tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעיתים קרובות עבודתו של גרדנר יוחסה בשוגג לבריידי, ועל אף שפע החומרים המצולמים שהפיק, נטו ההיסטוריונים להמעיט בחשיבות מורשתו התיעודית של מלחמת האזרחים.
בנובמבר 1862 הדיח לינקולן את מקללן מהפיקוד על ארמיית הפוטומק, ועם הדחתו בוטל תפקידו של גרדנר כצלם צבאי ראשי.
באותה עת סיים גרדנר את יחסי העבודה שלו עם בריידי, כפי הנראה על רקע מנהגו של בריידי לפרסם את צילומיו של גרדנר תחת הייחוס "צולם בידי בריידי".
בחורף אותה שנה התלווה גרדנר לכוחו של הגנרל אמברוז ברנסייד, וצילם את קרב פרדריקסברג.
לאחר מכן, התלווה לכוחו של הגנרל ג'וזף הוקר.
במאי 1863 פתחו גרדנר ואחיו ג'יימס סטודיו צילום משלהם בוושינגטון די.
רבים מהעובדים ששכרו היו כאלו שעבדו קודם לכן עבור בריידי.
באותה עת גרדנר אף צילם את קרב גטיסברג (יולי 1863) ואת המצור על פטרסבורג (יולי 1864-אפריל 1865).
כל כרך כלל 50 תצלומים מקוריים ששובצו ידנית.
עם זאת, לא את כל התמונות צילם גרדנר.
בתור בעלי הסטודיו, החזיק גרדנר בזכויות היוצרים על התצלומים שנוצרו בסטודיו, בדומה לנוהג הנוהג גם היום בסטודיו צילום טיפוסי.
אסופת הצילומים כללה גם צילומים מאת טימותי ה.
גיבסון, ג'ון ריקי, ויליאם פייוול, ג'יימס גרדנר (אחיו של אלכסנדר), ג'ון ווד, ג'ורג' נ.
ברנרד, דייוויד נוקס, דייוויד וודברי ואחרים.
גרדנר היה צלמו המובהק של אברהם לינקולן, וצילם יותר תמונות של הנשיא לעומת כל צלם אחר.
מספר ימים לאחר ההתנקשות בחייו של לינקולן, שהתרחשה ב-14 באפריל 1865, פורסמו מטעם הסטודיו של גרדנר מספר תמונות של לינקולן, שהוצגו ושווקו כתצלומיו האחרונים של לינקולן לפני מותו.
טענה זו עטפה את התצלומים בהילה של יוקר המציאות, והיוותה את הבסיס לסברה כי הם צולמו ארבעה ימים לפני מותו של לינקולן.
אך הייתה זו טענה לא מבוססת, ורק שנים לאחר מכן התברר שאלו לא היו תצלומיו האחרונים של לינקולן, אלא תצלומים שגרדנר צילם בפברואר 1865, בעת ביקור הנשיא בסטודיו שלו.
גרדנר אף תיעד את הלווייתו של לינקולן, וצילם את המעורבים בתכנונו של הרצח (לרבות הרוצח ג'ון וילקס בות').
גרדנר היה הצלם היחיד שהורשה לנכוח בהוצאתם להורג בתלייה, אותה תיעד.
מעבר לכך, צילם גרדנר את לינקולן בעת כניסתו לקדנציה השנייה כנשיא, צילם את פנים התיאטרון "פורד" לאחר מעשה ההתנקשות בחייו וב-8 בנובמבר 1863 צילם את לינקולן בסטודיו בתצלום המכונה "דיוקן גטיסברג", שצולם שבועיים לפני שלינקולן נאם את נאום גטיסברג.
כמו כן, נעשה שימוש בתצלום של ג'ון וילקס בות' מאת גרדנר, במודעת מבוקש לאחר הרצח - הייתה זו הפעם הראשונה שבה נעשה שימוש בצילום למטרה כזו.
לאחר המלחמה הוטל על גרדנר לתעד את ביקורה של משלחת אינדיאנים בוושינגטון, שנשלחה כדי לדון בהסכמים מוצעים; כמו כן, סקר תוואי מסילות לאוקיינוס השקט שהוצע על ידי חברת Kansas Pacific Railway.
רבים מתצלומיו נעשו בצילום סטריאוסקופי.
לאחר 1871 זנח גרדנר את הצילום, והשתתף בהקמתה של חברת ביטוח חדשה.
גרדנר המשיך להתגורר בוושינגטון עד יום מותו.
כשנשאל על תצלומיו, אמר "הם נועדו לדבר בשם עצמם.
כמצבות זיכרון למאבק הנורא שזה עתה עברה המדינה, טמונה אמונה בטוחה כי לעד תיאחז בהם מידת עניין ותשומת לב".
ווטסון פורטר, שעבד עבור גרדנר שנים קודם לכן, נגטיבים מזכוכית של מאות מתמונותיו של גרדנר, שהיו במבנה ביתו הישן של גרדנר בוושינגטון.
הסיפור התפרסם ב"וושינגטון פוסט" ועורר עניין מחודש בצילומיו של גרדנר.
ניתוח בעין בוחנת שנעשה לאחת מתמונותיו של גרדנר ממלחמת האזרחים, כמאה שנה לאחר שצולמה, העלה את האפשרות שגרדנר התערב וערך שינויים בסיטואציה שצילם, על ידי כך שהזיז את גופתו של אחד החיילים ואת רובהו, כך שהפיקו רושם דרמטי יותר.
ב-1961 השווה פרדריק ריי מכתב העת Civil War Times ("ימי מלחמת האזרחים"), תמונות של גרדנר מקרב גטיסברג, המציגות גופות של "שני" צלפים מצבא הקונפדרציה, והסיק כי אותה גופה צולמה פעמיים, בשני מיקומים שונים.
כמו כן, נטען שאחד מתצלומיו הידועים ביותר, "Home of a Rebel Sharpshooter" ("ביתו של צלף מורד"), שצולם באזור בשדה הקרב בגטיסברג המכונה "מאורת השטן" (Devil's Den), הוא למעשה הונאה.
לפי הטיעון שגורס שמדובר בזיוף, שאותו הציג לראשונה ויליאם פרסניטו ב-1975, גררו גרדנר ועוזריו טימותי או'סאליבן וג'יימס גיבסון את גופתו של הצלף כ-36 מטרים מהמקום בו נמצאה, למיקום פוטוגני יותר, על מנת ליצור קומפוזיציה מרשימה יותר.
אמנם לפי ניתוחו של פרדריק ריי, גרדנר צילם את אותה גופה בשני תצלומים במקומות שונים, אך פרסניטו המציא בחינה נרחבת יותר של העניין בספרו Gettysburg: A Journey in Time ("גטיסברג: מסע בזמן"), ולפיו התערבות הצלם ומניפולציה של מושא הצילום הייתה דבר מקובל בימי ראשית הצילום.
גרובס ניתוח אחר, שהשיב את הדיון בשאלת "הזזת הגופה" לנקודת המוצא שלו, כשמצא בשתי תמונות ובתמונה סטריאוסקופית נוספת, תשתית עדות המזימה את ניתוחו של פרסטינו.
אלכסנדר אוסיפוביץ' גלפונד היה מתמטיקאי סובייטי-יהודי.
גלפונד ידוע בעיקר בשל משפט גלפונד-שניידר שפותר את הבעיה השביעית של הילברט.
גלפונד נולד בעיר סנקט פטרבורג באימפריה הרוסית (כיום ברוסיה) לאוסיפ איזקוביץ' גלפונד שהיה רופא במקצועו ופילוסוף חובב.
הוא נרשם ללימודים באוניברסיטת מוסקבה בשנת 1924, ב-1927 נרשם שם ללימודי תואר שני וקיבל תואר דוקטור בשנת 1930. המנחים שלו היו: אלכסנדר חינצ'ין וויאצ'סלב סטפנוב.
ב-1930 שהה גלפונד חמישה חודשים בגרמניה (בברלין ובגטינגן) שם עבד בשיתוף פעולה עם אדמונד לנדאו, קארל לודוויג זיגל ודויד הילברט.
בשנת 1931 היה לפרופסור באוניברסיטת מוסקבה שם עבד עד אחרית ימיו.
משנת 1933 עבד גם במכון סטקלוב למתמטיקה.
ב-1939 נבחר גלפונד לחבר מתכתב (Corresponding member) באקדמיה הסובייטית למדעים בשל עבודתו בקריפטוגרפיה.
לפי ולדימיר ארנולד, במהלך מלחמת העולם השנייה, גלפונד היה הקריפטוגרף הראשי של הצי הסובייטי.
על פעילותו המדעית הוענקו לו עיטור לנין ועיטור הדגל האדום של העמל.
גלפונד הגיע לתוצאות חשובות בתחומים רבים במתמטיקה כגון: תורת המספרים, אנליזה מרוכבת ומשוואות אינטגרליות, ועסק גם בהיסטוריה של המתמטיקה.
תרומתו החשובה ביותר היא משפט גלפונד-שניידר משנת 1934:
אם הם מספרים אלגבריים כך ש-, ו- הוא מספר אי-רציונלי, אזי הוא מספר טרנסצנדנטי.
המשפט עונה בחיוב על הבעיה השביעית של הילברט.
המשפט הוכח גם על ידי תאודור שניידר באופן עצמאי כשנה מאוחר יותר.
בשנת 1929 הציע גלפונד הרחבה למשפט, שנודעה כהשערת גלפונד, שהוכחה בשנת 1966 על ידי אלן בייקר.
המספר (או לפי זהות אוילר) ידוע כקבוע גלפונד והמספר ידוע כקבוע גלפונד-שניידר.
הטרנסצנדנטיות של המספרים הללו נובעת ממשפט גלפונד-שניידר (אם כי הטרנסצנדנטיות של קבוע גלפונד-שניידר הוכחה עוד לפני כן).
אלכסנדר גרין , המוכר גם כאלכסנדר גרינבסקי (Александр Гриневский), היה סופר רוסי סובייטי.
הוא זיהה את עצמו עם זרם הסימבוליזם, ורוב עלילות יצירותיו מתרחשות במדינה דמיונית בשם "גרינלנדיה".
אלכסנדר גרינבסקי נולד בעיירה סלובודסקוי במחוז קירוב, סמוך לעיר ויאטקה.
אביו היה אציל פולני שהוגלה לצפון רוסיה בעקבות השתתפותו במרד נגד השלטון הרוסי בפולין בשנת 1863. בשנת 1896, לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר בויאטקה, נסע גרינבסקי לאודסה ועבד כימאי.
לאחר תקופה קצרה עזב את הימאות ועבד בעבודות מזדמנות שונות.
בשנת 1901 התגייס לצבא, אך ערק ממנו תוך זמן קצר.
הוא נתפס, נמלט, ובמהלך אותה תקופה התקרב לפעילים במפלגה הסוציאל-רבולוציונרית, שסיפקו לו מסמכים מזויפים.
בשנת 1903 נעצר פעם נוספת בשל פעילות מהפכנית בקרב הימאים בבסיס הימי של סבסטופול, והוחזק במעצר עד 1905, אז שוחרר במסגרת חנינה.
בשנת 1906, בהיותו בסנקט פטרבורג, נעצר שוב והוגלה לסיביר.
הוא שהה שם רק שלושה ימים, ואז נמלט והגיע למוסקבה.
שם פרסם את סיפורו הראשון תחת שם עט "אלכסנדר גרין".
בעקבות החלטת הצנזורה, הופסקה הכנת הספר לדפוס.
בהמשך, תחת אותו שם עט, פרסם מספר סיפורים נוספים.
בין השנים 1909–1915 פרסם גרין מספר יצירות, בהן תיאר את החיים במדינה הדמיונית "גרינלנדיה".
מעניין לציין כי גרין עצמו לא נתן למדינה שם, והשם הומצא על ידי קוראיו.
בשנת 1916 נמלט גרין לדוכסות הגדולה של פינלנד, שהייתה חלק מהאימפריה הרוסית, אך נהנתה מאוטונומיה מסוימת.
לאחר מהפכת פברואר חזר לפטרוגרד.
בקיץ 1919 גויס גרין לצבא האדום, ולאחר שחרורו בשנת 1920 חלה בטיפוס והבריא רק כעבור חודש.
בעזרת מקסים גורקי, הצליח לקבל מלגה ומקום מגורים.
במהלך תקופת מלחמת האזרחים ברוסיה, כתב גרין את יצירתו החשובה "מפרשי ארגמן" (Алые паруса), שפורסמה בשנת 1923.
בשנת 1924 עבר גרין עם אשתו להתגורר בחצי האי קרים, שם חיו עד לפטירתו בשנת 1932. בתקופה זו המשיך לכתוב נובלות על החיים במדינה הדמיונית.
בשנת 1928 פרסם את הרומן "הרצה על הגלים" (Бегущая по волнам).
סגנון יצירותיו לא תאם את הקו המרכזי של הספרות הרשמית, ולכן על אף שהצליח לפרסם את יצירותיו, מצבה הכלכלי של משפחתו נותר קשה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, אלמנתו של גרין הואשמה בשיתוף פעולה עם הנאצים ונשפטה לעשר שנות מאסר במחנות עבודה.
הפצת ספריו של גרין הופסקה, אך בשנת 1956, הודות למאמציהם של קונסטנטין פאוסטובסקי ויורי אולשה, חודשה הדפסת ספריו והוא הפך לפופולרי מאוד.
בשנת 1960 הצליחה אלמנתו לקבל אישור לפתיחת מוזיאון בביתם שבחצי האי קרים, בו התגוררו בשנות ה-20.
במהלך שנות ה-60 הופקו מספר סרטים על בסיס ספריו.
בסך הכל צולמו כ-15 סרטים, סרט מצויר, בלט, אופרה ויצירות מוזיקליות נוספות, כולם בהשראת כתביו.
החל משנת 2000 מוענק פרס ספרותי על שמו, המיועד ליצירות ספרותיות לנוער.
בסנקט פטרבורג נהוג, כחלק מחגיגות סיום הלימודים, להשיט אונייה עם מפרשים בצבע שני למרכז העיר.
אלכסנדר סרגייביץ' דארגומיז'סקי - 5 בינואר 1869 (לפי הלוח הישן 17 בינואר)) היה מלחין רוסי.
הוא גישר על הפער בהלחנת האופרה הרוסית בין מיכאיל גלינקה לדור המאוחר יותר של קבוצת החמישה וצ'ייקובסקי.
דארגומיז'סקי נולד בכפר טרואיצקו שבמחוז טולה, ולמד בסנקט פטרבורג.
הוא נודע כבר כחובב מוזיקה מוכשר כשפגש בשנת 1833 את מיכאיל גלינקה, שעודד אותו לבחור בהלחנה כדרך חיים.
האופרה האחרונה שלו, "אורח האבן", היא יצירתו המפורסמת ביותר, הידועה כניסיון חלוצי ברצ'יטטיב מלודי.
לאחר שהתזמור וסיום התמונה הראשונה נשארו לא-גמורים במותו, דאגו סזאר קואי וניקולאי רימסקי-קורסקוב להשלמת האופרה, וקבוצת החמישה היללה אותה על מה שראו כגישה מתקדמת לביטוי אופראי.
הצגת הבכורה של האופרה הייתה ב-1872, אך היא לא כבשה לה מעולם מקום של קבע ברפרטואר האופרות בר-הקיימא.
דארגומיז'סקי השאיר גם כמה מיזמי אופרה לא-גמורים, בהם ניסיון לכתוב מוזיקה ל"פולטאבה" של אלכסנדר פושקין, שממנו נותר דואט אחד.
מלבד אופרות, כוללות יצירותיו מספר רב של שירים, קטעים לפסנתר, וכמה יצירות תזמורתיות.
אלכסנדר דארגומיז'סקי מת בסנקט פטרבורג בשנת 1869, בן 55.
אלכסנדר גינזבורג היה דיסידנט יהודי סובייטי.
הוא היה בין מתנגדי המשטר הסובייטי וישב בכלא הסובייטי מספר פעמים עד שבשנת 1979 במסגרת עסקת חליפין הוחלף במרגלים סובייטים שנעצרו בארצות הברית.
אלכסנדר גינזבורג נולד במוסקבה למשפחת אדריכל סרגיי צ'יז'וב שנעצר במהלך הטיהורים הגדולים ונפטר במהלך החקירה.
סבו נהרג במוסקבה בשנת 1918 וסבתו נעצרה על ידי הצ'קה בשנות ה-20. אלכסנדר נולד חודשיים לאחר מות אביו והוא נרשם בשם משפחת הנעורים של אימו "גינזבורג" ולא "צ'יז'וב".
אמו של גינזבורג עבדה כאדריכלית ואחר כך ככלכלנית.
היא נפטרה בשנת 1981 בפריז.
גינזבורג למד בבית הספר והתעניין בתיאטרון.
לאחר סיום הלימודים הוא נסע לנובוסיבירסק והתקבל לתיאטרון המקומי כשחקן.
בשנת 1956 הוא חזר למוסקבה והחל ללמוד באוניברסיטת מוסקבה בפקולטה לעיתונות, במקביל הוא החל לעבוד בעיתון.
בשנים 1959–1960 גינזבורג החל להפיץ בין חבריו ירחון ספרותי בו פורסמו שירים של משוררים שונים כמו בולט אוקודז'בה, בלה אחמדולינה, יוסף ברודסקי ועוד.
בכל כרך היו שירים של 10 משוררים, 5 שירים לכל מחבר.
במהלך שנתיים הוא הפיץ 3 כרכים של הירחון.
כאשר הכרך הרביעי כבר היה מוכן, סוכני הק.ג.ב ערכו חיפוש בביתו ועצרו אותו.
גינזבורג הואשם בפעילות נגד השלטון.
לאחר ניסיונות כושלים למצוא סיבה מספקת למשפט, החוקרים גילו שמספר שנים קודם לכן גינזבורג כתב מבחן לבגרות במקום חברו.
גינזבורג הואשם בזיוף מסמכים ונשפט לשנתיים מאסר.
לאחר שחרורו גינזבורג חזר למוסקבה ועבד בעבודות מזדמנות.
בשנת 1966 גינזבורג כתר "ספר לבן" על פרשת אנדריי סיניאבסקי ויולי דניאל.
גינזבורג בעצמו הביא אחד מהעותקים למשרדי הק.ג.ב והציע לגנוז את הספר תמורת שחרור הסופרים.
מאחר שלא קיבל תשובה הוא שלח את הספר לחברי הסובייט העליון של ברית המועצות, מוסדות שלטון שונים ובסופו של דבר הספר הגיע למערב ופורסם.
בינואר 1967 הוא נעצר יחד עם עוד 3 פעילים ונשפט ל-5 שנות מאסר.
לאחר סיום תקופת המאסר גינזבורג עם אשתו התיישבו בעיירה שממוקמת כ-100 ק"מ ממוסקבה בהתאם למגבלות שהורו השלטונות.
החל משנת 1974 גינזבורג היה מנהל הכספים של קרן עזרה למתנגדי השלטון הנזקקים.
הקרן מומנה מתמלוגים שאלכסנדר סולז'ניצין קיבל עבור פרסום ספריו במערב.
בשנת 1976 גינזבורג היה בין מקימי קבוצת הלסינקי שמטרתה היה לבדוק קיום התחייבויות לשמירה על זכויות האדם ששלטונות ברית המועצות קיבלו על עצמם.
השלטונות פעלו נגד הקבוצה ופעיליה.
בתחילת 1977 סוכנות הטלגרף הרוסית פרסמה הודעה מיוחדת בה אלכסנדר גינזבורג, יורי אורלוב וליודמילה אלכסייבה הוגדרו כ"סוכני האויב".
ב-27 באפריל 1979 גינזבורג ביחד עם אדוארד קוזנצוב, מארק דימשיץ ו-2 פעילים נוספים הוחלפו ב-2 מרגלים סובייטים שנעצרו בארצות הברית.
פעילות לאחר גירוש מברית המועצות
לאחר גירושו גינזבורג התיישב בפריז.
בשנים 1979–1990 הוא היה עורך ראשי של ירחון ספרותי בשם "קונטיננט" שיצא לאור בפריז.
כמו כן הוא ואשתו כתבו מאמרים לעיתון "רוסקאיה מיסל" שיצא לאור בפריז.
גינזבורג נפטר בפריז בשנת 2002 לאחר מחלה קשה ונטמן בפר לשז.
אלכסנדר גנדיביץ' גרנובסקי (באוקראינית: Грановський Олександр Геннадійович; נולד ב-31 ביולי 1972) הוא פוליטיקאי ואוליגרך אוקראיני ממוצא יהודי, היה חבר הפרלמנט של אוקראינה בשנים 2002–2006.
גרנובסקי נולד בעיר אוּמן, במחוז צ'רקאסי שבאוקראינה הסובייטית (חלק בברית המועצות לשעבר).
בשנת 1989 סיים גרנובסקי את בית-הספר התיכון והתחיל ללמוד משפטים באוניברסיטה הממלכתית על שם מצ'ניקוב שבעיר האוקראינית אודסה.
בשנת 1992 החליט גרנובסקי לעבור לעסקים ובשל כך המשיך לימודיו בהתכתבות.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה בשנת 1995. לאחר זמן הוא למד באקדמיה לניהול ליד משרד נשיא אוקראינה.
גרנובסקי הוא חבר נאמני הוועד היהודי באוקראינה ותורם לקהילה היהודית באודסה.
דווח כי אביו, גנאדי גרנובסקי, קיבל רשות לביקור בקבר רבי נחמן מברסלב ולרכישת קרקעות ליד הקבר על ידי חסידי ברסלב, לאחר הכרזת העצמאות האוקראינית.
בשנים 2009–2012 נכלל ארבע פעמים בין "200 האנשים הכי עשירים באוקראינה" במגזין "פוקוס".
אלכסנדר גרנובסקי שותף בתאגיד "אווורליין".
ברוב העסקים גרנובסקי פעול במשותף עם בוריס קאופמן.
גרנובסקי וקאופמן הקימו את חברת התאגיד הגדולה ביותר באוקראינה לייצור מוצרי אלכוהול – "אווורליין".
באביב 2008, מכרו בעלי חברת התאגיד את המותג "מיאגקוב" לתאגיד הרוסי "סינרגייה".
המפעל לייצור יינות שמפניה נמכר לתאגיד האיטלקי "קמפרי" בשנת 2009. השותפים הפסידו את חברת המניות השנייה שלהם.
בית המשפט הכלכלי העליון פסק לטובת פרקליטות אודסה והמחוז וביטל את הסכם שכירת נכסי החברה המשולבים.
גרנובסקי וקאופמן בעלי מספר בתי המלון במסגרת חברת "וורטקס הוטל גרופ".
גרנובסקי שותף בבעלות על חברת "פין-בנק" בע"מ בעיר אודסה ומכהן כיו"ר הבנק.
"פין-בנק" הוקמה בשנת 1993 ומסונפת לבנק הרוסי "פיניסט".
מלבד זו, שותף גרנובסקי בעלות חברת המניות "פלטינום-בנק" בע"מ.
החברה "פלטינום-בנק" הוקמה בשנת 2005 ונמכרה לגרנובסקי וקאופמן בנובמבר 2013.
מספר נמלי התעופה (נמל התעופה הבינלאומי בוריספיל, נמלי התעופה בעיר אודסה ובעיר סימפרופול) מנוהלים על ידי חברות בבעלות גרנובסקי וקאופמן.
בשנת 2011 מסרה עיריית אודסה, ללא מכרז, 75% ממניות נמל התעופה הבינלאומי אודסה לחברת "אודסה אארופורט דוולופמנט" שבבעלות גרנובסקי וקאופמן.
תמורת זו, הבטיחו להשקיע 180 מיליון דולר למטרת שיפוץ מסלול ההמראה ומסוף הנוסעים.
אך הכספים לא הגיעו לתקציב נמל התעופה.
בכל זאת, החברה "אודסה אארופורט דוולופמנט" ממשיכה להרויח סכומים גדולים מנמל התעופה.
החל משנת 2007 גרנובסקי התחיל לבדוק אופציות להשקעה בישראל.
הוא התקרב למוסדות אור אבנר של חסידי חב"ד.
נציגו בישראל הוא חסיד חב"ד יוסף שניאורסון (בן משפחת שניאורסון, בעלה של מירי שניאורסון).
ב-2013 רכש את השליטה בחברת אמבלייז במטרה לשים יד על קופת מזומנים של החברה בה היו כ-140 מיליון דולר לאחר שב-2010 מכרה החברה את כל פעילותה.
המזומנים יועדו לרכישת השליטה באי די בי חברה לאחזקות, ביחד עם נוחי דנקנר, אך הרכישה לא יצאה לפועל.
בהמשך, השתמש בקופת המזומנים של אמבלייז לרכישת מניות השליטה ביבואנית המזון וילי פוד השקעות מידי האחים צבי ויוסי ויליגר תמורת כ-285 מיליון ש"ח.
ביולי 2015, שלוש שנים אחרי שרכש את השליטה, החליט גרנובסקי לעזוב את עסקיו בישראל ומכר את החברה לאיש העסקים האוקראיני גרגורי גורטובוי.
בינואר 2018 הואשמו אלכסנדר גרנובסקי, גרגורי גורטובוי ויוסף שניאורסון ובעבירות גנבה בידי מורשה, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, מרמה והפרת אמונים, עבירות הלבנת הון ועבירות דיווח.
לפי כתב האישום, גרנובסקי וגורטובוי העמידו את כספי החברות הציבוריות שבשליטתם (BSD לשעבר אמבלייז וויליפוד) כבטוחות לטובת בנקים באוסטריה ובאזרבייג'ן, לצורך הבטחת החזר הלוואות שיקבלו חברות פרטיות זרות הקשורות לגרנובסקי, וזאת במסווה של הפקדת כספי החברות הציבוריות בפיקדונות בבנקים.
עובדה זו לא הובאה לידיעת החברות הציבוריות, נושאי המשרה שלהן ומוסדותיהן, והוסתרה מהחברות הציבוריות תוך הצגת מצגי-שווא, הימנעות מקבלת אישורים ממוסדות החברות כנדרש וללא דיווחים מתאימים לציבור.
בינואר 2019 הודו גורטובוי ושניאורסון בעבירת גנבה בידי מורשה בסך כרבע מיליארד שקל והורשעו בהסדר טיעון לפי הודאתם.
שניאורסון נידון לשלוש שנות מאסר.
בתחילת שנת 2000 הגיע גרנובסקי לפוליטיקה.
בשנות 2002–2006 נבחר גרנובסקי לפרלמנט האוקראיני (בכינוס הרביעי) מטעם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית המאוחדת.
בשנת 2001, הוכר כ"איש העסקים של השנה באודסה".
בשנת 2006, עמד בבחירות לפרלמנט מטעם איגוד מפלגות האופוזיציה "לא כך" (כמספר 14 ברשימה).
אך, האיגוד לא קיבל מספיק קולות כדי להיכנס לפרלמנט.
לאחר ההפסד בבחירות, הוגשו עשרות תביעות כנגדו.
הוא נחשד באי תשלום מיסים.
עד מהרה נסגרו כל התיקים עקב נסיעות תכופות לישראל ותחילת פעילות בקהילת חסידי חב"ד.
החל משנת 2001 משמש גרנובסקי כסגן נשיא פדרציית הכדורגל האוקראינית, חבר נאמני איגוד יהודי אוקראינה ומייסד קרן הצדקה "פסיעות העתיד".
אלכסנדר (סשה) גפל (22 ביולי 1914 – 6 במאי 1993) היה פרופסור לרפואה פנימית ומנהל מחלקה אוניברסיטאית לרפואה פנימית בבית החולים הדסה בתל אביב.
היה מבכירי המורים בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, וראש החטיבה הפנימית במרכז הרפואי איכילוב, הנקרא כיום המרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי.
פרופסור אלכסנדר גפל היה מומחה ברפואה פנימית, שראה בעבודתו כרופא לא רק מקצוע, אלא גם יעוד, והעמיד דורות רבים של רופאים, ביניהם מן המובילים בישראל.
אלכסנדר גפל נולד באודסה, האימפריה הרוסית (אוקראינה היום).
הוריו גוסטה ושאול, היו ציונים נלהבים, ששאפו לעלות לארץ ישראל.
בברית המועצות שלאחר המהפיכה היה זה בלתי אפשרי, ולכן נאלצה המשפחה לעבור לפולין באופן בלתי חוקי, ולחכות שם לרישיונות עליה מהממשלה הבריטית (סרטיפיקטים).
האב שאול יצא ראשון, והאם גוסטה ואלכסנדר בן השש, באו בעקבותיו בדרך לא דרך, כעבור מספר חודשים.
המשפחה הגיעה ללבוב- למברג בפולין (אוקראינה היום), וגרה שם חמש שנים, בציפייה לסרטיפיקטים.
אלכסנדר למד שם בבית הספר היסודי, והיה תלמיד מצטיין.
חוויות אנטישמיות שחווה, גיבשו את תודעתו הציונית.
ביולי 1925 עלתה המשפחה, עם אחותו רעיה, שנולדה בפולין, לתל אביב.
אלכסנדר גפל למד מהר את השפה העברית, הצטיין בלימודיו, סיים את "בית הספר לבנים", ובשנת 1931 את גימנסיה הרצליה מחזור יט, בתל אביב.
בשנת 1933 נסע אלכסנדר גפל ללמוד רפואה בצרפת, אותם החל במונפלייה וסיים בפריז.
בשנת 1936 נשא לאישה את נעמי גורביץ, בתו של ד"ר דב גורביץ, רופא ילדים ידוע בתל אביב.
נעמי למדה במחזור הראשון של הפקולטה למדעי הטבע של האוניברסיטה העברית בהר הצופים בירושלים וקיבלה תואר "מוסמך במדעי הטבע", בשנת 1935.
אלכסנדר גפל סיים את לימודי הרפואה בפריז בקיץ 1939 וקיבל רישיון לעסוק ברפואה שמספרו 263, ובתום התמחותו רישיון מומחה ברפואה פנימית שמספרו 731
אלכסנדר גפל ואשתו שבו לארץ, והוא החל לעבוד, תחילה בהתנדבות, ובהמשך כרופא מן המנין, במחלקה הפנימית בבית החולים הדסה על שם ישראל רוקח בתל אביב, שנוהלה על ידי פרופסור שמואל צונדק.
כדברי פרופסור בן ציון ורבין, שהיה מנהל מחלקה לרפואת ילדים בבית החולים הדסה, "ד"ר גפל היה בכיר חניכיו של פרופסור צונדק".
ד"ר גפל עבד במחלקה הפנימית כסגנו של מנהל המחלקה, עד תחילת מלחמת העצמאות, שבמהלכה שירת בחיל הרפואה, שם הוטלו עליו משימות מרכזיות והוענקה לו דרגת רב-סרן.
לאחר סיום המלחמה עבר ד"ר גפל לנהל את המחלקה הפנימית בבית החולים "אסף הרופא" בצריפין, והיה אחד מצעירי מנהלי המחלקות באותה תקופה.
לאחר פרישתו של פרופסור צונדק, הוזמן ד"ר גפל לנהל את המחלקה הפנימית בבית החולים הדסה בתל אביב.
עם הקמת בית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, מונה ד"ר גפל כמרצה בכיר בפקולטה, ומחלקתו הייתה מחלקה אוניברסיטאית, בה למדו רבים מהרופאים לעתיד.
ד"ר מאיר לירון, תלמידו וסגנו של פרופסור גפל, ושאף החליף אותו לאחר פרישתו מתפקיד מנהל המחלקה הפנימית, כתב עליו: "תמיד היה זה החולה וסיפור מחלתו שעמדו במרכז.
תמיד הצליח לדובב את החולה ואפילו בשפה זרה לו לחלוטין (ושליטתו בשפות רבות הייתה לשם דבר), ולקבל להפתעתנו, פרטים חשובים, שלא היו ידועים לנו.
היה בלתי מתפשר באשר לדרישותיו מחניכיו ובדחיפתו למצוינות.
במישור זה גם לא היה מהמתפשרים והמוותרים באשר למגעיו ודיוניו עם ההנהלה, ונותני השירותים בבית החולים.
בדיונים עם היועצים הרפואיים, דרש תמיד דיון ענייני ומנומק ולא היה מהמוותרים בנקל על דעתו".
פרופסור גפל גם פעל רבות לשיפור השירותים לחולים ולצוות, ולהטבת תנאי העבודה בבית החולים.
פרופסור משה וינטרוב, אשר ניהל את המחלקה לרפואה פנימית במרכז הרפואי איכילוב, היה מתלמידיו של פרופסור גפל, ודיבר בטקס לזכרו ואמר: "זכיתי להיות מתלמידיו של פרופסור גפל.
ללמוד ממנו את תורת הרפואה הקלאסית...
בה עומד החולה במרכז כאדם.
מרגע המגע הראשון עמו - קבלת ההיסטוריה הרפואית כשהיא מהולה בהיסטוריה אישית ורגשית של החולה - המשך הבדיקה הגופנית תוך הבעת אמפתיה מלאה, חוש הומור ועידוד, עבור לתהליך המחשבתי האבחנתי ואחריו תוכנית הבירור והעיבוד הרפואי וכלה בפתרון הטיפולי.
כל זאת תוך התעמקות בספרות הרפואית הדנה בבעיותיו של החולה, מבלי לחשוב על הפרסומים הרפואיים שיצאו לך מהשקעתך.
כל זאת למדתי מפרופסור גפל אשר היה אמן, קוסם ברפואה, בעל ידע עצום ובעל היגיון רפואי, מלווה בהבנת החולה ורגשותיו.
מודל לחיקוי לרופאים צעירים וסטודנטים...
ניתן לומר על פרופסור גפל כי רוחו האנושית ושיטותיו ברפואה עברו אלינו וגם לתלמידינו וימשיכו להשפיע על עולם הרפואה גם בעתיד לבוא"
בטקס האזכרה לזכרו של פרופסור גפל, שהתקיים במרכז הרפואי איכילוב , נשאו אחדים מתלמידיו הרצאות מדעיות בתחום מומחיותם.
בין היתר הרצתה פרופסור ירדנה איגרא זיגמן, שניהלה את היחידה למחלות זיהומיות במרכז הרפואי איכילוב.
היא ציינה ש"פרופסור גפל היה זה שזיהה בחושיו המיוחדים את תחום המחלות הזיהומיות (שלא היה מוכר אז בארץ), כתחום מתפתח ונדרש ברפואה, והוא זה ששלח אותי להתמחות בתחום זה בארצות הברית".
בנוסף, ציינה פרופסור איגרא זיגמן את התעניינותו הכנה והדאגה של פרופסור גפל בחייו האישיים של כל אחד מעובדיו.
פרופסור שלמה לאניאדו, שניהל את המחלקה הקרדיולוגית במרכז הרפואי איכילוב, כתב בספרו "הספר הסודי של הרופא" על כך שנמנה עם תלמידיו של פרופסור גפל, וסיפר על שיעור קומתו, על הידע הרב שרכש המחבר ממורהו בתחום הרפואה ועל התכונות הנדרשות מהרופא הטוב.
פרופסור גפל נפטר במאי 1993, והותיר אחריו את אשתו נעמי, שנפטרה בשנת 2003, וכן שני בנים ובת: פרופסור אורי לביא גפל, גנטיקאי ממכון וולקני, ומרצה בפקולטה לחקלאות ברחובות, ד"ר דב גפל, ממשיך דרכו, מנהל מחלקה פנימית בבית החולים ברזילי באשקלון, ועו"ד רות שיקלר שכיהנה כסגנית היועץ המשפטי בבנק לאומי.
פרופסור גפל נטמן בבית העלמין ירקון
גנרל אלכסנדר דה בוארנה , היה גנרל צרפתי במהלך מלחמות המהפכה הצרפתית, אשר הוצא להורג בגיליוטינה בימי שלטון הטרור.
אלכסנדר נולד ב-28 במאי 1760 בעיר פור-רואיאל, מרטיניק, שהשתייכה אז לממלכת צרפת.
סבו וסבתו מצד האב היו קלוד דה בוארנה (1680–1738) ורנה ארדנו (1696–1744) נישאו בלה רושל בשנת 1713, ואביו פרנסואה דה בוארנה, מרקיז דה לה פרטה-בוהארנה (1714–1800) כיהן כמושל מרטיניק.
אלכסנדר היה השלישי מבין שלושת הבנים שנולדו לאביו מאשתו הראשונה מארי אן הנרייט פרנסואז דה פיואר דה שאסטול (1722–1767) - הראשון מת בינקות, והשני היה פרנסואה השישי דה בוארנה.
בשנת 1776 התגייס אלכסנדר לצבא המלכותי הצרפתי, ומאוחר יותר לחם עמו במהלך מלחמת העצמאות האמריקנית.
ב-13 בדצמבר 1779 התחתן אלכסנדר עם ז'וזפין טאשר דה לה פאז'ר, ממנה נולדו לו שני ילדים.
בשנת 1789 היה אלכסנדר חבר אספת המעמדות, מטעם מעמד האצולה, ובשנת 1791 הוא מונה לנשיא האספה המכוננת הלאומית.
בשנת 1792 הוא מונה לגנרל, והשתתף במלחמות המהפכה הצרפתית.
לאחר הכישלון במצור על מיינץ, הואשם אלכסנדר בהגנה גרועה על מיינץ.
במרץ 1794 נעצר אלכסנדר בשל היותו ממעמד האריסטוקרטיה, וחודש לאחר מכן נעצרה גם אשתו.
ב-23 ביולי 1794 הוצא אלכסנדר להורג בגיליוטינה יחד עם בן דודו אוגוסטין דה בוארנה, אולם אשתו שוחררה מאוחר יותר על ידי מקסימיליאן רובספייר.
לאחר מותו התחתנה אשתו ז'וזפין עם נפוליאון בונפרטה, ובשנת 1804 הפכה יחד עמו לקיסרית צרפת.
באמצעות בנו אז'ן דה בוארנה, אלכסנדר הוא אב קדמון של מלכי בלגיה, דנמרק, שוודיה, נורווגיה ולוקסמבורג.
ב-13 בדצמבר 1779 התחתן אלכסנדר עם ז'וזפין טאשר דה לה פאז'ר, ממנה נולדו לו שני ילדים:
אז'ן דה בוארנה (1781–1824), התחתן עם אוגוסטה, נסיכת בוואריה
הורטנס דה בוארנה (1783–1837), התחתנה עם לואי בונפרטה - אמו של נפוליאון השלישי
אלכסנדר דאף, דוכס פייף הראשון , היה דוכס פייף וחתנו של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת - בעלה של לואיז, הנסיכה המלכותית.
אלכסנדר נולד באדינבורו, סקוטלנד ב-10 בנובמבר 1849, לג'יימס דאף, אשר היה נכדו של אלכסנדר דאף, רוזן פייף השלישי, ולאגנס היי, בתם של ויליאם היי, רוזן ארול השמונה עשר ואליזבת פיצקלרנס, אשר הייתה בתו הבלתי חוקית של ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת.
בשנת 1857 מת דודו של אביו ג'יימס דאף, רוזן פייף הרביעי, ואביו ירש את נחלותיו ותאריו, ואילו אלכסנדר קיבל את התואר "וייקונט מקדאף".
בשנת 1874 נבחר אלכסנדר לחבר הפרלמנט הבריטי, ובשנת 1879 מת אביו ג'יימס דאף, רוזן פייף החמישי, ואלכסנדר הפך ל"רוזן פייף השישי" כחלק מהאצולה של אירלנד (ול"ברון סקין" כחלק מהאצולה של הממלכה המאוחדת - מה שהקנה לו מקום בבית הלורדים).
בין השנים 1880–1881 כיהן אלכסנדר כקפטן החיל הנכבד של זרועות בממשלתו של ויליאם גלאדסטון, ובשנת 1882 נשלח במשימה דיפלומטית מיוחדת לממלכת סקסוניה.
כמו כן הוא שימש כלורד לוטננט של מוריי בין השנים 1872–1902, וכלורד לוטננט של מחוז לונדון מפברואר 1900 עד מותו בשנת 1912. בשנת 1885 יצרה המלכה ויקטוריה את רוזנות פייף באצולה של בריטניה.
כמו כן הוא השתתף בהקמת חברת הצ'ארטר בדרום אפריקה, ושימש כסגן נשיא שלה עד לפשיטת ג'יימסון בשנת 1896.
ב-27 ביולי 1889 התחתן אלכסנדר עם לואיז, הנסיכה המלכותית, בתם של אלברט אדוארד, נסיך ויילס ואלכסנדרה, נסיכת דנמרק, ונכדתה של המלכה ויקטוריה, ולכבוד נישואיו קיבל את התואר דוכס פייף.
לבני הזוג נולדו 3 ילדים, ובשנת 1900 לאחר שהתברר שאין להם בנים, חתמה המלכה ויקטוריה על מסמך שאישר את העברת התארים לבנותיהם.
בשנת 1901 מתה סבתה המלכה ויקטוריה, ואביה עלה לשלטון במקומה כאדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת, וב-9 בנובמבר 1905 העניק לה אביה את התואר הנסיכה המלכותית.
בדצמבר 1911 בעת הפלגת המשפחה למצרים, נטרפה ספינתם בים מול חופי מרוקו, ולמרות שבני המשפחה נחלצו ללא פגע, חלה אלכסנדר בדלקת אדר החזה, ובינואר 1912 הוא מת באסוואן שבמצרים, ובתו הנסיכה אלכסנדרה, דוכסית פייף השנייה ירשה את תאריו.
ב-27 ביולי 1889 התחתן אלכסנדר עם לואיז, הנסיכה המלכותית, בתם של אדוארד השביעי, מלך הממלכה המאוחדת ואלכסנדרה, נסיכת דנמרק, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אלסטר דאף, מרקיז מקדאף (1890)
הנסיכה אלכסנדרה, דוכסית פייף השנייה (1891–1959), התחתנה עם ארתור, נסיך קונוט
הנסיכה מוד, רוזנת סאות'סק (1893–1945), התחתנה עם צ'ארלס קרנגי, רוזן סאות'סק האחד עשר
אלכסנדר גרישצ'וק הוא שחמטאי רוסי בדרגת רב-אמן.
הוא הגיע לגמר תחרות המועמדים לאליפות העולם 2012, אלוף העולם בשחמט בזק בשנים 2006, 2012 ו-2015.
הוא נשוי לקטרינה לגנו ולהם שלושה ילדים במשותף.
לפני זה היה נשוי לנטליה ז'וקובה.
ז'וקובה כמו לגנו היא שחמטאית אוקראינית בדרגת רב-אמן.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום החמישי ברוסיה וה-64 בעולם לפי מד כושר.
באליפויות רוסיה לגילאי 10, 12, 14 ו-16 הוא זכה במקום הראשון.
ב-1992 באליפות העולם מתחת גיל 10 הוא זכה במקום השני.
בגיל 17 השיג דרגת רב-אמן.
בשנת 1999 גרישצ'וק זכה בתחרות חשובה הראשונה שלו כשניצח בתחרות השחמט לזכר צ'יגורין.
באליפות העולם 2000 הוא הודח בחצי הגמר על ידי אלכסיי שירוב.
בשנת 2002 גרישצ'וק סיים במקום השני בתחרות חשובה בהולנד וזכה בתחרות במוסקבה.
בתחרות לשחמט מהיר בדובאי הוא סיים במקום השני, לאחר פטר לקו.
אלכסנדר גרישצ'וק הודח בחצי גמר אליפות העולם 2004 על ידי רוסטם קסימג'אנוב, שזכה בתואר.
בהמשך אותה שנה הוא סיים במקום השני באליפות רוסיה, לאחר גארי קספרוב.
בתחרות גביע העולם בשחמט 2005 גרישצ'וק הודח בחצי הגמר.
בשנת 2006 הוא לראשונה זכה באליפות העולם בשחמט בזק תוך ניצחון על פטר סבידלר בגמר.
באליפות העולם בשחמט 2007 הוא סיים במקום השמיני.
בשנת 2009 הוא זכה באליפות רוסיה ובתחרות השחמט בלינארס.
בגביע העולם בשחמט בשנת 2011 הוא הפסיד במשחק הגמר.
באליפות העולם בשחמט 2012 הוא ניצח את לבון ארוניאן וולדימיר קרמניק, אך הפסיד בגמר לבוריס גלפנד.
בשנת 2013 בתחרות המועמדים הוא סיים במקום השישי.
ב-2014 הוא סיים במקום השני בתחרות השחמט לזכר טל שנערכה בשחמט מהיר.
בשנת 2015 הוא זכה בתואר אלוף העולם בשחמט בזק בפעם השלישית.
בין השנים 2000 ל-2016 השתתף גרישצ'וק ב-8 אולימפיאדות שחמט:
אלכסנדר גרסט הוא אסטרונאוט של סוכנות החלל האירופאית וגיאופיזיקאי.
שהה 165 יום בחלל במסגרת משלחות 40 ו-41 לתחנת החלל הבינלאומית ממאי ועד נובמבר 2014. גרסט חזר לחלל ביוני 2018 במסגרת משלחות 56 / 57, והיה מפקד משלחת 57 לתחנת החלל, הגרמני הראשון בתפקיד זה.
עם חזרתו לכדור הארץ, הוא היה בשהות מצטברת של למעלה מ-362 ימים בחלל.
גרסט למד בתיכון טכני באורינגן, גרמני, וסיים בשנת 1995. במהלך התיכון, הוא התנדב לצופים, למכבי אש וגם עבד כמציל..
גרסט למד לתואר ראשון בגיאופיזיקה באוניברסיטה הטכנולוגית של קרלסרוהה, גרמניה אותו סיים בהצטיינות ב-2003..
בין השנים 1998 ו-2003 הוא השתתף במספר שיתופי פעולה מדעיים ופעילויות בשטח, כולל מחקרים במקומות מרוחקים ומבודדים כגון אנטארקטיקה.
הוא למד לתואר שני במדעי כדור הארץ באוניברסיטת ויקטוריה שבוולינגטון, ניו זילנד.
מחקרו בהרי געש כלל פיתוח טכנולוגיות לניטור ומעקב אחר התפרצויות, ותוצאות המחקר פורסמו בעיתון המדע היוקרתי Science.
הוא עבד כחוקר במכון לגיאופיזיקה של אוניברסיטת המבורג מ-2004 ועד 2009, וב-2010 סיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת המבורג, במכון לגיאופיזיקה עם התמחות בגיאופיזיקה ודינמיקה של התפרצויות געשיות.
בשנת 2007 זכה בפרס ברנרד רנדל למחקר יוצא דופן מאיגוד המחקר הגרמני DFG..
הוא פרסם מספר מאמרים כולל תוצאות שפורסמו בכתב העת Nature.
לגרסט יש רישיון של חובבות רדיו (KF5ONO), והוא השתתף בעבר במספר אירועים של תקשורת חובבי רדיו עם תחנת הקרקע ועם אנשי חינוך במסגרת משלחת 41/40 לתחנת החלל.
בשנת 2009, גרסט נבחר לכיתת האסטרונאוטים של סוכנות החלל האירופאית.
משלחות 40/41 לתחנת החלל הבינלאומית
גרסט טס לחלל כחלק ממשלחות 40/41 לתחנת החלל הבינלאומית ושהה בתחנת החלל ממאי ועד נובמבר 2014.
גרסט המריא לתחנת החלל יחד עם האסטרונאוטים גרגורי וייסמן ומקסים סוראייב ב-28 במאי 2014, על החללית סויוז TMA-13M.
ב-7 באוקטובר 2014, גרסט ביצע הליכת חלל יחד עם האסטרונאוט גרגורי וייסמן.
במסגרת הליכת החלל הם הזיזו משאבת קירור תקולה והעבירו לאחסון והתקינו מערכת ממסר שתספק חשמל חלופי במקרה חירום למנוף המזיז את הזרוע הרובוטית מסביב לתחנה.
הליכת החלל נמשכה 6 שעות ו-13 דקות.
גרסט חזר ונחת בכדור הארץ ב-10 בנובמבר 2014 בשעה 03:58 UTC, בחללית הסויוז TMA-13M איתה המריא לתחנת החלל הבינלאומית.
משימתו של גרסט לתחנת החלל נקראה "נקודה כחולה" (Blue Dot) לזכר אמרתו המפורסמת של קרל סייגן המתאר את כדור הארץ כנקודה כחולה חיוורת, בצילום המפורסם של החללית וויאג'ר 1. המשימה כללה ניסויים בפיזיקה, ביולוגיה, מדעי החיים, ניסויי קרינה והדגמת טכנולוגיות.
בין פעילויות החינוך היו גם סרטונים עם הדגמות ניסויים במיקרו-כבידה ופעילויות ומערכי שיעור להעברה עם תלמידים.
משלחות 56/57 לתחנת החלל הבינלאומית
גרסט שוגר שוב לחלל על החללית סויוז MS-09 ב-6 ביוני 2018, במסגרת משלחות 56/57. הוא מונה למפקד תחנת החלל במשלחת 57. גרסט הוא האסטרונאוט השני של סוכנות החלל האירופאית לפקד על התחנה (אחרי פרנק דה וי הבלגי במשלחת 21) והגרמני הראשון.
המשימה של גרסט נקראת "אופקים" (Horizons).
במסגרת המשימה שלו, הוא הביא רובוט עוזר, שהוא ראש רובוטי מרחף שנקרא CIMON, המבוסס על המחשב ווטסון
גרסט החל בפיקוד על תחנת החלל הבינלאומית עם תחילתה הרשמית של משלחת 57 לתחנת החלל, כאשר סויוז MS-08 עזבה את התחנה, ב-4 באוקטובר 2018. טקס החלפת הפיקוד היה יום קודם..
בעקבות כישלון שיגור סויוז MS-10 משימתם הוארכה, ומשלחת 57 הייתה ברובה משלחת של 3 אנשים עד להגעת סויוז MS-11 לתחנת החלל.
ב-20 בדצמבר 2018, גרסט, סרינה אוניון-צ'נסלור וסרגיי פרוקופייב חזרו לכדור הארץ לאחר שהות של 196 יום, 17 שעות ו-49 דקות.
עם חזרתו, הוא שהה בשהות מצטברת של למעלה מ-362 ימים בחלל, יותר מכל אסטרונאוט אחר של סוכנות החלל האירופאית.
גרסט ועברו כגיאופיזיקאי היו בסיס לדמות של אלכס פוגל, אסטרונאוט גרמני של סוכנות החלל האירופאית, כימאי וחלק מהצוות של החללית "הרמס", בסרט להציל את מארק וואטני.
אלכסנדר דה-קרו (בהולנדית: Alexander De Croo; נולד ב-3 בנובמבר 1975) הוא פוליטיקאי בלגי במפלגה הדמוקרטית-הליברלית הפלמית.
דה-קרו נולד בווילבורדה בחבל פלנדריה.
אביו הוא הרמן דה-קרו , לשעבר שר בממשלה ויו"ר בית הנבחרים הבלגי וגם סבו היה מעורב בפוליטיקה המקומית הבלגית.
בתום לימודיו, עבד דה-קרו בבוסטון קונסלטינג גרופ ובשנת 2006 הקים את חברת Darts-ip.
החל להיות מעורב בפוליטיקה כשהצטרף למפלגה הליברלית הפלמית.
בבחירות 2010 מונה דה-קרו לסנאטור, ובסוף שנת 2012 מונה לסגן ראש הממשלה ושר הפנסיות.
לאחר מכן מונה ליו"ר המפלגה.
לאחר כשנתיים חדל לכהן כשר הפנסיה והחל לכהן כשר לשיתוף פעולה אזורי.
בשנת 2018 כשהממשלה נפלה, מונה דה-קרו לשר האוצר.
במאי 2019 נערכו בחירות כלליות בבלגיה, כשבסופן העניק המלך פיליפ מנדט לשורה של פוליטיקאים שונים שניסו להקים ממשלה, אולם נכשלו, ובמקביל כיהנה ממשלה זמנית בראשותה של סופי וילמס.
לאחר כמעט 500 יום של שיתוק פוליטי, ב-30 בספטמבר 2020 נחתם הסכם קואליציוני לפיו תוקם ממשלה המבוססת על שבע מפלגות – הסוציאליסטים הפלמים והפרנקופונים, הירוקים, הליברלים והנוצרים-דמוקרטים הפלמים.
את ההסכם הובילו דה-קרו, ופול מגנט, מנהיג המפלגה הסוציאליסטית של דוברי הצרפתית, אולם בסופו של דבר הוחלט שדה-קרו, נציג דוברי ההולנדית, יקבל את ראשות הממשלה מאחר ששארל מישל, שעמד בראש הממשלה הקבועה האחרונה, היה דובר צרפתית.
ב-10 ביוני 2024 התפטר מתפקידו לאחר כישלון מפלגתו בבחירות לפרלמנט האירופי.
ב-24 בנובמבר לאחר שפורסם ההסכם על ההפוגה במלחמת חרבות ברזל, אמר במסיבת עיתונאים ליד רפיח: "אומנם היה טבח בישראל, אבל אסור לישראל להרוג כל כך הרבה אנשים".
דבריו הובילו לגינויים על ידי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו וגרמו לסערה תקשורתית.
ב-7 בדצמבר הודיע כי יאסור את כניסתם של "מתנחלים-קיצונים" לבלגיה.
אלכסנדר דאלרימפל היה גאוגרף סקוטי וההידרולוג הראשי של האדמירליות הבריטית.
הוא היה התומך העיקרי בתיאוריה שקיימת יבשת עצומה שלא התגלתה בדרום האוקיינוס השקט, טרה אוסטרליס אינקוגניטה.
הוא הפיק אלפי תרשימים ימיים, מיפה לראשונה ימים ואוקיינוסים, ותרם משמעותית לבטיחות הספנות.
התיאוריות שלו עוררו מספר משלחות בחיפוש אחר ארץ מיתית זו, עד שמסעו השני של ג'יימס קוק (1772–1775) הביא למסקנה שאם היא קיימת, היא נמצא דרומה יותר מקו רוחב °65 של קו הרוחב הדרומי.
דאלרימפל נולד בניו-היילס, ליד אדינבורו, האחד-עשר מתוך חמישה-עשר ילדיהם של סר ג'יימס דאלרימפל ואשתו ליידי כריסטיאן המילטון, בתו של הרוזן מהאדינגטון.
הוא נסע ללונדון בשנת 1752 ומונה לעבוד בחברת הודו המזרחית הבריטית, והוצב לראשונה במדרס.
בשנת 1765 חזר ללונדון שם נבחר לעמית של החברה המלכותית.
שם התוודע למהנדס האזרחי ג'ון סמיטון, שבמהלך מחקריו על טחנות רוח תכנן סולם תיאורי לציון מהירות הרוח.
סולם זה פורסם בעיתון שעבורו הוענק לו מדליית קופלי.
בספר – "סולם מהירות הרוח: סולם הבופור" מספר הסופר סקוט הולר כי מסעותיו של דאלרימפל שכנעו אותו.
שסולם סטנדרטי למדידת מהירות הרוח בים יהיה בעל ערך רב עבור המלחים, וכי הוא כלל את הסולם של סמיטון בעבודתו בניווט מעשי, שכתב בסביבות 1790 אך מעולם לא פורסם.
הוא האמין כי דאלרימפל העביר מידע זה לפרנסיס בופורט, שמאוחר יותר זיקק את סולם הרוח הנושא את שמו.
תוך כדי תרגום כמה מסמכים ספרדיים שנתפסו בפיליפינים בשנת 1762, מצא דאלרימפל את עדותו של לואיס ואס דה טורס שהוכיח על קיום מעבר ימי דרומית לגינאה החדשה המכונה מצר טורס.
גילוי זה הביא את דאלרימפל לפרסם את האוסף ההיסטורי של מסעות ותגליות בדרום האוקיינוס השקט בשנים 1770–1771, שעורר עניין רב בדבר טענתו לקיומה של יבשת לא ידועה, שכונתה "טרה אוסטרליס", על ידו ועל ידי קרטוגרפים שקדמו לו.
בינתיים, ג'יימס קוק מונה במקומו להוביל את המשלחת לדרום האוקיינוס השקט אשר בשנת 1770 גילתה את החוף המזרחי של אוסטרליה.
בשנת 1772 פרסם דאלרימפל את מערך הגרפים הראשון שלו, ארבעה מהם היו מהים סביב סולו.
בשנת 1779 הוא עמד בראש המשרד ההידרולוגי של חברת הודו המזרחית, ושל משרד האדמירליות בשנת 1795.
בשנת 1782 נבחר דאלרימפל כחבר זר ב.
אלכסנדר (סשה) גנטלב () היה במאי קולנוע דוקומנטרי ישראלי, שיצר שורה של סרטים עטורי פרסים, ביניהם: "האוליגרכים", "גנבים בחוק", "משחקי פוטין", "ריידרס" ו"יולקי פאלקי".
גנטלב נולד ברפובליקת דאגסטן בברית המועצות ועלה לישראל ב-1992.
יצירתו הדוקומנטרית עסקה בעיקר בפוליטיקה ובחברה של רוסיה, ובתיעוד יוצאי ברית המועצות בישראל.
בקיץ 2004, שידר ערוץ 2 את המיני-סדרה התיעודית בת השלושה פרקים "האוליגרכים" שביים גנטלב.
הסדרה סקרה את התהפוכות שחלו ברוסיה בעשור האחרון של המאה ה-20, דרך עיניהם של אנשי העסקים שעלו לגדולה, של אנשי השלטון ושל האדם ברחוב.
הסדרה עקבה בעיקר אחרי שבעה אוליגרכים רוסים במשך שש שנים החל מ-1996, רובם יהודים, שניצלו את הריק הגדול לאחר התמוטטות המשטר הסובייטי והקומוניזם וצברו כוח כלכלי והשפעה פוליטית עצומה.
חלקם ריצו עונשי מאסר על מעשי מרמה ושחיתות, חלקם נאלצו לברוח מרוסיה.
בין המרואיינים בסדרה היו: בוריס ברזובסקי, ולדימיר גוסינסקי, מיכאיל צ'רנוי, וגרגורי לוצ'אנסקי.
הסדרה זכתה בפרס העריכה בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
ונרכשה על ידי גופי שידור ברחבי העולם.
באוקטובר 2004, יצר עבור ערוץ 10 סרט תעודה, "טרור בבית הספר", על משבר בני הערובה בבסלאן.
אירוע חטיפה של טרוריסטים צ'צ'נים שלקחו מאות ילדי בית ספר בעיר הרוסית בסלאן שבצפון אוסטיה - אלניה.
ב-3 בספטמבר 2004, ביום החטיפה השלישי, פרצו חילופי יריות בין החוטפים לבין כוחות הביטחון הרוסיים.
לפי הנתונים הרשמיים, 385 אזרחים נרצחו, 186 מהם הם ילדים, ועוד מאות נפצעו.
בשנת 2007 ביים עבור ערוץ yes דוקו, הסרט "יולקי פאלקי" (ברוסית הפתעה מאכזבת).
בסרט גנטלב, מחפש את חבריו לטיסה שהביאה אותו לישראל ב-1992, וכן חברים ותיקים אחרים, כדי לראות איפה הם ומה הם עושים מאז.
הסרט זכה בפרס הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי בקטגוריית פרויקט התעודה הטלוויזיוני הטוב ביותר לשנת 2008. הסרט שודר שוב ב-yes דוקו ב-2012.
בשנת 2008 ביים עבור ערוץ 1 את הסרט "מבצע היורש".
הסרט מתעד כיצד נשיא רוסיה פוטין, כדי לא להפר את החוקה, החליט שלא להמשיך לקדנציה נוספת, אך לעומת זאת גם קבע מי יהיה מחליפו: דמיטרי מדוודב.
הסרט מציג איך בתוך שלושה חודשים נהפך אדם אלמוני כמדוודב לנבחר הציבור המועדף ברוסיה.
הוא גם מנסה להציג כיצד האופוזיציה אינה באמת מסוגלת לעמוד מול פוטין ואנשיו, ועד כמה כסף הוא מרכיב חשוב בהחלטה מי יישב בדומא; לפי הסרט, תג המחיר למושב בפרלמנט הרוסי הוא כמה מיליוני דולרים.
בסוף 2009 זכה במענק הפקה, במסגרת פרויקט "קולנוע לשם שינוי" (מיזם משותף של קרן גשר לקולנוע רב-תרבותי, פסטיבל דוקאביב והרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו), עבור הסרט "הכנרים משיכון ד'".
הסרט מספר על בית ספר למוזיקה שהוקם בשנת 2007 בשיכון ד' בטבריה, ששלושה מתלמידיו זכו בתחרויות בינלאומיות לכנרים וסומנו כדור העתיד של המוזיקה הקלאסית.
בשנת 2010, ביים עבור ערוץ 2 את הסרט "גנבים בחוק", על תהליך הפיכתם של ברוני פשע רוסים לאנשי עסקים עם הון עצום ועסקים ברחבי העולם.
תופעה הקרויה גנב בחוק בחבר המדינות.
גנטלב הצליח לגרום למרואייניו לפתוח מול מצלמתו את בתיהם ולספר בפתיחות על עצמם.
מהשוד הראשון שביצע אחד מהם בהיותו בן שמונה, דרך שהותו של אחר בפנימייה של הק.ג.ב.
וכלה בדרכם לצמרת אחרים באלימות.
מעמד ה"גנבים בחוק" שמור לאליטת הפשע והדרג הגבוה ביותר של סנדקי העולם התחתון.
מי שהעפילו לדרג זה הצליחו ברבות השנים, ככל שהכלכלה הרוסית השתחררה והתפתחה, לגרוף סכומי עתק לכיסם בסחטנות מאנשי עסקים לגיטימיים.
הסרט גם מציג את הנקודה הישראלית, כיצד מדינת ישראל שימשה לרבים מהם כמקום מפלט, בסוף שנות ה-90.
הסרט השתתף בפסטיבל הסרטים טרייבקה בניו יורק, ובפסטיבל הוט דוקס בטורונטו.
הסרט היה מועמד ל"פרס אירופה" בקטגוריית סרט התעודה הטלוויזיוני הטוב ביותר."פרסי אירופה" היא התחרות הגדולה ביותר באירופה, שבה רשאים גופי שידור והפקה מרחבי אירופה להגיש הפקות מקור שלהם בתחומי הטלוויזיה, הרדיו והמדיה החדשה, ומועמד לפרס אופיר וזכה פרס לעולים יוצרים על שם יורי שטרן.
בשנת 2014 הציג פסטיבל דוקאביב את סרטו "משחקי פוטין".
סרט הדוקומנטרי העוקב אחרי ההכנות ל אולימפיאדת החורף בסוצ'י ב-2014, מהזכייה בהתמודדות על אירוח המשחקים, הקמת המתקנים ועד לתחרות עצמה.
הסרט חשף את התמונה הקודרת ומלאת השחיתויות של האירוע.
סרט נוסף של גנטלב שהוצג בפסטיבל באותה השנה היה "ריידרס", על "תאגיד" אנשי העולם התחתון הפועל ברוסיה, המשתלט על עשרות אלפי דירות, בתי עסק, מפעלים וקרקעות פרטיות.
"תאגיד" אליו שייכים לא רק אנשי העולם התחתון, אלא גם פוליטיקאים ידועים, אוליגרכים, שוטרים, שופטים ותובעים.
שם הקוד לתופעה הוא - "ריידרס" ("הפושטים").
הסרט שודר גם בערוץ 1.
בקיץ 2015 הוצג בתחרות פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה סרטו של גנטלב "הרקדן", על ולרי פאנוב.
פאנוב, מרקדני הבלט הגדולים של המאה ה-20. שבסופו של דבר החליט להשתקע בישראל ולהקים להקת בלט באשדוד.
בינואר 2016, הקרין ערוץ יס דוקו את סרטו "נשות האוליגרכים", על הנשים ברוסיה שמטרתם להתחתן עם אוליגרכים.
אלכסנדר ולדימירוביץ' דבורניקוב הוא איש צבא רוסי בדרגת גנרל ארמייה, מפקד המחוז הצבאי הדרומי של הכוחות המזוינים של הפדרציה הרוסית מספטמבר 2016, והיה מפקד הכוחות הרוסיים בסוריה בשנים 2015–2016.
באפריל 2022 מונה על ידי נשיא רוסיה ולדימיר פוטין למפקד הכוחות הרוסיים במסגרת מבצע הפלישה לאוקראינה.
אך באוקטובר 2022, הודח בעקבות תבוסות הרוסים במחוז לוהנסק ובמחוז חרסון ובמקומו מונה סרגיי סורוביקין למפקד הכוחות הרוסיים במסגרת מבצע הפלישה לאוקראינה.
דבורניקוב התגייס לצבא הסובייטי ב־1978 לאחר שסיים את לימודיו בפנימייה צבאית בעיר אוסורייסק שבפרימוריה.
הוא התקבל ללימודים בבית הספר לקצינים במוסקבה.
לאחר ארבע שנות לימוד הוסמך לקצונה.
שירת במחוז הצבאי של המזרח הרחוק הרוסי בתפקידי: מפקד מחלקה, מפקד פלוגה, קצין מבצעים גדודי.
בשנים 1989 - 1991 למד באקדמיה צבאית במוסקבה.
בתום לימודיו הוצב בכוח הכיבוש הסובייטי במזרח גרמניה, בתפקיד סגן מפקד גדוד חרמ"ש.
מתחילת 1992 ועד אוגוסט 1994 (מועד אחרון של עזיבת כוחות הצבא הסובייטי לשעבר את גרמניה)פיקד על גדוד חרמ"ש, שהוצב במזרח ברלין.
בשנים 1995 - 2000 פיקד על רגימנט חרמ"ש שהוצב במחוז מוסקבה.
מנובמבר 1999 עד אפריל 2000 נטל חלק במלחמת צ'צ'ניה השנייה.
מ-2000 עד 2003 פיקד על דיוויזיית חרמ"ש בצפון קווקז.
בשנים 2003 - 2005 למד באקדמיה הצבאית של המטה הכללי
בשנת 2008 קיבל דבורניקוב את הפיקוד על הארמייה החמישית.
לאחר ששימש כסגן מפקד המחוז הצבאי המזרחי, הפך דבורניקוב לראש מטה המחוז הצבאי המרכזי ושימש כמפקדו בפועל במשך חודש.
בספטמבר 2015 הפך למפקד הראשון של הכוחות המזוינים הרוסים בסוריה בתחילת ההתערבות הצבאית הרוסית בסוריה.
הוא זכה בתואר גיבור הפדרציה הרוסית על הובלת ההתערבות הצבאית הרוסית בסוריה, ובספטמבר 2016 מונה למפקד המחוז הצבאי הדרומי בדרום רוסיה.
באפריל 2022 מונה למפקד הכוחות הרוסיים באוקראינה, במהלך הפלישה הרוסית.
על פי ההערכות, הוא עומד מאחורי הפגיעה בתחנת הרכבת קרמטורסק, שבה נהרגו לפחות 52 איש, בעיקר נשים, ילדים וקשישים.
אלכסנדר גלאגולב היה כומר רוסי אורתודוקסי שפעל בקייב.
אלכסנדר גלאגולב נולד בכפר במחוז טולה למשפחת כומר.
בשנת 1894 הוא סיים לימודי דת בבית ספר לכמרים בטולה ובשנת 1898 סיים אקדמיה נוצרית בקייב עם קבלת תואר שני.
בשנת 1899 גלאגולב החל ללמד באקדמיה נוצרית בקייב בה למד.
הוא היה חבר מערכת של אנציקלופדיה נוצרית ופרסם מאמרים בנושאי דת.
הוא היה נחשב למומחה בתנ"ך.
בשנת 1905 גלאגולב התנגד באופן פעיל לרדיפות יהודים.
הוא היה עד מומחה בפרשת בייליס.
בעדותו הוא ציין שליהודים אסור להשתמש בדם במהלך הכנת אוכל.
עדותו הייתה חשובה לקו ההגנה.
לאחר מהפכת אוקטובר גלאגולב המשיך לעבוד במוסדות הכנסייה.
הוא המשיך לתת הרצאות לסטודנטים למרות שבאופן רשמי האקדמיה נסגרה.
כאשר רקטור האקדמיה נעצר בשנת 1923, גלאגולב פעל במקומו בנושאים מנהליים.
בתחילת שנות ה-30 גלאגולב גורש מביתו ועבר לגור בחדר קטן ליד הכנסייה.
בשנת 1931 הוא נעצר והיה בכלא כחצי שנה.
ב-20 באוקטובר 1937 הוא נעצר פעם נוספת.
לפי הגרסה הרשמית הוא נפטר ב-25 בנובמבר 1937 מסיבוכי מחלה.
גלאגולב היה נשוי לזינאידה, ספרנית באקדמיה נוצרית.
היא נפטרה בשנת 1936. בנו אלכסיי גלאגולב היה כומר שהציל יהודים בקייב במהלך מלחמת העולם השנייה.
על פעילותו הוא קיבל הכרה כחסיד אומות העולם.
גלאגולב היה חבר של משפחת מיכאיל בולגקוב.
הסופר תיאר את פעילותו בספר "המשמר הלבן".
בשנת 2002 על קיר בניין אקדמיה נוצרית בקייב הוצב לוח זיכרון למשפחת גלאגולב.
אלכסנדר דוגאל בלקדר היה רופא ילדים קנדי-אמריקאי.
בלקאדר נולד במונטריאול ב-19 ביוני 1847. הוא זכה בהצטיינות בלימודיו באוניברסיטת מקגיל ולמד בבית החולים סיינט תומאס בלונדון.
הוא היה נשיא האגודה האמריקאית לרפואת ילדים בשנים 1892–1893. הוא נתן את ההרצאה של בראדשו ב-1929.
הוא נפטר במונטריאול ב-14 במרץ 1932.
אלכסנדר טיחונוביץ' גרצ'אנינוב היה מלחין רוסי של מוזיקה קלאסית וכנסייתית, תלמיד של רימסקי-קורסקוב.
הצטיין במיוחד ביצירותיו למקהלה, בעיבודיו לשירי עם ובמוזיקה לילדים.
קיבל את התואר "אמן מצטיין" של הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית .ב-1925 היגר גרצ'אנינוב למערב אירופה וב-1939 לארצות הברית.
מבחינה סגנונית נחשב לנציג מאוחר של הגישה האסתטית הלאומית של קבוצת החמישה.
אלכסנדר גרצ'אנינוב נולד בשנת 1864 בעיר קלוגה ברוסיה, אז באימפריה הרוסית, במשפחת סוחרים.
זמן קצר אחרי לידתו עברה המשפחה לגור במוסקבה, בה הוא בילה את ילדותו ואת נעוריו.
הוא למד בגימנסיה חמש שנים בלבד ובחמש השנים הבאות לא פקד שום בית ספר.
התחיל לעסוק במוזיקה מגיל מוקדם מאוד.
בספר האוטוביוגרפיה שכתב ציין שהתחיל את לימודי הפסנתר ה"אמיתיים" רק בגיל 14. עד אז שלט רק בגיטרה ובסוג של כלי נגינה אוטומטי דמוי-אורגן והקרוי "אורכסטריון".
המנגינה הראשונה שניגן באצבע אחת בפסנתר הייתה מתוך תפילות האקטניה של הליטורגיה האורתודוקסית.
יחד עם זאת אביו ציפה שבנו יישאר בעסק שהוא ניהל ולא רצה שיפנה לקריירה מוזיקלית, אולם בשנת 1881 בגיל 17 נכנס גרצ'אנינוב, בלי ידיעת אביו, לקונסרבטוריון של מוסקבה.
בו למד למשך תשע שנים.
מוריו היו ניקולאי קשקין בכיתה לפסנתר, גרמן לרוש וניקולאי גוברט (הוברט), ואחר כך סרגיי טאנייב בכיתה לקונטרפונקט ואנטון ארנסקי בכיתה להלחנה, הרמוניה ותזמור.
טאנייב, שהבחין בכשרון ההלחנה של הצעיר, העניק לו גם שיעורים פרטיים ללא תמורה.
באותה תקופה התחיל גרצ'אנינוב לחבר כעשר רומנסות, ששתיים או שלוש מתוכן נפוצו בכלל הציבור.
יותר מכולן התפרסם שיר הערש «Колыбельная» על חרוזי מיכאיל לרמונטוב.
גם חמישים שנה מאוחר יותר הזכירו רבים את גרצ'אנינוב כ"מלחין שיר הערש הידוע".
ב- 1890 סיים גרצ'אנינוב קורסים להוראה בכיתתו של וסילי ספונוב שניהל אז את הקונסרבטוריון.
ככל הנראה אחרי ריב עם ארנסקי, הוא עבר בהמשך לקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג, שהיה מפורסם יותר בלימודי ההלחנה.
עד 1893 למד גרצ'אנינוב הלחנה ותזמור אצל ניקולאי רימסקי קורסקוב שהיה אז המלחין והמורה הנערץ ביותר.
גרצ'אנינוב היה תלמידו של רימסקי-קורסקוב למשך שלוש שנים וקישר ידידות משמעותית איתו, אם כי לדבריו לא זכה למגע אנושי חם מצידו ולא נמנה אף פעם עם "תלמידיו האהובים" של המאסטרו.
גרצ'אנינוב קבל על "הקור והמרחק" שהרגיש בקשר עם רימסקי-קורסקוב ועד סוף חייו חרה לו על כך.
ייתכן שזאת הייתה גם אחת הסיבות לשובו למוסקבה ב-1895.
ב-1893 הוא סיים את בחינת הגמר בהלחנה עם הקנטטה "שמשון".
השפעת רימסקי קורסקוב ניכרת ביצירות המוקדמות שלו כגון רביעית כלי הקשת מס.
במוסקבה לימד גרצ'אנינוב בבית הספר למוזיקה של האחיות גנסין ואחר כך ניצח את מקהלת הילדים בבית הספר הפרטי של ט.ל.ברקמן.
בסביבות 1896 חזר גרצ'אנינוב למוסקבה ועסק בקדחתנות בכתיבת מוזיקה לתיאטרון, כמו כן בתחום האופרה והמוזיקה הכנסייתית האורתודוקסית.
יצירותיו הקוליות, קנו לו שם ברחבי רוסיה, ויצירותיו הכליות עוד יותר.
הן פורסמו בהוצאה לאור בליאייב.
ב-1910 העניק לו הצאר קצבה שנתית בזכות המוזיקה הכנסייתית שהלחין.
אחרי 1903 פעל גרצ'אנינוב בסגן יושב ראש הוועדה לאתנומוזיקולוגיה של אוניברסיטת מוסקבה וכחבר בוועדה לזמרה בלארוסית.
פרט לחקר המוזיקה העממית הרוסית, הטטרית, הבשקירית וכו' באותה תקופה התוודע גרצ'אנינוב לפולקלור הבלארוסי.
והתרשם מצביונו בתחום המודאלי והאינטונאציה.
הוא כתב עיבודים לשירי עם בלארוסים, רפסודיה בלארוסית לתזמורת סימפונית ובגלותו בפריז הלחין גם את הקטע "מתנת בלארוס" לכינור ופסנתר על נושא עממי..
אחרי 1910 הופיע בקונצרטים פובמיים כמלווה בפסנתר זמרים ששרו את הרומנסות שלו.
להבדיל ממלחינים כמו פרוקופייב, מטנר ורחמנינוב גרצ'אנינוב נשאר ברוסיה אחרי המהפכה .
התלהב מנפילת המשטר הקיסרי ואף הלחין המנון של רוסיה החופשית, על מלים של בלמונט .
הוא המשיך להופיע בקונצרטים כמנצח ופסנתרן וניצח מקהלות ילדים.
ב-1925 עוטר בתואר אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית, אך באותה שנה החליט להגר לצרפת.
כעבור 14 שנה ב-1939 היגר לארצות הברית, בה בילה את שאר חייו.
גרצ'אנינוב נפטר בגיל 91 בניו יורק ונקבר בבית הקברות ולדימיר הקדוש על יד הכנסייה בעלת אותו השם במובלעת הרוסית ברובה פארמס -Rova Farms (כיום פארק רובה) ברשות המקומית (Jackson Township), מחוז אושן, מדינת ניו ג'רזי.
גרצ'אנינוב היה איש מאמין וכתב יצירות כנסייתיות רבות, כולל מוזיקה לליתורגיה של יוחנן כריסוסטומוס ולחגים.
הן נחשבות עד היום לנכסי צאן ברזל של הרפרטואר המקהלתי הרוסי.
הוא ניסה ללא הצלחה להכניס כלי נגינה במוזיקה הכנסייתית האורתודוקסית יצירות כמו ליטורגיה דמוסטיקה הכתובה לתזמורת לא יכלה לעולם להתבצע בעת עבודת הקודש אלא רק במסגרת קונצרטית.
1910 הצאר ניקולאי השני העניק לו קצבה שנתית
1925 תואר "אמן מצטיין של רוסיה הסובייטית"
1954 לכבוד יום הולדתו ה-90 אורגן קונצרט בעיריית ניו יורק
1894 – הסימפוניה הראשונה ב סי מינור אופוס 6 – ביצוע בבכורה בסנקט פטרבורג תחת שרביטו של ניקולאי רימסקי-קורסקוב ב־26 בינואר 1895
1908 – הסימפוניה השנייה "הפסטורלית" ב לה מז'ור אופוס 27, בוצעה בבכורה בקייב ב-1909 בניצוח המלחין
1923 – הסימפוניה השלישית במי מז'ור אופוס 100 – בוצעה בבכורה במוסקבה ב-1923 או 1924 בניצוחו של גרצ'אנינוב
1927 – הסימפוניה הרביעית בדו מז'ור אופוס 102, בוצעה בבכורה ב-9 באפריל 1942 על ידי הפילהרמונית של ניו יורק בניצוחו של ג'ון ברבירולי
1936 – הסימפוניה החמישית בסול מינור אופוס 153, בוצעה בבכורה ב-5 באפריל 1939 על ידי תזמורת פילדלפיה בניצוחו של לאופולד סטוקובסקי
שנות ה-1940 – קטעים מהסימפוניה השישית
1918 – קונצ'רטו In modo antico אופוס 81 לכינור
1938 – קונצ'רטו אופוס 159 לחליל, נבל וכלי קשת
1892 – פתיחה קונצרטית ברה מינור
1893 – אלגיה לזכרונו של צ'ייקובסקי
1898 – מוזיקת במה למחזה "הצאר פיודור יואנוביץ'" מאת אלכסיי טולסטוי
1899 – מוזיקת במה למחזה "מותו של איוואן האיום" מאת אלכסיי טולסטוי
(שני המחזות האחרונים הוצגו בתיאטרון האמנותי הציבורי במוסקבה (כיום התיאטרון האמנותי של מוסקבה על שם אנטון צ'כוב
1899 – מוזיקת במה למחזה "בחלומות" מאת ולדימיר נמירוביץ'-דנצ'נקו
1900 - מוזיקת במה למחזה "סנגורוצ'קה" מאת אלכסנדר אוסטרובסקי
1926 - מוזיקת במה למחזה מאת ששלביץ'
1940 – רפסודיה על נושאים רוסיים אופוס 147
1946 – פתיחה חגיגית גדולה אופוס 178
1901-1895 – אופרה "דובריניה ניקיטיץ'" לפי סיפור הבוגטיר דובריניה ניקיטיץ' – מופע בכורה ב-1903 בתיאטרון בולשוי במוסקבה הקדיש אותה לפיודור שליאפין
1910-1908 -Сестра Беатриса "אחות ביאטריס" Soeur Béatrice אופוס 50 – לפי מוריס מטרלינק – מופע בכורה ב-1912 בתיאטרון האופרה זימין – נאסרה בהמשך על ידי הצנזורה מכיוון שכללה הופעה של זמרת שגילמה את הבתולה מרים
1911 – אופרת ילדים "חלום העץ לחג המולד" אופוס 55
1924 – אופרת הילדים "החתול, התרנגול והשועל" אופוס 103
1899 "4 מלודיות" – 4Mélodies לקול ממוצע ולפסנתר אופוס 20
1910 – מחזור השירים Снежинки "פתיתי שלג" לקול אישה או מקהלה ותזמורת או פסנתר אופוס 47
1909 – Les Fleurs du mal (פרחי הרוע) 5 שירים לפי שארל בודלר
1925 – "תחת הירח הגדל" – 4 שירים מעולם הילדים לפי טקסט מאת רבינדרנת טאגור
1939 – Sonetti romani – סונטות רומאיות לקול ופסנתר – על טקסטים מאת ויאצ'סלב איוואנוב אופוס 160
Vers la victoire, הפואמה הסימפונית "אל הניצחון" (1943)
אמא רוסיה - על מלים מאת ניקולאי נקרסוב
זכור את אלו שנפלו למען החירות
גרצ'אנינוב יצר בעיקר מוזיקה כנסייתית אורתודוקסית אבל גם יצירות עבור הכנסייה הקתולית ושירי מקהלה דתיים באנגלית.
1897 – ליטורגיית יוחנן כריסוסטומוס מס.
1898 – ליטורגיית ערב חג המולד לשתי מקהלות מעורבות- אופוס 19
1902 – ליטורגיית יוחנן כריסוסטומוס מס.
1912 – Всенощное бдение תפילת כל הלילה, אופוס 59
Хвалите Бога – 1915 (חוואליטה בוגה) שבחו את האל אופוס 65
1917 – ליטורגיה ביתית Liturgia Domestica (ליטורגיית יוחנן כריסוסטומוס מס.
Missa Oecumenica – 1936 מיסה אקומנית אופוס 142
1940 – Missa Sancti Spiritu ,מיסת הרוח הקודש אופוס 169
1942 – Et in Terra Pax מיסת ושלום על הארץ אופוס 166
1943 – ליטורגיית יוחנן כריסוסטומוס מס.
Only-begotten Son (בנו יחידו -לפי הברית החדשה, יוחנן, ג,ט"ז)
1 בסול מז'ור, אופוס 2
1897 – שני קטעים לכינור ולפסנתר אופוס 14
1 בדו מינור, אופוס 38
1913 – רביעיית כלי קשת מס.2 ברה מינור אופוס 70
3 בדו מינור, אופוס 75
1940-1935 – סונטה לקלרנית מס.1 (סונטה לקלרנית או וויולה עם פסנתר, מס.1 אופוס 161
שני קטעים : פואמה, תהלוכה, Cortège, Poème, אופוס 18
2 קטעים: פרלוד, אימפרומפטו – Pieces: Impromptu, Prélude, אופוס 37
1911 – ארבע מזורקות Mazurkas, אופוס 53
2, פסטל מס.2 שמונה קטעים לפסנתר, אופוס 61
שלושה מומנטים ליריים – פרלוד, ברסז, מזורקה Moments lyriques (Prélude, Berceuse, Mazurka), אופוס.
1923 – Livre d'enfants' ספר ילדים – 15 קטעים לפסנתר, אופוס 98
הספר של סבא, אופוס 119
1931- סונטה לפסנתר מס.1 בסול מינור, אופוס 129
Petite Suite for Piano- 1944 – סויטה קטנה לפסנתר אופוס 176
גרצ'אנינוב הלחין על מילים של קונסטנטין בלמונט את "המנון רוסיה החופשית" שהפך לימים לאות המוזיקלי של תחנת הרדיות רדיו חירות (רדיו סבובדה)