tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האות א' עמדה בצד ושתקה, אמר לה הקב"ה מדוע את שותקת, השיבה הא' מפני שאני האות בעלת המספר הנמוך ביותר, 1. אמר לה הקב"ה: והא' זכתה להיות האות הראשונה באותיות, וגם האות הראשונה בעשרת הדברות.
חוקרי המדרש חלוקים האם גרסה א' של 'אותיות דרבי עקיבא' היא המוקדמת מבין השתיים (כך דעתו של אדולף אהרן ילינק) או המאוחרת (לדעתו של משה לייב בלוך).
על כל פנים, נוסח א' נדמה מאורגן ומהודק יותר.
הקראי (בן המאה ה-13) יהודה בן אליהו הדסי מאזכר את המדרש בנוסח א'.
מדרש זה הוא אוסף של אגדות מיסטיות ומדרשים הנוגעים לשמותיהן של אותיות האלפבית.
נוסח ב' של המדרש איננו בהכרח יחידה אחדותית, אלא נראה כמקבץ של מדרשים שונים.
עיקר ההסבר לכל שם של אות בנוי על אקרוסטיכון, כך למשל המילה 'אלף' מוסברת כראשי תיבות של המילים: א'מת ל'מד פ'יך.
נוסחים א' וב' נדפסו כיחידה אחת במהדורת אמשטרדם 1708, עובדה המרמזת אולי לכך שהמדובר באמת בשני קטעים של חיבור אחד.
במאה העשירית תקף הקראי סלמון בן ירוחם כמה מן המדרשים שבנוסח ב' על האנתרופומיזם (הגשמת האל) החריף הנשקף בהם.
גרסה שלישית ושונה קרויה 'מדרש דרבי עקיבא על תגים וציונים' (בקובץ 'בית המדרש' של ילינק, עמ' 31–33).
בגרסה זו המדרש אינו בנוי על שמות האותיות אלא על צורות העיטורים שעל גבי האותיות השונות (התגים).
המדרש מייחס לעיטורים רמיזות סימבוליות לאלהים, לבריאת העולם, לעם ישראל, לתורה וכן למנהגים או ריטואלים יהודיים שונים.
בהוצאת מכון קול בטחה, תשנ"ה.
מדרש אותיות דרבי עקיבה (נוסח ב') - מהדורה מדויקת, בספר "", כרך ח, תשע"ט, עמ' קפט; כולל מבוא והערות המהדיר, הרב .
אותיות גדולות וקטנות (בארמית: אותיות רבתיות וזעירות) הן אותיות שעל פי המסורה נכתבות בגודל גופן שונה משאר האותיות בתנ"ך - אותיות גדולות נכתבות מעט יותר גדול משאר האותיות, ואילו אותיות קטנות נכתבות בגופן קטן במעט משאר האותיות.
יש שכתבו שמקורם של שינויים אלה הוא בהלכה למשה מסיני.
במניין האותיות הגדולות שבתורה, ישנן שתי גרסאות:
דעת רב יוסף טוב עלם
דעה ראשונה היא דעתו של רבי יוסף טוב עלם כפי שהובאה במחזור ויטרי שבתורה לבדה נמצאות כל אותיות האלפבית (כולל סופיות) באותיות גדולות, וכן בנ"ך:
בנוסף לרשימה הזאת, יש המוסיפים לגלגלתם (במדבר, א, כב), ויש המחליפים הר' של "אל אחר" ב-"ערש ברזל" (דברים, ג, יא).
דעה אחרת היא דעתו של רבי מנחם המאירי בספרו קריית ספר, וכן נמצא במסורה הגדולה שעל פיה הא' ב' נמצא רק פעם אחת בכל התנ"ך, ומהם 10 פעמים בתורה.
וציטט המאירי שיש מוסיפים את הפ"א של המילה פן יפתה לבבכם (דברים יא טז), ץ' של הארץ (שם כא) ולמ"ד של ישראל (שם לד יב).
רשימת האותיות הגדולות שבתורה ובנ"ך לדעה זו (אותיות גדולות שבנ"ך לא נרשמו במאירי, אבל נמצאות במסורה הגדולה):
בפועל בספרי התורה והנ"ך שבידינו ישנן בסך הכל 25 אותיות גדולות, כאשר מתוכם שתים עשרה אותיות גדולות בתורה, רובו ככולו על פי שיטת המאירי והמסורה.
ותכתוב אסתר () - ת רבתי
תמים תהיה () - ת רגילה
ספרי תימן שונים באותיותיהם הגדולות מספרינו בחמשה מקומות:
נצר חסד () - נ רגילה
בנוסף לרשימות הללו, נמצאו בספרי התנ"ך עוד אותיות גדולות, ומהן:
והלטאה () - ל רבתי
יסר מעלי שבטו () - ט רבתי
האותיות הקטנות שבתורה יוצרות לכל הדעות רק א' ב' אחד, אמנם ישנם כמה שינויים לפי המסורות השונות, כפי שיפורט:
+מקורסדר הפסוקיםהערותבהבראם - ה זעירהולבכתה - כ זעירהקצתי בחיי - ק זעירהבקמיהם - ק זעירהכן הוא במסורה גדולה בתחלת ויקרא, אבל אינו במאירי ובמחזור ויטרי, ולמעשה לא נמצא כן בספרי תורה שבידינו.ויקרא - א זעירהמוקדה - מ זעירהכן הוא במסורה גדולה בתחלת ספר ויקרא, וכן נוהגים האשכנזים והספרדים.
אולם, לא נמצא במחזור ויטרי, וגם התימנים לא נהגו כן.פינחס - יוד זעירהכן הוא המנהג כהיום בספרי אשכנז וספרד, והוא על פי הזוהר (פינחס ר"כ א'), למרות שלא נמצא כן בשום מסורה.
ובספרי תימן, וכן בכל הספרים הישנים, היו"ד רגילה.בריתי שלום - ו זעירהלמעשה בספרי תורה שלנו הוא"ו רק מופסקת באמצעה, וזה תלוי בהבנת המילים "ו קטיעא".
מלים אלו מופיעות שבע פעמים בתנ"ך (כולם בירמיה), ולא נודע על איזה כיוון.בסופה ובשערה - ס זעירהלשוא נפשו (או נפשי) - ו זעירהלא ברור על איזה מהם, יש מסורות שבהם הוא"ו של לשוא זעירה, ויש שבהם הוא"ו של נפשו זעירה.
בספרי התורה שבידינו נמצאים מהרשימה הנ"ל רק שבעה אותיות קטנות בתורה (בספרי תימן חמשה), ובין 16 ל-18 אותיות קטנות בנ"ך.
בחז"ל כמעט ולא נזכרו טעמים לשינוי האותיות הגדולות והקטנות.
בספרי הראשונים והאחרונים כתבו לעיתים פירושים לשינויים נוספים, וכן דברים אשר נרמזים באותם שינויים, וכן ישנם מספר הסברים במדרש אותיות של רבי עקיבא.
הסבר אחר נתן רבי יחיאל מיכל אפשטיין לכך שבספר דברים פרק ו', פסוק ד, "שְׁמַע, יִשְׂרָאֵל: יְהוָה אֱלֹהֵינוּ, יְהוָה אֶחָד", במילה 'אחד' נכתבה הדל"ת גדולה, ואילו בספר שמות פרק ל"ד פסוק י"ד, "לאל אחר", נכתבה המילה ברי"ש גדולה.
לדעתו נעשה הדבר על מנת להדגיש את האותיות כדי שלא יתחלפו בטעות - המילה אחד לאחר וכן המילה אחר לאחד - מאחר שהאותיות דומות, בייחוד באותם הפסוקים, שיכול הדבר לגרום למשמעות הפוכה לגמרי.
הסבר זה אינו מבאר את שאר המקומות שנשתנו האותיות, ובייחוד לא את השינוי הנוסף באותו פסוק עצמו במילה "שמע" שנכתבת ב-ע' גדולה גם היא.
יש מהאחרונים שרצו לבאר מה שאמרו בתלמוד :
בספרי האחרונים התקשו בביאור דברים אלו - שהאות ו' של המילה "גחון", חוצה את אותיות התורה לשניים - מאחר שדברי הברייתא אינם תואמים כלל לספרי התורה של נוסח המסורה המצויים בידינו, שכן המילה גחון אינה נמצאת כלל באמצע מילות התורה.
הסברים שונים הוצעו על מנת ליישב סתירה זו.
הרב ראובן מרגליות יישב את דברי התלמוד, בטוענו כי אין כוונת התלמוד שהאות ו' של גחון היא חציין של כלל אותיות התורה, אלא רק לאותן אותיות משונות.
מאחר שמניין האותיות הגדולות והקטנות שבתורה הוא 16, ובצירוף האות וא"ו של המילה 'שלום' שבפסוק "הנני נותן לו את בריתי שלום", שאף היא שונה משאר האותיות מאחר שהיא נכתבת ב-"ו' קטיעה", נמצא שמספר האותיות המשונות הן 17, והאות האמצעית של כל אותן האותיות היא האות ו' שבמילה 'גחון'.
אות רֵישית או אות גדולה הוא מושג הקיים בשלושת סוגי האלפבית האירופאיים (לטיני, יווני וקירילי) וכן באלפבית הארמני, שמשמעו אות הנכתבת בצורה הגדולה יותר מבין שתי צורות הכתיבה של האות.
הצורה השנייה לאות רישית היא אות קטנה, שהיא הצורה שבה האות נכתבת בתוך טקסט.
השימוש באות רישית נעשה לרוב כאשר האות באה בנפרד, או בתחילת מילה במקרים מסוימים.
באלפבית הלטיני, שבו נעשה שימוש בשפות המערב-אירופאיות ובחלק מהשפות המזרח-אירופאיות, בין היתר באנגלית, צרפתית, ספרדית וגרמנית, קיימות שתי צורות כתיבה לכל אות: גדולה או רישית, וקטנה.
גם באלפבית היווני, שבו נעשה שימוש לכתיבת השפות יוונית וקופטית, קיימת הבחנה בין אות רישית לרגילה, כדלהלן:
האלפבית הקירילי מבחין גם הוא בין אות רישית לאות רגילה.
באלפבית הארמני קיימת גם כן חלוקה בין אותיות רישיות לקטנות.
לדוגמה: Ա, Բ, Գ,Դ הרישיות לעומת ա, բ, գ, դ הקטנות.
כללי השימוש באות רישית באנגלית
כאשר האות נכתבת בנפרד ולא כחלק ממילה.
בתחילת מאמר, קטע, משפט וכו'
בתחילת שם עצם פרטי, כלומר שם אדם, משפחה, מדינה, עיר, ספר, סרט וכדומה
במילה שהיא ראשי תיבות, כמו למשל FBI המהווה ראשי תיבות של Federal Bureau of Investigation.
כהדגשת מילה בתוך המשפט, כלומר כאשר יש מילה שהכותב מעוניין להדגישה לעומת שאר המשפט.
את האות הרישית מקובל לכתוב כאשר היא גבוהה יותר מהשורה.
במקלדת, ניתן להשתמש במקש ה-Shift, יחד עם הקלדת האות, בשביל להפוך את האות לרישית.
ניתן גם להשתמש במקש ה-Caps lock, ההופך באופן אוטומטי את כל האותיות לרישיות.
באתרים מסוימים, יש משמעות נפרדת לאות רישית בהקלדת שמות המשתמש והססמאות, ויש להקפיד שלא להחליף בין אותיות גדולות לקטנות.
אותיות נקודות הן כינוי לסוגי אותיות שבספר התנ"ך שנכתבות – על פי המסורת – כשעל גביהן ישנן נקודות.
לדעת הראשונים מקורן של אותיות אלו אינו מהתורה, והן נתקנו בתקופה מאוחרת על ידי עזרא הסופר, וכך נאמר מדרש רבה:
האותיות הנקודות נזכרו בתלמוד ובספרי המדרשים השונים, כך לדוגמה נאמר בתלמוד על הפסוק :
כן נזכר עניין הנקודות באבות דרבי נתן, ובעוד מדרשים.
ישנה הסכמה בחז"ל על זהותן של האותיות הנקודות: עשר מילים נקודות מופיעות בתורה, עוד ארבע בנביאים ומילה אחת בכתובים.
רש"י בפירושו לתורה מפרש בכל אחד מהמקומות מהו הטעם שניקדו מעל אותן אותיות.
הרעיון הכללי שלהנקודות הללו, על פי המבואר במדרש רבה, הוא להורות כי אותם אותיות דינן כמחוקות.
וכפי שכתב הרלב"ג בפירושו על התורה:
הרמב"ם בספרו משנה תורה, ובעקבותיו הטור, הזכירו שיש לכתוב בספר תורה את כל האותיות המשונות וביניהם האותיות הנקודות וכפי שמופיעים בספרי התורה הקדומים:
ברמ"א נזכר כתיבת אותיות אלו אך לא הזכיר מה דין הספר תורה כשלא ניקדו כנהוג: .
לדעת הט"ז חסרון ניקוד אינו פוסל את הספר: .
אמנם לדעת כמה מהאחרונים אין להוציא ספר תורה כזה מלתכחילה.
באבות דרבי נתן מביא את עשרת המקומות בתורה שבהם יש ניקוד מעל האותיות ומבאר את טעמן:
בספרות הראשונים והאחרונים, היה מצוי שימוש בניקוד מעל גבי אותיות על מנת לרמז למשמעות מספרית לאותיות שנוקדו.
כך למשל מצוי בשערי ספרים שרומזים את שנת ההדפסה בפסוק מסוים, כאשר על גבי חלק מהאותיות נקוד, להודיע שהגימטריא של אותן אותיות מהווה את שנת ההדפסה.
כמו כן מצוי הדבר על גבי מצבות.
אותיות אור (2023) הוא פסל סביבתי של הפסל הישראלי מיכה אולמן.
הפסל מוצב בגן המקיף את הבניין החדש של הספרייה הלאומית שבקריית הלאום בירושלים.
היצירה כוללת 22 אותיות האלף-בית העברי חצובות באבן מקומית עם האותיות "ٱ" בערבית ו-"A" בלטינית.
הצללים שמטילות האותיות מתארכים ומתקצרים במהלך היום, בהתאם לזווית ולגובה השמש.
בעת תכנון הבניין החדש של הספרייה הלאומית, הוזמן הפסל מיכה אולמן על ידי יו"ר הספרייה דוד בלומברג להציע פסל שיוצב בגן הסמוך.
אולמן התבקש להגיב לעבודה שלו "ספרייה", המוצבת בברלין ומנציחה את שריפת הספרים שהתרחשה במקום.
בלומברג אמר לו: "אתה עשית בברלין את 'הספרייה הריקה', אני רוצה שתעשה לנו בירושלים ספרייה מלאה'".
אולמן ציין ש" בברלין זו למעשה שריפת השפה.
בירושלים אני עושה את ההפך.
אני מדבר על לידת השפה".
הפסל "אותיות אור" בין משכן הכנסת, מוזיאון ישראל והיכל הספר ובניין הספרייה הלאומית.
בשונה מעבודתו בברלין, אשר ניתן לראות אותה דרך חלון ברצפת הכיכר אך אין גישה לתוכה, אולמן תכנן פסל זה כך שניתן להסתובב בו, לגעת, להיכנס למפלס התחתון ואף להשפיע עליו באמצעות הטלת צל.
היצירה היא מערכת פיסולית עשויה אבן, אור וצל, בשני מפלסים, מעל ומתחת לפני הקרקע.
העבודה מבוססת על האלפבית העברי וכוללת שני אלמנטים מרכזיים:
ההשראה לפיתוח עבודה זו היא "ספר יצירה" הקדום, המתאר את יצירת העולם ב־22 אותיות.
הנושא המוביל ביצירה הוא הקול, קול הגיית האותיות השונות, המסתמך על המצאת האלפבית הקדום המבוסס על מתן סימנים לקולות.
אולמן מבקש להראות באופן מוחשי באמצעות החללים היוצרים את צורת האות באבן כיצד מופקים צלילי האותיות באמצעות האוויר הנשלח לפה וכיצד נוצרת זיקה בין הסימן הגרפי של האות לצליל שלה המאפשר את הדיבור.
שיחה בין אנשים אומר אולמן היא קונצרט, והעבודה שלו היא בבחינת "רואים את הקולות".
האלמנט הראשון נמצא מעל פני הקרקע.
שמונה־עשרה אותיות עשויות אבן כגובה קומת אדם ניצבות במעגל ויוצרות תחושה של גלגל אין־סופי.
סדר האותיות בגלגל מבוסס על קבוצות האותיות בהתאם למיקומן בפה.
האותיות נבראות מן הרווחים והאור שחודר בין האבנים.
האבנים מטילות צל, ודרך החלל שביניהן חודרים האוויר והאור, שיוצר את צורת האות עצמה.
אותיות האור מתארכות ומתקצרות, נפתחות ונסגרות בהתאם לזווית השמש במהלך היום ועונות השנה.
הצופה יכול לעבור דרך הרווחים באותיות האבן עם צילו, וכך הוא משתתף ב"כתיבה" באור ובצל.
האלמנט השני מופיע ברצפת הרחבה במרכז מעגל האבנים.
שלושה חלונות זכוכית משולבים בגובה הרצפה ופתוחים אל חדר תת־קרקעי.
צורת החלונות היא כשל האות הראשונה בשלוש שפות, אליף ערבית הפונה למזרח, אל"ף עברית לצפון ו־A לטינית הפונה למערב.
שלוש האותיות יוצרות צליל זהה בשלוש השפות.
דרך האותיות השקופות ניתן לראות את האור החודר פנימה ויוצר את צורתן על רצפת המפלס התחתון.
גם כאן, המראה של היצירה משתנה בהתאם לאור השמש החודר דרך האותיות השקופות ומשנה את צורתן בהתאם למיקום השמש במהלך היום ובהתאם לעונות השנה.
אל החדר התת־קרקעי מוביל שביל מקורה שהוא מעין מנהרה.
על קירות המנהרה ובתקרתה חקוקות האותיות שמבוטאות באמצעות הגרון (האותיות הגרוניות): ח; ע; ה.
המנהרה, על האותיות החקוקות בה, היא מעין "גרון" שמוביל אל הפה האנושי, כפי שמדמה אותו האומן.
על קירות ה"פה" הזה מטיל אור השמש החודר מבעד לחלונות הקרועים בתקרה (שהיא רצפת הכיכר) את צורת האות הראשונה בעברית, ערבית ולטינית.
במהלך היום והשנה נוצר על גבי הקירות מופע בלתי נפסק של "אותיות אור".
אולמן נעזר במומחה לאסטרונומיה כדי לתכנן במדויק באיזה אופן ישתקפו שלוש האותיות בחדר התת־קרקעי בשלושה מועדים: (1) יום השוויון; (2) היום הקצר ביותר בשנה; (3) היום הארוך ביותר בשנה.
ביום הארוך ביותר בשנה יופיעו צורות שלוש האותיות במרכז הרצפה של החדר התת־קרקעי.
ביום הקצר ביותר בשנה הם יופיעו על הקיר הצפוני שלו.
ביום שמציין את נקודת השוויון האות אל"ף משתקפת כולה על הקיר הצפוני של החדר בעוד ששוליה התחתונים נוגעים ברצפתו.
בהשראת "ספר יצירה", האותיות המשתנות בהתאם לאור הן מעין מקבילה חזותית להגיית קול האותיות בפה.
סימנים קטנים בבוקר במפלס העליון הופכים לאותיות גדולות לקראת הצוהריים והן נעלמות לעת ערב.
זה החומר המאפשר את הדיבור בכל השפות, והוא קודם לכתיבה.
בכל יום, עם הזריחה, ניתן לברוא את השפה מחדש ולראות את לידתה הן בצל במעגל העליון הן בהשתקפות האור בחלק התחתון.
המעגל הוא צורה אסטרונומית בסיסית.
הגלגל המסתובב יכול להזכיר גם צורת ספר המסתובב על צירו.
האבנים יכולות להיראות כדפי ספר.
הצל היומי הנמצא בבוקר בצד מערב עובר עם האות בצוהריים לצד מזרח כמו העברת דף אחרי דף ממערב למזרח.
כך נוצר חיבור בין השפה לטבע האוניברסלי.
שלוש האותיות במרכז משמיעות אותו קול ומבטאות את יחסי הגומלין בין השפות ואת המכנה המשותף האנושי, התרבותי והדתי ברוח הנביאים.
היצירה "אותיות אור" מתכתבת עם יצירה חשובה אחרת של הפסל, "ספרייה".
אנדרטה זו הוקמה כיד זיכרון לשריפת הספרים שהנאצים חשבו למסוכנים ואסורים לקריאה.
השריפה התרחשה ב-10 במאי 1933 בכיכר פרנץ-יוזף, או כיכר האופרה, ששמה הוחלף לכיכר בבל, בברלין, זו הייתה שנת עלייתו של היטלר לשלטון.
האנדרטה הוזמנה בידי עיריית ברלין לציון חמישים שנה לאירוע ולהזכירו לדיראון עולם.
האנדרטה היא חדר תת-קרקעי, קובייה שאורך כל צלע שלה 5 מטרים, בעל תקרת זכוכית (שהיא רצפת הכיכר), הנמצא מתחת לכיכר במקום המדויק בו נשרפו הספרים.
החדר הריק מואר בתאורה פנימית לא משתנה וקירותיו מכוסים במדפי ספרים ריקים ולבנים, המתאימים לאחסונם של 20,000 ספרים ומייצגים את החלל התרבותי שנותר לאחר שריפת הספרים.
ב"ספרייה" בברלין בולטים היעדרותם של ספרים, "שריפת השפה" בלשונו של אולמן, ואווירת ההעדר, המוות הנצחי כמו בבור קבר קרוע בכיכר.
ואילו ב"אותיות אור" בולטים ההשתנות המתמדת, אור השמש וההתהוות של האותיות ממנו - "לידת השפה".
האותיות המתהוות ביצירה, שיכולות להתלכד בתהליך אינסופי למילים מהוות את תחילת הדרך לכתיבת ספרים חדשים במקום אלה שהושמדו.
"אותיות פורחות באוויר" הוא שיר של הזמר-יוצר הישראלי אביתר בנאי.
השיר נכתב על ידי בנאי, הולחן בידי בנאי ואמיר צורף, עובד בידי אביתר ואמוץ נחמני והופק בידי צורף.
הוא יצא לאור ב-16 במרץ 2009 ונכלל בהמשך בתור הרצועה השנייה מתוך אלבום האולפן הרביעי של בנאי, "לילה כיום יאיר", על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
ב-16 במרץ 2009 שחרר הזמר-יוצר הישראלי אביתר בנאי את השיר "אותיות פורחות לאוויר" לרדיו תוך שהוא מספר על תהליך כתיבת השירים מתוך אלבום האולפן הרביעי שלו, "לילה כיום יאיר", אשר עמד לצאת ביוני של אותה שנה, ו"אותיות פורחות באוויר" נכלל בו.
השיר נכתב על ידי בנאי בדירתו ברמת גן, הולחן בידי בנאי ואמיר צורף, עובד בידי אביתר ואמוץ נחמני והופק בידי צורף.
על תהליך כתיבת השיר סיפר בנאי בריאיון:
מבקר המוזיקה יוסי חרסונסקי כתב כי זהו שיר נוגה, שצליליו נוגעים בהוויה ההזויה שבה שרוי מי שמייחל להתחלה חדשה.
המילים "אותיות פורחות" נלקחו מתוך מעשיה המוזכרת במסכת עבודה זרה בה מתואר מותו של רבי חנינא בן תרדיון.
"אותיות נחמה" הוא אלבום האולפן ה־26 של הזמר-יוצר הישראלי שלמה ארצי, שיצא לאור ב-18 במרץ 2025 בהוצאת הד ארצי, תשע שנים לאחר אלבומו הקודם, "קצפת".
האלבום נוצר במהלך השנים 2020–2025, החל מתקופת מגפת הקורונה, במהלך המחאה נגד הרפורמה המשפטית ועד למלחמת חרבות ברזל.
האלבום כולל 15 שירים, שכל אחד מהם נכתב בתקופה שונה ומספר סיפור אחר של בדידות, חיבור, פחד ותקווה.
האלבום כולל 15 שירים, במבנה הדומה לאלבומיו הקודמים של ארצי.
תהליך העבודה על האלבום החל עוד לפני הקורונה, יחד עם הגיטריסט עומרי אגמון, אך נעצר בעקבות המגפה.
בהמשך, שירים שהופקו במהלך הקורונה בהתכתבות בין ארצי לדודו טסה נכנסו לאלבום.
העבודה על האלבום נמשכה גם בתקופת מלחמת חרבות ברזל, ברקע האירועים.
במהלך הקלטות האלבום נפל טיל בין בני ברק לרמת גן, סמוך לאולפן ההקלטות שבו עבדו.
ארצי הקדיש את האלבום לאחותו נאוה סמל ולחברו אלעד שטוקמן.
האלבום לא הושק כהפתעה מוחלטת, אך גם לא לווה בקמפיין קידום נרחב.
לפני צאת האלבום, פורסמו טעימות מתוך האלבום בערוץ היוטיוב הרשמי של ארצי, כדי לתת למאזינים הצצה לתכני האלבום.
עם צאת האלבום, שיריו נשלחו לתחנות הרדיו הישראליות והרצועה "אותיות נחמה" נכנסה לפלייליסט תחנת גלגלצ.
האלבום מציג סגנון מוזיקלי המשלב בין רוק, פופ ומוזיקה מזרחית.
האלבום כולל 15 שירים העוסקים בנושאים כמו אהבה, אובדן, תקווה והתבוננות פנימית.
ההפקה המוזיקלית מגוונת, עם נגיעות של כלי מיתר, כלי נשיפה ותכנותים אלקטרוניים.
ההפקה המוזיקלית של האלבום חולקה בין מספר מוזיקאים, בהם דודו טסה, עומרי אגמון, גלעד שמואלי, גיל פלדמן ומיכאל קליין.
באלבום יש דואטים עם אהוד בנאי ("משמעות לחלומותיי") ודורון טלמון ("תני לי יד בעולם").
בנוסף, ארצי משתף פעולה עם נכדו מיכאל קליין בשיר "פעם טעים פעם מר".
שם האלבום – "אותיות נחמה", נבחר משום שהוא מציג תמונה גדולה של רגעים וחוויות המזמינות התבוננות וחשיבה והשירים באלבום עוסקים בתחושות של בדידות, חיבור, פחד ותקווה, ומשקפים את התקופות המאתגרות שעברו על החברה הישראלית מאז שנת 2020.
אחד השירים, "השיר החסר", הוא שיר געגוע וכאב, בו ארצי שר-מדבר על הנפגעים הרבים במלחמת חרבות ברזל וטבח שבעה באוקטובר ובמהלכו הוא מזכיר שמות נופלים ונרצחים.
שם השיר נגזר מכך שהיה חסר שיר נוסף באלבום, עד שארצי מצא את המילים הנכונות להשלמתו.
האלבום זכה לתשומת לב רבה מצד התקשורת והמאזינים.
ביקורות עיתונאיות הדגישו את התהליך הארוך של יצירת האלבום, שנמשך חמש שנים.
ארצי תיאר את האלבום כ"מסע פנימי" המשלב תחושות של בדידות וחיבור, ומזמין את המאזינים להתבוננות וחשיבה.
ביקורות מאזינים ברשתות החברתיות ובפלטפורמות המוזיקה השונות היו חיוביות, והדגישו את הבשלות האמנותית של ארצי ואת יכולתו לשלב בין סגנונות מוזיקליים שונים.
האלבום נתפס כחיבוק מוזיקלי למי שמחפש רגע של שפיות בתקופות מאתגרות.
המבקר אמיר שוורץ כתב ב-ynet כי האלבום אינו מהפכני, אך הוא ממשיך את הקו המוזיקלי של ארצי ומציע רגע של שפיות למאזינים, וציין כי ארצי בוחר לטפל בנושאים טעונים באופן לא מתריס אלא רגיש ואישי.
אותלו: המורי מוונציה הוא מחזה מאת ויליאם שייקספיר שנכתב בערך ב-1603. "אותלו" הוא טרגדיה, כמו יצירות רבות אחרות של שייקספיר: "המלט", "רומיאו ויוליה", "מקבת'" ו"המלך ליר".
שייקספיר כתב, כנראה, את "אותלו" לאחר "המלט" אך לפני שני האחרים.
ההצגה הראשונה הידועה של "אותלו" הועלתה ב-1 בנובמבר 1604, בארמון וייטהול בלונדון.
עלילת המחזה נסובה סביב אותלו, מצביא בצבא הוונציאני, המתואר כמורי שחור עור.
היא נוגעת במוטיבים של אהבה, קנאה, גזענות ובגידה.
יאגו, שלישו המרושע של אותלו, מוכר כארכיטיפ של תככנות ובוגדנות.
אותלו הוא גנרל מצטיין בשירות ונציה.
מתוקף שירותו, הוא בקשר מקצועי עם ברבאנציו, סנאטור ונציאני ואביה של דסדמונה.
אותלו מוגדר כמורי, מוסלמי שחור עור, ומתוקף כך נדד שנים ממקום למקום, נמכר לעבדות, ועבר הרבה תלאות בחייו.
דסדמונה מקשיבה בסתר לסיפור חייו שהוא מספר לאביה והיא מתאהבת באותלו, היא דוחה את כל מחזריה ושניהם נישאים בסתר ללא ידיעת אביה.
המחזה נפתח עם דמותו של יאגו, הנבל של המחזה.
הוא עוזרו של אותלו, אבל בסתר הוא שונא אותו על כך שלא מינה אותו לסגנו, ומלא בקנאה למעמדו שמובילה אותו לרצות לנקום באותלו ולעלות על חשבונו בסולם הדרגות.
יאגו מסתובב עם רודריגו הפתי שעושה כל מה שיאגו אומר לו, ומחליט להגיע לברבאנציו באמצע הלילה ולהודיע לכל ונציה על נישואי אותלו ודסדמונה.
כשברבאנציו מגלה שביתו לא בבית, הוא מאשים את אותלו שכבש את דסדמונה במעשי כשפים/סימם אותה, מביע צער וזעם גדולים על ביתו ומודיע שדסדמונה מגורשת מביתו על הבגידה במשפחה.
אותלו וברבאנציו נתקלים זה בזה ואותלו מפייס את האב הזועם, מתאר קשר נפשי עמוק וחזק עם בחירת ליבו שהתחיל מרחמיה של דסדמונה אליו והאהבה ביניהם אמיתית, דסדמונה שנכנסת למקום מאשרת את הדברים.
האב מכיר בנישואיהם ויורד מכעסו.
באותו הזמן, אותלו נשלח על ידי הדוג'ה של ונציה להפליג לקפריסין, אשר בינה ובין ונציה יש יחסי שלום, ולעזור להם במלחמה נגד העות'מאניים.
אותלו מבקש שדסדמונה תישאר בבית אביה כשהוא יהיה בקפריסין אך היא מבקשת לצאת עמו להפלגה.
כל הדמויות נפגשות בנמל קפריסין, כאן אנחנו מכירים גם את אמיליה, אשתו של יאגו והיא גם חברתה של דסדמונה.
לא פעם יאגו מזלזל באשתו, מקניט ומקטין אותה ונראה כי הוא לא באמת אוהב אותה.
בנוסף לכך הוא משקר לעצמו שאותלו שכב עם אמיליה, מה שיכול להצדיק ולהגביר את זעמו כלפי אותלו.
מערכת היחסים בין יאגו לאמיליה מוצגת לנו כמעין "מראה נגדית" לאהבתם של אותלו ודסדמונה.
רודריגו מספר ליאגו כי הוא מאוהב בדסדמונה ולאחר שגילה כי היא נשואה לאותלו הוא מתכוון להטביע את עצמו מרוב צער.
יאגו נוזף בו שאין באמת דבר כזה אהבה (רמז להיותו נבל ושקרן) ושהוא ישיג לו את דסדמונה אם יסמוך עליו, רק שבינתיים הוא צריך להשיג כסף כדי "לקנות את אהבתה", רודריגו סומך על יאגו ומדי פעם מעביר אליו כל מיני תכשיטים כדי שיעבירם לדסדמונה (כמובן שיאגו לא עושה זאת).
כחלק מתוכניותיו הסודיות של יאגו, הוא מכניס לרודריגו לראש כי לדסדמונה ולקאסיו, סגנו של אותלו יש רומן סודי.
רודריגו מתקשה להאמין אך יאגו משכנע אותו בלשונו החלקלקה בסיפור הבדוי.
יאגו מדריך את רודריגו ליצור ריב בינו לבין קאסיו שיגרום לסילוקו של קאסיו.
יאגו קורא לקאסיו לבוא לחגוג איתו את הניצחון ומציע לו לשתות יין, כי הוא כנראה יודע שקאסיו נהיה אלים ברגע שהוא שותה.
קאסיו משתכנע והם יושבים לחגוג עם מונטאנו, מושל קפריסין ועוד קצינים.
קאסיו יוצא רוויי אלכוהול וחוזר באיבוד עשתונות במרדף אחריי רודריגו, הם מתקוטטים באלימות עד שאותלו מתפרץ ומפריד ביניהם, הוא מפטר את קאסיו מתפקיד הסגן.
קאסיו נעלב וכועס על עצמו מאוד ששתה ו"איבד את זה".
כאן יאגו עושה שני דברים: הוא אומר לקאסיו לדבר אישית עם דסדמונה, יש לה לב רחמן ובעלה יקשיב לה אם תבקש ממנו להשיב את קאסיו למעמדו.
מצד שני, יאגו מתחיל במסע שכנועים ושוטף את ראשו של אותלו בשקרים על כך שדסדמונה בוגדת בו עם סגנו לשעבר, קאסיו.
קנאתו ומזגו של אותלו מתחילים להתחמם.
דסדמונה פוגשת את אותלו הטרוד שאומר לה שהוא לא מרגיש טוב, היא מנסה לטפל בו ולקשור לו על המצח את המטפחת שהביא לה (מוסבר שהמטפחת יקרה לאותלו ולכן הביא לדסדמונה אותה והיא הבטיחה שתשמור עליה לעולמים).
אותלו צועק עליה שהמטפחת לוחצת עליו מידי ומעיף אותה מגופו, דסדמונה הנסערת לא שמה לב שזה קרה והם הולכים.
אמיליה מוצאת את המטפחת ונזכרת שבעלה יאגו ביקש ממנה המון מזל שתשיג אותה עבורו, היא מתלבטת כי היא יודעת שכוונותיו לא תמיד טובות ובכל זאת היא מחליטה להביא ליאגו את המטפחת.
יאגו שם את המטפחת במגורים של קאסיו.
אותלו בא ליאגו שאומר לו לבדוק את אמינותה של דסדמונה ושיבקש ממנה את המטפחת שלו (יאגו יודע מן הסתם שהיא לא אצלה), אותלו ממנה את יאגו לסגן ויאגו מצהיר נאמנות מזויפת לאותלו.
כשאותלו שואל את דסדמונה ומגלה שהיא איבדה את המטפחת, הוא משתגע ויוצא משם ומשאיר את דסדמונה המומה ולא מבינה מה קרה לבעלה האוהב.
קאסיו ממשיך להפציר בדסדמונה לדבר עם בעלה על מינויו החוזר אבל היא עונה לו שהיא כבר לא מכירה אותו וכושר השכנוע שלה עליו ירד.
קאסיו פוגש את ביאנקה, זונת צמרת (שמאוהבת בקאסיו) ומבקש ממנה שתרקום לו עותק של המטפחת שמצא.
אותלו ויאגו מדברים כשאותלו בהתקף קנאה, יאגו משכנע את אותלו שהמטפחת אצל קאסיו ואומר לאותלו להתחבא ולצותת לשיחה בינו לבין קאסיו.
בזמן השיחה של קאסיו ויאגו, נכנסת ביאנקה ואומרת לו שלא מוכנה לרקום לו מטפחת כזו כי בטח קיבל את המקורית מאיזו מאהבת ומחזירה לו אותה.
אותלו מבין שיאגו צודק בנושא המטפחת וקובע בפני יאגו שיירצח את קאסיו ודסדמונה, יאגו מבטיח שהוא ייטפל בקאסיו ושאותלו יירצח את דסדמונה במיטתם.
נכנסת דסדמונה עם לודבקיו וגראציאנו, אצילים מוונציה וקרובי משפחתה של דסדמונה.
הם מביאים מכתב שקורא לאותלו לחזור לעיר, אותלו מכה את דסדמונה וקרא לה "שטן" אך כולם טוענים שזה בגלל הבשורה שבמכתב.
יאגו ממציא לרודריגו שקאסיו מונה להחליף את אותלו שאמור לנסוע יחד עם אשתו, וטוען שהדרך היחידה למנוע את זה, זה אם קאסיו יסולק (יירצח).
הוא מספר לרודריגו על התוכנית לביצוע הרצח - מחוץ לביתה של ביאנקה בשעת לילה מאוחרת.
כשהרגע הזה מגיע, רודריגו מתנפל על קאסיו ודוקר אותו, ואז יאגו יוצא מהצללים ודוקר את רודריגו למוות כי הוא טעה זיהוי בגלל החושך, מובן שעשה זאת בכוונת מכוון.
בזמן הזה, אותלו מתעמת עם דסדמונה ומקלל אותה כשהיא לא מבינה מה עשתה שמצער אותו עד כדי כך.
לבסוף, הוא חונק אותה למוות, בזמן שאמיליה שומרת על הדלת לבקשת אותלו.
אמיליה מתפרצת לחדר כדי לספר שקאסיו נפצע (אך לא נהרג), גם יאגו מונטאנו וגראציאנו נכנסים.
כאשר הם מגלים על מות דסדמונה, כולם מתמלאים בתדהמה.
כשאותלו מסביר על השתלשלות האירועים, אמיליה קולטת שהכל קרה כתוצאה משקריי בעלה והיא מספרת לכולם את האמת, אותלו שסוף סוף מבין שיאגו נבל, קופץ ממקומו להתנפל על יאגו אך יאגו מספיק לדקור את אמיליה ובורח.
אותלו מתאבד עם חרבו ונופל על המיטה לצד דסדמונה.
העלילה של אותלו עובדה על ידי שייקספיר מן הסיפור Un Capitano Moro ("מצביא המורי"), מתוך קובץ הסיפורים "הקאטומיתי" מאת ג'ירלדי צ'ינתיו , והיא נאמנה ליצירה זו במידה רבה.
הדמות היחידה בעלת שם בסיפורו של צ'ינתיו היא "דיסדמונה" ("חסרת מזל" ביוונית); הדמויות האחרות מוצגות כ"סגן" (יגו), "הסרן" (קאסיו), ו"המורי" (אותלו).
במקור, הסגן חושק בדסדמונה, והוא נוקם בה כאשר היא דוחה אותו.
שייקספיר המציא דמות נוספת, רודריגו, שמתאווה לאשתו של המורי ונהרג כשהוא מנסה להרוג את קאסיו.
המורי בסיפורו של צ'ינתיו לא מתחרט על כך שהרג את אשתו, וגם הוא וגם הסגן נהרגים הרבה יותר מאוחר.
צ'ינתיו גם מציג במפורש לקח, אותו הוא שם בפי הגבירה: נשים אירופאיות אינן צריכות להתחתן עם גברים חמי מזג מעמים אחרים.
אותלו, הדמות הראשית במחזה, הוא מורי (צפון אפריקאי) אציל, שמפקד על צבא בקפריסין.
הוא מוצג מתוך אמפתיה למרות גזעו.
דבר זה היה יוצא דופן בספרות האנגלית בזמנו של שייקספיר, שבדרך כלל הציגה מורים ואנשים כהי עור אחרים כנבלים.
יש ויכוח בין החוקרים האם אותלו היה אמור להיות מוצג כשחור או כערבי או שניהם, אך הקונצנזוס בין הקוראים והקהל הממוצע היום נוטה לאפשרות הראשונה.
התרגום הראשון של המחזה לעברית נעשה בידי יצחק סלקינסון בשנת 1874 ונקרא "איתיאל הכושי".
סלקינסון נהג לעברת שמות של מחזות ודמויות, ואת שם המחזה "רומיאו ויוליה" הוא תרגם ל"רם ויעל".
הספר "איתיאל הכושי" זכה להוצאה מחודשת בשנת 2015 כחלק מסדרת "צדק פואטי" של הוצאת רעב ביוזמת המשורר והעורך ערן צלגוב.
המהדורה המחודשת כוללת את הטקסט המקורי, אחרית דבר נרחבת של המתרגם והחוקר עמינדב דיקמן וקטעי עיתונות מסוף המאה ה-19 המתארים את התקבלות התרגום והשפעתו.
המשורר נתן אלתרמן תרגם את המחזה, בשם "אותלו", עבור תיאטרון הבימה, והקדיש את התרגום "לשחקן העברי הגדול אהרן מסקין".
תרגומו של אלתרמן שימש גם את התיאטרון הקאמרי בהפקתו של היי קילוס בשנת 1980, כשאברהם עוז עיבד ועידכן את התרגום.
הבימה העלתה גרסה נוספת של המחזה השקספירי בתרגום בפרוזה מעשה ידיו של נסים אלוני, ששימש אחר כך גם את הפקתו של מיכאל גורביץ בתיאטרון החאן.
תיאטרון גשר העלה גרסה משלו מבוססת על תרגומו של דורי פרנס.
תרגום חדש של נסים אלוני זכה לביצוע בתיאטרון הבימה, בתיאטרון הקאמרי, בתיאטרון חיפה ובתיאטרון החאן.
אלי ביז'אווי תרגם את המחזה להעלאה מחודשת של המחזה בתיאטרון הקאמרי ב-2018. ב-2022 העלה תיאטרון מלנקי גרסה חדשה של המחזה בתרגומו של דורי פרנס.
על פי המחזה עובדו שתי אופרות, האחת מאת ג'וזפה ורדי והשנייה מאת ג'ואקינו רוסיני.
סרט הוליוודי בשם "או" מתבסס בחופשיות על עלילת אותלו.
אוּתְנַפִּישְׁתִים (מאכדית, תרגום לעברית: "מצא/מצאתי חיים") הוא דמות המופיעה בעלילות גילגמש.
הוא מקבילו האכדי של גיבור המבול השומרי זֶיאוּסוּדְרַה (Ziusudra).
הוא מהווה מעין מקבילה לנח בסיפור התנ"כי.
אותנפישתים היה בן העיר שורופק ובנו של המלך אובר-תותו.
האל הבבלי אאה התגלה אליו בחלום וגילה לו את תוכנית האלים להשמיד את העולם ואת כל בני האדם החיים בו באמצעות סופה.
אאה הציע לו לבנות ספינה כדי שיוכל להנצל מן הסערה, ולהכניס לתוכה את משפחתו, בעלי מלאכה ובעלי חיים - זוג מכל סוג.
אותנפישתים שואל את אאה מה להגיד לתושבי עירו כשישאלו אותו על בניית הספינה ואאה מצווה עליו לענות שהאל אנליל שונא אותו ולכן הוא עובר לגור במקום אחר.
לאחר מכן, אותנפישתים מזמין בעלי מלאכה לעבוד בבניית הספינה.
הוא מעלה לספינה את כל רכושו בנוסף למה שהצטווה על ידי אאה.
לאחר תחילת הסערה, רואה אותנפישתים שכל האנשים מתו, והוא מתאבל ובוכה, זאת בניגוד לסיפור נוח במקרא, שם לא מוזכר צערו של נוח על שאר בני האדם שמתו במבול.
הוא שולח יונה, סנונית ולבסוף עורב לבדוק האם ניתן לשוב ולחיות בארץ.
העורב מוצא גופות צפות על פני המים, ולא חוזר.
בשלב מסוים בשלהי השיט בספינה, אתנפישתים מקריב קורבן לאלוהים הרבים כדי לשכך כעסם ולשים קץ למסעו הימי הכפוי.
ברגע העלאת המנחה והזבח, יורדים מהשמים האלוהים המורעבים ואוכלים מכל הבא ליד.
סיפור זה מעמיד את האלוהים כתלותיים במנחות ובזבחים בצורה שונה מזה המסופר בדת היהודית.
לפי סיפור אחר, אותנפישתים יוצא ומקריב מנחה לאלים, אך כשהאל אנליל מגלה שישנם ניצולים מן החורבן שגרם הוא מתמלא חימה.
רק אחרי שאאה מרגיע אותו אנליל התרצה ואף העניק לאותנפישתים ולרעייתו חיי נצח והושיבם בדילמון הנחשב כגן העדן המסופוטמי כגמול על הצלת האנושות מכליה.
בעלילות גילגמש פוגש גילגמש את אותנפישתים ומבקש ממנו את סוד חיי הנצח.
אותנפישתים מצידו מספר לו את סיפור המבול.
הסיפור אותו מספר אותנפישתים מופיע, בגרסה מעט שונה, גם ביצירה מסופוטמית אחרת - "עלילת אתרחסיס" שם קרוי גיבור המבול אתרחסיס.
אותימיוס או אבטימיוס היה אחד מראשוני ומחשובי הנזירים במדבר יהודה, מייסד של מספר מנזרים מסוג לאורה וקוינוביון.
אותימיוס נולד במליטיני שבארמניה לאם עקרה, שלאחר תפילה במקדש אחד המרטירים חוותה חיזיון על הולדת בנה.
לאחר שנולד העניקה לו את השם אותימיוס - בעברית "עודד".
הוריו נפטרו בגיל צעיר, ומגיל צעיר התחנך במוסדות דת נוצריים.
בגיל 18 הוא הפך לכומר והיה אחראי על מספר מנזרים.
בשנת 406 הגיע לארץ ישראל, והצטרף ללאורה של פרן, אותה ייסד חריטון בקרבת עין פרת שבוואדי קלט.
אותימיוס נחשב לבן הדור השני של נזירי המדבר.
לאחר חמש שנים ייסד יחד עם חברו תיאוקטיסטוס קוינוביון בנחל אוג (ואדי מוכליכ), ומכיוון שאותימיוס העדיף את ההתבודדות - הניח לחברו לקרוא למנזר על שמו - "תיאוקטיסטוס", וכן להיות אב המנזר.
הוא ייסד קפלה במצדה, וכן מנזר שיתופי באזור מדבר זיף.
בשנת 428 ייסד את הלאורה הקרויה על שמו - "מנזר אותימיוס" (חאן אל-אחמר, כיום במרכז מישור אדומים, אזור התעשייה של מעלה אדומים).
היא הפכה לקוינוביון רק בשנת 482, לאחר מותו.
הוא נקבר בקפלה שהוקמה לכבודו במרכז המתחם, ועל אף השינויים שחלו במנזר במהלך השנים שחלפו - הקפלה עדיין נמצאת במרכז המנזר.
את המערה שקדמה למנזר אפשר למצוא היום מדרום לשדרה היורדת משכונת נופי סלע במעלה אדומים לכביש ירושלים-יריחו.
אותימיוס היה מנהיג דתי לנזירים ולנוצרים באזורים שבהם פעל, ופעל כמיסיונר לנצר פגנים ויהודים.
הוא היה מעורב רבות בסכסוכים הראשונים של הנצרות על אחדות האל ותורת טבעו הדואלי של האל, והייתה לו השפעה אפילו על אודוקיה, אשתו של הקיסר תיאודוסיוס השני.
כמנהיג דתי הוא קבע חלק גדול מן התקנות שבעל פה שהיו נהוגות במנזרים השונים, תקנות מחייבות שהועלו על הכתב שנים מאוחר יותר.
בין היתר הנהיג את תענית 40 הימים, שבהם נהג לצאת אל המדבר להתבודדות ותפילה.
רבים מתלמידיו הפכו לבעלי מעמד רם בממסד הכנסייתי של תקופתו.
אחד מתלמידיו הבולטים ביותר היה סבאס.
הוא היה נערץ כבר בחייו, ועולי רגל רבים באו אליו לקבל ברכה.
לאחר מותו הפכה הקפלה שבה נקבר למקום פולחן, וניסים רבים נקשרו לקברו ולדמותו הנמוכה, כמעט גמדית.
רבים טענו שדמותו התגלתה להם בחיזיון לאחר ששהו בקרבת הקבר.
כשני דורות לאחר מותו, כתב קירילוס מסקיתופוליס את הביוגרפיה של אותימיוס.
הכנסייה הכריזה עליו כקדוש ויומו הוא ה-20 בינואר.
אֶוּתִיפְרוֹן הוא דיאלוג שנכתב על ידי אפלטון.
הדיאלוג מתאר שיחה בין סוקרטס לחברו אותיפרון, שנפגשים לפני תחילת משפטו של סוקרטס.
במהלך הדיאלוג מנסה סוקרטס לחקור את אותיפרון בנוגע לטיבה של החסידות בעולם.
אותיפרון מגיע לאתונה על מנת לתבוע את אביו על כך שרצח את אחד מעבדיו.
העבד הנרצח רצח את אחד מעבדי אביו, האב זרק את העבד לבור עד שיגיעו אנשים שיאסרו אותו ויביאו אותו לדין.
כל אותה העת שוכח האב את העבד הרוצח, והעבד מת ממחסור במזון ומים.
אותיפרון רואה את מעשה אביו כלא מוסרי, ולכן הולך לתבוע את אביו על מעשיו.
סוקרטס הועמד למשפט בעקבות תביעת שלושה קטגורים, ובראשם מילטוס, על כך שסוקרטס מקלקל את הצעירים בדבריו, דן על הדברים שהם בשמים ומתחת לארץ, מקלל את האלים כדימוניים ומנסה לחנך את האנשים בצורה בה הוא קורא לרע טוב ואת הטוב הוא הופך בדבריו לרע.
סוקרטס מבקש מאותיפרון להציג לו את מושג "החסידות" כדי שיוכל לקחת אותו לידיו ולהשוות אותו עם מעשים אחרים עמם הוא נתקל, ובכך לשפוט אותם בין אם הם חסודים, ובין אם לאו - "הגד נא לי את הדבר שהבטחתני שאתה יודעו בבירור".
סוקרטס רוצה תשובה שיוכל לעבוד עימה, כלומר: הוא רוצה תבנית אליה יוכל להכניס את האובייקטים שינסה לבדוק את התאמתם למושג.
נראה כי סוקרטס לא באמת רוצה לראות 'תבנית' של חסידות משום שחסידות היא רעיון\אידאה (תורת האידאות מוצגת בדיאלוג "פיידון") שלא ניתן לקבלו כתבנית שאפשר לקחת כאבן בוחן למעשים אחרים - אידאה לא יכולה להיות תבנית משום שהיא פרי מחשבתי, ולכן זהו דבר שיהיה קשה לקבלו כמשהו אמפירי וקיים.
נראה כי סוקרטס לא רק מסתפק במתן הדוגמה לחסידות, אלא הוא גם רוצה שדוגמה זו תענה על ההגדרה של המעשה הלא-חסוד.
הוא רוצה שהתשובה הן תספק את האידאה של החסידות והן את האידאה המנוגדת לה.
המעשה החסוד הוא המעשה שהוא עושה - תביעת אביו למרות הקרבה המשפחתית ביניהם.
המניע לתביעה המשפטית הוא האמונה שמה שעושה אותיפרון הוא צעד נכון ונגזר מחסידות.
לפי אותיפרון ההריגה ברשלנות הוא מעשה לא חסוד שיש להילחם בו.
--- סוקרטס בתגובה אומר כי הדוגמה למעשה החסוד אינה מספיקה לו, אלא הוא רוצה תבנית יותר כללית להבנת טיבה של החסידות.
המעשה החסוד הוא מה שאהוב על האלים.
--- תגובת סוקרטס: טוען כי הריגה ברשלנות כדוגמה היא דבר שזאוס אוהב אותו, ואילו הפטסיאוס לא אוהבת.
- נראה שהמעשה נכנס תחת קטגוריה של מעשה חסוד ולא חסוד, ובכך הוא גורם לסתירה.
המשך תשובתו השנייה של אותיפרון:
החסידות היא מה שכל האלים אוהבים אותו.
--- סוקרטס מנסה לעלות על הבעיה שבתשובה השלישית, ומחלק אותה לשני חלקים: סוקרטס שואל מדוע האלים אוהבים את החסידות - מהו היחס בין החסידות לאהבת האלים?
(1) האם אישור האל הוא זה שמכונן את החסידות.
המעשה חסוד כי האלים אוהבים אותו?
(2)החסידות היא זו שמכוננת את אישור האל.
האלים אוהבים אותו כי המעשה חסוד - המעשה חסוד בגלל החסידות שבו.
ההגדרה שהמעשה חסוד בגלל שהוא אהוב על ידי האלים זוהי הצגה מאוד מוזרה של האלים, משום שהאלים אמורים להיות תבוניים, יציביים ועקביים - ואילו פה מדובר על זה שהאלים פועלים על עצמם...
כאילו הם הופכים את המעשה לחסוד על-מנת שהם יאהבו אותו...
גם הרעיון שהאלים אוהבים אותו כי המעשה חסוד נראה בעייתי, מפני שהאלים אוהבים את המעשה שקיבל את חסידותו ממקור חיצוני אחר...
- רמיזה אולי על משהו שהוא הרבה יותר גבוה מהאלים.
חסידות היא חלק הצדק המטפל באלים, והטיפול באנשים הוא חלקו הנותר של הצדק.
--- תגובת סוקרטס: מנסה לבדוק את מהות המושג "טיפול".
סוקרטס מנסה לבדוק את דברי אנשים ובודק אם אותיפרון התכוון כי מעשי חסידות של האנשים הם הדברים שמטפלים ומטיבים עם האלים.
אותיפרון אומר שלא התכוון לכך כלל וכלל.
"ניחא; אולם איזה טיפול באלים תהיה החסידות?", שואל סוקרטס, ואותיפרון עונה לו כי יהיה זה מעין שירות לאלים.
סוקרטס ממשיך ומבקש מאותיפרון להסביר לו מה יוצא לאדם מעצם העובדה שהוא מספק לאלים שירות מעין זה.
אותיפרון עונה: "כשידע האדם לומר ולעשות, בתפילותיו וקורבנותיו, דברים הרצויים לאלים - אלה הם דברי החסידות, והיפוכם הוא החטאים".
סוקרטס לא מקבל את ההסבר הדתי הזה ואומר שבעצם אותיפרון החזיר אותו לנקודת ההתחלה בכך שלא סיפק לו את התשובה הרצויה.
סוקרטס אומר (נראה אם כי באמירה צינית): "אם כן, תהיה החסידות, מתוך הגיון הדברים, הידיעה כיצד לבקש מהאלים בקשות ולתת להם מתנות [...] החסידות תהיה מעין סחר גומלין בין האלים והאנשים".
סוקרטס מוכיח את טעותו של אותיפרון כך:
(1) מזכיר לו כי מקודם הסכימו השניים כי החסידות והדבר האהוב על האלים איננו עומד בקנה אחד.
(2) לדבריו של אותיפרון בתשובתו השלישית, אומר סוקרטס, כי אותיפרון שוב טוען כי החסידות היא מה שאהוב על ידי האלים - ובכך אנו מגיעים לסתירה מתשובתו השנייה של אותיפרון.
בסיום הדיאלוג השניים נפרדים לשלום, וסוקרטס יוצא בלא שכר מהדיון - הוא לא מגלה "מהי החסידות?", ופונה לעבר היכל המשפט בו ייחרץ דינו למוות על ידי כ-501 משופטיה של אתונה.
אָז'וּר (על פי האקדמיה ללשון העברית: מִשְׁלֶפֶת) היא טכניקת רקמה שנעשית בדרך כלל על בד כותנה עדין, בדרך כלל מיוצר מסיבי כותנה.
בטכניקה זו פורמים חלק מסיבי האריג ורוקמים מחדש בדוגמאות שיוצרות חורים קטנים דמויי תחרה.
החורים ערוכים לעיתים בדוגמאות של פרחים או עלים.
הבד משמש לחולצות נשים ולשמלות לתינוקות וילדות וכן לכלי לבן (סדינים, ציפות, מפות וכו').
אז'אקסיו היא עיר הבירה של חבל קורסיקה בצרפת, והעיר הגדולה בו.
העיר שוכנת בקורסיקה הדרומית, לשפת הים התיכון, ואוכלוסייתה, על כל פרווריה ושכונותיה, מונה כ-69,500 תושבים.
שטחה כ-82.03 קמ"ר, וצפיפות האוכלוסייה בה מוערכת בכ-645 נפש לקמ"ר.
העיר ידועה גם כעיר הולדתו של נפוליאון בונפרטה, קיסר צרפת.
אז'אקסיו נחשבת כאחת הערים היפות והמושכות ביותר בקורסיקה ובצרפת בכלל.
זאת הודות לעידוד התיירות במקום על ידי ממשלת צרפת, היות שקורסיקה היא אחד החבלים העניים בצרפת.
נכון למאה העשרים ואחת, ניתן לטייל לאורך הטיילות וכיכרות החנויות בעיר וליהנות מנוף הים בצד אחד ונוף ההרים בצד השני.
בעיר נמצאת תחנת הרכבת של SNCF (חברת הרכבות הלאומית של צרפת), המקשרת בין אז'אקסיו לבסטיה, קורטה וקלווי.
כמו כן פועל בעיר נמל, המאפשר הגעה וחזרה דרך הים ממרסיי, מטולון ומניס שבצרפת, ומג'נובה שבאיטליה.
בצמוד לעיר פועל נמל תעופה, נמל התעופה הבין-לאומי הראשי של קורסיקה, נמל התעופה אז'אקסיו נפוליאון בונפרטה.
אוֹתָּר פָּצָצִיָּה (בגאורגית: ოთარ ფაცაცია; 15 במאי 1929 – 9 בדצמבר 2021) היה פוליטיקאי גאורגי שכיהן כראש ממשלת גאורגיה בין השנים 1993–1995.
פצציה נולד בכפר אינגירי שבנפת זוגדידי, סמגרלו בגאורגיה הסובייטית.
הוא סיים את לימודיו כמוסמך אוניברסיטה בהנדסה וכלכלה במכון המדינה לטכנולוגיה של סנקט פטרבורג .
הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית בזוגדידי, ושימש כמזכיר הראשון של המפלגה הקומוניסטית המקומית משנת 1955 ועד שפוטר ב-1965. בשנת 1966 מונה למנהל מפעל הנייר של זוגדידי, וכיהן בתפקיד במשך כ-25 שנה עד שנת 1990.
בשלהי העידן הסובייטי בגאורגיה נבחר לוועידת נציגי העם (1989-1990) וזכה בתואר גיבור העמל הסוציאליסטי.
בשנת 1992 עמד אדוארד שוורדנדזה בראש המדינה של גאורגיה, זמן קצר לאחר הדחתו האלימה של זוויאד גמסחורדיה בהפיכה.
ב-20 באוגוסט 1993 מינה שוורדנדזה את פצציה לראש ממשלת גאורגיה.
והוא כיהן בתפקיד עד 5 באוקטובר 1995. משנת 1995 ועד שנת 1999 כיהן כחבר בוועדת התקציב הפרלמנטרית, והקים ועדה זמנית לקידום נושא איחוד לאומי.
במהלך כל הקריירה הפוליטית שלו הוא לא השתייך לשום מפלגה פוליטית אולם הצביע עבור מפלגת איחוד האזרחים של גאורגיה בראשות אדוארד שוורדנדזה.
נפטר ב-9 בדצמבר 2021 בטביליסי ממחלת הקורונה, בגיל 92.
אותלו (Otello) היא אופרה ב-4 מערכות מאת המלחין ג'וזפה ורדי ללברית מאת אריגו בויטו המבוסס על המחזה "אותלו" מאת ויליאם שייקספיר.
זוהי האופרה אחת לפני האחרונה של ורדי.
הופעת הבכורה הייתה ב-5 בפברואר 1887 בתיאטרון לה סקאלה במילאנו.
לאחר ההצלחה של "אאידה" ב-1871, למרות היותו המלחין הפופולרי והעשיר ביותר באיטליה, החליט ורדי לפרוש מהלחנה (כפי שעשה רוסיני אחרי "וילהלם טל").
בעקבות הפופולריות הגואה של המוזיקה של ורדי בשנות ה-70 של המאה ה-19, מצא המו"ל של ורדי, ג'וליו ריקורדי, כי הפרישה של ורדי היא בזבוז של כישרון ושל רווחים פוטנציאליים.
על כן החליט ריקורדי לנסות להביא את המלחין לחזור לכתיבת אופרות.
במטרה לשכנעו, ידע ריקורדי כי עליו להציג בפני המלחין עלילה ראויה שתמצא חן בעיניו.
ורדי ייחס חשיבות עליונה ליצירות בעלות אופי דרמטי.
כמו כן העריך ורדי מאוד את יצירותיו של שייקספיר, אך מאחר שהניסיון שלו בשנת 1847 לכתוב אופרה על מחזה של שייקספיר – "מקבת'" לא נחל הצלחה מיוחדת, לא ניסה זאת שוב.
בעקבות היותה פשוטה יחסית, בחר ריקורדי בעלילה של "אותלו".
כדי לשכנע את ורדי, פנה ריקורדי למנצח פרנקו פאצ'ו.
השניים סעדו אצל ורדי באחוזתו במילאנו, והיטו את השיחה לכיוון המחזה של שייקספיר והלבריתן אריגו בויטו.
ההצעה עלתה על השולחן, אך ורדי פקפק ביכולתו של בויטו לשכתב את המחזה ללברית.
כעבור מספר ימים הגיע בויטו אל ורדי, והציג בפניו את הרעיון הכללי של הלברית.
ורדי, שעדיין החזיק בדעתו כי פרש מהלחנה, לא התקדם בעבודה על האופרה.
בעקבות העבודה שעשה עם בויטו על גרסה חדשה לאופרה המוקדמת "סימון בוקנגרה", הכיר ורדי ביכולותיו של בויטו כלבריתן והתחיל לעבוד ברצינות על כתיבת האופרה.
כאשר נודע בציבור כי ורדי עובד על אופרה חדשה, בתי אופרה, מנצחים וזמרים רבים רצו ליטול חלק בפרמיירה.
למרות זאת, נבחר פאצ'ו כמנצח ובית האופרה לה סקאלה.
גם זמרים ראשיים נבחרו בקפידה, לתפקיד אותלו נבחר הטנור הדרמטי הנודע פרנצ'סקו טאמאניו ובתפקיד יאגו נבחר הבריטון הצרפתי ויקטור מאורל.
לקראת הבכורה, נעשו כל הארגונים והסידורים בסודיות מוחלטת, ולוורדי נשמרה הזכות לבטל את ההופעה עד לרגע האחרון.
חששו של ורדי היה לשווא, מאחר שהאופרה התקבלה בהתלהבות רבתי, יעידו על כך 20 הפעמים בהם נקרא ורדי אל המסך בתשואות בתום האופרה.
לאחר הצלחת הופעת הבכורה העולמית, לא אחרו בתי אופרה ברחבי איטליה ומחוצה לה להעלות את האופרה בבכורה.
בניו יורק הוצגה האופרה לראשונה ב-1888 ובלונדון ב-1889. כאשר הוצגה לראשונה בפריז ב-1894, הוסיף ורדי קטע בלט בסיום המערכה השלישית.
הקפריסאים מחכים לשובו של המושל החדש, אותלו, מקרב עם הטורקים.
אותלו מגיע בשלום ומכריז כי ספינת הטורקים הושמדה.
ההמון מריע (אותלו, מקהלה: Esultate!
יאגו, שלישו של אותלו, רוצה לנקום באותלו על כך שמינה את קאסיו למפקד הצי במקומו.
הוא מציע לרודריגו לפתות עבורו את דסדמונה, אשת אותלו (Roderigo, ebben che pensi?, רודריגו, מה דעתך?).
הקפריסאים מדליקים מדורה לחגוג את הניצחון (מקהלה: Fuoco di gioia!).
בטברנה, יאגו מרים כוסית לכבוד אותלו ודסדמונה, בו בזמן קאסיו מהלל את דסדמונה.
יאגו מנסה להשקות את קאסיו, אך הלה מסרב עד שיאגו מרים שוב כוסית לכבוד אותלו ודסדמונה וקאסיו נכנע.
יאגו שר זמר שיכורים בזמן שהוא משקה את קאסיו בעוד ועוד יין.
מונטאנו נכנס לקרוא לקאסיו למשמרת, אך מופתע לגלות את קאסיו שיכור ובקושי מסוגל לעמוד על רגליו.
יאגו מספר למונטאנו כי קאסיו נוהג להעביר את לילותיו בצורה הזו.
רודריגו לועג לקאסיו השיכור, ששולף את חרבו ומאיים על רודריגו.
מונטאנו מורה לקאסיו להוריד את החרב, וקאסיו מאיים לפצח את ראשו של מונטאנו.
השניים מתחילים בדו-קרב, יאגו שולח את רודריגו להזעיק עזרה, וברגע שבו נכנס אותלו ומורה להם להוריד את החרבות, פוצע קאסיו את מונטאנו.
אותלו שואל את יאגו "הנאמן" כיצד התחיל הדו-קרב, אך יאגו טוען כי אינו יודע.
אותלו פונה לקאסיו, אך הלה מובך ואינו מסוגל להסביר את מעשיו.
כאשר אותלו מגלה כי מונטאנו הוא הפצוע, הוא כועס.
דסדמונה נכנסת לראות על מה המהומה, וכעסו של אותלו גובר מאחר שמנוחת אשתו הופרעה.
בזעמו מודיע אותלו כי קאסיו מועבר מתפקידו כמפקד הצי.
כולם עוזבים ומשאירים את אותלו ודסדמונה לבדם, נזכרים כיצד התאהבו זה בזו.
הם מתנשקים ופוסעים בחזרה למצודה.
יאגו משכנע את קאסיו לפנות לדסדמונה בבקשה שתשפיע על אותלו לבטל את ההורדה בדרגה.
אמיליה ודסדמונה נכנסות, וקאסיו מתחנן בפני דסדמונה בעוד יאגו מתבונן ומצהיר על אמונתו בשטן האכזרי (Credo in un Dio crudel).
אותלו נכנס ויאגו עושה עצמו כאילו לא שם לב אליו ומהרהר בקול כמה הוא מוטרד.
אותלו שואל אותו מה קרה, אך יאגו נמנע מלתת תשובה ברורה.
כאשר אותלו לוחץ עליו הוא רומז שלקאסיו יש כביכול רומן עם דסדמונה.
אותלו נתקף קנאה אך לא רוצה לפעול לפני שתהיה לו הוכחה.
מקהלה של ילדים, מלחים וקפריסאים מקיפים את דסדמונה ושרים על יופייה וטוהרה הרב, הם משאירים לה מתנות ומאחלים לה אושר.
דסדמונה פונה אל אותלו בבקשתו של קאסיו, אותלו מורה לה במורת רוח לשאול אותו שוב בפעם אחרת מאחר שהוא חש בראשו.
דסדמונה ממהרת לעטוף את ראשו במטפחת לבנה מעוטרת ברקמה של תותים שהוא נתן לה פעם, אך אותלו משליך את המטפחת בכעס ארצה ודסדמונה מבקשת את סליחתו.
אמיליה מרימה את המטפחת, יאגו דורש מאמיליה את המטפחת ומשזו מסרבת, הוא חוטף אותה מידה בכוח.
אותלו דורש מכולם לעזוב, ואז אומר כי הוא מאמין כי דסדמונה אכן בוגדת בו.
יאגו חוזר לחדר, ואותלו הזועם שואל אותו האם יש לו עוד הוכחה שדסדמונה בוגדת.
יאגו מספר כי פעם כאשר ישן באותו חדר עם קאסיו, שמע אותו מדבר בשנתו אל דסדמונה שעליהם להיות זהירים ולהסתיר את אהבתם.
יאגו מוסיף, כי חלומות אינם אומרים דבר, אך יום קודם ראה אצל קאסיו את המטפחת של דסדמונה.
אותלו מתכנן עם יאגו את הנקמה בדסדמונה.
יאגו אומר לאותלו שהוא מתכוון להביא את קאסיו למצודה ולשדלו בדברים בעוד אותלו יתחבא ויוכל להאזין.
כשיאגו יוצא נכנסת דסדמונה שחוזרת על בקשתו של קאסיו.
אותלו אומר לה כי הוא עדיין סובל מכאב ראש ומבקש אותה לכרוך את המטפחת שלה סביב מצחו.
כשהיא מוציאה מטפחת אחרת הוא שואל אותה היכן המטפחת שהוא נתן לה, דסדמונה אומרת כי היא לא מחזיקה כרגע את המטפחת ההיא.
אותלו מזהיר אותה כי המטפחת ההיא היא קמע ואם תאבד אותה עלולים לבוא עליה דברים רעים.
דסדמונה אומרת כי הוא מנסה להתחמק מבקשת קאסיו.
אותלו מתרגז ודורש לדעת מה אירע למטפחת ההיא.
דסדמונה מתעקשת כי היא נאמנה לו, אך אותלו מגרשה מהמקום.
אותלו מבכה את מר גורלו (Dio!
יאגו מגיע למקום ומכריז "קאסיו כאן!", אותלו ממהר להתחבא.
קאסיו נכנס ואומר שקיווה שדסדמונה תהיה שם מאחר שרצה לשמוע האם הצליחה עם אותלו.
יאגו שואל אותו "איך הולך עם האישה?", קאסיו שואל, "איזו אישה?" יאגו עונה לו בשקט שאותלו אינו שומע : "ביאנקה" (שמה של אהובתו האמיתית של קאסיו).
קאסיו מספר בקול רם על הרפתקאותיו הרומנטיות עם ביאנקה, אך אותלו בטוח שהוא מדבר על דסדמונה.
קול תרועה נשמע, המכריז על הופעת השגריר הוונציאני.
יאגו מגרש את קאסיו החוצה.
אותלו יוצא ממחבואו ומסכם עם יאגו כי הוא יחנוק את אשתו למוות במיטתה בעוד יאגו יטפל בקאסיו.
לודוביקו, דסדמונה, אמיליה ורודריגו נכנסים עם הפמליה.
כולם מבחינים בהיעדרו של קאסיו.
יאגו מסביר כי קאסיו הורד בדרגה, אך דסדמונה אומרת כי יוחזר בקרוב.
יאגו אומר שאולי זוהי משאלתה של דסדמונה, והיא אומרת שאכן היא מעוניינת בכך מאחר שהיא מחבבת את קאסיו.
אותלו מנסה לתקוף אותה בכנותו אותה "שטן", אך לודוביקו עוצר בעדו.
אותלו קורא לקאסיו שמגיע מיד.
אותלו קורא מכתב שהביא לודוביקו בו מורה הדוג'ה לאותלו לחזור לוונציה וממנה את קאסיו לשליט על קפריסין במקומו.
בזעמו משליך אותלו את דסדמונה לארץ.
דסדמונה השוכבת על הארץ מקוננת על מר גורלה.
יאגו אומר לאותלו כי הערב זה הזמן לנקום.
יאגו פונה לרודריגו, שכאמור חושק בדסדמונה, כי הדרך היחידה למנוע ממנה לעזוב את קפריסין היא להרוג את השליט החדש.
אותלו מצווה על כולם לעזוב, דסדמונה ניגשת להרגיע את אותלו, אך לודוביקו מושך אותה עמו בזמן שאותלו מקלל אותה.
אותלו מדבר בזעם על המטפחת ומתמוטט.
יאגו דורך על ראשו בחוזקה עם עקב מגפו, ועוזב את המקום.
בחוץ עומדים הקפריסאים ומריעים לאותלו.
דסדמונה מורה לאמיליה להוציא את שמלת הכלולות שלה ואומרת כי במותה תרצה להיקבר בשמלה זו.
אמיליה מבטלת את דבריה ואומרת לה לא לדבר דברים כאלה.
דסדמונה נזכרת במשרתת שהייתה לאמהּ בשם ברברה, אשר התאהבה בגבר עד כדי שיגעון, ואיך השתגעה כאשר עזב אותה.
כשאמיליה עוזבת, דסדמונה מתפללת "אווה מריה" ושוכבת לישון.
אותלו נכנס בלאט עם חרבו.
הוא נושק לאשתו שלוש פעמים והיא מתעוררת.
אותלו שואל אותה אם התפללה כבר הערב כיוון שאינו רוצה להרוג את נשמתה.
דסדמונה מתפללת לרחמים עליה ועל אותלו.
אותלו מאשים אותה בחטא עם קאסיו.
דסדמונה מכחישה כל קשר פסול עם קאסיו ומבקשת מאותלו לחון אותו.
אותלו אומר כי מאוחר מדי, קאסיו כבר מת.
דסדמונה שוב מבקשת רחמים – אך אותלו חונק אותה.
אמיליה דופקת בדלת ומכריזה כי קאסיו הרג את רודריגו, דסדמונה בשארית כוחה אומרת כי הואשמה לשווא, ומתה.
אמיליה קוראת לאותלו רוצח, והוא אומר לה כי יאגו הציג לפניו הוכחות לחוסר נאמנותה של דסדמונה.
אותלו מאיים על אמיליה הקוראת לעזרה, לודוביקו קאסיו ויאגו נכנסים.
אמיליה דורשת מיאגו לְהָזֵם את טענות אותלו בדבר חוסר נאמנותה של דסדמונה, אך הוא מסרב.
אותלו אומר כי המטפחת היא הוכחה מספקת.
אמיליה המבועתת מספרת כי יאגו גנב את המטפחת, וקאסיו מאשר את דבריה.
יאגו שולף את חרבו ומצליח להימלט מהמקום.
כאשר אותלו מבין מה אירע, הוא מתאבל על מות דסדמונה.
הוא שולף פגיון ודוקר עצמו לפני שהאחרים מונעים ממנו לעשות כן.
בשארית כוחותיו הוא נגרר אל גופת אשתו ונושק לה.
בעלילה של "אותלו" באים לידי ביטוי מצבים רגשיים עזים: אבל ודיכאון, התאבדות, רצח, חרדה, ומצבים פוסט טראומטיים.
האתגר העומד בפני המלחין הוא לבטא את הרגשות הללו באמצעות הצלילים.
זוהי יצירה מוזיקלית המבוססת על הטרגדיה של שקספיר, לפיה כתב אריגו בויטו את הליברטו, ולקח לעצמו חופש בהשמטת תרחישים שלא היו חשובים בעיניו (הפתיחה המגוללת את ההיסטוריה של יחסי אותלו ודסדמונה ואביה, קטעי קישור עם ליצנים וכו').
כמו כן הוא המציא חומרים חדשים, שלא היו בחומר המקורי, (אריית ה"אני מאמין" של יאגו).
באותלו, ורדי מתאר בצלילים דיוקנאות מוזיקליים של הדמויות, התזמורת מצליחה להעביר את האווירה הרגשית של הדמויות והסיטואציות במגוון ניואנסים שהמקהלה משלימה אותם.
במהלך האופרה אותלו מתייסר ברגשות קנאה הגואים ככל שהאופרה מתקדמת לקראת השיא במערכה האחרונה, עם הריגתה של דסדמונה באקט אכזרי הנגזר מהשתלטות מחשבות בלתי רציונליות על אותלו.
המערכה הראשונה מטילה את הצופים לתוך חיזיון של סערה בים מלווה בברקים ורעמים, שמרמז על סערת הרגשות שמאפיינת את היצירה (בניגוד למחזה, שבו הפתיחה מתרחשת בתוך דיאלוג שתפקידו להכניס הצופה לרקע העלילה, בנימה רגועה ועניינית).
תרחיש סוחף של עולם רועד ומטלטל, ואנשים צופים בסערה בעיניים כלות: חרדת הציפייה המשתלבת במוזיקה דרמטית, עוברת בין הדמויות המרכזיות ביצירה וכבר ניתן לעמוד על אופיין.
יאגו: "הלוואי והים הרוגש, יהיה הקבר שלה", קאסיו לעומתו, עומד כולו ציפייה ותקווה, בדאגה לאותלו.
צהלות השמחה "היא ניצלה", מהוות את הרקע לכניסת אותלו לנמל, כולו הוד והדר, אדם אחד שמצליח למלא במה שלמה בנוכחותו ובקולו האדיר.
זה קטע הרואי, "בטהובני" A VIVO, חדוות הניצחון מתמזגת בקול המקהלה על גווניה.
על רקע ההמולה הצלילית של ההמון, מתרחש דיאלוג בין יאגו לרודריגו, המאוהב נואשות בדסדמונה.
יאגו, שכבר מתכנן כיצד להיפרע מאותלו, בגין מינוי קאסיו לקפטן, תחתיו, מבין שהוא צריך איש אמון שיוכל להסתייע בו.
רודריגו, הוא מטרה קלה, פתי.
יאגו, בהתנהגות טיפוסית צבועה, המעיד על עצמו כעל "חבר אמיתי" מפריח משפט, שרק טיפש ימות בשל אישה וזאת במטרה לאושש את רודריגו, שכן הוא אמור להשתמש בו.
יאגו, מאוד מודע לנכלוליות שלו, הבאה לידי ביטוי באמירה: "אם הייתי ה"מור", לא הייתי רוצה שיסתובב סביבי יאגו שכמותי".
התמונה השנייה נפתחת באש מסוג אחר – אש של שמחה.
ניצוצות אש לכבוד החתונה של אותלו ודסדמונה מאירים את השמים והלב של אנשי המקום.
הם פוצחים בשירה נעימה בסגנון של משפט מוזיקלי טיפוסי, אמירת הנשים ומענה גברי בהנהון.
הנשים הן אלה שמובילות את הניגון הזורם בנינוחות ויפעה, וזאת בניגוד לשירת היין שמגיעה בהמשך, בהשראת יאגו, הנותנת קונטרה לשירה הענוגה של הנשים.
יאגו, שמתחיל לטוות את חוטי הרשת, מתכנן להשקות את קאסיו עד כדי אובדן חושים ואז לעורר פרובוקציה, בעזרת "ידידו החדש", רודריגו, שיגרור את קאסיו לתגרה שסופה תוביל, להסרת חנו בעיני אותלו.
למרות שהסצנה היא חלק מתוכנית שתוביל לאבדון, אי אפשר להתעלם מהקסם שמפגין יאגו בשיר היין, בתנועה ה"טריולית", מוזיקלית שהוא מפנה כלפי ההוללים, כדי לדרבנם לשתות.
"לפני שמצב הרוח ישתנה, שתו בעצמה והרבה.
טעמו ושתו עמי את הנוזל הנפלא הזה".
רודריגו לא מאכזב ומחרחר ריב הגורם לשליפת חרבות, אך מי שנפגע הוא מושל קפריסין, מונטאנו, ובעודו שותת דם נכנס אותלו, שהוחרד משנתו בגין קולות המהומה.
שוב, אי אפשר שלא לשים לב לנוכחות הכבירה של אותלו: "שימו בצד החרבות", ומיד הוא פונה אל יאגו: "יאגו הישר" (כמה סרקסטי), "אני מבקש הסבר על מה שקורה כאן, דבר".
יאגו, כמובן, לא מסתיר את התמוגגותו מהתפקיד שניתן לו והוא, נופת צופים שכמוהו, מתאר את אחוות הנוכחים, שפתאום קפץ עליהם שיגעון, ואין לו הסבר מהיכן זה הגיע והוסיף באצטלה חסודה: "הלוואי ולא הייתי עד לזה".
אותלו מצידו מגיב: "דמי רותח", וניתן לראות כאן את נקודת מבטו של הכותב לגבי אופיו חם המזג של אותלו שממהר להדיח את קאסיו מתפקידו, בדיוק לפי התסריט של יאגו שמסנן מבין שיניו: "ניצחון".
תמונה אחרונה במערכה הראשונה מציגה רגע של אינטימיות בין אותלו לדסדמונה ובה בא לידי ביטוי מארג האהבה שניצתה ביניהם על רקע עברו של אותלו.
"אהבתי אותך בגלל הסכנות שעברת, ואתה אהבת אותי מכיוון שהרחמים שלי כלפיך ריגשו אותך".
אין זו אהבה שטחית של מראה עיניים, זו אהבה שמושתתת על רקע ההיסטוריה והאופי של אותלו שנגעו ללבה של דסדמונה.
אותלו כל כך מאושר באהבתו שהוא מוכן למות ברגע הכל כך "חי": "תן למוות לבוא, למות בחיבוק האכסטזה הזה".
אותלו חרד מ"גורלו הבלתי ידוע", האם הוא יחווה אי פעם עוד רגע עילאי שכזה?
אותלו למוד סבל ותלאות, אינו מאמין שהאושר הזה מגיע לו.
הוא כנראה, "סוחב" איתו מילדות רגשי נחיתות של עבד.
דסדמונה, כתשובה לחששותיו, מביעה תקווה שאהבתם לא תשתנה עם השתנות השנים, ואותלו משיב לה "אמן" – מילה שמביעה את אמונתו הדתית.
(בסיום הטרגדיה, יש קטע מאוד משמעותי לגבי הנפש מנקודת מבטה של הדת).
בעודם מתנשקים, המוזיקה, הלייט מוטיב המתנגן כרקע, שהוא מוטיב האהבה שלהם, מעצימה את הרגש המכונס בקטע זה לכדי נשיקה, "עוד נשיקה" שתחזור באקט הסיום.
המערכה מסתיימת במבט אופטימי של אותלו: "הביטי, וונוס זוהרת" (כגודל עומק האהבה, יהיה גודל האכזבה והכאב).
המערכה השנייה נפתחת במוזיקה של ניגודים.
יאגו מתחנף לקאסיו כחבר, במתן עצה כיצד לצאת ממצב הביש אליו נקלע.
הוא מעלה על נס את יכולתה של דסדמונה להשפיע על בעלה.
העצה נשמעת מאוד הוגנת והגיונית ולא יכולה לעלות על דעתו של קאסיו איזו תהייה בקשר לתכליתה של העצה: "לך לגורלך" (לפגישה עם דסדמונה), ובזווית שפתיו עולה המשפט: "אני הדמון שלך" במשמעות של תרתי דסתרי.
האם אני יכול להיחשב כדמון?
כאשר אני משיא עצה כל כך טובה, ואף מסייע במידע מועיל, לגבי אורחותיה של דסדמונה (עם אמיליה, רעייתו) כך שקאסיו יוכל להיוועד עימה?
עם צאתו של קאסיו, יאגו משמיע אריה נפלאה ומצמררת של ה"אני מאמין שלו": אני מאמין באלוהים אכזר שקילל אותי בדמותו...
אני אכזר, כי אני אנושי (המשפט הזה, הוא בעצם "יצר לב האדם רע מנעוריו")...זו הדת שלי...מאמין בכל לבי שלכל אכזריות יש תפקיד...
איש ישר, אינו אלא שחקן עלוב, כל המחוות, הנשיקות, המשחקים, הדמעות – זה שקר...האדם הוא בדיחה של הגורל...
ואחרי הבדיחה, ישנו המוות ואחרי המוות יש כלום!
גן עדן זה סיפורי סבתא".
במחזה המקורי, אין נאום של "אני מאמין" מסוג זה, זו תוספת חשובה.