tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוגדה 143 ואגד 214 נפרסו בגזרה המרכזית, ואילו אוגדה 252 ועמה אגד 209 החזיקו בגזרה הדרומית.
בנוסף הוקמו מפקדות סיוע עבור עבור כוח קלמן מגן שהיה מוצב בצפון התעלה ועבור מרחב שלמה - חוף מפרץ סואץ שבדרום.
בימים הבאים פעלו שלושה האגדים בסיוע לאוגדות בבלימת התקפות מצריות ובהתקפות שערכה אוגדה 143. התגלה בהן צורך דחוף בתחמושת של פגזים רסיקי אוויר נגד חיל רגלים מצרי.
במסגרת קרבות מסוימים נורו אלפי פגזים.
חלק מההפגזות - בעיקר אלו שבהן רוכזה יחד האש של מספר גדודים - מילאו תפקיד חשוב בעצירת ההתקפות המצריות.
המרגמות של האגדים פעלו בטווחים קצרים משל התותחים וכסיוע מקומי לגדודים ולחטיבות וכן במסגרת הקרבות עם חיילי קומנדו מצריים באזור הצפוני ביותר של החזית.
הארטילריה סייעה לאוגדות גם בבלימת מתקפת הטנקים המצרית הגדולה ב-14 באוקטובר.
באותו יום מילאה הארטילריה של אגד 209 ושל מרחב שלמה תפקיד חשוב בסיוע לגדוד הצנחנים 202 ולגדוד הטנקים 46 בבלימת התקפה חטיבתית מצרית בקרב ואדי מבעוק.
ב-11 באוקטובר נערך מבצע פונטיאק.
במסגרתו נחת באמצעות שני מסוקים כוח משולב של תותחנים וחיילי סיירת מטכ"ל בג'בל עתקה שבגדה המערבית של תעלת סואץ, בקרבת העיר סואץ.
הם הפעילו שני תותחי 105 מילימטר מדגם M-102 וירו 90 פגזים לעבר מפקדת הארמייה השלישית המצרית ומטרה נוספת לידה.
בימי הבלימה נוצר מחסור בתחמושת ארטילרית בחלק מהיחידות.
חריף במיוחד היה המחסור בתחמושת לתותחי ה-175 מילימטר, שירו בקצב גבוה מכפי שנצפה במקור.
ב-10 באוקטובר הם הצטוו לעצור את פעולתם ולירות רק באישור פיקוד הדרום.
ב-17 באוקטובר אזלה תחמושת זו.
בעקבות זאת היה הכרח להחליף את קני התותחים בקנים בקוטר של 203 מילימטר (M-110).
אלו ירו פגזים כבדים יותר אך לטווח קצר יותר.
בעיה נוספת שהכבידה על יחידות האש הייתה אחזקה לקויה של ציודם במחסני החירום, שגרמה להשבתת חלק מהם.
לעבר גדודי הארטילריה בחזית נורתה אש ארטילרית מצרית רבה (אש נגד-סוללות - נ"ס).
היא הכבידה על פעולתם, גרמה לאבדות ואילצה את הגדודים להחליף עמדות.
גם מטוסי אויב הטרידו את התותחנים.
ב-13 באוקטובר תקפו שני מטוסים עיראקים סוללה של גדוד 329 בגזרה המרכזית.
הם השמידו תותח אחד וגרמו להתפוצצות רכב התחמושת שלו.
באירוע נהרגו ארבעה חיילים וביניהם מפקד הסוללה, נפצעו חיילים רבים והסוללה הושבתה בעקבותיו.
הצליחה והלחימה בגדה המערבית של תעלת סואץ
ב-15 באוקטובר פתח צה"ל במבצע אבירי לב - המבצע לצליחת תעלת סואץ מערבה, שנערכה בגזרה המרכזית של התעלה.
לצורך כך הוקמו שתי מפקדות אוגדתיות לשם החזקת קווי המגע עם ראשי הגשר המצריים ממזרח לתעלה ולשם שחרור שלוש האוגדות שהיו פרוסות שם לצליחת התעלה.
היו אלו כוח נמר בגזרה הצפונית וכוח גרנית בגזרה הדרומית.
לפיכך הפעיל צה"ל בחזית זו מאותו יום חמישה כוחות אוגדתיים.
האתגר שעמד בפני יחידות הארטילריה בשלב זה היה למצוא פתרונות לשם מתן סיוע אש יעיל לכל האוגדות לרוחב כל החזית ובשתי גדות התעלה.
לצורך כך פוצלו הגדודים משלושת האגדים הארטילריים הקיימים בין חמש הגזרות האוגדתיות.
האוגדות שצלחו את התעלה, לפי הסדר, היו 143 (שתפסה את ראש הגשר הראשוני בגדה המערבית), אחריה 162 ולבסוף 252. בהוראת פיקוד הדרום היה הכוח הארטילרי שצלח עמן את התעלה מוגבל בהיקפו.
האוגדות קיבלו סיוע גם מהגדודים שהושארו בגדה המזרחית ונמצאו בטווח אש מתאים.
לשם תגבור יחידות הארטילריה לקראת מבצע הצליחה הועברו לסיני מחזית הצפון גדוד התותחים 899 וגדוד הקטיושות 270. כמו כן הוחזר לסיני מהצפון רובו של גדוד 55, שעלה מסיני לרמת הגולן ימים אחדים לפני פרוץ המלחמה.
יחידות אלו הוכפפו לאגד 214 של אוגדה 143.
התכנית הארטילרית למבצע הצליחה פיצלה את אשו של אגד 214 לשתי משימות: עיקר כוחו הופנה לסיוע לחטיבה 14, שעליה הוטל לכבוש את המסדרון הקרקעי מערבה אל אתר הצליחה בגדת התעלה; גדודי המרגמות של האגד סייעו לחטיבה 600, שערכה התקפת הטעייה והסחה ממזרח.
כמו כן ירה כל האגד אש כבדה בהכנה לפעולת הצליחה של חטיבת הצנחנים 55 אל הגדה המערבית של התעלה.
התכנית הארטילרית של אגד 214 השתבשה בחלקה בשל שני גורמים - הקרב הכבד שבו הסתבכה חטיבה 14 בקרבת החווה הסינית, שהצריך מתן סיוע אש נוסף לחטיבה; אש ארטילריה מצרית כבדה גרמה לאבדות והקשתה על הבאת תחמושת לעמדות הארטילריה הישראלית.
גדוד הארטילריה הראשון שצלח את התעלה יחד עם היחידות הראשונות (הצנחנים וטנקים מחטיבה 421) מאוגדה 143 היה גדוד 647, בעל התותחים ארוכי הטווח בקוטר 175 מילימטר.
לו נועדה המשימה לירות למרחק על מנת לשתק סוללות טילי קרקע אוויר מצריות בגדה המערבית.
ב-17 באוקטובר נשלח גדוד צנחנים בניסיון להכריע את הקרב המתמשך במרחב החווה הסינית והסתבך שם בקרב קשה.
גדוד תותחים הוקצה לעזרתם, אך כיוון שלא נלווה אליהם קצין שיתוף ארטילרי האש לא כוונה כראוי.
רק בבוקר הגיע לשטח קצין מטווח עם גדוד השריון שנשלח לחלץ את הצנחנים.
הארטילריה סייעה בחלקו האחרון של הקרב לגדודי הטנקים, שכבשו את מרחב החווה הסינית והרחיבו כלפי צפון את המסדרון הישראלי אל אתר הצליחה של התעלה.
במסגרת הקרב ירה גדוד הקטיושות 270 אל עומק המערך המצרי מצפון למסדרון הצליחה ואשו הייתה מדויקת ויעילה.
ב-17 באוקטובר סייעה הארטילריה במסגרת קרב סרפאום בחילוצה של פלוגת צנחנים שהסתבכה בקרב קשה ממערב לתעלה, לא הרחק מאתר הצליחה.
ב-19 באוקטובר ניתן סיוע ארטילרי לחטיבה 14, שכבשה את אותו המרחב.
אגד 215 של אוגדה 162 כלל ב-14 באוקטובר שלושה גדודי תותחים ושלושה גדודי מרגמות, כולם מתנייעים.
ערב הצליחה פוצל האגד והעביר לרשות כוח נמר בגזרה הצפונית של התעלה גדוד תותחים אחד (435) ואת שלושת גדודי המרגמות שלו (340, 486, 857).
אליהם הצטרף גדוד תותחים (404) מאגד 219. באגד 215 עצמו, שהצטרף לפעולת הצליחה, נותרו שני גדודי תותחים (341, 839) וכן שתי סוללות מרגמות ("כוח אלי", בפיקודו של אלי הורביץ), שהופרשו משניים מגדודי המרגמות.
בהמשך, לצורך הצליחה, הועבר אל האגד מאגד 214 גדוד התותחים 834 ובנוסף סוללה אחת מגדוד 899.
ב-17 באוקטובר סייעו גדודים מאגד 215 וכן מאגד 209 בגזרה הדרומית לקרב המוצלח שניהלה אוגדה 162 מול חטיבה 25 המצרית, אשר הסתיים בהשמדתה, וירו כאלף פגזים.
בשל איסור פיקוד הדרום להעביר לגדה המערבית של התעלה יחידות ארטילריה רבות צלחה אוגדה 162 את התעלה ועמה כוח ארטילרי של 22 קנים בלבד.
היו אלו שני גדודי תותחים (834, 839) בתוספת הסוללה מגדוד 899. גדוד נוסף של האוגדה (341), שטווח תותחיו היה מעט גדול יותר, הושאר בגדה המזרחית וסייע לה ממקומו.
גדודי הארטילריה צלחו את התעלה ב-18 באוקטובר ובימים הבאים סייעו לחטיבות הטנקים של האוגדה - בסיוע שלא תמיד היה מספיק - בקרבות ההשתלטות על המרחבים מדרום מערב לאתר הצליחה.
בפעולה משולבת של טנקים וארטילריה שותקו במרחב זה יותר מעשר סוללות טילים נגד מטוסים מצריות.
האוגדה השלישית לצלוח הייתה כאמור אוגדה 252. היא השאירה את רובו של אגד 209 שלה בגדה המזרחית וצלחה לגדה המערבית עם שתי סוללות תותחים בלבד (מגדוד 872, שהועברו אליה מאגד 214).
בהמשך קיבלה האוגדה לסירוגין גם סיוע מאחד מגדודי התותחים של אוגדה 162.
יחידות התותחנים בגדה המערבית ספגו מעת לעת אש ארטילרית והתקפות של מטוסים מצריים.
ב-20 באוקטובר נפגע גדוד 647 בעמדותיו בגדה המערבית מהרעשת קטיושות מצרית כבדה.
מספר רכבי תחמושת שלו עלו באש והתפוצצו על תכולתם.
באירוע נהרגו חמישה מחייליו ורבים נפצעו.
במהלך תנועתם דרומה הונחו גדודי התותחנים לנוע בחזית רחבה, כדי לדמות תנועה של טנקים.
הם התקשו לקבל אספקה של תחמושת דרך צירי התנועה העמוסים ממזרח לאתר הצליחה וממנו מערבה.
הפתרון הזמני שנמצא בהתייעצות עם מפקדת פיקוד הדרום היה פריסה של ארבע סוללות ארטילריה מאלו שנותרו בגדה המזרחית במיקום דרומי יותר על גדת האגם המר הגדול.
מיקום זה איפשר להן לירות אש סיוע גם לטובת האוגדות בגדה המערבית.
ב-21 באוקטובר, לאחר שנפתח ציר תנועה נוסף, הגיעה אספקת תחמושת ארטילרית אל הגדודים בגדה המערבית.
בבוקר ה-22 באוקטובר הופנו בפקודת מפקדת פיקוד הדרום כל יחידות הארטילריה בטווח המתאים בשתי גדות התעלה לפעולה מרוכזת של השמדת שמונה סוללות טילי הקרקע-אוויר המצריים שנותרו במרחב שמצפון לעיר סואץ.
היה זה בהתאם ל"תוכנית המבצעית בנדיגו" (או "בנדינו") שהוכנה לפני המלחמה.
הפתיחה במבצע נאלצה להתעכב על מנת לאפשר לארטילריה לסייע לכוחות הקרקע בהדיפת התקפות נגד מצריות שהונחתו עליהם עם שחר.
בהמשך הבוקר נערך הירי לעבר סוללות הנ"מ המצריות והסתיים בהשמדת שש מהן.
טנקים ותותחים פגעו בהמשך בשתי הסוללות הנותרות.
על ידי כך נוצרה גזרה של 100 קילומטר לאורך התעלה שהייתה חופשית מאיום טילים.
מצב זה איפשר לחיל האוויר להגיש סיוע משמעותי לכוחות הקרקע המתקדמים.
באותו יום סייעה הארטילריה ביעילות ליחידות מאוגדה 143 לכבוש שטח לאורך הגדה המערבית של התעלה מצפון לאתר הצליחה.
הפסקת אש בין מצרים לישראל נכנסה לתוקפה ב-22 באוקטובר בערב, אך הופרה במהרה.
כוחות הקרקע המשיכו לתקוף דרומה וכיתרו את העיר סואץ.
בדרכן דרומה נתקלו יחידות הארטילריה בחיילים מצרים רבים שביקשו להיכנע.
במהלך קרב העיר סואץ ב-24 באוקטובר סייעו שני גדודי ארטילריה באש לכוחות צה"ל שהסתבכו בקרב בתוך העיר.
כך, ארגז אש נורה סביב בניין משטרה בעיר, שבו נלכד כוח צנחנים.
הכוח הצליח בהמשך להיחלץ מהעיר.
בנוסף, שני זוגות של תומ"תים M-109 מגדוד 899 ירו בנפרד בכינון ישיר לעבר בתים בעיר.
באותו ערב הוכרזה הפסקת האש בחזית הדרום.
גדודי הארטילריה נותרו בגדה המערבית במהלך החודשים עד מרץ 1974, עת פינה צה"ל את מאחזיו שם.
מחברי מאמר על פעולת הארטילריה הישראלית בחזית הדרום סיכמו כי במהלך המלחמה לא נוצל שם מלוא הפוטנציאל שהיה טמון בקציני השיתוף הארטילרי שהיו מוצבים ביחידות כוחות הקרקע, וכי חלק ממפקדי החטיבות והגדודים המעיטו בהערכת יכולתן של יחידות הארטילריה והתועלת שניתן להפיק מפעולתן.
עם זאת, הניסיון שנצבר בימי המלחמה הראשונים בחזית הדרום הבהיר למפקדים בהדרגה את התועלת שבאש הארטילרית, במיוחד כאמצעי לשיתוק חוליות של מפעילי טילים נגד טנקים.
הופקו לקחים מהפעלת האש הארטילרית, ובקרבות מאוחרים יותר נעשה בה שימוש יעיל יותר ומתוכנן מראש, תוך ריכוז אשם של מספר גדודים בסיוע להתקפות של כוחות הקרקע ובבלימת התקפות אויב על קווי צה"ל.
בחודש ספטמבר 1973 נמצא ברמת הגולן רק גדוד ארטילריה אחד, גדוד 334, שהיה כפוף לחטיבה המרחבית של הרמה, חטיבה 820. היו בו סוללת תותחים מתנייעים M-50 ושתי סוללות של מרגמות 160 מילימטר.
בעקבות התגברות המתיחות בזירה ועליית הכוננות החל ממחצית ספטמבר תוגברה רמת הגולן בסוללות ארטילריה נוספות - תחילה בשתי סוללות תותחי 175 מילימטר מגדוד 55 שבסיסו הקבוע היה בסיני, ובהמשך בגדוד הסדיר 405 (שהשתייך במקור לאגד 213 באוגדה 146) שהפעיל תותחים מדגם M-109, ונפרס בצפון ובדרום הרמה.
לבסוף, ממש ערב פרוץ המלחמה, הגיע לזירה גם גדוד של תותחי M-50 שאויש באנשי סגל וחניכים מבה"ד 9, בית הספר לתותחנות שבצריפין.
לאחר התגבור כלל הכוח הארטילרי ברמת הגולן 11 סוללות (44 קנים).
מהצד הסורי נפרסו כ-900 קני תותחים ומרגמות, שפעלו במסגרת כ-150 סוללות.
כוחות התותחנים ברמה עמדו תחילה תחת פיקוד מפקד גדוד 334. בהמשך נטל את הפיקוד עליהן מפקד התותחנים הפיקודי, סגן אלוף אברהם בר-דוד.
מפקד גדוד 405, רב-סרן אריה מזרחי, היה למפקד הסיוע הארטילרי של חטיבה 7 בצפון רמת הגולן.
מפקד גדוד 334 סגן אלוף אריה שוורץ, היה למפקד הסיוע של חטיבה 188 בדרום הרמה.
מפקד גדוד 55, סגן אלוף שרגא בן צבי, ומפקד גדוד בית הספר לתותחנות, סגן אלוף בן עמי כהן, התמקמו בתל אביטל ובתל פארס כדי לטווח את הארטילריה.
תצפיות ארטילריה נוספות נפרסו בנקודות שולטות וקצינים מן הסוללות יצאו אל כוחות הקרקע כדי לשמש כקציני שיתוף ארטילרי (קש"א).
לרשות התותחנים ברמת הגולן עמד תחילה מצבור תחמושת ארטילרית בבסיס הלוגיסטי בצנובר ובו כ-7,000 פגזים - כמות המספיקה לתקריות וימי קרב בודדים.
כמו בחזית הדרום הקדימו הסורים להתקפת הקרקע הכנה ארטילרית, שנמשכה 35 דקות.
סוללות הארטילריה הישראליות ברמה ירו מצדן אש לסיוע בקרב ההגנה לשתי חטיבות השריון, למוצבי צה"ל על הקו הסגול ולחיילים במוצב החרמון, שהותקף על ידי קומנדו סורי.
נורתה גם "אש על מוצבינו" כאשר קרבו הסורים למוצבים.
הארטילריה ירתה במהלך ליל 6–7 באוקטובר גם פגזי תאורה, אך מלאי הפגזים מסוג זה אזל במהלך הלילה.
במהלך הלילה נאלצו הסוללות בדרום רמת הגולן לסגת לעמדות מערביות יותר בשל התקדמות הכוחות הסורים, שהצליחו לחדור בדרום רמת הגולן.
בשני מקרים נתקלו סוללות תותחים בטנקים סורים וספגו אבדות כבדות: עמדות סוללה ב' מגדוד 405 ליד גבעת אורחה נשטפו על ידי הטנקים, שלושה מהתותחים המתנייעים שלה הושמדו ו-15 מחייליה נהרגו.
סוללה מגדוד בה"ד 9 שנעה מערבה נקלעה לחניון טנקים סוריים, שלושה תותחים מתנייעים הושמדו, ו-15 חיילים נהרגו.
גם כמה משאיות תחמושת שהיו בדרכן לסוללות ברמה נפגעו על ידי הטנקים הסורים החודרים.
בהמשך, במקרה אחד, נפגעו גם תותחים מתנייעים של גדוד המילואים 827 מאש טנקים סורים כשעלו לרמה במעלה יהודיה.
בבוקר ה-7 באוקטובר הוכפפו גדודי התותחנים שנמצאו ברמת הגולן לאגד 212, האגד של אוגדה 36 הקבועה, שהיה בפיקודו של אלוף-משנה בני ארד.
שני אגדים ארטילריים נוספים מכוחות המילואים הצטרפו לאחר פרוץ המלחמה לאגד 212 ברמת הגולן:
אגד 282 - האגד של אוגדת המילואים 210 (מפקד האוגדה - אלוף דן לנר; מפקד האגד - אלוף-משנה משה לוי).
האגד קיבל ב-7 באוקטובר בצהריים את האחריות על דרום רמת הגולן.
אגד 213 (מפקד - אלוף-משנה דניאל אבידר) - עלה לרמת הגולן עם אוגדה 146 (בפיקוד אלוף משה פלד), שהשתייכה לפיקוד המרכז ונשלחה צפונה על ידי המטה הכללי ב-7 באוקטובר.
רוב התותחים והמרגמות של אגד 282 אוחסנו במחנות במפרץ חיפה ורק מיעוטם נמצא בבסיסים בגליל העליון.
חלק מהיחידות של האגד נדרשו לחצות את הגליל בנסיעה עצמית ללא מובילים.
הן נסעו בכבישים הראשיים ותדלקו בתחנות דלק אזרחיות.
הגעת כוחות האגד לרמה נמשכה עד 8 באוקטובר.
באותה עת הגיעו לרמה גם יחידות אגד 213, שנעו לרמה דרך בקעת הירדן מבסיסיהן שליד ירושלים.
ב-7 באוקטובר בערב היו ברמה ולמרגלותיה עשרה גדודי ארטילריה.
ב-8 באוקטובר בבוקר כבר הגיע מספרם לכעשרים.
הם כללו גם גדודי מילואים נוספים מעתודת המטה הכללי שנשלחו צפונה - לרבות גדוד תותחי 175 מילימטר (412), שני גדודי תותחי 130 מילימטר וגדוד הקטיושות 270.
חלק מיחידות המילואים שהגיעו לזירה החלו להיפרס בעמדות ממערב לירדן, וביניהן סוללות מרגמות מתנייעות 120 מילימטר שהקדימו להגיע ונפרסו כדי להגן על הגשרים שעליו.
במהלך הניסיון הראשון של חטיבת גולני לכבוש בחזרה את מוצב החרמון מידי הסורים ב-8 באוקטובר לא קיבלו היחידות התוקפות סיוע ארטילרי משמעותי, ככל הנראה עקב חוסר תכנון מוקדם מספיק.
בין ההרוגים בקרב זה היה גם קצין הקישור הארטילרי שנלווה לכוח.
גדודי אגד 213 נפרסו תחילה בעמדות באזור עין גב והחלו לירות, ובהמשך עלו לרמה בצירי אל על וגמלא בעקבות החטיבות של אוגדה 146 שפתחו בהתקפת הנגד בגזרה הדרומית של הרמה.
הן הוטרדו מאש ארטילרית סורית, שכוונה ככל הנראה מתל פארס ופחתה לאחר שהתל נכבש בחזרה על ידי צה"ל ב-9 באוקטובר.
גדודי אגד 282 סייעו באותו יום להתקפת אוגדה 210 על כיס חושניה במרכז הרמה.
למחרת סייע אגד 213 להתקפת אוגדה 146 עד לקו הסגול.
אגד 212 הוסיף לפעול בצפון הרמה.
ב-9 באוקטובר, במהלך קרב עמק הבכא, ריכז מפקד הסיוע של האגד אריה מזרחי את אישם של שבעה גדודי ארטילריה לסיוע לחטיבה.
ריכוז אש זה מילא תפקיד חשוב בהדיפת ההתקפה הסורית.
משימות נוספות שמילאו יחידות הארטילריה בשלב זה כללו גם אש לטווח ארוך שנורתה על ידי התותחים בקוטר 175 מילימטר.
היא נורתה לעבר סוללת טילי קרקע-קרקע סורית מדגם פרוג ולעבר סוללות של טילים נגד מטוסים, בניסיון לשתקן ולסייע לפעולת חיל האוויר בזירה.
למטרה זו גם ירו התותחים מוץ ארטילרי.
כדי להתמודד עם הצורך הגובר בתחמושת הקים מפקד התותחנים הפיקודי מרכז תחמושת פיקודי בחצור הגלילית, ובסיוע ראש מטה הפיקוד ניתנה בצירי התנועה עדיפות לשיירות תחמושת ארטילרית.
גדודי הארטילריה של האוגדות המשיכו לספוג אש ארטילריה סורית ונאלצו לדלג לעמדות חלופיות.
גם מטוסי אויב הטרידו את הגדודים.
ב-10 באוקטובר פגע מטוס אויב בסוללת מרגמות 120 מילימטר מגדוד 352 באזור אל על ושמונה מחייליה נהרגו.
במקביל ללחימה ברמת הגולן נפרסו ארבעה גדודי ארטילריה בגזרות משנה של פיקוד הצפון: גדוד תותחי 155 מילימטר הוצב בעמק בית שאן וגדוד מרגמות 120 מילימטר הוצב בעמק הירדן.
שני גדודים של מרגמות 120 מילימטר הוצבו במחוז מירון וסייעו בהתמודדות עם פעולות ההטרדה שניהלו מחבלים מדרום לבנון נגד ישראל במהלך המלחמה.
לקראת פריצת צה"ל מזרחה לתוך סוריה ב-11 באוקטובר נערכו גדודי הארטילריה בקרבת הקו הסגול על מנת לסייע להבקעה.
13 גדודים הוקצו למשימה תחת פיקוד האגדים 212 ו-282. אגד 213 נשאר בחלקה הדרומי של רמת הגולן.
אוגדה 36 תכננה הכנה ארטילרית להבקעה באורך של שעתיים, ולאחר מכן "ארגז אש" נע לפני חזיתם ובאגפיהם של הטנקים הפורצים, שנועד בעיקר כדי לפגוע בחוליות של מפעילי טילים נגד טנקים.
גדודים הוקצו לסיוע ישיר לחטיבה 7 שתקפה באגף הצפוני של חזית ההבקעה.
במהלך ההבקעה נורו אלפי פגזים.
אש רציפה נורתה גם על מוצב החרמון הכבוש על ידי הסורים והוא מוסך בפגזי עשן כדי לסכל תצפית ממנו.
בשעות הצהריים רוכזה האש הארטילרית לסיוע בהבקעת אוגדה 210 מדרום לגזרת אוגדה 36, לאחר שהתקפתה הסתבכה.
בתוך שעתיים וחצי נורו כ-4,800 פגזים על ידי שלושה גדודי תותחים וסוללה נוספת.
באותו יום המריא לראשונה מטוס קל למטרת טיווח התותחים מהאוויר, אך הוא הופל על ידי טיל נגד מטוסים וארבעת יושביו נהרגו.
ב-12 באוקטובר ולמחרת קודמו אל תוך המובלעת שכבש צה"ל חמישה גדודי ארטילריה תחת פיקודו של אגד 282. האש הארטילרית המרוכזת שירו בימים אלו 7–8 גדודים סייעה בהדיפת התקפת הנגד שערכו כוחות עיראקיים נגד כוחות צה"ל במובלעת.
במהלך חילוצו של יוסי בן-חנן מתל א-שמס נורתה ארטילריה כבדה על התל ועל דרכי הגישה אליו כדי למנוע מהסורים להגיע אל הפצועים.
ב-13 באוקטובר סייע הירי הארטילרי, לרבות ירי קטיושות על ידי גדוד 270, בכיבושו של תל א-שמס.
ב-12 באוקטובר נעשה ניסיון ראשון לירות על דמשק, כאשר ארבעה תותחים מתנייעים (M-107) ארוכי טווח מגדוד 412 נעו מזרחה אל מעבר לקווי צה"ל והתמקמו בעמדות באזור חרפא.
מטרת הפעולה הייתה קיצור הטווח אל העיר דמשק בירת סוריה והנחתת אש ארטילרית לעברה.
הם ירו במשך כ-20 דקות 40 פגזים לעבר שדה התעופה אל מאזה בפאתי דמשק, אך שדה התעופה היה מחוץ לטווח התותחים.
בליל 13-14 באוקטובר בוצע ניסיון נוסף.
שני תותחים מהגדוד קודמו לאזור מזרעת בית ג'אן, מלווים בכוחות מסיירת מטכ"ל ומסיירת גולני לאבטחת התותחים.
כל קנה ירה 10 פגזים (סך הכל 20 פגזים) אל שדה התעופה אל מאזה.
במקביל ירו גם יתר גדודי הארטילריה בגזרה לעבר הסורים על מנת להקשות עליהם לאתר את מקור האש לעבר דמשק.
בימים הבאים סייעו יחידות אגד 212 ואגד 282 לקרב ההגנה של כוחות צה"ל במובלעת נגד התקפות נגד סוריות ועיראקיות.
שני גדודי תותחי ה-130 מילימטר של צה"ל ברמה כילו לפני כן את כל מלאי התחמושת שלהם שנמצא בידי צה"ל, אך בשטח המובלעת תפס צה"ל אלפי פגזי 130 מילימטר והם הועברו לגדודים ונורו לעבר הסורים.
אש סיוע נורתה גם ב-16 באוקטובר לשם בלימת התקפת הנגד המשולבת של הסורים, העיראקים והירדנים.
הגדודים הוטרדו בעמדותיהם על ידי אש נ"ס שכוונה על ידי קציני תצפית סורים ממורדות החרמון ומתילים שלא נכבשו, ונאלצו להחליף עמדות מדי פעם.
ב-19 באוקטובר סייעה הארטילריה, לרבות גדודים שפעלו מדרום הרמה תחת פיקוד אגד 213, בבלימת התקפת נגד נוספת.
ב-14 באוקטובר הועברו מרמת הגולן לחזית סיני שני גדודי תותחים מתנייעים וגדוד הקטיושות.
חיילי גדוד בית הספר לתותחנות שבו לבסיסם בצריפין לשם השלמת הכשרתם והעבירו את התותחים המתנייעים שלהם לגדוד 826. ב-19 באוקטובר ירדה לסיני גם מפקדת אגד 213 ועמה גדוד מרגמות כבדות (352).
במקום האגד התמקם בדרום הרמה מעין אגד מאולתר תחת פיקודו של גדוד 334, שכלל בנוסף את גדוד 826, גדוד התותחים המתנייעים 829, גדוד המרגמות המתנייעות 325 ושני קנים מגדוד 55, שיתר תותחיו הועברו לסיני.
הפעולה האחרונה של כוחות הארטילריה ברמת הגולן לפני הפסקת האש הייתה סיוע למבצע קינוח - התקפת חטיבת גולני וחטיבה 317 לכיבוש מוצב החרמון מידי הסורים.
שישה גדודים של תותחים ומרגמות הוקצו למבצע.
מפקד הסיוע הקצה ליחידות המשנה התוקפות סוללות בסיוע ישיר.
לפיקוד הצפון חסרה תחמושת ארטילרית, והמטה הכללי העביר לו לצורך המבצע 15,000 פגזים ופצצות מרגמה, שמהם נורו במהלכו 13,000. כ-2,700 מהם נורו בסיוע לחטיבה 317 בחלקו הגבוה של החרמון.
יתר האש נורתה בסיוע לחטיבת גולני, כאשר במשך שעתיים עם שחר נורו כ-5,000 פגזים ופצצות.
בין החללים הרבים בקרב היה גם קצין המבצעים של גדוד 405, שנלווה לחיילי גדוד 51 של גולני כקצין קישור ארטילרי.
מפקד הסיוע החטיבתי (בן עמי כהן) המשיך להפעיל את הארטילריה במקומו.
לאחר הפסקת האש ובמהלך מלחמת ההתשה במובלעת עד לאביב 1974 נותרו גדודי ארטילריה ברמה בסיוע לכוחות צה"ל.
הגדודים שנמצאו במובלעת עמדו בתקופה זו תחת פיקודו של אגד 282.
במלחמה ספג החיל אבדות קשות: כ-180 מחייליו נפלו בקרב, כמחציתם בזירת הדרום ומחציתם בצפון.
רובם נפגעו מאש ארטילרית או מתקיפות של מטוסי אויב נגד עמדות הארטילריה.
עשרות חיילים אחרים נהרגו בהיתקלויות עם טנקים או חיילי רגלים של האויב, בעיקר בזירת הצפון.
עשרה קציני תצפית קדמיים (קש"א) שהצטרפו לכוחות הקרקע נהרגו כאשר כיוונו מן הקו הקדמי את אש הסיוע של גדודי הארטילריה.
בין 38 הקצינים שנפלו היה גם מפקד גדוד אחד - מפקד גדוד הקטיושות סגן אלוף אוריאל קידר (קולסקי), שנהרג בחזית הדרום ב-18 באוקטובר.
הגדוד שספג את האבדות הכבדות ביותר במלחמה היה גדוד 405, שאיבד 21 מחייליו.
22 מחיילי החייל עוטרו בעיטורים בעקבות המלחמה.
חמישה מהם - בוריס וכטרמן, שלום (יצחק) יודקוביץ', אורי ליינר, יהודה דה-לוי ומאיר שרעבי - עוטרו בעיטור המופת.
ארבעה מהם - אברהם שניר, ארנון בן עמי, סמי עבד ורן חדוותי עוטרו בצל"ש הרמטכ"ל.
(רשימה לא מלאה לפי דגמים)
מספר גדודים הועברו במהלך המלחמה מחזית הצפון אל חזית הדרום.
חיל (הנריק) אנריקה מאיר רייכמן (בפולנית: Chil (Enrique) Meyer Rajchman; 14 ביוני 1914 – 7 במאי 2004) היה ניצול שואה יהודי-פולני; אחד מ-70 השורדים היחידים ממחנה ההשמדה טרבלינקה.
היה פעיל להנצחת זכר השואה.
רייכמן נולד ב-14 ביוני 1914 בעיר לודז' שבפולין למשפחה יהודית ממעמד כלכלי נמוך.
אמו נפטרה כשהיה ילד צעיר ואביו גידל אותו ואת חמשת אחיו הנוספים לבדו.
עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין בשנת 1939 עבר רייכמן, יחד עם אחותו הקטנה, להתגורר בסמוך ליתר משפחתו בעיירה פרושקוב, זאת עקב רצון לשהות יחד המשפחה בזמן המלחמה.
עם כיבוש פרושקוב על ידי הגרמנים הוקם בעיירה גטו באוקטובר 1940, ורייכמן עבר להתגורר בתחומי הגטו כמו כלל היהודים.
בפברואר 1940 הגטו בפרושקוב פורק ורוב היהודים גורשו ממנו אל גטו ורשה.
רייכמן, בשונה מרוב יהודי גטו פרושקוב, גורש אל גטו אוסטרוב לובלסקי שם הועבד בעבודות כפייה.
ב-10 באוקטובר 1942 ריכזו הנאצים את יהודי גטו אוסטרוב לובלסקי ובכללם רייכמן ושילחו אותם אל מחנה ההשמדה טרבלינקה.
עם הגעתו למחנה צורף רייכמן על ידי הנאצים אל צוות הזונדר קומנדו של טרבלינקה, בדרך זו לא שולח להשמדה בגז, כמו רוב היהודים, ישירות עם הגעתו למחנה.
במסגרת עבודתו כזונדר קומדו צווה על ידי הנאצים לספר את שיער הקורבנות טרם נשלחו לתאי הגזים, כמו כן עסק בפינוי הקורבנות מתאי הגזים לאחר רציחתם ובהעברתם לבורות קבורה בהן נקברו בקבר אחים ובהמשך נשרפו.
ב-2 באוגוסט 1943 רייכמן לקח חלק במרד של כ-700 אנשיי זונדר קומנדו במחנה טרבלינקה.
המורדים השתלטו על כליי נשק, הציתו את מחסן הדלק של המחנה ובכך ניצת המחנה כולו באש, האסירים היהודים החלו לרוץ ולפרוץ את גדרות המחנה.
רייכמן היה בין אלה שהצליחו לחמוק מהאש שנורתה על ידי השומרים במחנה על המורדים וברח אל היערות הסמוכים.
לאחר הבריחה מטרבלינקה הגיע לוורשה.
בתקופת שהותו בוורשה הצטרף למפלגה הסוציאליסטית הפולנית ולקח חלק בהתנגדות של המחתרת הפולנית לנאצים.
עם סיום המלחמה, זכה רייכמן להיות בין 70 השורדים היחידים שהצליחו לשרוד את מחנה ההשמדה טרבלינקה, להינצל ולהישאר בחיים.
ב־17 בינואר 1945 שוחררה ורשה על ידי הצבא האדום.
עם סיום המלחמה חזר להתגורר בעיר הולדתו לודז', בה הושמדה רובה המוחלט של הקהילה היהודית.
בכלל זה, כל משפחתן של רייכמן הושמדה בשואה, מלבד אחות אחת בשם מוניק ששרדה.
בשנת 1946 התחתן עם אשתו לילה.
יחד עם אשתו ואחותו היגר רייכמן מפולין לאורוגוואי.
לרייכמן ולאשתו נולדו 3 ילדים.
לאורך כל שנותיו היה רייכמן פעיל בקהילה היהודית של העיר מונטווידאו, אף היה בין התורמים הבולטים להקמתו של מוזיאון השואה ואנדרטת השואה בעיר.
בשנת 1980 נקרא על ידי משרד המשפטים האמריקאי להעיד נגד ג'ון איוון דמיאניוק, אזרח אמריקאי שנחשד כאיוון האיום מטרבלינקה.
רייכמן מסר את עדותו וטען כי דמיאניוק הוא אכן איוון האיום, שומר אוקראיני במחנה שהיה ידוע באכזריותו המפלצתית.
דמיאניוק לבסוף הוסגר על ידי ארצות הברית לישראל נשפט בה בין השנים 1987–1988, הוא הורשע על ידי בית המשפט המחוזי בישראל, הרשעה שבוטלה לבסוף על ידי בית המשפט העליון, לאחר עתירה של דמיאניוק, עקב חוסר ראיות.
לבסוף הורשע דמיאניוק בגרמניה על פשעים שביצע במחנה ההשמדה סוביבור לאחר חשיפת מידע חדש.
רייכמן נפטר בשנת 2004 במונטווידאו, אורוגוואי.
לאחר בריחתו מטרבלינקה לוורשה כתב בה רייכמן ביידיש ספר זיכרונות מהמחנה.
בה הוא מגולל את חיו במלחמה ובעיקר את שגרת חייהם של הזונדרקומנדו בטרבלינקה.
בשנת 1997 פורסם הספר לראשונה בספרדית בשם "בכי לחיים: זיכרונות".
בשנת 2004, הספר יצא לאור גם בצרפתית ובגרמנית.
בשנת 2011 פורסם הספר לראשונה באנגלית בשם "היהודי האחרון מטרבלינקה", לספר בגרסתו האנגלית צורפה הקדמה מאת חתן פרס נובל לשלום אלי ויזל.
בשנת 2011 פורסם הספר בתרגום לעברית בשם "אני היהודי האחרון".
בשנת 2002 נעשה סרט דוקומנטרי על רייכמן ושני שורדים נוספים מטרבלינקה: שמואל וילנברג וקלמן טייגמן.
הסרט נעשה במימון ממשלת אורוגוואי והוקרן בפסטיבל הסרטים של הוואנה כסרט הפותח את הפסטיבל.
חילברטו הרננדס בולטרון (בספרדית: Gilberto Hernández Bultrón; 26 ביוני 1997 – 3 בספטמבר 2023) היה כדורגלן פנמי ששיחק בעמדת הבלם.
הוא שיחק בקבוצות אראבה אונידו, הררה ואינדפנדיינטה דה לה צ'וררה במסגרת ליגת העל הפנמית, וכן בנבחרת פנמה.
הרננדס החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצת אראבה אונידו מליגת העל הפנמית.
הוא ערך 60 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שער אחד.
ב-4 בינואר 2022 חתם בהררה מליגת העל הפנמית.
ב-8 ביוני 2022 חתם באינדפנדיינטה דה לה צ'וררה מליגת העל הפנמית.
הוא זכה עם המועדון באליפות הקלאוסורה של ליגת העל הפנמית בעונת .
בסך הכל ערך 32 הופעות ליגה במדי המועדון עד למותו, בהן הבקיע שבעה שערים.
ב-12 במרץ 2023 ערך הרננדס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פנמה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת גואטמלה במשחק ידידות.
ב-23 במרץ ערך את הופעתו השנייה והאחרונה במדי הנבחרת, בהפסד 2-0 לנבחרת ארגנטינה, גם כן במשחק ידידות.
ב-3 בספטמבר 2023 נרצח הרננדס ונפצעו חמישה בני אדם נוספים כאשר שני חמושים הגיעו במונית ופתחו באש ברחוב.
אליפות פנמה (1): 2022 קלאוסורה
חיל משמר הגבול המצרי הוא חיל צבאי הכפוף לצבא מצרים.
על החיל מוטלת משימת ההגנה על גבולות היבשה והים של מצרים.
החיל מופקד על הגנת תעלת סואץ ועצירת תנועת מהגרים בלתי חוקיים, הברחות, סחר בבני אדם ובחומרים בלתי חוקיים אל מצרים וממנה.
החל משנת 2020 הועבר החיל לשליטת משרד הפנים של מצרים.
על פי הסקירה הצבאית של IISS , נכון לשנת 2020 חיל משמר הגבול המצרי מנה כ-25,000 חיילים ב-18 רגימנטים גבוליים, עם נשק קל בלבד.
משמר הגבול המצרי אחראי לאבטחת מעל 6000 ק"מ של גבולות יבשתיים וימיים.
הם פועלים בשיתוף פעולה עם הכוחות המזוינים המצריים למניעת הסתננות.
למשמר הגבול יש אחריות מיוחדת באבטחת גבול רצועת עזה באורך כ-13 ק"מ, שבו ישנן מנהרות רבות שדרכן הכניסו סמים, נשק וחמושים למדבר סיני.
חיל משמר הגבול המצרי נוסד במקור כחיל הגבול בשנת 1878. בשנת 1917, בניהולו של הסולטן חוסיין כאמל, המחלקה לניהול גבולות וחופים הוקמה כתת-מחלקה של משרד האוצר המצרי, ותחתיה נוסדה משמר הגבול.
בשנת 1939, משמר החופים הופרד למשרד המלחמה, לאחר מכן הוא היווה את הבסיס להקמת הצי המצרי המודרני.
ב-6 ביולי 1972 נוצר פיקוד משמר הגבול ממיזוג המחלקות האחרות, והוא הועבר לצבא המצרי, והצטרף מחדש למשמר החופים ולמשמר הגבול.
משמר הגבול המצרי השתתף במלחמת העולם השנייה, כולל עצירת ניסיון החבלה במסילת הרכבת מטרוח-אלכסנדריה באזור שפוקח על ידי חיילים גרמנים.
החיל אף הפיל מטוס של מדינות הציר ותפסו את הטייס שלו.
במלחמת ששת הימים, משמר הגבול המצרי שבה חיילים ישראלים בנמל אלכסנדריה, וכן סייע בנסיגת הכוחות המצריים מסיני באמצעות סירות דיג והשתתפות בקרב על ראס עלישי.
חברים בולטים לשעבר במשמר הגבול המצרי:
מנהל כוח הגבול המלכותי בין השנים 1950-1952.
שר ההסברה מוחמד עבד אל-קאדר חאתם.
שירת במנהלת הגבול בין השנים 1940-1945.
שר ההגנה מוחמד עבד אל-ע'ני אל-גמאסי.
קצין מודיעין של מינהל הגבול בשנים 1941-1945.
עוזר מנהל מודיעין במינהל הגבול בשנים 1952-1954.
חילברטו רפאל מורה סמבראנו (בספרדית: Gilberto Rafael Mora Zambrano; נולד ב-14 באוקטובר 2008 בטוסטלה גוטיירס שבמקסיקו) הוא כדורגלן מקסיקני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת טיחואנה מליגת העל המקסיקנית ובנבחרת מקסיקו.
מורה נולד בטוסטלה גוטיירס שבמקסיקו.
אביו הוא כדורגלן העבר חילברטו מורה .
מורה גדל במחלקת הנוער של טיחואנה, ונכלל בסגל של הקבוצה הבוגרת של המועדון לקראת עונת .
ב-19 באוגוסט 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1–3 על סנטוס לגונה במסגרת המחזור השמיני של ליגת העל המקסיקנית.
מורה נכלל בסגל נבחרת מקסיקו לטורניר גביע הזהב 2025. ב-28 ביוני 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 0–2 על נבחרת ערב הסעודית במסגרת שלב רבע הגמר של הטורניר, והפך לשחקן הצעיר ביותר שעורך הופעת בכורה בהיסטוריה של הנבחרת.
הוא ערך שלוש הופעות בטורניר, בו זכתה נבחרתו.
חילונים (בעבר: חופשיים) הם קטגוריה דמוגרפית וסוציולוגית בישראל, המתייחסת בעיקר ליהודים שאינם מקיימים אורח חיים דתי.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה וסקרים של מכוני מחקר, חילונים מהווים את הקבוצה הגדולה ביותר באוכלוסייה היהודית בישראל, ומונים כ-40%-50% מהיהודים הבוגרים.
זיקת החילונים לדת, אם קיימת, מתבטאת בעיקר בהיבטים תרבותיים, משפחתיים או סמליים, ולא בפרקטיקות דתיות מחייבות.
רבים מהחילונים מציינים חגים יהודיים במסגרות משפחתיות או תרבותיות, תוך התאמתם לצביון חילוני.
חלקם מאמינים באלוהים, או בכוח עליון כלשהו, אך אינם רואים בכך זיקה דתית.
הקבוצה מגוונת ומשקפת מנעד רחב של עמדות, החל מזיקה מסורתית סמלית ועד לאדישות מוחלטת לדת.
המונח "חופשיים", שהיה נפוץ בתקופת העלייה השנייה, שיקף שחרור ממגבלות הדת.
עם השנים, התפתח המונח "חילונים", שמשקף שילוב בין תרבות חילונית למסורת יהודית וזהות גמישה יותר.
זהותם של החילונים בישראל ייחודית ומשלבת לעיתים קרובות זיקה מורכבת לדת עם ערכים תרבותיים וחברתיים.
אחד ההבדלים המרכזיים בין חילונים לקבוצות הדתיות-חברתיות האחרות בישראל, הכוללות את החרדים, הדתיים הלאומיים והמסורתיים, הוא ביחסם לדת במרחב הציבורי.
מרבית החילונים תומכים בהפרדת דת ומדינה ומתנגדים לכפייה דתית, ובכך מבטאים גישה השואפת לשמר את המרחב הציבורי חופשי מהשפעה דתית ישירה.
לעומת זאת, בקבוצות אחרות התמיכה בהפרדה נמוכה יותר ולעיתים אף נעדרת, עם שאיפה לקדם חוקים המבוססים על עקרונות דתיים, בעיקר בקרב דתיים לאומיים וחרדים.
המונח "חילוני" נפוץ בישראל כאמצעי לאפיון סוג של יהודים, סוג של זהות יהודית וסוג של יהדות.
המונח נושא משמעויות שונות לאנשים שונים, ומשמעויות שונות בהתאם להקשר.
עם זאת, המזדהים כחילונים מתכוונים בדרך כלל לכך שאינם מקיימים מחויבות מלאה להלכה ולאורח חיים אורתודוקסי.
לפי ידידיה שטרן, לציבור הדתי יש בעיה כיצד להתייחס לחילונים ואף באיזה שם ראוי לכנות אותם.
בתקופות קודמות שטרם החילון, ההלכה נאכפה על הציבור, ומי שפרש מקיום מצוות הסתפח לדתות אחרות וחדל אף מלראות עצמו כיהודי.
לפיכך לא היה קושי לגנותו בכינויי גנאי כמו "אפיקורוס" ו"משומד".
לדעת שטרן, קשה להחיל הגדרות הלכתיות אלו על הציבור החילוני, הרואה עצמו כיהודי לכל דבר.
שטרן ויצחק ברנד סקרו את יחס הפוסקים לחילונים, מעמדות קלאסיות המגדירות אותם כעבריינים ורשעים, עבור בעמדות מקלות מן הזרם המרכזי המתמקדות בהיותם "תינוקות שנשבו", ובכך שבעידן הנוכחי אי-אפשר לגנות את מי שאינם שומרי מצוות, וכלה בעמדות רדיקליות בקרב רבני ציונות הדתית הרואות בהם שווים מבחינה הלכתית.
ברנד ושטרן המליצו על דרך ביניים, שבה ניתן לפצל את ההשתייכות היהודית לכמה רבדים, ולקבל את החילונים כלגיטימיים בכל הרבדים מלבד הדתי.
בשימוש הנפוץ, החלוקה המקובלת לארבע קבוצות הגדרה עצמית: חרדים, דתיים, מסורתיים וחילונים.
יש חוקרים המבקרים חלוקה זו, למשל, כי איננה אינפורמטיבית דיה לצרכים רבים.
חוקרים שונים הציעו חלוקות משנה נוספות, או ציינו שאין גבולות חדים ומוחלטים בין קבוצות אלו.
על פי הסוציולוג חזקי שוהם, חלק מהקושי ליצור הגדרה מדויקת נובע מכך שכאשר אזרחים נשאלים האם הם "דתיים" או "חילונים" למשל, הם משיבים בהתייחס לרבדים שונים, כמו אמונה, פרקטיקות או קהילה.
וכך למשל, משיב עשוי להיות "חילוני" באמונה אך "דתי" בפרקטיקות או להפך.
בחלוקה נפוצה זו, הגבולות בין הקטגוריות "חילוני" ו"מסורתי", הבאה במדרג לפי מידת דתיות, מטושטשים ביותר.
בעבר לא היה מקובל להתייחס למסורתיים בפני עצמם, ורווחה חלוקה בינארית פשוטה של החברה היהודית בין "דתיים", האוחזים במחויבות מוצהרת לאורח חיים הלכתי, לבין "לא-דתיים" או "חילונים".
יש חוקרים שסופרים את המסורתיים יחד עם החילונים, כיוון שהמסורתיים בוחרים באופן אישי אילו מסורות לקיים, ולא כפופים להלכה מסודרת.
חלוקה זו נמצאת לעיתים גם בשיח היום-יומי בישראל, שבו הכינוי "חילונים" עשוי להתייחס לעיתים למגזר הממלכתי-הכללי כולו.
בשיח זה, מדובר בקבוצת אוכלוסייה שִיוּרית, המונה את כל מי שאיננו ערבי, חרדי או דתי-לאומי – שְלוש הקבוצות המובחנות האחרות בחברה הישראלית, שיש להן אוטונומיה מסוימת, מערכות חינוך נבדלות, ותכופות הן אף מתגוררות ביישובים או שכונות משלהן.
שיח זה משמר את חוסר ההבחנה הישנה בין מסורתיים לחילונים: רוב המסורתיים מעבירים את חייהם במסגרות הממלכתיות, בלי להצטרף למוסדות הסקטוריאליים של הקהילות הדתיות, אף כשהם פוקדים את בתי-הכנסת שלהן; הם אינם מתלבשים כדתיים, ושולחים את ילדיהם לבתי-הספר הממלכתיים-הכלליים.
חוקרים כמו מנחם פרידמן רואים במקרים הרבים של היעדר מגע חברתי בין דתיים ללא־דתיים כגורם שמשפיע על התגבשות הזהות כ"דתיים" או "חילונים".
בשנת הלימודים 2019/2020, חלקם של תלמידי הממלכתי-כללי היה 43% מכלל התלמידים בישראל.
חוקרים והוגים מסוימים מערערים על הבידול החד בין דתיים לאלו שאינם, ורואים את החלק העיקרי של היהודים בישראל (ובהם מרבית המזדהים כחילונים) כמסורתיים-למעשה.
יש אינטלקטואלים ישראלים הנוקטים בגישה ממעטת מתוך שאיפה להגדרה אקסקלוסיבית ונוקשה יותר למושג "חילוני", וסבורים כי רבים מהמזדהים כחילונים הם דתיים מכדי להיחשב "חילונים אמיתיים".
אחרים מבטלים כליל את ההבחנות, ומתארים את החברה כולה כמצויה על אותו הרצף.
בשלהי המאה ה-19, עם התרחבות תופעת היהודים הלא־מסורתיים במזרח אירופה, נכנסו לשימוש מונחים כמו "חופשי" ("פרייער" ביידיש), במובן של פטוּר מעול מצוות, לתיאורם.
כינוי יידי נפוץ אחר היה "ועלטליך" (תרגום מקורב: איש העולם הזה; על פי "weltlich" הגרמני), תרגום ישיר של המשמעות הלועזית ל"חילוני" במובן של סקולארי.
על פי החוקרת יוכי פישר, מונחים אלו כיוונו למשמעות שונה משל האפיקורס והחוטא בחברה הקדם-מודרנית, או ה"משכיל".
הכינויים הישנים התייחסו לחריגים בחברה, בה לדת היה מעמד נורמטיבי, בעוד שהמונחים החדשים סימנו את התגבשותה ההדרגתית של חברה חדשה, מרוחקת מן המסורת – תהליך שהושלם בשנות ה-50 בישראל.
המילה העברית חִלּוֹנִי נגזרה מהמילה חִילוֹנַי בלשון חז"ל, שמשמעותה היא "זר, שאיננו כהן".
היא החלה להופיע בספרות העברית בסוף המאה ה-19, הן במובן המקורי של הדיוט והן כתרגום למטריאליסט.
בשנות ה-50 וה-60 היא נעשתה יותר ויותר פופולרית לתיאור הציבור במדינת ישראל, שכונה עד אז בעברית "חופשי", "כללי" או "לא-דתי".
ב-11 וב-18 ביוני 1965, בצמד טורים ב"הארץ", עמד הלשונאי משה גושן-גוטשטיין על תפוצתו הנרחבת של המונח החדש, תוך שהוא מביע אי-נחת מאימוצו וכי קשה להשתמש בו לתיאור בני אדם: .
גם כיום, יש מעדיפים את התואר הישן "חופשיים" ומסתייגים מ"חילונים", אך זהו הכינוי המוכר והנפוץ.
ביישוב הציוני, רוב המהגרים בעליות השנייה והשלישית היו חופשיים בהשקפתם, והביאו עימם אידאולוגיות חילוניות יהודיות מפותחות ממזרח אירופה.
האידאולוגיות הללו היו בעיקר נחלת החוגים הסוציאליסטיים, אשר היו במעמד הנהגה, ונפוצו פחות בחברה העירונית.
ב-1920, הוקמו שתי מערכות חינוך נפרדות – כללית ודתית – וב-1923 נוספה אליהן מערכת החינוך של זרם העובדים הציוני-סוציאליסטי, שלימד ברוח חילונית.
ב-1948, ערב סיום השלטון הבריטי, רוב מוחלט אוכלוסיית היישוב היהודי השתייכה לציבור ה"חופשי", ו־78% מהילדים התחנכו בזרם הכללי או בזרם העובדים, עד שהתמזגו ב-1953 לכדי החינוך הממלכתי-כללי.
בעשורים הראשונים למדינה, הציבור האשכנזי-ותיק-חילוני היה מזוהה עם האידאולוגיה הממלכתית, שהובילה מפלגת מפא"י בעיצוב החברה הישראלית.
בעקבות העלייה ההמונית החברה הישראלית והפכה למגוונת, והציבור החילוני שימש כבסיס למעמד הביניים החדש.
קבוצה זו היוותה את ההגמוניה הפוליטית, הכלכלית, התרבותית והערכית במדינה, ונתפשה כ"ישראליות" נורמטיבית, כשהחילוניות הייתה רק אחד ממאפייניה, בעוד שהממלכתיות הייתה הגורם המרכזי המגדיר אותה.
עם עלייתם של יתר המגזרים בחברה הישראלית, לאחר הדחת מפא"י בשנת 1977, איבד ציבור זה את ההגמוניה בהדרגה, ומאפייניו הפכו מנורמטיביים לסממנים של עוד מגזר בחברה מפוצלת.
התפרקות הממלכתיות גם האיצה את קיצו של הסוציאליזם המגויס בקרבם.
חילונים החלו לאמץ, ולו באופן חלקי, את ערכי האינדיבידואליזם והליברליזם המערביים, ולהטיל ספק באתוס הלאומי הנוקשה.
ההיחלשות התבטאה גם בהופעת ניצני תודעה מגזרית, ובצורך אובייקטיבי בהתארגנויות שייאבקו למען האינטרסים הקבוצתיים כמו המפלגות "שינוי" ו"מרצ", המבטאות שתי מגמות מנוגדות בציבור שלהן.
"שינוי" ייצגה מודעות סקטוריאלית, הפנמה של השינויים החברתיים והכנה לקראת ניהול מלחמת תרבות עם המגזרים האחרים.
"מרצ", לעומתה, הוסיפה להאמין שהיא מייצגת את ה"כלל־ישראליוּת" ולעמוד על דימוי זה, מה שפגע באפקטיביות הפוליטית שלה.
לאחר רצח יצחק רבין, צברה תנופה בקרב הציבור החילוני תנועת ההתחדשות היהודית, שצצה עוד בשנות ה-60. התנועה ביקשה ליצור דיאלוג עצמאי עם המסורת היהודית ולנכסה-מחדש, מתוך מגוון תפישות שלה, ללא תלות בתיווך הממסד האורתודוקסי.
במקביל עלתה ה"מסורתיות", שנקשרה עם השכבות המזרחיות העניות ולכן כפחות אטרקטיבית.
חלקים גדלים בציבור האשכנזי הוותיק החלו להשתתף בטקסים של דת עממית.
כמו כן, חלקים אחרים חשו ניכור לחברה הישראלית ואימצו זהות אוניברסלית, תוך הפגנת אדישות או סלידה כלפי היהדות והציונות גם יחד.
בשנות ה-2010, גברה ההכרה בהיחלשות החילונים, באופי המגזרי של החברה הישראלית, ובהחלפת שיירי הממלכתיות באתוס חדש, בעל מרכיבים דתיים-מסורתיים גלויים וחזקים הרבה יותר.
ב-2018 העריכו שמואל רוזנר וקמיל פוקס שכ-40% מהחילונים שותפים ל"יהדות ישראלית", יחד עם המסורתיים ורוב הדתיים-הלאומיים.
התהליך האחרון קוּדם אקטיבית על ידי הציונות הדתית, ששאפה להפוך להגמונית, וזכה לכינוי "הדתה".
חלק בציבור החילוני, בדרך כלל זה המקורב לימין ולהתחדשות היהודית, פעל למען ההדתה ונכנס לברית פוליטית עם הדתיים-הלאומיים.
חלק נוסף, שיוצג בין היתר על ידי "הפורום החילוני", דחה אותה בתוקף.
קבוצה זו קוראת לפיתוח תודעת מיעוט חילונית-ליברלית ולהקמת אוטונומיה לציבור המזדהה עם ערכים אלו, כולל מערכת חינוך עצמאית, שתאפשר לו לגבש את זהותו כ"שבט" נוסף בחברה הישראלית.
מספר מחקרים ניסו לכמת את חשיבותם של הערכים והנורמות באורח-חייהם של אנשים, כתלות או כמתאם למיקומם על הסקלה שבין דתיות לחילוניות, בישראל ובמדינות נוספות.
מחקר מצוטט רבות בנושא זה הוא של הפסיכולוג החברתי שלום שוורץ, שפיתח תאוריה פסיכולוגית נפוצה להגדרת ערכים – תאוריית הערכים האנושיים הבסיסיים.
במחקר זה נמצא שהציר שמגדיר עד כמה אדם דתי או חילוני נמצא במתאם עם ערכים מסוימים, הן בישראל והן במדינות נוספות שנבדקו באירופה.
בישראל, אותו ציר דתיות-חילוניות נמצא במתאם גם עם הגדרתו העצמית של יהודי ישראלי כ"חילוני", "מסורתי", "דתי" או "חרדי".
במחקר זה נמצא כי חילונים ישראלים, בדומה לאדוקים פחות מבני הדתות השונות בשאר המדינות במחקר, קושרים את עצמם לערכים של "אוניברסליזם", "הישגיות", "יוקרה חברתית", "הדוניזם", "פתיחות לשינוי", "הכוונה עצמית", ולעומת זאת מביעים פחות הזדהות עם ערכים של "מסורת", "קונפורמיות", "יציבות וביטחון" ו"נדיבות".
ממצאים אלו אושרו ברובם במחקר מטא-אנליזה שכלל אלפי משתתפים מ-15 מדינות, כאשר בישראל המתאם השלילי ביותר של דתיות היה עם ערך האוניברסליזם.
מחקר נוסף בפסיכולוגיה בין-תרבותית, לפי שיטה שונה במקצת להגדרת ערכי תרבות (Hofstede's cultural dimensions theory), נערך על-ידי אהרון כהן, פסיכולוג מאוניברסיטת חיפה, ובו השתתפו למעלה מאלף מורים מ־54 בתי ספר בישראל.
מבין הערכים שנבדלו ביותר בין הקבוצות במחקר, נמצא כי המורים בבתי ספר ממלכתיים וקיבוציים דגלו יותר בערכים של אינדיבידואליזם, נשיות ומצפוניות, ופחות בהיררכיה של כוח , באופן מובהק סטטיסטית בהשוואה למורים בבתי-ספר דתיים, ערבים ודרוזים.
מחקרים כמותניים נוספים תומכים בתוצאות אלו: מחקר של שפרה שגיא ועמיתים מאוניברסיטת בן-גוריון, שבו השתתפו למעלה מאלף תלמידי תיכון, מצא כי תלמידים בבתי-ספר ממלכתיים הפגינו יותר אינדיבידואליזם ופחות קולקטיביזם, וכן הפגינו יותר עניין וידע בתרבות והיסטוריה של ארצות אחרות, על חשבון עניין וידע בתרבות והיסטוריה מקומיים.
מחקר אחר מצא שילדים שגדלו בבתים חילוניים ייחסו פחות חשיבות לתוויות של קטגוריות אתניות, כמו "ילד יהודי" ו"ילד ערבי", מאשר ילדים שגדלו בבתים דתיים.
בשאלת מדיניות החוץ והסכסוך עם הפלסטינים, להזדהות כחילוני יש מתאם מובהק עם נטייה למרכז ולשמאל ביחס ליתר החברה (אם כי חילונים רבים מזדהים עם הימין) ועם תמיכה בסיום הכיבוש הישראלי בגדה המערבית, תוך חתירה לפתרון של דו-קיום.
החילונים נוטים להיות ליברלים יותר ביחס ליתר החברה הישראלית, אך נפוצות בקרבם עמדות לא-ליברליות מובהקות כמו התנגדות לשוויון מלא לערבים.
הדבר נכון במיוחד למהגרים מברית-המועצות לשעבר, שעל אף היותם חילונים מאוד, מפגינים עמדות ימין ביחס למיעוטים ובסוגיה הפלסטינית.
פער זה ניכר אותם ממפלגות השמאל ומציבור מצביעיהן, ובמקרים רבים בלם שיתוף פעולה פוליטי בין שתי האוכלוסיות.
יחסם של המזדהים כחילונים אל היהדות והדת הוא מורכב, ומושפע ממקומם בחברה.
בישראל, למסורת היהודית תפקיד חשוב בעיצוב הזהות הלאומית היהודית: סמליה וטקסיה אומצו בשלב מוקדם על ידי הציונות.
האורתודוקסיה מתפקדת כדת שרק מיעוט מקיים באדיקות, אך בתמיכה של רוב גדול באוכלוסייה.
הקשר הישראלי בין דת ולאום הופך את מעמדה של הדת היהודית במדינה לייחודי.
זהות יהודית "מדינתית" – הכוללת מרכיבים דתיים גלויים ומובלעים, ושואפת לייחס את היהודים לרוב השליט ולהבדיל אותם מן הלא־יהודים, ובייחוד מהערבים – מוּחלת מתוך אופיה של ישראל על היהודים בהכללה, וכפועל יוצא גם על החילונים.
בסך הכל נוטים החילונים – גם אלו שהיחס שלהם לאורתודוקסיה אדיש או עוין – לראות את יהדותם כחלק מהאופי הקולקטיבי של המדינה, ובמקרים מסוימים הם אף עשויים לראות במאפיינים דתיים ככאלו השייכים לתחום הציבורי.
מרכז המחקר פיו פרסם בשנת 2016 סקר רב משתתפים בישראל: "החלוקה הדתית בחברה הישראלית".
למעלה ממחצית מהמזדהים כחילונים בסקר ענו כי הם רואים את עצמם "קודם כל ישראלים", ולצד זאת רוב החילונים "גאים להיות יהודים".
רוב גדול של החילונים בסקר ראו את זהותם היהודית כמוצא ותרבות.
95% מהחילונים ענו כי "אדם יכול להיות יהודי" אם הוא עובד בשבת, 88% ענו כי יכול להיות יהודי גם אם אינו מאמין באלוהים, ו-58% גם אם גוייר על-ידי רב לא-אורתודוקסי.
כמעט כל החילונים סבורים כי זוהי זכותם הטבעית של יהודים לעלות לישראל, אך רובם אינם תולים זאת בהבטחה אלוהית.
בין הערכים המשוייכים ליהדות על-ידי רבים מן החילונים בסקר הם זיכרון השואה, אתיקה ומוסר.
מבחינת מקומה של הדת במרחב הציבורי, יחסם של החילונים אמביוולנטי, על רקע המעמד הקולקטיבי של הדת.
מחד, רוב החילונים, אם לא רובם המוחלט, מגלים גישה שלילית בעליל כלפי הרבנות הראשית, החרדים ומייצגים אחרים של האורתודוקסיה, וכן כלפי מעורבות יתרה מצידם בחיי הכלל, המכונה "כפייה דתית"; דורשים נישואים אזרחיים, שירותים שונים בשבת דוגמת תחבורה ציבורית, גיוס בני ישיבות לצה"ל, הפחתת קצבאות לחרדים וכיוצא בזה.
בנוסף מביעים חילונים רבים חששות מהתפשטותם הדמוגרפית של הדתיים, מהמעמסה הכלכלית של החרדים, ומהפיכת המדינה לתאוקרטיה מלאה, או "מדינת הלכה".
רוב גדול של החילונים בסקר פיו ענו שיש להעניק קדימות לעקרונות הדמוקרטיה על פני ההלכה כאשר יש ניגוד ביניהן.
מאידך, בהקשר של הפרדת דת ומדינה, התמונה מורכבת יותר.
לשיטתם, הדבר נובע לא רק ממשקלה של האורתודוקסיה בעיצוב הזהות הלאומית, אלא גם מכך שהסתמכות המדינה על הממסד הרבני מאפשרת לה לקיים את אופייה הציוני, מבלי להידרש לחקיקה גזענית גלויה.
באופן זה, חילוניות בישראל כהשקפה, במובן המקובל של המילה "חילוניות" בעולם, היא נחלתו של מיעוט קטן.
בשל כך, ההתנגדות לחקיקה הדתית המרובה נושאת לרוב אופי של עקיפת ההגבלות באמצעות מסלולים אלטרנטיביים – קבורה אזרחית פרטית, נישואין מחוץ לישראל חו"ל – ולא של התנגשות.
בהיבט של הדתיות האישית, החילונים מפגינים כאמור את הרמה הנמוכה ביותר, באופן מובהק, ביחס לקבוצות האחרות (גם למסורתיים), בכל פרמטר, הן בהתנהגות והן בדעות.
לצד זאת, רוב גדול של החילונים מקיים טקסים יהודיים באורח סלקטיבי.
לפיכך סבורים סוציולוגים שונים כי "חילון אישי מלא" במובן המקובל במערב נדיר מאוד בישראל, עקב הקשר בין הזהות הלאומית והיהדות.
חוקרים שונים הצביעו על מה שעשוי להַרְאות זיקה מסוימת ליהדות אפילו בקרב ה"לא שומרים מסורת כלל", שכמעט כולם מסווגים כ"חילונים".
כך למשל, גם בקבוצה זו מדווח הרוב על קיום פרקטיקות ליבה שונות, כמו ברית מילה וסדר פסח.
חלק מאלו אינן נושאות שום משמעות דתית, לפחות בעיני חלק מהאוכלוסייה; תיוגן כנייטרליות מאפשר לאנשים להזדהות כ"לא שומרים כלל" בעודם מקיימים אותן.
עם זאת, הסבך בין זהות קולקטיבית, דתית ולאומית מקשה על אבחון המניעים לעריכת פרקטיקות מסורתיות בידי החילונים בכלל.
המוטיבציות השונות לכך עשויות לכלול רצון לשמר מסורות משפחתיות ועדתיות, הפגנת שייכות לאומית, תפישות פסיכותרפויטיות שרואות בפרקטיקות כלי למימוש עצמי, נטיות רוחניות ורליגיוזיות בסגנון העידן החדש, תפישה תרבותית של היהדות ברוח הציונות, ואמונה דתית, בייחוד במאגיה ובמיסטיקה יהודיות.
בבדיקה של מגוון השקפות דתיות, מצא ברוך קימרלינג הלימה קרובה בין הזדהות כחילוני לאי-אמונה רק לגבי העולם הבא, ובכלל זה ימות המשיח, ועונש אלוהי למי שלא יקיימו מצוות.
באמונות מסורתיות נוספות שנבדקו, לא נמצאו הבדלים משמעותיים בין המשיבים החילונים לקטגוריות הדתיות יותר.
חלק מהחילונים מאמינים באלוהים בדרגות משתנות של ביטחון (18% מן החילונים ענו כי הם מאמינים באלוהים "באמונה שלמה" – בהשוואה ל-70% מן המסורתיים, 91% מן הדתיים ו-98% מן החרדים – עוד 38% מאמינים "פחות בטוחים", ו-44% אינם מאמינים או אינם יודעים או סירבו להשיב).
בנוגע לקיום מסורת, בסקר החברתי של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ענו רוב החילונים כי הם שומרים על המסורת היהודית "במידה מועטה" או "בכלל לא".
לפי סקר מכון פיו, כמעט כל החילונים נוסעים בשבת, כאשר כמחציתם מעניקים לשבת צביון מסורתי כלשהו, וכן רוב גדול של החילונים בסקר משתתפים בסדר פסח, אך ביותר ממחצית המקרים זהו סדר לא-מסורתי.
מסורות אחרות שנבדקו מתקיימות על ידי חלק מהחילונים, לעיתים באופן מלא ולעיתים באופן חלקי.
אחד ההיבטים הנוכחים ביותר של המסורת בחיי החילונים הוא החגים.
בעבר, עד שנות ה-60, נעשה ניסיון לפרש-מחדש את החגים כחלק מביסוס אתוס אזרחי ברוח הציונות – מאמץ שהתבטא בצורה רדיקלית בקיבוצים, שם הותקנו בין היתר הגדות אתאיסטיות לפסח.
תוצרי מפעל זה נמוגו כמעט.
כיום, גם בחלקים הליברליים של הציבור החילוני מקובל לערוך את החגים במתכונת מסורתית, תוך השטחה או התעלמות מהתכנים הדתיים שלהם.
חריג לכך הוא יום כיפור, שבו התפתחו התנהגויות לא-מסורתיות הנפוצות במיוחד אצל חילונים: רכיבת ילדים על אופניים וצפייה בסרטים לאורך היום.
היבט בולט נוסף שבו הדת מופיעה בחיי הכלל היהודי, הוא השתתפות רבנים באירועי מעגל חיים כמו בר-מצוות, חתונות ולוויות.
אף על פי שהחילונים נזקקים לאנשי דת כמתווכים ומארגנים במהלכם של אלו, הניכור מנציגי הרבנות הראשית (החרדים ברובם) מביא לפנייה גוברת לאלטרנטיבות, בין אם רבנים אורתודוקסים-ליברלים ובין אם רבנים רפורמים וקונסרבטיבים.
במחקר שנערך בשנת 2020 על ידי ון-אלק ונעמן, פסיכולוגים חברתיים מאוניברסיטת אמסטרדם, והתמקד ביהודים ישראלים המגדירים עצמם "אתאיסטים" או "לא מאמינים", נמצא כי רובם בחרו ב"יהדות" כתפיסת העולם שלהם, על אף שהביעו ביקורת על מוסדות דת והלכה, ואף שניתנה להם האפשרות לבחור ב"אתאיזם", "חילונות" וכדומה.
החוקרים הסיקו כי משתתפים אלו התייחסו ליהדותם כאל תרבות, ולא כאל דת.
בתוך הכלל החילוני, חוקרים שונים הציעו סיווגים לתת-קבוצות.
בשיח הנפוץ, הן בציבור הרחב והן בתקשורת, מקובל להתייחס לאוכלוסייה החילונית–יהודית בישראל כמקשה אחת.
השקפה כוללנית זו מתעלמת ממגוון תת־התרבויות המרכיבות את האוכלוסייה החילונית בישראל.
לאורך השנים ניסו סוציולוגים לאפיין את החברה הישראלית כולה והחילונית בפרט בדרכים שונות, אולם מאפיינים אלו סובלים בדרך כלל ממספר חסרונות, ביניהם הנטייה להכללת יתר, למשל בהתאם לסוגיות אתניות, כלכליות או מגדר.
הכללות אלו נוטות להיות סטריאוטיפיות וכוללניות.
זיהוי נפוץ קושר בין אחת מקבוצות הליבה העיקריות של החילונים לאנשי המעמד הבינוני והגבוה, צאצאיהם של בני היישוב שטרם 1948 והמהגרים מאירופה בשנים שלאחר הקמת המדינה.
קבוצת אנשים זו הייתה בעלת ייצוג גבוה יחסית (במיוחד במהלך המאה ה־20) בעמדות המפתח במנהל ובשירות הציבורי, בתרבות, בתקשורת ועוד, אולם הדומיננטיות החברתית שלהם נמצאת בירידה בעשורים האחרונים, לצד עלייתם של קולות חדשים בחברה.
ישעיהו ליבמן ויעקב ידגר ניסו לחלק את החילונים באופן כמותני לשלוש תת-קבוצות, במאמר שהסתמך על נתונים מדו"ח גוטמן 1999 ותזה של דפנה קנטי, אולם נתונים אלו והניתוח הסטטיסטי שלהם לא פורסמו במלואם, ולא בכתב-עת מדעי המיועד לניתוח כמותני.
לפי תוצאות אלו, רוב קטן (57%) מורכב ממה שהם כינו "חילונים-ממילא", שהיותם חילונים נובעת מנסיבות חברתיות, והם חסרים השקפה ברורה ומתאפיינים בפסיביות.
לעומת ה"חילונים-ממילא", היו שתי קבוצות-מיעוט בעלות צביון אידאולוגי ברור: דוגלים ביהדות חילונית ו"חילונים אוניברסליסטים".
אנשי היהדות החילונית הם בעלי זיקה חזקה לזהות היהודית, ועומדים על כך שמדובר במורשת חשובה.
קבוצה זו קשורה תכופות לחוגי ההתחדשות היהודית, הפועלים לביסוס יהדות לא-אורתודוקסית כאלטרנטיבה לממסד, על ידי ניכוס מחדש של פרקטיקות מסורתיות.
בתוך ההתחדשות קיימים חוגים הרואים את היהדות כתרבות צרופה, ללא מימד דתי, כמו אנשי התנועה החילונית-הומניסטית יעקב מלכין, יאיר צבן ויהודה באואר.
בהתחדשות קיימות גם קבוצות המאמצות תפישות רוחניות ועל-טבעיות, דוגמת הניו אייג' או הנאו-חסידות.
כמה ממנהיגיהן של אלו מסייגים את הזדהותם כחילונים: רני יגר אמר ב-2011, שהוא חילוני "בהקשר הסוציולוגי" אך תחושתו הפנימית דתית.
בין ראשי ה"רליגיוזיים" הללו מצויים רות קלדרון וארי אלון.
מספר ניכר של חילונים מזדהה עם הזרמים הדתיים הלא-אורתודוקסים, אם כי השתתפותם בפעילויותיהם זניחה, ומדובר במידה רבה במחאה נגד הממסד האורתודוקסי.
ב-2018 העריכו רוזנר ופוקס כי כשביעית מהחילונים שנסקרו אמרו שהם רפורמים או קונסרבטיבים, אך נתון זה פורסם רק בספרם לציבור הרחב, ולא במקור כמותני הגר להב חקרה את האמונה של נשים "חילוניות-מאמינות" בישראל.
לפי ממצאיה, נשים אלו "לא רואות שום קשר בין אמונה לבין קיום המצוות, וכי מבחינתן להלכה אין שום משמעות בנוגע לאמונתן.
אלוהים שלהן לא בא מחז"ל או מהגמרא".
להב סברה כי 25% מן היהודים הישראלים הם כאלו, אך ללא אישור כמותי כלשהו.
"חילונים אוניברסליסטים", מנגד, דוגלים בערכים כלל-אנושיים, ממעטים לייחס חשיבות לזהות היהודית, ואף רואים בה נטל ומכשול.
הם מזוהים עם העמדות הקוראות למינימליזציה של היבטים יהודיים במדינת ישראל, ובכלל זה פוסט-ציונות.
האוניברסליסטים נוטים לתמוך בהפיכת המדינה לדמוקרטיה ליברלית אזרחית, שייכים לקוטב הליברלי ביותר במפה הפוליטית, ומאמצים את התרבות והאתוס המערביים.
ברוך זיסר וליבמן זיהו ב-1995 בערך 10% מהאוכלוסייה היהודית כ"חילונים רדיקלים", המחזיקים בעמדות המתכתבות עם תפישות כאלו; למרות שיעורם הקטן יחסית, קבוצה זו מיוצגת מאוד באליטה הישראלית, והשפעתה נרחבת.
בעוד שאנשי ההתחדשות ודומיהם מבקשים להוציא את היהדות מידי האורתודוקסיה, האוניברסליסטים מבטלים גישה זו, ונוטים לראות באורתודוקסיה את המייצגת האותנטית של המסורת, שהיא בעיניהם פרימיטיבית ומאוסה מטבעה ואין טעם לנסות לערוך לה מודרניזציה.
גישה זו מיוצגת, למשל, על ידי גדעון סאמט ועדית זרטל.
שמואל רוזנר וקמיל פוקס סיווגו כ-13% מהמדגם שלהם כ"אוניברסליסטים".
רוזנר ופוקס הציעו גם קטגוריה נוספת משלהם, "ישראלים", שכמעט כל חבריה מזדהים כחילונים.
הם מנו 15% מכלל הנסקרים, ומשלבים לאומיות ציונית חזקה וקרבה לדת האזרחית עם זיקה מועטה למסורת, ברוח השמאל הישראלי הישן.
חלוקה אחרת של הציבור החילוני, תחת שמות שונים, היא בין חילונים האדישים כליל או עוינים לדת לבין חילונים המגלים כלפיה יחס חיובי במידת מה.
סקרים שונים הבדילו בין קבוצות אלו, תחת השמות "חילונים גמורים" ואף "חילונים אנטי-דתיים", לעומת "חילוני קרוב למסורתי" וכדומה.
ב-2016, המכון למדיניות העם היהודי סיווג את נסקריו ל"חילונים לחלוטין" או כ"חילונים קצת מסורתיים".
30.4% מהמשיבים מוינו לקטגוריה הראשונה, ו-20.8% לקטגוריה השנייה.
רוזנר ופוקס תיארו את שתי הקבוצות כנבדלות זו מזו במדדים רבים.
"הקצת מסורתיים" הם שמרנים יחסית ובעלי יחס חיובי למסורת, בעוד שה"חילונים לחלוטין" ליברלים יותר ונוטים לחשוש מהתחזקות הדת בישראל.
בקרב ה"חילונים לחלוטין" יש 36% מאמינים באלוהים ו-29% אתאיסטים, בעוד שאצל ה"קצת מסורתיים" רק 5% אתאיסטים ו-85% מאמינים באלוהים.
במהלך העשור השני של המאה ה-21, סקרים שונים הצביעו על כך שהחילונים הם המגזר הגדול ביותר במגזר היהודי ובמדינת ישראל בכלל.
לחילונים שיעור פריון גבוה יחסית לקבוצות בעלות הכנסה והשכלה דומות ברחבי העולם.
ממוצע מספר הילדים לאישה חילונית ילידת ישראל עומד על כ-2.1, ובניגוד לציפיות נתון זה עולה עם רמת ההשכלה וההכנסה.
הסוציולוגית ברברה אוקון ציינה כי תופעה זו נובעת מהסכמה חברתית רחבה לגבי הצורך בילודה יהודית מרובה, המגולמת בתמיכה ממשלתית ניכרת בטיפולי פוריות, ובתמיכת המשפחה המורחבת בגידול הילדים.
כך, לדוגמה, 83% מהמשפחות החילוניות דיווחו על עזרת הסבים בטיפול בילדים.
עם זאת, בתוך האוכלוסייה היהודית, שיעור הפריון החילוני נותר הנמוך ביותר, ומדובר בפער שמוביל בהדרגה לחריגה במאזן הדמוגרפי לטובת האוכלוסיות הדתיות.
למרות פער זה, שיעור החילונים באוכלוסייה היהודית נשאר יציב, סביב 40%–45%, הודות לשני גורמים מרכזיים: ראשית, מעבר של לא-חילונים להגדרה עצמית כחילונים בהיקף העולה על המעבר בכיוון ההפוך, ושנית, הגעת עולים מברית-המועצות לשעבר, מהם שיעור החילונים גבוה.
עם השנים, המהגרים החלו לאמץ יותר ויותר פרקטיקות דתיות וערכים מסורתיים, במיוחד בקרב הדור הצעיר.
מבחינה כלכלית, החילונים מהווים את הקבוצה האמידה ביותר בחברה היהודית.
ההכנסה הממוצעת של משק בית חילוני בשנת 2019 הייתה גבוהה ב-25% מזו של מסורתיים, ב-16% יותר מאשר דתיים וב-68% יותר מזו של חרדים.
בנוסף, החילונים הם גם המשכילים ביותר, עם שיעור גבוה של תארים אקדמיים בהשוואה לשאר קבוצות האוכלוסייה בישראל.
חילוף דורות – הופעת דור כתוצאה מרבייה מינית והופעת דור כתוצאה מרבייה אל-מינית, לסירוגין.
ספורופיט בוגר מייצר נבגים הפלואידיים באמצעות מיוזה, תהליך המפחית את מספר הכרומוזומים לחצי, משתי קבוצות לאחד.
הנבגים ההפלואידיים המתקבלים נובטים וגדלים לגמטופיטים הפלואידיים רב-תאיים.
בבגרות, גמטופיט מייצר תאי רבייה באמצעות מיטוזה, התהליך הרגיל של חלוקת תאים באאוקריוטים, אשר שומר על מספר הכרומוזומים המקורי.
שתי גמטות הפלואידיות (שמקורן באורגניזמים שונים מאותו מין או מאותו אורגניזם) מתמזגות ליצירת זיגוטה דיפלואידית, אשר מתחלקת שוב ושוב באמצעות מיטוזה, ומתפתחת לספורופיט דיפלואידי רב-תאי.
מחזור זה, מגמטופיט לספורופיט (או באופן שווה מספורופיט לגמטופיט), הוא הדרך שבה כל צמחי היבשה ורוב האצות עוברים רבייה מינית.
בעלי חיים מתפתחים בצורה שונה.
הם מייצרים ישירות גמטות הפלואידיות.