tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המחנה נסגר ביולי 1934 כתוצאה מריכוזיות של מחנות הריכוז בהנהלת היינריך הימלר, ו-13 האסירים האחרונים הועברו למחנות ובתי כלא אחרים, כולל דכאו.
מחנה אוסטהופן היה תחת ניהולה של המשטרה הפוליטית של הסה, שהפכה מאוחר יותר לחלק מהגסטפו.
קארל ד'אנג'לו, שהיה יו"ר המפלגה הנאצית המקומית באוסטהופן, מונה למפקד המחנה בהוראת ורנר בסט.
רופא המחנה היה ריינהולד דאום, שהכריז על כל אדם חדש שהגיע למחנה כבריא וכשיר רפואית למאסר, גם אם המצב לא היה כזה.
שומרי המחנה היו בתחילה בעיקר מאנשי SA ו-SS מקומיים, שהפכו למשטרת עזר (95 אנשי SA ו-99 אנשי SS, מתוכם 55 שירתו בכל יום), אך ה-SA הוחלפו ב-SS בסתיו 1933, באופן משמעותי.
איש מהשומרים לא הועמד לדין בגין מעשיו במחנה לאחר תום מלחמת העולם השנייה ב-1945.
קיומו של מחנה הריכוז לא נשמר בסוד, ובאותה עת זכה להתייחסות רבה בעיתונות, הן בזו המקומית והן בעיתונות הבינלאומית.
הניו יורק טיימס דיווח על המחנה ועל כליאתם של יהודים באוגוסט 1933. שלט המחנה, שצויר על הבניין באותיות גדולות, נראה בבירור מרכבות חולפות.
במהלך קיומו, מחנה אוסטופן החזיק כ-3,000 איש.
התפוסה הממוצעת הייתה כ-200 אסירים, שהוחזקו בדרך כלל בין שבועיים לשישה שבועות, אך משך השהות שלהם נע בין שבוע לשנה.
האסירים, כולם גברים, שימשו כפועלים ללא שכר.
למרות תנאי החיים וההיגיינה הירודים במחנה, אף כאשר אסירים ישנו על רצפת הבטון, לא מתועדים מקרי מוות של אסירים באוסטהופן.
אולם רבים חלו במחלות שונות, בעיקר במחלות כרוניות בדרכי השתן.
האסירים עברו התעללות והשפלה באופן שגרתי, במיוחד יהודים.
כך למשל, האסיר היהודי ארנסט כץ הוכה קשות ביום כיפור, ואף אולץ לאכול חזיר לאחר שחזר להכרה.
פוליטיקאי ה-SPD קרלו מירנדורף, נאלץ ליישר ציפורניים שחבריו האסירים נאלצו לכופף.
הוא גם הוכה בלילה על ידי תוקפים שנטען כי הם קומוניסטים, אך הם זוהו כאנשי SA.
ב"מחנה II" הסמוך, ששימש למעצר בנסיבות מחמירות, נאלצו האסירים לבלות את הלילות בכלובי תיל, עם אורות דולקים שהקשו על השינה.
מחנה הריכוז האלה היה ממוקם במוצליך, ליד העיר האלה.
האסירים במחנה אולצו לעבוד בעבודות כפייה עבור יצרן המטוסים סיבל, בהסכם שהייתה לחברה עם המשרד הראשי למשק ומנהל.
ב-1944, לאחר שהתגברה הפצצת בעלות הברית על גרמניה, מחנה האלה קלט אסירים רבים ממחנה בירקאן, תת-מחנה של מחנה בוכנוולד בגרמניה הנאצית.
בעלות של כ-ארבעה עד שישה רייכסמרק ליום, עובדים מיומנים/לא מיומנים שימשו במחלקת עיבוד מתכת לבניית חלקים לכנפי מטוס.
יום העבודה במפעל ארך 10.5 שעות.
המחנה כלל לפחות חמישה בלוקים למגורי אסירים ובלוק אחד לשומרי האס אס.
בסוף יולי 1944, הועברו 525 אסירים ממחנה בוכנוולד להאלה עם 515 אסירים נוספים ממחנות אחרים, אף על פי שהרשימות הללו לא מספקות פירוט לפי לאום, נראה שרוב האסירים היו רוסים, פולנים ואולי צ'כים.
שילוחי אסירים המשיכו להגיע להאלה במהלך החודשים הבאים ומספר האסירים הכלואים במחנה המשנה גדל וירד במרווחים שונים במהלך שמונה חודשי קיומו.
בדרך כלל דפוס השילוחים הנכנסים גדל לאורך סתיו 1944 ועד ינואר 1945, חלק מהאסירים שעזבו את המחנה הועברו מהאלה למחנות משנה אחרים.
שבעה אסירים גורשו מבוכנוולד להאלה ב-10 באוגוסט 1944, רובם אסירים פוליטיים מצרפת.
שילוחים נוספים מבוכנוולד הגיעו לאורך כל אוגוסט וספטמבר, ומספר האסירים שהועברו להאלה בחודשים אלו עלה על כ-2,000 אסירים.
עם זאת, מספרים אלה שונים מדוחות חודשיים מהאלה שהוגשו על ידי הנהלת האס אס של המחנה.
לפי דו"חות חודשיים מ-14 באוגוסט 1944, היו במחנה כ-525 אסירים.
בין ה-1 ל-20 בספטמבר 1944 הועברו לסיבל-האלה מבוכנוולד כ-1,000 אסירים נוספים (חמש מאות ב-2 בספטמבר, חמש מאות ב-12 בספטמבר) אך החל מינואר 1945 הועברו אסירים מהאלה בחזרה לאחד ממחנות המשנה של בוכנוולד.
דיווח נוסף מ-25 במרץ 1945 מראה שב-1 בינואר 1945 היו במחה כ-633 אסירים וב-6 במרץ 1945, כחודשיים לפני כניעת גרמניה הנאצית, היו בה כ-528 אסירים.
אסירים חולקו למספר קבוצות שכללו פינוי הריסות מהתקפות אוויר, ביצוע עבודות בנייה ועבודות נוספות.
עבירות כגון הזנחה או עזיבת עמדת העבודה גררו עונש, בדרך כלל שליחת ארוחת צהריים או שלילת הקצאת הסיגריות היומית.
מחנה הריכוז הויברג היה מחנה ריכוז ברובע בונדסווה הממוקם בפינה הדרומית של אזור האימונים הצבאי של הויברג שבבאדן-וירטמברג בגרמניה, ליד העיירה שטטן אם קלטן מרקט .
ממרץ עד דצמבר 1933 הוא היה אחד ממחנות הריכוז הנאצים הראשונים.
בין האסירים היו קורט שומאכר ופריץ באואר.
1910 - הצבא הקיסרי הגרמני מקים את מחנה היוברג ואת מחנה האימונים.
1914 - המקום מוסב למחנה שבויים.
1920–1933 - הסכם ורסאי הגביל את הצבא הגרמני ל-100,000. המחנה הופך לבית ילדים ולבית חולים.
1933 - המחנה הוסב למחנה הריכוז הראשון בבאדן, בשימוש זה במשך 9 חודשים.
מנהלו הראשון היה קארל באק.
1934 - המחנה נשלט על ידי הרייכסווהר.
1940 - המחנה הוסב לטובת שירות העבודה של הרייך, עם 400 צריפים.
1940–1941 מחנה גיוס לדיוויזיית ההרים הרביעית.
1943–1945 המחנה משמש לשבייתם של חיילי הלגיון האינדיאני, דיוויזיית איטליה, הדיוויזיה השנייה של צבא השחרור הרוסי, ועוד.
1945 - 1 במרץ: שיגור רקטה מאוישת אנכית ראשונה, שהוטסה על ידי סגן הלופטוואפה, לותר זיבר, שנהרג ברקטת "באכם בא" 349 "נאטר".
1945 - 22 באפריל: חיילים צרפתים מגיעים ומשחררים 20,000 שבויי מלחמה של הצבא האדום.
1957 - מגיע למחנה הבונדסווהר, שנוסד באותה תקופה.
1976 - בית החולים שהיה במקום נהרס.
1997 הרגימנט הצרפתי השלישי של הדרגונים עוזב לאחר 51 שנים.
במהלך השנים 1962–1963 ידוע כי צבא ארצות הברית (יחידת הארטילריה 357) החזיק ראשי נפץ גרעיניים במחנה היוברג, שהיו מיועדים לשימוש ביחידות טילי נייקי-הרקולס הצרפתיות, כחלק מהמלחמה עם ברית המועצות.
מחנה הריכוז הודונין (נקרא גם הודוניק) היה במהלך מלחמת העולם השנייה מחנה כליאה בהודונין לצוענים בפרוטרוקט, בוהמיה ומוראביה.
ב-2 במרץ 1939, שבועיים לפני הכיבוש הגרמני, הורתה ממשלת צ'כוסלובקיה על הקמת מחנה עבודה עבור "אנשים המתחמקים מעבודה וחיים מפשע" (באותה תקופה העבודה הייתה חובה).
המחנה ליד הכפר הודונין הוקם מאוחר יותר ונפתח באוגוסט 1940. המחנה כלל מספר צריפים גדולים וקטנים מעץ, והיה מוקף בגדר עץ עם תיל דוקרני בחלק העליון.
קיבולת המחנה המיועדת הייתה 300 אנשים בקיץ, 200 בחורף.
בהמשך נוספו צריפים חדשים, והקיבולת הרשמית ב-1943 עלתה ל-750 אסירים.
תשתית מים זורמים, ביוב וחשמל תוכננו אך מעולם לא הושלמו.
השוטרים הצ'כים (četníci) שמרו על המקום (השירות במחנות אלו נחשב לעונש משמעתי), שטפן בלהינקה היה מפקד מחנה הודונין.
מחנות עבודה דומים היו בפלאנה, מירושוב, הרדישטקו ומקומות נוספים; האסירים שימשו בדרך כלל לעבודות קשות כמו בניית כבישים.
בסך הכול, כ-50,000 אנשים עברו דרך מחנות עבודה כאלה במהלך המלחמה.
מספר הכולל של בתי הכלא והמחנות מכל הסוגים בגבולות צ'כיה של ימינו היה 2,125.
החל משנת 1940 נאסר על הרומנים לנסוע.
בשנת 1942, הצעדים שכבר היו בתוקף בגרמניה הוחלו גם בפרוטקטורט, וכתוצאה מיידית גורשו לאושוויץ כמה מאות אנשים שנחשבו "לא-חברתיים".
ב-24 ביוני 1942, הורה שר הפנים של הפרוטקטורט, ריצ'רד בינרט, על כליאתם של כל הרומנים והסינטיים.
ב-10 ביולי הורה אוברפיהרר הורסט בוהם , מפקד משטרת הביטחון הגרמנית, להעביר את רומניס לשני מחנות: לטי והודונין.
כל האסירים הקיימים בהודונין שוחררו או הועברו, למעט שבעה רומנים שכבר היו כלואים ושישה שאינם רומנים.
במהלך החודש הראשון לאחר פתיחתו מחדש, הגיעו 1,229 אנשים.
עצירים הוקצו לעבוד, בדרך כלל בסלילת כבישים מקומיים; אלה שלא הופיעו הוכו.
כמו בלטי, האוכל ובגדי החורף שסופקו לא היו מספיקים.
ב-7 בדצמבר 1942 הועברו 75 "אסוציאלים" לאושוויץ.
בדצמבר 1942, טיפוס הטיפוס החל לגבות את שלו במחנה ועד למאי הבא, רק 5-10% מהעצירים נחשבו בריאים.
מחסור בתרופות לטיפול במחלה, כמו גם התנאים ההיגייניים הנוראיים, החזיקו את המגפה במשך חודשים.
ב-21 באוגוסט 1943 הועברו 749 אסירים לאושוויץ-בירקנאו.
מתוך 62 העצורים הנותרים, חלקם שוחררו, והשאר נשלחו לאושוויץ ב-1944.
למעלה מ-1,300 אסירים עברו במחנה
במהלך המלחמה נשלחו לאושוויץ בסך הכל 4,831 רומנים מהפרוטקטורט.
ההערכות משתנות, אבל הרבה יותר מ-4,000 מהם מתו שם.
כאשר הופיעו שמועות על זוועות במחנה לאחר המלחמה, המפקד בלהינקה כתב הצהרה ב-1946 בה הכחיש כל עוולות.
לא החלה חקירה רשמית נגדו.
האסיר לשעבר Blažej Dydy, ששימש כקאפו (מפקח על אסירים אחרים) בהודונין ובאושוויץ, נידון למאסר עולם בשנת 1947 בגין גניבה ורצח של אסירים אחרים.
לאחר המלחמה, קיומם של מחנות רומני נשכח כמעט מחוץ לקהילה הרומנית, למעט היסטוריונים מיוחדים.
כל הקהילה של רומני הצ'כית הושמדה ולחדשים, שהגיעו מסלובקיה ורומניה, לא ידע על הטרגדיה הזו.
במהלך שנות ה-70 נבנתה חוות חזירים גדולה במפעל ליד מקום מחנה לטי.
במקום מחנה הודונין נבנה מלון תיירותי.
בשנת 1992 הספר "שתיקה שחורה" מאת פול פולנסקי ריכז תיעודים היסטוריים ועדויות של ניצולים.
הספר התחיל דיונים סוערים בצ'כיה על יחסי צ'כיה עם הרומנים ועל ההיסטוריה שלהם.
ברגה אן דר אלסטר (ברגה על נהר האלסטר, ובגרמנית: Berga an der Elster, ברגה על נהר האלסטר) היה תת-מחנה של מחנה הריכוז בוכנוואלד.
מחנה עבודת הכפייה ברגה שכן בפאתי הכפר שליבן (Shlieben), גרמניה.
העובדים סופקו על ידי בוכנוואלד ומחנה השבויים סטלג IX-B בניגוד להוראות אמנת ז'נבה השלישית ואמנת האג.
אסירים רבים מתו כתוצאה מתת-תזונה, מחלות (כולל מחלות ריאות עקב שאיפת אבק כתוצאה מעבודתם במנהרה עם חומרי נפץ) ומכות, כולל 73 שבויי מלחמה אמריקאים.
מחנה העבודה היה חלק מהתוכנית הסודית של גרמניה להשתמש בהידרוגנציה כדי להפוך ליגניט לדלק טנקים, מטוסים ומיכון צבאי אחר.
המטרה הנוספת של המחנה הייתה השמדה באמצעות עבודה, ואסירים הועבדו למוות בתנאים לא אנושיים.
מטרה משנית זו של השמדה בוצעה עד תום המלחמה, כאשר האסירים הועברו בצעדת מוות בניסיון להקדים את מותם לפני שישחררו אותם כוחות בעלות הברית המתקדמים.
מחנה השבוי הגרמני סטלג IX-A שכן ליד זיגנהיין (Ziegenhain), גרמניה.
ב-27 בינואר 1945 הורה מפקד המחנה לכל האסירים היהודים לצעוד מחוץ למסדר היומי.
הקצין השבוי הבכיר במחנה, רב-סמל רודי אדמונדס, הורה לאנשיו לא לציית לפקודה ואמר לגרמנים: "כולנו יהודים כאן".
על מעשיו אדמונדס הפך לחסיד אומות העולם, החייל האמריקאי הראשון שזכה לכבוד זה.
לאחר שהושארו עומדים במשך מספר שעות, 130 איש צעדו קדימה.
עם זאת, הקומנדנט, מפקד המחנה הגרמני, התבקש לספק 350 איש לשילוח.
כך נבחרו "עושי צרות" ידועים בין האסירים, ביניהם טוראי מחלקה ראשונה "הנס" קסטן, מנהיג המחנה הנבחר, וכן כל מי ש"נראה יהודי".
ב-8 בפברואר נלקחה הקבוצה ברכבת לברגה.
הגברים הועברו לעבודה, יחד עם אסירי מחנות הריכוז, בחפירת 17 מנהרות עבור מפעל תחמושת תת-קרקעי, חלקם שלושים מטר מתחת לאדמה.
כתוצאה מהתנאים המחרידים, תת-התזונה והקור, כמו גם ההכאות, מתו 47 אסירים.
רשויות הצבא האמריקאי מעולם לא הכירו בתקרית.
ב-4 באפריל 300 האסירים האמריקאים שנותרו בחיים הוצעדו אל מחוץ למחנה לפני שהתקרבו כוחות ארצות הברית.
לאחר צעדת מוות של שבועיים וחצי, הם שוחררו.
במהלך צעדה זו מתו עוד 36 אמריקאים.
במהלך תקיפה אווירית, בזמן שאורות המחנה כבו, נמלטו הנס קסטן, ג'ו ליטל וארנסט סינר.
מאוחר יותר הם נעצרו והובלו למטה הגסטפו.
לאחר אישור זהותם כשבויי מלחמה הם נלקחו לבוכנוואלד והוכנסו לתאי מעצר.
הם שוחררו כששוחרר מחנה בוכנוואלד.
המפקד של ברגה היה ווילי האק (Hack).
הסמל ארווין מץ היה אחראי לפרטי העבודה ולהרבה מהתנאים הבלתי אנושיים.
הוא פקד לקחת את השבויים בצעדת המוות.
כאשר כוחות בעלות הברית סגרו על הגרמנים הנסוגים, נטש מץ את תפקידו וניסה להימלט באופניים.
הוא נלכד ימים לאחר שהאסירים שוחררו על ידי כוחות אמריקאים, ונידון למוות על הריגת שבוי אמריקאי, טוראי מורטון גולדשטיין (סוללה C/590 של ארטילריית השדה, הדיוויזיה ה-106), ב-14 במרץ 1945. עונשו הומתק ל-20 שנות מאסר אך הוא ריצה רק תשע שנים.
האק נעצר בשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה ב-1947. הוא נמצא אשם ב-1948 בשותפותו לזוועות שהובילו למותם של מאות אנשים במחנה דורה-מיטלבאו ובמחנה ברגה, ונידון ל-8 שנות מאסר.
לאחר משפט חוזר, הוחמר עונשו של האק.
הוא נדון למוות ב-1951 והוצא להורג בדרזדן ב-1952.
בורגו סן דלמאצו (באיטלקית: Borgo San Dalmazzo) היה מחנה ריכוז שהופעל על ידי גרמניה הנאצית בבורגו סן דלמאצו שבמחוז פיימונטה, איטליה.
המחנה פעל תחת שליטת גרמניה בין ספטמבר לנובמבר 1943, ולאחר מכן תחת שליטת הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית מדצמבר 1943 ועד פברואר 1944. במחנה הוחזקו כ-375 יהודים איטלקים וכן 349 פליטים ממדינות אחרות, בהם 119 יהודים מפולין ופליטים מצרפת, ברית המועצות, גרמניה, אוסטריה, רומניה, הונגריה, קרואטיה ויוון.
מרבית האסירים נשלחו להשמדה באושוויץ ובמחנות נוספים בגרמניה, ורק מעטים שרדו.
המחנה הוקם ב-18 בספטמבר 1943, עשרה ימים לאחר כניעת איטליה לבעלות הברית, בשטח קסרקטין לשעבר של חיילי האלפיני של הצבא המלכותי האיטלקי, סמוך לתחנת הרכבת בבורגו.
עד לכניעת איטליה חיו יהודים איטלקים ופליטים יהודים ממדינות אחרות באירופה בביטחון יחסי באיטליה ובאזורים שבדרום צרפת שהיו תחת שליטתה.
לאחר הכניעה, השתלטו כוחות גרמניים על האזור ודרשו מכל אזרחי המדינות הזרות להתייצב בפני שלטונות הכיבוש.
בעזרת תושבים מקומיים הצליחו פליטים רבים להימלט, אך 349 מהם (201 גברים ו-148 נשים) נלכדו או התייצבו ונכלאו במחנה.
רבים מהם נתפסו על ידי דיוויזיית הפאנצר אס אס הראשונה בעת שניסו לחצות את הגבול מצרפת לאיטליה דרך ונטימיליה.
תנאי המחיה במחנה היו פחות חמורים בהשוואה למחנות אחרים, והייתה בו אפשרות לקבלת טיפול רפואי בבתי החולים בבורגו ובעיר קונאו הסמוכה למקרים קשים יותר.
למרות מספר בריחות מוצלחות, תנאי המחנה לא הידרדרו משמעותית.
ב-9 בנובמבר 1943 שוחררו מרבית היהודים בעלי האזרחות האיטלקית מסיבות לא ידועות.
ב-21 בנובמבר הועברו 328 היהודים הלא-איטלקים שנותרו במחנה, בהוראת הגסטפו בניס, לתחנת הרכבת הסמוכה, הועמסו על קרונות משא ונשלחו למחנות פוסולי שבאיטליה או דראנסי שבצרפת.
בין המגורשים היו 41 אסירים שהיו מאושפזים בבית החולים בבורגו.
אסירים שהיו מאושפזים בקונאו ניצלו, לאחר שהוסתרו על ידי צוות בית החולים.
חלק מהניצולים קיבלו סיוע מדון ריימונדו ויאלה, כומר קתולי מקומי, שסיפק להם מזון, מחסה, ולימים אף סייע להם להימלט לשווייץ.
על פועלו הוכר ויאלה כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם באוגוסט 2000.
בבשלושה משלוחים – ב-7 בדצמבר, 17 בדצמבר וב-27 בינואר – הועברו האסירים ממחנות פוסולי ודרנסי לאושוויץ.
מעריכים כי לא יותר מ-12 מתוך האסירים שהוחזקו בבורגו סן דלמאצו שרדו את השואה.
בעקבות גירושם של האסירים ב-21 בנובמבר, נסגר המחנה זמנית.
לאחר סגירתו תחת שליטה גרמנית, עבר המחנה לידי משטרת קונאו.
בהוראת הגרמנים המשיכו הרשויות המקומיות לעצור פליטים יהודים בסביבה.
26 עצורים נוספים, רובם נשים, הוחזקו במחנה ונשלחו ב-13 בינואר 1944 למחנה פוסולי, ומשם גורשו ב-22 בפברואר 1944 – רובם לאושוויץ.
לאחר גירושם, נסגר המחנה לצמיתות, אך מעצרים והוצאות להורג של יהודים נמשכו באזור עד לסוף המלחמה.
יהודים שנתפסו לאחר סגירת המחנה הוחזקו לרוב בבית הכלא בטורינו עד שנשלחו לפוסולי ומשם למחנות ההשמדה.
שישה פליטים יהודים שנתפסו במרץ ובאפריל 1945 הוצאו להורג סמוך לקונאו ב-25 באפריל 1945, זמן קצר לפני שחרור האזור בידי הפרטיזנים.
מתוך כ-375 האסירים שהוחזקו בבורגו, רק מעטים שרדו את השואה.
רובם נשלחו לאושוויץ, שם נרצחו, ומקצתם הועברו לבוכנוואלד, שם נרצחו גם כן.
בין האסירים היו 209 גברים ו-166 נשים.
האסירים היו פליטים ממדינות שונות, בהם 119 יהודים מפולין, וכן פליטים מצרפת, ברית המועצות, גרמניה, אוסטריה, רומניה, הונגריה, קרואטיה ויוון.
המחנה החזיק אסירים מכל הגילים – 78 היו מתחת לגיל 21, הצעיר שבהם תינוק בן פחות משנה, ו-76 היו בני למעלה מ-70. ההערכה היא שרק בין 12 ל-18 מתוך אסירי המחנה שרדו את השואה – פחות מחמישה אחוזים.
כיום לא נותרו שרידים ממחנה הריכוז בבורגו סן דלמאצו, אך הוקמו שני לוחות זיכרון לזכר האירועים שהתרחשו במקום.
בשנת 2006 הוקם אנדרטה בתחנת הרכבת בבורגו סן דלמאצו להנצחת קורבנות הגירושים.
האנדרטה כוללת את שמותיהם, גילם וארצות מוצאם של הקורבנות, לצד שמותיהם של הניצולים המעטים.
קרונות משא הדומים לאלה ששימשו לגירוש נשמרים בקרבת מקום כאמצעי חינוכי וזיכרון.
מחנה הריכוז בלכהמר היה תת-המחנה השני בגודלו של אושוויץ, והוא היה חלק מאזור התעשייה בלכהמר, שבו היו ממוקמים מספר מחנות.
המחנה פונה ב-21 בינואר 1945, וחמישה ימים לאחר מכן חזרו כוחות גרמניים ורצחו ניצולים שנשארו מאחור.
המחנה הוקם ב-1 באפריל 1944, כאשר מחנה בלכהמר, מחנה עבודת כפייה ליהודים, שהיה ממוקם ליד העיירה בלכהמר (כיום בלחובניה שלונסקה, בפולין), אשר הייתה חלק מגרמניה עד 1945, הועבר לפיקודו של מחנה מונוביץ, שהיה תת-מחנה של אושוויץ.
בתחילה, אוכלס המחנה בכ-3,000 אסירים גברים וכ-200 נשים, והוא היה הגדול ביותר מבין תתי-המחנות של אושוויץ, למעט מונוביץ עצמו.
שטח המחנה היה כ-10 אקרים (כ-4 דונם), והוא הכיל 25 צריפים והוקף בחומה מבטון בגובה 4 מטרים.
במהלך קיומו עברו בו 4,500 אסירים מ-15 מדינות שונות.
ב-21 בינואר 1945, בשעות הבוקר, פונה המחנה בשל התקרבות הצבא האדום.
אסירים ממחנות מזרחה יותר, כולל יאבורז'נו וגלייביץ, עברו דרך בלכהמר במהלך צעדת המוות.
כ-4,000 אסירים קיבלו חצי כיכר לחם עם מעט מרגרינה ודבש וחצי נקניקיה, ולא קיבלו מזון נוסף עד שהגיעו למחנה הריכוז גרוס-רוזן ב-2 בפברואר.
יותר מ-800 מהם מתו או נרצחו בדרך.
כ-100 אסירים חולים נותרו בבית החולים של המחנה, אם כי כמה אסירים בריאים יותר הצליחו להתחבא מחשש לצעדת מוות נוספת.
רבים מהם עזבו את המחנה מיד לאחר עזיבת אנשי האס אס האחרונים.
בשעות הצהריים של יום הפינוי הגיעה למחנה קבוצה מאנשי "ארגון טודט".
הם הורו לכמה מהאסירים הבריאים יותר לחפור בור קבורה, וירו בחלק מהאסירים שניסו לחפש מזון שנשאר מאחור.
עשרה אסירים יהודים, רובם מסלובקיה, נמלטו, בעוד האחרים נשארו במחנה במשך חמישה ימים נוספים.
ב-26 בינואר, חזרו למחנה בין 100 ל-150 חיילים גרמנים.
העדים חלוקים בדעותיהם לגבי השייכות הצבאית של החיילים – חלקם טענו כי היו אנשי הוורמאכט, ואחרים כי היו אנשי האס אס.
ההיסטוריון דניאל בלטמן סבור כי ייתכן שהיו אלה שומרים חדשים שגויסו למחנות הריכוז ועדיין לבשו מדי ורמאכט.
החיילים נכנסו למחנה, השחיתו את משרדי האס אס הנטושים, ואז החלו לירות באסירים חסרי הישע ששכבו במרפאה.
האסירים שהיו מסוגלים ללכת נדרשו לשאת את הגופות לבור הקבורה שנחפר בשבוע הקודם, ושם נורו גם הם.
הגופות כוסו בקש ובנזין והוצתו.
כל מי שניסה להימלט נורה למוות.
החיילים ערכו חיפוש יסודי במחנה וכל אסיר שנמצא הוצא להורג במקום.
פחות מעשרה אסירים שרדו את הטבח.
ייתכן שהטבח בוצע בעקבות פקודה של המפקד ארנסט-היינריך שמאוזר, שניתנה ב-24 בינואר, שלא להשאיר אף אסיר חי, אך אין הוכחה לכך שהרוצחים ידעו על הפקודה.
כך או כך, ההחלטה לבצע את הרצח התקבלה על ידי הקצין שהיה במקום.
מקרים דומים התרחשו גם במחנות אחרים, כולל טבח שהתרחש בתת-המחנה צ'כוביץ-ואקום של אושוויץ.
מחנה הריכוז אוברר קוברג היה מחנה ריכוז שנבנה והופעל על ידי גרמניה הנאצית במבצר אוברר קוברג.
תחילת הרדיפה אחר מתנגדי המשטר הפוליטיים והאידאולוגיים של הנאצים החל מיד לאחר העברת השלטון למפלגה הנאצית ב-30 בינואר 1933. עם הוצאת "צו נשיא הרייך להגנת העם והמדינה" ב-28 בפברואר 1933 הוכרז מצב חירום במדינה.
באמצעות תקנה זו ובאמצעות "חוק ההסמכה" מ-24 במרץ 1933 הופסקו זכויות היסוד בסיסיות עבור מתנגדי המשטר והחלה רדיפתם והחזקתם של תומכי האופוזיציה הפוליטית במעצר.
תוך זמן קצר, אלפי אנשים ברחבי הרייך נכלאו ב-"מעצר מגן" ובמקביל הוקמו מספר מחנות ריכוז.
מחנה הריכוז הראשון בוירטמברג היה מחנה הריכוז הויברג.
מאחר שהצבא הגרמני היה זקוק לאזור למטרות צבאיות, הועברו האסירים בסוף 1933 למחנה הריכוז אוברר קוברג.
מבצר אוברר קוברג נבנה בין השנים 1848–1857 כחלק ממערכת מבצר אולם, מבצר פדרלי של הקונפדרציה הגרמנית.
המבצר שימש את הצבא עד המאה ה-20 ונחשב לאחד מהמבצרים הגדולים באירופה.
בתקופת שלום תוכנן להכיל כ-5,000 חיילים, ובזמן מלחמה עד 20,000 חיילים.
מחנה הריכוז אוברר קוברג הוקם בסתיו 1933 לפי צו של מושל וירטמברג, וילהלם מאר, כתחליף ישיר למחנה הריכוז הויברג, שהיה המחנה הראשון בוירטמברג.
המחנה היה כפוף למשטרה הפוליטית של וירטמברג ובכך למשרד הפנים של מדינת וירטמברג.
מחנה הריכוז המוקדם כלל כבר רבים ממרכיבי היסוד של מחנות הריכוז המאוחרים יותר.
לכך השתייכו לא רק מערכת מדורגת של מגורים לאסירים, אלא גם תאי בידוד, תאי מעצר, מפקדה, חדרים לצוותי השמירה, רחבת מסדרים ומרפאת מחנה.
במעוז המבצר שכנה מפקדת מחנה הריכוז, חדרי החקירות, משרדי האס אס, מחלקת הצנזורה וכן תאי מעצר, שבהם נכלאו אסירים שכביכול עברו על תקנות המחנה.
מגורי האסירים מוקמו בקזמטים — מעברים תת-קרקעיים שבהם שוכנו, בעת תפוסה מלאה, עד כ-300 אסירים.
בין נובמבר 1933 ליולי 1935 נכלאו במחנה הריכוז אוברר קוברג כ-600 אסירים.
הם היו בעיקר קומוניסטים וסוציאל-דמוקרטים, אך בין האסירים היו גם שלושה אנשי כנסייה קתוליים ומטיף אוונגלי מכנסייה חופשית.
בין האסירים הבולטים היה קורט שומאכר, פוליטיקאי גרמני, לימים מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD).
הוא כיהן בתפקידו ממאי 1946 ועד מותו באוגוסט 1952. אסיר בולט נוסף היה חבר הרייכסטאג מטעם המפלגה הקומוניסטית הגרמנית (KPD), שניהם נכלאו בבידוד.
אסירים ידועים נוספים היו חן רויס, חבר מועצת העיר אסלינגן מטעם המפלגה הקומוניסטית, אוטו קרואופמן, חבר מועצת העיר של שטוטגרט של שטוטגרט, וכן גוטלוב קאם, שכיהן לאחר המלחמה כ-"שר השחרור" בבאדן-וירטמברג.
בנוסף, היו אסירים שנרדפו מסיבות חברתיות, והוגדרו כ-"א-חברתיים" או "עצלנים".
בין אלה היו, למשל, סוחרים נודדים, חסרי בית ואבטלנים, אך גם כמה אמנים.
לעולם החיצון הוצג מחנה הריכוז אוברר קוברג כמקום ל-"חינוך מחדש", ותיאור זה הופיע גם באמצעי התעמולה.
הטיפול באסירים הוצג לציבור כקפדני אך הוגן, במטרה לשבור את ההתנגדות הפוליטית באזור ולשלב את האסירים ב-"קהילה הלאומית".
חיי היומיום במחנה אופיינו בטרור מצד שומרי האס אה והאס אס ומפקד המחנה, קארל באק.
חלק מטרור זה כלל עונשים שרירותיים, ספירות נוכחים (roll call) שנמשכו שעות רבות, אלימות פיזית והוצאות להורג מדומות.
תנאי המחיה בתאי האסירים הובילו למחלות קשות בקרב האסירים.
התאים התת-קרקעיים היו לחים, חשוכים וקרים באופן מתמיד.
הטיפול הרפואי היה נקודתי, ומחלות בדרך כלל לא טופלו.
לעיתים שוחררו אסירים חולים מאוד מוקדם מהמחנה כדי למנוע קשר אפשרי בין מקרי מוות לבין מחנה הריכוז.
לפי הנתונים הידועים כיום, לא נרשמו מקרי מוות במחנה.
מחנה הריכוז אוברר קוברג נוהל לאורך כל תקופתו על ידי קארל באק, יליד שטוטגרט, שכיהן קודם לכן בתפקיד זה גם במחנה הריכוז הויברג.
באק דרש יחס קשוח כלפי האסירים ופיקח על השומרים, שכללו את המשטרה המוגנת (Schutzpolizei), האס אה והאס אס.
לאחר סגירת מחנה הריכוז אוברר קוברג, קארל באק פיקד על מחנה הריכוז וולצהיים (1935–1940).
לאחר מכן מונה למפקד מחנה הריכוז שירמק באלזס.
מחנה הריכוז אוברר קוברג פורק ביולי 1935, במסגרת מיזוג וארגון מחדש של מערכת מחנות הריכוז הנאצית.
כ-30 אסירים נשארו במחנה והועברו למחנה הריכוז דכאו, ביניהם קורט שומאכר ואלפרד האג.
עבור רבים מהאסירים, המעצר באוברר קוברג היה תחילתו של מסע ממושך דרך מחנות ריכוז ומרכזי מעצר נאציים נוספים.
קהילת שורדי המחנות הויברג–קוברג–ולצהיים והארגון לתיעוד והנצחה של מחנה הריכוז אוברר קוהברג (Verein Dokumentationszentrum Oberer Kuhberg Ulm, DZOK) הוקמו בשנת 1948. מאז שנות ה-60 הם פעלו להקמת אתר זיכרון באתר ההיסטורי.
המבצר ושטחו הוכרזו כאתר מוגן רשום ב-1960. מבנה ושטח המבצר ניצלו מהרס מלחמתי ומהתערבויות בנייה משמעותיות לאחר המלחמה, ובכך נשמרו חלק ניכר מהמבנים המקוריים.
עם זאת, לאחר סגירת מחנה הריכוז נעשה שימוש במבנים ובשטח המבצר למטרות שונות: מחנה לשבויי מלחמה, ייצור נשק, מחנה פליטים ואף מסעדה בשנים הראשונות לאחר המלחמה.
החל משנות ה-60 עבר האתר שינויים ושיפוצים במסגרת ייעודו לשימוש כאתר הנצחה למחנות הריכוז וכמוזיאון.
מרכז התיעוד וההנצחה אוברר קוברג (Dokumentationszentrum Oberer Kuhberg) הוקם בשנת 1985, ביוזמתם של אסירים לשעבר ועמותת התיעוד של אוברר קוברג באולם.
מאז משמש המבצר, כמוזיאון ומרכז חינוכי.
ב-2017 הוכר רשמית כאתר הנצחה למחנה ריכוז.
מחנה הריכוז פלוסנבירג (Flossenbürg) היה מחנה ריכוז שהקימו הנאצים ב-1938 ביישוב פלוסנבירג ליד העיר ויידן, ביער פפאלץ העילי (Oberpfälzer Wald) בבוואריה, קרוב לגבול עם חבל הסודטים.
בסך הכול נכלאו במחנה כ-90,000 בני אדם, מהם נרצחו לפחות 30,000. אף שהמחנה הורחב שוב ושוב, היה מספר הכלואים בו גבוה תמיד בהרבה מקיבולת המחנה.
תנאי המחיה במחנה היו קשים מנשוא.
עבודת הפרך במחצבות והטיפול הבלתי-מספק שקיבלו הכלואים במחנה, וכן אכזריותם של סוהרי ושומרי המחנה, עלו לאסירים רבים בחייהם.
לאחר 1943 נוספה למחנה רשת ענפה של כמאה מחנות חוץ בבוואריה בסקסוניה ובבוהמיה.
אסירי המחנה הועבדו בתעשיית הנשק, במפעלים כדוגמת "אוניברסל", וכן בבנייתם של מטוסי קרב של חברת מסרשמיט ואראדו פלוגצויגוורקה.
ב-8 באפריל 1945 החלו אנשי האס אס במחנה בהעלמת העדויות על שאירע בו (מבצע 1005).
ב-20 באפריל 1945 פונה המחנה סופית.
מפקדו מקס קגל (Koegel) הורה על צעדת מוות בכיוון מחנה הריכוז דכאו.
לאחר סוף מלחמת העולם השנייה נמצאו לאורך נתיבי צעדת המוות של האסירים כ-5,000 גופות.
במחנה נותרו כ-1,600 אסירים שלא היו כשירים למסע.
דיטריך בונהופר, כומר גרמני שהתנגד לנאציזם
הנס אוסטר, מן הקושרים נגד היטלר
הדיוויזיה ה-90 של צבא ארצות הברית הגיעה למחנה ב-23 באפריל וכבשה אותו ללא התנגדות.
רבים מבין האסירים ששהו בו מתו במהלך השבועות הבאים בגלל מצבם הבריאותי הרעוע.
מאז 1946 הלך המחנה והוכשר בהדרגה לשמש כאתר הנצחה.
בחלק מן השטח נבנו שיכונים.
חלקים אחרים מהמחנה שימשו לתעשייה.
בחודש יוני 2006 הוכרז המחנה כולו, ובפרט המבנים מתקופת הרייך השלישי והמחצבה, כאתר הנצחה.
מחנה הריכוז נוֹיֶנְגָמֶה היה אחד מרשת מחנות הריכוז שהופעלו בגרמניה הנאצית.
הוא הוקם ברובע נוינגמה בעיר המבורג שבגרמניה, כ-15 קילומטר מדרום-מזרח למרכז העיר.
המתקן החל לפעול ב-1938 כמחנה חוץ של מחנה זקסנהאוזן והפך לעצמאי ב-1940. הוא פונה על ידי האס אס באפריל 1945, ערב השחרור על ידי בעלות הברית.
במהלך שנות הפעילות של המחנה הסתנפו ממנו מחנות-משנה רבים, בין 70 ל-85, שגודלם היה שונה זה מזה.
עד סיום המלחמה היו כלואים בו ובמחנות המשנה 87,500 גברים ו-13,500 נשים, בסך הכל 101,000 איש (ועוד 5,000 אסירים באופן לא רשמי).
כ-52 אחוזים מהם (כ-55,000 איש) לא שרדו את תלאות המחנות ונספו.
שטח המחנה נרכש מעיריית המבורג על ידי החברה "עבודות עפר ואבן גרמניות" של האס אס ב-1938. במקום הייתה מלבנת לבנים ומחצבת חרסית, שתיהן מושבתות.
לנוינגמה הובאו מאה אסירים מזקסנהאוזן, לו שימש האתר מחנה-חוץ, וארבעים שומרי אס אס.
החוזה עם העירייה קבע כי היא תממן את המיזם תמורת אספקת עשרים מיליון לבנים בשנה.
נוינגמה החל לפעול ב-12 בדצמבר 1938. באפריל 1940 הפך האתר למחנה עצמאי, ובסוף אותה שנה היו במקום כבר 2,900 אסירים.
בשלב זה מתו בו כבר 430 איש מתת-תנאים ואכזריות רצחנית.
העבודה העיקרית במחנה העיקרי הייתה ייצור לבנים.
היא כללה בנייה של תעלה לשם הובלת הלבנים אל האתר וממנו.
האסירים אולצו לחפור באדמה הקשה ללא כלים מתאימים וללא התחשבות בתנאי מזג האוויר או במצבם הבריאותי.
מפקדו הראשון של המתקן, עד מרץ 1940, היה שטורמבאנפיהרר ולטר אייספלד.
הוא הוחלף על ידי מרטין גוטפריד וייס, והלה פינה את מקומו באוגוסט 1942 לשטנדרטנפיהרר מקס פאולי, שתפקד עד סוף המלחמה.
ב-1941 הועברו למקום פולנים, בלגים, הולנדים ואנשי שמאל גרמנים, קומוניסטים וסוציאל-דמוקרטים.
בסוף אותה שנה הובא גם משלוח של 1,000 שבויי מלחמה סובייטים, ששוכנו בנפרד.
באביב 1942 נערכו לראשונה סלקציות כדי לאתר את האסירים שלא היו כשירים לעבודה, והם נרצחו בזריקות פנול.
בסוף הקיץ, בהוראה מגבוה להנמיך את שיעורי התמותה, שופרה התזונה.
באוקטובר הומר הבונקר במקום לתא גזים, ובחודש הבא הומתו בו כ-450 שבויים סובייטים בציקלון בי.
במחנה הוקם קרמטוריום לשריפת גופות של אסירים שנפטרו מטיפוס וממחלות נוספות.
בסוף השנה היו בנוינגמה 10,000 אסירים.
בשנתיים הבאות הוקמה באזור תשלובת מפעלי תעשייה שניצלה את כוח העבודה של יושבי המחנה, ונערכו גירושים למחנות ההשמדה אושוויץ ומיידנק של מי שנמצא לא-כשיר.
בסוף שנת 1943, ככל הנראה בנובמבר, הובאו למחנה לראשונה נשים אסירות.
בקיץ 1944 הגיע משלוח של אסירות מאושוויץ וכן ממחנות אחרים במזרח.
כל הנשים הועברו לבסוף לאחד מ-24 תתי-המחנות של מחנה האם.
מספר השוהים עלה חדות במהלך 1944; יותר מ-28,000 איש מכל אירופה גורשו אליו במהלכה, והוא הכיל כ-49,000 אסירים, מתוכם 10,000 נשים.
פינוי המחנה החל ב-24 במרץ 1945. ב-26 באפריל העביר האס אס כ-10,000 אסירים מהמחנה באוניית הנוסעים קאפ ארקונה אל מפרץ ליבק.
ב-3 במאי 1945 טובעו אונייה זו ושתי אוניות נוספות על ידי חיל האוויר המלכותי.
לאורך שנות פעילותו שהו במחנה כ-100,000 אסירים.
האסירים במחנה היו מ-28 לאומים שונים, ונכלאו בו גם יהודים, קומוניסטים, הומוסקסואלים, זונות, צוענים, עדי יהוה, שבויי מלחמה.
הקבוצה הלאומית הגדולה ביותר הייתה הסובייטים, שמנו 34,500 איש.
כ-26,800 אסירים נספו עקב התנאים הבלתי אנושיים ששררו במחנה, ובהם עבודת פרך, מזון מועט, תנאים לא היגייניים ואלימות רבה מצד השומרים.
עוד כ-17,000 מתו במהלך ולאחר הפינוי במצעדי המוות, בספינות שטבעו, ומרעב וחשיפה על הרכבות.
הצבא הבריטי שחרר את המחנה ב-4 במאי 1945, כשהוא כבר ריק לגמרי.
אחרוני האסירים שפונו ממנו שוחררו ב-10 במאי במובלעת פלנסבורג, עם כניעת גרמניה.
קבוצות אחרות (יהודים, צוענים, הומוסקסואלים): גברים 1,300, נשים 300, סך הכל 1,600 איש.
לא הופיעו ברשומות: 5,000 איש.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, החל ממרץ 1946, התנהל משפט נוינגמה, ובו הועמדו לדין קציני ואחראי המחנה.
11 פושעי מלחמה שניהלו את המחנה וביצעו בו פשעים נגד האנושות נתלו למוות בכלא בהמלין ב-8 באוקטובר 1946, בהם מפקד המחנה מקס פאולי ומפקח המחנה אנטון טומאן.
שלושה מבין תתי-המחנות משמשים כאתרי זיכרון ציבוריים:
אתר זיכרון לרצח של עשרים ילדים יהודים ממחנה הריכוז אושוויץ שנלקחו להמבורג.
נערכו בהם ניסויים רפואיים כדי למצוא חיסון לשחפת: הם הודבקו במחלה ונלקחו מהן דגימות ביופסיה.
ב-20 באפריל 1945, שבועות ספורים לפני שהסתיימה מלחמת העולם השנייה, הם נרצחו כדי לטשטש את עקבות הפשע.
אתר המשמש להנצחת הנשים היהודיות מגטו לודז' שאולצו לבצע עבודות בנייה.
מגדל השמירה של כלא המחנה.
חלקים מאזור זה שימשו כאתר ריכוז לקומוניסטים, מתנגדים למשטר ועוד הרבה קבוצות אחרות.
נאצוויילר-שטרוטהוף היה מחנה ריכוז ועבודה, שהקימו הנאצים בקרבת הכפר נאצוויילר שבמחוז ווז' בחבל לורן שהיה אז מסופח לגרמניה הנאצית (כיום בצפון-מזרח צרפת), כ-50 ק"מ משטרסבורג.
המחנה היה פעיל מ-21 במאי 1941 ועד תחילת ספטמבר 1944, כאשר האס אס פינה את יושבי המחנה בצעדת מוות לכיוון מחנה דכאו.
המחנה שוחרר על ידי כוחות בעלות הברית ב-23 בנובמבר 1944.
המחנה תופעל על ידי ה-DEST, אחד הארגונים שהשתייכו למחלקה הכלכלית והמנהלתית של האס אס (ה-WVHA).
ארגון DEST היה האחראי העיקרי במהלך השלטון הנאצי על ניצול כוח העבודה של האסירים, השבויים ועובדי הכפייה.
באזור נאצוויילר היו מחצבי שיש, והמחלקה הכלכלית של ה-אס אס (מחלקה Amt W) סברה שיהיה כדאי מבחינה כלכלית להפיק שיש זה בעזרת עובדי חינם.
לכן הביאו למקום ב-21 במאי 1941 קבוצת אסירים גרמנים.
את קבוצת האסירים הראשונה שיכנו בתחילה במלון בשם שטרוטהוף, ושמו נוסף לשם העיירה על מנת להבדיל בין המחנה לבין היישוב.
מספרם הכולל של האסירים שעברו במחנה במהלך שלוש שנות קיומו מוערך ב-40,000. אסירים אלו הגיעו ממדינות שונות, בהן גרמניה, צרפת, ארצות השפלה, פולין וברית המועצות.
המחנה תופעל במיוחד עבור חברי תנועות התנגדות בארצות אחדות למשטר הנאצי, על פי הוראת לילה וערפל.
המטרה הייתה לשבור את רוחם וגופם של המתנגדים באמצעות עבודה קשה, תוך כדי העלמתם, כך שקרוביהם לא ידעו היכן הם או מה עלה בגורלם.
מאחר שהאסירים לא היו מיומנים בעבודות חציבה ומשום שהסתבר שהתשואה מהפקת השיש הייתה גבולית מבחינה כלכלית (לא תמחרו כראוי את עלות השומרים ועלויות ההובלה), הוחלט לנצל את רוב האסירים לייצור נשק, לשיפוץ מנועי מטוסים ולעבודות נוספות על פי הצרכים המשתנים של הרייך, ורק מיעוט מהם הועסקו בחציבה.
אולם ככל שגברו ההפצצות על מרכזי התעשייה בגרמניה גופא חיפשו הגרמנים אתרים אלטרנטיביים להקמת מפעלי נשק ובתי מלאכה.
היות שממילא בוצעו עבודות חציבה והובלת עפר במחנה נאצוויילר-שטרוטהוף, חשבו הגרמנים שתצפיות לא יבחינו בהגברת הפעילות בחפירות מתחת לפני הקרקע.
לכן, חפרו מתחת לאתר המחנה והקימו בתי-מלאכה תת-קרקעיים.
כמו מחנות ריכוז והשמדה אחרים, היו לנאצוויילר-שטרוטהוף מחנות משנה רבים.
מחנות אלה היו ממוקמים משני עבריו של הגבול הגרמני-צרפתי לשעבר, רובם במחוזות אלזס ולורן ומיעוטם בבאדן-וירטמברג.
אחד ממחנות המשנה היה במדינת הסן, מחנה הריכוז ולדורף.
הקרמטוריום נבנה במחנה עם פתיחתו, והיה בשימוש שוטף לשריפת גופות אסירים שמתו או נרצחו.
במהלך חודש אוגוסט 1943 הסתיימה בנייתו של תא גזים במחנה.
במחנה נערכו גם ניסויים בבני אדם, שתוצאתם הייתה לרוב מות המשתתפים בניסוי.
גם לצורך ביצוע ניסויים אלו הובאו למקום אסירים, לרוב יהודים, בעלי מאפיינים מבוקשים.
היות שהמחנה היה קרוב למכוני מחקר בגרמניה עצמה, נוצלה עובדה זו לעריכת מחקרים בשיטות הרג וביעילות תרכובות גז שונות.
בתחילה נערכו הניסויים על אסירי המחנה.
אולם מאחר שכוח העבודה של האסירים היה נחוץ למאמץ המלחמתי הגרמני, הובאו במיוחד לנאצוויילר-שטרוטהוף אסירים יהודים וצוענים ממחנה ההשמדה אושוויץ, על מנת להשתמש בהם לניסויי הריגה בתא הגזים.
בנוסף, שימש המחנה מקור אספקה לחלקי גופות לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת שטרסבורג.
בין האסירים במחנה היה הסופר הסלובני בוריס פאהור, אשר כתב את ספרו "נקרופוליס" בהתבסס על חוויותיו מתקופת המאסר.
אסירות נוספות שנרצחו בו הן סוניה אולשנצקי, אנדרה בורל, ורה לי, ודיאנה רודן, שהיו סוכנות מקומיות שפעלו בשירות מחלקת המבצעים המיוחדים של בריטניה.
לאחר שנתפסו הן הועברו למחנה, ושם הזריק להן רופא המחנה זריקה שגרמה להן עילפון והן הוכנסו לקרמטוריום.
לפחות אחת מהאסירות לא איבדה את הכרתה לחלוטין והתנגדה, אך הושלכה למשרפות בכל זאת.
עם השחרור על ידי כוחות בעלות הברית ב-1944 שהו במחנות המשנה כ-20,000 אסירים, ובמחנה הראשי שהו כ-7,000 אסירים.
באתר הוקמה אנדרטה לזכר הנרצחים, ומתקני מחנה ההשמדה פתוחים לביקורי הקהל, ומשמשים כמוזיאון.
מחנה הריכוז פוסולי (איטלקית Campo di Fossoli) הוקם בכפר פוסולי בשטח השיפוט של העיר קארפי שבמחוז אמיליה-רומאניה שבאיטליה.
תחילה, במאי 1942, היה מחנה לשבויי מלחמה, בדצמבר 1943 היה למחנה ריכוז ליהודים והחל ממאי 1944 הגיעו אליו גם מתנגדים פוליטיים.
באוגוסט 1944 המחנה נסגר, כאשר הצבא הגרמני נסוג מאיטליה.
עברו דרכו 5,000 אסירים, בהם כ-2,500 יהודים (36% מיהודי איטליה שנספו בשואה), שנשלחו בחמש שיירות לאושוויץ, מתוך השמונה שבוצעו.
המחנה נמצא קרוב לצומת הרכבות בעיר מודנה, סמוך לעיירה קארפי.
לאחר המלחמה שימש המחנה כבית סוהר.
האסירים במחנה פוסולי חיו באוטונומיה.
שומרי המחנה היו ברוב התקופה איטלקים.
לאחר הכיבוש הגרמני של איטליה, ניהול המחנה עבר לידי האס אס.
עם זאת נשמרה המסגרת העצמאית של המחנה.
מעטים היו המקרים בהם הוצאו להורג אסירים במחנה.
ניתן היה לשלוח מכתבים למחנה לפי הכתובת המקורית של המחנה: "מחנה השבויים 73" קארפי.
עם זאת במשלוח המכתבים הונהגה זהירות על מנת לא לחשוף את כתובות היהודים שהצליחו להימלט, וכך חלק מן המכתבים הגיעו ליעדם רק אחרי המלחמה.
כומר מהעיירה קארפי הסמוכה ביקר במחנה באופן שוטף והביא את הדואר, כולל חבילות, ונטל מכתבים חזרה.
אסירי המחנה לא נדרשו לעבוד, אלה רק בעבודת המטבח והניקיון.
במחנה היו בית ספר ובית כנסת והתפילות בבית הכנסת היו מוקד חשוב לציבור היהודי, אשר חלקו היה רחוק מהדת.
בשבתות נהגו לעשות "מי שברך" לבני המשפחות שנותרו מחוץ למחנה והתפללו לשלומם.
אסירי המחנה נזקקו לממון על מנת להשלים את מזונם, לרכוש בגדים ושאר חפצים.
הדואר שעמד לרשות האסירים שימש להעברת הכספים למחנה.
מאמץ רב הושקע במכתבים על מנת לבקש מקרובי המשפחה לא לבוא לביקורים.
אלה שבאו, עקב געגועים, נאסרו מיד והצטרפו לאסירי המחנה.
היו שבחרו בדרך זו בדעה צלולה.
על מידת העצמאות תעיד העובדה כי אישה יהודייה שנפטרה במחנה בשל מחלה הובאה לקבורה בבית הקברות היהודי בעיר הסמוכה.
וכך נכתב מפוסולי: "זכתה לכך שנעשו לה טקסי-הלוויה-וקבורה.
ועשו בשבילה כל מה שניתן.
הסופר פרימו לוי מתאר בספרו "הזהו אדם" את המחנה:
אסירי המחנה נשלחו לשלושה מחנות בגרמניה: היהודים למחנה הריכוז אושוויץ, הלא-יהודים הופרדו: הגברים למחנה הריכוז בוכנוואלד, והנשים למחנה הנשים ראוונסבריק.
המגורשים נשלחו לגרמניה ברכבות משא דרך מעבר ברנירו (Passo del Brennero).
להלן פרטים על אחת השיירות כפי שהופיעו ברישומים:
משלוח 08 יצא ממחנה פוסולי ביום 22 בפברואר 1944 הגיע לאושוויץ ביום 26 בפברואר 1944
מספר האנשים במשלוח 489: הושמדו 466 ונותרו בחיים 23, בהם הסופר היהודי-איטלקי פרימו לוי
הסופר פרימו לוי מתאר בספרו "הזהו אדם" את המשלוח לאושוויץ:
לאחר המלחמה שימש המחנה כבית סוהר, בו נכלאו אנשים שהבריחו את הגבול יחד עם פושעים אחרים, בהם נאצים.
באוגוסט 1946 פתחו יהודים במחנה בשביתת רעב בדרישה לשחרורם.
בעיר קארפי מצוי מוזיאון לזכר המגורשים על רקע גזעי או פוליטי המהווה אתר זיכרון הקשור למחנה.
היו ניסיונות להקים במחנה עצמו מוסדות, כולל להנצחת השואה, אך הוא נותר בשממונו ומנציח את המצב שהיה קיים בשנת 1944.
במחנה הנטוש נשארו הקירות של המבנים ותשתית הבניינים.
בשנת 1984 התקבל חוק מיוחד אשר קבע ששטח המחנה ימסר חינם לבעלות עיריית קארפי, אחרי שבשנת 1973 נפתח בקארפי המוזיאון לזכר המגורשים על רקע גזעי או פוליטי.
בשנת 1996 הטיפול בהנצחה עבר לידי "מורשת פוסולי" (Fondazione Fossoli).
בשנת 1998 הארגון זכה להכרה רשמית.
הארגון ערך טקסי זיכרון ביום הזיכרון לשואה המקובל באיטליה 26 -28 בינואר, המועד בו היה גירוש יהדות רומא.
יחד עם זאת, "מורשת פוסולי" פתחה את חלקו לקהל במועדים קבועים מראש.
מחנה הריכוז ראב (בסרבו-קרואטית: Koncentracijski logor Rab, באיטלקית: Campo di concentramento per internati civili di Guerra – Arbe ) היה מחנה ריכוז איטלקי שהוקם במהלך מלחמת העולם השנייה באי ראב שבקרואטיה.
המחנה היה אחד מתוך מספר מחנות ריכוז שהקימו האיטלקים לאורך חוף הים האדריאטי, בהם נאסרו בעיקר חשודים בקשרים עם פרטיזנים או מתנגדי שלטון הכיבוש וכן יהודים.
איטליה הפשיסטית כבשה את האי ראב באפריל 1941 וסיפחה אותו כחלק מהאימפריה האיטלקית.
ב-7 ביולי 1942 הקים השלטון האיטלקי בכפר קמפור (Kampor) מחנה ריכוז לתושבים הסלאבים והיהודים של אזורי הכיבוש בקרואטיה ובסלובניה, שנודע בשם "מחנה ריכוז לאסירי מלחמה אזרחים – ארבה".
בשיא תפוסתו הוחזקו במחנה למעלה מ-10,000 איש, מהם יותר מאלף יהודים, ונתונים אלה אינם כוללים אסירים שלא שהו במחנה אלה עברו דרכו בדרכם למחנות ריכוז אחרים.
סך הכל הוחזקו במחנה כ-15,000 איש וכ-1,500 מהם מצאו בו את מותם כתוצאה מתנאי המחיה הקשים.
כ-3,500 מהיהודים שהוחזקו במחנה נאסרו בו לאחר שנמלטו מאימת שלטון האוסטאשה בקרואטיה, וכ-750 נוספים הועברו ממחנה הריכוז באי לופוד, בו רוכזו יהודי דוברובניק וסביבתה.
תנאי המאסר לאסירים היהודים היו טובים יחסית לאלה של הסלובנים והקרואטים, אשר נאסרו בו בשל חשד לפעילות עוינת כנגד שלטונות הכיבוש האיטלקי גם בין היהודים היו כאלו שמתו כתוצאה מהתנאים הקשים במחנה וחלקם, בעלי נתינות זרה, נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
עם כניעת איטליה במלחמה ב-8 בספטמבר 1943, התמרדו האסירים והוציאו להורג את מפקד המחנה.
מפקדיו האחרים הצליחו להימלט והמחנה נסגר.
באותו יום טס מעל המחנה מטוס קל.
הפרטיזנים היוגוסלבים סברו שזה היה מטוס תצפית ובערב יפציצו את המחנה או יפלשו הגרמנים או האוסטשים.
על כן, כל האסירים הוצאו כ-2 ק"מ מהמחנה ולנו בשטח פתוח.
למחרת היום אכן הגרמנים הפציצו שתי אניות שעגנו ליד האי ומטרתן של האניות הייתה לפנות את האסירים לחוף.
באותו לילה, למרות הים הסוער, רוב היהודים פונו לחוף בסירות דיג מסוג "טראבאקולה".
סירות אלו הביאו את האסירים לחוף סיין (Senj) וסבטיורי (Sveti Juraj).
לגרמנים ולקרואטים נודע על מנוסת היהודים, על כן חיפשו אותם באזור הנחיתה.
הנמלטים נעו בלילה ועברו את הרי ולביט (Velebit) במשך ארבעה עד שישה לילות.
חלקם הגיע לכפר קרסנו (Krasno) ושם אכלו את הארוחה החמה הראשונה מזה זמן רב.
בגלל הים הסוער היו אסירים שלא רצו להתפנות ונשארו באי.
למחרת היום פלשו הגרמנים והאוסטאשים לאי, מצאו את היהודים שנותרו באי ורצחו את כולם.
היו כאלו שניסו להסתתר בבית החולים המקומי כחולים.
אולם הם נתגלו שם ונרצחו או שנשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ.
245 מהיהודים הצעירים שניצלו מהמחנה התאגדו במסגרת גדוד הפרטיזנים "שנודע כ"גדוד ראב".
הנאצים שלטו במחנה עד 1945.
לאחר המלחמה היה האי לחלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה עד שקרואטיה זכתה לעצמאותה ב-1991.
צריפי המחנה ומתקניו נהרסו ולא נותר ממנו זכר במקום בו שכן.
בחיפוש שערך חוקר ישראלי אחר גנזך או תיעוד כל שהוא על המחנה לא נמצא דבר, למעט כתב יד של נזיר במנזר בראב.
הנזיר תיאר בפרוטרוט כל אירוע בראב בין אם קשור למחנה ובין אם לא קשור.
ב-1953 הוקמה אנדרטת זיכרון באתר המחנה.
מחנה הריכוז טרגו ז'יו היה מחנה ריכוז שהוקם ברומניה, בסמוך לטרגו ז'יו, בהתאם להוראה של יון אנטונסקו מיום 12 בפברואר 1941 במטרה לבודד, להחזיק תחת השגחה ולהעביד בפרך אסירים הכלואים על רקע פוליטי.
המחנה פעל עד 23 באוגוסט 1944, היום בו הופל משטרו של יון אנטונסקו.
מראשית יוני 1941 נכלאו במחנה זה כמאתיים פליטים יהודים שהגיעו מפולין, סלובקיה והונגריה וחיפשו מקלט ברומניה.
בהמשך נכלאו במחנה הריכוז טרגו ז'יו כ-7,000 גברים יהודים שנאספו מאזור דורוחוי, מאזור וסלוי, מאזור יאשי, מאזור רומן וממקומות נוספים.
בין כלואי המחנה היו גם 14 רבנים ומנהיגים של יהדות רומניה.
באוגוסט 1941 הגיעה למחנה ועדה ברשותו של קולונל פטרוצוי, כדי לשחרר את אלה שצו הכליאה שלהם היה שגוי ובסיום עבודתה, בסוף השנה, נותרו במחנה כאלף כלואים והמשוחררים חזרו למשפחותיהם.
בשנת 1942 הובאו כלואים נוספים בהם בחורות צעירות, נשים ומתבגרים.
אישה אחת, שהייתה בחודש התשיעי, ילדה במחנה.
בין הכלואים החדשים היו אברהם לייב זיסו, מישו בנבניסטי, התעשיין המומר מקס אאושניט, קבוצה של כעשרים צעירים ותלמידים יהודים שנידונו לעשרים עד עשרים וחמש שנות מאסר על הפצת כרוזים נגד המלחמה וגם פעילים יהודים ורבנים שמוצאם בבסרביה או בברית המועצות.
לאחר כיבוש הונגריה על ידי גרמניה הנאצית, ב-19 במרץ 1944, הגיעו דרך גבול הונגריה קבוצות של פליטים יהודים מפולין, סלובקיה והונגריה עצמה.
חלק מהפליטים נתפסו ונשלחו חזרה, מעבר לגבול הונגריה, אך חלק אחר נכלא במחנה הריכוז טרגו ז'יו.
במרץ 1944 הובאו לכאן גם 166 יהודים ממחנה הריכוז ואפניארקה ו-563 ממחנה גרוסולובו.
הכלואים חויבו בתשלום עבור שהותם הכפויה במחנה - הקהילה היהודית שילמה 4,000 לאי עבור כל יהודי שהוכנס למחנה, 150 לאי עבור כל ארוחה שקיבל ו-50 לאי עבור כביסה.
הכלואים חויבו למסור את כל הכסף שהביאו איתם למפקד המחנה ולפי עדויות שונות נאספו כעשרים מיליון לאי.
מהסכום הזה הוקצו 10% לצלב האדום ו-10% נוספים לתמיכה בעניים, אך מפקד המחנה שמר את הכסף לעצמו.
היהודים הכלואים הוצבו בצריפים שונים, לפי סכום הכסף ששילמו כשוחד - העשירים יותר שהו באזור שנקרא A.
תנאי החיים השתנו לפי המצב בחזית המלחמה, כשהצבא הרומני והצבא הגרמני התקדמו בחזית הסובייטית, התנאים הפכו קשים יותר וכשהמצב התהפך הם הוקלו.
המזון היה מועט והארוחות בלתי מספקות, כך שהכלואים אכלו גם עשבים שונים שליקטו.
חבילות מזון ותרופות שנשלחו אל הכלואים על ידי המשפחות או הקהילה, הוחרמו על ידי מפקד המחנה גאורגה זלטסקו Gheorghe Zlătescu וסגנו גריגורה טרפדוש Grigore Trepăduş.
בטרגו ז'יו הטמפרטורה נמוכה מאוד בחורף (עם טמפרטורה שנתית של 10°-2°), אך לכלואים אושר להסיק את תנורי החימום רק שעה עד שעה וחצי בלילה.
הכלואים, ללא שום התחשבות במצבם הבריאותי, הוצאו לעבודה קשה, לסלילת דרכים ומסילות ברזל, לכרייה במחצבות אבן ולפינוי שטחי יער והכשרת הקרקע לחקלאות.
מי שלא עמד במשימה שהוטלה עליו נענש ב-25 מלקות על גוף חשוף או שנקשר לעץ ליותר מיממה במזג אוויר קר ביותר.
המפקדים הטילו אימה על הכלואים והיו מספרים להם שקיבלו הוראות מאנטונסקו להרוג אחד מכל עשרה.
מי שרצה לקבל שחרור מיום עבודה, היה צריך לשלם 10,000 לאי או יותר.
מחנה ואיווארה היה מחנה ריכוז, שהוקם בנפה הכפרית ואיווארה (אסטונית: Vaivara) במחוז אידה-וירו בצפון-מזרח אסטוניה.
אחד ממחנות הריכוז האחרונים שהוקמו וכלל למעלה מ-20 תת-מחנות ברחבי אסטוניה.
קצין האס אס, הנס אומייר, שימש כמפקדו.
מחנה הריכוז ואיווארה הוקם בשנת 1943 כדי לשמש מחנה עבודה במסגרת ארגון טודט וכתחנת מעבר בגירושם והשמדתם של שבויי מלחמה סובייטיים ויהודים מהגטאות בלטביה וליטא.
מאוגוסט 1943 עד ספטמבר 1944 שימש כמחנה מרכזי מתוך 21 מחנות, בהם לגדי, שפעלו באסטוניה בתקופת הכיבוש הנאצי.
במחנה הוחזקו בו-זמנית כ-1,300 איש, בעיקר יהודים.
בין האסירים היו גם רוסים, דנים, אסטונים ואחרים.
בתפקיד של מפקד המחנה שימשו קציני אס אס.
על המחנה שמרו חיילים מהגדודים האסטונים 287 ו-290 של הצבא הגרמני הנאצי, הוורמאכט.
מחנה קלוגה היה מחנה ריכוז ליד העיירה קלוגה (אסטונית: Klooga) בנפה הכפרית קיילה (אסטונית: Keila) שבמחוז האריו, במרחק של כ-50 ק"מ מערבית לטאלין בירת אסטוניה.
המחנה הוקם בספטמבר 1943, שימש כמחנה עבודה והיה חלק במערכת של 21 מחנות-ריכוז, שהמרכזי בה היה מחנה הריכוז ואיווארה, אשר נבנתה על ידי שלטונות הכיבוש הנאצי באסטוניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
מפקדי המחנה היו קציני אס אס.
חיילי גדוד המשטרה האסטוני מספר 287 היו מופקדים על השמירה.
מפקד המחנה האחרון היה אונטר-שטורמפיהרר וילהלם ורלה (גרמנית: Wilhelm Werle).
במחנה הוחזקו כ-3,000 יהודים, נשים וגברים, שהובאו מהגטאות של וילנה וקובנה שבליטא, מאות אחדות של שבויי מלחמה סובייטים ואזרחי ברית המועצות שהובאו לעבודות כפייה ממחוז פסקוב ומחוז לנינגרד.
בין האסירים הלא-יהודים היו גם קטינים.
בין מחנה הגברים לבין מחנה של הנשים היה מרחק של כ-600 מטר.
האסירים עבדו ב-3 משמרות בייצור לבנים, מלט ובבית-המלאכה לעיבוד עץ.
חלק מהאסירים הועסקו בבניית המתקנים לצבא הנאצי.
לפני הבאת היהודים למחנה, האסירים-האזרחים נלקחו מדי פעם על ידי האיכרים מהחוות הסמוכות לעבודות במשק.
המפורסם בין ניצולי מחנה קלוגה הוא הלל זיידל, שהיה חבר הכנסת ופעיל ציוני.
ניצול אחר, בנימין אנוליק, הוציא בהוצאת יד ושם ספר הזכרונות "רוץ אל השער בני", בו בין היתר מסופר על שהייתו במחנה קלוגה בשנת 1944.
ב-19 בספטמבר 1944, ימים ספורים לפני שחרור המחנה על ידי הצבא הסובייטי, מפקד המחנה הודיע, שעקב התקרבות המהירה של האויב נתקבלה ההחלטה לפנות את המחנה לגרמניה.
מפקד המחנה הסתיר את העובדה שבגלל המחסור במשאיות וחוסר הזמן, הוחלט להרוג את כל האסירים.
כאשר אנשי אס אס גרמנים ואסטונים שהגיעו למקום החלו בהרג שיטתי של היהודים, הם אילצו את האסירים לשכב על שורת בולי עץ ורצחו אותם בירי בעורף.
הם הכריחו את אנשי הזונדרקומנדו לסייע להם.
לאחר מכן הניחו שורה נוספת של בולי עץ ורצחו קבוצה נוספת של יהודים, וכך המשיכו עד להריגתם של כל אלה שנותרו במחנה, למעט כ-80 אסירים שהתחבאו בעליית הגג ובמרתף של הצריף.
האסירים שהתחבאו בצריף, כעשרים, העזו לצאת מהמחבוא רק כששמעו קולות של קציני הצבא האדום.
אנשי זונדרקומנדו אולצו להצית את בולי העץ בניסיון לשרוף את הגופות וכך להשמיד את הראיות של הרצח ההמוני.
במחנה נהרגו יותר מ-2,000 אסירים.
הגרמנים נאלצו לברוח בחיפזון מפני הצבא הסובייטי המתקרב, ולא הספיקו לשרוף את רוב הגופות.
הקצינים הסובייטיים תיעדו את המראות המזוויעים באמצעות המצלמות, ורק לאחר מכן קברו את הגופות בקבר ההמוני.
בתקופה בה אסטוניה הייתה שייכת לברית המועצות, הוקמה במקום אנדרטה לזכר הנספים, אך לא היה בה אזכור של היהודים.
בלוח הזיכרון היה כתוב על האזרחים הסובייטים שנרצחו.
עם חידוש העצמאות של אסטוניה בשנת 1991, הוחלף הלוח ולטקסטים בשפות האסטונית והרוסית הוסיפו כיתוב ביידיש.
האנדרטה הייתה ממוקמת מעל קבר האחים, הייתה מרוחקת ממקום הרצח ההמוני ולא היו בה סמלים יהודים.
לכן, ממשלת אסטוניה החליטה על הקמת אנדרטה חדשה במקום הירצחם של היהודים.
האנדרטה החדשה, שתוכננה על ידי האדריכל האסטוני ריין לופ (Rein Luup), נחנכה בשנת 1994. ביום הזיכרון הבינלאומי לשואה, שמציינים באסטוניה מדי שנה ב-27 בינואר החל משנת 2003, מתקיימים באתר המחנה טקסי זיכרון בהשתתפות נציגי הממשלה, דיפלומטים זרים ואנשי הקהילה היהודית.
סַיְימישטֶה (Sajmište) היה מחנה ריכוז והשמדה נאצי שהיה ממוקם בפאתי בלגרד, על שטחה של מדינת קרואטיה העצמאית בתקופת מלחמת העולם השנייה.
מוכר בספרות המחקרית גם כ"מחנה זֶמְלִין" .
הוא הוקם ב-28 באוקטובר 1941 ונועד לאכלוס על ידי יהודים, סרבים, צוענים ואחרים.
את המחנה ניהל קצין האס אס הרברט אנדורפר, שנודע לשמצה בשימוש במשאיות גז על אלפי אסירים יהודים.
לאחר רציחת האסירים היהודים, אכלסו את המחנה פרטיזנים יוגוסלביים, צ'טניקים סרביים, אוהדים של תנועות ההתנגדות היוונית והאלבנית ואיכרים סרביים.
עדויות למעשי הזוועה שבוצעו במחנה הושמדו בין 1943 ל-1944 ואלפי גופות שהוצאו מקברי אחים נשרפו.
הגרמנים חילקו את שטחה של בלגרד לשעבר בין סרביה למדינה העצמאית שזה עתה הוקמה בקרואטיה.
סרביה נכבשה באופן ישיר על ידי גרמניה הנאצית, שהקימה ממשל צבאי בבלגרד.
אס אס גרופנפיהרר האראלד טורנר מונה לראש הממשל הצבאי הגרמני בסרביה ופיקד על חיילי האיינזצגרופן שם.
החיילים הופקדו על הבטחת ביטחון הפנים, דיכוי מתנגדי הכיבוש, והרג יהודים.
בפלישת גרמניה לברית המועצות פרץ מרד בסרביה, ואף על פי שהיהודים לא לקחו חלק במרידה, הם היו במוקד פעולות התגמול של הגרמנים.
חוקים אנטי-יהודיים יושמו במהירות על ידי הגרמנים, ועד סוף אוגוסט 1941, כל הגברים היהודים בסרביה נכלאו במחנות ריכוז, בעיקר בטופובסקה שופה בבלגרד.
מבני המחנה נבנו כמרכז תערוכות של עיריית בלגרד בסוף שנות ה-30, בניסיון למשוך מסחר בינלאומי לעיר.
המתחם עמד מוזנח וריק עד לפלישת מדינות הציר ליוגוסלביה.
בסתיו 1941, האראלד טורנר חוקק את הצעדים הראשונים לכליאת נשים וילדים יהודים במחנה סיימישטה, אשר זכה לכינוי "המחנה היהודי זמלין" (Semlin).
סיימישטה נועד למגורי אלפי אסירים ונפתח באופן רשמי ב-28 באוקטובר 1941. זמן קצר לאחר מכן הוקם המחנה, ואדגר אנגה, איש הגסטפו של בלגרד, היה מפקדו.
בסוף 1941 ותחילת 1942, כ-7,000 נשים יהודיות, ילדים וזקנים הובאו למחנה, לצד 500 גברים יהודים ו-292 נשים וילדים רומנים.
רוב האסירים היו מערי הפריפריה הסרביות.
נשים וילדים הושמו בצריפים מאולתרים שבקושי חוממו.
כתוצאה מכך, מספר גבוה של עצירים, בפרט ילדים, נפטרו בחורף של 1941–1942. 500 הגברים היהודים קיבלו את המשימה של "ניהול עצמי" של המחנה.
הם היו אחראים על חלוקת מזון, חלוקת עבודה וארגון כוח שומר יהודי שסייר לאורך המחנה.
בשנת 1942 הורה ס"ס גרופנפיהרר האראלד טורנר כי כל הנשים והילדים היהודים בסרביה צריכים להיות מרוכזים במחנה.
תחילה חשבו הגרמנים ליצור גטו יהודי ברובע הצועני בבלגרד, אך רעיון זה נדחה במהירות כי המקום היה מזוהם מדי.
כאשר מספר תוכניות אחרות לכליאת אוכלוסייה יהודית וצוענית בבלגרד נכשל, מחנה ריכוז הוקם על חצי אי המוקף משלושת צדדיו בנהר סאווה.
מיקום המחנה גרם לכך שבריחה הייתה כמעט בלתי אפשרית.
הוא היה ממוקם בסמוך למרכזים מנהליים ולמשטרה, וקרוב גם לתחנת הרכבת המרכזית של בלגרד, שאפשרה הובלה יעילה של יהודים למחנה מיישובים רבים באזור.
המטרה בו הייתה שהוא יאוכלס על ידי הנשים והילדים היהודים.
בינואר 1942, אס אס-אונטרשטורמפיהרר הרברט אנדורפר מונה להחליף את אדגר אנגה חסר הניסיון כמפקד המחנה, ואנגה היה לסגנו.
בתחילת מרץ 1942 נמסר לאנדרופר כי משאיות גז נשלחו למחנה מברלין לבקשתו של ראש הממשל הצבאי בסרביה, האראלד טורנר.
כשראה אנדרופר את המשאיות הוא ביקש העברה מהמחנה, אך זו נדחתה.
על מנת להבטיח את הזריזות והיעילות של ההמתה בגז ולהביא את האסירים להאמין שהם אמורים לעבור למקום אחר, טוב יותר, פרסם אנדורפר תקנות פיקטיביות של המחנה ה"חדש" והודיע כי אסירים יורשו לקחת את התיקים שלהם איתם.
אסירים רבים נרשמו להעברה האמורה, בתקווה להימלט מתנאי החיים האיומים של המחנה.
הם עלו למשאיות בקבוצות של בין 50 ל-80 איש כל פעם.
המשאיות חצו את הגבול לאזור הכיבוש הגרמני בסרביה.
האסירים נלקחו למטווח אוולה, שבו הם הושלכו לקברי אחים טריים, שנחפרו על ידי סרבים שנכלאו על ידי הגרמנים.
המתה במשאיות הגז הפכה לשגרה, והמשאית הייתה מגיעה מדי יום, למעט בימי ראשון.
שמועות על ההמתה במשאיות גז החלו לזרום במהירות למחנה.
כשעצרה ההמתה במשאיות הגז, נותרו במחנה מעט אסירים, בעיקר נשים לא-יהודיות שנישאו ליהודים.
הן שוחררו כעבור מספר ימים, לאחר שנשבעו לשמור על סודיות.
מלבד אסירי סיימישטה, נרצחו במשאיות הגז גם 500 החולים ואנשי הצוות של בית החולים היהודי בבלגרד, וכן אסירים יהודים ממחנה הריכוז באנייצה הסמוך.
האסיר היהודי האחרון של סיימישטה נהרג ב-8 במאי 1942, ומשאית הגז של המחנה הוחזרה לברלין ב –9 ביוני 1942. זמן קצר לאחר מכן, המפקד אנדורפר וסגנו אנגה שובצו למשימות משטרת ביטחון שונות.
אחרי ההשמדה של האסירים היהודים מיוגוסלביה, שימש המחנה לריכוז הקבוצה האחרונה של היהודים שנאסרו עד כניעתה של איטליה בספטמבר 1943. במהלך תקופה זו אוכלס המחנה גם על ידי פרטיזנים יוגוסלביים, צ'טניקים סרביים, אוהדים של תנועות ההתנגדות היוונית והאלבנית, ואיכרים סרביים מהכפרים בחלקים האחרים של המדינה שהיו עצורים במחנה הריכוז יאסנובאץ.
עד סוף שנת 1943, הגרמנים עשו מאמצים גדולים כדי למחוק את כל העקבות של מעשי הטבח שבוצעו במחנה על ידי שריפת רשומות, שריפת גופות והשמדת ראיות אחרות (במסגרת מבצע 1005).
משימה זו בוצעה על ידי אס אס-שטנדרטנפיהרר פאול בלובל, שהגיע לבלגרד בחודש נובמבר 1943. עם הגעתו, הוא הורה לראש הגסטפו המקומי, ברונו זאטלר, ליצור יחידה מיוחדת שתהיה אחראית להוצאת הגופות מהקברים ושריפתן.
היחידה הייתה מורכבת מעשרה שוטרי אבטחה ו-48 שוטרים צבאיים, וגדודי החפירה היו מורכבים מ-100 סרבים ואסירים יהודים.
ההוצאה מהקברים ושריפת אלפי הגופות התרחשה מדצמבר 1943 עד אפריל 1944. כל האסירים שנכחו במבצע הפינוי נורו, פרט לשלושה סרבים שהצליחו להימלט.
כ-92,000 אנשים נאסרו בסיימישטה במהלך המלחמה.
רוב הגרמנים שהיו אחראים להפעלתו של המחנה נתפסו והובאו למשפט.
רבים מאלה שהיו פקידים גרמנים בולטים בתקופת הכיבוש של סרביה, כולל האראלד טורנר, וילהלם פוקס ואוגוסט מייסנר, הוסגרו ליוגוסלביה על ידי בעלות הברית לאחר המלחמה והוצאו להורג.
מפקד המחנה הרברט אנדורפר, שקיבל מהממשל הנאצי שני עיטורי צלבי ברזל על התפקיד שמילא במחנה, הצליח להימלט לדרום אמריקה בסיועה של הכנסייה הקתולית.
הוא חזר לאוסטריה מוונצואלה ב-1960, נתפס, הועמד לדין באשמת רצח ילדים, ונידון לשנתיים וחצי מאסר.
סגנו, אדגר אנגה, נעצר ב-1960 ונידון לשנה וחצי מאסר.
עם זאת, עונשו לא יצא אל הפועל בשל זקנתו ובריאותו הלקויה.
שומרים גרמנים שנחשדו ברצח אסירים סרביים מעולם לא הועמדו לדין, אם כי שימשו כעדים במספר משפטים בגרמניה המערבית.
בשנת 2013 נפתח באתר המחנה מרכז הנצחה.
מחנות ריכוז קאופרינג היו 11 מחנות עבודה שהיו מסונפים למחנה הריכוז דכאו, ופעלו ליד העיירה קאופרינג, במחוז העיר לנדסברג בגרמניה, בשלהי מלחמת העולם השנייה.
עם התגברות המלחמה האווירית של בעלות הברית נגד מפעלי תעשייה צבאיים גרמנים בשנת 1943, האס אס ומשרד החימוש הגרמני החלו להאיץ את הבנייה של מפעלים תת-קרקעיים גדולי-ממדים, וזאת על פי שיטתו של פרופסור פרנץ דישינגר, דיקן המכון הטכנולוגי הגבוה בברלין.
על פי שיטה זו ניתן היה לבנות בונקר בעל ממדים גדולים ללא צורך בהתקנת תמוכות ותבניות לגג המבנה ולקירותיו באזורים שבהם הייתה שכבה גאולוגית טבעית מתאימה.
הבנייה התבצעה תוך שימוש במספר גדול של עובדים ואסירי מחנות הריכוז.
מאות מחנות לוויין, שצורפו למחנות ריכוז נאציים גדולים, הוקמו ברחבי הרייך הגרמני בשנים 1944–1945. האסירים נאלצו לחפור בתוך הרים או מערות כדי ליצור מערכות עצומות של מנהרות, שישמשו כמקום מוגן למפעלים מפצצות בעלות הברית.
אלה ששרדו משימות אלה שימשו בדרך כלל ככוח עבודה לבניית כלי נשק חדשים, כמו מטוס הקרב מסרשמיט Me-262 והטיל הבליסטי V-2.
על מנת לשכן את עובדי הכפייה, הקים האס-אס בקרבת אתרי התעשייה בבוואריה שתי מערכות מחנה מסועפות, מילדורף וקאופרינג, כמחנות משנה של מחנה הריכוז דכאו.
אסיריהם נועדו לספק את העבודה הדרושה להקמת מתקנים תת-קרקעיים על מנת לייצר מטוסי קרב באזור לנדסברג.