנה של העיר נובו ברדו במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699), ועזיבת יהודי העיר לפרישטינה ומיטרוביצה.
תיעוד לקהילה והודית-ספרדית מצוי גם בספרי שאלות ותשובות ובהם מכונה העיר "פרישנא".
ב-1913 מנתה הקהילה היהודית 452 נפשות, ב-1931 נמנו בפרישטינה 400 יהודים, בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה היהודית בפרישטינה 385 נפשות, ועד 1940 הצטרפו אליהם כ-50 פליטים ממדיניות אירופיות כגון אוסטריה, צ'כוסלובקיה ופולין.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית ליוגוסלביה חולק חבל קוסובו בין איטליה לגרמניה.
מרבית החבל ובכלל זה העיר פרישטינה הועבר לחזקת האיטלקים וסופח לאלבניה הכבושה ומקצתו נותר בחזקת הגרמנים.
לפרישטינה הגיעו בין 300 ל-400 פליטים יהודים מרחבי יוגוסלביה.
במרץ 1942 ביצעו הגרמנים אקציות בחלק הגרמני של קוסובו ועצרו את יהודי האזור.
האיטלקים עצרו כ-120 פליטים יהודים וכלאו אותם בפריזרן ובפרישטינה וסירבו למסור אותם לידי הגרמנים.
לאחר לחץ גרמני כבד מסרו האיטלקים לגרמנים 50 מהעצורים והם נרצחו מאוחר יותר.
את שאר העצורים העבירו האיטלקים לשטחי אלבניה "הישנה" ופיזרו אותם במקומות יישוב שונים.
לאחר כניעת האיטלקים השתלטו הגרמנים על פרישטינה.
חלק מיהודי העיר חזרו לבתיהם.
ב-14 במאי 1944 ערכו הגרמנים בשיתוף חיילים מדיוויזיית האס אס ההררית ה-21 שהוקמה בעידודו של אמין אל-חוסייני אקצייה ברחבי פרישטינה.
מרבית יהודי העיר ששבו אל בתיהם נעצרו, שולחו אל מחנה הריכוז סיימישטה וממנו לברגן-בלזן, שם מתו 177 מיהודי פרישטינה מסיבות שונות.
לאחר מלחמת העולם השנייה שבו לפרישטינה חלק מהניצולים וב-1947 התגוררו בעיר 224 יהודים, אשר מרביתם עלו לישראל לאחר הקמתה.
בעיר נותרה קהילה קטנה ובה כמה עשרות נפשות.
במהלך מלחמת קוסובו עזבו או אולצו לעזוב יהודי פרישטינה את בתיהם ועברו לסרביה.
בית הכנסת הוקם ב-1897 באזור הדרום-מזרחי של הבאזאר שבעיר, אשר היה לב האזור המסחרי של הקהילה היהודית.
במועד הקמתו היה ראש הקהל רחמים ראובן, והרב חכם שבת קַמחִי.
המבנה היה בן שתי קומות ועד ראשית המאה ה-20 שכנו בקומתו הראשונה חנויות ובתי מלאכה אותם השכירה הקהילה למימון הוצאותיה, ובקומתו השנייה שכנו אולם התפילה ועזרת הנשים שהובדלה מהאולם.
לפני מלחמת העולם הראשונה הזמינה הקהילה רב מטבריה אשר כיהן גם כמורה לעברית לילדי הקהילה.
בתקופת בין המלחמות כיהן כרב הקהילה זכריה לוי (1864–1943) אשר הגיע מפירוט.
ב-1934 ביקש הרב לוי לפרוש לגמלאות, אך לבקשת ראשי הקהל נותר בתפקידו.
בהמשך, הצטרף אליו בנו יוסף בן זכריה לוי, בוגר המחזור האחרון של הסמינר התאולוגי היהודי בסרייבו וסייע לאביו בקודש.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, עם כיבוש יוגוסלביה ומסירת השטח לאיטלקים, פסק השימוש במבנה.
בני הקהילה אשר שרדו את השואה ושבו לעיר בכדי לשקם את קהילתם, עלו ברובם המוחלט לישראל לאחר הקמתה.
בראשית המאה ה-21 שופץ מבנה בית הכנסת, ונותר אחד המבנים הבודדים מהתקופה העות'מאנית שנותרו בבאזאר הישן בפרישטינה.
המבנה שימש במהלך העשור השלישי של המאה ה-21 כאתר משני של המוזיאון הלאומי של קוסובו .
בית הכנסת בסְרֶמְסְקָה מִיטְרוֹבִיצָה (בסרבית לטינית: Sinagoga u Srijemskoj Mitrovici) היה בית כנסת אשכנזי שפעל בעיר סרמסקה מיטרוביצה במחוז סרם שבפרובינציית וויבודינה בסרביה, בין השנים 1904–1941. ב-6 באוגוסט 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה פוצץ המבנה על ידי הנאצים.
סוחרים יהודים פקדו את העיר עוד במהלך המאה ה-18, אך קהילה יהודית אשכנזית ממוסדת נוסדה במקום ככל הנראה במהלך המאה ה-19. ב-1921 מנתה הקהילה 143 נפשות, וב-1931 התגוררו בעיר 132 נפשות.
בעיר נרשמה פעילות ציונית ובכלל זה של ארגוני נוער כגון מכבי.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בעיר 100 יהודים, אליהם הצטרפו כ-500 פליטים מגרמניה הנאצית.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית הוחל ברדיפות יהודים.
בתחילה נרדפה הקהילה על ידי בני הפולקסדויטשה, ובהמשך על ידי אנשי האוסטאשה הקרואטיים.
ביוני וביולי 1941 בוצעו הטרנספורטים הראשונים ליאסנובאץ, ושנה מאוחר יותר גורשו הנותרים אל מחנות ההשמדה אושוויץ.
בית תפילה מתועד במקום ב-1895. ההנחה כי היו בתי תפילה קודמים, משום שבספרי הקהילה מתועדים שליחי ציבור שפעלו בה עוד מראשית המאה ה-19. בית הכנסת הוקם ב-1904 לאחר שנשיא הקהילה יוסף פליישמן השיג מימון לקהילתו, ושכר אדריכל מבודפשט אשר תכנן את המבנה בכמה סגנונות אדריכליים.
המבנה היה בן שתי קומות, עם שלוש כניסות לקומת הקרקע ושתי כניסות לגלריות.
קירות בתי הכנסת נצבעו בצבע בז', והתקרה בצבע תכלת שמיים עם כוכבי זהב, ועליהם הותקנו לוחות הברית משיש.
הבימה וספר התורה נתרמו על ידי יוסף פליישמן ומשפחתו.
הקבלן שביצע את הבנייה היה איוואן וולר (בסרבית: Ivan Voler; 1866–1950) בן העיר.
במרתף בית הכנסת הוקם מקווה טהרה.
בית הכנסת הוקף בגדר מברזל יצוק.
טקס החניכה נערך ב-25 באוקטובר 1904 על ידי הרב סלומון ניימן מווקובאר.
לצד בית הכנסת שכנו בית ספר יסודי יהודי ומגורי שליח הציבור.
ב-1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה חולל המבנה ונשדד, ובאוגוסט באותה השנה פוצץ על ידי הגרמנים.
ב-1960 הותקנה לוחית זיכרון לקהילה בבית הספר התיכון העירוני.
בית הכנסת בסולנוק (בהונגרית: Szolnoki zsinagóga) הוא בית כנסת לשעבר של הזרם הנאולוגי שממוקם בדרך טמפלום 2, בעיר סולנוק, במחוז יאס-נאג'קון-סולנוק, הונגריה.
המבנה נבנה בשנת 1898 ושימש כבית כנסת עד מלחמת העולם השנייה.
לאחר ששוקם, הוא משמש מאז 1960 כגלריה של סולנוק (בהונגרית: Szolnoki Galéria), גלריה לאמנות.
בית הכנסת בסולנוק תוכנן על ידי ליפוט באומהורן ובנייתו הושלמה ב-1898. האתר מוקף בגדר מעוטרת, ובית הכנסת כולל אולם חורף ומשרדים.
המבנה האקלקטי בסגנון התחייה הרומנסקית, הנחשב בעיני חלק מהמבקרים כמוגזם, היה בית הכנסת השלישי שתכנן באומהורן והוא נושא את השפעות סיור הלימודים היצירתי שלו באיטליה ואת השפעתו של אודון לכנר.
מעל תוכנית הקומה המרכזית ניצבת כיפה, אשר יחד עם עיטוריה, מהווה צאצא ישיר לסגנון של המוזיאון לאמנויות שימושיות בבודפשט.
מנגד, ארבע החזיתות מכילות אלמנטים של אדריכלות גותית איטלקית.
מסת החוץ ועושר הפנים היו בהרמוניה.
הכיפה נתמכת על ידי עמודים גליליים והחלל הפנימי מוקף בעזרת נשים.
מול הקיר המזרחי, הבימה וארון הקודש המעוצב בצורה מפוארת הופרדו בעבר על ידי גדר מברזל יצוק.
המבנה עבר שיפוץ ושיקום נרחב בשנת 1960, והמוזיאון והגלריה לאמנות מופעלים על ידי מוזיאון יאנוש דמיאניץ' (בהונגרית: Damjanich János Múzeum).
בית הכנסת פץ' (בהונגרית: A pécsi zsinagóga) הוא בית הכנסת היהודי היחיד בעיר פץ', שנבנה בשנים 1868–1869 בסגנון רומנטי.
העיר פץ' שוכנת בדרום מערב הונגריה, כ-120 קילומטרים דרומית לבודפשט, כ-50 קילומטרים מערבית לדנובה.
בית הכנסת ממוקם בצד המזרחי של כיכר קושות' (Kossuth tér).
יהודים חיו בעיר בתקופת הכיבוש הטורקי (1541–1699).
למחרת חג הפסחא 1692, תושבי פץ', בראשות הבישוף מיקלוש רדוניי, נשבעו שרק קתולים יורשו להתיישב בתוך חומות העיר וגם "צו הסובלנות" של יוסף השני (1765–1790) לא שינה את עמדתם.
על אף זאת, במאה ה-19 החלו יהודים להתיישב בעיר ובשנת 1827 נרכש בית קברות, תחילת הקהילה המאורגנת הייתה בשנת 1840, כשחובר התקנון הראשון של "חברה קדישא".
בשנת 1843 הוקם בית תפילה בדירה, בבניין מגורים, ברחוב ציטרום (Citrom utcában).
במחצית השנייה של המאה ה-19, התפתחה הקהילה היהודית בפץ', במיוחד לאחר שב-1867 חוקק חוק בנושא שוויון זכויות לדת היהודית.
הקהילה השתייכה לזרם הנאולוגי וב-1868 החלה בניית בית כנסת חדש וגדול, בן שתי קומות.
עלות הבנייה, 120,000 פורינט, כוסתה בחלקה (64,000 פורינט), על ידי המתפללים שקנו מראש מקומות בבית הכנסת והיתרה כוסתה באמצעות הלוואה.
בית הכנסת החדש ממוקם בצד המזרחי של כיכר קושות' (Kossuth tér), כ-150 מטרים מזרחית לבית הכנסת הישן.
טקס העברת ספרי התורה לבית הכנסת החדש כלל בין היתר תפילת תודה לרשויות:
בית הכנסת נבנה בסגנון רומנטי נחנך ב-22 ביולי 1869, הורחב ושופץ בשנת 1905 על סמך תוכניותיו של האדריכל ההונגרי ליפוט באומהורן ונמצא עדיין בשימוש.
החזית הראשית מחולקת לשלושה חלקים.
החלק המרכזי העליון הוא קשת חצי־עגולה, המתנשאת מעל קו הרכס של הגג.
במרכז הקשת הוצב שעון גדול ומעליו כתובת בעברית, חלק מפסוק: "בֵּית־תְּפִלָּה יִקָּרֵא לְכָל הָעַמִּים" (ישעיהו נ"ו, ז').
מעל חלק מהאותיות יש נקודה וסך חיבורן בגימטריה הוא 628 רמז לשנת תרכ"ח, שנת תחית הבנייה (1868).
בראש הגמלון הוצבו לוחות הברית.
אולם התפילה של בית הכנסת הוא בגודל כ־24×33 מטרים ונכנסים אליו דרך מבואה המכוסה בלוחות זיכרון לנרצחים.
האולם צבוע בצבעי כחול, חום ואדום, מעוטר בבעיטורים רבים.
ספסלי העץ מספקים מקומות ישיבה ל־448 גברים.
עזרת הנשים, הנמשכת לאורך שני הצדדים בקומה הראשונה והשניה, הנתמכת בעמודים דקים ומוקפת מעקה עץ מגולף, יכולה להכיל 476 נשים.
בחזית המזרחית קבוע חלון עגול גדול המאיר את ארון הקודש שתחתיו.
הבימה נמצאת במרכז החלק המזרחי של האולם.
משמאל ומימין לה הוצבו המקהלה והעוגב.
לפני השואה חיו בפץ' וסביבתה כ-3,000 יהודים וכ-90% מהם נספו.
בצ'סקי קרומלוב (בצ'כית: Synagoga v Českém Krumlově) שבבוהמיה הדרומית שוכן בית כנסת.
הוא נבנה בשנת 1909 בסגנון נאו-רומנסקי עם אלמנטים של אר נובו.
זה היה המבנה הראשון באימפריה האוסטרו-הונגרית שנבנה מבטון מזוין.
נוכחות יהודים בצ'סקי קרומלוב מתועדת לראשונה בכתב בהמאה ה-14. יוהאן, מלך בוהמיה, התיר ל-4 משפחות יהודיות להתיישב בעיר.
בנו, קרל הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, הרחיב את ההיתר לשש משפחות.
אולם היחסים עם האצולה לא היו אידיאליים כלל, וכל היהודים גורשו מהעיר בשנת 1494. האיסור על מגורי יהודים היה בתוקף עד המאה ה-18, אז הוא לא בוטל לחלוטין, אך למספר משפחות יהודיות הותר להתיישב במקום רק בתנאים מסוימים.
המפנה הגיע רק בשנת המהפכה 1848; שוויון זכויות סופי ליהודים ביחס לשאר האוכלוסייה באוסטרו-הונגריה הובטח רק בחוקת דצמבר משנת 1867.
בשנת 1855 נוסד האיגוד הדתי היהודי, אשר הפך בשנת 1893 לקהילה יהודית עצמאית.
לפני בניית בית הכנסת בקרומלוב ככל הנראה לא פעל במקום רב; הקהילה התכנסה לתפילות בבית תפילה גדול יותר, והטקסים נוהלו על ידי חזן.
בית הכנסת נבנה בשנים 1908–1909 על ידי הקהילה היהודית המקומית בגבעה המערבית של העיר המכונה פלשיבץ.
את התוכניות הכין האדריכל הפראגאי שפעל בווינה, ויקטור קפקא.
הבנייה מומנה ברובה על ידי משפחת התעשיינים המקומית העשירה ספירו ובוצעה בהנהגת הבנאי סוסנה.
הקרקע נרכשה במושבת גננות מקומית, הנמצאת בשטח המוניציפלי מס' 208. היא תופסת שטח של 883 מ"ר, והמבנה עצמו משתרע על פני 505 מ"ר.
האדריכל קפקא תכנן את בית הכנסת כמבנה פשוט בעל ספינה אחת עם גג רעפים וצריח מתומן השולט במראה מרחוק בסגנון נאו-רומנסקי עם אלמנטים ברורים של אר נובו.
הקמרון נצבע בכחול, הבימה הועברה לכיוון הקיר המזרחי ברוח המסורת הנאולוגית יחד עם ארון הקודש, שמעליו חולש חלון רוזטה גדול עם מגן דוד צבעוני.
באולם היו שתי שורות ספסלים שנועדו יחד ל-140–180 מתפללים, השורה השמאלית לגברים, והימנית לנשים וילדים.
בית הכנסת שימש למטרות פולחן דתי עד שנת 1938, אז מנתה הקהילה היהודית המקומית כ-100 חברים.
לאחר מלחמת העולם השנייה שימש המבנה את הכנסייה ההוסית הצ'כוסלובקית, ואחרי שנת 1969 כמחסן תפאורות של התיאטרון הבארוקי של הטירה.
אחרי שנת 1990 הוחזר המבנה לידי הקהילה היהודית בפראג.
באביב 2006 ארגן במקום איגוד הנוער היהודי הצ'כי תוכנית בת יומיים.
האירוע כלל את ניקוי בית הכנסת, שבאותה עת עמד עדיין לפני שיפוץ כללי, חגיגת שבת עם קריאה בספר תורה, הרצאות, וטקס בר מצווה לנער מארצות הברית, שסבו היה במקור מצ'סקי קרומלוב.
בית הכנסת בפרידק הוא בית כנסת שנחנך בשנת 1865 ונהרס בשנת 1939 על ידי הנאצים המקומיים לאחר הפלישה הגרמנית לצ'כוסלובקיה בתחילת מלחמת העולם השנייה.
פרידק (כיום ) הייתה חלק מהאימפריה האוסטרית, ולאחר מכן האימפריה האוסטרו-הונגרית עד 1918, לפני שהפכה לצ'כוסלובקיה וקיבלה את השם פרידק.
בשנת 1943, תחת שלטון גרמני, העיר אוחדה עם העיר מיסטק ונקראה מאז פרידק-מיסטק.
בעיר נמצאת מנהלת המחוז של הנמצא במחוז מוראביה-שלזיה שבצ'כיה, ואוכלוסייתו מונה כיום כ-57,000 תושבים.
תאריך ההתיישבות היהודית הראשונה בפרידק אינו ידוע.
ידוע שמשפחה יהודית, ששמה אף הוא אינו ידוע, התגוררה שם בשנת 1636. אך הנוכחות המתועדת הראשונה מתוארכת לשנת 1708. קיים מסמך שמופיע בו ההיתר שניתן להתיישבות בעיר ליהודי משה מונק, ככל הנראה אביו של יצרני הטקסטיל היהודים של פרידק, שקדמו את התעשייה הזו באזור.
באותה תקופה נאסר על יהודים להתיישב בשלזיה אלא אם כן משפחתם קיבלה פריווילגיה אימפריאלית מיוחדת.
איסור זה נחלש משנת 1713 ואילך, אך על היהודים שהתיישבו במקום הוטל מס מיוחד, כך שעד 1752 רק 119 משפחות אושרו להתגורר בשלזיה.
בסוף המאה ה-18, הקיסר יוזף השני הסיר חלק מהמגבלות על התיישבות יהודית, אך רק לאחר מהפכת 1848 הם השיגו שוויון אזרחי וכלכלי מלא.
ואף על פי שכמה חוקים אנטי-יהודיים נותרו בתוקף עד 1859, הם כמעט לא נאכפו בפועל.
לאחר האמנציפציה, התיישבו יהודים בפרידק ובשנת 1880 כבר היו שם 236 יהודים (שהיו כ-4% מ-5,912 תושבי העיר).
בשנת 1890 היו בעיר 262 יהודים (כ-3% מכלל האוכלוסייה).
ובמפקד האוכלוסין האחרון שנערך לפני מלחמת העולם השנייה, בשנת 1930, מספרם הכולל בכל האזור היה 432 (כ-2% מהאוכלוסייה).
בתחילה, יהודי פרידק הסתמכו על הרבנות של טשן (כיום צ'שין בדרום פולין), ובשנת 1863 נוסדה קהילה בעיר, וב-1880 קבלו רבנות עצמאית משלהם.
בנוסף למספר חברות בבעלות יהודית שעסקו בייצור טקסטיל ומוצריו, היו בעיר גם חברות ייצור נוספות, וכן סוחרים רבים, רופאים, רוקחים ועורכי דין יהודים.
בפלישת הנאצים לצ'כוסלובקיה חוסלה הקהילה היהודית המקומית.
יותר מ-159 בני אדם נרצחו.
רוב יהודי פרידק נרצחו במחנה ההשמדה מאלי טרוסטינץ, שהיה ליד מינסק בבלארוס, ובמחנות טרבלינקה ואושוויץ בפולין.
מעט מיהודי העיר השתתפו בלחימה נגד הנאצים יחד עם המחתרת הצ'כית.
היהודים ששרדו לא חזרו לעיר, ולא נוסדה קהילה יהודית בפרידק לאחר המלחמה.
למרות התנגדויות מחברי העירייה המקומית, הקדיש הארכידוכס אלברכט, דוכס טשן מגרש לבניית בית הכנסת.
בסוף קיץ 1864 נערכה הנחת אבן הפינה לבית הכנסת.
ובנייתו, על פי תוכניותיו של האדריכל אמברוז זפלטאל, מפרנקשטט (כיום ), נמשכה כשנה.
ברנהרד קראוס, בכרוניקותיו על הקהילה היהודית של פרידק-מיסטק, שנכתבו בשנים 1925–1929, מתאר את הבניין כך: (בשינויי תרגום קלים)
ב-14 בספטמבר 1865 שמונה ימים לפני ראש השנה, התקיים טקס חנוכת בית הכנסת הרשמי.
בתהלוכת הכנסת ספר תורה, בראשות הרב האזורי שמעון פרידמן מטשן (צ'שין), בכניסה לבית הכנסת, נציגו של הארכידוכס אלברכט, מטשן העניק לקהילה היהודית את מפתחות הבניין, ומושל המחוז נשא נאום, שברנהרד קראוס שיבח אותו מאוחר יותר כנאום "מלא סובלנות".
בתוך בית הכנסת, הטקס נמשך עם הכנסת ספרי התורה לארון הקודש, הדלקת מנורת התמיד, שירת מקהלת בית הכנסת של טשן, דרשתו של הרב פרידמן ותפילה.
בין האורחים הרבים היו נציגים מהכפרים מיסטק וקולורדוב, שהגיעו למרות גישתם הפחות אוהדת כלפי יהודים קודם לכן, ונציגים מפרידק.
לאחר ברכות לרגל חנוכת בית הכנסת, בירך הרב את הנוכחים ואת נציגי המדינה, הממשלה והעירייה.
ולאחר מכן נערכה במקום סעודה וריקודים.
שמונה ימים לאחר מכן, בראש השנה, ניהל את התפילה החזן המקומי, יוסף פישר.
בשנות השנות ה-90 של המאה ה-19, התפלגה הקהילה בין אלו שרצו לבנות בית כנסת חדש, לבין אלו שרצו להרחיב את בית הכנסת הקיים, שהפך קטן מדי.
וועדה זמנית הוקמה בפברואר 1893, ובאותו חודש החליטה להתחיל בשיפוץ והרחבת בית הכנסת.
העבודה בוצעה על ידי הקבלן רודולף אולגק, ממיסטק, שתכנן מבנים רבים בפרידק.
העבודה כללה בעיקר הגבהת הגג כדי לאפשר הוספת שתי גלריות מהצדדים לעזרת הנשים, שנתמכו על ידי עמודי ברזל.
עקב הגבהת קירות האולם, נוצרו חלונות עגולים קטנים מעל הקיימים, ותקרת עץ חדשה החליפה את התקרה המקומרת.
קיבולת ההיכל הוגדלה על ידי שינוי בסדר הריהוט.
ועוגב, הוצב בין גלריות הנשים.
הקירות והתקרה עוטרו על ידי הצייר והמעצב ליאו גליקליך מביליץ (כיום ביילסקו), והבניין הואר בחשמל, במקום נרות.
לצורך הגישה לגלריות הנשים החדשות נבנו שתי כניסות חדשות, אחת בחזית והשנייה בחלק האחורי של המבנה, שם נוספו שני חדרים קטנים שישמשו כחדר הלבשה לרב ולחזן.
טקס פתיחת בית הכנסת מחדש נערך ב-30 בספטמבר 1893 לקראת ראש השנה.
כדי לכסות את עלות השיפוץ, שעמדה על 13,700 זלוטי, נאלצה הקהילה היהודית ללוות 12,000 זלוטי מבנק החיסכון פריידק.
למרות חוב זה, החליטו ראשי הקהילה, הרמן לב, מתיאס שוורץ, לאופולד הופרט, מוריץ שפיצר והיינריך טרמר, לבנות אגף שישמש כבית ספר ומרכז קהילתי.
כמו בעבר, חלק מהקהילה היהודית, אותה תיאר ברנהרד קראוס כקטנה, התנכדה בתוקף להצעה זו.
במשך 74 שנים, בית הכנסת היה מרכז החיים הדתיים והתרבותיים של הקהילה היהודית.
ב-15 במרץ 1939 הצבא הגרמני נכנס למה שנותר מצ'כוסלובקיה לאחר הסכם מינכן.
בלילה שבין ה-13 ל-14 ביוני, בשעה 1:50 לפנות בוקר, נאצים מקומיים, בהשראת ליל הבדולח, הציתו את בית הכנסת.
כפי שציינו הז'נדרמים בדו"ח שלהם, האש התפשטה במהירות רבה, וכיסתה את כל פנים הבניין, שנהרס כליל.
אף על פי שהם הגיעו במהירות למקום, לא הייתה אפשרות להתקרב לבניין עקב החום העז ולכן לא יכלו לקבוע את סיבת השריפה.
כבאים מקומיים הגיעו זמן קצר לאחר פרוץ השריפה, אך מכיוון שלא הייתה עוד תקווה להציל את הבניין הבוער, הם ריכזו את כל מאמציהם בהגנה על מבנים שכנים.
בעוד שהמשטרה לא יכלה (או לא רצתה) לקבוע את סיבת השריפה, כתב בעל טור ב"פרידק", באופן ברור, .
יומיים לאחר השריפה, נציגים מהעירייה ומחלקת הבנייה של פרידק, יחד עם נשיא הקהילה היהודית, פאבל שטיינשניידר, בדקו את חורבות בית הכנסת, שממנו נותרו רק הקירות החיצוניים.
הוועדה הורתה לגדר את בית הכנסת מסיבות בטיחותיות, ואחד מנציגי מחלקת הבנייה המליץ להרוס את הבניין "מסיבות אסתטיות" ולא לשקם את בית הכנסת.
בהמשך, נציגים מחברת הביטוח ביקרו באתר וציינו כי הקירות החיצוניים נשמרו מספיק כדי לאפשר את שיקום בית הכנסת.
יתר על כן, ההמלצות להרוס את בית הכנסת לא התבססו על חוק כלשהו, ולכן הקהילה היהודית החליטה לערער על צו ההריסה.
אולם, ערעור זה לא צלח, ובדצמבר 1940 נהרסו הקירות החרוכים.
לפני שהוצת בית הכנסת, נגנבו ממנו חפצי ערך, כולל פריטי כסף וזהב, וחפצי דת.
אחד מספרי התורה, שנמצא לאחר המלחמה על ידי (MST) הצ'כית, הושאל לצמיתות לקהילת בית ישראל בשארלוטסוויל, וירג'יניה, ארצות הברית, מאז 1999.
עד היום, המגרש עליו עמד בית הכנסת נקנה על ידי העירייה, ונותר בשיממנו.
רק בשנים 1985–1986 נסלל כביש Revoluční (המהפכה) שעובר כיום לאורך האתר בו שכן בעבר החלק האחורי של בית הכנסת.
מיקום בית הכנסת ניתן לאיתור בקלות הודות לבית מספר 1280, אשר שימש בעבר כבית ספר יהודי ומרכז קהילתי, ונשמר.
בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 נמצאו לוחות הברזל היצוק של עשרת הדיברות, במהלך הריסת חצר החווה ליד הבזיליקה, כשהם מופנים כלפי מטה, ומשמשים כמדרכה.
התזכורת היחידה לנוכחות היהודית בפרידק-מיסטק היא בית קברות היהודי, הממוקם בין הרחוב הראשי לרחוב שלזיה.
בית הקברות נוסד בתקופה מאוחרת יחסית, בשנת 1882, והשתרע במקור על שטח של 14,674 מטר רבוע, אך כיום משתרע על פני 10,291 מ"ר בלבד, לאחר שהוסר השטח שלא היו בו קברים.
ההלוויה הראשונה במקום נערכה ב-10 באוקטובר 1882. והקבורות האחרונות נערכו בסביבות 1941. בשנת 1910, גודר השטח בקיר לבנים גבוה, על בסיס בטון, ובצידו הקדמי הותקנה גדר דקורטיבית מפלדה המחוברת לעמודי אבן.
בשנת 1993 הוכרז בית הקברות כמונומנט תרבותי לשימור.
המקום נותר בבעלות המדינה עד 20 במאי 1991. כיום, השטח נמצא בבעלות הקהילה היהודית של אוסטרבה, ומכיל כ-500 קברים, כולל קבר משפחת נוימן המפואר ושער בסגנון הפרישה משנת 1910. אולם ההספדים לשעבר הוסב לקפלה של כנסיית האדוונטיסטים של היום השביעי.
בית הכנסת בקושיז'ה (בצ'כית: Košířská synagoga) הוא בית תפילה יהודי לשעבר ברובע קושיז'ה שבפראג (כיום חלק מפראג 5).
המבנה, שהוקם במקור כאגף של אחוזת "פופלקה" (Popelka), משמש כיום כבית מגורים בכתובת Na Popelce 201/3.
בית הכנסת נבנה בשנת 1849, תקופה שבה החלה האוכלוסייה היהודית לעבור מהגטו המרכזי לפרברי התעשייה המתפתחים בעקבות ההקלות הפוליטיות של לאחר שנת 1848. המבנה הוקם כאגף הצפוני של המשק החקלאי "פופלקה".
מבחינה אדריכלית, היה זה מבנה קלאסיציסטי פשוט עם חלונות קשתיים גבוהים.
אולם התפילה הכיל 100 מושבים לגברים ו-50 מושבים נוספים בעזרת הנשים.
בשנת 1894 אוחדה הקהילה הדתית של קושיז'ה (שהייתה קהילה עצמאית עד 1920) עם הקהילה השכנה בסמיחוב.
המבנה שימש למטרות דתיות עד שנת 1931, אז נסגר עם פתיחת מבנה בית הכנסת החדש בסמיחוב.
בשנת 1933 הותאם המבנה לשמש כבית יתומים יהודי ומקלט לעניים.
במהלך הכיבוש הנאצי, שימש המבנה את ה-"Treuhandstelle" כמחסן לרהיטים עתיקים שנבזזו מדירות יהודים.
בשנת 1952 עבר המבנה שיפוץ יסודי והוסב לדירות מגורים להשכרה.
במהלך שיפוץ זה הוסרו האלמנטים הדתיים המאפיינים, כולל צורת החלונות, כדי להתאים את המבנה חזותית לבתי המגורים בסביבה.
בית הכנסת בסטרז'ניצה (בצ'כית: Synagoga ve Strážnici) הוא בית כנסת לשעבר, שנבנה בשנת 1804 בסגנון נאו-קלאסי על מקומו של בית תפילה קודם שניזוק בשריפה.
בקרבת מקום נמצא מתחם בית הקברות היהודי בסטרז'ניצה, כ-300 מטרים צפונית-מזרחית לכיכר החירות וכ-150 מטרים צפונית-מערבית לכיכר ה-17 בנובמבר.
יחד עם בית הקברות, בית הכנסת מוגן כאנדרטה תרבותית של הרפובליקה הצ'כית.
בסמוך עומד גם ביתו של ד"ר יז'י פאייר, שבו נמצא מקווה.
בית הכנסת שופץ בשנת 1870 על ידי הבנאי לאופולד סלובאק בסגנון נאו-רנסאנס.
המבנה חובר לרשת החשמל בשנת 1906. בית הכנסת שימש לתפילות עד שנת 1941. ב-22 ביוני של אותה שנה הוא נהרס על ידי חברי אס אה.
באירוע זה נהרג גם ראש הקהילה הדתית, הרמן פליקס.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה נהרסה גם עזרת הנשים.
החל משנת 1948 שימש בית הכנסת כמחסן.
רק בשנת 1991, במסגרת ההישבון, הוא הוחזר לקהילה היהודית, ששיפצה אותו ופתחה אותו לציבור.
במילניום החדש משמש המבנה כמקום מפגש, בעיקר כגלריה וכמוזיאון עם תערוכת הקבע "חיו בינינו".
במקום פועלת האגודה המוזיאלית והמקומית של סטרז'ניצה.
בשנים 2019 ו-2020 התקיים בבית הכנסת אירוע ליל הכנסיות.
יליד סטרז'ניצה, פיליפ גוראזד מרטינק, כתב את הספר "היסטוריה ורוחניות של בית הכנסת בסטרז'ניצה" (Historie a duchovnost synagogy ve Strážnici).
הכניסה לבית הכנסת היא מהצד הדרום-מערבי.
חלל המבנה מקורה בקמרון חבית, המעוטר בציורים עם מוטיבים צמחיים ושמיים זרועי כוכבים.
ארון הקודש מורכב מזוג עמודים המכוסים באנטבלטורה.
החלונות הם מודרניים, עם ויטראז' צבעוני בצורת מגן דוד.
בחזית הדרומית נמצא שעון שמש ייחודי.
מיקום בית הכנסת בתוך מתחם בית הקברות היהודי הוא ייחודי במוראביה.
על החזית נחשפה לוחית זיכרון המנציח את התושבים היהודים של סטרז'ניצה שנספו בשואה בשנים 1939–1945.
קלנובסקי, ירוסלב: אנציקלופדיה של אנדרטאות יהודיות של מורביה ושלזיה, גראדה פראג 2018, 384 עמודים,
בית הכנסת ברובע פבריק (ברומנית: Sinagoga din Fabric) או כפי שנקרא בזמנו בית הכנסת החדש ברובע פבריק שוכן – כפי שמעיד שמו – בשכונת פבריק (Fabric ,Fabrikstadt ,Gyárváros) שבטימישוארה, רומניה, בה חיו בעבר רבים מבני הקהילה היהודית בעיר.
קאראג'אלה 2 (בעבר- ספלאיול קולוניאֶי מס' 2).
בסמוך לבית הכנסת עברה בעבר אחת מזרועותיו של הנחל בגה (Bega).
בית הכנסת זה שימש קהילה אשכנזית בעוד שבמקום אחר ברובע פבריק שכן בניין קטן ששימש כבית כנסת של הקהילה הספרדית
ישנה מחלוקת לגבי שנת הקמתו של בית הכנסת המקורי, יש הסוברים שהיה זה בשנת 1838 ויש הסוברים שהיה זה בשנת 1841. לאחר הקרע ביהדות הונגריה, התפצלו יהודי העיר לשלוש קהילות נפרדות, ובית הכנסת שימש את עדת הסטטוס קוו.
כעבור עשרות שנים הפך לנאולוגי.
ב-3 בספטמבר 1899 נחנך המבנה הקיים עד היום, שנבנה מכספי תרומות שנאספו בעיקר על ידי ראש הקהילה, אלכס קוהן.
בטקס חנוכתו, שבו דרש דרשה חגיגית הרב ד"ר יעקב זינגר, נכח גם ראש העיר, קארוי טלביס.
בית הכנסת, שנודע כ"בית הכנסת החדש", נבנה לפי תוכניותיו של האדריכל ההונגרי-יהודי הנודע בזמנו, לאופולד (ליפוט) באומהורן מבודפשט והבניה בוצעה בשנים 1899-1895 על ידי הקבלן המקומי יוסף קרמר.
הבניה כוללת אלמנטים נאו-מאורים רבים, לפי אופנת "התחייה המורית" שאפיינה את סגנון הבנייה של בתי כנסת רבים באירופה ואמריקה במאה ה־19–20. גם בתי הכנסת האחרים בטימישוארה בנויים בסגנון זה.
יש המכנים בימינו דווקא את בית הכנסת הזה " בית הכנסת המאורי" אולי גם בזכות הכיפה המרכזית המרשימה שלו.
היסודות הנאו-מאורים משולבים כאן עם השפעות ביזנטיות ומהרנסאנס האיטלקי.
האדריכל באומהורן בנה בתי כנסת דומים ברחבי האימפריה האוסטרית-הונגרית בערים רייקה, סולנוק וווליקי בצ'קרק.
בבנין המבנה נלקח בחשבון מקום לעוגב ולמקהלת נשים.
העוגב נבנה בסביבות שנת 1900 על ידי מומחה ממוצא גרמני בשם קרל לאופולד וגנשטיין שבנה גם את עוגב כנסיית המילניום (1896) באותו הרובע.
עם הרבנים ששרתו בבית כנסת נמנה ד"ר יעקב זינגר וד"ר ארנסט נוימן.
על יד בית הכנסת הוקם בשנות ה-1970 בית אבות של הקהילה היהודית בתמיכת הג'וינט.
בית הכנסת בנוי על מתאר מרובע ויש לו כיפה מרכזית הקשורה לחומות החיצונים באמצעות קשתות חצי-מעגליות עמוקות.
יסודותיו האופייניים הם מגדלונים וכיפות.
החזית היא פוליכרומית, תוך שימוש לסירוגין בטיח ובלבנים אדומות.
הכיפה המרכזית והכיפות הקטנות הם בהשפעה ביזנטית ועל כן בית כנסת זה מוגדר לפעמים כשייך לקבוצה של בתי כנסת בעלי "קומופוזיציה מרכזית ביזנטית" (ר.
קליין) בדומה לבית הכנסת ציון באורדיה, לבית הכנסת רומבך בבודפשט, לבתי הכנסת הגדולים של גיור, סגד, בטרגו מורש ונובי סאד.
הכיפה המרכזית הגבוהה מורמת על "תוף" מתומן, בעל מבנה עשוי עץ
מסוייד וצבוע, הנשען על ארבעה עמודים.
לבית הכנסת שתי כניסות: אחת לגברים דרך פרוזדור ("פוּליש") והשנייה לנשים ישירות מהרחוב עם מדרגות עד לקומת עזרת הנשים.
גם העוגב נמצא בקומה עליונה.
מה"פוליש" נכנסים לאולם התפילה המלבני המיועד לגברים, מצויד עם ספסלי עץ.
בית הכנסת נחשב לאחד המבנים היפים והמרשימים ביותר בעיר טימישוארה, אך מצב התחזוקה שלו לקוי ביותר ונמצא בסכנת התמוטטות.
בשנת 2007 נעשו עבודות מיגון הגג בעזרת פח, בתרומת ראשות הכנסייה האורתודוקסית בעיר.
בשנת 2009 הקהילה היהודית החליטה לצורך שיקום הבניין (שאינו משמש לתפילה כבר מזה שני עשורים ) להחכיר אותו למשך 35 שנה לתיאטרון הלאומי של טימישוארה.
"בית הכנסת המאורי" כפי שהתחיל הבניין להקרא בעיתונות יעמוד להיהפך לאולם שלישי של התיאטרון הלאומי בטימישוארה.
הקהילה היהודית העמידה תנאי שתוכן המופעים שיתקיימו בו לא יהוו פגיעה בערכי היהדות או בזכר היהודים.
ב-2018 עיריית טימישוארה חכרה שוב את הבניין לתקופה של ארבעים שנה בתקווה להפוך אותו למרחב תרבות.
אולם לבסוף ב-2020 הוא הוחזר לקהילה היהודית.
בסופו של דבר ב-2023 שוב לקחה עיריית טימישוארה את החסות על הבניין בכוונה לתחזק אותו, לשקמו ולשפצו על מנת שישמש מטרות תרבות ותיירות.
בית הכנסת דיר אל-קמר (ערבית: كنيس دير القمر) הוא בית הכנסת העתיק ביותר במחוז הר הלבנון.
בנייתו של בית הכנסת הושלמה בשנת 1638, הוא נבנה למען הקהילה היהודית הלבנונית שהתגוררה בהרי השוף, שייתכן כי כללה יהודים אשר היו חלק מפמלייתו של האמיר פחר א-דין השני.
יצחק בן-צבי, שביקר במקום בשנת 1928, מתאר את בית הכנסת (שכבר לא היה בשימוש מאז 1860 בערך) כ"גדול ביותר בכל סוריה", 20 מטרים אורכו ו-8 מטרים רוחבו, ובו היה מקום לכ-500 איש.
בניין בית הכנסת עומד על תילו, אך בשנת 1998 הוא נסגר לכניסה בשל חששות בטיחות.
כיום המבנה נמצא באחריות אגף התרבות הצרפתית במינהל העתיקות הלבנוני.
ק"ק בני ברית, הידוע בשמו הנפוץ בית כנסת בשדרות וילשר , הוא בית הכנסת הוותיק ביותר באזור לוס אנג'לס קליפורניה, ובו אחת מהקהילות הרפורמיות הידועות בארצות הברית.
בית הכנסת הוקם על ידי הקהילה היהודית ב-1862 בפינת הרחובות טמפל וברודוויי.
בתחילה התפללו בו במנהג פולין (נוסח אשכנז המזרחי) אך בשנות ה-80 של המאה ה-19 נעשה בהדרגה לרפורמי.
ב-1929 עבר בית הכנסת למקומו הנוכחי בשדרות וילשר.
בית הכנסת גמילות חסדים (ג"ח) הוקם בסוצ'אבה (Suceava) בשנת 1870, במימון המוסד לגמילות חסדים המקומי ומשום כך נקרא על שמו.
בית הכנסת שוכן ברחוב דימיטריה אונצ'יול (ברומנית: Dimitrie Onciul) מס' 7, במרכז העיר סוצ'אבה.
הוא בית הכנסת השני שהוקם בעיר לאחר בית הכנסת הגדול שהוקם במאה ה-18 ונשרף ב-1771, ואת אבן הפינה למבנה החדש שהוקם ב-1799 הניח ר' חיים טירר מצ'רנוביץ.
לבית הכנסת יש מבנה אסימטרי משום היותו מורכב משני מבנים מחוברים וסגנון הבנייה מעורב.
הוא שופץ כמה פעמים, בשנים 1910, 1975, 1983 ו-2003. עזרת הנשים נתמכת על ידי 12 עמודים מעוטרים המסמלים את שבטי ישראל.
לאחר השיפוץ האחרון נכלל בית הכנסת ברשימת אתרי המורשת המוצגים בפני המבקרים באזור.
הוא בית הכנסת היחיד שנותר מעשרת בתי הכנסת שפעלו בסוצ'אבה, כשאת השאר הרסו הקומוניסטים.
בבית כנסת זה כיהנו, בין היתר, ר' משה הגר, הרבי משאץ-ויז'ניץ הראשון ובנו, ר' חיים הגר שירש אותו גם כאדמו"ר משאץ-ויז'ניץ.
בית הכנסת ברחוב קזינצי בבודפשט (בהונגרית: Kazinczy utcai Orthodox Zsinagóga) או קזינצי שול (Kazinczy Schul) הוא בית הכנסת האורתודוקסי הגדול של בודפשט, המרכז הרוחני העיקרי של הקהילה היהודית האורתודוקסית בבירת הונגריה.
היה בית הכנסת העיקרי שנבנה בבודפשט, ברובע השביעי בשכונה היהודית לשעבר, בשנים שלפני מלחמת העולם הראשונה.
בית הכנסת שנבנה מבטון מזוין, ממוקם ברחוב קזינצי ( Kazinczyutca 29 - 31, לשעבר Kreutzgasse), עם כניסה מרחוב דוב הוא מהווה אחד משלושת המרכיבים של "המשולש היהודי" של בודפשט, יחד עם בית הכנסת הנאולוגי הגדול שברחוב דוהאן ובית הכנסת רומבך, המזוהה עם הסטטוס קוו.
בית הכנסת נבנה באיחור, ארבעים שנה אחרי בית הכנסת ברחוב דוהאן, מפני שהקהילה האורתודוקסית בבודפשט שנפרדה משאר יהודי בודפשט לאחר הפילוג הגדול של 1868-1869 נותרה מיעוט קטן.