tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתוספתא [פי"ג הי"ח] שנינו, איזו היא במה גדולה שהותרו בה במות, אהל מועד נטוי ואין הארון נתון שם, וכן הוא בירושלמי מגילה [פ"א הי"ב], "זה סימן כל זמן שהארון מבפנים הבמות אסורות, ותמוה שהרי תינח בימי נוב וגבעון היה הארון בקרית יערים, אך בגלגל היה הארון ולמה הותרו הבמות.
וכתב המאירי במגילה [ט', ב'] שהותרו משום שלא נקבע מקומו של ארון כי יצא למלחמות, אך ראו ירושלמי [שקלים, פ"ו, ה"א] שהיו שני ארונות, ולכ"ע לא יצא ארון המשכן למלחמה.
ובמשך חכמה [דברים, י"ב, ח'] נקט שקודם מנוחה אף כשהיה ארון הייתה נחשבת במה, ורק אחר מנוחה תלוי דינה בארון, וכשהיה ארון נאסרו הבמות.
גניזת המשכן מבטאת את סיום תפקידו הזמני של המשכן, ובית האל עובר למקום קבע.
אמנם במספר מקורות משכן גבעון מכונה 'מקדש' (כפי שמכונה משכן נוב); אך ברור שבית המקדש עלה על משכן גבעון אף מבחינה חומרית ואף מבחינה רוחנית של השראת שכינה.
שהרי המבנה היה גדול וראוותני יותר, וכן שכן בו ארון הברית.
אולם בנקודה מסוימת נעלה המשכן על המקדש, עילוי המתבטא בדברי התלמוד (תלמוד בבלי, מסכת סוטה, ט', ע"ב) שלא שלטו השונאים במעשי ידיו של משה; כלומר מאז בניית משכן משה במדבר, שרדו חומרי המשכן השונים (קרשים, קרסים, בריחים, עמודים ואדנים) במשך 480 שנה.
וגם לאחר תקופה זו לא נשרפו, אלא נטמנו.
בכך יש ביטוי שלדבר ארעי וזמני לעיתים יש יכולת שרידות גבוהה יותר מאשר דבר קבוע; דבר המתבטא בתוצאות מכת הברד במצרים העתיקה "וְהַחִטָּה וְהַכֻּסֶּמֶת לֹא נֻכּוּ, כִּי אֲפִילֹת הֵנָּה" (שמות, ט', ל"ב).
משכן גִּלְגָּל הוא מבנה מקודש שנבנה עם הכניסה לארץ ישראל והעלייה מנהר הירדן (), בסביבות שנת 1272 לפנה"ס (ב'תפ"ח ליצירה).
המבנה שימש במשך 14 שנה, ולאחר סיום חלוקת הארץ לשבטים פורק משכן גלגל, ובמקומו הוקם המשכן בשילה.
בזמן קיום המבנה הותרה ההקרבה בבמות.
יש אומרים שההיתר נבע מכך שבאותה תקופה ארון הברית לא היה במשכן, אלא עם מחנה הלוחמים.
קשה לזהות במדויק את מקומו של משכן גלגל אף שמסתבר שהיה בקרבת יריחו והירדן.
יש המשערים שמדובר בח'רבת א-נת'לה, חמישה ק"מ דרומית-מזרחית ליריחו העתיקה.
גלגל מהווה את המחנה הראשון שבנו עם ישראל עם כניסתם לארץ.
גלגל מתוארת כמקום פולחן מרכזי, ששימש בתקופות שונות (),ובו הומלך שאול למלך על ישראל; בין השאר מתוארים בה מציאות דברים של פולחן, כגון שתים-עשרה אבנים ().
על פי המקרא משמעות השם היא "גלגול" והסרת אי נעימות שהייתה לעם שלא היו נימולים () לעומת זאת ישנם חוקרים המציעים הסברים אחרים למשמעות המילה גלגל.
לפי כמה חוקרים משמעות גלגל, היא גל של אבנים; לעומתם יש המשערים שהכוונה לבניין מיוחד ששימש מקום מקודש בעיני הכנענים .
כך או כך ההשערה היא שמדובר בדבר נפוץ, אשר במיקומו הגאוגרפי בגלגל, היה ייחודי, או בשל גודלו או בשל היחס המסורתי אליו.
ונראה, כי בעקבות הקמת הבסיס הפולחני, שכלל בין השאר את שתים-עשרה האבנים, שהיו מסודרות כנראה בצורת גל או עיגול; בהמשך אף זכה המקום לשמו.
לאחר ההגעה לארץ נוצר צורך לבחירת מקום קבע למרכז הפולחני.
מקום המשכן הוא בנחלת בני שבטו של מנהיג האומה, ובאותם ימים התגורר יהושע בגלגל.
ולפיכך – אחר כיבוש נחלת בני יוסף העבר המשכן לשילה הממוקמת בנחלתו החדשה של יהושע.
ישנה דעה כי בחירת המקום הייתה בשל מיקומו בנקודה אסטרטגית הקרובה לנקודת הכניסה לארץ (); נקודה ששימשה כמחנה למלחמותיו של יהושע בזמן הכיבוש.
אף שבמקרא מתואר במפורש שהגלגל היה בקרבת יריחו, ומשם נכנסו עם ישראל לארץ; יש חוקרים המפקפקים בסיפור זה ורואים בו אנכרוניזם.
כך לדעתם הגלגל כלל לא הייתה ממוקמת באזור יריחו, זאת בשל העובדה שהכניסה לארץ הייתה במקום אחר; ולדעתם הכוונה לגלגל אשר נמצאת ליד אלון מורה ().
לכן הם מזהים את המקום עם ח'רבת ג'ליג'ל במישור אל-מח'נה שליד שכם (אנציקלופדיה מקראית, ערך גלגל).
אולם מלבד העובדה שגם הגלגל המובאת בספר דברים לדעות מסוימות הייתה בקרבת יריחו (דעת רבי אליעזר, ), קשה לקבל גישה זו, משום שבעקבות חולשת המחקר הארכאולוגי (בחוסר הזיהוי של מיקום הגלגל בסביבות יריחו) משונה הטקסט המקראי.
אפשרות מסוימת הנה שהגלגל לא היה ממוקם בגבעה כלשהי אלא בעמק, ויתרונותיו האסטרטגים היו אחרים, דבר המקשה על זיהוי המקום.
תיאור צורת המבנה בגלגל אינו ידוע, אך מסתבר שהוא דמה למשכן שהיה במדבר ולאוהל מועד .
רמתו החומרית הייתה השלב הבוסרי ביותר ביחס לשאר המרכזים הפולחנים שנבנו בארץ ישראל (משכן שילה, נוב וגבעון), אף שהוא התייחד מהמשכן בנוב ובגבעון בכך שארון הברית היה בו.
משכן גלגל מכונה במכלול המקורות 'משכן', זאת לעומת בית המקדש, ואף לעומת המבנים הפולחנים בנוב ובגבעון.
הדבר נובע ממספר סיבות, ובהם עובדת היותו בנוי מעצים, ללא תקרה (), במקום זמני ולפני הניצחון המוחלט על האויבים.
אף התיאור המקראי מייעד לגלגל אופי ארעי וזמני, כך שלאחר ההתנחלות המלאה בארץ, וכיבוש נקודות אסטרטגיות טובות יותר המשכן הועבר לשילה.
המעבר לווה בהענקת אופי משמעותי יותר למשכן, דבר שהתבטא באיסור על הקרבה בבמות הפרטיות.
בשם משכילים מוקדמים או מבשרי ההשכלה מכנים ההיסטוריונים של תנועת ההשכלה היהודית קבוצה של יהודים בגרמניה, בפולין ובמזרח אירופה, שהחלו במהלך המאה השמונה עשרה לעסוק בתחומים של פילוסופיה ומדעים ולהחזיק בהשקפות שעד אז לא היו מקובלות ביהדות אשכנז.
המשכילים המוקדמים עדיין לא פעלו באופן מאורגן כדי להציג אלטרנטיבה להנהגה של האליטה הרבנית כפי שעשו אנשי תנועת ההשכלה אחריהם, ואולם במידה מסוימת הם הכינו את הקרקע לקראת פעולות אלה.
האישים שפעלו בעולם ההשכלה המוקדמת באו מרקעים שונים.
גם כמה מגדולי הדור ממש, ובהם למשל הגאון מווילנה ורבי יעקב עמדן, היו בעלי גישה חיובית למדעים ולהשכלה, אך לא במידה שתאפשר לראות בהם משכילים מוקדמים של ממש.
קבוצה נוספת היא של תלמידי חכמים שעסקו בדקדוק עברי, שאז העיסוק בו היה מועט מאוד אצל רוב הלומדים, ובהם ר' שלמה זלמן הנאו, ר' שלמה דובנא ור' נפתלי הרץ וייזל הצעיר (בבגרותו היה חלק מן המשכילים המאורגנים).
המשכילים המוקדמים שבאו מן העולם הרבני שאבו לרוב את השראתם מכתבי הפילוסופים היהודים הרציונליים של ימי הביניים, ובראשם הרמב"ם, ובדרך כלל לא ראו עצמם כמהפכנים, אלא כמי שבאים לתקן את סביבתם ולהשיבה אל הדרך המקורית והאמיתית של היהדות.
קבוצה אחרת של משכילים מוקדמים היא של צעירים יהודים שנחשפו לעולם המדע והתרבות האירופי של עידן הנאורות.
חלקם היו סטודנטים שלמדו באוניברסיטאות באירופה, שהלימוד בהן הותר ליהודים בהדרגה החל מסוף המאה ה-17. סטודנטים אלה, ואחרים שנחשפו לעולם זה, עמדו על המרחק הרב שבין התרבות האירופית ובין היהדות במצבה אז, ופעלו כדי לגשר על הפער ולהכניס את המדע והתרבות האירופיים לתוך עולם היהדות.
בין אישים אלה אפשר למנות את אהרון גומפרץ, מרכוס הרץ, יצחק אייכל בצעירותו ואחרים.
בקבוצה זו ניתן למנות גם כמה מבעלי ההון היהודים באירופה, ובעיקר יהודי החצר, שהיו נתונים גם הם להשפעת התרבות האירופית.
דמות שעומדת באמצע בין שתי הקבוצות, שראשית חייה בעולם הלמדני-הרבני אך עיקר גדילתה בעולם התרבות והפילוסופיה של ברלין, היא דמותו של משה מנדלסון, למעשה החשוב מבין המשכילים המוקדמים וחוליית המעבר אל תנועת ההשכלה המאורגנת.
המשכילים המוקדמים כתבו, כל אחד בתחומו, חיבורים וספרים רבים והביעו בהם את השקפותיהם בזכות לימודי המדעים והחכמות.
הם גם הסתמכו זה על חיבוריו של זה ועמדו בקשרי מכתבים.
פה ושם היו גם חבורות של משכילים מוקדמים, למשל בברלין בשנות החמישים (מנדלסון, ישראל מזמושץ, אהרון גומפרץ) ובאמסטרדם בשנות השישים והשבעים (וייזל הצעיר, שלמה דובנה, דוד פרנקו-מנדס ואחרים).
בסוף שנות השבעים של המאה השמונה-עשרה ובתחילת שנות השמונים חל המעבר מעולמם של המשכילים המוקדמים אל פעולות מאורגנות וממוסדות של תנועת ההשכלה.
מעבר זה חל בעיקר בדמותם של חיבורים כתובים, ובהם הביאור של מנדלסון, "דברי שלום ואמת" של נפתלי הרץ וייזל ובעיקר כתב העת "המאסף" שייסד וערך יצחק אייכל, וכן על ידי מוסדות כמו בית הספר "חינוך נערים" בברלין וחברות המשכילים בקניגסברג ובברלין.
במזרח אירופה עוד נמשך עידן ההשכלה המוקדמת דור או שני דורות, עד שהגיעה גם לשם תנועת ההשכלה הממוסדת בדמותו של יצחק בר לוינזון.
ההיסטוריונים שבאו מתוך תנועת ההשכלה וכתבו את תולדותיה העניקו משקל רב לדמויותיהם של המשכילים המוקדמים וראו בהם את "מבשרי ההשכלה", הנותנים לגיטימציה מן העולם הרבני לתנועת ההשכלה.
במחקר המודרני קיימות גישות שונות ביחס לדמויות אלה, למן גישה המקדימה את תנועת ההשכלה לראשית המאה השמונה-עשרה (עזריאל שוחט), דרך גישה הרואה התקדמות הדרגתית (עמנואל אטקס) ועד גישה המעדיפה לדון בתופעת ההשכלה המוקדמת כתופעה עומדת בפני עצמה, ולא כשלב בתולדותיה של תנועת ההשכלה (שמואל פיינר).
משכנות ישראל (בקיצור: משכנות) היא אחת מהשכונות הראשונות אשר הוקמו מחוץ לחומות העיר העתיקה בירושלים.
כיום היא חלק משכונת נחלאות.
בסוף מאה ה-19 התגבר תהליך גידול האוכלוסייה היהודית בירושלים.
תהליך זה, בנוסף להתפוררות האימפריה העות'מאנית הביא להידרדרות תנאי המגורים בעיר העתיקה.
מוצא יחיד להתפוצצות האוכלוסין היה היציאה מן החומות.
תחילה נוסדו שכונות חדשות הממוקמות בעיקר משני צדי רחוב יפו - שהיה גם אז אחד מצירי התנועה המרכזיים.
בשנות השבעים של מאה ה-19 נוסדו באזור הקרוי היום נחלאות שכונות חלוציות ובהן השכונות האחיות אבן ישראל, ומשכנות ישראל, הקמתן הייתה על ידי אנשים שהתארגנו והקימו חברות - אגודות שיתופיות.
שמה של השכונה נובע מדברי בלעם שבנבואתו ראה בעיני רוחו את משכנות ישראל:
ומספר אליעזר בן-יהודה בחיבורו ירושלים החדשה:
הקרקע עבור שכונת משכנות ישראל נקנתה יחד עם הקרקע של שכונת אבן ישראל וזאת תוך התגברות על קשיים שהערימו רוכשים פוטנציאליים אחרים - בעיקר אגודות נוצריות שלטשו עיניים לשטח.
בין חברי הוועד של חברי השכונה היו יוסף ריבלין ויואל משה סלומון.
על תקנות חברת 'משכנות ישראל' ועל הקמת השכונה מוסר גם העיתון האריאל בשנת 1876 על פי הדווח החברה קנתה את השטח שליד שכונת אבן-ישראל.
הוחלט שכל שנתיים יוחלף ועד השכונה ולוועד החדש יימסרו כל העניינים הכספיים והאחרים של השכונה.
גודל הבתים שיבנו יהיה שש על שש מטר.
הבתים יהיו צמודים זה לזה משני כיוונים, וחלונות יהיו רק בצד הפתח הפונה אל החצר.
חלוקת הדירות בין החברים תהיה על-פי גורל.
בשנת 1880 פרסם ועד שכונת משכנות ישראל את הפרטים הבאים על השכונה בטקסט עברי מנוקד:
לפי התוכנית רצו מייסדי השכונה לבנות 140 בתי-דירות.
אך מחמת אילוצים שהיו בעיקרם כלכליים נבנו בשלב הראשון רק 44 בתים.
הקרקע שנותרה נגאלה רק כעבור זמן.
עד לבניין השכונות אוהל משה ומזכרת משה שימשה הקרקע במשכנות ישראל שלא נוצלה לבנייה לזריעת חיטה.
וכך קיימו המתיישבים את המצוות התלויות בארץ.
יוסף ריבלין, ממייסדי השכונה, סיפר:
בצמוד ובתוך שכונת משכנות ישראל נמצאים בתי הגורל הידועים גם כ"שכונת בתי גורל" שנוסדה בשנת 1885 בכספו של הרב נתן מרקוס אדלר שהיה הרב הראשי של לונדון.
השכונה נבנתה עבור עולי תימן, שהגיעו לארץ כשלוש שנים קודם לכן וחיו בחוסר כל ועוני משווע.
בקיר בתי השכונה קבועה כתובת המציינת את נדבת הצדיק למען עניי ירושלים.
השכונה היא לא יותר מ-12 דירות בבתים מסוידים.
שמה של השכונה ניתן לה מכיוון שדייריה זכו בדירותיהם באמצעות הפלת גורל.
מאחר שמספר הדירות המצוי היה קטן ממספר חברי הקהילה היו הם מתחלפים בדירות מפעם לפעם.
במרכז השכונה בית כנסת זעיר, ששמו כשם השכונה "בית הכנסת הגורל", ושוכן בקומה שנייה של אחד המבנים.
בית הכנסת הוא הראשון של עדת יהודי תימן בירושלים ונבנה בשנת ה'תרמ"ד (1884), כאשר הישיבה הייתה על גבי ספות ארוכות, שלא כמו בכמה מבתי הכנסת הקטנים בנחלאות, יש בבית הכנסת עזרת נשים נוחה אלא שעל מנת להיכנס אליה יש לעבור לסמטה המקבילה לסמטת בית הכנסת.
על בית הכנסת כתובת כדלקמן:
בפינת רחוב רבי אריה, התגורר הרב אריה לוין, שנודע כרבי אריה ורבם של האסירים.
על דלת ביתו קבוע עדיין שלט בכתב יד המפרט את שעות קבלת הקהל של הרב.
הרב אריה לוין כיהן כמשגיח בישיבת עץ חיים בירושלים.
היה ידוע כבעל חסד, נודע בכינויו "רב האסירים" מפני שהיה נוהג במשך כעשרים וחמש שנה ללכת לאסירים בבתי הכלא, כבר בתקופת המנדט הבריטי, לעודד את רוחם, ולכתוב להם מכתבים.
בפרט נודע ביקוריו אצל אסירי המחתרות ועולי הגרדום.
ביקר בקביעות גם בבית החולים למצורעים על מנת לעודד את יושביו.
במאמר "סליחות" שפורסם בעיתון "אותיות" לוקחת תמר הירדני את הקורא לסיור סליחות בשכונות ירושלים ומספרת:
משכנות רות דניאל הוא בניין בשדרות ירושלים בכיכר עיריית יפו, הניצב בצומת בו הן נפגשות עם דרך בן צבי.
המבנה משמש כאחד המוסדות של היהדות הרפורמית בישראל.
משכנות רות דניאל הוקמו בשיתוף פעולה של משפחת דניאל, המרכז ליהדות מתקדמת "בית דניאל" בתל אביב, קרן תל אביב לפיתוח ואיגוד אכסניות הנוער.
הוא מופעל על ידי "בית דניאל" ומשמש כמרכז קהילתי המתמקד בתרבות ובחינוך לפלורליזם דתי, לדמוקרטיה ולסובלנות.
המרכז מקיים קורסים בתחומים מגוונים ואירועים שונים, ובהם הופעות מוזיקה, ערבי יצירה קהילתיים וקבלת שבת מדי יום שישי.
במקום פועל מרכז סיורים בתל אביב וביפו, המציע סיורי היכרות עם העיר וסיורי עומק ברוח היהדות הפלורליסטית.
בבית מתארחים אלפי בני נוער, בעיקר מהתפוצות, חניכי תוכניות תגלית ומסע ורבים מהם משתתפים בתוכניות חינוך וזהות יהודית שמקיים המרכז.
המרכז פועל בבנין ייחודי הפונה אל רחבה ואל "המזרקה" ההיסטורית בצומת שדרות ירושלים ודרך בן צבי.
וכך נכתב אודות התפיסה האדריכלית של הבניין:
מגג המבנה נשקף נוף פנורמי של תל אביב ויפו.
בשלוש קומותיו העליונות פועל בית הארחה ובו 63 חדרי אירוח, 6 כיתות לימוד, חדר אוכל וקפיטריה.
משנת 1952 ועד הקמת הלונה פארק תל אביב, על השטח בו הוקם הבניין היה משכנו של הלונה פארק הראשון של העיר תל אביב-יפו, "לונה פארק יפו".
משכית הייתה חברה ממשלתית לייצור ושיווק אוּמנות מקומית בתחומי הטקסטיל, הצורפות ועבודות עץ זית שפעלה בישראל בין 1954 ו-1994 וזכתה לתחייה מחודשת בשנת 2014. בראש "משכית" ניצבה מייסדת החברה והרוח החיה בה, רות דיין.
מוצרי החברה יוצרו על ידי אומנים מבני העלייה ההמונית מתוך שלוש מטרות: לספק לעולים תעסוקה ופרנסה, לשמר את המסורת החומרית והתרבותית של העולים ולקרב את החברה הישראלית לעלייה מתוך ערכי תרבות ואסתטיקה ולא רק מתוך תדמית של מצוקה ומחסור.
עבודות משכית, שהתבססו על דגמים ומסורות שהביאו עולי עדות המזרח הפכו ברבות השנים לשם נרדף לאומנות ישראלית מקורית, בפרט בתחומי צורפות התכשיטים וכלי היודאיקה, האריגה, הרקמה, הסריגה ועיצוב האופנה ששילבו פולקלור עם עיצוב מודרני.
לדברי אוצרת האתנוגרפיה במוזיאון ארץ ישראל, בתיה דונר: "בתקופה שבה נדרשו כל העולים לשכוח את עברם ולהשתלב במדינה הצעירה, ניסחה עבורם משכית את עברם כמקור לתחושת ערך".
מוצרי משכית שימשו כמתנות רשמיות של מדינת ישראל לדיפלומטים ולראשי מדינות.
בשנת 1949 עבדה רות דיין כמדריכת עולים במושבי העולים בפרוזדור ירושלים.
היא וחוקרת הפולקלור זהרה וילבוש הבחינו במיומנות הנשים בתחומי מלאכת היד וביצירותיהן.
דיין החליטה לנסות ולהפוך את העיסוק למקור פרנסה ושימור תרבותי, וביצעה בכך תפנית מההכוונה הרשמית שניסתה לחנך את העולים לעיסוק בחקלאות.
פרויקט איתור הנשים (והגברים, רובם צורפים ממוצא תימני), הדרכתן ושיווק ראשוני של יצירותיהן נקרא פרויקט "אשת חיל".
כעבור כחמש שנים, בעידוד ובתמיכה של גולדה מאיר וטדי קולק (היו"ר הראשון של "משכית") הפך הפרויקט לחברה ממשלתית.
ההזמנה הראשונה מ"משכית" הייתה של בית החרושת "אתא".
פיני לייטרסדורף, מעצבת אופנה ילידת הונגריה, נשכרה על ידי דיין לשמש כמעצבת האופנה הראשית של "משכית".
גם בן זוגה, הצייר יוחנן סימון, תרם הדפסים לבדי החברה.
היא רקחה מהתרומות האותנטיות של היוצרים ומחינוכה הקלאסי-קוסמופוליטי עיצוב מקורי, ייחודי, ששילב את התנ"ך, קיבוץ הגלויות, נופי ארץ ישראל ואורהּ עם קו נקי ומודרני שהגדיר "ישראליות".
בין עיצוביה הבולטים היו מעיל "מדבר" ושמלת "עין גדי".
מעצבת הטקסטיל הראשית של החברה הייתה נאורה ורשבסקי.
את מחלקת הצורפות הקימה חנה ליבון, בוגרת מגמת צורפות בבצלאל.
היא נשכרה ע"י רות דיין, והייתה מעורבת בגיוס את הצורפים הראשונים ומתן התדמית הייחודית של מחלקת הצורפות בתחילת דרכה.
מנהל מחלקת הצורפות החל משנת 1964 היה משה בן דוד.
מוצרי "משכית", כולם על טהרת עבודת היד, תוצרת הארץ וחומרים משובחים, פנו אל קהל אמיד, ברובו תיירים יהודים ונוצרים מארצות הברית.
חנויות "משכית", שהראשונה בהן נפתחה ב-1954 ברחוב הירקון מול מלון דן תל אביב, עוצבו בקו קלאסי יוקרתי כמוזיאון או גלריה והמחירים היו גבוהים.
בשנות ה-60 נפתח בית משכית בירושלים.
בשנת 1962 עזבה משכית את החנות ברחוב פרישמן ועברה למרתף של בית אל על.
ב-1964 נקלעה "משכית" לקשיים עקב ניהול כושל וכמעט עמדה להימכר לידיים פרטיות, אלא שוועדת שרים לענייני כלכלה החליטה לשמר אותה כחברה ממשלתית.
אחרי מלחמת ששת הימים הועשרו דוגמאות הרקמה של משכית באמנות רקמת-שמלות פלסטינית ובדואית, ולמצאי שלה התווספו מוצרי מקלעת-קש כחלק מחזון כור-ההיתוך שכלל ערבים ויהודים כאחד.
בין 1970 ל-1977 הפכה "משכית" לחברה פרטית (בתחילה הותירה הממשלה בידיה חלק ממניות החברה), בהתליך שהחל עם מכירת החברה לחברת משקיעי ישראל בשנת 1970 במחיר מיליון לירות.
ב-1978 פרשה רות דיין מהנהלת החברה ועברה לארצות הברית.
לאחר מכן פרשה לייטרסדורף ולא נמצאו לה מחליפים הולמים שיקדמו את העיצוב לפי מגמות חדישות.
מוצריה הפכו מיושנים והחברה נקלעה להפסדים, עד שנסגרה סופית ב-1994.
הרקמה הייתה אחד מסימני ההיכר של חברת "משכית", שפעלה ממחצית שנות ה־50 של המאה ה־20. במסגרת פעילותה שולבו במוצרי משכית רקמות יד מסורתיות של נשים עולות ופלסטיניות בעיצובי אופנה בסגנון עיצוב מודרניסטי.
למרות שמטרתה של משכית, הייתה בעיקר לייצר תעסוקה ופרנסה לעולים חדשים, נוצר במשכית גם "סגנון ישראלי מקורי" המשלב מסורת ואקטואליה בקשר לזמנה
סדנאות רקמה הוקמו עוד בשנת 1949, ביוזמת רות דיין נחמה בראון הייתה אחת המדריכות שפעלה במסגרת החברה שנקראה 'אשת חיל'.
במסגרת זו רקמו עולות חדשות, כ-30,000 חפתים וצווארונים עבור חברת 'אתא' (ההיסטורית), לדגם שנקרא "רובשקה" לגברים ודגם לנשים שנקרא "חולצות ישראל", אשר עוצבו בסגנון אירופאי.
במימון הסוכנות היהודית, נפתח קורס רקמה בבית החלוצות בירושלים.
הרוקמות קבלו הדרכה גם מיוליה קיינר שעמדה בראש המחלקה לאריגה בבצלאל החדש.
יוזמות הרקמה, פעלו כמרחב תעסוקה לנשים עולות חדשות בעיקר מארצות צפון אפריקה, אך גם דרוזיות, בדואיות, וערביות נוצריות־פלסטיניות.
מטרתן של הסדנאות הייתה כפולה: לספק מקור פרנסה לנשים חסרות מקצוע שזה עתה נקלטו במדינה הצעירה, כאשר במשך הזמן הלכה והתבססה גם על זהות תרבותית ייחודית, ויזואלית וחומרית, לאופנה הישראלית בזירה המקומית והבינלאומית
שיטת העבודה במשכית שהוקמה בשנת 1954, שילבה בין סדנאות מרכזיות בתל אביב וביישובים שונים לבין עבודה מהבית, דבר שאפשר לנשים להמשיך לנהל חיי משפחה ולשלב את המלאכה בבית.
הרוקמות קיבלו מהחברה בדים ודגמים מוכנים וביצעו את מלאכת הרקמה הידנית לפי ההנחיות.
את התוצרים המוגמרים החזירו למשכית לצורך שילובם בבגדים ובאביזרים.
מעצבי טקסטיל ואופנה יצרו את העיצובים, בתחילה מדריכות רקמה כמו נחמה בראון, ובהמשך מעצבת האופנה פיני לייטרסדורף ורות דיין שהייתה מעורבת בכל תהליכי הייצור והעיצוב.
הן הכתיבו את הגזרות, בחירת הצבעים והאסתטיקה הכללית.
הרוקמות עצמן – נשים עולות מתימן, הבלקן וצפון אפריקה לצד נשים דרוזיות, בדואיות ונוצריות־ פלסטיניות, אחרי 1967 – היו היצרניות בעלות המיומנויות של הרקמה המסורתית, בהשראתה הוענק לבגדים אופיים הייחודי.
הרקמות ששולבו ביצירות נשענו על מגוון מסורות אתנוגרפיות מקומיות וכל אחת מהן העניקה לבגדים אופי ייחודי:
רקמות פלסטיניות- בייחוד מסגנון בית לחם שהתאפיין ברקמה בתך מונח מאחז, וברקמת צלב צפופה בגווני אדום, שחור וזהב.
המוטיבים כללו עיטורים גאומטריים ופרחוניים והותאמו לגזרות ערב מודרניסטיות, אופנתיות לתקופה
רקמות תימניות- עבודת יד עדינה בחוטי משי צבעוניים, בעיקר בכחול ובאדום.
מוטיבים נפוצים היו צורות סימטריות ואלמנטים בהשראת טבע.
במשכית שולבו רקמות אלו בחולצות ובשמלות פשוטות יחסית, שהוצגו כסמל ל"שורשיות מזרחית".
רקמות בדואיות- דגמים גאומטריים וסימטריים רקומים בחוטים צבעוניים, לעיתים בשילוב חרוזים.
הם שולבו בעיקר במעילים ובבגדי חורף, תוך הדגשת הקשר לנוף המדברי.
רקמות מזרח-אירופיות- עולות מרומניה ומאוקראינה הביאו טכניקות של רקמות פרחים ועיטורים עדינים, לעיתים בחוטי כסף וזהב.
אלו שולבו בשמלות ערב כדי ליצור זיקה בין מסורת עממית אירופית לאופנה עילית מודרנית.
השילוב של טכניקות שונות יצר סגנון ייחודי, שבו המסורת האתנוגרפית שימשה כבסיס לעיצוב חדש.
במשכית נעשתה התאמה של הצבעים, החומרים והפרופורציות כך שיתאימו לקהל יעד מערבי ובינלאומי, תוך שמירה חלקית בלבד על האותנטיות המקורית של הרקמות.
לאורך שנות פעילותה של משכית שימשה הרקמה כצומת ומפגש בין עיצוב מודרני לבין מסורות מלאכה עממית, כולל מסורות ערביות מקומיות.
שמלה רקומה בסגנון פלסטיני (שנות ה־50, תל אביב): עוצבה במחלקת האופנה של משכית בפיקוחה של רות דיין, ונוצרה בידי רוקמות פלסטיניות מבית לחם שהתמחו ברקמת צלב צבעונית.
השמלה נועדה לשלב מסורת מקומית פלסטינית באופנה הישראלית.
היא הורכבה מבד כותנה כהה ועליו רקמת יד בצבעי אדום, שחור וזהב, בעיטורים גאומטריים ופרחוניים שובצו על גזרת ערב מודרנית.
מעיל "מדבר" רקום (שנות ה־60, ישראל): עוצב בידי פיני לייטרסדורף, הגימורים המחברים נרקמו בידי קבוצת נשים בדואיות מצפון הנגב.
המעיל נטווה מצמר טבעי, נארג בבית המלאכה לאריגה של ג'ורג' קאשי במגדל העמק, ועליו נוספו דגמים גאומטריים ברקמת יד.
מטרתו הייתה לייצג את המדבר כסמל ישראלי־מזרח תיכוני ולשווקו באירופה כפריט "אותנטי".
שמלת ערב רקומה בעבודת עולות מרומניה (שנות ה־60, תל אביב): עוצבה בידי פיני לייטרסדורף, ונרקמה על ידי עולות ממזרח אירופה בעלות מסורת רקמה אתנוגרפית.
השמלה נעשתה מבד משי ועליו רקמת יד בחוטי כסף וזהב.
היא ביטאה שילוב של מסורות אירופאיות־עממיות עם עיצוב אופנה מודרני כחלק מהגדרת האופנה הישראלית.
חולצות רקומות בעבודת נשים תימניות (שנות ה־50–60, יפו): עוצבו בהובלת רות דיין ויוצרו בייצור שוטף על ידי נשים עולות מתימן.
החולצות נרקמו בחוטי משי צבעוניים על בדי פשתן, תוך שימוש בטכניקות מסורתיות תימניות.
הרקמה במשכית שימשה לא רק אמצעי עיצובי אלא גם כלי חברתי-תרבותי.
מצד אחד, היא סיפקה מקור פרנסה לנשים עולות ולנשים פלסטיניות, דרוזיות ובדואיות, ואפשרה להן לשמר מסורות מלאכה עתיקות תוך השתלבות בפרויקט לאומי-מודרני.
שילוב הרקמות הפך לסימן היכר באופנת משכית והעניק לה לגיטימציה בזירה הבינלאומית כמותג "אותנטי" ישראלי.
עם זאת, חוקרים הצביעו גם על יחסי הכוח והפערים שנוצרו: רות דיין והמעצבים זכו לחשיפה ציבורית וקרדיט אמנותי, בעוד הרוקמות נותרו אנונימיות.
שילוב המוטיבים האתניים נתפס לעיתים כצורה של השתלטות תרבותית (cultural appropriation) שבה מסורות רקמה פלסטיניות ומזרחיות שולבו במסגרת נרטיב ציוני מבלי לתת קרדיט מלא ליוצרותיהן.
הביקורת האקדמית רואה ברקמות אלו עדות למתח בין העצמה כלכלית ושימור מסורת, לבין מחיקה או סילוף של זהות תרבותית מקורית.
פעילות משכית גילמה פרדוקס: בעוד שהמותג הציג את הרקמות כעדות ל"אותנטיות ישראלית", למעשה הן הוצאו מהקשרן התרבותי המקורי והוסבו לכלי ליצירת זהות לאומית חדשה.
עבודות היד הפלסטיניות, התימניות והבדואיות הוצגו כחלק ממסורת ישראלית מתגבשת, מבלי לתת קרדיט לרוקמות עצמן.
בכך, נטען, הפכה משכית את המלאכות האתניות לנכס עיצובי הנתון לשליטת הממסד והמעצבים, מה שמדגים תהליך של ניכוס תרבותי ומחיקת זהות המקור.
סופה של משכית וההשפעה על הרקמה
בשנות ה־80 וה־90 דעכה פעילותה של משכית בעקבות קשיים כלכליים ושינויים בשוק האופנה המקומי והבינלאומי.
עם סגירת המותג, נסגרו גם הסדנאות שבהן עבדו הרוקמות והפרקטיקה של שילוב רקמות יד בעיצובי אופנה מודרניים כמעט ונעלמה מהזירה הישראלית.
עבור רבות מן הנשים שהועסקו במיזם, משמעות הדבר הייתה אובדן מקור פרנסה מרכזי והפסקת תהליך של שימור מלאכות יד מסורתיות, שלא היה ממטרותיה של רות דיין, אבל נוצר כתוצאה מהפרקטיקה הידנית של יצור חפצים מעוצבים, במשכית.
במיזם ההחייאה של משכית בשנות ה־2000 וה־2010, התמקד המותג בעיקר בעיצוב עכשווי ובאופנת עילית מודרנית, כאשר הרקמה המסורתית לא חזרה להיות חלק מהותי מהקולקציות.
היעדרות זו מדגישה את השינוי שחל בתפיסה התרבותית- בעוד שבעשורים הראשונים למדינה נחשבה הרקמה לאמצעי ליצירת זהות ישראלית אותנטית, בעידן המאוחר יותר היא נתפסה כמרכיב נוסטלגי או אסתטי בלבד ללא מעמד מרכזי באופנה המקומית.
בכך נסגר פרק משמעותי בתולדות האופנה הישראלית, שבו הרקמה שימשה גשר בין מסורת לחדשנות, בין זהויות מקומיות לבין שאיפה לייצוג בינלאומי.
ב-2014 הושק המותג מחדש ביוזמת מעצבת האופנה שרון טל אשר הצליחה לגייס את רות דיין לטובת המאמץ.
עם המשקיעים במיזם נמנה סטף ורטהיימר.
הדוגמנית שהובילה את הקולקציה הראשונה ששמה "הומאז' 2014" הייתה נועם פרוסט.
בסתיו–חורף 2015 הושקה קולקציה בהשראת קרמיקות מקוריות של האמנית בתיה סרנגה אשר עבדה עם בית האופנה משכית בשנות ה-70. כיום יושב בית האופנה משכית ברחוב הצורפים 14, יפו.
בשנת 2022 התקיימה תצוגת אופנה של בגדים בעיצובה של שרון טל.
התצוגה הייתה מחווה למייסדת משכית, רות דיין שהלכה לעולמה בגיל 104.
בשנת 2024, הוצגה במוזיאון ארץ ישראל בתל אביב התערוכה "משכית 70/30/10", שאצר שחר אטואן.
בתערוכה הוצג שילוב בין הפרק ההיסטורי של משכית, לבין בית האופנה משכית שחודש בשנת 2014.
משכן האמנים, הנקרא גם "בית הסופר", הוא מתחם לאמנות ותרבות בהרצליה, הכולל גלריה, תוכנית אירוח וחללי עבודה לאמנים מתחומים שונים.
בשנת 1936 הציע ועד המושבה הרצליה אזור ג' לאגודת הסופרים, 10 דונמים של קרקע בחינם, כדי לבנות מקום מנוחה ועבודה לסופרים ויוצרים.
זמן רב אגודת הסופרים לא עשתה בנידון כלום, כלומר, הם הסכימו להצעה אך לא פעלו למען הקמת המתחם.
בשנת 1947, בנימין גיצ'קו, שהיגר מרוסיה לארצות הברית לפני מלחמת העולם הראשונה, ועבד עם סופרים, עלה ארצה.
כשהגיע לארץ, שמע על הרעיון להקמת בית הסופר, והוא הציע את שירותו לטפל בהתנדבות ובגיוס כספים.
עוד פעיל, ורדימון, מנהלו של קולנוע מוגרבי באותה תקופה, קיבל על עצמו את תפקיד הגשת תוכניות הבניין, והתקשורת עם הקבלנים.
עוד פעילים שהיו חברים באגודת הסופרים והצטרפו היו - אשר ברש, יו"ר אגודת הסופרים דאז, אליעזר שטיינמן, ישראל כהן, דוד שמעוני, ראובן גרוסמן ושמעון הלקין.
צורף גם בן ציון מיכאלי, ראש מועצת הרצליה.
התוכנית שאושרה על ידי האגודה כללה מבני מגורים לסופרים, חדרים לספריה וחדרי עיון, אולמות כנסים והרצאות, חדר אוכל ומטבח.
אגודת הסופרים האמינה כי ימצאו תורמים שיממנו את הבנייה, מהארץ ומחו"ל.
סכומים מעטים נאספו - בנימין גיצ'קו נסע לארצות הברית והצליח לגייס מעט כסף, בארץ נמצאו כמה תורמים, ומועצת הרצליה הקציבה למתחם 2,000 לירות.
אבן הפינה הונחה במאי 1952. במהלך הבנייה, העבודה הופסקה עקב מחסור בכספים.
גיצ'קו נסע שוב, הפעם לארגנטינה, וחזר עם משלחת יהודית, שתרמה סכום נכבד.
העבודה חודשה והחליטו לקרוא לאחד הבניינים ע"ש התורמים - "ביתן ארגנטינה".
התורמים חזרו לארצם, בהבטחה לשלוח עוד כסף, אך לא קיימו את הבטחתם.
העבודה נפסקה, ואחר חודשה ושוב הופסקה.
הבניינים עמדו ריקים, ולכן עיריית הרצליה השכירה את המקום והסבה אותו לבית ספר לילדי שגרירים.
אחר כך הפך ל"מרכז נוער", כלומר, מעין מעון.
בהמשך, הפך ל"בית המדרש למורי ציור" - חוג ציור למסיימי תיכון, ולאחריו, ננטשו הבניינים פעם נוספת.
בהמשך, הוקמה בריכה בחלק מהמתחם.
רק בשנות ה-90, אחד המבנים הפך למתחם ספורט ואת השני החליטו להסב למשכן האמנים.
ורדה גנוסר שהייתה מנכ"לית אגודת הסופרים אז, עסקה בפרויקט "דירות אירוח לסופרים" ברחבי הארץ, וכשעברה להרצליה, שמעה על המבנה שיועד להיות כמעט מה שהיא רצתה שיהיה.
היא פנתה מיד לראש העיר דאז, אלי לנדאו והציעה לו לחדש את המבנה.
"לשמחתי מצאתי אוזן קשבת והתלהבות לנושא.
הוחל בשיפוץ הבניין והוא חולק לשלוש דירות אירוח ליצירה, עם חידוש שהוספתי - לא רק לסופרים, אלא ליוצרים מכל התחומים." גנוסר ניהלה את משכן האמנים עד לשנת 2012, לאחריה ניהלו את המשכן טל קובו וד"ר אורי הולנדר.
החל מנובמבר 2015 מנהל משכן האמנים הוא האוצר רן קסמי-אילן.
משכנא היה יישוב יהודי בתקופת בית שני, המשנה והתלמוד בגליל התחתון, אשר שכן על אם הדרך בין טבריה וציפורי.
שם היישוב השתמר בשם החורבה הנמצאת בסמוך מצפון למחלף גולני, ח'רבת מסכנה, אשר על שמה נקרא צומת גולני טרם מלחמת העצמאות "צומת מסכנה".
היישוב נזכר מספר פעמים בתלמוד הירושלמי, בין היתר בקשר להיותו ממוקם פחות או יותר באמצע הדרך שבין טבריה לציפורי, ואכן, לצד החורבה נותרו עד ימינו שרידים של הדרך הרומית העתיקה שחצתה את הגליל התחתון.
כך, לדוגמה, מובאת בתלמוד המחשה למשל "תעזבנו יום יעזבך יומיים", תוך אזכור היישוב: .
היישוב נזכר גם לעניין העדפת בית דין בטבריה על פני בית דין בציפורי: .
משמעות שם היישוב הוא "האוהל" בארמית.
משכין קלם (בפרסית: مشکینقلم, "העט השחור" או "העט העוטה מסכה"; 1826–1912) הוא כינויו של מירזא חוסיין-י אספהאני, קליגרף פרסי בהאי ידוע ומשורר בן המאה ה-19 של האימפריה העות'מאנית.
משכין קלם היה דמות בולטת בדת הבהאית ואחד מ-19 שליחיו של בהאא אללה.
חייו והקשר שלו לדת הבהאית
משכין קלם נולד בשיראז אך היה תושב של איספהאן- שם שמע לראשונה על האמונה הבהאית והחליט שברצונו להצטרף לדת זו.
תכונותיו החיוביות - קליגרף מוצלח, משורר מתוחכם ואדם משכיל - פתחו לו אפשרויות רבות בהשגת פטרונים עשירים לעבודותיו, אך הוא העדיף לשוטט באזורו באופן סגפני עם מעט רכוש.
מקורות רבים מדגישים את היותו אדם רוחני.
בסביבות 1865 הגיע משכין קלם לבגדאד, שם הוא שמע באופן נרחב יותר על הדת הבהאית מפיהם של נביל-י אעט'ם וזיינול מוקרבין.
ישנן גרסאות שונות היכן קיבל משכין קלם תוקף סופי להיותו מאמין בהאי.
ישנה גרסה לפיה הוא שהה באופן זמני בעיר חלב, שם הוא פגש את בהאא-אללה ואמונתו כלפי הדת הבהאית קיבלה תוקף מוחלט.
וישנה גרסה אחרת לפיה הוא פגש את בהאא-אללה בעיר אדירנה- שם הוא הגיע לנקודת האמונה הגבוהה ביותר והתקבל כבהאי באופן רשמי.
מסופר שמשכין קלם התגורר תחת חסותו של בהאא-אללה באדירנה וכל יום היה מקדיש למחשבות סביב אמונתו, התוודעות לברכות אלוהיות ויצירת יצירות קליגרפיות שונות.
בתקופה בה האימפריה העות'מאנית החלה להתנגד לדת הבהאית, הגיעה קבוצה של תומכי הדת - ביניהם משכין קלם - לאיסטנבול (בין חברי הקבוצה מירזא עלי סיאח ואקא ג'משיד גורג'י).
הם האמינו שכישרונו הקליגרפי של משכין קלם יעזור להם לקבל הערכה באיסטנבול.
לפי מספר מקורות משכין קלם אכן הפך לדמות מוכרת בקרב נכבדי איסטנבול.
אך למרות מעמדו הגבוה השגריר האיראני התנגד לפועלו לקידום הדת הבהאית וגרם לכליאתו ביחד עם התומכים הנוספים.
משכין קלם שוחרר מהכלא באיסטנבול ותוכנן להישלח בספינה עם בהאא אלהה ומאמיניו לעכו אך לבסוף שלחו אותו ב-1868 לקפריסין, שם הוא נעצר ואולץ לחיות בגלות, תנאי הכליאה היו מגורים בפמגוסטה.
ב-1871 משכין קלם נישא לפאטימה, אלמנתו של מיראז עלי סאייאן- תומך נוסף של בהאא אללה שהיה עצור כמו משכין קלם בקפריסין.
ב-1879 משכין קלם עבר לניקוסיה ואז ב-1885 עבר ללרנקה, שם הועסק בתור מזכיר.
עזיבתו הרשמית את קפריסין מתועדת ב-1886, הוא עבר לעכו שם התגורר בח'אן אל-עומדאן.
בזמן שהותו בקפריסין הוא זכה להכרה חיובית ולמעמד גבוה עבורו ועבור משפחתו בתפקידים ממשלתיים וצבאיים בקפריסין ובטורקיה.
ייתכן שחלק ממשפחתו של משכין קלם נותרו בקפריסין.
ישנו תיעוד שבנו עלי אכבר הגיע ב-1888 לקפריסין ונותר שם 116 יום.
אך ישנם סימני שאלה גדולים וחוסרים בתיעוד משפחתו של משכין קלם.
אחרי מותו של בהאא אללה ב-1892 ביקר משכין קלם במצרים, דמשק והודו.
עבד אל-בהאא' שמע שמשכין קלם מזדקן בהודו וקרא לו לא"י.
משכין קלם הגיע לחיפה, שם הוא חי עד מותו ב-1912.
משכין קלם הרבה לצייר באופן מעודן ומקושט פסקאות הקשורות לדת הבהאית ופועלה.
כך למשל הוא עיצב פסקאות מתוך תפילות בהאיות, מכתבים של בהאא אללה ועוד.
הוא הצליח לשמר את מעמדו כקליגרף מוצלח הודות לידע שרכש בסגנונות שונים של קליגרפיה.
בזמן שהייתו אצל בהאא-אללה באדירנה, תקופה בה היה מחוזק מבחינה רוחנית ואמנותית, הרבה משכין קלם לצייר פסקאות של המשפט הערבי "يا بهاء الأبهى", בתרגום לעברית "הו הזוהר רב הזוהר", והיה שולח את הפסקאות לנמענים רבים.
אחת מהגרסאות שיצר למשפט זה הפכו ליצירתו המוכרת ביותר - "השם הגדול".
יצירה זו היא הפכה עם השנים לסמל הקדוש ביותר של הדת הבהאית.
ב-2003 ישנו תיעוד של פעולת שחזור יסודית בה נמצאו חתיכות נייר מיצירתו של משכין קלם (פסקה מעוטרת מתוך מכתב של בהאא אללה) מודבקים ליצירה קליגרפית אחרת.
בעזרת תהליך חיתוך והדבקה השיבו את החתיכות ליצירה המקורית של משכין קלם וזו שוחזרה כמעט באופן שלם.
משכן שילה הוא עלון שבת היוצא לאור על ידי 'עמותת משכן שילה', אשר ממוקמת בגן יבנה.} העמותה הוקמה בשנת 2012 על ידי משפחת סעידי, אולם עוד לפני הקמת העמותה החל הגיליון לצאת לאור.
ממאפייניו הבולטים: כל גיליון מכיל עשרות עמודים; תמונות רבנים שמעטרות את צידי הדפים; שירי שבת המודפסים בתחתיתם ותמונות מעוצבות.
ב-2025 הודיע העלון שיפסיק את התקשרותו עם דפוס הארץ.
העלון מודפס ב-64 עמודי צבע מלא (בגודל A4) על נייר כרומו, והוא כולל דברי תורה, הגות, הלכה, מוסר ויראת שמים, חידונים, שו"ת, סיפורים (קצרים ובהמשכים), קומיקסים ועוד.
הגיליון הוא כעין חוברת לימוד, כשבחציו הראשון בעיקר דברי התורה, ההגות וההלכה, ובחציו השני סיפורים וחידונים.
הגיליון משמר את המורשת של יהדות עדות המזרח ותימן בכך שמפרסם ליקוטים מדבריהם שאינם מצויים, אך מתפרסמים בו גם דברי רבנים מעדות אחרות.
פינת הלכה בלווי חידות (מתוך כתבי הרב עובדיה יוסף), כותב הרב בנימין חותה.
הגיליון מפרסם דברי רבנים מכל זרמי היהדות החרדית, אבל מחרים את רבני הציונות הדתית.
מדור אחד מרכז דברי תורה קצרים, דבר תורה אחד לכל אחת מסעודות השבת.
לידו מדור המרכז הלכות קצרות, לכל אחת מסעודות השבת.
בגיליון מספר סיפורי קומיקס בהמשכים.
בעבר פורסמו בין השאר קומיקס המבוסס על אתהלך, קומיקס מאת נתנאל ובת-אל אפשטיין.
הגיליון מכיל סיפורי צדיקים קצרים, המיועדים לקריאה לילדים לפני השינה, בכל גיליון סיפור לכל אחד מלילות השבוע.
בשונה מעלון שבת, במשכן שילה אין פרסומות והמימון בא בעיקר מתרומות, וגם מהקדשות שמודפסות בתחתית כל עמוד ובשני העמודים שבסוף הגיליון (לעילוי נשמה, לרפואה ועוד).
לגיליון אין מנוי, אלא מפיצים.
אנשים המעוניינים להפיץ את הגיליון בשכונתם, תורמים למערכת הגיליון סכום סמלי ומקבלים בכל שבוע מספר גליונות לחלוקה.
הגיליון מופץ בישראל, ונשלח גם למדינות מסוימות בחו"ל.
משל הוא סיפור אלגורי קצר עם מוסר השכל (דהיינו, שיש לו משמעות מעבר לתוכנו המפורש והגלוי) השייך לסוגת הסיפור העממי יחד עם המעשייה, האגדה, הפתגם והמכתם (Epigram).
מקובל לחלק את המשל הסיפורי לשני סוגים, פאבולה ופארבולה.
פאבולה (Fable) – המכונה "משל-שועלים" לפי ההגדרה העברית, הוא משל עלילתי, העומד בפני עצמו גם בלי הנמשל.
בפאבולה, הנמשל משמש כתוספת קישוטית גרידא, אותה ניתן לפרש בדרכים שונות.
לרוב גיבורי המשלים בסוגה זו יהיו בעלי החיים, שעברו תהליך של האנשה.
פארבולה (Parable) – הוא משל אשר תפקידו לשמש כדוגמה או המחשה לנמשל.
לפרבולה אין מעמד עצמאי בלי הנמשל, ומתאפיינת לרוב בכך שגיבורי המשלים בסוגה זו יהיו בני אדם.
הפארבולה ידועה לרוב בנמשל שמימי פילוסופי או אלוהי.
המשל היא סוגה ספרותית עתיקה.
תחילה הועבר המשל ככל הנראה מדור לדור בעל פה, עד שהועלה על הכתב.
ניתן למצוא עדויות למשלים כבר מאמצע האלף השני לפני הספירה, בשומר, בבל, אשר ומצרים.
ניתן לזהות השפעה של המשל במזרח הקדום על המשל היווני, אשר מוכר בעיקר בזכות הקובץ "משלי אזיפוס".
בספרות העברית אפשר למצוא משלים כבר במקרא.
בספרי הנביאים שבמקרא משתמשים רבות במשלים כדי להעביר מסרים למלך או לעם.
על שלמה המלך מסופר שידע משלים רבים ולפי המסורת אף כתב את ספר משלי שבו משלים רבים.
משלים מפורסמים מהתנ"ך הם "משל יותם" (), או "משל העצים", שאומר יותם כדי להוכיח את אנשי שכם שבחרו באבימלך בן גדעון כמנהיג, ומשל "כבשת הרש" (), שנשא נתן הנביא לדוד המלך כדי להוכיחו על חטאו עם בת שבע.
גם בברית החדשה ניתן למצוא מספר משלים סיפוריים, בעיקר מסוג משל הדוגמה (הפראבולה).
הידועים שבם הם משלי ישו, כמו משל הבן האובד או השומרוני הטוב.
סוגת המשל רווחת בספרות חז"ל ובעלת מאפיינים ייחודים ביחס להופעותיה בספרות העולם.
נמשל הוא המסר הסמוי (לפעמים גם ביטוים) שהמשל מרמז אליו – אין המשל בא אלא לשם הלקח הנלמד ממנו.
לעיתים מצורף למשל מסר גלוי והוא מאמרי החוכמה, המוסר והמסקנות מופיעים בסוף המשל או בראשו.
לפעמים הנמשל סמוי ועלינו לחשפו בכוחות עצמנו.
ההבחנות בין משל לבין הנמשל:
המשל הוא סיפור פרטי, לעומת הנמשל שהוא אמירה כוללת.
המשל הוא המחשה, לעומת הנמשל שהוא אמירה מופשטת.
משל יכול להביא לא רק נמשל אחד או לקח אחד בלבד, אלא לעיתים ניתן להפיק ממשל לקחים שונים ומגוונים.
הנמשל הוא מסר תועלתי-מעשי ומטרתו להעמיד את האדם על המציאות, על הטבע האנושי ועל דרכי התמודדות הטובים והיעילים ביותר עם מציאות שכזו.
המסר צריך להיות ברור וחד משמעי, על מנת שהקורא ייצמד לעיקר ויפיק מן המשל בדיוק את המשמעות שאליה המתכוון הממשל.
כדי שהדבר יצליח, עלילתו צריכה להיות קרובה דייה לעולמם של השומעים, וכן, מעניינת, ממוקדת ולא סבוכה מדי.
יש נמשלים אשר מנוסחים כלקח והוראתם יותר ממשית: "עשה כך", או "אל תעשה כך".
השימוש בחיות, או בפשוטי עם, יצורי בריאה פחותי חשיבות ומעמד בעיני המאזין כנושאי המסר, נעשה במטרה להנמיך את הגנותיו של המאזין, להחליש את התנגדותו, לאפשר לו להפעיל שיפוט על נושאי המסר ובעקיפין על עצמו, ובכך להקל על הפנמת מוסר ההשכל.
למשל יש יתרון על הטפת מוסר ישירה, בכך שהסיפור מעניין את השומע.
מוסר ההשכל נקלט יחד עם הסיפור, והשומע ייזכר בסיפור כולו בסיטואציה המתאימה ויזכור מה היה הנמשל.
משל המערה הוא אחד התיאורים המוכרים ביותר בכתבי אפלטון, אשר נועד לדמות מציאות של בערות, בה אנשים נותרים חשוכים אם אינם זוכים לגילוי זיו אורה של החוכמה.
גם כאשר הפילוסוף – האדם שיצא מבורות לחוכמה – בא לגאול אותם מבערותם, הוא נמצא בסכנה מתמדת, מפני שהאנשים אינם רוצים להשתחרר מהבורות, הם נמשכים אליה ושמים בה את מבטחם.
כמו כן, מוצג תהליך ההחכמה כתהליך קשה, כואב ורצוף מכשולים.
האירוע המכונן בחייו של אפלטון היה הוצאתו להורג של סוקרטס.
אפלטון מזועזע ממותו של סוקרטס, והוא מתקשה להאמין כיצד מדינה "ויתרה" על אדם כמו סוקרטס, ידידו החכם מכל אדם.
בשביל אפלטון זהו סימן שדבר מה אינו תקין ביסוד המדינה.
אפלטון רוצה מדינה שבה ייתנו כבוד והערכה לפילוסופים, ודעה זו מובעת במשל.
מטרתו של משל זה היא להסביר שמה שאנו רואים וקולטים על ידי החושים שלנו הוא רק העתק של הדברים האמיתיים – האידאות.
המשל, המוצג בספרו "המדינה" (בפתיחת פרק ז), מספר על קבוצת אסירים שנכלאה מגיל רך במערה חשוכה ואשר רותקו בשלשלאות בצורה כזו שראשם מופנה תמיד אל צד אחד ולא יכול עוד לנוע.
מאחורי האסירים ישנה חומה, ומאחוריה בוערת מדורה שלא נכבית לעולם, ומאירה את הקיר עליו צופים האסירים.
בין האש לבין החומה חולפות בריות הנושאות פסלים.
הפסלים, הנישאים מעל גובה החומה, והמוארים מצידם האחד על ידי המדורה, מטילים את צלליהם על הקיר עליו צופים האסירים.
כאשר משמיעה אחת הבריות את קולה, שומעים האסירים את ההד השב מן הקיר.
לפיכך סבורים האסירים כי מה שהם רואים בקיר הוא בעצם החיים המציאותיים.
חייהם סובבים סביב הצללים וקולותיהם, האסירים מפתחים תרבות ושלל תאוריות לגביהם, ובונים את עולמם הרוחני על פי הדמויות על הקיר.
אחד האסירים מצליח להשתחרר מכבליו.
שריריו מנוונים מרוב ישיבה בשלשלאות, וכוח כלשהו גורר אותו במעלה דרך עפר תלולה אל מחוץ למערה.
האסיר נשרט ונחבל, וכאשר הוא מגיע אל מחוץ למערה, הוא אינו יכול לראות דבר משום שהוא מורגל לחושך של המערה ואינו מסוגל להתמודד עם אור היום.
אחרי זמן מה, הוא מתחיל לראות צללים מטושטשים – כפי שראה על קיר המערה.
אך ככל שהזמן עובר, והאסיר מתרגל לאור, הוא יכול להתבונן סביבו, ולראות שהבריות אינן צללים, והוא יכול להביט ולראות את הטבע, את הציפורים, ואת גרמי השמיים בלילה.
הוא יכול גם להבחין בצילו שלו.
האסיר מחליט לחזור למערה, על מנת לספר לאסירים האחרים על נפלאות העולם שבחוץ ולשחררם.
אך כאשר הוא חוזר למערה, שוב אינו יכול לראות דבר, משום שעיניו התרגלו לאור השמש ואינן יכולות לראות בחשיכה, והאסירים האחרים לועגים לו וטוענים שהוא התעוור.
הוא מנסה להסביר להם על העולם שבחוץ, אך הם מבטלים את דבריו בזלזול.
האסיר שיצא לאור עומד על דעתו, ומנסה להאיר את עיניהם של חבריו הכבולים, אך הם מחליטים שאם מישהו ינסה לשחרר אותם מכבליהם ולהוציא אותם מהמערה, הם ירצחו אותו כדי לא להתעוור בעצמם.
משכנות שאננים היא שכונה ותיקה בירושלים והשכונה היהודית הראשונה שהוקמה מחוץ לחומות העיר העתיקה.
הקמת השכונה הייתה אחד ממפעלי הפיתוח הראשונים בעיר החדשה של ירושלים בתקופה העות'מאנית.
השכונה הוקמה בשנת 1860 ביוזמה ובתמיכה של האציל היהודי-אנגלי משה מונטיפיורי מאנגליה, בכספו של יהודה טורא מניו אורלינס וסימלה את תחילת תקופת היציאה מן החומות בירושלים.
בתי משכנות שאננים כיום, לאחר שיפוץ ושימור, משמשים כמרכזי כנסים, מרכזי מוזיקה ובתי הארחה.
עד אמצע המאה ה-19 השתרעה ירושלים על השטח התחום בתוך חומות העיר העתיקה בלבד.
בין חומות ירושלים העות'מאנית הצטופפו תושבים מוסלמים, יהודים, נוצרים וארמנים במספרים גדלים והולכים, בצד אנשי ממשל עות'מאנים, קבוצות אנשי דת ופילנתרופים ממדינות שונות ונציגים דיפלומטיים של מעצמות שונות שגילו עניין גובר והולך בירושלים.
גורמים שונים ובהם מעצמות זרות וכנסיות, שהיו זקוקים לשטח למפעליהם המתוכננים בירושלים, החלו לגלות עניין ברכישת קרקעות בשטחים הסובבים את העיר, בעיקר ממערבה ומצפונה.
בין אלה היה הפילנתרופ משה מונטיפיורי, שבביקוריו בעיר הוטרד ממצוקת הדיור של יהודי ירושלים בין חומות העיר העתיקה, מהיעדרם של שירותי רווחה ובריאות הולמים ומהיעדר אמצעי כלכלה שיאפשרו ליהודים להשתחרר מן התלות בנדבות לקיומם.
מספר מפעלים פרטיים שהוקמו מחוץ לחומות בשנות החמישים של המאה ה-19 קדמו למשכנות שאננים, ובהם בית הקיץ של הקונסול ג'יימס פין בטלביה ומפעלו בכרם אברהם, או המוסד החינוכי הפרוטסטנטי בית הספר גובאט שהקים הבישוף סמואל גובאט על הר ציון, אולם אלה לא היו שכונות.
ב-1860, כמעט בו זמנית עם משכנות שאננים, החלו בהקמת מגרש הרוסים ובית היתומים של שנלר, וזאת בעקבות שינוי חוק הקרקעות העות'מאני ב-1857, שאפשר רכישה של קרקעות ברחבי האימפריה גם בידי מי שאינם מוסלמים או עות'מאנים.
לרשות מונטיפיורי עמדה קרן של כספי העיזבון של הנדבן היהודי-אמריקני יהודה טורא, שבמותו השאיר בידי מונטיפיורי $50,000 לטובת עניי ירושלים.
הקרקע למשכנות שאננים נרכשה בקיץ 1856 לאחר ביקורו הרביעי של מונטיפיורי בארץ.
השטח שנקנה היה מגרש של 18,000 מ"ר מעל לבריכת הסולטאן מול הר ציון.
מאחר שרכישת קרקע באותם ימים על ידי נתין זר הייתה בלתי אפשרית, הוצא לשם כך צו מיוחד מטעם השלטונות אשר התיר למונטיפיורי את רכישת הקרקע מפחוות ירושלים תמורת 120,000 גרוש מצרי.
תחילה ייעד מונטיפיורי את הקרקע להקמת בית חולים ליהודי העיר, אך הוא שינה את דעתו מסיבות לא ידועות ובנה במקום זה שכונת מגורים חדשה ומרווחת, במטרה להעניק ליושביה אלטרנטיבה לחיים הצפופים והתלותיים שבין החומות.
הטענה כי תוכנית בית החולים נגנזה בעקבות כך שמשפחת רוטשילד הקדימה את מונטיפיורי כשבנתה את בית החולים רוטשילד בעיר העתיקה, נסתרת מתוך כך שבית חולים זה עמד על תלו כבר ב-1854, עוד לפני שמונטיפיורי רכש את הקרקע מחוץ לחומות.
במעלה הגבעה הקים מונטיפיורי עוד לפני בתי השכונה טחנת קמח, שנועדה לספק למתיישבים מקום תעסוקה ופרנסה.
הוא קיווה שהטחנה תספק שירותים במחיר נמוך מזה של הטוחנים הערבים וכך תקל על עניי ירושלים.
מונטיפיורי שלח ציוד מלא מלונדון והטחנה הוקמה בחלק המערבי של המגרש ב-1858. בתחילה הפעילוה טוחנים מאנגליה ואחר כך נמסרה המלאכה לצעיר ירושלמי בשם יוסף רוזנטל שהשתלם לשם כך באנגליה.
במשך הזמן התקלקלו חלקי מערכת של הטחנה מדי פעם ותיקונם נמשך זמן רב.
מכיוון שהוקמו בעיר טחנות קיטור, הטחנה נעזבה וחדלה מלפעול ב-1876 לאחר כמעט שני עשורים של פעילות.
במלחמת העצמאות, שימשה הטחנה את הלוחמים היהודים כמקום אסטרטגי במיוחד.
בשל גובהה, היא היוותה נקודת תצפית מצוינת על התקדמות הלחימה.
השכונה עצמה הוקמה ב-1860 על שליש מהשטח שרכש מונטיפיורי כבמבנה ארוך אחד של בתים טוריים, שבנייתו ארכה כשנה.
המבנה כלל 16 דירות מרווחות יחסית במושגי אותם ימים, כשלכל אחת מהן חלקת אדמה קטנטנה.
שתי דירות נוספות בטור שימשו כבתי כנסת - אחד אשכנזי ואחד ספרדי - ושתי דירות נוספות פעלו כבית מדרש ובית מרקחת.
לאורך שורת הבתים נבנה בור מים עם משאבה, מה שהיה חידוש של ממש במושגי הסניטציה של ירושלים באותה תקופה.
ב-1865 בנה מונטיפיורי מבנה נוסף, קצר יותר, מאחורי המבנה הארוך ובו ארבע דירות נוספות.
את הדירות ייעד מונטיפיורי לנזקקים מבני העיר העתיקה.
בחירת המועמדים הוטלה על הכוללים.
כן הייתה כוונה שמחצית הדירות ייועדו לאשכנזים וחצי לספרדים.
על פי התוכנית הראשונה היו צריכים הדיירים להתחלף כל שלוש שנים ולא לדרוש חזקה על הדירות (סעיף י"ג בספר תקנות השכונה), כך שכל עניי ירושלים ייהנו מהבתים.
בפועל, לאחר סיום הבנייה כמעט ולא היו בנמצא משפחות שניאותו להתיישב במקום מפחד השודדים בלילה והריחוק ממרכז היישוב היהודי.
על כן החליט מונטיפיורי לפתות את עניי ירושלים לצאת מהחומות על ידי כך שהבטיח להעניק להם את הבתים לצמיתות ואף תמך בהם כספית מדי שנה.
במסגרת התקפות הערבים על השכונות בירושלים עוד טרם סיום המנדט הבריטי ספגו השכונות הקרובות לעיר העתיקה התקפות כבדות.
ביום שלישי, ל' בשבט תש"ח 10.2.1948, בשעות הבוקר המוקדמות, תקפו כ־300 ערבים חמושים מכיוון הר־ציון ובהמשך מכיוון שער יפו את השכונה במטרה להשמיד אותה על יושביה.
בעיתון "הארץ" נאמר באותו שבוע כי היה זה הקרב הגדול ביותר מאז קבלת תוכנית החלוקה.
מגיני השכונה, וביניהם אברהם מיכאל קירשנבוים, הצליחו להדוף את ההתקפה אך ספגו אבידות.
השם משכנות שאננים ניתן לה בהשראת פסוק מ: "וישב עמי בנוה שלום ובמשכנות מבטחים ובמנוחת שאננות", ונועד לשקף את "שאננותם" של מתיישביה שהעזו לעזוב את הביטחון היחסי שהקנו להם חומות העיר העתיקה.
יש הטוענים כי בחירת השם התקבלה לאחר שמונטיפיורי התייעץ עם הרב נתן מרקוס אדלר מאנגליה והחליט לקרוא למקום משכנות שאננים "כדי שלא לבייש את יושביהם בקרא להם בתי מחסה לעניים."
ב-1910 הובאה מווינה המרכבה של מונטיפיורי ששימשה אותו במסעותיו באירופה.
היא הוצבה בתחילה בחצר בית הספר לאמנות בצלאל ברחוב שמואל הנגיד, עד שהועברה ב-1967 והוצבה ליד טחנת הרוח במשכנות שאננים.
ב-1986 הוצתה המרכבה על ידי גורם לא ידוע וכל חלקיה הדליקים נשרפו.
כיום מוגנת המרכבה המשוחזרת על ידי קיר זכוכית מחוסמת.
על המרכבה ניתן לראות את סמלה של משפחת מונטיפיורי, שבו כתוב "הוֹדֵה וַחֲשׁוֹב" (THANK & THINK).
שלט דומה מופיע על פתח טחנת הרוח.
המבנים המקוריים של השכונה נמצאים היום בחסות קרן ירושלים, ששיפצה אותם כמרכז לפעילות אמנותית ותרבותית של דיאלוג, סובלנות ופלורליזם.
במקום פועל מרכז הכנסים ע"ש קונראד אדנאואר וכן בית הארחה ליוצרים ואנשי רוח עם יחידות אירוח מפוארות, והוא מהמבנים ההיסטוריים והמרשימים שבעיר.
במשכנות שאננים פועלים המרכז לאתיקה בירושלים, והמרכז למוזיקה ירושלים - אחד המרכזים החשובים בארץ למוזיקה קאמרית, המלווה אמנים צעירים בדרכם המוזיקלית על ידי מתן בימה לרסיטלים, הופעות וכיתות אמן (המועברים לעיתים בשידור חי ברדיו), חזרות והקלטות.
משכנתה (כתיב מיושן: משכנתא; בריבוי: משכנתות או משכנתאות) היא אחד משישה סוגים של זכויות במקרקעין ומשמעותה שעבוד של נדל"ן על ידי בעל זכות הבעלות, לטובת אחר, על מנת להבטיח את זכויותיו.
בדרך כלל נרשמת משכנתה על מנת להבטיח החזר של הלוואה שניתנה לבעל הנכס.
"שוק המשכנתאות" הוא ענף פעיל בשוק הפיננסים, בו מתמודדים ספקי ההלוואות (בנקים, חברות ביטוח, וחברות פרטיות) על הלקוחות הלווים.
יתרונו העיקרי של שעבוד נכס במשכנתה הוא גודל הסכום שאותו יכול ללוות אדם פרטי, כשהנכס מהווה בטוחה להחזר ההלוואה.
יתרון אחר הוא פריסה ארוכת שנים שאינה מתאפשרת בהלוואה שאיננה מגובה במשכנתה.
כך מתאפשרת ללווה רכישת נכס למגורים.
היתרון של המשכנתה למלווה הוא רמת סיכון נמוכה יחסית והכנסה יציבה לאורך שנים רבות.
בקרב הציבור ובלשון הדיבור המקובלת, הכוונה היא, בדרך כלל, להלוואה גדולה וארוכת טווח, שמטרתה על פי רוב היא רכישת הרכוש אשר ישועבד או שיפוצו, אף כי אפשריים שימושים נוספים לכסף.
המקרה הנפוץ הוא שעבוד נכס דלא ניידי לצורך רכישתו.
משכנתה היא אחת הזכויות במקרקעין המוזכרות בחוק המקרקעין של ישראל, ומחייבת רישום בלשכת רישום מקרקעין או ברשות מקרקעי ישראל.
יש להבדיל בין משכנתה לבין משכון.
משכון כולל שעבוד נכסים בהפקדה (נכסים הנותרים פיזית בחזקת המלווה עד לפירעון מוחלט של ההלוואה) או שעבוד של זכויות שאינן זכויות קנייניות רשומות בלשכת רישום המקרקעין.
הביטוי החז"לי "משכנתא", עוסק במשכון ולא במשכנתה המוכרת לנו כיום.
משכנתה היא אחת הבטוחות המורכבות והבעייתיות הניתנות למלווה, והיא נחשבת בטוחה טובה ויעילה במיוחד.
עלות ביצועה גבוהה יותר מעלות רישום בטוחות אחרות, שכן היא מחייבת ביטוח משכנתה ייעודי, הכולל ביטוח חיים וביטוח הנכס, לצד שמאות והוצאות משפטיות.
המשכנתה ניתנת על ידי בנק המתמחה בכך, בנק למשכנתאות, על ידי אגף מתמחה בבנק מסחרי או על ידי חברת ביטוח, ומקבל המשכנתה ממשכן את המקרקעין שהוא רוכש בכסף זה – רושם שעבוד של הדירה בטאבו על שם נותן ההלוואה.
אם מקבל המשכנתה אינו עומד בהחזר ההלוואה (לפי מועדי התשלום הנקובים), הבנק רשאי לקחת את המקרקעין הממושכנים ולמכור אותם באמצעות כינוס נכסים תמורת חלק משווים בלבד (באופן טיפוסי 70%).
בכסף זה מכוסה יתרת החוב, ואם נותרים עודפים הם מועברים ללווה.
לכל משכנתה יש מעין תעודת זהות המפרטת את כל התנאים שלה.
תעודת זהות זאת נקראת דו"ח סילוקין או דו"ח יתרות לסילוק.
הבנקים בישראל מחויבים להפיק ללקוחות את דו"ח הסילוקין המפרט את תנאי המשכנתאות שלהם.
אף על פי שיש לומר כי הבנק מעניק הלוואה ללקוח, והלקוח מעמיד לבנק משכנתה על הנכס שנרכש כבטוחה להבטחת ההלוואה, השתרש הביטוי לפיו אדם לוקח משכנתה לשם רכישת נכס.
ישנם סוגים רבים של הלוואות משכנתה לדיור הניתנות כחלק ממונח הגג "משכנתה".
ההלוואה מורכבת בדרך כלל מתמהיל של הלוואות שונות המכונות "מסלולים".
המסלולים נבדלים זה מזה בכמה פרמטרים:
סוג ההצמדה למדד: לא צמוד; צמוד לריבית הפריים; צמוד לדולר; צמוד למדד המחירים לצרכן; צמוד למדד תשומות הבנייה; צמוד לערך עוגן כלשהו – או צירוף של הנ"ל.
תכיפות השתנות הריבית (קבועה, חודשית, אחת לשנה, אחת לחמש שנים וכו').
משך ההלוואה (לרוב בין 5 ל־30 שנים).
לוח הסילוקין (לוח שפיצר, בוליט, קרן שווה).
מספר ההזדמנויות ומועד ההזדמנויות שבהן ניתן לפרוע את ההלוואה ("נקודות יציאה").
קיימים תשעה מסלולי משכנתה לדיור עיקריים:
משכנתה בריבית קבועה (צמודה למדד): במשכנתה זו, הלווה מתחייב מראש לריבית קבועה למשך כל חיי ההלוואה.
בנוסף לריבית, מתחייב הלווה להצמדה של ההלוואה למדד.
משמעות ההצמדה היא הצמדה של סכום ההלוואה כולו.
כך שבתנאי אינפלציה, עלול סכום החוב לעלות, וזאת על אף התשלומים המשולמים באופן קבוע.
היתרון בהלוואה מסוג זה, הוא שהמלווה אינו צריך לכלול את סיכוני האינפלציה בריבית שהוא לוקח, וכך הריבית תהיה נמוכה יותר מאשר בהלוואה בריבית קבועה שאינה צמודה.
הלוואה זו טובה עבור הלווה כאשר ההערכה הכלכלית היא שהאינפלציה תהיה יותר נמוכה, מה"הנחה" שמתקבלת בערך הריבית השנתית.
כך למשל, אם הריבית השנתית היא 3% בשנה, וההערכה היא שהאינפלציה תהיה 2% בשנה, ולעומתה הריבית בהלוואה שאינה צמודה היא 6% בשנה, ניתן לראות שהמסלול הצמוד עדיף.
התשלום עבור ה"הנחה" הוא בחוסר ודאות לגבי רמת האינפלציה בעתיד.
יתרון של הלוואה בריבית קבועה, הוא שכאשר הריבית נמוכה מאוד, וההערכה היא ש"מכאן היא לא יכולה יותר לרדת", יש אפשרות לקחת הלוואה זולה, ולקבע את המחיר שלה לתקופה ארוכה.
במקרה שהריבית תעלה, הלווה ימשיך לשלם את הריבית הנמוכה שהייתה ביום שלקח את ההלוואה.
אך כפי שבכלכלה, אין יתרון ללא חיסרון, כך ניתן לומר שקיבוע הריבית יכול להיות לרועץ אם הריבית יורדת בניגוד להערכות.
פירעון מוקדם, כאשר מסלול המשכנתה הוא בריבית קבועה, עלול להיות בעייתי.
שכן אם הריבית ירדה, הרי שפירעון מוקדם של ההלוואה עלול לגרום להפסד רווח פוטנציאלי לגוף המלווה, הוא ידרוש פיצוי על כך (נקרא "קנס יציאה").
לעומת זאת, אם הריבית עלתה, ישמח הגוף המלווה לצאת מההתחייבות, שכן הוא יכול להלוות את אותו הכסף ללווה אחר בריבית גבוהה יותר, ולהגדיל את הרווח שנוצר מהכסף הזה.
משכנתה בריבית משתנה (צמודה למדד): משכנתה זו דומה מאוד למשכנתה בריבית קבועה, עם הבדל אחד.
אחת לתקופה כלשהי, המוסכמת מראש עם חתימת ההלוואה, הריבית משתנה.
נקודות אלו, בהן הריבית משתנה, יכולות להיות גם נקודות לפירעון מוקדם של ההלוואה (ללא קנס יציאה) שכן ניתן לראות בכל נקודה, פירעון רעיוני של ההלוואה ולקיחת הלוואה חדשה לפי תנאי השוק.
ערך שינוי הריבית בנקודות זמן אלו נקבע לפי עוגן משכנתה.
משכנתה בריבית קבועה (לא צמודה): משכנתה הדומה למשכנתה בריבית קבועה שצמודה למדד, עם הבדל עיקרי אחד: ההערכות לגבי קצב האינפלציה מגולמים בריבית של ההלוואה.
מבחינת הלווה זו הלוואה נטולת הפתעות לחלוטין.
כל התשלומים נקבעים מראש עם לקיחת ההלוואה, ואין הם משתנים בשום תנאי.
הלוואות מסוג זה, שנלקחו בסוף שנות ה־70 ובתחילת שנות ה־80 הביאו ללווים רווח ניכר, שכן בתנאי האינפלציה ששררו בתחילת שנות ה־80, נשחקו משכנתות אלו לחלוטין, ולמעשה נמחקו.
בניגוד להלוואה צמודה, ערך ההלוואה לעולם אינו יכול לעלות, אלא רק לרדת.
משכנתה בריבית משתנה (לא צמודה למדד): כאמור לעיל, בשילוב נקודות בהן הריבית משתנה.
משכנתה בריבית הפריים (משכנתה שקלית לא צמודה למדד): משכנתה זו היא למעשה הרחבה של הלוואות לטווח קצר לתחום המשכנתות.
הריבית היא ריבית המשתנה ברמה החודשית, על פי ריבית הפריים הנגזרת מריבית בנק ישראל.
יתרונה של משכנתה זו הוא שבתנאי ריבית נמוכים מאוד, כפי שקרה ב-2015, הריבית המשולמת נמוכה מאוד.
במקרה שהריבית עולה, ניתן תמיד להמיר את המשכנתה הזו במשכנתה מסוג אחר.
החיסרון במשכנתה זו, היא שאם הריבית עולה, עלולים להפסיד את המסלול האלטרנטיבי של משכנתה בריבית קבועה, ולשלם יותר.
ריבית הפריים יכולה להיות תנודתית מאוד.
במקרה שההלוואה נלקחה כאשר הריבית נמוכה, וכתוצאה משיקולים כלכליים הריבית עולה, הרי שהלווה עלול למצוא את עצמו מחויב לתשלומים גבוהים מאוד שלא תוכננו מראש.
משכנתה בריבית מק"ם (משכנתה שקלית לא צמודה למדד): דומה למשכנתה בריבית פריים, אך לפי ריבית מק"מ.
משכנתה צמודה למט"ח (דולרית או צמודה למטבע חוץ אחר): משכנתה זו נלקחת למעשה במטבע זר, ומושפעת מהריבית שנקבעת על ידי הבנק המרכזי שמנהל את המטבע שנבחר.
הלוואה זו הייתה פופולרית מאוד בשנות ה־90, כאשר ערכי הריבית בישראל היו גבוהים מאוד יחסית לריבית במדינות אחרות.
כך למשל, לווים שלקחו הלוואה דולרית כאשר שער הדולר היה קרוב ל־5 שקלים לדולר, הרוויחו פעמיים.
גם משחיקת ההלוואה כתוצאה מירידת שער הדולר יחסית לשקל, וגם משיעורי הריבית הנמוכים שהונהגו בארצות הברית.
מאידך, מי שלקח את ההלוואה כאשר הדולר היה קרוב ל־3 שקלים לדולר, הפסיד מעליית שער הדולר.
משכנתה במסלול גרייס: מאפשרת להתחיל עם החזר כספי נמוך יחסית, שיגדל בעתיד.
משכנתה זו, שלכאורה מיטיבה עם הלווה, רווחית מאוד למלווה.
שכן ככל שהקרן יורדת יותר לאט, כך הרווח של המלווה גדל.
מנקודת המבט של הלווה, ככל שמחזירים יותר בתחילת ההלוואה, כך סך התשלום עבור ההלוואה יורד.
משכנתה מסוג בוליט: משכנתה הדורשת מהלווה לשלם את הריבית בלבד באופן שוטף, על מנת שהקרן לא תגדל, ומאפשרת לשלם את הקרן בתום ההלוואה.
משכנתה זו מתאימה ללווה שיודע שבתאריך כלשהו בעתיד הוא יקבל סכום שיכסה את ההלוואה.
יתרונה של הלוואה זו הוא שלווים בעלי משמעת עצמית גבוהה, יכולים להזרים להלוואה סכומים שונים לפי היכולת, ובכך לשלם ולסגור את ההלוואה מוקדם ככל האפשר, שמשמעו הלוואה זולה יותר.
משכנתה במסלול בלון: משכנתה בה הריבית והקרן משולמים בתשלום אחד בסוף התקופה שנקבעה.
שימוש במשכנתה ארוכת טווח אינו פתרון פלא לקניית נכסים, זאת משום שמשכנתה ארוכת טווח מעלה את מחיר ההלוואה באופן ניכר.
כל הבדל בריבית, עלול לייקר באופן משמעותי את הסכום הסופי שמשולם על הנכס.
על מנת להדגים זאת, נתבונן בשתי דוגמאות טיפוסיות.
משכנתה של 500 אלף שקל, לטווח של 25 שנים בריבית של 4%, ובהתעלם מהצמדה והוצאות נלוות, תגרום לתשלום כולל של כ־791 אלף שקל.
ניתן לראות כי מחיר המשכנתה הוא 58% ממחיר הנכס.
= אחוז הריבית השנתית הנומינלית
אם נבצע חישוב דומה עבור ריבית של 2% לשנה, שנחשבת ריבית נמוכה מאוד, מחיר המשכנתה יהיה 27% ממחיר הנכס.
מאידך, כאשר מדובר בתקופה קצרה יותר, כגון 15 שנים, הרי שמחיר המשכנתה נמוך משמעותית.
החישוב מראה כי בריבית של 4%, מחיר המשכנתה יהיה 33% ממחיר הנכס, ובריבית של 2% המחיר יהיה 16% ממחיר הנכס.