tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1883, לאחר ביקור בלונדון, הורשה לסטצ'וואיו לחזור לאדמת הזולו ולמלוך עליה, אולם הטריטוריה שקיבל מהבריטים הייתה קטנה בהרבה מהממלכה ששלט עליה טרם לכן.
מאוחר יותר באותה שנה, הותקף סטצ'וואיו על ידי אחד המנהיגים המקומיים של המושבות הקטנות, זיבהבו, אשר קיבל תמיכה מהבורים.
סטצ'וואיו נפצע במהלך מתקפה זו ונמלט.
בפברואר 1884, נפטר סטצ'וואיו ככל הנראה מהרעלה, ובנו דינוזולו בן ה-15 יורש את הכתר.
שלטונו של דינוזולו ותום ממלכת הזולו (1879–1951)
לאחר שהביסו את זיבהבו, דרשו מתנדביו של דינוזולו את אדמותיהם המובטחות.
דינוזולו העניק להם כמחצית מאדמת הזולו, עליה הקימו מתנדביו של דינוזולו רפובליקה עצמאית.
הקמתה של רפובליקה זו גרמה לבהלה בקרב הבריטים ולכן הם שבו לספח את אדמת הזולו לשלטונם בשנת 1887. בשנת 1906 דינוזולו הואשם במעורבות במרד נגד הבריטים בעיר מבטה, הוא נעצר והועמד לדין על ידי הבריטים באשמת בגידה ואלימות בציבור.
בשנת 1909 דינוזולו נידון לעשר שנות מאסר על האי סנט הלנה.
משהוקם האיחוד הדרום אפריקאי, לואי בותה נבחר לראש ממשלתה הראשון, הוא הטיב עם בן בריתו הוותיק ועזר לו לצאת מהמאסר ולעבור לחיות חיי גלות בחווה בטרנסוול, שם נפטר דינוזולו בשנת 1913.
בנו של דינוזולו, סלמון קאדינוזולו מעולם לא הוכר על ידי הרשויות של דרום אפריקה כמלך הזולו, הוא נחשב רק כצ'יף מקומי.
אולם, אנשי הזולו המשיכו לראות בו כיורש העצר של ממלכת הזולו.
בשנת 1923 הקים סלמון את ארגון "ינקאה יקזולו", במטרה לקדם את התביעות המלכותיות שלו.
בדצמבר 1951 בנו של סלומון, קפריסין בקוזו קאסולומון, הוכר רשמית, על ידי הרשויות של האיחוד הדרום אפריקאי, כמנהיג הראשי של אנשי הזולו, אך בפועל כוח השלטון נשאר בידיים הלבנות השולטות בדרום אפריקה.
הם הרבו להשתמש במנהיגים המקומיים על מנת להשליט סדר, אך תפקידם של המנהיגים המקומיים היה בסכנה תמידית, אם אלה לא היו משתפים פעולה עם השלטונות הלבנים הם היו מאבדים את תפקידם.
לוחמי הזולו זכו להיות דוגמה והשראה של אפריקאים רבים במאבק נגד האפרטהייד הלבן ששלט בדרום אפריקה.
הזולו הם הקבוצה האתנית הגדולה ביותר בדרום אפריקה אשר הצליחה למרות השנים הרבות של דיכוי האפרטהייד, לשמור על מורשת, גאווה, היסטוריה ותרבות.
בשנת 2004 התקיים אירוע לציון 125 שנה לציון הניצחון בקרב האיסנלאוונה, בו השתתפו אלפי אנשי זולו.
לפני עלייתו של המלך שאקה לשלטון, הונהגו בני הזולו על ידי צ'יפים, עליהם ידוע לנו מעט יחסית.
לאחר ששאקה מת ירשו אותו בני משפחתו זה אחר זה, ובכך נוסדה הלכה למעשה שושלת המלוכה של הזולו.
אלו כיהנו עם סמכויות שלטוניות רחבות יחסית עד שנת 1883. אז, הפכה הזולו למדינת חסות בריטית, ומלכי הזולו נשאו בתפקיד רשמי בלבד.
מצב עניינים זה השתמר באופן זה גם מאוחר יותר לאורך המאה ה-20, בימי איחוד דרום אפריקה והרפובליקה של דרום אפריקה.
ממלכת העולם האחר (The Other World Kingdom-OWK) הייתה מדינה לכאורה בעלת אופי מטריאכלי ששכנה בתוך מתקן נופש מסחרי גדול, שנפתח בשנת 1996 בבניינים שניטען שהיו חלק מטירה מהמאה ה-16 הממוקמת בעיירה Černá בצ'כיה.
אמנם המדינה לא הוכרה על ידי אף מדינה אחרת, אך היה נהוג בה מטבע מקומי, דרכונים, משטרה, בתי משפט, המנון ודגל לאומי.
ממלכת העולם האחרת נוסדה באופן רשמי ב-1 ביוני 1996, בידי המלכה פטרישיה הראשונה והייתה פתוחה למבקרים באביב 1997.
הקרקע והמבנים הוצעו למכירה בשנת 2008 במחיר של שמונה מיליון אירו.
חוקת הממלכה קובעת שהיא מונרכיה הנשלטת בידי נשים.
המטרה של המדינה "להשיג כמה שיותר יצורים זכרים תחת שלטון בלתי מוגבל של נשים נעלות על שטח גדול ככל האפשר." OWK תמיד הגדירה את עצמה כמדינה, על אף שלא זכתה לאף הכרה ממדינה ריבונית והייתה רשומה בצ'כיה כבית עסק.
OWK נשלטה כביכול על ידי המלכה פטרישיה הראשונה, שליטה אבסולוטית אשר הוכתרה ב-30 במאי 1997 אשר חוקקה חוקים ופסקה בסוגיות משפטיות.
בממלכה הייתה סדרה של מעמדות שונים.
הראשון היה "הגבירות הנעלות" המהווה את האצולה של הממלכה.
כדי להפוך לאזרחית, אישה צריכה לעמוד בקריטריונים מסוימים.
בבעלותה לפחות עבד זכר אחד.
קבלה וציות לעקרונות והחוקים של OWK.
לינה במשך לפחות חמישה לילות באזור של ארמון המלכה.
המעמד הבא היה נתיני המלכה.
אלה היו גברים שעקבו אחרי חוקי OWK, ציותו למלכה ושילמו מיסים, אבל יש להם כמה זכויות כגון "חופש לנוע, להחזיק ולטפל ברכוש, להיות אבות לילדים, חופש תעסוקתי ועוד" המעמד הנמוך ביותר הוא מעמד "העבדים".
זה היה מעמד זכרים שאבדו את כל הזכויות, הם היו נכס של המלכה או של הגבירות הנשגבות ונחשבו לכאורה "במעמד של חיית משק".
ממלכת הגנים של דסאו-ורליץ היא אתר מורשת עולמית של אונסק"ו, השוכן בין העיר דסאו לעיירה ורליץ במדינת סקסוניה-אנהלט במרכז גרמניה.
היא הוגדרה כאתר מורשת עולמית בשנת 2000. זהו אחד הפארקים האנגליים הראשונים והגדולים בגרמניה וביבשת אירופה.
הוא נוצר בסוף המאה ה-18 תחת שלטון לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו (1740–1817), כשחזר מהטיול הגדול לאיטליה, הולנד, אנגליה, צרפת ושווייץ שביצע יחד עם ידידו, האדריכל פרידריך וילהלם פון ארדמנסדורף.
הם הושפעו מאוד מהאידיאלים של עידן הנאורות, לעבור מתפיסת הגן הרשמית של תקופת הבארוק לטובת יצירת נוף טבעי, כפי שראו בגני באנגליה ו בצרפת.
כיום הנוף התרבותי של דסאו-ורליץ מקיף שטח של 142 קילומטרים רבועים בתוך שמורת הביוספרה של האלבה התיכונה במדינת סקסוניה-אנהלט.
בניית ארמון אורניינבאום הסתיימה בשנת 1683, והוא שימש כמעון הקיץ של הנרייטה קתרינה, לשם פרשה לאחר מות בעלה בשנת 1693. הריהוט העשיר כולל טפטים מעור וחדר אוכל מצויד באריחי דלפט.
משנת 1780 הורה הדוכס לאופולד השלישי לבנות מחדש את הארמון והפארק בסגנון סיני על פי התיאוריות של סר ויליאם צ'יימברס, עם כמה גשרי קשתות, בית תה ופגודה.
בשנת 1811 נבנה האורנז'רי, באורך 175 מטרים, מהגדולים באירופה, שעדיין משמש להגנה על אוסף נרחב של צמחי הדרים.
ארמון אורניינבאום יחד עם הפארק ותפיסת ההתיישבות הגאומטרית מהווים את אחת מתוכניות הבודדות של עיירה בסגנון הבארוק ההולנדי בגרמניה.
ביאטריקס, מלכת הולנד, נסיכה מבית אוראניה-נסאו, בחנה את עבודות השחזור ב-3 במרץ 2004.
פארק ורליץ המרכזי שוכן בסמוך לעיירה הקטנה ורליץ, על נחל המתפצל מנהר האלבה (ומתחבר אליו בהמשך), מה שהופך את הפארק לעשיר במים ובמגוון.
הוא הוקם בין 1769 ל-1773 כאחד הגנים האנגליים הראשונים ביבשת.
על פי החזון של הדוכס לאופולד השלישי היה הפארק אמור גם לשמש גם כמוסד חינוכי לאדריכלות, גינון וחקלאות, ולכן חלקים גדולים היו פתוחים לציבור מההתחלה.
מרבית הבניינים תוכננו על ידי ארדמנסדורף, ואילו הגנים עוצבו על ידי יוהאן פרידריך אייזרבק (Johann Friedrich Eyserbeck; 1734–1818), אדריכל נוף שהתבסס על גנים בריטיים קודמים כמו קלרמונט (Claremont), סטורהד וסטווי (Stowe).
הגנים מוגנים מפני שיטפונות של נהר האלבה בצפון על ידי סכר שעליו יש מסלול הליכה שלאורכו אפשר לצפות בנופים רבים לאורך קווי הראייה של הפארק.
בניית ארמון ורליץ הסתיימה בשנת 1773, והוא שימש מקום מגוריהם של הדוכס לאופולד ואשתו לואיזה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט, והיה הבניין הנאו-קלאסי הראשון בגרמניה של ימינו.
הארמון וחלל הפנים שלו עם ארונות יקרי ערך מבית הסטודיו של אברהם ודוויד רנטגן (Abraham, David Roentgen), כמו גם אוסף גדול של חרסינת וג'ווד היו נגישים לציבור.
ללואיזה היה בית פרטי בגראוס האוס (Graues Haus, "בית האפור") הסמוך.
בקצה המזרחי של גן הארמון ניצב בית הכנסת של ורליץ שנבנה בשנת 1790 כרוטונדה שעוצבה על פי העתיק בטיבולי, שבאיטליה.
הבניין המייצג את הסובלנות הדתית של לאופולד ניצל מהריסה בפוגרום "ליל הבדולח"בשנת 1938 על ידי שומר הפארק, שאיבד עקב כך את עבודתו.
בניית כנסיית זנקט פטרי הנאו-גותית במערב עם צריח בגובה 66 מטרים הסתיימה בשנת 1809.
הפילוסופיה של ז'אן-ז'אק רוסו והאסתטיקה של יוהאן יואכים וינקלמן עומדים בבסיס עיצובו של הפארק והובילו ליצירת מבני שטות.
רוסו ראה בחקלאות את הבסיס לחיי היומיום והצביע על תפקידים חינוכיים של הנוף הטבעי.
באופן לא מפתיע, הנוף האלגנטי ביותר באזור הוא אי רוסו בגן נאומרק (Neumarks Garten) המחקה את האי בפארק ארמנונוויל שבו נקבר הפילוסוף.
אי על אגם ורליץ המלאכותי כולל את הר הגעש המלאכותי היחיד באירופה.
כאשר לאופולד השלישי יצא לטיול הגדול באירופה בשנות ה-60 של המאה ה-18, הוא ביקר בנאפולי ונשבה בקסמו של הר הווזוב המעשן ושמע על העיירה פומפיי שזה עתה התגלתה.
עשרים ושניים שנה לאחר מכן, החליט השליט הגרמני להביא חלקים מנאפולי לגרמניה; הוא הורה לאדריכל שלו לבנות מבנה פנימי מלבנים בגובה של כמעט חמש קומות ולכסות אותו בסלעים מקומיים.
בחלקו העליון נוצר חרוט חלול והכיל תא גבוה, עם שלושה קמינים וגג שהכיל "לוע הר געש מלאכותי" שניתן היה למלא במים.
לאחר מכן הקים אגם סביב הר הגעש והזמין את חבריו לצפות בהתפרצות.
רק דיווחים מתקופה זו מפרטים כיצד נראתה ההתפרצות המלאכותית של המאה ה-18, אך התופעה מתרחשת גם כיום, עם אפקטים מודרניים, לאחר שהאי הוחזר לתפארתו מהעבר.
למבנים משניים בתחום הגן, שנמתח לאורך כ-25 קילומטרים, היו השלכות מרחיקות לכת על האדריכלות של מרכז אירופה.
"הבית הגותי" (Gotisches Haus), שהוקם על ידי ארדמנסדורף בשנת 1774, על פי דגם הווילה של הוראס וולפול ב, היה אחד המבנים הנאו-גותיים הראשונים ביבשת.
הפארק כולל גם העתקים של , כולל הפנתאון ברומא שנבנה בשנת 1795. בשנים הראשונות של המאה שלאחר מכן, הנוף הועשר בכנסיות הנאו-גותיות בכפרים הסמוכים ווקרודה (Vockerode, 1811) וריזיגק (Riesigk, 1800).
השטח, שחולק לארבעה חלקים מאז הקמת קו הרכבת והאוטובאן בשנות השלושים, הוגדר על ידי אונסק"ו כאתר מורשת עולמית בשנת 2000. עם זאת, הוועדה הבינלאומית למונומנטים ולאתרים ציינה כי "המבנה הכולל של הנוף כולל עבר מידה רבה של הידרדרות".
מבנים נוספים בתחום הגן כוללים את טירת לואיזיום (Schloss Luisium), הממוקמת ברובע וולדרזה בדסאו, והייתה מתנה של הדוכס לאופולד השלישי לאשתו לואיזה.
היא נבנתה משנת 1774 בסגנון נאו-קלאסי רגיל כבית כפרי על פי תוכניותיו של ארדמנסדורף עם גנים סמוכים, כרי מרעה וחוות הרבעה לסוסים.
לאופולד מת בטירה ב-9 באוגוסט 1817 מתוצאות תאונת רכיבה.
יוהאן גאורג (1748–1811), אחיו הצעיר של הדוכס לאופולד השלישי, הקים את טירת גאורגיום (Schloss Georgium) משנת 1780 בתכנון ארדמנסדורף.
הארמון, הממוקם ביער גדות מצפון לדסאו, כולל גן אנגלי עם כמה אנדרטאות.
כיום מכילה טירת גאורגיום את אוסף האמנות של אנהלט, כולל עבודות של אלברכט דירר, במיוחד הדפס של התחריט מלנכוליה הראשון שלו, ושל לוקאס קראנאך האב.
טירת מוזיגקאו (Schloss Mosigkau) במערב דסאו היא אחד מארמונות הרוקוקו הבודדים במרכז גרמניה, הדומה לארמון סנסוסי בפוטסדאם, שתוכנן על ידי גאורג ונצסלאוס פון קנובלסדורף.
היא נבנתה בשנים 1752–1757 עבור אנה וילהלמינה מאנהלט-דסאו (Anna Wilhelmine von Anhalt-Dessau), בתו של לאופולד הראשון, נסיך אנהלט-דסאו.
המכלול כולל אורנז'רי ואוסף אמנות של , הנובע מאיחוד הדוכס יוהאן גאורג השני עם בית אוראניה-נסאו.
הכולל עבודות של פטר פול רובנס ואנתוני ואן דייק.
טירת גרוסקיהנאו (Schloss Großkühnau) מסמנת את הקצה המערבי של ממלכת הגן.
היא נבנתה בשנת 1780 עבור אלברט מאנהלט-דסאו, אחיו הצעיר של הדוכס לאופולד השלישי, באגם קיהנאו.
הפארק כולל כמה איים מלאכותיים, מטעי עצי פרי וכרם.
כיום הטירה היא מקום מושבה של קרן התרבות דסאו-ורליץ (Kulturstiftung Dessau-Wörlitz), הקרן המנהלת את הפארק.
יתר על כן, ממלכת הגן מקיפה את בקתת היערן ליינר ברג (Forsthaus Leiner Berg), שנבנתה בשנת 1830, כיום מסעדה ליד מסלול האופניים של האלבה, ואת פארק היער זיגליצר ברג (Park am Sieglitzer Berg) שהוקם בשנת 1777.
ממלכת הפיראטים האבודה היא סדרה תיעודית משנת 2021, שהופצה על ידי נטפליקס.
דרמה היסטורית זו מתארת את עלייתה ונפילתה של רפובליקת הפיראטים המוקדמת בתחילת המאה ה-18 שבירתה נסאו, איי בהאמה.
הסדרה מתחילה בשנת 1715, זמן קצר לאחר סיום מלחמת הירושה הספרדית, שהציבה את אנגליה במלחמה נגד ספרד.
אנגליה ניהלה את המלחמה בזול, והתאפיינה בשימוש בפרביטירים ולא ביצעה הוצאות מימון מלא של הצי המלכותי.
ממלכת הונגריה המזרחית (בהונגרית: keleti Magyar Királyság) היא מונח מודרני שטבעו ההיסטוריונים עבור ממלכתם של יאנוש הראשון זאפויה ובנו יאנוש ז'יגמונד זאפויה, שטענו נגד בית הבסבורג לשלוט בממלכת הונגריה בין השנים 1526–1570. בית זאפויה שלטו בחלק המזרחי של הונגריה, ומלכי הבסבורג (פרדיננד ומקסימיליאן) שלטו במערב.
ההבסבורגים ניסו מספר פעמים לאחד את כל הונגריה תחת שלטונם, אך האימפריה העות'מאנית מנעה זאת על ידי תמיכה בממלכה ההונגרית המזרחית.
ההיקף המדויק של ממלכת זאפויה מעולם לא הוסדר כיוון שההבסבורגים וגם בני זאפויה תבעו את כל הממלכה.
חוזה טריטוריאלי זמני נערך בחוזה נגיוואראד בשנת 1538. ממלכת הונגריה המזרחית היא קודמתה של נסיכות טרנסילבניה (1570–1711), שהוקמה על ידי חוזה שפייר.
בשנת 1526 הובסה הונגריה על ידי האימפריה העות'מאנית בקרב מוהאץ', ולאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה נהרג.
העות'מאנים משכו את חייליהם ולאחר מכן לא ביקשו לכבוש.
פרדיננד מאוסטריה, אחיו הצעיר של הקיסר קרל החמישי, תבע את הכתר בזכות נישואיו לאחותו של לאיוש, אנה.
אך רוב האצילים ההונגרים התנגדו לפרדיננד.
הם תמכו ביאנוש הראשון זאפויה, וויווד לשעבר של טרנסילבניה, בעל הקרקע העשיר ביותר במדינה.
הדיאט ההונגרי הכריז עליו כמלך, אך פרדיננד שלח צבא שהוציא את יאנוש מהמדינה עד 1528. כדי להתנגד להשפעת הבסבורג, יאנוש כרת ברית עם הסולטאן העות'מאני סולימאן הראשון בשנת 1528, ואף נשבע לנאמנות לסולטאן בשנת 1529.
יאנוש שלט בטרנסילבניה ובחלקו המזרחי של המישור ההונגרי; פרדיננד החזיק את קרואטיה, החלק המערבי של המישור, והונגריה העליונה.
בשנת 1538 חתמו שני הצדדים על חוזה נגיוואראד, שהפך את החלוקה לרשמית, וגם הפך את פרדיננד ליורש של יאנוש, שהיה חשוך ילדים.
שלטונו של יאנוש השני ז'יגמונד
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-16, הממלכה ההונגרית המזרחית, כללה את המחוזות של מרמורש, Szabolcs, שטמאר, Közép-Szolnok, ביהאר, Külső-Szolnok, Békés, צ'ונגראד, ערד, Csanád, ואת Temesköz.
העיירות הגדולות יותר, כגון ואראד או ליפה, היו מרכזים משמעותיים של כוח המדינה, מה שהצריך דומיננטיות על פני אצילי האזור.
אחד האצילים העשירים ביותר, פטר פטרוביץ', היה השליט המוחלט של טמשקז, אך היה נאמן למשפחת זאפויה.
הוא שיתף פעולה עם יורש העצר מרטינוצי.
האזור ממחוז מרמורש לנהר Kraszna נשלטה על ידימשפחת Drágffy - Perényi, Ecsed ו Somlyó על ידי בית באטורי, המחוז Békés על ידי Patócsy, עמק הנהר Maros על ידי Jaksics, ואת העיירה דברצן על ידי משפחת טורוק מ-Enying.
מחוזות זמפלן, בורסוד ואבוג' עם גבולותיהם הבלתי מוגדרים נשלטו על ידי משפחות בלאסה, לוסונצ'י, בבק ודרוג'ט, אך הייתה להן אוטונומיה ניכרת.
מסעות הצבא בשנים 1543–1544 השאירו רק דרך אחת מאובטחת להונגריה המלכותית, לאורך עמק ואה, וזה הפחית עוד יותר את התמיכה ההבסבורגית בממלכה.
באוגוסט 1544 השתתפו נציבים מהחלקים המרכזיים של ממלכת הונגריה מימי הביניים כמחוזות לאורך נהר טיסה כשווים בדיאטה הטרנסילבנית בטורדה.
הדיאטה הטרנסילבנית הפכה אפוא ליורשת החוקית של הדיאטות ההונגריות.
הקנצלריות וחצר המלוכה בבודה נעלמו במהלך הכאוס הפוליטי של 1540–1541 וטרנסילבניה לא יכלה עוד להיות מנוהלת על ידי הגופים המרכזיים של הממלכה ההונגרית.
המנגנון של "voivode" לא היה מספיק כדי לספק את ניהול המדינה.
מרטינוזי יצר מבנה אדמיניסטרטיבי חדש, והקים את חצר המלוכה בג'ולאפהרוואר.
הנחלות הפיאודליות איבדו את כוחן בשל המחלוקות במדינה.
הסקסונים היו עדיין תומכי בית הבסבורג ואימצו עמדה פסיבית.
פטר הלר, השופט המלכותי בסבן, היה הסקסוני היחיד בחצר ג'ולאפהרוואר.
לצ'קלי היו רק מעטים של תומכים בחוגים סביב יורש העצר והמלכה.
לתומכיו של המלך יאנוש בדרך כלל לא היו שורשים בגבולותיה החדשים של המדינה, אולם קרובי משפחתם נמצאו בקרב הבכירים ובתי החצר במספר רב.
המעמד השליט עדיין ציפה לאיחוד המדינה, ומרטינוזי תמיד נתקל בלחץ של רצון וציפייה זו.
מרטינוזי ואיזבלה הסתכסכו, ומרטינוזי פנה גם נגד העות'מאנים.
הוא כרת ברית עם פרדיננד, ואילץ את איזבלה לחתום על הסכם נירבאטור בשנת 1549, שמסר את טרנסילבניה לפרדיננד.
איזבלה התנגדה לגירוש בנה והודיעה מיד לסולטן.
מלחמת אזרחים פרצה בין כוחותיה של איזבלה לחייליו הפרו-הבסבורגים של מרטינוזי.
צבאו של מרטינוזי כבש את מעון המלוכה בג'ולאפהרוואר בשנים 1550 ו-1551.
צבא הבסבורג צעד לטרנסילבניה ולאזור טיסה, תחת ג'ובאני בטיסטה קסטאלדו.
מרטינוזי המשיך את תככיו, שלח מחווה פיאודלית לסולטאן, ונהרג על ידי קסטאלדו בשנת 1551. יאנוש השני ויתר על תוארו כמלך, ויחד עם איזבלה עזב לפולין.
הסולטן, כשהרגיש נבגד, שלח את צבאו נגד הונגריה בשנת 1552. וספרם, דראג'יל, סולנוק, ליפה, טמשוואר, קארנסבס ולוגוס נפלו במהלך המערכה.
רק טירת אגר, בפיקודו של אישטוואן דובו, עמדה נגד הצבא העות'מאני.
בשנת 1553 משך פרדיננד את חייליו של קסטאלדו מטרנסילבניה.
בשנת 1554 פתח הסולטן במתקפה נוספת נגד הונגריה, וכבש את סלגו ופוק.
שלטון מחודש של יאנוש השני
בשנת 1556 נזכרו האצילים בטרנסילבניה ביאנוש השני, ובחרו בו לנסיך טרנסילבניה בדיאטה של סשאשבס; ושוב הכירו בו כמלך.
בשנת 1568, חופש הדת הוכר רשמית על ידי יאנוש השני בצו טורדה.
בשנת 1570 חתם יאנוש השני על חוזה שפייר עם יורשו של פרדיננד, מקסימיליאן.
יאנוש השני ויתר שוב על תביעתו כמלך הונגריה לטובת מקסימיליאן, ובכך סיים את ממלכת הונגריה המזרחית.
יאנוש במקום זאת הוכר על ידי מקסימיליאן כ"נסיך טרנסילבניה והפרטיום" (princeps Transsylvaniae et partium regni Hungariae dominus; כלומר," נסיך טרנסילבניה ולורד חלק מממלכת הונגריה") משנת 1570 ועד מותו (1571).
אמנה זו, בדומה להסכם Nagyvárad הקודם, אישרה את העיקרון של הונגריה המאוחדת.
פרטיום וטרנסילבניה הופקדו בידי יאנוש ז'יגמונד זאפויה, כוואסל של מקסימיליאן.
כפי שצוין לעיל, בני זאפויה כבר החזיקו בנחלה, אך כעת ההבסבורגים הכירו בשלטונם.
במובן מסוים, יאנוש ז'יגמונד החליף תואר בנחלה.
כך הפכה הממלכה ההונגרית המזרחית לנסיכות טרנסילבניה (1570–1711).
למרות הכפיפות לכאורה של יאנוש ז'יגמונד למקסימיליאן, שלטו נסיכי טרנסילבניה באוטונומיה כמעט מוחלטת, ולעיתים קרובות נכנעו לאימפריה העות'מאנית.
אוסטריה וטורקיה טענו על עליונות בטרנסילבניה כמעט מאתיים שנים.
כל ההתייחסות לאחר 1570 למלך הונגריה מתייחסת לשטח המכונה "הונגריה המלכותית"; הפניות לנסיך מתייחסות ל"נסיכות טרנסילבניה".
בימי הביניים המאוחרים ממלכת הונגריה חוותה תקופה של אינטרגנום בתחילת המאה ה-14. השלטון המלכותי הוחזר בתקופת קארוי הראשון, מלך הונגריה (1308–1342), נצר לבית אנז'ו.
מכרות זהב וכסף שנפתחו בתקופת שלטונו הפיקו כשליש מסך הייצור בעולם עד 1490. הממלכה הגיעה לשיא כוחה תחת לאיוש הגדול (1342–1382) שהוביל מסעות צבאיים נגד ליטא, דרום איטליה ושטחים רחוקים אחרים.
התרחבות האימפריה העות'מאנית הגיעה לממלכה תחת שלטונו של ז'יגמונד מבית לוקסמבורג (1387–1437).
בעשורים הבאים, מפקד צבאי מוכשר, יאנוש הוניאדי, ניהל את המאבק נגד העות'מאנים, וזכה בניצחון במהלך המצור על בלגרד בשנת 1456. לאחר מכן התייצבו הגבולות הדרומיים במשך יותר מחצי מאה.
המלך הראשון של הונגריה ללא מוצא שושלתי היה מתיאש הראשון, מלך הונגריה (1458–1490), שעמד בראש כמה מסעות צבאיים מוצלחים וגם הפך למלך בוהמיה ולדוכס אוסטריה.
תחת חסותו הפכה הונגריה למדינה הראשונה שאימצה את הרנסאנס מאיטליה.
מלכותו של מתיאש התפוררה לאחר מותו: פרט לילד בלתי־חוקי בשם יאנוש, אשר האצילים סירבו לקבל כמלכם, לא היו לו צאצאים.
את מתיאש ירשו מלכים חלשים מהשושלת היגלונית הפולנית.
36 שנים לאחר מותו נכבשה הונגריה בידי הטורקים.
לאחר מות אחרון מלכי בית ארפאד, אנדראש השלישי, ב-1301 הייתה הונגריה שרויה באנדרלמוסיה ללא מלך למשך שמונה שנים.
ב-1309 הביאו המגנאטים את האציל הצרפתי שארל רובר לבית אנז'ו, והכתירו אותו למלכם.
שארל הצליח במקום בו נכשלו קודמיו מבית ארפאד, והעמיד את המגנאטים במקומם.
הוא קבע סדרים חדשים בממלכה, וחיזק את כוחו מבחינה פנימית, דבר שהביא להצלחות במדיניות החוץ.
בנו של שארל לאיוש (לואי או לודוויג) הראשון לבית אנז'ו ניצל את הצלחות אביו, וביסס אימפריה של ממש.
הוא הצליח בכפיית מרותו (בין-אם באופן ישיר או בצורה עקיפה, כשלטון-חסות) על טריטוריות מן הים השחור ועד לים האדריאטי, כבש באופן זמני את סיציליה ואת דלמטיה לאחר סדרת ניצחונות על ונציה.
לאחר מות קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, נבחר לאיוש למלך פולין, ואיחד את פולין והונגריה לממלכה אחת.
בימי חייו הופיעו לראשונה העות'מאנים כגורם באזור, אך הוא הביס את צבאם ב-1366. עם מותו של לאיוש ב-1382 השתרעה הממלכה ההונגרית מצפון פולין עד לים האדריאטי והים השחור.
נוהגים לזכור זאת בנוסטלגיה כזמן, בו "לחכו שלושה ימים, את חופיה של הונגריה", אולם למעשה, האיחוד עם פולין, היה אוניה פרסונאלית בלבד (דהיינו, שעל שתיהן מלך אותו אדם) ואילו על ולאכיה ועל סרביה, הוטלה חסות הונגרית ולא שלטון ישיר.
מעבר לכך, בתקופה זו לא הגיעו הפולנים לים הבלטי, היות שכל החוף הפולני, נשלט בידי האבירים הטבטוניים.
מאבקים פנימיים בתוך בית אנז'ו
לאחר מותו של לאיוש ב-1382, האימפריה של בית אנז'ו פוצלה לשתיים.
בתו הבכורה של לאיוש, מריה (1371-1395), ירשה את הכתר ההונגרי, ובתו הצעירה ידוויגה (1374-1399) ירשה את הכתר הפולני.
שלטונה של מריה בראש אימה אליזבת היה רעוע מאוד והיא נאלצה להתמודד עם רחוק משפחתה קרלו השלישי מנאפולי אשר טען לכס ההונגרי בתור צאצא לבית אנז'ו.
קרלו הדיח את מריה מהכס ב-1385 אולם לאחר כשנה הוא נרצח על ידי שליחים של המלכה האם אליזבת.
מותו של קרלו לא סייע לחיזוק שלטונה של מריה וזמן קצר לאחר מכן היא ואימה נחטפו על ידי מורדים אשר תמכו קודם לכן בקרלו.
מריה נשארה בשבי בטירת נוביגראד במשך כשנה עד שב-4 ביוני 1387 צבאו של זיגיסמונד הצליח לשחרר את מריה מכלאה.
בשמונה שנות חייה האחרונות, מריה לא שימשה יותר מכלי לביסוס הגליטימציה של זיגיסמונד לכס ההונגרי כאשר כל הכוח הפוליטי היה בידיו.
כאשר מריה מתה ב-1395 בגיל 23 לא היו לה צאצאים ולאחר מותה של ידוויגה כ-4 שנים לאחר מכן גם ללא ילדים שלטון בית אנז'ו אשר החל עם עלייתו של קרלו רוברטו ב-1301 נסתיים.
זיגיסמונד לבית לוקסמבורג (1368-1437) היה בנו של קרל הרביעי קיסר האימפריה הרומית הקדושה מנישואיו הרביעיים לאליזבת מפומרניה.
זיגיסמונד ומריה אורסו כבר ב-1374 וזיגיסמונד בילה חלק משנות נעוריו חצר ההונגרית.
לאחר מותו של קרל הרביעי ב-1378, אחיו החורג של זיגיסמונד ונצסלאוס הרביעי ירש את אביו בגרמניה ובבוהמיה, בעוד שזיגיסמונד ירש את מרקיזות ברנדנבורג.
בעקבות מותו של לאיוש ב-1382 ארוסתו של זיגיסמונד מריה ירשה את ממלכת הונגריה, אולם בעקבות פועלה של אליזבת מבוסניה זכותו של זיגיסמונד לשלוט בהונגריה לצד מריה נשללה.
בעקבות זאת, זיגיסמונד פלש להונגריה ב-1385 ואילץ את אליזבת לחתום על הסכם גיור בו אושרה זכותו של זיגיסמונד לכס ההונגרי.
לאחר שחרורה של מריה ב-4 ביוני 1387, היא וזיגיסמונד שלטו יחדיו על הונגריה, אולם למעשה זיגיסמונד היה היחיד עם כוח פוליטי.
אולם, המחיר של השגת הכתר ההונגרי היה עצום והוא נאלץ להעניק לתומכיו נתחים עצומים משטחו וקופתו של הכתר ההונגרי, מה שהרס את המלוכה הריכוזית החזקה שבנו מלכי בית אנז'ו ויצר מחדש את מעמד המגאנטים אשר בני אנז'ו ניסו להעלים.
במקביל לכך, האיום העותמאני אשר החל להגיע לגבול ההונגרי בימיו של לאיוש הגדול החל להפוך לאיום ממשי בעקבות תבוסת ליגת השליטים הבלקנים בקרב קוסובו ב-1389. בשנים שלאחר מכן האימפריה העותמאנית החלה בכיבוש צפון הבלקן ואף החלה לאיים על גבולה של הונגריה.
כתוצאה מכך, ב-1396 ליגת שליטים נוצריים בראשותו של זיגיסמונד יצאה למסע צלב אשר מטרתו הייתה להביס את העות'מאניים ולגרשם מאירופה.
מסע זה אשר הגיע לשיאו בניקופוליס הסתיים בתבוסה קשה לליגה הנוצרית ובמידה מסוימת הבטיח את נוכחותם של העותמאניים באירופה אשר תרדוף את הונגריה עד לנפילתה.
מותו הפתאומי של אלברכט לאחר שתי שנות שלטון ב-1439, הותיר את הונגריה ללא יורש מוסכם.
הונגריה נכנסה למלחמת ירושה שנמשכה כשנתיים בין תומכים של לאדיסלאוס מאוסטריה (אליזבת מלוקסמבורג) לבין תומכיו של ולדיסלב השלישי, מלך פולין.
במאבקים אלו התבלט אציל בשם יאנוש הוניאדי, אשר הפך לאיש שבידו הכח האמיתי במדינה.
לאחר שהוויכוח אודות המלוכה הסתיים, הפנה הוניאדי את תשומת לבו אל הסכנה העות'מאנית.
בסדרה של קרבות בשנים 1441 ו-1442 הכה הוניאדי כוחות עות'מאנים גדולים, ועצר את התפשטותם אל הונגריה.
לאחר מכן יצאו הוניאדי ואנשיו, ביחד עם המלך אולסלו למסע ארוך אל הטריטוריות העות'מאניות בבולגריה, ושברו את כוחם של העות'מאנים בבולגריה, בוסניה והרצגובינה ואלבניה.
עם סיומו של מסע מלחמה זה, החלו שליטים במדינות השכנות, וכן האפיפיור להפציר בהוניאדי לצאת למסע מלחמה נוסף.
או אז הופיעו במפתיע שליחי הסולטאן מוראט השני, ליד העיר סגד בדרום מזרח הונגריה, וביקשו לחתום על הסכם הפסקת אש לעשר שנים.
אך לאחר יומיים התקבלה הידיעה כי צי של ספינות מלחמה חוסם את מצרי הבוספורוס ומונע את שובם של חייליו של מוראט לתחומי אירופה.
הייתה זו שעת כושר שלא יכול היה הוניאדי להחמיץ, וביולי 1444 יצאו צבאותיו בדרך לקונסטנטינופול.
ליד העיר וארנה בבולגריה גילו אנשי הוניאדי כי הצי הוונציאני שעליו סמכו נכשל במשימתו למנוע מהצבא העות'מאני לחזור לאירופה, וכי צבא שגודלו פי ארבעה מצבאם ניצב מולם.
ב-10 בנובמבר 1444 הוכה צבאו של הוניאדי.
המלך אולסלו מת בשדה הקרב, והוניאדי נמלט בחזרה להונגריה.
עם שובו למדינה הייתה המדינה במצב של אנרכיה.
ב-5 ביוני 1446 נבחר הוניאדי על ידי האצילים לעוצר הונגריה בשמו של המלך לסלו החמישי, בנו של המלך אלברכט, שהיה אז פעוט, ושבוי בידי פרידריך השלישי הקיסר הגרמני.
הוניאדי קיבל מן האפיפיור ב-1448 שרשרת זהב ואת התואר "נסיך", והמשיך במלחמותיו עם העות'מאנים.
ב-1452, שוחרר לסלו מהחצר הקיסרית והוכתר למלך הונגריה.
ב-1453, לאחר נפילת קונסטנטינופול לידי העות'מאנים נראה היה כי הסולטאן מהמט השני מפנה את תשומת לבו להונגריה.
בשנים שלאחר מכן אימן הוניאדי וחימש צי וצבא על חשבונו, וב-14 ביולי 1456 השמיד את הצי העות'מאני שחסם את הדנובה, והכה בצבא העות'מאני שצר על בלגרד.
פעולות אלו הבטיחו את הונגריה מפני פלישות עות'מאניות למשך שבעים שנה לאחר מכן.
ב-11 באוגוסט מת הוניאדי ממחלת דבר בעודו בשדה הקרב.
לאחר מותו של יאנוש הוניאדי, נאבקו אצילים שונים על השליטה בממלכה.
אחד ממקורביו של לסלו, אולריך מצליה נרצח לפי הוראותיו של בנו הבכור של הוניאדי, לסלו.
לסלו נתפס ביחד עם אחיו הצעיר מתיאש בידי המלך לסלו וראשו נערף ב-1457. אך הוצאתו להורג של לסלו הפכה את המלך ללא פופולרי בקרב האצולה, ומרד שפרץ בממלכה אילץ את לסלו לברוח לפראג, ובנובמבר של אותה שנה מת כתוצאה מהרעלה בגיל 17 בלבד.
לאחר מות המלך הסכימו כל הצדדים הניצים על מינויו של בנו הצעיר של הוניאדי, מתיאש הוניאדי למלך.
ב-20 בינואר 1458 הוכתר מתיאש בן ה-15 למלך הונגריה.
כינוי "מתיאש קורבינוס" בא מסמל משפחת הוניאדי, הוא העורב, בלטינית Corvus.
מתיאש קיבל את חינוכו באיטליה של ימי הרנסאנס והושפע מאוד מן ההישגים שראה במדינה זו.
עם עלותו לשלטון פעל לבנייתן ופיתוחן של ערים רבות, ביניהן בודה, ולהקמת מערכת בריאות וחינוך.
הוא עודד את האומנויות בנוסח שראה מנסיכי הרנסאנס באיטליה, והזמין לחצרו ציירים איטלקים.
הוא ייסד את הספרייה המלכותית (ביבליותקה קורבינה) בעיר בודה, וב-1486 הוציא ספר חוקים חדש.
את כוחו שאב מן הפיצול במעמד האצולה.
הוא נשען על האצולה הנמוכה, הנאמנה לו, מול המגנאטים ובסיועם גייס צבא שכירים שנקרא ה"צבא השחור" על פי מלבושם, שאותו מימן מכספי המיסים.
מול העות'מאנים הוא המשיך בניצחונותיו של אביו וכוחותיו תחת פיקודו של פאל קיניז'י ובסיועו של הנסיך הרומני ולאד צפש (שנודע גם בכינוי "דרקולה"), הדפו את כל נסיונותיהם לשוב לאזור.
חזונו היה להקים אימפריה שתוכל לא רק להדוף את העות'מאנים, כי אם להביסם.
לשם כך נראה לו הכרחי לכבוש חלקים גדולים מן האימפריה הרומית הקדושה על מנת להבטיח את עורפה של ממלכתו.
בין השנים 1468–1478 הוא ניהל מלחמה ארוכה עם מלך בוהמיה ההוסיטי ייז'י מפודבראדי וכן עם יורשו ולדיסלב יגלו, אשר בסופה העניקה לו שליטה במורביה ושלזיה.
בין השנים 1479–1487 הוא ניהל מלחמה מוצלחת עם פרידריך השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה אשר בסופה הצליח להשיג שליטה באוסטריה תחתית ובשטיריה, ו-1485 הקים את חצרו בווינה.
עם זאת, שאיפתו הגדולה לקבל את כתר קיסרות האימפריה הרומית הקדושה לא צלחה.
באפריל 1514 פרץ מרד איכרים אחרי שבעקבות קריאת הארכיבישוף אסטרגום, טאמאש באקוץ, התגייסו רבבות איכרים, רובם צמיתים, כדי להשתתף במסע צלב נגד האיום הטורקי העות'מאני.
עקב הגיוס נותרו האצילים הגדולים ללא כוח אדם באחוזותיהם והתחילו להתנכל קשות למשפחות המתנדבים המגויסים וגם להעבידן בפרך.
ביולי 1514 הביס יאנוש זאפויה את המרד, ובהוראתו הוצא להורג ג'רג' דוז'ה בעינויים קשים ומחרידים.
תחילתה של ברית עם בית הבסבורג, וקונגרס וינה
יצירת ברית יציבה בין בית הבסבורג לבין ממלכת הונגריה החלה ב-1422 כאשר אלברכט החמישי לבית הבסבורג נשא לאישה את אליזבת מלוקסמבורג, בתו של זיגיסמונד מלוקסמבורג מלך הונגריה.
ברית נישואין זו גרמה לכך שבעקבות מותו של זיגיסמונד בשנת 1437, אלברכט עלה לשלטון כאלברט הראשון מלך הונגריה, ולמרות ששלטונו היה קצר למדי, הוא יצר קשר בין בית הבסבורג לכתר ההונגרי, קשר שילך ויתחזק עם השנים.
בשנת 1515 בית הבסבורג היה לאחד מהכוחות החזקים באירופה.
תחת שליטתו היו הנחלות האוסטריות, רוזנות בורגונדי וארצות השפלה.
כמו כן, שליט ארצות השפלה לבית הבסבורג שארל השני נבחר להיות יורש העצר של ממלכת ספרד אשר הכילה את ממלכות קסטיליה, ארגון ונאפולי.
לעומת זאת, ממלכת הונגריה הייתה במצב די קשה, כשהיא סובלת משנים רבות של שלטון לא יעיל תחת אולסלו השני.
היחסים בין שתי הממלכות בראשית המאה ה-16 לא היו טובים במיוחד.
האימפריה הרומית הקדושה בהנהגתו של מקסימיליאן הראשון הייתה מזה שנים בברית עם הדוכסות הגדולה של מוסקבה אשר הייתה במלחמה עם פולין הייגלונית, בעלת בריתה של הונגריה.
כמו כן, כ-10 שנים לפני חתימת החוזה, הונגריה כרתה ברית עם צרפת, שהייתה האויבת הגדולה ביותר של בית הבסבורג.
אולם, ההשתוקקות של השושלת הייגלונית להפסיק את היחסים שבין בית הבסבורג למוסקבה, והעובדה שהונגריה עדיין הייתה מעצמה אירופאית וכן המגנה האחרונה של הנחלות האוסטריות מפני האימפריה העותמאנית, גרמה לכך ששני הצדדים החלו לחפש אחר פשרה.
לשם כך, בשנת 1515 נערך בעיר וינה קונגרס בו נפגש מקסימיליאן קיסר האימפריה הרומית הקדושה עם שני המלכים היגלונים: אולסלו השני וזיגמונט הראשון.
בעקבות הסכם זה, מקסימיליאן הבטיח להפסיק את תמיכתו בדוכסות הגדולה של מוסקבה ולכן לסייע לזיגמונט בעימות כנגד המדינה הטבטונית.
בתמורה לכך, הוכרזה חתונה כפולה בין שתי השושלות: יורשו היחידי של אולסלו, לאיוש, אורס לנכדתו של מקסימיליאן מריה, בעוד שנכדו של מקסימיליאן פרדיננד אורס לבתו הבכורה של אולסלו אנה.
קונגרס זה חיזק עד מאוד את הקשר שבין בית הבסבורג לבין הכס ההונגרי, דבר שיהיה בעל השפעות ארוכות טווח על ההיסטוריה של הונגריה.
בשנת 1516 מת אולסלו השני, מלך בוהמיה והונגריה, ובנו לאיוש השני עלה לשלטון במקומו בהונגריה, קרואטיה ובוהמיה.
לאחר מותו של הקיסר מקסימיליאן ב-1519, החלה תחרות בין בית הבסבורג ובית ולואה על כתר האימפריה.
בנוסף להם, לאיוש בן ה-13 גם הוא התחרה על כס האימפריה כאשר הוא משמש כנסיך בוחר של בוהמיה.
מרבית מלכותו של לאיוש נרדפה על ידי המאבק בין שתי מפלגות אצילים רבות עוצמה בחצר ההונגרית: אחת פרו-גרמנית אשר הונהגה על ידי מורו הפרטי של לאיוש, גאורג מרגרב אנסבך וזכתה בתמיכת מרבית המגאנטים ההונגרים.
המפלגה השנייה הייתה המפלגה הלאומית.
היא הורכבה בעיקרה מהאצולה הנמוכה והיא כעסה על ההשפעה הרבה של יועצים זרים (בעיקר גרמנים) על המלך.
המפלגה הונהגה על ידי שליט טרנסילבניה יאנוש זאפויה אשר מזה שנים רבות ייצג את הרצון של הונגריה להתנתק מההשפעה ההבסבורגית.
למרות ששתי המפלגות הצליחו להגיע למאין פשרה כאשר הם יצרו את המועצה המלכותית התחזקות ההשפעה הגרמנית עם נישואיו של לאיוש למריה מאוסטריה רק חיזקו את המתחים.
לאיוש עצמו היה אחד מהגורמים להמשך היחלשות השלטון המרכזי בממלכה.
למרות שנראה בתחילת שלטונו כילד אינטילינגט ובעל מרץ רב, יועציו החלו לחשוף אותו לעולם של הנאות ועונג תוך כדי שהם מונעים ממנו השכלה ראויה וכך הופכים אותו למלך לא מתפקד.
גאורג במיוחד היה השפעה שלילית על המלך הצעיר לאחר שהוכרז שלאיוש הגיע לגיל בגרות ב-1521, תדמיתו המשכה להיפגע תוך כדי שהוא גורם לסקנדלים רבים אשר עוד יותר פגעו בתדמיתו.
ב-1525 המשבר הפוליטי בהונגריה הגיע לשיא כאשר ליגת האצילים הפרו-הונגרים דרשה בעת כינוס הפרלמנט ההונגרי שלאיוש יגרש את משפחת פוגר אשר החזיקה במספר מכרות נחושת בצפון הממלכה בטענה שהם התישו את אוצר הממלכה.
לאיוש אכן החרים את מכרות הנחושת והפך אותם לרכוש הממלכה, אולם ההשלכות של מעשה זה היו קטסטרופליות.
בתגובה למעשה, משפחת פוגר הטילה חרם כלכלי כולל על הונגריה אשר החליש עוד יותר את כלכלתה החלשה ובמהמשך אף מנע מבית הבסבורג מלסייע לממלכת הונגריה במלחמתה כנגד העותמאנים.
המגאנטים סירבו לשתף פעולה עם המלך והאיכרים אשר עדיין ניקו את פצעיהם מכישלונה של מלחמת האיכרים בראשות ג'רג' דוז'ה סירבו לשתף פעולה עם המגאנטים: נפילתה של הונגריה נהפכה לשאלה של זמן.
בשנת 1538 בהסכם נאדוורד סוכם שיאנוש יישאר כמלך הונגריה, בעוד שפרדיננד ימונה כיורשו.
כיבושה של הונגריה על ידי הסובייטים הושלם באפריל 1945, ובפברואר 1946 הוקמה הרפובליקה ההונגרית השנייה.
לאחר נפילתה של הרפובליקה הקומוניסטית בראשותו של בלה קון, וכיבושה של בודפשט על ידי הרומנים באוגוסט 1919, עלה לשלטון האדמירל מיקלוש הורטי מפקד הצי הקיסרי האוסטרו-הונגרי לשעבר, אשר הקים "צבא לבן" במזרח המדינה, שהיה מכוון כנגד צבאו האדום של קון.
הורטי נכנס לבודפשט בנובמבר 1919 בראש צבאותיו.
בינואר 1920 הצביעו לראשונה כלל ההונגרים (לרבות הנשים) בבחירות חשאיות.
ההצבעה לא הייתה חופשית לחלוטין, שכן השתתפות מפלגות השמאל בבחירות נאסרה על ידי הורטי.
רוב ימני גדול נבחר לפרלמנט בן בית אחד.
במרץ 1920 הכריז הבית על ביטול ה"פשרה" עם בית הבסבורג משנת 1867 אשר איחדה את אוסטריה והונגריה ל"ממלכה הדואלית", והשיב את המונרכיה על כנה, שכן מאז נובמבר 1919 הייתה הונגריה לרפובליקה.
הוחלט כי לעת עתה תידחה בחירתו של מלך עד להשבת הסדר האזרחי על כנו.
הורטי נבחר לעוצר לתקופת ביניים, שעתידה הייתה להמשך עשרים וארבע שנים.
הורטי הוסמך למנות את ראש הממשלה ההונגרי, להטיל וטו על חקיקה, לכנס ולפזר את הפרלמנט ולפקד על כוחות הצבא.
ועידת השלום שהתכנסה בפריז בשנת 1919 על מנת להסדיר את גבולותיה של אירופה החדשה לאחר מלחמת העולם הראשונה הניבה מספר הסכמים, אשר נגעו למדינות המנוצחות - גרמניה, אוסטריה, בולגריה, טורקיה והונגריה.
חתימת ההסכם עם הונגריה נדחתה עד ל-4 ביוני 1920, שכן לא ניתן היה לקיים משא ומתן יעיל עם הונגריה בתקופת הכאוס שיצרו משטריהם של מיהאי קארואי ובלה קון.
ההסכם, שכונה "חוזה טריאנון" על שם מקום חתימתו, ארמון טריאנון בורסאי, היווה מכה קשה לשאיפות הלאומיות ההונגריות.
הארץ איבדה שני שלישים משטחה ומאוכלוסייתה, שירדה לשמונה מיליון נפש מ-21 מיליון לפני המלחמה.
כשליש מן ההונגרים האתנים, כשלושה מיליון בני אדם, מצאו עצמם נתינים של ארצות זרות - רומניה, צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה.
ההסכם הותיר את הונגריה כמעט הומוגנית באוכלוסייתה.
ההונגרים היוו 90% מן האוכלוסייה בשטח הונגריה שלאחר טריאנון, הגרמנים כ-6%, והיתר היו סלובקים, קרואטים, רומנים, צוענים ויהודים (היהודים מנו כ־475,000 איש בשנת 1920).
על פי הוראות החוזה הפסידה הונגריה את השטחים הבאים:
קרואטיה, מזרח סלובניה, חלקו המערבי של מחוז באנאט, ואזור וויבודינה צורפו לממלכה החדשה של הסרבים, קרואטים וסלובנים שנקראה יוגוסלביה.
מחוז שׁוֹפְּרוֹן נותר בידי הונגריה, לאחר שהעניין הוכרע במשאל עם שנערך בדצמבר 1921.
הונגריה איבדה את המוצא לים, אשר היה בשליטתה באזור קרואטיה משנת 1102. כן איבדה את בוסניה שבה שלטה משנת 1878.
מבחינה כלכלית איבדה הונגריה 61.4% משטחי היערות, 88% מן העצים הראויים לעיבוד, 62.2% ממסילות הרכבת, 64.5% מהדרכים הסלולות, 83.1% מתפוקת הברזל שלה, 55.7% ממפעליה התעשייתיים, ו-67% ממוסדותיה הפיננסיים.
כן הוטל התנאי כי לא תיסלל בהונגריה מסילת ברזל בעלת יותר מזוג פסים יחיד.
הונגריה ויתרה על כל הטריטוריות בעולם שהיו שייכות למונרכיה האוסטרו-הונגרית, והתחייבה לשלם פיצויי מלחמה למדינות המנצחות.
שלוש המדינות שזכו בשטחים נרחבים מהונגריה, צ'כוסלובקיה, רומניה ויוגוסלביה, כרתו ביניהן ברית הגנה מפני הונגריה אשר נקראה "ההסכמה הקטנה".
היה ברור כי הונגריה לא תשלים עם אובדן שני שלישים משטחה, ומדינות אלו הסכימו ביניהן על הגנה הדדית מפני תביעותיה הטריטוריאליות של הונגריה.
בעלת ברית מפתיעה נמצאה להונגריה דווקא באיטליה, אשר טענה כי ביחס לקורבנות שהקריבה במלחמה ולמאמץ שהשקיעה, היו רווחיה הטריטוריאליים קטנים מן הנדרש.
איטליה הסתבכה בסכסוך טריטוריאלי עם יוגוסלביה באשר לעיר הנמל פיומה אשר נתפסה על ידי לאומנים (ביניהם המשורר גבריאלה ד'אנונציו), וסופחה לשטח איטליה, כאשר על פי ההסכמים הייתה צריכה להיות בשטחה של יוגוסלביה.
סכסוך זה, וסכסוכים אחרים הביאו לכך שאיטליה הפכה להיות לבת בריתה של הונגריה, ותמכה בדרישותיה הטריטוריאליות, אל מול "מדינות ההסכמה הקטנה" שנתמכו על ידי בריטניה וצרפת.
לאחר השתלטותו של בניטו מוסוליני על איטליה, והשתלטותו של אדולף היטלר על גרמניה, הפכו יחסים אלה לבעלי חשיבות רבה בעיצוב מטרותיו ודמותו של המשטר בהונגריה.
העוצרות המוקדמת – ממשלות בתלן
הורטי מינה את פאל טלקי כראש ממשלתו ביולי 1920. ממשלתו של טלקי הייתה ממשלה ימנית, ואף חוקקה את החקיקה האנטי-יהודית הראשונה בהונגריה - חוק ה"נומרוס קלאוזוס" שהגביל את מספרם של "הגורמים הבלתי מהימנים מבחינה פוליטית" (היהודים, במשתמע) במוסדות ההשכלה הגבוהה.
ממשלה זו החלה לפעול לקראת רפורמה אגררית, וחילקה 3,850 קמ"ר מן האחוזות הגדולות לחקלאים הקטנים.
ממשלתו של טלקי הזדעזעה כאשר ערך הקיסר קרל הראשון לבית הבסבורג (שכמלך הונגריה נקרא קארוי הרביעי) ניסיונות כושלים לתפוס את השלטון, במרץ 1921. ניסיון זה הביא לוויכוח בין השמרנים אשר תמכו בהחזרת בית הבסבורג, ובין הרדיקלים הימנים אשר תמכו בבחירת מלך הונגרי חדש.
הדבר פילג את ממשלתו של טלקי, והוא נאלץ להתפטר.
את מקומו תפס הרוזן אישטוואן בתלן, שהיה מתומכיו העיקריים של הורטי בעת מלחמת האזרחים שקדמה לעלייתו לשלטון.
בתלן ייסד מפלגה חדשה בשם "מפלגת האחדות" והורטי מינה אותו לראש הממשלה.
לאחר כישלון ניסיונו השני לתפוס את השלטון בהונגריה, מת קארל הרביעי באוקטובר 1921.
בתלן שלט בפוליטיקה ההונגרית במשך עשור שלם, בשנים 1921 עד 1931. הוא שינה את חוק הבחירות כך שיתאים למטרותיו, סיפק משרות לאנשיו, ו"הסדיר" את תוצאות הבחירות באזורים הכפריים.
משטרו היה שמרני, והוא סיפק להונגריה תקופה של שגשוג, שקט ורגיעה לאחר מוראות מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים.
בתלן עצר את הרדיקלים הימנים ממסע הטרור שלהם כנגד היהודים והשמאלנים בכך שסיפק להם משרות.
ב-1921 ערך הסכם עם הסוציאל-דמוקרטים והאיגודים המקצועיים ואפשר את פעולתם ושחרור אסירים פוליטיים, בתמורה להגבלות מסוימות על התעמולה שהפיצו, על החופש לשביתה פוליטית, והימנעותם מלפעול בקרב החקלאים.
הסכמה זו הביאה לכך שמגוון של דעות היה מיוצג בפרלמנט, והונגריה התקרבה לדמוקרטיה, אם כי פעילות המפלגה הקומוניסטית עדיין נאסרה.
ב-1922 הביא בתלן להצטרפותה של הונגריה לחבר הלאומים וחתם על ברית ידידות עם איטליה בשנת 1927, ובכך שבר את הבידוד הבינלאומי שהונגריה הייתה מצויה בו.
מטרתה העיקרית של מדיניות החוץ ההונגרית, בתקופת בתלן ובתקופת הבאים אחריו, עד לסיום מלחמת העולם השנייה, הייתה לגרום לרביזיה בתנאי חוזה טריאנון ולהחזיר לידי הונגריה את השטחים שאבדו.
בתלן ראה בחיזוק הכלכלה ההונגרית ומעמדה של הונגריה בעולם את הדרך להשיג מטרה זו.
בשימוש במטרה זו שהייתה מוסכמת על כלל ההונגרים מנע בתלן את הביקורת על מדיניותו הכלכלית והחברתית, בטענה שזו מכוונת להשגת הרביזיה הנכספת.
אם לא תיפתרנה הבעיות בין הצדדים באופן ישיר תוך שלושה חודשים, קבע הנספח, כי אז יחליטו בעניין ארבע החותמות על הסכמי מינכן - גרמניה, איטליה, צרפת ובריטניה.
פולין לא חיכתה למשא ומתן וכבשה מן הצ'כים חבל אדמה במורבייה הצפונית.
הבוררים המיועדים הודיעו על הסכמתם.
אנגליה וצרפת הודיעו כי אין להם עניין בבוררות, אך יצטרפו לוועידה של ארבע המדינות שחתמו על הסכמי מינכן אם זו תתכנס.
ב-29 באוקטובר ביקשו רשמית הונגריה וצ'כוסלובקיה מאיטליה וגרמניה להיות לבוררים בסכסוך ביניהן, והודיעו מראש כי יכבדו את תוצאות הבוררות.
הן שר החוץ האיטלקי גליאצו צ'אנו והן שר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ ראו בבוררות הזדמנות להגביר את השפעתם, ולהמעיט את השפעת האנגלים והצרפתים במזרח אירופה.
הצ'כוסלובקים נגררו אל הבוררות בשל טעות בהערכת המנהיגים הסלובקים, ובהם יוזף טיסו, כי תמיכת הגרמנים נתונה להם.
הבוררות נערכה בווינה בהשתתפות שרי החוץ צ'אנו וריבנטרופ.
המדינה החדשה, יציר הסכמי מינכן, קרפטו-אוקראינה (זקרפטיה), איבדה את שתי הערים הגדולות שבה, את רוב השטח הניתן לעיבוד, ואת זכות הקיום העצמאי.
יורשו, הרדיקל הימני לסלו ברדושי, תיאם את פעולותיו עם גרמניה.
ב-27 ביוני 1941 הכריז לסלו ברדושי מלחמה על ברית המועצות.
מחשש שגרמניה תתן את תמיכתה לרומנים, שלחה ממשלת הונגריה כוחות לתמוך במאמץ המלחמתי הגרמני במהלך מבצע ברברוסה.
תמיכה זו עלתה ביוקר להונגרים; כל הארמייה ההונגרית השנייה אבדה במהלך קרב סטלינגרד.
לאחר התבוסה בקרב על סטלינגרד החל קאלאי לנהל מגעים עם ממשלות בריטניה וארצות הברית, אך לא יצר כל קשר עם הרוסים, כפי שדרשו מעצמות המערב.
באוקטובר אותה שנה נתפסו ההונגרים שוב בניסיון להפסיק את המלחמה, והגרמנים פתחו במבצע פאנצרפאוסט.
הם החליפו את הורטי במנהיג צלב החץ פרנץ סלשי.
הוכרזה "ממשלת אחדות לאומית" פרו-גרמנית, והיא המשיכה את המלחמה לצד גרמניה.
בסוף מרץ 1945 גורש משטרו של סלשי מהונגריה.
ב-1 בינואר 1946 בוטלה המונרכיה באופן רשמי, והוקמה הרפובליקה ההונגרית השנייה, אשר הוחלפה באוגוסט 1949 על ידי הרפובליקה העממית ההונגרית.
הירקאניה, בפרסית עתיקה וורקנה ("ארצו של הזאב"), הוא שמה של ממלכה קדומה הממוקמת דרום מזרחית לים הכספי שהיוותה במהלך ההיסטוריה חלק מהממלכות הקדומות של מדי, פרס האחמנית, הממלכה הסלווקית והאימפריה הפרתית בה שימשה לסירוגין כפרובינציה עצמאית או כחלק מהאימפריה הפרתית.
בירתה הקדומה של הירקניה הייתה זדרקרטה (כיום העיר המודרנית גורגאן השוכנת בצפון-מרכז איראן לחופי הים הכספי).
הירקאניה היה גם שמה של עיר בממלכת לידיה שבאסיה הקטנה שלפי סטראבו קיבלה את שמה בעקבות מושבה של הירקאניים שיושבה במקום על ידי הפרסים.
ממלכת החתולים (ביפנית: 猫の恩返し) הוא סרט הנפשה יפני משנת 2002 בבימויו של הירויוקי מוריטה, בהפקת טושיו סוזוקי ונוזומו טאקאהאשי, שנכתב על ידי יושידה.
הסרט הוא ספין אוף של הסרט לחישת הלב משנת 1995.
הארו היא נערה יפנית, לאחר שהיא מצילה את נסיך החתולים, מלך החתולים חוטף אותה לממלכת החתולים.
הארו מנסה לברוח מהממלכה בעזרת חבריה מ"משרד החתולים": הברון הומברט פון גיקינגן, מוטה וטוטו.
בשנת 1995 סטודיו ג'יבלי הוציאו סרט ששמו "לחישת הלב", שמבוסס על מאנגה מאת אאוי היראג'י על ילדה שכותבת רומן פנטזיה.
הסרט הכיל סצינות פנטזיה קצרות שבהן הילדה כותבת על הדמות שהמציאה, ברון.
"ממלכת החתולים" החל כפרוייקט ושמו "פרוייקט החתול" ב-1999. סטודיו גיבלי קיבל בקשה מפארק נושא יפני ליצור סרט קצר בן 20 דקות בכיכובם של חתולים.
היאו מייזאקי רצה 3 אלמנטים מרכזיים על מנת ליצור את הסרט הקצר, ואלו היו ברון, מוטה (שמופיע ב-"לחישת הלב" בשם מון), וחנויות עתיקות מסתוריות.
היראג'י הוזמן לקחת חלק ביצירת הסרט הקצר.
פארק השעשועים ביטל מאוחר יותר את הפרויקט.
מייזאקי לקח אז את העבודה הקיימת שנעשתה על ידי "פרויקט החתול" והשתמש בה כניסוי עבור במאי עתידיים בסטודיו ג'יבלי - הסרט הקצר אמור היה להיות כעת באורך של 45 דקות.
האחריות ניתנה להירוויאקי מוריטה, שעבד כאנימטור בסרט משנת 1999 "משפחת ימאדה".
במשך תקופה של תשעה חודשים הוא תרגם את סיפורו של היראגי על הברון ל-525 סטוריבורדס עבור הפרוייקט..
מייזאקי וטושיו סוזוקי החליטו להפיק סרט באורך מלא המבוסס כולו על סטוריבורדס של מוריטה.
זה הפך להיות הסרט התיאטרלי השני (והשלישי בסך הכל) של סטודיו ג'יבלי שמבויים על ידי מישהו אחר ממידזאקי או איסאו טאקהטה.
דמותדיבוב ביפניתשחקן דיבוב אנגליהארו יושיוקהצ'יזורו איקוואקיאן האת'וויהברון הומברט פון גיקינגןיושיהיקו הקמאדהקארי אלווסמוטה / רנלדו מוןTetsu Watanabeפיטר בוילטוטואליוט גולדמלך החתוליםTetsurō Tanbaטים קאריהנסיך לוןטאקאיוקי יאמאדהאנדרו בוויסיוקיאקי מידהג'ודי גרירנטוריקנטה סאטוירנה אוברז'ונואהנטורומארי חמאדהאנדי ריכטרנאוקו יושיוקהקומיקו אוקהקריסטין סות'רלאנדהירומיHitomi Satōקריסטן בל
ב-IMDb קיבל הסרט ציון של 7.1/10 על סמך 84 ביקורות, ב-Rotten Tomatoes הסרט זכה בציון של 88% על פי 24 ביקורות וב-Metacritic קיבל הסרט ציון של 70% מה שמעיד על ביקורות חיוביות לרוב.
באתר עין הדג בסקירת סרטי ג'יבלי נעמה רק ציינה שהסרט לא מכיל הרבה יותר מבידור קליל וחמוד לכל המשפחה, ושעלילתו צפויה.
היא אמרה שהכח של הסרט הוא האנימציה שלו, ששונה מבסרטי ג'יבלי הסטנדרטים אך שומרת על אווירה דומה, וזורמת נפלא.
"בסך הכל זה סרט די בינוני, אבל זאת עדיין דרך לא רעה להעביר שעה ורבע".
ממלכת הוונדלים או ממלכת הוונדלים והאלאנים הייתה קונפדרציה של ונדלים ואלאנים, שהיא אחת הממלכות הברבריות שהוקמו תחת גאיזריק, לוחם ונדלי.
היא שלטה בצפון אפריקה ובים התיכון משנת 435 עד 534 לספירה.
בשנת 429 לספירה, הוונדלים, המוערכים ב-80,000 איש, חצו בסירות מהיספניה לצפון אפריקה.
הם התקדמו מזרחה, וכבשו את אזורי החוף של שטחי המדינות כיום תוניסיה ואלג'יריה.
בשנת 435, האימפריה הרומית המערבית, ששלטה אז בצפון אפריקה, אפשרה לוונדלים להתיישב במחוזות נומידיה ומאוריטניה כשהתברר שלא ניתן להביס את צבא הוונדלים על ידי כוחות צבא רומיים.
בשנת 439 חידשו הוונדלים את התקדמותם מזרחה וכבשו את קרתגו, העיר החשובה ביותר בצפון אפריקה.
הממלכה הצעירה כבשה אז את האיים מיורקה, סיציליה, סרדיניה וקורסיקה שבמערב הים התיכון, שבשליטת הרומי.
בשנות ה-460, הרומאים שלחו שתי משלחות צבאיות לא מוצלחות דרך הים בניסיון להפיל את הוונדלים ולהשיב את צפון אפריקה.
כיבוש צפון אפריקה על ידי הוונדלים היה מכה לאימפריה המערבית הרומית הנצורה, שכן צפון אפריקה הייתה מקור הכנסה עיקרי וספקית של תבואה (בעיקר חיטה) לעיר רומא.
אף על פי שהוונדלים זכורים בעיקר בשל הריסתה של רומא בשנת 455 ורדיפתם של נוצרים ניקאים לטובת הנצרות האריאנית, הוונדלים היו גם פטרוני הלימוד.
פרויקטי בנייה מפוארים נמשכו, בתי הספר פרחו, וצפון אפריקה טיפחה רבים מהסופרים ומדעני הטבע החדשניים ביותר של האימפריה המערבית הרומית המאוחרת דוברת הלטינית.
ממלכת הוונדלים התפרקה בשנת 534, כאשר היא נכבשה על ידי בליסאריוס במלחמת הוונדלים ושולבה באימפריה הרומית המזרחית (או האימפריה הביזנטית).
הוונדלים ששרדו נטמעו באוכלוסייה האפריקאית הילידית או התפזרו בין השטחים הביזנטים.
הוונדלים, תחת מלכם החדש גאיזריק (הידוע גם כגנסריק או גייזריק), חצו לאפריקה בשנת 429, והחלו את הכיבוש הוונדלי של אפריקה הרומית.
למרות שמספרם אינו ידוע וכמה היסטוריונים מתווכחים על תקפות ההערכות, בהתבסס על קביעתו של פרוקופיוס כי הוונדלים והאלנים מנו 80,000 כאשר עברו לצפון אפריקה, פיטר הת'ר מעריך שהם יכלו להציב צבא של כ-15,000–20,000 איש.
לפי פרוקופיוס, הוונדלים הגיעו לאפריקה לבקשתו של בוניפאטיוס, השליט הצבאי של האזור.
עם זאת, הוצע כי הוונדלים היגרו לאפריקה בחיפוש אחר ביטחון; הם הותקפו על ידי צבא רומי בשנת 422 ולא הצליחו לחתום איתם על הסכם.
הוונדלים התקדמו מזרחה לאורך החוף האפריקאי, הטילו מצור על העיר המוקפת חומה היפו רג'יוס בשנת 430. בתוך העיר, אוגוסטינוס הקדוש וכמריו התפללו להצלה מהפולשים הנוצרים האריאנים, בידיעה שנפילת העיר תגרום להמרת דת או מוות עבור נוצרים רבים בניקנה.
ב-28 באוגוסט 430, שלושה חודשים לתוך המצור, מת הקדוש אוגוסטינוס בן ה-75 - אולי מרעב או מתח, שכן שדות החיטה מחוץ לעיר הוזנחו ולא נקצרו.
לאחר 14 חודשים, רעב ומחלות פגעו הן בתושבי העיר והן בוונדלים מחוץ לחומות.
העיר נפלה לבסוף לידי הוונדלים, שהפכו אותה לבירתם הראשונה.
השלום נעשה בין הרומאים לוונדלים בשנת 435 באמצעות הסכם בין ולנטיניאנוס השלישי לגאיזריק, שהעניק לוונדלים שליטה בנומידיה ובחלקים של מאוריטניה.
גאיזריק בחר להפר את ההסכם בשנת 439 כאשר פלש למחוז אפריקה פרוקונסולאריס והטיל מצור על קרתגו.
העיר נכבשה ללא קרב; הוונדלים נכנסו אליו בזמן שרוב התושבים השתתפו במרוצים בהיפודרום.
גאיזריק הפך אותה לבירתו והכתיר את עצמו כמלך הוונדלים והאלאנים, כדי לציין את הכללת בני בריתו האלאנים בממלכתו.
כשכבש את סיציליה, סרדיניה, קורסיקה, מלטה והאיים הבלאריים, הוא בנה את ממלכתו למדינה חזקה.
אבריל קמרון מציע שייתכן ששלטון הוונדלים החדש לא היה בלתי רצוי לאוכלוסיית צפון אפריקה, מכיוון שבעלי הקרקעות הקודמים היו בדרך כלל לא פופולריים.
הרושם שנתנו מקורות כמו ויקטור מויטה, פוסידיוס, קווודוולטאוס ופולג'נטיוס מרוספה היה שההשתלטות הוונדלית על קרתגו וצפון אפריקה הובילה להרס נרחב.
עם זאת, חקירות ארכאולוגיות אחרונות ערערו על קביעה זו.
למרות שהאודיאון של קרתגו נהרס, רשת הרחובות נותרה זהה, וכמה מבני ציבור שופצו.
המרכז הפוליטי של קרתגו היה גבעת ביירסה.
במהלך תקופה זו קמו מרכזי תעשייה חדשים בעיירות.
ההיסטוריון אנדי מרילס משתמש בכמויות הגדולות של כלי ההחלקה האדומים האפריקאים שהתגלו ברחבי הים התיכון שמתוארכים לתקופת הוונדלים של צפון אפריקה כדי לערער על ההנחה ששלטון הוונדאלי של צפון אפריקה היה תקופה של חוסר יציבות כלכלית.
כאשר הוונדלים פשטו על סיציליה בשנת 440, האימפריה הרומית המערבית הייתה עסוקה מדי במלחמה בגאליה מכדי להגיב.
תאודוסיוס השני, קיסר האימפריה הרומית המזרחית, שלח משלחת להתמודד עם הוונדלים בשנת 441, אך היא התקדמה רק עד לסיציליה.
האימפריה המערבית, תחת ולנטיניאנוס השלישי, השיגה שלום עם הוונדלים בשנת 442. במסגרת ההסכם, הוונדלים זכו בביזצנה, טריפוליטניה וחלק מנומידיה ואישרו את שליטתם באפריקה הפרוקונסולרית.
היסטוריונים מאז אדוארד גיבון ראו את לכידת צפון אפריקה על ידי הוונדלים והאלאנים כ"מכת המוות" ו"המכה היחידה הגדולה ביותר" לאימפריה הרומית המערבית במאבקה לשרוד.
לפני הוונדלים, צפון אפריקה הייתה משגשגת ושלווה, הצריכה רק אחוז קטן מהכוחות הצבאיים של האימפריה הרומית, והייתה מקור חשוב של מיסים לאימפריה ותבואה לעיר רומא.
המלומד יוספוס במאה ה-1 לספירה אמר שצפון אפריקה האכילה את רומא במשך שמונה חודשים בשנה, כששאר ארבעת החודשים האחרים של תבואה נחוצה הגיעו ממצרים.
ייתכן שהצורך הרומי לתבואה מצפון אפריקה הצטמצם עד המאה ה-5 מכיוון שאוכלוסיית העיר רומא הצטמצמה, ומספר החיילים הרומאים ירד.
נראה שההסכם בשנת 442 בין רומא לוונדלים הבטיח את המשך משלוחי התבואה.
עם זאת, במונחים של עצירת העוינות בין רומא לוונדלים, הסכם זה לא ממש כובד, והרומאים שמו עדיפות גבוהה לכיבוש מחדש של צפון אפריקה ולהחזרת שליטתם בתבואה מממלכת הוונדלים.
הסכם השלום של 442 לא עצר פשיטות ונדלים במערב הים התיכון.
במהלך 35 השנים הבאות, גאיזריק השתמש בצי הגדול שלו כדי לבזוז את חופי האימפריה המזרחית והמערבית כאחד.
אולם לאחר מותו של אטילה ההוני בשנת 453, הרומאים החזירו את תשומת לבם לוונדלים, אשר שלטו כעת בכמה מהארצות העשירות ביותר שנשלטו בעבר על ידי רומא.
במאמץ להביא את הוונדלים לחיק האימפריה, ולנטיניאנוס השלישי הושיט את ידה של בתו, אודוקיה, בנישואים לבנו של גאיזריק הונריק כאשר אודוקיה והונריק היו ילדים.
עם זאת, הם עדיין לא התחתנו כאשר בשנת 455, ולנטיניאנוס השלישי נרצח על ידי שותפיו של תופס השלטון פטרוניוס מקסימוס, שחיפש את השליטה באימפריה.
מקסימוס התחתן מיד עם אלמנתו של ולנטיניאנוס, הקיסרית ליקיניה אודוקסיה, והוא גם ביטל את אירוסיה של אודוקיה להונריק וחיתן אותה במקום זאת עם בנו שלו, פאלדיוס.
הדיפלומטיה בין רומא לממלכת הוונדלים התערערה.
אודוקסיה כתבה מכתב לגאיזריק, והתחננה בפניו לבוא לעזרתה.
בטענה שביטול האירוסין בין הונריק לאודוקיה ביטל את הסכם השלום שלו עם ולנטיניאנוס, גאיזריק בזז את רומא, והציל את אודוקסיה, אודוקיה ובתה הצעירה של אודוקסיה פלסידיה (זו האחרונה הייתה נשואה לקיסר הלא מוכר לעתיד אוליבריוס).
מקסימוס ופאלדיוס נהרגו על ידי המון זועם בזמן שברחו מהעיר.
הכרוניקן פרוספר מאקוויטניה מציע את הדיווח היחיד מהמאה ה-5 לפיו ב-2 ביוני 455 קיבל האפיפיור לאו הגדול את גאיזריק והפציר בו להימנע מרצח והרס בשריפה, ולהסתפק בביזה.
הוונדלים יצאו עם אינספור חפצי ערך, כולל שלל בית המקדש בירושלים שהובא לרומא על ידי טיטוס.
אודוקסיה ובנותיה נלקחו לקרתגו, שם נישאה אודוקיה להונריק זמן קצר לאחר מכן.
ביזת רומא על ידי הוונדלים בהרס חסר טעם יצרה את המונח ונדליזם.
ביזת הוונדלים של רומא, הפיראטיות בים התיכון והצורך הרומי לחדש את השליטה בסחר התבואה הפכו את הרס ממלכת הוונדלים לעדיפות של האימפריה הרומית.
הקיסר הרומאי המערבי מיוריאנוס החל לארגן מתקפה בקיץ 458. כוח ימי שנבנה בקרטחנה בהיספניה יכבוש את מאורטניה ולאחר מכן יצעד לקרתגו, בעוד שתקיפה בו-זמנית, בפיקודו של מרקלינוס, תכבוש מחדש את סיציליה.
הקיסר כינס את הצי שלו בשנת 460, אך לגאיזריק נודע על המתקפה הממשמשת ובאה והוא "הוציא לפועל מדיניות אדמה חרוכה במאוריטניה - סריקת הארץ והרעלת הבארות לפני המתקפה האימפריאלית המתוכננת".
בנוסף, גאיזריק הוביל את הצי שלו נגד כוחו של מיוריאנוס והביס את הרומאים בקרטחנה.
בשנת 468, גם האימפריה המערבית וגם האימפריה המזרחית ניסו לכבוש שוב את אפריקה עם "המערכה השאפתנית ביותר שהושקה אי פעם נגד מדינת הוונדלים".
בקרב ימי בכף בון, תוניסיה, השמידו הוונדלים את הצי המערבי וחלק מהצי המזרחי באמצעות ספינות אש.
בעקבות ההתקפה, הוונדלים ניסו לפלוש לפלופונסוס אך נהדפו על ידי המניוטים בקניפוליס עם אבדות כבדות.
כנקמה, הוונדלים לקחו 500 בני ערובה בזקינתוס, ביתרו אותם לחתיכות, והשליכו את החלקים מעל הסיפון בדרך חזרה לקרתגו.
בשנות ה-470, נטשו הרומאים את מדיניות המלחמה שלהם נגד הוונדלים.
הגנרל הגרמני המערבי ריקימר הגיע להסכם עם הוונדלים, ובשנת 476 הצליח גאיזריק לסכם על "שלום תמידי" עם קונסטנטינופול.
היחסים בין שתי המדינות הניחו פורניר של נורמליות.
משנת 477 ואילך, הוונדלים ייצרו מטבעות משלהם, אם כי הוא הוגבל למטבעות ברונזה וכסף בעלי ערך נמוך.
למרות שהכסף הקיסרי בעל הערך הנמוך הוחלף, הערך הגבוה לא הוחלף, מה שממחיש במילותיו של מרילס "חוסר רצון לגזול את הפררוגטיבה האימפריאלית".
גאיזריק מת ב-25 בינואר 477, בן 88. על פי חוק הירושה שהוא פרסם, הגבר המבוגר ביותר בבית המלוכה היה אמור לרשת אותו.
כך ירש אותו בנו הונריק (477–484), אשר סבל תחילה את הנוצרים הניקים, בשל פחדו מקונסטנטינופול, אך לאחר 482 החל לרדוף את המניכאים והניקנים.
הוא גם רצח חברים יריבים רבים מהשושלת הוונדלית.
הברברים ילידי צפון אפריקה שנותרו באזור בזמן שלטונו של גאיזריק החלו עד מהרה במרידות ופלישות נגד הוונדלים בעקבות מותו של גאיזריק וחוקיו הדתיים הנוקשים של הונריק.
הוונדלים החלו לאבד במהירות טריטוריה במערב אלג'יריה של ימינו לממלכת אלטבה, ובסוף שלטונו של הונריק הוא איבד לחלוטין את השליטה על הרי אורס למלך מאסטיס, שהקים את ממלכת האורס בשנים 483–484.
גונת'מונד (484–496), בן דודו ויורשו, חיפש שלום פנימי עם הניקנים והפסיק את הרדיפות פעם נוספת.
כלפי חוץ, כוחם של הוונדלים ירד מאז מותו של גאיזריק; גונת'מונד איבד חלקים נרחבים מסיציליה לאוסטרוגותים בראשות תיאודריך ונאלץ לעמוד בלחץ הגובר מצד הברברים הילידים, שפשטו על כל מה שבפנים הארץ עד לחוף.
יורשו של גונת'מונד תרסמונד (496–523) היה קנאי דתי ועוין לניקאים, אך הוא הסתפק ברדיפות ללא שפיכות דמים.
בשנת 510 שבט הברברים פרקסנסס תחת המלך גואנפאן תפס חלק מהשטח דרומית לתוגה והקים את ממלכת דורסייל, תוך שהוא דוחק את הוונדלים אל מחוץ לגבולות הארץ.
בסביבות שנות ה-510, ברברים שהיגרו ללאגוטן תחת המלך קבאון כבשו את אואה (טריפולי המודרנית) ואת סברתה והקימו שם ממלכה, החלו לבזוז שטחים ונדלים והרסו יישובים ונדלים שונים.
תרסמונד ניסה למחוץ אותו ולהשתלט מחדש על הטריטוריה שלו, אך המשלחת בשנת 523 הסתיימה בתבוסה ונדלית הרת אסון.
הוא גם כונן ברית עם הוויזיגותים, אך למרות ברית זו, תרסמונד לא הצליח לסייע לתיאודריך כאשר הצי הביזנטי הרס את חופי דרום איטליה, ומנע ממנו לבוא לעזרתו של מלך הוויזיגותים אלאריק השני בקרב וואיל, מה שתרם לתבוסה של אלאריק.
כיבוש על ידי האימפריה הרומית המזרחית
יורשו של תרסמונד, הילדריק (523–530) היה מלך הוונדלים שהיה סובלני ביותר כלפי נוצרים טריניטריים.
הוא העניק חופש דת, וכתוצאה מכך נערכו שוב סינודים כלקדונים בצפון אפריקה.
עם זאת, היה לו עניין מועט במלחמה והשאיר אותה לאחיינו הואמר.