tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תפקיד המפתח הוא לנטרל את מנגנון הפעלת הפצצה הגרעינית, אם על-פי שיקול דעתו של איש הצוות הפעלת הפצצה איננה נחוצה או בלתי רצויה.
מאחר שצוות המדענים הלכוד במתקן המחקר מגיע למסקנה כי עליהם לעצור בכל מחיר את פיצוץ הפצצה הגרעינית שבמתקן, יוצא אותו מדען המחזיק במפתח במירוץ צמוד נגד הזמן, בניסיון להגיע לאחת מהנקודות הפרושות ברחבי המתקן והמאפשרות להשתמש במפתח המיוחד כדי לנטרל את מנגנון הפצצה האטומית.
מאחר שמערכות ההגנה האוטומטיות זיהו זה מכבר את הזיהום המתפשט, נאטמו וננעלו דלתות ההפרדה בין המדורים השונים והופעלו ברחבי המתקן מערכות קטלניות אוטומטיות שנועדו למנוע בריחה של מיקרואורגניזמים פתוגניים או חיות מעבדה נשאיות מהמתקן.
כתוצאה מכך, מוצא את עצמו אותו איש צוות מנסה לחמוק ממנגנוני ההגנה האוטומטיים הפזורים במתקן בזמן שהוא משתחל דרך פירי שירות ומסדרונות מבודדים, בניסיון להגיע לאחת מתחנות ניטרול הפצצה.
בסופו של דבר, מצליח אותו איש צוות להגיע לאחת מהנקודות מספר שניות לפני הפעלת הפצצה הגרעינית ולמנוע את הפעלתה.
בכך מציל אותו מדען את חייהם של כל אנשי צוות המחקר שנלכדו במתקן ומונע את התרבותו של "אנדרומדה" למספרים אדירים שימנעו אפשרות להתמודד עמו.
בסוף הסיפור, מתברר ש"אנדרומדה" הפך לאורגניזם בלתי מזיק לבני אדם ומצא את דרכו לשכבות העליונות של האטמוספירה, שם מצוי החמצן בריכוז נמוך יותר ועקב זאת מהוות תנאי מחיה טובים יותר עבורו.
הספר מסיים בכך שנוכחותו של "אנדרומדה" בשכבות העליונות של האטמוספירה מביאה לעיכול מגני החום של רכב חלל מאויש בזמן כניסתו מחדש לאטמוספירה וכתוצאה מכך לשריפתו.
שמו של הרומן, "זרע אנדרומדה" , מרמז למוצאו החוצני של המיקרוארגניזם הפתוגני משום שהוא רומז כי המיקרואורגניזם הוא יצור שמקורו בגלקסיית אנדרומדה.
בעלילת הרומן אין אזכור מפורש באשר למוצאו של המיקרואורגניזם החוצני, וגלקסיית אנדרומדה אף איננה מוזכרת כלל כמקור אפשרי.
מטרת הכינוי היא רק לרמוז שמקורו של היצור מחוץ לכדור הארץ (מבחינת ההיבט הטכני של העלילה) וליצור עבורו הילה מסתורית וזרה (מבחינת ההיבט הדרמטי).
גלקסיית אנדרומדה היא הגלקסיה הקרובה ביותר לגלקסיית שביל החלב (שבה נמצא כדור הארץ), והיא נקראת על שם דמותה של הנסיכה אנדרומדה, מהמיתולוגיה היוונית.
על-פי הסיפור המיתולוגי, אנדרומדה הנסיכה נקשרה לסלע על ידי הוריה, כדי לשמש טרף למפלצת ששלחו האלים לפגוע בבני האדם.
הוריה של אנדרומדה האמינו כי בכך שיקריבו את בתם למפלצת, יצילו את עמם.
בסופו של דבר הרג פרסאוס את המפלצת והציל את אנדרומדה.
ייתכן שבבחירה בשם "זרע אנדרומדה" יש משום רמיזה לכך שהמיקרואורגניזם הפתוגני שהביא למותם של בני האדם שבאו עמו במגע הוא מעין "צאצא" של הנסיכה אנדרומדה ובא לתבוע מבני האדם נקמה מאוחרת על כך שזממו להקריבה למפלצת.
רומן המדע הבדיוני "זרע אנדרומדה" שימש השראה למספר יצירות אחרות:
ב-1971 הופק סרט קולנוע אמריקאי באורך מלא באותו שם ("The Andromeda Strain"), בבימויו של רוברט וייז.
עלילת הסרט נותרה נאמנה לעלילת הרומן, מלבד החלפת דמותו של אחד מאנשי צוות המדענים בדמות נשית, תוספת לסוף הסיפור שבה נזרעים העננים שבהם נמצאת מושבת "אנדרומדה" ביודיד הכסף כדי להביא לירידת גשם שישטוף את המיקרואורגניזם לים (שם יושמד במי הים שהם בעלי ערך הגבה בסיסי) ושינויים מינוריים.
ב-2008 שימש הרומן כבסיס למיני-סדרה אמריקאית, שהופקה על ידי רידלי סקוט, טוני סקוט ופרנק דאראבונט.
שמותיהן של דמויות רבות ברומן ומאפייני אישיותן שונו לחלוטין, בהשוואה לרומן.
להקת דת' מטאל בשם "Nocturnus" כללה שיר בשם זה באחד מאלבומיה.
להקת פרוגרסיב מטאל בשם "Shadow Gallery" כללה באחד מאלבומיה שיר בשם זה, הנוגע לפיתוח כלי נשק ביולוגיים מהונדסים גנטית.
קלאוס שולץ, מלחין ומבצע גרמני של מוזיקה אלקטרונית, הקליט הופעה חיה שלו שכונתה בשם זה.
המספר '440' במשפט מתייחס להגדלה שבה הם מבקשים לצפות ב'סלע', שהוא גרגר האבק הזעיר שבו דבקה מושבת המיקרואורגניזם).
בשלהי 2019 פורסם ספר המשך לספר "זרע אנדרומדה", בשם "The Andromeda Evolution" ושנכתב על-ידי דניאל וילסון.
עלילת הספר מתרחשת ביערות הגשם שבאמזונס, כ-50 שנה לאחר האירועים המובאים בספרו של קרייטון.
זרמי חלל הוא רומן מדע בדיוני מאת הסופר האמריקאי אייזק אסימוב, שיצא לאור באנגלית ב-1952. זהו הספר השני (לפי הכרונולוגיה הפנימית של הסדרה) מבין הטרילוגיה "סדרת האימפריה", אך זה הספר האחרון מבחינת זמן הכתיבה.
ספרי הסדרה מתרחשים לאחר שבני האדם התיישבו בעולמות רבים בגלקסיה (לאחר סדרת הרובוטים) ולפני עידן הדעיכה שהיה המסגרת לסדרת המוסד המקורית.
הסיפור מתרחש בהקשר של עלייתה של טרנטור ממעצמה אזורית גדולה לאימפריה בין גלקטית המאחדת מיליוני עולמות, כפי שנראה בסדרת המוסד.
התאריך המשוער הוא סביב שנת 11,000 לספירה (במקור 34,500 לספירה, לפי הכרונולוגיה של אסימוב בשנות החמישים), כאשר האימפריה הטרנטורית שולטת על בערך מחצית מהגלקסיה.
כוכב הלכת העצמאי סארק שולט ומנצל את כוכב הלכת פלורינה.
סארק שואב עושר רב מקירט, סיב צמחי טבעי שימושי ורב-תכליתי בצורה יוצאת דופן, אך לא ניתן לגדלו על סארק או על כל כוכב אחר מלבד פלורינה.
היחסים בין שני כוכבי הלכת מקבילים למצב בין מעצמות אימפריאליות אירופאיות ומושבותיהן במהלך המאה ה-19: ילידי פלורינה נאלצים לעבוד בשדות קירט ומתייחסים אליהם כאל גזע נחות לעומת תושבי סארק.
הם גם בעלי עור בהיר יותר מרוב בני האדם בעולמות אחרים, אבל זה כבר לא נתפס כמשמעותי כיוון שגזענות שהייתה על פני כדור הארץ נעלמה.
אף ניסיון לשבור את המונופול של סארק ולגדל קירט בעולמות אחרים מלבד פלורינה לא הצליח, מכיוון שצמחי קירט הגדלים על כוכבי לכת אחרים אינם מייצרים קירט אלא רק צורה חסרת תועלת ונחותה של תאית, מסיבה לא ברורה שאף אחד לא מבין.
לפיכך העושר של סארק תלוי בשליטה שלו בפלורינה.
ממשלת טרנטור רוצה לספח את שני העולמות לאימפריה ההולכת וגדלה שלה.
העלילה מתרכזת סביב ריק, אדם הסובל מאמנזיה חריפה, ולכאורה גם מבעיה נפשית.
תוך כדי שריק מתחיל להיזכר בעברו בהדרגה נוצר משבר פוליטי שכולל את סארק, פלורינה וטרנטור.
כתוצאה מכך ריק חייב להתחמק מסוכני אכיפת חוק פלנטריים וממרגלים בין-כוכביים במקביל לניסיון ללמוד את ההיסטוריה שלו וזהותו, מה שממשלת סארק מנסה למנוע ממנו.
בסופו של דבר הוא לומד שלפני שאיבד את זיכרונו הוא היה "מנתח-מרחב": אסטרונאוט מומחה שמנתח את הריק והגזים שבין הכוכבים בחלל החיצון.
הוא גם מגלה שהוא גילה שהשמש של פלורינה עומדת להתפוצץ מכיוון שהיא נחשפת לזרם של אטומי פחמן גזיים מבודדים הזורם באזור החלל שלה.
אטומי הפחמן, מלבד הגורמים לשמש של פלורינה להתקרב לשלב הנובה, הם גם הסיבה שהקירט גדל על פלורינה: הם גורמים לשמש של פלורינה לפלוט אורך גל אנרגטי מיוחד של אור שצמחי קירט זקוקים לו כדי לסנתז באופן ביולוגי את סיבי הקירט.
זרמים של אטומי פחמן ("זרמי פחמן") נדירים מאוד בחלל; הסיבה שהצמחים אינם יוצרים קירט כאשר הם גדלים על כוכבי לכת המקיפים כוכבים אחרים היא שפלורינה היא כוכב הלכת היחיד המוכר למגורים שהשמש שלו ממוקמת בנתיב של זרם פחמן.
מכיוון שחורבן פלורינה פירושו אובדן המקור העיקרי לעושרו העצום של סארק, ממשלת סארק התנגדה לממצא של ריק; האמנזיה שלו נגרמה כתוצאה משימוש לרעה של הממשלה במכשיר משנה תודעה שנקרא "גשש פסיכוטי" בניסיון למנוע מהממצא שלו להתפשט.
עם זאת, ברגע שריק משחזר את זיכרונו וחושף את ההשפעה של אטומי הפחמן, ניתן לשכפל בקלות את התנאים המאפשרים לקירט לצמוח בכל מקום כעת.
ריק גם לומד שהוא נולד על כדור הארץ, שכיום הוא רדיואקטיבי ולא מתאים לחיי אדם.
הוא מציע שכדור הארץ היה כוכב הלכת שבו נוצרה האנושות לראשונה, אך השערה זו נותרה שנויה במחלוקת.
כאשר אסימוב כתב את הספר, הסיבה לנובה לא הייתה ידועה.
יש 'זרמי חלל', אבל אין להם שום קשר לעניין.
זרע התמרינד הוא סרט ריגול רומנטי, קופרודוקציה אמריקאית-בריטית משנת 1974 בבימויו של בלייק אדוארדס, עם ג'ולי אנדרוז ועומר שריף בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן "The Tamarind Seed" של אוולין אנתוני משנת 1974.
סילביה סימס הייתה מועמדת לפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה.
ג'ודי פארו (ג'ולי אנדרוז) היא צעירה בריטית, מזכירה של שר הפנים שמבלה חופשה בברבדוס.
בעלה נהרג בתאונה והיא סיימה את יחסיה עם עובד המדינה ריצ'רד פטרסון (דייוויד ברון) שסירב להתגרש למענה מאשתו ההריונית מרגרט (סיליה בנרמן).
באתר הנופש נמצא גם סוכן הק.ג.ב.
ג'ודי מוצאת חן בעיניו והוא מתחיל לחזר אחריה, לוקח אותה למוזיאון הטבע בברידג'טאון ומראה לה זרע של עץ התמרינד שיש לו צורה של ראש אדם לאחר שעבד נתלה עליו.
בשובה ללונדון היא נחקרת על ידי הסוכן ג'ק לורד (אנתוני קווייל) בחשד שהעבירה אינפורמציה לסברדלוב.
סברדלוב מופעל בשגרירות ברית המועצות על ידי גנרל גליצין (אוסקר הומולקה) ומבטיח לו כי יוכל לגייס את ג'ודי לשורותיו.
פרגוס סטיפנסון (דן או'הרליהי) הוא דיפלומט בכיר שנתפס לקומוניזם ומעביר ידיעות לסובייטים בשם "בלו".
אשתו מרגרט (סילביה סימס) מנהלת יחסים עם ג'ורג' מקלאוד (בריאן מרשל), עוזרו של לורד.
היא מגלה שבעלה מרגל אך נמנעת מלהסגיר אותו דבר שיהרוס את שניהם.
סברדלוב מאוהב בג'ודי ומתכוון לערוק למערב ולהעביר להם חומר על הסוכן הבכיר "בלו".
הוא מצליח להערים על הממונה על התיקיה בשגרירות (ג'נט הנפריי) ולגנוב את הפרטים על הסוכן הבריטי "בלו".
הוא מתחמק מהמעקב של הק.ג.ב ומוטס לברבדוס שם מחכה לו ג'ודי.
גליצין שולח את מיור סטוקנוב (ג'ורג' מיקל) ועוד ארבעה סוכנים כדי לחסל אותם בברבדוס.
לורד שולח סוכנים ובראשם מקלאוד כדי להגן על ג'ודי וסברדלוב.
הסובייטים תוקפים בפצצות נפאלם את הבונגלו של סברדלוב וג'ודי.
מקלאוד ואנשיו מצליחים לחסל את סוכני הקגב.
ג'ודי נכווית קשה ומאושפזת בבית חולים בברידג'טאון.
לורד מגיע אליה ומוסר לה מעטפת ובתוכה זרע תמרינד בצורת ראש אדם.
הוא מגלה לה כי סברדלוב הוברח משם ברגע האחרון והוא נמצא בקנדה.
לאחר החלמתה היא מוטסת לקנדה והם מתאחדים באושר.
לורד יודע כעת כי הסוכן "בלו" הוא סטיפנסון ומחליט להשאיר אותו ולספק לו מידע שגוי עד שהסובייטים יגלו זאת ויחסלו אותו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותג'ולי אנדרוזג'ודי פארועומר שריףפאודור סברדלובאנתוני קוויילג'ק לורדדן או'הרליהיפרגוס סטיפנסוןסילביה סימסמרגרט סטיפנסוןבריאן מרשלג'ורג' מקלאודאוסקר הומולקהגנרל גוליציןמפקד בק.ג.בסיליה בנרמןרייצ'ל פטרסוןדייוויד ברוןריצ'רד פטרסוןקייט או'מרהאנה סקריאבינהמזכירה ב ק.ג.בג'ורג' מיקלסטוקנובסוכן ק.ג.בג'נט הנפרייאחראית התיקייה בשגרירות
זרנוק הכזבים הוא כינוי לשיטת תעמולה בה מספר רב של מסרים משודרים במהירות, בחזרתיות וברציפות על פני מספר ערוצים (כגון עיתונאות ומדיה חברתית), מבלי התייחסות לאמיתוּתם ולעקביותם.
השיטה מתבססת על טכניקות תעמולה סובייטיות, ונעשה בה שימוש נרחב בתעמולה הרוסית בתקופת כהונתו של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין.
ממשלת רוסיה עשתה שימוש בזרנוק הכזבים במסגרת מלחמתה בגאורגיה ב-2008, והמשיכה להשתמש בו כנגד אוקראינה החל מ-2014, כולל במהלך סיפוח חצי האי קרים ובהכנות לפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022. פוליטיקאים, ממשלות ותנועות במדינות אחרות אימצו אף הן את השיטה.
על אף הקושי הטמון בהתמודדות עמו, הציעו חוקרים ממכון ראנד, קרן מרשל הגרמנית ואסטרטגים צבאיים דרכים שונות להגיב לזרנוק הכזבים, ביניהן הפצה מוקדמת של מידע אמין ומאומת, הסרה אסטרטגית של מידע מוטעה, ועידוד אוריינות דיגיטלית.
מכון ראנד טבע את המונח "זרנוק הכזבים" ב-2016 כדי לתאר טכניקה נפוצה בתעמולה הרוסית המשלבת הצפה אינפורמציונית תוך התעלמות מהאמת.
השיטה נבדלת מטכניקות התעמולה הסובייטיות מתקופת המלחמה הקרה, בין השאר בהיקף המסרים והערוצים הנרחב ובאופן שבו אנשים צורכים מידע חדשותי.
מטרתה המיידית היא לבדר, לבלבל ולהציף את הקהל.
חוסר עניין או התנגדות לבדיקת עובדות ולדיווח מדויק מסייעים בהעברת המסרים לציבור בצורה מהירה יותר מאשר מקורות מידע איכותיים יותר.
הצלחתה של הגישה באה בניגוד לתפיסה הרווחת לפיה תקשורת משכנעת יותר כאשר היא אמיתית, אמינה ועקבית.
על פי מכון ראנד, מודל זרנוק הכזבים מתאפיין בארבעה גורמים ייחודיים:
הנפח הרב של הודעות, השימוש במספר ערוצים והשימוש בוטים באינטרנט ובחשבונות מזויפים יעילים מכיוון שאנשים נוטים יותר להאמין לסיפור כאשר נראה שהוא דווח על ידי מספר מקורות.
בנוסף למקור החדשות הרוסי המוכר RT, למשל, רוסיה מפיצה תעמולה באמצעות עשרות אתרי פרוקסי שהקשר שלהם ל-RT "מסווה או ממעיט".
אנשים נוטים יותר להאמין לסיפור כאשר הם חושבים שרבים אחרים מאמינים בו, במיוחד אם אחרים שייכים לקבוצה איתה הם מזדהים.
לפיכך, קבוצה של פעילים יכולה להשפיע על דעתו של אדם על ידי יצירת רושם שווא שרוב השכנים של אותו אדם תומכים בדעה נתונה.
ממשלת רוסיה נעזרה בזרנוק הכזבים במלחמתה נגד גאורגיה ב-2008 ובמסגרת הסכסוך האוקראיני-רוסי שהחל ב-2014. קמפיינים נוספים כוונו כנגד מספר מדינות פוסט-סובייטיות, ביניהן שלוש המדינות הבלטיות: ליטא, לטביה ואסטוניה.
כחלק מההיערכות לפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022 הפיצה רוסיה מספר רב של ידיעות כוזבות אודות אוקראינה, כשרובן סותרות זו את זה.
בחיבור שפרסם ב-2021 טען נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, כי אוקראינה נעדרת זכות קיום היסטורית וכי הלאומיות האוקראינית היא המצאה מערבית אנטי-רוסית.
לאחר מכן, סמוך לפלישה לאוקראינה, טען פוטין כי אוקראינה נשלטת בידי חונטה נאצית – זאת על אף העובדה כי נשיא אוקראינה, וולודימיר זלנסקי, הוא יהודי.
שני המסרים לא זכו לתהודה מחוץ לרוסיה.
אי לכך, החליטה רוסיה להאשים את אוקראינה ללא ביסוס בפיתוח פצצות מלוכלכות ואמצעי לחימה מתחום הלוחמה הביולוגית.
ההכנות להפצת נרטיב שקרי זה ערכו מספר חודשים, ואפשרו לרוסיה להחליף במהירות את עילת המלחמה במסר קליט יותר.
כחלק ממעורבותה במלחמת האזרחים בסוריה, פרסמה התקשורת הרוסית הממלכתית בנובמבר 2017 מספר ידיעות מפוברקות לפיהן כוחות הקואליציה המערבית מאפשרים ללוחמי המדינה האסלאמית להימלט מהעיר אל-בוכמאל שבסוריה.
הסיפורים כללו "תמונת לוויין" שהתגלו מאוחר יותר כצילום מסך ממשחק מחשב.
לדברי הסופר וקצין המודיעין הצבאי לשעבר ג'ון לופטוס , איראן משתמשת בשיטות דומות כדי להסית כנגד ערב הסעודית, ארצות הברית וישראל.
לטענתו, מספר ידיעות חדשותיות מזויפות שמיוחסות לרוסיה נשתלו למעשה בעיתונות המערבית על ידי איראן.
על פי עורכת כתב העת האמריקאי Mother Jones , השימוש בזרנוק הכזבים כנגד עיתונאים על ידי פוליטיקאים אמריקאים מצוי במגמת עליה מדאיגה.
בראיון מ-2018 אמר סטיב באנון, יועצו לשעבר של דונלד טראמפ, כי הדרך להתמודד עם התקשורת היא "להציף את השטח בזבל".
מספר חוקרים ועיתונאים אמריקאים תיארו מאז את אסטרטגיית התקשורת של דונלד טראמפ כזרנוק כזבים, והקבילו אותה לתעמולה הרוסית.
שימוש בשיטה נפוץ בקרב מתנגדי חיסונים.
פעילים בתנועות כנגד חיסונים מפיצים באופן תדיר תיאוריות קשר ומידע כוזב אודות הסכנות הטמונות בהתחסנות, תוך התעלמות מהפרכות קודמות ומחוסר עקביות.
על פי חוקרים מתחום אבטחת המידע, שימשה השיטה את ממשלת סין בניסיון לפגוע באמינות ה-BBC, זאת בתגובה לדיווח של ה-BBC על רדיפת האויגורים בסין.
כלים קונבנציונליים כנגד תעמולה אינם יעילים מול שיטה זו.
על פי חוקרי מכון ראנד, "אל תצפו להתמודד עם זרנוק הכזבים בעזרת רובה המים של האמת".
לחזור שוב ושוב על המידע האמיתי.
לספק סיפור אלטרנטיבי להשלמת הפער שנוצר כאשר עובדות כוזבות מופרכות.
להזהיר אנשים מראש מפני תעמולה ולהדגיש את הדרכים משפיעים תועמלנים על דעת הקהל.
להתמודד עם השפעות התעמולה, ולא רק עם התעמולה עצמה; לדוגמה, כדי להתמודד עם תעמולה שמערערת את התמיכה במטרה מסוימת, יש להגביר את התמיכה במטרה זו במקום להפריך ישירות את התעמולה.
לכבות את זרימת המידע הכוזב על ידי גיוס ספקי שירותי אינטרנט ושירותי מדיה חברתית, וביצוע לוחמה אלקטרונית ופעולות במרחב הקיברנטי.
חוקרים מקרן מרשל הגרמנית מציעים, בין היתר, להיזהר מלחזור על או להגביר את הטענה השקרית המקורית; חזרה על סיפור שקרי, אפילו לצורך הפרכתו, גורמת לאנשים להאמין בו.
מומחה האבטחה ברוס שנייר ממליץ ללמד אוריינות דיגיטלית כחלק משרשרת פעולות מידע בת 8 שלבים.
דרך נוספת להיאבק בדיסאינפורמציה היא להגיב במהירות כשהאירועים מתפתחים ולהיות הראשון לספר את הסיפור.
דוגמה לכך התרחשה בפברואר 2018, כאשר כוחות סורים פרו-משטריים החלו להפגיז את הכוחות הסוריים הדמוקרטיים ליד לעיר ח'שאם, וכוחות הקואליציה הגיבו בהגנה עצמית.
כוח המשימה המשולב (CJTF-OIR) פרסם מיד הודעה לעיתונות שכותרתה "התקפה של כוחות פרו-משטר סוריים הובילה למתקפת נגד של הקואליציה".
בתגובה פנו כתבים מרחבי העולם לכוח המשימה בשאילתות.
כך התאפשר לכוח המשימה לקבוע את העובדות לפני שכלי תקשורת רוסים הספיקו ליצור ולהפיץ ספין תקשורתי.
זרע קודש הוא ספרו החשוב של רבי נפתלי צבי הורוביץ מרופשיץ, על סדר פרשיות השבוע וימים טובים.
הספר נדפס בפעם הראשונה בלעמבערג בשנת ה'תרכ"ח (1886) לאחר פטירת המחבר, על ידי תלמידיו.
מאז נדפס הספר פעמים רבות במהדורות שונות, חלקן עם הערות, מראי מקומות, מפתחות וביאורים.
הספר נכתב על סדר פרשיות השבוע ומועדי ישראל, כשבמהדורה הראשונה, בחלק א' נדפסו הביאורים על התורה, ובחלק ב' נדפסו הביאורים על ראשי חודשים ומועדי ישראל.
בסוף הספר נדפס חיבורו של אבי המחבר רבי מנחם מנדל רובין מליסקא ליקוטי מהר"מ (במהדורות האחרות הושמט חיבורו של אביו וסודרו מאמרי המועדים על סדרם על פי פרשיות השבוע).
בעודו בחיים לא הסכים רבי נפתלי צבי לפרסם את חיבורו, ולכך רק לאחר פטירתו הוציאו תלמידיו את הספר לאור.
המביא לבית הדפוס קרא את שם הספר אור הנר, אך תלמידו המובהק של המחבר, האדמו"ר רבי חיים מצאנז, שינה את השם לזרע קודש.
בהוצאה הראשונה, בראש הספר מופיעה הסכמות מרבים שונים, הרב יוסף שאול נתנזון (אב"ד ללוב), והאדמו"ר רבי חיים הלברשטאם מצאנז.
בהוצאה השנייה (פשמישל, ה'תרס"ד או ה'תרס"ו) נוספו הסכמות מרבי יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא, רבי מאיר יהודה שפירא מביקאווסק ורבי יהושע הורוביץ מדז'יקוב.
במהדורת ברוקלין, ה'תשל"ו נוספה הסכמה מרבי יואל טייטלבוים מסאטמאר.
רבים מגדולי החסידות החשיבו את הספר 'זרע קודש' והגו בו בדבקות מדי שבת בשבת.
מהדורה ראשונה, לעמבערג, ה'תרכ"ח (1886), ב' כרכים
ירושלים, ה'תשי"ד בהוצאת נכד המחבר הרב יהודה צבי הורוביץ
ברוקלין, ה'תשל"ו על ידי נכד המחבר הרב חיים מאיר יחיאל משה רובין
מכון הדרת חן בתוספת ציונים והערות וספר ליקוטי בית קודש, ד' כרכים, אשדוד, ה'תשס"ט
זרע קודש המפואר עוז והדר, ה'תשע"ח בתוספת ספרי המחבר הנוספים 'איילה שלוחה' ו'אמרי שפר' וספרו של אבי המחבר 'ליקוטי מהר"מ'.
זרע קודש המבואר - מכון אור לישרים, עוז והדר, ד' כרכים, ירושלים-נהריה, ה'תשפ"א
אוצרות זרע קודש - על פי עניינים, מכון זכר נפתלי, ברוקלין, ה'תשס"ו
זרמים נוצריים הם גופים דתיים נפרדים בתוך הנצרות, המורכבים מכל קהילות הכנסייה מאותו סוג, הניתנות לזיהוי באמצעות מאפיינים כמו שם, היסטוריה מסוימת, ארגון, מנהיגות, דוקטרינה תאולוגית, סגנון פולחן ולעיתים גם מייסד.
זהו מונח חילוני נייטרלי, המשמש בדרך כלל לתיאור כל כנסייה נוצרית מבוססת.
בניגוד לכת או פלג, זרם נחשב בדרך כלל לחלק מהמיינסטרים הדתי הנוצרי.
רוב הזרמים הנוצריים מתייחסים לעצמם ככנסיות, בעוד שחלק מהחדשים יותר נוטים להשתמש לסירוגין במונחים כמו כנסיות, אספות, קהילות וכו'.
ההבדלים בין קבוצה אחת לאחרת מוגדרים על ידי סמכות ודוקטרינה; סוגיות כמו טבעו של ישו, סמכות הירושה השליחית, פרשנות מקראית, תאולוגיה, תורת הכנסייה, אסכטולוגיה ועליונות האפיפיור עשויות להפריד בין זרם אחד לאחר.
זרע התאנה הקדושה (בפרסית: دانهی انجیر معابد) הוא סרט מותחן פוליטי משנת 2024 בבימויו של מוחמד רוסולוף, שגם הפיק וכתב את התסריט.
מככבים בו סוהילה גולסטאני, מיסאג זארה, מהסה רוסטאמי וסתרה מאלקי.
עלילת הסרט עוקבת אחר שופט חוקר איראני והמתחים הגוברים בינו לבין בנות משפחתו, על רקע מחאות הנשים באיראן ב-2022.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית ב-24 במאי 2024 בפסטיבל קאן ה-77, שם זכה בפרס מיוחד של חבר השופטים.
בצרפת עלה הסרט לאקרנים ב-18 בספטמבר 2024, ובגרמניה ב-26 בדצמבר 2024. הוא הוקרן כסרט הפתיחה של פסטיבל חיפה ב-2 בינואר 2025.
לקראת הקרנת הסרט בפסטיבל קאן נידון הבמאי רוסולוף לשמונה שנות מאסר על ידי השלטונות האיראניים שדרשו ממנו לבטל את ההקרנה בפסטיבל.
הוא הצליח להימלט מאיראן לגרמניה ולהשתתף בהקרנת הסרט.
הסרט הועמד לפרס גלובוס הזהב לסרט הזר הטוב ביותר, ונבחר כנציגה של גרמניה לפרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-97.
אימאן, עורך דין איראני, ממונה לשופט חוקר בבית המשפט של המהפכה האסלאמית.
הוא מגלה במהרה כי לא קיבל את התפקיד עקב כשרונותיו אלא מתוך ציפייה שייאשר גזרי דין מוות בקלות ומבלי לבחון את הראיות.
המחאות באיראן מתגברות ואימאן נדרש שוב ושוב לאשר פסק דין מוות שאינו יכול לבחון.
הדילמה המוסרית מערערת אותו, והוא מתאר את התלבטויותיו וצערו לאשתו, נג'מה.
כחלק מצעדי הזהירות הננקטים מחשש לנקמה עממית הוא נדרש להישאר בעילום שם, ולהיזהר מלעשות מעשים מנוגדים לשלטון או כאלו שעשויים לשמש כאמצעי ללחוץ עליו.
מסיבה זו הוא מצווה על בנותיו, רזבן וסאנה, להימנע מפעילות ברשתות החברתיות.
רזבן וסאנה עוקבות בטלפונים הסלולריים שלהן אחר המחאות הגואות באיראן עקב מותה של מהסא אמיני ותומכות במוחים.
נג'מה, מעוניינת לשמור על הצלחתו וכבודו של בעלה, מפצירה בבנות להתרחק מהמחאות ומחברות מהפכניות.
סדאף, חברה קרובה של רזבן, משתתפת בהפגנה נגד חובת לבישת החג'אב ונורית בפניה.
נג'מה נעתרת להפצרות בנותיה ומגישה לה עזרה ראשונה.
סדאף נעצרת זמן קצר לאחר מכן, ונג'מה מסכימה בלב כבד לנסות ולפעול לטובתה לבקשת בנותיה.
את כל פעילותן למענה של סדאף הן מסתירות מאימאן.
אימאן נאלץ להמשיך ולאשר גזרי דין מוות מדי יום והדבר טורד את מנוחתו.
אקדח שקיבל מטעם העבודה נעלם באופן מסתורי, מה שעלול לגרום לו לאבד את עבודתו ואף להיכנס לכלא.
תחושת הפרנויה שלו גוברת והוא משוכנע כי אחת מבנות משפחתו היא שלקחה את האקדח.
הוא מאלץ אותן להיפגש עם עמיתו החוקר אלירזה, שחוקר אותן בצורה משפילה.
אימאן מסביר לבנות משפחתו הנסערות כי איבד בהן אמון, וממשיך להאשים אותן בעקשנות.
פרטיו של אימאן ומשפחתו נחשפים ברשתות החברתיות, אנשים מזהים אותו כשהוא מסתובב ברחוב והוא חש איום על חייו.
הוא לוקח את משפחתו אל בית ילדותו בהרים מתוך כוונה להסתתר בו בתקופה הקרובה.
בטרם העזיבה הוא מקבל מעמית אקדח נוסף לצורכי ביטחון, שכן האקדח האבוד טרם נמצא.
במהלך הנסיעה זוג שנוסע במכונית סמוכה מזהה את אימאן ומתחיל לעקוב אחריו.
אימאן סוטה מהדרך, מוביל אותם למקום נטוש ומתעמת איתם מחוץ למכונית.
במהלך העימות סאנה מגלה לרזבן ונג'מה כי היא זו שגנבה את האקדח וגם לקחה אותו איתה.
בינתיים מחוץ למכונית אימאן מצליח לאיים על הזוג באמצעות האקדח החדש שלו.
כאשר הם מגיעים אל הבית אימאן חוזר שוב על האשמתו, ומתעקש כי אחת מבנות המשפחה לקחה את האקדח האבוד.
הוא חוקר אותן אל מול מצלמה ומנסה לסחוט מהן הודאה.
תחילה האם משקרת ומודה שהיא לקחה את האקדח והשליכה אותו לתעלת מים.
אחר כך רזבן מתוודה בלקיחת האקדח כדי להגן על אימה ואחותה, אך כאשר אביה מתעקש שתביא אותו אליו היא לא מוצאת את האקדח במקום בו חשבה שסאנה הניחה אותו.
אימאן כולא את רזבן ונג'מה, בעוד סאנה מסתתרת עם האקדח ולומדת באמצעות סרטוני יוטיוב כיצד לתפעל אותו.
בסופו של דבר היא מצליחה ללכוד את אימאן ולשחרר את אימה ואחותה.
הן מנסות להימלט, אך אימאן מצליח להשתחרר ורודף אחריהן.
כשהוא מצליח לתפוס את נג'מה, סאנה ורזבן מגיעות למקום וסאנה מאיימת עליו עם האקדח.
אימאן נע לעברה והיא יורה בבהלה באדמה שתחתיו.
האדמה קורסת במפתיע, ואימאן נופל אל הבור שנפער.
במהלך הסרט משולבים סרטונים שצולמו בטלפונים ניידים מתוך המהומות שהתחוללו באיראן.
הסרט מסתיים ברצף צילומים המתארים נשים מפגינות ברחובות טהרן.
משמעות שמו של הסרט מתייחסת לפיקוס קדוש (Ficus religiosa), עץ שמפזר את זרעיו על עצים אחרים דרך הלשלשת של הציפורים, חונק אותם, ומצמיח אחד חדש במקומם.
זוהי התייחסות מטאפורית למשטר התאוקרטי באיראן והצורה שבה התפתח.
הוא נקרא גם "העץ החונק" درخت خفهکننده.
במקור גדל ליד מקדשי בודהה ולכן המשמעות המילולית היא עץ התאנה של המקדשים.
העץ כמו המשטר הוא טפיל שניזון על חשבון מישהו אחר וחונק את העם; ובגלל שאין הפרדה בין הדת למדינה והשלטון הוא של חכם ההלכה "ולאית פקיה", של המנהיג העליון, אזי פרי הבאושים שלו הוא כביכול קדוש.
המשפחה השסועה בין דמות האב לנשות המשפחה (האם ובנותיה) מייצגת את המתח הפטריארכלי מול המטריארכלי בחברה האיראנית.
כמו כן המשפחה מסמלת את הפער בחברה האיראנית, בין המסורתי למודרני, הדתי לחילוני, השמרני לליברלי.
הקונפליקט והאמוק ששני הצדדים נכנסו אליו האב והבת הצעירה הסתיים בטרגדיה שבסופו הצעירה יורה למוות באביה.
בסוף הסרט מראים ערימת חול שמתוכו מבצבצת ידו של האב עם הטבעת האסלאמית והאקדח.
התמונה מראה את המרטיריות וההקרבה של השהיד בתרבות השיעית ועצם העובדה שהאב מת משמע שבסופו של דבר סופה של הרפובליקה האסלאמית ממשמש ובא.
לבמאי מוחמד רוסולוף היו במהלך הקריירה התנגשויות רבות עם שלטונות החוק באיראן על רקע הסרטים שיצר.
ב-2010 נעצר על הסט, הואשם בצילומים ללא אישור ונידון לשש שנות מאסר.
בהמשך הופחת עונשו לשנת מאסר אחת.
בשנים שלאחר מכן נמנע ממנו להשתתף בפסטיבלים ברחבי העולם בהם הוצגו סרטיו, ודרכונו אף נשלל לתקופה מסוימת.
ב-2017, כשחזר מהקרנת סרטו "A Man of Integrity" בפסטיבל הקולנוע בטליורייד נעצר בנמל התעופה של טהרן, דרכונו הוחרם והוא חויב להגיע לדיון בבית המשפט.
בנוסף, נאסר עליו להמשיך וליצור סרטים.
ב-23 ביוני 2019 גזר עליו בית המשפט של המהפכה האסלאמית שנת מאסר ואיסור יציאה מהמדינה למשך שנתיים, ואסר עליו השתתפות פוליטית וחברתית בגין "תעמולה נגד המדינה".
ב-2020 זומן רסולוף לרצות את שנת המאסר שנגזרה עליו.
עורך דינו של רסולוף הודיע כי לא יסגיר את עצמו אלא יערער על גזר הדין, מתוך תקווה שעונש המאסר יידחה עקב מגפת הקורונה שכבר גרמה לשחרורם של אסירים רבים באיראן.
ביולי 2022 נעצר רסולוף שוב בעקבות פרסום הצהרה המגנה את האלימות שהפגינה הממשלה כנגד מפגינים.
בפברואר 2023 שוחרר מהכלא עקב מצבו הבריאותי.
במאי באותה השנה סיפר רסולוף כי הוזמן לקחת חלק בפסטיבל קאן 2023 ולשמש כאחד כאחד מחברי הגוף הבוחר, אך נאלץ לדחות ההזמנה עקב איסור היציאה מהארץ שהוטל עליו.
פרסום זה הוביל לקמפיין שקרא לאפשר לבמאי לצאת מארצו.
לקראת פסטיבל קאן 2024 נודע כי סרט של רסולוף בשם "זרע התאנה הקדושה" יוקרן בפטיבל.
הפרסום גרם לכך שאחדים ממפיקי הסרט זומנו על ידי הרשויות האיראניות לחקירה, נאסר על חלק מהשחקנים לעזוב את הארץ, והם סיפרו כי נדרשו לבקש מהבמאי להסיר את סרטו מהפסטיבל.
ב-8 במאי 2024 הודיע עורך דינו של רסולוף כי הבמאי נידון לשמונה שנות מאסר, הלקאות, קנס והחרמת רכושו.
הטיעון הרשמי לגזר הדין התבסס על הצהרותיו בנוגע ליצירת סרטים, פעולות שלדעת בית המשפט היו דוגמה לקנוניה מתוך כוונה לבצע פשע כנגד ביטחון המדינה.
צילומי הסרט היו בעיצומם כאשר התקבל גזר הדין, רסולוף הגיש ערעור והמשיך לעבוד על הסרט.
הוא הספיק להשלים את הצילומים כאשר הערעור נדחה, והוא הבין שעליו לעזוב את הארץ כדי לא להיעצר.
הוא הבריח את הגבול בעזרת אנשים שפגש בעבר בבתי הכלא באיראן והגיע לעיירה עם קונסוליה גרמנית.
כיוון שדרכונו הוחרם על ידי השלטונות האיראנים הוא הזדהה באמצעות טביעת אצבע, קיבל מסמך זמני והועבר לגרמניה, בה התגורר בעבר.
תהליך הבריחה לקח 28 ימים.
הוא תיאר אותה כ-"מסע מתיש, ארוך, מסובך ומייסר".
מלבד רסולוף גם השחקניות מאהסה רוסטאמי וסטארה מאלכי שמגלמות את בנותיו של אימאן הצליחו לצאת מאיראן.
רסולוף הספיק להשתתף בפתיחת פסיטבל קאן ולצעוד על השטיח האדום, שם החזיק בתמונתם של השחקנים מיסאג זארה וסוהילה גולסטאני שלא הצליחו לעזוב את איראן, ומתמודדים עם האשמות בהפצת שחיתות, זנות, וקנוניה נגד הביטחון הלאומי.
"זרע התאנה הקדושה" זכה לתשואות הארוכות ביותר מבין הסרטים שהשתתפו בפסיטבל, ובסיומו זכה בפרס מיוחד של חבר השופטים.
רסולוף הגה את הסרט לאחר שריצה תקופת מאסר ב-2022, תקופה שחפפה להתקוממויות עממיות באיראן בעקבות מותה במעצר המשטרה של מהסא אמיני.
בין השאר ביסס רסולוף את התסריט וסיפורו של אימאן על מפגש מקרי בכלא עם פקיד בכיר שהתוודה כי הוא "מבוהל ונבוך עמוקות" מעבודתו.
"היו לי מספר רעיונות הקשורים לפסיכולוגיה של אנשים כמו אימאן, אנשים שעובדים עבור המשטר באיראן - אלה שחקרו אותי, אלה שמדכאים אמנים באמצעות צנזורה", סיפר רסולוף.
למה אני לא יכול לחשוב כמוהם?"
צילומי הסרט ארכו 70 יום שהתפרסו על פני שלושה חודשים מסוף דצמבר 2023 ועד מרץ 2024, כיוון שלא התאפשר לצלם ברציפות.
העבודה נעשתה בחשאי, מיקומים נשלחו לעיתים קרובות לשחקנים ולצוות קטן רק כמה שעות לפני הצילומים.
לפעמים הצוות היה מגיע ונאלץ להתפזר במהרה כיוון שהמפיקים הבחינו באנשים חשודים בקרבת מקום וחששו כי הם נציגי הרשויות.
סצנות רחוב צולמו בזהירות יתירה, ובדרך כלל כללו רק סצנות שבהן הנשים היו לבושות חיג'אב.
כדי לעקוף את הצורך בצילומי המחאות בהן נשים היו ללא חיג'אב השתמש רסולוף בסרטונים אמיתיים מהמחאות.
רסולוף עצמו השתדל להתרחק מסט הצילומים, וניהל אותו באמצעות שני עוזרים שאחד מהם עבד עם הצוות הטכני והשני עם השחקנים והמעצבים.
עריכת הסרט נעשתה על ידי אנדרו בירד, עורך גרמני.
הוצאת הסרטונים לעריכה הייתה מורכבת, והצילומים נשלחו למספר חשבונות שונים מתוך מטרה לעקוף את הצנזורים וסוכני המודיעין הממשלתיים.
בירד לא מבין פרסית, וכאשר רסולוף לא היה זמין הוא השתמש בטיוטה ראשונית שהייתה ברשותו כדי לנחש מה קורה בסצנות שערך.
במהלך הצילומים נודע לרסולוף על עונש המאסר שנגזר עליו.
הוא המשיך בצילומים והסתמך על כך שתהליך הערעור יהיה ארוך, בפרט שבמהלכו חלה חופשה בת שבועיים עקב הנורוז, ראש השנה האיראני.
לאחר החג אישר בית המשפט לערעורים את גזר הדין, ורסולוף נאלץ להחליט בתוך חלון זמן של שעתיים אם להישאר באיראן או להימלט.
הוא השאיר את המכשירים האלקטרוניים שלו בבית ונמלט למקום בטוח, ממנו עבר אחר כך את הגבול ברגל.
הוא המשיך לעבוד על הסרט גם תוך כדי הנסיעה אל מעבר הגבול.
רסולוף העביר שבועיים בדרכים בטרם הגיע לגרמניה, במהלכם המשיך לשלוח לבירד הוראות עריכה.
אחד מאנשי הצוות שעבדו על הסרט הצליח לטוס להמבורג ולמסור את הכונן הקשיח למקום בו נערך הפוסט-פרודקשן בגרמניה.
חברות ההפקה המעורבות ביצירת הסרט היו Run Way Pictures בגרמניה ו-Parallel45 בצרפת.
מלבד רסולוף השתתפו בהפקה אמין סדראי, מאני טילגנר, רוזיטה הנדיג'ניאן וז'אן כריסטוף סימון.
סוכנות הסרטים Films Boutique שבסיסה בברלין ניהלה את זכויות המכירה של הסרט ברחבי העולם.
הקרנת הבכורה העולמית של הסרט הייתה ב-24 במאי 2024 בפסטיבל קאן.
עוד קודם ההקרנה רכשה נאון את זכויות ההפצה לסרט בצפון אמריקה והודיעה על כוונתה להוציא אותו בהמשך השנה.
לאחר ההקרנה רכשה Lionsgate UK את זכויות ההפצה בבריטניה ובאירלנד, Gaga Corporation את זכות ההפצה ביפן, ואילו ניו סינמה את זכות ההפצה בישראל.
הקרנת הבכורה של הסרט בצפון אמריקה הייתה ב-30 באוגוסט 2024 בפסטיבל הקולנוע ה-51 של טלורייד, וב-5 בספטמבר בפסטיבל הסרטים בטורונטו.
בישראל הוקרן הסרט בבכורה ב-2 בינואר 2025, כסרט הפתיחה של פסטיבל חיפה.
בבתי הקולנוע עלה הסרט לראשונה ב-18 בספטמבר 2024 בצרפת.
בארצות הברית יצא הסרטים לאקרנים בהפצה מוגבלת ב-27 בנובמבר 2024.
באתר Rotten Tomatoes הסרט קיבל 94 אחוזי טריות המבוססים על 89 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 8.2/10. הקונצנזוס באתר הגדיר את הסרט: "כתב אישום צורב נגד שלטון מדכא, בין אם הוא של אומה או בתוך הבית.
זרע התאנה הקדושה מתפקד הן כדרמה משכנעת והן כאמירה פוליטית רבת עוצמה".
באתר Metacritic עומד הסרט על ציון ממוצע משוקלל של 85 המבוסס על 25 מבקרים, נתון המצביע על 'הערכה אוניברסלית'.
באתר IndieWire הוכתר הסרט כ-"יצירת המופת המטרידה ביותר של רסולוף".
באתר ביקורות הקולנוע רוג'ר איברט הוגדר הסרט "עוצמתי, זועם, מופתי", ובאתר The A.V.
Club: "דרמה בוערת כמו מותחן פוליטי וצורבת כמו סרט תיעודי".
המבקרים הדגישו במיוחד את הביקורת הפוליטית שהסרט מביע על המצב באיראן, ועמדו על ההקבלה שהסרט מציב בין מצבה של המדינה למצבם המשפחתי של גיבורי הסרט.
ביקורת בוראייטי סיכמה: "המצב שרסולוף מתאר כמעט ואינו מוגבל לאיראן.
יש הדים לגרמניה הנאצית ולסין של ימינו באופן שבו אזרחים ממוצעים נכנעים, בעוד הלחצים להלשין על השכנים מזכירים את המדיניות הסובייטית שלפני הפרסטרויקה.
הגאונות של רסולוף באה בהתמקדות באיך הדינמיקה הזו מתרחשת בתוך משפחה, מה שהופך אותה לאישית".
בביקורת בהוליווד ריפורטר נכתב: "כשרסולוף מצלם קטעים וסיפורים אמיתיים אנחנו מבינים שמה שעובר על המשפחה הוא הרחבה של מה שאיתו התמודדה המדינה כולה".
הלוס אנג'לס טיימס ציין: "על ידי הפיכת הפוליטי לאישי, רסולוף מזהיר אותנו שהדיכוי מתחיל בבית".
באוגוסט 2024 נבחר "זרע התאנה הקדושה" להיות נציגה של גרמניה כמתמודד על פרס אוסקר לסרט הבין-לאומי הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-97. תהליך הבחירה היה באמצעות ועדה בלתי תלויה של תשעה חברים, והסרט נבחר מתוך רשימה של שלושה עשר סרטים, שכללה גם את זוכה פרס הקולנוע הגרמני "Dying".
חבר השופטים הסביר בהצהרת הבחירה: "זוהי יצירה יוצאת דופן של אחד הבמאים הגדולים של הקולנוע העולמי, שמצא הגנה בגרמניה מפני שרירותיות המדינה באיראן.
אנו שמחים מאוד לדעת שרסולוף בטוח בארצנו, ואנחנו מאוד מרוצים שהוא ייצג את גרמניה באוסקר".
מבקרים מסוימים מתחו ביקורת על ההחלטה לשלוח כנציגה של גרמניה סרט שאינו קשור כלל למדינה.
העיתונאי ומבקר הקולנוע הנס גיאורג רודק התלונן: "הסרט מתרחש באיראן, צולם כולו באיראן, כל השחקנים איראנים, התסריטאי והמלחין, הצלם והבמאי גם הם איראנים.
אף מילה בגרמנית לא נאמרת בסרט, רק פרסית".
הוא ציין כי פרצה בחוקי האוסקר מאפשרת לשלוח סרט כנציגה של המדינה כאשר היא שותפה במימון שלו בלי קשר לשפה אותה הוא דובר, וכי הגוף הבוחר הגרמני מחליט בהתאם לסיכויי הסרט להצליח באוסקר, מבלי לתת את הדעת על השאלה האם הסרט מייצג את המדינה.
"מדי שנה כמעט מאה מדינות שולחות את הסרטים הטובים ביותר שלהן לאוסקר.
הטובים שלהן, לא כאלו שנטלו באמצעות ניכוס תרבותי".
הבמאי ומבקר הקולנוע הגרמני רודיגר זוכסלנד הגדיר את ההחלטה: "סטירת לחי גדולה לכל היוצרים והמפיקים הגרמנים".
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס איגוד המבקרים האמריקני4 בינואר 2025הסרט הטוב ביותר לא בשפה האנגלית"זרע התאנה הקדושה" מקום שלישיפרס גלובוס הזהב5 בינואר 2025הסרט הזר הטוב ביותרפרס סטלייט26 בינואר 2025הסרט הטוב ביותר - בינלאומיהתסריט המקורי הטוב ביותרמוחמד רוסולוף
זרע קודש הוא סרט תיעודי ישראלי משנת 2015 בבימויו של אורי גרודר (בשם העט אור ישר).
הסרט בוחן את האיסור ההלכתי על אוננות המכונה "הוצאת זרע לבטלה", דרך מסע אישי של הבמאי החרדי, החוזר בתשובה, בניסיון להבין כיצד ניתן להסביר ולחנך את בנו הקטן לשמירה על ההלכה בתחום רגיש זה.
הסרט קיבל תמיכת הפקה מקרן גשר לקולנוע רב תרבותי והופק עבור ערוץ 8 של HOT עלה לשידור בינואר 2015. הוצג בפסטיבלי קולנוע חשובים בעולם ונמכר להפצה באמריקה הצפונית לחברת הפצה ושיווק האמריקאית "Menemsha Films".
הסרט עוקב אחר יוצר הסרט - אורי גרודר, שבנו נכנס לגיל ההתבגרות, בעוד הוא עצמו מנסה להתמודד עם הדילמות שמציב האיסור ההלכתי על אוננות.
הסרט חושף לראשונה את ההתמודדות של הורים, מחנכים ורבנים מהחברה החרדית עם אחד הנושאים הרגישים והמודחקים ביותר, תוך תיעוד שיחות כנות ונקיפות מצפון של הבמאי עצמו.
במהלך הסרט נפגש גרודר עם רבנים ואנשי חינוך, ביניהם הרב ישראל אהרן איצקוביץ, שמציג בפניו את הגישות החסידיות לנושא.
בסרט נחשפים גם אביזרי עזר שנועדו לסייע בשמירה על ההלכה, דוגמת תחתונים רפויים המונעים מגע ישיר עם איבר המין.
בנוסף, הסרט מבקר במעבדות פוריות ובבנקי זרע, ומציג קונפליקט פנימי בין החובה ההלכתית לבין המציאות הפיזיולוגית והנפשית של בני נוער.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע הבינלאומי ריינדאנס בלונדון באוקטובר 2014.
הבכורה הישראלית התקיימה בדצמבר 2014 ב"פסטיבל הקולנוע היהודי ה-16 בירושלים", במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים.
הבכורה בצפון אמריקה נערכה בינואר 2015 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של סנטה ברברה, קליפורניה.
הבכורה האירופית התקיימה במרץ 2015 בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בקרקוב, פולין.
בנוסף, הסרט זכה בפרס מצוינות בתחרות הבין-לאומית "Accolade Global Film Competition" בשנת 2014.
הסרט השתתף ב-36 פסטיבלי קולנוע ב-18 מדינות ברחבי העולם.
הסרט זכה לביקורות חיוביות ממבקרים, עיתונאים ואנשי תקשורת, ששיבחו את אומץ היוצרים, הפתיחות כלפי נושא טאבו בחברה החרדית, והאופן האנושי בו הוצגו הדילמות הדתיות והרגשיות.
הסרט תואר במספר כלי תקשורת כפורץ דרך, מרגש, ואפילו משעשע לפרקים.
באתר הארץ נכתב כי: מדובר ב"סרט מעניין ועשוי היטב", אשר מעלה לראשונה למסך נושא מושתק בעולם החרדי, אך גם כי הבמאי "אינו מצליח לספק תשובה של ממש לשאלות שבעקבותיהן יצא לצלם את הסרט – כיצד לחנך את בנו להימנע מאוננות וכיצד להציג בפניו את האיסור".
הביקורת מתארת את הסרט כשיח בין הקפדה הלכתית נוקשה לבין הצורך הרגשי של מתבגרים להתמודד עם מיניות טבעית.
כמו כן נטען כי היחס החרדי לאוננות, כפי שמשתקף בסרט, עלול להעמיס רגשות אשמה וכאב על נערים דתיים וליצור קונפליקט עמוק בינם לבין עולמם הדתי.
זַרַתוּסְטְרַה (מאווסטית: 𐬰𐬀𐬭𐬀𐬚𐬎𐬱𐬙𐬭𐬀), או בשמו היווני זוֹרוֹאָסְטְרֵס (Ζωροάστρης) היה נביא ממדי ומייסדה של הדת הנקראת על שמו: זורואסטריות (או בשמה העברי האחר: אמגושיות).
דת זו הייתה הדת הרשמית של פרס ומדי מזמנה של השושלת האחמנית ועד סוף התקופה הסאסאנית במאה ה-7.
השם "זרתוסטרה" מגיע ככל הנראה מהשפה האווסטית, וכולל שני רכיבים: "זר (ת)ה" ו"אושטרה".
הרכיב השני (-uštra) מקובל במחקר במשמעות "גמל".
לרכיב הראשון הוצעו מספר אפשרויות: -zarant* שפירוש "זקן, בוגר"; zarat* שפירושו "מניע, מזיז"; zarant* שפירושו "צהוב".
האפשרות המקובלת על רוב החוקרים היא הראשונה, כך שפירוש שמו הוא "[בעל] גמלים זקנים".
היסטוריונים וחוקרי דתות מחשיבים בדרך כלל את זורואסטר כדמות היסטורית, אך קשה מאוד להעריך מתי הוא חי.
ההערכות המחקריות הן ברובן סביב שנת 1000 לפנה"ס.
אחרים מציעים הערכות מוקדמות יותר, וכך מציבים אותו כמייסד הראשון של דת המבוססת על כתבי קודש שירדו משמים.
לסיפור חייו של זרתוסטרה גרסאות שונות, התלויות במקורות השונים ששרדו, ואשר מעידים על חייו:
מיתולוגיה פרסית, בעיקר השאהנאמה (ספר המלכים) של פירדוסי, מסורת בעל פה שמציבה את זרתוסטרה בתקופה מוקדמת למדי, אך מוגדרת היטב.
התיעוד ההיסטורי אינו מספק תשובה ברורה לשאלת התארוך של ראשית הדת הזורואסטרית.
ארכאולוג רוסי מציב את זרתוסטרה באלף השני לפנה"ס, כשהוא מתבסס על חפירות ארכאולוגיות שנעשו באוזבקיסטן.
הגישה ההיסטורית משווה בין המנהגים החברתיים שמתוארים בגתות לבין מה שידוע על האזור והתקופה ממחקרים היסטוריים אחרים.
מכיוון שהגתות כתובות בשפה קדומה שקשה מאוד לפענחה, שיטה כזו יכולה לתת רק הערכות כלליות, ופתוחות ביותר לפרשנות.
גררדו גנולי נותן גם הוא את ההערכה של 1000 לפנה"ס.
חוקרים אחרים טוענים אף לתאריכים מאוחרים יותר מזה שכתוב ב"בונדהיסן", אך הם אינם מקובלים.
דרמשטטר טוען ל־100 לפנה"ס, וה.
ניברדג ל־458 לפנה"ס ("דתות איראן הקדומה").
משתי נשותיו הראשונות נולדו לו שלוש בנות: פרני, פריני, ופורוסיסטה, ושלושה בנים: איסאט וסטאר, אורובאט, והברה סירה.
לאשתו השלישית, ששמה היה חְבוֹבִי (Hvōvi), לא היו ילדים.
שם אמו היה דוגדובה, ושם אביו – נארה פורושספה ספיטמה.
ההארה שלו מהאל מזדא הגיעה בגיל 30. המומרים הראשונים לדת החדשה היו אשתו וילדיו ובן דוד בשם מיידיומנגה.
הסופרים היוונים מספרים על כמה אירועים בילדותו ובחיי הנזירות של זרתוסטרה.
לפי המסורת וכתביו של פליניוס, זרתוסטרה צחק ביום לידתו וחי בטבע.
הוא כנראה נהנה לחקור ולטייל בטבע מגיל צעיר.
פלוטרכוס משווה אותו לליקורגוס ולנומה פומפיליוס.
דיו קריסוסטום מקביל בין האל אהורה מזדא של זרתוסטרה לזאוס.
פלוטרכוס, כשהוא שואב מתאומפופוס, מדבר על זורואסטריאניזם ב"איסיס ואוסיריס".
בחיבור זה הוא אדם בשר ודם, שמקבל כוח מאמונתו באל ובהגנת בעלי בריתו.
הוא עומד בפני התנגדות חיצונית וחוסר אמונה וספקות פנימיים.
האיכויות האנושיות האלה תומכות בזרתוסטרה היסטורי, למרות החוסר בפירוט ההיסטורי.
הגתות הן נבואות ואזהרות פואטיות, המנוסחות בצורת דיאלוגים עם האל ועם האמשה ספנטות בני האלמוות.
אולם, הן מתייחסות גם לאירועים אישיים, כגון התגברות על מכשולים שהוצבו בידי כמרים ומעמדות שליטים מתחרים.
היו לו קשיים בהפצת הבשורה שלו, וגם לא תמיד התייחסו אליו בצורה יפה בעיר הולדתו (עלבון יוצא דופן בתרבות ובתקופה זו).
ישנם הבדלים בין הזרתוסטרה של האווסטה המאוחרת והזרתוסטרה בגתות.
באווסטה המאוחרת, הוא מתואר כשהוא לוחם ב"בני האלמוות הרשעים", ובדומה לישו בברית החדשה, מפותה בידי אהרימן לבגוד באמונתו.
אולם הזרתסוטרה של הגתות אינו נראה כדמות אגדתית, אלא היסטורית.
גם הוונדידד מוסר רישומים של הדיאלוגים בין זרתוסטרה לבין אהורה מזדא.
הם הרישום האחרון ששרד להרצאות הדוקטרינליות שלו שהוצגו בחצרו של המלך היסטספס.
העדויות הטקסטואליות לגבי מקום הולדתו של זרתוסטרה סותרות זו את זו.
יסנות 9 ו־17 מציינות את העיר איירנם ואחה, "ביתם של הארים", על נהר הדיטיה, כביתו של זרתוסטרה, ומקום ההתגלות הראשונה שלו.
ה"בונדהישן", או "היצירה", אומר כי נהר דהרג'ה היה מקום הולדתו ובית אביו.
על פי יסנה 59, 18, ה"זרהאוסטרוטמה", או ראש הכמורה הזרתוסטרנית, התגורר ברג'ה בזמן מאוחר יותר.
הסופר המוסלמי האיראני שחרסטני מנסה לפתור את הסתירה בכך שהוא טוען כי אביו היה מהאטרופטן, ואילו אמו הייתה מהראי.
לפי יסנות 5 ו־105, הוא התפלל להמרתו של המלך היסטספס.
אז הוא כנראה עזב את מחוז הולדתו.
מיסנות 53 ו־9 אפשר להבין כי הוא נסע לראי ולא היה רצוי שם.
לבסוף הוא פגש במלך בקטריה, היסטספס.
בגתות מופיע מלך זה כדמות היסטורית.
החצר של היסטספס כללה שני אחים, פרשאסטרה וג'מספה, ושניהם היו לפי האגדה המאוחרת וזירים של היסטספס.
זרתוסטרה היה קרוב של שניהם: אשתו, חבובי, הייתה בתו של פרשאסטרה, וג'מספה היה בעלה של בתו, פורוסיסטה.
תפקיד השדכנית שוחק בידי המלכה האדוקה, הוטאסה.
חוץ מהקשר הזה, הנביא החדש מסתמך בעיקר על קרוביו.
התלמיד הראשון שלו היה בן דודו.
קביעת התאריך של חיי המלך היסטספס אינו פשוט.
מקורות עתיקים מציעים כי היה אביו של המלך דריווש הראשון.
הוטאסה (מלכתו) הוא שם דומה מאוד לאטוסה, שהייתה כנראה מלכתם של כנבוזי השני, סמרדיס ודריווש הראשון.
השם המטריאכלי הוא הקשר היחיד לשושלת האחמנידית.
את העקרונות הבסיסיים של הזורואסטריאניזם אפשר לצמצם לפתגם אחד: "הומאטה, הוכטה, הוברשטה" – מחשבות טובות, מילים טובות, מעשים טובים.
מאבק קוסמי בין האמת לשקר מוצג כיסוד קיומנו.
קיימת מלחמה בלתי פוסקת בין אל הטוב לכוחות הרע.
בראש הכוחות הרעים עומד אהרימן, רוח האפלה והרשע.
אל הטוב הוא אהורה מזדא, האל היחיד.
האדם חופשי לבחור בטוב או ברע.
במרכז דתו עמד פולחן האש.
פולמוס בין-דתי כזה מופיע בספר ישעיהו:
כורש, שהיה מלך פרסי זורואסטרי שהכריע את האימפריה הנאו-בבלית, והתיר לגולי בבל לשוב ליהודה, מתואר בדברי הנביא ישעיהו כמלך לגיטימי, ואולי אף כשליח האל, כדברי הנביא: "כֹּה-אָמַר ה' לִמְשִׁיחוֹ לְכוֹרֶשׁ..." – שכן המילה "משיח" במקרא היא לשון של גדוּלה, כמו: , ושל מלכות (כך מכונים מלכי ישראל ויהודה).
עם זאת, ישעיהו שולל מכול וכול את התפיסה הדואליסטית הזרתוסטראית שכורש אמון עליה.
הדוקטרינה של זרתוסטרה היא מופשטת ורוחנית.
הדת המעשית העממית כללה גם אלים מוחשיים, כאלה שהיו מוכרים בפרס לפני הזורואסטריות, בנוסף לאלים חדשים.
באווסטה אלים אלה מתוארים כמלאכים.
באווסטה המאוחרת, אנו מוצאים לא רק את מיתרה, אלא גם אלים פופולריים אחרים כמו "ווררגנה" (ניצחון), סיריוס, ואלת המים.
גם גרמי שמיים נחשבים לבעלי השפעה מיוחדת, ואכן כוהני הדת הזורואסטרים הרבו לעסוק באסטרולוגיה.
הגתות שהן מוקדמות יותר לא הכירו את ה"פוורשי", או מלאכים שמגינים על המאמינים.
על בסיס תורות חדשות אלו קמה כמורה נרחבת, שסידרה את הדוקטרינות שלהן, ביצעה את הפולחן וחוקקה חוקים מדויקים לטיהור וניקיון של הגוף והנפש.
כך לדוגמה הם הורו על טבילות רבות, ענישות גופניות, אהבת האמת, מעשים טובים למען הכלל, עזרה לחברים לאמונה, צדקה, צניעות, שיפור הקרקע, נטיעת עצים, ריבוי של בקר, חקלאות, שמירה על בעלי חיים מועילים כמו הכלב, השמדה של חיות מזיקות, ואיסור שריפת המת או קבורתו.
המתים הושמו במקומות מסוימים ("דח'מות") ונחשפו לציפורים הטורפות ולחיות בר.
בפולחן, למשקה שהופק מצמח הסומא (צמח לא ידוע בדיוק, אך יש חוקרים המזהים אותו עם צמח הקנאביס), היה מעמד חשוב.
הפולחן לא היה מפואר, ולא נעשה במקדשים.
מרכזו היה באש קדושה על מזבח.
מזבחות האש הפכו אחר כך למקדשי אש.
בתוך מקדשים אלה הובאו קורבנות של העשירים והעניים – בשר, חלב, לחם, פירות, פרחים ומים קדושים.
הכמרים היו השומרים המיוחסים ומורי הדת.
הם הקריבו את הקורבנות, לימדו את הכמורה הצעירה, השיתו את העונשים; הם גם ביצעו את טקסי ההיטהרות ושמרו מבחינה רוחנית על הציבור הכללי.
כל מאמין באהורה מזדא, לאחר שהתקבל לקהילה הדתית בכך שהולבש בתחרה קדושה, היה צריך לבחור מוודה ומדריך רוחני.
סוף העולם נדחה ל־3,000 שנה לאחר מות זרתוסטרה, כש"משיח" חדש ייוולד משושלתו של זרתוסטרה, המתים ישובו לתחייה, ועולם חדש ושלם יתחיל מחדש.
הפולחן של האלים הפרסיים התפשט לארמניה, לקפדוקיה ולכל המזרח הקרוב.
כתות רבות נוצרו בתקופה זו, לדוגמה המניכאיזם.
הכיבוש המוסלמי של איראן ב־636, עם הרדיפות הקשות במאות שאחריו, היווה מכה קשה לזורואסטריאניזם.
באיראן עצמה ניתן למצוא רק קומץ מאמינים, בקרמן וביזד.
הפארסים בסביבות מומבאי רואים בזרתוסטרה את נביאם, ועדיין הולכים בדרכי הדת הישנה, אך הדוקטרינה שלהם היא של מונותאיזם טהור.
כיום מאמינים בדת זו כ־140,000 בני אדם.
הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה השתמש בדמותו של זרתוסטרה בספרו הפילוסופי המפורסם "כה אמר זרתוסטרא".
ניטשה משתמש בדמות בצורה בדיונית ודרמטית עבור המטרות הפילוסופיות והספרותיות שלו, שם הוא מציג אותו כנביא שמתכחש להפרדה בין טוב ורע.
זרתוסטרה היה נשוי שלוש פעמים.
משתי נשותיו הראשונות נולדו לו שישה צאצאים:
אוּרוּוָאטְ נָארָה (ייתכן שמשמעו המילולי הוא; מקור האור או מקור התארה).
פּוּרוּ צִ'ישׁטִי (אשת וישטספא (הראג'ה של אירן), בן אוורבטספא, בן קיי אווזאב, בן קיי מאנוש, בן קיי פיסן, בן קיי אוירש, קיי ארש, בן קיי אפיפה, בן קיי קוואד, בן אזובו, בן אגראירנסואק, בן חנוך, בן מדין, בן אברהם וקטורה).
טְרִיטִי (ביוונית משמעו; יום שלישי).
ישנם הטוענים כי זרתוסטרה הוא צאצאו של מדין, בן אברהם העברי וקטורה אשתו.
אותם מקורות מביאים גם אילן היוחסין של אשתו השלישית, חובבי:
זֵרקַאלוֹ (מרוסית: Зеркало, "ראי"), הוא כתב עת ספרותי ישראלי ברוסית המופץ ארבע פעמים בשנה בישראל, רוסיה ובמדינות נוספות.
העורכת שלו היא אירינה ורובל-גולובקינה.
יצאו שני קבצים של "זרקאלו" בעברית בהוצאת הקיבוץ המאוחד ב-2001 ובהוצאת עם עובד ב-2005. בין מייסדיו ועורכו הראשון היה הסופר אלכסנדר גולדשטיין.
זרקאלו: ראי לספרות רוסית עכשווית / בעריכת אירינה ורובל-גולובקינה; עריכת התרגומים: שלומית אביאסף ודינה מרקון.
זרקאלו: יצירה רוסית עכשווית בשיח הישראלי / בעריכת אירינה ורובל-גולובקינה וניר ברעם.
תל אביב: עם עובד, תשס"ה.
זַרְעִית (כְּפַר רוֹזֶנְוַלְד) הוא מושב בגליל העליון בגובה של כ-650 מטר מעל פני הים, סמוך לגבול ישראל–לבנון, בקצה הצפוני של המועצה האזורית מעלה יוסף.
בעקבות מלחמת חרבות ברזל היישוב זרעית מפונה מתושביו.
המושב זרעית נמצא כ־0.5 קילומטר מגבול ישראל–לבנון, על כביש 8993.
בניית המושב החלה ב-30 בינואר 1966, והוא נחנך בשנת 1967 על ידי בני מושבים בגליל, במסגרת מבצע סו"ס (מבצע "סוף סוף"), שנועד לתגבר את ההתיישבות היהודית בגליל.
באזור זרעית נחטפו בשנת 2006 שני חיילי צה"ל על ידי חזבאללה, פעולה שהחלה את מלחמת לבנון השנייה.
בתקופת מלחמת חרבות ברזל הוכרז המושב כשטח צבאי סגור.
בינואר 2024 נורו לעברו רקטות מלבנון ופגעו ב"חוות השמפיניון", מפעל לגידול פטריות שהוקם בשנת 1982, ומהווה כ-40 אחוזים מהתוצרת המקומית.
זרעית הוקמה על כביש 8993. במהלך הקמת היישוב פרץ הקרן הקיימת את כביש 8992 המחבר את זרעית לשומרה.
בשנת 1968 דרשו במועצה האזורית לזפת כביש 8992 כדי לקצר את הנסיעה לזרעית.
עם הקמתו נקרא היישוב "זרעית".
כעבור שנתיים שונה שמו לכפר רוזנוולד, על שמו של הנדבן היהודי-אמריקאי ויליאם רוזנוולד , ממייסדי המגבית היהודית המאוחדת ובנו של ג'וליוס רוזנוולד.
השם הלועזי עורר התנגדות עזה של תושבי היישוב, שהעדיפו את השם העברי זרעית.
מאז ברוב המקומות נקרא המושב 'זרעית', למעט פורומים רשמיים הקוראים לו בשם כפר רוזנוולד.
ישנן מספר אפשרויות לפירוש השם "זרעית":
עברות של "מזרעה" – היישוב השכן.
על שם ציפור השיר זרעית השדה (עפרוני השדה – Alauda Arrensis) שצבעה חום-אפור בעלת פספוס אורך כהה, בטנה לבנה, זנבה חום עם שוליים לבנים ומקורה ישר ועדין.
ניכרת בקריאותיה הרמות והצרודות – את שירתה ניתן לשמוע, כך נטען, ברחבי המושב.
בעת הקמת היישובים שתולה, נטועה וזרעית, נקראו היישובים כולם על שם הפעולות החקלאיות הבסיסיות: נטיעה, שתילה, וזריעה.
יהודה זיו, יושב ראש ועדת השמות הממשלתית, הציע כפשרה לקבוע כי הפירוש של "זרעית" הוא ראשי התיבות: זכר רוזנוולד עמנו ייישאר תמיד.
בכניסה למושב ממוקמת אנדרטה "הקריעה" לזכר חללי מוצב כרכום, שהוקם ברצועת הביטחון שבדרום לבנון, בסמוך לזרעית.
האנדרטה, הוקמה על ידי הפסלת שלומית אברבוך.
בכניסה למושב הונצח עמוס ברנס בקריאת כיכר על שמו.
מערה קרסטית עם נטיפים וזקיפים התגלתה בשנת 2007 ברמת זרעית.
זו המערה הקרסטית העשירה ביותר בנטיפים וזקיפים שהתגלתה בגליל המערבי.
גילו את המערה ינון שבטיאל מהמחלקה ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת בר-אילן וולדימיר בוסלוב, מצוות המרכז לחקר מערות בישראל.
אורך המערה כ-500 מטר, עומקה כ-62 מטר וקוטר הכניסה אליה אינו עולה על מטר אחד.
במערה מערכת מחילות ואולמות בגודל של עשרות מטרים.
מגלה המערה ביקש להתריע כי:
"זרעי קיץ" הוא האלבום המלא הרביעי של הזמר מאיר אריאל.
האלבום יצא בשנת 1993, חמש שנים לאחר האלבום הקודם "ירוקות" (1988), ושלוש שנים לאחר המיני אלבום "עברנו את פרעה" (1990).
כל המילים והלחנים באלבום נכתבו על ידי אריאל פרט ללחני השירים "זרעי קיץ" ו"סתם אחד" אותם כתבו אריאל ושלום חנוך יחד.
חנוך גם עיבד והפיק מוזיקלית את האלבום, ובהפקה לצד אריק קנלר השתתף גם בנו של אריאל שחר אריאל.
הסגנון המוזיקלי של האלבום שונה מעט מקודמיו בכך שהוא ניחן במלודיות בלוזיות שלא נשמעו באלבומיו הקודמים של אריאל.
למרות זאת, מאפייני היצירה הקבועים של אריאל – סגנון הפולק רוק והשפעותיו של בוב דילן – עדיין מלווים גם את האלבום הזה.
אריאל אף כינה את עצמו בהופעה של שירי האלבום "בוב דילן הצ'כי".
את עטיפת האלבום ציירה שירז, בתו של אריאל, בעת לימודי עיצוב בחו"ל.
מאיר ביקש ממנה שתיקח פלפל, תחתוך אותו בחזית ומאחור, ותצייר דרכו את השמש.
עטיפת האלבום עוררה סערה בארץ, כאשר אנשים התלוננו כי הציור של הפלפל על העטיפה, מזכיר וגינה.
האלבום ניתן להגדרה כאלבום קונספט.
הוא רך ונעים מקודמיו, אולי כביטוי לתחושות החופש והאהבה העומדות במרכז האלבום.
אותה רוח מתבטאת גם בשם האלבום ועטיפתו , וכן בשמות שירי האלבום – ששונו במסגרת איסוף השירים לאלבום כדי שיתאימו לרעיון המרכזי שלו.
עם זאת, חוברת האלבום כוללת גם את רשימת השירים בשמותיהם המקוריים, יחד עם הערות והארות בנוגע לשינויי השמות:
השיר קיבל את שם האלבום – "זרעי קיץ", והושם בראש רשימת השירים מכיוון שהוא השיר בו מתבטא הרעיון המרכזי באלבום בדרך הטובה ביותר.
שיר זה ושיר נוסף שהם שירי המחאה החדים והעוקצניים באלבום קיבלו את השם "קוצים".
השיר קיבל את השם "תקציר שירי החורף הבא", והושם בסוף רשימת השירים מכיוון שהן בשמו והן בתוכנו הוא מהווה סגירת מעגל עם השיר הראשון.
זרעים של שלום הוא ארגון אמריקאי הפועל במישור הבינלאומי במטרה לחזק קשרים בין צעירים אזרחי מדינות או אזורים מוכי סכסוכים.
מרכז פעילותו של הארגון הוא מחנה קיץ, מעין מרחב "נייטרלי" ליד העיירה אוטיספילד במדינת מיין שבו בני נוער יכולים להיפגש, להכיר ולדבר, בלי ההשפעות החינוכיות והתעמולתיות הקיימות באזור מגוריהם.
מייסדו של הארגון הוא העיתונאי האמריקאי ג'ון וולק (2002-1943).
בארוחת ערב רשמית שנכחו בה פוליטיקאים מישראל, הרשות הפלסטינית ומצרים, וולק ביקש מהנוכחים להתחייב להביא קבוצת בני נוער מכל אחת מהמדינות למחנה קיץ במדינת מיין שבצפון-מזרח ארצות הברית.
הנערים הללו, אשר כללו גם מספר אמריקאים בגילאים 13 עד 16, הרכיבו את המחזור הראשון של מחנה זרעים של שלום.
המחנה התנהל במתכונת דומה לזו של מחנות קיץ אמריקאיים, עם התוספת של זמנים מוגדרים ל"דיאלוג" - דיונים בין קבוצות הנערים על נושאים הקשורים בסכסוך.
חניכי המחזור הראשון, בקיץ 1993, נכחו מאוחר יותר במעמד החתימה של הסכמי אוסלו בוושינגטון די.
הנשיא האמריקאי ביל קלינטון, ראש הממשלה הישראלי יצחק רבין ויו"ר הרשות הפלסטינית יאסר ערפאת צולמו באותו אירוע מחזיקים חולצות של זרעים של שלום.
המיונים לנציגי המשלחת הישראלית נמשכים כמעט חצי שנה, ונחשבים לתובעניים במיוחד.
התלמידים (כיתות ט' בדרך כלל) מגיעים למיונים שנעשים על ידי הארגון (בעבר נעשה בשיתוף משרד החינוך עד ניתוק הקשרים) ולמיונים יש שלבים שכוללים מענה על שאלות באתר הארגון, שיחה טלפונית, עבודה בקבוצות וראיון אישי.
המיונים בדרך כלל נעשים על ידי בוגרי המחנה ומנהלי התכנית.
בין בוגרי התוכנית "זרעים של שלום" ניתן למצוא מגישים וכתבים מהטלוויזיה ומהרדיו, פוליטיקאים, פעילים חברתיים, מדענים ורופאים.
בקיץ 2006 השתתף במחנה קיץ של הארגון שחקן הכדורסל ג'ורדן פארמאר כששיחק בקבוצת לוס אנג'לס לייקרס.
שנתיים אחר כך גם השתתף במחנה של נוער ישראלי ופלסטיני בישראל.
מאז 1993, המחנה מתקיים כל קיץ בשניים או שלושה מחזורים.
כיום ישנם למעלה מ-4,000 בוגרים.
בנוסף לשלוש המדינות המקוריות, ישנם כיום בוגרים מירדן, תימן, מרוקו, קטר, תוניסיה, אפגניסטן, הודו, פקיסטן, רומניה, בולגריה, הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין וקפריסין והבלקנים.
התוכנית הבלקנית (שכללה נציגים מאלבניה, מקדוניה, סרביה, מונטנגרו, בוסניה וקוסובו) והתוכנית הקפריסאית (הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין וקפריסין) הופסקו בשנת 2003.
בין החניכים, ניתן למצוא את ה"פיאסים" (PS) - נערים אשר חוזרים לשנה שנייה במחנה.
גם נערים אלו עוברים מיונים, ומספרם קטן משמעותית ממספר החניכים אשר באים לשנה ראשונה.
מטרת הפיאסים היא להשתתף בתוכנית המשך אשר מיועדת עבורם (Paradigm Shifters), הכוללת דיאלוגים לאורך רוב היום על נושאים שונים ומגוונים כמו מיניות ומגדר, החזקת נשק, סכסוכים בין מדינות, גזענות וכו'.
בנוסף, מטרת הפיאסים היא גם לשמש כמעין "אח בוגר" לחניכים (Peer Support), והם מסייעים להם בהתמודדות עם האינטנסיביות של המחנה, הגעגוע הביתה, קושי בדיאלוגים וכו'.
מטה הארגון נמצא בעיר ניו יורק ומשרד נוסף בוושינגטון הבירה.
משרדים מקומיים קיימים גם בחיפה, תל אביב, רמאללה, קהיר ועמאן.
במשרדים האזוריים הללו ממשיכים בוגרי המחנה להפגש עם חבריהם מהצד השני ובפעילות קהילתית מסוגים שונים.
בוגרי הארגון מוציאים לאור עיתון בשם "ענף עץ הזית" (The Olive Branch).
העיתון מסכם את פעילות הארגון ברחבי העולם וכן מספר את סיפורם של בוגרים לאחר המחנה מבחינות רבות.
בוגר המחנה אסיל עאסלה, מהכפר עראבה, נהרג מירי המשטרה בצומת לוטם במהלך אירועי אוקטובר 2000.
ג'ון וולק, מייסד הארגון, כיהן גם כנשיאו עד מותו ביולי 2002. אחריו מונה אהרן דייוויד מילר, ששימש קודם בתפקיד יועץ מיוחד לענייני הסכסוך הישראלי-הפלסטיני במשרד החוץ האמריקאי.
ארגון זרעים של שלום מנהל מדיניות נוקשה ביותר בכל הנוגע לשמירה על א-פוליטיות בפעולותיו.
פעילויות הארגון ממומנות בעיקר מתרומות, וחלקן מקבלות מימון ישיר מקרנות של הממשל האמריקאי.
בשנותיו המתקדמות הארגון החל להחזיר בוגרים שלו להדריך במחנה הקיץ עצמו.
בשלבים מאוחרים יותר הוא אף שילב בוגרים במערך מנהלי הדיאלוגים שלו.
זֶרֶשׁ הייתה אשתו של המן האגגי המוזכר במגילת אסתר.
זרש מוזכרת במגילה כאישה חכמה ויועצת בשני מקומות.
בפעם הראשונה (פרק ה פסוקים י-יד) כזו שיעצה לבעלה להכין עץ גבוה חמישים אמה ולומר למלך לתלות עליו את מרדכי היהודי.
(עצה זו חזרה אליו כבומרנג כשהמלך אחשוורוש תלה את המן עצמו על העץ הזה).
יש שקושרים את מקור שמה של זרש למילים בפרסית עתיקה זריש שמשמעו זהב או זאיריצ'י שמשמעו צהוב.
חוקרת מגילת אסתר תמר עילם גינדין רואה את מקור שמה של זרש בשדה זאורווי הנזכרת בכתבי הקודש הזורואסטריים, אשר עליה מסופר שהיא הביאה את הזיקנה לעולם.
המילה המשותפת לפרסית ויוונית ז'רא קשורה לזקנה וממנה נגזרה המילה המערבית גריאטריה.
בתרגום יונתן מופיע כי אביה היה תתני.
לדעה אחת בחז"ל שמזהה את המן כממוכן ניתן לשייך את מה שנאמר על אשתו של ממוכן לזרש.
לפי מדרש אחד להמן היה יועצים רבים, אך זרש התעלתה על כולם:
על אף שבעלה המן ועשרת ילדיהם נתלו על העץ, לא מוזכר מה היה סופה של זרש.
במפרשים היו שכתבו שנתלתה ביחד עם בעלה ובניה, פיוט ארמי גורס שחנקה עצמה, בתרגום ראשון כתוב שברחה עם שבעים בני המן שנותרו בחיים, ורבי דוד צבאח כתב ששמשה כמשרתת בבית אסתר.