tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חבר הכנסת גלזר הודיע כי לא ישוב עימם למפלגת האם.
ב-27 באוקטובר אישרה ועדת הכנסת את בקשת האיחוד של צדק לזקן עם סיעת גיל, ואת בקשתו של גלזר להקים סיעת יחיד בשם "הדרך הטובה".
במאי 2008 נחקר אולמרט בפרשה שבה נחשד בקבלת כספים שלא כדין, בסכום של מאות אלפי דולרים, בעת שכיהן כראש עיריית ירושלים וכשר התמ"ת, מאיש העסקים והנדבן משה טלנסקי .
בסוף חודש מאי העיד טלנסקי עדות מוקדמת בבית המשפט.
יום לאחר מכן כינס שר הביטחון ברק מסיבת עיתונאים בכנסת ובה קרא לאולמרט "לנתק עצמו מהניהול השוטף של הממשלה".
עוד באותו היום הגישו חברי הכנסת איתן כבל, אופיר פינס, שלי יחימוביץ' ודני יתום הצעת חוק לפיזור הכנסת, המצטרפת לזו שהציע סילבן שלום.
במקביל הודיעה מועצת חכמי התורה, בנשיאותו של הרב עובדיה יוסף, כי תתמוך בהצעת החוק לפיזור הכנסת אם לא תעננה דרישות ש"ס בעניין העלאת קצבאות הילדים.
ב-22 ביוני, ימים ספורים לפני הצבעה בקריאה טרומית על הצעת החוק לפיזור הכנסת, העביר אולמרט מסר לשרי מפלגת העבודה לפיו אם יתמכו בחוק - יפטר אותם מהממשלה.
בחלוף יומיים, שעות לפני ההצבעה, הושג הסכם בין קדימה לעבודה לפיו העבודה תמשוך את הצעתה לפיזור הכנסת, ואילו קדימה תתחייב לקיים בחירות מקדימות לבחירת יושב ראש המפלגה עד ל-25 בספטמבר.
חודש לאחר מכן קבעה מועצת קדימה כי הבחירות המקדימות יערכו באמצע חודש ספטמבר.
היחסים העכורים בין שתי הסיעות הבכירות בקואליציה נמשך גם שבועות לאחר מכן.
במסגרת סבב מינויים הובא לאישור המליאה מינויו של אלי אפללו לשר, וזאת לאחר ששעות קודם לכן דחתה ועדת הכנסת את מינויו של אבישי ברוורמן מסיעת עבודה-מימד לראשות ועדת הכספים.
בהצבעה במליאה, אותה ביקשו חברי האופוזיציה לראות כהצבעת אמון, הצביעו חברי סיעת עבודה-מימד, כולל שריה, נגד מינויו של אפללו לשר ובעצם הביעו אי-אמון בממשלה.
המינוי אושר לבסוף ברוב דחוק, בתמיכת סיעות אופוזיציה.
לאחר הצבעה נוספת הוחלט למנות בכל זאת את אבישי ברוורמן ליו"ר ועדת הכספים.
בעקבות ההחלטה, הייתה זו ש"ס שהודיעה כי היא איננה כפופה למשמעת הקואליציונית.
ב-21 ביולי נעדרו חברי הסיעה מהצבעה על הצעות אי אמון.
לראשונה בכנסת זו התקבלו שלוש הצעות אי אמון בממשלה.
לפי החוק, יש צורך ברוב של 61 חברי כנסת על מנת להפיל את הממשלה.
משלא הושג הרוב הדרוש - הממשלה לא נפלה.
שבוע לאחר מכן המשיכה הקואליציה לנחול מפלות, כשהאופוזיציה הצליחה להעביר בקריאה ראשונה חוקים בעלות תקציבית גבוהה.
ראש הממשלה אולמרט צוטט כאומר "זה נורא, ככה אי אפשר לנהל מדינה." עוד באותו ערב הודיע אולמרט במסיבת עיתונאים שכינס במעונו בירושלים כי אינו מתכוון להתמודד בבחירות לראשות מפלגת השלטון, בהן אמור להיבחר חבר המפלגה שירכיב את הממשלה הבאה:
בבחירות לראשות מפלגת קדימה, שהתקיימו באמצע חודש ספטמבר 2008, התמודדו שרת החוץ ציפי לבני, שר הפנים מאיר שטרית, שר התחבורה שאול מופז והשר לביטחון פנים אבי דיכטר.
שבועות לפני הבחירות הציגו הסקרים הפרש ניכר לטובת ציפי לבני.
מדגמי הטלוויזיה בליל הבחירות הצביעו על ניצחון של לבני בהפרש ניכר (48%, כ-11% יותר ממופז).
במהלך הלילה, עם הגעת קולות האמת, הצטמצמו הפערים ולבסוף ניצחה לבני בפער של 431 קולות בלבד (43.1% לעומת 42% למופז).
ב-21 בספטמבר הגיש אולמרט את התפטרותו, במשכן נשיאי ישראל, לנשיא המדינה שמעון פרס וממשלתו הפכה לממשלת מעבר.
הנשיא צריך היה להטיל על אחד מחברי הכנסת להרכיב את הממשלה הבאה.
לפיכך, מיד לאחר הגשת מכתב ההתפטרות החל סבב פגישות המלצה בין הנשיא לנציגי הסיעות בכנסת.
נציגי סיעות קדימה, הגמלאים ומרצ המליצו על יושבת ראש קדימה הנבחרת ציפי לבני, נציגי סיעת הליכוד המליצו על יושב ראש האופוזיציה בנימין נתניהו, ונציגי סיעת עבודה-מימד המליצו על יושב ראש מפלגת העבודה אהוד ברק, זאת אף על פי שהחוק קובע כי ראש הממשלה יוכל להיות רק מי שמכהן כחבר כנסת.
הסיעות הערביות, יהדות התורה וסיעת צדק לזקן נמנעו מלהמליץ על מועמד , ונציגי סיעות הימין, האיחוד הלאומי-מפד"ל וישראל ביתנו לא המליצו על חבר כנסת מסוים וטענו בפני הנשיא שיש ללכת לבחירות.
ב-22 בספטמבר הטיל הנשיא על לבני להרכיב את הממשלה הבאה לאחר שקיבלה את מספר הקולות הרב ביותר מבין המועמדים המומלצים (לבני 38, ברק 19, נתניהו 12).
ללבני ניתנו 28 ימים להרכבת הממשלה , אך מכיוון שבתום 28 ימים לא הצליחה לבני להרכיב ממשלה, העניק לה הנשיא ארבעה עשר ימים נוספים להשלמת המלאכה.
חתימת ההסכם עם מפלגת העבודה
ב-13 באוקטובר, ערב חג הסוכות, לאחר כשלושה שבועות של משא ומתן, חתמו נציגי קדימה והעבודה על ההסכם הקואליציוני בראשי תיבות.
בתחום המדיני ויתר ברק על דרישתו להוביל את השיחות עם סוריה.
לפי ההסכם, המשא ומתן מול הרשות הפלסטינית וסוריה יתבצע בשיתוף פעולה בין קדימה והעבודה, וברק יהיה השותף הבכיר בהן.
באשר לסדרי העבודה בממשלה ובקבינט המדיני-ביטחוני, כל היוזמות בהם ייעשו לפי הסכמה מוקדמת בין שתי המפלגות, ואם לא תושג הסכמה, תידחינה היוזמות בשבועיים.
ברק לא השיג את דרישתו ל"ממשלת אחדות ללא רוטציה", ולפי ההסכם ישא בתואר "סגן ראש הממשלה והבכיר מבין שרי הממשלה".
בנושא ביטול יוזמות שר המשפטים פרידמן, ההסכם הקנה למפלגת העבודה זכות וטו על יוזמות חקיקה ותקנות הקשורות למערכת המשפט, אך לא זיכתה אותה בשר נוסף בוועדה למינוי שופטים.
לדברי ברק, הוא נסוג מדרישתו לפרוץ את מסגרת התקציב עקב המשבר הכלכלי שפרץ.
עם זאת, לפי דרישת המפלגה, שכר הלימוד באוניברסיטאות הוקפא ותקציבים הועברו לגמלאים, לפי דרישת סיעת צדק לזקן.
בנושאים מסוימים קבע ברק תקדימים.
לפי ההסכם, ברק זכה לעליונות על שאר שרי העבודה: בסמכותו לדרוש מראש הממשלה לפטר או למנות שרים ממפלגתו.
תקדים נוסף הוא התחייבות קדימה לפעול למען שינוי החוק, כך שגם מי שאינו חבר כנסת יוכל לכהן כיושב ראש האופוזיציה.
כישלון המשא ומתן וההחלטה על קיום בחירות
לאחר חתימת ההסכם עם מפלגת העבודה בראשי תיבות, התפנתה לבני לנהל משא ומתן עם יתר סיעות הכנסת.
לאחר שנציגי ש"ס דחו את הצעת קדימה להגדיל את קצבאות הילדים בסכום של כ-800 מיליון ש"ח, הציבה לבני אולטימטום והודיעה כי אם לא תצליח להרכיב ממשלה בתוך שלושה ימים, היא תודיע לנשיא כי לא הצליחה להרכיב ממשלה ותבקש ממנו לקיים בחירות בתוך 90 יום.
במקביל, העבירה לבני הצעה ברוח דומה לחברי דגל התורה (פלג בסיעת יהדות התורה בראשות אברהם רביץ).
ב-25 באוקטובר פרסמה מועצת חכמי התורה הודעה, לפיה חילוקי דעות בנושאי הקצבאות וירושלים התגלעו במהלך המשא ומתן, ולכן ש"ס לא תוכל לשבת בממשלה בראשות לבני.
משהתברר כי גם חברי דגל התורה לא יצטרפו לממשלה בראשותה, ולאחר שהמשא ומתן הקואליציוני עם מפלגת הגמלאים, שהתאחדה שבוע קודם לכן, ועם מרצ, לא התקדם, הודיעה לבני לנשיא פרס ב-26 באוקטובר כי לא עלה בידה להקים ממשלה, על-אף ההסכם שהושג עם מפלגת העבודה.
הנשיא קיים סדרת פגישות התייעצות עם ראשי הסיעות.
כולן, מלבד סיעת גיל, המליצו לנשיא לקיים בחירות בהקדם.
יום לאחר מכן הגיע פרס לכנסת לישיבת הפתיחה של כנס החורף.
הוא נפגש עם יושבת ראש הכנסת בלשכתה ומסר לה מכתב, כנדרש בחוק, ובו הודיע לה כי אינו רואה אפשרות להרכבת ממשלה חדשה.
מרגע מסירת ההודעה, החלה, לראשונה בתולדות המדינה, תקופה בת 21 יום בה 61 חברי כנסת יכולים להגיש לנשיא המדינה בקשה להטיל על חבר כנסת מסוים את תפקיד הרכבת הממשלה, כמפורט בסעיף 10 לחוק יסוד: הממשלה.
על-פי סעיף זה, חבר כנסת כזה היה מקבל מנשיא המדינה 14 ימים נוספים לשם הרכבת הממשלה.
בפועל, היה ידוע לכל מראש כי לא תוגש בקשה כזו לנשיא, ואכן עם תום 21 ימים אלה, בהתאם לסעיף 11 לחוק היסוד הנ"ל, הודיע נשיא המדינה פרס ליו"ר הכנסת איציק, כי לא הוגשה בקשה להטיל את מלאכת הרכבת הממשלה, כאמור.
בהתאם לסעיף זה, מיד עם הודעתו זו של נשיא המדינה החלו להיספר 90 יום, והבחירות לכנסת השמונה עשרה התקיימו ביום שלישי האחרון שלפני תום תקופה זו, כלומר ב-10 בפברואר 2009.
עד תום כהונת הכנסת השתנתה מפת הסיעות מספר פעמים נוספות עקב התפתחויות במסגרת ההכנות לבחירות לכנסת השמונה העשרה.
הכנסת סיימה כהונתה עם השבעת הכנסת השמונה עשרה ב-24 בפברואר 2009.
באוקטובר 2007, כלקח מההתנהלות במלחמת לבנון השנייה, ובעקבות הדו"ח החלקי של ועדת וינוגרד והמלצות הוועדה ליישום הדו"ח בראשות אמנון ליפקין-שחק, קיבלה הממשלה החלטה שנועדה לחזק את מעמדה של המועצה לביטחון לאומי.
זמן קצר לאחר קבלת החלטת הממשלה הונחה על שולחן הכנסת הצעת חוק ממשלתית שנועדה ליישם את החלטות הממשלה.
חוק המטה לביטחון לאומי שינה את שמה של המועצה והפך אותה ל"מטה לביטחון לאומי".
עוד קבע החוק כי כל מידע בענייני החוץ והביטחון המועבר לעיונו של ראש הממשלה יועבר על ידי הגורם שהעביר את המידע גם לעיונו של ראש המטה לביטחון לאומי.
בנוסף, הסדיר החוק את מסירת המידע גם לעובדי המטה לביטחון לאומי, ועיגן אותו כיחידת סמך במשרד ראש הממשלה.
כן קבע החוק כי תקציב המטה ייקבע בסעיף תקציבי נפרד בתקציב המדינה.
חוק ביטחוני נוסף שנחקק בכנסת זו, הוא חוק הפיקוח על ייצוא ביטחוני.
מטרת החוק היא הסדרת הפיקוח של המדינה על ייצוא של ציוד ביטחוני, על העברת ידע ביטחוני לגורמי חוץ ועל מתן שירות ביטחוני.
ב-2008 עבר בקריאה שלישית חוק איסור השקעה בתאגידים המקיימים קשר עסקי עם איראן.
מטרתו של החוק הייתה מניעת השקעה של מוסדות פיננסים ישראליים בתאגידים המקיימים קשר עסקי-מהותי התורם כלכלית, במישרין או בעקיפין, לאיראן, כחלק מההתנגדות הבינלאומית לתוכנית הגרעין האיראנית, המהווה איום קיומי על מדינת ישראל ומדינות נוספות באזור.
חוק נוסף שנחקק ונוגע לצה"ל קבע את גיל הפטור משירות מילואים.
החוק הפחית את גיל הפטוֹר החוקי לגברים משירות מילואים, ואחרי התיקון הוא עמד על גיל 40 לחיילים, 45 לקצינים, ו-49 לתפקידים מסוימים שקבע שר הביטחון באישור ועדת החוץ והביטחון (בעיקר תפקידים במערך הרפואה, נהגי כלי רכב כבדים, מכונאים וטכנאים) .
חוק שנועד למנוע פוליטיזציה במערכת הביטחון הוא חוק תקופת צינון למשרתים בכוחות הביטחון.
החוק האריך את תקופת הצינון של ראש המוסד, ראש השב"כ, נציב בתי הסוהר, קציני משטרה מדרגת ניצב ומעלה וקציני צה"ל מדרגת אלוף, מחצי שנה לשלוש שנים.
החוק מנע מבכירי מערכת הביטחון להתמודד בבחירות לכנסת, או להתמנות לשר, בטרם חלפו שלוש שנים מיום תום כהונתם.
בינואר 2008 התכנס פורום הידברות שכונה "פורום השולחן העגול", בראשות ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט ויו"ר הכנסת דליה איציק ובהשתתפות שרים, חברי כנסת ופקידים בכירים.
מטרת הממשלה הייתה השגת הסכמתם של חברי כנסת להגביל את החקיקה הפרטית ובתמורה להגביר את נוכחות השרים בכנסת.
כתוצאה מהדיון, הוציאה איציק חוברת ובה הצעות לרפורמות לאישור ועדת הכנסת.
מספר חודשים לאחר מכן התקבלו תיקונים לחוק הכנסת ולתקנון הכנסת המחייבים כל שר להגיע למליאה ולענות על שאילתות שהוגשו לו, ועל הצעות לסדר היום בנושאים שבתחום טיפול משרדו, והוא אינו רשאי עוד לשלוח את אחד השרים האחרים, או את השר המתאם בין הכנסת לממשלה, לענות במקומו.
חבר הכנסת יולי אדלשטיין התייחס לתופעה זו בדיון טרם ההצבעה על מינוי רוחמה אברהם לשרת התיירות:
כמו כן, תיקון חוק הכנסת חייב את שרי הממשלה למסור דיווח על פעילות משרדיהם ועל הוצאותיהם, וחייב את כל הגופים, המוגדרים בחוק יסוד: מבקר המדינה כגופים אותם רשאי מבקר המדינה לבקר, להיענות לבקשות המידע של מרכז המחקר והמידע של הכנסת.
יוזמה נוספת שיצאה לפועל היא "שעת שאילתות".
בכל שבוע, במשך שעה, יענה לפחות שר אחד על שאילתות שהגישו לו חברי הכנסת.
בכנסת השבע עשרה הוקמו מספר ועדות חקירה:
ועדת חקירה פרלמנטרית בעניין האזנות הסתר - בעקבות ההאזנות שנערכו במסגרת "תיק רמון", הקימה הכנסת ועדת חקירה פרלמנטרית לבדיקת סוגיית האזנות הסתר בישראל .
הוועדה, בראשותו של חבר הכנסת מנחם בן-ששון, קיימה ב-31 במרץ 2008 ישיבה ראשונה, שבה מסר פרופ' יורם שחר כי בשנת 2006 בוצעו בישראל כ-1,250 האזנות סתר - פי 20 בממוצע לאדם מאשר בארצות הברית (הנתונים לא כוללים את האזנות השב"כ).
ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא עמלות הבנקים - תפקידי הוועדה היו בחינת המערכת של עמלות הבנקים בישראל והרגולציה בנושא, פעילותו של בנק ישראל בנושא וגיבוש המלצות לכנסת ולגופים המפקחים, לשינויי חקיקה ורגולציה בנושא עמלות הבנקים והפיקוח עליהן.
הוועדה הוסמכה לטפל בפניות ציבור בנושא עמלות הבנקים.
ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא קליטת עובדים ערבים בשירות הציבורי
ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא התשתית והתחזוקה בקבר רבי שמעון בר יוחאי במירון
ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא קליטתם בישראל של יוצאי אתיופיה
ועדת חקירה פרלמנטרית בנושא ועידת התביעות
ועדת החקירה הממלכתית בנושא הסיוע לניצולי השואה - ב-7 בינואר 2008 החליטה הוועדה לענייני ביקורת המדינה להקים את הוועדה.
סמכות הוועדה הייתה חקירה וקביעת מסקנות בנושאי מתן מענה הולם לצרכיהם המיוחדים ניצולי השואה ונכי רדיפת הנאצים בהיבטים החומריים, הרפואיים והנפשיים.
הוועדה קבעה בדו"ח, בין השאר, כי על ממשלת ישראל להעלות באופן ניכר את התגמולים שהיא מעבירה לניצולי השואה ולהשוותם ל-75% מהקצבה שמשלמת ממשלת גרמניה לניצולים.
הוועדה קבעה שלמדינת ישראל הייתה חובה מוסרית ומשפטית לדאוג לניצולים שלא יכלו לתבוע ישירות את גרמניה, בעקבות הסכם השילומים, שנחתם עם גרמניה ב-1952, וכי הממשלה התחמקה מאחריותה.
בספטמבר אותה שנה קיבלו עשרות אלפי ניצולי שואה את הפרשי התגמולים שהצטברו מאז תחילת השנה.
ועדת חקירה ממלכתית לבדיקת המשבר במשק המים
בכנסת זו כיהנו 11 דתיים:
האיחוד הלאומי-מפד"ל (8): בנימין אלון, צבי הנדל, אורי אריאל, אפי איתם, יצחק לוי, זבולון אורלב, ניסן סלומינסקי, אליהו גבאי
ישראל ביתנו (1): דוד רותם
כמו כן כיהנו 22 חרדים, ביניהם אישה אחת:
ש"ס (13): אלי ישי, יצחק כהן, אמנון כהן, משולם נהרי, אריאל אטיאס, (שלמה בניזרי), דוד אזולאי, יצחק וקנין, נסים זאב, יעקב מרגי, חיים אמסלם, אברהם מיכאלי, מזור בהיינה
יהדות התורה (8): יעקב ליצמן, מאיר פרוש, שמואל הלפרט, (יעקב כהן), יהושע פולק, (אברהם רביץ), משה גפני, אורי מקלב
בכנסת זו כיהנו 18 נשים:
קדימה (6): ציפי לבני, מרינה סולודקין, דליה איציק, רוחמה אברהם, רונית תירוש, עמירה דותן
העבודה (5): יולי תמיר, שלי יחימוביץ', קולט אביטל, נאדיה חילו, אורית נוקד
ישראל ביתנו (3): אסתרינה טרטמן, סופה לנדבר, ליה שמטוב
מרצ (2): זהבה גלאון, צביה גרינפלד
גיל (1): שרה מרום שלו
בכנסת זו כיהנו 14 חברי כנסת לא יהודים, ביניהם אישה אחת:
רע"ם-תע"ל (4): אברהים צרצור, אחמד טיבי, טלב א-סאנע, עבאס זכור
בל"ד (4): (עזמי בשארה), ג'מאל זחאלקה, ואסל טאהא, סעיד נפאע
העבודה (3): נאדיה חילו, ראלב מג'אדלה, שכיב שנאן
חד"ש (2): מוחמד ברכה, חנא סוויד
מבחינת השתייכות עדתית/דתית של חברי כנסת אלו:
מוסלמים (8): ראלב מג'אדלה, ג'מאל זחאלקה, ואסל טאהא, מוחמד ברכה, עבאס זכור, אחמד טיבי, טלב א-סאנע (בדואי), אברהים צרצור
דרוזים (3): שכיב שנאן, סעיד נפאע, מג'לי והבה
נוצרים (3): נאדיה חילו, (עזמי בשארה), חנא סוויד
חוק להגדלת שיעור ההשתתפות בכוח העבודה ולצמצום פערים חברתיים (מס הכנסה שלילי) - קבע מתן תוספת שכר הניתנת על ידי שלטונות המס, החל מתחת לסף שכר מסוים שנקבע על ידי המדינה.
חוק סדר הדין הפלילי (סמכויות אכיפה - נתוני תקשורת) - מכונה חוק "האח הגדול" (דמות מהספר 1984).
הסדיר דרכים שונות של המשטרה, ורשויות אכיפה אחרות, למידע אודות נתוני תקשורת.
חוק לקידום יישובם של מפוני גוש קטיף, חבל עזה וצפון השומרון - מטרת החוק הייתה לקבוע הסדרים מיוחדים כדי להביא לקיצור הליכי תכנון ולקידום פיתוח, הרחבה או הקמה של יישובים, לשם הסדרת יישובם של הזכאים לפי חוק זה.
חוק השתלת איברים - החוק קבע כי אדם חי שתרם מאיבריו יקבל לאחר מתן התרומה מעמד של חולה במחלה כרונית שיהיה זכאי להטבות כספיות, פטור מתשלומים מסוימים, פיצויים ותעודת הוקרה מהמדינה.
החוק אוסר סחר באיברים, קבלת תמורה בעבור איברים וכן איסור על תיווך לצורך השגת התרומה.
חוק מוות מוחי-נשימתי - מטרת החוק הייתה לחבר את הציבור הדתי - הנוהג להיוועץ בסמכות רבנית לגבי קביעת המוות - לתרומות האיברים.
על פי החוק נקבע כי זמן המוות המוחי-נשימתי יהיה מצב בו מותו של האיש נקבע על ידי שני רופאים מוסמכים שלא טיפלו בחולה ולא ייצגו אינטרס של חולה אחר הזקוק להשתלה, על פי פרמטרים קבועים (העדר לחץ דם, העדר נשימה עצמונית, העדר תגובה של האישונים ורפלקסים נוספים).
כמו כן, הפסקת פעילות המוח תיקבע באמצעות בדיקה במכשירים אובייקטיביים.
חוקים מגדריים - הארכת חופשת הלידה מ-12 שבועות ל-14, איסור פיטורי עובדת במהלך טיפולי פוריות לקראת הילד הראשון או השני, הרחבת אמצעי האכיפה נגד סרבני גט והארכת תקופת הגבלת הפיטורים במהלך חופשת הלידה.
חוק למניעת העישון במקומות ציבוריים והחשיפה לעישון - החוק חייב בעלי עסקים לבקש מהמעשנים בשטח העסק שברשותם להפסיק לעשן, ולהזעיק את רשות הפיקוח המקומית במקרה הצורך.
כמו כן, הוגדרו קנסות למעשנים ולבעלי עסקים שלא ימנעו עישון.
תיקון חוק פקודת התעבורה (מס' 81) (חובת חבישת קסדה) - החוק חייב חבישת קסדה בעת רכיבה על אופניים, סקייטבורד, גלגליות ועוד.
תיקון חוק פקודת התעבורה (מס' 78) - נהג, שהוגש נגדו כתב אישום בשל מעורבות בתאונת דרכים שבה נהרג אדם, לא ימשיך לנהוג ולסכן בנהיגתו את הציבור, אלא אם כן השתכנע בית-המשפט שנהיגתו אינה מהווה סכנה לציבור.
חוק הפיקוח על עמלות הבנקים - מפקח הבנקים יוכל להתערב בגובה העמלות הבנקאיות.
חוק העונשין (תיקון מס' 97) - החמרת הענישה לתוקפי זקנים: תוקף אדם בגיל 65 ומעלה וגורם לו חבלה של ממש, דינו חמש שנות מאסר, ואם גרם חבלה חמורה - דינו שבע שנות מאסר, ונקבעה חובה להטיל על עבירות אלה עונש מאסר שלא יומר כולו למאסר על תנאי אלא מנימוקים מיוחדים.
חוק התוכנית להגדלת גמלאות הבטחת הכנסה לקשישים, נזקקים ולסיוע לניצולי שואה (תיקוני חקיקה) - הטבות לניצולי השואה ולקשישים.
חוק לימוד חובה (תיקון מס' 29) - החיל את חוק לימוד חובה על ילדים עד גיל 18 במקום עד גיל 16.
חוק אוויר נקי - כולל סעיפים היוצרים הסדרה כוללת של איכות האוויר, תוך הידוק הטבעת סביב התעשייה המזהמת.
חוק הזכות לעבודה בישיבה - קובע כי על מעסיק להעמיד לרשות עובדו מקום ישיבה, אלא אם כן הוכח שביצוע העבודה אינו מאפשר ישיבה.
חוק מכירת רכב משומש (זכאות למידע וגילוי נאות) - איפשר לקונה רכב משומש לקבל את המידע שרשום על הרכב במוסכים שבהם טופל ובחברות הביטוח שבהן בוטח, וחייב סוחר רכב למסור לקונה מידע על הרכב.
חוק הפיקוח על מכונים פסיכומטריים - הסדיר את פעילות המכונים העוסקים בהכנה לבחינה הפסיכומטרית.
חוק הגנה על עובדים בשעת חירום - נחקק בעיצומה של מלחמת לבנון השנייה, והוראתו העיקרית היא איסור פיטורים של עובד בשל היעדרותו מעבודתו בשעת חירום מחמת הוראות של פיקוד העורף.
ביקורי ראשי מדינות, פרלמנטים וארגונים
בתקופת כהונת הכנסת השבע עשרה ביקרו בכנסת ונאמו במליאתה מספר ראשי מדינות ובכירים נוספים:
ב-7 ביוני 2006 נאם במליאת הכנסת נשיא טורקיה, אחמט נג'דט סזר.
ב-28 ביוני 2006 ביקר בכנסת נשיא הרפובליקה של פלאו, טומי רמנגסאו.
ב-1 באפריל 2007 ביקרה בכנסת יושבת ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, ננסי פלוסי.
פלוסי ביקרה בשנית ב-19 במאי 2008.
במאי 2007 ביקר בכנסת שר החוץ של רפובליקת אל סלוודור, פרנסיסקו לאינס.
ב-30 במאי 2007 נאם במליאת הכנסת נשיאו הגרמני של הפרלמנט האירופי, הנס-גרט פוטרינג.
ב-14 בנובמבר 2007 נאם במליאת הכנסת נשיא אוקראינה, ויקטור יושצ'נקו.
ב-3 במרץ 2008 נאם במליאת הכנסת נשיא הונגריה, לאסלו שויום.
ב-18 במרץ 2008 נאמה במליאת הכנסת קנצלרית גרמניה, אנגלה מרקל.
ב-15 במאי 2008 נאם במליאת הכנסת נשיא ארצות הברית, ג'ורג' ווקר בוש.
ב-23 ביוני 2008 נאם במליאת הכנסת נשיא צרפת, ניקולא סרקוזי.
ב-21 ביולי 2008 נאם במליאת הכנסת ראש ממשלת בריטניה, גורדון בראון.
שם הסיעה קולות באחוזים מספר מושבים בכנסת(לאחר הבחירות) מספר מושביםבסוף הכהונה הערות קדימה 22.0 29 29 אוריאל רייכמן, שלמה ברזניץ, אביגדור יצחקי ושמעון פרס חדלו מלכהן כחברי הכנסת במהלך כהונת הכנסת העבודה-מימד 15.1 19 19 אפרים סנה ודני יתום התפטרו מהכנסת.
הכנסת השש עשרה, שהרכבה נקבע בבחירות לכנסת השש עשרה, הושבעה ב-17 בפברואר 2003 (ט"ו באדר א' ה'תשס"ג).
זקן חברי הכנסת ביום השבעתה היה חבר הכנסת שמעון פרס מסיעת העבודה-מימד, שכיהן כיושב ראש הכנסת הזמני.
ב-19 בפברואר 2003, י"ז באדר א' ה'תשס"ג נבחר לתפקיד יושב ראש הכנסת, חבר הכנסת ראובן ריבלין, ללא מתחרים – ברוב של 104 תומכים מול 7 נמנעים, וללא מתנגדים.
ב-27 בפברואר 2003 (כ"ה באדר א' ה'תשס"ג), הציג אריאל שרון את ממשלתו בפני הכנסת השש עשרה, וזכה לאמונם של 66 חברי כנסת מסיעות הליכוד, שינוי - התנועה החילונית, האיחוד הלאומי והמפד"ל, שהצטרפה לממשלה ימים ספורים לאחר כינונה.
כהונת הכנסת השש עשרה הסתיימה ב-17 באפריל 2006.
תוצאות הבחירות לכנסת השש עשרה
האיחוד הלאומי – 7 מושבים
מרצ-הבחירה הדמוקרטית-שח"ר – 6 מושבים
יהדות התורה – 5 מושבים
עם אחד – 3 מושבים
ישראל בעליה – 2 מושבים
גוש רשימות מושבים גוש הימין הליכוד, האיחוד הלאומי, מפד"ל, ישראל בעלייה.
53 מושבים גוש השמאל עבודה-מימד, מרצ-הבחירה הדמוקרטית-שח"ר, עם אחד.
28 מושבים גוש המרכז שינוי.
15 מושבים חרדים ש"ס, יהדות התורה.
16 מושבים ערבים חד"ש-תע"ל, בל"ד, רע"מ.
הגידול העצום בכוחה של שינוי השיג במידה רבה את מטרתו, כאשר הצליחה המפלגה לדחוק את ש"ס מהממשלה, אולם למרות זאת לא הוקמה ממשלה חילונית, בשל ויכוח על הנסיגה מעזה.
ב-3 בפברואר נערכה פגישה בין עמרם מצנע, יו"ר מפלגת העבודה ושרון, ובה הודיע האחרון, כי לדעתו נצרים חשובה אסטרטגית וכפר דרום הוא סמל להתיישבות היהודית, ולכן אין הליכוד מוכן לדון בפינויים.
הודעה זו הביאה את ועידת מפלגת העבודה לסרב לכניסה לממשלה ב-6 בפברואר.
אי כניסתה של סיעת העבודה-מימד הביא להתקפות של שינוי על העבודה בשל החמצת ההזדמנות, תוך נסיגה מהאוליטמטום ששינוי לא תיכנס ללא העבודה.
מצד שני, הצליחה שינוי להביא לחתימה על הסכם בינה לבין מפד"ל לפיו סוכם על דיונים משמעותיים בנושאי דת ומדינה, דיונים שהופסקו בשלביהם האחרונים בעקבות פרישת המפד"ל מהממשלה ב-2004.
ממשלת ישראל השלושים כללה את הליכוד, שינוי, האיחוד הלאומי-ישראל ביתנו.
המפד"ל הצטרפה לממשלה ב-3 במרץ, מספר ימים לאחר השבעת הממשלה במליאת הכנסת.
בעקבות מספר המושבים הנמוך יחסית שקיבלה מפלגת ישראל בעלייה, נטמעה המפלגה בליכוד.
יו"ר ישראל בעלייה, נתן שרנסקי התפטר מהכנסת עם מינויו לשר לענייני ירושלים, ובמקומו נכנסה הבאה ברשימת המפלגה, מרינה סולודקין.
הצגת תוכנית ההתנתקות והתפוררות הקואליציה
לאחר התמזגות הליכוד וישראל בעלייה, שליש מחברי הכנסת היו חברי הליכוד.
למרות זאת, לא הייתה הכנסת יציבה, והרכב הממשלה השתנה במהלך כהונתה שלוש פעמים.
הרכבה הראשון של הממשלה החל להתפרק באמצע 2004 על רקע הצגת תוכנית ההתנתקות, והתפרק סופית לקראת סוף השנה על רקע התקציב של שנת 2005.
ב-2 במאי 2004 החליט הליכוד ברוב גדול לדחות את תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה.
לאחר התייעצויות ומאבקים בתוך הליכוד הובאה להצבעה (ב־6 ביוני 2004) הצעת פשרה מתוקנת שהחליטה שישראל תצא מרצועת עזה, ולמרות זאת קבעה שאין בכך החלטה על פינוי יישובים.
באשר לסתירה שבדברים היו מי שבחרו להתעלם ממנה והיו מי שאמרו שזהו מס שפתיים לימין.
על מנת להבטיח את הרוב בממשלה להצעה, פיטר ראש הממשלה שניים משרי הימין (בנימין אלון ואביגדור ליברמן) בצעד שנוי במחלוקת, שאף ספג ביקורת משופטי בג"ץ.
החלטה זו הביאה לפרישת האיחוד הלאומי מהקואליציה.
הפילוג הביא מאוחר יותר לפרישת אפי איתם והרב יצחק לוי מהמפד"ל והקמת סיעת ציונות דתית לאומית מתחדשת, שהתאחדה לקראת הבחירות לכנסת ה-17 עם סיעת האיחוד הלאומי.
ב-26 באוקטובר 2004 אושרה תוכנית ההתנתקות המתוקנת בהצבעה דרמטית בכנסת, ברוב של 67 חברי כנסת כנגד 45 ו-7 נמנעים, כאשר הליכוד היה מפוצל בהצבעתו.
רובו ככולו של השמאל הצביע בעד התוכנית, ואילו מרבית הסיעות הערביות נמנעו.
בעקבות ההצבעה העמידו המפד"ל, בנימין נתניהו ולימור לבנת אולטימטום לגבי החלטה על משאל עם.
המפד"ל אכן פרשה בתחילת נובמבר, אולם נתניהו תמרן בין שני המחנות: הוא התבטא נגד התוכנית, אך בכנסת הצביע בעד התוכנית בהתאם להחלטת הממשלה – אם כי בקריאה שנייה ושלישית, הצביע נגד התוכנית – זאת, על-מנת להישאר בתפקיד שר האוצר ולסיים לבצע את הרפורמות הכלכליות שרצה להעביר.
נתניהו ולימור לבנת ניצלו את הידרדרות מצבו הבריאותי של יאסר ערפאת, והודיעו כי בנסיבות שהשתנו הם אינם פורשים מהממשלה.
סיעת הליכוד בכנסת התפצלה באופן בלתי רשמי לשני חלקים שווים פחות או יותר – תומכי התוכנית והמתנגדים לה (אשר כונו בתקשורת "מורדי הליכוד").
השר עוזי לנדאו וסגן השר מיכאל רצון שהצביעו נגד ההתנתקות קיבלו מכתבי פיטורין מיד לאחר ההצבעה.
מכיוון שהרוב שתמך בו הלך ונעשה יציב פחות ופחות, בשל התנגדות "מורדי הליכוד" ופרישת המפד"ל מהקואליציה, החליט ראש הממשלה שרון לנסות ולהרחיב את הקואליציה שלו ולזכות בתמיכה, ולו זמנית, של מפלגות אחרות, בעיקר לצורך העברת תקציב המדינה (אשר, על פי החוק, אי-אישורו עד 31 במרץ גוררת את התפזרות הכנסת).
לצורך כך, הוא צירף לקואליציה נציגים מסיעות אגודת ישראל ודגל התורה והחל במגעים עם מפלגת העבודה, סיעת האופוזיציה הגדולה ביותר.
כמו כן, ניסה לחזר אחר שאר המפלגות – ש"ס, מרצ והמפלגות הערביות.
החיזורים אחר ש"ס עורר את חמתה של מפלגת שינוי, השותפה הבכירה בקואליציה, שפרשה מהקואליציה ב-2 בדצמבר 2004 לאור אי-הסכמתה להעברת כמה מאות מיליוני שקלים למוסדות דתיים ותורניים לבקשתן של ש"ס, אגו"י ודגל התורה.
לכאורה, נראה היה כי ראש הממשלה נותר בלא קואליציה וסופו ליפול, אך לא כך היה.
בתקופה זו נהנתה הממשלה גם מ"רשת ביטחון", תמיכה אד הוק של סיעות השמאל והמפלגות הערביות, שסייעו למניעת הפלתה.
דבר זה אפשר את אישורו של תקציב המדינה, ב-29 במרץ, ואת המשך כהונתה של הכנסת.
במסגרת כהונת הרכב זה בוצעה תוכנית ההתנתקות.
חלק גדול מחברי סיעת המפלגה בכנסת צידד ביציאה מהקואליציה בתואנה כי מפלגת העבודה נכנסה לתוכה רק על-מנת לאפשר לשרון לבצע את תוכנית ההתנתקות ותו לא.
מאידך גיסא, חברים אחרים, ובעיקר שמעון פרס, טענו כי אין צורך לפרק את ממשלת האחדות.
על התפקיד התמודדו שמעון פרס, עמיר פרץ, ובנימין בן אליעזר.
בנובמבר 2005 נערכו הבחירות, בהן ניצח יו"ר ההסתדרות לשעבר, עמיר פרץ, את שמעון פרס.
פרץ, אשר היה בין המצדדים ביציאה מיידית מהקואליציה ובין המתנגדים החריפים ביותר למדיניות הכלכלית הליברלית של הממשלה, שהותוותה בידי בנימין נתניהו, העביר במרכז מפלגת העבודה החלטה על יציאת המפלגה מהקואליציה, וב-21 בנובמבר 2005 מסר לראש-הממשלה אריאל שרון את מכתבי ההתפטרות של שרי מפלגת העבודה.
לאחר שהכנסת לא אישרה את מינויים של רוני בר-און וזאב בוים לשרים, ב-7 בנובמבר 2005, ולאחר שאיבד סופית את הרוב בכנסת, החליט שרון לפרוש מהליכוד עם כתריסר תומכים, ולהקים את סיעת "קדימה".
בנוסף לכך, אריאל שרון פנה לנשיא המדינה, משה קצב, בבקשה להוציא צו לפיזור הכנסת, וזאת משום ש"קיים בכנסת רוב המתנגד לממשלה".
במקביל לכך, עברו באותו יום ברוב מוחץ (80 תומכים באפס מתנגדים כמעט) חמש הצעות לפיזור הכנסת, אשר קבעו את מועד הבחירות ל-28 במרץ 2006 (בניגוד לתאריך שהיה נקבע לו פוזרה הכנסת בצו הנשיא – ה-8 במרץ).
על-מנת לפתור את אי-הבהירות החוקתית שהתגלתה, התקיימה, ב-23 בנובמבר 2005, בבית הנשיא ישיבה בנוכחות יושב ראש הכנסת, ראובן ריבלין ונציגי הממשלה, בה הוחלט לבסוף, כי הכנסת אכן תתפזר כרצונה והבחירות תתקיימנה ב-28 במרץ, אך ההליך יבוצע תחת הצו הנשיאותי לפיזורה של הכנסת.
עתה לא היה מנוס מהליכה לבחירות, שכן הקמת ממשלה חלופית תוך 21 יום (אפשרות שנולדה כפועל יוצא מהצו הנשיאותי, בהתאם לחוק יסוד: הממשלה) לא נראתה מציאותית.
מערכת הבחירות נפתחה באופן בלתי רשמי.
לקראת תום כהונת הכנסת מונו שרים וסגני שרים שתמכו בתוכנית ההתנתקות להרכב ממשלה שכיהנה כממשלת מעבר עד לכינון הממשלה השלושים ואחת.
בינואר 2006 התפטרו מהכנסת חברי כנסת שהצטרפו לקדימה, זאת בשל רצונם להתמנות לחברי כנסת מטעם קדימה לאחר הבחירות, מה שהיה נמנע מהם אילו היו ממשיכים לכהן כחברי הכנסת עד לתום כהונתה.
הדבר הוביל לגל התפטרויות מרשימת העבודה-מימד, כשהאחרונה להיכנס לכנסת הייתה מספר 32 ברשימה, נטע דוברין – 13 מקומות ברשימה לאחר המקום ה-19, האחרון שנבחר לאותה הכנסת מטעם העבודה-מימד.
ב-18 בדצמבר 2005 לקה שרון באירוע מוחי קל.
ערב הצנתור, ב-4 בינואר 2006, עבר אירוע מוחי שני, הפעם חמור, בשל דימום מוחי שחייב, עקב נבצרותו, את העברת סמכויותיו כראש הממשלה לממלא מקומו, אהוד אולמרט.
לאחר 100 ימים הפך אולמרט לראש הממשלה בפועל.
ב-14 בינואר התפטרו שרי הליכוד מהממשלה.
בוועדת החוקה, חוק ומשפט נערכו דיונים רבים על כינונה של חוקה.
בתקופת כהונת הכנסת מינה יו"ר הכנסת, ראובן ריבלין, ועדת בחירה המיוחדת לבחירת הגוף המשדר הזמני של ערוץ הכנסת החדש.
הוועדה בחרה בהצעתה של חברת החדשות של ערוץ 2 להפעלת ערוץ הכנסת.
עם פתיחת מושב החורף בשנת 2004 החל ערוץ הכנסת לשדר 24 שעות ביממה.
הכנסת השש עשרה הייתה הכנסת בעלת התדמית הירודה ביותר מאז כינונה של הכנסת הראשונה, וזאת עקב חקירות המשטרה הרבות שהתנהלו נגד חברי הכנסת והתיקים הפליליים שנפתחו להם.
ב-18 במאי 2003 הזמין יושב-ראש הכנסת, ראובן ריבלין, משטרה לבניין הכנסת בעקבות עדותו של חבר הכנסת יעקב ליצמן, כי ראה חבר כנסת מצביע במקומה של חברת הכנסת ענבל גבריאלי, שלא נכחה בהצבעה.
ליצמן סירב להגיש תלונה במשטרה או לוועדת האתיקה, ואף לגלות במי מדובר, אך עד מהרה נפוצו שמועות שמדובר ביותר מחבר כנסת אחד שהצביע בשמו של חבר כנסת אחר.
בסופה של הפרשה הורשעו חברי הכנסת יחיאל חזן ומיכאל גורלובסקי בעבירות זיוף בכוונה לקבל דבר בנסיבות מחמירות, במרמה ובהפרת אמונים.
בעקבות הפרשה הוקמה ומונתה, ב-24 באוגוסט 2003, הוועדה להכנת כללי אתיקה לחברי הכנסת על ידי יושב ראש הכנסת ריבלין.
חוק מאבק בארגוני פשיעה, התשס"ג–2003
חוק האזרחות והכניסה לישראל (הוראת שעה) – החוק שלל הענקה אוטומטית של אזרחות או תושבות בישראל לבני זוג של אזרחים ישראלים, שהם תושבי יהודה והשומרון או רצועת עזה.
חוק אנשי צבא דרום לבנון ומשפחותיהם – הסדיר את מעמדם של אנשי צבא דרום לבנון (צד"ל) ובני משפחותיהם שעברו להתגורר בישראל.
חוק החולה הנוטה למות – חוק שמטרתו להסדיר את זכויותיו של החולה הנוטה למות בישראל, כולל הזכות לדרוש טיפול רפואי, להימנע מקבלת טיפול רפואי או להפסיק מתן טיפול רפואי אשר כבר החל.
החוק נודע כחוק שהתיר המתת חסד בישראל.
חוק הקרינה הבלתי מייננת – החוק הסדיר את הפיקוח על מקורות הקרינה הבלתי מייננת בישראל.
חוק יישום תוכנית ההתנתקות – הידוע בכינוי חוק פינוי-פיצוי.
נחקק בעקבות החלטת ראש הממשלה אריאל שרון על תוכנית ההתנתקות, ונועד לאפשר את ביצועה באופן חוקי.
חוק הגנה על הציבור מפני ביצוע עבירות מין – מטרתו "להגן על הציבור מפני ביצוע עבירות מין על ידי ביצוע הערכת מסוכנות לגבי עברייני מין בשלבים השונים של ההליך המשפטי, וכן ביצוע פיקוח, מעקב ושיקום מונע לעבריינים, כאמור, והכל לשם מניעת ביצוע עבירות מין חוזרות" (סעיף 1 לחוק).
חוק שידורי טלוויזיה מהכנסת – מטרתו של חוק זה להסדיר שידורי טלוויזיה מן הכנסת והפצתם לציבור הרחב יחד עם משדרים אחרים בעלי עניין ציבורי, כדי לאפשר נגישות לדיוני הכנסת ולעבודתה, לטפח מודעות אזרחית ולחזק את ערכי הדמוקרטיה.
חוק הבחירות לכנסת (תיקון מס' 51) – העלאת אחוז החסימה לשני אחוזים.
חוק להנצחת זכרו של רחבעם זאבי.
חוק חסינות חברי הכנסת, זכויותיהם וחובותיהם (תיקון מס' 33) – עד יולי 2005 הייתה החסינות אוטומטית ומוענקת גם מבלי שהח"כ יבקשה, ואילו הסרתה דרשה החלטת ועדת הכנסת והחלטת המליאה בהצבעה חשאית.
בג"ץ קבע שרק הערכה של חברי הכנסת שהיועץ המשפטי לממשלה נהג שלא בתום לב בהגשת כתב האישום יכולה להצדיק אי-הסרת חסינות.
החוק החדש הרחיב את העילות לחסינות מצד אחד, ומצד שני מנע את הענקתה האוטומטית.
החוק קבע כי ניתן להעמיד חבר הכנסת לדין לאחר סיום כהונתו, ללא צורך בהסרת חסינותו.
חוק נכסים של נספי השואה (השבה ליורשים והקדשה למטרות סיוע והנצחה).
ישראל בעלייה התמזגה ב־10 במרץ 2003 עם סיעת הליכוד
מרצ-הבחירה הדמוקרטית-שח"ר שינתה את שמה ב־15 ביוני 2004 ליח"ד (ישראל חברתית דמוקרטית) והבחירה הדמוקרטית.
יהדות התורה התפצלה ב־12 בינואר 2005 לאגודת ישראל (3 חברים) ודגל התורה (2 חברים); פיצול טכני
סיעת התחברות (אפי איתם ויצחק לוי) התפצלה מהמפד"ל ב־21 במרץ 2005. ב־16 במאי שינתה התחברות את שמה לציונות לאומית דתית מתחדשת
ב־18 ביוני 2005 פרש חבר הכנסת יוסף פריצקי משינוי והקים את סיעת היחיד צל"ש - ציונות ליברליות שוויון.
ב־18 ביוני 2005 שינתה שינוי התנועה החילונית את שמה לשינוי מפלגת החילונים ומעמד הביניים.
ב־23 במאי 2005 התאחדו העבודה-מימד ועם אחד להעבודה-מימד-עם אחד.
חבר הכנסת דוד טל מתפלג מעם אחד ומקים את סיעת היחיד נוי.
ב־27 ביוני 2005 שינתה יחד (ישראל חברתית דמוקרטית) והבחירה הדמוקרטית את שמה למרצ-יח"ד והבחירה הדמוקרטית.
ב־23 בנובמבר 2005 התפצלו 14 חברי כנסת מהליכוד והקימו את סיעת אחריות לאומית.
סיעת נוי מתמזגת עם הסיעה החדשה, שמשנה את שמה ב־17 בינואר 2006 לקדימה.
ב־26 בינואר 2006 מתפצלת שינוי – מפלגת החילונים ומעמד הביניים להסיעה החילונית (11 חברים) ושינוי (3 חברים)
ב־1 בפברואר 2006 פורש חבר הכנסת מיכאל נודלמן מסיעת האיחוד הלאומי ישראל ביתנו-מולדת-תקומה והופך לסיעת יחיד.
חבר הכנסת יגאל יאסינוב פורש משינוי ומקים את סיעת העולים המתאחדת עם האיחוד הלאומי, שמתפצלת להאיחוד הלאומי - מולדת - תקומה (4 חברים) וישראל ביתנו (3 חברים)
5 בפברואר 2006: חברי הכנסת חמי דורון ואליעזר זנדברג פורשים מהסיעה החילונית ומקימים את הבית הלאומי
7 בפברואר 2006: סיעת חד"ש-תע"ל מתפצלת לחד"ש ותע"ל.
הכנסת החמש עשרה, שהרכבה נקבע בבחירות לכנסת החמש עשרה ולראשות הממשלה, הושבעה ב-7 ביוני 1999 (כ"ג בסיוון ה'תשנ"ט) וכיהנה עד להשבעת הכנסת השש עשרה ב-17 בפברואר 2003.
בכנסת זו כהנו שתי ממשלות: ממשלת ישראל העשרים ושמונה וממשלת ישראל העשרים ותשע, ובמהלך כהונתה התקיימו הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה.
זקן חברי הכנסת ביום השבעתה היה חבר הכנסת שמעון פרס מסיעת ישראל אחת, שכיהן כיושב ראש הכנסת הזמני.
ב-6 ביולי 1999 נבחר אברהם בורג ליו"ר הכנסת וכיהן בתפקיד זה עד לפיזורה.
ב-6 ביולי 1999 (כ"ב בתמוז ה'תשנ"ט), הציג אהוד ברק את ממשלתו בפני הכנסת החמש עשרה, וזכה לאמונם של 75 חברי כנסת מסיעות ישראל אחת, ש"ס, מרצ וישראל בעליה, מפלגת המרכז, מפד"ל ויהדות התורה.
ב-6 בפברואר 2001 נבחר אריאל שרון לראשות הממשלה, וב-7 במרץ הציג את ממשלתו בפני הכנסת.
תוצאות הבחירות לכנסת החמש עשרה
ישראל אחת – 26 מושבים
ישראל בעליה – 6 מושבים
מפלגת המרכז – 6 מושבים
האיחוד הלאומי – 4 מושבים
ישראל ביתנו – 4 מושבים
עם אחד – 2 מושבים
גוש רשימות מושבים גוש השמאל ישראל אחת, מרצ, עם אחד.
38 מושבים גוש הימין הליכוד, ישראל ביתנו, מפד"ל, האיחוד הלאומי, ישראל בעלייה.
38 מושבים חרדים ש"ס, יהדות התורה.
22 מושבים גוש המרכז מפלגת המרכז, שינוי.
12 מושבים ערבים חד"ש, רע"מ, בל"ד.
הבחירות לכנסת ה-15 בשנת 1999 כללו גם בחירות אישיות לראשות הממשלה, בנוסף לבחירות לכנסת.
בבחירות האישיות ניצח ברק ברוב גדול ונבחר להקים את הממשלה העשרים ושמונה.
עם זאת, בעקבות שיטת 2 הפתקים, ניזוקו שתי המפלגות הגדולות, ישראל אחת והליכוד, אשר זכו יחד ל-45 מושבים בלבד, בהשוואה לכ־65-95 מושבים בכנסות הקודמות לה.
מצב זה יצר תלות מוגזמת של מפלגת השלטון במפלגות הקטנות, ואילץ את ברק להקים קואליציית שמאל-דתיים בעייתית, עובדה שגרמה לקשיים רבים בהתנהלות הממשלה והביאה בהמשך לנפילתה.
לאחר הבחירות המיוחדות לראשות הממשלה בשנת 2001 בוטלה שיטת הבחירה הישירה עקב חוסר הצלחתה.
ביום כינון הממשלה התפטר יושב ראש הליכוד ומועמדה לראשות הממשלה, בנימין נתניהו, מהכנסת.
בבחירות לכנסת הבטיח ברק לפעול לחיזוק מערכת הבריאות, ושב לא אחת על ההבטחה כי ידאג לרווחת הזקנה ששכבה במסדרון בבית החולים בנהריה.
מיד לאחר בחירת ברק לראש הממשלה שבתו הרופאים במשך 125 ימים.
בתום השביתה הועלה שכר הרופאים המתמחים ב-25 אחוזים, קוצרו תורנויות לפחות מ-24 שעות והובטח כי הרופאים לא ישבתו במשך עשר השנים הבאות.
טרם הבחירות לכנסת המשק היה במיתון, וברק הצהיר כי ייצור מאות אלפי מקומות עבודה חדשים.
לפי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה, שיעור האבטלה בשנת 2000 ירד, אך בצורה קלה – בתקופת כהונתו הירידה הייתה בסך הכל בכעשירית האחוז.
הסטודנטים, ששבתו בתקופת כהונת ממשלת נתניהו, תמכו בברק שהבטיח כי יוריד את שכר הלימוד.
בתקופת כהונת הכנסת הוקמה ועדת וינוגרד שדנה בנושא.
הוועדה המליצה על הורדה הדרגתית של שכר הלימוד האקדמי בתוך תקופה של 5 שנים, מסכום של כ־10,000 ש"ח בשנת תשס"א לכ־5,000 ש"ח בשנת תשס"ו.
הוועדה קבעה שיש להפחית 14% משכר הלימוד בשנת הלימודים תשס"ב, ובשנים לאחר מכן – הפחתה של 9% לשנה.
בסופו של התהליך, אמור היה שכר הלימוד לרדת בשיעור של 50% ביחס לשכר הלימוד ששולם בשנת הלימודים תשס"א (10,463 ₪).
סמוך למועד הבחירות המיוחדות לכנסת אימץ ברק את המלצות הוועדה.
לאחר הבחירות מינה ברק את ועדת בן בסט, במטרה שתציע רפורמה במערכת המס.
מטרת הרפורמה הייתה הורדת המיסים שמשלם האזרח לפחות מ-55 אחוזים.
הוועדה הגישה מספר המלצות לרפורמה במערכת המס שאומצו, אולם הרפורמה הוקפאה בעקבות התנגדות הסתדרות העובדים וסקטורים נוספים.
יהדות התורה פרשה מן הממשלה בספטמבר 1999 בעקבות סכסוך סביב העברת משחן (חלק מטורבינה של חברת החשמל) בשבת.
מרצ פרשה כשנה לאחר מכן, ביוני 2000, לאחר סכסוך בין שר החינוך יוסי שריד לבין סגנו מטעם ש"ס משולם נהרי ותמיכת רה"מ ברק בעמדת ש"ס.
על אף פרישתה מן הממשלה המשיכה מרצ לתמוך בה.
ראש הממשלה ברק הבטיח במערכת הבחירות שבתוך שנה מיום היבחרו יצא צה"ל מרצועת הביטחון.
אף על פי שישראל הייתה מעוניינת שהיציאה מלבנון תהיה תוך כדי הסכם עם סוריה ולבנון, השיחות עם סוריה נכשלו, והיה ברור כי נסגרו גם הדרכים לשלום עם לבנון.
ברק החליט לקחת את הסיכון ולהמשיך בתוכניתו להוצאת צה"ל גם ללא הסדר, וזאת למרות דאגת הדרג הצבאי מהמצב שייווצר לאחר מכן.
התאריך המיועד לנסיגה היה 6 ביולי 2000, אך לבסוף נסוג צה"ל ב-24 במאי 2000, שישה שבועות לפני המתוכנן, עקב התפוררות צד"ל, שרבים מאנשיו הבינו כי ישראל נסוגה, והעדיפו לברוח לישראל מאשר להסתכן בלבנון.
הנושא עורר מחלוקות בין הסיעות השונות בכנסת.
הוגשו עשרות הצעות אי אמון שדנו בנושא, וכן הצעות לסדר היום והצעות חוק הנוגעות לנסיגה מלבנון ולצד"ל.
ב-31 ביולי 2000, כ"ח בתמוז ה'תש"ס, נבחר, בהצבעה חשאית במליאת הכנסת, חבר הכנסת משה קצב כנשיאה השמיני של מדינת ישראל.המתמודדים על התפקיד היו קצב והשר שמעון פרס.
בסיבוב הראשון קיבל קצב 60 קולות, ואילו פרס קיבל 57 קולות.
משלא זכה אחד המתמודדים לקולות רוב חברי הכנסת נערך סיבוב הצבעה שני, כדרוש בחוק.
בתום ספירת הקולות נופף חבר ועדת הקלפי, חבר הכנסת ראובן ריבלין בידיו, וסימן לחבריו כי הושגה הכרעה לטובת קצב.
קצב זכה ברוב של 63 קולות מול 57 ונבחר לתפקיד נשיא המדינה.
הוא הצהיר אמונים למחרת בטקס חגיגי.
ועידת קמפ דייוויד והמשך ההתפוררות הקואלציונית
הוועידה כונסה ביולי 2000 על ידי נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון.
בראש המשלחת הישראלית עמד ראש הממשלה אהוד ברק, בראש המשלחת הפלסטינית עמד יאסר ערפאת, יו"ר הרשות הפלסטינית, ונשיא ארצות הברית קלינטון ייצג את ארצות הברית.
עם יציאת ברק לוועידה פרשו מן הממשלה ישראל בעלייה, גשר (שהייתה חלק מרשימת ישראל אחת) וש"ס, מותירים את הממשלה עם פחות מ-61 חברי כנסת בקואליציה.
ראש הממשלה ברק הציע לוותר על למעלה מ-90% מהגדה המערבית, למסור את שכונות מזרח ירושלים לריבונות פלסטינית, להקים משטר מיוחד בעיר העתיקה, והציע פתרון בינלאומי בשאלת זכות השיבה, שבמסגרתו יורשו חלק מהפליטים להיכנס לישראל, וזאת מבלי שקיבל את אישור הממשלה והכנסת.
הוא סבר כי יוכל להעלות הצעות בוועידה ולהביאן לאישור הכנסת רק לאחר שתושג הסכמה לגביהן.
הפלסטינים דחו את כל הצעות ישראל, ובסוף הוועידה האשים ברק את ערפאת בטרפוד המגעים המדיניים, בסירוב לכל הצעה ובכך שלא הציע הצעות נגדיות להצעות ברק וקלינטון.
גרסת ברק גובתה על ידי קלינטון והנסיך הסעודי בנדר, שגריר סעודיה בארצות הברית.
ראש האופוזיציה, אריאל שרון, השתומם לנוכח העובדה שלא קמה מחאה בישראל בעקבות הוויתורים הרבים להם הסכים ברק בוועידת קמפ-דייוויד.
כצעד מחאתי הודיע שרון ב-24 בספטמבר בקול ישראל על כוונתו לעלות להר הבית.
ביקור זה היה, מבחינת הפלסטינים, העילה לפריצתה של האינתיפדה השנייה, אם כי הן ישראל והן הרשות הפלסטינית התכוננו ממושכות לעימות מזוין, ורבים סוברים שהאינתיפאדה הייתה פורצת גם ללא אירוע זה לאחר פסגת קמפ-דייוויד.
העילה הפלסטינית הרשמית למהומות הייתה עליית אריאל שרון להר הבית.
היו שטענו שהמהומות תוכננו מראש כאמצעי לסחוט ויתורים בישראל.
המהומות והטרור יצאו מכלל שליטה בעקבות פרשת מוחמד א-דורה והלינץ' ברמאללה.
במהלך חודשים אלה עברו בכנסת, בקריאה ראשונה, מספר הצעות לפיזורה.
במצב זה, מפלגת המרכז הייתה השותפה הקואליציונית היחידה שלא הכריזה על פרישה מהקואליציה, אם כי יו"ר המפלגה, סגן ראש הממשלה ושר התחבורה יצחק מרדכי, הסתבך בפרשת הטרדות מיניות ונאלץ להתפטר ב-30 במאי 2000. מאז, החלה מפלגת המרכז להתפורר עד כדי התפטרות רבים מנציגיה בכנסת ופרישת חברים אחרים מהסיעה.
בשלב מסוים הפסיקו חברי כנסת רבים מהקואליציה, בכללם חברים מסיעת ישראל אחת, להצביע בהתאם להחלטות הנהלת הקואליציה ובפועל הפרו את המשמעת הקואליציונית.
חודש לאחר מכן התרחשו מהומות אוקטובר 2000, מהומות אלימות שעוררו ערביי ישראל בגליל ובמשולש במקביל לפריצת האינתיפאדה בשטחים, וזאת לאור היחס המפלה, לטענתם, מצד ישראל וכישלון המגעים המדיניים עם הפלסטינים.
במהומות נהרגו 12 ערבים ישראלים ופלסטיני תושב שטחים אחד וכן גם יהודי ישראלי אחד.
בעקבות המהומות איבד ברק את התמיכה בו בקרב הציבור הערבי.
בעקבות המהומות הנ"ל, הוקמה ועדת אור שחקרה את הנושא.
ב-28 בנובמבר 2000 הודיע רה"מ ברק בנאום בכנסת על מוכנותו לבחירות כלליות לכנסת השש עשרה ולראשות הממשלה, באומרו: "אתם רוצים בחירות?
אני מוכן לבחירות!", אולם מאוחר יותר, ב-9 בדצמבר, הכריז על כוונתו להתפטר מתפקידו (ההתפטרות הוגשה למחרת לנשיא), דבר שהביא לבחירות מיוחדות לראשות הממשלה בלבד תוך 60 יום, ללא פיזור הכנסת, בהתאם לסעיף מיוחד בחוק יסוד: הממשלה שהיה אז בתוקף.
באותו יום דחתה הכנסת את הצעות החוק לפיזורה, שהחזירה ועדת חוקה, חוק ומשפט לקריאה שנייה ושלישית.
בבחירות שנערכו ב-6 בפברואר 2001 ניצח אריאל שרון, והממשלה סיימה כהונתה עם השבעת ממשלת ישראל העשרים ותשע.
כהונת ממשלת ישראל העשרים ותשע
לאחר שניצח בבחירות, הוטלה על שרון מלאכת הרכבת הממשלה.
הרכבת ממשלה רבת ניגודים שכזו התאפשרה בעיקר כמעין ממשלת חירום עקב המשבר הביטחוני והכלכלי הקשה בו הייתה נתונה ישראל, בעקבות פריצתה של האינתיפאדה השנייה.
יו"ר האופוזיציה לממשלה היה יוסי שריד יו"ר מרצ.
במהלך כהונת הממשלה נרצח לראשונה חבר כנסת ושר בממשלת ישראל על רקע לאומני – רחבעם זאבי, שנרצח בפתח חדרו במלון הייאט, כיום ריג'נסי ירושלים, בשכונת הגבעה הצרפתית, על ידי אנשי החזית העממית לשחרור פלסטין.
ב-2002, לנוכח המצב הביטחוני הקשה באינתיפאדה השנייה, פרשו אנשי האיחוד הלאומי והצטרפו מפלגות גשר ומפד"ל לקואליציה.
מבצע חומת מגן, ועוד יותר, מבצע דרך נחושה, אשר סיימו את מדיניות האיפוק של ישראל היוו חלק מהסיבות שהביאו להתפוררות ממשלת האחדות, לאחר שההצדקה לקיומה, המצב הביטחוני הקשה בתחילת 2002, נחלשה בעקבות השיפור היחסי במצב הביטחוני.
עם זאת, מצב המשק הידרדר משמעותית אחרי מבצע חומת מגן, ולפיכך הועלתה ב־25 באפריל 2002 תוכנית חירום כלכלית שכונתה חומת מגן כלכלית.
בנובמבר 2002 התפטרו שרי מפלגת העבודה בשל התנגדות מפלגתם לתוכנית הכלכלית ולהצעת התקציב.
שרון מינה מחליפים לשרים אלה, הבולטים שבהם – בנימין נתניהו במקום שמעון פרס במשרד החוץ ושאול מופז (חרף הביקורת הרבה על המינוי, 4 חודשים לאחר פרישת מופז מצה"ל) במקום בנימין בן אליעזר.
אף על פי שמינה מחליפים, בחר שרון ללכת לבחירות.
בכנסת החמש עשרה הוגש מספר שיא של הצעות חוק פרטיות: 4,236, כאשר 239 מהן התקבלו.
לעומת זאת, רק 162 הצעות חוק ממשלתיות ו-39 הצעות חוק של ועדות הכנסת התקבלו.
עובדות אלו מעידות יותר מכל על אי-היציבות הפוליטית.
החקיקה הפרטית הייתה כרוכה בהוצאות כספיות גדולות שלא היה להן כיסוי תקציבי.
כתוצאה מכך, התקבל בתקופת כהונת הכנסת תיקון לחוק יסוד: משק המדינה, לפיו הצעת חוק פרטית שיישומה כרוך בהוצאה שנתית של 5 מיליון ש"ח ומעלה ושאיננה נתמכת על ידי הממשלה, חייבת לקבל את תמיכתם של 50 חברי הכנסת לכל הפחות.
בתקופת כהונת הכנסת הוקמו מרכז המחקר והמידע של הכנסת ונציבות הדורות הבאים (שבוטל מספר שנים מאוחר יותר), והחלה בנייתו של האגף החדש של הכנסת – אגף קדמה, שבנייתו הסתיימה בתקופת כהונת הכנסת השבע עשרה.
במהלך כהונת כנסת זו הוקמה ועדת טל שבעקבות פעולתה חוקק, בתקופת ממשלתו של אריאל שרון, "חוק טל" שעוסק בהסדרת הגיוס והפטור משירות צבאי של בני ישיבות.
חוק יסוד: הממשלה – חקיקה מחדש של החוק, עם השבעת ממשלת שרון, שביטלה את הבחירה הישירה, החוק חזר כמעט לחלוטין לנוסח חוק היסוד המקורי, אך הוא הציב דרישה שהצבעת אי אמון תדרוש רוב מוחלט של חברי הכנסת, והסכמה על מועמד חלופי שיקבל את האפשרות להרכיב ממשלה.
חוק הממשלה – חוק שהסדיר היבטים שונים בפעילות הממשלה שמבחינת מעמדם, לא היה מקום להסדירם בחוק יסוד: הממשלה.
חוק זכויות התלמיד – הסדרת נושא זכויות התלמיד במערכת החינוך בישראל.
חוק להסדרת הפיקוח על כלבים – קבע את המסגרת הכללית של החזקת כלבים בארץ, חובת הרישיון לכלבים, צורת הרישיון, הגדרת כלב מסוכן, הקמת מרכז רישום ארצי, סמכויות תפיסת כלבים של הרשויות ועוד.
חוק מעמד ותיקי מלחמת העולם השנייה – חוק שקבע, כי ותיקי מלחמת העולם השנייה שהם אזרחי ישראל ותושביה זכאים להכרה על פועלם וגבורתם במלחמה בנאצים והעניק להם מספר הטבות: סיוע בתשלום שכר דירה, תרופות מוזלות, פטור מאגרת הרדיו והטלוויזיה ומענק שנתי בגובה 15% מהשכר הממוצע במשק.
תיקון לחוק יסוד: משק המדינה (הצעות חוק והסתייגויות שבביצוען כרוכה עלות תקציבית) (הוראת שעה) – על פי התיקון, הצעת חוק פרטית שכרוכה בביצועה הוצאה שנתית של חמישה מיליון ש"ח או יותר ואשר איננה נתמכת על ידי הממשלה, חייבת לעבור בתמיכה של לפחות 50 חברי הכנסת.
חוק שחרור על-תנאי ממאסר – חוק שהסדיר את שחרורם המוקדם של אסירים.
חוק איסור הלבנת הון – חוק שנועד להילחם בתופעה של הלבנת הון, הנלווית לעבירות שונות, כגון סחר בסמים והשתמטות ממס.
חוק חתימה אלקטרונית – חוק שהסדיר את השימוש בחתימה דיגיטלית.
חוק למניעת העסקה של עברייני מין במוסד המכוון למתן שירות לקטינים – אוסר העסקה של עברייני מין במוסד המעניק שירות לקטינים.
חוק הספרים (חובת מסירה וציון הפרטים) – מחייב למסור לספרייה הלאומית שני עותקים של כל דבר דפוס, עיתון, סרט ותקליט היוצאים לאור בישראל.
בנוסף מחייב החוק למסור פרסומים כאלה, המקיימים תנאים מסוימים, גם לספריית הכנסת ולגנזך המדינה.
חוק לימוד עזרה ראשונה בבתי ספר – בא להקנות לעובדי חינוך ולתלמידים מיומנויות יסוד בעזרה ראשונה.
חוק סדר הדין הפלילי (חקירת חשודים) - מסדיר את אופן חקירתם של חשודים במהלך חקירה משטרתית.
הכנסת השמונה עשרה, שהרכבה נקבע בבחירות לכנסת השמונה עשרה, הושבעה ב-24 בפברואר 2009. ב-16 באוקטובר 2012 התפזרה הכנסת.
הבחירות לכנסת התשע עשרה נערכו ב-22 בינואר 2013.
חלוקת המושבים בכנסת השמונה עשרה
תוצאות הבחירות לכנסת השמונה עשרה
ישראל ביתנו – 15 מושבים
הבית היהודי – 3 מושבים
גוש רשימות מושבים בכנסת גוש הימין הליכוד, האיחוד הלאומי, הבית היהודי, ישראל ביתנו.
49 מושבים גוש המרכז קדימה, העצמאות.
33 מושבים חרדים ש"ס, יהדות התורה.
16 מושבים ערבים חד"ש, רע"ם-תע"ל, בל"ד.
11 מושבים גוש השמאל העבודה, מרצ.
סיעת הליכוד וסיעת ישראל ביתנו – 42 מושבים
סיעת קדימה – 21 מושבים
סיעת ש"ס – 10 מושבים
סיעת העבודה – 8 מושבים
סיעת התנועה – 7 מושבים
סיעת העצמאות – 5 מושבים
סיעת יהדות התורה – 5 מושבים
סיעת הבית היהודי – 5 מושבים
סיעת חד"ש – 4 מושבים
סיעת רע"ם תע"ל – 3 מושבים
סיעת מרצ – 3 מושבים
סיעת בל"ד – 3 מושבים
סיעת עוצמה לישראל – 2 מושבים
סיעת מד"ע – מושב אחד
חיים אמסלם – ח"כ יחיד – מושב אחד
לכנסת ה-18 נבחרו 31 חברי כנסת חדשים, עשרה חברי כנסת ערבים, ארבעה דרוזים ועשרה המתגוררים מעבר לקו הירוק.
ותיק חברי הכנסת בעת השבעת הכנסת היה חיים רמון מקדימה, שהחל לכהן ב-1983 (פרש במהלך כהונת הכנסת ה-18, ביום 2 ביולי 2009).
את הישיבה הראשונה של הכנסת פתח, כנהוג, נשיא מדינת ישראל שמעון פרס.
את הישיבות הבאות בכנסת ה-18, עד לבחירת יושב ראש קבוע, ניהל חבר הכנסת הוותיק ביותר שאינו מכהן כשר, מיכאל איתן מהליכוד, שנבחר לראשונה ב-1984 (רמון, ותיק חברי הכנסת, ובנימין בן אליעזר, הזהה בוותק לאיתן, אך מבוגר ממנו, הוסיפו באותה עת לכהן כשרים מטעם ממשלת ישראל השלושים ואחת).
ביום השבעת הכנסת צעירת הח"כים הייתה ציפי חוטובלי מהליכוד, ילידת 1978, וזקן הח"כים היה בנימין בן-אליעזר, יליד 1936. עקב מינויו של ח"כ מתן וילנאי לשגריר ישראל בסין בפברואר 2012 ופטירתו של ח"כ גדעון עזרא במאי 2012, עלה מניינם של הח"כים הדרוזים לשישה.
לתפקיד יושב ראש הכנסת נבחר ראובן ריבלין ממפלגת הליכוד.
זו הייתה כהונתו השנייה של ריבלין כיו"ר הכנסת, לאחר שכיהן בתפקיד זה במהלך כהונת הכנסת השש עשרה.
בכנסת זו כיהנו 25 חברות כנסת, השיא של מספר חברות הכנסת שכיהנו במקביל היה 24:
קדימה (9): ציפי לבני, דליה איציק, רוחמה אברהם בלילא, מרינה סולודקין, רונית תירוש, רחל אדטו, אורית זוארץ, יוליה שמאלוב-ברקוביץ', נינו אבסדזה
הליכוד (5): לאה נס, לימור לבנת, גילה גמליאל, ציפי חוטובלי, מירי רגב
ישראל ביתנו (5): ליה שמטוב, סופה לנדבר, פאינה קירשנבאום, אורלי לוי-אבקסיס, אנסטסיה מיכאלי
העבודה (2): שלי יחימוביץ', יולי תמיר
העצמאות (2): אורית נוקד, עינת וילף
ב-17 בינואר 2011 התפלגה סיעת העצמאות מסיעת העבודה.
ב-19 בנובמבר 2012 התפלגה סיעת עוצמה לישראל מסיעת האיחוד הלאומי.
התפלגה סיעת התנועה מסיעת קדימה.
חיים אמסלם פרש מש"ס והפך לסיעת יחיד.
הבחירות לכנסת התשע עשרה נערכו ב-22 בינואר 2013. תקופת כהונתה של הכנסת השמונה עשרה הייתה כמעט ארבע שנים.
אם הייתה הכנסת משלימה את כהונתה, הבחירות היו נערכות ב-22 באוקטובר 2013, והכנסת השמונה עשרה הייתה מכהנת כארבע שנים ושמונה חודשים.
לאחר ש-65 חברי כנסת המליצו על בנימין נתניהו לראשות הממשלה, ורק 28 חברי מפלגת קדימה המליצו על ציפי לבני לראשות הממשלה, הטיל הנשיא שמעון פרס ב-20 בפברואר 2009 את הרכבת הממשלה על נתניהו.
לרשות נתניהו עמדו 42 ימים (28 ימים לאחר הטלת המשימה על ידי הנשיא ועוד 14 ימי הארכת זמן שביקש מן הנשיא).
נתניהו הודיע כי יעשה מאמץ להרכיב ממשלה רחבה, אך בתום שבוע ומספר פגישות עם אנשי קדימה, הודיעה ציפי לבני כי לא תצטרף לממשלתו של נתניהו בשל דרישתה להסכם רוטציה.
לבסוף, נתניהו הצליח לצרף את מפלגת העבודה לממשלה, וב-31 במרץ הושבעה ממשלתו, הממשלה ה-32.
ב-17 בינואר 2011 הודיעו אהוד ברק וארבע חברי כנסת נוספים (מתן וילנאי, עינת וילף, אורית נוקד ושלום שמחון), במכתב לחברי מפלגת העבודה, על פרישתם מהמפלגה והקמת סיעה עצמאית בשם "עצמאות".
ועדת הכנסת אישרה את המהלך.
בעקבות המהלך, התפטרו מהממשלה שלושת שרי מפלגת העבודה: יצחק (בוז'י) הרצוג, אבישי ברוורמן ובנימין בן אליעזר.
בתחילת חודש מאי 2012 הוחל בהכנות להקדמת הבחירות, כאשר חוק הקדמת הבחירות שיזמה הממשלה אף עבר ב-7 במאי בקריאה ראשונה, אך למחרת הודיעה מפלגת קדימה בראשות שאול מופז על הצטרפותה לממשלה ותהליך פיזור הכנסת נעצר.
במסגרת ההצטרפות של קדימה לא מונו שרים מטעם הסיעה.
לאחר קצת יותר מחודשיים (70 יום) פרשה קדימה מהממשלה ב-17 ביולי 2012.
ב-9 באוקטובר 2012 בערב הכריז ראש הממשלה בנימין נתניהו על כוונתו להקדים את הבחירות על ידי פיזורה של הכנסת.
הסיבה שציין היא רצונו להעביר "תקציב אחראי עם ראייה ארוכת טווח" לאור האתגרים בפניה ניצבת המדינה.
נתניהו הסביר כי לאחר שקיים סבב שיחות עם ראשי הקואליציה הגיע למסקנה "כי בעת הזאת לא ניתן להעביר תקציב אחראי.
אנחנו עומדים בפתח שנת בחירות ולצערי בשנת בחירות קשה למפלגות לשים את האינטרס הלאומי מעל האינטרס המפלגתי.
התוצאה עלולה להיות פריצה תקציבית והגדלה מאסיבית של הגירעון מה שידרדר אותנו מהר מאוד למצב של הכלכלות הקורסות באירופה."
23 ביולי 2012 - 5 בפברואר 2013שלי יחימוביץ'העבודה9 במאי 2012 - 23 ביולי 2012בעלי תפקידיםמנכ"ל הכנסתדן לנדאומזכיר/ת הכנסתאיל ינוןעד-2 באפריל 2010ירדנה מלר-הורוביץמ-2 באפריל 2010היועץ המשפטי לכנסתנורית אלשטייןעד-2 באפריל 2010איל ינוןמ-2 באפריל 2010קצין הכנסתיצחק שד"ריוסף גריף
הכנסת השנייה הושבעה ב-20 באוגוסט 1951 (י"ח באב תשי"א).
הרכבה נקבע בבחירות שנערכו ב-30 ביולי 1951. כהונת הכנסת נמשכה מעל ארבע שנים עבריות, וחמישה ימים בלבד פחות מארבע שנים לועזיות מלאות, והסתיימה ב-15 באוגוסט 1955 (כ"ז באב תשט"ו), עם התכנסות הכנסת השלישית.
יושב-ראש הכנסת היה יוסף שפרינצק.
סגני יושב-ראש היו זאב שפר, בנימין מינץ, יעקב קליבנוב, חנה למדן ויוסף סרלין.
מזכיר הכנסת היה משה רוזטי.
מפלגה מושבים בכנסת מפא"י 45 הציונים הכלליים 20 מפ"ם 15 הפועל המזרחי 8 חרות 8 מק"י 5 המפלגה הפרוגרסיבית 4 רשימה דמוקרטית לערביי ישראל 3 אגודת ישראל 3 ספרדים ועדות מזרח 2 פועלי אגודת ישראל 2 המזרחי 2 קידמה ועבודה 1 התאחדות התימנים בישראל 1 חקלאות ופיתוח 1
הסכם השילומים שנחתם במהלך כהונתה של הכנסת השנייה, לווה באירועים סוערים.
ב-6 בינואר 1952 עלה ההסכם לסדר יומה של הכנסת השנייה, ולאחר שלושה ימי דיון נערכה הצבעה במליאה.
ההחלטה שהתקבלה הייתה לייפות את כוחה של הממשלה לנהל משא ומתן מול ממשלת גרמניה המערבית.
ההחלטה התקבלה ברוב של 61 חברי כנסת מול 50 מתנגדים ו-6 נמנעים.
בייפוי כוחה של הממשלה תמכו 45 חברי הכנסת של מפא"י, 6 מתוך שמונת החברים בהפועל המזרחי 3 מהמפלגה הפרוגרסיבית, אחד מהמזרחי (דוד צבי פנקס) ואחד מאגודת ישראל (אברהם דויטש) וחמשת נציגי המיעוטים (הרשימה הדמוקרטית לערביי ישראל, קידמה ועבודה וחקלאות ופיתוח).
הקואליציה ככלל, ומפלגות מפא"י ו"הפועל המזרחי" בנפרד, נתנו לחברים ניצולי השואה חופש הצבעה, כדי לא להעמידם בדילמה מוסרית.
חופש ההצבעה ניתן רק לאחר שהתברר לבן-גוריון שקיים רוב התומך בהחלטה.
ב-7 בינואר 1952, במהלך הדיון בכנסת, קיימו מתנגדי ההסכם הפגנה גדולה, שהחלה בכיכר ציון בירושלים, וצעדה לבניין הכנסת (אז בבית פרומין, מרחק דקות הליכה מהכיכר).
יושב-ראש מפלגת חרות, חבר הכנסת מנחם בגין, שנאם בהפגנה, דיבר בחריפות רבה נגד הממשלה.
לאחר דבריו של בגין החל ההמון לצעוד לעבר הכנסת.
על הכנסת הופקדו שוטרים רבים שפרסו סביבה גדרות תיל והציבו ברחובות מחסומים רבים.
חרף ניסיונות המשטרה לבלום את המפגינים באלות ובגז מדמיע, הגיעו המפגינים למפתן הכנסת והשליכו אבנים לתוך אולם המליאה.
במהלך ההפגנה נפצעו כמאתיים אזרחים וכמאה וארבעים שוטרים.
ח"כ חנן רובין נפגע מאבן בראשו ועוד מספר חברי כנסת שרסיסי החלונות המנופצים פגעו בהם.
עיתון "הארץ" תיאר את רחבת הכנסת באותו היום כ"שדה קרב".
בגין נשא נאום חריף מאוד בתוך המליאה, במהלכו כינה את בן-גוריון "פשיסט" ו"חוליגן".
+בעלי תפקידים בכנסת השנייההתפקידשםסיעההערותנשיאות הכנסתיושב ראש הכנסתיוסף שפרינצקמפא"יסגני יושב ראש הכנסתחנה למדןמפ"םבנימין מינץפועלי אגודת ישראליוסף סרליןהציונים הכלליים-
כהונתה של הכנסת השלוש עשרה החלה ב-13 ביולי 1992, בעקבות הבחירות שנערכו ב-23 ביוני אותה שנה.
את הישיבה פתח נשיא המדינה חיים הרצוג, והדיון נוהל תחילה בידי זקן חברי הכנסת, יצחק שמיר, שגם כיהן באותה העת כראש הממשלה.
לאחר השבעת חברי הכנסת, נבחר חבר הכנסת שבח וייס ליושב ראש הכנסת, לאחר שגבר על יושב ראש הכנסת השתים עשרה, דב שילנסקי, ברוב של 72 מול 44. עוד באותו היום הציג יושב ראש מפלגת העבודה, יצחק רבין, את ממשלתו, והיא זכתה לאמונם של 67 מחברי הכנסת, בעוד 53 מתנגדים לה.
הכנסת השלוש עשרה פוזרה בפברואר 1996, וכהונתה הסתיימה ב-17 ביוני.
יהדות התורה - 4 מושבים
גוש השמאל: העבודה, מרצ - 56 מושבים
גוש הימין: הליכוד, צומת, מפד"ל, מולדת - 49 מושבים
גוש חרדים: ש"ס, יהדות התורה - 10 מושבים
גוש ערבים: חד"ש, מד"ע - 5 מושבים
לראשונה מאז הבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 נהנה גוש השמאל מרוב בכנסת, שאיפשר הקמת ממשלה בראשות מפלגת העבודה.
הקואליציה שהקים יצחק רבין הורכבה מסיעות העבודה, מרצ וש"ס (62 מושבים).
סיעות חד"ש ומד"ע לא היו חברות בקואליציה, אך תמכו בה מבחוץ.
ב-1993 התפטר שר הפנים אריה דרעי מהממשלה בעקבות פסיקת בג"ץ לפיה אין הוא יכול להמשיך ולכהן כשר לאחר שהוגש נגדו כתב אישום.
יחד עמו התפטרו גם שלושה סגני שרים מטעם ש"ס, והמפלגה פרשה למעשה מהקואליציה, אף שהמשיכה לתמוך בממשלה בנושאים נקודתיים.
במצב דברים זה הפכה הממשלה לממשלת מיעוט, הנשענת על קואליציה בת 56 חברי הכנסת של העבודה ומרצ.
בראשית 1995 התפלגה סיעת צומת, ושלושה מחבריה הקימו את סיעת יעוד שהצטרפה לקואליציה.
במהלך כהונתה של הכנסת, ובעיקר לקראת סיום כהונתה והבחירות לכנסת הארבע עשרה, התפלגו כמה מחברי הכנסת מסיעותיהם והקימו סיעות נפרדות או סיעות יחיד.
מפלגת העבודה: חברי הכנסת אביגדור קהלני ועמנואל זיסמן הקימו את סיעת הדרך השלישית, על רקע התנגדותם לרעיון של נסיגה מרמת הגולן כחלק מהסכם שלום עתידי עם סוריה.
המפלגה החדשה התמודדה בבחירות לכנסת הארבע עשרה וזכתה בארבעה מושבים.