tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איחוד גרמניה, שהחל בנובמבר 1989, תחילה כאיחוד מוניטארי ולאחר מכן כאיחוד מלא שינה את המצב הכלכלה בגרמניה ובאירופה.
האינפלציה בגרמניה עלתה, העודף החיצוני הפך לגירעון והאבטלה עלתה.
נתונים אלו הובילו לעלייה בריבית הגרמנית ולדרישה גרמנית לייסוף בשער המטבע.
המדינות האחרות, בעיקר צרפת, התנגדו למהלך זה בטענה שהדבר יפגע באמינות הנבנית של המערכת המוניטארית ואכן המארק לא יוסף.
בהמשך שנות התשעים החלו להעיב על המערכת האירופית גם הבעיות בהן נתקל האשרור של אמנת מאסטריכט (Maastricht).
בנוסף, האירוע שהחל את תהליך ההתמוטטות של המנגנון היה היחלשות היסטורית של הדולר לעומת המארק בקיץ 1992.
בתקופה זו הצטרפו למנגנון שלוש מטבעות חדשים.
הפסטה הספרדית הצטרפה ביוני 1987 כאשר השער ההתחלתי שנקבע לה היה חזק יחסית (דבר שישפיע על תיקונים עתידיים).
אנגליה הצטרפה למנגנון באוקטובר 1990. ופורטוגל הצטרפה באפריל 1992. שלוש המדינות הללו ניצלו את זכותן לרצועה רחבה של 6% מסביב לשער המרכזי.
בנוסף למצטרפות אלו, שלוש מדינות נוספות הצמידו את המטבעות שלהן לערך ה-ECU נורווגיה (אוקטובר 1990) פינלנד ושוודיה (מאי 1991) ואילו איטליה ויתרה בינואר 1990 על זכותה למרווח של 6% סביב השער המרכזי ונטלה על עצמה את המחויבת הרגילה למרווח של 2.25%.
תקופה זו מתאפיינת בסערות רבות במערכת שערי החליפין האירופית עד כדי חשש לגורל המערכת, מתקפות מצד שחקנים ספקולנטיים ובסופו של דבר שינוי גבולות המערכת עד כדי מעבר דה פקטו למערכת של שערי חליפין ניידים.
השינוי הראשון במערכת מזה כחמש שנים החל עם סירוב גרמניה להוריד את הריבית המוניטארית בסוף אוגוסט 1992. כישלון של פגישת המועצה לעניינים כלכליים ופיזיקליים (אקופין) בסוגיה הוביל למתקפה ספקולטיבית חריפה על שוק המט"ח האירופי.
בשמיני בספטמבר הלירה האיטלקית פוחתה אל מתחת לגבול המותר למרות התערבויות מאסיביות במסחר.
גרמניה נענתה לקריאה והמארק פוחת בשבעה אחוזים אל מול הלירה האיטלקית אולם מדינות אחרות סירבו לעשות כן.
ב-16 בספטמבר השווקים הפיננסיים הפילו גם את הסטרלינג אל מתחת לגבול הקבוע למרות התערבות של 20 מיליארד דולר מצד הבנק המרכזי הבריטי והעלאת הריבית.
באותו יום, החליטה הוועדה המוניטארית להשעות זמנית את הסטרלינג ואת הלירטה ממנגנון שער החליפין ולפחת את הפסטה הספרדית בחמישה אחוזים.
כך, תוך תקופה קצרה מאוד, שהגיע לאחר שנים של יציבות, עזבו שני מטבעות את מנגנון שער החליפין לאחר שבוצעו שני שינויים בשערי החליפין בתוך כשבוע.
מצב זה הוביל את ראש הממשלה הבריטי לדבר על "קווי שבר" במערכת המוניטארית האירופית.
השינוי הבא הגיע לאחר כחודשים בסוף נובמבר 1992. המטבעות של ספרד ופורטוגל פוחתו בשישה אחוזים, בעיקר בשל צורך ספרדי ובשל הרצון לא לפתוח פערים בין הכלכלות הקרובות של ספרד ופורטוגל.
חודשיים נוספים חלפו ובסוף ינואר 1993 גם המטבע האירי פוחת בעשרה אחוזים, לאחר שהממשלה החדשה באירלנד החליטה ששערי החליפין של המטבע האירי פוגעים בהתאוששות הכלכלית.
השינוי השישי בשמונה חודשים (לאחר חמש שנים ללא שינוי) התרחש במאי 1993. המטבע הספרדי פוחת בשמונה אחוזים והפורטוגלי בשישה וחצי אחוזים בשל התקפות ספקולנטיות על המטבע הספרדי לקראת הבחירות שהתקיימו בספרד כחודש לאחר מכן.
בסוף יולי 1993 התרחש השינוי הדרמטי ביותר במנגנון שערי החליפין האירופי, לאחר שהפרנק הצרפתי והקורונה הדנית ירדו אל מתחת לרף המותר.
לאחר דיונים ומשא ומתן בפגישת הנגידים באקופין הוחלט על הרחבת הרצועה סביב השער המרכזי לחמישה עשר אחוזים (לעומת שניים ורבע אחוז) אך ללא שינוי של השערים המרכזיים עצמם.
הרחבת הרצועה סביב שערי החליפין המרכזיים לחמישה עשר אחוזים הפכה את מערכת שערי החליפין האירופית למערכת של שערי חליפין ניידים דה פקטו.
בנוסף, יש הסבורים כי דווקא הגדלת מרווח התנועה של המטבעות הגדילה את האפשרות לאיחוד מוניטארי, כאשר המדינות ראו שהמדיניות המוניטארית שלהן נשארה קרובה יחסית ומותאמת גם ללא המגבלה הפורמלית והמחייבת של מנגנון שער החליפין.
למרות ירידה רגעית בשערי החליפין בדנמרק צרפת ובלגיה, שניצלו לזמן מה את המרווח החדש המותר, לאחר מספר חודשים השערים התאזנו וחזרו לטווח הישן של 2.25% מהשער המרכזי, תוך ירידה בשערי הריבית.
התקופה החמישית – יולי 1993 עד השלמת האיחוד המוניטרי
לאחר הרחבת הטווח המותר לתנודת המטבעות החברות במנגנון, נרשמה תקופה ארוכה של יציבות במערכת, גם לאחר ההצטרפות של מטבעות חדשים למנגנון.
השינוי היחיד בתקופה זו, והאחרון במנגנון שער החליפין, התרחש במרץ 1995 בעקבות חששות מאינפלציה בצרפת, היחלשות הדולר והאטה בצמיחה באירופה.
בשינוי כלל פיחות של 7 אחוז במטבע הספרדי ו-3.5 אחוז במטבע הפורטוגלי.
לאחר שינוי זה, השוק נרגע והסטייה מהשער המרכזי הלכה והצטמצמה.
בסוף 1996, כל המטבעות המשתתפים במנגנון חזרו להיסחר בתוך התחום המקורי סביב השער המרכזי, קרי 2.25%.
החל מאותה תקופה, המטבע היחיד אשר חרג לפרקים מתחום מצומצם זה הוא הפאונד האירי.
בתקופה זו גם הצטרפו עוד מדינות למנגנון.
בינואר 1995 אוסטריה הצטרפה למנגנון שער החליפין כאשר היא מקפידה לשמור את המטבע שלה צמוד יחסית למארק הגרמני.
בסתיו 1996, הצטרפו המטבע האיטלקי והפיני בחזרה למנגנון, בעיקר בשל הסעיף באמנת מאסטריכט שקבע כי מדינה השואפת להצטרף לאיחוד המוניטרי בקבוצה הראשונה בינואר 1999, חייבת להיות חברה קודם לכן במשך שנתיים במנגנון שער החליפין.
מנגנון שער החליפין האירופי המקורי הגיע לקיצו עם כניסתו לתוקף של האיחוד המוניטרי בינואר 1999. לאחר אימוץ האירו מנגנון שער החליפין האירופי השני (ERM II) שמטרתו לתאם בין ערכם של האירו וערכם של מטבעות של מדינות חברות באיחוד האירופי שאינן חלק מגוש האירו ומדינות שעתידות להצטרף לגוש האירו.
ממדינות שבכוונתן להצטרף לאירו מצופה להשתתף במנגנון לפחות שנתיים לפני הצטרפותן.
יוון ודנמרק היו השותפות הראשונות למנגנון החדש, החל מ-1999. נכון ל-2022 הבנקים המרכזיים של דנמרק, בולגריה וקרואטיה פועלים על פי כללי המנגנון.
ערכם של מטבעות שמשתתפים במנגון נקבע ביחס לאירו ויכול לנוע בטווח של 15% משער החליפין שנקבע.
עם זאת, הבנקים המרכזיים של מדינות שותפות יכולים לקבוע טווח מוגבל יותר.
הכתר הדני, שהיה שותף למנגנון החדש מאז הקמתו, יכול לנוע בטווח של עד 2.25% משער החליפין שנקבע, ובפועל הוא נע בטווח מצומצם עוד יותר.
כלכלה מוניטרית בינלאומית: כרך שני, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, 2006.
מנגנון פיזו-פוקו (1850) תוכנן על ידי הפיזיקאים הצרפתים ארמן איפוליט פיזו ולאון פוקו על מנת למדוד את מהירות האור.
המראה המסתובבת חגה מעט בזמן שלוקח לאור לעבור מהמראה המסתובבת לנייחת וחזרה, והשתקפות האור מוסטת ביחס למקור האור, בזווית קטנה אך ניתנת לגילוי.
אם המרחק בין המראות הוא h, הזמן בין שתי ההשתקפויות על המראה המסתובבת הוא 2h/c (כאשר c היא מהירות האור).
אם המראה מסתובבת בקצב זוויתי קבוע וידוע , הזווית θ נוצרת בזמן של מסע האור בשני הכיוונים, ואז:
במילים אחרות, ניתן לחשב את מהירות האור c על פי הזווית הנצפית θ, מהירות זוויתית ידועה, והמרחק h כך:
הגלאי נמצא בזווית 2θ ביחס למקור האור, מאחר שהנורמל למראה המסתובבת מסתובב ב-θ, ומפחית ב-θ גם את זווית הכניסה של הקרן וגם את זווית ההשתקפות.
פוקו ביסס את המנגנון על ניסוי קודם של פיזו אשר, ב-1849, השתמש בשתי מראות קבועות, כאשר אחת מהן מוסתרת חלקית על ידי גלגל שיניים מסתובב.
ההערכה של פיזו למהירות האור הייתה גבוהה מהמציאות בכ-5%.
מודל זה חזה שתנועת האור במים אמורה להיות מהירה יותר מאשר באוויר.
מנדה נאזר (נולדה ב-1982) היא תושבת בריטניה, מחברת סודאנית ופעילה לזכויות אדם.
במשך שמונה שנים, היא הייתה שפחה בסודאן ובלונדון.
נאזר נולדה וגדלה בכפר בהרי נובה בסודאן.
בגיל שתים עשרה או שלוש עשרה (תאריך לידתה המדויק אינו ידוע), היא נחטפה ונמכרה לעבדות בסודאן לאחר פשיטה על הכפר שלה.
משפחתה הצליחה לברוח מהפושטים אל ההרים, אולם היא נלכדה ונמכרה לעבדות.
במשך שש שנים, מנדה שימשה כשפחה במשפחה ערבית בח'רטום שם עברה התעללות פיזית.
לאחר שש שנות שבי, נאזר נשלחה ללונדון כדי להיות משרתת בית לדיפלומט סודאני, עבד אל אל-קורונקי, הממונה בפועל של סודאן, שהתגורר בווילסדן גרין.
לאחר שלושה חודשים, היא הצליחה להימלט בעזרת אחד מבני הקהילה הסודנית בלונדון.
עם הימלטה, היא בקשה מקלט.
משרד הפנים האנגלי דחה את בקשתה שנתיים לאחר שהוגשה.
דחיית הבקשה הביאה לעליה בתמיכה בנאזר, הן מצד ארגוני זכויות אדם והן מצד של ארגונים המתנגדים לעבדות.
בין לבין פרסמה נאזר את האוטוביוגרפיה שלה בגרמניה, בשיתוף פעולה עם עיתונאי בריטי מקצועי.
בנובמבר 2002, משרד הפנים שינה את החלטתו וקיבל את בקשתה..
בשנת 2005 פורסמה המהדורה האנגלית לאוטוביוגרפיה שלה.
בשנת 2010, סיפור חייה הומחז בתוכנית של ערוץ 4, "אני שפחה", בכיכובם של וונמי מוסקו (Wunmi Mosaku), ובמחזה "עבדים - שאלה של חופש".
תביעת דיבה בידי דיילי טלגרף
לאחר שהסאנדיי טלגרף פרסם בשנית את סיפורה בספטמבר 2000, אל קורונקי הגיש תביעת דיבה כנגד העיתון.
בחודש יולי 2002, לפני שהמקרה הגיע לבית המשפט, העיתון חזר בו מהסיפור, והסכים לשלם פיצויים.
נאזר והמחבר המשותף של האוטוביוגרפיה שלה טענו כי תוצאה זו נבעה מאוזלת היד המקצועית של הסאנדיי טלגרף.
בפרט, הכתב מעולם לא פגש או דיבר עם נאזרה טרם פרסום המאמר.
עוד נטען כי העיתון חזר בו מהסיפור כולו, מבלי לתת לנאזר ההזדמנות להבהיר את אי הדיוקים הנטענים, ולהצביע על האמיתות שבו.
מנד היא קומונה במחוז לוזאר שבחבל אוקסיטניה שבדרום צרפת.
הקומונה היא המרכז העירוני היחיד במחוז לוזאר.
ההתיישבות במקום החלה במאה השנייה לפני הספירה, בשם העתיק Mimata, על שם ההר הסמוך.
העיר נמצאת על הדרך שבין מונפלייה לקלרמון-פראן וכן בין ליון-סנט אטיין-טולוז.
בשל נופה ההררי, ובשל הטיפוס התלול אל מנחת המטוסים ארודרום דה מנד - ברנו המצוי מדרום אליה, משמשת העיירה, לעיתים תכופות יחסית, כנקודת סיום קטע במרוץ האופניים טור דה פראנס, בשנים 1995, 2005, 2010, 2018 ו-2022.
מנדוויל היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר של מחוז מנצ'סטר שבג'מייקה.
אוכלוסייתה מונה כמעט 50,000 תושבים ויחד עם הפרברים הסובבים אותה היא מונה כ-72,000 תושבים.
היא ממוקמת ברמה הפנימית של ג'מייקה בגובה של 628 מעל פני הים ובמרחק של 103 ק"מ ממערב לבירה קינגסטון.
מנדוויל היא היחידה מבין כל בירות המחוזות בג'מייקה שאינה שוכנת על חוף ים או על גדות נהר ראשי.
מנדוויל נוסדה ב-1816 ונקראה על שמו של ויקונט מנדוויל, בנו הבכור של הדוכס ממנצ'סטר, שהיה אז מושל ג'מייקה.
עד היום ניתן לראות עדיין רבים מהמבנים המקוריים של העיר, כמו בית המשפט, מבנה מרשים שנבנה ב-1820, הבנוי אבן גיר כשגרם המדרגות שלו מעוצב בצורת פרסה והפורטיקו שלו נסמך על ידי עמודים דורים.
במרכזה של מנדוויל שוכנת כיכר ראשית, כנסייה ומגדל שעון, יחד עם מבנים נאים וגדולים מראשית המאה ה-19 הניצבים לאורכם של רחובות מתפתלים במרכז העיר.
הכיכר, שבה שתול דשא, מהווה ריאה ירוקה ומנדוויל מתוארת כעיר האנגלית ביותר בג'מייקה.
בפרברי העיר נבנו בתי מגורים גדולים על ידי תושבי ג'מייקה ששבו מצפון אמריקה ומבריטניה.
מנדוויל היא מרכז מסחרי חשוב והיא מקום משכנם של אוניברסיטת צפון הקריביים ושל מכון הלימוד של הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי.
רבים מהחברות המסחריות הוותיקות בג'מייקה החלו את דרכן במנדוויל.
מלון מנדוויל, אחד הוותיקים בקריביים, החל לפעול כאן ב-1875. מסלול הגולף שלו שהוקם ב-1868 היה הראשון בקריביים.
הספרייה הראשונה בג'מייקה הוקמה כאן ב-1938.
התנופה בגידול העיר זכתה לדחיפה משמעותית כאשר חברת הבוקסיט "אלקן", במיזם משותף עם ממשלת ג'מייקה, פתחה ב-1957 את המפעל שלה בקרבת מקום.
בשירו של בוב מארלי, "מר בראון" מופיע אזכור למנדוויל שגורם לרוגז בקרב תושבי העיר.
בגרסתו של זמר הרגאיי הג'מייקאני, פיטר טוש, לשיר Johnny B.
מעבר דרך ממברנות ביולוגיות הם תהליכים מבוקרים של מעברי חומרים דו-כיווניים דרך קרום התא.
קרום התא מסדיר את הובלת החומרים הנכנסים ויוצאים מהתא.
המנגנונים מאפשרים את קיום התאים ושומרים על ההומיאוסטאזיס.
מנגנונים אלה נחקרים במסגרת מדעי הביולוגיה של התא המתייחסת לאוסף של מנגנונים המווסתים את מעבר החומרים המומסים, כגון יונים ומולקולות קטנות דרך ממברנות ביולוגיות.
הממברנות הביולוגיות הן דו-שכבתיות שומניות ומכילות חלבונים.
ויסות המעבר דרך הממברנה נובע מהתכונה הבררנית שלה.
הבררנות של הממברנות הביולוגיות מאפשרת להן להפריד בין חומרים בעלי אופי כימי טיפוסי.
התנועות של רוב המומסים דרך הממברנה מתווכות על ידי חלבוני הובלה של הממברנה המתמחים בדרגות שונות בהובלה של מולקולות ייחודיות.
לכל סוג תא ולכל שלב פיזיולוגי קיימת קבוצה של חלבוני הובלה ייחודיים .
ביטוי דיפרנציאלי זה מווסת באמצעות שעתוק דיפרנציאלי של הגנים המקודדים לחלבונים אלה באמצעות מנגנונים גנטיים-מולקולריים, אך גם ברמת הביולוגיה של התא: ניתן להפעיל את ייצורם של חלבונים אלה על ידי תקשורת תאית, ברמה הביוכימית, או על ידי מיקומם בבועיות ציטופלזמיות.
בתא החי קיימים מספר מנגנוני הובלה סבילים ופעילים.
פרוטופלאסטים המופקים מתאים צמחיים, חיידקים ופטריות על ידי הסרת דופן התא וחשיפת הממברנה הביולוגית.
החשיפה מאפשרת חקירת התהליכים הביולוגיים של ממברנת התא.
הממברנה הביולוגית, בעלת מבנה אמפיפילי, דו-שכבתי, המכילה שכבה הידרופובית פנימית ושכבה הידרופילית חיצונית.
מבנה זה מאפשר הובלה על ידי דיפוזיה פשוטה, המורכבת ממעבר של חומרים דרך הממברנה ללא הוצאת אנרגיה מטבולית וללא סיוע של חלבוני הובלה.
אם לחומר המועבר יש מטען חשמלי נטו, הוא ינוע לא רק בתגובה למפלי הריכוז, אלא גם למפלים אלקטרוכימיים עקב הפוטנציאל של הממברנה.
חדירות יחסית של דו-שכבה פוספוליפידית לחומרים שונים
סוג החומר המומסדוגמאות של חומרים מומסיםהתנהגות המעבר בממברנה ביולוגיתגזיםCO2, N2, O2חָדִירמולקולות קוטביות קטנות ולא טעונותאוריאה, מים, אתנולחדיר, לגמרי או חלקימולקולות קוטביות גדולות לא טעונותגלוקוז, פרוקטוזלא חדיריוניםK+1, Na+1,Cl-1, HCO3-1לא חדירמולקולות קוטביות טעונותATP, חומצות אמינו, גלוקוז-6-פוספטלא חדיר
מנגנוני העברה סבילים הם מנגנונים המשמשים תאים לשמירה על מפל ריכוזים שווה, בעזרתם מתרחש מעבר של חומרים דרך ממברנה מאזור עם ריכוז גבוה לאזור עם ריכוז נמוך.
מעבר חומרים בדרך זו מכונה לרוב תהליך ספונטני, שאינו צורך אנרגיה.
מבחינה תרמודינמית זרימת חומרים מתא אחד למשנהו יכולה להתרחש בכיוון של ריכוז או שיפוע אלקטרוכימי או נגדו.
אם חילופי החומרים מתרחשים בכיוון מפל הריכוזים, כלומר בכיוון של ירידה בפוטנציאל, אין דרישה אנרגטית מחוץ למערכת לעומת זאת, אם הנדידה היא נגד הריכוז, תידרש הזנת אנרגיה מטבולית.
דיפוזיה פסיבית היא תופעה ספונטנית המגבירה את האנטרופיה של מערכת ומקטינה את האנרגיה החופשית.
תהליך ההובלה מושפע ממאפייני החומר העובר דרך הממברנה ומאופי השכבה הדו-שכבתית.
מהירות הדיפוזיה של קרום פוספוליפיד טהור תהיה תלויה בגורמים הבאים:
דיפוזיה פשוטה (פעפוע), היא תנועה ספונטנית ואקראית של חלקיקים בודדים של גז או מומס בצורת מולקולה או יון בסביבה נוזלית או גזית, כתוצאה מהאנרגיה הקינטית שלהם.
ההתנגשות האקראית בין החלקיקים מביאה להחלפת אנרגיה ביניהם ולשינוי בכיוון תנועתם.
התנועה מכוונת בהתאם למפל הריכוזים של החומר, כאשר המערכת תמיד שואפת להגדלת האנטרופיה שלה, ע"פ החוק השני של התרמודינמיקה.
לכן, בדיפוזיה פשוטה חומרים עוברים במפל ריכוזים ממצב של אנטרופיה נמוכה עד למצב של השוואת ריכוזים בעלת אנטרופיה גבוהה.
תהליך האוסמוזה הוא תהליך דומה מאוד לתהליך הדיפוזיה.
התהליך מתרחש כאשר קיים הבדל ריכוזים התוך תאי בהשוואה לריכוז החוץ - תאי.
באם החלקיקים המומסים גדולים מכדי לעבור דרך ממברנת התא.
המים יוצאים מהתא או נכנסים אליו בתהליך אוסמוזה במטרה להביא למפל ריכוזים שווה בין התא לסביבתו.
תהליך האוסמוזה הוא תהליך ספונטני שאינו צורך אנרגיה.
דוגמה למנגנון פיזיקלי קלאסי להפרדה שאינו מצריך תוספת אנרגיה חיצונית היא תהליך הדיאליזה.
במערכת זו, ממברנה חדירה למחצה מפרידה בין שתי תמיסות בריכוזים שונים של אותו מומס.
אם הממברנה מאפשרת מעבר של מים שהם הממס, אך לא של החומר המומס, המים יעברו לתוך התא עם ריכוז המומסים הגבוה יותר על מנת ליצור שיווי משקל.
בתהליך זה המים עוברים מריכוז ממס גבוה לריכוז ממס נמוך, ולכן אין צורך באנרגיה ממקור חיצוני.
דיפוזיה מסתייעת היא תהליך אקטיבי של מעבר חומרים דרך ממברנה ושינוי מפל הריכוזים בסיוע חלבונים מסוג נשאים או תעלות הנמצאים בממברנת התא.
מכיוון שמעט מולקולות מסוגלות לעבור דרך קרום שומני, רוב תהליכי ההובלה של התאים תלויים בחלבוני הובלה.
לחלבונים טרנסממברניים אלה יש מספר רב של סלילי אלפא שקועים במטריצת השומנים.
בחיידקים חלבונים אלו נמצאים בצורת בטא למינה.
מבנה זה כולל כנראה צינורות חלבון הידרופיליים הגורמים להפרת התווך הידרופובי מאוד של השומנים.
חלבונים אלה יכולים להיות מעורבים בהובלה במספר דרכים: הם פועלים כמשאבות המונעות על ידי אנרגיה מטבולית שמקורה מ-ATP, או כערוצי דיפוזיה קלים.
גילוי קיומו של חלבון טרנספורטר מסוג זה נעשה באמצעות מחקר הקינטיקה של הובלת מולקולות המובלות דרך ממברנות.
עבור מומסים אחדים נמצא שמהירות ההובלה הגיעה לרמת ריכוז מסוים שמעליו לא הייתה עלייה משמעותית בקצב החדירה, דבר המעיד על תגובה מסוג עקומת לוג.
תופעה זו הצביעה על כך שההובלה מתווכת על ידי יצירת קומפלקס מצע-טרנספורטר, בדומה לקומפלקס אנזים-סובסטרט הנוצר בקינטיקה של האנזים.
לכן, לכל חלבון הובלה יש קבוע הזיקה שלו לחומר המומס השווה לריכוז המומס כאשר מהירות ההובלה היא מחצית מערכו המקסימלי.
קבוע זה שווה ערך לקבוע אנזים-סובסטראט המכונה קבוע מיכאליס-מנטן המנגנונים הפעילים מצטיינים בבררנות הגבוהה שלהם ובקלות העיכוב הפרמקולוגי הסלקטיבי שלהם.
תעלה היא פתח חלבוני בקרום התא היוצר מעבר בין פנים התא לחוץ התא.
התעלה לרוב צרה ואינה מאפשרת מעבר של מולקולות גדולות.
התעלה מתפקדת בהתאם למפל הריכוזים: חומרים עוברים משני צדדי התעלה מריכוז גבוה אל ריכוז נמוך.
בחלקן הפנימי והידרופוביות בחלקן החיצוני, וכך הן מאפשרות מעבר חומרים הידרופיליים קטנים (המתקשים לעבור דרך הממברנה ההידרופובית).
כמו כן, התעלות עוברות שינויי קונפורמציה לעיתים רחוקות יחסית, במהלכן הן נפתחות או נסגרות בהתאם לחומרים שיש להעביר.
זאת בניגוד לנשאים , העוברים שינוי מבני כאשר מולקולה מתקשרת איתם.
קיימות גם תעלות יונים ותעלות של מולקולות קטנות חסרות מטען הנקראות תעלות מים , שהן בעצם פתחים צרים, הידרופילים.
תעלות המים מתפקדות בהתאם לקשרי חלבון-ליגנד:ומחייבות זיהוי מוצלח בהתאמה מרחבית על מנת לא לאבד את הבררנות שלהן.
כל תעלת מים מתמחה בהעברת חומר אחד האופייני לה: תעלות גליצרול (גליצרופורינים), תעלות פחמן דו-חמצני ועוד.
נשאים (Carriers) הם חלבוני ממברנה המאפשרים למולקולות גדולות לעבור דרך ממברנת התא, על פי מפל הריכוזים שלהם בתוך ומחוץ לתא.
הנשאים נפתחים ונסגרים לסירוגין עם כל מעבר של מולקולה, בניגוד לתעלות, על פי המנגנון הבא:
הנשא מזהה את המולקולה המתאימה באחד מצידי הממברנה וקושר אותה
בעקבות ההתקשרות הנשא עובר שינוי קונפורמציה (שינוי מבנה), נסגר בצד הממברנה הזה ונפתח בכיוון השני.
כאשר הנשא נפתח, המולקולה משתחררת ואז הנשא עובר שינוי מבנה נוסף בו הוא חוזר למבנהו המקורי.
תהליך זה של העברת מולקולות אינו צורך אנרגיה.
הובלה פעילה (Active Transport) היא דרך מעבר של חומרים דרך קרום התא, הפעם בניגוד למפל הריכוזים.
ישנן שתי שיטות עיקריות בהובלה אקטיבית, הובלה על ידי משאבות והובלה על ידי קו-טרנספורטרים.
משאבות הן חלבונים טראנס-ממברנליים המשתמשים באנרגיה שמקורה במטבוליזם של התא (ATP) במטרה לשאוב חומר אל התא או לפלוט חומר מן התא בניגוד למפל הריכוזים שלו.
המשאבות הנפוצות ביותר בתאים אאוקריוטים הן משאבות נתרן-אשלגן הצורכות כשליש מאנרגיית הגוף, ומשאבת פרוטונים המעבירה פרוטונים בצורה אקטיבית דרך הממברנה כנגד מפל הריכוזים שלהם.
לעיתים משאבות משתמשות באנרגיית אור.
קו-טרנספורטר המשתתף בהעברה אקטיבית שניונית הוא חלבון שמעביר חומרים דרך קרום התא אשר אינו משתמש באנרגיה המופקת מהמטבוליזם כתוצאה מיצירת ATP, אלא מניצול האנרגיה שהשתחררה כתוצאה ממפל הריכוזים שהמשאבות ייצרו.
חלבוני קו-טרנספורטר פעילים-משניים מניעים שתי מולקולות בו-זמנית: האחת כנגד שיפוע הריכוז והשנייה עם שיפוע הריכוז.
הם מובחנים לפי הכיווניות של שתי המולקולות.
העברה עם מפל הריכוזים, דיפוזיה מסתייעת באמצעות נשא.
צימוד תהליך הדיפוזיה בהתאם למפל הריכוזים של חומר אחד עם תהליך העברת חומר אחר כנגד מפל הריכוזים.
בהעברת סימפורט שתי המולקולות עוברות באותו זמן ובכיוונים זהים.
העברת שני חומרים בו זמנית לאותו הכיוון דרך קרום התא כמין נשא שהוא חלבון בעל שני אזורי התקשרות אחד האתר הפעיל שהתקשרות אליו דורשת אנרגיה והשני אתר קרוב לאתר שדרש אנרגיה (האתר הפעיל) וחומר נוסף שכביכול היה צריך לדרוש אנרגיה עשה זאת ללא שום אנרגיה.
תהליך של העברת שתי מולקולות בו זמנית בכיוונים מנוגדים.
בעת הוצאת מולקולה אחת מהתא מתרחשת הכנסת מולקולה אחרת.
זהו צימוד תהליך הכנסת חומר אחד לתא בהתאם למפל הריכוזים עם תהליך הוצאת חומר אחר מהתא כנגד מפל הריכוזים, ולהפך.
אנדוציטוזה היא הובלה של חומרים דרך קרום התא על ידי בועיות , המתרחשת כאשר מולקולה גדולה צריכה להיכנס אל התא.
בתהליך זה נוצרות בועיות בעלות קרום הבנוי משכבה כפולה של פוספוליפידים.
מבנה קרום הבועיות דומה למבנה ממברנת התא.
הן מתחברות אל קרום התא ונפתחות בצידן השני הפונה אל החלל החיצוני.
על ידי מנגנון האנדוציטוזיס מולקולות גדולות נבלעות על ידי תאים.
פליטת מולקולות גדולות מן התא לחלל החיצוני קרויה אקסוציטוזה.
המאפיין העיקרי של הובלה דרך ממברנה ביולוגית הוא הבררנות שלו המשמשת כמחסום כנגד חומרים מסוימים.
הפיזיולוגיה הבסיסית של התופעה נחקרה בהרחבה.
חקירת הבררנות של הממברנה נחלקת לאלו הקשורות לאלקטרוליטים ומולקולות שאינן אלקטרוליטים.
לתעלות היוניות קוטר פנימי המאפשר מעבר של יונים קטנים.
מכיוון שגודל היון קשור למבנה הכימי שלו, ההנחה הייתה שתעלה שקוטר הנקבוביות שלה די גדול כדי לאפשר מעבר של יון בעל גודל מסוים, מאפשרת העברה של יונים נוספים קטנים יותר.
בניגוד להשערה זו, הדבר אינו קורה ברוב המקרים.
ישנם שני מאפיינים לצד הגודל המולקולרי החשובים בקביעת הסלקטיביות של נקבוביות הממברנה: מידת ההתנתקות של היון מן המים בסביבתו, תהליך הקרוי דהידרציה , והאינטראקציה בין היון לבין המטענים הפנימיים של הנקבוביות.
כדי שיון יעבור דרך נקבובית עליו להתנתק ממולקולות המים העוטפות אותו בקשר מימני, בשכבות למינריות רציפות.
הנטייה להפרדות ממים, קשורה לגודל היון: יונים גדולים יותר מתנתקים ביתר קלות בהשוואה ליונים קטנים, כך שנקבובית עם מרכזי קוטב חלשים תאפשר עדיפות מעבר של יונים גדולים יותר היונים הקטנים.
כאשר פנים התעלה מורכב מקבוצות קוטביות של שרשראות צדדיות של חומצות אמינו.
תעלה המורכבת ממולקולות של היסטידין וארגינין, בעלות קבוצות טעונות חיובית, תדחה באופן סלקטיבי יונים בעלי קוטביות זהה, אך תקל על מעבר של יונים בעלי מטען שלילי.
במקרה זה, היונים הקטנים ביותר יוכלו לקיים אינטראקציה הדוקה יותר בשל הסידור המרחבי של המולקולה שמגביר מאוד את אינטראקציות המטענים ולכן מקצין את ההשפעה.
חומרים שאינם אלקטרוליטים הם בדרך כלל הידרופוביים וליפופילים.
הם עוברים בדרך כלל דרך הממברנה על ידי התמוססותם בשכבת השומנים הדו-שכבתית של הממברנה.
הלא-אלקטרוליטים שההובלה שלהם דרך הממברנה מתבצעת על ידי חלבון הובלה, יכולתם להתפזר תלויה לרוב במקדם החלוקה .
לא-אלקטרוליטים הטעונים חלקית, שהם פחות או יותר קוטביים, כגון, אתנול, מתנול או אוריאה, מסוגלים לעבור דרך הממברנה דרך תעלות מימיות המצויות בממברנה.
אין מנגנון ויסות יעיל המגביל את ההובלה הזו, ולכן קיימת פגיעות פנימית גבוהה של התאים לחדירת מולקולות אלה הגורמות לדנטורציה של חלבוני התא.
ישנם מספר מסדי נתונים במטרה לבנות עצים פילוגנטיים המפרטים את ההיסטוריה של יצירת חלבוני טרנספורטר.
דוגמה לכך הוא מסד נתונים המצוי ב-
מנדוחאי חאטון (במונגולית: Мандухай хатан, ᠮᠠᠨᠳᠤᠬᠠᠢ ᠰᠡᠴᠡᠨ ᠬᠠᠲᠤᠨ; בסינית: 满都海哈屯, בפיניין: Mǎndūhǎi Hātún), הידועה גם בשם מנדוחאי סצ'ן חאטון, המלכה מנדוחאי החכמה, (בערך 1449 – 1510) הייתה החאטון (ההטיה בנקבה של המילה חאן) של שושלת יואן הצפונית המבוססת במונגוליה.
היא איחדה בין הלוחמים המונגולים לבין בעלה בטמונח דיין חאן.
מנדוחאי הייתה בתו היחידה של צ'ורוסבאי, היועץ המלכותי של האונגודים המונגולים.
משפחתה הייתה אריסטוקרטית, ובגיל 18 נישאה כאישה שלישית למנדול חאנאס, שליט האימפריה המונגולית בין השנים 1473–1479. כשנולדה לה איתו בת, קיבלה מנדוחאי יחס מועדף על אשתו הראשונה, יחה חבארטו יונגין, שהייתה עקרה.
כשמנדול נרצח ב-1479 בידי היועץ שלו, אסמל, שפעל כסוכן של שושלת מינג, הכס נותר ללא יורש.
מנדוחאי הביאה ממחבואו, ואימצה, את הילד היתום בן השבע, בטמונח, שהיה צאצא ישיר של ג'ינגיס חאן, והכריזה עליו כעל דיין חאן, השליט הלגיטימי של שושלת יואן הצפונית.
בינתיים, דחתה מנדוחאי את הצעת הנישואים של האציל אונובולד, שרצה דרכה לעלות למלוכה, אך זה נשאר נאמן למנדוחאי ולחאן הצעיר.
כשהצבאות המונגולים בשליטתה, פתחה מנדוחאי במלחמה נגד בני האויראט ממערב מונגוליה, אשר היו מחוללים מלחמות אזרחים ללא הרף.
לאחר שהביסה אותם, מנדוחאי ודיין חאן כפו עליהם מספר כללי התנהגות, שכללו איסור על ציצות קסדה באורך שעולה על שתי אצבעות, איסור על אכילת בשר בעזרת סכין, איסור לקרוא לגר שלהם ארמון, וחובה לרדת על ברכיהם בנוכחות השולטים.
האויראטים קיבלו עליהם את כל התנאים חוץ מאכילת בשר ללא סכין.
הניצחון עליהם החזיר לשושלתו של ג'ינגיס את התהילה.
כשהיה בטמונח בן 19, נישאה לו מנדוחאי, וכך השאירה בידיה את השלטון.
כשהאויראטים שוב התקוממו ותקפו את המונגולים המזרחיים, מנדוחאי דיכאה אותם.
היא גם הביסה מספר התקפות של ממלכת מינג.
מנדוחאי נהגה ללבוש שריון ולענוד חרב, ונלחמה לצד החיילים המונגולים.
היא נלחמה גם כשהייתה בהריון, וילדה את בניה התאומים בשדה הקרב.
החל מ-1480, החריפו דיין חאן ומנדוחאי את הלחץ על טריטוריית מינג, מאחר שאלה סגרו את הגבולות בפני מסחר ואף הרגו שליח מונגולי.
ממלכת מינג הרחיבה במהירות את החומה הסינית הגדולה כדי להגן על עצמם מפני מנדוחאי וצבאותיה.
בעזרת אמצעי הלחימה החדשים שאופשרו על ידי אבק שרפה, הצליחו הסינים לפגוע בכוחותיה של מנדוחאי קשות.
אך זו לא ויתרה, וחזרה לשלוט באזור אורדוס, עד שהכוחות הסינים הבריחו את החאנים גם משם.
מדוחאי ודיין חאן התמקמו לצד נהר חרלן ב-1501, ומשם ביצעו פשיטות על הסינים.
מנדוחאי נפטרה לא יאוחר מ-1510, כנראה בנסיבות טבעיות, למרות שהיו שמועות על סוכנים כפולים ונקמה מצד פלגשיו של בעלה.
בשל הצלחותיה כן בזירת השלטון וכן בשדה הקרב, הפכה מנדוחאי לאגדה.
היא הותירה אחריה שבעה בנים ושלוש בנות, וכל החאנים של מונגוליה שבאו אחריה הם צאצאיה.
מנדוחאי חאטון החכמה (במונגולית: Мандухай сэцэн хатан) הוא סרט מונגולי משנת 1987 המבוסס על ספר באותו השם, מאת שגדרג'אבין נצאגדורג', שמספר את סיפור חייה.
מנדאן היא עיר שנמצאת בגבולו המזרחי של מחוז מורטון, והעיר השמינית בגודלה בדקוטה הצפונית.
העיר נוסדה בשנת 1879 בצידו המערבי של נהר מיזורי.
מפקד אוכלוסין בשנת 2016 העריך את מספר האוכלוסייה ב-21,769 בני אדם.
העיר ממוקמת מול העיר ביסמרק שמעברו השני של נהר מיזורי, ושתיהן יחד מהוות את מטרופולין ביסמרק-מנדאן.
העיר נקראה על שם שבט מנדאן שחי בעבר באזור.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2010, בעיר התגוררו 18,331 אנשים, 7,632 משקי בית ו-4,921 משפחות המתגוררות יחד.
צפיפות האוכלוסייה הייתה 641.7 לקמ"ר.
בעיר היו 7,950 יחידות דיור בצפיפות ממוצעת של 278.3 לקמ"ר.
ההרכב הגזעי של העיר היה 91.7% לבנים, 0.6% אפריקאים אמריקנים, 4.9% ילידים אמריקנים, 0.2% אסייתיים, 0.1% פסיפיק איילנדרים, 0.5% מגזעים אחרים, ו-2.0% משני גזעים או יותר.
היספנים או לטינים מכל גזע מהווים 1.8% מהאוכלוסייה.
בעיר היו 7,632 משקי בית שב-31.6% מתוכם עם ילדים מתחת לגיל 18 המתגוררים אצלם, 48.4% היו זוגות נשואים החיים יחד, 11.5% היו בעלי משק בית ללא נוכחות של בן זוג, 4.6% היו בעלי משק בית ללא נוכחות של בת זוג, 35.5% לא היו משפחות.
28.9% מכלל משקי הבית היו בני אדם שחיים לבדם ו-10.5% היו אנשים שגרים לבדם בגילאי 65 ומעלה.
גודל משק הבית הממוצע היה 2.35 וגודל המשפחה הממוצע היה 2.89.
הגיל החציוני בעיר היה 37.2 שנים.
האקלים מאופיין בהפרשי טמפרטורות משמעותיים בין העונות, עם קיץ חם ולח וחורפים קרים ומושלגים.
מנגר (שם מדעי: Luciobarbus esocinus) הוא מין של דג גדול ממשפחת הקרפיוניים החי בנהרות הפרת והחידקל והוא אחד מהגדולים שבקרפיונים.
דג זה מגיע לאורך מרבי של 2.3 מטר ולמשקל של 140 ק"ג.
הוא נחשב לגדול במיני הקרפיונים לאחר המין קרפיון סיאמי ענק.
דג זה יכול לחיות 17 שנה והוא בעל גוף גדול ולבן עם קשקשים גרמיים, סנפירים קטנים ולבנים ופתחי זימים גדולים אך ראש קטן.
השפתיים משורבבות ולידם כמה בינים.
הדג חי בנהרות הפרת והחידקל שבסוריה, תורקיה, איראן ועיראק.
הם חיים בזרמים הרחבים של הנהר אך פונים לאזורים רדודים כדי להשריץ.
חלה ירידה באוכלוסיות דג זה כתוצאה מדיג והוא נמצא בסכנת הכחדה.
מנגנים בשקט 2011 - המופע האקוסטי הוא סיבוב הופעות של ההרכב המוזיקלי הישראלי עידן רייכל.
המופע עלה בינואר 2011 והסתיים בפברואר 2011. בסיבוב ההופעות ביצע הפרויקט את מבחר הלהיטים בגרסאות אקוסטיות, שנכללו בחלקם לאחר מכן באלבום האוסף "הביתה, הלוך חזור".
כמו כן, המופע כלל גם שירים שהוקלטו במיוחד עבורו: "Ley Ley Ley" ו"When I Know".
להלן רשימה חלקית של השירים שבוצעו בסיבוב ההופעות:
השירים "Ley Ley Ley" ו-"When I Know" נכתבו במיוחד עבור סיבוב ההופעות.
כלי הקשה - רביד כחלני ואיתמר דוארי
שירה - רביד כחלני, כברה קסאי ומרתה גומז
יוסי חרסונסקי העניק למופע ציון של ארבעה כוכבי זהב מתוך חמישה, באומרו כי "רייכל ממשיך להחניף בגדול.
לא החסיר אף שלאגר: מ"אם תלך" ו"מדברים בשקט" ועד "מכל האהבות", "ממעמקים" ו"שובי".
מחבר את הצליל האתני-לאונג'-קוסמופוליטי עם הליריות ה"ישראלית" שלו.
ממשיך להציב על הבמה את הצירופים האתנו מוזיקליים הנכונים, כשהוא עצמו כבר משוחרר מספיק כדי להציע גרסה משלו ל"מחכה", השיר שהלחין לריטה.
מנדולינה , היא כלי קולינרי המשמש לחיתוך כללי ולחיתוך ז'וליין, עם אביזרים מצורפים מתאימים, המכשיר יכול לבצע גם חיתוך גלי.
מנדולינה מורכבת משני משטחי עבודה מקבילים, שאחד מהם ניתן לכיוון גובה.
פריט המזון מוחלק לאורך המשטח המתכוונן עד שהוא מגיע ללהב המותקן על המשטח הקבוע, בפריסה שלו החלק נופל לכלי איסוף.
להבים אחרים בניצב ללהב הראשי מורכבים לעיתים קרובות כך שהנתח נחתך לרצועות.
חיתוך הז'וליאן במנדולינה אפשרי במספר רוחבים ועוביים.
עם מנדולינה, הפרוסות הן בעובי אחיד, מה שחשוב במאכלים מטוגנים בשמן עמוק או אפויים (למשל חטיף תפוחי אדמה) וכן למראה ההגשה.
פרוסות יכולות להיות דקות מאוד ולהיעשות מהר מאוד, עם פחות מיומנות ומאמץ משמעותית ממה שנדרש אם חותכים בסכין או בלהב אחר.
מנדולינה משמשת לחיתוך ופריסה של מזון (עם הגנה מסוימת על האצבעות) לאורך מישור משופע מתכוונן לתוך להב אחד או יותר.
בדגמים מסוימים חותכים להבים אנכיים לייצור ז'וליאן, או משתמשים בלהב גלי שמייצר חתכים גליים.
בדגמים אלו רבע סיבוב לאוכל בין מעבר למעבר מייצר קוביות וחתכי וופל.
מנדולינה עלולה לגרום לפציעה חמורה אם לא משתמשים בה נכון.
מַנְדֶּוִילַת סַנְדֶּר (שם מדעי: Mandevilla sanderi) היא צמח נוי ירוק-עד, מטפס מעוצה שנכרך באמצעות הגבעולים ממשפחת ההרדופיים.
הוא בלעדי (אנדמי) למדינת ריו דה ז'ניירו שבדרום מזרח ברזיל ואחד מתוך 182 מינים בסוג מנדווילה שמשרעת תפוצתם ממקסיקו ועד האזורים הטרופיים של אמריקה הדרומית.
מנדווילת סנדר מצטיינת בפרחיה הגדולים והיפים ועליה המבריקים ובפריחתה בתקופה השחונה בישראל מתחילת הקיץ ועד הסתיו.
בישראל עוד 3 צמחי נוי: מנדווילה בוליבית וריחנית שפרחיהם לבנים ופנדורה הדורה שפרחיה ורודים כהים.
ראו בהמשך מיני תרבות בישראל.
שם הסוג מנדווילה הוענק על ידי ג'ון לינדלי, בוטנאי, לזכרו של אנרי מנדוויל (1773-1861), אחד מחבריו חובבי הגינון הבריטים שהיה דיפלומט בבואנוס איירס (ארגנטינה).
שם המין סנדר מתייחס להנרי פרדריק קונרד סנדר (1847-1920), גנן ואספן מהרטפורדשייר (בבריטניה) שהביא את הצמח מברזיל.
שיח מטפס ירוק-עד, קירח שנכרך באמצעות גבעוליו, שגובה חלקיו המעוצים מעל מטר אחד ויכול להגיע באקלים חם ל-4 מ'.
בעלי מוהל חלבי צמיג (לָטֵקְס ((Latex) רעיל, ועלול לגרום לגירויים.
מנדווילה בדומה לבני משפחת ההרדופיים נחשבת לרעילה לבני אדם, כלבים, חתולים וסוסים.
הצמח מכיל מגוון תרכובות רעילות, כולל ספונינים, שעלולים לגרום לבעיות במערכת העיכול, הקאות ושלשולים [חסר מקור].
המוהל של הצמח יכול גם לגרום לגירוי בעור ולתגובות אלרגיות אצל אנשים מסוימים [חסר מקור].
השורש הוא ציצת שורשים מעובים (Tuberous Root), שבה התעבות אזורים של ציצת השורשים מהווה מקום אגירה לעמילן ולמים, המסייעים לצמח לעבור תקופות שחונות.
הגבעולים דקים, ארוכים ועציים, מבוססים על ליגנין ובעלי יכולת להיכרך סביב עצמים, כולל גבעוליו שלו, ולטפס מעלה ולצדדים.
יכולת הטיפוס מושגת בזכות פרקים ארוכים ועלים זעירים במפרקים.
בדרך כלל, הגבעול אינו נושא פרחים.
הפטוטרת מחורצת לאורכה בצדה העליון, אורכה 9 מ"מ.
בסיסה רחב ובמידת מה היא חובקת את הגבעול מצדדיו.
הלוואים לכאורה חסרים, אך הם ניצבים בין הפטוטרות של שני עלים נגדיים ומכונים לוואים תיכוניים (stipules interpetiolar).
הם מצומצמים לכדי מספר מקטעים ליניאריים.
העלים נגדיים, פשוטים, תמימים, סחוסיים (ואינם בשרניים), מוארכים-אליפטיים רחבים, אורכם 3.7 ס"מ, קודקודם מתחדד לחוד קצר, בסיסיהם מעוגלים עד מפורץ קלות ועורקיהם מנוצים.
צדם העליון ירוק כהה ומבריק עם אפידרמיס עבה.
הטרף עם עורקים משניים שיוצאים מצדי העורק הראשי שבבסיסו בלוטות.
הפרחים ערוכים בתפרחות אשכול בעלות 3 עד 5 פרחים, 2 עד 3 על עוקץ.
התפרחות חיקיות בעלי עוקץ ארוך.
אורך התפרחת כאורך העלים הסמוכים.
הדיסקוס של המצעית בעל 2 עד 5 אונות או קשקשים.
הגביע מחולק עמוקות ל-5 אונות ובעל קשקשים (שְׂעָרוֹת בָּלוּטִיוֹת) בבסיס צדו הפנימי.
הכותרת מאוחת עלי כותרת בבסיסם לצינור, בעלת סימטריה רדיאלית, נושרת כיחידה אחת שלמה, וצבעה אדמדם-ורוד עד אדום כהה (מותנה בזן התרבותי).
הכותרת דמוית משפך העשויה מצינור דק וצוואר רחב יותר, שמסתיים ב-5 אונות שחופפות אחת את השנייה במקצת, וקודקודיהם מחודדים מעט.
אורך הצינור והצוואר 4.5 ס"מ, ואורך האונות 3.5 ס"מ.
האבקנים 5, מאוחים בחלק המורחב של צינור הכותרת ואינם ערוכים מול עלי הכותרת.
הזירים קצרים מאוד והמאבקים מאורכים מאוחים, ומהודקים לעמוד השחלה.
המאבקים נפתחים בסדקי אורך, גרגרי האבקה מפורדים (אינם מלוכדים לגושים גדולים), הפרח חסר עטרה.
השחלה עילית, קירחת בעלת 2 עלי שחלה מפורדים ובעלי ביציות רבות.
עמוד השחלה קירח ומשתייר לאחר נשירת הכותרת והאבקנים.
הפרי ארוך ועשוי 2 מפוחיות גליליות, כמעט חופשיות.
הזרעים צרים ומוארכים, ללא מקור ובעלי ציצית של שערות משי שמסייעת בהפצת הזרעים ברוח.
תקופת הפריחה הארוכה נמשכת מהאביב ועד הסתיו.
מנדווילת סנדר הוא צמח אור מלא, רגיש לקרה, עמיד בגיר, במליחות ובשרב.
נוח לגידול בשפלה, בבקעה ובנגב.
ריבוי באמצעות ייחורים בחורף ובאביב ובאמצעות זרעים בסתיו או באביב.
מלבד מנדווילת סנדר גדלים בישראל עוד 3 צמחי נוי מסוג מנדווילה:
מנדווילה בוליבית (Mandevilla boliviensis) היא אפיפיט שפרחיה לבנים.
אפיטיט הוא צמח שגדל על צמח אחר, ואין לו שורשים בקרקע, אך אינו טפיל.
מוצאה באזורים הטרופיים הגשומים מקוסטה ריקה ועד בוליביה וממזרח ברזיל.
העלים סחוסיים (כדוגמת מנדווילת סנדר), אליפטיים עד דמויי ביצה הפוכה, אורכם 10 ס"מ, מתחדד בהדרגה בראשו, קהה בבסיסו, אורך הפטוטרת 2 ס"מ.
התפרחת בעלת 3 עד 7 פרחים, קצרה מהעלים הסמוכים.
כותרת הפרח דמוית משפך, צינור הכותרת וצווארו אורכם 4.5 ס"מ.
אונות הכותרת מחודדות ואורכן 4.5 ס"מ.
מנדווילה ריחנית (Mandevilla laxa) היא צמח מטפס שפרחיה לבנים ומוצאה משתרע מפרו ועד צפון ארגנטינה.
העלים דקים דמויי ביצה, אורכם עד 15 ס"מ, קירחים מלבד ציצית שערות בציר העורקים בצד התחתון.
אורך הפטוטרת 2.5 ס"מ (ארוכים משל מנדווילת סנדר).
התפרחת בעלת 5 עד 15 פרחים, ארוכה מהעלים הסמוכים.
הכותרת דמוית משפך, אורך צינור הכותרת וצווארו 5.2 ס"מ, האונות קהות ואורכן 3 ס"מ.
המפחויות קשות, קירחות, וארכן כ-40 ס"מ.
מנדווילה הדורה (Mandevilla splendens) - צמח מטפס בלעדי (אנדמי) למדינת ריו דה ז'ניירו שבדרום מזרח ברזיל.
הפרחים ורודים כהים, העלים קרומיים, אליפטיים רחבים, אורכם עד 20 ס"מ (ארוך בהרבה מנדווילת סנדר), מחודדים, כמעט דמויי לב, שעירים, יושבים (ללא פטוטרת) או כמעט יושבים.
אשכול התפרחת בעלת 3 עד 5 פרחים, אורכו כאורך העלים הסמוכים.
הכותרת דמוית משפך, קוטרה 7.5 עד 10 ס"מ.
אורך צינור הכותרת וצווארה 3.5 ס"מ.
5 אונות הכותרת בעלות חוד קצר, מפושקות מאוד ואורכן עד 4 ס"מ.
מנגנוני הביטחון הפלסטיניים הוא הכינוי לזרועות הביטחון של ה הפועלים בעיקר ביהודה ושומרון.
הם כוללים 12 גופי ביטחון, משטרה אזרחית, משמר נשיאותי, הביטחון המסכל, המודיעין הכללי וכוחות הביטחון הלאומי.
יושב ראש הרשות הפלסטינית נחשב למפקד העליון של המנגנונים.
אחד מכל 16 פלסטינים בגדה המערבית עובד עבור המנגנונים, מה שהופך את האזור לאחת האוכלוסיות הממשוטרות ביותר בעולם.
ההכשרה והמימון שלהם מסופקים בעיקר על ידי ארצות הברית בשיתוף פעולה עם ישראל.
הרשות הפלסטינית מוציאה יותר על תחזוק המנגנונים מאשר עבור שירותי חינוך ובריאות.
לרשות הפלסטינית אין צבא סדיר, גם לא חיל אוויר או צי.
אנשי הביטחון הפלסטינים אינם נושאים נשק כבד וציוד צבאי מתקדם כמו טנקים.
לאורך כל תהליך המשא ומתן עם הפלסטינים, ישראל דרשה בעקביות שהרשות תישאר מפורזת.
מנהלי המשא ומתן הישראלים דרשו להשאיר חיילים ישראלים בגדה המערבית, לשמור על השליטה במרחב האווירי ולהכתיב איזה נשק יכול להיכנס ומה כוחות הביטחון הפלסטיניים לא יכולים לרכוש.
בנאום בר-אילן ביוני 2009 אמר ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ש"אי אפשר לצפות מאתנו להסכים מראש לעיקרון של מדינה פלסטינית, בלי שיובטח פירוזה של מדינה זו."
סעיף XII של הסכם אוסלו ב' קובע ש″על מנת להבטיח סדר ציבורי וביטחון פנים לפלסטינים בגדה המערבית וברצועת עזה, תקים המועצה [הפלסטינית] כוח משטרה חזק כמפורט בסעיף XIV להלן.
שירותי חירום וחילוץ (הגנה אזרחית)
בעקבות הסכמי אוסלו ב-1993, גדל במידה ניכרת מספר כוחות הביטחון הפלסטינים, כולם בשליטתו הבלעדית של יאסר ערפאת.
בהתבסס על הסכם קהיר מ-1994, הוקם "כוח משטרה חזק" שצמח בהתמדה הרבה מעבר למספרים המוסכמים.
עד 1996, לרשות הפלסטינית היו יותר מ-35,000 קציני ביטחון בשכר כשערפאת שלט בכוחות בצורה אוטוריטרית על חלוקת-שלטון, שלא חפה משחיתות ונפוטיזם.
במהלך האינתיפאדה השנייה, בשנת 2002, צה"ל הרס כמעט לחלוטין את תשתית הביטחון והותיר חלל ביטחוני שהתמלא עד מהרה על ידי קבוצות טרור חמושות.
עד 2006, כ-70% מהפלסטינים סמכו על כוחות שאינם של הרשות הפלסטינית, כמו חמאס והג'יהאד האיסלאמי הפלסטיני, יותר מאשר בכוחות הביטחון של הרשות הפלסטינית.
בשנת 2002 יצר ערפאת את תפקיד שר הפנים עם אחריות על הסדר הציבורי וביטחון הפנים, לרבות סמכות על ארגוני הביטחון המסכל, המשטרה האזרחית וההגנה האזרחית.
תחת לחץ ישראלי ובינלאומי, בהתבסס על מפת הדרכים לשלום משנת 2003, החל ערפאת לארגן מחדש את המנגנונים.
ב-30 באפריל 2003, ערפאת חתם על הקמת מועצה לביטחון לאומי שתפקח על שירותי הביטחון של הרשות.
זה היה תוצאה של מאבק כוחות בין ראש הממשלה מחמוד עבאס לערפאת ולחץ בינלאומי - אמריקאי בעיקרו.
עבאס יהפוך לשר הפנים בפועל בממשלתו החדשה.
ב-11 בספטמבר הודיע ערפאת על הקמת המועצה בת 14 חברים שתפקח על כל גופי הביטחון.
בדומה לקודמו, ראש הממשלה החדש שמונה אחמד קריע היה גם שר הפנים.
ב-8 בנובמבר 2003, ראש הממשלה קריע וערפאת, לאחר שהכריעו מחלוקות על בחירת שר הפנים החדש, הסכימו לחלק את האחריות הביטחונית בין הממשלה למועצה לביטחון לאומי.
המועצה (בראשות ערפאת) הפכה להיות אחראית לענייני ביטחון, בעוד שר הפנים אחראי על עניינים מנהליים ואזרחיים שאינם ביטחוניים.
קריע היה גם חבר במועצה יחד עם שר האוצר סלאם פיאד וראשי סוכנויות הביטחון.
בסופו של דבר, מקורבו של ערפאת חקאם בלאווי הפך לשר הפנים החדש בממשלתו של כורי, דבר שאושר ב-12 בנובמבר 2003. עם זאת, המועצה לביטחון לאומי נותרה לא יעילה, שכן ערפאת המשיך לשלוט ישירות בגופי הביטחון.
שוב בלחץ בינלאומי, ב-17 ביולי 2004 הכריז ערפאת על שינויים נוספים במנגנונים, תוך צמצום שמונה חטיבות הביטחון הנפרדות לשלושה גדודים.
שלושת הגופים היו: הביטחון הלאומי הפלסטיני, כוחות ביטחון הפנים והמודיעין הכללי.
ערפאת מינה שלושה קרובי משפחה לראשי הגופים החדשים, ביניהם אחיינו מוסא ערפאת לראש המודיעין המסכל, שכבר היה ראש ענף הביטחון הכללי ברצועת עזה.
המינוי עורר מחאות ועימותים פנימיים בין חלקים יריבים של כוחות הביטחון המאוישים על ידי חברי מפלגתו של ערפאת.
ההפגנות נתפסו כמאבק כוחות לקראת יישום תוכנית ההתנתקות.
יאסר ערפאת חזר בו מהמועמדות השנויה במחלוקת של מוסא ערפאת, אך האחרון נותר ראש ענף הביטחון הכללי ברצועת עזה.
בינואר 2005, המשיך מחמוד עבאס ברפורמה בשירותי הביטחון.
ב-14 באפריל 2005, עבאס אישר כי 12 חטיבות הביטחון הקודמות אמורות להתאחד לשלושה גופים, בהתאם לצו משנת 2004 של קודמו ערפאת.
ב-4 ביוני 2005, פרסם עבאס את מבנה הגופים החדש:
נאסר יוסף מונה לראש שלושת הגופים.
עם הרפורמה הורחבו באופן ניכר תחומי אחריותו של יוסף, שמונה לשר הפנים חודשיים קודם לכן.
ראשיד אבו שבק מונה לראש שירות הביטחון המסכל הפלסטיני החדש.
ב-22 באפריל הדיח עבאס את ראש כוחות הביטחון הלאומי של עזה מוסא ערפאת והחליף אותו בסולימאן הלס; ראש המודיעין הכללי של עזה אמין אל-הינד אני הוחלף בטארק אבו רג'ב.
עלא חוסני מונה לראש המשטרה הפלסטינית, בעוד ש-1,150 גורמי ביטחון פלסטינים נוספים פרשו גם הם.
מספטמבר 2005, בראשות המועצה לביטחון לאומי עמדו יו"ר הרשות וראש הממשלה.
חברים נוספים היו מחלקת המשא ומתן של אש"ף (NAD), מזכ"ל לשכת יו"ר הרשות, שר הפנים, שר האזרחים, שר האוצר, שר החוץ והיועץ לביטחון לאומי.
ב-12 ביולי 2005 הקים ראש הממשלה אחמד קריע משטרה משפטית באחריות שר הפנים והביטחון הלאומי (נאצר יוסף).
הכוח החדש היה חלק מהמשטרה האזרחית ומשימותיו תוארו בין היתר כיישום החלטות בתי המשפט והפרקליטות המקומית; להגן על המבנים המאכלסים את בתי המשפט, השופטים והפרקליטות; ולהסיע ולהגן על אנשים המוחזקים במעצר ועל מורשעים.
משטרה משפטית כבר הייתה קיימת מאז הסכמי אוסלו בשנת 1995, אך כעת קיבלה סמכויות משמעותיות.
בינואר 2006, חמאס ניצח בבחירות לפרלמנט והקים ממשלה בראשותו במרץ, מה שהוביל למאבק כוחות על שירותי הביטחון עם תנועת פת"ח.
אבו מאזן ניסה להוציא את ארגוני הביטחון הנשלטים על ידי הפת"ח משליטת הממשלה ובתמיכת ממשלות המערב, לשקם את המבנה הישן של המנגנונים כפי שהיה קיים תחת ערפאת.
במרץ 2006 הפך סעיד סיאם (חבר חמאס) לשר הפנים החדש של הרשות, במקום נאצר יוסף.
עם זאת, כבר ב-20 בפברואר דווח בתקשורת כי עבאס מינה את רשיד אבו שבאכ המזוהה עם הפת"ח לראש הביטחון המסכל בגדה המערבית וברצועת עזה.
שר הפנים היוצא נאסר יוסף הכחיש זאת.
ב-6 באפריל 2006, שבוע לאחר הקמת ממשלת חמאס, מינה עבאס את רשיד אבו שבאכ המזוהה עם הפת"ח לראש שלוש סוכנויות הביטחון, כולל הביטחון המסכל, המשטרה האזרחית וההגנה האזרחית (ביטחון ציבורי).
אבו שבאכ אמר שהוא מוסמך להעסיק ולפטר שוטרים בשלושת גופי הביטחון.
למרות שסיאם מבחינה טכנית יהיה הבוס של אבו שבאכ, כל מחלוקת בין השניים תיפתר במועצה לביטחון לאומי בראשות אבו מאזן.
כמו כן, באפריל 2006, עבאס הקים בשליטתו מינהל ציבורי חדש לנקודות המעבר והגבולות.
המשמר הנשיאותי הורחב והוקמה יחידה להתערבות מהירה.
לאחר שעבאס השתלט ישירות על מנגנוני הביטחון של הרשות הפלסטינית, ממשלת חמאס הקימה כוח משטרה צבאי משלה בן 3,000 איש ברצועת עזה, הנקרא כוח המבצעים, שהורכב מאנשי הזרוע הצבאית שלה, גדודי עז א-דין אל-קסאם.
ב-20 באפריל מינה שר הפנים סעיד סיאם את המחבל ג'מאל אבו סמהדאנה, ראש ועדות ההתנגדות העממית המיליטנטיות, למנכ"ל כוח המבצעים.
חמאס ביקש לכלול את חברי כל זרועות ההתנגדות (ועל ידי כך להשיג לפחות שליטה מסוימת על הגופים).
היחידות הראשונות נפרסו ב-17 במאי 2006. עם זאת, ב-8 ביוני 2006, אבו סמהדאנה חוסל על ידי חיל האוויר הישראלי.
בינואר 2007 הוציא עבאס אל מחוץ לחוק את כוח המבצעים של משרד הפנים.
המשרד התנגד להוראת עבאס שעד אז ישולבו 6,000 מאנשי הכוח במנגנון הביטחון הנאמן לתנועת הפת"ח.
במקום זאת, חמאס הכריז על תוכניות להכפיל את גודל הכוח שלו ל-12,000 איש.
הכוח שימש ככלי של חמאס בהשתלטות המזוינת על עזה ביוני 2007. ב-18 ביוני 2007 פיזר עבאס את ממשלת הרשות הפלסטינית בראשות חמאס ואת המועצה לביטחון לאומי.
בשנת 2013 עמד תקציב הביטחון של הרשות על כמעט מיליארד דולר, המהווה 28% מסך התקציב הכולל.
תקציב הביטחון הגדול זכה לביקורת משום שהוא נתפס כחלק ממערך הדיכוי הפנימי וכן שומר על ההגמוניה המתפוררת של תנועת הפת"ח והסטטוס קוו עם ישראל.
כ-65,000 מעובדי המדינה ברשות (41%) היו רשומים כעובדי ביטחון; 34,000 לא היו עובדי ממשלת חמאס בעזה.
נכון לנובמבר 2014, היו בעזה כ-17,000 אנשי ביטחון, כולל שוטרים, שנשכרו על ידי חמאס מאז יוני 2007. הם עדיין נחשבו בלתי לגיטימיים על ידי הממשלה הפלסטינית ב-2014 ולכן לא קיבלו שכר.
בינואר 2005, מספר כוחות הביטחון של הרשות הפלסטינית היה, לפי סוכנות הידיעות Associated Press, כ-30,000. החלוקה הייתה כדלקמן:
כוחות הביטחון הלאומי הפלסטינים (משטרת הגבולות הפלסטינית, מודיעין צבאי, משטרה צבאית ויחידת האבטחה כוח 17): כ-15,000 חברים.
מודיעין כללי (איסוף מידע ואבטחה עבור נציגויות פלסטיניות בחו"ל): כ-5,000 חברים בעזה.
כוח המשטרה האזרחית הפלסטינית (המשטרה והביטחון המסכל בעזה שנועדו להילחם בפשיעה הפנימית, בזמנו באחריות שר הפנים): כ-10,000 חברים.
מחקר שנערך בשנת 2016 העלה כי ישנם כ-83.2 אלף אנשי ביטחון פלסטיניים, מתוכם כ-65 אלף בגדה המערבית וכ-18 אלף ברצועת עזה.
שיתוף הפעולה הביטחוני בין ישראל לפלסטין כרוך בשיתוף מודיעין בין הרשות הפלסטינית לצה"ל.
שיתוף הפעולה מקורו בהסכמי אוסלו.
כוח משטרה אזרחי פלסטיני הוקם על פי אוסלו ב', סעיף XII, "ועדת תיאום ושיתוף פעולה משותפת למטרות ביטחון הדדי", "כדי להבטיח סדר ציבורי וביטחון פנים לפלסטינים בגדה המערבית וברצועת עזה".
בעוד שגורמי ביטחון ישראלים שיבחו באופן קבוע את שיתוף הפעולה, מבקרים טוענים כי ההסכם התמקד מאוד ביצירת מבנה שיבטיח בעיקר את ביטחון ישראל.
בהזדמנויות רבות, מחמוד עבאס איים להפסיק את שיתוף הפעולה הביטחוני כדי להראות תקיפות כלפי ישראל, אולם מבלי לנקוט בצעדים ממשיים.
באוקטובר 2014, העיתונאי ח'אלד אבו טועמה חישב כי עבאס השתמש באיום זה 58 פעמים.
במאי 2014 הכריז עבאס כי שיתוף הפעולה הביטחוני עם ישראל הוא קדוש.
במרץ 2015 החליטה המועצה המרכזית של אש"ף באופן רשמי להפסיק את התיאום הביטחוני, אך בסופו של דבר, ההחלטה לא יושמה.
באוקטובר 2015 פרצו עימותים בגדה ונראה היה שהמשטרה הפלסטינית הפגינה פחות נכונות לדכא הפגנות נגד ישראל.
אף על פי כן, מפקד המודיעין הפלסטיני בגדה המערבית מג'יד פרג', חשף בינואר 2016, כי כוחות הביטחון מאז אוקטובר 2015 מנעו כ-200 פיגועי טרור נגד ישראל ועצרו כ-100 פלסטינים בחשד שתכננו פיגועים נגד ישראלים.
זה עורר גל של גינויים מצד פלגים פלסטיניים שמתנגדים בתוקף לתיאום ביטחוני עם ישראל.
כוחות הביטחון הפלסטינים זכו לא פעם לביקורת על דיכוי אזרחים וריסקו את ההתנגדות לישראל.
הם כוונו להתנגדות המזוינת כמו גם לאופוזיציה פוליטית ולמפגינים.
ככלל, תומכי חמאס מהווים יעד מרכזי למנגנונים.
בשנת 2008 הציג ראש המשטרה האזרחית הפלסטינית לישראלים רשימת פעולות שנקטה הרשות נגד חמאס.
בגדה המערבית נעצרים לעיתים קרובות אנשי חמאס, וכך גם סטודנטים התומכים בחמאס.
מנדאפה או מנטאפה (בסנסקריט: मण्डप, בתעתיק : maṇḍapa) היא אולם או ביתן על עמודים לטקסים ציבוריים ב, במיוחד באדריכלות מקדשים הינדואים ו.
מנדאפות מתוארות כ"פתוחות" או "סגורות" תלוי אם יש להן קירות.
לעיתים קרובות מאוד יש במקדשים, מנדאפה אחת או יותר בין קודש הקודשים לכניסה למקדש, על אותו ציר.
במקדש גדול יש גם מנדאפות אחרות מחוברות לצדי המקדש, או נפרדות בתוך מתחם המקדש.
במקדש ההינדי המנדאפה היא מבנה דמוי מרפסת דרך (שער מקושט) ומובילה למקדש.
היא משמשת לריקוד ומוזיקה דתיים ומהווה חלק ממתחם המקדש הבסיסי.
אולם התפילה נבנה בדרך כלל מול קודש הקודשים (, מילולית "בית הרחם") של המקדש.
למקדש גדול יהיו הרבה מנדאפות.
אם למקדש יש יותר ממנדאפה אחת, יש לכל אחת מהן תפקיד שונה והיא מקבלת שם שישקף את השימוש בה.
לדוגמה, מנדאפה המוקדשת לנישואים אלוהיים מכונה קליאנה מנדאפה.
לעיתים קרובות האולם מבוסס על עמודים והעמודים מקושטים בגילופים מורכבים.
במונחים עכשוויים, היא גם מייצגת מבנה שבתוכו נערכת .
החתן והכלה מקיפים אש קדושה שהודלקה על ידי הכומר המכהן במרכז המנדאפה.
כאשר למקדש יש יותר ממנדאפה אחת, הן מקבלות שמות שונים.
ארתה מנדאפה או ארדה מנדאפה – אולם המפריד בין קודש הקודשים לכניסה או אולם המפריד בין קודש הקודשים למנדאפה אחרת של המקדש.
אסטנה מנדאפה – אולם כינוסים
קליאנה מנדאפה – מוקדשת לחגיגת נישואים פולחנית של האל עם האלה
מהא מנדאפה – (מהא בסנסקריט גדול) כשיש כמה מנדאפות במקדש, היא הגדולה והגבוהה ביותר.
לפעמים, המהא מנדאפה בנויה גם לאורך ציר רוחבי עם טרנספט (חלקים שנוספו לאורך ציר רוחבי זה).
בחלק החיצוני, הטרנספט מסתיים בחלון גדול המכניס אור ורעננות למקדש.
ננדי מנדאפה או ננדי מנדיר – במקדשי שיווה, ביתן עם פסל של השור הקדוש , מסתכל על הפסל או הלינגאם של שיווה.
רנגה מנדאפה – מנדאפה גדולה יותר, שיכולה לשמש למופעי מחול או תיאטרון, עם מוזיקה.
בבורמזית, המונח "מנדאט" (မဏ္ဍပ်), שמקורו האטימולוגי בפאלי maṇḍapa, הוא במה פתוחה או ביתן שממנו מתיזים מים.
לעוברים ושבים במהלך הפסטיבל הבודהיסטי .
בשפת גא'ווה, המנדאפה ידועה בתור (ꦥꦼꦤ꧀ꦝꦥ).
באופן יוצא דופן, פנדהאפות באינדונזיה בנויים בעיקר עבור קהילות מוסלמיות.
מסגדים רבים מחקים את עיצוב הפנדהאפה, עם גג הבנוי משכבות.
בקמרית מבטאים את מנדאפה כ"מונדופ" (មណ្ឌប), שפירושו ביתן.
הקמרים מתייחסים אליו לעיתים קרובות כמקדש קטן עם מגדל בצורת כתר גבוה, מעוטר בקישוטים מעולים בסגנונות שונים.
ב בעידן אנגקור היו המנדאפות מחוברות בדרך כלל למגדל המרכזי של המקדש ובנויות לאורך הכיוונים הראשיים.
בטמילית, במה זו היא "אאיירם קאל מנדאפם" – אולם מובהק של אלף עמודים קרוב ל של המקדש שיוצר חלק מובהק מתוכנית האתר של קלאסית.
היא מופיעה לעיתים קרובות באדריכלות מקדשים תאילנדים, או בצורה של (ספריית מקדש) או כמקדש מזבח כמו זה שב בצ'יאנג מאי.
מנגנון פעולת משאבה ידוע גם כ"פעולת מחלק" ובמידה פחותה יותר גם בשם המוקדם למנגנון "פעולת טרומבון" הוא מנגנון לנשק בעל מנגנון טעינה חוזרת המופעל בידית דריכה ידנית, המאפיין בעיקר רובי שוטגאן לשימוש צבאי ומשטרתי ולעיתים גם בכלי נשק ייחודיים.
בנשק מסוג זה, המשתמש אוחז בקת האחורית ביד אחת וביד השנייה אוחז במתפס שהוא החלק הקדמי של הרובה ומשמש כ"ידית המשאבה".
תנועה קדימה ואחורה של ידית.
המשאבה גורמת לדריכה של הנוקר, פליטת התרמיל הריק מבית הבליעה, הכנסת כדור חדש מהמחסנית ונעילה מחדש של הבריח.
המנגנון מאפשר ירי מהיר יחסית, במיוחד כאשר המתפעל מיומן, ומשלב אמינות מכנית גבוהה עם שליטה טובה בקצב האש, שכן אין תלות באנרגיה של הירי כפי שקורה בנשק חצי-אוטומטי.
וניתן להשתמש בנשק עם תחמושת חלשה, תחמושת גומי או קליעים מיוחדים כגון תחמושת לפיזור הפגנות, שאינם מייצרים די לחץ להפעלת מנגנון רתע.
כל כלי הנשק מסוג פעולת משאבה משתמשים בתנועת הלוך ושוב של המחלק היושב מתחת לקנה הנשק ומשמש גם כמתפס כדי להניע את מנגנון הירי תנועה זו הדומה לתנועה של הפעלת משאבה היא שהקנתה למנגנון את שמו.
בדרך כלל היורה מתחיל את תהליך הירי בתנועה לאחור של המחלק, רק מעטים מהם משתמשים בתנועה "הפוכה", כלומר תנועת קדימה ואחורה של המחלק.
כמה דוגמאות לכך הן הרובה הרוסי והרובה הדרום-אפריקאי .
המחלק מחובר לבריח הרובה באמצעות מוט אחד או שניים.
שני מוטות נחשבים לאמינים יותר, מכיוון שהם מפעילים כוחות סימטריים על הבריח.
רובה פעולת משאבה הניזון ממחסנית צינורית, תנועת הבריח קדימה ואחורה מפעילה גם את המעלית, שמרימה את התרמילים מהמחסנית אל בית הבליעה.
לאחר ירי כדור, הבריח משוחרר והמחלק חופשי לנוע.
היורה מושך את מחלק לאחור כדי להתחיל את מחזור הפעולה.
הבריח נפתח ומתחיל לנוע לאחור, מוציא ופולט את התרמיל הריק מבית הבליעה, דורך את הפטיש ומתחיל לטעון את הכדור החדש.
בתכנון של מחסנית צינורית, כאשר הבריח נע לאחור, כדור אחד משתחרר מהמחסנית ונדחף לאחור כדי לנוח על המעלית.
כאשר הקת מגיעה לקצה האחורי ומתחילה לנוע קדימה, המעלית מרימה את הכדור, ומיישרת אותו בקו אחד מול הקנה.
כשהבריח נע קדימה, הכדור מחליק לתוך הקנה, והחלק האחרון של תנועת המחלק נועל את הבריח במקומו.
לחיצה על ההדק תירה את הכדור הבא, ומתחיל המחזור שוב.
במרבית כלי הנשק הפועלים באמצעות מנגנון משאבה קיימת מערכת נעילה מכנית שמטרתה להבטיח שהבריח סוגר את בית הבליעה על מנת שכלי הנשק יעמוד בלחצי הגזים הגבוהים שנוצרים בעת הירי.
אחת השיטות הנפוצות ביותר היא נעילה באמצעות בריח מסתובב, שבו תנועת המשאבה מעבירה כוח דרך מוטות מקבילים אל הבריח.
כאשר המחלק נמשך לאחור, המוטות מושכים את הבריח לאחור, מסובבים אותו ומשחררים אותו מהמגרעת שאליה היה נעול.
בעת דחיפת הידית קדימה מתבצע התהליך ההפוך הבריח נדחף קדימה, המעלית דוחפת תרמיל חדש אל תוך בית הבליעה, והבריח נסגר תוך סיבוב שמחזיר אותו למגרעת הנעילה.
שיטה זו נפוצה ברובים מודרניים רבים, כיוון שהיא מספקת חוזק מבני גבוה ובטיחות מרבית.
בנוסף לנעילה מסתובבת קיימות שיטות אחרות, כמו נעילה באמצעות בלוק נופל שנע למעלה או מטה בהתאם לתנועת המשאבה.
פתרונות אלה היו נפוצים יותר בכלי נשק מוקדמים נחשבים פשוטים יותר לייצור, אם כי לעיתים פחות עמידים לאורך זמן בהשוואה לנעילת בריח מסתובב.
לכל אחת מהשיטות יתרונות וחסרונות – נעילה מסתובבת אמינה ובטוחה אך דורשת דיוק מכני גבוה, בעוד נעילה באמצעות בלוק נופל קלה יותר לתחזוקה אך רגישה יותר לשחיקה.
ברוב כלי הנשק מסוג פעולת משאבה אין אינדיקציה חיובית לכך שנגמרה התחמושת, ולכן ייתכן להשלים מחזור פעולה כשהקנה ריק.
ניתן למזער את הסיכון של סיום התחמושת הבלתי צפוי בכלי נשק עם מחסנית צינורית על ידי מילוי המחסנית בכדורים חדשים תוך ניצול הפסקה ברצף הירי כדי להחליף את הכדורים שנורו זה מקרוב.
מנגנון המשאבה נחשב לאחד הפשוטים והאמינים ביותר מבין כל כלי הנשק.
הוא אינו תלוי בלחץ גזים כמו בנשק חצי-אוטומטי ולכן פחות רגיש לשינויים בסוג התחמושת, ללכלוך או לתנאי מזג אוויר קשים.
רכיב נוסף הקיים בכלי נשק מסוג שוטגאן מנגנון משאבה הוא המשנק שנמצא בקצה הקנה של שוטגאן, ותפקידו לשלוט בפיזור הכדוריות לאחר יציאתם מן הקנה.
עיקרון הפעולה הוא פשוט: כאשר מטען הכדורים עובר דרך אזור הצר יותר, חלקיקים שנעו בכיוון אלכסוני נדחסים אל מרכז הקנה, ומביא להתכווצות מקבץ הפגיעה במטרה ולהארכת הטווח היעיל של הירי.
קנה שוטגאן חלק יוצר מטבעו פיזור רחב יחסית, כיוון שאין בו חריקה ספירלית כמו ברובה מחורק לייצוב קליע יחיד.
כתוצאה מכך, ללא משנק כלל, מטען של כדורי בקשוט או בירדשוט ייפתח למעגל בקוטר נרחב במרחק קצר יחסית.
המשנק מאפשר שליטה מלאכותית בתבנית זו.
בנוסף קיימים משנקים ייחודיים כגון "סקייט" המיועדים לירי בצלחות חרס או "אקסטרה פול" המשמש לטווחים ארוכים במיוחד בציד תרנגולי בר.
במנגנון משאבה רגיל ומודרני, על מנת לבצע ירי, היורה צריך מבצע שתי פעולות נפרדות בעת הפעלת ה"משאבה" דריכת הנשק וירייה.
הפעולות הללו מופרדות באמצעות מנגנון בטיחות שנקרא מנתק הדק.
תפקידו של המנתק הוא לוודא שהפטיש לא ישתחרר לפני שהבריח ננעל לחלוטין על ידי כך שהוא מונע מההדק לשחרר את הפטיש עד שהמנגנון כולו נמצא במצב ירי מוכן והבריח סגור ונעול.
כתוצאה מכך, כדי לירות, היורה חייב לשחרר את האצבע מההדק, ולאחר שפעולת המשאבה הושלמה, ללחוץ עליו שוב.
ברובים בעלי מנגנון משאבה מדגמים מוקדמים היעדר מנתק הדק ישר מצב שאפשר ירי "סלאם פייר", מצב שבו ירי מתבצע ללא צורך בלחיצה נוספת על ההדק.
בנשק שיכול לבצע "סלאם פייר", היורה יכול להחזיק את ההדק לחוץ ברציפות, ובכל פעם שהוא דוחף את המשאבה קדימה טוען כדור אל תוך בית הבליעה, הנשק יורה באופן מיידי.
התוצאה היא קצב אש מהיר במיוחד, מוגבל רק במהירות שבה היורה יכול להפעיל את המשאבה.
מצב זה אפשר ליורים מיומנים לירות בקצב גבוה מאוד, תכונה שהפכה את רובה הוינצ'סטר 1897 לנשק פופולרי במיוחד בקרבות בתוך תעלות ומערכות ביצורים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מצב ירי זה בוטל כמעט לחלוטין בכלי נשק מודרניים וזאת מטעמי בטיחות: מנתק הדק מבטיח שהירי יתרחש רק כאשר הבריח נעול במלואו.
ברובה ישן שמאפשר "סלאם פייר", אם הבריח לא ננעל לחלוטין לפני שהפטיש משתחרר, הדבר עלול לגרום למצב מסוכן שנקרא ירי מחוץ לנעילה .
שיכול לגרום לפיצוץ של התרמיל בתוך כלי הנשק במקום בתוך בית הבליעה, שעלול סכן את היורה.
מנתק ההדק מעניק ליורה שליטה מלאה על מועד הירי.