tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המחלוקת השנייה במשנה היא אודות זמן הקישוי, שמוגבל לפי רבי יוסי ורבי שמעון לשבועיים, ואם הקישוי היה יותר מכך ניתן להחשיב רק את הדם שיצא במשך שלושת הימים האחרונים כדם לידה, ואילו הדם שיצא בימים שקודם לכן עלול להביא עליה טומאת זיבה, (תלוי במספר הימים) או לטומאת נידה.
לפי רבי יהודה, הדעה המקילה יותר, גם קישוי במשך חודש גורם לדם שיוצא בימים אלו להחשב כדם לידה, ולפי רבי מאיר "אפילו ארבעים וחמישים יום".
במשנה הוסבר ברורות דינה של אישה שיצא ממנה דם שלפי הכללים האמורים אינו נחשב ל"דם לידה", במשך ימי הזיבה - , ואם הדם יצא במשך הנידה, הוא לא גורם שום משמעות הלכתית - שכן בכל מקרה האישה טמאה במשך שבעה ימים, והדם אינו מעלה ולא מוריד.
אך לא ברור מה כוונת המשנה במילים "המקשה - נידה", בה היא מתייחסת לאפשרות שדם יצא במשך שבעת ימי הנידה.
רב פירש שהכוונה היא שחז"ל גזרו טומאת נידה מדרבנן על כל אישה שהיא מקשה ללדת ובכל מקרה שהוא, גם מקרה שלפי הכללים נחשב כדם לידה, אך רק על אותו יום, ומיד עם שקיעת החמה היא יכולה לטבול ולהיות טהורה מטומאתה.
מסופר בתלמוד, כי שילא בר אבינא מגדולי תלמידיו של רב, נהג לפסוק כמותו בפסק זה.
לפני פטירתו של רב, שהה רב אסי ליד מיטתו, ורב אמר לו כי הוא חוזר בו מפסקו זה, והוא סובר כשיטת רבי יצחק שאין כל טומאה בדם קושי הבא בימי זיבה.
אלא ששילא בר אבינא תלמידו עדיין נוהג כמותו, ולכן - הורה לרב לרב אסי - "גרייה", כלומר: שכנע אותו בטעמים וראיות כי פסק זה אינו נכון.
החכמים קיימו את שני ההלויות של שני החכמים שנפטרו באותו יום יחד, והחכמים ראו כי ההדסים של הדס, שאותם נהוג היה להניח על מיטתם של הנפטרים, פורחים ממיטה למיטה, והסיקו שהחכמים עשו שלום ביניהם, לאחר פטירתם.
לפי רבי יצחק הכוונה היא שאכן הדם גורם לאישה טומאת נידה רק אם היא בימי נידה (ולא בימי הזיבה), מפני שהתורה שטיהרה את דם הקושי טיהרה אותו רק מטומאת זיבה ולא מטומאת נידה.
קיימת מחלוקת גאונים האם גם היום קיימים כללים אלו המבדילים בין דם קישוי לדם רגיל.
ישנה דעה בראשונים האומרת כי כשם שבנות ישראל החמירו על עצמן לנהוג בכל דם - גם דם שברור שאינו גורם לזיבה גדולה - כדם כזה והם סופרים לאחריו שבעה נקיים, כך גם בדם זה.
לעומת זאת קיימת דעה אחרת, כי דווקא בדם נידה ודם זיבה קטנה / גדולה שקיימת אפשרות לטעות ביניהם קיימת חומרא זו, ולא במקשה ללדת שלפי ההלכה, בכל מקרה אינה צריכה לספור שבעה נקיים.
דם האולימפוס הוא הספר החמישי והאחרון בסדרת הספרים "גיבורי האולימפוס", סדרה לנוער שנכתבה על ידי ריק ריירדן.
הספר יצא לאור באוקטובר 2014 באנגלית, ובינואר 2015 בעברית בהוצאת גרף, בתרגומה של יעל אכמון.
הרפתקת ניקו, ריינה והמאמן הדג'
מסלול אחד המסלול של ניקו, ריינה והמאמן הדג' שסוחבים איתם את פסל אתנה פרתנוס, בניסיון להגיע איתו למחנה החצויים בזמן כדי למנוע מלחמה.
ניקו מעביר אותם במסעות צללים, כשריינה משאילה לו מכוחה (משהו שהיא יכולה לעשות בזכות אמה, בלונה).
אחריהם רודף הענק אוריון שהוא צייד ענק שרוצה לנקום בארטמיס.
את אוריון מאטות ציידות ארטמיס והאמזונות, שמנסות לסייע לריינה להגיע למחנה.
אוריון מצליח להרוג הרבה מהן.
במהלך המסע, ניקו משתמש יותר ויותר בכוחו כבן האדס עד כי מסכן את חייו והופך להיות לא ממשי.
ריינה משכנעת אותו להזהר יותר בשימוש בקסמים, ועוזרת לו ככל שתוכל.
ריינה מגלה את סודו של ניקו על היותו מאוהב בפרסי.
היא מגלה אהדה שחודרת בסוף לליבו של ניקו.
במהלך מסעם עברה של ריינה נחשף ומתגלה כי היא איידה (ריינה חשבה שהרגה אותו) את אביה לאחר שהשתגע והפך לרוח.
כמו ניקו גם היא מאוד סגורה, אך לבסוף דאגתו של ניקו חודרת לליבה.
בינתיים, אוקטביאנוס מגייס ללגיון צבאות של מפלצות (שמאיימים על הלגיון, באותה המידה כפי שהם מאיימים על מחנה החצויים) וחצויים חזקים, שסולקו מן הלגיון בעבר בגלל שהיו מרושעים.
ניקו משתמש בכוחותיו עד כי מגיע לסף מוות.
הדג' מגייס לעזרתם את פגסוס (המקורי) ואת ילדיו, והם סוחבים את הפסל ואת השלושה עד למחנה החצויים.
ריינה הורגת את אוריון יחד עם אתנה ובלונה, ואז מוסרת את הפסל חזרה ליוונים.
מתנתה של ריינה ליוונים מרפאת את האלים מהפיצול שסבלו ממנו.
במסלול השני השבעה עוברים ממקום למקום בניסיון למצוא את הדרך להביס את גאיה.
הם מגלים כי ניתן להכין שיקוי שיחזיר לחיים את החצוי שאמור למות במאבק, ומנסים להשיג את כל המרכיבים.
הם משחררים את בניו של ארס, דימוס אל הפחד ופובוס אל הבהלה, חוטפים את אלת הניצחון ניקה ומגיעים לאסקלפיוס, אל הריפוי, שמכין להם את השיקוי.
ליאו מבין כי הוא זה שימות במאבק ומתכנן את צעדיו.
כל אחד מהשבעה השתנה במהלך הסדרה ובספר החמישי הם מפגינים ביטחון מלא ביכולתם.
חששותיהם אל מול המוות קטנים והם פשוט מתקדמים קדימה.
באתונה הם ניצבים מול הענקים, כשהאלים מצטרפים אליהם לאחר שנרפאו על ידי פסל אתנה פרתנוס, אולם הם לא מצליחים למנוע מגאיה להתעורר.
גאיה מתעוררת במחנה החצויים, וצבאות המפלצות תוקפות את שני המחנות.
ג'ייסון וליאו מרימים את גאיה לאוויר ובכך מפרידים אותה מהאדמה, שמחזקת אותה.
פרנק מקיים את דבריו של אביו בתחילת הסדרה, ומצליח לשכנע את פרסי להניח להם לטפל בגאיה בעצמם.
ג'ייסון וליאו נאבקים בה, בעוד שפייפר משתמשת בדיבור הקסמה כדי לשכנע אותה לחזור לישון.
בינתיים על הקרקע ניקו ניצב מול אוקטביאנוס.
אוקטביאנוס לא שם לב לכך שדרגותיו מסובכות בטיל שרצה לשגר.
ניקו לא עוצר מבעדו כשהוא משגר את הטיל, ועף בעקבותיו.
גאיה מושמדת באמצעות פיצוץ מהאש של ליאו ומהטיל של אוקטביאנוס.
לבסוף ליאו נהרג (כפי כשצפה) במאבק אך פסטוס מרפא אותו והוא מוצא את דרכו חזרה לקליפסו מבלי שחבריו יודעים שהוא בסדר.
הספר "דם האולימפוס" סוגר את סדרת הספרים "גיבורי האולימפוס".
כיוון שהספרים הקודמים השאירו קווי עלילה רבים פתוחים ורמזים אודות הקשיים שעומדים בפני הדמויות, היו דיבורים רבים על מה צפוי בספר האחרון.
הספר האחרון סוגר את כל קווי העלילה.
בניגוד לספרים הקודמים שם הדמויות חששו, והיססו, בספר האחרון הם נעים קדימה ללא היסוס.
השבעה עוברים תהליך התבגרות במהלך המסע.
בסופו הם מבינים את העוצמה שקיימת בכל אחד מהם, ואת העוצמה שיש להם כקבוצה.
הנבואה הגדולה השנייה (נבואת השבעה)
הפסוק "עולם ומלואו יסער או יבער" מתייחס לג'ייסון וליאו.
בזכותו הם הבינו שפרסי לא נועד לעצור את גאיה, והדבר גרם לדאגה רבה.
"נדרים לקיים עד כלות הנשמה" יכול להתייחס לליאו שמת וחוזר לקליפסו.
כיוון שאפולו נענש על ידי זאוס, האורקל, וילדיו לא מקבלים ממנו נבואות.
משום כך, נבואת השבעה היא הנבואה הגדולה האחרונה, לפחות עד להסדרת היחסים בין האלים.
פרסי ג'קסון - בן פוסידון
אנבת' צייס - בת אתנה
ג'ייסון גרייס - בן יופיטר
פרנק ז'אנג - בן מארס ונצר פוסידון
הייזל לבסק - בת פלוטו
ליאו ואלדס - בן הפייסטוס
פייפר מקלין - בת אפרודיטה
ריינה רמירס-אריאנו - בת בלונה
ניקו די אנג'לו - בן האדס
אין לבלבל ערך זה העוסק בדם אדם עם "הדם הוא הנפש" העוסק בדם בהמה, חיה ועוף האסור באכילה.
בהלכה היהודית, דם הנפש הוא רביעית הדם היוצא בשעת מיתה.
על פי ההלכה חובה לקבור את דם הנפש של יהודי שמת.
הרוג שיש חשש שדם הנפש נבלע בבגדיו, נקבר בבגדיו.
גם אוספים וקוברים עפר או בגדים שבלעו מדם הנפש.
דם שיצא לפני המיתה אינו נחשב לדם נפש ואין חובה לקברו.
יש לקבור דם שיצא לאחר מיתה וחוששים שמא נצטבר ממנו שיעור רביעית במקום אחד, אך פחות מכך אין צריך לאסוף ולהביא לקבורה.
עניין רביעית הדם הוסבר בתוספתא ככמות החיונית לעובר.
חוקר התלמוד יהודה לייב קצנלסון הסביר שמדובר בעובר בן שבעה חודשים העומד לחיים.
קיימת גם מסורת הסבר בשם רבנו חננאל האומרת שמדובר בדם היוצא מן הלב בפעימה אחת.
דם וחול היא מלודרמה רומנטית משנת 1941 בבימויו של רובן ממוליאן עם טיירון פאואר וריטה הייוורת' בתפקידים הראשיים.
התסריט מסוס על רב המכר "דם וחול" (Sangre y arena) מאת ויסנטה בלסקו איבנז משנת 1908 שתורגם לשפות רבות ובו ביקורת על מלחמות שוורים, בעיקר על חייהם המורכבים והמסוכנים של לוחמי השוורים.
בלסקו איבנז ביים גרסה אילמת לספר ב-1916. ב-1922 הופק שוב סרט אילם על הספר בכיכובו של רודולף ולנטינו.
ב-1989 הופקה גרסה נוספת בהשתתפות שרון סטון.
הסרט צולם בצבעי טכניקולור וזכה בפרס אוסקר לצילום הטוב ביותר (צבע).
את הפסקול הלחין אלפרד ניומן.
קטעי הגיטרה מבוצעים על ידי ויסנטה גומז שמבצע גם את נעימת "רומנסה אנונימית".
נעימה זו מיוחסת לגיטריסט אנטוניו רובירה משנת 1900 והיא התפרסמה בנגינתו של נרקיסו יפס בסרט משחקים אסורים (1952).
סצנות מלחמות השוורים צולמו ב-Plaza de Toros במקסיקו סיטי.
חואן גייארדו (רקס דאונינג ) הוא נער בסביליה שחולם להיות לוחם שוורים כאביו שנהרג מנגיחת פר.
אימו ענייה ומנקה רצפות בכנסייה.
היא אינה מרוצה משאיפותיו בעקבות מות בעלה.
חואן נפרד מחברתו כרמלה (אן טוד ) וביחד עם שלושת חבריו הוא מגיע למדריד כדי להפוך ללוחם שוורים מקצועי.
כעבור עשר שנים חואן (טיירון פאואר) הוא כבר לוחם שוורים מפורסם ועשיר.
הוא מחלק כספים למשפחתו ולנזקקים ונושא לאישה את חברתו כרמלה (לינדה דרנל).
הוא מפסיק את עבודת אימו כשוטפת רצפות ומביא אותה לבית מפואר, תומך גם באחותו ובגיסו.
חואן ממשיך בניצחונותיו בזירה והופך למטדור המפורסם ביותר בספרד.
לעיר מגיעה דונה רוסה (ריטה הייוורת'), פאם פטאל יפהפייה, עשירה ומושכת גברים.
חואן המטדור מבחין בה ולאחר ניצחונו הוא זורק לעברה את כובע המטדור שלו והיא זורקת לעברו ורד.
חואן נמשך ליפיה ועושרה של דונה רוסה למרות התנגדות אימו ואשתו העוזבת אותו.
מצבו הכספי מידרדר וכן יכולותיו בזירה.
מנולו (אנתוני קווין), חברו מלידה עולה עליו ביכולתו ודונה רוסה מעדיפה אותו.
לאחר שדונה רוסה עזבה אותו לטובת מנולו נשאר חואן בודד.
הוא מבקש סליחה מאשתו ואימו ומבטיח להן שלאחר הקרב החשוב הקרוב הוא יפרוש מזירת מלחמות השוורים.
בקרב האחרון נפצע חואן קשות מנגיחת פר.
הוא מובא גוסס לחדר צדדי ומת בזרועות אשתו לקול תשואות הקהל למנצח החדש, מנולו.
מנולו המנצח מנופף לקהל ובעיקר לדונה רוסה שזורקת לעברו ורד הקהל שואג למלך החדש בזירה.
לידו נראה דמו של חואן ספוג בחול זירת השוורים - דם בחול.
דם ואדמה הוא מונח לאומני מן האידאולוגיה הנאצית אשר מבטא את הקשר שבין גוף אדם טהור גזע (דם) ואזור ההתיישבות שלו (אדמה).
על פי האידאולוגיה הנאצית חיי האיכר בסביבה הכפרית אינם רק משקל נגד לתושבי הערים המתאפיינות בניוון מוסרי ותרבותי אלא מהווים ביטוי ערכי של עליונות העמים הגרמאנים-נורדים על פני העמים הנוודים כמו היהודים.
המונח דם ואדמה מתקשר לתפיסה הנאצית בדבר הצורך ביצירת מרחב מחיה עבור העם הגרמני בשטחי מזרח אירופה תוך פינוי האוכלוסייה המקומית ממוצא סלאבי ובאלטי.
ראשיתו של המונח דם ואדמה נעוצה באידאולוגיה של הליגה הארטמאנית (Artamanen-Gesellschaft), שהייתה תנועה אגררית בעלת מאפיינים עממיים לאומניים ופעלה בגרמניה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
הרעיונות הללו השתקפו בכתביו של ריכרד ולטר דרה, אשר הטיף למדיניות מוטת חקלאות שאומצה על ידי אדולף היטלר, היינריך הימלר, ובאלדור פון שיראך.
במהלך המאה ה-19 התפתחה בגרמניה אידאולוגיה של לאומנות על בסיס גזעי אשר נתמכה ברומנטיזם תרבותי.
השילוב הנ"ל בא לידי ביטוי בכתבים אשר כללו בתוכם גם ביקורת חברתית.
הרומנטיזם הלאומני התפשט בגרמניה זמן רב לפני עליית הנאציזם.
דמויות כגון ההיסטוריון והמשורר הלאומני ארנסט מוריץ ארנדט, העיתונאי והפולקלוריסט וילהלם היינריך ריל, טענו כי חיי האיכרים בכפר משקפים את היסודות העמוקים והשמרניים של העם הגרמני.
הוגים לאומנים אחרים טענו כי חיי הכפר הם בריאים יותר בכל המובנים והמליצו על שליחת ילדי העיר לעבוד ולחוות את חיי הכפר, במטרה לעצב אותם בדמות האידיאלית של "האיכר הלוחם" (Wehrbauer ).
אוסוואלד ספנגלר בחיבורו המונומנטלי שקיעת המערב משנת 1922 מתייחס, אם כי לא באופן מובנה, לשני המושגים.
לטענתו, יש בכך שילוב של תכונות אנושיות וחייתיות היוצרות מרכיב קשר בעל חשיבות בחייו של עם.
הפילוסוף האנטישמי וונדט (Max Wundt) טען כי המשמעות התרבותית של פולק הוא החיבור בין דם ואדמה.
עם עליית המפלגה הנאצית הפך ריכרד ולטר דרה את המונח דם ואדמה לאידיאל פופולרי.
בשנת 1928 פרסם את ספרו "חיי הכפר כמקור הגזע הנורדי" (Das Bauerntum als Lebensquell der nordischen Rasse), שבו הציג את התאוריה שלו בדבר עליונות הגזעים הצפון אירופיים על פני גזעים אחרים, כנובעת מתוך הקשר העמוק שלהם לאדמתם ולחיי האיכרים בכפר.
בספרו "אצולה חדשה של דם ואדמה" (Neuadel aus Blut und Boden) משנת 1930 הציע שיטה מובנית של רבייה סלקטיבית על בסיס אאוגניקה אשר מטרתה ריפוי כל חוליי החברה והעם הגרמני.
דרה היה בעל השפעה רבה על האידאולוגיה הנאצית וסייע רבות בהשגת תמיכה בעמדותיהם בקרב גרמנים מן המעמד הכפרי והנמוך שחי מחוץ לערים הגדולות.
כבר בראשית דרכם קראו הנאצים ליציאה מן הערים אל הכפר והשתלבות באזורי התיישבות חקלאיים ובכך קראו תיגר על אנשי המעמדות הגבוהים, תושבי העיר, שהוצגה כמושחתת ומנוונת מבחינה מוסרית.
האידאולוגיה הנאצית לא רק קראה ליציאה מן הערים אל חיי הכפר וערכיו אלא אף הציגה את הקשר בין הגרמני לאדמתו על בסיס מיסטי.
האיכרים הגרמנים הוצגו כגיבורי תרבות אשר שימרו בדמם את המטען הגנטי הטהור של הגזע וההיסטוריה הגרמנית העתיקה.
חיי הכפר ועבודת האדמה הוצגו כדרך היחידה להבנת הסדר הטבעי "הנכון", ועמדו בניגוד לתרבות תושבי הערים החלשה והנתונה להשפעות זרים.
בהקשר זה לא ניכר הבדל בין גברים לנשים אשר הוצגו גם הן כאיכרות חסונות, ולדניות, התורמות משמעותית לחיזוק העם והמדינה.
המשפטן קרל שמיט טען כי יש לפתח מערכת חוקים אשר תתבסס על ערכי "דם ואדמה" מכיוון שאלה מקדמים עדיפות ונאמנות לעם על פני ערכים אוניברסליים אבסטרקטיים.
"חוק מורשת החוות" (Reichserbhofgesetz ) משנת 1933 היה הבסיס ליישום של אידאולוגיית "דם ואדמה".
על פי החוק מטרתו היא לשמר את הקהילה הכפרית כמקור לטוהר הדם של העם הגרמני.
רק בעלי דם גרמני טהור יוכלו לעסוק בחקלאות, להתגורר בחוות ולהחשב כאיכרים.
שטחי אדמה מסוימים הוכרזו כבלתי ניתנים למשכון או למכירה לזרים, ורק בעליהן הורשו לכנות את עצמם איכרים.
הורשה של החווה התאפשרה רק לבן המשפחה המבוגר או הצעיר בהתאם למקובל במסורת האזורית.
עדיפות ניתנה בהורשה לבניו ונכדיו של המוריש, על פני הבנות (קו זכר).
הכפר הוכרז כמקום הטוב ביותר להתפתחותם של חיילים ושל קהילה עממית, ועומד בניגוד לכאוס התרבותי והגזעי שהתחולל בערים.
על יהודים נאסר לעסוק בחקלאות ולהיחשב כאיכרים.
על כל צעיר וצעירה גרמנים אשר סיימו את לימודיהם, חלה חובת גיוס לעבודה בחווה בכפר בטרם יתחילו בלימודים גבוהים או בעבודה, כאשר המטרה העיקרית הייתה לעורר בהם את הרצון לעזוב את הערים ולהצטרף לקהילה הכפרית.
תוכניות ליישום אידאולוגית "דם ואדמה זכו לתמיכה אידאולוגית ותעמולתית יותר מאשר ישומן בפועל.
תוכניות ליישוב עובדי מפעלים על אדמות פרטיות בכפרים שבסביבתם עוררו התנגדות של בעלי הקרקע ואנשי הצבא.
בתקופה הטרום נאצית פורסמה בעיקר ספרות רומנטית אשר פיתחה את הבסיס המיסטי שבקשר בין דם ואדמה.
בספרות הוצגו סיפורי מלחמה המפארים את דמות הטהורה של האיכר הלוחם.
העלילות היו על זמניות מכוון שנכללו בהן תיאורי עונות השנה המשתלבות בחייו של האיכר באופן פורה וחגיגי.
עם עליית הנאצים לשלטון נקבע כי האמנות אינה יכולה להיות מנותקת מן האידאולוגיה של "דם ואדמה".
בהתאם לכך, אמנות חזותית כגון ציורים שלא תאמו את הסטנדרט שנקבע הוקעו כאמנות מנוונת.
נקבע כי על ציורי נוף ודמויות לשקף את האידאולוגיה.
ניתנה עדיפות רבה לציורי נוף כפרי וללא מוטיבים דתיים, דמויות של כפריים המשלבים חיים פשוטים בהרמוניה עם הטבע הסובב אותם, וללא אזכור כלי חקלאות ממוכנת המדגישה את המאמץ שמשקיע האיכר בעיבוד אדמתו ובכך יוצר את הקשר הקדוש בין דם ואדמה.
התעמולה הנאצית עסקה גם בהפקת סרטים המהללים את האידאולוגיה של "דם ואדמה".
הסרט "דם ואדמה- יסודותיו של הרייך החדש" (Blut und Boden – Grundlagen zum neuen Reich ), משנת 1933 הוקרן במפגשי המפלגה ובבתי הקולנוע.
סרטים נוספים כגון "עיר הזהב" (Die goldene Stadt) משנת 1942 מתאר את החורבן העובר על מי שנטשה את חיי הכפר הטהורים ועוברת לעיר, ואשר בסופו של דבר גורמת למותה.
"היער הנצחי" ( Ewiger Wald) המתאר את היער והטבע כעומדים מעל תהפוכות ההיסטוריה, ובהשאלה כך גם הגרמני טהור הדם המחובר לאדמתו בקשר נצחי.
סרטים רבים נוספים שהופקו על ידי משרד התעמולה הנאצי והוצגו בציבור מעלים על נס את הנוף הגרמני ואידיאליזציה של הזוגיות הארית הנטועה בתוכם.
דם חם הוא הרומן החמישי בסדרת "קורמורן סטרייק", שנכתב על ידי הסופרת ג'יי קיי רולינג, תחת שם העט רוברט גלבריית'.
הרומן יצא לאור לראשונה ב-15 בספטמבר 2020. תרגום של הספר לעברית יצא לאור בינואר 2022. תורגם על ידי אמיר צוקרמן.
הספר נפתח באוגוסט 2013 ומסתיים ביום הולדתה ה-30 של רובין ב-9 באוקטובר 2014. בעת ביקור בקורנוול אצל דודתו החולה במחלה סופנית, ג'ואן, פונה לסטרייק אישה בשם אנה פיפס שמעוניינת לשכור את שירותיו על מנת לחקור את נסיבות היעלמותה של אמה, מרגוט במבורו.
האם, רופאת משפחה, כמעט 40 שנה קודם לכן, נעלמה ב-11 באוקטובר 1974. סטרייק ורובין שותפתו, מעסיקים לאור הצלחותיהם הקודמות שלושה חוקרים ומזכירה קבועה.
החשוד העיקרי של המשטרה בהיעלמותה של מרגוט הוא דניס קריד, רוצח סדרתי שנתפס, הורשע ונכלא.
אנה ובת זוגה מקציבות למשרד החקירות שנה על מנת שינסו לאתר מידע על ההיעלמות של במבורו.
מכיוון שלמשרד הקטן יש עוד שלושה מקרים אחרים, לוקח לסטרייק ורובין מספר חודשים לאתר את העדים והחוקרים שעודם בחיים (או את ילדיהם).
במהלך השנה החולפת, דודתו של סטרייק מתה מסרטן, מתיו מעניק לרובין גט מכיוון שהכניס את פילגשו להריון, ושרלוט מנסה להתאבד ומתקשרת להיפרד מסטרייק.
בזכות תגובתו המהירה של סטרייק היא ניצלת.
לוח זמני העבודות העמוס של סטרייק ורובין, בשילוב עם חוסר תקשורת על כל הנושאים, תורמים לאי הבנות אישיות רבות במשרד, כולל ויכוחים בין השניים ופיטורין של אחד מהחוקרים בשל התנהגות בלתי נאותה כלפי רובין.
באוגוסט 2014, הם מצליחים לקבוע פגישה לריאיון עם קריד באמצע ספטמבר.
הלקוחה ובת זוגה מחליטות לסיים את החוזה בסוף אוגוסט, אך סטרייק ורובין ממשיכים לחקור.
סטרייק ורובין מצליחים באמצעות שימוש במידע מהריאיון עם קריד למצוא גופה נוספת של אחת מקרבנותיו.
במקביל, תוך שימוש במידע מחקירת המשטרה המקורית ובהתבסס על תוצאות החקירה שלהם, הם מביאים לאיתור גופתה של מרגוט וזיהוי הרוצחת שלה: אחות שעבדה יחד עם מרגוט במרפאה השכונתית.
גם היא מרעילה ורוצחת סדרתית.
הפרסום הרב שנוצר בעקבות פתירת שני המקרים מכריח גם את סטרייק וגם את רובין להסוות את עצמם.
יחסיהם הופכים לאישיים יותר, בין השאר מכיוון שסטרייק אומר לרובין שהיא "החברה הטובה ביותר" שלו.
קורמורן סטרייק – חייל בדימוס ששוחרר בכבוד לאחר שאיבד מחצית מרגלו בפעילות מבצעית.
סטרייק הוא בנו של ידוען, כוכב הרוק ג'וני רוקבי, ומפורסם בזכות עצמו בשל פתירת מעשי רצח ברומנים הקודמים.
רובין אלקוט – שותפתו העסקית של סטרייק.
סיימה קורס חקירה פלילית, במימונו המלא של סטרייק.
מכיוון שעברה אונס וניסיון רצח, רובין רגישה במיוחד לפשעים על רקע מיני.
מרגוט במבורו – רופאת משפחה במרפאת סנט ג'ון, שנעלמה בשנת 1974. היעלמותה עומדת בלב החקירה.
אנה פיפס – בתם הבוגרת של מרגוט במבורו ורוי פיפס.
דניס קריד – רוצח סדרתי החשוד ברציחתה של מרגוט.
כלוא שנים רבות בשל מעשי רצח אחרים.
לוקה ריצ'י – גנגסטר לונדוני בעל כוונות נפשעות.
ניקו "מוקי" ריצ'י – אביו של לוקה, גם הוא גנגסטר, הנמצא בבית אבות.
רוי פיפס – המטולוג, בעלה של מרגוט בתקופת היעלמותה.
נישא בשנית לאומנת של בתם המשותפת.
פול סצ'וול – צלם ואמן, בן זוגה לשעבר של מרגוט.
סטיב דאותווייט – אחד המטופלים של מרגוט.
ג'וזף ברנר – רופא מבוגר, שהיה שותף של מרגוט במרפאת סנט ג'ון.
דינש גופטה – רופא הודי שעבד במרפאה עם מרגוט.
ג'ניס ביטי – האחות המחוזית במרפאת סנט ג'ון.
איירין בול – פקידת קבלה במרפאה של מרגוט לרפואת משפחה.
גלוריה קונטי – פקידת קבלה צעירה ממוצא איטלקי, במרפאת סנט ג'ון.
דורותי אוקדן – מזכירת המרפאה.
וילמה בייליס – המנקה במרפאת סנט ג'ון.
מתיו קנליף – בעלה (ובהמשך גרושה) של רובין.
שרלוט קמפבל רוס – בת זוגו לשעבר של סטרייק, נשואה ואם לתאומים.
לוסי סטרייק – אחותו למחצה של קורמורן סטרייק.
טד ננקארו – דודם של קורמורן ולוסי.
ג'ואן ננקארו – דודתם של קורמורן ולוסי.
דייב פולוורת' – חבר ילדות של סטרייק המתגורר ליד טד וג'ואן בקורנוול.
סינתיה פיפס – האומנת לשעבר של אנה, שכעת נשואה לרוי ומשמשת כאמה החורגת של אנה.
אונה קנדי – חברתה הוותיקה של מרגוט במבורו.
הייתה אמורה לפגוש אותה כשנעלמה.
ביל טלבוט – המפקח המשטרתי המנוח שהוביל את חקירת מותה של מרגוט לפני שהתמוטט נפשית.
ניק הרברט – חבר ותיק ובן כיתתו לשעבר של סטרייק.
אילזה הרברט – חברה ותיקה ובת כיתתו לשעבר של סטרייק, הנשואה כעת לניק.
מקס פריסטווד – שחקן הומוסקסואל ושותפה לדירה של רובין.
כשהתראיינה רולינג לאחר צאת הרומן, היא תיארה את נושאיו העיקריים של הרומן כ"שינוי, אובדן והיעדרות" ואמרה שהרומן בוחן את "פניו המשתנות של הפמיניזם".
רולינג אף הצהירה כי דמותו של דניס קריד התבססה באופן רופף על דמויתיהם של הרוצחים ג'רי ברודוס וראסל ויליאמס.
בביקורת של הדיילי טלגרף, המבקר ג'ייק קרירידג' ציין לחיוב את פיתוח הדמויות והקריאה הקלילה של הרומן.
מנגד, לדעתו הכתיבה ארוכה, מיותרת ופחות מרגשת מספרי הסדרה הקודמים.
קלייר קלארק מהגרדיאן, העניקה לרומן ביקורת חיובית.
לדעתה העלילה מלאה ב"מתח רגשי רועם" ו"כיף אימתני".
גם היא ביקרה את אורכו של הרומן.
טום נולאן, מוול סטריט ג'ורנל, כתב על הרומן כי הוא "בידור אדיר מהעמוד הראשון ועד האחרון".
הביקורת של קלי לולר מ-USA Today אמרה שה"קריאה מאומצת" ו"פשוט לא טובה " בהשוואה לספרים הקודמים בסדרה.
בכמה כלי תקשורת, רווחה הדעה כי שילובו של רוצח המתלבש כאישה על מנת להרוג נשים במהלך העלילה, יתקבל בצורה שלילית על ידי חלק מהציבור על רקע תגובותיה של הסופרת בעבר על נושא הטרנסג'נדרים שנתפסו כטרנספוביים.
לורה בראדלי, מ"דיילי ביסט", טענה כי הרומן מלא "בטענות אנטי-טרנסיות מזיקות", בעוד שקרידג' ציין כי "נראה כי המסר של הרומן הוא: לעולם אל תסמוך על גבר בשמלה".
ניק כהן, כתב בהספקטייטור, טען כי האשמת הרומן בטרנספוביה הוא מעשה חסר בסיס ומכפיש, וציין כי דמות הרוצח הסדרתי, דניס קריד, נחקרת יחד עם תריסר חשודים אחרים.
כהן גם הצהיר כי הספר אינו עוסק בנושא מקומות המיועדים לנשים בלבד ובגישה לטיפולים לשינוי מין.
אליסון פלוד, מ"הגרדיאן", הביעה דעות דומות וטענה כי אנשים שלא קראו את הספר מרשים לעצמם להניח הנחות שגויות על סמך ביקורת אחת.
דובר של Mermaids, עמותה בריטית למען נוער טרנסג'נדרי שביקרה את רולינג בעבר, אמר כי "אנו מאוכזבים לשמוע שהסופרת מפיצה את אותה הצגה פוגענית וארוכת שנים של נשים טרנסיות כאיום", והתייחס גם לספרה תולעת משי, בו מופיעה רוצחת טרנסג'נדרית המתוארת כגברית.
רולינג לא התייחסה לביקורות השונות.
דם סמיך היא סדרת טלוויזיה מסוגת מותחן פסיכולוגי של ערוץ 5 הבריטי וערוץ Virgin Media One, בכיכובה של קרולינה מיין.
העונה הראשונה שודרה בנובמבר 2018. העונה השנייה שודרה באפריל ובמאי 2020.
קאט הוגן (קרולינה מיין) חוזרת לביתה באזור הכפרי של אירלנד, אחרי שנודע לה על מות אמה, שסבלה ממחלה ממושכת.
היא מתה בבית המשפחה כשנפלה וראשה נחבט בסלע.
קאט נזכרת באירוע מילדותה, שמוצג בפלאשבקים, ובטוח שאביה היה מעורב במותה של אמה.
האם היה מותה של האם תאונה?
אדריאן דאנבר – ד"ר ג'ים הוגן
קרולינה מיין – קאט הוגן
גראיין קינאן – פיונה הוגן
דירמיד נוייס – מייקל הוגן
אינגריד קרייגי – מרי הוגן
פיונה בל – ג'יליאן מוני
דניס קונוויי – טום מוני
דזמונד איסטווד – אוון מוני
איאן לויד אנדרסון – פול קראולי
רובי דון – רוז קראולי
ג'יימס הפרנן – ג'וזף קראולי
שון דאגן – דז ברין
הסדרה "דם סמיך" צולמה במחוז מית', קילדר ובדבלין.
אתר הצילומים של בית המשפחה ב-Larchill Arcadian Gardens שבמחוז מית'.
דם האלפים (בפולנית: Krew elfów, באנגלית: Blood of Elves) הוא ספר פנטזיה שנכתב על ידי הסופר הפולני אנדז'יי ספקובסקי, ויצא לאור לראשונה בשפה הפולנית ב-1994. זהו הספר הפותח את "סאגת "המכשף"", בת חמשת הספרים, ומבחינה כרונולוגית ועלילתית קדמו לו קובצי הסיפורים הקצרים "המשאלה האחרונה" משנת 1993 ו-"חרב הגורל" משנת 1992.
הספר זכה להערכה ולפרסים רבים דוגמת הפרס ע"ש יאנוש א' זיידל המוענק בפולין לספרי מדע בדיוני ופנטזיה, והפרס ע"ש דייוויד גמל הבריטי.
כמו כן, הספר תורגם למספר שפות נוספות, וביניהן אנגלית.
עם זאת, תרגום עברי לספר עדיין לא יצא לאור.
בשנה שקדמה לתחילת האירועים המתוארים בספר, ממלכות הצפון היו שרויות בכאוס עקב המלחמה מול אימפריית נילפגארד.
האימפריה, השוכנת בדרום היבשת, יצאה למסע כיבושים על מנת להתרחב צפונה.
במהלך המלחמה, תקפו הנילפגרדאים את ממלכת סינטרה, וכתוצאה מכך, התאבדה מלכת סינטרה, קלנת'ה (אותה הקורא הכיר מקובץ הסיפורים "המשאלה האחרונה"), וזאת לאחר שציוותה על נכדתה סירילה "סירי" למצוא דרך להימלט מידי הכובשים ולמצוא את האדם שמהווה את "הגורל" שלה.
במהלך המתקפה, שלח קיסר נילפגארד, אמהר ואר אמרייס, את מרגליו הנאמנים בראשות אביר, ששמו לא ידוע אך מכונה לאורך הספר בתואר "האביר השחור", על מנת למצוא את סירי.
הקיסר מעוניין בה לא רק עקב ייחוסה המלכותי, אלא גם עקב היותה בעלת כוח קסם רב טבוע מלידה הודות לכך שזורם בעורקיה דם אלפים.
עם זאת, הם נכשלים בכך לאחר שכוחותיה המיוחדים מתפרצים ממנה ומונעים מהם להניח עליה את ידם.
בסופו של דבר, המלחמה מסתיימת בתבוסתה של אימפריית נילפגארד בידי כוח מאוחד של ממלכות הצפון, וזאת לאור אירועי קרב סוֹדֶן השני, קרב מכריע שהתרחש בגבעות סוֹדֶן סמוך לממלכות טמריה וסינטרה, בו השתתפו גם קוסמים רבים שסייעו להטות את הצד לטובת מלכי הצפון.
עם זאת, האימפריה עדיין לא איבדה מכוחה, ולמרות הסכמי שביתת הנשק התוהו עודו משתולל, בזמן שהאחדות השבירה של ממלכות הצפון מופרעת על ידי יחידות גרילה של אלפים, גמדים ויצורים דמויי-אנוש נוספים, המכונות "סקויט'אל" ומבצעות פעולות טרור בעורף ממלכות הצפון, ומבקשות לנקום בבני האדם.
במהלך תקופה זו, פוגשת סירי במכשף (וויטצ'ר) גראלט מריוויה, שגורלה שזור בגורלו עקב "חוק ההפתעה".
גראלט מחליט לאמץ אותה כבתו ולקחת אותה לעבר מבצר "קאר מורהן", בית הספר למכשפים, על מנת לאמן אותה בתורת הלחימה.
דנדליון (במקור הפולני: יסקיאר), טרובדור וחבר ותיק של גראלט, מתארח בפונדק בממלכת טמריה.
במהלך שהותו שם, עוקב אחריו קוסם בשם ריינס, המנסה לדלות ממנו מידע על מקום הימצאם של גראלט ושל "הילדה הקשורה בגורלו", עליהם מרבה דנדליון לשורר.
לאחר שריינס מבין שלא יצליח לחלץ מידע מהמשורר תוך כדי שיחת חולין, לוכד אותו הקוסם בשבי ומענה אותו.
עם זאת, דנדליון מחולץ מהשבי על ידי הקוסמת ינפר מוונגרברג, בת זוגו לחלופין של גראלט.
במהלך הדו-קרב בין ינפר לריינס, פוצעת אותו ינפר פצע שיותיר בפניו צלקת בולטת במיוחד, אך ברגע האחרון מחולץ ריינס על ידי פורטל בין-ממדי מסתורי.
השניים מסיקים שריינס אינו פועל לבד, ומשרת ככל הנראה אדון בעל כוחות קסם חזקים בהרבה.
סירי נלקחת על ידי המכשף גראלט מריוויה אל מבצר "קאר מורהן" בצפון הרחוק, בו שוכן בית הספר למכשפים, מקום בו מכשפים מתחילים את אימוניהם.
סירי מתחילה את אימוניה המפרכים תחת פיקוחם והשגחתם של המכשפים שבמבצר, וביניהם למברט, אסקל, קואן, וווזמיר הזקן.
סירי לומדת על מפלצות, וכיצד ללחום בהן, וכן עוברת אימונים באומנות השימוש בחרב ואימונים מפרכים נוספים.
במהלך תקופת האימונים, קורא גראלט לידידתו משכבר הימים, הקוסמת טריס מריגולד ממריבור, על מנת לסייע באימוניה של סירי.
טריס חושדת בהם שהם מעוניינים להפוך את סירי למכשפה על ידי השתלת המוטציות הנדרשות, דבר אשר אינו ניתן לביצוע ללא קוסם מוסמך.
טריס כועסת על המכשפים על כך שלא ידעו כיצד להתנהל עם נערה מתבגרת ולא זיהו את תהליכי ההתבגרות המינית שלה, וחשבו שיש בה "משהו לא בסדר".
עם זאת, במהלך שהותה של סירי אצל טריס, מגלה טריס כי סירי היא למעשה "מקור" - מאגר של כוח קסם רב עוצמה שטבוע בה מלידה, ועליה ללמוד לשלוט עליו בהקדם.
טריס מייעצת לגראלט לקחת אותה אל קוסמת מיומנת ממנה - ינפר.
גראלט מגלה לטריס כי הוא מעוניין לקחתה אל המקדש באלנדר, שם מצוי בית ספר בו תוכל לקבל סירי חינוך רגיל עם נערות בנות גילה.
גראלט יוצא מקאר מורהן יחד עם טריס וסירי אל עבר המקדש באלנדר.
במהלך המסע נופלת טריס למשכב והם מצטרפים לחבורת סוחרים בראשות הגמד יארפן זיגרין.
השיירה מותקפת על ידי חוליית סקויט'אל, וגראלט מגלה שהשיירה הייתה מלכודת מטעם מלכי הצפון שביקשו לבחון את נאמנותם של הסוחרים הגמדים.
בסופו של דבר הם מגיעים לאלנדר בשלום.
בזמן שהותה באלנדר, מוטרדת סירי על ידי סיוטים חוזרים ונשנים המערבים בין היתר את "האביר השחור" מסינטרה.
אל המקדש באנלדר מגיעה הקוסמת ינפר מוונגרברג, ומתחילה לחנך אותה בתורת הקסם על מנת שתשלוט בכוחותיה, בתקווה שהסיוטים יפסיקו לרדוף אותה.
בינתיים, בטירה על גדות נהר הפונטאר, מתאספים מלכי הצפון: מלך אדירן, מלך טמריה, מלך רדניה, מלך קאדוון ומלכת ליריה וריוויה, לכינוס סודי על מנת לדון בהתארגנות הצבא הנילפגרדאי מחדש סמוך לגבולות שביתת הנשק.
במהלך המועצה מתוודעים לכוונתו של הקיסר אמהר לשאת את סירי לאישה על מנת לזכות בכס המלכות בסינטרה בצורה לגיטימית, ועל כן הם מסכימים בשתיקה כי יש לחסל את סירי למען טובת הממלכה.
אחד מסוכניו החשאיים של הקיסר מדווח לו על הכינוס של מלכי הצפון.
הקיסר אמהר מוציא פקודה כי יש להתנקש בחייו של גראלט, ומצווה כי הפקודה תישלח לקוסם ריינס.
עם זאת, מצווה הקיסר לא לפגוע בינפר לרעה.
גראלט מסתייע בחברו דנדליון ובידידתו, חובשת בשם שני, על מנת לעלות על עקבותיו של ריינס.
החבורה נופלת למארב של כנופיית שכירי חרב, וגראלט מחסל בקלות את מרבית המתנקשים שהופתעו מהעובדה שהם נשלחו ללחום במכשף ולא באדם רגיל.
ריינס מגיע אף הוא, ובמהלך הדו-קרב ביניהם נפצע גראלט באורח קשה.
למרות זאת, מתעקש גראלט לרדוף אחר ריינס, ששוב מחולץ על ידי פורטל שנפתח על ידי אדונו המסתורי.
גראלט הפצוע מחולץ אף הוא משם על ידי הקוסמת פיליפה אילהארט, המשרתת את מלך רדניה, ומונעת ממנו להמשיך את המרדף על מנת שלא ימות מפצעיו.
פיליפה מצליחה לחסל את המתנקש האחרון מהכנופיה שהצליח להמלט לפני כן מחרבו של גראלט.
סירי מתכוונת לעזוב את המקדש באלנדר יחד עם ינפר, המעוניינת לקחתה לבית הספר הגבוה לקוסמות במבצר "ארטוזה".
לפני שהן עוזבות, סירי מתוודה בפניה כי בהתחלה היא לא אהבה אותה, ובפני הקורא מוצגת סדרת פלאשבקים המתארת את היחסים בין ינפר לסירי מאז שהגיעה ינפר לאלנדר ועד רגע זה, וכיצד התפתחו היחסים ביניהן מאי-נעימות הדדית למערכת יחסים של אהבת אם לבתה.
נכון ל-2021, הספר עדיין לא תורגם לעברית.
עם זאת, הספר תורגם לאנגלית, ויצא לאור בשנת 2008 בהוצאת Gollancz הבריטית, ושנה לאחר מכן בהוצאת Orbit האמריקנית.
נוסף על התרגום האנגלי, תורגם הספר לשפות רבות, ביניהן צ'כית, רוסית, ליטאית, בולגרית, צרפתית, גרמנית, איטלקית, ספרדית, פורטוגזית ואף לטורקית.
גרסה מוקלטת של הספר יצאה לאור בפולין בשנת 2014. בהפקת ההקלטה השתתפו כ-79 שחקני קול, תוך שימוש במוזיקה ואפקטים מיוחדים.
ההבדלים הרבים זכו לביקורת קשה מצד הצופים.
דם וזהב הוא סרט דרמה גרמני משנת 2023. הסרט עוסק בקבוצת חיילים ואזרחים גרמנים בשלהי מלחמת העולם השנייה, המנסים להניח את ידיהם על מטמון מטילי זהב.
הסרט הוקרן לראשונה ב-21 באפריל 2023 בפסטיבל הסרטים פנטזיה, וב-26 במאי הופץ בנטפליקס.
הסרט מתרחש בגרמניה בשלהי מלחמת העולם השנייה.
חייל גרמני בשם היינריך (רוברט מאזר) מקבל מכתב המודיע לו שאשתו ובנו נהרגו בהפצצה, אולם בתו שרדה והיא נמצאת בהאגן.
הוא נמלט מהצבא במטרה למצוא אותה, אולם נלכד בידי קבוצת אנשי אס אס המונהגים בידי קצין פנאטי בשם פון שטרנפלד (אלכסנדר שר).
אנשי האס אס תולים אותו בעוון עריקה, אולם חייו ניצלים בידי איכרה אמיצה בשם אלזה (מריה האקה), שמביאה אותו לחווה שלה, שם היא מתחבאת עם אחיה פאול (סימון רופ), הלוקה בנפשו.
בינתיים, אנשי האס אס מגיעים לכפר הסמוך במטרה למצוא מטמון מטילי זהב שהוחבא בידי משפחה יהודייה אמידה שהתגוררה במקום.
"דם שלי" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן בן זקן, מתוך אלבום האולפן השמיני שלה, דם שלי (2024).
הוא יצא לאור ב-28 בינואר 2024, בהוצאת חברת התקליטים שרית הפקות והליקון ארומה מיוזיק, כסינגל המוביל מתוך האלבום.
את השיר כתבה והלחינה בן זקן ביחד עם יסמין מועלם ויובל מעיין להפקה מוזיקלית של מתן דרור.
השיר הגיע למקום השני במצעד של מדיה פורסט.
השיר נכתב והולחן על ידי עדן בן זקן, יסמין מועלם ויובל מעיין והופק על ידי מתן דרור.
בישראל היום סקרו את "דם שלי" כאשר יצא וכתבו, .
בסמוך ליציאתו של השיר, הוציא הזמר ששון איפרם שאולוב שיר בשם "הדם שלי" והציע לבן זקן להקליט אותו יחד כדואט.
זו סירבה בטענה שהקליטה שיר בעל שם דומה ולאחר מכן, החליפה אותה הזמרת אודיה.
קליפ המילים הרשמי של "דם שלי" פורסם ב-28 בינואר 2024, ביום יציאתו של השיר כסינגל.
נכון לינואר 2025 עומד מונה הצפיות של הקליפ על למעלה משישה מיליון צפיות.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם28 בינואר 2024הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתשרית • הליקון ארומה
דם שלי הוא אלבום האולפן השמיני של הזמרת הישראלית עדן בן זקן.
האלבום יצא לאור ב-12 במרץ 2024, בהוצאת חברות התקליטים שרית הפקות והליקון ארומה מיוזיק.
ב-12 במרץ 2024, ביום צאת האלבום עצמו פרסמה בן זקן פוסט בעמוד האינסטגרם שלה;
+ תאריכי יציאות לאור ופורמטים עבור "דם שלי"אזורתאריך יציאהפורמט (ים)חברת תקליטיםמקורכלל העולם12 במרץ 2024הורדה דיגיטלית • סטרימינגשרית • הליקון ארומה
דם ושוקולד הוא סרט פנטזיה-אימה מ-2007. הוא מבוסס על רומן באותו שם מאת הסופרת הבריטית אנט קרטיס קלאוס.
הסרט מהווה הפקת קופרודוקציה בינלאומית אמריקאית, גרמנית, רומנית ובריטית.
ויויאן היא בחורת זאב שנולדה בבוקרשט להורים שהיגרו לאמריקה.
כשהייתה בת תשע הוריה ושני אחיה נרצחו, היא מתגוררת בעיר שנולדה ביחד עם דודתה אסטריד המחזיקה חנות שוקולד בבעלותה.
אסטריד היא חברתו לשעבר של גבריאל, מנהיג קבוצת אנשי זאב, שבהתאם לחוקי קבוצתו, עזב אותה לאחר שבע שנים עבור בת זוג חדשה.
גבריאל רואה בויויאן כבת זוגו החדשה ומאמין שהיא תהיה האישה שתביא לקבוצתו עידן חדש של תקווה.
ויויאן מתחילה לנהל מערכת יחסים רומנטית עם איידן שחוקר אנשי זאב אך לא מגלה על היותה אחת כזאת.
דם וינאי היא אופרטה של יוהאן שטראוס הבן בשלוש מערכות.
הלברית נכתבה על ידי ויקטור לאון ולאו שטיין (במקור רוזנשטיין).
חלקי המוזיקה והריקוד חוברו על ידי אדולף מילר מתוך מיטב הוולסים של שטראוס.
הופעת הבכורה של האופרטה הייתה ב-26 באוקטובר 1899 בווינה, לאחר מותו של שטראוס.
לאחר מפעל חיים מרשים ובאמצע עבודתו על הבלט סינדרלה, יוהאן שטראוס בן ה-74 כבר לא הצליח להתמודד עם אופרטה חדשה בשל בריאותו.
אף על פי כן, הוא נכנע לדחיפתם של במאי התיאטרון פרנץ יאונר ואשתו היוזמת אדל וכמובן הליברתנים, לאשר אופרטה בשמו באמצעות עריכת הקאפלמייסטר של התיאטרון אן דר ווין, אדולף מילר הבן, שהעלה אלבום אוסף של מנגינות ריקוד קיימות של שטראוס.
דמות קול הרוזנת גבריאלֵה זלדאו סופרן הרוזן בלדואין זדלאו טנור פרנצ'סקה קליאריסופרן יוזףבריטון פפי פלייניגר סופרן איפסהיים, דוכס גינדלבךבריטון קוגלר, קרוסלן, אביה של פרנצ'יסקה תפקיד דיבור הרוזן ביטובסקי תפקיד דיבור אנה סוברט
מיקום: הווילה של זדלאו בדבלינג
מיקום: הארמון של קלמנס ונצל פון מטרניך
31 היצירות בהן השתמש אדולף מילר:
היצירההבכורה הראשונהמספור שטראוס„דם וינאי" (1899):
"דם חם" הוא שיר רוק ישראלי בביצוע הזמרת שרי משנת 1980, ואחד השירים המזוהים ביותר איתה.
השיר נכתב על ידי מירית שם אור והולחן על ידי צביקה פיק, ויצא לאור ב-1980 באלבום האוסף "דם חם, הלהיטים הגדולים של שרי" בהוצאת CBS.
שרי הוציאה גם גרסה באנגלית של השיר בשם "Hot Blood" מתוך האלבום באנגלית "Step In the Right Direction" משנת 1982.
ב־1979 הוציאה הזמרת שרי שני אלבומים, "זה הרגע" ואלבום בשם "I'm Free", שהיה ניסיון שני שלה ליצור אלבום דיסקו בינלאומי, לאחר הצלחת אלבומה הקודם "Let's Go Wild".
"באותה תקופה הרגשתי שאני מתחילה להתעורר ולחזור לרוק, הרגשתי שאני צריכה למצוא את עצמי" אומרת שרי.
החיפוש הוליד את "דם חם" של מירית שם אור וצביקה פיק, שיצא לאור ב־1980.
"זה שיר שהוא רוק'נרול נקי, שסימן את תהליך הבשלות שעברתי.
כשקיבלתי את השיר בהתחלה, לא התחברתי לטקסט.
לא אהבתי את הקונוטציה של 'דם חם'.
אבל מירית אמרה לי שהשיר הזה הוא בדיוק אני, אז זרמתי עם הסיטואציה והקלטתי אותו.
מאז 'דם חם' הפך למטבע לשון".
השיר הגיע למקום ה-27 במצעד הפזמונים העברי השנתי ה'תשמ"א-1981 של רשת ג'.
ביצועים נוספים, פרודיות וגרסאות כיסוי
להקת הטראנס הישראלית פישנזון שהקימו אלי יונה וגילי שטיין, הפיקה גרסת טראנס לשיר, שיצאה לאור באלבומם "חלום מכושף" משנת 1996.
הראפרית הישראלית "שורטי" (הילה ניסימוב), הוציאה גרסת ראפ לשיר, בשיתוף עם הזמרת שרי, מתוך אלבומה "לאלף את הסוררת" משנת 2005.
צביקה פיק ביצע גרסת דאנס של השיר, אשר יצא לאור באוסף המשולש שלו משנת 2008.
השחקנים שחר ישי ושני שאולי, רקדו ושרו את השיר, בתוכנית הטלוויזיה "גריז" משנת 2008.
ההרכב המוזיקלי עילי בוטנר וילדי החוץ ביצע את השיר בעיבוד מחודש כמחווה ליוצר צביקה פיק, בתוכנית הרדיו "בני ברדיו" עם בני בשן בגלי צה"ל בשנת 2013.
בשנת 2013 עשו אילן רוזנפלד, קובי פרג' ועודד פז גרסה פארודית על השיר במסגרת הסדרה "הפיג'מות".
את השיר שרה דמותה של קלרה במחזמר "מרי לו" שכתבו דן אלמגור וסטיבן דקסטר (הפקת 2002 - אילנה אביטל/ שרי/אורנה רוטברג, הפקת 2016 - מאיה בוסקילה/שמרית לוי ששון, הפקת 2023 - טלי אורן/יפעת זהר כהן).
"דם על מגדל השעון" הוא משחק חשיבה שנוצר על ידי סטיבן מדוויי ופורסם על ידי מכון פנדמוניום.
המשחק יצא בשנת 2022, לאחר קמפיין קיקסטארטר מוצלח.
בשפה העברית המשחק מכונה "בוטקה", בעקבות ראשי התיבות של המשחק בשפה האנגלית – "BOTC".
המשחק חולק מכניקות ליבה עם המשחק מאפיה, הכוללות עימות בין שתי קבוצות של שחקנים: קבוצה רעה המורכבת מ"שד" ו"מיניונים" תומכים – הקבוצה הרעה מודעת לחבריה, וקבוצה טובה אשר לא מודעת לחבריה.
מנהל משחק נייטרלי בשם "מספר הסיפורים" או "Storyteller" מנהל את המשחק.
כל שחקן מקבל באופן אקראי תפקיד סודי של טוב או רע עם יכולת ייחודית ועליו לעזור לקבוצתו להשיג את תנאי הניצחון שלה ולנצח עימה.
הקבוצה הטובה מורכבת מחברי עיירה (Townsfolk) וזרים (Outsiders), לעיתים רבות הכוחות האישיים של הזרים "מחבלים" בקבוצה הטובה ואף נותנים יתרונות לקבוצה הרעה.
במהלך הלילות – בייחוד בלילה הראשון, רוב הדמויות אשר מוגדרות "מקבלות מידע" עשויות לקבל מידע בנוגע למהלך המשחק.
ישנה אפשרות לקבלת מידע מוטעה כתוצאה מכוח מסוים של דמות אחרת או בהגדרת המידע כמוטעה על ידי מנהל המשחק.
בכל יום, שחקנים יכולים להצביע על הדחה של שחקן אחד (המכונה "הוצאה להורג"), ובכל לילה, דמויות השד עשויות לבחור להרוג שחקן אחר.
בדרך כלל, הקבוצה הטובה מנצחת על ידי הוצאת השד להורג, והקבוצה הרעה מנצחת על ידי שמירה על השד בחיים עד שנותרו רק שני שחקנים – תנאי ניצחון.
למשחק גרסאות שונות, "מספר הסיפורים" עשוי לבחור בגרסה מוגדרת במשחק (כגון: Trouble Brewing) או בגרסה מותאמת אישית (Custom Script).
בכל גרסה ישנן דמויות ייחודיות לגרסה שנבחרה, למעט גרסה מותאמת אישית שבה הדמויות נבחרות מראש.
מנהל המשחק בוחר דמויות מסוימות שישתתפו במשחק בהתאם לכמות השחקנים, הוא בוחר מתוך הדמויות המוגדרות בגרסה המלאה שנבחרה על ידיו.
דמגוגיה (מיוונית demagogia הנהגת העם הפשוט) או מַלְהִיגוּת, היא שיטת שכנוע מניפולטיבית להעברת מסרים בהתבסס על פנייה לרגש הפחד, או לחלופין, שימוש באמירות ריקות מתוכן רלוונטי למסר הנדון.
לעיתים, השימוש בדמגוגיה גובל בעיוות המציאות, באמצעות אזכורים סלקטיביים של עובדות, ושימוש בכשלים לוגים אחרים.
הדמגוגיה שונה משיטות רטוריות אחרות כמו הומור וסרקזם.
דמגוג או מעורר מהומות הוא מנהיג עממי, מנהיג אספסוף, או מנהיג פוליטי בדמוקרטיה שזוכה לפופולריות על ידי גירוי האנשים הפשוטים נגד אליטות, במיוחד באמצעות ביטויים שמעוררים את תשוקות ההמונים, פנייה לרגשות על ידי תקיפת שעיר לעזאזל, הגזמה של סכנות במטרה לעורר פחדים, שקר בשביל השפעה רגשית, וכדומה.
רטוריקה הנוטה ליצור רעש הגובר בקולו על התלבטות מנומקת ולעודד פופולריות פנאטית.
דמגוגים מבטלים נורמות קבועות של התנהגות פוליטית, או מבטיחים או מאיימים לעשות זאת.פנימור קופר כתב במאה ה-19 כי דמגוג פועל מטעם עצמו ולא מטעם הכלל.
איניאציו סילונה בסיפרו בית ספר לדיקטטורים מציין שהשלטון הופך אצל הדמגוג מאמצעי למטרה.
מטרת הדמגוג ולהיות בשלטון ולהישאר בו.
מנחם בגין אמר בשנת 1956 הדמגוג, כל עוד יש לו רוב, רוצה להבטיח לו ולעצמו יד חופשית.
הוא אינו רוצה להעלות על הדעת שבאחד הימים הוא יהיה במיעוט.
הוא חוטף, ואיננו רוצה שום יסודות קבועים.
שימוש בדמגוגיה נחשב לנפוץ בקרב פוליטיקאים וכן בתחומי השיווק והפרסום.
דמגוגיה עלולה להתקיים גם בחלק מהתקשורת המסחרית - לדוגמה בצהובונים, כותרות של עיתונים, בדיווחי התקשורת על מחקרים מדעיים ועוד.
בעוד שרוב הפוליטיקאים משתמשים במידה מסוימת בדמגוגיה או בהצגת נתונים חלקיים ופניה לרגש, לא כל פוליטיקאי הוא בהכרח דמגוג.
דמגוגים פולטיים מוכשרים ועקביים הם מסוכנים במיוחד שכן הם עלולים להגביר קיטוב פוליטי מזיק ואף להוביל להרס של דמוקרטיות על ידי הפיכה עצמית.
דמגוגים מפורסמים בתקופה המודרנית כוללים את אדולף היטלר, יואי לונג ו-ג'וזף מקארתי.
באמרה שנונה הסביר וינסטון צ'רצ'יל מהי פוליטיקה ודמגוגיה: "הפוליטיקה היא היכולת לחזות מה יקרה בעתיד, בתוספת היכולת להסביר לאחר מעשה מדוע זה לא קרה".
מקור המונח "דמוגגיה" המונח הוא מיוונית.
agogos - מנהיג, מוליך, מוביל, מ-agein להוביל.
דמגוג הוא מנהיג ההמון, האספסוף.
הביטוי התפתח במקור באתונה הדמוקרטית ובא לתאר קבוצה של אנשי ציבור אשר כוחם צמח מן העם (ה"דמוס"); זאת להבדיל ממנהיגי האוליגרכיה האתונאית, ששאפו לכך שהשלטון יהיה בידי מי שראו כמיעוט הראוי לכך.
המנהיגות הדמגוגית למדה את מלאכת הרטוריקה מידי מורי ההוראה הסופיסטים.
נאומיהם בפני אספות העם התאפיינו בשלהוב ההמונים תוך יצירת מלודרמה רגשית גדולה.
ההיסטוריון ריינהרד לות'ין הגדיר את הדמגוג כ"פוליטיקאי מיומן בדברי לשון, חנופה והשמצות; מתחמק בדיון בנושאים חיוניים; מבטיח הכל לכולם; פונה לתשוקות ולא לתבונה של הציבור; ומעורר דעות קדומות גזעיות, דתיות ומעמדיות - אדם שתאוות הכוח שלו ללא הגנה של עקרונות מובילה אותו לשאוף להיות אדון ההמונים."
דמגוגים הופיעו בדמוקרטיות מאז אתונה העתיקה.
דמגוגים מנצלים חולשה מהותית בדמוקרטיה: מכיוון שהכוח האולטימטיבי מוחזק בידי העם, ייתכן שהעם ייתן את הכוח הזה למי שפונה למכנה המשותף הנמוך ביותר של פלח גדול מהאוכלוסייה.
דמגוגים דגלו בדרך כלל בפעולה מיידית וכוחנית לטיפול במשבר תוך האשמת יריבים מתונים ומתחשבים כי הם מפגינים חולשה או חוסר נאמנות.
דמגוגים רבים שנבחרו לתפקידי ניהול גבוהים החלישו או ביטלו מגבלות חוקתיות על הכוח הביצועי שלהם וניסו להפוך את הדמוקרטיה שלהם לדיקטטורה, לפעמים בהצלחה.
ישנן מספר טקטיקות נפוצות שדמגוגים השתמשו בהן במהלך ההיסטוריה כדי לתמרן את רגשות הציבור ולהסית המונים.
לא כל הדמגוגים משתמשים בכל השיטות הללו, ואין שני דמגוגים שמשתמשים בדיוק באותן שיטות כדי להשיג פופולריות ונאמנות.
אפילו פוליטיקאים רגילים משתמשים מפעם לפעם בחלק מהטכניקות הללו; לפוליטיקאי שלא הצליח לעורר כל רגשות שהוא אין תקווה להיבחר.
המשותף לטכניקות אלו, ומה שמייחד את השימוש של דמגוגים בהן, הוא כוונתן העקבית למנוע התלבטות מנומקת על ידי עוררת של תשוקה מכרעת.
בניגוד לדמגוג, הרטוריקה הרגילה של פוליטיקאי מבקשת "להרגיע ולא לרגש, לפייס ולא לפלג, ולהורות ולא להחמיא".
שיטות שאינן מפרות כללים לוגיים
דמגוגיה מספרית - ערבוב נתונים מספריים שאינם ניתנים להשוואה.
לדוגמה, "הממשלה שלנו הגדילה את תקציב הרווחה ב-500 מיליון שקל, ואילו הממשלה הקודמת הגדילה אותו רק ב-0.5 אחוז".
סמכות מופרכת - שימוש במוניטין ובסמכות כללית של אדם, לגבי תחום אחר, או לגבי שאלה שאינו בקיא בה.
דוגמה: "הפרופסור קרא את הספר שלי ואהב אותו מאוד".
העובדה שזה פרופסור לכימיה שקרא ספר באנתרופולוגיה, אינה מוזכרת.
טיעון בינארי מכונה גם דיכוטומיה כוזבת - הנחה סמויה שיש רק שתי דעות אפשריות בנושא.
לדוגמה, "מר כהן אינו בעדנו, אי לכך הוא נגדנו".
הטענה מתעלמת מהאפשרות שמר כהן תופס עמדה נייטרלית.
שימוש מקובל בשיטה זו נעשה בסקרים, בהם יש מספר מצומצם של תשובות, שלא מאפשרות להשיב באופן המשקף את כל הדעות הקיימות.
אנלוגיה שקרית - שימוש בדמיון כלשהו בין שני עניינים, כדי ליצור ביניהם הקבלה מלאה, תוך התעלמות מהבדלים מהותיים.
עיוות הטענות של הצד שכנגד - הפיכת המתנגד לחוכא ואטלולא, באמצעות עיוות טענותיו והצגתן באור מגוחך.
"ישב לו עורך ספר, ופתאום הרוח העיפה לו את הדפים, והמזכירה המבולבלת סידרה אותם באופן מבולבל וכל הספר התבלבל".
השלכת הפרט על הכלל - הטעיה באמצעות ייחוס תכונה חיוביות או שלילית לגוף, התקפה רק לגבי חלק ממנו.
בקונוטציה חיובית: "המצנן של האוטו עושה עבודתו נאמנה, כך שמבחינה מכנית, הרכב פשוט נהדר".
בקונוטציה שלילית: "נתוני העוני שנמדדו בעיר ירושלים, מהווים תמונת מראה למציאות החברתית-כלכלית העגומה במדינת ישראל".
וכן השוואה של חלק מסוים מגוף, לגוף אחר, על מנת ליצור הקבלה שקרית ומעוותת בין שני הגופים.
למשל, "ישראל אלימה לפחות כמו ארצות הברית.
בעיר האמריקנית סן פרנסיסקו, המכילה כשבעה מיליון אזרחים, נרשמו 130 מקרי רצח בשנה האחרונה, בעוד בישראל, בעלת שיעור אוכלוסין דומה, נרשמו 146 מקרים".
השיטות האלה לא תמיד נחשבות לדמגוגיה, אך יש להן קשר הדוק לה.
מתקפה רגשית - ניסיון להעביר את הדיון למישור רגשי.
לדוגמה: "כולם תמיד נגדי!", "לא יכולה להיות פעם אחת שאני צודק?", "אתה טיפש!", "דבריך הם דמגוגיה".
שאלה רגשית - ניסיון לעורר רגש "ומה אם זה היה ילד שלך?".
שאלה רטורית לא הוגנת - שימוש בשאלה רטורית שהתשובה עליה איננה יכולה להיות חיובית, אבל מעמידה את המתנגד באור שלילי, כמו "אני לוזר?".
שימוש בפופוליזם - שימוש בהסכמה רחבה של אנשים או ציבור שלם, כדי לטעון שהטיעון הוא אמיתי ותקף.
"מיליון אנשים לא יכולים לטעות!"
עובדות בלתי קשורות - הצגת עובדות שלכאורה תומכות בטענה מסוימת, אך למעשה אין להן כל קשר לדיון.
דוגמה: "השמפו שלנו מועשר בוויטמין B12!".
הדבר מעיד לכאורה על טיב המוצר, אך למעשה הגוף מסוגל לספוג את הוויטמין הנ"ל רק במערכת העיכול, ואין כל סיבה ממשית למרוח אותו על השיער.
"בשמן שלנו אין כולסטרול!" - לכאורה נראה שהשמן יותר בריא, אך למעשה כולסטרול מגיע רק מבעלי חיים, בעוד השמן מופק מהצומח.
דוגמה אחרת: "המשקה שלנו מחוזק בחמצן (O2)!" אמירה זו נותנת את הרושם שהמשקה יכול לשמש ספורטאים או אנשים בעלי קשיי נשימה בצורה מיטבית, אך האמת היא שחמצן נספג רק בריאות, ולעומת זאת במערכת העיכול ערכו כקליפת השום.
דמא בן נתינה הוא דמות המופיעה בתלמוד הבבלי ובתלמוד הירושלמי, כמופת לכיבוד הורים.
דמא היה גוי בעל מעמד חשוב שישב בראשות מועצת העיר אשקלון.
הסיפור הידוע ביותר על דמא בן נתינה מצוי בתלמוד הבבלי במסכת קידושין ובמסכת עבודה זרה ובתלמוד הירושלמי במסכת קידושין ובמסכת פאה.
הסיפור עוסק בחכמים שיצאו לחפש אבן ישפה לחושן של הכהן הגדול במקום זו שאבדה.
הגיעו לדמא ורצו לקנות ממנו את האבן, אך זה סירב מכיוון שהוצאת האבן מהתיבה שבה היא נמצאת תעיר את אביו (ישנה מחלוקת בתלמוד האם מפתחות התיבה היו בידי אביו או מתחת לכריתו, או שמא רגלי אביו היו מונחות על התיבה).
החכמים ניסו שוב ושוב להעלות את המחיר שהם מוכנים לשלם עבורה.
לאחר מכן, כשהחכמים פנו לדרכם ללא האבן, בא אליהם דמא בן נתינה עם האבן.
החכמים רצו לשלם את מלוא הסכום כפי שעמד לאחר שהעלו אותו.
דמא בן נתינה סירב באומרו לחכמים, "מה מוכר אני לכם את כיבוד אבותי במעות כסף?".
על כך זכה דמא בכך שנולדה בעדרו פרה אדומה, פרה מסוג מיוחד הנדרשת לעבודת בית המקדש.
החכמים שבו לביתו ורכשו אותה בכסף רב.
דמא בן נתינה היה גוי, ולכן לא היה חייב במצוות כיבוד אב ואם, ועל כך אומר התלמוד במסכת קידושין: "ואמר רבי חנינא: ומה מי שאינו מצווה ועושה כך, מצווה ועושה על אחת כמה וכמה".
סיפור מפורסם נוסף על דמא בן נתינה, מספר על מקרה שקרה כשישב עם נכבדי רומא ולבוש בבגד מיוחד (סירקון של זהב).
אמו, שלקתה בנפשה, נכנסה, קרעה את בגדו וירקה בפניו לעיני כל חכמי רומא.
למרות הבושות הגדולות, שתק דמא ולא ביישה, ואפילו לא גער בה.
בתלמוד מובא סיפור זה כמופת לכיבוד הורים, למרות התבזות עצמית.
בשנת 1999 יצא סרט קולנוע חרדי של האחים יהודה ואברהם גרובייס בשם 'דמא בן נתינה' אודותיו.
דמבו הפיל המעופף הוא סרט קולנוע מונפש שהופק על ידי חברת וולט דיסני ב-1941. זהו הסרט הרביעי באורך מלא שיצרה חברת וולט דיסני, והוא מבוסס על ספר הילדים מאת הרולד פרל והלן אברסון.
כמו כן, מבוסס הסרט על סדרה קצרה הנקראת דמבו, ועל שמו של דמבו נקרא גם תמנון, תמנון דמבו.
הסרט הופץ בדיבוב לעברית לראשונה בקלטות וידאו.
פסקול הסרט זכה בפרס אוסקר למוזיקה המקורית הטובה ביותר, כמו כן הסרט נכנס לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית בשנת 2017. הסרט הביא השראה לעלילת הסרט הקצר "מעונן חלקית".
לסרט היה אמור לצאת המשכון בהפקת אולפני דיסני-טון, אם כי בעקבות שינוי מוקד האולפן הוא בוטל.
במרץ 2019 יצא לאקרנים עיבוד לייב אקשן מחודש בשם "דמבו", בבימוי טים ברטון ובכיכוב אווה גרין, קולין פארל, דני דה ויטו ומייקל קיטון.
לקרקס הנודד בפלורידה, ארצות הברית, מגיעה להקה גדולה של חסידות ועל מקורן חבילה עם צאצא לכל חיות הקרקס.
לפילה מרת ג'מבו מגיע פיל חמוד ומתוק, אך בעל אוזניים ענקיות.
כל שאר הפילות לועגות לו וקוראות לו "דמבו" (מאנגלית: dumb ,Dumbo = טיפש או אילם).
לאחר שצופה צוחק על גודל אוזניו, אימו של דמבו מתפרעת כדי להגן על בנה ונלקחת על כך למעצר.
דמבו נשאר לבדו, תינוק בלי אמא הנאלץ לשאת לעג מצד שאר הפילים.
את המחזה הזה רואה העכבר טימותי, הוא מרחם על דמבו, מפחיד את הפילות הרשעות ומתחבר עם דמבו.
הוא מנסה לעודד את רוחו על ידי ניסיון למצוא תועלת בגודל אוזניו.
הוא רוצה להפוך את דמבו לכוכב אך לא יודע של מה.
בלילה, משכנע טימותי את מנהל הקרקס בשנתו להפוך את דמבו לכוכב המופע שלו - הוא יקפוץ על מקפצה וינחת היישר על הפירמידה שעשו הפילות, ולסיום הוא ינופף בדגל עליו רשום "D" עם החדק שלו.
דמבו מתכונן להצגה וטימותי קושר את אוזניו, כדי שלא ידרוך עליהן וייפול, אך הקשר נפתח ובדרך למקפצה הוא מחליק על אוזניו והורס את הפירמידה שעשו הפילות, מה שגורם להרס של אוהל הקרקס עצמו.
מנהל הקרקס נותן לדמבו את התפקיד הירוד והמשפיל ביותר שבקרקס - ליצן.
חבורת הפילות ששומעות על כך מתביישות בו ועקב זאת נשבעות שהוא לא ייחשב עוד לפיל.
בלילה, אחרי הופעתו הראשונה כליצן, שבה הושפל מאוד, דמבו מרגיש בודד וחסר אונים.
טימותי מוביל אותו אל הכלא בו יושבת אמו כדי לשמח אותו ואכן הוא מתעודד מאוד, אך כאשר הוא שוב נאלץ להיפרד ממנה, מתחיל דמבו לבכות, ומרוב הבכי הוא מתחיל לשהק.
כדי לעצור את השיהוקים, נותן לו טימותי לשתות מים, אך המים הללו מלאים במשקה משכר מבקבוק שנפל לתוכו על ידי חבורת הליצנים שהשתכרה קודם לכן עקב הצלחת המופע.
דמבו משתכר וכשטימותי רוצה לבדוק מה יש במים האלו, הוא נופל לדלי ומשתכר גם הוא.
בעודם שיכורים הם הוזים פילים ורודים.
אחרי הלילה בו היו שניהם שיכורים לגמרי, התעוררו טימותי ודמבו על עץ גבוה.
העורבים שהיו על העץ מסלקים אותם משם.
טימותי מגיע למסקנה שדמבו הגיע לצמרת העץ על ידי תעופה, בעזרת האוזניים הוא יכול לעוף.
העורבים שומעים זאת ולועגים להם.
בשביל טימותי זה היה השיא.
הוא מספר לעורבים את סיפורו העצוב של דמבו והעורבים מתנצלים על התנהגותם ורוצים לפצות אותם בכך שיעזרו לדמבו ללמוד לעוף.
הם מייעצים לטימותי להשתמש בפסיכולוגיה.
טימותי נותן לדמבו נוצה שנתלשה מאחד העורבים ואמר לו שהנוצה קסומה ובעזרתה יוכל לעוף - והוא אכן מאמין שהנוצה קסומה ותגרום לו לעוף.
במופע של הקרקס בעיר הגדולה דמבו נאלץ - כחלק מתפקידו כליצן - לקפוץ מבניין גבוה מאוד, אך הוא מתכוון להפתיע את כולם ולעוף.
דמבו מתכונן היטב כשהוא סומך על הנוצה שלו אך לבסוף, בזמן בנפילה, עפה הנוצה.
בעת הצלילה ארצה טימותי מסביר לו שהוא יכול לעוף גם בלי הנוצה; לנוצה לא היו סגולות מיוחדות, היכולת הייתה שלו עצמו.
לבסוף דמבו קופץ ורגע לפני שהוא נוגע בקרקע הוא פורס את אוזניו ועף, ומדהים את הקהל, את הליצנים, את הפילים, את אנשי הקרקס ואת העולם כולו.
דמבו הופך לאגדה ולכוכב שהוא כה חלם להיות.
בסופו של הסרט מנהל הקרקס כה גאה בדמבו עד שהוא משחרר את אימו מן הכלא.
שחקני הקול המקוריים לא קיבלו קרדיט על השתתפותם בסרט.
בסוגריים מופיעים מדבבי הגרסה העברית.
דמבו – הכינוי שניתן לגיבור הסרט, ג'מבו ג'וניור.
דמבו הוא פיל בעל אוזניים ענקיות המסוגל להשתמש בהן לתעופה.
בדומה לשטיא ב"שלגיה ושבעת הגמדים" ולגדעון ב"פינוקיו", לדמבו אין תפקידי דיבור.
טימותי העכבר – אדוארד ברופי (אבי חדש) – עכבר מואנש שהופך לחברו היחיד של דמבו לאחר כליאת אמו, המנסה כמיטב יכולתו לשמח את דמבו שוב.
טימותי מלמד את דמבו כיצד להפוך ל"פלא היקום התשיעי" ולהיות הפיל המעופף היחיד בעולם כולו.
טימותי אינו מוזכר בשמו, אבל חתימתו נראית על חוזה בתמונה לעיתונות בסוף הסרט.
מנהיגת הפילים – ורנה פלטון (שפרירה זכאי) – המנהיגה היהירה אך בעלת הכוונות הטובות של עדר הפילים, המתייחסת תחילה בקרירות כלפי דמבו.
מרת ג'מבו – ורנה פלטון (שפרירה זכאי) – אמו של דמבו.
מדברת בפעם היחידה כאשר היא נשאלת לשמו של בנה, והיא עונה כי שמו הוא "ג'מבו הבן" (אולם בנוסף לכך היא שרה לו שיר ערש).
רצתה להגן על בנה וגרמה לנזק רב.
מנהיג העורבים – קליף אדוארדס (אריה מוסקונה) – מנהיג להקת עורבים.
אף שתחילה הוא מתגרה בדמבו על אוזניו הגדולות ולועג למחשבה של טימותי שדמבו מסוגל לעוף, הוא שומע על עברו הטרגי של דמבו ונהיה להוט לעזור לו לעוף באמת.
מנהל הקרקס – הרמן בינג (שמעון כהן) – מנהל הקרקס אינו בעל רוע אמיתי, אך הוא אדם קשוח ולעיתים אף יהיר.
קייסי ג'וניור – מרגרט רייט (אריה מוסקונה) – קטר קיטור 2-4-0 מואנש בעל , המוביל את רכבת הקרקס.
לפני הופעתו בסרט זה, קייסי ג'וניור הופיע בסרט "הדרקון העקש".
מר חסידה – סטרלינג הולוויי (רותי הולצמן)
דְמאי הם תבואה או פירות שנלקחו מעם הארץ, שאין ודאות שאכן הופרשו מהם תרומות ומעשרות.
הלכות ה'דמאי' נידונו במסכת דמאי שהוקדשה כולה לנושא זה.
על פי תקנת חז"ל, הלוקח גידולי קרקע מעם הארץ חייב לעשר אותם מחמת הספק.
תקנת דמאי מיוחסת במשנה, וביתר פירוט בתלמוד ליוחנן כהן גדול, שחי בתקופת בית המקדש השני.
לפי התלמודתקנת דמאי הותקנה על אף המציאות שבה רוב עמי הארץ אכן היו מעשרין את התבואה, ומכיוון שמדין תורה הולכים אחר הרוב, הקלו באיסור דמאי והתירו להשתמש בפירות דמאי כגון לעניים ולאכסניה.
על כן, הדמאי כשלעצמו - בניגוד לטבל, נחשב דבר הראוי לאכילה, ולכן ניתן להשתמש בו לעירוב חצרות, עירוב תחומין ועירוב תבשילין, וכן מזמנים עם אדם שאכל דמאי.
החובה להפריש דמאי חלה על כל גידולי הקרקע בהם נוהג דין תרומות ומעשרות.
ולא בגידולי קרקע שברובם באים מההפקר ואינם חייבים במעשרות.
לא ניתן להפריש מתבואה שהיא דמאי על תבואה אחרת, על אף שגם היא דמאי, כיוון שיש חשש שאחת מהתבואות הופרש ממנה המעשר ומהשנייה לא, ונמצא שמפריש ממעושר על אינו מעושר ('מהפטור על החיוב') ולהפך, בניגוד לטבל שניתן להפריש מטבלים של אנשים שונים.
כאמור, התבואה שנקנית מעם הארץ חייבת מספק בהפרשת תרומות ומעשרות, אמנם דיני הפרשת תרומות ומעשרות מ'דמאי' שונים מהפרשתם מטבל ודאי:
תרומה גדולה - מדמאי אין צורך להפריש תרומה גדולה, מאחר שגם עמי הארץ הקפידו על תרומה גדולה, מאחר שהאוכל תרומה ללא הפרשת תרומה גדולה עונשו מיתה בידי שמיים.
מעשר ראשון ומעשר עני - חובה לקרוא להם שם (להחיל עליהם את המעשר) אבל אינו צריך להפריש ולתת ללוי או לעני, מאחר שאין ודאות שלא הופרשו מעשרות אלו מהתבואה, ומכיוון שכך על פי הכלל ש'המוציא מחברו עליו הראיה', הלוי והעני צריכים להוכיח שלא הופרשו מעשרות כדי לקבל את המעשר.
מעשר ראשון ומעשר עני אינם קדושים, ומותרים באכילה גם לישראלים.
תרומת מעשר - צריך להפריש ולתת לכהן, מאחר שיש איסור באכילתם לאדם שאינו כהן.
מעשר שני - צריך לקרוא שם, ולאוכלו בירושלים, ותיקנו להפריש מעשר שני מאחר שהבעלים אוכלים אותו בעצמם אז אין הפסד מרובה.
לדעת הרב אברהם ישעיהו קרליץ תקנת הדמאי נוהגת גם בזמננו, ולכן אף הקונה פירות בשוק, מאדם שלא קבל עליו 'חברות', דין הפירות כדמאי וחייב להפריש מהם תרומות ומעשרות, וכך נוהגים כיום ההולכים בשיטתו (חזונאישניקים) להפריש מכל תבואה או מאוכל שנעשה ממוצרים המחויבים במעשרות.
לדעת הרב שלמה זלמן אוירבך (מנחת שלמה סימן סב) בזמננו בטלה תקנה זו ואין לה משמעות כיום.
בימינו מי שאינו מפריש מעשרות לרוב גם אינו מפריש תרומה גדולה, ועל כן המציאות היא שונה.
לפירוש הביטוי דמאי קיימות סברות אחדות, אותן ניתן לחלק בין אלו המקשרות את המילה דמאי לעמי הארץ לבין אלו המקשרות אותה למושג הכללי של ספק:
שלמה צייטלין הציע שהמילה "דמאי" נגזרת מהמילה היוונית "דימוס" שמשמעותה "פשוטי העם".
לדעתו, התבואה נקראת אפוא על שם ספקיה, שהם פשוטי העם, שאינם בקיאים בפרטי המצוות או אינם מקפידים עליהם.