tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ספרייה כזו אוספת ומשמרת את כל המידע הרלוונטי למטרותיה תוך סינון מינימלי בלבד, ובדרך כלל היא הספרייה הגדולה ביותר באותה מדינה.
לצורך כך, מוגדרות בדרך כלל ספרייה לאומית כספריית הפקדה ומוטלת חובה חוקית למסור לה עותקים של יצירות שנוצרו באותה מדינה.
התפקידים והיעדים המדויקים של הספריות הלאומיות אינם אחידים ומשתנים ממדינה למדינה.
בדרך כלל מופקדות ספריות אלו על יצירת ביבליוגרפיה לאומית, איסוף כל החומרים שהודפסו או הופקו במדינה, איסוף חומרים שנוצרו מחוץ למדינה ועוסקים בה, תיעוד ושימור אוצרות תרבות חשובים, אחריות על מקצוע הספרנות במדינה ועוד.
מרבית הספריות הלאומיות אינן מאפשרות גישה לאוספים לציבור הרחב אלא רק לחוקרים מוכרים.
במספר מדינות (כמו ניו זילנד וישראל) זכאי כל אדם לגישה לאוספים, למעט פריטים נדירים.
בחלק מהמדינות הספרייה הלאומית היא גוף עצמאי, אך בחלק מהמדינות משולבת פעילות הספרייה כספרייה לאומית עם מטרות נוספות.
לעיתים משולבת עם הספרייה הלאומיות פעילות הארכיון הלאומי (כגון במצרים וקנדה), ספריית הפרלמנט (כגון ספריית הקונגרס בארצות הברית וספריית הדיאט הלאומית ביפן) או זו של אוניברסיטה כמו הספרייה הלאומית בישראל.
לעיתים נוצרת הפרדה בין גופים אלו לאחר זמן.
לדוגמה, הספרייה הבריטית נפרדה מהמוזיאון הבריטי ב-1973.
ספרייה ציבורית (קרויה גם ספרייה עירונית, ספרייה אזורית, ספרייה יישובית וכו' בהתאם למיקומה) היא ספרייה המיועדת לקהל הרחב, וממומנת בעיקר על ידי הקופה הציבורית (בדרך כלל הממשלה והרשות המקומית).
אוסף הספרייה מגוון מאוד ומכיל חומר מרוב תחומי הדעת.
חלק מרכזי באוספי ספריות ציבוריות (ובניגוד לספריות אקדמיות או מקצועיות) הוא ספרי קריאה לשעות הפנאי הכוללים סיפורת (פרוזה), שירה, ספרי מדע פופולרי, מדריכים שונים (כגון ספרי בישול ומדריכי טיולים) וספרי ילדים.
ברוב הספריות העירוניות ישנו חדר עיון, אגף לספרות ילדים ונוער ואגף לספרות המיועדת למבוגרים.
לעיתים ישנם בספרייה אוספים מיוחדים שונים.
מרבית הספרים נגישים בצורה חופשית (שיטת "המדף הפתוח") ואף ניתנים להשאלה (בדרך כלל לא מושאלים ספרי יעץ כגון מילונים ואנציקלופדיות וספרים נדירים).
עם הרחבת האוספים לסוגי מדיה נוספים החלו ספריות עירוניות להשאיל גם הקלטות מוזיקה, סרטים, ספרים אלקטרוניים ועוד.
ספריות ציבוריות נוטות לארח אירועים חברתיים וקהילתיים, ומייצרות מרחב דינמי שמשרת את הקהילה ומהווה גם מרחב בלתי פורמלי למפגש.
על פי רוב ישנה ספרייה מרכזית אחת במרכז העיר, ומספר סניפים בשכונות הרחוקות מהספרייה המרכזית.
על מנת לשאול ספרים ולבצע פעולות מסוימות אחרות יש צורך להירשם כמנוי.
בחלק מהמדינות שירות זה ניתן בתשלום סמלי ובמדינות מסוימות, בהן ארצות הברית וישראל, הוא ניתן בחינם (אם כי בישראל חוק זה לא תמיד מיושם).
דוגמאות לספריות ציבוריות הן ספריית בית אריאלה בתל אביב, המדיטק בחולון וספריית העיר ניו יורק בארצות הברית.
הספריות הציבוריות בישראל מקבלות, בעת הצורך, ייעוץ והדרכה מהמרכז לספריות וספרות בישראל.
ספרייה ניידת היא ספרייה שנועדה לשרת יישובים הרחוקים מספריות קיימות, ומסיבות שונות (כמו מיעוט קוראים, חוסר כדאיות כלכלית או בעיות טכניות) לא נבנה בהן סניף ספרייה קבוע.
ספריות אלו נפוצות בעיקר באזורים דלילי אוכלוסין, אך לעיתים הן משרתות שכונות חדשות של ערים שבהן טרם נבנה סניף קבוע.
הספריות הניידות מאפשרות בדרך כלל השאלה של מלאי הספרים.
שיטה נפוצה אחת היא שיטת השירות האישי, שבה הקורא בוחר ספרים בעזרת הספרן.
לפי שיטה אחרת הספרייה משאירה בכל מקום מלאי ספרים המוחלף מעת לעת.
רוב הספריות הניידות נמצאות בתוך משאיות או אוטובוסים המוסבים למטרה זו, אך ישנן ספריות הנמצאות בתוך ספינות קטנות, קרונות רכבת ובעבר אף בעגלות הרתומות לבעלי חיים.
ספרייה המביאה את הספרים למרחב הציבורי בחינם.
הספרים מונחים בחללים קטנים ומאולתרים.
הגישה היא של מתן שימוש חוזר וחדש לתיבות שונות כגון תיבת דואר, שובך או תא טלפון וכן תיבות ייעודיות בתחנות אוטובוס, תחנות רכבת, וכן פארקים וגינות משחקים.
ספריות בתי ספר הן ספריות המשמשות כמרכזי למידה לתלמיד בית הספר ולמוריו תוך התייחסות לצרכים המאפיינים כל חטיבת גיל.
אוסף הספרייה מכיל מקורות מידע מודפסים ואלקטרונים (ספרי עיון, ספרי קריאה, כתבי עת, מאגרי מידע, עזרים פדגוגים ותוכניות לימודים).
מספר הספרים בספרייה נקבע בהתאם למספר התלמידים הלומדים בבית הספר.
מטרות הספרייה בבתי ספר יסודיים ועל יסודיים:
לאפשר נגישות לאוספי ספרים ברמות שונות ומסוגים שונים ולמאגרי מידע ממוחשבים, לחומר אור-קולי ופדגוגי לתלמידים ולצוות ההוראה.
ספריות אקדמיות קיימות בכל מוסד אקדמי ומשמשות את צוות ההוראה והסטודנטים למחקר וללימוד.
הספריות נחשבות כרכיב משמעותי בכל מוסד אקדמי ואיכות הספרייה ואוספיה היא אחד הקריטריונים להערכת איכות המוסד.
ספריות אלו מאופיינות באוסף גדול של ספרי לימוד וספרי עיון, מיעוט ספרות פופולרית, מספר רב של כתבי עת, בעיקר אקדמיים, מאגרי מידע רבים ואוספים מיוחדים ונדירים נוספים.
קיטלוג ומיון החומרים מתבצעים ברמת פירוט גבוהה, כדי לאפשר מחקר ברמה אקדמית.
המבנה הארגוני של הספרייה האקדמית איננו אחיד.
בחלק מהמוסדות ישנה ספרייה מרכזית אחת המשרתת את כלל המוסד.
במקומות אחרים לכל פקולטה יש ספרייה עצמאית, ולעיתים לכל מחלקה ומכון מחקר ספרייה משלהם.
גם במקרים של פיצול פיזי מנסים לאחד את קטלוג הספריות, על מנת להקל על הקורא ולמעט בכפילויות.
מרכזי מידע נוצרו על מנת לספק לציבור מידע עדכני ושימושי בתחומים יומיומיים.
הנושאים שבהם עוסקים המרכזים מגוונים: מידע רפואי, מידע על זכויות משפטיות, מידע על רישום למוסדות חינוך ועוד.
מרכזי מידע מופעלים על ידי הרשות המקומית, על ידי עמותות, מרכזים רפואיים וכו'.
חלק ממרכזי המידע מציעים את המידע ישירות, וחלקם משמשים רק כגורם מפנה המקשר בין הלקוח למוסדות השונים.
המידע שנמצא במרכזים אלו חייב להיות עדכני ומיועד לציבור הרחב.
בשל כך נעשה שימוש רב בעלוני מידע, אתרי אינטרנט ומאגרי מידע של חומרים עדכניים.
המרכזים לרוב לא ישמרו חומרים ישנים וידללו חומרים לא עדכניים.
אחד ממרכזי המידע בישראל הוא שירות ייעוץ לאזרח המסייע לאזרחים בתחומי הבירוקרטיה השונים, בעיקר מול משרדי הממשלה והרשות המקומית.
ספריות מיוחדות הוא כינוי כללי לספריות שבאות לשרת את הצרכים המיוחדים של אוכלוסייה (כגון: עיוורים), שמטפלות בתחומי ידע מסוימים (כגון: פיזיקה) או בסוגי חומרים מסוימים (כגון: מפות או הדפסים).
הספריות, בהיותן ספציפיות לתחום מסוים, מכילות חומרים ואמצעים שאינם נפוצים בספריות כלליות יותר.
בהמשך מובאות מספר דוגמאות לסוגי ספריות מיוחדות.
ספריות אלו מיועדות לאנשים עיוורים, בעלי ליקויי ראייה חמורים ולעיתים גם לשירות לקויי למידה.
האוספים בספריות אלו נגישים לקוראים לקויי ראייה והם מכילים ספרים בכתב ברייל, ספרים מוקלטים וספרים באותיות גדולות.
בישראל פועלות הספרייה המרכזית לעיוורים ולבעלי לקויות קריאה, אשר ממוקמת בנתניה, עם סניף בתל אביב, ספריית מסיל"ה (מכון ספרי יהדות לאדם המוגבל) בבני ברק המתמחה בספרות תורנית, הספרייה של החטיבה לסטודנט העיוור באוניברסיטה העברית בירושלים וספריות נוספות.
ספרייה תורנית היא ספרייה המכילה ספרות תורנית וספרי עזר ומיועדת לאפשר לימוד תורה כמצווה דתית.
ספריות תורניות ממוקמות בין השאר בישיבות, בתי מדרש ובתי כנסת.
ספריות אלו מאופיינות במידה רבה של סלקטיביות בבחירת הספרים, תוך הימנעות מכוונת מהכנסת ספרות שאיננה תורנית מובהקת (כגון הספרים החיצוניים, ספרי תנועת ההשכלה וכו').
מאפיין נוסף הוא העצמאות של רוב הספריות, שעל פי רוב אינן מחויבות לכללי הקיטלוג והמיון ה"רשמיים".
ספריות תורניות רבות נמנעות מהכנסת מחשבים לספרייה, למעט לצורכי קיטלוג ושימוש במאגרי מידע תורניים.
ספריית מפות היא ספרייה המכילה מגוון סוגי מפות ועל פי רוב גם תצלומי אוויר.
שימור המפות מתבצע באמצעות מגירות ענק המאפשרות את אחסנת המפות כשהן פרוסות וכך נמנע עיוותן.
ספריות מפות קיימות על פי רב בצמידות למחלקות אקדמיות העוסקות בתחום הגאוגרפיה.
בישראל פעילות מספר ספריות מפות, שהמרכזיות שבהן הן בקמפוס הר הצופים של האוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטת תל אביב.
ספריות אלו עובדות בצמידות לאספני מפות והמרכז למיפוי ישראל.
מרכזייה פדגוגית (מרפ"ד) היא ספרייה לחינוך שבה ישנם עזרי הוראה שונים, וזאת בנוסף לספרות מקצועית בתחום החינוך.
המרכזייה עשויה להכיל משחקים מסוגים שונים, כרזות, מצגות ואמצעים נוספים המסייעים להוראה.
המרכזייה מכילה גם אמצעי מולטימדיה שונים, כמו סרטי קולנוע ותעודה, קלטות שמע ותקליטורים.
בישראל הוטמעו בשנים האחרונות רוב המרכזיות הפדגוגיות, יחד עם מרכזי המורים, בתוך מרכזי הפסג"ה (פיתוח סגלי הוראה) של משרד החינוך.
בנוסף, יש מרכזיות פדגוגיות בחלק מהאוניברסיטאות והמכללות האקדמיות, בחלק מבתי הספר ובחינוך העצמאי.
בתנועות הנוער ובמרכזי לימוד פורמליים ובלתי פורמליים ניתן למצוא חדרי משאבים הפועלים בצורה דומה למרפ"ד.
הצורך באוספים מיוחדים של כתבי יד נוצר בשל המאפיינים המיוחדים שלהם.
כתבי יד רבים זקוקים לתנאים מיוחדים לשימורם, בשל החומרים עליהם נכתבו הטקסטים (כגון עורות או פפירוס) הדורשים תנאי אחסון מיוחדים.
בנוסף, לכתבי יד רבים ערך כספי רב עקב גילם, נדירותם וסיבות נוספות.
בשל כך בונים לעיתים חדרים מיוחדים, בעלי בקרת אקלים ואמצעי אבטחה רבים.
לעיתים קרובות יכיל חדר זה גם את אוסף ספרי הדפוס הנדירים, שאף הוא זקוק לתנאים דומים.
ספריות רבות מצלמות את כתבי היד שברשותם, על מנת לאפשר לציבור לגשת לאוסף ללא חשש לפגיעה בכתבים בשל השימוש בהם.
אחת הדוגמאות הבולטות לכך הוא "המכון לתצלומי כתבי יד עבריים" שבספרייה הלאומית של ישראל, אשר מכיל צילומים של רוב כתבי היד העבריים הידועים בעולם.
בשנים האחרונות מצולמים כתבי יד רבים באופן דיגיטלי, כך שניתן לצפות בהם באינטרנט.
אוספים פרטיים קטנים מצויים כיום בבתים פרטיים, והם מכילים בין עשרות לאלפי ספרים שונים.
אוספים אלו משקפים במידה רבה את טעמם האישי, השכלתם ומעמדם הכלכלי והחברתי של בעלי הספריות.
רק לעיתים נדירות מתבצע קיטלוג ורישום מסודר של תוכן האוספים, בדרך כלל לצורך מכירתם.
אוספים גדולים של ספרים נמצאים לרוב בבתיהם של חוקרים, אוטודידקטים, חכמי דת (כגון רבנים), ביבליופילים ואספנים.
ספריות פרטיות בדרך כלל אינן שורדות תקופה ארוכה, שכן לעיתים קרובות יורשי האספן אינם מעוניינים בספריו לאחר מותו.
לעיתים קרובות האוספים נתרמים או נמכרים כמקשה אחת, ולעיתים האספן עצמו מצווה להוריש את האוסף לספרייה ציבורית או אקדמית בצוואתו.
בספריות רבות מבוסס האוסף הראשוני על אוספים פרטיים שנרכשו או נתרמו.
דוגמאות לכך הם "ספריית שטראשון" בווילנה שהתבססה על האוסף הגדול שהוריש רבי מתתיהו שטראשון או ספריית הקונגרס ששוקמה, לאחר שריפתה, באמצעות האוסף הפרטי של תומאס ג'פרסון.
ספרייה דיגיטלית היא ספרייה שמכילה מקורות מידע דיגיטליים, כגון ספרים אלקטרוניים, כתבי עת אלקטרוניים וכן הקלטות, תצלומים וקטעי וידאו בפורמט דיגיטלי.
השימור של המידע הדיגיטלי, מחייב את צוות הספרייה להגן עליו מפני מחיקה או שינוי באמצעות גיבויים ומעקב של מערכות אבטחה ממוחשבות.
כיום קיימות מעט ספריות שהן דיגיטליות לחלוטין, כמו פרויקט גוטנברג או פרויקט בן-יהודה.
כמו כן, הן אינן ספריות במובן המסורתי של המילה, שכן הן לא יכולות בפני עצמן לשרת גוף מחקרי או גוף חינוכי.
רוב הספריות הדיגיטליות כיום הן למעשה אוספים בתוך ספריות היברידיות.
לדוגמה: גאליקה ואירופיאנה של הספרייה הלאומית של צרפת, או מפעל הדיגיטציה על שם שאפל של הספרייה הלאומית של ישראל.
נכון לעשור הראשון של המאה ה-21, עם השתכללות טכנולוגיות הדיגיטציה, המגבלה העיקרית בפני דיגיטציה מלאה של ספריות ואוספים היא המגבלה החוקית הנובעת מחוקי קניין רוחני, בעיקר חוקי זכויות יוצרים, החלים על מרבית הפרסומים.
כך למשל, לפי אחת הערכות בין 60% ל-80% מכלל הספרים שנדפסו בארצות הברית עדיין אינם ברשות הציבור.
מעבר לכך, מרבית הספרים אינם נמכרים יותר (Out of print), דבר אשר מקשה על איתור בעלי הזכויות.
כך לדוגמה, ניסיון של אוניברסיטת קורנל לאתר את בעלי זכויות היוצרים של 343 ספרים, הסתכם בעלות כח אדם של 50,000 דולר, כאשר לגבי 58% מהספרים לא ניתן היה לאתר את בעלי זכויות היוצרים.
ניסיון של חברת גוגל לסרוק ולהציע לציבור מיליוני כרכים באמצעות Google Book Search ללא קבלת אישור מוקדם מבעלי הזכויות גרם לסערה ציבורית ומשפטית והסתיים בפשרה בין גוגל לגילדת הסופרים האמריקאית ומו"לים שונים.
ארכיון הוא אוסף של מסמכים או המקום בו נמצא אוסף המסמכים.
ארכיונים מורכבים ממסמכים מקוריים אשר נוצרו במהלך חייו של אדם או ארגון.
המסמכים יכולים להיות בצורות שונות: מסמכים כתובים על נייר, קובצי מחשב, הקלטות קול וסרטים, תמונות, שרטוטים ועוד.
על פי רוב, הספרייה היא חלק מגוף גדול יותר, ואיננה גוף עצמאי לחלוטין.
ספרייה אקדמית שייכת למוסד האקדמי, ספרייה עירונית שייכת לרשות המקומית וכדומה.
בשל כך, יש תלות תקציבית, תכנונית (לרבות בנושאי קביעת מדיניות) ומנהלית של הספרייה במוסד האב.
על מנת להקטין בעלויות כוח אדם מקובל לרכז חלק ממחלקות הספרייה למקום אחד המשרת את כל ספריות המשנה של הספרייה המרכזית.
ריכוז זה נפוץ בעיקר בתחומי הקיטלוג, הרכש והמנהלה, בהם אין צורך בקשר ישיר עם הקוראים.
לעיתים מתאגדות ספריות שונות לביצוע פונקציות אחידות שונות, לדוגמה: העתקת רשומות קיטלוג ממאגר מרכזי שמשרת אלפי ספריות בעולם (Copy Cataloging).
המחלקות השונות של הספרייה אינן אחידות, ובספריות קטנות נעשות רוב הפעולות על ידי מספר ספרנים מצומצם ולעיתים על ידי ספרן בודד.
מוצגת, להלן, חלוקה מקובלת של המחלקות לפי הפונקציות המרכזיות הקיימות בספרייה.
מחלקה זו עוסקת במתן שירות למשתמשי הספרייה ובסיוע להם באיתור מידע.
תחום היעץ עוסק בצורכי המידע המידיים של הלקוח ותחום ההדרכה בא להקנות לו כלים ומיומנויות לאיתור מידע.
ספרני היעץ נותנים בדרך כלל סיוע ללקוח בודד המגיע אליהם.
התחומים העיקריים שבהם ניתן סיוע זה הם:
מיקום - איתור מקומו המדויק של ספר, מאמר או פריט מידע אחר בספרייה.
איתור ביבליוגרפי - סיוע במציאת מקורות מידע העוסקים בנושא מסוים.
מידע שימושי - מידע מעשי העונה לצורכי היום-יום.
היעץ ניתן בפגישה פנים אל פנים, באמצעות הטלפון ודרך האינטרנט.
תחום ההדרכה בא להקנות ללקוחות כלים שיעזרו להם באיתור מידע לאורך זמן.
ההדרכה ניתנת בדרך כלל לקבוצות ולא לבודדים ונערכת כמפגש חד-פעמי, כיום עיון מרוכז או כמספר שיעורים.
ההדרכה עוסקת בעקרונות כלליים של איתור מידע (כמו טכניקות חיפוש מידע, שיטות סינון תוצאות ושיטות להערכת איכות המידע), בתיאור הכלים הקיימים בספרייה הספציפית (מהי שיטת המיון והקיטלוג בספרייה, מה מקורות המידע הנגישים במקום, כיצד ניתן לאתר את מיקומו של הספר במדף הפתוח, ועוד), בהיבטים משפטיים (דיני קניין רוחני) ועוד.
חלק מהספריות מציעות מערכי הדרכה באמצעות האינטרנט ובכך מאפשרות למשתמש ללמוד בכוחות עצמו.
מחלקת ההשאלה משמשת להשאלה של ספרים וחומרים אחרים ולמעקב אחר פעילות זו.
כאשר לקוח מבקש לשאול פריט, המשאיל צריך לוודא שהפריט אכן ניתן להשאלה ושהאדם המבקש זכאי לשאול אותו (המנוי שלו בתוקף, אין לו חובות, הוא לא מילא את מכסת הפריטים שמותר לו לשאול, הפריט לא מוזמן וכדומה).
לעיתים זכויות ההשאלה של משתמשים שונים אינן אחידות: בספרייה אקדמית למרצה יהיו זכויות מרובות משל סטודנט; בספרייה עירונית לילדים אסור לשאול ספרים המתאימים למבוגרים וכדומה.
תפקיד נוסף של המחלקה הוא משלוח תזכורות למאחרים, וגביית קנסות במקרה הצורך.
בנוסף מקבלת המחלקה הזמנות לשאילת פריטים מבוקשים, ותפקידה הוא להודיע לבא בתור על חזרת הפריט לספרייה ובקרה על רשימת המזמינים.
ישנן ספריות המציבות תיבה להחזרת ספרים לנוחיות המשתמשים.
כך יכול השואל להחזיר את הספרים ששאל מהספרייה גם מחוץ לשעות הפתיחה שלה.
תיבה זו קבועה מחוץ לספרייה או במקום מרוחק כגון: מרכז קניות או תחנת רכבת.
במקרה שהפריט איננו בספרייה ניתן בספריות רבות להזמין את הספר בהשאלה בין-ספרייתית, ותפקיד המחלקה להזמין את הפריט ולוודא את קבלתו, ולאחר מכן את החזרתו לספריית המקור.
לפני מחשוב הספריות היה תהליך זה מסובך והצריך יצירת כרטיס לכל קורא וכרטיס לכל פריט.
לא היה ניתן לבדוק בצורה פשוטה איחורים, האם הפריט מושאל או נמצא על המדף או לאסוף סטטיסטיקה.
מחשוב הספריות הקל על התהליך וניתן כיום להפיק התראות אוטומטיות על איחורים, לוודא בקלות את זכויות הלקוחות, להפיק דו"ח סטטיסטי על מידת הביקוש לפריט מסוים ועוד.
מחלקה זו אחראית על רכישת ספרים חדשים, רכישת מנויים על כתבי עת ומאגרי מידע אלקטרוניים ורכישת מדיות נוספות.
התהליך מתחיל בקבלת ההזמנה, בדיקת הימצאות עותקים בספרייה או בהזמנה, בחירת ספק, הזמנת הספר ומעקב עד קבלתו, הוצאת חשבונית וניהול תקציבי.
יש להבדיל בין מחלקה זו, שתפקידה ביצוע הרכש, לבין תהליך פיתוח האוסף, שבו מחליטים אלו ספרים וכתבי עת לקנות, על מה ניתן לוותר ומה להוציא מהאוסף לחלוטין.
תהליך זה מבוצע לרוב על ידי אנשים בעלי ידע והיכרות עם התחומים הספציפיים שבהם נדרשת הרכישה.
לדוגמה, בספרייה אקדמית האוסף יקבע על ידי ספרן המחלקה תוך שיתוף פעולה עם הסגל האקדמי.
רוב הספריות נמצאות במצב בו יש צמצום תקציבי מחד, ועליית מחירים, בעיקר של מאגרי מידע אלקטרוניים, מאידך.
להקטנת העלויות ישנה נטייה כיום להתאגד למאגדים (קונסורציום), על מנת לתאם רכישות ולהקטין עלויות, בעיקר מול ספקי מאגרי המידע האלקטרוניים, אך גם מול מוציאים לאור בתחומים אחרים.
למשל, האוניברסיטאות בישראל מאוגדות בתאגיד מלמ"ד.
ספריות גדולות רבות (בעיקר ספריות לאומיות) משמשות כספריית הפקדה, ובשל כך הן זכאיות על פי חוק לקבל עותק אחד או יותר של פרסומים היוצאים לאור באותה מדינה.
בספריות אלו תימצא מחלקת "עותקי חובה" שתפקידה לוודא את מילוי החובות החוקיות וקבלת הספרים בספרייה.
המחלקה מופקדת על קליטת החומרים, קיטלוגם ומיונם.
המחלקה אחראית על תחזוקת קטלוג הספרייה, שהוא כיום לרוב ממוחשב.
הקיטלוג נערך לפי כללים קבועים ונוקשים על מנת לאפשר שימוש יעיל בקטלוג.
עם התפתחות ממשקי החיפוש בספריות (מעבר לשימוש בכלי גילוי) אופן הקטלוג הולך ומשתנה בהתאם.
בחלק גדול ממדינות העולם נהוג להשתמש בכללי הקיטלוג האנגלו-אמריקאים.
המחלקה נותנת לכל ספר גם מספר מיון (או מספר מדף) שמסמן את המקום שבו יוצב הספר על המדף.
ישנן שיטות מיון שונות אשר מקצות את המספרים (לעיתים בשילוב עם אותיות) לפי נושאים ותתי-נושאים.
השיטות הנפוצות הן שיטת ספריית הקונגרס ושיטת דיואי (אותה המציא מלוויל דיואי), שגרסה מקוצרת ומותאמת שלה משמשת את הספריות הציבוריות בארץ.
בספריות מיוחדות לנושא מסוים משתמשים לרוב בשיטות המותאמות לנושא הספציפי, כגון "שיטת שלום" במדעי היהדות אשר פותחה על ידי גרשם שלום.
לארכיונים שיטת קיטלוג ומיון שונה, בשל אופי החומרים המיוחד.
ספרייט הוא משקה קל מוגז ללא קפאין בטעם לימון-ליים, המיוצר על ידי חברת קוקה-קולה.
המשקה הגיע לארצות הברית מגרמניה בשנת 1961 בשם Fanta Klare Zitrone ("פאנטה לימון צלול").
רק לאחר מכן הוכר כמותג "ספרייט".
זה היה המענה של קוקה-קולה לפופולריות של המשקה של חברת סבן אפ - "ליתיום-לימון" משנת 1929.
בשנות ה-80, שנים רבות לאחר צאת המוצר לשוק, החלה חברת קוקה-קולה ללחוץ על יצרני הבקבוקים לייצר בקבוקים גדולים יותר, ובכך גברה על נסיונותיה של המתחרה סבן אפ להיות החברה הפופולרית המובילה בתחום.
מאז, קוקה-קולה היא החברה השלטת בתחום המשקאות בטעם לימון ליים.
בשנות האלפיים, נמכר ספרייט ביותר מ-190 מדינות ברחבי העולם.
בשנת 1974 החלה קוקה קולה לשווק ספרייט ללא סוכר, שבשנת 1983 שונה שמה ל"דיאט ספרייט".
משקה זה הגיע לישראל בשנת 1986.
תכולת הסוכר בספרייט 9.9 גרם ב-150 מ"ל.
ב-2014 החל שיווק של גרסה של המשקה בה הופחתה כמות הסוכר ב-40% תוך שימוש בממתיק המופק מצמח הסטיביה לשם שמירה על רמת המתיקות.
המשקה משווק בעיקר בפחיות בצבע ירוק או כחול, או בבקבוק ירוק, ועליו תווית בצבע כחול וירוק.
באוסטרליה, בניו זילנד ובשווייץ מוכר המשקה כ"לימונדה".
ספרייט מכיל מי סודה, סירופ תירס (פרוקטוז), סוכר, חומצה ציטרית.
ספריה (או הספרייה הריקה) היא אנדרטה בסגנון אנטי-מונומנטליסטי מאת הפסל הישראלי מיכה אולמן, הממוקמת בכיכר בבל שבמרכז ברלין, ליד שדרות אונטר דן לינדן.
האנדרטה הוקמה כזכר לשריפת הספרים שהתרחשה במקום בזמן השלטון הנאצי.
טקס שריפת הספרים התרחש בעקבות יוזמה של שר התעמולה הגרמני, יוזף גבלס.
בין יתר הספרים שנשרפו היו עבודות של תומאס מאן, היינריך היינה, קרל מרקס, זיגמונד פרויד, אריך קסטנר ועוד סופרים רבים.
לזכר האירוע הקים מיכה אולמן את האנדרטה, שנחנכה ב-20 במרץ 1995.
החדר מואר בתאורה פנימית ומכוסה במדפי ספרים ריקים ולבנים, המתאימים לאחסונם של 20,000 ספרים ומייצגים את החלל התרבותי שנותר לאחר שריפת הספרים.
ליד האנדרטה שני לוחות ברונזה עליהם חקוק:
האנדרטה מוזכרת בנימוקי השופטים להענקת פרס ישראל למיכה אולמן:
דנה אריאלי-הורוביץ עסקה במאפייני האנדרטה:
תצלום האנדרטה מופיע על עטיפת ספרו של חיים באר, "לפני המקום".
בגב העטיפה מצוין שהאנדרטה שימשה למחבר מקור השראה בעת כתיבת הספר.
ספרייה תורנית (הקרויה לעיתים קרובות אוצר ספרים) היא ספרייה המכילה ספרי קודש יהודיים וספרי עזר אשר נוצרה כדי לאפשר לימוד תורה כמצווה דתית.
ספריות תורניות נמצאות בישיבות, בתי מדרש, בתי כנסת ומוסדות לימוד נוספים.
החובה ההלכתית לקנות ספרי קודש על ידי הקהילה התבססה על התוספתא: "כופין בני העיר זה את זה...
ולקנות להם ספר תורה ונביאים" (מסכת בבא בתרא פרק י"א), תקנה זו הורחבה לכלול "גם גמרות ושאר ספרים ללמוד בהם כל מי שירצה, גדולים וקטנים" (מגן אברהם על שולחן ערוך, אורח חיים סימן ק"נ).
כבר בימי הביניים היה ניתן למצוא ספריות תורניות בבתי כנסת, וישנם עדויות רבות על ספרים שהוקדשו לבתי כנסת, אך ככלל בימי הביניים לא היו ספריות "ציבוריות" אלא רק באוספים פרטיים.
מאוחר יותר אנו מוצאים שספרים נתרמו גם לבתי ספר, תלמודי תורה וישיבות.
בפולין וליטא הוקמו "חברות תיקון ספרים" במטרה לקנות ולכרוך ספרים לטובת הקהילה.
ספרייה תורנית מאופיינת במידה רבה של סלקטיביות בבחירת הספרים, זאת בנוסף לכללים הרגילים של פיתוח האוסף המקובלים בכל ספרייה לגבי הוספת ספרים חדשים והוצאת ספרים קיימים.
המיון בישיבות נעשה לעיתים קרובות על ידי רבני הישיבה ולעיתים על ידי ראש הישיבה עצמו.
סלקטיביות זו מבוססת על דרישה הלכתית שלא להחזיק ספרים שאינם תואמים את עקרונות היהדות.
דרישה זו התבטאה בחתימת התנ"ך והגדרת הספרים שלא נכללו בו כספרים חיצוניים לאחר חתימת המשנה וההיתר לכתוב את התורה שבעל פה גדל היקף ארון הספרים היהודי וספרים נוספים נפוצו באמצעות העתקת כתבי יד.
לאחר מהפכת הדפוס החלה להתפתח הדרישה להסכמה של תלמיד חכם, בין השאר כדי לבדוק את תוכנם של הספרים הנדפסים.
גם בתוך ספרי הקודש לא תכיל ספרייה את כל סוגי הספרים.
בישיבה, בה באופן מסורתי עיקר הלימוד הוא סביב התלמוד, תכיל הספרייה בעיקר את התלמוד ומפרשיו וספרי הלכה ושאלות ותשובות.
בתי כנסת יכילו, מלבד סידורים, מחזורים וחומשים גם ספרים בהם מועברים שיעורי תורה, כגון משנה, עין יעקב ומשנה ברורה, ספרי הלכה שימושיים ועוד.
גם כאשר הספר נחשב מתאים מבחינת תוכנו לארון הספרים היהודי, לא תמיד הוא יוכנס לספרייה מסיבות הלכתיות שונות.
תחומים מסוימים נחשבים בעייתיים, ואין תמיד אחידות בהתייחסות אל הכנסתם לאוסף.
להלן מספר סוגיות בולטות שלגביהן ההתלבטות קיימת:
ספרי מחשבה, השקפה והגות - ספרים אלו, הנוגעים בעיקרי האמונה היהודית ומשפיעים על אמונתו של הקורא, הם מהספרים שמתייחסים אליהם ברגישות רבה.
בספריות ישיבתיות רבות יוכנסו רק ספרים שמשקפים את דרכה החינוכית של הישיבה.
ישיבה חסידית תכיל בעיקר את ספרי החסידות עצמה, ישיבה ליטאית תכיל בעיקר ספרי מוסר וכו'.
ישיבות אחדות, בעיקר חלק מישיבות הציונות הדתית נוקטות בשיטה פתוחה יותר ומכילות מגוון של ספרי מחשבה מזרמים שונים ביהדות האורתודוקסית.
מהדורות מדעיות - עם עליית תנועת חכמת ישראל החלו לצאת לאור מהדורות מדויקות של ספרים ישנים, בעיקר מספרות הראשונים והגאונים מתוך כתבי יד.
הבעיתיות משימוש בספרים אלו נובע הן מהחשש שתוכנם שונה, בשוגג או במזיד, על ידי המהדירים ה"משכילים", והן מהאיסור ההלכתי להחזיק ספר שנכתב על ידי כופרים.
כמענה לבעיה זו החלו במאה ה-20 רבנים ומוסדות תורניים להוציא לאור מהדורות מדעיות של כתבים אלו.
בתחום זה בולטים כיום מוסד הרב קוק ומכון ירושלים.
עם זאת מחמת חוסר במהדורות מדעיות, ספריות תורניות רבות מחזיקות מהדורות מדעיות שיצאו לאור בהוצאות לא תורניות (דוגמת תוספתא כפשוטה או ספרי דברים במהדורת פינקלשטיין).
תחומים מסוימים, כגון ענייני קבלה וצניעות מותרים ללימוד רק בקבוצות קטנות ובצינעה.
על פי רוב הספרייה תכיל רק מספר מצומצם של כתבים בנושאים אלו, ולעיתים קרובות הם יונחו בפינה צדדית וחבויה.
מאפיין נוסף הוא העצמאות של הספריות בכל הנוגע למיון וקיטלוג הספרים.
הספריות נוטות לפתח לעצמן שיטות מיון מקומיות המותאמות לצרכיהם הספציפיים ואינן נעזרות בדרך כלל בשיטות מיון מוכנות, אם כי היו ניסיונות ליצור שיטות כאלו המותאמות לספרייה תורנית.
לעיתים הספרים מסודרים במדף לפי סדר אלפביתי של שם הספר ולא של שם המחבר (כפי שנהוג ברוב הספריות).
הסיבה היא שבמקרים רבים שם הספר מוכר הרבה יותר משם מחברו.
לדוגמה, הרב יחזקאל לנדא מוכר יותר בשם ספרו "הנודע ביהודה" והרב אברהם ישעיה קרליץ מוכר יותר בשם ספרו "חזון איש".
החלוקה הראשית המקובלת ברוב הספריות היא לפי נושא ותקופה כרונולוגית:
משנה, תלמוד בבלי ומפרשיו (עם חלוקה לראשונים ואחרונים), תלמוד ירושלמי ומדרשים.
מצוות, הלכה ומנהגים- ספרי ראשונים, משנה תורה לרמב"ם ומפרשיו, ארבעה טורים ושולחן ערוך ומפרשיהם, ספרי אחרונים.
שאלות ותשובות - גאונים, ראשונים ואחרונים.
מחשבה - ספרי ראשונים, ספרי מוסר, ספרי חסידות ומעט ספרי קבלה.
תפילה - סידורים, מחזורים, הגדה של פסח וכו'.
ספרי עזר - תולדות רבנים וקהילות, מילונים, מפתחות, כתבי עת וספרי זיכרון, דקדוק וכו'.
עצם השימוש במחשבים לא נתפס כבעייתי מבחינה הלכתית על ידי רוב הרבנים.
למרות זאת, בחלק מהישיבות מסתייגים מהכנסת מחשבים מטעמים אחרים (בזבוז זמן, חשש משינוי סגנון הלימוד המקובל ועוד).
השימוש במחשבים ברוב הספריות מוגבל למערכות קיטלוג, שימוש במאגרי מידע תורניים ותוכנות לעיבוד תמלילים.
בדומה לכך, בספריות רבות ישנה הסתייגות משימוש באינטרנט, לעיתים עד כדי החרמה מוחלטת.
למעשה, ברוב מוחלט של הספריות התורניות אין אפשרות גישה לאינטרנט.
ספריות תורניות בולטות בארץ ישראל
אוצר הספרים עזרת תורה שעל יד ישיבת מיר, ספרייה זו פעילה למעלה ממאתיים שנה והיא הוותיקה ביותר בעולם הישיבות.
ספרייה תורנית עזרת תורה שעל יד ישיבת מיר ברכפלד
אוצר הספרים שעל יד ישיבת חברון
אוצר הספרים שעל יד ישיבת קול תורה
אוצר הספרים של ישיבת בית מאיר
אוצר הספרים שעל ידי הישיבה הגדולה עפולה
ספריית בית יוסף במודיעין עילית
אוצר הספרים שעל יד ישיבת ההסדר שעלבים
ספריית ישיבת מרכז הרב (קישור לאתר הספרייה)
ספריית הרמב"ם בתל אביב-יפו (קישור לאתר הספרייה).
ספריית כץ בישיבת הר עציון (קישור לאתר הספרייה).
ספריית הרב מיימון שעל יד מוסד הרב קוק (קישור לאתר הספרייה)
ספרייה 2.0 מיישמת בשרותי הספרייה ובאוספיה טכנולוגיות מבוססות-רשת אינטראקטיביות ושיתופיות.
ספרייה 2.0 כוללת את המרכיבים הבאים:
היא ממוקדת צרכן – מאפשרת לצרכן לייצר מידע, למשל באמצעות תיוג שמתווסף לקטלוג הספרייה
היא חברתית – מאפשרת תקשורת בין הקוראים, באמצעות כתיבה בוויקי ושליחת מסרונים
והיא גם חדשנית מבחינה קהילתית - משתנה בהתאם לצרכים החברתיים של הקהילה ומאפשרת לחבריה להיות שותפים ביצירת המידע ושימושו.
תפקיד הספרן בספרייה 2.0 הוא לאפשר לייצר תכנים ולא בהכרח לייצרם בעצמו.
המונח בבסיסו התהווה משילוב של Web 2.0 ו-Business 2.0 והפך לשירות יעיל במידה רבה הודות לקטלוג הציבורי המקוון (OPAC - Online Public Access Catalog).
בעזרת הטכנולוגיות של ווב 2.0 תינתן גישה נוחה לאוספים של הספריות, בנוסף היא תעניק אפשרויות רחבות לקהל המשתמש באוספים כגון: בלוגים, אתרי ויקי, תיוג, רשתות שיווקיות, מסרים מיידיים, הזנות RSS ועירוב טכנולוגיות.
את המונח Library 2.0 טבע Michael Cassey בבלוג שלו בספטמבר 2005. ישנן הרבה הגדרות למשמעות המושג Library 2.0. אחת ההגדרות המקובלות היא של Jack Maness הטוען ש Library 2.0 היא יישום טכנולוגיות Web אינטראקטיביות, שיתופיות ומולטי מדיה (הכוונה ל-Web 2.0), בשירותי הספרייה המקוונים.
הספרייה מנסה תמיד לשפר את שרותיה.
בעזרת Web 2.0 נפתח עולם חדש של אפשרויות בה המשתמש יכול ליצור מקורות מידע משלו ולשתף אותם עם משתמשים אחרים.
בדומה ל web 2.0 הוא מבטא שינוי תפיסתי וטכנולוגי הפעם במסגרת ספרייתית.
Library 2.0 מיישם את כלי
המונח ספג ביקורות שליליות וחיוביות.
היו שטענו שהשימוש בכלים חדשים לא מצדיק את השימוש במונח המבטא שדרוג לגרסה חדשה של ספרייה.
זהו פשוט התקדמות מקצועית טבעית.
אחרים טוענים שכלי web 2.0 הם רק האמצעים.
המטרה היא לשנות בצורה קיצונית את אופי השירות אותה הספרייה מעניקה ללקוחותיה ואת יעילות עבודת הצוות.
יישום הטכנולוגיה מדגיש ארבעה כללי יסוד הכרחיים ביניהם: העמדת המשתמש במרכז, נוכחותם של המשתמשים ברשת, התחדשות בפן הקהילתי ונוסף לכך מושם דגש מסוים על מולטי-מדיה אשר מעשירה את חוויית ההתנסות.
כאשר כל התנאים נשמרים ניתן להעביר את השרות בצורה השימושית, הנוחה והאטרקטיבית במיוחד לקהל היעד של הספרייה כלומר, הטכנולוגיה החדישה תחולל תפיסה מודרנית לפיה:
שירותי היעץ יינתנו בצ'ט יעץ ולא בדוא"ל
בלוגים, אתרי ויקי והזנות RSS יהיו המושגים השולטים במקום רשימות דיוור ומתחזקי אתרים מוסמכים
תיוג יהיה המעבר מהמיון המקובל למיון זריז ואפקטיבי יותר
הקץ לסינון ופיקוח בקטלוגים, משמע כי המשתמש יוכל למצוא בקטלוג גם בלוגים ואתרי ויקי בנוסף לפריטים מודפסים ואלקטרוניים בלבד.
Library 2.0 היא תופעה נפוצה מאוד בספריות בארצות הברית ובאירופה.
הסיבה להצלחתה נובעת מכך שרוב משתמשי הספרייה, הם בני דור ה-Y דהיינו הם גדלו לתוך עולם האינטרנט.
מחקרים מראים שצעירים אלו לא רק שחיים בטבעיות בסביבה ובית, אלא הם אימצו בצורה מקיפה את יישומי הWeb 2.0. הם רגילים לקרוא ולכתוב בלוגים, להיות פעילים ברשתות חברתיות, להשתמש עם שירותי מסרים מיידיים (IM), לסייר בעולמות וירטואליים (Second Life) וכדומה.
ספרייה שמשתמשת בכלים אלו, עונה לצפיות של לקוחותיה הצעירים.
Library 2.0 דורש שינויים בדפוסי ההתנהגות וצורת העבודה של הספרן.
Michael Cassey מציין מספר פעמים בספרו את החשיבות של "Constant Change" בכל הקשור לספרייה הדיגיטלית.
לפי Cassey כדי ליישם את Web 2.0 בספרייה, הצוות וההנהלה צריכים להיות מוכנים לשינויים רחבים בצורת העבודה.
הוא טוען שעד היום ספריות חשבו שהן יכולות לעמוד בקצב של השינויים הטכנולוגיים ודרישות הדור הצעיר של משתמשי הספרייה, אבל לעולם לא השיגה הספרייה יעד זה.
בעזרת Web 2.0 יש לנו לראשונה סיכוי ממשי להתמודד עם השינויים הללו.
Stephen Abram מביא רשימת קריטריונים עבור ה Librarian 2.0 (בסוף המאמר).
בין היתר על הספרן לאמץ שיטות עבודה חדשות, לחתור ליצירת קשרים עם הלקוחות, להכיר היטב את הטכנולוגיות החדשות, לא להתבייש מצורת עבודה לכאורה פחות מקצועיות (Folksonomy לעומת Taxonomy) ולהבין את תאוריות חכמת ההמונים (The Wisdom of Crowds) והזנב הארוך (The Long Tail).
מחקרים מראים שהניסיון של ספריות שמיהרו לאמץ רעיונות של ווב 2.0 לא עלה יפה; משתמשי הספרייה לא ממהרים לצרף את הספרייה לרשת החברתית שלהם והם ממעטים להגיב על הציוצים והסטאטוסים של הספרייה.
ספריות שמאפשרות לקוראיהן לתייג ערכים בקטלוגים שלהן מוצאות שאיכות התיוג לא מצדיקה את ההשקעה הכספית.
הבלוגים של הספריות מקבלים מעט תגובות.
ספרייה לאומית היא ספרייה המיועדת וממומנת על ידי הממשלה כדי לשרת את העם.
מטרת הספרייה הלאומית היא שימור אוסף מקיף של התוצרים הספרותיים של האומה כולה, כולל פרסומים של הממשלה עצמה.
מרבית הספריות הלאומיות אחראיות גם על בנייתה של ביבליוגרפיה לאומית וחלקן משמשות כמאגרים חוקיים של עבודות המוגנות בזכויות יוצרים, שנוצרו באותה מדינה.
התפקידים והיעדים המדויקים של הספרייה הלאומית אינם אחידים ומשתנים ממדינה למדינה.
בדרך כלל מופקדות ספריות אלו גם על יצירת ביבליוגרפיה לאומית, איסוף חומר שנוצר מחוץ למדינה ונוגע אליה, תיעוד ושימור אוצרות תרבות חשובים וכו'.
במספר מדינות (כמו ניו זילנד וישראל) זכאי כל אדם לגישה לאוספים (למעט פריטים נדירים).
בחלק מהמדינות הספרייה הלאומית היא גוף עצמאי, אך במדינות שונות משולבת פעילותה כספרייה לאומית עם מטרות נוספות.
לעיתים משולבת עם הספרייה הלאומית פעילות הארכיון הלאומי (כגון במצרים וקנדה), ספריית הפרלמנט (כגון ספריית הקונגרס בארצות הברית וספריית הדיאט הלאומית ביפן) או זו של אוניברסיטה (כמו בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי בישראל).
לעיתים נוצרת הפרדה בין גופים אלו לאחר זמן (לדוגמה, הספרייה הבריטית נפרדה מהמוזיאון הבריטי ב-1973).
על מנת לאפשר שימור ואיסוף כל המידע המפורסם במדינה, קיימת במדינות רבות "חובת הפקדה חוקית".
במדינות רבות חייבות מכוח החוק כל הוצאות הספרים להפקיד עותק אחד מכל ספר שמפורסם בספרייה הלאומית.
במדינות שונות, כדוגמת ארצות הברית, אין חובת הפקדה, אך ההפקדה מהווה תנאי לקבלת הגנה על זכויות יוצרים, כך שלמעשה גם במדינות אלו מרבית הספרים המודפסים מגיעים לספרייה הלאומית.
במסגרת מטרתן של הספריות הלאומיות לשמר את הידע והתרבות של אותה מדינה, פועלות הספריות הלאומיות ל"יצוא" אותו ידע למדינות אחרות באמצעות החלפה ומשלוח של ספרים בין ספריות.
ישנם ספריות לאומיות המוקדשות לנושאים בודדים, כגון: הספרייה הלאומית לרפואה של ארצות הברית, הספרייה הלאומית לחקלאות של ארצות הברית או הספרייה הלאומית למדע של הודו.
ספרייה לאומית הנה ספרייה המיועדת וממומנת על ידי הממשלה כדי לשרת את העם.
מרבית הספריות הלאומיות אחראיות גם על בנייתה של ביבליוגרפיה לאומית ורובן משמשות כספריות הפקדה של עבודות שנוצרו באותה מדינה.
רשימה זו מכילה את הספריות הלאומיות של מדינות ואזורים תלויים נוספים.
למקצת המדינות יש יותר מספרייה לאומית אחת ויש מדינות בהן אין ספרייה לאומית רשמית ואחת או יותר מהספריות הגדולות ממלאות דה פקטו את תפקידי הספרייה הלאומית.
ספריות לאומיות של קולוניות, אוטונומיות ושטחים תלויים אחרים (גם אם הן נמצאות מעבר לים) מופיעות תחת המדינה השולטת בהן.
מדינה הספרייה הלאומית עיר אתר רשמי קמפלה טשקנט הספרייה הלאומית של אוסטריה וינה הספרייה הלאומית של אוסטרליה (National Library of Australia) קנברה (Національна бібліотека України імені В.І.
מדינה הספרייה הלאומית עיר אתר רשמי איי בהאמה ספריית (דה פקטו) נסאו (འབྲུག་རྒྱལ་ཡོངས་དཔེ་མཛོད།) טהימפהו (National Library Service of Botswana) גאבורונה (Народната библиотека "Св.
מדינה הספרייה הלאומית עיר אתר רשמי (Thư viện Quốc gia Việt Nam) האנוי פורט וילה (Biblioteca Nacional de Venezuela) קראקס ספריית הוותיקן קריית הוותיקן
מדינה הספרייה הלאומית עיר אתר רשמי (National Free Library of Zimbabwe)
מדינה הספרייה הלאומית עיר אתר רשמי (Bibliothèque nationale de Côte d'Ivoire) אביג'אן
מדינה הספרייה הלאומית עיר אתר רשמי הספרייה הלאומית של יוון אתונה ספריית הדיאט הלאומית טוקיו עמאן הספרייה הלאומית ירושלים
מדינה הספרייה הלאומית עיר אתר רשמי כווית סיטי (Biblioteca Nacional) פראיה
מדינה הספרייה הלאומית עיר אתר רשמי הספרייה הלאומית (Nasjonalbiblioteket) אוסלו לאגוס (National Library of New Zealand) ולינגטון : , ררוטונגה (Biblioteca Nacional 'Ruben Dario') מנגואה (La Biblioteca Nacional de Salud) וינדהוק הספרייה הלאומית של נפאל פולצ'ווק
מדינה הספרייה הלאומית עיר אתר רשמי הספרייה הלאומית והארכיון הלאומי של עיראק בגדאד ריאד
מדינה הספרייה הלאומית עיר אתר רשמי הספרייה הלאומית של צ'ילה (Biblioteca Nacional de Chile) סנטיאגו דה צ'ילה הספרייה הלאומית של צ'כיה (Národní knihovna České republiky) פראג הספרייה הלאומית של צרפת (Bibliothèque nationale de France) פריז
מדינה הספרייה הלאומית עיר אתר רשמי (Inkoranyabitabo y'Igihugu) קיגאלי (Biblioteca Naţională a României) בוקרשט ספריית המדינה הרוסית מוסקבה הספרייה הלאומית הרוסית סנקט פטרבורג (Президентская библиотека имени Б.Н.Ельцина)
מדינה הספרייה הלאומית עיר אתר רשמי (หอสมุดแห่งชาติ) בנגקוק תוניס עדן
ספרייה לעיוורים ולאנשים עם מוגבלות, היא ספרייה המשאילה ספרים המעוצבים באופן נגיש לאנשים עם לקויות שונות: ספרים מוקלטים, ספרים בכתב ברייל, ספרים מודפסים באותיות גדולות במיוחד, ועוד.
בחלק מהספריות הללו הזכות להשתמש בשירותיהן ניתנת רק לאנשים שמוכיחים שיש להם לקות שמפריעה לקריאת ספרים מודפסים.
ספרייה כזו משרתת אנשים עם לקות כגון עיוורון, לקות ראייה חמורה, דיסלקסיה או שיתוק בידיים שמונע הפיכת דפי ספרים.
ספריות לעיוורים ודיסלקטים עשויות להיות חלק ממוסד גדול יותר המסייע לאנשים עם מוגבלויות ועשויות להשאיל, מלבד ספרים בפורמטים נגישים, גם ציוד להקלת השימוש בספרים הללו (כמו רשמקולים הנוחים להשמעת קלטות מלל).
רבות מהספריות לעיוורים ודיסלקטים משנות בעצמן את העיצוב של הספרים שברשותן כך שיהיה נגיש לאנשים עם לקויות ומכילות בתי דפוס או אולפני הקלטות לצורך זה.
שינוי עיצוב הספרים בספריות אלה הוא תהליך יקר ומסובך כשלעצמו ועשוי להפוך למסובך אפילו יותר בהתאם לדרישות חוקי זכויות יוצרים במדינות שונות.
מעבר לזאת, בשל ריחוקן הגאוגרפי מהקוראים שלהן ובשל בעיות הנגישות של קוראים אלה, ספריות אלה נדרשות לשלוח את חומר הקריאה אל הקורא במקום לדרוש ממנו להגיע אליהן ולקחת את הספרים.
על כן ספריות אלו תלויות בגיוס הון ובסובסידיה ממשלתית.
התפתחות והוזלת אביזרי הטכנולוגיה המסייעת הביתים מקלה על אנשים שהיו תלויים בספריות אלה להסתדר בכוחות עצמם.
אולם, נכון לשנת 2010 ישנם מקרים רבים שבהם נוח יותר באופן משמעותי לקבל ספר נגיש מספרייה לעיוורים ודיסלקטים.
ישנם גם מקרים שבהם אף לא אחת מהאפשרויות נוחה.
במשך אלפי השנים שקדמו להמצאת הדפוס הספרים היו יקרים ונדירים ובמרבית החברות האנושיות, הקריאה בספרים הוגבלה לשכבת החברה הצרה שהייתה מלומדת.
עיוור או לקויי ראייה שהשתייך לשכבה זו היה יכול לקרוא ספרים רק בעזרתו של מסייע אנושי שהקריא לו את הספרים.
בחברות יוצאות הדופן שבהן מרבית האוכלוסייה כן ידעה קרוא וכתוב וכן הייתה בעלת גישה לספרים, העיוורים שבין פשוטי העם, שלא יכלו לשכור מקריא אישי, נאלצו להישאר בורים.
לאנשים עם דיסלקסיה היה גורל דומה רק שהם לא הבינו מה מפריע להם לקרוא.
עם ההתפתחות הטכנולוגית של ראשית העת החדשה השתנו הן מעמדו של הספר והן מעמדה של ההשכלה בכלל, שלא נחשבה עוד לדבר מותרות.
אולם, נגישות הספרים וההשכלה בכלל, לעיוורים ולאנשים עם לקויות בכלל השתפרה בקצב איטי בהרבה.
החינוך המיוחד לעיוורים, כבדי ראייה ולחירשים כמו אמצעי נגישות המידע עבורם התפתחו במיוחד במהלך המאה ה-19 (זכוכית המגדלת התפתחה כבר במאה ה-18).
חינוך מיוחד ואמצעי נגישות עבור קבוצות אחרות של אנשים עם לקויות התפתחו בעיקר במחצית השנייה של המאה העשרים.
אחת הסיבות לכך הייתה שבעיותיהם של רבים מבני הקבוצות האחרות, בעיקר בעלי הלקויות הקוגניטיביות, טרם הובנו די צורכן.
סיבה אחרת היא שרבים מהאנשים שרכשו לקות במהלך חייהם, בעיקר בשל פציעה או מחלה זיהומית, לא שרדו ולא דרשו אמצעי נגישות.
הנגישות לאנשים עם לקויות תנועה קודמה בעיקר על ידי לוחמים שנפצעו במלחמות שונות והצליחו להישאר בחיים בזכות הרפואה המודרנית.
במהלך המאה ה-19 הופץ כתב הברייל שאפשר לעיוורים לימוד קריאה כמו גם לקרוא ספרים בכוחות עצמם.
באותה מאה הוקמו הספריות הראשונות שנועדו לסייע לעיוורים לקרוא.
ספרים עבור קוראים שלא יכלו להגיע לספרייה נשלחו אליהם בדואר או באמצעות שליחים.
ההיצע המצומצם של הספרים בברייל חייב ספריות רבות ליצור בעצמן ספרים עבור הקוראים.
התפתחויות טכנולוגיות חשמליות, מגנטיות וממוחשבות אפשרו פתרונות נגישות מידע נוספים לעיוורים, הן בספריות המיוחדות להם והן מחוצה לספריות אלה.
עם התפתחות תחום הקלטת הקול החלו הספריות להקליט ספרים באולפני הקלטה ולהציע את ההקלטות לקוראים.
תחילה נעשתה ההקלטה על גבי תקליט, ובהמשך, עם התפתחות הטכנולוגיה, על גבי קלטות, תקליטורים וקובצי מחשב הנשלחים בדואר האלקטרוני או מורדים מאתר אינטרנט.
דיסלקטים ואנשים עם לקויות תנועה החלו להשתמש בספריות לעיוורים רק במחצית השנייה של המאה העשרים ובעיקר ברבע האחרון שלה.
זאת משום שהמודעות לבעיותיהם פיגרה אחרי המודעות לבעיות העיוורים ומשום שטכנולוגיית הברייל לא יכלה לסייע להם.
מסיבה זאת, עד לשנות השבעים, מרבית הספריות שהחזיקו בעיקר בספרים המעוצבים באופן הנגיש לאנשים עם לקויות נקראו "ספריות עיוורים".
נכון לשנת 2010, רבות מהספריות האלה מתכנות בשמות כמו "ספרייה לעיוורים ודיסלקטים", "ספרייה לעיוורים ומוגבלים" או בשם שאינו מגדיר את אוכלוסיית הקוראים כמו "ספריית ברייל והקלטות".
עיצובי ספרים נגישים הנפוצים בספריות עיוורים
ספרים בהקלטה קולית המוקראים בידי אדם הם הספרים בעיצוב הנפוץ ביותר בספריות אלה.
אך עיצוב זה יקר ועריכתו איטית.
עיצוב זה דורש אולפן הקלטות, והעסקת קריינים וטכנאי הקלטות.
הקלטה טובה דורשת קריינים מקצועיים ששולטים בשפה בה כתוב הספר כמו גם בעלי הכרות סבירה עם הנושא עליו הספר נכתב.
הכרות עם הנושא מונעת מהקריין להגות באופן שגויי את המונחים ושמות המקומות המוזכרים בספר.
כשמדובר בספרות מקצועית, היכרות עם התחום היא קריטית להקראה של סימנים מוסכמים הקשורים המופיעים בספר כגון שמות משתנים, נוסחאות או קטע הכתוב בכתב רשי.
במקרה בו יש הזמנות רבות של ספרים שטרם הוקלטו, הקורא עשוי להמתין עד שאולפן ההקלטות יתפנה ועד שמלאכת ההקלטה תסתיים.
במקרים קיצוניים, הקלטתו של ספר לימוד עשויה להסתיים כאשר המהדורה שהוקלטה כבר מיושנת.
ניתן להתפשר בין איכות ההקלטה לבין מהירות עריכתה ומחירה (העסקת קריינים לא מקצועיים ועריכה מרושלת), אולם לא כל ספרייה לעיוורים ודיסלקטים מוכנה לעשות פשרה זו.
אם פשרה כזו נעשית, ניתן לשקול את הקלטתה של הקראה ממוחשבת.
ספר מוקלט יכול להישלח לקורא על גבי קלטת שמע או תקליטור בעיצוב דומה או זהה לעיצוב של חומר מוזיקלי המופץ במדיות אלה או כקובץ קול ממוחשב על גבי תקליטור או בדואר האלקטרוני.
שוני קל מעיצוב של חומר מוזיקלי, לדוגמה קלטת איטית פי שניים מקלטת שמע של מוזיקה, נועד לדחיסה של חומר רב יותר ממה שהעיצוב של החומר המוזיקלי מאפשר כמו גם בשביל לשמור על חוקי זכויות היוצרים של ארצות הברית.
על פי חוקים אלה, ספר המוקלט בספרייה לעיוורים ודיסלקטים חייב להינתן בעיצוב שאינו ניתן לשמיעה בעזרת מכשירים המצויים בידי האוכלוסייה הכללית.
ספרים מוקלטים עשויים להכיל יותר מאשר את המידע המופיע בתמליל הספר, המוקרא כפשוטו.
בספרים מוקלטים מקובל לאיית מילים שהקורא עשויי להיתקל בהן בפעם הראשונה בקריאתו של ספר זה.
נהוג להוסיף לתמליל הספר גם תיאור של האיורים המשולבים בו ומידע לסיוע בהתמצאות בחומר הכתוב.
המידע המסייע להתמצאות בחומר הכתוב כולל הקראה של מספרי העמודים וכולל סימנים שאוזנו של הקורא אינה קולטת אך המכשיר המשמיע את ההקלטה קולט ועשוי להציג למשתמש ביוזמתו של המשתמש.
ספרים המוקלטים על גבי קלטות שמע מכילים סימני התמצאות המוצגים לקורא רק כאשר הוא לוחץ על לחיץ ההרצה המהירה קדימה יחד עם לחיץ הנגינה בו זמנית.
ספרים המוקלטים על גבי תקליטורים מכילים סימנים המאפשרים למכשיר המשמיע אותם לעבור בלחיצת כפתור מסוימת אל הפסקה הבאה בעמוד הנקרא, בלחיצה אחרת אל העמוד הבא של הספר, בלחיצה מסוג שלישי אל הפרק הבא ובלחיצה מסוג רביעי אל הכרך הבא.
מכשיר השמעה של ספרים מוקלטים על גבי תקליטורים עשוי עם להציג למשתמש, על פי בקשתו, את מספר הפסקה, העמוד, הפרק והכרך.
עיצוב זה זול בהרבה מהקראה בידי אדם אך שמיעתו פחות נוחה.
מעבר לזאת, כל זמן שהספר אינו ארוך באופן מיוחד, קל יותר לקורא להפיק הקראה ממוחשבת של הספר בעצמו מאשר להמתין שספריית העיוורים תעשה זאת.
הדבר נכון במיוחד אם הספר הוא ישן ואין עליו זכויות יוצרים.
ספרים שאין עליהם זכויות יוצרים אין צורך לסרוק – הם כבר מצויים כקובצי תמליל באתרים כמו פרויקט גוטנברג או פרויקט בן-יהודה וניתן להפיק הקראה ממוחשבת שלהם בלחיצת כפתור של תוכנת קורא מסך.
ספרים בקובץ של מעבד תמלילים.
ספרים אלה נשלחים בדואר האלקטרוני אם הם קצרים ועל גבי תקליטור אם הם ארוכים.
על קבצים אלה ניתן להפעיל מניפולציות לראייה נוחה כמו שינוי צבעים, הגדלה כללית או הגדלה של הרווחים בין השורות והמילים.
ניתן לקרוא קבצים אלה גם עם תוכנת הקראה, צג ברייל או מדפסת ברייל.
חסרונו של עיצוב זה הוא בנפח הרב שספרי הברייל תופסים הן בספרייה והן בדואר.
ספר שהועבר לעיצוב ברייל יתפוס נפח רב בהרבה מנפחו המקורי וספר ארוך כזה יוגדר בדואר כחבילה במשקל ונפח חריג.
נוח יותר לשלוח לקוראי הברייל ספרים בקובץ מעבד תמלילים כדי שהם ידפיסו אותם במדפסת ברייל ביתית.
מעבר לזאת, דיסלקטים, אנשים עם לקות ראייה שאינה חמורה באופן מיוחד ואנשים שהתעוורו בגיל מאוחר אינם קוראים ברייל ולא בכל שפה קיים כתב ברייל (ביידיש, למשל, לא קיים כתב ברייל).
עבור מי שצריך לקרוא בהגדלה, נוח יותר במרבית המקרים לקרוא ספר רגיל בעזרת מכשיר ביתי המכיל טלוויזיה במעגל סגור עם סידור הגדלה, או פשוט על ידי זכוכית מגדלת מאשר להמתין לשינוי עיצובו של ספר ושליחתו.
מעבר לזאת, כאשר דרושה הגדלה רבה, הספר הופך לגדול, מסורבל ויקר למשלוח.
אולם, לא בכל סביבה קל להשתמש בטלוויזיה במעגל סגור ולא כל אחד אוהב להשתמש במכשור טכנולוגיה מסייעת.
עם טלוויזיה במעגל סגור קשה, למשל, להיכנס למיטה לצורך קריאה לפני השינה וקשה לעלות לרכבת.
קריאה בעזרת זכוכית מגדלת במקום ציבורי מביכה חלק מהאנשים.
על כן עיצוב זה עדיין קיים.
ספריות לעיוורים ולבעלי לקויות קריאה בישראל
במדינת ישראל מצויות מספר ספריות גדולות וקטנות לעיוורים ולבעלי לקויות קריאה ובנוסף לזה חלק מהספריות המצויות מחוץ לישראל נותנות שירות בה, בעזרת הדואר והדואר האלקטרוני.
הספריות נבדלות זו מזו בתוכן ספריהן (ספרייה כללית, תורנית או אקדמית), בשפות של ספריהן (עברית, אנגלית, ערבית) ובציבור אותו הן משרתות (סטודנטים ותלמידי בתי ספר פורמליים בלבד, או הציבור הרחב בעל הלקויות).
ספריות אלה מתרבות וגדלות במהלך השנים.
בנוסף לזאת, חלק מהספריות שאינן ספריות לאנשים מוגבלים מכילות מדור סיוע לאנשים מוגבלים (מדור עם טכנולוגיה מסייעת שבו הקורא יכול להנגיש לעצמו ספרים רגילים) או מדור עם ספרים בעיצוב נגיש.
לבד מהספריות עצמן, ישנם גופים המסייעים בפעילותן של הספריות.
משלוח ספרים בעיצוב נגיש זוכה מדואר ישראל לשירות חינם.
עמותת מגדל אור ועמותת עלה מספקות מכשירי טכנולוגיה מסייעת המסייעים בקריאה נוחה של ספרים נגישים (רשמקול התואם הקלטות מיוחדות, צג ומדפסת ברייל להצגת קובצי תמליל) או בהנגשת ספרים שאינם נגישים.
המוסד לביטוח לאומי מממן טכנולוגיה לנגישות מידע הן לפרטניים והן למוסדות.
הספרייה המרכזית לעיוורים ולבעלי לקויות קריאה (נקראה בעבר הספרייה המרכזית לעיוורים, כבדי ראייה ומוגבלים) – שוכנת בתל אביב.
ספריית אקדמית מוקלטת ע"ש ד"ר אנה מינץ ברכות של עמותת עלה לקידום הסטודנט העיוור והדיסלקטי – ספרייה שמכילה בעיקר ספרי לימוד אוניברסיטאיים, ממוקמת בקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים, בירושלים.
הספרייה משרתת כל סטודנט בישראל שהוא בעל לקות ראייה או בעל לקות רלוונטית אחרת ומנוהלת על ידי עמותה המנהלת מרכזי סיוע לסטודנטים לקויי ראייה בכל האוניברסיטאות בישראל.
שנת ההקמה של הקבוצה שמפעילה את העמותה היא 1990. קבוצה זו החלה את פעילותה בהפעלת החטיבה לסטודנט העיוור של האוניברסיטה העברית.
אולם תוך שנים בודדות הקבוצה תוקננה כעמותה שיכולה לשרת תלמידים של מוסדות חינוך אקדמיים ותיכוניים באשר הם.
הספרייה של העמותה הוקמה בראשית שנות התשעים.
ספריית בית חינוך עיוורים בקריית משה, ירושלים.
המוסד הוקם בשנת 1902, אך קשה לדעת מתי הוא החל להשאיל חומרי לימוד נגישים לגורמי חוץ.
מסילה, מכון ספרי יהדות לאדם המוגבל, בבני ברק מתמחה בספרות תורנית ומשרת אנשים עם לקויות המתעניינים בנושא ברחבי העולם.
שנת הקמה: ראשית שנות ה-90.
הספרייה הלאומית לעיוורים בשועפאט, ירושלים.
ספריית אלמנארה המותאמת לאנשים עם מוגבלות בראיה ובקריאה בשפה הערבית
דוגמאות לספריות לעיוורים ודיסלקטים בעולם
ספריית הספרים המדברים והברייל של וושינגטון
ספריית הספרים המדברים והברייל של נורווגיה
הקלטות לעיוורים ולדיסלקטים Recording for the Blind & Dyslexic (RFB&D) – ספריית ספרי לימוד באנגלית המצויה בניו ג'רזי ונותנת שירות לאנשים עם לקויות בכלל העולם.
ספריי הוא סרט קומי משנת 1988, שבויים ונכתב בידי ג'ון ווטרס.
עלילת הסרט מתרחשת בבולטימור בשנת 1962, וסובבת סביב טרייסי טורנבלד, נערה מתבגרת החולמת להיות רקדנית בתוכנית טלוויזיה מקומית מוערצת.
הסרט מביע ביקורת כנגד הפרדה גזעית, ועוסק בסוגיות כגון עודף משקל בקרב צעירים, פערים בין שחורים ולבנים, וסוגיות חברתיות האופייניות לבני נוער.
למרות ההצלחה הקופתית המינורית בעת שחרורו, צבר הסרט מעמד של סרט פולחן עם השנים.
בשנת 2002 הסרט עובד למחזמר שהוצג בברודוויי וזכה בשמונה פרסי טוני.
גרסה נוספת של הסרט נעשתה בשנת 2007 וזכתה להצלחה קופתית גדולה, שהסתכמה בהכנסות של כ-202 מיליון דולר.
הסרט נפתח באודישנים של טרייסי טורנבלד (ריקי לייק) וחברתה הטובה ביותר פני פינגלטון (לסלי פאוורס) לתוכנית הטלוויזיה "המופע של קורני קולינס", תוכנית ריקודים פופולרית המשודרת בערוץ המקומי של בולטימור.
למרות מבנה גופה המלא, טרייסי הופכת לרקדנית קבועה, מה שמקומם את הרקדנית המובילה בתוכנית, אמבר וון טאסל (קולין פיצפטריק), נערה יפה מפונקת ומיוחסת שלומדת עם טרייסי באותו בית הספר, ומלווה בהורים אשר דוחפים אותה תמיד לקדמת הבמה, ולמה (דבי הארי) ופרנקלין (סוני בונו) וון טאסל.
משפחת וון טאסל היא הבעלים של פארק השעשועים של העיר.
טרייסי "גונבת" את החבר של אמבר, לינק לארקין (מייקל סנט ג'רארד), ואף מתחרה נגדה בתחרות ריקודים נחשבת.
שתי הפעולות האלה מגבירות מאוד את שנאתה של אמבר לטרייסי, ואת נחישותה לפגוע בה.
ההצלחה גורמת לטרייסי לפתח ביטחון עצמי, והביטחון הזה גורם לכך שהיא מקבלת עבודה כדוגמנית למידות גדולות עבור חנות בגדים בשם "Hefty Hideaway", אשר נמצאת בבעלותו של מר פינקי (אלן וונדל).
היא גם מחליטה לטפח ולעצב את שיערה בסגנון הנפוח של שנות השישים.
כאשר אחד המורים בבית הספר מאמין שהתספורת שלה "אינה ראויה", הוא שולח אותה למשרד המנהל, משם היא מועברת לכיתת חינוך מיוחד.
בכיתה היא פוגשת מספר תלמידים ממוצא אפרו-אמריקני אשר הועברו לכיתה המיוחדת, כדי לעכב ולפגוע בהתקדמותם הלימודית.
התלמידים האלה מכירים בינה לבין מייבל סטאבס (רות' בראון), הבעלים של חנות תקליטי R&B.
מייבל והתלמידים מלמדים את טרייסי פני ולינק סוגי ריקוד חדשים, ובמקביל מתפתחת מערכת יחסים בין-גזעית בין פני וסיוויד (קלייטון פרינס), בנה של מייבל.
הרומן מזעזע את אמה של פני, פרודנס, אשר בתגובה כולאת את בתה בחדר השינה שלה, ומנסה לשטוף את מוחה, ולשכנע אותה לצאת עם בחורים לבנים.
היא נעזרת בפסיכיאטר שרלטן (אותו משחק ג'ון ווטרס, במאי הסרט).
בלי להירתע, טרייסי משתמשת בתהילה החדשה שלה כדי להגן על מדיניות האינטגרציה גזעית, בתמיכת מייבל סטאבס, קורני קולינס (שון תומפסון), יד ימינו תמי (מינק טיף), ואפילו אמה האגורפובית של טרייסי, עדנה (דיוויין).
מהומות על רקע גזעי אשר בהן השתתפו טרייסי ותומכיה מובילות למעצרה של טרייסי.
ולמה ופרנקלין וון טאסל נהיים נחושים יותר בהתנגדותם למדיניות האינטגרציה הגזעית, והם מתכננים לחבל בתחרות הריקודים האזורית של אותה השנה, על ידי שתילת פצצה בתסרוקתה הנפוחה של ולמה.
התוכנית נכשלת, כאשר הפצצה מתפוצצת בטרם עת, והכישלון מוביל למעצרם של ולמה ופרנקלין בידי משטרת בולטימור.
טרייסי, אשר ניצחה בתחרות אך נפסלה כיוון ששהתה במעצר, מדיחה את אמבר מהתואר החדש שלה, לאחר שמושל מרילנד מעניק לה חנינה.
ואז טרייסי מופיעה בתחרות, משתלבת במופע, ומעודדת את כולם להעז לרקוד.
בשנת 2002, חבר מרגו ליון לכותבים מארק שהימון ותומס מיהן, במטרה להפוך את היירספריי למחזמר שיוצג בברודוויי.
המופע נפתח ב-15 אוגוסט 2002 בכיכובם של מריסה ג'רט וינוקור בתור טרייסי, והארווי פירסטיין בתור עדנה.
המופע זכות בשמונה פרסי טוני, כולל המחזמר הטוב ביותר בשנת 2003. הפקה זו ערכה את הצגתה האחרונה ב-4 בינואר 2009.
באוקטובר 2007, עלתה הפקה של המחזמר בלונדון, שזכתה בארבע פרסי אוליבייה.
באוגוסט 2017, עלתה בישראל הפקה בעברית של המחזמר.
בשנת 2006, ניו ליין סינמה הצטרפה לפרויקט של אדם שנקמן, להפוך את ההצגה בברודוויי לסרט מוזיקלי.
הסרט יצא לאקרנים ב-20 יולי 2007, בכיכובו של ג'ון טרבולטה בתפקיד עדנה, מישל פייפר בתור ולמה, אמנדה ביינס בתור פני פינגלטון, קווין לטיפה בתור מייבל סטאבס, ג'יימס מרסדן בתור קורני קולינס, זאק אפרון בתור לינק לארקין, וניקי בלונסקי בתור טרייסי.
ספרייה ניידת היא סניף נייד של ספרייה ציבורית מרכזית.
המונחים "Book Mobile" או "Mobile Library" מרמזים על מהות השירות – הוצאת ספרים מבין כותלי הספרייה ובהתאם אל אזור המגורים של הקוראים.
ספריות ניידות לא מוגבלות לכלי רכב על גלגלים בלבד.
ידוע על ניידות ספרים השטות בספינות ובדוברות, ברכבות, בחשמליות, במטוסים ואפילו באמצעות בעלי-חיים הרתומים לעגלות.
ראשיתן של ספריות ניידות בעולם
ב-1817 ארגן כומר אנגלי בשם סמואל בראון שירות נייד לכפרים וליישובים קטנים ומרוחקים.
הוא היה משאיר בכל יישוב ארגז ובו כ-50 ספרים.
התושבים החליפו ביניהם ספרים אלה עד לשובו של הכומר לאחר מספר חודשים.
בארצות הברית הופעלה ב-1830 "סירת ספרים".
הסירה עגנה בכל נמל מספר שעות, ולעיתים אפילו יום שלם.
הקוראים שילמו כ-2 סנט לשעת קריאה או כ-10 סנט למשך כל זמן שהותה של הסירה במקום.
שירות מסודר וקבוע החל בארצות הברית: במרילנד בשנת 1904 שלחה הספרנית מרי טיטקומב את השרת יהושוע תומאס עם סוס ועגלת קונקורד להשאיל ספרים בתחנות כפריות.
השרת ערך שלושה מסעות בשבוע בממוצע, וביקר בכ-30 תחנות, רובן ממוקמות ליד פסי-רכבת או מסלולי הכרכרה.
נוצרה מערכת יחסים טובה בין השרת והקהל, וב-1905 שופרו התנאים ותומס יצא אל הכפרים בעגלה הרתומה לצמד סוסים.
עגלה זו הייתה גוף שחור דמוי קופסה ובה 250 ספרים.
בגלל הדמיון בין רכב זה לרכבו של הקברן, כונתה הניידת "עגלת המוות", ובתחילה היא עוררה מעט חשש בלב הכפריים.
אך עד מהרה התקבל השירות בברכה והיה נפוץ.
ספרייה ניידת זו עברה ב-16 מסלולים שונים, כ-500 מיל מרובעים במסע שארך 4 ימים.
באוגוסט 1910 נהרסה עגלת הספרים, כאשר התנגשה ברכבת בעת חצותה את פסי-הרכבת.
תומאס לא נפגע, אך העגלה התנפצה.
שירות הניידות חודש ב-1912, לאחר שהוקצבו לעניין 25,000 דולר, אז נרכשה מכונית מותאמת.
אחר-כך נוספו עוד ניידות, ושירות זה המשיך עוד שנים רבות במחוז וושינגטון.
גם במדינות סקנדינביה מפותח מאוד שירות הניידות.
בשוודיה הבעיה היא, שהאוכלוסייה מפוזרת והיישובים מרוחקים אחד מהשני.
לכן קיימים סוגים שונים של ניידות: מכוניות, רכבות וספינות.
שירות הניידות מאפשר אספקת ספרים גם ליישובים קטנים ומרוחקים, שהדרכים אליהם משובשות.
השירות הכפרי בארץ זו החל ב-1950, והעירוני ב-1951. תוך מספר שנים גדל מספר השאלות הספרים באופן משמעותי.
במחוז נורבוטן (Norrbotten), לדוגמה, עלה מספר ההשאלות תוך שמונה שנים ל-60,000.
בארץ זו יש דגמים מיוחדים של ספרייה ניידת.
הספרייה הציבורית של קירונה החלה ב-1950 להשתמש ברכבת בדרך Narvik-Lulea בימי ראשון, בהם פסי הרכבת פנויים.
דגם נוסף הוא השירות הספרייתי הצף.
באיי סטוקהולם שוכרים ספינות פעמיים בשנה, באביב ובסתו.
שירות זה מיועד לדייגים, לבוני ספינות ולמשפחות המתגוררות בחופים.
סיור של ספינה אורך 10 - 11 יום, במהלכו מושאלים ספרים, והקוראים משתמשים גם בחדר הקריאה של הספינה, שיש בו כתבי-עת.
בגרמניה החלו להפעיל ניידות ב-1926. אחד הניסיונות הראשונים היה לבדוק את דרישות המשתמשים בחלקים של מינכן, במטרה לתכנן שירות באמצעות רשת החשמליות.
אולם הייתה בעיה של צפיפות התחבורה.
באוסטריה הופעלה ניידת ראשונה באפריל 1958 בווינה.
הניידת הייתה בנויה בצורה מיוחדת: חללה הפנימי הופרד על ידי מחיצות ל-3 חלקים: חדר קריאה, חדר לקטלוג ולייעוץ של הצוות וחדר עם ספרים להשאלה.
בעת פעילות תרבותית הורמו המחיצות ונוצר חלל גדול לצורך הרצאות, קריאת שירה והקרנת סרטים.
בבלגיה החל שירות הניידות בפברואר 1959 באנטוורפן.
בצרפת הייתה ההתחלה ב-1956, והניידות שימשו בעיקר להובלת ספרים ולא להשאלה אישית.
ב-1961 החל מומחה מטעם אונסק"ו לארגן שירות ניידות גם בבגדאד שבעיראק.
ניו זילנד היא ארץ הזקוקה לניידות כיוון שהמרחקים בה עצומים, לעיתים 5,000 מיל בין מקום מגורים אחד למשנהו.
השירות התבסס על הובלת ספרים ממקום למקום והשארתם שם, ולא על שירות אישי בניידת.
בגלל המרחקים הגדולים יוצאים ספרני הניידות לסיורים בני 16 - 24 שבועות, ומובן שהם לנים בניידות.
הם מגיעים לחוות בקר בעמקים, למרכזים של גוזזי צאן במקומות גבוהים, למחנות ביערות ואף לבתי-ספר קטנים שיש בהם רק מורה אחד או שניים.
ניידות ניו זילנד מבקרות בכ-1,000 תחנות בשנה, שלושה ביקורים שנתיים בכל אחת.
ב-1949 החלה לפעול ניידת ראשונה גם באוסטרליה.
בסידני הופעלה לראשונה ניידת ב-1955. זה היה סמי-טריילר שנשא 5,000 ספרים וביקר ב-11 תחנות במשך 4 ימים בחודש.
ב-1961 כבר פעלו ברחבי אוסטרליה 15 ניידות, רובן סמי-טריילרים שנשאו 3,000 - 5,000 ספרים כל אחת.