tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם עליית השלטון הנאצי הוא עלה לארץ ישראל לבד, ושכנע גם את הוריו ואחותו רות לעשות כן.
כשהגיע ארצה המשיך מנדלסון בלימודיו האקדמיים, תחילה בלימודי זואולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1936 נמנה עם מוסמכי המחזור הראשון של הפקולטה למתמטיקה ולמדעי הטבע.
בתואר השני שלו עסק באורח החיים של שבלולים, ובדוקטורט עסק בחייהן של ציפורים שונות בארץ ישראל.
לימודיו היו בהנחייתו של פרופסור שמעון בודנהיימר.
תוך כדי לימודיו הצטרף מנדלסון לצוות המכון הביולוגי-פדגוגי בתל אביב, בהנהלת יהושע מרגולין, ולאחר מותו של מרגולין ב-1947, הוא אף מונה למנהל המכון.
בתפקיד זה כיהן כשש שנים.
מנדלסון היה משתתף פעיל בהקמת אוניברסיטת תל אביב, והיה לדקאן הראשון של הפקולטה למדעי החיים ולסגן הנשיא הראשון של האוניברסיטה.
הוא ייסד את המחלקה לזואולוגיה, והיה לראש המחלקה ומובילה.
במסגרת תפקידים אלה עודד מנדלסון חקר בתחומי מדע רבים, ובעיקר מחקר של האורגניזם השלם.
נוסף לאלה, מנדלסון פיתח את האוספים הזואולוגיים של אוניברסיטת תל אביב, והיה למנהל הגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב.
בגן הזואולוגי הוא שימר מינים בסכנת הכחדה.
על פי עמדותיו, זואולוג טוב צריך להיות בעל הבנה וידע על כל התהליכים המתרחשים בטבע.
עמדה זו משתקפת בעבודתו הרבה והמקיפה בתחום.
מעבר לתרומתו הגדולה של מנדלסון בתחום האקדמי והמחקרי, הוא תרם רבות גם בתחום שימור ושמירת הטבע בארץ.
הוא השתתף בהכרזה על שמורת הטבע הראשונה, בהקמת רשות שמורות הטבע (לימים רשות הטבע והגנים) ובהקמת החברה להגנת הטבע.
בנוסף לכך, השתתף מנדלסון בכמה ועדות מקצועיות של האיגוד העולמי לשמירת טבע, IUCN.
בשנת 1971 קיבל מנדלסון את פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים "על עבודתו החלוצית במחקר המודרני של בעלי החוליות בישראל", והיה חתן פרס ישראל במדעי החיים לשנת 1973.
ארכיונו מופקד בארכיון לתולדות אוניברסיטת תל אביב.
נפטר ב-19 בנובמבר 2002, והובא למנוחות בבית העלמין ברמות השבים.
היינריך מנדלסון פרסם מאמרים רבים אודות בעלי החיים בארץ ישראל.
פרסומיו עסקו בנושאים מגוונים בתחום:
התמעטות אוכלוסיית השליו הנודד בארץ ישראל ובסיני
דו"ח המפרט את מצב מיני הציפורים בארץ ישראל
הרג העופות הדורסים בעמק החולה
עוזניית הנגב על סף הכחדה
דו"ח המפרט את השפעת פעולות האדם על אוכלוסיית הציפורים בישראל
מחקריו נחשבו לפורצי דרך בתחומם, והם תרמו רבות לחקר הזואולוגיה בכל העולם.
בשנת 2011 נצפה פרט ממין זה שוב, וכיום המין מוגדר בסכנת הכחדה חמורה (CR).
היינריך וֶלפלין היסטוריון וחוקר תולדות האמנות שווייצרי.
ממכונני הגישה הפורמליסטית בחקר האמנות.
ולפלין נולד למשפחה מבוססת בווינטרטור, שווייץ.
אביו, אדוארד ולפלין, היה פרופסור לפילולוגיה.
בעקבות פגישתו עם יעקב בורקהרדט החל ולפלין בלימודי אמנות ופילוסופיה באוניברסיטת בזל, בה לימד בורקהרדט.
עבודת הדוקטורט שלו, אשר נעשתה במסגרת אוניברסיטת מינכן "הקדמות לפסיכולוגיה של הארכיטקטורה" (Prolegomena zu einer Psychologia der Architektur), אותה פרסם בשנת 1886, עסקה באדריכלות מתוך גישה פילוסופית-פסיכולוגית.
לבד מהשפעתו של בורקהרדט, אשר הדגיש את תפיסת היצירה כחלק ממערך היסטורי-חברתי, ניכרת בעבודתו גם השפעת מפגשו עם קונראד פידלר (Konrad Fiedler), חוקר אמנות אשר פיתח את הרעיון של "תמונת הסתכלות" ולפיו קיימת הפרדה בין צורת האמנות הטהורה לבין יסודות בלתי-אמנותיים המתקשרים אל הצורה הטהורה באופן מקרי.
לאחר לימודיו שהה ולפלין באיטליה.
בעקבות שהותו שם חיבר את ספרו "רנסאנס ובארוק" (1888).
הוא החל להרצות באוניברסיטת מינכן ובשנת 1893 הוא שב לבזל וירש את מקומו של בורקהרדט.
בבזל הוא פרסם את ספרו הפופולרי "האמנות הקלאסית" (1899).
בשנת 1901 הוא מתמנה לפרופסור באוניברסיטת ברלין.
הרצאותיו הפופולריות משכו קהל רב ואף זכו לדיווחים בעיתונות הגרמנית של אותה עת.
בשנת 1915 הוא מפרסם את ספרו "מושגי יסוד בתולדות האמנות".
לספר זה זכה ולפלין להוציא שש מהדורות.
בשנת 1924, בהשפעת הרוח הלאומנית בגרמניה הוא שב לשווייץ, לאוניברסיטת בזל, שם הוא מפרסם את ספרו "איטליה ותחושת-הצורה הגרמנית" (1931) בו הוא דן בסגנון של יצירת האמנות אל מול הלאומיות.
בכתיבתו של ולפלין, אשר התמקד בעיקר באמנות הרנסאנס והבארוק, ניכרת התעניינותו בחקירת היסודות האסתטיים המופיעים ביצירה.
בעקבות הגל והרעיון כי קיימת בהיסטוריה "רוח" בסיסית, פיתח ולפלין את הרעיונות אודות 'רוח העין' (Augengeist) או 'רוח הצורה' (Formgeist).
אותה רוח, מעצבת לדעתו את האסתטיקה של האמנות במישור אפריורי ומהווה מעין הכרח פנימי.
מושג ההיסטוריה של ולפלין, השואב הרבה מן הרומנטיקה הגרמאנית, מערב את השפעת הפסיכולוגיה על האמן הבודד כמו על בני תקופתו.
אולם, בכתיבתו קיים עימות לא פתור בין ההיסטוריה לבין החוקיות הטבועה באמנות עצמה.
"אחת לסגנון האיש, אחת לסגנון האומה ואחת לסגנון התקופה" קובע ולפלין בספרו "מושגי יסוד בתולדות האמנות".
מכלול יצירתו של ולפלין ביסס מחדש את האוטונומיה של האמנות.
הגורם להתפתחותה של האמנות טמון בתוכה.
הניתוח שהציע היווה את אחד מן המקורות של מושג ה"פורמליזם" באמנות, מושג אשר מקורות אחרים שלו ניתן למצוא אצל לסינג.
תרגם מגרמנית: נחמן בן-עמי; מבוא מאת משה ברש.
ירושלים: מוסד ביאליק, תשכ"ג 1963.
האמנות הקלאסית : מבוא לרנסאנס האיטלקי.
ירושלים: הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס - האוניברסיטה העברית, 1982.
היינריך מארשנר היה מלחין גרמני, שכתב 23 אופרות וזינגשפיל, יריבו של ובר וידידם של בטהובן ושל מנדלסון.
מארשנר נהנה מהערכה רבה ונחשב לאחד מחשובי המלחינים באירופה משנת 1830 בערך עד סוף המאה ה-19. אפילו היום מקובל לראות בו את מלחין האופרה הראשון במעלה בין מות ובר לוגנר.
מארשנר חיבר מספר רב של אופרות שעניינן פיות או מעשי קסמים והשתמש לצורך זה בחומר, שמקורו בשירי עם, סוגה שוובר הכניס לשימוש ב"קלע החופשי" שלו (1821).
האופרה האחרונה שהעלה על בימה הייתה "אוסטין" ב-1852. מאז ואילך העיב כוכבו העולה של ריכרד וגנר על זה של מארשנר.
אף כי מארשנר ראה עצמו בעיקר כמלחין אופרות, הוא כתב גם מספר ניכר של לידר, שבע שלישיות פסנתר ושתי רביעיות פסנתר.
יצירותיו אלה לא נעלמו מעיניו של רוברט שומאן, שהרעיף שבחים רבים על שלישיות הפסנתר, ובצדק.
מארשנר לא שרבט יצירות אלה כלאחר יד; ניכר בהן, שהקדיש זמן ומאמץ ניכרים לכתיבתן.
כל אחת מיצירותיו לפסנתר, כינור וצ'לו הכתיר בתואר "גראנד טריו", אות לחשיבות שייחס להן.
ביצירות מעולות אלה אפשר למצוא את מכלול הרגשות, שמילאו את התנועה הרומנטית באמצע המאה ה-19, כשהם באים לביטוי באורח רענן, מקורי ושובה לב.
"הטמפלר והיהודיה" (1829) (אופוס 60) מבוסס על "אייבנהו" של סר וולטר סקוט
"האנס היילינג" (1833), הצלחתו הגדולה ביותר של מארשנר, שהעלתה אותו למקום הראשון בין מלחיני אופרות רומנטיות באירופה והשפיעה על "ההולנדי המעופף" של ריכרד וגנר.
הנסיך פרידריך מהומבורג" (אופוס 56)
"הקרב של הרמן", על פי קלייסט.
שלישיית פסנתר מס' 1 בלה מינור, אופוס 29
שלישיית פסנתר מס' 2 בסול מינור, אופוס 111
שלישיית פסנתר מס' 3 בפה מינור, אופוס 121
שלישיית פסנתר מס' 4 ברה מז'ור, אופוס 135
שלישיית פסנתר מס' 5 ברה מינור, אופוס 138
שלישיית פסנתר מס' 6 בדו מינור, אופוס 148
שלישיית פסנתר מס' 7 בפה מז'ור, אופוס 167
רביעיית פסנתר מס' 1 בסי במול מז'ור, אופוס 36
רביעיית פסנתר מס' 2 בסול מז'ור, אופוס 158
חלק מן המידע בדף זה מופיע באתר של הוצאת סילברטראסט, אבל ניתן אישור להעתיק, להפיץ ו/או לשנות מסמך זה תחת רישיון GNU FDL.
ביוגרפיה ; רשימות אופרות וזינגשפילה Heinrich Marschner*
היינריך נויהאוס היה פסנתרן ומורה רוסי-סובייטי ממוצא גרמני.
נויהאוס נולד בקירובוגרד (אז יליזבתגרד), באוקראינה להורים ממוצא גרמני.
אף כי שני הוריו היו מורים לפסנתר הוא למד בעיקר בכוחות עצמו.
ההשפעות העיקריות על התפתחותו האמנותית המוקדמת באו מדודנו קרול שימנובסקי ובייחוד מדודו פליקס בלומנפלד בביקוריו בבית אחיותיו.
ב-1902 ניגן ברסיטל ביליזבתגרד עם הכנר מישה אלמן בן ה-11 ובשנת 1904 הופיע בקונצרטים בדורטמונד, בבון, בקלן ובברלין.
בהמשך למד אצל ליאופולד גודובסקי בברלין ומשנת 1909 עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה בכיתות האמן שלו באקדמיה למוזיקה של וינה.
ב-1914 התחיל ללמד בקירובוגרד ואחר בטביליסי ובקייב.
בתקופה זו עצר את קריירת הקונצרטים שלו ושם דגש על פעילויות פדגוגיות.
ב-1922 החל ללמד בקונסרבטוריון של מוסקבה, שאותו גם ניהל בין 1935 ל-1937. עם תלמידיו נמנו אמיל גיללס, ראדו לופו, סביאטוסלב ריכטר ויעקב זאק.
בשנת 1956 זכה לתואר "אמן העם של ברית המועצות".
נויהאוס נודע במגנטיות הפואטית של נגינתו ובעידונו האמנותי.
ספרו הפדגוגי, "אמנות הנגינה בפסנתר" (1958) נחשב לאחד המוסמכים ביותר והנפוצים ביותר בשימוש בנושא זה.
בנו של נויהאוס הוא הפסנתרן והמורה סטניסלב נויהאוס.
נינו של נויהאוס הוא הפסנתרן הישראלי עדי נויהאוס, יליד 1996.
אליקום היינריך לֶוֶה (לעיתים: אליקים בן יהודה; בגרמנית: Heinrich Loewe; 11 ביולי 1869, ואנצלבן, פרוסיה – 2 באוגוסט 1951, כ"ט בתמוז תשי"א, תל אביב) היה עיתונאי, פובליציסט, פולקלוריסט, בלשן, מזרחן, הוגה דעות וספרן יהודי-גרמני, ממנהיגי התנועה הציונית בגרמניה ומחלוצי הספרנות בארץ ישראל.
היינריך לווה נולד בקיץ 1869 בעיירה ואנצלבן (Wanzleben) שבקרבת העיר מגדבורג בפרוסיה, הצעיר בין חמישה ילדים.
בין השנים 1883–1888 למד בבית הספר של המנזר הפרוטסטנטי Kloster Unser Lieben Frauen שבעיר העתיקה במגדבורג, וקיבל עם אחיו ריכארד חינוך הומניסטי מוצק.
לדת היהודית נחשף באמצעות הרב מוריץ ראמר (Rahmer), רבהּ של קהילת מגדבורג.
בשנת 1889 החל ללמוד היסטוריה ושפות מזרחיות באוניברסיטת ברלין, ובמקביל ביקר בהרצאות בבית המדרש הגבוה ללימודי יהדות שבעיר.
לווה נחשב לאחד מאבות הציונות בגרמניה, בין היתר בשל פועלו בתעמולה ובעשייה עיתונאית בתקופת Fin de siècle.
ב-1895 ביקר לראשונה בארץ ישראל, מתוך כוונה לעלות אליה, ובשנת 1897 עלה אליה.
לאחר שנשלח באותהּ שנה כציר מטעם ארץ ישראל לקונגרס הציוני הראשון בבזל, נותר לווה בגרמניה, והיה ממייסדי הפדרציה הציונית בגרמניה.
ב-1899 החל לווה לעבוד כספרן באוניברסיטת ברלין.
בשנת 1901 נישא לווה ליוהנה (חנה) אוארבך (Johanna Auerbach), הצעירה ממנו בשבע שנים.
בשנה שלאחר מכן נולדה בתם וב-14 בנובמבר 1907 נולד בנם.
בין השנים 1902–1908 היה לווה ראשון עורכי ה"יידישע רונדשאו" (Jüdische Rundschau), ביטאון התאחדות ציוני גרמניה.
ב-1915 התמנה לפרופסור באוניברסיטת ברלין.
חיבר מאמרים רבים בנושא פולקלור יהודי, וכן על אנטישמיות ועל התנועה הציונית.
החל בעשור הראשון למאה ה-20 ועבור בשנות ה-20 עשה לווה רבות למען תרבות יהודית ומוסדות לחינוך יהודי בגרמניה.
בשנת 1916 היה לחבר ה-"Jüdischen Volksheim", המרכז הקהילתי היהודי מיסודו של זיגפריד להמן בברלין, ומשנת 1919 לימד ב-Freien Jüdischen Volkshochschule שנפתח זמן קצר לפני כן.
ב-1922 ייסד בברלין את "אגודת ידידי הספרייה הירושלמית" , ומ-1924 היה חבר בחברת הביבליופילים היהודים הברלינאים "חברת שונצינו של ידידי הספרים היהודיים" (Soncino Gesellschaft der Freunde des Juedischen Buches).
ב-4 ביולי 1933 עלה לווה עם משפחתו לארץ ישראל, ונתמנה למנהל הספרייה העירונית "שער ציון" בתל אביב, תפקיד שבו שימש עד שנת 1948.
אליקום היינריך לווה נפטר בקיץ שנת 1951, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור.
היינריך ליכנר היה מלחין גרמני, הנודע כיום בעיקר ביצירותיו הלימודיות - יצירות פשוטות לפסנתר, שנכתבו לתלמידי נגינה.
הסונאטינות שלו, בהן אופוס 4, 49 ו-66, בין השאר, כתובות בסגנון התקופה הקלאסית, קליל ורהוט, אף כי ההרמוניה מסגירה לא אחת את השפעת התקופה הרומנטית.
נוסף לפעלו כמלחין, היה ליכנר גם מנהל מוזיקלי ונגן עוגב - הוא עבד כנגן עוגב ב"כנסיית 11,000 הבתולות" וחלק גדול מחייו עשה כמנהל פסטיבל המקהלות בברסלאו, שם הלך לעולמו.
היינריך לנץ , פיזיקאי רוסי ממוצא גרמני.
לנץ נולד בטרטו שבאימפריה הרוסית (כיום באסטוניה), למשפחה של גרמנים-בלטים.
הוא רכש את השכלתו באוניברסיטת דרפט בטרטו.
בשנים 1823–1826 השתתף במסע סביב העולם בתור פיזיקאי-חוקר ורשמיו בהקשר לתכונות הפיזיקליות של מי ים פורסמו בשנת 1831. בשנת 1829 השתתף במשלחת שעלתה לראשונה על הר אלברוס.
בשנת 1834 נבחר לאקדמיה הרוסית למדעים.
הוא לימד באוניברסיטת סנקט פטרבורג ובמשך 3 שנים אף היה רקטור האוניברסיטה.
לימד גם בבית הספר הגבוה להנדסה צבאית.
לנץ השקיע רבות בתחום חקר החשמל.
הגילוי העיקרי שלו בתחום זה הוא חוק לנץ.
בשנת 1844, במקביל לג'יימס ג'ול גילה את חוק ג'ול לגבי כמות החום הנוצר בזמן העברת זרם חשמלי במוליך.
יחד עם מוריץ הרמן יעקובי עשה מחקרים בתחום כיסוי מתכות בעזרת חשמל.
היינריך זוטרמייסטר בגרמנית: Heinrich Sutermeister; 12 באוגוסט 1910 – 16 במרץ 1995) היה מלחין אופרה שווייצרי, המפורסם ביותר בזכות האופרה שלו "רומיאו ויוליה".
זוטרמייסטר נולד בפויירתאלן שבשווייץ למשפחה שווייצרית-גרמנית.
במהלך החודשים הראשונים של שנת 1930, הוא היה תלמיד בבית הספר הגבוה למוזיקה ולאמנויות הבמה במינכן, שם למד אצל קרל אורף.
השפעתו של אורף על המוזיקה שלו הייתה רבה.
בשובו לשווייץ באמצע שנות השלושים, הקדיש זוטרמייסטר את חייו להלחנה.
הוא הלחין כמה יצירות לרדיו, החל מ"העכביש השחור" בשנת 1936, לפני שפנה מאוחר יותר לטלוויזיה.
יצירתו הבימתית המצליחה ביותר היא האופרה רומיאו ויוליה , שהוקרנה בבכורה בדרזדן בשנת 1940 בניצוחו של קרל בהם.
לאופרה האחרונה שהלחין, הוא עיבד את מחזהו של אז'ן יונסקו מות המלך .
לדברי המוזיקולוגית אליזבת פורבס, האופרה הזו, שפורסמה לראשונה בשנת 1985 באופרה הממלכתית של בוואריה, עם שש דמויות בלבד, מקהלה זעירה ותזמורת קטנה היא, בדרכה הצנועה, יעילה כמו כל מה שכתב זוטרמייסטר.
הוא היה אחיו של הנס מרטין זוטרמייסטר.
סבא שלהם היה הפולקלוריסט אוטו זוטרמייסטר .
לאחר הופעותיהם של קרל אורף וארתור הונגר, זוטרמייסטר הושפע מהם, ולכן אפשר להחשיב את היינריך זוטרמייסטר כמלחין נאו-קלאסי, אם כי לא בהכרח.
הרי אורף והונגר היו נאו-קלאסיים אבל זוטרמייסטר לא הושפע מהם המון, אלא קצת.
"Die Alpen", פנטזיה על שירי עם שווייצרים, 1948.
היינריך טֶסֶנוֹב היה פרופסור לאדריכלות, תכנון ובינוי ערים גרמני אשר פעל בעיקר בתקופת רפובליקת ויימר.
טסנוב נולד בעיר רוסטוק אשר במדינת מקלנבורג-שוורין.
אביו היה נגר ובצעירותו השתלם כשולית נגרים.
טסנוב החל בלימודי האדריכלות בבית הספר למסחר בנדל"ן בעיר לייפציג ולאחר מכן באוניברסיטה הטכנית של מינכן.
עם סיום לימודיו שימש כעוזר הוראה באוניברסיטה הטכנית של דרזדן וכמורה בבית הספר למסחר בנדל"ן בעיר טריר (כיום אוניברסיטת טריר) ובאוניברסיטה לאמנויות שימושיות בווינה.
בשנת 1920 מונה לפרופסור באקדמיה לאמנויות יפות בדרזדן, ומשנת 1926 שימש כמורה באוניברסיטה הטכנית של ברלין.
אחד הסטודנטים המפורסמים שלו, אשר שימש תקופה מסוימת גם כעוזרו האישי, היה אלברט שפר, אשר לימים מונה באופן אישי על ידי היטלר כאדריכל הראשי של הרייך השלישי.
בספר זכרונותיו "בתוככי הרייך השלישי" מרבה שפר להזכיר לטובה את טסנוב ואת השפעתו הרבה על סגנונו האדריכלי בצעירותו.
הוא מתאר את טסנוב כמורה המעדיף את סגנון ההדרכה האישי והבלתי פורמלי.
בהמשך, הוא מכה על חטא נטישת משנתו של טסנוב, והמעבר שלו לתכנון מבנים בסגנון מגלומאני, רב עיטורים ובעל קנה מידה בלתי אנושי בהשפעתו ובהתאם לטעמו של היטלר.
בתום מלחמת העולם השנייה התגורר טסנוב בביתו הכפרי ועסק בתכנון המרכזים העירוניים של פומרניה ומקלנבורג.
לאחר המלחמה הוזמן על ידי השלטון הסובייטי לחזור וללמד באוניברסיטה של ברלין במעמד של פרופסור אמריטוס.
טסנוב ביחד עם האדריכלים הנס פלציג, אריך מנדלסון, ולטר גרופיוס, מיס ון דר רוהה ואחרים, נחשב לאחד מחשובי האדריכלים הגרמניים בתקופת רפובליקת ויימר.
סגנונו האדריכלי מבטא את התרבות הלאומית הגרמנית המשולבת בפשטות צורנית.
הפשטות האדריכלית שהטיף לה התבטאה במבנים עתירי משטחים חלקים וצורות גאומטריות בסיסיות.
טסנוב הרבה לעסוק בבניה למגורים והשפיע במיוחד על אסכולת העיצוב של "הגן העירוני" שעיקרו שילוב של סביבת מגורים באווירה טבעית וירוקה.
על שמו של טסנוב קרויים רחובות בערים שבהן פעל, כמו ברלין, מגדבורג, טריר, רוסטוק, ודרזדן.
החל משנת 1962 מעניקה קרן אלפרד טופר בהמבורג את מדליית הזהב ע"ש היינריך טסנוב בתחום האדריכלות, וכן מלגה לאדריכל הצעיר המצטיין.
הרוזן היינריך מתיאס פון תורן היה אציל בוהמי שנטל חלק פעיל במרד הבוהמי שפתח את מלחמת שלושים השנים.
נולד ב-24 בפברואר 1567 בבוהמיה, מנישואיו השניים של אביו פרנץ שהיה ממוצא איטלקי אריסטוקרטי וקיבל מהקיסר נחלה בבוהמיה בתמורה לשירותיו הצבאיים.
לאחר מותו של אביו אומץ על ידי דודו יוהאן הקתולי אולם על אף הסביבה הקתולית שבה גר שמר על אמונתו הפרוטסטנטית.
את מרבית ילדותו בילה באוסטריה, בשנת 1585 הצטרף למשלחת הקיסרית שבקרה באיסטנבול ולאחר מכן ביקר בסוריה ובארץ ישראל.
לחם לצד הקיסר בקרבות נגד העות'מאנים בהונגריה ובתמורה העניק לו הקיסר את התואר ראש עיריית קרלשטיין וכך הפך לחלק מהאצולה הבוהמית.
תורן ארגן צבא והגיע עד וינה וצר עליה, הוא נהנה מסיוע שהגיע אליו תודות לצבאו של ארנסט פון מנספלד אולם הרוזן בקואה בן בריתו של הקיסר הביס את מנספלד בקרב ובעקבות כך נקטעו קווי התקשורת והאספקה של תורן עם פראג והוא נאלץ לסגת מהמצור שהטיל על וינה.
במהלך המלחמה נענה להצעתו של גוסטבוס אדולפוס מלך שוודיה להתגייס לצבאו ופיקד על כוחות שוודיים עד שנפל בשבי בקרב ליצן בידי חייליו של שכיר החרב של הקיסר אלברכט פון ולנשטיין.
הוא השכיל להתחבב עליו ושוחרר אחר מאסר לא ארוך לחיים אזרחיים כשהוא נאלץ לוותר כמה ויתורים מדיניים.
הוא מת ב-28 בינואר 1640 בפרנו שבליבוניה.
היינריך גוטפריד אוטו ריכרד פון ויטינגהוף , היה מפקד בכיר ב במלחמת העולם השנייה, ומפקד החזית האיטלקית בסוף המלחמה.
פון ויטינגהוף נולד ב-6 בדצמבר 1887 במיינץ שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
אביו היינריך אוטו קונרד פון ויטינגהוף היה גנרל לוטננט בצבא הפרוסי ואמו הייתה הרוזנת לבית שמטו.
בשנת 1903 התגייס פון ויטינגהוף לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הגרנדירים של המשמר ה-2, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה שאותה סיים בדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה נשאר פון ויטינגהוף ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1924 מונה למפקד הפלוגה ה-1 ברגימנט הרגלים ה-9 (הפרוסי), ובשנת 1926 הועלה לדרגת מיור.
בשנת 1931 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-14 (הבווארי), ובשנת 1933 הועלה לדרגת אוברסט, ומונה למפקד חטיבת הרובאים ה-1. ב-1 באפריל 1936 הועלה לדרגת גנרל מיור, ובשנת 1937 מונה למפקח הכללי על כוחות השריון.
במרץ 1938 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-24 בנובמבר 1938 מונה למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-5.
עם פרוץ המלחמה היה פון ויטינגהוף מפקד דיוויזיית הפאנצר ה-5, ולחם עימה במערכה בפולין, כחלק מהקורפוס ה-8, במסגרת הארמייה ה-14. ב-26 באוקטובר 1939 מונה למפקד הקורפוס ה-13, ופיקד עליו במהלך המערכה על צרפת כחלק מהארמייה ה-16, במסגרת קבוצת ארמיות A.
על הצלחתו בקרבות קיבל ב-24 ביוני 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-20 ביוני מונה פון ויטינגהוף במקביל למפקד הקורפוס ה-46, ופיקד עליו במהלך המערכה בבלקן כחלק מהארמייה השנייה, ובמבצע ברברוסה כחלק מקבוצת הפאנצר השנייה, במסגרת קבוצת ארמיות מרכז.
במהלך הקרב על מוסקבה לחם פון ויטינגהוף עם הקורפוס שבפיקודו, כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית, וב-22 באפריל 1942 קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-10 ביוני 1942 מונה פון ויטינגהוף למפקד הארמייה התשיעית, וב-1 בדצמבר 1942 מונה למפקד הארמייה ה-15 בחזית המערבית.
ב-15 באוגוסט 1943 מונה למפקד הארמייה העשירית בחזית האיטלקית, ופיקד עליה בהצלחה בהגנה בקו החורף ובקו הגותי.
ב-16 באפריל 1944 קיבל פון ויטינגהוף תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים, וב-1 בספטמבר 1944 הועלה לדרגת גנרל-אוברסט.
בין ה-23 באוקטובר 1944 ל-15 בינואר 1945 פיקד על קבוצת ארמיות C במקום אלברט קסלרינג שנפצע בתאונה.
ב-27 בינואר 1945 מונה פון ויטינגהוף למפקד קבוצת ארמיות קורלנד, אך ב-10 במרץ חזר לאיטליה כמפקד הפיקוד הדרומי, במקום קסלרינג שעבר לפקד על הפיקוד המערבי.
לקראת סוף אפריל יצר פון ויטינגהוף קשר עם בעלות הברית, וב-29 באפריל חתם נציגו קרל וולף על כניעת כל הכוחות הגרמניים באיטליה.
ב-2 במאי נלקח פון ויטינגהוף לשבי הבריטי.
פון ויטינגהוף שוחרר מהשבי בספטמבר 1947. לאחר שחרורו שימש כיועץ לממשלת גרמניה המערבית על אופן התחמשותה מחדש, וב-23 בפברואר 1952 מת פון ויטינגהוף בפפרונטן והוא בן 64 שנים.
היינריך פון באטנברג , היה בעלה של ביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ואביה של ויקטוריה אאוחניה, מלכת ספרד.
היינריך נולד ב-5 באוקטובר 1858 במילאנו למשפחת אצולה גרמנית.
הוא היה בנם של אלכסנדר, נסיך הסן, בנו של לודוויג השני, הדוכס הגדול של הסן, ואשתו, יוליה פון האוקה, שקיבלה את תואר האצולה "נסיכת באטנברג".
היינריך קיבל חינוך צבאי, ואף התגייס לצבא הפרוסי, שם שירת כקצין ברגימנט ההוסרים ה-1. בנוסף מונה היינריך על ידי אחיו אלכסנדר באטנברג, נסיך בולגריה, לקולונל של כבוד ברגימנט הבולגרי ה-1.
בשנת 1884 התארס היינריך עם ביאטריס, נסיכת הממלכה המאוחדת, בתה של ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, וב-27 בינואר 1885 נתנה המלכה ויקטוריה את הסכמתה לנישואים, בתנאי שבני הזוג ימשיכו להתגורר עמה בביתה.
ב-22 ביולי העניקה המלכה ויקטוריה להיינריך תואר אביר מסדר הבירית, ולמחרת נישאו השנים בוויפינגהם שבאי וייט, לא רחוק מבית אוסבורן המלכותי.
לאחר הטקס יצאו בני הזוג לירח דבש באי, והמלכה נפרדה באומץ מבתה האהובה.
ב-22 באוגוסט 1885 מונה היינריך לקולונל גדוד המתנדבים ה-5, רגימנט המפשייר, ובתחילת 1886 דווח על מינויו למפקד רגימנט משמר החיים ה-1, אך המינוי לא יצא לבסוף אל הפועל.
היינריך שקיבל חינוך צבאי ושירת בצבא הפרוסי, התעקש על שירות פעיל בצבא הבריטי דבר שהכעיס מאוד את המלכה שפחדה כי הוא ייפגע.
אשתו ביאטריס, שחיכתה להיינריך החולה באי מדירה, קיבלה ב-22 בינואר 1896 מברק בו נכתב כי הנרי מת מהמחלה יומיים קודם לכן על ספינה בריטית מול חופי סיירה לאון.
אשתו ביאטריס קברה אותו ב-5 בפברואר, באותה הכנסייה באי וייט בה נישאו.
אלכסנדר, נסיך בטנברג (1886–1960) - שינה בשנת 1917 את שמו לסר אלכסנדר מאונטבאטן, וקיבל את התואר מרקיז קאריסברוק.
לאופולד, נסיך בטנברג (1889–1922) - שינה בשנת 1917 את שמו ללורד לאופולד מאונטבאטן.
מוריס, נסיך באטנברג (1891–1914) - מת בקרב איפר הראשון במהלך מלחמת העולם הראשונה.
כמו רבים מצאצאיה של המלכה ויקטוריה גם ילדיהם של היינריך והנסיכה ביאטריס נשאו את הגן למחלת ההמופיליה, שנקראה גם ה"מחלה המלכותית".
היינריך פאת היה גנרל בצבא האוסטרו-הונגרי אשר פיקד על כוחות צבאיים במלחמת העולם הראשונה.
פאת נולד ב-9 במאי 1863 בעיר קלאוזנבורג שהשתייכה אז לאימפריה האוסטרית.
כיום שם העיר קלוז'-נאפוקה והיא נמצאת בתחומי רומניה המודרנית.
הוא למד בבית ספר צבאי בטימישוארה ובמרץ 1880 התגייס כטוראי לצבא האוסטרו-הונגרי.
בין 1884–1886 למד באקדמיה צבאית בווינה, ובאוקטובר 1886 הוצב במטה הבריגדה ה-49. בנובמבר של אותה שנה הועלה לדרגת לוטננט, ובפברואר 1889 הוצב במטה הדיוויזיה ה-2. במאי של אותה שנה קודם לדרגת האופטמן.
בין 1890–1894 למד באקדמיה הצבאית הטרזיאנית בווינר נוישטאדט.
בנובמבר 1894 מונה למפקד פלוגה בגדוד ה-76 אשר הוצב בשופרון.
שנה לאחר מכן הוא קודם לדרגת מיור ומונה לראש מטה הדיוויזיה ה-14 אשר הוצבה בברטיסלבה.
באוקטובר 1899 הועבר לפקד על הגדוד ה-2 ברגימנט היגרים ה-19. בינואר 1901 הועלה לדרגת אוברסט.
בנובמבר 1902 הועבר לפקד על הרגימנט ה-28, במאי 1905 קודם לדרגת מגנרל מיור, בספטמבר 1907 מונה למפקד הבריגדה ה-60 ושנתיים לאחר מכן הועבר לפקד על הבריגדה ה-12. בינואר 1911 הועבר לפקד על הדיוויזיה ה-33, ובאפריל 1913 הוא הועלה לדרגת לוטננט פלדמרשל והועבר לפקד על הקורפוס השני אשר הוצב בווינה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 היה פאת מפקד הקורפוס השני.
הוא מונה להיות המושל הצבאי של וינה, וב-21 באוגוסט 1915 הוענקה לו דרגת כבוד של גנרל חיל הרגלים.
בנובמבר של אותה שנה מונה למפקד קורפוס אשר נקרא "קורפוס פאת" לכבודו.
מטה הקורפוס היה בווהלין, והוא נכלל במסגרת הארמייה הרביעית בפיקודו של יוזף פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה.
הארמייה הייתה פרוסה בחזית המזרחית כחלק מקבוצת הארמיות לינסינגן בפיקודו של הגנרל הגרמני אלכסנדר פון לינסינגן.
במאי 1916 הפכה דרגת הגנרל שלו לקבועה.
ב-24 ביולי של אותה שנה פאת פיקד על כוחותיו בקרב קובל, שבו נבלמה מתקפת ברוסילוב.
באוקטובר הפך קורפוס פאת להיות הקורפוס ה-22. בנובמבר 1916 הוא הוחלף בתפקיד ברודולף קראוס.
הוא לא קיבל כוח חדש לפקד עליו עד סוף המלחמה, ופרש מהצבא בתחילת 1919. הוא נפטר בווינה ב-13 בפברואר 1929.
קרל היינריך ליבקה היה נשיא הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (בימי גרמניה המערבית) מ-1959 עד 1969. לפני כהונתו כנשיא הוא כיהן כשר החקלאות הפדרלי.
הוא היה שמרן מתון וסבל מהידרדרות במצבו הבריאותי, והיה ידוע בהצהרות ובהתנהגויות מביכות.
לצד החקלאות הוא התעניין במצבן של המדינות המתפתחות בעולם.
ליבקה התפטר מהנשיאות שלושה חודשים לפני תום תקופת כהונתו השנייה.
ליבקה הוא יליד העיירה אנקהאוזן (כיום סאנדרן) ששכנה אז בחבר הארץ וסטפאליה.
הוא היה בעל השכלה צנועה מאוד.
הוא היה בנו של סנדלר וחקלאי מאזור סאוורלנד.
הוא התנדב לשירות צבאי במלחמת העולם הראשונה והגיע לדרגת לוטננט.
לאחר שעבד משנת 1923 כפקיד בכיר בקבוצת לחץ שייצגה את האינטרסים של חקלאים בזעיר אנפין בברלין, בשנת 1930 היה לחבר במפלגת המרכז הגרמנית ובחודש אפריל 1932 נבחר כחבר בלנדטאג של המדינה החופשית פרוסיה.
עם עלייתה לשלטון של המפלגה הנאצית ב-1933 ופירוק מפלגת המרכז הגרמנית, הואשם ליבקה במעילה בכספי הציבור ונכלא בבית סוהר.
לאחר 20 חודשי מאסר הוא שוחרר, כאשר לא ניתן היה להביא די ראיות שיביאו להמשך מאסרו.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה פתח בקריירה אדריכלית.
כשהמלחמה הסתיימה וגרמניה הנאצית נכנעה לבעלות הברית, חזר ליבקה לקריירתו הפוליטית והפך לחבר במפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית של גרמניה המערבית ומונה לשר החקלאות של מדינת של נורדריין-וסטפאליה ב-1947. ב-1953 מונה בידי קנצלר גרמניה קונראד אדנאואר לשר החקלאות הפדרלי.
הוא נבחר בידי אדנאואר למועמד מפלגת השלטון לתפקיד נשיא גרמניה, במטרה להבטיח שהתוכניות הפוליטיות של אדנאואר לא יופרעו על ידי אישיות חזקה מדי בתפקיד נשיא הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (התפקיד הרם ביותר בגרמניה, על אף שסמכויותיו סמליות וטקסיות).
בבחירות לנשיאות שנערכו ב-1959, ליבקה ניצח את קרלו שמיד, מועמד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ואת מקס בקר, מועמד המפלגה הדמוקרטית החופשית, בסיבוב השני של ההצבעה.
לאחר חמש שנים, ביולי 1964, הוא נבחר לכהונה שנייה ברוב גדול.
בעיתונות הוא תואר כ"איש בעל מחשבה עצמאית".
הוא מת שלוש שנים לאחר סיום כהונתו, ב-1972 ונקבר בבית העלמין המרכזי בעיירת הולדתו.
היינריך לוסואו היה צייר ומאייר ז'אנר גרמני, ויוצר פורנוגרפיה פורה בזמנו הפנוי.
אביו של היינריך לוסואו היה ארנולד הרמן לוסואו, פסל מעיר המדינה ברמן.
הוא עבר למינכן בשנת 1820 כדי ללמוד אמנות על ידי הפסל ארנסט מאייר, ושם התחתן והוליד שלושה ילדים - קרל לוסואו ב-1835, פרידריך לוסואו ב-1837, והיינריך לוסואו ב-1843. לשלושת הבנים הייתה זיקה לאמנות.
קארל הפך לצייר היסטוריה, ואילו פרידריך הפך לצייר חיות בר.
היינריך עקף את שני אחיו בחשיבותו האמנותית.
הוא למד אומנות תחילה מאביו, ובהמשך מקארל פון פילוטי באקדמיה לאמנויות במינכן.
לאחר מכן הוא נסע דרך צרפת ואיטליה כדי לשפר את כישורי האמנות שלו.
לוסואו אייר עבור מו"לים רבים, כולל עבור אחת המהדורות של יצירתו של ויליאם שייקספיר - נשות וינדזור העליזות.
מאוחר יותר בחייו הוא שימש כאוצר בארמון שלייסהיים שבמינכן.
היינריך זוסמן היה צייר יהודי אוסטרי, מאייר ואמן חזותי ניצול השואה.
זוסמן נולד וגדל בטארנופול, אז בגליציה תחת שלטון אוסטרו-הונגריה, שם חווה בילדותו אנטישמיות.
כשהיה בן עשר עברה משפחתו לווינה, שם למד בבית ספר תיכון.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה עבר לפריז, שם רכש את השכלתו ביסודות הציור והגרפיקה ב"אקדמיה גראנד שומיאר".
בשנת 1927 המשיך את לימודיו בבית הספר לאמנויות שימושיות בווינה .
תחת הדרכתו של אוסקר סטראנד רכש תובנות בתחומי עיצוב פנים ועיצוב במה.
בגלריות פריז "סלון du Caire" ו-"Au Sacre du Printemps" הציג יצירותיו הראשונות.
לאחר מכן ניהל את מחלקת הפרסום בחברת סיגריות מצרית בקהיר.
הוא עבד כמתכנן במה בבמות שונות - "הבמה הפרולטרית", "Künstlerspielen Faun" ("סיפורי האמנים המפורסמים"), "Kammerspiele", וכן "התיאטרון העממי של וינה" ("Volkstheater Wien").
הוא עבד גם בעיתונים שונים.
בשנת 1929 נסע זוסמן לברלין והפך לשרטט בבית ההוצאה לאור אולשטיין.
בברלין פגש את הרברט סנדברג, והפך לחבר ב-KPD.
הוא עשה סקיצות באולפני UFA, וכך הפך לאחד הקריקטוריסטים המפורסמים ביותר במרחב הדובר גרמנית.
בין היתר אייר ויצר מצגות במה ליצירותיהם הבימתיות של הנס אייזלר, אליזבת ברגנר והאנס אלברס.
הוא עיצב יצירות של אדריכלות פנים ועיצובי פנים עבור מועדון הלילה "Bal Musette" בברלין.
יצירתו יוצגה בתערוכה "הומור בציור", שאורגנה על ידי קבוצת האמנים הגרמנית "Berlin Secession" .
לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, השמיד הגסטפו את הסטודיו שלו, וכל עבודתו בברלין הושמדה.
הוא נמלט לווינה, אך עקב האווירה הנאצית, עבר דרך פראג וציריך לפריז.
הוריו מתו בווינה ב-1938, כשהוורמאכט נכנס לווינה.
עם התקרבות הוורמאכט לפריז ב-1940, נמלט זוסמן ל"אזור החופשי" (משטר וישי), ושם חי בשם הבדוי "הנריסה".
יצירותיו ואוספיו בדירתו בפריז נהרסו על ידי הגסטפו.
במרסיי פגש את אשתו לעתיד, אני, גם היא יהודיה יוצאת וינה.
הוא עסק באיורי ספרים ובעבודות קרמיקה.
ב-1942 הצטרף למחתרת, שהורתה לו לחזור לפריז.
באפריל 1944 נעצר ונכלא בבית הכלא הצבאי פרן (Fresnes) .
באושוויץ-בירקנאו זיהה את אשתו ההרה על הרמפה, מבלי שיוכל ליצור עמה קשר.
תינוקם נרצח מיד לאחר לידתו.
זוסמן ואשתו שוחררו עם שחרור מחנה ההשמדה על ידי הצבא האדום.
עם שחרורם, איש מהם לא ידע שהשני ניצל.
לאחר השואה שב זוסמן לצרפת, שם מצא את אשתו.
הוא שב ליצור, ותכנן את "Künstlerhaus" וכן תערוכה ראשונה על פשעי המשטר הנאצי - "לעולם אל תשכח!" ("!Niemals vergessen").
בעקבות זאת הוצגו תערוכות אחרות שלו, כגון "מרד גטו ורשה" ועוד.
בשנים שלאחר מכן שב ליצור סדרות לבמה, איורים, קריקטורות, כרזות, פסיפסים, גרפיקה וציורים.
התנסותו באושוויץ באה לידי ביטוי בכרך היצירות "אני זוכר את אושוויץ" שנדפס ב-1960. במחזור "Ecce homo" מופיעים זיכרונות אלה.
הוא עיצב את חלונות הזכוכית של החלק היהודי של בית הקברות המרכזי בווינה.
הוא יצר את חלונות האנדרטה האוסטרית של מוזיאון אושוויץ וכן את האנדרטה לזכר קורבנות הפשיזם, שהוקמה ב-1981 ב-Reumannplatz בווינה.
1926, פריז: גלריה סאקר דו פרינטמפס (Sacre du Printemps)
1946, וינה: "לעולם אל תשכח", Künstlerhaus
1947, וינה: "תערוכת האמנות האוסטרית", Künstlerhaus
1948, וינה: "תערוכת פוסטרים בינלאומית", Künstlerhaus
1954, וינה: "התנגדות ואמנות", Künstlerhaus
1954, ורשה: "תערוכת אמנות עכשווית"
1955, וינה: "תערוכת הקריקטורה הבינלאומית"
1957, וינה, Wiener Festwochen: נוף, אדם ובעלי חיים
1959, וינה: "תערוכת סתיו", Künstlerhaus
1960, וינה: "תערוכת אביב", Künstlerhaus
1960, וינה: "תערוכת סתיו", Künstlerhaus
1960, וינה: "בניית העיר הקוסמופוליטית של וינה בקריקטורה", Bauzentrum
1961, וינה: "תערוכת אמנות BVÖ", לשכת העבודה
1962, ירושלים: תערוכה עצמית "סטודיו נורה"
1963, וינה: "במובנים רבים", ציורים ואיורים (Kupferstichkabinett)
1964, וינה: תערוכה עצמית: "גלריה קטנה"
תמונותיו ויצירותיו של זוסמן שמורות בין היתר במוזיאון אלברטינה, הגלריה האוסטרית Österreichische Galerie Belvedere , המחלקה לתרבות בווינה (Kulturamt der Stadt Wien), הקהילה היהודית וינה, יד ושם, בצלאל, מוזיאון לוחמי הגטאות, מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית, המוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות ועוד.
פריז - מארסיי - ליון - ניו יורק - ניו ברנזוויק - מקסיקו סיטי - בריסל - ציריך - בלגרד - ירושלים - תל אביב - חיפה - רמת גן - ברלין - ורשה - קרקוב - אושוויץ - האג - וינה.
תג אנטיפה "לעולם אל תשכח", 1946
באוסף המוזיאון היהודי בווינה נמצא חלק נרחב מאוספו האמנותי של זוסמן.
קרן היינריך זוסמן בווינה תורמת לקידום אמנים אוסטרים צעירים.
תערוכה פומבית של יצירותיו של היינריך זוסמן נפתחה שלוש שנים לאחר מותו ב-26 באפריל 1989 באוטו-נאגל-האוס (ארכיון יצירות המורשת הוויזואליות הפרוסיות) בברלין, תחת ארגונו של איגוד האמנים הפלסטיים של גרמניה המזרחית.
חלקים נוספים מאוספיו נמצאים בהחזקת איגוד האמנים האוסטרי (בית האמנים), קרן היינריך זוסמן וקרן "בית הכנסת החדש בברלין - Centrum Judaicum".
מקרן על שמו הופרשו כספים למתן פרס על שמו - פרס זוסמן - לאמנים בנושא השואה.
הפרס הוענק על ידי יד ושם בין סוף שנות השמונים לשנות האלפיים.
פרגטנקפיטן היינריך להמן-וילנברוק היה מפקד צוללת בקריגסמרינה בגרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
הוא מדורג כשישי מבין מפקדי הצוללות המצליחים ביותר בקרב האטלנטי נגד בעלות הברית.
הוא פיקד על ארבע צוללות, כולל U-96, צוללת מסוג VIIC, שזכתה להכרה רחבה כאשר אחד מהסיורים שלה תועד ופורסם על ידי חבר מלווה בחברת התעמולה לותר-גינטר בוכהיים.
ללהמן-וילנברוק הוענק עיטור צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון.
סיפור ה-U-96 עובד בסופו של דבר למיני סדרה וסרט בשם Das Boot, בו מילא את תפקיד הקפטן יירגן פרוחנוב.
להמן-וילנברוק נולד ב-11 בדצמבר 1911 בברמן, שהייתה חלק מהאימפריה הגרמנית.
הוא הצטרף לרייכסמרינה של רפובליקת ויימאר באפריל 1931, כמועמד לקצין, וקיבל את הכשרתו הבסיסית בחיל הרגלים הימי.
הוא הועלה לדרגת צוער באוקטובר 1931 והשתתף בהכשרה של קצין חיל הים ממרץ 1932 עד ינואר 1933. לאחר מכן קודם לדרגת מידשיפמן ובמשך השנתיים הבאות ביצע אימונים בים.
באוגוסט 1933 הוא מונה גם לקצין ניווט בספינת השירות "וזר".
הוא הועלה לדרגת מידשיפמן בכיר בינואר 1935.
באפריל 1935, הועלה להמן-וילנברוק לתפקיד לויטננט צור זי והוקצה כקצין איתות על הסיירת קרלסרוהה.
בשנה שלאחר מכן, בספטמבר 1936, הוא הוקצה למשך חמישה חודשים למטה הצי בגליצבורג לפני שקיבל הוראות להתייצב כקצין מערכות על ספינת השיט הורסט וסל.
להמן-וילנברוק התייצב על הספינה בפברואר 1937, לאחר שהועלה חודש קודם לכן לדרגת אובר-לויטננט צור זי.
הוא שירת בספינה במשך עשרים ושישה חודשים לפני שהגיש בקשה להצטרף לזרוע הצוללות של הצי הגרמני
להמן-וילנברוק הועבר לזרוע הצוללות של חיל הים הגרמני באפריל 1939. לאחר שירותו כקצין בכיר ב-U-8, הועלה לדרגת קפיטן-לויטננט ומונה למפקד U-5 בדצמבר 1939. הסיור הראשון שלו, שנמשך 15 יום, היה לאורך חופי נורווגיה במהלך מבצע הרטמוט, פעולת הצוללות לתמיכה בפלישה לנורווגיה.
עם שובה של U-5, להמן-וילנברוק הועבר לצוללת U-96, צוללת מסוג VIIC.
במהלך שלושה סיורים בפיקודו של ווילנברוק, U-96 הטביעה 125,580 טונות של ספונה של בעלות הברית.
בשנת 1941 הטביעה U-96 שלוש ספינות חיילים בריטיות, כל אחת עם אובדן חיים ניכר.
במהלך הסיור השביעי היה לותר-גינטר בוכהיים על U-96 ותיעד את פעולות הצוללת בספרו Das Boot.
להמן-וילנברוק עזב את U-96 במרץ 1942, הועלה לדרגת קורבטנקפיטן ומונה למפקד הצוללת U-9, שהוצבה בברסט.
ב-2 בספטמבר 1944 הוא קיבל את הפיקוד על U-256 ונמלט מברסט הנצורה ימים ספורים לפני כניעתה של העיר.
הוא הגיע לברגן, נורווגיה, ב-23 באוקטובר.
בברגן התמנה למפקד הצוללת U-11, וכיהן בתפקיד עד הכניעה הגרמנית בנורווגיה ב-9 במאי 1945.
במהלך סיוריו עם U-96, הוענקו ללהמן-וילנברוק העיטורים צלב הברזל מדרגה שנייה, צלב הברזל מדרגה ראשונה, אות לחימת הצוללות, צלב האבירים של צלב הברזל וצלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון על הישגיו.
הוא הטביע 24 אוניות בהדחק של 170,237 טון, פגע בשתי אוניות בהדחק של 15,864 טון ופגע פגיעה מוחלטת בספינה אחת בהדחק של 8,888 טון.
בסך הכל במהלך פעולותיו 1,272 אנשים איבדו את חייהם.
לאחר המלחמה הפך להמן-וילנברוק לקברניט ספינות סוחר.
במשך 5 שנים החל מ-1969 היה הקברניט הראשון של אניית הסוחר הגרמנית המונעת בהנעה גרעינית "אוטו האן".
הוא התגורר בברמן, עד מותו ב-18 באפריל 1986.
היינריך לואי ד'ארה היה אסטרונום גרמני.
הוא ידוע בעיקר בזכות חלקו בגילוי כוכב הלכת נפטון, כעוזרו של האסטרונום יוהאן גלה בעודו סטודנט צעיר למתמטיקה באוניברסיטת ברלין.
בהמשך עבודתו גילה ד'ארה מספר אסטרואידים, גלקסיות, כוכבי שביט וערפיליות.
בחייו גילה כ־342 גרמי שמיים עמוקים.
זוכה מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה לשנת 1875.
ד'ארה היה נצר של משפחת הוגנוטים צרפתים אשר נמלטו לגרמניה בשנת 1685 לאחר ביטול האדיקט של נאנט.
אביו היה רואה חשבון במושבה הצרפתית "לואי ד'ארה".
בעודו סטודנט למתמטיקה באוניברסיטת ברלין, ד'ארה היה יד-ימינו של יוהאן גלה.
השניים עבדו תחת הנחייתו של האסטרונום יוהאן פרנץ אנקה במצפה הכוכבים של ברלין.
המתמטיקאי והאסטרונום הצרפתי אורבן לה-ורייה חישב את המיקום והקיום של נפטון בעזרת חקר הפרטורבציה במסלול הכבידתי של כוכב הלכת אורנוס.
לה-ורייה שלח לגלה את הקואורדינטות, על מנת שיבדוק את ממצאיו התאורטיים.
גלה, בסיוע ד'ארה הצעיר, מצא את הכוכב מיידית בו בלילה שקיבל את המכתב מלה-ורייה, ב-23 בספטמבר 1846. כוכב הלכת היה במרחק של מעלה אחת מן המיקום אותו לה-ורייה חישב.
גילוי נפטון, בו ד'ארה לקח חלק, נחשב כאשרור דרמטי לענף המכניקה השמימית, ולאחד מהרגעים הראויים ביותר לציון במדע של המאה ה-19.
בשנת 1848 עבר ד'ארה לעבוד במצפה הכוכבים של אוניברסיטת לייפציג.
בשנת 1850 הוענק לו התואר דוקטור לשם כבוד מהפקולטה לפילוסופיה של אוניברסיטת לייפציג.
באותה שנה פרסם מסה על מסלולי כוכבי לכת מינוריים.
במצפה הוא חקר גם אסטרואידים, ערפיליות, וגלקסיות.
בספטמבר 1857 עזב ד'ארה את לייפציג ועבד כפרופסור מן המניין לאסטרונומיה באוניברסיטת קופנהגן שבדנמרק.
בעזרת הטלסקופ המשוכלל של מצפה הכוכבים בקופנהגן, הוא המשיך לתצפת וגילה כמה מאות גלקסיות, אשכולות כוכבים וערפיליות גז.
באוקטובר 1862 גילה את האסטרואיד Freia 76 (אנ').
בשנת 1864 ד'ארה כשל בחיפוש אחר ירחים של מאדים, וחישב רף מקסימלי של 70 arcminutes כמרחק ממאדים בו ירחיו עשויים להימצא.
תרומה משמעותית של ד'ארה לאסטרונומיה הייתה מחקרו בנושא צביר-העל , אותו ניתח בשנים 1861–1867 באמצעות תצפיות שיטתיות.
כשלושים שנה לאחר מכן, השלים האסטרונום מקס וולף מחקר זה והצליח לצלם את הצביר.
ד'ארה סבל קשות מהיפוכונדריה בשנים האחרונות לחייו.
הוא מת בקופנהגן, דנמרק מאי ספיקת לב בגיל 52.
בשנת 1851 נשא לאישה את אוגוסטה אמילי מביוס, בתו של המתמטיקאי הנודע אוגוסט פרדיננד מביוס.
על הישגיו ד'ארה זכה במספר רב של פרסים, כולל מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה לשנת 1875, ופרס לאלנד לשנת 1844. הוא היה חבר באקדמיה למדעים של דנמרק, שוודיה, סנט פטרסבורג, לייפציג ומינכן, באגודה המלכותית הבריטית לאסטרונומיה וכמו כן, הוענק לו תואר אבירות במסדר הדני.
לאחר מותו נקראו על שמו מכתש ד'ארה על הירח, מכתש ד'ארה על ירח המאדים פובוס, וכן האסטרואיד "ד'ארה 9133".
היינריך נאון היה אמן אקספרסיוניסט גרמני, חבר הזצסיון הברלינאי.
הוא יצר בצבעי שמן, צבעי מים והדפסים, כמו כן ציורי קיר ופסיפסים.
חלק גדול מהיצירה שלו מורכב מנופים וטבע דומם פרחוני.
נולד למשפחת אופים, אך הביע עניין באמנות כבר בגיל צעיר.
בשנת 1898 התקבל ב באקדמיה לאמנות בדיסלדורף, ואז למד בבית ספר פרטי לאמנות במינכן.
את לימודיו סיים בשטוטגרט בין השנים 1900 ל-1902. זמן קצר לאחר מכן הצטרף לחוג האמנים שהתגבש סביב הפסל ג'ורג' מין בכפר הפלמי סינט-מרטנס-לטם.
בשנת 1905 התחתן עם האמנית מארי פון מלאכובסקי וליווה אותה לפריז.
שם הוא הושפע מהפוביזם ויצירותיו של ואן גוך.
בשנת 1906 הם עברו לברלין, שם הפך לחבר בזצסיון הברלינאי ונבחר לוועד המנהל של דויטשר קונסטרלברונד.
הוא ומקס בקמן דנו באפשרות להקים "זצסיון" חדש, אך הקריירה שלו נעצרה שם.
הדברים הסתדרו אחרת בחבל הריין, שם בילה את רוב האביב והקיץ בכמה מקומות.
ציורו בפורמט הגדול "הקציר" הוצג בפריז בשנת 1910 והביא מכתב הערכה מאת אנרי מאטיס.
בשנה שלאחר מכן הוא עזב את ברלין לתמיד והתיישב ליד ברוגן.
רבות מעבודותיו נעשו בגן וביערות שמסביב.
מבקרים קבועים שם כללו את היינריך קמפנדונק, אריך הקל, פרנץ מארק ואוגוסט מאקה.
תערוכת היחיד הראשונה שלו הייתה בשנת 1914 בחסות אספן האמנות אלפרד פלכטהיים בגלריה שלו בדיסלדורף.
המצב המאושר הזה הופרע על ידי המלחמה.
הוא גויס לצבא והוצב לגדוד ארטילרי, אך לאחר שהיה בשדה הקרב זמן קצר ונחשף לגז רעיל, הוא קיבל תפקיד אמן מלחמה.
בשנת 1917 הוענק לו צלב הברזל.
בשנת 1918, לאחר המלחמה, הוא הפך לאחד המייסדים של קבוצת האמנים, יונג ריינלנד .
בשנת 1921 הוא קיבל מינוי לפרופסור באוניברסיטת קונסטאקדמיה דיסלדורף.
בין תלמידיו היו יולו לוין, פרנץ מונייאו.
בשנת 1937 סווגו יצירותיו כ"אמנות מנוונת" על ידי הממשלה הנאצית והוא נאלץ לפרוש.
כמה מציוריו הוצגו בתערוכת האמנות המנוונת במינכן.
לאחר מכן, הוא ומארי פרשו לעיר קלקר, שם נפטר מסרטן הקיבה כעבור שנתיים.
היינריך פוגלר היה צייר, מעצב ואדריכל גרמני, המזוהה עם בית הספר לציור בדיסלדורף.
הוא נולד בברמן, ולמד בדיסלדורף בין השנים 1890–1895. לימודיו האמנותיים בתקופה זו כללו ביקורים בבלגיה ובאיטליה.
פוגלר היה חבר מרכזי במושבת האמנים המקורית בוורפסוודה, אליה הצטרף בשנת 1894. בשנת 1895 קנה פוגלר שם קוטג' ושתל סביבו עצי ליבנה, שהעניקו לביתו את שמו החדש: ברקנהוף.
בשנת 1901 הוא התחתן עם מרתה שרודר.
הוא יצר איורי ספרים בסגנון אר-נובו, וביצע ציורים דקורטיביים לבית העירייה של ברמן זמן קצר לפני שנסע לציילון בשנת 1906. במהלך ביקור בלודז' הוא הכיר את עבודותיו של מקסים גורקי, מה שהביא לפיתוח הזדהות עמוקה שלו עם מעמד הפועלים.
תחושה זו הגיעה לשיאים נוספים כאשר ראה את החיים בשכונות העוני של גלאזגו ומנצ'סטר במהלך ביקור שם.
בשנת 1908 הוא ואחיו פרנץ הקימו את מפעל שייצר חפצים ביתיים.
ציוריו שיקפו יותר ויותר את אהדתו למעמד הפועלים.
הוא התנדב לשירות צבאי במלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, ונשלח לחזית המזרחית בשנת 1915. שם פוגלר התוודע לאידאולוגיה של הבולשביקים בחזית וכן דרך מסעותיו בפולין, רומניה, ורוסיה.
לאחר שהגיש פנייה בכתב לקיסר גרמניה, הוא נשלח לזמן קצר לבית חולים לחולי נפש בברמן לפני ששוחרר משירות צבאי.
במהלך המהפכה הגרמנית בין השנים 1918–1919 הצטרף למועצת הפועלים והחיילים של הרפובליקה הסובייטית של ברמן יחד עם חברו קורט שטורמר.
הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD), אך כשהיא התפצלה הוא הצטרף למפלגת העובדים הקומוניסטית של גרמניה (KAPD).
לאחר תום המהפכה הוא נעצר למשך זמן מה.
באותה תקופה הוא ואשתו מרתה התגרשו.
מאותה נקודה ואילך הוא רצה לעבוד אידאולוגית, והרומנטיקה של עבודתו הקודמת פינתה את מקומה לתוכן פרולטרי.
בשנת 1931 היגרו לרוסיה פוגלר ואשתו השנייה סוניה מרצ'לבסקה, בתו של יוליאן מרצ'לבסקי.
לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות הוא גורש יחד עם אזרחים גרמנים אחרים בשנת 1941 לקזחסטן על ידי השלטונות הסובייטים, ומת שם בשנת 1942.
מנהיג ה-KPD, וילהלם פייק, רצה כנראה למנוע את גירושו, אך פוגלר עצמו סירב ליחס מועדף.
מכיוון שאשתו סופיה ובנו יאן היו אזרחים פולנים, הם גויסו במקום להיות מגורשים עמו.
עד מהרה הפך יאן לחבר מייסד בוועד הלאומי לגרמניה החופשית ולאחר קריירה אקדמית ארוכה לאחר המלחמה במוסקבה נפטר בוורפסווידה בשנת 2005.
סוניה היגרה לפולין ומתה בוורשה בשנת 1983.
בינתיים ביתו של הצייר ברקנהוף הפך לבית ילדים.
הבית שוחזר ונפתח מחדש כמוזיאון היינריך פוגלר בשנת 2004.
היינריך לפלר היה צייר, גרפיקאי ומעצב במה אוסטרי.
אביו היה הצייר פרנץ לפלר.
בין השנים 1880–1884 למד באקדמיה לאמנויות יפות וינה בהדרכת כריסטיאן גריפנקרל, ומ-1884 באקדמיה לאמנויות יפות במינכן בהדרכת ניקולאוס גיזיס ו-וילהלם פון דיז.
ב-1891 הוא הפך לחבר באגודת האמנים האוסטריים ובשנת 1900 היה חבר מייסד של קבוצת האגנבונד.
משנת 1900 עד 1903, הוא היה עוזרו של אנטון בריוסקי, המעצב הראשי באופרה הממלכתית של וינה, ולאחר מכן הפך לפרופסור באקדמיה עד 1910. בהיותו באופרה של וינה, עיצב תפאורה לאופרה המטרופוליטן ושלח את יצירותיו לניו יורק.
מלבד הזמן שבילה בעיסוקיו הרשמיים, הוא בילה זמן רב בווייסנבך אן דר טריסטינג עם אביו וגיסו, יוזף אורבן, עמית מעצב נוף, שם ציירו ציורי קיר בוילות ובתי מלון, ועיצבו כרטיסי הזמנה לפסטיבלי קיץ ועם המחזאי קמילו וולזל שהעלה הפקות תיאטרון לילדים.
הצוות של לפלר ואורבן יצר גם אירועים ציבוריים רבים, כולל מצעד פסטיבל שילר ב-1905 ותהלוכה לאורך הרינגשטראסה ב-1908, לרגל יובל ה-60 של הקיסר.
לפלר עיצב גם שטרות כסף, וכרזות קידום מכירות עבור מספר חברות, ביניהן אורליכט וקרופ.
רבים מהתלבושות ועיצובי הבמה של לפלר נשמרו באוסף מקס ריינהרדט בהרווארד.
ב-1903 התחתן עם זמרת האופרה מינה ויסמולר, אשר מהווה את הדיוקן המופיע בעיצובו לשטר 1000 קרונות.
בשנת 1932, רחוב בווינה, נקרא בשם "היינריך-לפלר-גאס" לכבודו.
היינריך "היינץ" טרטנר היה גנרל גרמני אשר שירת בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה ופיקד על דיוויזיית הצנחנים ה-4. לאחר המלחמה התגייס לבונדסוור ואף שימש כמפקח הכללי שלו (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 1964–1966.
טרטנר נולד במינדן ב-19 בספטמבר 1907. הוא היה בנו של לודוויג טרטנר - קצין בצבא הפרוסי.
הוא למד בגימנסיה בדיסלדורף, וב-1925 התגייס לרייכסווהר והוצב ברגימנט הפרשים ה-18. ב-1929 הוא הועלה לדרגת לויטננט.
טרטנר רצה להפוך לטייס קרבי, אולם על פי הסכם ורסאי נאסר על רפובליקת ויימאר להחזיק חיל אוויר.
אי לכך, ב-1932 הוא פרש מהצבא ועבר קורס טיסה בבית ספר אזרחי בבראונשווייג.
במסגרת הסכם סודי בין גרמניה לברית המועצות, נשלח טרטנר להכשרה כטייס קרבי בברית המועצות, ובסיס הסודי של הרייכסווהר בליפסטיק.
ב-1 במאי 1933 הוא חזר לרייכסווהר והצטרף לחיל האוויר הסודי שלו.
בהדרגה הפך חיל האוויר הגרמני לגלוי ורשמי, וטרטנר שובץ ביחידות קרביות סדירות.
ב-1936 הצטרף טרטנר ללגיון הקונדור ונשלח להשתתף במלחמת האזרחים הספרדית.
ב-15 בספטמבר 1937 הוא מונה למפקד טייסת המפציצים ה-1 של הלגיון.
עם סיום המלחמה הוא חזר לגרמניה, וב-1 ביולי 1938 מונה לקצין מטה בדיוויזיית האווירית ה-7. ב-1 באוגוסט 1937 הוא הועלה לדרגת מאיור.
בתחילת מלחמת העולם השנייה, תכנן טרטנר את השתלטות הצנחנים הגרמנים על מבצרי הולנד, ועל כך עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל.
ב-15 בדצמבר 1940 הוא הועבר למטה הקורפוס האווירי ה-11 והשתתף בתכנון מבצע מרקיורי.
ב-1 באוקטובר 1941 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט, וב-1 בדצמבר של אותה שנה הוא מונה לראש מטה הקורפוס ה-11. ב-1 במרץ 1943 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
באוקטובר של אותה שנה הוא הקים את דיוויזיית הצנחנים ה-4 ופיקד עליה עד סיום המלחמה.
טרטנר פיקד על אנשיו בקרב אנציו, ולאחר מכן הדיוויזיה שלו הייתה הדיוויזיה הגרמנית האחרונה שפינתה את רומא ב-4 ביוני 1944. בעקבות כך, נוספו עלי אלון לצלב האבירים שלו.
ב-1 ביולי של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור.
בחורף 1944–1945 לחמה הדיוויזיה בקו הגותי, ולאחר מכן לחמה הדיוויזיה כנגד מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה ברימיני ובבולוניה, וב-2 במאי 1945 נכנעה יחד עם שאר כוחות קבוצת ארמיות C.
טרטנר נתפס בידי צבא ארצות הברית ליד מודנה, וביולי 1946 הועבר לצבא הבריטי.
הוא הוחזק בשבי הבריטי עד אפריל 1948. לאחר שחרורו, הוא החל לעבוד בתחום הזכוכית ולאחר מכן בתחום הטקסטיל.
במקביל, הוא השלים תואר בכלכלה באוניברסיטת בון.
ב-2 בנובמבר 1956 הוא הצטרף לבונדסוור כיועץ.
הוא קיבל אוטומטית דרגת גנרל-מיור, ומונה לראש מחלקת הלוגיסטיקה של נאט"ו.
בפברואר 1960 הוא הועבר לשמש כמפקד הקורפוס ה-1. ב-14 באוקטובר של אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
ב-1 בינואר 1964 הוא הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקח הכללי של הבונדסוור (מקביל לרמטכ"ל).
בעקבות מינויו לתפקיד, גרמניה המזרחית פתחה נגדו במסע הכפשות, ואף הפיצה ספר המתאר פשעי מלחמה שביצע, כביכול, במהלך המלחמה.
ב-1 באוגוסט 1966 הוציא שר ההגנה קאי-אובה פון האסל צו המתיר לחיילי הבונדסוור להצטרף לאיגודים מקצועיים.
טרטנר התפטר מתפקידו במחאה על כך שהצעד נעשה ללא התייעצות עם מנהיגות הצבא.
טרטנר נפטר ב-18 בספטמבר 2006, יום אחד לפני יום הולדתו ה-99. הוא היה הגנרל החי האחרון של הוורמאכט.
הַיְנְרִיךְ פוֹן אוֹפְטֶרְדִינְגֶן היה דמות אגדית של משורר לירי ומינזינגר גרמני מתקופת שיא ימי הביניים, המוזכרת במסורת הספרותית על זנגרקריג (מלחמת המשוררים) בטירת וארטבורג.
דמותו הופיעה לימים גם ברומן פרגמנטי מאת נובאליס בשם "היינריך פון אופטרדינגן" משנת 1800 ובנובלה "מאבק המשורר" מאת א.ת.א.
הפירסטנלוב (שיר שבח לנסיך) בן 24 הבתים על זנגרקריג מתאר את התמודדותו של היינריך עם זמרים מפורסמים אחרים, כמו ולטר פון דר פוגלוויידה, ריינמאר פון צווטר ווולפרם פון אשנבך בנוכחותו של הלנדגראף של תורינגיה.
לאחר שהוא מנוצח הוא מקבל רשות לזמן את המכשף האגדי קלינגזור פון אונגרלנט לעזרתו.
מספר גרסאות של הזנגרקריג, בשינויים מסוימים, הופיעו בכתבי יד לשירה, כגון קודקס מאנסה.
עוד בימי הביניים תואר הזנגרקריג כאירוע היסטורי, למשל על ידי דיטריך מאפולדה.
הגרסה הוולגטית המאוחרת של השיר על המלך לאורין ודמותו של דיטריך פון ברן מייחסת את כתיבת השיר להיינריך.
לאחר שהזנגרקריג פורסם שוב על ידי הסופר השווייצרי יוהאן יאקוב בודמר במאה ה-18, הפך סיפור ימי ביניימי זה על שירה וחברה פופולרי בקרב סופרים רומנטיים.
בתחילת המאה ה-20 תיארו סופרים גרמנים לאומנים את היינריך כמגן השירה הגרמנית האמיתית ואף כמחבר של שירת הניבלונגים.
היינריך פון אקארדט היה דיפלומט גרמני בלטי בשירות הקיסרות הגרמנית.
אקארדט נולד ב-20 ביולי 1861 בריגה, שהייתה חלק מהאימפריה הרוסית, למשפחה גרמנית-בלטית.
לאחר שלמד תורת המשפט באוניברסיטת ינה בין השנים 1881–1885, נסע אקארדט לאיסטנבול ב-1886, כחבר בשירות הדיפלומטי הגרמני.
אקארדט היה שגריר גרמניה בממלכת מונטנגרו במהלך מלחמות הבלקן.
הוא נכח ב-27 באפריל 1913 כאשר אוסטריה דרשה מהמלך ניקולה להחזיר את סקוטארי לאלבניה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, אקארדט היה שגריר הקיסרות הגרמנית במקסיקו, שנכנס לתפקיד ב-1914 והחזיק בו עד 1918. לאחר עזיבתו של הנשיא הפרו-גרמני ויקטוריאנו ורטה ב-1914, הסנטימנט הגרמני כלפי הנשיא החדש, ונוסטיאנו קאראנסה, היה שלילי באופן משמעותי; אקארדט האמין שמשרדי הממשלה של קאראנסה הם "אב טיפוס של וולגריות וקללות".
יחסו לנשיא נותר מר, למרות ניסיונותיו של קאראנסה לדכא פרסומים אנטי-גרמניים, אותם תיאר כ"בינוניות פדנטית".
אקארדט מת בינה ב-3 במרץ 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה.
אקארדט ידוע בהיותו הנמען של מברק צימרמן, מברק שנשלח על ידי שר החוץ הגרמני ארתור צימרמן ב-16 בינואר 1917. ההודעה נשלחה לראשונה לשגריר גרמניה בארצות הברית, יוהאן פון ברנסטורף, כדי להרתיע את יירוט השדר, והוא העביר אותה לאקארדט ב-19 בינואר.
עם זאת, המברק יורט על ידי הבריטים בדרכו מברנסטורף לאקארדט ופוענח על ידי חדר 40 .
במברק, צימרמן הורה לאקארדט לפנות לנשיא ונוסטיאנו קאראנסה בהצעה משני חלקים: ראשית, לכרות ברית עם גרמניה, ושנית, אם גרמניה תוותר על הנייטרליות שלה נגד ארצות הברית, להצטרף לגרמניה בתקיפת ארצות הברית ולעזור לשכנע את יפן לסייע להם בהתקפה.
המברק נותר מעורפל ולאקארדט נאמר לברר את הפרטים בעצמו כשהוא מציג אותם לקאראנסה.
הוא גם התבקש להסב את תשומת לבו של קאראנסה לקרב על האוקיינוס האטלנטי ולאפשרות שהוא עשוי להמשיך ולנסות לכפות על הבריטים שלום.
למרות גילוי המברק על ידי ארצות הברית ובריטניה, אקארדט פנה לשר החוץ קנדידו אגילאר ונתן לו את ההצעה חודש לאחר שליחת ההודעה.
אגילאר היה סימפתי, אבל גם הוא וגם קאראנסה דחו בסופו של דבר את גרמניה, בעיקר בגלל גילויו בטרם עת.
עם זאת, מקסיקו חששה מהשפעה אמריקאית, ואקארדט הצליח במידת מה לסחוף את קאראנסה, שהורה לעיתונים תומכי מדינות ההסכמה להפוך את עמדתם.
דיווחים אלו המתמקדים בגרמניה הובילו בתחילה את אקארדט להאמין ששביתת הנשק היא מיתוס תעמולה.
בלבול נוסף גרם לכך שעיתון בגוודלחרה שתמך בסנטימנט הפרו-גרמני עם הנחיותיו של אקארדט לדיווחים התומכים בקאראנסה, כאשר האנטי-קלריקליות של קאראנסה גרמה לעיתון לבקר את הכנסייה הקתולית, מה שהוביל לחרם של הכנסייה ולניסיונות הכושלים של אקארדט לשדל אותם ממנה.
היינריך טישלר היה צייר, אדריכל ואמן גרפי יהודי-גרמני.
טישלר נולד ב-25 במאי 1892 בעיר קוזל שבשלזיה (כיום קנדז'ז'ין-קוז'לה, פולין).
בשנת 1897 עבר להתגורר בעיר ורוצלב (אז ברסלאו).
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר התיכון, התמחה בנגרות ועבד בענף הבנייה.
בשנת 1912 החל ללמוד אדריכלות וציור באקדמיה הממלכתית לאמנויות ומלאכות בברסלאו.
טישלר היה ידידו של הצייר אוטו מולר, ששימש כפרופסור באקדמיה משנת 1919.
במלחמת העולם הראשונה שירת כחייל.
לאחר סיום המלחמה עבד כצייר וכאדריכל עצמאי בברסלאו ובסביבתה.
בין השנים 1927–1928 עיצב את פנים בית הכלבו פטרסדורף בברסלאו ותכנן את הסבתו של בניין המסחר גוראסה באופולה.
טישלר יצר ציורים, רישומים, תחריטים וליטוגרפיות, שבהם תיאר את מצוקות החברה שלאחר המלחמה בסגנון אקספרסיוניסטי תוך שימוש באמצעים הסגנוניים של האקספרסיוניזם.
בשנת 1925 פתח בית ספר לציור בברסלאו יחד עם איזידור אשהיים.
משנת 1930 היה חבר בארגון ה"דויטשר ורקבונד".
בשנת 1931 הציג תערוכת יחיד אחרונה בברסלאו.
דיוקן ורוצלב דרך יצירתו של טישלר
כמו אמנים יהודים רבים בתקופתו, טישלר הושפע עמוקות מחוויות מלחמת העולם הראשונה ופנה לאקספרסיוניזם.
יצירותיו שילבו אלמנטים מהאמנות המודרנית, בהשפעת הזרם הצרפתי והסגנון המכונה "הניו אובייקטיביות".
עבודותיו כללו נופים, דיוקנאות עצמיים, עירום וסצנות רחוב.
הוא תיעד את חיי היום-יום בוורוצלב, וצייר עגלונים, משרתות, בעלי מלאכה, פועלים, רוכלים ומהגרים ממזרח אירופה.
בכך יצר דיוקן אורבני ייחודי של ורוצלב – עיר שבה נפגשו מזרח ומערב.
בשנות ה-30 שיקפו יצירותיו את חוסר הוודאות הקיומית של אמנים יהודים שנרדפו על ידי המשטר הנאצי.
הגרפיקה האקספרסיבית והציורים הדרמטיים שלו המחישו את תחושת החרדה והפחד מהעתיד.
כאקט מחאה נגד מדיניות גרמניה הנאצית, שילב טישלר באותיות החתימה שלו סמלים המזכירים את האלפבית העברי, ובכך הדגיש את זהותו היהודית ואת סולידריותו עם האמנים הנרדפים.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933, נגדעה קריירתו האמנותית והמקצועית של טישלר בשל רדיפתו במסגרת חוקי הגזע.
ידידו ופטרונו, אספן האמנות היהודי איסמר ליטמן, שם קץ לחייו.
יצירותיו של טישלר שיקפו את תחושת הזרות והניכור שחווה בשל הרדיפות הגוברות נגד היהודים.
בשנת 1936 השלים את פרויקט הבנייה האחרון שלו, ולאחר מכן נאלץ להתפרנס כמורה לרישום.
בעקבות איסור עבודה, חקירות והטרדות נוספות, נשלח בשנת 1938 למחנה הריכוז בוכנוואלד.
לאחר מאמצים של משפחתו שוחרר כעבור חודש, אך מת זמן קצר לאחר מכן כתוצאה מהתעללות ומחולשתו הפיזית.
הוא נקבר בבית העלמין היהודי החדש ברחוב לוטניצה בברסלאו ב-1938.
אלמנתו, אלזה, הצליחה להבריח חלק מיצירותיו ולברוח לבריטניה.
אוסף יצירותיו עבר לידיו של אספן האמנות הנס פטר רייזה מקאסל, אשר מכר אותן למוזיאון שלזיה בגרליץ יחד עם יצירות נוספות של אמנים מאסכולת ברסלאו.
רחוב פרברי בברסלאו (ללא כותרת) – שמן על בד, סביב 1920, המוזיאון השלזי בגורליץ
"תפילות" – תיק עבודות עם חמש ליטוגרפיות ודף שער, יצא לאור על ידי פריץ גורליט, ברלין, 1920
"נביאים מיואשים" – צבעי מים, 1926, אוסף הגלות "ממוריה"
"טבע דומם עם דיוקן עצמי במראה" – גואש, באוסף פרטי
יחזק מייר בלאושטיין: "היהודי המזרחי – מחזה על סבל", יצא לאור בהוצאת מ.
1971 – גלריה צימר, גיטרסלו
1974 – גלריה גייטל, ברלין
2016 – מוזיאון העיר ורוצלב בארמון המלכותי ("האמנות הנרדפת: היינריך טישלר וסביבתו בברסלאו")
למאש נולד ב-21 במאי 1853 בזייטנשטטן שבאוסטריה תחתית, והיה בנם של הנוטריון היינריך למאש האב (1823–1865) ואשתו אנה לבית שאונשטיין (1829–1891).
זמן קצר לאחר לידתו, עברה המשפחה לווינר נוישטאדט ומשם לווינה.
לאחר מות אביו בטרם עת, למד למאש בגימנסיית שוטן ולאחר מכן למד משפטים באוניברסיטת וינה, שם קיבל תואר דוקטור בשנת 1876.
לאחר שסייר ברחבי גרמניה, צרפת ובריטניה, הוסמך להורות משפט פלילי באוניברסיטת וינה בשנת 1879. המאמר החלוצי שלו על הסכנה האובייקטיבית בהגדרת ניסיון לעבירה זיכתה אותו בשנת 1882 בפרופסורה מיוחדת, ובשנת 1885 קיבל פרופסורה מלאה באוניברסיטת אינסברוק.
בשנת 1893 הוא התנגד בגלוי לפרויקט חוק הפלילים הרגרסיבי שחוקק ראש הממשלה הנסיך וינדיש-גרץ.
בשנת 1889 חזר למאש לווינה והחל לתמוך ברעיון של חבר הלאומים ברוח הפילוסופיה הנוצרית.
הוא הפך לבורר בינלאומי והשתתף בקונגרסים שנערכו בהאג בשנים 1899 ו-1907. כחבר בבית הדין הקבוע לבוררות, הוא גישר בסכסוך על ניופאונדלנד בין בריטניה לארצות הברית, ובסכסוך על האורינוקו בין ארצות הברית לוונצואלה.
בשנת 1899 מינה הקיסר פרנץ יוזף הראשון את למאש כחבר בבית הלורדים האוסטרי.
בנוסף, שימש כיועץ משפטי של הארכידוכס פרנץ פרדיננד.