tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נכון ל-2017, נשיא הבנק המרכזי של ברזיל הוא אילן גולדפיין.
הבנק הלאומי השווייצרי הוא הבנק המרכזי של שווייץ, האחראי על המדיניות המוניטרית של המדינה ועל הנפקת שטרות פרנק שווייצרי.
הבנק הוקם בשנת 1907 ומרכזיו בברן ובציריך.
למעלה ממחצית ממניות הבנק נמצאת בבעלות ממשלתית, על ידי ממשלות הקנטונים בשווייץ, שאר המניות נסחרות בבורסות לניירות ערך.
הבנק אחראי על מאגרי הזהב של שווייץ.
נכון ל-2013 החזיק הבנק במאגרי זהב בהיקף של 1,040 טון, כ-70 אחוזים מהם בשווייץ, 20 אחוזים בבנק אנגליה וכ-10 אחוזים נוספים בבנק קנדה.
הבנק מחזיק במניות רבות של חברות אמריקאיות, נכון לנובמבר 2017 מחזיק הבנק ב-87.8 מיליארד דולר במניות אמריקאיות.
הבנק הלאומי של מקדוניה הצפונית (במקדונית: Народна банка на Република Северна Македонија; באנגלית: National Bank of North Macedonia; ראשי תיבות: NBRM) הוא הבנק המרכזי של מקדוניה הצפונית שנוסד ב-19 באוקטובר 1946. בראש הבנק עומדת אניטה אנג'לובסקה-בזוסקה מה-22 במאי 2018. המטרה העיקרית של הבנק היא לתמוך ביציבות המחירים במדינה.
הבנק מבצע את הפונקציות הבאות:
מסדיר את התשלומים הבינלאומיים למדינות אחרות
מקים ומנהל את הדינר המקדוני
מטפל ומנהל החלפות מטבע חוץ
נותן מענק ורישיון הפעלה לסניפי הבנק ומפקח עליהם
מעניק רישיונות לביצוע שירותי העברת כספים ומפקח על פעילותם בהתאם לחוק המקדוני
מעניק רישיונות תפעול ללשכות המט"ח ומפקח על פעילותם בהתאם לחוק המקדוני
מנפיק שטרות ומטבעות של הדינר המקדוני
מבצע פעולות לחשבונות הממשל המקדוני המרכזי וגופיו
הבנק הלאומי של קזחסטן (בקזחית: Қазақстан Ұлттық банкі; באנגלית: National Bank of Kazakhstan) הוא הבנק המרכזי של קזחסטן שנוסד ב-13 באפריל 1993. נגיד הבנק מונה על ידי נשיא קזחסטן.
נגיד הבנק הנוכחי הוא גריגורי אלכסנדרוביץ מרצ'נקו.
הבנק הלאומי של קזחסטן הוקם ב-13 באפריל 1993, כשנה וחצי מהתפרקות ברית המועצות.
תוך זמן קצר לאחר היסוד, הוקמה בורסת קזחסטן.
ב-15 בנובמבר 1999, הבנק הלאומי של קזחסטן ייסד את בעל המניות היחיד שיש בקזחסטן, קרן ביטוח ההפקדות .
הבנק המרכזי של אל סלוודור (בספרדית: Banco Central de El Salvador; באנגלית: Central Reserve Bank of El Salvador) הוא הבנק המרכזי של אל סלוודור שנוסד ב-1934. הבנק שולט על שער המטבע ומסדיר פעילות כלכלית מסוימת בתוך אל סלוודור.
הבנק פעיל בפיתוח מדיניות הכללה פיננסית והוא חבר ב .
נגיד הבנק הנוכחי הוא אוסקר קבררה מלגר.
הבנק הלאומי של אזרבייג'ן (באזרית: Azərbaycan Mərkəzi Bankı; באנגלית: Central Bank of Azerbaijan; ראשי תיבות: CBA) הוא הבנק המרכזי של אזרבייג'ן שנוסד ב-11 בפברואר 1992. נגיד הבנק הנוכחי הוא אלמן רוסטאמוב .
הבנק המרכזי של הרפובליקה של אזרבייג'ן פועל כרזרבה בנקאית באזרבייג'ן.
החברה משמשת כחברת הנפקה החוקרת את מדיניות המדינה בתחום האשראי, מחזורי הכספים, ההסדרים השונים ויחסי המט"ח, וכן מסדירה את הפעילות הכוללת של המערכת הבנקאית.
היא קובעת ומבצעת אמות מידה למדיניות המוניטרית ולשערי החליפין; הבנק מספק יציבות פיננסית, שירותי ניהול מזומנים, נושאי מטבע לאומי, שטרות בנק, מטבעות, מטבעות ההנצחה, כמו הוא גם מקבל ומחליף שטרות כסף פגומים, ומנהל מגוון של רפורמות ביצירת ופיתוח של מערכת התשלומים הלאומית.
החברה הייתה ידועה בעבר בשם הבנק הלאומי של הרפובליקה של אזרבייג'ן ושינתה את שמה לבנק המרכזי של הרפובליקה של אזרבייג'ן במרץ 2009, ובסיסו הוא בבאקו.
קיימים סניפים אזוריים בחחמ"ז, גאנג'ה, בילאסובאר, יבלך ונחצ'יבאן.
הבנק הלאומי של אסוואטיני (בסוואזית: Umntsholi Wemaswati; באנגלית: Central Bank of Eswatini) הוא הבנק המרכזי של אסוואטיני שנוסד ב-22 במרץ 1974. נגיד הבנק הנוכחי הוא פיל מניסי.
הבנק נמצא ליד שגרירות הרפובליקה העממית של סין באסוואטיני.
הבנק הלאומי של ירדן הוא הבנק המרכזי של ירדן שנוסד ב-1964 כסמכות מוניטרית הנהנית מזהות תאגידית עצמאית ואוטונומית.
נגיד הבנק הנוכחי הוא זיאד מוחמד פריז.
הבנק אחראי על המדיניות המוניטרית במדינה.
בנוסף, בתוך הבנק פועלים מוזיאון וספרייה.
ב-2001–2010, אומייה טוקאן היה נגיד בנק והתמודד בהצלחה עם המשבר הכלכלי.
הבנק המרכזי של ארמניה (בארמנית: Հայաստանի Հանրապետության Կենտրոնական Բանկ; באנגלית: Central Bank of Armenia; בראשי תיבות: CBA) הוא הבנק המרכזי של ארמניה שנוסד ב-27 באפריל 1993. בראש הבנק עומד מרטין גלסטיאן מיוני 2020.
הבנק המרכזי של ארמניה פועל בפיתוח מדיניות הכללה הפיננסית וחבר ב .
לפני שהוקם הבנק המרכזי של ארמניה, פעל הבנק הלאומי של ארמניה מדצמבר 1991 ועד ל-27 באפריל 1993.
ב-3 ביולי 2012, הבנק המרכזי של ארמניה הודיע על התחייבויות ספציפיות להכללה פיננסית במסגרת הצהרת מאיה.
ב-28 בספטמבר 2012, בפורום המדיניות הגלובלית 2012, התחייב הבנק על התחייבות נוספת במסגרת הצהרת מאיה לעודד השקת מוצרים מהמגזר הפרטי העונים לצורכי העניים, בדגש על ערוצים חדשניים כמו סלולר וכסף אלקטרוני.
וגם להטמיע מערכת מהירה, יעילה וחינמית לטיפול בתלונות באמצעות משרד המתווך הפיננסי, ולשפר את המסגרת הרגולטורית כך שלצרכנים תהיה המידע, ההגנה והיכולת לגשת לכל השירותים.
הנגיד הנוכחי של ה-CBA הוא מרטין גלסטיאן.
מועצת הבנק המרכזי היא הגוף העליון של הנהלת הבנק המרכזי.
מועצת הבנק המרכזי מורכבת מהיו"ר, שני סגניו ו-5 חברי דירקטוריון.
יו"ר הבנק המרכזי וסגני יו"ר הבנק המרכזי נכללים במועצת הבנק המרכזי לפי תפקיד.
יו"ר הבנק המרכזי הוא הפקיד העליון של הבנק המרכזי.
היו"ר אחראי להגשמת המטרות שנקבעו בחוק זה.
בהיעדרו של היושב ראש או אם אינו מסוגל למלא את תפקידו, הוא מוחלף על ידי אחד מסגניו, ובמקרה של היעדרות או אי-אפשרות למשול על ידי הסגנים, יפעל החבר הבכור במועצת הבנק המרכזי.
היו"ר ממונה על ידי האספה הלאומית, בהצגת הנשיא, לתקופה של 6 שנים, וסגני היו"ר ממונים על ידי הנשיא לתקופה של 6 שנים.
חברי מועצת הבנק המרכזי מתמנים על ידי נשיא ארמניה לתקופה של 5 שנים.
חברי מועצת הבנק המרכזי אינם יכולים למלא תפקיד אחר בשכר בבנק המרכזי.
יו"ר הבנק המרכזי מתאם ומבטיח את עבודתו של הבנק המרכזי, מייצג את הבנק המרכזי ברפובליקה ומחוצה לה, כמו גם בארגונים הבינלאומיים, מיישם זכויות אחרות המוקצות באופן בלעדי לדירקטוריון הבנק המרכזי.
היו"ר, סגניו וכן חברי מועצת המנהלים אינם יכולים להיות חברים בהנהלה של מפלגה כלשהי, אינם רשאים להחזיק בתואר מדינה אחר או לבצע עבודה אחרת בתשלום, למעט פעילויות המחקר המדעיות, הפדגוגיות והיצירתיות.
הגוף העיקרי האחראי על היציבות הפיננסית בארמניה הוא הבנק המרכזי, כפי שנקבע בחוק הרפובליקה של ארמניה "על הבנק המרכזי".
אחת ממטרות ה-CBA היא שמירה על היציבות והתפקוד הראוי של המערכת הפיננסית של ארמניה, לרבות מתן יציבות, נזילות, כושר פירעון ותפקוד מתאים של המערכת הבנקאית.
הבנק המרכזי של ארמניה מיישם את המשימה שהוזכרה לעיל באמצעות מאמצי הערכת סיכונים והפחתת סיכונים, פונקציות רגולציה ופיקוח על המערכת הפיננסית, פיקוח על מערכת התשלומים, ובנסיבות חריגות, על ידי פעולתו כמלווה של מוצא אחרון, ועבודת פתרון להתמודדות עם בנקים במצוקה.
הבנק המרכזי של ארמניה מגדיר יציבות פיננסית כתנאי שבו המערכת הפיננסית מסוגלת לעמוד בפני זעזועים ושיבושים כך שהמערכת שומרת על רמת נזילות מספקת, מבצעת בצורה נאותה עסקאות והעברות ומקלה על הקצאת חסכונות להזדמנויות השקעה במשק.
בהגדרתה השכיחה ביותר, יציבות פיננסית פירושה יציבות של מוסדות פיננסיים מרכזיים ושל שווקים פיננסיים, ואינה שוללת בשום אופן פשיטת רגל מצד מוסד פיננסי בודד וכן תנודות חמורות בערכי הנכסים.
יציבות פיננסית מרמזת על זיהוי מקורות של סיכונים גדולים, ניהול סיכונים פיננסיים לא זהירים, תמחור לא יעיל של נכסים ויישום מדיניות מתאימה.
מערכת פיננסית יציבה היא מרכיב מרכזי לכלכלה בריאה ומוצלחת.
כולם צריכים להיות בטוחים שהמערכת בטוחה ויציבה, ותפקודים נאותים כדי לספק שירותים חיוניים למשק.
שמירה ושמירה על יציבות המערכת הפיננסית היא בעלת חשיבות עיקרית לבנקים המרכזיים של רוב המדינות.
הסיבה לכך היא אינפלציה נמוכה ואבטלה וצמיחה כלכלית מהירה, כיעדים משותפים של רשויות מוניטריות ואחרות, לא ניתן להשיג בכלכלה המודרנית ללא מערכת פיננסית מפותחת ויציבה שבאמצעותה ניתן לתעל את ההשפעות של צעדי המדיניות המוניטרית ביעילות מגזרים כלכליים.
מכשירים המשמשים את הבנק המרכזי לשמירה על יציבות פיננסית
לבנק המרכזי מגוון מכשירים לשמירה על יציבות פיננסית.
מודיעין שוק, כלומר יצירת שקיפות נרחבת ביחס ליעדי הבנק המרכזי, זיהוי סיכונים בפומבי, עידוד משתתפים בשוק הפיננסי להגביר את מודעותם לסיכונים אלה לפעול בהתאם.
פיקוח ופיתוח של מערכת התשלומים
פועל כמלווה של מוצא אחרון
על מנת לזהות סיכונים סבירים המשפיעים על המערכת הפיננסית, הבנק המרכזי מנתח מספר אינדיקטורים של המערכת הפיננסית המקומית והחיצונית, כמו גם של המגזר הריאלי, עוקב אחר השווקים הפיננסיים ומפקח על מערכות התשלומים.
בשלב זה, הבנק המרכזי מנתח את עמודי התווך של המערכת הפיננסית (מוסדות פיננסיים, תשתית שוק פיננסי ושווקים פיננסיים), וכן התפתחויות בכלכלה המאקרו.
הבנק המרכזי מסתמך על ניתוח של כל הגורמים העלולים להשפיע במישרין או בעקיפין על תפקוד יציב של המערכת הפיננסית.
כלי חשוב נוסף להערכת היציבות הפיננסית הוא אינדיקטורים לאיתנות פיננסית שאושרה על ידי קרן המטבע הבינלאומית.
הבנק המרכזי משתמש גם במודלים של מבחני קיצון ידועים בעולם כדי להעריך את הפגיעות של המערכת הפיננסית בזמן של התממשות סיכונים סבירים.
תרחישי לחץ הם אירועי "מה אם" פשוטים, המאפשרים להעריך את העלויות של המערכת הפיננסית או משתתפים בודדים.
בשמירה על יציבות המערכת הפיננסית היבט חשוב הוא בקרת סיכונים.
הבנק המרכזי מבצע בקרת סיכונים באמצעות יישום מדיניות זהירות ומקרו, וכן פיקוח על המערכת הפיננסית.
רגולציה זהירה מניחה קביעת מסגרת רגולטורית מסוימת עבור מוסד בודד על מנת לשמור על סיכונים המשפיעים על יציבות מוסד בודד תחת מגבלות ניתנות לניהול.
מדיניות זהירות מאקרו עצמה פירושה שימוש בכלים זהירים, שיספקו את היציבות של המערכת הפיננסית כולה.
רגולציה מאקרו זהירות נועדה למזער סיכונים מערכתיים.
מדיניות הבנק המרכזי המכוונת לשמירה על יציבות פיננסית
מדיניות הבנק המרכזי לשמירה על יציבות פיננסית מתחלקת לשלושה סוגים.
כאשר המערכת הפיננסית מאופיינת כיציבה, או במילים אחרות התנודות של המדדים העיקריים נמצאים בטווח המותר, יהיה צורך ליישם מדיניות מונעת.
יישום מדיניות כזו כרוך במעקב שוטף אחר מספר מדדים מקרו-פרודנציאליים.
יש צורך ללכוד את החשיפות הבינלאומיות הישירות והעקיפות של המגזר הפיננסי במונחים כמותיים ואיכותיים כאחד.
מדיניות מונעת מכוונת ליציבות פיננסית על ידי שימוש בכלים פיקוחיים ורגולטוריים זמינים.
כאשר תנודות המערכת הפיננסית נמצאות בטווח היעד אך נוטות להפר אותה, מה שעלול לגרום לתנודתיות גבוהה במגזרים פיננסיים או לא פיננסיים מסוימים, אזי תופעל מדיניות מתקנת.
הפעולות הנובעות מהמדיניות הנ"ל מכסות פעילויות כגון בחינת מכשירים חדשים בשוק הפיננסי ושיטות ניתוח סיכונים, לימוד נוהלי מתן הפסדי הלוואות, דיון בדרישות הלימות הון חדשות ואימוץ רפורמות בינלאומיות ויישום תוספות מתאימות.
זה למעשה מספק הזדמנות להרחיב את הכלים הזמינים ולשפר את המסגרת הרגולטורית.
במקרה שהתנודות של המערכת הפיננסית הן מעבר לרמה המותרת והמערכת אינה מסוגלת לבצע את תפקידיה העיקריים, תיושם מדיניות הבראה.
אמצעי ההתאוששות כוללים בדרך כלל מגוון רחב של אמצעים נגד משבר.
צעדים יוצאי דופן נגד משבר שנקט הבנק המרכזי הם: הזדמנויות מורחבות לבנקים ללוות מהבנק המרכזי, מדיניות של הקלה כמותית, סיוע בנזילות חירום במסגרת תפקידו כמלווה של מוצא אחרון וכו'.
בשנת 2011 הקים הבנק המרכזי גוף מייעץ שהוא הוועדה ליציבות פיננסית.
המשימה העיקרית של הוועדה היא הערכת היציבות הפיננסית.
הוועדה מזהה סיכונים סבירים המאיימים על היציבות הפיננסית ואת ערוצי השפעתה העיקריים, דנה באמצעים העיקריים המופנים להבטחת יציבות פיננסית, מציעה את היקף כיווני מדיניות נוספים ופעולות נחוצות אחרות.
ישיבות הוועדה מתקיימות מדי רבעון.
במצבים חריגים מתכנסת מושב מיוחד על בסיס החלטת היו"ר בעל פה.
מבנה הוועדה מורכב מבעלי התפקידים הבאים:
ראש מחלקת יציבות ופיתוח מערכת פיננסית
ראש מחלקת רגולציה של המערכת פיננסית
הבנק הלאומי הרוסי למסחר הוא בנק מסחרי לאומי רוסי שהוקם ב־25 בינואר 1991 במוסקבה.
זהו הבנק הגדול ביותר ברפובליקת קרים והעיר סבסטופול, כשהמשרד הראשי ממוקם בסימפרופול.
בשנת 2014 הפך לבנק הרוסי הראשון שפעל בשטח הרפובליקה של קרים והעיר הפדרלית סבסטופול.
מאז ינואר 2016, בעל המניות היחיד בבנק הוא המדינה, 100% מהמניות הן בבעלות הפדרציה הרוסית באמצעות הסוכנות הפדרלית לניהול נכסי המדינה (Rosimushchestvo).
זהו הבנק הגדול ביותר בחצי האי קרים עם יותר מ־2.1 מיליון לקוחות פרטיים וכ־65 אלף עסקים.
הבנק מפתח באופן פעיל קווי עסקים קמעונאיים וארגוניים.
פעילות הבנק מכוונת לפיתוח השוק הפיננסי האזורי וליצירת כלכלה אזורית יציבה על ידי מתן שירותים ללקוחות המבוססים על קו מוצרים רחב המשתמש בערוצי שירות מרוחקים.
הבנק לוקח חלק ביישום פרויקטים הגדולים ביותר של השקעות ובנייה בשטח חצי האי קרים, כמו גם תוכניות משמעותיות מבחינה חברתית בתחומים כמו מדע, תרבות, אמנות, ספורט, חינוך ובריאות.
החל מ־1 באוגוסט 2020 החברה מדורגת במקום ה־31 מבחינת גודל הנכסים בקרב הבנקים הרוסים.
מהווה לספונסר הראשי של מועדון הכדורגל סבסטופול
הבנק הממלכתי של האימפריה הרוסית הוא בנק מרכזי, שהוקם בשנת 1860 על בסיס ארגון מחדש של בנק המסחר הממלכתי של האימפריה הרוסית.
צו הקמת הבנק ואמנתו אושרו בצו של הקיסר אלכסנדר השני מ-31 במאי 1860 ומילא את תפקידיו כבנק מרכזי משנת 1860 ועד 1917, כאשר פורק בעקבות מהפכת פברואר.
הבנק הממלכתי הראשון בתולדות האימפריה הרוסית הוקם ב-25 במאי 1762 על ידי הקיסר פיטר השלישי לצורך הנפקת שטרות.
הבנק היה קיים רק דה-יורה, דה-פקטו הוא לא נוצר, מכיוון ש-34 יום לאחר מתן הצו על הקמת הבנק, הודח פיוטר השלישי כתוצאה מהפיכת חצר.
בהמשך הוקמו באימפריה הרוסית מספר בנקים, ששמם הכיל את השם "בנק ממלכתי", אך אף אחד מהם לא היה בנק מרכזי ולא מילא משימות כבנק מרכזי.
הבנק הממלכתי, שהוקם בשנת 1860 בתור בנק המרכזי של הקיסרות, היה בנק ממלכתי-ממשלתי.
ההון הקבוע, שהוקצה לו בתחילה נבע מהלוואות המדינה ובנקים מסחריים, הסתכם ב-15 מיליון רובל.
הון העתודה הוגבל ל-3 מיליון רובל, מיליון מהם הוקצו מאותם מקורות.
יתרת הון העתודה הייתה אמורה להיווצר על חשבון ניכויים מרווחי הבנק.
הבנק הממלכתי היה החוליה החשובה ביותר במערכת הבנקאות הממלכתית, הגוף לניהול המדיניות הכלכלית של הממשלה.
בהיותו, בהתאם לאמנה, בנק להלוואות מסחריות לטווח קצר ובינוני (לא יותר מתשעה חודשים), הוא היה מוסד האשראי הגדול ביותר באימפריה הרוסית.
הבנק הממלכתי ביצע הלוואות למסחר ולתעשייה באמצעות רשת המשרדים והסניפים שלו, וכן באמצעות בנקים מסחריים.
עם הקמת הבנק הממלכתי הועברו אליו 7 משרדים מהבנק המסחרי הממלכתי.
בתחילת 1917 כלל הבנק הממלכתי 11 משרדים, 133 סניפים קבועים וחמישה סניפים זמניים, 42 תת-סוכנויות.
בנוסף, בנק זה היה אחראי על הפעילות הבנקאית שבוצעה ב-793 לשכות אוצר.
עם הקמת הבנק הממלכתי הועברו אליו 7 משרדים מהבנק המסחרי הממלכתי אליו.
בשנת 1860 הוקמו משרדים אזוריים של בנק המדינה בארכנגלסק, יקטרינבורג, קייב, מוסקבה, אודסה, ריגה, חרקוב ורוסטוב און דון.
ביוני 1862 החליט דירקטוריון הבנק בסנט פטרסבורג להחליט לפתוח סניפים זמניים של משרדי בנק המדינה בערי המסחר הקרובות ביותר.
ב־20 בדצמבר 1863 חתם אלכסנדר השני על צו לפתיחת סניפי בנק המדינה.
בתחילת 1917 כלל הבנק הממלכתי 11 משרדים, 133 סניפים קבועים וחמישה סניפים זמניים, 42 סוכנויות במבואה.
בנוסף, בנק זה היה אחראי על הפעילות הבנקאית שבוצעה ב-793 אוצרות.
בשנים 1860—1870 השקיע הבנק הממלכתי את מרבית משאביו בניירות ערך ממשלתיים ומובטחים.
בנוסף, העניק הלוואות לטווח קצר וארוך לאוצר המדינה.
בשנת 1879 חוב האוצר לבנק היה 478.9 מיליון רובל.
ההלוואות למחזור מסחרי ותעשייתי התרחשו בעיקר באמצעות חשבונות שטרות והנפקת הלוואות כנגד שטרות.
עד אמצע שנות 1870, חשבונות השטרות החזיקו בממוצע 30–50 מיליון רובל בשנה.
עד 1880, עסקאות חשבונאיות של שטרות סחר הוכפלו והסתכמו בממוצע במאה מיליון רובל בשנה.
כעבור 10 שנים, בשנת 1890, הם הגיעו ל-152.5 מיליון רובל, כשהיקף הלוואות הסחורות היה חסר משמעות ביותר.
בשנת 1899, כתוצאה משינויים במצב הכלכלי העולמי וברוסיה, חלה ירידה בפעילות העסקית.
בשנת 1900 פרץ משבר בתעשיית המטלורגיה, בהנדסה כבדה, בענפי כריית הנפט והפחם ובתעשיית החשמל.
בשנים 1899—1901 נאלץ בנק המדינה להגדיל את חשבונת השטרות ואת הנפקת ההלוואות.
אם החל מ-1 בינואר 1899 עסקאות לחשבונות והנפקת הלוואות בחשבונות שוטפים מיוחדים הסתכמו ב-169.8 מיליון רובל, הונפקו הלוואות סחורות בסך 22.2 מיליון רובל והלוואות אחרות — תמורת 30.6 מיליון רובל, אז ב-1 בינואר 1902 הם הסתכמו ב-329.3 מיליון רובל, בהתאמה, 46.8 מיליון רובל ו-57.6 מיליון רובל.
ברוב המקרים ההלוואות היו "בלעדיות", כלומר היו בעלות אופי שאינו סטטוטורי.
עתודת הזהב של הבנק הממלכתי מ-1899 עד 1902 ירדה ממיליארד ל-709.5 מיליון רובל.
היה ביקוש מוגבר להפקדות בזהב והצגת שטרות תמורת זהב.
למרות העלייה בשיעור ההיוון הרשמי ל-8%, הביקוש לאשראי מצד חברות מסחריות ותעשייתיות גדל משמעותית.
חוסר היכולת של בנקים מסחריים במניות משותפות לעמוד בביקוש זה עקב זרימת הפיקדונות החזקה מהם אילצה את הבנק הממלכתי להגדיל את פעילות החשבונות וההלוואות כדי למנוע פשיטת רגל מסיבית.
בשלב זה, הבנק הממלכתי היה אחד ממוסדות ההלוואות האירופיים הגדולים והמשפיעים ביותר.
מאזנו כמעט הוכפל בשנים 1905—1914. מקור הכספים לפעילותו היה הנפקת שטרות כספים ומשאבי האוצר.
ההפקדות והחשבונות השוטפים של יחידים ומוסדות נותרו ברמה של 1903 והממוצע היה 250 מיליון רובל.
הנפקת השטרות בשנים אלה העניקה לבנק 810.9 מיליון רובל, כשכספי אוצר עמדו על 600 מיליון רובל.
רכישת זהב ומטבע חוץ מהבנק הממלכתי היוותה נתח משמעותי מההנפקה.
שאר ההנפקות וכספי האוצר באמצעות בנקים מסחריים הופנו להלוואות לתעשייה ולמסחר.
למרות ההתפתחות האינטנסיבית של מגזר התעשייה, החקלאות נותרה החלק הדומיננטי בכלכלת רוסיה.
החלק הפעיל החשוב ביותר בסחר במאזן התשלומים במדינה היה עדיין ייצוא התבואה.
לכן, מאז שנות 1890, השיק הבנק הלוואות לסחר בתבואה בצורה של הלוואות סחורות.
מאז שנת 1910 החל הבנק הממלכתי, במסגרת הרגולציה הממלכתית בתבואה, בבניית מתקני אחסון תבואה.
הקמת המערכת ממלכתית הייתה אמורה לסייע בהפחתת הפסדי התבואה במהלך העברת הסחורה.
שנה לאחר תום המשבר הכלכלי שבא בעקבותיו החלה מלחמת רוסיה-יפן ואז מהפכת 1905–1907, אירועים אלה היוו המבחן הקשה ביותר למערכת המוניטרית שנוצרה לפני פחות מעשר שנים.
לאחר שעמדה במשבר הכלכלי ובהוצאות המלחמה, המערכת הפיננסית התערערה מכדי לעמוד במהפכה הפנימית.
בשנת 1906 מערכת עתודות הזהב עמדה על סף קריסה.
עצרות ושביתות פוליטיות המוניות בסוף 1905, בהן לקחו חלק גם עובדי הבנק הממלכתי, גרמו לבנקאים צרפתים לעזוב את פטרבורג הבירה ולנהל משא ומתן על קבלת הלוואה נוספת.
בהשתתפות הבנק הממלכתי נוצרה מערכת של מוסדות אשראי קטנים להלוואות לקואופרטיבים, אומנים ואיכרים.
בשנת 1904 הקים הבנק את המשרד לאשראי קטן, שהיה אמור לשלוט בפעילותם של מוסדות מסוג זה ולספק להם סיוע כספי במידת הצורך.
עד למלחמת העולם הראשונה, המדיניות הפיננסית של רוסיה אסרה על שימור מטבע הזהב כבסיס לאשראי ממשלתי חיצוני.
כיסוי הזהב של הרובל נשמר ללא הרף ברמה גבוהה מאוד.
בתנאי כלכלת רוסיה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה העשרים, זה הבטיח את זרימת ההון הזר הדרוש להתפתחות התעשייה של המדינה.
ערב מלחמת העולם הראשונה, ב-27 ביולי 1914, בוטל תקן הזהב וחמש פעמים (מ-300 מיליון רובל עד 1.5 מיליארד רובל) המגבלה בנושא השטרות שאינם מגובים בזהב הוגדלה.
לפני מהפכת פברואר הוארכה זכות ההנפקה של הבנק הממלכתי ארבע פעמים נוספות.
המגבלה הוגדלה ל-8.4 מיליארד רובל.
הבנק הממלכתי מימן הוצאות צבאיות באמצעות הנפקת הלוואות לבנקים מסחריים, ארגונים ומוסדות כנגד איגרות חוב של הלוואות ארוכות טווח והתחייבויות קצרות טווח של האוצר.
ב-1 במרץ 1914, הלוואות כנגד ניירות ערך ממשלתיים הסתכמו ב-580 מיליון רובל לעומת 129 מיליון רובל, ב-1 ביולי 1914.
ההוצאות הצבאיות של רוסיה מראשית מלחמת העולם הראשונה ועד למהפכת פברואר הסתכמו ב-28.0 מיליון רובל.
הגירעון בתקציב המדינה בשנת 1916 הגיע ל-13.7 מיליון רובל.
העבודה האינטנסיבית של המטבעות ובית הדפוס והפחתה בו זמנית של הייצור והכוונה מחדש שלה לעמידה בהוצאות הצבאיות גרמו לעליית מחירים מהירה.
האינפלציה החלה במדינה ועד מהפכת פברואר, הרובל בשוק המקומי פחת כמעט פי 4, וכוח הקנייה שלו היה 26–27 קופייקות לפני המלחמה.
זה הצביע על כך שערב מהפכת פברואר, מחזור הכסף כבר היה לא מאורגן למדי.
לאחר עלייתם לשלטון, ראשי הכינוס הרביעי של הדומה הממלכתית לשעבר התמודדו עם אותם קשיים כלכליים כמו מועצת השרים הקיסרית והם גם לא הצליחו להתמודד איתם.
המלחמה המתמשכת גזרה יותר ויותר כספים.
הגירעון בתקציב המדינה בשנת 1917 הגיע ל-22.5 מיליון רובל.
שיטות הכיסוי היו מסורתיות: העלאת מיסוי, הלוואות פנימיות וחיצוניות, הדפסת כספים.
בתקופה שבין מרץ לנובמבר 1917 הצליחה הממשלה הזמנית לקבל 1158.3 מיליון רובל ממסים ומהלוואות חופשיות שהונפקה על ידו והעניקה 3.700 מיליון רובל.
כספים אלה שימשו לעמידה בסעיפי ההוצאות הרגילים בתקציב המדינה.
ההוצאות הצבאיות שהסתכמו ב-22.5 מיליון רובל בשנת 1917, כיסו על ידי הנפקת כספי הנייר.
הממשלה הזמנית הגדילה את מגבלת פליטת השטרות חמש פעמים והביאה אותה ל-16.5 מיליארד רובל.
לאחר מהפכת אוקטובר שמר הבנק על תפקידיו העיקריים בתור הבנק המרכזי.
בפעולות משפטיות נורמטיביות ובמסמכים רשמיים, הוא נקראה תחילה הבנק הממלכתי, לאחר מכן נקרא בשם הבנק הלאומי, ואז - הבנק העממי של רוסיה הסובייטית.
השם האחרון שימש בעקביות ממאי 1918 עד 1920. שינוי השמות שהוצג משקף רק את נוהג השימוש בהם ולה היה להם בסיס רגולטורי וחוקי (לא הוצאו צווים ותקנות אחרים בנושא שינוי שמות).
בדצמבר 1917, על פי צו ועד הפועל המרכזי "אודות הלאמת בנקים", הונהג ברוסיה מונופול ממלכתי על בנקאות (סעיף 1).
כל הבנקים הפרטיים והמניות המשותפות מוזגו עם הבנק הממלכתי (סעיף 2) והנכסים וההתחייבויות של "מפעלים מסולקים" אלה הועברו לידי הבנק הממלכתי (סעיף 3).
הניהול הזמני של בנקים פרטיים הועבר למועצת הבנק (סעיף 5).
אותו צו הדגיש כי הנוהל ל"מיזוג בנקים פרטיים עם הבנק הממלכתי נקבע על פי צו מיוחד".
על פי צו מועצת הקומיסרים העממיים מ-23 בינואר 1918 הוחרם הון המניות של כל הבנקים הפרטיים לטובת הבנק הממלכתי.
№שםדיוקןתקופת כהונהמינוי על ידי הקיסרתחילת כהונהסוף כהונה1אלכסנדר שטיגליץ10 ביוני 18601866אלכסנדר השני2יבגני לאמנסקי186618813אלכסיי ציסמן18811889אלכסנדר השלישי4יולי ז'וקובסקי188918945אדוארד פלסקה18941903ניקולאי השני6סרגיי טימאשב190319097אלכסיי קונשין190919148איוואן שיפוב19141917
הבנק הלאומי ההונגרי (בהונגרית: Magyar Nemzeti Bank) בראשי תיבות: MNB הוא הבנק המרכזי של הונגריה.
המשימות העיקריות של הבנקים המרכזיים הן בעיקר ניהול המדיניות המוניטרית, שמירה על יציבות מחירים, הבטחת יציבות המערכת הפיננסית ובמדינות רבות גם ניהול יתרות מטבע החוץ.
המשימות של MNB נקבעו בחוק CXXXIX משנת 2013. (חוק הבנק המרכזי).
סעיף 189 של חוזה טריאנון, שסיים את מלחמת העולם הראשונה מבחינת ממלכת הונגריה וחייב את הונגריה וחוזה סן ז'רמן שחייב את אוסטריה קבעו את תחילת פעולות הפירוק של הבנק האוסטרו-הונגרי ביום שלאחר החתימה על האמנות.
הונגריה עמדה בהוראות אלה ב-1 באוגוסט 1921, עם הקמת המוסד הציבורי המלכותי ההונגרי.
בקיץ 1922 הייתה כלכלת המדינה במצב כזה שהחלטה נעשתה חיונית.
חבר הלאומים היה מוכן לספק לה תמיכה וסיוע רק אם יוקם בנק מרכזי חדש.
לפיכך חוקק חוק מספר 5 משנת 1924 ונכנס לתוקף ב-26 באפריל.
הבנק המרכזי ההונגרי העצמאי, MNB, החל את עבודתו ב-24 ביוני 1924 כחברת מניות משותפת.
הנשיא הראשון שלה היה שאנדור פופוביץ'.
הבנק המרכזי ייצב את הכתר האינפלציוני לאחר מלחמת העולם הראשונה בעזרת הלוואות מחבר הלאומים בשנת 1924 ואחר כך הוציא בשנת 1926 את המטבע החדש, הפנגו ההונגרי.
הבנק קיבל על עצמו את ניהול החשבונות הציבוריים ואת ניהול החוב של המדינה כלפי הציבורי.
עם מדיניות הריבית והאשראי, עקרונות החיוב והפרקטיקה שלו, הבנק ניהל את האשראי של המדינה והשפיעה על פעילות המערכת הבנקאית.
הוא היה אחראי גם על הפיקוח של ניהול מטבע החוץ.
מאז הקמתו בשנת 1930 ה-MNB היה בעל מניות וחבר פעיל בבנק להסדרי סליקה בינלאומיים (BIS).
המשבר הפיננסי שנגרם על ידי המשבר הכלכלי העולמי הגדול שפרץ בסתיו 1929 הגיע להונגריה ביולי 1931. מאותה תקופה ועד שנת 2001 היה ה-MNB המיישם של ניהול מטבע חוץ של הונגריה, מבצע המשימות הרשמיות בתחום זה, במהלך מלחמת העולם השנייה, למרות מאמצי הבנק המרכזי, התפתחה אינפלציה במטבע הלאומי, הפנגו.
בתום המלחמה, פחת דרמטית ערכו של הפנגו והניב את אחת מהידרדריות הכספיות הגדולות ביותר בהיסטוריה העולמית.
בהתערבות ה-MNB ב-1 באוגוסט 1946 הופיע ייצוב המטבע.
בעקבות הלאמת מניות הבנקים בהונגריה, לרבות הבנק המרכזי בסוף שנת 1947, נבנתה המערכת הבנקאית מחדש תוך זמן קצר.
בנקים מסחריים ובנקי חיסכון חוסלו וכמו במדינות סוציאליסטיות אחרות הוקמה מערכת בנקאית חד-שכבתית.
מן המחצית השנייה של 1948 ה-MNB ביצע משימות בנקאות מסחרית בנוסף לסמכויות כבנק המרכזי.
כבנק מרכזי שהולאם הנהלתו הייתה תחת סמכות ממשלתית.
החל מה-1 בינואר 1987 שוחזרה מערכת הבנקאות הדו-שכבתית בהונגריה (כלומר לבנק המרכזי לא היו יותר תפקידים מסחריים).
המכשירים, רשת הסניפים ובסיס הלקוחות של הבנקים המסחריים החדשים, למעט כמה יוצאים מן הכלל, הועברו מה-MNB למוסדות הפיננסיים שהתהוו.
החוק על בנק ה-MNB שאומץ באוקטובר 1991 ושתוקן מספר פעמים, החזיר את עצמאותו של הבנק המרכזי והסדיר מחדש את אחריותו.
עם הצטרפותה של הונגריה לאיחוד האירופי, ה-MNB הפך לחבר במערכת הבנקים המרכזית האירופית (ESCB) בשנת 2004.
ה-MNB פועל בדמות חברת מניות משותפת, בבעלות (בעל מניות) על ידי המדינה ההונגרית.
הגופים העיקריים של ה-MNB הם המועצה המוניטרית והמועצה המפקחת, ומאז 2013 מועצת היציבות הפיננסית.
הבנק מדווח לפרלמנט מדי שנה על פעולתו בצורה של דו"ח וכן בצורת מאזן עסקי ופעילותו מבוקרת גם על ידי משרד הביקורת והמועצה המפקחת.
המועצה המוניטרית היא הגוף המרכזי לקבלת ההחלטות של ה-MNB.
המטרה העיקרית של ה-MNB היא להשיג ולשמור על יציבות מחירים.
מבלי לסכן את מטרתה העיקרית, ה-MNB תומך במדיניות הכלכלית של הממשלה באמצעות מכשירי המדיניות המוניטרית העומדים לרשותה.
הוצאת מטבע חוקי (שטרות ומטבעות)
ניהול יתרות מטבע החוץ הרשמיות במדינה ועתודות זהב,
ביצוע פעולות מטבע חוץ בקשר למדיניות שער החליפין וניהול יתרות מטבע החוץ,
הקמה ופיקוח על מערכות תשלום ופירעון מקומיות וסילוק ניירות ערך על מנת להבטיח זרימה חלקה של תשלומים,
פיקוח על יציבות המערכת הפיננסית,
איסוף ומסירת נתונים סטטיסטיים לאיחוד האירופי,
ניהול חשבון עבור בנקים ומוסדות אשראי מתן הלוואות וקבלת פיקדונות מהם.
נגיד/נשיא זמן הנשיאות ד"ר שאנדור פופוביץ
הבנק היהודי המרכזי היה בנק מרכזי ששירת את קהילת יהודי ליטא בכלל וקהילת קובנה בפרט והיה למרכז סליקה של כלל הבנקים היהודיים העממיים מעיירות השדה בליטא, משנת 1921 ועד לכיבוש הרוסי של ליטא ערב מלחמת העולם השנייה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה לפרוח תנועה קאופרטיבית יהודית בקרב קהילות מזרח אירופה, במימון ובדחיפה של הג'ויינט.
כבר ב-1920 נפתח בקובנה הבנק העממי הראשון ואחריו הוקמו עשרות בנקים עממיים נוספים בערי השדה ששירתו את פליטי המלחמה היהודים.
בשנת 1921 כנסה בקובנה ועידה ראשונה מסוגה ובה כינוס של נציגי 47 מוסדות פיננסיים יהודיים ובנקים עממיים מקומיים והוחלט על הקמת "הבנק המרכזי היהודי לעידוד הקואופרציה בליטא".
הבנק שכן במיקום מרכזי בקובנה בשדרות Laisves 76.
לאחר המלחמה שוכן במבנה המפואר מוזיאון לזואולוגיה.
בשנותיו הראשונות נוהל הבנק על ידי סגן שר הכספים המסחר והתעשייה, נחמן רחמילביץ.
בשנות השלושים נוהל הבנק על ידי אלוף ליטא בשחמט, אלכסנדר מאכט.
הבנק המרכזי של אפגניסטן (בפשטו: د افغانستان بانک; באנגלית: Da Afghanistan Bank; ר"ת: DAB) הוא הסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי של אפגניסטן, המסדיר את כל פעילות הבנקאות והכספים באפגניסטן.
הבנק, שהוקם במהלך שנת 1939, נמצא בבעלות מלאה של ממשלת אפגניסטן.
במהלך חודש מאי 2020, השיק הבנק קמפיין לקידום השימוש במטבע הרשמי של אפגניסטן במקום ריאל איראני במחוזות המערביים של אפגניסטן.
נכון לשנת 2021, הבנק מפעיל 46 סניפים ברחבי אפגניסטן, מתוכם חמישה נמצאים בקאבול, שם גם ממוקם מטה הבנק.
בעקבות השתלטות הטליבאן על אפגניסטן במהלך חודש אוגוסט 2021, לא ברור מצב הבנק החל ממועד זה.
תפקידין של הבנק של אפגניסטן הם:
גיבוש, עיצוב, והוצאה לפועל של המדיניות המוניטרית של אפגניסטן.
ניהול עתודות המט"ח הרשמיות של אפגניסטן.
מתן שירותי בנקאות וייעוץ לממשלת אפגניסטן.
מתן רישיון, רגולציה ופיקוח על בנקים, סוחרי מט"ח, נותני שירותי כסף, מפעילי מערכות תשלומים, נותני שירותי ניירות ערך, ומפעילי מערכות העברת ניירות ערך.
הקמה, תחזוק וקידום מערכות תקינות ויעילות לתשלומים, להעברות ניירות ערך שהונפקו על ידי המדינה, ולסליקת עסקאות תשלומים ועסקאות בניירות ערך.
בחינה ואישור בקשות של בנקים זרים המעוניינים לפעול באפגניסטן.
הבנק הלאומי הרומני הוא הבנק המרכזי של רומניה שנוסד ב-1880. מטה הבנק ממוקם בבוקרשט, בירת המדינה.
הבנק אחראי לעניינו של המטבע לאו רומני.
במהלך שואת יהודי רומניה, הבנק היה אחראי להחרמת רכושם של היהודים.
הבנק הישראלי לתעשייה נוסד בשנת 1933 על ידי התאחדות התעשיינים בישראל ביוזמת נשיאה הראשון, אריה שנקר, כדי לספק אשראי לפיתוח תעשייה בארץ ישראל.
בשנות ה-70 אוחד הבנק אל תוך הבנק הבינלאומי הראשון.
הכנות להקמת בנק לתעשייה בארץ ישראל התקיימו עוד בשנת 1918. ביוני 1923 החליטו אנשי קבוצת ברנדייס על הקמת בנק לתעשייה בארץ ישראל.
ביוני 1923 הוצגה בפני ההנהלה הציונית תוכנית להקמת בנק תעשייה שמחציתה תהיה בבעלות ההסתדרות הציונית ומחציתה השנייה של משקיעים פרטיים.
הקונגרס הציוני העולמי ה-13 החליט להקציב 8,000 לא"י לצורך פיתוח התעשייה בארץ ישראל והקונגרס הציוני העולמי ה-14 החליט על הקצבת 25,000 לא"י להקמת בנק לתעשייה.
במאי 1932 התכנסה ביוזמתם של מאיר דיזנגוף ואריה שנקר ישיבה לבחינת דרכים להקמת בנק לתעשייה, שהקימה ועד זמני שהחל בהחתמה על מכירת מניות של הבנק.
הבנק נפתח רשמית ב-2 באפריל 1933 בשם "הבנק הארצישראלי לתעשייה" בטקס בו נאמו מאיר דיזנגוף, אריה שנקר, יהושע סופרסקי ואליעזר הופיין.
בשנת 1938 הוגדל הונו של הבנק כאשר בנק אנגלו-פלשתינה השקיע בבנק 12,500 לא"י והבנק הועמד על בסיס כלכלי איתן.
לאחר הקמת מדינת ישראל שונה שם הבנק ל"הבנק הישראלי לתעשייה" או בקיצור "בנק התעשייה".
בשנת 1959 מכרה התאחדות התעשיינים לבנק לאומי 51% ממניות הבנק, בתקווה שהדבר יקדם את עסקי הבנק.
אולם לאחר שלוש שנים בקשו בהתאחדות התעשיינים לבחון את הדרך לקדם את הבנק, לאחר שמצב הבנק לא השתפר לשביעות רצונם.
בשנת 1967 הוגדל ההון העצמי של הבנק על ידי מכירת מניות מוספים לתעשיינים תמורת אגרות מלווה של המדינה ובכך דוללה הבעלות של בנק לאומי.
בתחילת 1970 הוא ניהל משא ומתן לרכישת בנק קופת עם.
בשנת 1970 היו לבנק חמישה סניפים: בירושלים, תל אביב, חיפה, מפרץ חיפה ורמת גן.
בשנת 1972 נפתחו שני סניפים נוספים.
בתחילת שנות ה-70 הוצע לבעלי בנק התעשייה להצטרף להקמת הבנק הבינלאומי, אולם הם דחו את ההצעה.
במקום זאת, עלה הרעיון למכור את הבנק לפ.י.ב.י.
אחזקות, הבעלים של הבנק הבינלאומי, תוך שהבנק פועל באופן עצמאי.
בשנת 1976 אוחד הבנק אל תוך הבנק הבינלאומי.
אלכסנדר מאכט (שהוכתר כאלוף ליטא בשחמט) ניהל את הבנק משנת 1936 במשך למעלה מרבע מאה.
אחד מהפקידים הבכירים בבנק היה סשה ארגוב, שבמהלך שני העשורים שבהם עבד בבנק הפך את הבנק למוקד עלייה לרגל של רבים מחשובי הכותבים כמו חיים גורי וחיים חפר, שהביאו את כתביהם להלחנתו.
לצידו של ארגוב עבד כפקיד בבנק במשך שנים רבות גם הפזמונאי אברהם ברושי, מהבולטים בכותבי "השירים הסלוניים" של התקופה.
בעידודו של מאכט יצאו מבין כותלי הבנק רבים מנכסי צאן ברזל בזמר העברי בשנות ה-40 וה-50.
משנת 1967 ניהל את הבנק אהרן דב קמחי.
הבנק שכן בתחילה ברחוב יהודה הלוי 30.
בהמשך עבר לרחוב מונטיפיורי 13.
בנין הבנק ברחוב מונטיפיורי נודע כאחד הבניינים הראשונים בתל אביב שבהם הייתה מעלית.
הבנק הלאומי של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית היה הבנק המרכזי של גרמניה המזרחית.
הוא נוסד ב-1968 מה"דויטשה נוטנבאנק" ולקח על עצמו את המשימות והמטלות שלו.
הבנק הלאומי של גרמניה המזרחית היה אחראי לאדמיניסטרציה של הסדרי חשבונות בנק, מערכת הבנקאות, הייצור וההפצה של מטבעות ושטרות ומחזורי הכסף בתוך הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, ניהול הפיקוח על מטבע חוץ, רגולציה על חשבונות מטבע חוץ של ממשלות וחברות בין־לאומיות, ועוד.
נוסף על כך, הבנק קנה ומכר איגרות חוב ופיקח על המכירה, הקנייה והאחזקה של מתכות יקרות ערך למטרות סחר חליפין.
משימה חשובה נוספת של הבנק הלאומי הייתה לנסות לשלוט בתפוצה של מטבע חוץ בתוך הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית.
זאת בעיקר בגלל דאגות על כך שתפוצה גבוהה של מטבע חוץ (ספציפית המארק הגרמני) תוכל להביא לייסוד של "מטבע מקביל" שיעודד את היווצרותו של שוק שחור, נוסף על פגיעה במארק המזרח גרמני ובכלכלה הפנימית, ותוריד את קרנו של המטבע המזרח גרמני במדינתו.
לפיכך, אזרחים של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית שהיה להם מטבע חוץ (בדרך כלל מארק גרמני שנשלח על ידי קרובים מהמערב, או מיעוט של אמנים שקיבלו תמלוגים מחו"ל) היו מחויבים להפקיד אותו בחשבון מטבע חוץ מיוחד בבנק.
כדי לעודד ציות להוראה הזו, ובכך "לנקז" את תפוצת מטבע החוץ מהכלכלה, לחשבונות הללו הייתה ריבית של 1% מעל הריבית הקבועה של 3.25% לשנה שהייתה לפיקדונות רגילים.
אף על פי שהריבית על הפיקדונות הללו הייתה 4.25% לשנה, הגישה למטבע החוץ עצמו בחשבונות הללו לא הייתה קלה.
מבחינה טכנית היה ניתן לממש פיקדון למטבע חוץ רק דרך נסיעה חוקית למדינות מערביות, והייתה מוגבלת לסכום מסוים תלוי במדינה.
מכיוון שגרמניה המזרחית נתנה ויזות יציאה למערב רק במקרים מאוד ספציפיים ומיוחדים לאלו שמתחת לגיל היציאה לגמלאות (כמו חתונות, הלוויות, מחלות חמורות של חברים קרובים, כנסים בין־לאומיים ומסחר), ולאחר מכן רק לתקופות קצרות מאוד.
המהלך הזה באופן משמעותי "ניטרל" את מטבע החוץ שהוחזק בפיקדונות של אנשים מתחת לגיל 65, והגביל את השימוש של כמויות גדולות לאנשים מבוגרים יותר.
הבנק המרכזי כן הרשה להמיר מטבע חוץ ל"צ'ק פורום" – צורה של מטבע פנימי שדומה למטבע חוץ והיה ניתן להשתמש בו בחנויות אינטרשופ.
אלו היו רשת של חנויות מיוחדות שהציעו מוצרים מזרח־גרמניים באיכות גבוהה (כאלו שהיה קשה להשיג בצורה אחרת מבלי לעמוד בתור) במחירים סבירים וגם כמה מוצרים מערביים שלא היה ניתן להשיגם כלל וכלל.
החנויות הללו שירתו רק תיירים זרים ומזרח־גרמנים שהיה להם את אותם הצ'קים.
הצ'קים האלו נמכרו ביחס המרה לא ריאלי של 1 מארק מזרח גרמני ל-1 מארק מערב גרמני, בזמן שיחס ההמרה בשוק השחוק היה בין 5 ל-10 מארקים מזרחיים למערביים.
שליטה פוליטית על הבנק הלאומי
אף על פי שהבנק הלאומי היה תמיד פוליטית תחת ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית, הוכרז על כך באופן בולט על ידי חוק שחוקק ב-19 בדצמבר 1974, שהגדיר את הבנק הלאומי כ"איבר של מועצת השרים של הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית" ובכך, תפקיד נשיא הבנק הלאומי נהיה באופן רשמי חבר נוכח של מועצת השרים.
הבנק המרכזי של הודו (בהינדי: भारतीय रिज़र्व बैंक; באנגלית: Reserve Bank of India; תעתיק מקוצר: RBI) הוא הבנק המרכזי והגוף הרגולטורי של הודו המנהל את מערכות התשלומים העיקריות במדינה ופועל לקידום פיתוחה הכלכלי.
הבנק נמצא תחת בעלות ושליטה מלאה של משרד האוצר ההודי, נוסד בתאריך 1 באפריל 1935 ופועל מכוחו של חוק הבנקאות ההודי אשר נחקק בשנת 1934.
הנהלת הבנק בנויה מ-21 חברי דירקטוריון המורכבים מהנגיד הראשי, ארבעה סגני נגידים, שני נציגים ממשרד האוצר, עשרה מועמדים לממשלה וארבעה חברים המייצגים את המועצות המקומיות של מומבאי, קולקטה, צ'נאי ודלהי.
המשרדים הראשיים של הבנק שוכנים ברחוב בעיר מומבאי, מהאראשטרה, הודו.
לוגו הבנק בנוי מעץ דקל ומטיגריס שהיא החיה הלאומית של הודו.
להדפיס שטרות ואחריות על המטבע המקומי.
לתמוך במטרות אחרות של המדיניות הכלכלית של הממשלה, במיוחד צמיחה ותעסוקה.
פעילות הבנק תחת שליטת האנגלים
הבנק המרכזי של הודו נוסד בתאריך 1 באפריל 1935 כגוף פרטי, במטרה לספק פתרון לבעיות פיננסיות שנוצרו בעולם בעקבות מלחמת העולם הראשונה והוקם על סמך המלצותיה של ועדת הילטון, בנושא מטבעות ופיננסים, שהתקיימה בשנת 1926.
לאחר שחרורה של הודו מהשלטון הבריטי, הוחלט להלאים את הבנק ובחודש ינואר 1949, הפך הבנק לקניין הלאומי של הודו.
בשנות ה-50 פיתחה ממשלת הודו, תחת ראש הממשלה הראשון שלה ג'ווהרלאל נהרו (Jawaharlal Nehru), מדיניות כלכלית מרכזית שהתמקדה במגזר החקלאי.
הממשל הלאים בנקים מסחריים נוספים הקים, הקים את חוק האסדרה הבקאית והחל בבניית תוכנית הלוואות לאומית.
בשנת 1969, הממשלה בראשות אינדירה גנדי, הלאימה 14 בנקים מסחריים גדולים ועם חזרת גנדי לשלטון בשנת 1980, עוד שישה בנקים הולאמו.
בחודש יולי 1991, חל פיחות בשוויו של הרופי ההודי והוא איבד כ-18 אחוזים מערכו ביחס לדולר האמריקאי, בעקבות זאת הוקמה ועדת נרסימהאם (Narasimham Committee) שהמליצה לבצע רפורמה במגזר הפיננסי ההודי ולאפשר בנקאות פרטית.
בחודש יוני 1994, הקים הבנק את הבורסה לניירות ערך ואפשרה לבנקים שהולאמו לבצע סחר על מנת לחזק את ההון שלהם.
בשנת 2022, פרסמה שרת האוצר, נירמלה סיתרמאן (Nirmala Sitharaman), שהבנק ישיק מטבע דיגיטלי.
הבנק העולמי הוא מוסד בנקאי פיננסי בין-לאומי המספק הלוואות ואשראי להשקעות למטרות פיתוח תשתיות במדינות מתפתחות.
הבנק נותן מענה לכשל שוק איתו מתמודדות מדינות מתפתחות אשר אינן זוכות להשקעות מצד השוק הפרטי בשל סיכון גבוה הכרוך בהשקעה במדינות אלו.
בדומה לרוב הבנקים לפיתוח העולמיים, הבנק העולמי שומר באדיקות על דירוג אשראי של AAA.
הבנק נמצא בבעלותן של 189 המדינות החברות בו, כאשר כח ההצבעה נקבע לפי חלקן היחסי במניות הבנק אשר רכשו (כל מדינה זכאית לרכוש כמות מניות מוגדרת, אשר נקבעת לפי נתוניה הכלכליים).
בבנק מועסקים מעל 10,000 עובדים מכ-160 מדינות שונות, מחציתם עובדים במטה הבנק בוושינגטון ומחציתם ביותר מ-120 סניפי הבנק הפזורים ברחבי העולם.
הבנק העולמי נוסד ב-27 בדצמבר 1945 בעקבות ועידת ברטון-וודס שנערכה כשנה וחצי קודם לכן, ב-1 ביולי 1944. נשיאו הראשון של הבנק היה יוג'ין מאייר.
פעילותו של הבנק נועדה בתחילה לסייע בשיקומה הכלכלי של אירופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
אך עד מהרה המוקד עבר לפיתוח מדינות העולם השלישי, וכיום הבנק שם לעצמו כיעד מרכזי את צמצום העוני ואי השוויון בעולם.
המלווה הראשון לאירופה ניתן בשנת 1947 לצרפת לצורכי שיקום נזקי מלחמת העולם השנייה.
המלווה הראשון של הבנק לעולם השלישי היה בסך של 16 מיליון דולר שניתנו לצ'ילה ב-1948 להקמת תחנת כוח ולצורכי מיכון חקלאי.
המלווה הראשון לאסיה (למעט הלוואות שיקום ליפן) ניתן להודו ב-1949 לצורך פרויקט הידרו-חשמלי.
המלווה הראשון לאפריקה ניתן לאתיופיה ב-1950 לרכישת ציוד תקשורת.
הבנק הציב לעצמו שתי מטרות שמנחות את פעילותו השוטפת:
מיגור העוני הקיצוני באמצעות הורדת אחוז האנשים שחיים עם הכנסה הנמוכה מ-1.90$ ליום ל-3%.
פיתוח השגשוג הגלובלי והפיכתו לשוויוני יותר באמצעות עידוד הצמיחה אצל 40% השכבות הנמוכות במדינות המתפתחות.
בנוסף למטרותיו המוגדרות ולאור תמורות גלובליות עכשוויות, הקדיש הבנק משאבים לסוגיות נוספות כגון משבר הפליטים, שינוי האקלים והמלחמה במגפות.
הבנק שם לעצמו למטרה להבטיח כלכלת שוק וצמיחה כלכלית עולמית מתמשכת באמצעות פיתוח התשתיות במדינות העולם השלישי.
הבנק מבצע זאת תוך השקעה בפרויקטים במדינות מתפתחות אשר אינם מיושמים על ידי המגזר הפרטי בשל סיכון גבוה או תשואה נמוכה לטווח רחוק מדי.
פרויקטי הבנק וחבילת ההטבות שהוא מעניק מיועדת לפעילויות השקעה במגוון תחומים כגון: חינוך, בריאות, מינהל ציבורי, תשתיות, מוסדות כלכליים, פיתוח המגזר הפרטי, החקלאות, ניהול המשאבים הטבעיים והסביבה.
בנושאים אלו הבנק מיצב עצמו כמוקד ידע, ומחזיק מומחים מהמעלה הראשונה בעולם.
הבנק פועל בשלוש רמות שונות, ברמה הראשית: מועצת הנגידים (Board of Governors) בת 189 נציגי המדינות, לרוב נציגים אלו יהיו שרי אוצר או נגידים של הבנקים המרכזיים במדינתם.
מועצת הנגידים מתכנסת פעם בשנה בכנס השנתי של הבנק העולמי וקרן המטבע הבין-לאומית והיא אמונה על קבלת החלטות אסטרטגיות אודות מתן הלוואות הבנק.
ברמה השנייה פעילות הבנק מנוהלת באופן תדיר יותר באמצעות מועצת המנהלים (Board of Directors) אשר נפגשת כפעמיים בשבוע.
מועצת המנהלים פועלת בנפרד עבור הגופים השונים של הבנק (IBRD, IDA, MIGA, IFC) ובכל אחד מהם היא אחראית על פעילותו השוטפת של הבנק.
מועצת המנהלים של הבנק מונה 25 נציגים, שמונה דירקטורים מייצגים מדינות (ארצות הברית, יפן, סין, גרמניה, צרפת ובריטניה) ויתר הנציגים מייצגים קבוצות של מדינות שהתאגדו יחדיו (Constituencies).
ברמה השלישית והיום-יומית פועלים נשיא הבנק, ההנהלה והסגל המקצועי.
באופן מסורתי, נשיא הבנק הוא אזרח המדינה בעלת מספר המניות הגבוה ביותר (בדרך כלל ארצות הברית), ונבחר על ידי מועצת המנהלים לכהונה בת חמש שנים.
נשיא הבנק העולמי אחראי על תפקודה של המועצה ועל ניהולו השוטף של הבנק.
נשיא הבנק הנוכחי הוא דייוויד מלפאס האמריקאי.
מלפאס נבחר לתפקידו ב-9 באפריל 2019. קדמה לו קריסטלינה גורגייבה, שמילאה את מקומו של ג'ים יונג קים לאחר שפרש מתפקידו ב-1 בפברואר 2019. בתחילת כהונתו של קים הציב הבנק שתי מטרות שמנחות את פעילותו: למגר את העוני הקיצוני בעולם עד 2030 ולהוביל לצמיחה ב-40% התחתונים במדינות מתפתחות.
בנוסף לנשיא הבנק העולמי, אנשי מפתח נוספים בהנהלת הארגון הם סמנכ"לית הכספים אנשולה קאנט והכלכלנית הראשית כרמן ריינהרט.
הבנק העולמי מורכב למעשה מחמישה מוסדות נפרדים:
International Bank for Reconstruction and Development) IBRD) – הבנק הבין-לאומי לשיקום ולפיתוח הוא המוסד העיקרי שאחראי על הלוואות בבנק העולמי ובו חברות 189 מדינות.
המוסד נוסד ב-1945 ומעניק הלוואות וערבויות לממשלות במדינות מתפתחות.
ה-IBRD מממן את הפרויקטים של הבנק בריבית רגילה ומתמקד במדינות מעמד הביניים ובמדינות העניות בעלות כשירות אשראי.
בשנת 2017 ה-IBRD העניק הלוואת בסך 22.6 מיליארד דולר.
International Development Association) IDA) – האיגוד הבין-לאומי לפיתוח נוסד ב-1960 ונכון לשנת 2020 חברות בו 173 מדינות.
ה-IDA וה-IBRD חולקים את אותו צוות, מטה ונשיא אך ניזונים ממקורות מימון שונים.
ה-IDA מתמקד במדינות העניות ביותר שאינן יכולות ללוות מה-IBRD ומספק להן הלוואות בריבית נמוכה לתקופה של 25 או 38 שנים, עם תקופת חסד של 5–10 שנים.
בשנת 2017 העניק ה-IDA הלוואות בסך 19.5 מיליארד דולר.
International Finance Corporation) IFC) – התאגיד הבין-לאומי למימון נוסד ב-1956 וחברות בו 184 מדינות.
ה-IFC משקיע ומלווה לחברות במגזר הפרטי המבצעות פרויקטים במדינות מתפתחות.
החברות שבהן משקיעים או שמקבלות את ההלוואות הן בדרך כלל חברה ממדינה מפותחת.
לדוגמה, חברה שמקימה מפעל במדינה מתפתחת, או בנק שרוכש בנק במדינה מתפתחת, יכולים להיות מועמדים למימון של ה-IFC.
ל-IFC ול-IBRD אותם נשיא ומועצת מנהלים אך הזרוע פועלת בצורה עצמאית מכיוון שהיא אוטונומית מבחינה פיננסית ומשפטית ובעלת חוזים, הון, הנהלה וצוות עובדים משלה.
בשנת 2017 ה-IFC ביצעה השקעות בסך 19.3 מיליארד דולר.
Multilateral Investment Guarantee Agency) MIGA) – הסוכנות הרב-לאומית להבטחת השקעות נוסדה ב-1988 וחברות בה 181 מדינות.
MIGA מבצעת ביטוחי סיכון כנגד סיכונים פוליטיים להשקעות פרטיות במדינות מתפתחות.
לדוגמה, אם חברה מקימה מפעל במדינה מתפתחת, היא יכולה לבטח את ההשקעה מפני שינויים פוליטיים קיצוניים, מלחמות, חוסר יכולת להמיר מטבע, הלאמה וכו'.
בשנת 2017 MIGA הנפיקה ערבויות לסיכונים פוליטיים בסך 4.8 מיליארד דולר.
ה-ICSID מהווה מנגנון ליישוב סכסוכים עבור המשקיעים.
מדינת ישראל הצטרפה לבנק העולמי בשנת 1954 והייתה זכאית לקבל הלוואות עד שנת 1979. בין הפרויקטים שביצע הבנק בישראל ניתן למצוא את הקמת נמל אשדוד, תכנון נתיבי איילון ובשנת 1975 השקיע הבנק העולמי בחברת מכתשים מפעלים כימיים, ועלתה כוונה להשקיע בישראל בחברות נוספות.
לאחר כשנה החליט הבנק לא לבצע השקעות נוספות בישראל ובשנת 1978 מכר את חלקו במכתשים.
מאז 1979, מדינת ישראל היא חלק מקבוצת המדינות התורמות, כאשר החברות בבנק מאפשרת לחברות ישראליות להשתתף במכרזים בינ"ל הממומנים מכספי הבנק.
ישראל, ירדן והרשות הפלסטינית מקדמות את מיזם תעלת הימים בחסות הבנק העולמי.
בינואר 2013, בתום שש שנות בדיקה קבע הבנק כי ניתן לבצע את המיזם מבחינה מימונית וסביבתית.
בדצמבר 2013, נחתם הסכם עם הבנק למתן מימון ראשוני לפרויקט.
ישראל היא מדינה תורמת קטנה יחסית, ומעדיפה להתמקד בהשקעה בכספים בנושאים שלישראל יש יתרון יחסי כמו חקלאות, מים וסייבר.
לאור מדיניות זו, משרד הכלכלה הקים מספר קרנות בתחומים אלו להשקעה דרך הבנק העולמי במדינות שונות באפריקה, בדרום מזרח אסיה ובדרום אמריקה.
מניות ישראל בבנק (מעודכן לינואר 2018)
לישראל יש 6,715 מניות שרכשה ב-IBRD אשר מקנות לה כח הצבעה של 0.28%.
ישראל חברה בקבוצה ההולנדית ביחד עם ארמניה, בוסניה והרצגובינה, בולגריה, קרואטיה, קפריסין, גאורגיה, מקדוניה, מולדובה, מונטנגרו, הולנד, רומניה ואוקראינה.
לקבוצה זו יש סך של 99,840 קולות אשר מהוות 4.21% מכח ההצבעה.
לישראל יש 2,955 מניות שרכשה ב-IFC אשר מקנות לה כח הצבעה של 0.11%.
לקבוצה ההולנדית יש 99,073 קולות ב-IFC אשר מקנים לה כח הצבעה של 3.65%.
לישראל יש 78,399 מניות שרכשה ב-IDA אשר מקנות לה כח הצבעה של 0.28%.
לקבוצה ההולנדית יש 1,295,819 קולות ב-IDA אשר מקנים לה כח הצבעה של 4.8%.
לישראל יש 1,061 מניות שרכשה ב-MIGA אשר מקנות לה כח הצבעה של 0.49%.
לקבוצה ההולנדית יש 11,591 קולות ב-IDA אשר מקנים לה כח הצבעה של 5.31%.
בעקבות החלטת ממשלה שהתקבלה בשנת 2017 להעביר את הנציגות בבנקים מבנק ישראל למשרד האוצר, מאז היחידה לארגונים בין-לאומיים במשרד האוצר היא האמונה על הקשר השוטף מול הנהלת הבנק.
בועז פליישמן הוא נציג מדינת ישראל בדירקטוריון הבנק (Board of Directors).
החברות בבנק העולמי נותנת לישראל במה בזירה הכלכלית-המולטילטרלית, ומאפשרת לישראל להשתתף בהחלטות ההנהלה הקשורות בעיצוב מדיניות ההשקעות של הבנק.
הבנק העולמי מחזיק במשרד מקומי בירושלים אשר מנהל את פעילות הבנק ברשות הפלסטינית ויוזם פרויקטים בתחומי החינוך, תשתיות מים וחשמל, וכן מספק תמיכה לפעילות הפיננסית הפרטית.
בין היתר, בנה הבנק את המתקן לטיהור שפכים בבית לאהיא כדי לסייע בטיפול במשבר המים ברצועה.
לאחר החתימה על הסכמי אוסלו בשנת 1993, ייסד הבנק העולמי קרן ייעודית לטובת הרשות הפלסטינית שאך זה קמה (Trust Fund for Gaza and the West Bank).
הקרן פועלת בתיאום עם משרד האוצר הישראלי, מתאם פעולות הממשלה בשטחים וההנהגה הפלסטינית.
הסיבה להקמת קרן ייעודית, נעוצה בעובדה כי הרשות הפלסטינית אינה מוגדרת כמדינה ועל כן אין היא יכולה להיות חברה בבנק העולמי ולזכות בהשקעות ישירות מטעם הבנק.
לקרן הייעודית שתי מטרות מרכזיות:
חיזוק יכולתה של הרשות הפלסטינית לתת שירות לתושבים
סיוע לסקטור הפרטי לייצר מקומות עבודה
הבנק העולמי על זרועותיו העניק בשנת 2017 הלוואות ומענקים בסך של 61.8 מיליארד דולר.
בחלקה הדרומי של אפריקה הבנק השקיע כ-16.2 מיליארד דולר, כאשר 18% מההשקעה היא בפרויקטים תחום התחבורה, 14% בתחום המים, 14% בתחום האנרגיה, ו-11% בתחום החקלאות.
במרכז ובצפון אפריקה הבנק השקיע 7.1 מיליארד דולר, 23% מהם הושקעו בפיתוח המגזר הציבורי, 15% בתחום האנרגיה, 15% בתחום הפיננסי ו-13% בהגנה על הפרט.
באמריקה הלטינית והקריביים הבנק השקיע 9.7 מיליארד דולר, 32% מהם הושקעו בפיתוח המגזר הציבורי, 11% בתעשייה המקומית ו-11% בתחום המים.
באירופה ומרכז אסיה הבנק השקיע 9.5 מיליארד דולר, 41% מהם הושקעו בתחום האנרגיה, 12% בפיתוח המגזר הציבורי, ו-11% בפיתוח תשתיות ותחבורה.
בדרום אסיה הבנק השקיע 9.6 מיליארד דולר, 17% מהם הושקעו בתום הפיננסי, 14% בתחום האנרגיה ו-13% בפיתוח התשתיות והתחבורה.
במזרח אסיה הבנק השקיע 9.7 מיליארד דולר, 20% מהם בפיתוח התחבורה, 17% הושקעו בתעשייה המקומית ו-16% הושקעו בתחום המים.
הבנק המכרזי של ליבריה (CBL) הוא הסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי של ליבריה.
הנגיד הנוכחי שלו הוא J Mills Jones.
משרדי הבנק ממוקמים במונרוביה, בירת ליבריה.
לפני שנת 2000, "הבנק המרכזי של ליבריה" היה הבנק הלאומי של ליבריה.
בשנת 1999 נוסד הבנק בעקבות חוק שהעביר בית המחוקקים הליברי, אך רק בשנת 2000 החל הבנק את פעילותו.
הנגיד הראשון של הבנק היה אליאס סליבי (Elias Saleeby).
הבנק המרכזי של סוריה הוא הסמכות המוניטרית העליונה והבנק המרכזי של סוריה.
הבנק המרכזי של סוריה הוקם על פי חוק בשנת 1953, והחל לפעול ב-1 באוגוסט 1956. משרדי הבנק הראשיים שוכנים בדמשק, בירת סוריה, ולבנק 11 סניפים בערי הבירה של מחוזות המדינה.
עם העצמאות שלטו בנקים בבעלות צרפתית ובריטניה בפעילות הבנקאית בסוריה.
הבנק הגדול ביותר, Banque de Syrie et du Liban בבעלות צרפתית (בנק סוריה ולבנון), נטל על עצמו את תפקידי הבנק המרכזי והפך לבנק להנפקת מטבעות, בנוסף לפעילותו המסחרית.
סוריה הצטרפה לקרן המטבע הבינלאומית (IMF) ב-10 באפריל 1947 וקבעה את שער החליפין על 2.19 ליש"ט ל-1 דולר ארצות הברית.
החוק להקמת הבנק המרכזי של סוריה התקבל בשנת 1953, אך הבנק פעל רק בשנת 1956. תפקידיו כללו הנפקת שטרות, שליטה באספקת הכסף, פעילות כסוכן פיסקאלי עבור הממשלה ושליטה בבנקים באשראי ובנקים מסחריים.
כמו כן, הוא היה אמור לשמש כבנק הפיתוח של המדינה עד שיוקמו בנקים מיוחדים למגזרים שונים.
לבנק המרכזי היו סמכויות שיקול דעת ניכרות ביחס למערכת הבנקאית, אך הוא עצמו היה אחראי ובשליטתה של המועצה לכסף ואשראי, קבוצת מדיניות של פקידים בכירים.
לאחר מלחמת סואץ 1956, נתפסו אינטרסים בנקאיים צרפתיים ובריטים כנכסי אויב.
בשנת 1958, ולאחר האיחוד עם מצרים, החלה המדינה לערב את מערכת הבנקאות המסחרית ובשנת 1961 יישמה מדיניות של הלאמה מוגבלת .
בשנת 1966, המדינה הלאימה את כל הבנקאות המסחרית, ומיזוגה את כל הבנקים המסחריים הקיימים לבנק מסחרי מאוחד אחד של סוריה.
הממשלה גם הקימה בנקים מיוחדים כדי לקדם פיתוח כלכלי.
בדצמבר 2024 מונתה לראשונה אישה לשמש כנגידת הבנק.
ארצות הברית הטילה סנקציות על הבנק המרכזי של סוריה מאז מאי 2004, לפי סעיף 311 ל-USA PATRIOT Act, כאשר הבנק מואשם בהלבנת הון.
הסנקציות חסמו את סוריה מהמערכת הפיננסית העולמית.
כדי לעקוף את הסנקציות, הסורים מבצעים עסקאות זרות באמצעות בנקים במדינות שכנות, במיוחד לבנון, אך הופכים אותם לפגיעים לשיבושים כלכליים במדינות אלו.
בהמשך האריכהארצות הברית את תוקף הסנקציות הכלכליות על סוריה.
בגלל פעולות הממשלה במלחמת האזרחים בסוריה, ארצות הברית, קנדה, האיחוד האירופי, הליגה הערבית וטורקיה הטילו כולן סנקציות על סוריה, כולל הבנק המרכזי הסורי.
הבנק המרכזי הסורי ניסה באופן פעיל לערער את הסנקציות השונות הללו, כאשר פקידי בנק נפגשו עם מוסדות ידידותיים כמו בכירי גזפרומבנק במוסקבה במרץ 2012. הבנק נטל תפקיד חשאי יותר ויותר במגזר הפרטי המקומי מכיוון שהכלכלה הכושלת של המדינה הרתיעה השקעות זרות.
ב-23 בדצמבר 2020, משרד האוצר האמריקאי לבקרת נכסים זרים (OFAC) הטיל סנקציות על הבנק המרכזי של סוריה יחד עם תשע ישויות נוספות ושבעה אנשים, בשל תפקידם במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
מאז תחילת מלחמת האזרחים בסוריה הותקף בניין הבנק המרכזי שלוש פעמים: באפריל 2012 נורה רימון רקטי לעבר הבניין; באפריל 2013 הוא הושפע מפיצוץ מכונית תופת בקרבת מקום; ובאוקטובר 2013 הוא נפגע על ידי פצצות מרגמה.
ב-8 בדצמבר 2024 במהלך נפילת משטר אסד דווח כי מטה הבנק בדמשק נבזז, וכי חמושים ואזרחים צולמו כשהם יוצאים ממנו ובידיהם תיקים ושקים ובהם כסף מזומן.
כמה ימים אחר כך, דווח כי הנשיא אסד עצמו לקח מהבנק 250 מיליון דולר, בשטרות במשקל של כשני טונות, לפני שברח מהמדינה.
הבנק להסדרי סליקה בין־לאומיים הוא ארגון בין־לאומי של בנקים מרכזיים "המטפח שיתוף פעולה בין־לאומי בענייני מטבע ופיננסים ומשמש כבנק לבנקים מרכזיים.".
עבודתו של ה-BIS נעשית באמצעות תת-ועדות, מזכירות קבועה וכן ועידה כללית שנתית של כל חבריו.
BIS אף מספק שירותי בנקאות המוגבלים אך ורק לבנקים מרכזיים, או לארגונים בין־לאומיים, דוגמת BIS עצמו.
מטה BIS נמצא בעיר בזל בשווייץ.
BIS נוסד על פי תוכנית יאנג שנחתמה בהאג בשנת 1930.
בנק ישראל הצטרף כחבר לבנק להסדרי סליקה בין־לאומיים ב-14 בספטמבר 2003 לאחר שממשלת ישראל החליטה לקבל את הזמנת ה-BIS להצטרף לארגון.
כארגון המאגד בנקים מרכזיים ה-BIS שואף למדיניות מוניטרית צפויה ושקופה יותר בין חבריו.
בעוד שמדיניות מוניטרית נקבעת על ידי כל מדינה עצמאית, היא נתונה לביקורת של הבנק המרכזי ובנקים פרטיים וחשופה לספקולציות העשויות להשפיע על שערי המטבע הזר וגורל כלכלת היצוא.
מחדלים בעדכון מדיניותו המוניטרית של בנק מרכזי בהתאם למציאות המשתנה וביצוע רפורמות נדרשות במועד, ובמידת האפשר בתיאום על שאר חברי ה-BIS וקרן המטבע הבין־לאומית, עלולים להוביל להפסדים בשיעור מיליארדי דולרים, בשעה שבנקים מנסים לקיים מדיניות במציאות של שוק חופשי אשר הוכחה כבלתי ריאלית בעבר.
בנקים מרכזיים אינם קובעים מחירים באופן חד-צדדי, אלא מנסים לקבוע מטרות ולהתערב בשוק בזכות כוחם הפיננסי האדיר וסמכויות הפיקוח הנתונות בידיהם, כדי לעמוד ביעדי המטבע שנקבעו.
הבנק העות'מאני (בטורקית: Osmanlı Bankası; בטורקית עות'מאנית: Bank-ı Osmani) הוא בנק טורקי שפעל בעבר גם בארץ ישראל.
הבנק הוקם בשנת 1856 או 1863 בשם "הבנק האימפריאלי העות'מאני" (Banque Impériale Ottomane) באיסטנבול שבטורקיה.
ב-1924 החליף את שמו ל"בנק העות'מאני".
בין השנים 1863–1914 היה הבנק הממלכתי של האימפריה העות'מאנית.
בשנת 1996 נמכר הסניף שלו באיסטנבול לבנק טורקי פרטי, אשר הקים במקום מוזיאון להנצחתו.
הבנק פעל בארץ ישראל משנת 1905 עד שנת 1953. סניפו הראשי בארץ ישראל היה בירושלים, מבנה הבנק קיים עד היום ברחוב שלמה המלך 4, ועליו חרוט סמל הבנק.
בתקופה שקדמה לכניסת הבנקים המודרניים לתחומי האימפריה העות'מאנית, הפעולות הפיננסיות והבנקאיות היו בעיקר בידי קבוצות של סוחרים יוונים, ארמנים, יהודים יוצאי ספרד ונוצרים מהלבנט.
היוונים היו פעילים במיוחד בבנקאות, כולל בעיר הבירה איסטנבול.
בשנת 1863 הקימו משקיעים בריטים, צרפתים וטורקים את הבנק האימפריאלי העות'מאני (Banque Impériale Ottomane), בשותפות עם ממשלת האימפריה.
כבר בשנת הפעילות הראשונה נפתחו סניפים בלונדון ובפריז.
במרוצת שבעים שנות קיומו פרש הבנק רשת סניפים ברחבי ארצות הבלקן והמזרח התיכון.
"הפריחה המרשימה של עסקיו והתרומה העיקרית לרווח נזקפה לזכות הפעילות הממלכתית של שלטונות האימפריה".
בשנת 1864 נפתח סניף אלכסנדריה שבמצרים, אשר היה המקור החשוב ביותר במימון החקלאות במדינה.
עוד הקים סניפים בתחומי השליטה של איטליה בלוב: טריפולי – 1906 ובנגאזי – 1911.
ב-1889 התמנה אדגר וינסנט, לורד ד'אברנון למנהל הבנק, וסחף אותו להרפתקאת השקעות במניות של מכרות בדרום אמריקה שנסחרו בבורסות אירופה.
עוד לפני הקמת סניף ירושלים, ב-1905, קיים הבנק נציגות בירושלים, אשר נוהלה על ידי המיסיונר יוהנס פרוטיגר ולאחר מכן על ידי שותפיו היהודים שלום קונסטרום ויוסף נבון.
הבנק מימן בין היתר את מסילת הברזל יפו-ירושלים.
בשנת 1905 נפתחו סניפים של הבנק בירושלים, ביפו ובחיפה (1906).
ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה נחשב הבנק לבעל הרשת הפיננסית בעלת מגוון העסקים הגדול ביותר במזרח אגן הים התיכון.
לרשת היו כשמונים סניפים: 16 בחלק האירופי של טורקיה ובחצי האי הבלקני: אלבניה, יוון, בולגריה ורומניה.
37 סניפים ברחבי המזרח התיכון : איראן, עיראק, לבנון, סוריה (11 סניפים) מצרים (5 סניפים), קפריסין וארץ-ישראל ובמרכזים הפיננסיים של מצרים, קהיר ואלכסנדריה, שבהם היה ריכוז המוסדות הפיננסיים הגדול באזור.
מלחמת העולם הראשונה שמה קץ לפעילות הבנק כבנק ממלכתי, אם כי הוא פתח בשנת 1916 סניף אחד נוסף במרסיי שבצרפת.
הבעלות על סניפי הבנק במזרח התיכון עברה לידי בנק Paribas (Banque de Paris et des Pays-Bas – "בנק פריז בהולנד")
בשנת 1922 נפתחו סניפים חדשים של בנק עותומן בערים בית לחם, רמאללה ושכם.
בשנת 1953 הועברו נכסי הבנק בישראל לידי בנק מרכנתיל לישראל.
הבנק הערבי או ערב בנק הוא אחד מהמוסדות הפיננסיים הגדולים ביותר במזרח התיכון.
משרדיו הראשיים שוכנים בעמאן שבירדן.
כיום הוא הבנק הערבי בעל מספר הסניפים הגדול ביותר בעולם.
הוא מונה למעלה מ-500 סניפים בכ-30 מדינות.
הבנק הוא גוף פיננסי בולט בשווקים של לונדון, ניו יורק, דובאי, ציריך, סינגפור, פרנקפורט, סידני ופריז.