tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניקולאו סירב ובתגובה אחד השובתים דקר אותו והוא נלקח לבית חולים.
עובדי תחנת הכוח סולקו והז'נדארם הבודד, שהוצב שם כדי לשמור, הוכה וסולק.
הזרם החשמלי נפסק וכתוצאה מכך נפסקה העבודה במפעלים נוספים שהופעלו בזרם זה.
הכורים, שעבדו מתחת לאדמה, נתקעו שם ללא יכולת לצאת בגלל הפסקת הזרם החשמלי.
תגובת השלטונות התעכבה, היות שבכל האזור היו רק 18 ז'נדארמים.
למחרת הגיעו בעלי תפקידי בכירים מלווים בעוד עשרים ז'נדארמים ושמונים חיילים.
הפקידים הבכירים, שהגיעו למקום בליווי הז'נדארמים והחיילים, פנו אל הכורים ותבעו את חידוש הזרם החשמלי, כדי למנוע חנק מהכורים הנמצאים מתחת לקרקע.
השובתים לא הגיבו ואז התקדמו כלפיהם הז'נדארמים.
הכורים הטילו עליהם מכל הבא ליד ואז הגיבו החיילים ביריות.
נטען שהחיילים ירו רק לאחר ששמעו יריית אקדח מכיוון השובתים.
כתוצאה מהירי נהרגו ונפצעו כורים רבים וכל הכורים, שהיו מסוגלים לכך, נמלטו אל בתיהם.
מהירי נהרגו במקום 13 כורים, ועוד כ-7 כורים מתו מפצעיהם תוך כמה שעות.
בנוסף אושפזו בבית החולים 23 פצועים קשה.
פצועים קל העדיפו להסתלק מהמקום ולא נרשמו.
בימים שלאחר מכן מתו מפצעיהם עוד שלושה כורים והמכונאי שנדקר בתחילת השביתה.
חמישה עשר ז'נדארמים ועשרה חיילים נפצעו, אחד מהם פציעה קשה (גרונו נחתך בסכין).
קבורת הכורים המתים נעשתה תחת הגבלות ופיקוח, כשרק המשפחה הגרעינית מורשית להשתתף בלוויה.
העיתונות התחילה לבקר את מעשי הממשלה בתקיפות הולכת וגוברת, כשבראש המבקרים עמד פנאיט איסטרטי.
בפרלמנט הרומני הגנו על הכורים חברי פרלמנט ממפלגת השלטון, המקורבת לאיגוד של הכורים.
תחילה ניסו הפקידים האחראים לטעון שהכורים הוסתו על ידי פרובוקטורים קומוניסטים, לאחר מכן ניסו להעביר את הדיון לקווים לאומניים, כיוון שמרבית הכורים שנהרגו היו ממוצא הונגרי.
משזה זה לא עזר, הודחו מתפקידיהם כל הפקידים הממונים.
הממשל התרצה ושילם פיצויים וגמלאות למשפחות ההרוגים.
לאחר 1948, בתקופה בה שרר ברומניה השלטון הקומוניסטי, נעשה ניכוס רעיוני של שביתת הכורים ובספר ההיסטוריה היחיד המורשה, שנכתב על ידי מיכאיל רולר, השביתה הוצגה כמאבק של המפלגה הקומוניסטית מול השלטון המדכא.
לזכר השביתה נקבע חג "יום הכורים" ליום ראשון הראשון של חודש אוגוסט ונחוג עד נפילת המשטר הקומוניסטי.
ב-1963 הופק הסרט "Lupeni 29" בבימויו של מירצ'אה דראגאן (Mircea Dragan), סרט ברוח הגרסה הקומוניסטית של האירועים.
בתפקיד הראשי בסרט שובצה ליקה גאורגיו (Lica Gheorghiu), בתו של השליט, גאורגה גאורגיו-דז'.
שביתת הטקסטיל של לורנס הייתה שביתה של פועלים מהגרים, שהתרחשה בעיירה לורנס, מסצ'וסטס, בארצות הברית, ב-1912. השביתה נוהלה על ידי ארגון פועלי התעשייה של העולם (שחבריו נודעו בכינוי הסלנג "וובליז"), והחלה בעקבות החלטתו של בעל מתפרה להוריד את שכרן של פועלות המפעל ללא התראה מוקדמת לפועלות.
בינואר 1912 נכנס לתוקפו חוק חדש, שהגביל את שעות העבודה בשבוע, ונועד להגן על הפועלים כדי שלא יועסקו שעות רבות מדי.
כתגובה לחוק, החליט בעל המפעל להוריד את שכרן של הפועלות, בטענה כי הן עובדות פחות שעות, ולכן זכאיות לפחות שכר.
השביתה התפשטה במהרה בעיר, ובתוך שבוע הקיפה למעלה מ-25,000 שובתים.
השביתה נמשכה כחודשיים וקראה תיגר בהצלחה על התפיסה המסורתית של האיגודים המקצועיים שהיו מאוגדים בפדרציית העבודה האמריקאית (AFL), שראתה במהגרים, ובעיקר בנשים ובעובדים ממוצאים אתניים מגוונים ציבור שלא יוכל להיות מאורגן באיגוד מקצועי.
השביתה הוסיפה רבות ליוקרתו של ארגון הפועלים הצעיר פועלי התעשייה של העולם, אם כי כשנה לאחר השביתה כבר לא היו רוב העובדים חברים באיגוד, ויוקרתו אבדה.
שביתת לורנס ידועה גם כ"שביתת הלחם והשושנים", בעקבות סיסמה שנטבעה ככל הנראה על ידי רוז שניידרמן, פמיניסטית סוציאליסטית שפעלה בתחילת המאה ה-20 בארצות הברית.
בנאום ב-1911 טענה רוז שנשים "צריכות לחם, אבל צריכות גם שושנים", כלומר: התגמול על העבודה צריך להספיק גם למותרות ולא רק לצרכים בסיסיים.
כינוי נוסף שניתן לשביתה היה "השביתה עבור שלוש כיכרות הלחם", ביטוי שנטבע בעקבות סכום הכסף שקוזז משכר הפועלות, סכום שהיה שווה לעלותן של שלוש כיכרות לחם.
ביטויים אלה היו שגורים בפי השובתים ומאוחר יותר אומצו בספרות הסוציאליסטית של תנועת העבודה האמריקאית, שתיארה את התרחשות השביתה.
העיירה לורנס הוקמה ב-1845 כעיירת טקסטיל, אשר רוב פרנסת תושביה נשענת על תעשייה זו.
החל מ-1900, מכשור מכני חדיש איפשר לבעלי המפעלים להיפטר מהעובדים המיומנים, ולשכור עובדים זולים ולא מיומנים (בעיקר נשים).
העבודה במפעל הייתה מסוכנת לעובדים בגין השעות הארוכות וחוסר מיומנות העובדים בתפעול מכשירים מכניים.
חלק מהעובדים היו ילדים מתחת לגיל 14. מחצית מהעובדים, מבין 4 מפעלי הטקסטיל שהיו בעיר, עבדו עבור חברת הטקסטיל האמריקאית, חברה אשר שלטה ב-34 מפעלים באזור ניו אינגלנד והרוויחה כ-45,000,000$ בשנה.
המגזר שבלט בלורנס היו צעירות בין גילאי 14–18. עד 1912, הגיעו המפעלים לתפוסה מלאה והעסיקו כ-32,000 עובדים.
פיתוחים טכנולוגים נוספים דוגמת מכונות טווייה בעלות שני נולים, הגבירו את קצב העבודה והרעו את תנאי העבודה של העובדים, אשר נאלצו להתרגל לקצב החדש של המכונות.
בעלי המפעלים, אשר הודות לפיתוחים אלו, הצליח לייצר יותר מוצר בפחות זמן, הורידו את משכורות העובדים ופיטרו רבים.
אלו שנשארו במפעלים הרוויחו 9$ עבור שבוע עבודה של 56 שעות (9 וחצי שעות ליום; שישה ימי עבודה בשבוע).
פרוץ השביתה - הורדת משכורות
חוק חדש שנחקק במסצ'וסטס הוריד את שעות העבודה המותרות בחוק לנשים וילדים מ-56 ל-54 החל מ-1 בינואר 1912. ב-11 בינואר, עובדים גילו שפחדם הגדול התממש, המעסיקים הורידו את משכורתם השבועית, בהתאם להורדת השעות לפי חוק.
ההבדל בין המשכורות היה שווה ערך לשלוש כיכרות לחם לעובד.
כאשר נשים במפעל "אברט כותנה" הבינו שמעסיקם הוריד את משכורתן ב 32 סנט הם הפסיקו את עבודת הנולים, עזבו את המפעל והתחילו לצעוק "משכורת נמוכה, יום קצר" עובדים ממתפרות סמוכות הצטרפו ביום למחרת, ותוך שבוע 20,000 עובדים שבתו.
ג'וזף אטור, מארגן עבודה מה-IWW, שהה בלורנס זמן מה לפני השביתה כדי לארגן עובדים להצטרף לארגונו.
אטור, יחד עם ארתורו ג'ובניטי (חבר בסיעת האיטלקים הסוציאליסטים של מפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה) במהרה תפסו את ההנהגה על השביתה והקימו ועד פעולה אשר הורכב משני נציגים מכל קבוצה אתנית מבין העובדים.
ועד הפעולה הוא שקיבל את כל ההחלטות לניהול השביתה.
הוועד דאג לתרגם את פגישות השובתים ל-25 שפות שונות, והציב כמה דרישות בפני המעסיקים:
העלאה של 15% במשכורות לשבוע עבודה של 54 שעות
תשלום כפול עבור שעות נוספות
הבטחה שלא יהיו אפליות ויחס רע כלפי עובדים אשר היו מעורבים בשביתה.
תגובת הנהגת העיר כלפי השובתים הייתה לצלצל בפעמון העיר, שנועד להזהיר מסכנה, בפעם הראשונה מאז ייסוד העיר.
ראש העיר הזמין חברה של אנשי מיליציה מקומיים לפטרל ברחובות.
השובתים הגיבו בהקמת משמרות שובתים ברחבי העיר.
כאשר בעלי המפעלים השתמשו בזרנוקי מים כדי לסלק את השובתים מהכניסה למפעל, הגיבו השובתים בזריקת גושי קרח ששברו חלק מחלונות המפעל.
בית המשפט המקומי דן 36 שובתים לשנה בכלא עבור זריקת הקרח על חלונות המפעל.
המושל של האזור שלח את כוחות המיליציה המקומיים ואת משטרת המדינה, ומעצרים רבים החלו בקרב השובתים.
במקביל לאירועים אלו, ניסה ארגון פועלי הטקסטיל (UTW) לשבור את השביתה, בתואנה שהם מייצגים את הפועלים של לורנס.
מפעילי השביתה (אנשי ועד הפעולה) התעלמו מנוכחותם של אנשי ה-UTW.
המנהיגים המקומיים של קבוצות המיעוט אשר נמנו על ועד הפעולה, היו צינור תקשורת חשוב בין מסריו של ג'וזף אטור לקהל השובתים.
אטור בעיקר התמקד בהצהרות ובקשות חוזרות לשובתים לנקוט אך ורק באמצעים לא-אלימים בזמן השביתה.
יחד עם זאת, אטור לא החשיב הפחדה מילולית ופיזית של פועלים מפירי-שביתה כאמצעי לא-אלים.
הודות להתבטאויות לא זהירות של איש פדרציית העבודה האמריקאית (AFL), דעת הציבור נטתה לטובת השובתים וה-IWW.
ניסיון חבלה והאשמה כוזבת של השובתים
במשך השבוע הראשון לשביתה, ב-17 בינואר מצאה המשטרה שלושה מטעני דינמיט שהושמו במקומות שונים בעיר.
העיתונות והמשטרה מיהרו להאשים את ה-IWW בניסיון לחבלה מסוכנת.
מעצרים של חברי IWW נעשו ביום למחרת העיתונות הארצית נטתה לראות בחברי ה-IWW אחראיים למעשה מנגד טענו הוובליז שהטמנת הדינמיט היא קונספירציה נגד הארגון והשובתים.
לאחר כמה ימים, המשטרה המקומית עצרה את ג'ון ברין, קברן מקומי וחבר של מועצת בית הספר בלורנס, והאשימה אותו בניסיון להפליל את השובתים על ידי שתילת הדינמיט.
ברין הועמד לדין ונמצא אשם.
נגזר עליו לשלם קנס של 500$ בלבד, ללא מעצר.
בעל חברת הטקסטיל האמריקאית, ויליאם מדיסון ווד, הואשם אף הוא במעורבות בפרשה, אולם זוכה בבית המשפט מחוסר ראיות, אף על פי שלא הצליח להסביר מדוע העביר סכום כסף גדול לברין זמן קצר לפני הטמנת הדינמיט.
ב-29 בינואר, הוביל אטור את ההפגנה הגדולה ביותר עד לאותו הרגע, ופנה לשובתים להתנהג באופן רגוע ולא-אלים.
אטור אחר כך הוביל את השובתים למצעד ברחבי העיר.
כאשר נתקלו בשוטרים שסירבו לתת לשובתים לעבור ברחוב, אטור שינה את כיוון המצעד כדי להימנע מהקונפליקט.
יום למחרת, בזמן שאטור וג'ובניטי נאמו בפני קבוצת פועלים ממוצא גרמני, נורתה למוות אחת מהמפגינות בשם אנה לופיצו.
למרות ששהו במרחק של 4.5 ק"מ ממקום האירוע, הרשויות עצרו את אטור וג'ובניטי באשמת התססה וקשירת קשר לרצח.
אטור וג'ובניטי נשארו כלואים במשך 8 חודשים ללא משפט.
בעקבות המעצרים הוכרז חוק צבאי בעיירה, והרשויות קבעו כי התכנסויות פומביות הן לא חוקיות.
עוד חברות מיליציה פרטיות הוזמנו לעיר כדי לתגבר את כוחות הפטרול בעיר.
בתגובה שלחו ה-IWW את ביל הייווד, אליזבת גורלי פלין, ויליאם טראוטמן ומאוחר יותר הצטרף אליהם קרלו טרסקה, כדי לתפוס את מקומם של אטור וג'ובניטי בהנהגת השביתה.
הייווד בעיקר התמקד בגיוס תרומות מפועלים אחרים באזור ניו-אינגלנד כדי להאכיל את השובתים.
במקביל שאר חברי ההנהגה המשיכו לדבר אל השובתים והמציאו דרכי מחאה לא אלימות חדשות לפי חוקי המשטרה המגבילים.
ה-IWW ביסס שיטה יעילה של בתי תמחוי מאולתרים ותחנות לחלוקת אוכל וגייסה רופאים שעברו בין הפועלים בהתנדבות לטפל במחלות שונות.
בנוסף גויסו תרומות מרחבי ארצות הברית כדי לתמוך בפועלים, ולאפשר להם לחיות את חייהם ללא חשש מהמצוקה הכלכלית שנוצרה עקב הפסקת העבודה הממושכת.
שליחת ילדי השובתים מחוץ לעיר
אחת מהפעולות הדרמטיות ביותר של השביתה הייתה שליחת ילדי פועלים מחוץ לעיר.
רבות מהשובתות התקשו לשמור על ילדיהן במהלך השביתה, הן מבחינה כלכלית (מאחר שלא קיבלו שכר) והן מבחינה פרקטית (הן בילו את רוב היום בשביתה ולא יכלו לדאוג לילדיהם בבית).
ה-IWW הציעו לשלוח את הילדים לגור אצל משפחות אומנות עד תום השביתה, וכך להקל על הקושי של האמהות.
הרעיון הופץ על ידי אנשי IWW באזור ניו-יורק ופילדלפיה.
הציבור הרחב התנדב לסייע ולקלוט ילדים, ובכך אף גברה האהדה הציבורית לשובתים ומטרתם.
שיירות של ילדים התחילו לעבור למשפחות אומנות דרך רכבות מלורנס לניו-יורק.
ב-10 בפברואר, הגיעו 120 ילדים לניו-יורק, ונקלטו על ידי קהל של 5,000 אנשים פעילים ב-IWW ובסיעת האיטלקים הסוציאליסטים של מפלגת העבודה הסוציאליסטית של אמריקה אשר שרו בקולי קולות את האינטרנציונל והמרסייז עם בואם לתחנה.
כמה שבועות לאחר מכן, 92 ילדים נוספים הגיעו לניו-יורק, ולפני קליטתם בבתים המאמצים שלהם ערכו מצעד ברחבי העיר.
ביקורת ציבורית, מעורבות הממשל וסיום השביתה
מהחשש שהתמיכה הציבורית תגדל בצורה משמעותית בעקבות פעולה זו, לאחר שבוע וחצי של שליחת ילדים, המשטרה הגיעה לרציפים ומנעה את שליחתם של 150 ילדים מחוץ לעיר ללא ליווי.
טענת המשטרה הייתה שפעילות זו נחשבת להזנחת ילדים, ועלולה לגרום להורים לאיבוד זכויותיהם על ילדיהם.
השוטרים שניסו לעצור את הילדים מלעלות על הרכבות, פגעו באלות גם בילדים וגם באמהות.
אישה בהריון עברה הפלה בעקבות העימותים, והתקשורת שהגיעה לנקודה דיווחה בהרחבה על המקרה.
לאחר המעצרים, נשים רבות בחרו שלא לשלם קנס אלא ללכת לבתי הסוהר יחד עם ילדיהם.
הפרשה עוררה עניין רב במקרה ותפסה גם עיניה של הלן הרון טאפט אשת הנשיא ויליאם הווארד טאפט.
במהרה החלו להתערב בנושא הבית הלבן והסנאט, והוקמה ועדה בתחילת חודש מרץ כדי לחקור את מצב העניינים בעיירה.
עדויות התקבלו מאת העובדים והרשויות.
הוועדה של הבית הלבן, יחד עם העניין הגודל מצד העיתונות נתנו אותותיהם במעסיקים אשר הציעו לראשונה פשרה ב-1 במרץ שכללה העלאה של 5% בשכר לכל העובדים.
לאחר כמה ימי דיונים, העבירה חברת הטקסטיל האמריקאית הצעה שקיבלה את כל דרישות העובדים ב-12 במרץ.
מנהלי שאר המפעלים הלכו במהרה בדרכה של חברת הטקסטיל האמריקאית, וגם חברות טקסטיל מחוץ ללורנס החליטו לאמץ את תנאי התעסוקה שהתקבלו במקום כדי להימנע מפריצה של שביתה בסדר גודל כזה אצלם.
הילדים שהתגוררו בניו-יורק בחודש וחצי האחרונים, נסעו בחזרה להוריהם ב-30 במרץ, ובכך הסתיימה השביתה עם ניצחון מוחץ של הפועלים.
שביתת הנשק של ארזינג'אן (בטורקית: Erzincan Mütarekesi, ברוסית: Эрзинджанское перемирие) היה הסכם שביתת נשק זמנית שנחתם בעיר ארזינ'אן ב-18 בדצמבר 1917 (5 בדצמבר לפי לוח השנה הישן היוליאני), בשלהי מלחמת העולם הראשונה על ידי האימפריה העות'מאנית והקומיסריון של עבר הקווקז.
ההסכם חייב גם את קומיסריון עבר הקווקז, שהנהיג באותם הימים בעבר הקווקז מדינה פדרטיבית בהתהוות תחת חסות רוסיה הסובייטית.
מן הצד העות'מאני הוא נחתם על ידי נציגי הארמייה השלישית העות'מאנית.
ההסכם הביא להפסקת הקרבות בין הצבא העות'מאני לצבא הרוסי בחזית הקווקזית והפרסית שביתת הנשק נמשכה עד 12 בפברואר 1918 כשהלחימה חודשה.
באותה תקופה מעמד הקומיסריון של עבר הקווקז היה לא ודאי:העות'מאנים הכירו בו כישות עצמאית, יורשת חוקית של האימפריה הרוסית, בעוד שמנהיגי הקומיסריון ראו בארצם חלק, אמנם אוטונומי, מהרפובליקה הרוסית (רוסיה הסובייטית).
האימפריה העות'מאנית כבר חתמה ב-15 בדצמבר בברסט ליטובסק.
ההסכם התייחס לשביתת הנשק בחזית הקווקזית והפרסית.
הגנרל מהמט והיפ פאשה, מפקד הארמייה השלישית העות'מאנית, הציע ב 24 בנובמבר שביתת נשק זמנית.
הצעתו הגיעה ב-30 בנובמבר לידי מפקד הכוחות הרוסיים בחזית הקווקזית, הגנרל מיכאיל אלכסייביץ' פרז'באלסקי.
הקומיסריון הטרנסקווקזי הסמיך את פרז'בלסקי לשאת ולתת בסוגיה הזאת עם הצד העות'מאני.
כתוצאה מכך נסיגת הכוחות הרוסיים השאירה את השטחים שהיו אז בשליטה פורמלית של הקומיסריון של עבר קווקז לגמרי ללא הגנה.
ההסכם נחתם ב-18 בדצמבר 1917 על ידי ראש מטה הצבא הרוסי בחזית הקווקזית, הגנרל וישינסקי, ועל ידי ראש מטה הארמייה השלישית העות'מאנית.
לפני כן ב-15 בדצמבר 1917 סוכם בברסט ליטובסק על הסכם שביתת נשק כללית על ידי משלחות מעצמות המרכז (גרמניה, טורקיה, אוסטרו-הונגריה ובולגריה) מחד ורוסיה הסובייטית מאידך.
נחתם הסכם שביתת הנשק כללית ל-28 יום החל מ-17 בדצמבר עם אפשרות להארכה.
במקרה של הפרת ההסכם חויבו הצדדים להודיע לאויב שבוע מראש.
ב-18 בדצמבר 1917 נחתם הסכם נספח שקבע את קו שביתת הנשק בין שני הצדדים.
באותם הימים קו החזית עברה דרך טרבזון- גומושחאנה - ארזינג'אן קאלה - חניסקאלה -החוף הדרומי של אגם ואן- הגבול הפרסי.
ההסכם דרש הפסקת מעשי הלחימה, קביעת קו שביתת הנשק ואיסור על חצייתם של הגבול ושל האזורים הנייטרליים.
שביתת הנשק נועדה להתקיים עד לחתימת חוזה שלום.
הכוחות הרוסים התחילו לעזוב את החזית הקווקזית עוד לפני ההסכם, בעקבות המדיניות החדשה של השלטון הבולשביקי שהתחיל עם מהפכת 7 בנובמבר 1917. אחרי שביתת הנשק סוכם בין הצדדים על אזורי כיבוש.
נותרו באזור כוחות רוסים מועטים.
שמירת הגבול הוטלה על כ-20,000 לוחמים ארמנים.
בהתחלה נראה כי הצבא העות'מאני היה מותש אחרי 4 שנות מלחמה.
חמש דיוויזיות הועברו לחזיתות אחרות בארץ ישראל ובעיראק.
לעומת זאת עד חודש פברואר 1918 הנוכחות הצבאית הטורקית בחזית הקווקזית אורגנה מחדש.
ב-12 בפברואר 1918 החלו הכוחות העות'מאנים להתקדם לאורך קו שביתת הנשק ו
הגנרל והיפ פאשה שלח לגנרל הרוסי לבדינסקי, מפקד הכוחות הרוסיים בקווקז, איגרת מחאה, שבה האשים קבוצות מזוינות ארמניות בפיקודו של מוראד סבאסטאצי בהפרת ההסכם ובטבח ב-15,000 תושבים מוסלמים ב-15- 16 בינואר 1918 באזור ואן קרוב לגבול העות'מאני.
על בסיס האשמות אלה הפר הצבא העות'מאני את שביתת הנשק ויצא ב-26 בפברואר למתקפה על העיר ארזינג'אן.
כמה אלפי ארמנים ששבו לאזור באביב 1916, נמלטו בבהלה.
ב-24 בפברואר 1918 הסכם שביתת הנשק של ברסט ליטובסק הופר על ידי גרמניה והפך בפועל לבלתי תקף.
שני הסכמי שביתת הנשק הוחלפו על ידי חוזה ברסט-ליטובסק שנחתם ב-3 במרץ 1918 ועל ידי הסכמי בתומי שנחתם בין מדינות יורשות של הפדרציה של עבר הקווקז - גאורגיה וארמניה, ב-4 ביוני 1918
ב-2 במאי 1970, בעקבות פלישת צבא ארצות הברית לקמבודיה כחלק ממלחמת וייטנאם, פרצה בארצות הברית שביתת הסטודנטים של 1970. הסטודנטים נקטו רוב הזמן במחאה לא אלימה, אך היו מספר אירועים אלימים, בהם שריפת בניין העתודה האקדמית של צבא ארצות הברית באוניברסיטת קנט סטייט, קנט, אוהיו.
ב-4 במאי, כח של המשמר הלאומי, שלא הוכשר כראוי, התעמת והרג ארבעה סטודנטים במהלך אירוע מחאה במכללה.
ב-14 במאי ב-ג'קסון, מיסיסיפי, שוטרים מהמשטרה המקומית והאזורית הרגו סטודנט ועובר אורח בג'קסון סטייט קולג'.
כתגובה לאירועים, יותר מ-450 אוניברסיטאות, מכללות ובית ספר תיכוניים ברחבי ארצות הברית הושבתו על ידי הסטודנטים והתלמידים.
בקמפוסים נערכו עצרות מחאה אלימות ולא אלימות בהם היו מעורבים יותר מ-4 מיליון סטודנטים.
פעולות מחאה נגד מלחמת וייטנאם התרחשו בקמפוסים ברחבי ארצות הברית במשך מספר שנים.
אירוע הירי באוניברסיטת קנט סטייט עורר סטודנטים ברחבי ארצות הברית להתמקד בדרכי מחאה לא-אלימות, וקבוצת סטודנטים העלתה את הרעיון לבצע שביתה כללית באוניברסיטאות עד לסיום המלחמה.
לפעולה קראו "המורטוריום לסיום המלחמה בווייטנאם" .
ב-8 במאי, עשרה ימים לאחר שהנשיא ניקסון הודיע על הפלישה לקמבודיה (ו-4 ימים אחרי אירוע הירי בקנט סטייט), 100,000 מפגינים התאספו בוושינגטון ועוד 150,000 בסן פרנסיסקו.
בכל רחבי ארצות הברית, סטודנטים הפנו את זעמם למבני העתודה (מוסדות להכשרה של אנשי צבא) בקמפוסים השונים.
בסך הכל, 30 מבנים נפגעו.
26 עימותים אלימים בין סטודנטים ואנשי המשטרה התרחשו בקמפוסים ויחידות המשמר הלאומי פעלו ב-21 קמפוסים ב-16 מדינות.
על פי רוב ההפגנות לא היו אלימות אך האווירה הייתה מתוחה.
סטודנטים באוניברסיטת ניו-יורק, למשל, תלו שלט עם הכיתוב: "הם לא יכולים להרוג את כולנו."
ההפגנות והשביתות השפיעו, על הציבור האמריקאי ובמיוחד על אנשיו של הנשיא ריצ'רד ניקסון.
הייתה תחושה כי האומה על סף התקוממות.
ריי פרייס (Ray Price), כותב הנאומים הראשי של ניקסון בין השנים 74–1969, תיאר את ההפגנות בוושינגטון, "העיר הייתה כמחנה צבאי.
האספסוף נפץ חלונות, חותך צמיגים, גרר מכוניות חונות אל צמתים, ואפילו זרקו חלקי מיטות אל עבר התנועה למטה.
זה התוצר של מחאת הסטודנטים.
זו לא מחאת סטודנטים, זו מלחמת אזרחים." כאמצעי זהירות, ניקסון יצא ליומיים לקמפ דייוויד, אליו התלווה צ'ארלס קולסון (Charles Colson), יועץ הנשיא ניקסון בין השנים 1969–1973. הדיוויזיה המוטסת ה-82 נקראה להגן על אנשי הנשיא מהסטודנטים המפגינים.
מחאת הסטודנטים בוושינגטון הובילה גם למפגש מיוחד ולא שגרתי בין הנשיא ניקסון לסטודנטים בדלנים.
ב-9 במאי 1970, לפנות בוקר, הגיע הנשיא למדרגות אנדרטת לינקולן למפגש עם 30 סטודנטים שהיו במשמרת מקום.
הדעות חלוקות בנוגע למשמעות הפגישה.
ההיסטוריון סנטלי קרנהו טוען שניקסון נשא נאום מסורבל ומתנשא בו ניסה להציג את נדיבותו.
לעומת זאת, Egil Krogh, שהיה אחראי על נושאי פנים, בבית הלבן מצא חשיבות בעצם קיום הפגישה.
בכל מקרה, אף צד לא שכנע את השני, אחרי הפגישה עם הסטודנטים ניקסון הכריז שאנשי התנועה נגד מלחמה הם כלי-משחק בידי קומוניסטים זרים.
בעקבות מחאת הסטודנטים, ביקש ניקסון מבוב הולדמן לשקול להפעיל את תוכנית הוסטון (Huston Plan), לאיסוף מידע על מנהיגים מהתנועה נגד מלחמה, פעילי שמאל ותנועת תרבות הנגד.
רק ההתנגדות של ראש האף.בי.
איי ג'ון אדגר הובר עצרה את הפעלת התוכנית.
כתוצאה ישירה משביתת הסטודנטים, ב-13 ביוני 1970, הנשיא ניקסון הקים את ועדת הנשיא לחקירת המתיחות בקמפוסים (President's Commission on Campus unrest).
הוועדה הגיע למסקנה שהירי באוניברסיטת קנט סטייט היה מיותר.
הפגנות סטודנטים עוררו את תומכי מלחמת וייטנאם וממשל ניקסון להביע את תמיכתם.
בניגוד למחאת הסטודנטים הרועשת תומכי המלחמה, הציגו את עצמם, כ"הרוב השקט" (ביטוי שנטבע על ידי כותב הנאומים של ניקסון פטריק ביוקנן).
במקרה אחד, בניו-יורק ב-8 במאי פועלי בניין תקפו סטודנטים מפגינים בקסדה.
מה שקיבל אחרי כן את השם Hard Hat Riot.
שביתת הנשים למען השלום (WSP, Women Strike for Peace הידועה גם נשים לשלום) היא תנועת נשים למען קידום השלום בארצות הברית.
ב-1961, בעיצומה של המלחמה הקרה, כ-50,000 נשים השתתפו, בו זמנית, בהפגנות של תנועת שביתת הנשים למען השלום.
הנשים צעדו ב-60 ערים ברחבי ארצות הברית, במחאה נגד הסכנה בשימוש נשק גרעיני.
זה היה אירוע המחאה הארצי הגדול ביותר של נשים במאה ה-20. כ-1,500 נשים בראשות דגמר וילסון נאספו למרגלות אנדרטת וושינגטון, ונשיא ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי, הסתכל עליהן מחלון הבית הלבן.
המחאה דחפה את ארצות הברית וברית המועצות לחתום על האמנה למניעת ניסויים גרעינים שנתיים מאוחר יותר.
שביתת הנשים למען השלום נוסדה על ידי בלה אבצוג ודגמר וילסון ב-1961, כחלק מהתנועה לאיסור על ניסויים גרעיניים וסיום מלחמת וייטנאם, כשהן דורשות חתימה על הסכם מוסכם באמצעות משא ומתן, ובהמשך נסיגה מלאה של ארצות הברית מדרום-מזרח אסיה.
הצעדים דרסטיים של הסובייטים בחידוש ניסויים גרעיניים באטמוספירה, והצהרתה של ארצות הברית, כי אחרי שלוש שנות מורטוריום, שתערוך ניסויים בעצמה, השפיעה מאוד על מייסדות התנועה והובילה אותם לפעולה.
הן השתמשו בטקטיקות חוקיות שונות לייצר לחץ: עצומות, הפגנות, כתיבת מכתבים, שדולות המוניות, תביעות ופעלת לחץ של בוחרים על חברי קונגרס בודדים מהמדינות השונות.
במקביל הן השתמשו גם בכמה טקטיקות מחאה לא חוקיות, לא אלימות, כמו sit-ins במשרדי הקונגרס ותמיכה בסרבני גיוס (שאסורה על פי חוק) שמטרתן הייתה להקשות על פעילות בתי המשפט אם יערכו מעצרים המוניים.
במהלך מלחמת וייטנאם, נציגות מטעם הארגון נסעו לווייטנאם וערכו מפגשים עם נשים וייטנאמיות מג'קרטה ומהאנוי, ואגב כך יצרו קשר בין שבויי מלחמה למשפחותיהם.
המבנה הארגוני של תנועת שביתת נשים לשלום היה רופף ולא היררכי וקבלת החלטות נעשתה בקונצנזוס.
כל קבוצה או סניף של התנועה הייתה אוטונומיה כמעט מוחלטת וחלק מהסניפים הפכו במהירות לקבוצות חזקות בזכות עצמן.
לתנועת שביתת הנשים למען השלום היה תפקיד מרכזי בביטול ועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקאית.
כמו כן, או תאנט, מזכ"ל האו"ם והנשיא ג'ון פ.
קנדי הכירו בהן כגורם משמעותי לאימוץ האמנה למניעת ניסויים גרעיניים (שנחתמה ב-5 באוגוסט 1963).
התנועה הייתה מבין ראשוני המתנגדים למלחמת וייטנאם כבר בתחילת 1964.
חברות תנועת שביתת הנשים למען השלום היו בעיקר נשים נשואות עם ילדים ממעמד הביניים הלבן.
הקריאה להפסקת הניסויים הגרעיניים באה מתוך תפקידן כאמהות.
הן קראו להפסיק את הניסויים הגרעיניים מתוך חשש לעתיד ילדיהן, כשהן מדגישות שסטרונציום 90, מנשורת גרעינית, עלול להימצא בחלב על סוגיו השונים.
המסאית הפמיניסטית קת'ה פוליט הגדירה את בסיס לפעולת התנועה כ"היגיון מבוסס על אמהות להתנגדות לניסויים גרעיניים".
שלא כמו מתנגדים אחרים לניסויים גרעינים, אמהות ממעמד הביניים לא נחשדו ברדיקליות ובעיקר לא תויגו כקומוניסטיות אחרי עידן מקארתי, עובדה שהקלה על הממשל להקשיב לטענותיהן.
הדימוי שהצטייר לתנועת שביתת הנשים למען השלום היה של נשים מכובדות ממעמד הביניים בגיל העמידה, נשים הלובשות כפפות וכובעים פרחוניים שערכו משמרות מחאה הבית הלבן והפנו את מחאתן גם לקרמלין על מנת להציל את הילדים שלהן ואת כדור הארץ.
דימוי זה נתן לגיטימציה לביקורת על המלחמה הקרה והמיליטריזם האמריקאי.
תנועת שביתת הנשים לשלום נשארה קול משמעותי בתנועת השלום גם במהלך שנות ה-80 וה-90. התנועה התנגדה למערבות ארצות הברית באמריקה הלטינית ובמדינות המפרץ הפרסי.
ב-12 ביוני 1982, תנועת שביתת נשים למען השלום סייעה בארגון מיליון איש שדרשו את הפסקת מרוץ החימוש.
בשנת 1991, הן מחו נגד מלחמת המפרץ; לאחר מכן, הן דחקו את הממשל האמריקאי להפעיל סנקציות על עיראק.
בסוף 1990, שביתת נשים למען השלום התמקדו בעיקר פירוק מנשק גרעיני.
ב-24 באוקטובר 1975 קיימו הנשים באיסלנד שביתה למשך יום אחד כדי "להדגים את הצורך בעבודה של נשים בכלכלה ובחברה באיסלנד", וכדי "למחות נגד פערי שכר ופרקטיקות העסקה בלתי הוגנות".
תשעים אחוז מאוכלוסיית הנשים באיסלנד, בהנהגת מספר ארגוני נשים שפעלו במשותף, לא הלכו למקומות העבודה שלהן, ואף סירבו לעשות כל סוג של עבודת בית או טיפול בילדים במשך כל אותו היום.
לפני 1975, נשים איסלנדיות שעבדו מחוץ לבית הרוויחו פחות משישים אחוז ממשכורתם של גברים.
לנשים רבות כלל לא התאפשר לעבוד מחוץ לבית, בשל האחריות הכמעט בלעדית למשק הבית וגידול הילדים.
כשהאו"ם הכריז על שנת 1975 כשנת האישה הבינלאומית, חמשת ארגוני זכויות הנשים באיסלנד שלחו נציגות להקים ועדת תכנון אירועים למשך השנה.
נציגה של קבוצת "רדסטוקינגס" העלתה את הרעיון של שביתה כאחד האירועים.
הרעיון נקלט, אך הוועדה החליטה לקרוא לשביתה "יום חופש", מכיוון שסברו שהמונח הזה ינעם יותר לקהל הרחב, ועל כן יהיה יעיל יותר בגיוס משתתפות.
כמו כן, נשים שהיו משתתפות בשביתה עמדו בפני סכנת פיטורים, בעוד אי אפשר היה למנוע מהן יום חופש.
ארגוני הנשים הפיצו את הידיעה לגבי יום החופש בכל רחבי המדינה.
מארגנות האירוע שכנעו תחנות רדיו, טלוויזיה, ועיתונים להריץ סיפורים על אפליה מגדרית ועל שכר נמוך לנשים.
האירוע זכה לתשומת לב בינלאומית.
ב-24 באוקטובר 1975, התקיימה השביתה בשם "יום חופש", בה נשים באיסלנד הדירו רגליהן ממקומות העבודה שלהן, ואף מאנו לעשות את כל עבודות הבית או גידול הילדים.
תשעים אחוז מהנשים באיסלנד לקחו חלק בשביתה, כולל נשים ביישובים הכפריים.
תעשיות רבות הושבתו באותו יום כתוצאה.
לא היו שירותי טלפון מכיוון שכל עובדות המרכזיה היו נשים, ועיתונים לא הודפסו, מכיוון שעבודת הסידור נעשתה על ידי נשים.
תיאטראות נסגרו כאשר השחקניות סירבו להופיע.
רוב המורים היו נשים, ועל כן כל בתי הספר נסגרו, או פעלו באופן חלקי.
טיסות בוטלו כשהדיילות לא הגיעו, ובבנקים, המנהלים פעלו בתור פקידים כדי לשמור על הבנקים פתוחים ביום זה.
גם מפעלי הדגים הושבתו, מאחר שעיקר כוח העבודה בהם היו נשים.
במהלך היום, עשרים וחמישה אלף נשים מתוך מאתיים עשרים אלף אנשים באיסלנד התאספו במרכז רייקיאוויק, בירת איסלנד, לעצרת מחאה.
האירוע כלל נאומים, שירה, ושיחות לגבי מה ניתן לעשות כדי להשיג שוויון מגדרי באיסלנד.
היו דוברות רבות, לרבות עקרת בית, שתי חברות פרלמנט, נציגה של ארגון פמיניסטי, ופועלת.
הנאום האחרון של היום היה של אדלהיידור ביארנפרדסדוטיר, שייצגה את "סוקן", האיגוד המקצועי של הנשים בעלות המשכורות הנמוכות ביותר באיסלנד.
מעסיקים התכוננו ליום ללא נשים על ידי קניית ממתקים, עפרונות, ונייר כדי לבדר את הילדים שהגברים נאלצו להביא איתם למקומות העבודה.
אבות לא מורגלים היו צריכים לשנות את סדר יומם, לקלח, להלביש ולהאכיל את הילדים, ולהתלוות אליהם במהלך היום מכיוון שכל המעונות היו סגורים.
כתוצאה מכך, נקניקיות, ארוחת ילדים, אזלו בחנויות רבות באותו יום.
השביתה נמשכה עד חצות באותו לילה, אז חזרו עובדות הסידור לעיתונים כדי להוציא את המהדורה של יום המחרת.
היא הייתה קצרה מהרגיל, וכללה רק כתבות הקשורות לשביתה.
הנשים השיגו את המטרה שלהן להוכיח את הערך שלהן בכך שהשביתו את המדינה ליום אחד.
יום החופש "פקח את עיניהם של אנשים רבים", שהתחילו לכנות את אותו היום "יום שישי הארוך."
כעבור מספר חודשים, ב-1976, העביר הפרלמנט של איסלנד חוק שמבטיח זכויות שוות לנשים וגברים.
למרות שהחוק עצמו לא שינה הרבה בפועל את אי-השוויון ופערי השכר לרעתן של נשים, השביתה היוותה צעד פוליטי משמעותי בנושא שוויון זכויות במדינה, וסללה את הדרך להתפתחויות נוספות, לרבות בחירת הנשיאה הראשונה בעולם חמש שנים מאוחר יותר, ב-1980.
מאז, כל עשר שנים ביום השנה של יום החופש, חוזרות הנשים של איסלנד על המעשה באופן סמלי, ויוצאות מוקדם מהעבודה כדי "להפגין את החשיבות שלהן למשק ולהמשיך במאבק למען השוויון."
ב-2010 החליטו הנשים להאיץ את קצב ה"שביתות" לכל חמש שנים.
שביתת הענבים בדליינו הייתה שביתה של פועלים חקלאיים נגד מגדלי הענבים בקליפורניה.
השביתה החלה ב-8 בספטמבר 1965, ונמשכה יותר מחמש שנים.
השביתה הסתיימה בניצחון משמעותי של הפועלים, בין היתר בשל חרם צרכנים על ענבים שנקטפו ושווקו על ידי פועלים שאינם מאוגדים, והובילה לחתימת ההסכם הקיבוצי הראשון עם התאגידים החקלאיים.
השביתה החלה כאשר הוועדה המארגנת של הפועלים החקלאיים, ובה בעיקר פועלים פיליפינים מדליינו, בהנהגתם של פיליפ ורה קרוז, לארי איטליונג, בנג'מין גיינס, ופיט ולאסקו, ארגנה עזיבה המונית של פועלים מחוות גידול ענבים, תוך דרישה לקבלת שכר שווה לשכר המינימום הפדרלי.
שבוע לאחר התחלת השביתה, הצטרפה אגודת פועלי החקלאות הלאומית, ארגון צ'יקנו בעיקרו, בראשות סזאר צ'אבס, דולורס הוארטה, וריצ'רד צ'אבס,, ובסופו של דבר התמזגו שתי הקבוצות ויצרו את איגוד הפועלים החקלאיים (United Farm Workers או UFW) באוגוסט 1966.
באמצעות פעולותיה העממיות - חרם צרכנים, צעדות, התארגנות קהילתית והתנגדות בלתי אלימה, צברה התנועה תשומת לב לאומית למצוקתם של פועלים שהיו בין מקבלי השכר הנמוך שבאומה.
עד יולי 1970, הצליח UFW להגיע להסכם קיבוצי עם מגדלי הענבים, שהשפיע על יותר מ-10,000 פועלים חקלאיים.
בעת המהפכה המקסיקנית ב-1910 נמלטו מקסיקנים רבים לארצות הברית.
באותה העת, הביקוש לפועלים חקלאיים בארצות הברית היה גדול, וב-1920 הסדירה הממשלה אשרת עבודה שיועדה במיוחד עבור פועלים אלו.
חוק ברסרו, כפי שכונה, אמנם הסדיר את מעמד העבודה החוקית של המהגרים המקסיקנים, אך לא הבטיח להם שכר מינימום, הגנה משפטית מפני ניצול, או זכויות אחרות, והפועלים הצ'יקנו הפכו לקבוצה חלשה וענייה, הסובלת מגזענות ומאפליה.
באותה תקופה, גם בשל הביקוש הגדול לפועלים, התרחשה הגירה משמעותית של פועלים מהפיליפינים, אשר במחוז דליינו בקליפורניה נקראו "המאגונג של דליינו".
כמו מהגרים אסייתים אחרים, ובעיקר הסינים אשר מספרם היה גדול אף יותר, סבלו הפיליפינים מאפליה בחוק וכן מתכתיבים חברתיים.
התנאים בהם עבדו הפועלים החקלאים היו קשים, ואף נגדו את החוקים הקיימים בתקופה.
ילדים ובוגרים עבדו כ-15 שעות ביום, מבלי שיסופקו להם שירותים או אוכל.
המקסיקנים קיבלו כ-90 סנט לשעת עבודה, ועוד 10 סנט לארגז ענבים.
הפיליפינים עד 30 סנט לשעה פחות מזה.
הפועלים נדרשו לשלם כשני דולר ליום עבור צריפי הפח בהם חיו ללא מים זורמים או חשמל.
משום כך, כל הפועלים ומשפחותיהם חיו מתחת לקו העוני.
הפועלים הפיליפינים התארגנו באיגודי עובדים יחסית מוקדם, כחלק מהמאבק נגד ניצולם ואפלייתם.
בדליינו, האיגוד החקלאי הגדול ביותר של הפועלים הפיליפינים היה הוועדה המארגנת של הפועלים החקלאיים (National Farmworkers Association (NFWA)), שהיה חלק מאיגוד העובדים הארצי AFL-CIO, ובראשה עמד לארי איטליונג, יליד הפיליפינים אשר היגר בגיל 14 לארצות הברית, והיה בעל היסטוריה של ארגון ואיגוד עובדים, בין היתר באלסקה ובסיאטל במפעלי שימורים.
האיגוד לא הוכר על ידי תאגידי החקלאות.
אחרי בציר שיא בסתיו 1965, דרשו הפועלים הפיליפינים שכר של 1.40 דולר לשעה, ו-25 סנט לארגז, וביקשו לערוך בחירות לאיגוד המקצועי שייצג אותם מול התאגידים.
התאגידים סירבו להם, ו-1,500 חברי NFWA החליטו לצאת לשביתה ב-8 בספטמבר 1965. היו ניסיונות קודמים לשבות, לפעמים בהצלחה חלקית, כמו במאי של אותה שנה, כאשר הפועלים זכו להטבת שכר, אך לא לחוזה המבטיח את זכויותיהם.
פעמים רבות, איגודי הפועלים השונים (שבמסגרת תעשיית הענבים היו מחולקים בעיקר לאיגודים של מקסיקנים ואיגודים של פיליפינים) פעלו אלה נגד האינטרסים של אלה.
עד כמה שהמקסיקנים נוצלו בעצמם, הפיליפינים הרוויחו עוד פחות מהם, והיו חיכוכים בין הקבוצות.
לעיתים ניצלו המקסיקנים שביתות של הפיליפינים כדי לתפוס את מקומות העבודה שלהם.
אך הפעם התפתחו הדברים אחרת.
איטליונג, עם מנהיגי הפועלים פיליפ ורה קרוז ופיט ולאסקו, פנה למארגן איגוד הפועלים הצ'יקנו, סזאר צ'אבס, והזמין אותו להוביל את אנשיו ולהצטרף לשביתה.
ב-16 בספטמבר, יום העצמאות המקסיקני, ערך צ'אבס כינוס בכנסייה המקסיקנית המקומית על מנת לאפשר לחברי אגודת פועלי החקלאות הלאומית (National Farmworkers Association (NFA)) להחליט אם ברצונם להצטרף למאבק בדליינו.
להתכנסות הגיע קהל משוער של יותר מאלף מאתיים חברי ארגון ותומכים, שביטאו את תמיכתם הנלהבת לשביתה.
כמו איטליונג, צ'אבס היה מאגד עובדים ותיק.
יליד אריזונה, למשפחה מקסיקנית-אמריקאית שאיבדה את חוותה ב, צ'אבס גדל כפועל עונתי נודד.
כשהמשפחה השתקעה במחוז דליינו היה לחלק מתנועת הפועלים המתהווה, ואשר התפרצה לבמה הלאומית בשנות השישים.
תגובת החוואים לשביתה לא איחרה לבוא, והמשטרה, בשירותם, עצרה שובתים רבים, ואף ניסתה לפזר מפגינים בכוח.
צ'אבס שלח שני פועלים וסטודנט פעיל לעקוב אחר משלוח ענבים של אחד החוואים נגדם שבתו, והגיעו לנמל באוקלנד, שם שכנעו את עובדי הנמל לסרב להעמיס את המשלוח.
כתוצאה, הושארו עשרת אלפים טונות של ענבים להירקב על הרציפים.
אירוע זה הצית את ההחלטה לעורר חרם ככלי מרכזי במאבק נגד מגדלי הענבים.
הצלחה מוקדמת זו הובילה לשורה של הפגנות ברציפים של אזור מפרץ סן פרנסיסקו.
איגודי עובדי הנמל פעלו בסולידריות עם הפועלים החקלאיים, וסירבו לטעון ענבים מחוות לא מאוגדות.
החרמות המוצלחות ברציפים הובילו את צ'אבס להשיק בדצמבר 1965 חרם רשמי נגד שני התאגידים הגדולים ביותר אשר היו מעורבים בתעשיית הענבים בדליינו, שנלי תעשיות וחברת דיג'ורג'יו.
הסרט הדוקומנטרי The Wrath of Grapes (1985) תיעד כיצד התאגידים השתמשו בטקטיקות של איומים ואלימות נגד המפגינים, בין אם דרך המשטרה או באמצעות חברות אבטחה פרטיות.
קרטאן, למשל, שכרה חבורת בריונים ושלחה אותם לפזר באלימות הצבעת פועלים למען איגוד בדליינו.
הם תקפו מפגינים, שברו שולחנות, וריסקו את הקלפיות.
ב-17 במרץ 1966 הוביל צ'אבס קבוצת פועלים במסע רגלי של שלוש מאות מייל מדליינו לבירת קליפורניה, סקרמנטו.
היה זה ניסיון להפעיל לחץ על המגדלים ועל ממשלת המדינה לענות על הדרישות של הפועלים המקסיקנים והפיליפינים שיוצגו על ידי הארגונים שמאחורי השביתה.
העלייה לרגל נועדה גם לעורר תשומת לב ציבורית נרחבת למטרתם של הפועלים.
זמן קצר אחרי זה, התמזגו שני הארגונים השובתים לאיגוד הפועלים החקלאיים (United Farm Workers או UFW), והוכרו באופן רשמי על ידי AFL-CIO באוגוסט 1966.
הכרה זו הייתה מרכזית למאבק—כעת, החרם קודם על ידי איגודי עובדים בכל רחבי ארצות הברית, והמודעות למאבק עלתה בעקבות סיקור נרחב בתקשורת.
בספטמבר 1967, החרם הארצי הגיע לעיצומו.
במהלך הצעדה, שהייתה צעדת המחאה הארוכה ביותר בתולדות ארצות הברית, תושבי העיירות הקטנות בהן עברו המוחים יצאו לתמוך בצועדים, ובהתאם, גם החשיפה בתקשורת הייתה גדולה.
עוד לפני שהסתיימה הצעדה, התקשר עורך דין מטעם שנלי תעשיות, וביקש לערוך מול הפועלים הסכם קיבוצי, שיכיר באיגוד NFWA, יספק העלאת שכר של 35 סנט לשעה, ויכלול בניית בית גיוס עבור הפועלים.
היה זה הניצחון המשמעותי הראשון של השביתה.
אך תאגיד דיג'ורג'יו הענק, ועוד תאגידים חקלאיים בעקבותיו, לא הסכימו לחתום על חוזה, ובינתיים, האירועים בשטח הסלימו.
כוח העבודה שלהם צומצם בחצי ויותר בעקבות השביתה, והם החלו לייבא עובדים מקסיקנים נוספים, אך רבים מאלה הצטרפו עד מהרה לשורות השובתים והמפגינים.
בהתאם, גם טקטיקות האלימות נגדם גברו.
בו זמנית, חלק מהשובתים אבדו תקווה וביקשו לחזור לעבודה.
צ'אבס עבד עמם להחיל האטת עבודה מבפנים, וכן ביצירת רשת מודיעין שפעלה לעודד פועלים לתמוך באיגוד ולהשתתף בפועלות שביתה והאטה.
צ'אבס היה מחויב לפעילות בלתי אלימה במסגרת המאבק.
במידה גדולה, הוא שאב מהאמונה הקתולית שלו ושל רוב הפועלים כדרך פעולה, כדוגמת הצעדה לסקרמנטו, שמוסגרה כעלייה לרגל, ולוותה בתפילות ציבוריות של תומכים קתוליים שפגשו בדרכם לבירה.
במאי 1967, צ'אבס ערך מפגש תפילה המוני מול משרדי דיג'ורג'יו.
צ'אבס הסיק שלא יוכל להחזיק את השביתה רק בין הפועלים המקומיים ותמיכת עובדי נמל ואיגודים אחרים—ופעל ביתר שאת למנוע מראש את הביקוש לענבים מצד הצרכנים.
בקיץ 1967, רשת מתנדבים בפרישה כלל-ארצית הקימו מטי מאבק בכנסיות ואולמות איגודים, כדי להפיץ את המסר "אל תקנו ענבים".
הם פתחו בקמפיינים של שליחת מכתבים, מכתבים למערכות עיתונים וטורי דעה, ראיונות בתקשורת, נאומים ציבוריים, ודיבייט.
הם ביקשו מבעלי מרכולים לא לקנות ענבים, וערכו הפגנות מול חנויות שסירבו להם.
לאחר יותר שנתיים של שביתה, ב-1968, החלו חלק מהשובתים לדבר על הסלמה ושימוש באלימות.
צ'אבס הגיב בקריאה ל"צום והקרבה", מעשה של כפרה—שוב בהשראת האמונה הקתולית—שידגים את המשמעת הדרושה כדי לנהל מאבק אזרחי לא אלים.
הפועלים, רובם דתיים מאוד, הגיבו בחיוב לקריאה זו, ורבים שעטו לצידו בדלאנו, ופתחו בשביתת רעב.
צ'אבס שבת 25 יום, וירד במשקלו ביותר מ-15 ק"ג.
כשהרופאים התעקשו שחייב בסכנה, הוא שבר את צומו באספה שכללה את הסנטור רוברט קנדי.
ביולי 1969, הופיע צ'אבס על שער טיים מגזין.
עם הכרה זו בו כמנהיג לאומי, הוא יצא לסבב של 28 ערים ברחבי ארצות הברית, שם נאם בבקשה לתמיכה בשביתה ובחרם הענבים.
בשיא העימותים בין השובתים לתאגידים, ב-1967, חברת דיג'ורג'יו הציעה לשובתים לערוך בחירות לאיגוד—מעשה אשר התקבל אצל השובתים כהצלחה משמעותית.
אך בזמן אמת, התאגיד חיבל בבחירות, ובפועל מנע מהבחירות להתקיים.
זו הייתה נקודת מפנה בשביתה, כי אז החלו חלק מן הפעילים לדרוש מעשים ישירים יותר, וצ'אבס—כדי למנוע אלימות—הפנה כוחותיו לבמה הלאומית.
מושל קליפורניה, אשר חשש לשם הטוב של מדינתו, הורה על קיום בחירות אמיתיות בספטמבר של אותה שנה.
בשלב זה, האיגודים המקסיקניים והפיליפיניים התמזגו כדי למנף את כוחם המשותף בבחירות נגד דיג'ורג'יו, ואכן UFW הפך לארגון בעל השפעה, עם היכולת למשוך תמיכה ממאוד איגודי עובדים ברחבי ארצות הברית.
בבחירות שלבסוף נערכו, UFW ניצח ברוב גדול, תוצאה שלא רק הגבירה את הלגיטימציה שלו כנציג הפועלים, אלא גם היטיב עם התפישה לגבי איגודי עובדים בכל ארצות הברית.
אך ההסכמים הקיבוציים מול המגדלים לא הגיעו בעקבות הבחירות, והשביתה והחרם נמשכו.
ב-1970, מספר מגדלים קטנים שספגו מכה כלכלית אנושה יותר מהחרם ביקשו לחתום על הסכמים עם איגודי הפועלים.
שיווק ענבים בחותמת האיגודים אפשר למגדלים אלו לתמחר את תוצרם במחיר גבוה יותר, מה שבתורו הפעיל לחץ על מגדלים אחרים.
בשלב זה, הצטרפו 25 תאגידים גדולים למשא ומתן עם האיגוד וחתמו על הסכמים קיבוציים.
יותר מ-10,000 פועלים היו כעת מיוצגים על ידי איגוד, וזכו גם לשכר גבוה יותר, של 1.80 דולר לשעה ועוד 20 סנט לארגז, ביטוח רפואי, והגבלת שימוש בנוגדי חרקים בשדות.
וכך, בפועל, הגיע החרם לסופו, לבד ממספר קטן של מגדלי חסה וענבים, וכן יקבי גאלו, אשר החרם נגדם הסתיים רק ב-1978.
מאוחר יותר, ב-1975, נחקק בקליפורניה חוק המאפשר בחירות סודיות לאיגודי עובדים, ובעקבותיו, בספטמבר של אותה שנה, UFW הגבירו באלפים את מספר הפועלים המאוגדים, וכך גם הטימסטרס , שהיו האיגוד היחיד שניצב מולם בבחירות.
ב-1977 חתמו הטימסטרס על הסכם עם UFW לפיו יפסיקו לפעול כדי לייצג פועלים חקלאיים.
שביתת האסירים בארצות הברית החלה ב-21 באוגוסט 2018 והסתיימה ב-9 בספטמבר 2018. במהלך השביתה התקיימו אירועי מחאה ושביתות רעב בבתי כלא רבים בארצות הברית.
הגורם העיקרי לשביתה היה המרד בכלא לי בקרוליינה הדרומית, אירוע אלים שהתרחש ב-15 ו-16 באפריל 2018 בו נהרגו 7 אסירים ונפצעו 17. מרד זה נחשב למהומת הכלא הקטלנית ביותר בארצות הברית ב-25 השנים האחרונות.
לתאריכי ההתחלה והסיום של השביתה יש משמעות סמלית.
ה-21 באוגוסט הוא יום השנה למותו של ג'ורג' ג'קסון, פעיל זכויות אדם משיקגו שריצה עונש בכלא באשמת רצח, ונורה למוות בניסיון בריחה ב-21 באוגוסט 1971.
ה-9 בספטמבר הוא יום השנה למרד בבית הכלא אטיקה, שהתרחש 9 בספטמבר 1971. ב-9 בספטמבר 2016 אורגנה שביתה דומה בבתי הכלא בארצות הברית.
שביתת האסירים אורגנה על ידי שיתוף פעולה בין מספר גופים, שהבולטים בהם הם ארגון עורכי הדין הפליליים בארצות הברית וארגון הפועלים הכלואים, שהוא קבוצת פעילות בארגון פועלי התעשייה של העולם (IWW).
להלן רשימת הדרישות הרשמית של שביתת האסירים.
שיפור מיידי בתנאי הכליאה ובמדיניות הכליאה, והכרה באנושיותם של הכלואים.
סיום מיידי לתנאי העבדות בכלא ועבודת כפייה ללא שכר.
ביטול חוק הרפורמה בבתי הסוהר (1996), והרחבת האפשרויות להתלונן על פגיעה בזכויות האסירים.
ביטול חוקי הרפורמה בשיפוט, ומתן אפשרות לשיקום ושחרור מוקדם.
סיום מיידי של אפליה גזעית כלפי אסירים שחורים, הכוללת ענישת יתר ומניעת חנינה, במיוחד בדרום ארצות הברית.
סיום מיידי לחוקי המלחמה בכנופיות הכוללים אפיון גזעי כלפי שחורים.
מתן גישה לתוכניות שיקום אסירים גם לעבריינים אלימים.
הרחבת התקציבים המיועדים לשירותי שיקום אסירים.
הרחבת מענקי פל לכל מדינות ארצות הברית.
מענקים אלה הם מלגות לסטודנטים לתואר ראשון ממשפחות מצוקה, ומהוות חלק מהתוכניות לשיקום אסירים.
מתן זכות בחירה לאסירים המרצים עונשי מאסר, עצורים לפני משפט, ואסירים משוחררים.
הגבלות אלה שוללות כיום את זכות הבחירה מ-5.8 מיליון אזרחים בארצות הברית.
מספר אירועים הודלפו במהלך השביתה מבתי הכלא, בהם שביתת רעב של אסירים בכלא פולסון, קליפורניה, הפגנת הזדהות של 200 אסירים בכלא בטקומה, וושינגטון, והפגנה בכלא בהליפקס (קנדה) שבמהלכה פורסמה הצהרת הזדהות של האסירים בקנדה עם האסירים האמריקאים.
אירועי הזדהות נוספים התרחשו בבתי כלא נוספים ברחבי ארצות הברית.
אירועי השביתה כמעט ולא סוקרו במהלכה.
לדברי אודי עופר, מתנדב למען זכויות האסירים בארצות הברית, לא פורסם מידע על מהלך השביתה בבתי הכלא בגלל הקושי להוציא מידע מתוך בתי הכלא.
כמו כן טען שהוטלו איפול ומגבלות על כלי התקשורת.
הסיקור לה זכתה השביתה עם פתיחתה העלה את נושא זכויות האסירים למודעות ציבורית.
כמה חברי קונגרס הביעו תמיכה בדרישות האסירים, והנושא המרכזי לאחר השביתה הוא זכות הצבעה לאסירים , נושא שמיועד לעלות למשאל עם בפלורידה בחודש נובמבר 2018. ברוב מדינות העולם, בהן ישראל, קיימת זכות הצבעה לאסירים, אך בארצות הברית רק שתי מדינות מקנות כיום זכות זו.
שביתת בתי הספר למען האקלים (בשוודית: Skolstrejk för klimatet), הידועה גם כ"ימי שישי למען העתיד" (FFF), נוער למען האקלים, שביתת אקלים או שביתת הנוער למען האקלים, היא תנועה בינלאומית של תלמידי בתי ספר שמפסיקים את לימודיהם כדי לקחת חלק בהפגנות בדרישה לפעול למניעת התחממות נוספת של כדור הארץ ושינוי אקלים.
התארגנות תלמידים החלה לאחר שתלמידת בית הספר השוודית, גרטה טונברי, הפגינה באוגוסט 2018, מחוץ לפרלמנט השוודי, כשהיא אוחזת שלט בו נכתב "Skolstrejk för klimatet" ("שביתת בית הספר לאקלים").
האירוע הגדול ביותר של מחאת תלמידים עולמית התקיים ב-15 במרץ 2019 בו שבתו כ-1.6 מיליון תלמידים ותלמידות מ-125 מדינות בעולם.
התקיימו הפגנות ביותר מ-2000 מקומות ברחבי העולם.
בישראל היו כ-13 מוקדי מחאה, שהגדולים ביניהם הם תל אביב וירושלים, והשתתפו בהם כמה מאות תלמידים.
מטרת המחאה היא לגרום לממשלות בעולם לעמוד בהסכם פריז ולחוקק חוקים למען האקלים.
שביתות מתקיימות מדי יום שישי במקומות שונים בעולם.
ב-12 בדצמבר 2015 נערכה ועידת האקלים בפריז.
ועידה זו הייתה פורצת דרך במחויבות מדינות העולם לצמצום פליטת גזי חממה.
על הסכם פריז חתמו רוב מדינות העולם, וביניהן ישראל.
כל מדינה הציבה לעצמה יעדים, והתחייבה לעמוד בהם.
אף על פי שהמדינות הציבו לעצמן יעדים, לא כולן עמדו בהתחייבויות שלהן.
על פי מחקר בכתב העת Nature, אף אחת מהמדינות המתועשות הגדולות לא יישמה את המדיניות שהתחייבה לה ולא עמדה ביעדי הפחתת הפליטות.
ב-20 באוגוסט 2018, גרטה טונברי, תלמידה שוודית שהייתה אז בכיתה ט', הפגינה מול בניין הפרלמנט השוודי בדרישה מממשלת שוודיה לעמוד בהתחייבויות שלה בהסכם פריז.
טונברי החליטה להפגין כל יום שישי מול בניין הפרלמנט השוודי למען האקלים, ובנובמבר 2018 תלמידים ברחבי העולם הצטרפו אליה.
המחאה נקראת מחאת ה-12 מכיוון שדו"ח ה-IPCC (ועדת האו"ם האחראית על מצב האקלים) אומר כי אם תושבי העולם ימשיכו לנהוג כפי שהם נוהגים כיום, בעוד כ-12 שנים הטמפרטורה העולמית הממוצעת תעלה ב-1.5 מעלות צלזיוס, והעולם יגיע לנקודת אל חזור.
כתוצאה מכך תעלה הסכנה לגלי חום כבדים, גשמים כבדים (בעיקר צפונית מעט לקו המשווה) המעלים את הסיכונים להצפות, יובש כבד במקומות (כדוגמת המזרח התיכון, ובין היתר ישראל) וכן הלאה.
נכון לדו"ח ה-IPCC משנת 2018, הטמפרטורה העולמית עלתה כבר במעלה אחת מעל הטמפרטורה הממוצעת לפני המהפכה התעשייתית, דבר זה מורגש במקומות מסוימים ברחבי העולם.
לעלייה של 2 מעלות במקום 1.5 תהיה השפעה הרסנית.
החל מנובמבר 2018, החלו להתארגן ברחבי העולם, שביתות תלמידים בהשראת טונברי.
באוסטרליה אלפי תלמידים החלו לשבות בימי שישי תוך התעלמות מקריאתו של ראש הממשלה, סקוט מוריסון, "יותר למידה בבתי ספר ופחות אקטיביזם".
בזמן שהתקיימה בקטוביץ' פולין, כנס במסגרת אמנת המסגרת של האו"ם בנושא שינויי אקלים, שבתו תלמידים בלפחות ב-270 ערים ברחבי העולם.
בדצמבר, הצטרפו לשביתות בתי ספר מקנדה, גרמניה, פינלנד, דנמרק, שווייץ, בריטניה וארצות הברית.
בפברואר 2019 נערכה השביתה הראשונה ביפן.
בגרמניה ובריטניה תלמידים דרשו לשנות את החוקים ולהוריד את גיל ההצבעה ל-16. שרת הסביבה הבלגית, ג'וק שובליג', התפטרה ב־5 בפברואר 2019, לאחר שטענה שלסוכנות הביטחון הממלכתית היו עדויות לכך שביתות בית הספר בבלגיה הן קוספירציה.
סוכנות הביטחון דחו את טענתה והיא אולצה להתפטר.
בבריטניה מעל ל-200 אקדמאיים, מתוכם מעל למאה פרופסורים, חתמו על מכתב תמיכה בשביתת בתי הספר למען האקלים.
בין היתר במכתב נאמר כי "העובדות הטרגיות והנואשות" של משבר האקלים המפתח - והיעדר הפעולה המשמעותית של הפוליטיקאים - משאירים לצעירים אפשרויות מעטות אלא לקחת את העניינים לידיים.
ב-15 במרץ 2019, נערכו הפגנות ב-125 מדינות ברחבי העולם.
כמיליון אנשים הפגינו ב-2000 אירועים שונים.
הפגנה זו התקיימה במקביל לבחירות לפרלמנט האירופי 2019, במטרה להשפיע עליהן.
סקרים שנערכו באותה העת מראים שמשבר האקלים היה נושא חשוב עבור המצביעים בבחירות, בייחוד עבור המצביעים הגרמנים.
בין חמישה לתשעה באוגוסט 2019 נערכה באוניברסיטת לוזאן כנס בינלאומי בהשתתפות 450 צעירים מובילי שביתת בתי הספר מרחבי אירופה.
במסגרת שביתות האקלים שהתקיימו במהלך חודש ספטמבר 2019, השתתפו כארבעה מיליון מפגינים ברחבי העולם.
צעירים לקחו חלק בהפגנות בכל רחבי העולם.
המחאה בישראל מאורגנת ומופעלת על ידי תנועת מחאת הנוער למען האקלים (ובשמה הנוסף Strike For Future Israel).
יוזמת המחאה הישראלית היא ענבל וסלי, תלמידת תיכון הכפר הירוק לשעבר ופעילה במגמה ירוקה.
הפעולה הראשונה של המחאה הייתה שביתה מהלימודים והפגנות במספר מוקדים ב-15 במרץ 2019. אירועים נוספים גדולים כוללים מחאה מול משכן הכנסת במאי 2019, שבוע אקלים שבו השתתפו במחאות אלפי בני נוער בין ה-20 ל-27 בספטמבר 2019, ומצעד בתל אביב בנובמבר 2019 שבו השתתפו כאלף בני נוער.
בתנועה חברים כיום כ-800 בני ובנות נוער מכל רחבי הארץ.
ביצוע הפתרונות הקיימים לצמצום משבר האקלים – יישום תוכנית מתאר כלל ארצית לשימוש ב-100% אנרגיה ממקורות מתחדשים, הגבלה ופיקוח על פליטת גזי חממה וזיהום ממפעלים ובתעשייה, ייעול והנגשת תחבורה ציבורית.
הנכחת משבר האקלים בשיח הציבורי – הגברת מודעות ציבורית למצב החירום האקלימי בפניו אנו עומדים ודרישה נחרצת ממקבלי ההחלטות בממשלת ישראל לפעול דרך כל האמצעים לעצירתו.
יצירת תוכנית לימודים מקיפה לבעיית משבר האקלים – יצירת והכנסת תוכנית לימודים מקיפה, לכיתות א'-י"ב, בנושא משבר האקלים ופתרונותיו בתוך מערכת החינוך ומתן תמיכה פסיכולוגית לנושא.
המחאה הישראלית משתפת פעולה עם ארגונים נוספים בארץ (כגון מגמה ירוקה, הורים למען האקלים, מורים למען האקלים, המרד בהכחדה ישראל וגרינפיס ישראל), ומשתתפת בארגון מצעד האקלים השנתי.
התנועה מאוגדת תחת עמותת חיים וסביבה וחברה בקואליציית האקלים.
בוועידת האקלים בפריז ישראל התחייבה לעמוד ביעדים המוגדרים נמוכים ביחס לשאר מדינות המפותחות.
לדוגמה: הגעה ליעד של 7.7 טון פליטות גזי חממה לנפש בשנת 2030; 17% התייעלות אנרגטית בצריכת חשמל; 17% ייצור חשמל מאנרגיות מתחדשות; 20% הפחתה בנסיעה פרטית וכדומה.
אף על פי שמראש ישראל הציבה לעצמה יעדים נמוכים, היא לא עומדת בהם.
מלבד פעילות התנועה בשטח, היא פועלת גם:
במדיה – ארגון מחאות דיגיטליות ופעילות ברשתות החברתיות ובתקשורת.
במישור הפוליטי – קידום חקיקה אקלימית בכנסת, שיתוף פעולה עם ח"כים (לובינג), גופים ממשלתיים (כגון מועצת התלמידים והנוער הארצית) והשתתפות בוועדות בכנסת ישראל (בין היתר בוועדת הפנים והגנת הסביבה, בוועדת החינוך, בוועדת הכלכלה ובוועדת הכספים).
בוועידת האקלים הישראלית הרביעית שנערכה בנובמבר 2019, זכתה מחאת הנוער למען האקלים במקום השני בפרס ע"ש נחמה ריבלין לקיימות, שמוענק לקמפיינים ויוזמות מקומיים וארציים שנחלו הצלחה יוצאת דופן בתחום הקיימות, במעמד בעלה, נשיא המדינה, ראובן ריבלין.
המחאה בארצות הברית צברה תאוצה כאשר גרטה טונברי יצרה קשר עם נערים אקטיביסטיים מקומיים, דוגמת ג'רום פוסטר השני, בניסיון ליצור שיתוף פעולה בין המוקדים.
מספר ערים בארצות הברית הצטרפו לשביתות ואלו לוו גם בהפגנות של נערים מול הבית הלבן, הפגנות שהבשילו גם להיווצרותו של חוק האנרגיה המתחדשת של וושינגטון, חוק שאפתני במיוחד בהשוואה לחוקים דומים בעולם באותה שנה.
ב-15 במרץ 2019, המזכיר הכללי של האו"ם, אנטוניו גוטרש, צדד בשובתים והודה כי "הדור שלי לא הצליח להגיב כראוי לאתגר הדרמטי של שינויי האקלים.
לא פלא שהם כועסים." בעקבות המחאה בחודש מרץ, הוא יזם כינוס דחוף בנושא האקלים לחודש ספטמבר.
בישראל לא הייתה התייחסות של הממשלה למחאה.
בארצות הברית הבשילה המחאה לחוק שאפתני במיוחד בנושא אנרגיה מתחדשת.
אירועי המחאה היו גל ראשון של מחאות בינלאומיות.
גל שביתות עולמיות נוסף התקיים במאי 2019, והגיע להיקף דומה יחסית, וגל השביתות השלישי שהתקיים בספטמבר 2019, על רקע פסגת האקלים של האו"ם , הפך, על פי הערכות בתקשורת העולמית, לאירוע מחאת-האקלים הגדול ביותר בהיסטוריה.
שביתות האקלים שהתקיימו בספטמבר 2019, הן סדרה של שביתות ומחאות שהתקיימו בתביעה ממנהיגי העולם לנקוט בפעולות בנוגע לשינויי האקלים.
מוקדי השביתות הופעלו ב-4,500 מוקדים ב-150 מדינות, מתוכם 1,000 מוקדים באזורים שונים של ארצות הברית.
על פי מספר הערכות בכלי התקשורת, אם סופרים גם האירועים הלא-מאורגנים שהצטרפו לאירועי שביתה, האירועים התקיימו בסך הכל בכ-185 מדינות ברחבי העולם, וכך או אחרת שביתות האקלים שהתקיימו בספטמבר 2019 נחשבות באמצעי התקשורת כמחאת האקלים הגדולה ביותר בהיסטוריה.
אירועי המחאה התמקדו בתאריכים ה-20/9 וה-27/9, ובמידה חלקית גם בתאריכים שביניהם, זאת על רקע פסגת האקלים של האו"ם שהתקיימה ב-23/9. במידה מסוימת אירוע השביתות העולמי הוא אירוע המשך של שביתת בתי הספר למען האקלים, שאורגנה מוקדם יותר באותה שנה על ידי גרטה טונברי.
מארגני המחאה דיווחו על למעלה מ-4 מיליון משתתפים ברחבי העולם, בהם כ-1.4 מיליון משתתפים בגרמניה, כ-300,000 משתתפים באוסטרליה, למעלה מ-300,000 משתתפים במחאת האקלים הגדולה ביותר בהיסטוריה של אנגליה, ולמעלה מ-250,000 משתתפים באירוע המרכזי של ניו יורק.
התמיכה ההמונית לוותה גם ידי תמיכה מאורגנת של למעלה מ-2,000 מדענים מ-40 מדינות.
אירועים דומים התקיימו לאחר ספטמבר 2019, בהם "צעדת אוקטובר הגדולה" בהודו בה השתתפו אלפי אנשים, ואורגנה על ידי ליסיפריה קנגוג'אם ופעילים נוספים.
שביתות האקלים שהתקיימו בספטמבר 2019, היו המשך לגלי מחאה ושביתות עולמיים שהתקיימו בחודשים שקדמו לכך, והאירוע העולמי השלישי בסך הכל, והגדול ביותר לזמנו.
בגל השביתות העולמי הראשון שהתקיים במרץ 2019 השתתפו 1.6 מיליון איש מיותר מ-125 מדינות.
הגל השני התקיים במאי 2019 על רקע הבחירות לפרלמנט האיחוד האירופי, ובו אורגנו מוקדי מחאה ב-1,600 אירועים ב-125 מדינות.
עוד טרם גל השביתות של שנת 2019 הפכה גרטה טונברי, נערה בת 16 משוודיה, לאדם המזוהה עם שביתות אלו, לאחר שהייתה פעילה באירועים מקומיים בשוודיה, ונחשבת למקור השראה לאירועים העולמיים, זאת אף על פי שהיא איננה מהמארגנים של גלי השביתות הבינלאומיים.
המארגנים הם קבוצה של נערים, תלמידי תיכון וחטיבות ביניים ממספר מדינות בארצות הברית.
ארגון המחאה קיבל רוח גבית מחברות שונות, ביניהן מיקרוסופט ובן אנד ג'ריס, שאפשרו לעובדיהן לקחת יום חופש מהעבודה כדי להצטרף למחאה.
לצד מדינות רבות נוספות, גם בישראל צוינו השביתות למען האקלים, ובאירועי המחאה השתתפו מאות תושבים, רובם תלמידים, בחמישה מוקדים - ירושלים, תל אביב-יפו, באר שבע, חיפה וסח'נין.
את האירועים ליוו במידה מסוימת גם ארגונים הפועלים למען הסביבה.
החברה הישראלית סודהסטרים היא החברה היחידה שהציעה לעובדיה יום חופש כדי להשתתף באירועי המחאה.
שביתת הספורטאים האמריקאים החלה באוגוסט 2020, כאשר ספורטאים אמריקאים החליטו לשבות ולא לשחק עקב פרשת הירי בג'ייקוב בלייק.
בלייק, גבר אפרו-אמריקאי, על ידי השוטר רוסטן שסקי בעיר קנושה שבוויסקונסין, ארצות הברית, ונפצע קשה.
ב-24 באוגוסט פרצו בעיר קנושה מהומות נרחבות, כשפורעים הציתו שרפות, בזזו עסקים, הזיקו כלי רכב משטרתיים, משאית זבל הוצתה ובית המשפט המקומי הושחת.
כתוצאה מהמחאות והטענות על אלימות משטרתית וגזענות, ספורטאים וקבוצות ספורט החליטו להפגין את מחאתם באמצעות שביתה.
ב-26 באוגוסט, נדחה המשחק בין מילווקי ברוארס לסינסינטי רדס מה-MLB.
מאוחר יותר באותו יום נדחו משחקי סיאטל מארינרס נגד סן דייגו פאדרס ולוס אנג'לס דודג'רס נגד סן פרנסיסקו ג'איינטס.
ב-27 באוגוסט נדחו שבעה משחקים נוספים.
ליגת ה-NHL דחתה את משחקיה שהיו אמורים להיערך ב-27 וב-28 באוגוסט במסגרת פלייאוף גביע סטנלי.
ב-26 באוגוסט בוטלו חמישה מתוך ששת המשחקים שהיו אמורים להיערך באותו יום בליגת ה-MLS.
בליגה השנייה, ממפיס 901 סירבה להופיע למשחק שהיה אמור להיערך נגד צפון קרוליינה ב-29 באוגוסט, ושחקני הקבוצה השתתפו במקום זאת במחאות שנערכו בממפיס.
ב-27 באוגוסט הודיעו קבוצות הכדורגל ניו יורק קוסמוס ודטרויט סיטי מהליגה השלישית כי הן משעות את המשחק שהיה אמור להיערך בין שתיהן ב-29 באוגוסט.
חלק מאוהדי הקבוצות תמכו במהלך, אך חלק טענו כי יפסיקו לבוא למשחקי הקבוצה.
יום למחרת הודיעו גם ניו אמסטרדם, קליפורניה יונייטד סטרייקרס ופורוורד מדיסון כי לא יופיעו למשחקים נגד צ'טונגה, לוס אנג'לס פורס וצפון טקסס (בהתאמה), שהיו אמורים להיערך ב-30 באוגוסט.
ב-26 באוגוסט, החרימו שחקני מילווקי באקס ואורלנדו מג'יק מליגת ה-NBA את משחק הפלייאוף בין הקבוצות שנערכו בבועת ה-NBA, ובעקבותיהם הוחרמו באותו הלילה גם המשחקים בין יוסטון רוקטס לאוקלהומה סיטי ת'אנדר, ובין לוס אנג'לס לייקרס לפורטלנד טרייל בלייזרס.
המשחקים ביום העוקב נדחו אף הם, והקבוצות לוס אנג'לס לייקרס ולוס אנג'לס קליפרס דחפו לביטול הפלייאוף, אולם לאחר דיון בין שחקני קבוצות הוחלט להמשיך את משחקי הפלייאוף ב-29 באוגוסט.
כל ששת המשחקים שהיו אמורים להיערך בליגת ה-WNBA ב-26 וב-27 באוגוסט נדחו.
בתגובה לירי בג'ייקוב בלייק, דטרויט ליונס מה-NFL ביטלו את האימון המתוכנן שלהם ב-25 באוגוסט.
ב-27 באוגוסט, תשע קבוצות נוספות ביטלו את האימונים המתוכננים שלהן.
ב-26 באוגוסט הודיעה הטניסאית נאומי אוסקה להתאחדות טניס הנשים שלא תשחק בחצי גמר סינסינטי מאסטרס כחלק מהמחאה.
מארגני הטורניר דחו את המשחקים ביום אחד, ונאומי הסכימה לשחק במועד החדש.
שביתת אמני הטלוויזיה והרדיו הייתה שביתה מתמשכת שהחלה ב-14 ביולי 2023. איגוד השחקנים האמריקאי (Screen Actors Guild – הפדרציה האמריקנית של אמני טלוויזיה ורדיו) השביתה בגלל סכסוך עבודה מתמשך עם (AMPTP).
זה החל במקביל ל שהחלה במאי בסדרה של אחרים.
ראש עיריית לוס אנג'לס קארן בס וגם מושל קליפורניה גווין ניוסם הציעו לעזור לתווך לסיום השביתות.
השביתה הסתיימה ב-9 בנובמבר 2023 כאשר הושג הסכם עם השחקנים על חוזה חדש לשלוש שנים הכולל את ההגנות הראשונות אי פעם לשחקנים, מפני בינה מלאכותית וכן עלייה בשכרם.
גילדת שחקני המסך - הפדרציה האמריקאית של אמני טלוויזיה ורדיו (SAG-AFTRA) היא איגוד עובדים המייצג כ-160,000 אנשי תקשורת ואמנים.
איגוד הסחר של (AMPTP) מייצג אולפני קולנוע וטלוויזיה במשא ומתן קיבוצי עם איגודים כמו גילדת הבמאים של אמריקה (DGA) , ו-, הכוללת גם את (WGA).
SAG-AFTRA הוקמה על ידי מיזוג של גילדת שחקני המסך (SAG) והפדרציה האמריקאית לאמני הטלוויזיה והרדיו (AFTRA) במרץ 2012, מה שמאפשר ל-SAG-AFTRA לייצג לא רק שחקנים, אלא גם עיתונאים, מארחי תוכניות אירוח ועובדי שידור אחרים.
ה-WGA ו-Screen Actors Guild לא שבתו בו-זמנית מאז 1960, אז הצטרפו שחקנים לכותבים שובתים בגלל תשלומים שיוריים מסרטים שנמכרו לרשתות טלוויזיה.
שביתת השחקנים ב-1980 כללה את המאמצים המשולבים של SAG ו-AFTRA.