tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרץ 1318 נשא אנדרוניקוס לאישה את אירנה מבראונשווייג, בתו של היינריך הראשון, דוכס בראונשווייג-גרובנהאגן.
בשנת 1321 היא ילדה בן, שמת בינקותו.
בשנת 1320, אנדרוניקוס גרם בטעות למותו של אחיו מנואל, ולאחר מכן אביהם, הקיסר השותף מיכאל התשיעי פלאיולוגוס, מת מרוב צער.
הרצח וההתנהגות המופקרת הכללית של אנדרוניקוס השלישי וחבורתו, בעיקר הבנים הצעירים של החמולות האריסטוקרטיות הגדולות של האימפריה, הביאו לקרע עמוק ביחסים בין אנדרוניקוס הצעיר לסבו, שעדיין שלט כקיסר אנדרוניקוס השני פלאיולוגוס.
הקיסר אנדרוניקוס השני התכחש לנכדו אנדרוניקוס, שנמלט מהבירה, גייס את תומכיו בתראקיה והחל למלוך כקיסר יריב ב-1321. חודשים ספורים לאחר תחילת המרד, אנדרוניקוס השני התרצה וקרא לאנדרוניקוס השלישי כקיסר שותף שלו.
הוויתור לא הספיק כדי למנוע מלחמת אזרחים לסירוגין בין שני המלכים בשנים 1321 עד 1328.
הקיסרית אירנה מתה ב-16/17 באוגוסט 1324 ללא ילד בחיים.
תאודורה פלאיולוגינה, אחותו של אנדרוניקוס השלישי, נישאה לצאר החדש מיכאל שישמן, קיסר בולגריה החדש ב-1324. אנדרוניקוס השלישי, שהיה אז אלמן, נישא לאנה מסבויה באוקטובר 1326. בשנת 1327 היא ילדה את מריה (ששמה שונה לאירנה) פלאיולוגינה.
אנדרוניקוס השלישי חתם על הסכם צ'רנומן משנת 1327, ברית עם הצאר מיכאל שישמן, קיסר בולגריה נגד סטפן אורוש השלישי דצ'נסקי מסרביה.
בשנת 1328 הסתיימה מלחמת האזרחים הביזנטית עם הדחתו של הקיסר אנדרוניקוס השני, שפרש למנזר.
הטורקים העות'מאנים צרו על ניקאה שבאסיה הקטנה, היסטורית בירתה הזמנית של האימפריה הביזנטית ממסע הצלב הרביעי ועד לכיבוש הביזנטי מחדש של קונסטנטינופול.
אנדרוניקוס השלישי פתח בניסיון חילוץ, אותו הביס הסולטן העות'מאני אורהן בקרב פלקאנון ב-10 או 15 ביוני 1329.
כמו כן, בשנת 1329, שלח אנדרוניקוס השלישי משלחת ימית נגד מרטינו זקריה, שליט ג'נובה של לורדות כיוס (שכלל גם את סאמוס וקוס).
המשלחת הדיחה את זקריה, והחזירה את השליטה הביזנטית על האיים.
ברית עם בולגריה לא הצליחה להבטיח הישגים כלשהם עבור האימפריה הביזנטית.
ב-28 ביולי 1330, הסרבים ניצחו באופן מכריע את הבולגרים בקרב ולבז'ד (קיוסטנדיל המודרנית, בולגריה) ללא השתתפות ביזנטית משמעותית.
העות'מאנים המשיכו להתקדם ב-1331, ולבסוף כבשו את ניקאה (איזניק).
אנדרוניקוס השלישי רצה שניקומדיה ושאר המבצרים הביזנטים הבודדים באנטוליה לא יסבלו מאותו גורל וביקש לשלם את העות'מאנים במחווה.
אנדרוניקוס השלישי התארגן מחדש וניסה לחזק את הצי הביזנטי המוחלש, שכלל רק 10 ספינות עד 1332; במצבי חירום, הוא עדיין יכול היה לאסוף מאה ספינות סוחר נוספות.
הנוסע המוסלמי אבן בטוטה ביקר בקונסטנטינופול לקראת סוף 1332 ומזכיר את פגישתו עם אנדרוניקוס השלישי בזיכרונותיו.
מקורות ביזנטיים אינם מעידים על הפגישה.
סטפנוס גבריאלופולוס, שליט על תסליה, מת ב-1333 בקירוב; תוך ניצול משבר הירושה, אנדרוניקוס השלישי הרחיב את השליטה הביזנטית על האזור.
סירגיאנס פלאיולוגוס, שהופקד על השלטון בסלוניקי, ערק לצדו של מלך סרביה סטפן אורוש הרביעי דושאן וסייע להתקדמותם במקדוניה.
עד מהרה מצאו את עצמם סרבים ברשותם של אוכריד, פרילפ וסרומיצה.
סירגיאנס הנחה אז את לכידת קסטוריה, לאחר מכן הסרבים צעדו למטה לעבר טסלוניקי, עד מהרה הגיעו לחומות העיר.
הביזנטים הגיבו בעלילה מתוכננת היטב.
הגנרל הביזנטי ספראנזס פלאיולוגוס, שהתחזה לעריק, נכנס למחנה הסרבי והרג את סירגיאנס פלאיולוגוס.
תוכניותיו של דושאן הוטרדו מאוד, שכן הצלחותיו עד אז נבעו בעיקר מיכולותיו האסטרטגיות של סירגיאנס, הידע על העמדה הביזנטית ובעלי בריתו שמסרו מבצרים לסרבים.
המשך נכונותו של דושאן לשאת ולתת היה מידע מודיעיני לפיו הביזנטים פשוט הדפו יחידת פשיטה טורקית גדולה, מה שאפשר לחיילים ביזנטיים נוספים לסייע לחזית טסלוניקי והדיווח שההונגרים מתגייסים לתקוף את סרביה בצפון.
הסרבים הסכימו לשלום ב-26 באוגוסט 1334. הביזנטים הכירו בהישגים סרבים באוכריד, פרילפ, סטרומיטסה, סידרוקאסטרון, צ'רמן ופרוסק.
אנדרוניקוס השלישי ביצע בינתיים את התאוששותה של פוקיאה בשנת 1334 מהמושל הגנואי האחרון, דומניקו קטנאו.
עם זאת, ניצחון זה לא הצליח לעצור באופן משמעותי את ההתקדמות העות'מאנית באסיה הקטנה.
השלטון הביזנטי נעלם בהדרגה מאנטוליה מכיוון שהמס לא הצליח לפייס את הסולטן העות'מאני אורהאן, שכבש את ניקומדיה ב-1337, והותיר רק את פילדלפיה וקומץ נמלים בשליטה ביזנטית.
למרות הצרות הללו, אנדרוניקוס השלישי ניצל משבר התנתקות בנסיכות אפירוס בשנת 1337, והחזיר לעצמו את השליטה הביזנטית מידי ניקפורוס השני אורסיני.
גם תסליה נכבשה מחדש על ידי אנדרוניקוס השלישי בתקופה זו.
בשנת 1340 חלה דושאן במחלה קשה.
בזמן קריטי זה, אחד ממפקדיו המובילים של דושאן, הרליה ערק לביזנטים.
הוא יכול היה לעשות זאת מכיוון שהיו לו נחלות ממש על הגבול הביזנטי-סרבי, שכללו אזור באמצע נהר סטרומה, עם סטרומיצה ועוד שתי טירות מבוצרות נוספות בקרבת מקום.
בשנת 1341 שלחו האדונים הלטיניים של הפלופונסוס משלחת לקונסטנטינופול, שביקשה להישבע אמונים לכתר הביזנטי.
אנדרוניקוס השלישי שהיה חולה קיבל אז את המשלחת הלטינית בהזדמנות אחת, זמן קצר לפני שנכנע למחלה ב-15 ביוני 1341.
יוחנן קנטקוזנוס, megas domestikos של אנדרוניקוס השלישי ומאוחר יותר הקיסר, החזיק בסמכות אדמיניסטרטיבית יעילה במהלך השלטון, בעוד הקיסר נהנה באופן אישי מציד ומלחמה.
אנדרוניקוס השלישי גם ביצע רפורמה במערכת המשפט באמצעות יצירתו של הרכב של ארבעה שופטים, שנקרא "שופטים אוניברסליים של הרומאים".
אנדרוניקוס השלישי התחתן לראשונה ב-1318 עם אירנה מבראונשווייג, בתו של היינריך הראשון, דוכס ברונסוויק-לינבורג; היא מתה בשנת 1324. היה להם בן אלמוני, שמת זמן קצר לאחר לידתו ב-1321.
בשנת 1326 התחתן אנדרוניקוס השלישי עם אשתו השנייה אנה מסבויה בתם של אמדאו החמישי, רוזן סבויה ושל אשתו השנייה מארי מברבנט, רוזנת סבויה.
נישואיהם הולידו כמה ילדים, ביניהם:
מריה-אירנה פלאיולוגינה, שנישאה למיכאל אסן הרביעי מבולגריה
יוחנן החמישי פלאיולוגוס (נולד ב-18 ביוני 1332)
מיכאל פלאיולוגוס, דספוט (יורש מיועד)
אירנה (שמה שונה למריה) פלאיולוגינה, שנישאה לפרנצ'סקו הראשון גאטילוסיו.
אבן בטוטה טוען שליווה אותה לקונסטנטינופול מחצר בעלה בסוף 1332 או 1334.
אנדרוניקוס השלישי מת בקונסטנטינופול, בגיל 44, ב-15 ביוני 1341, אולי בגלל מלריה כרונית, ונקבר במנזר הודגון לאחר שארונו הוצב באיה סופיה.
היסטוריונים טוענים כי שלטונו הסתיים כאשר האימפריה הביזנטית עדיין התקיימה, ובדרך כלל אינם מעידים על ליקויים בהנהגתו במותו מאוחר יותר.
יוחנן החמישי פלאיולוגוס ירש את אביו כקיסר ביזנטי, אך בגיל תשע בלבד, הוא היה תחת עוצר.
מסעותיו האנרגטיים של הקיסר אנדרוניקוס השלישי פשוט חסרו כוח מספיק כדי להביס את האויבים האימפריאליים והובילו לכמה תהפוכות ביזנטיות משמעותיות בידי הבולגרים, הסרבים והעות'מאנים.
אנדרוניקוס השלישי בכל זאת סיפק מנהיגות פעילה ושיתף פעולה עם מנהלים מוכשרים.
תחתיו, האימפריה הייתה הכי קרובה להחזרת עמדת הכוח בבלקן ובחצי האי היווני לאחר מסע הצלב הרביעי.
אובדן של כמה שטחים אימפריאליים באנטוליה, לעומת זאת, הותיר את הטורקים העות'מאנים מוכנים להתרחב לאירופה.
בתוך חודשים ספורים לאחר מותו של אנדרוניקוס השלישי, מחלוקת על הזכות להחזיק את העוצרות על הקיסר החדש יוחנן החמישי פלאיולוגוס ועמדתו של יוחנן קנטקוזנוס כראש הממשלה הכל יכול וידידו של אנדרוניקוס הובילו להתפרצותו של הביזנטי ההרסני.
מלחמת האזרחים של 1341–1347, שכילתה את משאבי האימפריה והותירה אותה במצב בלתי נסבל.
האימפריה הביזנטית המוחלשת לא הצליחה למנוע את הקמתה של האימפריה הסרבית, ויותר מכך, את הפלישה העות'מאנית לאירופה.
אנדרוניקוס הרביעי פלאיולוגוס, קיסר האימפריה הביזנטית היה בנו הבכור של הקיסר הביזנטי יוחנן החמישי פלאיולוגוס.
הוא היה גם אביו של יוחנן השביעי.
אנדרוניקוס הרביעי פלאיולוגוס נולד ב-11 באפריל 1348, והיה בנו הבכור של הקיסר יוחנן החמישי פלאיולוגוס על ידי אשתו הלנה קנטקוזנה.
בשנת 1352 הוא כבר מונה כקיסר שותף עם אביו, וכאשר יוחנן החמישי עזב לאיטליה בשנת 1369 כדי לאשר את כפיפותו לאפיפיור, יוחנן השאיר את אנדרוניקוס מאחור בקונסטנטינופול כעוצר, בעוד בנו הצעיר מנואל השני פלאיולוגוס נשלח למשול בסלוניקי.
במהלך שהותו באיטליה, יוחנן ניסה לסגור את חשבונותיו עם הרפובליקה של ונציה; זה כלל לא רק את ההלוואות של יוחנן עצמו, אלא גם הלוואות של 30,000 דוקטים (והריבית הנלווית) שאמו, אנה, לקחה במהלך מלחמת האזרחים הביזנטית של 1341–1347, עם תכשיטי הכתר הביזנטיים כבטוחה.
יוחנן נסע באופן אישי לוונציה, אך חסרו לו הכספים לשלם את ההלוואות, או אפילו להבטיח ספינה להפלגתו הביתה.
כתוצאה מכך, הוא הציע לוותר לוונציאנים על האי טנדוס, הממוקם אסטרטגית בכניסה של הדרדנלים, תמורת כספים נוספים ושש ספינות מלחמה.
הוונציאנים הסכימו לכך, אבל כשהחדשות הגיעו לקונסטנטינופול, סירב אנדרוניקוס הרביעי, ככל הנראה בעצת הג'נואים, היריבים המסחריים של ונציה, לכבד את הסכמת אביו.
זה הותיר את יוחנן תקוע בוונציה, למעשה בשבי של הרפובליקה; כאשר הוא הציע לגייס כספים כדי להבטיח את שחרורו על ידי מכירת חפצים יקרים מהכנסיות, אנדרוניקוס שוב סירב בטענה שהדבר הוא חטא.
בסופו של דבר, רק התערבותו של מנואל, שנסע מסלוניקה לוונציה באופן אישי, היא שהבטיחה את שחרורו של יוחנן.
רק באוקטובר 1371 חזר הקיסר לקונסטנטינופול.
אנדרוניקוס הרביעי מרד כאשר הסולטן העות'מאני מוראט הראשון אילץ את יוחנן החמישי ליהפך לוואסל שלו בשנת 1373. ב-6 במאי, אנדרוניקוס הרביעי ברח מקונסטנטינופול וחבר לבנו של מוראט, סאבצ'י ביי, שמרד באביו שלו.
שתי המרידות נכשלו ואנדרוניקוס נכלא ועוור ב-30 במאי, אם כי רק בעין אחת.
אחיו מנואל החליף אותו כיורש.
ביולי 1376, סייעו הג'נואים לאנדרוניקוס להימלט מהכלא, ומשם הלך ישר לסולטן מוראט הראשון, והסכים להחזיר את גליפולי בתמורה לתמיכתו.
גליפולי נכבשה מחדש על ידי הביזנטים עשר שנים קודם לכן, בסיועו של אמדאו השישי, רוזן סבויה; ראש גשר חשוב אסטרטגי זה שיפר מאוד את יכולתו של הסולטן לתקוף את אירופה.
הסולטן סיפק כראוי כוח מעורב של פרשים וחיל רגלים ועם אלה הצליח אנדרוניקוס להשתלט על קונסטנטינופול.
כאן הוא הצליח ללכוד ולכלוא גם את יוחנן החמישי וגם את בנו מנואל.
עם זאת, הוא עשה את הטעות שהעדיף את הג'נואים יותר מדי בכך שהעניק להם את טנדוס.
המושל שם סירב למסור אותו, והעביר אותו לוונציה.
באותה שנה, 18 באוקטובר 1377, הוא הוכתר לקיסר וכן הכתיר את בנו הצעיר יוחנן השביעי כקיסר שותף.
עם זאת, בשנת 1379 נמלטו יוחנן ומנואל לסולטן מוראט, ובסיוע הוונציאנים, הדיחו את אנדרוניקוס מאוחר יותר באותה השנה.
הוונציאנים החזירו את יוחנן החמישי ואת מנואל השני לכס המלכות.
אנדרוניקוס נמלט לגלאטה ושהה שם עד מאי 1381, אז מונה שוב לקיסר שותף ויורש העצר למרות בגידתו הקודמת.
אנדרוניקוס הרביעי קיבל גם את הגישות לקונסטנטינופול עם העיר סלימבריה (סיליברי) כנחלתו האישית.
ב-1385 הוא מרד שוב, אך מת זמן קצר לאחר מכן, ב-25 או 28 ביוני, בסלימבריה.
הוא נקבר במנזר פנטוקרטור בקונסטנטינופול.
בשנת 1356 נשא אנדרוניקוס הרביעי לאישה את קרסה מבולגריה, בתו של איוואן אלכסנדר, קיסר בולגריה.
לזוג נולד בן אחד, יוחנן השביעי פלאיולוגוס.
אנדרוניקוס השני פלאיולוגוס, קיסר האימפריה הביזנטית , היה קיסר ביזנטי מ-1282 עד 1328. שלטונו סימן את תחילת שקיעתה הסופית של האימפריה ששוקמה לאחרונה.
הטורקים כבשו את רוב השטחים האנטוליים הנותרים של ביזנטיון, ואנדרוניקוס בילה את השנים האחרונות של שלטונו בלחימה בנכדו שלו במלחמת האזרחים הפליאולוגית הראשונה.
המלחמה הסתיימה בהתפטרותו הכפויה של אנדרוניקוס ב-1328, ולאחר מכן הוא פרש למנזר למשך שארית חייו.
אנדרוניקוס נולד ב-25 במרץ 1259 בניקאה.
הוא היה הבן הבכור שנותר בחיים של מיכאל השמיני פלאיולוגוס ותאודורה פלאיולוגינה, אחייניתו של יוחנן השלישי דוקס וטאציס.
אנדרוניקוס זכה לשבחים כקיסר שותף ב-1261, לאחר שאביו מיכאל השמיני החזיר את קונסטנטינופול מהאימפריה הלטינית, אך הוא הוכתר רק ב-8 בנובמבר 1272. במהלך שלטונם המשותף, הוא נאלץ לתמוך באיחוד הכנסייה הלא פופולרי של אביו עם האפיפיור.
הוא הפך לקיסר יחיד במותו של מיכאל בשנת 1282, ועם עלותו לשלטון דחה מיד את האיחוד, אך לא הצליח לפתור את הפילוג הקשור בתוך הכמורה האורתודוקסית עד 1310.
המשך המדיניות של מיכאל השמיני
בשנת 1283 התרחשה הפעולה הצבאית הראשונה בתקופת שלטונו של אנדרוניקוס השני, נגד העיירה דמטריאס בתסליה.
באותה תקופה, תסליה נשלטה על ידי יוחנן דוקאס, וניסיון זה היה עוד אחד מני רבים של הביזנטים במאמץ להחזיר את האזור.
הפרוטובסטיאריו מיכאל טארכניוטס הובילו כוח לעיירה שם פגשו אותם הצי בפיקודו של אלכסיוס ראול וה-Megas stratopedarches יוחנן סינאדנוס.
המצור הצליח, אולם התפשטה מגפה שהרגה את מיכאל טארכניוטס וחלק גדול מהכוח.
לצבא שנותר לא הייתה ברירה אלא לנטוש את העיירה ולסגת מתסליה.
עם עלייתו לכס המלכות, אנדרוניקוס השני התמודד עם אתגרים רבים בכל חזית.
מבחינה כלכלית, מדיניות אביו לא הייתה בת קיימא, ובשנת 1285 הוא נאלץ לפרק את הצי הקיסרי.
פעולה זו הגבירה את התלות הימית של האימפריה בג'נובה, שהייתה מחויבת לסייע לאימפריה על פי חוזה נימפאום.
במאמץ לשפר את מצב האוצר, אנדרוניקוס השני פיחת את ההיפרפירון הביזנטי, בעוד שאוצר המדינה צבר פחות משביעית מההכנסות (במטבעות נומינליים) שהיו לו קודם לכן.
בניסיון להגדיל את ההכנסות, אנדרוניקוס השני העלה מיסים והפחית פטורים ממס, והחמיר את המצבים המעורערים של הכלכלות.
בשנת 1291, קרלו השני, בנו של שארל מאנז'ו, כרת ברית עם דספוט של אפירוס ניקפורוס הראשון קומנוס דוקס.
ברית זו עוררה מחדש את הפחדים הביזנטים שהיו רדומים מאז הווספרים הסיציליאניים.
צבא ביזנטי נשלח לאפירוס, ובשנת 1292 צר על יואנינה.
במקביל, צי ג'נובה מלווה בחיילים ביזנטיים התקרב לבירת המחוז, ארטה.
הצבא ביואנינה נסוג צפונה בהתקרבותו של נסיך אכאיה, פלורנט מאנו.
הצי יצא לאחר פשיטה מסוימת באזור.
כמו המערכה בתסליה, המלחמה מתחה עוד יותר משאבים אימפריאליים והשיגה רק מעט בתמורה.
כתוצאה מבריתה עם ג'נובה, האימפריה נגררה למלחמה חסרת טעם עם ונציה בין 1296 ל-1302. בעוד הגנואים התפייסו עם הוונציאנים ב-1299, אנדרוניקוס השני המשיך במלחמה בתקווה להרוויח ממנה משהו.
עד סוף המלחמה ב-1302, כמעט שום דבר לא השתנה מלבד אובדן המשאבים הדרושים נואשות בחזיתות אחרות.
אנדרוניקוס השני פלאיולוגוס ביקש לפתור כמה מהבעיות העומדות בפני האימפריה הביזנטית באמצעות דיפלומטיה.
לאחר מותה של אשתו הראשונה, אנה מהונגריה, הוא התחתן עם יולנדה (ששמה שמה לאירנה) ממונפראט, מה ששם קץ לתביעת מונפראט לממלכת סלוניקי.
אנדרוניקוס השני גם ניסה לחתן את בנו הקיסר השותף מיכאל התשיעי פלאיולוגוס עם הקיסרית הלטינית קתרין הראשונה מקורטנה, ובכך ביקש לחסל את התסיסה המערבית לשיקום האימפריה הלטינית.
ברית נישואים נוספת ניסתה לפתור את הסכסוך הפוטנציאלי עם סרביה במקדוניה, שכן אנדרוניקוס השני חיתן את בתו סימוניס בת החמש עם המלך סטפן מילוטין ב-1298.
למרות פתרון הבעיות באירופה, אנדרוניקוס השני התמודד עם קריסת הגבול הביזנטי באסיה הקטנה, למרות תקופות המושלות המוצלחות, אך הקצרות, של אלכסיוס פילנתרופנוס ויוחנן טארכניוטס.
לאחר כישלונו של הקיסר השותף מיכאל התשיעי בבלימת ההתקדמות הטורקית באסיה הקטנה בשנת 1302 והקרב מוכה האסון על באפיאוס, שכרה הממשלה הביזנטית פלוגת אלמוגבארים קטלאנית (הרפתקנים מקטלוניה) בראשות רוג'ר דה פלור כדי לטהר את אסיה הקטנה הביזנטית מהאויב.
למרות כמה הצלחות, הקטלונים לא הצליחו להשיג הישגים מתמשכים.
בהיותם אכזריים ופראיים יותר מהאויב שהם התכוונו להכניע, הם רבו עם מיכאל התשיעי ובסופו של דבר פנו נגד מעסיקיהם הביזנטים לאחר רצח רוג'ר דה פלור ב-1305. יחד עם קבוצה של טורקים חפצים הם הרסו את תראקיה, מקדוניה ותסליה בדרכם לדרום יוון הכבושה בידי הלטינים.
שם הם כבשו את דוכסות אתונה ותבאי.
בינתיים המשיכו הבייליקים האנטוליים לחדור לשטח ביזנטי.
פרוסה נפלה בידי הטורקים העות'מאניים ב-1326, ובסוף שלטונו של אנדרוניקוס השני הייתה רוב ביתיניה בידי עות'מאן הראשון ובנו ויורשו אורהן.
קאראסידים כבשו את אזור מיזיה עם פליאוקסטרון לאחר 1296, גרמיאן כבש את סימב ב-1328, סרוחאן כבש את מגנסיה ב-1313, והאידינים כבשו את סמירנה ב-1310.
הבעיות של האימפריה נוצלו על ידי תאודור סוויטוסלאב, קיסר בולגריה, שהביס את מיכאל התשיעי וכבש חלק גדול מצפון מזרח תראקיה בערך בשנים 1305–1307. הסכסוך הסתיים בנישואים שושלתיים נוספים, בין בתו של מיכאל התשיעי תאודורה לבין הקיסר הבולגרי.
בשנת 1328 אנדרוניקוס השלישי נכנס לקונסטנטינופול בניצחון ואנדרוניקוס השני נאלץ להתפטר.
אנדרוניקוס השני מת כנזיר בקונסטנטינופול בשנת 1332, ונקבר במנזר ליפס (כיום מסגד פנארי איסה).
המדיניות הצבאית של אנדרוניקוס השני עוצבה ביסודה על ידי האילוצים הכספיים של האימפריה שירש ממיכאל השמיני.
האוצר היה ריק, והתכנונים הגדולים של מיכאל פשוט לא היו ניתנים להשגה.
אף על פי כן, אנדרוניקוס ניסה להמשיך במדיניות הצבאית של אביו כמיטב יכולתו.
נאמר שהגבול הסרבי של האימפריה היה מסובך במלחמה לסירוגין במשך למעלה מעשור מאז 1282. אנדרוניקוס שלח לשם צבא בשנת 1298, אם כי חוסר יכולתו להילחם ב"מלחמת גרילה" גרם לקיסר לחתום על שלום עם סרביה בשנה שלאחר מכן, והוא שלח את בתו בת החמש סימוניס ככלה לסטפן מילוטין.
הנחלות האנטוליות של האימפריה, שהותקפו מאז שנות ה-1260, הפכו לדאגה המרכזית של אנדרוניקוס; תשומת הלב שלו התרחקה במידה רבה מהמערב ולכיוון מזרח.
אנדרוניקוס סייר תכופות באנטוליה כדי להעלות את המורל של האוכלוסייה ושיקם בה מבצרים רבים, אך זה לא יכול היה לעצור את זרימת הפליטים האדירה שנכנסה לנחלות האירופיות של האימפריה.
בשנת 1293 מונה אלכסיוס פילנתרופנוס לפקד ולמשול בכל הצבאות באנטוליה, ללא החוף האיוני.
הוא היה גנרל אפקטיבי והשיג סדרה של ניצחונות ב-1294 וב-1295 נגד הטורקים מעמק המיאנדר.
נאמר שכל כך הרבה שבויים נלקחו עד שהוריד את מחירו של עבד טורקי אפילו מתחת לכבשה.
טורקים אחרים נכנעו והיוו חלק מצבאו של פילנתרופנוס.
הניצחונות של אלכסיוס פילנתרופנוס, בהשוואה לטיפול הלא יעיל של השלטון המרכזי באיום הטורקי בשילוב עם מיסוי גבוה, גרמו לכך שאלכסיוס ייחשב כמנהיג הבכיר, עם נאמנות מיוחדת הנובעת מחיילי כרתים.
החיילים מכרתים קיבלו משכורת, אבל ה"התיישבות" באנטוליה החזיקה כנראה גם בקרקע.
עם זאת, לא ידוע באילו תנאים היו מקבלים את הקרקע הזו.
בעל כורחו, תוך תמיכה עממית מסיבית, פילנתרופנוס, בסוף 1295, נענה לאתגר לקראת אנדרוניקוס השני.
מבוהל, אנדרוניקוס הציע לפילנתרופנוס להפוך לקיסר, למרות שאלכסיוס פעל לאט מדי, ועד מהרה התמיכה שלו דעכה.
ליבדריוס, מושל ניאוקסטרה ונאמן של אנדרוניקוס, שיחד את כרתים כדי לעוור וללכוד את אלכסיוס.
בני כרתים לא מוזכרים שוב - אם כי יוחנן השישי מזכיר כפר מסתורי בתראקיה שנאמר כי "צבא מכרתים" יישב אותו לפני שנכנס לזירה הפוליטית ב-1320.
בעקבות פילנתרופנוס, יוחנן טארכניוטס, בן דודו הראשון של אנדרוניקוס וארסני, נשלח לאנטוליה.
יוחנן היה גנרל, אבל הוא לא נועד להשיג ניצחונות מהירים אלא לעשות רפורמה בצבא ובכלכלה של האזור.
נטען שחיילים רבים איבדו את נחלותיהם ב"פרונויה", בעוד שאחרים הגדילו את נחלותיהם באמצעות שוחד לממונים עליהם והפסיקו לשרת כחיילים.
יוחנן ביקש לשים קץ לשחיתות הזו והוא העריך מחדש את החזקות הנכסים סביב עמק המונדרים - תהליך המכונה "אקזוזיס".
הרפורמות של יוחנן באנטוליה היו בסימן הצלחה, הוא שיקם את הצבא ואף במה צי קטן.
עם זאת הוא נתקל בהתנגדות של בעלי האדמות הגדולים של אנטוליה שמדיניותו כוונה בעיקר נגדם וכן הכנסייה שגינתה אותו בשל היותו תומך של הפטריארך המודח ארסניוס.
האיבה עמה התמודד טארכניוטס גדלה כאשר מספר קטן של חיילי פרונויה הגישו האשמות של מרד נגד יוחנן בפני הבישוף האנטי-ארסני של פילדלפיה.
עם האשמות הבגידה הללו תלויות ועומדות בסביבות שנת 1300 ברח טארכניוטס לסלוניקי והצטרף שם לאנדרוניקוס השני.
הרפורמות של טארכניוטס ננטשו במהירות תחת הלחץ המשולב של התנגדות של אנשי דת בכירים ובעלי אדמות.
נראה היה שרפורמה פנימית באנטוליה אינה אפשרית, אולם בסוף שנת 1301 חצתה קבוצה של אלאנים (עם איראני נוצרי) את הגבול הצפוני של האימפריה.
האלאנים, שנלחמו לאחרונה למען האימפריה בסוף המאה ה-11, נמלטו מהמוני המונגולים וחיפשו עבודה בצבא הקיסרי.
אנדרוניקוס ניצל את ההזדמנות הזו ושכר אותם כשכירי חרב משלימים לשני מסעות מתוכננים לאנטוליה.
באביב 1302 סופקו להם כסף, אספקה וסוסים.
הם חולקו לשלוש קבוצות: אחת בהנהגת ה-Megas Hetaireiarches תאודור מוזלון כדי להילחם בטורקים ליד ניקומדיה, אחרת תחת מיכאל התשיעי תצעד דרומה למגנסיה, והקבוצה השלישית היו נשותיהם וילדיהם של הלוחמים שנשארו בתראקיה.
הקבוצה הראשונה תחת מוזלון ערקה כמעט ברגע שחצתה לאנטוליה - העריקים שדדו ללא הבחנה נחלות ביזנטיות - כך שעד יולי 1302 נותר למוזלון רק כוח של 2,000 חיילים, אולי מחציתם היו אלאנים.
עד מהרה הופיע צבא של 5,000 פרשים קלים בין ניקאה לניקומדיה, אלה הונהגו על ידי עות'מאן, האמיר הטורקי של ביתיניה ומייסד האימפריה העות'מאנית.
מוזלון יפגוש את עות'מאן במישורים ליד הר בפיאוס.
מוזלון הובס והנחלות של האימפריה בצפון-מערב אנטוליה שנפגעו רק האיצו את משבר הפליטים החמור ממילא.
בינתיים באפריל 1302 יצא מיכאל התשיעי לאנטוליה עם צבא מעורב של אלאנים וחיילים אחרים.
צבאו נשאר שלם עד שהגיע למגנסיה על ההרמוס.
אבל ברגע שהגיע לשם מבלי להילחם בקרב, הכוחות הביזנטים החלו לעזוב והאלאנים גם כן ביקשו רשות לנטוש את המערכה, אולם מיכאל שכנע אותם להישאר עוד 3 חודשים ושלח בקשה לקונסטנטינופול לכספים נוספים.
לאחר שלושת החודשים סירבו האלאנים להישאר יותר ועזבו לקאליפוליס התראקית.
מיכאל נותר במצב מסוכן ונמלט בסודיות לפרגמון.
ברגע שזה התפרסם, הצבא שלו ורבים מתושבי מגנסיה הלכו בעקבותיו במאבק להשיג ביטחון.
האלאנים שוכנעו בסופו של דבר להחזיר את הסוסים והנשק שלהם לאנדרוניקוס ועזבו את האימפריה.
בשנת 1303 המצב באנטוליה החמיר עד כדי כך שאנדרוניקוס חשב לבצע את הרפורמות הדרסטיות ביותר, כלומר לקחת את כל האדמות מכנסיות, מנזרים, נזירים בודדים והפמליה האימפריאלית ולהקצותן לחיילים.
זה היה מוסיף יותר חיילים עם יותר סיבות לא לעזוב, ולמרות שלא הייתה התנגדות בולטת לתוכנית זו, הממשל הקיסרי הרעוע באנטוליה ובריחת האוכלוסין שהלכה והחריפה מנעו מהתוכנית להתממש.
עם המצב האנטולי שהלך והחמיר, האוכלוסייה הנותרת חשה שננטשה על ידי קונסטנטינופול ומדי פעם אנשים לקחו את העניינים לידיים שלהם.
בשנת 1303 תוך בריחת החיילים קצין בשם קוטרצס כונן הגנה לשעת חירום ומשך אליו תומכים שהיו "כאויבי אויביו וידידים של חבריו".
אנדרוניקוס לא היה מסוגל לסייע או לעצור את קוטרץ או אטליאטים מסוימים שבעזרת תמיכה עממית תפסו את מגנזיה ב-1304. קוריוז נוסף היה יוחנן כוירובוסקוס מסוים בשם "פיג'רד".
הוא אסף 300 איכרים בתראקיה שרצו לצאת למערכה נגד הטורקים באנטוליה.
אבל האימפריה חששה שזה יוביל למרד כללי ולכן הוא נכלא.
9 חודשים לאחר מכן יוחנן ברח מהכלא ויחד עם פליטים אנטולים פעלו במזרח נגד הטורקים, הוא בסופו של דבר נלכד בקרב אך ברח ונמלט חזרה לתראקיה.
לאחר שברור שהוכיח את עצמו הוא הוזמן על ידי מיכאל התשיעי שנתן לו 1,000 איכרים להילחם בקטלונים ובטורקים שהיו כעת בנחלות האימפריות האירופיות.
עם זאת, החבורה המגוונת הזו השיגה רק ביזה של סביבות סלוניקי.
הדלות הכלכלית שפקדה את שלטונו של אנדרוניקוס השני גרמה לו לנקוט בצעדים דרסטיים לקיצוץ בהוצאות המדינה.
הקיצוצים הללו כללו את צבא האזרחים, שצומצם לכוח כמעט סמלי והוחלף ברובו, תחילה על ידי פלוגות שכירי חרב זרות ולאחר מכן על ידי מיליציות.
כפי שהראתה המערכה הכושלת של הקיסר השותף של אנדרוניקוס מיכאל התשיעי, אנשי המיליציות הלא מנוסים הללו הפכו את ההתנגדות להתקדמות הטורקית למשימה קשה ומסוכנת.
במשך זמן מה פורק הצי הביזנטי לחלוטין, והותיר את האימפריה תלויה בכוחות ג'נואיים וונציאניים שגבו תשלום מופקע על שירותם.
מלחים ובוני ספינות ביזנטיים משוחררים רבים מצאו תעסוקה אצל הטורקומנים, שזה עתה הגיעו לחוף האנטולי המערבי וביקשו לבנות כוחות ימיים משלהם.
הציים החדשים שהוקמו תרמו רבות לבעיה הקשה של פיראטיות טורקית בים האגאי, והרסו נתיבי סחר ואדמות חוף כאחד.
בשנת 1320, כתוצאה ממיסוי מוגבר ומדיניות איסוף קפדנית יותר, הצליח אנדרוניקוס השני לגייס סך של מיליון היפרפירה לשנת התקציב של 1321. הוא התכוון להשתמש בכסף כדי להרחיב את צבאו לכ-3,000 פרשים, ולהקים מחדש את הצי הביזנטי על ידי בניית 20 ספינות.
תוכנית זו, שאפתנית מבחינה צבאית אם כי עדיין לא מספיקה לצורכי האימפריה, הופרעה על ידי מלחמת האזרחים הקרבה של אנדרוניקוס השני עם נכדו אנדרוניקוס השלישי.
לשם השוואה, יש לציין שההיפרפירון משנת 1320 היה שווה חצי מהנומיסמה הבלתי מבוססת מתקופת שלטונו של בסיליוס השני.
כאשר אנדרוניקוס ניתק את איחוד הכנסייה של אביו הוא גם הדיח רבים ממינוייו בכנסייה, כולל הפטריארך הפרו-איחוד יוחנן האחד עשר.
הפטריארך החדש, האנטי-איחוד, יוסף הראשון, התפטר מתפקידו ומת בשנה שלאחר מכן, והוחלף בקפריסאי שקיבל את השם גרגוריוס השני.
אנדרוניקוס גם התמודד עם הפילוג הארסני, תנועה שהייתה אנטי איחוד, אבל חוץ מזה לא היה לה מכנה משותף עם הקיסר.
שמה נגזר מהפטריארך לשעבר ארסניוס, שהודח מתפקידו לאחר שנידה את מיכאל השמיני בגלל שעיוור וכלא את יוחנן הרביעי.
הארסנים סברו שיוחנן השבוי היה הקיסר הביזנטי החוקי וכי הפטריארכים יוחנן האחד עשר, יוסף הראשון וכעת גרגוריוס השני היו בלתי לגיטימיים.
כדי לנסות ולתקן את הפילוג הזה, גרגוריוס קרא לסינוד כנסייה שאליו הזמין את שני הפטריארכים של אלכסנדריה ואנטיוכיה, וביקש מהם לבטל את הצהרתם הקודמת הפרו-איחוד.
הפטריארך של אנטיוכיה סירב, ואז התפטר ממשרדו וברח לסוריה.
גרגוריוס גם הוציא הודעה פומבית מהקיסרית תאודורה, כי היא לעולם לא תבקש שבעלה המנוח מיכאל השמיני יקבל קבורה נוצרית.
למרות שהסינוד הזה עשה הרבה כדי לספק את הכמורה האורתודוקסית, הוא לא הצליח לעשות את אותו הדבר עם הארסנים.
כמה שנים לאחר מכן נאלץ גרגוריוס השני להתפטר, מכיוון שחלק מכתביו נחשבו ככפירה.
מחליפו, שנבחר על ידי אנדרוניקוס כדי להסיח את דעתו ממצב פוליטי שהלך והחמיר, היה נזיר אתוני שלקח את השם אתנסיוס.
הפטריארך החדש היה סגפן עז, ובילה חלק ניכר מזמנו בנידוי אנשי דת על רכושם הארצי; בסופו של דבר הוא ביקש להחרים רכוש מכמה מהכנסיות והמנזרים העשירים יותר.
אנשי דת רבים הגיבו בעוינות גלויה, והגיעו עד ליידוי אבנים ברחובות קונסטנטינופול.
אתנסיוס הפסיק להופיע בציבור ללא שומר ראש.
כאשר בקיץ 1293 חזר אנדרוניקוס מביקור בנחלותיו האנטוליות המתדלדלות במהירות, פגשה אותו משלחת של אנשי דת מובילים שדרשו את הדחתו של אתנסיוס.
אנדרוניקוס לא היה מוכן, אבל עוצמת האופוזיציה אילצה אותו לבסוף להיענות.
בינתיים, אתנסיוס כתב בעצמו בולה כנסייתית שבו הוא מנדה את אנשי הדת שהוקיעו אותו, והחביא אותה בעמוד בגלריה הצפונית של איה סופיה.
הבולה נמצאה רק כמה שנים לאחר מכן, וגרמה לסערה רבה.
ב-8 בנובמבר 1273 התחתן אנדרוניקוס השני עם אשתו הראשונה אנה מהונגריה, בתם של אישטוואן החמישי, מלך הונגריה ואליזבת הקומנית, ממנה נולדו לו שני בנים:
קונסטנטינוס פלאיולוגוס, דספוט (בערך 1278 – 1335).
קונסטנטינוס נאלץ להיות נזיר על ידי אחיינו אנדרוניקוס השלישי פלאיולוגוס.
אנה נפטרה ב-1281, וב-1284 נשא אנדרוניקוס לאישה את יולנדה (ששמה שמה לאירנה), בתו של גיום השביעי ממונפראט, שממנה נולדו לו:
יוחנן פלאיולוגוס (בערך 1286 -1308), despotēs.
ברתולומאיוס פלאיולוגוס (נולד ב-1289), מת צעיר.
תאודורוס הראשון, מרקיז מונפראט (1291–1338).
סימוניס פאליאולוגינה (1294 - לאחר 1336), שנישאה למלך סרביה סטפן מילוטין.
תאודורה פלאיולוגינה (נולדה ב-1295), מתה צעירה.
איסאאקיוס פלאיולוגוס (נולד ב-1299), מת צעיר.
לאנדרוניקוס השני היו גם שלוש בנות נוספות, לא לגיטימיות רק במובן זה שהן נישאו מחוץ לשבט שלהן.
3 מתוך 4 בנות המלך נישאו לחאנים מונגולים, מה שמציג את המציאות של אז.
אירנה, שנישאה תחילה לע'זאן, החאן הפרסי, ולאחר מכן ליוחנן השני דוקאס, שליט תסליה.
מריה, שנישאה לטוקטה, החאן של אורדת הזהב.
בת הידועה בשם דספינה חאטון, שנישאה ל-Öljaitü, חאן מהשושלת האילח'אנית.
אנדרוס וארניק (באסטונית: Andrus Värnik; נולד ב-27 בספטמבר 1977) הוא אתלט עבר אסטוני, אלוף עולם (הלסינקי 2005) בהטלת כידון.
באולימפיאדת סידני שנערכה בספטמבר סיים במקום 15 בהטלת כידון בתוצאה של 81.34 מטר.
באליפות אירופה שנערכה במינכן שבגרמניה באוגוסט סיים במקום 21 בהטלת כידון בתוצאה של 75.66 מטר.
באליפות העולם שנערכה בפריז שבצרפת באוגוסט זכה במדליית כסף בהטלת כידון בתוצאה של 85.17 מטר, אחרי סרגיי מקארוב מרוסיה (85.44 מטר) ולפני בוריס הנרי מגרמניה (84.74 מטר).
באולימפיאדת אתונה שנערכה באוגוסט סיים במקום שישי בהטלת כידון בתוצאה של 83.25 מטר.
באליפות העולם שנערכה בהלסינקי שבפינלנד באוגוסט זכה במדליית זהב בהטלת כידון בתוצאה של 87.17 מטר, אנדריאס תורקילדסן מנורווגיה (86.18 מטר) וסרגיי מקארוב (83.54 מטר).
באליפות העולם שנערכה באוסקה שביפן באוגוסט-ספטמבר סיים במקום 23 בהטלת כידון בתוצאה של 75.96 מטר.
בשנת 2007 השתתף בגרסה האסטונית של רוקדים עם כוכבים .
ב-16 בינואר 2020 נתפס כשהוא נוהג בשכרות בטאלין.
רישיונו נשלל לארבעה חודשים והוא נקנס ב-12,000 קרון אסטוני.
אנדרטת חללי מלחמת חרבות ברזל ונפגעי פעולות האיבה בירושלים היא אנדרטה ואתר הנצחה הממוקמת ברחוב רופין בקריית המוזיאונים בירושלים, מול הספרייה הלאומית.
האנדרטה הוקמה למען הנצחת קורבנות טבח שבעה באוקטובר וחללי מלחמת חרבות ברזל בקרב אנשי כוחות הביטחון וההצלה הירושלמים לרבות תושבי העיר, שנרצחו בפעולות האיבה במלחמה.
האנדרטה עוצבה על ידי משרד האדריכלים "אולך תול" ומבוססת על צורת מגן דוד, המסמל בין היתר הגנה ושמירה.
מקודקודי המבנה מתנשאים לוחות ברזל כלפי השמיים, המדמים תפילה ויוצרים יחד דימוי של עץ גדוע וסדוק, המסמל שבר עמוק אך גם אפשרות לצמיחה וריפוי.
המבנה מבטא את החיבור והאחדות מתוך הכאב והאובדן.
האנדרטה עשויה ברזל, קוטרה 14 מטרים והיא מתנשאת לגובה של כ-5.5 מטרים.
בליבה חקוק הפסוק מתפילת נחם:
בסמוך לאנדרטה נבנה חלל התייחדות המעוצב כמיני-אודיטוריום, עם תאורה ייחודית המאפשרת אווירה פרטית ושקטה להנצחה וזיכרון.
הקמת האנדרטה הייתה יוזמה של ראש עיריית ירושלים, משה ליאון, מתוך רצון להקים לראשונה בישראל אתר הנצחה המאחד את זכר חללי צה"ל ונפגעי פעולות האיבה.
הפרויקט תוכנן על ידי משרד האדריכלים הירושלמי אולך תול אדריכלים ובוצע על ידי עיריית ירושלים, הרשות לפיתוח ירושלים וחברת "מוריה", בתיאום עם אגף המשפחות וההנצחה במשרד הביטחון והמוסד לביטוח לאומי.
טקס חנוכת האנדרטה התקיים במעמד נשיא המדינה יצחק הרצוג, ראש עיריית ירושלים משה ליאון, חברי ממשלה, חברי מועצת העיר, שגרירים, בני משפחות שכולות ואישי ציבור נוספים.
במהלך הטקס נשא נשיא המדינה דברים, בהם התייחס למאבק המתמשך של מדינת ישראל נגד הטרור והדגיש את מחויבותה להגן על אזרחיה.
הוא שיבח את חיילי צה"ל וכוחות הביטחון על תפקידם בלחימה ואיחל לשובם בשלום.
ראש עיריית ירושלים, משה ליאון, ציין כי האנדרטה מבטאת את הכאב העצום שחוותה ירושלים מאז ה-7 באוקטובר, אך גם משדרת מסר של תקווה ואחדות.
לדבריו, היא מהווה מענה לבקשת המשפחות השכולות להנצחה מכובדת ומאחדת של יקיריהם.
עומר אדם ביצע את השיר "שיר למעלות".
ריטה שרה את עד שתעזוב
נתן גושן ביצע את נחכה לך.
אפרת גוש שרה את לראות את האור
בנוסף, הרב שמואל סלוטקי, ששכל את שני בניו במלחמה, הקריא פרק תהילים, ואילו ג'ון פולין, אביו של החטוף הירש גולדברג-פולין ז"ל, נשא תפילה להשבת החטופים.
אנדרטה לזכר בני ובנות גבעתיים שנפלו במערכות ישראל היא אתר הנצחה לזכר בני העיר גבעתיים שנפלו בכל מערכות ישראל.
האנדרטה ממוקמת בלב גן ציבורי בעיר, גן רבקה, ומשמשת מקום להתייחדות עם זכר הנופלים.
ראשית ההתיישבות בגבעתיים החלה בשנת 1922 עם הקמת שכונת בורוכוב, כחלק מתל אביב.
בהמשך הוקמו שכונות נוספות, ובשנת 1942 אוחדו שש מהן למועצה המקומית גבעתיים.
בשנת 1959 הוכרזה גבעתיים כעיר.
כיום מתגוררים בה כ-58,000 תושבים.
האנדרטה הוקמה ביוזמת המשפחות השכולות ובעידוד עיריית גבעתיים, והיא נחנכה ב-י"ז בסיוון תשמ"ח (9 ביוני 1988).
את האנדרטה יצר הפסל מרדכי כפרי.
האנדרטה ניצבת בקצה מדשאה, על רחבה משולשת שתוחמת אותה מאחור בקירות זיכרון.
במרכזה עומד פסל אבן בגובה 4.6 מטרים, המתאר שלוש דמויות – מבוגר, צעיר ואישה – המסמלות משפחה.
הדמות המבוגרת עטופה בטלית ומניחה יד על כתפו של הצעיר בתנועת ברכה או עצירה.
האישה מצמידה יד אחת לכתף הצעיר והשנייה נשענת על כתף המבוגר.
מאחוריהם, בקודקוד הרחבה, תלוי משולש שחור, המסמל את השכול ומנוגד לרחבה הבהירה שלפניו.
בחזית הפסל חקוקות המילים: "לשם ולתפארת ולתהילה".
בצדדיו מפוזרות אותיות האלפבית וטעמי המקרא, כך שהמבקרים יכולים להרכיב מילים כרצונם.
על בסיס הפסל מופיעה הכתובת: "לזכר יקירינו שנפלו במערכות ישראל", ומאחור, על קירות הזיכרון, מופיעים שמות הנופלים.
האנדרטה משמשת מוקד לטקסי זיכרון ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ולנפגעי פעולות האיבה, ומהווה חלק מההיסטוריה והתרבות של גבעתיים.
האנדרטה לזיכרון גבורת החיילים והפרטיזנים היהודים היא אתר הנצחה הממוקם ביד ושם, ירושלים, ונבנתה לכבוד מיליון וחצי החיילים היהודים שנלחמו בשורות צבאות בעלות הברית ובקרב יחידות פרטיזניות במהלך מלחמת העולם השנייה.
האנדרטה הוקמה על ידי האמן ברני פינק במאי 1985, במסגרת אירועי ציון 40 שנה לניצחון על גרמניה הנאצית, והיא מהווה מוקד לטקסים שנתיים לזכר הלוחמים היהודים.
הקמת האנדרטה החלה בעקבות פניות רבות של ארגוני לוחמים, לצד תחושה שהייתה ביד ושם כי יש להנציח באופן ראוי את תרומתם של החיילים היהודים במאבק נגד גרמניה הנאצית.
את היוזמה הוביל ד"ר יצחק ארד, לוחם לשעבר במחתרת בגטו, פרטיזן ולוחם פלמ"ח, בעת שכיהן כיושב ראש הנהלת יד ושם.
עיצוב האנדרטה נבחר במסגרת תחרות, שבה הוגשו כ-90 הצעות, וההצעה הזוכה הייתה של האמן ברני פינק.
האנדרטה ממוקמת על גבעה בהר הזיכרון, הצופה על בקעת הקהילות החרבות.
טקס החנוכה התקיים במעמד שר הביטחון דאז יצחק רבין.
האנדרטה מהווה מוקד לטקסים שנתיים לציון יום הניצחון על גרמניה הנאצית.
האנדרטה מורכבת משש אבני גרניט מלבניות, המסותתות בצורת משושים, כסמל לשישה מיליון היהודים שנספו בשואה.
החלל שנוצר ביניהן יוצר מגן דוד, המייצג את הגבורה היהודית.
מתוך מגן הדוד מתרומם חוד חנית מתכתי, המסמל את אוחזי הנשק היהודים שלחמו במהלך המלחמה.
הרחבה המובילה אל האנדרטה מעוצבת בצורת מנורת שבעת הקנים, וסביבה מדרגות רחבות.
בגובה של שישה מטרים, האנדרטה ניצבת על שטח מעוגל, שבו חקוקה כתובת בחמש שפות: עברית, אנגלית, רוסית, צרפתית ויידיש, המוקדשת לגבורת הלוחמים היהודים.
אנדרטאות לזכר באבי יאר (באוקראינית: Вшанування жертв Бабиного Яру) הוקמו באתר רצח היהודים באבי יאר, אוקראינה ובמקומות נוספים בעולם.
באבי יאר הוא ערוץ סמוך לקייב, שהיה זירה לאחד ממעשי הרצח והטבח בירי הגדולים ביותר שאירעו בתקופת השואה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נתקלו ניסיונות ההנצחה של הטבח, בקשיים משמעותיים, בשל מדיניותה של ברית המועצות.
לאחר התפרקותה של ברית המועצות הוקמו מספר אנדרטאות במקום.
בשנת 2016 החלה יוזמה להקמת מרכז ההנצחה לשואה בבאבי יאר.
באוקטובר 2021 נחנך המרכז בנוכחות נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג.
ההנהגה הסובייטית לא זיהתה את יהדותם של הקורבנות בטבח באבי יאר כקטגוריה נפרדת, אלא הציגה את מעשי הזוועה כ"רצח של אזרחים סובייטים שלווים", וכללה את היהודים כחלק מהאוכלוסייה הסובייטית הכללית.
הטיוטה הראשונה של הדו"ח מטעם הוועדה הממלכתית החריגה (Чрезвычайная Государственная Комиссия), מיום 25 בדצמבר 1943, עברה צנזורה רשמית בפברואר 1944.
להלן השוואת נוסח הטיוטה שהוגש לרשויות הסובייטיות לעומת הגרסה שפורסמה:
גרסת טיוטה גרסה שפורסמה "הפושעים ההיטלריסטיים ביצעו רצח עם של האוכלוסייה היהודית.
הם הודיעו כי ביום 29 בספטמבר 1941 נדרשו כל היהודים להתייצב בפינת הרחובות מלניקובה ודורוז'יצקה כשהם מצוידים במסמכים, בכסף ובחפצי ערך.
הקורבנות הובלו ברגל אל באבי יאר, שם נגזל מהם רכושם ולאחר מכן נורו למוות".
"הכוחות ההיטלריסטיים הביאו אלפי אזרחים לפינת הרחובות מלניקובה ודורוז'יצקה.
הקורבנות הובלו אל באבי יאר, שם נגזל מהם רכושם ולאחר מכן נורו למוות."
השלטונות הסובייטיים דיווחו במדויק על מספר ההרוגים בבאבי יאר, אך לא ציינו את שיוכם האתני במשך עשרות שנים.
גם כאשר החלו להשאל שאלות על כך, לא הציגו השלטונות באופן מדויק את מספר בני הרומה שנרצחו במקום.
לאחר המלחמה נעשו מספר ניסיונות להקים אנדרטה בבאבי יאר לזכר גורל הקורבנות היהודים.
נקודת מפנה חלה בשנת 1961 עם פרסום שירו של יבגני יבטושנקו על באבי יאר, שנפתח בשורה "נַד בַּאבִּים יָארוֹם פַּמְיַאטְנִיקוֹב נְיֵט" ("אין אנדרטאות לבאבי יאר").
שיר זה עומד גם במרכזן של כל חמשת הפרקים בסימפוניה מס' 13 מאת דמיטרי שוסטקוביץ'.
אנדרטה רשמית לזכר אזרחים סובייטיים שנורו למוות בבאבי יאר הוקמה בשנת 1976.
לאחר התפרקות ברית המועצות בשנת 1991, התירה ממשלת אוקראינה את הקמתה של אנדרטה נפרדת המזהה במפורש את הקורבנות היהודים.
האנדרטאות שהוקמו באתר באבי יאר לזכר האירועים השונים שהתרחשו בו כוללות את האנדרטאות הבאות:
אנדרטה לזכר אזרחים סובייטים ושבויי מלחמה שנורו למוות על ידי הכובשים הנאצים; נחנכה ביולי 1976.
אנדרטה בצורת המנורה לזכר כ־100,000 היהודים שנרצחו בבאבי יאר; נחנכה ב־29 בספטמבר 1991, חמישים שנה לאחר הרצח ההמוני הראשון של היהודים באתר.
צלב עץ לזכר 621 לאומנים אוקראינים, ובהם אולנה טליהה ובעלה, שנרצחו על ידי הנאצים בשנת 1942; הוצב בשנת 1992.
צלב אלון המציין את המקום שבו נורו למוות שני כמרים נוצרים־אורתודוקסים אוקראינים ב־6 בנובמבר 1941, בשל פעילות אנטי־גרמנית; הוצב בשנת 2000.
אנדרטה לזכר הילדים שנרצחו בבאבי יאר; נחנכה בשנת 2001 סמוך לתחנת המטרו דורוז'יצ'י.
מצבה מאבן בצורת מגן דוד המציינת את מיקומו המתוכנן של מרכז קהילתי יהודי; הוצבה בשנת 2001. עם זאת, הקמת המרכז הוקפאה בשל מחלוקות בנוגע למיקומו ולתחומי פעילותו.
אנדרטה לזכר עובדי כפייה (אוסטארבייטרים) ואסירי מחנות הריכוז; הוצבה בשנת 2005 בפינת הרחובות דורוז'יצקה ואורנז'ריינה, בסמוך לאנדרטה מ־1976.
אנדרטה לזכר קורבנות מפולת הבוץ בשכונת קורניבקה בקייב בשנת 1961; הוצבה בשנת 2006, 45 שנים לאחר האסון שגרם למותם של מאות תושבים ועובדים מקומיים.
אנדרטה לזכר טניה מרקוס, חברת המחתרת האנטי־נאצית בקייב; נחנכה ב־1 בדצמבר 2009.
שלוש מצבות בקצה מדרון תלול ועליהן צלבים מברזל שחור; הוצבו על ידי מתנדב לא ידוע.
על אחד הצלבים נכתב: "גם במקום הזה נהרגו אנשים ב־1941. תנוח נשמתם בשלום".
אנדרטה בצורת "עגלת צוענים" לזכר קורבנות רצח העם של בני הרומה בשנים 1941–1943; נחנכה ב־23 בספטמבר 2016.
האנדרטה לזכר אולנה טליהה, נחנכה ב־25 בפברואר 2017.
בליל 16 ביולי 2006 הושחתה האנדרטה המוקדשת לקורבנות היהודים שנרצחות בבאבי יאר.
מספר מצבות, יסודות של אבני הזיכרון וכן מספר מדרגות המובילות אל האנדרטה בצורת מנורה ניזוקו במהלך מעשה הונדליזם.
משרד החוץ של אוקראינה פרסם הצהרה המגנה את מעשי הונדליזם.
ב־1 במרץ 2022 נפגע המתחם הכולל את האנדרטאות ואת בית הקברות לקורבנות טבח באבי יאר במתקפת טילים שביצעה רוסיה במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה בשנת 2022.
ברייטון ביץ', ניו יורק סיטי
שטח קטן בצורת משולש בשכונת ברייטון ביץ' שבברוקלין, ניו יורק – אזור המאופיין באוכלוסייה יהודית ורוסית גדולה – נקרא בשנת 1981 בשם "משולש באבי יאר", ושופץ בשנת 1988.
גאס, חבר המכון האמריקאי לאדריכלות (FAIA) ונשיא קרן פארק באבי יאר, שפיתחה את הפארק במקור בשיתוף עם עיריית דנוור ומחוז דנוור, אמר:
בבית העלמין נחלת יצחק בגבעתיים ניצבת אנדרטה לזכר קורבנות טבח באבי יאר.
האנדרטה הוקמה מעל שרידי עצמות שנלקחו מבאבי יאר ונטמנו מחדש בבית העלמין.
העצמות הובאו מאוקראינה ביולי 1971 על ידי שלושה סטודנטים אמריקאים.
האנדרטה נחנכה בשנת 1972 על ידי ראש ממשלת ישראל, גולדה מאיר.
מדי שנה מתקיים במקום טקס זיכרון ביום הזיכרון לשואה ולגבורה.
אנדרטה לזכר קורבנות טבח באבי יאר הוקמה ב־28 בספטמבר 2014 בפרוור בונדי שבסידני, בו מתגוררת קהילה יהודית דוברת רוסית גדולה.
האנדרטה נחשפה על ידי ראש עיריית ויוורלי וחבר הפרלמנט הפדרלי מלקולם טרנבול.
הקמת האנדרטה הייתה יוזמה של המועצה היהודית האוסטרלית ושל מנהל תחום קשרי הציבור שלה, אלכסנדר ריבצ'ין, יליד קייב.
הטבח בבאבי יאר שימש נושא ליצירות אמנות רבות.
מספר סרטים, סרטים תיעודיים, רומנים, שירים, יצירות מוזיקליות והפקות טלוויזיה עסקו באסון ובאובדן שגרם.
בספרו משנת 1961, כוכב בדעיכתו: סקירה מחודשת של יהדות רוסיה, תיאר יוסף שכטמן את הטבח בבאבי יאר.
השיר "באבי יאר" נכתב על ידי המשורר הרוסי יבגני יבטושנקו, והולחן לאחר מכן על ידי המלחין דמיטרי שוסטקוביץ' כסימפוניה מס' 13 לתזמורת מלאה, בשנת 1962.
אנטולי קוזנצוב החל לכתוב זיכרונות על תקופת המלחמה בחייו כשהיה בן 14. לאורך השנים המשיך לעבוד עליהם, והוסיף מסמכים ועדויות של עדי ראייה.
בשנת 1966 פורסם ספרו באבי יאר: מסמך בצורת רומן בגרסה מצונזרת בירחון הספרותי הסובייטי "יונוסט".
בעת שערק מברית המועצות הצליח להבריח עמו סרט צילום 35 מ"מ שבו הוסתר כתב היד המלא, והגרסה הלא מצונזרת של הספר ראתה אור במערב בשנת 1970.
ברומן המלון הלבן מאת ד.מ.
תומאס משנת 1981, משמשים האנונימיות והאלימות של טבח באבי יאר כנקודת ניגוד לאופייה האינטימי והמורכב של נפש האדם.
בשנת 1985 הופק הסרט התיעודי באבי יאר: לקחי ההיסטוריה מאת ויטלי קורוטיץ', לציון הטבח במקום.
אורטוריה הולחנה בשנת 2006 על ידי המלחין האוקראיני יבגן סטנקוביץ', למילותיו של דמיטרו פבליצ'קו.
בשנת 2021 יצא לאקרנים הסרט התיעודי באבי יאר.
Context) מאת הבמאי הבלארוסי־אוקראיני סרגיי לוזניצה.
הסרט בוחן את הרקע לטבח ואת השלכותיו באמצעות צילומים שצולמו על ידי כוחות גרמניים וסובייטיים, וזכה לביקורות חיוביות בעיתון הניו יורק טיימס.
אַנְדְרוֹס הוא אי יווני בקבוצת האיים הקיקלאדיים שבים האגאי.
זהו השני בגודלו בקבוצה, אחרי נאקסוס, והוא נמצא צפונית לאי טינוס ודרומית־מזרחית לאי אוויה.
האי הררי, וההר הגבוה בו, פטאלי, מגיע לגובה של כ־997 מטרים.
בשל מעיינותיו ונחלי המים הזורמים בו כל השנה, אנדרוס ירוק יחסית לשאר איי הקיקלאדים.
האי היה מיושב מתקופות פרהיסטוריות.
בעת העתיקה נודע כמרכז ימי חשוב, והשתייך לליגה הדלית בהנהגת אתונה.
בהמשך נשלט על ידי הרומאים, הביזנטים, הוונציאנים והעות'מאנים.
במאה ה־19, לאחר מלחמת העצמאות היוונית, צורף למדינת יוון המודרנית.
בירת האי היא אנדרוס (חורה), הנמצאת בחוף המזרחי.
נמל הכניסה הראשי הוא גַבריוֹן שבמערב.
כלכלת האי נשענת על ספנות, תיירות וחקלאות.
באי פועל מוזיאון לאמנות מודרנית, לצד כפרים מסורתיים ומנזרים ביזנטיים.
הגישה לאי היא באמצעות הפלגות מנמל רפינה, הסמוך לאתונה, וההפלגה אורכת כשעתיים.
אנדרטה לגיבורי ורשה (ניקת ורשה; בפולנית: Pomnik Bohaterów Warszawy) היא פסל המוצב בצומת הרחובות נובי פשייאזד (המעקף החדש) ואוו.
סולידרנוֹשְצ'י (שדרת הסולידריות) בוורשה, פולין.
האנדרטה מנציחה את ההרוגים בעיר במלחמת העולם השנייה, כולל משתתפי המצור על ורשה בספטמבר 1939, משתתפי מרד גטו ורשה ומרד ורשה, וכן את קורבנות הטרור הגרמני בבירה הכבושה.
ההחלטה להקים את האנדרטה התקבלה ב־30 ביולי 1956 על ידי המועצה הלאומית העירונית של ורשה.
למכרז בפברואר 1957, הוגשו 196 הצעות, בינואר 1959 נערך מכרז נוסף, בו השתתפו אלו שעלו מהמכרז הראשון.
מתוך 106 ההצעות שנשלחו, זכה הפסל "ניקת ורשה" של הפסל מריאן קונייצ'ני והאדריכלים זגרמה ואדם קונייצ'ני.
הפסל מציג אישה מוטה לאחור הקמה ממקומה, אוחזת בחרב מורמת בידה הימנית, בעוד ידה השמאלית מונפת.
הפסל, במשקל עשרה טון, מתנשא לגובה שבעה מטרים ואורכו שישה מטרים.
הפסל נוצק במפעל הציוד הטכני בגְליביצה.
האתגר הגדול ביותר היה יציקת החרב, שמשקלה כ־1,000 קילוגרמים.
בשל מבנה פלדה פנימי מיוחד, החרב חזקה מאוד ואף מסוגלת לסטות ברוח עד 15 סנטימטרים.
האנדרטה נחנכה ב־20 ביולי 1964 בכיכר התיאטרון, מול התיאטרון הגדול (במקום שבו שוכן כיום ארמון יבלונובסקי המשוחזר).
הקמת האנדרטה מומנה מתרומות הציבור ומקרן השיקום החברתי של הבירה.
במסגרת עבודות השיקום בצפון כיכר התיאטרון, היה צורך להעביר את האנדרטה למקום חדש.
לכן ב־14 בנובמבר 1995 פורקה האנדרטה ממקומה והועברה זמנית מאחורי אתר שחזור ארמון יבלונובסקי.
את התאמת האנדרטה למיקומה החדש ביצע מתכננה המקורי, מריאן קונייצ'ני.
במהלך העבודות התעוררה מחלוקת באשר לגובה הבסיס: קונייצ'ני רצה לתאר את ניקה כשהיא "מרחפת בין העננים" והציע בסיס בגובה 20 מטר, אך הרשויות העדיפו בסיס של 6.5 מטר בלבד.
לבסוף הושגה פשרה: בסיס בגובה 14 מטר.
את הבסיס החדש עיצבה מרתה פינקביץ'-וז'ניאקובסקה.
מאחר שהאנדרטה מוקמה על מדרון של עפר הריסות, נדרש יסוד עמוק.
הבסיס עשוי בטון מזוין המדמה אבן טבעית.
ב־15 בדצמבר 1997 הועמדה האנדרטה על הבסיס החדש במיקומה הנוכחי.
האנדרטה לזכר הטרנספורט ממחנה הריכוז בשנת 1945 ממוקמת בנאמרינג-פרנווג (Nammering-Föhrenweg), עיר באזור (Ortsteil) פירסטנשטיין שבבוואריה התחתית, במחוז פסאו.
האנדרטה בנאמרינג מנציחה את מה שכונה מאוחר יותר "רכבת המוות מבוכנוואלד", אחד מפשעיהם האחרונים של הנאצים.
ב-7 באפריל 1945, רכבת אסירים זו, ובה 54 קרונות משא, הובילה אסירים ממחנה הריכוז בוכנוואלד למחנה הריכוז דכאו.
עקב התקדמות המלחמה היה צורך לשנות את מסלולה.
ב-19 באפריל 1945, רכבת הרכבת, בפיקודו של אובר-שטורמפיהרר הנס מרבך, הגיעה לתחנת נאמרינג על קו הרכבת פורוואלדבראן (Vorwaldbahn) לאחר מסע של שנים עשר יום.
מכיוון שרכבת של הוורמאכט ירדה מהפסים זמן קצר לפני כן (קטר משוריין נפל במורד סוללה ופגע במסילה), לא יכול היה המסע להימשך מספר ימים.
במהלך עצירת הטרנספורט בת חמשת הימים בתחנת נאמרינג, 794 אסירים גוועו ברעב, מתו מקור או מתשישות, או הוכו או נורו על ידי האס אס.
ללא עזרתו של הכומר המקומי, יוהאן ברגמן מאייכה וורם ואלד, שארגן תרומות מזון למרות איומים, מספר הנספים היה גבוה אף יותר.
270 אסירים שמתו עוד קודם, במהלך הטרנספורט, נשרפו במחצבת רנהולד ליד נאמרינג בהוראת האס אס; 524 גופות נוספות נקברו באחו ביצתי ("אחו המתים").
הרכבת המשיכה את מסעה ב-24 באפריל דרך פסאו, פוקינג ומינכן, והגיעה לדכאו ב-28 באפריל.
רק 816 איש מהמשלוח הגיעו לשם בחיים; 2,310 נוספים מתו במחנה הריכוז דכאו.
האזור שוחרר על ידי האמריקאים, אך קבר האחים בטוטנוויזה (אחו המתים) ליד נאמרינג התגלה רק אחרי שלושה שבועות.
האמריקאים הורו להוציא את הגופות שמצבן היה גרוע ולהניח אותן בשורות.
כל האוכלוסייה מהעיר אולצה ללכת ליד המתים.
בהוראת הכוחות האמריקאים, היה צורך לספק ארון קבורה ומצבה לכל גופה.
הקורבנות נקברו בחמישה בתי קברות: 171 באחו בכפר אגינג, 92 בבית הקברות המקומי של פירסטנשטיין, 43 באחו בכפר נאמרינג, 104 באחו בכפר רנהולדינג, ו-113 באחו ב"הופמארק התחתון" של אייכה וורם ואלד.
בשנת 1958 אורגנו מחדש בתי הקברות.
הקורבנות שנקברו בנאמרינג, רנהולדינג ואייכה וורם ואלד הוצאו מהקבר ונקברו מחדש בבית הקברות הקיבוצי של אנדרטת מחנה הריכוז פלוסנבורג.
מתוך 92 הקורבנות שנקברו בפירסטנשטיין, 33 נקברו מחדש בפלוסנבורג, 20 גופות הועברו לצרפת ולאיטליה, ו-39 נותרו בבית הקברות המקומי בפירסטנשטיין.
171 הקורבנות שנקברו באגינג נותרו שם.
בתי הקברות שפונו בנאמרינג, רנהולדינג ואייכה וורם ואלד נסגרו.
תחנת נאמרינג, ששכנה על קו הרכבת לשעבר דגנדורף-קלטנק, נסגרה.
צלב זיכרון ניצב על שטח הרכבת לשעבר.
בשנת 1984 הוקמה אנדרטה לזכר קורבנות בני לאומים שונים שגורשו מבוכנוואלד.
האנדרטה נחנכה ב-21 באפריל 1985 מחוץ לעיירה, כ-300 מטרים מהכביש הראשי לפירסטנשטיין.
על אבן הזיכרון נכתב "טרנספורט מחנה ריכוז אפריל 1945 – 794 אסירים נרצחו".
בשנת 2015 הוקמה אנדרטה חדשה כ-300 מטרים מזרחית לכביש המדינה 2127, במקום בו עצרה הרכבת במשך חמישה ימים בשנת 1945. עיצוב האנדרטה כ"מסלול זיכרון" נועד להזכיר לאנשים שבעבר עמדה תחנת רכבת במקום בו עובר כיום שביל אופניים.
ב-19 באפריל 2015, נערך טקס זיכרון באתר הרכבת בנאמרינג לציון 70 שנה לרצח 794 אסירים, לציון "פשע המלחמה הגדול ביותר [...] בבוואריה התחתונה", בנוכחות ניצולי הרכבת וחברי הבונדסטאג, הפרלמנט של בוואריה, ממשלת בוואריה, נציגי כנסיות ופוליטיקה מקומית ואנשי ציבור.
באותו טקס, איגוד IG Metall הקים אבן זיכרון נוספת לחברי האיגוד שנרצחו ברכבת.
מאז, "קבוצת העבודה של טרנספורט מחנות הריכוז 1945" מציגה תערוכת קבע על אירועי 1945 לאורך שביל האופניים דנובה-אילז.
האנדרטה ליהודי אירופה שנרצחו , הידועה גם כאנדרטת השואה, היא יד זיכרון שהוקמה בברלין ליהודים שנרצחו בשואה, ותוכננה על ידי האדריכל פיטר אייזנמן.
האנדרטה נחנכה בתאריך 10 במאי 2005, והיא ממוקמת בצידה המזרחי של העיר, מעט דרומית לשער ברנדנבורג, מול בניין השגרירות האמריקאית בברלין, במקום שבו שכן בימי הרייך השלישי בניין משרדי הקאנצלר של אדולף היטלר.
האנדרטה משתרעת על שטח של 19,000 מ"ר וכוללת 2,711 קוביות בטון, המסודרות בתבנית משבצות על גבי מישור אשר שקוע במרכזו, ומזכיר סידור של מצבות בבית עלמין.
מספר האבנים זהה למספר דפי התלמוד הבבלי ויש הרואים בכך סמל לנצחיות התרבות היהודית לאחר השואה.
הצבת הקוביות תוכננה על מנת ליצור אווירה של אי נעימות ובלבול.
המיקום שנבחר לאתר הזיכרון, בקרבת אזור עסקים, אשר בו מרוכזות גם מספר שגרירויות, יוצר מצב בו אנשים רבים חולפים על פני האנדרטה מדי יום ואינם יכולים להתעלם ממנה.
מרכז מידע תת-קרקעי המסונף לאתר כולל את שמותיהם של כל הקורבנות הידועים של השואה, אשר התקבלו ממוזיאון יד ושם, וכן תערוכה בנושא השואה.
עלות בניית האתר הייתה כ-27 מיליון אירו.
העיתונאית הגרמנייה לאה רוס הייתה הכוח המניע מאחורי בניית האנדרטה.
בשנת 1989 היא ייסדה קבוצה על מנת להביא לבניית האנדרטה ולאסוף תרומות.
כאשר הדרישה קיבלה תנופה ציבורית, הבונדסטאג החליט להביא ליישום הפרויקט, ובמאי 1994 החלה התחרות על תכנון האתר.
ביוני 1995 התקבלה הצעתה של קריסטין ז'קוב-מרקס, ציירת מברלין, ליצירת מישור משופע מבטון בו ייחרתו שמות הקורבנות אך ההצעה העלתה ביקורת רבה, וחריטתם של מיליוני השמות באבן נראתה כבלתי ניתנת ליישום.
לבסוף דחה הקאנצלר הלמוט קוהל את הצעתה של ז'קוב-מרקס.
בתחרות נוספת שנערכה בנובמבר 1997 זכה האדריכל היהודי - אמריקני פיטר אייזנמן.
בתחרות זו נדחתה הצעה להשאיר את האתר ריק למעט תחנת אוטובוס ממנה ייצאו אוטובוסים כל מספר דקות למחנה הריכוז זקסנהאוזן.
ב-1998 רוב גדול של הבונדסטאג החליט על קבלת תוכניתו של אייזנמן, לה צורף מוזיאון תת-קרקעי "מקום המידע", אשר גם אותו תכנן אייזנמן.
הבנייה בפועל החלה באוגוסט 2003.
באוקטובר 2003 התברר כי חברת הכימיקלים הגרמנית "דגוסה", אשר סיפקה חומר כנגד גרפיטי על מנת להגן על הקוביות, הייתה שותפה בחברה "דגש" שייצרה את גז ציקלון B בימי השואה.
הבנייה הופסקה עד החלטה על המשך מעורבותה.
ב-13 בנובמבר 2003, החליטה ועדת ההקמה לחדש את העבודה, מתוך מודעות מלאה למעורבותה של דגוסה, והחברה מצידה המשיכה להיות מעורבת בפרויקט, והתחייבה לספק את הצבע לצביעת הקוביות בלא עלות גם בעת ההקמה, וגם בכל צביעה עתידית של האנדרטה.
ובכך נתנה לקבוצת הכימיקלים אור ירוק להכיר בהיסטוריה שלה ולפתוח את הארכיונים שלה.
ב-15 בדצמבר 2004 הסתיימה עבודת הבנייה.
ב-10 במאי 2005 נחנך האתר, כחלק מציון 60 שנה לתבוסת הנאצים במלחמת העולם השנייה.
יומיים לאחר מכן נפתח האתר לקהל.
בתחילת 2006 החלו להתגלות סדקים בקוביות הבטון באנדרטה,הסדקים הלכו והחמירו וב-2012 החל שיפוץ שלהם.
בשנת 2010 עלו טענות כי קוביות הבטון שמרכיבות את האנדרטה הפכו אתר משחקים פופולרי לילדי העיר.
בנוסף, הפכה לאתר מנוחה ומפגש.
המתכנן, האדריכל אייזנמן, חזה מראש את הפיכתה למגרש משחקים אך התייחס לכך באור חיובי, ולא התנגד לכך שתהפוך לפארק שיתמזג בחיי היומיום של העיר.
עם עליית השימוש ברשתות החברתיות האתר גם הפך גם למקום פופולרי לצילום סלפי.
ב-2013 פרסמה הסוציולוגית עירית דקל ספר על האנדרטה, בו היא מנתחת את החוויות של המבקרים בה ואת הדרתן של קבוצות שונות משיח הזיכרון הגרמני.
הארגון הגרמני של הצוענים, "ארגון רומה וסינטי", ביקר את הקמת האתר שכן הוא בא להנציח את הקורבנות היהודים של השואה, מבלי להזכיר את רצח הצוענים ורצח לא-יהודים אחרים, אשר הומתו על ידי הנאצים בשל גזעם, נטייתם המינית או תמיכתם הפוליטית.
במענה לביקורת זו הקימה ממשלת גרמניה קרוב לאנדרטה לזכר היהודים שתי אנדרטאות נוספות: האחת לזכר הצוענים (בצידו השני של הכביש הסמוך לאנדרטה לזכר היהודים), וכן אנדרטה נפרדת לזכר הנרצחים ההומוסקסואלים.
ריינהרט קוזלק טען כי לגרמניה כאומה יש "אחריות מיוחדת" להמשיך להכיר בשואה ולזכור אותה, אבל שהאנדרטה עצמה צריכה להנציח את כל קורבנות השואה ולא להתמקד רק בנרטיב היהודי.
ארגוני נכים ביקרו את חוסר הנגישות לכיסאות גלגלים בחלק ניכר מן האתר.
ישנם מסלולים בעלי נגישות, ומעלית היורדת אל "מקום המידע", אך לא כל האתר נגיש לכיסאות גלגלים.
ביקורת נוספת מציינת כי מתכנן האתר לא בחר מעולם להבהיר במפורש את הרעיון העומד בבסיסו של העיצוב שלו.
באף מקום באתר, או מסביבו, אין שלט המתאר את משמעות הסידור של קוביות הבטון.
עם זאת, רבים סבורים כי לכך התכוון המתכנן, על מנת להוסיף לאווירת אי-הנוחות, ולעודד את המבקרים להסיק את מסקנותיהם האישיות.
האנדרטה לנופלים בקרבות באזור מודיעין נמצאת ביער בן שמן בסמוך לקברות המכבים.
אזור מודיעין נקרא מקודם מודיעים על שם מולדת החשמונאים.
האזור הוא מרחב הגבעות הפתוח בין הערים לוד, פתח תקווה ומודיעין.
בשנת 1948 היה האזור משובץ בכפרים ערביים רבים ונקודה יהודית אחת - בן שמן.
השליטה בחבל זה הייתה חשובה כדי להבטיח את הפעילות בשדה התעופה ליד לוד וכן לשם הרחבת מסדרון המעבר בין תל אביב לירושלים.
רוב הקרבות בחבל ארץ זה התנהלו במסגרת מבצע דני ביולי 1948. באנדרטה מונצחים הנופלים בקרבות באזור מודיעין במלחמת העצמאות וכן בני היישובים באזור שנפלו במערכות ישראל.
האנדרטה הוקמה בשנת 1981. היא מורכבת משמונה משולשים בגבהים שונים שעיצובם משחזר את מצבת שבע הפירמידות שהייתה על קברי המכבים במודיעים.
לפי הכתוב בספר מקבים א' (י"ג, 27) הקים שמעון התרסי שבע מצבות שצורתן פירמידה על קבר בני משפחתו: אביו מתתיהו הכהן, אימו, וארבעת אחיו שנהרגו בקרבות: אלעזר החורני, יהודה המכבי, יונתן הופסי ויוחנן הגרדי ומצבה נוספת לעצמו.
האנדרטה תוכננה על ידי האדריכל אסא יוסף.
ליד האנדרטה נמצא קיר הנצחה ובו חקוקים שמות הנופלים והקרבות בהם נפלו.
האנדרטה לזכר יהודי צרפת שנספו בשואה היא אנדרטה הנמצאת ב"יער רוגלית" בעמק האלה לצד כביש 367 המוביל לגוש עציון, ליד היישוב נווה מיכאל.
האנדרטה, שנועדה להנציח את זכר קורבנות השואה אשר נשלחו למחנות המוות מצרפת, ואת זכרם של אלו שמתו במחנות הריכוז בצרפת עצמה, הוקמה ביוזמתו של סרז' קלרספלד (בעלה של ביאטה קלרספלד) שהיה אז נשיא ארגון "הבנים והבנות של קרבנות השואה היהודים מצרפת".
רוב המימון הושג באמצעות אגודת עלומים.
האנדרטה נחנכה ב 18 ביוני 1981. היא בנויה בצורה של קיר מעוגל ועליו כתובת בצרפתית: "יד לגירוש יהודי צרפת".
על הקיר עשרות מסמכים וצילומים הקשורים לשואה בצרפת.
אגודת עלומים מקיימת במקום מדי שנה, ביום הזיכרון לשואה, טקס המתקיים בעברית ובצרפתית, בנוכחותם של חברי האגודה וצאצאיהם ושל תלמידי בתי ספר.
ביער רוגלית הסמוך ניטעו כ-80,000 עצים, כמספר המגורשים היהודים מצרפת במהלך השואה שרובם לא חזרו.
אנדרטה לחללי גדוד 68 של חטיבת ירושלים (חטיבה 16) היא אנדרטה לזכר חיילי הגדוד שנפלו במלחמת יום הכיפורים במעוזי קו בר-לב, על גדות תעלת סואץ.
האנדרטה ממוקמת על מדרון ההר לרגלי טיילת שרובר שליד שכונת ארמון הנציב בירושלים.
גדוד 68 היה גדוד מילואים שנשלח לאייש את המעוזים ערב מלחמת יום הכיפורים.
חיילי הגדוד איישו את המעוזים בגזרה הצפונית והמרכזית.
את ארבעת המעוזים בגזרה הדרומית איישו חיילי נח"ל.
תוך שלושה ימים נפלו כל המעוזים בידי המצרים פרט למעוז הצפוני - בודפשט.
76 מחיילי הגדוד נהרגו והשאר - חלקם נשבו וחלקם הצליחו לסגת ולחבור עם כוחות צה"ל
האנדרטה בנויה משש קוביות בטון יצוק בגודל 1.5 מטר דמויות מכשולים נ"ט.
על הקוביות נקבעו לוחות אלומיניום המצוירים בצריבה.
על הקובייה הראשונה מופיעים שמות המעוזים שאוישו על ידי חיילי הגדוד וכתוב: "לחיילי גדוד 68, חטיבה 16 - הירושלמית אשר עמדו בגבורה בפרץ מול נחשולי ענק.
מעוזי תעלת סואץ - יום הכיפורים תשל"ד".
על קובייה סמוכה חרוטים שמותיהם ודרגותיהם של 76 חיילי הגדוד שנפלו במלחמה.
על שאר הקוביות מופיעים שרטוטים של מבנה המעוזים וקריאות מצוקה של הלוחמים כמו: "הם עולים עלינו אתם מבינים?
נו, תרביצו ארטילריה", או: "כל הזמן חיכיתי למטוסים, כמה זמן זה לוקח למטוס להגיע".
האנדרטה הוקמה בשנת 1975 ביוזמת אגודת ידידי גדוד 68. היא נבנתה על ידי אריק אופיר.
מעל אתר ההנצחה הוקם מצפור החטיבה הירושלמית.
ותיקי גדוד 68 הוסיפו לשמור על קשר הדוק גם בתום המלחמה, סייעו לפגועי המלחמה, לאלמנות, ליתומים.
בשנת 2011 ראה אור הספר"מעוז צור" מאת עופר רגב.
האנדרטה לחללי חטיבה 679 שוכנת בקרבת הר שיפון שברמת הגולן.