tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבית הקברות קבור גם חלל יהודי, מתנדב מארץ ישראל (טוראי שהתנדב לשירות בצבא הבריטי).
כמו כן יש לציין את דוד רזיאל שנהרג בעיראק ב-20 במאי 1941 עקב התקפה של מטוסים גרמניים.
בית הקברות נמצא ברחוב Safyyudinn al-Hilli שבשכונת Al-Sarrafiya על הגדה הצפונית של החידקל.
בתקופת שלטונו של סאדם חוסיין הקפיד השלטון לשמור על מצבו של בית הקברות, בסיוע תושבים מקומיים (בעיקר משפחת פרי Frei), ואיפשר לוועדה לתחזק את בית הקברות באופן סדיר.
בעקבות מלחמת עיראק ב-2003 והפלת סאדם התערערה היציבות הביטחונית שצמצמה את יכולת ועדת חבר העמים לקברי מלחמה לתחזק את בתי הקברות בעיראק.
במקביל התעוררה התנגדות אנטי אמריקאית שבאה לידי ביטוי, בין השאר, בפגיעה בבתי הקברות הבריטים.
על אף הקשיים המשיכה הוועדה בפעולות התחזוקה של בית הקברות ועד 2012 הצליחה לייצב ולהחליף כ-500 מצבות שנפגעו.
לאור הקושי לתחזק את בית הקברות מחזיקה הוועדה 2 כרכים של רשומות החללים בבית הקברות במטה הראשי של הוועדה, ששוכן מאז 1972, בעיירה מיידנהד (Maidenhead) שממערב ללונדון.
בשנים האחרונות נטען נגד הוועדה לקברי מלחמה לקיום אפליה באופן ההנצחה של חלק מחיילי צבא בריטניה, במיוחד בנוגע לחיילים מהודו, מזרח אפריקה, מערב אפריקה, מצרים וסומליה.
לפי כללי ההנצחה שנקבעו לוועדה יש להנציח את כל החללים באופן אחיד, אם על גבי מצבות או על אנדרטאות ולפי הטוענים הוועדה מתרכזת בעיקר בהנצחת החיילים ילידי אנגליה ומזניחה את הנצחתם של בני לאומים אחרים ששירתו בצבא הבריטי.
ההערכה היא שכ-50,000 חללים הונצחו באופן לא שוויוני (כלומר רשומים בספרים באנגליה אבל לא חקוקים בבתי הקברות) ועוד כ-100,000 חללים כלל לא הונצחו.
הוועדה מכירה בטעותה זו ומצהירה על כוונתה לתקן אפליה זו.
ספציפית לבית הקברות בבגדאד מדובר על חללים הודים שרשומים בספרים אולם שמם אינו מופיע בבית הקברות.
לדברי הוועדה יש כוונה לתקן מצב זה כשהמצב הביטחוני יאפשר זאת.
בית הקברות הצבאי הבריטי בעמארה הוא בית קברות צבאי שהקימו הבריטים בעיראק, במהלך מלחמת העולם הראשונה, כדי לקבור את חיילי צבא בריטניה שנפלו במהלך המערכה במסופוטמיה.
בית הקברות נמצא באחריות ועדת חבר העמים לקברי מלחמה אולם אחזקתו נתקלת בקשיים לאור המצב הביטחוני המעורער בעיראק.
בית הקברות מנציח את מותם של כ-4,600 מחיילי צבא בריטניה שנפלו במלחמת העולם הראשונה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הגיע הצבא הבריטי להחלטה על קבורת חללי האימפריה הבריטית במקום נפילתם.
החלטה זו נבעה לא רק מן הקושי להחזיר לקבורה בארצות המוצא היקף עצום של חללים אלא גם מהרצון לכבד את אחוות הלוחמים בכך שיקברו באותו מקום (ובאותה צורה) את כל חללי היחידות שנלחמו כתף אל כתף.
בהחלטת משנה הוגדר גם האופן האחיד בו יקברו ויונצחו הקברים ברחבי העולם כמו גם האופן בו יתוחזקו (במידת האפשר) בתי הקברות הצבאיים.
תחילה נחל הצבא הבריטי סדרה של הצלחות ובין השאר כבש, ביוני 1915, את העיר עמארה במהלך קרב עמארה.
שנת 1916 היוותה עבור הצבא הבריטי שנה של תבוסות שבשיאן נכשל הכוח לכבוש את בגדאד והדיוויזיה השישית שלו נאלצה להיכנע בכות לאחר המצור על כות.
תקופה זו התאפיינה במספר רב של חללים (כ-30,000) שנקברו במספר בתי קברות במזרח עיראק ובין השאר בעמארה.
בסך הכל נהרגו במערכה במסופוטמיה כ-92,000 מחיילי צבא בריטניה והם הובאו למנוחות ב-13 בתי קברות צבאיים שהוקמו ברחבי עיראק (בין השאר בבצרה, בגדאד ובעמארה).
לאחר כיבוש עמארה הפכה העיר להיות מרכז רפואי אסטרטגי והוקמו בה 7 בתי חולים שנפרשו משני צידי נהר החידקל.
במקביל הוקם בעיר בית קברות צבאי אליו הובאו למנוחות חיילים שנהרגו בקרבות (בעיקר בקרבות הקשים לשחרור המצור על כות אך גם פצועים שנפטרו בבתי החולים בעיר.
שטח בית הקברות הוא כ-8 דונם ויש בו ציון ל-4,621 חללים של צבא בריטניה מתוכם כ-3,000 נקברו סמוך לסיום המלחמה לאחר שהתאפשר לצבא לאסוף את חלליו משדות הקרב.
רק 3,696 מהמצבות הן של חיילים שזוהו והשאר נקברו כאלמונים.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה הועבר בית הקברות לאחריותה של ועדת חבר העמים לקברי מלחמה שעסקה בשימור המקום.
ב-1933 מצאה הוועדה שהמלח באדמת בית הקברות מפורר את המצבות ולכן נבנה במקום קיר זיכרון עליו נחקקו שמות הנופלים.
החל מפרוץ מלחמת המפרץ ב-1991 הערימו שלטונות עיראק קשיים בפני הוועדה בניסיונה לתחזק את בית הקברות וזאת במקביל להיעלמותן של המצבות כך שמה שנותר כיום זה רק הקיר עליו חקוקים שמות החללים.
כתבים שביקרו באתר (2003, 2014, 2016) דווחו על התדרדרות במצבו של קיר בית הקברות והתשתיות שלו וכן על חוסר בהירות בנוגע לגורמים המקומיים שאחראים לטפל באתר.
דובר "ועדת חבר העמים לקברי מלחמה" מסר בתגובה שבית הקברות יטופל כשהמצב הביטחוני יאפשר זאת.
מדרום לבית הקברות זה קיים בית קברות נוסף עבור החללים ההודים שנהרגו במערכה במסופוטמיה ובו קבורים כ-5,000 חיילים הודים .
בבית הקברות טמונים מספר חללים ידועי שם:
סר ד"ר ויקטור הורסלי – רופא מנתח בכיר שהתנדב לסייע לחיל הרפואה במערכה במסופוטמיה.
קורפורל סידני ויליאם וור – זוכה צלב ויקטוריה לאחר שפינה, על כתפיו, את כל חבריו הפצועים משדה הקרב (1892–1916).
לוטננט קומנדר אדגר כריסטופר קוקסון – זוכה צלב ויקטוריה כשניסה במו ידיו לפרק מחסום שהציבו הטורקים בחידקל (1883–1915).
לוטננט קולונל אדוארד הנדרסון – זוכה צלב ויקטוריה כשהוביל את גדודו לכיבוש עמדה מול אש אויב חזקה (1878–1917).
הוועדה הכירה בטעותה זו ומצהירה על כוונתה לתקן אפליה זו.
בית הקברות הצבאי הבריטי בבצרה הוקם על ידי צבא בריטניה בעיר בצרה בעיראק וקבורים בו כ-3,300 חללים שרובם היו חיילים בריטים שנהרגו במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה וכמה מאות מהם במהלך מלחמת העולם השנייה.
בית הקברות נמצא באחריות ועדת חבר העמים לקברי מלחמה אולם לאחר נפילת סדאם חוסיין ב-2003 והתדרדרות המצב הביטחוני במדינה זו החלה גם התדרדרות בתחזוקת בית הקברות עד להרס כולל של המצבות.
בית הקברות הצבאי הבריטי בבצרה הוקם על בסיס ההכרה של ממשלת בריטניה שבגלל היקף הנפגעים הגדול והמאמצים הכרוכים בכך לא ניתן להחזיר את כל החללים לקבורה בארצות מוצאם ולכן הוחלט לקברם בארץ בה נפלו יחד עם חבריהם ליחידה שנפלו איתם.
המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה החלה בנובמבר 1914 עם פלישת כוח D של חיל המשלוח ההודי לאזור שאט אל ערב.
העיר המשמעותית הראשונה שכבשו הבריטים, מידי הטורקים, במערכה זו הייתה בצרה שנכבשה במהלך קרב בצרה שהתחולל בנובמבר 1914. לאחר כיבוש העיר הקימו הבריטים במקום מרכז לוגיסטי גדול, בתי חולים וכן הקימו בית קברות.
בית קברות המקורי היה בשימוש מדצמבר 1914 עד אוקטובר 1916. באוגוסט 1917 הורחב בית הקברות ושוב לאחר סיום המלחמה.
אל בית קברות זה הובאו חללים מהקרבות הרבים בהן השתתף הצבא הבריטי בניסיונותיו לכבוש את דמשק.
עיקר החללים הובאו במהלך הקרבות לפריצת המצור על כות שהתחוללו בין דצמבר 1915 ואפריל 1916 במעלה החידקל.
בגלל הקרבה לביצות ותנאי תברואה ירודים נפטרו רבים מחיילי בריטניה בגלל מחלות זהומיות כמו קדחת, כולרה ואחרות.
בסה"כ נקברו בבית הקברות בתקופת המערכה ולאחריה 2,560 חללים כש-76 מהם לא זוהו.
כמו כן קיים ציון בבית קברות ה ל-227 חללים מכוח עזר של סינים מסינגפור שעבדו עבור הצבא הבריטי.
רוב הנקברים באתר זה היו חיילים אנגלים כשהחללים ההודים נקברו בבית קברות צמוד הכולל קברים ואנדרטה לציון שמות החיילים ההודים שגופתם נשרפה בהתאם לאמונתם הדתית.
ב-1935 מצאה ועדת חבר העמים לקברי מלחמה שאדמת בית הקברות מלוחה מאוד וגורמת לקורוזיה מואצת של המצבות.
בעקבות זאת הוסרו רוב המצבות ובמקומן הוקם במקום קיר זיכרון ועליו לוחות ברונזה עליהם רשומים שמות החללים.
לאחר פעולה זו התאפיין בית הקברות בשער כניסה גדול עליו רשום שם המקום וצלב גדול המרכז בית הקברות.
במאי 1941 כבשו הבריטים בשנית את בצרה והקימו בה ובסביבתה מרכז לוגיסטי והשתמשו בבית הקברות הקיים כדי לקבור את מתיהם.
בסה"כ נקברו במקום במהלך מערכה זו 364 חיילים בריטים, 36 חיילים מצבאות אחרים וכן 109 חללים שמתו לא כתוצאה מהמלחמה.
כשליש מהחללים הבריטים הובאו למקום מבתי קברות זמניים ברחבי עיראק ואיראן.
במהלך מערכה זו נהרגו ונקברו בבצרה 3 חיילים ארץ ישראלים שהתנדבו לשירות בצבא הבריטי:
שנפל ב-11 באוקטובר 1945 ונקבר בבית הקברות הצבאי
שנפטר ממחלה ב-9 במרץ 1943 ונקבר בבית הקברות הצבאי
שנפל ב-18 במאי 1944 ונקבר בבית הקברות היהודי של בצרה
עד סיום שלטונו של סדאם חוסיין במלחמת עיראק ב-2003 שיתף השלטון פעולה עם "ועדת חבר העמים לקברי מלחמה" ואיפשר לחבריה לתחזק את בית הקברות וקיר הזיכרון.
מ-2003 ועד 2007 שלטו כוחות הקואליציה, והצבא הבריטי ביניהם, בעיראק ואיפשרו את המשך תחזוקת בית הקברות ואף קיימו במקום טקסי זיכרון.
מ-2007 החל פינוי הדרגתי של כוחות הקואליציה מהמדינה ובמקביל חל בה ערעור בביטחון הפנים דבר שאילץ את הוועדה לצמצם את הצוות המטפל בבית הקברות.
כמו כן לא מינתה הוועדה גורמים מקומיים שיקבלו שכר כדי לשמור על הקיים.
התוצאה הייתה שבית הקברות סבל מתופעות ונדליזם שהתבטאו בניתוץ לוחות הזיכרון והריסת המונומנטים שעמדן במקום.
לאור מרכזיותו של בית הקברות קיים חשש שגורמים פרטיים ישתלטו עליו ויחלו לבנות במקום.
לפי דווח עיתונאי מ-2013 החלה הוועדה להשקיע בשיפוץ בית הקברות.
ב-2015 הגיעו חיילים מצבא בריטניה למקום ואספו את שאריות הלוחות שהיו במקום והעבירו אותם למחסן במחנה בריטי.
בבית הקברות נקבר זוכה צלב ויקטוריה מייג'ור ג'ורג' גודפרי מסי ווילר שנהרג ב-13 באפריל 1915 במהלך קרב שוויבה כשהוביל את הפלוגה שלו להתקפה על עמדת אויב.
בית הקברות הצבאי הבריטי בכות הוקם על ידי צבא בריטניה בעיר כות שבעיראק וקבורים בו 420 חיילים שנהרגו בתקופת המצור על כות במהלך המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה.
בית הקברות נמצא באחריות ועדת חבר העמים לקברי מלחמה ויחסית לבתי קברות אחרים בעיראק הוא נשמר בצורה טובה ואף שופץ ב-2014.
בית הקברות הצבאי הבריטי בכות (ובתי קברות צבאיים אחרים) הוקם בעקבות ההכרה של ממשלת בריטניה שבגלל היקף הנפגעים הגדול במלחמה והמאמצים הכרוכים בכך לא ניתן להחזיר את כל החללים לקבורה בארצות מוצאם ולכן הוחלט לקברם בארץ בה נפלו יחד עם חבריהם ליחידה שנפלו יחד איתם.
המערכה במסופוטמיה במלחמת העולם הראשונה החלה בנובמבר 1914 עם פלישת כוח D של חיל המשלוח ההודי לאזור שאט אל ערב וכיבוש בצרה.
במהלך 1914 ו-1915 התקדמו הכוחות הבריטים במעלה החידקל תוך שהם כובשים שטחים נרחבים בסדרה של ניצחונות בקרבות מול הטורקים.
סדרת הצלחות זו נבלמה ב קרב קטסיפון בספטמבר 1915 שאילצה את הכוחות הבריטים לסגת לכות ולהתבצר בה.
בין דצמבר 1915 לאפריל 1916 התבצרה הדיוויזיה השישית "פונה", בפיקודו של מייג'ור גנרל צ'ארלס טאונסנד, בין חומות העיר תוך התגוננות מפני הכוחות הצרים ובהמתנה לכוחות המחלצים.
על אף מאמצים כבירים של הצבא הבריטי ובמחיר של כ-23,000 חללים נכשל הניסיון לפרוץ את המצור והדיוויזיה הנצורה נכנעה.
בית הקברות הוקם על ידי אנשי הדיוויזיה השישית בתקופת המצור כדי לקבור את מתיהם.
חלק מהחללים נהרגו מחילופי אש ומירי ארטילרי אולם רבים אחרים מהמחסור במזון בשלהי המצור והשפעות הרעב על בריאות החיילים.
ב-1919, לאחר המלחמה, הובאו לבית הקברות חללים משדות קרב אחרים.
סה"כ נקברו במקום 420 חללים ממלחמת העולם הראשונה כש-11 מהם אינם מזוהים.
לא נקברו במקום חללים ממלחמת העולם השנייה ואחריה.
בתי הקברות בעיראק תוחזקו בצורה ראויה עד סיום תקופת שלטונו של סדאם חוסיין במלחמת עיראק ב-2003. עקב ההתדרדרות המצב הביטחוני בעיראק לאחר מכן התקשתה ועדת חבר העמים לקברי מלחמה לתחזק חלק מבתי הקברות במדינה זו.
גם בית הקברות בכות סבל מהזנחה וונדליזם אך בהיקף נמוך יותר מבתי קברות אחרים בעיראק.
ב-2014 שיפצה "ועדת חבר העמים לקברי מלחמה" את בית הקברות.
כ-2 ק"מ מצפון לבית הקברות הוקם בית קברות לחיילים טורקים שנפלו במלחמת העולם הראשונה.
בית הקברות הצבאי בראשון לציון שוכן בחלקה הצפוני של העיר.
בית הקברות שוכן בחלקו הדרומי של מתחם בית הקברות גני אסתר.
הוא כולל שני מתחמים, השוכנים במרחק מה זה מזה.
המתחם הוותיק ממוקם במערב והמתחם החדש במזרח.
הוא נוסד כחלקה בתוך בית הקברות, ולימים הוכרז כבית קברות צבאי.
המתחם הוותיק ממוקם על גבי מדרון גבעה המשתפל כלפי צפון וכולל שמונה חלקות קבורה, שנבנו במדורג.
ראשיתו הייתה בחלקת חללי תש"ח, שבה נטמנו בני העיר שנפלו במלחמת העצמאות.
חלקה זו מוקמה בראש הגבעה.
בחלקת תש"ח נקברו גם אזרחים שנהרגו במלחמה, ועל קבריהם מוצבות מצבות אזרחיות.
במתחם הוותיק קבורים רוב החללים שמצאו את מנוחתם באתר.
בו ממוקמת רחבת הטקס של בית הקברות.
לאחר שהתמעט השטח הפנוי לקבורה במתחם הוותיק הוקם במרחק מה ממנו מתחם חדש ונרחב בצורת משולש, הממוקם בקרקע מישורית.
הוא כולל ארבע חלקות קבורה והשימוש בו החל בשנת 2005. מעבר להולכי רגל מקשר בינו לבין המתחם הוותיק.
כניסה נוספת לבית הקברות הוקמה בסמוך למתחם החדש.
בבית הקברות טמונים חללים שנפלו בכל מלחמות ישראל וביניהן.
כארבעים מהם (לא כולל אזרחים הקבורים במקום) נהרגו במלחמת העצמאות, וכמספר הזה נהרגו במלחמת יום הכיפורים.
בחללים נכללים שמונה שעוטרו בעיטורים ובציונים לשבח:
מרדכי רטר - מעוטר עיטור העוז וצל"ש הרמטכ"ל
איתן גיסין ואיתן גל - מעוטרי עיטור העוז
אליעזר דוצ'ימינר, יצחק שלום ודן שני - מעוטרי עיטור המופת
יעקב אבבי - מעוטר צל"ש הרמטכ"ל
חנוך רדליך - מעוטר צל"ש האלוף
בית הקברות הצבאי בחיפה שוכן ליד הכניסה המערבית לעיר.
הוא השלישי בגודלו בישראל מבחינת מספר החללים הטמונים בו – 1,788.
בית הקברות ממוקם בפאה הצפון-מערבית של מתחם בתי הקברות של חיפה בחוף הכרמל, ממערב לרכס הכרמל.
ראשיתו של בית הקברות הייתה בחלקה שהוקצתה בתחילת 1948 בשולי בית הקברות האזרחי של העיר לקבורת הנופלים במערכה החדשה שהחלה אז – מלחמת העצמאות.
קבורים בה במעורב אזרחים וחללים שהוכרו כחיילים לאחר מותם.
על קברי האזרחים מונחות כריות מצבה בתבנית צבאית, שעליהן חרותים שמותיהם בלבד.
מתחם בית הקברות הוא צר וארוך, ומשתרע לאורך של כ-380 מטר מצפון לדרום וכ-45 עד 100 מטר ממזרח למערב.
מעבר סלול להולכי רגל במרכז וכביש פנימי במערב מתמשכים לכל אורכו.
חלקת מלחמת העצמאות ממוקמת כיום בעברו המזרחי של האתר, ובה טמונים כ-280 חללים (לא כולל אזרחים).
החלקות האחרות בבית הקברות הוקמו מצפון, ממערב ומדרום-מערב לה.
רחבת הטקס בבית הקברות ממוקמת מעט מצפון למרכזו, ליד חלקת תש"ח.
על פי המסורת מנהל חיל הים את טקס יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל המתקיים בבית הקברות ומציב את חייליו למשמר הכבוד בטקס.
עשרות מהחללים הקבורים בבית הקברות עוטרו בעיטורי מערכת הביטחון.
בפינה הצפון-מזרחית של האתר ממוקמת חלקה שבה נקברו בקבר אחים חללים מטיבוע המשחתת אילת באוקטובר 1967.
ליד חלקת חללי המשחתת אילת מוצבת מצבת זיכרון לצוללת דקר, שאבדה בים התיכון בינואר 1968.
בית הקברות הצבאי הקנדי באגירה שוכן באי סיציליה שבאיטליה.
בית הקברות שוכן בקרבת העיירה אגירה, כ-50 קילומטר ממערב לעיר קטניה.
הוא הוקם במהלך מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1943, ונועד לקבורת כל החללים הקנדים שנפלו בפלישת בעלות הברית לסיציליה, שהחלה בחודש יולי באותה שנה.
האתר נבחר משום קרבתו לאגירה, שנכבשה על ידי הדיוויזיה הקנדית הראשונה ב-28 ביולי.
בית הקברות ממוקם על שני מדרונותיה של גבעה נמוכה, הצופה מדרום מערב אל אגם פוזיו .
הוא מתחם קרקע מלבני מוקף עצי אורן הסלע, ששטחו כתשעה דונם.
יש בו ארבע חלקות קבורה מרובעות, ששני מעברים צולבים מפרידים ביניהן.
בצומת המעברים, הממוקמת על ראש הגבעה, ניצב צלב ההקרבה על גבי משטח מרוצף.
הכניסה אל בית הקברות היא בעברו המערבי, שבו הוקמה כניסה מסוגננת, ובה רחבה מרוצפת, גדרות אבן, שער מתכת ושני מבנים.
כל החללים המזוהים שנקברו באתר, למעט אחד, היו קנדים.
במקום נקברו גם חמישה חללים אלמונים.
בית הקברות נבנה ומתוחזק על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
בית הקברות הצבאי בחולון הוא בית קברות צבאי המצוי בשולי העיר חולון.
הוא החמישי בגודלו בישראל על פי מספר החללים הטמונים בו - 582.
מתחם בית הקברות ממוקם ממערב לכביש נתיבי איילון, וצמוד מדרום-מזרח למתחם בית הקברות האזרחי הגדול חולון-בת ים.
מעבר להולכי רגל מחבר ביניהם.
שטח בית הקברות הוא מישורי ומשתרע על פני כ-12 דונם.
צורתו היא כטרפז המתמשך לאורך כ-140 מטר מצפון לדרום, ובו עשר חלקות.
הכניסה אליו היא מצפון מזרח.
בצמוד למרכז פאתו המזרחית ממוקמת רחבת טקס.
כנהוג בבתי הקברות הצבאיים בישראל משופע שטח האתר בעצים ובצמחייה אחרת.
בית הקברות נפתח בשנת 1974. החללים הראשונים שהובאו לקבורה בו היו כחמישים נופלי מלחמת יום הכיפורים, שהועברו אליו ממקומות הקבורה הזמניים שלהם.
במקום קבורים שבעה חללים שעוטרו בציונים לשבח של צה"ל וחלל נוסף שעוטר בעיטור המופת של שירות בתי הסוהר.
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים אואז-אן הם בית קברות ואנדרטה הממוקמים בצפון-מזרח צרפת.
בבית הקברות נקברו חיילים אמריקנים שנהרגו במלחמת העולם הראשונה - 6,012 במספר.
האנדרטה שבאתר מנציחה 241 חללים שמקום קבורתם לא נודע, אשר נפלו באותו אזור.
בבית הקברות מצויה גם חלקה לא מסומנת ובה קברי כמאה חיילים אמריקניים שהוצאו להורג במלחמת העולם השנייה בעוון פשעים שונים.
בשטח שסביב אתר בית הקברות ניטשו במלחמת העולם הראשונה קרבות עזים בין כוחות גרמניים ואמריקניים בחודשים יולי עד ספטמבר 1918. באתר זה נפתח באוגוסט 1918 בית קברות ארעי, אשר בשנת 1921 הוחלט להופכו לקבוע, אחד משמונה שכמותו באירופה.
הועברו אליו לקבורה חללים מבתי קברות ארעיים אחרים, שבני משפחתם ביקשו כי ייקברו באירופה ולא יוחזרו לארצות הברית.
בית הקברות והאנדרטה תוכננו על ידי משרד האדריכלים קראם ופרגוסון (Cram & Ferguson).
אדריכל הנוף היה ג'ורג' גיבס (George Gibbs).
הם נחנכו במתכונתם הסופית ב-30 במאי 1937. הם נבנו ומתוחזקים על ידי הוועדה האמריקנית למצבות קרב.
מדרום לאתר שוכנים בית הקברות והאנדרטה האמריקניים אן-מארן ואנדרטת שאטו-תיארי האמריקנית .
מתחם בית הקברות שוכן כ-35 קילומטר ממערב לעיר ריימס וכ-90 קילומטר מצפון מזרח לפריז, בירת צרפת.
שמו ניתן לו בשל קרבתו לנהרות אואז ואן.
זהו מתחם מלבני, משופע בצמחייה, המשתרע מצפון לדרום על פני שטח של כ-148 דונם.
כביש חולף לרוחב המתחם בחלקו הדרומי.
מצפון לכביש משתרע שטח הקבורה, שצורתו כריבוע ובקצהו הצפוני ניצבת האנדרטה.
מדרום לכביש ממוקם מרכז המבקרים של האתר.
שטח הקבורה הנטוע דשא מכיל ארבע חלקות, ששבילים מצטלבים מפרידים ביניהן.
לצידי השבילים נטועים עצים וערוגות פרחים.
בצומת השבילים משתרעת כיכר עגולה שבה ניצב תורן הדגל האמריקני.
בחלקות ניצבות 6,012 מצבות שיש, שרובן הן צלבים נוצריים ו-100 מהן הן מצבות מגן דוד הניצבות על קברי חללים יהודים.
רוב החללים שנקברו באתר נפלו בקרבות שניטשו באזור שסביבו בקיץ 1918. 597 מהם הם אלמונים.
תשעה זוגות של אחים קבורים בבית הקברות זה לצד זה.
האנדרטה היא מבנה בצורת חצי מעגל בסגנון רומנסקי, המצופה אבן חול ורודה ובו חמש שלישיות של קשתות, המכילות עשרה עמודים כפולים.
על העמודים נרשמו שמות עשר הדיוויזיות האמריקניות שלחמו באותו אזור.
תבליטי דמויות מעטרים את המבנה.
מול מרכז המבנה מוצבת אבן זיכרון דמויות מזבח.
בשני קצות המעגל ניצבים ביתנים רבועים ובהם בית תפילה וחדר מפות.
על גבי קירות חדר התפילה חרותים שמות 241 הנעדרים, שמקום קבורתם לא נודע.
בחדר המפות מוצגות מפות של הלחימה שהתחוללה באזור הסמוך לאתר.
בחלקו הדרומי של מתחם בית הקברות מצויה חלקת קבורה חמישית שאיננה מסומנת ואינה מופיעה במפת האתר.
נקברו בה במקור 96 חיילים אמריקאים, שהוצאו להורג בזירה האירופית במלחמת העולם השנייה.
כולם למעט אחד הוצאו להורג בעוון רצח או אונס.
הם הועברו לקבורה במקום זה ב-1949. על קבריהם אין ניצבות מצבות ורק לוחיות מתכת קטנות ממוספרות מסמנות אותם.
גופות שני חיילים שהיו קבורים בחלקה הוחזרו לארצות הברית ב-1987 וב-1990. החלקה מכונה גם כחלקת המשוחררים מהצבא בחוסר כבוד.
בית הקברות הצבאי הבריטי ביער רייכסואלד הוא בית קברות צבאי של האימפריה הבריטית השוכן ביער רייכסואלד שבגרמניה.
הוא הגדול מסוגו בגרמניה ומן הגדולים באירופה.
טמונים בו 7,672 חללים שנפלו במלחמת העולם השנייה.
בית הקברות הוקם לאחר מלחמת העולם השנייה.
מקומו נקבע בשל הקרבות המרים שניטשו בראשית 1945 ביער רייכסואלד השוכן על גבול גרמניה-הולנד בין כוחות בריטים וקנדים לבין כוחות גרמנים.
האתר נקבע כבית קברות מאסף, והועברו אליו לקבורה חללים שנטמנו במקור באתרים רבים ושונים בגרמניה.
חלקם היו חללי הקרבות ביער או חללי המבצעים לצליחת הריין ב-1945, לרבות מבצע נבחרת.
רבים אחרים היו אנשי צוות אוויר שניספו במהלך המתקפה האווירית על גרמניה בשנות המלחמה המוקדמות.
בית הקברות הוא מתחם מלבני ארוך, השוכן בליבו של היער ולצד אחת מהדרכים הראשיות העוברות בו.
במרכז צלעו הארוכה הפונה לכביש נקבע שער הכניסה למתחם, המסומן בעמודים גבוהים.
לצד השער ניצבים שני ביתנים קישוטיים מאבן אפורה.
מבנים קישוטיים נוספים ממוקמים ברחבי בית הקברות.
בקו אחד עם השער ניצבים צלב ההקרבה ומצבת הזיכרון, שממוקמת במרכזו של בית הקברות.
שורות המצבות מתמשכות לאורך צלעותיו הארוכות של המתחם.
שטח בית הקברות נטוע דשא ועצים מסוגים שונים ניצבים בו.
הוא נבנה ומתוחזק על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
החללים הטמונים בבית הקברות היו בני עשרה לאומים שונים: 6,264 בריטים, 705 קנדים, 327 אוסטרלים, 127 ניו זילנדים, 72 פולנים, ואחד מכל אחת מהארצות הבאות: דרום אפריקה, ארצות הברית, בלגיה, הולנד ונורווגיה.
176 (או 172) מן החללים הטמונים באתר הם אלמונים.
3,915 מן החללים שירתו בחילות האוויר.
כמעט כל היתר (למעט כ-20) שירתו בכוחות היבשה.
בית הקברות הצבאי הבריטי בקרקוב שוכן בעיר קרקוב שבדרום פולין.
קבורים בו כ-500 חללים צבאיים שנהרגו במלחמת העולם השנייה, וביניהם מתנדבים ארץ ישראלים.
בית הקברות הוא מתחם נפרד בתוך בית הקברות רקוביצקי הגדול שבעיר.
זהו שטח מלבני המשתרע על פני כ-2.2 דונם.
הוא מוקף גדר שיחים ומשופע בדשא וצמחייה.
בקרבת הכניסה למתחם ניצב צלב ההקרבה, הממוקם במרבית בתי הקברות הצבאיים של האימפריה הבריטית.
חלקות הקבורה משתרעות משני עבריו.
בית הקברות הוקם לאחר מלחמת העולם השנייה לשם קבורתם של 484 חללים.
חלקם היו אנשי צוות אוויר של חיל האוויר המלכותי שנהרגו בפעולות אוויריות בשמי פולין.
נאספו אליו גם גופותיהם של שבויים שמתו בשביים במספר מחנות שבויים גרמנים בפולין.
החללים הועברו לאתר ממקומות הקבורה המקוריים שלהם.
במקום נקברו 347 חללים בריטים (במניין זה כלולים ארץ ישראלים), 50 דרום אפריקאים, 26 ניו זילנדים, 22 אוסטרלים, 22 פולנים, 15 קנדים ושני הודים.
נקברו בו גם 15 נופלים פולנים שלא שירתו בכוחות האימפריה הבריטית ו-24 אזרחים.
בית הקברות במתכונתו הקבועה הוקם ומתוחזק על ידי ועדת חבר העמים לקברי מלחמה.
בין החללים שנקברו בבית הקברות כלולים 13 חיילים ארץ ישראלים ממתנדבי היישוב היהודי.
הם נפלו בשבי הגרמני במהלך המערכה על יוון בשנת 1941, הועברו למחנות שבויים בפולין ומתו שם בנסיבות שונות.
ב-4 בספטמבר 2003 נערך בבית הקברות טקס אזכרה ל-13 החיילים במעמד נשיא המדינה דאז, משה קצב.
בית הקברות הצבאי בבאר שבע הוא בית הקברות הצבאי של העיר, הממוקם בחלקה הדרום-מערבי.
מתחם בית הקברות צמוד מצפון מזרח למתחם בית הקברות הישן בבאר שבע.
שטח בית הקברות הוא מישורי ומשתרע על פני כשישה דונם.
צורתו היא כמלבן ובו שבע חלקות.
הכניסה הראשית אליו היא מצפון.
בצמוד למרכז פאתו הדרומית ממוקמת רחבת טקס.
בית הקברות נפתח בשנת 1967 כחלקה צבאית בעקבות מלחמת ששת הימים ולימים הוכרז כבית קברות צבאי.
קבורים בו חללים שנפלו משנת 1962 ואילך.
הקבורות הראשונות נעשו בחלקה הדרומית שבאתר.
כנהוג בבתי הקברות הצבאיים בישראל משופע שטח האתר בעצים ובצמחייה אחרת, אך מצבות החללים מחופות כולן בלוחות אבן ואין שתולה בהן צמחייה כבבתי קברות צבאיים אחרים.
אלו מספר החללים שנקברו במקום לפי מלחמות: מלחמת ששת הימים - 15 ; מלחמת ההתשה - 27 ; מלחמת יום הכיפורים - 73 ; מלחמת לבנון השנייה - שלושה ; מלחמת חרבות ברזל - 25.
במקום קבורים תשעה חללים שעוטרו בציונים לשבח של צה"ל וארבעה חללים נוספים שעוטרו בעיטור המופת של שירות בתי הסוהר.
בבית הקברות ניצבות מצבות לזכר שני ימאים שניספו באסון טביעת הצוללת דקר וגופותיהם לא נמצאו.
ניצבת בו גם מצבה לזכר הרוקח , שנפטר ממחלה ב-1916 בעת שירותו בצבא הטורקי.
מקום קברו המקורי בבית הקברות הישן של העיר איננו ידוע, שכן האתר הושחת.
חלק ממצבתו המקורית נמצא במקום אחר ומוצב כעת על מצבתו הצבאית.
בית הקברות הצבאי באילת ממוקם מצפון לעיר אילת.
הוא אתר הקבורה הצבאי הדרומי ביותר בישראל ומהקטנים שבהם.
נקברו בו חללים שנפלו משנת 1956 ואילך – 51 במספר.
בית הקברות ממוקם בצמוד לבית הקברות האזרחי של העיר.
הוא מתחם מלבני המשתרע על המדרון המתון הגולש מהרי אילת אל חוף הים שלה.
שטחו הוא כ-1.8 דונם, והוא מוקף חומה המצופה באבן מקומית אדמדמה.
מעבר רחב חוצה את המתחם לאורכו מפתח הכניסה שלו הפונה אל העיר ומפרץ אילת ועד לעורפו, הפונה אל בית הקברות האזרחי.
מימין למעבר הוקמו שלוש חלקות הקבורה, הממוקמות במפלסים מדורגים.
משמאל למעבר ממוקמת רחבת הטקס של בית הקברות, שבה ניצב כותל הזיכרון הבנוי מאבנים מקומיות.
ראשיתו של בית הקברות בחלקה שבה נקברו 11 חללים של צה"ל שנפלו במלחמת סיני.
מרביתם היו חיילי חטיבה 9, שנעה במלחמה מאילת לאורך חופו המזרחי של חצי האי סיני עד לשארם א-שייח'.
כולם הועברו לימים לקבורת קבע באתרים אחרים, למעט אחד – הטייס בנימין כהנא, שעוטר בעיטור העוז.
החלקה הראשונה בבית הקברות, שבה ניצבת מצבתו, היא החלקה הנמוכה ביותר באתר ומרוצפת באופן חריג באבן חול מקומית.
בית הקברות משופע בעצים, לרבות דקלים, ובערוגות צמחים אחרים, המתאימים לאקלים המקום.
בבית הקברות טמונים חלל אחד ממלחמת סיני (בנימין כהנא), ארבעה חללים ממלחמת יום הכיפורים, חלל אחד ממלחמת לבנון השנייה וארבעה חללים ממלחמת חרבות ברזל.
בית הקברות הצבאי בהר הזיתים הוא בית קברות צבאי ישראלי, השוכן בתחומי בית הקברות היהודי בהר הזיתים שבירושלים.
הוא כולל שתי חלקות קבורה נפרדות השוכנות בחלקים שונים של מתחם בית הקברות האזרחי.
בבית הקברות קבורים 80 חללים, 63 חיילים ו-17 אזרחים.
כמו כן טמון בו אפרם של חיילים יהודים, שנפלו ברוסיה במלחמת העולם השנייה.
ראשיתו של בית הקברות הצבאי בקבר האחים לחללי הרובע היהודי, שנכרה בהר הזיתים בקיץ 1967, לאחר מלחמת ששת הימים.
אל קבר האחים הועברו גופות של חללים מן הקרב על הרובע היהודי במלחמת העצמאות, שנטמנו ערב כניעת הרובע בקבר אחים מאולתר ליד כיכר בתי המחסה, באתר הידוע כיום כאתר הגלעד.
מקצת החללים נטמנו שם על ידי חיילי הלגיון הערבי לאחר כניעת הרובע ופינויו.
קבר האחים נותר למשך 19 שנה בחלקה המזרחי של ירושלים המחולקת.
לאחר איחוד ירושלים נפתח קבר האחים והוחלט להעביר את הנקברים בו לקבורה בהר הזיתים, שבו היו אמורים להיקבר מיד לאחר נפילתם לו איפשרו זאת הנסיבות.
טקס הקבורה הצבאי של החללים נערך ב-3 באוגוסט 1967 בחלקה שנבחרה בראש ההר, ליד מערת הנביאים, במעמד קהל רב.
בסך הכל נקברו בחלקה 48 חללים, מהם 31 שחוילו, לרבות נסים גיני בן ה-10. יתר ה-17 הם אזרחים.
תכנון החלקה והשטח שסביב לה נעשה על ידי האדריכלים אריה פטרן ויצחק המבורג על פי הסגנון הנוהג בבתי הקברות הצבאיים בישראל.
חלקת הקבר מוקפת במעקה מלבני, המחופה באבן ירושלמית, שעל גביו הונחו הכריות בסגנון הצבאי לזכר החללים (על מצבות הכרית של האזרחים הטמונים במקום לא נחקק סמל צה"ל).
מדרום לחלקה ובצמוד לה הוכשרה רחבת טקס מרוצפת, שבה ניצב כותל זיכרון.
ברחבה זו נערך טקס הזיכרון לנופלים ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולחללי פעולות האיבה.
הטקס נערך במקום לראשונה בשנת 1970.
בפינת החלקה נמצאים קברי יושב ראש הכנסת ראובן ברקת ואשתו מרים.
ברקת נקבר במקום ב-1972, בטרם הוחלט על הקמת רחבת הטקס שם.
לאחר קבורתו לא אושרו עוד בקשות להיקבר באותו אתר, למעט זו של אשתו.
לאחר הקמת קבר האחים לחללי הרובע היהודי בהר הזיתים התעוררה דרישה ציבורית לאפשר את קבורתם של חללי צה"ל בהר הזיתים.
לשם כך אותרה חלקה פנויה המצויה בגוש גניזת סת"ם.
היא ממוקמת בתחתית מדרון בית הקברות, בחלקו הדרומי, בצמוד מצפון לדרך יריחו (כביש 417), במרחק אווירי של כ-500 מטר מדרום-מזרח לחלקה העליונה.
בחלקה זו נקברו עם השנים 32 חללים, שנפלו בשנים 1967-1986. 22 מהם נפלו במלחמת יום הכיפורים.
שלושה מהחללים הם מעוטרי צה"ל.
קבר נוסף בחלקה מכיל את אפרם של חיילים יהודים ששירתו בדיוויזיית הרגלים הסובייטית ה-16 ונפלו בקרב ברוסיה במלחמת העולם השנייה.
האפר הוטמן בחלקה בטקס שהתקיים ב-5 בספטמבר 1979. זהו קבר האחים השני שבבית הקברות.
המצבה שעל הקבר (יחד עם שתיים נוספות) חובלה בשנת 2024.
שתי חלקות הקבורה ורחבת הטקס הוכרזו כבית קברות צבאי נפרד, המשולב בבית הקברות היהודי האזרחי.
החלקה התחתונה קיבלה את המספר 1. הגם שחלקת קבר האחים לחללי הרובע היהודי הייתה הראשונה משתי החלקות להיפתח בהר, היא קיבלה את המספר 2.
בית הקברות סבל במהלך השנים ממעשי ונדליזם, שבהם חובלו מצבות ונשברו או שנכתבו עליהן כתובות נאצה.
בית הקברות הצבאי בנתניה הוא מבתי הקברות הצבאיים הוותיקים בישראל, והשישי בגודלו על פי מספר החללים הטמונים בו – 567.
בית הקברות שוכן במרכז העיר ובו שש חלקות קבורה.
כביש פנימי מתמשך בשיפוע מהכניסה לבית הקברות הנמצאת בעברו המערבי ועד רחבת הטקס, הממוקמת בצידו המזרחי של האתר, על גבי גבעה.
לפניה משתרעת חלקה 1, שבה נטמנו חללי מלחמת העצמאות.
החלקות האחרות ממוקמות מצפון וממערב לחלקה 1 ובמפלסים נמוכים יותר.
בית הקברות נפתח במלחמת העצמאות.
במהלכה פעלה רבות חטיבת אלכסנדרוני באזור מישור החוף, ומפקדת החטיבה שכנה בנתניה.
רבים מחללי החטיבה במלחמה זו הובאו לקבורה בבית הקברות.
באתר טמונים 134 חללי מלחמת העצמאות.
במקום נקברו גם שלושה חללי מלחמת סיני, 13 חללי מלחמת ששת הימים ו-67 חללי מלחמת יום הכיפורים.
בין החללים הטמונים במקום כלולים שמונה שעוטרו בעיטורי צה"ל והמשטרה.
בית הקברות כנרת הוא בית קברות השוכן לחוף הכנרת, בקרבת המושבה כנרת וקבוצת כנרת.
הקבר הראשון בבית הקברות נכרה בשנת 1911 מספר חודשים לאחר השביתה הגדולה.
זה היה קברו של מנחם מנדל שמואלביץ (ממש"י) שהיה אחד האריסים בבית המוטור.
הוא נפטר או נרצח בעת שיצא להביא לחם ממושבת כנרת.
ההחלטה הייתה לקבור אותו ליד ים כנרת.
בית הקברות שימש את תושבי המושבה כנרת, ובמשך הזמן גם את קבוצת כנרת, אנשי ההסתדרות ואנשי תנועת העבודה.
בבית הקברות קבורים אישים מפורסמים בני העלייה הראשונה והשנייה, ובהם רחל המשוררת, ברל כצנלסון, שאול אביגור, אברהם הרצפלד ואחרים.
כמו כן קבורים בו גם המשוררת אלישבע ביחובסקי, וכן מנהיגים ציונים סוציאליסטים שנפטרו ונקברו בגולה, ועצמותיהם הועלו ארצה לאחר הקמת המדינה, כמו משה הס, דב בר בורוכוב ונחמן סירקין.
בבית הקברות פינה מיוחדת לשמואל יבנאלי, שליח הקונגרס הציוני שעסק בהעלאת תימני כנרת ארצה בשנת 1909. כמו כן, ישנן בבית הקברות מצבות של אנשי השומר הקבורים בכפר גלעדי, וכן קברו של שמואל סטולר, מראשוני קבוצת כנרת וחתן פרס ישראל לחקלאות.
בבית הקברות חלקה מיוחדת שהוקצתה לתימני כנרת.
עם פרסום ספרו של פרופסור יהודה ניני "ההיית או חלמתי חלום, תימני כנרת – פרשת התיישבותם ועקירתם", נחשף סירובם של תושבי הקבוצה והמושבה לקבור את מתי תימני כנרת בבית הקברות עצמו, ורק לאחר זמן מה הוקצתה להם חלקה נפרדת בבית הקברות.
חלקה נוספת מיוחדת לגולי תל אביב אשר הגיעו לכנרת לאחר שגורשו בשנת 1917 מתל אביב.
52 נפש הגיעו לחצר כנרת וחיו שם בתנאים קשים.
10 נפטרו ונקברו תחת גל אבנים ללא ציון.
בשנות החמישים הציבו חברי כנרת על כל אחד מהקברים מצבה ובה נכתב "אלמוני מגולי יהודה".
שמות הגולים שנפטרו, אשר התגלו בארכיון הציוני ב-1991, מונצחים במצבת זיכרון שהוקמה בלב בית הקברות, סמוך לחלקה זו.
המשוררת והפזמונאית נעמי שמר, בת כנרת, קבורה אף היא בבית הקברות.
במרחק מה ממנה קבור הסופר והמחזאי אהרן מגד.
בית הקברות טרומפלדור ידוע גם כבית הקברות הישן של תל אביב השוכן ברחוב טרומפלדור.
בית הקברות נוסד בשנת תרס"ג (1902), כשש שנים לפני ייסוד אחוזת בית, ועם השנים נקברו בו מייסדי תל אביב, סופרים, אנשי תרבות רבים ודמויות מפורסמות בתולדות העיר והיישוב, ובהם ראש הממשלה השני של ישראל משה שרת.
כשבית הקברות נפתח הוא שכן הרחק ממקום יישוב, אולם היום הוא נמצא במרכז העיר, בצידו הצפוני של רחוב טרומפלדור, בין הרחובות חובבי ציון ופינסקר.
הכניסה אל בית הקברות משלושה שערים שנמצאים ברחוב טרומפלדור (רק השער המרכזי פתוח בדרך כלל).
השער המקורי הוא השער המזרחי, ואילו השער הראשי (המרכזי) נפתח ב-1926 עם העלאת עצמותיו של מקס נורדאו.
שטח בית העלמין כ-10.6 דונם, ויש בו כ-5,000 קברים, בצפיפות גבוהה ביותר.
החלקה המזרחית היא החלקה העתיקה יותר, שחלק מהקברים בה קודמים לייסוד תל אביב, והם של נפטרים יהודים מיפו.
רוב אנשי השם הקבורים בבית העלמין נמצאים סמוך לפינה הדרום-מערבית שלו.
עד 1932 היה בית הקברות טרומפלדור בית הקברות היחידי בתל אביב.
אולם כשהתברר שהוא הולך ומתמלא נפתח בית הקברות נחלת יצחק, ואילו בטרומפלדור המשיכו להיקבר רק אנשים שרכשו חלקות קבר במחירים שהלכו והאמירו (המחיר לחלקה בשנת 2013 עמד על כמאה אלף שקל).
בית הקברות נוסד בחשוון ה'תרס"ג (1902), בעת שפגעה ביפו מגפת הכולרה שהתפרצה במצרים והתפשטה לתחומי ארץ ישראל.
השלטונות העות'מאניים אסרו לקבור את נספי המגפה מיפו בבית העלמין היהודי ביפו שהיה בלב אזור בנוי.
שמעון רוקח, מראשי היישוב היהודי ביפו (ובנווה צדק) התגייס לפתור את הבעיה, והשיג מהשלטונות חלקה בת 12 דונם בבעלות ממשלתית, הרחק מהעיר, אותה קנה "ועד הקהילה המאוחדת לעדות האשכנזים והספרדים" ביפו תמורת 50 מג'ידי.
מעבר לפתרון בעיית קבורת הנספים במגפה, שימשה הקנייה תקיעת עוד יתד של התיישבות יהודית באזור יפו.
גם כיום ניתן להבחין בבית הקברות בקברי אלמונים מאותה מגפה (נכון ל-2019 יש 80 קברי אלמונים בבית הקברות).
שני הקברים הראשונים נכרו במרחק זה מזה – כדי ליצור עובדות בשטח.
הראשון, של שמואל-דוד גרשין-זאן, בפינה הצפון מזרחית של החלקה, והשני, של נישקא בת ברוך בראמבערג, מערבית ממנו (כיום, סמוך לאמצע החומה הצפונית, מול רחוב טבריה).
כסגולה לסיום המגפה נערכה בבית הקברות חופה לשני זוגות של יתומים, וכתבי קודש גנוזים נקברו במקום בקבר מיוחד.
בשנת 1918 נכרו שלושה קברים שעל המצבות שעליהן נכתב כי בעליהן נפטרו מן השפעת הספרדית: יהושע וישני (38), מנדל סטבורובסקי (21), והילד יהואש גולדברג (5).
רבים ממייסדי העיר: השכונות נווה צדק, ואחוזת בית קבורים בבית העלמין.
על מצבותיהם של מייסדי אחוזת בית, שנחשבים כמייסדי תל אביב, הציבה העירייה בשנת 2001 (ביוזמת העיתונאי עמית לוינסון) לוחיות מתכת המציינות את עובדת היות הקבורים ממייסדי העיר.
שמעון רוקח, ממייסדי נווה צדק, מי שהקים את בית הקברות.
אהרן שלוש, ממייסדי נווה צדק, ואשתו שרה.
עקיבא אריה ויס, מייסד אחוזת בית וראש הוועד הראשון של אחוזת בית, ואשתו חוה שרה.
קברה של אחוזבית ויס, "הבת הבכורה של תל אביב".
מאיר דיזנגוף, ראש העירייה הראשון של תל אביב, ואשתו צינה דיזנגוף.
ד"ר יהודה לייב מטמון-כהן ואשתו פניה מטמון, מייסדי גימנסיה הרצליה.
המצבה המשותפת מעוצבת בצורת מבנה הגימנסיה המקורי.
יחזקאל דנין (סוכובולסקי) ואשתו רחל דנין, מהפעילים בייסוד אחוזת בית.
קברו של אהרן דנין, "הבן הבכור של תל אביב".
ד"ר חיים חיסין, מראשי ביל"ו, וממייסדי אחוזת בית.
יוסף אליהו שלוש, בנו של אהרון שלוש, איש ציבור וקבלן.
מנחם שינקין, ממיסדי אחוזת בית והאיש שהציע לקרוא לעיר בשם "תל אביב".
ארפד גוט, מהנדס יהודי-הונגרי, מי שהקים בניינים מפורסמים בארץ ובתל אביב
קבריהם של זכריה שפירה – פעיל ציוני ומורה, מראשי תנועת חיבת ציון בגליציה, ואשתו, לאה שפירה.
יעקב מושלי – מהנדס מכונות ישראלי.
אברהם ליפשיץ – מראשוני תל אביב וחלוץ הספנות העברית, ואשתו שרה רבקה.
בבית העלמין קבורים אנשי ציבור רבים ממנהיגי היישוב והתנועה הציונית וכן ראשי עיריית תל אביב.
רובם קבורים סמוך לפינה הדרום מערבית של בית העלמין, שבה בולטים המוזוליאום שבנה הפסל אברהם מלניקוב על קברו של מקס נורדאו וקבריהם של מאיר וצינה דיזנגוף.
בנוסף, קבורים במקום חיים וסימה ארלוזורוב, חיים נחמן ביאליק, אחד העם ומשה שרת.
כמו כן קבורים במקום שלושה מבין "ארבעת הגיסים", מראשי "ההגנה": דב הוז, אליהו גולומב ושרת.
גם קבריהם של העיתונאים והעסקנים יוסף אהרונוביץ' ומשה בילינסון ושל הנדבן שמואל בלום ניצבים בבית העלמין.
בבית העלמין טמונים כמה מחשובי המשוררים, הסופרים, אנשי הרוח, החינוך והתרבות שפעלו בתל אביב ואף מחוצה לה.
רוב קברים אלה מרוכזים בפינה הדרום-מערבית של בית הקברות, בסמוך למצבותיהם של חיים נחמן ביאליק ואחד העם.
בין הקבורים בחלקה זו שושנה דמארי, אפרים קישון ואריק איינשטיין.
בסמוך לשער הראשי של בית העלמין נמצאים קברי אחים של הרוגי הפרעות בשנות העשרים והשלושים, בהם קברו של הסופר יוסף חיים ברנר, שנרצח בפרעות תרפ"א, קבר אחים להרוגי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, פרעות תרפ"א ותרפ"ט.
את מתחם המצבה תכנן דב הרשקוביץ.
בבית העלמין מספר רב של מצבות בעלות עיצוב מיוחד, לדוגמה מצבות בצורת כלי נגינה, דמויות אנושיות, צורות גאומטריות ומבנים מפורסמים.
ב-1954 הקים ועד ארגון יוצאי זדונסקה וולה בישראל גל-עד לזכרם של חללי העיירה בבית הקברות, בו הוטמן אפר הרוגי מחנה ההשמדה חלמנו (אליו גורשו יהודי העיירה באוגוסט 1942), שהובא ארצה, על ידי זליג פרנקל יליד זדונסקה וולה.
מצבם של חלק מהקברים הידרדר ברבות השנים וכיום ניתן לראות שברי מצבות מפוזרים בשטח בית הקברות.
פעולות שימור בוצעו ברבים מהקברים, אך נותרו עדיין קברים שלא שוקמו.
בשנים האחרונות בוצע מהלך רחב של שיקום בית הקברות המתנהל בשני שלבים.
שלב השיקום הראשון, שיצא לדרך לרגל חגיגות 100 שנה לתל אביב, הושלם בשנת 2011. במסגרת תוכנית משותפת של עיריית תל אביב וחברה קדישא תועדו כל 5,400 המצבות בבית העלמין, כ-2,000 מהן שופצו, חודשו קטעים בחומת הכורכר, הוקמו שבילים וגשרים קטנים באזורים הצפופים והותקנו תשתיות חדשות, שלטים ואמצעי תאורה.
בשלב השני צפויים עוד כ-1,000 קברים לעבור שיפוץ.
כמו כן, מתוכננים פתיחת שער חדש לבית העלמין לכיוון סמטת טבריה, הקמת רחבת התכנסות, הכשרת שבילים חדשים ושיקום החומה הצפונית ושלושת השערים הדרומיים.
שלב זה בשיקום נעשה במימון עיריית תל אביב-יפו, חברא קדישא ת"א-יפו ופרויקט אתרי מורשת במשרד ראש הממשלה.
בית הקברות לחיילים הגרמנים הוא בית קברות צבאי השוכן בנצרת, שבו קבורים 261 חיילים ומפקדים גרמנים ממלחמת העולם הראשונה, אשר נלחמו בארץ ישראל לצד האימפריה העות'מאנית במסגרת מעצמות המרכז.
בית הקברות שוכן בתחומו של בית החולים המשפחה הקדושה בנצרת.
במהלך מלחמת העולם הראשונה השתכן ליד בית החולים בית חולים שדה גרמני, וכחמישים חיילים גרמנים שנפטרו בו נקברו בקרבת בית החולים האזרחי.
חללים גרמנים רבים אחרים נקברו באתרים פזורים שונים בארץ ישראל.
ב-1928, בהתאם לתנאי חוזה ורסאי הגיעה ממשלת המנדט להסכם עם הקונסול הגרמני בארץ ישראל על הקמת בית קברות מרכזי שבו ייקברו כל החללים הגרמנים שנפלו בארץ ישראל (למעט אלו שנקברו בתחומי בתי קברות צבאיים בריטים).
ב-1934 רכשה ממשלת המנדט את השטח עבור בית הקברות והוא הוחכר לגרמניה ל-999 שנים.
הוועדה הגרמנית לקברי מלחמה נטלה על עצמה את מימון בניית בית הקברות, שתוכנן על ידי האדריכל רוברט טישלר.
בית הקברות נחנך ב-30 ביוני 1935. שרידי החיילים הגרמנים נאספו מרחבי הארץ והובאו לקבורה מסודרת במקום.
חלקת הקבורה של החיילים הגרמנים שליד בית החולים הושארה על כנה.
בית הקברות סבל עם השנים מנזקים עקב הקרקע הלא יציבה שתחתיו, מרעידות אדמה שהתרחשו באזור וכן ממעשי גנבה וונדליזם.
ב-1967, לאחר כינון יחסים דיפלומטיים בין ישראל לגרמניה, שופץ בית הקברות, והוא שופץ שוב ב-1982.
בית הקברות שוכן במעלה גבעה בתחומו של בית החולים האיטלקי, בשטח של 1,200 מטרים מרובעים.
עובדי בית החולים מתחזקים את המקום.
הכניסה לבית העלמין אפשרית רק דרך בית החולים, והוא נמצא בתוך בית העלמין של מנזר בית החולים "המשפחה הקדושה".
מגדל ובו פעמון שהובא מגרמניה הוקם במקום, ועל קירותיו הפנימיים נתלו צלבים העשויים ממדחפי אווירונים.
מאז 1984 מארגנת שגרירות גרמניה בישראל טקס אזכרה שנתי בבית הקברות.
בית הקברות וישהראד (צ'כית: Vyšehradský hřbitov) ממוקם בטירת וישהראד בפראג, צ'כיה.
הוא נוסד בשנת 1869, ומאז הוא משמש בין היתר כמקום משכנם האחרון של מלחינים, אמנים, פוליטיקאים, סופרים, פסלים ומדענים צ'כים רבים.
במרכז בית הקברות ניצבת "אנדרטת סלאבין" שעוצבה בידי אנטונין ויהל, ובעטייה מכונה בית הקברות לעיתים קרובות "סלאבין", לשם קיצור.
בין הצ'כים המפורסמים הקבורים בבית הקברות:
ויטייסלאב נזוואל (1900–1985), משורר אוונגרדיסט וממייסדי התנועה הסוריאליסטית בצ'כוסלובקיה
ירוסלאב היירובסקי (1890–1967), מדען, זוכה פרס נובל
בוז'נה נימצובה (1820–1862), סופרת, מחברת הרומן Babička ("הסבתא")
אולגה שיינפפלוגובה (1902–1968), שחקנית ואשתו של קארל צ'אפק
מאונט היברון (מאנגלית: Mount Hebron, "הר חברון") הוא בית קברות יהודי בשכונת פלאשינג שברובע קווינס בניו יורק.
נוסד בשנת 1909 כחלקה היהודית של בית הקברות סֶדַר גרוֹב (Cedar Grove).
הקבורה הראשונה במקום נערכה ב-14 באפריל 1909, ומאז נקברו בבית הקברות יותר מ-217,000 בני אדם.
כמו כן טמונים בבית הקברות:
שניאור זלמן שכטר (1847–1915), מגלה וחוקר גניזת קהיר ומורה-דרכה של היהדות הקונסרבטיבית
ליאו פרנק, היהודי היחיד שנפל קרבן ללינץ' בארצות הברית
משה נתנזון (1899-1981), חזן, מלחין, פזמונאי, זמר ומוזיקולוג יהודי-אמריקאי יליד ירושלים.
נתן פרלמן - חבר הקונגרס ושופט עירוני בניו יורק
רפאל למקין ממציא הביטוי רצח עם.
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בהולנד שוכנים ליד הכפר מרכרטן (Margraten), כעשרה ק"מ ממזרח לעיר מאסטריכט שבמחוז לימבורג בדרום הולנד.
בית הקברות הוא בית הקברות הצבאי האמריקני הקבוע היחיד בהולנד.
הוא הוקם בשנת 1944, וכיום טמונים בו 8,302 חללים של ארצות הברית ממלחמת העולם השנייה.
רוב החללים נפלו במבצע מרקט גארדן בסתיו 1944 או בקרבות בגבול גרמניה ובתוכה בחורף 1944-45 ובאביב 1945.
אתר בית הקברות נמצא כ-11 ק"מ מהגבול הגרמני, לא הרחק ממפגש הגבולות הולנד-בלגיה-גרמניה.
הוא שוכן מדרום לכביש N278, המוביל מערבה מהערים קלן ואאכן שבגרמניה.
זוהי דרך היסטורית: היא נסללה עוד בתקופת האימפריה הרומית ושימשה מנהיגים ומצביאים שונים במסעותיהם בתולדות אירופה, ובהם יוליוס קיסר, קרל הגדול ונפוליאון.
במאי 1940 השתמשו הגרמנים בכביש בפלישתם להולנד, ובסתיו 1944 נעו בו מזרחה הצבא הגרמני הנסוג והצבא האמריקני המתקיף.
שטח בית הקברות שוחרר על ידי צבא ארצות הברית ב-13 בספטמבר 1944. ב-10 בנובמבר הקימה הארמייה האמריקנית התשיעית באתר זה בית קברות שדה.
הוא נועד במקור לקבורתם של חיילים אמריקנים שנהרגו בקרבות בגבול גרמניה.
עד תום המלחמה נקברו בו כ-22,000 איש, מהם 17,700 אמריקנים והיתר חיילי בעלות הברית וגרמנים.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה הוחלט לשמר את בית הקברות.
אז אורגן מחדש, מרבית החללים בו הוחזרו לארצות הברית והועברו אליו גופות חיילים אמריקניים שנהרגו ונטמנו לפני כן בבתי קברות צבאיים אמריקניים ארעיים שונים באירופה.
אזור הקבורה נמצא בחלקו המזרחי של אתר בית הקברות, וממערב לו נמצאת האנדרטה.
שטחו הכולל של מתחם בית הקברות הוא כ-265 דונם.
בכל שטחו נטוע דשא והוא משופע בעצים ובערוגות פרחים.
בניית אזור הקבורה והאנדרטה במתכונתם הקבועה הוצאה לפועל על ידי הוועדה האמריקנית למצבות קרב, שגם אחראית להפעלתם.
הבנייה הסתיימה בשנת 1960 והאתר כולו נחנך ב-7 ביולי באותה שנה.
אדריכלי בית הקברות והאנדרטה היו צ'יפלי, בולפינץ', ריצ'רדסון ואבוט (Chepley, Bulfinch, Richardson and Abbott) מבוסטון.
אדריכלי הנוף היו קלארק, רפואנו והלרן (Clark, Rapuano and Halleran) מניו יורק.
בחודש מאי 2005 ביקר הנשיא ג'ורג' ו.
היה זה הביקור הראשון שם של נשיא אמריקני.
משער בית הקברות, הניצב על אם הדרך של הכביש N278, נמשך כביש פנימי דרומה כ-250 מ' אל פתחה של אנדרטה.
האנדרטה כוללת את חצר ההנצחה ואת בניין המבקרים והמוזיאון שלצידה, ואת מגדל הזיכרון ובית התפילה שבו, החוצצים בין האנדרטה לבין אזור הקבורה.
גובהו של מגדל הזיכרון המלבני הוא 31 מטרים.
בראש המגדל נמצאת מערכת פעמונים וכן משטח תצפית, המשקיף סביב על שטח בית הקברות.
בתחתית המגדל מצוי בית תפילה קטן.
גובה חללו הפנימי מגיע עד למחצית גובהו של המגדל.
מקצת הקישוטים שבבית התפילה נמסרו לבית הקברות על ידי ממשלת הולנד.
על קירות מימין ומשמאל למגדל חרותים שמות הקרבות העיקריים שצבא ארצות הברית השתתף בהם במלחמת העולם השנייה בהולנד ובגזרה המרכזית של גרמניה.
ממערב למגדל נמצאת חצר ההנצחה, הפתוחה כלפי מערב.
שטחה הוא כ-200 מטרים רבועים.
במרכז החצר מצויה בריכת מים מאורכת.
ליד קצה הבריכה, לרגלי המגדל, ניצב פסל ברונזה של דמות אם המתאבלת על בנה שנהרג.
יוצר הפסל היה ג'וזף קיסלבסקי (Joseph Kiselewski) מניו יורק.
על קירות חצר ההנצחה נחרתו שמותיהם של 1,723 חיילים אמריקנים שנהרגו בקרבות באזור ומקום קבורתם לא נודע.
ציון מיוחד מסמן את שמות החללים שמקום קבורתם התגלה בינתיים.
בכניסה לחצר משמאל נמצא המוזיאון, ובו כיתובים מפורטים ושלוש מפות מבצעים גדולות הקבועות בקירות אבן גיר, המתארים את מהלך הקרבות שניטשו במערב אירופה מהפלישה לנורמנדי ועד לכניעת גרמניה.
מתחת למפות הקיר מוצגים סמלי העוצבות האמריקניות העיקריות שהשתתפו בקרבות המתוארים בהן.
במוזיאון מוצגות גם סדרות מפות כלליות המתארות את מהלך המלחמה נגד גרמניה ונגד יפן.
בכניסה לחצר מימין נמצא בניין המבקרים של בית הקברות.
מדרגות משני צדי המגדל עולות מחצר ההנצחה אל אזור הקבורה, המשתרע ממזרח למגדל.
יש בו 16 חלקות קבורה (ארבע לרוחב וארבע לעומק), ושורות הקברים מתפרסות כלפי מזרח בתבנית של מניפה.
במרכז אזור הקבורה נמצאת מדשאה שמשני צידיה טורי עצים.
היא נמשכת מזרחה אל קצהו של בית הקברות, שם ניצב תורן הדגל האמריקני.
בבית הקברות טמונים 8,302 חללים.
חיילים אלו נהרגו במבצע מרקט גארדן בסתיו 1944, בקרבות שניטשו בגבול גרמניה ובתוכה מאוקטובר 1944 ועד כניעת גרמניה במאי 1945, או בפעולות אוויריות.
אחד הקברים הוא קבר אחים ובו נטמנו שני חיילים.
106 מהקברים בבית הקברות הם קברי אלמונים.
בבית הקברות קבורים ארבעים זוגות של אחים, שנטמנו זה לצד זה.
בבית הקברות נקברו חמישה חיילים שעוטרו במדליית הכבוד של הקונגרס – עיטור הגבורה הגבוה ביותר של ארצות הברית:
טוראי ראשון וילי ג'יימס (Willy F.
טוראי ראשון וולטר וצל (Walter C.
סגן-משנה וולטר ויל (Walter J.
טוראי ג'ורג' פיטרס (George J.
סגן-אלוף רוברט קול (Robert G.
הקצין הבכיר ביותר שנקבר בבית הקברות הוא מייג'ור ג'נרל מוריס רוז (Maurice Rose), יהודי.
הוא היה מפקד הדיוויזיה המשוריינת השלישית של צבא ארצות הברית, כאשר נהרג בקרב בגרמניה במרץ 1945.
כ-15 קילומטר מדרום לבית הקברות, מעבר לגבול הבלגי, ממוקם בית הקברות הצבאי האמריקני אנרי-שאפל.
אבית הקברות באתר הוועדה האמריקנית למצבות קרב.
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בנורמנדי שוכנים בחופו של חבל נורמנדי בצרפת, בקרבת החופים בהם נחתו חיילי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
בבית הקברות טמונים 9,387 חללים אמריקניים, אשר נפלו ביום הפלישה ובקרבות שהתחוללו בשבועות שלאחריו.
בית הקברות - היחיד של ארצות הברית בנורמנדי - הוא אחד מבתי הקברות הצבאיים הידועים ביותר בעולם, ומספר גדול של מבקרים פוקד אותו מדי שנה.
בבוקר 6 ביוני 1944 נחתו צבאות בעלות הברית בחופי נורמנדי.
הם נחתו בחמישה חופי נחיתה – שניים אמריקניים, שניים בריטיים, והחמישי – קנדי.
שני החופים האמריקניים היו החופים המערביים ביותר – חוף אומהה, וממערב לו חוף יוטה, בחופו המזרחי של חצי האי קוטנטן (Cotentin Peninsula).
בשעות שלפני הנחיתות צנחו צנחנים אמריקניים ובריטים בשני אגפיה של חזית הפלישה.
בחוף אומהה התחולל הקרב הקשה ומרובה האבדות ביותר מבין הקרבות בחופי הפלישה, אך ראש החוף שהוקם שם החזיק מעמד.
למחרת החלו הכוחות האמריקניים בשני חופי הנחיתה להרחיב את ראשי החוף שלהם כלפי דרום, דרום מערב ומערב.
ב-12 ביוני נוצר חיבור בין שני ראשי החוף, וב-18 ביוני השלימו הכוחות האמריקניים את חציית חצי האי קוטנטן לרוחבו, ובכך ניתקו את הכוחות הגרמניים בצפון חצי האי ובו העיר שרבור מכוחותיהם מדרום לו.
כיבוש חצי האי והעיר הושלם עד 28 ביוני.
בשבועות הבאים הרחיבו הכוחות האמריקניים את ראש החוף כלפי דרום, בשורה ארוכה של קרבות קשים ועקובים מדם מול המגינים הגרמניים, בעוד הכוחות הבריטים והקנדים מנהלים קרב דומה ממזרח להם.
ב-25 ביולי החל מבצע קוברה – מתקפת שריון, חיל רגלים ומטוסים גדולה של הכוחות האמריקניים, אשר הביאה להתמוטטות קווי ההגנה הגרמניים.
ב-1 באוגוסט פרצו האמריקנים מתוך חבל נורמנדי אל תוך מרחבי צרפת.
בית הקברות והאנדרטה שוכנים ליד הכפר קולוויל-סור-מר (Colleville-sur-Mer).
מיקומם הוא בשטח שכבשה ביום הפלישה דיוויזיית הרגלים האמריקנית ה-1, ובסמוך לאתר בית הקברות הצבאי שהקימו האמריקנים ב-7 ביוני ליד הכפר סן-לורן (St.
Laurent) – בית הקברות הצבאי האמריקני הראשון שנפתח בצרפת במלחמת העולם השנייה.
מתחם בית הקברות שוכן על גבי רמה, לאורך שפת הצוק המשקיף על מחציתו המזרחית של חוף אומהה.
כביש גישה בן כ-800 מטרים מוביל אליו מדרום מן הכביש הראשי.
חלקו העיקרי של המתחם, הכולל את שטח הקבורה והאנדרטה, משתרע ממערב למזרח על פני שטח של כ-180 דונם.
אורכו הוא כ-640 מטרים ורוחבו - כ-280 מטרים.
בכל שטחו נטוע דשא ועצים רבים ניצבים בו וסביבו.
מעבר מרכזי מתמשך לאורך מתחם בית הקברות.
משני צידי המעבר, עד לקצהו המערבי של המתחם, משתרע שטח הקבורה.
בקצהו המערבי של המעבר, משני צידיו, ניצבים שני פסלי גרניט, המייצגים את ארצות הברית וצרפת.
מעבר נוסף נסלל לרוחב שטח הקבורה, קרוב למרכזו.
בצומת של שני המעברים הוקם בניין מעוגל מאבן חול, המשמש כבית תפילה (Chapel).
בתקרתו משובץ פסיפס צבעוני, המתאר את ארצות הברית המברכת את בניה היוצאים באוויר ובים אל הקרב.
בחלקו המזרחי של המתחם ניצבת האנדרטה.
בינה לבין שטח הקבורה משתרעת בריכת מים מלבנית, ובסמוך אליה, משני צידי המעבר המרכזי, ניצבים תרנים ועליהם מונפים דגלי ארצות הברית.
שביל הפונה מדרום לצפון מוביל את המבקרים ממגרשי החנייה ומרכז המבקרים של האתר, על פני האנדרטה שמימינו והבריכה שמשמאלו, ועד לנקודת תצפית על שפת הצוק, המשקיפה אל חוף אומהה.
מפה המוצבת בה מתארת את הנחיתות בנורמנדי.
שביל סלול מוביל מנקודת התצפית למטה אל החוף.
במורד אל החוף, מצפון מזרח לאתר, ניצבים שרידי מצדיות גרמניות שהגנו על החוף ושתי אנדרטאות לזכר חללי דיוויזיית הרגלים ה-1.
האנדרטה היא מבנה עמודים חצי מעגלי מאבן גיר, הפתוח כלפי חלקו הפנימי.
בתוכו קבועים על גבי הקירות מפות צבעוניות וטקסטים, המספרים את סיפורי הקרב על נורמנדי והקרב לשחרור מערב אירופה.
במרכז הרחבה המוגבהת המוקפת על ידי מבנה האנדרטה ניצב פסל ברונזה, אשר שמו הוא "רוחם של הצעירים האמריקניים" (Spirit of American Youth).
הרחבה, המרוצפת חלוקי אבן מחופי נורמנדי, משקיפה מערבה לעבר הבריכה ושטח הקבורה.
באתר האנדרטה מוצב מגדל פעמונים, אשר הוענק לבית הקברות ב-1987 על ידי האגודה האמריקנית של ותיקי מלחמת העולם השנייה, קוריאה ווייטנאם (AMVETS).
ממזרח לאנדרטה, על גבי קירותיו החצי-מעגליים של גן הנטוע שם, נחרתו שמותיהם של 1,557 חללים, אשר נפלו בקרבות נורמנדי ומקום קבורתם לא נודע.
קברי מקצת הנעדרים אותרו מאז הקמת הגן, וציון מיוחד ליד שמותיהם מבטא זאת.
לא הרחק מן האנדרטה, מול בניין המבקרים של בית הקברות והאנדרטה, נטמנה כמוסת זמן מתחת ללוח גרניט.
היא מכילה דיווחי חדשות אודות הנחיתות בנורמנדי.
הכמוסה נטמנה באתר ב-6 ביוני 1969 על ידי עיתונאים שסיקרו את הפלישה.
היא מיועדת להיפתח ב-6 ביוני 2044, במלאת מאה שנה לפלישה.
בבית הקברות נטמנו 9,387 חללים אמריקניים, ביניהם ארבע נשים.
307 מן הקברים הם קברי אלמונים.
מרבית החללים נפלו בקרבות נורמנדי ב-1944. מקצתם הם אנשי צוות אוויר שנספו בהתרסקות מטוסיהם בנורמנדי החל משנת 1942.
החללים הובאו לבית הקברות מאתרי קבורה אחרים שבהם הם נקברו סמוך לאחר נפילתם, לאחר שקרובי משפחתם בחרו שלא להביא אותם לקבורה בארצות הברית.
על גבי קברי החללים הוצבו מצבות שיש לבן בתבנית צלב.
מצבות שיש בעיצוב של מגן דוד הוצבו על קברי החללים היהודים.
33 זוגות של אחים נקברו בבית הקברות זה לצד זה, וביניהם שניים מן האחים נילנד.
קבורים בו גם אב ובנו.
בבית הקברות טמונים שלושה אשר עוטרו במדליית הכבוד של הקונגרס – העיטור הצבאי הגבוה ביותר של ארצות הברית.
אחד מהם היה בריגדיר גנרל תאודור רוזוולט הבן, בנו של נשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט, אשר העיטור הוענק לו על פעולתו בחוף יוטה ביום הפלישה לצרפת.
אחיו, שנפל בקרבות מלחמת העולם הראשונה, טמון כעת לצידו.
בעל הדרגה הבכירה ביותר שנקבר בבית הקברות הוא לוטננט גנרל לזלי מקנייר (Lesley J.
McNair), אשר שימש ב-1942 כמפקד כוחות היבשה של צבא ארצות הברית.
הוא נהרג ביום הראשון של מבצע קוברה האמריקני, 25 ביולי 1944, כאשר שהה בקו הקדמי ונפגע בהפצצה אווירית אמריקנית שנחתה בטעות על גבי עמדות חיילי ארצות הברית.
הוא אחד משני הקצינים האמריקניים הבכירים ביותר שנספו במלחמה.
ממשלת צרפת העניקה לארצות הברית את הקרקע עליה ניצבים בית הקברות והאנדרטה לצמיתות וללא תמורה.
אדריכלי בית הקברות והאנדרטה היו הרבסון, יו, ליווינגסטון ולרסון (Harbeson, Hough, Livingston and Larson), מפילדלפיה.
אדריכל הנוף היה מרקלי סטיבנסון (Markley Stevenson), גם הוא מפילדלפיה.
פסל הברונזה באנדרטה עוצב על ידי הפסל דונלד דה לו (Donald De Lue).
האמן רוברט פוסטר (Robert Foster) עיצב את המפות שבאנדרטה.
תקרת הפסיפס שבבית התפילה עוצבה על ידי האמן לאון קרול (Leon Kroll).
בית הקברות והאנדרטה נבנו ומתוחזקים על ידי הוועדה האמריקנית למצבות קרב.
הטקס לציון יום השנה החמישים לנחיתות בנורמנדי, ב-6 ביוני 1994, נערך בשטח בית הקברות, במעמד נשיא ארצות הברית דאז ביל קלינטון וקבוצת ותיקי מלחמה אמריקניים שהשתתפו בנחיתות.
הטקס לציון יום השנה ה-75 נערך ב-6 ביוני 2019, במעמד נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ ונשיא צרפת עמנואל מקרון.
בבית הקברות צולמו סצנות הפתיחה והסיום של סרט הקולנוע "להציל את טוראי ראיין".
בית הקברות הצבאי והאנדרטה האמריקניים בצפון-אפריקה שוכנים בקרתגו סמוך לעיר תוניס, בירת תוניסיה.
בבית הקברות טמונים 2,841 חיילים אמריקניים, אשר נפלו במלחמת העולם השנייה בארצות צפון אפריקה והמזרח התיכון.
ב-8 בנובמבר 1942 החל מבצע לפיד – נחיתת בעלות הברית בצפון אפריקה.
המבצע, שתוכנן במקורו כדי להקל את הלחץ הגרמני על הצבא הבריטי במצרים, יצא לפועל מספר ימים לאחר הניצחון הבריטי על הגרמנים בקרב אל עלמיין.
שלושה כוחות משימה אמריקניים השתתפו בנחיתות.
אחד מהם נחת בחוף האטלנטי של מרוקו הצרפתית.
כוח שני נחת באוראן, בחופה הצפוני של אלג'יריה.
הכוח השלישי, ועמו גם כוחות בריטיים, נחת בחופה של העיר אלג'יר.
יחידות בעלות הברית באלג'יריה נעו במהרה מזרחה אל גבול תוניסיה, אבל לא יכלו לגרמנים, שמיהרו לשלוח כוחות צבא גדולים לתוניסיה והתבצרו בה.
המערכה בתוניסיה החלה עם התייצבות החזית בתוניסיה למשך חודשי החורף.
בפברואר 1943 הגיע הצבא הבריטי שהתקדם ממצרים דרך לוב אל קו ההגנה הגרמני בגבול הדרומי של תוניסיה.
באותו חודש ערכו הגרמנים בתוניסיה מספר התקפות נגד יחידות בעלות הברית הסוגרות עליהם והנחילו מפלה לצבא האמריקני חסר הניסיון בקרב מעבר קסרין.
במרץ 1943 עברה היוזמה לידי כוחות בעלות הברית, אשר דחקו בהדרגה את הגרמנים לאזור צפון מזרח תוניסיה.
במבצעים אלו פעל הצבא האמריקני לאורך החוף הצפוני של תוניסיה.
ב-13 במאי 1943 נכנעו הכוחות הגרמניים בצפון אפריקה.
זירת פעילות אמריקנית נוספת במזרח התיכון הייתה העברת אספקה צבאית לצבא הבריטי ולברית המועצות באמצעות נמלי מצרים, עיראק ופרס.
בשנים 1942-1945 הועברו לברית המועצות דרך פרס ציוד ואספקה צבאית במשקל של 4.5 מיליון טון, ובכללם כ-4,800 מטוסים ו-160 אלף כלי רכב צבאיים (דרך נמלים אחרים הועברו לברית המועצות עוד 13 מיליון טון אספקה).
בית הקברות בתוניסיה הוקם לאחר תום המלחמה בשטח שאותר לשם כך, על מנת שיבוא במקומם של בתי הקברות הצבאיים האמריקניים הזמניים שהוקמו במזרח התיכון ובצפון אפריקה במהלך המלחמה.
הקמת בית הקברות החלה בשנת 1948 והסתיימה בשנת 1960.
בית הקברות ממוקם כ-15 קילומטרים מצפון-מזרח למרכזה של העיר תוניס, בסמוך לחופו של מפרץ תוניס.
הוא ניצב בקרבת אתר העתיקות של העיר הפיניקית-רומית קרתגו.
מתחם בית הקברות הוא מלבן ששטחו כ-109 דונם, המוקף עצים ומשופע בדשאים וצמחייה.
תשע חלקות הקבורה המלבניות בבית הקברות ערוכות בתבנית של שלוש לאורך ושלוש לרוחב, כששבילים סלולים מפרידים ביניהן.
בארבע הצטלבויות השבילים נבנו גינות שבהן ספסלים ובמרכז כל אחת מהן מזרקת מים.
הן נועדו להוות מעין נווה מדבר באקלים המקומי החם.
בפינה הדרום-מזרחית של האתר, ליד הכניסה אליו, ניצב מרכז המבקרים, ולידו בריכת מים שפסל מוצב על שפתה.
בסמוך לה ניצב תורן הדגל האמריקני.
בניין האנדרטה ניצב בפינה הדרום-מערבית של האתר.
ביניהם, בפאת שטח הקבורה, משתרעת שדירה (Mall), ששורות עצים ניצבות משני צידיה.
בניין האנדרטה הוא בעל חצר פנימית מרכזית – "חצר הכבוד" (Court of Honor), שמסדרונות הפתוחים אל החצר מקיפים אותה, בדומה לאכסדרה של מנזר (Cloisters).
בחצר ניצבת אבן מלבנית כהה, היא "אבן הזיכרון" (Stone of remembrance).