tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טב אלנפוס אלסלימה ומעאלג'ה אלנפוס אלאלימה - "רפואת הנפשות השלמות והחלמת הלבבות הדווים" - חיבור פילוסופי על מוסר ופסיכולוגיה.
ספר זה כולל בתוכו תרגום של חלק גדול מ"ספר המוזיקה הגדול" של אל-פאראבי.
"מבוא התלמוד" - החיבור נכתב בעברית ומחולק ל-12 פרקים, בהם אבן עקנין מסביר מה צריכים להיות העקרונות שמנחים את האדם בבואו ללמוד את התלמוד.
'אכ'תצאר שרח גאלינוס לפצול אבוקראט - "קיצור פירושו של גלינוס לפרקי היפוקרטס" - חיבור העוסק ברפואה שבו אבן עקנין מביא בתמציתיות את הפירוש של גלינוס לחיבור האפוריזמים של היפוקרטס.
"מאמר על המידות והמשקלות" - מאמר המתרגם את יחידות המידה של משקל וכסף בתלמוד למונחים של ימיו של אבן עקנין.
רסאלה אלאבאנה פי אצול אלדיאנה - "אגרת גילוי יסודות דת התורה" - חיבור זה לא השתמר, אך מהתייחסויות אליו בכתביו האחרים של אבן עקנין ניתן ללמוד שהוא עוסק בין השאר בשאלת הבחירה החופשית.
"ספר חוקים ומשפטים" - חיבור שלא השתמר עד ימינו, אך מכתביו האחרים של אבן עקנין ידוע שהחיבור עסק בהלכות הדת שיישמו יהודים בני זמנו.
בנוסף, היה רבי יוסף אבן עקנין משורר ופייטן.
קדושתא שחיבר לראש השנה - "אדר היקר העיר מזבולו", נאמרה בימי הביניים בנוסח קטלוניה.
רבי יוסף בן יהודה אבן שמעון ("יוסף המערבי"; 1160 – 1226) היה רב, פילוסוף, רופא, משורר ותלמיד של הרמב"ם, עבורו הרמב"ם חיבר את מורה נבוכים.
יוסף בן יהודה אבן שמעון נולד בעיר סאוטה שבצפון אפריקה בשנת 1160 וחי שם עם אביו, שהיה אמן, עד גיל 25. בהגיעו לגיל 25 עזב את המגרב, כנראה בעקבות הרדיפות של שושלת אל-מוואחידון, והיגר למצרים.
הוא עסק ברפואה ובנוסף לכך חיבר שירים בשפה העברית.
בעיר פוסטאט (קהיר העתיקה) אבן שמעון למד לוגיקה, מתמטיקה ואסטרונומיה מפי הרמב"ם.
לאחר מספר שנים המשיך במסעו מזרחה והתיישב בעיר חלב, שם הוא גם עסק במסחר לזמן מה וזכה להצלחה רבה.
יהודה אלחריזי שיבח אותו ואת יכולתיו כמשורר:
אחת התשובות של הרמב"ם העוסקת בהשגות הגאון שמואל בן עלי, פונה אל תלמידו יוסף, המכונה שם "ראש הסדר" - תואר בו כונו ראשי ישיבה.
גם על השיר העוסק בשבח הרמב"ם, שהועתק בעותק "משנה תורה" שהוגה מאוטוגרף הרמב"ם, נכתב שמחברו הוא "יוסף בן שמעון ראש הסדר ז"ל", ומכך הוכח שהוא עמד בראשות ישיבה, ככל הנראה בחלב.
אבן שמעון המשיך להתכתב עם הרמב"ם גם לאחר שעזב את מצרים, וחיבורו של הרמב"ם מורה נבוכים הוקדש עבור יוסף ועבור אלה כמוהו שהעלו שאלות בנוגע לשילוב בין פילוסופיה לאמונה היהודית.
בהקדמה למורה נבוכים, הרמב"ם שיבח את ידיעותיו של אבן שמעון תלמידו במתמטיקה, אסטרונומיה ואת שקדנותו.
אבן שמעון היגר בהמשך לבגדאד ופתח שם בית מדרש.
בעת שהותו בבגדאד הוא פרסם כתבי הגנה על עמדותיו של הרמב"ם כנגד ביקורות ומתקפות מצד אישים כגון הגאון שמואל בן עלי, ולקח חלק משמעותי בשלביו הראשונים של פולמוס הרמב"ם.
מחקרים ראשוניים על אבן שמעון בלבלו בינו ובין ר' יוסף בן יהודה אבן עקנין עקב שמותיהם וקורות חייהם הדומים, אולם מחקרים מאוחרים יותר הבהירו שמדובר בשני אישים שונים.
משיריו של יוסף אבן שמעון שרד רק שיר אחד במלואו, והוא עוסק בשבח הרמב"ם, וכך נאמר בו:
חלק משיר אחר שלו השתמר דרך כתביו של יהודה אלחריזי שציטט מהשיר.
בנוסף השתמרה יצירה ספרותית מסוג מקאמה פרי עטו של אבן שמעון הקרויה "'נאום טוביה בן צדקיה".
היצירה מספרת את סיפור אהבתו של צעיר בשם "משכיל" לאישה בשם "ימימה", בתור אלגוריה לרדיפה אחר דעת והשכלה.
בנוסף השתמרו מספר מאמרים שלו ואגרות שכתב.
אחד ממאמרים אלו הקרוי "במחויב המציאות" עוסק בשאלות פילוסופיות בדבר בריאת העולם, ומתייחס גם לכתביהם של הרמב"ם ושל הפילוסוף המוסלמי אבן סינא.
מאמר נוסף של אבן שמעון שהשתמר הוא "איגרת ההשתקה על אודות תחיית המתים" (רסאלה אלאסכאת פי חשר אלאמואת).
מאמר זה נכתב כחלק ממחלוקת על אופייה העתידי של תחיית המתים שהתנהלה בהקשר של פולמוס הרמב"ם.
יוסף (יוסקה) בן-דוד (1933–2012) היה גאוגרף-אנתרופולוג ישראלי, חוקר החברה והתרבות הבדואית בישראל, היה עמית-מחקר במרכז למחקרים חברתיים, המכון לחקר המדבר.
בן דוד גם שימש כמרצה לגאוגרפיה במכללת דוד ילין ובאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בשנותיו האחרונות הוא פעל כחוקר במכון ירושלים לחקר ישראל ובמכון פלורסהיימר למחקרי מדיניות.
בן דוד נחשב כמומחה בעל שם בתחום הבדואים בנגב.
הוא העלה את הדברים על הכתב ותרם תרומה חשובה בעיקר בכל הנוגע להיבט האקדמי של העבודה ולהעמדת דברים על דיוקם תוך הסתייעות במקורות, השוואות והתעמקות בספרות העוסקת בנושא.
בדווים ובדווים - פלאחים בתהליך העיור בנגב, מכון פלורסהיימר למחקרי מדיניות, 2001
ג'בליה : שבט בדוי בצל המנזר, הוצאת כנה, 1981
הבדווים בישראל : היבטים חברתיים וקרקעיים, הוצאת המכון לחקר מדיניות קרקעית ושימושי קרקע ומכון ירושלים לחקר ישראל, 2004
המורשת התרבותית של הבדווים בנגב, הוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל
הסכסוך על אדמות הבדווים בנגב, הוצאת המרכז לחקר החברה הערבית בישראל, 1996
יישוב הבדווים בנגב : מדיניות ומציאות 1992-1967, הוצאת מכון ירושלים לחקר ישראל, 1993
מריבה בנגב : בדווים, יהודים, אדמות, הוצאת המרכז לחקר החברה הערבית בישראל, 1996
שבטי הבדוים בדרום-סיני, הוצאת דפוס הקשת
הבדווים בגליל ובצפון הארץ בראי התמורות
רבי יוסף בן ג'וייא (או: אבן ג'וייא; נפטר ג' באב תקכ"ח, 17 ביולי 1768) היה רב ארץ ישראלי, מחכמי צפת וירושלים, שד"ר כוללות צפת, ומחבר ספר ההלכה "טל אורות" על ל"ט אבות מלאכה.
נולד בצפת, אביו נפטר בצעירותו והוא מכונה "בן ג'וייא" על שם אמו.
הוא התפרסם כאחד מחשובי רבני צפת בדורו.
ב-1742 יצא לאירופה כשד"ר עם הרב יום טוב סבן, בראשית חורף תק"ג (1742) שהו בערי טורקיה, ובתק"ד (1744) עברו בערי איטליה והשתהו באנקונה.
באנקונה התיידד עם הרב משה חיים מורפורגו, בנו של הרב שמשון מורפורגו מחבר "שמש צדקה".
קשריו עם רב זה נמשכו גם לאחר שובו לצפת בחודש אייר תק"ו, 1746.
כנראה לאחר רעידת האדמה שפקדה את הגליל ב-1759, עזב את צפת ועקר לירושלים; הוא נמנה בין רבני העיר במסמכים שונים.
חידושיו מוזכרים בספרי בני דורו וגם בכתבי חכמי הדור שאחריו, כמו בכתבי החיד"א שמצטט דברים שמסר לו אביו בשם הרב אבן ג'וייא.
הוא נפטר בירושלים בג' באב תקכ"ח, 17 ביולי 1768, ונקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
ספרו הנודע הוא "טל אורות" העוסק בהלכות ל"ט אבות המלאכה האסורות בשבת, מלבד נושאים אלו מכיל הספר הערות ודיונים בדברי רבי מרדכי בן הלל "המרדכי" על הלכות ברכות, שבת ועירובין.
שו"ת בהלכה, וחידושים על המקרא.
הספר נדפס לאחר פטירתו, בשאלוניקי, בידי הרב חיים שלום מרגונאטו, מחבר "דרכי שלום", בשנת תקנ"ה (1795).
יוסף (גם יהוסף) בן ישראל משתא היה רב משורר ופייטן יהודי-תימני בן המאה ה-16.
בן ישראל חי בשרעב במאה ה-16–17 והיה ראשון המשוררים ממשפחת משתא.
לשירתו נודעת השפעה על שירי בן משפחתו הרב שלום שבזי, שחי כחמישים שנה אחריו, מבחינת סוגי השירים ורעיונותיהם והשימוש המופלג בלשון הערבית.
הופנו אליו שאלות בתחום המחשבה היהודית.
לדעת הרב יוסף קאפח, מגיע ר' יוסף בן ישראל לשיאו בשיר "טאיר אלגון יבאת יחדי", שבו הוא נותן ביטוי להתרוממות מצורכי הגוף בזמן שהוא דבוק במושכלות.
ידועים לנו כ-110 שירים שכתב, בהם סליחות, קינות ושירי חול, וכן שירים העוסקים בגלות וגאולה, מחשבה ומוסר.
כמה משיריו התחבבו במיוחד על יהודי תימן ובהם: אשאל אלהי יגאלה שבויים; אלהים אשאלה יוצר מאורים; ישקף אלקים ממעון קדשו.
בנו, ר' ישראל ספרא, היה גם הוא משורר ומעתיק ספרים.
ר' שלום שבזי מזכיר דברי תורה בשמו.
יוסף בן ישראל (1928 - 15 בפברואר 2020) היה מלחין, מעבד מוזיקלי, מפיק מוזיקלי ומנצח ישראלי, איש קול ישראל, שהגה, ייסד והיה המנהל האמנותי הראשון של פסטיבל הזמר המזרחי.
נחשב למי שפרץ את דרכו של הזמר המזרחי אל לב הציבוריות הישראלית.
יוסף עקילוב, לימים יוסף בן ישראל, נולד בבוכרה ב-1928. עלה לישראל עם משפחתו ב-1935 וגדל בירושלים.
הקריירה המוזיקלית שלו החלה בקול ירושלים, כשהיה בן 13 ודווקא כזמר.
תחנת הרדיו היחידה אז ב שידרה אותו שר בבית כנסת את הפיוט "לכה דודי", כסולן.
למד בקונסרבטוריון מוזיקה ונגינה ומשבגר החל להפיק מופעי פולקלור לעדה הבוכרית, תחילה בירושלים ולאחר מכן גם מחוצה לה.
ב-1950 התקבל לעבודה ב"קול ציון לגולה", תחנת השידור של הסוכנות היהודית ושם ערך והגיש תוכניות פולקלור שונות.
המיכסה שהוקצתה בתחנה אז למוזיקה הפולקלוריסטית ("עממית") הייתה בת 10 דקות ליום לכל היותר, והוא הצליח תוך מאבק מר להגדילה ל-30 דקות יומיות.
בן ישראל היה זה שנתן לאמנים המזרחיים של התקופה, כמו שלמה מוקעה, שלמה דחיאני ועוד את החשיפה הראשונה לקהל הישראלי והיהודי הכללי.
ב-1953 עבר ל"קול ישראל", שם עבד במשך 40 שנה עד פרישתו לגמלאות ב-1993, בהיותו כבר מנהל מחלקת התרבות של רשות השידור.
בן ישראל היה המייסד של "המדור לפולקלור ומוזיקה מזרחית", ברדיו, אשר נתן במה למיטב האמנים ה"מזרחיים" שמסגרות אחרות סירבו לקבלם.
הידוע באמנים אשר בן ישראל גילה וחשף לציבור באמצעות מדור זה היה ג'ו עמר ואחריו באו אריס סאן, אהרון עמרם, פטי ארמו (אביו של קובי פרץ), פלפל אל מסרי (בשירים העבריים שלו), נעמי לוי ועוד.
מפיק המחזמר "תעלולי נאסר א-דין"
בשנת 1954 בה החל לעבוד ב"קול ישראל", השתתף בן ישראל יחד עם הבמאי והשחקן יוסף מילוא, בהפקת המחזמר המצליח "תעלולי נאסר א דין", שהועלה ב.
הלחנים של חלק גדול משירי המחזמר היו עיבוד מוזיקלי של בן ישראל ללחנים אוזבקים עממיים מצליחים, כאשר הוא גם היה המנצח על שירת מקהלת הליווי הבוכרית, "האחים אליעזרוב", שליוותה את השחקנים בשיריהם.
המחזמר הועלה שוב בהצלחה ב-1965 בכיכובו של חיים טופול ובשלישית גם בשנת 2000 בכיכובו של יעקב כהן.
לאורך השנים הקים בן ישראל, ניצח וניהל מוזיקלית מקהלות זמר ולהקות פולקלור שונות, שהופיעו ברחבי הארץ עם מיטב שירי וריקודי העדות השונות, במופע שהוא קרא לו "מהווי המזרח".
אחת הנודעות במקהלותיו הייתה מקהלת "מזמור שיר", אותה הוא הקים ב-1958. מקהלה זו ליוותה את תזמורת רשות השידור בערבית וכן זמרים כמו: עליזה קשי, ג'ו עמר, אהובה צדוק, חנה אהרוני ועוד.
ב-1970 החל בן ישראל להפיק את פסטיבל הזמר המזרחי, שנערך בבנייני האומה בירושלים, מדי שנה ושודר בטלוויזיה.
בן ישראל המפיק היה גם זה שליהק את המשתתפים והעורך הראשי של הפסטיבל כולו.
הפרויקט שיצר נמשך 16 שנים רצופות, הפך להצלחה מסחררת והזניק את הקריירות של זמרים "מזרחיים" רבים, כמו: זהר ארגוב, שימי תבורי, עפרה חזה, אורי שבח, אבנר גדסי, ניסים גרמה, ועוד.
הוא אף פרץ את הדרך לאביהו מדינה, שכתב את מיטב הלהיטים שהושמעו בו.
ב-1985 נערך פסטיבל הזמר המזרחי האחרון.
חמש שנים אחרי הקמת "פסטיבל הזמר המזרחי", ב-1975 החל בן ישראל להפיק גם את הפסטיבל הבינלאומי לפולקלור- "מעטף", פסטיבל בינלאומי לריקודים ושירה פולקלורית מכל העולם, הממשיך להתקיים עד היום.
בן ישראל ניהל אותו עד 1993, עת פרש מרשות השידור לגמלאות.
במהלך הקריירה המוזיקלית הארוכה שלו עיבד בן ישראל וניצח על ביצוע מעל 200 שירים, ביניהם: "שיר המשפט", "הבי יין", "מתי שוב ניפגש", "ילדתי", "הכל בגלל האהבה", "אהבת הדסה", "יד ענוגה", "שובי שובי השולמית" ועוד.
באחרית ימיו הוא גר עם אשתו יהודית במושב שורש, שם גם נפטר ב-2020, בן 92. נקבר בבית העלמין הר המנוחות בירושלים .
הרב יוסף בן וואליד (סביב ה'תק"ץ, 1830 - ב' תמוז ה'תרס"ו, 1906) היה פוסק הלכה בולט ודיין לא רשמי בעיר אוראן שבאלג'יריה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
נולד בתטואן לאביו רבי יצחק, רבה של העיר.
נשא את ריקא בת רבי ברוך לעסרי, אך לא זכה לילדים.
למד אצל אביו רבי יצחק ואצל רבו הרב שמואל ברג'ילון.
בשנת ה'תר"ל, לאחר מות אביו הרב יצחק, נדד לעיר אוראן.
למד בישיבת 'וזאת ליהודה' שנתמכה על ידי הגביר הרב יהודה חסאן.
החל משנת ה'תר"ס, למד שם חברותא יחד עם הרב דוד הכהן סקלי.
סירב להתפרנס מהרבנות, ולפרנסתו עבד כסוחר.
עם זאת, השתתף תדיר בדיוני ההלכה שהתקיימו בין דייני העיר.
בין הרבנים שהתכתב עמהם, יש למנות את הרב חיים בלייח רבה של תלמסאן, הרב אברהם אנקווה רבה של אלמעסכר, והרב מרדכי בן ג'ו רבה של טנג'יר.
בלימודו כתב חידושים על התנ"ך, על התלמוד, ופסקי הלכה העוסקים בארבעת חלקי השולחן ערוך.
מכתביו עולה, שהחל לכתוב את חידושיו משנת ה'תר"י לכל הפחות.
לאחר פטירתו בשנת ה'תרס"ו, שלחה אשתו מרת ריקא, את כתבי בעלה לידי הרב יצחק אשכנזי, בכדי להוציאם לדפוס.
רבי יצחק ריכז וסידר את כתביו לספר אחד וקרא שמו 'שמו יוסף'.
הספר זכה להסכמות מרבני ארץ ישראל וצפון אפריקה.
הספר נדפס במהדורה שנייה על ידי הרב שלמה דיין, ופעם שלישית במהדורה חלקית, על ידי איחוד יהודי טיטואן.
רבי יוסף נולד בפירנצה בשנת 1494 להוריו שגלו מפורטוגל וספרד לאיטליה.
אביו היה רב, דיין, מדקדק, ופילוסוף, והשתייך למשפחת יחיא המיוחסת.
רבי יוסף גדל והתחנך בבית הוריו בעיר אימולה.
למד בנערותו בישיבת רבי יהודה מינץ בפאדובה, והיה לתלמיד מבין בדינים והלכות.
בהגיעו לפרקו נשא לאישה את אביגיל בת דודתו.
מאז עסק בפירוש המקרא, ובמקביל במדינאות ובמסחר.
נחשב לאחד מגדולי החכמים של תקופתו.
נפטר בשנת 1539, ובמצוותו, כעשר שנים לאחר מותו שלחו בניו את עצמותיו לא"י, ורבי יוסף קארו התעסק בקבורתו בצפת.
לרבי יוסף ואשתו נולדו שלשה בנים וארבע בנות, מהם התפרסם רבי גדליה אבן יחיא, מחבר ספר "שלשלת הקבלה".
תורה אור - ספר אמונה
דרך חיים - על המדרש (נותר מקצתו בכתב יד)
נר מצווה - על המצוות (לא נשתמר)
פירושיו למקרא הודפסו לראשונה בבולוניה בשנת 1538, ובשנת 1724 צורפו לספר מקראות גדולות "קהלות משה" שיצא לאור באמסטרדם.
הרב יוסף בן דוד הוא רבה של קריית עקרון וחבר מועצת הרבנות הראשית.
הרב בן דוד נולד לאביו הרב אהרן בן דוד, מבני העדה התימנית.
הוא גדל והתחנך בצעירותו בישיבת הדרום, בישיבת 'אהל מנחם', בישיבת מרכז הרב ובמכון מאיר.
לאחר נישואיו, למד הוראה ודיינות בכולל 'אור יעקב' של חסידות חב"ד בעיר רחובות.
הרב בן דוד שירת בצה"ל ומקפיד גם לשרת במילואים ביחידה 8200, כולל במלחמת חרבות ברזל.
קודם שנבחר לכהן כרב בקריית עקרון, כיהן הרב בן דוד כרבה של שכונת 'נוה יוסף' במועצה וכראש כולל 'חשב אהרון'.
בן דוד מקורב לחוגי חב"ד וילדיו לומדים במוסדות החסידות ברחובות ובניו יורק.
הרב בן דוד מתגורר בקריית עקרון ומכהן כרב המועצה מאז 2013, לאחר שבחירתו לתפקיד קודמה על ידי שר הדתות דאז נפתלי בנט ועל ידי סגנו אלי בן-דהן.
הוא נחשב כמי שמרבה לעסוק ולפסוק בענייני דת ומדינה ומייצג את התושבים גם באירועים רשמיים וממלכתיים.
בכ' בשבט ה'תשפ"ה נבחר לכהן כחבר מועצת הרבנות הראשית, כאשר קיבל את תמיכתם של 68 מחברי הגוף הבוחר.
יוסף (ג'ו) בראל נולד ב-1941 במצרים.
הוא סיים תואר ראשון ברוקחות ובכימיה מאוניברסיטת קהיר ומייד אחר כך היגר לישראל בשנת 1957.
בישראל השתלב בראל כקריין ועורך תוכניות בקול ישראל בערבית.
עם הקמת הטלוויזיה הישראלית בשנת 1968, עבר לנהל את מחלקת החדשות בערבית, ששידרה מהדורת חדשות יומית בת חצי שעה.
בינואר 1978 מונה לתפקיד מנהל הטלוויזיה בערבית, שהפכה לחטיבה נפרדת בתוך רשות השידור.
בשנת 1985 זכתה הטלוויזיה בערבית בניהולו בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
בשנת 1985 שימש בראל כמנהל בפועל של הטלוויזיה הישראלית במשך חצי שנה, במקביל לתפקידו כמנהל הטלוויזיה בערבית.
בשנת 1990, נבחר במכרז לתפקיד מנהל הטלוויזיה, לכהונה של שלוש שנים.
אחר כך מונה לעמוד בראש צוות ההקמה של ערוץ 33 ועם תחילת השידורים מונה למנכ"ל הערוץ.
הערוץ החל לשדר בינואר 1995, על מנת להציע שידורים בערבית למדינות השכנות ושידורים ישירים מהכנסת.
בשנת 2001 מונה באופן זמני למנכ"ל רשות השידור ובמאי 2002, מונה למנכ"ל קבוע.
בתקופת כהונתו פעל להשגת ייצוג יותר גדול לימין ברשות השידור ובין השאר נתן במה לאורי דן נאמנו של ראש הממשלה, אריאל שרון.
בשנת 2002 יזם את הקמתו של ערוץ לווייני חדש מטעם רשות השידור, "הערוץ הלווייני הישראלי".
הערוץ שידר בעיקר בשפה הערבית, ומעט באנגלית, וניקלט במדינות ערב ב ובמפרץ הפרסי באמצעות הלוויין.
מטרה נוספת של הערוץ הייתה להעביר את השידורים בערבית מערוץ 1 לערוץ זה, ולנצל את השעות שלפני צפיית השיא בערוץ 1 (שהיו מוקדשות לשידורי הטלוויזיה בערבית, וזוכו לפחות מ-1% צפייה) לשידור תוכניות בעברית.
שידורי הערוץ הושקו ב-25 ביוני 2002. לאחר פחות משנתיים, והשקעה של מיליוני שקלים, הוחלט לבטל את הערוץ ולאחד אותו עם ערוץ 33. זאת מאחר שזכה לאחוזי צפייה מזעריים ופגעה בנגישות של השידורים הממלכתיים בערבית לאזרחים בישראל, משום שאפשר היה לקלוט את הערוץ רק באמצעות צלחת לוויין.
נפטר לאחר מאבק במחלת הסרטן ב-18 ביוני 2020.
באוקטובר 2003, התפטר נציג הציבור במליאת רשות השידור יוסי דהאן, במחאה על תפקדו של בראל כמנכ"ל הרשות.
דהאן טען שבראל גרם לכך שהשידור ציבורי, שאמור להיות עצמאי ובלתי תלוי, הפך משרת של אינטרסים פוליטיים.
בדו"ח מבקר המדינה שפורסם בשנת 2004 (דו"ח שנתי 54ב), נטען כי תקופת כהונתו של בראל התאפיינה בסדרת כישלונות ניהוליים, אי-סדרים כספיים בניהול רשות השידור,מינוי מקורבים ומתן "שוחד מסך", כלומר - הענקת זמן מסך לפוליטיקאים הממונים עליו .
בנובמבר 2004 פרסמה אגודת העיתונאים בירושלים עצומה הקוראת להדחתו של בראל.
באפריל 2005 כתב היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, חוות דעת בנוגע לתפקודו של בראל.
בה כתב בין השאר: "בראל פעל בניגוד לחוק ולכללי מינהל תקין בהקשרים שונים, ובהם מינויי מקורבים, העסקה וקידום עובדים ללא מכרזים כדין, התקשרויות עם יועצים חיצוניים ועם מפיקי תוכניות ללא קבלת אישור הגורמים המוסמכים, ועוד".
עקב כך החליט אהוד אולמרט, שהיה השר הממונה על רשות השידור, להתחיל בהליכי ההדחה של בראל.
ב-3 במאי 2005 הודח יוסף בראל בהחלטת ממשלת ישראל ברוב גדול, בהתנגדות של דליה איציק ומאיר שטרית.
סילבן שלום וצחי הנגבי לא הורשו להשתתף בהצבעה בגלל קרבה משפחתית לעובדי רשות השידור.
לאחר ההדחה, טען השר הממונה על רשות השידור, אהוד אולמרט, כי בראל הציע לו זמן מסך אם יימנע מלנסות להדיחו.
שר האוצר בנימין נתניהו נמנע בהצבעה ואף אמר דברים בזכות בראל והניהול הכלכלי שלו, שצמצם את הגירעון ברשות.
בשנת 2012 מונתה בתו מירה בראל לתפקיד עורכת בכירה בקול ישראל.
יוסף בס (5 במאי 1908 – 1995) היה קריקטוריסט נודע בתקופת היישוב ובתקופת ראשית המדינה, וכן צייר כרזות, צייר תפאורות לתיאטרון ומעצב מדליות.
יוסף בס נולד בשנת 1908 בלבוב שבגליציה (לימים בפולין).
לאחר סיום לימודיו בשנת 1940 עבד כאדריכל ויחד עם זאת החל לפרסם קריקטורות בעיתון הארץ והפך לקריקטוריסט הקבוע של העיתון במשך כ-30 שנה.
הקריקטורות שלו שפורסמו תחת הכותרת "הימים הללו" כיסו את כל תקופת מלחמת העולם השנייה והשואה, ובהמשך תקופת המאבק בבריטים ומלחמת העצמאות.
החל במחצית השנייה של שנות ה-30 הוציא לאור עיתון סאטירי בשם 'סיכות', בעריכת יעקב רזניק.
במלחמת העצמאות ולאחריה שירת יוסף בס כקצין ההסברה הראשון של משטרת ישראל ולאחר מכן שב למדורו ב"הארץ" והמשיך בו עד לסוף שנות השבעים.
זכה בפרסים עבור כרזות שצייר עבור מרכז ההסברה.
כמו כן עיצב מדליות ממלכתיות וצייר תפאורות להצגות תיאטרון.
ביקורות התיאטרון של ד"ר חיים גמזו לוו באיורי דיוקנאות השחקנים פרי מכחולו של יוסף בס.
בס צייר איורים לספרים רבים, ביניהם ספרי ילדים.
הקריקטורות שפרסם יוסף בס ב"הארץ" יצאו לאור במספר ספרים.
ליוסף בס היה קו דק ועדין והיטיב לצייר דיוקנאות.
בעיקר אהב לצייר את דמותו של דוד בן-גוריון, בעין ביקורתית אך אוהדת.
הקריקטורות של בס על דוד בן-גוריון לוקטו בספרו " הזקן והעם" שהופיע בשנת 1961.
בס חידש את המילה "מונית".
על ימין ועל שמאל, הוצאת סכות, 1942.
הימים הללו, הוצאת מצפה, 1944.
עבדים היינו..., הוצאת מסדה, תש"ט.
היו זמנים, הוצאת מצפן, 1952.
הזקן והעם, הוצאת המדפיס האזרחי, 1961.
דיין בעין הקריקטורה, הוצאת א.
יוסף בר-יוסף (11 בינואר 1933 – 15 באוקטובר 2021) היה מחזאי, סופר ועורך ישראלי.
חתן פרס ישראל לתיאטרון לשנת 2003 (ה'תשס"ג) ופרס היצירה לסופרים עבריים לשנת 1986 (ה'תשמ"ו).
יוסף בר-יוסף נולד בירושלים, דור שישי מצד משפחת אביו, הסופר יהושע בר-יוסף, שחייתה בצפת ובירושלים העתיקה, ודור שמיני ואולי יותר מזה מצד משפחת אמו, ציפורה, שחייתה בחברון ובירושלים העתיקה.
אחותו היא חוקרת הספרות והמבקרת בלהה רובינשטיין, ואחיו הצעיר הוא הסופר יצחק בר-יוסף.
יוסף בר-יוסף למד שנה אחת ב"חדר" וב"בית ספר עממי דתי לבנים".
המשיך את לימודיו בתל אביב בבית חינוך תיכון.
באוניברסיטה העברית בירושלים למד לתואר ראשון בפילוסופיה וקבלה וספרות אנגלית (1961).
עסק בכמה מלאכות בטרם הפך למחזאי וסופר מוכר.
בין השאר שירת בצי הסוחר והיה גם קבלן שיפוצים.
היה גם כתב צבאי במסגרת שירות המילואים שלו במלחמת ששת הימים, במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה.
מ-1953 עבד בעיתונות ומ-1961 במכון לתרגום ספרות עברית.
סיפוריו הראשונים פורסמו ב-1951 בכתב-העת הספרותי 'משא' ומאז פרסם קובצי סיפורים, מחזות ורומאנים.
ספרו הראשון פורסם תחת שם העט יוסף בר.
החל משנת 1963 עסק בכתיבת מחזות, והיה למחזאי מוכר בישראל ובעולם (בייחוד ברוסיה, שם הוצג בתיאטרונים מרכזיים במוסקבה ("סוברמניק") ובסנקט פטרבורג ("קומדיה ע"ש אקימוב") במשך עשרות שנים, וכן במזרח אירופה - אוקראינה, לטביה (גם בטלוויזיה הלטבית), פולין, צ'כיה (גם בטלוויזיה הצ'כית); כמו כן הועלו מחזותיו בברזיל, בהודו ובסקוטלנד.
מחזהו הראשון, "טורא", הועלה בשנת 1962, בתיאטרון הקאמרי בתל אביב, ומאז הועלו על במות שונות בישראל למעלה מתריסר ממחזותיו.
באמצעות "טורא" תרם בר יוסף תרומה משמעותית להתפתחותה של הדרמה הישראלית המקורית בשנות השישים: המחזה מדגים ומייצג את סגנונו ואת ייחודו של בר יוסף כאחד המחזאים החשובים של התקופה.
במקום להמשיך את נוסח המחזאות הריאליסטית-אקטואלית של שנות החמישים, כתב בר יוסף דרמה אנושית המתמקדת באדם, באופיו ובנסיבות החברתיות שמוליכות לפתרון טראגי בלתי נמנע.
בר יוסף המשיך לכתוב ולהציג ברוח דומה ובאותו נוסח גם במהלך שנות השבעים.
גם במחזותיו "אנשים קשים" (1973) ו"בּוּצֵ'ה" (1986) התבטאה המגמה להמחיז ולעצב נוף אנושי, טיפוסים, הווי יהודי, ישראלי וארץ-ישראלי בעל ייחוד ואופי, כמציאות והוויה אותנטית, ולא מנקודת ראות של משקיף מבחוץ.
בר יוסף כתב גם כמה ספרי סיפורים ורומנים, וזכה במספר פרסים על כתיבתו.
את שני ספריו הראשונים כתב בשנות החמישים, "שפתיים מלוחות" קובץ סיפורים שהתפרסם ב-1954, והרומן "חייו ומותו של יונתן ארגמן" שיצא לאור ב-1959. לאחר הפסקה של יותר מארבעים שנה חזר לכתוב שורה של ספרים, שהראשון בהם, "לא בבית הזה", יצא לאור ב-2007.
בשנת 2011 ראה אור קובץ כל מחזותיו, "אנשים קשים, מחזות 2010-1963" בסדרת "מסה קריטית" של מכון הקשרים שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, בשיתוף עם הוצאת דביר.
בשנת 1986 קיבל את פרס היצירה לסופרים עבריים על-שם ראש הממשלה לוי אשכול
בשנת 2003 קיבל את פרס ישראל בתחום התיאטרון.
הוועדה נימקה את בחירתו של בר יוסף בכך שמחזותיו "מתייחסים ברובם לטיפוסים ישראליים בעלי אופי שורשי ורקע חברתי ישראלי ויהודי, שיש בהם הווי מסוים, מתחים וקונפליקטים וחתירה של הפרט לאושר ולמימוש יצרי במסגרת הקהילה והמשפחה.
מחזותיו של יוסף בר-יוסף נכתבים מתוך מודעות ורגישות לאמנות המשחק ולעיצוב מורכב ותלת-ממדי של דמויות וטיפוסים.
מחזותיו של מר בר-יוסף זכו גם להצלחה מרשימה בחוץ-לארץ ובעיקר ברוסיה ובמזרח-אירופה".
בר יוסף היה מועמד לפרס ספיר לשנת 2020 על ספרו "אבא, בן, סבתא דינה".
היה נשוי למשוררת דליה רביקוביץ ולאחר מכן למשוררת וחוקרת הספרות חמוטל בר-יוסף.
בר-יוסף נפטר ב-15 באוקטובר 2021 בגיל 88, לאחר שנדבק בנגיף הקורונה.
טורא, הוצג בתיאטרון הקאמרי, בבימויו של גרשון פלוטקין, בשנת 1963.
יאשה גורן, הוצג בקאמרי, בבימויו של עודד קוטלר, בשנת 1978.
אבא של החתן, הוצג בקאמרי, בבימויו של מיכאל גורביץ', בשנת 1997.
אנשים קשים, הוצג בהצלחה רבה בישראל ומחוצה לה.
הוצג תחילה בבימוי פרופ' תום לוי בתיאטרון חיפה בשנת 1973. הוצג בהבימה, בבימויו של חנן שניר, בהשתתפות הצייר משה שטרנפלד.
ב-1987. ההצגה הועלתה שוב בשנת 2000 וכן בעונת 12–2011 בתיאטרון חיפה בבימוי משה נאור.
המחזה ראה אור בדפוס בספרי סימן קריאה ב-1973.
הכבשה, מחזה בשתי מערכות, תל אביב, 1970.
הפרדס, עם עובד, תל אביב, 1985. הוצג בהבימה, בבימויו של אהרון אלמוג, תפאורה אלי סיני, בנובמבר 1985. הוצג בתיאטרון באר שבע, בבימויה של לנה קריינדלין, בשנת 1997. הוצג בתיאטרון בית ליסין, בבימויו של אבישי מילשטיין, בשנת 2013.
חגיגת חורף, מחזה, 1992. הוצג ב"הבימה", בבימויו של מיכאל גורביץ' ובכיכובה של דבורה קידר, בשנת 1992.
זה הים הגדול; הזהב של אלקה, מחזות, כרמל, ירושלים, 1999.
חתונה, הוצג בתיאטרון "הבימה", בימוי תום לוי, בשנת 1974.
זהב, הוצג ב"הבימה", בבימויה של אופירה הניג, 1989.
בוצ'ה, הוצג בתיאטרון העירוני חיפה בבימויו של גדליה בסר בשנת 1984. בסרט טלוויזיה "בּוּצֵ'ה" בהפקת הערוץ הראשון בשנת 1992, לפי תסריט של גלעד עברון על פי מחזהו של בר-יוסף, את הסרט ביים רם לוי.
המחזה הוצג בתיאטרון החאן בבימויו של איגור ברזין, 2017.
לא בבית הזה, מחזה המבוסס על הספר באותו שם, 2008.
העיוורים – טיוטת מחזהו האחרון של בר-יוסף, אותו לא הספיק להשלים.
שפתיים מלוחות, קובץ סיפורים, תל אביב, 1954.
חייו ומותו של יונתן ארגמן, רומן, ספרית הפועלים, 1959.
לא בבית הזה, הספריה החדשה, 2007.
למי אכפת מחלומות, כנרת זמורה-ביתן, 2008.
תמרה, הספריה החדשה / כנרת זמורה-ביתן, 2010.
הזקן הזה הקירח על האופניים, רומן אוטוביוגרפי, בהוצאת אבן חושן, עריכה: אסף ענברי, 2015.
יוב: ועוד מיני אהבות בירושלים של שנות החמישים, ירושלים: כרמל, 2018
אבא, בן, סבתא דינה, הספריה החדשה, עורכת הספר: יהודית קציר, 2020.
חתן פרס ישראל לחינוך לשנת תשכ"ב (1962).
אביו, הרברט בנטואיץ', היה פעיל ציוני ולימים נודעו גם אחיו ואחיותיו - נורמן בנטואיץ', תלמה ילין וליליאן פרידלנדר.
בשנים 1920–1923 למד בנטואיץ' מתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג'.
בשנה לאחר מכן הוא המשיך בלימודיו במכון לחינוך של אוניברסיטת לונדון ובשנת 1924 עלה לארץ ישראל בעקבות אשתו לעתיד שרה יפה, ביתו של הלל יפה.
עד 1928 הורה בגמנסיה הרצליה בתל אביב ובבית הספר הריאלי בחיפה.
לאחר מכן מונה בנטוויץ' למפקח במחלקת החינוך של ממשלת המנדט הבריטי, ובשנים 1943–1948 כיהן כסגן ראש המחלקה.
בזכרונותיה של הנרייטה סאלד נזכר כמי שהשתתף עמה בהקמת מניין תפילה שוויוני ליברלי בירושלים בשנת 1926, יחד עם מייסד האוניברסיטה העברית, פרופ' הרב יהודה לייב מגנס, ואחותו הצ'לנית תלמה ילין.
לאחר פרישתו של ארתור בירם מונה בנטואיץ' להחליפו כמנהל בית הספר הריאלי העברי בחיפה, בשנת 1949. בנטואיץ' הכניס רוח של חופש לבית הספר, אשר הונהג עד אז על ידי בירם ביד רמה.
בתקופתו הונהגה הכנת עבודת גמר על ידי תלמידי כיתה י"א, הוקמה חברת תלמידים בבית הספר והוקמה הפנימיה הצבאית לפיקוד בצמוד לבית הספר.
בשנת 1955 הוא התפטר מניהול בית הספר.
מחליפו בתפקיד, יצחק שפירא, כתב שתקופת כהונתו של בנטואיץ' עמדה בסימן זעזועים שנבעו מהמעבר ובגלל הקשיים הכלכליים של בית הספר.
לדבריו, "חרף אישיותו הנלבבת וחרף מטען ההשכלה העצום שלו, התקשה לסגל עצמו לתנאים המיוחדים ולצרכים המיוחדים של מוסד עצמאי נטול גיבוי ממשלתי.
נוסף על כך הוא התקשה בתיאום היחסים הפורמליים בינו לבין ד"ר בירם, ששימש נשיא מועצת המנהלים של המוסד".
לאחר התפטרותו, בנטואיץ' עבר לשמש כמרצה בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בנוסף הוא המשיך לפעול כמפקח להוראת האנגלית במשרד החינוך והתרבות, חבר ועדת הקבע לחינוך על יסודי במשרד החינוך, וכן יו"ר חוג אמנה לתודעה יהודית.
על פועלו בתחום החינוך ועל ספרו "החינוך במדינת ישראל" זכה בפרס ישראל לשנת תשכ"ב-1962.
בנטואיץ' נשא בשנת 1924 את שרה יפה, בתו של הלל יפה, ונולדו להם ארבעה ילדים.
אחד מהם הוא פרופ' צבי בנטואיץ', וירולוג, מומחה בעל שם עולמי בתחום האיידס.
בת אחרת היא הציירת רחל שביט-בנטואיץ, אמו של העיתונאי והפובליציסט ארי שביט.
בנטואיץ' נפטר ב-1982 ונקבר באחוזת הקבר המשפחתית בירושלים.
רבי יוסף בן סעיד (צאיג) היה מגדולי רבני יהדות תימן במאה ה-19 והיה רב קהילת גירואח שבמחוז חראז.
הוא נולד בשנת 1819 בערך.
הוא התפרנס מנפחות והיה לו בית מלאכה ליצור קרדומים, מחרשות וכלי ברזל.
לעזרתו במלאכה היו אביו, אחיו ואשתו.
בית מלאכתו היה גם המקום לכל אדם החפץ להתדיין בפניו.
כח זכרונו ושליטתו בש"ס ובפוסקים ובקבלה הפליאו את התייר ר' יעקב ספיר שפגש בו.
הרב יוסף נפטר לאחר שנת 1891.
בן סעיד נזכר גם בשו"ת מעשה אי"ש לראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר המכונה יש"א ברכה, שם התערב במחלוקת גדולה שפרצה בדין גט מעושה, אולם הוא הביע את דעתו בקיצור שכן כבר לא ראה היטב.
מעט דברי תורה ממנו נזכרים בספר "עולת שלמה" של רבי שלמה בדיחי (בנו של ראש הישיבה הכללית בצנעא רבי יחיא בדיחי).
רבי שלמה מכנה את רבי יוסף בן סעיד בתואר "עיר וקדיש", כלומר, מלאך וקדוש.
יוסף בצרי (אברס) (נולד ב-1923 – הוצא להורג ב-19 בינואר 1952, כ"א בטבת ה'תשי"ב) מהרוגי המלכות, היה עורך דין ישראלי שהוצא להורג בעיראק באשמת ריגול ובטענה כי היה מעורב בפיגועים בבגדאד 51–1950 גם כנגד יהודי בגדאד, במטרה לעודדם לעלות לישראל.
בצרי נולד בבגדאד, בנם של גורג'יה ואפרים והיה עורך דין במקצועו.
החל מ-1942 הצטרף לתנועת "החלוץ" ול"הגנה".
בדצמבר 1949 הצליח לעלות לישראל דרך הברחת הגבול עם איראן.
בישראל גויס לפעילות מודיעינית, ושב לעיראק.
בשנת 1951 התרחש גל פיגועים נגד מטרות יהודיות ומערביות בבגדד.
ב-14 בינואר 1951 התרחש פיצוץ בחצר בית הכנסת "מסעודה שם-טוב" בבגדד.
בפיגוע נהרגו ארבעה, בהם ילד בן 12, ונפגעו עשרות.
לטענת יהודה תג'ר, גם הוא איש מודיעין ישראלי שפעל בבגדד באותה תקופה (ואף נאסר ל-10 שנים בשל פעילות זו), את הפיגוע ביצעו אנשי "האחים המוסלמים".
החל מאמצע 1951 החלה הבולשת העיראקית בגל מעצרים נגד מחתרת ציונית שפעלה במדינה.
ב-22 במאי נעצרו שני שליחי מודיעין בבגדד - יהודה תג'ר ומרדכי בן-פורת.
בצרי ירד למחתרת והסתתר אצל דודו, ששון צדיק.
ב-5 ביוני 1951 נעצר בצרי יחד עם שלום צלאח ולטיף אפרים על ידי הבולשת העיראקית באשמה, כי היו מעורבים בפעילות חבלנית נגד יהודים בבגדד, במטרה לעודד אותם לעלות לישראל.
בסך הכל נעצרו 21 איש.
בצרי, צלאח ואדם שלישי, יוסף בית הלחמי (שהצליח להימלט חזרה לישראל), הואשמו במעורבות בשלושה פיגועים: ב-13 במרץ, ב-10 במאי וב-5 ביוני.
ב-24 באוקטובר החל משפטו הראשון של בצרי, שהועמד בסך הכל לשלושה משפטים על עבירות שונות שיוחסו לו.
ב-1952 הוצאו בצרי וצלאח להורג.
הרב ג'ורג'י מועלם היה איתם ב-30 דקות האחרונות לחייהם, ומספר שהם אחזו בידיו וקראו "שמע ישראל", לדבריו בקשתם האחרונה הייתה "אחרי מותנו קחו אותנו לקרובנו".
לאחר מכן הובילו אותם לכיכר ושם ניתלו כששק שחור מכסה את פניהם.
בקשתם לבא לקבורה בישראל לא התמלאה, אך בהר הרצל הוקמה מצבה לזכרם.
שלמה הלל סיפר כי מילותיהם האחרונות היו "תחי מדינת ישראל".
אחרי מותו הוענקה לבצרי דרגת קצונה בצה"ל.
בתאריך 22 בדצמבר 1982, דאר ישראל הנפיק גיליון מזכרת של 20 בולי דאר שכותרתו "הרוגי מלכות בדור התקומה" .
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של בצרי שדיוקנו מופיע עליו.
רחוב נקרא על שמו בבני ברק, בפתח תקווה ובקריית אתא
אנדרטה לזכרו ולזכר שלום צאלח הוקמה באור יהודה
לטענת הסוציולוג הישראלי יהודה שנהב היו עולים מעיראק אשר ישבו במעברות וסירבו להשתתף באירועי האבל על הוצאתם להורג של השניים, בטענה כי "זוהי נקמת אלוהים מן התנועה אשר הביאתנו עד הלום".
על פי ההיסטוריונית אסתר מאיר השמועות כי בצרי או אנשי התנועה הציונית היו אחראים להתקפות "אינן נתמכות בראיות או במידע מבוסס".
יוסף בן שמואל (1913 – 15 בספטמבר 1995) היה מראשוני חיל הים ומבוני התשתית הטכנית שלו.
החל מקצין מכונות ראשי דרך ניהול שיפוצי אניות שנרכשו ברחבי העולם ועד לתפקידו האחרון כמפקד המספנה.
דרך חייו מאז נעוריו הייתה בסימן החלום הציוני: לעלות לארץ ישראל ולהיות שותף בהקמת הבית הלאומי.
לשם הגשמת חלום זה הוא הכשיר את עצמו למקצוע שלהערכתו יידרש שם ואכן בכל שלב בחייו הוא היה שותף בעשייה ותרם את חלקו למדינה המתפתחת.
יוסף בן שמואל נולד ב-1913 בקרונשטאדט שבקרבת סנקט פטרבורג, ברוסיה, בשם יוסף איצוך.
שם המשפחה הזה ניתן לסבו שהיה מן ה"חטופים" לצבא הרוסי.
אביו שמואל עבד כמלח באוניית נוסעים שהובילה מהגרים, בעיקר יהודים, מרוסיה לנמל ניו יורק.
עם פרוץ המהפכה הבולשביקית בשנת 1917 עברה המשפחה לגור באסטוניה.
יוסף גדל באסטוניה העצמאית אשר נוסדה עם סיום מלחמת העולם הראשונה.
עבור הקהילה היהודית תקופה זו הייתה תור הזהב וזכתה לתשומת לב בכל העולם היהודי.
המדינה האסטונית העניקה לאזרחיה היהודים אוטונומיה תרבותית שבמסגרתה הוקמו מוסדות חינוך ותרבות עבריים, תנועות נוער ציוניות, ארגוני סטודנטים, ספריות ואפילו בנק.
בטאלין, הבירה, נבנה בית כנסת מפואר שבו נחוגו ברוב הדר מועדי ישראל ונערים עלו לראשונה לתורה.
בנוסף, הוקם ארגון ספורט "מכבי" שטיפח את כל ענפי הספורט וחבריו השתתפו בתחרויות פנים ארציות ובינלאומיות.
האידיליה חוסלה עם הכיבוש הסובייטי של אסטוניה רבים הוגלו אז לסיביר.
ושנה מאוחר יותר נרצחו כל היהודים שנותרו, כאלף איש, על ידי הנאצים ועוזריהם האסטונים.
שלושת ילדי משפחתו של שמואל איצוך למדו עברית בבית-הספר היהודי, היו חברים בתנועות נוער ציוניות וספגו גם בבית את השאיפה לעלות לארץ ישראל.
יוסף הוכשר, בטרם יעלה, למקצוע המכונאות הימית אותו למד בבית הספר למהנדסי-ים.
איצוך הפליג שנה בתפקיד של מהנדס זוטר ואחר כך התגייס לשירות חובה בחיל הים האסטוני; דבר שהתקבל בתמיהה על ידי מכרי המשפחה אבל תרם עוד נדבך לניסיונו המקצועי.
מצויד בידע וברצון עז לתרום למולדתו החדשה עלה יוסף איצוך לארץ ישראל בשנת 1935 אחרי שנשא לאישה את דורה חיטוב, שהיגיעה בנפרד זמן קצר אחריו.
איצוך התקבל לעבודה בחברה לשירות ימי עתיד, חברת ספנות יהודית בבעלות משפחת בורכרד.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויסו אוניות החברה לשירות הצבא הבריטי והובילו אספקה וציוד צבאי בין נמלי הים התיכון, בין השאר לטוברוק הנצורה.
אוניות החברה הניפו את דגל צי הסוחר הבריטי שעליו הוטבע עיגול עם השם "פלסטיין".
האוניות היו חמושות בשני תותחים ומספר מכונות ירייה להגנתן.
המסעות האלה נוצלו על ידי הצוות היהודי גם להעברה מחתרתית של נשק ותחמושת לידי ארגון ה"הגנה".
איצוך שרת באניות אלה בתפקיד של ממלא מקום מכונאי ראשי.
בתום המלחמה נסע לאנגליה להיבחן לקבלת תעודת הסמכה פורמלית לתפקיד זה.
עם קום המדינה התגייס לחיל הים הצעיר.
הוא שרת במלחמת העצמאות על אח"י וג'ווד (ק-18), קורבטה קנדית שהוסבה לשימוש כאניית-מעפילים וחזרה לתפקד כספינת מלחמה.
האונייה השתתפה במספר קרבות במלחמת השחרור, וגם הייתה אחת מהספינות ששטו לקראת אוניית הנשק של האצ"ל - אלטלנה.
לאחר המלחמה, נשאר יוסף בחיל הים וקבל דרגת סגן-אלוף.
הוא היה מעורב בהבאת רוב אניות המלחמה של החיל לארץ: פריגטות, אח"י נוגה והמשחתות.
לפני נסיעתו הראשונה מחוץ לישראל, בהיותו נציג רשמי של צה"ל ומדינת ישראל, נידרש לאמץ לעצמו שם עברי.
באופן טבעי הוא בחר בשם בן-שמואל.
בשנת 1956 כאשר חיל הים אפיין טרפדות חדשות יצא בן שמואל לליברפול ולאחר בדיקה ובחינה המליץ על מנוע "דלטיק" של חברת נפייר.
מנועים אלה שפעלו בדיזל הותקנו בשלוש טרפדות שהיוו כוח משמעותי בזירה הימית במלחמת ששת הימים.
תפקידו האחרון בחיל- הים היה מפקד מספנת חיל הים.
ממצב שבו שיפוצים פשוטים היו נעשים בעלות יקרה במספנות הצי הבריטי במלטה, עברו למצב שבו שיפוצים כללים של משחתות נעשו בארץ.
המספנה נערכה גם לשיפוצי צוללות.
עם פרישתו של בן שמואל לגמלאות, כתב לו מפקד החייל, יוחאי בן נון, מכתב פרידה שמתוכו מצוטטות השורות הבאות:
לאחר שחרורו מצה"ל ב-1960 הגיע לצי"ם.
בתחילה הפליג כמכונאי ראשי על אניות נוסעים, בהמשך היה מפקח שלהן בחוף.
לאחר חיסול ענף הנוסעים עבד כמפקח בטיחות עד לפרישתו לגמלאות.
בן-שמואל איצוך נפטר ב-1995 ונטמן בבית העלמין בקריית טבעון.
על מצבתו נחקקו המלים: "אשר עשה את חלומו במו חייו" -ציטטה מתוך השיר "חלום" של יונתן רטוש.
בנו ישראל בן שמואל הוא בוגר מחזור ה' של בית הספר לקציני ים עכו ושירת גם הוא בתחום הטכני בחיל הים.
יוסף ברגר-ברזילי Бергер-Барзилай; שמו המקורי: יצחק ז'ליאזניק Isaac Zeliaznik; Исаак (Ицхак) Желязник; 29 בנובמבר 1904, קרקוב, גליציה – 31 במרץ 1978, ישראל) היה חבר מייסד של המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה ושל המפלגה הקומוניסטית הלבנונית.
ברגר-ברזילי נולד כיצחק ז'ליאזניק ב-1904 בקרקוב שתחת שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא גדל במשפחה ציונית מסורתית.
בעת מלחמת העולם הראשונה, כשהיה בן 10, ברחה משפחתו מפני כיבוש הצבא הרוסי לווינה, וחזרה לקרקוב בשנת 1916. בגיל 16 עלה לארץ עם קבוצה של השומר הצעיר ועבד בסלילת כביש חיפה-ג'דה.
לאחר זמן קצר חלה בקדחת ועבר לירושלים, בה עבד במשרה חלקית כמזכיר של פרופ' חיים פיק.
במהרה הפך לקומוניסט והשתתף בהקמת המפלגה הקומוניסטית של פלשתינה.
בשנת 1924 הוא נשלח ללבנון, כדי לבנות שם את המפלגה הקומוניסטית.
לאחר מכן היה במשך כמה חודשים במוסקבה, ושם הכיר את אשתו, אסתר פלדמן.
רשויות הכיבוש הבריטי לא רצו לתת לו לחזור, אך הוא הצליח להגיע ארצה וחי תחת זהות בדויה בבית צפאפה.
באביב 1928 הוא נקרא שוב למוסקבה, ושם נפגש עם סטלין, שנתן לו הנחיות איך לפעול בארץ, והוא שב לארץ.
ושוב בשנת 1932 הוא הגיע למוסקבה ועבד במסגרת הקומינטרן.
בשנת 1935, אחרי רצח סרגיי קירוב, הוא נעצר בגל המעצרים הגדול, נשפט למוות, אך קיבל חנינה ונשלח לגולאג בסיביר.
הוא השתחרר בשנת 1951, ונשפט שוב.
בינתיים אשתו ובנו ראו אותו רק 15 שנים אחרי מעצרו.
הוא ידע על מלחמת העולם השנייה, על השואה, ועל הקמת מדינת ישראל מרחוק, מהגלות בסיביר.
במשך תשע שנים היה ממקימי נורילסק.
רק בשנת 1956 הוא השתחרר סופית, ובגלל מקום הולדתו, שהיה שייך אז לפולין, הוא הורשה להגר עם אשתו ועם בנו לשם, ומשם הגיע לישראל במסגרת "עליית גומולקה".
לדברי נחמיה לבנון, ברגר בערוב ימיו חזר בתשובה, שמר מצוות והתגייס למאמץ לשחרר את יהודי ברית המועצות.
בארץ כתב בעיתון "מעריב" ופרסם מספר ספרים על ברית המועצות, בין השאר בשמות העט "ק.
אשתו, אסתר פלדמן-ברזילי, הייתה אחותה הצעירה של ביילה טשרנוביץ, אשתו של הסופר והעיתונאי העברי שמואל טשרנוביץ ("ספוג").
זיכרונותיה מברית המועצות עד חזרתם לארץ ישראל התפרסמו בכתב העת "אמות", ולאחר מכן ראו אור בספר "כלא בלי סוגר" (תל אביב: עם הספר, תשכ"ד).
יוסף ברגר-ברזילי נפטר ב-31 במרץ 1978, בגיל 74. נקבר לצד אשתו בבית העלמין קריית שאול.
פ' פנימי היהודים הסובייטיים וגורלם, תל אביב: עם עובד ('ספריית עינות'), תשי"ט.
(נדפס תחילה בהמשכים בירחון "מולד") (ראה אור בתרגום לאיטלקית ב-1960)
י' ברזלי, זוהר בחצות: אסירים יהודים בצפון הסובייטי; הביא לבית הדפוס: אמציה פורת, תל אביב: עם עובד, תשכ"ג 1962.
י' ברגר-ברזלי, הטרגדיה של המהפכה הסובייטית, תל אביב: עם עובד, תשכ"ט 1968.
י' ברזילי (ברגר), י' גלבוע, מ' גפן (עורכים), סיפורים רוסיים בני זמננו; מבוא: י' ברזילי (ברגר), תל אביב: עם הספר ('אנתולוגיות של ספורים בני זמננו'), 1962.
יוסף בן עלים, או בגרסה התלמודית בן אילם, היה כהן ששירת בבית המקדש השני בסוף המאה הראשונה לפנה"ס וזכה לשמש במשך יום אחד בלבד ככהן גדול.
בזמן כהונתו של מתתיהו בן תאופילוס (הראשון), ביום הכיפורים, מנע מעצמו מתתיהו לשרת ככהן, בהיותו טמא כבעל קרי, ומסיבה זאת מינה ליום אחד את קרובו, הכהן יוסף בן עלים:
פסילתו זו של מתתיהו מלשמש בכהונה, היא כנראה הסיבה לחוק, לפיו 7 ימים לפני יום הכיפורים וגם משתדלים שלא ירדם בליל הכיפורים.
התלמוד מוסיף על כך, כי בן אילם רמז למלך (הורדוס, על פי יוסף בן מתתיהו) שברצונו לקבל את משרת הכהונה הגדולה באופן קבוע וננזף על ידיו בתגובה:
רבי יוסף בן שלום אשכנזי (מכונה גם רבי יוסף הארוך) היה מקובל, מפרשני ספר יצירה, ומחשובי המשפיעים על הפרשנות הקבלית אצל מקובלים שונים כגון תלמידי, הרדב"ז, האר"י, הגאון מווילנא, הבעל שם-טוב ותלמידי המגיד ממזריטש.
רבי יוסף אשכנזי היה נצר למשפחת ר' יהודה החסיד ופעל בשלהי המחצית השנייה של המאה הי"ג.
היה מראשוני הכותבים בהרחבה על גלגול נשמות בספרות היהודית.
יוני שניצר אפיין את פירושו לספר יצירה כמורה נבוכים בגרסה הקבלית.
יהודה ליבס מציין אותו כמועמד סביר להשתתפות בחוג שחיבר את ספר הזוהר, רבו של רבי דוד בן יהודה החסיד.
רבי יוסף הארוך כתב ספרים רבים, שרובם אבדו.
הידוע מבין ספריו הוא פירוש ספר יצירה.
יצא בהוצאה מדעית, כולל הקדמה של ד"ר יוני שניצר בהוצאת כרוב.
במאה השש-עשרה, הרב חיים ויטאל תלמיד האר"י סמך על כתביו.
הפירוס זכה לתפוצה רחבה של כתבי יד, מעל לשלושים.
ספרו פירוש על ספר בראשית - למעשה פירוש על בראשית רבה, יצא בהוצאה מדעית, כולל הקדמה והערות של פרופ' משה חלמיש בהוצאת מאגנס של האוניברסיטה העברית.
הספר שימש בפולמוס של בני דורו בעניין מקומה של הפילוסופיה היוונית ובייחוד זו של אפלטון המובאת בכתבי אריסטו.
בספר גם הוצגה לראשונה משנתו בנושא גלגולי נשמות, שהיא חלק משולב ומאוחד עם גלגולי תופעות ורעיונות (גלגולי מזלות וגלגולי אותיות)
ספר העדות - הודפס בתוך 'לקוטים בקבלה ופלוסופיה'.
היותו מחבר הספר היה בגדר השערה.
פירוש ספר העיון - פירוש על "ספר העיון" מן המאה ה-12–13, המיוחס לרב חמאי גאון.
פירוש ספר תהלים - שרידים מפירוש זה נדפסו על ידי משה חלמיש.
ג' אגרות - כתב ויכוח עם המומר אבנר מבורגוס - רק תיאורו מצוי כיום בידינו.
ספרו פירוש על ספר יצירה נתפרסם במהלך הדורות בלא שם מחברו.
הספר היה מיוחס ל'ראב"ד' - אך היה ידוע שאין זה הראב"ד מפרשו של הרמב"ם וזקן דורו, ואף לא הראב"ד מנרבונה, שפעלו באותה תקופה (סביבות ד'תת"ק -
הרב חיים ויטאל העיד על הספר שנכתב בידי רב 'אשכנזי' לא ידוע.
הרמ"ק היה הראשון שזיהה את מחבר הספר עם רבי יוסף הארוך.
וגרשם שלום הודה לקביעה זו.
עם השנים נתברר גם שם אביו ופרטים נוספים לגביו.
יוסף (חוֹסֶה) בן עוֹליאל (בספרדית: José Benoliel; 1858–1937) היה פרופסור יהודי מרוקאי לשפות רומאניות, שידוע במיוחד עבור עבודת האיסוף והשימור שערך עבור הניב הצפון-אפריקאי של לאדינו הידוע בשם חכיתיה.
הוא גם היה סופר, משורר ומתרגם, וכיהן במשך 3 שנים כראש קהילת יהודי טנג'יר.
יוסף בן עוליאל נולד בשנת 1858 בעיר טנג'יר שבצפון מרוקו.
בצעירותו נסע ללמוד בצרפת, ולאחר מכן שהה תקופה מסוימת גם בארץ ישראל, ולימד בבית ספר "מקוה ישראל" מזרחית ליפו (בתחומה של חולון של היום).
בהמשך חייו הגיע לפורטוגל, שם המשיך בלימודיו והתמנה לפרופסור לשפות רומאניות באוניברסיטת ליסבון, ובמשרה זאת החזיק עד יום מותו.
במקביל הוא גם נשא תפקידים מרכזיים בוועד המנהל ("החונטה") של הקהילה היהודית של טנג'יר, ובמשך 3 שנים כיהן כראש הקהילה.
מפעלו החלוצי והחשוב ביותר היה איסוף, שימור, העלאה על כתב וניתוח בלשני של שפת החכיתיה, ניב של לאדינו שהיה מדובר בעיקר בצפון מרוקו בקרב הצאצאים של מגורשי ספרד.
מפעלו היה בעל חשיבות רבה לשימור השפה, שכן החל מתחילת המאה ה-19 היא עברה תהליך שקרוי "רה-היספניזציה".
בעקבות כניסתה של צפון מרוקו לשליטה ישירה או עקיפה של ספרד, הקהילות היהודיות באזור החלו לזנוח את החכיתיה לטובת הספרדית המודרנית.
כתוצאה מתהליך זה החכיתיה עצמה הושפעה מהספרדית המודרנית ובאופן הדרגתי אבד הרבה מן אוצר המילים והייחוד הלשוני שלה.
עבודתו של בן עוליאל הצילה מן השכחה פרטים רבים בתחום הדקדוק (תורת ההגה והצורות), בתחום המורשת התרבותית (טקסטים בעל פה, פתגמים, רומנסות) ובתחום אוצר המילים.
על פי פרופ' יעקב בן טולילה, פרסומיו האקדמיים של בן עוליאל מהמחצית הראשונה של המאה ה-20 מהווים את רוב המניין ומסד הבניין לכל מה שידוע היום על החכיתיה.
חיבוריו של בן עוליאל על החכיתיה יצאו לאור בהמשכים במשך 26 שנה (1926-1952) מעל הבימה המכובדת Boletín de la Real Academia Española.
בשנת 1977 החוקר רפאל בן אזרף אסף את המאמרים והוציא אותם לאור כספר.
בשנת 2009 החוקר יעקב גרשון הוציא לאור מילון של החכיתיה בהתבסס על עבודתו של פרופ' בן עוליאל.
פרופ' בן עוליאל היה מחבר פורה גם בתחומים נוספים.
הוא תרגם שירה עברית מימי הביניים ומהעת החדשה לספרדית ופורטוגזית (כולל את התרגום הראשון של התקווה לפורטוגזית), חיבר ספרות ושירה, כתב פרשנויות לכתבי הקודש, וכתב חיבורים על נושאים אקטואליים כגון אנטישמיות.
את חיבוריו הוא כתב במספר שפות; ספרדית, פורטוגזית, חכיתיה, צרפתית, ועברית, ודבר גם ערבית.
בשלוש שנותיו כראש קהילת יהודי טנג'יר הוא הנהיג רפורמות באוריינטציה ציונית ודמוקרטית.
הוא תמך בהבאת מורים לעברית מהיישוב היהודי בארץ ישראל ובתגבור לימודי העברית בקרב בני הקהילה.
כמו כן הוא הנהיג רפורמה ארגונית במוסדות הקהילה היהודית והפך אותם לדמוקרטיים וייצוגיים יותר מבעבר.
יוסף בראמי (1888 - 26 בספטמבר 1924) היה משכיל עברי, מחנך, עיתונאי ופעיל ציוני יהודי-תוניסאי.
יוסף בראמי נולד בשנת 1888 בחארת אל-יהוד (השכונה היהודית) בתוניס.
בנעוריו למד במקביל בבית ספר של כל ישראל חברים ובישיבת "חברת התלמוד" של הרב שלמה דאנה.
מגיל צעיר החל לשאוב השראה מתנועת ההשכלה העברית, ושאף להנחיל לקהילתו חינוך מודרני בעל צביון עברי (בניגוד לחינוך הצרפתי המודרני שהנחילה חברת כל ישראל חברים והחינוך הדתי בלבד שהנחילו חדרי הלימוד המסורתיים).
בראמי עבד לפרנסתו כמורה לעברית בבית ספר בתוניס ובמסגרת זאת נאבק כדי להגדיל את מכסת לימודי העברית בבתי הספר של כל ישראל חברים ובמוסדות חינוך נוספים של הקהילה היהודית בתוניסיה, וכן העביר חוגי עברית במספר מועדנים ציוניים.
במקביל לעבודתו כמורה, התמנה ל"סופר מיוחד" בתוניסיה של העיתון העברי "הצפירה", וכתב בקביעות מאמרים לעיתון על חיי הקהילה היהודית בתוניסיה והמאמצים להפצת ההשכלה העברית והציונות בקרב בני הקהילה.
הוא כתב מאמרים גם לעיתונים עבריים אחרים, בהם "המבשר" שיצא לאור באיסטנבול, וכן לעיתונים בצרפתית וערבית יהודית בתוניסיה.
בשנת 1910, ביחד עם ד"ר אלפרד ואלנסי ור' יעקב בוקארה, ייסד את "אגודת ציון", האגודה הציונית הראשונה בתוניסיה.
בשנת 1913 היה מהמייסדים של העיתון "קול ציון", עיתון ציוני בערבית יהודית, והתמנה לעורך הראשי של העיתון.
הצורך בהקמת עיתון ציוני הוסבר על ידו במאמר להצפירה:
העיתון יצא לאור במשך שנתיים, עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, וחזר לצאת לאור בשנת 1920. בנוסף "אגודת ציון" הוציאה לאור עיתון בצרפתית.
בשנת 1920 היה מהמייסדים של "ההסתדרות הציונית של תוניסיה", ארגון גג שהוקם כדי לאחד את הפעילות של כל הארגונים הציונים שפעלו עד אותה עת.
באותה שנה נסע בראמי ביחד עם ד"ר אלפרד ואלנסי לייצג את ציוני תוניסיה בוועידה הציונית בלונדון.
באחד מנאומיו בכינוס עסק במצב החינוך העברי בתוניסיה וביקר באופן נוקב את חברת כל ישראל חברים על המחסור בלימודים יהודיים בבתי הספר שבניהולה.
בשנת 1921 הוא נבחר לכהן כחבר בוועד המנהל של הקהילה היהודית בתוניס.
כמו כן מאותה שנה החל לשמש כמזכירו של הרב משה סיטרוק (1846-1928), הרב הראשי של הקהילה.
הפעילות הציונית בתוניסיה, שבראמי שימש כאחד ממנהיגיה, נחלה הצלחות רבות בתקופה זאת.
עזרה לכך העובדה שהפדרציה הציונית הצליחה לקבל הכרה רשמית מהממשל הצרפתי וזכתה ליחס אוהד יחסית מהרשויות.
על קריאת המגבית הראשונה של שלוחת קרן היסוד בתוניסיה, שבראמי היה אחד מראשיה, חתמו כל מנהיגי הקהילה, כולל הרב הראשי ויושב ראש הוועד המנהל.
בראמי נסע ביחד עם שליח קרן היסוד מארץ ישראל לקהילות יהודיות בפנים תוניסיה עבור גיוס תרומות, ותרגם את נאומיו לערבית יהודית.
הוא עצמו נודע כנואם מוכשר בעברית וערבית יהודית.
בראמי נפטר באופן מפתיע בשנת 1924, בגיל 36 בלבד.
מותו נחשב לאבדה קשה עבור המפעל להפצת ההשכלה העברית והרעיון הציוני בתוניסיה.
בהספד שכתב עליו אברהם אלמליח בדואר היום וכותרתו "היחיד!" נכתב כי:
הרב יוסף בנימין הלוי ואזנר הוא גאב"ד זכרון מאיר, ראש ישיבת חכמי לובלין בבני ברק ואדמו"ר חסידות "שבט הלוי".
בנם הבכור של הרב חיים מאיר ואזנר ושולמית בת הרב אברהם אליהו מייזס.
למד אצל אביו ואצל סבו, וכן בישיבת בית אברהם של חסידות סלונים.
לאחר נישואיו לבת הרב מנחם מנדל הורביץ, רבה של קהילת ראחוב בבני ברק, התמנה לר"מ בישיבת חכמי לובלין.
בהמשך כיהן בתפקיד "מנהל רוחני" בישיבה, וניהל את הישיבה בפועל.
כמו כן כיהן כמנהל רוחני של ישיבת סאטאמר בני ברק.
מגיל צעיר התפרסם כתלמיד חכם, ובעל כישרון בפסיקות ונאומים, וכן נחשב כמומחה בענייני שלום בית וחינוך, ואף חיבר מספר ספרים בנושאים אלו.
התמנה לרב בעיר אלעד, והקים שם בית מדרש "קהל חסידים" ותלמוד תורה.
בשנת תשס"ו הקים את "איחוד אברכים" של תלמידי הרב ואזנר, שאיגד את קהילות שבט הלוי בישראל, פעל בענייני ציבור וצדקה, ארגן שיעורי תורה לבני הקהילה והוציא ביטאון חודשי בשם בית חיינו.
כמו כן היה פעיל ביסוד וביסוס בתי המדרש "שבט הלוי" בירושלים אשדוד וביתר והיה חבר ועדת הרבנים לענייני תקשורת.
בשנת 2009 חזר אביו מלונדון, לאחר שכיהן שם כרב קהילת סאטמר.
הרב יוסף בנימין נקרא למלא את מקום אביו, כרב קהילת "יטב לב" סאטמר, לונדון.
תפקיד אותו מילא עד סוף קיץ 2017- תשע"ז, אז חזר להתגורר בישראל ולסייע לאביו בהנהגת ישיבת "חכמי לובלין" והקהילה.
הרב ואזנר כמו סבו, אינו נוקט עמדות פוליטיות, אם כי שומר על קשר עם נציגי הציבור החרדי במערכות המדינה.
לעיתים נוטה להזדהות עם הפלג הירושלמי במאבק על גיוס בני ישיבות, אם כי בני ישיבתו וחסידיו הולכים ללשכות הגיוס לחתום על דיחוי ומעמד 'תורתו אומנותו'.
כמו כן, נמנה עם המתנגדים לחיסון נגד COVID-19 בניגוד לעמדת מועצת גדולי התורה.
לרב יוסף בנימין 14 ילדים, ובינם:
שלמה זלמן, חתן האדמו"ר מבוהוש
אברהם אליהו, חתן רבי יוסף אשר אנשיל למברגר ממאקאווא אלעד
נפתלי, חתן רבי יעקב צבי מאיר ארליך האדמו"ר מקוידינוב
יעקב שלום, חתן האדמו"ר מראחוב
הבינה והברכה - ענייני שלום בית
ידות טהרה - הלכות טהרת הבית וייחוד
שו"ת ידות הלוי חלק א' וב' - אורח חיים ויורה דעה
ידות החיים - פסקים בענייני רפואה ואבלות
ידות הבית - ג' חלקים - ענייני הנהגת הבית היהודי בהלכה והנהגה.- הדרכה לנשים.
ידות הנפש - הדרכה למטפלים פסיכולוגים.
הרב יוסף בר-שלום (ה'תרצ"ה, 1935 - א' באלול ה'תשע"ה, 16 באוגוסט 2015) היה רבה הראשי של בת ים וראש בית המדרש לדיינים בעיר.
מחבר ספרי השו"ת "נצח יוסף" ו"ויצבור יוסף".
על הספר נצח יוסף זכה בפרס הרב טולידאנו לספרות תורנית לשנת תשמ"ד.
נולד לחנה ובן-ציון חי בר-שלום ונישא ליעל דדש.
בבחרותו למד בישיבת מקור חיים בירושלים ובהמשך, בבית המדרש הגבוה להוראה שעל ידה, שם הוסמך לרבנות.
אחיו הוא הרב עזרא בר-שלום, דיין בבית הדין הרבני הגדול שכיהן בעבר כאב בית הדין של תל אביב ובעלה של עדינה בר-שלום.
באמצע שנות ה-70 התמנה הרב אליהו בקשי דורון רבה הראשי של בת ים, למשרת הרב הראשי לחיפה, והרב בר-שלום התמנה במקומו לרב הראשי של בת ים.
הוא נשא בתפקיד זה כ-40 שנה, עד פטירתו .
הלך לעולמו בא' באלול ה'תשע"ה ה-16 באוגוסט 2015, והובא לקבורה בבית העלמין הר המנוחות בירושלים .
במרץ 2018 התמנה בנו, הרב אליהו בר-שלום, לרבה הראשי של העיר.
יוסף בר-נר (ברינר) (4 בינואר 1906 – 5 בספטמבר 1982) היה קצין משטרה, סגן אלוף בצה"ל, ממקימי המשטרה הצבאית החוקרת.
נולד בלבוב (פולין), ז' טבת תרס"ו (4 בינואר 1906) לאביו אהרן ברינר (סוחר) ולאמו איטה בת יעקב יוסף וייס.
היה חבר ב"החלוץ" ועבר את ההכשרה.
בשנת 1925 התגייס למשטרה הצבאית הא"י שבהנהלתו של המפקד חלים באסטה.
כעבור שישה חדשים עבר למשטרה בצפון הארץ ושירת בצמח ובמטולה.
בשנת 1927 עבר למשטרה המנדטורית הא"י.
באותה שנה נשא לאישה את שושנה בת דוד כתר.
בשנת 1933 עלה לדרגת מפקח משנה (סאב אינספקטור).
בשנות 1933–1934 שירת בתור קצין חקירות בעיר העתיקה בירושלים ואחר כך כקצין (בעל כוכב אחד) מנהל תחנת המשטרה במחנה יהודה (תחנת "מוסטאשפא").
בשנת 1936 הצליח להדוף ב"עין כרם" כנופיה ערבית שירתה על שכונת "בית וגן" בירושלים.
אחד מאנשי הכנופיה נהרג על ידו, ואז, מחשש נקמה מאנשי הכנופיות בסביבות ירושלים הועבר לטבריה עד 1938.אחר כך עבר לעפולה ומשם בשנת 1940 לתל אביב ועלה בדרגה לדגת מפקח (שני כוכבים),
עבר למחוז יפו-ת"א כאחראי על המחלקה הפלילית בבולשת.
במשך הזמן שירת גם ברחובות.
בשנת 1946 השתחרר מהמשטרה ויסד וניהל את חברת "עלה", שירות נסיעות וחבילות ברחוב יהודה הלוי בתל אביב.
בשנת 1948, אחרי הכרזת המדינה, נקרא לעזור לשופט השלום הראשי בת"א בכור שלום שטרית, שר המיעוטים והמשטרה לעתיד.
ניתנה לו דרגה של כתר (מיג'ור) והוא השקיע הרבה מרץ ויידע לעזור לשופט שטרית בהכנת תקנון המשטרה.
בשלב מאוחר יותר נתמנה כממלא מקום מפקד משטרת מחוז ת"א.
ביוני 1950 עבר לצה"ל בדרגת סגן-אלוף לנהל את מחלקת המשטרה הצבאית החוקרת של צה"ל- יחידה בצה"ל השייכת לחיל המשטרה הצבאית שעוסקת בחקירה משטרתית בתוך צה"ל, שירת בתפקיד זה עד שנת 1961. בתקופת שרותו הצליח לארגן את משרד החקירות ולחנך עשרות חיילים וקצינים במקצוע החקירות.
בשנת 1961 השתחרר מצה"ל ונתקבל בתור מזכיר כללי של "לשכת המסחר תל אביב-יפו".
הצטרף לבנייה החופשית בשנת 1934 בירושלים בלשכת "נור אל חיכמאת".
בשנת 1936 צורף ללשכת "גינוסר" בטבריה.
בשנת 1942 הגיע לתל אביב והצטרף ל"לשכת הכוכב מס' 13" .
בשנת 1943 נבחר לשמש כנשיא ה-5 של לשכת הכוכב.
בשנת 1964 נבחר כ"מזכיר גדול" בפועל של הלשכה הגדולה של הבונים החופשים בישראל.
יסד בזמנו את הקמת לשכת "בצלאל" – של הבונים החופשיים, בת"א והיה נשיאה והמייסד הראשון.
בשנת 1972 נבחר לנשיא גדול של הלשכה הגדולה למדינה ישראל של הבונים החופשיים.
נפטר בשנת 1982 ונקבר בבית העלמין חולון.
יוסף בן עמראן (המאה ה-12) היה דיין בעיר סיג'ילמסה שבמרוקו וידידו הקרוב של רבי אברהם אבן עזרא.
רבי יוסף בן עמראן היה רב ודיין בעיר סיג'ילמסה שבמרוקו במאה ה-12. ככל הנראה היה נצר לשושלת חכמים בסיג'ילמסה, שכן רב האי גאון (939–1038) נשאל מדיין מסיג'ילמסה בעל שם זהה לשלו.
יש המשערים כי דברי הרמב"ם באגרתו לתלמידו, אודות המחלוקת שהייתה לו עם הדיין מסגלמאסה, בעניין גט, מכוונים לרבי יוסף, ויש המפקפקים בכך.
בקשרי ידידות עם אבן עזרא
רבי אברהם אבן עזרא בפגש בתקופת נדודיו שהחלה ב-1140 ברבי יוסף, הוא התפעל מחכמתו ואף הקדיש לו כמה שירי שבח: 1. "לשוני בחרי מבחר לשונות".
לדעת חלק מן החוקרים, הוא כתב עליו עוד ארבעה שירים נוספים.
מהשיר "אם הנדוד חלקי" עולה כי האבן עזרא חסה בצילו של רבי יוסף לזמן ממושך, שכך הוא כתב:
שנים לאחר מכן יחריבו גדודי אל-מוואחידון את קהילת סיג'ילמסה, על כך יבכה אבן עזרא בקינתו אהה ירד עלי ספרד:
כמו רובם המוחלט של יהודי ספרד והמגרב שחיו תחת שלטון אל-מוואחידון, שנאנס להתאסלם.
במכתב שנמצא בגניזה הקהירית, שנכתב על ידי איש בשם שלמה הכהן, שהיה במקום בשעת המהומות, נאמר כי רבי יוסף אולץ להתאסלם.
הכותב מכנה בשל כך מכנה רבי יוסף בכינוי קשה: "ראש הפושעים".
אך כבר העיר החוקר נפתלי בן-מנחם כי נראה שההמרה הייתה למראית עין בלבד, שכך יעיד אבן עזרא:
יוסף בנימין לסינג (22 ביולי 1947 – 3 בנובמבר 2021) היה ראש האגף למיילדות וגינקולוגיה במרכז הרפואי מעייני הישועה; פרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
נולד במחנה פליטים באוסטריה לזוג רוקחים ניצולי השואה ילידי פולין.
כשהיה בן שנה עלה עם הוריו לישראל.
התגייס לצה"ל בשנת 1965. שירת בסדיר בגדוד 50 של חטיבת הנח"ל המוצנח ולחם במלחמת ששת הימים.
במילואים שירת כרופא גדודי בחטיבת הצנחנים.
לחם במלחמת יום כיפור ובמלחמת לבנון הראשונה, השתחרר בדרגת רב-סרן.
לאחר שירותו הצבאי החל בלימודי רפואה באוניברסיטת תל אביב.
במהלך לימודיו, בשנת 1973, נשלח לחילופי סטודנטים מצטיינים באוניברסיטת ניו יורק.
לאחר זמן קצר, עם פרוץ מלחמת יום כיפור, חזר לישראל והשתתף במלחמה, שבה שירת כחייל וחובש בתעלת סואץ בסיני.
עם תום המלחמה שב לספסל הלימודים וסיים את לימודיו בהצטיינות יתרה.
בשנת 1976 החל התמחות ברפואה פנימית אצל פרופסור אלכסנדר גפל, בבית חולים הדסה בלפור בתל אביב.
לאחר כחצי שנה פנה לתחום רפואת נשים בבית חולים הקריה, שם השלים את התמחותו תחת ניהולו של פרופסור שלמה יונה רנצו טואף, ובהמשך תחת פרופסור ראובן פייזר.
בשנים 1982–1984, נשלח לאוניברסיטת ניו יורק לתוכנית השתלמות עמיתים במחקר בסיסי ואנדוקרינולוגיה של הפריון.
עם שובו לישראל בשנת 1984 התמנה למרצה בכיר בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1996 זכה בתואר פרופסור חבר, וזמן קצר לאחר מכן לפרופסור מן המניין בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
עם פרישתו של פרופסור פייזר מבית חולים הקריה מונה למנהל מחלקת יולדות א'.
בשנת 1997 הוביל את איחוד מחלקות הנשים והעברתן לאגף אחד תחת ניהולו לבית החולים ליס לנשים וליולדות במרכז הרפואי סוראסקי תל אביב.
באוגוסט 2015 מונה למנהל האגף למיילדות וגינקולוגיה במרכז הרפואי "מעייני הישועה", תפקיד שהוא מילא קרוב לסוף ימיו, עד אוגוסט 2021.
פרסם מאות עבודות מחקר מקוריות, תרגם ספר וכתב פרקים בספרי לימוד.
הוא הופיע בעשרות כינוסים מדעיים בישראל ומחוצה לה.
הכשיר עשרות מתמחים ומאות סטודנטים לרפואה.
תחת ניהולו מונו 18 פרופסורים, ביניהם מנכ"ל המרכז הרפואי איכילוב, פרופסור רוני גמזו.
במהלך השנים שימש כיו"ר האיגוד הישראלי למיילדות וגינקולוגיה, חבר המועצה הלאומית לבריאות העם, חבר המועצה המדעית בהר"י ומרכז לימודי המשך באוניברסיטת תל אביב.
כמו כן שימש יועץ קופת החולים לאומית בתחום רפואת נשים.
משנת 2012 עד מותו הגיש פרופסור לסינג את התוכנית "תשעה חודשים" בתחנת הרדיו 99FM, בנושא היריון ולידה.
היה נשוי לנורית ואב לשלושה.
יוסף ברבי ניסן היה פייטן שחי בארץ ישראל, ככל הנראה בעיר נווה שברמת הגולן.