tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדמויות המפוסלות בציוריו מציגות אנשים יומיומיים בסצנות החיים בארצות הברית.
עבודתו קשורה חזק מאוד למערב ארצות הברית, האזור בו הוא נולד ושאותו כינה בית רוב חייו.
הוא למד גם בפריז, התגורר בעיר ניו יורק יותר מעשרים שנה וצייר שם עשרות יצירות.
בנטון נולד ב-15 באפריל 1889, בניאו, מיזורי, למשפחה של פוליטיקאים.
היו לו שתי אחיות קטנות יותר, מרי ומילדרד, ואח צעיר נתנאל.
אמו הייתה אליזבת וויז בנטון ואביו, קולונל מייצנס איסון בנטון, היה עורך דין ונבחר ארבע פעמים לקונגרס של ארצות הברית.
בנטון נקרא של שם דוד רבא שלו תומאס הארט בנטון שהיה אחד משני הסנאטורים הראשונים של ארצות הברית שנבחרו ממיזורי.
בהתחשב בקריירה הפוליטית של אביו, בנטון בילה בילדותו בין וושינגטון, די.סי.
אביו שלח אותו לאקדמיה הצבאית המערבית, בשנים 1905–1906, בתקווה להכין אותו לקריירה פוליטית.
בנטון גדל בשתי תרבויות שונות ומרד בתוכניותיו של אביו.
הוא רצה לפתח את התעניינותו באמנות, שאמו תמכה בה.
כנער עבד כקריקטוריסט בעיתון בג'ופלין, מיזורי.
בעידוד אמו, בשנת 1907 נרשם בנטון לבית הספר של מכון האמנות של שיקגו.
שנתיים לאחר מכן הוא עבר לפריז כדי להמשיך את לימודי האמנות באקדמיה ז'וליאן.
אמו תמכה בו כלכלית ורגשית כדי שיתמסר לאמנות עד שהתחתן בתחילת שנות השלושים לחייו.
בפריז פגש בנטון אמנים אחרים מצפון אמריקה, כמו דייגו ריברה המקסיקני וסטנטון מקדונלד-רייט, תומך בסגנון הציור סינכרומיזם.
בהשפעתו של האחרון, בנטון אימץ אחר כך את הסגנון.
תחילת הקריירה ומלחמת העולם הראשונה
לאחר לימודיו באירופה, בנטון עבר לעיר ניו יורק בשנת 1912 וחזר לצייר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא שירת בצי ארצות הברית
יצירותיו הקשורות למלחמה השפיעו על הסגנון שלו.
הוא הכין רישומים ואיורים של העבודות במספנות.
התיעוד הריאליסטי השפיע מאוד על סגנונו המאוחר.
בהמשך המלחמה, שסווגה כ"הסוואה", צייר בנטון את הספינות המוסוות שנכנסו לנמל נורפוק.
עבודתו נדרשה מכמה סיבות: להבטיח כי ציירי אוניות אמריקאיות מיישמים כראוי את תוכניות ההסוואה, לסייע בזיהוי ספינות אמריקאיות שעלולות לאבד מאוחר יותר, ולרשום רישומים על הסוואת האוניות של חילות הים האחרים של בעלות הברית.
בהמשך אמר בנטון כי עבודתו עבור חיל הים "הייתה הדבר החשוב ביותר, עד שהפכתי לאמן."
בגיל 33 התחתן בנטון עם ריטה פיאנצה, מהגרת איטלקית, בשנת 1922. הם נפגשו בזמן שבנטון לימד שיעורי אמנות בארגון שכונתי בעיר ניו יורק, שם הייתה אחת מתלמידיו.
הם היו נשואים כמעט 53 שנים עד מותו של בנטון ב-19 בינואר, שנת 1975; ריטה נפטרה אחד עשר שבועות לאחר בעלה.
לזוג נולדו בן, תומאס פיאנצה בנטון, יליד 1926, ובת, ג'סי בנטון, ילידת 1939.
בשובו לניו יורק בראשית שנות העשרים הכריז בנטון על עצמו כ"אויב המודרניזם".
הוא החל בעבודה הנטורליסטית והייצוגית המכונה "ציור אזורני".
הוא סייר באמריקה, רשם רישומים של הדברים שראה.
הוא היה חוזר לרישומים האלה שוב ושוב כטיוטות לציורים עתידיים.
הוא הרחיב את היקף עבודותיו האזוריות, והגיע לשיאו בציורי קיר "אמריקה היום" בבית הספר החדש למחקר חברתי בשנים 1930–1931. בשנת 1984 נרכשו ושוחזרו ציורי הקיר כדי לתלותם בלובי של מגדל מרכז אקסא בשדרה השישית 1290, בניו יורק.
בדצמבר 2012 נתרמו ציורי הקיר למוזיאון המטרופוליטן לאמנות, שהוצגו בתערוכה ב-2015.
בנטון פרץ אל הזרם המרכזי בשנת 1932. הוא זכה בעבודה לצייר ציורי קיר של החיים באינדיאנה, בתערוכת המאה של שנת 1933 בשיקגו.
ציורי הקיר של אינדיאנה עוררו מחלוקת.
בנטון צייר אנשים יומיומיים, וכלל תיאור של אירועים בתולדות המדינה אשר חלק מהאנשים לא רצו לפרסמם.
המבקרים תקפו את עבודתו בגין הצגתם של חברי הקו-קלוקס-קלאן תנועה גזענית שהגיעה לשיאה בשנת 1925. באינדיאנה העריכו כ-30% מהגברים היו חברים בקלאן, ובשנת 1924 נבחר אחד מחבריה כמושל ואחרים התמנו למשרות פוליטיות אחרות.
ציורי הקיר האלה מוצגים כעת באוניברסיטת אינדיאנה בבלומינגטון.
ארבעה פאנלים נוספים מוצגים בתיאטרון האוניברסיטאי לשעבר המחובר לאולם.
שני פאנלים, כולל זה עם תמונות של ה-ק.ק.ק.
בשנת 1932 צייר בנטון גם את "אמנות החיים באמריקה", סט ציורי קיר גדולים לאתר מוקדם של מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית.
פאנלים מרכזיים כוללים נופי העיר, נופי המערב, נופי הדרום ואמנות האינדיאנים.
בשנת 1953 נרכשו חלק מהלוחות על ידי המוזיאון לאמנות אמריקאית של ניו בריטניה בקונטיקט, ומאז הם מוצגים שם.
ב־24 בדצמבר 1934 הוצג בנטון באחת מכריכות הצבע המוקדמות ביותר של המגזין "טיים".
עבודתו הוצגה יחד עם עבודות עמיתיו גרנט ווד וג'ון סטיוארט קארי במאמר שכותרתו "הסצנה האמריקאית".
השלישייה הוצגה כגיבורי האמנות האמריקאיים החדשים, והאֲזוֹרָנות תוארה כתנועת אמנות משמעותית.
בשנת 1935, בנטון עזב את הדיונים האמנותיים של ניו יורק.
הוא הוזמן ליצור ציור קיר לקפיטול מדינת מיזורי בג'פרסון סיטי.
ה"היסטוריה חברתית של מיזורי" היא אולי העבודה הגדולה ביותר שלו.
בראיון בשנת 1973 הוא אמר, "אם יש לי זכות להביע דעה, הייתי אומר כי ציור הקיר במיזורי הוא היצירה הטובה ביותר שלי."
בדומה לעבודותיו הקודמות, התעוררה מחלוקת על הצגתו את ההיסטוריה של המדינה, שכן הוא כלל את נושא העבדות ונושאים אחרים שנתפסו כבעייתיים.
עם שובו למיזורי, התחבר בנטון לתנועת האמנות האֲזוֹרָנית.
הוא התיישב בקנזס סיטי וקיבל עבודת הוראה במכון לאמנות של קנזס סיטי.
בסיס זה העניק לבנטון גישה גדולה יותר לאמריקה הכפרית, שהשתנתה במהירות.
אהדתו של בנטון הייתה למעמד הפועלים ולחקלאיים הקטנים, שלא הצליחו להשיג יתרון חומרי למרות המהפכה התעשייתית.
עבודותיו מראות לרוב את המלנכוליה, הייאוש והיופי של חיי העיר הקטנה.
בשנת 1937 פרסם בנטון את האוטוביוגרפיה שלו כאמן באמריקה, שזכתה לשבחים רבים.
במהלך תקופה זו בנטון החל גם להפיק ליתוגרפיות חתומות, במהדורה מוגבלת,
האוטוביוגרפיה של בנטון מצביעה על כך שבנו נרשם מגיל 3 עד 9 בבית הספר סיטי וקאנטרי בניו יורק בתמורה להוראת האמנות שלו שם.
הוא כלל את מייסדת בית הספר, קרוליין פראט, בפאנל "פעילויות בעיר עם אולם ריקודים", אחד מעשרת הפאנלים ב"אמריקה היום".
בנטון לימד בליגת הסטודנטים לאמנות של ניו יורק בשנים 1926–1935 ובמכון לאמנות של קנזס סיטי בשנים 1935–1941. התלמיד המפורסם ביותר שלו, ג'קסון פולוק, אותו חנך בליגת הסטודנטים לאמנות, ייסד את תנועת האקספרסיוניזם המופשט.
פולוק אמר לעיתים קרובות כי תורתו המסורתית של בנטון נתנה לו משהו למרוד בו.
עם עוד אחד מתלמידיו, גלן רונדס, שהמשיך להיות מחבר ומאייר פורה של ספרי ילדים, בנטון בילה קיץ בסיורים במערב ארצות הברית בראשית שנות השלושים.
תלמידיו של בנטון בניו יורק וקנזס סיטי כללו ציירים רבים שתרמו משמעותית לאמנות אמריקאית.
הם כללו את אחיו של פולוק, צ'ארלס פולוק, צ'ארלס בנקס וילסון, פרדריק ג'יימס, רג'ינלד מארש, צ'ארלס גרין שו, מרגוט פיט, רוג'ר מדריס, גלן גנט, פולר פוטר ואחרים.
בשנת 1941 פוטר בנטון מהמכון לאמנות לאחר שאמר כי מוזיאון האמנות הטיפוסי היה "בית קברות שמנוהל על ידי ילד יפה עם מפרקי כף יד עדינים והליכה מתנדנדת", כוונתו הייתה על ההשפעה המוגזמת של הומואים בעולם האמנות.
במהלך מלחמת העולם השנייה בנטון יצר סדרה בכותרת "שנת הסיכון", אשר הציגה את האיום על האידיאלים האמריקניים על ידי הפשיזם והנאציזם.
לאחר המלחמה, הזרם האֲזוֹרָני באמנות נעלם, עקב העלייה של האקספרסיוניזם המופשט.
בנטון נשאר פעיל כשלושים שנה נוספות, אך עבודתו כללה פרשנויות חברתיות פחות בולטות והציגה נופים קדם-תעשייתיות.
הוא המשיך לצייר ציורי קיר, כולל את לינקולן (1953), עבור אוניברסיטת לינקולן בג'פרסון סיטי, מיזורי וציורים נוספים עבור מוסדות שונים ברחבי ארצות הברית, כולל ספריית הנשיא טרומן שאיתו התיידד.
בנטון נפטר ב-19 בינואר 1975 בעבודה בסטודיו שלו, כשהשלים את ציור הקיר עבור מוזיאון היכל התהילה של מוזיקת קאנטרי בנשוויל, טנסי.
בנטון נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1954 והפך לחבר מן המניין בשנת 1956.
בשנת 1977, הסטודיו הביתי והמגורים הוויקטוריאני של בנטון הוגדר על ידי מיזורי כאתר היסטורי לאומי.
האתר ההיסטורי נשמר כמעט ללא שינוי מאז מותו; מברשות בגדים, רהיטים ומכחולים עדיין קיימים במקום.
מוזיאון הבית ההיסטורי, מציג 13 יצירות אמנות מקוריות, פתוח לסיורים מודרכים.
בנטון היה נושא הסרט התיעודי המפורסם משנת 1988, תומאס הארט בנטון, בבימויו של קן ברנס.
תומאס וילמר דיווינג היה צייר אמריקני שפעל בראשית המאה העשרים.
למד בפריז, והתפרסם בזכות ציורי נשים אריסטוקרטיות.
הוא היה בעלה של האמנית מריה אוקי דיווינג.
תומאס נולד בבוסטון, שבמסצ'וסטס, להורים סופרוניה דוראנט ופול דיווינג, ושימש כחניך ליתוגרפיה עד שנת 1870 כשהיה בן 19. בהמשך למד באקדמיה ז'וליאן בפריז אצל גוסטב בולנגר וז'ולס לפבר החל משנת 1876.
בשנת 1880 הוא עבר לניו יורק, שם פגש ונישא למריה אוקיי דיווינג, שהיו לה קשרים משפחתיים עם עולם האמנות.
היה להם בן שנפטר בילדותו.
הם בילו את ימי הקיץ במושבה האומנים בניו המפשייר בשנים 1885 - 1905. תומאס איבד את שני אחיו פול פ.
ולואיז תוך חודש זה מזה בשנת 1903.
עם שובו לארצות הברית מצרפת בשנת 1878, דיווינג חזר לבוסטון.
בשנה שלאחר מכן הוא צייר את "הבוקר", קומפוזיציה של שתי נשים לבושות בשמלות רנסאנס, שנאמר על ידי הביוגרף רוס אנדרסון שהוא באיכות ורגש קדם-רפאליים בדומה ליצירה של ג'יימס מקניל ויסלר.
הוא החל ללמד בליגה לסטודנטים לאמנות בניו יורק בשנת 1881, באותה השנה שבה התחתן.
הוא ידוע בעיקר בזכות ציורי הטונליזם שלו, ז'אנר של אמנות אמריקאית ששורשיו באסתטיקה אנגלית.
הנושא האמנותי המעודף של דייווינג הוא הדמות הנשית המעודנת, האריסטוקרטית השוכנת בסביבה עשירה וחלומית.
דמויותיו לעיתים קרובות מנגנות, כותבות מכתבים, או פשוט מתקשרות זו עם זו.
הדמויות המוצגות ברגישות של דייווינג יוצרות תחושת ניתוק מסוים מהצופה, השומר מרחק מהסצנה במקום להשתתף בה.
הוא נבחר לאקדמיה הלאומית לעיצוב בשנת 1888.
דיווינג היה חבר מייסד של קבוצת "עשרת הציירים האמריקאים" בשנת 1898 - קבוצת אמנים שנפרדה מ"אגודת האמנים האמריקאים "בשנת 1897. הוא הצטרף לאגודה של ציירי נוף, שנוסדה בשנת 1899, שם הזדהה יותר עם אמנים טונליסטים אחרים.
הוא לא צייר הרבה אחרי 1920 וחי את שנותיו המאוחרות יותר בביתו בקורניש, ניו המפשייר.
אשתו נפטרה בשנת 1927 בעיר ניו יורק ודיווינג נפטר בניו יורק בשנת 1938.
תומאס הובנדן , היה אמן ומורה אמריקאי ממוצא אירי.
הוא צייר סצנות משפחתיות, ונושאים עלילתיים.
תומאס הובנדן נולד בקורק, אירלנד.
הוריו נפטרו בזמן הרעב הגדול באירלנד והוא הועבר לבית יתומים בגיל שש.
שם הוא למד נגרות ומאוחר יותר למד בבית הספר לעיצוב בקורק.
בשנת 1863 היגר לארצות הברית, ולמד באקדמיה הלאומית לעיצוב בעיר ניו יורק.
הוא עבר לבולטימור בשנת 1868 ואחר כך נסע לפריז בשנת 1874. הוא למד בבית הספר לאמנויות אצל קבנל אך את רוב זמנו בילה במושבת האמנים האמריקאיים בפונט-אוון בבריטני בראשות רוברט וילי, שם צייר תמונות רבות של האיכרים.
כשחזר לאמריקה בשנת 1880, הוא היה חבר באגודת האמנים האמריקאים וחבר עמית באקדמיה הלאומית לעיצוב.
הוא התחתן עם הלן קורסון בשנת 1881, אמנית שפגש בפונט-אוון, והתיישב בבית האחוזה של אביה בפלימות', מחוץ לפילדלפיה.
היא הגיעה ממשפחה שהתנגדו לעבדות.
האסם שלהם, שימש כסטודיו של הובנדן, ושימש גם לישיבות של הפעילים נגד העבדות.
הוא הוזמן על ידי מר רובינס באטל לצייר תמונה היסטורית של מנהיג הקבוצה ג'ון בראון, שנהרג בפעילותו נגד העבדות והפך לגיבור לאומי.
הוא צייר את הרגעים האחרונים של ג'ון בראון בשנת 1884.
בשנת 1886 התמנה לפרופסור לציור ורישום באקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה, והחליף את תומאס אייקינס שפוטר בגלל השימוש שלו במודלים עירומים בשעורי האמנות.
בין תלמידיו של הובנדן היו הפסל אלכסנדר סטירלינג קלדר ורוברט אנרי.
תומאס הובנדן נהרג בגיל 54, יחד עם ילדה בת עשר, על ידי קטר רכבת במעבר חצייה ליד ביתו במפגש פלימות'.
דיווחי העיתונים כתבו כי מותו היה תוצאה של מאמץ הרואי להציל את הנערה, בזמן שהחקירה של המשטרה קבעה כי מותו היה בתאונה.
ביתו של תומאס הובנדן, והאסם שהיה מקום מפגש פוליטי, נרשמו כמקומות היסטוריים בשנת 1971.
הוא קבור בבית הקברות בפלימות'.
תומאס הדסון היה צייר פורטרטים אנגלי.
הדסון נולד בדבון בשנת 1701. מקום הולדתו המדויק אינו ידוע.
הוא למד אצל ג'ונתן ריצ'רדסון בלונדון ובניגוד לרצונו של אביה, הוא התחתן עם בתו של ריצ'רדסון לפני 1725.
הדסון היה פורה ביותר בין השנים 1740–1760, ומשנת 1745 עד 1755 היה צייר הדיוקנאות הלונדוני המצליח ביותר.
היו לו עוזרים רבים והוא העסיק את צייר התלבושות המומחה ג'וזף ואן אקן.
ג'ושוע ריינולדס, ג'וזף רייט והצייר פיטר טומס היו תלמידיו.
הדסון ביקר בארצות השפלה בשנת 1748 ובאיטליה בשנת 1752. בשנת 1753 הוא קנה בית בקרוס דיפ, טוויקנהאם, ממש במעלה הזרם.
הוא פרש לקראת סוף שנות ה-50 של המאה ה-18.
בתחילת המאה ה-19, הסופר ויליאם היקי תיאר את הדסון הקשיש, כ"דמות גרוטסקית למדי, נמוכה במיוחד, עם בטן גדולה, ולבש תמיד מעיל גדול.
הוא היה בעל מזג טוב, ואחד האנשים האהובים עלי, אף על פי שלעיתים קרובות הוא אמר לי שאני בהחלט צריך להיתלות".
הוא נפטר בטוויקנהאם בשנת 1779. אוסף האמנות הפרטי הנרחב שלו נמכר בשלוש מכירות נפרדות.
רבות מיצירותיו של הדסון עשויות להופיע בגלריות אמנות ברחבי בריטניה.
הם כוללות את גלריית הדיוקנאות הלאומית, המוזיאון הימי הלאומי, טייט, בארנסטפל גילדהול, פאונדלינג הוספיטל, ומוזיאון העיר בריסטול וגלריה לאמנות.
תומאס "טום" דין הוא שחיין בריטי, האלוף האולימפי (טוקיו 2020) במשחה ל-200 מטר חופשי ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה במכון וינגייט, נתניה בתחילת יולי 2017 זכה דין בשתי מדליות, זהב וכסף.
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, הממלכה המאוחדת באוגוסט הוא זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם קאלום ג'רוויס, דנקן סקוט וג'יימס גאי בשיא אליפות חדש של 7:05.32 דקות, לפני רוסיה (7:06.66 דקות) ואיטליה (7:07.58 דקות).
כשחיין שלישי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:47.07 דקות.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו שבקוריאה הדרומית ביולי 2019 הוא סיים במקום חמישי במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי ביחד עם דנקן סקוט, קאלום ג'רוויס וג'יימס גאי בשיא לאומי חדש של 7:02.04 דקות, כשחיין שלישי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 1:46.10 דקות.
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה בגלאזגו, הממלכה המאוחדת בדצמבר אותה שנה הוא זכה במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:37.95 דקות, אחרי דנס רפשיס מליטא שקבע שיא אליפות ושיא לאומי חדש של 3:33.20 דקות ולפני גבריאלה דטי מאיטליה (3:38.06 דקות).
בספטמבר 2020 נמצא דין חיובי לנגיף קורונה ושהה בבידוד כשלושה שבועות ובכך נמנע ממנו להשתתף בליגת השחייה הבינלאומית (בריכת 25 מטר) - ISL.
לאחר מכן, בתחילת 2021 הוא חלה בקורונה, אותה הוא מתאר כ"חמורה מאוד".
ושוב הוא לא שחה במשך שלושה שבועות ואז היה לו עוד 3 שבועות לבנות מחדש את כוחו.
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכה דין במדליית זהב במשחה ל-200 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 1:44.22 דקות, לפני דנקן סקוט (1:44.26 דקות) ופרנדדו שפר מברזיל (1:44.60 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים פעמיים במקום רביעי, במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא לאומי חדש של 3:11.14 דקות, כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" תוצאה של 46.95 שניות ומבשחה שליחם משולב 4x100 מטר חחפשי בתוצאה של 3:22.44 דקות, כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 48.25 שניות.
באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה יפן ביולי 2023 זכה ב-4 מדליות, 1 זהב, 1 כסף ו-2 ארד.
מדליית סהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי שליחים בתוצאה של 6:59.08 דקות, לפני ארצות הברית (7:00.02 דקות) ואוסטרליה (7:02.13 דקות), כשחיין רביעי הוא קבע ב"זינוק שליחים" את התוצאה המהירה באליפות של 1:43.84 דקות.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:44.32 דקות, חברו לנבחרת מאט ריצ'רדס (1:44.30 דקות) ולפני הוואנג סון וו מקוריאה הדרומית (1:44.42 דקות).
מדליות ארד במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:56.07 דקות, אחרי לאון מרשאן מצרפת (1:54.82 דקות) ודנקן סקוט (1:55.95 דקות) ובמשחה שליחים משולב 4x100 מטר חופשי, לאחר ששחה בשלב המוקדמות.
תומאס דניאל היה צייר נוף אנגלי, שצייר גם נושאים מזרחיים.
הוא שהה שבע שנים בהודו, מלווה באחיינו ויליאם, אף הוא אמן, ופרסם כמה סדרות על הודו.
תומאס דניאל נולד בשנת 1749 בקינגסטון על התמזה, סארי.
אביו היה בעל פונדק הברבור בצ'רטסי (שם ירש אותו מאוחר יותר אחיו הבכור של תומאס, ויליאם ואשתו שרה).
תומאס החל את הקריירה שלו כשוליה אצל צייר מורשת, לפני שלמד בבתי הספר של האקדמיה המלכותית.
אף שהציג 30 יצירות - בעיקר נופים ויצירות פרחוניות - באקדמיה בין 1772 ל-1784, הוא התקשה להתבסס כצייר נוף בבריטניה.
כמו אירופאים רבים אחרים באותה תקופה, דניאל נמשך להודו בסיפורים על העושר והתהילה שחיכו לנוסעים למזרח שהפך לנגיש בעת ההיא, ובשנת 1784 הוא קיבל אישור מחברת הודו המזרחית לנסוע לכלכותה לעבוד כחרט, מלווה באחיינו, ויליאם דניאל, כעוזר שלו.
תומאס וויליאם דניאל הפליגו מגרייבסנד ב-7 באפריל 1785, והגיעו לכלכותה דרך סין בתחילת 1786. ביולי אותה שנה הכריז דניאל, במודעה ב"כלכותה כרוניקל", על כוונתו לפרסם סט של תמונות על העיר.
שנים-עשר הלוחות הושלמו בשלהי 1788, ובוצעו בתחריט ונצבעו ביד על ידי ציירים מקומיים.
ב-3 בספטמבר 1788 יצאו בני הזוג דניאל לסיור בצפון-מערב הודו ועזבו את כלכותה בסירה לאורך נהר הגנגס, נסעו עד לסרינאגר לשם הגיעו במאי 1789. תומאס ואחיינו בילו את השנים 1790 ו-1791 בעיירה בהגלפור עם המזרחן והאמן החובב סמואל דייוויס, שתומאס פגש לראשונה במהלך לימודיו בלונדון.
הם עשו עצירות רבות במסעם חזרה, ולא הגיעו חזרה לכלכותה עד פברואר 1792.
ב-10 במרץ 1792 עזבו את כלכותה פעם נוספת, הפעם לצ'נאי, והגיעו אליה ב-29 באותו חודש.
הם עזבו את העיר לאחר 11 ימים בלבד, לאחר ששכרו את שירותי פמליה ניכרת, במסלול שהיה פחות או יותר בעקבות הצבא הבריטי שהביס את הסולטן בשנה הקודמת.
הם היו בחזרה בצ'נאי בינואר 1793. סיור שלישי קצר יותר לקח אותם דרך מערב הודו.
הם עזבו את צ'נאי באמצע פברואר 1793 והגיעו לבומביי לאחר חודש.
במאי 1793 עזבו בני הזוג דניאל את הודו וחזרו לאנגליה, והגיעו הביתה בספטמבר 1794.
בשובו לאנגליה, דניאל החל לפרסם יצירות רבות תחת הכותרת הכללית "נוף מזרחי".
שישה כרכים, שפורסמו בין 1795 ל-1808, התבססו על רישומים שנעשו בהודו על ידי בני הזוג דניאל בעצמם.
היו סך הכל 144 לוחות כולל סט שפורסם של עשרים וארבעה נופים, מהינדוסטאן שצוירו ונחרטו על ידי תומאס וויליאם דניאל, לראשונה ב-1 בינואר 1804.
בני הזוג דניאל פרסמו גם את ציוריהם ממצרים (1808–1809) ואת המסע הציורי להודו, דרך סין (1810).הם חרטו את כל הלוחות בעצמם, כמעט כולם באקווטינטה.
דניאל המשיך להציג נושאים מזרחיים עד 1828.
הוא תרם לכמה פרויקטים של גינון, תכנן מקדש הודי עבור סר ג'ון אוסבורן במלצ'ט קורט, ובנייני גנים שונים עבור סר צ'ארלס קוקרל.
הוא נבחר לאקדמאי מלכותי בשנת 1790, ולעמית של החברה המלכותית לאמנויות בערך באותו זמן.
הוא מת בביתו בארלס טראס, קנזינגטון, ב-19 במרץ 1840, בגיל 91.
תומאס האנזון (בשוודית: Thomas Hanzon; נולד ב-20 ביוני 1962) הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון שוודי, ידוע בשל עבודתו עם הבמאי אינגמר ברגמן.
הוא התגלה על ידי מפיק בתיאטרון בסטוקהולם וב-1985 החל להופיע בתיאטרון, עבודתו במקום הופסקה עקב כך שאינו היה בוגר לימודי משחק.
ב-1987 הופיע לראשונה בקולנוע בסרטו של הבמאי הבריטי קולין נוטלי, וב-1997 שיחק בסרט המתח "Tic Tac" אשר היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית הסרט הבינלאומי הטוב ביותר.
ב-2000 שיחק בסרטה של ליב אולמן "Trolösa", ובאותה שנה שיחק את בעלה של הדמות הראשית בסרט פעם בחיים.
הוא דיבב את הנסיך אריק בשוודית בסרט "בת הים הקטנה 2: השיבה לים" ואת הלורד שן בסרט "קונג פו פנדה 2".
הוא היה במערכת יחסים עם השחקנית לנה אנדרה ולהם שני ילדים משותפים.
תומאס דיקסון קוק (נולד ב-31 ביולי 1941) הוא פרופסור אמריטוס לסוציולוגיה באוניברסיטת נורת'ווסטרן ועמית אמריטוס במכון לחקר מדיניות באוניברסיטה זו.
במכון זה בעבר החזיק בקתדרה ע"ש ג'ואן וסרפטה הריסון לחקר אתיקה וצדק.
בשנת 2014, הוא הפך לעמית בכיר ב-Mathematica Policy Research, מכון מחקר וייעוץ מדיניות מבוסס נתונים.
בעבודותיו האקדמיות פיתח קוק את המתודולוגיה של חקר התופעות אשר לא ניתנות למניפולציה ניסויית.
קוק עסק רבות בהקשר זה במתודולוגיה של ניסויים למחצה (quasi-experimental design) ובמושג התוקף המחקרי ובגורמים הפוגעים בו.
הוא חתום ככותב ראשי על ספר מתודולוגי חשוב העוסק בשיטות מחקר במדעי החברה ובפרט בנושאים אלו בשם "Quasi‐Experimentation: Design & Analysis Issues for Field Settings" אותו פרסם בשנת 1979 יחד עם פרופסור דונלד קמפבל.
לפי מנוע החיפוש Google scholar, ספר זה צוטט מעל 30,000 פעמים.
בשנים 1959–1963 למד תואר BA בגרמנית ובצרפתית באוניברסיטת אוקספורד.
לאחר סיום לימודי התואר הראשון המשיך ל-MA בסוציולוגיה באוניברסיטת סארלנד (University of the Saar) בגרמניה, את לימודי ה-MA סיים בשנת 1964. לאחר מכן המשיך לאוניברסיטת סטנפורד שם למד לתואר דוקטורט בחקר התקשורת במשך ארבע שנים עד 1967.
קוק קיבל את פרס מירדאל למדע מאגודת ההערכה האמריקאית (American Evaluation Association) ב-1982 ואת פרס דונלד קמפבל למתודולוגיה חדשנית מארגון מדעי המדיניות ב-1988. בשנים 1997–1998 היה עמית במרכז ללימודים מתקדמים במדעי ההתנהגות באוניברסיטת סטנפורד.
בשנת 2000, נבחר כעמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים, והפך ב-2002 לחבר באקדמיה האמריקאית למדעי המדינה והחברה.
בשנת 2012 הוא קיבל את פרס פיטר ה.
רוסי עבור תרומה ייחודית לתיאוריה או ליישום הערכת תוכניות מהאגודה לניהול ולניתוח מדיניות ציבורית.
תומאס הובל הוא מורה רוחני, סופר ומנחה בינלאומי.
הוא גם המייסד של האקדמיה למדע פנימי.
מאמרים שלו פורסמו ב-מגזין הבריאות של אוניברסיטת הרווארד (Harvard Health) וב - Journal of Awareness-Based Systems Change.
ספרו משנת 2020, Healing Collective Trauma, הוצג בעיתון של אופרה וינפרי (Oprah Daily) כאחד מ"10 הספרים שיעזרו להתגבר על טראומות ישנות וכואבות".
הוא עבד כחובש לאחר שלמד רפואה באוניברסיטת וינה.
כסטודנט באוניברסיטה, הוא התחיל לתרגל מדיטציה.
במהלך לימודיו התוודע הובל ליצירותיו של וילהלם רייך ולתורתם של מורים רוחניים כמו קן וילבר וראמנה מהרשי.
מאוחר יותר החל לתרגל שיטות שונות של יוגה, מדיטציה והתבוננות פנימה.
בגיל 26, הוא החליט להקדיש את עצמו להתבוננות פנימית בריטריט בן 4 שנים, שנערך בצ'כיה, שם היה עושה מדיטציה שעות על גבי שעות וחוקר דרגות תודעה שונות.
לדברו, זה היה זמן לבדיקה עצמית וטיהור.
בתחילת שנות ה-90 עזב את לימודיו באוניברסיטה כדי להתמקד בהוראת מדיטציה ומיינדפולנס.
בתחילת שנות ה-2000, הוא ערך סדנאות מדיטציה ומיינדפולנס, הן באוסטריה והן בגרמניה.
אלה כללו אירועי ריפוי רחבי היקף לישראלים וגרמנים למטרת טיפול בפצעים הקולקטיביים של השואה.
בשנת 2008, הקים את האקדמיה למדע פנימי.
יחד עם אשתו, יהודית סספורטס הוא גם הקים את העמותה The Pocket Project בשנת 2016, המחנכת את הציבור על ההשפעה של טראומות קולקטיביות ומכשירה אנשי מקצוע להנחות אירועים המתמקדים בריפוי.
כתוצאה ממערכת היחסים שלו עם האמנית הישראלית המוערכת, יהודית סספורטס, הובל מתגורר בישראל, שלטענתו יש לו עמה קשר עמוק.
תומאס ויליאם הארדוויק היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-63 בשנים 1921–1923. לפני כן הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה, וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכסנאטור מטעמה.
תומאס הארדוויק נולד בעיירה תומאסוויל שבג'ורג'יה.
ב-1892 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת מרסר וקיבל תואר בוגר אוניברסיטה.
ב־1893 הוא קיבל תואר במשפטים באוניברסיטת ג'ורג'יה.
הארדוויק עסק בעריכת דין בסוואנה.
לאחר מכן הוא נכנס לפוליטיקה כאשר תמך בחבר הקונגרס תומאס א.
בשנים 1895–1897 היה הארדוויק התובע של מחוז וושינגטון בג'ורג'יה.
בשנים 1898–1902 היה הארדוויק חבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה.
בשנים 1903–1914 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה ה-10 של ג'ורג'יה לקונגרס.
ב-1914 הוא נבחר בבחירות מיוחדות לסנאט של ארצות הברית כדי לאייש את מושבו של אוגוסטוס א.
הוא כיהן בסנאט בשנים 1915–1919. בבחירות לכהונה נוספת של 1918 הוא נוצח בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית על ידי ויליאם ג'.
כסנאטור, היה הארדוויק שותף לקידומו של חוק ההגירה של 1918 , שנכנס לתוקף באוקטובר אותה שנה.
כחוק שמטרתו הייתה לשמש כצעד נגד אנרכיסטים רדיקליים שהיגרו לארצות הברית, הוא התיר גירוש של כל מי שלא היה אזרח ושהשתייך לארגון אנרכיסטי או שנמצא שהוא החזיק ברשותו ספרות אנרכיסטית למטרות תעמולה.
ב-29 באפריל 1919, כתוצאה ישירה של תמיכתו בחוק ההגירה, היה הארדוויק מטרה לניסיון התנקשות של חסידיו של האנרכיסט הרדיקלי לואיג'י גלאני, ששלחו פצצה ממולכדת למעונו של הארדוויק בג'ורג'יה.
הפצצה התפוצצה כאשר אתל ויליאמס, משרתת הבית של הארדוויק, ניסתה לפתוח אותה, וכתוצאה מכך נקטעו ידיה, ורעייתו של הארדוויק, מוד, נפצעה קשה.
הארדוויק כיהן כמושל ג'ורג'יה בשנים 1921–1923. בשל התנגדותו לקו קלוקס קלאן, הוא נוצח על ידי קליפורד ווקר בניסיונו להיבחר לתקופת כהונה שנייה.
בשנים 1922 ו-1924 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות לסנאט, ואז פרש מהחיים הפוליטיים.
בשארית חייו הוא עסק בעריכת דין בשיתוף פעולה עם משרדים בוושינגטון די.
אחד מצעדיו הבולטים של הארדוויק כמושל היה כאשר מינה את רבקה לטימר פלטון כסנאטורית זמנית מעם ג'ורג'יה כמחליפתו של תומאס א.
אף על פי שפלטון כיהנה בסנאט יום אחד בלבד, היא הייתה האישה הראשונה מכל מדינות ארצות הברית שכיהנה בו.
תומאס הארדוויק נפטר בסנדרסוויל ב-31 בינואר 1944, כתוצאה מהתקף לב.
הוא נטמן בבית הקברות הישן של העיר.
תומאס הארט בנטון , שכונה "העגל הזקן", היה פוליטיקאי, עורך דין, חייל וסנאטור ותיק ממיזורי.
כחבר במפלגה הדמוקרטית, הוא היה אדריכל ומוביל של ההתרחבות מערבה של ארצות הברית, מטרה שכונתה הייעוד הגלוי.
בנטון כיהן בסנאט מ-1821 עד 1851, והיה לחבר הראשון בגוף זה שכיהן חמש קדנציות.
לאחר שהורחק מאוניברסיטת קרוליינה הצפונית ב-1799 בגין גניבה, הוא הקים משרד עריכת דין ומטעים ליד נאשוויל, טנסי.
הוא שימש כעוזר לגנרל אנדרו ג'קסון במהלך מלחמת 1812 והתיישב בסנט לואיס, טריטוריית מיזורי, לאחר המלחמה.
מיזורי הפכה למדינה ב-1821, ובנטון נבחר לאחד משני הסנאטורים הראשונים שלה.
המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית התפצלה לאחר 1824, ובנטון הפך למנהיג דמוקרטי בסנאט, ושימש כבעל ברית חשוב של הנשיא ג'קסון והנשיא מרטין ואן ביורן.
הוא תמך בג'קסון במהלך מלחמת הבנקים והציע חקיקת תשלום על קרקעות, שהיוותה השראה לצו הנשיאותי Specie Circular של ג'קסון.
הדאגה המרכזית של בנטון הייתה ההתפשטות מערבה של ארצות הברית.
הוא קרא לסיפוח רפובליקת טקסס, שהושג ב-1845. הוא לחץ על פשרה בהסכמת החלוקה של ארץ אורגון עם הבריטים ותמך באמנת אורגון משנת 1846, שחילקה את השטח לאורך קו הרוחב ה-49. הוא גם חיבר את חוק הנחלות הראשון, אשר העניק אדמות למתיישבים שהסכימו לעבד אותן.
למרות שבנטון היה בעל עבדים, הוא התנגד למוסד העבדות לאחר מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, והתנגד לפשרת 1850 כחיובית מדי לאינטרסים תומכי עבדות.
עמדה זו פגעה בפופולריות שלו במיזורי, ובית המחוקקים של המדינה לא בחר בו מחדש ב-1851. בנטון נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית ב-1852 אך הפסיד בניסיונו להיבחר מחדש ב-1854 לאחר שהתנגד לחוק קנזס נברסקה.
חתנו של בנטון, ג'ון פרימונט, זכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית לנשיאות ב-1856, אך בנטון הצביע לג'יימס ביוקנן ונשאר דמוקרט נאמן עד מותו ב-1858.
תומאס הארט בנטון נולד ב-14 במרץ 1782 בהארטס מיל, קרוליינה הצפונית, יישוב הממוקם ליד העיר הילסבורו של ימינו.
אביו ג'סי בנטון, עורך דין ובעל קרקעות אמיד, נפטר ב-1790. סבו אבנר בנטון (בערך 1720–1770) נולד בווסטר, אנגליה, והתיישב בפרובינציית קרוליינה הצפונית.
בנטון למד גם משפטים באוניברסיטת קרוליינה הצפונית שם היה חבר באגודה הפילנתרופית.
עם זאת, בשנת 1799 הוא סולק מבית הספר לאחר שהודה שגנב כסף מתלמידים אחרים.
כשעזב את הקמפוס ביום שסולק, פנה לסטודנטים שצחקו עליו ואמר: "אני עוזב עכשיו, אבל לעזאזל, תשמעו עליי שוב".
לאחר מכן עזב את בית הספר כדי לנהל את אחוזת משפחת בנטון, אך היסטוריונים סבורים כי בנטון השתמש באירוע זה כהשראה להוכיח את עצמו בבגרותו.
נמשך להזדמנויות במערב, עבר בנטון הצעיר עם משפחתו לאחוזה בגודל של 40,000 אקרים (160 קמ"ר) ליד נאשוויל, טנסי.
שם הקים מטע עם בתי ספר, כנסיות וטחנות.
חוויותיו כחלוץ הטמיעו בו נאמנות לדמוקרטיה ג'פרסונית, שהשפיעה על הקריירה הפוליטית שלו.
הוא המשיך בלימודי המשפטים והוסמך ללשכת עורכי הדין של טנסי בשנת 1805. בשנת 1809 שירת כהונה אחת כסנאטור במדינה.
בתקופה זו משך את תשומת ליבו של "האזרח הראשון" של טנסי, אנדרו ג'קסון, ששימש כמנטור שלו.
עם פרוץ מלחמת 1812, מינה אותו ג'קסון לעוזר בכיר עם דרגת לוטננט קולונל.
בנטון הוצב לייצג את האינטרסים של ג'קסון בפני פקידים צבאיים בוושינגטון די.
סי., אך הוא התמרמר על התפקיד, שלא סיפק לו ניסיון קרבי.
באוגוסט 1814, כוחות תחת פיקודו של תומאס הארט בנטון בנו את פורט מונטגומרי בטריטוריית מיסיסיפי.
ביוני 1813, אנדרו ג'קסון התעמת בדו-קרב עם אחד מחברי צוות של בנטון ואחיו ג'סי בנטון.
בספטמבר של אותה שנה, התרחש עימות פיזי בין ג'קסון לתומאס בנטון בבית מלון בנאשוויל.
במהלך הקטטה, ג'סי ירה בג'קסון בזרועו.
הכדור, שנותר בידו של ג'קסון, שבר עצם בזרועו השמאלית.
רק במהלך נשיאותו של ג'קסון הוסר הכדור מזרועו.
לאחר המלחמה, בשנת 1815, העביר בנטון את אחוזתו לטריטוריית מיזורי, שנפתחה להתיישבות.
בטנסי, הוא היה נתון בצלו של אנדרו ג'קסון; אך במיזורי, הוא יכול היה להיות "דג גדול בבריכה קטנה" יחסית.
בנטון התיישב בסנט לואיס, שם עסק בעריכת דין וערך את העיתון Missouri Enquirer, העיתון הגדול השני ממערב לנהר המיסיסיפי.
בשנת 1817, במהלך משפט, האשימו זה את זה בנטון ועורך הדין היריב צ'ארלס לוקאס בשקר.
לוקאס אתגר את בנטון לדו-קרב, שנערך ב-Bloody Island.
בדו-קרב הראשון נפצע לוקאס בגרון ובנטון ברגל, אך הם סיימו את הדו-קרב לאחר שלוקאס אמר שהוא מרוצה.
עם זאת, שמועות על כך שבנטון ניצל את יתרונו כצלף מיומן גרמו לו לאתגר את לוקאס לדו-קרב נוסף.
בדו-קרב השני, שנערך ממרחק של 9 רגל, נורה לוקאס בסמוך ללבו.
לפני מותו, אמר לוקאס לבנטון בתחילה: "אינני סולח לך".
אך לקראת מותו אמר: "אני יכול לסלוח לך—אני סולח לך".
הקריירה בסנאט של ארצות הברית
פשרת מיזורי משנת 1820 הפכה את הטריטוריה למדינה, ובנטון נבחר כאחד משני הסנאטורים הראשונים שלה.
הבחירות לנשיאות בשנת 1824 היו מאבק מרובע בין אנדרו ג'קסון, ג'ון קווינסי אדמס, ויליאם ה.
ג'קסון זכה ברוב יחסי אך לא ברוב מוחלט של הקולות האלקטורליים, מה שגרם לכך שהבחירות הועברו לבית הנבחרים, שהיה אמור לבחור בין שלושת המועמדים המובילים.
קליי היה רביעי בכמות הקולות, למרות שניצח במיזורי.
קליי, שהיה גם יושב ראש בית הנבחרים, ניסה לתמרן את הבחירה לטובת אדמס.
בנטון סירב לבקשותיו של קליי לתמוך באדמס והצהיר שג'קסון היה הבחירה הברורה של העם.
(לבנטון לא היה תפקיד רשמי במחלוקת זו, שכן לא היה חבר בבית הנבחרים).
כאשר נציג מיזורי היחיד, ג'ון סקוט, אמר לבנטון כי בכוונתו להצביע עבור אדמס, בנטון הפציר בו שלא לעשות זאת: "הקול שאתה מתכוון לתת אינו שלך – הוא שייך לעם של מיזורי.
בשם העם, אני מוחה באופן רשמי נגד כוונתך ומכחיש את סמכותך המוסרית להעניק את קולך כך."
בנטון תחילה תמך בקרופורד, אך לאחר שהבין שהוא לא יוכל לנצח, עבר לתמוך בג'קסון.
למרות הפצרותיו, סקוט הצביע עבור אדמס.
אדמס נבחר ומינה את קליי למזכיר המדינה.
רבים ראו בכך "עסקה מושחתת".
יותר משני עשורים לאחר שהאפריקאים המשועבדים בהאיטי הביסו את שליטיהם הקולוניאליים הצרפתיים במרד העבדים בהאיטי, בנטון הסביר בנאום בסנאט של ארצות הברית מדוע המדינה סירבה להכיר ברפובליקה העצמאית.
הוא אמר: "שלום אחת-עשרה המדינות באיחוד זה לא יאפשר את הצגת פירותיו של מרד מוצלח של שחורים בקרבם" וציין כי הלבנים בדרום "לא יאפשרו לקונסולים ושגרירים שחורים להתבסס בערינו, לצעוד בארצנו, ולספק לחבריהם השחורים בארצות הברית הוכחה ביד לכבוד שממתין להם, על מאמץ מוצלח דומה מצידם".
לאחר מכן, בנטון וג'קסון שמו בצד את המחלוקות האישיות ביניהם ושיתפו פעולה.
בנטון הפך למנהיג בסנאט של המפלגה הדמוקרטית ונאם בלהט נגד הבנק של ארצות הברית.
בשנת 1834, הסנאט גינה את ג'קסון על ביטול זיכיון הבנק.
לקראת סיום נשיאותו של ג'קסון, הוביל בנטון קמפיין "מחיקה" מוצלח ב-1837 להסרת הגינוי מהרשומות הרשמיות.
בנטון היה תומך בלתי נלאה של "כסף קשה" – מטבעות זהב או מטילי זהב, בניגוד לשטרות נייר "המובטחים" בזהב במסגרת "תקן הזהב".
בעיניו, מטבע "רך" (נייר או אשראי) העדיף את העשירים מהמזרח העירוני על חשבון החקלאים והסוחרים הקטנים במערב.
הוא הציע חוק שדרש תשלום עבור קרקע פדרלית במטבע קשה בלבד, שנדחה בקונגרס אך אושר בהוראת ביצוע, ה-"Specie Circular", על ידי ג'קסון ב-1836. עמדתו בנושא המטבע הקנתה לו את הכינוי "העגל הזקן".
למרות זאת, דאגתו העיקרית של הסנאטור בנטון הייתה ההתרחבות הטריטוריאלית של ארצות הברית כדי להגשים את "הייעוד הגלוי" שלה כמעצמה יבשתית.
במקור הוא חזה שהגבול הטבעי של ארצות הברית יהיה הרי הרוקי, אך הרחיב את חזונו כדי להקיף את חוף האוקיינוס השקט.
הוא ראה שטחים בלתי מיושבים כבלתי בטוחים ופעל ללא לאות לעידוד ההתיישבות.
מאמציו נגד מטבע רך נועדו בעיקר לעודד התיישבות ולא לעודד ספקולציות קרקע.
בנטון היה דמות מרכזית בממשל הבלעדי של טריטוריית אורגון.
מאז האמנה האנגלו-אמריקאית משנת 1818, אורגון נשלטה במשותף על ידי ארצות הברית ובריטניה.
בנטון דחף להסדר באורגון ובגבול ארצות הברית – קנדה לטובת ארצות הברית.
הגבול הנוכחי בקו הרוחב ה-49 שנקבע באמנת אורגון ב-1846 היה בחירתו; הוא התנגד לקיצוניות של תנועת "Fifty-Four Forty or Fight" במהלך סכסוך הגבול.
בנטון היה מחברם של חוקי הנחלות הראשונים, שעודדו התיישבות על ידי הענקת קרקעות למי שהיו מוכנים לעבד את האדמה.
הוא קידם חקר נוסף של המערב, כולל תמיכה בשליחויותיו של חתנו ג'ון סי.
כמו כן, הוא דחף לתמיכה ציבורית ברכבת היבשתית ולשימוש נרחב יותר בטלגרף לתקשורת ארוכת טווח.
עם זאת, הוא היה תומך נחרץ בהרחקת והפקעת אדמות של ילידים אמריקאים לטובת מתיישבים אירופים.
הוא היה נואם ומנהיג מהשורה הראשונה, שהתמודד מול חברי סנאט בולטים כמו דניאל ובסטר, הנרי קליי וג'ון קלהון.
על אף שהיה תומך התרחבות, ערכיו המוסריים גרמו לו להתנגד להתנהגות חמדנית או בלתי ישרה, ולכן התנגד לתנועת "Fifty-Four Forty".
בנטון תמך בסיפוח טקסס וביטול הסכם אדמס-אוניס משנת 1819, שבמסגרתה ויתרה ארצות הברית על טענותיה לשטח זה, אך התנגד לתמרונים שהובילו לסיפוחה ב-1845 ולמלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
הוא האמין שההתרחבות נועדה לטובת המדינה ולא לרווח של יחידים בעלי כוח.
ב-28 בפברואר 1844, בנטון נכח בפיצוץ ב-USS "פרינסטון" שבו תותח התפוצץ על הסיפון במהלך סיור בנהר הפוטומק.
האירוע גרם למותם של לפחות שבעה אנשים, כולל מזכיר המדינה של ארצות הברית אבל פ.
אפשור ומזכיר הצי של ארצות הברית תומאס וו.
גילמר, ולפציעתם של מעל עשרים איש.
בנטון היה בין הפצועים, אך פציעתו לא הייתה חמורה והוא לא החמיץ יום עבודה בסנאט.
נאמנותו למפלגה הדמוקרטית הייתה אגדה.
בנטון היה איש יד ימינו של אנדרו ג'קסון והמשיך בתפקיד זה עבור מרטין ואן ביורן.
עם בחירתו של ג'יימס ק.
פולק, השפעתו החלה לדעוך ודעותיו התרחקו מעמדת המפלגה.
נושא העבדות הפך לבעיה קשה עבורו.
למרות שהיה דרומי ובעל עבדים, בנטון גילה אי נוחות הולכת וגוברת בנושא זה.
בשנת 1849 הכריז על עצמו כמתנגד למוסד העבדות, מה ששם אותו בעימות עם מפלגתו ודעת הקהל במדינתו.
באפריל 1850, במהלך דיונים סוערים בסנאט על פשרת 1850, כמעט נורה על ידי הסנאטור הנרי ס.
פוט ממיסיסיפי, שהתרעם על חילופי הדברים החדים בין בנטון לסגן הנשיא מילרד פילמור.
פוט נוטרל והופל לרצפה, שם חטפו ממנו את נשקו.
ב-1851, בנטון לא הצליח להשיג כהונה שישית בסנאט, שכן סוגיית העבדות הפכה את הפוליטיקה למקוטבת מדי עבור מתון ותומך האיחוד במדינת מיזורי.
בשנת 1852 הוא נבחר בהצלחה לבית הנבחרים של ארצות הברית, אך התנגדותו לחוק קנזס נברסקה הובילה לתבוסתו בבחירות ב-1854. בשנת 1856 התמודד על משרת מושל מיזורי אך הפסיד לטראסטן פולק.
באותה שנה, חתנו, ג'ון פרימונט, בעלה של בתו ג'סי, התמודד לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית; אך בנטון, שנשאר נאמן למפלגה עד סוף ימיו, הצביע עבור המועמד הדמוקרטי ג'יימס ביוקנן, שניצח בבחירות.
בשנת 1855, נבחר כחבר באגודת העתיקות האמריקאית (American Antiquarian Society).
in the Dred Scott Case בשנת 1857, שבו טען שהחלטת בית המשפט העליון הייתה פוליטית, ושבית המשפט היה צריך להימנע מהכרעה בנושא.
הוא מת בוושינגטון הבירה ב-10 באפריל 1858. צאצאיו המשיכו להיות דמויות בולטות בחיי מיזורי; אחיינו מדרגה שלישית, גם הוא בשם תומאס הארט בנטון, היה צייר בולט במהלך המאה ה-20.
בנטון נקבר בבית הקברות בלפונטיין בסנט לואיס.
שכונת "בנטון פארק" בסנט לואיס קרויה על שמו.
בנטון היה קשור בקשרי נישואים או דם למספר דמויות בולטות מהמאה ה-19. שניים מאחייניו - קולונל הקונפדרציה ובריגדיר גנרל לאחר מותו סמואל בנטון ממיסיסיפי, וקולונל האיחוד בעל דרגת ייצוג של בריגדיר גנרל תומאס ה.
בנטון הבן מאיווה - לחמו משני הצדדים במהלך מלחמת האזרחים.
הוא היה גיסו של ג'יימס מקדואל, סנאטור ומושל וירג'יניה; חותנו של ג'ון פרימונט, חוקר, סנאטור, מועמד לנשיאות, ומייג'ור גנרל של האיחוד; ובן דודם של הסנאטורים הנרי קליי וג'יימס בראון, וקתרין שרלוט בונפרטה, בתו הבלתי חוקית של אחיו של הקיסר נפוליאון ז'וזף בונפרטה.
הוא היה דוד רבא של חבר בית הנבחרים, מייצנס איסון בנטון, אביו של הצייר תומאס הארט בנטון.
לשבע מדינות (ארקנסו, אינדיאנה, איווה, מינסוטה, מיזורי, אורגון ווושינגטון) יש מחוזות על שם בנטון.
שני מחוזות (מחוז קלהון, אלבמה ומחוז הרננדו, פלורידה) נקראו בעבר מחוז בנטון לכבודו.
במהלך תקופת השיקום, מחוז בנטון, מיסיסיפי, הוצג על ידי התושבים כמי שנקרא על שם בנטון.
בנטונוויל, אינדיאנה, נקראה על שם הסנאטור, וכך גם העיירות בנטון ובנטונוויל, ארקנסו, בנטון הארבור, מישיגן, בנטון, מיין, בנטון, קנטקי, בנטון, טנסי ובנטון, אילינוי.
בנוסף, עמדת הסחר בפרווה וכיום הקהילה של פורט בנטון, מונטנה, שעל שמו נקרא הבנטוניט, נקראה על שם בנטון.
ביולי 2018, נשיא אוניברסיטת המדינה של אורגון, אד ריי, הכריז ששמותיהם של שלושה בנייני קמפוס ישונו בשל הגזענות של שמותיהם.
אחד המבנים הללו, שנקרא בעבר אגף בנטון על שם בנטון, הפך למרכז האטי רדמונד לנשים ומגדר.
הבחירה לשנות את השם לכבוד רדמונד נעשתה כדי להכיר במאמציה כסופרג'יסטית באורגון.
באופן ייחודי, בנטון היה נושא למחקר ביוגרפי על ידי שני גברים שלימים הפכו לנשיאי ארצות הברית.
ב-1887 פרסם תאודור רוזוולט ביוגרפיה של בנטון.
בנטון הוא גם אחד משמונת הסנאטורים המופיעים בספרו של ג'ון פ.
בנטון מופיע במצעד הרביעי ביולי ברומן "הרפתקאותיו של תום סויר" משנת 1876 מאת מארק טוויין.
תומאס הולידיי היקס היה פוליטיקאי ממדינת מרילנד, מדינת גבול חצויה בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
בתור מושל, שהתנגד לדמוקרטים, שיקפו דעותיו במדויק את הנאמנויות המקומיות המנוגדות: הוא תמך בעבדות אך מתנגד לפרישה מן האיחוד.
כאשר הופעל עליו לחץ לכנס את האספה הכללית של מרילנד לישיבה מיוחדת, הוא דאג שהישיבה תתקיים בעיר פרדריק התומכת באיחוד, שם הצליח למנוע את פרישת המדינה והצטרפותה לקונפדרציה.
בדצמבר 1862 מונה היקס לסנאט של ארצות הברית, שם הביע תמיכה בבחירתו מחדש של אברהם לינקולן לנשיאות בשנת 1864, אך מת זמן קצר לאחר מכן.
היקס נולד ב-2 בספטמבר 1798 סמוך לאיסט ניו מרקט שבמרילנד.
הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו כדמוקרט, כאשר נבחר לשוטר העיירה ובהמשך, בשנת 1824, לשריף מחוז דורצ'סטר.
מאוחר יותר עבר למפלגה הוויגית, ובשנת 1830 נבחר לבית הנבחרים של מרילנד, וב־1836 נבחר שוב לתפקיד.
בשנת 1837 בחר בו בית הנבחרים לחבר במועצת המושל – האחרון שנבחר לפני שבוטלה המועצה.
בשנת 1838 מונה לרשם הצוואות של מחוז דורצ'סטר, תפקיד שבו החזיק עד שנבחר למושל.
בשנת 1857, עם התפוררות המפלגה הוויגית, הצטרף היקס למפלגת "שאינם יודעים דבר".
מטעם מפלגה זו התמודד בבחירות למושל בשנת 1858, וניצח את מועמד המפלגה הדמוקרטית ג'ון צ'ארלס גרום ברוב של 8,700 קולות.
עם זאת, הבחירות התאפיינו בהונאה, איומים גלויים על בוחרים ואלימות חסרת תקדים.
היקס היה אחד המושלים המבוגרים ביותר שנבחרו עד אז.
בנאום ההשבעה שלו כמושל, מתח ביקורת על גלי ההגירה לארצות הברית והזהיר כי הדבר עלול "לשנות את אופייה הלאומי של האומה".
היקס התנגד לתומכים בביטול העבדות ותמך בבעלי עבדים.
הוא גינה את "התקפותיהם של אנשים קנאים וטועים על זכות הקניין בעבדים", וטען שלבעלי עבדים יש זכות חוקתית "להחזיר את רכושם".
למרות זאת, בסופו של דבר תמך באיחוד המדינות וניסה למנוע את פרישת מרילנד והצטרפותה לקונפדרציה – צעד אשר היה מבודד את וושינגטון די.
כתיבתו של היקס שיקפה את הקרעים הפנימיים במדינתו: הוא התייחס לדרום כ"אנחנו", אך הצביע על "הם", הצפון (ולינקולן בראשו), כמי שטועים בסירובם "לקיים את דרישות החוקה הברורות" ולאפשר הצטרפותן של מדינות חדשות כמדינות עבדים.
ב־19 באפריל 1861, לאחר שפועלים מבולטימור תקפו חיילים ממסצ'וסטס שצעדו בעיר בדרכם, פנו ראש העיר ג'ורג' ויליאם בראון, המרשל ג'ורג' קיין והמושל לשעבר להיקס וביקשו ממנו להורות על שריפת גשרי הרכבת המובילים לעיר, כדי למנוע כניסת חיילים נוספים.
לפי דיווחים, היקס אישר את הצעתם.
הצעדים הללו עמדו במרכזו של התיק המפורסם Ex parte Merryman, שבו נעצר קפטן המיליציה ג'ון מרימן על ידי כוחות האיחוד.
בתחילה הכחיש היקס שאישר את המעשה, אך לאחר מכן חזר בו והביע תמיכה באיחוד.
עם זאת, במכתב לנשיא לינקולן ב־22 באפריל 1861, כתב: "חובתי לייעץ לך בכבוד שלא יישלחו עוד חיילים דרך מרילנד", והציע ללינקולן לפנות להפוגה עם הדרום ואף להיעזר בתיווכו של הדיפלומט הבריטי סר ריצ'רד ליונס.
בפנייה לאספה הכללית של מרילנד ב־25 באפריל 1861 טען: "הביטחון היחיד של מרילנד טמון בשמירת נייטרליות בין אחינו מהצפון לבין אחינו מהדרום".
בלחץ אישי וציבורי, נעתר היקס לכנס את האספה לישיבה מיוחדת.
מאחר שעיר הבירה אנאפוליס הייתה תחת כיבוש חיילי האיחוד, העביר את הישיבה לפרדריק – עיר התומכת באיחוד.
האספה שהתכנסה שם הצביעה פה אחד כי אין לה סמכות להוציא את המדינה מהאיחוד.
ב־29 באפריל היא דחתה ברוב של 53 נגד 13 את ההצעה לכנס ועידה מדינתית שתוסמך לדון בפרישה.
בדצמבר 1862, מינה אותו יורשו בתפקיד המושל, , לסנאט של ארצות הברית לאחר מות הסנאטור ג'יימס פירס.
למרות מחלתו, ניהל קמפיין לבחירה רשמית למושב בסנאט וזכה בבחירות בינואר 1864, תוך שהוא מביע תמיכה בבחירתו מחדש של לינקולן.
היקס מת במלון מטרופוליטן שבוושינגטון די.
ב־14 בפברואר 1865. הנשיא לינקולן עצמו השתתף בלווייתו, שנערכה באולם הסנאט.
תחילה נקבר היקס בחוות משפחתו במחוז דורצ'סטר, אך מאוחר יותר הועבר לקבורה בבית העלמין בקיימברידג'.
בשנת 1868 הקימה המדינה אנדרטה על קברו.
תומאס צ'ארלס הארט היה אדמירל בדרגת ארבעה כוכבים בצי ארצות הברית, ששירותו הצבאי השתרע ממלחמת ארצות הברית–ספרד ועד מלחמת העולם השנייה.
לאחר פרישתו מן הצי כיהן זמן קצר כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קונטיקט, והיה לקצין הצבאי הבכיר ביותר אי פעם שכיהן בקונגרס.
הארט נולד ב-12 ביוני 1877 בדייוויסון שבמישיגן.
הוא למד באקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס, וסיים את לימודיו בשנת 1897 במקום ה־13 מתוך 47 חניכים.
בהתאם למדיניות הצי באותה תקופה, נדרש שירות ימי של שנתיים לאחר סיום הלימודים בטרם קבלת דרגת קצין.
הארט שירת בשנים אלו על סיפון אוניית המערכה מסצ'וסטס (BB-2).
במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד צורפה האונייה לשייטת האמריקנית שהטילה מצור על הכוח הספרדי בסנטיאגו דה קובה.
הארט קיבל מכתב שבח על פיקודו על סירת קיטור שנשלחה לסיור במפרץ קבאנייס כדי לאתר אתרי נחיתה אפשריים.
תחת אש כבדה מסוללות החוף הספרדיות השלים את המשימה וחזר לאונייה ללא נפגעים, אף שהסירה נפגעה מספר פעמים.
בשל כישוריו בניווט הועבר לצוות היאכטה המוסבת USS Vixen, שם שירת לצד אלכסנדר שארפ הבן וארתור מקארתור השלישי, אחיו הבכור של דאגלס מקארתור; השלושה הפכו לידידים קרובים לכל חייהם.
לאחר המלחמה שירת הארט כשנתיים על סיפון USS Hartford, ולאחר מכן הוצב באקדמיה הימית, שם לימד חימוש ותותחנות במשך שנתיים.
בתקופה זו חיזר אחר קרוליין בראונסון, בתו של אדמירל וילארד ה.
בהמשך שירת כקצין אגף על מיזורי (BB-11), ולאחר מכן קיבל את פיקודו הראשון – המשחתת USS Lawrence.
הוא הופקד גם על פיקוח בניית אוניית המערכה דקוטה הצפונית (BB-29), אליה הוצב עם כניסתה לשירות בשנת 1910.
לאחר מכן הוסמך לפקד על צוללות.
בשנת 1917 שימש כראש מטה מפקד כוח הצוללות של צי האוקיינוס האטלנטי, ובהמשך כיהן במהלך מלחמת העולם הראשונה כמנהל מבצעי הצוללות במחלקת הצי.
בתפקיד זה פעל לשיפור משמעותי של זרוע הצוללות, והיה אחראי להשגת צוללות גרמניות שנכנעו לאחר המלחמה, אשר תרמו רבות לפיתוח הצוללות האמריקניות.
הוא היה מעורב גם בפיתוח מנגנון הפיצוץ של טורפדו מדגם Mark 6.
לאחר מלחמת העולם הראשונה פיקד על מיסיסיפי (BB-41), ובשנים 1931–1934 שימש מפקח האקדמיה הימית של ארצות הברית.
ביולי 1939 מונה הארט למפקד העליון של צי אסיה של ארצות הברית וקודם לדרגת אדמירל.
הוא פיקד על הכוחות עם פרוץ המלחמה בין ארצות הברית ליפן בדצמבר 1941. עיקר כוחותיו הוצבו בפיליפינים, וכללו את מרבית הצוללות המבצעיות של ארצות הברית בזירת האוקיינוס השקט.
עם התקדמות היפנים נאלץ להעביר את מפקדתו לג'אווה בינואר 1942, שם מונה למפקד הכוחות הימיים של פיקוד ABDA – מסגרת משותפת בריטית, הולנדית, אמריקנית ואוסטרלית.
בתקופה זו התחולל קרב בליקפאפן, שנחשב להצלחה טקטית אך לכישלון אסטרטגי של בעלות הברית.
בפברואר 1942 סיים את תפקידיו המבצעיים ושב לארצות הברית.
ביולי 1942 העניק לו הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט כוכב זהב במקום מדליית השירות המצוין של הצי פעם שנייה, על תפקודו כמפקד כוחות בעלות הברית בדרום־מערב האוקיינוס השקט.
הארט פרש רשמית מן הצי בדרגת אדמירל, אך הוחזר לשירות כחבר הוועד הכללי של הצי, ופרש סופית בפברואר 1945. באותה שנה מונה לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של פרנסיס מאלוני שנפטר.
בשנת 1910 התחתן הארט עם קרוליין רובינסון בראונסון.
בתו, הרייט טאפט הארט, נישאה לפרנסיס ב.
סייר הבן, נכדו של הנשיא וודרו וילסון.
תומאס צ'ארלס הארט נפטר בשרון שבקונטיקט ב־4 ביולי 1971, ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
בשנת 1973 נקראה על שמו האונייה USS Thomas C.
תומאס הארטלי היה עורך דין, חייל ופוליטיקאי אמריקאי מפנסילבניה.
הארטלי נולד ב-7 בספטמבר 1748 בעיירה קולברוקדייל שבפרובינציית פנסילבניה.
בגיל 18 עבר ליורק, שם למד משפטים אצל סמואל ג'ונסון והוסמך לעסוק בעריכת דין במחוז יורק, פנסילבניה, וכן בבתי המשפט בפילדלפיה בשנת 1769. הוא היה בעל עבדים.
בשנת 1774 מונה הארטלי ללוטננט ראשון בפלוגת חיילים ביורק, ובקיץ שלאחר מכן מונה ללוטננט קולונל של הרגימנט הראשון של מתנדבי מחוז יורק.
בסתיו 1775 השתתף במסע צבאי לקנדה, ולאחר שובו נבחר ללוטננט קולונל של רגימנט פנסילבניה השביעי.
הוא היה חבר בוועידה הפרובינציאלית של 1775 בפילדלפיה ופיקד על מסע צבאי נגד אינדיאנים בשנת 1778. במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית שירת הארטלי כסגן המפקד של רגימנט פנסילבניה השישי בצבא הקונטיננטלי.
החל מינואר 1777 גייס ופיקד על רגימנט קונטיננטלי נוסף שנודע כ'רגימנט הנוסף של הארטלי', ופיקד עליו בדרגת קולונל במהלך הקרבות המרכזיים של המערכה על פילדלפיה, ובהם ברנדיוויין, פאולי וג'רמנטאון.
בשנת 1778 אבטחה היחידה את גבול פנסילבניה, וב־24 בספטמבר 1778 יצאה לפשיטה בת שבועיים נגד שבטים אינדיאניים עוינים, שכללה את הרס היישוב 'עיירתה של המלכה אסתר' ב־27 בספטמבר.
בינואר 1779 מוזג הרגימנט עם יחידות נוספות והפך ל'רגימנט פנסילבניה ה־11 החדש', אשר השתתף באותו קיץ במשלחת סאליבן.
עם זאת, הארטלי נבחר באוקטובר 1778 לאספה הכללית של פנסילבניה, ובפברואר 1779 התפטר משירותו הצבאי.
הארטלי כיהן בבית המחוקקים של פנסילבניה בשנת 1779 ושב לעסוק בעריכת דין ביורק.
הארטלי נהג להשתתף באירועים חברתיים ורשמיים של הנשיא ג'ורג' וושינגטון והגברת הראשונה.
ב־2 ביולי 1791 קיבל את פני הנשיא וושינגטון במסעו דרך יורק ואירח אותו לתה בביתו.
הארטלי היה בין החברים המקוריים של אגודת הסינסינטי ושימש כנאמן של קולג' דיקינסון.
ב־28 באפריל 1800 מונה על ידי המושל תומאס מקיין למייג'ור גנרל של הדיוויזיה החמישית של המיליציה המדינתית.
נוסף על כך היה יזם נדל"ן ורכש קרקעות באזור מחוז יוניון של ימינו בפנסילבניה, שהיה בעבר חלק ממחוז נורת'מברלנד.
הוא סייע בתכנון יישוב שהפך לעיירה הארטלטון, ופנסילבניה, והעיירה הסמוכה הארטלי טאונשיפ נקראה על שמו.
הארטלי נפטר ב־21 בדצמבר 1800 ביורק שבפנסילבניה, זמן קצר לפני תום כהונתו השישית בקונגרס, ונקבר בבית הקברות של כנסיית סנט ג'ון ביורק.
תומאס המפרי מרשל היה סוציולוג בריטי–אנגלי אשר תרם רבות למושג האזרחות, בייחוד בקובץ מאמריו "Citizenship and Social Class".
מרשל פירש את מושג האזרחות כ"ההכרה בזכות האוניברסלית של כולם להיות מתורבתים" (Civilized).
משמע, הזכות של כל אחד להשתתף ולהיות אדם תרבותי, להבדיל מהראייה הליברלית המקדשת את עוצמת האריסטוקרטיה.
תפיסתו גורסת, כי כל בני האדם הם שווי ערך בקהילה הפוליטית ולכן לכולם זכות לתוארי הג'נטלמן.
בכך, מרשל הביא לדמוקרטיזציה של האידיאל האזרחי.
בחיבורו החשוב, Citizenship and Social Class, בוחן מרשל את התפתחות מושג האזרחות בבריטניה, מהמהפכה התעשייתית ועד למחצית המאה ה-20. מרשל מבחין בין שלושה תחומים של התפתחות האזרחות: התפתחותן של זכויות אזרחיות, פוליטיות וחברתיות, ומקביל את התפתחותן להתפתחות הקפיטליזם.
מסקנתו של מרשל היא שהאזרחות, וזכויות האדם הנכללות בה, הן הכרחיות לקפיטליזם.
הזכויות האזרחיות הכרחיות כדי לאפשר את פעולת המנגנון הקפיטליסטי, בעוד שהזכויות הפוליטיות והחברתיות הכרחיות כדי לגשר על הפער בין חוסר השוויון הגלום בקפיטליזם, לבין השוויון הגלום בדמוקרטיה, והמובטח על ידי הזכויות האזרחיות.
ניתוחו של מרשל את מושג האזרחות הוא ניתוח פונקציונליסטי, הן משום שמרשל מדגיש את התפקיד (הפונקציה) של האזרחות לתפקודה התקין של החברה, והן משום שהוא מתאר תהליך של התפתחות חברתית ליניארית, ללא נסיגות.
חלק מהביקורות על מרשל התמקדו בנקודה זו.
לפי מבקריו, התפתחותן של זכויות האדם אינה ליניארית, ורצופה בעליות וירידות.
כדוגמה מביאים המבקרים את הנסיגה שחלה בהיקפן של הזכויות החברתיות החל ממחצית שנות ה-70 של המאה ה-20. ביקורות אחרות מתמקדות באנגלו-צנטריות של התיאור שלו, המשליך מהמצב באנגליה להתפתחות הצפויה של חברות מתועשות, ומתעלם ממקרים שהתפתחו בצורה שונה - דוגמת גרמניה, שבה קדמו זכויות חברתיות לזכויות פוליטיות.
תומאס הרדי היה סופר ומשורר אנגלי.
הרדי נולד סמוך לעיר דורצ'סטר שבדורסט, אנגליה.
אביו היה חָרַשׁ אֶבֶן במקצועו וכנר חובב, אימו הייתה קוראת נלהבת.
הרדי ירש מאביו את אהבתו למוזיקה ומאימו אהבה לספרות ולקריאה.
לא היה באפשרותו לרכוש השכלה פורמלית, בגיל 16 נעשה שוליה של אדריכל, ובשנת 1862 נסע ללונדון לעבוד באדריכלות.
ב-1867 חזר לדורצ'סטר והתחיל לכתוב את הרומן הראשון שלו "The Poor Man and the Lady", ספר שנדחה על ידי המוציאים לאור.
ב-1870 נסע לסט ג'וליוט במחוז קורנוול, כדי לעסוק בעבודות שחזור של כנסייה.
שם הוא פגש את אמה לוויניה גיפורד, אחות הכומר, התאהב בה והחל לחזר אחריה.
פרשת האהבה הזו היוותה השראה לרומן A Pair of Blue Eyes שפרסם בהמשכים, בכתב העת Tinsley's Magazine ב-1873, זה היה הרומן הראשון שפרסם בשמו.
בספטמבר 1874 הרדי נשא לאישה את אמה גיפורד.
ספריו הראשונים שפורסמו לא זכו להצלחה, אבל ב-1874 פרסם את "הרחק מהמון מתהולל".
רומן שזכה להצלחה רבה ואיפשר להרדי לזנוח את האדריכלות ולהתמסר לכתיבה.
במשך 25 שנים כתב יותר מ-10 רומנים נוספים, הוא עבר מלונדון לגור ביאוביל ואחרי כן בסטרמינסטר ניוטון, שם כתב את "שובו של הבן" The Return of the Native.
ב-1885 בני הזוג הרדי חזרו לדורצ'סטר ועברו לגור בבית שהרדי תכנן בעצמו "Max Gate".
הידועים שבין הרומנים שפרסם הם "ראש העיר קסטרברידג'", "טס לבית דרברויל" ו"ג'וד האלמוני".
שני הספרים האחרונים התקבלו בביקורת קשה על הפסימיות ואי המוסריות שבהם.
בשל ביקורת זו הפסיק הרדי לכתוב רומנים והתרכז בכתיבת שירה בלבד.
ב-1898 יצא לאור ספר שיריו הראשון "שירי וסקס".
הרדי כתב גם סיפורים קצרים ודרמה אפית בשם "השליטים" The Dynasts, וכן פרסם עוד קובצי שירים עד למותו.
למרות שהרדי התרחק מאשתו בשנים האחרונות לנישואיהם, הוא התאבל על מותה הפתאומי ב-1912. הוא חזר לקורנוול, למקומות שם הכיר אותה לראשונה, וביטא את יגונו בקובץ השירים Poems 1912-13.
ב-1914 נשא הרדי לאישה את פלורנס דאגדייל, שהייתה צעירה ממנו ב-40 שנה.
בשנותיו האחרונות כתב את האוטוביוגרפיה שלו, שפורסמה אחרי מותו בשמה של אשתו פלורנס.
תומאס הרדי מת בשנת 1928, לבו נקבר לצד אשתו הראשונה אמה בחצר הכנסייה בסטינספורד, ואפרו נטמן בפינת המשוררים במנזר וסטמינסטר.
הרומן הנודע והמהולל של וו.ס.
מוהם - "עוגיות ושיכר" - מבוסס על דמותו של הארדי ועל נשותיו.
בית הולדתו של הרדי בבקהמפטון והבית "Max Gate" נמצאים בבעלות החברה לשימור אתרים באנגליה.
רבים מספריו של הרדי מתרחשים באזור שהוא קרא לו וסקס, כשם ממלכה אנגלית קדומה.
זהו שם כולל שנתן הרדי למחוזות בדרום אנגליה (ברקשייר, דבון, דורסט, המפשייר, וילטשייר וסאמרסט).
כמעט כל המקומות המתוארים בספריו מקבילים למקומות קיימים, שניתנו להם שמות אחרים.
לדוגמה העיר קסטרברידג', המופיעה ברבים מספריו, מקבילה לעיר דורצ'סטר.
עיר החוף ויימות' נקראת אצלו באדמות', ואוקספורד נקראת כריסטמינסטר.
הישגו הגדול של הרדי הוא בכך שהצליח לשמר ביצירתו את האווירה הכפרית ששררה באזור וסקס, בתקופה לפני שניכרו בה השפעות המהפכה התעשייתית ומסילות הברזל, ששינו לבלי הכר את אופיים של האזורים הכפריים באנגליה.
הקוראים והמבקרים רצו שהוא ימשיך לתאר את האווירה הפסטורלית, האידילית והנוסטלגית שבספריו הראשונים, Under the Greenwood Tree ו"הרחק מהמון מתהולל".
למרות שווסקס המשיכה לשמש רקע ליצירתו, הנושאים שהרדי עסק בהם ברומנים המאוחרים היו רציניים וקודרים יותר.
הם כללו את ההבדלים במעמדות החברתיים, השינויים הטכנולוגיים שהביאו להרס הקהילות הכפריות, השפעת המדע המודרני על האמונה והדת, הצביעות והמוסר הכפול של החברה הוויקטוריאנית.
תעלומת הנחל ועוד סיפורים, תרגם יצחק לבנון, הוצאת מ.
טס לבית דרברוויל - אשה טהורה, תרגמה נעמי כרמל, הוצאת כנה, 1984.
הרחק מהמון מתהולל, תרגם אמציה פורת, הוצאת עם עובד, 1987.
ג'וד האלמוני, תרגם א"ד שפיר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"א 1960; תרגום נוסף: עודד פלד, הוצאת כרמל, 2002.
ראש העיר קסטרברידג', תרגם א"ד שפיר, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1977; תרגום נוסף: עודד פלד, הוצאת כרמל, 2013.
שובו של בן המקום, תרגם אמציה פורת, הוצאת כרמל, 2017.
תחת עץ היער, תרגם רון אגמון, הוצאת אוריון, 2020.
קיכלי בחשכה, מבחר שירים, תרגם צור ארליך, דחק, 2025.
אנשי הארץ המיוערת, תרגם רון אגמון, הוצאת אוריון, 2025
תומאס הסלר הוא כדורגלן עבר גרמני.
הסלר החל לשחק בקבוצה הבוגרת של פ.צ.
קלן בעונת 1984/1985. לקראת סוף שנות ה-80 הפך הסלר לשחקן מפתח בקבוצה, והיה חלק מהחוליה ההתקפית שכללה את תומאס אלופס, פייר ליטבארסקי ופלמינג פאולסן.
בעונת 1987/1988 סייע לקבוצה לסיים במקום השלישי בבונדסליגה.
בעונת 1988/1989 הסלר וקלן סיימו במקום השני בבונדסליגה, והסלר נבחר באותה שנה ככדורגלן השנה בגרמניה.
גם את עונת 1989/1990 סיימה קלן במקום השני אחרי האלופה באיירן מינכן, וזו הייתה עונתו האחרונה של הסלר בקבוצה, לאחר שצבר 149 הופעות בבונדסליגה במהלך שש שנים, והבקיע 17 שערים.
לאחר הצלחתו של הסלר בפ.צ.
קלן וזכייתו עם נבחרת גרמניה המערבית, חתם הסלר ביובנטוס, אליה עבר תמורת 15 מיליון מארק גרמני.
הסלר שיחק ביובנטוס עונה אחת בלבד, והבקיע שער אחד ב-32 הופעות.
בתום עונה זו חתם ברומא תמורת 14 מיליון מארק גרמני, שם שיחק שלוש עונות.
בעונת 1991/1992 הסלר הצטיין במדי רומא והפך לקשר חשוב במערך של הקבוצה.
לאחר עונה זו ולאחר יורו 1992 בו נבחר הסלר לנבחרת הטורניר, נבחר הסלר בפעם השנייה בקריירה ככדורגלן השנה בגרמניה.
הסלר נשאר ברומא עד שנת 1994, וסך הכל הופיע ב-88 משחקי ליגה, בהם הבקיע 11 שערים.
בקיץ 1994 חתם הסלר בקרלסרוהה תמורת 7 מיליון מארק גרמני, הסכום הגבוה ביותר ששילמה עד אז קרלסרוהה עבור שחקן כדורגל.
הסלר חתם בקרלסרוהה על אף שקיבל הצעות ממועדונים בכירים יותר.
הסלר, כחלק מקישור שכלל את מיכאל טרנאט וטורסטן פינק, הוביל את קרלסרוהה לצמרת הבונדסליגה, כאשר הקבוצה סיימה פעמיים במקומות המובילים לגביע אופ"א.
בעונת 1996 זכתה קרלסרוהה בטורניר האינטרטוטו שהקנה לה מקום בגביע אופ"א.
בהמשך העונה, קרלסרוהה עברה את רומא, קבוצתו הקודמת של הסלר, ובשלב השני פגשה את ברונדבי.