tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב־1962 פרסם ענף אוויר 6 (ענף שליטה ובקרה) תוכניות למעבר מבקרה מרוכזת על ידי יב"מ 333, ששכנה במטה חיל האוויר, ליחידות בקרה אזוריות.
התכנית גם הציעה לשנות את פריסת יחידות המכ"ם, ששכנו בחפץ חיים במרכז־דרום וסטלה מאריס בחיפה ליחידות בדרום, במרכז ובצפון.
היחידות החדשות נועדו להצטייד במכ"ם חדש תוצרת ארצות הברית, תחת המכשור הצרפתי שהיה בשימוש.
באפריל 1965 הוחל בהקמת היחידה, תחת פיקודו של סרן רחמים ברוך, ששימש קודם לכן כקמב"ץ של י"ב 501 שבחפץ חיים.
באפריל 1966 הוכרזה היחידה כמבצעית כיחידת בקרה (י"ב) ששימשה כיחידה משנית ליב"א 501 שבחפץ חיים.
ב־16 בספטמבר 1967 הוכרזה היחידה כיב"א עצמאית, כשהיחידה בחפץ חיים הפכה לי"ב.
היחידה אחראית על המרחב האווירי בדרום הארץ, בהם יישובי עוטף עזה, הקריה למחקר גרעיני – נגב, ים המלח ועד אילת.
בעבר שלטה גם בחצי האי סיני כשהיה בשליטה ישראלית.
היב"א מצוידת במכ"מים הנתונים בתוך ראדומים הבנויים באמצעות כיפה גאודזית, בנוסף למכשירי קשר ואמצעי בקרה בטכנולוגיה מתקדמת.
מכ"מים אלו מאפשרים קליטה של כלי טיס, בהם מטוסי קרב וכלי טיס בלתי מאוישים, במרחק של יותר מ-360 ק"מ.
יב"א זו פעלה בשיתוף פעולה הדוק עם מערך ההגנה האווירית באזור בהן סוללות טילי הוק במישור עמיעז ים המלח ואילת וסוללות הפטריוט.
יב"א 506 או יחידת הבקרה הצפונית היא יחידת בקרה אווירית של חיל האוויר הישראלי השוכנת על הר מירון.
היא אמונה על המרחב האווירי בחציה הצפוני של ישראל המשקיף על לבנון ועל סוריה, ועד קפריסין והמדינות השכנות לישראל ושותפה לכל מבצע אווירי באזור זה.
ביחידה משרתים עשרות חיילים בהם בקרים ומש"קי בקרה.
היחידה נמצאת תחת פיקוד מערך הבקרה בחיל האוויר הישראלי.
במהלך השנים קמו למערך יחידות נוספות, אך היא עדיין נודעה תמיד כ"יחידה הצפונית".
בינואר 1958 נבדקה לראשונה האפשרות להקמת יחידת מכ"ם בהר מירון, ובאותה שנה נפרסו במקום מתקני יחידת הפריסה 546 לבדיקת האתר.
היחידה הוקמה בשנת 1967 וחיילי היחידה בראשיתה השתתפו ביירוט מטוסי קרב בהם מיגים.
בקרב האוויר של 13 בספטמבר 1973 הופלו 12 מטוסי קרב סוריים באמצעות מטוסי קרב ישראליים אותם הזניקה יחידת הבקרה וליוותה אותם עד להפלה.
פחות מחודש לאחר מכן פרצה מלחמת יום הכיפורים, וחייליה הובילו הפלות רבות.
ב-8 ביוני 1982 היחידה לקחה חלק במבצע ערצב 19 שנערך ביום הרביעי של מלחמת לבנון הראשונה ובו הושמד רוב מערך טילי הקרקע-אוויר של צבא סוריה בבקעת הלבנון.
באוקטובר 1989 חדר הטייס הסורי בסאם עאדל עם מטוסו, מיג-23, דרך גבול רמת הגולן וחג באוויר במשך כמה דקות עד לנחיתה במנחת מגידו.
עצם החדירה הוביל לשינוי בתפיסת האיומים על שמי המדינה ובפרט על טרור אווירי, לשיפורים והתאמת המכשור הטכנולוגי כך שיוכל לזהות כמעט כל איום אווירי בהם מטוסי קרב, כלי טיס בלתי מאוישים וכלי טיס קלים יותר.
בשנת 2001, לאחר מתקפת הטרור ב-11 בספטמבר, בוצעו שינויים טכנולוגיים נוספים באמצעי הזיהוי, הגילוי וההגנה ועודכנו נהלי פתיחה באש.
בשנת 2006 השתתפה היחידה במלחמת לבנון השנייה כשחייליה סייעו בהכוונת תקיפות אוויריות של מטוסי קרב מחיל האוויר להשמדת פעילי חזבאללה, מכ"מים, מצבורי נשק, תחנות שידור ועוד.
בשל קרבתה לגבול הלבנוני, נמצאת היחידה במצב ספיגה וכוננות גבוהים לתקיפות אוויריות.
במלחמת לבנון השנייה (וגם קודם לה) הותקפה היחידה על ידי ארגון הטרור חזבאללה עד להשמדת המכ"מים שלה, ושוקמה לאחר המלחמה.
בפברואר 2018, במהלך העימות האווירי בין ישראל לסוריה ואיראן, חדר כטב"מ איראני לישראל ושהה כדקה וחצי מעל בקעת הירדן עד שהופל בידי מסוק אפאצ'י של חיל האוויר שגם תקף בתגובה את קרון ההפעלה באזור העיר תדמור.
בקר היחידה סייע בהכוונת המסוק למטרה עד להפלתה.
במהלך הפעולה פגעה אש נ"מ סורית באחד ממטוסי ה-F-16 ושני הטייסים נאלצו לנטוש את המטוס.
היחידה הותקפה שוב במהלך מלחמת חרבות ברזל, באמצעות טילי נ"ט ארוכי טווח מסוג קורנט EM, בתגובה להריגת סגן מנהיג חמאס סאלח אל-עארורי, ופעמים נוספות במהלך המלחמה.
בקרי היחידה פועלים יחד עם גופים רבים בחיל האוויר לניהול תמונת השמיים ושמירה על המרחב האווירי.
אל היב"א מסונכרנת תמונת המודיעין מצפון ישראל, ובה תצלומי אוויר מכלי טיס בלתי מאוישים ומטוסי סיור.
הפעילות המבצעית מורכבת, וכרוכה בתיאום משימות צבאיות שונות, בהן הטלת כרוזים, תקיפות וצילום בגובה נמוך.
אחד מתפקידי היחידה הוא מתן התראה על שיגור רקטות וזיהוי מקור השיגור כדי להפנות מטוסי קרב להשמדת המשגרים והמפעילים.
כחלק משיתוף הפעולה, הם גם מנחים את טייסי מטוסי הקרב בעודם באוויר לעבר המטרה עד לסיום התקיפה והשמדתה המלאה.
חלק מבקרי היחידה עוברים הכשרה נוספת לטובת פעילות כבקר מוטס בטייסת הנחשון.
היחידה גם מתאמת בין מטוסי חילוץ.
היחידה פועלת בשיתוף פעולה עם סוללות טילי קרקע-אוויר כמו מערכת היהלום במערך ההגנה האווירית, כאשר בשנת 2008 הותקנה מערכת שליטה ובקרה משותפת לחיל הים וחיל האוויר הישראלי המאפשרת הצעת תמונה אווירית וימית מאוחדת לספינות, מרכזי הבקרה ויחידות הנ"מ.
ליחידה חלק מיוחד בתיאום הפעילות בין חיל האוויר הישראלי לחיל האוויר הרוסי בסוריה, בין השאר בעקבות מתקפת הטילים בלטקיה (ספטמבר 2018).
מלבד הפעילות המבצעית השוטפת, מתרגלים חיילי היחידה אפשרות ללחימה בחזית הצפונית באמצעות ימי עיון, הדרכות, תרגול סימולציות ועוד.
ביחידה מתורגלים מצבים שונים בהם חדירת מטוס קרב דרך הגבול, וכניסת כלי טיס קלים יותר בהם כלי טיס זעירים, מצנחי רחיפה, רחפנים ועוד.
מצבים אלו הם חלק מהפקת לקחים שבוצעה בעקבות ליל הגלשונים ומציאת מצנחי רחיפה בחברון במבצע חומת מגן.
מפקד היחידה הוא קצין בדרגת סגן אלוף.
רוב המפקדים החלו את שירותם ביחידה כבקרים.
בשל רגישות התפקיד, שמם לא מפורסם ברבים וחלק מהתאריכים משוערים או חלקיים.
יעקב יוסיפוביץ' יאשה שפירא היה פסל יהודי-אוזבקי-סובייטי.
פסליו המפורסמים "חיים נחמן ביאליק" (2005), מוצב בכיכר רמב"ם ברמת גן ו"התפילה" (2010) במתחם הבורסה ברמת גן.
שפירא נולד בכפר אולבסק במחוז קייב (כיום עיר במחוז ז'יטומיר), אוקראינה.
בימים שלפני מלחמת העולם השנייה, הוא ומשפחתו פונו ל.
הוא גדל במרגילן, ולאחר מכן עבר עם הוריו לטשקנט.
בשנת 1944, הוא חזר לאוקראינה וקיבל חינוך אמנותי, נרשם לבית ספר תיכון לאמנות במפעל חרסינה.
הוא סיים את לימודיו במכללה לאמנות של קייב ולאחר מכן נכנס למכון האקדמי הממלכתי לציור, פיסול ואדריכלות על שם איליה רפין בסנט פטרסבורג.
עבודותיו של האמן נמצאות ברחבי העולם.
בטשקנט יצר ציורי קיר בחמש תחנות מטרו, אנדרטאות למקסים גורקי, שאראף רשידוב, נאסר א-דין ועוד.
הוא יצר מספר יצירות אדריכליות ופיסוליות, כולל קומפוזיציה בנושא כוכבים.
פסל של הקוסמונאוט ולדימיר דז'ניבקוב.
שפירא השתתף בתערוכות לאומיות ובינלאומיות ועבודותיו נשמרות במוזיאונים ובאוספים של אוזבקיסטן ובמדינות אחרות.
שסטרי - פסל ברונזה וגרניט בטשקנט, 1972
מקסים גורקי - כיכר גורקי, טשקנט, 1974
נאסר א-דין - פסל ברונזה, כיכר ליאבי האוז, בוכרה, אוזבקיסטן, 1979
קוסמוס - כיכר הקוסמונאוטים בטשקנט, 1984
ציפור האושר - במרכז פארק טשקנט בסיאטל, ארצות הברית, 1988
חמיד אולימג'ון - פסל ברונזה וגרניט בטשקנט, 1989
שוקור בורהונוב - (ברונזה, מותקן על קברו, 1989
חיים נחמן ביאליק - פסל ברונזה מוצב בכיכר רמב"ם ברמת גן, 2005
התפילה - פסל ברונזה בגובה של 5 מטר, מוצב במתחם הבורסה ברמת גן, לזכר תשעה עולי הגרדום בשנת 1969 בעיראק שהואשמו בסיוע לישראל ולזכר הרוגי ה"פרהוד" בשנת 1941, 2010
רפאל איתן - תיאטרון היהלום, רמת גן
פושקין - פסל ברונזה, במשקל של כ-2.5 טון, הוצב על שיש במשקל 7 טון בפארק במרכז אוסוריסק, בצומת הרחובות פושקין ונקראסוב, 2016
פסל גדול של שסטרי שיצר שפירא זכה בפרס הגדול בתחרות בינלאומית במוסקבה מידי ראש ממשלת ברית המועצות אלכסיי קוסיגין.
יבגני מיכאילוביץ' אריה היה במאי תיאטרון יהודי רוסי וישראלי, המייסד והמנהל האמנותי של תיאטרון גשר מיום הקמתו ב-1990 עד 2019.
אריה נולד ב-1947 במוסקבה בירת רוסיה וברית המועצות.
הוא למד פסיכולוגיה לתואר ראשון באוניברסיטת מוסקבה, ועבר אחר כך ללמוד תיאטרון בלנינגרד אצל הבמאי הנודע גאורגי טובסטונוגוב.
אריה ביים בתיאטראות המובילים בסנט פטרבורג ובמוסקבה, בהם תיאטרון מאיאקובסקי ו"בולשוי".
שם העלה, בין השאר, את המחזה "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים".
היה מסורב עלייה, עד שאושרה עלייתו לארץ בשנת 1990. הוא עלה לישראל בשנת 1990 עם קבוצת שחקנים מתלמידיו, וייסד ביפו, יחד עם סלבה מלצב, את תיאטרון גשר, אחד התיאטראות הרפרטואריים הדו-לשוניים היחידים בעולם (עברי-רוסי).
הוא ביים מחזות וגיבש שיטת עבודה ייחודית עם שחקניו.
בנוסף, ביים הצגות ואופרות בתיאטרון הבולשוי במוסקבה, בתיאטרון סוברמניק מוסקבה, בניו-יורק ובלטביה.
אריה שימש גם מרצה אורח בבית הספר האירופי למשחק בפריז, בג'וליארד, באוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת תל אביב.
אריה זכה בפרסים רבים והוקרה ברוסיה, ברחבי העולם ובישראל על הישגיו האומנותיים
אריה היה נשוי ולזוג נולד בן.
ב-1989 אריה התגורר עם משפחתו בארצות הברית.
לאחר עלייתו לארץ ב-1990 אשתו ובנו נשארו בארצות הברית.
ב-2019 עלתה אשתו לארץ לאחר יציאתה לפנסיה.
אזרחותה הישראלית של אשתו עוכבה, כי כדי להוכיח את נישואיהם היה עליהם להוכיח ארבע שנות מגורים משותפים.
בטרם עברו שנים אלה, אריה חלה בנובמבר 2021 ונפטר ב-19 בינואר 2022 בגיל 74, בבית חולים בניו יורק.
עם היוודע מותו, ספדו לו אישים רבים, תוך הדגשת תרומתו לתיאטרון ולתרבות הישראלית.
יבגני אונייגין היא אופרה בשלוש מערכות (שבע תמונות) מאת המלחין הרוסי פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי (אופוס 24 של המלחין).
צ'ייקובסקי הלחין את האופרה לליברית בסיועו של קונסטנטין שילובסקי, על פי הרומן הנודע יבגני אונייגין מאת אלכסנדר פושקין.
האופרה הועלתה לראשונה במוסקבה בשנת 1879.
במאי 1877 פנתה זמרת האופרה יליצאבטה לאברוקווסקאיה לצ'ייקובסקי והציעה לו לכתוב אופרה על בסיס עלילתו של הרומן של פושקין "יבגני אונייגין".
צ'ייקובסקי, בזכרונותיו, כותב כי הרעיון נראה לו לא מציאותי, אולם לימים התלהב ממנו, והחל לעבוד על האופרה.
צ'ייקובסקי השתמש בליברית במשפטים מהרומן, ובחר סצנות אשר יראו את העולם הרגשי של הגיבורים.
בהתאם עלילת האופרה מתארת אירועים בודדים על מנת לגרום לצופה להבין את הרצף, ולא מציגה סיפור המשכי.
צ'ייקובסקי ידע כי עלילת הרומן ידועה היטב ברוסיה, וכי כל צופי האופרה מכירים אותה, ולכן רצף עלילתי ופירוט על העובדות לא היו אלמנטים חשובים בהרכבת האופרה.
צ'ייקובסקי רצה להתמקד ברגשותיהן של הדמויות ובאירועים מכוננים של דמויות אלה, כאשר הצופים השלימו בעצמם, באמצעות הידע שלהם, את העלילה.
בינואר 1878 סיים צ'ייקובסקי את הלחנת האופרה, והחליט להעלותה בקונסרבטוריון של מוסקבה.
הופעת הבכורה נערכה ב-29 במרץ (על פי הלוח היוליאני: 17 במרץ) 1879 בתיאטרון מאלי שבמוסקבה, בניצוחו של ניקולאי רובינשטיין.
האופרה הועלתה בשנית בתיאטרון בולשוי שבמוסקבה ב-23 בינואר (על פי הלוח היוליאני: ב-11 בינואר) 1881 בניצוחו של אנריקו בוויניאני.
ההופעה הראשונה מחוץ לגבולות רוסיה נערכה ב-6 בדצמבר 1888 בפראג, ועליה ניצח צ'ייקובסקי בעצמו.
בהופעה זו הועלתה האופרה בגרסה בשפה צ'כית.
ההופעה הראשונה מחוץ לגבולות רוסיה שנערכה ברוסית הייתה ב-19 בינואר 1892 בהמבורג שבגרמניה.
על הופעה זו ניצח גוסטב מאהלר, בנוכחות צ'ייקובסקי, אשר עלה לבמה בתום ההופעה.
ב-17 באוקטובר 1892 הועלתה האופרה בתיאטרון אולימפיק, בלונדון שבאנגליה, בגרסה בשפה האנגלית.
על גרסה זו, אשר תורגמה על ידי ה.
אדוארדס, ניצח הנרי ג'וזף ווד.
מאהלר ניצח פעם נוספת על האופרה - בהופעה שנערכה ב-19 בנובמבר 1897 בווינה שבאוסטריה.
בארצות הברית הועלתה האופרה לראשונה ב-24 במרץ 1920 במטרופוליטן אופרה בעיר ניו יורק.
תפקידקולבכורת מוסקבה,29 במאי 1879(מנצח: ניקולי רובינשטיין)בכורת תיאטרון בולשוי,23 בינואר 1881(מנצח: אנריקו בוויניאני)לארינה, גבירת האחוזהמצו-סופרןטטיאנה, בתה של גבירת האחוזהסופרןמריה קלימנטובהילנה ורניאולגה, אחותה של טטיאנהקונטרלטואלכסנדרה לוויצקאיהאלכסנדרה קרוטיקובהפיליפייבנה, אומנתמצו-סופרןלנסקיטנורמיכאיל מדוודייבדימיטרי יוסטוביבגני אונייגיןבריטוןסרגיי גיליובפאבל חוחולובהנסיך גרמין בסוסילי מחאלובאברם אברמובמפקד היחידהבסזארצקיבסטריקה, צרפתיטנורגילו, משרתו של אונייגיןתפקיד שקטמקהלה: פשוטי עם, אורחים בנשף, קציני צבא, אנשי אחוזה
העלילה מתרחשת בשנות ה-20 של המאה ה-19, בעיר סנקט פטרבורג בכפר הסמוך לה.
תמונה ראשונה: גן אחוזת לארין
מאדאם לרינה (מצו סופרן) והאומנת (מצו סופרן) יושבות בגן האחוזה.
ניתן לשמוע את שתי בנותיה של לרינה - טטיאנה (סופרן) ואולגה (אלט) בתוך הבית.
קבוצת איכרים שרה שיר קומי על בת הטוחן.
טטיאנה קוראת ספר רומנטי, ואימה מספרת לה כי החיים שונים מסיפורים כאלה.
לנסקי (טנור) - ארוסה של אולגה, משורר צעיר, מגיע לבקר ועימו יבגני אונייגין (בריטון).
לנסקי מציג את אונייגין למשפחת לארין.
אונייגין מופתע שלנסקי בחר להתארס לאולגה על אחותה הרומנטית טטיאנה, וטאטינה מתאהבת באונייגין.
תמונה שנייה: חדרה של טטיאנה
טטיאנה מגלה לאומנת כי היא מאוהבת.
היא כותבת מכתב לאונייגין, בו היא מגלה לו את אהבתה.
כאשר האומנת הזקנה שבה, טטיאנה מבקשת ממנה לשלוח את המכתב לאונייגין.
אונייגין מגיע על מנת לפגוש את טטיאנה ולהשיב למכתבה.
הוא מסביר לה כי אינו מסוגל לאהוב בקלות, ולכן אינו מתאים לנישואין.
טטיאנה המאוכזבת אינה מסוגלת לענות לו בשל צערה הרב.
תמונה ראשונה: נשף בבית לארין
במהלך נשף שנערך לכבודה של טטיאנה, מתרגז אונייגין על אנשי הכפר המרכלים אודותיו ואודות יחסו לטטיאנה.
אונייגין כועס על לנסקי ששכנע אותו להגיע אל הנשף, ומחליט לנקום בו בכך שהוא רוקד ומפלרטט עם אולגה, ארוסתו של לנסקי.
לנסקי מקנא, ואולגה אינה רואה זאת ומשיבה לחיזוריו של אונייגין.
השכן הצרפתי, מסייה טיקט (טנור) מגיע ושר לכבודה של טטיאנה, אולם לאחר שהוא מסיים הריב בין לנסקי ואונייגין מתעצם.
לנסקי מודיע לאונייגין כי אינם חברים עוד, ומזמין אותו לדו-קרב.
תמונה שנייה: על גדת פלג, ביער, בשעת בוקר מוקדמת
לנסקי ממתין לאוניגין, ושר על כך שגורלו אינו ידוע, וכן שר על אהבתו לאולגה.
תמונה ראשונה: נשף בבית עשירים בסנקט פטרבורג
לאחר מספר שנים, אונייגין חושב על חייו חסרי הטעם, ומצר על מותו של לנסקי.
הנסיך גרמין (בס) נכנס אל הבית עם אשתו טטיאנה.
גרמין שר על אושרו הגדול עם טאטינה ומציג אותה לאונייגין.
אונייגין מתרשם מיופיה, ומקווה לזכות שוב באהבתה.
תמונה שנייה: חדר קבלת אורחים בבית הנסיך גרמין
אונייגין נכנס ומבקש כי תחזיר לו אהבה ותרחם עליו.
טאטינה תוהה מדוע עתה הוא נמשך אליה - והאם משיכה זו נובעת ממעמדה החברתי החדש.
אונייגין משיב לה שאהבתו אמיתית, וטטיאנה בוכה תוך שהיא מבקשת ממנו לעזוב.
היא מודה שהיא עדיין אוהבת אותו, אולם עתה הדבר מאוחר מידי, שכן היא נשואה, ועל אף שהיא אינה שמחה בנישואיה, ואין לה תשוקה לבעלה - היא תישאר נאמנה לבעלה.
אונייגנין מתחנן שהיא תעזוב עמו, אולם היא עוזבת את החדר ומשאירה אותו לבדו.
"לו הייתי אדם לו נועד הגורל" (אונייגין)
יבגני אונגין הועלתה ב בעונת 1977/78 בניצוחם של גאורג זינגר ואלכסנדר טרסקי (לברית עברית מאיר פריידמן).
הועלתה ב בשפה הרוסית בעונת 22/2021 בניצוחו של דן אטינגר.
יֶבגני אוֹניֶיגין (רוסית בכתיב טרום-1918: Евгеній Онѣгинъ, כתיב מודרני: Евгений Онегин) הוא רומן בחרוזים מאת הסופר הרוסי אלכסנדר פושקין.
הרומן יצא לאור ב־1825. יצירה זו היא בין הנודעות ביותר ביצירות של הספרות והשירה הרוסית, ובמידה רבה היא נחשבת ליצירה מכוננת בתולדותיהן של אלה.
הסיפור פותח בתיאורו של צעיר בן שמונה עשרה, יבגני אונייגין, הנוסע בכרכרה אל דודו הנמצא על ערש דווי.
הסיפור מסופר בידי המשורר, פושקין, המחזיק עצמו כידידו המבוגר של אונייגין, ומדי פעם הוא מעיד על עצמו ועל חייו דברים שונים.
בראשונה נזכרים בחטף ילדותו ובגרותו של אונייגין, בן לאחת ממשפחות החברה הגבוהה בסנט פטרבורג בירת רוסיה.
החברה הגבוהה הרוסית הייתה נתונה באותם ימים, של ראשית המאה התשע עשרה, להשפעה חזקה של התרבות הצרפתית שנחשבה "תרבות עילית".
המשורר מתאר בפרק הראשון את אורח החיים של החברה הגבוהה, את האווירה, את תרבות התיאטרון והבלט ואת הלבוש המטורזן והמראה המטופח של הצעירים שההון המשפחתי פטר אותם מעול הפרנסה.
הוא משתמש מדי פעם בצרפתית וגם במילים לטיניות אחדות.
פרק נכבד מוקדש לתיאטרון, לשחקנים, לסופרים וליתר העושים במלאכה וגם לאווירה שבאולם ההצגות.
המשורר מזכיר גם את חלקו בחיי הוללות וחיזורים אחר נשים והערצת רגליהן.
אך לחיים האלה יש מחיר והצעירים לוקים בשעמום עמוק ובמרה שחורה (ספלין).
אונייגין מסתגר בביתו, מנסה כוחו בכתיבה, אך נכשל בכך וגם קריאת ספרים משעממת אותו.
המשורר מזכיר כי השניים תכננו לצאת למסע משותף לאיטליה, אך בדיוק באותה עת התרושש אביו של אונייגין, וגם דודו קרא לו על ערש דווי (כך הרי נפתח הרומן), ואונייגין ממהר אליו ומוצא עצמו בכפר שאורח החיים בו שונה בתכלית מחיי העיר.
לכאורה משאת נפשו התמלאה, אך גם חיי כפר נוסכים בו שעמום.
לעומתו, דווקא המשורר, מספר הסיפור, מוצא בכפר את המוזה שלו, ותוצאתה הוא הספר הזה שאת פרקו הראשון סיים זה עתה.
תחילה מתואר ביתו של אונייגין בכפר, אך החיים בכפר ותושביו משעממים אותו.
לכפר מגיעה דמות חדשה - ולדימיר לנסקי, צעיר רוסי שחזר לאחוזתו מגטינגן שבגרמניה ונתון בסיטואציה דומה לזו של גיבור הספר.
לנסקי מושפע מן השירה והספרות הגרמנית וגם שולח ידו בכתיבת שירה.
שלא כאונייגין, הוא טיפוס מסתגר.
הם מתווכחים על הא ועל דא, ובעיקר על סוד תשוקות נשים.
לנסקי שופך ליבו לפני אונייגין ומספר לו על אולגה, אהבתו מילדות, ועל טטיאנה, אחותה הבכירה היפה פחות מאחותה, מתבודדת גם היא ומרבה בקריאת ספרים.
בתוך כך, מקדיש מחבר המילים לתיאור אימן של האחיות וגם אביהן, דמטרי לרין, ומעט מאורח חייהם.
אונייגין פוגש בלנסקי ומפציר בו לקחתו עמו לבית לרין.
לנסקי הולך על מנת לראות את אולגה.
הביקור הביא את טטיאנה לשים ליבה באונייגין.
מרגע זה הוא ממלא את כל מחשבותיה.
כל גיבורי הספרות עליהם קראה מתאחדים בדמיונה לדמות אחת – אונייגין.
את מפלטה היא מוצאת בשיחה עם אומנתה.
היא מבקשת ללמוד ממנה על אהבותיה מימים עברו, אך גם כשזו מנסה לספר, שוגה טטיאנה בהרהוריה.
היא מחליטה לכתוב לאונייגין מכתב.
במכתב היא מביעה את אהבתה אליו.
היא מודעת להבדל הגדול שבינו, איש העיר והעולם הגדול, ובינה, בת הכפר.
היא מתארת לעצמה שחיי הכפר אינם לטעמו אבל היא הייתה מסתפקת בלראותו מדי פעם.
היא לא תהיה לעולם של מאן דהוא אחר.
היא מפקידה את המכתב בידי אומנתה למשלוח.
המחבר מזכיר את הרגשות המעורבים כלפי המין היפה: אהבה / שנאה, והנה עומד אונייגין וששת עמודי המכתב בידו.
אונייגין, אחרי שנים אחדות של פיתויי נשים ובגידתן, חברותן ורשעותן, וכעת המכתב מזכיר לו את העלמה שפגש.
בפגישתם הוא מתוודה בפניה שהוא לא ראוי לה, שנישואין יעניקו להם רק ייסורים.
המחבר מצידו מציע לקורא לאהוב רק את עצמו.
התשוקה גברה וכך גם הייסורים.
מצב רוחה מקדיר, היא נובלת ואילו אל מולה אולגה וולדימיר לנסקי ממתיקים סוד בחדרה של האחות.
בינתיים, המשורר שב לספר על אונייגין החי בפרישות בחיק הטבע של הכפר.
אונייגין מתעניין בשלומן של אולגה וטטיאנה.
לנסקי מזמינו ליום הולדתה של טטיאנה.
היא עוסקת בניחוש העתיד באמצעים שונים: בקלפים, בדונג הנמס, בטבעות הנזרקות למים, וכדומה.
אחר כך היא חולמת חלום ביעותים בו מופיעות חיות שונות.
תחילה דוב אדיר ובהמשך חיות נוספות.
ביניהן היא מזהה את אונייגין.
גם אולגה וולדימיר לנסקי מופיעים.
בחלום לנסקי צונח ממכת תערו של אונייגין – רמז, אולי, למה שיקרה בפרק השישי.
היא מחפשת פתרונות בספרו של מרטין זדקה.
הקרואים מגיעים והמשורר מפרט את הרשימה.
הוא קד לטטיאנה קידה בדממה.
אולגה לריקוד, ואחר כך פעם נוספת.
משניגש אליה לנסקי אומרת אולגה כי היא הבטיחה לאונייגין ריקוד נוסף!
את שברון הלב הזה לנסקי אינו יכול לשאת.
הפתרון – הזמנה לדו-קרב אקדחים.
(למען הדיוק יש לציין כי סופו של הפרק מפתיע שכן הוא חסר את הדו-שיח המתבקש בין השניים שהוביל לדו-קרב).
לנסקי עוזב את האירוע, אונייגין נשאר עם אולגה.
אחר כך גם הוא עוזב.
טטיאנה ערה ומופתעת מדרכו המתעתעת של אונייגין.
אחר כך הגיעה אל אונייגין הזמנה כתובה מלנסקי לקיים דו-קרב.
מול קנאותו הוא רואה שהוא עדיין נאהב.
הוא מאושר, אך הקנאה כבר פשטה בו כמגפה.
ולדימיר לנסקי חוזר לביתו, בודק את אקדחיו.
כותב שירים ומדמיין את מותו הקרוב.
למחרת משכים קום, מכין עצמו לקרב.
גם אונייגין מגיע עם משרתו (עד לקרב, מדרגה נחותה מן המקובל).
האויבים ניצבים זה מול זה.
המשורר תמה מתי הרֵעים האלה הפכו לאויבים?
האם היו רעים אי פעם?
לנסקי נפגע, נופל שדוד ומת.
מלווהו מטיל את הגופה על המזחלת.
וכך מגיע קיצו של המשורר הצעיר שגם לטקס קבורה מכובד אינו זוכה.
את ליבה של אולגה, הצליח ללכוד איש צבא.
היא נישאה לו ועזבה את הכפר.
המשורר חוזר לכפר אך אונייגין כבר איננו שם.
נותרה טטיאנה המתמכרת להרהוריה, והמצבה שבין העצים, אליה נהגו השתיים להגיע והרבו לבכות עליה.
היא משוטטת בכפר ובמקרה מגיעה אל הבית בו התגורר.
היא מבקשת רשות מהסוכנת להיכנס לבית הריק.
מדמיינת לה היכן קרא ספר, שיחק ביליארד, גמע קפה, שיחק בקלפים.
היא חוזרת לבית הריק לקרוא בספרים ששם.
הסתיו בא, ואחריו שוב החורף.
טטיאנה עוזבת את הכפר לעיר.
לאחר מסע בן שבוע הגיעו היא ואמה, למוסקבה אל משפחתן.
היא עוברת לבלות בטרקליני מוסקבה.
דודותיה מנסות לעניינה בגברים שבחברה.
(במקור כתב פושקין פרק ובו תיאר את מסעותיו של אונייגין, לאחר שתקפו חשק הנדודים.
לימים ביטל את הפרק והותיר ממנו רק בתים אחדים).
אונייגין חוזר אל טרקליני המסיבות.
באחת מהן הוא רואה אישה המשוחחת עם הצייר הספרדי.
הוא חושב לעצמו – האם היא זאת?
אחד הקרואים מאשר לו כי זו אמנם טטיאנה שכתבה לו בזמנו.
למחרת הוא מוזמן לנשף אל ביתה.
רגעים אחדים הוא יושב מולה, נבוך.
יתר הקרואים הגיעו, אך הוא חושב על טטיאנה לבדה, על אופייה שהשתנה, מנערת כפר לגברת עירונית.
אין ספק שהוא התאהב בה.
היא אינה עונה לו והוא מריץ לה איגרת אחר איגרת.
היא מזכירה לו ימים עברו ושואלת מדוע אז הוא דחה אותה, ודווקא חומד אותה כעת, כשהיא נשואה לאחר?
טטיאנה עוזבת ובעלה מופיע ...
והמשורר בדעה כי זה המקום הראוי לעזוב את יבגני אונייגין ולשים קץ לסיפור.
מאחר שבתי השיר מוספרו על ידי המחבר, ניכר חסרונם של הקטעים כדלקמן:
קטעים אלה נכתבו, אך הושמטו על ידי המחבר.
חלקם בשל חשש מן הצנזורה.
פושקין בילה זמן-מה בגלות, בגלל כתיבה שהכעיסה את השלטונות.
הוא נדרש לעזוב את סנט פטרבורג ולהתגורר בדרום (בבסרביה).
היצירה 'יבגני אונייגין' מספרת את סיפורה בקרוב ל-400 בתי שיר (שהם כ־5300 שורות שיר) הכתובים כמעט כולם (למעט מכתבה של טטיאנה לאונייגין בפרק השלישי, ומכתבו של אונייגין לטטיאנה בפרק השמיני ועוד קטע קצר) באותה מתכונת: סונטה בעלת מבנה מיוחד, שזכתה לכינוי ה"סונטה הפושקינית".
כמו כל סונטה היא מחזיקה ארבע-עשרה שורות שיר, כתובות במשקל טטרמטר יאמבי, אשר מחורזות באופן הבא: אבאב גגדד הווה זז.
בכל בית קיימות שמונה שורות המחזיקות 8 הברות כל אחת (חרוז המכונה 'גברי', המסתיים בהטעמה על ההברה האחרונה), ושש שורות המחזיקות 9 הברות כל אחת (חרוז 'נשי', המסתיימות בהטעמה על ההברה הלפני אחרונה).
את יבגני אונייגין כתב פושקין בין השנים 1831-1823. הוא החל בכתיבה בעת שהותו בקישיניב שבבסרביה, לשם הוגלה ממקום מושבו בסנט פטרסבורג, בשל מכתבים לעגניים שכתב על פקידים גבוהים בממשל.
געגועים ושעמום היו מנת חלקו שם – שתי תכונות שמצאו דרכם אל הרומן בחרוזים שכתב.
השיעמום מחיי היום-יום הם מנת חלקו של אונייגין; הגעגועים – של טטיאנה.
המספר הגדול ביותר של תרגומים ליצירה זו קיימים בדפוס בשפה האנגלית:
מבין כל התרגומים לאנגלית, ראוי לציון בעיקר את תרגומו המוער של הסופר הרוסי / אמריקאי ולדימיר נבוקוב.
זהו התרגום היחיד מבין כל התרגומים הידועים, הנאמן אך ורק לתוכן המילולי של היצירה, ואיננו מתייחס לצורת (הסונטה הפושקינית).בעצם, ל'מוזיקה' של היצירה, הניתנת על ידי החריזה והמשקל.
במבוא לתרגומו (מבוא עמ' VII-X) אומר נבוקוב את הדברים הבאים על תרגום שירה מחורזת ושקולה:
דעתו של נבוקוב כפי שהיא מנוסחת בדברים שלעיל הפכה ל'אמירה' בעלת משקל בוויכוח על 'תרגום שירה' מהו.
יחד עם זאת יש לציין כי העוסקים בחקר התרגום וחקר השירה דוחים את הגישה הזו של נבוקוב, המסרסת את רוחה של היצירה.
התרגום האחרון לאנגלית שיצא לאור, הוא פרי עטו של המתמטיקאי / פילוסוף דאגלס הופשטטר.
הופשטטר תרגם את יבגני אונייגין לאנגלית בסגנון ובלשון מודרניים, אך הוא דבק, ללא סטייה כלשהי, בצורה הקשוחה שבה כתובה יצירתו של פושקין.
במבוא לתרגומו הוא מתעמת עם נבוקוב ודעתו על תרגום שירה.
יבגני אונייגין אברהם לוינסון (1937).
א"ס פושקין, יבגני אונייגין, תרגום ופירושים אברהם שלונסקי, איורים נ' קוזמין, ספרית פועלים, הוצאה מחודשת מצולמת 2007. התרגום הופיע לראשונה בשנת 1937. לתרגום מצורפים פירושו של שלונסקי, וכן מסה מאת לאה גולדברג, 'על שירת פושקין'.
התרגום נחשב מופת ואף לטוב בתרגומי "יבגני אונייגין".
פושקין, יבגני אוניגין, תרגום חדש מרוסית: יואל נץ, אחרית דבר רויאל נץ, הוצאת גוונים, תשע"ב, 2012.
אלכסנדר פושקין, יבגני אוניגין: רומן בחרוזים.
תרגום מרוסית והערות: זאב גייזל, הוצאת שוקן תשפ"ג 2023
המלחין הרוסי פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי כתב את האופרה יבגני אונייגין על היצירה.
וכן ספרים אחרים שנכתבו לפי המתכונת של הסונטה הפושקינית הם :
מאיה ערד, מקום אחר ועיר זרה, הוצאת חרגול, תל אביב, תשנ"ד.
עופרה עופר אורן, מה קרה להגר באילת?
יבגני ברייב הוא שחמטאי סובייטי-רוסי-קנדי בדרגת רב-אמן.
הוא הגיע לחצי גמר אליפות העולם 2004.
נכון ליולי 2021, הוא מדורג במקום הראשון בקנדה לפי מד כושר.
יבגני ברייב נולד בברית המועצות.
בשנת 1982 זכה באליפות העולם לבני גילו.
באליפות העולם לנוער בשנת 1986 הוא חלק את המקומות 3–5.
ברייב היה שותף לזכייה באליפות העולם בשחמט לנבחרות בשנים 1997 ו-2005.
בשנת 2002 ברייב ניצח בתחרות חשובה בהולנד לאחר שהקדים את פטר לקו, מייקל אדמס ואלכסנדר מורוזביץ'.
בשנת 2004 הוא הגיע לחצי גמר של אליפות העולם ובו הודח על ידי וסלין טופאלוב.
באליפות העולם 2007 הוא ניצח את יהודית פולגאר בסיבוב הראשון, ובסיבוב השני הפסיד לפטר לקו.
בגביע העולם בשחמט 2005 הוא הודח ברבע הגמר.
בשנים 2010–2011 הוא היה מאמן נבחרת רוסיה בשחמט.
בשנת 2015 ברייב עבר להתגורר בקנדה.
בנובמבר 2018 חזר לפעילות תחרותית לאחר הפסקה של שנתיים.
בין השנים 1990 ל-2018 השתתף ברייב ב-7 אולימפיאדות שחמט:
יבגני אגרסט הוא שחמטאי סובייטי-שוודי ממוצא יהודי בדרגת רב-אמן.
הוא התאמן לצד איליה סמירין ורחל איידלסון.
בשנת 1994 הוא בוגר לימודי כלכלה באוניברסיטת מוסקבה.
זמן קצר לאחר מכך אגרסט היגר לשוודיה.
בשנת 1995 הוא ניצח בתחרות בינלאומית שנערכה בשוודיה, ב-1997 זכה במקום השני וגם באליפות שוודיה של אותה שנה הוא היה שני.
על הישגיו אלו הוענקה לו דרגת רב-אמן.
הוא היה חבר נבחרת שוודיה באולימפיאדת השחמט ובאליפות אירופה בשחמט לנבחרות.
בשנים 1998–2014 השתתף אגרסט ב-8 אולימפיאדות שחמט:
יבאסי היא עיר בקמרון שנמצאת באזור החוף.
יבאסי ממוקמת כ-50 ק"מ מבירת האזור דואלה וכ-180 ק"מ מבירת המדינה יאונדה.
החודש הכי חם הוא ינואר (22 מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 2,215 מילימטרים בשנה.
חודש ספטמבר הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (385 מ"מ גשם), וחודש ינואר הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (12 מ"מ גשם).
בזמן השלטון הגרמני בקמרון, יבאסי הייתה מרכז מסחרי ועיר אסטרטגית.
קרב יבאסי התקיים ביבאסי בזמן מלחמת העולם הראשונה.
יבאסי ממוקמת ליד הכבישים האזוריים P15 ו-P16.
יֶבְגֵנִי אַבּרָ(ה)מוֹבִיץ' בִּירְבְּרַאיֶיר היה יהודי סובייטי, שעוטר כגיבור ברית המועצות לאחר מותו על פועלו כמפקד פלוגת מרגמות במהלך מלחמת העולם השנייה.
נולד בעיר הומל של האימפריה הרוסית במשפחתו של בעל מלאכה.
הצטרף למפלגה הקומוניסטית בשנת 1934.
גויס לצבא האדום ב-1936. השתתף במלחמת החורף.
בקרבות מאז דצמבר אותה השנה.
באוגוסט 1942 סיים קורסי : בית הספר הגבוה לפיקוד.
בזמן קרב סטלינגרד פיקד על פלוגת מרגמות.
היה בין המשתתפים בכיתור כוחות הורמאכט במהלכו ב-30 בינואר 1943 לאחר שכיוון את ההפגזות הוא גם פירק מנשקם ושבה 60 חיילים וקצין גרמניים.
ב-19 באפריל קיבל על כך מדליה על הצטיינות בקרב.
ביצע צליחת דנייפר בלילה של 25 בספטמבר 1943. הפלוגה שבפיקודו עמדה ב-12 מתקפות נגד עד שנהרג במאחז ב-6 באוקטובר.
נקבר בקבר אחים ליד הכפר סמוך לכביש מהיר שמחבר דנייפרופטרובסק וקייב.
בצו נשיאות ברית המועצות מ-26 באוקטובר 1943 הוענק על פועלו עיטור "גיבור ברית המועצות" בתוספת עיטור לנין ועיטור "כוכב הזהב" לאחר מותו.
קפטן יבגני מיכאילוביץ' איוואנוב , המכונה גם יוג'ין איוואנוב, היה נספח הצי הסובייטי בשגרירות ברית המועצות בלונדון בראשית שנות ה-60 וגם עסק בריגול.
הרומן שלו עם כריסטין קילר הביא לכך שאחד ממאהביה, ג'ון פרופיומו, שר המלחמה הבריטי, התפטר מממשלת בריטניה, במה שנודע כפרשת פרופיומו.
איוואנוב נולד בפסקוב בשנת 1926, בנו של קצין צבא.
הוא הצטרף לצי האדום בשנת 1944. לאחר מכן שירת איבנוב בצי המזרח הרחוק ובצי הים השחור.
הוא עבר אימונים ב-GRU (המודיעין הצבאי הסובייטי), לפני שהוצב בלונדון ב-27 במרץ 1960 כעוזר נספח חיל הים הסובייטי.
לאיוואנוב התלוותה לבריטניה אשתו מאיה, בתו של אלכסנדר גורקין, יו"ר בית המשפט העליון של ברית המועצות.
האנגלית של איוואנוב תוארה כשירה ובני הזוג הרוסים היו פופולריים בחוגים חברתיים ודיפלומטיים בממלכה המאוחדת.
כיעד של השירות החשאי הבריטי
איוואנוב התיידד עם האוסטאופת סטיבן וורד לאחר שהוצג בפניו על ידי העורך המנהל של "הדיילי טלגרף" במהלך ארוחת הצהריים במועדון גאריק.
בשירות החשאי הבריטי, MI5, ראו באיבנוב עריק פוטנציאלי וביקשו מוורד לנסות לשכנע אותו להעביר את אמונו לבריטניה.
איוואנוב היה במסיבת בריכה באחוזת קליבדן כאשר כריסטין קילר פגשה את ג'ון פרופיומו, שר המלחמה הבריטי.
הרומן לאחר מכן של קילר עם פרופיומו נמשך בתקופה בה קיימה גם יחסי מין עם איבנוב.
זה היה בתקופה שבה המתחים של המלחמה הקרה כבר הוגברו, רגע לפני משבר הטילים בקובה.
וורד ואיבנוב אומרים כי הם ביקשו מקילר לחקור את פרופומו מתי יועברו טילי הגרעין האמריקאים למערב גרמניה.
כאשר פרשת פרופיומו התפרסמה, השערורייה בה שר המלחמה ניהל רומן עם פילגשו של מרגל סובייטי הביא למספר שינויים מרחיקי לכת.
ברמה האישית, מערכת היחסים של איבנוב עם קילר גרמו למאיה לעזוב אותו והיא חזרה למוסקבה; הקרמלין לא הצליח להראות לו הכרה רבה.
הדחייה הכפולה באה לידי ביטוי גם בשתייה כבדה של איבנוב.
איוואנוב נקרא חזרה למוסקבה בדצמבר 1962, לפני שפרשת פרויומו הפכה לידיעה ציבורית.
עם שובו לברית המועצות המשיך בקריירה הימית שלו, כשהוא נשלח לשרת בצי הים השחור.
לא ידוע אם איבנוב המשיך לעבוד עם המודיעין הצבאי אך על פי הדיווחים, הוא זכה במסדר לנין.
בשנת 1994, איוואנוב נמצא מת בדירתו במוסקבה, גיל 68 היה במותו.
חלק מזכרונותיו של איבנוב נכתבו על ידי סופר צללים בספר הזיכרונות "המרגל העירום" שפורסם בשנת 1992. בספר הצהיר איבנוב שהוא הצליח להשיג מודיעין צבאי משמעותי באמצעות גישה לחוגים פוליטיים בריטים.
עם זאת הוא טען שהממונים עליו במודיעין הצבאי הרוסי לא היו מודעים ליחסיו עם קילר עד לפרוץ הסיפור בבריטניה, מכיוון שהוא לא ראה צורך לדווח להם על יחסיו הפרטיים.
איוואנוב גולם על ידי ירון קראבה בסרט "סקנדל" משנת 1989 ועל ידי איאן קונינגהאם במחזמר הבמה של אנדרו לויד ובר "סטיבן וורד: המחזמר" שנפתח בתיאטרון אלדביץ' ב-19 בדצמבר 2013.
פיטר סלרס הציג את איוואנוב בסרט הקומדיה הבריטית Fool Britannia (1963).
הוא מוזכר בקצרה בפרק 10 של העונה השנייה בסדרת הטלוויזיה "הכתר".
יבגני אלכסנדרוביץ' פרימאקוב הוא עיתונאי, מגיש טלוויזיה, פוליטיקאי ודיפלומט המשמש כראש הסוכנות הפדרלית לשיתוף פעולה הומניטרי בינלאומי, מאז 25 ביוני 2020. בעבר היה חבר הדומה הממלכתית משנת 2018 עד 2020. בתקשורת הוא ידוע בשם הבדוי יבגני סנדרו.
שימש שנים רבות ככתב של רשת NTV והערוץ הראשון ב.
הוא נכדו של יבגני פרימקוב, שר החוץ וראש הממשלה לשעבר.
יבגני פרימקוב נולד ב-29 באפריל 1976 במוסקבה במשפחתו של אלכסנדר פרימקוב, שהיה בנו של יבגני פרימקוב, מרגל ופוליטיקאי סובייטי-רוסי.
כשהיה בן חמש אביו מת.
בשנת 1999 סיים את לימודיו במחלקה להיסטוריה ופילולוגיה באוניברסיטה הרוסית למדעי הרוח עם תואר בהיסטוריה.
זמן מה עבד ברדיו הד מוסקבה, בסוכנות הידיעות TASS ובמגזין קומרסאנט.
הוא עבד בטלוויזיה מאז 2002. בתחילה עבד בערוץ TVS ככתב צבאי של התוכניות "חדשות" ו"תוצאות".
הוא היה בין העיתונאים הראשונים מרוסיה שסיקר את מלחמת עיראק ועבד ככתב בישראל ובעיראק.
במאי 2003 עזב את TVC והחל לעבוד ברשת NTV.
בשנים 2003–2005 עבד לרוב במוסקבה, לעיתים נדירות - ליווה כוחות מיוחדים במזרח התיכון.
הוא סיקר את הפיגוע בפסטיבל הרוק "כנפיים" ביולי 2003. בזמן שעבד ב-NTV ככתב, נשלח לסקר אירועים בישראל, ברשות הפלסטינית, באפגניסטן, פקיסטן, לוב ובעיראק.
במהלך נסיעותיו לישראל ולרשות סיקר את פיגועי הטרור של ארגונים פלסטיניים בערי ישראל.
בשנים 2005–2007 שימש כראש הלשכ המזרח-תיכונית של NTV.
הוא סיקר את מלחמת לבנון 2006 בלבנון עבור הערוץ וסיקר אירועים ברצועת עזה, ביהודה ושומרון ושימש ככתב מלחמה.
בעת עבודתו בעזה שקד על ארגון פינוי אזרחים רוסיים מרצועת עזה בקיץ 2007 במהלך ההפיכה שביצע חמאס, על כך הוענקה לו מטעם המשרד למצבי חירום ונציבות האו"ם לפליטים (UNHCR) תואר "חבר מבצע החירום ההומניטרי".
ביוני 2007, הוא התפטר מ-NTV.
מסתיו 2007 ועד אוקטובר 2011 היה כתב של הערוץ הראשון ברוסיה.
מאפריל 2008 ועד ינואר 2011 שימש כראש לשכת הערוץ הראשון בישראל.
שימש גם ככתב בלוב במהלך קרב טריפולי בקיץ 2011.
משנת 2011 עד 2014 עבד במשרד נציב האו"ם לפליטים בטורקיה וירדן.
בתחילה (משנת 2011 עד 2013), במשרד האו"ם בטורקיה כיועץ מיוחד למדיניות הפליטים העירונית, בשנים 2013–2014, בירדן, במשרד המנהל של המזרח התיכון וצפון אפריקה בעמאן כקצין תקשורת.
ממרץ 2015 הנחה את התוכנית "ביקורת בינלאומית" בערוץ הטלוויזיה רוסיה-24.
ב-20 במרץ 2017 מונה יבגני פרימקוב לחבר הלשכה הציבורית לשנים 2017–2020. במאי 2017 מונה ליועצו של יושב ראש הדומה ויאצ'סלב וולודין בנושאים בינלאומיים ופרויקטים הומניטריים.
בשנת 2018 תמך בולדימיר פוטין בבחירות לנשיאות רוסיה 2018.
באפריל 2018 הודיע יבגני פרימקוב על השתתפותו בבחירות המקדימות למפלגת רוסיה המאוחדת.
פרימקוב זכה בפריימריז המקומיים ב-4 ביוני והשיג 72.3% מהקולות, שהעניקו לו מקום בדומה הממלכתית ב-9 בספטמבר 2018.
ב-25 ביוני 2020, הוא מונה לראש הסוכנות הפדרלית לשיתוף פעולה הומניטרי בינלאומי (רוסוטרודניצ'סטבו).
יבגני פרימקוב נשוי ואב לארבעה ילדים.
יבגני יבגנייביץ' בוריאקוב הוא מרגל רוסי מורשע.
הוא נעצר ב-26 בינואר 2015, הואשם והודה באשמתו, בריגול בארצות הברית עבור שירות הביון הרוסי (ס.ו.ר.).
בוריאקוב היה סגן נציג VEB בניו יורק, הבנק לפיתוח לאומי שבבעלות ממשלת רוסיה.
בוריאקוב פעל בכיסוי לא רשמי ולכן לא היה זכאי לחסינות דיפלומטית.
הוא ניהל פעילויות ריגול בסיוע איגור ספורישוב, נציג המסחר של הפדרציה הרוסית בניו יורק, וויקטור פודובניי, נספח של המשימה הדיפלומטית של הפדרציה הרוסית באו"ם.
בתמורה להודאה באשמה קיבל בוריאקוב עונש מופחת של 30 חודשי מאסר במתקן כליאה פדרלי וקנס בסך 100 אלף דולר.
הוא שוחרר מוקדם מהכלא ב-31 במרץ 2017 וגורש מארצות הברית כעבור שישה ימים.
בוריאקוב נולד במרץ 1975 במחוז קרסנודאר ועבד בעבר במשרד מס במוסקבה לפני שהגיע לאמריקה.
אביו, יבגני פטרוביץ' בוריאקוב, הוא מהנדס בשגרירות רוסיה בתוניס.
אשתו, מרינה, סיפרה כי הם נפגשו בקושטצ'בסקאיה בשנת 1994, כשהייתה בתיכון.
הם התחתנו במאי 1999. יש להם בן אחד ובת אחת.
לאחר מעצרו של בוריאקוב בשנת 2015, אמו טטיאנה חזרה מתוניס למוסקבה כדי לעזור לשמור על ילדיו.
לפני שעבד בניו יורק, עבד בוריאקוב בפרטוריה בכיסוי לא רשמי מ-1 באוקטובר 2004 ועד 30 באפריל 2009 החל מסביבות מרץ 2012, בעשרות הזדמנויות במקומות כמו מנהטן וסביבתה ובברונקס, בוריקוב החל להיפגש עם ספורישב ופודובניי לצורך החלפת מידע הקשור לעבודתם כקציני מודיעין הפועלים בתוך ארצות הברית בהנחיית שירות הביון הרוסי.
הם הטילו על בוריאקוב לנסות לגייס תושבים מניו יורק כמקורות מודיעיניים, כמו גם לאסוף מידע על הסנקציות האמריקניות על רוסיה ועל מאמצי ארצות הברית לפתח משאבי אנרגיה חלופיים.
בוריאקוב עבד במינהל המודיעין הכלכלי של סוכנות הביון הרוסית.
בוריאקוב העלה גם שאלות שסוכנות הידיעות הרוסית TASS תוכל לשאול בבורסת ניו יורק בנוגע למסחר בתדירות גבוהה, קרנות הנסחרות בבורסה (ETF) ורובוטים למסחר אוטומטי.
החל משנת 2013, סוכן סמוי של לשכת החקירות הפדרלית (FBI), שהתחזה לאנליסט של חברת אנרגיה, החל לספק לספורישב קלסרים המכילים ניתוחים תעשייתיים ועמוסים במיקרופונים נסתרים, מה שאפשר ל-FBI להקליט את ספורישב, פודובני ואנשי מודיעין רוסיים אחרים.
הסוכן הסמוי פגש את בוריאקוב במשרד במנהטן, כמו גם בבתי קזינו באטלנטיק סיטי.
הסוכן נודע בהמשך בכינוי "גבר-1"
ב-3 באפריל 2017, קרטר פייג' גילה בפני BuzzFeed שהוא "גבר-1" בכתבי האישום בינואר 2015 נגד יבגני בוריאקוב, ויקטור פודובני ואיגור ספורישב, פייג' היה זה שפגש את פודובניי החל משנת 2013. בינואר 2015 הואשמו שלושת הרוסים בקשירת קשר גלוי נגד ארצות הברית וכי בוריאקוב היה סוכן לא רשום של ממשלה זרה.
בהיעדרם, פודובניי בן ה-40 וספורישב בן ה-27 הואשמו גם בסיוע לבוריאקוב, אך לא נעצרו מכיוון שפודובני וספורישב, כפקידים בממשלת רוסיה, עזבו את ארצות הברית תחת חסינות דיפלומטית.
במהלך חקירותיהם של שלושת הרוסים השתמש הממשל האמריקני בתמלילים מוקלטים של שיחותיהם.
מאוחר יותר, במהלך אוקטובר 2016, כשה-FBI ופקידי מחלקת המשפטים השיגו צו של 90 יום למעקב אלקטרוני אחר קרטר פייג' שהפסיק לשמש בתור יועץ לקמפיין הבחירות של דונלד טראמפ בשנת 2016 והמעקב אחר נועד לבסס את כתב האישום נגד בוריאקוב.
הגנתו של בוריאקוב, במימון VEB, טענה כי הוא מוגן מפני ההאשמות מכוח היותו עובד רשמי בממשלת רוסיה, אף שטענה זו נדחתה על ידי השופט ריצ'רד מ.
בסופו של דבר הודה בוריאקוב באשמתו ונידון ל-30 חודשי מאסר וקנס של 100,000 דולר.
הוא ריצה את עונשו במתקן הכליאה הפדרלי באלקטון, אוהיו ושוחרר לפני שריצה את עונשו, ב-31 במרץ 2017 וגורש חזרה לרוסיה ב-5 באפריל 2017.
יבגני אלכסנדרוביץ' ארז'נוב (באוקראינית: Євген Олександрович Аржанов; נולד 9 בפברואר 1948) הוא אתלט עבר רוסי אוקראיני בריצת 800 מטר.
סגן אלוף אולימפי (מינכן 1972), אלוף אירופה (הלסינקי 1971), פעמיים אלוף אירופה באולמות (וינה 1970 וסופיה 1971) ושיאן האוניברסיאדה (מוסקבה 1973).
לאחר פרישתו שימש פרשן ספורט ומאמן אתלטיקה.
יבגני ארז'נוב נולד ב-1948 בעיר קאלוש שבברית המועצות (כיום בתחומי אוקראינה).
בנעוריו החל לשחק כדורסל וכדורגל אך ב-1965 החל להתמקד באתלטיקה וב-1968 התקבל לנבחרת האתלטיקה של ברית המועצות.
הקריירה הספורטיבית של ארז'נוב החלה ב-1968 ונמשכה עד 1973 כשבמהלכה זכה במדליית כסף אולימפית (אולימפיאדת מינכן).
ב-1975 סיים את אליפות ברית המועצות במקום השלישי והחליט לפרוש.
לאחר פרישתו מספורט תחרותי החל לעבוד כפרשן אתלטיקה בתחנות הטלוויזיה והרדיו הלאומיות של אוקראינה.
לאחר התפרקות ברית המועצות אימן את נבחרות האתלטיקה הלאומיות של דרום קוריאה ווייטנאם.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי עבר ארז'נוב את המוקדמות בריצת 800 מטר אך כשל בחצי הגמר.
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה באתונה, יוון סיים במקום הרביעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:47.1 דקות.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בווינה, אוסטריה זכה במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:51.0 דקות לפני חואן בורוז מספרד (1:51.9 דקות) וז'וזה מדימורק מיוגוסלביה (1:51.9 דקות).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד זכה במדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא אליפות של 1:45.62 דקות לפני דיטר פרום מגרמניה המזרחית (1:45.96 דקות) ואנדי קרטר מבריטניה (1:46.16 דקות - שיא לאומי).
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בסופיה, בולגריה זכה במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:48.7 דקות לפני פיל לואיס (Phil Lewis) מבריטניה (1:50.5 דקות) ואנדרי קופצ'יק מפולין (1:50.5 דקות).
באולימפיאדת מינכן זכה ארז'נוב במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:45.89 דקות אחרי דייב ווטל מארצות הברית (1:45.86 דקות) ולפני מייק בויט מקנייה (1:46.01 דקות).
באוניברסיאדה שנערכה במוסקבה, ברית המועצות זכה במדליית זהב בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:46.88 דקות לפני מרסל פיליפה מצרפת (1:47.29 דקות) והאנס-הנינג אולרט ממזרח גרמניה (1:47.51 דקות).
יבגני ולדימירוביץ' אלכסייב הוא רב-אמן רוסי בשחמט ואלוף רוסיה בשנת 2006. הוא התחרה באליפות העולם בשחמט של פיד"ה 2004 ובגביע העולם של פיד"ה בשנים 2005, 2007, 2009, 2011 ו-2013.
הוא זכה במדליית הזהב בשחמט במשחקי המכביה בשנת 2001, שהתקיימה בישראל.
בשנת 2006 זכה אלכסייב בגמר העל של אליפות רוסיה לאחר שניצח את דמיטרי ג'קובנקו במשחק פלייאוף.
לאחר שזכה באליפות אירופלוט הפתוחה במוסקבה בשנת 2007, אלכסייב העפיל לתחרות השחמט בדורטמונד בשנת 2007. בתחרות זו חלק את המקום השני - אחרי אלוף העולם ולדימיר קרמניק - עם וישוואנתן אנאנד ופטר לקו .
באותה שנה שיחק בנבחרת רוסיה שזכתה במדליית הזהב באליפות אירופה לקבוצות בשחמט.
בשנת 2008 זכה אלכסייב בפסטיבל השחמט ה-41 של ביל לאחר משחק פלייאוף עם לינייר דומינגס פרס .
בשנת 2010 הוא שיחק בלוח 2 עבור נבחרת "רוסיה 2" באולימפיאדת השחמט ה-39, שנערכה בחנטי-מנסיסק, רוסיה.
הוא חלק את המקום הראשון עם סרגיי קארג'קין, פיטר סווידלר, דמיטרי ג'קובנקו, דמיטרי אנדרייקין וולדימיר פוטקין בסופר-גמר אליפות רוסיה 2012. לאחר פלייאוף מהיר לקביעת המנצח, אלכסייב סיים במקום השישי.
באליפות אירופה בשחמט אישי בשנת 2013, הוא חלק את המקום הראשון עם תשעה שחקנים אחרים בנקודות וזכה במדליית כסף בשובר שוויון.
בשנת 2017, אלכסייב זכה באליפות סנט פטרסבורג ובטורניר הזיכרון לויקטור קורצ'נוי בסנט פטרסבורג, כשהוא גובר על דמיטרי קוקארב, גטה קמסקי ואלכסנדר שימנוב בשובר שוויון.
בשנת 2019, הוא זכה באליפות פריירה דו אלנטז'ו הפתוחה השנייה עם ציון של 7.5/9 נקודות.
בחודש נובמבר בשנת 2025, הוא ישתתף בתחרות Jerusalem Open שהתרחשה בישראל, ובה הוא זכה במקום השני וגם זכה בכרטיס עלייה לתחרות Jerusalem Masters 2025 בה זכה במקום השישי מתוך 12.
יבגני אלכסנדרוביץ' יבטושנקו היה משורר רוסי, ששיריו נודעו בביקורת החריפה שבהם כנגד הבירוקרטיה הרוסית וכנגד מורשתו של סטלין.
יבטושנקו נולד בעיר זימה, מחוז אירקוטסק שבסיביר, ברית המועצות למשפחה שמקורה באוקראינה.
בין השנים 1951 ל–1954 למד במכון גורקי לספרות במוסקבה , שממנו נשר.
ספר שיריו הראשון הופיע בשנת 1952, ששיר ממנו, "זה מה שקורה לי עכשיו", הולחן ונהפך לפופולרי.
ב–1956 פרסם את "תחנת חורף", שנחשב לשירו המשמעותי הראשון.
בשנים 1955–1958 הוא היה נשוי למשוררת בלה אחמדולינה.
ב-20 בספטמבר 1961 פרסם יבטושנקו, בעיתון של אגודת הסופרים של ברית-המועצות "ליטרטורניה גזטה", את שירו הנודע "באבי יאר", שבו תקף את האדישות הסובייטית לזכר הנרצחים היהודים.
באותה שנה בה פורסם "באבי יאר", פרסם יבטושנקו גם את "יורשי סטלין", שבו טען כי מורשת הסטליניזם עדיין שולטת במדינתו.
באותה שנה ביצע מארק ברנס את שיר המחאה האנטי-מלחמתי "האם הרוסים רוצים מלחמה?" (Хотят ли русские войны) אותו כתב יבטושנקו.
בפברואר 1963 הקריא את שירו באבי יאר לפני קהל של 6,000 צופים בפריז.
בעקבות שיריו מעוררי המחאה, נאסר על יבטושנקו בשנת 1963 לצאת מתחומי ברית המועצות, אך לחץ בינלאומי הביא להסרת מגבלה זו שנתיים לאחר מכן.
בשנת 1966, ביקר לראשונה בארצות הברית וערך סיבוב הופעות, שארגן האמרגן יהודי-אמריקאי סול יורוק, בו קרא את שיריו.
בינואר 1972 היה בניו יורק בעת שהליגה להגנה יהודית זרקה פצצות תבערה במשרדו של יורוק במנהטן.
את הפיגוע ארגנה הליגה להגנה יהודית מכיוון שהתנגדה לסיורי ההופעות בארצות הברית של אמנים מברית המועצות.
בשנות השבעים יבטושנקו התחבר עם הסופר הדיסידנט אלכסנדר סולז'ניצין, למרות זאת נשמעו קולות המבקרים את שירתו וטוענים כי מחאתו מכוונת רק לכיוונים ה"מותרים" על ידי הממשל הסובייטי.
ראש וראשון למבקרים אלו היה יוסף ברודסקי חתן פרס נובל לספרות מהאקדמיה האמריקאית לאמנויות.
לאחר התפרקות ברית המועצות יבטושנקו הפך לפעיל בקידום יצירותיהם של משוררים דיסידנטים לשעבר, בתחומי איכות הסביבה ובהנצחת זכרם של נספי הגולאגים.
בשנת 1991 עבר להתגורר בארצות הברית.
יבטושנקו לימד שירה וקולנוע רוסיים ואירופאיים באוניברסיטת טולסה באוקלהומה, ארצות הברית.
בשנת 1988 ביקר לראשונה בישראל והשתתף בטקס לזכר הרוגי באבי יאר ביד ושם.
כמו כן ערך מופע בתיאטרון ירושלים בו קרא משיריו.
הערב לא זכה להצלחה רבה ומבקרת ספרות מאיה קגנסקיה כתבה עליו:.
בשנת 2007 ביקר שוב בישראל והשתתף בטקס הוקרה מיוחד שנערך עבורו ביד ושם והקריא בקולו את "באבי יאר".
ב-31 במרץ 2017 הוא אושפז במרכז הרפואי הילקרסט שבטלסה, במדינת אוקלהומה שבארצות הברית.
ב-1 באפריל 2017 הלך לעולמו והוא בן 84. בצוואתו ביקש להיקבר בבית הקברות פרדלקינו, סמוך למצבתו של בוריס פסטרנק.
יצירותיו של יבטושנקו שתורגמו לעברית
באבי-יאר, השיר והשר, מאת שלמה אבן-שושן, 1961
שירי שנים שונות, מרוסית שלמה אבן-שושן, 1966
ראו בי קומוניסט!, מרוסית שלמה אבן-שושן, 1962
כביש הנלהבים, שירים, מרוסית שלמה אבן-שושן, 1967
בדל עשב, מרוסית שלמה אבן-שושן, 1988
השיר בדומיהשתורגם על ידי יעקב שבתאי ובוצע על ידי ליאור ייני (הלוך הלכה החבריא)
יבגני בגרטיונוביץ' וכטנגוב היה שחקן ובמאי תיאטרון רוסי ממוצא ארמני.
נמנה עם מייסדי תיאטרון "הבימה", כאשר ביים את שני המחזות הראשונים של התיאטרון עוד בעת שהוא הציג במוסקבה - "נשף בראשית" ו"הדיבוק".
וכטנגוב נולד בולדיקווקז שבאוסטיה להורים ארמנים.
הוא למד זמן מה באוניברסיטת מוסקבה ולאחר מכן הצטרף לתיאטרון האמנותי המוסקבאי ב-1911 ובלט שם בכשרונותיו, כך שב-1920 הוביל כבר סטודיו למשחק משלו.
ארבע שנים לאחר מותו נקרא הסטודיו על שמו "תיאטרון וכטנגוב".
וכטנגוב הושפע מאוד מהסגנון התיאטרלי של וסבולוד מיירהולד, במאי שהדגיש את הסימבוליות, והתנועתיות של שחקניו, והצליח למזג את הסגנון של מיירהולד עם הטכניקה הפסיכולוגית של קונסטנטין סטניסלבסקי וולדימיר נמירוביץ' דנצ'נקו.
הפקותיו כללו מוזיקה, שימוש במסיכות ובתלבושות מופשטות, מחול, תפאורות אוונגרדיות, כמו גם ניתוח פסיכולוגי של הטקסט, ושל מניעי הגיבורים.
הפקתו הידועה ביותר הייתה של טורנדוט מאת קרלו גוצי, הפקה המועלית על ידי תיאטרון וכטנגוב משנת 1922 מאז מותו.
בשנת 1918 הכיר סטניסלבסקי לוכטנגוב קולקטיב תיאטרון יהודי, שהונהג על ידי נחום צמח.
וכטנגוב לקח את הקולקטיב תחת חסותו, וביים את הצגתו הראשונה של התיאטרון, שהיה לימים לתיאטרון "הבימה" - "נשף בראשית".
לאחר מכן, והוא בשלבי מחלה סופנית, ביים את "הדיבוק", הצגה הנחשבת לאחד ההישגים האמנותיים הגדולים ביותר הן של וכטנגוב והן של הבימה.
שמו של וכטנגוב מונצח בקריאת התיאטרון המוסקבאי על שמו, וכן ברחוב ביפו.
יבגני אָנַאניֶיביץ' חַאלדֶיי היה צלם סובייטי יליד אוקראינה, ממוצא יהודי, הידוע בשל צילומיו ממלחמת העולם השנייה, ובמיוחד בשל תמונתו המציגה את הנפת הדגל הסובייטי מעל בניין הרייכסטאג בברלין.
חאלדיי נולד בשנת 1917 בעיר יוזובקה (לאחר מכן "סטאלינו"; כיום דונצק באוקראינה).
בהיותו בן שנה נרצחה אימו על ידי חיילים שנכנסו לביתם בשעת התה ורצחו אותה ואת עוזרת הבית.
חאלדיי, שהיה בידי אימו, ניצל בנס כאשר חדר אליו כדור לגוף.
יבגני גדל אצל סבתו, ממנה קיבל מצלמת "לייקה" ישנה, שפיתחה אצלו את אהבת הצילום.
בשנת 1936 החל לעבוד כצלם עבור סוכנות הידיעות של ברית המועצות, "הסוכנות הטלגרפית של ברית המועצות" (טאס"ס) (ТАСС).
עם תחילת מלחמת העולם השנייה נלווה חאלדיי אל כוחות הצבא האדום במסעם דרך אירופה, דרך מורמנסק, חצי האי קרים, וכיבוש ערי מפתח באירופה כסופיה, בוקרשט, בודפשט ווינה, ובסופו של דבר הקרב הקשה אשר הסתיים בכיבוש ברלין.
חאלדיי נודע בתמונותיו אשר הנציחו רגעי מפתח במלחמה, תוך גישה תיעודית ועניינית.
תמונתו הידועה ביותר, "הנפת הדגל הסובייטי מעל בניין הרייכסטאג", שצולמה ב-2 במאי 1945 במהלך הקרב על ברלין, התבררה כמבוימת.
עבור תצלום זה זכה רוזנטל בפרס פוליצר באותה שנה.
על אף הטענות – שרוזנטל הכחיש בתוקף עד מותו – כי גם תמונתו בוימה, הרי שהדימוי ההרואי תרם להאדרת יוקרתו של הצבא האמריקאי, וחאלדיי שאף להעניק לצבא האדום תצלום ניצחון הרואי דומה.
הוא נשא עמו דגל לקרבות וביקש מחיילים להניפו מעל לבניין השרוף.
הדימוי המרשים נאלץ לעבור ריטוש בטרם פורסם ברבים, משום שעל אמת-היד של החייל שמניף את הדגל נראו, למרבה המבוכה, שני שעונים, שנלקחו ודאי כשלל.
תמונה זו הביאה לחאלדיי תהילת עולם כצלם.
לאחר המלחמה המשיך חאלדיי וצילם תמונות מוועידת פוטסדאם, משפטי נירנברג וועידת פריז ב-1947. אך בתקופה זו סר חנו מעיני השלטונות הקומוניסטיים.
חאלדיי פוטר מסוכנות טא"ס בשנת 1949 ולאחר מכן הותר לו לעבוד כצלם באופן מקומי, במקומות קטנים, ולעיתים הותר לו רק לעסוק בפיתוח תמונות של אחרים.
בשנות ה-60 עבד זמן מה כצלם עבור העיתון "פראבדה", ובשנות ה-70 פרש לגמלאות.
חאלדיי עצמו ייחס את נפילתו לאנטישמיות הסטאליניסטית.
חאלדיי לא הסתיר את יהדותו.
אביו ושלושה מאחיו נספו בשואה.
לאחר נפילת הקומוניזם זכה חאלדיי להכרה בין-לאומית, וכיום הוא נחשב לאחד מצלמי המלחמה המעולים שפעלו במלחמת העולם השנייה, ובכלל.
הוא היה מיודד עם הצלם רוברט קאפה, שתיעד ביחד איתו את משפטי נירנברג וועידת פוטסדאם.
יבגני חיי את שארית חייו בצניעות בדירה קטנה במוסקבה, שם נפטר בשנת 1997. זמן קצר לפני מותו צולם עליו סרט ביוגרפי בו הוא מתאר את תולדות חייו ומקצועו.
בשנת 1999 הוצגה בבית התפוצות תערוכה מיצירות חאלדיי, בשם "תמונת מלחמה".
בשנת 2008 הוצגה תערוכה עם מיטב מתצלומיו במוזיאון Martin Gropius Bau בברלין.
יבגני יהודין הוא קלרניתן ישראלי, יליד בלארוס.
יהודין זכה פעמיים בפרס הראשון בתחרות הארצית ברוסיה ובפרס פרנסואה שפירא בשנת 1994. הוא חבר בחמישיית כלי הנשיפה הישראלית.
היה נגן ראשי בתזמורת הסינפונייטה הישראלית באר שבע וכיום הוא קלרניתן ראשון בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
יהודין היה מורה באקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים משנת 1992.
יהודין הוא בוגר האקדמיה למוזיקה במינסק והאקדמיה למוזיקה על שם רובין בתל אביב.
הוא הופיע כסולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוח זובין מהטה ובהרכבי מוזיקה קאמרית בישראל ובעולם.
כיום הוא מתגורר ברמת גן עם אשתו פולינה, כנרת ראשונה בפילהרמונית.
כמו כן, ליהודין יש ילדים נוספים מנישואיו הקודמים.
יבגני פבלוביץ' לאונוב (2 בספטמבר 1926 - 29 בינואר 1994) היה שחקן קולנוע ותיאטרון סובייטי, אחד מבכירי הקולנוע הסובייטי והרוסי של כל הזמנים.
בשנת 2001 יצא בול דואר לכבודו.
בשנת 1978 הוענק לו תואר האמן העממי של ברית המועצות.
יבגני לאונוב נולד במוסקבה, ברית המועצות.
במהלך ילדותו חלם להיות טייס קרב, חלום נפוץ בקרב ילדים סובייטים במהלך מלחמת העולם השנייה.
במהלך תקיפת הנאצים את ברית המועצות, עבדו לאונוב וכל משפחתו במפעל לייצור נשק.
בתום המלחמה החל ללמוד בבית הספר של התיאטרון האמנותי של מוסקבה.
לאחר שסיים את לימודיו פנה לתעשיית הקולנוע.
בשנת 1949 השתתף בפעם הראשונה בסרט, בתפקיד ניצב.
עם הזמן, התחבר עם הבמאי גיאורגי דאנליה והפך לחברו הטוב ביותר.
לאונוב השתתף ברוב סרטיו של דאנליה.
הוא השתתף בעשרות סרטים נוספים בתפקידי משנה ורק בשנת 1957 קיבל תפקיד חשוב ורק בשנת 1965 קיבל תפקיד מרכזי בסרט "שלושים ושלוש".
בין סרטיו הידועים ביותר ניתן למנות את: "ג'נטלמנים של מזל" ו"תחנת בלורוסקי", שניהם צולמו בשנת 1971.
בשנת 1980 לאונוב קיבל את פרס 'השחקן המצטיין' על תפקידו בסרט "מרתון של סתיו" בפסטיבל הסרטים של ונציה.
לאונוב נחשב לאחד השחקנים הדגולים של הקולנוע הסובייטי וזמן רב החזיק בתואר "השחקן האהוד ואהוב בברית המועצות".
בשנת 1991, במהלך טיול בגרמניה, קיבל התקף לב היה שרוי בתרדמת למשך 10 ימים.
לאחר ניתוח מסובך ניצלו חייו והוא אף חזר להופיע בתיאטרון.
לאונוב מת ב-29 בינואר 1994, בדרכו להופעה בתיאטרון לנקום.
לאחר שהודיעו לקהל הצופים על מותו, כל הקהל קם באופן ספונטני והלך להדליק נרות זיכרון בכנסייה ממול.
בטקס הזיכרון שנערך לו השתתפו כחצי מיליון אנשים שבאו לחלוק כבוד לשחקן בקור מקפיא.
לאונוב נקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה במוסקבה.
לאונוב השתתף בסך הכל בכ-70 סרטי קולנוע, תרם את קולו ל-12 סרטי הנפשה, ביניהם פו הדב (Винни-Пух) בעיבוד הסובייטי , והשתתף בעשרות הצגות תיאטרון במהלך 54 שנות הקריירה שלו.
להלן רשימת הסרטים המפורסמים ביותר של לאונוב:
על שמו נקרא אסטרואיד (5154) לאונוב .
אנדרטה ליבגני לאונוב ברחוב מוספילמובסקאיה במוסקבה.
יבגני איוואנוביץ' זַמִיָאטִין היה סופר רוסי, אשר התפרסם בזכות ספרו "אנחנו" (1921) – דיסטופיה עתידנית שהשפיעה, בין היתר, על ג'ורג' אורוול בכתיבת הספר "1984".
למרות היותו בולשביק, זמיאטין התקשה לקבל את המדיניות של המפלגה הקומוניסטית בשנים שלאחר מהפכת אוקטובר.
ב-1921, "אנחנו" הפך לספר הראשון שהוחרם בידי המשטר הקומוניסטי.
בשל מצב זה, זמיאטין ארגן הברחה של עותק מהרומן למערב, כדי ש"אנחנו" יתפרסם מחוץ לרוסיה, באנגלית ב-1924. השערורייה שפרצה בעקבות מהלך זה הובילה בסופו של דבר לבקשתו של זמיאטין לגלות ממולדתו - בקשה שאושרה ב-1931, בעקבות זאת עבר זמיאטן לצרפת.
זמיאטין תואר כאחד מראשוני הדיסידנטים, בשל השימוש בספרות שלו כדי לבקר את השלטון הקומוניסטי.
זמיאטין נולד בעיירה לבדיאן (Лебедя́нь), 300 ק"מ דרומית למוסקבה (כיום במחוז ליפצק).
אביו היה כומר בכנסייה האורתודוקסית הרוסית ומנהל בית-ספר, ואמו מוזיקאית.
בין השנים 1902 ו-1908 למד הנדסה ימית במוסד הפוליטכני בסנקט פטרבורג, ובתקופה זו הצטרף לתנועה הבולשביקית.
במהלך מהפכת 1905 נאסר והוגלה.
בשנת 1906 שהה זמן מה בפינלנד אך חזר לרוסיה באופן לא חוקי כדי לסיים את לימודיו.
לאחר מכן החל לעבוד כמרצה באוניברסיטה, ובמקביל כתב ספרות בדיונית.
בשנת 1913 זכה לחנינה; באותה שנה זכה לפרסום בזכות "סיפור פרובינציאלי" (Уездное, "אויזדנויה") – סאטירה על החיים בעיירה קטנה.
בשנה לאחר-מכן נשפט בגין השמצת הצבא בסיפורו "סוף העולם" (На куличках, "נה קוליצ'קאח").
הוא המשיך לעבוד במקצועו, וכתב מאמרים בעיתונים סוציאליסטיים שונים.
בשנת 1916 נשלח לגור בניוקאסל, אנגליה, ושימש כמפקח בבניית ספינות שוברות קרח.
עם חזרתו לרוסיה, בסוף 1917, פרסם את "אוסטרוביטיאנייה" (Островитяне; The Islanders).
הוא תמך במהפכת אוקטובר, אך התנגד למערכת הצנזורה של הבולשביקים.
לאחר המהפכה הרוסית ב-1917 שימש כעורך במספר ירחונים, הרצה על כתיבה ועבד בתרגום לרוסית של כתבי ג'ק לונדון, או.
הנרי, הרברט ג'ורג' ולס ואחרים.
במהלך שנות ה-20 הפכו כתביו יותר ויותר ביקורתיים כלפי המשטר.
הוא זכה להערכה רבה ולמעמד של אמן ספרותי בקרב קהל אוהדים רחב בסנקט פטרבורג – אך במקביל נחשב לכופר, נעצר מספר פעמים, הוחרם במוסדות שונים ואולץ לפרוש מתפקידים ציבוריים.
ב-1927 הוציא לאור את "אנחנו" (Мы) ברוסית, בכתב-עת לגולים לבנים שעורכו היה מארק לבוביץ' סלונים (1976-1894).
הסיפור הודפס בהמשכים בעיתון, ולמורת רוחם של השלטונות, עותקים של הסיפור הוברחו לברית המועצות.
מצב זה יצר ביקורת וכעס כלפי זמיאטין, שהובילו לכניסתו ל"רשימה שחורה" של אמנים שנאסר עליהם לפרסם את יצירותיהם.
הספר עובד לסרט קולנוע רוסי באותו שם בשנת 2022.
ב-1931, פנה זמיאטין ישירות לסטלין בבקשה לעזוב את ברית המועצות.
במכתבו זה כתב זמיאטין "איני מעוניין להסתיר את הסיבה היסודית, שבגינה אני מבקש לצאת מחוץ למדינה יחד עם אשתי, שהיא חוסר התקווה שבמצבי כאן ככותב, שנידון לגזר דין מוות ככותב בביתו".
עם תמיכה מצד מקסים גורקי, סטלין אישר את הבקשה.
ב-1932 עבר להתגורר בפריז, שם הוא שיתף פעולה עם הבמאי הצרפתי ז'אן רנואר וכתב איתו במשותף את התסריט לסרט בשפל (1936) המבוסס על מחזה באותו השם מאת מקסים גורקי.
ב-1937 מת זמיאטין מהתקף לב ונקבר בדרום פריז.
בעת הלווייתו מעטים נוכחו מבין מכריו.
אחד מהנוכחים היה מארק סלונים, שהתיידד עם בני הזוג זמיאטין במשך השנים.
אנחנו (מרוסית: מירי ליטווק), תל אביב: בבל, תשנ"ט-1999.
סיפור על הדבר החשוב ביותר ועוד סיפורים (תרגמה מאנגלית: חוה שאלתיאל), ירושלים: כרמל, תשס"א-2001.
מבצר הזכוכית (2016), סרט קצר צרפתי
יבגני גַמְבּוּרְג היה שחקן תיאטרון בברית המועצות ובישראל ושחקן בולט בתיאטרון גשר מעת הקמתו.
גמבורג נולד בברית המועצות ב-1947. בשנת 1961 החל בלימודי משחק במכללה לתיאטרון בעיר קאזאן וסיימם בהצלחה בשנת 1964. לאחר סיום לימודיו החל להופיע בתיאטרונים שונים ברחבי ברית המועצות.
בשנים 1976–1981 הופיע בתיאטרון אורלובסקי לנוער.
בשנת 1981 החל להופיע בתיאטרון לנוער בריגה, שם עבד עד עלייתו ארצה עם משפחתו ב-1990.
עם הגעתו ארצה הצטרף לצוות השחקנים שהקים את "תיאטרון גשר".
בהצגה הראשונה שהעלה התיאטרון בעברית, "מולייר" של מיכאיל בולגקוב, שיחק בתפקיד הראשי, למרות שידיעותיו בעברית באותה עת היו מעטות.
בהמשך שיחק גמבורג ברוב הפקות גשר, בהן: