tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-7 בספטמבר הוא נפגש עם מושל הטריטוריה הבא, ג'ון גירי בגלאזגו, מיזורי, אם כי פגישתם הייתה קצרה.
על אף תקופת כהונתו העכורה כמושל טריטוריית קנזס, הוא כיהן את תקופת הכהונה הרצופה הארוכה ביותר מבין מושלי הטריטוריה.
שאנון שב לקנזס זמן קצר לאחר התפטרותו.
הוא הקים משרד עורכי דין בלקומפטון, ובהמשך גם בלורנס ובטופיקה.
לאנשים שאותם פגש הוא היה אומר: "למשול בקנזס ב-1855 וב-1856!
אתה יכול באותה מידה גם למשול על השטן בגיהנום".
וילסון שאנון נפטר בלורנס ב-30 באוגוסט 1877. הוא נטמן בבית הקברות אוק היל שבעיר.
על שמו נקראה העיירה שאנון שבקנזס, שהייתה מקום המושב של מחוז אנדרסון.
וילסון אלווין בנטלי היה צלם ומטאורולוג אמריקאי.
הוא האדם הראשון שידוע כי חקר וצילם פתיתי שלג.
הוא פיתח תהליך בו תפס את פתיתי השלג על קטיפה שחורה כך שהצליח לצלם אותם לפני שנמסו או עברו המראה.
הפרופסור קנט ליברכט כתב שתהליך הצילום שווילסון פיתח משמש עד היום וש"התמונות שצילם כל כך טובות שאף אחד לא טרח לצלם פתיתי שלג כמעט 100 שנים".
אוסף התמונות הגדול ביותר שצילם שמור במוזאון בעיר מגוריו יריחו שבוורמונט.
בנטלי נולד בחווה בעיר יריחו שבוורמונט.
בגיל 15 קיבלו מאמו מיקרוסקופ ישן, הוא ניסה לצייר פתיתי שלג שראה בעזרתו.
פתיתי השלג נמסו במהירות והיה קשה לצייר אותם לכן חיבר מצלמה למיקרוסקופ.
לאחר ניסיונות רבים הצליח לצלם בבירור פתית שלג ראשון ב-15 בינואר 1885. במשך חייו צילם יותר מ 5000 פתיתי שלג.
בעזרת פרופסור ג'ורג' פרקינס הוא פרסם מאמר שאין שני פתיתי שלג זהים, ולאחר מכן כתב על כך במגזינים שונים כגון נשיונל ג'יאוגרפיק, סיינטיפיק אמריקן, נייצ'ר ועוד.
ב-1931 פרסם ספר בשם Snow Crystals המכיל יותר מ-2500 תמונות של פתיתי שלג.
בנוסף בנטלי צילם סוגים שונים של קרח, עננים וערפל.
הוא נפטר מדלקת ריאות ב-1931. וספרו מודפס עד היום.
וילפרד ג'ון סקולדינג הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי.
הוא למד בתיכון קינגסווד בבאת' ולאחר מכן נסע ללמוד משחק במכללה המלכותית הוולשית למוזיקה ודרמה (אנ') בקארדיף שם סיים את לימודיו ב-2013.
סקולדינג החל את קריירת המשחק שלו כשהופיע בסדרת הטלוויזיה "סקינס" בשנת 2009. בשנת 2014 הופיע בפרק בסדרה הבריטית "רופאים", בסדרת הטלוויזיה "הבורג'יה" ובתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה, "The Passing Bells".
בשנת 2017 הופיע בעונה השביעית של משחקי הכס, בה גילם (בפלאשבק מחיזיון של בראן סטארק) את ראיגאר טארגאריין, נסיך דרגנסטון ואחיהם הבכור של דאינריז טארגאריין וויסריז טארגאריין.
בשנת 2018 גילם את הנסיך מווילס בהצגה "טירופו של המלך ג'ורג' השלישי".
ההצגה הוקרנה בשידור ישיר בטלוויזיה.
באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בסרט הטלוויזיה "Martin's Close" המבוסס על ספר באותו שם מאת מ.
בשנת 2021 שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "התאמה מושלמת".
הוא לוהק לתפקיד בסרט הקולנוע "חיות הפלא: הסודות של דמבלדור", ששודר לאקרנים באפריל 2022.
סקולדינג דיבב בכמה משחקי וידאו בהם "Battlefield V".
Wilson מייק פרק אחד Martin's Close ג'ון מרטין סרט טלוויזיה 2021 התאמה מושלמת אית'ן 6 פרקים 2022 חיות הפלא: הסודות של דמבלדור פועל סרט קולנועTBAPanic Carefully
וילסון ברונו נבאל דה קוסטה אדוארדו (בפורטוגזית: Wilson Bruno Naval da Costa Eduardo; נולד ב-8 ביולי 1990) הוא כדורגלן אנגולי המשחק בעמדת החלוץ באלברקה.
אחיו, הוא הכדורגלן ז'ואאו מריו.
אדוארדו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הילדים של וילאר, ממנה עבר לפורטו ובגיל 14 הצטרף למחלקת הנוער של ספורטינג ליסבון.
בקיץ הושאל לריאל מהליגה השלישית ובמהלך העונה הושאל לפורטימוננסה מהליגה השנייה, בה היה שותף לחזרה של המועדון לליגת העל הפורטוגלית אחרי היעדרות של 20 שנה.
ב-29 באוגוסט 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה הפורטוגלית בניצחון 1–2 נגד אקדמיקה.
בשנתיים שלאחר מכן הושאל לאולהאננסה ואקדמיקה בהתאמה.
במדי האחרונה רשם שני בישולים בניצחון 0–2 נגד אתלטיקו מדריד במסגרת שלב הבתים של הליגה האירופית.
ב-18 באוגוסט 2013, אדוארדו ערך את הופעת הבכורה שלו בספורטינג ליסבון בניצחון 1–5 נגד ארוקה.
ב-20 ביולי 2014 עזב את פורטוגל וחתם בדינמו זאגרב מליגת העל הקרואטית.
ב-13 בספטמבר הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון בניצחון 0–2 נגד איסטרה 1961. ב-30 בינואר 2015 הושאל לדן האג מליגת העל ההולנדית.
ב-31 באוגוסט 2015 שוחרר מספורטינג וחתם בבראגה.
שבועיים וחצי לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–1 נגד סלובן ליברץ.
ב-6 באוקטובר 2018 הורחק בסיום משחק הליגה נגד ריו אבה.
ב-16 ביולי 2020, אדוארדו חתם באל-עין מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות.
ב-16 באוגוסט 2021 הצטרף לאלניהספור מליגת העל הטורקית.
בצעירותו, אדוארדו שיחק בכל הנבחרות הצעירות של פורטוגל.
בשנת זומן לסגל נבחרת אנגולה, אך דחה את ההצעה.
בשנת החליט לייצג את אנגולה וב-22 במרץ ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–1 נגד בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
אדוארדו השתתף עם הנבחרת לקראת גביע אפריקה לאומות 2019.
וילפרד לורנס נוֹקֶס OGS FSA FBA (1886–1950) היה כומר אנגליקני ותאולוג אנגלי.
לאחר שסיים תואר ראשון באוקספורד בהצטיינות מהשורה הראשונה בלימודים קלאסיים, החל נוקס לעסוק בעבודה קהילתית עם עניים באיסט אנד של לונדון, ולאחר מכן למד לכהונה.
לאחר כהונה קצרה ככומר בקהילה, החל לנהל את חבר הרועה הטוב מ־1924 עד 1940, ושימש עמית בפמברוק קולג', קיימברידג' וכן ככומר הקולג'.
הוא עסק בברית החדשה מזווית של פילולוגיה יוונית והיסטוריה הלניסטית, וכתב כמה ספרים על פאולוס השליח ועל היבטים אחרים של היסטוריה כנסייתית דרך הפילולוגיה.
כמו כן חיבר ספרים המסבירים את האנגלו־קתוליות ואת אורח החיים הנוצרי.
נוקס נולד ב־21 במאי 1886 בכפר קיבוורת', לסטרשייר, אנגליה.
הוא היה הבן השלישי, והרביעי מבין ששת ילדיהם, של אדמונד ארבת'נוט נוקס, הרקטור (הכומר הבכיר) של קיבוורת', ושל אשתו הראשונה, אלן פנלופה לבית פרנץ'.
הבנים האחרים היו אדמונד, דילווין ורונלד; אחותו הצעירה הייתה ויניפרד פק.
אדמונד היה משורר סאטירי ולימים עורך כתב העת פאנץ'; דילווין (דילי) היה פפירולוג ומפצח צפנים בזמן מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה בבלצ'לי פארק, ורונלד היה כומר קתולי בולט, סופר, ומתרגם הביבליה מלטינית.
אביהם היה צאצא של ג'ון ארבת'נוט, הוויקונט השמיני של ארבת'נוט.
אביו של וילפרד, הרקטור, לא היה שלם עם החיים הנוחים בכפר, וסבר שיוכל להביא יותר תועלת באזור מקופח יותר.
ב־1891, כשווילפרד היה בן חמש, עברה המשפחה לאסטון-יוקסטה-בירמינגהם, פרבר עני של ברמינגהאם.
בשנת 1892 מתה אמו, אלן נוקס.
וילפרד ואחיו הצעיר נשלחו לגור עם דודם הרווק, אמו התקיפה, ואחיותיו.
שנתיים לאחר מכן הפך אדמונד האב לבישוף הסופרגני של קובנטרי, נישא בשנית, ואיחד מחדש את ששת ילדיו.
הוא היה נחוש שהבנים ילמדו בפאבליק סקול.
כל ארבעת הבנים זכו במלגות לראגבי (וילפרד ואדמונד הבן) או לאיטון (דילווין ורונלד).
העניין המוקדם של וילפרד בעוני התחזק באסטון.
בראגבי הושפע מתלמיד מבוגר ממנו, ויליאם טמפל, לימים הארכיבישוף מקנטרברי, שאמונתו שילבה נצרות וסוציאליזם.
בנוסף לדעותיו של טמפל, הרשימו את נוקס גם כתביו של ג'ון ראסקין ושל פרדריק דניסון מוריס, שנטו כולם לסוציאליזם או למלחמה בעוני.
אחרי ראגבי, זכה נוקס במלגה לטריניטי קולג', אוקספורד.
באוקספורד אירע משבר באמונתו הדתית, והוא שיקע עצמו בלימודים, והצטיין בבחינות.
כשסיים את לימודי באוקספורד קיבל תפקיד בשירות המדינה כבוחן זוטר במשרד החינוך.
בשלב זה התחזק מחדש באמונתו, אך התרחק מהאוונגליסטיות של אביו לכיוון האנגלו-קתוליות.
אביו, הבישוף נוקס, הוטרד מהשקפותיו האמוניות של בנו, אך תמך לגמרי בעבודתו בקרב העניים באיסט אנד של לונדון.
המדריכים והמודלים לחיקוי שלו היו טמפל וג'ורג' לנסברי, לימים מנהיג מפלגת הלייבור, שהיה דמות בולטת באיסט אנד.
בהשפעת לנסברי הצטרף נוקס לאיגוד החינוך של העובדים, אשר טמפל היה נשיאו.
בשנת 1913 התפטר נוקס משירות המדינה.
הוא למד תאולוגיה בסנט אנסלם קולג', קיימברידג', והוסמך כדיאקון ב־1914, וככומר שנה אחר כך.
הוא שימש כעוזר כומר בשכונת סנט מרי'ס, גרהם סטריט, לונדון.
הוא נדר באופן פרטי נדרי עוני ופרישות.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התנדב לשרת ככומר צבאי, אך נדחה על ידי משרד המלחמה, אשר לא סמך על אנגלו-קתולים.
ב־1920 עבר נוקס לקיימברידג' כחבר בארגון "חֶבר הרועה הטוב", וחי שם עד 1922. אז בילה שנתיים בעבודת קהילה בשכונת סנט סיוויור, הוקסטון, במזרח לונדון, כעוזר כומר.
ב־1924 עזב את לונדון וחזר לקיימברידג' וקיבל את תפקיד מנהל "חבר הרועה הטוב".
במקביל לתפקיד זה, התקבל כחבר בפמברוק קולג', שם השלים תואר ראשון בתאולוגיה (1937) ודוקטורט בתאולוגיה (1943).
בשנת 1941 מונה למשרת הכומר של הקולג', ובשנת 1946 נבחר לעמית בקולג'.
נוקס הלך לעולמו בקיימברידג', ב־9 בפברואר 1950, בגיל 63. הקהל שביקש להשתתף במיסה לזכרו בכנסיית פמברוק היה כה רב, עד שנאלצו לחלק כרטיסים ולהגביל את הכניסה.
וילפרד ג'קסון היה אנימטור, מעבד, מלחין ובמאי אמריקאי הידוע בעיקר בזכות עבודתו בסדרות המצוירות של מיקי מאוס ו"סימפוניות טיפשיות" מבית וולט דיסני הפקות.
שלושה מסרטי "סימפוניות טיפשיות" שביים זכו בפרסי אוסקר במהלך שנות ה-30. החל מהסרט "שלגיה ושבעת הגמדים" בשנת 1937, הוא ביים רצפים ברבים מהסרטים המצוירים של דיסני עד הסרט "היפהפייה והיחפן" בשנת 1955. בשנת 1983 קיבל את פרס וינזור מקיי וב-1998, לאחר מותו, קיבל את התואר אגדת דיסני.
וולט דיסני הסתמך לראשונה על הגאונות ותחושת השלמות של ג'קסון בשנת 1928, השנה בה נולד מיקי מאוס.
זה היה עידן הסרטים האילמים, אבל לוולט היה תשוקה להתחתן עם מוזיקה והנפשה.
כשהוא רק הגיע למחלקת ההנפשה של הסטודיו, ג'קסון הגה שיטה לסנכרון הנפשה עם מוזיקה על ידי שימוש במטרונום שניתן היה להמיר אותו לרצועת מוזיקה.
החידוש, שהוצג בסרט הביכורים של מיקי מאוס, "ספינת הקיטור וילי", חולל מהפכה במדיום הבידור והאולפנים המתחרים בילו יותר משנה בניסיון לגלות את "סוד" ההפקה של דיסני.
וולט קידם במהירות את ג'קסון, שאותו כינה "Jaxon" במקום "Jackson", מאנימטור לבמאי.
כפי שכתבו פרנק תומאס ואולי ג'ונסטון בספרם "הנפשות דיסני: האשליה של חיים", "ג'קסון היה בקלות היצירתי ביותר מבין הבמאים, אבל הוא גם היה הכי 'בררן' וצחק רבות על היסודיות שלו".
ג'קסון נולד בשיקגו ב-24 בינואר 1906, הוא נרשם ולמד ב"מכון אוטיס לאמנות" (כיום "מכללת אוטיס לאמנות ועיצוב") בלוס אנג'לס בשנת 1925. שלוש שנים לאחר מכן, ממש לפני שצ'ארלס מינץ גנב מוולט דיסני את דמותו של אוסוולד הארנב, ג'קסון החל להסתובב באולפני וולט דיסני.
זה היה זמן גרוע לבקש עבודה, אבל הוא התנדב לשטוף תאיות צלולואיד ולסייע לאנימטורים; כשביום אחד, הוא מצא את עצמו מחזיק בתלוש משכורת.
מאוחר יותר הוא אמר, "אני הבחור היחיד [בדיסני] שמעולם לא התקבל לעבודה".
הוא התקדם במהירות לתפקיד אנימטור ותרם רבות לסרטי "סימפוניות טיפשיות".
אחרי "ספינת הקיטור וילי", ג'קסון המשיך לביים 35 סרטים קצרים, ששלושה מהם זכו בפרסי אוסקר: "הצב והארנב", "בן הדוד מהכפר" ו"הטחנה הישנה".
כנראה הדוגמה הגדולה ביותר למיומנות שלו בסנכרון פעולה למוזיקה הייתה ב"קונצרט הלהקה", בכיכובו של מיקי מאוס.
ג'קסון גם יישם את כישרונו ב-11 סרטים מונפשים באורך מלא, הכוללים את: "שלגיה ושבעת הגמדים", "פינוקיו", "דמבו", "סלודוס אמיגוס", "עת הזמיר", "סינדרלה", "עליסה בארץ הפלאות", "פיטר פן" ו"היפהפייה והיחפן".
הוא ביים רצפים בלתי נשכחים כמו המקטעים "לילה על הר קירח" ו"אווה מריה" בסרט "פנטסיה" וכל הקטעים המצוירים ושילובם בלייב אקשן ב"שירת הדרום".
במהלך שנות המלחמה הוא גם הפיק וביים סרטים ממשלתיים עבור הצי של ארצות הברית.
בשנת 1954, כשוולט נכנס למדיום החדש של הטלוויזיה, הוא ביקש מג'קסון להפיק ולביים תוכניות הנפשה עבור הסדרה "דיסנילנד" (כיום "עולמו המופלא של דיסני").
במהלך ארבע השנים הבאות הוא ביים 13 תוכניות, כולל את הפרק "סיפורו של הציור המונפש".
לאחר כמעט 35 שנים עם אולפני וולט דיסני, הוא פרש בשנת 1961 לאחר בעיות בריאות מתמשכות.
וילפרד ג'קסון נפטר בגיל 82 ב-7 באוגוסט 1988 בניופורט ביץ', קליפורניה.
סר וילפרד פטריק תסיגר היה איש צבא, מגלה ארצות, צלם וסופר בריטי.
וילפרד תסיגר נולד באדיס אבבה כשאביו כיהן כשגריר בריטניה באתיופיה ובה בילה את ילדותו.
המשפחה חזרה לאנגליה ב-1919 ותסיגר התחנך באיטון ובמודלין קולג' באוקספורד, שם התמקד בלימודי היסטוריה והצטיין בספורט האיגרוף.
ב-1930, והוא בן 20, השתתף בטקס הכתרתו של ראס תפרי מקונן לקיסר אתיופיה היילה סילאסי.
ב-1933 חזר לאפריקה בראש משלחת, שנתמכה בידי החברה הגאוגרפית המלכותית, כדי לחקור את מהלכו של נהר אוואש, והיה האירופי הראשון שחדר לסולטנות אוסה והגיע לאגם אבה.
בשנים 1935–1940 שירת תסיגר במינהל סודאן האנגלו-מצרית והוצב בדארפור ובמדינת הנילוס העליון.
במערכה במזרח אפריקה גויס לסייע בארגון ההתנגדות לכיבוש האיטלקי.
על חלקו בלחימה של כוח גדעון באתיופיה באביב 1941, בפיקודו של אורד וינגייט, הוענק לו אות השירות המצוין.
בהמשך שירת במנהלת המבצעים המיוחדים בסוריה ובשירות האוויר המיוחד (SAS) במערכה בצפון אפריקה והועלה לדרגת מייג'ור.
אחרי מפלת קורפוס אפריקה ב-1943 נשלח לאתיופיה, ועד תום המלחמה ב-1945 פעל כיועץ מדיני לנסיך הכתר האתיופי אספא ווסן.
את ספרו האוטוביוגרפי מ-1987, "החיים כבחירתי", שהקיף את קורותיו מילדותו ועד סוף מלחמת העולם השנייה, הקדיש לזכר היילה סלאסי, קיסר אתיופיה.
ב-1945 הצטרף למחקר אזורי הרבייה של הארבה בתימן ובעומאן, ומכאן קצרה הדרך למסעות שערך בתוככי מדבריות דרום ערב.
בשנים 1946–1950 חצה פעמיים, ברגל וברכיבה על גמל, בלוויית מורי דרך בדואים, את ימות החול האימתניות של א-רובע אל-ח'אלי, ובכך היה השלישי אחרי ברטרם תומאס ב-1930–1931 ושל סנט ג'ון פילבי ב-1932 שעברו שם.
מסעותיו אלה הקנו לו מוניטין עולמיים.
ב-1948 העניקה לו החברה הגאוגרפית המלכותית הבריטית את "מדליית המייסדים" "על חקר מדבר ערב".
במרוצת השנים 1951–1958 חי תקופות ארוכות בדרום עיראק בקרב ערביי הביצות והנציח אותם בתצלומיו ובספרו מ-1964, The Marsh Arabs.
בשנות ה-60 הרחיק למחוזות נידחים באיראן, בכורדיסטן ובפקיסטן.
על חוויותיו ועל תצפיותיו באורחות החיים שכֹה הוקיר, ושלעתידם חשש, כתב בספרו מ-1979 "הנוודים האחרונים".
תסיגר הרבה לצלם, ואת אוסף התצלומים שלו, המונה למעלה מ-38,000 פריטים, העניק למוזיאון פיט ריברס באוקספורד.
ב-1994, משהורע מצב בריאותו, חזר לאנגליה.
ב-1995 העניקה לו המלכה דרגת אביר-מפקד במסדר האימפריה הבריטית (KBE).
גופתו נשרפה ואפרו פוזר בקרבת נחלת המשפחה במחוז פוויס במזרח ויילס.
וילסון קיפרוגוט היה אתלט קניתי שזכה במדליית כסף אולימפית (אולימפיאדת מקסיקו סיטי 1968) ובמדליית ארד אולימפית (אולימפיאדת טוקיו 1964) בריצות 800 מטר ובכך היה הספורטאי הקנייתי הראשון שזכה במדליה אולימפית.
וילסון קיפרוגוט נולד ב-1938 בעיר קריצ'קו שבמזרח קניה.
את אימוני הריצה החל קיפרוגוט כבר בתקופת בית הספר היסודי וזאת לאחר שהיה צריך להגיע כל יום לבית הספר במרחק 40 ק"מ מביתו כשאת חלק מהדרך עשה בריצה.
ב-1958, כשהשתתף באליפות מזרח אפריקה, זוהה כישרונו על ידי מגייסי כישרונות מצבא קניה שזימנו אותו לשירות צבאי ביחידת רגלים כשהחל מ-1969 שירת כמדריך כושר קרבי בצבא.
ב-1974 פרש קיפרוגוט מהשירות וחזר לכפר הולדתו שם הקים משק חקלאי.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בפרת', אוסטרליה היה קיפרוגוט חבר בנבחרת קניה בריצת 4X440 יארד שהגיע למקום החמישי בתוצאה של 3:16.0 דקות.
באליפות מזרח ומרכז אפריקה זכה קיפרוגוט במדליית זהב בריצת 800 מטר.
באולימפיאדת טוקיו זכה במדליית ארד בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:5.9 דקות אחרי פיטר סנל מניו זילנד (1:45.1 דקות) וויליאם קרות'רס מקנדה (1:45.6 דקות).
זו הייתה הזכייה הראשונה במדליה אולימפית של אתלט קנייתי.
באותה אולימפיאדה התחרה קיפרוגוט גם בריצת 400 מטר אולם הגיע רק למקום השביעי במקצה רבע הגמר בו השתתף ולא הגיע לגמר.
במשחקי אפריקה שנערכו בברזוויל, קונגו זכה קיפרוגוט בשתי מדליות זהב: בריצת 400 מטר בתוצאה של 46.9 שניות לפני ג'יימס אדי מגאנה (47.4 שניות) ואמאדו גאקו מסנגל (47.7 שניות) ובריצת 800 מטר בתוצאה של 1:47.4 דקות לפני פאפא ממבאי נדיאי (Papa Mambaye N'Diaye) מסנגל (1:48.6 דקות) ופיטר פרנסיס מקניה (1:49.1 דקות).
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בקינגסטון, ג'מייקה זכה קיפרוגוט במדליית כסף בריצת 880 יארד בתוצאה של 1:47.2 דקות אחרי נואל קלואו מאוסטרליה (1:46.9 דקות) ולפני ג'ורג' קר מג'מייקה (1:47.2 דקות).
באולימפיאדת מקסיקו סיטי זכה קיפרוגוט במדליית כסף בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:44.5 דקות אחרי ראלף דובל מאוסטרליה (1:44.3 דקות - שווה לשיא העולמי) ולפני טום פארל מארצות הברית (1:45.4 דקות).
ב-2010 זכה בפרס "אישיות הספורט של השנה" בקניה
וילפריד דאלמה הוא כדורגלן עבר מסן מרטן ששיחק בעמדת הקשר.
דאלמה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הנערים של ז'ואה-לה-טור ובגיל 14 הצטרף לאקדמיה של נאנט.
בעונתו הראשונה זכה עם המועדון באליפות צרפת ואף בסופר קאפ הצרפתי.
ב-11 בספטמבר 2001 ערך את הופעת הבכורה שלו בשלב הבתים של ליגת האלופות במשחק הליגה נגד פ.ס.וו.
בקיץ חזר לנאנט ובינואר חתם בשאטורו ממנה עבר לגרנובל.
בקיץ חתם בלצ'ה מהסרייה א', לאחר מכן חזר לגרנובל.
בקיץ הצטרף לראסינג סנטנדר מהלה ליגה.
כעבור שנה חתם במונס ממנה עבר לסטנדרד לייז' עמה זכה באליפות.
בהמשך הקריירה שיחק בקלאב ברוז', אורדוספור, קארשיאקה, בולוספור, פאנטוליקוס, בריסל, בורז' 18, ויירזון, מונטולאה וסולייר ספורט.
בקיץ חזר לז'ואה-לה-טור במדיה שיחק בנעוריו.
ב-5 בספטמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סן מרטן בהפסד 4-0 ל.
3 ימים לאחר מכן הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 2-1 ל.
וילפריד האפיו הוא אתלט צרפתי, סגן אלוף אירופה (מינכן 2022) ומקום רביעי באליפות העולם (יוג'ין 2022) בריצת 400 מטר משוכות.
אלוף אירופה עד גיל 20
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה בגרוסטו, איטליה הוא זכה במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 49.93 שניות.
באליפות אירופה עד גיל 23 שנערכה ביבלה שבשוודיה ביולי זכה האפיו במדליית זהב בריצת 400 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 49.03 שניות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה שבקטר בספטמבר סיים במקום 33 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 51.25 שניות.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה סיים במקום 21 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 49.49 שניות, ולא העפיל לריצת הגמר.
באליפות העולם שנערכה ביוג'ין, אורגון, ארצות הברית ביולי סיים במקום רביעי בריצת 400 מטר משוכות בשיא אישי חדש של 47.41 שניות.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 48.56 שניות, אחרי קרסטן ורהולם מנורווגיה (47.12 שניות) ולפני יסמאני קופלו מטורקיה (48.78 שניות).
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ב-21 באוגוסט 2023 הוא סיים במקום 16 בריצת 400 מטר משוכות בתוצאה של 48.83 שניות.
שבועיים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בבלינזונה, שווייץ ב-4 בספטמבר הוא סיים שני בריצת 400 מטר משוכת שיא עונה חדש של 47.58 שניות, אחרי אליסון דוס סנטוס מברזיל (47.50 שניות) ולפני בן ארצו לודבי ואיו (47.92 שניות).
וילסון סרז' אריק אודובר הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת טוטנהאם הוטספר מהפרמייר ליג.
אודובר גדל במחלקות הנוער של USF טרילפור ופריז סן-ז'רמן.
ב-15 ביולי 2022 חתם אודובר על חוזה לשלוש שנים בטרואה מליגת העל הצרפתית.
ב-7 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 3-2 למונפלייה במסגרת המחזור הראשון בליגה לעונת 2022/2023. ב-28 באוגוסט הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3-1 על אנז'ה במסגרת המחזור הרביעי בליגה.
הוא שיחק במועדון במשך עונה אחת, במהלכה ערך 32 הופעות ליגה והבקיע ארבעה שערים.
ב-12 באוגוסט 2023 חתם אודובר על חוזה לחמש שנים בברנלי מהפרמייר ליג.
ב-30 באוגוסט ערך את הופעתו הבכורה בניצחון 1-0 על נוטינגהאם פורסט בגביע הליגה.
ב-16 באוגוסט 2024 חתם אודובר לחמש שנים בטוטנהאם הוטספר.
אודובר נכלל בסגל נבחרת צרפת עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2023, וערך שלוש הופעות בטורניר, בהן הבקיע שער אחד.
וילסון מיגייס מנאפה (נולד ב-23 ביולי 1994), הידוע בשם מנאפה, הוא כדורגלן פורטוגזי המשחק כמגן בקבוצת שאנגחאי שנחווה הסינית.
מנאפה התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של ספורטינג ליסבון.
הוא שיחק במספר קבוצות בליגות הנמוכות בפורטוגל לפני שערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הפורטוגלית בגיל 23 עם פורטימוננסה.
ב-2019 חתם מנאפה בפורטו תמורת 7 מיליון אירו.
הוא שיחק 130 משחקים וזכה עם המועדון בשתי אליפויות וגביעים.
ב-2023 חתם מנאפה בגרנדה הספרדית.
וילסון למפקין היה בעל אחוזת מטעים, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית ולאחר מכן המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-35 בשנים 1831–1835, בתקופת העברתם של האינדיאנים משבטי המוסקוגי והצ'רוקי אל הטריטוריה האינדיאנית כדי לפנות שטחים לטובת המתיישבים הלבנים.
הוא גם כיהן כחבר בית הנבחרים של ג'ורג'יה בשנים 1804–1812, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1815–1817 ובשנים 1827–1831 וכחבר הסנאט של ארצות הברית בשנים 1837–1841.
וילסון למפקין נולד ליד נהר דאן שבווירג'יניה.
ב-1784 עבר למחוז אוגלתורפ שבג'ורג'יה עם הוריו, שהתיישבו ליד פוינט פיטר, ובסופו של דבר השתקעו בלקסינגטון שבג'ורג'יה.
הוא למד בבתי ספר מקומיים, ולאחר מכן עסק בהוראה ובחוואות.
הוא למד משפטים בקריאה עצמית, התקבל ללשכת עורכי הדין ופתח משרד באת'נס, ג'ורג'יה.
מוצאו היה אנגלי מכל צידי משפחתו.
אבי משפחתו הוותיק ביותר היה תומאס למפקין, שהיגר מאנגליה לווירג'ניה במהלך התקופה הקולוניאלית.
למפקין נכנס לחיים הפוליטיים כאשר הצטרף למפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
הוא נבחר לבית הנבחרים של ג'ורג'יה וכיהן בו בשנים 1804–1812. לאחר מכן, ב-1814, לאחר מלחמת 1812, הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו תקופת כהונה אחת בשנים 1815–1817. לאחר תקופת כהונה זו הוא ניסה ללא הצלחה להיבחר לתקופת כהונה נוספת.
הוא קיבל ממושל ג'ורג'יה כנציב המדינה לענייני האינדיאנים, תפקיד במסגרתו הוא התווה את קווי הגבול בין ג'ורג'יה לבין אדמות האינדיאנים משבטי המוסקוגי כחלק מההסכם שנחתם ב-1818.
כמעט עשור לאחר מכן, שב למפקין לקונגרס, בו הוא כיהן בשנים 1827–1831. באותה שנה הוא התמודד על משרת מושל ג'ורג'יה ומונה כחבר בוועדת הגבול של ג'ורג'יה ופלורידה.
בנובמבר 1831 נבחר למפקין כמושל ג'ורג'יה, לתקופת כהונה שהייתה נהוגה אז של שנתיים.
במערכת בחירות זו הוא קיבל 27,305, והמושל המכהן, ג'ורג' רוקינגהאם גילמר, קיבל 25,863 קולות.
ב-1833 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה, בין השאר בשל , וכיהן עד 1835. ב-1835 מונה למפקין כחבר הוועדה על פי ההסכם עם הצ'רוקי, ששארית אדמותיהם הועברו לידי ארצות הברית בתמורה לתשלומים וקרקעות בטריטוריה האינדיאנית.
קרקעות הצ'רוקי הוענקו לאזרחי ארצות הברית בהגרלה, והוקמו מספר מחוזות נוספים.
כמושל, הנחה למפקין לשחרר שני מיסיונרים, סמואל ווסטר ואליזור באטלר, שנכלאו על כך שהתגוררו בטריטוריית הצ'רוקי וסירבו לשאת שבועת אמונים לג'ורג'יה.
המקרה שלהם הובא לדיון בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק הדין "ווסטר נגד ג'ורג'יה" שנפסק לטובתם ב-1832.
למפקין נבחר לסנאט של ארצות הברית כדי לכהן בו בשארית תקופת כהונתו של ג'ון פ.
קינג שהתפטר וכיהן בו מנובמבר 1837 ועד מרץ 1841. בעת כהונתו בסנאט, הוא שימש כיושב ראש ועדת הייצור של הסנאט.
לאחר מכן הוא מונה על ידי מושל ג'ורג'יה כחבר מועצת העבודות הציבוריות של המדינה.
וילסון למפקין נפטר באת'נס ב-28 בדצמבר 1870. הוא נטמן בבית הקברות אוקוני היל שבעיר.
נכדו של למפקין, מידלטון פ.
בארו, כיהן גם הוא כסנאטור.
אחיו של למפקין, ג'וזף הנרי למפקין, היה נשיא בית המשפט העליון הראשון של ג'ורג'יה.
אחיינם, ג'ון הנרי למפקין היה גם הוא חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם ג'ורג'יה.
מתיישבי העיר טרמינוס (Terminus), כיום אטלנטה, הצביעו בעד שינוי שם עירם לשם "למפקין" לכבודו.
תחת זאת, הוא ביקש שהכבוד יוענק לבתו הצעירה מרתה אטלנטה למפקין (לימים קומפטון), והעיר נקראה בתחילה "מרתסוויל".
על שמו של למפקין נקרא מחוז בג'ורג'יה.
בית למפקין בקמפוס אוניברסיטת ג'ורג'יה נבנה על ידי למפקין וקרוי על שמו.
וילסון קרי ניקולס היה פוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1784–1786, בשנים 1788–1789 ובשנים 1794–1799, כסנאטור מטעם וירג'יניה בשנים 1799–1804, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1807–1809, וכמושל וירג'יניה ה-19 בשנים 1814–1816.
וילסון קרי ניקולס נולד בוויליאמסבורג שבמושבת וירג'יניה, כבנם של רוברט קרטר ניקולס האב ושל רעייתו, אן קרי.
משפחתו נמנתה על עשר המשפחות הראשונות של וירג'יניה, והיו לו עשרה אחים ואחיות, מתוכם שבעה הגיעו לבגרות.
אחיו הבכור, ג'ורג' ניקולס , היה מחוקק בווירג'יניה לפני שעבר לקנטקי, אח נוסף שהיה גדול ממנו, פיליפ נורבורן ניקולס , שירת כתובע הכללי של וירג'יניה בשנים 1800–1819 לפני שהיה לשופט בבית משפט של המדינה.
אחת מאחיותיהם, אליזבת קרטר ניקולס, נישאה לאדמונד רנדולף, שהיה מושל וירג'יניה השביעי, התובע הכללי הראשון של ארצות הברית, ומזכיר המדינה השני.
כמקובל לבן מעמדו, קיבל ניקולס חינוך פרטי, ובהמשך למד בקולג' ויליאם ומרי.
הוא למד משפטים בקריאה עצמית, ככל הנראה בהדרכת אביו או בהדרכתו של ג'ורג' ויית' .
במלחמת העצמאות של ארצות הברית שירת ניקולס כלוטננט במיליציה של מחוז אלבמארל.
ב-1778 התקבל ניקולס ללשכת עורכי הדין של וירג'יניה ושב למחוז אלבמארל לאחר המלחמה.
ב-1794 הוא כבר ישב עם משפחתו באחוזת מטעים ליד נהר ג'יימס, שלה הוא קרא "מאונט וורן".
כמו אביו וקרובי משפחתו, הפעיל ניקולס את אחוזתו תוך שימוש בעבדים.
במחוז אלבמארל היה הגידול החקלאי המרכזי הטבק.
ועדיין, בשנות ה-90 של המאה ה-18 שכנע הסוחר מריצ'מונד רוברט גמבל את ניקולס לעבור לגידול חיטה כאשר הכול היו מודעים לנזק שהטבק גרם לקרקע המקומית, ומחירי החיטה עלו.
עם זאת, לניקולס היה סכסוך ממושך עם משפחת סקוט בנוגע למיקום מחסני הטבק והחיטה לאורך נהר ג'יימס.
ב-1789 הייתה ידו של ניקולס באופן זמני על העליונה, כאשר הוקמה העיירה וורן על אדמותיו.
ועדין, עד 1817 הייתה העיירה סקוטסוויל הקצה של כביש האגרה רוקפיש גאפ.
בשנים 1784–1785, ושוב בשנים 1788–1789, כיהן ניקולס כנציג מחוז אלבמארל בבית הנבחרים של וירג'יניה.
הן ניקולס, והן אחיו ג'ורג', שכיהן גם הוא בתקופות מסוימות בבית הנבחרים, ייצגו את המחוז בוועידת האשרור של וירג'יניה לחוקת ארצות הברית ב-1788. הם העדיפו את קיומה של חוקה פדרלית.
במהלך דיוני הוועידה, ב-6 ביוני התעמת ניקולס מול התנגדותו של פטריק הנרי שניתן יהיה לערער על תיקון ליקויים בחוקה הלאומית החדשה על פי ההצעה בפרק 5. בסופו של דבר הצביעה הוועידה על אשרור החוקה הפדרלית, זאת על אף התנגדות הנציגים האחרים ממחוזות פידמונט.
משפחת ניקולס נותרה במשך שנים בשורות המפלגה הפדרליסטית, זאת על אף הפופולריות של תומאס ג'פרסון במחוז.
בשנים 1794–1799 כיהן ניקולס שוב בבית הנבחרים של וירג'יניה.
ב-1799 בחרו בניקולס עמיתיו בבית המחוקקים כנציג וירג'ינה בסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית במקומו של הנרי טאזוול שנפטר.
הוא כיהן בסנאט מדצמבר אותה שנה ועד מאי 1804 כאשר התפטר כדי לשמש כגובה המס של נמל נורפוק, תפקיד בו הוא שימש עד 1807.
באותה שנה שב ניקולס לזירה הפוליטית כאשר נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא כיהן בתפקיד ממרץ 1807 ועד התפטרותו בנובמבר 1809. ב-1814 הוא נבחר כמושל וירג'יניה וכיהן בתפקיד עד 1816, כאשר באותה תקופה הגבילה חוקת וירג'יניה את כהונת המושל לתקופת כהונה אחת.
הבנק השני של ארצות הברית
ב-1816 מונה ניקולס לתפקיד נשיא הסניף בריצ'מונד של , שקיבל את הזיכויון שלו מהנשיא בן וירג'יניה, ג'יימס מדיסון, זאת לאחר שבתו של ניקולס, ג'יין, נישאה לתומאס ג'פרסון רנדולף , נכדו הבכור של ידידו ושכנו משכבר הימים של ניקולס, הנשיא לשעבר תומאס ג'פרסון.
הבנק העמיד כמה הלוואות לנשיא לשעבר, שהיו כרוכות בהוצאות גבוהות בשל מבקרים רבים באחוזת מונטיצ'לו.
ניקולס היה גם מעורב בעסקי קרקעות במערב, שהכניסו אותו לחובות במהלך הפאניקה של 1819 .
ג'פרסון הסב שניים מהשטרות עליהם היה חתום ניקולס בשווי של 10,000 דולר כל אחד, בהאמינו שאחוזותיו של ניקולס היו שוות יותר מ-350,000 דולר.
אף על פי כן, לאחר מותו של ניקולס, עמד שווי קרקעותיו על שליש בלבד מסכום זה, אחוזתו נקלעה לפשיטת רגל, והחובות החמירו את מצבו הפיננסי של ג'פרסון עוד יותר.
וילסון קרי ניקולס נפטר ב-11 באוקטובר 1820 באחוזה של בתו ג'יין ובעלה תומאס ג'פרסון רנדולף, טאפטון, שכיום היא חלק מאחוזת מונטיצ'לו שליד שארלוטסוויל.
הוא נטמן באחוזת הקבר המשפחתית שבמונטיצ'לו.
ב-1818 נקרא על שמו מחוז ניקולס, שכיום נמצא בתחומי וירג'יניה המערבית.
וילפרד באדלי היה טניסאי בריטי.
הוא זכה 3 פעמים באליפות וימבלדון cתחרות גברים ו-4 פעמים בתחרות זוגות.
וילפרד באדלי נולד בלונדון בשנת 1872. היה לו אח תואם שגם גדל לטניסאי בולט.
בבעלות המשפחה היה משרד לעריכת דין.
בשנת 1888 אחים באדלי עברו מבחני איגוד המשפטנים של הממלכה והחלו להתמחות בתחום במשרד בבעלות המשפחה.
בשנת 1890 באדלי לראשונה שיחק באליפות וימבדון והפסיד ברבע הגמר.
בשנת 1891 הוא ניצח בתחרות בהיותו בגיל 19 בלבד (שיא זה נשבר רק בשנת 1985 על ידי בוריס בקר).
באותה תחרות האחים ניצחו גם בתחרות זוגות.
בתחרות 1892 באדלי זכה בתחרות גברים אך בגמר האחים הפסידו.
לאחר הפסקה של מספר שנים אחים באדלי חזרו לתחרות זוגות בשנים 1904 ו-1905 אך ללא הצלחה יתרה.
בסך הכול וילפרד באדלי זכה ב-3 תחרויות גברים (3 פעמים הפסיד בגמר), ו-4 תחרויות זוגות (פעמים הפסיד בגמר).
אחים באדלי היו שותפים במשרד למשפטים עד לשנת 1919. וילפרד באדלי נפטר בשנת 1929.
אנתוני וילפורד ברימלי היה שחקן אמריקאי.
לאחר שירותו בחיל הנחתים של ארצות הברית ועבודות מזדמנות בשנות ה-50, החל ברימלי לעבוד כניצב וכפעלולן בסרטי מערבונים בסוף שנות ה-60. הוא התבסס כשחקן אופי בשנות ה-70 וה-80, והופיע בסרטים כמו הסינדרום הסיני, הטוב מכולם, היצור וקוקון.
ברימלי היה ידוע בגילום דמויות מבוגרות מגילו בפועל.
הוא היה הפנים המוכרות של פרסומות הטלוויזיה של חברת Quaker Oats.
בנוסף, הוא קידם מודעות לסוכרת והופיע בפרסומות טלוויזיה בנושא עבור Liberty Medical, תפקיד שהפך אותו למם אינטרנטי.
אנתוני ווילפורד ברימלי נולד בסולט לייק סיטי ב-27 בספטמבר 1934 הוא הצטרף לנחתים ב-1953 ושירת באיים האלאוטיים במשך שלוש שנים.
הוא גם עבד כשומר ראש של איש העסקים הווארד יוז
ברימלי היה חבר בכנסייה של ישוע המשיח של קדושי אחרית הימים.
הוא היה נשוי ללין בגלי מ-6 ביולי 1956 עד למותה ביוני 2000, ולהם היו ארבעה בנים: ג'יימס צ'ארלס, ג'ון מייקל, ויליאם קרמן ולורנס דין.
ב-31 באוקטובר 2007, הוא נישא לבוורלי ברי הם ייסדו את הארגון ללא מטרות רווח Hands Across the Saddle (HATS) בביגהורן באסין.
ברימלי נפטר בבית חולים בסנט ג'ורג', יוטה, ב-1 באוגוסט 2020, בגיל 85, לאחר שסבל מסיבוכים בכליות במשך חודשיים.
שנהכותרת הסרטתפקיד1968!Bandoleroפעלולן1969אומץ אמיתיתפקיד קטן1971Lawmanמארק קורמן1979הסינדרום הסיניטד ספינדלר1979הפרש החשמליחקלאי1980ברובייקררוג'רס1980Borderlineסוכן USBP 'סקוטר' ג'קסון1981ללא כוונת זדוןעוזר התובע הכללי של ארצות הברית ג'יימס א.
סטיבן וילסון בת'ל הוא שחקן ומפיק אמריקאי.
הוא גם הכוכב והיוצר של סדרת הרשת "סטופיד הייפ" בפלטפורמה המקוונת של The CW.
בת'ל נולד ב-24 בפברואר 1984 למשפחה יהודית, בהילסבורו, ניו המפשייר, ארצות הברית.
הוא בנם של האמן סטיב בת'ל והסופרת ג'ויס מיינארד.
הוריו התגרשו בגיל צעיר והוא גדל בקין, ניו המפשיר עם אמו.
לבת'ל 8 אחים ואחיות מנישואים שונים של הוריו.
בת'ל ערך את הופעת הבכורה שלו על המסך בתור בראד בסדרת הדרמה לנוער "The O.C".
הוא גילם תפקידי אורח בסדרות "ג'אג", "פשע מן העבר" ו"NCIS" וגילם את רב"ט אוון "קיו-טיפ" סטפורד במיני-סדרה המועמדת לפרס אמי "דור מזוין", בכיכובו של אלכסנדר סקושגורד.
בת'ל ערך את הופעת הבכורה הקולנועית שלו בסרט על מלחמת וייטנאם משנת 2008, "1968 Tunnel Rats", שם גילם את חייל הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית רב"ט גרין.
בשנת 2009, הוא קיבל תפקיד חוזר בתור ריידר קלהאן באופרת סבון של CBS "צעירים חסרי מנוח".
בסדרת הקומדיה-דרמה "חשיפה לדרום" של The CW, בת'ל גילם את ווייד קינסלה, "הילד הרע" והשכן של הדמות המרכזית בסדרה, זואי הארט (רייצ'ל בילסון).
הסדרה עלתה לאקרנים ב-26 בספטמבר 2011 והסתיימה ב-7 במאי 2015, לאחר ארבע עונות.
המגזין BuddyTV דירג אותו במקום ה-14 ברשימת "הגברים הסקסיים ביותר בטלוויזיה לשנת 2011", בשנת 2012 הוא דורג במקום השני באותה רשימה.
ב-2016 הוא הופיע בארבעה פרקים של סדרת המותחן המשפטי של ABC "המדריך לרוצח" בתור צ'ארלס מאהוני.
בשנת 2018, הוא הצטרף לצוות השחקנים של הסדרה "דרדוויל" בתור בנג'מין "דקס" פוינדקסטר, הידוע גם בשם בולזאיי וחזר על התפקיד בסדרה "דרדוויל: נולד מחדש" ב-2025.בשנת 2019, בת'ל קיבל תפקיד ראשי בסדרת הדרמה המשפטית "בית המשפט!" של רשת CBS בתור סגן התובע המחוזי מארק קאלאן.
ב-2025 שיחק בתפקיד שיין מגווייר, קצין ניהול חיות הבר ביוסמיטי, ששימש בעבר כפקח בצבא בסדרת המתח של נטפליקס "יוסמיטי" יחד עם אריק באנה וסם ניל.
הוא נישא לליזל מרטינז-בלגר ב-28 בנובמבר 2020. יש לו בת אחת.
Rangersפרקרסדרת אינטרנט; תפקיד ראשי; 5 פרקים
מפיק ראשי ותסריטאי2014–2017American Kokoסלינגר3 פרקים2015בייטס מוטלטיילורבפרק: "Norma Louise"סקוט קרפנטרתפקיד חוזר; 8 פרקיםBlood & Oilפין3 פרקים2016מחשבות פליליותרנדי ג'ייקובסבפרק: "The Bond"Harley and the Davidsonsריי וייסארמיני סדרה; בפרק: "Race to the Top"The Infamousג'ייסון גנטפיילוט2016–2017המדריך לרוצחצ'ארלס מאהוני4 פרקים2018דרדווילהסוכן בנג'מין "דקס" פוינדקסטרתפקיד ראשי; 11 פרקים2019–2023בית המשפט!מרק קאלןתפקיד ראשי; 58 פרקים
ביים הפרק: "Truth Hurts"2025–הווהדרדוויל: נולד מחדשבנימין "דקס" פוינדקסטר/בולזאייתפקיד ראשי; 4 פרקים2025יוסמיטישיין מגוואיר5 פרקיםTBAImperfect Womenסקוטתפקיד חוזר
וילסון צ'יסאלה הוא כדורגלן זמבי המשחק בעמדת הקשר בזנאקו.
צ'יסאלה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל של זנאקו במדיה שיחק 4 עונות.
ב-21 בינואר 2026 נחת בישראל על מנת לחתום במ.ס.
ב-7 באוגוסט 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת זמביה בהפסד 2-0 לרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
השתתף עם הנבחרת בגביע אפריקה לאומות 2025.
ויליאם (וילקי) קולינס היה סופר בריטי פופולרי, הנחשב לראשון סופרי המסתורין.
חיבר 27 רומנים, יותר מ-50 סיפורים קצרים, לפחות 15 מחזות ויותר מ-100 חיבורים לא-בדיוניים.
אביו ויליאם קולינס היה צייר נוף, אך ככל הנראה שאיפותיו היו כי בנו יפתח קריירה מחוץ לתחום האמנות.
וילקי החל לעסוק במסחר בתה, אך לא הוכיח כישורים בתחום המסחר.
לאחר מכן למד משפטים, והוסמך לעריכת דין ב-1851, אך לא הצליח גם בתחום זה.
בשנת 1849 הציג ציור בשם "מחבוא המבריחים" בתערוכה של האקדמיה המלכותית.
הציור, פריט 38, הוצג גבוה בחדר המתומן, במקום שקשה לראותו.
קריירת הציור של אחיו, צ'ארלס אולסטון קולינס, הצליחה יותר.
רק כאשר פנה לכתיבה נראה כי מצא את יעודו האמיתי.
יצירתו הראשונה שפורסמה נכתבה לזכר אביו, שנפטר ב-1847. "זכרונות חייו של ויליאם קולינס, אסקווייר" פורסם ב-1848. הרומן הראשון שפרסם (ב-1850) היה "אנטונינה", רומן היסטורי.
ובכל זאת, רק בספרו "בזיל" שפורסם ב-1852, מצא קולינס את כר-הפעולה האמיתי שלו: הרומן המודרני.
עיקר כוחו היה בבניית עלילה מתוחכמת, הלוכדת את תשומת-לבו של הקורא ומעוררת את סקרנותו עד תום הספר.
בספרו "הרוזן פוסקו והמפוחית" ("Count Fosco and the Concertina") גם הוסיף קולינס דמות ייחודית לספרות הבדיונית הבריטית.
בעקבות פגישה שסידר חבר משותף, הצייר אוגוסטוס אג, פרסם קולינס באפריל 1852 יצירה ראשונה בעיתונו השבועי של צ'ארלס דיקנס, "All the Year Round".
הייתה זו תחילתה של מערכת יחסים מקצועית שהייתה עתידה להימשך כמעט עשרים שנה (עד מותו של דיקנס ב-1870), ואשר הפכה את שניהם לסופרים טובים יותר בזכות היכרותם.
קולינס גם ערך מאוחר יותר את השבועון.
קולינס היה פופולרי מאוד בתקופתו, וכתב 27 רומנים, יותר מ-50 סיפורים קצרים, 15 מחזות, ויותר מ-100 יצירות נוספות, שאינן בתחום הספרות הבדיונית.
יצירותיו המצליחות ביותר היו "האישה בלבן" ("The Woman in White"), "ללא שם" ("No Name"), "ארמדייל" ("Armadale") ו-"אבן הירח" ("The Moonstone").
הוא היה מראשוני הכותבים של ספרות המסתורין, וקמו לו חקיינים רבים במרוצת השנים.
לדוגמה, ניתן לזהות את הרעיון הבסיסי של "אבן הירח" - תכשיט מקולל שנגנב מעינו של פסל - בסרטים וספרים רבים בני זמננו.
קולינס גם שיתף פעולה עם דיקנס ב-"אין מעבר" ("No Thoroughfare").
קולינס היה מפורסם יותר מדיקנס בימי חייו, אך לאחר מותו כוכבו דעך, בעוד שדיקנס זכה לתהילה.
לאחרונה, מוקדשת תשומת לב רבה יותר ליצירותיו על ידי מבקרי ספרות כמו גם על ידי הקהל.
קולינס שילב אלמנטים ביוגרפיים רבים ביצירותיו.
כך למשל הרומן "ללא שם" עוסק בין היתר בזוגיות ללא נישואין, נושא שהיה בגדר טאבו בחברה הוויקטוריאנית אך מוכר היטב לקולינס (קולינס חי עם אישה שלה לא היה נשוי במשך שנים והיא אף ילדה לו ילדים).
אלמנטים ביוגרפיים נוספים שזורים ב"אישה בלבן": וולטר הרטרייט, הגיבור הראשי ביצירה, הוא צייר, בדומה לקולינס בצעירותו.
גרעין הסיפור - מפגש עם אישה מסתורית לבושה לבן - מבוסס על מפגש אמיתי בין קולינס לעלמה במצוקה שהתרחש בלונדון.
קולינס, כיאה לג'נטלמן ויקטוריאני, נמנע מלנדב פרטים נוספים על המקרה אך אין ספק שהוא הותיר בו רושם עז והיווה מקור ההשראה לכתיבת הרומן המפורסם ביותר שלו.
עם השנים איכות הכתיבה של קולינס הידרדרה במקביל להידרדרות במצבו הבריאותו.
השיגדון (gout) שממנו סבל ייסר אותו מאוד והביא להתמכרותו של קולינס לאופיום.
כתוצאה מכך, קולינס התקשה להמשיך ולכתוב, ואת הרומן "ללא שם" הוא סיים במאמצים רבים.
הוא ודיקנס הקימו תיאטרון שבו העלו מספר מחזות פרי עטם.
קולינס ניסה לא אחת לכתוב יצירות דו-תכליתיות שיוכלו לשמש הן כרומאנים עצמאיים והן כמחזות.
עם זאת, מרבית ספריו לא הומחזו.
התיאטרון ומוטיב המשחק משולבים ברומן "ללא שם".
"האישה בלבן" הוא בין הרומאנים הבודדים של קולינס שהומחזו עוד בימי חייו.
הוא הועלה כהצגה בניו יורק ב-1870. ב-2004 הועלתה בלונדון גרסה מודרנית של המחזמר "האישה בלבן" בהפקת אנדרו לויד ובר.
המחזמר הוצג במשך 19 חודשים רצופים והוצג בברודוויי לזמן קצר.
הצלחת המחזמר הביאה להתעניינות מחודשת בקולינס.
מהדורות חדשות ומבוארות של ספריו וכן ביוגרפיות חדשות שלו הוצאו לאור.
תרגום עברי נוסף של "האישה בלבן" ראה אור ב-2007.
תרומתו של קולינס לספרות הוויקטוריאנית ניכרת במספר תחומים.
כך למשל הוא עשה שימוש בטכניקות כתיבה חדשניות לזמנו כגון ציטוט ממסמכים רשמיים ודוחות רפואיים.
וילקי קולינס מת בלונדון ב-1889, ונקבר בבית הקברות Kensal Green.
נישואי גבריאל (Gabriel's Marriage - 1853) - תרגם מאנגלית אמציה פורת; הוסיפה אחרית דבר בתיה גור, הוצאת עם עובד תשנ"ח 1998.
אשת החלום (1863 - The Dream Woman) - תרגם יהונתן דיין, הוצאת 'מקום לשירה', 2020.
תרגמה צילה אלעזר, אחוזת בית 2007. פתח דבר: אמנון ז'קונט
תרגם יצחק לבנון, מסדה 1968.
תרגם ועיבד ג' בן חנה (גדליהו אמיתי), הוצאת יזרעאל תשכ"ט 1969.
תרגם לעברית אהרן אמיר, הוגש על ידי משה רון, הוצאת כתר 1992.
''' מסע בחיפוש אחר הלא-כלום (A journey in search of nothing -1863) - תרגמה סמדר גונן, הוצאת נהר ספרים 2025.
וילקומיץ הוא בית הספר העברי הראשון שהוקם בגליל בארץ ישראל.
הוא אחד מבתי הספר הראשונים בארץ ישראל ששפת הלימוד בהם הייתה עברית – עוד משנת תרמ"ו (1886), שבה התמנה דוד שו"ב למנהל בית הספר ולימד בו עברית ותנ"ך.
בית הספר נוסד במושבה ראש פינה שבאצבע הגליל.
לבית הספר וילקומיץ הגיעו תלמידים יהודים מכל האזור, ולמדו בו תורה, שפה, מתמטיקה, היסטוריה, מדע וחקלאות.
בבית הספר הושם דגש על החקלאות, פרנסה עיקרית של תושבי האזור עד היום.
כך, בחצר האחורית של בית הספר, גידלו תלמידי בית הספר והמורה שמחה וילקומיץ גידולים במסגרת שיעור החקלאות.
עם מנהלי בית הספר נמנו: ד"ר יצחק אפשטיין, שמחה וילקומיץ ונתן מיליקובסקי.
בשנים האחרונות, בעוד בית הספר עצמו עבר למבנה חדש, שימש מבנה בית הספר כאכסניית נוער, מרכז נוער וקומונה לחברי תנועת הנוער.
המבנה הישן מיועד לשיפוץ ולהפוך לאתר תיירותי משומר.
בית הספר הוא בית ספר יסודי לכיתות א'-ו'.
וילקינסון סורד היא חברה המייצרת סכיני גילוח וסכינים, שבעבר ייצרה חרבות.
מוצרי של החברה, אשר נוסדה ב-1772 בלונדון, כללו אקדחים, חרבות, כידונים (עבור רובים) ומוצרים רבים כגון מכונות כתיבה, מספרי דשא, ומספרים.
וילקינסון יצרה את מוצריה באנגליה במשך השנים במפעלים בצ'לסי, לונדון ואקטון.
המפעל באקטון נסגר ויצור החרבות נפסק ב-15 בספטמבר 2005.
וילקינסון סורד נוסדה בשנת 1772 על ידי הנרי נוק (Nock), יצרן רובים.
בשנת 1804 מונתה החברה על ידי מלך אנגליה, ג'ורג' השלישי, ליצרנית הנשק המלכותית וג'יימס וילקינסון נהפך לשותפו של נוק לאחר נישואיו עם ביתו.
לאחר מותו של נוק ב-1805 ירש וילקינסון את העסק.
וילקינסון הרחיב את העסק מיצור כידונים ליצור חרבות.
ב-1879 עבר העסק לצ'לסי ונהפך לחברה פרטית בשם Wilkinson Sword Co Ltd.
משנת 1890 הרחיבה החברה בהתמדה את מגוון מוצריה, ולקראת סוף המאה מכרה החברה מעל 5,000 מוצרים מכידונים וחרבות עד מכשירי גילוח לצוואר, וב-1898 הציגה החברה את מוצרה ה"חדש": "מכשיר הגילוח הבטוח".
במהלך מלחמות העולם, התמקדה החברה ביצור נשק.
במלחמת העולם הראשונה התמקד יצור הנשק בכידונים וחרבות, ובמלחמת העולם השנייה התמקדה החברה ביצור מערכות הגנת אש אוויריות, סכיני קומנדו, ואפודי מגן ששווקו אף לצבא האמריקני.
לאחר סיום המלחמה בעקבות חוסר במתכות יצרה החברה רק כלי עבודה לגן, וחזרה ליצור סכיני גילוח לאחר מכן.
בשנת 1956 הציגה החברה את סכין הגילוח בעל הלהב הכפול העשוי מפלדת אל-חלד.
כיום מתמקדת החברה ביצור מוצרי גילוח ועיקר השוק שלה נמצא בבריטניה וגרמניה.
סכיני גילוח חד פעמיים: סכין גילוח בעל להב בודד (Pronto), סכין גילוח בעל 2 להבים (Duplo), סכין גילוח בעל 2 להבים עם פס הגנה (Protector Express), סכין גילוח בעל 2 להבים (Extra 2 Sensitive), סכין גילוח בעל 3 להבים גמישים (Xtreme 3 Comfort Plus).
מוצרים לגילוח: קצף גילוח, ג'ל לגילוח, סבון לגילוח, מברשות גילוח.
וילפריד פאולסן , שחמטאי גרמני, אחיו הבכור של לואיס פאולסן.
וילרבאן היא עיר בצרפת, בקרבת העיר ליון.
בין שתי ערים אלה חוצץ נהר הריז, יובל של נהר הרון.
אוכלוסייתה מונה כ-130,000 נפשות ובכך היא מהווה העיר השנייה בגודלה במחוז רון.
האזור בו יושבת העיר היה מיושב עוד ב-6000 לפני הספירה, אך מקורה של העיר הוא מאוחר בהרבה, במאה הראשונה לפני הספירה - עת הוקמה ליון הקדומה על ידי התושבים הגאלים תחת השלטון הרומי.
המושבה הכפרית אשר לימים תהפוך לווילרבאן נקראה בתחילה בפשטות "וילה אורבנה" (Villa Urbana), אך עם הזמן השתבש שמה לצורתו הנוכחית.
העיר הייתה חלק מהממלכה הצרפתית על גלגוליה השונים החל במאה ה-14. עד המאה ה-19 הייתה וילרבאן ברובה אסופת כפרים ושטחי עיבוד.
לאחר המהפכה הצרפתית הפכה וילרבאן למרכז תעשייתי וכלכלתה נסקה בזכות תעשיות טקסטיל, כימיקלים ומכונות.
המפעלים הרבים אשר נפתחו בווילרבאן הביאו להגירה רבה אליה, אשר כללה גם תושבים זרים רבים, בעיקר מאיטליה.
האוכלוסייה המקומית גדלה מאוד בתחילת המאה ה-20, ובתוך שנים מעטות זינקה במאות אחוזים.
הזינוק האדיר באוכלוסייה הוביל ליוזמת עבודות ציבוריות כדי למנוע אבטלה בווילרבאן.
פרויקטים אלו יצרו מספר מבנים ותשתיות ציבוריות חשובות בעיר, בהם בניין האר דקו "גראט-סייל" (צרפתית: "גורד שחקים"), הבולט לעין.
בעיר ישנה קהילה יהודית-דתית גדולה, הגדולה ביותר בחבל אוברן-רון-אלפ, עם למעלה מעשרים בתי כנסת ושני בתי ספר.
אנשי הקהילה סבלו לאורך השנים ממספר תקיפות מצד צעירים מקהילה המוסלמית בעיר.
הוא חתר לאחדות בין דוברי הצרפתית והאנגלית, לגיבוש האופי הפדרלי של קנדה ולהשגת מידה גדולה יותר של אוטונומיה עבור ארצו במסגרת האימפריה הבריטית.
דיוקנו מונצח על שטר של 5 דולר קנדי.
לורייה נולד בקוויבק, דור שביעי במשפחתו שנולד בקנדה.
אביו שימש במספר תפקידים ציבוריים בהם כראש עיר ושופט שלום.
ב-1874 נבחר לורייה לבית הנבחרים של קנדה ושירת זמן קצר כשר לסחר פנים בממשלתו של אלכסנדר מקנזי.
ב-1887 נבחר ליו"ר המפלגה הליברלית של קנדה.
לורייה פעל להפרדת הדת מהמדינה, במיוחד בקוויבק, מרכז הכוח שלו, שלכנסייה הקתולית הייתה בה אחיזה עזה.
למרות שהבישופים של קוויבק הזהירו את צאן מרעיתם לא להצביע עבורו, הוא ומפלגתו הליברלית הצליחו ליצור בקוויבק בסיס כוח יציב.
במסגרת זו גם פעל במניטובה לאפשר לכל בית ספר פרטי להחליט בעצמו האם יהיה קתולי (צרפתי) או אנגליקני.
הסכסוך על החינוך הקתולי במניטובה פירק את ממשלת קודמו, צ'ארלס טאפר.
ממשלתו פעלה להגדלת התיעוש וההגירה, במטרה להצעיד את קנדה ל.
ב-1899 תבעה ממשלת האימפריה הבריטית השתתפות צבאית קנדית במלחמת הבורים השנייה.
הקנדים דוברי הצרפתית ראו במלחמה זו עניין פרטי של האנגלים וגילו התנגדות למשלוח חיילים.
פתרונו של לורייה היה להכריז על משלוח כוח של מתנדבים, במקום כוח מגויס.
ב-1905 חתם על כניסת הפרובינציות של אלברטה וססקצ'ואן לאיחוד הפדרלי הקנדי.
ב-1910 יצר לורייה את הצי המלכותי הקנדי, במטרה לסייע לבריטניה בשליטה באוקיינוס האטלנטי מול כוחותיה הימיים המתעצמים של הקיסרות הגרמנית.
הוא התנגד למדינות של שר הפנים שלו להקמת גושי התיישבות עם אוכלוסייה הומוגנית.
ב-1911 פרץ סכסוך בין המפלגה השמרנית לליברלית על רקע ניסיונו של לורייה להוביל מדיניות של הדדיות סחר בין קנדה וארצות הברית.
לדברי השמרנים מי שתצא נשכרת ממדיניות זו היא ארצות הברית ואף היו בהם שהביעו חשש שקנדה תהפוך לחלק מארצות הברית.
לורייה, בטוח בניצחונו בציבור קרא לבחירות על רקע הסוגיה, לפני תום הקדנציה.
אולם המפלגה הליברלית הפסידה ורוברט בורדן, יו"ר המפלגה השמרנית הפך לראש ממשלה.
לורייה שירת כראש האופוזיציה בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
הוא התנגד בנחרצות לגיוס חובה, בניגוד לדעת רוב חברי מפלגתו דוברי האנגלית, דבר שפיצל ב-1917 את המפלגה הליברלית בין דוברי האנגלית שהצטרפו לממשלת אחדות ולליברלים דוברי הצרפתית בהנהגתו שנותרו מחוצה לה .
בשל כך, מאז 1917 ועד 1984 (פרט לבחירות של 1958) הצביעו תמיד תושבי קוויבק בעד המפלגה הליברלית.
ב-17 בפברואר 1919 נפטר לורייה כתוצאה משבץ מוחי ונקבר באוטווה.
מוסדות ואתרים רבים נקראו על שמו.
כך, למשל, ב-1 בנובמבר 1973, החליטה האוניברסיטה הלותרנית של ווטרלו, אחת מהאוניברסיטאות הציבוריות של אונטריו, לשנות את שמה לאוניברסיטת וילפריד לורייה.
בתי ספר תיכוניים רבים בקנדה נקראים על שמו.
וילקובישק (בליטאית: Vilkaviškis, וילקבישקיס) היא עיר ומרכז מנהלי של מחוז משנה וילקובישק שבמחוז מריאמפולה בדרום-מערב ליטא.
ממוקמת 25 ק"מ צפונית-מערבית לעיר מריאמפול (Marijampolė), על גדת נהר סיימנה (Šeimena).
העיר נמצאת גם כ-18 ק"מ מהגבול עם פרוסיה (כיום רוסיה) ו-3.5 ק"מ מדרום לקו הרכבת מסנט פטרבורג-ברלין.
מקור שמה של העיר ביובל וילקובה (Vilkauja) של נהר Sesupe, הסמוך לעיר.
וילקובישק קיבלה זכויות מגדבורג בשנת 1660 ובכך היא אחת הערים העתיקות ביותר בליטא.
סמלה של העיר הושאל ככל הנראה מן המשפחה פאק (Pac).
בעלי הכפר באותה תקופה, קשישטוף זיגמונט פאק, היה גם שליט ליטא.
עם חלוקת פולין עברה וילקובישק ביחד עם שאר מערב ליטא לשליטת פרוסיה.
השלטון הפרוסי עודד את התושבים לבנות בתי אבן או לבנים במקום בתי עץ, בכך שסבסד שליש מהעלויות.
באותן שנים חשיבותה של וילקובישק גדלה בגלל מיקומה על הדרך מקובנה לקניגסברג.
בשנת 1807, בעקבות תבוסת פרוסיה לצבאו של נפוליאון וחתימת חוזה טילזיט, הייתה לחלק מדוכסות ורשה והוכללה במחוז ביאליסטוק.
פרידריך אוגוסט הראשון, מלך סקסוניה, מונה לדוכס, והחוקה הנפוליאונית הפכה עתה לחוקת הדוכסות, לפיה כולם שווים בפני החוק, פרט ליהודים שלא זכו לזכויות אזרח.
במהלך מלחמת רוסיה-צרפת שהה נפוליאון עם צבא של 250,000 חיילים בעיר וגרם לה נזק עצום.
בין השאר, סוסים שוכנו בתוך בית הכנסת של העיירה.
בשנת 1815 בעקבות ההפסד של נפוליאון עברה וילקובישק לשליטה רוסית והייתה לחלק ממחוז אוגוסטובה, ובשנת 1866 הפכה לחלק ממחוז סובאלק.
הרוסים הקימו על יד העיר מספר מפעלים גדולים.
וילקובישק בשנים אלה הייתה מרכז חשוב לעיבוד זיפי חזירים, ובשנת 1900 הועסקו בענף כ-1,000 עובדים.
ידוע הסיפור על נפוליאון בווילקאוישק שהתבקש להוציא את סוסיו מאחד מבתי הכנסת שהוכנסו לשם בתשעה באב ..
כי עם שזוכר את עברו, נכון לו עתיד מזהיר!
וכי אם יכבוש את ארץ ישראל, יעזור לעם היהודי להקים את מלכות ישראל.
מסתבר כי יכול להיות שבעקבות הגעתו לבית הכנסת בווילקאוישק נוצרה לאחר מכן על ידו ' הצהרת נפוליאון'.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נכבשה העיירה על ידי כוחות גרמניים והוחזקה עד 1918, כאשר המקום הפך לחלק מליטא העצמאית.
בתקופת ליטא העצמאית (1918–1940) חזרה העיירה להיותה מרכז מחוז כפי שהיה בעבר, והוקמו בה מוסדות מתאימים, כגון משרדי המחוז ובית המשפט האזורי.
לאחר תקופה, הוקמה מסילת ברזל שהובילה מווילקובישק למריאמפול (Marijampolė).
המסילה גרמה לכך שמריאמפול הפכה למרכז האזורי, והחליפה את וילקובישק בתפקידה המסורתי.
זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לאזור הסובייטים, והם שלטו באזור בין 1940 ל-1941, על בסיס הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
ב-1941 תקפה גרמניה הנאצית את ברית המועצות, פלשה לליטא וכבשה את העיר.
פלישת הצבא הגרמני גרמה להרס של רוב (כ-90%) הבתים בווילקובישק.
בחודשים הראשונים לכיבוש הגרמני (יוני-ספטמבר 1941) הם רצחו 3,056 אנשים, רובם יהודים.
וילקובישק שוחררה על ידי הצבא האדום ב-9 באוגוסט 1944.
לאחר המלחמה, היא הייתה חלק מברית המועצות הליטאית בברית המועצות.
כאשר ליטא חזרה לעצמאותה ב-1991, הפכה העיר לעיר הבירה של מחוז וילקביסקיס.
באמצע המאה השמונה עשרה פרצה מגפת כולרה בעיירה ויז'אן (ויז'ני - כיום פולין), כ -35 ק"מ מדרום לוילקאווישק.
פליטים יהודים שלא הורשו תחילה להיכנס לוילקאווישק, התיישבו ביער הסמוך, וקהילת וילקאווישק סיפקה להם מזון.
רבים מהם מתו ונקברו ליד היער.
לאחר מכן התיישבו צאצאי היהודים בווילקאבישק וחיו שם עד השואה.
ועדה קהילתית של רבנים ואישים מכובדים של הקהילה ניהלו את החיים הציבוריים.
ועדה זו ניהלה את כל מוסדות הדת, החינוך והרווחה.
נציגי המדינה לא התערבו כלל בסוגיות הפנים של היהודים, ולכן הוסמכו הרבנים לרשום לידות ולמות, לגבות מיסים לצורכי הקהילה וגם לשמש שופטים בסכסוכים בין חברי הקהילה.
המחברת (פנקס) של הקהילה בשנים 1692–1833 נמצאת בארכיון המרכזי של תולדות העם היהודי בירושלים.
משפחת חרל"פ, חיה ויצחק חרל"פ, היו מראשוני העולים מוילקאווישק לארץ ישראל והתיישבו בשנת 1850 בירושלים.
על פי הקדמת הרב יעקב משה חרל"פ לספרו בית זבול, בעת עזיבתם לארץ ישראל, עמדו כל תושבי העיירה בתחנת הרכבת מצפון לעיירה ותהו : "מיהם המשוגעים העולים לארץ ישראל ".
בווילקובישק הייתה קהילה יהודית עתיקה.
בבית הקברות היהודי היו מצבות משנת 1575 אולם לפי המסורת המקומית ראשוני היהודים התיישבו במקום כבר במאה ה-14. בעיר היה בית כנסת מעץ שהוקם בשנת 1545 והיה שמור בו ספר תורה מגירוש ספרד.
היה בו ארון קודש, שלוש קומות גובהו (11 מטרים), מעוטר בקישוטים מעץ חרותים באמנות.
בשנת 1857 מנתה הקהילה היהודית 4,559 נפש (83% מהאוכלוסייה).
בשנות השמונים והתשעים של המאה התשע-עשרה הגיעו יהודים מרוסיה לווילקובישק כדי לחצות את הגבול לגרמניה ללא דרכון, ומשם להפליג לאמריקה.
זה היה ניסיון בעיקר מסיבות כלכליות או פוליטיות, אבל לפעמים המבריחים נתפסו על ידי משמר הגבול הרוסי, אז הקהילה בווילקובישק הייתה חייבת לשחרר את היהודים מהכלא.
ב-1898 התפרסם בעיתון העברי "הצפירה" (שנדפס בוורשה) נגד ניסיון לחצות את הגבול ללא דרכון, חתום בשם קהילת וילקובישק על ידי רבי צבי מה-יפית, רבינער (רבי רש"י) אליהו שרשבסקי; נאמנים: סנדר טורברג, אפרים-מנדל פוסטפדסקי; גבאים (קציני כבוד): יחזקאל יפה ויהושע ליפמן יופה.
במהלך השנים התרכזו היהודים במסחר בדגנים, בעצים ובמוצרים חקלאיים המיועדים לייצוא לגרמניה.
היו בעיר יהודים, שהיו בעלי שדות גדולים (לפי חוק נפוליאון יכלו היהודים לרכוש קרקעות באזור זה), שבהם גידלו ירקות ופירות.
השריפה שהתרחשה בעיר בשנת 1882 פגעה ב-180 משפחות יהודיות, ובשנת 1886 נשרפו 300 בתים יהודיים.
השריפה ב-1905 הרסה בתים יהודיים רבים, וליהודי העיר ניתן סיוע מאגודת "הברית" הצרפתית ומהברונים רוטשילד והירש.
בעיר התגוררו חנוונים יהודים רבים, בעלי מלאכה שונים ובעלי מכוניות ומרכבות שהעבירו סחורות ונוסעים לתחנת הרכבת ולערים השכנות.
מספר גדול של יהודים עבד בתעשיית עיבוד זיפי חזיר לייצור מברשות בווילקובישק.
היו שם ארבעה מפעלים גדולים מסוג זה - השייכים לסובולביץ, לרוזין, לווילקוביסקי ולווינדסברג - שהעסיקו יותר מ-400 עובדים יהודים בנוסף למספר סדנאות קטנות יותר.
עובדים אלה היו הראשונים שארגנו שביתות כדי לשפר את תנאי העסקתם.
במאה התשע-עשרה היו היהודים רוב אוכלוסיית ווילקאווישק.
בשנים 1869/70 החלה ההגירה היהודית מוילקאווישק לאמריקה.
ברשימת העולים מווילקובישק מופיעים השמות הבאים: ל 'אהרונברג, ח' וולקוביץ, א 'ורשבסקי, מ' לונדון, ש 'לוי, מבליכטנשטיין, ס' ניומן, ט 'ממלונסקי, ס' קריגרסקי.
ב-1896 התקיימה שביתה במפעל של וינדסברג, שאורגנה על ידי חברי מפלגת ה"בונד" מווילנה (אברהם אלכסנדרוביץ ואורצ'יק), בדרישה לצמצם את שעות העבודה היומיות ל-10, והם השיגו את מטרתם.
באותה עת נוסד "איגוד פועלי המברשת", ובשנת 1898 הוצא צו "לעובדי המברשת היהודית בליטא ובפולין" בדבר המאבק על זכויות העובדים.
ה"בונד" ארגן גם הפגנות לא חוקיות, שגרמו להתנגשויות עם המשטרה וחלק מהמפגינים נעצרו (החייט וולך, שמואל יופה, אליהו סליטובסקי, ישראל קניגסברג).
בשנת 1911 כ-1,000 עובדים, רובם יהודים, הפגינו במטרה להשיג יום עבודה בן שמונה שעות ותוספת של 75 קופיקי (100 קופיקי = 1 רובל) בשבוע, ובכך הפכו את העובדים הראשונים בליטא ליהנות משמונה שעות ביום.
ארגון ה"בונד" נלחם לא רק על זכויות העובדים, אלא גם על תפוצת מידע ותרבות יידיש בקרב מעמד הפועלים.
היו שם בתי כנסת רבים: בית הכנסת הישן, "בית המדרש", ארבעה "קלויזים": הגרמני, הצרפתי - שבו התפללו חיילי נפוליאון - "חברה קדישא" ושל ר' יעקב ישעיהו, ו"שטיבלך".
לעובדי המברשות היה בית כנסת משלהם.
החינוך של הילדים היהודים היה בעיקר בידי "מלמדים", ובסוף המאה התשע עשרה התפרסם כ"מלמד" משה סודרסקי, שהיה אהוב מאוד על תלמידיו וזכה להוקרה על ידי כלל הציבור, בווילקובישק.
תלמידים רבים מ"חדרים" ו"תלמוד תורה" המשיכו את לימודיהם בישיבות בווילקובישק או בערים השכנות.
בשנת 1867 הוקם בעיר בית ספר יהודי-רוסי, ואחד ממוריו היה נחום-טוביה לונדון, שהיגר לאמריקה ב-1895, פרסם מאמרים בעיתונות העברית שם ואף השתתף בכתיבת האנציקלופדיה היהודית באנגליה.
בשנת 1879 הוקם בית ספר של רבינר א.
שרשבסקי, וב-1903 הוקם בית ספר עם שלוש כיתות, שבהן לימדו מקצועות דתיים וכלליים.
בין הרבנים ששירתו בווילקובישק בתקופה זו היו: אליעזר לנדא (תקנ"ב-תקל"ו); יעקב דוד וילבסקי (1845-1914); צבי הירש מה-יפית (1840–1919).
מוסדות רווחה רבים פעלו בווילקאווישק: "גמילות חסידים" (ניהל "פנקס" מ-1800); "משכל אל דל" ("פנקס" שלהם קיים החל מ-1880) נתן הלוואות לנזקקים ללא ריבית ותשלומים קטנים להחזרת הכסף; "מתן בסתר", שעזר לאנשים שהמצב הכלכלי שלהם הידרדר, והתביישו לבקש עזרה; "מעות חיטים" סיפק לנזקקים את צורכי פסח.
בשנת 1910 התאחדו כל ארבעת המוסדות למוסד אחד גדול השם "צדקה גדולה".
"הכנסת כלה" עזר לכלות עניות; "לינת הצדק" סיפק לעניים עוברים ושבים אוכל ואוכל.
"ביקור חולים" עזר לחולים נזקקים ושלח להם רופאים ותרופות.
הפעילות הציונית החלה בשנת השמונים של המאה ה-19. אגודת הציונים בעיר, בראשותו של הרוקח פיינברג, מנתה ב-1899 כ-400 חברים.
בוועידה המחוזית של אגודות הציונות, שהתקיימה בווילנה ב-1899, השתתף הרב צבי מה-יפית כנציג וילקובישק.
בחול המועד סוכות תרס"ג (1903) התכנס "מרכז האגודות הציוניות של סובלק גוברניה" בווילקובישק וקבע תקנות לפעילותן של החברות, שאומצו.
באותן שנים פעלו בעיר מפלגות "צעירי ציון" ו"פועלי ציון" והיוו משקל נגד ל"בונד" האנטי-ציוני.
במהלך מלחמת העולם הראשונה עברה וילקובישק פעמים אחדות מממשל אחד למשנהו, היהודים סבלו מהתעללות בידי חיילים רוסים, ורבים עזבו.
במהלך הכיבוש הגרמני (1915–1918), היהודים, כמו כל אחד אחר, סבלו מגזרות המגבלות השונות של הכיבוש, וחיי הקהילה היהודית שותקו.
היהודי רבינוביץ היה ראש העיר בשנים אלה.
בשואה נרצחו 3,056 מיהודי וילקובישק.
ההשמדה החלה עם כיבוש העיירה על ידי הגרמנים ביולי 1941 ונמשכה עד ספטמבר אותה שנה.
לפי אחד המקורות הושמדה כל הקהילה ביום אחד, בצום גדליהו תש"ב.
הרצח בוצע על ידי יחידת הגסטאפו של טילזיט שנעזרה בכוחות עזר ליטאיים.
בשנת 1990 הוקמה בעיר אנדרטת זיכרון לשואה.
וילפריד ישראל היה סוחר ונדבן אנגלי-גרמני יהודי, פעיל בתנועה הציונית ובעליית הנוער.
פעל רבות להצלת יהודים באירופה בעת השלטון הנאצי.