tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לורי לורנס – ג'ונה האוור-קינג
ג'יימס לורנס – מייקל גמבון
הדודה ג'וזפין מארץ' – אנג'לה לאנסברי
ג'ון ברוק – ג'וליאן מוריס
אסטל ולנור – נלי הנריון
פרנק ווהן – פליקס מקנזי-בארו
קייט ווהן – מיי ביגנול
איש צעיר פצוע – פודה סימבו
הדודה קרול – קתלין וורנר ייטס
פרופסור בהר – מארק סטנלי
הסדרה "נשים קטנות" הוזמנה על ידי מחלקת הדרמה של ה-BBC במאי 2017, יחד עם עשר דרמות טלוויזיוניות נוספות.
היידי תומאס, יוצרת הסדרה "מיילדת", עיבדה את הרומן למיני-סדרה, והבימוי נעשה בידי ונסה קזוויל.
מקום ההתרחשות של "נשים קטנות" הוא בקונקורד שבמסצ'וסטס, אבל הסדרה צולמה במחוז ויקלו שבאירלנד.
הצילומים נערכו בעיר החוף בריי ובאולפני ארדמור החל מיולי 2017.
מעצבת התלבושות האירית Eimer Ní Mhaoldomhnaigh יצרה את התלבושות למיני-סדרה.
בבריטניה קיבלה הסדרה תגובות חיוביות מהתקשורת.
בן לורנס מהדיילי טלגרף תיאר את הסדרה כ"דבר הטוב ביותר היחיד בטלוויזיה בחג המולד...
תענוג מתחילתו עד סופו - גרסה נוקבת ומצחיקה של הרומן משנת 1869 של לואיזה מיי אלקוט, שבה ארבע האחיות לבית מארץ' נראות הן כדמויות חדשות ומרגשות והן כחברות ותיקות".
אלכס או'קונל מעיתון הטיימס כתב: "התסריטאית היידי תומאס ("תקראו למיילדת", "קרנפורד") מזכירה לנו למה אנחנו אוהבים את זה ומראה לנו את הסיפור הקלאסי באור חדש ובהיר."
לפי נתוני הצפייה של B צפו בפרק הראשון 5.17 מיליון איש, ובפרק השלישי צפו 4.38 מיליון איש.
בפרק השני צפו פחות מ-4.31 מיליון ולכן הסדרה לא נכללה ברשימת 30 התוכניות הנצפות ביותר של ערוץ BBC1 עבור השבוע שהסתיים ב-31 בדצמבר 2017.
ערב הסעודית הייתה ייחודית בתור המדינה היחידה בעולם שבה נשים לא היו מורשות לנהוג בכלי רכב.
תנועת נשים להגה היא קמפיין של נשים סעודיות לביטול איסור זה.
התנועה החלה כאשר כמה עשרות נשים נהגו בריאד בשנת 1990. הנשים נעצרו, דרכוניהן הוחרמו וחלקן נקנסו.
ב-2007, וג'הה אל-הוויידיר ונשים אחרות עתרו למלך עבדאללה למען זכותן של נשים לנהוג, וסרט שבו צולמה אל-הוויידיר נוהגת ביום האישה הבינלאומי ב-2008 משך תשומת לב בתקשורת הבינלאומית.
בשנת 2011, במסגרת המחאות של האביב הערבי, מספר נשים, ביניהן אל-הווידיר ומנאל א-שריף, התארגנו כדי לקיים קמפיין אינטנסיבי יותר בעד הזכות לנהוג, ותועדו כשבעים מקרים של נשים נוהגות בחודש יוני.
בסוף ספטמבר, נגזרו על שיימה ג'סטניה עשר הצלפות על נהיגה בג'דה, אך פסק הדין בוטל.
ב-26 בספטמבר 2017, הוציא המלך סלמאן צו על פיו יורשו נשים לנהוג בסעודיה, החל מ-24 ביוני 2018.
בשנת 1957 יצאה בריאד הכרזה על איסור נהיגת לנשים.
על פי דו"ח מ-2012, זכויות נשים בסעודיה הן מהמוגבלות ביותר בהשוואה לסטנדרטים בינלאומיים.
בשנת 2002, כתב העת האקונומיסט העריך כי המשכורות של כ-500,000 הנהגים הנדרשים להסיע נשים בסעודיה מהוות 1% מההכנסה הלאומית.
ב-6 בנובמבר 1990, 47 נשים סעודיות בריאד הגיעו לאחד הכבישים המרכזיים בעיר, הורו לנהגיהן לצאת מרכביהן, ונהגו במכוניותיהן בשיירה לאורך הכביש במחאה נגד האיסור.
כל הנשים שהשתתפו במחאה זו, פוטרו ממשרותיהן, ודרכוניהן וכן דרכוני בעליהן הוחרמו למשך שנתיים.
גם כששבו לעבודתן, זכו ליחס מנוכר ולא קודמו יותר.
ה"מטועון", שוטרי משטרת המוסר של סעודיה, הפיצו כרזות רחוב שבהן פורסמו שמות כל הנשים הללו תחת הכותרת: "להלן שמות הפרוצות המבקשות לקדם מגמות של שחיתות עלי ארץ".
גורמים דתיים אף ביקשו מהמלך, משר הפנים וממושל ריאד להטיל על "הפרוצות הקומוניסטיות" עונשים נוספים.
בספטמבר 2007, האגודה להגנה על זכויות נשים בסעודיה, אשר נוסד על ידי וג'הה אל-הוויידר ופאוזיה אל-עיוניi, הגישו עצומה עם 1,100 חתימות למלך עבדאללה בבקשה לביטול האיסור על נהיגה לנשים.
ביום האישה הבינלאומי 2008, אל-הוויידיר צילמה את עצמה נוהגת, ולאחר שהסרטון פורסם ב-YouTube ונהיה ויראלי, המעשה שלה משך סיקור נרחב בתקשורת הבינלאומית.
אל הוויידיר הביעה את תקוותה כי האיסור על נהיגת נשים יבוטל עד יום האישה הבינלאומי ב-2009.
ב-2011, קבוצה של נשים כולל מנאל א-שריף התחילה קמפיין פייסבוק בשם "למדו אותי לנהוג, כדי שאוכל להגן על עצמי" או Women2Drive ("נשים להגה"), אשר בערבית גם כולל משחק מילים בין נהיגה להנהגה.
הנשים אמרו כי הקמפיין שלהן בהשראת האביב הערבי.
הקמפיין קרא לנשים להתחיל לנהוג ב-17 ביוני 2011. הקמפיין הכה גלים וגרף אוהדים רבים בפייסבוק.
אל-שריף תיארה את הפעולה כמתרחשת במסגרת זכויות נשים, ולא כמחאה.
אל-הוויידיר התרשמה, והצטרפה אף היא לקמפיין.
כחברה, סובארו משווקת את מכוניותיה בכבדות לנשים (בארצות הברית), לכן התאחדו פעילות זכויות נשים סעודיות וכן מספר ארגונים, כולל "נשים להגה", והן ביקשו מחברת האם של סובארו, פוג'י תעשיות כבדות, להפסיק למכור כלי רכב במדינות שבהן נשים לא יכולות לנהוג.
במאי, לפני הפתיחה הרשמית של הקמפיין, אל הוויידיר צילמה את אל-שאריף, נוהגת ברכבה.
אל-שריף נעצרה ושוחררה ב-21 במאי ולמחרת נעצרה שנית.
ב-30 במאי, א-שריף שוחררה בערבות, על תנאי שתחזור לחקירה אם תידרש, ושלא תדבר עם התקשורת, ולא תנהג.
ניו יורק טיימס ו-Associated Press ייחסו את משך הזמן הארוך של אל-שריף יחסית למחאות קודמות עם הפחד של הרשויות בסעודיה מגל המחאות של האביב הערבי.
סוף מאי – תחילת יוני
ב-23 במאי, אישה נוספת נעצרה על נהיגה ברכב.
היא נסעה עם שתי נשים ברכבה ב אר-ראס, ועוכבה על ידי משטרת התנועה בנוכחות כוחות הביטחון.
היא שוחררה לאחר חתימה על הצהרה כי לא תשוב לנהוג.
אך בתגובה למעצרה של אל-שריף, עוד מספר נשים סעודיות פרסמו סרטונים של עצמן נוהגות במהלך הימים הבאים.
ו'גנאט רחביני, שחקנית סעודית מפורסמת בעולם הערבי, הייתה בין הנשים שנהגו במכוניותיהן במחאה ב-4 ביוני בג'דה.
היא נעצרה ושוחררה למחרת ללא ערבות.
ב 17-ביוני, כ-50 נשים נהגו במכוניות בערים שונות ברחבי סעודיה, כולל מהא אל-קהטיני ואימאן אל-נאפג'אן בריאד, ונשים אחרות בג'דה ובדמאם.
בסיבובה השני של אל-קהטיני, היא קיבלה דוח על נהיגה ללא רישיון סעודי.
אל-קהטיני הייתה מרוצה מכך, ואמר לטיים מגזין, "זה דוח.
אני האישה הסעודית הראשונה שקיבלה דוח תנועה."
בעיתון הגרדיאן דווח כי המשטרה קיבלה הוראות לא להתערב בפעילותן של הנשים ב-17 ביוני.
שתי נשים סעודיות צולמו נוהגות בריאד על ידי תומסון רויטרס ב-22 ביוני.
ב-29 ביוני, חמש נשים נוהגות נעצרו בג'דה.
הבלוגרית הסעודית אימאן אל-נאפג'אן תיארה את המעצרים כ"מעשה ההדף הגדול הראשון מצד הרשויות".
היא טענה שמחאות יוני 2011 היו משמעותיות יותר מאשר אלה של 1990, כי "למעשה ב-1990 המחאה הייתה רק בת ארבע עשרה מכוניות בהן היו 47 נשים, [בעוד מ-17 ביוני ועד סוף החודש היו כשבעים מקרים מתועדים של נשים נוהגות."
בחודש יולי, הנסיכה אל-טאוויל, אשתו של אחיין של המלך עבדאללה, דיברה על התנגדותה לאיסור נהיגה לנשים בשידור רדיו אמריקאי, ב-NPR, וקראה לשוויון זכויות לנשים בשוק העבודה, במערכת המשפטית, ובחינוך.
היא תיארה את זכויות האדם האלה כחשובות יותר מהזכות לנהוג.
בסוף ספטמבר, שאימה ג'סטניה נידונה ל-10 מלקות על נהיגה במכונית בג'דה.
גזר הדין נפסק זמן קצר לאחר שהמלך עבדאללה קבע כי נשים יוכלו להשתתף בבחירות המוניציפליות ב-2015, והוא ביטל את גזר הדין.
ב-15 נובמבר 2011, מנאל אל-שריף הגישה כתבי תביעה בוועדת הקובלנות, משפט מתמחה שאינו בית משפט שריעה, נגד מנהל התנועה על דחייה של בקשתה לקבלת רישיון הנהיגה.
אל-שריף הגישה בקשה לקבלת רישיון במאי 2011. התביעה הועברה אל משרד הפנים.
בתחילת דצמבר, חבר מועצת השורא, כמאל סובחי, הגיש דו"ח למועצה, ובו כתוב כי הסרת האיסור תוביל לזנות, פורנוגרפיה, הומוסקסואליות וגירושים וכן "הסוף לבתולין".
ראש המועצה אמר לנשים הפעילות כי הוא "עדיין פתוח לשמוע את הטעונים להסרת האיסור".
ב-4 בפברואר, סמר בדאווי, פעילת זכויות אדם אשר נהגה באופן קבוע מאז יוני 2011 וסייעה לנשים אחרות שנהגו מול המשטרה ובתיקים המשפטיים הגישה תביעה דומה לזו של מנאל א-שריף, נגד הדחייה שקבלה בעקבות בקשתה לרישיון נהיגה.
לא הייתה הכרעה בבית המשפט, שפשוט דחה את המועד.
ב-29 ביוני 2012, כדי לחגוג את יום השנה של מחאת יוני 2011, הושק קמפיין מחודש למען הזכות לנהוג.
אחת ממארגנות הקמפיין, עזיזה אל-יוסף, נהגה במכוניתה, ודיווחה שעוד כמאה נשים סעודיות נוהגות באופן קבוע מאז יוני 2011.
באוקטובר 2013 התחיל קמפיין שקרא לנשים להפר את האיסור לנהוג ב-26 באוקטובר, אליו הצטרפו מספר פעילות בולטות.
בתגובה, אתר האינטרנט של הקמפיין נחסם בסעודיה, והשיח' צאלח אל-לוהיידן, אחד מאנשי הדת הבכירים בערב הסעודית, יצא בהצהרה שנשים שנוהגות מסתכנות בפגיעה בשחלות, ועלולות ללדת ילדים עם בעיות קליניות.
משרד הפנים גם יצר קשר באופן אינדיבידואלי עם המנהיגות של הקמפיין והורה להן לא לנהוג.
אולם, למרות זאת ולמרות נוכחות משטרתית כבדה, יצא הקמפיין לדרך, ותוך ימים ספורים עלו לפחות 12 סרטים ב-YouTube של נשים נוהגות, ורבות אחרות דיווחו שעשו זאת גם, אך ללא תיעוד צילומי.
האקטיביסט הישאם אל-פאג'י פרסם ביוטוב סרטון ויראלי בתמיכה בקמפיין הנהיגה של הנשים, שעשה פרודיה לשירו של בוב מארלי השיר "No Woman, No Cry", אשר נקרא "No Woman No Drive".
את הסרטון הפיק בעלה של לוג'יין אל-הד'לול, פאהד אל-בוטיירי.
ב-30 בנובמבר 2014, לוג'יין אל-הד'לול עשתה כותרות כאשר עשתה את חלקה למען תנועת הזכות לנהוג.
בתור סטודנטית באיחוד האמירויות הערביות, הוציאה שם אל-הד'לול רישיון, ואז נסעה במכוניתה לגבול סעודיה וביקשה לחצותו.
הייתה לרשויות הסעודיות התראה על מעשיה, מכיוון שמספר ימים קודם לכן העלתה ליוטוב סרטון בו היא נוהגת, אשר תוך ארבעה ימים קיבל יותר מ-800,000 צפיות, האשטאג בטוויטר, וגם למעלה מ-3,000 תגובות ביוטוב.
כשהיא הגיעה לגבול ערב הסעודית היא צייצה בטוויטר כי פקיד מכס עצר אותה בגבול, והיא תקועה שם - לא נותנים לה לעבור, ולא מחזירים את דרכונה.
היא המשיכה לצייץ במהלך 24 השעות בהם הוחזקה בגבול לקהל בינלאומי.
למחרת, היא נעצרה על ידי המשטרה, והוחזקה במאסר למשך 73 ימים.
נסיך מוחמד בן סלמאן דיבר בראיון ב-2016 על האיסור של נשים סעודיות לנהוג ואמר כי "ערב הסעודית לא מוכנה עדיין לנשים נוהגות".
הנסיך אמר גם כי "נהיגת נשים אינה עניין דתי כמו שזו בעיה הנוגעת לחיי הקהילה עצמה אשר מקבלת או דוחה זאת." עם זאת, הוא היה מאוחר יותר מי שנחשב כמאחורי ההסרה של איסור הנהיגה בספטמבר 2017.
ב-26 בספטמבר 2017, המלך סלמן הכריז על הכרה בזכותן של נשים סעודיות לנהוג על פי השריעה.
נקבע כי רישיונות נהיגה לנשים יונפקו החל מ-24 ביוני 2018. רשויות מיד יצרו קשר עם מנהיגות התנועה "נשים להגה" והורו להן לא לדבר עם התקשורת על הנושא.
בין 15–18 במאי 2018, הרשויות פשטו על בתיהן של פעילות "נשים להגה" וכן מתנועת ביטול שיטת האפוטרופסות הגברית בסעודיה, ועצרה רבות, כולל לוג'יין אל-הד'לול, אימאן אל-נאפג'אן, עאישה אל-מאנה, עזיזה אל-יוסף, מדיחה אל-עג'רוש, ועוד כמה נשים, וכן ושני גברים המעורבים בתנועה.
העיתון הסעודי "אוקז", עיתון פרו-ממשלה, דיווח שעונש המוות עומד על הפרק עבור הנשים.
קמפיין ניו מדיה הושק ב-2015, ובה נשים אמריקאיות פרסמו תמונות, סרטונים, וציוצים של אנשים צופרים במכוניותיהם בתמיכה בקמפיין "נשים להגה", ביניהן חברת הקונגרס ננסי פלוסי ונהגת המרוצים ללאני מונטר.
ב-15 ביוני 2011, התארגנה מחאת סולידריות סביב שגרירות סעודיה בוושינגטון די סי, של נשים במכוניות, ובאותו החודש, שלוש נשים ממינסוטה הגישו תלונת אפליה מגדרית נגד חברה בבעלות סעודית על כך שהן פוטרו כנהגות על ידי החברה, כאשר הגשת התלונה נועדה לחפוף לקמפיין "נשים להגה".
הקליפ לשיר "Bad Girls" של M.I.A.
שיצא ב-2 בפברואר 2012, הוא יצירת מחאה בהזדהות עם התנועה.
נשים עושות סרטים היא עמותה למדיה אמנותית פמיניסטית המבוססת בניו יורק.
העמותה נוסדה על ידי אריאל דוהרטי ושילה פייג', ובהצטרפותה של דולורס ברגוסקי, WMM הייתה לקולקטיב ההפקה הפמיניסטי הראשון, שנוצר מתוך סדרת מפגשי Women's Liberation (שחרור נשים) שהתקיימו ברחבי ניו יורק בספטמבר 1969. עד ל-1973, הן כבר הפיקו ארבעה סרטים.
ב-1972 הרחיבו דוהרטי ופייג' את הפעילות של הארגון לסדנה קהילתית, בה התאפשר לנשים ללמוד את אמנויות הקולנוע.
שירות ההפצה גם הוקם בתקופה זו.
באמצע שנות ה-70 נפתחה העמותה לחברות, והתקיימו הקרנות והפצה של עבודת החברות בעמותה.
בתחילת שנות ה-80 שינה הארגון את המיקוד להפצת סרטים עצמאיים של נשים ועל נשים.
WMM מספקת גם סיוע בהפקה לבמאיות.
הארגון מפיץ יותר מ-500 סרטים שנוצרו על ידי יותר מ-400 יוצרות קולנוע בכמעט 30 מדינות.
הסרטים עוסקים בנושאים כמו זכויות רבייה, איידס, דימוי גוף, פיתוח כלכלי, גזענות, הגירה, אתיקה רפואית, ופמיניזם גלובלי.
האוסף כולל סרטים על ידי קולנועניות פמיניסטית מרכזיות כמו טרין ט.
מין-הא, ג'ולי דש, פרטיבהה פרמאר, ג'יין קמפיון, וקים לונגינוטו.
ב-2011, WMM זכתה בפרס מפסטיבל הסרטים של אתונה על עבודתן היוצאת מן הכלל בהפצת סרטים של ועל נשים.
הסרטים של WMM משודרים ברשתות כבלים וטלוויזיה ברחבי העולם, לרבות HBO, PBS, ערוץ סאנדנס, Globo ועוד.
בין המוסדות אשר WMM עובדת איתם בשיתוף פעולה הדוק נכללים החברה לטלוויזיה ציבורית (PBS), מכללת האנטר, המוזיאון לאמנות מודרנית, ועוד רבים.
הארכיון של האקדמיה האמריקאית לקולנוע כולל את אוסף נשים עושות סרטים, הכולל הדפסים, מאסטרים של הקלטות וידאו, ואלמנטי פילם מקוריים מעשרות סרטים עלילתיים ודוקומנטריים, סרטים קצרים וסרטים בינלאומיים של ועל נשים.
שלוש האחיות חולקות יחד דירה אחת קטנה בניו יורק, בה חדר שינה אחד בלבד, דבר המוסיף לחיכוך הקומי שבין הדמויות.
למרות שהסדרה משפחת סימפסון שודרה לפניה, רק אחוז קטן מהצופים המשיך לצפות גם בסדרה נשים גדולות, בין השאר בשל המחלוקות שהיא עוררה.
הסדרה לא המשיכה לעונה שנייה, ובוטלה בסוף עונת 1990-1991.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות סוזן פרץ דרלין גילברט האחות הבכורה, העוסקת בגידול וטיפוח כלבים ולאחרונה התגרשה (בעלה ניהל רומן עם היועצת שלהם לירידה במשקל).
וונדי ג'ו ספרבר שרלין גילברט האחות האמצעית, מאפרת עבור צלם מסחרי.
לסלי בון מרלין גילברט האחות הצעירה, קופאית, ובהמשך שחקנית בפרסומות ובאופרות סבון.
נראית כדמות חולמנית עם אישיות חמימה.
ריק אוברטון רוני אנדרווד בן-זוגה של שרלין, בעל מסעדה.
נדרה וולץ פלורנס ניומן בעלת הדירה.
בתחילה, הסדרה ספגה ביקורת קשה מצד מספר ארגונים על כך שהיא לועגת לאנשים הסובלים מעודף משקל, וזאת בשל מספר בדיחות שנכללו בפרקים הראשונים של הסדרה.
עם זאת, הביקורות דעכו ככל שהסדרה התקדמה, ופרקים מאוחרים יותר הציגו את הדמויות השמנות באופן חיובי יותר (באחד הפרקים האחיות הסכימו שלא לעשות שימוש במילה "שמן" במהלך ריבים ביניהן).
לדמויות עצמן יש השקפות שונות על דימוי הגוף שלהן: שרלין דואגת בעיקר על בריאותה ופונה לחדר כושר, שם אישה מושכת לועגת לה.
מאוחר יותר, שרלין חוזרת למקום ומתעמתת עימה.
התמחות בכירורגיה לכל ענפיה דורשת ידע אנטומי מקיף, סיבולת ניכרת המאפשרת לכירורג לעמוד על רגליו ברציפות, ללא הפסקה, במשך שעות רבות, וידיים יציבות וכושר אבחון חד ומהיר (בעיקר במקרים אקוטיים).
במשך שנים רבות, הייתה הכירורגיה לכל ענפיה מאופיינת במנתחים גברים בלבד, כתוצאה מכך שהיא נתפסה כמקצוע תובעני, מחייב, עם שעות עבודה רבות מאוד, לעיתים 12–16 שעות ביממה, לא כולל תורנויות וכוננויות.
כירורגים פורצי-דרך במהלך ההיסטוריה היו גברים בלבד.
להלן מספר דוגמאות החל מהמאה ה-10: אבו אל-קאסם א-זהראווי, דומיניק ז'אן לארה, ויליאם סטיוארט האלסטד, ארנסט פרדיננד זאורברוך, מייקל דבייקי, כריסטיאן בארנרד.
בארצות הברית של שנות ה-50 של המאה ה-20 בדרך כלל נרתעו נשים מלהיכנס להתמחויות כירורגיות, בין השאר בגלל הנטל הכפול המסורתי לפיו עליהן לנהל את משקי הבית במקביל לקריירה שלהן.
במקום זאת, נטו סטודנטיות לרפואה ורופאות זוטרות להימשך יותר להתמחויות רפואיות מסורתיות כגון: רפואה פנימית, פדיאטריה.
היות שמנתח מכל סוג שהוא נתפס כקריירה הקשורה בדרך כלל לגברים, ואסוציאציה זו הייתה עשויה להסביר מדוע תחום הניתוח אויש בעיקר על ידי גברים.
מנתחת הלב בראשונה בארצות הברית הייתה הפרופ' נינה סטאר בראונוולד , ילידת שנת 1928, שהוסמכה ככירורגית לב בשנת 1958.
בשנת 2018 עמד מספר הנשים מנתחות הלב בארצות הברית על 5%.
עד אמצע המאה ה-20 היו רופאות תופעה נדירה, אך בארץ ישראל הן היו שכיחות למדי מזה 85–90 שנה.
ערב מלחמת העולם הראשונה (1914), היו כ-30% מהסטודנטיות לרפואה בפרוסיה יהודיות.
בווינה היו הסטודנטיות היהודיות לרפואה 60% מכלל הסטודנטיות לרפואה.
המקצועות הרפואיים שבהם הרופאות היהודיות נטו להתמחות היו: פדיאטריה, גינקולוגיה, מיילדות, מחלות עיניים ופסיכיאטריה.
רופאות יהודיות רבות הפכו ציוניות ועלו לארץ ישראל.
החל משנות ה-20 של המאה ה-20 היו הרופאות 21.2% מכלל הרופאים היהודים שקיבלו רישיונות עבודה מממשלת המנדט הבריטי (מאביב 1919 עד סוף דצמבר 1929).
ד"ר רחל יהודית ספיר-וילצ'יק שהייתה רופאת נשים, נתמנתה למנהלת מחלקת יולדות בבית החולים על שם שוויצר בטבריה, בין השנים 1934–1948.
הקמת ענפי הכירורגיה השונים בישראל (רשימה חלקית)
עד סוף שנות ה-40 של המאה ה-20 המקצוע הכירורגי הכמעט בלעדי שהיה קיים בארץ היה "כירורגיה כללית".
כל העוסקים בכירורגיה היו גברים מלבד 2 נשים שהחלו להתמחות בתחום בשנות ה-30 של המאה ה-20.
הכירורג פרופ' דוד ארליק התחיל לבצע בבית החולים רמב"ם ניתוחים אורולוגיים בשנת 1948, ובהמשך נפתחה מחלקה אורולוגית בניהולו של הד"ר דן לוין.
מחלקות כירורגית החזה והלב הראשונות בארץ נפתחו בבית חולים תל השומר בתחילת שנות ה-50 על ידי הפרופ' יהודה פאוזנר, ובמרכז רפואי הדסה בירושלים על ידי הפרופ' חנוך מילויצקי.
ב-1964 הוקמה המחלקה לכירורגיית חזה ולב על ידי פרופ' מוריס לוי בבית החולים בילינסון.
המחלקה הנוירוכירורגית נוסדה בהדסה בירושלים, בשנת 1941 על ידי הד"ר הנרי ויגדורסון והייתה היחידה בארץ ישראל.
פרופ' אהרון בלר נתמנה למנהל המחלקה בשנת 1951. הפרופ' הרדן אשכנזי ייסד בבלינסון את היחידה לנוירוכירוגיה אשר בשנת 1948 הפכה למחלקה.
הפרופ' ג'ורג' לבנטון התמנה בשנות ה-50 של המאה ה-20 כממלא מקום מנהל מחלקת א.א.ג.
בבית החולים רמב"ם בחיפה, ובשנת 1963 מונה למנהל מחלקת א.א.ג.
הפרופ' מרק מוזס בשנת 1962 ייסד בארץ ענף חדש בכירורגיה: "כירורגיית כלי דם", היה הכירורג הראשון שהתחיל לנתח ניתוחי כלי-דם בישראל.
מוזס ניהל את המחלקה לכירורגיה כללית וכלי דם בתל השומר.
הפרופ' מנדל סטבורובסקי התחיל לנתח ניתוחי כלי דם באיכילוב בשנת 1965. סטבורובסקי ניהל את המחלקה לכירורגיה כללית וכלי דם.
בשנת 1951 נפתחה בתל-השומר המחלקה הראשונה בארץ ל-כירורגיה פלסטית בניהולו של הד"ר ליאו בורנשטיין.
הפרופ' צבי נוימן בשנת 1958 נתמנה למנהל השירות הכירורגי-פלסטי ובהמשך למנהל המחלקה לכירורגיה פלסטית, בבית החולים הדסה בירושלים.
בשנת 1955 הפרופ' אברהם לאופר כירורג, וכירורג ילדים, ייסד וניהל את המחלקה הראשונה ב-ישראל, לכירורגית ילדים בבית החולים הדסה.
האורתופד פרופ' מאיר מייקין הקים בשנת 1955 וניהל את המחלקה לאורתופדיה בבית החולים הדסה (לימים בית החולים הדסה עין כרם).
רשימה חלקית של נשים פורצות דרך במקצועות כירורגיים ביישוב ובישראל
ד"ר שושנה שקופ-פרנקל הייתה הכירורגית הראשונה בארץ ישראל (התמחתה בכירורגיה משנת 1936 בבית החולים הדסה (תל אביב) במחלקתו של הפרופ' מכס מרכוס, הייתה רופאה מתמחה יחידה במחלקה שבה השתלמו באותה עת עוד 14 רופאים-מתמחים) והמנתחת הפלסטית הראשונה בישראל.
ד"ר שושנה לוי-הוכמן הייתה כנראה הכירורגית השנייה בארץ ישראל.
בשנת 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה כשהחלו להתפנות משרות של רופאים התקבלה להתמחות בכירורגיה אצל פרופ' אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף), בבית החולים הדסה בירושלים.
ד"ר סבינה ליבלינג רופאת עיניים, הייתה האישה הראשונה שניהלה מחלקת עיניים במדינת ישראל, ניתחה ניתוחי עיניים, והאישה הראשונה שנתמנתה למנהלת מחלקה בבית החולים איכילוב בשנת 1963.
ד"ר יואנה שיפר הייתה בשנות ה-60 של המאה ה-20 הנוירוכירורגית הראשונה בישראל, כיהנה כסגנית מנהל המחלקה באיכילוב ובשנות ה-70 הקימה וניהלה את השירות הנוירוכירורגי בבית החולים אסף הרופא.
ד"ר הילית כהן היא מנתחת לב הראשונה והיחידה בישראל (נכון לשנת 2020).
פרופ' יעל רפאלי מנהלת היחידה לכירורגיית חזה במחלקה לכירורגיית לב וחזה במרכז רפואי סורוקה בבאר שבע משנת 2010. עוסקת בניתוחי ריאות, בין השנים 2007–2010 הייתה מנתחת חזה בכירה במחלקת ניתוחי לב חזה בבית חולים בילינסון, פתח תקווה, ושותפה פעילה בתוכנית השתלות הריאה.
ד"ר ראניה עוקבי היא גינקולוגית והרופאה הבדואית הראשונה בישראל, עובדת כרופאה מומחית במחלקה לגינקולוגיה ומיילדות במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה.
בשנת 2020 המנהלת היחידה של מחלקה כירורגית בישראל היא הד"ר קטייה דיין, שמנהלת את המחלקה הכירורגית בבית החולים וולפסון.
נשים המקיימות יחסי מין עם נשים (מאנגלית: Women who have sex with women; בראשי תיבות: WSW) הן נשים העוסקות בפעילות מינית עם נשים אחרות, בין אם הן מזדהות כלסביות, ביסקסואליות, הטרוסקסואליות או מוותרות על זהות מינית לחלוטין.
המונח WSW משמש לעיתים קרובות בספרות הרפואית לתיאור נשים כאלה כקבוצה למחקר קליני, מבלי להזדקק לקחת בחשבון זהות עצמית מינית.
מבחינת סוגיות רפואיות בכל הנוגע לפרקטיקות מיניות לסביות, בדרך כלל נשים שמתייעצות עם איש מקצוע רפואי לא רוצות ולא מתנדבות להזדהות מינית בגלל התפיסות המוטעות וההנחות לגבי מיניות והססנותן של חלק מהנשים בגילוי ההיסטוריה המינית המדויקת שלהן, אפילו לרופא.
היעדר הבחנה בין לסביות להטרוסקסואליות במחקרים רפואיים המתמקדים בסוגיות בריאותיות אצל נשים מטה את התוצאות עבור לסביות ונשים לא לסביות.
נשים רבות שאינן משתתפות בפעילות הטרוסקסואלית אינן פונות לרופא מכיוון שהן אינן זקוקות לפיקוח ילודה, וזה הגורם היוזם עבור מרבית הנשים בפנייה להתייעצות עם רופא נשים כאשר הן הופכות פעילות מינית.
כתוצאה מכך, נשים אלו לא מקיימות הקרנות באופן קבוע בעזרת בדיקות פאפ מכיוון שיש להן סיכון נמוך יותר לרכוש זיהום המועבר במגע מיני או סוגי סרטן.
ללסביות נוטות פחות ממקבילותיהן ההטרוסקסואליות והביסקסואליות לעבור בדיקת סרטן צוואר הרחם, וחלקן סירבו להקרנות על ידי אנשי מקצוע רפואיים.
השיעור הנמוך יותר של לסביות שנבדקו על ידי בדיקות פאפ רגילות מקשה על גילוי סרטן צוואר הרחם בשלבים מוקדמים אצל לסביות.
גורמי הסיכון להתפתחות שיעורים גבוהים יותר של סרטן השחלות בקרב לסביות מאשר אצל הטרוסקסואליות, אולי משום שלסביות רבות הן חסרות גורמי הגנה על היריון, הפלה, אמצעי מניעה, הנקה והפלות.
גורם המוביל להזנחה בקרב לסביות בדרישת הקרנה רפואית בארצות הברית הוא היעדר ביטוח בריאות שמציעים המעסיקים עבור בני זוג מאותו המין.
כאשר נשים אכן פונות לטיפול רפואי, לעיתים קרובות אנשי מקצוע בתחום הרפואה אינם מצליחים לקחת היסטוריה רפואית מלאה.
במחקר שנערך לאחרונה על 2,345 נשים לסביות וביסקסואליות, רק 9.3% טענו כי נשאלו אי פעם רופא על נטייתן המינית.
שליש מהנשאלות האמינו כי חשיפת ההיסטוריה המינית שלהם תביא לתגובה שלילית, ו-30% קיבלו תגובה שלילית מאיש מקצוע רפואי לאחר שהזדהו כלסביות או ביסקסואליות.
היסטוריה מלאה של מטופלת מסייעת לאנשי מקצוע בתחום הרפואה לזהות אזורי סיכון גבוהים יותר ולתקן הנחות לגבי ההיסטוריה האישית של נשים.
בסקר דומה שנערך בקרב 6,935 לסביות, 77% היו בקשר מיני עם בת זוג אחת או יותר, ו-6% היו בקשר שכזה במהלך השנה הקודמת.
חלק ממחלות המין הן מידבקות בין נשים, לרבות וירוס הפפילומה האנושי (HPV), טריכומוניאזיס, עגבת, נגיף הכשל החיסוני האנושי (HIV), וגינוזיס חיידקי (BV), וירוס הרפס סימפלקס (HSV).
העברת מחלות מין ספציפיות בקרב נשים המקיימות יחסי מין עם נשים תלויה בפרקטיקות המיניות שהן עוסקות בהן.
כל חפץ שבא במגע עם הפרשות צוואר הרחם, רירית הנרתיק או דם מחזור, כולל אצבעות או חפצים חודרים, עלול להעביר מחלות המועברות במגע מיני.
מגע אוראלי-גניטלי עשוי להצביע על סיכון גבוה יותר לרכישת HSV, גם בקרב נשים שלא קיימו מין קודם עם גברים.
וגינוזיס חיידקי (BV) מופיע לעיתים קרובות יותר אצל לסביות, אך לא ברור אם הוא מועבר במגע מיני; BV מופיע אצל רווקים וכן אצל נשים הפעילות מינית.
BV מופיע לעיתים קרובות אצל שתי בנות הזוג במערכת יחסים לסבית; מחקר שנערך לאחרונה על נשים עם BV מצא כי 81% היו שותפות ל-BV.
לסביות לא נכללות בקטגוריה של תדירות העברת HIV, אם כי ההעברה אפשרית באמצעות נוזלים נרתיקיים וצוואר הרחם; השיעור הגבוה ביותר של העברת HIV מנשים לנשים הוא בקרב מי שקיימה יחסי מין עם גברים, או משתמשת בסמים תוך-ורידיים.
רופאים רבים רואים במין בין נשים סיכון זניח להעברת מחלות מין ולא מצליחים לספק כל מידע אודות מניעת העברת מחלות מין בעת יחסי מין בין שתי נשים.
אף על פי שללסביות יש סיכון נמוך יותר להידבק במחלות מין מאשר למקבילותיהן ההטרוסקסואליות והביסקסואלות, הסיכון עדיין קיים.
בנוסף, רוב ה-WSW קיימו יחסי מין עם גברים בשלב כלשהו בחייהם, מה שמגדיל משמעותית את הסיכון לזיהום.
WSW נקראות לעבור בדיקות אגן שנתיות כדי לבלום את הסיבוכים של מחלות מין.
ישנן דרכים שונות עבור WSW להגנה מפני העברת מחלות מין במהלך יחסי מין, אם כי שיטות אלה אינן נחקרות היטב.
מרבית ה-WSW אינן משתמשות בהגנה במהלך יחסי מין, בגלל תפיסות מוטעות שהסיכון הנמוך יותר להעברת מחלות מין גורם לכך שאין צורך במחסומים.
ה-CDC ממליץ להשתמש בסכר דנטלי במהלך יחסי מין אוראליים.
מחנכי בריאות מעודדים במידה רבה את השימוש בהם במהלך קונילינגוס ואנאלינגוס, אבל סכרים דנטליים אינם נמצאים בשימוש נרחב על ידי WSW, והפעולות הללו לא נעשות במחשבה על מניעת מחלות מין.
יש לאחסן את הסכרים הדנטליים במקום קריר ויבש, ולעולם לא לעשות בהם שימוש לאחר תאריך התפוגה המודפס.
אף על פי שקונדומים עשויים שלא להיות מתאימים למפגשים מיניים רבים של WSW, הם עדיין שימושיים כאשר מדובר באביזרי מין.
מאז שהספרות הרפואית החלה לתאר הומוסקסואליות, פנו אליה לעיתים קרובות מתוך תפיסה שביקשה למצוא פסיכופתולוגיה אינהרנטית כשורש הבעיה.
ספרות רבה בנושא בריאות הנפש ולסביות התמקדה בדיכאון, שימוש בסמים והתאבדות.
אף על פי שבעיות אלו קיימות בקרב לסביות, הדיון אודות הגורמים שלהן השתנה לאחר שהומוסקסואליות הוסרה מהמדריך לאבחון וסטטיסטיקה של הפרעות נפשיות (DSM) בשנת 1973, וזאת בעקבות מאבק של ארגונים ומדענים לשינוי תפיסה זו .
במקום זאת, נידוי חברתי, אפליה משפטית, הפנמת סטריאוטיפים שליליים ומבני תמיכה מוגבלים מצביעים על גורמים שהומוסקסואלים מתמודדים איתם בחברות מערביות שלעיתים קרובות משפיעים לרעה על בריאותם הנפשית.
נשים המזדהות כלסביות מדווחות שהן מרגישות שונות ומבודדות משמעותית במהלך גיל ההתבגרות; רגשות אלה צוטטו כמופיעים בממוצע בגיל 15 אצל לסביות ובגיל 18 אצל נשים המזדהות כביסקסואליות.
בסך הכול, נשים נוטות להתמודד בהדרגה עם פיתוח מושג עצמי מבפנים, או עם נשים אחרות איתן הן אינטימיות.
נשים (הטרוסקסואליות או אחרות) מגבילות גם את מי שהם חושפות להם את זהותן המינית ולעיתים קרובות יותר רואות בלהיות לסביות בחירה, לעומת גברים הומוסקסואלים, העובדים יותר כלפי חוץ ורואים את היותם הומוסקסואלים מחוץ לשליטתם.
הפרעות חרדה ודיכאון הם הבעיות הנפשיות הנפוצות ביותר בקרב נשים.
דיכאון מדווח בקרב לסביות בשיעור הדומה לנשים הטרוסקסואליות.
זוהי בעיה משמעותית יותר בקרב נשים שחשות שעליהן להסתיר את נטייתן המינית מחברים ובני משפחה, שחוות אפליה אתנית או דתית צבורה, או חוות קשיים ביחסים ללא מערכת תמיכה.
יותר ממחצית מהנשאלות לסקר בנושא בריאות בתחום לסביות בשנת 1994 דיווחו כי היו להן מחשבות אובדניות, ו-18% ניסו להתאבד.
מחקר מבוסס אוכלוסייה שהשלים המרכז הלאומי לחקר אלכוהול מצא כי נשים שמזדהות כלסביות או ביסקסואליות נוטות פחות להימנע מאלכוהול.
ללסביות וביסקסואליות יש סיכוי גבוה יותר לדווח על בעיות אלכוהול, וכמו כן לא להיות מסופקות מטיפול בתוכניות גמילה.
קהילות לסביות רבות מתרכזות בברים, ושתייה היא פעילות הקשורה להשתתפות בקהילה עבור לסביות ונשים ביסקסואליות.
אלימות מצד בת זוג אינטימית
אלימות מצד בן/בת זוג אינטימי/ת (IPV - Intimate partner violence) מקיפה כל סוג של התעללות, כגון התעללות פיזית או פסיכולוגית, רדיפה או אלימות מינית, המופעלת על ידי בן/בת זוג אינטימי/ת.
WSW נוטות יותר מאשר נשים הטרוסקסואליות לסבול מ-IPV מכל סוג שהוא מבנות זוגן, כאשר לנשים ביסקסואליות יש שכיחות גבוהה יותר מאשר לנשים לסביות.
לנשים ביסקסואליות יש סיכוי גדול פי שניים מנשים הטרוסקסואליות לחוות הטרדה או אונס מצד בת זוג אינטימית.
הסקת מסקנות חזקות ומרחיקות לכת על WSW יכולה להיות קשה, מכיוון שמחקרים רבים אינם מצליחים לכלול קבוצה זו באופן ספציפי.
מחקר אקדמי מועט נעשה על WSW ביחס לקבוצות מיעוט מיניות אחרות.
מחקר על בריאות מינית עוסק בדרך כלל בהיריון ובמין הטרוסקסואלי, כאשר לרוב מתעלמים מצורכי ה-WSW.
מחקרים על אלימות מצד בן/בת זוג אינטימי/ת לעיתים קרובות אינם מצליחים לדווח על מין העבריין או על נטייתו המינית של הקורבן, מה שמקשה על חקר השכיחות בקהילות WSW.
נשים כבני אדם הוא ספר מאת שולמית אלוני, שיצא לאור בשנת 1976 בהוצאת מבט.
הספר עוסק במעמד האישה בישראל, בתי הדין הרבניים, איסור והיתר לנישואים ולגירושים, זכויות נשים, מעמד האישה בענייני ממון ואפוטרופסות על ילדים ועוד, אך מדבר בעיקרו על האפליה המגדרית, החוקית והמשפטית בישראל.
בספר נכתב על מעמדה של האישה ועל האפליה המעוגנת בחוק כנגד נשים בכל המערכת המשפטית, העוסקת בזכות הנישואים, במעשה הנישואים והפקעתם, ומתייחסת כביכול לנשים כיצור נחות אשר על פי חוקי ישראל היא קניין בעלה ואשר תפקידה הוא להיות עקרת בית וללדת ילדים.
אלוני טענה בספר זה, כי האישה פסולה לכהן בתפקידים בכירים רבים ושנשים צריכות להופיע בפני דיינים המברכים כל בוקר "ברוך שלא עשני אשה".
אלוני כתבה גם על סוגיית מעמדה של האישה ועל האפליה שהיא חווה במערכת בעלת דעות קדומות.
שולמית אלוני כתבה על גיל הפרישה, "נשים בשנות השישים לחייהן אינן חלשות, חולות או סניליות יותר מגברים באותו גיל".
באוגוסט 2017, ארגון שווים שונים כתבו בדף הפייסבוק שלהן "לפני 41 שנים פרסמה עורכת הדין וחברת הכנסת שולמית אלוני, שמזוהה גם היא עם מרצ, את הספר "נשים כבני אדם".
מסמך יסודי ומרתק על האפליה המגדרית החוקית והמשפטית בישראל, שבו הצביעה בשיטתיות על המקומות שבהם קיימת אפליה."
בינואר 2021, העלה אתר החדשות מעריב, מאמר על שולמית אלוני, בו טענו כי שולמית אלוני הייתה "לוחמת אמיצה לזכויות אדם ומובילת המאבק בכפייה דתית ולקידום מעמד האישה", ואף ציטטו משפטים מספריה, כולל מהספר "נשים כבני אדם".
HIV הוא נגיף אשר גורם, בהיעדר טיפול, למחלת האיידס.
בשנת 2020 נרשמו כ-1.5 מיליון מקרים חדשים, מתוכם חצי בקרב נשים.
לפי הערכות יש כ-37.7 מיליון בני אדם בעולם החיים עם HIV, מתוכם כ-53% הן נשים.
למרות זאת HIV ואיידס מזוהים לאורך השנים כתופעה גברית, ובעיקר כזו שפוגעת בהומוסקסואלים ובגברים ששוכבים עם גברים.
מחקרים סוציולוגים מראים כי היחס ל-HIV/איידס בתחומים רבים מושפע מהטיות על בסיס מעמד, מגדר וזהות מינית.
להדרה של נשים מהשיח והמודעות ל-HIV השפעות רחבות במגוון תחומי החיים, ביניהן סיכון מוגבר להידבקות, אופן הטיפול, המניעה, והיבטים נפשיים וחברתיים נוספים הקשורים לחיים עם HIV/איידס.
בממוצע, נשים חיות עם הנגיף זמן רב יותר לפני שמתגלות כנשאיות ומטופלות, הן בסיכון גבוה יותר לסבול מבעיות נפשיות לאחר ההדבקה וזוכות לתשומת לב מועטה יותר מגופי רווחה, ממשלה ורפואה.
כך למשל, ייצוגן במחקרי HIV אינו תואם את יחסן באוכלוסיית הנשאים.
המקרה הראשון של HIV בקרב נשים בארצות הברית דווח בשנת 1981. בדצמבר 1982, נרשמו המקרים הראשונים של העברת HIV מאם לילד.
מספר הילדים שנדבקו בנגיף גדל במהלך העשור.
בסוף שנות ה-80 נעשה שימוש בזידובודין (ZDV) או בשמה הנוסף, אזידותימידין (AZT) כתרופה לטיפול ב-HIV, שמפחיתה עד 70% את הסיכוי להעברת הנגיף מאם לילד.
שנות השמונים היו שנים של הכחשה ועיכוב, ואופיינו בתסכול מהיעדר תגובה ממשלתית או קלינית לבעיות הייחודיות העומדות בפני נשים שחיות עם HIV ונמצאות בסיכון ל-HIV.
בתחילת מגפת האיידס ב-1981, קהילות רפואיות ומדעיות לא הכירו בנשים כקבוצת מחקר.
נשים לא נכללו בניסויים קליניים של תרופות ואמצעי מניעה, ונחסמו לעיתים קרובות מהאפשרות להיות נבדקות במחקרים קליניים.
סוכנות המכונים הלאומיים לבריאות דחתה מענקים שנועדו לחקירת HIV בקרב נשים מקבוצות מיעוט אתניות ובעלות מיצב חברתי־כלכלי נמוך.
חוסר תשומת לב זה מיוחס לעיתים לפעילותה הבולטת של התנועה לזכויות הומואים בתחום ה-HIV/איידס.
התסמינים הקליניים של HIV שונים בין גברים לנשים, וההתמקדות בתסמינים גבריים גרמה לאנשי מקצוע רפואיים להתעלם מתסמינים אצל נשים.
אף על פי כן, בעידן זה החלה ההתפתחות של ארגוני תמיכה של נשים למאבק ב-HIV ואיידס.
בשנות ה-90 החלה התעוררות במודעות, שבאה לידי ביטוי בזרם ראשוני של מימון מחקר ושיח סביב הסברה הן בארצות הברית והן בעולם, וזאת במקביל לכך שה-CDC דיווח כי איידס הוא סיבת המוות העיקרית בקרב נשים אפרו-אמריקאיות בגילאי 25–44 שנים.
לאחר שנים בהן לא ראו צורך במחקרים ממוקדי נשים, הוענק מימון פדרלי למחקרים בקנה מידה גדול על נשים עם HIV.
הופעת הטיפול האנטי-ויראלי שינתה את פני המגפה אך, באופן לא מפתיע, נשים לא נכללו בניסויים מוקדמים ולעיתים קרובות ניחושים קליניים ליוו את השימוש בתרופות חדשות אלו בנשים.
מאז המקרים הידועים הראשונים של מגפת האיידס בשנות ה-80, ישנה עליה משמעותית באחוז הנשים מתוך כלל האנשים החיים עם הנגיף בעולם, מ-35% בשנת 1985 ליותר מחצי נכון ל-2022. בשנים הראשונות של פרוץ המגפה נשים כלל לא נחשבו כקבוצות סיכון ואף נטען, למשל, שלנשים לסביות ודו מיניות ישנה חסינות בפני הנגיף.
כתוצאה ממגמה מתמשכת של חוסר הכרה בנשים כאוכלוסייה בסיכון, מקרים רבים לא זוהו וטופלו, וקיים העדר של מידע על שכיחות הנגיף בקרב נשים ועל השפעתו עליה.
ארגוני הבריאות מצביעים על שתי דרכי הדבקה עיקריות בקרב נשים: דרך יחסי מין הטרוסקסואלים (מעל 80%) ודרך הזרקת סמים.
ידוע כי יעילות ההדבקה (transmission efficiency) ב-HIV גבוהה יותר בקרב נשים, כך שהסיכוי שלהן להידבק במהלך קיום יחסי מין הטרוסקסואלים עם נשא גבוה פי 8 מאשר עבור גברים.
הפגיעות המוגברת לנגיף היא תוצר של שילוב מורכב בין גורמים ביולוגים, התנהגותיים וחברתיים, אך המשקל של כל אחד מהגורמים והשפעותיו אינם ברורים.
גורמים ביולוגים הקשורים בסיכוי הדבקה גבוה בקרב נשים כוללים את המבנה האנטומי של הנרתיק, מבנה הרקמות בו וכן הבדלים במערכת החיסון.
גורמי סיכון התנהגותיים וחברתיים כוללים התנהגות מינית, דפוסי שימוש באמצעי מניעה, חשיפה לאלימות, מיצב חברתי־כלכלי ועוד.
האחוז הגבוה ביותר של נשים נשאיות בולט במדינות אנדמיות (בהן אחוז הנשאים גבוה מ-1) ובמיוחד במדינות אפריקאיות שמדרום לסהרה, שם מעל 60% מההדבקות החדשות ב-2020 הן של נשים.
במדינות אלו, נשים צעירות (גילאי 14–24) הן האוכלוסייה שנמצאת בסיכון הגבוה ביותר להידבק בנגיף, כאשר הן מהוות רבע ממקרי ההדבקה החדשים, בעוד הן מונות רק 10% מהאוכלוסייה.
מלבד מדינות אפריקה שמדרום לסהרה, אחוזי הנשאות וההדבקה של נשים בעולם משתנים ונעים בין 19 ל-38 אחוז.
בישראל, על פי דוח אפידמיולוגי תקופתי של HIV/ איידס, נכון לשנת 2020 חיים בישראל 7,851 נשאים מדווחים, מתוכן כ-30% הן נשים.
בשנת 2020 דווח על 362 מקרים חדשים, כאשר גם מתוכם 29% הן נשים.
זו בירידה לעומת שנה קודמת בה מנו 35% .
+אחוז הנשים בקרב מקרי הדבקה לפי אזור גאוגרפי בשנת 2019אסיה ומדינות האוקיינוס השקט30%מזרח אירופה ומרכז אסיה36%המזרח התיכון וצפון אפריקה33%אפריקה שמדרום לסהרה60%הקריביים38%אמריקה הלטינית23%מערב אירופה, מרכז אירופה וצפון אמריקה19%ישראל35%
אל הגורמים הביולוגים לסיכוי מוגבר להידבקות שהוזכרו מצטרפים מגוון משתנים חברתיים, כלכליים ותרבותיים הקשורים למגדר.
על פי תיאוריה של הסוציולוגית ריוון קונל בנוגע לכוח ומגדר, אי אפשר להפריד בין הגורמים והם משתלבים זה בזה ובכך מעצימים את החשיפה והפגיעות של נשים לנגיף.
בין גורמי הסיכון הלא ביולוגים ניתן למנות:
יכולה להוות גם גורם וגם תוצאה של HIV.
נשים וילדות שחוו אלימות מצויות בסיכון של פי 1.5 להידבק בנגיף ומקרים רבים של הדבקה הם כתוצאה ממין לא מוגן בכפייה, בתוך מערכת יחסים ומחוצה לה.
בנוסף, נשים נשאיות נמצאות בסיכון גבוה יותר לחוות אלימות בעקבות חשיפת הסטטוס או דרישה לשימוש בקונדום, ובמקרים רבים נמנעות מקבלת טיפול בשל כך.
במדינות רבות קיימים חסמים בגישה של נשים לשירותי רפואה המספקים אבחון, מניעה וטיפול ב-HIV בפרט, ובמיניות נשית בכלל.
בנוסף, התמקדות במחקר HIV/איידס בגברים מתבטא במיעוט ידע ומענים רפואיים מותאמים לנשים.
זיהוי HIV/איידס עם הקהילה ההומוסקסואלית והתעלמות מנשים כאוכלוסיית יעד לפעילות הסברה וחינוך, תרמו עם השנים להעמקת פערים במודעות לסיכון בהדבקה.
נוסף על כך, מחקרים מצאו קורלציה בין רמות השכלה לבין סבירות ההידבקות ב-HIV וקבלת טיפול, כך שניתן לראות בפערים באפשרויות החינוך הפתוחות בפני נשים, כגורם סיכון נוסף.
מחקרים מצאו שנשים בעלות מִיצב חברתי־כלכלי (מחכ"ל) נמוך, במיוחד במדינות מתפתחות, נמצאות בסיכון גבוה יותר להידבקות ובעלות נגישות נמוכה יותר לטיפול, אך קיים דיון בנוגע לשאלה האם עוני מגביר באופן ישיר את הסיכון להידבקות.
הסטיגמה הרווחת על אנשים שחיים עם HIV היא שהנגיף הוא נחלתם של קהילת הגברים ההומוסקסואלים בלבד.
כתוצאה מכך נשים נשאיות חוות פגיעה בדימוי העצמי, זרות וניכור, אשמה ובושה, ובהמשך לכך הנשאות הופכת לסוד כבד.
לאור זאת, נשים נוטות להסתיר את נשאותן ובכך מסתכנות בגילוי מאוחר.
בנוסף לסטיגמות הרווחות כלפי נשאי HIV, הסטיגמות הייחודיות לנשים הן שהן מופקרות, מלוכלכות וחסרות אחריות.
כמו כן, על אף שמרבית הנשים נדבקות ביחסים מונוגמיים-הטרוסקסואליים, הסטיגמה כלפיהן היא שהן נדבקו דרך הזרקת סמים, יחסי מין מחוץ לקשר או זנות.
כתוצאה מכך הן חוות בושה, האשמה עצמית ואף תופסות את ה-HIV כעונש.
נשים נשאיות סובלות מנידוי ואפליה מצד הסביבה, ואף אלימות במערכות זוגיות כתוצאה מחשיפת הנשאות.
בשל כך קיים אצלן חשש שבני זוגן יעזבו אותן בעקבות הגילוי או יפעילו כלפיהן אלימות.
מחקרים אשר בחנו הבדלים מגדריים בהשפעת הסטיגמה על אנשים שחיים עם HIV מצאו כי נשים מתמודדות עם השלכות שליליות יותר בהשוואה לגברים.
ההשלכות כוללות דיכאון, חרדה, תפיסה של היעדר תמיכה חברתית, פגיעה בערך העצמי, טיפול רפואי פחות עקבי, דאגות הקשורות בחשיפה ואיכות חיים ירודה יותר.
על פי אתר הוועד למלחמה באיידס, ההמלצות למתן טיפול תרופתי נגד HIV זהות בין גברים ונשים.
טיפול זה הוא טיפול לכל החיים, אשר השפעותיו ותופעות הלוואי שייתכנו כתוצאה ממנו דומות בין המינים.
גורם מיוחד בנשים הוא תגובה בין התרופות נגד HIV לבין גלולות למניעת הריון, כך שתרופות שונות נגד HIV עלולות לפגוע ביעילות הגלולה.
הטיפול שניתן לפני חשיפה לווירוס נקרא PrEP ודורש נטילת כדור אחד ביום של תרופה בשם אמטריביר.
הטיפול נמצא בסבסוד סל הבריאות הישראלי וקופות החולים, עבור אנשים בסיכון גבוה להדבקה.
על אף השינוי שעשה הכדור, נסיבות חיים מורכבות לעיתים מקשות על נטילה תקינה של התרופה.
על הקשיים הייחודיים האלו ביקשה לענות קבוצת IPM - International Partnership for Microbicides שפיתחה טבעת סיליקון שמפרישה תרופות באופן קבוע, אשר יכולה לשמש נשים באופן עצמאי ודיסקרטי.
הטבעת תעמוד לאישור ה-FDA בתחילת שנת 2022, ועל פי המחקרים היא מונעת בין 35–50% ממקרי ההדבקה.
נשים ונפלאות הוא סרט דרמה בריטי-אירי משנת 2023 בבימויו של טדאוש או'סאליבן, עם מגי סמית', קתי בייטס, לורה ליני ואגנס או'קייסי בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על ארבע נשים מקהילה דתית בדבלין שיוצאות למסע צליינות לעיר לורד בצרפת בתקווה שזה יפתור את בעיותיהן.
דבלין 1967 באחת השכונות נמצאת קהילה דתית הקשורה לכנסייה של האב בירן.
הוא מארגן כמה נשים למסע לעיר הניסים לורד אך אומר להן שניסים לא קורים שם אלא שזה יחזק את התקווה והידידות ביניהן.
לילי פוקס (מגי סמית') היא המבוגרת בהן.
בנה היחיד, דקלן, התאבד בטביעה לאחר אהבה נכזבת.
היא יוצאת ללורד למרות התנגדות בעלה טומי (ניאל באגי).
איילין דאן (קתי בייטס) נוסעת ללורד לאחר שגילתה גוש בשד ומקווה לנס.
היא יוצאת ללורד למרות התנגדות בעלה פרנק (סטיבן ריאה).
דולי הנסן (אגנס או'קייסי) היא אם לילד שאינו מדבר ומקווה לנס שיחזיר לו את דיבורו.
היא יוצאת ללורד למרות התנגדות בעלה ג'ורג' (מארק מק'קנה) שלא מאמין בניסים.
לפני הנסיעה מגיעה למקום מארצות הברית כריסי ארן (לורה ליני) לרגל מות אימה מורין (ברנדה פריקר).
היא עזבה את הקהילה לפני 40 שנה לאחר שנכנסה להיריון מבנה של לילי.
לילי שכנעה אותה לעזוב ולהפסיק את ההיריון ולא סיפרה זאת לבנה שלקה בדיכאון והתאבד.
כל הקהילה מאשימה את כריסי והיא מתקבלת במבטים עוינים.
כריסי מוצאת בבית אימה מכתב וכרטיס ללורד והיא מחליטה ברגע האחרון להצטרף לקבוצת הנשים.
במשך השהייה בלורד והטבילה במים הקדושים עוזרת כריסי ללילי הקשישה והן מתפייסות.
דולי מספרת כי רצתה להפיל את דניאל ולכן אלוהים נוקם בה וכריסי מספרת להן את האמת על הסיבה בגללה עזבה את אירלנד וכולן מתפייסות.
הן חוזרות לבעליהן שמקבלים אותן בשמחה.
איילין מרגישה שהגידול קטן והילד מתחיל למלמל את המילה "Home".
לילי וכריסי הולכות לשפת הים לאתר ההנצחה במקום בו טבע דקלן.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותמגי סמית'לילי פוקסלורה ליניכריסי ארןקתי בייטסאיילין דאןאגנס או'קייסידולי הנסיסטיבן ריאהפרנק דאןבעלה של אייליןמארק לו'הלורןהאב בירןכומרמארק מק'קנהג'ורג' הנסיבעלה של דוליניאל באגיטומי פוקסבעלה של ליליברנדה פריקרמורין ארןקול
מעמדן של נשים בתקופה הוויקטוריאנית עמד בסתירה מוחלטת אל מול העושר והכח המדיני ממנו נהנתה האימפריה הבריטית במהלך המאה ה-19, אשר מכונה התקופה הוויקטוריאנית על שם המלכה ויקטוריה ששלטה בממלכה באותן שנים.
לנשים לא ניתנה זכות הבחירה או הזכות לעסוק במסחר, ואם נישאו, נשללו מהן גם הזכות לצבור רכוש משלהן או לנהל כספים, והן נחשבו במעמד נחות לבעל וברשותו.
יחד עם זאת, התקופה הוויקטוריאנית מאופיינת בשינויים חברתיים ופוליטיים שהחלו לאחר המהפכה התעשייתית שהובילה נשים רבות לצאת לעבוד.
רעיונות פמיניסטים שונים התפשטו בקרב נשים משכילות בנות המעמד הבינוני, חוקים מפלים בוטלו וחוקים שנועדנו להעניק הגנה לנשים חוקקו.
בנוסף, התנועה למען זכות בחירה לנשים שהחלה את דרכה באמצע המאה ה-19 החלה לצבור תאוצה ורשמה לעצמה הישגים.
באמצע המאה ה-19 שלטה באנגליה תפישה רעיונות המבוססת על אידאולוגיה פטריארכלית ודתית ביסודה, אשר ראתה בנשים חלשות מבחינה פיזית אך נעלות במבחינה מוסרית, ביחס לגבר.
"תאורית הספרות הנפרדות" קראה להפרדה הלכה למעשה בין המינים על מנת ליצור היררכיה חברתית וכלכלית.
היא עשתה זאת דרך הקצאת תפקידים מגדריים שונים ומוגדרים מראש, ובאמצעות הגבלת המרחב בו נשים היו רשאיות להיות.
לנשים הוויקטוריאניות היה תפקיד מצומצם שנסוב סביב הספרה הפרטית, דהיינו המרחב המשפחתי והבייתי.
התפקיד כלל הולדה, חינוך הילדים, הכנת ארוחות ושמירה על בית נקי ומסודר.
היה עליהן להימנע מהמרחב הציבורי שכלל השכלה, עיסוק בפוליטיקה וממשל, עבודה בתשלום או מסחר.
גברים היו אחראים על פרנסת המשפחה והיו רשאים לנוע במרחב הציבורי בחופשיות.
נשים בתמונה היא עמותה ישראלית לקידום נשים בתחום הקולנוע והטלוויזיה, אשר הוקמה על ידי ענת שפרלינג ונעמה פריזנט אורפז בשנת 2004. מאז 2021, מנהלות את העמותה ליהי סבג ושירה מישר.
בשנת 2004 ייסדה העמותה את הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים רחובות שפעל עד שנת 2014, ובדצמבר 2019 ייסד פורום יוצרי הקולנוע בירושלים ועיריית ירושלים את הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים בירושלים כאשר ב־2022 עבר לנשים בתמונה.
בשנת 2012 סייעה העמותה בהקמת "פורום הקולנועניות ויוצרות הטלוויזיה בישראל" למען צמצום פערים מגדריים, בשנת 2022 ייסדה את מיזם מדברות סרטים במטרה להעלות מודעות לאלימות כלפי נשים, ובשנת 2023 יזמה את מיזם "חזקות בעורף" הקרנות למפונים.
הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים בירושלים
בדצמבר 2019 נוסד לראשונה בישראל הפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים בירושלים שמוקדש כולו לסרטים שנוצרו על ידי נשים.
הפסטיבל מתקיים ברחבי העיר ובסינמטק ירושלים ובמהלכו מוקרנים מדי שנה למעלה מ-60 סרטים מישראל ומרחבי העולם.
במסגרת הפסטיבל נערכות תחרויות, פרמיירות, סדנאות אומנות, מענקי הפקה, לוקחים בו חלק אורחים בינלאומיים וניתנים מענקי הפקה לסרטים קצרים בהתאמה מלאה לאוכלוסיות המגוונות בעיר.
הפסטיבל נגיש לכלל האוכלוסיות ביניהן נשים חרדיות, נשים פלסטיניות ממזרח העיר, נפגעות אלימות ועוד.
במרכז הפסטיבל עומד פרויקט הפיצ'ינג בשיתוף פעולה עם קרן גשר לקולנוע רב תרבותי המעניק מדי שנה פרס כספי ליוצרות עבור פיתוח סרט קצר (ב 2023 הפך מענק זה למענק הפקה לסרט קצר) כחלק מהאג'נדה החברתית של הפסטיבל מתקיים פרויקט הקרנות במקלטים לנשים נפגעות אלימות.
פסטיבל 2019 התקיים ב-16–19 בדצמבר והופק ביוזמת שירה מישר, ליהי סבג, בנימין פרידנברג, נחמה יהושפט וליאורה שילמן ובהפקת פורום יוצרי הקולנוע בירושלים.
במהלך הפסטיבל הוקרנו 13 סרטים זרים, ישראלים, עלילתיים ותיעודיים וכולם נוצרו על ידי יוצרות מהארץ ומרחבי העולם.
במהלך הפסטיבל הוענק אות הוקרה לבמאית לינה צ'פלין, הוקרנו 25 סרטים והוענקו מענקים ליוצרות.
בשנת 2020 לא התקיים הפסטיבל בעקבות מגפת הקורונה.
פסטיבל 2021 נפתח ביום האישה הבין-לאומי ונערך בין ה-8 ל-11 במרץ.
הוא היה הפסטיבל הראשון שנפתח לאחר מגפת הקורונה במתכונת היברידית בסינמטק ירושלים וגם בפלטפורמת אונליין, בהשתתפות נשיאת האקדמיה האירופית לקולנוע, הבמאית המועמדת לאוסקר אגניישקה הולנד ובחסות המכון הפולני בישראל ומכון אדם מיצקביץ.
הפסטיבל אירח את פסטיבל 49% לסרטי נשים בנושא זכויות נשים ואת "ליה פסט" לזכרה של ליה ון ליר.
במקביל להקרנות המקוונות התקיימו הקרנות סרטים לנשים נפגעות אלימות במקלטים, הונגשו סרטים עם תרגום לדוברי ערבית, הוקרנו סרטים קצרים ועצמאים.
אירוע חשיפה מקומי סביב תפקיד "מתאמת אינטימיות" שנולד בהוליווד עם הופעת תנועת #MeToo אירח את גבריאל קרטריס, נשיאת איגוד השחקנים האמריקאי SAG-AFTRA.
פסטיבל 2022 אשר התקיים בין ה-4–7 באפריל ובו הוקרנו מעל 60 סרטים חדשים מז'אנרים מגוונים.
במהלך ארבעת ימי הפסטיבל הוקרנו סרטים בשכונות השונות ללא עלות.
זוהי השנה הראשונה בה התקיים אירוע "אקיצער" - ארבעה סרטים של נשים חרדיות אשר נוצרו במסגרת חממת "א קיצער" הוקרנו בפסטיבל והעניקו הצצה אל עולמן של נשים חרדיות.
בפאנל סביב קומדיה ונשים הנחיית העיתונאית נירית אנדרמן.
זוהי השנה הראשונה בה התקיימה תחרות סרטי סטודנטיות.
בפסטיבל 2023 אשר התקיים ב-25 עד 28 בדצמבר לאחר שנדחה מחודש אוקטובר בעקבות אירועי טבח שבעה באוקטובר.) הוקרנו מעל 60 סרטים חדשים מז'אנרים שונים ובמתכונת היברידית.
הקהל זכה להשתתף בהקרנות רבות וחינמיות אשר התקיימו בשכונות השונות ברחבי העיר, באתר האינטרנט של הפסטיבל, ובמלונות של קהילות המפונים ממלחמת חרבות ברזל.
כאות סולידריות והזדהות, בחרו מנהלות הפסטיבל לערוך את "פוקוס דרום", במסגרתו הוקרנו כשבעה סרטים קצרים נבחרים מפסטיבל קולנוע דרום ומכללת ספיר כמחווה ל"פסטיבל קולנוע דרום" של במאיות מהעוטף.
אחד מגיבורי הסרטים שהוצג הוא חיים פרי, אשר נחטף לרצועת עזה על ידי מחבלי חמאס, לא לפני שהתעמת עם המחבלים שחדרו לביתו בקיבוץ ניר עוז, ובכך הציל את חייה של אשתו אסנת פרי.
לצד תחרות סרטים קצרים עצמאים התקיימה לראשונה תחרות סרטי סטודנטיות.
ובנוסף בפיצ'ינג קצרות בשיתוף קרן גשר לקולנוע רב תרבותי הוענק לראשונה מענק הפקה על סך 140,000 שקל.
מיזם "מדברות סרטים" הוקם בשנת 2022 על ידי ליהי סבג ושירה מישר, החל את דרכו כחלק מהפסטיבל הבינלאומי לסרטי נשים ירושלים במטרה להעלות מודעות לאלימות נגד נשים והמשיך כפרויקט שנתי בעל השפעה ניכרת אל מול האלימות הגואה נגד נשים, במטרה להפיג לחצים וליצור שיח מחזק, מרפא ומכיל.
במסגרת המיזם זוכה כל מקלט לשלוש הקרנות במהלך כל שנה קלנדרית ולהקרנה נוספת עם הילדים במתחם קולנוע.
הסרטים מבוימים על ידי נשים ונבחרים בשילוב עם גוף מקצועי להתאמה אופטימלית לפרופיל הנשים השוהות במקלטים, ביניהן חרדיות, ערביות, חילוניות וכן הלאה.
כל הקרנה מלווה בסדנאות לטובת העיבוד הרגשי של חווית הצפייה, הוא מעניק לנשים השוהות במקלטי החירום תקווה ויציבות, הוא מעורר אותן לחלום ומעודד מסוגלות אישית.
בשנת 2023 זכה המיזם על ידי בנק הפועלים לאחד מתוך 4 המיזמים הבולטים ביותר על פני 350 מיזמים שהתחרו על התואר.
נשים בתנועת הבריחה מתייחס להתנהלותן ולפעילותן של נשים שורדות שואה, במסען מאירופה אל ארץ ישראל במסגרת תנועת הבריחה.
נשים כמו גברים, התמודדו עם טראומת השואה והמלחמה, בקשיי המסע בדרכים והחיים במחנות העקורים.
עם זאת ישנן חוויות והתומדדויות המיוחדות לנשים בנות התקופה.
ניתן לחלק את הנשים בתנועת הבריחה לשלוש קבוצות: קבוצה של שורדות השואה: פליטות שלקחו חלק במסע הבריחה בדרכי אירופה; קבוצה של שורדות שואה פעילות בריחה - שמילאו תפקיד ניהולי או מבצעי בתנועת הבריחה; וקבוצה של נשים שהיו שליחות מטעם היישוב היהודי בארץ ישראל שנשלחו לאירופה כדי לסייע לשורדי השואה במסעם.
הנשים, כמו הגברים צעדו בדרכים, "גנבו גבולות" ביער, בהרים, ובקור של אירופה, או עברו בתחנות גבול עם נירות מזויפים.
אם נתפסו, בדרך-כלל נשלחו חזרה אל המקום ממנו יצאו או נאסרו והוכנסו לבית סוהר.
כמו הגברים, הן עמדו בתלאות בדרכן אל ארץ ישראל, דרך שהייתה קשה נפשית ופיזית.
יחד עם זאת ניתן למנות מספר קשיים ייחודיים להן.
הן התמודדו חשש פן לא תוכלנה ללדת לאחר מה שעברו בשואה.
הן בנו משפחה וילדו ילדים עוד בדרך, לפני שידעו איפה ואיך יחיו.
בשנים 1945–1946 שיעור הילודה של השורדים במחנות העקורים היה הגבוה בעולם.
היו נשים שילדו בדרכים, היו שילדו במחנות מעבר, באוניות המעפילים או במחנות המעצר של הבריטים.
המספר הגדול של התינוקות שנולדו בתקופת הבריחה וההעפלה היה ניצחונן של הנשים על הנאצים.
נשים התמודדו במסע בדרכים בתנאים מורכבים, לפעמים כשהן בהריון או עם תינוק קטן.
מבחינה פיזית הן היו חייבות לדאוג לילדיהן גם כשהן עייפות, רעבות או חולות.
מבחינה פסיכולוגית הן היו צריכות להיות קשובות לצרכים של הילדים גם כשהן עצמן היו במצבים נפשיים של יאוש, דיכאון ושכול.
הבחירה לחזור לחיים, למצוא בן זוג, לבנות משפחה הייתה בחירה אמיצה ולא מובנת מאליה, והיו רבות שלא עשו את כל זאת.
חתונה הייתה אירוע מורכב רגשית: מצד אחד שמחה על שהחיים ממשיכים, וכי יש מישהו בעולם ששייך לי ואני שייכת לו, אך בה העת עצוב כי החתונה נערכה בלי הורים, בלי משפחה, אפילו בלי חברים.
החברים בחתונה היו לפעמים אנשים שהכירו רק לפני ימים אחדים, עם בואן למחנה.
בדרכים הדאגה לילדים הייתה עניין מסובך ומסוכן.
צריך היה לשאת את הילדים הקטנים על הידיים או על הגב.
צריך היה למנוע מתינוקות לבכות במעברי גבול לא חוקיים, שהרי בבכותם, הם מסכנים את חברי הקבוצה כולה.
במחנות התנאים היו לפעמים קשים מאוד: האוכל לא תמיד היה מספיק ובוודאי לא מספיק מזין.
התנאים הסניטריים גרועים, חלק מהדרך הבורחים עברו בחורף האירופי הקפוא ללא ביגוד מתאים.
אימהות היו צריכות לרחוץ את ילדיהן בגיגית בחוץ.
לרוב האימהות הצעירות לא הייתה אמא, אחות או אפילו חברת ילדות, שתעזור במשימה של טיפול בתינוקות, ותהיה למשענת פיזית ורגשית (תסייע מניסיונה, תשמור על הילד כשהאם ישנה בדרך, ותנחם בעת מצוקה).
ועם כל זאת, היו נשים שמצאו את כוח שאפשר להן להיות שם גם בשביל אחרים, לעזור, לתמוך, לטפל.
הן עזרו זו לזו עם הילדים, עזרו לטפל בחולים ובילדים אחרים, דאגו לניקיון למניעת מחלות או התפשטותן, תפרו בגדים משמיכות שקיבלו מהג'וינט, ובשלו.
שורדות שואה פעילות בריחה, מנהיגות
בתנועת הבריחה היו נשים שמלאו תפקידים ניהוליים, מבצעיים או טיפוליים-חינוכיים.
זו הייתה תקופה ותרבות שבהן לא היה מובן מאליו שנשים יכולות למלא תפקידי מנהיגות או להתנהל במרחב הציבורי.
לנשים פעילות הבריחה היו עוצמה אישית, יכולת להפעיל כוח מול סמכות, כושר לקבל החלטות במצבי קיצון ובתנאי אי ודאות.
למשל, רגה רנה גלובמן גוברין מונתה למרכזת הבריחה בגרמניה באזור הבריטי.
אזור זה היה בעייתי במיוחד, מאחר שהבריטים נלחמו בתנועת הבריחה.
הם הבינו שכל יהודי בדרכי אירופה הוא מעפיל פוטנציאלי לארץ ישראל ויש לעשות מאמץ לעצור אותו בדרכו.
באחריותה של גוברין היה הקשר עם מפקדי המחנות הבריטיים, הדאגה לחינוך, בריאות, התנהלות החיים במחנות וסיוע לבורחים בהמשך מסע הלאה אל חופי הים התיכון.
היא הייתה אחראית גם על מעפילי האונייה 'אקסודוס', שהבריטים הביאו למחנות המעצר בהמבורג.
הפעילות הפגינו אומץ לב ויצירתיות.
למשל, מרישה פליישר זילבר איתרה ואספה ילדים ממנזרים ומבתי נוצרים.
פעילותה נעשתה בכפרים פולניים רוויי אנטישמיות והייתה כרוכה בסיכון חיים ממשי.
היא הסתובבה בכפרים עם סוס ועגלה בזהות של מוכרת סידקית.
כך הייתה אוספת מידע על ילדים יהודיים במנזר הקרוב לכפר או אצל משפחה נוצרית בסביבה.
היו לפעילות הבריחה יכולת ניהול, יוזמה, נחישות ויכולת לפעול בתנאים לא מוכרים, אליהם הן לא הוכשרו.
למשל, חסיה בורנשטיין בילצקי, לנה קיכלר, פרנצ'סקה אוליביה, חייקה גרוסמן, ונשים רבות אחרות, הקימו וניהלו בתי ילדים של הבריחה.
לא היו אנשי מקצוע להדריך איך לעבוד עם הילדים ולעזור להם בהתמודדות הפיזית והנפשית.
הן הובילו את הילדים בדרכי הבריחה מארץ לארץ וממחנה למחנה בתנאים קשים, למקום לא ידוע.
הן יצאו עם הילדים, בלילות לכיוון חופי הים התיכון משם באוניות לארץ-ישראל.
היו לפעילות הבריחה עוצמה אישית, כושר אלתור, הבנה במצבי מצוקה, מחויבות ויכולת לפעול בתנאי אי ודאות.
למשל, לאק'ה רוזנבלום – צור, לאה פרזמה שפר, מרי גרבר-רגב, ונשים רבות אחרות שעבדו בבתי הילדים, טיפלו בהם וחיו אתם.
לא הייתה תורה כתובה שלמדה כיצד לטפל בילדים שורדי טראומה ולהחזיר להם את ילדותם האבודה ואת האמון באדם, ובכל זאת, ולמרות שרובן היו בעצמן נערות, שזה עתה ניצלו מהשואה, הן דאגו לילדים במסירות.
היו נשים בתפקידים מבצעיים, שפעלו כאחראיות על מעברי גבול, למשל, שיינה שיינברג-גרינגרוס, ולובה קרוניק.
מרים פוקס, ניהלה את תחנות הגבול בין פולין לצ'כיה, לובה גלר.
ז'ניה קלס וולקן נשלחה בתפקיד מבצעי אל תוך ברית המועצות, נתפשה ונאסרה ילתקופה ארוכה, יחד עם קבוצת פעילים הידועים בשם אסירי לבוב.
שליחות שנשלחו על ידי היישוב בארץ
מהישוב בארץ יצאו שליחים לסייע לשורדים במסעם.
השליחים מהארץ כללו את מתנדבי היישוב, שהתגייסו לצבא הבריטי, כדי להילחם בצבא הנאצי.
במפגש עם שורדי השואה הם התגייסו לעזור לשורדים והיו הישראלים ראשונים שהגיעו אליהם.
הקבוצה השנייה, שהגיעה לאירופה לסייע לתנועת הבריחה, הייתה של אנשי המוסד לעלייה ב, שעם בואם הפכו למעשה למפקדי הבריחה בארצות אליהן נשלחו.
פעלו בתנועת הבריחה שליחים נוספים, למשל, שליחי ההגנה ושליחי משלחת פלוגות הסעד, מטעם הסוכנות היהודית.
עצם גיוסן של נשים למאבק הלאומי בבריחה ובהעפלה היה עניין משמעותי ביותר ולא התאים לתפקידן המסורתי של אימהות באותה תקופה.
חציית גבולות, מצבים של הגירה, של מלחמות או של שינויים חברתיים עשויים להעצים את הזהות הנשית.
כך במקרה של השליחות לאירופה אל תנועת בריחה.
עצם גיוסן של נשים למאבק הלאומי במרחב הציבורי, תרם לשנוי התפיסות לגבי נשים, וזאת גם מן המבט של הנשים וגם מזה של הגברים.
נושא זה יעלה באופן דרמטי מאוחר יותר סביב השאלה של מקומן ותפקידן של נשים בצבא
להיות מרגל, אז והיום, זה עניין לא חוקי וחשאי, אולם כולם ריגלו אצל כולם.
מפקדים בבריחה נהלו פעילות חשאית, לא חוקית מורכבת ומסוכנת הרבה יותר.
הם לא רק אספו ידיעות סודיות, הם התערבו בהתנהלות של אנשים בארצות שרותם.
עדה סרני, אולי המפורסמת מבין השליחות שפעילו בתנועות הבריחה וההעפלה, מונתה להיות מפקדת המוסד לעליה ב' באיטליה.
היא, למשל, הזיזה "כוחות" באופן לא חוקי.
היא הזיזה אנשים בתוך איטליה וכן פנימה והחוצה ממנה.
סירני לבשה ופשטה דמויות בהתאם לצורכי המבצעים אותם ניהלה.
פעם הייתה "רופאה" שבאה למחנה פליטים עקב "מגפה" וכך מנעה כניסת שוטרים למחנה.
פעם הייתה "מדריכת תיירים אמריקאית" שהובילה 800 "תיירים" לחוויית לינה תחת כיפת השמים.
למעשה "התיירים" הועלו על אוניית מעפילים שחיכתה להם לא רחוק מן החוף.
מלכה שפירא עמדה בראש מבצע בו הובילה שירה של 18 משאיות שהובילו תינוקות וילדים שורדי שואה ומלוויהם.
בלילה קר וגשום, צריך היה 'לגנוב' שני גבולות ולעבור אותם עם ניירות מזויפים של הילדים והמלווים.
שפירא ידעה כי בבדיקה יסודית שומרי הגבול יגלו את הזיוף של התעודות.
זה היה מבצע מורכב ומסוכן שהסתיים בהצלחה.
רות קליגר-עליאב הייתה יד ימינו של שאול אביגור.
קראו לה 'הגברת הראשונה של המוסד'.
איה מאיר פינקרפלדהייתה מאנשי הגדעוניםשהיו אלחוטנים של המוסד לעליה ב'.
לבדה היא החזיקה תחנת קשר בצפון איטליה ונתפשה על ידי המשטרה.
כשליש מן הגדעונים בבריחה ובהעפלה היו נשים.
אנדה עמיר פינקרפלד, המשוררת, דודתה של איה מאיר, הייתה שליחה מורה במחנה עקורים באירופה.
בעזרת העיתון דבר לילדים היא יצרה קשרי מכתבים בין ילדי הארץ לבין הילדים שורדי השואה, אותם לימדה במחנה.
נושא הנשים בתנועת הבריחה עדיין לא נחקר באופן מספיק, למרות היותו נדבך חשוב בהבנת התקופה.
בשנת 2023 קיימה עמותת מורשת הבריחה בבית הפלמ"ח כנס בנושא "נשים בבריחה ובהעפלה".
נשים בתנ"ך מופיעות כנשים, אימהות ובנות, מנהיגות, משרתות, שפחות וזונות.
חלק מהנשים בתנ"ך – גם כמנצחות וגם כקורבנות – משנות את מהלך האירועים החשובים, אך אחרות אינן בעלות השפעה אפילו על גורלן שלהן עצמן.