tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסוקי רוסיה היא חברת החזקות רוסית המתמחה בתכנון וייצור מסוקים ובסיסה במוסקבה, רוסיה.
החברה מתכננת ומייצרת מסוקים אזרחיים וצבאיים.
בעל המניות העיקרי של החברה הוא תאגיד רוסטך.
זהו קבלן ההגנה ה-24 בגודלו בעולם שנמדד לפי הכנסות הביטחון בשנת 2012 והשני בגודלו שבסיסו ברוסיה (אחרי אלמז-אנטיי).
החברה ניסתה להקים הנפקה בבורסה בלונדון במאי 2011, אך לא הצליחה למלא את פנקס ההזמנות לפי הערכת שווי צפויה של 2 מיליארד דולר.
בשנת 2011 הסכימה "מסוקי רוסיה" והחברה האיטלקית אגוסטה וסטלנד להקים את HeliVert, חברה משותפת, על מנת להתחיל בייצור ברוסיה של המסוק הרב-תכליתי והדו-מנועי אגוסטה וסטלנד AW139 .
מפעל הייצור ממוקם בטומילינו, שבפרברי מוסקבה.
בשנת 2016 מכרה החברה 189 מטוסים ללקוחותיה ב-13 מדינות.
באותה שנה סיימה את השותפות שהייתה לה עם יצרנית המנועים האוקראיני "מוטור סיץ'", שהמטרה לפנות לסין באוגוסט 2019.
בשנת 2017 הקימה קרן ההשקעות הישירות ברוסיה (RDIF) קונסורציום הכולל קרנות מובילות במזרח התיכון, והשלימה עסקה לרכישת נתח בחברת "מסוקי רוסיה" (כחלק מתאגיד המדינה רוסטך).
שווי החברה נאמד ב-2.35 מיליארד דולר.
לא נחשפו פרטים על זהותם של המשקיעים במזרח התיכון.
השלב הראשון כולל מכירת אחזקה של 12% והשקעה של 300 מיליון דולר, כמו גם אפשרות להגדלה פוטנציאלית בהמשך, בהיקף ההשקעה, ל-600 מיליון דולר.
העסקה תגדיל את ההון המורשה של חברת ההחזקות, שתוכל לצבור סכום משמעותי של כספים הנחוצים ליישום האסטרטגיה והתוכנית העסקית של החברה, כולל פיתוח סוגים חדשים של מסוקים.
בנוסף, קרנות אלה יסייעו ביישום תוכנית ההשקעות של חברת ההחזקות, כמו גם במימון פעילויות פיתוח ומחקר אפשריות שמטרתן להגדיל את תוכניות ההחזקה וההון שלה.
מסוק דור חמישי נמצא כעת בפיתוח.
פרויקט מסוק ימי של מינוגה
בשנת 2006 משרד ההגנה הרוסי העניק למסוקי רוסיה חוזה מו"פ למסוק ימי לצורך לוחמת נגד.
פרויקט מינוגה שנבדק בעבר יועבר גם לבדיקת הצי הרוסי שיבצע ניסוי של הדגם בתחילת 2019 וטיסת הבכורה שלו מתוכננת לשנת 2020. פיתוחו מבוסס על Ka-92.
הכלי מופעל על ידי שני מנועי קלימוב TV7-117 V במשקל 380 קילוגרמים.
קמוב Ka-52K נמצא במבחני טיסה אך מוגבל למבצעי סיור אלקטרוני ותקיפה אווירית .
הגורמים הבאים הם חלק מהחברה:
מרכז בניית המסוקים הלאומי על שם מיל וקאמוב
מסור זווית (מכונה גם: מסור גרונג / מסור פנדל) הוא מסור עגול שולחני המשמש לחיתוך קורות עץ, פלסטיק ולעיתים גם לאלומניום.
מסור זווית מתאפיין בציר המאפשר צידוד ועלרוד של דיסקית החיתוך בזווית של עד 45 מעלות לכל צד.
שלא בשעת העבודה המנוע ודיסקת החיתוך מורחקים באמצעות קפיץ ממשטח העבודה.
בשעת העבודה מתבצע הניסור על ידי לחיצה כלפי מטה של המסור אל עבר משטח העבודה והחומר המיועד לחיתוך המונח עליו.
שני הסוגים העיקריים של מסור זווית הם:
מסור גרונג - בו תנועת הלהב היא מעלה-מטה ולצדדים.
מסור פנדל - בו בנוסף לתנועה של מסור הגרונג ישנה גם אפשרות לתנועה של הלהב קדימה ואחורה.
מסור זווית מופעל באמצעות חשמל המפעיל מנוע שמסובב את דיסקת החיתוך במהירות גבוהה.
בעבר המנועים הופעלו בעזרת חיבור לחשמל וכיום ישנם מנועים שמופעלים באמצעות סוללה ניידת, מה שהופך את המסור לנייד יותר.
דיסקת החיתוך משתנה בהתאם לסוג החומר הנחתך, עוביו וצורת הגימור הנדרשת.
מסורי זווית מותאמים לעבודה בעץ, פלסטיק ואלומיניום כאשר צפיפות, חידוד ואורך שיני החיתוך של הדיסקה משתנות על פי החומרים השונים.
דיסקת החיתוך מכוסה בדרך כלל במכסה פלסטיק או מתכת שנועדו להגן מפני פציעות.
המגנים בדרך כלל עולים אוטומטית עם הורדת דיסקת החיתוך.
במסורים רבים מותקן משבת שנועד למנוע ירידה לא רצויה של המסור לעבר משטח העבודה, לחיצה על המשבת במקביל ללחיצה על מתג ההפעלה מאפשרות את הורדת המסור כלפי מטה וחיתוך החומר הרצוי.
משטח העבודה נמצא בתחתיתו של המסור ועליו מניחים את החומר המיועד לחיתוך.
משטח החיתוך חרוץ באמצעיתו כנגד מקום ירידת להב המסור.
בהרבה מסורים במשטח החיתוך תהיה כליבה קבועה שנועדה לסיוע בקיבוע העץ בכדי להשיג חיתוך ישר ככל הניתן.
רוחבו של משטח העבודה משתנה ממסור למסור בהתאם לרוחב החומר הנחתך.
בחלק מהמסורים מסומנות שנתות על משטח החיתוך לציון מרחקים וזוויות המסייעים לביצוע העבודה.
במסורים מתקדמים יותר ישנה לפעמים קרן לייזר שמוקרנת על המקום בו עתיד להיות החיתוך.
ישנם מסורים שניתן להטות או לסובב אותם כדי לחתוך בזווית מסוימת (בדרך כלל 45 מעלות).
פציעות ממסור זווית קורות בעת שאברי גוף נמצאים בסמוך לדיסקת החיתוך, בעיקר בשל אחיזה לא נכונה של החומר המיועד לחיתוך.
פציעות נוספות אפשריות בעקבות שבבים העפים מהחומר הנחתך או במקרה בו דחיסותו של החומר הנחתך וצורת הנחתו על משטח העבודה אינם מתאימים לסוג המסור ובמקרה כזה נוצר לחץ על דיסקת החיתוך - דבר העשוי להביא ל"קפיצה" של המסור או של החומר הנחתך.
מסור שורף הוא מסור עגול שולחני, המשמש לחיתוך ברזל ופלדה.
השימוש במסור שורף נפוץ בשלבי ההקמה של מבנים בעלי שלד ברזל או פלדה ומשמש לביצוע חיתוכי שטח של קורות ופרופלים מתכתיים.
למסור ציר המאפשר עלרוד של דיסקת החיתוך אך לא מאפשר צידוד (חיתוך אלכסוני מתבצע באמצעות בורג הלחיצה).
מסור שורף מופעל באמצעות חשמל המפעיל מנוע שמסובב את דיסקת החיתוך במהירות גבוהה.
דיסקת החיתוך עשויה מתרכובת של קוורץ בדרך כלל עם סיבים ודומה בהרכבה לדיסקת החיתוך של משחזת זווית אך שונה ממנה בקוטר הדיסקה (לרוב 14 אינץ') ובעוביה.
בחזית משטח העבודה מותקן בורג עבה שבראשו משטח הידוק.
תפקידו של הבורג הוא להצמיד את החומר המיועד לחיתוך לחלקו האחורי של משטח החיתוך (בדומה לפעולת מלחציים) וזאת כדי למנוע ממנו תזוזה בשעת החיתוך.
במרבית המסורים ניתן לצדד את הבורג הלחיצה בזווית של עד 45 מעלות - דבר המאפשר ביצוע חיתוכים אלכסוניים.
פציעות ממסור שורף קורות בעת שאברי גוף נמצאים בסמוך לדיסקת החיתוך, בעיקר במקרה של אחיזה ידנית של חומר החיתוך במקום עיגון שלו בעזרת בורג הלחיצה.
פציעות נוספות עשויות לקרות בעקבות שבבים העפים מהחומר הנחתך ומהתפרקות של דיסקת החיתוך (דבר העשוי לקרות בעיקר בעקבות שימוש בדיסקות ישנות ושחוקות או בעת הפעלת לחץ רב מידי על המסור).
סוג נוסף של פציעה הקיים אך פחות שכיח הוא כוויות ממגע בידיים חשופות במתכת שזה עתה נחתכה עוד לפני שהספיקה להתקרר.
מסורות כָּלֵב הוא כינוי בחקר המקרא לקובץ סיפורים מקראי העוסק בדמותו של כלב בן יפונה ומנהיגותו, בעיקר סביב פרשת המרגלים (או "התרים") וכיבוש הר חברון וסביבתו.
מסורות אלו פזורות על פני מספר ספרים בתנ"ך: במדבר, דברים, יהושע, שופטים ודברי הימים.
על פי הגישה הביקורתית, הנוסח המקראי המצוי בידינו אינו מקשה אחת, אלא תוצאה של שילוב ועריכה של מספר גרסאות קדומות ומסורות נפרדות.
ניתוח טקסטואלי של הכתובים מצביע על מתחים וסתירות בין המסורות השונות, בעיקר בשלוש נקודות מרכזיות: היקף שליחות המרגלים, הרכב המשלחת, ומעמדו של יהושע בן נון.
לניתוח מסורות אלו חשיבות רבה בחקר תולדות עם ישראל, שכן הוא מאפשר להתחקות אחר תהליכי ההתנחלות הראשוניים ביהודה.
החוקרים מזהים במסורות אלו עדות לקיומה של קבוצה אתנית נפרדת – "הכלֵבים" (או הקניזים) – ואת תהליך היטמעותם ההדרגתי בתוך שבט יהודה, תוך הפיכת סיפורי הכיבוש המקומיים שלהם לנחלת הזיכרון הלאומי של כלל ישראל.
לניתוח זה יש גם השלכות על המחקר המקראי, ההיסטורי והארכאולוגי של ראשית יהודה וישראל.
גוש המסורות כולל את המסורות על ה"מרגלים" או ה"תרים" הנשלחים לסייר בארץ כנען והר חברון, ואת המשכן במסורות על כיבוש חברון וסביבתה בידי כלב: -; ; ; ; ; ; ; .
הניתוח הביקורתי מראה כי במסורות כלב שבספר במדבר משולבות זו בזו שתי גרסאות שונות, במדבר1 ובמדבר2, ולצידן גרסת דברים.
הקשר האפשרי בין שלוש הגרסאות יובא בהמשך הערך.
בעיות הנוסח המצביעות על קיומם של מקורות שונים לנוסח המסורה של הפרשה המקראית הן, למשל:
היקף המשימה: הר חברון ונחל אשכול בלבד, או כל ארץ כנען עד לבוא חמת.
חלקו של יהושע בן נון בפרשה: כאחד המרגלים/התרים, כעד בלבד, או כלל ללא השתתפות.
מאפיינים לשוניים ייחודיים לחלקי הטקסט השונים, כגון "מרגלים" מול "תרים".
תופעות טקסטואליות המעידות על שילוב יחד של מקורות שונים, כגון כפילויות, חזרה מקשרת ועוד.
גרסת מסורת כלב הנחשבת לקדומה יותר בספר במדבר, להלן גרסת במדבר1, השתמרה באופן מקוטע: (חסר הקטע בו משה שולח את התרים); 2 עד ; עד ; (חסר הקטע בו הם באים אל משה ואל כל העם לקדש); 2 עד ; (חסר הקטע בו העם נושא את קולו); .
לפי השערת התעודות גרסה זו מיוחסת למקור היהוויסטי של התורה.
על פי גרסה זו, השליחות הייתה דרך הנגב ורק עד חברון ונחל אשכול, שהיו אמורים להיות היעד הראשון בכיבוש הארץ מכיוון קדש ברנע.
בין מאפייניה הלשוניים המונחים 'עלה', 'ששי אחימן ותלמי ילידי הענק', 'ערים בצורות גדולות', 'העם', 'כבוד ה'', 'מילא אחרי'.
הצורה 'ילידי הענק' נדירה וכנראה המקורית.
לילידי הענק אין כל גוון אגדי של קומה גבוהה, והסיפור כולו מקומי, אם כי הוא משולב במסגרת רחבה יותר.
הדמויות הפועלות הן משה וכלב בלבד (כלב ללא ייחוש גנאלוגי), ויהושע אינו נזכר.
בסיפור משולבת אפיזודה בה ה' רוצה להכחיד את העם ולהפוך את משה לגוי גדול, אך משה מונע זאת ממנו.
לגרסת במדבר 1 קשורה טקסטואלית מסורת כיבוש חברון ודביר המופיעה ב2 עד ~ 2 עד .
אולם למרות האחידות הטקסטואלית של מסורת כיבוש זו, מבחינה תוכנית מתגלה מתח פנימי ברור בין עתניאל ועכסה המופיעים בשני המקורות, לבין כלב.
מתקבל הרושם כי במציאות בה נכתב וסופר הסיפור, היה צורך מיוחד להסביר את זכויות בני עתניאל הקנזי ועכסה על גולות המים, ואולי אף על דביר עצמה, ולהצדיקן ביחס לבני כלב.
לאור המתח הפנימי ובעיקר הקשר הרופף של מסורת דביר למה שקדם לה, ייתכן כי מסורות חברון ודביר היו נפרדות בשלב הקודם להעלאתן על הכתב.
גרסת דברים של מסורת כלב, , נשתמרה ככל הנראה במלואה כחלק מהמבוא ההיסטורי לספר דברים, שהוא כנראה המבוא להיסטוריה הדויטרונומיסטית כולה, כאשר המשכה משולב בספר יהושע.
גם לפי גרסה זו השליחות הייתה אל הר חברון בלבד, והיא מהווה עיבוד מקוצר לסיפור אחר, קדם-דויטרונומיסטי, סיפור שאת קיומו הראה מרטין נות.
במיוחד מניח המספר הדויטרונומיסטי כי הקורא מכיר את חלקו של כלב במשלחת ואת נאמנותו לה'.
הסיפור כולל גם ביטויים ייחודיים שאינם מלשונו הרגילה של הדויטרונומיסט: 'מלא אחרי', 'השיב דבר', 'ערים גדולות ובצורות' ואחרים.
גראם אולד סבר כי ביטויים אלו מעידים על איחורו של הסיפור, אולם יש הסוברים שהם מעידים דווקא להפך, על קדמות הגרסה המקורית, שהרי לפחות שניים מהביטויים מופיעים גם בגרסת במדבר1, לצד ביטויים נוספים.
לאור נתונים אלו, ההנחה הרווחת היא כי גרסת דברים מהווה עיבוד לבמדבר1 או למקור קרוב לו.
גם בגרסה זו רק כלב נזכר בשמו מבין המרגלים, והפעם עם ייחושו הגנאלוגי "בֶּן יְפֻנֶּה".
הפעם ה' מעניש את העם אך גם את משה, בכך שלא יגיע אל הארץ המובטחת, אלא יהושע העומד לפניו הוא יבוא שמה.
יהושע נוכח בסיפור כעד, אך לא כאחד המרגלים.
לגרסת דברים קשורה טקסטואלית ועניינית גרסת כיבוש חברון (בלבד) אשר ב עד 1. גרסה זו גם מחזקת את המסקנה לפיה יהושע לא היה בין המרגלים אלא רק עד שמיעה לסיפורם.
כאן המקום לציין כי ייתכן שכינוי כלב כ'קְּנִזִּי' בכמה מקומות אינו אלא גלוסה פרשנית מאוחרת, וכן כי ייחושו על 'יְפֻנֶּה' מופיע בגרסת דברים ובגרסת במדבר2, אך לא בגרסת במדבר1 שם הוא מופיע לכל אורך הסיפור בתור "כָּלֵב" בלי ייחוש משפחתי.
גרסת במדבר המאוחרת יותר, במדבר2, נשתמרה ללא פערים משמעותיים: 1; 1ב-2; ; ; 1; .
לפי השערת התעודות היא מיוחסת למקור הכהני של התורה.
גרסה זו אינה מניחה היכרות של הקורא עם נוסח אחר.
בניגוד לקודמותיה, גרסה זו מייצגת גישה כלל ישראלית עקבית.
התרים הם 12 מכל שבט כמו בגרסת דברים, אך הם נמנים בשמותיהם והפעם יהושע מופיע כאחד התרים.
בניגוד לשתי הגרסאות הקודמות והמקומיות, משימתם היא לתור את כל הארץ המובטחת, לא רק את היעד הקרוב בהר יהודה.
הם נשלחים לתור את ארץ כנען מִמִּדְבַּר צִן עַד רְחֹב לְבֹא חֲמָת, בהתאם לתפישת גבולות הארץ המובטחת ב.
בין מאפייניה הלשוניים המונחים 'תור', 'נשיא', 'מטה', 'ארץ כנען', 'עדה' (ובמקביל כאמור גם 'בני ישראל' ו'עדת בני ישראל'), 'אנשי מידות', 'נפילים' (ובגלוסה מבארת - 'בני ענק').
הדמויות הפועלות הן משה ואהרון, ו-12 תרים המנויים בשמותיהם, לרבות כָּלֵב בֶּן יְפֻנֶּה ויְהוֹשֻׁעַ (הוֹשֵׁעַ) בִּן נוּן.
הגרסה היא חלק מרצף סיפור הנדודים שבספר במדבר, והיא הדומיננטית גם ב עד .
למרות זאת נראה שהיא זו המשולבת בתוך, ומולבשת על, גרסת במדבר1 באותם פרקים: לפחות 1ב-2 (כלומר למעט המילה וַיַּעֲלוּ שבראשו) תחוב ברצף של במדבר1, כשהפועל וַיַּעֲלוּ משמש כחזרה מקשרת.
עם זאת, מניתוח המסורות עולה שמחבר גרסת במדבר2 (או מעבדה הקדום) לא עיבד את סיפורו הסכמטי ישירות מגרסת במדבר1, אלא מגרסת דברים או גרסה קרובה לה, שבה כבר מקבלים תושבי הארץ הקדומים גוון אגדי של אנשי מידות, ולצד כלב מופיע גם יהושע.
עורך מאוחר חיבר את שתי גרסאות ספר במדבר לנוסח המופיע לפנינו ב עד .
הן מחבר גרסת במדבר2 והן העורך ששילב אותה עם גרסת במדבר1 שייכים לרובד הכוהני במקרא, אבל אין בכך כדי להשפיע על ניתוח הגרסאות עצמן.
לגרסת במדבר2 אין המשך כלשהו במסורות הכיבוש.
הגרסה הקדומה היא במדבר1, סיפור המתמקד בהר חברון ומסביר את זכויות בני כלב שם.
סיפור זה כבר הועלה על הכתב בשלב קדם-דויטרונומיסטי, במסגרת מסורת כלל ישראלית הקשורה גם במשה.
המשכה של גרסה זו מעובד ב, שאינו מכיר כמדומה את הגרסה הדויטרונומיסטית.
לפי דעתה של יאירה אמית, הוא קדם-דויטרונומיסטי כולו.
לפי טענה מופלגת אף יותר יש עדות מקטע זעיר בקומראן לנוסח קדם-דויטרונומיסטי של ספר שופטים בכלל, אולם ניתוח התפתחות המסורות אינו מסתמך על טענות אחרונות אלה, אלא רק על המסקנות הטקסטואליות מתוך הניתוח עצמו - שהורו כי גרסת במדבר1 והמשכיה ב / קודמים לגרסה הדויטרונומיסטית ב והמשכה ב.
עם זאת מסקנות בלתי תלויות אלה עשויות לחזק את תיארוכיה של אמית.
להפרש זמן משמעותי בתהליך המעבר מהגרסה הקדומה לגרסת דברים עשוי לרמוז גם ההבדל הלשוני המובהק אותו ציין אולד.
גרסת במדבר1 נקשרה עם מה שנחשב הרובד היהויסטי במקרא, ולנוכח המגמות לאחר את זמנו של רובד זה, יש עניין בקדמותו כאן.
גרסת דברים מבוססת על הגרסה הקדומה, ומשמרת את אופייה המקומי חרף שיבוצה בהשתלשלות ההיסטורית הכלל-ישראלית.
נושאים חדשים המופיעים הם מספר המרגלים (12, אחד לשבט), וכלב כ"בן יפונה".
יהושע מצורף לסיפור (אמנם כעד ולא כאחד המרגלים), ובני הענקים נקשרים עם קומה גבוהה (עם גדול ורם, ערים גדולות ובצורות בשמים).
לפי מיטמן אמנם אין לסיפור גוון מקומי והוא מתייחס כבר ל'הר האמורי' כולו, אך עודנו מושתת על הגרסה הקדומה מספר במדבר.
כל הנושאים החדשים שנמנו לעיל שייכים, לשיטתו של מיטמן, אף לרובד מאוחר יותר מהבסיס של גרסת דברים.
לגרסת דברים קשורה ההערה ב, בדבר הכרתת הענקים מכל הר-יהודה: מחברון, מדביר ומענב.
המעשה מיוחס בה ליהושע ומורחב לכל הר ישראל.
מכל מקום, נוסף כאן פרט חשוב וכנראה קדום: קיומו של מרכז קדום בענב.
קשה להניח שדווקא בעת הכללת המסורת המקומית וייחוסה ליהושע וכלל ישראל ימציאו פרט מקומי חדש.
ההקבלה ל-3 ערי פלשתים דווקא (ולא ל-5) מחזקת את ההנחה שלפני הכותב עמדה מסורת על 3 ערי ההר, ויצוין שבנוסח תרגום השבעים ל אכן נזכרות "שלשת ערי בני הענק" (ולא "שְׁלֹשָׁה בְּנֵי הָעֲנָק" ככתוב בנוסח המסורה).
אזכור הפלשתים כשלעצמו מאוחר בוודאי וההשוואה כולה היא כנראה מבנה מלאכותי, המושפע מראיית ילידי הענק כנפילים בדומה לאנשי המידות הפלשתים, ובמיוחד בדומה ל'ילידי הרפא' (ובהם גלית).
גם כלל ההקבלה בין 'ילידי הענק' ל'ילידי הרפא' מתקיימת ברובד אגדתי הרואה ביושבי הארץ הקדומים אנשי מידות המכונים ענקים, רפאים, זמזומים ואימים.
אחרונה בהתפתחות היא גרסת במדבר2. בלשונה וסגנונה הכוהניים האופייניים כל כך ספק אם ניתן לאתר השפעה מהגרסאות הקודמות, והיא עומדת בפירוש כסיפור בפני עצמו.
מאידך, מבחינת התוכן זוהי הרחבה וסכמטיזציה של גרסת דברים, כשהכותב מכיר גם את גרסת במדבר1 - אולם מתכוון לכתוב סיפור חלופי מהחל ועד כלה, בניגוד למחבר גרסת דברים המניח היכרות של קוראיו עם הסיפור אותו עיבד.
גם כאן כלב הוא 'בן יפונה', ומופיע יהושע (הפעם כבר כאחד התרים).
תושבי הארץ הופכים בפשטות לאַנְשֵׁי מִדּוֹת ונְּפִילִים, שהתרים כחגבים בעיניהם, ורק גלוסה מוסיפה כי אלו 'בְּנֵי עֲנָק'.
בשלב שאחרי כתיבת חיבור זה, משלב אותו עורך מאוחר עם סיפור במדבר1. עורך זה אולי אף הוא כהני, אך ודאי אינו זהה למחבר סיפור במדבר2.
האזכור המקראי המאוחר ביותר למסורותינו, המכיר כמדומה את כולן בצורה דומה לנתינתן בידינו, כשהן משולבות יחד מתוך גישה הרמוניסטית, מצוי ב.
מסורות כיבוש הר חברון: הכלֵבים
לפי המסורת הקדומה יושבי חברון וסביבתה הם "אֲחִימַן שֵׁשַׁי וְתַלְמַי יְלִידֵי הָעֲנָק".
לכינוי כנראה עדיין אין גוון אגדי של נפילים אנשי מידות.
המחקר התלבט בשאלת זהותם של הללו, ומשמעות שמם.
רנה דיסו ובעקבותיו אדוארד ליפינסקי ואחרים הציעו לקשרם ליחידה השבטית הגדולה 'יענק', המוכרת ממקורות האלף השני לפסה"נ, ונראה שכך הוא.
הממצא הארכאולוגי בהר חברון ובחברון עצמה מורה שהיישוב הכנעני ערב הגעת בני כלב היה בעיקר של רועים-נוודים ללא מרכזים עירוניים, למעט אולי דביר.
הדבר מתיישב עם ההנחה כי האזור היה מיושב בידי יחידה שבטית אמורית/כנענית, כנראה בני יענק.
מתוך הקדומה במסורות כלב מסיק המחקר כי היחידה המשפחתית-שבטית של בני כלב התיישבה באזור חברון, ויחידה נוספת של הקנזים בני עתניאל התיישבה באזור דביר.
למרות שהמסורת מסדירה קשר גנאלוגי ביניהם, ייתכן כאמור שהכלבים נבדלים מהקנזים, וכינויו של כלב כ'קנזי' הוא בניה פרשנית מאוחרת.
מכל מקום, לא מן הנמנע שהיה קשר בין הקבוצות עוד קודם התיישבותן.
לאחר ההתיישבות, המסורות משקפות שלב בו הקנזים בני עתניאל מהווים שותפים זוטרים לכלבים.
במעשה עכסה נרמזת מתיחות ביניהם על זכויות קרקע ומים, אך זו הוסדרה ובעיקר מודגשת שותפותם.
מסורות כיבוש הר חברון: שבט יהודה
ב מסופר על כיבוש הדרום בידי שבטי יהודה ושמעון, במסע העובר דרך ירושלים דרומה.
התיאור היחיד בסיפור זה המתייחס קונקרטית לאזור יהודה הוא קטע התלוי לחלוטין במסורת כלב, וכאמור כמעט זהה טקסטואלית לקטע מגרסתה הקדומה.
ב הופעת כלב מנותקת מכל הקשר, ומהשמטת ב רצף הסיפור אולי אך ייצא נשכר.
נראה כי הקטע הועתק איפוא על ידי מחבר ממסורת כלב בגרסתה הקדומה.
מתברר כי למחבר הפרק אין למעשה כל נתון עצמאי על התיישבות ביהודה, ובעניין זה (שהוא עיקר עניינו!) הוא תלוי לחלוטין במסורת כלב, בגרסתה הקדם-דויטרונומיסטית.
ייתכן שעורך מאוחר הוא שהבחין במלאכותיות הקטע ה'חברוני' בפרק, והוסיף הערה (ב) על כלב (בלבד!), המקבל את חברון כדבר משה.
מכל זאת מסקנת המחקר היא כי למסורת כיבוש הר חברון בידי כלל שבט יהודה אין בסיס היסטורי עצמאי.
מסורות כיבוש הר חברון: כלל ישראל בהנהגת יהושע
סיפור זה () מתאר את כיבוש חברון ואחריה דביר, כשלב במסע הכיבוש הדרומי של יהושע וכלל ישראל ().
אליגר הראה כי תיאור המסע מורכב מ-3 יחידות נפרדות, ולענייננו חשוב המסע בשפלה ובהר ().
סדר הכיבוש בהר הוא כמו במסורות כלב.
אם יש למסע רקע ריאלי, אין להניח שהוא מתקופת ההתנחלות כפי ששיער אליגר, אלא שהוא משקף מסע מלחמה מאוחר אותו הכיר הכותב: אולי מסע סנחריב או המסע הבבלי סמוך לחורבן.
אולם בכל השערה על רקע ריאלי כלשהו למסע, סדר הכיבוש בהר הוא בעייתי וקל יותר להסבירו כבניה ספרותית על סמך מסורת כלב.
זאת משום שהמסע מגיע להר מדרום מערב, לאחר כיבוש לכיש ועגלון, ולכן המשכו הטופוגרפי הסביר הוא לדביר ורק אחר כך לחברון.
מדרום השפלה ואפילו מלכיש הדרך לדביר קצרה וכרוכה בעליה של כ-450 מ' בלבד, בעוד שלחברון הדרך ארוכה יותר וכרוכה בעליה תלולה בהרבה ואף גבוהה יותר (הפרש גבהים של כ-750 מ').
סיכום מסורות כיבוש הר חברון
לסיכום, מסורות כלב עדיפות הן על מסורת שבט יהודה, והן על המסורת הכלל ישראלית שבפרקי הכיבוש ביהושע, וזאת בין היתר לפי מרטין נות, וייפרט והאב רולאן דה-וו בסיכומו הזהיר.
כל זאת, מתוך ניתוח המסורות באזורנו בלבד.
מובן שההפרכה הכללית של ההנחה בדבר מסע כיבוש כלל ישראלי אחיד, מאז מאמר המפתח ההיסטורי של אלברכט אלט ועד ספרו הארכאולוגי המקיף של ישראל פינקלשטיין, מוסיפה משנה תוקף למסקנה זו.
רשימות היחש שבספר דברי הימים
משפחות יהודה זוכות ברשימות לפירוט הרב ביותר (דה"א ב-3 - ד 23), וביניהן דומיננטיות משפחות השוכנות בהר.
יכול היה מקור זה להיות המוצא והבסיס לכל הבנת כלב, הכלבים, ושאר משפחות יהודה וישראל, אלמלא בעייתיותו שאולי אין לה רע במקורותינו המקראיים.
הטקסט משובש במקומות כה רבים, עד כי קשה תכופות להחליט מה טיב היחסים בין המשפחות, ומובן שגם תיארוך הרשימות שנוי במחלוקת.
קיטל (1902), רוטשטיין והנל (1927) ורודולף (1954) ממשיכים טענות בסיסיות אלה, תוך ניתוחים מפורטים יותר, הרחבת-מה של המקור הקדום ואבחנת שלבי ביניים.
ויליאמסון (1979) העמיד שיטה משלו, שגם לפיה חלק ניכר מהחומר הוא קדום, הגם שלוקט ממספר מקורות.
גליל (תשמ"ג) מציג גישה מקסימליסטית (הנשענת על מינימום תיקונים בטקסט) לפיה רוב הנוסח שבידינו משתייך למקור קדום, כפי שעודכן בימי דוד.
אהרון דמסקי (1986/7) בדיונו על האפרתים רואה את הרשימות כמשקפות תהליכים שהחלו בהתנחלות ונסתיימו בשיבת ציון, לרבות הגירת הכלבים צפונה בשלהי התקופה - הנחה שהוא מנסה לאשש בטענות חדשות.
מעבר לניתוחים השונים, נראה ברור כי הקבוצות הגדולות של משפחות יהודה מתקבצות תחת שמותיהם של ירחמאל, כלב (שניהם בני חצרון) ואפרת (או חור בכור אפרתה).
ראוי לציין כאן כי עיקרי הדברים הוסקו כבר בניתוחו הראשוני והמזהיר של יוליוס ולהאוזן; הדרש של מעשה כלב, עזובה ואפרת, אותו הציע ולהאוזן כמבטא את מעבר הכלבים צפונה, זכה לביקורת אך אינו בלתי אפשרי (להלן).
מצבו הנוודי מרמז למיקומו בנגב או בספר המדבר, כפי שעולה גם ממסורות דוד.
לפי חוקרים רבים, כל משפחות הצפון מתיחשות על חור, שהוא בכור אפרתה.
כך יוליוס ולהאוזן, מרטין נות וההולכים אחריו, שמואל ייבין וגרשון גליל - וזאת למרות שבעצם הבנת יחש זה נחלקו אותם חוקרים.
לדעת מיעוט של הרב שמואל קליין ואהרון דמסקי חור הוא אחיהם של שובל, שלמא וחרף ולא אביהם, וכל הארבעה הם בני אפרת (ה).
מהפרוש הראשון ניתן להסיק כי בעצם עיקר קשריהן של משפחות הצפון הן לחור, ואפרת 'הולבשה' עליהם במאוחר.
מעבר לחילוקי הדעות נדגיש שתי נקודות המשותפות לחוקרים השונים.
האחת היא כי על שלמא אבי בית-לחם מתיחשות נטופה, עטרות בית-יואב ומנחת ('חצי המנחתי'), היינו גוש יישובי צפוני.
נקודה שנייה המוסכמת היא צפוניותם המובהקת של בני אפרת, העשויה להתאים להשערתו של נדב נאמן כי ה'אפרתים' אינם אלא 'אנשי (ארץ) אפרים' שהגיעו מצפון.
פירוש סביר הוא שכך ביטאו, כדרך הגנאלוגיות, את הקשר בין יושבי דרום ההר וצפונו (גליל).
לפי חקר המקרא הביקורתי, מסורות כלב כנתינתן בידינו מורכבות מ-3 מקורות מקבילים, שונים מבחינה לשונית ובכמה פרטים.
חלקן של מסורות אלה שולבו זו בזו, או שנוספו בהן הערות מבארות (גלוסות) לשם האחדה ביניהן.
מכל נוסחי המסורות עולה סיפור היסטורי בו כלב, ו/או יחידה שבטית הנושאת את שמו, משתלט על הר חברון ומתיישב בו.
התיאורים המקבילים של כיבוש הר חברון בידי כלל שבט יהודה, או בידי יהושע וכלל ישראל, מסתמכים לגמרי על המקור המקומי הכלבי, ועל כן אין לראות בהם מקור עצמאי לעניין זה.
להתחקות אחר גלגולי מסורות כלב יש גם משמעות מיוחדת משום שזהו אולי המקור המפורט ביותר על התיישבות קבוצה משפחתית-שבטית בתקופה המכונה "תקופת הכיבוש וההתנחלות".
בזכות הפירוט הרב ועושר המסורות ששרדו, ניתן היה לנתח את מסורות כלב באופן כה מפורט.
מהניתוח עולה באופן ברור מאד מצב בו המסורת המקומית היא הקדומה ביותר, ומהווה תשתית למסורות מאוחרות יותר אשר הכלילו אותה בתוך מסגרת שבטית (יהודה) או כלל ישראלית (מסעי הכיבוש של יהושע).
לכך עשויות להיות השלכות על הבנת מסורות כיבוש והתנחלות אחרות במקרא, המיוחסות ליחידות שבטיות גדולות או לכלל ישראל בהנהגת יהושע, אבל ייתכן שגם מקורן במסורות מקומיות (שלא שרדו), שחוברו להן יחדיו.
מסור שולחן הוא מסור עגול לעיבוד עץ וחומרים אחרים, המורכב מלהב מסור עגול ומונע על ידי מנוע חשמלי (לעיתים ישירות ולעיתים על ידי רצועה או גלגלי שיניים) ומורכב בשולחן.
הלהב בולט דרך חריץ בחלק העליון של השולחן, שמספק תמיכה לחומר הנחתך.
ברוב מסורי השולחן המודרניים, משתנה עומק החיתוך על ידי הזזת הלהב למעלה ולמטה: ככל שהלהב בולט גבוה יותר מעל השולחן, כך החיתוך עמוק יותר.
בעבר, הלהב היה קבוע, והשולחן הוזז למעלה ולמטה כדי לקבוע מה לחשוף מהלהב.
ישנם מסורי שולחן שניתן להטות בהם את הלהב על מנת לחתוך בזווית.
מסורי שולחן נפוצים הם קלים וניתן להציב אותם על שולחן או תמיכה אחרת לצורך תפעול.
בדרך כלל המסור נמצא בשימוש חובבני וביתי.
המסור מונע בדרך כלל באמצעות מנוע השראה או מנוע אוניברסלי בעל הנעה ישירה (הלהב מונע ישירות על ידי המנוע).
ניתן להרים את רוב המסורים המודרניים על ידי אדם אחד, מה שתורם לקומפקטיות שלו.
למסורים אלו יש לרוב חלקים עשויים פלדה, אלומיניום ופלסטיק והם מתוכננים להיות קומפקטיים וקלים.
מסורי שולחן יכולים להציע יכולת חיתוך ודיוק נאותים עבור רוב המשימות.
המנוע אינו עמיד או שקט כמו מנועים אחרים, אך הוא מציע יותר כוח ביחס לגודלו ולמשקלו.
החלק העליון של מסור שולחני צר יותר מאלה המקצועיים, כך שרוחב החומר שניתן לחתוך מוגבל.
מסורי שולחן כאלו הם קלים ועובדה זו עלולה לגרום לרטט מוגבר במהלך העבודה.
מסורי שולחן של מקצועיים הם מעט יותר גדולים, ובדרך כלל מונחים על מעמד מתקפל או נייח במהלך העבודה.
מסורים אלו משמשים בעיקר נגרים, קבלנים ובעלי מקצוע באתר העבודה.
מסורים אלו יקרים יותר בדרך כלל ממסורים ביתיים.
לרוב המסורים בקטגוריה זו יש מנועי השראה חד פאזיים או תלת פאזיים.
הם בנויים בצורה קשוחה יותר ובדרך כלל מדויקים יותר.
המנועים, ההילוכים והמארזים מתוכננים לעמוד טוב יותר בעבודה מאומצת באתרי בנייה.
סוגי מסורים קטנים בהם קוטר הלהב של מסורי מיני ומיקרו הוא 100 מ"מ ומטה.
הם משמשים בדרך כלל לחיתוך קטן למטרות בניית דגמים ואומנות, אם כי הדגמים הגדולים מבין מסורי שולחן הקטנים זכו לפופולריות מסוימת גם ברמה המקצועית - במקרה בו צריכים לחתוך חתיכות קטנות (כגון עיטורי עץ).
מטבע הדברים מסורים אלו יהיו הרבה יותר קלים לנשיאה ולהובלה.
עקב גודלם וגודל הלהב, נחשבים לבטוחים יותר לשימוש בעת החיתוך.
בארצות הברית, הפטנט המתועד הראשון על המסור העגול הונפק ב-1777 לסמואל מילר.
משנת 1885 מציג בבירור מסור שולחן קלאסי והוא מתואר כ"מסור עגול המופעל ביד".
מסורי שולחן הם כלים מסוכנים במיוחד מכיוון שהמפעיל מחזיק את החומר הנחתך, במקום המסור, מה שמעלה את הסיכון לטעות של דחיפת הידיים לתוך הלהב.
בשונה ממסורים אחרים בהם החומר הוא נייח והמסור הוא נייד.
מוט דחיפה וכיסוי מגן מעל המסור המסתובב יכולים להפחית את הסיכוי לתאונה.
קיק-בק הוא תיאור למקרה בו חתיכת עץ עפה לעבר המפעיל במהירות גבוהה.
שתי הפציעות העיקריות נגרמות על ידי פגיעה של עץ בראש, בחזה או בפלג גופו העליון של המפעיל, או שידיו של המפעיל נשארות על העץ הנותר ועפות על להב המסור.
קיימת המלצה להתקין שואב אבק על המסור במקרה שנסורת נוטה להצטבר מתחת ללהב החיתוך.
שכן קיימת סכנה שבאמצעות חיכוך הלהב הנסורת תדלק במהירות ותגרום לשריפה.
השואב גם מפחית את כמות האבק באוויר ותורם לסביבת עבודה בריאה יותר.
באופן אידיאלי, הלהב של מסור השולחן צריך להיות גבוה יותר מהלוח הנחתך בכ-7.5 מ"מ; במצב כזה הסיכון להחלקה ופציעות אחרות יורד.
ישנן עוד דעות בעניין - אחת הטוענת להנמיך את הלהב ככל הניתן כדי למנוע פציעות והשנייה טוענת להגביה את הלהב למקסימום על מנת להשיג חסכון באנרגיה, זמן עבודה קצר יותר (מכיוון שהעץ נחתך מהר יותר) ופחות פציעות.
מסור סרט הוא מסור הכולל להב אנכי בדומה למסור אנכי, עם זאת בניגוד למסור אנכי ולמסור נימה, המסורית של מסור הסרט לא נעה למטה ולמעלה אלא בכיוון אחד בתנועה מעגלית שכן היא מחוברת ללולאת סרט.
מסור סרט יכול להגיע בתצורה בה הלהב ממוצב בצורה אנכית על משטח העבודה או בתצורות נוספות בהתאם לחומר הגלם והצרכים הרלוונטיים.
מסור סרט מאפשר חיתוך מדויק של חלקי עץ לאורך קווים מעוגלים ומפותלים בדומה למסור אנכי, עם זאת מסור סרט מאפשר שליטה מדויקת יותר בתוצאה ועבודה נוחה יותר.
מסור סרט מאפשר פריסה של חומר אפילו לעוביים דקיקים בשל העומק של המסורית ובשל מנגנון הנעילה של החומר על משטח העבודה.
בנוסף מסור סרט בניגוד למסור אנכי מושך את שבבי העץ למטה ובכך מאפשר לשמור על סביבת עבודה נקייה יותר.
היתרון הזה הוא תוצר ישיר של המנגנון בו הלהב זז בכיוון אחד בלבד.
הלהב עצמו מופיע במגוון גדלים, צפיפות וגובה שיניים, מה שמאפשר למכונה להיות רב-תכליתית ומסוגלת לחתוך מגוון רחב של חומרים כולל עץ, מתכת ופלסטיק.
הרעיון של המסור מתועד לראשונה בשנת 1809, אז רשם וויליאם ניוברי פטנט בריטי על הרעיון, אך המסורים נותרו בלתי מעשיים בעיקר בגלל חוסר היכולת לייצר להבים מדויקים ועמידים, כפיפה מתמדת של הלהב על הגלגלים גרמה לכשל של החומר או התפרקות הריתוך.
כמעט 40 שנה חלפו עד שאן פאולין קרפין המציאה טכניקת ריתוך שתתגבר על המכשול הזה.
היא הגישה בקשה בצרפת לפטנט ב-1846, וזמן קצר לאחר מכן מכרה את הזכויות ליצרן בשם א.
שילוב שיטה זו עם סגסוגות פלדה חדשות וטכניקות חישול מתקדמות אפשרו לפרין לייצר את להב המסור המודרני הראשון.
הפטנט האמריקאי הראשון למסור סרט הוענק לבנג'מין בארקר מאלסוורת', מיין, בינואר 1836. באפריל 1871 רשם פול פריביל פטנט על גרסה משופרת של המסור סרט ואף הקים קו ייצור מסחרי של המוצר.
מסורי סרט בגדלים שונים משמשים שלל אפשריות של חיתוך ועיבוד עץ.
מסורי סרט גדולים בעלי גרון (השטח שבין תושבת הסכין למשטח העבודה) גבוה או בעלי סכין אופקי משמשים לפריסה של בולי עץ ועדיפים על פני מסורים עגולים מכיוון שהם מסוגלים לחתוך עצים עבים יותר והם בעלי עובי סכין דק יותר המבזבז פחות עץ.
מסורי סרט שולחניים נייחים וניידים משמשים לשלל עבודות עץ, פריסה של קרשים, חיתוכים עדינים ומפותלים, וחיתוכים מדויקים בחלקי עץ קטנים.
מסורי סרט ייעודים משמשים למטרות תעשייתיות של חיתוך מתכות.
מסור סרט לחיתוך מתכת מצויד בסכין עבה יותר, ובדרך כלל גם במברשות בין גלגלי הסכין כדי למנוע משבבי הברזל להיתקע בהם, ונוזל קירור להגנה על הלהב.
הוא יכול להופיע בצורתו האנכית או בצורה אופקית לחיתוך צינורות ארוכים וכדומה.
מסורי סרט משמשים במטבחים לחיתוך ופריסה של מוצרים קפואים או עצמות ללא מאמץ פיזי והשקעת הזמן הנדרשים בחיתוך באמצעיים מכניים.
מסורי סרט לחיתוך בשר מיוצרים בדרך כלל מפלדת אל-חלד בעל תכונות קלות לניקוי.
מסחר הוא מערך של עסקאות חליפין מרצון, לרוב של סחורות ושל שירותים בעד תשלום.
בראשיתו, המסחר היה סחר חליפין, כלומר החלפה ישירה של סחורות ושל שירותים.
בימינו, הסוחרים משתמשים באמצעי-חליפין, כגון כסף; כתוצאה מכך, ניתן להפריד את פעולת הקנייה מפעולת המכירה, כמו גם מקבלת שכר.
המצאת הכסף, ומאוחר יותר, האשראי ושטרות הכסף, פישטה את המסחר וקידמה אותו.
עקב התמחותם של אנשים שונים בעיסוקים שונים וחלוקת העבודה ביניהם, רוב האנשים פעילים במגזרים יצרניים מסוימים, בעוד המוצרים ממגזרים יצרניים אחרים מגיעים אליהם באמצעות המסחר.
מסחר בין אזורים גאוגרפיים שונים מתקיים משום שאזורים רבים נהנים מיתרון יחסי בתנאי הייצור של סחורות מסוימות, לעומת אזורים שעימם הם סוחרים; לפעמים הסיבה למסחר כזה הוא גודלם של אזורים מסוימים, שיוצר עבורם תנאים נוחים לייצור המוני, שאינו אפשרי באזורים קטנים.
מסחר בין אזורים שונים על בסיס מחירי שוק מביא תועלת לשניהם.
מלבד הסחורות, המסחר מתקיים על ידי סוחרים ופעילי שוק אחרים גם בשווקים הפיננסיים.
בני-אדם החלו לסחור כבר בתקופה הפרה-היסטורית, עם התפתחות התקשורת ביניהם.
בהיעדר אמצעי-חליפין, הם החליפו סחורות ושירותים שהיו יכולים לאסוף ולהעניק בסחורות ושירותים שרק אנשים אחרים היו יכולים לספק.
עדויות ארכאולוגיות מצביעות על סחר חליפין בזכוכית געשית ובאבן הצור כבר בתקופת האבן.
נתיבי מסחר בין-לאומיים הופיעו לראשונה באלף השלישי לפני הספירה, כאשר שומרים ממסופוטמיה סחרו עם תושבי עמק האינדוס שבדרום אסיה.
באותו מילניום, מצרים ייבאה לארצה חומרים ששימשו לייצור תכשיטים.
באלף הראשון לפני הספירה, הפיניקים היו ידועים כסוחרים ימיים, ששייטו ברחבי הים התיכון; הם אף הרחיקו משם לחופי בריטניה, כדי לספק בדיל ששימש לייצור ברונזה.
במטרה להקל על איסוף ועל רכישה של סחורות באזורים שונים, הפיניקים הקימו בהם ערי-מסחר ותחנות מסחר, שנקראו על ידי היוונים אמפוריות; האמפוריות הוקמו לחופי הים.
מראשית הציוויליזציה היוונית ועד נפילת האימפריה הרומית במאה ה-5, סוחרים ייבאו ברווחים גדולים תבלינים ממזרח, כולל מסין, לאירופה.
המסחר היה עמוד השדרה הכלכלי של האימפריה הרומית, ובזכותו היא שגשגה ושרדה זמן רב; האימפריה רחבת הידיים יצרה רשת תחבורה בטוחה, שאפשרה העברת סחורות ללא חשש רציני משודדים.
עם נפילת האימפריה הרומית וירידת קרנן של הערים בראשית ימי הביניים, ברחבי מערב אירופה השתרר חוסר-יציבות, שגרם לקריסה כמעט מוחלטת של קשרי מסחר.
למרות זאת, המסחר שרד בקנה מידה מסוים.
למשל, הרדהנים היו גילדה או קבוצה (המובן נשכח עם הזמן) של סוחרים יהודים, ששלטו על המסחר בין אירופה הנוצרית למזרח התיכון המוסלמי בשנים 600–1000 בקירוב.
במאות ה-8–11 ויקינגים וורנגים סחרו במהלך מסעותיהם הימיים מסקנדינביה לשאר אזורי אירופה ובחזרה.
הוויקינגים שטו לחופי מערב אירופה, ואילו הוורנגים לרוסיה.
במאה ה-13 ונציה הייתה העיר המשגשגת ביותר באירופה הודות להתבססותה על המסחר באזור הים התיכון.
במאות ה-13–17, ברית ערי הנזה שימשה כברית של ערי מסחר, שהחזיקה במונופול על המסחר במרבית צפון אירופה ובאגן הים הבלטי.
וסקו דה גמה חידש את המסחר האירופי בתבלינים ב-1498. לפני מסעו מסביב אפריקה להודו, ייצוא התבלינים לאירופה נשלט על ידי מדינות מוסלמיות, ובראשן מצרים.
המסחר בתבלינים היה בעל חשיבות כלכלית רבה והיווה תמריץ למסעות גילויים אירופיים ברחבי העולם במאות ה-15–17. התבלינים שהובאו לאירופה מארצות רחוקות היו מן הסחורות היקרות ביותר והתחרו במחירם אף בזהב.
במאה ה-16, הולנד הייתה מרכז הסחר החופשי.
ההולנדים לא הטילו שום מגבלות על המסחר במטבע חוץ, וקידמו תנועה חופשית של סחורות.
באותה מאה, איי הודו המזרחיים הפכו למקור חשוב לאספקת כותנה ותבלינים.
המסחר באזור זה נשלט במאה ה-16 על ידי הפורטוגלים, במאה ה-17 – על ידי ההולנדים ומהמאה ה-18 – על ידי הבריטים.
ב-1776, אדם סמית' פרסם את "עושר העמים", שבו ביקר את המרקנטיליזם.
הוא הדגיש את היתרונות של התמחות העובדים במשימות נפרדות; לדעתו, התמחות כזו מגבירה את היצרנות, גם אם היא הופכת את חוויית העבודה לחד-גונית.
סמית' חשב שההתמחות הזאת של העובדים מוגבלת ביחס ישיר לרמת הביקושים של השוק המקומי, שלא מחייבת ייצור המוני; לפיכך, חלוקת עבודה יעילה תלויה בגישה חופשית לשווקים רבים ככל האפשר.
לדעתו, ככל שהביקושים יהיו רבים יותר, הייצור יתייעל יותר על ידי התמחות גוברת, שמצדה תתרום לחלוקת עבודה נכונה.
סמית' גם טען, שכל ניסיון לשליטה רציונלית על ייבוא וייצוא הוא רמייה, שמיטיבה עם תעשיות מסוימות על חשבון האינטרסים המסחריים של כלל האומה.
ב-1799, חברת הודו המזרחית ההולנדית, לשעבר החברה המסחרית הגדולה ביותר בעולם, פשטה את הרגל.
אחת הסיבות לכך הייתה התחרותיות של הסחר החופשי.
ב-1817, דייוויד ריקארדו, ג'יימס מיל ורוברט טורנס הציגו את תאוריית היתרון היחסי, שלפיה סחר חופשי יכול להיטיב עם האומות הבלתי-מתועשות כמו עם האומות המתועשות: "כאשר יצרנית בלתי-יעילה שולחת את הסחורה שהיא מיטיבה לייצר לארץ שיכולה לייצר אותה ביתר יעילות, שתי הארצות יוצאות נשכרות".
בחיבורו "אודות הכלכלה הפוליטית והמיסוי", ריקארדו קידם דוקטרינה כלכלית, שעד ימינו נחשבת לשוללת הקיצונית ביותר של התערבות הממשלה בכלכלה.
חשיבותו של הסחר החופשי בחשיבה הכלכלית של המאה ה-19 נבעה בראש ובראשונה מהיתרונות שהופקו במערב אירופה על ידי האומות שקידמו אותו; זאת אומרת, כל מדינה חישבה את היתרונות של פתיחת הגבולות שלה לייבוא מתחרה, לפני שאישרה אותה.
עם זאת, ג'ון סטיוארט מיל הוכיח באותה מאה, שמדינה עם מונופול על תמחור הסחורות בשוק הבין-לאומי יכולה להשתמש במכס שלה כאמצעי מניפולטיבי לקביעת תנאי המסחר; צעדי תגובה דומים, שיינקטו על ידי מדינות אחרות יובילו בסופו של דבר להדדיות במדיניות הסחר הבין-לאומית.
ריקארדו וכלכלנים אחרים חשבו על האפשרות הזאת לפני ג'.ס.
מיל, אולם בעקבותיו היא נתפשה כטיעון נגד דוקטרינת הסחר החופשי – אנשים התחילו להאמין, שמסחר הדדי יביא למדינה יותר תועלת כלכלית ממסחר חופשי לגמרי.
כמה שנים אחר-כך, מיל פיתח את רעיון "התעשיות העובריות" כטיעון כלכלי נגד הסחר החופשי ובעד ההגנה על תעשיות צעירות מייבוא מתחרה.
לדעתו של מיל, המדינה "חייבת" לשמור על תעשיות חדשות לפני שהן יפתחו את היכולת לייצר במלוא התפוקה.
רעיון זה שולב מאוחר יותר בתאוריית הסחר החדשה, שהסתייגה ממסחר חופשי.
רעיון זה גם הפך לקו המנחה במדיניותן הכלכלית של המדינות שרצו להפוך למתועשות ולהתחרות בייצוא הבריטי.
כאשר נשיא ארצות הברית, הרברט הובר, העלה ב-1930 את התעריפים של מכסי הייבוא במחשבה להתגבר על השפל הגדול, התוצאה הייתה מלחמת מכסים עולמית, שבגללה המשבר הכלכלי התפשט גם לאירופה.
בארצות הברית עצמה, למרות המדיניות של התערבות הממשלה בכלכלה (ניו דיל), המיתון הכלכלי נמשך ואף העמיק.
בתקופת השפל הגדול, מ-1929 עד שנות ה-40, נרשמה ירידה חדה במסחר ובמדדים כלכליים אחרים.
רק הייצור המוגבר, לצורכי מלחמת העולם השנייה, חילץ את המשק האמריקאי מהמיתון.
ב-1944, 44 מדינות חתמו על הסכם ברטון-וודס; מטרתו העיקרית הייתה הורדה משותפת של תעריפי המכס על סחורות רבות, כדי שלא יהוו מכשול למסחר.
זאת הייתה דרכן של המדינות למנוע את הישנותו של השפל הכלכלי הגדול.
בהסכם ברטון-וודס גם נקבעו הכללים להשגחה על המדיניות הכלכלית הבין-לאומית וסוכם על הקמת המוסדות שיפקחו על אכיפתם.
המוסדות שהוקמו בעקבות ההסכמים הם קרן המטבע הבין-לאומית והבנק הבין-לאומי לשיקום ופיתוח (מאוחר יותר הבנק הזה התפצל לשני מוסדות: לבנק העולמי ולבנק להסדרים בין-לאומיים).
בעקבות אישור ההסכם על ידי המחוקקים של מרבית המדינות, המוסדות האלה התחילו לפעול ב-1946. ב-1947, 23 מדינות חתמו על ההסכם הכללי בדבר תעריפים וסחר במטרה לקדם את הסחר החופשי.
הסחר החופשי קודם גם בהמשך המאה ה-20 ובראשית המאה ה-21:
ב-1992, מדינות האיחוד האירופי הסירו את המכסים ביניהן, כמו גם את המגבלות על תנועה חופשית של כוח העבודה.
ב-1 בינואר 1994, הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה נכנס לתוקף.
ב-1994, המדינות החתומות על ההסכם הכללי בדבר תעריפים וסחר (מ-1947), אישרו בהסכם מרקש את הקמתו של ארגון הסחר העולמי.
ב-1 בינואר 1995, הוקם ארגון הסחר העולמי במטרה לקדם את הסחר החופשי; כל המדינות החברות בו נהנות מהסכמי סחר מועדפים עם שאר המדינות בארגון.
ב-2005, נחתם הסכם הסחר החופשי של מרכז אמריקה, שבו שותפות, בין השאר, ארצות הברית והרפובליקה הדומיניקנית.
ב-1978 החלה רפורמה כלכלית בסין העממית.
לפני כן, הכלכלה הסינית הייתה מתוכננת וריכוזית על פי הדגם של ברית המועצות.
הכלכלה הזאת הייתה נחשלת יחסית לכלכלה המערבית ולכן סין החליטה על אימוץ חלקי של כלכלת שוק.
הדבר בא לידי ביטוי בהקמת אזורים כלכליים מיוחדים (אזורים עם חוקי כלכלה ליברליים יחסית) במחוזות גואנגדונג, פוג'יין והאינאן.
הרפורמה הכלכלית הניבה הצלחה כלכלית מרשימה ורפורמות אחרות באו בעקבותיה.
כתוצאה מכך, התוצר המקומי הגולמי של סין צמח כמעט פי 10 בשנים 1978–2006, ואילו היקף סחר החוץ של המדינה עבר את הסכום של טריליון דולר בשנה.
ב-2004 הפכה סין ליצואנית השלישית בגודלה בעולם, אחרי גרמניה (במקום הראשון) וארצות הברית.
ב-2006 נהנתה סין העממית מעודף במאזן המסחרי בסכום של 150 מיליארד דולר.
היא גם הולכת והופכת למעצמה בתחום הייצור.
ב-1991 הצטרפה סין העממית לקבוצת שיתוף הפעולה הכלכלי האסייתית-פסיפית, שהיא ארגון סחר חופשי.
ב-1999 הצטרפה סין גם לארגון הסחר העולמי.
סבב השיחות של דוחה היא יזמה של ארגון הסחר העולמי; מטרתו היא להוריד את תעריפי המכס ברחבי העולם, כאשר עיקר המאמץ מתמקד בהשגת תנאי מסחר הוגנים יותר עבור המדינות המתפתחות.
השיחות נפתחו ב-2001, בכינוס השנתי של ארגון הסחר העולמי בדוחה, בירת קטר.
בשיחות התגלעו מחלוקות בין המדינות המפותחות למדינות המתפתחות (שמאורגנות בגוש הג'י-20).
הקושי העיקרי נעוץ בסובסידיות שמעניקות המדינות המפותחות לתוצרת החקלאית שלהן; הסבסוד הזה מקשה על המדינות המתפתחות לייצא את התוצרת החקלאית שלהן למדינות המפותחות במחירים תחרותיים.
השיחות על הסובסידיות עלו על השרטון בכינוס של ז'נבה (2006) ועתה הונג קונג מציעה לתווך בין הצדדים.
לעומת זאת, הצדדים הגיעו להסכם בעניין הפחתת עלויות המעבר של הסחורות בגבולות הבין-לאומיים באמצעות ייעול נוהלי הפיקוח והמכס והחלפת מידע על הסחורות.
מסחר בין-לאומי הוא חליפין חוצה גבולות של סחורות ושל שירותים.
ברוב הארצות, הוא מייצג חלק משמעותי מהתוצר המקומי הגולמי.
הסחר הבין-לאומי אומנם התקיים במהלך רוב ההיסטוריה , אך חשיבותו הכלכלית, החברתית והפוליטית גברה מאוד במאות האחרונות.
הסיבות העיקריות לכך הן תיעוש, אמצעי תחבורה מתקדמים, גלובליזציה, תאגידים רב-לאומיים, ומיקור חוץ; למעשה, כאשר משתמשים במונח "גלובליזציה", בדרך-כלל מתכוונים לתפוצתו הגוברת של הסחר הבין-לאומי.
לפעמים, מוטלות סנקציות כלכליות על מדינה מסוימת במטרה להעניש אותה על פעולה כלשהי.
אמברגו, צורה חמורה של בידוד כלכלי, הוא מצור על המסחר של מדינה מסוימת מצד מדינה אחרת.
אמברגו כזה, לדוגמה, מוטל על ידי ארצות הברית על קובה כבר למעלה מ-40 שנה.
בדרך-כלל, המגבלות שמוטלות על המסחר בגבולות המדינה הן מעטות; לעומת זאת, המסחר הבין-לאומי מנותב ומפוקח על ידי הממשלות, שקובעות את כמות הסחורות שניתן להעביר בגבולות ומטילות על הסחורות האלה מיסים (מכסים).
המכסים מוטלים בדרך-כלל על ייבוא, אך מדינות יכולות להטיל גם מכסי ייצוא וסובסידיות.
כל המגבלות האלה נקראות חסמי מסחר.
אם הממשלות היו מסירות את כל חסמי המסחר, היה מתקיים סחר חופשי בין המדינות.
מדינות בעלות מדיניות כלכלית פרוטקציוניסטית (שנועדה להגן על התוצרת המקומית מתחרות), מקימות חסמי מסחר חדשים.
תנועת "סחר צודק" פועלת בשיתופם של ארגונים לא-ממשלתיים, שמטרתם ללחוץ על הארגונים הבין-לאומיים לקחת בחשבון שיקולים חברתיים וסביבתיים, בזמן קביעת מדיניות סחר בין-לאומי; הדברים אמורים במיוחד בנוגע לחומות המכס הגבוהות, שבהן נתקל הייצוא של מדינות העולם השלישי למדינות המפותחות.
חומות אלה מהוות מכשול רציני בדרך לחילוצן של המדינות המתפתחות מהעוני.
תנועת "סחר צודק" גם מציעה לקבוע תקנים על התוצרת של מדינות העולם השלישי; מטרתם של התקנים האלה היא למיין את המוצרים שמיובאים מהמדינות המתפתחות על מידת העמידה של החברות היצרניות בתנאי עבודה אנושיים של עובדיהן.
בדרך זו, קונים בעלי מודעות חברתית במדינות המפותחות היו יכולים להכשיל את המסחר בתוצרתן של חברות נצלניות באמצעות חרם צרכנים, בלי להזדקק לחסמי מסחר ממשלתיים.
קיימים שיטות שונות למסחר מיקרו-כלכלי כמו גופי מכירות.
מסחר אלקטרוני הוא מסחר וביצוע עסקאות (טרנסקציות) מסחריות באופן אלקטרוני, באמצעות תקשורת מחשבים.
מסחר אלקטרוני מתאר קשת רחבה של פעילויות ברשת האינטרנט.
פעילויות אלו כוללות הפצת מידע על ידי ספקים, פעילויות מכירה ורכישה מקוונת של מוצרים בני קיימא ושירותים, תמיכה בלקוח/במוצר לאחר המכירה ועוד.
עם התפתחות האינטרנט ניתנה דחיפה רבה לניצול מודל זה.
בעזרת תוכנות מחשב, המותאמות במיוחד לצורך זה, ואתרי אינטרנט ייעודיים ניתן לבצע רכישות של מוצרים ושירותים, באופן אוטומטי באמצעות האינטרנט (סליקה), ללא הצורך להפגיש את המוכר עם הקונה, להציג את המוצרים בחנות קיימת (אלא להשאירם במחסנים) ולחסוך את התנועה הנדרשת ממקום למקום כדי לבצע פעולת קנייה.
בעת התפתחות המסחר האלקטרוני בשנות ה-90, חייבה כניסה לסחר האלקטרוני היערכות כללית של מחלקות החברה השונות: ייצור, שיווק, תפעול, מכירות וכיוצא בהן.
חברות מסורתיות רבות "נכוו קשות" מכניסה לא-נכונה לסחר האלקטרוני.
אתרי סחר רבים נסגרו בגלל תזרים מזומנים שלילי ואתרי מסחר אחרים זכו להצלחה גדולה.
מראשית המאה ה-21 מהווה המסחר האלקטרוני נדבך בפעילות העסקית של מרבית העסקים.
מסחר אלקטרוני מתחלק לשלוש קטגוריות ראשיות:
Business-to-Consumer- B2C - עסקה הנקשרת בין גורם עסקי ללקוח פרטי ("עסקה קמעונאית").
תחום זה מטפל ברכש מוצרים על ידי לקוח מזדמן, בדרך כלל לקוח ביתי.
בית העסק מקים אתר אינטרנט, המשמש "חנות וירטואלית" ומציג בו את המוצרים שהוא מציע, והגולש עשוי להגיע לאתר זה במהלך חיפוש ממוקד אחר מוצר שהוא מעוניין בו, או בעקבות פרסום שראה באתר אחר.
אתר אמזון הוא דוגמה בולטת לחנות וירטואלית כזו.
לחליפין, עשוי בית העסק להצטרף ל"קניון וירטואלי", שבו צד שלישי אחראי לתפעול האתר, ובית העסק מטפל רק בהצגת המוצרים.
Business-to-Business - B2B - עסקה הנקשרת בין שני גורמים עסקיים ("עסקה סיטונאית").
תחום זה מטפל בביצוע עסקאות בין ארגונים, הן כתהליך מרכזי בשרשרת הייצור של הארגון (חמרי גלם, כלי עבודה וכדומה) והן לצורך התהליכים הנלווים (ציוד משרדי, מחשוב שולחני וכדומה).
תחום B2B מתאפיין בקיום התקשרויות חוזיות ארוכות טווח בין קונים ומוכרים ובאפשרות להשתמש ברשתות תקשורת פרטיות במקום באינטרנט.
ארגונים עשויים לסחור אלה עם אלה באמצעות תשתית פרטית, או באמצעות צד שלישי, המתמחה במסחר מסוג זה, ומכונה "זירת מסחר".
חלק מהפעילות הבין-עסקית מתבצעת במודל זהה לזה של B2C; דהיינו: לקוח עסקי רוכש מוצרים בחנות וירטואלית.
אולם בנוסף, יישומי מסחר בין גורמים נתמכים בטכנולוגיות ייעודיות כגון Electronic Data Interchange ו-Electronic Funds Transfer, אשר הוצגו לראשונה בסוף שנות ה-70. עם תחילת שנות ה-90 החלו ארגונים להשתמש במודל זה כתחליף לזירת המסחר המסורתית.
ביוני 2003 הוסדרו בישראל תקנות מס הכנסה המאפשרות שימוש בחשבונית אלקטרונית.
מאז, מתרחבת בישראל רשת של ספקים ולקוחות אשר מיישמים חיבור B2B גם עבור הזמנות רכש וחשבוניות.
Customer to Customer - C2C - זהו סוג של מסחר אשר מאפשר ללקוחות פרטיים לסחור אחד עם השני.
אתרי C2C תופסים תאוצה גדולה בעולם, מאחר שהם מאפשרים לאנשים פרטיים רבים ליצור הכנסה נוספת, ואף הכנסה מרכזית, על ידי מסחר באינטרנט, ללא צורך בהשקעה כספית גדולה, ותוך חשיפה לקהל לקוחות רב – ארצי ובינלאומי.
ישנן מספר אפשרויות לביצוע מסחר בין פרטיים ברשת:
אתרי "לוחות מודעות" מחליפים את לוחות המודעות בעיתונים, ומספקים עבור המוכר הפרטי פלטפורמה בה הוא יכול לפרסם מודעה בדבר המוצר או השירות שהוא מספק - רכב, דירה, מוצרי צריכה שונים, שירות מקצועי וכו'.
הלקוח המעוניין במוצר זה יוצר קשר עם המוכר מחוץ לאתר על ידי דוא"ל או טלפון, ופרטי העסקה נסגרים שם.
דוגמאות ללוחות כאלו מישראל הם האתרים "הומלס", "WinWin" ו"יד2".
אפשרות שנייה היא פלטפורמת מסחר המאפשרת למוכר הפרטי לפרסם את המוצר שלו, בצד מוצרים של לקוחות פרטיים ועסקים.
הממשק שבאתר בנוי לסגירת עסקות בתוך הפורטל – כך שהלקוח מבצע את הרכישה ללא קשר ישיר עם המוכר, והמוכר מתחייב לשלוח את המוצר מייד עם קבלת התשלום.
המהפכה הכלכלית והחברתית מואצת במידה רבה על ידי יצירת תשתית מידע עולמית באמצעות רשת האינטרנט.
תשתית זו, המגשרת על פני ריחוק גאוגרפי ועל פני פערי זמן, מאפשרת את פיתוחו של המסחר האלקטרוני.
תופעת המסחר האלקטרוני משנה במידה ניכרת את כלל מערכת היחסים בין השותפים למסחר, ומקרבת את מאפייני השוק לתנאי שוק משוכלל - מידע רב על האפשרויות בשוק, ביטול האילוץ הגאוגרפי (מרחק פיסי), זמני תגובה קצרים ותקורה נמוכות.
פיתוחו של המסחר אלקטרוני צופן יתרונות רבים לכלל הגורמים הפעילים בסחר - עסקיים ופרטיים.
הקונה מקצר את הזמן לאיתור המוצר, משווה בין מוצרים זהים, יכול לרכוש את המוצר מכל העולם (אין מגבלה לשוק המקומי), מציאת ספק מועדף על פי הקריטריונים של הקונה, קיצור זמן התהליכים עד לאספקת המוצר וחיסכון בעלות ביצוע פעולות אלו.
המוכר לעומת זאת מרחיב את מעגל הקונים הפוטנציאליים (ללא חסמי בידול גאוגרפי), צמצום עלויות שיווק (חשיפה מצומצמת לקהלי היעד הפוטנציאליים), חיסכון בעלות ביצוע הפעולות, בעיקר הודות לצמצום תקורת הרישומים והמעקבים וקיצור משך הזמן לקבלת תמורה.
קניות קמעונאיות באינטרנט הן מסחר מקוון שבו צרכני קצה רוכשים מוצרים ו/או שירותים מספקים באמצעות האינטרנט בשיווק מאתרים עסקיים לצרכן הפרטי.
אתרים המאפשרים קניות באינטרנט נקראים חנות אלקטרונית, חנות וירטואלית, קניון וירטואלי וכדומה.
עם התפתחות הטכנולוגיה המעורבת בהתקשרות לאינטרנט גדלו האפשרויות למסחר אלקטרוני דרכו.
יותר ויותר אנשים יכלו להתחבר בקלות רבה יותר ופס גלישה רחב יותר לאינטרנט, והתפתחות מנועי חיפוש, כגון גוגל, אפשרה להם להגיע ביתר קלות לאתרים העוסקים בתחום.
כמות השימוש באתר מסוים על ידי הגולשים נמדדת על ידי יחס המרה.
בין האתרים הפופולריים כיום למסחר אלקטרוני ניתן למנות את האתרים הכלליים ebay, ו-אמזון ואתרים מתמחים, כגון iTunes, העוסק בשירים ומוזיקה, Etsy המתמקד במסחר בעבודות יד ופריטי אספנות, או אתרי אינטרנט המהווים גרסאות מקוונות של בתי עסק פיזיים.
כמו כן, פורטלים שונים, כגון יאהו!
או וואלה הישראלי, פתחו באתרם חנויות מקוונות.
גם אתרים קטנים יותר, החל בבלוגים וכלה באתרי מעריצים משתמשים לעיתים במסחר אלקטרוני באתר עצמו או דרך אתר ייעודי אחד, המאפשר להם למכור את מרכולתם דרכו.
סוג נוסף של מסחר אלקטרוני מאפשר לגולשים גישה לתוכן אינטרנטי או שירותים שונים תמורת תשלום.
לצד אתרי המסחר עצמם נפוצו אתרים נוספים העוסקים בשירותים שונים למען המסחר עצמו.
בין השאר ניתן למנות את אתרי השוואת המחירים, כגון zap השוואת מחירים הישראלי, המאפשרים לצרכנים להשוות בין מוצרים שונים הנמכרים בכמה חנויות, או מדריכים לחנויות מקוונות.
פרסום באינטרנט, כמו גם דואר זבל, מכוון במקרים רבים למסחר אלקטרוני ולעיתים אף מנסים להתאים את ההצעות לפי ניתוח מידע אודות הצרכן (לדוגמה, דפים מסוימים אליהם נכנס באתר מסוים או מילות מפתח המצויות בדף בו הוא נמצא).
הפעילות אותה מבצעים בעלי האתר על מנת להביא לאתרם קונים נקראת קידום אתרים.
מרבית העסקאות באינטרנט זהות במודל העסקי לאלה בהם יכול הצרכן להיתקל מחוצה לו.
כך, על פי רוב, מוכר הספק מוצרים לצרכן תמורת מחיר נקוב.
אולם, בנוסף לשיטות מכירה קונוונציונליות, התפתחו מודלים עסקיים המנצלים את הפלטפורמה הדיגיטלית לשיטות מכירה שנמצאות בשימוש מוגבל או אינן נמצאות בשימוש כלל מחוץ לאינטרנט.
אתרי מכירות פומביות מבקשים מהצרכנים להתחרות ביניהם בעבור ההצעה הגבוהה ביותר.
אתרי מכירות קבוצתיות מוכרים כמות גדולה של מוצרים במחיר נמוך יחסית לקבוצת אנשים (לאו דווקא מאורגנת)
אתרי קניה חברתית מציעים כמות גדולה של מוצר מסוים בפרק זמן מוגבל.
מסחר ללא סחורה בשיטת הדרופשיפינג, שיטה שלא דורשת הון התחלתי.
וכמובן מסחר בשיטה רגילה כמו חנות שהולכים למכולת, משלמים והמוצר מגיע אלייך (גוגו שופ, וואלה שופ, וכדומה..).
קווים משותפים לכל הפעילויות הללו הם:
הצורך להציג את המוצר (או השירות) המיועד למכירה בצורה אטרקטיבית, ובצירוף כל המידע שעשוי לעניין את הלקוח.
הצורך להעביר את התשלום בגין הרכישה בצורה אמינה ובטוחה מהקונה אל המוכר, ולהעביר את המוצר הנרכש באופן דומה מהמוכר אל הקונה.
עקב בעיות אבטחת מידע הקיימות באינטרנט וכדי להסדיר את התשלומים התפתחו שירותים המאפשרים מסחר אלקטרוני אנונימי יותר, מבחינת הצרכן, או פרוטוקלי אבטחה אשר מטרתם להפיג חששותיו, לפחות חלקית.
חלק מהשירותים שהתפתחו, כגון שירות קניה בטוחה של Visa, נועדו בעיקר להבטיח כי העושה שימוש בכרטיס האשראי באינטרנט הוא אכן בעל הכרטיס.
אחרים, כגון PayPal, מאפשרים לצרכן להסתיר את מספר הכרטיס מהאתרים השונים.
סוג זה של שירות מאפשר לצרכן להרשם ולקבל מספר מנוי - אותו ימסור לבעלי האתרים השונים עימם הוא מבקש לבצע עסקה.
אלו יעבירו את בקשת התשלום לספק השירות של הצרכן, ורק זה יעביר הבקשה לחברת האשראי.
לצד שירותים אלו נפוצו פרוטוקלי ואמצעי אבטחה, שמטרתם להגן על המידע המועבר בעת ביצוע העסקה בין הלקוח לבית העסק המקוון.
אתרים רבים משתמשים כיום בפרוטוקול https, המצפין את הודעות ה-http לפני שאלו נשלחות ומפענח אותן עם הגעתן ליעד.
ההצפנה עצמה נעשתה בעבר על ידי פרוטוקול ההצפנה SSL וכיום רב השימוש ביורשו - TLS, אשר הפך גם לתקן אינטרנטי.
אספקט אחר של הגנת הלקוח נוגע לשיווק המוצרים עצמם.
כיוון שהלקוח לא יכול לראות את המוצר שהוא יקבל, מלבד בתמונות או סרטי וידאו שמספק האתר, גדל החשש שמא יתקל במעשה רמאות ולא יקבל את אשר שילם עליו.
בישראל חוק הגנת הצרכן מגן על הרוכשים בחנויות מקוונות ומשווה את העסקאות בכאלו לעסקאות בחנויות "רגילות".
מסורת פרי (Feri) היא דת כישוף ופולחני מסתורין נאו-פגנית, אשר נוסדה בשנות ה-40 על ידי ויקטור אנדרסון ואשתו קורה בקליפורניה, ארצות הברית.
מסורת פרי היא דת כישוף.
חסידי המסורת משתמשים בטכניקות של מאגיה עממית, מאגיה טקסית, טראנס ושמאניזם כדי להתפתח מבחינה רוחנית, להשפיע על הסביבה, ולעבוד את האלים.
מסורת פרי היא דת אקסטטית.
בניגוד לדתות כישוף המדגישות מיניות לשם פריון כמו ויקה, מבוססת מסורת פרי סביב החוויה החושנית והתודעה המינית של המכשפה.
פרי ידועה בפתיחות שלה ובקבלה של כל צורת חוויה מיסטית ארוטית, כולל חוויות לא הטרוסקסואליות.
היא שואבת השפעות ממגוון דתות ואמונות כולל קלטיות, פנתאיזם, ויקה, הונה (כישוף ילידי שמקורו בהוואי), מאגיה גבוהה ושמאניזם.
מסורת פרי היא פוליתאיסטית ומאמינה בקיומם של אלים מרובים, המצויים במקומות שונים ובתקופות זמן שונות.
האלוהות המרכזית של מסורת פרי, היא אלת הכוכב, וריאציה של האלה האם המטריארכלית.
חברי פרי מאמינים בפנתאון פוליתאיסטי ייחודי, הכולל שלושה אלים ושלוש אלות, שהם אספקטים של אלת הכוכב.
לכל אל יש תאומים, או פנים אחרות.
על פי הפרי, טיבם של האלים במסורת הוא כפול ופרדוקסלי.
חלק מן האלים של הפרי הם היסטוריים ומקורם בפנתאון הוולשי, האגדה היהודית, ודת האי הוואי.
אחרים הם אלים מודרניים וחדשים לגמרי.
כמו כן קיימת אמונה במספר ישויות רוחניות ספציפיות, שאינן אלים.
המנהגים המרכזיים של הפרי הם ייצוב שלוש הנפשות, עבודה עם פנטכל הברזל ופנטכל הפנינה, לב התמימות השחור, עבודה עם אנרגיה כחולה, עבודה עם הצל, וכן טכניקות טראנס ואקסטזה שונות.
האתיקה של הפרי מדגישה אחריות אישית ואי-עידוד חולשה פנימית או אצל אחרים.
פרי היא דת כישוף, החולקת מאפיינים רבים עם דתות כישוף מודרניות אחרות כמו ויקה.
כמו ברוב דתות הכישוף, גם הפרי מטילים מעגל קסם, משתמשים בכישוף להעצמה אישית, חוגגים את גלגל השנה ומקיימים טקסי פולחני מסתורין והכנסה בסוד.
לפרי יש דרגת חניכה אחת בטקסי ההכנסה בסוד.
דרגות נוספות מתקבלות בשיטה של מטות.
המטה הירוק ניתן לכל מכשפה במעמד טקס החניכה.
מטה לבן ניתן למכשפה שלמדה שירה טקסית, מיתולוגיה או צורות הבעה אמנותית אחרות.
מטה שחור מסמל את הדרגה הגבוהה ביותר ומוענק למי ששולט בטכניקות טראנס ואקסטזה.
ויקטור אנדרסון נולד בשנת 1917 בניו מקסיקו, ארצות הברית.
בילדותו עברה משפחתו למדינת אורגון, שם עבר חוויה מיסטית עמוקה ולמד מנהגי כישוף עממי מקבוצת מהגרים מאזור אפאלצ'יה.
בשנת 1944 נשא ויקטור לאישה את קורה, ילידת אלבמה, ארצות הברית.
קורה הגיעה ממשפחה נוצרית אדוקה, בעלת היסטוריה של שימוש במאגיה עממית נוצרית.
יחד עם קורה, החל ויקטור להתעניין בדתות כישוף.
הוא יצר קשר עם מכשפות באיטליה ובהוואי ואף התרשם מעבודתו של ג'רלד גרדנר, מייסד ויקה.
בשנות החמישים והשישים פגשו ויקטור וקורה נער צעיר בשם טום דלונג.
יחד עם דלונג, שאימץ את הפסבדונים גידיון פנדרוון הם פיתחו את מסורת פרי.
בדומה למסורת הדיאנית הפמיניסטית, גם מסורת פרי הושפעה במידה רבה מן המהפכה החברתית והפוליטית שהתרחשה בארצות הברית בשנות השישים.
מקליפורניה התפשטה מסורת פרי למקומות נוספים בארצות הברית, ואף למדינות כמו גרמניה ובריטניה.
בשנות השבעים פגשו בני הזוג אנדרסון את רוב האישים שלימים יפתחו את מסורת פרי, ילמדו אותה, ויפיצו אותה בעולם: אליסון הארלו, גבריאל קארילו ואחרים.
התלמידה המפורסמת ביותר של ויקטור אנדרסון, שזכתה אף לכינוי "המכשפה המפורסמת ביותר בעולם" היא סטארהוק.
סטארהוק עברה טקס חניכה למסורת פרי בשנות השבעים והקימה את אספת המכשפות קומפוסט, שלימים תהפוך למסורת כישוף בפני עצמה: ריקליימינג.
מסורתיים, מסורתים או שומרי מסורת הוא כינוי והגדרה עצמית של קבוצה גדולה של יהודים, בעיקר בישראל, שרואים עצמם בטווח שבין "דתיים" ל"חילונים".
לרוב, המסורתיים מקיימים מצוות אחדות ומנהגים שונים הנחשבים סמלי מסורת מובהקים, לא בהכרח בשל הקפדה על שמירת ההלכה, אלא מתוך הזדהות ותחושת השתייכות לעם היהודי, מתוך המחשבה שיש לשמר ערכי מסורת כדי לשמור על קיומו של העם או מתוך רצון להמשיך את מנהגי המשפחה.
המסורתיות מזוהה במידה רבה עם היהודים המזרחים בישראל.
הלמ"ס מציעה לנסקריה להזדהות כ"מסורתיים-דתיים" או כ"מסורתיים-לא כל כך דתיים"; באוגוסט 2025 פרסם הלמ"ס כי בשתי הקטגוריות יחד ישנם כ-1,613,500 מסורתיים מעל גיל 20, כשליש מהאוכלוסייה היהודית הבוגרת בישראל.
המסורתיים אינם זרם מוגדר ויחסם לדת קשור בנטיית לבם וברצון להיות חלק מהמסגרת היהודית הכוללת מבלי לראות עצמם מחויבים לשמירת כלל המצוות.
למרות זאת אפשר לייחס לרובם שמירה על מספר מצוות ומנהגים הנחשבים מרכיבים חשובים ביהדות.