tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן סייע ליהושע חנקין ברכישת אדמות רחובות, בכך שרכש אדמה לעצמו באזור.
בהזדמנות זאת רכש נחלה ברחובות גם עבור אחיו, הרב צבי קאהן, רבם של יהודי פרנקפורט שגר באותה תקופה בגרמניה, ועלה מאוחר יותר לישראל והתיישב ברחובות.
תפקידיו הציבוריים בראשון לציון וברחובות
בעל זיכיון (יחד עם אשר לוין) לקו הדיליז'נס רחובות-יפו-רחובות.
רב ממונה בראשון לציון מטעם הטורקים.
מראשוני המייסדים ויו"ר של "קופת חקלאית" בראשון לציון.
יושב ראש הראשון של "קופה הדדית לביטוח בהמות" בראשון לציון.
צלליכין חי כל ימיו כאיכר בראשון לציון, והיה בעל כרמים ופרדסים בראשון לציון, ברחובות ובגדרה.
את שמו כתב עם "א" בסוף (יהודא) על מנת לא לחלל את שם ה'.
נפטר בראשון לציון ונטמן בבית העלמין הישן בעיר.
על שמו נקרא רחוב יהודה צלליכין בראשון לציון.
יהודה מיכאל קיסר (נולד ב-19 בינואר 1954) הוא גיטריסט ומוזיקאי ישראלי, בעל סגנון נגינה ייחודי המשלב מוזיקת רוק, מזרחית ויוונית.
ידוע בעיקר בזכות תרומתו הרבה החל משנות ה-70 למוזיקה המזרחית, על כך זכה גם בפרס מפעל חיים.
קיסר נולד בקריית אונו להורים שעלו מתימן.
הוא גדל בשכונת כרם התימנים בתל אביב.
עוד בנעוריו התוודע לגיטרה, כשאת הגיטרה הראשונה בחייו קיבל מאביו בגיל 12 בעת אשפוזו בבית החולים איכילוב, לאחר שנפצע בלונה-פארק במתקן המכוניות המתנגשות.
את נגינתו על הגיטרה הוא למד משמיעה וצפייה בלהקות ואמני רוק שונים כמו לד זפלין, פינק פלויד, סנטנה, להקת כוורת וזמרים וגיטריסטים מזרחיים מאותה תקופה, שהמשפיע והבולט ביניהם היה אריס סאן.
עד היום הוא מעיד כי אינו קורא תווים.
קיסר החל את דרכו המוזיקלית בתחילת שנות השבעים כנגן ליווי של אמנים רבים, בהם אהובה עוזרי ובעז שרעבי.
נגינתו כגיטריסט בעל צליל וסגנון ייחודי החלה להתגבש בלהקתו הראשונה אותה הקים עם רמי דנוך, להקת "צלילי העוד".
בהמשך הפך לנגן מבוקש וכך תרם לאלבומיהם והופעותיהם של גדולי הזמר המזרחי, בקריירה ארוכת שנים שנמשכה מאז ועד היום, ובהם זוהר ארגוב, ג'קי מקייטן, אהובה עוזרי, שימי תבורי, מרגלית צנעני, חיים משה, משה גיאת, זהבה בן, שרית חדד, מייק שריף, אייל גולן ועוד.
האמן איתו מזוהה קיסר ביותר היה זוהר ארגוב, שאותו ליווה לאורך כל הקריירה הקצרה שלו, בהקלטות אולפן ובהופעות.
בשנותיו האחרונות הופיע ארגוב, לעיתים רק עם מכונת תופים ועם ליווי של יהודה קיסר בגיטרה.
סימן היכר של קיסר הוא מגבעת, שאותה הוא מקפיד לחבוש בכל הופעה פומבית.
אלבום הסולו היחיד עד כה שהוציא קיסר הופק בידי חברי להקת אתניקס, זאב נחמה ותמיר קליסקי.
האלבום שיצא בשנת 2000 ונקרא "הקיסר האחרון", הכיל קטעי מוזיקה אינסטרומנטליים בהם הוביל קיסר וכל הקטעים בו הולחנו על ידי נחמה וקליסקי.
צליל הגיטרה החשמלית המיוחד וסגנון הנגינה של קיסר (על גבי גיטרה מסוג גיבסון ES-335) הפך עם השנים לאלמנט מוכר ובולט במוזיקה הים תיכונית הישראלית.
צלילו המיוחד הוא שילוב של מוזיקת רוק, מזרחית ויוונית.
צליל זה התפתח עוד עם משה בן-מוש, הגיטריסט והסולן של להקת "צלילי הכרם".
השניים אימצו ואף פיתחו את סגנון הנגינה של אריס סאן על גיטרה, ויצרו את סגנון הגיטרה המזרחית.
כיום, נגנים רבים מחקים את סגנון הנגינה הייחודי הזה והוא אף מזוהה כסגנון "קיסר", על שמו.
בשנת 2009 התארח קיסר באלבומו של גלעד שגב "נועדנו", שבו ניגן בגיטרה בשיר הנושא, "נועדנו".
ב-2010 התארח באלבומה של להקת הדג נחש "6", וניגן עם הלהקה בשיר "שיר נחמה".
בתקופה זו יהודה קיסר נעלם מקדמת הבמה ואף נקלע לקשיים כלכליים בעקבות הצפה באולפן ההקלטות שלו.
חבריו הטובים נרתמו לעזרתו וערכו לכבודו אירועי התרמה שונים.
באותה תקופה היה מנגן ומוכר דיסקים בימי שישי ברחבת סופרים ומתחמים מסחריים, בשוק ראש העין וכן בשוק מחנה יהודה בירושלים.
ב-16 בפברואר 2010 הקליט יהודה קיסר את "נעימת הקיסר", נעימה אינסטרומנטלית חדשה שהופקה בשיתוף פעולה עם האתר חריף.
ביולי 2015, השתתף בתוכנית המציאות "אקס פקטור ישראל", בעונתה השנייה.
הצליח לעבור עם להקתו "יהודה והקיסרים" את שלב האודישנים, אך לא צלח את שלב מחנה האימונים.
כיום, הלהקה עדיין מופיעה על הבמות.
בדצמבר 2017, בהחלטת השרה מירי רגב, קיבל פרס מפעל חיים מטעם משרד התרבות והספורט על פועלו ותרומתו למוזיקה הישראלית והים תיכונית.
ב-2020 הופיע בסדרה "שנות השמונים".
מאשתו הראשונה, דינה, יש לו בת.
מאשתו השנייה, חני, יש לו ארבעה ילדים.
בנו הוא היוטיובר וכוכב הרשת בן קיסר.
יהודה הוא דודו של הגיטריסט יוני קיסר.
הרב יהודה (נכתב לעיתים יאודה) יהושע צַדְקָה (ג' בשבט ה'תר"ע, 13 בינואר 1910 – י"ב בחשוון ה'תשנ"ב, 20 באוקטובר 1991) היה ראש ישיבת פורת יוסף, ורב ספרדי בולט, ממייסדיה של רשת מעיין החינוך התורני.
נולד בירושלים בשנת ה'תר"ע, לרב שאול (אחיו של הרב צדקה חוצין) ולשמחה צדקה.
נקרא על שם סבו - הרב יהודה סומך מבגדד.
השם יהושע נוסף לו על פי חלום של אמו, והשם חיים נוסף כשחלה.
אמו הייתה בתה של פרחה, אחותו של הרב יוסף חיים בעל ה"בן איש חי".
בילדותו למד בתלמוד תורה בני ציון ולאחר מכן בישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה, והיה לתלמיד מובהק לראש הישיבה רבי עזרא עטיה.
בשנת ה'תרצ"ד (1934) נישא לפהימה בטאט.
בשנת ה'תרצ"ז (1937) מונה על ידי הרב עזרא עטיה למסור שיעורים בישיבת פורת יוסף, כממלא מקומו של הרב אליהו לופס שנפטר באותה שנה.
בשנת ה'תש"ל (1970) נתמנה לראש הישיבה לצד הרב בן-ציון אבא-שאול, והחזיק בתפקיד זה במשך עשרים ואחת שנה עד פטירתו.
בישיבה היה מוסר שיעורים בשיעור הגבוה, ונטה בשיעוריו לקצר במילים.
גם כשחלה ונצרך ללכת לרופא, חזר לישיבה לצורך מסירת השיעור.
רוב שנותיו התגורר בשכונת "גאולה", ובשנותיו האחרונות עבר לגור בשכונת "בית ישראל".
במשך שנים רבות היה לומד בחברותא עם הרב ששון מזרחי, ובהיותו כבן שבעים - החליט להיבחן בכולל ש"ס במסגרת מפעל הש"ס שהקים האדמו"ר מצאנז.
באותה עת הרב צדקה התבטא בפני תלמידו הרב יעקב תופיק אביעזרי, ואמר לו כי "ללמוד שבעים דף גמרא בחודש זו לא גדלות, אך להיבחן עליהם זו אכן מעלה מיוחדת".
סדר יומו כלל שינה משעות הערב עד חצות, בחצות אמר תיקון חצות ולאחר מכן עסק בלימוד תורה וקבלה.
לאחר מכן הלך לישיבה בה שהה לאורך רוב שעות היום.
בשנת ה'תשל"ט (1979) נפטרה אשתו, והוא נשא לאשה את תמר בת מימון סודרי, שהיה השמש בישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה.
כעשר שנים לפני פטירתו עבר התקף לב.
בי"ב בחשוון ה'תשנ"ב (1991) נפטר ונטמן בבית הקברות סנהדריה בירושלים.
פסיקותיו ההלכתיות מבוססות על דודו זקנו, הרב יוסף חיים.
הרב צדקה היה מקובל על חוגים נרחבים, ונאומיו התקיפים נשמעו מעל במות חוגי ציבור שונים וקוטביים.
נודע כי החזיק בדעות דומות לחכמי העדה החרדית הספרדית, התנגד למוסדות המדינה ומעולם לא הצביע בבחירות, וכמו כן סירב לקבל כסף מהביטוח הלאומי אף שהיה זכאי לכך.
הרב צדקה נמנה עם מייסדי רשת מעיין החינוך התורני יחד עם הרב בן ציון אבא שאול והרב עובדיה יוסף.
בנו הרב משה צדקה העיד כי הדאגה לענייני הציבור הייתה חשובה לו, ופעל פעמים רבות לשם כך.
בצעירותו היה לוקח את הרב בן ציון חזן, הרב אפרים כהן (אביו של חכם שלום כהן) והרב דוד שרבאני, והיו מסתובבים במעברות העולים החדשים, ומדברים אל ליבם לשכנע אותם לשמירת המצוות והמסורת ולהתקרבות על ערכי הדת.
כאשר נצרך לנסוע למקומות שונים, בעיקר בפריפריה, נהג להקדים ולחפש בית כנסת בו יוכל לנאום ולחזק את הרבים.
הרב בן ציון אבא שאול - אשר לימים כיהן לצידו כראש ישיבה
הרב מרדכי אליהו - הראשון לציון (בן אחותו)
הרב עובדיה יוסף - הראשון לציון ומנהיג מפלגת ש"ס
הרב יהודה מועלם - ר"מ בישיבת פורת יוסף
הרב שלום כהן - ראש ישיבת פורת יוסף ונשיא מועצת חכמי התורה
הרב יעקב תופיק אביעזרי - ראב"ד ביתר
הרב דוד בצרי ראש ישיבת המקובלים השלום בירושלים
הרב ראובן שלום שרבאני - תלמידו ומשמשו
אחיו היו רבי מאיר צדקה אשר נפטר בצעירותו, ואחיותיו; מזל-מוזלי – אשת רבי סלמן אליהו, וסלחה חנה – אשת רבי משה סופר, אמו של רבי יצחק שלום סופר.
בנו הרב משה צדקה – מונה במקומו כראש ישיבת פורת יוסף
בנו הרב דוד צדקה – רבה הראשי של פרדס חנה-כרכור
בנו הרב אליהו – ראש כולל דורשי תורה ברמת גן
בנו הרב שאול – ראש כולל בשכונת מקור ברוך, נפטר בי"ח בחשוון ה'תשפ"ו
בנו הרב שלמה – ר"מ
בתו סימה (שמחה) – נישאה לרבי יעקב שכנזי, מו"צ בעדה החרדית הספרדית ומחבר ספר טהרת יעקב ועוד
חתנו הרב אבנר מרציאנו – ראש כולל בירושלים
קול יהודה דרושים על פרשיות השבוע חידושים על הש"ס ומאמרים
יהודה קיל (1916 – 16 ביוני 2011) היה מנהל האגף לחינוך ממלכתי דתי במשרד החינוך והתרבות ויושב ראש מפעל פרשנות המקרא דעת מקרא, עליו זכה בפרס ישראל למדעי היהדות לשנת תשנ"ב ופרס הרב קוק לשנת תשמ"ד.
קיל נולד בסנקט פטרבורג בירת האימפריה הרוסית.
בילדותו עברו הוריו, בעקבות המהפכה הבולשביקית לפוניבז' שבליטא, בה עבד אביו מרדכי כרואה חשבון ומנהל חנות כלבו.
לאחר מכן, היגרה המשפחה לאנטונופול, לטביה, בה ייסד אביו את הגימנסיה הממשלתית היהודית.
קיל החל ללמוד בעיר לימודי יהדות וגמרא מפי רב העיר חיים לובוצקי.
הוא הצטיין בלימודיו ושוחרר מבחינות הבגרות.
בסיום לימודיו, בשנת 1935, נשלח קיל להכשרה של תנועת "המזרחי", לאחריה קיבל סרטיפיקט לארץ ישראל.
קיל נקלט תחילה בחיפה, ולאחר מכן עבר לפתח תקווה והחל לעבוד כסבל.
שנתיים לאחר עלייתו הצטרפה אליו אחותו, בעוד הוריו ושני אחיו נותרו באירופה ונספו בשואה.
בעקבות המיתון בארץ ישראל פוטר קיל מעבודתו ועבר לירושלים, בה החל לימודי ידיעת הארץ, היסטוריה, סוציולוגיה ופסיכולוגיה באוניברסיטה העברית.
לפרנסתו הוא עבד באגודת הסטודנטים והיה למזכיר ההנהלה הארצית של בני עקיבא.
את לימודיו סיים בשנת 1940, לאחריהם נשלח להורות בכפר הרוא"ה.
יחד עמו נקלטה בהוראה תמר, אותה נשא בשנת 1941.
הרב יעקב ברמן, המפקח הראשי על בתי הספר של "המזרחי", נוכח בדרך הוראתו וקלט את קיל לשורות מחלקתו.
בשנת 1942 נשלח להקים ולנהל את התיכון הדתי בעפולה.
בשנת 1950 הוא נבחר כנציג היחיד של המזרחי והפועל המזרחי למועצת עירית עפולה.
הוא פרש מתפקיד זה בתחילת 1955 כשעבר לירושלים.
בשנת 1952 מונה קיל למפקח על החינוך הדתי בצפון הארץ וכעבור שנתיים למפקח ארצי על בתי הספר היסודיים והמוסדות להכשרת מורים במשרד החינוך.
לצורך מילוי תפקידו עברה המשפחה בשנת 1954 לירושלים.
תמר עבדה בהוראה וניהלה את בית הספר המקצועי "לפידות".
קיל, לצד עבודתו במשרד החינוך והתרבות, הרצה במכללה ירושלים ובאוניברסיטת בר-אילן ובשבתות לימד תנ"ך לחוג הנשים "אוהל רבקה".
ב-1962 סיים את תפקידו כמפקח על בתי הספר היסודיים ועבר לתפקיד מפקח על בתי הספר העל-יסודיים במשרד החינוך.
ב-1968 נבחר יהודה קיל לעמוד בראש האגף לחינוך דתי במשרד החינוך והתרבות.
בתקופתו עוצב החינוך הממלכתי-דתי, כפי שהוא נראה היום, לבתי ספר יסודיים, לישיבות תיכוניות ואולפנות.
יהודה קיל, קידם את נושא לימוד תעודת ההוראה במסגרת ישיבות ההסדר, מסלול שנקרא "תוכנית קיל".
במקביל לעבודתו החינוכית עסק קיל בניהול המפעל הפרשני על התנ"ך "דעת מקרא", תחילה עם מינויו ליו"ר הוועדה למפעל הפרשנות במשרד החינוך ובמוסד הרב קוק בשנת 1964, ובהמשך, ביתר שאת, עם פרישתו מתפקידיו החינוכיים ב-1977. קיל היה העורך הראשי של המפעל והרוח החיה בו עד סיומו לאחר כ-30 שנה.
בסך הכל עבד במוסד הרב קוק כארבעים שנה, עד מחצית שנת ה'תשס"ב (2002).
מלבד עבודת העריכה כתב קיל בעצמו את הפירוש לספרי בראשית, יהושע, שמואל, מלכים, חלק מספרי תרי עשר, משלי, דניאל ודברי הימים.
על מפעלו הגדול קיבל קיל את פרס ישראל למדעי היהדות לשנת תשנ"ב.
כרכי "דעת מקרא" פורסמו לאורך עשרות שנים והיו לספרי פרשנות המקרא הרשמיים של מערכת החינוך.
יש שרואים בעבודתו המשך לפירושי רש"י וקאסוטו.
קיל זכה בתואר יקיר ירושלים בשנת ה'תשס"ב (2002).
עיריית ירושלים קראה כיכר על שמו בשכונת קטמון בצומת רחוב הפלמ"ח ורחוב כובשי קטמון.
בין חתניו: פרופסור בנימין אנגלמן ופרופסור יוסף יהלום.
בין נכדיו: מבקר המדינה מתניהו אנגלמן, פרופ' שלם יהלום ואחיו פרופ' אשר יהלום.
הרב יהודה קרויזר (נולד ב-22 במאי 1955) הוא רב היישוב מצפה יריחו וראש ישיבת הרעיון היהודי, שהוקמה על ידי הרב מאיר כהנא, שהוא מזדהה עם משנתו ומקדם אותה.
נולד בא' בסיון ה'תשט"ו (22 במאי 1955) בירושלים לאברהם ומינה קרויזר.
למד בישיבת הר עציון ובישיבת הכותל והוסמך לרבנות.
מספר שנים אחר נישואיו עבר ליישוב הצעיר מצפה יריחו, ובשנת ה'תשמ"ב (1982) התמנה לרב היישוב.
בשנת 1987 החל לכהן כראש ישיבת הרעיון היהודי בירושלים.
לרב קרויזר דעות ימניות בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני והוא מקדם עלייה להר הבית, קורא לחידוש עבודת הקורבנות בהר ולהקמת בית המקדש.
לדברי הרב קרויזר, הקמת הישיבה הייתה מתוך הבנה שהיסוד לפעילות ציבורית מגיע על ידי גידול של תלמידי חכמים בעלי עומק תורני, שמשנתם נובעת ממנו.
הרב קרויזר הוא גם נשיא ארגון חסדי מאיר (על שמו של הרב מאיר כהנא), שבראשו עומד על פי הפרסומים בנצי גופשטיין, ארגון המסייע למשפחות נזקקות בהתנחלויות ותומך במאחזים ובנוער הגבעות.
הרב קרויזר וגופשטיין גם נמנים עם מייסדי "חמלה סיוע לנזקקים", עמותה שהוקמה בשנת 1999 ופעלה בשיתוף פעולה עם ארגון להב"ה ואף שימשה כצינור העברת כספים לארגון.
לאחר תאונה בה נהרגו שני בניו, החל הרב קרויזר להרצות ברחבי הארץ על התמודדות עם השכול, ואף נעשה עליו סרט תיעודי.
בשנת 2008 (תשס"ח), לבקשת קצין מיחידת דובדבן החל להעביר שיעור יומי בגמרא לחיילי היחידה.
ב-2012 מחו הורים לחיילים ביחידה על כך שצה"ל מאפשר לרב קרויזר להרצות לחיילים באופן קבוע.
הרב קרויזר נשוי לשלומית (לבית כרמל), נינתו של הרב יוסף גרשון הורביץ.
לבני הזוג תשעה ילדים, מהם:
יצחק קרויזר - ח"כ מטעם סיעת עוצמה יהודית, החל משנת 2023.
ישי ו - קצין בדרגת סרן - נהרגו בתאונת דרכים בשנת 2007.
איילת - נשואה לרב ישראל שוורץ, מנהל תיכון בישיבת צביה פתח תקווה ובנו של הרב חיים אביהוא שוורץ.
יעל - נשואה לעו"ד הראל גולדברג, יועמ"ש הרבנות הראשית לישראל.
הרב יוסף כרמל והרב אהרון דרשביץ הם גיסיו.
עליה להר הבית בזמן הזה, הוצאת ישיבת הרעיון היהודי, תשנ"ה
תפילה בהר הבית בזמן הזה, הוצאת ישיבת הרעיון היהודי, תשנ"ה
שו"ת הר הבית – בענייני טהרה וטבילה הנוגעים למעשה בזמן הזה, הוצאת ישיבת הרעיון היהודי, תשנ"ו
בנין בית המקדש בזמן הזה – לקט מקורות, הוצאת ישיבת הרעיון היהודי, תשנ"ח
הקרבת קורבן פסח הלכה למעשה, הוצאת ישיבת הרעיון היהודי, תשנ"ט
הקרבת קורבן התמיד הלכה למעשה, הוצאת ישיבת הרעיון היהודי, תשנ"ט
טבילה כהלכה – לגברים העולים להר הבית בזמן הזה, הוצאת ישיבת הרעיון היהודי, תשנ"ט
סדר עבודת היום במקדש, הוצאת ישיבת הרעיון היהודי, תש"ס
סדר הקרבת קרבן פסח, הוצאת ישיבת הרעיון היהודי, תש"ס
אמונה וביטחון, שיעור מהספר אור הרעיון, הוצאת ישיבת הרעיון היהודי, תשס"א
וערבה לה' מנחת יהודה – מנחות הנדבה הלכה למעשה, הוצאת המרכז ללימודי המקדש, תשס"ח
שבת המקדש, הוצאת המרכז ללימודי המקדש, תשס"ט
הלכות טבילה לגברים העולים להר הבית, הוצאת ישיבת הרעיון היהודי, תשע"ה
הקרבת קרבן פסח הלכה למעשה, הוצאת ישיבת הרעיון היהודי, תשע"ה
סדר עבודת הכהנים והלויים במקדש, הוצאת ישיבת הרעיון היהודי
המזבח – הלכה למעשה, הוצאת ישיבת הרעיון היהודי
לשלמות ארצנו וערי אלקינו, הוצאת ישיבת הרעיון היהודי
הרב ד"ר יהודה קופרמן (כ"ח באייר תרפ"ט, 7 ביוני 1929 - כ"ג בטבת ה'תשע"ו, 4 בינואר 2016) היה מחנך ישראלי ופרשן מקרא, מייסדה ומנהלה של המכללה לבנות בירושלים.
קופרמן נולד בשנת תרפ"ט (1929) בדבלין שבאירלנד.
למד משפטים וביקורת המקרא באוניברסיטה, ובמקביל למד בישיבת גייטסהד.
בתחילת שנות ה-50 עלה לישראל, ולמד בישיבת חברון.
נשא את ציפורה, בתו של הרב שרגא פייבל פינקוס משיקגו (בנו של הרב אברהם צבי פינחס).
אחרי נישואיהם הם התגוררו מספר שנים בשיקגו, ולאחריהן חזרו ארצה והרב קופרמן שימש כמורה ומנהל לימודי התיכון בישיבה התיכונית "מרום ציון".
בתקופה זו החל לעסוק בהוראת המקרא, ופרסם חוברות ל"לימוד סוגיות מן התורה על פי המקורות", בהתאם לתוכנית הלימודים לבחינות הבגרות.
ב-1964, הקים את המכללה לבנות בירושלים מתוך שאיפה לשלב בין מחקר והכשרת מורות ברמה אקדמית נאותה לבין הכרה בסמכות הדת.
במכללה היה מן הראשונים שדגלו בלימוד תורה לנשים באופן מעמיק, כחלק מתפיסתו את הלימודים הנדרשים להכשרות מורות דתיות.
עם זאת, התנגד לפמיניזם הדתי, ובשל כך נמנע מלהורות במכללה גמרא והתמקד בלימוד תנ"ך בעיון.
בני הזוג, הרב ואשתו, הרבנית ציפורה קופרמן (נפטרה בכ"ט בתמוז תשע"ג), היו דמויות תורניות וחינוכיות מרכזיות במכללה במשך כארבעה עשורים, והיה להם חלק רב בעיצוב דמותן של בוגרות המכללה.
על פועלו זכה בתואר יקיר ירושלים לשנת תשס"ז.
הרב קופרמן נפטר בכ"ג טבת תשע"ו, בצוואתו ביקש לחרות על מצבתו את הפסוק "ואת יהודה שלח לפניו להורות" בנמקו, שזו הסיבה, להבנתו, שהקדוש ברוך הוא זיכהו, ילד קטן ויתום, להנצל מאימי המלחמה ולכונן את חייו בארץ, כדי שיוכל "להורות".
בניו הם הרב אברהם קופרמן חתנו של הרב יצחק זילבר ר"מ בישיבת מיר בירושלים, הרב חיים זלמן קופרמן ר"מ בישיבת נחלת הלויים בחיפה, הרב מרדכי קופרמן ראש צוות מנהלי ורכז לימודי היהדות במכללת בית וגן, והרב הלל קופרמן מנהל הגמ"ח המרכזי של ישיבת מיר בירושלים.
בתו של הרב קופרמן, פרופ' דבורה רוזנווסר, מנהלת כיום את המכללה בירושלים, ובתו שפרה גולדשטיין מרצה במכללה.
אחיינו הוא הרב אברהם נחשון, רב הקהילה הדתית-לאומית בעיר אלעד.
הרב קופרמן דגל בלימוד על פי העיקרון: "אין מקרא יוצא מידי פשוטו".
הוא מתבסס על דברי הרמב"ן ש"חז"ל לא אמרו שאין במקרא אלא פשוטו" (ומקור דבריו בגמרא מסכת שבת סג ע"א).
בשיטתו הוא משלב מחקר אקדמי עם פרשנותם של חז"ל ו"אמונה בתורה משמים".
במידה רבה, המשיך הרב קופרמן את הגישה התורנית - שמרנית השואפת להראות את איחוד המקרא עם התורה שבעל פה.
במאמריו הרבה הרב קופרמן להתבסס על דברי הפרשנים הראשונים והאחרונים.
בשנת תשמ"ה זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית, על ההדרת הספר "משך חכמה" עם הערותיו.
לפשוטו של מקרא (2 כרכים) הוצאת מכללה ירושלים.
מבוא ללימוד תורה הוצאת מכללה ירושלים.
קדושת פשוטו של מקרא הוצאת מוסד הרב קוק.
בא לכלל כעס בא לכלל טעות הוצאת מכללה ירושלים.
נתעלמה ממנו הלכה הוצאת מכללה ירושלים.
סוגיות בפרשת שופטים הוצאת מכללה ירושלים.
תורת המשך חכמה ירושלים תשע"ח.
תורת המידות מתוך המשך חכמה ירושלים תשס"ח.
פרקי מבוא לפירוש הכתב והקבלה על התורה הוצאת השכל ליד מכללה ירשלים תשס"ו.
עיונים בפרשנות המקרא הצואת מכללה ירושלים תשנ"ז.
נבואה לדורות הוצאת השכל ליד מכללה ירושלים תשמ"ה.
לימוד סוגיות בתורה בעל פי המקורות שמונה עשר חוברים על כל מיני סוגיות בתורה הוצאת קריה נאמנה ירושלים תשכ"ב.
יצא במהדורה חדשה ומהודרת, שנת תשע"ז (שני כרכים).
מאמר כונות התורה לרבינו עובדיה ספורנו זצ"ל, ירושלים תשנ"ד.
משך חכמה של רבי מאיר שמחה הכהן מדווינסק.
פרוש "העמק דבר" על התורה של הנצי"ב בשיתוף עם בנו הרב מרדכי קופרמן.
הרב יהודה רוזאניס (ה'תי"ז, 1657 – כ"ב בניסן ה'תפ"ז, 1727) היה רב ופוסק נודע מהעיר קושטא, חיבר ספרים שונים, המפורסם והמשפיע שבהם הוא משנה למלך על משנה תורה לרמב"ם.
חותנו היה רבי אברהם ב"ר מאיר רוזאנוס (הזקן), שבכמה פעמים מזכיר רבי יהודה מהערותיו בספריו.
רבו היה רבי שמואל הלוי שמוזכר בכמה מקומות בספריו לצד רבו של רבי שמואל, המהרי"ט.
הרב רוזאניס הקים ישיבה אליה נהרו תלמידים רבים והיה פוסק ואב בית דין.
לפרנסתו עסק רבי יהודה במסחר ובנקאות.
מתלמידיו הבולטים היו הרב יעקב כולי (שימש כעורך ומו"ל של ספריו) רבי דוד פאלקון (בעל הפירוש "בני דוד" על הרמב"ם) וחיים קמחי.
רבי יהודה היה מתנגד חריף לשבתי צבי והשבתאות, וחתם על כתבי חרם כנגד נתן העזתי, נחמיה חיון וחיים מלאך.
מוזכר בפוסקים בתואר "הרב תנא".
רוב כתביו נגנבו, כך ע"פ עדות תלמידו ומסדר כתביו רבי יעקב כולי.
מהספרים שיש בידינו כיום ידועים:
משנה למלך על משנה תורה לרמב"ם.
פרשת דרכים - חקירות בעניינים שונים.
דרך מצוותיך - אודות מנין המצוות והמחלוקות בעניינים אלו.
בחיבור זה הוא משווה את מניין המצוות של הרמב"ם בספר המצוות, הרמב"ן בהשגותיו על הרמב"ם שם, והסמ"ג.
הוא מראה כיצד לכל השיטות מתקיים המניין של תרי"ג מצוות, רמ"ח מצוות עשה ושס"ה לאוין, ומבאר כיצד העקרונות של כל שיטה מיושמים בפרטי מניין המצוות של אותה שיטה.
הערות על ספר החינוך - יצא לאור בפרנקפורט שעל האודר, ה'תקמ"ג.
בשל שיבושים שחלו בהם, ערכם רבי חיים דב שעוועל, ויצאו לאור על ידי מוסד הרב קוק, ירושלים, ה'תשי"ב.
הרב חיים יהודה קרינסקי (מכונה: יודל; נולד בט"ו בכסלו תרצ"ד, 3 בדצמבר 1933) הוא יו"ר המוסדות המרכזיים של חסידות חב"ד העולמית ודובר חב"ד הרשמי.
במשך שלושים ושש שנים שימש קרינסקי כאחד ממזכיריו האישיים של הרבי מלובביץ'.
הוא מינה אותו לעמוד בראש המוסדות המרכזיים של תנועת חב"ד העולמית – מרכז לענייני חינוך, מחנה ישראל והוצאת הספרים קה"ת ולשמש כמייצג חב"ד העולמית הרשמי בפני התקשורת וגורמים בעלי השפעה.
הוא גם מזכיר אגודת חסידי חב"ד העולמית.
נולד כבן זקונים במשפחה בת תשעה ילדים, לשמעיה ועטא קרינסקי בבוסטון, מסצ'וסטס.
בתש"ז בגיל 12 החל ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית שבמרכז חב"ד העולמי בברוקלין שבניו יורק.
בשנת 1956 (תשט"ז) היה אחד מהשליחים ששלח הרבי מחב"ד לישראל לעודד את תושבי כפר חב"ד לאחר הפיגוע בבית הספר למלאכה, בכ' אלול תשי"ז התחתן עם דבורה קזיניץ.
מסדר הקידושין ויוזם השידוך היה הרבי מלובביץ'.
בתחילת שנת תשי"ח (1957) התחיל לעבוד במזכירות הרבי, תחת ניהולו של יו"ר המוסדות והמזכירות הרב חיים מרדכי אייזיק חדקוב.
עם כניסתו לתפקיד הטיל עליו הרבי מלובביץ את תפקיד דובר חב"ד ומייצגה כלפי התקשורת וגורמים בעלי השפעה.
במסגרת זו הקים את "LNS" (Lubavitch News service) - שירות החדשות לעיתונות של חב"ד, ניהל קשר עם עיתונאים והיה איש הקשר בין הרבי לגורמי ממשל, מנהיגים ופילנתרופים מרחבי העולם.
הוא אף מונה למזכיר מוסדות חב"ד העולמית ומופקד על קרנות הצדקה, כספי התנועה ופעילותה.
במקביל לתפקידיו, שימש כנהגו האישי של הרבי מחב"ד בנסיעותיו לקבר חותנו הריי"צ.
בשנת 1966 רכש את הבניין הסמוך ל-770 והחל לנהל את ספרייתו של הרבי.
בין השנים 1972–1977 הוא עמד בראש מבצע להשבת מאות ספרים אשר הולאמו על ידי ממשלת פולין בשנת 1940, כאשר חמיו הרבי הריי"צ ברח מפולין לארצות הברית.
בשנת 1972 מונה למזכיר הראשי של אגודת חסידי חב"ד העולמית ולמנהל הוצאת הספרים קה"ת.
בשנת 1977, לאחר התקף לב ממנו סבל הרבי, ניהל את הטיפול בבריאותם של הרבי ואשתו הרבנית ועמד בקשר רצוף עם רופאם.
הקים עם בנו הלל דוד בשנת תש"מ את ארגון JEM, שקיים שידורי טלוויזיה מהתוועדויותיו של הרבי ומפיק כיום את פרסומי המדיה של חב"ד.
בשנות השמונים הקים בהנחיית הרבי את הקרן לפיתוח מחנה ישראל' שגייסה עשרות מיליוני דולרים בשנה ותומכיה זכו לפגישה אישית דו-שנתית עם הרבי.
הוא אף הקים את כינוס השלוחים העולמי.
ב'משפט הספרים' ייצג קרינסקי את אגודת חסידי חב"ד, והוצג שם כדוברו האישי של הרבי מחב"ד.
בצוואתו, מינה אותו הרבי מחב"ד לאחראי על עזבונו האישי.
בשנים 2008 ו-2009 נבחר קרינסקי במקום הרביעי בדירוג הרבנים המשפיעים בארצות הברית של העיתון ניוזוויק, ובשנים 2010 ו-2011 נבחר למקום הראשון.
הרב קרינסקי הוא ממנהיגי הזרם הלא-משיחיסטי בחב"ד.
בנו הרב לוי, שליח חב"ד ורב בניו המפשייר
בנו הלל דוד, מייסד ארגון JEM (חתן הרב גרשון מנדל גרליק)
בנו שמעיה, חבר הנהלת הקרן לפיתוח שע"י "מחנה ישראל"
חתנו יוסף ברוך פרידמן, הוא המנהל של הוצאת הספרים קה"ת בארצות הברית.
יהודה רוֹת (23 ביולי 1908 – 10 במאי 1990) היה ארכאולוג ישראלי, נחשב לאחד מאבות המחקר הארכאולוגי הפרהיסטורי במדינת ישראל.
הקים את המוזיאון לתרבות הירמוכית בקיבוץ שער הגולן, שלאחר פטירתו נקרא על שמו.
נולד בעיירה נוֹבֶה זַמקי (בעת הולדתו בתחומי ממלכת הונגריה של האימפריה האוסטרו-הונגרית, בעקבות מלחמת העולם הראשונה בצ'כוסלובקיה; כיום בסלובקיה) במשפחה יהודית בת חמישה ילדים, בנם של הלה ויעקב רות.
אביו שימש מנהל בית הספר היהודי בעיירה ואמו הייתה פעילה בקהילה היהודית.
למד ארכיטקטורה, אבל לא סיים את לימודיו.
בשנת 1931 עלה לארץ ישראל, מספר חודשים לאחר אחותו הצעירה, מרים רות.
בשנת 1937 נמנו השניים עם מייסדי קיבוץ שער הגולן.
בשנת 1941, בעת שחפר באזור בריכות הדגים של הקיבוץ, גילה באקראי אתר ארכאולוגי מהתקופה הנאוליתית.
הוא אסף בשדות הקיבוץ כלי צור, צלמיות וחרסים.
בשנת 1943 ביקרה במקום משלחת בראשות משה שטקליס שקבעה שמדובר באתר ארכאולוגי חשוב ביותר.
במלחמת העצמאות נפצע בקרב על הגנת צמח, לאחר שהחלים סייע בשיקום הקיבוץ.
בין השנים 1949–1952 היה עוזרו של הארכאולוג משה שטקליס אשר חפר את האתר אותו גילה.
בחפירות אלה הוגדרה התרבות שנמצאה כתרבות ארכאולוגית חדשה שנקראה התרבות הירמוכית.
רות הקים בשנת 1947 וניהל את המדור לידיעת הארץ בהסתדרות, ואחר מכן בקיבוץ הארצי.
היה ממיסדי מכון אבשלום ונמנה עם מנהליו.
ערך במשך 25 שנים את המדור "במולדת" בעיתון על המשמר, שהיה המדור הראשון לידיעת הארץ בעיתונות הישראלית., וכן כתב את מדור "מגנזי קדומים" במשמר לילדים.
לאחר מלחמת ששת הימים הקדיש את כל זמנו לחקר שרידי התרבויות הארכאולוגיות בדרום רמת הגולן.
את ממצאיו העביר למוזיאון ארץ ישראל שבתל אביב.
ממצאיו מוצגים במסגרת "מרכז אדם ועמלו".
בשנת 1986 הוענק לו על ידי המועצה האזורית עמק הירדן פרס הוקרה "על הקמת המוזיאון הפרהיסטורי".
במסגרת פעילותו לחקר התרבויות, הקים בשנת 1950 את המוזיאון וניהל אותו במשך 40 שנים.
יהודה רות נפטר בשנת 1990 ונקבר בקיבוצו.
אסמי תבואה פריהיסטוריים בארץ, תל אביב: המכון לידיעת הארץ והעם ע"ש ח' אבשלום, תשכ"ו [צ"ל תשכ"ט] 1969
חרשי הברזל בגולן הדרומי, תל אביב: הוצאת מוזיאון הארץ, תשמ"ד 1984
מגילות ים המלח, מרחביה: הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1957
סקר הגולן הדרומי, תל אביב: הוצאת מוזיאון הארץ, 1984
תולדות המגל בארץ ישראל, תל אביב: המכון לידיעת הארץ והעם על שם ח' אבשלום, תשכ"ז 1967
מוצא האדם ועליתו: מאמרים בפלאונטולוגיה של האדם, תל אביב: המדור לידיעת הארץ בתנועה הקיבוצית, תשל"ט
עם שמואל אביצור, ופנחס פורת, מיתקני אפיה וכליהם, תל אביב: המכון לידיעת הארץ והעם ע"ש ח.
מתמול והיום: פרקים בידיעת הארץ, מרחביה: הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1958
עם שמעון דר, שומרון: לקט מאמרים ומקורות, תל אביב: המדור לידיעת הארץ בתנועה הקבוצית, תשל"א 1971
פרופ' הרב יהודה (אוטו) קוֹמלוֹש (Komlos; בהונגרית: Ottó Komlós; 1 בדצמבר 1913, הונגריה – 24 באפריל 1988, ירושלים) היה רב בהונגריה, חוקר התרגומים הארמיים למקרא, מרצה באוניברסיטת בר-אילן וממנהלי המפעל להנצחת יהדות הונגריה ב"יד ושם".
חתן פרס ביאליק לחכמת ישראל (1978).
יהודה (אוטו) קוֹמלוֹש נולד בהונגריה בשנת 1913.
בשנת 1940 נסמך לרבנות בבית המדרש לרבנים בבודפשט וקיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת בודפשט; כותרת הדיסרטציה: "מקבילות אגדיות של תרגום אונקלוס" (בהונגרית: "A targum Onkelosz aggádikus párhuzamai").
כיהן ברבנות במספר קהילות בהונגריה; משנת 1949 ועד עלייתו לישראל ב-1957 כיהן כרב בית הכנסת ברח' בוצ'קאי (Bocskay) שבבּוּדָה.
במקביל לימד בסמינר הרבני של בודפשט.
בארץ כיהן כפרופסור למקרא באוניברסיטת בר-אילן.
כמו כן כיהן בפרופסורה באוניברסיטת דרופסי (כיום חלק מאוניברסיטת פנסילבניה), ושימש בה גם ספרן ראשי.
פרסם מאמרים רבים על התרגומים הארמיים למקרא.
בשנת 1978 זכה בפרס ביאליק לחכמת ישראל על ספרו "המקרא באור התרגום".
במקביל לעיסוקו במדעי היהדות, כתב גם על יהדות הונגריה.
במשך תשע שנים, משנת 1959 ועד דצמבר 1967, ניהל את המחלקה לזכר יהודי הונגריה ב"יד ושם".
חיבר מאות ערכים בכרך של "פנקס הקהילות" המוקדש להונגריה.
קומלוש נפטר בשנת 1988 בירושלים.
המקרא באור התרגום, תל אביב: אוניברסיטת בר-אילן: דביר, תשל"ג.
יהודה רון-פולני (פּוֹלסקי; 28 בספטמבר 1891 – 29 באוגוסט 1983) היה מחנך, ממנתבי הדרך החינוכית ב"חבר הקבוצות" ובאיחוד הקבוצות והקיבוצים, ומיוזמי "חברת הילדים" בבית אלפא.
פולני נולד ב-1891 בזוֹלוֹטוֹנוֹשה (Золотоноша) בפלך פולטבה שבאימפריה הרוסית, בן לריסי ודב פולנסקי.
ב-1898 החל ללמוד עברית בחדר מתוקן בעיר.
בשנת 1906, כשהיה בן 15, עלה לארץ ישראל כחלוץ המשפחה.
בשנת 1910 סיים את לימודי ההוראה בסמינר "עזרה" בירושלים, ובין השנים 1910–1911 היה מורה בבית הספר הראשון בראשון לציון.
בשנת 1920 היה ממקימי בית הספר העמלני הניסיוני בתל אביב, ובשנת 1923 לקח חלק בהקמת בית החינוך לילדי העובדים, שהפך לספינת הדגל של זרם העובדים וגובשו בו אותם יסודות פדגוגיים שהונהגו בבית הספר העמלני.
בשנת 1925 קיבל על עצמו את תפקיד ריכוז חברת הילדים הראשונה בהרי הגלבוע (בית אלפא, חפציבה ותל יוסף) וניהל אותה במשך ארבע שנים.
במשך שמונה שנים ניהל את מערכת החינוך בכפר הנוער בן-שמן.
לאחר מכן שב לעמק יזרעאל והיה שותף להקמת המוסד החינוכי שומריה.
בקיץ 1940 עזב עם משפחתו, יחד עם קבוצת חברים מתומכי בן-גוריון, לרמת יוחנן.
בשנת 1941 היה שותף לייסוד ועמד בראשו של בית החינוך זבולון עבור ילדי רמת יוחנן, כפר המכבי ואושה, עד שפרש מהוראה בשנת 1953.
פולני היה ממניחי היסודות לשיטת החינוך הקיבוצי המשותף, האמין בדוגמה אישית כחלק מיסודות שיטת החינוך שלו, ועודד הוראה המבוססת על שמחת למידה, תוך עוררות הסקרנות של התלמידים, ושאיפה לאיזון בין חירות אישית לזיקה חברתית.
לאחר פרישתו מהוראה החל לערוך את הביטאון העיוני של המחנכים באיחוד הקיבוצים "אגרת לחינוך".
בשנת 1968 זכה בפרס מפעל חיים לחינוך ולהגות על שם המורה צבי אליאב (פרלה).
פולני נישא למרים ולהם נולדו שתי בנות.
נישא בשנית לשולמית, ולהם נולדו בת ובן.
פולני נפטר בשנת 1983, בן 92 במותו, ונקבר ברמת יוחנן.
נמנה ונחשב, יחד עם דוד אידלסון, תל אביב: מדע ואמנות, תרפ"ב 1922.
על החינוך בקבוצה: החינוך המשותף, תל אביב: אורים, המרכז לחינוך וארגון עובדיו, תשי"ד 1954.
צעדים ראשונים: פרקי-חיים מבית החינוך לילדי העובדים בתל אביב, יחד עם דוד אידלסון, תל אביב: אורים, תשי"ח 1958.
הניסיון הראשון: בית הספר העמלני בתל אביב (תרפ"ב–תרפ"ג), תל אביב: אוצר המורה, תשכ"א 1961.
חברת הילדים בישראל – מהי?, תל אביב: איחוד הקבוצות והקיבוצים – מחלקת החינוך, 1964.
עד כאן: בשבילי חינוך, תל אביב: עם עובד – תרבות וחינוך, בהשתתפות איחוד הקבוצות והקיבוצים, תשל"ב 1971.
יומן הקבוצה – רמת יוחנן: החל חורף תש"ו 1945-6, יחד עם יעקב ינובסקי, רמת יוחנן: ארכיון רמת יוחנן, תש"ס 2000.
בכל לבבו: נפש לחיים שפרוני, עין חרוד: איחוד הקבוצות והקיבוצים; הסתדרות המורים בישראל, תשכ"ג 1962.
ליל יום הכפורים: מסכת תשכ"ו, רמת יוחנן: [חמו"ל], תש"ל 1971.
יהודה קישון (קושינסקי; 1 בינואר 1914 – 2 באוקטובר 1996) היה לוחם בארגון הפרטיזנים המאוחד (פֿאַראײַניקטע פאַרטיזאַנער אָרגאַניזאַציע, פ-פ-או, FPO) בגטו וילנה, פעיל בתנועת הבריחה במסגרת קבוצת הבית"רים, פעיל בארגון יוצאי פיוטרקוב, חבר "המועצה להנצחה" וחבר פעיל במזכירות ארגון הפרטיזנים ומורדי הגטאות.
קישון נולד בפיוטרקוב טריבונלסקי שבפולין.
התחנך לאור היהדות המסורתית, אך ספג מהוריו גם רעיונות ציוניים.
בהיותו נער הצטרף לתנועת בית"ר, ועד מהרה היה לאחד מחברי התנועה הפעילים בעיר.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה הגיע עם זרם הפליטים מפולין לווילנה, תוך תקווה שמעיר זו, אף שהייתה כבר תחת שלטון סובייטי, יצליח להגשים את חלום נעוריו ולעלות לישראל.
בין הפליטים שהגיעו לווילנה, היו גם חברי "בית"ר" רבים.
באותה תקופה עסק קישון בריכוז חברי התנועה שהגיעו לווילנה, אך חלומם ותקוותם לעלות לארץ ישראל התנפצו עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות ב-22 ביוני 1941.
לאחר העברתו לגטו, הצליח קישון לשרוד למרות ה"אקציות" בהן הושמדו רוב יהודי גטו וילנה.
כאשר החליט הארגון שחבריו יעזבו את הגטו ויצטרפו ללחימה הפרטיזנית ביערות, הוטל על קישון להיות עוזר לקברן הגטו, ובמסווה של הוצאת גופות, להבריח נשק שהמחתרת צברה בגטו.
בזכות פעולה זו הצטיידו חברי המחתרת בנשק ובתחמושת כאשר יצאו ליערות.
לאחר מכן הצטרף קישון לפרטיזנים שבסיסם היה ביערות נארוץ' ולחם נגד האויב הנאצי.
יהודה רובינשטיין (16 בדצמבר 1890 – 7 במרץ 1968) היה מראשוני השחקנים בתיאטרון הבימה.
ב-1912 החל לשחק ברוסית ויידיש.
מ-1917 החל לשחק בעברית וביים באגודה הדרמטית בניקולייב ואודסה.
עם תלמידיו נמנה מאיר תאומי.
בהשפעת שחקנית הבימה שושנה אביבית נסע למוסקבה וב-1920 התקבל לקולקטיב הבימה.
הוא נישא לחברת הקולקטיב השחקנית בת-ציון רובינשטיין (1895–1982), שפרשה ממשחק ב-1933.
רובינשטיין נפטר ב-1968 ונקבר בבית העלמין הדרום.
רובינשטיין שיחק בתפקידים קטנים, בהם אוסקר הרוקח ב"מעשה בנסיך", מוכר גזוז ב"שמו הולך לפניו" של אפרים קישון ומיקיטה, "הגוי הבוגדני", בפנדרי הגיבור.
רובינשטיין אף היה מנהלם של פועלי הבמה של הבימה.
הוא גם הופיע במספר סרטים, בהם סאלח שבתי וארבינקא, בתפקידים משניים.
בנם , נולד ב-1927 כשהיו במסע הבימה בארצות הברית.
הוא נהרג במלחמת העצמאות בקרב חירבת אבו לאחם.
במסגרת הנצחת אמנים ואנשי במה בתל אביב, הונחה לוחית זיכרון על ביתם של יהודה ובת-ציון רובינשטיין ברחוב דב הוז 30.
יהודה קורן (נולד ב-1941) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת אלוף-משנה, ששירת כטייס קרב בחיל האוויר.
במהלך שירותו רשם 10.5 הפלות של מטוסי אויב והוא אלוף הפלות.
פיקד על טייסת 117 במלחמת יום הכיפורים והיה מפקד בסיס רמון במלחמת לבנון.
יהודה קורן נולד במגדיאל ב-1941. אביו עלה לארץ לבדו מגליציה.
לקראת גיוסו תכנן להתגייס לחטיבת הצנחנים אך התקבל לקורס טיס וסיים אותו בהצלחה במגמת קרב ב-1962. הוא שירת כטייס מיראז' 3 ("שחק") בטייסת 117 ("הסילון הראשונה").
ב-15 באוגוסט 1966 היה לטייס השני אי פעם שהפיל באמצעות מטוס ה"שחק" מטוס אויב, כשהפיל מטוס מיג-21 סורי בקרב אוויר מעל רמת הגולן, במהלך תקרית חילוץ ספינת המשמר בכנרת.
במלחמת ששת הימים לחם כמוביל בכיר בטייסת 117. הוא השתתף בפטרולי הגנה בצפון ישראל ובגיחות הפצצה במהלך מבצע מוקד של שדה התעופה פאיד במצרים ושדה התעופה רבת עמון בירדן.
כמו כן הוביל את מבנה הליווי למטוסי הווטור שהפציצו את שדה התעופה H-3 בעיראק.
במהלך גיחה זו הפיל מטוס מיג 21 ומטוס הוקר הנטר של חיל האוויר העיראקי.
במלחמת ההתשה שירת בתחילה כסמ"ט ב' בטייסת 109 ("העמק") כטייס מקדונל דאגלס A-4 סקייהוק ("עיט") והשתתף בתקיפת מטרות צבאיות ויעדי מחבלים במצרים, ירדן ולבנון.
בהמשך שירת כסמ"ט א' בטייסת 117 והשתתף בקרבות אוויר רבים, בהם קרב רימון 20 נגד הטייסים הרוסים במצרים.
במהלך קרבות אלו הפיל עוד 4 מטוסים.
ביוני 1972 מונה למפקד טייסת 117 והיה מפקדה במהלך מלחמת יום הכיפורים.
בקרבות אוויר במלחמה הפיל מטוס מיג 21 סורי, מטוס סוחוי-7 סורי ושני מטוסי מיג-17 סורים.
סך הכל צבר 10.5 הפלות של מטוסי אויב, אחת מהן משותפת עם קובי ריכטר.
בהמשך שירותו פיקד על יחידת בקרה אווירית.
הוא למד שנה במכללת המלחמה של חיל האוויר של ארצות הברית ושירת כראש מחלקת הדרכה במטה חיל האוויר.
ב-1979 מונה כמפקד בסיס איתם בסיני, שהיה לקראת פירוק על פי הסכם השלום עם מצרים.
לאחר פינוי סיני היה המפקד הראשון של בסיס רמון, ועליו פיקד במהלך מלחמת לבנון הראשונה שפרצה זמן קצר לאחר הכשרת הבסיס כמבצעי, כשעדיין היה בתהליך בנייה.
בשירות המילואים המשיך לשרת כטייס קרב על מיראז' וסקייהוק וכמדריך בקורס האימון המבצעי עד 1999.
יהודה קידר נולד ב-1925 בבודפשט שבהונגריה בשם ארוין יהודה קליין כבן הזקונים מבין עשרה ילדים לאברהם קליין ולמרים בלומה לבית הרצל, בת דודתו של בנימין זאב הרצל.
ב-1935 עלתה המשפחה לישראל והתיישבה בבית וגן (לימים בת ים).
למד בבית הספר היסודי בתלמוד תורה ואחר-כך בישיבת פורת יוסף, בין מוריו היה החזון איש.
ב-1940 היה שוליה במפעל חדש דאז למוצרי חשמל – "אלקו"; ותלמיד ללימוד חשמל ב"מקס פיין".
ב-1944 עלה עם יחידת הפלמ"ח, פלוגה ט', להקים את מצודת ביריה.
בפברואר 1946 נאסר על ידי הבולשת הבריטית המנדטורית, היה כלוא בעכו ובירושלים, עבר עינויים על מנת להוציא ממנו את סיסמאות ההצפנה של קשר המורס של הארגון.
הוא השתתף בחדירה הראשונה בתולדות צה"ל לסיני בה נכבש ביר-חסנה.
ב-1949 היה חניך ובמקביל מדריך כושר קרבי בקורס קציני מודיעין הראשון בצה"ל (בדמון, בכרמל).
לאחר מכן שימש קצין מודיעין בקסטינה.
קידר הוא בוגר תואר ראשון (1953), תואר שני (1955) ותואר שלישי מהאוניברסיטה העברית בירושלים (1959).
נושא עבודת הדוקטורט היה "החקלאות הקדומה בהרי הנגב".
היה לדוקטור הראשון בארץ בתחום מדע הגאוגרפיה וידע ארץ ישראל.
ב-1960/ 1959 זכה למענקי מחקר מקרן פורד, משוחרי הטכניון בארצות הברית, ומהחברה הפילוסופית האמריקאית, והזמנה על ידי אוניברסיטת קליפורניה בברקלי לערוך מחקר השוואתי על החקלאות המדברית בדרום-מערב ארצות הברית של האינדיאנים בארצות הברית: ההוהוקם, נאוואחו, טוהונו אודהאם, במדינות קליפורניה, אריזונה וניו מקסיקו.
ב-1960/1961 זכה למענק מחקר נוסף מקרן פורד והזמנה על ידי אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס להמשך מחקריו.
בשנים אלה פרסם מאמרים רבים בתחום החקלאות המדברית.
היה פרופסור אורח באוניברסיטאות בארצות הברית, אוניברסיטת מדינת ניו יורק (SUNY), אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA), אוניברסיטת מדינת ניו ג'רז'י (SUNJ), אוניברסיטת קליפורניה בסנטה ברברה (UCSB) ופרסם כ-200 פרסומים מדעיים, ומספר ניכר של ספרים.
בין השנים 1961–1964 כתב את הספר "החקלאות הקדומה בהרי הנגב", שכולל סקר יסודי של כל שרידי החקלאות הקדומה בהר הנגב ומיפוי של כ-2,000,000 דונם (כ־10% משטח מדינת ישראל) ב-30 מפות בקנה מדה של 1:45,000. העבודה הגרפית נעשתה על בסיס המפות הטופוגרפיות של ממשלת המנדט ומחלקת המדידות, על ידי חברת כרטא.
הספר יצא לאור, כולל כל המפות, על ידי מוסד ביאליק בשנת 1966. במפות אלה הביא את כל הממצאים הארכאולוגיים שבתחום הרי הנגב, הערים העתיקות (עבדת, שבטה, ממשית, ניצנה, חלוצה, רחובות שבנגב), שדותיהן, וכן בורות המים העתיקים, תלים, וקברים.
בנוסף ציין במפות ממצאים אקראיים, כגון כלי עבודה, חרסים, גתות, בתי בד וציורי סלע עתיקים בציון נקודת הציון המדויקות.
הוא הקים שדות ניסוי ברחבי הרי הנגב, והיה הראשון שחקר את תופעת תלוליות הענבים בנגב והגיע למסקנה ששימשו להגברת נגר המים במורד המדרון לניקוז מי שיטפונות לחקלאות.
בשנים 1970/1967 זכה למינוי מטעם האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, למדען בכיר ב-NASA, יוסטון, טקסס, כדי לחקור, בין השאר, את המדבריות בעולם, מהחלל, בעזרת "חישה מרחוק" (RemoteSensing) והיה בין החוקרים שהשתתפו במחקרים בחדר הבקרה במבצעי אפולו 11 ואפולו 12.
מאז 1970 ואילך היה קידר ליועץ לאו"ם בתחום מניעת מדבור.
במסגרת זו הוא נשלח למדינות שונות ברחבי העולם כיועץ למדינות הללו במניעת מדבור ורעב כתוצאה ממדבור.
הוא פעל באפריקה (ניגריה, סודאן ומצרים), אסיה (מדינות דרום-מזרח אסיה), ודרום אמריקה.
במהלך השנים קידר היה מפקח ארצי, בחינוך העל-יסודי, במשרד החינוך והתרבות למקצוע הגאוגרפיה וידע הארץ והיה אחראי על פרסום סדרה של כחמישים חוברות לימוד מטעם משרד החינוך.
הוא כתב וערך את החוברות "אדם ונוף" והדריך השתלמויות למורים.
בנוסף, יצר אמצעי המחשה תלת-ממדיים ("אנאגליפיים") להמחשת צורות נוף, כגון מצדה והר מירון.
טכנולוגיה זו לא הייתה מוכרת בישראל עד ראשית שנות השישים.
באותה תקופה היה גם מרצה בטכניון.
וכן הקים את המכון הראשון בארץ לחישה מרחוק, במכון לחקר המדבר, באוניברסיטת בן-גוריון, בשדה בוקר (1979/1981), והיה פרופסור אורח בה.
ב-1990 קידר יצא לגמלאות והתיישב בערד.
ב-1991 הקים את "המכון למחקרים מתקדמים בערד" כגוף התנדבותי המאחד עולים מדענים, מהנדסים, רופאים ומומחים בתחומי מדע שונים, למען קידום קליטתם של עולים חדשים מארצות רוסיה וחבר העמים, ושילובם בחברה הישראלית, והוא שימש כנשיא המכון כ-20 שנה.
המכון זכה ב"מגן השר לקליטת עלייה", על יוזמה יצירתית ופעילות התנדבותית חינוכית למען אוכלוסיית העולים.
זכה "באות וינגייט" על "קידום הספורט בקהילה".
הקים את האתר www.israelshelanustyle.co.il וניהל פורום "רפואה מונעת-סגנון חיים רפואי", באתר דוקטורס
הוא מחברם של ספרים בנושאי בריאות הציבור ורפואה מונעת.
זכה בפרס בן-גוריון לשנת תשע"ד.
קידר נפטר בגיל 99 ב-3 ביולי 2025, והובא למנוחות בבית העלמין בערד.
הותיר אחריו אישה, בתיה לדור, שהייתה מורה בבית הספר למל בירושלים, ושלוש בנות: סמדר, פרופסור למדעי המחשב, בשמת, עובדת סוציאלית ופסיכותרפיסטית, והדס, אמנית ואוצרת עצמאית.
חזון השלום בצל ההיסטוריה, כותרים הוצאה לאור, 2010.
מגש הברזל והאהבה, כותרים הוצאה לאור, 2008.
סגנון חיים בריא: התערבות מניעתית: אינטליגנציה ויטאלית: מדריך, כותרים הוצאה לאור, 2007.
פתיל החיים - רומן היסטורי, כותרים הוצאה לאור, 2006.
אדם ונוף (כחמישים חוברות לימוד בנושאים שונים), משרד החינוך והתרבות, ירושלים 1961–1967.
יהודה קטורזה (נולד ב-1 במאי 1966) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, כיהן כמפקד גדוד הנדסה 601, מפקד בית הספר להנדסה צבאית, ראש מטה פיקוד העורף וראש חטיבה באגף התכנון.
קטורזה התגייס לצה"ל ב-1984 ושירת בחיל ההנדסה הקרבית.
שימש מפקד מחלקת הנדסה, מפקד בסיס הטירונים החיילי, מפקד גדוד 601 וסגן מפקד עוצבת חירם.
בשנת 2000 מונה למפקד בית הספר להנדסה צבאית, ב-2002 מונה לקצין הנדסה של פיקוד המרכז ובשנים 2004 עד 2006 עמד בראש מחלקת תכנון וארגון בזרוע היבשה.
באוגוסט 2007 מונה לראש מטה פיקוד העורף בדרגת תת-אלוף.
ב-2010 מונה לראש החטיבה באגף התכנון האחראית על תוכנית ההתייעלות של צה"ל.
לאחר שחרורו ב-2012 מונה לסמנכ"ל התפעול של חברת שופרסל.
באוקטובר 2014 התפטר מתפקידו והקים חברת ייעוץ להתייעצות פיננסית.
בספטמבר 2017 מונה לסמנכ"ל לוגיסטיקה ב.
במהלך כהונתו עמד בראש פרויקט הסבת חניון היולדות למחלקת טיפול נמרץ לחולי קורונה במהלך התפרצות המגפה בישראל.
בעל תואר ראשון במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה, בוגר המכללה לביטחון לאומי ובעל תואר שני ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת חיפה.
יהודה קווה (נולד ב-1940) הוא במאי סרטים דוקומנטריים.
כתב וביים למעלה מחמישים סרטים, רובם במסגרת הטלוויזיה הישראלית.
יהודה קווה נולד ברעננה לבלומה, תופרת במקצועה וליעקב, פועל יומי, יוצאי פולין שעלו ארצה לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
כילד בן חמש השתתף במסדר הניצחון לסיום המלחמה שהתקיים בכפר סבא, מעשה שהטביע בו חותם שבא לידי ביטוי במגוון עבודותיו העוסקות בשואה, בהיסטוריה הפוליטית של עם ישראל ושל העם היהודי ובשורה של פרשיות עלומות.
בית הספר היסודי-עממי בו למד השתייך לזרם העובדים אשר בוטל לאחר כינון המדינה.
כתלמיד מחונן המשיך את לימודי התיכון בבית הספר ע"ש כצנלסון בכפר סבא.
בזמן לימודיו היה חניך ומדריך בתנועת הנוער המחנות העולים.
בהמשך התגייס לנח"ל בגרעין משלים לקיבוץ רגבים שבהרי אפרים.
קווה השתתף במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים.
את שירות המילואים עשה במסגרת שתי סיירות: של החטיבה הירושלמית ושל חטיבת שריון.
קווה למד ספרות וגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נשוי למשוררת דליה קווה, להם שלושה ילדים.
אחיו הוא הסופר אבשלום קווה.
בין השנים 1975- 1965 ערך משדרי תעודה בקול ישראל.
בשנת 1975 עבר לטלוויזיה הישראלית בה עבד כבמאי סרטי תעודה עד שפרש לגמלאות.
סרטיו זכו להערכה רבה בקרב מבקרים, אנשי מקצוע, בהם היסטוריונים וצופים רבים.
חלק מסרטיו זכו בפרסים בישראל ומחוצה לה.
אחרי שפרש מהטלוויזיה המשיך לביים סרטים עבור גורמים פרטיים ובמקביל לימד כמורה מהחוץ בחוג לתקשורת של אוניברסיטת ירושלים, חיפה ומכללת יזרעאל.
פרשת קסטנר (1983) - עליו זכה בפרס רשות השידור.
לאחר שאינם יהודים (1988) - על שואת יהודי פולין.
מקום ראשון בתחרות הסוכנות היהודית.
מכתבים מלבנון (1988) - זכה במקום שלישי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי במינכן.
לוי נויפלד (1992) - הסרט עסק בפרשת סטולרו-יכמן-צ'צ'קס.
ייצג את ישראל בתחרות בינלאומית שהתקיימה באיטליה.
עד מוות (2000) - עסק בהתנקשות בלורד מוין בקהיר בשנת 1944.
שלמה (מוני) ניצני (2003) - על סגן-אלוף במילואים שלמה ניצני בעל עיטור הגבורה במבצע סיני ועיטור המופת במלחמת יום כיפור.
הציור הוא הנפש (2004) - סרט על הצייר אורי רייזמן.
אבידניום (2005) - סרט רחב יריעה אודות המשורר דוד אבידן.
נתן זך - פגישה עם משורר (2007) - על המשורר נתן זך
מבצע מוראל (2008) - על המבצע הסודי של המוסד להעלאת 530 ילדים ממרוקו בשנת 1961.
יהודה רובינשטיין (תרנ"ט, קרקוב – א' בסיוון תשל"ז, ניו יורק), היה ביבליוגרף עברי, חוקר תולדות חכמי ישראל, ביוגרף, סופר ועורך ספרים.
נולד בקרקוב לרב מרדכי רובינשטיין (תר"ד-תרע"ז) ששימש למעלה משלושים שנה כ"מגיד משרים" בעיר.
ר' מרדכי חיבר ספר "דורש לפרקים", פירוש על פרקי אבות, ו"נטעי נאמנה" בו פירט את יחוס המשפחה, דור אחר דור, עד הרמ"א, מהר"ם מפאדווא ועוד (עד לרש"י) אשר "יחוסם נמשך עד דוד המלך".
לעת זקנתו, בשנת תרס"ז, התיישב בירושלים.
יהודה, בן זקוניו, גדל בעיר הקודש, למד בישיבת עץ חיים בירושלים אצל רבי יעקב משה חרל"פ ורבי צבי פסח פרנק.
בשנת 1918 התחתן עם אסתר פרייז.
הוא עבד כמורה, ומאוחר יותר עבד במוסד חסד בירושלים, בשעות הפנאי, ביקר בספריות, אצל אספנים פרטיים ובחנויות ספרים ורכש את ידיעותיו בתחום הספר ותולדות עם ישראל.
בשנת 1922 היגר לפילדלפיה, ארצות הברית לעבוד כמזכירו של הרב דוב אריה לוינטל, נשיא אגודת הרבנים, וכמורה בישיבת "משכן ישראל".
לאחר מכן עבר לשיקגו ומשם ללוס אנג'לס, בה לימד בשנת תרפ"ה (1925) בישיבה הראשונה בעיר, שנוסדה על ידי הרב משה שרירא.
בשנת 1928 התיישב בניו יורק בה חי עד מותו.
רוב כתביו נותרו בכתב יד.
כבר בצעירותו בירושלים השתתף בכתבי-עת תורניים והמשיך בכתיבה לאחר שעבר לגור בארצות-הברית.
נפתלי בן מנחם כתב עליו: "כל מקום שאתה מוצא בו הערותיו של ר' יהודה רובינשטין עשה אזנך כאפרכסת".
מאמריו הופיעו בכתבי העת התורניים: היכל התורה, ניו-יורק תרצ"ג; תלפיות; השתתף קבוע ב"הדרום" בעריכת ח.ד.
שעוועל; "כרם" בעריכת הרב צימרמן; אור המזרח ו"מעין".
לאחר מלחמת העולם השנייה, חיבר הרב רובינשטיין את הביבליוגרפיות הגדולות והמוערכות:
קונטרס השלם של מפרשי הירושלמי
אוצר מפרשי משנה תורה, רשימה של 341 מפרשי משנה תורה לרמב"ם, עם מילים קצרות על כל מפרש (נדפס בסוף הכרך החמישי של משנה תורה להרמב"ם בהוצאת האחים שולזינגר, ניו יורק תש"ו)
רשימה ביבליוגרפית מכל ההוצאות של ספר החינוך וספר מנחת חינוך.
(נדפסו בהוצאת הש"ס, הרמב"ם ו"מנחת חינוך" של האחים שולזינגר).
הוא השתתף גם באיסוף ילקוט ההערות של גדולי ישראל על ספר החינוך ו"מנחת חינוך" שנדפס בהוצאה הנ"ל של "מנחת חינוך".
הוא התחיל בעריכת "אוצר כתבי עת תורניים - ביבליוגרפיה של כתבי עת תורניים" ולפני פטירתו מסר את עבודתו ליצחק לוין שערך, השלים והוציא לאור את האוצר.
רובינשטיין חיבר גם מונוגרפיות על רבנים, אדמו"רים ושושלות חסידיות.
רבי משה טייטלבוים, בעל "ישמח משה" מאוהל, (נדפס בספר היובל לכבוד הרב משה ליפשיץ מפילדלפיה, תש"ד).
קונטרס "ענף עץ אבות", נדפס בראש שו"ת "שאילת שלום" לר' שלום טויבש, ניו-יורק תשל"ג
תולדות הגאון רבי שלמה גאנצפריד זצ"ל וביבליוגרפיה של ספריו, המעין, כרך יא גיליון ד
תפארת בנים אבות, נדפס בסדרת כתבי אדמו"רי אליק על ידי הרב א.
"קריית חנה דוד", כתבי הרב דוד רקמן, שו"ת ומכתבים, ניו יורק תשכ"ז.
מפתח לירחון תורני "המסלה", בהוצאת המכון לחקר בעיות היהדות החרדית, ניו יורק תשל"ז.
יהודה קרמון (17 באפריל 1912 – 7 ביולי 1995) היה גאוגרף ישראלי, שהתמחה במגוון נושאים בתחומי הגאוגרפיה האנושית, בעיקר בכיוון הגאוגרפיה הכלכלית ומאוחר יותר בתחומי תחבורה ונמלים.
היה מהבודדים שחקרו באפריקה המערבית בתקופה שלאחר סיום התקופה הקולוניאלית שם.
קרמון נולד באושוויינצ'ים בשנת 1912 למשפחה יהודית.
משפחתו עברה ללגניצה שבשלזיה תחתית ושם הוא קיבל חינוך כללי.
בשנים 1929 עד 1933 למד בסמינר לרבנים, ובמקביל למד היסטוריה באוניברסיטת ברסלאו (ורוצלב).
לאחר עליית הנאצים לשלטון, התקרב לתנועה הציונית והיה פעיל בתנועת הבונים בשלזיה.
קרמון ביקר בארץ ישראל בשנת 1936, ושנתיים לאחר מכן עלה לארץ ולמד בסמינר למורים.
במלחמת העולם השנייה שירת בצבא הבריטי, ביחידת המיפוי בקהיר.
לאחר המלחמה היה מורה בתל אביב.
בשנת 1947 נקרא לשרת במודיעין של "ההגנה" והיה מגויס עד תום מלחמת הקוממיות.
קרמון החל בקריירה המדעית בגאוגרפיה בגיל 38 כאשר התמנה לעוזר הוראה במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית.
כעבור שלוש שנים, בשנת 1953, קיבל תואר דוקטור על עבודת המחקר שלו בנושא עמק החולה.
קרמון כיהן כפרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית, והיה ממקימי החוג לציוויליזציות ימיות באוניברסיטת חיפה.
נישא לקרטוגרפית מרים קרמון, שעבדה במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית, ובין השאר הכינה מפות ל"אטלס ישראל".
בשנות החמישים היו עיקר מעייניו נתונים לחקר חבלים נבחרים בארץ ישראל, הוא פרסם ספר על עמק החולה המסכם את עבודת המוסמך שלו.
מאמרים על אזור השרון, שעליו כתב את עבודת הדוקטור שלו.
וכן מאמרים על הרי צפת והרי ירושלים, וסביבתה.
בשנים אלה התעניין גם בגאוגרפיה חקלאית ותעשייתית.
בשנות השישים נוסף חבל ארץ חדש ומרתק לתחומי התעניינותו: אפריקה המערבית שמדרום לסהרה.
שבהן שהה במשך תקופות ארוכות לצורך מחקר שימושי.
את פירותיה של התעניינות זו אנו מוצאים בספרו על ניגריה המזרחית.
במאמרים על אקרה, ובסקירה על הספרות העוסקת בתהליך העיור בניגריה.
אין זה מפתיע שבמסגרת שנת השבתון שלו באותה תקופה שהה קרמון כפרופסור-אורח בבית-הספר ללימודי אסיה ואפריקה שבאוניברסיטת לונדון.
בשנות השבעים שני תחומים חדשים הדגיש במיוחד: בתחום העירוני מפרסם קרמון, יחד עם אבשלום שמואלי, את הספר על חברון, וכן שורה של מאמרים, ביניהם את המאמר שבו ביטא את השגותיו על המודלים של המבנה העירוני.
הנושא השני הוא ספרו המונומנטלי על הנמלים ברחבי תבל, פרי מחקר של שנים, כולל סקר שדה ב-250 נמלים.
באותו עשור מסכם קרמון את עבודותיו על החבלים של ארץ-ישראל בספר מקיף על הגאוגרפיה האזורית של ארץ-ישראל, שהיה לספר-יסוד בתחום זה, והופיע במהדורות רבות.
בשנות השמונים, אף-על-פי שהוא פרש מהוראה פעילה כפרופסור מן המניין, המשיך קרמון בעבודתו המדעית.
מוקד מחקריו בשנים האחרונות הוא הנמל הים-תיכוני, מנקודת מבט תפקודית והיסטורית.
עבודותיו של קרמון בגאוגרפיה של נמלים הקנו לו מעמד בינלאומי, והוא נמנה עם קומץ חוקרים ברחבי העולם שמומחיותם היא מחקר השוואתי של נמלים.
בתקופה זו הופיע גם מחקר, שקרמון עבד עליו במשך שנים, על התחרות בין גבעון לירושלים.
הקו המנחה את מפעלו המדעי של קרמון הוא העמדת הגאוגרפיה כתופעה תרבותית.
בראשית דרכו הציג קרמון את הגאוגרפיה בגישתה הרגיונלית הקלאסית.
הוא חקר אזור נבחר והראה כיצד משתקפת בו מסכת יחסי-הגומלין בין האדם ובין סביבתו הטבעית, אותו פסיפס של גורמים קבועים, שעליו פועלים גורמים משתנים כדי ליצור את הנוף הייחודי של האזור.
בשלב השני הדגיש קרמון את השפעת התרבות בדרך של חקירת תופעות על יסוד התפתחותן ההיסטורית.
אף כאן המסר שלו הוא בהיר כשם שהוא אינו משתמע לשתי פנים : אין להבין את פשרן של תופעות גאוגרפיות ללא התייחסות לשורשים שלהן מתקופות קודמות.
הדבר אמור לא רק לגבי ארץ-ישראל, אלא נונע באותה מידה להבנת מצבם של מבנים פיזיים כגון נמלים, שהם עדות אילמת הן לתרבות החומרית של תקופות עברו והן למידת היזמות של תושבי המקום.
קרמון לא חסך מאמץ כדי לשכנע את תלמידיו הרבים להאמין בעליונות רוח האדם על-פני כוחות הטבע.
ובחשיבותם המרכזית של תהליכים חברתיים-היסטוריים בעיצוב מקום מושבם של בני-האדם.
למסקנות אלה הגיע על-יסוד מחקריו.
הן ביישובים כפריים מסורתיים והן ביישובים עירוניים מודרניים.
היום קביעות אלה הן מוסכמות-יסוד בעיני רוב-רובם של הגאוגרפים בישראל.
הוא הקדיש זמן וקשב רב לייעוץ ולהדרכה אישית של תלמידי מוסמך ודוקטור שנהרו אליו.
אחדים מבין אלה שעשו את עבודת הדוקטור שלהם בהדרכתו נקלטו במחלקה לגאוגרפיה של אוניברסיטת חיפה.
המפעל המסמל אולי יותר מכל את השקפת עולמו המיוחדת של קרמון הוא המרכז לציוויליזציות ימיות באוניברסיטת חיפה, שאת הקמתו הגה, הקים וניהל במשך השנים הראשונות לפעולתו.
כאן באה לידי ביטוי גישתו הרחבה והבין-תחומית, המצטיינת בפתיחות לעבר תרבות העולם, תוך-כדי שמירה קפדנית על תרומתה של הגאוגרפיה כאחת הדיסציפלינות המהוות חלק מן התרבות הזו.
השפעתו העמוקה ביותר והנמשכת הייתה על דרך מחשבתם של תלמידיו ועל התייחסותם לגיאורפיה.
הוא היה המורה הרוחני של רבים מאוד מבין הגאוגרפים בישראל.
בעניין זה, חסד עשה קרמון לגאוגרפיה הישראלית, במאבקו המתמשך נגד הנטייה לאטומיזציה של המקצוע בתקופת "המהפכה הכמותית", שאיימה לא אחת לרוקן מתוכן את מהות הגאוגרפיה כתופעה אנושית המתרחשת בנוף.
קרמון לא התנגד מעולם למודלים כאמצעי המחשה, והוא אף השתמש בהם לצורך זה בעצמו אך לא יותר.
עמידתו האיתנה של קרמון על העקרונות של ראייה כוללת בפרספקטיבה היסטורית, והדגש שהוא שם תדיר במשמעות החברתית-תרבותית העמוקה יותר של תהליכים טכנולוגיים- כלכליים, סייעה בסופו של דבר לעבור בשלום את העידן של המהפכה הכמותית שפקד לזמן-מה את הגאוגרפיה בישראל.
קרמון כתב תשעה ספרים, ערך ארבעה ספרים, ופרסם חמישים ושבעה מאמרים.
עמק החולה הצפוני, פרק בחולדות הנוף של ארץ ישראל, ירושלים 1956
(עם מ' ברוור), אטלס המזרח התיכון, פיסי, כלכלי ומדיני עם סקירה גאוגרפית, תל אביב.
קווי הפסקת האש של ישראל.
(עם א' שמואלי), חברון, דמותה של עיר הררית, תל אביב, 1970
ארץ ישראל, גאוגרפיה של הארץ ואזוריה, תל אביב, 1977
אטלס המאה העשרים, תל אביב, 1980
(עם א' שמואלי וג' הורביץ).
(עם מ' ברוור, א' נגב, ד' עמירן), ארץ ישראל – מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, כרך י"ז, 'ספר אברהם יעקב ברור', החברה לחקירת א"י ועתיקותיה, ירושלים, 1984
התהוות הנוף של עמק החולה, החברה לחקירת א"י ועתיקותיה, י"ט (תשט"ו), עמ' 70–86.
השפעות טופוגרפיות על דרכי התחבורה ביהודה, יהודה וירושלים, הכנס הארצי הי"ב לידיעת הארץ, החברה לחקירת א"י ועתיקותיה, ירושלים, ,1957 עמ' 144–150
התנאים הפיסיוגרפיים של השרון והשפעתם על התפתחותו היישובית, ידיעות החברה לחקירת א"י ועתיקותיה, כ"ב (תשי"ט), עמ' 111–133
השימוש החקלאי בקרקע בהרי-צפת, ידיעות החברה לחקירת א"י ועתיקותיה, כ"ד תש"ך, עמ' 210-228
דרכי התחבורה בהרי-צפת כהתפתחותן ההיסטורית, יריעות החברה לחקירת א"י ועתיקותיה, כ"ד (תש"ך), עמ' 240–249
תנאיה הגאוגרפיים של אילת כגורם בפיתוחה, ספר אילת, הכינוס הארצי הי"ח ליריעת הארץ, החברה לחקירת א"י ועתיקותיה, תשכ"ג, עמ' 231–241
אקרה בירת גאנה, התהוותה של עיר "ראשה" באפריקה, המזרח החדש, 1968, עמ' 24–39
מעמדה הגאופוליטי של אילת ותמורותיו ההיסטוריות, מחקרים בגאוגרפיה של ארץ ישראל, ו', 1968, עמ' 53–80
השגות למודלים שלצמיחה ומבנה עירוני, אופקים בגאוגרפיה א', אוניברסיטת חיפה, 1975, עמ' 21–40
ברוור ז"ל, מחקרים בגאוגרפיה של ארץ ישראל, ט', 1976
הנמלים הים תיכוניים של ישראל בהשוואה לדגם הנמל הים תיכוני, מחקרים בגאוגרפיה של ארץ ישראל, י"א, 1980, עמ' 133–151
יהודה רומנו (1293 - אחרי 1330) היה תאולוג ומתרגם יהודי איטלקי מהמאה ה-14.
רומנו תרגם לעברית מלטינית חיבורים של חשובי הסכולסטיקנים הנוצריים, כמו גם חלקים של "הקומדיה האלוהית" מאת דנטה.
הוא חיבר גם חיבור עצמאי משלו, פירוש לפרשת בראשית שבתורה.
רגישותו הלשונית הובילה אותו לזהות את כישרונו הספרותי של בן דודו, עמנואל הרומי.
יהודה רומנו הוא שעודד ודחף אותו לשקוד על כתיבת שיריו.
סכולסטיקנים שתורגמו על ידי רומנו
גילס (אג'ידיו) איש רומא (1316-1243) - החיבור המתורגם העוסק בלוגיקה נקרא "מאמר הויית ההיקשים".
יהודה רוה (נולד ב-3 בספטמבר 1944) הוא עורך דין ישראלי, מייסד והבעלים של משרד יהודה רוה ושות', ומייסד-שותף של קרן תשתיות ישראל.
יהודה רוה נולד וגדל בנתניה להורים שעלו מפולין באמצע שנות העשרים והתיישבו בשכונת עין התכלת בנתניה.
אמו, חנה, הייתה עקרת בית ואביו, מנשה, קבלן עבודות נגרות.
הוא הצעיר מבין שלושה אחים, כולם עורכי דין.
למד בבית ספר יסודי ביאליק ובתיכון טשרניחובסקי.
רוה שיחק כדורגל במכבי נתניה נערים, בקבוצתו של מוטל'ה שפיגלר.
בצה"ל שירת כקצין בגדוד חרמש, חטיבה 7, חיל השריון.
בשירות המילואים הגיע לדרגת סגן-אלוף, תפקידו האחרון היה קמב"צ באגף המבצעים במטכ"ל.
רוה הוא בעל תואר ראשון במשפטים מהאוניברסיטה העברית, התמחה אצל עורכי הדין יגאל ארנון ושלמה תוסייה-הכהן בירושלים.
בתקופת לימודיו פגש את אשתו, תמר האוזנר-רוה, עמה נסע לניו יורק, ושם למד בהמשך באוניברסיטת ניו יורק ועבד במשרד עורכי דין בוול סטריט.
ב-1972 שב לישראל והקים ביחד עם שני שותפים את משרד עורכי הדין שלו, אותו רכשו מגדעון האוזנר, אביה של אשתו (האוזנר ייסד את המשרד ב-1940) ושינה את שם המשרד מהאוזנר לרוה.
בשנת 1974 הקימו חמישה אנשי עסקים אמריקאיים ליגת כדורסל מקצוענית אירופאית European Basketball Professional League, עם שחקנים אמריקאים וקראו לה Israel Sabres, ורוה מונה לנציג המשקיעים ונשיא הקבוצה הישראלית בבעלות ליוינגסטון קוסברג, שזכתה באליפות; הליגה פעלה במשך שנה.
בשנת 2017 דורג משרד יהודה רוה ושות' על ידי חברת דן אנד ברדסטריט בצמרת משרדי עורכי הדין בישראל (בדירוג לפי איכות) בתחום המלונאות, מימון פרויקטים, אנרגיה ותשתיות, חדלות פרעון, התכנון והבנייה.
הלקוח המשמעותי הראשון של רוה היה מלונות קנדיאן פסיפיק (Canadian Pacific Hotels) , נשיא החברה, דונלד קרטיס, הזמין את רוה לטורונטו לתת חוות דעת על הסיכון שבהשקעה בישראל, מתוך חשש מהחרם הערבי.
קנדיאן פסיפיק הייתה לאחת מהחברות הגדולות ביותר בקנדה, בעלת מחזור של כ-15 מיליארד דולר.
היא ניהלה בישראל את מלונות פלזה ירושלים ופלזה טבריה.