tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צה"ל והמחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית הם שקבעו את מיקום הקמת ההיאחזויות העתידיות.
הסוכנות מונתה על תקציבים ומדריכי חקלאות וחברה שיגויסו ואילו חטיבת הנח"ל העמידה את כוח האדם והיא שהייתה אחראית על קיומה של ההיאחזות בחיי היום יום.
סגן הרמטכ"ל, מרדכי מקלף, קבע את העניין בפקודה ונתן תוקף למסגרת החדשה.
ב-23 ביולי 1951 פרסם יצחק רבין, ראש מחלקת המבצעים במטכ"ל, פקודת קבע להיאחזות נח"ל שהוגדרה כיישוב משלט, שמוקם ומוחזק בידי הסוכנות היהודית ומיושב על ידי חיילים סדירים.
שמה של ההיאחזות, כך קבע רבין, ייקבע בשיתוף עם הקרן הקיימת לישראל, כשכל יישוב יזכה לקידומת: נחלאים א', נחלאים ב' וכן הלאה לפי רצף כרונולוגי.
בנוסף קבעה הפקודה כי ההיאחזות תשמש כפלוגה צבאית ותהיה כפופה למפקדת גדוד חטיבת הנח"ל המרחבי כחלק מההגנה האזורית.
מחלקת ההתיישבות קבעה כי תכנון היישובים יהיה קיבוצי ועבור 120 משפחות ביישוב.
כל חווה תכלול בראשית דרכה 120 נחל"אים ותהיה נתונה לפיקוד צבאי ולחברי ההיאחזות יהיו כל הזכויות של חיילי הנח"ל, בני גרעיני ההתיישבות, שנמצאים בהכשרה חקלאית.
בשלבי גיוס המתנדבים להיאחזויות מבין אותם חיילים "בודדים" בנח"ל נחתמה "חוקת משטר ונוהג בהיאחזויות" שהייתה מעין תקנון שמבהיר את אורח החיים במסגרת החדשה החל מלבוש בימי חול ובשבתות וחגים, דרך יחסי ההיאחזות עם התנועות ההתיישבותיות ועד לפעילות הצבאית.
בנוסף לתפקיד ההיאחזות בקידום ההתיישבות במדינת ישראל, הפכה זו למקום ההכשרה העיקרי להתיישבות עבור חיילי הנח"ל במשך כל המסלול הצבאי אותו עברו.
ההיאחזות, כפי שיצר אותה הנח"ל, הייתה יצירה חשובה אך עם זאת סבוכת בעיות וחילוקי דעות, שהיו מנת חלקם של מקבלי ההחלטות השונים.
המוסדות שהיו אחראים להיאחזויות היו: מחלקת ההתיישבות, המרכז החקלאי, המטכ"ל, פיקוד הנח"ל, אגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון, הזרמים ההתיישבותיים ותנועות הנוער.
שתי בעיות עמדו במוקד הקשרים בין הגופים השונים.
האחת, הייתה ניגודים שהיו קיימים בין סדרי העדיפויות של המוסדות השונים והשנייה הייתה הקושי בתיאום המנהלי ביניהם.
בעיה נוספת שעמדה במוקד החיכוך הייתה עצם יוזמת הקמת ההיאחזות.
נשאלה השאלה מי אחראי לקבלת ההחלטה על הקמת היאחזות חדשה.
היוזמה הגיעה לעיתים מצד מחלקת ההתיישבות, כאשר תוכנן להקים יישוב ישראלי בנקודה מסוימת אך לא היו לכך תנאים אזרחיים.
גם המטכ"ל היה יכול ליזום הקמת היאחזות כמענה לפרצה ביטחונית באזורי גבולות וגם הממשלה יכולה הייתה לדרוש זאת בהתאם לצרכיה המדיניים.
בפועל, מאחר שהחיילים שאיישו את ההיאחזויות היו במהלך שירותם הצבאי הסדיר, התנועה ההתיישבותית כמעט ולא לקחה חלק בקבלת ההחלטות על הקמת היאחזויות בשלב ראשון.
במהלך השנים, ועד למלחמת ששת הימים, הוחלט על הקמת היאחזויות במטכ"ל, זאת בדיון משותף עם שאר הגופים הרלוונטיים.
לאחר כיבוש יהודה והשומרון וחבל עזה במלחמת ששת הימים, הוקמה ועדת שרים בעניין ההיאחזויות והיא שהייתה בעלת סמכות ההחלטה בעניין.
עוד בעיה שעמדה על הפרק הייתה שאלת מיקומה של ההיאחזות החדשה שתקום.
ההחלטה על המיקום התקבלה בשיתוף פעולה של המטכ"ל והגופים ההתיישבותיים, אך גם כאן נתגלו מחלוקות עם הזמן.
דוגמה טובה לכך היא ההיאחזות גרופית שנקבעה, משיקולים צבאיים, בראש גבעה ולא במישור החקלאי שנשתרע תחתיה.
כאשר המחלוקות היו עמוקות מידי היה עולה הדיון להכרעה אצל הרמטכ"ל ושר הביטחון.
חיילים בודדים בלבד הקימו במסגרת הנח"ל את שלוש היאחזויות הנח"ל הראשונות: ב-27 ביולי 1950 הוקם ה"פיילוט" הוא קיבוץ ניר אליהו.
ב־25 ביולי 1951 הוקמה "נחלאים א" מול העיר עזה (לימים תקרא "נחל עוז") ב־13 באוגוסט 1951 הוקמו "נחלאים ב", היא גונן, ו"נחלאים ג" היא יטבתה.
על עוצמת התפקיד הביטחוני-התיישבותי החשוב שנסכו ההיאחזויות הראשונות במדינה אמר יצחק רבין: החיילים הבודדים ששירתו בהיאחזויות אלו הוחלפו בהמשך בידי גרעיני תנועות הנוער.
אזרחים החלו מופיעים בהיאחזויות ימים ספורים לאחר הקמתן, כתמיכה מצד היישוב.
הקשר של ההיאחזות אל מפקדת הגדוד נעשה באמצעות ישיבות שבועיות.
לא פעם התעוררו ניגודים בין צורכי המשק לצורכי הצבא ובעיות מסוג זה הובאו לדיון ב"וועדה לתיאום המפעלים החקלאיים של פיקוד הנח"ל".
עד 1954 הוצבו בחיל הנח"ל אלפי חיילים "בודדים" שהקימו היאחזויות או שקיבלו בהן את ההכשרה החקלאית לה נדרשו לפי חוק והחלה מגמה הרואה בהיאחזויות כמכשיר ממלכתי לביצוע ההתיישבות הביטחונית הלאומית באזורים מיוחדים.
במקביל להקמת ההיאחזויות הוקמו בידי נח"לאים בשירות חובה, בתמיכת הסוכנות היהודית, שלושה יישובים אזרחיים: שעלבים (בידי גרעיני תנועת 'עזרא'), קיבוץ כפר עזה (על ידי גרעיני עולים ממצרים וטנג'יר) ומושב ניצני עוז (על ידי גרעין מושבי מכפר ויתקין).
עוד טרם הוחלט רשמית על הקמת ההיאחזויות ב־1951, הקימו גרעיני הנח"ל במהלך 1950-1949 את היישובים תל קציר והאון, את ראש הנקרה, את צור מעון שבנגב, ואת קיבוץ צאלים.
משלב זה ואילך מקיים הנח"ל התיישבות ביטחונית דואלית על ידי היאחזויות צבאיות ויישובים אזרחיים.
שיטה זו שירתה משימות יישוב לאומיות, בשטחים בהם האוכלוסייה היהודית דלילה ואשר נחשבו ליעד התיישבות מועדף (בעיקר בנגב, בגליל ובערבה, ואחרי מלחמת ששת הימים בשטחים שעברו לידי ישראל במהלך המלחמה).
הצלחת ה"פיילוט" בניר אליהו הביאה לאימוץ שיטה זו, כשבאופן רשמי נחשבת "נחלאים א'" (כיום קיבוץ נח"ל עוז) להיאחזות הנח"ל הראשונה, מול עזה ובה נמצא עד היום מוזיאון הנח"ל.
האחריות על ההיאחזויות הוטלה הן על אגף הנוער והנח"ל במשרד הביטחון והן על פיקוד הנח"ל וכבר בראשית הדרך הקימו הגופים ועדה משותפת שקבעה תפקידים ונוהלי עבודה בהיאחזויות.
בנוסף נקבע כי על הוועדה יוטלו תפקידים כדוגמת ביקורים בהיאחזויות ותיאומי תוכניות הפעולה של המשק.
צורת העבודה שקבעה הוועדה נותרה בתוקף במהלך השנים והיא הייתה הגוף המנהל את החיים השוטפים בהיאחזויות הנח"ל.
כל המדריכים האזרחיים בהיאחזות היו חברי המשק וכך גם באשר לרוב המפקדים הצבאיים בה והסוגיה העיקרית שעמדה על הפרק בחפיפה בין בעלי התפקידים בהיאחזות הייתה בעניין הסמכות.
אחת השאלות שנשאלו פעמים רבות בעניין זה עסקה בסוגיה היכן עובר הגבול בין בעיות משקיות לצבאיות, ולצורך העניין, למשל, האם עבודה חקלאית מבטלת חופשה צבאית?
ההליך שנקבע הגדיר כי בידי מפקד ההיאחזות יינתנו סמכויות בעלות היקף חריג והוא שיהיה בעל המילה והפוסק הסופי בשאלות פנימיות של היישוב.
על מנת ליצור תקנון מסוים גובש קובץ של פקודות קבע להיאחזויות, תקנון המגדיר היטב את סמכויות הצוות האזרחי והצבאי.
לכל היאחזות נשלח מטעם התנועה ההתיישבותית הקשורה אליה, מדריך משקי ומדריך חברתי.
המדריך המשקי דאג לקידום הענפים הייצרניים במקום וחלק של ההכשרה שנקראה פעם "החקלאית", כי עיקר הפעילות הייצרנית נסבה מסביב לחקלאות.
המשאבים הייצרניים נמסרו להיאחזות על ידי הסוכנות היהודית או ההסתדרות הציונית העולמית (להיאחזויות מעבר לקוי 67) - טרקטור, רכב אזרחי ("הטנדר"), כלי עבודה והקצאת אדמות לעיבוד.
המדריך החברתי היה אמון על ועדות ההיאחזות, ימי עיון, גיבוש חברתי של בני הגרעינים וכדומה.
בין ההוראות בקובץ הייתה ההנחיה שקבעה כי הוראות הצוות האזרחי משולות לפקודה צבאית ובנוסף נקבעו נהלים לדיונים משותפים, פגישות שבועיות של כלל הצוות בהיאחזות ומפגשים חייליים.
על מנת לספק הכשרה חברתית-התיישבותית הוחלט לשתף את חברי הגרעין בניהול היישוב, לצד מעמדו כמתקן צבאי, כאשר מידת העצמאות שהוענקה לחיילים תלויה הייתה באופיו של המפקד.
לצד כל אלו נקבעו ונבחרו בהיאחזויות ועדות תרבותיות וחברתיות שונות ומזכירות היאחזות שריכזה את הפעילות האזרחית הכוללת בה ונוצר הווי חברתי שהיה לשם דבר.
היאחזויות הנח"ל עד מלחמת ששת הימים
הגל הראשון של הקמת ההיאחזויות היה, בשנים 52–1950. הגל השני החל בינואר 1953 עם הקמתה של עין גדי, ובמשך פחות משנה עלו על הקרקע שמונה היאחזויות חדשות.
באותה שנה הוקמו היאחזויות גם בגליל התחתון, במבצע "יהוד הגליל".
הגליל, שהיה דל מיישובים ותושבים יהודיים, היה לאחר מיעדי ההתיישבות של המדינה ומידי כמה שנים הוקמו בו היאחזויות חדשות, במטרה ליישב מובלעת זו או אחרת.
חבל לכיש היה אף הוא יעד להתיישבות ביטחונית.
ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, הגה רעיון של התיישבות אזורית, במסגרתה יוקמו כעשרים יישובים, אוטונומיים אך קשורים זה לזה באופן מערכתי.
חבל לכיש, שהיה בלתי מיושב ושימש כפרצה עבור מסתננים מירדן, נבחר כאזור ההתיישבות והוקמו בו שישה עשר יישובים בין השנים 55–1954, מהם כמה היאחזויות נח"ל שמוקמו ממש בסמוך לגבול הירדני.
הסכמי שביתת הנשק ממלחמת העצמאות קבעו כי אזור ניצנה וגבול רצועת עזה יהיו מפורזים מכוחות צבא.
ב־1955 השתלט צבא מצרים על השטח המפורז של ניצנה, גברו פעולות האיבה באזור ובישראל נתקבלה החלטה להקים יישובים בשטח זה.
על הקרקע באזור המפורז של ניצנה עלו חמש היאחזויות חדשות.
גם כיבוש חצי האי סיני ורצועת עזה במלחמת סיני הביאו לתוכניות יישוב חדשות.
בסיני הוקמו היאחזויות נח"ל וכך גם ברצועת עזה עצמה.
לאחר הנסיגה ב-1956 מחצי האי סיני, פונו ההיאחזויות שהוקמו בסיני וברצועת עזה.
החל מ־1961 הקים הנח"ל היאחזויות במסגרת תוכנית ההתיישבות של הקרן הקיימת לישראל והקרן היא שהייתה אחראית מעתה להקמת היאחזויות.
מינהל פיתוח הקרקע בקק"ל הגה ב־1963 את תוכנית "מצודות הספר", תוכנית הקמת יישובים קטנים, מעין מצודות, לאורך הגבולות ואזורי הספר.
התוכנית אושרה ועד 1966 הוקמו שש היאחזויות נח"ל חדשות, במימון הקק"ל ובטיפולה.
מ־1949 ועד מלחמת ששת הימים ביוני 1967 הקים הנח"ל שלושים וחמש היאחזויות חדשות, לצד שיקום ותגבור יישובים אזרחיים.
היאחזויות הנח"ל לאחר מלחמת ששת הימים
בסוף מלחמת ששת הימים התווספו לישראל שטחים נרחבים בחצי האי סיני, רצועת עזה, בקעת הירדן, בגדה המערבית וברמת הגולן.
התוכנית הראשונה להתיישבות, שהוקמה על ידי המחלקה להתיישבות לאחר המלחמה, התייחסה רק ליישובים בתוך הקו הירוק.
על פי תוכנית זאת תוכנן ליישב את השטחים בתחומי ארץ ישראל המנדטורית שהיו מוחזקים עד למלחמה בידי הסורים, ובאוגוסט 1967 תוכנן להקים שתי היאחזויות נח"ל באזור זה: שניר באזור מצודות אוסישקין ו"מטה עוז" מדרום לגדות.
אולם עוד לפני טקס ההקמה המתוכנן לסוף ספטמבר 1967 שונתה המדיניות והוחל בהקמת האחזויות בשטחים שנכבשו במלחמה.
התוכנית להקים את היאחזות "מטה עוז", שנתקלה בקושי העדר קרקע ראויה לעיבוד, בוטלה והגרעינים שיועדו למקום נשלחו ליישב את קו שביתת הנשק החדש עם סוריה ברמת הגולן.
בתוכניתה ה-22 של להקת הנח"ל נכלל שירה של נעמי שמר "בהיאחזות הנח"ל בסיני" שתיאר את חיי הרוגע בהיאחזות.
השיר עובד כקליפ שצולם לטלוויזיה.
סולנית השיר היא מירי אלוני והשתתפו בו חברי האחזויות נח"ל ים ונח"ל סיני.
בשנות ה-70 הוחלט להציב בראש סדר העדיפויות הלאומי יישוב אזוריים דלים באוכלוסייה יהודית ורבים מהיישובים החלו את דרכם כהיאחזויות נח"ל שהכשירו את הקרקע לשלב האזרוח וביסוס מעמדו של היישוב החדש.
בניית היישובים הייתה באחריות של משרד השיכון, שבנה את המבנים והכשיר את השטח.
המשרד תיאם את פעולותיו עם צה"ל, הקרן הקיימת לישראל, ההסתדרות הציונית והתנועות המיישבות.
ההתיישבות שלאחר מלחמת ששת הימים הייתה התיישבות מכוונת שהצביעה על מגמותיה של מדינת ישראל ביחס לגבולותיה הביטחוניים.
ביהודה ושומרון הוקמו האחזיות רבות, ולאחר מכן גם אוזרחו.
בבקעת הירדן נהנו היאחזויות הנח"ל מאדמה פורייה שהניבה חקלאות משובחת ואיפשרה לבסס את חוזקם של היישובים ולתרום לאיזרוחן המזורז.
ההיאחזויות בבקעת הירדן מוקמו עקב סיבות אסטרטגיות של נוכחות ישראלית בשטח ועל מנת לשמור קו הגבול החדש בין ישראל וירדן לאחר מלחמת ששת הימים, שהשתרע מעמק בית שאן ועד עין גדי.
ברמת הגולן הוקמו במהירות יישובים אזרחיים לצד היאחזויות נח"ל ומאחזים צבאיים.
רוב היאחזויות הנח"ל אוזרחו לימים והפכו לנקודות פורחות ברמה.
ברצועת עזה הוקמו היאחזויות, כדוגמת נצרים, מורג וכפר דרום, שהיו בבחינת מחנה צבאי אך תפקדו כיישוב נח"ל לכל דבר, אם בגידול ירק או בפיתוחים חקלאיים שונים.
בסיני הוקמו יישובים מעטים ובודדים, שהיו פזורים לאורך חופיו של חצי האי.
מ־1986 עד 1998 לא אוזרחו היאחזויות נח"ל עקב מדיניות הדרג המדיני.
יחסי הנח"ל עם גורמים שונים במערכת המדינית-ביטחונית
תנועת ההתיישבות תמכה בהיאחזויות הנח"ל, אך לרוב העדיפה לחזק את יישובי הספר שלה על פני שליחת חבריה אל ההיאחזויות הצבאיות.
הנח"ל, שהעלה להיאחזויות רק מעט חיילים, שאינם מגרעיני תנועות הנוער, ציפה שבתוך שנה-שנתיים תעבור ההיאחזות התאזרחות והמסגרת החיילית תוחלף על ידי גרעיני תנועות הנוער.
ב־1953 החלו קיצוצים בתקציב משרד הביטחון ועימם מגמה לקיצוץ בתקציבי ההיאחזויות.
עמדת הצבא בעניין זה הייתה כי יש לאזרח או לבטל את ההיאחזויות וכך פנה צה"ל למפקדת הנח"ל ודרש להקטין את ההיאחזויות בגליל ההררי ולאזרח אותן במהירות.
בהמשך הפכה הפקודה לכללית, כשצה"ל דורש פינוי של מספר היאחזויות, צמצום כוחות בחלקן ואיזרוח מרביתן.
למרות כך, ב־1955 עלו על הקרקע היאחזויות לכיש, אמציה ונחושה בחבל לכיש, על מנת ליישב את האזור שמול גבול ירדן.
שלהי 1955 ושנת 1956 הביאו עימן היאחזויות נוספות מול מצרים ועזה.
כל אותן היאחזויות, פרט לכרם שלום שברבות הימים הפכה ליישוב קבע, פורקו לאחר מבצע קדש, ב־1956, מחוסר כוח אדם ותקציבים.
הרעיון שעמד בבסיס ההיאחזויות קבע כי לאחר שנוצרו התנאים הכלכליים להבטחת קיומו הקבוע של יישוב אזרחי במקומה של ההיאחזות תאוזרח ההיאחזות כיישוב אזרחי.
צעד ראשון בדרך לאזרוח היה ההחלטה כי ההיאחזות מוכנה לאזרוח.
עם קבלת ההחלטה, החל החיפוש אחר זרם התיישבותי שייקח את היישוב תחת אחריותו וכאן נכנסו לתמונה גורמים התיישבותיים כדוגמת מחלקת ההתיישבות של הסוכנות והמרכז החקלאי.
ישנן היאחזויות שעם הקמתן ידוע היה כי יהפכו לאזרחיות וגורמים אלו היו מעורים מלכתחילה בחיי המשק.
לאחר שנמצא כוח האדם להחלפת החיילים בהיאחזות נקבע מועד האזרוח של היישוב.
אותן היאחזויות שלא נמצאו עבורן תקציב או זמינות גרעינים סופן היה להתפרק ולהיעזב, ללא הקמת יישוב קבע במקום.
גורל היאחזויות הנח"ל ברבות השנים
בשנים הראשונות לאחר קום מדינת ישראל הייתה ההתיישבות המתוכננת למוקד עשייה לאומית.
לאחר מלחמת העצמאות נמצאו בידי ישראל שטחים נרחבים ללא אוכלוסייה יהודית, והמדינה ראתה בהרחבת שטח ההתיישבות היהודי כלי לביסוס ריבונותה על שטחיה.
ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, ראה בחיילי צה"ל כוח המסוגל להקים יישובים ולהחזיקם ובכך להביא לתמורה הן ביישוב היהודי והן בפיתוחה של חקלאות הארץ.
בעשור הראשון למדינת ישראל שיעור היאחזויות הנח"ל בקרב היישובים החדשים שקמו היה מזערי, אך חשיבותו הייתה דווקא בשימור האתוס ההתיישבותי כחלק ממערכת הביטחון ומרכיבי העוצמה של היישוב היהודי בישראל, יותר מאשר במעשה ההתיישבותי עצמו.
בשנת 2001 נסגרה היאחזות נח"ל משכיות שבצפון בקעת הירדן.
משכיות הייתה להיאחזות הנח"ל האחרונה, ועם סגירת ההיאחזות הוסבו מתקניה לבסיס צבאי.
על המגמה החדשה סיפרו קצינים בכירים באגף כוח אדם בצה"ל כי המסלול ההתיישבותי של הנח"ל איבד בשנות האלפיים מזהרו ואין כיום מספיק בני נוער שמתעניינים במסלול ועל כן לא ניתן לקיימו יותר.
בשנת 2003 הוקמה היאחזות הנח"ל עירון, שאוישה בידי גרעיני תנועת הנוער העובד והלומד ותנועת הצופים.
כעבור כחמש שנים, בשנת 2005, כאשר הסתיים תפקידה כבסיס צבאי, אוזרחה ההיאחזות על ידי כ-45 משפחות מטעם תנועת אור.
ב-2005 פונתה כחלק מתוכנית ההתנתקות בית הערבה 1980 צפון ים המלח, נפת יריחו יישוב אזור יריחו אוזרחה ב-1986 וכעבור כ־15 שנה הועתקה מספר קילומטרים צפונה.
בית חגי 1983 דרום הר חברון יישוב אזור הר חברון אוזרחה ב-1984 כיישוב קהילתי דתי והתנחלות בית רימון 1977 הגליל התחתון יהוד הגליל אוזרחה ב-1979 כקיבוץ דתי בתרונות (ברוש) 1983 בקעת הירדן הגנת הגבול הירדני נעזבה ב-1992, אוזרחה בשנות ה-90 ככפר נופש.
נח"ל גולן (אפיק) 1967 רמת הגולן יישוב רמת הגולן אוזרחה ב-1972 כקיבוץ בשם אפיק גיתית 1972 בקעת הירדן הגנת הגבול הירדני אוזרחה ב-1975 כמושב.
ב-1982 פונו התושבים עקב פינוי חצי האי סיני והקיבוץ הוקם בשנית ממזרח לרצועת עזה חומש (מעלה נח"ל) 1978 השומרון יישוב השומרון אוזרחה ב-1980 כיישוב קהילתי חילוני.
עם השנים קיבלה אופי מעורב.
פונתה ב-2005 במסגרת תוכנית ההתנתקות נמרוד 1982 צפון רמת הגולן יישוב רמת הגולן אוזרחה ב-1999 כישוב יהודי כפרי נצרים 1972 רצועת עזה יישוב רצועת עזה אוזרחה ב-1984 כיישוב קהילתי.
פונתה ב-2005 במסגרת תוכנית ההתנתקותסופה (סוכות)1974סינייישוב פתחת רפיחאוזרחה ב-1977, ופונתה מחבל ימית לחבל שלום ב-1982, בעקבות הסכם השלום עם מצרים.
מ־1997 הבסיס משמש כמִפקדת חטיבת יהודה.
צבעון 1980 הגליל העליון יישוב גבול לבנון אוזרחה ב-1986 כקיבוץ צופר 1976 הערבה התיכונה יישוב הערבה אוזרחה ב-1981 כמושב קטורה 1971 הערבה יישוב הערבה אוזרחה ב-1973 כקיבוץ קטיף 1973 רצועת עזה יישוב רצועת עזה אוזרחה ב-1977 כמושב עובדים.
פונתה ב-2005 במסגרת תוכנית ההתנתקות קלי"ה 1968 צפון ים המלח יישוב נפת יריחו אוזרחה ב-1974 כקיבוץ קלע אלון (קלע) 1981 צפון רמת הגולן יישוב רמת הגולן אוזרחה ב-1984 כקיבוץ.
היאס הוא ארגון יהודי-אמריקאי הומניטרי שנוסד במקור כדי לסייע לפליטים יהודים ב-1881. הארגון סייע ליהודים נתיני ארצות הברית להשיג רישיונות כניסה עבור קרוביהם שבאירופה, לעזור להם בצעדיהם הראשונים בארץ החדשה ולהילחם בחוקים המגבילים את אפשרות ההגירה של יהודים מארץ לארץ.
כיום, מטרת ארגון היאס היא לסייע לכלל הפליטים (לאו דווקא יהודים) שנמצאים במצוקה קשה, לעזור להם לאיחוד משפחות, ולפעול למען ביטחונם.
החל משנות ה-70 של המאה ה-19 קמו בארצות הברית ארגונים שונים שמטרתם הייתה לסייע למהגרים היהודים מאירופה.
מהגרים שהגיעו בגלים גדולים בעיקר החל משנות ה-80 של המאה ה-19 בעקבות הפוגרומים והאנטישמיות ברוסיה.
אחד מאותם ארגונים היה "בית המקלט העברי" (The Hebrew Sheltering House) שנודע גם בשמו העברי "הכנסת אורחים", שהוקם בשנת 1889 על ידי יהודים ממזרח אירופה ונועד לדאוג למקלט לפליטים חסרי בית.
ארגון אחר היה ה"אגודה לעזרה למהגרים עבריים" (Hebrew Immigrant Aid Society) שהוקם בשנת 1902. שני ארגונים אלה התאחדו בשנת 1909 ויצרו את הארגון "האגודה למקלטים ועזרה עבור מהגרים עבריים" (Hebrew Sheltering and Immigrant Aid Society), הידוע כיום כ-HIAS.
הארגון, שחבריו היו בעיקר מהגרים שהתבססו, חילק את פעילותו לשניים: הנשים עסקו יותר בחיי היום-יום וסייעו למהגרים החדשים יותר במזון, בלבוש ומקום לינה בעוד הגברים התמקדו יותר בשתדלנות ופעילות ארגונית במטרה לסייע בהשגת רישיונות הגירה, בהליך ההתאזרחות בארצות הברית ובמציאת מקורות תעסוקה.
הארגון היה מעורב בסיוע לפליטים לא-יהודים, כדוגמת: פליטי מלחמת וייטנאם, קמבודיה ולאוס.
מתחילת המאה ה-21 היאס כולל בפעילותו עזרה ליישוב מחדש וסיוע לפליטים לא-יהודים.
רוברט באוורס, אמריקאי אנטישמי ולאומן לבן, שביצע את הטבח בבית הכנסת בפיטסבורג, טען שפעל כנגד היהודים בשל פעילות ארגון היאס בארצות הברית.
היאס ישראל החל את פעילותו טרם הקמת המדינה ופועל בתחומי ההגירה, סיוע לעולים ומבקשי מקלט.
הארגון בישראל פועל מול היאס העולמי וכן מול גורמים כגון הסוכנות היהודית.
בין אפיקי הפעילות של היאס ישראל נכללת תוכנית סיוע משפטי למבקשי מקלט ופליטים.
הסיוע ניתן בנושאים כגון הסדרת מעמד ונושאים אזרחיים.
בתוכנית פועלים עורכי דין וסטודנטים למשפטים אשר עוברים השתלמויות בתחום דיני הפליטים ומציעים ייצוג למבקשי המקלט.
נוסף על כך, מציעים מלגות לסטודנטים עולים.
המלגות מוענקות לסטודנטים עולים חדשים שלומדים במוסדות המוכרים על ידי המועצה להשכלה גבוהה, במסלולים לתואר ראשון וכן ללומדים תארים מתקדמים.
היארדבירדס הייתה להקת רית'ם אנד בלוז ורוק בריטית, שנודעה בעיקר בזכות הגיטריסטים שלה, שהתפרסמו כאשפי גיטרה לאחר שעזבו אותה: אריק קלפטון, ג'ף בק וג'ימי פייג'.
היארדבירדס דורגה במקום ה-89 בקטגוריית "האומנים הגדולים בכל הזמנים" במגזין הרולינג סטון.
הלהקה התחילה את דרכה בלונדון בשנת 1960 תחת השם Metropolitan Blues Quartet, אך כמה שנים מאוחר יותר שינתה אותו ליארדבירדס.
בהתחלה הלהקה ניגנה רית'ם אנד בלוז וחברי הראשונים היו קית' רלף (זמר), פול סמית (בס), ג'ים מקארתי (תופים), כריס דרג'ה (גיטרה) ופול טופהם (גיטרה).
בשנת 1962 עזב טופהם את הלהקה בעקבות לחץ משפחתי והוחלף על ידי הגיטריסט אריק קלפטון.
הלהקה החלה להתפרסם ואף הפכה להיות להקת הבית במועדון Crawdaddy לאחר להקת הרולינג סטונז.
האלבום הראשון של הלהקה היה אלבום הופעה חיה שיצא בשנת 1964 ונקרא Five Live Yardbirds.
שנה אחרי האלבום הראשון יצא האלבום השני של הלהקה שנקרא For Your Love שכלל בתוכו אלמנטים של מוזיקת רוק ורוק פסיכדלי.
האלבום זכה להצלחה ענקית וכלל בתוכו את הלהיט הנודע For Your Love.
לאחר צאת האלבום החלו ויכוחים בין חברי הלהקה על סגנון המוזיקה של הלהקה.
בעקבות הוויכוחים עזב קלפטון את הלהקה ולימים הקים את להקת קצפת.
מקומו של קלפטון בלהקה הוצע לגיטריסט אולפן צעיר בשם ג'ימי פייג'.
פייג' סירב להצטרף ללהקה אך המליץ על גיטריסט אחר בשם ג'ף בק.
ללא קלפטון עברה הלהקה להקליט להיטים קליטים יותר והגיעה לשלושת הגדולים במצעד הבריטי עם שלושה להיטים שחיבר עבורם גרהאם גולדמן ולהיט רביעי שחברי הלהקה חיברו בעצמם.
ביחד עם בק הוציאה הלהקה את אלבומה Roger the Engineer בשנת 1966. מעט לאחר צאת האלבום החליט סמית לפרוש מהלהקה, ואת מקומו של סמית על הבס הסכים למלא ג'ימי פייג' שמאס בנגינת אולפן.
פייג' נשאר נגן הבס זמן מועט מאוד כיוון שחברי הלהקה הבינו שמקומו של פייג' על הגיטרה לצד בק, וכך החליפו דרג'ה ופייג' תפקידים.
בהרכב הזה הוציאה הלהקה את הסינגל Happenings Ten Years Time Ago ואף הופיעה בסרט "יצרים", שביים מיכלאנג'לו אנטוניוני, עם השיר The Train Kept A Rolling.
בסוף שנת 1966 החליט בק לפרוש מהלהקה.
האלבום הרשמי האחרון של הלהקה יצא בשנת 1967 ונקרא Little Game.
שנה לאחר צאת האלבום החלו מחלוקות פנימיות בין חברי הלהקה בנוגע לכיוון המוזיקלי אליו תפנה הלהקה, שלבסוף הביאו לפירוקה.
לאחר פירוק הלהקה החליטו רלף ומקארתי על הקמת להקה חדשה בשם רנסאנס (Renaissance), ואילו פייג' החליט גם הוא להקים להקה חדשה שנקראה ציפורי החצר החדשים (New Yardbirds), שבמהרה שינתה את שמה ללד זפלין (Led Zeppelin) והפכה תוך שנים ספורות לאחת מלהקות הרוק המצליחות בעולם.
בשנת 1992, האמרגן פיטר ברטון יצר קשר עם ג'ים מקארטי לבדוק אם יהיה מעוניין להקים את הלהקה מחדש.
מקארטי היה מעוניין, אך רק אם כריס דז'ה יסכים, אך באותה עת סבר כי לא סביר שדרז'ה ירצה לצאת לסיבובי הופעות שוב.
לאחר מכן יצר ברטון קשר עם דרג'ה, שהסכים לנסות.
הופעת הבכורה שלהם הייתה בלונדון, יחד עם The Animals, שגם הוקמה מחדש באותה עת.
ההרכב כלל את ג'ון עידן בבס ושירה.
ברטון המשיך לנהל את הלהקה במשך למעלה מעשור, ועדיין עובד איתה מדי פעם.
בשנת 2003 יצא ללהקה אלבום חדש, בשם Yardbirds, בהרכב הכולל את כריס דז'ה, ג'ים מקארטי והחברים החדשים ג'יפי מאיו (גיטרה מובילה, קולות גיבוי), ג'ון עידן (בס, שירה) ואלן גלן (מפוחית, קולות רקע).
אלבום שהורכב מתערובת של חומרים חדשים, שכתב בעיקר מקארטי, והקלטות חוזרות של כמה מלהיטיהם הגדולים ביותר, עם הופעות אורח של ג'ו סאטריאני, סטיב ואי, סלאש, בריאן מיי, סטיב לוקאתר, ג'ף "סקאנק" בקסטר, ג'ון רז'ניק, מרטין דיצ'ום וסיימון מקארטי.
כמו כן, ג'ף בק התאחד עם חבריו ללהקה לשעבר בשיר "My Blind Life".
אחר כך המשיכה הלקה להופיע ברחבי העולם בהרכבים משתנים.
באוקטובר 2011 הייתה הלהקה אמורה להגיע לישראל, להופעה אחת במועדון הבארבי, אך היא בוטלה עקב קשיים טכניים.
אנדי מיטשל - שירה ומפוחית (2009 - היום)
הִיבִּיסְקוּס (שם מדעי: Hibiscus) הוא סוג המונה 426 עד 433 מינים ו-190 תת-מינים ממשפחת החלמיתיים שנפוצים בעולם באזורים חמימים בעלי אקלים ממוזג, טרופי או סובטרופי.
בישראל גדלים בבר שני מינים בסוג היביסקוס: עשב חד-שנתי נמוך - היביסקוס סגלגל (Hibiscus micranthus) ושיח היביסקוס משולש (Hibiscus trionum).
ומינים תרבותיים שונים כמו היביסקוס טלייתי (Hibiscus tiliaceus), היביסקוס סורי והיביסקוס סיני.
הסוג היביסקוס מקיף עשבים חד-שנתיים ורב-שנתיים, בני שיח, שיחים או עצים.
העלים בעלי פטוטרת, מסורגים (עלה אחד בכל מפרק), פשוטים, או מורכבים מאוצבעים (דמוי אצבעות היד, בעל מספר עלעלים שיוצאים מנקודה אחת) או מורכבים בעלי אונות.
העלה עם שלושה עורקים או יותר היוצאים מבסיס הטרף.
שפת העלה משוננת או חרוקה (בעלת אונות קטנות ומעוגלות).
הפרחים בינוניים-גדולים, בולטים, צורתם על פי רוב דמוית-פעמון שטוח פתוח לרווחה.
הם צומחים בודדים מחיק העלים, לעיתים יוצרים מעין אשכול, כאשר הפרח העליון מבוגר מהפרח שמתחתיו והקטנה של מספר העלים בראש הענף.
הכותרת עם 5 עלי כותרת, שצבעם הוא אדום, לבן, ורוד, סגול או צהוב.
רוחבם נע בין ארבעה ל-15 סנטימטרים.
הגביע עם 5 עלי גביע ובדרך כלל עם 5 אונות (או לעיתים רחוקות 5 או 10 שיניים) מחובר בבסיס או לעיתים רחוקות יותר כמעט עד הקודקוד, משתייר לאחר הקמילה.
הגביעון (לעיתים נעדר) מורכב מ-5 עד 20 חפים, חופשיים או מעורים בבסיס הגביע, ועם שונות גדולה בצורתם ובאורכם.
צינור האבקנים קטום, חלקיהם החופשיים של הזירים לעיתים מעוקלים, וקיימת שונות גדולה באורכם.
השחלה בעלת 5 מגורות ועמוד העלי בדרך כלל עם 5 זרועות.
הפרי הוא הלקט יבש בעלי 5 אונות, המכילים מספר זרעים בכל אונה.
ההלקט מכונף או בעל זוויות בולטות מאוד.
הזרעים משוחררים כאשר ההלקט נפתח עת הוא מגיע לבגרות.
משפחת ההיביסקוס מיוצגת בצמחיית ארץ ישראל בשני מינים הגדלים בר: היביסקוס משולש והיביסקוס סגלגל.
הִיבִּיסְקוּס מְשֻׁלָּשׁ (Hibiscus trionum) הוא עשב חד-שנתי נמוך הפורח בקיץ, בזכות פרחיו הגדולים ופריו המרהיב הוא מטופח כצמח נוי.
העלה מורכב מאוצבע גדול ורחב ככף יד.
העלה בעל 3 עד 5 אונות רחבות, שיוצאות מנקודה אחת.
האונות בעלים הגבוהים צרות יותר.
הפרח יפה וגדול, נכון, דו-מיני, דמוי פעמון שטוח ורחב, ופתוח לרווחה, עם 5 עלי גביע 5 עלי כותרת ואבקנים רבים היוצרים את צינור האבקנים.
צבע עלה הכותרת לבן עד קרם–צהבהב ובסיסו ארגמן-חום, צבע המאבקים צהוב עז וצבע הזרועות של עמוד העלי הוא ארגמן קטיפתי.
האבקנים מאוחים לצינור שמקיף את השחלה ואת עמוד העלי והוא מעורה בבסיסו בעלי הכותרת.
עמוד העלי מפוצל ל-5 זרועות ארוכות מפושקות.
הגביעון בן 5 חפים מפורדים וצרים.
הגביע מעורק בעורקים ארגמניים בולטים, והוא משתייר ותופח לאחר החניטה ועוטף את הפרי.
הפרי הוא הלקט, שנפתח ב-5 קשוות.
הוא עטוף באונות קרומיות, שלאורכן עורקים אדומים בולטים, של הגביע.
הפריחה בקיץ, מיוני עד אוגוסט.
להיביסקוס משולש קיים מנגנון האבקה עצמית מושהית (delayed autonomous selfing).
כאשר האבקה ההדדית המועדפת נכשלת בהיעדר מאביקים (דבורי דבש), עמוד העלי מתעקם כך שהצלקות נוגעות במאבקים העליונים ביותר והקרובים אליהן, ובכך מתבצעת האבקה עצמית המבטיחה ריבוי.
הוא גדל בר, ונחשב לעשב רע בשטחים מעובדים שבערבות, בבתות הספר, ובאזורים ים-תיכוניים תפוצתו העולמית נרחבת בעיקר באזורים טרופיים באפריקה ובאסיה.
הוא מצוי בבקעת חולה, בבקעת כנרות ובעמק יזרעאל; נדיר בהרי יהודה; נדיר מאוד בגולן, בגליל העליון, בגליל התחתון, בשרון, בשומרון, במדבר שומרון ובהר הנגב.
הִיבִּיסְקוּס סְגַלְגַּל (Hibiscus micranthus) הוא שיח מדברי נדיר, שעיר, זקוף, מסועף בדלילות לענפים ירוקים.
גובהו 25 עד 50 ס"מ, לפעמים אפילו עד 100 ס"מ ואף יותר (בדרום אפריקה).
העלים קטנים (2 ס"מ), מסורגים ומרווחים האחד מן השני.
העלה פשוט, דמוי ביצה, שפתו משוננת, מחוספס ומכוסה בשערות בלוטיות.
הפרחים בודדים ויוצאים מחיקי העלים.
הפרח קטן יחסית (עד 2.5 ס"מ) דמוי כוכב מחומש, לבן עכור או ורוד.
לפרח 5 עלי גביעון, 5 עלי גביע, 5 עלי כותרת והאבקנים רבים שיוצרים צינור אבקנים קצר במיוחד עד 5 מ"מ.
עמוד העלי מסתעף ל-5 זרועות.
הפרי הלקט כדורי, גדלני, שאינו עטוף בגביע.
הוא בעל 5 מגורות עם אחד או יותר זרעים בכל מגורה.
הזרעים מכוסים בשערות צמריות לבנות שמסייעות להפצתם הרוח.
הפריחה מינואר עד יולי, בעיקר במרס ואפריל, ואולי באוקטובר.
הוא גדל בערוצים ובסלעים של מדבריות חמים.
תפוצתו העולמית משתרעת באזור הטרופי במזרח אפריקה.
הוא מצוי בבקעת ים המלח; נדיר בדרום הנגב ובערבה; נדיר מאוד באדום.
בישראל גדלים עוד מספר מיני נוי, מלבד היביסקוס סיני הנפוץ גדלים בתרבות גם היביסקוס חליף, היביסקוס טלייתי, היביסקוס מצוי, היביסקוס סורי, היביסקוס עבה-גביע, היביסקוס רם, היביסקוס שסוע.
הִיבִּיסְקוּס חָלִיף (hibiscus mutabilis) מוכר בעולם גם בשמו העממי שושנת הכותנה או שושנת הקונפדרציה (Confederate rose, Cotton Rose), מוצאו ממזרח אסיה: מדרום מזרח סין ומיפן.
היביסקוס חליף הוא שיח גדול או עץ קטן, זקוף, נשיר, מהיר צימוח, גובהו 1.5 עד 4 מטר.
הפרחים מחליפים צבעים עד לנשירתם ולכן ניתן לראות הפרחים על אותו עץ עם מגוון צבעי פריחה.
יש זנים עם פרח כותרת אחת או כפולי כותרת ובעולם קיים מגוון רב של זנים.
הענפים, הפטוטרות, העוקץ הפרח, הגביעון, והגביע מכוסים בצפיפות בשערות כוכביות.
כל חלקי המצח מכוסים במגוון שערות נוספות פשוטות או בלוטיות בצבע צהבהב וסגלגל.
העלים בעלי 3 עד 7 אונות דמויות משולש, מחודדות ומשוננות ובסיסן דמוי לב.
העלים גדולים, בדרך כלל רוחבם גדול מאורכם, רוחבם 10 עד 20 ס"מ, צדם העליון שעיר במקצת, צדם התחתון שעיר מאד וצבעם ירוק בהיר.
הפרחים גדולים, קוטרם כ-10 ס"מ, רגילים או כפולי כותרת (מלאים).
הפרחים צומחים מחיקי העלים ונישאים על עוקצים, שמפרק בחלקם העליון, וארוכים מפטוטרת העלה.
צבע הפרחים בשעת פתיחתם לבן או ורוד ואילו בערב צבעם ורוד כהה עד אדום כהה במיוחד בפרחים כפולי כותרת.
הפרח נשאר בצבעו הכהה עוד כ-2 עד 3 ימים עד לקמילה.
הכותרת שעירה מבחוץ, קוטרה 7 עד 10 ס"מ.
הגביע בעל אונות רחבות דמויות ביצה.
הגביעון בעל חפים צרים מאוד ושעירים מאוד.
צינור האבקנים באורך 2 עד 2.5 ס"מ וכמעט כדורי.
הפרי הלקט כדורי שאורכו 2.5 ס"מ.
היביסקוס חליף הוא צמח שמש מלאה, עמיד בשרב, אינו עמיד לקרה, אם כי באנגליה מגדלים אותו כצמח רב-שנתי שמסיר את נופו בחורף ומתחדש באביב מאזור בית השורשים.
הוא חסכן במים, רגיש למליחות וגיר, גדל בקרקעות שונים, אך, ישגשג בקרקעות קלות וכבדות ומנוקזות ברוב אזורי ישראל למעט בהרים הגבוהים.
בישראל הריבוי מזרעים בסתיו ומייחורים בחורף.
הִיבִּיסְקוּס טִלְיָתִי (hibiscus tilliaceus) הוא עץ ירוק-עד, מהיר צימוח, הגדל בר באזורים הטרופיים (חופי האוקיינוס השקט והאוקיינוס ההודי) לאורך קו החוף ובשוליים היבשתיים של יער המנגרובים, שבו מליחות הקרקע משתנה מגבוה לנמוכה ולאורך נחלי מים מתוקים, שבהם מליחות הקרקע זניחה.
הוא מתרבה במהירות מענפים הנוגעים באדמה ויוצרים שורשים (רבוי וגגטיבי) ומופץ באמצעות זרעים.
שתילים הנוצרים מריבוי וגטטיבי פורחים תוך שנה, ואילו אלו שבאמצעות זרעים פורחים בשנה השנייה או השלישית בהתאם לבית הגידול שבו הם גדלים.
הצמח פורח במקום גידולו הטבעי מאוקטובר עד ינואר, אך פריחה ספורדית מתרחשת לאורך כל השנה.
חלקי היביסקוס טלייתי מנוצלים לשימושים רבים, כגון הכנת ציוד עזר לשיט ולדיג.
היביסקוס טליתי הוא עץ ירוק-עד שגובהו 4 עד 10 מ' ואף יותר, וגזעו האפור-לבן קוטרו עד 60 ס"מ.
על פי רוב גזעו קצר עם ענפים מסועפים, מפותלים שיוצרים סבך בלתי עביר.
הענפים הצעירים קירחים או כמעט קירחים, ולעיתים נדירות מכוסים בפלומה של שערות כוכביות עדינות או בשערות כוכביות.
העלים פשוטים, מסורגים, דמוי לב, גליים ומעט שעירים.
הלוואים דמויי עלים ארוכים חובקים את הגבעול, ומשתיירים והם מכוסים בשערות כוכביות ארוכות.
הטרף, שרוחבו 8 עד 15 ס"מ ואף יותר, צורתו מדמויי ביצה עד עגול, ללא אונות, גילדני, ירוק בצדו העליון ומכוסה בדלילות בקשקשים כוכביים, אפורים-לבנבנים, וצדו התחתון עם כסות צפופה של שערות כוכביות.
טרף העלה מעורק עם 7 עד 9 עורקים קירחים שיוצאים מבסיס הטרף.
בסיס הטרף לבבי, שפת העלה תמימה או חרוקה, קודקודו מתחדד בפתאומיות.
הפרחים, דו-מיניים, (אחד או כמה) מאוגדים בקרבת קצות הענפים, כשהם יוצאים מחיק העלים או מקצות הענפים.
עוקץ התפרחת 4 עד 5 ס"מ.
עוקץ הפרח 1 עד 3 ס"מ, עם זוג אחד של חפים דמויי לוואים בבסיס.
הגביעון בעל 7 עד 10 חפים שמאוחים לספלול, עם אונות חופשיות בצורת משולש והשקעים שביניהם מעוגלים.
החפים מכוסים בפלומה אפורה-לבנה צפופה של שערות כוכביות.
הגביע משתייר, בעל 5 אונות איזמליות, מכוסים בפלומת שערות כוכביות.
הכותרת דמוית פעמון, צהובה עם מרכז סגול כהה, קוטרה 6 עד 7.5 ס"מ; עלי כותרת סגלגלים וצרים יותר בבסיס, אורכם 4 עד 4.5 ס"מ, ומכוסים בשערות כוכביות צהובות מתבגרים בצד החיצוני.
צינור האבקנים קירח, כ-3 ס"מ ואינו בולט מהפרח.
המאבקים עם לשכה אחת ואבקה צהובה.
עמוד העלי מסתעף ל-5 זרועות דקות עם שערות בלוטיות, וכל אחת מסתיימת בצלקת.
השחלה היא בעלת 5 מגורות, אך לכל מגורה יש מחיצה ממדומה, מה שהופך אותה בסך הכול לבעלת 10 מגורות, וכל מגורה מכילה ביציות רבות.
הניצנים (הפקעיות) נשארים כמעט זקופים בשלבים הלא בשלים ובשלבי ההתבגרות, ומגיעים לתנוחת תלייה כלפי מטה עם פתיחת הפרח תוך התרחקות מהעלווה וללא כל מגע בין פרחים ועלים.
הפרח נופל פתוח בסוף אותו יום שבו הוא נפתח.
החלק הפנימי של הפרח נושר כיחידה אחת, בעוד הגביע והשחלה נשארים במקומם לאחר האבקה או בלעדיה.
הפרי הוא הלקט עצי, כמעט כדורי, כ-2 ס"מ, עם 5 קשוות.
הזרעים דמויי כליה, חלקים, קירחים.
היביסקוס טליתי הוא עץ וותיק בארץ, בעל עלים עגולים בצבע ירוק ופרחים בצבע צהוב, ופריחתו בישראל היא ביוני עד אוגוסט.
הוא צמח שמש מלאה או חצי צל, רגיש לקרה, לשרב, לגיר ולמליחות.
הריבוי בישראל בזרעים באביב ובאמצעות ייחורים באביב-קיץ.
היביסקוס טליתי 'סתריה' אוקלם על ידי סימה כגן בשנת 1997. צבע פרחיו בשעת פתיחתם הוא צהוב עם כתם בולט בצבע חום במרכז, כאשר בהמשך היום משתנה צבע הפרח לכתום-ורוד, פריחתו נמשכת כל הקיץ והסתיו.
הִיבִּיסְקוּס סוּרִי (hibiscus syriacus) מוכר בעולם בשמו העממי שושנת השרון (Rose Of Sharon), מוצאו ממזרח אסיה, ומוכר כפרח הלאומי של קוריאה הדרומית.
היביסקוס סורי הוא שיח נשיר, זקוף, גובהו 2 עד 3 מטר, וצורת נופו מתרחבת כגביע.
הגבעולים ירוקים מכוסים בשערות כוכביות צהובות.
העלים פשוטים דמויי משולש או מורכבים על פי רוב בעלי 3 אונות בעלים התחתונים.
הטרפים משוננים, קרחים או כמעט קרחים ובעלי 3 עורקים בולטים מאוד.
הגביעון בעל חפים דקים שארכן שווה בערך לאורכן של האונות המשולשות של הגביע.
הפרחים דמויי פעמון, נישאים על עוקצים קצרים מחיקי העלים.
הפרחים בצבע לבן, כחול או ורוד, פרח ריק או מלא, עם מגוון רב של זנים.
צינור האבקנים קצר מעלי הכותרת (בשונה מהיביסקוס סיני).
הפרי מוארך או דמוי ביצה ואורכו 2.5 ס"מ.
היביסקוס סורי הוא צמח שמש מלאה עם בית שורשיו מוצל ולח.
הוא עמיד בקרה ובשרב, רגיש למליחות ולגיר.
צמח חסכן במים, מעדיף קרקעות בינוניות וכבדות, מנוקזות וחומציות, אך גדל בכל הקרקעות ועמיד לקרקעות בסיסיות ללא סימני מחסור.
בישראל, הריבוי של הצמח נעשה באמצעות ייחורים בחורף וזרעים בסתיו.
לאחר הפריחה, בסוף הסתיו, מומלץ לגזום את הצמח ללא חשש שהפריחה הבאה תיפגע.
הִיבִּיסְקוּס מָצוּי (השם המדעי: hibiscus palustris נחשב בארצות הברית כשם נרדף ל-Hibiscus moscheutos) הוא צמח נוי רב-שנתי, זקוף, שגובהו עד 2.5 מ', ומוצאו מצפון אמריקה.
הגבעולים ירוקים, עם שערות כוכביות ואחרות אך לא מפותלות או כמעט קירחים.
העלים, שאורכם 7 עד 17 ס"מ, ירוקים, דמוי ביצה רחבה, על פי רוב בעלי 3 אונות משוננות וחרוקות, צדם התחתון מכוסה בשערות שערות לבנות צפופות.
הלוואים, שאורכם מ-1 עד 4 מ"מ, צרים ומתחדדים בהדרגה לחוד.
הפטוטרת ארוכה, רבע עד שלושה רבעים מאורך הטרף, וקירחת או מכוסה בשיער עדין.
העורקים מאוצבעים מבסיס העלה ככף יד.
הפרחים, שקוטרם 10 עד 20 ס"מ, נכונים, דו מיניים, דמוי פעמון וצומחים מחיקי העלים.
צבעם ורוד, ארגמן, או לבן, ועל פי רוב מרכזם אדום.
צבע הפרחים אינו משתנה במהלך הפריחה.
הגביע בעל 5 עלים, ומלווה בגבעון שהחפים שלו דקים וישרים.
צינור האבקנים ישר, צבעו לבן או שמנת, אורכו 1.2 עד 5 ס"מ, עד 1/2 מאורך עלי הכותרת, נושא אבקנים כמעט לכל אורכו, חלק חופשי של האבקנים, שאורכם 20 עד 8 מ"מ פונים לכל כיוון.
עמוד העלי לבן, מפושק ל-5 זרועות שעירות וצבען לבן קרם עד צהוב.
הפרי הלקט יבש, חום כהה, כמעט כדורי, קירח, נפתח ב-5 קשוות ואורכו 18 עד 25 מ"מ.
הזרעים חומים, דמוי כליה-כדוריים, אורכם 2.5 עד 3 מ"מ.
היביסקוס מצוי הוא צמח אור מלא, עמיד בקרה ובשרב, רגיש למליחות ולגיר.
בישראל הוא נטוע בהר, בעמק, בשפלה ובבקעה.
במשתלות הישראליות היביסקוס מצוי מוכר בשם Hibiscus moscheutos.
הִיבִּיסְקוּס עֲבֵה-גָּבִיעַ (Hibiscus sabdariffa) צמח נוי ומאכל ומקור לסיבים.
הוא מוכר בעולם גם בשמו העממי רוזל (Roselle), מוצאו מהאזורים הטרופיים של אפריקה וככל הנאה מערב אפריקה.
משם הועבר לאיי הודו המערבית ואחר כך התאזרח במקומות באסיה.
מגבעוליו מפיקים סִיב הִיבִּיסְקוּס עֲבֵה-גָּבִיעַ (russel fiber) ואת מיץ רוזל.
היביסקוס עבה-גביע הוא צמח רב-שנתי לעיתים חד-שנתי (באזורים קרים), זקוף, דמוי שיח, שגובהו 1.5 מ' עד 2 מ'.
הגבעולים חזקים, קירחים וצבעם סגול-אדמדם.
הלוואים, שאורכם כסנטימטר אחד, דקים וצרים מאוד ומכוסים בדלילות בשערות רכות.
הפטוטרות, שאורכם 2 עד 8 ס"מ, מכוסים בדלילות בשערות רכות.
בעלווה צעירה העלה פשוט עם אונות בודדות.
ככל שהצמח יגדל, העלים הצעירים יתפתחו לשלושה עד חמישה אונות.
העלים שבבסיס הצמח דמויי ביצה ובלתי מחולקים, העלים בחלקים העליונים של גבעול מחולקים ככף יד ל-3 אונות דמיות אזמל, משוננות, קירחות, שראשן קהה או מתחדד.
לפעמים האונות הצדדיות של העלה בעלות אונות משנה.
3 עד 5 עורקים יוצאים מן הבסיס.
העורק האמצעי בחלק התחתון של העלה בולט ועם בלוטה.
הוא צמח יום קצר, הוא זקוק ל-12 שעות או יותר של חושך כדי לקדם פריחה שופעת.
הפרחים בודדים, יושבים או כמעט יושבים בחיק העלים.
אונות הגביעון 8 עד 12, אדומות, דמוי אזמל, מאוחות בבסיסן, שעירות בדלילות, עם תוספת קוצנית ליד הקודקוד.
הגביע ארגמן, בצורת ספל, חלקו התחתון המאוחה, בשרני, קוצני בדלילות ושעיר גס.
הכותרת, שקוטרה 6 עד 7 ס"מ, צהובה עם מרכז אדום כהה.
הפרי הלקט, שמכוסה כולו בעלי גביע כהים, אורכם כ-1.5 ס"מ, דמוי ביצה ושעיר.
היביסקוס עבה גביע הוא צמח חצי צל ואור מלא, רגיש לקרה, לשרב, למליחות ולגיר, גדל בקרקעות שונים, בשפלה ובבקעה.
מערכת השורשים העמוקה שלו הופכת את הצמח הזה די עמיד ליושב.
הריבוי באמצעות ייחורים בחורף-קיץ ובאמצעות זרעים באביב.
הִיבִּיסְקוּס רָם (שם מדעי: hibiscus elatus swartza), שמוכר בעולם בשם Blue mahoe, הוא עץ ירוק-עד, גבוה מאוד.
מוצאו מהיערות הטרופיים הלחים באיים הקריביים של קובה וג'מייקה ומוכר כעץ הלאומי של ג'מייקה.
העצה שלו, עמידה לריקבון ועל כן היא מתאימה לבנייה ומשמשת לריהוט וארונות איכותיים, כלי נגינה, קתות רובים וחכות, קופסאות סיגריות ועוד.
קליפת עצים צעירים היא גמישה ובעבר שמשה להכנת חבלים.
כמו כן, במקומות נוספים הוא משמש כעץ גינון בשדרות.
היביסקוס רם גדל בקצב מהיר עד בינוני, בהתאם לתנאי הגידול, לגבהים של עד 35 מ' ביערות טבעיים, אם כי בדרך כלל גובהו 15 עד 20 מ'.
הגזע, שקוטרו עד 40 ס"מ, ישר ודק יחסית.
הקליפה אפורה או חומה בהירה, וחלקה בעצים צעירים וסדוקה בעצים בוגרים.
העלים הגדולים, מסורגים, בצורת לב, אורכם ורוחבם 10 עד 20 ס"מ.
צדם העליון כהה עם עורקים בולטים היוצאים מבסיס העלה, וצדם התחתון ירוק בהיר.
באקלים לח נמשכת הפריחה לאורך כל ימות השנה ופריחת הפרח הבודד נמשכת יום אחד.
הפרחים הגדולים, נישאים בודדים בחיק העלה, רוחבם 8 עד 10 ס"מ.
עלי הכותרת 5, וצבעם כתום-צהוב או כתום-אדום, שמשתנה לאדום כהה לפני קמילתם, ואורכם 7.5 עד 12.5 ס"מ.
הגביע הגדול אורכו 2.5 עד 5 ס"מ.
הגביעון נושר עם הגביע אחרי הפריחה בשונה מהיביסקוס טליתי שאצלו הגביעון משתייר עם הגביע.
הפרי הלקט מרובה זרעים, דמויי ביצה, מכוסה בשערות דקות, צבעו צהוב-ירוק שהופך לחום-צהובים עם ההבשלה.
ההלקט, שאורכו 3 עד 4 ס"מ, נפתח ב-5 קשוות.
הזרעים קטנים ומכוסים בשערות ארוכות, דקים ורכות שאורכם עד 0.5 ס"מ.
היביסקוס רם הוא צמח חצי-צל ואור מלא, רגיש לקרה, לשרב, למליחות וגיר.
בישראל הוא גדל כצמח נוי בשפלה ובבקעה בקרקעות שונים.
הריבוי באמצעות זרעים באביב ובאמצעות ייחורים באביב-קיץ.
היביסקוס שסוע (Hibiscus schizopetalus) מוכר בעולם גם בשמו העממי שושנה מצויצת (fringed rosemallow), מוצאו ממזרח אפריקה הטרופית: מקניה, מטנזניה וממוזמביק.
היביסקוס שסוע הוא שיח גדול או עץ קטן, זקוף, ירוק עד, קירח, גובהו עד 3 מטר.
ענפיו רבים קירחים, דקים, ומשתפלים.
הלוואים צרים ומתחדדים בהדרגה לחוד.
העלים, שאורכם 5 עד 8 ס"מ, משוננים וצורתם סגלגלה או דמוית ביצה, מחודדים או מתחדדים לחוד ארוך.
הפרחים בודדים, בקצות הענפים, משתלשלים מחיק העלים על עוקץ ארוך ודק, שאורכו 8 עד 14 ס"מ, ועם מפרק באמצעו.
הגביע צינורי עם 5 שיניים קצרות ורחבות.
עלי הכותרת 5, אדומים ואורכם 5 ס"מ.
צינור האבקנים ארוך מאוד (9 עד 10 ס"מ), בולט באופן ניכר מתוך הפרח, וקצהו העליון מתעקל כלפי מעלה.
האבקנים מצויים בחלק העליון של צינור האבקנים, ועמוד העלי מתפצל ל-5 זרועות קירחות.
הפרי הוא הלקט גלילי, שאורכו כ-1 עד 4 ס"מ.
היביסקוס שסוע הוא צמח צל מלא או חצי צל, רגיש לשרב, לקרה, לגיר ולמליחות.
הוא גדל בקרקעות שונים במיוחד בשפלה ובבקעה.
הבמיה מופיעה בספרות המדעית בישראל כמין מסוג היביסקוס (Hibiscus esculentus), אבל השם המדעי המעודכן שלו: Abelmoschus esculentus.
לא ברור מתי השם המדעי בישראל עודכן באופן סופי.
היביסקוסים רבים מגודלים לשם ניצול פרחיהם הראוותניים, ואחרים משמשים לשיחי-נוי.
ההיביסקוס הסורי (Hibiscus syriacus) הוא הפרח הרשמי של קוריאה הדרומית, בעוד ההיביסקוס הסיני (Hibiscus rosa-sinensis) משמש כפרחה הרשמי של מלזיה.
גם פרחה של מדינת הוואי הוא מין מהסוג היביסקוס (Hibiscus brackenridgei).
כמו כן, מיני פרפראים אחדים ניזונים מהיביסקוס, למשל ה-Discestra trifolii וה-Agrotis segetum
בישראל ההיביסקוס נפוץ כצמח נוי, בייחוד בבנייני דירות ובתים משותפים.
פרח ההיביסקוס משמש למאכל במטבח הערבי ומשמש גם בתור תבלין.
במטבח המקסיקני הוא משמש להכנת תה ומשקאות.
בג'מייקה הפרי משמש להכנת משקאות (תה), ריבות וצ'אטני, בעיקר לחג המולד.
היאם עבאס היא שחקנית ערבייה-ישראלית, זוכת פרס אופיר לשחקנית הראשית הטובה ביותר.
הופיעה בעשרות סרטים וסדרות טלוויזיה, בארבע שפות: ערבית, צרפתית, עברית, ואנגלית.
מגדירה עצמה כפלסטינית וגם כצרפתייה.
עבאס נולדה בנצרת שבישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית.
גדלה בדיר חנא שבגליל התחתון, החמישית מבין עשרה אחים, שני בנים ושמונה בנות.
לאחר לימודי התיכון, עבאס למדה צילום, והחלה לעבוד כצלמת בתיאטרון אל-חכוואתי שבמזרח ירושלים.
לאחר שאחת השחקניות פרשה מאחת ההצגות, הבמאי פרנסואה אבו סאלם הציע לה לשמש מחליפה.
שבוע אחר כך הייתה על הבמה בסיבוב הופעות בצרפת, ומאז היא שחקנית במשרה מלאה.
במהלך שנות ה-90, לאחר שעברה לגור בצרפת, שיחקה במספר סרטים וסדרות טלוויזיה דוברי צרפתית.
בשנת 2009 שיחקה בסרט "Amreeka" של הבמאית האמריקאית-פלסטינית שרין דביס ובמרכזה אם חד הורית פלסטינית נוצרית מבית לחם שמהגרת עם בנה המתבגר לעיר קטנה באילינוי.
לאחר שביימה שני סרטים קצרים, בשנת 2011 ביימה בישראל סרט הראשון באורך מלא, "האג'ר".
הסרט היה מבוסס על תסריט שכתבה עבאס יחד עם עלא חליחל, בשיתוף נאדין נרוז וגאזי אל-בילאווי.
העלילה מתמקדת בסיפורה של משפחת טאלב, משפחה ערבית-ישראלית החיה בכפר על גבול לבנון-ישראל.
ברקע מתחוללת מלחמה, ולאחר שאבי המשפחה נכנס לתרדמת, מגיעים הסכסוכים המשפחתיים לכדי פיצוץ.
בפסטיבל קאן בשנת 2012, הוזמנה להיות שותפה בחבר השופטים של התחרות הרשמית.
בשנת 2015, השתתפה בסרט "Degrade", של האחים הפלסטינים אחמד ומוחמד אבו נאסר.
הסרט מציג ביקורת נוקבת על התנהלות החמאס ברחובות עזה, דרך עיניהן של הנשים המתגוררות בה, והשתתף בפסטיבל קאן.
בשנת 2017 כיכבה בסרט המלחמה הבלגי "בסוריה" אודות מלחמת האזרחים בסוריה; עבור תפקידה בסרט הייתה עבאס מועמדת לפרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר.
בשנת 2019, שיחקה בסרט הדרמה הצרפתי "אחי" של הבמאי ג'וליאן אברהם.
באפריל 2021 לוהקה לחידוש של סרט האימה "מעורר השאול" לצד השחקנים ברנדון פלין ודרו סטארקי.
בשנת 2023 שיחקה בסרט האימה העל-טבעי "הרוע שבפנים: הדלת האדומה" בבימויו של פטריק וילסון; הסרט הוא החמישי בסדרת סרטי "הרוע שבפנים".
בשנת 2025 שיחקה בסרטה של אן-מרי ג'אסיר "פלסטין 36".
בשנת 2016, שיחקה בסדרה "The OA" מבית נטפליקס.
בשנת 2017 שיחקה במיני-סדרה הבריטית "המדינה" מבית ערוץ 4 ונשיונל ג'יאוגרפיק.
בשנים 2018 ועד 2023, שיחקה בסדרה האמריקאית "יורשים" ברשת HBO, את דמותה של מרסיה "מרשה" רוי, אשתו השלישית של לוגן רוי (בריאן קוקס).
בשנת 2019, החלה לשחק בסדרת הדרמה-הקומית של שירות הזרמת המדיה "הולו", "ראמי", בתור אמו של הדמות הראשית, כשהעלילה עוסקת בחייהם של מוסלמים-ערבים בארצות הברית.
בשנת 2022 החלה לגלם את אבי צ'ייס בסדרת הדרמה והמסתורין "הזקן" ברשת הטלוויזיה האמריקאית FX.
באותה שנה שיחקה בסדרת הדרמה הביוגרפית "אוסקין" (אנ') שהופקה בצרפת עבור דיסני+.
הסדרה מגוללת את סיפורו של מאליק אוסקין (אנ'), סטודנט ממוצא אלג'יראי שהוכה למוות על ידי המשטרה; עבאס גילמה אימו של מאליק.
ב-2004 הייתה מועמדת לפרס אופיר על תפקידיה ב"הכלה הסורית" וב"אזור חופשי", וב-2008 זכתה בפרס השחקנית הראשית הטובה ביותר על תפקידה ב"עץ לימון".
על תפקידה ב"הכלה הסורית" הייתה מועמדת גם לפרס האקדמיה האירופית.
ב-2017 הייתה מועמדת לפרס לומייר לשחקנית הטובה ביותר עבור משחקה בסרט הבלגי "Insyriated".
ב-2019, דיבבה בסרט האנימציה הצרפתי "הסנוניות של קאבול" שהיה מועמד לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע, מועמד בפסטיבל הקולנוע בקאן ולפרס סזאר לסרט האנימציה הטוב ביותר.
בשנת 2024 הייתה מועמדת לפרס אמי לשחקנית אורחת הטובה ביותר בסדרת דרמה על תפקידה בסדרה "יורשים".
מתגוררת בצרפת מאז 1988. הייתה נשואה לשחקן הצרפתי ממוצא אלג'יראי, זינדין סוואלם , ולהם שתי בנות.
היאטוס (מלטינית hiatus: רווח, פתח; בעברית: מִפְעָר) הוא מושג בפונטיקה המתאר רצף של שתי תנועות נפרדות (או יותר) ללא עיצור החוצץ בינן.
הרצף יכול להתקיים בתוך מילה אחת, כמו במילה הצרפתית naïve, או בין שתי מילים (האחת מסתיימת בתנועה והשנייה מתחילה בתנועה).
יש להבחין בין היאטוס לבין דו-תנועה (דיפתונג), שהוא שתי תנועות מחוברות (על פי רוב התנועה השנייה היא תנועה למחצה) בהברה אחת.
ברישום פונטי ניתן לציין את ההיאטוס על ידי הפרדה של שתי התנועות באמצעות נקודה, כמו במילה הרומנית aer, הנרשמת פונטית כ-[a.er'].
או באמצעות סימן הטעם (אם ההברה השנייה מוטעמת), כמו במילה "היאטוס" ברומנית, [hi'at].
שפות מסוימות נמנעות מיצירת היאטוס על ידי הוספת עיצור עזר בין שתי התנועות או קיצור שתי התנועות לתנועה אחת.
בעברית ההיאטוס אינו נפוץ בתוך מילים כיוון שהאות א' אמורה לשמש כעיצור מפריד בין התנועות, למשל במילה מֵאָה (בהגייה מוקפדת).
היאטוס מופיע במילים המסתיימות בפתח גנובה כגון יוֹדֵעַ, גָּבוֹהַ, אֲבַטִיחַ.
היאטוס יכול גם להיווצר בין מילים, למשל בצירוף "מי ייתן".
בהגיית העברית הישראלית נוצר לעיתים היאטוס כאשר האות א' אינה מבוטאת כעיצור, למשל בהגיית המילה מֵאָה במהירות (וכן מָאתַיִּים בפי דוברים מסוימים).
היאטוס מופיע במילים לועזיות רבות שאומצו לעברית כגון אאוגניקה, דאודורנט, אסטרואיד, וכן המילה "היאטוס".
בשפה הרומנית יש היאטוסים של שתי תנועות, שלוש תנועות ואפילו ארבע תנועות, כשכל תנועה משתייכת להברה אחרת.
הרצפים הארוכים נובעים בדרך כלל מצירוף קידומת הכוללת בעצמה היאטוסים, כמו -paleo או -neo למילים המתחילות בעצמן עם היאטוסים, כמו autocraţie או eugenie, וכך נוצרו מילים דוגמת neoautocraţie.
במקביל להיאטוס זה קיים גם הדיפתונג /aĭ/ כמו במילה mai.
במקביל להיאטוס זה קיים גם הדיפתונג /aŭ/ כמו במילה stau.
במקביל להיאטוס זה קיים גם הדיפתונג /ĕa/ כמו במילה rea.
במקביל להיאטוס זה קיים גם הדיפתונג /eĭ/ כמו במילה lei.
במקביל להיאטוס זה קיים גם הדיפתונג /ĕo/ כמו בשם George.
במקביל להיאטוס זה קיים גם הדיפתונג /ĕu/ כמו במילה zeu.
במקביל להיאטוס זה קיים גם הדיפתונג /ĭa/ כמו במילה chiar.
במקביל להיאטוס זה קיים גם הדיפתונג /ĭe/ כמו במילה miel.
במקביל להיאטוס זה קיים גם הדיפתונג /iĭ/ כמו במילה fii.
במקביל להיאטוס זה קיים גם הדיפתונג /ĭo/ כמו במילה ghiol.
במקביל להיאטוס זה קיים גם הדיפתונג /iŭ/ כמו במילה fiu והדיפתונג /ĭu/ כמו במילה iubit.
במקביל להיאטוס זה קיים גם הדיפתונג /ŏa/ כמו במילה oală.
במקביל להיאטוס זה קיים גם הדיפתונג /oĭ/ כמו במילה apoi.
במקביל להיאטוס זה קיים גם הדיפתונג /oŭ/ כמו במילה nou.
במקביל להיאטוס זה קיים גם הדיפתונג /ŭa/ כמו במילה roua.
במקביל להיאטוס זה קיים גם הדיפתונג /ŭe/ כמו במילה western.
במקביל להיאטוס זה קיים גם הדיפתונג /ŭi/ כמו במילה whisky והדיפתונג /uĭ/ כמו במילה cui.
במקביל להיאטוס זה קיים גם הדיפתונג /ŭə/ כמו במילה două.
במקביל להיאטוס זה קיים גם הדיפתונג /əĭ/ כמו במילה dulăi.
במקביל להיאטוס זה קיים גם הדיפתונג /əŭ/ כמו במילה rău.
במקביל להיאטוס זה קיים גם הדיפתונג /ɨĭ/ כמו במילה gâfâi.
במקביל להיאטוס זה קיים גם הדיפתונג /ɨŭ/ כמו במילה grâu.
הקושי בביטוי ההיאטוס מוביל לעיתים לחיפוש דרכי ביטוי העוקפות אותו, חלקן תקינות וחלקן לא.
דרך תקינה לעקיפת ההיאטוס היא על ידי הקטנת תנועות למצב של חצי תנועה, כמו בדיפתונג או טריפתונג וביטוי שתי ההברות ביחד.
לא כל חיבור כזה מקובל וחלקם נחשבים לצורת ביטוי שגויה.
לדוגמה, במילה DE-O-DA-TĂ מחברים את שתי ההברות הראשונות להברה אחת: DEO-DA-TĂ.
חיבור דומה במילים GE-O-ME-TRI-E, GE-O-LO-GI-E ו-GE-O-GRA-FI-E, אינו מקובל ונחשב לביטוי שגוי.
דרך פסולה לעקיפת ההיאטוס היא הוספת חצי תנועת i בין שתי ההברות.
התופעה הזאת היא מקרה פרטי של אפנטזה epenteza.
היאָלוקְלאסְטיט (מיוונית: היאלו – זכוכי, קלאסט – שבר) הוא סלע געשי, ברקציה געשית – סלע המורכב משברים של סלעים געשיים, במקרה זה של זכוכית געשית.
הסלע נוצר בהתפרצויות פריאטו-מגמטיות – בעיקר תת-ימיות ותת-קרחוניות, או בגופי מים מעל פני השטח.
המונח היאלוקלאסטיט מתייחס בעיקר לסלע המורכב משברי סלעים זכוכיתיים.
בהרחבה הוא כולל שברים זכוכיתיים הנוצרים בהתפרצויות הקשורות במים.
שימוש נוסף מרחיב עוד את המונח לשברים זכוכיתיים הנוצרים בהתפרצויות לא מתפוצצות, הקשורים להתקררות של לבה.
במובן זה, היאלוקלאסטיט הוא תת-מערכת של סלעים הידרוקלאסטיים, הכוללים את כל הסלעים הקלאסטיים הנוצרים משברי לבה הקשורים בנוכחות מים.
היאלוקלאסטיט נוצר מלבה שהתפרצה במגוון סביבות – החל מהרי געש תת-אוויריים ועד הרי געש תת-ימיים המצויים באזור התהומות.
היאלוקלאסטיט וסלעים הידרוקלאסטיים אחרים ידועים כמי שנוצרו בהתפרצויות תת-קרחוניות, בתנאי ים רדוד, בהתרוממות איים, בים עמוק, בקשתות איים, ברכסים מרכז אוקייניים ובהרים תת-ימיים.
הסלע נוצר מתערובת של שברי סלעים וזכוכית געשיים.
מקורם של השברים בהתפרצות געשית מתחת למים או מתחת לקרח, או בהתפרקות פריאטו-מגמטית (phreatomagmatic fragmentation).
השברים נוצרים כתוצאה מהלם תרמי בתגובה להפרשי הטמפרטורות במגע הלבה החמה עם מים.
בתחילה מהווה הסלע משקע רופף, אך כתוצאה מתהליכי דיאגנזה הוא הופך קשה יותר.
התקשות זו מתרחשת בעקבות פלגוניזציה – הפיכה של סידרומלן (לבה בזלתית רוויה) לפלגוניט.
במנגנון זה חל בזכוכית הגעשית מיום מינרלי, המאט כאשר הרוויה מפחיתה את הנקבוביוּת ואת חדירוּת הסלע למים.
כאשר המשקע רופף מאוד, התקשות הסלע עשויה להתרחש במהירות גבוהה יחסית – במהלך שנים אחדות.
סוגים רופפים של היאלוקלאסטיט נפוצים יותר מאשר קשים, מאחר שאלה מצויים לרוב מתחת לפלגוניט הקשה יותר, שאינו מאפשר חדירת מים והמשך ההתקשות.
שברים של לבת כרים מופיעים לעיתים קרובות ביחד עם היאלוקלאסטיט, וצירוף זה נקרא "ברקציית כרים".
הרכבו הכימי והמינרלוגי של היאלוקלאסטיט מגוון, ומייצג כל הרכב מגמטי.
הסלע מורכב משברי סוגים רבים של זכוכית געשית, דוגמת אובסידיאן, טקיליט, סידרומלן ופלגוניט.
הסלע מתאפיין במבנה חלקיקי, המורכב מכמות גדולה של שברי זכוכית געשית.
מרבית השברים הם בגודל שבין לפילי לאפר געשי.
השברים הזכוכיתיים מוקפים בשכבות צהובות שעוותיות של פלגוניט.
המשקע עשוי להיות מסיבי או משוכב, וההיאלוקלאסטיט עשוי ליצור מסת אם המקיפה לבת כרים או ברקציית כרים.
שכבות היאלוקלאסטיט עשויות להכיל מאפיינים גדולים כשיכוב צולב ומבנים דמויי תעלות.
היאלוקלאסטיט הנוצר בהתפרצויות פריאטו-מגמטיות עשוי, במקרים אחדים, להיבדל מזה הנוצר בשבירה בהתקררות – באמצעות הצטברות של לפילי או פצצות געשיות ששקעו לתוכו.
היאלוקלאסטיט נפוץ בהרים תת-ימיים לא פעילים בים עמוק (1,500–2,000 מטרים) ונדיר יותר ברכסים מרכז אוקייניים פעילים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נחקרו היאלוקלאסטיטים מהרים תת-ימיים עמוקים הסמוכים לרכס המזרח פסיפי.
בשנת 1995 נערך מחקר ממוקד על המשקעים בהר תת-ימי הנקרא "הר תת-ימי מס' 6".
ממחקר זה מתברר כי היאלוקלאסטיטים דקים – שעוביים פחות ממטר אחד – הם תוצאה של גרנולציה (התפרקות לגרגרים) הנובעת מהלם תרמי ומהתפצלות של זרמי לבה דקים.
מסקנה זו נובעת מכך שהרכבם הכימי של מרבית שברי הזכוכית בהיאלוקלאסטיט ממיקום זה זהה להרכב זרמי הלבה הזכוכית המצויים מתחת להם.
היווצרות מודרנית של רכס המורכב מהיאלוקלאסטיט נצפתה בשנת 1996, בהתפרצות תת-קרחונית של הר הגעש גְּיָאוּלְפְּ (Gjálp) המצוי בקרחון ואטניוקול באיסלנד.
משקעי היאלוקלאסטיט זרמו מהר הגעש והצטברו בקלדרת גרימסווטן (Grímsvötn).
רכס זה דומה לרכסים היאלוקלאסטיטיים באיסלנד שמקורם בפליסטוקן.
היאלוטוף הוא מונח המשמש להגדיר סלעים הידרוקלאסטיים שנוצרו בהתפרקות מתפוצצת של זכוכית געשית במהלך התפרצות פריאטית או פריאטו-מגמטית.
בניגוד להיאלוקלאסטיט מוגבלת היווצרותו של היאלוטוף למים רדודים.
השברים נוצרים כתוצאה מ"הלם תרמי" (thermal shock) בתגובה להפרשי הטמפרטורות במגע הלבה החמה עם מים.
בדומה לטוף, להיאלוטוף טבע שכבתי הנובע ממחזורים בני כמה דקות של הרבדה ומִיּוּם.{{הערה|1=מִיּוּם – הידרציה, ספיחת מים}} החלקיקים המרכיבים את הסלע הם בגודל שבין לפילי לאפר געשי.
בשכבות היאלוטוף ניתן למצוא לפילי מלוכד או משוריין – טיפות לפילי שנצמדו זו לזו בנוכחות מים.
אצת פלהאצת פלה (מהוואית: Limu O Pele, מאנגלית: Pele's seaweed) הוא מונח המשמש לתיאור פתיתים ויריעות דקות של היאלוקלאסטיט, הדומים בצורתם לאצות.
יריעות אלה נוצרות כאשר מים חודרים ללבה ונכלאים בה.
הלבה החמה גורמת לרתיחה של המים והפיכתם לאדים.
אלה מתרחבים לבועות – סביבן נקרשת הלבה.
הבועות נבקעות וקורעות את קירות הלבה הקרושה לפתיתים וליריעות דקות.
מרבצים של פתיתים ויריעות כאלה נמצאו בים בעומקים מגוונים, במיקומים חופיים ואף בעומק העולה על 3 ק"מ – שם גורם הלחץ הרב לעלייה בנקודת הרתיחה של המים.
בלחץ אטמוספירי האופייני לגובה פני הים עשויות אצות פלה להגיע לקוטר של עשרות מטרים, לפני שהן נקרעות ליריעות.
אצות פלה הן צהובות עד חומות-ירוקות בדרגות שקיפות שונות.
היבארי מיסורה (ביפנית: 美空ひばり, מיסורה היבארי; 29 במאי 1937 – 24 ביוני 1989) הייתה שחקנית וזמרת אנקה עטורת פרסים יפנית, שהוכתרה כ"אוצר לאומי חי".
אתר מכירות התקליטים הגדול HMV מיקם אותה בין 50 הזמרים הגדולים ביותר בכל הזמנים, והיא הייתה האישה הראשונה ביפן שקיבלה את "פרס הכבוד של העם" (国民栄誉賞), שהוענק בעבור תרומותיה המשמעותיות לתעשיית המוזיקה.
היבארי מיסורה היא גם אחת המוזיקאיות המצליחות ביותר בעולם מבחינה מסחרית, ועד מותה היא הקליטה קרוב ל-1,400 שירים ומכרה 68 מיליון תקליטים.
הביקוש לתקליטיה גבר לאחר מותה, ועד לשנת 2001 נמכרו יותר מ-80 מיליון מתקליטיה.
שירת הברבור שלה, "קְווה נוֹ נַגַרֶה נוֹ יוֹ ני" (川の流れのように), מבוצע לעיתים קרובות על ידי תזמורת ואמנים שונים כהוקרה לזכרה, כולל ביצועים נודעים על ידי שלושת הטנורים, טרזה טנג, מריאצ'י דה טקליטלן (Mariachi Vargas de Tecalitlan) ולהקת שתים עשרה בנות (女子十二樂坊).
היבארי מיסורה נולדה כ"קאזואה קאטו" (加藤和枝) באיסוגו-קו, יוקוהמה שביוקוהמה שביפן.
אביה היה מאסוקיצ'י קאטו (加藤増吉), מוכר דגים, ואמה, קימי קאטו (加藤喜美枝), עקרת בית.
המוצא של אבותיה של מיסורה נתון במחלוקת.
הועלו טענות שמיסורה היא ממוצא קוריאני, וכי לה ולמשפחתה החזיקו דרכונים קוריאנים.
אחרים דוחים טענות אלו וטוענים כי מוצאה יפני ולא קוריאני.
מיסורה הפגינה כישרון מוזיקלי מגיל צעיר.
לאחר ששרה לאביה במסיבת פרידה במלחמת העולם השנייה, הוא השקיע חלק נכבד מחסכונות המשפחה בקידום הקריירה המוזיקלית של בתו.
ב-1945, בהיותה בת שמונה, היא הופיעה לראשונה באולם קונצרטים ביוקוהמה, תחת השם קאזואה מיסורה (美空和枝), שם שהציעה אמה.
שנה אחר כך היא הופיעה בשידור ב-NHK, הרדיו הלאומי של יפן, והכישרון שהפגינה בשירתה השאיר רושם על המלחין היפני מאסאו קוגה.
הוא התייחס אליה כאל ילדת-פלא עם האומץ, ההבנה, והבגרות הנפשית של מבוגר.
בשנתיים אחר-כך, התפרסמה כזמרת מוכשרת וערכה מופעים באולמות נודעים שכל הכרטיסים להם נמכרו.
קריירת ההקלטות שלה החלה ב-1949, בגיל שתים עשרה, כששינתה את שם הבמה שלה ל"היבארי מיסורה", והשתתפה בסרט "נודוג'ימן-קיו ג'ידאי" (のど自慢狂時代), שהפך את מיסורה לדמות מוכרת ביפן.