tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פורים חל ביום שישי ובירושלים יש פורים משולש.
ערב פסח חל ביום השבת, ולכן חלים בה דיני ערב פסח שחל בשבת.
יום הזיכרון לשואה ולגבורה מוקדם ליום חמישי כ"ו ניסן
בשנת זחא 51 שבתות, ובשלוש מתוכן לא קוראים פרשה: שבת ראש השנה, שבת ראשון של סוכות ושבת של שביעי של פסח (ובחו"ל גם בשבת שמיני עצרת לא קוראים פרשה, אבל קוראים פרשת וזאת הברכה למחרת, בשמחת תורה).
בשנת זחא לא קוראים כלל את פרשת וילך, מכיוון שהיא נקראת לפני ראש השנה בשנה הקודמת ואחרי ראש השנה בשנה הבאה.
על מנת להתאים את מספר הפרשות הנקראות בשבת (53, פרשת וילך לא נקראת) עם מספר השבתות שבהן קוראים פרשה (48), מחוברות הפרשות ויקהל ופקודי, תזריע ומצורע, אחרי מות וקדושים, בהר ובחוקותי ומטות ומסעי.
פרשת בראשית – קוראים את הפטרת מחר חודש.
פרשת וישב – השבת בתוך חנוכה קוראים את הפטרת חנוכה "רני ושמחי".
פרשת משפטים – שבת ראש חודש אדר קוראים את הפטרת פרשת שקלים.
פרשת תרומה – קוראים הפטרה של שבת זכור.
פרשת תצוה – בירושלים קוראים את הפטרת פורים, בשאר המקומות קוראים את ההפטרה הרגילה.
בשאר המקומות, זו הפעם היחידה שקוראים הפטרת תצוה בשנה פשוטה.
פרשת ויקהל – פקודי – קוראים את הפטרת פרשת החודש.
פרשת צו – גם בקהילות שנהוג לקרוא הפטרת שבת הגדול בערב פסח קוראים את הפטרת שבת הגדול.
פרשת מטות-מסעי – נחלקו הראשונים והקהילות אם הפטרת "שמעו" (ההפטרה השנייה של תלת דפורענותא) דוחה גם את הפטרת ראש חודש; בפראג הפטירו שמעו, וכן נוהגים היום ברוב הקהילות, ואילו בפוזנא הפטירו הפטרת שבת ר"ח.
פרשת ראה – יש נוהגים לקרוא את הפטרת מחר חודש.
באופן די נדיר, שבת חנוכה היא פרשת וישב, ולכן בפרשת מקץ קוראים את הפטרת מקץ, דבר המתרחש רק ב-10% מהשנים.
שנת זחג היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע.
שנה מסוג זחג היא שנה המתחילה בשבת (ז), היא חסרה (ח) ועל כן יש 29 ימים גם בחשוון וגם בכסלו, וחג הפסח חל ביום שלישי (ג).
שנה מסוג זחג היא שנה מעוברת ומכילה שני חודשי אדר.
אורכה של שנת זחג הוא 383 ימים, שבהם 55 שבתות.
שנת זחג נקבעת כאשר מולד הלבנה הממוצע של חודש תשרי של שנה מעוברת חל בין יום חמישי 18 שעות (12:00 בשעון המקומי בירושלים, 11:39 בשעון חורף ישראל) ליום שישי 20 שעות ו-491 חלקים (14:27:16 בשעון המקומי בירושלים, 14:06:19 בשעון חורף ישראל).
כתוצאה מכך כ-5.8% מהשנים בלוח העברי הן שנים מסוג זחג, בדיוק כמו שנת בחה.
השנה שלפני שנת זחג היא תמיד שנת בשה.
בין השנים ה'ת"ש-ה'תת"ן חלה קביעות זו בשנים: ה'תש"ג, ה'תש"ו, ה'תש"ל, ה'תשל"ג, ה'תשנ"ז, ה'תשפ"ד, ה'תת"א, ה'תתכ"ח, ה'תתל"א.
בשנה מסוג זחג חל ראש חודש בשבת פעמיים, בנוסף לראש השנה שחל בשבת ולא נחשב כראש חודש.
ראש חודש אדר א' חל בשישי ושבת וראש חודש תמוז חל בימים שבת וראשון.
צום גדליה חל ביום שני, עשרה בטבת חל ביום שישי, תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי, תענית בכורות חלה ביום שני, ושבעה עשר בתמוז ותשעה באב חלים שניהם ביום שלישי.
יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ויום העצמאות נדחים לימי שני ושלישי, ה' וו' אייר.
בשנת זחג 55 שבתות כאשר בשלוש מתוכן לא קוראים פרשה: שבת ראש השנה, שבת ראשונה של סוכות ושבת חול המועד פסח.
על מנת להתאים את מספר הפרשות (54, בשנה מסוג זחג כל הפרשות נקראות בשבת) עם מספר השבתות שבהן קוראים פרשה (52), מחוברות הפרשות מטות ומסעי, ניצבים ווילך.
פרשת בראשית - קוראים את הפטרת מחר חודש.
פרשת וישב - השבת בתוך חנוכה קוראים את הפטרת חנוכה "רני ושמחי".
פרשת משפטים - שבת ראש חודש קוראים "השמים כסאי".
פרשת קרח - קוראים את הפטרת שבת ראש חודש "השמים כסאי".
באופן די נדיר, שבת חנוכה היא פרשת וישב ולכן בפרשת מקץ קוראים את הפטרת מקץ, דבר המתרחש רק בכ-10.1% מהשנים.
בשנת זחג קוראים את הפטרת פרשת אחרי מות וגם את הפטרת פרשת קדושים, מה שלפי רוב המנהגים יכול להתרחש בשנים מסוג זה בלבד.
שנת זשג היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע.
שנה מסוג זשג היא שנה המתחילה בשבת (ז), היא שלמה (ש) ועל כן יש 30 ימים גם בחשוון וגם בכסלו, וחג הפסח חל ביום שלישי (ג).
שנה מסוג זשג היא שנה פשוטה (לא שנה מעוברת) ואורכה 355 ימים שבהם 51 שבתות.
בשנה מסוג זשג חל ראש חודש בשבת פעמיים, בנוסף לראש השנה שחל בשבת ולא נחשב כראש חודש.
צום גדליה חל ביום שני, עשרה בטבת חל ביום ראשון, תענית אסתר מוקדמת ליום חמישי, תענית בכורות חלה ביום שני, ושבעה עשר בתמוז ותשעה באב חלים שניהם ביום שלישי.
חנוכה חל בימים שבת עד שבת (כלומר שיש שתי שבתות חנוכה), הדלקת נר ראשון בערב שבת.
בשנת זשג 51 שבתות כאשר בשלוש מתוכן לא קוראים פרשה: שבת ראש השנה, שבת ראשונה של סוכות ושבת חול המועד פסח.
על מנת להתאים את מספר הפרשות (54, בשנה מסוג זשג כל הפרשות נקראות בשבת) עם מספר השבתות שבהן קוראים פרשה (48), מחוברות כל שש הפרשות שנהוג לחבר בארץ ישראל: ויקהל ופקודי, תזריע ומצורע, אחרי מות וקדושים, בהר ובחוקותי, פרשות מטות ומסעי וניצבים ווילך.
פרשת וישב – שבת ראשונה של חנוכה קוראים את הפטרת "רני ושמחי".
פרשת מקץ – השבת השנייה של חנוכה קוראים את הפטרת "ויעש חירום".
שנת זשה היא אחת מארבעה עשר סוגי השנים בלוח העברי הקבוע.
שנה מסוג זשה היא שנה המתחילה בשבת (ז), היא שלמה (ש) ועל כן יש 30 ימים גם בחשוון וגם בכסלו, וחג הפסח חל בה ביום חמישי (ה).
שנה מסוג זשה היא שנה מעוברת ויש בה 385 ימים שהם 55 שבועות שלמים.
שנת זשה נקבעת כאשר מולד הלבנה הממוצע של חודש תשרי של שנה מעוברת חל בין יום שישי 20 שעות ו-491 חלקים (14:27:16 בשעון המקומי בירושלים, 14:06:19 בשעון חורף ישראל) ליום השבת 18 שעות (12:00 בשעון המקומי בירושלים, 11:39 בשעון חורף ישראל).
כתוצאה מכך כ-4.72% מהשנים בלוח העברי הן שנים מסוג זשה, בדיוק כמו שנת בשז.
בין השנים ה'ת"ש–ה'תת"ן חלה קביעות זו בשנים: ה'תשל"ו, ה'תש"ס, ה'תשס"ג, ה'תשפ"ז, ה'תתי"ד, ה'תתמ"א.
בשנה מסוג זשה חל ראש חודש בשבת פעמיים, בנוסף לראש השנה שחל בשבת ולא נחשב כראש חודש.
צום גדליה חל ביום שני, עשרה בטבת חל ביום ראשון, תענית אסתר חלה ביום שני, תענית בכורות חלה ביום רביעי, ושבעה עשר בתמוז ותשעה באב חלים שניהם ביום חמישי.
בשלוש מתוכן לא קוראים פרשה: שבת ראש השנה, שבת ראשונה של סוכות ושבת חול המועד פסח (בחוץ לארץ גם בשבת שמיני עצרת לא קוראים פרשה, אבל קוראים פרשת וזאת הברכה למחרת, בשמחת תורה).
על מנת להתאים את מספר הפרשות (54, בשנה מסוג זשה כל הפרשות נקראות בשבת בארץ ישראל) עם מספר השבתות שבהן קוראים פרשה (52), מחוברות הפרשות מטות ומסעי וניצבים ווילך.
בחוץ לארץ מחברים גם את פרשות חוקת ובלק כיוון שהיום השני של שבועות חל בשבת.
שבתות בהן לא קוראים את ההפטרה הרגילה:
פרשת וישב – השבת הראשונה של חנוכה קוראים את הפטרת חנוכה "רני ושמחי".
פרשת וארא – שבת ראש חודש קוראים "השמים כסאי".
פרשת משפטים – קוראים "מחר חודש".
פרשת ויקהל – שבת שקלים קוראים את הפטרת פרשת שקלים.
פרשת פקודי – לפי הלוח לארץ ישראל מפטירים את הפטרת ויקהל ופקודי יחד, כי לא קראו את הפטרת ויקהל בשבוע הקודם.
ואילו לפי הדברי קְהִלֹּת מפטירים את הפטרת פקודי הרגילה, כי כבר קראו את הפטרת ויקהל בשבת שנייה של חנוכה.
פרשת ויקרא – קוראים הפטרה של שבת זכור.
פרשת צו – קוראים את הפטרת פרשת פרה.
פרשת שמיני – קוראים את הפטרת פרשת החודש.
פרשת מצורע – ברוב הקהילות נהוג לקרוא את הפטרת שבת הגדול.
פרשת קדושים – קוראים את הפטרת שבת ראש חודש "השמים כסאי".
פרסומי שנת הפלאות הם מאמריו של אלברט איינשטיין שפורסמו בשנת 1905 בכתב העת המדעי החשוב "Annalen der Physik".
שנת הפלאות קרויה בשפה האנגלית "The Miracle Year" ובגרמנית "Wunderjahr".
האיחוד הבינלאומי לפיזיקה תאורטית ויישומית (IUPAP) הגדיר את שנת 2005 כ"שנת הפיזיקה העולמית", לציון 100 שנים מאז פרסום מאמריו פורצי-הדרך של איינשטיין, שהשפיעו רבות על האנושות.
"על נקודת מבט היוריסטית בייצור והעברה של אור" (Über einen die Erzeugung und Verwandlung des Lichtes betreffenden heuristischen Gesichtspunkt) – במאמר זה הציג איינשטיין את הקוונטיזציה של האור (כלומר, קרינה אלקטרומגנטית) וחלוקתו למנות אנרגיה בדידות, המתנהגות כמו חלקיקים (בניגוד לתאוריה הגלית ששלטה באותם ימים).
איינשטיין הסיק זאת על סמך שיקולים תרמודינמיים כמותיים (חישובי אנטרופיה) ומאמרו של מקס פלאנק על קרינת גוף שחור.
למרות שהיה זה חלק משני במאמר, עיקר פרסומו בא לו מכך שהסביר את האפקט הפוטואלקטרי שהתגלה בניסוי פרנק-הרץ, ובו מתכת פולטת אלקטרונים רק כאשר מוקרן עליה אור מעל לתדירות סף מסוימת.
איינשטיין הסביר את התופעה באמצעות הטענה שהאנרגיה של האור באה במנות בדידות, "קוונטות", שנישאות על ידי פוטונים (חלקיקי אנרגיה אלקטרומגנטית חסרי מסה), ושהאנרגיה שכל פוטון נושא פרופורציונית לתדירות שלו.
יחד עם המאמר של מקס פלאנק המתייחס לקרינת גוף שחור, מאמר זה היווה את היסוד למכניקת הקוונטים ולתפיסה של דואליות גל-חלקיק של האור.
המאמר היווה תרומה חשובה לתחום הפיזיקלי של מכניקה סטטיסטית וחיזק מאוד את האמונה בדבר ממשות קיומם של אטומים, שבאותה תקופה רבים ראו בהם רק פיקציות תאורטיות.
איינשטיין הציג את עבודתו כתוצאה תאורטית הנובעת מההנחה שיש סטיות מדידות משיווי המשקל התרמודינמי של לודוויג בולצמן והתייחס אל התנועה הבראונית רק כחיזוי אפשרי שלה, מתוך מחסור במידע.
"על האלקטרודינמיקה של גופים נעים" (Zur Elektrodynamik bewegter Körper) – במאמר זה הציג איינשטיין את תורת היחסות הפרטית ובתחילת המאמר מנתח את בעיית המגנט הנע והמוליך.
עד אז הייתה מקובלת בפיזיקה התאורטית רק תורת המכניקה של ניוטון, שעל פיה הזמן זורם באופן שווה בכל מקום ביקום.
ברם, ניסויים שנערכו במאה ה-19 גילו כי התנהגות האור שונה מהתחזיות המקובלות, והתאוריה השלטת בפיזיקה החלה מתערערת.
כפי ששם המאמר מרמז, מטרתה הראשונה של תורת היחסות הייתה לפתור את הסתירה שבתורה האלקטרומגנטית, בייחוד זו שנובעת מכוח לורנץ שבה יש התייחסות למהירות של החלקיק אך לא ברור בדיוק באיזו מהירות מדובר (כלומר, ביחס לאיזה מערכת היא נמדדת).
יוצא שבמערכות ייחוס שונות – על החלקיק פועל כוח מגנטי שונה והוא יפתח תאוצה שונה.
עוד לפני איינשטיין, פיזיקאי הולנדי בשם הנדריק לורנץ פיתח טרנספורמציות בין מערכות ייחוס שפותרות את הבעיה, אך הן "נתפרו" אמפירית במיוחד בשביל בעיה זו.
הגישה של איינשטיין הייתה הרבה יותר רדיקלית.
תורת היחסות הפרטית הייתה מהפכנית משום ששינתה את כל התפיסות הקיימות לגבי זמן ומרחב.
לדוגמה, שני אירועים שקורים בו-זמנית (סימולטנית) במערכת אחת אינם קורים בו-זמנית במערכת ייחוס אחרת, התארכות הזמן והתקצרות האורך של גוף נע, ועוד.
הניגוד שבין תורת היחסות לבין האינטואיציה הביאה להצגה של מספר פרדוקסים, כגון פרדוקס התאומים, שרובם נפתרים כאשר מביאים בחשבון את אובדן הסימולטניות.
"האם האינרציה של גוף תלויה בתכולת האנרגיה שלו?" (Ist die Trägheit eines Körpers von seinem Energiegehalt abhängig?) – במאמר זה ביסס איינשטיין את השקילות שבין מסה לאנרגיה כמסקנה של תורת היחסות הפרטית, וקבע בכך, למעשה, שחוק שימור המסה וחוק שימור האנרגיה הם שתי פנים של אותו מטבע.
הסיכום הפופולרי והקצר ביותר של מאמר זה הוא המשוואה הנודעת E=mc² (אנרגיה שווה למכפלת המסה במהירות האור בריבוע).
הניסוח המדויק של משוואה זו שונה, והוא: כאשר m0 היא מסת המנוחה של החלקיק ו"גמא" הוא גורם לורנץ, התלוי במהירות החלקיק ושואף לאינסוף כאשר מהירות החלקיק שואפת למהירות האור ושווה ל-1 כאשר החלקיק במנוחה.
לנוסחה זו היו יישומים רבים, המרכזיים שבהם הם פצצת האטום והפקת אנרגיה באמצעות תהליכים גרעיניים.
"E=mc²" הפכה לאחת הנוסחאות הפיזיקליות המפורסמות ביותר בהיסטוריה, ולסמל של ממש לעבודתו של איינשטיין ולפיזיקה בכלל.
שנת שבתון (מלטינית: sabbaticus, מעברית: שבת) היא הפסקה מהעבודה לשם מנוחה, הנמשכת לרוב לאורך מספר חודשים עד שנה.
מקורו של רעיון השבתון הוא במצוות השמיטה המתוארת בתנ"ך; לדוגמה, בספר ויקרא מוצגת השמיטה כמצווה לחדול מעיבוד השדות במהלך כל השנה השביעית (לפי תיאור זה, השבתון נמשך שנה שלמה).
מקורו הראשוני של רעיון השבתון הוא במושג יום השבת, המתואר בתנ"ך בספר בראשית (); בשבת אלוהים נח וחדל מעבודתו לאחר יצירת היקום.
מצוות שמירת השבת היא אחת מעשרת הדיברות (המתוארים בספר שמות).
ביום שבת מופסקות עבודות החקלאות, כך שגם לאדמה ניתנת מנוחה פעם בשבוע.
כן נקבעו במסורת היהודית ימי שבתון - ימי חג ויום טוב שבהם בין השאר מופסקת העבודה.
בתקופה המודרנית, הורחב השימוש במושג השבתון כך שהוא מתאר היעדרות ממושכת בקריירה של האדם, שמטרתה לנוח או להשיג משהו שונה מהתפוקות הנדרשות ביומיום בשגרת העבודה שלו.
עובד עשוי לצאת לשבתון כדי למלא מטרה מסוימת, למשל כתיבת ספר או עריכת מסע ארוך למטרות מחקר.
הדבר נחשב מקובל באוניברסיטאות ומוסדות מחקר ורפואה רבים, המציעים לעובדים הזדמנות לצאת לשבתון על חשבון המעסיק ולעסוק בפרויקט מחקר מסוים.
חברות מסוימות מציעות לעובדים אפשרות לצאת לשנת שבתון ללא תשלום, לאנשים שמעוניינים לקחת תקופה של הפסקה בקריירה; בבריטניה, למשל, זו מגמה גוברת: ל-20% מהחברות יש מדיניות שמאפשרת תקופה של שבתון בקריירה.
בישראל מקובלת יציאה לשנת שבתון בין השאר במוסדות אקדמיים ובקרב עובדי הוראה (מורים וגננות).
בתקופת השבתון מקבלים מורים וגננות תשלום חודשי פטור ממס מקרן ההשתלמות.
לכל מורה ניתנת האפשרות לחסוך בקרן השתלמות לבחירתו ואינו מחויב לחסוך בקרנות המיועדות לעובדי הוראה, כאשר בקרנות המיועדות לעובדי הוראה, אחוזי החיסכון גבוהים יותר בהשוואה לחסכון בקרן השתלמות רגילה כתוצאה מהיותו מורה.
בקרן השתלמות ייעודית לעובדי הוראה שיעורי ההפרשות שונים משיעורי ההפרשות בקרנות הרגילות: מעסיק 8.4% עובד 4.2% וקרנות אלו מזכות ביציאה לשנת שבתון.
קרן ההשתלמות הרגילה מהווה אפיק חסכון בלבד ואינו מזכה בשנת שבתון, שיעורי ההפרשות: מעסיק 7.5% עובד 2.5%.
מידע נוסף ניתן לקרוא באתרי הקרנות.
לאחר מחזור חסכון ניתן לצאת לשנת השתלמות, במידה והוא עונה על הקריטריונים ליציאה לשנת השתלמות.
לבדיקת זכאות יציאה לשנת השתלמות ניתן לבדוק מול הקרן שבה המורה חוסך ובתנאים מסוימים ניתן לבצע משיכת כספים או לקיחת הלוואה מקרן ההשתלמות
שנת התרבות הוא שמה של סדרת דרמה קומית-סאטירית רוסית.
הסדרה עוקבת אחר פקיד עצלן במשרד החינוך של רוסיה שנאלץ בהוראת נשיא רוסיה לצאת לעיירה נידחת על מנת לסייע למוסד ההשכלה המקומי להגיע לדירוג מאה האוניברסיטאות הטובות במדינה בתוך שנת עבודה אחת.
הסדרה שודרה בשירות הסטרימינג "Premier", באמצעות אתר האינטרנט מבית ערוץ THT, החל מה-22 בנובמבר 2018 ועד ל-24 בינואר 2019. לאחר מכן הסדרה שודרה בערוץ THT מ-4 בפברואר ועד ל-6 במרץ 2019. ביוני 2021 הושלמו צילומי העונה השנייה במוסקבה.
אלא שהוא אינו איש עובד ומוצא עצמו במצבים שונים ומשונים, בעודו מנסה להתחמק מהמטלה, אך התושבים רואים בו את התקווה לעתיד טוב יותר.
סיבה נוספת לגלותו של סיצ'ב למחוז מרוחק תהיה הפורום הבינלאומי לספרות.
הוא כבר התכונן לקידום מבטיח, אך לפתע מגלה שהוא טרם שילם את חובו לגמרי בשאלה לא נוחה שנשאלה לנשיא במהלך מסיבת העיתונאים השנתית מפי מורה מאוניברסיטה מחוזית.
לכן, סיצ'ב נאלץ לנסוע שוב לורחניאמסק, שם מראה שהרבה השתנה במהלך היעדרותו.
№ תאריך שידור מקורי תיאור 1 22.11.2018 במסיבת העיתונאים השנתית של נשיא הפדרציה הרוסית, פקיד הממשלה ויקטור סיצ'ב נופל תחת כעסו המוצדק של ראש המדינה בשל העובדה שמרצה מהמכון הפילולוגי של ורחניאמסק התלונן על חוסר מעשיו של הבכיר ביחס למכון שלהם.
כתוצאה מכך נאלץ סיצ'ב יחד עם עוזרו לנסוע לעיר ורחניאמסק כדי להתחיל בעבודה אמיתית.
הוא מתמודד עם המשימה להביא את המכון לרשימת "100 המובילים" של האוניברסיטאות הטובות ביותר ברוסיה בתוך שנה.
2 22.11.2018 סיצ'ב עם עוזרו סטניסלב מנסה לשדל העובדים הכפופים לו לסידור וארגון משתה גדול.
המרצה בלוז'יורובה לא מסכימה עם מינויו של סצ'ב לראש הפקולטה לספרות רוסית ומנסה להכפיש אותו.
3 29.11.2018 סיצ'ב מכין מצגת של הפרויקט שיגרום למכון להיכנס לרשימת ה"טופ 100" ומנסה למשוך את הדיקן לפרויקט.
אך הדיקן מסרב בכל דרך אפשרית להשתתף ב"הונאה זו".
בלוזיורובה מנסה לספק לעמיתיה תירוצים למה שקרה בינה ובין סיצ'ב במלון בעוד עוזרו של סיצ'ב מרגיע את יוליה, שננטשה שוב על ידי בחור.
4 29.11.2018 סיצ'ב מתחיל בעבודה מאומצת ליישום הפרויקט שלו.
הסטודנטית לתואר שני הצעירה גרה מציעה עזרה בלוזיורובה בניהול שיעורים.
וסבטלנה, בהשראת בואו של המאצ'ו סיצ'ב, מנסה להתגרש מבעלה המרצה והמכור לשתייה, סאפריקין.
5 06.12.2018 המכון מקבל עבודות דוקטורט ותזות של הסטודנטים.
סיצ'ב מנסה להשתמש באירוע זה למטרותיו האישיות.
הסטודנטית גרה גם לא מבזבזת זמן לשווא ומבקשת להודות לבלוזרובה על עזרתה בכתיבת התזה.
בעיה קטנה זו מולידה עימות נוסף בינו לבליוזורובה.
בינתיים, סאפריקין וסבטלנה סוף סוף מתגרשים וספריקין מתחיל חיים חדשים ומפוכחים.
המורים אוהבים את זה, אבל בליוזורובה חושדת בכוונותיו האמיתיות.
סלבה מנסה לשקם את הקריירה שלו במשטרה.
עוזרו של זיצ'ב, סטניסלב מתנגש ברכב השרד במכוניתה של יוליה.
8 13.12.2018 סיצ'ב מנסה להשיג הערכה חיובית מבליוזרובה בדו"ח על פעילותו במכון.
סולוגוב מנסה להביא את בלוזרובה להתחתן שוב.
בעוד סאפריקין שואף להתמנות לתפקיד הפנוי של יו"ר ועד האיגוד המקצועי של המכון.
סטניסלב, בליוזורובה, סבטלנה וסאפריקין מחפשים אחריו.
בינתיים, תחילה מערכת הבחירות לתפקיד מושל המחוז.
10 20.12.2018 סיצ'ב מנסה לבלות מ"פסק הזמן" שנאלץ לקחת ומתכנן את כתיבת עבודת הדוקטורט שלו.
הוא מגייס את המורים למטרה זו.
בעוד מרינה סולוגוב מצליחה לסדר עבור בעלה עבודה כמאבטח המכון.
11 27.12.2018 סיצ'ב מתכונן להיבחן בעזרת בלוזיורובה.
סטניסלב וסאפריקין פותחים את מוזיאון הבית של המשורר המפורסם שנולד בעיירה ורחניאמסק.
סלבה חושד שאשתו בוגדת בו.
12 27.12.2018 בלוזיורובה מסרבת לפעילות מדעית משותפת עם סיצ'ב.
סבטלנה מסייעת לסטסנילב במצב פיקנטי.
13 03.01.2019 לבלוזיורובה וסיצ'ב יש סוד משותף שמרינה באמת רוצה לדעת.
סאפריקין זוכה בפרס ספרותי יוקרתי בעוד סטניסלב מנסה לעשות רושם רב עוצמה על סבטלנה.
14 03.01.2019 סיצ'ב מתחיל במאבק בשחיתות במכון ובוחר את סאפריקין כ"קורבן".
סלבה מנסה לעזור לסאפריקין לבסס את מערכת היחסים שלו עם סבטלנה.
יוליה נופלת קורבן להלך הרוח הירוד של גרה.
15 10.01.2019 סיצ'ב, בניסיונו לרצות את בלוזיורובה, מארגן ועידה בינלאומית במכון.
סטניסלב, מחשש לנקמתו של סאפריקין, שוכר את סלבה כשומרו האישי והדיקן מכין אירוע השקה לאורחי הכנס.
17 17.01.2019 סיצ'ב מארגן מצגת רחבת היקף של בניין המכון המתוקן ורוצה להרוויח כסף.
הדיקן בהוראותיו של סיצ'ב מנסה לפטר את כלל העובדים ומרינה מלמדת את בליוזרובה את אומנות הפיתוי.
המרצים מנסים להחזיר אותו לעבודה.
אבל הוא נחוש לנסוע למוסקבה עם עוזרו.
19 24.01.2019 סיצ'ב בעזרת בלוזיורובה מנסה לתקן את טעויות העבר.
מחשש לשערוריית בחירות, הדיקן והמזכירה תמרה מחליטים לברוח.
לסאפריקין עולה סיכוי לשקם את יחסיו עם סבטלנה.
פיליפ קירקורוב — צבע המצב רוח כחול (Цвет настроения синий)
להקת סטארלקי (Стрелки) — רוצה להיות רזה (Я хочу быть худой)
איגור ניקולאייב — נשתה למען האהבה (Выпьем за любовь)
שנת חיים מתוקננת לאיכות - Quality-adjusted life year) QALY) הוא מדד לערך התוצאות הבריאותיות של השקעה של המינהל הציבורי.
ה-QALY משמש גורמים שונים בישראל ובמדינות רבות אחרות לשם תיעדוף השקעות בתחומים מגוונים, החל מסל הבריאות וההחלטה אילו פרוצדורות ותרופות ייכנסו לסל, דרך החלטות בנושא השקעות תשתית בבטיחות בדרכים ועוד.
למשל, בבריטניה תעדוף התרופות מבוסס עליו אבל סל התרופות בישראל אינו מתבסס על המדד.
קיימים ארבעה סוגים עיקריים של הערכות כלכליות של טכנולוגיות ברפואה: ניתוח עלות-מועילות, ניתוח מזעור עלויות, ניתוח עלות–יעילות וניתוח עלות-תועלת.
ניתוח עלות-תועלת הוא מקרה פרטי של ניתוח עלות-יעילות שבו התוצא נמדד במונחים של שנות חיים מתוקננות לאיכות.
ביסוד החישוב נמצאת ההנחה שבריאות היא פונקציה של אורך חיים ואיכות חיים, והחישוב משלב ערכים אלה למספר אינדקס יחיד.
כדי לקבוע QALY, מכפילים את ערך התועלת המשויך למצב בריאותי נתון בשנים שחיו במצב זה.
שנת חיים בבריאות מושלמת שווה 1 QALY (שנת חיים אחת×1).
שנת חיים במצב של בריאות פחות ממושלמת שווה פחות מ-1 QALY; לדוגמה, שנת חיים אחת שחיה במצב עם תועלת 0.5 (למשל מרותק למיטה, שנה אחת×0.5 תועלת) מוקצה 0.5 QALY.
באופן דומה, חצי שנה חיים בבריאות מושלמת שווה ערך ל-0.5 QALY.
למוות נקבע ערך של 0 QALY, ובנסיבות מסוימות ניתן לצבור QALY שליליים כדי לשקף מצבי בריאות הנחשבים "גרועים יותר ממוות".
שקלול ערכי ה"משקל" בין 0 ל-1
השקלול מבין 0 ל-1 מתבצע באמצעות אחת השיטות המוצעות ב-Journal of Health Economics:
פסק זמן (TTO): המשיבים מתבקשים לבחור בין הישארות במצב של בריאות לקויה לתקופה מסוימת, או חזרה לבריאות מושלמת עם תוחלת חיים קצרה יותר.
הימור סטנדרטי (SG): המשיבים מתבקשים לבחור בין הישארות במצב של בריאות לקויה לתקופה מסוימת, או בחירת התערבות רפואית שיש לה סיכוי להחזיר אותם לבריאות מושלמת או להרוג אותם.
סולם אנלוגי חזותי (VAS): הנשאלים מתבקשים לדרג מצב של בריאות לקויה בסולם שבין 0 ל-100, כאשר 0 מייצגים מתים ו-100 מייצגים בריאות מושלמת.
לשיטה זו יש יתרון בכך שהיא הכי פשוטה לשם הצגת השאלה אך יחד עם זאת היא הסובייקטיבית ביותר.
דרך נוספת לקבוע את המשקל הקשור למצב בריאותי מסוים היא שימוש במערכות תיאור סטנדרטיות כמו שאלון EQ-5D של קבוצת EuroQol, שמקטלג מצבי בריאות לפי חמישה ממדים: ניידות, טיפול עצמי, פעילויות רגילות (למשל עבודה, לימוד, שיעורי בית או פעילויות פנאי), כאב, אי נוחות וחרדה, דיכאון.
קיים שימוש בכלי זה בניתוח עלות-תועלת כדי לאמוד את העלות ל-QALY הקשורה להתערבות רפואית.
ניתן להשתמש בפרמטר זה לפיתוח ניתוח עלות-תועלת של כל טיפול.
לאחר מכן ניתן להשתמש ביחס עלות-יעילות מצטבר זה (ICER) להקצאת משאבי בריאות, לעיתים קרובות תוך שימוש בגישת סף.
בבריטניה, המכון הלאומי למצוינות בתחום הבריאות והטיפול, המייעץ לשימוש בטכנולוגיות בריאות בתחום שירות הבריאות הלאומי, השתמש לפחות מ-2013 ב- "£ ל-QALY" כדי להעריך את תועלתן של טכנולוגיות רפואיות.
שנת חמשת הקיסרים הוא כינוי לשנת 193 לספירה, בה היו חמישה טוענים לתואר הקיסר הרומי: פרטינקס, קלודיוס אלבינוס , פסקניוס ניגר, דידיוס יוליאנוס וספטימיוס סוורוס.
בשלושה מתוכם הכיר הסנאט הרומי כקיסרי האימפריה הרומית: פרטינקס, דידיוס יוליאנוס, וספטימיוס סוורוס.
בשנה זו, החלה מלחמת אזרחים באימפריה הרומית.
היא נסתיימה בניצחונו של סוורוס בשנת 197. הוא הקים את השושלת הסוורית.
פרטינקס עלה לשלטון לאחר התנקשות בקיסר קומודוס.
זהות האדם שתכנן את הרצח של קומודוס נחשבת נושא שנוי במחלוקת.
מקורות מסוימים מתארים את פרטינקס בתור המוח של ההתנקשות מכיוון שהוא הוכתר כקיסר ברגע שקומודוס נהרג.
עם זאת, נראה שההאשמות נגד פרטינקס הגיעו מאויביו, במאמץ לפגוע במוניטין שלו.
זאת כאשר נראה שהמאשימים הללו לא ידעו מי תכנן את ההתנקשות.
על פי קסיוס דיו והרודיאנוס לפרטינקס לא הייתה כל זיקה למעשה הרצח.
פרטינקס השיג את עוצמתו הפוליטית בכך שהתקדם במעלה הדרגות הצבאיות.
הוא היה פרוקונסול של הפרובינקיה אפריקה, מה שהפך אותו לראשון מבין כמה קיסרים שהחלו את הקריירה הפוליטית שלהם באפריקה.
מאחר שרוב האצילים נרצחו בטבח שיזם קומודוס בשנת 192, פרטינקס היה אחד הפקידים הבכירים הבודדים שנותרו להיות הקיסר החדש.
בעת ההתנקשות בקומודוס, הוא היה לפרייפקטוס העירוני ("ראש העיר") של רומא.
מיד לאחר הירצחו של קומודוס, הגיעו אקלקטוס (משרתו של קומודוס) ואיימיליוס לייטוס (מפקד המשמר הפרטוריאני), מראשי הקושרים נגד קומודוס, אל פרטינקס והציעו לו את השלטון.
חיילי המשמר הפרטוריאני קיבלו אותו כיורשו של קומודוס לאחר שלייטוס הבטיח להם סכום כסף גדול.
הסנאט הכתיר את פרטינקס והעתיר על פרטינקס כיבודים, שאת חלקם, כגון תואר אוגוסטה לאשתו ותואר קיסר לבנו, סירב לקבל.
פרטינקס התמודד עם קשיים עקב מצבה הכלכלי המתפורר של האימפריה וההאשמות כי היה שותף להתנקשות בקומודוס.
עקב בזבזנותו של קומודוס, התרוקן אוצר האימפריה.
המצב היה חמור כל כך שפרטינקס נאלץ למכור חפצי מותרות מהארמון, עבדים ופילגשים של קומודוס, אולם גם כך הצליח לשלם לחיילי המשמר הפראטוריאני רק חצי מסכום המענק שהבטיח להם.
ב-28 במרץ 193 פרצה קבוצת חיילים ממורמרת אל ארמונו של פרטינקס ורצחה אותו.
דידיוס יוליאנוס, הפרוקונסול של אפריקה, זכה במכירה הפומבית, כשהוא ניצח את טיטוס פלביוס קלאודיוס סולפיסיאנוס (חותנו של פרטינקס, ו"ראש העיר" החדש של העיר רומא).
סולפיסיאנוס הציע 20,000 מטבעות ססטרטיוס לכל חייל כדי לקנות את נאמנותו (פי שמונה מאותו סכום שהציע מרקוס אורליוס ב-161).
עם זאת, דידיוס יוליאנוס הציע להם 25,000 מטבעות, והוכרז כקיסר על ידי הסנאט ב-28 במרץ.
עד מהרה אישר הסנאט גם את מינויו של דידיוס יוליאנוס.
הוא העניק לאשתו ולבתו את התואר אוגוסטה.
מכיוון שהוא קנה את מעמדו במקום לרכוש אותו באמצעות ירושה או כיבוש, הוא היה קיסר לא פופולרי.
לאחר הכתרת דידיוס יוליאנוס, מרדו שלושה מפקדים: פסקניוס ניגר בפרובינקיה סוריה, ספטימיוס סוורוס בפאנוניה וקלודיוס אלבינוס בבריטניה.
הם סירבו לקבל את סמכותו של יוליאנוס כקיסר ובמקום זאת הכריזו על עצמם כקיסרים.
יוליאנוס הכריז על סוורוס כאויב ציבור מכיוון שהיה הקרוב מבין השלושה לרומא, מה שהפך אותו לאויב המסוכן ביותר.
לאחר מכן, פנה סוורוס להתמודד עם יוליאנוס וצעד עם צבאותיו לרומא.
בדרך לרומא לא נתקלו כוחותיו בהתנגדות משום שתומכיו של יוליאנוס נטשו אותו זה אחר זה.
הסנאט העביר הצעה שהכריזה על סוורוס כקיסר, העניק כבוד אלוהי לפרטינקס וגזר את דינו של יוליאנוס למוות.
דידיוס יוליאנוס הורה על הוצאה להורג של לייטוס והקושרים נגד קומודוס, בחשד שהם יתמכו בסוורוס.
ב-2 ביוני, עוד לפני שהגיע לרומא, נטשו חיילי המשמר הפרטוריאני את קיסרם והרגוהו.
יוליאנוס נהרג בארמון על ידי חייל, לאחר 66 ימי שלטון בלבד.
ספטימיוס סוורוס השתלט על רומא אך בשלב זה לא על האימפריה כולה.
ניגר עצמו נהרג ליד אנטיוכיה ב-194, אולם העיר ביזנטיון החזיקה מעמד עוד שנה תמימה לאחר מכן וסרבה להיכנע לסוורוס אף על פי שכל שאר ערי מזרח האימפריה סרו למרותו.
סוורוס אפילו הורה לשלוח לעיר את ראשו הכרות של פסקניוס ניגר אך ללא הועיל.
משהובסו יריביו במזרח, יכול היה למנות את בנו קרקלה לתואר קיסר, לדחוק הצידה את אלבינוס ולהכריז עליו כאויב הציבור.
המלחמה נמשכה עד שנת 197 ונסתיימה בניצחונו של סוורוס בקרב ליד ליון, קרב אשר נטה בתחילה לטובתו של אלבינוס דווקא ועלה לסוורוס בחיילים רבים, אך הסתיים בהתאבדותו של אלבינוס המובס.
שְׁנַת הַסוּס היא דפוס התנהגותו של הסוס בתחום השינה, והיא מאופיינת בשינה "עראית" ולרוב בעמידה, במשך זמן מועט ביממה, ובפרקי זמן רבים וקצרים.
הסוס ישן גם בשכיבה, אם כי בתדירות פחותה משינה בעמידה.
שינה זו מוזכרת בתלמוד בבלי, ואף משמשת במדד לכמה הלכות.
הביטוי "שנת הסוס" (או "שינת הסוס") מופיע בעיקר בהקשרו ההלכתי, ובא לציין משך שינה קצרה.
הסוס יכול לישון שינה קלה (קרי, נמנום) בעמידה לזמן קצר, על ידי "מנגנון הישארות" - תכונה פיזיולוגית ייחודית בגפי הסוס המאפשרת לו "לנעול" את ברכיו באופן שבו עצמות הרגל הופכות לעצם אחת ללא מפרק ומרפות את הלחץ בשרירים.
נעילה זו מתרחשת באופן אוטומטי ברגליים הקדמיות, עם התרפות השרירים; ברגליים האחוריות מניעת התכופפות הרגל מתבצעת באמצעות שינוי מיקום הירך, באופן שנועל את עצם הפיקה במקומה.
בכל פעם שרגל אחת מקובעת, שאר הרגליים נחות; מדי פעם מחליף הסוס את הרגל המקובעת באחרת, וכך מווסת את מנוחת כל הרגליים במהלך הנמנום.
מצב שינה זה מאפשר לסוס הגנה מסוימת מפני טריפה בעת שנתו, שכן לא נדרשת ממנו קימה ממצב שכיבה בעת פתיחת מנוסתו והימלטותו.
בעת הנמנום עיני הסוס עצומות למחצה.
הסוסים מנמנמים בעמידה פעמים רבות במהלך היום, והדבר משתנה לפי רמת השעמום שלהם; סוס חופשי בטבע, שעסוק שעות רבות בשיטוט אחר מזון, עשוי לנמנם פחות מסוס בשירות האדם.
לשנת חלום (שינה עמוקה יותר, בה ניתן לחלום), מוכרחים הסוסים לשכב; את שינה זו יבצעו הסוסים רק כאשר הם מרגישים בסביבה בטוחה יותר.
הסוסים יכולים לישון שינה קלה גם במצב של ישיבה; במצב זה רגליו מקופלות תחתיו, ראשו עומד באוויר ועיניו עצומות.
הסוסים מסתפקים בפרקי זמן קצרים ורבים של מנוחה, וככלל ישנים ביממה משך זמן מועט, החל מכמה דקות ועד כשעתיים או שלוש.
באופן רגיל, משך שנת הסוס במהלך היממה היא כשעתיים וחצי, שמתוכן הנמנומים מהווים את מרבית משך השינה (בערך פי שניים משינה בשכיבה).
משך כל נמנום עשוי להיות כ-15 דקות, וגם הרבה פחות.
את שנת החלום יכולים הסוסים לבצע אחת לכמה ימים, במשך של שעה או שעתיים.
מניעת שנת חלום מסוס במשך כמה ימים עשויה לגרום לו לחוסר שינה, ובמקרים נדירים הוא אף עשוי באופן פתאומי לישון אותה בעמידה.
מצב זה שונה הוא מנרקולפסיה, למרות שאף סוסים עשויים לסבול מנרקולפסיה.
סוסים נוטים לישון טוב יותר כאשר הם בקבוצות, באופן שחלק מהם ישנים וחלק נשארים לעמוד ולתצפת מפני טורפים.
סוס בודד יתקשה לישון באופן מיטבי, שכן האינסטינקט שלו יצריך אותו לפקוח עין מפני סכנה.
באופן כללי הסוסים ישנים בחורף פחות מאשר בקיץ.
כאשר נושבות רוחות חזקות, יעדיפו הסוסים יותר שינה בשכיבה, כדי שלא לחשוף את הגוף לרוחות, ובכך לשמור על הטמפרטורה שלו.
לשנת הסוס קיימת התייחסות בתלמוד בבלי, ואף היא משמשת כמידה בהלכה ל"שנת עראי".
בתלמוד בבלי מובאת סתירה בין שני פסוקים המספרים על שעת יקיצתו של דוד, שניהם במזמור קי"ט שבספר תהילים.
בתלמוד מובאים שלושה תירוצים שונים לסתירה זו, מפי אמוראים שונים.
לדעת רבי זירא סתירה זו מתורצת בציון דפוס שינה ייחודי שהיה לדוד וכן על פעילותו במהלך הלילה, באופן זה:
במקום אחר בתלמוד בבלי מובא בשם האמורא רב: , ואחר שמבאר התלמוד בדעתו: , מובאים דברים אביי בעניין:
ברמ"א מבואר כי דברי התלמוד השניים (שבמסכת סוכה) חולקים על דברי התלמוד הראשונים (שבמסכת ברכות), ולפיהם רק ביום הוגבלה שנתו של דוד לשישים נשימות.
ויש אחרונים שביארו כי דברי התלמוד השניים הם לפי דעתו של אמורא אחר בסוגיה הראשונה, ולפיהם דוד לא ישן כלל בלילה, ורק במשך היום ישן שישים נשימות.
שנת הסוס מוזכרת בהלכה כשיעור לשנת עראי שאינה נחשבת לשינה לעניין מספר הלכות, בהן:
חיוב נטילת ידיים לאחר שינה.
חיוב חוזר בברכות הנהנין, אם בירך לפני האכילה אך נרדם לאחר מכן תוך אכילתו.
אורך שינה זו הוא "שיתין נשמין" (60 נשימות), וקיימות בפוסקים מספר דעות לשיעורו בשיעור זמן מודרני.
בין הדעות קיימת גם מחלוקת למי מתייחסים אותן 60 נשימות: אם ל-60 נשימות של אדם, ובהתאם לכך "שיתין נשמין" עשוי להיות שלוש דקות ושליש; או ש-60 נשימות אלו מתייחסות לסוס, ובהתאם לכך "שיתין נשמין" עשוי להיות יותר ממחצית השעה.
שסתום בטיחות הוא שסתום המשחרר באופן אוטומטי את התווך הזורם במערכת (גזים, אדים, נוזלים) אם הלחץ עולה על ערך שניקבע מראש כמסכן את המערכת.
מוצא שסתום הבטיחות יכול להיות לאוויר או שפיכה חופשית או למערכת משנית המיועדת לטפל בחומר ששוחרר.
שסתומי בטיחות משמשים בתעשייה, אך גם בבית.
לסיר לחץ למשל יש שסתום בטיחות.
שסתום הוא התקן (בדרך כלל מכני), אשר משמש לפתיחת מעבר, לסגירת מעבר או לוויסות הזרימה של נוזל או גז.
המלה "שסתום" היא מונח עברי מודרני, ומורכבת משתי מילים: שָׁתוּם - שפירושו פתוח, וסָתוּם - שפירושו סגור.
את השסתומים במערכות צנרת ניתן לחלק לחמש קטגוריות עיקריות:
שסתומי סגירה (stop valves) משמשים לפתיחה, לסגירה או לוויסות הזרימה של נוזל במערכת.
שסתומים אל-חוזרים (check valves, non-return valves) מונעים זרימת הנוזל במערכת בכיוון הפוך.
שסתומי סגירה אל-חוזרים (screw-down non-return valves) הם שילוב של שסתום סגירה ושל שסתום אל-חוזר.
ברזים (cocks), בדרך כלל קטני ממדים, המצויים במצב סגור או פתוח ואינם מיועדים לוויסות הזרימה.
שסתומים מיוחדים מסוגים שונים, כגון שסתומי ויסות לחץ, שסתומי ביטחון ועוד.
זהו שסתום הסגירה הבסיסי ביותר, שנועד לפתוח, לחסום או לווסת זרימת נוזל או גז במערכת.
לשסתום גוף דמוי כדור, ומכאן שמו באנגלית (globe valve).
דיסקת השסתום נסגרת על תושבת השסתום באמצעות סיבוב כוש בעל תבריג.
זרימת הנוזל נעשית מהצד התחתון של התושבת בכיוון מעלה.
זרימה בכיוון הפוך מפעילה לחץ על הדיסקה, מקשה על פתיחת השסתום ועלולה במקרים מסוימים לנתק את הדיסקה מהכוש.
זאת ועוד, במצב סגור יפעל לחץ גבוה יותר של נוזל על התקן האטימה סביב הכוש, והאפשרות לדליפות תגדל.
מאחר שהדיסקה והתושבת נמצאות בזווית ישרה לקו הציר של הצנרת, שינוי כיוון הזרימה בתוך השסתום יוצר מערבולת והפסדי זרימה.
במקרים רבים הדבר אינו מהווה בעיה, אך לעיתים הדבר לא רצוי, ויש להשתמש בשסתום בעל מבנה שונה.
שסתום סגירה, הנקרא באנגלית gate valve, ומאפשר לנוזל לזרום דרכו מבלי לשנות כיוון ועם מינימום הפסדי זרימה.
החלק האוטם הוא מעין סכר ניצב לכיוון הזרימה, המועלה ומורד למקומו באמצעות כוש בעל תבריג.
לסכר צורת דיסקה עגולה מקבילה או קונית, והיא מתיישבת על תושבות מתאימות בבית השסתום.
שסתום שער צריך להימצא במצב סגור לגמרי או פתוח לגמרי, ואינו נועד לוויסות הזרימה בשל המערבולות הנוצרות סביב הסכר כשהוא פתוח חלקית.
יתרה מכך, במצב זה הסכר רועד ונע לצדדים ופוגם בתושבות.
זהו שסתום סגירה, הכולל דיסקה אשר נעה בתנועה סיבובית על ציר בתוך בית השסתום.
לפתחי השסתום ממדים זהים לאלו של הצינורות המחוברים אליו.
מאחר שהנוזל זורם למלוא שטח החתך של השסתום ובקו ישר, הפסדי הזרימה ומפל הלחץ קטנים מאוד.
ניתן להשתמש בשסתום מסוג זה כשסתום פתיחה מהירה או סגירה מהירה, מאחר שנחוץ לסובב את הדיסקה רבע סיבוב בלבד ממצב סגור למצב פתוח ולהפך.
שסתומי פרפר גדולים ניתנים להפעלה גם באמצעות מנגנון פנאומטי או הידראולי.
שסתום סגירה, המצויד בדיסקת גומי סינתטי גמישה, אשר נלחצת על ידי כוש מתברג ואוטמת את מעבר הנוזל.
סוג זה של שסתום מתאים במיוחד לכימיקלים ולנוזלים קורוזיביים בטמפרטורה נמוכה.
זהו שסתום דיסקה או שער, המצויד בקפיץ דרוך ובמנגנון הפעלה מרחוק (כבל פלדה או בוכנה הידראולית).
הפעלת המנגנון גורמת לקפיץ להשתחרר ולסגור את השסתום באופן מיידי.
שסתומים מסוג זה מותקנים למשל במכלי דלק ושמן, על מנת לאפשר את ניתוקם המיידי מן המערכת במקרה שרפה.
קיימים בשימוש גם שסתומים לפתיחה מהירה, הפועלים על פי עיקרון זהה.
שסתומים אל-חוזרים או חד-כיווניים מותקנים במקומות שונים לאורך הצנרת, כדי למנוע זרימה חוזרת.
הם נסגרים ונפתחים בלחץ הנוזל ולא ניתן לשלוט עליהם ידנית.
מצויים בשימוש שני סוגים עיקריים: בעלי דיסקה, הנעה אנכית באמצעות מובילים, ובעלי דיסקה הנעה על ציר.
אלו הם שסתומי דיסקה, שהכוש שלהם אינו מחובר לדיסקה בצורה קשיחה, אלא נשען עליה.
צורת מבנה זו מאפשרת להם לתפקד הן כשסתומי סגירה הן כשסתומים חד-כיווניים.
כאשר מבריגים את הכוש בכיוון מטה, הוא לוחץ על הדיסקה וסוגר את השסתום.
כאשר מבריגים את הכוש בכיוון מעלה, יכולה הדיסקה לעלות ולרדת ולתפקד כשסתום חד-כיווני.
דיסקת השסתום מצוידת במוביל, כדי להבטיח שתתיישב כיאות על תושבתה.
ברזים הם שסתומים קטני מידות, שהחלק האוטם שלהם הוא מגופה (plug) קונית, גלילית או כדורית.
הם משמשים כברזי סגירה on-off או כברזי מעבר רב-כיווניים.
בברזים קוניים מושגת האטימה על ידי השחזה וליטוש של המגופה ותושבתה.
בברזים כדוריים התושבות הן טבעות עשויות חומר אלסטי, המהודקות לשני צדי המגופה הכדורית.
בברזים גלילים, התושבת בצורת שרוול גלילי, עשוי אף הוא מחומר אלסטי וניתן להחלפה.
הגנת המערכת מפני לחץ יתר נעשית על ידי שסתומי הקלת לחץ (relief valve) או שסתומי ביטחון (safety valve).
השסתום כולל , הנשענת על תושבתה בכוח קפיץ דרוך.
את לחץ הפתיחה של השסתום ניתן לכוון על ידי הקשחה או הרפיית הקפיץ באמצעות אומי כיוון.
לחץ הפתיחה של שסתומים מסוג זה הוא בדרך כלל עד 10% מלחץ העבודה של המערכת.
תחזוקת השסתום ובדיקתו בפרקי זמן קבועים חיוניים להגנת המערכת.
נשם הוא שסתום ביטחון פשוט המשמש לשחרור לחץ גזים במערכות אטומות.
קיימים נשמים שמאפשרים זרימת אוויר רק לתוך המערכת, למשל למניעת היווצרות ריק במכל דלק מבלי לאפשר לדלק להישפך החוצה, ונשמים המאפשרים זרימת גזים רק אל מחוץ למערכת - למשל במכלי תסיסה.
נשם כזה עשוי להיות פשוט עד כדי צינור גמיש המוטה לתוך כלי פתוח המכיל מים.
+שסתום פרפר מברזל יצוקשסתום אל-חוזרשסתום שער
ונטיל הוא שסתום חד-כיווני, המאפשר כניסת אוויר על ידי כך שלחץ האוויר מתגבר על כוח הקפיץ אשר מחזיק את ליבת השסתום לחוץ כנגד אטם, וכאשר מופסקת אספקת לחץ האוויר, הלחץ שבכלי נשאר הודות למנגנון זה.
במידת הצורך ניתן לשחרר את הלחץ ששורר בכלי על ידי לחיצה על ליבת השסתום ובכך משווים לחצים עם הסביבה.
השם ונטיל לקוח מהשפה הגרמנית, בארץ השתרש המושג ונטיל בהקשר של שסתום חד-כיווני למילוי אוויר בצמיגי אופניים ורכב, כדורי משחק ועוד.
גם בגופם של אורגניזמים נמצאים שסתומים, שתפקידם דומה לתפקיד בו הם משמשים במכונות שונות - פתיחת מעבר, סגירת מעבר או וויסות זרימה.
מספר שסתומים נמצאים במערכות שונות בגופם של אורגניזמים והם הכרחיים לשמירת ההומאוסטזיס בגוף היצור החי, ולתפקודו התקין.
שסתום השוער: שסתום הנמצא בחיבור בין הקיבה לבין התריסריון, תחילתו של המעי הדק ונסגר בעת הצורך, כאשר התריסריון מלא ונדרש עיכוב ביציאת המזון על מנת להמשיך בתהליך עיכולו התקין.
מסתמי העליות-חדרים: מסתמי העליות-חדרים הם שסתומים הנמצאים בין העליות והחדרים בלב.
הם נפתחים במהלך הדיאסטולה, ונסגרים במהלך הסיסטולה.
תקלה במסתמים אלו עשויה לגרום לאיוושה או למחלת מסתמי לב.
שסק (שם מדעי: Eriobotrya japonica) הוא מין של עץ פרי ירוק-עד בעל עלים גדולים הנושא פרי עגול צהוב מרוּבה גלעינים גדולים ממשפחת הוורדיים.
פריו עסיסי, צבעו בין צהוב לכתום, רב גלעינים ובעל טעם מתוק-חמצמץ.
השסק שייך למשפחה בעלת ערך כלכלי רב שמקיפה עצי פרי: תפוח (Malus), אגס (Pyrus), חבוש (Cydonia) דובדבן (Cerasus), משמש (Armeniaca), שזיף (Prunus), שסק (Eriobotrya) וצמחי קטיף ונוי.
השסק מאוקלם היטב באזורים סובטרופיים ובאזורים בעלי אקלים מתון.
השסק גדל בעולם כולו, ובאופן מסחרי באזור הים התיכוני.
בישראל נאמדים שטחי גידול השסק בכ- 2,500 דונם, ומניבים כ-5000 טון יבול שנתי.
ברוב השטחים מגדלים את הזן עכו הוותיק, אך הזן אברי, שהוא זן חדש יחסית בארץ, תופס תאוצה ונחשב זן משמעותי.
מקור השם "שסק" בארמית, בפסוק "אנא מפליגנא אמגוזי ואת פליג שיסקי" (), שם משמעותו לא הייתה ברורה, אך נקבע בין השאר שהתייחס לפרי עץ השיזף (לפי רש"י על אתר) או לפרי המדלר .
בתחילת המאה ה-20 השם אומץ לפרי השסק.
השם "שסק" ניתן ל-Mespilus japonica במילון "ילקוט הצמחים" (הערה 698) משנת 1930, ואושרר במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 347.
שמו של השסק בערבית הוא "אִסְכַּדִנְיָה" (بشملة يابانية, إِسْكَدِنْيَا) שיבוש של שמו הטורקי yenidünya, "עולם חדש".
באנגלית שמו של השסק הוא "לוקוואט" (Loquat), לקוח משמו הסיני בקנטונזית.
באיטלקית הוא מכונה "נספולו", ברוסית הוא מכונה "מושמולה", שם שהובא מדרום רוסיה, ביוונית הוא נקרא Μουσμουλιά (מוסמוליה) ובגרמנית שמו של השסק הוא "מיספל".
עץ קטן ירוק-עד, המגיע לגובה של 6 מ', נופו מעוגל.
הענפים הצעירים חומים עם גוון צהבהב, מכוסים בצפיפות בשיער צמרי חלוד או חלוד אפרפר.
הלוואים דמויי מרצע, 1 עד 1.5 ס"מ, פלומתיים, קודקודם מתחדדות.
הפטוטרות כמעט נעדרות או קצרות מאוד, אורכה 6 עד 10 מ"מ, מכוסה בשערות צמריות שצבען חום אפרפר.
העלים מסורגים פשוטים, קשים, גדולים, אורכם 12 עד 30 ס"מ ורוחבם 3 עד 9 ס"מ, דמוי ביצה הפוכה או אליפטיים מאורכים ומחודדים.
השוליים בבסיס הטרף תמימה ובהמשך משוננת.
צידם העליון מבריק והתחתון מעין לבד צפוף שצבעו כעין החלודה.
העורקים הצדדים 11 או 12 זוגות והם בולטים, מנוצים ומסתיימים בשניים חדות.
התפרחות אמיריות (בקצה הענפים), מכבדים עם הרבה פרחים, שעירות מאוד ואורכן 10 עד 19 ס"מ.
הפרחים לבנים, דו-מיניים, ונכונים, קוטרם 1.2 עד 2 ס"מ, מפורדי עלי כותרת ומכוסים שערות בצבע החלודה ומלווים חפים יבשים, קוטרם כ-12 מ"מ.
הגביע בעל 5 אונות שמשתיירות בראש הפרי.
הכותרת בעלת עלי הכותרת 5, רחבים ובעלי ציפורניים.
השחלה תחתית בעלת 5 מגורות ועמודי שחלה 5, מפורדים.
הפירות דמוי-אגס או תפוח מוארך, בשרניים, אורכם 2 עד 3.5 ס"מ, צבעם צהוב.
ציר הפרי מקריח ואורכו 3 עד 8 מ"מ.
בראש הפרי ישנם תמיד שרידים של עלי הגביע.
הפרי בעל מספר קטן של גדולים מאוד חלקים ומבריקים.
מקור העץ באזור דרום מזרח סין, אם כי הוא גדל גם ביפן, ומגדלים אותו גם בישראל, בברזיל ובמספר מדינות נוספות.
עץ השסק יכול להגיע עד גובה של 5–10 מטר, אם כי הוא בדרך כלל קטן יותר, בסביבות 3–4 מטר.
השסק גדל באשכולות, וגודלו נע בין 3–5 ס"מ בעת בשלותו.
לפרי תכולת סוכר גבוהה (כ-10 אחוזים), חומצה ופקטין.
בישראל פריחת השסק מתחילה בעונת הסתיו ואורכת כ-80–100 ימים.
משקלו של פרי שסק בודד הוא 50 גרם בממוצע.
גלעיני השסק ועליו הצעירים רעילים במקצת, ומכילים כמויות קטנות של גליקוזידים ציאנוגניים (כולל אמיגדלין).
חומרים אלה ישוחררו לגוף בעת עיכול הגלעינים.
אולם טעמם המר של הגלעינים מונע לרוב את אכילתם בידי בני אדם ובכל מקרה ריכוז הרעל בגלעין הוא נמוך מכדי לגרום נזק.
בארץ פותחו כמה זנים מסחריים של השסק, "עכו 13", ו"עכו 1", שפותחו בתחנת הניסיונות החקלאית של עכו, ו"צריפין", שפותח במכון וולקני, "זיקים", ו"ביג ג'ים".
בשנים האחרונות יובאו ואוקלמו בארץ זני שסק נוספים, גדולים במיוחד, מספרד ומקליפורניה.
היום נטועים בישראל כ-5000 דונם שסק.
במטעים המסחריים, בשומרון ובשפלה, ותחת מעטה רשת, להגנה מפני ציפורים ועטלפים, ניתן להגיע ליבול מסחרי של קרוב לשלושה טון לדונם.
לשסק חיי מדף קצרים ביותר ושמירתו בקירור מזיקה לטעמו.
בקעת הנדיב שממזרח לבנימינה, ועמק בת שלמה שממזרח לזכרון יעקב הם מאזורי הגידול הראשיים של השסק בצפון הארץ.
השסק נטוע באזורים רבים בישראל - בהרי ירושלים, בגליל העליון, בשפלה, באזורי החוף ובנגב הצפוני.
הפרי התחבב על האוכלוסייה הישראלית משום שהוא מניב פרי ראשון לאחר תקופת החורף, והוא שונה מן ההדרים, הבננות ותפוחי העץ מהאיסום.
ברצועת החוף הלבנונית, מצור וצידון ועד למבואות ביירות נטועים עצי שסק גדולים.
גם במצרים, לאורך תעלות המים המתוקים, נטועים עצי שסק גדולים מאד.
הפרי מוזכר רבות בספרות הסינית, כמו בשיריו של לי באי.
שנת תרפפ"ו הוא ביטוי נפוץ בסלנג הישראלי, ומשמעותו העבר הרחוק, תחילת המאה ה-20 או סוף המאה ה-19. כך למשל המשפט: "הבגדים האלה משנת תרפפ"ו" משמעו "הבגדים האלה ישנים ולא אופנתיים".
מקור הביטוי הוא בסלנג הלדיני: "דִיל טִימפּו דִי מִי טָארָאפָּאפּוּ", בזמנו של סבי השלישי, כלומר סב סבי.
כיוון שהשנים העבריות מוצגות באותיות, הפכה המילה לשנה.
ביטויים דומים הם משנת תרל"ח (מתוך השיר "הבלדה על יואל משה סלומון"), מימי מתושלח או מימי אנטיוכוס.
על שנת ה'תשס"ו (השנים 2005–2006) נאמר - בהלצה - שהיא היא "שנת תרפפ"ו", מכיוון שבגימטריה תרפפ"ו=תשס"ו.
הצורה תרפפ"ו לציון השנה אינה מקובלת, משום שהכתיב התקני לשנה, שזה ערכה בגימטריה, הוא תשס"ו.
עם השַׁסְטַה היו קהילה של אינדיאנים אמריקאים שהתגוררו בצפון קליפורניה ובגבול אורגון שבארצות הברית עד תחילת המאה ה-20. הקהילה מנתה כ-3,000 חברים אשר היו ציידים ודייגים נודדים למחצה.
אנשי הקהילה נדדו בעקבות החיפוש אחר מזון בעונות השונות של השנה.
שפתם של בני השסטה נקראה "שסטה", והיא שייכת למשפחת שפות שנקראת "הוקן" .
מידע אודות בני השסטה נחשף לראשונה בתחילת המאה ה-19, כאשר סוחרי פרווה אירופאים באו במגע עם בני הקהילה.
כתוצאה ממפגש זה ובעקבות רצונם של האירופאים לנצל את המשאבים שברשות בני הקהילה, במהלך המאה ה-19 סוחרי פרווה רבים (ביניהם ג'ון וורק) יצרו קשר עם בני השסטה על מנת לקיים עמם מסחר או כדי לנסות להשתלט בכפייה על המשאבים של אלו.
בהלת הזהב בקליפורניה משכה זרים להוטים רבים לקליפורניה בשלהי שנות הארבעים של המאה ה-19. תקופה זו הייתה הרסנית עבור השסטה מכיוון שאלפי כורים החלו לפעול על אדמות השבט וחסמו נתיבי מים שונים.
התעוררו סכסוכים בעקבות חוסר הכבוד של הזרים אל בני השסטה ואל אדמותיהם.
בני השסטה נחלשו מאוד ואף רבים מתו בעקבות מחלות לא מוכרות שהביאו עמם הזרים הפולשים וכן בעקבות סכסוכים ולחימה עם אותם זרים.
בשנת 1851 נחתם הסכם שלום בין הממשלה הפדרלית לבין קבוצה שייצגה את קהילת השסטה, זאת כדי להפסיק את המתח ואת הלחימה שהתקיימה בין הקהילה לבין הכורים הרבים שפעלו באזור.
הוסכם שתהיינה שמורה של בני השסטה, שם לא יעבדו כורים.
בשנת 1855 החלו מלחמות ה"רוג" (Rogue River Wars).
אינדיאנים באזור דרום המדינה אורגון, וביניהם בני השסטה שהתגוררו באזור זה, המשיכו להילחם עם הכורים מחפשי הזהב.
בשנת 1887 הקונגרס העביר חוק שנתן היתר למכור את האדמות בהן ישבו בני השסטה למתיישבים הלבנים שהגיעו לאזור, חוק אשר גרם לתחילת פירוקה של קהילת השסטה.
בהמשך לכך, בשנת 1938 בניית סכר שסטה הביא לעקירתם של אינדיאנים רבים באזור, כולל רבים מקהילת השסטה.
בני השסטה מיקמו את כפריהם בקרבת נהרות, כגון נהרות השסטה, הקלאמת והסקוט.
רוב בני הקהילה חיו בקליפורניה בעוד שחלק קטן מהם התגוררו בגבול עם אורגון.
בני השסטה היו נוודים במחצית מזמנם, וצדו חיות על מנת לאכול מזון.
במהלך עונת הקיץ, הם התגוררו ב"ויגוומים" (Wigwams), מעין צריפים העשויים מבוץ ועץ, ובמהלך עונת החורף שהו ב"בתי בורות", שעזרו לשמור על חום גופם בחורפים הקרים.
אנשי השסטה התגוררו בכפרים שכללו מספר משפחות.
בכל כפר היה ראש קהילה, שירש את התפקיד מאביו, ותפקידיו כללו יישוב סכסוכים בין בני הכפר והטפה להתנהגות מוסרית ונכונה.
לאשתו של ראש הקהילה הייתה אחראיות דומה בקרב הנשים בקבוצה.
כאשר התעוררו מחלוקות בשבט, אלו יושבו על ידי תשלום של סכום כסף לשני הצדדים.
לכל אדם היה ערך כספי קבוע שעליו היה לשלם, אשר נקבע על ידי מעמדו בקבוצה והמצב הכלכלי של משפחתו.
הכסף ששימש את בני השסטה למסחר הורכב משנהבים ומשרידי הקרקפת של ציפור הנקר.
לעיתים אף צדפות גדולות שימשו לכסף, אך אלו נחשבו כבעלי ערך פחות יותר מהשנהבים ומשרידי הקרקפת של ציפור הנקר.
השסטה סחרו בצנוברים ועורות זאב וצבאים תמורת בלוטים, דלועים וסירות קאנו.
הבלוטים בעלי הביקוש הרב ביותר בשבט היו בלוטים מעץ האלון הכהה, אשר הושגו על ידי מסחר עם שבט קרוק (Karok), ששכנו מערבית לשטחם של אנשי השסטה.
שבט הקרוק אף סיפק לאנשי השסטה מלח, מינרל ששימש את אלו לבישול במידה רבה.
המאכלים העיקריים שאנשי השסטה אכלו היו בשר צבי ובלוטים.
בני הקבוצה אף נהגו לאכול דובים, ציפורים, סלמון, צלופחים, סרטנים, חגבים וצרצרים.
חלוקת העבודה התבצעה כך שהגברים היו צדים ודגים, ואילו הנשים היו אוספות בלוטים, אגוזים וחרקים.
נשים וילדים אספו מולים וצדפות על ידי צלילה לקרקעית הנהר שהיה בקרבת בני השבט, נהר הקלמאת'.
המזון נאפה ובושל ב"תנורי אדמה", כלומר בורות אש אשר לכדו חום ואפשרו אפייה ובישול.
את המזון הניחו בתוך סלים על אבנים רותחות בתוך "תנורי האדמה", ולעיתים היו מבשלים את המזון ישירות על האש, ללא סלים.
גרגרי מנזניטה (Manzanita) שימשו להמתקת המזון וכדי להכין משקה סיידר.
בשר ודגים שנותרו לאחר ארוחות אוחסנו בבורות או בסלים על מנת שישמשו את בני השסטה בהמשך.
הטקס המרכזי של בני השסטה היה הטקס שלפני יציאה למלחמה.
נשים השתתפו בריקוד המלחמה, שנמשך כמה לילות ונועד להביא מזל לבני השסטה במלחמה המתקרבת.
טקס מיוחד נוסף שהתרחש כלל שירה, ריקודים ותפילות, והוא התקיים לפני שקבוצת גברים יצאה למסע ציד.
טקס ההתבגרות של הבנים כלל מסע ציד, דיג והימורים, בעוד שטקס ההתבגרות של הבנות היה חשוב יותר מבחינה חברתית מזה של הבנים וכלל ריקוד בפומבי.
כאשר גבר ואישה היו מעוניינים להינשא, על הגבר היה לשלם למשפחתה של אישה סכום מסוים עבורה.
גברים עשירים בדרך כלל נישאו לנשים רבות.
בני הקהילה לא ראו גירושין בעין יפה ועל כן מעט זוגות התגרשו בקהילה.
כאשר היה נערך טקס בקהילה, הגברים היו חובשים כתר נוצות וכן מעיל נוצות.
הכתר המפואר היה עשוי מצדפות, חרוזים, עורות של חיות, מקלות עץ קטנים ונוצות.
הכתר סימל מעבר משגרה רגילה לטקס ייחודי.
הבגדים של בני השסטה בשגרה היו עשויים מעורות של צבאים ומחתיכות עץ.
בני הקהילה נהגו לענוד שרשראות צדפים, קישוטים על האוזניים ועל האף, וכן הרבו לצבוע את עצמם בצבעי גוף.
שסטל רוז' (Chastel Rouge ), ידוע גם בשם קלעת יחמור , ומופיע לעיתים בטקסטים לטיניים כ Castrum Rubrum בלטינית: "המבצר האדום" הוא מגדל צלבני קטן בצפון-מערב סוריה, בתחומי רוזנות טריפולי הצלבנית.
המבצר עומד בתוך כפר יחמור במרחק 12 קילומטר מטרטוס ו-10 קילומטר מסאפיתא.
למרות גודלו הקטן וההריסות שבהן היא שוכנת כיום, שסטל רוז' נותרה סמל לניסיונות הצלבנים לבסס שליטה בשטחי סוריה ולהגן על הנתיבים החיוניים המחברים את נמלי הים התיכון לאזורי היבשה.
ההיסטוריה שלו מספקת הצצה לדינמיקה החברתית-פוליטית והצבאית של התקופה הצלבנית, במיוחד באזורים שפחות מודגשים על ידי כרוניקות היסטוריות.
האתר כנראה יושב כבר בתקופה של האימפריה הרומית, בסקר באתר נמצאו עקבות של יישובים קדומים והשם ג'מורה מופיע על מפת פויטינגר, המסמן את משמעותו האסטרטגית בדרכי המסחר.
מעט ידוע על ייסוד המבצר וההיסטוריה המוקדמת של המקום.
הסיבה לכך היא ששסטל רוז' הייתה מבצר קטן בעל חשיבות משנית, תפקידו המרכזי היה לשלוט באזורים הכפריים שמסביב ולאבטח את התקשורת בין המעוזים הטמפלרים של טרטוס ושסטל בלן.
ידוע כי שסטל רוז' הוענק על ידי טנקרד, נסיך הגליל לפונס, רוזן טריפולי בשנת 1112. מאוחר יותר נראה שהמבצר היה בידי משפחה פרנקית, וסאלים של רוזנות טריפולי, חלק מרשת הטירות שהגנו על המחוז.
ב-1177/78 העביר רמון השלישי מטריפולי את המעוז למסדר הצבאי של ההוספיטלרים.
ב-1188 כבש צלאח א-דין את המעוז.
הצלבנים חזרו למקום לאחר מסע הצלב השלישי והחזיקו בו עד שנפל ב-1289 לידי הסולטאן הממלוכי קלאוון.
הארכיטקטורה של שסטל רוז' צנועה, אך היא מדגימה את אותה שילוב של הגנה צבאית וחיים אזרחיים שאופיינה למתחמים צלבניים.
מבחינה אדריכלית, המצודה מציעה תובנות חשובות לגבי אסטרטגיות צבאיות צלבניות.
הוא מוקף בקיר מלבני עם סגנונות בנייה ייחודיים ומשלב מאפיינים כמו חדרים מקומרים, מגדלים גבוהים להגנה וחרכי חץ וקשת המדגימים את תפקידיו הצבאיים.
המתחם נשלט על ידי מגדל עוז מלבני, מוקף בחומת הגנה, עם מגדלי הגנה קטנים יותר בנקודות מפתח.
המתחם המלבני, שמידותיו כ-42 מטרים על 37 מטרים רחוק מלהיות מבנה הומוגני.
החיפוי החיצוני מציג שלושה סוגי בנייה שונים:
בנייה באבנים גדלות בגובה של 0.6 עד 0.8 מטרים עם חיבורים דקים ללא גימור של טיח שמופיעה באופן לא אחיד על הנדבכים התחתונים של המתחם, במיוחד על הפאה הדרום-מערבית.
בנייה באבנים בגודל בינוני חלקה בגובה של 0.4 עד 0.5 מטרים, עם חיבורים דקים ללא גימור של טיח שנמצאת כמעט על כל המתחם, מהבסיס ועד לגובה של כעשרה נדבכים.
אבנים אלו נמצאות גם על פני המגדלים הצדדיים, אך עם הבחנה ברורה של הנדבכים המדגימה את האופי המאוחר של התוספות.
בנייה באבנים קטנות בגובה של 0.3 מטרים עם חיבורים דקים ללא גימור שמכתרת את כל המתחם על פני מספר נדבכים: הנחת הבנייה הזו נראית מאוחרת לבניית המתחם ומתאימה לשלב של הגבהה של החומה ההיקפית בעת התקנת המגדלים.
כמה מאפיינים ייחודיים מאפיינים את המתחם הזה: החלפת אבנים במרצפות ובקצוות על נדבכים מסוימים, היעדר סימנים של ססתי האבן, או אזכורים אפיגרפיים, היעדר קישוטים, היעדר חלונות או חרכי ירי ברמה התחתונה על כל היקף המתחם.
המתחם כולל כיום גישה ראשית הממוקמת במרכז הפאה הדרום-מזרחית שלו.
הדלת המלבנית, בגובה של כ-2 מטרים וברוחב של 1.5 מטרים, שמעליו קשת לא בולטת, חצובה באבן יחידה.
המרחב האנכי שנוצר בין הקשת לדלת מנוקב בחריץ מלבני שמעל הדלת ומשמש כפתח ירי מהשביל שהקיף במקור את הכניסה.
נראה כי לא הייתה קיימת סורג לדלת זו.
המשקוף המסיבי נחצב, ככל הנראה בתקופה המודרנית, בקשת מעגלית המאפשרת מעבר של כלי רכב גבוהים יותר.
משני הצדדים, עמודי הצד נחתכו במידה רבה, ולאחר מכן שוחזרו ככל הנראה במלט.
למבצר מספר מאפיינים אדריכליים בולטים: מגדל ראשי: מגדל מלבני במרכז המתחם, המוקף בשרידי חומה היקפית, שני מגדלים פינתיים קטנים, חרכי חץ וקשת וחדרים מקומרים לאורך הקירות.
הביצור העיקרי הבולט באתר הוא מגדל העוז, שנשמר היטב והוא מבנה בן שתי קומות באורך 16 מטרים וברוחב 14 מטרים עם קירות בעובי לא אחיד של כ מטר בממוצע.
סביב המבנה נשתמרו שרידי חומה שהקיפה את המגדל, באורך 42 מטרים על 37 מטרים.
בקצה החומה נבנו שני מגדלים.
הקומה הראשונה חולקה לשתי קומות נפרדות על ידי רצפת עץ ומדרגות הובילו אל הקומה השנייה של המבנה.
לא ברור מתי הוקם המגדל אך ההשערה כי החומות החיצוניות נבנו במהלך המאה ה-12 והמגדל הנראה כיום נבנה במאה ה-13.
שסו (במצרית קדומה או שאסו, שוסו) היו קבוצה אתנית שהתקיימה, על פי מקורות מצריים ואכדיים במזרח הקדום בתקופת המקרא: החל מתקופת הברונזה המאוחרת באמצע האלף השני עד אמצע האלף הראשון לפנה"ס בתקופת הברזל.
זהותם האתנית של השסו אינה ברורה, אך יש המזהים אותם עם הרכיב הנוודי של החברה הכנענית, שלאחר התנחלותו התגבש, לצד יחידות אחרות שהתנחלו אז, לכדי עם ישראל.
מקורה של המילה שסו עשוי להיות בשורש מצרי שפרושו הליכה או בשורש העברי/כנעני ש.ס.ה שפירושו ביזה.
בכתב ההירוגליפי המצרי השם שסו לא מופיע עם הסימן של מדינה או ארץ, עדות לכך שהשסו היו שבטים נודדים שלא הקימו יישובי קבע.
השם מופיע עם הסימן של מקל-הכאה לפני האדם המייצג את השסו, אות לכך שנחשבו לאויבי מצרים.
המונח שסו הופיע לראשונה בכתובת מצרית מהמאה ה-24 לפנה"ס, והמשיך להופיע לאורך כל תקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת עד לימי רעמסס השלישי.
השסו חיו במסגרת שבטית, נפוצו בכל המרחב הכנעני מלבנון בצפון ועד סיני בדרום, ופעלו בעיקר באזורי השוליים בספר המדבר.
השסו מתוארים בכתבים המצריים כרועים נוודי מדבר אשר היו פושטים לעיתים על יישובים, מצדיות ושיירות מצריות.
במכתבי אל-עמארנה שנשלחו במאה ה-14 לפנה"ס על ידי מלכי ערים כנעניות לפטרונם מלך מצרים, נזכרים איגודי שבטים במילה האכדית "סותו".
בדומה ל"שסו" אף ה"סותו" נזכרים בעיקר בהקשר צבאי כשכירי חרב של ממלכות כנען בצידם של העפירו.
תיאור המביע את החשש ממעבר בשטח הררי (נחל עירון בין בקעת מגידו למישור החוף) מובא במקור המצרי פפירוס אנאסטאזי א, מימי רעמסס השני (המאה ה-13 לפנה"ס): 'ראה המעבר נמצא בערוץ, אלפיים אמה עומקו...
מסוכן הערוץ, מלא שוסים נחבאים אל בין השיחים ...פניהם זועפות ולבבם קשה...
נתיבך מלא צוקים ואבנים, אין אחיזת רגל...
מדמה אתה כי האויב מאחוריך ורעדה אוחזת בך'.
המקור הנ"ל גם מזכיר אנשי שסו אכזריים שאורבים לעוברים בדרך בגיא מסוים, בו עלול אמנמופה חסר-הניסיון לנסות לעבור עם מרכבתו.
השסו האלה מתוארים על ידי המחבר חורי כחריגים בגובהם: 4 או 5 אמות – או במונחים מודרניים: כ-2.10 מ'.
במאה ה-12 לפנה"ס, בימי רעמסס השלישי, מתוארת פשיטה מצרית עליהם, כולל ביזת אוהליהם, עדריהם, וכלל רכושם.
מילר השסו היו מחולקים לקלאנים מאורגנים של שודדי דרכים ובוזזים שהונהגו על ידי מנהיגים מקומיים (chieftains).
לדעתו הם חיו כנוודים שמגדלים בקר ופעלו באזור שבין עמק יזרעאל בצפון לאשקלון וסיני בדרום.
בתנ"ך מופיעה המילה העברית שוסים, מקבילתו של המושג המצרי שסו, במובן של שודדים, ומשיסה במובן ביזה.
זיהויים של השסו עם העברים בכלל ובני ישראל בפרט
יש המזהים את השסו שבמקורות המצריים עם הרכיב הנוודי של החברה הכנענית, שלאחר התנחלותו בארץ ישראל התגבש, לצד יחידות אחרות שהתנחלו אז, לכדי עם ישראל.
ברשימה טופוגרפית מימי השליט המצרי אמנחותפ השלישי שנמצאה במקדש ב שבנוביה, נזכרים שישה אזורים בהם ישבו שסו:
ארץ שעיר בדרום ארץ כנען
ארץ יהו שמיקומה אינו ידוע
נטען כי השם "ארץ יהו" מצביע על העובדה ששבטים בחבל ארץ זה עבדו את יהוה.
יש המשערים שמקומה של ארץ "יהו" הוא בדרום כנען.
כמו כן מוזכרים ה"שסו של יהו" גם ברשימות עמים כבושים במבנה מימי רעמסס השני מ שגם היא בנוביה (Amara West).
נוסף על כך, על סמך השושלות המשפחתיות במקרא משתמע כי שבטי ישראל היו קרובים במוצאם לאוכלוסיות ולעמים השמים-מערביים האחרים בסביבות ארץ ישראל, כגון אדום, מואב, ועמון.
תעודה מצרית מימי הפרעה מרנפתח הכוללת דיווח ממעבר הגבול המצרי בסילה, אשר בתוואי תעלת סואץ של ימינו – מזכירה את בואם של "שסו של אדום" למצרים.
לעומת זאת, השם ישראל, מופיע לראשונה במקורות מצריים רק בסוף המאה ה-13 לפנה"ס במצבת מרנפתח.
שספו היה רובה צרפתי שמילא חלק מהותי במלחמת צרפת–פרוסיה.
השספו הומצא בשנת 1857, ונקרא על שם ממציאו אנטואן אלפונס שספו.
הרובה, שנודע רשמית כ-Fusil modèle 1866, היה רובה צבאי נטען-מכנס בעל מנגנון בריח.
הוא מפורסם בכך ששימש כנשקם של הכוחות הצרפתיים במלחמת צרפת-פרוסיה בשנים 1870–1871. הוא החליף מגוון רובה מיני נטעני-לוע, שרבים מהם הוסבו בשנת 1864 לרובי טבטייר.
רובה השאספו, שהיה שיפור לרובים הצבאיים הקיימים ב-1866, סימן את תחילתו של עידן הרובים הצבאיים המודרניים בעלי מנגנון בריח וטעינת מכנס.
קצב האש של השספו היה מהיר יותר משל כל רובה אחר שהיה בשימוש עד אז בצבא צרפת, וב-1866 הוא נכנס כנשק הרשמי של צבא צרפת.
הוא נוסה לראשונה בנובמבר 1867, בקרב מנטנה נגד האיטלקים.
המפקדים הצרפתיים כתבו בהתלהבות בדו"ח "השספו עושה נפלאות".
במלחמת צרפת–פרוסיה התמודדו חיילים צרפתיים מול חיילים מהצבא הפרוסי חמושים ברובה דרייזה קצב האש והטווח שלהם היו גבוהים בהרבה משל הרובים הגרמניים.