tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וכשמעלים אותו, הוא עולה להיות במעלת בן, כגימטריא שלו, וזוכה לאליה"ו, 'כלבים משחקים אליהו בא לעיר' ".
בתלמוד מצינו מספר מקורות האוסרים לגדל כלב (רובם עוסקים בגידול כלב רע), מחשש של פיקוח נפש:
"דתניא, רבי נתן אומר: מניין שלא יגדל אדם כלב רע בתוך ביתו, ואל יעמיד סולם רעוע בתוך ביתו?
ת"ל: (דברים כ"ב) 'לא תשים דמים בביתך' ".
"לא יגדל אדם את הכלב - אלא אם כן היה קשור בשלשלת" (ומפרש רש"י: "מפני שנושך ומנבח ומפלת אשה מיראתו".
"מגדל את הכלב בעיר הסמוכה לספר, וקושרו ביום ומתירו בלילה.
תניא, רבי אליעזר הגדול אומר: המגדל כלבים כמגדל חזירים.
ופסק הרמב"ם להלכה: "וכן אסרו חכמים לגדל חזירים בכל מקום, ולא את הכלב אלא אם כן היה קשור בשלשלת, אבל מגדל הוא כלבים בעיר הסמוכה לספר, ביום קושרו ובלילה מתירו, ואמרו חכמים ארור מגדל כלבים וחזירים מפני שהזיקן מרובה ומצוי".
רבי יעקב עמדין פסק כדעת רמב"ם שמותר להחזיק רק כלב אחד, בתנאי שהוא קשור בשלשלת ולצורכי שמירה בלבד.
כמה מחכמי ההלכה בימי הביניים סייגו את האיסור, וקבעו ש"כלב שאינו רע מותר לגדל", וש"כלבים קטנים בני תרבות (מאולפים), אינם בכלל האיסור".
בעבר, המילה כלב שימשה כשם פרטי של אנשים כפי שנהוג במילים זאב ודוב, אף הם שמות של חיות.
אחד משנים עשר המרגלים שנשלחו על ידי משה רבנו לרגל את הארץ היה כָּלֵב בן יפונה.
כלבא שבוע, שם ארמי, היה חותנו של רבי עקיבא.
אומנם בעברית שם זה אינו מקובל עוד, אך השם התנ"כי שרד בתרבויות אחרות, ואפשר למוצאו, למשל, בארצות הברית.
ההיסטוריון עדיה חורון זיהה את יקטן ויקשן כאב קדמון שסמלו כלב, על-פי המילה הבֶרבֶרית ikjan/ikzan שמשמעה כלב רובץ.
למרות הקשר הייחודי בין הכלב לאדם נותרו בעברית, וגם בשפות אחרות, כינויי גנאי עם המילה "כלב" שמעידים על יחס שלילי אליהם.
בשפת הדיבור היום-יומי נפוצים ביטויים כמו "כלב בן כלב"/"בן כלבה" – אדם בזוי ושפל, "כלבה" – אישה מרשעת ומופקרת (גם באנגלית: son of a bitch ו-bitch בהתאמה), "חיי כלב" – חיים אומללים ועלובים, ועוד.
כלאי הכרם הם מסוגי הכלאיים האסורים מהתורה.
האיסור כולל מצוות לא תעשה על זריעת גפן היין עם צמחים אחרים ומצוות לא תעשה על אכילת צמחים שנזרעו בסמוך לגפן או הנאה מהם.
כלאי הכרם הוא החמור שבאיסורי הכלאים ולכן הוא אסור לא רק בזריעה אלא גם ב"קיום", וכמו כן פירות הגפן והזרעים שגדלו באיסור זה אסורים בהנאה.
האיסור מופיע בתורה בספר דברים: .
אסור לזרוע חרצן ענבים עם שני מיני זרעים אחרים של תבואה, קטניות או ירקות, וכן אסור לזרוע זרעים של מינים אלה בסמוך לגפן או לכרם.
איסור הכלאיים מהתורה הוא רק על גפן עם חמשת מיני דגן או קטניות או ירקות, כל צמח שברכתו בורא פרי האדמה אסור בכלאי הכרם.
אבל מיני עצים אפילו קטנים לא נכללים באיסור.
ותבלינים שלא מברכים עליהם 'האדמה' כי אינם נאכלים בפני עצמם, כל זמן שהם מיני צומח שאם היו נאכלים לבדם ברכתם הייתה 'האדמה', נחשבים באיסור.
חכמים הוסיפו ואסרו גם מיני עשבים וירקות שרגילים להאכיל לבהמות.
השיעור המינימלי של ההרחקה שיש להרחיק זרעים מגפן יחידית הוא שישה טפחים, ושיעור ההרחקה המינימלי שיש להרחיק זרעים מן הכרם הוא ארבע אמות.
אם זרע מין זרע ליד גפן במקום אחד, ללא גדר מפסיק ביניהם, נאסרים הזרעים, וכאמור בפסוק: , והם טעונים שרפה.
האוכל כזית מהענבים או מהתבואה שגדלו בכרם ונאסרו משום כלאי הכרם חייב מלקות.
והאיסור הוא לא רק בזריעה אלא גם ב"קיום" היינו השארת הגידולים סמוכים זה לזה, אפילו אם נגרם על ידי הרוח וכדומה.
בכל מקרה בהם בעל הגפנים משאיר את הגידולים, נאסר הכרם והפירות אסורים בהנאה.
על פי ההלכה, אם יש גדר בין הזרעים לגפן, אין הדבר נחשב לכלאיים, ולכן אין איסור זריעה, והפירות מותרים.
במשנה במסכת כלאים יש מחלוקת בין תנא קמא לרבי יוסי ורבי שמעון לגבי מי שסכך את הגפן שלו על תבואת חברו האם התבואה נאסרת, רבי יוסי מביא עדות שר' עקיבא התיר, והלכה כר' יוסי ור' שמעון שמותר.
הגמרא במסכת בבא בתרא דנה בדין שני שכנים, שהייתה ביניהם גדר, שההלכה היא שהחובה לגדור מוטלת על בעל הכרם.
עוד מובא שם שכל עוד בדעתו לגדור, אין הפירות נאסרים, אלא שכאשר התעצל מי שהיה חייב לגדור, ולא גדר, נאסרים הזרעים.
לפי האמור בברייתא, במקרה כזה עליו לשלם.
אך הרמב"ם לא הביא את הדין של חיוב בעל הכרם בתשלום על הנזק שנגרם לבעל הזרעים.
לדברי בעל מרכבת המשנה הרמב"ם פוסק שאין אדם אוסר דבר שאינו שלו ולכן אין הזרעים נאסרים.
דיורי גדולה בקטנה בכלאי הכרם
כאשר יש חלקת שדה קטנה הסמוכה לחלקת שדה גדולה.
היכן נוהג דין כלאי הכרם
בגמרא מבואר שהטעם שחכמים גזרו על כלאי הכרם בחוץ לארץ, מה שלא גזרו באיסורי כלאיים אחרים, הוא משום שהתורה החמירה עליהם יותר משאר איסורי כלאים בכך שהפירות נאסרים בהנאה.
כתוצאה מכך יש הבדל בדינים - בעוד ספק כלאי הכרם בארץ ישראל לחומרה כספק דאורייתא, ספק כלאי הכרם בחוץ לארץ להקל, מותר לזרוע שם זרעים בצד הגפנים, ויש מחלוקת האם הזרעים שנזרעו שם בצד הגפנים נאסרו.
במשנה נחלקו בית שמאי ובית הלל בשאלה מהו השיעור המינימלי של כרם.
לדעת בית שמאי שורה אחת נחשבת כרם, ואילו לדעת בית הלל צריך שיהיו בכרם לכל הפחות שתי שורות.
הראשונים נחלקו בפירוש שיטת בית הלל.
במשנה מבואר שלדעת בית הלל שתי גפנים כנגד שתי גפנים אינן כרם, ורק אם הן שתולות באופן ששתים כנגד שתים ואחת יוצאה זנב, הן מהוות כרם.
לדעת הר"ש סדר הגפנים יכול להיות שבשורה השנייה יש גפנים כנגד שתי גפנים סמוכות מהשורה הראשונה.
ואילו לדעת הרמב"ם צריכה הגפן היוצאת זנב להיות כנגד הרווח שבין השורות.
כלב בקר אוסטרלי הוא כלב רועים שפותח במקור באוסטרליה על מנת לרעות עדרי בקר למרחקים גדולים בתנאי שטח קשים.
היום כלבים מגזע זה מאופיינים במספר תכונות: כוח עבודה רב לשעות ממושכות, בן לוויה אתלטי ואינטליגנטי, וחיית מחמד משפחתית, שובבה ואוהבת.
לעיתים הם מועדים לנשכנות במידה ולא אולפו, ועלולים גם להיות תוקפניים כלפי כלבים אחרים.
עם זאת, הם בדרך כלל כלבים נאמנים וממושמעים, ומגיבים היטב לאילוף.
כלב הבקר האוסטרלי הם לרוב בגודל בינוני ובעלי פרווה קצרה שמופיעה בשני צבעים עיקריים: חום ושחור, עם חלוקה שווה של פרווה לבנה, מה שגורם לכך שהמראה של צבע הפרווה עשוי להתקבל לעיתים כ"כחול" או "אדום".
בעבר כונו כלבים אלו 'הילר אדום' ('Red Heeler') או 'הילר כחול' ('Blue Heeler') בגלל הצבע הנוצר כתוצאה משילוב של פרווה לבנה עם צבע חום או שחור.
לרוב שם שולטים בעדר וגורמים לפרות להתקבץ ביחד על ידי נשיכת עקבי הפרה.
כלבי בקר אוסטרלים שמוצאם באזור קווינסלנד, אוסטרליה, היו מוצלחים בתצוגות כלבים וכונו 'הילרי קווינסלנד' ('Queensland Heelers') כדי להבדיל ביניהם לבין כלבים שמוצאם באזור ניו סאות' ויילס, וכינוי זה מיושם כיום מפעם לפעם על כלל כלבי הבקר האוסטרליים.
אמנם יש הרבה אגדות סביב מוצאו של הגזע, אבל בשנים האחרונות מידע טכנולוגי שאפשר תמרון של מאגרי מידע גדולים והתפתחות ההבנה של הגנטיקה הכלבית אפשר הבנה בהירה יותר של ה'הילרי האל' ('Hall's Heelers'), התפשטותו דרך אוסטרליה המזרחית והתפתחותו לשני גזעי כלבים מודרניים: כלב הבקר האוסטרלי וכלב הבקר גידם-הזנב האוסטרלי.
כמו אצל כלבי עבודה אחרים, לכלבי בקר אוסטרלים יש כמות גדולה של אנרגיה, יכולת מחשבה מהירה ונטייה לעצמאיות.
הם מגיבים היטב לאילוף מובנה.
הם אינם תוקפניים, אבל הם יוצרים קשר הדוק עם בעליהם ויכולים לגונן עליהם ועל חפציהם.
בעיות הבריאות הנפוצות ביותר שלהם הם חירשות ועיוורון מתקדם (בגלל תנאים תורשתיים) ופציעות מקריות.
זהו גזע חסון בעל תוחלת חיים של 12–16 שנים.
כלבי בקר אוסטרלים משתתפים במבחר פעילויות, מתחרויות משמעת, זריזות ורעייה, ועד לקיחת חלק יחד עם בעליהם בטיולים, במשחק בצלחות מעופפות ובאירועי סיבולת.
יש המשתמשים בהם ככלבי סיוע ותרפיה.
כלבי בקר אוסטרלים הם כלבים מוצקים וחסונים המשאירים רושם של כלבים בעלי כוח וזריזות.
יש להם גולגולת רחבה שמשתטחת לכיוון הנקודה בין העיניים, עם לחיים שריריות ואף עוצמתי באורך בינוני.
האוזניים קטנות עד בינוניות, זקופות ופתוחות לרווחה, כשבצידן הפנימי מעטה פרווה.
העיניים סגלגלות וכהות, ובעלות הבעה דרוכה.
הצוואר והכתפיים חזקים ושריריים, הרגליים הקדמיות ישרות ומקבילות אחת לשנייה, וכפות הרגליים עגולות וקמורות, ובהן אצבעות קטנות וציפורניים חזקות.
הם אמורים להיות בעלי שרירים עמידים, גם כאשר הורבו למטרות תצוגה או לוויה.
הופעתם מאוזנת וסימטרית באופן אידיאלי, ללא חלקים מוגזמים.
הם לא אמורים להיראות עדינים או מסורבלים, שכן מאפיינים אלו מגבילים את הזריזות והסיבולת החשובים לכלבי עבודה.
גובה השכמות אצל נקבות הוא בין 43 עד 48 ס"מ, ואצל זכרים הוא בין 46 עד 51 ס"מ.
כלב הבקר האוסטרלי צריך להיות ארוך יותר מאשר גבוה - אורכו מעצם החזה עד אחוריו גדול מגובה שכמותיו ב-10 עד 9 ס"מ.
לכלבי בקר אוסטרלים יש תנאי משקל טובים, בין 20 עד 28 ק"ג.
ישנם שני צבעי פרווה מקובלים בתערוכות של כלבי בקר אוסטרלים: אדום וכחול, אף על פי שהצבעים השגויים של שוקולד ושמנת לפעמים קיימים.
כלבים כחולים יכולים להיות בעלי פרווה כחולה, כחולה מנומרת, או כחולה מנוקדת עם או בלי סימנים שחורים, חומים או לבנים.
כלבים אדומים מנוקדים בצורה אחידה בסימנים אדומים אטומים.
כלבים משני הצבעים נולדים לבנים (לשמירה על צבע גוף מוצק ועל סימנים בפנים) והפרווה השחורה או החומה גדלה בבגרותם.
הצבעוניות הייחודית של הכלבים הבוגרים נובעת משערות שחורות או אדומות שביניהם פרווה לבנה.
בנוסף לצבעים העיקריים, לכלבי בקר אוסטרלים ישנם מספר כתמים של צבעים אטומים או כמעט-אטומים.
גם אצל כלבים אדומים וגם אצל כחולים הסימן השכיח ביותר הוא כתם אטום או מעין 'מסכה' מסביב לאחת או לשתי העיניים, נגיעה קלה של צבע לבן על הזנב, כתם לבן בולט בבסיס הזנב וכתמים בולטים על הגוף, עף אל פי שכתמים אלו אינם רצויים בתצוגות.
לכלבים כחולים יכולים להיות כתמים חומים בערך בחצי מגובה הרגל שמתארכים עד החזה והגרון, יחד עם לסתות וגבות חומות.
לכלבים משני הצבעים יכול להיות 'כוכב' לבן על המצח שמכונה 'סימן בנטלי' ('Bentley Mark') מאז שכלב אגדי, ששמו תום בנטלי (Tom Bentley), נשא אותו.
צבעים שגויים נפוצים אצל כלבי בקר אוסטרלים כוללים שערות שחורות בכלבים אדומים, וכמות גדולה של חום על הפנים והגוף אצל כלבים כחולים, שנקרא "חום מזדחל".
כתמים על פרוות הפנים - 'מסכה' - הם אחד מהתכונות החשובות ביותר אצל כלבי בקר אוסטרלים.
המסכה מורכבת מכתם שחור מסביב לאחת או לשתי העיניים (אצל כלבים כחולים) או כתם אדום מסביב לאחת או לשתי העיניים (אצל כלבים אדומים).
כתמים מסביב לעין אחת או לשתיהן נקראים מסכה יחידה (או חצי מסכה) ומסכה כפולה (או מסכה שלמה) בהתאמה.
כלבים ללא מסכה נקראים פשוטי-פנים.
כל אלו תקינים על פי תקן הגזע, וההגבלה היחידה היא העדפת הבעלים.
בתצוגות, מסכה כפולה מועדפת על פני מסכה יחידה.
לכלבי בקר אוסטרלים יש פרווה כפולה: הפרווה הקצרה והישרה - 'פרווה מגנה' שמשמשת כמגן בטבע ומרחיקה חומרים מעור הכלב בעוד הפרווה התחתונה קצרה, דקה וצפופה.
תקן הגזע של מועדוני הכלבים האוסטרלים, האמריקאים והקנדים פירטו שכלבי בקר אוסטרלים צריכים להיות בעלי זנב טבעי, ארוך ולא חתוך, וזאת משום שכלבים אלו משתמשים בזנבותיהם על מנת לנווט, ואלו מספקים את האיזון והתגובות המהירות בעת ריצה והליכה.
לעיתים קרובות יהיה להם כתם לבן אטום בבסיס הזנב עם נגיעה של צבע לבן.
הזנב צריך להיות מונח בגובה נמוך-בינוני, הממשיך את שיפוע הגב.
בזמן מנוחה הוא צריך להיות במעין עקומה קלה, אם כי יכול להיות שכלב נרגש יחזיק את זנבו גבוה יותר.
הזנב צריך לקבל הברשה ברמה סבירה.
בארצות הברית, זנבות לעיתים נחתכו בעבודות מלאי.
אלו מעולם לא נחתכו באוסטרליה מכיוון שהיוו תפקיד חשוב בהגדלת הזריזות והיכולת להסתובב במהירות.
כלבי בקר אוסטרלים אינם צריכים להיות מבולבלים עם כלבי בקר גידמי-זנב אוסטרלים, כלב בעל גוף מרובע שנולד עם זנב "מקוצץ" טבעי.
כלב בקר גידם-זנב אוסטרלי דומה לכלב בקר אוסטרלי, אבל יש לו מבנה גבוה ורזה יותר.
כשלכלבים אלו יש זנב טבעי הוא ארוך ודק, אך רובם נולדים ללא זנב.
כמו רוב כלבי העבודה, לכלבי בקר אוסטרלים יש הרבה אנרגיה ומוח חרוץ.
הגזע דורג במקום העשירי בספר האינטליגנציה של הכלבים שנכתב על ידי סטנלי קורן.
כלבי בקר אוסטרלים צריכים הרבה תרגולים, חברה ועבודה לעשות, לכן כלבי בקר אוסטרלים חסרי עבודה צריכים להשתתף בפעילויות ספורטיביות לכלבים, למידת תרגילים, או פעילויות אחרות המעסיקות את גופם ומחשבתם.
כשהם בשטח הבית, כלבי בקר אוסטרלים הם כלבים שמחים, רוחשי חיבה ועליזים.
מנגד, הם מאופקים בסביבת זרים וזהירים באופן טבעי במצבים חדשים.
כשהם מאומנים להיות כלבי שמירה יחסם כלפי זרים הופך אותם לכלבי שמירה מושלמים, וכשהם חיות מחמד הם יכולים להיות מספיק חברותיים על מנת להתרגל למגוון אנשים כבר מגיל צעיר.
הם טובים עם מבוגרים, מתחשבים כלפי ילדים, אבל ידועים בתכונתם לקבץ אנשים על ידי נשיכת עקביהם, במיוחד כלפי ילדים קטנים שרצים וצועקים.
כשהגורים נגמלים מחלב אמם הם לומדים שחברת בני האדם מהנה, ושתגובה לסימנים מאנשים מתוגמלת בקול ידידותי, בליטוף, בפעילות מעניינת או באוכל.
הקשר שגזע זה יכול ליצור עם בעליו חזק מאוד ויגרום לכלב לגונן מאוד על בעליו, דבר המתבטא בדרך כלל בכך שהכלב לעולם לא יתרחק יותר מדי מבעליו.
אגרסיביות אצל כלבי בקר אוסטרלים תופנה לרוב לזרים, ולא לבעלים או לכלבים.
על מנת להפיג את הדחף לנשוך, הכלב צריך להיות מעודד לשאת וללעוס צעצוע או לשאת חפצים כמו כדור או סל, והם יכולים ללמוד לשלוט בנשיכותיהם מגיל צעיר.
אלו הם כלבים "פטפטנים" שישתמשו בפיהם על מנת להשיג תשומת לב או להעסיק את עצמם.
על צעצוע שניתן להם צריך להיות חזק במיוחד אחרת לא ישמר לאורך זמן.
בעוד כלבי בקר אוסטרלים עובדים בדרך כלל בשקט, הם ינבחו בבהלה על מנת למשוך תשומת לב.
יש להם נביחה עזה, מיוחדת וגבוהה שיכולה להיות מעצבנת במיוחד.
נביחות יכולות להיות סימן של שעמום או תסכול, אך עם זאת מחקר מראה שכלבי בית משפרים את יכולת הפקת הצלילים שלהם כאשר מתעלים בנביחתם על סביבה רועשת.
כלבי בקר אוסטרלים מתמודדים יפה עם כלבים אחרים בביתם, אף על פי שהקמת היררכיות בבית מרובה כלבים יכולה לגרום למספר מאבקים.
אם כלב בקר אוסטרלי מרגיש מאוים בסיטואציה מסוימת, הוא יכול להגיב בתוקפנות כלפי כלבים אחרים.
כלב בקר אוסטרלי דורש מעט טיפוח, והברשה מדי פעם היא כל מה שצריך על מנת לשמור על פרווה נקייה וחסרת ריח.
הם אינם משירים את הפרווה אלא פעם בשנה (פעמיים במקרה של נקבות) והברשה תדירה ורחצה חמה במהלך תקופה זו יורידו את השער הנושר.
כמו אצל כל הכלבים, תשומת לב רגילה לציפורניים, לאוזניים ולשיניים יעזרו להימנע מבעיות בריאות.
בנפרד מכך הם צריכים תשומת לב קטנה ותמידית, ואפילו בשביל תערוכה הם לא צריכים יותר מליטוף עם בגד פרוותי.
במדגם קטן מאוד של 11 כלבים שמתו, לכלב בקר אוסטרלי יש אריכות ימים ממוצעת של 11.7 שנים (מקסימום 15.9 שנים).
כלבי בקר אוסטרלים נושאים אללים רצסיבים מנומרים שגורמים ללובן על הפרווה והעור ומתקשרים לחירשות תורשתית, אף על פי שייתכן שריבוי גנים יגרום לחירשות אצל כלבים בעלי גנים מנומרים.
במחקר שנערך נמצאו כ-2.4% כלבי בקר אוסטרלים שהיו חירשים בשתי אוזניהם ו-14.5% שהיו חירשים באוזן אחת לפחות.
כלבי הבקר האוסטרלי הוא אחד מגזעי הכלבים המושפעים מניוון רשתית פרוגרסיבי.
הם סובלים מהצורה הנפוצה ביותר של מחלה זו, הגורמת מאוחר יותר לקנים ולמדוכים הנמצאים ברשתית להתדרדר, והכלב הופך לעיוור.
ניוון רשתית פרוגרסיבי הוא מאפיין אוטזומלי רצסיבי וכלב יכול להיות נשא של הגן הפגום מבלי להיות מושפע מהמחלה.
הגן המוטצי ממופה בכרומוזום הכלבי ה-9 והמוטציה ניתנת לזיהוי, אם היא קיימת, בבדיקת דנ"א.
כ-50% מכלבי הבקר האוסטרלים נשאים של מחלה זו.
כלבי בקר אוסטרלים דורשים רמה גבוהה של פעילות גופנית.
כמו כלבי רעייה אחרים הם בעלי נפש פעילה ופורה, ואם אין להם עבודה לעשות הם ימצאו פעילות לבד - פעילות היכולה להרגיז את הבעלים.
הם יעריכו הליכה מסביב לשכונה, אבל הם גם צריכים פעילות המעסיקה ומאתגרת אותם, ואינטראקציה בריאה עם בעליהם.
בעוד שלכל כלב יש אישיות ויכולות משלו, כגזע כלבי בקר אוסטרלים מתאימים לכל פעילות הדורשת אתלטיות, תבונה וסיבולת.
מועדוני כלבים נותנים חסות לתחרויות רעייה עם מגוון אירועים המתאימות לכישורי הנעת הבקר של כלב הבקר האוסטרלי ושל גזעים זקופים אחרים, בעוד תחרויות כלבי צאן מתאימות יותר לכלבי 'ראיה', כמו הבורדר קולי והקלפי האוסטרלי.
אינסטינקטי הרעייה והיכולת ללמוד נמדדים במבחני רעייה לא תחרותיים, והפקודות הבסיסיות נלמדות לעיתים במהלך משחקי רעייה, היכן שפקודות כגון 'השאר', 'תפוס' ו'זה יספיק' חלות על החזרת כדור או דברים דומים.
כלבי בקר אוסטרלים פותחו בשל יכולתם לעודד בקר סרבן לנוע לאורך מרחקים ארוכים, ויכול להיות שהם אף הגזע הטוב בעולם למטרה זו.
עם זאת, מספר מאלפי כלבי עבודה הביעו חשש שכלבים שהורבעו במיוחד לתערוכות נוטים יותר ויותר להיות בעלי רגליים קצרות מידי וגוף מוצק מידי על מנת לבצע את העבודה שלשמה פותחו במקור.
בין הפעילויות הפופולריות ביותר לכלבי בקר אוסטרלים נמנה האג'יליטי.
הם מותאמים בצורה אידיאלית לניווט בין מכשולים, שכן ככלבי רעייה הם מגיבים לשפת הגוף של המאמן ומסוגלים לעבוד במדויק גם ממרחק רב ממנו.
האג'יליטי שימש בעבר בעלי כלבים שהתחילו להשתעמם מצורות אחרות של אימוני כלבים, כאמצעי לנטיעת ביטחון אצל כלביהם, כאמצעי לשיפור ביצועיהם בקרב בני גזעם או באימוני משמעת וכאמצעי להפיכת כלביהם לחיות מחמד צייתניות יותר.
כלבי בקר אוסטרלים פורחים במהלך שינויים וחוויות חדשות, ומסיבה זו מאמנים רבים מוצאים שאימונים מאתגרים טובים להם במיוחד.
כלבי בקר אוסטרלים יכולים להצטיין בתחרויות צייתנות.
הם נהנים מאתגרים, כגון החזרת כתבה ריחנית, אך יכולת פתרון הבעיות שלהם עשויה להוביל אותם לפתרון בעיות שלא בהכרח מתוגמלים על ידי שופטי התחרות.
ישנם דיווחים על כלבי בקר אוסטרלים שיצאו מהתחרות על מנת להשתתף באכילת נקניקיה של צופה או על מנת להחזיר שקית דונאטס.
רבים מוצאים את מפגן הצייתנות, שמציע אינטראקציה גבוהה יותר עם הבעלים ופחות חזרות, מוצלח יותר מאשר תחרויות הצייתנות המסורתיות.
כלבי בקר אוסטרלים מוצלחים במספר רחב של ספורטי כלבים, הכוללים גרירת משקל, פליבול וציד-ריח.
הם מותאמים במיוחד לפעילויות שהם יכולים לחלוק עם בעליהם, כמו מעבר-כלבים, פריסבי-כלבים, סקיג'ורינג ובייקג'ורינג.
מטיילים לא יכולים לבקש לעצמם חבר טוב יותר מאשר כלב הבקר האוסטרלי, והכלב יהנה מהטיולים כמו שיהנה מחברת האנשים ולא יפסיק לשוטט.
חלק מכלבי הבקר האוסטרלים אף מתעניינים בציד ומוכנים להישאר לצד בעליהם.
בנוסף, רוב כלבי הבקר האוסטרלים אוהבים מים והם שחיינים מצוינים.
כלבי בקר אוסטרלים הם לא כלבים אנרגטיים, ואחרי שעשו פעילות ספורטיבית הם ישמחו לשכב לרגלי בעליהם או לנוח במיטותיהם בעודם מטים אוזן למשמע סימן לפעילות מתרחשת.
כלבי בקר אוסטרלים הם כלבים סתגלניים, והם יכולים להסתדר בתוך הבית או בתנאים עירוניים כל עוד החברה והפעילות הספורטיבית הדרושים להם בנמצא.
כלבי בקר אוסטרלים יכולים לעבוד בדרכים שונות: הרבה כלבי בקר אוסטרלים משמשים ככלבי שירות לאנשים נכים או ככלבי תרפיה, חלקם מאתרים סמים אצל חברות המכס, חלקם משמשים ככלבי משטרה ואחרים מפנים חיות מזיקות בשביל סוכנויות עירוניות או ארציות.
ג'ורג' האל (George Hall) ומשפחתו ביקרו במחוז ניו סאות' ויילס בשנת 1802. משפחת האל הקימה שתי תחנות בקר בעמק הציד העליון במהלך שנת 1825, ולאחר מכן הם התחילו להתרחב צפונה לתוך מדשאות ליברפול, ניו אינגלנד וקווינסלנד.
הבאת בקרם של משפחת האל לשוקי סידני הציבה אתגר: אלפי ראשי בקר היו צריכים ללכת לאורך אלפי קילומטרים של שבילי מקנה לא מגודרים, שלפעמים עברו דרך אזורים סלעיים והררים.
פתק, הכתוב בכתב ידו המקורי של תומאס האל, בן למשפחת האל, מתעד את כעסו על אובדן 200 ראשי בקר בשטחים הפתוחים.
דרוש היה נואשות כלב רועים, אבל כלבי העבודה המקומיים, שהיו סוג של כלבי צאן אנגלים עתיקים (לרוב מתייחסים אליהם כאל כלבי סמית'פילד, וצאצאים של כלבים אלו עדיין קיימים), היו יעילים רק לאורך מרחקים קצרים ולעבודה קשה עם בקר מתורבת.
תומאס האל התמודד עם הבעיה על ידי ייבוא מספר כלבים ששימשו ככלבי הובלת בקר בנורת'מברלנד, מדינת מוצאם של הוריו.
באותו הזמן, כלבים תוארו באופן כללי על פי עבודתם, ולאו דווקא על פי ייחודם כגזע, כמו שכיום ידוע שצריך להיעשות.
ברוח התקופה, ההיסטוריון של משפחת האל, א.
Howard), נתן לגזע הכלבים הכחולים-מנומרים את השם "כלב מובילי בקר כחול מנומר נורת'מברלנדי".
תומאס האל הרביע את מובילי הבקר שלו יחד עם דינגו שהוא ביית, ובמהלך שנת 1840 הגזע אותו יצר השביע את רצונו.
במהלך שלושים השנים הבאות, הילרי האל, כפי שנודעו באותה תקופה, שימשו את משפחת האל בלבד.
לאור העובדה שהמשפחה הייתה תלויה בכלבים, שהיוו יתרון על פני מגדלי בקר אחרים, זהו ברור ומובן מדוע הכלבים לא הופצו אל מעבר לנכסיה של המשפחה.
מצב זה התמשך עד למותו של תומאס האל בשנת 1870, ואחריו נכסיו הוצאו למכירה פומבית והילרי האל נהפכו להיות זמינים לכולם.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19, הכלבים משכו את תשומת לבם של קבוצת אנשים ממועדון כלבי הבקר של דיסני שהתענינו בתצוגות כלבים תחרותיות.
אף אחד מאנשי הקבוצה לא היה נוקד העובד עם בקר על בסיס יומי,
ובהתחלה הם התעניינו בטווח רחב של כלבי עבודה, שכללו, בין היתר, את כלבי הסמית'פלד.
על פי דיווחים, הם אלו שהחלו להשתמש במונח כלבי בקר אוסטרלים על מנת להתייחס לכלבים שהחלו להרביע מצאצאיהם של ההילרים המקוריים של תומאס האל, וחברים בולטים בקבוצה ריכזו את קווי ההרבעה האלו.
מבין מגדלים אלו, המגדלים לבית משפחת באגוסט (Bagust) היו בעלי ההשפעה הרבה ביותר.
רוברט קיילסקי (Robert Kaleski) שממורבנק (Moorebank) שבניו סאות' ויילס, שותף צעיר של הארי באגוסט (Harry Bagust), רשם: "בשנת 1893, בזמן שנפתרתי מכלבי הבקר בני-הכלאיים שלי ולקחתי רק את הכחולים, מגדליו של שאר הכלבים החלו להרביעם...על מנת לתקן את סוגם.
קבעתי תקן בשבילם בקווי הרבעה אלו".
תקן הגזע הראשון של גזע כלבי הבקר האוסטרלים פורסם, בליווי תמונות, על ידי המחלקה לחקלאות של ניו סאות' ויילס בשנת 1903.
התקן של קיילסקי נלקח על ידי מועדוני הגזע בקווינסלנד ובניו סאות' ויילס והנפק מחדש כשלהם, עם שינויים מקומיים קלים.
כתביו מהעשור השני של המאה ה-20 היוו מבט פנימי חשוב אל תוך ההיסטוריה המוקדמת של הגזע.
עם זאת, מגדלי כלבים והכותב נורין קלארק (Noreen Clark) מעירים שדעותיו היו דעות ותו לא, שכתביו המאוחרים מציגים טענות סותרות ושהנחותיו לא הגיוניות באור המדע המודרני.
לרוע המזל, מספר טענות כאלו יוחסו כ'אמיתות'.
לדוגמה, הוא חשב שבכלבי הבקר האדומים יש יותר גנים של דינגו מאשר בכחולים, ואמונה עיקשת טוענת שהכלבים האדומים מרושעים יותר מהכחולים.
המיתוס העיקש ביותר של קיילסקי מיוחס לעירויים של דלמטי וקלפי אוסטרלי לתוך גזע כלבי הבקר הראשוני.
אין יחוס לעירויים אלו בכתביו של קיילסקי עד לעשור השני של המאה ה-20, כאשר נראה כי ביקש להסביר את הפרווה המנוקדת והכתמים החומים ברגליים של הכלב על ידי השוואתו לדלמטים ולקלפים בהתאמה.
הגנטיקה של צבע הפרווה והידע הנוכחי לגבי מאפיינים תורשתיים אצל כלבים הופך את העירוי של דלמטיים לתוך כלבי בקר לאירוע לא סביר ביותר.
היו יחסית מעט כלי רכב ממונעים בתחילת המאה ה-20, ולכן רוב הכלבים הורגלו לסוסים.
גזע הקלפי פותח אחרי שכלב הבקר האוסטרלי תואר, כך שגם עירויו היה אינו סביר.
זהו אפשרי שהיו מספר עירויים של בול טריירים לתוך כלבי הבקר, אך אין תיעודים לכך.
מה גם שלכלבי הבקר האוסטרלים אין את היצר של הבול טרייר לנשוך ולאחוז, שהיו תכונות לא רצויות.
בתחילת המאה ה-20 היו קרבות פנימיים בין חברי מועדון כלבי הבקר, ובאותה תקופה התפרסמו טיעונים רבים לגבי מוצאו של הגזע בעיתונים ובמגזינים.
אף על פי שרבים מהטיעונים היו מטעים, חסרי הגיון ורובם הגדול לא נתמך כלל על ידי עובדות היסטוריות, הם המשיכו להתפרסם.
במהלך סוף המאה ה-19, הילרי האל ונגזרותיהם נראו במועדוני כלבים של תצוגות כלבים של מגדלים מקווינסלנד כמו ויליאם ביירן (William Byrne) מבובל, קווינסלנד, בעוד מגדלים אלו היו שונים בתצוגות שנערכו בניו סאות' ויילס.
כשתערוכות מלכותיות החלו להיערך אחרי מלחמת העולם השנייה, המציגים מסידני ראו צאצאים של הגיון קטן בפעם הראשונה, הכלבים האלו וגוריהם שברו שיאים ונוצרה דרישה לכלבים מהשושלת של הגיון קטן.
במהלך סוף המחצית הראשונה של המאה ה-20, היו מספר כלבי בקר אוסטרלים שנולדו ולא היו צאצאים של הגיון קטן או של בנו הידוע הגיון חזר.
ההצלחה והפופולריות של כלבים אלו הובילו ליצירת כינוי החיבה "הילרי קווינסלנד".
הייחודיות של הגיון קטן והגיון חזר בשושלת היוחסין של כלבי הבקר האוסטרלים המודרניים הונצחה על ידי מלונות וולסטון (Wooleston Kennels).
במהלך 20 שנה, מלונות וולסטון סיפקו תשתיות ומלאי הרבעה נוסף למגדלי כלבים באוסטרליה, צפון אמריקה ומרכז אירופה.
כתוצאה מכך, ג'ק וולסטון כחול הוא אבי רוב, אם לא כל, כלבי הבקר האוסטרלים שהומלטו מאז שנת 1990 בכל העולם.
מקניוון הושעה מהאגודה וכל כלביו הוסרו מהמרשמה.
בינתיים, גרג לואור (Greg Lougher), מגדל בקר מנאפה שבקליפורניה שפגש את מקניוון במהלך הימצאותו באוסטרליה במלחמת העולם השנייה, ייבא מספר כלבים בוגרים ומספר גורים ממקניוון.
גם לאחר אי הרשמתו, המשיך מקניוון לייבא את כלביו 'המשופרים' לארצות הברית.
חיילים אמריקאים רבים שהוצבו בקווינסלנד או בניו סאות' ויילס במהלך מלחמת העולם השנייה גילו את כלבי הבקר האוסטרלים ולקחו אחד הביתה כאשר חזרו.
במהלך שנות החמישים המאוחרות, ג'ק וולסי (Jack Woolsey), וטרינר מסנטה רוזה, התוודע לכלביו של לואור.
יחד עם שותפיו, קנה וולסי מספר כלבים והחל להרביעם.
המגדלים פרסמו את הסוס בעיתון פרשי המערב, שקבע שהכלבים נועדו לעבודה וקרא להם הילרי קווינסלנד.
וולסי ייבא מספר כלבי בקר אוסטרלים גזעיים והוסיפם לתוכנית ההרבעה שלו.
מאגר רישומי הכלבים הלאומי של באטלר, אינדיאנה, רשם את הגזע, והקצה לו מספר אמריקאי ללא התייחסות לרישומים האוסטרלים.
כלבי בקר אוסטרלים סווגו בקבוצת ה"שונות" של מועדון הכלבים האמריקאי מאז שנות השלושים: על מנת לקבל הכרה מלאה בגזע, מועדון הכלבים האמריקאי דורש שמועדון כלבים מקומי יתמסד לקידום ולהגנה על הגזע.
בשנת 1967 פגשה אסתר אקמן (Esther Ekman) את כריס סמית'-ריסק (Chris Smith-Risk) בתערוכה של מועדון הכלבים האמריקאי, והשניים פתחו בשיחה על כלבי הבקר האוסטרלים שלהם ועל תהליך הקמת מועדון האם לגזע.
במהלך שנת 1969, המועדון הצעיר שהוקם, שמנה 12 חברים, פנה למועדון הכלבים האמריקאי לקבלת הוראות.
אחת הדרישות הייתה שהמועדון יתחיל לשמור על הרישומים שלו של הגזע ושכל הכלבים במרשמה יהוו הרחבה של המרשמה האוסטרלית, ויתחקו אחורה אל הכלבים הרשומים באוסטרליה.
חברי המועדון המקומי של מועדון הכלבים האמריקאי החלו לחקור את עקבותיהם של כלביהם, שכללו התכתבות עם מקניוון, וגילו שלחלק מהם היו כלבים שאפשר היה להתחקות אחריהם חזרה אל הכלבים הרשומים באוסטרליה.
מועדון הכלבים האמריקאי השתלט על מרשמת המועדון בשנת 1979, ובשנת 1980 הכיר בגזע בצורה מלאה.
מועדון כלבי הבקר האוסטרלים של אמריקה עדיין פועל לקידום הגזע ומתחזק את תקני הגזע.
מאגר רישומי הכלבים הלאומי ממשיך להכיר בכלבי בקר אוסטרלים ללא תנאי מקדים של קשר לכלבים הרשומים באוסטרליה, בתנאי שכל כלב ללא הורים ידועים שיועמד להרשמה ירשם כ'כלב בקר אמריקאי', ושהשאר ירשמו כ'כלבי בקר אוסטרלים'.
כלבי הבקר האוסטרלים הרשומים הראשונים שהגיעו לבריטניה היו שני גורים כחולים, לנת'אל פלינטון (Lenthal Flinton) ולנת'אל דארלוט (Lenthal Darlot), ואחריהם, בשנת 1980, הגיעה גם הגורה לנדמאסטר יקירה אדומה (Landmaster Darling Red).
לנדמאסטר יקירה אדומה יובאה על ידי ג'ון ומרי, והפכה לכלבת רביצה בולטת.
במהלך השנים הבאות, הגיעו לבריטניה כלבי בקר אוסטרלים מהולנד, קניה, גרמניה ואוסטרליה, אף על פי שלפני רגיעת החוקים המגנים על הזרעה מלאכותית מאגר הגנים בבריטניה היה מוגבל.
בשנת 1985 נוסדה עמותת כלבי הבקר האוסטרלים הראשונה בבריטניה ומועדון הכלבים הכיר רשמית בגזע: לפני כן הגזע הושם בקטגוריה "כל הזנים שלא מויינו בנפרד".
כלבי בקר אוסטרלים התחרו בהצלחה בתחרויות משמעת ובמבחני עבודה במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20.
הגזע הוכר רשמית על ידי מועדון הכלבים הקנדי בינואר 1980, אחרי חמש שנים של איסוף אילנות יוחסין ודו"חות על ידי שני מגדלים וחובבים.
כלבי הבקר האוסטרלים המעטים שהיו באותה תקופה בקנדה היו בראש ובראשונה כלבי עבודה בחוות שהיו מפוזרות לאורך מרחק רב.
עם זאת, מועדון הגזע הצעיר ניהל תחרויות התאמה, מבחני סיבולת ותחרויות אג'יליטי, והכניסו את כלביהם לתחרויות ספורט שכללו פליבול ופיתוי ציד ארנבות.
בסוף שנת 1980, כלבת הבקר האוסטרלית לנדמאסטר קרינה הפכה להיות כלבת הבקר האוסטרלית הראשונה בקנדה שהתפרסמה בזכות כושרה והתאמתה לתקן הגזע.
פותח גזע מרכזי אחד מכלב הבקר האוסטרלי, והוא הטקסס הילר - הכלאה של כלב בקר אוסטרלי ורועה אוסטרלי.
כלבי בקר אוסטרלים כיכבו במספר סרטים, לצד מל גיבסון במקס הלוחם בדרכים, ג'וני דפ בחלון סודי, טום ברנג'ר בעקבות המסתורין, בילי קונולי באיש שתבע את אלוהים, ואלכס או'לאפלין באיכר הצדפה.
בנוסף, כלבי בקר אוסטרלים הופיעו באופן בולט בכתם ובברוכים הבאים לוופ וופ.
בבייב, האנשים המנסים לגנוב את הכבשים מבעליו של בייב השתמשו בהם, ובהר ברוקבק הדמויות הראשיות השתמשו בהם לרעיית כבשים.
בנוסף, כלבי בקר אוסטרלים מופיעים בשלושת משחקי הווידאו Fallout; פעם כשותף לדייר הכספת ב-Fallout המקורי וכנבחר ב-Fallout 2, ופעם כשותף לסייר הבודד ב-Fallout 3.
בשנת 2018 החלה להיות משודרת סדרת ההנפשה לילדים "בלואי", שהדמויות הראשיות בה הן כלבי בקר אוסטרלים.
סופי טאקר, כלבת בקר אוסטרלית מקווינסלנד, הגיעה לכותרות העיתונים ב-2009 אחרי שפקחים מצאו אותה על אי קטן ואיחדו אותה עם בעליה.
ארבעה חודשים לפני כן היא נפלה מהיאכטה של משפחתה במרחק של כחמישה מייל ימי (קצת יותר מ-9 קילומטרים) מהאי שבו נמצאה.
בן, כלב בקר אוסטרלי מאדלייד, היה העד המרכזי שגרם להרשעת רוצחיו של בעליו, קארן מולוי וג'רמי טורנס.
כשבלשי הפשע הגדולים הכריזו שהם מבולבלים, השכנים דיווחו בהפתעה שבן, שהיה ידוע בהגנתו על רכושו, לא הפעיל את האזעקה.
בן היה נעדר, וכשנמצא כמה ימים אחרי כן, עשרה קילומטרים משם, הבלשים דיווחו לתקשורת שיכול להיות שהוא מחזיק את המפתח לתעלומה.
הסכמתו על הפולש הובילה את המשטרה לחשוד בבנו של קארן, דניס מולוי, ובחקירה של רכבו, בגדיו וביתו של החשוד נתגלו ארבע מאות שערות תועות (בדרך כלל מדענים פליליים צריכים לעבוד עם פחות מארבע שערות).
דניס מולוי היה הבעלים של הרכב לשבועיים בלבד, והכריז שלא ביקר בביתה של אימו בזמן זה.
עם זאת, השערות זוהו כפרווה מרובת הצבעים הייחודית של כלב בקר אוסטרלי: היו שערות בודדות שחורות, לבנות וחומות, והיו שערות שחורות-לבנות ושערות שחורות-לבנות-חומות.
החקירה המשפטית במשיכה מספר חודשים והייתה נחושה בדעתה שהשערות ברכבו ובטרנינג של דניס מולוי היוו תוצאות של שיער נשור של בן.
עם הכחשת החשוד, העדר העדים וחוסר הראיות בזירת הפשע, זאת הייתה הפרווה הייחודית של כלב הבקר האוסטרלי אשר בסופו של דבר קישרה את דניס מולוי לפשע.
בלו, כלב בקר אוסטרלי מפורט מאיירס, פלורידה, עמד למשמר ליד רות' גיי, בעליו בת ה-83 שנפלה ונפצעה.
בזמן ששכבה ליד התעלה, בלו תקף פעם אחר פעם תנין בעודו סופג כשלושים חתכים ונשיכות מהתנין.
כששאר המשפחה חזרה הביתה, בערך ב-10 בערב, בלו פגש את המכונית והוביל אותם לאן שרות' שכבה.
בלו זכה בפרס על גבורתו, אשר לא היוותה הפתעה למי שהכיר את גזעו.
המגדל הטסמני, נארל האמונד-רוברטסון, אמר: "זה לא היה משנה אם התנין היה פיל; כלבים מגזע זה יגנו על בעליהם, ניצחון, הפסד או תיקו."
לזכות עוד בלו, שתואר בדיווחי העיתונות כ'קווינסלנד הילר', נזקף מקרה בו שמר על ילדה קטנה בטוחה אחרי שבילתה את שעות הלילה בטמפרטורה של 1- מעלות צלזיוס ליד אגמי קורדס, במרחק של כ-58 קילומטר מזרחית לפרסקוט, על ידי משרד השריף של מחוז יאוואפי, אריזונה.
הילדה חולצה עם בלו ב-19 בפברואר 2010. שומר היערות שאיתר את הילדה ואת בלו אמר: "נראה שהכלב שהגן על הילדה במשך כל הלילה ידע שהעזרה הגיעה.
אתה כמעט יכול לראות את הבעת פניו של הכלב משתנה לחיוך.
הוא ישר בא ונכנס לתוך המסוק, ללא בעיות." סיפורו של בלו הופיע בתוכנית "101 כלבים" באנימל פלאנט.
כלב בקר גידם-זנב אוסטרלי הוא גזע של תת-המין כלב הבית.
כלב הבקר גידם-הזנב האוסטרלי הוא גזע קטוע-זנב טבעי וגודלו בינוני.
כלב הבקר גידם-הזנב האוסטרלי פותח באוסטרליה על מנת שירעה בקר, ונע בין דינגו לכלב רועים אירופאי.
כלב הבקר גידם-הזנב האוסטרלי הוא כלב פרופורציונלי ומחוספס בעל אוזניים זקופות ורגליים ארוכות.
מאפיין הגזע המיוחד ביותר, שעל שמו הגזע נקרא, הוא חוסר הזנב השכיח.
כאשר ישנו זנב הוא קצר במיוחד, אורכו לא עולה על 10 ס"מ והוא לעולם לא נגדע.
הפרווה בינונית עד קצרה, ישרה, צפופה וקשה.
צבע הפרווה הוא אדום נקוד או כחול נקוד.
גובה הזכרים הוא 46-51 ס"מ, בעוד הנקבות קטנות מהזכרים במעט.
כלב הבקר האוסטרלי הוא גזע (בעל זנב ארוך) הדומה בהופעתו לכלב הבקר גידם-הזנב האוסטרלי, אך לכלב הבקר האוסטרלי יש רגליים קצרות ומסיביות יותר.
בנוסף, הצבע החום המופיע אצל כלב הבקר האוסטרלי אינו מופיע אצל כלב הבקר גידם-הזנב האוסטרלי.
כלב הבקר גידם-הזנב האוסטרלי התפתח מכלבי בקר סמית'פילד (Smithfield Cattle Dogs) באנגליה, שהובאו לאוסטרליה בתחילת המאה ה-19 ושם הורבעו עם הדינגו.
רשימות של כלבי עבודה מתקופה זו נדירים מאוד, וישנם מספר תיאורים של פיתוח הגזע.
אחד מהם הוא שמוביל בקר בשם טימינס (Timmins) מבאת'ורסט (Bathurst), ניו סאות' ויילס, הרביע כלבי סמית'פילד עם דינגו, ויצר גזע של כלבי עבודה שנקראו "נשכני טימינס".
בניסיון לעמעם את מאפייני הדינגו שלהם ולהפוך אותם לכלבים קלים יותר לטיפול, הרבעות נוספות בוצעו עם קולי קצר שיער ויצרו כלבים כחולים ואדומים נקודים שלעיתים קרובות נולדו חסרי זנב.
בספר כלב ושמו בלו (A Dog Called Blue), הכותב נורין קלארק (Noreen Clark) טוען שגם כלב הבקר גידם-הזנב האוסטרלי וגם כלב הבקר האוסטרלי התפתחו מאותו גזע, שנקרא 'הילרי האל' ('Hall's Heelers'), ששמרו בשנת 1830 על עדרי בקר גדולים שרעה תומאס האל (Thomas Hall).
כל הכלבים הורבעו גם עם כלבי בקר סמית'פילד וגם עם דינגו, אך הגזעים התפצלו בנקודה כלשהי בסוף המאה ה-19. הרבעה בררנית של כלבים חסרי או קצרי זנב תיקנה את המאפיינים של הגזע כיום.
סיכום של שתי הגרסאות של היסטורית הגזע קיימת בתקן הגזע של הפדרציה הבין-לאומית לכלבנות (הFCI).
כלב הבקר גידם-הזנב האוסטרלי מזוהה כיליד אוסטרליה על ידי מועדון כלבי הבקר גדמי-הזנב האוסטרלים של ניו סאות' ויילס וככלב עבודה על ידי מועצת הכלבנות האוסטרלית הלאומית.
בנוסף, הוא מוכר במועדון הכלבים של ניו זילנד ככלב עבודה, וככלב רעייה במועדון הכלבים המאוחד.
כלב הבקר גידם-הזנב האוסטרלי אושר באופן זמני על ידי הפדרציה הבין-לאומית לכלבנות ב-2005 ככלב בקר וצאן.
יכול להיות שהגזע מוכר על ידי מועדוני גזע קטנים של כלבי רעייה או עבודה, או באינטרנט ברישום עסקי כלבים.
בנוסף, הכלב מקודם כגזע חיית מחמד נדיר.
המומים השוררים בקרב גזע חסר זנב זה הם 'פגמי קו האמצע'.
אלו כוללים ספינה ביפידה, פי טבעת סתום ושפה שסועה.
מומים אלו אינם נפוצים, אך מתרחשים מדי פעם.
גורים הסובלים ממומים אלו ממוינים ומומתים.
מומים אחרים כוללים חירשות (באוזן אחת או בשתיהן), PRA (מחלה תורשתית הגורמת לעיוורון הדרגתי) ומחלת אגן תורשתית.
המזג הכסף של כלב בקר גידם-זנב אוסטרלי מתואר בתקן הגזע כדרוך וערני, כמו כן שומר על בעליו בחברת זרים, אך מצוין כי הוא "צריך להיות נוח לטיפול" בתערוכות, אפילו אם טיפול זה קשה, מה שמצביע על כך שהוא מאוד עצמאי.
כל כלבי העבודה צריכים תקשורת עם אנשים מגיל צעיר, והם צריכים אימון עקבי ופעילות במשך על ימי חייהם.
כלבי בקר גידמי-זנב אוסטרלים יכולים לקחת חלק בתחרויות אג'יליטי, משמעת, כושר משחק, פלייבול (Flyball), גישוש ואירועי רעייה.
חושי רעייה ויכולת למידה יכולים להימדד במבחני רעייה לא תחרותיים.
כלבי בקר גידמי-זנב אוסטרלים המציגים חושי רעייה בסיסיים יכולים להיות מאומנים להשתתף בתחרויות רעייה.
כלב-זאב סאארלוס (הולנדית Saarlooswolfhond) או כלב זאב הולנדי, או סארלוסוולפהונד הוא הכלאה בין זאב סיבירי לבין רועה גרמני.
הגזע הוכר לראשונה בשנת 1975 על-ידי מועדון הכלבים ההולנדי וכדי לכבד את יוצרו הוא נקרא "Saarlooswolfdog".
בשנת 1981 הוכר הגזע גם על ידי ההתאחדות הבינלאומית לכלבנות (FCI) תחת הסיווג של 'קבוצה 1': כלבי רועים ובקר.
כלב-זאב סאארלוס הוא כלב רועים גדול למדי.
משקל הזכרים מגיע עד 40 קילוגרם.
הדגש, מבחינת המגדלים, הוא להגיע למראה אופייני לזאב עם מבנה אתלטי וגב ישר בשונה מן המראה הכבד והמשופע יותר של כלב רועים גרמני.
המגדלים גם מקפידים על עיניים צהובות, לפחות אצל כלבים צעירים (צבע העיניים עשוי להשתנות עם ההתבגרות) ותקנן הגזע דורש "מבט ערני, מאופק אך לא חרד.
מבנה העין מאפיין את הגזע באופן שמדגיש מראה דמוי זאב.
ההבעה הרצויה מושגת רק על ידי עין בהירה".
מבנה הגוף מאוזן עם גפיים ארוכות למדי, אולם מכיוון שהאורך של הכלב ארוך יותר מגובהו לא אמורה להתקבל תחושת מראה של רגליים ארוכות.
היחס בין אורך הגולגולת לאורך הלוע צריך להיות 1:1.
מבנה הראש צריך לתת רושם 'דמוי זאב' וגודלו צריך להיות ביחס הרמוני לגוף.
במבט מלמעלה ומהצד נראה כאילו שלראש יש תצורת טריז, עם גולגולת שטוחה ורחבה, ועם לסת עליונה עדינה בהשוואה לגולגולת ולסת תחתונה שאינה בולטת.
האוזניים בגודל בינוני והן זקורות, מוצקות, משולשות, ועם קצה מעוגל.
האוזניים שעירות מבפנים, ניידות מאוד, ומביעות את הרגשות והתחושות של הכלב.
הגב ישר וחזק והירכיים מוצקות ושריריות.
הפרווה קצרה וצפופה והצבעים האופייניים הם שחור, חום, ג'ינג'י, לבן, כסוף וכחול.
לכלב-זאב סאארלוס יש מזג מלא חיים, עם אנרגיה רבה ואופי עצמאי גאה.
יש לו רצונות עצמאיים אך הוא מסור ונאמן לאדונו ואמין במידה רבה.
כלפי זרים הוא עשוי להיות מאופק ובדרך כלל לא מחפש מגע.
ככלל זה לא כלב סקרן במובן זה שהוא מעדיף להימנע ממצבים לא ידועים.
התנועה הטיפוסית מוגדרת כ"טרוט" והוא יכול לכסות בקלות מרחקי הליכה גדולים בקצב מהיר ומבלי להתעייף.
תנועתו קלה ומאוד מזכירה את אופי התנועה של זאבים.
לגזע הנוכחי יש תכונות שמאפשרות לו להיות בן לוויה וכלב בית נאמן ואמין, אך גם תכונות שעלולות לגרום לתקלות.
כלבים כאלה עלולים להילחץ כשהם במקום סגור, והאופי העצמאי שלהם מקשה עליהם לשמש ככלבי עבודה.
לנדרט סארלוס (Leendert Saarloos; 1884–1969) היה זואולוג ומגדל כלבים הולנדי שהאמין שגזע הרועה הגרמני מבוית יתר על המידה ולכן, בין השאר, רגיש למחלות כמו כלבלבת שאינן נפוצות בקרב חיות בר.
סארלוס ביקש לחזק את התכונות ה"חייתיות" של כלב הבית בהתאם לאידאולוגיות שרווחו באירופה באותן שנים, ולגדל מין חדש שישמש ככלב משטרה.
הוא החל בהרבעות וניסויים בשנת 1932 והרביע בשנת 1935 נקבת זאב אפור אירואסייתי (Canis lupus lupus) בשם פלורי על ידי זכר של כלב רועה גרמני בשם ג'רארד ואן דר פרנסנום.
את צאצאי השגר הזה הוא הרביע עם זכרים ונקבות של כלב רועה גרמני במטרה לקבל "רבע דם זאב".
בדיעבד חלק מן התאוריה של לינדרט סאארלוס הוכחה כשגויה מבחינה זאת שהגזע לא קיבל חסינות טבעית מפני כלבלבת.
גידול מבוקר עם סלקציה קפדנית של מה שתוכנן להיות "כלב הזאב האירופאי" (להבדיל מ'רועה גרמני' שנקרא באופן עממי "כלב זאב") נועד להשיג גזע שישמש ככלבי נחייה לעיוורים, אולם עם השנים התברר שהגזע לא מתאים להיות כלב נחייה וגם לא כלב עבודה.
מועדוני כלבנות הולנדים לכלבי-זאב סאארלוס בחנו דרכים לחיזוק הגנטיקה של הגזע החל משנת בשנת 2010 בשיתוף אוניברסיטת Wageningen, ומן הקשר הזה נבע מחקר גנטי מרתק שבין השאר ניסה להתחקות אחר מועד הביות של כלב הבית והפיצול שלו משושולות של זאבים.
המחקר מצא קשר גנטי בין כלב-הזאב סאארלוס לקבוצות זאבים בטבע.
המדענים המליצו למגדלים על תוכנית הרבעה מבוקרת ונרחבת להגברת הפוריות והשונות הגנטית של הגזע.
תוכנית זאת יצאה לפועל בשנת 2012.
בשל האופי העצמאי שלו, וגם בגלל הגודל והכוח, מומלץ שכלב-זאב סאארלוס יגודל אך ורק בידי בעלי כלבים מנוסים.
המגוון הגנטי של גזע זה מאוד מצומצם ולכן נעשים ניסיונות להרחיב אותו בעיקר באמצעות הרבעות עם פרטים נבחרים של כלב רועים גרמני.
כלב-זאב סאארלוס זקוק לסוציאליזציה יסודית לפני השבוע השנים עשר כדי להבטיח התנהגות פרו-חברתית.
זה כלב מאוד חכם ובדידות מעצימה אצלו התנהגות אנטי-חברותית, והוא מתפקד טוב יותר כפרט בלהקה.
לכן בעלים רבים של כלב-זאב סאארלוס מחזיקים לפחות שני פרטים כאלה.
כלאי חתוליים הם בני-כלאיים ממשפחת החתוליים הנוצרים מזיווג בין פרטים ממינים שונים, בטבע או באופן מכוון בשבי.
בשל הקרבה הגנטית הגבוהה יחסית בין הסוגים השונים במשפחת החתוליים, אפשריים בני כלאיים רבים יחסית לעומת משפחות אחרות בעולם הטבע.
לאורך ההיסטוריה תועדו מינים רבים של כלאי חתוליים וחלקם אף פוריים ומסוגלים להעמיד צאצאים משל עצמם.
מחקר מודרני שביצעו גנטיקאים מאוניברסיטת טקסס A&M בגנום מיטוכונדריאלי של סוגי חתוליים שונים מצביע על כך כי בני כלאיים של משפחת החתוליים היו קיימים כבר לפני מיליוני שנים.
ככלל, בני-כלאיים אפשריים רק בתוך אחת משתי תתי המשפחות של החתוליים והתיעוד היחיד של בן כלאיים משני מינים השייכים לשתי תתי-המשפחות השונות של החתוליים, חתולים גדולים וקטנים הוא הפומפארד.
הפנתריים הם סוג המונה חמישה מינים, וידוע כי כל הצירופים האפשריים של ארבעה מבין חמשת המינים קיימים ויכולים לייצר הפריה.
רוב בני הכלאיים לא ישרדו בטבע ולא ישגשגו.
זאת, מאחר שהזכרים אינם פוריים.
עם זאת, חלק מבני הכלאיים מסוגלים להעמיד צאצאים עם בן זוג ממין טהור, וכתוצאה מכך, יש לגנים שלהם אפשרות לשרוד.
המין היחיד במשפחת הפנתריים שככל הידוע אינו יכול להשתתף בזיווגים המעמידים בני כלאיים הוא נמר השלג, אך הקרבה של הגנום המיטוכונדריאלי שלו למין האריה מצביעה על כך כי בנקודה כלשהי במהלך ההיסטוריה, האבות הזכרים של נמרי השלג המודרניים הזדווגו והעמידו צאצאים עם נקבות בנות המין שממנו התפתח האריה בן ימינו.
בטבלה מופיעים כל הצירופים האפשריים של ארבעת המינים ממשפחת הפנתריים שמסוגלים להעמיד צאצאים בני כלאיים.
השם של המינים הוא הלחם של שמות המינים של ההורים באנגלית, כאשר הבסיס הראשון בשם מקורו בשם ההורה הזכר (האב) והבסיס השני - בשם האם.
כלאי חתוליים ושמותיהם לביאה טיגריסית יגוארית נמרה אריה אריה לייגר לייגואר לייפרד טיגריס טייגון טיגריס טייגואר טייגרד יגואר יאגיליון יאגר יגואר יאגופרד נמר לאופון לאוגר לגואר נמר
גנטיקאים נתנו שמות גם למינים של בני-כלאיים מדרגה שנייה באופן דומה המבוסס על הלחם בסיסים.
כך למשל בן כלאיים של אריה זכר ונקבת טייגון (מין שהגנים שלו שייכים רבע למין הטיגריס ושלושה-רבעים לאריה) מכונה לייטייגון.
הטיילייגר הוא בן לאב טיגריס ולנקבת לייגר.
בספרות קיים תיעוד ליצור המכונה אריה קונגולזי מנוקד, או לייג'אגופרד, שהוא בן לאריה זכר ונקבת יאגופרד ונושא מטען גנטי של שלושה מינים שונים.
צאצאים ליגואר ונמרה (יאגופרד) הועמדו בשבי בגני חיות בשיקגו ובזלצבורג.
בני כלאיים של נמר זכר ונקבת יגואר (לגואר) תועדו אף הם, בין השאר על ידי המפחלץ הבריטי אברהם די ברלט, שתיאר ברשימותיו "זיווג בין יגואר זכר ונקבת נמר שהעמיד צאצאים שגודלו באוסף החיות הנוסע של וומבל".
"ראיתי חיות שכאלה שנוצרו מהכלאה של יגואר שחור ונקבת נמר הודי כשהצאצאים ירשו כמעט לחלוטין את צבע הפרווה של האב והיו כמעט שחורים", כך די ברלט.
בספרד נולדו לנקבת יגואר שני גורים לאחר שהרתה לנמר.
אחד הגורים היה שחור אך על פרוותו ניכרו בבירור חברבורות.
מאחר שהמלניזם של הפנתריים (ובמקרה זה של הנמר) הוא רצסיבי, ידוע כי האב היה נמר שחור או בעצמו בן כלאיים של יגואר ונמר שחור ונשא את הגן הרצסיבי.
הכלאה דומה בצירוף מינים הפוך תועדה אף היא על ידי פרופ' סאק (Sacc) בגן החיות של ברצלונה שתיעד "גורה בצבע אפור".
ב-9 באפריל 2006 נולדו בשמורה לחיות בר בברי שליד טורונטו בקנדה שני גורי ג'אגיליון (צאצאים של יגואר ולביאה).
ג'האזארה (נקבה) וצונאמי (זכר) היו התוצר של הפריה לא מתוכננת מזיווג של יגואר שחור ולביאה.
צאצאית של אריה ונקבת יגואר (לייגואר) יכולה להיות פורייה ולהעמיד בעצמה צאצאים עם נמר זכר.
החל משנת 2009 מוצג בגן החיות בעיר סן פאבלו אפטאטלן שליד טלסקאלה, מקסיקו בן כלאיים של טיגריס סיברי ונקבת יגואר מרכז אמריקאי.
הטייגואר, המכונה מיקי, שוקל 180 ק"ג וקיימות תמונות שלו כיצור בוגר, אך אין בנמצא תיעוד מאומת של לידתו מהורים בני מינים שונים.
לידה של בן כלאיים בריא של יגואר זכר ונקבת טיגריס ששרד לא תועדה מעולם.
קיימים דיווחים על בת כלאיים בין טיגריס ליגואר שחור שנצפתה בטבע במאווי, הוואי, אך אלו לא אומתו מעולם וייתכן כי מדובר בלייגר ששוחרר מהשבי.
לאופון (צאצא לנמר וללביאה) הוא בן כלאיים נדיר ביותר.
הם מאופיינים בראש המזכיר את ראשו של אריה וגוף הדומה בפרופורציות שלו לנמר.
הלייפרד, בן הכלאיים המקביל, תוצר של זיווג בין נמרה לאריה, נדירים אף הם בשל הבדלי הגדלים בין המינים המקשים על הזיווג אך הם תועדו במספר מקומות בעולם.
ב-1951 נולד בגן החיות שואנברון שבווינה לייפרד (בן לאריה ונמרה).
לייפרד נוסף נולד בשבי בפירנצה לאריה בן שנתיים ששקל 250 ק"ג ולנמרה בת 3.5 שנים ששקלה 38 ק"ג בלבד.
נקבת הלייפרד נולדה ב-27 באוגוסט 1982 לאחר הריון שנמשך 93 ימים.
הגור תואר כבעל מבנה גוף של אריה וראש גדול (פנוטיפ של אריות) אך בעל קו מצג נסוג (פנוטיפ של נמרים).
הייתה לו פרווה מנוקדת בנקודות עבות וחומות.
בפולקלור ההודי קיימים תיאורים של לאוגרים (בני כלאיים של נמר ונקבת טיגריס) המכונים בעגה המקומית 'דוגלה' (dogla).
התיאורים כוללים נמרים גדולים במיוחד או פרטים בעלי פנוטיפים משולבים של פרווה מפוספסת ומנוקדת, אך אלו מעולם לא אומתו.
ב-1900 הכליא סוחר חיות הפרא הגרמני קארל האגנבק נמרה עם טיגריס בנגלי, הכלאה שהסתיימה בלידה של ולד מת.
ככלל, נראה כי הניסיונות להכלאה בין שני המינים הובילו לעיתים להפריה אך מעולם לא העמידו צאצא חי.
גם היסטוריון הטבע האנגלי הנרי שרן כתב על שתי הפריות מוצלחות של נקבות נמר הודיות על ידי זכר טיגריס, שתי הפריות שהסתיימו בהפלה מוקדמת של עוברים מתים, ששרן מתאר אותם כנמצאים "בשלב התפתחות ראשוני, לא גדולים יותר מעכבר".
דמיונו העשיר של שרן, שאמנם תרם לכתיבת ערכים בנושא טבע לאנציקלופדיה בריטניקה, ודיווחיו המומצאים, מעמידים בספק את נכונות התיאורים.
הלייגר הוא בן כלאיים נפוץ, הגדול ביותר מבין כלאי החתוליים.
זאת, מאחר שנקבת האריה, הנעדרת מהזיווג, היא זו התורמת גן המעכב גדילה באריות בעוד לאריה הזכר גן המעודד אותה.
מאחר שלנקבת הטיגריס אין גן מעכב גדילה בדומה ללביאה, הצאצאים מגיעים לגדלים גדולים משמעותית מהוריהם.
לייגרים אוהבים לשחות, תכונה 'טיגריסית' במהותה אך מפגינים התנהגות חברתית, בדומה לאריות.
בשל המנגנון שהוזכר לעיל, הטייגונים, כלאי טיגריס ולביאה, אינם גדולים כמו מקביליהם הלייגרים והם לרוב קטנים מהוריהם מאחר שגם הטיגריס וגם הלביאה תורמים גן המעכב גדילה.
כיום הטייגונים נפוצים פחות מהלייגרים.
לייגר יכול להעמיד צאצאים עם אריה, וקיים דיווח מאומת על בת כלאיים שכזו, העונה לשם קיארה.
חתולים קטנים (שם מדעי: Felinae) הם תת-משפחה של משפחת החתוליים.
חתולים אלה קטנים לרוב מקרוביהם מסוג החתולים הגדולים (פנתר) אך למרות שמם הם אינם בהכרח יצורים קטנים - הגדולים מכל חברי הקבוצה הם מינים בסוג פומה היכולים להגיע למשקל 120 קילוגרם - גדולים גם ממינים של חתולים גדולים מסוימים.
קיימים כמה זיווגים אפשריים בין מיני חתולים קטנים המעמידים צאצאים, חלקם אף מופיעים בטבע.
בני כלאיים של חתולי בר
קרוואל הוא מין הנוצר מזיווג של קרקל זכר ונקבת סרוואל.
הזיווג המקביל, סרוויקל, אפשרי אף הוא והוא תועד לראשונה מזיווג בלתי מתוכנן בין נקבת קרקל לסרוואל בגן החיות של לוס אנג'לס.
בני הכלאיים האלו פוריים ויכולים להעמיד צאצאים עם פרטים בני המין הטהור של אחד מהוריהם.
בסוג שונר קיימים ארבעה מינים, שנראה שרובם יכולים לייצר בני כלאיים אחד עם השני בשבי ואף בטבע, אם הפרט אינו מצליח למצוא בן זוג השייך למין שלו.
לפחות שבעה דיווחים של בני כלאיים שונריים בטבע אומתו בארצות הברית.
באוגוסט 2003, אומתו באמצעות בדיקות DNA שני זיווגים נפרדים של שונר מצוי עם שונר קנדי באזור מונסהד במדינת מיין.
שלושה נוספים אומתו במינסוטה, כולם מהפריה של נקבת שונר קנדי מזכר שונר מצוי.
קיומו של בן הכלאיים המקביל אומת אף הוא בשנת 1998 וסומן באמצעות קולר-משדר.
בני הכלאיים דומים באופן כללי לשונר המצוי, הם בעלי גוף גדול יחסית ורגליים קטנות אך יש להם מאפיינים של מין השונר של ההורה השני.
השונר הקנדי הוא חיה מוגנת ב-14 המדינות של ארצות הברית המהוות את החלק הדרומי של תחום המחייה שלו.
ציידים אמריקאיים מנצלים את העובדה כי בני הכלאיים אינם מוגדרים כחיות מוגנות וצדים אותם לעיתים.
שונר ביצות הוא בן כלאיים של שונר מצוי וחתול ביצות שלרוב מגודל למטרות מכירה כחיית מחמד אקזוטית.
שונר הביצות פורה ויכול להעמיד צאצאים ובני כלאיים עם מינים אחרים כגון חתול הבית, קרקל ואף קרוואל.
כלאי חתול בר וחתול ביצות
כאוס אירופי (Euro-chaos) הוא הכינוי שניתן להכלאה בין חתול בר אירופי וחתול הביצות.
מין זה הוא תוצר של הכלאה מלאכותית הנעשית בידי בני אדם, אף היא במטרה לייצר חיית מחמד אקזוטית הניתנת למכירה.
המרלוט הוא בן כלאיים של נמרון המרגיי ונקבת אוצלוט.
בשנת 1977 הכריז מועדון האוצלוט של לונג איילנד (LIOC) על המלטה מוצלחת של מרלוט לאחר זיווג בין שני פרטים שנמצאו בשבי.
ניסיונות הכלאה שנעשו בין נמרון מרגיי לנמרון מנוקד לא צלחו.
בני כלאיים של חתולי בית ובר
המין המבוית של חתול הבר האפריקאי הוכלא בהצלחה עם מיני בר שונים, לרוב באופן מלאכותי על ידי בני אדם אך גם בטבע.
רוב ההכלאות בית X בר מבוצעות במטרה לייצר גזעי חתולים לשוק חיות הבית האקזוטיות.
חלק מבני הכלאיים אינם מוכרים כגזע רשמי על ידי אף אגודה.
בנגלי - חתול בית עם חתול נמרי בנגלי
פנתרתה - פיקסי בוב עם חתול נמרי בנגלי
אוסורי - חתול בית עם חתול נמרי אמורי
בריסטול - חתול בית עם נמרון מרגיי
צ'אוסי - חתול בית עם חתול ביצות
חתול קלאס - חתול בית עם חתול בר סקוטי, מופיע בטבע
מאצ'בגראל, ויוראל וג'אמבי - חתול בית עם חתול דגים נמרי
פונג'אבי - חתול בית עם חתול מדבר הודי
ספארי - חתול בית עם נמרון ג'ופרי
סוואנה - חתול בית עם סרוואל
בנוסף, קיימים פרטים מאומתים של בני כלאיים של חתול בית עם קרקל, נמרון מנוקד, שחור-רגל, נמרי כהה וחתול חולות.
רבים מבני הכלאיים פוריים ויכולים להעמיד צאצאים עם פרטים בני מין טהור או בני כלאיים.
הפומפארד הוא בן כלאיים של פומה עם נמר ושני הצירופים האפשריים אומתו.
לצאצאים נטייה לגמדות וגדילתם עוצרת לרוב כשהם מגיעים למחצית מהגודל של הוריהם.
פומפארדים אומתו החל מסוף המאה ה-19 בשיקגו ובגן החיות של המבורג, שם נולדו שלושה זוגות של תאומים מהכלאה בין זכר פומה לנמרה.
הפומפרדים מגיעים בדרך כלל לכמחצית מגודלם של הוריהם, יש להם גוף מוארך יחסית, דומה בפרופורציות שלו לגוף הפומה, אך בעל רגליים קצרות.
פוחלץ פומפארד מוצג למבקרים במוזיאון הזואולוגי וולטר רוטשילד שבטרינג, אנגליה.
איסור כלאי זרעים הוא אחד מאיסורי הכלאים בהם התורה אסרה לערב שני מינים שכל אחד מהם בפני עצמו מותר בשימוש.
משמעות המצווה היא איסור זריעת שני מיני זרעי מאכל בסמיכות זה לצד זה.
באיסור זה נכללים כלאי אילן.
בשונה מאיסור כלאי הכרם, בו נאסרים המינים המעורבים באכילה ובהנאה, באיסור כלאי זרעים אין המינים המעורבים נאסרים כלל, אף לא באכילה.
המקור בתורה לאיסור זה הוא הפסוק בספר ויקרא : .
בכלל איסור כלאי זרעים נאסרה זריעת שני מינים של תבואה, קטניות או ירקות זה עם זה באופן שנראים מעורבים.
וכן זריעת מין תבואה בצד מין קטנית או ירק אסורה.
אולם אין איסור לזרוע מיני זרעים שאינם מיועדים למאכל עם זרע של תבואה או ירק המיועד למאכל.
וכן בין שני מיני מאכל בהמה אין צריך להרחיק, שהם נחשבים כמין אחד.
כמו כן, אין איסור לזרוע או לנטוע עצים ממינים שונים זה לצד זה, או זרעי תבואה או ירקות בצד עצים, מלבד בצד עץ הגפן, שזהו איסור כלאי הכרם.
כאשר הזריעה היא באופן שההבדל בין המינים ניכר - אין איסור אף אם הם זרועים צמודים זה לזה.
לפיכך ניתן לזרוע בהצמדת זווית שדה שעורים ריבועית (90 מעלות) למרכז צלע שדה חיטים, צורה המכונה במשנה 'ראש תור'.
חובת ההרחקה בין המינים משתנה לפי גודלו של שטח הגידול.
ככלל, ככל ששטח הגידול גדול יותר נדרשת הרחקה גדולה יותר.
כמו כן, מין שהדרך לזרוע אותו על פני שדות גדולים, דורש הרחקה גדולה יותר ממין שהדרך לזרוע אותו בערוגות קטנות.
בכלל איסור כלאי זרעים אסרה התורה גם לקיים שני מיני זרעים הצומחים זה לצד זה, למשל על ידי השקייתם, זיבולם, חפייתם בעפר וכל פעולה המסייעת לגידולם.
בנוסף לכך לדעת רבי עקיבא גם קיום פסיבי אסור מהתורה, ואף לוקים על כך.
לפיכך הרואה בשדה החיטה שלו שצמחו בו שעורים - חייב לעקור אותן מיד, ואם השתהה מכך - עבר באיסור תורה ואם התרו בו על כך - לוקה 39 מלקות כדין העובר על מצוות לא תעשה.
לדעת רוב הפוסקים גם חכמים מודים לרבי עקיבא שיש בזה איסור תורה, אלא שסוברים שאין לוקים על לאו שאין בו מעשה.
ויש אומרים שלדעת חכמים האיסור לקיים באופן פסיבי הוא מדברי חכמים בלבד, ולכן אין לוקים על כך.
מן התורה חובת ההרחקה בין זרע תבואה שרגילים לזרוע על פני שדות גדולים, לזרע מין אחר, הוא שישה טפחים.
ואילו חובת ההרחקה בין מיני ירקות שונים, שדרך זריעתם היא בחלקות קטנות או ערוגות, הוא טפח אחד בלבד.
אולם כדי להרחיק את האדם מן העבירה, חכמים הרחיבו את ההרחקות בין המינים.
בין שני שדות תבואה הצריכו ריבוע של 10.2*10.2 אמות.
בין שדות ירק הצריכו ריבוע של אמה על אמה.
ובערוגת ירק נחלקו הדעות מהו שיעור ההרחקה בה: דעת רוב הפוסקים היא שהשיעור הוא טפח וחצי.
יש אומרים שהשיעור הוא 3 טפחים, יש אומרים 6 טפחים, ומנגד יש אומרים שהשיעור הוא טפח אחד בלבד, כפי דין התורה.
איסור כלאי זרעים מבוסס על עיקרון 'מראית העין', כלומר, האיסור הוא ששני המינים ייראו כזרועים בערבוביה.
לפיכך, זריעה באופן המבדיל בין המינים מותרת אף ללא הרחקה ביניהם.
דוגמה המובאת לכך במשנה היא זריעה בצורת 'ראש תור', דהיינו שזווית אחת השדות או הערוגות נושקת למרכז אחת הצלעות של השדה או הערוגה בה זרוע המין השני.
דוגמה נוספת לכך היא 'זריעה בגומא' היינו זריעת מספר מינים בתוך גומת זריעה אחת, ללא הרחקה ביניהם, תוך הטיית עלי כל צמח לכיוון אחר, כך שניכרת ההבחנה ביניהם.
כמו שאר המצוות התלויות בארץ, מן התורה גם איסורי כלאיים נוהגים בארץ ישראל בלבד, הן כלאי זרעים והן כלאי הכרם.
אולם מפאת חומרתו של איסור כלאי הכרם, שלגביו הדין הוא שאם התבואה או הירק גדלו סמוך לכרם - הגפנים והתבואה נאסרו באכילה ובהנאה, לפיכך חכמים החמירו בדינו ואסרו לזרוע אותו לכתחילה גם בחוץ לארץ.
אך לגבי כלאי זרעים, שאינם נאסרים בהנאה ואף לא באכילה, העמידו חכמים את הדבר על דין תורה, שמותר לזרוע בחו"ל כלאי זרעים ללא הגבלה.(כלאי אילן אסורים גם מחוץ לארץ ישראל)
ביחס לכלל המצוות התלויות בארץ, הגדירו חכמים ש'עציץ נקוב' (עציץ שנעשה בו נקב המאפשר לשורשים היוצאים מהצמח הגדל בו לצאת משטח העציץ), המונח על האדמה, נחשב כמחובר לקרקע, וחובת הזהירות בהרחקת הזרעים הנזרעים בו היא מן התורה.
ואילו עציץ שאינו נקוב נחשב כמנותק מן הקרקע, וחובת הזהירות בגדל בו מאיסור כלאי זרעים היא מדברי חכמים.
אמנם אין איסור להצמיד זה לזה שני עציצים שנשתלו בהם זרעים האסורים בזריעה זה בצד זה, הואיל והעציצים מהווים היכר היוצר הפרדה בין המינים.
תערובת של שני מיני זרעים
מאחר שאיסור כלאי זרעים מוגדר על פי מראית העין, קבעו חכמים שאם התערבו זרעים ממין מסוים בזרעים של מין אחר, כל זמן שאין במין המועט 1\24 (4.16%) מהמין שמעוניין לזרוע, אין חובה לברור את המין המועט מתוכו, שברור שבעל הזרעים אינו מעוניין בתערובת המין המועט.
אך אם יש יותר מ-1\24 מהמין המועט שמעורב במין המרובה, גם אם בעל הזרעים אינו מעוניין במין המועט שהתערב בזרעים, חייבוהו חכמים למעט את המין המועט או להרבות את זרעי המין המרובה, כך שכשיזרע את זרעיו לא יהיו זרעי המין המועט ניכרים.
כלאי בהמה הם אחד מאיסורי הכלאיים בהם אסרה התורה לערב מינים.
איסור זה נוגע להרבעת שני מינים שונים של בעלי חיים זה עם זה, אך הוולד הנוצר מזיווג זה מותר בהנאה ושימוש.
האיסור הוא מצוות לא תעשה המנויה בתרי"ג מצוות.
המקור בתורה לאיסור זה הוא הפסוק בספר ויקרא: .
איסור כלאי בהמה מן התורה הוא הרבעת שני מיני בעלי חיים שונים זה עם זו באמצעות הכנסת האבר הזכרי באבר הנקבי (בלשון חז"ל, "כמכחול בשפופרת").
אולם מעשה הגורם לרביעתם זה את זו - מותר.
למשל העלאת הזכר על הנקבה באופן שיגרום לזכר לרבוע מעצמו את הנקבה.
אולם חכמים אסרו אף גרימת רביעת מין במין אחר.
אמנם הכנסת שני מיני בעלי חיים למכלאה אחת שלא לשם זיווגם זה עם זו מותרת.
עבר והרביע שני מינים זה בזה ונולד מהם וולד, מותר ליהנות ממנו.
למשל, עבר והרביע חמור וסוסה ונולד מהם פרד, מותר להשתמש בו לצורכי עבודה ומשא.
וכן מותר לקנות פרד ממי שהרביע באיסור.
וכן מותר לאכול וולד שנולד מזיווג שני מיני בהמות או חיות טהורות.
כל מיני בעלי החיים כלולים באיסור כלאי בהמה, בהמות, חיות, עופות ודגים.
והאיסור נקרא 'כלאי בהמה' היות שאלו המינים המצויים אצל האדם ואותם הוא עלול להרביע לצורכי שירותו או מאכלו.