tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השריפה הנחיתה מכה אנושה על מעמדה של ונציה כמרכז הדפוס העברי העולמי והובילה להפסקת הדפסת הספרים העבריים בעיר למשך כעשור.
מעבר לנזק הכלכלי הכבד למדפיסים כגון בראגאדין וג'וסטיניאני שנאלצו לסגור את עסקיהם, הקהילה היהודית איבדה נכסי תרבות ולימוד יקרים מפז.
מאותו רגע הוכפפו הספרים היהודיים לצנזורה קפדנית של "אינדקס הספרים האסורים", שבו הצנזורים—לרוב מומרים—מחקו או גרדו קטעים שלמים שנחשבו פוגעניים בעיני הכנסייה.
המאה ה-18 עמדה בסימן משבר כלכלי עמוק לקהילה היהודית ולוונציה כולה.
החובות הכבדים: המיסים הכבדים שהוטלו על הקהילה כדי לממן את מלחמות ונציה נגד הטורקים רוקנו את קופת הקהילה.
בשנת 1737 הוכרזה הקהילה (האוניברסיטה של היהודים) כפושטת רגל.
הגבלות נוספות: למרות המשבר, השלטונות המשיכו להטיל מגבלות, ובשנת 1777 נאסר על יהודים לעסוק בייצור תעשייתי, מה שהחריף את העוני בגטו.
הגירה: משפחות יהודיות עשירות החלו לעזוב את ונציה לערים חופשיות יותר כגון ליבורנו וטריאסטה.
סוף הגטו והאמנציפציה (1797 ואילך)
במאי 1797 נכבשה ונציה על ידי צבאותיו של נפוליאון בונפרטה, מה שהוביל לביטול הרפובליקה הישנה.
ב-11 ביולי 1797, הוסרו שערי הגטו והועלו באש בטקס חגיגי בכיכר הגטו נואובו, תחת הכותרת "חופש, שוויון ואחווה".
הגטו שונה לזמן קצר ל"רובע האיחוד" (Contrada dell'Unione).
לאחר נפילת נפוליאון עברה ונציה לשלטון אוסטרי (1798), שהחזיר חלק מההגבלות על היהודים, אך שערי הגטו מעולם לא נבנו מחדש.
האמנציפציה המלאה והסופית הגיעה רק בשנת 1866, עם הצטרפות ונציה לממלכת איטליה המאוחדת.
חוקי הגזע של מוסוליני ב-1938 פגעו קשות בקהילה היהודית בוונציה, שמנתה אז כ-1,200 נפשות, והובילו להדרתם המיידית מחיי החברה והכלכלה האיטלקיים.
יהודים פוטרו ממשרותיהם בשירות המדינה, גורשו מארגונים מקצועיים, וילדיהם הוצאו מבתי הספר הציבוריים, בעוד השלטונות הטילו השפלות יומיומיות בדמות שלטים שאסרו על כניסת "כלבים ויהודים" למקומות ציבוריים וגירוש היהודים מחופי הלידו.
בדומה לתקופת הגטו המוקדמת, חוקים אלו אסרו גם על יחסי מין בין יהודים לנוצרים ועל העסקת משרתים נוצרים בבתי יהודים.
עם הכיבוש הגרמני בספטמבר 1943, הפכו הרדיפות לאלימות וקטלניות.
ב-16 בספטמבר 1943 התאבד נשיא הקהילה, ג'וזפה יונה, כדי להימנע ממסירת רשימות חברי הקהילה לידי הנאצים.
ב-5 בדצמבר 1943 ביצעו המשטרה האיטלקית והמשמר הפשיסטי מצוד נרחב בוונציה ובסביבתה, שבו נעצרו למעלה מ-100 יהודים שנכלאו זמנית בבית הספר "מרקו פוסקריני" ומשם נשלחו למחנה פוסולי.
אירוניה מרה נרשמה בכך שהגרמנים אילצו את היהודים לשלם בעצמם עבור כרטיסי הרכבת למחנה ההשמדה אושוויץ, בדומה למסורת הגטו העתיקה שבה האסיר היה מחויב לשלם את שכרו של סוהרו.
בקיץ 1944 הובילו כוחות האס-אס גלי מעצרים אכזריים נוספים שכונו "מצוד אדם".
ב-17 באוגוסט נלקחו 90 בני אדם, בהם חולים וקשישים חסרי ישע מבית האבות הקהילתי שבגטו ורבה של הקהילה, אדולפו אוטולנגי, שהיה זקן וכמעט עיוור.
באוקטובר 1944 גורשו גם חולים מבתי חולים פסיכיאטריים באיים סן סוולו וסן קלמנטה, וביניהם כאלו שנרצחו במחנה ריזיירה די סן סאבה בטרייסטה או נשלחו לאושוויץ.
בסך הכל נרצחו כ-200 מיהודי ונציה בתקופת השואה, ומשפחות שלמות הושמדו.
מקורות מסוימים מציינים כי מתוך 222 יהודים שגורשו ישירות מהגטו, רק שמונה שרדו וחזרו.
עם השחרור באפריל 1945, שבו לוונציה ניצולים בודדים בלבד ממחנות ההשמדה, לצד יהודים שהסתתרו בעליות גג בעיר או בהרים ובכפרים שבמחוז ונטו בסיוע נוצרים מקומיים ואנשי דת.
כיום מונה הקהילה היהודית בוונציה כ-600 נפשות.
מתחם הגטו הפך לאתר תיירות מרכזי הכולל את המוזיאון היהודי, בתי כנסת פעילים ומפעלי תרבות כגון "Beit Venezia".
בשנת 2016 צוינו 500 שנים לייסוד הגטו בשורה של אירועים בינלאומיים המדגישים את חשיבות המקום כמרכז זיכרון וחיים יהודיים.
דמותו של שיילוק, המלווה בריבית היהודי במחזהו של ויליאם שייקספיר "הסוחר מוונציה" (1600), הפכה לארכיטיפ המזוהה ביותר עם המציאות היהודית בוונציה בתקופת הרנסאנס.
אף על פי ששייקספיר מעולם לא ביקר בוונציה ואינו מזכיר את הגטו במפורש במחזה, החוקרים טוענים כי קיומו של הגטו עומד בבסיס הדינמיקה החברתית של היצירה—מהמתח שבין שיילוק לסוחרים הנוצרים ועד להפרדה המרחבית המאפשרת את בריחת בתו ג'סיקה.
שיילוק מוצג כדמות מורכבת שבין נבל קומי לבין קורבן של אנטישמיות נוצרית בוטה, המבקש "ליטרת בשר" מאנטוניו כעירבון לחובו שלא שולם.
דמותו של שיילוק משקפת את המעמד הכלכלי הפרדוקסלי של יהודי ונציה באותה עת: מצד אחד הם היו חיוניים לכלכלת העיר כמלווים בריבית וכסוחרים בינלאומיים, ומצד שני היו נתונים להגבלות מרחביות ודתיות מחמירות.
במציאות ההיסטורית, מלווי הריבית היהודים בוונציה חויבו להפעיל "בנקים לעניים" בריבית נמוכה של 5% בלבד—שיעור שלא פעם הוביל להפסדים—ובניגוד לשיילוק הספרותי, הם היו נתונים לפיקוח הדוק של רשויות המדינה כגון ה"סופרה-קונסולי".
המתח בין ההצהרה "לא אוכל עמכם, לא אשתה עמכם" לבין המציאות של קשרים יומיומיים הדוקים בין נוצרים ליהודים בכיכרות העיר, הוא מהמרכיבים המרכזיים המעצבים את המחזה השייקספירי.
בעת המודרנית, ובעיקר לאחר השואה, זכה המחזה לפרשנויות מחדש המדגישות את טרגדית הזרות של שיילוק.
בקיץ 2016, לציון 500 שנה לייסוד הגטו, הועלה "הסוחר מוונציה" לראשונה במתחם הגטו עצמו, בהפקה ייחודית שבה גילמו חמישה שחקנים שונים את דמותו של שיילוק.
הפקה זו ביקשה "להחזיר את שיילוק הביתה" ולפרק את הסטריאוטיפים שנערמו סביבו לאורך מאות שנים, תוך שהיא הופכת את המרחב הפיזי של הגטו לחלק בלתי נפרד מהעלילה ומדגישה את הצורך בצדק ובחמלה (רחמים) בין הקהילות השונות.
קהילת יהודי וֶזוּל הוקמה לראשונה במאה ה-13, עם הגעת סוחרים יהודים לעיר.
העיירה וזול שוכנת במזרח צרפת, כ-125 קילומטרים מערבית לבזל שבשווייץ.
בעבר היא הייתה חלק מרוזנות בורגונדי, או פראנש-קונטה, שהיו חלק מהאימפריה הרומית הקדושה והיא הפכה לצרפתית רק במאה ה-17 במסגרת הסכמי ניימכן.
קהילת וזול הייתה העתיקה והחשובה ביותר ברוזנות בורגונדי.
במאה ה-14 מנתה הקהילה כמאה נפשות, ביניהם בלטה משפחת הבנקאים הליוט מְוזול (Héliot de Vesoul), שאת עיקר הונה עשתה ממסחר סיטונאי ביין, בשיתוף פעולה עם נוצרים.
הבנק של משפחת הליוט פעל בהיקפים נרחבים בין השנים 1216–1218 ועסקה במתן אשראי לנזקקים ולאצילים כאחד.
בשנת 1324 גירשה הרוזנת ז'אן (la comtesse Jeanne) את יהודי העיר והחרימה את רכושם.
ביתו של היהודי אליאס הליוט (Elias Héliot), ששכן סמוך לבית הכנסת, ניתן לאחת מבנות לווייתה.
על אף צו הגירוש, חלק מהיהודים נותרו ברוזנות תמורת תשלום דמי חסות, לאדונים המקומיים, שהעלימו עין מצו הגירוש, בשל חובותיהם הכבדים ליהודים.
מרכז הקהילה היה ברחוב הגדול (Grande-Rue), ששמו שוּנה לרחוב אלזס-לורן (rue Alsace-Lorraine), שם שכן בית כנסת שעל קירותיו ניתן עדיין בעבר אותיות עבריות.
בשנת 1348, בעת מגפת המוות השחור, הואשמו היהודים בהרעלת בארות והיו פרעות הבן נרצחו כ-80 יהודים מוזול ומהסביבה ורבים נעצרו ועונו קשות.
בהוראת נפוליאון הראשון, הוקמה בשנת 1808, הקונסיסטוריה המרכזית של יהודי צרפת.
לאחר מלחמת צרפת–פרוסיה (1870), היגרו יהודים רבים מאלזס לצרפת וביניהם הרב יצחק לוי (Isaac Lévy).
בשנת 1872 הפכה וזול למקום מושבה של קונסיסטוריה חדשה שחלשה על מזרח צרפת, במשך 24 שנים.
בשנת 1875 נבנה בית הכנסת בווזול, בסמוך למרכז העיר.
בשנת 1888 מונה הרב משה שוהל (Moïse Schuhl) לתפקיד רב הקהילה ובהמשך כיהן אחיו, ג'סטין שוהל (Justin Schuhl), עד 1908. בסוף המאה ה-19 סבלו יהודי העיר מהתפרצויות אנטישמיות, ובינואר 1898 נופצו שמשות של חנות בבעלות יהודית.
ביוני 1940 נכבשה העיר על ידי הגרמנים.
ראש העירייה היהודי, רנה וייל (René Weil), נאלץ לעזוב את תפקידו בהוראת המועצה.
באוקטובר 1940 בוצע מפקד יהודים וכל בתי העסק היהודיים סומנו בשלט "עסק יהודי".
במהלך המלחמה גורשו 107 יהודים ממחוז הוט-סון (Haute-Saône).
לאחר השחרור חזר וייל ושימש בתפקידו עד 1945.
בעיר קיימת קהילה יהודית מוכרת, הרשומה כאגודה משנת 1986.
מבנה בית הכנסת הוקם ב-1875 בסגנון מורי.
לאחר 1945 הופסק השימוש בו כבית תפילה והוא הוסב למבנה מסחרי.
ב-1984 הוכר המבנה כאתר היסטורי מוגן (Monuments historiques).
בית העלמין שוכן במזרח העיר ומשתרע על כ-1.85 דונם.
במאה ה-20 עברה האחריות לתחזוקתו לעירייה.
בשנת 2023, שיפצה עיריית וזול את בית הקברות היהודי של העיר וניתן לבקר בו בתיאום עם העירייה.
תלמידי שנה אחרונה מבית הספר התיכון בעיר יצרו, ב-2023, חוברת המכילה 30 ביוגרפיות של אנשים שנולדו בין השנים 1783 ו-1933 ונקברו בבית הקברות היהודי בווזול.
קהילת יהודי טולון, מתוארכת לתחילת ימי הביניים, כמו ערים רבות אחרות בדרום צרפת.
האירוע הבולט ביותר הידוע, היה הטבח של יהודי הקהילה ב-13 באפריל 1348. זה היה הטבח הראשון מסוגו באירופה שאירע בסמוך למגפת הדבר – המוות השחור שהייתה המגפה הכי קטלנית בהיסטוריה.
רק באירופה גבתה המגפה 25 מיליון בני אדם שהיוו כחמישים אחוז מאוכלוסיית אירופה.
עבור היהודים המגפה הייתה אסון כפול ומכופל.
מלבד הסבל והאבדות בנפש מהמגפה עצמה, האשימו הנוצרים את היהודים בגרימת המגפה במכוון.
בעקבות זה פרצו פרעות שהחלו בעיר טולון ומשם התפשטו לגרמניה ולשוויץ.
במהלך הפרעות הותקפו 510 קהילות יהודיות, ואלפי יהודים נרצחו.
כתוצאה מאירועים אלה, קהילת היהודים בעיר כמעט חוסלה.
תחייתה של הקהילה קרתה רק עם הגעת עולים מאלג'יריה בשנות שנות ה-60 של המאה ה-20.
יהודה רבין כתב בספרו טיבריוס, שאחרי שהקיסר הראשון של רומא, גירש את היהודים והגלה אותם לסרדיניה באמתלה שיינתנו להם שטחי אדמה חדשים להתיישב בהם, רוב היהודים החליטו לחפש את עתידם בפרובאנס וסביבתה, שם התפזרו למקומות שונים המתאימים לעיסוקם במסחר.
בטולון הרובע היהודי נקרא "carriera judeorum" והוא ממוקם במרכז טולון העתיקה.
לדברי עמנואל איידו, יהודי קורסיקה שטוענים שהם שארי שבט בנימין ושבט לוי, מוצאים מקלט בטולון ב-1110, אך הם נטבחו זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1140. למעט משפחה אחת בשם סב, שלא הוכתמה, על ידי חטאיהם לכאורה של היהודים האחרים ובני המשפחה נחשבו בעיר לצדיקים.
ב-1285 ישנם בעיר אחד עשר יהודים מתוך 150 אזרחים, המהווים כ-7 אחוז מהאוכלוסייה.
ב-1345מתאר מסמך שיהודים מנסים להתחמק מתשלום מיסים שונים על פי חוק מיום 3 באוגוסט 1345, הנוגע למיסים שגובה מועצת העיר מכל התושבים, ללא הבדל דת.
בעבר היהודים היו פטורים ממיסים אלה.
לפי מקורות מאותה תקופה, במהלך השבוע הקדוש בחג הפסחא 1348, מסופר שיהודי התגנב לכנסייה וצעק בגנות ישו.
לאחר מכן החלו מהומות שבסופן אירע לטבח של כארבעים יהודים מה"קריירה יודאורום".
ב-13 באפריל 1348, יום ראשון של הדקלים, חמושים עשו את דרכם אל הרובע היהודי בלילה, פלשו לבתים עם נשק שלוף, ותקפו את היהודים שישנו במיטותיהם.
הם הכו ופצעו אותם באכזריות והרגו ארבעים גברים ונשים.
לאחר מכן השליכו את גופותיהם לרחוב לאחר שהפשיטו אותם מבגדיהם.
לאחר מכן, הם תפסו ובזזו את כל רכושם של היהודים, גזלו את הרהיטים, הכסף, כלי האוכל ותכשיטי הזהב והכסף שמצאו.
על פי היסטוריונים בני זמננו, טבח זה התרחש במהלך התפרצות מגפת הדבר השחור הגדולה ביותר בימי הביניים.
ההערכה היא שהמוות השחור גרם למותם של בין 30% ל-50% מאוכלוסיית אירופה תוך חמש שנים (1347–1352).
היסטוריונים סבורים שהתפרצויות השנאה הרצחנית התרחשו במהלך המוות השחור, כאשר מגפה ורעב השתוללו, וגרמו להרג של אלפי יהודים.
הסבר נוסף אפשרי הוא שמשום שרוב הרופאים בפרובאנס באותה תקופה היו יהודים, קורבנות המגפה ובני משפחותיהם, האשימו את הרופאים הללו בכישלון "הרפואה היהודית" שלהם.
קיימות ראיות לכך שלאחר חקירה, האחראים לטבח נכלאו, משום שנמצא מסמך חנינה משנת 1351 המאשר את שחרורם בעקבות מחסור חמור בידיים עובדות, שנגרם על בעקבות המגפה.
ב-1354 מעט מהיהודים החלו לחזור לטולון אך רבים מהם התנצרו.
מאה אישים בולטים נקראו לנהל את הבחירות המוניציפליות של 1354. ז'אן גנטלמי וגיום סנט-פייר היו בין המאה.
הם היו שני יהודים שהתנצרו, שתוארו בארכיון כטירונים.
ב-1440 ויטאליס, יהודי ממרסיי, התקבל כרופא העיר לשנה אחת בשכר של 20 פלורינים.
שליש עד מחצית מהרופאים הפרובנסליים הידועים מהמאה ה-12 עד המאה ה-15, היו יהודים.
עם מותו של המלך רנה מאנז'ו בשנת 1482, הפך המלך לואי האחד עשר מצרפת לרוזן פרובאנס.
הוא ניסה להחזיר את היהודים מאזור הדופינה, נמנע מגביית מיסים מהם, וחידש את זכות המגורים שלהם, מדיניות בה התחיל לפניו שארל השמיני.
התרחשו מהומות אנטי-יהודיות, בארל, שהביאו למותם של 16 אנשים, כולל 9 קתולים שסייעו ליהודים.
היהודים הואשמו כגורמי הבעיות, ופקידי העיר דרשו את גירושם.
באותו זמן, לא הרחק משם, התרחש בשנת 1492 גרוש ספרד.
שארל השמיני הוציא צו הגירוש בשנת 1498, ולואי האחד עשר חזר עליו ב-1501. ליהודים שוב, הייתה אפשרות לבחור בין התנצרות או להיות מגורשים ומוגלים.
יהודים רבים העדיפו טבילה לנצרות על פני גלות, אך מס חדש של 6,000 לירות שטרלינג בשנת 1512 השפיע על 122 ראשי משקי בית ב-16 יישובים, שהחליטו לעזוב.
ב-1512 לואי ה-12 מלך צרפת, לאחר שמצא את עצמו זקוק לכסף לכיסוי הוצאות המלחמה ועניינים דחופים אחרים של ממלכתו, על פי עצת מועצתו, החליט לגבות מס של חמשת אלפים ליברות מהנוצרים החדשים שהם מצאצאי היהודים שבעבר לא שילמו מיסים.
יש מעט מידע בנוגע למצבם של היהודים בטולון.
ארכיוני העיירות בדרום צרפת היו עשירים בדרך כלל במסמכים שיכולים לשפוך אור על נושא זה, אך קיימת חוסר רציפות וגם סתירות במסמכים אלה.
מכתבים המורים על גירוש יהודים מגיעים לעיתים קרובות זמן קצר לאחר מכתבי הגנה המוענקים לאותם יהודים.
עיסוקיהם של יהודי טולון בימי הביניים
היהודים בטולון הוגבלו למספר מצומצם של מקצועות.
לרוב הם היו סוחרים, מלווים בריבית ורופאים.
בעיר טרץ Trets הסמוכה, היו במאה ה-14 שבעה רופאים, שישה מהם היו יהודים.
בחירת המקצועות שלהם יכולה להיות מוסברת על ידי הרדיפות והגירוש התכופים מהם סבלו.
הם העדיפו מקצועות ללא צבירת נכסי דלא ניידי, לכן הם לא היו בעלי נכסים ולא בעלי אדמות, לא חקלאים ולא אומנים.
בשנת החמישית של הרפובליקה (1796–1797) הוקם בית כנסת בדירה בטולון.
כאשר פורסם הצו משנת 1808 בנוגע לחובת היהודים לרשום את מעמדם האזרחי, נרשמו חמישה שמות, ובשנת 1809 נערך מפקד אוכלוסין של האוכלוסייה היהודית בעיר ונמנו 14 נפשות.
בתחילת המאה ה-20 האוכלוסייה היהודית בטולון מנתה כ-30 משפחות.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, משפחות יהודיות מאלזס מצאו מקלט בטולון, מה שהגדיל את האוכלוסייה היהודית ל-50 משפחות.
הרכבת בה נסע פילדמארשל פון רונדשטאט, המפקד העליון הגרמני של כוחות הפלישה במערב, הוצתה בידי פרטיזנים בתחנת טולון.
אירועים אנטישמיים בצרפת גוברים, יהודים מאביניון מטולון ומונפלייה נשלחו למחנות ריכוז
בתום המלחמה הועסקו שבויים גרמניים בשיקום נמל טולון.
במאי 1940 לאחר קרב קצר, נכנעה צרפת לכיבוש הגרמני .
הצפון היה נתון תחת שלטון צבאי גרמני הדרום היה תחת שליטתה של ממשלת וישי, ברשות המרשל פטן.
חלקם של היהודים שלקחו חלק בכל תנועות ההתנגדות בצרפת, היה גדול מחלקם היחסי באוכלוסיית צרפת.
פעילותן של תנועות כללו גם פעולות הצלה וגם פעולות התנגדות.
מבצע "אנוויל-דראגון" באוגוסט 1944, היה בעל חשיבות מכרעת גם אם בתודעה נותר בצילה של הנחיתה בנורמנדי.
הארמייה הצרפתית הראשונה בפיקודו של הגנרל דה-לטר דה-טאסיני, פעלה לשחרור דרום צרפת.
משימתם המרכזית, הייתה כיבוש נמלי המפתח טולון ומרסיי משום שאלה היו עורק אספקה ראשיים של בעלות הברית לאירופה כולה.
הצבא הגרמני התחיל להסיג את כוחותיו מאדמת צרפת, צפונה לכוון צפון איטליה שם הצטרפו לכוחות הגרמניים.
שתי הדיוויזיות שהגנו על טולון ומרסיי קיבלו הודעה שעליהן להישאר ולהגן על הנמלים החשובים האלה.
הנמלים שוחררו על ידי הכוחות הצרפתיים בסיוע מחתרת ה-FFI.
קצין בולט במבצע היה ויקטור (אביגדור)מירקין, קצין האג"ם של הדיוויזיה הצרפתית הראשונה, שתכנן את כיבוש טולון והשתתף בסיור המקדים על החוף, תחת אש.
מירקין הגיע לעיר לפני הכוחות העיקריים של הדיוויזיה הצרפתית הראשונה, אסף חמישה כלי רכב קלים ובירי מתמשך, התקרב עם חייליו אל המוצבים הנאצים ששלטו על נמל העיר.
מירקין שיקרא גם גיבור טולון הכניע כ-800 חיילים גרמניים ושיחרר את הנמל שהיה חשוב למערכה של בעלות הברית באירופה, ללא קרב.
תוך שבועיים של לחימה רצופה, הצליחו הכוחות המשולבים לגבור על ההתנגדות הגרמנית ושחררו את האזור.
בשנת 1830 כבשה צרפת את אלג'יריה ותקופת שלטונה נמשכה עד שנת 1961. לאחר מלחמת העולם השנייה החל מאבק של האלג'יראים, לעצמאות מצרפת.
במהלך המאבק סבלו היהודים באלג'יר פיגועים נגד בתי כנסת והתנקשויות באישים חשובים בני הקהילה היהודית.
החל בתחילת שנות ה-60 של המאה ועשרים, החלה עזיבה המונית של יהודים מאלג'יריה שהיגרו לצרפת ולישראל.
רבים מיהודי אלג'יריה הגיעו לצרפת בשנת 1962 ונקראו שם פייד-נואר.
הגירה זו כללה כמיליון איש, וביניהם כ-150 000 יהודים.
ניתוח נפרד של האוכלוסייה היהודית והלא יהודית לא נחקר באופן ספציפי בטולון.
העולים העדיפו להשתקע בערים הגדולות בדרום צרפת.
לטולון הגיעו כ-10% בהשוואה ל-11% למונפלייה, 8% לניס, 6% לקאן.
בין השנים 1962 ל-1968, מהגרים אלה ייצגו 60 אחוז מגידול האוכלוסייה של טולון בהשוואה ל-50% של מרסיי ו-70% של ניס.
זוהי אוכלוסייה צעירה יותר מהממוצע הקיים בערים אלה.
50 אחוז ממשקי הבית הם בני 25 עד 40, בהשוואה ל-33% בקרב תושבי העיר הוותיקים.
גם רמתם התרבותית גבוהה יותר.
היהודים העדיפו ערים שכבר היו בהן קהילה יהודית מאורגנת היטב, ולכן בחרו בערים הגדולות בדרום צרפת, מרסיי, ניס או טולוז בעיקר.
חילול בית העלמין היהודי בטולון בפברואר 1998, על ידי נאו-נאצים.
ניסיון שריפת בית הכנסת בעיירה סמוכה לטולון במרץ 2024
ביוני 2012 תקפו צעירים בפטישים ובמוטות ברזל שלושה צעירים יהודים.
בית כנסת רחוב ביקורים 4.
בית הכנסת CCTIV-מרכז הקהילה היהודית של טולון בשדרות לזר קרנו.
בית הכנסת ותלמוד תורה אסי"ט, ברחוב סוזן.
התקיים רדיו יהודי של טולון מתחילת 1985עד שנת 1987.
הקהילה היהודית במרקש היא קהילה אשר נכון ל-2019 מונה כ-200 תושבים.
עד שנות ה-40 של המאה ה-20 מנתה הקהילה כמה אלפי תושבים.
ראש הקהילה הוא ג'קי (יעקב) קדוש.
העיר נוסדה בשנת 1062 בידי יוסף בן תאשפין, מנהיג המראבטון, (תנועה דתית-חברתית-צבאית שביקשה לטהר את חיי הדת של הברברים) ונעשתה לבירתם.
מיד כשנוסדה באו יהודים להתיישב בעיר לרגל עסקיהם.
ב-1136 אסר עלי, בנו של יוסף בן תאשפין, על היהודים להתיישב במרקש, אך הזמין את הרופאים היהודים אברהם אבן קמניאל ושלמה בן אל-מועלם לשרת בחצרו, ובכך יצר גרעין של עדה יהודית.
בשנות החמישים והשישים של המאה ה-12 ערכו שליטי שושלת אל-מוואחידון מסעות כיבוש, ותוך כך פגעו בקהילה היהודית ורבים נהרגו.
בראשית המאה ה-13 הייתה במרקש קהילה יהודית לצד קהילה נוצרית.
ב-1231 נכבשה מרקש ושוב נהרגו יהודים, אך הקהילה לא התחסלה, עדות לכך אנו מוצאים בהתכתבות הרשב"א עם חכמי המקום.
בני מרין כבשו את מרקש מידי המומינים (משושלת אל-מוואחידון) ב-1269.
מגורשים יהודים מקשטיליה, אראגון וקטלוניה בשנת קנ"א (1389) הגיעו גם למרקש, ביניהם היה ר' אפרים אנקווה ושלמה בן תאמצות.
ב-1523 כבשו השריפים מבני סעד את מרקש.
בימי השריפים עלה מעמדה של מרקש, שנהייתה לראשונה לבירת הארץ במקום פס (1557).
היהודים נטלו חלק פעיל במסחר שהחל להתפתח עם ארצות אירופה.
החל מסוף המאה ה-15 הגיעו לעיר מרקש פליטים יהודים ספרדים רבים מספרד ומפורטוגל, אולם יהודי האטלאס הוותיקים עדיין היוו את עיקר הקהילה.
רבים ממגורשי ספרד ופורטוגל עסקו בייצור נשק וסייעו למוסלמים נגד הכובשים הפורטוגלים.
סוחרים יהודים יוצאי פורטוגל במרקש סייעו לפורטוגלים בענייני מודיעין.
יהודים ניהלו משא ומתן עם שליט מרקש כדי שיקבל חסות פורטוגלית על האזור.
בואם של מגורשי ספרד, שהביאו עמם את המטען התרבותי והמנהגים שלהם (בעיקר המנהגים שכונו "מנהגי קשטילי"א"), גרם למתיחות רבה בינם לבין הקהילה הוותיקה.
המגורשים לא השתלבו בקהילה היהודית ונאלצו להקים מוסדות קהילה משלהם, ביניהם בית הכנסת "אל עזאמה" ("המגורשים").
בראשם עמד רבי יצחק דלויה.
מסורת מקומית מספרת על הבטחה שהעניק רבי יצחק דלויה לסולטן, שבתמורה להבטחת זכויות המגורשים, יתפלל עבור הגשמים בכל עת של בצורת.
המצב השתנה במאה ה-16 כאשר מרקש נעשתה מרכז גדול לאנוסים שביקשו לחזור לחיק היהדות, וקהילת המגורשים צברה כוח גדול יותר, ועם הזמן קיבלו יוצאי ספרד ופורטוגל את השליטה בקהילה לדורי דורות.
הם התגוררו בשכונות משלהם עד שכל יהודי המקום, כ-25,000 במספר רוכזו בפקודת השולטן בגטו (מלאח, 1557).
יהודים מילאו תפקידים חשובים בחצר השריפים.
השייח' יעקב רותי היה בעל השפעה רבה.
היו מתורגמנים, סוכנים, דיפלומטים ומתווכים, כמו בני משפחת פליאג'י, שניהלו בראשית המאה ה-17 את הקשרים עם הולנד, עם ספרד ועם אנגליה מטעם הסולטן.
עם שקיעת שושלת הסעדים הסתיים תפקידה של המשפחה ואין זכר לפעילותה במחצית השנייה של המאה ה-17.
מולאי איסמאעיל (1727-1672) העביר את הבירה למקנס.
בתחילת המאה ה-18 נחשבה הקהילה במרקש לשנייה בגודלה ובחשיבותה במרוקו.
בתחילת המאה ה-19 סבלה הקהילה מפגיעות בשל התמרדויות נגד הסולטאן סלימאן החסיד.
ב-1864 ביקר מונטיפיורי בעיר כדי להיפגש עם הסולטן ולשכנעו להיטיב עם יהודי מרוקו.
נתלוו אליו נכבדי העדה של מרקש, של קורקוס ושל נהון, אולם הפגישה לא העלתה דבר.
באותה התקופה היו בקהילת מרקש כ-10,000 יהודים.
מעמדה של מרקש שב לעלות כבר לקראת סוף המאה ה-19 בעת שנעשתה למרכז מדיני של הברברים התומכים בשלטון הצרפתי.
אך במהומה שהשתררה עם הכיבוש הצרפתי (1912) לא שפר חלקה של קהילת מרקש והיהודים סבלו ונפגעו.
בקהילה היו אז 15,000 יהודים.
בעקבות התעוררות הלאומנות הערבית בשנות ה-30 החלה תעמולה אנטי-יהודית.
ב-1937 ניסה הפאשה של מרקש להטיל הגבלות על היהודים.
ב-1970 נותרו כמה מאות יהודים בלבד.
רובם עזבו את המלאח' והתגוררו בעיר עצמה.
פעילות ציונית החלה כבר ב-1901 עם הקמת תא ציוני.
ב-1920 הוקמה אגודה ציונית מאורגנת ראשונה.
יהודים החלו לעלות לישראל כבר ב-1919 ובעיקר במהלך מלחמת העצמאות.
ב-1947 יצאו בספינות מעפילים כמה עשרות יהודים.
גל נוסף של עולים היה בשנים 1955–1956 בעקבות התגברות המגמות הלאומניות במרוקו.
באותן השנים התקבצו במרקש יהודים רבים מהרי האטלס, שהתגוררו בכפרים ומכרו את רכושם כדי לעלות לישראל, אך נידחו מפאת מדיניות שהייתה נהוגה לגבי עלייה זאת.
ב-1961–1962, היה גל עלייה נוסף לאחר שהוסר האיסור על העלייה.
לאחר מלחמת ששת הימים יצאו יהודים רבים נוספים ובמרקש נותרה קהילה קטנה בלבד.
כי"ח – נוסד בשנת 1860 ארגון כל ישראל חברים.
ארגון זה בא במטרה לייצג את היהודים בתפוצות.
הארגון פעל בתחומי הלימוד ודרך תנועות נוער.
מטרותיו היו הגנה על היהודים, לימוד היהודים בבתי הספר והכשרתם לעתיד.
מצבה החברתי-פוליטי של יהדות מרוקו היה ייחודי ומלא בסתירות.
מצד אחד היו בתי ספר מודרניים ששפתם הייתה צרפתית; בית הספר "אליאנס" שאותו הקים ארגון כי"ח במאה ה-19, ומצד שני מעמדן של הקהילות היהודיות היה מופלה לרעה על פי המסורת האסלאמית.
כמו כן יהודי מרוקו היו נתונים לחסדי המלך.
לאור כיבוש השלטון הצרפתי מצבם של היהודים החמיר, מה שגרם לכך שהחינוך הצרפתי במרוקו השתלט על המסורת היהודית.
במלאח' היו כמה בתי כנסת ובהם פעלו תלמודי תורה במתכונת של צלא (חדר).
בנוסף פעלו תלמודי תורה של רשת החינוך "אוצר התורה" ורשת "אהלי יוסף יצחק" שהייתה נתמכת על ידי חסידי לובביץ'.
בית ספר רגיל נפתח ב-1901 וכן נפתח בית ספר חקלאי מקצועי.
אליאנס – בית הספר אליאנס היה בית ספר שבו למדו היהודים מקצועות שונים; בעיקר צרפתית אנגלית ועברית, אך היו גם לימודים לבעלי מלאכה על מנת להכשיר את היהודים לעבודה פיזית.
ככל שבית הספר הלך והתרחב תנועתו הפכה לנשלטת יותר על ידי הצרפתים.
יש לציין כי המגזר היהודי שהתחנך בבית הספר אליאנס שמרו על הזיקה לדתם ולמוצאם.
רוב רובם של היהודים שלמדו בבית הספר היו יוצאי שכונת המלאח – אזור די מסוגר שהיהודים שכנו בו.
בעיתון זה היו דיווחים על כניסת הגרמנים במהלך המלחמה ועל המתרחש בעולם בכלל.
למונד – היה עיתון עולמי ובו היה מסופר על כל המתרחש בעולם.
אנדלוסית – במרוקאית "עליאן" זוהי קבוצה שצמחה מתוך הקהילה היהודית, ושרה שירים ופיוטים בשפה המרוקאית.
את שיריה שרו במנגינה מסורתית דתית וזמריה היו תלמידי חכמים ומשכילים, מוזיקה זו נשמעה בבתיהם של היהודים.
מרקש היא עיר ערבית בה חיו יהודים ומוסלמים תחת כיבוש הצרפתים, כאשר המלך מוחמד החמישי היה בשלטון.
היהודים חיו באזור מלאח, ובשמו השני - גטו.
זהו אזור בו שכנו יהודים בלבד.
המלאח הורכב מקבוצות קטנות – מלאחים קטנים שהתרחבו לאזור אחד גדול של יהודים.
תנאי החיים במלאח היו מגוונים: הרחובות היו צרים וארוכים, וההליכה בהם הייתה קשה בגלל צרותם והיותם עשויים אדמת כורכר.
הבתים היו סבירים בתנאים יחסית נמוכים.
יש לציין כי גם בקרב היהודים היו קיימים הבדלי מעמדות.
בני המעמד הגבוה חיו בתנאים טובים יותר ועסקו במקצועות חשובים בעלי הכנסה גבוהה; הם היו סוחרים גדולים ועסקו במקצועות מכובדים כגון רפואת שיניים.
היו להם ברזים בבתים, והם לא נאלצו להביא מים מן הבארות.
ואילו היהודים מהמעמד הסוציו-אקונומי הנמוך שעסקו במכירת תבלינים, נעליים ומקצועות פשוטים חיו ברמה נמוכה מאוד.
הם נאלצו להביא מים מן הבארות.
המים הובאו דרך בארות משותפות של כמה בתים, והם לא תמיד היו נקיים, מפאת הסביבה הלא היגיינית.
המלאח היה אזור מושבי קטן עם בעיות של עוני, היגיינה ומחלות.
הבאת המים מבארות הגדילה את הסיכון להתפתחות מחלות, כיוון שהמים עומדים.
בשנת 1941 הגרמנים שלטו באירופה ובאותה העת החלו השמועות שיש אנטישמיות נגד היהודים שם.
מאוחר יותר הגיעה השמועה שהגרמנים מתכננים לפלוש למדינות צפון אפריקה, כאשר הם כבר נכנסו לתוניס ובנו בה תנורי ההשמדה.
במרקש הפחד היה נראה על פניהם של היהודים מהחשש כי תוכניתם של הגרמנים להגיע למרוקו תמומש.
הצרפתים החלו בעזיבת העיר לכיוון צרפת.
יחסם של היהודים היה אוהד כלפי המלך מוחמד החמישי.
עם זאת, היחסים בין היהודים למוסלמים שהיו טובים בתחילה, השתנו כאשר נודע כי הגרמנים מגיעים לתוניס והערבים החלו להתנכל ליהודים.
כל בתי היהודים במרקש סומנו בצלב והיהודים חשו בפחד וחיפשו מקום מקלט.
הם חפרו תעלות מתחת לאדמה על מנת שכשיגיעו הגרמנים יהיה להם מקום מקלט; בין היתר הם היו חופרים תעלות בדרך לבית הספר.
במלאח לא התגוררו ערבים ובימי שישי הוצב במקום שומר (אל קעיד) מטעם המלך.
היהודים סגרו את דלתותיהם על מנת שלא ייכנסו לבתיהם ערבים ויהרסו להם את השבת.
היהודים הפכו למקור לזעם ולשעיר לעזאזל, והחלו פרעות והריגת יהודים.
בין בתי הכנסת הרבים באזור המלאח ובמרקש היה בית כנסת אחד בתוך המלאח הידוע ביותר בשם "סלט לעז'מה", פירושו: בית הבחורים מגורשי ספרד.
בית כנסת זה שימש ללימודי תורה ודרשות ושיעורים מפיהם של תלמידים חכמים ורבנים ידועים.
כאשר הייתה הודעה חשובה לכל שוכני המלאח כולם היו מתקבצים בבית הכנסת זה על מנת לשמוע הודעות חשובות אלו.
הקהילה הייתה מאוד מאוחדת, ובין לימודי בית הכנסת היו גם לימודי שירה ופיוטים, והיו מכינים את בני בר המצווה ללימוד הדרשה שלהם.
בזמן המהומות שהתרחשו עם הודעת כוונתם של הגרמנים להגיע למרוקו, היו סוגרים את דלתות המלאח בשבתות עם שומר מטעם המלך וכך השקט היה נשמר בזמן התפילה.
השלטונות הקימו מחוץ לחומות המלאח שיכונים עממיים ליהודים.
ב-1947 הוחלט שנציג אחד מהקהילה יהיה חבר במחלקה המרוקנית של מועצת הממשל הצרפתי של מרוקו.
השינוי באופן התארגנות הקהילה ובהנהגתה בא בעקבות הפרדת הדת מהמדינה בצרפת.
לאחר הכיבוש הצרפתי של מרוקו החל לכהן ועד נבחר לקהילה ובראשו נשיא לתפקידים חילוניים; לצידו כיהנו רב ראשי ושייח'.
בין השווקים הרבים שקיימים במרקש ישנו שוק מרכזי ששמו הג'מאלפנה (בעברית: שמחת ההתקהלות).
בשוק זה במהלך המאה ה-19 היו סוחרים גם יהודים וגם מוסלמים.
זה השוק הגדול והידוע ביותר בעיר מרקש.
בין החנויות השונות נמצאות חנויות תבלינים; נעליים מרוקאיות (סירביל- נעליים רקומות) בבוצ'ה.
נעלי רחוב ובית, שמלות בית, רחוב הקפטנים, סוחרים שמאלפים חיות כגון נחשים; כלי בית, דברי מזון וכיוצא בזה.
שוק זה קיים עד היום ומרהיב ביופיו, ומאות תיירים מדי שנה מבקרים בו.
פרנה זהו התנור המקומי של המלאח.
בתנור זה היו אופים את הלחמים של כל יהודי המלאח, במשך כל ימי השבוע.
בסופי השבוע כל תושבי המלאח היהודים היו מביאים את חמין השבת לפרנה על מנת שיהיה אפוי וחם לשבת.
כל יהודי שהביא את הסיר שלו סימן את הסיר שלו לפי סימניו האישיים, ובכך לא היה בלבול לגבי איזה סיר שייך למי.
במאה ה-19 לא היו בבתים פלטות חימום של שבת ולכן למקום זה הייתה חשיבות רבה בקרב היהודים שומרי המסורת.
בית קברות זה נקרא "בית מועד לכל חי" או "מעארה" ועל שמו שם רחוב הכניסה לבית העלמין.
זהו בית הקברות העתיק של יהדות מרקש ובו קבורים כל צדיקי הדור לדורותיהם.
בין הרבנים חכמי הדור שקבורים שם נמנים רבי פנחס הכהן, ורבי חנניה הכהן.
יש לציין כי יש פינה המוקצה לכוהנים שנמצאת בכניסה לבית הקברות, שם קבורים הכוהנים המקובלים.
בצד שמאל של בית הקברות קבורים כל הילדים שחלו במחלות הטיפוס במאה ה-19. לימים בית קברות זה הפך לאתר תיירות שאליו באים אלפי יהודים מכל רחבי העולם.
בשנת 1947 החלה במרקש התארגנות חשאית לקראת יציאה לארץ ישראל דרך הסוכנות היהודית.
מאבקם של היהודים לצאת ממרקש היה מונע מרעיונותיה של תנועת הציונות.
עלייתם של יהודי מרוקו עברה לפסים מחתרתיים ורק אלפים בודדים הצליחו לצאת מדי שנה.
בשנת 1956 מרוקו קיבלה עצמאות וממשלתה הטילה אסור יציאה מהארץ.
לחלק מן היהודים לקחו את הדרכונים מה שהקשה יותר על היציאה ממרוקו.
בימינו מונה קהילת יהודי מרקש כ-200 איש, רובם הגדול מפוזר בין השכונות החדשות ברחבי העיר; כמה משפחות בודדות גרות עדיין בקרב המלאח העתיק של מרקש.
קהילת יהודי אטגה פעלה בכפר אטגה (Ataye) הממוקם באתיופיה בנפת דמביה שבמחוז צפון גונדר.
הקהילה מנתה כ-140 נפש, והתקיימה מימי התנצרותו של הקיסר עזנה 325–356 עד שאנשי הקהילה עלו לארץ ישראל במבצע משה ומבצע שלמה.
לאורך אלפי שנים בהן חיו קהילות יהודיות באתיופיה, ידע מעמדם הכלכלי חברתי והדתי שינויים ותמורות לטוב ולמוטב, בדומה למיעוטים אתניים אחרים במדינת אתיופיה.
בעקבות הגעת הנצרות לאתיופיה על ידי התנצרותו של מלך אקסום - עזנה, הוכרחו היהודים להתנצר או לברוח למקום אחר אשר לא בשליטתו של המלך.
יהודים רבים בחרו לברוח למקומות אחרים ולהישאר נאמנים לאמונתם ובין היתר יהודים רבים אולצו לעבור לאזורים של צפון- מערב אתיופיה: בגמדר, סמיין, ולקאית, וגרה, סקוטה, לסתה, אגאו, גוג'ם והסביבה, ודמביה – שבתוכה נמצא הכפר אטגה.
רוב הנשים בכפר היו עוסקות בפיסול בחרסית, תפירה מיוחדת ברקמה, עקרות הבית היו מבשלות, דואגות לתפקוד הבית וגידול וחינוך ילדיהם.
רוב הגברים היו עוסקים בהכנה כלי עבודה מברזל – נפחות, אריגת בגדים ומעטים בחקלאות, בנייה ונגרות.
חובת הפרנסה הייתה מוטלת על הבעל.
בית הספר שבאטגה הוקם באדיבות יק"א ("החברה היהודית להתיישבות").
מטרותיו היו ללמוד את הילדים קרוא וכתוב ולשמור על קשר עם אמבובר (כפר מרכזי) והכפרים המרוחקים.
בשנת 1976, הועבר לרשותו של ג' לוי, החליפו בניינים חדשים את הישנים, הועסקו מורים חדשים שהתאימו ושכרם של המורים הועלה.
כדי לספק את צורכיהם הפיזי של המורים, התלמידים והתושבים, נחפרו בארות לצורך סיפוק מים.
בכפר אטגה היו בין שלושה לארבעה מסגדוץ' (בתי כנסת).
בכל בית כנסת היה קס.
הקסים היו מתפללים בבית הכנסת שלוש פעמים ביום ושאר התושבים היו מתפללים בתפילת יחיד ללא מניין מאחר שהיו אנשי עבודה.
אנשי העבודה היו מקפידים להתפלל עם הנץ החמה בשפתם האישית.
את ראשי החודשים היו מזהים על פי הלבנה, התושבים בכפר לא היו עובדים ביום זה ונהגו לשחוט כבש.
לאחר עשרה ימים מראש החודש ציינו יום חג נוסף ולאחר שנים עשר ימים היו עורכים סעודה גדולה וחגיגית.
בראש השנה (באמהרית: תסקר אברהם או מיירר) בכפר, היו שוחטים כבש ומזמינים עניים להתארח.
הגברים היו הולכים למקווה, אחר כך לתפילה בבית הכנסת, ומקשיבים לשיחה שהקס היה מעביר.
לאחר מכן היו מתכנסים כולם לסעוד בשמחה.
ביום הכיפורים נהגו הילדים לצום מגיל שבע, כמנהג ילדי העדה האתיופית, והיו הולכים לבית הכנסת.
בחג הסוכות (באמהרית: בעלה מצלת) היו בונים סוכה גדולה (באמהרית: דאס) למספר משפחות והיו יושבים בה שבעה ימים, אוכלים בה ומתפללים.
בחג הסוכות לא היו עובדים והיו נמצאים במרבית היום בסוכות.
על מנת להינשא, הנערה הייתה צריכה להיות בוגרת, כלומר בין גילאי 12–14. לצורך הנישואין היו מבררים מאיזו משפחה היא מגיעה ואם המשפחה מקיימת תורה ומצוות.
היה מאוד חשוב שהנערה תהיה צנועה, טהורה ותמימה.
לאחר לידה האישה אסורה לבעלה במשך 80 יום בלידת בת ובמשך 40 יום בלידת בן.
במהלך ימים אלה היא הייתה שוהה בבקתת נידה (באמהרית, מרגם גוג'ו או מוגאט גוג'ו (בקתת הטמאות).
בתום ימים אלה הייתה האישה טובלת במקווה כאשר הייתה צמה ביום שלפני הטבילה כאות תודה לה' שהציל אותה בלידה.
לאחר מכן היה הקס לוקח עשבים טהורים וטופח קלות על האישה היולדת, 80 פעמים אם ילדה בת ו־40 פעמים אם ילדה בן.
על פי העדה האתיופית, הטומאה היא חמורה מאוד.
ישנם אנשים שתפקידם הוא לקבור את המת בתמורה לתשלום, ואיש אינו מתקרב אל המת מלבדם.
כאשר מלווים את המת, המלווים נמצאים במרחק ממנו.
לאחר קבירת המת, הקוברים יוצאים מחוץ לעדה למשך שבעה ימים, שבתומם הם טובלים וחוזרים אל הקהילה.
לאחר חזרתם לקהילה, זורקים עליהם אפר פרה אדומה.
לצורך הקמת מצבה היו משלמים לגוי על מנת שיעשה זאת.
בשנים שלאחר מכן היו מקיימים "תזכר" (אזכרה) אך לא היו פוקדים יותר את הקבר.
אחת הדמויות התורניות הידועות ביותר בקהילת אטגה היא דמותו של הקס מהרט סהלו, אשר פעל בכל נפת דמביה.
כבר מגיל צעיר מאוד החליט הקס מהרט סהלו להקדיש את חייו ללימוד התורה ולהפצתה.
הקס מהרט נהג לנדוד מכפר לכפר ברגליו, ונמנע בכוונה תחילה לעשות את דרכו ברכיבה על סוסים.
בנדודיו בין הכפרים דאג למצבם הדתי והרוחני של בני הכפרים.
כחלק מפועלו היה מחתן, מקיים אזכרות ונושא הספדים, והיה עובר בין כפר לכפר ומכין אותם מבחינה רוחנית לחג הקרב.
את כל פעולותיו היה עושה הקס מהרט סהלו בתשלום סמלי בלבד – אף על פי שהוצעו לו סכומי כסף גדולים הוא סירב ולא נתן לכסף לעוור את עיניו.
הקס מהרט סהלו פעל בדרך סלחנית ומקבלת בנוגע לסוגיית היהודים המומרים (פלאשמורה) והיה נוהג לומר:
קס מהרט נהג להתנזר ממותרות החיים ועשה הכל מתוך צניעות, ענווה ויראת שמיים גדולה.
בשנת 1991 עלה במבצע שלמה לארץ ישראל ובאותה השנה נפטר.
בתקופת המלך יוהנס הרביעי (1872-1889), יהודי נפה דמביה ויהודי צפון מערב המדינה סבלו במיוחד בתקופת ה"כְּפוּ קֵן" (באמהרית: ከፉ ዝመን, "כפו זמן") בעברית: "הימים הנוראים".
תקופה זו חלה בין השנים 1888–1892. תקופה זו ידועה כאחת התקופות האכזריות ביותר בהיסטוריה של אתיופיה.
בשנים אלה החלו משברים שגרמו לקריסה כלכלית, לקשיים חקלאיים ומחסור במזון.
הייתה מגפה שפגעה בבקר ונחילי ארבה פשטו על האזור.
בנוסף, היו משברים פוליטיים בתקופה זו.
בעקבות קשיים אלה, באזור היהודי שבצפון מערב אתיופיה פרצו מחלות ומגפות שהביאו למותם של אנשים רבים.
בתקופה זו חיות טורפות היו בכל מקום, היו מקרים בהם נטרפו אנשים בידי אריות, נמרים וצבועים.
כמעט בכל משפחה היה קרבן.
בתקופת שלטונו של המלך מנליק השני (1913-1889) מצבם של היהודים היה טובה יותר מכל תקופות המלכים האחרים שקדמו לו.
המלך מנליק השני קבע חוקה שיצרה שוויון בין כל אזרחי אתיופיה.
חוקים אלה ביטלו את התקנות שהיו נגד היהודים, תקנות שכפו לעבוד בחגים.
אזרחים שעזבו את נחלותיהם או גורשו בתקופת הזמן.
תושבי קהילת יהודי אטגה עלו לארץ ישראל במבצעים משה ושלמה בין השנים 1984–1991. לאחר מכן הקהילה התפזרה, ואנשיה התמקמו ביישובי ארץ ישראל השונים.
מונקאטש (מוקצ'בו) היא עיר השוכנת במחוז זקרפטיה, כיום באוקראינה.
ישנן עדויות לכך שקהילה יהודית התקיימה בעיר כבר בזמן המאה ה-17. במקום פעלה מסוף המאה ה-19 חסידות מונקאטש שנוסדה על ידי הרב שלמה שפירא.
רוב יהודי הקהילה נספו במחנה ההשמדה אושוויץ בשנת 1944.
היהודים הראשונים הגיעו למונקאטש וסביבתה לאחר פרעות ת"ח ת"ט, מאזור גליציה ואוקראינה.
בתעודה שנמצאה משנת 1649 (ת"ט) נמצא מידע אודות יהודי בשם אפרים שחכר רכוש בעיר, ורכש זכות ישיבה במקום.
יהודי זה היה ספק במחוז.
לאחר ארבעים שנה מאז מופיעות שוב תעודות על יהודים ששימשו ספקים לצבא שחנה מחוץ לעיר וכן על סוחרי אריגים.
התיישבות יהודית משמעותית במונקאטש החלה בראשית המאה ה-18. בשנת 1718 היו בעיר חמישה בתי אב - כ-25 יהודים וביניהם שוחט.
עם השנים הקהילה גדלה, בשנת 1736 היו בעיר כבר תשע משפחות יהודיות וכאשר בשנת 1741 הקהילה היהודית נוסדה, היא מנתה כ-80 משפחות יהודיות.
באותה שנה נוסד גם בית הכנסת הראשון בעיר, כאשר בית כנסת קבוע נחנך רק בשנת 1780.
בשנת 1772 סופחה גליציה לקיסרות האוסטרו - הונגרית, ובעקבות כך היגרו משם יהודים רבים והגיעו למונקאטש במגמה למצוא מקור פרנסה טובה יותר.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 מונקאטש הפכה למרכז של יהודי מחוז קרפטורוס.
על פי נתונים הונגרים, חיו בשנת 1856 במונקאטש מעל 2,100 יהודים.
מדי שנה בחרה הקהילה ראש קהילה וחברי ועד, באישורו של הקיסר.
הרב הראשי והדיין מונו למשרה קבועה.
מיעוט קטן של יהודים היו בעלי זכות הצבעה, בעיקר עשירי הקהילה.
בשנת 1814 הוקמה החברה קדישא שהפעילה בית חולים עם רופאים ורוקחים קבועים.
בשנת 1846 הוקמה החברה לגמילות חסדים, ואגודת פועלי צדק שנוסדה בשנת 1840 ונועדה לסייע במתן הלוואות לבעלי מלאכה.
בנוסף לאלו נוסדו אגודות שסייעו ליתומים אלמנות וחולים והופעלו על ידי נשים.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 נוסד בית חולים כאשר בשנת 1903 מספר הרופאים בו הגיע לשמונה.
בית הדפוס העברי הראשון בעיר הוקם על ידי רבי פנחס בלייער ב-1871 והפך למרכז הוצאה לאור בעברית עבור כל קהילות יהודי הונגריה.
בשנת 1907 פעלו בעיר חמישה בתי דפוס.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 מנתה הקהילה כ-4,000 יהודים ובשנת 1900 מספרם הגיע ל-6,567. בעקבות כך הפכו היהודים למעורבים יותר בחיי הכלכלה בעיר.
הם עסקו במסחר סיטונאי וזעיר, שימשו בעלי מלאכה ואף היו מעטים שעסקו בחקלאות.
חלק מהיהודים עסקו בענייני כספים והיו בין מקימי הבנקים הראשונים בעיר.
עיקר מוסדות החינוך היהודי שכנו בחדרים וישיבות.
בעיר רווחו מגמות של השכלה חילונית ורפורמה בדת, אך הרבנים התנגדו לכך.
הם חששו שהילדים יחשפו להשכלה ולחילוניות ולכן קיוו שילדי הקהילה ילמדו רק בתוך תלמודי תורה.
התנגדות זו לא הועילה ובשנת 1866 הוקם במונקאטש בית ספר יהודי שהעניק השכלה כללית.
התלמידים שנשלחו לשם היו בעיקר בני עשירים שחפצו להעניק ילדיהם השכלה כללית מידי מורים פרטים.
במהלך המלחמה החמירו הרשויות האוסטרו הונגריות את הפיקוח על הגיוס.
יהודים רבים ביקשו לחמוק מהצבא מחשש לפגיעה באורח החיים הדתי.
בנוסף לכך, החיילים שהתגייסו, שירתו לרוב בסביבה אנטישמית ועקב כך נפגעו והואשמו בהאשמות שווא שונות.
"בשנת 1915, באחד מימי השבת, קרב הצבא הרוסי למונקאץ'.
הרבנים פסקו שעזיבה היא משום פיקוח נפש - והיהודים ברחו מהעיר בעיצומו של יום השבת.
אך הרוסים לא הצליחו לחדור לעיר, הסכנה חלפה והיהודים שבו למונקאץ'".
במהלך המלחמה היגרו לעיר יהודים ושאינם יהודים מגליציה.
חלק מהיהודים הפליטים הצליחו להשתרש בעיר ולהגדיל את הקהילה.
רב הקהילה ואדמ"ור חסידות מונקאטש הרב חיים אלעזר שפירא עמד בראש מפעל העזרה לפליטים בעיר.
המלחמה גרמה סבל לכל תושבי האזור.
ניתן לראות בדו"ח שנכתב על ידי נציגי הג'וינט שהאזור היהודי במונקאטש מתואר כמקום מזוהם וכמדגרה של מחלת הכולירה.
בתום המלחמה האימפריה האוסטרו - הונגרית קרסה והאזור סופח לצ'כוסלובקיה.
לאחר המלחמה נמנו במונקאטש מעל 10,000 יהודים שהיוו מחצית מתושבי העיר.
מרכז החיים היהודי שכן ברחוב שכונה "רחוב היהודים" וסביבו, ברחובות הסמוכים, התגוררו בצפיפות רבה המוני יהודים.
בשנים אלו החלו יהודי מונקאטש להיחשף לעולם המודרני.
החיים היהודיים בעיר פעלו בין שני קצוות.
בצד אחד - חסידות מונקאטש המפוארת שבראשה עמד הרב חיים אלעזר שפירא ומנגד, יהודים שעזבו את חיי הדת והביאו להקמת הגימנסיה העברית בעיר.
עם זאת, כל הזרמים היהודים השונים היו מעורים בחיי הקהילה היהודית בעיר.
בתקופה זו, לא פעם הגיעה הקהילה היהודית לידי פשיטת רגל עקב מצבה הכלכלי הירוד.
מקור ההכנסה של הקהילה היה קצבה לא גדולה שהתקבלה מהשלטונות הצ'כוסלובקים וכן כספים שנאספו מאנשי הקהילה לצרכים שונים כגון: תשלום שנאסף עבור שירותי שחיטה, דמי שימוש במקוואות ומכירת מושבים בבית כנסת, לצד תרומת העולים לקריאות התורה.
הג'וינט היהודי סייע בשנים אלו רבות ליהודי קרפטורוס והקים במונקאטש את המרכז לפעילותו.
הקהילה היהודית טיפחה חוגים ללימודי קודש.
בנוסף הוקמו ספריות גדולות בבתי המדרש.
בית המדרש הגדול הכיל כ־6,000 ספרים.
בנוסף להם, בתוך הספרייה העירונית בעיר הייתה מחלקה יהודית, ובה ספרים ביידיש ובעברית.
רבני העיר והתפתחות חסידות מונקאטש
ר' אברהם דאג לא רק לקהילתו אלא גם לשאר הקהילות שבמחוז ברג.
מתקופה זו התנהל כסדרו פנקס הקהילה.
עמד בקשרי ידידות והלכה עם החת"ם סופר.
בסוף ימיו רכשה הקהילה מגרש, והחלה לבנות עליו בשנת 1829 בית כנסת.
רוב יהודי העיר השתתפו בבנייתו.
מ-1825: ר' צבי אלימלך שפירא, מראשי תנועת החסידות.
עם תחילת כהונתו הוא הכניס מנהגים חסידיים, דבר זה עורר סכסוך גלוי בינו לבין ראשי הקהילה, ובעקבות כך הוא עזב את הרבנות בעיר.
בהתאם לדרישות השלטונות הקים בית חולים יהודי, מינה חזן ושוחטים ודאג לרישומים מתאימים.
ר' אפרים פישל הלך בדרכו של החת"ם סופר.
ר' חיים סופר, מתלמידי החת"ם סופר.
לאחר מאבק בן שבע שנים בין החסידים למתנגדים בעיר נבחר הרב חיים סופר בידי המתנגדים לחסידות.
החסידים בעיר התנגדו לו, דבר שהביא לעזיבתו בשנת 1880 בערך.
נבחר על ידי החסידים במונקאטש.
החזיר את המנהגים החסידיים למונקאטש.
בימיו דרשו השלטונות הנהגת לימודים כללים ולימודי השפה והתרבות ההונגרית.
ר' צבי, שנדרש לדעת את שפת המדינה ולהיות בעל השכלה רלוונטית, לא הסכים לכך וויתר על התואר הרשמי של הרב.
יהודים רבים סירבו לשלוח את בניהם לבתי ספר ממשלתיים, אך מיעוט מיהודי העיר, ובהם ראשי הקהילה תמכו בכך.
בעקבות כך נפתח ריב בין הרב לראשי הקהילה.
בימיו נוסד "כולל מונקאטש ועשרה הגלילות" ויהודי העיר שלחו כספים ("שקלי קודש") לקופת רבי מאיר בעל הנס, ולכולל לעמברג שבירושלים.
בימיו החריפה המחלוקת שפרצה בין חסידי מונקאטש לחסידי בעלז עוד בכהונת אביו, מה שהביא לפרישת חסידי בעלז מהקהילה.
ר' חיים התנגד בחריפות לציונות, למזרחי ולאגודת ישראל.
בתקופתו הוקם כולל "תפארת צבי" על שם אביו, לתמיכה והחזקת היישוב בא"י, ואף הקים שכונה מיוחדת במרכז העיר ירושלים בשם בתי מונקאטש.
בימיו הקהילה התפתחה בכיוונים שונים, נתרבו המוסדות הכלכליים והוקמו מוסדות של תורה ותרבות.
התנועה הציונית גברה בעיר, הוציאו כתבי עת, וכן התארגנו לבחינות עירוניות וממשלתיות.
הרב ביקר בארץ ישראל באמצע שנות השלושים ונפגש עם הרב שלמה אליעזר אלפנדרי.
עד מלחמת העולם הראשונה היה מספר היהודים הציונים מועט.
בתום המלחמה שבו יהודים רבים מהשבי הרוסי, יהודים אלו, שבמהלך שהותם היו במגע עם פעילים ציונים, התקשו לחזור לאורח חיים הקודם.
בעקבות כניסתם של ציונים אלו לעיר, הוקמה האגודה הציונית 'תחיה' ובצדה 'ההסתדרות של בתי הספר העבריים בקרפטורוס'.
עם הקמת ההסתדרות הוקם בעיר 'בית ספר עממי', כאשר בשנת 1923–1924 מספר התלמידים הגיע לכ - 200 תלמידים.
גולת הכותרת של הפעילות הציונית הייתה הקמת הגימנסיה העברית.
הגימנסיה הוקמה בשנת 1924 ובראשה עמד ד"ר חיים קוגל (לימים ראש עיריית חולון).
ד"ר קוגל נאלץ להיאבק במתנגדים לגימנסיה ובראשם ר' חיים אליעזר שפירא שהכריז חרם עליה ועל הורי הילדים שעזרו לציונים.
תנועות נוער רבות החלו לפעול בעיר וביניהן: החלוץ הצעיר, בני עקיבא, כחול לבן, הנוער הציוני, ביתר והשומר הצעיר.
כמו כן, הוקמו תנועות ציוניות רבות בעיר כגון: החלוץ, אגודת המזרחי, ואגודת צעירי מזרחי, לצד גופים ציונים נוספים כמו ויצו, וקק"ל.
התנועות הציוניות ובעיקר התנועות הציוניות הדתיות היו נתונות למתקפות קשות של היהודים האורתודוקסים האדוקים וכן של רב הקהילה ר' חיים אליעזר שפירא שהתנגדו לפעילותם.
בנוסף לאלו, התנועות הציוניות התחילו להיפגע בעקבות סכסוכים פנימיים שנבעו מגורמים שונים.
בין הגורמים: פלגנות בין הזרמים, מיעוט האפשרות לעלות לארץ ישראל, וכן הקושי של צעירים דתיים להסתגל לחיי קומונה בהכשרות הציוניות.
בנוסף לכך, הציעה המפלגה הקומוניסטית תחלופה: היחלצות מהעוני והמצוקות, ובכך פגעה בתנועה הציונית.
בשנת 1938 עם סיפוח קרפטורוס ובתוכה מונקאטש להונגריה התפרקו הארגונים הציוניים והפעילות ירדה למחתרת.
בקיץ 1940 הפעילות נאסרה לגמרי.
לכל אורך המלחמה אנשי תנועות הנוער שפעלו בעיר נקטו בפעולות הצלה, הן עשו זאת בנתיבי ההצלה והבריחה מהונגריה.
בעקבות הפעילות הציונית בעיר השתנו שני שמות של רחובות בעיר לשמות עברים: רחוב יהודה הלוי ורחוב חיים - נחמן ביאליק.
בנוסף לכך, החלה תנועה של עיתונות ציונית, בין אותם עיתונים היה העיתון "יידישע שטימע", שהודפס והופץ בסוף שנת ה'תרפ"ט.
לצידו הופיעו גם שני שבועונים ועיתונים נוספים שנכתבו ביידיש ושירתו מפלגות ופלגים בארגונים שונים שפעלו במונקאטש.
אחד האירועים המרכזיים שהתקיימו בעיר מונקאטש היה חתונתה של חיה פרימא רבקה, בת האדמו"ר ממונקאטש - הרב חיים אלעזר שפירא (בעל "המנחת אלעזר").
היא נישאה לרבי ברוך יהושע ירחמיאל רבינוביץ' בי"ז אדר תרצ"ג 1933. החתונה הייתה אירוע גדול ומכובד בו השתתפו כ-20 אלף איש.
במהלך החתונה נשא האדמו"ר נאום חוצב להבות הקורא ליהודי אמריקה שימשיכו לשמור את יום השבת.
אנשי העיר ליוו את החתן והכלה בתהלוכה גדולה אל בית הכנסת, שם נערכה החופה.
ביניהם היו גם תלמידי הישיבה של האדמו"ר שענדו סרטים עם הכיתוב "דרכי תשובה" כשמה של הישיבה.
החתונה הייתה מאורע גדול, ולכבודו הגיע צוות צילום אמריקאי לתעד את החתונה.
צוות הצילום צילם גם את חיי הקהילה היהודית במקום ובזכות כך נותר תיעוד נדיר ומשמעותי בו רואים את שגרת היום התוססת של הקהילה.
"לקראת בואו של החתן לעיר הקימו שער כבוד מקושט בפסוקים ודגלי המדינה.
בעת החתונה הנעימו כליזמרים יהודיים בנגינתם, שומרים וסדרנים [גויים] מטעם העיירה פיקחו על הסדר, ובשמחה הגדולה השתתפו כל בני העיר.
לכבוד החתונה התהדרו הנשים בשמלות חדשות.
במיוחד בלטה הרבנית, אם הכלה, שחבשה על הפאה העשויה מחוטי משי שחורים [שפיצלעך], את ה"שטערן טיכעל"- שביס הרבניות, שהיה מקושט בקדמתו באבני חן יקרות והללו נצצו לאור המנורות".
בנובמבר 1938 בעקבות ועדת מינכן וההסכמים שנלוו אליה סופחה העיר מונקאטש להונגריה.
היהודים שמחו על חזרתו של השלטון הישן חדש ההונגרי, אך מהר מאוד נכזבו.
כבר מהימים הראשונים של השלטון ההונגרי הפכו החיים היהודים להפקר.
השפלה ופגיעות ביהודים ברחובות נעשו לדבר שגרתי, במיוחד סבלו מהתעללויות יהודים בעלי זקנים.
יהודים נפלו קורבנות לאלימות פיזית ולמעשי התעללות ושוד.
השלטונות התייחסו בעוינות רבה כלפי הציונות והקשו על פעילותה של התנועה הציונית בעיר.
הם חקרו את פעילי התנועה ורדפו אחריהם ובעקבות כך ברחו מנהיגים ציוניים ממונקאטש, ביניהם מנהל הגימנסיה דר חיים קוגל שנמלט לארץ ישראל.
הגימנסיה המשיכה לפעול בזמן השלטון ההונגרי ונפסקה עם הכיבוש הגרמני במרץ 1944.
המצב הכלכלי בעיר היה קשה - צומצמה הפעילות הכלכלית של היהודים ורק מחצית מבעלי המלאכה היהודים הורשו לעסוק בעבודתם באופן חוקי.
בתחילת 1940 גויסו גברים יהודים רבים לעבודות כפייה במסגרת הצבא ההונגרי והוצבו בהונגריה.
החל מ-1942 נשלחו רוב עובדי הכפייה לחזית המזרחית באוקראינה, שם נספו רבים.
המגויסים השאירו מאחוריהם פעמים רבות את בני משפחתם ללא כל מקור פרנסה.
פליטים יהודים רבים הגיעו מפולין וצ'כוסלובקיה ומצב המזון והכלכלה בעיר הלך והחמיר.
ארגון הג'וינט עשה ככל שביכולתו על מנת להקל על היהודים במונקאטש.
את המדיניות האנטי יהודית הוציאו לפועל הן גופים ממלכתיים ובהם המשטרה והז'נדרמריה ההונגרית, והן מנגנונים אזרחיים שהיה שותפים פעילים בפעולות נגד היהודים.
הז'נדרמריה הקימה מטה של חקירות שם נחקרו יהודים רבים שנחשדו בפעילות אסורה וכן יהודים עשירים על מנת לסחוט מהם מידע על כספם ורכושם.
ב-1941 החליטו ההונגרים לגרש יהודים חסרי נתינות וכאלה שמוצאם בפולין לעבר שטחי הכיבוש הגרמניים בגליציה המזרחית.
נערך מצוד אחרי יהודים זרים.
בין המגורשים ממונקאטש היה גם רב הקהילה, הרב ברוך יהושע רבינוביץ, יליד פולין, שגורש עם בנו הבכור יחד עם אלפי יהודים חסרי נתינות.
בעת שחצו את הגבול הפולני הצליחו הרב ובנו לברוח ולאחר זמן מה שבו למונקאטש.
כ-18,000 יהודים גורשו מהונגריה לידי הגרמנים וחוו מעשי זוועה ותנאים נוראים, בעיירה טלוסט וכן באזור קמינייץ-פודולסק שם הופשטו ונרצחו באש מקלעים של יחידת האס אס כ-15 אלף יהודים גורשו מהונגריה.
"מי שאין לו אזרחות הונגרית חייב לעזוב את העיר!
זו הייתה הפעם המכה הצורבת בבשר החי.
אנשים שזה דורות רבים תקעו יתדות במקום וחשו חלק אינטגרלי ממנו-תהו, האם באמת בין לילה הפכו לפליטים מנושלי כל ונרדפים מעל צוואר..
הגירוש הוצא לפועל בשבת שחל בה תשעה באב בחודש יולי של שנת 1941 למדו רבים על בשרם את פרשת 'לך לך' אלפי אנשים נשם וטף הוטענו על רכבות של הובלת בהמות ונשלחו אל מעבר לגבול האוקראיני שנקרא קמינייץ פודולסק".
היו תוכניות גירוש נוספות, אך בסופו של דבר לא יצאו לפועל.
ב-20 במרץ 1944 פלש צבא גרמניה הנאצית להונגריה ולמונקאטש.
היהודים במונקאטש הוכו בתדהמה, הואיל והיו מוכנים נפשית לשחרורם על ידי הצבא האדום ולא העלו על דעתם מהפך כזה.
"ב-20 במרס נכנסו הגרמנים למונקאץ'.
אני זוכר את היום הזה כיום עצוב ומתוח.
העיר הייתה משותקת, כולם הסתגרו בבתים ורק אנחנו, הילדים, עמדנו בפינת הרחוב והשקפנו על הנעשה.
חייל גרמני צעק לנו לפנות את המדרכה וגם אסר עלינו לצאת החל משעות הערב.
הם נכנסו לבתים וערכו חיפושים מדוקדקים על מנת למצוא כסף ודברי ערך ועשו הכל כדי להציק לנו.
כשנכנסו לבית הכנסת, הם ציוו להביא יהודים דתיים בעלי זקן ופאות ואילצו אותם לעמוד לפני ארון הקודש, לשיר ולרמוס ברגליהם את ספרי התורה בלווי שיר...
אלה שסירבו וניסו להימלט, נורו למוות".
מיד עם כניסתם של הגרמנים למונקאטש ננקטו צעדים אנטי יהודיים רבים, מלאי אלימות והשפלה.
בתחילה הוצאה פקודה לענידת הטלאי הצהוב בצורת מגן דוד בגודל 10 ס"מ, בתי העסק היהודים סומנו והוחרמו, נאסר על יהודים לנסוע בתחבורה הציבורית אלא ברישיון מיוחד, נאסר להשתמש בטלפון וכן לא נמסר אליהם הדואר הרגיל.
נאסרה על היהודים יציאה מחצרם לאחר רדת החשכה והוגבלו מקומות מגוריהם.
בתחילה ראש היודנראט היה ראש הקהילה לשעבר ד"ר פטר זולטאן, אך הכובשים הגרמנים הדיחו אותו ומינו את הרופא שאנדור שטיינר שהיה מראשי הקהילה.
כל היהודים שלא היו תושבי מונקאטש נאלצו לעזוב את העיר.
חלק מהמורים והתלמידים של הגימנסיה היהודית התגוררו מחוץ לעירה ונאלצו לעזוב.
מנהל הגימנסיה והמורים החליטו לקיים את הבחינות ולסיים את שנת הלימודים, בניין הגימנסיה הוחרם בידי הגרמנים והפך לבית חולים צבאי.
לאחר ארבעה שבועות מהכיבוש הגרמני ריכזו הגרמנים את היהודים בגטאות.
יהודי מונקאטש רוכזו בשני גטאות,כל יהודי האזור ועשירי מונקאטש רוכזו בשני בתי חרושות ללבנים שהיו בפאתי העיר - בשיוביץ שבקצה הדרומי ובקאלוש שבקצה הצפוני של העיר.
העשירים עברו מסכת עינוים כדי שימסרו את רכושם.
היוזמה לריכוז היהודים הייתה של הגרמנים, והביצוע נעשה על ידי הממשל ההונגרי.
בזמן ההוא נערכו התייעצות בין הכוחות ההונגרים לכוחות הגרמניים לגבי גורלם של יהודי הונגריה, ראשית הוחלט לטהר את ערי השדה מהיהודים, לרכזם, לשדוד את רכושם ולשלחם מחוץ להונגריה.
אחת ההתייעצות נערכה במונקאטש ונכח בה דיטר ויסליצני - מאנשיו של אדולף אייכמן - ואף אייכמן הגיע בעצמו לביקור בגטו מונקאטש בסוף אפריל.
תוך יומיים רוכזו כל יהודי מונקאטש ברחוב לאוטריציה שהפך לגטו.
בתחילה חצה הרחוב המרכזי את הגטו לשני חלקים אך מאוחר יותר הגטו צומצם לשטח אחד.
כל היהודים כונסו לגטו למעט כמה עשרות יהודים בעלי 'יחוס' - כאלה שהצטיינו בצבא ההונגרי במלחמת העולם הראשונה.
"כאשר יצאה הפקודה על פינוים של הרחובות הראשיים שבעיר והקמת הגטו – נצטוו היהודים לבנות בעצמם גדרות וחומות מסביב לגטו ובהן שערים, לבל יוכל יהודי לעזבו.
לשם כך נבחרו כ-300 צעירים, שנאלצו להרוס את הגדרות שבין חצרות הבתים, לאסוף את לוחות העץ במקום אחד ואחר כך להקים מהם את חומות ההסגר.
הגטו הפך להיות חצר גדולה אחת".
בשבת הראשונה לאחר הכניסה לגטו נלקחו כמה מאות יהודים ואולצו להרוס את בתי הכנסת בעיר.
"[...] התעוררנו בבוקר שבת אחד, והנה על יד כל שער של חצר עמד חיל הונגרי חמוש בנשק.
מי שיצא מביתו לתפילת שבת, כוון על ידי החיילים לאחד מבתי הכנסת בעיר.
אני הופניתי לבית המדרש הגדול [...] קבלנו פקודה בצעקות, בדחיפות ובאיומי נשק, להרוס את ריהוט בית המדרש.
יהודי מכובד, אדם כבן שבעים שנה ושמו ר' יעקב [...] העיז להעיר הערה לאחד מחיות האדם על יחסם חסר הנימוס כלפינו.
האיש הוענש מיד קשות [...] אח אחד של חברי ניסה לברוח בקפיצה לחצר [...] הוא נורה למוות על ידי אחד מאנשי האס אס שרוקן לגופו מחסנית שלמה".
החיים היהודים בגטו היו בתנאי מחסור קשיים ונהגו בהם יחס אכזרי, התעללויות רבות ונשלחו לעבודות כפייה בעיר.
העניינים הפנימים בגטו נוהלו על ידי חברי היודנראט שגרו ברובע מיוחד בתוך הגטו.
רוב אנשי היודנראט במונקאטש היו מנהיגי הקהילה טרם כניסת הגרמנים, ורובם המכריע מילא את התפקיד הקשה תוך גילוי אחריות ומחויבות לקהילה.
שלטונות הכיבוש הורו להחזיקם במקום עד תום הגירושים ואחר-כך לגרש גם אותם.
יו"ר היודנראט היה שאנדור שטיינר.
יום לפני פינוי הגטו במונקאטש קיבצו הגרמנים יהודים עטורי זקן ופאות, וציוו עליהם להרוס כליל את מה שנותר מהיכל הישיבה המפורסמת של הרב שפירא ולשיר תוך כדי כך.
היהודים עשו זאת תחת מטח של מכות.
גירוש יהודי הונגריה תוכנן בקפידה רבה.
ב-8 ו-9 במאי 1944 נקבעו הפריטים המדוקדקים בקשר לגירוש יהודי קרפטרוס (חבל ארץ שכולל גם את מונקאטש).
רכבת הגירוש הראשונה יצאה ממונקאטש ב-11 במאי.
נקבע שהשילוחים יצאו הרחק מתחנות הרכבת האזרחיות, בכל רכבת יסעו כמות של 3000 איש, במסלול מיוחד, היהודים ייקחו עימם ציוד מועט.
באופן זה יצאו תשעה שילוחים מבתי החרושות ללבנים במונקאטש ובהם שולחו 28,587 יהודי העיר והסביבה לאושוויץ-בירקנאו.
לאחר 15 במאי, הובלו תושבי מונקאטש שהיו בגטו אל עבר בתי החרושת ללבנים.
המסע ארך 5 ק"מ ברגל ולווה בהתעללות והשפלה - אנשי הז'נדמריה ההונגרית וחיילים גרמניים האיצו והכו בהם.
כשהגיעו לבתי החורשת ציוו עליהם להתפשט וערכו חיפוש יסודי בבגדיהם כדי לשדוד את מה שנשאר מרכושם.
בימים המעטים בהם שהו היהודים בבית החורשת ללבנים, הנוגשים לא הפסיקו להתעלל בהם, יהודים הוכרחו לאסוף טליתות ותפילין ולשרוף אותם.
שאר יהודי מונקאטש נשלחו בשלושה משלוחים נוספים לאושוויץ בירקנאו לקראת סוף חודש מאי.
היהודים נאלצו להגיע לקרונות הגירוש בעודם מושפלים ומוכים.
המגורשים נדחסו בקרונות בהמות, 70-80 איש בקרון סגור, מצוידים בדלי מים לשלושה ימי נסיעה ובדלי לעשיית צרכים, ללא אוויר וללא מקום לשכב.
היו שמתו בדרך, היו שהתאבדו, אחרים איבדו את שפיותם.
ההתנגדות היהודית בהונגריה הייתה בעיקר פעולות הצלה של יחידים ושל גופים מאורגנים.
יהודים במונקאטש העבירו מזון ליהודי הסביבה שהיו כלואים בבתי החרושת, ולעיתים הצליחו להבריח מזון לגטו.
במונקאטש פעלו מחתרות של תנועות הנוער הציוני.
שליחי התנועה הגיעו מבודפשט וניסו להבריח צעירים לבודפשט ולסלובקיה ורומניה אך לרוב יהודי מונקאטש לא שיתפו פעולה, כי לא האמינו לשמועות, הם היו בטוחים שבקרוב ממש ישוחררו על ידי הצבא האדום, ולכן העדיפו לא לקחת את הסיכון הרב שכרוך בבריחה העלולה לגרום למותם במקרה שיתפסו.
העובדה שלא הייתה התנגדות אקטיבית במונקאטש נבעה מהמהירות בה ננקטו הצעדים האנטי יהודים ומחסרונם של גברים צעירים שגויסו לפלוגות העבודה.
רובם המכריע של יהודי מונקאטש נרצחו.
נותרו רק מסמכים, עדויות, סרטי ארכיון, דפי עד וקומץ תצלומים אשר מספרים את סיפורם – עדות לרדיפה של קהילה יהודית שלמה.
רבנים, מורים ותלמידיהם, סוחרים ועובדי כפיים.
אחד הפעילים להצלת יהודים היה הרב יהושוע רבינוביץ', שגורש ממונקאטש לקמינייץ-פודולסק שבפולין, משום שלא היה לו אזרחות הונגרית.
בזכות מעשה זה הוכנסו יהודים רבים עם תעודות מזויפות להונגריה.
בסה"כ כאלפיים משפחות יהודיות הצליחו להינצל מהשמדה בעזרת תעודות הזיהוי המזויפות האלו.
רוב יהודי מונקאטש נספו בשואה, ורק כ-2,000 מתושבי העיר שרדו.
לאחר המלחמה היגרו חלק מן האנשים למדינות אחרות כמו ישראל, צפון אמריקה ועוד, חלקם חזרו לעיר.
אי אלו ששבו לעיר גילו בתי הכנסת הפכו למחסנים, הרכוש נבזז והגימנסיה סגורה.
לאחר השואה חבל הארץ בו שכנה מונקאטש - קרפטורוס - הוכר באופן רשמי כחלק מאוקראינה, חלק מברית המועצות, השלטונות הסובייטים הקשו על קיום החיים היהודים באופן גלוי במקום.
הם לא עודדו את קיומן של הקהילות הדתיות, היה צריך לקבל אישור מן השלטונות כדי להתפלל בציבור.
הדבר עודד הגירה רבה מן האזור - בשנת 1959 חיו במקום כ-12,000 יהודים, ולאחר עשרים שנה ירד מספרם ל-2,000. כיום מתגוררים במקום מאות בודדות של יהודים.
אדמו"ר חסידות מונקאטש, הרב ברוך יהושע ירחמיאל רבינוביץ, שגם עסק בפעולות הצלה בשואה, עלה לארץ ישראל בשנת 1944. הוא פרש מתפקידו כאדמו"ר החסידות בשנת תש"ה.
חסידי הקהילה ראו בבנו הרב משה יהודה לייב רבינוביץ כממשיכו, והוא הפך לאדמו"ר החסידות עד היום.