tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רוסאנט נחשבת לאחת מחלוצות התחום שלה ותגליותיה המרשימות, ביניהן גילוי של סוג תאי גזע חדש, הביאו אותה למעמד מכובד בקרב אוכלוסיית החוקרים בעולם ולזכייה בפרסים יוקרתיים רבים (כגון פרס Gairdner בו זכתה בשנת 2015).
ג'נט רוסאנט נולדה ב-13 ביולי 1950 בקנט שבאנגליה.
היא מספרת שהמורה לביולוגיה בבית הספר בו למדה לקחה אותה תחת חסותה ונתנה לה לקרוא ספרים מעבר לתוכנית הלימודים, מה שהניע אותה לרצות להתמחות בתחום מדעי.
רוסאנט החלה את לימודיה באוניברסיטת אוקספורד בשנת 1969, כסטודנטית לזואולוגיה.
המנחה שלה היה ג'ון גורדון, שזכה בפרס נובל לרפואה ולפיזיולוגיה בשנת 2012. רוסאנט מספרת כי העבודה תחת הנחייתו גרמה לה לרצות להתמקצע בביולוגיה התפתחותית.
היא מוסיפה ואומרת כי מספר הרצאות מפי ג'ון גראהם, שערך ניסויים בעוברי עכברים, היו גם כן גורם שהשפיע על בחירתה בתחום זה.
את הדוקטורט שלה היא עשתה באוניברסיטת קיימברידג'.
רוסאנט נישאה לאלכס ביין, כימאי תאורטי קנדי, והם עברו לקנדה בשנת 1977. היא מצאה משרה באוניברסיטת ברוק והקימה את המעבדה שלה במקום שהיה בית חרושת למקררים.
היא נשארה שם במשך שמונה שנים עד שגויסה על ידי אוניברסיטת טורונטו.
ראשית, היא עבדה במכון המחקר לונפלד-טננבאום בבית החולים "הר סיני", ולאחר מכן בבית החולים "SickKids", שם היא עובדת כמנהלת מחקר משנת 2005 ועד היום.
בשנת 2013 רוסאנט ניהלה את הקהילה הבינלאומית לחקר תאי גזע.
כיום היא חברה בארגון ה-CIHR, ארגון הבריאות הקנדי.
היא עמיתה בחברות המלכותיות של לונדון וקנדה, ועמיתה זרה באקדמיה הלאומית למדע של ארצות הברית.
בנוסף, היא פעילה בדיונים רבים הקשורים לאתיקה בהקשר של שימוש בתאי גזע לצרכים רפואיים.
היא מחזיקה במשרת פרופסור באוניברסיטת טורונטו.
רוסאנט מנהלת את קרן גיירדנר מאז ה-4 במאי 2016.
מאז שהחלה את פעילותה המחקרית, עסקה רוסאנט במציאת מענה לשאלה הבאה: איך זה שתאי גזע הזהים מבחינה גנטית מאמצים גורל תא שונה לחלוטין במהלך התפתחות העובר?
במשך שנים רבות היא עשתה שימוש בטכניקות חדשניות על מנת לחקור את השליטה הגנטית בהתפתחות נורמלית וחריגה של תאים בעובר העכבר.
רוסאנט סיפקה תובנות משמעותיות לגבי התפתחות העובר, כיצד גנים שולטים בהתפתחות התקינה של העובר וכיצד נוצרים תאי גזע.
בשנת 1998 מחקרה אף הניב גילוי סוג חדש של תאי גזע שלייתיים- טרופובלסט.
גילוי תאי הגזע הללו שפך אור על כיצד מומים מולדים בלב, בכלי הדם ובשלייה יכולים להיווצר.
לאורך הקריירה שלה, ד"ר רוסאנט גילתה שיטות משוכללות לתפעול גנום העכבר, מה שמאפשר להפוך את העכבר למעין מודל לצורך הבנת התפקוד של רצף הגנום האנושי, וכן לצורך אפשרות לנבא מה יכול להשתבש בשלבים הראשונים של ההיריון.
המחקר של רוסאנט קיבל שני כיוונים.
ראשית, מחקר על תאי גזע – מה קורה לתאי הגזע מרגע היווצרותם ועד הרגע בו הם מקבלים את הייעוד התאי שלהם.
שנית, במרכז לחקר מחלות אנושיות, שאותו היא מנהלת, היא מריצה ניסויים בגנום של עכברים כדי לייצר מודלים של עכברים למחלות אנושיות, על מנת לגלות מה הגורמים למחלות אלה ואף למצוא להן טיפול.
בימים אלה, רוסאנט והצוות שלה יוצרים תאי גזע הנושאים את המוטציה הגנטית של סיסטיק פיברוזיס, על מנת לבחון טיפולים שונים על המודל שייצרו, טיפולים שעשויים להוות פתרון למחלה בעתיד.
מספר פרסים יוקרתיים בהם זכתה רוסאנט במהלך שנות פעילותה המחקרית :
פרס ISTT העשירי מהחברה הבינלאומית לטכנולוגיות טרנסגניות.
מדליית רוס ג' הריסון (פרס הישג חיים) מהחברה הבינלאומית לביולוגים התפתחותיים.
מדליית קונקלין מהחברה לביולוגיה התפתחותית.
פרס CIHR בחקר הבריאות, הפרס היוקרתי ביותר בקנדה לחקר הרפואה.
פרס Gairdner Wightman (האישה הראשונה שזכתה בפרס זה).
פרס זה ניתן לה "על תרומתה המדעית המשמעותית לביולוגיה התפתחותית ועל הנהגתה הבינלאומית יוצאת הדופן בביולוגיה של תאי גזע ובקביעת מדיניות, ובקידום תוכניות מחקר למחלות ילדים".
ג'נט מאו היא שחקנית אנגלייה.
מאו ידועה בעיקר מהופעותיה בסדרת הטלוויזיה "ראש העיר קסטרברידג'" על פי רומן באותו שם מאת תומאס הרדי, ובסדרה "דברי ימי בארצ'סטר" המבוססת על ספריו של אנתוני טרולופ.
היא הייתה חברה ברדיו דרמה קומפני של ה-BBC.
ג'נטלמן ג'ק היא סדרת דרמה היסטורית בריטית-אמריקאית שנוצרה על ידי סאלי ויינרייט.
הסדרה מתרחשת בשנת 1832, בתפקיד הראשי משחקת סוראן ג'ונס, את אן ליסטר, בעלות קרקעות ותעשיינית.
במקור שם הסדרה היה Shibden Hall על שם הבית ההיסטורי בו חייתה ליסטר.
הסדרה ג'נטלמן ג'ק צולמה בשיבדן הול.
לבסוף נבחר השם ג'נטלמן ג'ק שהיה כינוי החיבה של ליסטר.
הסדרה מבוססת על היומנים של ליסטר, אשר מכילים יותר מארבעה מיליון מילים וכתובים במידה רבה בצורה מוצפנת ומתארים גם יחסיה עם נשים לאורך כל חייה.
הסדרה שודרה לראשונה בארצות הברית ב־22 אפריל 2019 ב-HBO.
וה-BBC one שידר את פרק הבכורה בבריטניה ב-19 במאי 2019. בישראל שודרה הסדרה בסוף אפריל 2019.
הדרמה עוקבת אחרי חייה של אן ליסטר הכוללים הרומן והקשר שלה עם אן ווקר ויוזמות עסקיות ועסקים משפחתיים שהיא מנהלת.
ליסטר חוזרת לשיבדן הול, האחוזה המשפחתית, אחרי שנעדרה לתקופה ארוכה למסעות ברחבי אירופה.
היא מתכוונת להישאר לתקופה קצרה לטפל בעסקים המשפחתיים ולהמשיך במסעותיה אולם, בעיות שונות משאירות אותה באחוזה המשפחתית וגם פגישה חוזרת עם אן ווקר, צעירה עשירה.
אליסטר מטפלת באחוזה המשפחתית ואף מקימה מכרה פחם.
בין ליסטר לווקר מתפתח רומן סוער שהופך לקשר משמעותי.
סוראן ג'ונס – אן ליסטר
סופי ראנדל – אן ווקר
ג'ו ארמסטרונג – סמואל וושינגטון
אמיליה בולמור – אלייזה פריסטלי
רוזי קאוואלירו – אליזבת קורדינגלי
ג'מה וילן – מריאן ליסטר
ג'מה ג'ונס – הדודה ליסטר
טימותי וסט – ג'רמי ליסטר
דייזי אדגר-ג'ונס – דיליה רוסון
טום לואיס – - תומאס סודן
איימי ג'יימס-קלי – סוזנה וושינגטון
ג'נט פילדינג היא שחקנית אוסטרלית.
היא ידועה מתפקידה כטיגן ג'ובאנקה בסדרת המדע הבדיוני "דוקטור הו".
אחרי ששהתה זמן מה באמריקה, היא למדה באוניברסיטת קווינסלנד והוציאה תואר באנגלית.
היא תכננה במקור להיות עיתונאית וכתבת, אך החליטה לעבור לבריטניה ולהפוך לשחקנית.
הופעתה הראשונה בטלוויזיה הבריטית הייתה בפרק של התוכנית "Hammer House of Horror" בשנת 1980. באותה שנה היא הוכרזה בתקשורת כמי שתגלם את המלווה הבאה של הדוקטור בתוכנית "דוקטור הו".
בין השנים 1981 עד 1984, פילדינג גילמה את טיגן ג'ובאנקה, דיילת אוסטרלית ומלווה לדוקטור הרביעי (טום בייקר) והדוקטור החמישי (פיטר דייוויסון).
בשנת 1985 גילמה את טיגן במערכון לצד הדוקטור השישי (קולין בייקר).
היא הקריאה שורות בתור המלווה מל (בוני לנגפורד) באודישן של סילבסטר מקוי לתפקיד הדוקטור השביעי.
בשנת 1991 עזבה את תחום המשחק והחלה לעבוד בארגון הבין-לאומי לנשים בטלוויזיה ובקולנוע.
בזמן הזה היא גם הפכה לסוכנת שחקנים וייצגה את פול מקגאן כשהתקבל לתפקיד הדוקטור השמיני.
מאז שעזבה את התפקיד, פילדינג לא הראתה נכונות לחזור ולגלם את טיגן אך היא חזרה למשחק ולתפקיד בשנת 2006, כשגילמה את הדיילת האוסטרלית במגוון תסכיתי אודיו בהפקת "ביג פיניש" שמבוססים על הסדרה ועל דמותה.
שבה לגלם את טיגן ב"דוקטור הו" בספיישל "הכוח של הדוקטור", ששודר באוקטובר 2022.
ג'נט סקודר הייתה פסלת וציירת אמריקאית מאינדיאנה, הידועה בעיקר בזכות פסלי הזיכרון שלה ותבליטי דיוקן, פסלי גן ומזרקות.
העבודה הגדולה הראשונה שלה הייתה תכנון החותם של לשכת עורכי הדין בניו יורק בסביבות 1896.
ג'נט סקודר נולדה ב־27 באוקטובר 1869 בטרה הוט, אינדיאנה, למרי וויליאם הולינגסד סקודר.
"נטי", כפי שקראה לה משפחתה, הייתה החמישית מבין שבעה ילדים ועברה ילדות קשה.
אביה היה קונדיטור שהיה פעיל בענייני קהילה.
אמה נפטרה בגיל שלושים ושמונה, כאשר ג'נט הייתה בת חמש.
ארבעה מאחיה של סקודר מתו לפני שהגיעו לבגרות.
אביה של סקודר, סבתא העיוורת, והעוזרת המשפחתית גידלו את הילדים שנותרו בחיים.
מאוחר יותר נישא אביה לאישה שג'נט לא אהבה.
סקודר נהנתה לצייר בילדותה ולקחה שיעורי אמנות במכון הטכנולוגי רוז פוליטכני.
לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון בשנת 1887, נרשמה לאקדמיה לאמנות בסינסינטי, למרות המשאבים הכספיים המועטים של המשפחה.
בסינסינטי למדה פיסול אצל הפסל יליד איטליה לואי רביסו, וכן עיצוב דקורטיבי, גילוף בעץ וציור.
בשנים 1888–1889 חזרה סקודר הביתה לטרה הוט, שם נמשכו קשיי המשפחה לאחר מותו של אחד מאחיה, כישלון עסקי של אביה, ומותו בשנת 1888. כדי לסייע בהוצאות משק הבית סקודר לימדה גילוף בעץ בבית ספר מקומי.
אחיה הבכור של סקודר, שהתגורר בשיקגו, שילם עבור נסיעתה חזרה לסינסינטי בשנת 1890 כדי שתסיים את לימודיה באקדמיה.
בשנת 1891 עברה סקודר לשיקגו כדי להתגורר עם אחיה ומשפחתו בזמן שהיא למדה במכון לאמנות בשיקגו בהנחייתם של ג'ון הנרי ונדרפול ופרדריק פרייר.
סקודר למדה גם שיעורים אצל הפסל לוראדו טאפט במכון לאמנות בשנים 1893–1994.
לאחר שעברה לשיקגו בשנת 1891, התכוונה סקודר להתפרנס כמגלפת עץ והועסקה לזמן קצר במפעל רהיטים שייצר קישוטים אדריכליים.
[4] היא עזבה את העבודה כי לא התירו לנשים עבודה בתחום.
בשנים 1892–1893, סקודר מצאה עבודה כעוזרת לפסל לוראדו טאפט והרוויחה 5 דולר ליום עבור עבודתה על פסלים מונומנטליים עבור התערוכה הקולומביאנית העולמית בשיקגו..
סקודר הוזמנה גם ליצור פסל לבניין אילינוי בתערוכה ופסל נוסף עבור מדינת אינדיאנה.
על עבודתה בתערוכה זכתה סקודר במדליית ארד, וכן ב -1,000 דולר מעיריית טרה הוט, שציפתה להציג את פסל הנימפה שלה בספריית העיר.
לאחר שראתה את המזרקה של הפסל פרידריך ויליאם מקמוני ביריד העולמי, החליטה סקודר לנסוע לפריז בשנת 1894, בתקווה ללמוד אצלו.
סקודר נסעה לצרפת ושכנעה את ויליאם מקמוני להעסיק אותה.
בגיל עשרים וחמש הפכה סקודר לאישה הראשונה שהועסקה באטלייה שלו.
סקודר סייעה למקמוני בפרויקטים שלו בספריית הקונגרס בוושינגטון הבירה.
זאת עשתה בנוסף ללימודים באקדמי ויטי ובאקדמיה קולארוסי.
סקודר עזבה לפתע את הסטודיו של מקמוני בפריז בשנת 1896, וחזרה לארצות הברית וניסתה למצוא עבודה כפסלת בניו יורק.
באמצעות ידידותה עם סטודנטית לאמנות מטילדה אוכינקלוס בראונל (אנ'), אותה פגשה במהלך נסיעתה מצרפת, זכתה בעבודה ראשונה.
אביה של בראונל, סילאס בראונל, היה מזכיר לשכת עורכי הדין בניו יורק בין השנים 1878–1916, והוא הבטיח לסקודר את הזמנה הגדולה הראשונה שלה 1894.
היא קיבלה 750 דולר כדי לתכנן חותם עבור לשכת עורכי הדין בניו יורק.
כסף זה איפשר לה לעבור למיקום טוב יותר בעיר.
הפרויקט הוביל גם להזמנות עבודה נוספות להכנת לוחות, מדליוני דיוקן, קישוטים אדריכליים, כדים לאפר, וכן לפיסול.
בשנת 1898 חזרה סקודר לפריז לצורך הכשרה נוספת, וחזרה לשיעורי הציור באקדמיה קולורוסי.
בליווי מטילדה בראונל, הן בילו כמה שנים בבית בשכונת מונפרנאס בפריז.
סקודר ובראונל בילו גם את חורף 1899–1900 באיטליה, שם מצאה סקודר השראה בפסלי מזרקות הנוי של פירנצה ובפיסול הרנסאנס האיטלקי, במיוחד בפסליו של דונטלו.
בראשית המאה העשרים, בשיא הקריירה שלה, הוצגו עבודותיה של סקודר במוזיאונים ציבוריים רבים ובגלריות פרטיות.
תערוכת היחיד הראשונה שלה נערכה בשנת 1913 בגלריות תיאודור סטאר בניו יורק.
סקודר החזיקה באולפני אמנות בניו יורק ובפריז, אך העדיפה לגור בפריז שם המעגל החברתי שלה היה רחב וכלל את גרטרוד שטיין, אליס ב.
טוקלאס, מילדרד אולדריך ואווה מודוקי.
בשנת 1913 רכשה סקודר בית בפאתי פריז ובמשך כמה שנים הפכה אותו למקום המגורים העיקרי שלה.
הסופרת מריון בנדיקט קת'רן הייתה בת זוגה של סקודר בפריז ובניו יורק בשנים האחרונות לחייה.
בשנות העשרים של המאה העשרים הפכו הצורות הפיסוליות של סקודר לשמרניות ומסוגננות יותר, בניגוד לדינמיות של יצירתה הקודמת והמוכרת ביותר.
למרות השינוי בסגנון שלה, סקודר המשיכה לפסל ולהציג את עבודותיה בארצות הברית ובאירופה.
בשנותיה המאוחרות יותר, אך היא גם ציירה.
האוטוביוגרפיה שלה, פורסמה בשנת 1925.
סקודר נפטרה מדלקת ריאות ב־9 ביוני 1940, בגיל שבעים, בעת חופשה ברוקפורט, מסצ'וסטס.
ג'נט מקדונלד (Jeanette MacDonald;18 ביוני 1903 – 14 בינואר 1965) הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה, תיאטרון וזמרת אמריקאית.
היא התפרסמה בעיקר בסרטים מוזיקליים בשנות ה-30 ושנות ה-40. כן הופיעה באופרה, רדיו ובסדרות טלוויזיה.
למקדונלד הייתה השפעה על זמרות סופרנו רבות.
היא שרה קטעי אופרה רבים בסרטיה.
מקדונלד נולדה בפילדלפיה, הצעירה מתוך שלוש בנות.
אחותה הבכורה בלוסום רוק הייתה גם שחקנית.
ב-1919 החלה להופיע בברודוויי בתחילה בשורת מקהלה ואחר כך בתפקידים ראשיים.
הופיעה שם עד 1929 שאז הופיעה במחזמר "בום בום" בתפקיד ראשי עם צוות שחקנים שכלל את ארצ'י ליץ' שהפך אחר כך לקרי גרנט.
ב-1929 החלה להופיע בסרטים שרובם היו סרטים מוזיקליים לצידם של מוריס שבלייה וקרי גרנט.
היא התפרסמה בעיקר בשמונה סרטים מוזיקליים רומנטיים בהם הופיעה לצידו של נלסון אדי .
סרטים שהיו הצלחה מסחרית ואמנותית.
מבין הסרטים האלה זכון במיוחד "קרה זה בחודש מאי" ("Maytime") ובו השיר "Will You Remember" שהפך לסימן ההיכר של הצמד הזה.
ב-1948 הופיעה בסרט המוזיקלי "שלוש בנות נועזות" לצידם של חוסה איטורבי וג'יין פאוול.
בין מקדונלד ואדי היה קשר אהבה ממושך אף על פי שהייתה נשואה לשחקן גין ריינולדס מ-1937 עד למותה.
סרטה האחרון היה "השמש העולה" מ-1949 אך היא המשיכה להופיעה באופרה, מחזות זמר, רדיו וטלוויזיה.
היא הקליטה שירים רבים וזכתה בשלוש פרסי "תקליט הזהב".
מקדולד סבלה שנים רבות ממחלת לב ומתה בביתה ביוסטון מאי ספיקת לב בגיל 61.
"האלמנה העליזה" - (1934), עם מוריס שבלייה
שלוש בנות נועזות - (1948), עם חוסה איטורבי
הג'נטאר מנטאר בג'איפור, בירת ראג'סטאן שבצפון-מערב הודו, הוא מצפה אסטרונומי שנבנה במחצית הראשונה של המאה ה-18, והוא כולל 19 מכשירים שונים שנועדו לתצפיות אסטרונומיות בעין בלתי מזוינת.
הג'נטאר מנטאר בג'איפור נחשב לחשוב, המקיף והשמור ביותר מבין המצפים ההיסטוריים בהודו, ובשנת 2010 הוא הוכרז כאתר מורשת עולמית.
השם ג'נטאר מנטאר מגיע מהצירוף "יאנטרה מנטראנה" (Yantra mantrana) בסנסקריט, ופירושו "מכשיר חישוב".
במצפה מכשירים הפועלים בשלוש מערכות הקואורדינטות השמימיות - מערכת הקואורדינטות המשוונית, מערכות שמישור המלקה הוא מישור המשווה שלהן, וקו האורך 0 שלהן עובר בנקודת שוויון האביב, ומערכת הקואורדינטות האקליפטית, שמרכזה בכדור הארץ.
בראשית המאה ה-18, הסוואי ג'אי סינג השני שלט במדינה אוטונומית בשטח ראג'סטאן שהייתה חלק מהאימפריה המוגולית המתפוררת, והוא ייסד את העיר ג'איפור וקבע בה את בירתו.
ג'אי סינג השני גילה עניין רב במתמטיקה, אסטרונומיה ואדריכלות, ובניית הג'נטאר מנטאר הייתה קשורה באופן ישיר להקמת העיר ב-1727. הוא אחראי להקמת מצפים נוספים בהודו דוגמת הג'נטאר מנטאר בדלהי ובוורנסי.
המבנה נבנה באתר מישורי סמוך לארמונו של השליט והושלם ב-1738. נעשה בו שימוש במכשירים שכבר היו מוכרים לערבים, לפרסים ובעולם המערבי, דוגמת שעוני שמש, אצטרולבים וכיוצ"ב.
מכשירים אלה נבנו בקנה מידה גדול במיוחד, כדי להקנות להם יכולת תצפית מקסימלית.
באתר שולבו מספר מכשירים חדשניים דוגמת שעון שמש ענק שבו שתי קערות המיספריות משלימות, מערך של 12 מכשירים ל-12 סימני קבוצות הכוכבים של גלגל המזלות ועוד.
במצפה הועסק צוות קבוע של כעשרים אסטרונומים שעסקו בתצפיות וערכו חישובים על פיהן.
מבחינה מדעית החישובים התבססו על המודל הגאוצנטרי וערבו תצפיות בכוכבים, תחזיות לליקויים ולאירועים שמימיים וקביעה ובקרה של זמן מקומי ולוח שנה.
הזמן המקומי פורסם מהמצפה באמצעות תיפוף בתופים או ביריה מתותח, מנהג שנהג משך זמן רב ואשר התאפשר בשל מיקומו המרכזי של המצפה.
המצפה סיפק תחזיות לרוחות וגשמים וכן להכרזת עונת המונסון, ואף מילא תפקיד אסטרולוגי.
המצפה שופץ ב-1771, אך הפעילות האסטרונומית בו פסקה ב-1800 והוא סופח לבית יציקה לתותחים.
במקום הוקם תנור ושניים מהמכשירים נהרסו כליל ותחתם הוקם מקדש.
המצפה שופץ ב-1876 וחלק מהמכשירים שוחזרו, אך ב-1880 המקום שוב נזנח עד 1901, עת שופץ באופן מקיף בשנית.
המכשירים שופצו ואלה שנהרסו נבנו מחדש.
לאחר עצמאות הודו ב-1947 המצפה הושם תחת חסותה של ממשלת ראג'סטאן, וזכה למעמד של מונומנט מוגן ב-1968. ב-2010 הוכרז המבנה כאתר מורשת עולמית.
במתחם מוקף החומה ששטחו 18,700 מ"ר, שוכנים 19 מכשירים עיקריים המונים, יחד עם מכשירי המשנה, סך של 35 מכשירים.
המבנים עשויים אבן ומצופים בסיד, בדרך כלל בגוון אדמדם עם מוטיבים בלבן, ובשיש, ומשולבים בהם פיסות מתכת דוגמת פליז וארד שנועדו בעיקר למדידים השונים.
המכשירים בנויים באוריינטציה המכוונת לארבע רוחות השמיים ומחוברים ביניהם באמצעות שבילים.
המכשירים נבנו בממדים גדולים במיוחד, לכאורה כדי להקנות להם דיוק, אך למרות זאת בדרך כלל הסטייה שלהם היא גדולה למדי.
מעבר לכך, חוסר ניסיון בבנית מכשירים כה גדולים הביא לסטייה שנובעת, בין היתר, משקיעת האדמה ומערעור יסודות המבנים.
בריהאט סמראט יאנטרה (Brihat Samrat Yantra) - שעון שמש אופקי עם גנומון בדמות קיר משולש בעל ממדים גדולים במיוחד - גובה 19.1 מטרים ויתר באורך של 50.1 מטרים.
זהו ככל הנראה המכשיר הגדול בעולם מסוגו, והוא מאפשר את מדידת הזמן המקומי בדיוק של שתי שניות.
קצה הגנומון הוא הנקודה הגבוהה ביותר באתר, והוא נגיש באמצעות גרם מדרגות המוביל לביתן קטן בפסגה.
מכשיר זה מקושר באופן מסורתי גם עם חיזוי המונסון והקציר.
צ'קארה יאנטרה (Chakra Yantra) - מודד את השעה שבה גוף שמימי מגיע למרידיאן ואת נטייתו האסטרונומית.
דקשין בהיטי יאנטרה (Dakshin Bhitti Yantra) - שני מכשירים למדידת מרחק הזנית וגובה המרידיאן של גופים שמימיים.
דיגאמשה יאנטרה (Digamsha Yantra) - עמוד במרכזם של שני מעגלים קונצנטריים, המודד את אזימוט השמש ומחשב את זמן הזריחה והשקיעה.
דהרובה דרשאק פטיקה (Dhruva Darshak Pattika) - מכשיר בצורת טרפז המאתר את כוכב הקוטב.
ג'אי פראקש יאנטרה (Jai Prakash Yantra) - שעון שמש המיספרי ענק שמייצר תמונת ראי של השמיים עם מערכת קואורדינטות.
המכשיר עשוי משתי קערות בקוטר של 5.4 מטרים כל אחת, המשלימות זו את זו.
צל של דיסקית תלויה מראה את מסלול השמש דרך סימני המזלות, וכן את האזימוט והקואורודינטות המשווניות שלה.
המכשיר אף מאפשר תצפית לילית.
קפאלי יאנטרה (Kapali Yantra) - מכלול של שני מכשירים עם שתי קערות המסיספריות קעורות המונחות בציר מזרח-מערב.
הקערה המערבית מודדת את קואורדינטות השמש באופק, והקערה המזרחית ממירה את הנתון למערכת המשוונית.
קראנטי וריטה יאנטרה (Kranti Vritta Yantra) - שני מכשירים בשם זה - האחד גדול אך לא מושלם, והשני קטן ממנו אך שלם.
מודדים קווי אורך ורוחב של גופים שמימיים.
לאגהו סמראט ינטרה (Laghu Samrat Yantra) - שעון שמש קטן ופחות מדויק מהבריהאט סמראט יאנטרה.
מיסרה יאנטרה (Misra Yantra) - מכלול של חמישה מכשירים נפרדים.
נאדי ולאיה יאנטרה (Nadi Valaya Yantra) - מכלול של 12 מכשירים נפרדים, שכל אחד מהם מודד את האורך והרוחב של קבוצות הכוכבים של גלגל המזלות.
ראמה יאנטרה (Rama Yantra) - מבנה אנכי המיועד למדידת גובה ואזימוט השמש.
ראשי ולאיה יאנטרה (Rashi Valaya Yantra) - 12 גנומון שמודדים את קואורדינטות הכוכבים, כוכבי הלכת ו-12 קבוצות הכוכבים של גלגל המזלות.
שאסטאנש יאנטרה (Shastansh Yantra) - קשת בת 60 מעלות בחדר חשוך.
בצהריים, אור השמש מאיר מדיד המאפשר לצופה למדוד את הזנית, המרחק, הנטייה וקוטר השמש.
אונטאמסה יאנטרה (Unnatamsa Yantra) - טבעת פליז בקוטר של 5.35 מטרים, המחולקת לארבעה רבעים עם חור במרכזה.
המנח והכיוון של המכשיר מאפשר למדוד את גובהם של עצמים שמימיים.
יאנטרה ראג' יאנטרה (Yantra Raj Yantra) - אצטרולב ברונזה בגובה של 2.43 מטרים, אחד הגדולים בעולם, המשמש פעם בשנה למדידת לוח השנה ההינדי.
ג'נטאר מנטאר (הינדי जन्तर मन्तर) הוא אוסף של מבני אבן המשמשים כמכשירי תצפית אסטרונומיים בעין בלתי מזוינת.
סך הכל נבנו חמישה ג'נטאר מנטאר בהודו במחצית הראשונה של המאה ה-18, כולם בפקודתו של הסוואי ג'אי סינג השני, שהיה בעל עניין רב במתמטיקה, אסטרונומיה ואדריכלות.
ארבעה ג'נטאר מנטאר נותרו והם שוכנים בג'איפור, דלהי, ורנסי ואוג'יין.
ג'נטאר מנטאר חמישי שכן במטורה אך נהרס לפני המרד ההודי הגדול.
ג'נט סקוט, באנגלית: Jeannette Scott (1864–1937) הייתה ציירת אמריקאית ילידת קנדה.
היא הפכה לראש המחלקה לציור באוניברסיטת סירקיוז.
סקוט נולדה בשנת 1864 בקינקרדין, מערב קנדה.
עם מות אביה, כשהייתה בת עשרים ואחת, היא עברה לארצות הברית שם למדה בבית הספר לעיצוב לנשים בפילדלפיה, שם היו בין הפרופסורים שלה אמילי סארטיין.
היא גם למדה באקדמיה לאמנויות של פנסילבניה .
מ-1889 עד 1894, סקוט למדה בפריז באקדמיה ז'וליאן ובאקדמיה קולרוסי.
מוריה בפריז כללו את ג'וזף בלאן, גוסטב-קלוד-אטיין קורטואה ואלפונס מוכה.
סקוט הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות היפות בתערוכה העולמית של קולומביה ב-1893 בשיקגו, אילינוי.
סקוט גם הציגה את אמנותה במועדון האמנות של בוסטון ובאקדמיה הלאומית לעיצוב בניו יורק.
סקוט הייתה חברה בפדרציה האמריקאית לאמנויות.
היא גם עבדה עם הוועדה הבין-אמריקאית לנשים.
בשנת 1895 הפכה סקוט לפרופסור לציור במכללה לאמנויות יפות באוניברסיטת סירקיוז.
בשנת 1902 הפכה לראש מחלקת הציור, לימדה שם עד 1927, אז פרשה.
סקוט מתה ב-1937 בסקנאייטלס, ניו יורק.
ג'נט מקדונלד אייטקן הייתה ציירת דיוקנאות ונוף סקוטית.
היא תוארה על ידי ג'וד בורקהאוזר כ"אחת הנשים המובילות באסכולת גלאזגו."
אייטקן נולדה בגלאזגו שם אביה, רוברט תומסון אייטקן, היה מדפיס מסחרי וליטוגרף ידוע.
בין 1887 ל-1902 למדה בבית הספר לאמנות של גלאזגו לפני שהמשיכה את לימודיה בפריז באקדמיה קולרוסי.
כשחזרה לגלאזגו, לאחר זמן מה בספרד, היא הפכה לחלק ממעגל האמנים המזוהים עם צ'ארלס רני מקינטוש וחברה בקבוצת האמנים הבלתי פורמלית הידועה בשם "בני האלמוות", שכללה גם את אנייס רייבורן, מרגרט מקדונלד מקינטוש, ג'סי.
ניוברי, רובי פיקרינג, קתרין קמרון, ג'סי קפי ופרנסס מקנייר.
אייטקן הפכה גם לחברה מובילה באגודת אמניות של גלאזגו וזכתה בפרס לאודר של החברה גם ב-1928 וגם ב-1937. אייטקן הייתה גם עובדת מתכת וחברה באגודת המלאכה הסקוטית .
אייטקן ציירה לעיתים קרובות סצנות אורבניות ונופים של מבנים ישנים, תוך עבודה בשמנים ובצבעי מים.
כמה מהסקיצות שלה בשחור-לבן של סצנות רחוב בגלאזגו שוחזרו כגלויות.
היא הייתה מציגה קבועה ופוריה באקדמיה הסקוטית המלכותית, במכון לאמנויות יפות של גלאזגו ובתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, בחברת אברדין לאמנויות, שם היא הציגה בעיקר דיוקנאות.
ב-1930 אירחה הגלריה לאמנויות היפות תערוכה של כ-40 נופיה.
תערוכה לזכרה, ולקייט ווילי ואלמה סטורי, נערכה על ידי אגודת אמני גלאזגו ב-1942.
ג'אנטה דאל (בהינדי: जनता दल, מפלגת העם) היא מפלגה הודית שהתקיימה מ-1988 ועד להתפוררותה ב-1999. המפלגה הרכיבה שלוש מממשלות הודו, שאף אחת מהן לא האריכה ימים.
ג'אנטה דאל הוקמה ב-1988 על ידי ו.
סינג כאיחוד של מפלגות על מנת להביס את הקונגרס הלאומי ההודי ואת רג'יב גנדי.
המפלגה הקימה את החזית הלאומית, שזכתה לתמיכה מבחוץ של מפלגת הימין מפלגת העם ההודית ושל החזית השמאל, בראשות המפלגה הקומוניסטית של הודו והמפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית).
בבחירות ב-1989 הייתה המפלגה המפלגה השנייה בגודלה, כשהיא זוכה ב-142 מושבים, ושתי חברותיה לחזית הלאומית טלוגו דזאם מאנדרה פרדש והקונגרס (S) מקרלה זכו בשלושה מושבים נוספים.
המפלגה הקימה ממשלה בתמיכת 85 מושבי מפלגת העם ההודית, 33 מושבי המפלגה הקומוניסטית של הודו (מרקסיסטית) ומספר מפלגות קטנות נוספות.
הממשלה נפלה לאחר שלאל קרישנה אדוואני נעצר במהלך מסעו לאיודיה ומסגד באבור ב-23 באוקטובר 1990, ומפלגת העם ההודית משכה את תמיכתה בממשלתו, גורמת לסינג להפסיד בהצעת אי-אמון בפרלמנט ב-7 בנובמבר 1990.
המפלגה גם הקימה ממשלות בעקבות הבחירות הפנימיות במדינות באנדרה פרדש, אודישה, גוג'ראט וביהאר ב-1989/1990.
בבחירות הכלליות בהודו בשנת 1991, ג'נטה דאל הייתה המפלגה השלישית בגודלה בלוק סבהה, לאחר הקונגרס הלאומי ההודי ומפלגת העם ההודית, והיא ישבה באופוזיציה.
בבחירות ב-1996 הייתה המפלגה השלישית בגולדה, עם 46 מושבים בלבד, אך עקב כישלון הקונגרס ומפלגת העם להקים ממשלה הקימה המפלגה בתמיכת הקונגרס ממשלה בראשות ה.
דווה גאודה שהתפזרה באפריל 1997 והוחלפה בממשלה נוספת מטעם המפלגה, בראשות אינדר קומאר גוג'ראל, שהתפזרה ב-1998.
ב-1998–1999 התפוררה המפלגה בהדרגה לפלגים קטנים יותר, שהפכו במידה רבה למפלגות אזוריות כמו ביג'ו ג'נטה דאל, ראשטריה ג'נטה דאל, ג'נטה דאל (חילונית) וג'נטה דאל (מאוחדת).
ג'נטה (בהינדי: जनता) היא מפלגה פוליטית הודית שהייתה מפלגת השלטון בין 1977 ל-1980.
מפלגת ג'נטה הוקמה ב-18 בינואר 1977, מיד לאחר ביטול מצב החירום בהודו וההכרזה על קיום בחירות.
המפלגה היוותה איחוד של ארבע מפלגות אופוזיציה מנהיגיהן נכלאו במהלך מצב החירום.
המפלגות היו הקונגרס (O) (מתנגדי אינדירה גנדי ב, בהרטיה ג'אנה סנג (קודמתה של בהרטיה ג'נטה סנג), המפלגה הסוציאליסטית ובהרטיה לוק דאל .
בבחירות שהתקיימו במרץ 1977, ניצחה המפלגה כשהיא מציגה רוב של 295 חברי הלוק סבהה מתוך 542, לצד מספר של מושבים למפלגות שתמכו במפלגה ללא חברות בה.
הקואליציה בראשות הג'נטה ניצחה בבחירות, ושלושה מועמדים בולטים ביקשו להתמנות לראשות הממשלה מטעמה: מורארג'י דסאי, צ'אראן סינג וג'גג'יואן ראם.
ג'בפרש נאריאן , שנחשב למנהיג הרוחני של התנועה, בחר בדסאי, כראש הממשלה, וסינג וראם היו לשרים בממשלה.
במהלך ימי הממשלה, נוצר עימות בין המרכיבים השמאליים של המפלגה, שדרשו שחברי המפלגה ימנעו מקיום קשר עם ראשטריה סוויאמסווק סאנג, בו ראו "נאמנות כפולה" למפלגה ולבהרטיה ג'אנה סנג.
ביולי 1979 החליטה המפלגה על נטישת קשריה עם הראשטריה, ובמרץ 1980 הטילה הוועדה הפרלמנטרית של הג'נטה איסור על השתתפות חברי המפלגה בפעילות יום יומית של הראשטריה, חרף התנגדות מנהיגי קבוצת הג'נטה סנג במפלגה.
ב-28 ביולי 1979 התפוררה ממשלת מורארג'י דסאי, ונשיא הודו נילאם סנג'יווה רדי השביע את צ'אראן סינג לראש הממשלה מטעם המפלגה, על סמך הבטחת הקונגרס הלאומי ההודי בראשות אינדירה גנדי לתמוך בממשלתו מבחוץ.
ב-21 באוגוסט התפטר סינג מראשות הממשלה, שלאחר הודעת מפלגת הקונגרס על משיכת תמיכתה בו על רקע סירובו להורות על סגירת חקירות נגד אינדירה גנדי לא היה בכוחו להציג רוב.
עם תבוסת ממשלת צ'אראן סינג בהצעת אי-אמון בתוך חודש לכהונת ממשלתו ביקש ראם לנסות את כוחו בהרכבת ממשלה, אך רדי הורה על קיום בחירות חדשות.
בבחירות הכלליות ב-1980 היה ג'גג'יואן ראם מועמד מפלגת ג'נטה לראשות הממשלה, אך המפלגה זכתה ב-31 מושבים בלבד.
לקראת הבחירות הכלליות בהודו ב-1984 ברית פוליטית עם מספר מפלגות קטנות, בהם הקונגרס ההודי (סוציאליסטים) בראשות שארד פאוור.
ב-1988 העביר צ'אראן סינג את ראשות המפלגה לאג'יט סינג ,.
באוקטובר 1988 הודיעה אג'יט סינג על התאחדות המלגה עם ג'נטה דאל בראשות ו.
מספר חברים בולטים, בהם ה.
דווה גאודה, הודיעו על התנגדותם לאיחוד והמפלגה המשיכה להתקיים.
המפלגה פעלה במשך מספר שנים, והחבר האחרון מטעמה בלוק סבהה נבחר בבחירות ללוק סבהה ב-1998.
ג'נטה דאל (מאוחדת) (בהינדי: जनता दल (यूनाइटेड)) היא מפלגה פוליטית סוציאל-דמוקרטית בהודו, שמרכזה כיום הוא בביהר וג'הרקנד.
שארית המפלגה קיבלה את השם ג'נטה דאל (מאוחדת).
באוקטובר 2003 התמזגו הג'נטה דאל (מאוחדת), מפלגת סמאטה ומספר מפלגות נוספות למפלגה מאורגנת מחדש בשם ג'נטה דאל (מאוחדת).
גורג' פרננדס, נשיא מפלגת סמאטה, מונה לנשיא המפלגה, בעוד שראד ידאב, נשיא הג'נטה דאל (מאוחדת) לפני האיחוד, היה למזכיר הוועדה הפרלמנטרית של המפלגה.
המהלך נועד בין היתר כדי לאחד כוחות מול הקראשטריה ג'נטה דאל, שהייתה לגורם הדומיננטי בפוליטיקה של ביהר, ואף הצליחה להביא להדחת ניטיש קומאר מתפקיד ראש השרים במדינה למרות ניצחון דחוק בבחירות לאספה המחוקקת של המדינה במרץ 2000.
המפלגה הגיעה לשלטון בביהר ב-2005, לאחר שתי מערכות בחירות רצופות, הראשונה בפברואר והשנייה באוקטובר, כשבראשונה הייתה למפלגה השנייה בגודלה לאחר הראשטריה ג'נטה דאל אך הצליחה לחסום את דרכה מהקמת ממשלה, ובשנייה זכתה ברוב.
המפלגה פרשה מהברית הדמוקרטית הלאומית שבראשות מפלגת העם ההודית ביוני 2013, לאחר ההכרזה על נרנדרה מודי כמועמד המפלגה לראשות מממשלת הודו בבחירות ב-2014. ב-2015 הקימה המפלגה ברית עם הקונגרס הלאומי ההודי והראשטריה ג'נטה דאל לקראת הבחירות לאספה המחוקקת במדינה, אך ב-2017 פרשה ממנה ושבה לברית עם מפלגת העם ההודית.
באוגוסט 2022 שבה המפלגה וניתקה את הברית עם מפלגת העם, כשהיא חוזרת לברית עם הקונגרס.
הברית עם הקונגרס נמשכה כשנה ומחצה, ובינואר 2024 שוב החליפה המפלגה צדדים וחזרה לברית עם מפלגת העם ההודית.
בבחירות בביהר באוקטובר 2025 זכתה המפלגה ב־85 מושבים, כחלק מהברית הדמוקרטית הלאומית שזכתה ב־202 מושבים.
המפלגה, כמו הג'נטה דאל, פועלת למען קידום ואפליה מתקנת לקאטסות הנמוכות ובני השבטים.
דגל נוסף של המפלגה הוא פיתוח כלכלי.
ג'נט מארי וינג נולדה בשנת 1956. ג'נט וינג היא סגנית הנשיא במחלקת המחקר באוניברסיטת קולומביה ופרופסורית למדעי המחשב.
וינג התמחתה בתחומים רבים מעולם מדעי המחשב, וביניהם סייבר והגנה על הפרטיות, מערכות מבוזרות ומקבילות ועוד.
תחום המחקר הנוכחי שלה הוא בינה מלאכותית מהימנה שכולל בתוכו היבטים מעולם אבטחת המידע, הגנה על הפרטיות ואתיקה.
וינג פרסמה מספר מאמרים בנושאים אלה.
עבודותיה בתחום ה"חשיבה חישובית" (Computational Thinking) זכו להוקרה בין לאומית ובאים לידי ביטוי בשלל תחומים.
ג'נט וינג נולדה ב-4 בדצמבר 1956, בניו יורק.
מגיל קטן נהגה לפתור חידות ושאלות לוגיות, לאורך כל שנות חייה התעניינה במתמטיקה ובשימושים שלה בחיי היום יום.
כאשר נשאלה מדוע היא בחרה דווקא ללמוד הנדסה, תשובתה הייתה "החלטתי ללמוד הנדסה כי בתגובה לשאלתי 'מהי הנדסה?' התשובה הייתה 'הנדסה עוסקת בפתרון בעיות בעולם האמיתי באמצעות מתמטיקה.' מי לא ירצה להיות מהנדס אחרי התשובה שכזו?".
תחילה היא למדה הנדסת חשמל את תארה הראשון השני קיבלה בשנת 1979 ב-MIT.
במהלך הלימודים אחד מקורסי החובה היה קשור למדעי המחשב ושם נחשפה לראשונה לעולם זה, והבינה שזו תשוקתה האמיתית.
וינג סיימה את הדוקטורט שלה במדעי המחשב בשנת 1983 ב-MIT (תחת ג'ון גותג).
את תחילת דרכה בהנהלה האקדמית עשתה וינג באוניברסיטת קרנגי מלון, שם הייתה נשיאת המחלקה למדעי המחשב החל משנת 1985. בין השנים 2007–2010 הייתה עוזרת מנהל הלשכה למדעי המחשב, מדעי המידע וההנדסה של הדירקטוריון בקרן הלאומית למדע.
כיום היא סגנית הנשיא במחלקת המחקר באוניברסיטת קולומביה.
לתפקיד זה הגיעה לאחר שכחמש שנים הייתה סגנית הנשיא במחלקת המחקר העולמית של מיקרוסופט.
תחומי מומחיות המחקר שלה כוללים אבטחה ופרטיות, שיטות פורמליות, שפות תכנות ומערכות מבוזרות ומקבילות.
ותחום המחקר הנוכחי שלה הוא בינה מלאכותית מהימנה.
היא זוכה להכרה רחבה בזכות המנהיגות האינטלקטואלית שלה במדעי המחשב, ולאחרונה במדעי הנתונים.
עבודתה של וינג בתחום החשיבה החישובית פרוסמה לפני יותר מחמש עשרה שנה ועד היום העקרונות של החיבור מהווים את הביסוס לעולם פתרון הבעיות בעולם מדעי המחשב, ההנדסה, מדעי החברה ועוד.
חשיבה חישובית היא גישה לפתרון בעיות השואבת מעקרונות המשמשים במדעי המחשב.
הגישה כרוכה בפירוק בעיות מורכבות לחלקים קטנים יותר וניתנים לניהול, זיהוי דפוסים ומגמות, עיצוב אלגוריתמים לפתרון בעיות אלו, ותכנון פתרונות שניתן ליישם באמצעות כלים או שיטות חישוביות.
מדובר בגישה לאתגרים בצורה מובנית, תוך ניצול לוגיקה, הפשטה, חשיבה אלגוריתמית ויכולת להתמודד עם עמימות ומורכבות.
וינג פיתחה יחד עם ברברה ליסקוב את עקרון ההחלפה של ליסקוב.
זהו עיקרון בתכנות מונחה עצמים.
(בתוכנת מחשב, אם S הוא תת-טיפוס של T, אז אובייקטים מטיפוס T עשויים להיות מוחלפים עם אובייקטים מטיפוס S מבלי לשנות את ההתנהגות של T).
וינג קיבלה מספר פרסים, והוקרה בין לאומית רבה על עבודותיה.
ACM Distinguished Service Award (2014) על תרומתה הרבה לתחום ה"חשיבה חישובית" והנהגתה במנהלת מדעי המחשב, המידע וההנדסה של הקרן הלאומית למדע בארצות הברית.
SIGSOFT Retrospective Paper Award (2012) על מאמרה "רעיון התנהגותי של תת-הקלדה" שהציע גישה התנהגותית לתתי-הקלדה המבוססת על אי-וריאנטים ואילוצים.
פרס CRA Distinguished Service (2011) על שירותה לקהילת חוקרי המחשוב והשפעתה על מדיניות המחשוב.
תואר דוקטורט כאות כבוד מאוניברסיטת לינקופינג, שוודיה (2010) על הישגיה במדעי המחשב והנדסה.
ג'נט לין קבנדי היא מדענית אמריקאית ואסטרונאוטית בנאס"א.
היא השתתפה בשלוש משימות של מעבורות החלל, שימשה כסגנית ראש משרד האסטרונאוטים של נאס"א, והייתה מנהלת מרכז המחקר של נאס"א על שם גלן בקליבלנד, אוהיו ממרץ 2016 ועד פרישתה מנאס"א בספטמבר 2019. היא נכנסה להיכל התהילה של האסטרונאוט של ארצות הברית ב-2019.
קבנדי היא נשיאת חברה לטכנולוגיות תעופה וחלל סיירה ספייס שבסיסה בלואיוויל, קולורדו.
קבנדי, ילידת קרתגו, מיזורי , סיימה את לימודיה ב-Valedictorian בשנת 1977 מבית הספר התיכון קרתגו בעיר הולדתה.
היא למדה כימיה במכללת מיזורי סאות'רן סטייט (לתואר בוגר, 1980), באוניברסיטת מיזורי למדע וטכנולוגיה (לתואר מוסמך, 1982), ובאוניברסיטת וושינגטון (לתואר דוקטור, 1990).
לאחר סיום לימודיה ב-1982, קבנדי התקבלה לעבודה ב־Eagle-Picher Industries בג'ופלין, מיזורי, כמהנדסת בפיתוח סוללות חדשות ליישומי הגנה.
ב-1984 היא התקבלה לתפקיד מהנדסת במחלקה הטכנולוגית של בואינג מערכות הגנת, חלל ואבטחה בסיאטל, וושינגטון.
היא הייתה בתפקיד המהנדסת הראשית במחלקת טילי התקיפה לטווח קצר, ונציגת הצוות הטכני העיקרי המעורבת בתכנון ופיתוח של סוללות תרמיות עבור Sea Lance.
תוכניות אחרות שבהן תמכה, כללו את תחום תחנת חלל, לימודים אודות הקמת בסיסים בירח ומאדים, מבצעי מילוט, טילי שיוט המשוגרים מהאוויר, Minuteman ואחרים.
בשנת 1986, בזמן שעדיין עבדה בבואינג, היא התקבלה לבית ספר לתואר שני באוניברסיטת וושינגטון, שם החלה לעבוד לקראת הדוקטורט שלה בכימיה אנליטית.
עבודת הדוקטורט שלה כללה פיתוח של ציפוי לבדיקה גופים אווירודינמיים במנהרות רוח.
עבודתה על צבעי הציפויים הביאה לרישום שני פטנטים.
קבנדי נבחרה כמועמדת להיות אסטרונאוטית על ידי נאס"א בדצמבר 1994 ודווח על כך למרכז החלל ג'ונסון במרץ 1995. לאחר השנה הראשונה של ההכשרה, היא שובצה לענף מטענים ומגורים, שם תמכה באינטגרציה של מטענים עבור תחנת החלל הבינלאומית.
קבנדי שירתה כמומחית משימה ב־STS-91 (2-12 ביוני 1998), משימת העגינה ה-9 והאחרונה של Shuttle-Mir, וסיימה את תוכנית שלב 1 המשותפת של ארצות הברית ורוסיה.
בעקבות המשימה, היא עבדה כמקשרת חלל במרכז בקרת המשימות של נאס"א.
במשימתה השנייה, היא שירתה על סיפון STS-99 (11–22 בפברואר 2000), משימת הטופוגרפיה של המעבורת מכ"ם, אשר מיפתה יותר מ-47 מיליון מייל משטח היבשה של כדור הארץ כדי לספק נתונים למפה טופוגרפית תלת־ממדית מדויקת ביותר.
בהמשך קבנדי התאמנה במחלקת הרובוטיקה, על מערכות המניפולטור הרובוטיות של המעבורות והן של תחנת החלל.
במשימה האחרונה שלה, היא שירתה על סיפון "טיסת ההרכבה" STS-104/ISS 7A (12–24 ביולי 2001) במשימה העשירית לתחנת החלל הבינלאומית.
צוות המעבורת התקין את מערכת נעילת האוויר ה-airlock המשותפת "קווסט" וביצעה פעולות משותפות עם צוות משלחת 2. קבנדי התאמנה במעבדת הציפה הנייטרלית להליכה בחלל, אבל היא לא יצאה להליכה בחלל במהלך הטיסה STS-104.
בעקבות משימתה האחרונה, שימשה קבנדי כראש אגף מטענים ומגורים, ולאחר מכן כראש אגף בתחנת החלל הבינלאומית (ISS).
היא הייתה אחראית להכשרה, לתפעול, לבטיחות ולמגורים של הצוותים על סיפון ה-ISS, כמו גם לפיתוח החומרה והתוכנה ולביקורות.
היא הייתה אחראית על המטענים המדעיים שצוותי ה-ISS הפעילו ולתיאום בין השותפים הבינלאומיים.
בשנת 2005 קבנדי התקבלה לתפקיד סגן ראש משרד האסטרונאוטים בנאס"א וכיהנה בתפקיד זה עד פברואר 2008. בעקבות אותו תפקיד, היא הפכה לסגנית מנהל, תפעול צוותי טיסה, ולאחר מכן קודמה לתפקיד מנהלת, מרכז תפעול צוותי טיסה במרכז החלל ג'ונסון.
קבנדי, כבעלת ותק של שלוש טיסות לחלל, היא רשמה למעלה מ-33 ימים בחלל, וטסה בחלל מעל 13.1 מיליון מיילים ב-535 מסלולים סביב כדור הארץ.
במרץ 2016, קבנדי ירשה את ג'ים פרי כמנהלת מרכז המחקר גלן של נאס"א בקליבלנד, אוהיו.
בספטמבר 2019, היא פרשה מנאס"א והחלה לעבוד בתאגיד סיירה נבאדה.
מנהל בית ספר תיכון קרתגו, 1977.
מלגת נשיאות מאוניברסיטת מיזורי דרום סטייט, 1977.
סיים את לימודיה בהצטיינות מאוניברסיטת מיזורי סאות'רן סטייט, 1980.
תעודות הצטיינות צוות ומצוינות בביצועים מבית Boeing Missile Systems, בשנת 1991.
מדליות טיסות החלל של נאס"א
מדליית מנהיגות מצטיינת של נאס"א, 2006.
מקום בהיכל התהילה של האסטרונאוטים של ארצות הברית, 2019.
ג'נטלמן במוסקבה הוא רומן משנת 2016 מאת אמור טאוולס.
הגיבור הוא הרוזן הבדיוני אלכסנדר איליץ' רוסטוב, שנולד בעיר סנקט פטרבורג, רוסיה, ב-24 באוקטובר 1889. הוא גדל באחוזת משפחת רוסטוב "אידלצ'ה" בניז'ני נובגורוד.
הסנדק של רוסטוב היה חברו של אביו בחיל הפרשים, הדוכס הגדול דמידוב.
בצעירותו, הרוזן נשלח אל מחוץ למדינה על ידי סבתו.
עם שובו הביתה מפריז לאחר המהפכה הבולשביקית של 1917, נעצר הרוזן וכאן מתחיל קו העלילה.
כל אחד מפרקי הספר נקבע על פי מבנה כרונולוגי של הכפלה לאחר חצייה.
הפרק הראשון הוא יום לאחר מעצרו של הרוזן, השני הוא יומיים לאחר מכן והפרקים הבאים מתרחשים חמישה ימים, עשרה ימים, שלושה שבועות, שישה שבועות, שלושה חודשים, שישה חודשים, שנה, שנתיים, ארבע שנים, שמונה שנים ושש עשרה שנים לאחר תחילת העלילה.
בשלב זה, המבנה מתהפך, כאשר הזמן בין הפרקים הולך ומצטמצם בחצי עד ליום האחרון.
טאולס קיבל את השראתו לכתיבת הרומן מחוויית שהותו במלונות יוקרה, במיוחד במלון בז'נבה, שווייץ, שבו חלק מהאורחים היו תושבי קבע.
הוא שילב את הרעיון של מלונות יוקרה עם הידע שלו על המסורת ההיסטורית ארוכת השנים של מעצרי בית ברוסיה.
הרוזן מואשם כטפיל חברתי בפני בית דין בולשביקי, מתוך ציפייה שיימצא אשם ויוצא להורג בירייה.
הוא לא מתחרט ומסרב ברהיטות להתוודות.
בגלל שיר מהפכני המיוחס לו, שבגינו כמה מבכירי הבולשביקים רואים בו אחד מגיבורי המאבק במשטר הצארי, נחסך מהרוזן גזר דין מוות.
במקום זאת, הוא נשלח למעצר בית לכל החיים במעונו הנוכחי: מלון מטרופול במרכז מוסקבה.
שומר צבאי מלווה את הרוזן בחזרה למלון מטרופול, שם הוא מצווה לפנות את הסוויטה המפוארת שלו ולעבור למגורי המשרתים הצפוף בקומה השישית.
ככל שעובר הזמן, הרוזן מטפח מעגל חברתי של חברים מנעוריו וכן דיירים נבחרים, צוות ולקוחות המלון ומסעדותיו.
אלה כוללים חתול עם עין אחת, תופרת, שף רוסי, מארח צרפתי ולהטוטן קרקס לשעבר, משוררת, שחקנית, ארכיטקט מובטל, מנצח תזמורת, נסיך, קולונל לשעבר של הצבא האדום ועוזר מחנה של גנרל אמריקאי.
בשל נסיבותיו המצומצמות וחירותו המוגבלת, יש לרוזן זמן להתבוננות עצמית.
הוא איש שיחה מבריק, דן בקלות בנושאים מגוונים כמו אבולוציה, פילוסופיה, אימפרסיוניזם, סופרים ושירה רוסית, אוכל, החברה הרוסית של אחרי המהפכה ותרומותיה של רוסיה לעולם.
היכרות מוקדמת שלו במלון היא עם נינה קוליקובה בת התשע, בתו של ביורוקרט אוקראיני אלמן, המוקסמת מהנסיך.
בשנת 1938, הגעה בלתי צפויה משנה את נסיבות הרוזן.
נינה קוליקובה, כיום אישה נשואה, מבקרת את הרוזן.
היא מודה שבעלה ליאו נעצר ונידון לחמש שנות עבודת כפייה על ידי הגולאג.
נינה מחליטה ללכת בעקבות בעלה למחנה סבוסטלאג שב, אזור נידח בברית המועצות התחום מהים הסיבירי המזרחי והאוקיינוס הארקטי.
היא מתחננת בפני הרוזן לקבל משמורת זמנית על בתה הצעירה סופיה, בזמן שהיא מסדרת שהילדה תצטרף אליה לסיביר כדי להיות ליד אביה.
זו הפעם האחרונה שהרוזן רואה את נינה, אז בגיל 49 הוא הופך לאביה הפונדקאי של סופיה.
סופיה היא ילדה שקטה ואינטליגנטית מאוד.
הפוטנציאל שלה בא לידי ביטוי במשחקי מחבואים כנערה צעירה וניווט מהיר במלון על מנת להפתיע את אביה.
מאוחר יותר, סופיה לוקחת שיעורי פסנתר.
היא מפתיעה את הרוזן בניגון נוקטורן של שופן (אופוס 9, מספר 2, בדו מז'ור) לאחר מספר שיעורים בלבד.
ברור גם למורה לפסנתר וגם לרוזן שסופיה היא ילדת פלא מוזיקלית.
תצפיות על החיים בברית המועצות
חוויותיו של הרוזן עם הכוחות השונים של המהפכה, המדינה הסובייטית ואורחים זרים מספקים הזדמנויות להרהור על רגעים היסטוריים שונים במהלך המלחמה הקרה.
דעותיו של הרוזן מושפעות במיוחד מהחוויה של חבר ילדות שלו לאחר שהתבקש לצנזר את אחד ממכתביו של צ'כוב, שמגיע לשיאו לצד האומנות של סופיה בשיאו של הספר.
כיוון שאירועים רבים של הספר המתרחשים באחת ממסעדות המטרופול, האינטראקציות של הרוזן עם דמויות אחרות מתרכזות לעיתים קרובות סביב בחירת מזון ומשקאות.
יינות צרפתיים ועולמיים רבים מוזכרים בספר.
יין שאטונף-די-פאפ מהווה מפתח מיוחד לקו העלילה.
באוגוסט 2017 דווח שסדרה מוגבלת המבוססת על הספר נמצאת בפיתוח אצל חברת Entertainment One.
באפריל 2018 הוכרז כי קנת בראנה יככב בתור הרוזן רוסטוב בסדרת הטלוויזיה, וכי טום הארפר יביים אותה.
באוגוסט 2022 הוכרז כי יואן מקגרגור החליף את בראנה בתפקיד הרוזן רוסטוב.
הסדרה הופצה בתחילת 2024 בשירות הסטרימינג Paramount+ וברשת Showtime.
ג'נטלמן במוסקבה היא סדרת דרמה בריטית בבימויו של טום הארפר ובכיכובם של יואן מקגרגור ומרי אליזבת ווינסטד.
הסדרה מבוססת על ספר מצליח באותו שם והופקה עבור שירות הסטרימינג Paramount+ ורשת Showtime האמריקאית.
הרוזן אלכסנדר איליץ' רוסטוב מבלה עשרות שנים במאסר בחדר מלון בעליית הגג לאחר המהפכה הרוסית, לאחר שנידון למעצר בית במלון מטרופול מוסקבה על ידי בית דין בולשביקי.
יואן מקגרגור – הרוזן אלכסנדר רוסטוב
מרי אליזבת ווינסטד – אנה אורבאנובה
ליאה הרווי – מרינה סמארובה
ג'וני האריס – אוסיפ גלבניקוב
פול רדי – הנסיך ניקולאי פטרוב
אלכסה גודול – נינה קוליקובה
ג'ון הפרנאן – הבישוף לפלבסקי
ליס סאלם – אנדריי דוראס
פהינטי באלוגון – מיכאיל מינדיץ'
ביורן הלינור הראלדסון – אמילי ז'וקובסקי
בתחילה היה קנת בראנה אמור לביים ולככב, אך הוא הוחלף ביואן מקגרגור.
הצילומים נערכו בכיכר ויקטוריה מחוץ לבולטון, בפרוורי מנצ'סטר, אנגליה.
הם החלו ב-27 בפברואר 2023 ונמשכו עד מרץ, ולאחר מכן חודשו באפריל 2023 והושלמו ביוני 2023. נערכו צילומים גם בליברפול ובמערב יורקשייר ובלידס.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גלובוס הזהב5 בינואר 2025השחקן הטוב ביותר במיני-סדרה, סדרת אנתולוגיה או סרט טלוויזיהיואן מקגרגור
ג'נט רידלון פיקאר הייתה טייסת כדורים פורחים אמריקאית שטסה בגובה רב, ובהמשך חייה שימש כומרה אפיסקופלית.
היא החזיקה בשיא התעופה לגובה של נשים במשך כמעט שלושה עשורים, ולפי מספר דיווחים בני זמננו נחשבת לאישה הראשונה בחלל.
פיקאר הייתה טייסת הבלונים המורשית הראשונה בארצות הברית, והאישה הראשונה שטסה לסטרטוספירה.
מלווה בבעלה, ז'אן, בן למשפחת הבלונאים פיקאר ואחיו התאום של אוגוסט פיקאר (אביו של ז'אק פיקאר), היא הגיעה לגובה של 17.5 קילומטרים במהלך טיסה שוברת שיא מעל ימת אירי ב-23 באוקטובר 1934, תוך שמירה על השליטה על הבלון במשך כל הטיסה.
לאחר מותו של בעלה ב-1963, רידלון פיקאר עבדה כיועצת למנהל מרכז החלל ג'ונסון של נאס"א במשך מספר שנים, ותיעדה ודווחה על פעילותה של נאס"א.
לאחר מותה נכנסה להיכל התהילה הבינלאומי של החלל ב-1998.
מסוף שנות ה-60 ואילך, חזרה פיקאר להתעניין בדת.
היא הוסמכה לדיאקון של הכנסייה האפיסקופלית ב-1971, וב-29 ביולי 1974, הפכה לאחת מ-11 הנשים הראשונות שהוסמכו לכמרים בפילדלפיה.
ההסמכה נחשבה לא תקינה, וככזו, מומשה על ידי בישופים שפרשו או התפטרו.
פיקאר הוסמכה בגיל 79, בהגשימה את השאיפה שהייתה לה מאז שהייתה בת 11. בספטמבר 1976, הכנסייה הצביעה לאפשר לנשים לכהונה, ופיקאר שימשה ככומרה בסיינט פול, מינסוטה, עד שנפטרה בגיל 86.
פיקאר נולדה ב-5 בינואר 1895, בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית, אחת מתשעה ילדים שנולדו לאמילי קרוליין (רובינסון) ולג'ון פרדריק רידלון, שהיה נשיא האגודה האמריקאית לאורתופדיה.
כל חייה התענייה במדע ובדת.
כשהייתה בת 11, אמה שאלה אותה מה היא רוצה להיות כשתגדל.
תשובתה של פיקאר, "כומר", שלחה את אמה בריצה החוצה מהחדר בדמעות.
פיקאר הייתה אמא של בית מלא בבנים.
רוברט ר' גילרות, אחד מתלמידיה שהפך מאוחר יותר לאחד משותפיה, אמר סיפר עליה שהוא נזכר בארוחת בוקר שאכל עם הפיקארים במלון בסנט קלאוד, מינסוטה לפני שיגור בלון, "אני לא יודע כמה היו שם.
זה נראה כאילו היו תריסר בנים...
אני זוכר שהצעיר לקח את קופסת הקורנפלקס והשליך אותה על ראשו של אביו.
ז'אן פיקאר פשוט הסיר את זה מראשו ואמר, 'לא, לא.' "הוא היה מאוד עדין.
הוא אהב את הבנים שלו, והוא חשב שבנים הם בנים, אני מניח." למשפחת פיקאר היו שלושה בנים משלהם, ג'ון, פול ודונלד , כמו גם ילדי אומנה רבים.
בארכיון משפחת פיקאר בספריית הקונגרס מוזכרים התכתבויות של ילדי אומנה שהפיקארים קלטו, אם כי נראה ששום דבר אחר לא ידוע עליהם.
הפיקארים לימדו באוניברסיטת לוזאן בשווייץ מ-1919 עד 1926. ב-1926 הם חזרו לארצות הברית, שם לימד ז'אן פיקאר כימיה אורגנית במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בני הזוג חיו במסצ'וסטס, ניו ג'רזי, דלאוור ופנסילבניה לפני שהתיישבו במיניאפוליס ב-1936, כאשר ז'אן פיקאר הצטרף לפקולטה של אוניברסיטת מינסוטה.
ג'נט קיבלה דוקטורט בחינוך מאוניברסיטת מינסוטה ב-1942, ותעודת לימודים מהסמינר התאולוגי הכללי ב-1973.
לאחר טיסת השיא של תומאס ג'ו.וו.
סטל בכדור הפורח "Century of Progress" הוא הוחזר לפיקארים, שהחליטו להטיס אותו לסטרטוספירה בכוחות עצמם.
ז'אן היה אחראי על החלק המדעי, בעוד שג'נט הייתה מטיסה את הבלון.
היא למדה טיסה בנמל התעופה של פורד בדירבורן, מישיגן, תחת אדוארד ג'יי היל, טייס כדור פורח וזוכה גביע גורדון בנט, שהסכים לשמש כמנהל הטיסה של הטיסה הסטרטוספירית המתוכננת של הפיקארים.
הנרי פורד נידב את השימוש בהאנגר שלו והביא את האחים רייט לצפות בטיסה של ג'נט ב-1933. בנה דון היה חבר צוות באותו יום ולחץ יד לרייט, "הייתי ילד קטן והוא [שם לב] אלי." ב-16 ביוני 1934, טסה ג'נט את טיסת הסולו הראשונה שלה.
רק מאוחר יותר באותה שנה, האיגוד הלאומי לאווירונאוטיקה הפך אותה לטייסת הכדור פורח הראשונה בארצות הברית.
כשהתראיינה לקראת סוף חייה, ונשאלה מדוע לא שכרה טייס ומדוע החליטה להפוך לטייסת בעצמה, ענתה ג'נט: "על כמה נאמנות אתה יכול לסמוך ממישהו שאתה שוכר?" כשנשאלה אם יש התאמנה בצניחה, אמרה ג'נט, "לא...
אם, בפעם הראשונה שאתה קופץ, אתה לא מצליח, אין טעם לנסות שוב."
שיט בכדור פורח בגובה רב היה באותה תקופה משימה מסוכנת, בין השאר משום שריאות אנושיות אינן יכולות לתפקד ללא סיוע מעל 12,000 - 15,000 מטרים וכן הגז המשמש להטסת הבלון הוא גז מימן דליק.
מהסיבה הזאת אגודת נשיונל ג'אוגרפיק סירבה לתמוך בטיסה המסכנת אישה ואמה.
תומך משפחת פיקאר הוותיק, גודייר, לא רצה אף הוא לתמוך בטיסתם.
חברת דאו כימיקלים ביקשה להסיר את השמות המסחריים והלוגו שלהם מהפרסום ומהבלון "Century of Progress".
הפיקארים נאבקו להשיג תמיכה כספית עד שחברת הרדיו Grigsby-Grunow תרמה להם כמה אלפי דולרים.
כדי להשלים את החסות שלהם, ג'נט עיצבה ומכרה בולי הנצחה ומזכרות.
היא גם גייסה הרבה כסף על ידי מכירת הסיפור שלהם בהודעות לעיתונות לברית העיתונים של צפון אמריקה.
45 אלף צופים הגיעו לראות את הפיקארים ב-23 באוקטובר 1934, בשעה 6:51 בבוקר, בכשעתיים החלה ג'נט לתפעל את הכדור הפורח "Century of Progress", בני הזוג לקחו איתם לטיסה את צב המחמד שלהם, פלר דה ליס.
לאחר טקס טרום-השקה קצר, שבמהלכו קיבלו הפיקארים זר פרחים מבניהם ולהקה קטנה ניגנה את המנון ארצות הברית, הם המריאו מנמל התעופה של פורד, בסיוע אנשי אוויר על הקרקע שדחפו את תא הנוסעים.
ז'אן שינה את נתיב הטיסה וקיצר את זמן הטיסה בגלל שמיים מעוננים, מה שהפחית את כמות העבודה המדעית שהם הצליחו לעשות.
ז'נט ביצעה "תמרונים לא מתוכננים ואימפולסיביים" והפיקארים לא הצליחו לרשום תיעוד מלא של פעולותיהם במהלך הטיסה.
ברית העיתונים הציעה לשלם להם 1,000 US$ אם הם ישברו את שיא הגובה, אז הם השליכו את כל שקי החול שלהם בניסיון להגיע גבוה יותר.
הם הגיעו לגובה של 17,550 מטרים או בערך 17.5 קילומטרים, טסו שמונה שעות מעל ימת אירי, ונחתו כ-480 קילומטרים הרחק מדירבורן, ליד קאדיס, אוהיו.
ג'נט נאלצה לבחור נחיתה על עצי בוקיצה, כשהבינה שמשמעות הדבר היא שהבלון הזה לא יטוס שוב.
הבלון נפרד מתא הנוסעים ונקרע.
ז'אן ספג שברים קטנים בצלעותיו, ברגל שמאל ובקרסול.
לפי התיאור של ג'נט במגזין טיים : "איזה בלגן!
רציתי לנחות על הדשא של הבית הלבן ".
הטיסה שלה קבעה את שיא הגובה של הנשים, שיא בו החזיקה בו במשך 29 שנים, עד שוולנטינה טרשקובה ב-1963 הפכה לאישה הראשונה בחלל, שהקיפה את כדור הארץ 48 פעמים סולו בווסטוק 6 של ברית המועצות.
לפי עורכי המגזין Flying, בספרם Sport Flying, שיצא בהוצאת זיף-דייוויס ב-1976, ז'נט הייתה "האישה הראשונה בחלל, טענה שאישרה אפילו ולנטינה טרשקובה".
היא גם הייתה האישה הראשונה שהטיסה טיסה לסטרטוספירה, ולפי ההספד שלה בניו יורק טיימס, האדם הראשון שעשה זאת דרך שכבת עננים.
חיים מאוחרים יותר, מותו של ז'אן פיקאר
ז'אן וג'נט חשו הצלחה רבה בכך שהגיעו לסטרטוספירה, והם הפכו למרצים פופולריים.
הם הכינו חוברות ומזכרות כדי למשוך תשומת לב לטיסה, כזו שכותרתה "מי אמר שאנחנו לא יכולים לעשות את זה".
אבל הם פיתחו ציפיות אולי בלתי סבירות שיגיעו אליהם משרות רווחיות באוניברסיטאות.
שניהם כתבו לעשרות מכללות ואוניברסיטאות, מכוונים גבוה - אפילו לנשיאות המכללות, בניסיון להשיג משרות, אבל הם קיבלו רק דחיות.
בדצמבר 1934, ג'נט כתבה לסוואן כדי לשאול אם ז'אן עשוי להפוך לחבר בצוות הכימיה של קרן ברטול למחקר במכון פרנקלין, וגם הציעה את שירותיה, אך נדחתה.
למרבה המזל, הם הכירו חבר חדש בזמן סיור הרצאות במיניאפוליס.
הודות לג'ון אקרמן מהמחלקה להנדסת אווירונאוטיקה באוניברסיטת מינסוטה, ז'אן הפך לפרופסור ללא קביעות במינסוטה עד 1936, לימד ועסק בלימודי אווירונאוטיקה עד 1946 כאשר קיבל קביעות.
במהלך 1943, ז'נט הייתה לזמן קצר מזכירה מבצעת באגף הדיור של משרד ההגנה האזרחית של מינסוטה.
מ-1946 עד אמצע 1947, הפיקארים היו יועצים של ג'נרל מילס (חברת הדגנים והתעשייה הדומיננטית במיניאפוליס) ועבדו תחת אוטו וינזן, שז'אן פגש דרך האוניברסיטה.
וינזן וז'אן הציעו טיסה בסטרטוספירה עם 100 בלוני מקבץ והבטיחו חוזה ממשלתי עם חיל הים.
ז'אן, שהוצג בהודעות לעיתונות של חיל הים, מונה למדען בפרויקט האחראי על עיצוב תא הנושאים ועל בדיקת חומרי סרט הבלונים.
אבל הוא נרתע, הן ביצירת דוחות סטטוס שבועיים שגרמו לו להרגיש כמו עובד ברמה נמוכה יותר, והן מהסיכוי שג'נרל מילס יהיה הבעלים של הפטנטים לרעיונותיו.
כשעבדה כיועצת, איימה ג'נט לנתק את הקשרים עם הצי וגנרל מילס אלא אם יורשה לה לטוס עם ג'ין.
לרוע המזל זה התחיל קרע בין גנרל מילס והפיקארים.
שניהם פוטרו ב-1947, כי הם היו ביקורתיים מדי כלפי צוות וינזן וג'נרל מילס.
ז'אן פרש מאוניברסיטת מינסוטה כשהיה בן 68, ולא ויתר על חלומו לחזור לסטרטוספירה.
ג'נט החלה לעבוד כיועצת בנאס"א.
היא התגוררה בבית ביוסטון שחלקה עם אישה אחרת.
ג'נט דיברה עם הקהילה המדעית ועם הציבור בנאס"א על תוכנית החלל מ-1964 עד 1970, כאשר תוכנית אפולו נוצר ואפולו 11 ביצעה את נחיתת הירח הראשונה ב-1969. באותה תקופה חל שינוי בתחומי העניין שלה, מהחלל לכיוון הדת.
בשנת 1971, שנה אחת לאחר שהכנסייה האפיסקופלית קיבלה שנשים יוסמכו כדיאקון, פיקאר הוסמכה לדיאקון וב-29 ביולי 1974, בגיל 79, בנסיבות שנויות במחלוקת, היא הוסמכה לכמורה.
פיקאר הייתה הראשונה מבין אחת עשרה הנשים שהוסמכה כי היא הייתה המבוגרת ביותר והיא הגשימה חלום לכל החיים.
ז'נט שירתה כדיאקון בכנסיית סנט פיליפ'ס האפיסקופלית בסיינט פול, מינסוטה בין השנים 1975-1977 בשנת 1977 הכירה הכנסייה האפיסקופלית בהסמכתה.
ז'נט הפכה לכומרה מתנדבת בבית החולים סנט לוק, כיום בית החולים המאוחד, ולעוזר כומר לדנזיל קארטי בכנסייה האפיסקופלית במקובין, שניהם בסנט פול.
מ-1968 עד 1981 הייתה חברת כבוד בחבר הנאמנים של הסמינר התאולוגי של סיברי-המערבי.
ג'נט נפטרה מסרטן ב-17 במאי 1981, בבית החולים מאסוניק ממוריאל במיניאפוליס, מינסוטה, בגיל 86.
ז'נט קיבלה את גביע הרמון בשנת 1934. האגודה הלאומית לאווירונאוטיקה העניקה לה תעודת פרס וביצוע בשנת 1935. בשנת 1965 היא קיבלה את פרס ויליאם רנדולף לאבלייס השני מהאגודה האמריקאית לאסטרונאוטיקה (AAS).
אגודת הבוגרים של אוניברסיטת מינסוטה העניקה לה פרס הישג מצטיין בשנת 1968 וחרט את שמה על חומת הכבוד שלהם.
בוגרות נשים במדע, הידועה גם בשם סיגמא דלתא אפסילון, הפכה אותה לחברת כבוד "למצוינות במחקר מדעי" ב-1971 מכללות הוברט ויליאם סמית' העניקו לה תואר דוקטור לשם כבוד.
היא קיבלה את פרס Robert R.
Gilruth בשנת 1970 מלשכת המסחר של מחוז צפון גלווסטון.
היא הוכנסה לאחר מותה להיכל התהילה הבינלאומי של החלל ב-1998, והיא ובעלה היו מועמדים להיכל התהילה של ועדת הבלונים של ה-FAI.
פדרציית הבלונים של אמריקה שינתה את שם הפרס שלה לגביע הזיכרון לפיקאר.
פט דונוהו כתב מחזה על חייה "טיסת סולו", מחזה של אישה אחת על חייה של ג'נט.
בספריית Bryn Mawr College יש את קרן הספרים של ג'נט פיקאר, המספקת כספים לרכישת ספרים על תולדות הדת.
ז'אן-פליקס פיקאר (1884–1963), האח התאום של אוגוסט, פיזיקאי; טיסות לסטרטוספירה
גנטיביוסה הוא דו-סוכר המורכב משתי יחידות של D- גלוקוז המחוברות עם קישור β(1->6).זהו מוצק גבישי לבן המסיס במים או במתנול חם.
משולבת במבנה הכימי של קרוצין, התרכובת הכימית שנותנת את צבעו לזעפרן.
זהו תוצר של קרמליזציה של גלוקוז.במהלך תהליך הידרוליזה של עמילן לסירופ גלוקוז.
ג'נט כהן צדק (1945 - 2 ביוני 1972) הייתה אתלטית יהודייה-איראנית, נהרגה בתאונת דרכים בשיא הקריירה שלה.
אלופה ושיאנית איראן בריצות ל-100 מטר ול-60 מטר משוכות.
ספורטאית (גברים ונשים) השנה של איראן (1965).
כהן צדק נולדה וגדלה בטהראן, בת שלישית למשפחה יהודית מאיראן.
בוגרת תואר ראשון בחינוך גופני מאוניברסיטת טהראן.
בשנת 1965 היא זכתה במדליית ארד בריצת 100 מטר.
בשנת 1962 היא קבעה בריצת 80 מטר שיא לאומי חדש של 11.0 שניות.
באוקטובר 1965 קבעה בריצת 100 מטר שיא לאומי חדש של 12.5 שניות ובריצת 60 מטר משוכות קבעה שיא לאומי חדש נוסף.
ב-2 באוקטובר 1972 נהרגה בתאונת דרכים ביחד עם סימין שאפיקי, קפטן נבחרת איראן בכדורסל לנשים.
אביה של ג'נט נפטר מצער, 10 חודשים לאחר מותה.
ג'נט פלאנר ( 13 במרץ 1892 – 7 בנובמבר 1978) הייתה סופרת אמריקאית וחלוצה בתחום העיתונאות הנרטיבית ששימשה ככתבת בפריז של מגזין הניו יורקר משנת 1925 ועד פרישתה ב-1975. היא כתבה תחת שם העט "גֶנֵט" (Genêt).
היא פרסמה רומן יחיד, The Cubical City, שמתרחש בעיר ניו יורק.
פלאנר הייתה דמות בולטת בקהילת המהגרים האמריקאים בפריז לפני מלחמת העולם השנייה.
יחד עם בת זוגה הוותיקה סוליטה סולאנו, היא נחשבה כ"כוח מגדיר בסצנת היצירה של המהגרים בפריז".
היא חזרה לניו יורק במהלך המלחמה, וחילקה את זמנה בין ניו יורק לפריז עד מותה ב-1978.
ג'נט פלאנר נולדה באינדיאנפוליס, אינדיאנה, לפרנק ומרי אלן פלאנר (לבית הוקט), שהיו קווייקרים.
היו לה שתי אחיות, מרי והילדגרד פלאנר.
אביה היה בעל משותף של בית לוויות והפעיל את המשרפה הראשונה במדינת אינדיאנה.
לאחר תקופה של נסיעות בחו"ל עם משפחתה ולימודים בבית הספר לבנות טיודור הול (כיום בית הספר פארק טיודור), היא נרשמה לאוניברסיטת שיקגו ב-1912. היא עזבה את האוניברסיטה ב-1914, ושנתיים לאחר מכן חזרה לעיר הולדתה כדי לעבוד כמבקרת הקולנוע הראשונה בעיתון המקומי, אינדיאנפוליס סטאר.
בניו יורק, פלאנר הסתובבה בחוג של השולחן העגול של אלגונקווין, אך לא הייתה חברה רשמית.
היא פגשה את הזוג ג'יין גרנט והרולד רוס, באמצעות הציירת נייסה מקמיין.
על בסיס קשר זה, הרולד רוס הציע לה את תפקיד הכתבת הצרפתית של הניו יורקר.לאחר שנים בפנסילבניה ובניו יורק בשנות העשרים לחייה, פלאנר עזבה את ארצות הברית לפריז.
בספטמבר 1925 פרסמה פלאנר את "מכתב מפריז" הראשון שלה בהניו יורקר, שהושק בפברואר של אותה שנה.
היא הייתה קשורה מקצועית למגזין במשך חמישה עשורים.
טוריה כיסו מגוון רחב של נושאים, כולל אמנים, הופעות ופשעים, כולל כתבה ארוכה על הרוצחות כריסטין ולאה פאפן.
היא גם פרסמה מספר כתבות על פרשת סטביסקי.
פלאנר התפרסמה גם בזכות הספדיה, כגון אלה של איזדורה דאנקן ואדית וורטון.
פלאנר משכה תחילה את תשומת לבו של העורך הרולד רוס באמצעות אשתו הראשונה, ג'יין גרנט, שהייתה חברתה מליגת לוסי סטון.
ארגון זה נאבק למען זכותן של נשים לשמור על שם משפחתן לאחר הנישואים, בדומה ללוסי סטון.
פלאנר הצטרפה לקבוצה ב-1921. רוס חשב בטעות ששם העט של פלאנר, "גנֵט", הוא צורת צרפתית של השם "ג'נט".
פלאנר כתבה רומן יחיד, The Cubical City (1926), שלא זכה להצלחה רבה.
פלאנר הייתה דמות בולטת בקהילת המהגרים האמריקאים בפריז, שכללה את ארנסט המינגוויי, פרנסיס סקוט פיצג'רלד, ג'ון דוס פסוס, אי.
קאמינגס, הארט קריין, דג'ונה בארנס, עזרא פאונד, וגרטרוד שטיין – עולמם של הדור האבוד וקפה לה דה מאגו.
בפריז היא התיידדה מאוד עם גרטרוד שטיין ועם בת זוגה, אליס ב.
היא מילאה תפקיד מרכזי בהצגת בני דורה לאמנים חדשים בפריז, כולל פבלו פיקאסו, ז'ורז' בראק, אנרי מאטיס, אנדרה ז'יד, וז'אן קוקטו, וכן לחברת הבלט בלט רוס.
היא גם הציגה להם את המושג פשע תשוקה ואת ורניסאז', את חציית האוקיינוס האטלנטי המוצלחת של הטייס צ'ארלס לינדברג ואת המושחתות של פרשת סטביסקי.