tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניסיונו הרב וגילו המתקדם יחסית, הפכו אותו ל"אבא" של הלוחמים וישראלי היה מ"פ המפקדה ואיש הלוגיסטיקה של הסיירת תחת פיקודם של עוזי יאירי, מנחם דיגלי, אהוד ברק וגיורא זורע.
הוא נטל חלק פעיל במשימות היחידה באותן שנים, בין השאר הפשיטה על האי גרין במלחמת ההתשה (1969), מבצע ההשתלטות על מטוס "סבנה" בנמל התעופה לוד, הפעולה בכפר עייתא א-שעב שבלבנון, מבצע "אביב נעורים", ומלחמת יום הכיפורים, כולל חילוצו של סגן-אלוף יוסי בן-חנן.
לישראלי הוצעה לא פעם דרגת קצונה אישית אך הוא סירב והתגאה בכך שהוא רס"ר.
גם כאשר השתחרר משירות קבע בשנת 1974 ועבר לשרת במילואים.
התנגד לענוד דרגות רב-נגד (רָנָ"ג) ובמקומם המשיך לענוד את שעון הרס"ר עם 5 כוכבי השירות.
עם שחרורו, החל ישראלי לעבוד כאיש מבצעים מיוחדים באגף הטכני ברשת מלונות דן והיה אחראי בין השאר למבצעי חידוש ושיפוץ של המלונות ברשת.
כמו כן, פיקד ישראלי על אוגדת המרכז של משמרות הזה"ב ואף קיבל צל"ש שר התחבורה על כך.
ישראלי התגורר בתל אביב עם אשתו (הניה), בנו ובתו, בבית שהיה שייך להורי אשתו עוד מנעוריה.
הוא נפטר מסיבוכי סוכרת ויתר לחץ דם בנובמבר 2000 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
נולד ב-1877 ליהושע שטמפפר, ממייסדי פתח תקווה.
למד במחזור הראשון של בית הספר נצח ישראל בפתח תקווה, ובצעירותו נסע להונגריה כדי ללמוד תורה במקום שלמד אביו.
כאשר חזר לפתח תקווה ניהל את עסקי "פרדס שטמפפר", הפרדס הראשון שניטע בפתח תקווה, והקדיש את עצמו במסירות ובדאגה לצורכי המושבה ותושביה.
במלחמת העולם הראשונה היה ביתו פתוח לכל נצרך, ובעיקר לפליטי הרעב ששרר בירושלים ולמגורשים מיפו ומכפר סבא.
אחרי המלחמה החליף את פנחס מאירי במשרת ראש הוועד.
בהיותו בראש הוועד נמנה עם הגוש האזרחי, אולם בניגוד לחבריו שהתנגדו ב-1934 להפיכת פתח תקווה לעיר הוא תמך במהלך, דבר שיצר קרע בינו ובין חבריו וקרב אותו למפלגות הפועלים.
בסופו של דבר קיבלה פתח תקווה מעמד של עיר ב-1937, ושטמפפר היה לראש העיר הראשון שלה.
ביולי 1940 התקיימו בחירות למועצת העיר והפעם שטמפפר התמודד במסגרת רשימת החרדים.
בבחירות בתוך המועצה לראשות העיר שטמפפר הודיע שלא יתמודד על התפקיד בגלל שהשלטונות אינם רואים בו מועמד.
במקום זאת נבחר שטמפפר לתפקיד סגן ראש העיר.
הוא עצמו הצביע בעד נציג סיעות הפועלים, מאיר גרבובסקי, לראשות העיר, אולם יוסף ספיר זכה לבסוף בתפקיד.
שטמפפר היה בין המתנגדים לאחריות של עירית פתח תקווה על גני הילדים.
לאחר מכן כיהן מספר שנים כיו"ר המועצה הדתית.
היה פעיל במוסדות ציבור ובהם בהנהלת "החקלאי", קופת מלווה חקלאית, וכן פעל להקמת מוסדות חינוך כלליים ודתיים.
עודד יוזמות כלכליות והקמת מפעלי תעשייה.
שטמפפר היה איש ספר ותלמיד חכם.
ביתו שהיה צריף עץ בדמי מפתח (כדי לא ליהנות מכספי ציבור), היה בית ועד לחכמים.
האיר פנים לכל אדם והיה ידוע בטוהר כפיו, בצניעותו, ביושרו ובמעשי הצדקה שעשה.
נפטר ב-13 במרץ 1961 ונקבר בבית הקברות סגולה בפתח תקווה.
אשתו הראשונה הייתה אסתר-איטה (בתה של גולדה רוזנטל, מרַפאה ומיילדת בירושלים, ואחייניתה של הצלם צדוק בסן) ולזוג נולדו שישה ילדים:
אליהו דוד - רב באקרון שבמדינת אוהיו, וחתנו של הרב צבי פסח פרנק.
שושנה - אשת הרב שמואל תנחום פרנק (בנו של הרב צבי פסח פרנק), בתם אסתר היא אשת הרב יוסף כהן ואמו של הרב דוד כהן.
יהודית - מחלוצות העבודה הסוציאלית בארץ.
רבקה - אמו של פרופ' יהושע בן אריה.
נינו הוא פרופ' שאול שטמפפר.
אשתו השנייה היא שרה פייגה.
שלמה כהן-צידון (15 בפברואר 1923 – 16 בפברואר 2012) היה חבר הכנסת בכנסת השישית.
כהן-צידון נולד באלכסנדריה שבמצרים לראובן ולפרידה (הוריו היו ילידי צידון שבלבנון), בה הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון "דה מאנש" בעיר ובבית הספר הגבוה למסחר.
היה פעיל בתנועה הציונית במצרים.
ניהל את בית הספר היהודי דה לה פרגולה שבאלכסנדריה.
הוא למד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב והוסמך לעורך דין בשנת 1956. בשנים אלו היה פעיל בהתאחדות עולי מצרים.
בשנת 1960 דרש בשם עולי מצרים שמדינת ישראל תשתמש ברכוש מצרי מוקפא לפיצוי עולי מצרים שהשאירו במצרים את רכושם.
הוא גם פעל בקרב יוצאי עדות המזרח בישראל, הוציא לאור את כתב העת "אל המזרח" ומשך תקופה היה פעיל במפא"י.
היה עורך הדין של משפחת שוחמכר בעת פרשת יוסל'ה שוחמכר והוציא ספר בשם "איפה יוסל'ה" בהוצאת העולם הזה.
כן ייצג את אשתו של חיים יהודה.
בשנת 1961 היה כהן-צידון שותף לייסוד המפלגה הליברלית הישראלית.
הוא הוצב במקום ה-27 ברשימת גח"ל לקראת הבחירות לכנסת השישית, אך לא נכנס לכנסת לאחר שהרשימה קיבלה רק 26 מנדטים.
כהן-צידון נכנס לכהן כחבר הכנסת בשנת 1966 לאחר פטירתו של אליהו מרידור.
הוא היה פעיל בוועדת הפנים, ועדת החינוך והתרבות וועדת העבודה.
ביולי 1968 הוא פרש מהליברלים והקים סיעת יחיד.
בפברואר 1969 הצטרף לסיעת המרכז החופשי.
עם תום כהונת הכנסת השישית בשנת 1969 חדל לכהן כחבר כנסת.
לאחר הסכם השלום עם מצרים התבטא:
נפטר בפברואר 2012, היה נשוי ללאה ואב לשלוש.
שלמה ישראלי (נולד ב-18 במאי 1952) הוא מוזיקולוג, מוזיקאי, איש רדיו ומרצה ישראלי, מומחה לג'אז, למוזיקת עולם ולמוזיקה קלאסית.
ישראלי ניגן בכלי נגינה שונים מגיל שלוש, בעיקר כלי נשיפה וכלי הקשה.
יצר מספר מופעי יחיד עם מוזיקה מקורית ואלתור חפשי.
למד מוזיקולוגיה וספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבד בקול ישראל - רשת ג' וקול המוסיקה משנת 1976 עד שנת 2005, שם שידר תוכניות אישיות והפיק קונצרטים חיים.
בתוכניות שילב בין סוגי מוזיקה שונים: ג'אז, מוזיקה קלאסית, מוזיקת העולם ומוזיקה עכשווית.
במקביל עסק בהוראה, בייעוץ ובניהול מוזיקלי של פסטיבלים וסדרות קונצרטים.
שימש כיועץ אמנותי לפסטיבל ישראל בין השנים 2007-2004. ערך במשך שבע שנים את הסדרה "אנדרלמוזיקה" - שילוב של הרצאות וקונצרטים בבית הקונפדרציה בירושלים.
ניהל אמנותית פסטיבל מוזיקה במטולה ואת סדרת הקונצרטים "עולם אחד" ו"ימי המוזיקה היהודית".
חבר בוועדות מקצועיות בישראל ומחוצה לה, ומלמד באוניברסיטה העברית בירושלים, ב"אסכולות" של האוניברסיטה הפתוחה ובמקומות נוספים.
בהמשך החל לעסוק בצילום אמנותי.
הרב שלמה יוסף אליאך (1860–1941; תר"כ – ח' בתמוז תש"א) היה רב, שד"ר ועסקן ציבור, אשר ארגן את התמיכה של יהדות ארצות הברית לתושבי היישוב הישן בארץ ישראל במאה ה-19. מייסד ומנהל בית התבשיל הכללי והכנסת האורחים בירושלים ובחברון.
אליאך נולד בשנת תר"כ (1860) בטבריה לרבי אברהם אשר גלוברמן, למשפחה משושלת של חסידי קרלין.
אבי סבו היה אחי רבי אהרון הגדול מקרלין, מייסד שושלת חסידות קרלין ותלמיד של המגיד ממזריטש.
סבו, אבי אביו, היה הרב שלמה מסטולין, אשר עלה ארצה בשנת תרט"ז (1856) עם בנו אברהם והתיישב בטבריה.
בתרנ"ה (1895) נשלח אליאך מטעם ועד הכוללים לארצות הברית במטרה לארגן עזרה לכוללים ולמוסדות תורה וחסד בארץ.
הוא הקים שם אגודה בשם "ציון המצוינת" לפעולות לטובת ארץ ישראל.
בשנת תרנ"ט (1899) חזר לירושלים ונתמנה למזכיר ועד הכוללים בירושלים.
באותה שנה פרצה בירושלים מגפת חולירע.
אליאך ייסד וניהל בירושלים ועד עזרה ששקד על מתן תרופות ומצרכי מזון לחולים ונפגעי ההסגר הרפואי שהוטל על העיר.
הוועד המשיך לפעול גם לאחר המגפה ואליאך היה הרוח בו.
באותן שנים הפעיל בירושלים בית תבשיל, שבין השאר סיפק מזון גם לחיילים יהודים ששירתו בצבא העות'מאני.
הרב אליאך נסע לארצות הברית על-מנת לאסוף תרומות, נפגש אצל הרבנים וארגן את "אגודת הרבנים" - גוף אשר המשיך בתמיכתו שנים רבות ביהודי היישוב הישן.
נסע להודו, מצא כי מחלה קשה פקדה את היהודים, משם פנה לבריטניה ודאג לייבא את התרופה עבורם.
בארץ ישראל, היה מתנייד ממקום למקום רכוב על סוס, כמקובל באותם הימים.
כאשר היה מחסור במי-שתייה הוא ארגן רכבות שהביאו מים מהכפר בתיר, ליד ירושלים.
הוא גם הביא את "מכונת הקרח" הראשונה מצרפת לירושלים.
לנוכח המצוקה של יהודי העיר העתיקה הוא פנה לד"ר בנימין זאב הרצל והעלה תוכניות ליישוב תושבי העיר במקומות חדשים.
הוא המשיך את מגעיו עם ראשי הציונות אך גם אלו לא נשאו פרי.
בשנת תרפ"א (1920) הקים מחדש בשכונת מאה שערים בירושלים את בית התבשיל הכללי והכנסת האורחים, שנקרא מאז בפי כל "בית התבשיל והכנסת אורחים אליאך" על שמו.
בשעתו היה מוסד זה ממפעלי המזון המרכזיים ביישוב הישן הירושלמי.
הוא התקיים בעיקר בעזרת תרומות פילנתרופיות מעבר לים, וסיפק מנות מזון זולות לנצרכים רבים, ביניהם גם אסירים יהודיים להם הקדיש אליאך יחס מיוחד במשך שנים רבות.
במקביל הופעלו במקום חדרי שינה במחירים נמוכים, לטובת עולי רגל ואורחים בעיר.
בית התבשיל והכנסת האורחים פעלו במשך כל ימות השנה, אך עיקר הפעילות הורגשה בימי החגים.
אליאך המשיך לקיים את המוסד גם בהיותו קרוב לגיל 80. לאחר פטירתו נוהל המוסד בידי נכדיו.
הרב שלמה יוסף אליאך נפטר בירושלים, בהיותו כבן 80, ביום ח' בתמוז תש"א.
נינו ד"ר דוד אליאך היה במשך 43 שנה מראשי ישיבה דפלטבוש בניו יורק - מנהל בית הספר הגבוה.
בשנת 1996 זכה, יחד עם רעייתו, יפה אליאך, פרופ' למדעי היהדות בברוקלין קולג' ועורכת "עמוד החיים" במוזיאון השואה האמריקני בוושינגטון, להכרה בפעילותם החינוכית מקונגרס ארצות הברית.
שלמה כהן-אברבנאל (1 ביוני 1921 – 4 ביולי 1981) היה איש מודיעין ישראלי, כיהן כמשנה לראש המוסד.
כהן-אברבנאל נולד בהמבורג שבגרמניה, למרים ווילהלם-זאב כהן.
אחיו של המשפטן חיים כהן, של המהנדס והשמאי אלכסנדר כהן (אביו של ידידיה כהן), ושל ליאו כהן, מראשי תנועת הצופים היהודים וממקימי המחתרת היהודית בצרפת שנרצח בשואה.
נקרא על שם סבו הרב שלמה קרליבך, שנפטר זמן מה לפני הולדתו.
למד בבית הספר "תלמוד תורה ריאלשולה" בהמבורג.
לאחר עליית הנאצים לשלטון ברחה המשפחה לצרפת, בה למד את התרבות והשפה המקומית.
ב-1935 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, עבד כמאייר, מעצב גרפי וקריקטוריסט ובמקביל שירת בארגון ההגנה.
ב-1947 נסע ללימודי אמנות בצרפת, הוא גויס לארגון המוסד לעלייה ב' על ידי תמר אשל ופעל ממרסיי בזיוף דרכונים ואשרות מעבר לפליטים יהודים במסגרת מבצע עלייה ד'.
בהמשך עבר לצפון אפריקה וסייע בהעלאת היהודים מארצות ערב.
בפברואר 1950 הגיע למצרים במסווה של צייר צרפתי בשם שארל דובאל.
תערוכה שהציג בנובמבר אותה שנה במוזיאון לאמנות חדשה שבקהיר, אף זכתה לסיקור נרחב של התקשורת ולביקורו של המלך פארוק הראשון חובב האמנות.
משנת 1951 נמנה עם סגל המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, ושירת במגוון תפקידים במדינות שונות כשהוא נעזר בכישרונותיו האמנותיים.
כהן-אברבנאל הקים את היחידה שעסקה בחיפוש ולכידת פושעים נאצים ברחבי תבל, בסוף שנות ה-50 נפגש בגרמניה עם פריץ באואר, התובע הכללי של מדינת הסן שמסר לו פרטים על מקום המצאו של אדולף אייכמן, מה שסייע לתפיסתו בארגנטינה על ידי סוכני "המוסד".
הוא שימש סגנו של ראש אגף תבל יעקב כרוז.
ב-1960 מונה למפקדה הראשון של יחידת "עמל" במוסד, יחידה מיוחדת שהוקמה על מנת להילחם בגילויי אנטישמיות ונאו-נאציות ברחבי העולם.
הוא היה ממתכנני המבצע לחיסולו של פושע המלחמה הנאצי אלויס ברונר באמצעות שליחת מעטפת נפץ.
בהמשך הקריירה שלו שימש סגן ראש אגף "צומת", אגף שמפעיל את קציני האיסוף ואת רשת הסוכנים של המוסד ברחבי העולם, במסגרת זו נשלח לטהראן ונפגש עם יוסף שמש, הסוכן שגייס את מוניר רדפא במבצע יהלום להברחת מטוס מדגם מיג 21 לישראל.
כהן-אברבנאל שימש נציג המוסד בבואנוס איירס וב-1970 מונה לאחד מראשי המוסד באירופה.
פיקד על אגף התיאום המבצעי, התמנה לסגן וממלא מקום ראש המוסד.
בתפקידו האחרון במוסד הקים ועמד בראש מחלקת ההיסטוריה של הארגון.
הוא נפטר בעודו בשירות בגיל 60 ויש לו אישה ושני ילדים.
בסוף שנות ה-60 נדרש כהן-אברבנאל לחקור שתי פרשיות של הדלפות לכאורה, הקשורות לספרים אודות המרגל אלי כהן ופרשת לכידתו של אייכמן, שהעכירו את היחסים בין ראש המוסד מאיר עמית לקודמו בתפקיד איסר הראל.
כהן-אברבנאל עיצב את סמל המוסד.
לאחר מותו הוציא המרכז למורשת המודיעין את האלבום "מכחול וסתר" ובו מרוכזים איורים וציורים של כהן-אברבנאל בנושאי משימותיו במוסד.
שלמה יעקבסון (1 בינואר 1916, כ"ד בטבת תרע"ו, תל אביב – 29 ביולי 2005) היה אסיר ארגון ההגנה בכלא עכו, מראשוני המסתערבים, מתנדב לצי הבריטי במלחמת העולם השנייה, ומראשוני חיל הים.
שלמה יעקבסון נולד בתל אביב ב-1 בינואר 1916, בימי מלחמת העולם הראשונה.
מאוחר יותר ניהלו הוריו חנות לספרים וציוד משרדי, ונמנו עם מייסדי שכונת תל נורדאו.
הציירת אהובה שולמן הייתה אחותו.
היו לו שני ילדים, בן ובת.
יעקבסון למד בגימנסיה הרצליה ובבית הספר החקלאי מקוה ישראל.
בעודו תלמיד, יצא עם חבר לטיול בדמשק, כשבחלק מן הדרך הם מחופשים לבדואים.
בדרכם חזרה, הבריחו לארץ כעשרים עולים בלתי לגליים.
בנובמבר 1934, בעת ששמר באדמות רמת יוחנן, התעמת יעקבסון עם מסיגי גבול ערבים, והרג אחד מהם.
הוא נשפט לשבע וחצי שנות מאסר עם עבודת פרך, ישב בכלא עכו, ושוחרר ביוני 1938. מאוחר יותר רכש ניסיון ימי כשעבד בנמל תל אביב.
בשנת 1941 גויס יעקבסון על ידי יגאל אלון למחלקה הסורית, שקדמה למחלקה הערבית של הפלמ"ח, והופעל במשך שנה כמסתערב בסוריה, כשהוא מתחזה לפועל ואף לאיש דת מוסלמי.
אחרי שחזר לארץ ישראל התנדב לצי הבריטי, ושרת כמש"ק משמעת ושלישות בבסיס מורטה (H.M.S.
במלחמת העצמאות פיקד יעקבסון על בסיס הטירונים של חיל הים בסידנא עלי, ומאוחר יותר על בסיס חיל הים ביפו.
המשיך בשרות קבע בחיל הים עד שנת 1953 ובתפקידו האחרון היה ראש מחלקת כח אדם של החיל.
אחרי שחרורו מצה"ל עבד במשרד הביטחון עד פרישתו לגמלאות.
בין השאר, עסק בהכנת הפריגטות "מבטח" ו"מזנק" למסירה לציילון, ובסיוע לארצות מתפתחות במסגרת היחידה לסיוע וקשרי חוץ.
בשנות ה-70 היה מנהל מוזיאון ההגנה.
שלמה יעקבסון, בטלטלה (משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1997).
שלמה יצחק (1893 – 21 ביוני 1920) היה אחד מתלמידי יעקב פייטלוביץ', אשר למדו בארץ ישראל.
על פי פייטלוביץ' יצחק נולד בצ'ילגה, לפי המשפחה המורחבת נולד בסקלט.
סבו היה הכהן הגדול אבא זרו ירמיאס המכונה "אבא סמעו זרו".
אביו יצחק זרו היה אחיהם של המנהיגים הרוחניים אבא יעקב זרו ואבא לווי זרו, חמיו של ברהן ברוך.
התייתם מהוריו בגיל צעיר ועבר לגור יחד עם הכהנים הגדולים בכפר גורבה, שם היה חניך כהונה.
כבר במסעו הראשון של פייטלוביץ' בשנת 1904 ניסה שלמה לחבור לפייטלוביץ', אך משפחתו חששה מכך מכיוון שחשדה שפייטלוביץ' הוא מסיונר.
כשראתה ששלמה משתוקק להתחבר לפייטלוביץ' היא ניסתה למנוע ממנו זאת על ידי קשירתו בחבלים.
על אף זאת שלמה התיר את החבלים ואף הצליח להדביק את הפער בינו לבין משלחתו של פייטלוביץ שלא מכבר יצאה לדרכה.
פייטלוביץ' שהבין את הסיטואציה המורכבת שבו משפחתו של יצחק התנגדה למהלך, סירב לקבל את שלמה למשלחתו אך הבטיח שבמסעו הבא ינסה להניא את משפחתו מסירובם וכך יוכל לקחתו ללמוד בארץ ישראל.
מה שאכן קרה במהלך מסעו השני של פייטלוביץ לאתיופיה (1909-1908) אשר הגיע בליווי גטה ירמיהו, בן דודו של ירמיהו אשר המליץ עליו שישלח לארץ ישראל למטרת לימודים.
ב-1909 החל ללמוד יחד עם ירמיהו בבית הספר למל של חברת עזרה שבירושלים תחת השגחתו של אברהם צבי גולדשמידט והתחנכו על ידי אשר בן נתן.
ב-1912 הועבר ירמיהו ללימודים באירופה ויצחק נותר לבדו כאשר לעיתים רחוקות פייטלוביץ', עמנואל וירמיהו יוצרים עמו קשר.
בזמן שהותו בירושלים כתב יומן אישי ושם מתוארים רבים מאירועי חייו לרבות פירוט ניכר של כיבוש ירושלים בידי הבריטים ומצב העיר בזמן מלחמת העולם הראשונה, ביומנו ישנו גם תיאור של מלחמת השפות.
היומן נכתב במחברת של בית הספר "למל" שבירושלים.
היומן עבר דיגיטציה ומקוטלג באוניברסיטת תל אביב.
יצחק היה אדם בודד ואדוק בדת היהדות הרבנית שאותה אימץ לחלוטין והיה בקשר קרוב עם הקהילה הנוצרית אתיופית בירושלים.
כחלק ממסעו הרביעי לאתיופיה (1921-1920), הגיע פייטלוביץ' לירושלים יחד עם תאמרת עמנואל ולקחו עמו את יצחק וכן התלוו אליהם אחיו, חיים פייטלוביץ' ורופא מבית החולים הדסה בשם אנטין.
כאשר החבורה הגיע לנמל מאסאווה היא החלה לצעוד לכיוון היישוב היהודי ושבדרך חלה יצחק.
עם חלוף הזמן מחלתו של יצחק החמירה והוא נפטר ב-21 ביוני 1920, בסביבות 9 בבוקר ונקבר בדרך שבין הכפר עדי קולה לעיר עדווה.
הרב מנחם ולדמן מצא בספר צילומים של בית הקברות היהודי באסמרה, אריתראה צילום קבר ומצבה שעליה כתוב שמו של סולומון יצחק ה"פלשי".
הרב ולדמן משער שגטיה ירמיהו ויעקב פייטלוביץ' העבירו את עצמותיו של סולומון יצחק לאסמרה והוא נקבר שם מחדש.
שם הספר: אסמרה : יהודים באריתריאה / שמואל מנחם כהן, מנצור יעקב כהן, דונטלה סימאונה, משה יעקב כהן, עדי כהן, פרנקו דל אורו, 2016.
הנובלה שלמה הפלאשי (Salomo der Falascha) הוא על חייו של יצחק ונכתב בגרמנית על ידי זליג שכנוביץ (Selig Schachnowitz) שכיהן כעורך של העיתון דער איזראעליט בתחילת המאה ה-20. הנובלה עצמה תורגמה לעברית בידי מאיר צבי פורש ופורסמה בשנת תשכ"ד.
עותק מהמהדורה הגרמנית לספר נמצא באוניברסיטת תל אביב.
עותק של התרגום העברי נמצא בספרייה הלאומית בירושלים.
שלמה יעקבי (סלומון ינקלביץ; 1897 - ה' בכסלו ת"ש 17 בנובמבר 1939) היה מהנדס במקצועו, מנהיג ציוני בתנועה הרוויזיוניסטית, מבכירי התנועה בשנות ה-30 של המאה ה-20 ושימש מזכיר כללי של המפלגה הרוויזיוניסטית בהסתדרות הציונית.
בשנים 1918–1919 פיקד על "ההגנה העצמית" היהודית - התארגנות חמושה של יהודים כנגד כנופיות פורעים שהתפרעו ברחבי רוסיה בשנות מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים שלאחר מהפכת נובמבר, בעיר אודסה.
עלה לארץ ישראל באנייה "רוסלאן" ב-1919.
בראשית שנות העשרים, נסע ללמוד הנדסה בבריטניה.
עם סיום לימודיו ב-1925, הזמינו זאב ז'בוטינסקי לכהן בתפקיד המזכיר הכללי של המפלגה הרוויזיוניסטית בקונגרס הציוני.
יעקבי ליווה את ז'בוטינסקי בכל הקונגרסים הציונים והיה יד ימינו בעניינים רבים; הוא נעשה ידידו הקרוב של ז'בוטינסקי, שכינה אותו "סיומה".
כמו כן, יעקבי השתתף בהקמת "מפלגת ברית הציונים הרוויזיוניסטים" (הצה"ר).
בשנת 1928, יצא יעקבי בשליחות "אורט" ו"אוז"ה" לאוסטרליה ושם הכיר את עדנה לה נישא ב-1929 בירושלים.
הוא ניסה לגשר בין תנועתו לבין אנשי תנועת העבודה.
בארגונו ובדירתו בלונדון נערך ב-10 באוקטובר 1934, מפגש בין המנהיגים הציונים המובילים: זאב ז'בוטינסקי, ראש בית"ר ויושב ראש הצה"ר, לבין דוד בן-גוריון, מנהיג מפא"י חבר הנהלת ההסתדרות הציונית (ולשעבר מזכיר ההסתדרות הכללית); מפגש ראשון מבין שישה עשר מפגשים של שני המנהיגים, שנערכו ביוזמתו של פנחס רוטנברג.
בשנות השלושים הועמד יעקבי בראש מפעל ההעפלה של התנועה הרוויזיוניסטית.
בשלהי העשור, כאשר התגברו רדיפות היהודים בגרמניה הנאצית ובמדינות המושפעות ממנה, מונה יעקבי, עם מרדכי כ"ץ מבית"ר ויצחק רוזן מהאצ"ל, לתגבר את תנועת ההעפלה לארץ ישראל.
לאחר פרוץ המלחמה, פעל יעקבי עם חבריו יוסף כצנלסון, אברהם סטבסקי, הלל קוק, אליהו גלעזר, נציב בית"ר בצ'כוסלובקיה, ויצחק ז'רז'בסקי, נציג האצ"ל, למצוא דרכים להצלתם של פליטים יהודים ברחבי אירופה.
בין השאר, הם ארגנו את אוניית המעפילים סקריה, הגדולה באניות המעפילים של עליית אף על פי; על סיפונה הפליגו כ-2,400 יהודים ממדינות פולין, אוסטריה, גרמניה, צ'כוסלובקיה ורומניה.
יעקבי נפטר בפריז ב-17 בנובמבר 1939.
סלומון כהן או שלמה כהן היה סופר יהודי-אוסטרי - צ'כי אורתודוקסי בשפה הגרמנית, שפעל בבוהמיה, והיה חבר ועד הקהילה היהודית בפראג.
סלומון (שלמה) כהן נולד ב-1825 גבן לסוחר יהודי בפראג.
בשנים 1844–1846 למד באוניברסיטת פראג.
הוא נהיה לשותף בעסק אביו והחל מ-1863 בעלים יחד לעסק.
החל משנת 1873 הקדיש עצמו כולו לפעילות הספרותית.
באותה תקופה הושפעה הקהילה היהודית מרוחות ההשכלה.
רבים מבני הנוער נטשו את אורחות הדת, ואף התבוללו.
כהן החל לכתוב ספרים בעלי מסרים דתיים, במטרה להעניק לבני הנוער ספרות אלטרנטיבית, ובכך להשפיע עליהם להישאר בדרך אבותיהם.
ראשי הקהילה האורתודוקסית תמכו בפועלו, ואחד מגבירי העיר אף תמך בו כלכלית על מנת שיוכל לכתוב בשלווה.
סיפורו הראשון "הקדיש לפני כל נדרי" התפרסם בשנת תר"ז.
את ספריו כתב בשפה הגרמנית, הנפוצה בקרב הסביבה.
סיפוריו הופיעו בעיתון "דער איזראעליט" של הרב מאיר להמן.
חלק מסיפוריו היו סיפורים היסטוריים, או סיפורי עלילה המבוססים עליהם.
ספריו תורגמו לעברית, ופורסמו בירושלים בעיתון "החבצלת".
בשנות ה-80 של המאה ה-20 יצאו ספריו בעריכה מחודשת על ידי הוצאת נצח.
סגנון סיפוריו, דומה לסגנונו של הרב מאיר להמן.
הסיפורים בדרך כלל מתארים את היהודים האורתודוקסיים כמדוכאים כתוצאה מגזירות ורדיפות, אך נאמנים לשלטון, חדורים באמונה בצדקת דרכם ובאמונה בגאולה ובמשיח.
סיפוריו בדרך כלל מסתיימים בסוף טוב, כשהיהודים או גיבור הסיפור מצליחים במשימתם, ובדרך כלל כתוצאה מכך נגרם קידוש השם.
גבריאל - פורסם בעילום שם בקובץ "סיפורים" (פראג 1852)
על יד עצי הערבות (סיפור היסטורי)
ניצחון האמת ר' דוד מאשפיירא (סיפור היסטורי)
שלמה יצחקי (17 בינואר 1944 – 17 באפריל 2023) היה כלכלן, כיהן בתפקיד הסטטיסטיקן הממשלתי (הממונה על הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה) מנובמבר 2001 ועד סוף 2012.
יצחקי נולד בבגדאד, עיראק ב-1944, ועלה לישראל כשהיה כבן 7 בשנת 1951. למד ל-3 תארים מהאוניברסיטה העברית בירושלים ואת התואר דוקטור קיבל ב-1976. הוא מומחה במימון ציבורי.
בשנים 1977-1975 התמחה באוניברסיטת הרווארד.
הוא היה פרופסור במחלקה לכלכלה של האוניברסיטה העברית בירושלים, בה היה חבר סגל משנת 1971. יצחקי פרסם למעלה מ-100 מחקרים בכתבי עת אקדמיים בתחומי הכלכלה, סטטיסטיקה, אקונומטריקה, מימון וסוציולוגיה.
מחקריו התמקדו בחלוקת הכנסות, כלכלה ציבורית ואקונומטריקה.
לצד מאמריו פרסם גם 2 ספרים.
הוא שימש גם יועץ לוועדת בן שחר (1975) והיה חבר בוועדת בן בסט (2000) - שתי הוועדות עסקו ברפורמה במס הכנסה.
שימש כמנהל מכון פאלק למחקר כלכלי, מיסודה של המחלקה לכלכלה באוניברסיטה העברית, בשנים 1995–1998, וכמנהל פורום ספיר למדיניות כלכלית, המשותף גם לאוניברסיטת תל אביב, בשנים 1993–1994.
כיהן כמדען אורח בקרן המטבע הבינלאומית בשנת 1994, וכן בלשכה הלאומית למחקר כלכלי של ארצות הברית.
יעץ למחלקות של הבנק העולמי.
בנובמבר 2001 התמנה לסטטיסטיקן הממשלתי בישראל.
בתפקידו זה כיהן עד סוף 2012. במקביל המשיך לכהן באוניברסיטה במשרה חלקית מספר שנים נוספות.
בתקופת כהונתו כסטטיסטיקן הממשלתי בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה קידם את הלמ"ס, בין היתר במעבר לשיטה חדשנית בביצוע מפקד האוכלוסין.
לאחר הצטרפות ישראל ל-OECD הלמ"ס הצטרף לארגונים סטטיסטיים בינלאומיים.
במהלך כהונתו עמד בראשות שתי ועדות לקביעת מדדי עוני (ועדות יצחקי לקביעת מדדי עוני) שהמליצו על מדדי עוני נוספים חלקם הביאו בחשבון גם העברות בעין.
יצחקי זכה בפרס איגוד ישראלי לעיבוד נתונים.
יצחקי לא היסס לבקר את מדיניות הממשלה והעלמת ופרסום נתונים לא נכונים.
בין היתר אמר במסיבת עיתונאים כי הוא "חושש שנתוני העוני שמופקים מנתוני הלמ"ס אינם נכונים משום שבארבע השנים האחרונות ביטוח לאומי מספק לנו נתונים רק כאשר הדבר מקובל עליו.
טענת ביטוח לאומי שהוא נמנע מהעברת הנתונים כדי להגן על פרטיות האזרחים נשמעת לי כבדיחה.
הפרשנות פה היא שאסור להטריד משרד ממשלתי".
הוא מתח ביקורת חריפה על הפרטת מערך הפנסיה, וכינה אותה "שוד הפנסיה הגדול".
לאחר סיום עבודתו בלמ"ס לימד במכון לב ובמכללת הדסה.
הוא היה נשוי, עד לפטירתו, לרוחמה.
לבני הזוג נולדו בן גיא יצחקי ובת נילי גפן, ונכדים.
יצחקי נפטר לאחר מחלה ממושכת ב-18 באפריל ב-2023 בירושלים.
נולד בשנת ה'תק"ץ בזידיטשוב לרבי יצחק אייזיק אייכנשטיין (המהרי"א מזידיטשוב), נישא בזיווג ראשון לבתו של רבי יוסף רוטנברג מקוזובה, ובזיווג שני נישא לחיה בתו של רבי אברהם אבא הורוביץ משנדישוב.
לאחר פטירת אביו בט' בסיוון ה'תרל"ג החל רבי שלמה יעקב לכהן באדמו"רות בזידיטשוב לצד אחיו הגדולים רבי אלכסנדר סנדר יום טוב ליפא ורבי אליהו.
עם זאת מרבית חסידי אביו היו אצל אחיו ורק מקצתם היו חסידיו.
במחציתה השנייה של שנת ה'תרל"א היגר רבי שלמה יעקב לעיר סטרי שבמחוז סטריסקי בחבל לביב שבמערב אוקראינה, שם התגורר עד לפטירתו בכ"ו בכסלו ה'תרל"ג.
רבי אלטר, רב ביוריטשוב (נפטר ה'תר"ף).
רבי יששכר בעריש, חתן רבי אברהם אבא הורוביץ משנדישוב.
רבי יצחק אייזיק מנחם, רב בפודהייץ (נפטר י"ג באדר א' ה'תש"ג).
רבי זאב וולף, רב ביושניצו (נפטר ה'ת"ש)
רבי אלכסנדר סנדר ליפא, רב ביושניצו
אשת רבי נפתלי ערליך מדליטין (ג' בניסן תרכ"ג - תש"ג) נכד רבי צבי הירש מזידיטשוב
אשת רבי יצחק אלעזר אונגר (האדמו"ר החמישי מדומברובה), בן רבי משה אליקים בריעה אונגר.
שלמה כדורי נולד בבגדאד, עיראק בשנת 1909 תחת השם סלים חלסצ'י כ'דורי.
בשנת 1938 הקים בית מלאכה קטן לציור שלטים בדרך יפו בתל אביב.
לימים הפך בית מלאכה זה למפעל שלטי כדורי.
לצד עבודתו במפעל השלטים, עסק שלמה כדורי בתחביבו - ציור.
הוא היה חבר באגודת הציירים והפסלים הישראלית.
ברבות השנים הציג בתערוכות רבות.
בזכות המכשור הקיים במפעל, היה יכול שלמה כדורי לפתח את הטכניקה הייחודית שלו של ציור על גבי אמייל.
בשנת 1999 הוא פרסם את ספרו "בגדאד, ניו יורק, תל אביב"
בשנת 2005 נפטר שלמה כדורי.
לשלמה ולאשתו עליזה נולדו 12 ילדים, בהם הצייר אליהו כדורי.
בניו המשיכו את פועלו במפעל השלטים.
שלמה ישראל שִׁירִיזְלִי (בראשי תיבות: שַיִ"ש; בלועזית: Salomon Israel Cherezli; 20 במרץ 1878 – 27 במרץ 1938) היה מו"ל, מתרגם, סופר ועיתונאי ביישוב.
דמות מרכזית בתרבות הלאדינו בירושלים במחצית הראשונה של המאה ה-20. יש הרואים בו את המוציא לאור הראשון של ספרות חילונית בארץ ישראל.
שלמה ישראל שיריזלי נולד בשנת 1878 בירושלים למשפחה יהודית-ספרדית מיוחסת שמוצאה מהעיר סרס, ביוון של ימינו, אז באימפריה העות'מאנית, ומכאן שמה.
אביו הרב רפאל ישראל היה ממייסדי וגבאי בית החולים משגב לדך.
אמו לונה ריקה הייתה בת הרב יוסף מרדכי מיוחס, שהיה שד"ר ועד העדה הספרדית בירושלים להודו, ונכדת הרב יוסף בכור ויטאל, ממקובלי בית-אל.
דודו הוא הרב מרדכי ישראל שיריזלי.
שיריזלי למד בתלמוד תורה של היישוב הספרדי ולאחר מכן בבית ספר של כל ישראל חברים.
הוא היה חבר בחוגים של צעירים ספרדים בעד השפה העברית ועסק בפעילות ציונית-עברית מגיל צעיר.
שירזלי עסק מנעוריו בכתיבה ותרגום בלאדינו, השפה העיקרית של היישוב הספרדי בארץ ישראל ושל קהילות ספרדיות אחרות באימפריה העות'מאנית.
בשנים 1889–1890 פרסם שלוש חוברות של כתב עת ספרותי בלאדינו בשם "ליברו די פאסאטיימפו" ("ספר לשעת הפנאי") שכלל סיפורים מתורגמים.
בשנת תרנ"ט (1898) ייסד חנות ספרים וספרייה של ספרות חול והומור בעברית ובצרפתית בירושלים.
בכך היה בין החלוצים להפצת ספרות חילונית בעיר.
בשנת 1901, ביחד עם בן-ציון טרגן, ייסד כתב-עת ספרותי דו-שבועי בלאדינו בשם "גואירטה די ירושלים" ("גינת ירושלים"), שהופיע במשך כשנה וכלל בעיקר תרגומים ללאדינו של ספרות יפה אירופית.
בשנת 1904 רכש, בשותפות עם טרגן, את בית הדפוס של אליעזר בן-יהודה והיה למו"ל של עיתוני בן-יהודה ("הצבי" ו"השקפה") ושל הכרכים הראשונים של מילון בן יהודה.
לאחר שנה טרגן ירד למצרים ושיריזלי נותר הבעלים היחיד של בית הדפוס.
בשנת תרס"ט (1909) ייסד את עיתון "הפרדס" (איל פאראדיזו / דער פארדעס) שיצא לאור במהדורות תלת-לשוניות בשפות עברית, לאדינו ויידיש.
שיריזלי היה מבין הראשונים בארץ ישראל שהוציאו לאור ספרות חילונית.
ישנם חוקרים, למשל מוטי נייגר, הרואים בו אף את החלוץ בתחום, אף-על-פי שבית הדפוס שלו חסר כמה מאפיינים של הוצאה לאור של ממש.
כמחצית הספרים היו בלאדינו, ושיריזלי היה אחד משני מפיצי ספרות הלאדינו הגדולים בירושלים (ביחד עם משה עזריאל).
עיקר ספרי הלאדינו שהדפיס היו מהדורות של רומנים וסיפורים שפורסמו בהמשכים בעיתונות הלאדינו שבבעלות אלכסנדר בן-גיאת באיזמיר.
בעברית פרסם בעיקר תרגומים ממיטב ספרות העולם.
בנוסף הדפיס ספרות חול וספרות רבנית בעברית.
הספרים הודפסו על נייר פשוט, במהדורות כיס שנמכרו במחיר זול.
בסכ"ה יצאו בבית הדפוס כמאה ספרים בין 1902 לסוף מלחמת העולם הראשונה, ביניהם "הגנובה" מאת ויקטור הוגו בתרגום בן-יהודה וחמישה ספרים של חמדה בן-יהודה.
פועלו התרבותי פורץ הדרך נשכח מחיבורים מאוחרים, בגלל היותו ספרדי איש ירושלים, שפעל במנותק מהמרכז הספרותי שהתפתח מאוחר יותר בתל אביב, ומהמוסדות המפלגתיים.
שירזילי עסק גם בתרגום ללאדינו ובכתיבה בלאדינו ובעברית בעצמו וכמו כן שימש בתור הכתב הירושלמי של עיתוני לאדינו מערי טורקיה ויוון.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה אולץ על ידי הממשל העות'מאני למכור את בית הדפוס.
היה חבר מטעם העדה הספרדית בוועדה המקומית לשיתוף פעולה עם ועד הסיוע האמריקאי להקלת המצוקה ביישוב היהודי.
במהלך המלחמה גויס לצבא העות'מאני ושירת כחובש וכעוזר לרוקח באזור אנטוליה.
בשעות הפנאי לימד עברית בקרב הקהילה היהודית המקומית.
לאחר המלחמה חזר לירושלים ויזם מחדש חנות ספרים קטנה אשר הספיקה רק בקושי לפרנסת משפחתו.
עם זאת היה מעורב בפעילות צדקה וייסד את אגודת "המרפא" שיועדה לספק טיפול רפואי למעוטי יכולת.
היה נשוי לרחל בת הרב חזקיה שבתי, ולבני הזוג נולדו שלושה ילדים.
לאחר פטירתה נשא את חנה בת ר' אברהם מורסיאנו, ולהם שלושה עשר ילדים נוספים.
שיריזלי נפטר במרץ 1938, בגיל 60. נקבר בבית העלמין בהר הזיתים.
על שמו קרוי רחוב בשכונת מזכרת משה בירושלים סמוך לבית מגוריו.
שלמה יזרעאל (נולד ב-1949) הוא בלשן ישראלי, חוקר שפות שמיות ועברית, פרופסור אמריטוס במחלקה לבלשנות שמית שבפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת תל אביב.
שלמה יזרעאל נולד בשנת 1949 בתל אביב, בנו של המו"ל אלכסנדר יזרעאל, בעליה ומנהלה של הוצאת יזרעאל, ונכדו של המו"ל שלמה שרברק, מייסד הוצאת ש.
שרברק במזרח אירופה והוצאת יזרעאל בארץ ישראל.
את השכלתו האקדמית רכש באוניברסיטת תל אביב: בשנת 1974 סיים תואר בוגר בלשון עברית ובבלשנות שמית (בהצטיינות), בשנת 1976 תואר מוסמך בבלשנות שמית (בהצטיינות יתרה) ובשנת 1984 סיים תואר דוקטור בבלשנות שמית באוניברסיטה זו.
בהמשך דרכו, ב-1999, השתלם בנושא בלשנות המאגר ב-The Tuscan Word Centre שבאיטליה.
בשנות הלימודים תשנ"ו–תשע"ד כיהן כמרַכז המחלקה ללשונות השמיות, ואחר כך כראש המגמה לבלשנות שמית.
תחומי מחקרו של יזרעאל הם העברית הישראלית, בלשנות שמית (אכדית, השפות השמיות הצפון-מערביות, כנענית עתיקה ומכתבי אל-עמארנה, העברית העתיקה), מבנה הלשון המדוברת, ממשק פרוזודיה–תחביר, בלשנות המאגר ולשונות במגע.
בשנים 1996–2000 היה עורך ראשי של השנתון Israel Oriental Studies.
במסגרת התעניינותו במחקר שפות מדוברות, שימש יועץ מדעי לכינון מאגר השפות האפרו-אסיאתיות, הכולל שפות שמיות, ברבריות, צ'אדיות, אומותיות וכושיתיות.
עמד בראש המפעל לכינון מאגר העברית המדוברת בישראל (מעמ"ד).
יזרעאל נשוי, אב לבת ולשני בנים, וסב ל-7 נכדים.
יזרעאל, שלמה (עורך), בסיועה של מרגלית מנדלסון.
מדברים עברית: לחקר הלשון המדוברת והשונוּת הלשונית בישראל.
(תעודה, יח.) תל אביב: אוניברסיטת תל אביב.
מְכוֹנַת הַדִּבּוּר בְּתוֹר מוֹרֵה שָׂפוֹת: פֹּה מְדַבְּרִים עִבְרִית; קולות עבריים מגרמניה הנאצית כצוהר ללשון החיה ולחיי הארץ בתקופת המנדט הבריטי.
תל אביב: הוצאת הספרים של אוניברסיטת תל אביב ע"ש רובין.
שלמה יהודה רכניץ הוא איש עסקים, פילנתרופ ומלחין חרדי אמריקאי.
בדצמבר 1987 החל ללמוד בישיבת מיר בירושלים, שם היה מקורב למשגיח הישיבה הרב אהרן חדש.
הוא נישא לתמר, בת הרב ישראל בלסקי, והמשיך ללמוד בכולל של ישיבת מיר בירושלים.
כשעסקיו גדלו, שב לארצות הברית.
בני הזוג מתגוררים בלוס אנג'לס עם ששת ילדיהם.
את הונו עשה רכניץ עם אחיו התאום סטיב (ישראל זאב).
השניים הקימו חברה המספקת ציוד לבתי אבות ולבתי חולים, ובהמשך ייסדו את רשת בתי אבות הגדולה ביותר בקליפורניה, בשם "Brius Healthcare Services".
את תקופת חגי תשרי עושה רכניץ בירושלים.
הוא משתתף אז בשמחת בית השואבה של ישיבת מיר בירושלים, לצד רבני הישיבה, ובה הוא מפרסם בציבור לחן חדש שלו, ונושא נאום מרכזי, שבו הוא מדבר בפתיחות על ענייני המגזר החרדי.
הוא הרבה לפקוד את בתיהם של הרב חיים קניבסקי, והרב אהרן יהודה לייב שטינמן.
בני הזוג רכניץ ייסדו את "קרן הצדקה שלמה ותמר רכניץ".
מדי יום שישי צובאים על ביתם נזקקים המקבלים כסף.
ב-2013 פרסם רכניץ כי יתמוך בסך של עשרת אלפים דולר בכל משפחה של שוטר ממשטרת קליפורניה שנפל בעת מילוי תפקידו.
רכניץ מרבה לתרום לישיבות ולכוללים, וכן לחיילי צה"ל.
בפרט הוא מסייע לרשת הכוללים בראשות הרב שלום בער סורוצקין.
בניין עטרת שלמה במודיעין עילית קרוי על שמו, והוא נושא בהחזקת מאות האברכים הלומדים במתחם.
הוא מסייע לישיבת מיר שבה למד בצעירותו ולאחר פטירת ראש הישיבה, הרב נתן צבי פינקל, תרם לה 5 מיליון דולר.
רכניץ מימן את עצרת הענק בכיכר רבין למען שלושת הנערים החטופים בקיץ 2014.
בתקופת הבחירות לכנסת העשרים בשנת 2015 ניסה להשכין שלום בין אלי ישי לאריה דרעי שנאבקו על ראשות ש"ס, וכן תרם לקמפיין הבחירות של בנימין נתניהו, כשמטרתו היא לסייע בכך לציבור החרדי.
בדרכו לישראל לחגי תשרי ה'תשע"ו (2015) בשדה התעופה בדבלין, אירלנד, ראה שם 400 חיילי מארינס יושבים על הרצפה ואוכלים משקיות נייר.
הוא העניק לכל אחד מהם 50 דולר כדי שיוכלו לאכול במסעדה.
מעט לאחר מכן, בנובמבר 2015, תרם כחצי מיליון שקל עבור ציוד חורפי לחיילי גדוד תותחנים "MLRS" (רעם) של צה"ל, וגם מימן את מכונות המשקאות בבסיס למשך שנה.
באוגוסט 2016, רכש בכ-52 אלף דולר את תגית השם מחליפת הג'ודו של זוכת מדליית הארד האולימפית ירדן ג'רבי, כשבכוונתו למוכרה שוב ולתרום את הכסף לילדים חולים.
ג'רבי תרמה את הכסף למחלקה לילדים חולי סרטן באיכילוב.
רכניץ מנגן בתופים ופסנתר, ומלחין שירים.
חלק מלחניו בוצעו בידי מרדכי בן-דוד, וזמרים כמוטי שטיינמץ, עוזיה צדוק, ואחרים, שרים מלחניו ומופיעים עמו.
בעת שהותו בישראל בסוכות, עורך רכניץ בסוכתו המשקיפה לכותל שמחת בית השואבה שבה מופיעים זמרים.
בפורים הוא היה נוהג לערוך קונצרט גדול בשכונתו בלוס אנג'לס בשם "פורים חגיגה", ובו משתתפים זמרים חסידיים.
שלושה אלבומים מלחניו יצאו בביצועם של זמרים חרדים.
ב-2014 יצא האלבום "שיר" (ראשי התיבות של שמו), ובו 18 מלחניו מבוצעים על ידי זמרים חסידיים.
ב-2018 הוציא רכניץ את האלבום "מתנה טובה" לרגל חתונת בתו.
בינואר 2021 הוציא את האלבום "שיר 3", גם הוא עם לחניו.
ובאופן מפתיע לראשונה מרדכי בן דוד אינו נוטל בו חלק.
רוב שיריו הם לחנים לטקסטים מן המקורות.
בולטים בהם: "רחמנא", "והיה כנגן המנגן", "ותערב", "מדוע", "אנא מלך", "עץ חיים היא למחזיקים בה", "אל הנער הזה התפללתי", "והראנו".
הוא הוציא גרסת כיסוי לשיר "שקעה חמה" של הרב אברהם אליהו קפלן, שבגרסתו של רכניץ הפך ל"זרחה חמה".
הרב שלמה יוסף וייצן (נולד ב-1959) הוא רבה של היישוב פסגות וראש כולל הדיינות ביישוב, רבה לשעבר של תנועת עזרא, ור"מ בישיבת בית אל.
נולד בסנטיאגו, צ'ילה בשנת תשי"ט (1959) להורים ניצולי שואה.
עלה לישראל בשנת ה'תשכ"ה, כשהיה בן חמש, ומשפחתו השתקעה בשכונת קריית משה בירושלים.
למד בבית הספר חורב בירושלים, ובישיבת נתיב מאיר.
באותה תקופה התלבט אם להפסיק ללמוד לימודי חול וללמוד כל היום תורה ובהוראת אביו נשאר ללמוד לימודי חול.
לאחר גמר התיכון למד בישיבת מרכז הרב.
שירת בצה"ל בחיל התותחנים והמשיך בלימודי רבנות ודיינות בכולל פסגות.
כיום מכהן כרב היישוב פסגות וכראש הכולל.
משמש במשך עשרות שנים כר"מ בישיבת בית אל, מלמד בישיבה הגבוהה בבית שמש של רשת 'שעלי תורה', משמש כחבר בית הדין לממונות מועצה אזורית מטה בנימין.
משיב על שאלות במדור "שאל את הרב" באתר ישיבה.
שימש כרבה של תנועת עזרא למעלה מעשרים שנה, עד לפרישתו בקיץ ה'תשע"ט.
נשוי לרחל ומתגורר ביישוב פסגות.
אחיו הוא הרב יהושע וייצן, ר"מ בישיבת מעלות.
גיסו היה הרב אלישע וישליצקי.
בנו, הרב אלקנה, הוא ר"מ בישיבת "רעותא" שבמושב כרמל.
בנו, , נפל במתקפת הפתע על ישראל, בזמן שהדף מחבלים בקרב כרם שלום כחבר בכיתת הכוננות של קיבוץ כרם שלום.
חזק ויאמץ לבך - ספר אמונה מתוך שיחות שאמר ביישוב פסגות, 218 עמודים.
כמו כן יצאו לאור חוברות של הרב על המסכתות הנלמדות בישיבת בית אל, וחוברות בענייני מלחמה לע"נ בנו עמיחי.
הרב שלמה ילוז (8 בינואר 1909 – 31 באוקטובר 1984) היה אב בית דין ורבה הראשי של לוב, ראש מוסדות "אוצר התורה" בקזבלנקה שבמרוקו, דיין בבית הדין הרבני האזורי בחיפה, אב בית הדין הרבני האזורי באשדוד וחבר הוועד הפועל הציוני.
נולד בטבריה ב-8 בינואר 1909 (י"ז בשבט ה'תרס"ט) לשמחה ולרב דוד ילוז, בן למשפחה שמוצאה ממזרח מרוקו.
סבו היה הרב רפאל חיים ילוז בן הרב דוד יחיא ילוז.
בילדותו למד בתלמוד תורה של עדת הספרדים בעיר, ובגיל 13 עבר יחד עם קבוצת תלמידים מטעם הת"ת ללמוד אצל הרב משה מאיר חי אליקים.
כשהתבגר החל ללמוד בישיבת "רבי מאיר בעל הנס" של העדה הספרדית בעיר, ובהמשך אצל הרב אליהו ילוז.
לאחר סיום לימודיו נישא לאסתר בת הרב מאיר ועקנין, ובשנת 1928 (ה'תרפ"ח) הוסמך לרבנות ולהוראה על ידי רבני טבריה - הרב יעקב חי זריהן והרב אשר זאב ורנר.
בהמשך אותה שנה הוסמך לרבנות גם על ידי הרבנים הראשיים - הרב יעקב מאיר והרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
בחודש יולי 1946 (ה'תש"ו) עבר להתגורר בטריפולי שבלוב, ומונה לשמש כאב בית הדין והרב הראשי של יהדות לוב בהמלצת הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל ואברהם אלמליח.
בתפקיד זה שימש במשך כשלוש שנים, עד לחודש יולי 1949 (ה'תש"ט).
בלוב תיקן מספר תקנות לטובת הקהילה היהודית, וחידש בה את מערכת החינוך לאחר שנפגעה במלחמת העולם השנייה.
בשנות פעילותו הקים בטריפולי את ישיבת "נווה שלום" וסמינר למורים הראשון מסוגו בצפון אפריקה, והעמיד בראשו את הרב ד"ר משה אוירבך ובנו הרב שמואל.
בסוף שנת 1949 (ה'תש"ט) עבר להתגורר בקזבלנקה שבמרוקו, ועמד בראש מוסדות "אוצר התורה" בעיר.
בשנת 1954 (ה'תשי"ד) שימש כראש המדרשה הגבוהה לרבנים ודיינים, ור"מ לתלמוד והלכה בעיר רבאט.
בין יתר פעילותו במרוקו ובלוב, שימש גם כחבר בוועד הפועל הציוני.
בחודש ינואר 1963 (ה'תשכ"ג) עלה לישראל עם אשתו ובנו הקטן והשתכן בחיפה.
בחודש יוני 1965 (ה'תשכ"ה) מונה לשמש כדיין בבית הדין הרבני האזורי בעיר, לאחר שנבחן לכך מחדש.
בחודש דצמבר 1967 (כסלו ה'תשכ"ז) נשלח על ידי משרד הדתות לטהראן שבאיראן, כדי להקים בעיר בית דין מקומי ולעמוד בראשו, ולסדר מספר תיקים שהמתינו לפתרון.
חזר לישראל והמשיך בתפקידו בבית הדין הרבני האזורי בחיפה.
בתחילת חודש מרץ 1971 (אדר ה'תשל"א) עבר להתגורר באשדוד ומונה לשמש כאב בית הדין הרבני האזורי, ורב בית הכנסת "אהבה ואחווה" בעיר.
נמנה עם עשרת הרבנים שפסקו להיתר בעילום שמם בפרשת האח והאחות, ושעל חוות דעתם ביסס הרב שלמה גורן את ההיתר המפורסם בפרשה
מילדיו: ד"ר רפאל ילוז, קרדיולוג; ד"ר אביעזר ילוז, רופא ילדים; ד"ר מיכל דנינו-ילוז, רופאת שיניים; מרים חן-ילוז, הנשואה לד"ר דוד חן.
אשר לשלמה - שו"ת על ארבעת חלקי השולחן ערוך במספר חלקים, יצא לאור על ידי הרב יצחק ברדא, בני ברק ה'תשמ"ה
חיבורים נוספים שלו הודפסו במספר ירחונים תורניים:
קובץ שבילין, בעניין אלמנה וגרושה באיסור בת אחת כיצד, תשרי ה'תשכ"ה;
קובץ נועם, במה לבירור בעיות בהלכה, ירושלים ה'תשל"א;
קובץ לזכרו של הרב אליהו פרדס, בעניין עיכוב נסיעת הבעל למרחקים, בהוצאת המחלקה לתרבות תורנית בעיריית ירושלים, ה'תשל"ד.
שלמה יונה רנצו טואף (3 באפריל 1913 – 24 בדצמבר 1997) היה רופא נשים, פרופסור מן המניין לגינקולוגיה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב, מנהל מחלקת נשים ויולדות א', בבית היולדות הקריה בתל אביב.
טואף נולד ב-1913 בליבורנו שבאיטליה לאליצ'ה שרה (לבית יאראק) ולשבתאי אלפרדו (יליד 1880).
לטואף היו 2 אחים ואחות.
בשנת 1936 סיים טואף את לימודי הרפואה באוניברסיטת פיזה.
בשנת 1938 עלה טואף לארץ ישראל.
לפני קום המדינה, טואף ניהל את מחלקת הנשים של מעפילים בקפריסין.
בהמשך התמנה למנהל מחלקת נשים בבית החולים משגב לדך בירושלים.
בשנת 1958 עבר טואף לתל אביב לנהל מחלקת יולדות וגינקולוגיה בבית היולדות הקריה.
בשנת 1958, עם פרישתו של הפרופ' יוסף (גוסטב) אשרמן, חולק בית היולדות לשתי מחלקות, בראשן עמדו הפרופסורים שלמה יונה רנצו טואף ונדב סופרמן, לכל מחלקה הוקצבו חמישים מיטות אשפוז ליולדות ו-23 מיטות אשפוז גינקולוגיות.
בין עיסוקיו הרבים של טואף: גינקולוגיה אונקולוגית.
מתלמידיו: פרופ' ראובן פייזר, פרופ' יוסף בנימין לסינג, פרופ' דני אילון, פרופ' אריאל יפו, פרופ' עמירם ברעם, ד"ר שלמה בלס, ד"ר שפרה זהר, ד"ר ש.
בשנת 1981 פרש טואף לגמלאות.
טואף נפטר בשנת 1997. השאיר אישה ו-4 ילדים.
בנו מיכאל אלחנן, בעל עיטור המופת במלחמת יום הכיפורים, מנהל בית חולים ליולדות ופרופסור לגינקולוגיה בארצות הברית.
אחיו היה הרב אליהו טואף אשר כיהן כרב הראשי של רומא בין השנים 1951–2002.
אחיינו הוא הפרופ' אריאל טואף.
ממחקריו של טואף (בשנות הששים-והשבעים של המאה העשרים)
מאמצע שנות הששים של המאה העשרים טואף עמד בראש צוות חוקרים במספר תחומים, בגינקולוגיה ואנדוקרינולוגיה
להלן הנושאים העיקריים שחקר עם צוותו :
השפעות הורמונליות של הרכב החלב של נשים מניקות
שינויים בשחרור הורמון הגדילה במצבי תחלואה מסוימים
השתתפות מחלות סיסטמיות ביצירת התסמונת רעלת הריון
השפעה סביבתית ומתן תרופות שונות על שחרור הגונדוטרופינים ההיפופיזירים
רמות H.P.L ב-הריון תקין ופתולוגי
(מעבודות המחקר של Toaff R באתר pubmed)
"הפריון והנטיה למניעת ילודה אצל נשים יהודיות בת"א יפו" ("מגמות" - כתב עת בן תחומי במדע החברה, כרך י"א, גיליון 3, מאי 1961, ביחד עם: פרופ' ר.
שלמה כהן הוא זמר ויוצר חסידי.
את דרכו המוזיקלית החל בראשית שנות ה-90 והוציא כמה אלבומים ובהם שירים שהפכו ללהיטים.
כהן נולד באורוגוואי, עבר לארגנטינה בגיל 11
בגיל 12 עלתה משפחתו לישראל.
למד בישיבות חסידות סרט ויז'ניץ בחיפה שם התוודע למוזיקה החסידית מקרוב, חברו לספסל הלימודים בישיבה היה רובי בנט שהכיר אותו לאביו חיים בנט, השניים התרשמו מקולו ועד מהרה היה סולן בלהקתו "רננו חסידים".
בתחילת שנות האלפיים פנה לקריירת סולו והוציא חמישה אלבומים שזכו להצלחה.
כהן משתף פעולה עם המעבד עמי כהן שעיבד את רוב שיריו והם מופיעים יחד.
רבים משיריו הפכו מיד ללהיטי ענק ביניהם: "למעלה", "ליבי ליבי", "מראה כהן", "מלך המשיח", "השבת נועם הנשמות" ו"דע לך בני" "שחלק".
השיר "שחלק" נהפך מהר מאוד להיות השיר שקיבל את נשיא מועצת חכמי התורה מרן חכם שלום הכהן בכל הכנסים הגדולים של מפלגת ש"ס במעמדי "הקבלת פני רבו" הגדולים באצטדיון טדי ובבריכת הסולטן ובנייני האומה בירושלים.
הקליפ הרשמי לעצרת הרבבות נגד גיוס בני ישיבות היה "אנו משכימים" בביצועו.
בבחירות בספטמבר 2019 שר בקליפ הסליחות "יה שמע אביוניך" המדובר של תנועת ש"ס במקביל בקליפ "צדיק גוזר - והקדוש ברוך הוא מקיים" של תנועת יהדות התורה.
כהן נשוי וגר בבני ברק.
אחיו, חיים כהן היה נהגו של הרב יוסף שלום אלישיב והיום הוא חבר מועצת העיר ירושלים מטעם תנועת ש"ס.
אחיו יהודה כהן, היה סוכן שב"כ מטעם המחלקה היהודית, והיה פעיל בחשיפת מחתרת בת עין.
נרצח ביריות בידי כנופיה מקסיקנית המקושרת לקרטל סמים.
אנעים זמירות, חיים בנט, 1980
אוצר הנגינה – תורה, חיים בנט, 2009
זכר חסדו, ניגוני בית פיטסבורג, 2021
דע לך בני - עם עמי כהן לחן: שייע גרוס, 2015
מעוז צור - עם אלי לאופר, הפקה של דרשו, 2017
וידום אהרון - שיר לזכרו של הרב אהרון יהודה לייב שטינמן, 2018
אהיים - תרגום לשפת היידיש לשיר אדמה ושמיים של ישי לפידות, עם מקהלת מלכות, 2019
מכניסי רחמים - לחן של ר' חיים בנט, מתוך אירועי סיומי הש"ס של דרשו, עם מקהלת מלכות ומקהלת הילדים חסידימלך, 2020
מחרוזת חב"ד - צמאה ואבינו מלכנו, מתוך אירועי סיומי הש"ס של דרשו, עם מקהלת מלכות ומקהלת הילדים חסידימלך, 2020
שמחה של תורה - מחרוזת ריקודי הסיום, מתוך אירועי סיומי הש"ס של דרשו, עם מוטי שטיינמץ, זאנוויל ויינברגר, אלי הרצליך, מוישי רוט, ישראל אדלר, אהרלה סמט, אייזיק האניג, תזמורות פריילך והמנגנים, מקהלות שירה ומלכות, מקהלות הילדים חסידימלך ויידיש נחת, 2020
רבי שמעון - לחן של בנצי שטיין, עיבוד אלי קליין ואיצי ברי, 2020
והיו עיני וליבי שם, לרגל חנוכת בית המדרש של הישיבה הגדולה "היכל צבי" בני ברק, 2021
שלמה יעקב גְלבמַן (ה'תשי"ב 1952 - ט' בניסן ה'תשע"ה 28 במרץ 2015) היה ביוגרף והיסטוריון, בדחן ודרשן, חסיד סאטמר.
שלמה יעקב נולד בישראל לבנציון משה ולחיה שרה.
הוא נכדו של הרב שמואל אהרן שזורי, ומצאצאי האדמו"ר רבי דוד בידרמן מלעלוב ורבי משה קליערס, רבה של טבריה.
בילדותו עבר עם אביו להתגורר בארצות הברית והתחנך במוסדות של סטמאר בבורו פארק שבברוקלין.
עם יסוד העיירה קריית יואל בתשל"ד היה מהתושבים הראשונים במקום.
גלבמן נחשב בקרב חסידי סאטמר כהיסטוריון הבולט ביותר של החסידות ושל אדמו"רה הראשון רבי יואל טייטלבוים.
הוא הוציא כ-20 כרכים בנושאים אלה.
מושיען של ישראל - תולדות וקורות חייו של רבי יואל טיטלבוים.
החלק הראשון יצא לאור בה'תשמ"ז וסוקר את שורשי משפחתו.
כל אחד מן הכרכים הבאים מוקדש לפרק זמן בחייו.
החלק התשיעי סוקר את זמן שהותו בארץ ישראל עד ה'תש"ז.
החלק העשירי יצא לאור לאחר מותו של גלבמן והוא מסקר את הגעת הרב טייטלבוים לארצות הברית והקמת החסידות בארצות הברית.
עוד ארבעה חלקים נותרו בכתב יד.
אביר הרועים - עוסק בקשר בין גדולי ישראל והרבי מסאטמאר.
חלק א' קשריו עם גדולי ישראל בארץ ישראל.
חלק ב' קשריו עם גדולי ישראל הליטאים.
טיב לבב - 2 כרכים, דברי תורה מהרבי מסאטמאר שנאמרו לפני מלחמת העולם השנייה.
רצון צדיק - עוסק בייסוד העיירה קריית יואל.
חלק א' יצא לאור בשנת ה'תשנ"ח ועוסק בתכנון הקמת העיירה עד להקמתה בפועל בתשל"ד ולפטירת הרב טייטלבוים בתשל"ט.
החלק שני הכולל את התפתחות העיר מאז עדיין בכתב יד.
דער הייליגער קדושת יום טוב - די לעבן'ס געשיכטע פון רבינו חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים (-תולדותיו של רבי חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים), אב"ד סיגעט (אביו של רבי יואל מסטמאר).
גלבמן שימש גם כנואם מרכזי באירועי החצר שבהם משתתפים אלפי חסידים, כמו כ"א כסלו - 'יום ההצלה' של רבי יואל טייטלבוים, וכו' באב, יום פטירתו .
במשך עשרות שנים שימש בתפקיד רב פורים אצל האדמו"רים רבי יואל ואחיינו רבי משה טייטלבוים.
בשנת ה'תשנ"ה עקב מרידה פנימית בחסידות נגד רבי אהרן טייטלבוים פוטר מתפקידו זה.
בשנת ה'תשנ"ט, כשרבי יקותיאל יהודה טייטלבוים שב לעמוד בראש החסידות בוויליאמסבורג, הוא החזיר את גלבמן לתפקידו.
במשך 14 שנותיו האחרונות שימש גלבמן כמגייס הכספים הראשי של מוסדות סאטמר בויליאמסבורג.
המערך בראשותו גייס לקופת המוסדות עשרות מיליוני דולרים מדי שנה.
חלה בסרטן ולאחר כמה חדשים נפטר בשבת, ט' ניסן תשע"ה, בגיל 63. מסע הלווייתו יצא במוצאי השבת מבית המדרש הגדול סאטמר בויליאמסבורג לבית המדרש הגדול "ויואל משה" בקרית יואל ומשם לבית החיים בעיר ושם נטמן.
רבי שלמה יחזקאל יהודה (ה'תקע"ט, 1819- כ"ב תשרי ה'תרל"ב, 1871) היה רב ספרדי יליד בגדאד, ממנהיגי הקהילה היהודית בירושלים במאה ה-19 וראש ישיבת חסד אל בירושלים.
בן דודו הוא רבי יוסף חיים מבגדאד מחבר הספר "בן איש חי".
רבי שלמה נולד בבגדאד שבעיראק (אז חלק מהאימפריה העות'מאנית) לאביו רבי יחזקאל יהודה, שהיה מעשירי בגדאד וממנהיגי הקהילה היהודית בעיר ולאמו רחל, ביתו של רבי משה חיים רב העיר בגדאד.
דודיו היו הרבנים רבי עבדאללה בן משה חיים ורבי אליהו בן משה חיים.
בשנת ה'תקפ"ד כשהוא היה רק בן 5 נפטרה אמו.
והוא ואחיו גדלו בבית סבם, רבי משה חיים.
בצעירותו למד רבי שלמה בישיבות העיר בגדאד ובעיקר אצל סבו, רבי משה חיים שהיה רב העיר.
בשנת ה'תקצ"ה היגר אביו לעיר כלכולתה שבהודו, אבל בנו רבי שלמה נשאר בבגדאד אצל משפחת סבו ומשפחת אשתו, כדי להמשיך וללמוד בישיבות בגדאד.
בחודש סיוון ה'תרי"ד החליט רבי שלמה לעלות עם אשתו וילדיו לירושלים.
הם נסעו במשך 40 יום בשיירת גמלים דרך המדבר, עד לעיר ארם צובה שבסוריה.
מכיוון שרבי שלמה לא רצה לנסוע בשבת.
הוא שילם למנהיג שיירת הגמלים עוד 140 פרנק על כל שבת (בנוסף לשכר הנסיעה הרגיל) ובעד תשלום זה עצרה כל השיירה בשבתות ורבי שלמה היה יכול לא לנסוע בשבת בלי להישאר לבדו במדבר.
עם בואו לירושלים החל לפקח על ישיבת כנסת יחזקאל שהוקמה במימון אביו ועל שמו, ובראשה עמד דודו, רבי עבדאללה בן משה חיים.
כמו כן הוא הפך לאחד ממנהיגי הקהילה הספרדית בירושלים בכלל וקהילת עולי עיראק בפרט.
בשנת ה'תר"ך, נפטר אביו והוא ירש ממנו נכסים בהודו ובעיראק, שנוהלו בידי אחיו.
ההכנסה שקיבל רבי שלמה מנכסיו הגיעה לשווי של עשרים וחמישה אלף לירות שטרלינג, וכך הוא היה יכול לשבת בירושלים ולעסוק בתורה בנחת, בעושר ובכבוד, וגם לתרום ביד רחבה למוסדות תורה ולנזקקים.
בשנה זו קנה רבי שלמה בית ברחוב חב"ד ברובע היהודי בירושלים והקים בו את ישיבת "חסד אל" ועמד בראשה עד יום פטירתו.
בישיבה זו עסקו בהלכה ובקבלה, ולמדו בה גדולי חכמי ירושלים.
בישיבה התקיים מניין "מכוונים" שבו התפלל רבי שלמה עם מקובלי הישיבה על פי כוונות האריז"ל והרש"ש.
חכמי ותלמידי הישיבה אכלו וישנו כל השבוע במתחם הישיבה על חשבונו של ראש הישיבה, רבי שלמה.
רבי שלמה מימן את החזקת הישיבה בעיקר מכספו הפרטי אבל גם מתרומות שאסף מקרובי משפחתו בבגדאד ובהודו.
רבי שלמה קנה ספרים רבים בסיסים ונדירים והעמידם באוצר הספרים של ישיבתו לתועלת יהודי ירושלים בכלל וחכמי ותלמידי ישיבתו בפרט.
בנוסף להקמת הישיבה, קנה רבי שלמה את קרקעות הכפר הערבי קאלוניה שממערב לירושלים, ובנה שם בתים בהם התיישבו בניו רבי שאול ורבי בנימין וחתנו יהושוע ילין.
על קרקעות אלה הוקמה לימים המושבה מוצא.
רבי שלמה פעל הרבה ליישוב המחלוקות והסכסוכים בין בני העדה הספרדית לבין בני העדה האשכנזית בירושלים, ותמך כספית בישיבות ומוסדות של בני כל העדות.
למשל, הוא השתתף במימון בנייתו של בית הכנסת המרכזי לקהילת החסידים בירושלים, "בית הכנסת תפארת ישראל".
בנוסף הוא עודד את צאצאיו לא להינשא דווקא לבני עדתם, ואכן כמה מילדיו נישאו לבני העדה האשכנזית, דבר שהיה חריג באותה תקופה.
כמו כן, הוא הקים ישיבה במימונו בשם "כנסת ישראל" והעמיד בראשה את רבי יצחק פראג-אופלטקה שהיה נוהג במנהגי הספרדים למרות מוצאו האשכנזי והיותו יליד אוסטרו-הונגריה, תלמיד החתם סופר ואחד ממנהיגי כולל אונגרין.
רבי שלמה נהג לא לחלק את הכסף לעניים בעצמו, אלא הוא מינה אדם אחר שיחלק את הצדקה לעניים וכך העניים לא ידעו מי הנותן.
בשנת ה'תרל"ב נקלעו עסקיו של רבי שלמה (שנוהלו על ידי אחיו) למשבר כלכלי והוא לא היה יכול לתרום לעניים כהרגלו.
בערב חג הסוכות הגיעה הממונה על חלוקת נדבותיו של רבי שלמה כדי לקחת כספים ולחלקם לעניים.
רבי שלמה נאלץ לספר לממונה על מצבו הכלכלי.
הממונה חזר לעניים במפח נפש ואמר להם שהכסף שהם היו מקבלים היה מנדבתו של גביר מסוים והגביר הזה פשט את הרגל.
העניים זעמו ודרשו לדעת מה שמו של הגביר.
הממונה נאלץ לגלות לעניים את שמו של רבי שלמה.
העניים הביאו את כל בני משפחותיהם והחלו לצעוק ולבכות.
רבי שלמה ששמע את צעקות העניים יצא מביתו וישב בין העניים ואמר להם כלומר גם אני עני כמוכם.
נכדו דוד ילין סיפר שרבי שלמה חלה בעקבות הצער על כך שאין ביכולותו לסייע לעניים.
לאחר שבוע של מחלה, בחג שמחת תורה, כ"ב תשרי ה'תרל"ב נפטר רבי שלמה יחזקאל יהודה, ולאחר החג נקבר בחלקת הנביאים שבבית הקברות היהודי בהר הזיתים.
על מצבתו של רבי שלמה נכתב
בחודש ניסן ה'תקצ"ד, כשהוא בן 15 התחתן רבי שלמה עם רינה בת פרג' חיים.
אשתו רינה הייתה אישה חכמה, שהייתה בקיאה בתנ"ך, זוהר ועין יעקב, ונהגה לקרוא בהתעניינות את עיתוני התקופה.
אחותה של רינה, נשאה לדוד ששון, אבי משפחת האצולה היהודית-הודית משפחת ששון שזכתה לכינוי "הרוטשילדים של המזרח".
לרבי שלמה ורינה נולדו 4 בנים ו-4 בנות.
שאול- נולד בשנת ה'ת"ר בבגדאד.
נישא לעלקה, בתו של רבי ישעיה ברדקי.
משנת ה'תר"ך פעל יחד עם גיסו יהושע ילין ואחיו רבי בנימין להקים ישוב יהודי במוצא, במימון כספי של אביו.
נדבק בקדחת ונפטר בכ"ב בשבט ה'תרכ"ד כשהוא בן 24 בלבד.
בנימין יחזקאל יהודה- נולד בשנת ה'תר"ד בבגדאד.
משנת ה'תר"ך פעל יחד עם גיסו יהושע ילין ואחיו רבי שאול להקים ישוב יהודי במוצא, במימון כספי של אביו.
עם פטירת אביו, התמנה במקומו לראש ישיבת חסד-אל, שימש בתפקיד זה עד לפטירתו בשנת ה'תרע"ב.
בניו היו הפרופסורים אברהם שלום יחזקאל יהודה ויצחק יחזקאל יהודה.
רבי פרג' חיים- היה אחד מחכמי ירושלים, חיבר את הספרים "ותתפלל חנה" ו"יערת הדבש".
בשנות חייו האחרונות יצא כשד"ר להודו, ובדרכו לשליחותו עבר בבגדאד ומת שם בי"ז בתשרי ה'תרנ"ז.
משה שמעון- נולד בשנת ה'תרי"ד.
בנו היה המתרגם יעקב צבי יחזקאל יהודה.
שרח- בשנת ה'תרט"ז נשאה ליהושע ילין.
בנם של יהושע ושרח הוא הבלשן, המחנך והפעיל הציוני דוד ילין.
ובנותיהם הם רחל (אשת יחזקאל דנין) ושרה (אשת יוסף מני).
כמה מנכדיהם של יהושוע ושרח היו דמויות בולטות בתחומים שונים ביישוב.
למשל- המהנדס אליעזר ילין, המתרגם והמזרחן אבינועם ילין, ואיש שירות הידיעות של ההגנה עזרא דנין.
מזל טוב- נישאה ליהושע ציון הלוי.
חנה כאתון- נישאה לשופט מלכיאל מני.
רבקה- לא ידועים עליה פרטים.
שלמה יהודה פרידלנדר (סביב 1860–1924 - ח' בשבט, תרפ"ד), היה סופר וזייפן ספרותי.
פרידלנדר מסר תיאורים ביוגרפיים סותרים על חייו, וטען בתקופות שונות שנולד בהונגריה, טורקיה ורומניה, אך ככל הנראה הוא נולד בבשנקוביץ' שליד ויטבסק, ביילורוסיה.
הוא למד כביכול בישיבת וולוז'ין ולאחר מכן נדד ברחבי אירופה.
הוא גם ערך כתב עת בשם "הגן" בשמו של "יהודה אריה פרידלנד".
נראה כי רק גיליון אחד הופיע בפרנקפורט בשנת 1885.
לאחר מותו, פרסם בנו, מ' פרידלנדר, את "מבוא לתוספתא" שלו, בטירנובו, 1930.
פרידלנדר טען בזמנים שונים שפרסם, בין היתר, ספר ביקורתי ומהדורה מבוארת של התוספתא כולה, שאלתות דרב אחאי גאון, והספרא.
לא ניתן למצוא ראיות ביבליוגרפיות התומכות בטענות אלו.
פרידלנדר פרסם כמה חיבורים בעלות ספק מקוריות או זיופים מובהקים.
"התיקון", שפורסם בשם ל' פרידלנד בצ'רנוביץ בשנת 1881. הוא מתיימר להיות מדריך אותנטי למנהגים חסידיים, בעוד שלמעשה מדובר בפרודיה גסה על החסידות בכלל וחסידות חב"ד בפרט.
מהדורה של תוספתא סדר זרעים וסדר נשים, יצא לאור בפרשבורג בשנים 1889 ו-1890, עם פירושו בשם "חשק שלמה".
הוא טען שערך מהדורה ביקורתית של טקסט התוספתא מתוך כתב יד שלא פורסם, אך על כך חלקו אדולף שוורץ והרב יעקב ינובסקי מקייב.
פרידלנדר הגיב לביקורת של שוורץ בחוברת בשם "קשר בוגדים" (פרסבורג, 1891), גדושה בעניינים לא רלוונטיים והתעללות עלובה במבקריו.
מהדורה של מסכת יבמות מהתלמוד הירושלמי, כביכול מכתב יד, יחד עם פירוש כפול, "חשק שלמה", בסינרוואראליה בשנת 1905.
ירושלמי על סדר קדשים: הזיוף הנודע ביותר של פרידלנדר היה סדר קודשים של התלמוד הירושלמי.
פרידלנדר הכריז על גילוי של כתב יד ספרדי עתיק, מתוארך לברצלונה שנת 1212, שהכיל טקסט תלמודי האבוד.
הוא פרסם את זבחים וערכין ב-1907, ואת חולין ובכורות ב-1909, עם פירושו "חשק שלמה".
פרסומו עורר סערה רבתי והביא רבים לפקפק בסיפור עד לדחייתו המוחלטת, ביניהם מומחים רבים, כמו בנימין זאב בכר, אבגדור אפטוביצר, בער רטנר, ורבי מאיר דן פלוצקי אשר עד לפרסום מאמרו של הרב ד"ר ריטר נתן את אמונו ואף הביא מה"ירושלמי" בספרו.המחלוקת נמשכה, וב-1913 עדיין פרסם פרידלנדר חוברות בנושא זה.
הרב שלמה יפה אשכנזי (תקפ"ה בערך - י"ח בניסן תרכ"ז, 1825 בערך - 23 באפריל 1867) היה רב באזמיר ובמילאס במאה ה-19. מחבר ספר אשר לשלמה על הרמב"ם.
נולד לרבי יעקב יפה, מחבר ספר יעקב סלה.
למד אצל הרב אברהם פאלאג'י, שמזכירו רבות בספריו ומכנהו , ואצל הרב יהושע אברהם יאודה אליעזר (מחבר ספר עבודת משא).
נישא לרבקה, בתו של הגביר משה אלגאזי, שסייע בהוצאת ספרו של חתנו.
גיסו היה הרב יאודה אלגאזי.
חמיו מימן את הזוג שאף דרו אצלו.
בשנת התר"ט, עת פרצה מגפת הכולירא באזמיר, ברחו תושבי העיר אל הכפרים הסמוכים לה, ולרב שלמה, שהיה עני מרוד, לא היה מקום לברוח אליו, עד ששמע על כך דודו, שהזמין אותו להתארח בביתו, שם היה כבן בית במשך שלושה חודשים.
חודשיים לאחר ששבו לאזמיר, נפטר חמיו, והרב שלמה חזר להיות בן בית אצל דודו, שבכל לילה ולילה היה מבקש ממנו לשמוע את דברי התורה שלמד:.
כל ימיו התפלל לראות בשמחת בתו היחידה, אך היא נפטרה כשלשה חודשים לאחר חתונתה:.
לאחר חיפושים רבים אחר מקור פרנסה, הגיע הרב שלמה למילאס, שם הגיע אל המנוחה והנחלה כשאסף אותו רבי מרדכי הלוי לביתו, שם היה לשוחט ובודק של הקהילה, משם היה שולח אגרות שילומים (מכתבים) להוריו, בהם כתב:
מתלמידיו היה רבי יעקב בן מרדכי הלוי.
היה ידידו של הרב רפאל חייא פונטרימולי והחליף עמו מכתבים בהלכה.
סבל מחולי החזה והיה מדוכא בייסורים.
נפטר בקיצור ימים בי"ח בניסן ה'תרכ"ז (23 באפריל 1867) בלא בנים.
לאחר מותו הדפיס אביו, רבי יעקב, את ספר אשר לשלמה ובו חידושי בנו שליקט מכתביו.
אשר לשלמה - חידושים על משנה תורה לרמב"ם ובסופו ליקוטים על הש"ס, שאריות מפירוש לשיר השירים מאת אבי המחבר שסידר לבנו לדרוש בנישואי בתו של רבי יעקב, ודרושים: ארבעה לנישואין, הספדים לבתו, חמיו, רבו ועוד.
שניים לשבת תשובה, ושניים לשבת זכור.
בנוסף נדפסו בסוף הספר ליקוטים מפירושיו על התורה, תהלים ומשלי.
בחיבור משובצות תשובות שהשיב לשואליו, וביניהם האם האישה יכולה להכריח את בעלה לגרשה כי הוא רוצה לעבור מאזמיר לנא אמון בניגוד לרצונה.
שלמה כהן (נולד ב-10 בספטמבר 1948, ו' באלול ה'תש"ח) הוא איש צבא בדימוס בדרגת תת-אלוף, כיהן גם כנציב הכבאות וההצלה של מדינת ישראל בדרגת רב-טפסר, ובתפקידי ניהול נוספים במגזר הציבורי.
נולד בשנת 1948 בבית החולים הדסה בתל אביב.
הוריו, יואל דב ובתיה (לבית רוזנבאום), היו שורדי שואה.
כהן התחנך בבית הספר היסודי החרדי "אוהל יעקב" ובהמשך בבית הספר הממלכתי-דתי "בר-אילן".
את לימודיו התיכונים סיים בתיכון העירוני הדתי בתל אביב.