tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבולים הודבקו על המעטפה, משמאל לבול הממשלתי של דואר ארצות הברית.
שירות הדואר הפרטי של טריטוריית מקדונלד
על מנת להפעיל את הדואר הפרטי של טריטוריית מקדונלד נפתחו בעיר נואל שלושה מרכזי דואר טריטוריאלי בהם נמכרו בולי הדואר הפרטי והתקבלו דברי דואר למשלוח.
בפינה הימנית העליונה של המעטפה צריך היה השולח להדביק בול דואר רגיל של ארצות הברית (אותו רכש בנפרד בבית הדואר הפדרלי).
הבול של הדואר הפרטי הודבק בצידה השמאלי של המעטפה ובוטל באמצעות חותמת עגולה עם הכיתוב "נואל, טריטוריית מקדונלד, 1961" (NOEL McDONALD TERRITORY 1961).
תמורת תשלום של שני סנט (מחיר הבול הפרטי) התחייב הדואר של טריטוריית מקדונלד להוביל את המכתב אל בית הדואר האמריקאי הקרוב ביותר מחוץ לגבולות ה"טריטורייה", לרוב לבית הדואר של העיר שב.
לא ברור כמה זמן נמשך הנוהג של הובלת המכתבים אל מחוץ לגבולות מחוז מקדונלד, וככל הנראה בתוך פרק זמן קצר הוחלט להפקיד אותם בבית הדואר של נואל.
לתושבי מחוז מקדונלד היה סכסוך עם מדינת מיזורי, ולא הייתה להם כל סיבה להחרים את בית הדואר הפדרלי.
שירות הדואר הפרטי של טריטוריית מקדונלד הפיץ לאורך שנת 1961 למעלה מ-60 אלף מעטפות, שנשלחו לכל קצווי תבל.
ביום השיא, חג המולד 1961, החתים הווארד קטס (Howard Cates), מנהל הדואר של נואל, 6,000 מעטפות שהכילו אגרות ברכה לחג המולד ושלח אותן בדואר.
בנוסף למעטפות שנשלחו דרך אחד משלושת מרכזי הדואר הפרטיים ידועות מעטפות רבות שנמסרו ישירות לבית הדואר הפדרלי בנואל.
על מנת ליהנות מן האפקט הפרסומי של הבולים הפרטיים נהגו בתי עסק שונים בנואל לרכוש את הבולים ולהדביק אותם על המעטפות ששלחו כחלק מן התכתובת המסחרית הרגילה שלהם.
המעטפות האלה נמסרו כאמור על ידי בית העסק ישירות לבית הדואר של נואל, ולא עברו דרך בתי הדואר הפרטיים.
ניתן לזהות אותן על ידי כך שהבולים הפרטיים המודבקים עליהן לא הוחתמו בחותמת המיוחדת של דואר טריטוריית מקדונלד, אלא על ידי חותמת הדואר הרגילה של הדואר האמריקאי.
על פי החוק האמריקאי מותר לכל גורם להקים שירות דואר פרטי, בתנאי שהוא אינו מתחרה בדואר האמריקאי, אלא מספק שירות משלים.
הקמת מרכזי הדואר הפרטי והובלת המכתבים לבית הדואר של נואל נחשבת לשירות משלים, החוסך לשולח את הטירחה לגשת בעצמו לבית הדואר.
מעמד הבולים של טריטוריית מקדונלד בקרב האספנים
הדעה השלטת בקרב אספני הבולים היא שלהנפקת הבולים ולהקמת שירות הדואר הפרטי של טריטוריית מקדונלד לא הייתה כל משמעות מבחינה דוארית, וכל מטרת ההנפקה הייתה לשמש כאמצעי פרסום ותעמולה לקידום התיירות במחוז מקדונלד.
עם זאת, עצם העובדה שתושבי המחוז בחרו להביע את שאיפתם לעצמאות באמצעות הנפקת בולי דואר מעיד על חשיבותו של הבול כסממן שלטון, לצד המטבע, ותעודת התושב.
המעטפות, עם הבול הפרטי לצד הבול הרשמי של ארצות הברית, נחשבות כמזכרת מן האירוע ההיסטורי, וידוע על מעטפות שנשלחו עם הבול הפרטי מבית הדואר של נואל גם לאחר שנת 1961, ככל הנראה על ידי אספני בולים שביקשו להכין לעצמם מזכרת בולאית מעניינת.
בשנת 2011, לרגל מלאת 50 שנה לדואר הפרטי של טריטוריית מקדונלד, יזמו חברי החוג ההיסטורי והבולאי של מחוז מקדונלד שיחזור של שירות הדואר המקורי שפעל בשנת 1961.
המונח הבּוּם הלטינו-אמריקאי (בספרדית: Boom Latinoamericano) מתאר תנועה ספרותית שנוצרה במרכז ובדרום אמריקה בשנות ה-60 ושנות ה-70 של המאה ה-20, ושהגדירה את יצירותיהם יוצאות הדופן של סופרים לטינו-אמריקאים צעירים יחסית.
נהוג לכלול ב"בום" את הסופרים חוליו קורטאסר מארגנטינה, קרלוס פואנטס ממקסיקו, מריו ורגס יוסה מפרו וגבריאל גארסיה מארקס מקולומביה.
תחת השפעת המודרניזם האירופי והצפון אמריקאי, אך גם בעקבות תנועת הוונגוארדיה (vanguardia) הלטינו-אמריקאית, קראו סופרים אלו תיגר על המוסכמות הממוסדות של הספרות במרכז ודרום אמריקה.
יצירותיהם נחשבו אז ניסיוניות, ובשל האקלים הפוליטי של אמריקה הלטינית בשנות השישים, היו גם פוליטיות מאוד.
ההצלחה הפתאומית של חברי ה"בום" נבעה בחלקה הגדול מהעובדה שיצירותיהם היו בין הרומנים הלטינו-אמריקאים הראשונים שיצאו לאור באירופה, על ידי הוצאות ספרים כמו סייס ברל האוונגרדית מברצלונה.
ואכן, פרדריק מ' נון כותב כי "סופרים לטינו-אמריקאים הפכו מפורסמים בעולם הן בזכות כתיבתם והסינגור הפוליטי והחברתי שהם הובילו, והן מכיוון שלרבים מהם היה את המזל להגיע לשווקים ולקהלים שמעבר לאמריקה הלטינית באמצעות תרגום, נסיעות - ולעיתים גם בשל הגליה."
שנות השישים והשבעים היו עשורים של סערה פוליטית בכל אמריקה הלטינית, עם אקלים פוליטי ודיפלומטי שהושפע מאוד מהדינמיקה של המלחמה הקרה.
אקלים זה היה הרקע ליצירתם של סופרי ה"בום" הלטינו-אמריקאי, והגדיר את ההקשר שבו החלו רעיונותיהם הרדיקליים להתפתח.
ניתן לראות במהפכה הקובנית בשנת 1959, והניסיון האמריקני שלאחר מכן לסכל אותה דרך הפלישה למפרץ החזירים, כתחילתה של תקופה זו.
פגיעותה של קובה הובילה אותה להידוק הקשרים עם ברית המועצות, שהביא כתוצאה מכך למשבר הטילים בקובה בשנת 1962, כאשר ארצות הברית וברית המועצות התקרבו בצורה מסוכנת למלחמה גרעינית.
כמו כן, לאורך שנות השישים והשבעים שלטו משטרים סמכותנים צבאיים בארגנטינה, ברזיל, צ'ילה, פרגוואי, פרו ורבים נוספים.
רבות מממשלות אלה (שנתמכו על ידי ארצות הברית) שיתפו פעולה זו עם זו בפעילות עינויים או חיסול מתנגדים פוליטיים ו"הסדרת הטיפול בגופותיהם" כמו ב"מבצע קונדור".
בתקופה שבין 1950 ל-1975 חלו שינויים משמעותיים בדרך שבה טופלו ההיסטוריה והספרות מבחינת פרשנות וכתיבה.
זה גם הביא לשינוי בתפיסה העצמית של סופרים לטינו-אמריקאים.
האירועים הפוליטיים החשובים ביותר של התקופה היו המהפכה הקובנית בשנת 1959 וההפיכה בצ'ילה בשנת 1973. נפילתו של חואן דומינגו פרון בארגנטינה, מאבקה האלים והממושך של הגרילה העירונית, שדוכאה באכזריות בארגנטינה ובאורוגוואי, והאלימות הבלתי פוסקת בקולומביה, השפיעו גם על הסופרים, שכן הם סיפקו הסברים או עדויות, והעניקו רקע מטריד ליצירתם.
תשומת הלב הגוברת שהוענקה לסופרים לטינו-אמריקאים, והצלחתם הבינלאומית בשנות השישים בתופעה שנקראה כאמור ה"בום", השפיעה על כל הכותבים והקוראים באותה תקופה.
מה שקירב בעיקר בין סופרים ומיקד את תשומת לב העולם לאמריקה ההיספנית היה ניצחון המהפכה הקובנית בשנת 1959, שהבטיח עידן חדש.
תקופת האופוריה יכולה הייתה להסתיים בכך, אלא שבשנת 1971 הממשלה הקובנית הקשיחה את עמדותיה והמשורר הברטו פאדילה אולץ להתנער במסמך פומבי ממה שהמפלגה השלטת גרסה כהשקפותיו הדקדנטיות והמושחתות.
הזעם על המקרה של פאדילה הביא לסיומה את הזיקה בין אינטלקטואלים לטינו-אמריקאים לבין מיתוס ההשראה הקובני.
יש הרואים באירוע פאדילה את נקודת תחילת הסוף של עידן ה"בום".
עם זאת, במובן משמעותי, ה"בום" לא הסתיים; הסופרים הקשורים לבום המשיכו לפרסם ספרים שקראו קהלים גדולים בהרבה מאלו מהם נהנו מהסופרים הלטינו-אמריקנים לפני ה"בום".
ספריהם של ארבעת סופרי ה"בום" המרכזיים הופצו ותורגמו לשפות אירופיות ואסייתיות רבות, במידה רבה בהרבה מאלו של סופרים חשובים של טרום-ה"בום", כמו חוסה מריה ארגואדאס, אדוארדו מאלאה או מנואל רוחאס.
עליית הספרות הלטינו-אמריקאית החלה עם כתביהם של חוסה מארטי, רובן דריו וחוסה אסונסיון סילבה, שיצאו מהקאנון הספרותי האירופי.
סופרים מודרניסטים אירופים כמו ג'יימס ג'ויס השפיעו גם הם על סופרי ה"בום", כמו גם הכותבים הלטינו אמריקנים של תנועת הוונגוארדיה (vanguardia).
חוקרת הספרות והתרבות הלטינית אליזבת קונרוד מרטינז טוענת כי סופרי הוונגוארדיה היו "מבשריהם האמיתיים" של הבום, וכתבו רומנים חדשניים ומאתגרים לפני שבורחס ואחרים נחשבו להשראות העיקריות של סופרי אמריקה הלטינית של אמצע המאה העשרים.
בשנת 1950, סופרים לטינו-אמריקאים נחשבו לשוליים בנוף הספרותי, בעוד פריז וניו יורק ייצגו את מרכז העולם הספרותי, אך בשנת 1975 הם כבר נחשבו לדמויות מרכזיות.
מעבר להיותו תופעה של הוצאה לאור, ה"בום" הציג לספרות העולמית מאפיינים אסתטיים וסגנוניים חדשים.
באופן כללי, בתחילת התקופה שרר ריאליזם ברומנים בעלי גוון של פסימיזם אקזיסטנציאליסטי, עם דמויות עגולות שמקוננות על גורלן וקו עלילתי ישר.
בשנות השישים, המשלב הלשוני נעשה נמוך יותר ופנה אל הפופ, לסוג של שפת רחוב, הדמויות הפכו מורכבות הרבה יותר והכרונולוגיה הפכה להיות מסובכת, מה שאילץ את הקוראים להיות "משתתפים פעילים" בפענוח הטקסט.
בשלהי התקופה הפכה ההרפתקה הפוליטית להיות מרירה יותר, בעוד שהתחכום הלשוני הגיע לשיא חדש.
הסופרים פנו להרהר על כתיבתם שלהם, סיפורת על סיפורת או מטא-סיפורת, ואילו דמויות וקווי מתאר סיפוריים גילו את הכוח ההרסני של החברה הפוסטמודרניסטית, שבה הכל זמין ובאותה מידה גם חסר חשיבות.
עם הצלחתו של הבום, יצירתם של דור הסופרים הקודם זכתה לקבל גישה לציבור חדש ונרחב.
מבשריו אלה כוללים את חורחה לואיס בורחס, מיגל אנחל אסטוריאס, ארטורו אוסלר פייטרי ואלחו קרפנטייה, חואן קרלוס אונטי וחואן רולפו.
בעוד שרוב המבקרים מסכימים שהבום התחיל בשנות ה-60, יש חילוקי דעות לגבי איזו יצירה צריכה להיחשב לרומן החניכה הראשון של עידן זה.
לפי סברה אחרת, של חוקר הספרות ההשוואתית רנדולף ד' פופ: "סיפור הבום יכול היה להתחיל באופן כרונולוגי עם כבוד הנשיא של מיגל אנחל אסטוריאס (פורסם בשנת 1946, אך כתיבתו החלה בשנת 1922).
רומני ה"בום" הם למעשה רומנים מודרניסטיים.
הם מתייחסים לזמן באופן לא ליניארי, משתמשים לעיתים קרובות ביותר מנקודת מבט או קול סיפורי אחד ומכילים מספר רב של ניאולוגיזם (מטבעות לשון חדשות או משמעויות חדשות למילה או לצירופים שלה), ואפילו גסויות ושפה נמוכה.
כפי שכתב פופ בהתייחסו לסגנון ה"בום": "הוא הסתמך על סופרפוזיציה קוביסטית של נקודות מבט שונות, הטיל ספק בזמן ובהתקדמות הליניארית שלו, והיה מורכב מבחינה טכנית.
מבין כותבי הבום, גבריאל גרסיה מארקס קשור באופן הדוק ביותר לשימוש בריאליזם מאגי (קסום), ולזכותו נזקפת הבאתו "לאופנה" לאחר פרסום מאה שנים של בדידות בשנת 1967.
בספרו תום הספרות כותב החוקר ברט לוינסון כי ריאליזם קסום הוא "מצב אסתטי מרכזי בסיפורת העת האחרונה של אמריקה הלטינית...
מתממש כאשר ההיסטוריה של אמריקה הלטינית חושפת את עצמה ככזו שאינה מסוגלת להסביר את מקורה, חוסר יכולת אשר באופן מסורתי...
מייצג דרישה למיתוס: מיתוסים כאמצעי להסביר את ההתחלות שנמלטות מההקשר ההסטורי." כתביהם של סופרי הכרוניקה של הודו, לעומת זאת, תיארו את "העולם החדש" האקזוטי והדיווחים שלהם על כיבוש אדמות חדשות ומשונות התקבלו כהיסטוריה.
הסיפורים הפנטסטיים של ה"בום" סייעו לעיתים קרובות לחולל אסתטיקה חדשה, שהפכה לריאליזם קסום.
על פי האסתטיקה הזו, דברים לא מציאותיים מטופלים כמציאותיים ושגרתיים, ודברים יומיומיים ושגרתיים מטופלים כאילו היו בלתי מציאותיים.
עלילות, אף על פי שלעיתים קרובות הן מבוססות על חוויות אמיתיות, משלבות אלמנטים מוזרים, פנטסטיים ואגדיים, עמים מיתיים, מיקומים ספקולטיבים ודמויות, שאף על פי שהן סבירות ומתקבלות על הדעת, יכולות להיות גם לא מציאותיות, והשילוב בין האמיתי, הדמיוני, והלא קיים נעשים בצורה שקשה להפריד ביניהם."
עיסוק בהיסטוריה הוא מאפיין נוסף של סיפורת תקופת ה"בום".
המפתח לכך הוא הרומן הדיקטטורי, סוגה לטינו-אמריקאית שבה הוצגו דמויות ואירועים היסטוריים באופן שלא ניתן היה לפקפק בקשרים בינם לבין אירועים עכשוויים באמריקה הלטינית.
דוגמה לכך היא ספרו של רואה באסטוס אני, העליון, המתאר את הדיקטטורה הפרגוואיית מהמאה ה-19 של חוסה גספר רודריגס דה פרנסיה, אך פורסם בתקופת משטרו של אלפרדו סטרסנר.
נון כותב כי "סופרי ה'בום' עצמם גילו אחיזה מתוחכמת ביכולתה של הסוגה שלהם לתאר היסטוריה מקבילה ואלטרנטיבית, והם השתתפו באופן פעיל בעימותים התרבותיים והפוליטיים של האזור, שהטילו ספק בעצם המשמעות והערך של ההיסטוריה."
סוגיית הנכללים בתנועת ה"בום" הייתה לוויכוח נרחב ומעולם לא הוכרעה.
לעומת זאת, כמה סופרים השפיעו על התנועה באופן שאיננו ניתן לערעור.
אף ששמותיהם של סופרים רבים אחרים עשויים להתווסף לרשימה, קרוב לוודאי שלא יושמטו אלו הבאים:
חוליו קורטאסר נולד בבלגיה בשנת 1914 להורים ארגנטינאים.
הוא התגורר עימם בשווייץ עד שעבר לבואנוס איירס בגיל ארבע.
בדומה לסופרי "בום" אחרים, קורטאסר היה ביקורתי מאוד כלפי השלטונות במדינתו: התנגדותו הציבורית לחואן פרון גרמה לו לעזוב את תפקידו כפרופסור באוניברסיטת מנדוסה ובסופו של דבר הובילה אותו לגלות.
הוא עבר לפריז, שם בילה את מרבית חייו המקצועיים, ובשנת 1981 הפך לאזרח צרפתי.
כמו גרסיה מארקס, גם קורטאסר תמך בפומבי בממשלתו של פידל קסטרו, כמו גם בנשיא השמאל הצ'יליאני סלבדור איינדה ובתנועות שמאל אחרות, כמו החזית הסנדיניסטוית בניקרגואה.
עם זאת, בסיפוריו הראשונים, גורמים פוליטיים היו לרוב מושתקים או נעדרים עד לפרסום הרומן הפוליטי המפורש שלו ספרו של מנואל בשנת 1973.
קורטאסר הושפע מבורחס, כמו גם מאדגר אלן פו.
הוא היה אולי היוצר הנסיוני הקיצוני ביותר מבין כל כותבי ה"בום".
היצירה החשובה ביותר שלו, וזו שהביאה אותו לזכות בהכרה בינלאומית, היא הרומן האקספרימנטי קלאס (1963).
הספר מורכב מ-155 פרקים, הניתנים לקריאה בסדר משתנה לפי נטיית הקורא או לפי "טבלת ההתמצאות" שהוסיף המחבר בתחילת הספר.
עבודותיו האחרות כוללות את אוספי הסיפור הקצר חיות טרף (1951), סוף המשחק (1956) נשק סודי (1959), אותה האש לכל (1966).
קורטאסר מת בפריז ב-12 בפברואר 1984 מלוקמיה, או מסיבוכים של מחלת האיידס, שבה נדבק לאחר שקיבל עירוי דם נגוע.
קרלוס פואנטס נולד ב-11 בנובמבר 1928 והחל לפרסם ספרים בשנות החמישים.
הוא היה בנו של דיפלומט מקסיקני, ובמהלך ילדותו התגורר בערים בואנוס איירס, קיטו, מונטווידאו וריו דה ז'ניירו וכן בוושינגטון הבירה.
התנסויותיו באפליה אנטי מקסיקנית בארצות הברית הובילו אותו לבחון מקרוב את התרבות המקסיקנית.
הרומן שלו מותו של ארטמיו קרוס (1962) (La muerte de Artemio Cruz בספרדית), המשתמש בתפיסות חדשניות מנקודת המבט הסיפורית, מתאר את חייו של מהפכן מקסיקני לשעבר על ערש דווי.
יצירות חשובות נוספות שלו כוללות את היכן שהאוויר צלול (1959), אאורה (1962), טרה נוסטרה (1975), ונובלת הפוסט-בום הגרינגו הזקן (1985).
פואנטס כתב לא רק כמה מהרומנים החשובים ביותר של התקופה, אלא גם היה מבקר ופובליציסט של אמריקה הלטינית.
בשנת 1955 ייסדו פואנטס ועמנואל קרבאלו את כתב העת המקסיקני לספרות Revista Mexicana de Literatura שהציג בפני הלטינו- אמריקאים את יצירותיהם של המודרניסטים האירופאים ואת רעיונותיהם של ז'אן-פול סארטר ואלברט קאמי.
בשנת 1969 הוא פרסם את היצירה הביקורתית החשובה - "הרומן ההיספנו אמריקאי החדש" La nueva novela hispanoamericana.
פואנטס היה פרופסור לספרות לטינו-אמריקאית באוניברסיטאות קולומביה (1978) ובהרווארד (1987) ובשנים האחרונות לחייו היה קשור לאוניברסיטת בראון.
הוא אמר פעם כי "מה שמכונה 'בום', במציאות הוא תוצאה של ארבע מאות שנים, שבאופן מילולי, הגיעו לרגע של דחיפות שבה הסיפורת הפכה לדרך ללמוד שיעורים מהעבר." פואנטס מת ב־15 במאי 2012.
גבריאל גרסיה מרקס החל את דרכו כעיתונאי וכתב סיפורים קצרים שזכו לשבחים רבים; כתביו המוקדמים ביותר היו סיפורים קצרים שהופיעו בעיתון "אל אספקטדור" בבוגוטה בשנות הארבעים.
גרסיה מרקס ידוע בעיקר בזכות רומנים כמו מאה שנים של בדידות (1967), סתיו של פטריאך (1975), אין לקולונל מי שיכתוב אליו (1962) ויצירות "פוסט-בום" כמו אהבה בימי כולרה (1985).
הוא זכה לביקורת משבחת רבה ולהצלחה מסחרית, בעיקר מאחר שהציג בפני עולם הספרות את מה שכונה ריאליזם מאגי (קסום).
הוא עשה ניסויים בגישות מסורתיות פחות או יותר להצגת המציאות, כך ש"הדברים המפחידים ביותר, הכי לא שגרתיים, מסופרים בדלות הבעה".
דוגמה שצוטטה לעיתים קרובות היא העלייה הפיזית והרוחנית לגן עדן של אחת הדמויות בזמן שהיא תולה את הכביסה לייבוש במאה שנים של בדידות.
גרסיה מארקס נחשב כיום לאחד הסופרים המשמעותיים ביותר של המאה העשרים, כפי שמעידה זכייתו בפרס נובל לספרות משנת 1982. גרסיה מרקס מת ב־17 באפריל 2014.
מריו ורגס יוסה היה סופר פרואני, מחזאי, עיתונאי ומבקר ספרות ומבקר פוליטי.
הוא למד באוניברסיטת סן מרקוס בלימה, ולאחר מכן השלים דוקטורט בספרות לטינו-אמריקאית בספרד.
למעשה, התזה שלו עסקה בגבריאל גרסיה מארקס.
הוא זכה לתהילה עם הרומן שלו "העיר והכלבים" (1963), כתב אישום מחריד של אכזריות ושחיתות באקדמיה צבאית פרואנית (ובמשתמע, בחברה הפרואנית).
ורגס יוסה כתב גם את הבית הירוק (1966), את הרומן האפי שיחה בקתדרלה (1969), קפטן פנטוחה והשירות המיוחד (1973), ורומנים "פוסט-בום" כמו דודה ג'וליה והכתבן (1977).
ב-1990 התמודד על נשיאות פרו מול אלברטו פוג'ימורי, אך הפסיד.
לאחר שהתגורר יותר משלושים שנה באירופה, ואף קיבל אזרחות ספרדית, חזר לחיות בלימה.
האקדמיה השוודית העניקה לו את פרס נובל לספרות לשנת 2010.
ורגס יוסה מת בלימה ב-13 באפריל 2025.
סופרים אחרים נוספים שויכו אף הם ל"בום".
חואן רולפו, מחברם של שני ספרים, שרק אחד מהם היה רומן, היה "המאסטר" שהוכר בדיעבד כמי שאיזן בין רגישות חברתית, שפה ניסיונית וסגנון ייחודי.
אוגוסטו רואה באסטוס מפרגוואי כתב את בנו של הגבר Hijo de hombre שנחשב על ידי אחדים לרומן הראשון של ה"בום".
ספרו הניסיוני מאוד אני, העליון הושווה ליוליסס של ג'יימס ג'ויס, והוא נחשב ל"אחת היצירות המוערכות בהיסטוריית הסיפורת עבור כל מי שאי פעם יגיע לדרום אמריקה." מנואל פואיג הארגנטינאי הוא דמות מרכזית, יחד עם ורגס יוסה, בעולם ההוצאה לאור Seix-Barral.
הסופר הקובני חוסה לסמה לימה, אף שאינו ידוע כל כך בעולם ההוצאה לאור בשפה האנגלית, יכול להיחשב גם כדמות מרכזית על בסיס הרומן שלו, פרדיסו (1966).
הוצאה לאור של סופרי הבום הלטינו אמריקאים
ההוצאה לאור מילאה תפקיד מכריע בחשיפתה של ספרות ה"בום".
בתי הוצאה לאור גדולים שהוקמו בהוואנה, מקסיקו סיטי, בואנוס איירס, מונטווידאו, אסונסיון וסנטיאגו היו אחראים לפרסום מרבית רומני ה"בום", וערים אלו הפכו למרכזים חזקים של חדשנות תרבותית.
בתקופה זו הוצאו לאור רומנים רבים של תקופת ה"בום" בברצלונה, מהלך המשקף את העניין החדש של ההוצאות הספרדיות בשוק הספרדי-אמריקאי.
עם זאת, כפי שמציין אלחנדרו הררו-אולאייזולה, ההכנסות מהוצאת רומנים אלה לאור העניקו דחיפה לכלכלה הספרדית, אף על פי שהן היו כפופות לצנזורה של פרנקו.
כמה מהרומנים שפורסמו על ידי ההוצאה לאור Seix Barral כוללים את העיר והכלבים של מריו ורגס יוסה (1963) ואת קפטן פנטוחה והשירות המיוחד (1973) ונבגד על ידי ריטה הייוורת' של מנואל פואיג (1971).
דמות מכריעה בקידום הספרות הלטינו-אמריקאית בספרד ובמקומות אחרים הייתה "סוכנת העל" כרמן בלסלס, שורגס יוסה כינה "האמא הגדולה של הרומן הלטינו אמריקאי".
ביקורת נפוצה שנמתחה על ספרות ה"בום" הייתה שהיא ניסיונית מדי ובעלת "נטייה לאליטיזם".
הדגש של ספרות הבום על ההיסטוריה והפנטסטיה היה גם הוא נושא לביקורת, שכן נטען כי הוא מרוחק מדי מהמצבים הפוליטיים הלטינו-אמריקאים שהוא מבקר.
לבום הייתה השפעה מיידית, שכן הוא שינה את אופן ההתייחסות לתרבות אמריקה הלטינית ברחבי העולם.
ההצלחה המסחרית של סופרי ה"בום" השפיעה על העלאתם כמעט למעמד של כוכבי רוק באמריקה הלטינית.
התרגום מילא תפקיד מרכזי בהצלחתם של סופרי הבום, מכיוון שהוא איפשר להם להגיע לקהלים גדולים בהרבה.
מחברים אלה המשיכו לייצר רבי מכר במשך ארבעה עשורים.
בנוסף, ה"בום" פתח את הדלת לסופרים לטינו אמריקאים חדשים מבחינת הסצנה הבינלאומית.
עדות להשפעתו הגלובלית של ה"בום" היא העובדה ש"סופרים בינלאומיים מתעוררים" מתבוננים על פואנטס, גרסיה מרקס או ורגס יוסה כמנטורים שלהם.
מאז שנות השמונים נהוג לדבר על סופרי פוסט-בום, שרובם נולדו בשנות הארבעים, החמישים והשישים של המאה העשרים, כגון הסופר הצ'יליאני רוברטו בולניו, שכתב בספרדית בעידן שלאחר הבום, והשפיע בצורה נרחבת ביותר על ספרות העולם.
קשה למקם את ה"פוסט-בום" בבירור מכיוון שרבים מכותביו היו פעילים לפני סוף הבום.
אכן, אפשר לומר כי כמה סופרים, כגון חוסה דונוסו, שייכים לשתי התנועות.
הרומן שלו ציפור הלילה המתועבת (El obsceno pájaro de la noche, 1970) נחשב, כפי שמציין פיליפ סוונסון, ל"אחת מהקלאסיקות של הבום." עבודתו המאוחרת, עם זאת, משתלבת בנוחות יותר ב"פוסט-בום".
מנואל פואיג וסוורו סרדוי נחשבים לסופרים שיצירותיהם מגלמות את המעבר מה"בום" ל"פוסט-בום".
אי הנחת בסיווג זה מונצחת על ידי העובדה כי סופרי ה"בום" הגדולים (גרסיה מרקס, ורגס יוסה ופואנטס) המשיכו לכתוב הרבה לאחר סיום ה"בום".
ה"פוסט-בום" נבדל מהבום במובנים שונים, ובמיוחד בנוכחותן של סופרות כמו איזבל איינדה, לואיסה ולנזואלה, ג'יאנינה ברשי, כריסטינה פרי רוסי ואלנה פוניאטובסקה.
בעוד ולנזואלה ופוניאטובסקה היו שתיהן סופרות פעילות במהלך, ובמקרה של פוניאטובסקה עוד לפני תקופת ה"בום", איינדה נחשבת "תוצר של הבום".
שו מזהה גם את אנטוניו סקארמטה, רוזאריו פרה וגוסטבו סאינז כסופרי "פוסט-בום".
סופרי ה"פוסט-בום" מאתגרים את התפיסה האליטיסטית של ה"בום" על ידי שימוש בסגנון פשוט וקריא יותר שחוזר לריאליזם.
באוקטובר 1920 הדפיס קפטן אלק קירקברייד, היועץ הבריטי לממשל של מחוז מואב בעבר הירדן, בולים זמניים שנועדו לפתור בעיית מחסור בבולי דואר ובולי הכנסה.
ההנפקה, שבוצעה באמצעים דלים, הובילה ליצירת הבול הנדיר ביותר של עבר הירדן, הידוע גם בשמות בול מואב הזמני של קירקברייד (The Kirkbride "Moab" Provisional), הבול הזמני של כרכ (Kerak Provisional), או הבול של המועצה העירונית (Majlis Idara Stamp).
חילופי השלטון בעבר הירדן המזרחי
באוקטובר 1918, בעקבות קרב עבר הירדן השלישי, נכבש עבר הירדן המזרחי על ידי חיל המשלוח המצרי (1916) והוכפף למנהלת שטחי האויב הכבושים מזרח.
בינואר 1920, עם הקמת הממלכה הערבית של סוריה ונסיגת הכוח הבריטי, נמסר השטח שממזרח לירדן לניהול כוחותיו של פייסל הראשון, אשר שלט מדמשק על שטחי סוריה ועבר הירדן.
בעקבות ועידת סן רמו, ואשרור הבנות הסכם סייקס–פיקו, פלשה צרפת עם כוחות צבאיים לסוריה על מנת לאכוף את המנדט שניתן לה.
ב-23 ביולי 1920 הכניעו הצרפתים בקרב מייסלון את הצבא הסורי, כבשו את דמשק, הגלו את המלך פייסל הראשון, והחילו את שלטונם על שטחה של סוריה.
עם פירוקה של הממלכה הערבית של סוריה ביולי 1920 הפך עבר הירדן המזרחי לשטח הפקר.
רשמית הוא ניתן כמנדט לבריטניה, אולם בפועל לא היה כל גורם רשמי בשטח שמימש את השלטון הבריטי.
כל אחת מן הערים בעבר הירדן נוהלה בידי מועצה עירונית שנקראה בשם "מג'ליס אידרה", וחבריה שמונו על ידי הממלכה הערבית של סוריה טרם גיבשו נאמנות לממשל הבריטי העתידי.
החלת השלטון הבריטי בעבר הירדן
ב-18 באוגוסט 1920 ביקר הרברט סמואל, הנציב העליון הבריטי לפלשתינה ולעבר הירדן בעיר סלט.
במסגרת הביקור הודיע הרברט סמואל על כוונת בריטניה להחיל שלטון עצמאי בעבר הירדן בראשות השושלת ההאשמית.
כצעד זמני מינה הנציב העליון קציני צבא בריטיים כ"יועצים" לאנשי השלטון המקומי במחוזות השונים של עבר הירדן.
קמפ (I.N.Camp) מונה כיועץ של מחוז בלקא, וקבע את מקום מושבו בעיר סלט, מונה כיועץ של מחוז עג'לון, ואלק קירקברייד מונה כיועץ של "מחוז מואב" (הנקרא כיום בשם מחוז כרכ) אותו ניהל מן העיר כרכ.
בשלב זה לא היה ממשל מרכזי ששלט בשטחים שממזרח לנהר הירדן, ולא היה אפילו שם מוסכם שהגדיר את האזור.
כל אחד מן ה"יועצים", אשר שימשו למעשה כמנהלי המחוז בו הוצבו, ניסה להפעיל את המערכות האזרחיות ולהחזיר את השיגרה לחיי התושבים במקום.
חידוש מלאי הבולים בעבר הירדן
בתקופה שקדמה למינוי היועצים הבריטיים במחוזות עבר הירדן הופעלו שירותי הדואר החיוניים תוך שימוש בערב רב של בולים אשר הושגו ממגוון מקורות.
לצד הבולים של הממלכה הערבית של סוריה נעשה שימוש גם בבולים שנשארו מתקופת שלטון האימפריה העות'מאנית ובבולים של הצבא הבריטי בפלשתינה.
מלאי זה אזל בתוך זמן קצר, והיה צורך בהכנת חלופה מתאימה.
קמפ, היועץ הבריטי אשר ישב בעיר סלט, פנה אל אנשי הממשל הבריטי בפלשתינה וביקש מהם להדפיס בולים עבור השטחים שממזרח לירדן.
בעקבות אישור הבקשה הוטבע על הבולים הצבאיים ששימשו בפלשתינה הדפס רכב בנוסח "מזרח ירדן" (شرقي الاردن).
הוספת הדפס הרכב בוצעה בבית הדפוס של המנזר היווני אורתודוקסי בירושלים.
הבולים הגיעו לסלט בסוף אוקטובר והחלו להימכר לציבור בתחילת נובמבר 1920.
הנפקת הבולים של מחוז מואב
מחוז מואב השוכן בצדו המזרחי של דרום ים המלח היווה בסוף שנת 1920 את החלק הדרומי ביותר של עבר הירדן (המחוזות הדרומיים יותר של מעאן ועקבה היו שייכים לממלכת חג'אז עד שנת 1925).
המדובר היה באזור נידח, שהדרכים המועטות שהובילו אליו היו גרועות וקשות לתנועה.
בחורף 1920 הוצפו הדרכים על ידי הגשמים שירדו במחוז, והקשר בין העיר כרכ ובין יתר חלקי עבר הירדן המזרחי נותק כמעט לחלוטין.
הדרכים המשובשות לא אפשרו להביא אל המחוז הנידח את מלאי הבולים החדשים שהודפסו בירושלים, וכאשר אזלו הבולים הישנים ששימשו למשלוח דואר ולגביית מיסים, נוצר צורך דחוף לייצר באופן עצמאי פתרון זמני לבעיית המחסור.
אלק קירקברייד, היועץ הבריטי של מחוז מואב, הצליח לאתר במחסני המחוז כמות קטנה של גיליונות נייר לבן עם שכבת דבק בצידם האחורי.
על כל גיליון סומנו באמצעות סרגל ועיפרון ריבועים בגודל של 3.5 ס"מ, ובמרכזו של כל ריבוע הוטבעה חותמת הנגטיב של מועצת העיר כרכ.
ההחתמה בוצעה באופן גרוע בצבע כחול בהיר מאוד, המקשה להבחין בפרטי החותמת.
על מנת למנוע זיוף של הבולים הוסיף אלק קירקברייד בדיו סגולה את ראשי התיבות של שמו (AK) בפינה השמאלית התחתונה של כל אחד מן הריבועים.
מאחר שלא היו במחוז אמצעים לביצוע ההפרדה בין הבולים, נדרשו הפקידים לגזור במספריים את הריבועים של הבולים הבודדים מתוך הגיליון השלם.
לא ידוע כמה בולים היו בכל גיליון, או כמה גיליונות הוכנו, אולם ההערכה היא שהודפסו בסך הכול בין 500 ל-600 בולים.
כל אחד מן הבולים נמכר לציבור במחיר של פיאסטר (גרוש מצרי) אחד.
השימוש בבולים של מחוז מואב
מעט מאוד עותקים מן ההנפקה הזמנית שרדו בידי אספני הבולים ברחבי העולם, ומרבית הידע הקיים לגבי השימוש בבולים נלמד על ידי בחינה מעמיקה של בולים אלו.
כמעט כל הבולים ששרדו שימשו לצורך תשלום מיסים, ורק עותק אחד שימש למשלוח דואר.
על מנת למנוע שימוש חוזר בבול שנמכר לצורך תשלום מיסים, הוטבעה על הבול חותמת הדואר הטורקי הישנה שנותרה בבית הדואר של העיר כרכ.
בשנת 1938 הצליח סוחר בולים ירושלמי בשם ג'ורג' סלמה לרכוש מידי קצין ירדני ששירת בלגיון הערבי עותק של הבול הזמני של מואב ששימש כבול דואר.
הבול היה מודבק על גזיר של מעטפה והחותמת שהוטבעה עליו העידה כי נשלח מכרכ ב-1 במרץ 1921. זהו העותק היחיד ששרד מן הבול הזמני אשר שימש בפועל לצורך משלוח דואר.
מאחר שכל העותקים הידועים של הבול שימשו במהלך החודשים אוקטובר ונובמבר 1920, התקשו החוקרים להבין מדוע נשמר הבול משך ארבעה חודשים עד אשר נשלח בדואר.
ניסיון להסביר זאת קושר את משלוח המכתב מן העיר כרכ לעלייתו לשלטון של המלך עבדאללה הראשון בעיר עמאן.
עבדאללה הגיע לעבר הירדן מחצי האי ערב בסוף שנת 1920, אסף את כל ראשי השבטים וראשי המועצות העירוניות, וכעבור כשלושה חודשים פנה בתחילת חודש מרץ 1921 בראש כוחות הצבא שריכז לעבר העיר עמאן.
בזיכרונותיו כתב המלך כי במהלך החודשים בהם פעל לאחד את אנשי עבר הירדן שררו יחסים מתוחים בין הפלגים השונים, וכי הקשרים בין המחוזות השונים היו מנותקים.
ייתכן כי תושב העיר כרכ אשר רכש את הבול בחודש נובמבר 1920 יכול היה לשלוח את המכתב רק בתחילת חודש מרץ 1921, עם השלטת הסדר ברחבי עבר הירדן.
מעמד הבולים הזמניים של מואב בקרב האספנים
כאמור, מן הבולים הזמניים של מחוז מואב שרדו מעט מאוד עותקים, והם נמצאים כיום בידי אספנים פרטיים ובארכיונים של מוזיאונים לבולאות.
הבולים שרדו הן כעותקים חתומים והן כעותקים לא חתומים.
ידועים גם בולים ששרדו במתכונת של צמדים שלא הופרדו, מתוכם שלושה צמדים הם חתומים ושני צמדים אינם חתומים.
כל העותקים ששרדו נחשבים לנדירים ביותר.
הבוגד שלא בגד הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1962 בבימויו של ג'ורג' סיטון, עם ויליאם הולדן ולילי פלמר בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי הבמאי ג'ורג' סיטון והוא מבוסס על הספר "The Counterfeit Traitor" של אלכסנדר קליין (1958).
הספר מתאר את המקרה האמיתי של אריק אריקסון, אזרח שוודי יליד ארצות הברית שניהל עסקי נפט עם גרמניה הנאצית ובזמן שכולם חשבו שהוא משתף פעולה אתם, הוא ריגל נגדם לטובה בעלות הברית.
הסרט צולם במקומות העלילה האמיתים - סטוקהולם, ברלין, המבורג וקופנהגן, משתתפים בו שחקנים גרמנים, דנים ושוודים.
הולדן מתאר את העלילה לאורך כל הסרט בגוף ראשון.
סטוקהולם 1942, אריק אריקסון (ויליאם הולדן) הוא אמריקאי שהתאזרח בשוודיה ועוסק ביבוא נפט מכל העולם לגרמניה.
עסקיו לדעתו הם חוקיים כי שוודיה הייתה נייטרלית וסחרה עם שני הצדדים.
משפחתו עדיין בארצות הברית ומזכיר המדינה מכריז עליו כמשתף פעולה עם הנאצים והוא עומד להיכלל ברשימה השחורה של משתפי פעולה.
הוא מוזמן לפגישה בסטוקהולם עם סוכן ביון בריטי בשם קולינס (יו גריפית) שמבקש/דורש ממנו לרגל במסגרת עבודתו בגרמניה, אחרי אתרים בהם מזקקים נפט, בעיקר למטוסי סילון ובתמורה לא ייחשב אחרי המלחמה כמשתף פעולה.
השיחה מוקלטת וקולינס מאיים שיפרסם אותה אם לא ישתף פעולה.
כדי להגביר את אמינותו מכניס אריקסון בפגישותיו עם אנשי מסחר, מסרים נאציים ואנטישמים.
זה מכעיס את אשתו שנפרדת ממנו.
בברלין הוא מתקבל על ידי בכירים נאצים ממשרד הכלכלה ומהגסטפו ומעלה תוכנית להקים מפעלי זיקוק לנפט בשוודיה עבור גרמניה.
לשם זה עליו לסייר באתרים כאלה בגרמניה.
הוא מתחבר לברון אולנדורף (ארנסט שרדר) ומשכנע אותו לשתף פעולה וכן עם מריאן מולנדורף (לילי פלמר) שמקורבת לחוגי השלטון והיא בחשאי אנטי נאצית היות שלדעתה היטלר הוא נגד הדת הנוצרית.
הוא מבקר גם אצל ידידו התעשיין אוטו הולץ (קרל ראדאץ) בהמבורג שמנהל מפעל גדול לזיקוק נפט ובנו הנס בן ה-10, חבר בהיטלר יונגד.
הולץ מבקש ממנו מסמך המעיד שהוא שיתף פעולה עם בנות הברית כדי שזה יעזור לו ואריקסון נותן לו זאת בחשש ובלב כבד.
באחד מביקוריו של אריקסון עם הברון הם עדים לשביתה של פועלי כפייה פולנים שמוחים על תנאיהם הקשים.
השביתה מסתיימת לאחר שאחד השובתים נתלה לעיני כולם.
אירוע זה מסיר את הספק מהברון ומאריקסון על החלטתם לשתף פעולה נגד הנאצים.
בפרטים שאוסף אריקסון ומעביר לקולינס, מפציצים בעלות הברית את המפעלים האלה.
באחת ההפצצות נפגע בית ספר סמוך ולמעלה ממאה תלמידים נהרגים.
מריאן אכולת רגשות חרטה וניגשת לכנסייה להתוודות, אבל בתא הווידוי יושב סוכן גסטפו שעקב אחריה והיא נעצרת.
אריקסון נמצא שוב בסטוקהולם ומקבל ידיעה שאוטו הולץ מת.
למרות אזהרותיו של קולינס הוא חוזר, מוכנס למעצר ומחלון תאו הוא רואה את מריאן מוצאת להורג.
הוא מצליח לשכנע את הגסטפו כי בינו למריאן היו רק יחסי אהבה.
לאחר שחרורו הוא נוסע להמבורג להעלים את המסמך המרשיע בחדרו של אוטו אך בנו הנס תופס אותו ואריק רודף אחריו, תופס אותו ומשכנע אותו לשרוף את המכתב.
בהלווייה של אוטו נוכח איש גסטפו שהנס מגלה לו את הסוד.
אריק נעצר אך חובט בגרמני ומצליח לברוח.
דרך המחתרת הוא עובר לדנמרק ושם הוא כמעט נתפס אך מצליח להתחמק בעזרת אזרחים ואנשי מחתרת דניים.
הוא מוכנס לסירה ביחד עם פליט יהודי חולה (קלאוס קינסקי) והם כמעט נתפסים כשהנאצים מחפשים בסירה.
בהגיעם לשוודיה מסתבר שהפליט מת בחניקה לאחר שהכניס תחבושת לפיו כדי לא להשתעל.
אריק נפגש עם קולינס ורואה בדמיונו את מריאן צועדת.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותויליאם הולדןאריק אריקסוןלילי פלמרמריאן מולנדורףיו גריפיתקולינססוכן מודיעין בריטיארנסט שרדרברון אולנדורףתעשיין גרמניקרל ראדאץאוטו הולץאנטי נאציקלאוס קינסקיפליט יהודי
הבודהה מהפרברים , הוא רומן משנת 1990 מאת חניף קוריישי.
הספר תורגם ל-20 שפות ועובד בידי ה-BBC לסדרת דרמה בת ארבעה חלקים בשנת 1993, בליווי פסקול מאת דייוויד בואי, שאהב את הספר וגדל ברובע שבו גדל קוריישי.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 1993 ותורגם בידי אלי הירש.
"הבודהה מהפרברים" הוא ספר אוטוביוגרפי למחצה.
גיבור הספר, כרים אמיר, הוא נער מתבגר ממוצא מעורב שנואש לברוח מפרברי דרום לונדון ולחוות חוויות חדשות בלונדון בשנות ה-70. לאחר שנקרית בפניו הזדמנות נדירה לחיי תיאטרון הוא מנצל אותה בהתלהבות.
דרך עבודתו בשתי להקות תיאטרון, כרים מתוודע לאנשים חדשים שמגיעים מרקעים שונים לגמרי.
למשל, איש מעמד הפועלים הוולשי טרי, טרוצקיסט פעיל שרוצה שכרים יצטרף למפלגה, או המאהבת של כרים, אלינור, שמגיעה מהמעמד הבינוני-גבוה אבל מעמידה פנים שהיא ממעמד הפועלים.
כרים מתערה באנשים שסובבים את אלינור ופייק (במאי תיאטרון), ומבין שהם מדברים בשפה שונה מכיוון שזכו להשכלה ראויה שאינה מוערכת בפרברים.
במקביל, כרים חווה חוויות ארוטיות ראשונות.
כאשר אין לו יותר תעסוקה בלונדון, כרים עובר לניו יורק לעשרה חודשים, ולאחר ששב ללונדון הוא משתתף באופרת סבון טלוויזיונית.
בספר מתוארות דמויות נוספות, כמו גם מאבקיהן להצליח בלונדון.
למשל, קוריישי מתאר את אווה, בת זוגו של אביו של כרים (מהגר הודי, בירוקראט משעמם שגר עם משפחתו בפרבר אפור), כמי שמטפסת בסולם המעמדות.
בהמשך הרומן, החברה הגבוהה בלונדון שרעבה לבידור אקזוטי מגלה לפתע את האב, וכך הוא הופך לגורו דמוי בודהה, בעוד הוא עצמו לא מאמין בתפקיד זה.
התקשורת המילולית המתוארת בספר, האירועים ההיסטוריים והדיאלוגים הרבים המלאים בניבים דיבוריים, יוצרים אצל הקורא רושם של ריאליזם.
הרומן אפיזודי מאוד וקוריישי משתמש בהנגדה ובקולאז'.
דוגמה להנגדה היא ההתייחסות למיקום הגאוגרפי.
הספר מורכב משני חלקים – העיר והפרברים.
הפרברים הם מקום מגורים שממנו דמויותיו של קוריישי חייבות להתרחק.
עבור כרים, לונדון נראית כמו עולם אחר לחלוטין אף על פי שאינה רחוקה גאוגרפית מביתו, ולכן ציפיותיו מהעיר גבוהות.
המעבר בספר לתוך (ואחר כך דרך) העיר הוא כמו אודיסאה או עלייה לרגל.
בין סוגיות הדעות הקדומות והגזענות מופיע אחד המוטיבים של רומני חניכה – שאלת הזהות.
כמו כן, נראה שלונדון היא הרקע המושלם ל"התפתחות המכאיבה לעיתים קרובות אל הבגרות דרך טווח של דילמות וקונפליקטים חברתיים, מיניים ופוליטיים" של הדמויות הראשיות.
המאפיינים האלה מסמנים את הרומן של קוריישי כדוגמה לרומן חניכה.
בעמוד הראשון בספר, כרים מציג את עצמו כך: "שמי כרים אמיר, ואני אנגלי מבטן ומלידה, כמעט." מוטיב הזהות החצויה והשייכות שמופיע בציטוט מתחזק לאורך הרומן.
מוזיקת הפופ היא מוטיב חשוב ברומנים של קוריישי.
אפשר אף לומר שלרומנים שלו יש פסקול.
לונדון עצמה מקושרת בידי כרים לצליל: "היה ללונדון צליל אופייני.
אנשים בהייד פארק מתופפים בבונגוס, והקלידים ב"Light My Fire" של הדלתות."
"הבודהה מהפרברים" מתרחש בשנות ה-70 ומסתיים רגע לפני תחילת עידן תאצ'ר (תבוסת ממשלתו של ג'ים קלהאן בהצבעת אי-אמון מוזכרת במפורש בעלילה).
עם זאת, קוריישי כתב את הספר תחת ההשפעה הישירה של תוצאות התאצ'ריזם, ולכן היה מסוגל במבט לאחור להבחין בשורשי השמרנות התאצ'רית כבר בשנות ה-70, אף על פי שתאצ'ר לא מוזכרת כלל בספר ואין בו דיון פוליטי ישיר.
בשנת 1990 זכה "הבודהה מהפרברים" בפרס ווייטברד לרומן הביכורים הטוב ביותר.
בשנת 2009 מיקם מגזין הספרות וסאפירי את הרומן ברשימת 25 הספרים המשפיעים ביותר שפורסמו ברבע המאה הקודמת.
הבוגדים היא תוכנית מציאות אמריקאית המבוססת על הפורמט ההולנדי "De Verraders".
את התוכנית מנחה השחקן אלן קאמינג.
התוכנית משודרת החל מ-12 בינואר 2023 בשירות הזרמת המדיה "Peacock".
בישראל, התוכנית משודרת החל מ-18 באפריל 2024 ב-yes VOD.
ברוב הלילות, הבוגדים מתכנסים ומחליטים על מתחרה נאמן אחד "לרצוח" והאדם הזה עוזב את המשחק מיד.
המתחרים הנאמנים הנותרים אינם יודעים מי הודח עד למחרת, כאשר אותו אדם לא נכנס לטירה לארוחת בוקר.
הרצח הראשון מתרחש לפני הגירוש הראשון.
לאחר מכן, הקבוצה לוקחת חלק במשימה להוסיף כסף לפרס המצטבר.
חלק מהאתגרים מספקים הזדמנות לשחקנים לבקר בנשקייה שם שחקן אחד זוכה בסתר לחסינות חלקית: הגנה מפני רצח, אך זו לא הגנה מהצבעת גירוש מהמשחק.
ניסיון לרצח על מי שמחזיק בהגנה יגרום לכך שאף שחקן לא יודח.
בסוף כל יום, השחקנים משתתפים בשולחן עגול, שבו הם דנים למי להצביע לפני הצבעה פרטנית לשחקן שיגורש.
שחקנים מצביעים באופן פרטי ואז חושפים את ההצבעות שלהם, כל אחד בתורו, לכולם.
הם עשויים לתת נימוק קצר להצבעתם.
מי שקיבל הכי הרבה קולות מודח וחושף את השתייכותו.
כאשר בוגד מחוסל, לבוגדים הנותרים ניתנת הזדמנות לגייס שחקן נוסף.
בשלבי הגמר כשנותרים רק ארבעה שחקנים הם מתמודדים עם אתגר נוסף.
השחקנים מקבלים בחירה "לגרש שוב" או "לסיים את המשחק".
הצבעת "סיום המשחק" פה אחד מסיימת את המשחק, כאשר המשחק מסתיים, אם כל השחקנים הנותרים הם נאמנים, אז הפרס הכספי מתחלק ביניהם באופן שווה.
אם נשארו בוגדים, הם זוכים בכל הקופה.
בפברואר 2024 התוכנית חודשה לעונה שלישית.
באוגוסט 2024 התוכנית חודשה לשתי עונות נוספות, מה שמביא את התוכנית לסך הכול של חמש עונות.
הגרסה האמריקאית, בדומה למקבילתה הבריטית, מפוקת על ידי סטודיו למברט.
המיקום, האביזרים והמשימות זהים, וההבדל העיקרי הוא המנחים.
הגרסה הישראלית של התוכנית עלתה לשידור ב-25 באפריל 2025 בקשת 12 בהגשת אסי עזר ורותם סלע.
במסגרת המשחק, 22 ישראלים יתכנסו בטירה אירופאית מפוארת בהונגריה, כשהמטרה שלהם תהיה להישאר אחרונים בתחרות ולקחת את כל הקופה.
הגרסה הישראלית תהיה הגרסה הראשונה בעולם אותה יגישו צמד מנחים ולא מנחה אחד או אחת.
בדרך כלל נהוג לגייס לתוכנית משתתפים אנונימיים אך בעונה הראשונה של הגרסה האמריקאית חצי מהמתמודדים הם אנונימיים וחצי הם ידוענים.
בעיבוד הישראלי צפוי להינתן רוב לליהוקים אנונימיים.
בין המשתתפים גם יואל רזבוזוב, יפתי ועוד.
בבריטניה, הסדרה נרכשה על ידי ה-BBC ופרקים שלה פורסמו ב־BBC iPlayer יום לאחר העלייה לשידור של הגרסה האמריקאית, ב-13 בינואר 2023. הסדרה שודרה ב־BBC Three וב-BBC One.
באוסטרליה, הסדרה זמינה בשירותי הסטרימינג החל ממרץ 2023, כמלווה לגרסה האוסטרלית ששודרה על ידי ערוץ רשת 10.
הגרסה הקנדית של הסדרה עלתה לשידור ב-2 באוקטובר 2023 ב־CTV.
הבוגדים היא תוכנית מציאות ישראלית בהנחיית רותם סלע ואסי עזר, המבוססת על הפורמט ההולנדי .
במסגרת התוכנית, מטרת "הבוגדים", היא להישאר במשחק עד לגמר כדי לגנוב ל"נאמנים" את הפרס, ולהעלים אותם בדרך מבלי להתגלות, בעוד שמטרת "הנאמנים" היא לחשוף את הבוגדים ולהדיח אותם בהסכמת רוב לפני שיעלימו את כולם.
בכל לילה, מתכנסים הבוגדים בטירה וברוב המקרים מחליטים "להעלים" נאמן אחד מהמשחק, המתמודד אותו בחרו להעלים יסיים את דרכו במשחק באופן מיידי וסופי, אך חבריו הנאמנים הנוספים יגלו את זהותו אך ורק בבוקר הבא.
החל מהפרק השלישי, יתכנסו כל המשתתפים לאחר ארוחת הבוקר למשימה בה ינסו להוסיף כמה שיותר כסף לפרס המצטבר, ויוכלו גם לקבל הזדמנות לזכות במגן מפני העלמה אך לא מפני הדחה.
בסוף כל יום, ולאחר דיונים רבים, השחקנים מתכנסים בפעם האחרונה בשולחן העגול, בו יתקיימו דיון והצבעה להדחה שנחשפת באופן פומבי על ידי כל אחד מהמצביעים, בסופה יודח מתמודד ויחשוף את תפקידו במשחק, בוגד או נאמן; השולחן העגול הוא הזדמנותם היחידה של הנאמנים לגבור על כוח הבוגדים ולהדיח אותם.
במקרים מסוימים אם הודח בוגד בשולחן העגול, יקבלו הבוגדים הנותרים כוח פיתוי בעזרתו יקבלו הזדמנות לגייס שחקן נוסף להיות בוגד, אך בכך מוותרים על העלמה באותו הלילה.
אור ברק – בן 26, יועץ ודובר פוליטי, מפתח תקווה, נאמן.
אילנית ברוש – בת 52, מתקשרת, מרמת השרון, נאמנה.
בר שקד - בן 33, שחקן פוקר מקצועי, מהוד השרון, נאמן.
דודו שמאי – בן 48, מנטור לדימוי גוף, נאמן.
דייוויד מוסינדי – בן 25, מאמן כדורסל, מחולון, נאמן.
דין קריספל – בן 33, יזם, מנהריה, נאמן תחילה עד שפותה והפך לבוגד.
דניאל (דני בנני) כהן – בת 24, ברמנית ודוגמנית, נאמנה.
ולריה אברבוך – בת 31, יועצת זוגיות ודוגמנית, נאמנה.
יואל רזבוזוב – בן 42, איש עסקים ושר התיירות לשעבר, מנתניה, נאמן.
יונתן יורנסון – בן 32, יועץ תזונה, מתל אביב, נאמן.
ים צים – בת 28, משווקת נדל"ן, מסביון, נאמנה.
יפתח (יפתי) קרזנר – בן 37, בעלים של חברת הייטק ומנחה בערוץ הילדים לשעבר, מתל אביב, נאמן.
לי שטח – בת 32, רופאה, מכפר סבא, בוגדת.
ליה פלוס דומב – בת 50, עו"ד פלילית וד"ר למשפטים, מכוכב יאיר, בוגדת.
מלכה לוי אליהו – בת 72, פנסיונרית, מנס ציונה, נאמנה.
נוי שהרבני – בת 29, מנהלת מכירות, מכפר סבא, נאמנה.
עמית פארן – בן 27, חוקר צמחים, מתל אביב, בוגד.
רוני אינסאז – בן 49, איש עסקים, מסביון, נאמן תחילה עד שנסחט והפך לבוגד.
ריי אביטן – בת 24, דוגמנית, מתל אביב, נאמנה.
רינה קריאף – בת 45, קוסמטיקאית, מגדרה, נאמנה.
שירז שוקרון – בת 25, משפיענית רשת ויוצרת תוכן, מקריית מוצקין, נאמנה.
תום חפץ – בן 31, מאמן כושר, מכנרת, נאמן.
פרקים1234567891011 - הגמרהחלטתהבוגדיםהעלמהסימוןהעלמהפיתויסימוןהעלמהפיתויהעלמהסחיטההעלמההעלמהמגןללאיונתןלידיןיואליואלללאנויללאהדחהרוניללאללאפילוג קולותללאללא5-2רוניהודח(פרק 1)נויעמיתברדיןעמית—עמיתשירזלילהדיח שובנויהזוכהולריהנוידייווידאילניתליהליהדודודיןבר—עמיתלילילהדיח שובנוימקום שנייואלדניאליונתןעמיתליהליהיונתןדיןבר—עמיתשירזלילהדיח שוברונינוידניאליונתןיונתןיונתןליהיונתןדודובר—עמיתשירזולריהלהדיח שובולריההודחה(פרק 11)ליאילניתדייווידיונתןליהליהיונתןדיןבר—עמיתשירזולריההודחה(פרק 11)ריידניאלולריהאילניתעמיתעמיתיונתןדיןבר—עמיתשירזשירזדניאליונתןעמיתעמיתעמיתיונתןדיןבר—עמיתליהודחה(פרק 10)מלכהדניאלדייווידאילניתליהליהיונתןדיןבר—עמיתעמיתדניאלדייווידאילניתבר—יונתןדיןבר—רוניהודח(פרק 9)דודואילניתיםאילניתעמיתליהיונתןעמיתבר—בראילניתיםעמיתעמיתליה שירזדיןעמיתהודח(פרק 7)יפתידניאלדייווידאילניתליהליהיונתןדיןדיןדניאלדייווידאילניתעמיתליהיונתןעמיתהודח(פרק 6)יונתןאילניתדייווידעמיתעמיתעמיתשירזהודח(פרק 5)יםדניאלדייווידאילניתליהליהליהדניאליונתןאילניתולריה—הודחה(פרק 5)אורדניאלדייווידאילניתאילניתדניאליםעמיתהודחה(פרק 3)דייווידדניאליונתןהודח(פרק 2)תוםדניאלדניאלאילניתהודחה(פרק 1)רינה
ב-12 בפברואר 2023 פורסם שקשת 12 רכשו את הזכויות להפקת גרסה מקומית של "הבוגדים".
ב-23 בפברואר פורסם שצמד המנחים רותם סלע ואסי עזר נבחרו להנחות יחד את התוכנית.
צילומי התוכנית התקיימו באחוזת נאדסדי בהונגריה.
הצילומים החלו ביוני 2023 ונמשכו במשך שבועיים.
התוכנית הייתה צריכה להיות משודרת במהלך סתיו 2023, אך בעקבות טבח שבעה באוקטובר שידור התוכנית נדחה.
הבוגדים עונה 1 היא העונה הראשונה של תוכנית המציאות האמריקאית "הבוגדים".
העונה שודרה החל מ-12 בינואר עד 28 בפברואר 2023 בשירות הזרמת המדיה "Peacock" וכללה 11 פרקים.
בעונה זו זכתה סירי פילדס בתור "בוגדת" ב-250,000$.
בישראל, העונה שוחררה לצפייה ב-18 באפריל 2024 ב-yes VOD.
בדומה לגרסה הבריטית של התוכנית, העונה צולמה בטירת ארדרוס שנמצאת בסקוטלנד והופקה על ידי חברת ההפקה "Studio Lambert".
בעונה השתתפו 20 משתתפים, כאשר חצי מהם משתתפי עבר בריאליטי וחצי מהם אנשים אנונימיים.
ביום הראשון של הצילומים, קווין גרין, אחד ממשתתפי העונה, התגלה כחולה COVID-19 ולכן הוחלף על ידי ג'רלדין מורנו.
המשתתף/תפרק 9הגמרסיריג'רלדיןברנדיקייטקיילקודישלבירייצ'לכריסטיאןקייטלגרשסוף המשחקהמנצחתאנדימייקלברנדימייקלקיילקודישלבירייצ'לכריסטיאןקייטסוף המשחקסוף המשחקמקום שניקוונטיןג'רלדיןקייטקייטקיילקייטשלבירייצ'לקייטקייטסוף המשחקסוף המשחקארימייקלברנדימייקלקיילקודישלבירייצ'לכריסטיאןקוונטיןסוף המשחקפרשקייטמייקלמייקלמייקלקיילרייצ'לרייצ'לרייצ'לכריסטיאןקוונטיןהודחהכריסטיאןג'רלדיןברנדיקייטקיילקודישלבירייצ'לקייטהודח(פרק 9)סטפניג'רלדיןקייטמייקלקייטקודישלביקייטרייצ'לג'רלדיןברנדימייקלקייטקודישלביקייטהודחה(פרק 8)שלבימייקלמייקלמייקלקיילרייצ'לסטפניהודחה(פרק 7)אנג'ליקהמייקלמייקלמייקלקיילקודיקודיג'רלדיןמייקלמייקלקיילרייצ'להודח(פרק 6)אמנדהג'רלדיןברנדימייקלקייטעזבה(פרק 5)קיילג'רלדיןמייקלמייקלקייטהודח(פרק 5)ראייןג'רלדיןקייטמייקלמייקלג'רלדיןברנדיקייטהודח(פרק 4)אזרהמייקלברנדיברנדימייקלמייקלהודחה(פרק 3)באםג'רלדיןג'רלדיןמייקלהודחה(פרק 2)רזאהערותעזיבהללאאמנדהללאהחלטתהבוגדיםרזאבאםאזרהראייןאנג'ליקה
העונה זכתה לביקורות חיוביות מצד המבקרים על קאסט המתמודדים, הפורמט והתפאורה.
העונה קיבלה באתר הביקורות "Rotten Tomatoes" דירוג של 95% על סמך 22 ביקורות מבקרים, כאשר קונצנזוס המבקרים הגדיר את העונה בתור .
בן בירון בראודה מאתר "וואלה" שיבח את התוכנית וכתב: .
מסדר הבנייה החופשית הוא ארגון אחווה ואגודות סתרים בינלאומית.
חברי המסדר מכונים הבונים החופשיים / בונים חופשיים או לעיתים בצורה המקוצרת הבונים .
שם התואר Masonic (מסוני/מסונית) משמש כשם תואר לתיאור דברים הקשורים לבונים החופשיים כגון "פעילות מסונית".
אין ודאות מתי והיכן בדיוק החלו להתגבש הרעיונות שהובילו להקמת הבנייה החופשית, אך מרבית החוקרים סבורים כי מקורה הוא בלשכות של בנאי האבן – בוני הקתדרלות והמצודות באירופה בכלל, ובאנגליה בפרט.
במאה העשירית לספירה, בימי שלטונו של אתלסטאן, מלך אנגליה, אחיו למחצה אדווין, כיהן בתפקיד רב־בונה (Grand Master) הראשון.
בשנת 1400 בקירוב הופיעו שתי תעודות הנקראות "חובות קדומים" והן היוו מסמך מרכזי בלשכות של הבנאים החל משנת 1580. תיעוד משנת 1646 מעיד על קבלתו ללשכה בעיר וורינגטון של אליאס אשמול שלא היה בנאי במקצועו.
תיעוד משנת 1670 בקירוב מעיד על הלשכות הרבות שקמו ברחבי אנגליה ועל צירופם של אחים שהבנייה לא הייתה משלח־ידם לשורות המסדר.
כך היה גם בסיטי של לונדון שבה קמה אגודה של בנאים (קומפני) במאה ה־14 אשר שלחה מאז נציגים למועצת העיר.
מצויות תאוריות שונות המנסות לקשור את מוצא הבנייה החופשית לגילדות של ימי־הביניים, אולם התיעוד ההיסטורי מעיד על לשכות רבות ולא על גילדות.
כך גם ניסיונות לקשור את הבנאים האנגלים עם הבנאים מהעיר קומו באיטליה – הקומאצ'ינים – וכן למסדר האבירים הטמפלרים.
כל אלה הן תאוריות שאין להן ביסוס בתיעוד היסטורי והן מהוות סברות בלבד.
התעודות של "חובות קדומים" פותחות בתיאור היסטורי אגדי, "אגדת יורק", הגורס כי תורת הבנאות נוסחה על ידי ילדיו של למך אשר תיעדו אותה על גבי שני עמודים כדי לשמרה.
לפי האגדה מצא אברהם את העמודים לאחר המבול ומהם הוא למד את תורת הבנאות.
אברהם הביאה לארץ וכאשר ירד מצרימה – הנחיל אותה לנסיכים במצרים וכן לאוקלידס.
בני ישראל הביאו איתם את תורת הבנאות ממצרים לארץ ישראל ורוממו את הבנייה לשיאה בבניין מקדש שלמה.
לפי אותה אגדה, "בונה חופשי סקרן" הביא את התורה לצרפת ומסר אותה לקרל מרטל (סבו של קרל הגדול).
מצרפת הגיעה התורה לסנט אולבן באנגליה והתמסדה בימיו של המלך אתלסטאן, עת התכנסו כל הבנאים בעיר יורק בשנת 926. נהיר כי מדובר באגדה גרידא, שכן לפני הפלישה הנורמנית (1066) לא הייתה נהוגה בנאות אבן באנגליה וזו התפתחה למעשה החל במאה ה־12 ואילך.
ראשית הבנייה החופשית (הנקראת גם סמליות ספקולטיבית) כמסדר אחווה במבנהו הנוכחי המושתת על היררכיה של לשכות, מיוחסת לתאריך 24 ביוני 1717. בתאריך זה נפגשו ארבע לשכות לונדוניות בפאב "האווז והגריל" והקימו את הלשכה הגדולה של לונדון ו־וסטמינסטר (המכונה באנגלית: Premier Grand Lodge of England).
לשכה זו, לאחר מספר תהליכים ושינויים, הפכה ל, כפי שהיא מוכרת כיום (ובקיצור: UGLE).
לשכה זו המכונה "לשכת האם" וכפופות לה כלל הלשכות הגדולות של הבנייה החופשית "הכחולה" (צבע המסמל את המסדר על כל משמעויותיו).
קרי, מסדר הבונים החופשיים, כפי שהוא מוכר ברחבי תבל.
כמה מחברי הכנסייה המורמונית מזהים דמיון בין אלמנטים שונים בטקסי הכנסייה לאלה של הבונים החופשיים וסבורים כי מקורם של כמה ממנהגי הבונים החופשיים בהתגלות ישירה של דברי האל בתקופת מקדש שלמה.
אחד מעקרונות היסוד של המסדר קובע כי תורתו "מבוססת על הבנאות המעשית והפירושים הסמליים שהיא נותנת להם, במטרה ללמד אמונה ומוסר".
במילים אחרות: כלי עבודתם של הבנאים ומושגים מתחום הבנאות ממשיכים לשמש סמל לערכים מוסריים.
במתכונתו המודרנית התפתח הארגון בעיקר באנגליה ובארצות הברית.
נראה שהשתייכות לבונים החופשיים נתנה מקלט לליברלים ולתומכיהם בזמנים שבהם פעילויותיהם ודעותיהם היוו סכנה לחייהם.
ייתכן כי זו הסיבה להיווצרות מורשת הסתרים של המסדר.
בתקופה המודרנית הצטמצם הצורך בהתנהלות חשאית והבונים החופשיים החלו להצהיר בגלוי על השתייכותם לאחווה אשר החלה להתארגן ולפעול באופן פורמלי.
בשנת 1717 הקים הארגון לראשונה גוף פורמלי־ייצוגי באנגליה שנקרא "הלשכה הגדולה של אנגליה".
גוף זה איחד תחתיו את ארבע הלשכות שפעלו באותה תקופה בלונדון.
בשנים שלאחר מכן נפתחו לשכות גדולות אחרות ברחבי יבשת אירופה.
בשליש האחרון של המאה ה־18, עידן המהפכות, מילאו הבונים החופשיים תפקיד מכריע בתהפוכות הפוליטיות שפקדו את אירופה ובעיקר במהפכה הצרפתית.
בקרב הציבור אף רווחה הטענה שהבונים החופשיים הם שחוללו את המהפכות וכי הם קיימו גוף מחתרתי גדול נגד הממשל הישן ונגד הכנסייה.
אחד החיבורים המקיפים שנכתבו בנושא הוא מחקרו של האב אוגוסטן דה בארואל: "זיכרונות להבהרת ההיסטוריה של היעקוביניזם".
הכנסייה הקתולית לחמה בבונים החופשיים מראשית ימי המסדר והם נרדפו על ידי משטרים רבים, ובהם הפשיזם והנאציזם.
משטרו של פרנקו בספרד הוקיע לעיתים קרובות את "הקונספירציה היודאו־מסונית".
גם בארצות הקומוניסטיות (למעט קובה), ובמדינות ערב הם הוקעו כבעלי נטיות חתרניות, ציוניות או קפיטליסטיות, ופעילתם נאסרה.
הבנייה החופשית מושתתת על עקרונות של "אהבת אחים, סיוע ואמת" .
שלושת העקרונות המרכזיים של הבונים החופשיים הם חופש, אחווה, ושוויון בין "האחים" (כפי שמוגדרים חברי המסדר) ובין בני האדם.
היות שהארגון מושתת על מוסר, על פי הגדרתו, על האחים לנהוג בהתאם לתפיסה המוסרית תוך הקפדה על אהבת אחים; סיוע (מתן צדקה וחסד); ואמת.
חברי הארגון – שרובם המכריע הם גברים – מגדירים את עצמם כאחים באחווה כלל־עולמית.
הבונים החופשיים מעורבים תדיר בעבודה ציבורית ובפעילות צדקה ובו בזמן משמשים כמסגרת חברתית לחברי המסדר.
ברוב העולם מודגש יותר הצד הפילוסופי של הבנייה החופשית, המושתת על סימבוליקה שמקורה באחוות של ימי הביניים, בעיקר אחוות של בנאים מעשיים וכליהם מהווים בסיס לעולם עשיר של רעיונות.
במשך כ־300 שנה הופנה עיקר הפעילות של הבונים החופשיים פנימה, בתוך האחווה, מתוך תפיסה הגורסת כי חיזוק הערכים ושיפור איטי ברמתם המוסרית של חברי המסדר תוביל למעין "אפקט דומינו" (Ripple Effect) ותשפר את החברה כולה.
בהשפעת ארגוני מתנדבים שנוסדו במאה ה־20 התפתחה גם פעילות של האחים חברי המסדר בקהילה.
כך הופיעו מערכות צדקה של הבונים החופשיים ברחבי העולם, ובארצות דוברות האנגלית בפרט.
פעילות הצדקה כוללת קרנות לתרומות כספיות והתארגנויות של לשכות הבונים החופשיים שבמסגרתן סייעו האחים לנזקקים באופן אישי.
מסדר הבונים החופשיים אוסר על חבריו – הן בתוך הלשכות והן בעת פעילותן – לעסוק בנושאים פוליטיים או דתיים.
בהיותם בעלי מעורבות חברתית גבוהה נטו אחים רבים במשך השנים לתמוך במטרות פוליטיות מסוימות שלא במסגרת המסדר ולחמו בעיקר למען זכויות האדם.
הבונים החופשיים שהיו מעורבים במהפכות נגד שלטונות ומשטרים במהלך המאה ה־19 עשו זאת מתוך האמונה שאין הם אמורים לתמוך במשטרים אלה בהיותם בונים חופשיים, שהרי כל בונה חופשי מתחייב לשמור אמונים למדינתו ולחוקיה.
בהשראת הבונים החופשיים קמו התארגנויות שונות בעלות מגוון מטרות פוליטיות ודתיות אשר שילבו רעיונות מהבנייה החופשית בתפיסת עולמם ומשכו תומכים רבים לשורותיהם.
בין הגופים הללו ניתן למצוא את הארגון הפרוטסטנטי "מסדר אורנג'" (Loyal Orange Association) המזוהה עם תפיסות של עליונות ובדלנות דתית, או "הקרבונרי" (Carbonari) האיטלקי שתמך באיחוד איטליה ומזוהה עם התפתחות הלאומיות האיטלקית.
הדמיון בין הסגנון והססמאות של חלק ממסדרים ומאגודות אלה לבין הבונים החופשיים פגע בשמו הטוב של הבנייה החופשית אשר עקרונותיה היו רחוקים מתפיסת העולם של התארגנויות אלו.
הארגון מגדיר את עצמו כ"מסדר בעל תורת מוסר מצועפת במשלים ומתוארת בסמלים".
הבנייה החופשית היא "אומנות אזוטרית" כלומר, חלק מדרכי פעולותה חשאיות ואינן גלויות לציבור הרחב.
הבונים החופשיים מציינים מספר סיבות לכך.
אחת מהן נעוצה בשימוש שעושה הבנייה החופשית בסדרה של טקסי קבלה הנקראים "דרגות" – הדרגה הגבוהה ביותר היא הדרגה השלישית, רב־בונה חופשי (Master Mason).
יעילות שיטה זו פוחתת ככל שהמשתתף יודע לצפות מראש את מהלך הטקס (דרגות העולות על הדרגה השלישית, כלומר דרגות 4–33, אינן למעשה חלק מהבנייה החופשית, אלא מהארגון המכונה "הנוסח הסקוטי" הנלווה לה).
לעיתים קרובות מכנים את הבנייה החופשית "אגודת סתרים" והיא למעשה נחשבת בעיני רבים כאב הטיפוס לאגודות אלו.
בונים חופשיים רבים אומרים שההגדרה "חברה בעלת סודות" נכונה יותר.
רמת הסודיות משתנה ממדינה למדינה: בארצות שבהן הבנייה החופשית הייתה אסורה על פי חוק הסודיות נשמרת עדיין בדבקות אך במדינות אחרות, בעיקר בארצות דוברות אנגלית, מצהירים רוב הבונים החופשיים בגלוי על השתייכותם למסדר, הבניינים המסוניים מזוהים בבירור ומועדי התכנסות חברי המסדר מפורסמים בציבור.
אף על פי כן, גם במדינות שבהן הפתיחות רבה יותר, פרטיהם המדויקים של הטקסים ופעילות הבנייה החופשית אינם גלויים לציבור.
אחד המנהגים שאינם אמורים להיחשף לידיעת הציבור הרחב היא לחיצת היד הסודית המאסונית, אשר בעזרתה מזהים הבונים החופשיים זה את זה "גם בחושך וגם באור".
הבונים עצמם מייחסים חשיבות רבה לסודות אלו על אף שאלה פורסמו בספרים שונים לפני שנים רבות.
בכל מדינה בה קיימות לשכות של בונים חופשיים קיים גוף כלל־ארצי, "לשכה גדולה", המאגד אותן.
רק גברים יכולים להתקבל לשורות הארגון ועליהם להיות חופשיים ובלתי תלויים מבחינה כלכלית, רוחנית ופוליטית; בעלי שם טוב בקהילה; בעלי השכלה מסוימת; ולהצהיר על נכונותם לעזור בקידום מטרות הומניטריות.
הלשכה שאליה ביקש המועמד להתקבל אוספת מידע מדוקדק אודותיו ומקיימת התייעצויות שלאחריה נערכת הצבעה בין כל האחים החברים באותה הלשכה אשר משלשלים את בחירתם לקלפי.
מועמדות נדחית אם היא נתקלת בהתנגדות של 3 קולות ואף פחות, בהתאם לאופי הלשכה ולתקנון הנהוג בה.
מן הבונים החופשיים מצפים להפגין סובלנות הן ב"לשכה" (מקום המפגש של קבוצת בונים חופשיים) והן בחיי היום־יום.
הבנייה החופשית תקבל לשורותיה חברים המשתייכים כמעט לכל דת, כולל כל זרמי הנצרות, יהודים, מוסלמים, בודהיסטים ועוד.
סובלנות זו תלויה בענף המסוים של הרשות המסונית שבה עסקינן.
דאיסטים, המאמינים בקיום אלוהים, מתקבלים גם כן בדרך כלל.
בלשכות שמקורן ב"מזרח הגדול של צרפת" ובקבוצות אחרות של בונים חופשיים מתקבלים גם אתאיסטים ואגנוסטיים ללא הסתייגות.
זרמים אחרים דורשים אמונה ב"ישות עליונה" (Supreme Being), אך גם במקרים אלה לרוב אין הקפדה על קבלת הצהרה כזו.
גם כאשר נדרשת הצהרה על אמונה בישות עליונה אזי מקבל המונח פרשנות רחבה למדי אשר כוללת לרוב גישה נטורליסטית הרואה את אלוהים כטבע, ברוח משנתם של שפינוזה וגתה (שהיה בעצמו בונה חופשי).
לעיתים קרובות ניתנת לגיטימציה גם לאמונות מזרחיות שונות.
עם זאת, ישנן אגודות בונים (לרוב בארצות דוברות אנגלית) שאינן סובלניות כלפי הנטורליסטים כבעבר.
מאז המאה ה־19 הוסיפו חלק מהלשכות דרישות דתיות אורתודוקסיות, למשל, האמונה בנצחיות הנשמה.
הבונים החופשיים הסקנדינביים מקבלים לשורותיהם רק נוצרים.
באופן כללי, הדרישות הנפוצות מהבונה החופשי הן:
היותו גבר, כך ברוב הלשכות.
קיימות גם לשכות נשים ולשכות מעורבות.
בריאות נפשית וגופנית ורמה מוסרית גבוהה.
קבלת נשים לשורות הארגון היא עודנה עניין מעורר מחלוקת בלשכות רבות.
הדרישה להיוולד כאדם חופשי אינה רלוונטית עוד ונותרה כשריד מהעבר.
הדרישה לשלמות הגוף מצטמצמת היום לתביעה שהמתקבל יוכל ליטול חלק פיזי בטקסי הלשכה, אם כי רוב הלשכות היום גמישות בקבלת מועמדים בעלי מוגבלויות פיזיות.
לפחות חלק מקבוצות מהבונים החופשיים משתמשות במהלך טקסי הקבלה בסמלים שמקורם במסורת עתיקה של הבונים החופשיים.
באופן מסורתי, רק גברים יכלו להתקבל לשורות הבונים החופשיים.
תנאי זה השתנה במהלך המאה ה־20 אך הדבר לא אירע בכל הלשכות במידה שווה.
לשכה מעורבת, המתירה הצטרפות של נשים, קמה לראשונה בצרפת בשנת 1882. בהולנד קיימת אגודת נשים נפרדת בשם מסדר האורגות – The Order of Weavers – המשתמשת בסמלים מתחום האריגה במקום בסמלי הבנייה החופשית.
באנגליה קיימות שתי אגודות של נשים, האחת נקראת "האחווה המכובדת של הבונים החופשיים העתיקים" (The Honourable Fraternity of Ancient Freemasons) והשנייה נקראת "מסדר הבונות החופשיות" (The Order of Women Freemasons).
מסדר "המזרח הגדול של צרפת" (Grand Orient de France) וגופים אחרים באירופה מכירים בבנייה החופשית המעורבת.
הלשכה הגדולה המאוחדת של אנגליה (UGLE) אינה מקבלת נשים לשוריותיה אבל מכירה בכך שמסדרי הנשים באנגליה הם של בונות חופשיות.
בנייה חופשית של פרינס הול
בשנת 1775, לאחר שבקשתם להתקבל ללשכה של בוסטון נדחתה, הקימו פרינס הול וארבעה עשר חברים אפרו־אמריקאים, כולם חופשיים מלידה, לשכה אפרו־אמריקאית דרך הלשכה הגדולה של אירלנד שהייתה משוייכת לכוחות הבריטים שהוצבו בבוסטון לפני מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הלשכה לא קיבלה את הכרתן של הלשכות האמריקאיות האחרות ולאחר המלחמה, בשנת 1784, ביקשו וקיבלו הבונים החופשיים האפרו־אמריקאיים את הכרתה של הלשכה הגדולה באנגליה, והקימו את לשכה מספר 459 (African Lodge #459) אשר שמה שונה בהמשך ללשכה האפריקנית הגדולה מספר 1 (African Grand Lodge #1).
הלשכה נמחקה מרשימות ה־UGLE בשל אי תשלום מיסים ולאחר 1813 נפרדה מהבנייה החופשית המאוגדת על ידי ה־UGLE.