tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בחירתו של שמיר להשתתף בוועידה התפרשה על ידי שר החוץ של ישראל, דוד לוי, כהבעת אי אמון בו ועל-כן הוא בחר שלא להשתתף בוועידה.
במקומו הופיע סגנו, בנימין נתניהו, שייצג את ישראל בפני כלי התקשורת העולמיים.
במהלך דיוני הוועידה התגלע ויכוח על הפרוצדורה בין הישראלים והפלסטינים: בעוד הפלסטינים דרשו להציג עצמם כמשלחת נפרדת (בניגוד לסיכום המוקדם), ישראל התנגדה לכך; "שיחות מסדרון" הביאו לבסוף לפתרון הבעיה.
בוועידת מדריד הותוו למעשה הערוצים הרשמיים המשמשים בתהליך השלום הישראלי-ערבי עד היום הזה: הערוץ הבילטרלי (דו-צדדי), שבו נושאת ונותנת מדינת ישראל מול כל צד ערבי בנפרד, והערוץ המולטילטרלי (רב-צדדי), שבו נערכים דיונים רבי-משתתפים בעיקר בנושאים בעלי זיקה משותפת כגון פיתוח כלכלי, איכות סביבה, מים וכדומה.
ועידת מדריד היוותה נקודת מפנה היסטורית ביחסי ישראל–מדינות ערב.
הייתה זו הפעם הראשונה בה מדינות ערב (למעט מצרים) הכירו בישראל והסכימו לקיומה.
הוועידה הובילה למהלך של שיחות ישירות מול ממשלות ערב, שהיה שאיפתן של כל ממשלות ישראל מאז הקמתה.
השיחות בוושינגטון התקיימו בשלוש משלחות ישראליות נפרדות: משלחת ישראלית בראשותו של אליקים רובינשטיין מול משלחת ירדנית-פלסטינית; משלחת ישראלית בראשותו של יוסי בן אהרון מול משלחת סורית, ומשלחת ישראלית בראשותם של יוסף הדס ואורי לוברני מול משלחת לבנונית.
השיחות בפועל לא הביאו להתקדמות של ממש, אך אנשי הימין בישראל ראו בהן התקדמות בדרך מסוכנת, וכמחאה על קיומן פרשו ב-16 בינואר 1992 מפלגות "מולדת" ו"התחיה" מממשלת שמיר.
מפלגת צומת פרשה כבר מספר ימים לפני כן על רקע דחיית חוק הבחירה הישירה.
פרישת מפלגות הימין הביאה לנפילת הממשלה.
הוועידה סללה את הדרך למשא ומתן ישיר בין ישראל לפלסטינים.
בשנת 1993 ניהלו נציגים ישראלים מגעים ישירים עם נציגי אש"ף שלא היו תושבי יהודה ושומרון ורצועת עזה – מהלך שביטא הכרה של ישראל באש"ף כמיצג את הפלסטינים וחתימה על הסכמי אוסלו.
במהלך דיוני ועידת מדריד שוחררו יהודי סוריה באפריל 1992, בעקבות לחץ אמריקני על אסד לבצע מחווה כלפי ישראל.
כמו כן הוועידה פרצה דרך ביחסים הבינלאומיים של ישראל.
מדינות רבות שלא הכירו בישראל, למשל הרפובליקה העממית של סין, כוננו עמה יחסים דיפלומטיים, ומעמדה הבינלאומי של ישראל השתפר בצורה ניכרת.
בינואר 2007 התקיים במדריד מפגש ייצוגי של נציגים מישראל וממדינות ערב, תחת השם "מדריד פלוס 15" או "ועידת מדריד השנייה".
במפגש נטלו חלק משתתפים מסוריה, לבנון, מצרים, ירדן, הרשות הפלסטינית, ישראל ומדינות אירופה.
המפגש לא היה רשמי: משתתפי המפגש לא ייצגו את ממשלותיהם, ולא נכללו בו דיונים בנוגע למשא ומתן עם ישראל.
ועידת סן רמו הייתה ועידה בין-לאומית שנערכה בסן רמו שבאיטליה מ-19 עד 26 באפריל 1920 בהשתתפות מדינות ההסכמה במלחמת העולם הראשונה, ודנה בחלוקת האימפריה העות'מאנית לשעבר בין המעצמות האירופיות המנצחות.
הוועידה נערכה בהמשך לפגישה שהתקיימה בין 12 ל-23 בפברואר בלונדון, ולמעשה רק אישרה את ההחלטות שהתקבלו בפגישה.
בוועידת סן רמו השתתפו ראשי ממשלות בריטניה, צרפת, איטליה ויוון, ונציגי יפן ובלגיה.
הוועידה אישרה מחדש ובהרחבה את תנאי הסכם סייקס–פיקו בין צרפת לבריטניה לחלוקת האזור, שנחתם ב-16 במאי 1916. ב-24 באפריל 1920, ו' באייר תר"פ, החליטה הוועידה למסור לבריטניה את השלטון על ארץ ישראל במנדט.
הוועידה החליטה לכלול במנדט את הצהרת בלפור ולהטיל על בריטניה, כמעצמה המנדטורית, את האחריות למימוש ההצהרה.
בהחלטה על מסירת המנדט נאמר: "בעלת המנדט תהיה אחראית להגשמת ההצהרה שממשלת בריטניה פרסמה ביום 2 בנובמבר 1917, ושנתקבלה על ידי ממשלות ההסכמה האחרות, לטובת "הקמה מחדש" (reconstituting), של בית לאומי, בשונה מ'ייסוד' הבית הלאומי לעם היהודי של הצהרת בלפור, על בסיס "הקשר ההיסטורי בין העם היהודי לארץ ישראל".
הצהרת בלפור נכללה בתנאי המנדט בלחץ בריטניה, למרות הסתייגויותיה של צרפת.
כמו כן, הוחלט על מסירת סוריה ולבנון במנדט לצרפת, למרות התנגדות הערבים וכן על חלוקת מדינות צפון אפריקה בין המעצמות עצמן ולכונן מנדט בריטי בשטח המחוזות העות'מאניים לשעבר בגדאד, מוסול ובצרה שייקרא המנדט הבריטי על מסופוטמיה.
בוועידה עצמה לא הוגדרו גבולות, אלה נקבעו מאוחר יותר, כשהגבול הסופי בין סוריה שבשלטון המנדט הצרפתי וארץ ישראל (פלשתינה) במנדט הבריטי נקבע בהסכם ניוקומב-פולה.
כדי לאכוף את המנדט שניתן לה, פלשה צרפת עם כוחות צבאיים לסוריה ונלחמה בקרב מייסלון ב-23 ביולי 1920 נגד צבא סורי בפיקודו של יוסוף אל-עזמה.
בקרב זה כבש הצבא הצרפתי את דמשק והגלה את המלך פייסל הראשון מזרחה.
פייסל, שנותר נאמן לבריטניה, הומלך מאוחר יותר על עיראק, תוך ביטול המנדט הבריטי על מסופוטמיה.
נוסף על החלטותיה, דחתה הוועידה את תביעותיה של גרמניה להכפיל את צבאה מ-100 אלף ל-200 אלף איש.
תחילת הממשל האזרחי בארץ ישראל
בעקבות הוועידה עברה בריטניה לממשל אזרחי בארץ ישראל בראשות הנציב העליון הרברט סמואל ב-1 ביולי 1920. הוא ירש את סמכויות השלטון הצבאי.
חבר הלאומים העניק לבריטניה את המנדט על פלשתינה ב-12 באוגוסט 1922, תוך הדגשת המטרה של הקמת בית לאומי לעם היהודי, כנזכר בהצהרת בלפור.
החלטותיה של הוועידה נכללו בהסכם סוור, שהיה למעשה הסכם הכניעה של טורקיה.
חוזה הכניעה לא הושלם מעולם למרות כניעת הסולטאן, מכיוון שמוסטפא כמאל אטאטורק ארגן צבא טורקי עצמאי שהצליח להדוף את היוונים במערב, את הצרפתים מדרום ואת הארמנים במזרח, ובסופו של דבר גרם לנסיגת כל כוחות מדינות ההסכמה מאסיה הקטנה ומתראקיה המזרחית.
חוזה חדש שנחתם בלוזאן, ב-23 ביוני 1923, הכיר בהישגיו של אטאטורק והביא ליצירת מדינה חדשה, היא טורקיה של ימינו.
ועידת קהיר הייתה ועידה בהשתתפות אנשי ממשל בריטיים ובראשם וינסטון צ'רצ'יל, לורנס איש ערב וגרטרוד בל, שהתקיימה בין ה-12 ל-30 במרץ 1921 בקהיר.
צ'רצ'יל, שהיה אז שר המושבות, קיבל דיווחים שליליים על המצב במזרח התיכון:
בארץ ישראל - פרעות נגד היהודים.
בסוריה - הכרזת עצמאות חד-צדדית והמלכתו של פייסל ובעקבותיהם סילוקו על ידי הצרפתים.
בירדן - הצקות מן הגבול לצרפתים ופגיעה ביעדיהם (מסילות רכבת וכו').
בנוסף, צעדת עבדאללה מן החג'אז לעבר דמשק לנקום את השפלת פייסל, אחיו שסולק מסוריה.
כל הבעיות שהובאו הראו על חוסר יציבות במזרח התיכון ועל הצורך לגיבוש מדיניות יציבה שתפתור את המצב.
לכן, הוקמה ועידת קהיר שהורכבה ממספר מומחים שאסף צ'רצ'יל.
אינטרסים בריטים אימפריאליים - צמצום הוצאות הממשל הבריטי באזור.
יישוב חילוקי הדעות בין הצד הערבי ובין הצד היהודי לגבי עתיד האזור וגיבוש קו אחיד.
ניסיון לשלב בין ההתחייבויות שניתנו לערבים בעבר לבין ההתפתחות החדשות בשטח
לגבי עיראק כבר הוחלטו מרבית הנקודות בלונדון לפני הוועידה.
צ'רצ'יל דחף לפתרון האשמי בעיראק בראש ובראשונה והתלבט בין פייסל לעבדאללה.
פייסל הוכיח נאמנותו לבריטים ולכן בחרו הבריטים בו.
את עבדאללה עצרו בעמאן בדרכו לדמשק ונתנו לו את המלוכה על עבר הירדן המזרחי.
בעקבות המשכיותן של הבעיות הנ"ל, פורסם כשנה מאוחר יותר הספר הלבן הראשון שנשען על החלטות אלו.
ועידת ניקיאה הראשונה הייתה הוועידה האקומנית הראשונה של הכנסייה.
הוועידה התכנסה בשנת 325 לספירה בעיר ניקיאה שבאסיה הקטנה ביוזמת הקיסר קונסטנטינוס על-מנת לקבוע תקן אחיד לנצרות, אשר הייתה כבר נפוצה ברבים.
הוועידה כונסה בהוראת הקיסר הרומי קונסטנטינוס בעקבות המלצותיו של הוסיוס , בישוף קורדובה על הצורך לדון בבעיית הזרם האריאני בפורום כלל-כנסייתי.
הקיסר קונסטנטינוס הפך את הדת הנוצרית לדת האימפריה ושאף שהנצרות תשמש כגורם מאחד בקיסרות.
בפועל הייתה בתוך הנצרות מחלוקת שפילגה את המאמינים ומנעה את השגת מטרתו של קונסטנטינוס.
עובדה זו הייתה המניע הראשי שגרם לכך שזימן בקיץ 325 לעיר ניקיאה (בימינו העיר איזניק בטורקיה) כ-1,800 בישופים מכל רחבי האימפריה הרומית - 1000 מהמזרח ו-800 מהמערב; ברם, לוועידה עצמה הגיעו רק כ-300 איש (אוזביוס מקיסריה גורס 250, אוסטתיוס גורס 270, ואתנסיוס, הירונימוס ואחרים גורסים 318).
הוועידה נפתחה ב-20 במאי בדיונים על גישתו של אריוס, שהייתה הנושא המרכזי שלה.
במקביל ובצמוד לכך, התנהלו הדיונים על הצהרת האמונה הנוצרית, שלניסוחה היו הצעות רבות.
בתום הדיונים, ב-19 ביוני, התקבלה דעת מתנגדיו של אריוס ברוב קולות מוחץ (רק שניים לא תמכו), וסימן האמונה הנוצרית נוסח בהתאם.
לאחר יישוב סוגיה זו, הוועידה דנה בתאריך חג הפסחא, בקרע המלטיאני, וכן בעניינים טכניים יותר.
הוועידה ננעלה ב-25 ביולי, שהיה גם יום השנה לתחילת מלכות קונסטנטינוס, אשר אישר את החלטות הוועידה והביע את רצונו לראות את הכנסייה אחת ומאוחדת.
האריאניות היא מחלוקת בין אריוס, כומר מאלכסנדריה, שהייתה אז אחד ממרכזי הנצרות העולמית, לפטריארך אלכסנדרוס האלכסנדרוני בדבר היחס בין האלהים לבין הבן המתגלם בישו.
אריוס טען שהאל האב קדם לבן, והאחרון נברא (ποιηθέντα) על ידיו - ולכן האב הוא אכן אב.
לשיטתו של אריוס, הבן והאב לא היו שווים לגמרי במהותם ובנצחיותם והבן היה נחות מן האב.
לעומת זאת, אלכסנדרוס ותלמידו אתנסיוס טענו, כי ישו והאל האב הם בני אותה מהות ושניהם נצחיים; עמדה שלישית, העמדה האריאנית-למחצה, ניסתה לפשר בין השתיים האחרות והציעה שישו היה "בעל מהות דומה" לזו של האב.
גם אריוס וגם אלכסנדרוס הסתמכו בטענותיהם על הברית החדשה.
כך, אריוס ציטט ש"האב גדול ממני" (יוחנן י"ד 28), ואילו אלכסנדרוס טען כנגדו ש"האב ואנוכי חד המה" (יוחנן י' 30).
הוועידה דחתה את דעתו של אריוס והחליטה כי האב והבן המתגלם בישו שווים במהותם (ὁμοούσιον) והבן הוא "אל הבא מאל".
אריוס, אשר סירב לקבל החלטה זו ואת הקרדו שהוצע בהתאם להחלטה זו, הוחרם והוגלה, וכך ניבע הפילוג האריאני.
בוועידת קונסטנטינופול הראשונה, בשנת 381, אושררו החלטות ועידת ניקיאה, בעיקר בזכות מאמציו של אתנסיוס.
במקביל לדיון בסוגיית האריאניזם, הוועידה דנה בניסוח הצהרת האמונה הנוצרית.
חלק מהנוכחים, כדוגמת אוזביוס מקיסריה, ביקשו לנסח הצהרה כוללנית שתהיה מקובלת על כל הפלגים, אך האנטי-אריאנים הקיצוניים, כדוגמת אלכסנדרוס והוזיוס מקורדובה, ביקשו לנסח הצהרה ברורה וחד-משמעית אשר תקבע תנאי הכרחי ומספיק להשתייכות לקהילה הנוצרית.
לבסוף, כעבור חודש של דיונים, הוועידה ניסחה את הצהרת האמונה הראשונה של הנצרות (הקרדו של ניקיאה ), אשר בחלקה נוסחה באופן מנוגד לחלוטין לדעותיו של אריוס - כך, נאמר בה מפורשות כי ישו הוא נצחי כמו האל האב וכי לשניהם אותה מהות.
אחרי שהקרדו נוסח, הוא התקבל ברוב קולות מוחץ, אף שחלק מצירי הוועידה, כגון אוזביוס מקיסריה ואוסביוס מניקומדיה הסתייגו מחלקים מסוימים ממנו.
אריוס, אשר סירב לחזור בו, הוחרם על ידי הוועידה ובנוסף לכך הושת עליו עונש של גלות מטעם הקיסר.
שני הבישופים אשר תמכו בו, תאונס וסקונדוס , נענשו באותו אופן.
לאחר יישוב הסוגיה האריאנית וניסוח הצהרת האמונה, פנתה הוועידה לקביעת תאריך חג הפסחא, החג המרכזי בנצרות.
באותה תקופה במחוזות שונים נקבע התאריך שלו באופן שונה: היו כאלה שציינו אותו בי"ד בניסן, על-פי הלוח העברי, והיו כאלה שהעדיפו תחת זאת לציין את העובדה שתחייתו של ישו התרחשה ביום א', ולכן ציינו אותו ביום א' הראשון שלאחר י"ד בניסן.
לבסוף, חלק מהמחוזות בכנסייה, ובכללם אלכסנדריה ורומא, העדיפו לנתק את הקשר הזה עם היהדות ולציין את חג הפסחא ביום א' הראשון שלאחר הירח המלא הראשון שלאחר יום נקודת השוויון האביבי.
גם הקיסר קונסטנטינוס העדיף לנתק את חג הפסחא מהיהדות.
אם כן, ההחלטה של הוועידה הייתה לנתק את חג הפסחא מהיהדות ולקבוע תאריך אחיד לכל העולם הנוצרי.
אולם, בוועידה לא נקבעו כללים ברורים לקביעת התאריך אלא הוחלט שיום חג הפסחא ייקבע מדי שנה בשנה על ידי הפטריארך של אלכסנדריה במכתב לקריית הוותיקן.
מכיוון שלא נקבעו כללים ברורים המשיכה המחלוקת ועד היום אין תאריך אחיד לחג הפסחא לכל הזרמים בנצרות.
מלטיוס מליקופוליס היה בישוף מצרי אשר טען, בניגוד לדעתו של פטרוס האלכסנדרוני , פטריארך אלכסנדריה בראשית המאה ה-4, כי אין לקבל בחזרה אל הכנסייה את אלה אשר הפנו עורף לאמונתם בזמן הרדיפות של דיוקלטיאנוס.
בעקבות אי-הסכמה זו הוא אסף סביבו קבוצת תומכים משלו ואף מינה בישופים משלו תחתיו.
הוועידה פסקה בעניינו, כי אף שהיא מקבלת את מלטיוס בחזרה אל הכנסייה והוא יחזיק במשרת בישוף ליקופוליס, לא תהיה לו הסמכות למנות כמרים, ואלה שכבר הוסמכו על ידיו חייבים לעבור הסמכה מחדש, וכל החלטה שלהם צריכה את אישורו של הפטריארך אלכסנדרוס .
התייחסות לאלו שעזבו את הנצרות
סעיפים 9–14 התייחסו לאלו שהתנצרו והחליטו לעזוב את הדת או לסגת מנצרותם בשל רדיפות הנוצרים על ידי שלטונות האימפריה הרומית - לפסי מקרה פרטי של אפוסטזי , או בשל סיבה אחרת.
סעיף 11: "בנוגע לאלה אשר מעדו בלא כפייה, מבלי שרכושם נפגע או שנשקפה להם סכנה מכל סוג, כפי שקרה בימי ליקיניוס, הכינוס מכריז כי על אף שהם אינם ראויים למחילה, יש לנהוג עמם ברחמים."
סעיף 12 מתיר לאלו שעזבו לחזור לחיק הכנסייה: "לאחר ששימשו בדרגת חרטה של "שומעים" במשך שלוש שנים ו"משתחווים" במשך עשר שנים.
אולם תמיד יש לבחור היטב באשר לכוונותיהם והאופן שבו הם מפגינים את חרטתם.
בנוסף להחלטה זו, הוועידה החליטה גם במספר נושאים משניים יותר:
נקבע כי הארגון הטריטוריאלי של הכנסייה יהיה חופף לארגון המנהלי של האימפריה.
רומא הפכה למחוז הכנסייתי החשוב ביותר, ואחריה אלכסנדריה ואנטיוכיה.
לבישוף ירושלים הוענק מעמד מיוחד מכוח המסורת: התקנה השביעית קובעת כי לבישוף של ירושלים "זכויות הולמות את מעלת כבודו, וזאת אגב שמירת מעמדו של המיטרופוליטן".
רק בוועידת כלקדון ניתן לירושלים מעמד של פטריארכיה.
כמו כן נקבעו סדרי הסמכה של בישופים, והוחלט כי אין לקבל טבילה לנצרות שנעשתה על ידי מינים, אין להעביר כמרים מכהונתם, אין לכרוע על הברכיים בעת התפילה, ובישופים קודמים לדיאקונים בטקס סעודת האדון.
השפעותיה ארוכות הטווח של הוועידה היו חשובות ביותר, שכן היא קבעה את התקדים של קבלת החלטות מקיפות המחייבות את כלל הכנסייה בוועידות אקומניות.
כמו כן נקבע בוועידה זו התקדים של התערבות קיסרית במהלך הוועידה ואכיפת החלטותיה על ידי הסמכויות החילוניות.
לעומת זאת, השפעתה קצרת-הטווח של הוועידה הייתה מועטה דווקא, שכן שנים ספורות לאחריה קונסטנטינוס הפך את דעתו ונהיה לחסיד של האריאניות דווקא.
האריאניות והמלטיאניות לא נחלשו כלל ועיקר, אלא המשיכו להתפשט ברחבי האימפריה הביזנטית; כמרים אורתודוקסיים (לא-אריאניים), כמו אוסטתיוס , אתנסיוס ומרקלוס מאנקירה הועברו מכהונותיהם, ואילו אריוס הוחזר אחר כבוד לבירה קונסטנטינופוליס בשנת 336, אך מת בטרם הוסר ממנו באופן רשמי החרם הכנסייתי שהוטל עליו.
קונסטנטינוס עצמו מת בשנה שלאחר-מכן, ועל ערש דווי הוטבל לנצרות בידי אוסביוס מניקומדיה, שנטה במידת-מה לעמדותיו של אריוס.
גם יורשו של קונסטנטינוס, קונסטנטיוס השני, תמך באריאנים, ורק בוועידת קונסטנטינופול הראשונה, שנערכה בשנת 381 תחת הקיסר תאודוסיוס, האריאניות גונתה באופן נחרץ בהחלטה שסימלה את ראשית סופה.
במהלך המאה החמישית, בוועידות הבאות, הפכה ניקיאה בהדרגה למילה נרדפת לאורתודוקסיה, והצהרת האמונה שנוסחה בה נעשתה לכמעט מובנת-מאליה ולבסיס נתון שעליו ניהלו הבישופים של הדורות הבאים את ויכוחיהם.
התיימרות לייצג בדייקנות את עמדות המועצה הראשונה הייתה מדיניות נפוצה של אנשי כנסייה שביקשו לקדם את עמדותיהם; המנצחים בוועידות אפסוס וכלקדון, שהניחו את הנדבך הבא של האורתודוקסיה, ראו את עצמם ונתפשו בידי יורשיהם כ"סיעה הניקיאית" שעמדותיה לא היו אלא אלו שהוצגו כבר ב-325, לכאורה.
ועידת קונסטנטינופול הראשונה הייתה הוועידה האקומנית השנייה של הכנסייה, אשר כונסה בשנת 381 בהוראת הקיסר הרומי המזרחי תאודוסיוס הראשון.
הוועידה קבעה מספר קביעות תאולוגיות מרכזיות בנצרות, ואשררה את החלטות ועידת ניקיאה, בפרט את דוגמת השילוש.
בשנת 325 כינס הקיסר הרומי קונסטנטינוס את ועידת ניקיאה, אשר קבעה את הדוגמה הכנסייתית בדבר השילוש הקדוש, אשר מורכב מהאל האב, ישו ורוח הקודש.
כמו כן הוועידה גינתה את המינות האריאנית, אשר גרסה כי ישו אינו שווה במהותו לאל האב.
אולם, על אף שמעמד הוועידה כמחייב אושר הן על ידי הסמכויות הדתיות (בדמות הוועידה עצמה) והן על ידי הסמכויות החילוניות (קונסטנטינוס), המינות האריאנית המשיכה להתקיים ולהתפשט, משום שקונסטנטינוס עד מהרה שינה את דעתו ונהיה לחסיד האריאניות דווקא.
גם יורשיו של קונסטנטינוס על כס הקיסרות תמכו באריאנים ואף כינסו את ועידת סירמיום על-מנת לקבע את הדוקטרינה הזו כדוקטרינה של הכנסייה; עם זאת, רבים בהיררכיה הנוצרית, ובראשם אתנסיוס, התנגדו לאריאניות.
על-מנת ליישב את המחלוקת נוצר הצורך בוועידה נוספת.
בנוסף על המינות האריאנית, באותה תקופה קמו מספר מינויות נוספות, ובראשן המינות המקדונית, אשר התנגדה לכך שלרוח הקודש יש טבע אלוהי.
תחת זאת, הם טענו כי היא נוצרה על ידי האל האב (כמו שנאמר בקרדו שנקבע בניקיאה), ולכן מהותה דומה למהות המלאכים, הנחותים מהאל האב.
בשנת 378 הקיסר המזרחי האריאני ואלנס נהרג בקרב אדריאנופול, ותחתיו עלה על כס קיסרות המזרח תאודוסיוס, אשר לא מזמן הוטבל לנצרות והתנגד לאריאניות.
הוא החליט לכנס ועידה אקומנית על-מנת לשים קץ למחלוקות התאולוגיות.
לוועידה הגיעו 150 בישופים, כולם מהקיסרות המזרחית, ובכללם קירילוס הירושלמי וגריגוריוס מניסה.
36 בישופים מקדוניאנים אשר הוזמנו על ידי תאודוסיוס בתקווה להשגת פשרה, דחו את ההזמנה בטענה כי לעולם לא יסכימו לדוגמת "אחדות המהות" (homoousia).
בראש הוועידה ישבו, בזה אחר זה, מלטיוס מאנטיוכיה (אשר מת זמן קצר לאחר פתיחת הוועידה), גריגוריוס מנזיאנזוס, ונקטריוס.
הקיסר תאודוסיוס, אף שפתח באופן רשמי את הוועידה, לא נכח בישיבותיה.
הוועידה אישרה מחדש את הקרדו שנקבע בוועידת ניקיאה והרחיבה אותו בפסקה נוספת העוסקת ברוח הקודש, ובפרט באלוהותה ושוויונה לאב ולבן, על-מנת לסתור את המינות המקדונית.
כמו כן, הוועידה קבעה כי פטריארך קונסטנטינופול ולא פטריארך אלכסנדריה הוא השני במעלתו אחרי הבישוף הרומי, הלא הוא האפיפיור.
אולם הכנסייה המערבית - אשר לא הייתה מיוצגת בוועידה - לא קיבלה את ההחלטה הזו בנקל; כך, במאה ה-5, האפיפיור לאו הראשון דחה את הקביעה הזו וטען כי היא מעולם לא הוגשה לו.
רק בוועידת קונסטנטינופול הרביעית, בשנת 869, נציגי האפיפיור הסכימו עמה; מאוחר יותר, בשנת 1215, ועידת לטרנו הרביעית חזרה ואישרה את ההכרה הזו.
בוועידה זו עלה מעמדה של בישופות ירושלים הודות למאמצים של קיריליוס הירושלמי, והיא הוכרה כ"אם הכנסיות כולן" (כך במקור: מאנסי, ג, עמודה 586).
למעשה, מעמדה הושווה לזה של שלוש הבישופויות שהקימו תלמידיו של ישו – אלכסנדריה, אנטיוכיה, ורומא.
מחלוקת על הפטריארכיה של קונסטנטינופול
בעקבות הוועידה, וכן בעקבות עקשנותו של תאודוסיוס, המינות האריאנית התחילה לשקוע.
עם קביעת הדוגמה על השילוש הקדוש, התאולוגים הנוצריים עברו לדיונים על המבנה הפנימי שלו, מה שהוביל להתפתחות הכריסטולוגיה, למינות הנסטוריאנית ולמונופיזיטיות, אשר נדונו וגונו בוועידת אפסוס ובוועידת כלקדון.
הפלג המערבי בכנסייה סירב בהתחלה לקבל את החלטות הוועידה בטענה שהאפיפיור נעדר ממנה ושנכחו בה רק בישופים מהמזרח.
ברם, בשנת 451, בוועידת כלקדון, אושר מעמד הוועידה כוועידה אקומנית.
ועידת סיוואס (טורקית Sivas Kongresi) הייתה ועידה של התנועה הלאומית הטורקית שהתכנסה בעיר סיוואס במזרח טורקיה ונמשכה מ-4 בספטמבר 1919 עד 11 בספטמבר 1919. הוועידה התכנסה בעקבות חוזר אמסיה מ-22 ביוני 1919, ולאחר ועידת ארזורום שנערכה בארזורום שבמזרח טורקיה, ואשר שימשה לה כוועידה מכינה.
ועידות נוספות שקדמו לוועידת סיוואס היו ועידת בלקסיר וועידת אלאשהיר במערב אסיה הקטנה.
בוועידה סיוואס התכנסו לראשונה תחת קורת גג אחת פעילי התנועה הלאומית הטורקית מכל רחבי אסיה הקטנה, דבר התורם לחשיבותה ההיסטורית.
ועידת סיוואס אשררה את ההחלטה להקים "ועדת נציגים" אשר תוכל להפוך לממשלה אם יחליטו מדינות ההסכמה על פיזור הממשלה העות'מאנית באיסטנבול.
עוד אשררה ועידת סיוואס את ההחלטות שנתקבלו בוועידת ארזורום שקדמה לה אגב מספר שינויים, כמו הוספת התנגדות מפורשת לקיומה של ישות עצמאית יוונית במערב אנטוליה, וכן שינתה את שמה של התנועה הלאומית המתהווה ל"האגודה להגנה על זכויות אנטוליה ותראקיה" (Anadolu ve Rumeli Müdafaa-i Hukuk Cemiyeti).
ועידת ניקיאה השנייה הייתה הוועידה האקומנית השביעית של הכנסייה; התכנסה בשנת 787 בעיר ניקאה, היא איזניק של ימינו בטורקיה.
הוועידה החזירה את מנהג כיבוד האיקונין אשר בוטל וגונה בוועידת האיקונוקלסטים בשנת 754, וסיימה את מלחמת האיקונין (איקונוקלאזמוס) הראשונה.
ועידת ניקיאה השנייה היא הוועידה האקומנית האחרונה שמקובלת גם על הנצרות האורתודוקסית וגם על נצרות הקתולית.
הוועידה ניסתה להתכנס בשנת 786 בכנסיית השליחים (Άγιοι Απόστολοι) ששכנה במקום בו שוכן כיום מסגד פתיה (Fatih Camii) באיסטנבול, אך חיילים מטעם האיקונוקלאסטים הפסיקו אותה.
לכן התכנסה הוועידה שוב שנה לאחר מכן, ביום 24 בספטמבר 787, בניקיאה.
בין 330 ל-367 בישופים ואנשי כנסייה אחרים נפגשו בוועידה שקיימה שבע ישיבות, ו-308 נציגים חתמו על החלטותיה.
ישיבה שמינית ואחרונה נערכה בקונסטנטינופול ב-23 באוקטובר 787 וחתמה את הוועידה.
ועידת ניקיאה השנייה קיבלה 22 החלטות, שהחשובות שבהן התייחסו לנושא האיקונות:
יש לאסוף את כל הכתבים שיצאו בגנות הסגידה לאיקונות ולאחסן אותם במקומות סגורים.
יש להניח שרידי קדושים בכל כנסייה, ואין לקדש כנסייה חדשה בהיעדרם.
בין ההחלטות האחרות של ועידת ניקיאה השנייה:
הוועידה קבעה כי על אנשי הכנסייה חלה חובה לציית לכל הכתבים הקאנוניים הקודמים, ובכלל זה להוראות שש הוועידות האוקמניות הקודמות.
הוועידה גינתה את הנוהג של מינוי בעלי תפקיד בכנסייה על ידי נסיכים חילוניים.
הוחלט כי סינודים אזוריים יתקיימו מדי שנה.
נוסחו אמצעים לפעולה כנגד יהודים שהתנצרו למראית עין בלבד.
נקבע כי לנשים אסור להתגורר בבתי בישופים ובמנזרי גברים, ונקבעו כללים מתי נשים וגברים יכולים לסעוד בצוותא.
נקבעו מספר כללים לגבי תנועת נזירים ונזירות בין מנזרים, בניית מנזרים חדשים ועזיבת אנשי כנסייה את הדיוקסיה שלהם.
נקבעו איסורים על גביית כספים תמורת שירותי דת שמעניקים אנשי כנסייה.
לפני הוועידה הוצג דין וחשבון רשמי, שממנו עולה כי מקורו של האיקונוקלזם הביזנטי היה באזור ארץ ישראל וסוריה.
הדוח מספר כי בזמן שיזיד השני ירש את הח'ליפה עומר השני בשנת 720, "היה בעיר טבריה מנהיג אחד של היהודים הכופרים, מכשף ומשרת השטן משחית הנפשות ושמו 'גבה–ארבעים–האמות'", שזכה באמונו של יזיד, והציע לו שיצווה להשמיד את כל האיקונות המצויות בתחום שלטונו.
יזיד שלח שליחים בכל רחבי המדינה וכל האיקונות הוסרו גם מהכנסיות.
אך כיוון שהנוצרים "סירבו להשמיד את האיקונות במו ידיהם, הם ברחו, והאמירים הפקידו את המשימה בידי היהודים המקוללים והערבים העלובים.
והם שרפו את האיקונות הקדושים...
כאשר שמעו על כך הבישוף הנקלה של ניקוליה וחסידיו הם חיקו את היהודים הכופרים והערבים המינים והחלו לפגוע בכנסיות האלוהים".
הדוח אמנם מוטה ומוגזם, אך כולל מידע עובדתי שחלקו מאושר ממקורות אחרים.
אותו בישוף ניקוליה היה בין יועציו הכנסייתיים של הקיסר לאו השלישי.
בין המשתתפים: שלום אש, הירש דוד נומברג, נח פרילוצקי, אברהם רייזן, א.
אלמי (אליהו-חיים שעפּס), גרשם באדר, אסתר פרומקין, משה לייב הלפרן, מתתיהו מייזס, מיכאל וייכרט.
י"ל פרץ, ממנהיגי הוועידה (אז בן 56), היה זקן המשתתפים.
הוועידה התקיימה לנוכח ההתעוררות הלאומית היהודית בשלהי המאה ה-19. כיוון שלכל לאום יש שפה המייחדת אותו, מטרת הוועידה הייתה להחליט איזו שפה תהיה השפה הלאומית של העם היהודי: העברית או היידיש.
בין מארגני הוועידה נכללו נתן בירנבוים ודוד פינסקי.
הציונים, שתמכו בעברית, ראו ביידיש שפה גלותית; הם טענו כי לא ניתן להחיות את הרעיון הציוני ללא שימוש בעברית, השפה ההיסטורית של העם היהודי.
מולם ניצבו התומכים ביידישיזם, אידאולוגיה שקראה להשתחררות מתחושת הנחיתות של ה"ז'רגון", שדובר על ידי המעמדות הנמוכים, ועודדה כתיבה ספרותית בשפה; הם היו סבורים, כי היידיש היא שפתו של העם היהודי באירופה זה מאות שנים, ולכן היא השפה המתאימה ביותר להיות שפתו של העם היהודי.
יום לפני פתיחת הוועידה אושרו סופית הסעיפים שעל סדר היום:
השפה כשלעצמה (כתיב, דקדוק, מילים זרות וחדשות, מילון וכו')
בתום ויכוח סוער בדיוני הוועידה, הוכרז בוועידה כי היידיש היא שפה לאומית של העם היהודי, אך אינה השפה הלאומית היחידה.
שלום אש הציע בוועידה לתרגם ליידיש אוצרות תרבותיים יהודיים מתקופות שונות.
ועידת לייפציג הייתה ועידה של רבנים, אינטלקטואלים וראשי ציבור יהודים שהתכנסה בשנת 1869, בעיר לייפציג, בגרמניה.
ההכנות לכינוס, קביעת הנושאים, המוזמנים וכדומה נערכו בוועידת הרבנים בקאסל.
בוועידת לייפציג השתתפו 83 אישים יהודים.
בראשה עמדו הנשיא מוריץ לצרוס, כנציג האינטלקטואלים, סגן-הנשיא הרב אברהם גייגר, מטעם התאולוגים, וסגן-הנשיא יוזף פון ורטהיימר, נציג הפרנסים.
בין הנאספים היו אישים מכל האגפים של הקהילות הליברליות בגרמניה, מפוזיטיבים-היסטוריים דוגמת מנואל יואל מברסלאו ועד רפורמים רדיקלים.
מתנגדי הסינוד טענו נגדו, שהחלטות בענייני דת יכולים לקבל רק חכמי הלכה ולא אספה סתמית.
בנוסף לצירים מגרמניה, השתתפו בכינוס נציגים יהודים מבלגיה, אנגליה, האימפריה האוסטרו-הונגרית וארצות הברית.
המתכנסים לא היו שליחים רשמיים של קהילותיהם, לכן כיבוד החלטות הסינוד היה תלוי במידה רבה ביוקרתו.
נימוק זה והרצון להגיע להחלטות שיהיו מקובלות על קשת רחבה ככל האפשר של צירים, הובילו את המתכנסים להתרחקות מעמדות קיצוניות וקבלת החלטות מתונות, שלא היו לרוחם של הרדיקליים יותר, דוגמת אברהם גייגר.
חלק גדול מההחלטות היו אישורים בדיעבד של רפורמות שכבר הונהגו בקהילות גרמניה.
בוועידת פרנקפורט, השימוש בשפה העברית עורר מחלוקת קשה ביותר, אך בוועידת לייפציג השתנה היחס והשימוש בעברית זכה לתשבחות רבים כמרכיב חיוני בחינוך היהודי.
בהחלטת הוועידה נקבע שחשיבות העברית נובעת, בנוסף להיותה שפת המקרא והשפה דרכה נמסרה היהדות במהלך הדורות, גם מכך שהיא "הייתה ועוד תהיה הקשר היציב והרוחני בין כל חברי כלל ישראל".
התקבלה העמדה השמרנית על פיה הוראת המקרא לילדים תתעלם מממצאי ביקורת המקרא.
הסינוד אישר נגינה בעוגב בבית הכנסת ועודד הרחבת היסודות הכלל אנושיים בתפילה.
הומלץ על כך שההפטרות יקראו בשבת בשפת המקום.
רוב זעום הכריע על המשך השימוש במחזור תפילה חד שנתי ונגד הצעתו של גייגר לבטל קריאתן של כמה פרשיות העלולות לפגוע באחרים, דוגמת פרשות "פרה" ו"זכור".
לפי יוזמה שיצאה מהסינוד של לייפציג נוסד בברלין, בית המדרש הגבוה ללימודי יהדות, מוסד רפורמי להכשרת רבנים, שנחנך ב-1870 ונפתח ב-1872. בית המדרש הציב חלופה לבית המדרש לרבנים בברסלאו, שלא היה פתוח במידה הדרושה למגמות הביקורת ההיסטורית לדעת גייגר ותומכיו.
הרב ד"ר לודוויג פיליפסון, עיתונאי וסופר ידוע מאוד בתקופתו, שעשה נפשות לקיום הכנס מעל דפי עיתונו, נעלב מכך שלא נבחר לנשיאות, לכן לא השתתף בוועידת ההמשך באוגסבורג.
ועידת לטראנו הרביעית הייתה ועידה אקומנית שבמסגרתה התכנסו בישופים מכל רחבי העולם הנוצרי (ומכאן השם "אקומני", היינו, כלל-עולמי).
הוועידה שאורגנה לקריאתו של האפיפיור אינוקנטיוס השלישי התכנסה בארמון הלטראנו שברומא בנובמבר 1215. הוועידה דנה בנושאים הקשורים לפרשת הדרכים שבפניה עמדה הכנסייה הקתולית בתחילת המאה ה-13, הן מול כוחות חיצוניים ובהם היהודים והן מול יריבים מתוך הדת הנוצרית עצמה - כתות המינות.
החלטות הוועידה והיקף המשתתפים הפכו אותה לאבן דרך בתולדות הכנסייה ובכתבים היא קרויה גם הוועידה הגדולה של לטראנו.
ועידת לטראנו הרביעית הדגישה את איחודה הדתי-רעיוני של אירופה הקתולית, בעיקר מול תנועות בדלניות, אישרה את מעמדו העליון של האפיפיור בראש הפירמידה.
והציבה שתי דרכים למימוש החלטותיה - ארגון מסע הצלב, ותיקון מידות.
כן העבירה הוועידה מספר רב של החלטות, שיהוו את הבסיס לדוגמה של הכנסייה הקתולית וכן החלטה על ארגון מסע צלב חדש - מסע הצלב החמישי.
בשנת 1198 עלה אינוקנטיוס השלישי על כיסא האפיפיור.
מי שנודע כאחד מהגדולים והחשובים באפיפיורים לא הסתפק בתפקידו הדתי כ"ממלא מקומו של ישו עלי אדמות", אלא שאף גם לשלטון עולמי.
בימיו הגיעה הכנסייה לשיא כוחה והשפעתה גם בעניינים שנחשבו עד אז לעניינים ארציים מובהקים ובכך טבע את חותמו על אירופה גם לדורות רבים לאחר מותו.
פעילותו הנמרצת של האפיפיור החזירה את מסעי הצלב אל מרכז תשומת הלב הציבורית באירופה.
עם האיגרת ובה הבשורה על בחירתו כאפיפיור הודיע אינוצנטיוס לפטריארך של ירושלים על כוונתו לארגן מסע צלב, כחלק מאסטרטגיה, הרואה בתנועה הצלבנית פן אחד מתוך מדיניות כוללת שמטרתה שליטה של הכנסייה הקתולית והעומד בראשה בכל האספקטים של החיים, ושואפת לאיחוד של הכנסייה הקתולית עם הכנסייה הביזנטית - מזרחית.
מערכת שיקולים זו היא שהוציאה את מסע הצלב הרביעי והייתה לימים, הנושא המרכזי של הוועידה האקומנית הרביעית בלטראנו.
ביום 13 באפריל 1213 הוציא האפיפיור קול קורא לזימון הוועידה, שנפתחה ביום 11 בנובמבר 1215 בנוכחות האפיפיור, נציגים של 80 מחוזות כנסייתיים, 412 בישופים 800 אנשי דת אחרים ונציגים של מלכי אירופה החילוניים.
בוועידה עצמה התנהלו שלוש ישיבות רשמיות.
הראשונה הייתה ביום 11 בנובמבר, ובה נדונו בעיקר ענייני כפירה, יחס הכנסייה ליהודים וחוקת הכנסייה.
הישיבה השנייה נערכה ביום 20 בנובמבר ובה נדונו ענייני האימפריה הרומית הקדושה.
הישיבה השלישית נערכה ביום 30 בנובמבר ובה הובאו לאישור הוועידה ההחלטות השונות בסך כל 70 במספר.
החלטות הוועידה נעדרות התייחסות לסוגיות תאולוגיות ומתמקדות בנושאים הקשורים לנאמנות לדת ולכנסייה, מוסר, ומציבה קודים להתנהלות מעמד הכמורה, החלטות אחרות מסדירות תשלום מיסים ומסדירות הליכי משפט.
גוף החלטות הוועידה מהווה חקיקה כנסייתית כוללת בדוגמת קודקס חוקים ובצמוד להחלטות נקבעו העונשים הצפויים למפירי החוק.
האפיפיור הביא לאישור הוועידה שלוש הצעות לסדר היום.
בחירתו של פרדריך השני כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
החלטות שנועדו לסיים את מסע הצלב האלביגנזי.
לפי דרישת האפיפיור סימון הרביעי דה מונפור הוכרז רוזן של טולוז, בנוסף לתוארי ויקונט ודוכס של חבלים אחרים, כמו כן בנוסף לתואר שנלקח מהרוזן רמון השישי, איבד הלז לטובת סימון דה מונפור את כל האדמות שדה מונפור כבש מידיו.
בנוסף העבירו משתתפי הוועידה 70 החלטות נוספות
הסעיף הראשון בהחלטות הוועידה הוא היחיד בעל משמעות רוחנית - דתית וקובע כי הנצרות היא דת מונותאיסטית וקובע את עיקרון השילוש הקדוש והאמונה כי ישו היה אל ואדם כאחד כבסיס הנצרות.
הסעיף השלישי מתווה את דרך המאבק בכפירה.
על פי סעיף זה הרשות הדתית תצביע על הכופרים ומעשי הכפירה והרשות החילונית תפעל נגד העבריינים.
הסעיף הרביעי מגנה את הכנסייה המזרחית והאימפריה הביזנטית על אי נכונותם לבטל את הפילוג הגדול.
הסעיף החמישי קובע כי הכס הקדוש הוא הסמכות העליונה - על פי רצון האל וקובע את סדר החשיבות של הפטריארכיות רומא ראשונה לאחר מכן פטריארך קונסטנטינופול, ולאחריהן - אלכסנדריה, פטריארך אנטיוכיה וירושלים.
סעיפים 6 עד 22 עוסקים במשמעת בקרב אנשי הדת הנוצרים, דרך ניהול הכנסיות, המסדרים וחיי היום יום של הנוצרים.
סעיף 13 קובע כי הקמת מסדרים דתיים חדשים - אסורה.
סעיף 21 קובע כי כל נוצרי שהגיע לגיל בגרות חייב להתוודות על חטאיו ולהשתתף במיסה לפחות פעם בשנה.
סעיפים 23 עד 32 עוסקים בסדרי בחירות למשרות שונות בתוך ההיררכיה הכנסייתית.
סעיפים 33 ו-34 עוסקים בהלכות גביית תשלומים עבור שרותי דת.
סעיפים 35 עד 49 עוסקים בדיני משפט הכנסייה.
סעיפים 50 עד 52 עוסקים בדיני נישואים.
סעיפים 53 עד 61 עוסקים במעשרות וגבייתם.
סעיף 62 אוסר מסחר בשרידי קדושים.
סעיפים 63 עד 66 עוסקים במסחר במשרות כנסייתיות.
הוועידה קבעה 4 החלטות הדנות ביחס הכנסייה ליהודים.
החלטות ועידת לטראנו הרביעית הנוגעות ליהודים מובאות בסעיפים מספר 67 עד 70, ההחלטות מנסות להניח קווים מנחים וחוקי יסוד המסדירים את היחסים בין יהודים לנוצרים, אך נמנעות מלהתערב בכללי הדת היהודית של היהודים ונמנעות מלדרוש המרת דתם של היהודים.
נקודה העולה מהחלטות הוועידה היא כי היהדות והיהודים מורשים לבוא במגע עם הנוצרים ולחיות את חייהם בצמוד לחברה הנוצרית - בניגוד לכתות המינות עליהן הוכרזה מלחמת חורמה ולמוסלמים נגדם הוכרז מסע צלב.
סעיף 67 מדבר על הרצון להגבלת היהודים בעיסוק מתן הלוואות בריבית ואוסר על נוצרים תחת האיום של חרם מלנהל יחסי המסחר עם יהודים הגובים ריבית.
השליטים החילוניים נדרשים לאכוף את החוק ולדאוג שהמלווים לא לוקחים נשך מופרז.
במקרה של רווח מופרז על היהודים העוסקים במתן הלוואות בריבית מוטל קנס מטעם הכנסייה הרואה ברווחיהם גזל.
סעיף 68 קובע קוד לבוש ליהודים שמטרתו להפריד בינם לבין האוכלוסייה הנוצרית - למרות שדרישה זו איננה חידוש מוחלט של הוועידה הרי שלסעיף זה הייתה השפעה מרחיקת לכת על ההפרדה בין האוכלוסיות.
סעיף זה מזכיר במפורש גם את המוסלמים ומציין כי מטרת ההפרדה למנוע נישואי תערובת או קיום יחסי מין בין הדתות.
באותו סעיף נקבע כי אסור ליהודים לצאת לרחובות בימי ראשון, בימי האבל על מות ישו וביום הראשון לחג הפסחא.
סעיף 69 אוסר על יהודים ועל עובדי אלילים מלהחזיק במשרות ציבוריות.
סעיף 70 קובע כי אלו שהמירו את דתם - ולאו דווקא יהודים - יהיו תחת פיקוח אנשי הכנסייה לבל ינהלו את פולחן דתם הישנה בסתר.
כהחלטה אחרונה, המהווה למעשה טקסט נפרד קראה הכנסייה למסע צלב מחודש על מנת לשחרר את ארץ הקודש.
הוחלט כי מסע הצלב יצא לארץ ישראל בחודש יוני 1217. החלטות הוועידה התירו במפורש השתתפות של אזרחים ובהם נשים ולא רק לוחמים.
כך ניתנו שטרי מחילה (אינדולגנציות) לאלו שיצאו למסע, לכל אלו שהעמידו שירותים לטובת הצלבנים ולמממנים של המסע.
חובות הצלבנים והריבית עליהם הוקפאו עד לשובם מהמסע.
הצווים המיוחדים אסרו קיום עימותים צבאיים או אזרחיים עד ליציאה למסע.
הוועידה גם קבעה כי עיקר המימון של מסע הצלב יגיע ממס שהוטל על הכנסות הכנסייה הקתולית.
ועידת ספא התקיימה בין 5 ל-16 ביולי 1920, בעיר הבלגית ספא.
הוועידה דנה בפיצויים שהוטלו על גרמניה במסגרת הסכם ורסאי, ובהתמהמהותה של גרמניה להתפרק מנשקה.
כמו כן נדונו גבולותיה של פולין.
בוועידה השתתפו נציגים מהממלכה המאוחדת, מצרפת, מאיטליה, מבלגיה, מגרמניה, מיפן ומפולין.
בריטניה יוצגה על ידי ראש הממשלה דייוויד לויד ג'ורג' ושר החוץ לורד קרזון.
צרפת יוצגה על ידי ראש הממשלה אלכסנדר מילראן.
בלגיה יוצגה על ידי ראש הממשלה לאון דלקרואה ושר החוץ פאול היימנס.
איטליה יוצגה על ידי שר החוץ קרלו ספורצה.
יפן יוצגה על ידי צ'ינדה סוטמי.
זו הייתה הוועידה הראשונה לאחר מלחמת העולם הראשונה שבה השתתפו מדינאים גרמנים: הקנצלר פרנבאך ושר החוץ סימונס.
עוד השתתף בוועידה ראש ממשלת פולין – ולדיסלב גרבסקי.
במרכז הדיונים עמדה התמהמהותה של גרמניה להעביר פיצויים למדינות המנצחות על פי הסכם ורסאי, וכן התמהמהותה להתפרק מנשקה, כפי שנדרשה לעשות על פי אותו הסכם.
בשל כך השתתפו בוועידה גם שר האוצר הגרמני יוזף וירט, וכן שר ההגנה הגרמני אוטו גסלר (וממלא מקומו הנס פון זקט).
לצמצם את מכסות אספקת הפחם שהוטלו על גרמניה כפיצויים על פי הסכם ורסאי.
להקל על אספקת אמצעי מחייה עבור הכורים.
לקבוע תאריך יעד חדש להתפרקותה של גרמניה מנשקה: 1 בינואר 1921.
מדינות ההסכמה הסכימו ביניהן באשר לחלוקה הפנימית של הפיצויים שיתקבלו מגרמניה, וזאת עוד בטרם הוחלט סופית על גובהם.
לפי הסיכום תקבל צרפת 52%, בריטניה 22%, איטליה 10%, בלגיה 8%, ויתר מדינות ההסכמה 2% מסכום הפיצויים.
נושא נוסף שנדון בוועידה היה גבולותיה של פולין.
ראש ממשלת פולין, ולדיסלב גרבסקי, ביקש את סיוען של מדינות המערב במלחמה הפולנית-סובייטית.
הוויתורים של גרבסקי בוועידת ספא הביאו להתפטרות ממשלתו זמן קצר לאחר תום הוועידה, ב-24 ביולי 1920. תחתיה קמה ממשלה חדשה בראשותו של וינצנטי ויטוס.
ועידת קהיר נערכה בקהיר שבמצרים בין 22 בנובמבר ל-26 בנובמבר 1943, בין נשיא ארצות הברית רוזוולט, ראש ממשלת בריטניה צ'רצ'יל, וגנרליסימו צ'יאנג קאי שק מסין.
הוועידה עסקה בהיערכות בעלות הברית נגד האימפריה היפנית, ובמצב הרצוי באסיה שלאחר המלחמה.
רוזוולט רצה קשרים חיוביים ופרודוקטיביים עם סין לאחר המלחמה, כמו גם סיוע סיני בשמירה על ההתפשטות הבריטית, הרוסית והיפנית באסיה, ולכן הציע את ועידת קהיר כאמצעי לביטוי אמון הציבור ברפובליקת סין.
הוועידה עצמה הייתה תחנת ביניים עבור רוזוולט וצ'רצ'יל בדרך לפגישה המשולשת עם מנהיג ברית המועצות ג'וזף סטלין בועידת טהראן, אך ממשל רוזוולט העניק למנהיג הסיני דחיפה סמלית בכך שנפגש עימו באופן פרטי לפני תחילת הוועידה ולפני שהגיע צ'רצ'יל.
החלטות הוועידה פורסמו ב"הצהרת קהיר", הצהרה לא-חתומה לעיתונות שדנה בכוונתן של בעלות הברית לחלק את האימפריה היפנית לאחר כניעתה הצפויה של יפן.
הודעה לעיתונות של הוועידה ביססה את מעמדה של סין כאחת מארבע המעצמות הגדולות של בעלות הברית.
על פי ההצהרה, כל הטריטוריות שכבשה יפן מאז מלחמת העולם הראשונה, כולל טאיוואן ואוקינאווה, יוחזרו לסין.
בנוסף קבעה ההצהרה שעל קוריאה, שהייתה כבושה בידי יפן, להפוך למדינה חופשית.
ועידת פסגה היא ועידה שבה נפגשים ראשי מדינות.
בשל דרגת הייצוג הגבוהה של המדינות בוועידות מסוג זה, הנושאים הנדונים בוועידות הם על פי רוב בעלי חשיבות רבה יותר.
בשל כך, ומשום מעמדם הרם של המשתתפים בוועידות, הן זוכות לסיקור תקשורתי נרחב ולאבטחה כבדה.
ארגונים בינלאומיים מסוימים, בהם ארגון המדינות המתועשות והליגה הערבית, מקיימים מדי שנה ועידות פסגה.
הראשון שטבע את המונח "פסגה" בהקשר הדיפלומטי היה ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל, בשנת 1950, כאשר אמר: , בקראו לקיים סבב שיחות נוסף עם ברית המועצות.
אולם מפגשים בין מנהיגים התקיימו גם קודם לטביעת המונח בידי צ'רצ'יל.
לפני המאה העשרים נערכו ועידות פסגה לעיתים רחוקות, וזאת ממספר טעמים: ראשית, התנקשויות אפשריות בדרך למפגש הפסגה או במהלך המפגש עצמו.
שנית, המסעות אל מארחי מפגשי הפסגה ארכו ימים ושבועות, דבר שעלול היה להעיד על פחיתות כבודו של המנהיג המבקר.
שלישית, השימוש בשגרירים ובשליחים אחרים ייתר את הצורך במפגש בין המנהיגים עצמם.
המאה העשרים זימנה יותר ועידות פסגה בשל התעופה, שקיצרה את משך המסע בין מדינות, ובשל הנשק להשמדה המונית, אשר הפך ועידות אלה לחיוניות, ולא בכדי רוב מפגשי הפסגה בתקופת המלחמה הקרה עסקו במרוצי חימוש ובניסיונות למנוע מלחמת עולם שלישית.
בנוסף, אמצעי תקשורת ההמונים נתנו במה ופרסום לוועידות הפסגה שנערכו מאז תום מלחמת העולם השנייה.
קיום ועידות פסגה מביא לעיתים קרובות לקיום הפגנות מחאה בסוגיות הנוגעות לאופי הוועידה או הנושאים שעל סדר יומה.
ההפגנות נערכות בערים ובסמוך לאתרים שבהם מתקיימות הוועידות, וחלקן הן הפגנות המוניות, שבהן מתעמתים המפגינים עם המשטרה.
דוגמה לכך היא ההפגנות סביב ועידת ארגון המדינות המתועשות בג'נובה בשנת 2001, שבהן נהרג מפגין אחד ונפצעו עשרות בהתנגשויות עם המשטרה המקומית.
ועידת פסגה ידועה הייתה ועידת יאלטה בפברואר 1945, שהתקיימה בהשתתפות נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט, ראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, ושליט ברית המועצות, יוסיף סטלין.
בוועידת פסגה זו נדונה חלוקת השטחים ואזורי ההשפעה בין בעלות הברית, שהיו עתידות לנצח במלחמת העולם השנייה.
מספר ועידות פסגה התקיימו על מנת להביא פתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני בחסות מדינות שונות.
במסגרת זו ניתן למנות את ועידת קמפ דייוויד שנערכה בארצות הברית וועידת טאבה שנערכה במצרים.
ועידת מינסק הייתה ועידה שנייה של כלל ציוני רוסיה.
היא התקיימה בין 4 בספטמבר ל-10 בספטמבר 1902. זאת הייתה ועידה ציונית ראשונה שהתקיימה ברוסיה עם אישור מטעם משרד הפנים הרוסי.
בוועידה נוכחו 526 צירים, 160 מהם השתייכו למזרחי, 60 לפרקציה הדמוקרטית והשאר היו עצמאיים.
אחרי הקונגרס הציוני העולמי החמישי והחלטות בדבר השינויים בתקנון הארגוני של ההסתדרות הציונית החליטו ציוני רוסיה לכנס ועידה ארצית.
בין מורשי ציונות רוסיה היו חילוקי-דעות בדבר מועד ומיקום הכינוס.
בסופו של דבר הוחלט על 4 בספטמבר 1902 כמועד הכינוס ומינסק כמקום הכינוס.
ועידה כזאת אי אפשר היה לכנס בצורה בלתי-לגאלית, כדי להשיג אישור משלטונות היה צריך להגיע אל שר הפנים הרוסי ויאצ'סלב פלבה שהיה ידוע בתור אנטישמי קיצוני.
השלטונות בדרך כלל התנגדו לתנועות לאומיות שהתפתחו בקרב מיעוטים שחיו באימפריה הרוסית, אך היחס לציונות היה דו-ערכי: מצד אחד - שלילי, כמו ליתר תנועות לאומיות; ומן הצד השני - חיובי, משום שמטרתה של הציונות הייתה הגירה המונית של היהודים משטחי האימפריה הרוסית.
פלבה נתן את אישורו לכינוס הוועידה, סוכניו כל הזמן עקבו אחר הוועידה.
פלבה הורה לשלטונות המקומיים להתיר את כינוס הוועידה.
זה היה הכינוס הציוני החוקי הראשון והאחרון ברוסיה הצארית.
מתוך דיוני הוועידה נוכחו שלטונות לדעת כי התנועה הציונית אינה רק תנועת ההגירה, אלא תנועה לאומית המבקשת להחיות את האומה היהודית ודואגת להטבת מצבם של היהודים.
האישור לכינוס התקבל בחודש יוני, היוזמים ניגשו מיד לפעולה.
על צבי ברוק הוטלה האחריות לארגון הוועידה.
למעשה הייתה זו הוועידה השנייה של ציוני רוסיה, אבל מבחינה רשמית הייתה זו הוועידה הראשונה.
משום שוועידת ורשה, אשר התקיימה בשנת 1898, התקיימה ללא אישורים מצד השלטונות.
יחיאל צ'לנוב נבחר ליושב-ראש, מנחם אוסישקין, ישראל יסינובסקי ושמשון רוזנבאום נבחרו לסגניו.
שני הנושאים המרכזיים של הוועידה היו: ארגון ותרבות.
אוסישקין העלה הצעות בדבר מבנה ארגוני-צנטרליסטי של התנועה.
דעותיו לא התקבלו על רוב הנוכחים.
כמו כן הוא הציע להקים תנועת צעירים שיקדישו זמן מסוים מחייהם לעבודה בגולה ובארץ, רק כעבור חמש-עשרה שנים הרעיון הזה יתממש.
במשך שלושה ימים נמשכו הדיונים על נושא התרבות.
צירים דתיים התנגדו לשילוב של עבודת התרבות בפעולה הציונית, נציגי הפרקציה הדמוקרטית הגנו על השילוב זה, ואילו נציגי המרכז התפצלו ותמכו בחלקם בדתיים ובחלקם בפרקציה הדמוקרטית.
בוועידת מינסק סוכם על פיצול בין שני זרמים במערכת החינוך הלאומית: זרם דתי וזרם חילוני.
ועידת מינסק היוותה את מבחן הכוח הראשון בין ה"מזרחי" ל"פראקציה העממית".
הייתה זו הוועידה הראשונה של ציוני רוסיה שהתכנסה על ידי השלטונות.
ועידה זו עוררה עניין רב, ואף כונתה "הקונגרס של ציוני רוסיה".
הוועידה דנה בבעיית היהודים, כאשר הנושא הנוסף המרכזי שנידון בוועידה היה נושא הקולטורה - היוזמה למקד מאמצי הציונות בהחדרת התודעה הלאומית במערכות החינוך היהודי בתפוצות - שעורר ויכוח סוער שנמשך שלושה ימים.
הרב ריינס השתתף בוויכוח והגיע בנאומו עד לכדי דמעות.
בדבריו אמר שמטרת הקונגרס הייתה למצוא בית לעם היהודי, אבל ה"קולטורה" לדידו הביאה רק צרות.
הרב ריינס הגיע לקונגרס הציוני החמישי עם תמיכה מלאה של מפלגתו.
קבוצה נוספת בקונגרס הייתה קבוצה חילונית שהתנגדה ל"קולטורה" מטעמים מדיניים.
לדעתם יש לפעול באמצעים מדיניים להקמת מדינה יהודית.
כל פעילות אחרת תגרע מהתוצאה המיוחלת.
קבוצה זו הצטרפה לרב ריינס ולציונים הדתיים.
אנשי "הפראקציה העממית" תומכי העיסוק הציוני בקולטורה, חששו שתביעתם תידחה ופרשו מהקונגרס.
הרצל שפחד שיחול פילוג בתנועה הציונית הלך ופייס בין הצדדים.
הרב ריינס ראה שעל-פי רוב יש רצון להכניס את רעיון הקולטורה, והבין כי יציאה למאבק לבד לא תביא לתועלת דתית, ואף עלולה להביא לנזק.
הריחוק לדידו עלול לקלקל מלתקן.
סופו של הקונגרס היה בקבלת ההצעה, תוך הסכמה מפורשת שנעשתה בין אחד העם לרב ריינס, כי החינוך הדתי יישאר בידי הדתיים.
כלומר, הרב ריינס קיבל את ההצעה בתנאי שיהיו שתי מערכות חינוך נפרדות- אחת ציונית חילונית בהשפעת הקולטורה ואחת ציונית דתית.
בתום הקונגרס נבחרו הוועדות הארציות לתרבות.
עם משתתפי הוועידה נמנו: חמדה בן-יהודה, שושנה יפה, חיים דוב הורביץ, צבי בלקובסקי.
הוועידה השלישית של ציוני רוסיה הייתה ועידת הלסינגפורס
ועידת ערי העולם הוא אירוע מוביל המפגיש מתרגלים וקובעי מדיניות עם מומחים מובילים בתחומם כדי לזהות פתרונות חדשניים לאתגרים הדחופים ביותר העומדים בפני ערים היום.
זוהי סדרה של כנסים בין-לאומיים המהווים פלטפורמה בלעדית עבור מנהיגי הממשלה ומומחי התעשייה כדי להתמודד עם אתגרי עיר בר-קיימא, לשתף פתרונות עירוניים משולבים ולגבש שותפויות חדשות.
הכנס הבין-לאומי נערך בחסות האומות המאוחדות ומאורגן על ידי מרכז סינגפור לערים חיות (CLC) והרשות לפיתוח עירוני בסינגפור.
עיקרי הנושאים בוועידה: פורום ראשי הערים של ועידת ערי העולם, הענקת פרס העיר העולמית על שם לי קואן יו וסימפוזיון מנהיגים צעירים.
הוועידה הראשונה נערכה בסינגפור, בין ה-23 ל-25 ביוני 2008. הוועידה הבאה עתידה להתקיים בסינגפור, בין ה-20 ל-24 ביוני 2021.
ועידת ערי העולם הראשונה, שהתקיימה בסינגפור בין התאריכים 23 ל-25 ביוני 2008, התמקדה בנושא "ערים תוססות ומלאות חיים" ("Liveable and Vibrant Cities").
בוועידת הכניסה ביוני 2008 התכנסו 800 נציגים בכירים.
אלה כוללים מנהיגים, שרי ממשלה, ראשי ערים, בכירי ממשל, פקידי ארגונים בין-לאומיים, מנהיגים עסקיים, אנשי אקדמיה מאזור אסיה-האוקיינוס השקט והמזרח התיכון, קובעי מדיניות והחברה האזרחית.
בין הנושאים שנבדקו שם היו ממשל אפקטיבי, תכנון עירוני, פיתוח תשתיות, קיימות סביבתית, שינויי אקלים, איכות חיים ותחרות כלכלית.
בין הדוברים שהשתתפו נמנים הרוהיקו קורודה, נשיא הבנק האסייתי לפיתוח; אנה טיבאיג'וקה, מנכ"לית תוכנית האו"ם להתיישבות האדם (UN-HABITAT); לי הסיין לונג, ראש ממשלת סינגפור; פיטר רו, פרופסור לאדריכלות ועיצוב אורבני באוניברסיטת הרווארד; וראשי ערים של ערים כדוגמת מלבורן, יוקוהמה, בוגוטה וולינגטון, בין היתר.
הייתה גם תערוכה לקידום קשרים עסקיים בין המגזר הציבורי והפרטי.
ועידת קוויבק (נודעה לימים גם בשם ועידת קוויבק הראשונה) הייתה מפגש של מנהיגים של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, שנערכה בעיר קוויבק שבקנדה מה-17 ועד 24 באוגוסט 1943. משתתפיה היו נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל וראש ממשלת קנדה ויליאם ליון מקנזי קינג.
הוועידה נערכה במצודת קוויבק ובטירת פרונטנאק.
שם הקוד שלה היה קוודרנט (Quadrant).
משתתפי הוועידה הסכימו לפתוח בדיונים על תכנון הפלישה לצרפת הכבושה.
כמו כן נערכו שיחות בנוגע לצבירת הכוחות האמריקניים בבריטניה לקראת הפלישה ובנוגע להגברת מתקפת ההפצצות על גרמניה.
בנוגע לים התיכון (זירה שלצ'רצ'יל היה עניין רב בה) הוסכם לרכז כוח רב יותר על מנת להוציא את איטליה מברית מדינות הציר ולכבוש אותה ואת האי קורסיקה.
לעומת זאת הוסכם להגביל את פעילות בעלות הברית בבלקן להעברת אספקה לכוחות המחתרת הפועלים שם.
בנוגע למלחמה מול יפן הוסכם כי יש להגביר את הפעילות המלחמתית נגדה על מנת לכלות את משאביה, לנתק את נתיבי התחבורה שלה ולכבוש בסיסים קדמיים, שמהם ניתן יהיה לתקוף את איי הבית של יפן.
תוכן ההחלטות האסטרטגיות שנתקבלו בוועידה הועבר לידיעת מנהיגי ברית המועצות וסין.
בוועידה התקיימו שיחות בנוגע לשיפור התיאום בין ארצות הברית, בריטניה וקנדה בנוגע לפיתוח נשק גרעיני.
רוזוולט וצ'רצ'יל חתמו בוועידה על הסכם קוויבק בין מדינותיהם בנוגע לשימוש באנרגיה גרעינית.
בנוסף גינו המנהיגים את מעשי הזוועה שביצעו הגרמנים בפולין, ופרסמו הצהרה משותפת בנוגע לארץ ישראל שתחת שלטון המנדט, במטרה להביא לרגיעה באי השקט שם.
ועידת קוויבק השנייה הייתה מפגש של מנהיגים של בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, שנערכה בעיר קוויבק שבקנדה מ-12 ועד 16 בספטמבר 1944. משתתפיה היו נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט וראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל וראש ממשלת קנדה.
הייתה זו הוועידה השנייה של מנהיגי בעלות הברית שנערכה בעיר.
שם הקוד שלה היה אוקטגון (Octagon).
בוועידה הושגו הסכמות ביחס לנושאים הבאים:
תחומי אזורי הכיבוש של בעלות הברית שיוקמו בגרמניה לאחר שתיכבש;
המשך הסיוע הכלכלי של ארצות הברית לבריטניה - נקבע כי תוקף הסכם החכר והשאל יוארך עד לתום המלחמה נגד יפן;
השתתפות הצי המלכותי הבריטי במלחמה נגד יפן - בעקבות זאת נשלח כוח משימה בריטי לזירת האוקיינוס השקט ופעל בה ממרץ ועד אוגוסט 1945.
ועידת לוקה הייתה כינוס של חברי הברית הפוליטית הידועה בשם הטריומווירט הראשון: גאיוס יוליוס קיסר, גנאיוס פומפיוס ומרקוס ליקיניוס קראסוס בלוקה בשנת 56 לפנה"ס.
בתקופה זו, קיסר היה שקוע במלחמת גאליה ותוכנית הפלישה לאי הבריטי.
קראסוס שאף להגדיל את יוקרתו הפוליטית וחיפש דרכים למימוש חזונו.
גם פומפיוס רצה את חלקו.
הברית היציבה בין שלושת הפוליטיקאים הבכירים נכרתה עוד בשנת 60 לפנה"ס.
הם חברו יחד כדי לשלב את עוצמתם הפוליטית וכך לזכות בנתח שליטה גדול מאוד בפוליטיקה ברפובליקה הרומית.
הפוליטיקה הרומאית בשלהי תקופת הרפובליקה הייתה בתוהו ובוהו מוחלט.
שוחד בעת בחירות ניתן לכל, אלימות ברחובות שגלשה לכדי תגרות בין קבוצות של גלדיאטורים מזוינים, שנכשרו על ידי פוליטיקאים שונים, הייתה מחזה נפוץ.
האירועים ערערו במידת מה את הברית ההדוקה בין השלישייה.
הכינוס נועד לחזק את הקשרים ביניהם ימי הברית כקדם.
במהלך הכינוס הוחלט שקראסוס ופומפיוס ירוצו לכהונת הקונסול בשנת 55. עוד הוחלט להאריך את הפרוקונסולט של קיסר בחמש שנים נוספות וכך לאפשר לו להשלים את כיבושה של גאליה.
ועידת נציגי העם הייתה הגוף השלטוני העליון של ברית המועצות בשנים 1989–1991.
ביולי 1988 במהלך הכנס ה-19 של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות מיכאיל גורבצ'וב הכריז על רפורמה שלטונית.
ב-1 בדצמבר 1988 התקבל חוק הבחירות החדש ובוצעו שינויים מתאימים בחוקה.
בסמכות הוועידה היה קבלת חוקה ואישור שינויים בחוקה, קביעת עקרונות מדיניות פנים ומדיניות חוץ של המדינה, מינוי חברים של הסובייט העליון ומינוי יושב ראש של הסובייט העליון, אישור מינוי ראש הממשלה, יושב ראש בית המשפט העליון, פרקליט המדינה ובחירת ועדה לשמירת החוקה.
הוועידה כללה 2250 נציגים לפי מפתח שלהלן:
750 נציגים מאזורי בחירה בעלי מספר מצביעים שווה.
750 נציגים מיחידות מנהליות של ברית המועצות (32 מכול רפובליקה, 11 מכול רפובליקה אוטונומית, 5 מכול מחוז אוטונומי ו-1 מכול נפה אוטונומית)
750 נציגים שנבחרו על ידי גופים ציבוריים שונים מקרב חברי הארגונים.
הנציגים נבחרו לתקופה של חמש שנים.
מעשית, בעקבות התפרקות ברית המועצות בסוף שנת 1991, הגוף שנבחר ל-5 שנים הפסיק להתקיים לאחר פעילות של שנתיים.
כל המושבים התקיימו בארמון הקרמלין הממלכתי במוסקבה.
הבחירות נערכו בין 26 במרץ-21 במאי 1989. לראשונה בברית המועצות זה היו בחירות חופשיות וברוב הקלפיות היה יותר ממועמד אחד.
המועמדים פרסמו את המצע ומערכת בחירות כללה הופעתם בטלוויזיה.
בהתאם לתוצאות הבחירות, בין הנציגים היו 87% של חברי המפלגה ו-13% לא היו שייכים למפלגה.
המושב הראשון התקיים במאי-יוני 1989. כבר בתחילת הישיבה הראשונה מיכאיל גורבצ'וב נבחר ליושב ראש הסובייט העליון.
לראשונה אזרחי ברית המועצות היו יכולים לשמוע בשידור טלוויזיה את אנדריי סחרוב שהיה בין הנבחרים וניהל מערכת ויכוחים עזה עם מיכאיל גורבצ'וב.
במקביל התנהל ויכוח בנושאים שונים בין בוריס ילצין לבין יגור ליגצ'וב שהיה בין הקומוניסטים הבולטים.
בין הנבחרים שהשתתפו במושב היו אנשים שבהמשך זכו בתפקידים בולטים כמו גברייל פופוב, אנטולי סובצ'ק ועוד.
בוריס ילצין לא נבחר להרכב של הסובייט העליון, אך ב-29 במאי אחד מנבחרים העביר לו את מקומו.
ביום אחרון של המושב, תומכי הרפורמות שהיו בעמדת מיעט התארגנו והקימו "קבוצת נציגי העם הבין-אזורית".
בראש הקבוצה עמדו אנדריי סחרוב, בוריס ילצין, גברייל פופוב, יורי אפנסייב וויקטור פאלם.
המושב התקיים בדצמבר 1989. במהלך המושב נפטר אנדריי סחרוב.
בישיבות המושב בוריס ילצין דרש לבטל את הסעיף ה-6 בחוקה, לפיו "המפלגה קומוניסטית מהווה את הכוח המוביל של המדינה".
לעומת זאת הרוב הקומוניסטי של חברי הוועידה דגל בחיזוק שלטון המרכזי וציין סכנות של פירוק המדינה אם הרפורמות יימשכו ללא רסן.
המושב התקיים במרץ 1990. המושב אישר יסוד תפקיד חדש של נשיא ברית המועצות ובחר את מיכאיל גורבצ'וב לתפקיד זה.
כמו כן הכינוס ביטל את הסעיף 6 בחוקה.
במהלך הכינוס הורגש מעבר של חברי המפלגה קומוניסטית לשורות האופוזיציה.
לעומת זאת, מספר חברי פוליטביורו דיברו גלוי שגורבצ'וב בגד במפלגה ובמדינה ומביא לפירוקה.
המושב התקיים בדצמבר 1990. במרכז הדיונים היה עתיד ברית המועצות כמדינה.
במהלך המושב הוחלט על הצורך ברפורמה נרחבת במבנה המדינה וסוכם על ביצוע רפרנדום בהקשר להמשך קיום של ברית המועצות.
כמו כן סוכם על מינו גנאדי ינאייב לסגן נשיא.
המושב החמישי התקיים בספטמבר 1991. המושב התקיים לאחר הרפרנדום בו 76% מהמשתתפים הצביעו בעד המשך קיום ברית המועצות.
אומנם ההצבעה לא התקיימה בליטא הסובייטית, לטביה הסובייטית, אסטוניה הסובייטית, ארמניה הסובייטית, גאורגיה הסובייטית ומולדובה הסובייטית.
במקום זה בשטח רפובליקות אלו התקיימו הצבעות בהם כ-80% מהמצביעים היו בעד עצמאות הרפובליקות ויציאתם מברית המועצות.
המושב אישר "הצהרת זכויות האדם" ואישר תחילת התארגנות להקמת חבר המדינות העצמאיות.
גורבצ'וב הציעה לפזר את הוועידה, אך בהצבעת חברי הכינוס הצעתו לא התקבלה.
ועידת מזרח אסיה רבתי (נקראה גם ועידת טוקיו) נערכה בטוקיו שביפן בימים 5–6 בנובמבר 1943, במהלך מלחמת העולם השנייה.
בוועידה השתתפו פוליטיקאים מארצות שונות של מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי.
נדונו בה עניינים מעטים בעלי ערך והיא נועדה בעיקר לצורכי תעמולה לצורך הצגת האימפריה היפנית כמחויבת לאידיאל של פאן-אסייתיות וכמשחררת של אסיה מעול הקולוניאליזם המערבי.
כבר מאז שנת 1931 ניסתה יפן להצדיק את שאיפות ההתפשטות שלה בדרום מזרח אסיה תחת הכותרת של פאן-אסייתיות.
כאשר נכנסה למלחמה מול בעלות הברית ב-1941 הציגה יפן את עצמה כלוחמת מלחמת שחרור בשם העמים האסייתיים.
בין השאר הוצגו האמריקאים והבריטים בתעמולה היפנית במסגרת טון גזעני כ"שדים לבנים" וכמפלצות תת-אנושיות המתנגדות לשאיפות השחרור של עמי אסיה בהובלתה של יפן.
לפחות חלק מהעמים האסייתים שבמושבות האירופיות בדרום מזרח אסיה ומנהיגיהם קיבלו את הגעתם של היפנים לתחומיהם כמשחררים.
ביניהם היה למשל סוקרנו באיי הודו המזרחיים ההולנדיים.
בפועל ראו היפנים את עצמם כ"גזע יאמטו הגדול", העליון מבחינה גזעית על יתר עמי אסיה ואשר נועד למשול בהם.
קודם לכינוס הוועידה השמיעה יפן הבטחות מעורפלות בדבר מתן עצמאות לתנועות אנטי קולוניאליות בשטחים שכבשה, אך בפועל, מלבד הקמת מספר ממשלות בובות, הבטחות אלו לא מומשו.
בראשית 1943 הוקם ביפן "המשרד הממשלתי למזרח אסיה רבתי" ובהמשך השנה כונסה הוועידה.
לא הוזמנו אליה נציגים מכל העמים שבמרחב השלטון היפני באסיה.
כך, קוריאה וטאיוואן הוכרזו מכבר כמסופחות לאימפריה היפנית, ללא כל כוונה לתת להן אפילו אוטונומיה.
נציגים מווייטנאם ומקמבודיה לא הוזמנו על מנת שלא לפגוע במשטר וישי הפרו-נאצי, בן ברית פורמלי של יפן, אשר הוסיף לטעון לזכותו למשול על המושבה הודו-סין שבה נכללו שתי הארצות.
ב-31 במאי 1943 הכריז המטה הכללי היפני על סיפוחם ליפן של שטחי מלאיה הבריטית ושל איי הודו המזרחיים ההולנדיים שהיו תחת שלטונו.
ההכרזה הביכה את מארגני הוועידה והקשתה מאוד על הצגת יפן כמשחררת עמי אסיה.
המנהיגים סוקרנו ועמיתו מוחמד האטה לא הורשו להשתתף בוועידה ורק הוזמנו לטוקיו סמוך לאחר סיומה לשם קיום התייעצויות בלתי רשמיות.
בוועידה השתתפו שישה משתתפים עצמאיים ומשקיף אחד:
הידקי טוג'ו - ראש ממשלת יפן
זאנג ג'ינגהואי - ראש ממשלת מנצ'וקוו
ואנג ג'ינג-ויי - ראש ממשלת ואנג ג'ינג-ויי
בא מאו - ראש מדינת בורמה
חוזה לורל - נשיא הרפובליקה הפיליפינית השנייה
ואן ואית'איאקון - שליח ממלכת תאילנד
סובהאז צ'נדרה בוסה - ראש הודו החופשית
טכנית נכח סובהס צ'נדרה בוזה בוועידה רק כמשקיף שכן הודו נמצאה אז תחת שליטה בריטית.
תאילנד שלחה לוועידה רק שליח ולא את ראש ממשלתה על מנת להדגיש שהיא לא נמצאה תחת שליטה יפנית (ראש הממשלה גם חשש מהדחה אם יעזוב את בנגקוק).
קוריאה סופחה ליפן ב-1910 ועל כן לא נכחה בוועידה משלחת מטעמה, אך מספר אינטלקטואלים קוריאנים השתתפו בוועידה כחלק מהמשלחת היפנית והביעו את תודתם ליפן על הפיכת קוריאה למושבה שלה.
ראש ממשלת יפן טוג'ו קידם את משתתפי הוועידה בנאום שהילל את אופייה הרוחני של אסיה לעומת הציוויליזציה המטריאליסטית של המערב.
הוא תיאר את אומות מזרח אסיה רבתי כקשורות יחד מכל בחינה ביחסים שאינם ניתנים לניתוק.
במהלך הוועידה הביעו המשתתפים סולידריות זה עם זה וגינוי לקולוניאליזם המערבי ובפרט לארצות הברית ולבריטניה כאויבות הגדולות ביותר לציוויליזציה האסייתית.
הם תיארו את יפן כמגינת אסיה מפני האנגלו-סקסונים והדגישו את הצורך להתאחד מאחוריה.
המלחמה בארצות הברית ובריטניה תוארה כמלחמה של המזרח מול המערב וכמלחמה של דם מול דם.
כמו כן תואר מנהיג סין צ'יאנג קאי שק כמי שאיננו אסייתי אמיתי, שכן שום אסייתי אמיתי לא היה כורת ברית עם "השדים הלבנים" המערביים כפי שעשה קאי שק.
בוועידה לא הועלו תוכניות לאינטגרציה ולפיתוח כלכלי.
בתום הוועידה פורסמה הצהרה משותפת של כל המשתתפים בה.
היא כללה גינוי לארצות הברית ולבריטניה, אשר שיעבדו וניצלו את עמי מזרח אסיה ומנעו מהם את מקומם בעולם, דבר שהביא למלחמה הנוכחית.
הוכרז בה כי עמי מזרח אסיה הגדולה ישתפו פעולה כדי להביא את המלחמה לכלל סיום מוצלח ולשחרר את האזור משליטת המערב על מנת לתרום למטרה של שלום עולמי.
האירוניה של הוועידה הייתה שכל הנאומים שנישאו בה, לרבות הדברים המתלהמים נגד האנגלו-סקסונים, נאמרו באנגלית, שהייתה השפה היחידה המשותפת למשתתפי הוועידה.
לוועידה נודעה בעיקר משמעות תעמולתית.
עם זאת היא סימנה נקודת מפנה במדיניות החוץ היפנית בנוגע ליחסים עם עמי אסיה.