tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חיי באמנות קונסטנטין סטניסלבסקי, מסדה, מוסד ביאליק, 1942
קנורה, הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, 1945
לאונרדו דא וינצ'י' חייו ויצירתו, מאת א.
בעיר מכורה, מאת ויקטור ניקראסוב , עיינות, 1956
הרפתקאותיו של סיני בקיסרות השמים, מאת, ז'ול ורן, מסדה, 1964
ארסאן לופאן בן העשרים, מעצרו של ארסאן לופאן, מאת מוריס לבלאן, מ' מזרחי, 1966
השטן במוסקבה, מאת מיכאיל בולגקוב, עם עובד, 1969
אגף הסרטן, מאת אלכסנדר סולז'ניצין, עם עובד, 1970
אוגוסט 1914, מאת אלכסנדר סולז'ניצין, עם עובד, 1972
ארכיפלג גולג, מאת אלכסנדר סולז'ניצין, שוקן, 1974
השעון וסיפורים אחרים, מאת איוואן טורגנייב, דביר, 1991
יוסף עבאדי (3 במאי 1928 – 28 באפריל 2011) היה תעשיין מזון ישראלי, שידוע בתור מי שהוביל את מאפיית עבאדי, יצרנית הכעכים המלוחים המכונים "עוגיות עבאדי".
משפחתו עלתה בשנת 1928 מהעיר חלב שבסוריה לארץ ישראל, באותה שנה שבה נולד עבאדי.
אביו אליהו הקים בארץ מאפייה קטנה בביתו, כהמשך למאפייה שהקימה המשפחה בסוריה, וייצר ומכר בה כעכים מלוחים.
בגיל 13 עזב יוסף את הישיבה שבה למד כדי להצטרף לעסקי מאפיית המשפחה.
בנערותו הצטרף יוסף עבאדי לארגון האצ"ל, שבו שימש מפקד וכונה "יפתח".
עם הפעולות בהן השתתף נמנה פיצוץ מלון המלך דוד.
בשנת 1949 נישא יוסף לשמחה.
באותה שנה הקים יחד עם אשתו מפעל ראשון בבעלות המשפחה, שהמשיך לייצר את עוגיות הדגל שלה, בשוק מחנה יהודה.
בשנים אלה הסתובב יוסף באזור השוק עם מגשים, על עגלה ואחר כך על אופניים, ובהמשך הקים דוכן קבוע.
בשנת 1962 חתמה המאפייה על הסכם שיתוף פעולה עם מאפיית אנג'ל והרחיבה את עסקיה.
בשנת 1976 הועבר המפעל לאתר ייצור גדול יותר בשכונת עטרות בירושלים.
בנו של יוסף, יורם, הצטרף בשנות ה-90 למאפייה כמנכ"ל.
בשנים אלה, בעקבות התרחבות עסקיה של המאפייה, הפך עבאדי לדמות מוכרת ברחבי ישראל כשכיכב בקמפיין פרסום טלוויזיוני כדמות של אופה אותנטי ששומר בסוד את מתכון הכעכים, ואף הופיע על גבי לוגו החברה.
בשנת 2011 נפטר בבית החולים שערי צדק בירושלים.
יוסף ספרא (בפורטוגזית: Joseph Safra; בערבית: يوسف صفرا; 1938 – 10 בדצמבר 2020) היה בנקאי ברזילאי שניהל את אימפריית הבנקאות וההשקעות הברזילאית של קבוצת ספרא.
הוא היה יו"ר כל חברות ספרא, ביניהן הבנק הלאומי ספרא בניו יורק ובנקו ספרא שבסיסו בסאו פאולו, ברזיל.
ביולי 2020, דיווח מגזין העסקים האמריקני פורבס כי לספרא שווי נטו מוערך של 22.8 מיליארד דולר המדרג אותו כאדם העשיר ביותר בברזיל.
יוסף ספרא נולד בביירות, בירת לבנון, למשפחה יהודית ספרדית עם קשרים בנקאיים מימי העות'מאנים.
בתקופת האימפריה העות'מאנית, עסקה המשפחה בבנקאות ובמסחר באמצעות שיירות סוחרים בין ביירות, חלב, אלכסנדריה ואיסטנבול בתקופת האימפריה העות'מאנית.
יוסף ספרא גדל בביירות ובשנת 1952 עבר עם משפחתו לברזיל.
בשנת 1955, אחיו בן ה-23 של יוסף, אדמונד ספרא, ואביו, יעקב ספרא, החלו לעבוד בברזיל במימון נכסים בסאו פאולו.
אך עד מהרה, אדמונד ספרא נפרד מאחיו יוסף ומואיז ופנה לניו יורק שם הקים את בנק הרפובליקה הלאומי של ניו יורק.
לימים (בשנת 1999) הוא מכר את הבנק ל-HSBC, ותרם את מרבית כספו לקרן ספרא.
יוסף ספרא הקים בשנת 1955 את בנקו ספרא, שלימים הפך לבנק הפרטי השישי בגודלו בברזיל.
הוא נותר יו"ר קבוצת ספרא המציעה שירותי בנקאות ברחבי אירופה, צפון ודרום אמריקה.
יוסף ספרא רכש את אחוז מניותיהן של חברות קבוצת ספרא מאחיו מואיס ספרא.
שני האחים שמרו על אחזקת מניות בחברת Fibria Celulose.
ב-10 בדצמבר 2020, נפטר ספרא לאחר מחלה ממושכת.
הוא נטמן בסאו פאולו שבברזיל.
היה אב לארבעה ילדים: יעקב ספרא, אסתר ספרא, אלברטו ספרא ודייוויד ספרא.
ג'ייקוב אחראי על כל הפעולות הבינלאומיות מחוץ לברזיל, ואילו דייוויד ואלברטו מנהלים את בנקו ספרא בברזיל.
בשנת 2013 רכשה משפחת ספרא יותר מתריסר נכסים בארצות הברית, בעיקר בעיר ניו יורק.
בבעלותם גם תיק של נדל"ן מסחרי בברזיל.
בשנת 2014 ספרא שילמה יותר מ-700 מיליון ליש"ט לרכישת מגדל סוויס רה - אחד המגדלים האייקונים ביותר בלונדון.
רבי יוסף סמברי היה חכם וכרוניקאי יהודי-מצרי.
מחבר הספר ההיסטוריוגרפי דברי יוסף.
נולד בסביבות שנת הת' (1640) לרבי יצחק [שמו המלא: יצחק סמברי, ידיע קטאייה] שהיה מחכמי מצרים.
ידוע כי אבותיו ישבו במצרים מזה כמה דורות, אך מוצאה של משפחתו אינו ברור, ולא ידוע אם היה מן המוסתערבים (מיהודי מצרים הקדומים) או שמא היה צאצא למשפחה ממוצא ספרדי או אחר.
בצעירותו למד בישיבתו של הרב אברהם סכנדרי בקהיר, אצל רבו המובהק הרב חנניה ברהון.
היה מבאי ביתו של השר היהודי רפאל יוסף, שהחזיק ותמך בו עד פטירתו.
היה בקי בספרות הערבית והשתמש בה רבות לצורך כתיבת ספרו דברי יוסף.
כן הוא מזכיר היסטוריונים ערבים שאינם ידועים לנו כיום.
מלבד חיבורו דברי יוסף, חיבר סמברי ספר בשם 'פורת יוסף' העוסק בחקר המסורה, חסרות ויתרות במקרא וטעמי הקריאה.
נפטר בסביבות שנת ה'תס"ג (1703)
ספרו דברי יוסף נכתב במצרים בשנים תל"ב-תל"ג.
את הספר כתב בישיבת רבו רבי אברהם סכנדרי, שם הייתה מצויה ספרייה חשובה שהכילה גם ספרים וכתבי יד קדומים ונדירים, בהם נעזר.
הספר סוקר את קורות ישראל וחכמיו מתקופת הסבוראים ואילך, בדגש על הפרשיות המתארות את חייהם של היהודים בארצות האסלאם.
לצורך הבנת הדברים מספק המחבר לקורא אף רקע נרחב לתולדות האסלאם ושליטיו.
הספר מהווה מקור חשוב – ולעיתים יחיד – לקורות ישראל מתקופת גירוש ספרד ואילך, ואחד המקורות המהימנים אודות תולדות חכמי ישראל, בפרט חכמי מצרים בהם היה בקי היטב, אם מספריהם שהגיעו לידו ואם מצאצאיהם שחיו במצרים.
הספר עמד לעיני החיד"א שמזכירו בשם "קובץ כתיבת יד".
החיד"א הסתייע בו לצורך כתיבת ספריו 'שם הגדולים' ו'ועד לחכמים'.
אף רבי רפאל אהרן בן שמעון נעזר רבות באחד מליקוטי הספר לצורך כתיבת ספרו 'טוב מצרים' על תולדות רבני מצרים.
בהקדמתו מתפעל הרב בן שמעון מעבודתו של רבי יוסף ומציין כי "דבר פלא גודל בקיאותו וידיעתו הרחבה".
חלקו הראשון של הספר, אותו קרא רבי יוסף 'דברי חכמים', עסק בקורות הימים מבריאת העולם ועד תקופת הסבוראים.
חלק זה לא שרד, ובידינו נותר רק החלק השני של הספר, העוסק בקורות הימים מתקופת הסבוראים ועד זמן כתיבת הספר.
אף מהחלק שבידינו חסרים מספר דפים, אשר נתלשו במכוון מכל כתבי היד, והם עוסקים בפרשת שבתי צבי.
רישומם נותר רק במפתח העניינים שסידר המחבר בראש הספר.
במהלך המאה ה-19 עמדו החוקרים על חשיבותו של הספר כמקור היסטורי איכותי לחקר תולדות ישראל, ונעשו מאז שני ניסיונות לפרסמו בדפוס.
החוקר והביבליוגרף אברהם נויבאואר שילב בספרו 'סדר החכמים וקורות הימים' קטעים נבחרים מתוך הספר, אותם דלה מכתבי היד, בשם 'ליקוטים מדברי יוסף לר' יוסף בן יצחק סמברי'.
הרב אברהם ברלינר פרסם אף הוא קטעים מתוך החיבור בשם "ליקוטים מספר דברי יוסף" (ברלין תרנ"ז).
הספר נדפס לראשונה במלואו בשנת תשנ"ד על ידי מכון יד בן צבי ובעריכת הפרופ' שמעון שטובר.
בשנת תשע"א הוציא מכון אהבת שלום מהדורה נוספת של החיבור.
יוסף לעזרוביץ' סרפר היה יהודי-סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות על פועלו כקצין הנדסה קרבית בצבא האדום במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד בעיר אודסה במשפחתו של פועל.
סיים בית ספר מקצועי ועבד כמסגר במפעל.
בשנים 1933–1935 שרת שירות סדיר בצבא האדום.
בשנת 1939 גויס שוב לצבא - נטל חלק בפלישה לפולין, במלחמת החורף ובכיבוש בסרביה.
ביולי 1940 השתחרר מהשירות הצבאי וחזר לאודסה.
מיד לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות התגייס לצבא האדום.
לאחר גיוסו נשלח לקורס קציני הנדסה.
לאחר סיומו - לחם בדרום רוסיה כמפקד מחלקה ולאחר מכן מפקד פלוגה ביחידת הנדסה קרבית.
בקיץ 1942, במהלך הקרבות באזור העיר רוסטוב על הדון נפצע ונפל בשבי.
הוא הצליח להסתיר את זהותו היהודית ולאחר זמן קצר הצליח לברוח מהשבי עם קבוצת חיילים.
במשך כחודשיים נעו בעורף הגרמני עד שהצליח לעבור את קו החזית ולחבור לכוחות הצבא האדום.
עם שובו מהשבי נחקר יוסף סרפר בנ.ק.ו.ד.
ולאחר מכן נשלח ליחידת עונשין.
כמה ימים אחרי זה, נפצע בקרב.
הפציעה היוותה למעשה סיום ריצוי העונש שלו.
לאחר שהחלים מפציעתו נשלח לצפון קווקז, שם מונה למפקד פלוגה בחטיבת הנדסה קרבית הררית.
השתתף בקרבות בדרום רוסיה, בשחרור הערים אזוב ובטייסק.
במרץ 1943 עוטר בעיטור הכוכב האדום על כך, שהיחידה בפיקודו הצליחה להניח גשרי צליחה על נהר דון תחת אש כבדה של האויב.
בקרבות על העיר מליטופול גדוד הנדסה קרבית בפיקודו של יוסף סרפר נעה ביחד עם כוחות חיל רגלים ושריון, ביצע פירוק מוקשים ומטענים תחת אש, פוצץ מכשולים ואף השתתף בהסתערויות על עמדות האויב, כאשר נפגעו מרבית חיילי החי"ר.
על חלקו בקרב זה הוענק ב-1 בנובמבר 1943 ליוסף סרפר תואר גיבור ברית המועצות.
היחידה, בה שירת יוסף סרפר המשיכה להתקדם מערבה.
הוא נטל חלק בקרבות לשחרור אודסה, בצליחת נהר הדנייסטר ובקרבות ברומניה.
בסתיו 1944 הועבר יוסף סרפר לחזית הבלארוסית השלישית, שם מונה למפקד גדוד בחטיבת הנדסה קרבית ממוכנת מס' 2. נטל חלק בקרבות בפרוסיה המזרחית.
בשנת 1946 השתחרר מן השירות בדרגת מיור.
בשנת 1962 סיים לימודי הנדסת קירור (בלימודי ערב).
עבד במפעל לייצור מערכות קירור תעשייתיות.
בסוף שנות ה-70 פרש לגמלאות.
בשנת 1989 היגר עם משפחתו לארצות הברית.
יוסף סרפר נפטר ב-9 בנובמבר 2002.
יוּסף עטאל הוא כדורגלן אלג'יראי המשחק בעמדת המגן הימני בא-סד מליגת העל הקטרית ובנבחרת אלג'יריה.
עטאל התחיל את הקריירה שלו במספר קבוצות נוער במולדתו, אלג'יריה, האחרונה שבהן הייתה פראדו.
בקיץ הצטרף לקבוצה הבוגרת ששיחקה בליגה השנייה באלג'יריה והיה שותף לעלייה של הקבוצה לליגה הראשונה בתום עונת .
ב-16 באוגוסט 2017 עטאל הושאל לקורטרייק מליגת העל הבלגית עד לסיום העונה.
ב-31 במרץ 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1-4 נגד וואסלנד-בוורן.
ב-17 ביולי 2018 חתם בניס מליגת העל הצרפתית תמורת 3 מיליון אירו.
ב-28 באפריל 2019 הבקיע שלושער בניצחון 0-3 נגד גנגאן.
במאי זומן לראשונה לסגל נבחרת אלג'יריה, על אף שקבוצתו שיחקה בליגה השנייה במולדתו.
ב-6 ביוני 2017 עטאל ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-2 נגד .
ב-17 בנובמבר 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1-4 נגד .
לאחר מעשי הטבח והזוועות של חמאס בישראל ב-7 באוקטובר 2023, פרסם עטאל סרטון של מטיף מוסלמי בשם שייח' מחמוד אל חסנאט שקרא לאל "לשלוח יום שחור לעם היהודי", וכן "לסייע בידיהם של הפלסטינים אם יזרקו אבנים".
בעקבות זאת, הושעה על ידי מועדון הכדורגל הצרפתי בו שיחק באותה עת, ניס, ולאחר מכן גם הורחק על ידי הליגה הצרפתית לשבעה משחקים.
ב-24 בנובמבר, נעצר עטאל על ידי משטרת צרפת.
יוסף (יוסיף) (1880 – 1925) סניילביץ' (Sanielevici) נולד בעיר בּוטושַנִי ברומניה למשפחה יהודית בת תשע נפשות, הורים, שישה בנים ובת.
האב לאון והאם רבקה דאגו להקנות לבניהם השכלה גבוהה.
ברבות הימים סימיון סניילביץ' (רו') ואחיו ז'אק היו פרופסורים למתמטיקה, הנריק סניילביץ' (רו') היה עיתונאי ומבקר ספרות, סולומון סניילביץ' למד אומנות בגרמניה והתפרסם כצייר אימפרסיוניסטי, יוסף היה כלכלן, מקסימיליאן היה סטטיסטיקאי ומומחה בתחום הפיננסי ואמיל היה מומחה בעל שם עולמי בתחום הזואולוגיה.
עם הצטרפותה של ממלכת רומניה למלחמת העולם הראשונה, יוסף גויס ב-14 באוגוסט 1916 לצבא הרומני, על אף שמעולם לא הוענקה לוהם אזרחות רומנית.
יוסף סניילביץ' גויס לרגימנט 2 רגלים בתפקיד מנהלן אחראי לאספקה בדרגת טוראי ראשון.
במהלך השירות חלה בדלקת כבד כרונית ונזקק לאשפוז.
עם חזרתו ליחידה קודם בדרגה אך נשאר באותו תפקיד.
בתום המלחמה הוענק לו העיטור "כתר רומניה עם חרבות" כולל הסרט "טוהר צבאי" (ברומנית Virtutea Militara) והזכות לענוד אותם.
לאחר סיפוחה של בסרביה לממלכת רומניה בשנת 1918, ולאחר שקיבל אזרחות רומנית בזכות השתתפותו במלחמה, התיישב בקישינב והצטרף למפלגה העצמאית של בסרביה.
בשנת 1919 רץ מטעם המפלגה לבחירות לסנאט הרומני ונבחר בין שלושת הנציגים היהודים של בסרביה לסנאט.
יוסף עבדאללה היה משיח שקר יהודי-תימני שפעל בין השנים 1888–1893, השלישי מבין שלושה משיחי שקר שפעלו בתימן במהלך המאה ה-19.
כעשר שנים לאחר שהסתיימה פעילתו של שוכר כחיל השני כטוען משיחי, הופיע יוסף עבדאללה כטוען נוסף.
במכתב לרב יחיא קאפח בידי מתנגד, נטען כי יוסף הופיע בצנעא בשנת 1888 לכל המאוחר.
בבאו אמר כי המשיח שלח אותו "והשמיע כי שליח המשיח הוא לבשר כי הגיע הקץ וקרוב יום בואו".
יוסף התפרסם כמרפא והשתמש בקמעות שניתנו לו בידי המשיח על מנת להביא מזור לחולים, עיוורים ועקרות.
יוסף קרא לאנשי צנעא לחזור בתשובה וזכה לתגובה חיובית לפחות מחלק מאנשי העיר.
ממכתב אחד עולה, שכאשר קרא יוסף לתפילה מיוחדת, נוכח הגאולה הקרבה: "כל הקהל כאחד יצאו אל בית העלמין ויתקעו בשופרות היחמורים כנז"ל ויאמרו שירת הים בעמידה והרבה סגולות ופסוקים ומזמורים."
תנועתו של יוסף עוררה את אותם מתנגדים 'משכילים' שהתנגדו גם לשוכר כחיל.
עם חברי הקבוצה נמנו הרב יחיא קאפח, חיים חבשוש וסעיד ערוסי.
המשכילים התלננו בפני הממשלה העות'מאנית על מנת לגרש את יוסף עבדאללה מצנעא, באמתלה שהוא עלול להסית את העם למרד ומעמיד בסכנה את ההתנהגות המוסרית של הציבור.
בשנת 1893 נאסר יוסף עבדאללה, אך תומכיו שיחדו את סוהריו והוא שוחרר.
לבסוף, "יצאה פקודה מאת הואלי לגרש את יוסף עבד אללה מצנעא ואחרי צאתו הלך לעיר שבאם, וישב שם ונשא אישה משם הוליד בן וקרא שמו ידיד ולא יסף שוב לצנעא עד יום מותו".
יוסף סמל (כ"ז בחשוון ה'תרנ"ט, נובמבר 1899 – ב' בסיוון ה'תשט"ו, 23 במאי 1955) היה פרדסן, עסקן ונבחר ציבור, ראש ועד המושבה נס ציונה מ-1946 ועד 1949 וראש המועצה המקומית הראשון שלה בין 1949 ל-1950.
אביו משולם זוסי זמל היה איכר מחלוצי המושבה נס ציונה ועסקניה, ואמו ציפורה לבית לרר (שני הוריו היו ממשפחתו של ראובן לרר, ממייסדי נס ציונה).
בימי מלחמת העולם הראשונה החל לעבוד כפועל באגודת "נטעים" ברחובות, ובהמשך עבד בפרדס של אביו בנס ציונה ובמשקים נוספים.
מגיל צעיר נכנס לעסקנות הציבורית בנס ציונה.
עמד בראש קבוצת צעירים שעסקו באיתור ורכישה של קרקעות לצורך התרחבות המושבה, וניהל לצורך כך מגעים עם פיק"א, קרן היסוד, ועם בעלי הקרקעות והפועלים הערביים.
הם רכשו קרקעות לנטיעת פרדסים מצפון לנס ציונה, והרחיבו את שטחי המגורים של המושבה מזרחה.
היה יו"ר הוועד החקלאי בנס ציונה, יו"ר סניף הציונים הכלליים המקומי, חבר הנהלת "פרדס סינדיקט של מגדלי הדר בישראל", חבר הנהלת "הלוואה וחיסכון" במושבה וגופים נוספים.
ב-1946 הקים את "ועדת התאום", גוף שהכיל ייצוג של כל המגזרים במושבה, אשר הפך לוועד המושבה, והוא עמד בראשו.
בתקופת מלחמת העצמאות הוביל את מאמצי ההגנה והביצורים של נס ציונה.
ב-7 בספטמבר 1949 הפך ועד המושבה למועצה מקומית, והוא התמנה כראש המועצה.
הוא החל בפעולות למען הרחבת המשובה וביסוסה, ובהם הקמת מוסדות חינוך, סלילת כבישים ומדרכות, הרחבת מפעל המים ופיתוח התעשייה.
כמו כן, פעל ליישוב עולים חדשים בתחומי הכפר הערבי הנטוש סרפנד אל-חרב (כיום, יד אליעזר).
במהלך שנת כהונתו קלטה נס ציונה כ-9000 עולים חדשים.
בבחירות הראשונות לרשויות המקומיות שהתקיימו ב-1950 התמודד בראשות רשימת "למען נס ציונה" ונכנס למועצה, אך לא המשיך לכהן כראש המועצה.
כיהן כחבר המועצה עד לפטירתו ב-1955.
נקבר בבית העלמין בנס ציונה.
על שמו נקראה שכונת "רמת סמל" בנס ציונה.
במלאת שנה לפטירתו, הוציאו משפחתו והמועצה המקומית חוברת לזכרו.
כמו כן, הוקמו על שמו גמ"ח להלוואות ללא ריבית וספריית "מכבי" בנס ציונה.
בשנת ה'תרצ"ט נשא את רבקה בת משה מאיר הויזדורף, רוקח ירושלמי, נינתו של עזריאל זליג הויזדורף (נפטרה ב-1992).
רבקה הייתה פעילה אף היא בעסקי הציבור בנס ציונה ובציונים הכלליים.
לזוג שלושה ילדים, בהם: עדי סמל, שהיה מנהל מוזיאון מגדל דוד ומנהל התרבות של מוזיאון תל אביב ונעם סמל שהיה מנכ"ל תיאטרון הבימה, הקאמרי וחיפה וקונוסל התרבות של ישראל בארצות הברית.
כלותיהם היו האוצרת והמבקרת כלת פרס ישראל שרה ברייטברג-סמל והסופרת והמשוררת נאוה סמל.
נכדתם היא הבמאית אילאיל סמל.
ב-1938 נרצח גיסו, איש "ההגנה" בפיגוע בדרך לירושלים במהלך המרד הערבי הגדול.
שייח' יוסף ג'ומעה עבד אל האדי סלאמה היה מלומד מוסלמי ופוליטיקאי פלסטיני, שכיהן כסגן ראש המועצה המוסלמית העליונה בירושלים, מטיף במסגד אל-אקצא ושר ההקדשים וענייני דת בין השנים 1998 ו-2006 בממשלות הרשות הפלסטינית.
סלאמה נולד במחנה הפליטים מע'אזי ליד דיר אל-בלח במרכז רצועת עזה ב-16 באוקטובר 1954, למשפחה שהיגרה מהכפר בית טימא אחרי מלחמת העצמאות.
הוא קיבל תואר ראשון ביסודות הדת מאוניברסיטת אל-אזהר בעזה, ובהמשך השלים גם תואר במשפטי שריעה, תואר שני בהקדשות אסלאמיות ותואר דוקטור בסולידריות חברתית בהקדשים איסלאמיים והשפעתה.
הוא כיהן כמטיף במסגד אל-אקצא ונבחר לסגן יו"ר ראשון של המועצה האסלאמית העליונה בירושלים.
בנוסף, היה חבר מייעץ בפקולטה לקוראן וחקר האסלאם באוניברסיטת אל-קודס, חבר במועצת הפתווה העליונה בארץ ישראל, יו"ר אגודת הצדקה דר אל-בר בארץ ישראל וסגן יו"ר חבר הנאמנים של אוניברסיטת אל-אזהר.
בין השנים 1974–1984 עסק בחינוך, בין השנים 1984–1990 היה מנהל יחסי הציבור של אוניברסיטת אל-אזהר, לאחר מכן במשך שנתיים היה מזכיר המועצה האקדמית באל-אזהר, שנה נוספת כיהן כמנהל ההטפה וההדרכה שם ושנה נוספת כמרצה.
בין השנים 1994–1996 היה עוזר תת-מזכיר וראש אגף ההקדשות ברשות הפלסטינית, בין השנים 1996–1998 כיהן כתת-מזכיר משרד ההקדשים ושירותי הדת.
משנת 1998 כיהן כממלא מקום שר ההקדשים ושירותי הדת, ובשנת 2005 הפך לשר ההקדשים ושירותי הדת למשך שנה.
בתפקידו כשר, דרש ממדינת ישראל להרוס את בתי הכנסת בגוש קטיף לפני ביצוע תוכנית ההתנתקות, והסביר כי "יש להרוס את בתי הכנסת על מנת שלא ייהרסו על ידי הפלסטינים ואז יהיה תירוץ להרוס מקומות הקדושים למוסלמים בישראל".
הוא עסק בהקמת אגודות לשינון הקוראן, בהקמת בתי ספר שרעיים ומכללה להפצת האסלאם, בקידום רדיו הקוראן ובהפקת כנס הטפה והדרכה שנתי.
כמו כן היה מעורב בתחרות בין-לאומית ומקומית של אל-אקצא לשינון ופרשנות הקוראן ובפרס יאסר ערפאת למחקר האסלאם.
הוא נהרג כתוצאה מהפצצה אווירית של ישראל שפגעה בביתו ברצועת עזה במהלך מלחמת חרבות ברזל ב-31 בדצמבר 2023.
סלאמה פרסם עבודות ומאמרים רבים בענייני דת ואסלאם, כולל עיסוק בהיבטים הפלסטיניים, במעמדה של האישה, בתפקידו של המסגד, ועל סובלנות וזכויות אדם באסלאם.
בנוסף, הוא הכחיש את קיומו של בית המקדש והקדיש ספר מיוחד "להפריך את מה שמפיצים הישראליים, כאילו מסגד אל-אקצא נבנה על הריסות המקדש שלהם".
יוסף נתן עמית שבשנותיו האחרונות נקרא יונתן עמית (1945 – יוני 2025) היה רב-סרן ביחידה 504 של אגף המודיעין שהורשע בריגול חמור ומגע עם סוכן זר, בגין מגע עם עם סוכני ה-CIA.
נדון ל-12 שנות מאסר והורדה לדרגת טוראי.
רס"ן יוסף עמית (ליזרע) נולד ב-1945 בחיפה, בן יחיד להוריו, טובה ואליהו ליזרע.
אביו היה קצין משטרה במחוז חיפה.
למד בבית הספר לקציני ים עכו, התגייס לצנחנים ואחר כך התחיל קורס חובלים בחיל הים אך לא סיים אותו.
ב-1967 עזב את הצבא והתגייס למשטרת ישראל.
בשנת 1970 התגייס שוב לצה"ל ושירת כמפקד פלוגה ונפצע שנתיים אחר כך בפשיטה בלבנון.
בסוף 1972 הואשם בהריגת מחבל כפות בלבנון, אך זוכה, לאחר שרפאל איתן העיד לטובתו ואמר שנתן פקודה לא להחזיק שבויים.
בין מלחמת יום הכיפורים ועד 1979 שירת כקצין ביחידה 504 של אגף המודיעין.
תחילה הוצב בבסיס מירון של היחידה ועסק בגיוס ובהפעלה של סוכנים, ובהמשך הועלה לדרגת רב-סרן ומונה למפקד בסיס נהריה של היחידה.
בסוף 1976 הועבר למטה היחידה בקריה בתל אביב.
בשנת 1982 אושפז בבית החולים מזרע, וניסה לשים קץ לחייו.
בשנת 1984 החל לעבוד כחוקר פרטי.
ב-1984 נפגש בגרמניה עם סוכני ה-CIA שניסו לגייסו לריגול בישראל.
לאחר שסיפר על כך לנזמי וחש סמניה, בדואי תושב יערה שהתרועע עם אנשי יחידה 504 והשב"כ, הוצב עליו מעקב, ובמרץ 1986 הוא נעצר מחוץ לביתו בחיפה.
לטענתו בעת החקירה עונה במכות חשמל.
הוא נשפט בשנת 1987 ל-12 שנות מאסר והורדה לדרגת טוראי בגין ריגול חמור ומגע עם סוכן זר.
המשפט נערך בדלתיים סגורות והוטל צו איסור פרסום על הפרשה.
כסנגור שימש תחילה עורך הדין אבי ברדוגו, אך לטענתו השב"כ הפעיל עליו לחץ שיוותר על התיק.
במקומו מונה עורך הדין אמנון זכרוני.
עמית ערער לבית המשפט העליון, אך ערעורו נדחה.
הוא ניסה לעניין עיתונאים בסיפורו, מאחר שסבר שנעשה לו עוול.
בספטמבר 1987 יצר קשר עם ענת סרגוסטי מהירחון "העולם הזה", אך הצנזורה הצבאית מנעה כל פרסום על הפרשה בשנת 1988 הצליח לקיים ריאיון ארוך עם מנחם שיזף מהעיתון "חדשות" וענת סרגוסטי, בעת שהיה בטיפול רפואי בבית חולים.
בריאיון סיפר את כל הפרטים על מעצרו והעוול שנעשה לו.
הצנזורה הצבאית שוב אסרה כל פרסום.
באוקטובר 1992 פסלה הצנזורה הצבאית שוב כתבה על הפרשה, בתואנה כי החומר שמופיע בה יפגע בביטחון המדינה.
הכתבה נכתבה על ידי הכתבת זהרה רון בעיתון "העיר".
לאחר שהדיון נדחה מספר פעמים, ב-2 ביולי 1993 הותר פרסום פרטים חלקיים על הפרשה.
לאחר חשיפת הפרשה בתקשורת הכחיש עמית שריגל לטובת מדינה זרה, והמשיך לטעון שנעשה לו עוול.
במהלך מעצרו הופצו שמועות שהוא נאשם בריגול לטובת סוריה, שפרסמו בעיתונים "ידיעות אחרונות" ו"מעריב" ביולי 1986, תחת הכותרת "רס"ן במודיעין מואשם בריגול לטובת סוריה ועומד לדין בבית המשפט המחוזי בחיפה".
בשנת 1990 הגיש עמית תביעת דיבה נגד שני העיתונים.
לאחר חשיפת הפרשה הם הסכימו לפרסם התנצלות.
באוקטובר 1993 שוחרר עמית לאחר ריצוי של כשני שלישים מעונשו, ולאחר שהסכים לשמור על פרופיל נמוך ולא לדבר עם התקשורת.
בעת שחרורו פורסם כי הורשע רק בניסיון למכור חומר מסווג לגורם זר.
בדצמבר 1998 הגיש עמית תביעה נגד "ידיעות אחרונות", לפיצוי על נזק נפשי שנגרם לו וסבל שנגרם למשפחתו עקב פרסום מטעה אודותיו בעיתון ביולי 1998. התביעה הסתיימה בהסדר בין הצדדים מחוץ לבית המשפט.
בשנת 2005 דרש עמית שייערך לו משפט חוזר, בעקבות רציחתו של נזמי וחש סמניה, שהיה עד תביעה במשפטו.
שנים אחדות לפני מותו שינה את שמו ליונתן עמית.
הוא נפטר ביוני 2025 והובא לקבורה בקיבוץ איילת השחר.
יוסף עמית היה נשוי לצילה, מורה להתעמלות, ולהם שני בנים.
יוסף פיצ'חדזה (נולד ב-28 במרץ 1965 בגאורגיה) הוא במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע ישראלי.
משמש כראש מגמת הפקה ובימוי בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש.
פיצ'חדזה נולד וגדל בטביליסי שבגאורגיה.
בשנת 1971, כשהיה בן שש שנים, עלה עם משפחתו לישראל.
לאחר שירותו הצבאי, סיים לימודיו בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
את סרטו הראשון יצר ב-1990, סרט קצר בשם "חולם ברוסית" שאותו כתב, ביים והפיק.
ב-1993 כתב, ביים והפיק סרט קצר נוסף בשם "ימים רעים".
סרטו העלילתי הארוך הראשון של פיצ'חדזה היה הסרט "לנגד עיניים מערביות", שאותו כתב, ביים והפיק בשנת 1996. בסרט שיחקו השחקנים אייל שכטר, ליאת גליק, עזרא כפרי וכרמל בתו.
הסרט צולם על ידי שי גולדמן בשחור לבן.
בשנת 2000 כתב, ביים והפיק את סרטו "בסמה מוצ'ו" בכיכובם של מנשה נוי ומוני מושונוב, סרט שגם הוא כקודמו צולם על ידי שי גולדמן.
הסרט זכה להצלחה ולביקורות חיוביות בעיתונות והשתתף במספר פסטיבלים לקולנוע בעולם, ביניהם בצרפת.
בשנת 2002 שיחק פיצ'חדזה בסרט הטלוויזיה "הערב: הניצול", וביים את ההצגה "קרנפים" בתיאטרון הספרייה שברמת גן.
בשנת 2003 ביים את ההצגה "בגידה" בתיאטרון הספרייה.
בשנת 2004 כתב, ביים והפיק סרט נוסף בשם "שנת אפס", בכיכובם של שרה אדלר, קרן מור, מוני מושונוב ומנשה נוי.
ב-2006 ביים ההצגה "דרך גגרין", מאת גרגורי בארק בבית ציוני אמריקה.
פיצ'חדזה זכה בפרס לנדאו לאמנויות הבמה לשנת 2007, בתחום הקולנוע האמנותי.
ב-2014 יצא לאקרנים סרטו "סוכריות".
כיום משמש כראש מגמת הפקה ובימוי בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
פיצ'חדזה לימד בעבר בקמרה אובסקורה שבתל אביב, בבית הספר לקולנוע סם שפיגל שבירושלים ובבית ספר מנשר לאמנות בתל אביב.
פיצ'חדזה הושפע בעיקר מקולנוע הניסיוני ומהאוונגרד, בעיקר מבמאים כמו פיטר גרינוויי, לואיס בוניואל, עבאס קיארוסטמי ואווה בול.
השתתף בפסטיבל ברלין וזכה בפרס האקומני; הסרט זכה גם בפרס וולג'ין בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
זכה בפרס תא מבקרי הקולנוע לסרט הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2006.
יוסף פעמוני (אוסיה גלוקמן) (20 ביולי 1902 – 1 בינואר 1966), היה דוקטור לבקטריולוגיה וממקימי מערכת הבריאות בישראל.
מאנשי התנועה הרוויזיוניסטית ובית"ר, מקים מחלקת העזרה הראשונה באצ"ל, ממייסדי "קופת חולים לעובדים לאומיים" (לאומית) ומייסד מכון ז'בוטינסקי.
פעמוני נולד בסנקט פטרבורג בירת האימפריה הרוסית בשם יוסף גלוקמן, בנם של פרה (לבית צאלקוביץ) ומנחם גלוקמן.
למד בגימנסיה והמשיך ללימודי בקטריולוגיה באוניברסיטה.
במהלך לימודיו היה פעיל בתנועה הציונית, באגודת הסטודנטים ובארגונים ביולוגיים.
עם המהפכה הבולשביקית ב-1917 נאסר בגין פעילותו הציונית, ולא סיים את לימודיו.
בשנת 1925 הומר עונש המאסר בגירוש, ובאותה שנה עלה לארץ ישראל.
עם עלייתו הצטרף לתנועה הרוויזיוניסטית עם היווסדה, והיה ממייסדי בית"ר.
לבסוף הגיע לדרגת קצין נציבות בית"ר.
בארץ עבד כאסיסטנט במכון פסטר של ד"ר אריה בהם (בעהם) עד שנת 1927, אז נתמנה כמנהל המעבדה המרכזית של קופת חולים של ההסתדרות, ושימש בתפקיד זה עד שפוטר ב-1933, לאחר רצח ארלוזורוב, על רקע השתייכותו לתנועה הרוויזיוניסטית.
בשנת 1934 היה ציר לוועידת היסוד של הסתדרות העובדים הלאומית.
שנה לאחר מכן היה ציר בקונגרס היסוד של הצ"ח בווינה.
ב-1935 היה, יחד עם יעקב וינשל ואחרים, ממייסדי "קופת חולים לעובדים לאומיים" (לאומית), וכיהן כמנהלה.
כיהן כרופא בבית החולים הדסה (תל אביב).
בהיותו איש אצ"ל ותומך תנועת בית"ר ארגן את השירות הרפואי של אצ"ל ותמך בו בעזרת מגן דוד אדום ומשאבי בית החולים הדסה.
בסוף שנות ה-30 ייסד את מכון ז'בוטינסקי והיה מנהלו הראשון.
נפטר בתל אביב ב-1 בינואר 1966 לאחר ניתוח קשה, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
על שמו נקרא רחוב בשיכון בבלי בתל אביב.
בשיכון בבלי בתל אביב נקרא רחוב על שמו של ד"ר יוסף פעמוני
חוברת זכרון - יוסף פעמוני - דיוקן, הוצאת מכון ז'בוטינסקי בישראל, תשמ"ו 1986
ספר זכרון - יוסף פעמוני - האיש ופועלו, הוצאת מכון ז'בוטינסקי
פעמוני נשא את אסתר, בתו של אליעזר אליהו פרידמן, מראשוני פעילי הציונות, מייסד היומון העברי "הצופה" שיצא לאור בוורשה ועורכו הראשון, ואחותו של ד"ר יהושע פרידמן, מחנך, עסקן תרבות ומתרגם עברי שתרגם בעיקר מן השירה הרומית הקלאסית.
בתו, יעל העליון, ייסדה וניהלה את בית הספר לאמנויות תל אביב.
הייתה נשואה ליעקב העליון, עיתונאי "מעריב" לשעבר בטרם התאבדה באוקטובר 2002.
יוסף פורת (Porath; נולד היינץ יוזף פֶרדֶר, Heinz Joseph Foerder; 7 ביוני 1909 – 18 במאי 1996) היה שחמטאי בדרגת אמן בינלאומי, אלוף ישראל בשחמט וחבר נבחרות ישראל וגרמניה באולימפיאדות השחמט.
פורת נולד בברסלאו שבגרמניה לדוד וטוני לבית מיטווך.
אביו, דוד, הוא נכדו של הרב צבי הירש קלישר.
הוא היה חבר הנבחרת האולימפית של גרמניה.
בשנת 1927 הוא ניצח בתחרות בגליביצה לצד לודוויג שמיט (אדולף קרמר סיים במקום הרביעי).
ב-1933 איבד את עבודתו עם עליית הנאצים לשלטון, ועבר לריגה.
בשנת 1934 עלה לארץ ישראל עם רעייתו, גרטה (לימיםת מרים) לבית גולדשמיט, והתיישב במושב רמות השבים, שהוקם שנה לפני כן.
בישראל עִברת את שמו ליוסף פורת.
הוא השתתף בשתי אולימפיאדות השחמט מטעם ארץ ישראל לפני קום המדינה (1935 ו-1939) ואף הצטיין באולימפיאדה של 1939 וקיבל מדליית זהב.
ב-1928 השתתף באולימפיאדת השחמט השנייה כאשר הוא מייצג את גרמניה.
בשנת 1943 זכה במקום הראשון באליפות תל אביב.
לפני מלחמת העולם השנייה השתתף פורת ב-3 אולימפיאדות לשחמט (ב-1928 בנבחרת גרמניה) ואחרי המלחמה השתתף בכל האולימפיאדות משנת 1952 עד 1968 (9 במספר).
בשנת 1952 זכה ביחד עם משה צ'רניאק בתואר אמן בינלאומי.
נפטר ברמות השבים ב-18 במאי 1996, והובא למנוחות בבית העלמין המקומי.
הותיר אחריו שני בנים .
יוסף פורת ייצג את גרמניה, פלשתינה וישראל באולימפיאדות השחמט.
יוסף פיינברג (י' בתשרי תרט"ז ספטמבר 1855 – כ"ו באדר תרס"ג 25 במרץ 1903) היה ממייסדי ראשון לציון.
נולד בעיר סבסטופול שבאוקראינה למשפחה יהודית עשירה.
הוא למד כימיה בגרמניה ובשווייץ ורכש שליטה בשפות אירופיות.
עם שובו לרוסיה עבד בבית חרושת לסוכר בקייב.
נשא את ברטה, בת אליהו ורוזה ציפרמן.
אחותה של ברטה, פאני, הייתה אשת התעשיין הבילוי"י יעקב הרצנשטיין.
פרעות "הסופות בנגב" שפרצו ברוסיה ב־1881 עוררו בו את הרגש הציוני, והוא הצטרף לחובבי ציון והחליט לעלות לארץ ישראל.
לפני שעלה נפגש עם משה לייב לילינבלום, מראשי חובבי ציון, וזה נתן לו מכתב המלצה לזלמן דוד ליבונטין, שנשלח על ידי חובבי ציון לקנות אדמה להקמת מושבה בארץ ישראל.
יחד עם לבונטין תרו אחרי אדמות בדרום הארץ, אך לא מצאו.
פיינברג חזר לרוסיה להעלות את אשתו ושני בניו, ואת אחיו בוריס וישראל פיינברג (אביו של אבשלום פיינברג).
לבסוף, לאחר חיפושים, קנו 3340 דונם באדמת עיון קרא שם הקימו את הבתים הראשונים של ראשון לציון.
עד מהרה הגיע המשבר, הכסף אזל ובבאר שחפרו לא נמצאו מים.
היה צורך לחפור באר עמוקה יותר ולהשיג כספים על מנת למנוע את התמוטטות המושבה.
פיינברג המשכיל ויודע השפות נבחר לשליחות זו ויצא באמצע יולי 1882 באוניה לאירופה, שם נפגש עם יהודים רבים ועם אנשי כל ישראל חברים.
באוגוסט פגש את צדוק כהן, הרב של פריז וזה הציג אותו בפני מיכאל ארלנגר, האמרכל של הברון רוטשילד.
ארלנגר ארגן לו פגישה עם הברון.
רוטשילד בן ה־37 התרשם מאוד מהמתיישב בן ה־27 המבקש לבנות את ביתו בארץ ישראל, וניאות להלוות למושבה 30,000 פרנק צרפתי שישמשו לחפירת הבאר ולקניית ציוד לאיכרים.
תמורת סיוע זה על המתיישבים היה לקבל את מרותו של שמואל הירש מנהל מקוה ישראל, שנתמנה לשמש משגיח וגזבר של המושבה.
בעזרת הכספים נרכש ציוד קידוח והבאר נחפרה עד עומק 48 מטר, שם נמצאו מים.
פיינברג הקים משק חלב ומצבו הכלכלי השתפר.
הוא קנה לאשתו ברתה פסנתר, ובלילות היו באים אליהם איכרים ופועלים ושרים בליווי נגינתה של ברתה.
פיינברג נבחר ליו"ר הוועד של מתיישבי ראשון.
בעת המרד בראשון נגד פקיד הברון יהושע אוסוביצקי, היה יוסף פיינברג בראש המורדים.
בעת ביקורו הראשון של הברון רוטשילד בארץ, היו חילופי דברים בינו ובין פיינברג.
על חילופי דברים אלה נוצרה אגדה אורבנית המתארת את שיחתם כך: אמר הברון לפיינברג: "אתה הכנסת אותי לעניין זה, וכאיש משכיל היה עליך לשמור כי לא תגיע המריבה עד כדי כך.
על כך ענה לו פיינברג: "כל המיליונים שלך לא יהיה בכוחם להוציאני מכאן אדוני הברון".
"אם כך-אתה נחשב בעיני כמת" ענה לו הברון.
פיינברג הלך לביתו וכתב מכתב לברון: "חשבתי את עצמי למת ואבוא אל עולם האמת.
לא נתנוני להיכנס כי אמרו, חי אנוכי.
כאשר אמרתי לבית דין של מעלה שהברון אמר לי כי מת אנוכי, ענוני כי אין בכוחו של הברון לגזור על החיים והמתים".
פיינברג סירב לעזוב, ולחץ גדול הופעל עליו.
יהודה לייב פינסקר ולילינבלום שלחו אליו מכתבים והפצירו בו לעזוב ולא לסכן את תמיכת הברון.
פיינברג אמר לבסוף: "אם פינסקר ולילינבלום אומרים שכך דורשת טובת היישוב – הריני נכנע".
לאחר חמש וחצי שנים מכר פיינברג את נחלתו ועזב את ראשון לציון.
אחיו בוריס חזר לרוסיה, ואחיו ישראל (לוליק) פיינברג עבר לגדרה.
יוסף פיינברג פתח בית בד בלוד, אך העסק לא הצליח ועוקל לבסוף.
הוא הגיע לפת לחם ותקופה מסוימת עבד כעגלון.
לבסוף התיישב ביפו ופתח שם בית מרקחת.
בשנת 1902 לקה בריאותיו ובעצת רופאו נסע להבראה ביריחו.
בוקר אחד נכנס בעל הבית הערבי לחדר ממנו לא יצא פיינברג מספר ימים ומצא אותו מת.
ברטה אלמנתו האריכה ימים 33 שנים ונקברה לידו.
לפיינברג ואשתו היו ששה ילדים.
השניים שהו בצרפת במהלך מלחמת העולם השנייה במחנות הסגר של הנאצים ונשארו להתגורר בצרפת גם עם תום המלחמה.
בתו דורה בלוך (1902 - 1976) שהייתה בת פחות משנה כאשר נפטר, הייתה בין חטופי אנטבה, היא נרצחה בבית חולים בקמפלה לאחר מבצע יונתן.
נכדיו מבתו דורה הם דניאל בלוך ואילן הרטוב.
מוזיאון הבאר הראשונה בראשון לציון (מצאנו מים) נקרא על שמו.
פיינברג הוא גיבור מחזהו של אברהם עוז "הר תפארת", שהועלה בתיאטרון אלפא לאמנויות המופע בתל אביב בשנת 2021..
יוסף פישר (11 בפברואר 1920 – 14 בדצמבר 1992) היה חבר הכנסת הרביעית והחמישית מטעם מפא"י והשישית מטעם מפלגת העבודה (1959–1969).
פישר נולד בשנת 1920 בבודפשט בירת הונגריה.
עלה לארץ ישראל בשנת 1935.
בסמוך לעלייתו ארצה הצטרף לשורות ארגון "ההגנה" ושירת מטעמו בתפקידים שונים: כמגויס לצבא הבריטי (1938–1940), נוטר בחניתה ובמפרץ חיפה (1940–1943), חניך בקורס מפקדים ברמת יוחנן (1941) וכמפקד מחנה אימונים בכפר אז"ר (1947).
בשנים 1947–1949 היה פישר מנהל עבודה בחברת "מגן צטווד".
לאחר מכן הקים בית מלאכה עצמאי והחל בפעילות ציבורית בהתאחדות בעלי מלאכה ותעשייה זעירה.
לימים נבחר ליו"ר המרכז הארצי של ההתאחדות החל בפעילות מפלגתית באחדות העבודה.
בשנת 1952 הצטרף למפא"י, מטעמה נבחר לכנסת הרביעית.פישר כיהן כאמור בשלוש קדנציות בכנסת במסגרת מפא"י (עד 1968) ובשנתו האחרונה בכנסת מטעם מפלגת העבודה שנוסדה מחיבור של מפא"י, אחדות העבודה ורפ"י ב-1968.
בשנות כהונתו היה פישר חבר בוועדת הכנסת, ועדת הכספים, ועדת הכלכלה וועדת השירותים הציבוריים.
פישר נפטר בגיל 72, כתוצאה מפגיעת קטנוע.
יוסף פופר (Josef Popper-Lynkeus; 21 בפברואר 1838 – 22 בדצמבר 1921) היה הוגה דעות, מדען, סופר וממציא יהודי-אוסטרי.
פופר נולד ברובע היהודי של העיר קולין (היום בצ'כיה).
הוא קיבל חינוך יהודי מסורתי והחל מגיל 14 למד ארבע שנים בפוליטכניקום של פראג.
במקביל ללימודיו נהג פופר לפקוד את הספרייה הגרמנית בפראג ולקרוא בה ספרים שונים שעניינו אותו.
בגיל 16 מצא במקרה ספר של מישל דה מונטן, הוא קרא בשקיקה את כל ששת הכרכים של כתביו ואלו השפיעו עליו עמוקות.
בשנת 1856, בהיותו בן 18 ביקשו מוריו בפוליטכניקום של פראג למנותו לעוזר הוראה למתמטיקה והנדסה במוסד, אולם הדבר לא עלה בידם בגלל היותו יהודי.
פופר עבר ללמוד מתמטיקה, פיזיקה ואסטרונומיה בפוליטכניקום של וינה, שם סיים את לימודיו ב-1859. את השכלתו ההומנית הגבוהה רכש כשומע חופשי באוניברסיטת וינה ותוך לימוד מעמיק של ספרות בנושאים הקרובים לליבו.
אחרי סיום הלימודים בפוליטכניקום של וינה, עבד במשך כשנתיים כמהנדס בחברה פרטית.
בשנים 1862–1866 התפרנס ממתן שעורים פרטיים והרצאות באופן מזדמן.
בשנת 1867 המציא את המצאתו החשובה הראשונה, שנגעה למניעת הצטברות אבנית בדודי הקיטור, ומאז התפרנס באופן פרטי מתמלוגים מהמצאותיו.
פופר נפטר ב-21 בדצמבר 1921. בצוואתו, שהתפרסמה עוד בחייו, הקדיש את ספרייתו לבית הספרים הלאומי בירושלים.
ספרים מספרייתו, על המזרח הרחוק, הוצגו בתערוכה בספרייה הלאומית בירושלים בסוף 1923. בשנת 1955 הועבר ארכיונו מארכיון המדינה באוסטריה לידי הספרייה הלאומית של ישראל.
אחיינו הוא הפילוסוף הנודע קארל פופר.
בשנת 1862, בעקבות הרצאה של אדמונד רייטלינגר, הוא העלה את הרעיון להעביר אנרגיה למרחקים על ידי התמרת אנרגיה מכנית של מפלי מים וגאות לאנרגיה חשמלית.
רייטלינגר ניסה לסייע לו לממש את הרעיון, אך ללא הצלחה, ופופר הפקיד מכתב חתום עם תיאור של הרעיון באקדמיה הוינאית, ב-6 בנובמבר 1862. בשנת 1882, כאשר הוחל בהעברת חשמל למרחקים, נפתח המכתב והוכר כי פופר היה הראשון שהציע את הרעיון באופן תאורטי.
ב-1867 המציא מחיצות מיוחדות למניעת משקע בדפנות הפנימיות של דודי קיטור.
התמלוגים מהמצאה זו ומשורה ארוכה של המצאות אחרות העניקו לו את התנאים לעבודה יצירתית בתחומי ההנדסה, הפיזיקה, והפילוסופיה של החברה ושל המוסר.
משנת 1875 פרסם סדרה של מאמרים על הפיזיקה של ספינות אוויר.
בשנת 1883 פרסם מאמר בו העלה את השאלה האם יש יחסי גומלין בין מסה ואנרגיה, ובשנת 1884 פרסם מאמר על הרעיון של קוונט האנרגיה.
בנוסף, היה פופר הראשון שהציג את עיקרון העיוות, הבלתי ניתן לתיקון, על ידי מכשיר המדידה של הפרמטרים של מושא המחקר.
החל משנת 1877 החל פופר לפרסם ספרים בנושאים חברתיים ופילוסופיים.
את כל חיבוריו, כתב פופר בגרמנית.
בשנת 1877 פרסם את הספר "סדר מוסרי עולמי".
בשנת 1878 פרסם פופר את הספר "זכות לחיים והחובה למות" בו הציג באופן ראשוני את משנתו החברתית שנועדה לספק לכל אדם את המינימום הנדרש לו כדי לחיות.
בשנת 1886 פרסם את הספר "הערך האסתטי והתרבותי של קדמת הטכניקה".
בנוסף, בשנת 1886 פרסם את "הנסיך ביסמרק והאנטישמיות" בו טען שרק מדינה עצמאית ליהודים יכולה להציל את היהודים מאנטישמיות.
בספר טען שהקמת מדינה כזו הוא דבר, שאין לדחותו, ולא חשוב איזה משטר יהיה בה בשלב הראשון, אפילו מונרכיה.
ספרו הנפוץ ביותר היה "פנטזיות של ריאליסטן", שפורסם ב-1899 ויצא ב-20 מהדורות.
ספר זה היה קובץ של נובלות פילוסופיות, בהם הנובלה הידועה "בחלום כבהקיץ" בו העלה עוד לפני פרויד את הרעיון שיש לפרש חלומות על סמך ניתוח ההתנגשות בין התודעה החברתית של האדם לבין היצרים החייתיים שלו.
לאחר פרסום ספר זה בחר לעצמו פופר את הכינוי "לינקאוס" על שם "הנווט הרואה למרחקים" של אוניית הארגונאוטים, שמופיע ב"פאוסט" של גתה.
בשנת 1905 פרסם פופר את הספר "וולטר" שיצא להגנת זכרו של וולטר.
החל מעבודתו "הזכות לחיות והחובה למות" שפורסם בשנת 1878 וכלה בעבודתו "שרות חובת כללית להזנה כפתרון לבעיה סוציאלית" שפורסם בשנת 1912, פיתח פופר לינקאוס משנה חברתית שנועדה לספק לכל אדם את צרכיו המינימליים.
משנה זאת פותחה בעקבות אמרתו של פופר, הנשענת על האימרה "כל המקיים נפש אחת כאילו קיים עולם מלא", "אם המשטר החברתי יגרום לכך שרק איש אחד מבין מאות מיליוני האנשים ימות ברעב, הרי זה סימן שכל החברה כולה רקובה".
לפי השקפתו של פופר-לינקאוס, הזכות לחיות היא הזכות העיקרית והטבעית של האדם, לכן הוא שולל את חובת האדם למות, כאשר זה דרוש למדינה.
הוא מצדד בשירות צבאי חובה, אך בתנאי, שלשדה הקרב יישלחו רק מתנדבים.
אבל הזכות לחיות, לטענתו, היא ביטוי חסר-משמעות, אם לא יובטחו לאדם צורכי הקיום החיוניים.
את שיטתו החברתית, המבטיחה לכל אזרח את צורכי הקיום החיוניים, פופר-לינקאוס מפתח בשורת יצירותיו,
לפי הרעיון של פופר-לינקאוס, החברה חייבת לספק לכל חבריה את מצרכי הקיום החיוניים – מזון, לבוש ומגורים, וגם כן את השירותים החיוניים – רפואה, חינוך והשכלה כללית.
ומצדם, כל חברי החברה הבריאים במסגרת שירות אזרחי חובה מבצעים עבודות, שלא דורשות השכלה מקצעית (גבוהה או תיכונית) ביצירת תשתית חומרית של המשק הלאומי (הפקת אוצרות-הטבע, עבודות חקלאיות, סלילת כבישים, בניית בתים וכו').
הם משתתפים גם כן בהפקת מצרכים ומתן שירותים חיוניים.
לפי דעתו של פופר-לינקאוס, החברה האנושית הצודקת תקום לא בעקבות מהפכה אלימה, אלא כתוצאה של תהליך שכנוע והסכמה כללית.
בחברה כזו כל בן-אדם בריא במשך חייו עובר ארבעה שלבים סוציאליים (מהם על השלב השלישי יש לו אפשרות לדלג):
רכישת חינוך והשכלה כללית (עד גיל 18).
אופי החינוך בשלב זה הוא תנאי הכרחי לשלבים הבאים.
החינוך מתמקד באהבת אדם, אהבת עמל, שאט נפש לצרכים כוזבים, והקניית הרגלים לחלוקה מושכלת של זמן הפנאי.
עבודה במגזר נאטורלי של המשק (גברים עד גיל 30, נשים עד גיל 25).
בשלב זה כל חברי החברה הבריאים מבצעים שרות חובה אזרחית, המזכה אותם במצרכים ושירותים חיוניים במשך כל חייהם.
עבודה במגזר הכספי של המשק.
בשלב זה כל אלה המרגישים בזה צורך ורוצים בכך, יעסקו באחד ממגזרי המשק הכספיים – הממלכתי או הפרטי (באחרון בתור עובדים שכירים או בתור בעלי עסק).
עבור עמלם הם יקבלו תמורה כספית, שתאפשר להם לרכוש מצרכים לא חיוניים.
גיל המעבר בין השלב השלישי לרביעי נקבע על ידי כל פרט לפי ראות עיניו.
בשני השלבים האחרונים אדם הוא חופשי, שלא נכון לגבי שני השלבים הראשונים, שבתוכם אדם מרוויח את החופש שלו ומגיע להכרתו.
כפי שמדגיש פופר-לינקאוס, יחד עם ההתפתחות של המדע והטכניקה יקטן בהתמדה ההמשך של השלב השני.
יחד עם זה יתרחב ההקף של המושג "מצרכים ושירותים חיוניים".
בספריו, פופר מציין את ההשפעה הגדולה של שירי לכת על ההמון.
פופר-לינקאוס טוען, ששירי הלכת לעיתים קרובות מסייעים לרודנות, כי הם הופכים את ההמון לעיסה, שאפשר לכייר ממנה הכל.
רעיון זה של פופר-לינקאוס מזכיר את הרעיון של לב טולסטוי, שאמר: "היכן, שרוצים יותר עבדים, שימציאו יותר שירי הלכת".
בתחום המשפט פופר-לינקאוס סבר, שהעונש העיקרי צריך להיות בפרסום העבריין ועבירתו, ורק את הפושע המועד צריך לבודד.
המוקירים של יוסף פופר-לינקאוס היו הפיזיקאים אלברט איינשטיין וארנסט מאך, הפילוסופים מרטין בובר והוגו ברגמן, כימאי וילהלם אוסטוולד, מתמטיקאי ריכרד פון מיזס, סטטיסטיקאי קרל באַלוֹד, פיזיולוג תאודור בְּאֵר, פסיכולוג זיגמונד פרויד, סופרים מקס ברוד, שטפן צווייג וארתור שניצלר, וגם כן המייסד של הזרם הרוויזיוניסטי בציונות ולדימיר (זאב) ז'בוטינסקי.
ב-21 בפברואר 1918, ביום הולדתו ה-80 של פופר, נוסד בווינה ארגון בשם "שרות כללית להזנה" בהנהגתם של רופא ופסיכולוג פריץ ויטלס והסופר ולטר מרכוס.
במשך מספר שנים יצא לאור ביטאונו של הארגון באותו השם.
הארגון התקיים 20 שנים ופוזר על ידי הנאצים בזמן שאוסטריה סופחה לגרמניה.
משנתו החברתית של פופר-לינקאוס זכתה להד בקרב אנשים שונים בעם היהודי.
זאב ז'בוטינסקי הלך בעקבות פופר-לינקאוס בדרישתו שהמדינה תספק לכל אדם את "חמשת הממים": מזון, מלבוש, מעון, מרפאה, מורה.
הוא כתב: "החברה האנושית דומה לגן ילדים.
בגן 5 בורות, התואמים את חמשת הממים.
קיימת סכנה שהילדים יפלו באחד מהבורות האלה.
שם שלטים, בהם כתוב: "אל תלך ימינה!", "אל תלך שמאלה!".
בעקבות פופר-לינקאוס אני מציע לסתום את כל הבורות האלה ולתת לילדים אפשרות לשחק באופן חופשי, היכן שיתחשק להם".
בשנת 1938 הוציא ישראל דוריון (פרידמן) ספרון בעברית בשם "כי לא יהיה אביון בארץ היהודים" המבוסס על משנתו של פופר.
בשנת 1940 הוא הוציא את הספר "ממלכת לינקאוס" שהציג את משנתו הכלכלית של פופר ביתר פירוט.
דוריון המשיך להפץ את משנתו של פופר בשנות ה-50, וטען שהצעתו תואמת את היהדות.
הרחוב בווינה, בו התגורר בשנות חייו האחרונות, נקרא על שמו.
ב-1926 החליטה מועצת עיריית וינה להקים פסל לזכרו בפארק העירוני.
הפסל הוצב בשנת 1927 בטקס רב רושם.
עם כניסת הנאצים לווינה סולק הפסל והושב למקומו בסוף 1946.
ב-1988, לרגל 150 שנה להולדתו, נוסדה באוניברסיטה על שם גתה שבפרנקפורט על המיין קרן לחקר מורשתו ולהפצת רעיונותיו.
ב-2009 החליטה עיריית תל אביב - יפו לקרוא אחד מרחובות העיר על שמו.
ספרו של חיים באר 'נוצות' עוסק במערכת היחסים בין ילד ירושלמי בשנות ה-50 לבין תמהוני המאמץ לחיקו את רעיונותיו של פופר לינקאוס בנוגע לתיקון העולם, ומנסה לממש אותם במציאות, ללא הצלחה.
"הערך האסתטי והתרבותי של קדמת הטכניקה" (1886);
בשנת 1953 יצא בעברית בתרגום של ישראל דוריון
"על היסודות הפיזיים של העברת אנרגיה חשמלית" (1905);
חקר היסטורי ביקורתי האירוטכני" (1911);
"הפילוסופיה של המשפט הפלילי" (1924);
"על מושגי יסוד של הפילוסופיה ואמינות של הידע שלנו" (1924).
יוסף פיין (1903 – 15 במאי 1949) היה איש ההתיישבות העובדת בצפון ארץ ישראל, מפקד בכיר בארגון "הגנה" וחבר קיבוץ דגניה א'.
יוסף פיין נולד במטולה כבן חמישי מתוך אחד-עשר להוריו יוכבד (לבית אייזנברג) ומשה פיין.
הוריו היו אנשי העלייה הראשונה ומייסדי יסוד המעלה ומטולה, אשר חינכו את כל ילדיהם ברוח חלוצית ציונית.
יוסף הנער ספג עם תושבי מטולה את החורבן והגירוש בתקופת מאורעות תל-חי.
לאחר שנות נדודים ביישובים ואתרים בארץ, בין השאר במושבה מגדל, נישא למנוחה (לבית קולינר), שנזדקקה כחולבת בקבוצת דגניה א'.
השניים השתקעו בקיבוץ, שם נולדו וגדלו שלושת בניהם - מרדכי (מוטי, לימים הוד), הרצל ויהושע.
אחיו הבכור, צבי פיין, היה ממייסדי נהלל; האח יהודה פיין, ממייסדי המושב נחלת יהודה (כיום חלק מראשון לציון); האח הרביעי, אפרים פיין, ממייסדי המושבות שוני (כיום בנימינה), גבעת עדה; הלל פיין, ממקימי קיבוץ יפעת.
יוסף פיין השתתף ברכישת קרקעות מערבים ברחבי הגליל.
הוא לקח חלק בניהול והקמת יישובי חומה ומגדל, ובכלל זה היה ממייסדי חניתה וה"מוכתר" שלה.
בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט היה ממייסדי "גדוד הצפון" – אחד מעשרת הגדודים האזוריים של משטרת היישובים העבריים בחסות השלטונות הבריטיים.
פיין יצר תשתית של מודיעין עבור "ההגנה", וארגן הבאת יהודים והעפלה דרך גבולות הצפון של ארץ ישראל המנדטורית.בשנות מלחמת העולם השנייה, משנת 1940, היה פיין מפקד בכיר בארגון "ההגנה" בפעילותה בלבנון וסוריה.
"ההגנה" נרתמה לכך, בעקבות פניית מנהלת המבצעים המיוחדים (SOE) של ממשלת בריטניה אל המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית; יחד עם טוביה ארזי הקים פיין רשת תעמולה, מודיעין, חבלה והמרדה אשר פעלה בקרב האוכלוסייה המקומית, ערבים ויהודים, כנגד גרמניה הנאצית ובעד בריטניה ו"צרפת החופשית" בהנהגת שארל דה גול.
ארזי ואנשי "הגנה" נוספים נתפסו ונכלאו, כאשר פיין המשיך את פעילות הרשת מן הארץ.
לאחר מלחמת העצמאות התמנה למפקח על הרכוש הנטוש.
במאי 1949 נפצע יוסף בתאונת עבודה, ונפטר מפצעיו לאחר מספר ימים.
שלושת הבנים התייתמו מאב ומנוחה נותרה אלמנה.
עם זאת, ארבעתם צמחו והפרו את קיבוץ דגניה גם שנים ארוכות אחרי לכתו.
מנוחה עבדה במשק, הרצל היה ממקימי המפעל "טולגל", יהשוע עבד בשיווק בינלאומי, ומוטי היה מפקד חיל האוויר הישראלי במלחמת ששת הימים.
רבי יוסף פלאג'י (איזמיר, ה'תקע"ה (1815) - איזמיר, י"ב בתמוז ה'תרנ"ו (1896)) היה בנו השלישי ובן זקוניו של רבי חיים פלאג'י.
הוא מוזכר בספרי אביו כמי שעזר בהדפסתם והגהתם.
שני אחיו הבכירים היו הרב אברהם פלאג'י והרב רחמים נסים יצחק פלאג'י.
נכתב עם אחיו הרב אברהם פלאג'י, בלדינו ובעברית.
חמשת הדפים האחרונים מספר יד הנהר - הספד ממנו.
יוסף פַּפְּיֶרניקוב (בכתיב יידי: פּאַפּיערניקאָוו; 22 ביוני 1895, ורשה – 12 במרץ 1993, תל אביב) היה משורר יידי, איש העלייה הרביעית, ממייסדי ספרות היידיש בארץ ישראל.
יוסף פפירניקוב נולד בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 (1897 או 1899) בעיר ורשה שבפולין הרוסית, בנם של מלכה לבית זורגנשטיין ושמואל פפירניקוב, בעל איטליז, מראשוני חובבי ציון, משכיל ופעיל ציוני.
קיבל חינוך מסורתי בחדר, ולאחר מכן למד בגימנסיה ריאלית רוסית.
בזכות קולו, קול אלט יפה, ושמיעתו המוזיקלית, התקבל בגיל 8 למקהלת בית הכנסת טלומצקה שבוורשה בניהולו של החזן הנודע גרשון סירוֹטָה ובניצוחו של ליאו ליוב הצעיר, והשתתף בקונצרטים והקלטות.
בגיל 16 החל לכתוב שירים ביידיש.
שיר הביכורים שלו, "דאָס פֿעלד" ('השדה'), התפרסם בגיליון 4 של הירחון הספרותי "יודישע זאמעלביכער" שהחל לראות אור בוורשה באותה שנה בעריכת יצחק מאיר וייסנברג.
כבר בנעוריו התקרב לציונות הסוציאליסטית, ובראשית שנות ה-20 הצטרף למפלגת פועלי ציון שמאל, שראתה בספרות יידיש המודרנית חלק מרכזי בזהות היהודית.
היה פעיל בחיי התרבות של המפלגה ופרסם את שיריו בעלוניה שבעריכתם של יעקב זרובבל ויעקב קנר (קענער).
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל, ועבד כפועל בסלילת כבישים ובבניין בראשון לציון ובתל אביב.
ב-1929 נסע לפולין והתגורר בה עד 1933, אז שב סופית לארץ.
בשואה נספו הוריו, ארבעה מחמשת אחיו וכן דודיו ודודניו.
לאחר קום המדינה כתב באופן קבוע ביומון הישראלי "לעצטע נייעס".
כן פרסם שירים ב"די גאָלדענע קייט".
היה חבר אגודת הסופרים היידיים וחבר הסניף העברי של ארגון הסופרים הבינלאומי.
בשנת 1927 התפרסם בוורשה ספר שיריו הראשון: "אין זוניקן לאנד: פאלעסטינע לידער" ('בארץ שטופת השמש: שירי ארץ ישראל').
עד מלחמת העולם השנייה ראו אור בוורשה ובתל אביב 8 קובצי שירה מפרי עטו, וכן לקט תרגומים לשיריו של המשורר הרוסי סרגיי יֶסנין (1933).
פפירניקוב נחשב למשורר היידיש הארץ-ישראלי הראשון.
בעוד שיריו המתארים את תלאות החלוצים בארץ מתאפיינים באיכות לירית, הרי ביצירתו שלאחר השואה, הכוללת שירה, סיפורים קצרים וזיכרונות, ניכרת יותר מנימה של אלגיה.
פפירניקוב חיבר לחנים לכמה משיריו.
שירו "זאָל זײַן אַז איך בױ אין דער לופֿט מייַנע שלעסער" ("מה אכפת לי אם אני בונה באוויר את ארמונותיי"), שחיבר לו גם מנגינה, היה לשיר עממי פופולרי.
עוד משיריו הידועים: "אונטער די פוילישע גרינינקע ביימעלעך" ('תחת עצי פולין הירקרקים'), שנכתב כתגובה או פרפרזה לאחר השואה, לשירו של ח"נ ביאליק "אונטער די גרינינקע ביימעלעך" ("בין העצים הירקרקים").
לעברית תורגמו רבים משיריו, בין היתר על ידי יעקב פיכמן, נתן אלתרמן, אלכסנדר פן, שמשון מלצר ויחיאל חגיז.
4 קבצים של שירתו בתרגום עברי יצאו בתל אביב במהלך חייו, בהם שניים מתורגמים על ידי משוררים שונים (תש"ב, תשכ"ב), קובץ מתורגם על ידי אהרן אשמן (תשכ"ו 1966–תשמ"ה 1985) וקובץ בתרגומו של שלמה שנהוד (תשל"א).
בשנת 1965 ראה אור ספר יובל לכבודו, לרגל 40 שנות ישיבתו בארץ ישראל: "40 יאָר פאפיערניקאָוו אין ארץ-ישראל".
פפירניקוב זכה במספר פרסים ספרותיים, בהם פרס ה.
לייוויק (1972), פרס איציק מאנגר ליצירה ספרותית ביידיש (1975) ופרס ראש הממשלה ליצירה ספרותית ביידיש על מפעל חייו (1978).
בשנת תשמ"ח-1988 הוכתר בתואר יקיר העיר תל אביב-יפו.
בערוב ימיו סבל ממצוקה כלכלית וחשב להגר לאוסטרליה.
פפירניקוב נפטר בשיבה טובה בתל אביב בשנת 1993, ערירי.
ארכיונו, ובו טיוטות של יצירותיו במכונת כתיבה, טיוטות של דברים עליו ותצלומים, שמור בספרייה הלאומית בירושלים.
אחיו הצעיר, לוי פפירניקוב (1900–1985), היחיד מאחיו ששרד את השואה, עלה עם אשתו ושני בניו לישראל בסוף שנות הארבעים לחייו, ובארץ עבד בעבודת כפיים וכתב ביידיש סיפורים ורשימות שהתפרסמו בעיתונים ובספרים שפרסם.
אין זוניקן לאנד: פאלעסטינע לידער, ורשה: נייע קולטור, 1927. ("בארץ שטופת השמש") (שירים)
רויט אויף שווארץ: לידער, ורשה: נייע קולטור, 1929. (שירים)
גאלדענע זאמדן, ורשה: אייגנס, 1932. ("חולות פז") (שירים)
מיט לענדער גלייך: פאלעסטינער לידער: אייגנס, 1934. (שירים)
די פיראונצוואנציקסטע שעה: לידער, תל אביב: אייגנס, 1935. (שירים)
פאר מיר און פאר אלע: סאציאלע לידער, תל אביב: אייגנס, 1936. ("בשבילי ובשביל כולם") (שירים)
אנוווקס: לידער, תל אביב: אייגנס, 1938. (שירים)
אונטער פייער: לידער, תל אביב: אייגנס, 1939. ("תחת אש") (שירים)
פון רויטן פראנט, תל אביב: שטאמען, 1943. (שירים)
אונטער שווארצע הימלען, תל אביב: אייגנס, 1944. (שירים)
מיין ברענענדיקער שטאם, תל אביב: אליין, 1945. (שירים)
היימוויי: ווארשע – תל אביב – פאריז, תל אביב: אליין, 1946. (שירים)
געקליבענע לידער: פון היים בונט קריג און חורבן, ניו יורק: איקוף, [תש"ח?].
(שירים) (בראשית הספר פרק אוטוביוגרפי)
אן עלנד הויז: (און אנדערע דערציילונגען), תל אביב: קליינביבליאטעק, 1950. (סיפורים)
פרוכט פון ווינט: (געקליבענע לידער); ארויסגעגעבן פון יידישער קולטור-פעדעראציע, יוהנסבורג: [חמו"ל], 1952. (שירים) (2טע אויפל: תל אביב: אליין, 1980.)
מיין שיר השירים: לידער פון ליבשאפט, תל אביב: ניי לעבן, 1953. (שירים) (2טע פארגרעסערטע אויפל: המנורה, 1966.)
היימישע און נאָענטע: דערמאנונגען, תל אביב: י"ל פרץ ביבליאטעק, 1958. (זיכרונות) (הספר זיכה אותו ב-1958 בפרס ע"ש דוד פינסקי לסופרי יידיש ישראלים מטעם ספריית י"ל פרץ, שהוענק באותה שנה לראשונה)
די זון הינטער מיר, תל אביב: פארלאג י.
פון צווייטן בראשית: לידער און פאעמעס; ארויסגעגעבן פונעם י' פאפיערניקאוו-יובל-קאמיטעט, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, 1964. (שירים ופואמות)
איבער חורבות, תל אביב: המנורה, תשכ"ז.
אין ליכט פון פארגאנג: לידער, תל אביב: המנורה, תשכ"ט.
פון אלץ צו ביסלעך: מיט יידיש, מיט יידישע און נישט-יידישע, פארצייכענונגען, נסיעות, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשל"ד 1974. (מסות)
אין ווייסן עלטער: לידער; (ארויסגעגבן מיט דער הילף פון שמואל און גאלדע שפירא פאנד, פאריז), תל אביב: י"ל פרץ פארלאג, 1976.
מיין אנטאלאגיע, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, 1978. (שירים)
די גרינע ראסע: לידער, תל אביב: דויער, תשמ"ג 1983. (שירים)
באנייונג: לידער, תל אביב: פארלאג י.
אין א ניי ליכט: לידער, תל אביב: פארלאג י.
מן הטנא: שירים; מתורגמים על ידי סופרים שונים; עורכים: אברהם לוינסון ודב שטוק, תל אביב: הוועדה להוצאת כתבי המשורר, תש"ב.
פרי גני: שירים; תורגמו על ידי סופרים שונים, תל אביב: מנורה, תשכ"ב.
(130 שירים, שתורגמו בהתנדבות על ידי 25 משוררים, בהם נתן אלתרמן, יעקב אורלנד, אהרן אשמן, אברהם ברוידס, אברהם חלפי, אברהם לוינסון, שמשון מלצר, דב סדן ושלמה שנהוד)
בוים און וואלד: לידער / אילן ויער: שירים; תרגם מיידיש א.
לייוויק פארלאג, תשכ"ו 1966–תשמ"ה 1985. (יידיש ועברית עמוד מול עמוד)
בשערי הקשת: שירים; תרגם מיידיש שלמה שנהוד, תל אביב: המנורה, תשל"א.
סערגיי אלעקסאנדראוויטש יעסעניין, געקליבענע לידער; פון רוסיש: י' פאפיערניקאוו, ורשה: אייגנס, 1933. (ראה אור שוב: תל אביב: המנורה, תש"ל.)
יוסף פאפיערניקאוו (צונויפגעשטעלט און רעדאגירט), ירושלים אין יידישן ליד: אנטאלאגיע, תל אביב: פארלאג י"ל פרץ, תשל"ג.
40 יאָר פאפיערניקאָוו אין ארץ-ישראל, תל אביב: פארלאג י.
פרץ; יוצא לאור מטעם פאפיערניקאוו-יובילייקאמיטעט ביים יידישן ליטעראטן און זשורנאליסטן-פאראיין אין ישראל, 1965. (הספר בארכיון האינטרנט)
יוסף פָּטָאי (במקור קליין, בהונגרית: Patai József; 5 בינואר 1882 – 21 בפברואר 1953) היה משורר, ביוגרף, עורך, מתרגם ומנהיג ציוני הונגרי-יהודי.
פטאי נולד בראשית שנת 1882 למשפחת קליין בכפר ג'נג'שפטה שבאזור הרי מאטרה שבצפון הונגריה (לימים שינה את שם משפחתו לפטאי, על שם מקום הולדתו).
אביו, משה קליין, היה סוחר וחסיד אדוק של האדמו"ר מבעלז ולאחר מכן של האדמו"ר מסאטמר.
פטאי למד תחילה עם אביו, לאחר מכן ב"חדר" בקישווארדה (Kisvárda) ובישיבות ר' משה יוסף טייטלבוים ור' משה בן עמרם גרינוואלד בחוּסְט.
אצל האחרון התעניין בשירה עברית והשכלה כללית, ואף ביקש לצאת להשתלמות בגרמניה, אך בשל סירובו של אביו נשלח לניטרה שבמערב הונגריה (סלובקיה של ימינו), שם אורח החיים היה מודרני יותר, הרחק מהחבלים הנחשלים והמסורתיים במזרח שהייתה בהם גם השפעה חסידית חזקה.
אך שאיפותיו לתרבות הגרמנית גברו, ואביו שלח אותו לישיבת ר' יהודה גרינוואלד בסאטמר, שהתנהלה בסגנון אשכנזי ובלתי-חסידי בהחלט; אולם אופיו ואי-הסכמתו של פטאי עם האדיקות האורתודוקסית בישיבה הובילה לכך שהרב ביקש להוציאו ממנה, והוא נסע למכינה של בית המדרש לרבנים בבודפשט.
בבית המדרש למדו רבנים לקהילות נאולוגיות, והכשירו את התלמידים לבחינת בגרות ולימוד במדעי היהדות, אולם כניסה לסמינר נחשבה כעוון חמור עבור האורתודוקסים בהונגריה (הגם שכמעט כל תלמידיו היו בוגרי ישיבות), ואמו הגיעה אליו והעבירה אותו לישיבת גאלגוץ שבמחוז ניטרה.
לאחר מכן שימש מורה בביתו של בעל אחוזה יהודי בכפר, עבר את בחינות הבגרות בגימנסיה הקתולית שבניטרה, והמשיך ללימודי ספרות באוניברסיטת בודפשט.
במהלך לימודיו באוניברסיטה החל בכתיבת שירים עבריים והונגריים, וכן בתרגום מפיוטיו של ר' ישראל נג'ארה.
היצירות פרי עטו, פורסמו בשבועון "שוויון" (Egyenlőség) בהונגרית כיצירותיו של "כוכב עולה".
בין השנים 1904–1911 היה העורך הספרותי של שבועון זה.
כן פרסם קובץ שירים בעברית בשם "שעשועי עלומים" (תרס"ג 1903) ותרגומים מעברית ויידיש, ומאמרים בסמינר לרבנים.
בשנת 1907 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה עבור דיסרטציה על גוטהולד אפרים לסינג, ונתמנה למורה לספרות, הונגרית וגרמנית בבית-הספר הריאלי העליון העירוני – המורה היהודי הראשון במוסד.
במוסד זה התחנך בנעוריו תיאודור הרצל (חלק מהמידע שמצא פטאי על הרצל בארכיון היווה בסיס לספרו עליו).
פטאי הצטיין בעבודתו החינוכית והמדעית, ובשל כך קיבל מממשלת הונגריה סטיפנדיה למחקר באוניברסיטת אוקספורד.
שם גילה שירים עבריים בכתבי יד עתיקים והביאם לדפוס, וכן כתב מחקר על משולם בן שלמה דאפיירה, על שירת החול של שלמה בונפיד ומשוררי סלוניקי.
חלק ממחקריו פרסם בהונגרית, ואת השאר מסר בהרצאות באוניברסיטה העברית לאחר שנים רבות, בעת שביקר בארץ ישראל.
פטאי השפיע ולקח חלק בייסוד "אגודת יהודי הונגריה לספרות", שפרסמו ספרים בנושא חכמת ישראל ואת תרגומיו מהשירה העברית.
עבור פרסום התרגומים ערך והוציא בחודש מאי 1911 את "שנתון יהודי הונגריה" (Magyar zsidó almanach), שזכה בפרס ראשון בתערוכת ספרים עולמית בלייפציג, בו איגד את היצירה הישראלית בעולמית, בספרות, אמנות, שירה וארץ ישראל ובניינה.
מדי שנה ערך פטאי מסעי סיור לארץ ישראל שבהם השתתפו מספר בכירים, ונקשרו קשרים בין המדינות.
וכן בשנת 1926 היה יוזם פעולות "הוועד למען ארץ ישראל" ("פרו-פלשתינה"), שבהן לקחו חלק הסניף ההונגרי של הסוכנות היהודית, "ברית עברית", מוזיאון תל אביב.
במאמריו החדיר לציבור ההונגרי הכרה יהודית.
עבור יובלו השישים פרסם ועד היובל ארבעה כרכים מכתביו, בהם: "חזיון הרצל" (1943), שזכה בפרס ירושלים לספרות יפה ע"ש דוד ילין; "במערכות התחייה", "אשר סיפרה אמא", "שירי דוד עונקינירה" ו"שירי המראות" לסעדיה לונגו.
בתש"ו יצא קובץ שיריו "מעל נהרות בבל לשערי ירושלים, שזכה בפרס נורדאו.
הוא נתמנה למנהל הארצי של אגודת שוחרי האוניברסיטה וייסד סניפים במספר מקומות בארץ.
בשנותיו האחרונות התגורר בגבעתיים ועסק בתחום הספרות.
פטאי היה בקשר והתכתבויות עם חיים נחמן ביאליק, שמואל יוסף עגנון, שאול טשרניחובסקי ואורי צבי גרינברג, והיה ידידו הקרוב של אביגדור המאירי ההונגרי.
פטאי נפטר בשנת 1953 בגבעתיים, בגיל 71. נקבר בחלקת הסופרים שבית הקברות נחלת יצחק.
לאחר מותו נקראו על שמו רחובות בשכונת בורוכוב בגבעתיים וברמת אביב בתל אביב-יפו.
אשתו שולמית (אדית) פטאי לבית אהרנפלד (1889–1976) הייתה משוררת וסופרת.