tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מערכת הכתב של סוקוטרית היא אבג'ד מבוסס-ערבית, והיא חדשה מאוד: היא פותחה ב-2014 על ידי צוות רוסי בראשות הערביסט ד"ר ויטאלי נאומקין, כפי שפרסם בספרו "Corpus of Soqotri Oral Literature".
כתב מבוסס-ערבית זה סייע למספרי סיפורים של היסטוריה שבעל-פה לשתף פעולה עם חוקרים על מנת להביא אל הכתב ספרות נאמנה יותר למקורותיה.
חמש אותיות מיוחדות הוספו לסוקוטרית מעבר לאותיות הערביות, והותאמו להן גם צורות ליטון חדשות:
ליטון אפ"ב אותיות שהוספו לסוקוטרית ḷ ŝ ṣ̌ ž g
הדוגמאות הבאות הן קופלטים/תקבולות המהוות את אבן הבניין הבסיסית בשירה פואטית ובשירים מולחנים בסוקוטרית.
הדוגמה הראשונה היא קטע הומוריסטי בשפה קלה על דייג קמצן:
"כולם יודעים בוודאות שעבדאללה דֵי אידיוט, מתהלך פה ושם;
הוא הסתיר את הדג שלו כל כך הרבה זמן, עד שנחילי השלפוחנים מקיפים אותו!"
הדוגמה הבאה היא שורה בשפה נגישה לרוב הסוקוטרים:
"ברך בשמי וּוַדֵא שברכותיי מגיעות / להוא שָם, שהוא חסר בושה למדי.
מי לא מנגב את פניו לאחר שהוא אוכל, בדיוק כמו עזים המלחכות את צמחי השֶבֶּר".
סוק אהראס היא עיר בצפון-מזרח אלג'יריה בקרבת הגבול עם תוניסיה.
קיימות עדויות של התיישבות באזור עוד מהתקופה הפלאוליתית.
בתקופת רומא העתיקה בקרבת העיר הנוכחית הייתה עיר טגאסט שהייתה מרכז עירוני חשוב של האזור.
הוא היה מוניקיפיום והוזכר בעבודות של פליניוס הזקן.
רוב תושביה היו בֶּרְבֵּרִים ולא מתיישבים מרומא עצמה.
בשנת 1830 השטח נכלל באלג'יריה הצרפתית.
בסוף המאה ה-19 לאזור הגיע מסילת ברזל.
מציאת מרבצי ברזל ופוספטים תרמו לפיתוח מואץ של האזור.
העיר נמצאת באזור אקלים ים-תיכוני הוא נחצה על ידי נהר מדג'רדה שמספק את המים לעיר להשקיית שדות בסביבה.
גם כיום רוב התושבים הם ברברים.
בעבר הייתה גם נוכחות יהודים משמעותית.
במהלך המאה ה-19 בין רבני העיר היה שלמה זרקא.
בהתאם למפקד שנערך בשנת 1941 בעיר היו מעל ל-600 יהודים.
סוקודה היא העיר השנייה בגודלה בטוגו.
היא שוכנת בנפת צ'אוג'ו שבמחוז המרכז.
העיר נמצאת במרחק של 339 קילומטרים מצפון לעיר הבירה של טוגו, לומה.
במפקד האוכלוסין בשנת 2004 חיו בעיר 86,500 נפש, ובמפקד האוכלוסין לשנת 2020 חיו בעיר 109,200 תושבים, העיר ממוקמת בין הנהרות מו ומונו , והיא מהווה מרכז מסחרי לאזורים החקלאיים שמסביב.
זוהי עיר רב־אתנית ורב־דתית, אך רוב התושבים הם בני שבט קוטוקוליס ומוסלמים מצפון אפריקה.
הגברים לובשים בובוס גדול והנשים משתמשות בצעיף מעל תלבושות צבעוניות..
ילידי המקום הקדומים הם תערובת של בני שבטים החיים במערב אפריקה מדרום למדבר סהרה.
האזור מעורבב במהגרים חדשים יותר בני גורמה , מהחלק המזרחי של הנהר ניז'ר, עם בני השבטים החיים בואגאדוגו וניאמי.
למבנה אוכלוסייה זה נוספו סוחרים ובעלי מלאכה סודנים (המנדינקה, ממאלי ההיסטורית) והאוסה, מאז המאה ה־16.
בסוף שנת 1897 הוקם מאחז בסוקודה, בו יישבו הגרמנים את בני ממלכות קוטוקולי הדומיננטיים באזור.
העיר התפתחה בתקופה הפרה־קולוניאלית כצומת דרכים מסחרית על תוואי דרך אגוז הקולה בין גאנה לבנין.
בתקופה המודרנית העיר היא מרכז מסחרי על כביש האורך היחיד בטוגו, המקשר בין הבירה לומה לבין בורקינה פאסו.
העיר מורכבת מכפרים שהיו קיימים בעבר ושהפכו עם השנים לשכונות בעיר.
סוקודה ממשיכה להיות נשלטת על ידי מערכת כוחות מאוזנת בין ההנהלה העירונית ובין ראשי שבטים מסורתיים.
מבחינה היסטורית נכללו ראשי הכפרים השונים במועצת ההנהגה.
אזור סוקודה מאופיין ברשת צפופה של נהרות ושטח הררי.
שני הנהרות העיקריים הם Kpondjo ו־Kpandi, הזורמים ליד העיר ומתאחדים לנהר Na המהווה יובל המזין את נהר המונו.
נקודת החיבור בין נהר מונו לאגני הניקוז של נהר וולטה נמצאת כמה קילומטרים צפונית לעיר.
סוקודה היא העיר עם שיעור המוסלמים הגבוה ביותר בטוגו.
70% מהאוכלוסייה הם מוסלמים ו־30% הנותרים הם נוצרים, בעיקר קתולים.
סוקודה היא ביתם של אנשי טם ורוב התושבים בסוקודה מדברים את שפת אנשי טם Kotokoli (או טם) .
השם האתני Kotokoli הוא השם שניתן לדוברי שפת הטם על ידי הסוחרים שנעו לאורך הנהר ניז'ר.
שפות רבות אחרות מדוברות בעיר, במיוחד ewé .
בין השנים 1981–2020 קצב גידול האוכלוסייה בממוצע עמד על 2.26% בשנה.
מבחינת הנוף העירוני, ניתן לחלק את העיר לשני חלקים: מרכז, עם דיור מסורתי בצפיפות גבוהה, והפרברים, כאשר הדיור הולך ונעשה פחות צפוף ככל שמתרחקים מהמרכז.
חומרי בניין מודרניים מחליפים יותר ויותר את חומרי הבניין מסורתיים (לבני בוץ).
העיר ממוקמת בגובה ממוצע של 340 מ', באמצע הדרך בין האוקיינוס לרצועת הסאהל.
סוקודה נהנה מאקלים טרופי, עם שתי עונות שונות: עונת הגשמים, שנמשכת מאפריל עד אוקטובר, בשיאה מיולי עד ספטמבר, והעונה היבשה, החל מנובמבר עד מרץ.
כמות המשקעים נעה בין 1,200 ל־1,500 מילימטרים בשנה ומספר ימי הגשם משתנה בין 100 ל־130. הטמפרטורה הממוצעת היא 26 מעלות צלזיוס כפי שנמדד בין השנים 1961–1990. קצב האידוי גבוה ומוערך ב־1,500 מילימטרים בשנה והוא מודגש במיוחד בתקופת ההרמאטן מנובמבר עד ינואר.
הלחות משתנה מאוד, ותלויה בכל הגורמים הנ"ל.
כלכלת סוקודה בנויה על תחבורה, מסחר ומלאכת יד.
מתקיימת מעט פעילות תעשייתית, כמו ייצור ועיבוד כותנה וסוכר.
החקלאים מגדלים בעיקר תירס, קסאווה, בטטות, פלפל ושעועית.
חקלאים רבים החיים סביב סוקודה מגדלים עדרי פרות.
בני פולה הנוודים עוברים לעיתים קרובות ליד סוקודה, עם עדרי הזבו שלהם בדרך בין בורקינה פאסו לניגריה.
ירקות מגדלים בעיקר לאורך הנהרות.
רוב השטחים החקלאיים הם מישורי הצפה.
המגדלים מתחילים לעבד את שטחיהם לאחר עונת הגשמים.
'גדאו-אדוסה-קוסו': פסטיבל של בני הקוטוקולי המרכזי מורכב משלושה ימי חגיגות, מיום שישי עד ראשון.
תפקידו של טקס הגדאו, שנחגג בערב שלפני האדוסה, הוא להודות לאבות הראשונית על יבולים רבים.
טקס האדוסה, או פסטיבל הסכינים, הוא טקס חניכה שמקורו בלוחמים סמאסיים המפגינים את כוחם ואומץ לבם על ידי התמודדות עם אתגרים פיזיים.
למחרת מתקיים טקס הקוסו, שהוא פסטיבל הנשים, בו רוקדות הנשים ריקודים מסורתיים בפארק העירוני בעיר.
בין היתר מתקיימים פסטיבלים מרכזיים על ידי בני השבטים השונים בסוקודה.
ברוב הפסטיבלים מוזמנים רקדנים מסורתיים מהאזור, כמו גם רוכבים המחקים את הלוחמים הסמאסים.
הם רוכבים על סוסיהם ומסתובבים במלוא המהירות בין ההמון.
סוק"ק אלכסונים הוא וריאנט של סודוקו, אשר בדומה לווריאנט סוק"ק, מכיל אלמנטים של קאקורו.
בסוק"ק אלכסונים, בנוסף לחוקי הסודוקו הרגילים, ניתנים סיכומי הספרות המוצבות על חלק מהאלכסונים של ריבועי המשנה (בני 9 משבצות), נתון נוסף המקל על מציאת הספרות שיש להציב בכל משבצת.
סוק"ק אלכסונים משלב אלמנטים של סודוקו ושל קאקורו ומכאן שמו: סודוקו וקאקורו ובקיצור "סוק"ק".
אין קשר בינו ובין סודוקו אלכסונים.
HTMS Sukhothai (FS-442) (בתאית: เรือหลวงสุโขทัย) הייתה קורבטה של שהופעלה על ידי הצי המלכותי התאילנדי.
הספינה נקראה על שם ממלכת סוקוטאי .
ב-18 בדצמבר 2022, בעת משימת סיור במפרץ תאילנד, רוחות עזות וגלים גבוהים גרמו למי ים לזרום לתוך ספינת המלחמה.
הצפה זו גרמה להפסקת חשמל ובהמשך לאובדן שליטה על מכונות ומנגנוני היגוי.
הצי המלכותי התאילנדי הציל 76 מלחים.
23 מתוך 105 אנשי הצוות נעדרים ושישה נספו.
סוקוטאי הייתה קורבטה משתי אוניות בסדרת ראטאנקוסין, שמשימתן היא יכולת נשיאת טילי נ"מ וטילי ים ים על פלטפורמה בעלת יכולת תמרון גבוהה.
האוניות בסדרת ראטאנקוסין זהות ל, של הצי המלכותי הסעודי.
האונייה הייתה באורך 76.8 מטרים וברוחב 9.6 מטרים, ובעלת הדחק של 960 טון במעמס מלא.
היא הונעה באמצעות שני מנועי דיזל שהפעילו שני צירי מדחף, ואפשרו מהירות מקסימלית של 26 קשר (כ-48 קמ"ש) וטווח של כ-3,000 מיל ימי (כ-5,600 ק"מ במהירות של 16 קשר (כ-29 קמ"ש).
צוות הקורבטה מנה 87 איש, בהם 15 קצינים.
האונייה נבנתה כך שיהיה בה מקום למפקד שייטת ולצוותו.
הספינה הייתה חמושה בשני משגרי טילי הרפון, בכל משגר ארבעה צינורות שיגור, ובמשגר טילי נ"מ מדגם סלניה אספיד, ובו שמונה צינורות שיגור.
האונייה נשאה תותח אוטו מלרה 76 מ"מ ושני תותחי ברדה מפעל) בקוטר 40 מ"מ, וכן תותח אוטומטי בקוטר 20 מ"N מתוצרת ריינמטאל.
חימוש הטורפדו של האונייה היה מורכב משני צינורות טורפדו סימן 32 משולשים , היורים טילי טורפדו מסוג סטינג ריי .
האונייה הוזמנה עבור הצי המלכותי התאילנדי ב-9 במאי 1983 והבנייה החלה ב-26 במרץ 1984 בטקומה, וושינגטון, בארצות הברית.
האונייה הושקה ב-20 ביולי 1986 ונכנסה לשירות פעיל בצי ב-10 ביוני 1987. מספרה בתחילה היה 2 ובהמשך שונה ל-442.
ב-1994 השתתפה האונייה, יחד עם אוניות אחרות בצי התאילנדי, בתמרון משותף עם הצי המלכותי האוסטרלי.
ב-1995 השתתפה האונייה בתמרון משותף עם אוניות מציי ארצות הברית, סינגפור, מלזיה, הפיליפינים וברוניי.
במהלך תרגיל זה ירתה האונייה מספר טילי אספיד לעבר מטרות אימונים.
זו הייתה הפעם הראשונה שבה ירה כלי שיט של הצי המלכותי התאילנדי טילים אלה מאז נרכשו ב-1985.
בדצמבר 2022 הייתה האונייה בדרכה לאירוע לזכרו של הנסיך אבהאקארה קיארטיבאנוגסה (Abhakara Kiartivongse) , מזרחית לבאנג סאפאן , במחוז פראצ'ואפ חירי חאן .
המחלקה המטאורולוגית של תאילנד פרסמה אזהרת מזג אוויר לאזור, שהזהירה מפני גלים בגובה 4 מטרים וייעצו לכלי שיט "להתקדם בזהירות".
הספינה נקלעה לסערה ב-18 בדצמבר מי ים חדרו לאונייה דרך אחד מפתחי המפלט גרמו להצפות ולנטייה חריפה של האונייה על צידה.
ההצפה גרמה לקצר חשמלי במערכת החשמל של האונייה ולכשל במשאבות.
הספינה טבעה ב-18 בדצמבר בסביבות השעה 23:30 שעון מקומי.
אוניות ומסוקים ימיים נשלחו לסייע אך רק אוניית הצי התאילנדי קראבורי הצליחה להגיע על ה"סוקוטאי" לפני שטבעה, והצליחה לאסוף את רוב צוותה.
הצי המלכותי התאילנדי אישר ש-76 איש מצוות האונייה חולצו, 23 אנשי צוות נהרגו ו-6 נעדרים.
סוקוווינדר סינג סוקו (בהינדי: सुखविंदर सिंह सुक्खू; נולד ב־27 במרץ 1964) הוא פוליטיקאי הודי המכהן כראש השרים של הימאצ'ל פרדש מנובמבר 2022.
סוקווינדר סינג סוקו נולד ב־27 במרץ 1964. אביו ראיסל סינג היה נהג אוטובוס בשימלה ואימו סנסאר דאי, וקיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת הימאצ'ל פרדש בשימלה.
ב־1989 מונה נשיא ל, הזרוע הסטודנטיאלית של הקונגרס הלאומי ההודי בהימאצ'ל פרדש, תפקיד בו החזיק עד 1995, אז מונה למזכיר הכללי של קונגרס הנוער במדינה, וב־1998 עבר לכהן כנשיא קונגרס הנוער במדינה עד 2008.
ב־1993 נבחר סוקו למועצה העירונית של שימלה, וכיהן בו בשני תקופות בנות חמש שנים.
בינואר 2013 נבחר סוקו לנשיא ועדת פרדש הקונגרסאית.
בנובמבר 2022 ניצחה מפלגת הקונגרס בבחירות לאספה המחוקקת של הימאצ'ל פרדש, וסוקו נבחר לראש השרים של המדינה, כשהוא מושבע לתפקיד ב־11 בדצמבר 2022.
ביוני 1988 נישא סוקווינדר לקמלש, ולהם שתי בנות.
סוקוזאורוס (שם מדעי: Suchosaurus; מילולית: "לטאת תנין") הוא סוג של דינוזאור במשפחת הספינוזאוריים שחי בקרטיקון תחתון שלפני 122.46–139.8 מיליון שנה מזמננו בדרום אנגליה.
סוג זה תואר ב-1841 בידי החוקר האנגלי ריצ'רד אוון שקרא לו על שם מבנה לסתותיו הדומות לאלה של תנין מודרני.
בסוג תוארו 2 מינים: Suchosaurus cultridens (שם שמשמעו: "שן פיגיון"), אשר תואר בידי אוון ב-1841 על סמך הממצאים המאובנים במזרח סאסקס, והמין Suchosaurus girardi, אשר תואר ב-1897 בידי החוקר Henri Émile Sauvage על סמך ממצאי מאובנים מפורטוגל, ונקרא לכבוד החוקר הצרפתי אלברט ז'ירארד.
לפי הממצאים של הדינוזאור שכללו בעיקר שרידי שיניים ולסת תחתונה נראה שהיה קרוב לספינוזאורוס והסוקומימוס והיה גדול יחסית.
על פי הערכות החוקר האמריקאי תומאס ר.
הולץ הבן הוא הוערך באורך של 10 מטרים בקירוב והגיע למשקל של 1–4 טונות.
חוקרים אחרים העריכו אותו באורך של 8.6 מטרים, גובה של 2.15 מטרים ומשקל של 1.4 טון.
הוא היה בעל מבנה לסתות מעוקל מעט כלפי מעלה ומבנה השיניים היו חרוטיות ובעלות חריצים מוגבהים יחסית.
השיניים היו מעט דקות ומותאמות כנראה לציד דגים, אם כי ייתכן שהוא גיוון גם בחיות יבשתיות.
סוקה הוא דמות בדיונית מרכזית בסדרת האנימציה האמריקאית "אווטאר: כשף האוויר האחרון", ששודרה בניקלודיאון בין השנים 2008-2005. הוא אחיה הגדול והלא-כשף של קטרה, והשניים מצטרפים לאווטאר אנג במסעו לעצור את אומת האש ולהשיב את האיזון לעולם.
סוקה מתפקד כהקלה הקומית של הקבוצה וכאסטרטג ומתכנן, ולמרות חוסר יכולתו לכשף, הוא מפגין כישורי לחימה בנשק ובמוח.
סוקה נולד וגדל בשבט המים הדרומי הקטן והמושלג.
הוא אחיה הבכור של קטרה, וכילדים צעירים חוו טרגדיה כאשר אמם נהרגה בפשיטה של אומת האש.
לאחר מכן, אביהם, האקודה, יצא יחד עם שאר הגברים הבוגרים מהשבט להילחם במלחמה נגד אומת האש, והותיר את סוקה ואחותו תחת השגחת סבתם, קאנה.
בהיעדר הגברים הבוגרים, סוקה, למרות גילו הצעיר וללא יכולת כישוף מים, לקח על עצמו ברצינות את תפקיד מגן השבט.
הוא התאמן בלחימה בכלי נשק פשוטים והיה נחוש להגן על קהילתו, אף על פי שלעיתים קרובות כישוריו היו חסרי ניסיון וגררו סיטואציות קומיות.
כבר בשלב זה ניכרו באישיותו חוש הומור סרקסטי, נאמנות עמוקה למשפחתו ולשבטו, ורצון עז, אם כי לעיתים מגושם, להגן עליהם מפני כל איום.
יום אחד, בזמן שסוקה וקטרה דגו בסמוך לכפרם, הם נתקלו בקרחון.
מתוך הקרחון השתחרר ילד צעיר בעל חץ על ראשו - אנג, כשף האוויר האחרון, שקפא בקרח למשך מאה שנים.
סוקה, בתחילה, היה חשדן כלפי הילד הזר והכוחות המסתוריים שלו.
עם זאת, קטרה, בעלת הלב הטוב, התיידדה במהירות עם אנג.
עד מהרה התגלה בפניהם שאנג הוא האווטאר, האחראי לשמירה על האיזון בין ארבע האומות.
כשנודע להם על המלחמה שמנהלת אומת האש ועל הצורך של אנג לשלוט בארבעת היסודות כדי להביס אותם, סוקה, למרות הספקות הראשוניים שלו, הבין את חשיבות המסע.
מתוך רצון להגן על אחותו ובתקווה לתרום למאבק נגד אומת האש שגרמה כל כך הרבה סבל לעמו, הוא החליט להצטרף לאנג וקטרה במסעם אל שבט המים הצפוני, שם אנג יוכל להתחיל את אימוני כישוף המים שלו.
במהלך מסעם לשבט המים הצפוני, סוקה מילא תפקיד חשוב בהגנה על הקבוצה.
באחד המקרים המוקדמים, הוא ניסה בגבורה, אם כי ללא הצלחה רבה, להגן על כפר קטן משבט האדמה מפני פשיטה של חיילי אומת האש, שם לראשונה פגשו את הנסיך צוקו הנחוש ללכוד את האווטאר.
בהמשך המסע, סוקה הפגין את כישורי האסטרטגיה שלו כשתכנן את בריחתם ממפקדתו של גנרל יאן-רו.
כשהגיעו לשבט המים הצפוני, סוקה התקשה להסתגל לחברה הכשפית המפותחת והרגיש לעיתים חסר תועלת.
הוא פיתח רומן קצר עם הנסיכה יואה, שהקריבה את עצמה בסופו של דבר כדי להציל את רוח הירח במהלך המתקפה של אומת האש בהנהגת האדמירל צאו.
במהלך הקרב עצמו, סוקה השתתף באופן פעיל בלחימה לצד לוחמי המים, ואף הצליח להסיח את דעתו של צאו ברגע קריטי, מה שאיפשר לאנג לנצל את כוח רוח האוקיינוס ולהביס את צי אומת האש.
האירועים הללו הדגישו את תושייתו של סוקה, את נאמנותו ואת יכולתו לתרום למרות חוסר כישורי הכשפות שלו.
תחילת "ספר האדמה" מתמקדת במציאת מורה כישוף אדמה לאנג, מה שמוביל אותם לפגוש את טוף בייפונג, כשפית אדמה צעירה ועוצמתית .סוקה, שתחילה התקשה לקבל את טוף בשל גילה וגישתה הלא שגרתית, למד להעריך את כישוריה והפך לחבר נאמן שלה.
במהלך המסע בעולם האדמה, סוקה המשיך למלא את תפקיד המתכנן האסטרטגי וההגנה הלא-כשפית של הקבוצה.
הוא היה מעורב בתכנון דרכים יצירתיות להתמודד עם אתגרים שונים, כמו המעבר המסוכן דרך מעבר הנחש .
המסע הוביל אותם לבסוף אל העיר המבוצרת בא סינג סה, לשם ניסו להיכנס בחשאי.
בזמן שהותם בבא סינג סה, סוקה היה מעורב בחשיפת הקונספירציה של הדאי לי יחד עם ג'ט.
לקראת סוף העונה, סוקה לקח חלק פעיל בתכנון הפלישה לאומת האש בזמן ליקוי החמה, תוך שהוא מפגין כישורי ארגון ומנהיגות.
עם הגעתם לאומת האש, סוקה והצוות נאלצו להסתתר ולשנות את זהותם כדי להימנע מלכידה.
במהלך שהותם שם, סוקה פגש שוב את סוקי, וקשר רומנטי החל להתפתח בינו לבין סוקי.
סוקה לקח חלק מרכזי בתכנון המורכב של הפלישה לאומת האש בזמן ליקוי החמה, תוך שימוש בכישורי הארגון וההיגיון שלו כדי לתאם את פעולות כוחות הברית השונים.
למרות התקוות הגדולות, הפלישה נכשלה, וסוקה, יחד עם שאר חברי הצוות, נאלץ לסגת.
לאחר מכן, כשצוקו הצטרף לצוות האווטאר, סוקה, בתחילה בחשדנות, למד להעריך את כנותו וכישוריו, ושניים החלו לשתף פעולה במשימות שונות, כמו חילוץ אביו של סוקה מהכלא.
לקראת הקרב הסופי נגד שליט האש אוזאי, סוקה התאחד עם אביו ועם לוחמי שבט המים הדרומי.
לאחר סיום המלחמה והשכנת השלום בעולם, סוקה המשיך למלא תפקיד חשוב בהקמת סדר עולמי חדש.
יחד עם קטרה ואנג, הוא היה חלק מצוות ההנהגה שעזר לגשר בין ארבע האומות ולפתור סכסוכים שנותרו.
מערכת היחסים שלו עם קטרה נותרה קרובה וחזקה, והוא שמר על קשר הדוק עם אנג וטוף.
הקשר הרומנטי שלו עם סוקי התפתח והפך למערכת יחסים יציבה ואוהבת.
סוקה זכה להכרה רבה על תבונתו האסטרטגית, על כישורי בלחימה שלו ועל תרומתו המכריעה לניצחון במלחמה.
הוא הפך לחבר מועצה חשוב בעיר הרפובליקה שהוקמה מאוחר יותר, והיה מעורב בקביעת חוקים ובשמירה על השלום.
בסדרת ההמשך, "האגדה של קורה", מוזכר שסוקה הפך ליושב ראש מועצת שבט המים הדרומי, והוא נזכר כאיש חכם ומשפיע שתרם רבות לשלום ולשגשוג העולם.
הדמות של סוקה נוצרה על ידי מייקל דנטה דימרטינו ובריאן קונייצקו, יוצרי הסדרה "אווטאר: כשף האוויר האחרון".
סוקה נועד מלכתחילה להיות האח הלא-כשף של קטרה, המייצג נקודת מבט ארצית ופרקטית בעולם של כשפים.
הוא תוכנן להיות מקור להומור קליל ולספק הקלה קומית בתוך המסע הרציני של האווטאר.
עם זאת, יוצרי הסדרה רצו להראות שגם דמות ללא יכולות כשף יכולה להיות חיונית ובעלת תושייה, ולכן פיתחו את כישורי האסטרטגיה והלחימה שלו.
העיצוב החיצוני של סוקה, עם בגדי שבט המים האופייניים וסגנון השיער שלו, נועד לשקף את מוצאו.
המדבב המקורי של סוקה באנגלית הוא ג'ק דה סנה, שתרם רבות לאישיות הסרקסטית והכנה של הדמות באמצעות קולו וסגנון הדיבור שלו.
דיבוב מקורי - ג'ק דה סנה דיבב את סוקה לאורך כל סדרת האנימציה המקורית, "אווטאר: כשף האוויר האחרון.
דיבוב בעברית - בעברית סוקה דובב בעונה 1 על ידי המדבב אסף אבידן ובעונות 2 ו-3 על ידי דניאל מגון.
לייב אקשן - בסרט "כשף האוויר האחרון" משנת 2010, את דמותו של סוקה גילם השחקן ג'קסון ראת'בון.
סוקה מתאפיין בחוש הומור סרקסטי וציני, המשמש לו ככלי להפגת מתחים ולתגובה למצבים לא הגיוניים בעולם הכשפים הסובב אותו.
אף על פי שהוא אינו כשף, סוקה מפגין אינטלקט חד ויכולת אנליטית מרשימה, והוא לרוב זה שתכנן את האסטרטגיות של הקבוצה.
הוא לוקח את תפקידו כמגן ברצינות רבה, ומפתח כישורי לחימה בכלי נשק שונים, בשיאם חרב החלל הייחודית שלו.
נאמנותו למשפחתו ולחבריו היא עמוקה ובלתי מתפשרת, והוא מוכן להקריב מעצמו למענם.
בתחילת המסע, סוקה מתמודד עם תחושת נחיתות מסוימת בשל חוסר יכולתו לכשף, אך הוא לומד להעריך את חוזקותיו הייחודיות ותורם רבות להצלחת הקבוצה.
ככל שהסדרה מתקדמת, סוקה מגלה כישורי מנהיגות טבעיים ולוקח על עצמו אחריות גדולה יותר.
מערכות היחסים הרומנטיות שלו, במיוחד עם הנסיכה יואה וסוקי, חושפות צדדים רגישים ובוגרים יותר באישיותו, מעבר להומור ולציניות.
סוקה התקבל באהדה רבה בקרב מעריצי הסדרה "אווטאר: כשף האוויר האחרון".
רבים העריכו את חוש ההומור שלו, את האינטלקט האסטרטגי שלו ואת נאמנותו לחבריו, כמו גם את התפתחות הדמות שלו לאורך הסדרה מחוסר ביטחון למנהיג בעל תושייה.
עם זאת, גילום הדמות על ידי השחקן ג'קסון ראובן בסרט הלייב-אקשן "כשף האוויר האחרון" משנת 2010 זכה לביקורות מעורבות.
חלק מהמעריצים והמבקרים הרגישו שהמשחק של ראת'בון לא הצליח לתפוס את האישיות הייחודית של סוקה כפי שהיא מוצגת בסדרת האנימציה, במיוחד את הצד הקומי והסרקסטי שלו.
סוקה ממשיך לשחק תפקיד משמעותי בסדרת הקומיקס הממשיכה את "אווטאר: כשף האוויר האחרון", בהם "ההבטחה", "החיפוש" ו"הקרע", הוא ממשיך להיות חלק מצוות האווטאר ועוזר לאנג לשמור על השלום והאיזון בעולם המתאושש מהמלחמה.
הוא מפגין את כישורי המנהיגות והאסטרטגיה שלו במצבים חדשים וממשיך את מערכת היחסים שלו עם סוקי.
בסדרת ההמשך "האגדה של קורה", סוקה מוזכר כדמות היסטורית חשובה שכיהנה כיושב ראש מועצת שבט המים הדרומי ותרם רבות להקמת עיר הרפובליקה.
הוא מתואר כאדם חכם ומשפיע.
סוקה מופיע גם במספר משחקי וידאו המבוססים על סדרת האנימציה, ולעיתים קרובות מדובב על ידי ג'ק דה סנה, המדבב המקורי.
קטרה - אחותו הצעירה, כשפית מים חזקה ובעלת חמלה.
סוקה מרגיש כלפיה אחריות גדולה ומגוננת מאז ילדותם.
האקודה - אביו, לוחם אמיץ שיצא להילחם במלחמה נגד אומת האש.
היעדרותו השפיעה רבות על סוקה בצעירותו.
אנג - גיסו, האווטאר ובן זוגה של קטרה.
טנזן - אחיינו, בנו הצעיר של אנג וקטרה, והאדון האחרון של האוויר בזמנו.
סוקאר - חברת הנפט הלאומית של הרפובליקה של אזרבייג'ן , היא חברת נפט וגז בבעלות ממשלתית מלאה, שבסיסה בבאקו, אזרבייג'ן.
החברה מייצרת נפט וגז טבעי משדות יבשתיים וימיים בחלק האזרבייג'ני של הים הכספי.
היא מפעילה את בית הזיקוק היחיד לנפט במדינה, מפעל אחד לעיבוד גז ומפעילה מספר צינורות לייצוא נפט וגז ברחבי המדינה.
היא מחזיקה גם ברשת תחנות דלק תחת המותג SOCAR באזרבייג'ן, טורקיה, גאורגיה, אוקראינה, רומניה, שווייץ ואוסטריה.
SOCAR היא מקור הכנסה עיקרי למשטר הדיקטטורי באזרבייג'ן.
החברה אינה מנוהלת בצורה שקופה, ויש לה רשתות מורכבות של חוזים ומתווכים שהובילו להתעשרות האליטות השלטות במדינה.
"אזנפט", עסק שאיגד את תעשיית הנפט האזרית, הוקמה לאחר המהפכה הבולשביקית באמצעות הלאמת תעשיית הנפט האזרית, שהיא אחת הוותיקות בעולם והחלה לפעול בסוף המאה ה-17. הפקת תעשייתית של נפט באזרבייג'ן החלה בשנת 1871.
"אזנפט" הייתה כפופה לארגונים שונים בברית המועצות וברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן, בהתאם למאפייני הארגונים שלה בזמנים שונים, והייתה ידועה בשם "אזרנפטקומיטה", "אזרנפטקומבינט" (שחולקה מאוחר יותר לסינדיקטים "אזרנפט", "אזרנפצאוודלר" ו"אזרנפטמאשינגאיירמה" "אזרנפטצ'יקארמה" ועוד).
בשנים 1954–1959 הוקמו על בסיס "אזרנפט" משרד תעשיית הנפט של הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית של אזרבייג'ן, ובשנים 1965–1970 משרד תעשיית ייצור הנפט של הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית של אזרבייג'ן.
באוגוסט 1970 שונה שמה בחזרה ל"אזרנפט".
עם קבלת עצמאותה של רפובליקת אזרבייג'ן, הוקמה חברת Azerineft State Concern ב-3 בדצמבר 1991. חברת הנפט הממלכתית של רפובליקת אזרבייג'ן (SOCAR) הוקמה ב-13 בספטמבר 1992 על ידי מיזוג של שתי חברות הנפט הממלכתיות של אזרבייג'ן, חברת Azerineft State Concern ואיגוד הייצור Azerneftkimiya.
בשנת 1994 הוקם איגוד ייצור הנפט והגז היבשתי והימי כחלק מחברת הנפט הממלכתית.
בשנת 2003, איגוד ייצור הנפט והגז היבשתי והימי מוזג ויצר את איגוד הייצור Azneft.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 ממשלת אזרבייג'ן אימצה אסטרטגיה של הגברת חיפושי הנפט ולפהקה מקסימלית מבארות הנפט הקיימות, במטרה לייצור רווחים כלכליים מיידיים.
לאחר שאזרבייג'ן מצאה את עצמה במצב שברירי ונואש לאחר מלחמה נגד ארמניה, משבר בנקאות ענק וקריסה כלכלית ולממשלה לא נותרה ברירה אלא להגביר את חיפושי הנפט ולהאיץ את דלדול בארות הנפט הקיימות, למרות העובדה שתגליות הנפט הגיעו לשיאן.
פעילויות החברה כוללות חיפוש, הפקת נפט וגז ביבשה ובים, הובלה, עיבוד, זיקוק ומכירה של נפט, גז, קונדנסט ומוצרים נלווים אחרים.
פעילויות החיפוש של SOCAR מכסות את השדות הימיים הפוטנציאליים במגזר האזרבייג'ני של הים הכספי.
השדות הגדולים ביותר הם שפאג-אסימן ואבשרון המופעלים יחד עם BP ו־TotalEnergies בהתאמה.
בשנת 2016, הפיקה החברה 6.27 מיליארד חביות של גז.
לאזרבייג'ן יש 57 שדות נפט, 18 מהם נמצאים לחופי הים, במגזר האזרבייג'ני של הים הכספי.
החלק העיקרי מהכנסות החברה מגיע ממתחם שדות הנפט הענק ACG ומשדה הגז שאה דניז.
בשנת 2013 הופקו באזרבייג'ן 43.48 מיליון טון (318.74 מיליון חביות) של נפט, מתוכם 8.31 מיליון טון (60.95 מיליון חביות) שייכות ל-SOCAR.
באותה תקופה, ייצור הגז הטבעי של אזרבייג'ן הגיע לשיא של 29.46 מיליארד מטר מעוקב, מתוכם 7.14 מיליארד מטר מעוקב בידי SOCAR.
ב-22 בדצמבר 2023, לאחר 30 שנות פעילות בשדות הנפט של המדינה, הודיעה חברת Equinor הנורווגית על מכירת נכסיה באזרבייג'ן לחברת SOCAR.
המכירה כללה 8.7% מהמניות צינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן, המשמש להזרמת נפט לחוף המערבי של טורקיה, 7.27% מהמניות בשדה הנפט האזרי-צ'יראג-גונאשלי, ו-50% מהמניות בשדה הנפט קרבאך.
ל-SOCAR יש החזקה בשני צינורות הייצוא מרכזיים של המדינה, הפועלים במקביל; צינור הנפט באקו-טביליסי-ג'ייהאן (BTC) שנחנך ב-2006 וצינור דרום הקווקז (SCP).
לחברה יש אחזקות בצינור באקו-סופסה ובצינור באקו-נובורוסיסק בעלי קיבולת נמוכה יחסית.
החלק האזרבייג'ני של צינור באקו-נובורוסיסק מופעל על ידי SOCAR, בעוד שמפעילת צינור באקו-סופסה היא BP.
יתר על כן, SOCAR מפעילה את מסוף הנפט דובנדי באזרבייג'ן ואת מסוף הנפט קולבי בגיאורגיה, שהם חשובים לתחבורה וייצוא.
חוזה אספקה נוסף נחתם במאי 2021, עם חברת רוסנפט הרוסית, כדי להתחיל לספק לאוקראינה ולמדינות אחרות מוצרי נפט וגז פחמימני (LPG).
הדבר קרה לאחר שחברת המסחר השווייצרית פרוטון אנרג'י השעתה את משלוחי הסולר הרוסי למדינה באפריל אותה שנה.
ל-SOCAR שני בתי זיקוק לנפט ומפעל אחד לעיבוד גז.
בית הזיקוק לנפט אז'רנפטיאג מתמחה בייצור דלקים ושמנים, ומייצר בנזין, תזקיקי נפט וסולר, שמנים שונים (תעשייתיים, מנועים, שנאים וכו') ואספלט.
כל תזקיקי הדלק המיוצרים שם נשלחים לבית הזיקוק לנפט היידר אלייב בבאקו לצורך זיקוק מחדש.
בית הזיקוק מעבד 21 מתוך 24 סוגי נפט גולמי אזרבייג'ני.
הוא עונה על כל הביקוש של המדינה למוצרי נפט, ו-45% ממוצרי הנפט שלה מיוצאים.
מפעל עיבוד הגז מייצר גז מעובד, גז נוזלי ובנזין טבעי.
תחנת הדלק הראשונה של החברה תחת שם המותג SOCAR נפתחה בגאורגיה השכנה בשנת 2008, לפני כל תחנת דלק אחרת במדינת האם שלה.
תחנות הדלק בגאורגיה מופעלות על ידי חברת הבת של חברת SOCAR Georgia Petroleum.
נכון לשנת 2014, יש לחברה כ-110 תחנות דלק בגאורגיה, מה שהופך אותה לרשת תחנות הדלק הקמעונאיות הגדולה ביותר של SOCAR.
באזרבייג'ן, החברה מפעילה מספר קטן (פחות מכל מדינה אחרת בה היא פועלת) של תחנות דלק תחת שם המותג SOCAR מאז 2010. זוהי רשת תחנות הקמעונאות השלישית בגודלה באזרבייג'ן אחרי Azpetrol ולוקאויל.
בשנת 2011 נפתחה תחנת הקמעונאות הראשונה של SOCAR באוקראינה.
באוקטובר 2014, מספר תחנות SOCAR באוקראינה הגיע ל-40.
בשנת 2011 נכנסה החברה לשוק הרומני, ורכשה בתחילה 90% ובשלב מאוחר יותר את 10% הנותרים ממניות Romtranspetrol.
בספטמבר 2014, SOCAR השיקה את תחנת התדלוק ה-30 שלה ברומניה.
בנובמבר 2011, SOCAR רכשה את חברת הבת השווייצרית של אקסון מוביל, Esso Schweiz, תמורת סכום שלא פורסם.
יחד עם הרכישה, SOCAR הפכה לבעלים של רשת של יותר מ-160 תחנות תדלוק הפועלות תחת שם המותג Esso ברחבי המדינה.
אף על פי שמרבית אוכלוסייתה של אזרבייג'ן היא מוסלמית שיעית, היא מקיימת מאז השנים הראשונות לעצמאותה יחסים עם ישראל.
עד כמחצית מהנפט הגולמי בישראל מקורו באזרבייג'ן, וישראל מוכרת לה ציוד צבאי מתקדם.
אזרבייג'ן גם מעניקה לישראל גישה לגבולה היבשתי והימי עם איראן.
הנפט עובר דרך טורקיה, בצינור BTC — המתחיל בחוף הים הכספי בבאקו, ממשיך לטביליסי שבגיאורגיה ומסתיים בנמל ג'ייהאן, שבדרום־מזרח טורקיה.
שם, הנפט נשאב לתוך מכליות, שמפליגות למזח הדלק בנמל חיפה ולנמל אשקלון - קצא"א.
מאז שנת 2010 "סוקאר" פעילה באופן ישיר בישראל.
באותה שנה, לפי נתוניה הרשמיים, החברה הפסיקה לייצא נפט לישראל, עם זאת כנראה שבפועל דבר לא השתנה, אך האזרים התחילו לנקוט עמימות לגבי יצוא הנפט לישראל בעקבות מלחמת חרבות ברזל והביקורת הקשה בטורקיה על המשך היצוא לישראל דרך המדינה.
סוּקוּלֶנטים (על פי האקדמיה ללשון: עָסוּסִים, בלטינית: Succulentus) היא קבוצה פוליפילטית של צמחים אשר לרוב הם בעלי עלים וגבעולים עבים ובשרניים המכילים תאים אוגרי מים, ולכן לא דרושה להם השקיה רבה.
משמעות המילה "סוקולנט" בלטינית היא "עסיס", ומכאן שמם העברי "עָסוּס".
אף על פי שכל הצמחים אוגרים מים, סוקולנטים מותאמים במיוחד לאגור מים למשך תקופה ארוכה.
מאפיין זה מאפשר להם להתקיים בסביבה צחיחה, בה אין צמחים רבים ואוכלי עשב רבים.
לעיתים, הטל עוזר לצמחים אלו להתקיים, שכן למינים רבים יש שערות המאפשרות לספוג את הטל.
למינים רבים יש ציפוי דמוי שעווה על גזעיהם ועליהם, המאפשר להם לשמור על לחות.
נפח מקסימלי ופני שטח מינימליים עוזרים גם הם למניעת אובדן של מים.
הנפוצים שבצמחים בעלי מאפיין זה הם צמח האלווי וצמח האגבה.
סוגים נפוצים פחות הם ההוורתיה (Haworthia), החלבלוב (Euphorbia), וכל משפחת החיעדיים (Azoaceae) הכוללת בתוכה את ה-Conophytum ועוד מינים רבים אחרים.
גם הקקטוס, ממשפחת הצבריים (Cactaceae), הוא סוקולנט אך בעל מאפיינים בוטניים שונים.
סוקולנטים רבים משמשים כצמחי נוי, בין אם בבית או בגינה.
צורותיהם המיוחדות ועמידותם להזנחה הפכו את הצמחים היובשניים לא אחת למושאי אספנות.
סוקולנטים הם מרכיב מפתח בגינון יובשני, אשר לעיתים קרובות עוסק בהם כמוטיב מרכזי ("גני קקטוסים").
עם הסוקולנטים נמנים צמחים ממשפחות רבות, ולכולם תכונות משותפות:
יכולת לאגור כמויות גדולות של מים (בזכות קיום פוטוסינתזה מסוג CAM מטבוליזם של חומצת הטבוריתיים).
יכולת להצטמק כשהנוזלים אוזלים בעת יובש.
יכולת להתעורר לאחר רדת הגשמים.
רבייה וגטטיבית - מה שמקל על ייחור שלהם באדמה חדשה.
בזכות תכונותיהם, הסוקולנטים יכולים להמשיך לחיות באזורים יבשים במיוחד ואינם מתים מחוסר מים.
הסוקולנטים מרוכזים בשלושה אזורים עיקריים בעולם:
החלק הדרומי של אפריקה והאי מדגסקר
המשותף לכל שלושת האזורים הוא אקלים ערבתי חמים של גשמים מועטים בעונה החמה ויובש בעונה הקרה.
גם בישראל, בזכות האקלים המדברי בנגב, הסוקולנטים נקלטים ומתפתחים יפה.
הסוקולנטים חביבים במיוחד על בעלי גינות פרטיות וציבוריות, בזכות צריכת המים המזערית שלהם והשרידות הגבוהה שלהם.
הם נפוצים בכל העולם, מכיוון שבאזורים השונים "אימצו" אותם, ודאגו לאקלומם.
חלקם נראים במיטבם בחורף, וחלקם בקיץ.
יש שמתאימים לגידול בחוץ (בקרקע או בכלים/ עציצים/ מכלים), ויש שאוקלמו להיות בתוך בתים ללא שמש, אך רצוי שיראו אור.
הסוקולנטים הגדלים בבית מתאקלמים יפה בכלים זעירים בקוטר של כ־3 ס"מ ועד לעציצים גדולים.
העלים בשרניים מאוד, בצבעים שונים, ובצורות שונות, לרבות צורות גאומטריות .
הצבע משתנה בהתאם לעונה, לטמפרטורה ולמידת החשיפה לשמש.
מכיוון שכך, יש יתרון לסוקולנטים במכלים בחצר, מכיוון שניתן להזיזם בעונות השונות וממש להשפיע על הצבע המתקבל.
למשל: הצבתם במיקרו אקלים קריר, יביא לשינוי צבע עלים הנוטה לאדום; לעומת זאת, הצבתם במיקרו אקלים חמים עם חשיפה ארוכה לשמש, יביא לצבע הנוטה יותר לצהוב עז; לחלקם יש פרחים שיתרונם בגינה שהם פורחים כאשר הפרחים "הרגילים" בתרדמת חורף מסוימת.
לפי Baldwin 2017, קיימים סוקולנטים עם תופעות של צימוח ציציות/ כרבולות (Crested Phenomenon ובעברית קריסטטה - ראו תמונה).
לדבריה, אין תנאים ידועים להופעת הסוג הזה שהופעתו אקראית.
תופעה זו היא ייחודית לסוקולנטים וקקטוסים.
בתורת הפנג שואי צורה וצבע של אובייקט מהווים חלק מעקרונות היסוד שלה.
לפי מדריך הפאנג שווי לעיצוב הבית, רצוי לעצב חללים בבית עם סוקולנטים בעלי עלים בשרניים ומעוגלים בצבע ירוק, כי הצבע הירוק תורם לרגיעה ואווירת התחדשות.
לפי "פפירוס - הפורטל הישראלי לגינון", ניתן להשתמש בסוקולנטים בעלי צורה וצבע שונים ליצירת מרבדים "אמנותיים" על הקרקע וגם בצורה אנכית על קירות.
סוקור היא רמה בהרי מנדארה בצפונה של מדינת אדמאווה בצפון-מזרח ניגריה, סמוך לגבולה עם קמרון.
בשנת 1999 הוכרז שטח הרמה בגודל של 764.4 הקטאר כאתר מורשת עולמית בשל הנוף התרבותי הייחודי שלו.
ההכרזה כוללת את ארמון ההידי (ראש השבט) הניצב על גבעה החולשת על הכפרים שלרגליה, שדות בנויים על טרסות במעלה הגבעות בסביבה ואת שרידיה של תעשיית הברזל המקומית המפותחת שגוועה במהלך המאה ה-20.
קיימות עדויות קלושות להתיישבות בסוקור בתקופת האבן החדשה, אך במקום נמצאו ממצאים של תרבות מתקופת הברזל שעשתה שימוש בתנורים להתכת המתכות ובאבני ריחיים.
שושלת ראשי השבטים השולטת במקום בהווה, קמה במאה ה-17, ובתקופתה הייתה רמת סוקור לאזור ייצור חשוב של ברזל שסיפק את צרכיה של צפון-מזרח ניגריה.
ייצור הברזל ברמה נמשך עד לעשור הראשון של המאה ה-20, ובין 1912 ל-1922 היה המקום ליעד לפלישות מצד שבטים שכנים יריבים.
ייצור הברזל במקום המשיך ושקע בתקופת השלטון הבריטי ולאחר עצמאותה של ניגריה, ונפסק לחלוטין לאחר שנת 1960. כתוצאה מכך היגרו רבים מתושבי רמת סוקור אל המישורים הסמוכים מצפון ומדרום לה.
לארמונו של ההידי הכולל את ההרמון החרב כעת, נודעת חשיבות פוליטית ודתית עמוקה לבני הסוקור.
שטחו של הארמון הוא פחות מהקטאר בודד והוא שוכן מעל לכפרים בהם מתגוררים פשוטי העם.
הארמון בנוי בצורת מתחם עגול ובו בתים פשוטים עשויים מאבני גרניט מקומית.
חלק מהאבנים גדולות במיוחד והובאו לאתר ממרחק רב.
אל הארמון מובילות דרכים מרוצפות ממזרח ומצפון ורוחבן עומד על 5 עד 7 מטר.
הן עשויות מגושי גרניט זהה לאלה ממנה נבנו בתי הארמון.
סביב הארמון ובתוכו ישנן דרכים מרוצפות נוספות, אך אלה עשויות מגושי גרניט גדולים יותר.
את הרמה ואת מורדותיה מכסים שדות הערוכים בטרסות, ולאלה נודעה משמעות דתית עמוקה מעבר לשימוש החקלאי שלהן.
ברחבי הטרסות שוכנים עצים קדושים ומקומות פולחן רבים.
כפריהם של בני הסוקור שוכנים מתחת לארמונו של ההידי והם מוקפים בקירות אבן אשר שימשו להגנה וכקירות חיץ בעלי משמעות חברתית.
גם בתי הכפריים ואסמיהם נבנו מאבני גרניט, והם עגולים, מכוסים בגגות סכך ועל רצפותיהם מחצלות ארוגות.
על הגבעות שוכנים בתי קברות שבהם קברים מאבן פשוטה.
לכל משפחה או שבט היה את בית הקברות שלה, ובו נקברו כל בניה.
יוצאים מן הכלל היו ילדים אשר נקברו בסמוך לכפרים וההידי אשר נקבר בארמונו.
גם לבארות נודעה חשיבות חברתית וכלכלית.
מעליהן נבנה מבנה בצורת חרוט והן הוקפו בגדר.
במתחמי הבארות נהגו התושבים לפטם את חיות הבית כמו בקר וכבשים, בין אם לשם אכילתם על ידי בני המשפחה, או כדי להעניקם כמתנות וכמוהר או כסמל למעמד חברתי ולעושר.
שרידיהם של תנורים להתכת מתכות פזורים בשטחה של הרמה, ואלה הוקמו על פי רוב בסמוך לבתי בעליהם.
ברי כי תהליכי ייצור המתכת היו קשורים בטקסים שנלוו אליהם והוכתבו מקשרים חברתיים וכלכליים.
עוד מצויים בשטח מקדשים ומזבחים שרבים מהם עשויים מקרמיקה וקיים ריכוז גדול של מבנים כאלה בסמוך לארמון ההידי.
סוקטה TB היא סדרת מטוסים קלים בעלי מנוע בוכנה יחיד שתוכננה בשנות השבעים המאוחרות ומיוצרת על ידי סוקטה.
האותיות TB בשם המטוס נגזרו מהשם תרבס (Tarbes), עיר בדרום צרפת בה מיוצר המטוס.
סדרת מטוסי הסוקטה TB מורכבת מהמטוסים הבאים:
כל המטוסים דומים למראה, הן חיצונית והן פנימית אך רק כני הנסע של ה-TB-20 וה-TB-21 מתקפלים.
ההבדל המשמעותי ביותר בין הדגמים השונים הוא עוצמת המנוע הגדלה מ-160 כוח-סוס של מנוע ה-TB-9, 180 כוח-סוס של מנוע ה-TB-10, 200 כוח-סוס של מנוע ה-TB-200, ועד ל-250 כוח-סוס של מנועי ה-TB-20 וה-TB-21. ההבדל היחיד בין ה-TB-20 ל-TB-21 הוא שלאחרון הוסף מגדש טורבו (Turbocharger), ומכאן האותיות TC.
לכל המטוסים יש מדחף בעל פסיעה משתנה מלבד ה-TB-9, לו יש מדחף בעל פסיעה קבועה.
בשנת 2000 עברו תכנוני המטוסים תהליך מודרניזציה ולשמם נוספו האותיות GT, ראשי תיבות של Generation Two (דור שני).
לגרסאות ה-GT יש קבינה גדולה יותר והוכנסו בהם שיפורים אווירודינמיים.
ה-TB-30 אפסילון (TB-30 Epsilon) שיוצר על ידי סוקטה בעבר לשימוש כמטוס אימון צבאי אינו קשור למטוסי ה-TB האחרים חרף שמו.
גרסה משופרת של מטוס זה כונתה TB-31 אומגה (TB-31 Omega) אך מעולם לא נכנסה לייצור סדרתי.
המטוס TB-360 טנגרה (TB-360 Tangara) היה מטוס קל דו-מנועי שהתבסס על ה-GA-7 קוגר מתוצרת גאלפסטרים, אך גם הוא לא נכנס לייצור סדרתי.
מטוסי TB-20 טרינידד הופעלו בחיל האוויר הישראלי תחת הכינוי "פשוש" מפברואר 1995 ועד אפריל 2005. 22 מטוסי TB-20 נקנו על ידי חיל האוויר הישראלי ב-1994 והם החליפו את מטוסי הצסנה 206U שיצאו משימוש בחיל ב-1997. המטוסים שרתו בטייסת 135 ("מלכי האוויר") וכן בבסיסי הטיסה השונים של החיל.
המטוסים שימשו לניוד מהיר של בכירי החיל וצה"ל.
בדצמבר 2004 החלו מטוסי הבוננזה A36 ("חופית") להחליפם בהדרגה.
ב-3 במרץ 2003, לאחר השעה 21:00, התרסק מטוס "פשוש" זמן קצר לאחר שהמריא מבסיס רמון במהלך אימון.
בהתרסקות נהרג טייס המטוס, רס"ן , סמ"ט א' (סגן מפקד טייסת) 190 ("מגע הקסם").
קיבולת: 3 או 4 נוסעים
הנעה: מנוע אחד מדגם IO-540 מתוצרת לייקומינג, המייצר דחף של 250 כוח-סוס (186 קילו-וואט)
סוקטה (בשמה המלא DAHER-SOCATA, לשעבר EADS Socata) היא יחידה עסקית של EADS המוקדשת לייצור מטוסים קלים המונעים על ידי מנועי בוכנה ומנועי טורבו-פרופ, לרבות מטוסים פרטיים, מטוסי אימון ומטוסי מנהלים קטנים.
כמו כן, מייצרת סוקטה חלקי מטוסים עבור יצרנים אחרים כגון איירבוס, דאסו, אמבראר, יורוקופטר ולוקהיד מרטין.
מטה החברה והמפעל שוכנים בנמל התעופה תרבס-לורדס-פירנס שבדרום מערב צרפת.
החברה מחזיקה גם מתקן בנמל התעופה נורת' פרי שבדרום פלורידה המשמש כמטה אמריקני לצורכי מכירות, שיווק, הפצת חלקי חילוף, תמיכה טכנית ושירות לקוחות.
שורשי סוקטה בחברת מוראן-סאלוניר שנוסדה ב-1911. ב-1966 שינתה מוראן-סאלוניר את שמה לסוקטה כאשר נרכשה על ידי סוד אוויאסיון לצורך ייצור מטוסים קטנים.
אחד המוצרים הפופולריים יותר של החברה היה סדרת Rallye של מטוסים כלליים.
במהלך 1979, SOCATA החליטה לארגן מחדש ולמתג מחדש חלק גדול מתוכניות הייצור שלה, שאחת מהתוצאות שלהן היא שינוי שמות הדגמים השונים של סדרת Rallye, כל אחד מקבל שם אינדיבידואלי, "יותר גאלי".
במהלך שנות ה-80, ה-Rallye הוחלף בהדרגה והוצא מהייצור בצרפת על ידי סדרת Socata TB החדשה יותר.
במהלך דצמבר 1984, נמסר הראלי האחרון של כ-3,300 מטוסים, מדגם R235 Guerrier חמוש.
עם זאת, ההחלטה של SOCATA להפסיק את הייצור בצרפת לא הייתה סופה של כל פעילות הייצור.
במהלך שנות ה-70, SOCATA מכרה רישיון לייצור דגם ה-Rallye 100ST לחברת התעופה הפולנית PZL, מה שהוביל לבניית המטוס באופן עצמאי במתקניה בוורשה בשם PZL Koliber (Haming Bird).
ב-18 באפריל 1978, המטוס הראשון שנבנה ב-PZL ביצע את טיסת הבכורה שלו, ובמהלך השנה שלאחר מכן, החל ייצור כמותי של הקוליבר (Koliber).
במהלך אמצע שנות ה-70, SOCATA החלה לעבוד על מה שיהפוך לסדרת הTB של מטוסים כלליים; השאיפה העיקרית של קו מוצרים חדש זה הייתה להחליף לחלוטין את סדרת Rallye הקיימת והמצליחה ביותר של החברה.
כמתוכנן, במהלך 1979, ייצור סדרת ראלי צומצם כאשר הייצור של הסדרה החדשה התגבר; דגמי הכניסה הראשוניים שלהם סומנו כ-TB-9 Tampico ו-TB-10 Tobago.
בשנת 1984 החל ייצור דגם סוקטה TB 30 אפסילון.
ב-18 בדצמבר 1980, דגם משופר של המטוס, שהוגדר כ-TB20, זכה בתעודת הסוג שלו על ידי רשויות התעופה הצרפתיות.
במהלך מרץ 1981, הושלמה המסירה הראשונה של ייצור TB20 ללקוח גרמני.
דגמים שונים משופרים של סדרת ה-TB פותחו לאחר מכן.
SOCATA אימצה פילוסופיית הרכבה פשוטה במתקן ההרכבה הסופית שלה בטארבס, ובחרה להשלים מטוס נתון רק לאחר שכבר קיבלה הזמנה עבורו.
מסגרות אוויר בסיסיות ייוצרו מראש ויגמרו על פי הזמנה, מה שמאפשר להתקין שינויים שצוינו על ידי הלקוח וציוד אופציונלי להתקין בהתאם לדרישותיו.
בעוד שהסוג הושלם על פס ייצור יחיד במתקן, כל הדגמים, הנמוכים והעליונים כאחד, סיימו באותו קו.
בתחילת 1993, SOCATA ייצרה כ-12 מטוסים מסדרת TB בחודש, עד אמצע השנה, זה ירד לכ-8 מטוסים בחודש.במהלך שנות ה-80, SOCATA, לאחר שזיהתה עמדת שוק פנויה עבור מטוס חד-מנועי מותאם במיוחד המסוגל לבצע הובלה אישית מהירה ומטען קל, החלה להתעניין במטוס הקל מוני 301 המופעל באמצעות בוכנה של חברת מוני מטוסים.
בהתאם לכך, החלו שיחות בין מוני לבין SOCATA בנושא ייצור נגזרת מונעת טורבו-פרופ של ה-301. המוצר שעלה מהדיונים הללו היה עיצוב חדש, המכונה TBM 700, שהיה כבד במידה ניכרת מה-301 המקורי בעוד שסופק עם יותר מפי שניים מהכוח הזמין.
הקידומת של הייעוד, TBM, מקורה בראשי התיבות "TB", המייצגת Tarbes, העיר הצרפתית שבה שוכנת SOCATA, ואילו ה-"M" מייצגת מוני.
בזמן יצירתו, בעוד שכמה חברות תעופה למדו או שקלו אחרת את הפיתוח של מטוס כזה, ה-TBM 700 המיוחל היה מטוס הנוסעים/המטען החד-מנועי הראשון שנכנס לייצור.
מלכתחילה, נקבעו קריטריונים לביצועים מרכזיים, שדרשו רמה גבוהה של אמינות, תוך שהם מסוגלים לשילוב מהירות/גובה שאין כמוהו בין עמיתים חד-מנועי TBM 700 אחרים.
כתוצאה מכך, במהלך יוני 1987, הוקם מיזם משותף, בשם TBM International, במטרה להשלים את הפיתוח של עיצוב ה-TBM 700 ולבצע את ייצור המטוס החדש; הבעלות על המיזם המשותף חולקה בין מוני לבין חברת האם של SOCATA, Aérospatiale.
תוכננו זוג קווי ייצור נפרדים עבור ה-TBM 700, אחד הממוקם במתקן של מוני ב-Kerrville, טקסס, אשר נועד לשרת את השוק האמריקאי, והשני מבוסס במפעל של SOCATA בטארבס, שהיה אמור לייצר מטוסים ללקוחות בכל שאר העולם.
עם זאת, במהלך שנות ה-80 המאוחרות ותחילת שנות ה-90, מוני סבל מחסרים פיסקאליים מתמשכים; כתוצאה מכך, במאי 1991, בחר מוני לפרוש מהשתתפות במיזם המשותף, והותיר את SOCATA כחברה העיקרית המעורבת בתוכנית.
ב-14 ביולי 1988, אב הטיפוס הראשון של TBM 700 ערך את טיסת הבכורה של הטיפוס.
בדיקות טיסה הוכיחו שלמעשה כל המטרות שנקבעו בתכנון הושגו, מה שהוביל להתקדמות מהירה לקראת הייצור.
ב-31 בינואר 1990 התקבל אישור סוג מהרשויות בצרפת; אחריו הענקת אישור מינהל התעופה הפדרלי של ארצות הברית (FAA) ב-28 באוגוסט 1990. במהלך תחילת 1990 התרחשה המסירה הראשונה של TBM 700; קבוצת הייצור הראשונה של 50 מטוסים נמכרה כמעט מיד.
משוב מוקדם שהתקבל ממפעילים וטייסים היה בדרך כלל חיובי לגבי היכולות של המטוס החדש, ולעיתים קרובות שיבח את המהירות שלו ואת שולי הכוח הנדיבים שלו בין תכונות אחרות.
על פי פרסום תעופה וחלל Flying, בעוד שה-TBM 700 התגלה במהירות כפופולרית וכמטוס טוב בזכות עצמו, השירותים ומתקני התמיכה שסופקו SOCATA היו נקודת חולשה ראשונית.
SOCATA, שהכירה בחשיבות הקריטית של תשתית תמיכה אפקטיבית, השקיעה רבות בשיפור התמיכה העולמית בסוג; במקום להסתמך רק על צדדים שלישיים ועל הסדרי שותפות עם חברות אחרות, המשרד פיתח מתקנים משלהם.
SOCATA פתחה מרכז שירות משלה בפלורידה, וכן הקימה רשת מפיצים המסוגלת הן למכירה והן לשירות עבור ה-TBM 700. כתוצאה מכך, במהלך שנות ה-90 המאוחרות, המכירות מהסוג בשוק צפון אמריקה עלו באופן דרמטי.
במהלך שנת 2000 הפכה SOCATA לחברה בת בבעלות מלאה של קונצרן התעופה הרב לאומי EADS; זמן קצר לאחר מכן, העסק מותג מחדש כ-EADS SOCATA.
ב-27 ביוני 2008, EADS הודיעה על כוונתה למכור את גרעין השליטה ב-EADS SOCATA לעסק הטכנולוגיה הצרפתי DAHER, אך תשמור על מניות מיעוט בחברה.[9] ב-3 בנובמבר 2008, EADS ו-DAHER הודיעו כי הגיעו להסכמה סופית ל-DAHER לרכוש 70% ממניות EADS SOCATA.
ב-7 בינואר 2009, DAHER אישרה את רכישת רוב 70% ממניות SOCATA.
במהלך סוף 2009, פורסם כי EADS SOCATA סיימה הסכם עם חברה פרטית, JetSet International Ltd, למכירת תעודת הסוג, כלי עבודה, רכיבים, תוכניות הנדסיות ושרטוטים עבור ה-Morane-Sulnier MS.760 Paris, א.
מטוס עסקים מונע על ידי סילון שפותח על ידי קודמו של SOCATA.
החברה רכשה בנפרד יותר מ-30 מטוסי MS760 בדימוס מממשלות צרפת וארגנטינה;[12] לפי הדיווחים, ל-JetSet International Ltd היו שאיפות לשפץ את שלדות התעופה הקיימות הללו ולהתקין מנועי סילון ואוויוניקה מהדור הנוכחי במטרה למכור אותם ל - מפעילים תמורת כ-$550,000.
ביוני 2014 הודיעה דאהר כי רכשה את 30% הנותרים מ-EADS SOCATA מקבוצת איירבוס (לשעבר EADS), מה שהופך אותה לחברה בת בבעלות מלאה של החברה.
במהלך מרץ 2015, השימוש בשם SOCATA הופסק רשמית, לאחר שהחטיבה מותגה מחדש כדאהר בלבד כדי ליישר קו הדוק יותר עם חברת האם החדשה שלה.
סדרת סוקטה TB הכוללת את:
סדרת סוקטה TBM הכוללת את:
כלי טיס שלא נכנסו לייצור סדרתי
סוקלוס (Sucellus או Sucellos - "המכה בפטיש") היה אל החקלאות, היערות, והבירה במיתולוגיה הקלטית.
סוקלוס מתואר לרוב כאדם מבוגר ומזוקן האוחז בידו פטיש או חבית בירה.
האלה נאנטוסואלטה נחשבת בת זוגו של סוקלוס, ומוצגת לעיתים כעומדת לצידו בתגליפים ופסלים.
בתגליף אבן שהתגלה בסארבורג מהמאה הראשונה או ראשית המאה השנייה מתוארים סוקלוס ונאנטוסואלטה כלובשים גלימות ארוכות.
נאנטוסואלטה אוחזת בידה שובך יונים, סקולוס מתואר כאדם מזוקן האוחז בידו פטיש וכד.
למעלה מעשר כתובות המוקדשות לסוקלוס התגלו בחפירות ארכאולוגיות.
מרביתן מגאליה (צרפת של ימינו) ואחת מיורק שבאנגליה.
סוקונה היא אלת הנהר סאון שבגאליה (צרפת של ימינו), על פי המיתולוגיה הקלטית.
האלה ידועה ממספר כתובות שהתגלו באתרי פולחן שהוקדשו לה, באזור שאלון-סור-סאון (Chalon-sur-Saone) ובסאגון (Sagonne).
ככל הנראה מקור שני שמות אתרים אלה בשמה של האלה, כמו גם שם הנהר.
משמעות שמה של האלה "זו השרה" בקלטית - ככל הנראה בשל צליל זרימת מי הנהר.
סוקול הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר סראטוב המשחק בליגה הרוסית הראשונה.
הקבוצה שיחקה בליגת העל הרוסית לאחר שהייתה לאלופת ליגת המשנה הרוסית בשנת 2000 ושיחקה בליגת העל הרוסית בעונת 2001/02 ובעונת 2002/03 אותה סיימה במקום האחרון.
אגודת הספורט "סוקול" סראטוב הוקמה במרץ 1913. לאחר מהפכת פברואר, האגודה פורקה וכך גם קבוצת הכדורגל ורק בשנות ה-30 הוקמה דינמו סראטוב כיורשת לקבוצת הכדורגל "סוקול".
סוקול סראטוב במתכונתה הנוכחית הוקמה מחדש ב-1962 על בסיס קבוצת לוקומוטיב סראטוב שהתקיימה בשנים (1956-1961) לאחר פירוקה של קבוצת דינמו סראטוב ב-1957 והחלפתה בקבוצת "אנרגיה" סראטוב.
סוקול סראטוב נחשבת ליורשת ישירה לאותן קבוצות כדורגל קודמות וכיום הקבוצה נחשבת לקבוצה הבכירה ביותר בעיר ובמחוז סראטוב.
סוקול סראטוב הוקמה כקבוצת "טרוד" ב-1962 והחל מ-1963 הקבוצה נושאת את שמה הנוכחי.
לאורך כל תקופת ברית המועצות, הקבוצה התמודדה בליגה השלישית ובעיקר בליגה הסובייטית השנייה כשהישג השיא שלה הוא ההעפלה לליגת המשנה הרוסית, לאחר שסיימה במקום השמיני בליגה הסובייטית השנייה בעונת 1991 ואז ברית המועצות פורקה והקבוצה עברה להתמודד בליגה הרוסית הראשונה.
בגביע הסובייטי הקבוצה העפילה פעמיים רצופות לשמינית גמר הגביע (1968, 1969) כשהישגה הגדול ביותר הוא ההעפלה לחצי גמר הגביע בעונת 1967.
בשנות ה-90, הקבוצה התבססה בצמרת ליגת המשנה הרוסית ובשנת 2000 זכתה באליפות ליגת המשנה והעפילה לליגת העל הרוסית.
בעונת הבכורה שלה בליגה היא סיימה במקום השמיני, אך עונה לאחר מכן נשרה בחזרה לליגה הראשונה, לאחר שסיימה במקום האחרון וכעבור 3 עונות נוספות נשרה לליגה השנייה ואחר כך הליגה השלישית, ולבסוף פורקה למשך עונה בודדת.
ב-2006 הוקמה מחדש והחלה להתמודד בליגה השנייה ומאז היא מתמודדת בליגה הרוסית השנייה.
הקבוצה העפילה פעמיים רצופות לרבע גמר הגביע הרוסי (2001/02, 2002/03),כשהישג השיא שלה הוא ההעפלה לחצי גמר הגביע בעונת 2000/01.
מאז הקמתה המחודשת ב-2006, הספונסר הראשי של הקבוצה הוא מפעל המתכות ОАО Завод металлоконструкций מהעיר אנגלס שבמחוז סראטוב.
בהתאם לתוצאות עונת 2013/14 הקבוצה עלתה לליגת משנה.
ברם, בעונת 2016/2017 נשרה חזרה לליגה השנייה וחזרה לליגה הראשונה רק בתום עונת 2022/2023. בתום עונת 2024/2025 חזרה לליגה השנייה, אך לאחר עונה אחת חזרה לליגה הראשונה.
מגרש הבית של הקבוצה הוא אצטדיון "לוקומוטיב" בעיר, שבו ממוקמים גם משרדי הקבוצה ועד 2010 היה האצטדיון לרכושה של חברת רכבות רוסיה ומאז 2010 הוא נמצא בבעלותה של ממשלת מחוז סראטוב.
בעקבות שיפוץ שנעשה ב-1997 במלאת 200 שנה לפלך סראטוב, האצטדיון מכיל 15,500 מושבים.
בשנים 2008–2010 הקבוצה אירחה את משחקיה במגרש "טמפ" בעיר, שעבר שיפוץ מקיף בשנת 2007 ומכיל 1,252 מושבים ומשמש כיום כמגרש האימונים של הקבוצה.
ליגת העל הרוסית: מקום שמיני (2001)
הגביע הרוסי: חצי גמר 2001
הגביע הסובייטי: חצי גמר 1967
סוקומימוס (שם מדעי: Suchomimus; מילולית: "מחקה תנין") הוא סוג דינוזאור תרופוד ממשפחת הספינוזאוריים, ובו מין יחיד, Suchomimus tenerensis.
הסוקומימוס היה דינוזאור טורף ומשערים שחי באזורי ביצה וגדות נהרות, וחי לצד דינוזאורים כמו הזאורופוד הענק ניז'רזאורוס, ולצד תנינים פרהיסטוריים ענקיים כגון הסרקוסוכוס.
אורכו של הסוקומימוס הוא כ-12 מטרים, והוא חי באפריקה לפני 112-121 מיליון שנים.
דינוזאור זה תואר בשנת 1998 על ידי הפלאונטולוג האמריקאי פול סרנו (Paul Callistus Sereno) ממאובנים שנמצאו בניז'ר.
הסוקומימוס מוזכר בפארק היורה 3 כזיהוי שגוי של הספינוזאורוס בידי בילי.
הוא היה אמור להופיע גם בעולם היורה אך נחתך מההופעה (אם כי נראה במחשב) וייתכן ששרדו כמה אוכלוסיות באי בעולם היורה: נפילת הממלכה שהועברו ליבשת.
עם זאת הוא לא נראה באף סרט על המסך.
הוא מופיע גם בסדרה עולם היורה: תאוריית הכאוס.
סוקומימוס מופיע בתוכנית הנשיונל ג'יאוגרפיק "סופר קרוק".
שלד שלו נראה גם בתוכניות הנשיונל ג'יאוגרפיק "Beyond 2000 The Explorers" ו-"when crocs ate dinosaurs", בו פרט סוקמימוס מותקף בידי סרקוסוכוס.
בסרט "הקרודים 2: עידן חדש" נראה דינוזאור בשם "סוקו", אף שהוא בעל מאפייני עופות יותר מאשר סוקומימוס.
בסרט "Dinocroc" נראה היבריד בין סוקומימוס לסרקוסוכוס.
הסוקומימוס מופיע בכמה מפרקי האנימה מלך הדינוזאורים.
rex" מ-2014 מופיע שלד סוקומימוס בהשוואה לשלד ספינוזאורוס, קרובו.
הוא מופיע במשחק המחשב "Savage Quest".
סוקסיניל כולין הוא אגוניסט ניקוטיני שמשמש להרפיית שרירים ושיתוקם לטווח קצר, בדרך כלל כדי להקל תהליך צנרור קנה.
לפעמים התרופה משמשת להמתת חסד של סוסים בשילוב עם משככי כאבים וסמי הרגעה.
סוקולוב מאלופולסקי (בפולנית: Sokołów Małopolski) היא עיירה בדרום מזרח פולין, 24 ק"מ מצפון לז'שוב, 11 ק"מ מנמל התעופה הבינלאומי ז'שוב-יאשונקה.
בעיירה ישנם בית קברות יהודי מהמאה ה-17 וכן כנסייה מתחילת המאה ה-20.
ראשיתה של העיירה היא בכפר, שעל פי תיעוד היה קיים במאה ה-14. בשנת 1569 קיבלה סוקולוב מאלופולסקי זכויות עיר.
רחובותיה תוכננו בסגנון הרנסאנס ובמרכזה הוקמה כיכר שוק.
בשנת 1608 נפגעה ונבזזה העיירה על ידי אציל פולני, אך לאחר האירוע נמשך שגשוגה של העיירה.
בשנת 1657, בעת פלישת האימפריה השוודית לפולין, נהרסה העיירה על ידי צבאו של הנסיך הטרנסילבני ג'רג' ראקוצי השני.
עם חלוקת פולין הראשונה בשנת 1772 סופחה העיירה לממלכת הבסבורג האוסטרו-הונגרית ונשארה בחבל גליציה האוסטרי עד 1918. בשתי שרפות שפרצו ב-1864 וב-1904 עלו רוב בתי העיירה באש.
בתקופת הרפובליקה הפולנית השנייה השתייכה העיירה למחוז לבוב.
למרות שהייתה ממוקמת בלב אזור תעשייתי, לא שבה העיירה לשגשג, לא נפתחו בה מפעלים ולא הונחה בה מסילת ברזל.
בין מלחמות העולם היו בעיירה כ-1,350 יהודים מתוך כ-4,000 תושבים.
הג'וינט סייע ליהודי העיירה, ואלה קיימו חיי תרבות וציונות תוססים.
בספטמבר 1939 כבשה ברית המועצות את העיירה, שהוקצתה לה בנספח הסודי להסכם ריבנטרופ–מולוטוב עם גרמניה הנאצית.
בקיץ 1941 כבשה גרמניה את העיירה, בשלבים הראשונים של מבצע ברברוסה, ובעיירה הוקם גטו בו רוכזו גם יהודים מיישובים סמוכים, כ-3,000 בסך הכל.
ביוני 1942 נרצחו עשרות יהודים בגטו על ידי המשטרה הגרמנית.
ביולי גורשו יהודי העיירה למחנה ההשמדה בלז'ץ.
סוקירניציה (באוקראינית: Соки́рниця; ברוסית: Сокирница, "סוקירניצה"; בהונגרית: Szeklence, "סקלנצה"; בצ'כית: Sekernice, "סקרניצה"; ביידיש: סעקערניצע או סיקערניצא) הוא כפר במחוז זקרפטיה באוקראינה.
הכפר שוכן על גדות נחל פומיניציה (Помийниця), במרחק של כ-10 קילומטרים דרום-מזרחית לעיר חוסט.
העדות הראשונה ליהודים בכפר היא משנת 1728 אז הייתה בו משפחה אחת; לאחר 1735 היו מספר מפקדים ללא נוכחות יהודית בסוקירניציה והחל מסוף המאה ה-18 עד לאחר השואה הייתה התיישבות רצופה של יהודים.
הקהילה התחילה להתבסס ולגדול במהלך המאה ה-19 - ב-1832 נמנו בה 139 יהודים מתוך כ-1,400 תושבים, ב-1880 נמנו בה 378 יהודים מתוך כ-1,600 תושבים ובשלבים מסוימים במהלך המאה היא הייתה גדולה יותר אפילו מקהילת יהודי חוסט.
העדות הראשונה במפות לקיומו של בית קברות יהודי בקרבת הכפר היא מ-1865.
בערב השואה רוב היהודים היו סוחרים זעירים שהתפרנסו מהשווקים בחוסט ובבושטינה או בעלי מלאכה, אך כמות גדולה עסקה גם בחקלאות.
עם הכיבוש ההונגרי ב-1939 החלה פגיעה בתנאי המחיה ובמעמד היהודים וחלק מהם גויס לשירות העבודה שכלל עבודת כפייה במסגרת הצבא ההונגרי.
במפקד שנערך ב-1941 היו בכפר 685 יהודים, שהיוו כחמישית מאוכלוסייתו הכללית.
ב-19 במרץ 1944 גרמניה הנאצית כבשה את הונגריה.
בעקבות כך החל ריכוז של היהודים ברחבי הונגריה בגטאות ובאפריל 1944 הוקם בכפר גטו שריכז גם יהודים מכפרים סמוכים ובהם קראיניקובו, דנילובו , דרהובו , אולקסנדריבקה וסלדובוש (שמו שונה לסטבליבקה אחרי המלחמה) ואף ממקומות רחוקים יותר כמו מיז'היריה, נהרובץ וקולוצ'בה .
בגטו, שלפי עדויות ניצולים שהו בתוכו כ-4,000 או כ-5,000 איש בצפיפות גדולה, הוקם יודנרט שהפעיל שירות סדר יהודי שפעל במקביל לז'נדרמים הונגרים ומטבח ציבורי שסיפק בעצמו את צורכי המזון של התושבים; בנוסף השלטונות שילחו את יושבי הגטו הבוגרים לעבודות כפייה מחוץ לגטו
ב-15 במאי 1944 (או לפי גרסה אחרת בחג שבועות ה'תש"ד, ב-28 במאי) השלטונות ריכזו את תושבי הגטו ולאחר מכן הם הולכו לתחנת הרכבת בסלדובוש ומשם נשלחו לאושוויץ.
כ-10% מיושבי הגטו שרדו את המלחמה וניסו להקים בכפר את הקהילה מחדש, אך כעבור מספר שנים הם עזבו לחוסט בה התרכזה קהילה גדולה יותר ומשם רובם בסופו של דבר עלו לישראל או עברו למקומות אחרים בעולם.
מתשובה בספר "חקל יצחק" של האדמו"ר מספינקא יצחק אייזיק וייס אל סקרניצה משתמע שהיה רב בכפר כבר בה'תר"ס (1900) אך הוא לא מזכיר את שמו והוא לא מוזכר במקומות אחרים.
בשנים שלאחר מכן ועד השואה ידועים שני רבנים בסקרניצה, שפרשו את חסותם גם על היישובים הסמוכים:
הרב דוד אלימלך וייס - קרוב משפחתו של בעל ה"חקל יצחק".
קודם לכן היה רב בעיירה הקרובה וישק (וישקובו ).
ככל הנראה כיהן מהתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה עד למותו בשנת ה'תרצ"ב (1932).
היה שותף לקו האנטי-ציוני התקיף שהנהיג הרב חיים אלעזר שפירא ממונקאץ' (מוקצ'בו).
הרב שלמה דוב וייס - ככל הנראה לא בנו של הרב קודם אך גם הוא מקושר לחסידות ספינקא.
קודם לכן כיהן כרבה של פאביאנהאזה וישב תקופה ארוכה בקראלי (קאריי).
סוקולוב פודלסקי (בפולנית: Sokołów Podlaski) היא עיר מחוז קטנה בפרובינציית מזוביה שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
סוקולוב הייתה מיושבת מהמאה ה-6 לספירה.
בשנת 1424 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
באמצע המאה ה-17 נפגעה העיר בעת פלישת האימפריה השוודית לפולין.
בחלוקת פולין השלישית נכללה העיר בשטח אוסטריה, ובשנת 1809 הועברה לדוכסות ורשה.
בשנת 1845 נוסד בעיר מפעל גדול לסוכר, אשר העסיק מאות עובדים, והיווה זרז להתפתחותה של העיר.
בשנת 1865 הוצא להורג בכיכר העיר הכומר סטניסלב ברזוסקה, ממנהיגי מרד ינואר נגד רוסים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-5,000 יהודים, כמחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות הציוניות, של אגודת ישראל ושל הבונד.
כמו כן, פעלו בעיר בתי ספר מרשתות יבנה ובית יעקב.
בשנת 1920 רצחו חיילים פולנים שישה יהודים בעיר, ובשנת 1937 נערכו ביהודי העיר פרעות בידי האוכלוסייה המקומית.
בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב עברה העיר בסוף ספטמבר 1939 לשליטה גרמנית, ואלו הטילו על יהודיה גזירות שונות, ובהן גיוס לעבודות כפייה, חלקן במחנות עבודה, וחובת תשלום סכומי כופר.
בשנת 1940 רוכזו יהודי העיר בגטו קטן שהוקם סביב בית הכנסת הגדול בה, אשר ב-28 בספטמבר 1941 ננעלו שעריו, והוא הוקף בחומה ובגדר תיל.
לגטו זה הובאו בהמשך יהודים נוספים, ובקיץ 1942 הגיע מספר יושביו לכ-5,800 איש.
בשל הצפיפות והמגפות שפרצו בגטו, מתו רבים מיושביו.
ב-22 בספטמבר 1942, יום כיפור תש"ג, פשטו על הגטו שבעיר אנשי ס"ס ושוטרים אוקראינים ופולנים, ושילחו את כל יושביו למחנה ההשמדה טרבלינקה, תוך ירי במתנגדים.
סוקולקה (בפולנית: Sokółka) היא עיירת מחוז בפרובינציית פודלסיה שבפולין, בסמוך לגבול בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
בשנת 1609 הוענקו לסוקולקה זכויות עיר.
בחלוקת פולין בשנת 1795 נכללה העיירה בתחום שלטון פרוסיה, ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-2,800 יהודים, קרוב למחצית תושביה, והתקיימה בה פעילות של המפלגות היהודיות השונות, וכן פעלו בה בית ספר עברי וישיבה.
רבה של סוקולקה באותם ימים היה הרב יצחק הלוי שוסטר, כיהן בה משנת תרס"ח (1908) ועד שנספה יחד עם הקהילה במרץ 1942 בשואה.
בהתאם להסכם ריבנטרופ–מולוטוב הועברה העיירה לשליטה סובייטית, ובתקופה זו הגיעו אליה פליטים יהודים רבים ממערב פולין.
בתקופה הסובייטית נאסרה הפעילות הציבורית היהודית בעיירה.
ב-24 ביוני 1941, לאחר פרוץ מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו החלו בביצוע מעשי שוד ורצח ביהודיה.
כעבור מספר ימים הוטלו על יהודי העיירה הגבלות תנועה, והם חויבו בענידת טלאי צהוב.
מעת לעת חטפו הגרמנים יהודים מהעיירה לעבודות כפייה מפרכות, בהן חלקם מתו.
בסתיו 1941 רוכזו יהודי העיירה בצפיפות רבה גטו מגודר שהוקם בה, אשר מעת לעת הוצאו בו להורג יהודים.
במרץ 1942 נעצר ונרצח רב הקהילה, יצחק הלוי שוסטר.