tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גישה זו אומצה גם בהשקפת העולם של בית בריסק, המתייחסת לכל מצוות התורה כאל "דינים", אשר הגדרתם ברורה, וכך כל פעולה הן יהודית והן בחיי היום יום נבדקת מה דינה (ואף המצוות הרגשיות, נעשות מתוך ראייה שיש לעשותן כי כך הדין, והדין קובע כיצד להתרגש).
בנוסף, השיטה הלימודית הבודקת כל נושא לשורשו, השפיעה גם על דרך הסתכלות בית בריסק על מאורעות העולם, בניתוח ואפיון תופעות ודעות ובהתאם לכך להתנהג ולהתייחס אליהן.
רבני בריסק שמו דגש על לימוד שיטת הרמב"ם (לו יחסו חשיבות רבה גם בתחום ההלכתי והאמוני), וספריהם חוברו על ספרו "היד החזקה".
בבריסק נהוג בדרך כלל ללמוד את פסקי הרמב"ם על כל סוגיה, ולדייק מלשונו את שיטתו בסוגיה, ולעיתים מחדשים בבריסק שיטה חדשה בסוגיה מדיוק לשון הרמב"ם.
בישיבות בריסק עוסקים רק בלימוד סדר קדשים (מסכתות זבחים, מנחות, בכורות ותמורה וכן מסכת נזיר מסדר נשים, העוסקת בענייני קדשים), אשר לא נלמדות בשאר הישיבות.
ברוב המסכתות האלו אין כמעט ראשונים (מכיוון שהן לא נלמדו ביהדות ספרד), ולכן הרמב"ם הוא אחד הספרים החשובים בסדר זה.
על אף שהיד החזקה הוא בהגדרתו ספר הלכה, בבריסק מתעמקים להבין על פי פסקיו כיצד הבין את הגמרא.
אנשי בריסק רואים את דרך הלימוד העיונית שלהם כהבנה בסיסית של התורה, בניגוד למשל לתומכי שיטת הפלפול, שלא ראו אותה כלימוד הפשטני העיקרי.
רבי חיים אמר שאדם היכול לעיין ואינו מעיין, נחשב כ"מבטל תורה" באיכות.
בחוג בריסק מעריכים בעיקר למדנות, ולא בקיאות.
רבי חיים ואחריו רבי יצחק זאב נמנעו מפסיקת הלכה, בהיותם "".
רבי חיים, שכיהן כרב העיר בריסק, מינה את הרב שמחה זליג ריגר כפוסק הלכה, והוא עסק רק בהנהגת העיר, ברוחניות ובגשמיות.
כך גם היה בזמן כהונתו של הרב יצחק זאב.
רבני בריסק נודעו בהחמרה הלכתית.
החמרה זו התאפיינה בכך שבדרך כלל הם התנהגו לחומרה במקרים של ספקות הלכתיים, הן דיניים והן ספיקות מציאותיים.
בבית בריסק ישנו דגש על פחד מעבירה.
בבריסק נהגו שלא לברך ברכת המפיל, מחשש שלא יירדמו וברכתם תהיה ברכה לבטלה, אף על פי שמקור חיוב ברכה זו הוא בגמרא.
בין החומרות המפורסמות בבית בריסק:
החמרה על זמן צאת הכוכבים במוצאי שבת וחג, "אכטעל", שמינית מהיום (90 דקות זמניות).
שיטה זו מצרפת את צאת הכוכבים של רבנו תם, יחד עם השיטות שכדי הילוך מיל הוא 22.5 דקות, ועם השיטות ששיטת רבנו תם שצאת הכוכבים הוא זמן של ארבעה מיל לאחר שקיעת החמה היא רק בימי ניסן ותשרי בהן היום והלילה שווים.
אי הסתמכות על עירוב ציבורי.
חומרה זו נפוצה בחוגים נוספים ונזכרת בספרי ההלכה, בשל חששות ודעות שונות לגבי כשרותו, אך בחוג בריסק ישנן החמרות מיוחדות כמו לא לצאת לרחוב עם כיפה (כשחובשים כובע) וציצית.
עישור מאכלים, אף של הנושאים כשרות מהודרת (גם חומרה זו נפוצה בחוגים נוספים, כמו חוג חזון איש).
בין החומרות, אפיית כל מצה בנפרד והשארתה זמן רב בתנור, עד שהיא משחירה (שאז ודאי אין בה חשש חמץ).
בחוג בריסק משתמשים רק במצות יד.
החומרות באפיית מצות מקורן מה"בית הלוי".
דקדוק רב בקריאת התורה (בפרט בקריאת פרשת זכור) וקריאת שמע.
חומרות רבות מבית בריסק התפשטו לציבור החרדי האשכנזי, בפרט הליטאי, אם כי בדרך כלל לא באותה רמת הקפדה הנהוגה בבית בריסק.
אנשי החוג מתייחסים באופן מחמיר כלפי טעות בתחום האמונות והדעות והם מכלילים בקלות רבה יחסית בעלי דעות בעייתיות בעיניהם בכלל "אפיקורס" וכדומה.
רבי חיים סולובייצ'יק נמנע מלתת הסכמה על ספרים העוסקים בעניינים אלה, מחשש שמא נפל בהם מכשול.
הרב יצחק זאב סולובייצ'יק סבר כי על האדם מוטל רק לעשות, ומהרגע שבו סיים האדם לעשות את המוטל עליו - שוב אינו אחראי לתוצאות המעשים.
הוא הקפיד להכפיף את הלב אל השכל ואל דעת התורה.
במסורת בית בריסק, היה ערך התפילה ומעמדה היה מצומצם למדי.
הן ביחס לביטויים אחרים של עבודת ה' ככלל, ובמיוחד בהשוואה לעיסוק בתלמוד תורה, והן יחסית למעמדה ולמשקלה הסגולי של התפילה במסורות אחרות, לא תפסה תודעת התפילה מקום מרכזי.
רבי חיים סולובייצ'יק התווה את ההתנגדות הקיצונית לציונות כערך מרכזי בקרב בני בריסק.
ידועה אמרתו שמטרתם האמיתית של ראשי הציונות היא לעקור את העם היהודי מתורתו.
בנו, הרב יצחק זאב, המשיך באותו קו של התנגדות.
לאור זאת, מקפידים אנשי החוג שלא ליטול תקציבים למוסדות החינוכיים שלהם.
עם זאת, הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק מארצות הברית, השתייך באופן מוצהר לתנועת המזרחי.
במתמטיקה, חוג השלמים של אייזנשטיין הוא החוג כאשר הוא שורש שלישי פרימיטיבי של היחידה.
אברי החוג, הנקראים מספרי אייזנשטיין (ולפעמים מספרי אוילר), מרכיבים סריג משולשי ב, בדומה לשלמים של גאוס, היוצרים סריג ריבועי.
השלמים של אייזנשטיין מופיעים בהוכחה של לנדאו למקרה ב, שאותו הוכיחו אוילר ולז'נדר באופן ישיר יותר.
חוג השלמים של אייזנשטיין הוא תחום שלמות אוקלידי, שהוא חוג השלמים של שדה המספרים .
את פעולת הכפל אפשר לחשב מן הזהות .
הנורמה של מספרי אייזנשטיין היא .
בחוג הזה יש שישה איברים הפיכים: החזקות של .
הראשוניים בחוג השלמים של אייזנשטיין שייכים לשלוש קבוצות: (1) ראשוניים טבעיים השקולים ל-2 מודולו 3; (2) המספר , שהנורמה שלו היא 3; (3) מספרי אייזנשטיין בעלי נורמה ראשונית השקולה ל-1 מודולו 3 (כגון שהנורמה שלו 7, או שהנורמה שלו 19).
סכום החזקות הרביעיות של כל ההופכיים של שלמי אייזנשטיין למעט 0 הוא:
כך ש- הוא שורש של אינווריאנט j ("הקבוע האבסולוטי של קליין").
בגלל שאינווריאנט j הוא פונקציה חד-חד ערכית על תחום יסודי במישור המרוכב, זהו גם השורש היחידי שלו בתחום יסודי נתון, מה שמקנה לסריג המשולשי של שלמי אייזנשטיין חשיבות מיוחדת בהקשר אליו.
באופן כללי אם ורק אם .
סכום כל ההופכיים של שלמי אייזנשטיין (למעט 0) כאשר הם מועלים לחזקה שישית ניתן לביטוי במונחי פונקציית גמא:
כאשר E הם שלמי אייזנשטיין ו-G6 הוא טור אייזנשטיין ממשקל 6.
בתורת החוגים, אומרים שחוג הוא בעל מספר בסיס קבוע, ובקיצור נאמר שהחוג מקיים IBN (מאנגלית: Invariant basis number) אם הממד של המודולים החופשיים מעליו מוגדר היטב.
משפחות מוכרות ורחבות של חוגים מקיימות IBN.
אז לכל מספר טבעי , המבנה הוא מודול שמאלי מעל .
אומרים ש- מקיים IBN אם לכל כך שמתקיים (בתור מודולים שמאליים), מתקיים - כלומר כאשר הממד של כל מודול חופשי נוצר סופית מעל החוג קבוע על מחלקות איזומורפיזמים.
הגדרה שקולה, בשפה של מטריצות - מקיים IBN אם ורק אם לכל ולכל שתי מטריצות המקיימות , מתקיים .
בפרט, היות שהגדרה זו לא תלויה במודול שמאלי או ימני, אפשר להחליף בהגדרה לעיל "שמאלי" ב"ימני".
ראשית, כל שדה מקיים IBN - זוהי למעשה הטענה מאלגברה ליניארית על (קיום ו)יחידות מרחב וקטורי מכל ממד טבעי.
אם חוג אינו מקיים IBN, אז גם כל מנה אמיתית שלו (ולכן גם כל תמונה הומומורפית לא אפס שלו): שכן אם עבור , אז לוקחים בסיס סטנדרטי של , ומכך שמתקיים (כי אידיאל), מושרה איזומורפיזם , ו-.
לכן, אם לחוג יש מנה המקיימת IBN, אז גם החוג מקיים את התנאי.
כמסקנה מכך, כל חוג קומוטטיבי מקיים IBN - שכן (לפי הלמה של צורן) יש לו אידיאל מקסימלי והמנה היא שדה, שכאמור מקיים IBN.
כל חוג נתרי (ובפרט כל חוג ארטיני, ובפרט כל חוג עם חילוק), חוג עם זהויות וחוג מקומי למחצה מקיים את IBN.
כל חוג סופי באופן חלש (weakly finite) (כלומר חוג שבו לכל שתי מטריצות ריבועיות גורר ) מקיים IBN.
זהו תנאי מעט חזק יותר מהתנאי לעיל.
אם חוג מקיים IBN, גם כל חוג מטריצות מעליו מקיים IBN, אבל התכונה אינה נשמרת על ידי שקילות מוריטה.
לא כל חוג מקיים את התנאי -- למשל חוג האנדומורפיזמים של מרחב וקטורי מממד בן מנייה איננו מקיים את התנאי: מתקיים , שכן אפשר ליצור בעזרת וקטורי הבסיס של את וקטורי הבסיס של .
למעשה מתקיים לכל שני טבעיים.
חוג השלמים האלגברים הוא חוג הכולל את כל המספרים האלגברים שהם פתרונות של פולינום מתוקן עם מקדמים שלמים.
החוג הזה הוא תת-חוג של שדה המספרים האלגברים.
חוג השלמים האלגבריים הוא תחום פרופר שאינו תחום דדקינד.
בהינתן הרחבה סופית של שדה המספרים הרציונליים, אז ההגדרות הבאות שקולות:
הוא שלם אלגברי אם קיים פולינום מתוקן כך ש- .
הוא שלם אלגברי אם הפולינום המתוקן המינימלי של מעל שייך ל-.
הוא שלם אלגברי אם הוא איבר שלם של ההרחבה הסופית .
כל מספר שלם הוא שלם אלגברי.
כל שורש יחידה הוא שלם אלגברי.
חוג הרצל הוא ארגון ציוני, שפעל בקהילה היהודית בבנגאזי, לוב, החל מ-1919 ועד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
חוג הרצל הוקם על ידי רנאטו תשובה, מראשי הקהילה היהודית בבנגאזי.
קשר ראשון בין הארגון ליהודי לוב
הקשר הראשוני בין יהודי לוב לבין התנועה הציונית נוצר כבר בשנת 1896. בנימין זאב הרצל עודד את יהודי לוב לפעילות ציונית, והם נענו לאתגר.
עיקר הפעילות היה הפצת מידע אודות התנועה הציונית.
בספטמבר 1903, כתב יעקב תשובה, אביו של מקים ארגון "חוג הרצל", רנאטו תשובה, מכתב לתנועה הציונית בנוגע להתעניינות בהתחלת פעילות ציונית בבנגאזי, ועל רצונו להקים סניפים של התנועה הציונית להפצת רעיונותיה.
קשר ראשוני זה לא נמשך זמן רב, אך הוא היווה את הבסיס להקמת גרעיני פעילות ציוניים נוספים בהמשך.
גרעין ציוני ניסה להקים ארגון בשם "חוג ציון" בטריפולי בשנת 1913, אך נכשל.
בשנת 1916, נוסד "חוג ציון" מחדש בבנגאזי, והוא היווה בסיס להקמת "חוג הרצל", שהוקם ב-1919 בבנגאזי על ידי תשובה.
בתחילת פעילותו, מנה "חוג ציון" כ-40 חברים, אך בהמשך ל"חוג הרצל" התווספו כ-300 חברים נוספים.
לחוג היו מספר מטרות מוגדרות: הגנת רעיון האחדות של ישראל והפצתו, פעילות למען שיפור תנאיה המוסריים והחומריים של הקהילה המקומית, חיזוק התודעה הלאומית והחייאת השפה העברית.
ביוני 1921, נערכו בחירות למועצה המייצגת את החוג.
בעקבות אדישותם של חברי הארגון לגבי הבחירות והשתתפותם כ-53 חברים בלבד מתוך 125, תשובה, שעמד בראש הארגון, החליט להתפטר מתפקיד הנשיא, אך נבחר להיות נשיא הכבוד של הארגון.
לבסוף, נשיא הארגון הנבחר היה שלום לגזיאל, ששימש כסגנו של תשובה לפני התפטרותו.
התמודדות חוג הרצל עם תנועות ציוניות נוספות
בשנת 1922, התהדקו ההתכתבויות בין "חוג הרצל" לתנועה הציונית בלונדון ולתנועה הציונית שבטריפולי.
לבסוף, שלוש התנועות החלו לשתף פעולה בלוב כ"חברת ציון".
"חוג הרצל" המשיך לפעול גם לבדו, אך בעיקר בתור חוג חברתי.
באותה השנה, החלה לפעול בטריפולי נגד "חברת ציון" תנועה ציונית מקבילה שקראו לה "אחדות והתקדמות", זאת כתוצאה ממאבקים פנימיים בתוך הקהילה היהודית בלוב על הנהגת הקהילה.
"אחדות והתקדמות" הוציאה עיתון בשם "התעוררות" ותכנים של עיתון זה הביעו דעה מנוגדת לאידאולוגיה של "חברת ציון".
כתוצאה מכך החריף הסכסוך בין שתי התנועות, וחלה נסיגה בפעילותה של "חברת ציון", עד כדי הפסקת איסוף כספים למען הקרן הקיימת לישראל.
בשל כך, באביב 1923 שלחה הנהלת קק"ל ללוב את המחנך אברהם אלמליח.
אלמליח נפגש עם ראשי הארגונים כדי לנסות לפתור את הסכסוך ולשכנעם בחשיבות שיתוף הפעולה להשגת המטרות הציוניות שיוביל בסופו של דבר לאיחוד בין הארגונים.
כתוצאה מכך, לאחר מספר מפגשי גישור, בשנת 1923 יושרו ההדורים ביניהם.
בשנת 1924, קם בבנגאזי ארגון המקביל ל"חוג הרצל" בשם "חיים ויצמן".
הסיבה להיווסדות הארגון הייתה יריבות תרבותית עם חוג הרצל.
בעוד "חיים ויצמן" היה ארגון תחת השפעה ציונית-צרפתית, "חוג הרצל" היה תחת השפעה ציונית-איטלקית.
השפעתו של "חוג ויצמן" הייתה מצומצמת, ובמהרה הפכה לחוג חברתי בעיקר.
היחס המנוכר של השלטון הפשיסטי באיטליה כלפי היהודים גרמו להיחלשות הפעילות הציונית בבנגאזי.
כתוצאה מכך, עד לסוף שנות השלושים התרכז "חוג הרצל" בעיקר בתלמוד תורה ולימוד עברית.
גורם נוסף להיחלשות הפעילות היה הפסקת עבודתו של המורה מאיר עקנין ששהה בשליחות בבנגאזי וחזר לירושלים בראשית שנות ה-20. אחריו, לא נשלחו עוד שליחים אחרים מארץ ישראל, והמורים שהמשיכו ללמד עברית בבנגאזי היו מקומיים, ולכן לא שלטו בהוראת השפה העברית.
חוג הרצל המשיך לפעול עד סוף שנות השלושים כחוג חברתי לבני נוער בעיקר במוצאי שבת.
אברמסקי בליי, עירית, פנקס הקהילות- לוב, תוניסיה, ירושלים: יד ושם, רשות הזיכרון לשואה ולגבורה, 1969.
אברמסקי בליי, עירית, ההנהגה היהודית בלוב ובתוניסיה בתקופת מלחמת העולם השנייה, בשביל הזיכרון 36 (תשס) עמ' 55–60, ירושלים: יד ושם, רשות הזיכרון לשואה ולגבורה.
ארנון, ישי, ציונות דתית בארץ מבוא השמש, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2016.
דה פליצ'ה, רנצו, יהודים בארץ ערבית, מעריב, 1980.
סעדון, חיים (עורך), לוב, קהילות ישראל במזרח במאות ה-19 וה-20. מכון בן-צבי, 2006.
חוג הפועלים (ביידיש: אַרבעטער רינג) הוא ארגון יהודי שלא למטרת רווח המקדם צדק חברתי וכלכלי, את הקהילה היהודית וחינוך כולל לימודי יידיש ותרבות אשכנזית.
הוא מפעיל בתי ספר ותוכניות לחינוך ביידיש ותוכניות שנתיות של קונצרטים, הרצאות וחגיגות בנוסח חילוני של חגים.
לארגון יש סניפים בכל צפון אמריקה, מטה ארצי בניו יורק והוא כולל כ-11,000 חברים.
בבעלותו מחנה קיץ בהופוול ג'נקשן (Hopewell Junction) בניו יורק אותו הוא מפעיל הנקרא קמפ קינדער רינג.
הוא מפעיל גם אתר נופש למבוגרים בברונקס.
הארגון הוקם בניו יורק ב-1892 על ידי מהגרים יהודים דוברי יידיש ממזרח אירופה.
ב-1900 הוא הוקם כארגון ארצי.
בתחילה פעל חוג הפועלים כחברה לעזרה הדדית שעוזר לחבריו להסתגל לחיים החדשים באמריקה.
הוא סיפק ביטוח חיים, עזרה במצב של אבטלה, ביטוח בריאות, שירותי קבורה והשכלה כללית דרך הסניפים שלו ברחבי ארצות הברית.
תוך זמן קצר הצטרפו לארגון הבונד שהיו סוציאליסטים ממוקדים יותר מבחינה פוליטית שדגלו ברעיון של אוטונומיה תרבותית ביידיש כדרך להתנגד להתבוללות.
החוג הקים את פאלקסבינע – קבוצת תיאטרון יידיש וקידם אמנויות יהודיות ומוזיקה וכן תוכניות לימודים לילדים ומחנות קיץ ביידיש.
הייתה לו השפעה רבה בתנועת העבודה והוא צמח ליותר מ-84,000 חברים במאת סניפים בצפון אמריקה הוא גם נעשה מעורב בעיתון היידי "פארווערטס" ותפעל בתי אבות, מרפאות ושירותים אחרים.
מבחינה פוליטית התרחק החוג מסוציאליזם ונטה לליברליזם בתקופת הניו דיל.
בשנות ה-60 החל לרדת מספר החברים בחוג כשיהודים הצטרפו למעמד הבינוני ועברו מן הערים לפרוורים וחוג הפועלים לא נראה כבר חיוני כפי שראו אותו קודם לכן.
במאה ה-21 סיים הארגון את תוכנית הביטוח הרפואי שלו, ייעל את פעילויותיו, נפרד מהפארווערטס וחזר לשליחותו לחינוך ולקידום קהילה יהודית, תרבות יידיש חילונית ואקטיביזם למען צדק חברתי.
הוא מכר את הבניין שהיה לו באיסט סייד ועבר למשרדים חדשים במרכז גרמנט (Garment Center) ב-2011.
עם הפוגרומים הידועים כסופות בנגב בשנים 1881 ו-1882 נמלטו ממזרח אירופה יותר משני מיליון יהודים דוברי יידיש והיגרו, ברובם, לארצות הברית ורבים מהם לניו יורק.
הם הגיעו, בדרך כלל, חסרי פרוטה ורובם המכריע הצטרף לתעשיית הביגוד המתפתחת במהירות אבל נצלנית.
אחרים מצאו עבודה כרוכלים, תכשיטנים, כובסים, מורים לעברית ובעלי חנויות.
כדי לעזור אחד לשני בהסתגלות לחיים החדשים באמריקה הם יצרו אגודות לעזרה הדדית.
חוג הפועלים נוסד בניו יורק ב-4 בספטמבר 1900 כארגון ארצי שהתפתח מחברת חוג הפועלים של ניו יורק שנוסד ב-1892 על ידי חייטים ויצרן כובעים יהודים.
הוא סיפק, מיד לחברים בו ביטוח חיים, עזרה מסוימת למובטלים, ביטוח רפואי, אינטראקציה חברתית כמו ריקודים.
מטרתו הכללית הייתה לעזור לפתח אצל הפועלים תחושת סולידריות, נקודת מבט נאורה, חתירה על ידי אחדות להשגת השפעה ולהביא ליום בו יהיו חופשיים לגמרי מניצול ודיכוי.
שלא כמו קבוצות אחרות לעזרה הדדית הייתה לארגון סדר יום סוציאליסטי שלקחו אותו ברצינות.
הוא פעל לביטול עבודת ילדים, לייסוד ביטוח סוציאלי ולקצר את יום העבודה.
הארגון התחיל להקים רשת ארצית של סניפים אוטונומיים זמן קצר אחרי ייסודו שסיפקו שירותים שונים לחברים בהם.
מ-1905 ההגירה המואצת לארצות הברית בעקבות פוגרומים נוספים ברוסיה הביאה אתה בונדיסטים בעלי תודעה פוליטית מפותחת.
הבונדיסטים דגלו ברעיון של אוטונומיה תרבותית ביידיש אנטי ציונית ובזהות יהודית חילונית.
רעיון זה נתמך במערכת חינוך ובספרות ביידיש.
רבים מהבונדיסטים הצטרפו לחוג הפועלים ודחפו להילחם בעבודה נצלנית וכן להרחיב את הפעילות הלאומית לכיוון חינוך ביידיש ולהתמקד בתרבות ביידיש ולא רק להסתפק בעזרה כלכלית.
רבים מן החברים הוותיקים טענו שהארגון יכול, בקושי, להרשות לעצמו לתת את העזרה המסורתית לחברים בו.
ויכוח זה התקיים במשך עשרים שנה.
חיים ז'יטלובסקי והבונדיסטים הצליחו לשכנע להקים מגוון של פעילויות תרבותיות שנועדו להביע ולהביע את הרוח היהודית החילונית, כמו פאלקסבינע – להקת תיאטרון ביידיש שהוקמה ב-1915, הוצאת ספרים ביידיש, תזמורת ותערוכות אמנות שנתמכו על ידי הסניפים ברחבי המדינה.
כמו כן בתי ספר ללימוד יידיש אחרי הצהריים לילדים ובני נוער (פעילות זו החלה ב-1918), הרצאות למבוגרים וכתב העת הספרותי והפוליטי של הארגון דער פריינד וכתב עת פדגוגי – אונדזער שול עבור המורים.
אחרי סדרת שביתות של פועלי טקסטיל בניו יורק שהחלה ב-1910 נעשה חוג הפועלים בעל השפעה בתנועת העבודה האמריקאית.
בד בבד המשיך חוג הפועלים בתפקידו כחברה למתן שירותי עזרה הדדית.
ב-1920 הוא הקים סנטוריום לחולי שחפת שם יכלו החברים לקבל טיפולים בחינם במשך תשעה חודשים.
ב-1920 הגיע הארגון לשיא במספר החברים – 84,000, 125 בתי ספר בכל המדינה וסניפים רבים.
כך, למשל, היו באזור פילדלפיה 17 סניפים ב-1924. אבל במהלך אותו עשור חברים בחוג שאהדו את המפלגה הקומוניסטית פתחו במאבק כוחות בארגון הלאומי של החוג וברבים מן הסניפים
אבל הם נדחו ב-1929 ויצרו ארגון נפרד כשהם לוקחים אתם כ-5,000 חברים וכמה מוסדות כמו קמפ קינדערלאנד.
במחצית המאה ה-20 המשיך חוג הפועלים לתפעל בתי אבות ומרפאות, שירותי קבורה וביטוח רפואי וביטוח חיים ברי השגה.
הוא הקים את קמפ קינדער רינג במקום קמפ קינדערלאנד והמשיך להיות מעורב בתפעול העיתון "פארווערטס".
שני הארגונים חלקו אותו בנין בניו יורק.
הארגון המשיך להדגיש חינוך ביידיש ולתמוך באמנויות כמו תיאטרון – פאלקסבינע ומוזיקה – מקהלות.
הוא הדגיש צדק חברתי כמו התנגדות לדיכוי יהודי ברית המועצות ותמיכה במאמצי סיוע הומניטריים כשנקודת המבט הפוליטית שלו התרחקה מסוציאליזם לעבר הליברליזם בתקופת הניו דיל.
חבריו תמכו, בהתלהבות, ככניסת ארצות הברית למלחמת העולם השנייה ואפילו התחילו לתמוך במדינת ישראל..
במשך תקופה ארוכה זלמן יפרויקין היה מנהל חינוכי של 85 בתי ספר של הארגון.
מתחילת שנות ה-60 ירד, בהדרגה, מספר החברים בחוג עד שהגיע ל-60,000 בשנות ה-80. כאשר החילה תוכנית בריאות פדרלית ב-1966 נעשתה תוכנית הבריאות של החוג פחות נחוצה.
ד"ר ברנט זומהוף (Barnett Zumhoff), נשיא הארגון אז, הסביר ב"ניו יורק טיימס" ב-1985 שבשל פתיחת אפשרויות בפני יהודים בחברה האמריקאית, מעברם למעמד הבינוני ופיזורם הגאוגרפי מהערים לפרוורים ולערים קטנות לא היה החוג חיוני יותר לקהילה היהודית כפי שהיה קודם.
החברים בו כבר לא היו פועלים ברובם אלא בעלי עסקים קטנים, בעלי מקצועות חופשיים ומורים.
עם זאת החוג סבר שהוא מציע חלופה חילונית לקהילות בבתי כנסת ולקבוצות ציוניות בשמרו על תרבות יידיש אשכנזית.
ב-1996 ירד מספר החברים ל-28,000. הוא ראה בעצמו כארגון היחיד המקדם תרבות יידיש.
הוא המשיך ללמד שפה ותרבות יידיש, לקדם חיי קהילה יהודים חילוניים ואמנויות יהודיות, לספק עזרה ותוכניות ביטוח ולתפעל בתי אבות, בתי ספר ומחנות קיץ.
כמו כן קיים אירועים בחגים היהודיים בהם פורשה ההיסטוריה היהודית ברוח החילונית של חוג הפועלים.
הוא המשיך בסדר היום הליברלי שלו כשהוא תומך, למשל, בביטוח בריאות כללי.
נשיא הארגון אז, מארק מלוטק אמר: "זהו ארגון שאומר ששפת האנשים שנרצחו במזרח אירופה הייתה יידיש...
יש תרבות יידיש תוססת שיש לשמור אותה.
בלי זה הלב והנשמה באמת ייעלמו.
"התוכנית היא לאתחל מחדש על ידי הצעת משהו שהחוג מרגיש שהיהדות הדתית נכשלה לספק: חינוך לזהות תרבותית יהודית המשתמשת בדת כטריגר לאקטיביזם ומתקשרת עם מורשת של קדמה ומחויבות לערכים אוניברסליים".
הארגון מכר את הבניין הקודם שלו באיסט סייד ועבר משרדים חדשים במרכז גרמנט במנהטן.
טובאק אמר: "ביטוי היהדות שלנו הוא על ידי אקטיביזם ואנו גם מאמינים שאנשים צעירים מגיעים לאקטיביזם בהיותם יהודים משכילים.
בכך שממשיכים ללמד ילדים יידיש "זו דרך לפתוח את מוחותיהם ונשמותיהם למשהו הנמצא בעבר הקולקטיבי שלנו ומאוד חשוב להתחבר אליו..
ב-2012 הזמין החוג מחקר שהראה שאחד מכל שישה יהודים אמריקאים "מחפשים ביטוי יהודי ומחויבות בצורה אקטיבית מחוץ לבית הכנסת.
היום ממשיך החוג להפעיל את מחנות הקיץ שלו, תומך בפעילות קהילתית, מתאם את הסניפים ברחבי הארץ ומשתף פעולה עם תוכניות לימוד בבתי ספר.
הוא כבר לא מהווה חברה לעזרה הדדית.
הוא מפעיל שבעה בתי ספר (קינדערשול) ומציע את תוכנית הלימודים הנרחבת ביותר בעולם ללימודי יידיש ומשתף פעולה עם New Yiddish Rep (תיאטרון ביידיש) ללימוד יידיש דרך תיאטרון.
הפעילות למען צדק חברתי שלו כוללת התנגדות לנוהלי עבודה לא הוגנים, רצח עם וגזענות ותומך בבקרה על נשק, ביחסים איתנים בין ארצות הברית וישראל.
הוא תומך בזכויות אזרח, בשימור סביבתי, בשוויון לנשים, בהעלאה בשכר מינימום ובהפרדה של דת מהמדינה.
כארגון שהיה קשור בצורה אורגנית לתנועת העבודה היהודית ההיסטורית רבים ממנהיגי החוג היו מעורבים בה מתחילתה עד תחילת המאה ה-21 דרך העיתון "פארווערטס".
הביטאונים העיקריים שלו היו "דער פריינד" ביידיש ו-"The Workmen's Circle Call" באנגלית.
מ-2005 עד 2009 פרסם הארגון את כתב העת "Jewish Currents" ושלח אותו לחברים בחוג.
החטיבה לנוער של חוג הפועלים בראשית דרכו הייתה ליגת החוג הצעיר של אמריקה (Young Circle League of America) שנוסדה ב-1930. הקבוצה זיהתה עצמה "בראש ובראשונה כארגון העוסק בתרבות" – תומך בהרצאות, דיונים ותוכניות חינוכיות ופנאי לחבריו.
YCLA גם הוציא לאור מגזין משלו, "The Call of Youth".
ארבעטער רינג מנהל שבעה בתי ספר (ביידיש "קינדערשול") אחרי הצהריים ובימי ראשון מבית הספר היסודי עד חטיבת הביניים.
בתי הספר האלה נמצאים בצפון-מזרח ארצות הברית ובשיקגו.
בתי הספר האלה מדגישים את לימוד ההיסטוריה היהודית, תרבות יהודית, כולל מוזיקת כליזמר ובישול יהודי מסורתי בנוסף לשפת היידיש והתרבות בסביבתם.
התלמידים לומדים לשיר שירים ביידיש וכן באנגלית ובעברית.
כשתלמיד מסיים את לימודיו בקינדערשול, כאשר הוא היא מגיעים לגיל 12 נערך טקס בר/בת מצווה חילוני הנקרא התחלה (commencement).
התלמידים כותבים מאמר, מאמר על תולדות המשפחה וסקירה על השירות לקהילה אותו ביצעו במשך השנה.
בטקס עצמו התלמידים מרצים על נושא המחקר שלהם ולעיתים קרובות, גם מספרים את סיפור המשפחה שלהם.
בסביבות שנת 1910 הייתה זו אגודת הסטודנטים לחשיבה חופשית הידועה ביותר שנערכה נגד כל הדוגמה.
לאורך כל קיומו התאפיין החוג בפעילותו לקידום עיקרון החשיבה החופשית, כלומר תוכנית אנטי-דתית שדרשה הפרדה מוחלטת של הדת מהמדינה.
לאחר פירוק החוג, האינטלקטואלים השמרנים ההונגרים ביקרו את הגלילאיסטים על גרימת פיצוץ (לדעתם) של מהפכת החרציות שהוביל לאירועים הטרגיים של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית ולקבלת החלטות על אמנת השלום בטריאנון, שהביאה לאובדן שטחים ואוכלוסייה נרחבים של ממלכת הונגריה.
בשנת 1990, לאחר שינוי המשטר הסוציאליסטי-קומוניסטי, ניפצו במהרה את לוח הזיכרון של חוג גלילאו שהוצב ביוזמת המערכת הסוציאליסטית ששלטה בהונגריה בתקופה שבין 1949 לבין 1989.
הזרמים הרדיקליים הבורגניים של ראשית המאה העשרים ייצגו צבע חדש הן במדע והן בפוליטיקה תוך שימוש בתוצאות של מה שהיה אז חידוש בענפי המדע סוציולוגיה, פוזיטיביזם, שבהישגיהם ניסו להשתמש חוגים אלה להשגת יעדיהם הפוליטיים והחברתיים.
ב־23 בינואר 1901, בעיקר אינטלקטואלים בעלי כישורים משפטיים הקימו את "החברה ההונגרית למדעי החברה" שכוונתה הייתה קידום הסוציולוגיה, הפסיכולוגיה החברתית ומדיניות חברתית מעשית.
בהנהלתה השתתפו אוסקר יאסי, דיולה פיקלר, בודוג שומלו ורוברט בראון (סוציולוג).
משנת 1904 ייצג המגזין "תבל" (Világ), שהופיע במשך כשלוש שנים (מגזין בעל חופש מחשבה, אתאיסט, מטריאליסט, מוניסט, סוציאליסט, ייצג את תנועת העובדים, ונתן במה למדע פופולרי), את רוחם של ההוגים החופשיים.
מאמר המערכת של אוסקר יאסי על תוכניתו, שכותרתו היה "לקראת הונגריה חדשה" ופורסם בשנת 1907, קבע ב"ניצחון פובליציסטי" כי הנציונליזם הדתי חי את שעותיו האחרונות.
בשלב זה יאסי כבר הפך למנהיג הרוחני של הקידמה והרדיקליזם הבורגני בהונגריה.
החל משנת 1906 ואילך, החברה למדעי החברה התמקדה יותר ויותר באופן ספציפי בסוגיות הדיאלוג הפוליטי באותה עת, ומשורותיה צמחו גם חוג גליליאו וגם "המפלגה האזרחית הרדיקלית", שנוסדה בשנת 1914.
חוג גלילאו קם בהשפעתו וסביב אישיותו של דיולה פיקלר, משפטן יהודי-הונגרי, פרופסור למשפטים אתאיסט - אבולוציוניסט בשנת 1908 בבודפשט, הצטרפו לחוג בעיקר אינטלקטואלים צעירים מהשמאל הקיצוני.
הסטודנטים בידלו את עצמם מהאגודות האוניברסיטאות הנוצריות-לאומיות, כמו חוג סנט אימרה הקתולי מחוג בתלן גאבור הפרוטסטנטי, אך גם מחוג מכבי של הסטודנטים הציוניים.
היו"ר הראשון של החוג היה קארוי פולני, שערך גם את מגזין החוג בשם "המחשבה החופשית".
מאמריו של המשורר אנדרה אדי התפרסמו באופן קבוע במגזין.
"בזמן הקמתו של חוג גלילאו, אני מתנצל, אפילו לא שיערו איזו משימה גרנדיוזית לקחו על עצמם...", כתב אדי בהתלהבות בנובמבר 1913. הגלילאיסטים ערכו סקרים סוציולוגיים בקרב הסטודנטים, פרסמו מכרזים, הוציאו לאור ספרים והפעילו כתב עת (ספריית חוג גלילאו, חוברות גלילאו).
בתקופות שונות בין מזכירי החוג היו מאתיאש ראקושי, אוטו קורווין ויוז'ף פוגאני.
אחד ממייסדיה היה הפילוסוף ג'רג' לוקאץ', לימים סגן קומיסר העם לחינוך הציבורי של הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
הנשיא והאישיות המובילה באיגוד הסטודנטים היו לאסלו רובין, שאנדור טורנובסקי, לאסלו דיולאי, ז'יגמונד קנדה, ארתור דוקס.
בחגיגות שערך החוג, לעיתים גם המשורר אנדרה אדי נאם והקריא משיריו.
במהלך מלחמת העולם הראשונה ניהל חוג הגלילאו תסיסה ותעמולה נגד המלחמה בצורה של הרצאות פציפיסטיות משנת 1915 ואילך, ואז החלה קבוצה מהחוג (הסוציאליסטים המהפכניים ) לעסוק גם בפעילות בלתי חוקית.
בינואר 1918 כמה מחברי הקבוצה נאסרו, ביניהם מנהיגי החוג, ומועדוני חוג גלילאו נסגרו.
חוג גלילאו נפתח מחדש בסוף אוקטובר 1918, בעת מהפכת החרציות.
רבים מחברי חוג הגליל הפכו לקומיסרי או לסגן קומיסרי העם והצטרפו למפלגת הקומוניסטים בהונגריה.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית פורק החוג על ידי השלטון הימני לאומני, כל המסמכיו הוחרמו והמקום כינוסו ננעל על חותם ובריח.
רבים מחבריה היגרו ומצאו מקלט בווינה.
אוסקר יאסי הגיע לווינה ב -1 במאי.
כמה שבועות לאחר מכן הגיעו גם האחרים כמו ארנה לורשי פאל קרי, קארוי פולני, ועוד.
בשנת 1929 סיכם קארוי פולני את מאזן חוג גלילאו באופן, שניתן היה להציל את הונגריה לדעתו לו האינטלקטואלים המהפכניים היו יוצרים מערכת יחסים מאורגנת ותכליתית עם הלאומים השונים בהונגריה, עם הפועלים ועם האיכרים.
עם זאת, לדבריו, ביוזמות קבוצת הסטודנטים היו חסרים הגורם המאחד והתפיסה הפוליטית.
חוג הסרטן הוא רומן מאת הנרי מילר שתואר וכאחראי .
: 22 פורסם לראשונה בשנת 1934 על ידי הוצאת הדפוס אובליסק בפריז, צרפת, אך מהדורה זו נאסרה בארצות הברית.
פרסומו בשנת 1961 בארצות הברית על ידי דפוס גרוב הוביל למשפטי גסויות שבחנו את גבולות חופש הביטוי באמריקה בנושא של פורנוגרפיה בתחילת שנות השישים.
בשנת 1964, בית המשפט העליון בארצות הברית הכריז שהספר איננו פורנוגרפי.
כיום היא נחשבת כיצירה ספרותית חשובה של המאה ה-20.
אין פירור של לכלוך בשום מקום, ואף כיסא שאיננו במקומו.
אנחנו כולנו כאן לבד ואנחנו מתים.
מילר כתב את הספר בין 1930 ל-1934 במהלך "חייו כנווד" בפריז.:105–107 הווילה בורגזה הבדיונית היא למעשה וילה סוראט 18, ברובע ה-14 של פריז.
כפי שמילר מגלה בטקסט של הספר עצמו הוא התכוון לראשונה לקרוא לספר "זין משוגע".
מילר נתן את ההסבר הבא למדוע הכותרת הייתה בסופו של דבר, "חוג הסרטן" : "זה היה כי בעיניי סרטן סימל את המחלה של הציוויליזציה, נקודת הקצה של המסלול הלא נכון, הכרח לשנות מסלול בצורה קיצונית, להתחיל לחלוטין מחדש מכלום.":38
אנאיס נין עזרה בעריכת הספר.:109 בשנת 1934 פרסמה הוצאת הדפוס אובליסק של ג'ק כהנא את הספר בגיבוי כספי של נין שלוותה את הכסף מאוטו ראנק.:108:116
ציטוט של אמרסון, הקדמה ומבוא
במהדורה של 1961, בעמוד הפתיחה של הרומן, יש ציטוט של ראלף וואלדו אמרסון: רומנים אלה יפנו דרך, פה ושם, ליומנים או אוטוביוגרפיות - ספרים שובי לב, אם רק אדם ידע לבחור בין מה שהוא מכנה בתור חוויותיו את מה שהם באמת החוויה שלו, וכיצד לתעד את האמת באמת.
מהדורת 1961 כוללת הקדמה מאת קארל שפירו שנכתב בשנת 1960 וכותרתו "הסופר החי הגדול ביותר".
שלושת המשפטים הראשונים הם: אני קורא להנרי מילר הסופר החי הגדול ביותר כי אני חושב שזה מה שהוא.
אני לא קורא לו משורר כי מעולם לא כתב שיר; אני חושב שהוא אפילו לא מחבב שירה.
אבל כל מה שכתב זהו שיר בדרך הטובה ביותר כמו גם במובן הרחב ביותר של המילה.:v – xxx לאחר ההקדמה מופיע מבוא שנכתב על ידי נין בשנת 1934, שמתחיל כך: הנה ספר ש, אם דבר כזה היה אפשרי, עשוי להחזיר לנו את התיאבון למציאות הבסיסית.
הרושם הדומיננטי ייקלט ככזה של מרירות ואכן, מרירות יש בו עד תום אבל יש גם אקסטרווגנטיות פרועה, עליזות מטורללת, התלהבות, מרץ מתפרץ, לעיתים על גבול ההזייתי.: xxxi – xxxiii
מתרחש בצרפת (לרוב בפריז) בשלהי שנות העשרים ותחילת שנות השלושים, "חוג הסרטן" מתרכז בחיי מילר כסופר מתחיל.
בסוף הרומן, מילר מסביר את גישתו האמנותית לכתיבת הספר עצמו, כשהוא מציין: עד היום, הגישה שלי לשיתוף פעולה עם עצמי הייתה זאת של לרדת מסטנדרט הזהב של הספרות.
הרומן נכתב בגוף ראשון, כמו רבים מהרומנים האחרים של מילר, ואין לו ארגון ליניארי, אלא הוא מתנודד לעיתים תכופות בין העבר להווה.
הספר מתפקד במידה רבה כמדיטצית טבילה במצב האנושי.
כסופר נאבק, מילר מתאר את התנסותו בחיים בקהילה של בוהמאים פריזאים, שם הוא סבל לסירוגין מרעב, הומלסיות, עוני מחפיר, בדידות וייאוש בגלל הפרידה מאשתו.
כאשר תיאר את פריז על פי תפיסתו בתקופה הזאת, כתב מילר: אדם יכול לחיות בפריז - גיליתי את זה!
- על צער וייסורים בלבד.
תזונה מרה - אולי הטובה ביותר שיש עבור אנשים מסוימים.
בכל אופן, עדיין לא הגעתי לסוף החבל שלי.
אז הבנתי מדוע פריז מושכת אליה את המעונים, ההזויים, המטורפים הגדולים של האהבה.
הבנתי למה כאן, ממש כאן בצירו של הגלגל אפשר לאמץ את התיאוריות הכי פנטסטיות, התיאוריות הבלתי אפשריות ביותר, מבלי למצוא אותן מוזרות כלל וכלל; כאן האדם קורא שוב את ספרי נעוריו והחידות שבהן מקבלות משמעויות חדשות, משמעות חדשה עבור כל שיערה לבנה.
אדם הולך ברחובות בידיעה שהוא משוגע, רדוף שדים, מכיוון שזה אך ברור מדי שהפרצופים הקרים והאדישים הללו הם חזותם של שומריו.
כאן כל הגבולות מתפוגגים והעולם מתגלה כבית מטבחיים מטורף.
השגרה נמתחת לה עד אין קץ, הפתחים נסגרים בחוזקה, ההיגיון משתולל ללא שליטה, עם סכין קצבים עקובה מדם ומנצנצת.:180–182 ישנם קטעים רבים המתארים במפורש את המפגשים המיניים של המספר.
בשנת 1978 טען חוקר הספרות דונלד גוטיירס כי הקומדיה המינית בספר הייתה "ללא ספק נמוכה...
[אך עם] פתיינות חושית חזקה יותר מאשר קומדיה גבוהה".:22 הדמויות הן קריקטורות, והדמויות הגבריות "מועדות מבעד למבוך תפיסותיהן של האישה".:24
מייקל הרדין הציג טיעון לת'מה של הומופוביה ברומן.
הוא הציע שהרומן מכיל "תשוקה הומוארוטית עמוקה ומודחקת שצפה ועולה מדי פעם".
מוזיקה וריקוד הם נושאים חוזרים נוספים.
מוזיקה משמשת "כסימן לחיוניות שמילר דוחה בכל מקום".
ואזכורים של ריקוד כוללים בין השאר השוואה של אהבתו למונה ל"ריקוד למוות" וקריאה לקורא להצטרף ל"ריקוד נמוג אחרון" אף על פי ש"אנחנו אבודים".
מלבד המספר בגוף ראשון "הנרי מילר", : 108 הדמויות הראשיות כוללות:
חבר ששוכר חדרים בווילה בורגזה.:22-23 הדמות עוצבה על פי מייקל פרנקל, סופר ש"נתן למילר מחסה בימי נוודותו" ב-1930.:103,176
חבר סופר שמתלונן על אנשים אופטימיים, על פריז ועל כתיבה.:49–50 מילר עוזר לקרל לכתוב מכתבי אהבה ל"הכוס העשיר, איירין", וקרל מספר על מפגשו איתה למילר.:107–117 בספר, קרל מתגורר בעוני מחפיר ומקיים יחסי מין עם קטינה.
ההשראה לקרל היה ידידו של מילר, הסופר אלפרד פרלס.:10
מלח שמתיידד עם פילמור ומילר.:194–208 מכיוון שקולינס התאהב בנער בעברו, כשהוא מפשיט את מילר החולה כדי להכניסו למיטה זה מתפרש כעדות לתשוקה הומוארוטית.
אישה הנשואה לסילבסטר.:56–57 דמות שהתבססה על דוגמנית בשם ברטה שרנק, שהייתה נשואה לג'וזף שרנק.
במהלך כתיבת הרומן, מילר ניהל גם רומן נלהב עם אנאיס נין; על ידי שינוי ה- "ט" ל- "ס", נוצרת אנאגרמה של השם משפחה של נין.
ניתן לציין כי באחד ממכתביה הנלהבים הרבים של נין למילר, היא מצטטת את הפסקה שמובאת למטה.
טניה מנהלת רומן עם מילר שמפנטז עליה בתחילת הספר:
הו, טניה, איפה עכשיו הכוס החם שלך, הביריות השמנות והכבדות האלה, הירכיים הרכות והבולטות?
יש עצם בזין שלי באורך של חמישה עשר סנטימטרים.
אני איישר כל הקמטים בכוס שלך, טניה, גדולה עם זרע.
אני אשלח אותך הביתה לסילבסטר שלך עם כאב עמום בבטן ועם הרחם שלך במהפכה.
כן, הוא יודע לבנות אש באח, אבל אני יודע איך להלהיט כוס.
אני יורה בך ברקים חמים, טניה, אני מצית בשחלות שלך זוהר.:5-6
:117–146 הדמות התבססה על וומבלי באלד, כותב של טור רכילות.
עם פרסום הספר בצרפת בשנת 1934, אסר שירות המכס של ארצות הברית לייבא את הספר לארצות הברית פרנסס סטלוף מכרה עותקים של הרומן שהוברחו מפריז במהלך שנות השלושים של המאה הקודמת בחנות הספרים של גות'אם שלה, מה שהוביל לתביעות משפטיות.
מהדורה המפרה זכויות יוצרים של הרומן פורסמה בעיר ניו יורק בשנת 1940 על ידי "מדוזה" (יעקב בראסל); העמוד האחרון טען שמקום הפרסום הוא מקסיקו .
בראסל נשלח בסופו של דבר למאסר לשלוש שנים בעבור המהדורה.
בשנת 1950 ניסה ארנסט באסיג, מנהל התאחדות החירויות האזרחיות האמריקאיות בסן פרנסיסקו, לייבא לארצות הברית את "חוג הסרטן" ביחד עם הרומן הנוסף של מילר, "חוג הגדי".
המכס עצר את הרומנים ובאסיג תבע את הממשל.
לפני שהתיק הגיע למשפט, ביקש באסיג בעתירה שבית המשפט יכיר ב-19 הצהרות של מבקרי ספרות שהעידו על "הערך הספרותי של הרומנים ועל מעמדו של מילר כסופר רציני".
ההצעה נדחתה על ידי השופט לואיס א.
גודמן והתיק עבר למשפט עם גודמן.
גודמן הכריז על שני הרומנים כמגונים.
באסיג ערער על ההחלטה למעגל התשיעי לערעורים, אולם הרומנים הוכרזו שוב כ"מגונים" בהחלטה פה אחד ב"באסיג נגד ארצות הברית".
בשנת 1961, כאשר דפוס גרוב פרסמו את הספר באופן חוקי בארצות הברית, הובאו למעלה מ-60 תביעות גסויות בלמעלה מ-21 מדינות נגד מוכרי ספרים שמכרו אותו.
חוות הדעת של בתי משפט היו שונות; לדוגמה, בדעת מיעוט, כתב שופט בית המשפט העליון בפנסילבניה, מייקל מוסמאנו, כי הספר הוא...
זוהי בריכת שופכין, ביוב פתוח, בור של ריקבון, התכנסות מזוהמת של כל הרקוב בפסולת של הא-מוסריות האנושית."
המו"ל בארני רוסט שכר את עורך הדין צ'ארלס רמבאר כדי לעזור לרוסט להוביל את "המאמץ לסייע לכל מוכר ספרים שיועמד לדין, ללא קשר לשאלה האם הייתה חובה חוקית לעשות זאת".
רמבאר טען בהצלחה במהלך שני ערעורים, במסצ'וסטס ובניו ג'רזי, אף על פי שהספר המשיך להיחשב מגונה בניו יורק ובמדינות אחרות.
בשנת 1964 בית המשפט העליון של ארצות הברית, בגרוב.
גרשטיין ציטט את המקרה של ג'ייקובליס נ '.
אוהיו (שהוכרע באותו יום) וביטלה את ממצאי בית המשפט של המדינה לפיו "חוג הסרטן" נחשב למגונה.
הספר נאסר גם מחוץ לארצות הברית:
בקנדה הוא היה ברשימת הספרים שנאסר על ידי המכס החל משנת 1938. המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה החרימה עותקים של הספר מחנויות ספרים וספריות ציבוריות בראשית שנות השישים.
עד 1964 העמדות כלפי הספר הפכו ל"ליברליות".
רק עותקים של הספר שהוברחו היו זמינים בבריטניה לאחר פרסומו בשנת 1934. הסקוטלנד יארד שקל איסור פרסום בבריטניה בשנות השישים, אך החליט נגד מכיוון שדמויות ספרותיות כגון TS אליוט היו מוכנות להגן על הספר בפומבי.
בפינלנד כל ההעתקים המודפסים של הגרסאות הפיניות של הספר הוחרמו על ידי המדינה לפני שהספרים הודפסו בשנת 1962 והספר לא פורסם עד 1970. עם זאת הספר היה זמין במדינה בשוודית ובאנגלית.
מנקן את מהדורת פריז משנת 1934 ושלח פתק מעודד למילר: "קראתי את חוג הסרטן לפני חודש.
נראה לי שזו יצירה מעולה של ממש וכך דיווחתי למי ששלח אותה אלי.
עוד אודות זאת, כאשר נפגש."
במאמרו "בבטן הלויתן" משנת 1940 כתב ג'ורג 'אורוול את הדברים הבאים: אני ממליץ בכנות לכל מי שלא עשה זאת לקרוא לפחות את חוג הסרטן.
עם קצת תושייה, או על ידי תשלום מעט מעל המחיר שפורסם אתה יכול להשיג אותו, וגם אם חלקים ממנו יגעילו אותך, הוא ידבק בזיכרון שלך...
כאן לפי דעתי מצוי כותב הפרוזה הבדיונית היחיד בעל הערך הקל ביותר שהופיע בין הגזעים דוברי האנגלית מזה כמה שנים.
גם אם יתנגדו לכך כהפרזת יתר, מן הסתם יש להודות שמילר הוא סופר יוצא דופן, שווה יותר ממבט יחיד; והרי הוא סופר שלילי, לא קונסטרוקטיבי, לא מוסרי, סתם עוד יונה, קבל פסיבי של רוע, מעין וויטמן בין הגוויות...
סמואל בקט התייחס אליו כאל "אירוע חשוב בתולדות הכתיבה המודרנית".
נורמן מיילר, בספרו על מילר שכותרתו "גאונות ותאווה" משנת 1976, כינה אותו "אחד מעשרת או עשרים הרומנים הגדולים של המאה שלנו, מהפכה בתודעה שוות ערך ל"השמש עולה גם כן".
אדמונד וילסון כתב על הרומן: הטון של הספר ללא ספק נמוך; חוג הסרטן, למעשה, מנקודות מבט הן של התרחשויותיו והן של השפה בה הם מועברים, הוא הספר הנמוך ביותר מבחינת נקודת זכות ספרותית אמיתית שאי פעם זכור לי שקראתי ...
יש נוחות מוזרה של מזג וסגנון הרוחצת את כל הקומפוזיציה גם כשהוא מגעיל או מתיש.
מאמר משנת 2009 של איוואן מוריסון אודות הספר תיאר אותו כ"מציל חיים" כשהוא "נדד ממשקה למשקה וממיטה למיטה, קרוב באופן מסוכן לקריסה מוחלטת".
הספר נכלל במספר רשימות של הספרים הטובים ביותר, כגון:
ביולי 1998 דירגה מועצת הספרייה המודרנית את חוג הסרטן במקום ה-50 ברשימת 100 הרומנים הטובים ביותר בשפה האנגלית של המאה העשרים.
ביולי 1998, סטודנטים של קורס הוצאת הספרים Radcliffe, לבקשת מערכת הספרייה המודרנית, ערכו רשימה משלהם של 100 מיטב הרומנים בשפה האנגלית של המאה העשרים, והספר דורג במקום ה-84.
בין יולי 1998 לאוקטובר 1998, סקר קוראים מקוון של הספרייה המודרנית הציב את הרומן 68 מבין 100 הרומנים הטובים ביותר בשפה האנגלית של המאה העשרים.
בסקר שנערך על ספרנים שפורסם בנובמבר 1998, הספר דורג במקום ה-132 ברשימה של 150 ספרי ספרות מהמאה ה-20.
מגזין Time כלל את הרומן ברשימת 100 הרומנים הטובים ביותר בשפה האנגלית בשנים 1923 - 2005 .
הרומן מופיע בספר 1001 ספרים שעליך לקרוא לפני מותך משנת 2006 .
זה היה אחד מ" 1000 הרומנים שכולם חייבים לקרוא " בגרדיאן בשנת 2009.
זה נכלל ברשימה "75 הספרים שכל גבר צריך לקרוא" (2011) ב"סקוויר " .
מבקרים ומילר עצמו טענו שמילר הושפע מהסופרים הבאים בעת כתיבת הרומן:
לואי-פרדיננד סלין, במיוחד מסע עד סוף הלילה (1932), הרומן הראשון למחצה האוטוביוגרפי שלו ובו "דמות קומית, אנטי-הרואית".:109–110 עם זאת, אורוול כתב "בשני הספרים משתמשים במילים שלא ניתן להדפיס.
שניהם הם במובן מסוים אוטוביוגרפי, אבל זה הכל."
פיודור דוסטויבסקי, במיוחד כתבים מהמחתרת (1864).
אורוול חשב שהרומן לא דמה ליוליססשל ג'ויס.
וולט ויטמן, שכתב בסגנון דומה על אנשים רגילים.
המשורר מוזכר בחיוב מספר פעמים ברומן, למשל: "אצל וויטמן כל הסצנה האמריקאית מתעוררת לחיים, עברה ועתידה, הולדתה ומותה.
כל ערך שיש באמריקה, וויטמן כבר הביע, ולא נותר עוד מה לומר.":239-240
השפעת הרומן על סופרים אחרים
חוג הסרטן "השפיע עצומות ובאופן שבלתי ניתן למחיקה הן על המסורת הספרותית האמריקאית והן על החברה האמריקאית בכללותה".
הרומן השפיע על סופרים רבים:
הרומן של לורנס דורל מ-1938. "הספר השחור" תואר כ"חוגג את הנרי מילר מחוג הסרטן כאביו הספרותי [של דוראל]."
נטען כי הרומן הרשים את כותבי דור הביט בשנות השישים כגון ג'ק קרואק ווויליאם ס.
אריקה ג'ונג כתבה "...כשחיפשתי את החופש לכתוב [את הרומן משנת 1973] פחד גבהים, הרמתי את חוג הסרטן וההתרוממות העצומה של הפרוזה פתחה בי משהו.": 14 בתורו, מילר הילל את פחד גבהים בשנת 1974, והשווה אותו לחוג הסרטן.
הרומן עובד לסרט חוג הסרטן (1970) בבימויו של ג'וזף סטריק, ובכיכובם של ריפ טורן, ג'יימס קלהן ואלן בורסטין.
מילר היה "יועץ טכני" במהלך הפקת הסרט; אף על פי שהיה לו הסתייגות מהעיבוד שנעשה לספר הוא שיבח את הסרט הסופי.:147 הסרט הוגדר כבעל תוכן מיני בארצות הברית, ומאוחר יותר שונה למותר לצפייה מגיל 17.
באוטוביוגרפיה שלו משנת 1948 כתב המשורר והסופר רוברט וו.
סרוויס כמה הערות על חוג הסרטן, למשל, "כמובן שהספר זעזע אותי אבל לא יכולתי להכחיש הבהוב מוזר של גאונות במאבקיו הפרועים ביותר."
בפרק 2 של ספרו של ויליאם גאדיס מ-1955 תעודות ההוקרה, שמתרחש בפריז של שנות השלושים, אמן מתלונן "אני חייב להראות את התמונות האלה, אני חייב למכור חלק מהם, אבל איך אני יכול להכניס אנשים לשם למעלה כשהוא שם?
אני לא יכול להוציא אותו לרחוב, גוסס ככה.
אפילו בפריז"(63-64), המהדהד את הסצנה בחוג הסרטן כשהאמן קרוגר מנסה להוציא את מילר החולה מהאולפן שלו כדי שיוכל להציג את תמונותיו.
בסיפורו הקצר "אנטרופיה" משנת 1960, תומאס פינצ'ון מתחיל בציטוט מרומן זה.
ברומן משנת 1965 יברך אותך אלוהים, אדון רוזווטר מאת קורט וונגוט, לילה קוראת את הספר "כאילו ...
ברומן שבע הדקות מאת אירווינג וואלאס בשנת 1969 הספר והמשפט מוזכרים.
במחזה פטרודקטילים משנת 1994 מאת ניקי סילבר, הרומן מוזכר על ידי הדמות אמה: "היא קוראת שירים של אמילי ברונטה ואני קוראת פרקים מתוך חוג הסרטן מאת הנרי מילר."
במזג אוויר סוער של קרל הייאסן משנת 1995, דמות מצטטת שורה מתוך הרומן.
בספר הלא-בדיוני משנת 1998 נערי סילון, קוונטין מראה לסאני עותק של חוג הסרטן ושואל אותו "אתה רוצה ללמוד על בנות?"
כותב השירים הסאטירי ומדריך המתמטיקה טום לרר הצהיר שהוא מתכוון לכתוב ספר מתמטיקה שיימכר במיליון עותקים אותו הוא יכנה חוג החדו"א.
הלהקה הבריטית "נביאי מזג האוויר" נקראה על שם שורה בפסקת הפתיחה של הרומן: "בוריס בדיוק נתן לי סיכום של השקפותיו.
הוא נביא של מזג אוויר."
הנרי רולינס מלהקת הפאנק הארדקור Black Flag הושפע מאוד מהספר ופעמים רבות התייחס אליו בשיריו, ולרוב ציטט מילים ישירות.
הוא גם היה קורא קטעים ממנו לקהל במופעים.
בשיר "הזיה של הפרעה" של להקת הפאנק "דת רעה", מצוטט המשפט הפותח של הרומן, "החיים הם מסננת דרכה האנרכיה שלי נוזלת ופותרת את עצמה למילים.
כאוס הוא החמשה עליה נכתבת המציאות..." .
בשיר "שיר מחאה 68" של סורב, הפסוק הפותח מצטט את הרומן, "כדי לשיר עליך לפתוח תחילה את הפה.
בשיר "אפר של דגלים אמריקאיים" של ווילקו, ביטוי לקוח מהרומן: "חור ללא מפתח".
ב-2012, להקת הגרינדרקור האמריקאית משמיד החזירים השתמשה בקטע מתוך הספר המוקרא על ידי לארי קינג, כהקדמה לשירם "החרק" באלבומם שכותרתו "שורף הספרים".
בשיר "בין ההריסות" של להקת בין ההריסות, כל המילים (למעט השורה האחרונה) נלקחו מתוך הספר.
בפרק משנת 1962 של סדרת הטלוויזיה פרי מייסון ("המקרה של הספרים המזויפים"), דמות מספרת ש "חוג הסרטן אינו ספר רפואי.
בסרט 1963, קח אותה, היא שלי, שעובד מתוך מחזהם של פיבי והנרי אפרון באותו שם, ג'ימי סטיוארט כמר מיכאלסון, מקריא את הספר (שעוד מעט ייאסר על ידי ראש העיר).
סנדרה די, בתו של סטיוארט בסרט, ארגנה מחאת ישיבה נגד החרמת הספר.
בסרט שעות נוספות משנת 1985, של מרטין סקורסזה הגיבור פול קורא את הספר בבית קפה כשמרסי מעיר עליו מהשולחן לרוחב ומכניס את אירועי הסרט לתנועה.
בגרסה השנייה של פסגת הפחד מ-1991, שביים גם סקורסזה, הדמות של מקס קאדי מצליחה להסית את דניאל באודן, ביתו של גיבור הסרט, כנגד אביה כשהוא מעניק לה עותק של הספר והם דנים בספר בקצרה.
בפרק "הספרייה" של סיינפלד מ-1991, מואשם ג'רי כי מעולם לא החזיר עותק של הספר לספריה הציבורית לאחר ששאל אותו שנים רבות לפני כן, במהלך התיכון, בשנת 1971. בפרק מתגלה שהספר נגנב על ידי המורה לספורט בזמן שחבורת ספורטאים הכתה את ג'ורג'.
בזמן הסדרה המורה לספורט עדיין מחזיק בספר, למרות היותו חסר בית ומטורף.
בסרט משנת 1990 הנרי וג'ון, הנרי וחבריו דנים בטיוטה הראשונה של הספר.
בסרט הקומדיה הרומנטית של 2000, 100 בנות, הדמויות דורה ומתיו קוראות יחדיו קטע מתוך חוג הסרטן: "סילבסטר שלך!
אחריי את תוכלי להכיל סוסים, שוורים, איילים, דרקונים, כלביי סיינט ברנארדס."
בתחילת הסרט יעד סופי משנת 2000, קליר (אלי לרטר) קוראת בחוג הסרטן עם הגעתה לשדה התעופה.
בטלנובלה משנת 2010 איפה אליסה'' עותק של הספר נמצא בלוקר של אליסה בבית הספר.
בעונה השנייה של אוזרק יונה קורא קטע של הספר בפני באדי.
כתב יד של הספר נמכר במכירה פומבית במחיר של 165,000 דולר בשנת 1986. אוניברסיטת ייל היא כיום בעלת התסריט שהוצג לציבור בשנת 2001.
חוג הגדי הוא רומן סמי אוטוביוגרפי מאת הנרי מילר, שיצא לאור לראשונה בהוצאת אובליסק בפריז בשנת 1939. הוא מהווה מעין ניסוי תקדימי לקראת הרומן הנודע הראשון של מילר,"חוג הסרטן" מ-1934, הספר צונזר בארצות הברית עד שפסק דין של משרד המשפטים ב-1961 הצהיר כי תוכנו אינו מגונה.
במהלך חופשה בת שלושה שבועות מווסטרן יוניון בשנת 1922, כתב מילר את הרומן הראשון שלו, "כנפיים קצוצות", מחקר בעל אופי רישומי שערך על 12 שליחי ווסטרן יוניון שאיתם עבד.
הספר מעולם לא פורסם ונותרו ממנו רק פרגמנטים, אם כי חלקים ממנו מוחזרו ביצירות מאוחרות יותר ובין השאר שוחזרו והיוו חומר גלם גם ל"חוג הגדי".
באביב 1927 התגורר מילר בשכונת ברוקלין הייטס עם אשתו השנייה ג'ון מילר ואהובתה הלסבית, ז'אן קרונסקי.
קצת קודם לכן מילר השיג עבודה חדשה במחלקת הפארקים של ניו יורק.
יום אחד הוא חזר הביתה למצוא פתק מזוג הנאהבות ובו נכתב שהן לקחו סירה ועזבו לפריז.
זמן קצר לאחר מכן, מילר חזר להתגורר שבור לב עם הוריו בברוקלין.
לילה אחד במאי 1927 שהה מילר במשרד מחלקת הפארקים לאחר העבודה והקליד מסמך בן 32 עמודים שכינה בשם "ג'ון", בו כתב על הקשר ביניהם.
הוא ישתמש מאוחר יותר במסמך כחומר מקור ל"חוג הגדי", כמו גם לטרילוגיית ה"הצליבה הוורודה".
בנוסף לכן מילר מחזר עבור הספר כמה סצנות מתוך הרומן השלישי שלו "לסביות מקסימות" (שלימים נודע בשם "זין משוגע"), עליו עבד בין השנים 1928 ו-1930 ושלא פורסם עד עשור לאחר מותו ב-1991.
מילר החל לכתוב את "חוג הגדי", ברצינות מלאה, כלומר בכוונה לסיימו, רק לקראת סוף שנת 1933, כשגר בפריז.
באותה תקופה פורה הוא כתב גם את "אביב שחור" וכמו כן הביא לסיום את כתיבת "חוג הסרטן".
כבר בשלב מוקדם מילר התייחס ל"חוג הגדי" כ-"הספר של ג'ון".
הביוגרף שלו, רוברט פרגוסון, כינה את הספר הניסיון של מילר "לשחזר בצורה כתובה ככל האפשר עבר שנעלם." אף על פי שכונה "הספר של ג'ון", אשתו השנייה מהווה בעבור הספר יותר השראה מדמות ראשית של ממש ומופיעה בו רק בקצרה.
אף על פי כן, את הספר מילר הקדיש "לה", בהתייחסו לג'ון.
"חוג הגדי" פורסם בצרפת, באנגלית, על ידי הוצאת אובליסק בפברואר 1939. תרגום לצרפתית הופיע בתור Tropique du Capricorne ביולי 1946. מכירות הספר ביחד עם אלו של "חוג הסרטן" זינקו בעקבות המחלוקת סביב הצנזורה שהופעלה כנגד כמו גם התלונות כנגד מילר והמו"ל שלו באשמת פורנוגרפיה.
בשנות הארבעים והחמישים, ספריו של מילר היו נדירים למדיי ולכן יקרים.
בהיותם אסורים על פי חוק הם הוברחו לעיתים קרובות לארצות הברית אם כי לעיתים קרובות גם הוחרמו על ידי המכס.
בשנת 1944, בליוויה של אשתו השלישית ג'נינה מרתה לפסקה, מילר קרא קטעים מתוך "חוג הגדי" ומ"אביב שחור" בספריית הקונגרס שבוושינגטון .
בינתיים, מילר צבר דור קוראים חדש וצעיר יותר לעבודתו, בחפיפה כרונולוגית ממוזלת מבחינתו עם המהפכה המינית של שנות השישים.
הוא נתפס בעיני רבים בארצות הברית כאביר של החופש המיני החדש ומצא שהוא נתמך על ידי רבים מהדמויות הספרותיות הבולטות של אותה תקופה שכללו בין רבים אחרים גם את המשורר אלן גינסברג וחבריו לסופרי דור הביט ויליאם ס.
הרומן עוסק בהתגברות ההולכת וגוברת של חוסר יכולתו של מילר להכיל ולקבל את מה שהוא ראה כסביבה העוינת של אמריקה ובעקבות זאת את הדחייה שלו מבחינה רוחנית את המדינה.
הצליבה הוורודה מפרטת את סיפורה של ג'ון ביתר פירוט לאורך קרוב ל -1,500 עמודים, ומתארת בנוסף, מבחינה אמנותית ומנקודת מבט פנימית את הניסיון של מילר למצוא את קולו מפורשות כסופר, עד שבסוף מתוארת עזיבתו לפריז, שם מתחילה ההתרחשות המתוארת ב"חוג הסרטן".
בתורת החוגים, ענף של המתמטיקה, חוג אפס או החוג הטריוויאלי הוא החוג היחיד (עד איזומורפיזם) המורכב מאיבר אחד.
(המונח "חוג אפס" מתייחס גם לכל חוג בלי יחידה שריבועו אפס, כלומר, חוג ללא יחידה שבו לכל x ו-y.
עמוד זה מתייחס לחוג האיבר היחיד.)
בקטגוריית החוגים בלי יחידה, חוג האפס היא האובייקט הסופי ואילו חוג המספרים השלמים Z היא האובייקט ההתחלתי.
חוג האפס הוא החוג היחיד בו היחידה החיבורית 0 והיחידה הכפלית 1 שוות.
האיבר 0 בחוג האפס הוא הזהות המשמש כמספר הופכי של עצמו.
קבוצת האיברים ההפיכים של חוג האפס היא הקבוצה הטריוויאלית {0}.
האיבר 0 בחוג האפס אינו מחלק אפס.
האידיאל היחיד בחוג האפס הוא אידיאל האפס {0}, שהוא גם האידיאל היחיד, השווה לכל החוג.
אידיאל זה אינו מקסימלי ואינו ראשוני.
חוג האפס אינו שדה ; זה תואם את העובדה שאידיאל האפס שלו אינו מקסימלי.
למעשה, אין שדה עם פחות מ-2 איברים.
חוג האפס אינו תחום שלמות.
אם חוג האפס נחשב בכלל לתחום הוא עניין של מוסכמה, אך ישנם שני יתרונות לא לשקול אותו כתחום.
ראשית, זה תואם את ההגדרה שתחום הוא חוג שבו 0 הוא מחלק האפס היחיד (בפרט, 0 נדרש להיות מחלק אפס, שנכשל בחוג האפס).
שנית, בדרך זו, עבור מספר שלם חיובי n, החוג Z / n Z (או Z n, שהיא איזומורפית ל-Z / n Z) היא תחום אם ורק אם n הוא ראשוני, אך 1 אינו ראשוני.
לכל חוג A קיים הומומורפיזם יחיד (של חוגים) מ-A לחוג האפס.
לפיכך חוג האפס היא אובייקט סופי בקטגוריית החוגים.
אם A הוא חוג שאינו אפסי, אז אין הומומורפיזם (של חוגים) מחוג האפס ל-A.
בפרט, חוג האפס אינו תת-חוג של אף חוג שאינו אפסי.
חוג האפס הוא החוג היחיד בעל מאפיין 1.
המודול היחיד לחוג האפס הוא מודול האפס.
חוג האפס אינה חוג מקומי.
זוהי, עם זאת, חוג מקומי למחצה.
חוג האפס היא ארטיני (ולכן) נתרי.
הספקטרום של חוג האפס הוא הסכמה הריקה.
הממד קרול של חוג האפס הוא – ∞.
חוג האפס היא פשוטה למחצה אך לא פשוטה.
חוג האפס אינו אלגברה פשוטה מרכזית מעל שום שדה.
עבור כל חוג A ואידיאל I של A, המנה A / I היא חוג אפס אם ורק אם I = A, כלומר אם ורק אם I האידיאל יחידה.
עבור כל חוג חילופי A וקבוצת כפל S ב-A, הלוקליזציה S -1 A היא חוג האפס אם ורק אם S מכיל 0.
אם A היא חוג כלשהי, הרי החוג של 0 × 0 מטריצות מעל A היא חוג האפס.
המכפלה הישירה של אוסף חוגים ריק היא חוג האפס.
חוג האנדומורפיזמים של הקבוצה הטריוויאלית היא חוג האפס.
חוג הפונקציות האמיתיות הרציפות על מרחב טופולוגי ריק היא חוג האפס.
חוג הסילון, או ג'ט סט הוא כינוי שהעיתונות הדביקה לקבוצה חברתית בינלאומית של אנשים עשירים שטיילו בעולם בעידן הסילון כדי להשתתף בפעילויות חברתיות שאינן זמינות לאנשים רגילים.
המונח הזה, שהחליף את המונח חברת בתי הקפה, בא לסמן סגנון החיים של נסיעה ממקום מסוגנן או אקזוטי אחד לאחר באמצעות מטוס סילון.
המונח "חוג הסילון" מיוחס לאיגור קאסיני , כתב של ה-New York Journal-American, שכתב תחת שם העט " צ'ולי ניקרבוקר" (Cholly Knickerbocker).
שירות לנוסעים במטוסי סילון שווק בשנות ה-50 בעיקר למעמד הגבוה, אך הצגתו הביאה בסופו של דבר לדמוקרטיזציה משמעותית של הנסיעות (טיסות) האוויריות.
על אף שניתן למצוא עדיין את המונח "חוג סילון" בשפה המקובלת, המשמעות המילולית של אלה שנוסעים במטוסי סילון כבר לא ישימה ככזה.
פאן אמריקן וורלד איירווייז , הידועה בשם פאן אם הלכה בעקבותיה עם מטוס ה-בואינג 707, וביצעה את הטיסה הסדירה הראשונה שלה בין ניו יורק לבין פריז ב-26 באוקטובר 1958.
ערים נוספות במסלולי המטוסים הסטנדרטיים היו הונולולו, מקסיקו סיטי, לאס וגאס, לוס אנג'לס, סן פרנסיסקו, וושינגטון די.סי., ריו דה ז'ניירו, אתונה, מדריד, פריז, רומא, וינה, בנגקוק, הונג קונג, מנילה וטוקיו.
כמו כן, גם אתרי נופש סילון, תמיד עם חול לבן ומים מלוחים, שנפתחו בזהירות בסטנדרטים מודרניים; אקפולקו, נסאו עם "אי גן העדן" החדש של הנטינגטון הרטפורד (שנפתח ב-1962) תפסו את מקומה של ברמודה.
בינתיים, קאן, קאפרי, סנט טרופה, פורטופינו, ועיירות נוספות בצד הים בריביירה הצרפתית והאיטלקית היו במסלולי המטוסים.
איי יוון כמו מיקונוס נכללו בלולאה זו בסביבות 1974 מאוחר יותר גם יעדים אחרים כמו מרבייה בספרד שפיתחו מוניטין דומה.
החברים המקוריים של החוג המובחר הזה, החופשי, היו אותם "אנשי חברה" שלא התביישו בפרסום והתארחו במקומות חצי-פומביים כמו מסעדות ומועדוני לילה, שם ה"פפראצי" - שגם שמם נילווה לתופעת חוג סילון - צילמו אותם.
הם היו הדור הראשון שהיה עשוי לבלות סוף שבוע בפריז או לטוס לרומא רק בשביל מסיבה.
חוג הסילון נחגג גם בתרבות הפופולרית.
למשל, פדריקו פליני לכד את אורח חייהם הזה בסרטו לה דולצ'ה ויטה (1960), ואלבומי תקליטים רבים של התקופה קידמו טיסה לארצות זרות לירח דבש ולהתנתקות, כמו קפיטול רקורדס בתקליט Honeymoon in Rome (ירח דבש ברומא) (1956).
סימן לכך ש"חוג הסילון" איבד את זוהרו היה המגזין ווג שטבע את המונח "האנשים היפים" באביב 1962. הביטוי התייחס תחילה לחוג שנוצר סביב הנשיא ג'ון קנדי והגברת הראשונה של ארצות הברית ג'קלין קנדי.
קוראי ווג ב-15 בפברואר 1964 יכלו ללמוד "מה האנשים היפים עושים, כדי לשמור על כושר".
שני הביטויים רצו לזמן מה במקביל; בשנת 1970, העיתונאי וסופר קליבלנד אמורי יכול היה כבר לחשוש "שהאנשים היפים וחוג הסילון מאוימים על ידי הכלכלה המודרנית של התקופה".
איום כלכלי חמור יותר היה משבר האנרגיה העולמי של 1973, שהטיל צל על הרעיון לטוס רק להנאה.
סימן לכך שהביטוי "חוג סילון" עבר זמנו היה שיר מוזיקת הקאנטרי "(We're Not) The Jet Set" משנת 1974, בו טענו ג'ורג' ג'ונס ותמי ווינט שהם "חוג השברולט הישן".
"חוג הסילון" שכבר "סומן" קיבל את הדחיפה השנייה שלו עם הצגתו ב-1976 של הקונקורד העל-קולי.
טיסות סדירות החלו ב-21 בינואר 1976 בקו מנהלי הנפט לונדון -בחריין ובקו הסילון המובהק פריז-ריו דה ז'ניירו (דרך דקאר).
מנובמבר 1977 טסה הקונקורד בין יעדי חוג סילון סטנדרטיים, לונדון או פריז לעיר ניו יורק; רשימות הנוסעים בטיסות הראשונות היו חומר לעמודי הרכילות.
הקונקורד שיחזר את הגושפנקה או החותמת למונח: "מכוכבי רוק ועד למלוכה", הקונקורד היה הדרך לנסוע עבור חוג הסילון.
עם זאת, הקונקורד נידון לכישלון בגלל הבום העל-קולי שלו, חוסר היכולת שלו להשיג זכויות נחיתה גלובליות בגלל הבום שלו, הצמא העצום שלו לדלק סילוני והתרסקות הטיסה 4590 של אייר פראנס.
טיסות המטוס הופסקו ב-2003. בינתיים, הבואינג 747, עמוס בצפיפות בנוסעים, היה כלי הטיס שהאיץ את השינויים החברתיים שכבר חולל עידן הסילון.
במקום שהאנגלית הייתה שפה שנייה, המונח ראה שימוש מתמשך - בתחילת שנות ה-80, להקת הרוק הארגנטינאית סודה סטריאו הקליטה שירה המצליח "¿Por qué no puedo ser del Jet Set?" ("למה אני לא יכול להשתייך לחוג הסילון?") והקומדיה הצרפתית "חוג הסילון" (2000) עשתה צחוק מהמונח הזה.
חוג האדריכלים בתל אביב היה קבוצה של אדריכלים מודרניסטיים שפעלו בתל אביב בעיקר בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-20, וקידמו בשנות בניינה של תל אביב את הסגנון הבין-לאומי.
אדריכלים אלו עלו ברובם לארץ בתחילת שנות ה-20, השתלבו בחוגים הסוציאליסטיים בישוב היהודי, למדו לאורך שנות ה-20 באירופה ושבו לארץ לאחר מכן, חלקם לתפקידים רשמיים בגופי התכנון של מוסדות שונים ביישוב.
חוג האדריכלים בתל אביב ייסד כתב עת ראשון בארץ בנושא אדריכלות, בשם "הבניין", בו קיימו חבריו דיונים על תכנון היישוב והמדינה שבדרך ופרסו את משנתם באשר לתכנון הדרוש בארץ לאור עקרונות האדריכלות המודרנית.
התהוות החוג, כניסתם של יעקב בן סירה ואחרים לתפקידי מפתח והשינויים שקידמו בתקנון העירוני הפכו לחלוטין את סגנון הבניה הרווח בתל אביב החל מתחילת שנות ה-30, מהסגנון האקלקטי ומניסיונות ליצירת סגנון ארץ-ישראלי המשלב בין מזרח ומערב - למודרניזם ה"ענייני" והנקי שקידמו חוגי הבאוהאוס ואדריכלים כלה קורבוזיה וברונו טאוט.
עבודתם של אדריכלים אלו יצרה בפועל את העיר הלבנה והייתה בעלת השפעה מכרעת על תכנון המדינה בעשורים הראשונים לקיומה.
על הבולטים בחוג האדריכלים נמנים אריה שרון, יוסף נויפלד, זאב רכטר, יעקב בן-סירה, ג'ניה אוורבוך ואחרים.
חוג בלצ'לי היא סדרת טלוויזיה מסוגת דרמה-מסתורין, המתרחשת בשנים 1952–1953, ומספרת את קורותיהן של ארבע נשים, אשר עבדו יחד בעבר, בתקופת מלחמת העולם השנייה, כמפצחות קוד במרכז הביון הבריטי בבלצ'לי פארק.
בעקבת סדרת פשעים בלתי מפוענחים, והתסכול שהן חוות אל מול חוסר האונים שמגלים שלטונות החוק בעניין, חוברות ארבע הנשים כדי לחקור את הפשיעות בכוחות עצמן.
ההפקה הראשונה של המיני-סדרה, שהופקה עבור רשת הטלוויזיה הבריטית ITV, הוצגה במקור בבריטניה ב-2012 ובארצות הברית באפריל 2013, ברשת PBS.
הפקה שנייה שודרה ברשת ITV בינואר 2014 וב-PBS באפריל 2014. שתי הסדרות שודרו מאוחר יותר על ידי הרשת האוסטרלית ABC TV.
הסדרה הופצה ברחבי העולם על ידי חברת Kew Media.
סוזן גריי, מילי, לוסי וג'ין עבדו יחד בעבר בתקופת מלחמת העולם השנייה במרכז הביון הבריטי בבלצ'לי פארק כמפענחות קודים צבאיים גרמניים, ובראשם האניגמה, עבור הצבא הבריטי.