tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף לזרחון ו-ubiquitination, חלבונים עשויים להיות נתונים למתילציה, אצטילציה, גליקוזילציה, חמצון וניטורוסילציה שהיא תהליך של קשירת קבוצת NO לשארית חומצת האמינו ציסטאין שבחלבון ועל ידי כך לשנות את הפעילות של מגוון רחב של חלבונים.
חלק מהחלבונים עוברים את כל השינויים הללו בשילובים תלויי זמן.
עובדה זו היא הסיבה למורכבות של חקר המבנה והתפקוד של החלבון..
מועדון כדורגל פרוזינונה (באיטלקית: Frosinone Calcio) הוא מועדון כדורגל מקצועני מהעיר פרוזינונה ממחוז לאציו שבאיטליה המשחקת בסרייה ב'.
לאחר מסורת ארוכת שנים בליגות הנמוכות באיטליה, מאז הקמת המועדון בשנת 1906, שיחקה פרוזינונה לראשונה בסרייה ב' בעונת .
היא שיחקה בליגה במשך חמש עונות רצופות והפכה לקבוצה השלישית בטיבה במחוז לאציו, אחרי קבוצות העיר רומא (רומא ולאציו), עד שירדה חזרה לליגה השלישית.
החל מעונת עלתה פרוזינונה שתי ליגות בשתי עונות, עד שב-16 במאי 2015 גברה פרוזינונה על קרוטונה בתוצאה 1–3, והבטיחה לראשונה בתולדותיה את העפלתה לליגה הבכירה באיטליה, הסרייה א'.
מועדון הכדורגל פרוזינונה הוקם רשמית בשנת 1906 תחת השם איגוד ספורטיבי פרוזינונה, והחל לשחק בליגות הנמוכות במדינה.
במרוצת שנות הקמתו החליף המועדון מספר פעמים את שמו ואף את צבעיו, עד שבתחילת שנות ה-30 קיבל את השם בלאטור פרוזינו ואת צבעי הצהוב-כחול והחל לשחק באצטדיון מאטוסה בו הוא משחק עד היום.
פרוזינונה, שעברה פירוק והקמה מחדש בשנת 1959, הוסיפה לשחק בליגות הנמוכות, ששיאן בליגה השלישית ממנה לא הצליחה להעפיל.
הקבוצה שוב הורחקה על ידי התאחדות הכדורגל האיטלקית ב-1990, אך קמה מחדש והמשיכה לשחק בליגות הנמוכות.
בשנת 2003 נרכשה הקבוצה על ידי קבוצת משקיעים בהובלתו של מאוריציו סטירפה.
אביו של מאוריציו, בניטו, היה אף הוא נשיא הקבוצה כארבעים שנים קודם לכן.
בעונת הצליחה הקבוצה לראשונה בתולדותיה להעפיל לסרייה ב', הליגה האיטלקית השנייה.
עונת הבכורה שלה בסרייה ב' הסתיימה במקום ה-12, במרכז הטבלה.
הקבוצה הצליחה לשרוד חמש עונות בליגת המשנה, עד שבעונתה החמישית בליגה, עונת , סיימה במקום ה-22 והאחרון ונשרה לליגה השלישית.
בעונת מונה רוברטו סטלונה לתפקיד מאמן הקבוצה.
בסיום עונת , לאחר ניצחון בפלייאוף עלייה מול לצ'ה, הוביל סטלונה את פרוזינונה בחזרה לסרייה ב'.
בעונתה הראשונה מאז חזרה לסרייה ב', עונת , הוביל סטלונה את פרוזינונה לראשונה בתולדותיה להעפלה לסרייה א', הליגה הבכירה באיטליה.
פרוזינונה סיימה את העונה במקום השני בטבלה, המבטיח העפלה אוטומטית, מעל קבוצות איכותיות ומנוסות ממנה כמו ויצ'נצה ובולוניה.
נקודת הליגה הראשונה אי פעם של פרוזינונה בליגה הבכירה הושגה ב-23 בספטמבר 2015, במשחק החוץ של הקבוצה מול יובנטוס באצטדיון יובנטוס במסגרת המחזור החמישי, שהסתיים בשוויון 1-1 משער דרמטי של פרוזינונה בתוך תוספת הזמן.
ניצחון הבכורה של הקבוצה הגיע מחזור אחד אחר כך, ב-28 בספטמבר, כשפרוזינונה גברה 0–2 על אמפולי בבית.
בתום עונת 2015/2016 הקבוצה ירדה לליגת המשנה אחרי עונה אחת בסרייה א'.
בעונת 2017/2018 פרוסינונה ניצחה בביתה 0–2 את פלרמו לאחר הפסד 0–1 בפלרמו במשחק הראשון של גמר פלייאוף העלייה לסרייה א'.
ובכך, הבטיחה את עלייתה לסרייה א'.
היא חזרה לסרייה ב' לאחר עונה בודדת.
בעונת 2022/2023 עלתה הקבוצה לסרייה א', אך שבה לסרייה ב' תוך עונה.
פרוזינונה מקיימת את משחקיה הביתיים באצטדיון מאטוסה בעיר החל מהקמתו בשנת 1932. במרוצת השנים שונתה תכולת האצטדיון בהתאם להישגי הקבוצה, והחל משנת 2014 הוא מסוגל להכיל כ-10,000 צופים.
פרוחניק (בפולנית: Pruchnik) היא עיירה במחוז ירוסלב שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, כ-17 ק"מ דרומית מערבית לירוסלב וכ-39 ק"מ מזרחית לז'שוב, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
פרוחניק נזכרת מהמאה ה-14, ועד אמצע המאה ה-15 הוענקו לה זכויות עיר.
בסוף המאה ה-15 נהרסה העיירה מפשיטת הוולאכים, ובתחילת המאה ה-16 הוחרבה בידי הטטרים.
באמצע המאה ה-17 נשרפה העיירה עד היסוד בידי הטרנסילבנים.
מסוף המאה ה-18 נודעה העיירה בשל סחר הסוסים שבה.
במרחק שלושה ק"מ מהעיירה הוקם ארמון, ששרידיו קיימים עוד היום.
באפריל 2019, במהלך חגיגות יום שישי הטוב, התקיים בכפר מעין משפט שדה לבובה של יהודה איש קריות שהייתה לבושה כיהודי חרדי, במהלכו הבובה נתלתה, הובלה ברחובות העיר תוך כדי הלקאה ולבסוף הועלתה באש.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא משנת 1563, ויישוב זה גדל לקראת סוף המאה ה-17. מאמצע המאה ה-19 התקיימה בעיירה קהילה מאורגנת, ונבנה בה בית כנסת.
במהלך ולאחר מלחמת העולם הראשונה עזבו את העיירה יהודים רבים.
בעיירה כיהן כאדמו"ר רבי אשר ישעיה אייכנשטיין משושלת זידיטשוב.
בין רבני העיירה היה רבי ישראל שפירא, לימים הרבי מבלאז'וב.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה 877 יהודים, רוב תושביה.
בשנות השלושים של המאה ה-20 סבלו יהודי העיירה מהתנכלויות אנטישמיות כלפיהם מצד שכניהם הפולנים והאוקראינים, שכללו קריאות לחרם על עסקיהם וניפוץ שמשות בבתי יהודים.
בתקופה זו פעלו בעיירה מספר תנועות נוער ציוניות.
עם כיבוש העיירה בידי הגרמנים באמצע ספטמבר 1939, החלו החיילים הגרמנים לערוך פרעות ביהודיה, תוך ביצוע מעשי התעללות פומביים וחטיפות לעבודות כפייה משפילות.
בהמשך, הוטלו על יהודי העיירה שני תשלומי כופר גבוהים, והוחרמו ונבזזו חנויות היהודים ביישוב, תוך חלוקת השלל בין תושבי הכפר הפולנים והאוקראינים.
בנובמבר 1939 הוציא ראש העיר האוקראיני של פרוחניק צו גירוש לכל יהודיה, ואלו הוסעו לפרבר של פשמישל.
מאחר שהסובייטים לא התירו לאלו לעבור לשטחם, שהו כ-150 משפחות מהיישוב כשבועיים בשדה פתוח.
משם חלקם הוסעו לקרקוב, וחלקם שבו בכוחות עצמם בפרוחניק, ומאוחר יותר הצטרפו אליהם המגורשים לקרקוב.
בשובם לעיירה, מצאו היהודים כי בתיהם נבזזו, ונתפסו בחלקם בידי הפולנים והאוקראינים.
כ-600 יהודי העיירה ששבו אליה נאלצו להתגורר בשכונת העוני של העיירה, בצפיפות רבה, ונצטוו לענוד סרטי זרוע.
בקיץ 1940 שולחה קבוצת עובדים יהודים מהעיירה למחנה עבודה בפוסטקוב.
במהלך 1941 השתכנה בעיירה יחידה צבאית אוקראינית, אשר הרבתה בביצוע מעשי התעללות ביהודי היישוב.
באוגוסט 1942 החלו הגרמנים באקציה בעיירה, בה שילחו את יהודיה למחנה המעבר בפלקיניה.
שם חלק מהיהודים נרצחו במקום, והיתר שולחו בקרונות משא למחנה ההשמדה בלז'ץ.
לאחר האקציה ערכו הגרמנים מצוד אחר יהודים מסתתרים בעיירה, ורצחו במקום את מי שאיתרו.
לאחר הגירוש הסבו הגרמנים את בית הכנסת של פרוחניק למחסן תבואה.
מכ-900 יהודי העיירה שרדו את השואה 3 יהודים במסתור.
פרוטאה היא מכונית ספורט, רודסטר, 2 מושבים אשר נבנתה על ידי G.R.P.
Engineering, בדרום אפריקה, יוהנסבורג, בין השנים 1952–1957.
סך הכול יוצרו בין 24-36 יחידות.
"פרוטאה" הייתה מכונית הספורט הראשונה שיוצרה בדרום אפריקה.
חלון קדמי - שמשת זכוכית (השמשה היחידה)
פרוזה (השם המלא: פרוזה: ירחון לספרות ולאמנות, נקרא בתחילה "פרוזה: עיתונספרות") היה כתב עת ישראלי לספרות ואמנות, שיצא לאור בין ינואר 1976 לינואר 1992. המו"ל היה יוסי קריים.
את הגיליונות הראשונים ערך יעקב בסר.
לאורך השנים נערכו גליונות על ידי נתן זך, יוסי קריים, ואחרים.
בגליונות השונים התפרסמו יצירות מקור (פרוזה ושירה), ציורים, צילומים, מאמרי דעה, ראיונות, ויצירות מתורגמות.
גליונות 4–5 הופיעו כגיליון יחיד, שכונה "גיליון כפול".
גליונות כפולים (ואף משולשים, למשל ינואר-מרץ 1980) הופיעו גם בהמשך.
פּרוֹזֶלִיטִיזם היא תעמולה דתית במטרה להפיץ את אמונתה בקרב אנשים אחרים.
לעיתים מתייחס המונח גם לתהליך המרת דת עצמו, וגם לתעמולה או תהליך השכנוע שהוביל להמרת הדת.
פרוזליטיזם אינו חוקי במדינות מסוימות.
עם זאת, הזכות להמיר דת מעוגנת בסעיף 18 בהצהרת זכויות האדם של האו"ם.
פרוזליטיזם נגזר מהמילה היוונית προσ- (pros-, "לכיוון") ומהמילה ἔρχομαι (érchomai, "אני בא") בצורה של προσήλυτος (prosélytos, "הגיע לאחרונה").
מבחינה היסטורית בקוינה, השפה היוונית העתיקה שדוברה בתקופה ההלניסטית ואחריה (בערך 300 לפנה"ס - 300 לספירה), בתרגום השבעים של הביבליה (הברית הישנה ביחד עם הברית החדשה), המילה פרוסליט ציינה גוי ששקול גיור ליהדות.
אף שהמילה פרוטליזם התייחסה במקור ליהדות (ובפרט ליהודים-נוצרים), היא מתייחסת כיום לניסיון של כל דת או אנשי דת להמיר אנשים לאמונותיהם, או לכל ניסיון לשנות את דעתם של אנשים לנקודת מבט אחרת, בין אם על רקע אמונותיהם או לאו.
בנצרות בעת המודרנית המונח נתפס כפוגעני ושלילי, בניגוד למונח החיובי "אוונגליזם".
מועצת הכנסיות העולמית מגדירה פרוזליטיזם כניסיון להמיר אדם לנצרות באופן לא הגון על ידי שוחד, או כפייה.
הגרסה המוסלמית של פרוזליטיזם נקראת דָעוה או דעווה (دعوة, מערבית: "קריאה", "הזמנה") באופן מסורתי, הדעוה התייחסה להפצת האסלאם ללא-מוסלמים ברחבי העולם ("הזמנתם" לדת), באמצעים לא אלימים.
כיום קיימת גם פעילות דעוה של תנועות אסלאמיות כדי לקרב מוסלמים לא-אדוקים בחזרה לחיק הדת האיסלאמית שלהם.
נוצרים רבים רואים את חובתם למלא את הציווי, שמכונה לעיתים קרובות "המוני הגדול של ישו" , כפי שמתואר בפסוקים האחרונים של הבשורה על-פי מתי:
ספרי מעשי השליחים ומקורות אחרים, מכילים מספר דיווחים על הנוצרים הראשונים, שבעקבות הנחיה זו עסקו בשיחות אינדיבידואליות ודרשות המוניות להפצת "הבשורות".
ברוב זרמי הנוצריות יש ארגונים המוקדשים לעבודה מיסיונרית הכוללת באופן חלקי או מלא פרוזליטיזם של הלא אדוקים ואנשי דתות אחרות (כולל לפעמים גרסאות אחרות של הנצרות).
אצל עדי יהוה, יהדות משיחית ומורמונים יש דגש מיוחד בדוקטרינה שלהם על פעילות של פרוזליטיזם.
יש נוצרים שמגדירים את הפרוסליזציה בצורה צרה יותר כניסיון להמיר אנשים ממסורת נוצרית אחת לאחרת; אלה שמשתמשים במונח בדרך זו רואים בדרך כלל את הנוהג כלא לגיטימי ובניגוד לאוונגליזם, הממיר את הלא-נוצרים לנצרות.
עם זאת הגבול משתנה מקבוצה לקבוצה.
מועצת הכנסיות העולמית הגדירה את פרוזליטיזם כ"אמצעי לא הוגן", ופרסמה רשימת של דוגמאות לפעולות פרוסליזציה לא הוגנות.
הפטריארכיה של מוסקבה גינתה שוב ושוב בתוקף את מה שהיא מתארת כפרוזליטיזם קתולי של נוצרים אורתודוקסים ברוסיה, ולכן התנגדה לפרויקט בנייה קתולי באזור ברוסיה בה הקהילה הקתולית קטנה.
הכנסייה הקתולית טוענת שהיא תומכת בקהילה הקתולית הקיימת ברוסיה ואינה מנסה להמיר אחרים.
בשנת 1993 פורסמה "הצהרת בלמנד" , על פרוזליטיזם בין הכנסייה הקתולית לבין הכנסייה האורתודוקסית.
שלא כמו בתקופה ההלניסטית והרומית, בה הופצה היהדות באופן פעיל בקרב לא-יהודים, ביהדות בעת המודרנית המנהג פסק - ואף נאסר מאז בכל תוקף .
במקום זאת, היהדות מעודדת לא-יהודים לחיות על פי שבע מצוות בני נח בלבד (כמו בדתות האברהמיות האחרות: הנצרות והאסלאם), מה שמבטיח מקום בעולם הבא.
בימי קדם, אלה שאינם יהודים שומרי מצוות יכולים להיות גרים תושבים, מונח שעדיין משמש לעיתים באופן בלתי פורמלי כדי להתייחס למי ששואף לבצע את מצוות בני נח ומאוחר יותר גם לקחת חלק בעולם הבא והנכסף.
באופן כללי, ביהדות מצופה שכל שאדם שמתגייר יעשה זאת מרצונו החופשי ועל דעת עצמו בלבד.
מקור נפוץ למתגיירים הם בנות זוג שהתחתנו עם יהודי, אם כי ישנם גם אנשים רבים המצטרפים מסיבות רוחניות או אישיות אחרות; אנשים אלה נקראים "יהודים על פי בחירה".
גם ביהדות העכשווית יש ניסיון לקרב יהודים חילונים לדת היהדות באמצעות חזרה בתשובה.
בדתות הדהרמיות של דרום ומזרח אסיה, כגון: הינדואיזם, בודהיזם, ג'ייניזם וסיקיזם אין מסורת של פרוזליטיזם.
התפיסה הרווחת היא של פלורליזם על רקע דת ותרבות, הכרה וקבלה של דתות שונות כבעלות מעמד זהה וקידום של דו-קיום.
הכרה שלכל אדם יש זכות להאמין בכל אמונה בחופשיות ואף הכרה שאנשים יכולים להאמין במספר דתות או אמונות במקביל.
מסדרון סיליגורי (הידוע גם בשם צוואר התרנגולת) הוא רצועת אדמה צרה, כ-22 ק"מ רוחב, הממוקמת במדינה ההודית מערב בנגל ומחברת את הודו בחלקה הצפון מזרחי למדינות צפון-מזרח הודו.
נפאל ובנגלדש גובלות בשני צדי המסדרון.
ממלכת בהוטן שוכנת בצד הצפוני שלו.
מדינת סיקים ההודית שוכנת בצד הצפוני של המסדרון.
הערים התאומות ניו-ג'לפייגורי וסיליגורי, במדינת מערב בנגל, הן היישובים המרכזיים באזור זה והצומת המרכזי המחבר בין בהוטן, נפאל, בנגלדש, סיקים, גבעות דרג'ילינג, צפון-מזרח הודו ושאר הודו.
מסדרון סיליגורי נוצר בשנת 1947 לאחר חלוקת הודו, כשמדרומו מזרח פקיסטן (היום בנגלדש) ומצפונו מדינת בהוטן וממלכת סיקים בצד הצפון-מערבי של המסדרון, עד לאיחודה עם הודו בשנת 1975 בעקבות משאל עם..
מסדרון סיליגורי הוא שטח חשוב ורגיש במיוחד עבור הודו, שנוצר על ידי הקמתה של מזרח פקיסטן (כיום בנגלדש) בשנת 1948. חלוקת הודו התרחשה כתוצאה מהעוינות בין הקונגרס הלאומי ההודי לליגה המוסלמית.
מלכתחילה עמדו היחסים בין שתי המדינות החדשות הללו תחת השפעתם השלילית של פעולות איבה ועימותים.
פיצול בנגל והפיכת מזרח בנגל לחלק מפקיסטן יצרו מחסום גאוגרפי לחלק הצפון מזרחי של הודו.
מסדרון סיליגורי הצר, שבמקום מסוים רוחבו עומד על פחות מ-27 ק"מ, נותר כגשר היחיד בין החלק הצפון-מזרחי של הודו לשאר חלקי המדינה.
בהיותו תחום בין בנגלדש מדרום וממערב לבין בהוטן מצפון, לאזור הצפון מזרחי של הודו אין גישה לים.
התקדמות צבאית סינית עלולה לנתק את בהוטן, חלק ממערב בנגל וכל צפון מזרח הודו, אזור המכיל כמעט 50 מיליון בני אדם.
חשש זה עלה במהלך מלחמת הודו–סין בשנת 1962. בעיה זו מזכירה את הבעיה האסטרטגית הנוצרת בשל המותניים הצרים של ישראל באזור השרון.
כאזור רגיש בין שלוש מדינות, הרצועה מנוטרת בכבדות על ידי צבא הודו.
כל הובלה יבשתית בין הודו גופה לבין מדינותיה הצפון מזרחיות משתמשת במסדרון זה, זאת מכיוון שאין הסכם סחר חופשי בין בנגלדש להודו.
מסדרון טטוליה, חלופה למסדרון סיליגורי, מוצע על פי אחד מסעיפי הסכם הסחר הודו – בנגלדש משנת 1980, הקובע כי "שתי הממשלות מסכימות לערוך הסדרים המועילים זו לזו לשימוש בנתיבי המים שלהן, מסילות הברזל והכבישים שלהן למסחר בין שתי המדינות ולהעברת סחורות בין שני מקומות במדינה אחת דרך השטח של האחרת".
עם זאת, ההצעה נמצאת עדיין בשלבים ראשוניים של משא ומתן.
פרוטאיים (שם מדעי: Proteaceae), היא משפחה של צמחים בעלי פרחים בסדרת הפרוטנאים ממחלקת הדו-פסיגיים שנמצאת בעיקר בחצי הכדור הדרומי.
היא תוארה לראשונה על ידי הבוטנאי הצרפתי אנטואן-לורן דה ז'יסייה.
המשפחה כוללת 80 סוגים ו-1,720 מינים, והמגוון הגדול ביותר שלה מופיע ביבשת אוסטרליה ובדרום אפריקה.
המשפחה קרויה על שם פרוטאוס - אל הים מהמיתולוגיה היוונית שהיה מסוגל להשתנות לצורות רבות; שם זה נבחר עבור המשפחה בשל מגוון הצורות והרבגוניות של הפרחים והעלים במשפחה.
הסוגים הידועים של המשפחה כוללים את הפרוטיאה, בנקסיה, מקדמיה, גרוויליאה, אמבות'ריום והקיאה.
מינים רבים במשפחה משמשים כצמחי נוי פופולרים, ומינים בודדים מגודלים באופן מסחרי לצורך האגוזים שלהם.
סוגי הפרוטאיים מגוונים מאוד בגודלם וצורתם, ולעיתים אפילו סוג אחד מכיל בתוכו מינים במגוון צורות שונות שמקשות על זיהוי פשוט.
התצורה של מיני הפרוטאיים נעה משיחים משתטחים עד לעצי יער בגובה 40 מטר, ורובם המכריע הם שיחים נמוכים עד עצים בגובה נמוך ובינוני; יש מינים אחדים שהם עשבי תיבול.
צמחי הפרוטאיים מתאפיינים לרוב בפרחים קטנים נפרדים שמשולבים לתפרחות צפופות וראוותניות.
העלים שלהם מופיעים במגוון צורות, מסודרים בדרך כלל לסירוגין לאורך הגבעול ומכוסים לעיתים בציצת שערות.
הצמחים במשפחה הם לרוב הרמאפרודיטים, אם כי יש גם כמה חד-ביתיים ודו-ביתיים.
רבים מהפרוטאיים פיתחו אסטרטגיות להפקת חומרים מזינים ומינרלים מהאדמה ביעילות רבה; כך למשל, מינים הגדלים בקרקעות דלות בזרחן ובחומרים מזינים אחרים מצמיחים לאחר הגשמים אשכולות שורשים: מסה של שורשים רוחביים תת-קרקעיים הפרוסים כמחצלת ויוצרים משטח ספיגה אידיאלי למים ומינרלים שנשטפו לאדמה בגשם.
הפרוטאיים גדלים בדרך כלל באזור שיש בו עונה יבשה ארוכה מדי שנה, ורבים מהם הם עצי אש או פירופיטים: מפיצים את זרעיהם רק לאחר שריפות או מסוגלים לצמוח שוב באמצעות פקעות תת-קרקעיות מסיביות; היתרון בכך הוא שלאחר השריפות האדמה מדושנת באפר ונקייה מצמחים אחרים שיכולים להתחרות על משאבים.
בין האסטרטגיות להפצת זרעים אחר שריפה: זרעים העטופים במעיל מגן קשיח או בתפרחות וקבירת זרעים באדמה על ידי מכרסמים ונמלים.
רוב הפרוטאיים מסתמכים על האבקה, ומפיקים לצורך כך כמויות ניכרות של צוף המושכים אליהם בעלי חיים רבים.
המאביקים שלהם מגוונים וכוללים לא רק חרקים אלא אפילו עופות ויונקים (כיסאים, מכרסמים ועטלפים).
צמחי הפרוטאיים נמצאים בשימוש נרחב בתרבויות מקומיות כמזון, תרופות, צביעה, הסקה ובנייה, ובעת המודרנית גם נעשה בהם שימוש בגינון ובגידול צמחי נוי.
משפחת הפרוטאיים נפוצה בעיקר בחצי הכדור הדרומי ומרכזי הגיוון העיקריים שלה באוסטרליה ודרום אפריקה.
היא מופיעה גם במרכז אפריקה, אמריקה הדרומיתֿ, אמריקה המרכזית, דרום-מזרח אסיה ואוקיאניה.
בניו זילנד ידועים רק 2 מינים, אם כי אבקנים מאובנים מצביעים שבעבר היו בה מינים רבים יותר.
המשפחה נחשבת לכזאת שהתפתחה באזור גונדוונה.
באוסטרליה יש את המגוון הגדול ביותר של המשפחה: 45 סוגים, מתוכם 35 אנדמיים.
אחריה דרום אפריקה עם 14 סוגים, מתוכם 11 אנדמיים וקלדוניה החדשה סוגרת את השלישייה הראשונה עם 9 סוגים מתוכם 6 אנדמיים.
בדרום אמריקה יש 8 סוגים מתוכם 4 אנדמיים, ובגינאה החדשה ומלזיה 8 סוגים לא-אנדמיים.
משפחת הפרוטאיים כוללת בתוכה 5 תת-משפחות, 10 שבטים, 80 סוגים ובסביבות 1,720 מינים.
פרוטגורס (ביוונית Πρωταγόρας; 490 – 420 לפנה"ס) היה הפילוסוף הסופיסטי החשוב ביותר בזמנו.
פרוטגורס נולד בעיר אבדרה שהייתה בתראקיה (לחופו הצפוני של הים האגאי).
הוא נחשב לפילוסוף קדם סוקרטי מרכזי, ומחשבתו הפילוסופית קרובה לזו של דמוקריטוס, שהיה בן עירו הצעיר.
פרוטגורס היה דמות ידועה באתונה וחברו של פריקלס, שבאמצעותו עלה בידו להשפיע על המחשבה המדינית באתונה של תקופתו ואף זכה לדיאלוג אפלטוני הקרוי על שמו.
בסביבות שנת 444 לפני הספירה הוטל עליו לכונן את חוקיה של המושבה היוונית שנוסדה בתוריי.
נודע כמורה שלימד נושאים הקשורים במידות הטובות, ועסק במיוחד בשאלה אם ניתן ללמדן.
ניסה לעמוד בקווים כלליים על תופעות אנושיות כגון חינוך ושפה.
גילה עניין בשימוש נכון במילים (נושא הקשור יותר בשמו של חברו הסופיסט פרודיקוס).
בשטח הרטוריקה גרס שעל התלמידים לעמוד משני הצדדים של המתרס ולטעון בעד וכנגד, כהכנה ללימוד המשפטים.
פרוטגורס נודע כבעל השקפה אגנוסטית.
בספרו "על האלים" כתב: "ואשר לאלים, אין בידי כל אמצעי לדעת אם הם קיימים, בשל אי בהירותו של הנושא, ובשל חייהם הקצרים של בני אדם".
על פי המסורת, אנשי אתונה נבהלו מדבריו אלה, גירשו אותו מן העיר, אספו את ספריו ושרפו אותם בכיכר השוק.
פרוטגורס נמלט לסיציליה וטבע בים בדרכו לשם.
אולם, חוקרים רבים הטילו ספק במסורת זו, לאור עדותו של אפלטון כי פרוטגורס זכה להערכה וכבוד באתונה בחייו ולאחר מותו.
מספריו של פרוטגורס: "על האלים" "על ההוויה" "על הניגודים" "על ההפרכה" ו- "על האמת", לא שרד דבר מלבד כמה קטעים (פרגמנטים) שמהם אנו למדים על תורתו.
אפלטון מייחס לפרוטגורס דיאלוג שבו הוא מתאר שיחה דמיונית בינו לבין סוקרטס בדבר מקורה של האמת.
פרוטגורס מפורסם בשל אמרתו "האדם הוא מידת כל הדברים", ובכך התכוון שהכל נתון לפרשנות ואין אמת אחת (בעיקר לא בתחומי מדע המדינה והמוסר).
המיתוס שמספר פרוטגורס גרס שזאוס שלח את הרמס לחלק לכל בני האדם צדק ובושה, על מנת שיארגנו את עצמם בצורת חברות ומדינות; כיוון שהאלים נטעו באדם את רגש הצדק ורגש הבושה יכול כל אדם להיות צדיק ומוסרי ואין זה משנה מה הוא משלח ידו ומעלותיו השכליות.
לפיכך, כל אזרח מוכשר להביע את דעתו בענייני מדינה.
למרות שצדק ומוסר הן תכונות מולדות באדם, יש לטפח אותן וללמוד אותן.
בנוסף הבחין פרוטגורס בין חוק (ביוונית νόμος - נוֹמוֹס) ובין טבע (ביוונית φύσις - פִיזִיס) וטען כי לכל בני האדם טבע אחד הדומה בכל מקום ומקום; לעומת זאת, חוקים הם דבר משתנה (וכאן התייחס פרוטגורס לחוקי מדינה) והראייה לכך הוא סוגי המשטרים השונים הקיימים.
לפיכך, מדינה היא דבר מלאכותי.
מספר חוקרים כתבו כי פרוטגורס היה היחיד שניסח הצדקה אידאולוגית לדמוקרטיה, והיא מיוחסת אליו בדיאלוג של אפלטון.
פְּרוּטָה הייתה מטבע ישראלי בשנים 1950–1960, בשווי אלפית הלירה הישראלית.
השם "פרוטה", שמקורו בפרוטה העתיקה, החליף את השם הלועזי "מיל" שהיה נהוג בתקופת המנדט הבריטי ובשנותיה הראשונות של המדינה, כחלק האלף של הלירה הארץ ישראלית.
מטבעות הפרוטה נשאו ערכים של 1, 5, 10 (שלושה סוגים) 50, 100 (שני סוגים), 250 (מטבעות ניקל אשר בהם השתמשו ומטבעות כסף אשר בהם לא השתמשו ומשמשים לאספנות) ו-500 פרוטות.
בראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 היה "אסימון נייר" בשווי 5 פרוטות (בסלנג התייחסו אליו כ"חצי גרוש"), שהודפס בצבעי שחור ואדום על ריבוע נייר לבן (המתבלה בקלות).
בחלקו הקדמי הודפס מגן דוד בצבע אדום והכיתוב "5 פר." טוב לנסיעה ב"שירותי א.ש.ד" או ב"שירותי דן", ובחלקו האחורי: "אם לא תשתמש בתו זה - תמורתו תרומה למגן דוד אדום".
בנוסף לקווי התחבורה הציבורית, גם חנויות מכולת כיבדו את השטר כהילך חוקי ואיפשרו להשתמש בו לקניות.
בשנת 1960 הוחלפה חלוקת המשנה של הלירה הישראלית, כך שבמקום 1,000 פרוטות, היא חולקה ל-100 אגורות.
הדבר נעשה עקב הפיחות בערך הלירה הישראלית, פיחות שביטל את הצורך במטבעות שערכם נמוך מ-10 פרוטות.
מאז ביטול הפרוטה והוצאת המטבעות שלה מהמחזור בראשית שנות ה-60, לא נעשה עוד שימוש בשם הזה במערכת המטבע הישראלית.
פרוטאינוריה (בשפות רבות: Protein פרוטאין = חלבון, ביוונית: πρώτα פְּרוֹטָה = בעל חשיבות רבה, ούρα אוּרָה = שתן) היא מצב של חלבון רב בתוך השתן.
זהו סימן רפואי למחלות ולתופעות שונות בכליות.
פרוטאינוריה גורמת לקצף בשתן (אם כי קיימות סיבות נוספות לכך, פרט לפרוטאינוריה).
איבחון נעשה באמצעת בדיקה ביוכימית של השתן.
בדיקה באמצעות מקלון (סטיק) לבדיקת שתן איננה מדויקת מספיק, ועלולה להיות שלילית במקרים שונים של פרוטאינוריה.
הבדיקה המדויקת מבוצעת במעבדה באמצעות אלקטרופורזה של חלבונים - על שתן שנאסף במשך 24 שעות.
אובדן חלבון בשתן נגרם עקב בעיה בסינון הדם בכליה, או בספיגת הנוזלים חזרה.
פרוטאינוריה יכולה להיגרם עקב מחלות שונות של הכליות, עקב מחלות רבות נוספות (סוכרת, יתר לחץ דם, רעלת הריון ועוד), עקב מצבים רפואיים שונים (כגון התייבשות), עקב תרופות שונות (תרופות אנטיביוטיות ותרופות רבות אחרות) ועקב רעלים שונים.
פרוטאינוריה קשה של לפחות 3.5 גרם חלבון ליום - קרויה "שתן בטווח נפרוטי".
לעומת זאת "תסמונת נפרוטית" Nephrotic syndrome כוללת שתן נפרוטי, היפואלבומינמיה, היפרליפידמיה ובצקות.
פרוטאינוריה רבה עלולה לגרום לירידה ברמת החלבון בדם (היפופרוטאינמיה Hypoproteinemia) מה שעלול להביא לבצקות, נוזלים בחלל הבטן (מיימת) או בחלל החזה (הידרותורקס).
יש מצבים שאיבוד חלבון בשתן קורה רק בשעת פעילות של הגוף, ואילו בזמן מנוחה אין איבוד חלבון.
פרוטו-יוונית היא שפה עתיקה משוערת ומשוחזרת.
היא נחשבת לאב הקדמון של כל הניבים היווניים: מהשפה המיקנית, דרך ארבעת הניבים העתיקים (הדורי, האטי, האיולי והיוני), ולבסוף, שפת הקוינה ויוונית מודרנית.
חלק מחוקרי היוונית מכלילים גם את השפה המקדונית העתיקה כ"צאצאית" של שפה פרוטו-הלנית קדומה עוד יותר, או כצאצאית של הפרוטו-יוונית.
שפה זו דוברה בסוף האלף ה-3 לפנה"ס, כנראה באזור הבלקן.
הפרוטו-יווניים היו מהגרים הלנים, שדיברו את שפת-הבת, המיקנית, והגיעו לתוך יוון בין המאה ה-21 וה-17 שלפנה"ס.
הם נפרדים מהיוונים הדורים, שהגיעו ליוון כאלף שנה אחר-כך , ודיברו ניב שהיה יותר עתיק משאר הניבים .
יש לציין שהפרוטו יוונית הייתה אחת משפות וניבים רבים מעוד שהיתפתחו ביוון העתיקה
פרוטגוניסט (מיוונית: πρωτος – פרוטוס, ראשון; άγωνιστής – אגוניסטיס, לוחם.
כלומר: הוא שמגלם את החלק הראשון, שחקן ראשי) המזוהה לעיתים (אך לא תמיד) עם הגיבור, הוא הדמות הראשית בדרמה שפעולותיה מהוות את מרכז העלילה של הסיפור.
בספרות הקלאסית הפרוטגוניסט היה מונע מרצון טוב, כאשר דמות שמסייעת לו אינה בהכרח פרוטגוניסט, אך כיום אין זה תמיד נכון.
פרוטגוניסט אינו יכול להתקיים בסיפור ללא קיומן של דמות או דמויות נגדיות שמכונות אנטגוניסט.
הפרוטגוניסט אינו בהכרח בעל תכונות אופי של גיבור או הדובר של הסיפור.
מאחר ששאיפותיו של הפרוטגוניסט מייצגות בדרך כלל את המטרה הראשית בעלילה הראשית, נשפטים כל מאורעות העלילה על פיהן: כוחות שתומכים במטרותיו של הפרוטגוניסט ייתפסו על ידי הקורא כמקדמים, וכוחות שמתנגדים למטרותיו – כמעכבים.
דמות הפרוטגוניסט היא בדרך כלל דמות עגולה ומורכבת, אשר מסופר עליה רבות.
בספרים שהדמויות בהם מתוארות בגוף שלישי, דמות הפרוטגוניסט תהיה הדמות העיקרית בעלילה שמחשבותיה ורגשותיה יהיו חשופים לקורא יותר מאשר שאר הדמויות.
בספרות, ובמיוחד בטרגדיה, לפרוטגוניסט עלול להיות פגם או היבריס (בטרגדיה היוונית) אשר יוביל אותו לנפילתו, כמו המלט.
במובן הספרותי, פרוטגוניסט "גיבור" (או פרוטגוניסטית "גיבורה") הוא פרוטגוניסט שנודע לחיוב בהישגיו החיוביים ובתכונותיו האציליות.
הגיבור נערץ עקב כוחו, אומץ ליבו, חוש הצדק שלו וכבודו, ומצטייר בתור הדמות ה"טובה" בסיפור.
דוגמאות: גיבור-העל סופרמן מהקומיקס של חברת DC Comics, הארי פוטר מסדרת "הארי פוטר", קטניס אוורדין מסדרת "משחקי הרעב".
פרוטגוניסט שמוגדר כ"אנטי-גיבור" הוא פרוטגוניסט שאינו מאופיין באומץ לב, גבורה, כריזמה או הופעה מרשימה.
קווי דמותו של האנטי-גיבור מנוגדים לאלה הארכיטיפים של הגיבור הקלאסי, שהיה דמות נערצת שמייצגת את האידיאלים והערכים של התקופה.
עם זאת, הוא עשוי לעורר את אהדת הקוראים או הצופים, שמזדהה איתו ועם ערכיו.
דוגמאות: סקרלט או'הרה מ"חלף עם הרוח", הולדן קולפילד מ"התפסן בשדה השיפון", לייט מהמאנגה "מחברת המוות".
גיבור טרגי הוא הפרוטגוניסט של טרגדיה.
דוגמאות: אדיפוס ואנטיגונה ממחזות סופוקלס, או המלט מהמחזה בעל אותו השם מאת שייקספיר.
בניגוד לפרוטגוניסט הגיבור, קיים גם פרוטגוניסט נבל, שמקדם את עלילת הסיפור למרות רשעותו ותכונותיו השליליות.
בניגוד לפרוטגוניסט הגיבור, הפרוטגוניסט הנבל מצטייר כאכזר, מרושע וערמומי.
דוגמאות: הומברט הומברט מ"לוליטה" מאת ולדימיר נבוקוב, ריצ'רד השלישי מהמחזה בעל אותו השם מאת שייקספיר, אלכס מ"התפוז המכני" או דמות השחקן ממשחקי הווידאו GTA, Postal ו-Hatred.
דמות ראשית, שהסיפור מוצג מנקודת מבטה, אך היא אינה מהווה את הפוקוס המרכזי של הסיפור אלא נחשבת לדמות מינורית ביחס לדמות המרכזית המוצגת בו.
לעיתים הדמות הזו מהווה את דמות המספר.
דוגמאות: ניק מ"גטסבי הגדול", דוקטור ווטסון מסיפורי "שרלוק הולמס", או כמה מדמויות-התצפית ב"שיר של אש ושל קרח" מאת ג'ורג' ר.
פְּרוּטָה היא מטבע המוזכרת במשנה ובגמרא כמטבע בעל ערך קטן מאוד.
בעקבות זאת, במהלך ימי הביניים והעת החדשה, שימשה המילה פרוטה לציין מטבע בעל שווי קטן ששימש באותה תקופה, או לשמש ערך קטן.
בקרב הארכאולוגים מקובל לכנות את מטבעות הנחושת והעופרת מתקופת בית שני בשם פרוטות, הגם שהיו שערערו על כך.
בהלכה נקבע שווי הפרוטה על פי ערכו של כסף מזוקק במשקל של חצי גרגר שעורה, ובימינו מקובל להעריכו ב-1/40 גרם.
המשנה במסכת בבא מציעא מונה חמישה דינים המתייחסים לפרוטה:
והנהנה בשוה פרוטה מן ההקדש מעל,
והמוצא שוה פרוטה חייב להכריז,
והגוזל את חברו שוה פרוטה ונשבע לו, יוליכנו אחריו אפילו למדי."
הפרוטה מוזכרת שוב בדיונים הפרטניים על כל אחד מדינים אלו.
המשנה גם משתמשת בפרוטה בהקשר עקיף כאשר היא דנה בגודל המינימלי של חור בכלי המטהר אותו מטומאה מפני שהוא שבור, וכותבת:
"כלי מתכות כמה הוא שיעורן?
הלפס כדי לקבל קיתונות, קיתונות כדי לקבל פרוטות.
רבי אליעזר אומר, כולן בפרוטות."
הגמרא מביאים דינים נוספים לגבי הפרוטה.
במסכת בבא מציעא מובאת גרסה של לוי לחמשת הדינים הנוגעים לפרוטה, השונה מהגרסה במשנה:
"חמש פרוטות הן: האונאה פרוטה וההודאה פרוטה וקידושי אשה בפרוטה וגזל בפרוטה וישיבת הדיינין בפרוטה."
שני הדינים המופיעים אצל לוי ולא במשנה (אונאה וישיבת הדיינים) נתונים על פי הגמרא במחלוקת:
"אמר רב כהנא זאת אומרת אין אונאה לפרוטות ולוי אמר יש אונאה לפרוטות."
"אמר רב קטינא בית דין נזקקין אפילו לפחות משוה פרוטה"
הגמרא מביאה גם אמרות המעידות על השווי הקטן של הפרוטה:
"אף צדקה כל פרוטה ופרוטה מצטרפת לחשבון גדול"
ערך הפרוטה בתקופת המשנה והתלמוד
המשנה מציינת את ערכה של הפרוטה: "וכמה היא פרוטה, אחד משמונה באיסר האיטלקי."
אולם בגמרא מובאת ברייתא הטוענת ששווי הפרוטה היה נתון במחלוקת בימי רבן שמעון בן גמליאל:
"פרוטה שאמרו חכמים אחד משמנה באיסר האיטלקי שש מעה כסף דינר מעה שני פונדיונין פונדיון שני איסרין איסר שני מוסמיסים מסמס שני קונטרונקין קונטרנק שתי פרוטות נמצא פרוטה אחת משמנה באיסר האיטלקי.
רבן שמעון בן גמליאל אומר שלשה הדרסין למעה שני הנצין להדריס שני שמנין להנץ ב' פרוטות לשמין נמצא פרוטה אחת משישה באיסר האיטלקי."
הגמרא מביאה גם מחלוקת זאת בין חכמים בדור המעבר בין תנאים לאמוראים:
"כי אתא רב דימי אמר: שיער רבי סימאי בדורו כמה היא פרוטה אחד משמנה באיסר האיטלקי.
וכי אתא רבין אמר: רבי דוסתאי ורבי ינאי ורבי אושעיא שיערו כמה הוי פרוטה אחד משישה באיסר האיטלקי."
הגמרא בקידושין מספרת: "סבר רב יוסף למימר (=לאמר) פרוטה כל דהו (=כל שהוא)"
הריטב"א מסביר את דברי רב יוסף שלפרוטה אין ערך קבוע אלא היא השווי של המטבע הכי קטנה באותו מקום: "כל שיוצאת באותו מקום שהיו הקדושין ואף על פי שאינה אחד משמנה באיסר דכיון דנפקא בההיא דוכתא חשיבא ממון".
בנוסף לחמשת הדינים שנמנו במשנה, הפרוטה מוזכרת בהלכות נוספות, ביניהם:
לא ניתן לפדות מעשר שני בפחות משווה פרוטה.
בהלכה, הערך הממוני המינימלי מבחינה משפטית שווה ערך לפרוטה.
ערך הנמוך מכך לא קיים מבחינה הלכתית (אם כי ניתן לצרף מספר חפצים כאלה על מנת לקבל ערך של שווה פרוטה).
בהתאם, דנו הפוסקים בערכו המדויק של הפרוטה.
על פי השיטה המקובלת, פרוטה מחושבת בהתאם למחיר הכסף בעולם.
שווי הפרוטה מחושב לפי מחיר של 1/40 גרם (0.025 גרם) כסף.
לדוגמה, כאשר אונקיית כסף שמשקלה 31.1 גרם, שווה 71.24 שקלים, שווי פרוטה הוא לערך 5.7 אגורות.
הרב אברהם קוסמן סובר שיש לחשב את הפרוטה בהתבסס על השכר הממוצע במשק, יחסית לשכר הפועלים בזמן חז"ל.
על פי החישוב שלו, שווי פרוטה הוא כשקל וחצי.
חישוב זה גורם לחומרה רבה בחלק מהמקרים, לדוגמה המרת מעשר שני על פרוטה צריכה להתבצע על לפחות שקל וחצי.
בקרב החוקרים, החל מסוף שנות ה-50, מקובל לכנות את מטבע הנחושת השכיח ביותר בממצאים מתקופת בית שני בשם "פרוטה", אף על פי שהמקור המוקדם ביותר של המילה היא מהמשנה והיא אינה מוזכרת, למשל, בכתבי יוסף בן מתתיהו.
כך, דניאל שפרבר כותב שבספרות התלמודית ה"פרוטה" מתייחסת תמיד למטבע ברונזה שהיה בשימוש מאוד נפוץ.
יצחק אייזיק הלוי כותב שמכך שהתנאים בדורו של רבן שמעון בן גמליאל חלקו בנוגע לשווי הפרוטה, יוצא שהפרוטה כבר לא הייתה מטבע מוכרת בימיהם.
הפרופסור אמיל שירר טען שהפרוטה אינה תואמת את שאר המטבעות המובאות במשנה השייכות למערכת המטבעות הרומית ושמה הוא שמי, ועל כן הפרוטה כנראה קדומה לתקופה הרומית.
מטבעות הנחושת המקובלות במחקר כפרוטות מתוארכות לתקופה שבין 134 לפני הספירה ועד 70 לספירה.
מתקופה זאת לא נמצאו מטבעות כסף שהוטבעו ביהודה ועל כן מניחים שלשלטונות ביהודה לא היה רשות להטביע מטבעות כסף ושמטבעות הנחושת היו המטבעות השכיחות ביותר.
הפרוטה הקדומה ביותר, על פי הזיהוי המקובל, שנמצאה בחפירות ארכאולוגיות היא מתקופתו של אנטיוכוס השביעי.
אריה קינדלר טען שהפרוטה בתקופה החשמונאית הייתה בערך של שני לפטון יווני.
אחרים כתבו שהלפטון היה שם אחר לפרוטה.
מטבעות הברונזה היו באיכות נמוכה והיה הבדל גדול בגודל ובמשקל בין מטבעות שונים מאותן סדרות שהיה להן אותו מראה.
ממוצע המשקל של מטבעות הפרוטה של אנטיוכוס השביעי ויוחנן הורקנוס הם 2.47 גרם ו-2.15 גרם בהתאמה.
המטבע שבו הוא מכונה לראשונה בתואר מלך המשקל הוא הגבוה ביותר.
המטבע הקל ביותר הוא גם השכיח ביותר.
הועלו השערות שונות האם מטבע זה הוא של פרוטה או חצי פרוטה.
סדרת מטבעות העופרת של אלכסנדר ינאי היא במשקל ממוצע של 4.10 גרם.
ההנחה היא שמטבעות אלו הן מטבעות פרוטה ומשקלן כפול בגלל הבדל השווי בין עופרת ונחושת.
מימי מתתיהו אנטיגונוס השני יש שלוש סדרות של מטבעות במשקלים ממוצעים של 14, 7.19 ו-1.68 גרם.
ההנחה היא שאלו מייצגים מטבעות של 8 פרוטות, 4 פרוטות ופרוטה אחת, בהתאמה.
במטבעות של הורדוס המטבע השכיח ביותר הוא במשקל ממוצע של 1.42 גרם, ומטבע זה מזוהה כפרוטה.
מטבע במשקל ממוצע של 0.86 גרם מזוהה כחצי פרוטה.
במטבעות של ארכלאוס מזוהות שתי סדרות של פרוטה וחצי פרוטה במשקלים ממוצעים של 2.06 גרם ו-1.19 גרם בהתאמה.
הפרוטות בתקופת הנציבות הראשונה היו במשקל ממוצע של 1.90 גרם, בתקופת אגריפס הראשון במשקל ממוצע של 2.33 גרם ובתקופת הנציבות שלאחר אגריפס 2.27 גרם.
מטבעות מימי המרד הגדול נמצאו במשקל ממוצע של 2.51 גרם.
בימי הביניים נעשה שימוש במילה פרוטה לציין מטבע בשווי קטן של המדינה.
למשל, בכתובה משנת 1498 ממצרים מצוין השווי של כל דינר זהב בכתובה: "דשווי כל דינר מנהון תלת מאה כספים מפרוטות משא ומתן של מצרים".
שווה פרוטה - הערך המשמעותי המינימלי עבור חפצים שניתן להשתמש בהם לצורך מצווה או לצורך ממוני.
דין פרוטה כדין מאה - במשפט העברי, עבירה בענייני ממון היא עברה גם אם הסכום קטן.
פרוטאין קינאז C (Protein kinase C, ובראשי תיבות: PKC) הוא שם כולל למשפחה של חלבוני פרוטאין קינאז, המזרחנים את חלבוני המטרה שלהם על הקבוצה ההידרוקסילית של חומצות האמינו סרין או תראונין, וכך מפעילה מעבר אותות.
קבוצת חלבונים זו מבוקרת בדרכים רבות ובין היתר באמצעות שינויים בריכוז הסידן והדיאציל גליצרול (DAG) בתא.
קבוצת חלבונים זו זוהתה לראשונה על ידי היפני יאסוטומי נישיזוקה, במחקר שעשה במכון רוקפלר בניו יורק.
קבוצת חלבונים זו מכילה חמישה עשר איזוזימים באדם, המחולקים לשלוש תת-משפחות בהתבסס על דרישות השליח השניוני: קונבנציונלי (קלאסי), מקורי (novel) ולא-טיפוסי (atypical).
הקבוצה הראשונה דורשת סידן, דיאציל גליצרול ופוספוליפידים להפעלתם, הקבוצה השנייה לא דורשת סידן להפעלתה, אך כן את השניים האחרים, ולכן השניים הראשונים יכולים להיות מופעלים באמצעות פוספוליפאז C, והקבוצה השלישית לא דורשת סידן או דיאציל גליצרול להפעלתה.
המבנה של PKC מכיל יחידת בקרה ויחידת מזרז הנקשרות יחדיו לאזור ציר.
אזור הציר נשמר לרוב באיזופורמים השונים.
דרישות השליח השניוני באיזופורמים משתנות בהתאם לאזור הבקרה.
ברוב חלבוני ה-PKC המבנה הקריסטלוגרפי של האזור המזרז לא נקבע, פרט ל-PKC תטא ויוטא, שהם בעלי דמיון רב לקינאזות אחרים אשר בהם המבנה הקריסטלוגרפי נקבע.
בעת שפעול, אנזימי PKC עוברים לקרום התא על ידי חלבוני RACK.
אנזימי PKC ידועים בפעילותם ארוכת הטווח, הם נשארים פעילים גם לאחר שאות הפעולה המקורי או גל הסידן חלפו.
זה לכאורה מושג על ידי ייצור של דיאציל גליצרול מפוספטידילכולין על ידי פוספוליפאז.
חומצות שומן יכולות גם הן להשתתף בפעילות ארוכת הטווח.
PKC קלאסי, הכולל את האיזופורמים α, βI, βII ו-γ, דורש להפעלתו יון סידן, דיאציל גליצרול (DAG) ופוספוליפיד מסוג פוספטידילכולין.
PKC מקורי כולל את האיזופורמים δ, ε, η ו-θ ודורש דיאציל גליצרול, אך אינו זקוק ליוני סידן כדי להיות מופעל.
ה-PKC הקלאסי והמקורי מופעלים על ידי אותו נתיב מעבר אותות כמו פוספוליפאז C.
PKC לא-טיפוסי, לעומת זאת, הכולל פרוטאין קינאז Mζ ו-ι או λ, אינו זקוק לדיאציל גליצרול או ליוני סידן לשם הפעלתו.
פרוטו-רנסאנס או קדם-רנסאנס (באיטלקית: Trecento - "שלוש מאות" על שמה של המאה ה-14 ששנותיה מתחילות ב-1300) היא תקופה באמנות איטליה, מסוף המאה ה-13 לתחילת המאה ה-14, שמציינת את ההתפתחויות שהביאו לסגנון הרנסאנס, ובמיוחד את תרומתו של הצייר ג'וטו די בונדונה שתיאוריו עוברים מגותיקה לנטורליזם.
יש חוקרים המצרפים תקופה זו לרנסאנס.
הנצרות והפיאודליזם הגיעו לשיא כוחם באירופה במאות ה-12 וה-13 ופתחו קשרי מסחר פנים-אירופיים ועם המזרח התיכון, דבר שהעלה מעמד חדש של בעלי הון מלבד הכנסייה, מעמד הסוחרים.
באיטליה, שבאותה תקופה התפלגה לערי מדינה עצמאיות, נוצרה קרקע מתאימה לשינוי שהתבטא באמנות בנטורליזם חדש.
על יסוד האמנות הביזנטית והאמנות הגותית ערכו האמנים של איטליה שינויים שהציגו רגישות ואנושיות רבה יותר.
הצייר ג'וטו 1337-1267 השכיל לבטא רגישות זו והרחיב את ההסתכלות באדם ובטבע.
מגמה זו של ג'וטו לא נמשכה אחריו ולמעשה רק בתחילת המאה ה-15 נמצא המשך סגנונו של ג'וטו, בציוריו של מאסצ'יו.
מסיבה זו נחשבת אמנות מאה ה-14 כמבוא לרנסאנס, פרוטו רנסאנס.
חוקרים אחרים סבורים שמכיוון שאין רצף בין גישתו של ג'וטו לציירי הרנסאנס האחרים, מעמדו הוא של מבשר הרנסאנס, שהחל כמאה שנים מאוחר יותר, בתחילת המאה ה-15. לדעתם עליית מרכזי אמנות עצמאיים ותחילת התבטאות אינדיבידואלית הם ממאפייני הרנסאנס.
המאה ה-15 מצטיינת באינדיבידואליזם החותר לשלמות אידיאלית, ולאידיאל יופי אוניברסלי.
בסיינה: לורנצטי (Ambrogio Lorenzetti) (אלגוריה על השפעת הממשל הטוב והרע), סימון מרטיני (Simone Martini), דוצ'ו
פרוטו-צ'רקסית (או פרוטו-אדיגית-קברדינית) היא השפה הקדומה של השפה האדיגית והשפה הקברדינית.
בפרוטו-צ'רקסית הייתה קיימת העיצור עיצור מכתשי, מחוכך צדי, מסודק [t͡ɬʼ].
ברוב השפות הצ'רקסיות היא הפכה לעיצור מכתשי, חוכך צדי, מסודק [ɬʼ].
רק בניבים מסוימים שרדה צלילה הישן.
בפרוטו-צ'רקסית הייתה עיצור וילוני, סותם, אטום [kʲ] ועיצור וילוני, סותם, קולי [ɡʲ].
בניב של השפסוגים שרדה עיצורים אלה.
ברוב הניבים האחרים התמזגה העיצורים [kʲ] ו[ɡʲ] עם [t͡ʃ] ו[d͡ʒ].
בפרוטו-צ'רקסית היה עיצור ענבלי, מחוכך, אטום [qχ] ועיצור ענבלי, מחוכך, אטום, משופתת [qχʷ].
באדיגית היא הפכה בכמה מילים ל[χ] ו[χʷ] ובמילים אחרות ל[q] ו[qʷ].
בקברדינית עדיין קיים עיצור זה.
בפרוטו-צ'רקסית היה עיצור וילוני, חוכך, אטום, משופתת [xʷ].
בקברדינית עיצור זה נשארה אך באדיגית מהגיים עיצור זה כעיצור שפתי-שיני, חוכך, אטום [f].
העיצורים /ʃʷʼ/ /ʐʷ/ /ʂʷ/ /ʐ/ /ʂ/ שיש בפרוטו-צ'רקסית ובאדיגית הפכו בקברדנית ל /fʼ/ /v/ /f/ /ʑ/ /ɕ/.
פרוטו-שמית (הקרויה גם: שמית קמאית או אֵם-שמית) היא השפה-האם (פרוטו-שפה) המשוערת של השפות השמיות.
הכלי העיקרי בשחזור השפה הוא השוואה בין שפות שמיות שונות, שפות דומות להן ושפות שדוברו סמוך לאזור השפות השמיות.
ההיסטוריה הכתובה הארוכה של משפחת השפות השמיות מסייעת לחקר השפה.
על פי רוב, משחזרים עבור הפרוטו-שמית 29 עיצורים ו-3 תנועות (i, a ו-u).
התנועות יכולות להיות כפולות, כלומר קצרות או ארוכות, וגם העיצורים עשויים להיות ארוכים, כלומר לקבל מִכְפָּל – כמו דגש חזק בעברית ושַׁדַּה בערבית.
(הגה משוחזר יסומן להלן בכוכבית.)
מערכת התנועות המשוחזרת עבור פרוטו-שמית כוללת 3 תנועות: i, a ו-u.
אורך התנועה הוא פונמי, כלומר מבחין במשמעות, והן יכולות להיות קצרות או ארוכות.
תנועות ארוכות מסומנות בתעתיק בקו עילי (מַקְרוֹן): *ā ארוכה, *ī ארוכה, *ū ארוכה.[ה"ש: Huehnergard 2008:231] מערכת התנועות הזו קיימת באכדית, באוגריתית ובערבית קלאסית וההנחה היא שהיא השתמרה בהן,[ה"ש: Kogan 2011:119] ולעומתן השתנתה בשפות השמיות האחרות: בחלקן נוספו תנועות (כמו e, o בעברית) ובחלקן התבטלה הבחנת האורך (כמו בעברית מודרנית).
במחקר מוסכם כי בפרוטו-שמית היו 29 עיצורים, אך הדעות חלוקות באשר להגייה של חלקם.
בנוסף לאורך העיצור – מִכְפָּל – הייתה חשיבות מורפולוגית, כלומר העיצורים עשויים להיות קצרים או ארוכים (כפולים).
בטבלה הבאה מופיעים העיצורים בסימון אפ"ב, ובסוגריים הסימון הפילולוגי המסורתי לעיצור, אם שונה.
בעשורים האחרונים, נעשתה רווחת הטענה כי בפרוטו-שמית היו 30 עיצורים, כאשר העיצור הנוסף הוא חוכך ענבלי נחצי, שהתמזג עם החוכך הענבלי באכדית ועם החוכך הלועי ביתר השפות השמיות.
בחמישים השנה האחרונות נעשתה מקובלת הטענה{{[ה"ש: Kogan 2011:62-71]}} כי העיצורים החוככים /θʼ ɬʼ ɬ sʼ z s/ היו המחוככים /t͡θʼ t͡ɬʼ t͡ɬ t͡sʼ d͡z t͡s/, והעיצור /ʃ/ למעשה היה /s/.
אם כך, מרכז טבלת העיצורים (בצהוב) ייראה כך:
שלשות העיצורים אטום–קולי–נחצי: התכונה הבולטת ביותר של העיצורים בשפות השמיות, ולכן גם בפרוטו-שמית, היא שלשות העיצורים אטום–קולי–נחצי (בקרב הסותמים והחוככים/המחוככים שאינם גרוניים).
ניתן לראות כי "חסרים" עיצור דו-שפתי סותם נחצי [pʼ] (שכן קיים בשפות השמיות המדוברות באתיופיה, אך כמעט רק במילים שאולות) ועיצור וילוני חוכך נחצי [xʼ].
הנחציים: "נחצי" משמש כאן כהגדרה עמומה בכוונה.
לא ידוע אם העיצורים הנחציים המשוחזרים עבור פרוטו-שמית נהגו כמְווּלַנים/מְלוּעֲלַעים כמו בשפות השמיות המרכזיות (כערבית מודרנית) והצפון-מערביות (כעברית מזרחית), או שמא כהדופים כמו בשפות השמיות הדרומיות דוגמת אמהרית.
בעשורים האחרונים נעשתה רווחת ביותר הסברה כי העיצורים הנחציים היו הדופים בפרוטו-שמית [ה"ש: Kogan 2011:59-61] מהטעמים הבאים:
עיצור הדוף לא יכול להיות קולי, אך עיצור מוולן, מעונבל או מלועלע יכול.
אם כן, אילולא היו העיצורים הנחציים הדופים, עיצורים נחציים קוליים היו נפוצים יותר בשפות השמיות.
אין חידושים מורפולוגיים או פונולוגיים המשותפים לאכדית, לשפות דרום ערב החדשות ולשפות האתיופיות השמיות, שבכולן הנחציים הדופים.
יש חידושים מורפולוגיים ענפים המשותפים לשפות השמיות המרכזיות כגון ערבית, ארמית ועברית.
עיצורים הדופים נפוצים הרבה יותר בשפות העולם מאשר עיצורים מוולנים, מלועלעים ומעונבלים.
מעתק מעיצור הדוף לעיצור מוולן, מלועלע ומעונבל הוא קל יותר לנימוק בכלים בלשניים מאשר מעתק בכיוון ההפוך.
השתלשלות העיצורים הפרוטו-שמיים בשפות שמיות אחרות
מעתקי העיצורים בעברית, בארמית ובערבית
באופן מסורתי, סוברים כי 28 מתוך 29 העיצורים הפרוטו-שמיים השתמרו בערבית הקלאסית.
המעתקים המסומנים → בעמודת האות העברית התקיימו כולם בהגייה האשכנזית, ולפיכך מתקיימים בעברית המודרנית.
עם זאת, במסורות הגייה אחרות, כגון ההגייה הספרדית וההגייה התימנית, השתמרו רוב העיצורים או חלקם בהגייתם המקורית.
העיצורים המיוצגים בעברית באותיות שׁי"ן-ימנית וסמ"ך מופיעים בערבית באות אחת, וככל הנראה מעידים על התמזגות פונמות בענף של ערבית בעץ המשפחה:
חילופי העיצורים בין עברית וארמית
השתלשלות האותיות מפרוטו-שמית מסבירה את תופעה זו.
למשל, העיצור הפרוטו-שמי ṯ השתלשלה לשׁ בעברית, אבל לת בארמית.
עקב כך, פרוטו-שמית ṯalāṯ ← שָׁלוֹשׁ בעברית, אבל ← תְּלָת בארמית (← ثلث ת֗לת֗ בערבית, ← ṯlṯ באוגריתית, ← šalāš באכדית).
חילופי העיצורים בין עברית וערבית
כפי שקיימים החילופים בין עברית לארמית, גם קיימות בין עברית לערבית:
עברית ח - ערבית ح, خסיבההעיצורים ḥ ו-ḫ התמזגו בעברית ל-ח, אך נשארו בערבית כ-ح ו-خ בהתאמהדוגמאות حחשׁב - حسب (חסב), חד - حاد (חאד), חרות - حرية (חֻרִיַּה), חי - حي (חי)דוגמאות خחמשׁ - خمس (ח'מס)
מטבח - مطبخ (מַטְבַּח')עברית ע - ערבית ع, غסיבההעיצורים ʻ ו-ġ התמזגו בעברית ל-ע, אך נשארו בערבית כ-ع ו-غ בהתאמהדוגמאות غצעיר (גם: זעיר) - صغير (צַעִ'יר)
חילופי התנועות בין השפות השמיות
כפי שקיימים חילופי העיצורים בין השפות השמיות, גם קיימים החילופים של התנועות ביניהן.
אחד ממעתקי התנועות הידועים הוא המעתק הכנעני, אשר השפיע על התמונה הפונטית של שפות כנעניות, וביניהן על השפה העברית.
פרוטו-שמיתארמיתערביתעברית*-liš(š)ānלִשָׁנָאلسان (לִסָאן)לָשׁוֹןשְׁלָמָא šlāmā ~ šlomoسلام (סַלָאם) salāmשָׁלוֹם šalom
אחד המאפיינים הייחודיים של השפות השמיות הוא קיום בנייני הפועל.
אפשר להסיק מכך שהשפה הפרוטו-שמית הייתה עשירה מאוד בבניינים.
למרות רכישה של בנייני פועל מסוימים בכמה שפות, מרבית השפות השמיות הולכות ומאבדות בניינים.
כך הן הולכות ומאבדות גם עיצורים גרוניים ונחציים - מאפיינים נוספים שיש בשפות שמיות.
מהשוואת השפות השמיות שהשתמרו (כשפות חיות, או בכתבים עתיקים), עולה כי הבניינים המוקדמים ביותר הם:
בניין קל, שהפעלים בו מתארים פעולות פשוטות (החוקרים מכנים אותו כיום, G-stem).
בניין עם תחילית שׁ' ימנית לפועל, המורה על גרימה.
בכל השפות השמיות המערביות למעט אוגריתית, מינאית, חצרמוותית וקתבאנית, ש' זו נעתקה לה' ובחלקן מאוחר יותר לא' או לø (המומחים מכנים את הבניין הזה Š-stem, דהיינו, הבניין שמתחיל ב-שׁ.)
בחלק מהפעלים היא מורה על חזרתיות, ובאחרים היא מורה על פסיביות.
(המומחים מכנים את הבניין הזה N-stem, דהיינו, הבניין שמתחיל ב-נ').
בניינים עם ת' תחילית או תוכית.
בניינים אלה מעידים על פעולה סבילה, חוזרת או הדדית.
(המומחים מכנים את הבניין הזה t-stems, דהיינו, הבניין שמתחיל ב-ת'.)
בניינים שבהם מוכפלת או מודגשת אות מהשורש:
בניין שבו העיצור השני בשורש ארוך.
הפעלים שבו מתארים פעולה אינטנסיבית.
(המומחים מכנים את הבניין הזה D-stem, דהיינו, הבניין שבו יש DOUBLE.)
בניינים שבהם העיצור השלישי ארוך (R-stem, מלשון Reduplication).
בניינים שבהם התנועה הראשונה ארוכה (המומחים מכנים את הבניין הזה L-stem, דהיינו, הבניין שבו יש LONG.)
דוגמאות לשחזור אוצר המילים והשורשים
שחזור תוארי שם שתיארו צבעים
מהשוואת שפות עתיקות לשפות מודרניות, הן ממשפחת השפות השמיות והן ממשפחות אחרות, עולה כי כיום האדם נוהג להשתמש ביותר תוארי שם שמתארים צבעים.
במקרא תוארי השם ציינו צבעים באופן פחות מדויק מהיום.
כך הפרה האדומה, שהייתה כנראה חומה, מתוארת באותו שם תואר שהוענק לשיערו האדמוני של דוד המלך.
במיתולוגיה היוונית, גם היא טקסט עתיק, יש מצב דומה.
באופוס של הומרוס בעלי חיים חומים מתוארים כאדומים ודבש הדבורים מתואר כירוק, משום שביוונית הארכאית הצהוב והירוק נחשבו לאותו צבע.
יתרה מזאת, כשהומרוס מנסה לתאר את צבע הים, הוא אומר במקום אחד שהוא "נראה כמו יין", אך אומר במקום אחר שהוא "כמו פרח הסיגלית".
לכן, אפשר לשער שמלבד היעדר שמות תואר עבור בורדו ועבור סגול ביוונית הארכאית, הומרוס אף לא מצא שמות של חומרי צבע כחולים שאפשר להשוות את צבע הים אליהם.
חוקרים סוברים שבשפה הפרוטו-שמית היו רק ארבעה תוארי שם שתיארו צבעים:
(מילים משוחזרות מופיעות עם כוכבית בתחילתן.)
מתאר הרבה דברים בשפות השמיות.
קל למצוא את ההקבלות בין השפות, אך לא קל לדעת מה נגזר ממה.
כך המילה "לָבָן" היא מאותו שורש של המילה "לֶבֶּן" (יוגורט) והיא דומה למילה הערבית המשיימת גבינה לבנה חמצמצה, ועץ ה"לִבְנֶה" קרוי בשם דומה בעברית, בערבית ובאמהרית.
תיארה את הצבע האדום ואת הצבע החום.
היא דומה למילה המתארת את הצבע האדום בגעז - ʔaddaamaawi.
ככל הנראה, יש קשר בין מוצא המילה "אָדֹם" ובין מוצא המילים "דם" ו-"אדמה".
תיארה את הצבע הירוק ואת הצבע הצהוב ובשפות השמיות האתיופיות משמעותו "זהב" .
באופן אופייני צליל האות ו"ו הפך לצליל האות יו"ד במהלך התפתחות השפה העברית, ולכן בעברית המילה היא "יָרֹק".
המילה *wrq גם דומה למילה הערבית, המתארת עלה - ورقة (וַרַקַה).
הקשר בין המילים העבריות "יָרֹק" ו-"ירקות", דומה לקשר בין המילים הערביות המתארות את הצבע הירוק ואת הירקות - أخضر (אַחְ'צַ'ר) ו-خضار (חֻ'צַ'אר).
*θʼlm דומה, למילה הערבית ظلم - ט'לם - שפירושה אי-צדק השחרה או הצללה, ולמילה s'allim (צלים-ጸሊም) בגעז - המתארת "שחור", ולמילה העברית "צלמות" שבביטויים המקראיים "חשך וצלמות" "אפל צלמות".
גאוגרפיה, דמוגרפיה והיסטוריה של דוברי השפה
ישנן מספר השערות לגבי הפרטים הגאוגרפיים והדמוגרפיים של דוברי השפה הפרוטו-שמית.
ההשערות המקובלות לגבי מיקום החברה שדיברה בשפה זו מצביעות על חצי האי ערב, צפון מסופוטמיה או הלבנט.
ההשערה המקובלת היא שהחברה הזו נוצרה מצאצאי מהגרים מצפון מזרח אפריקה, שדיברו בשפה הזו ממשפחת השפות האפרו-אסיאתיות.
השערה זו נתמכת בעובדה שמבין כל השפות האפרו-אסיאתיות רק השפות השמיות מדוברות מחוץ לאפריקה.
ההשערה ההפוכה, ולפיה שאר השפות האפרו-אסיאתיות התפתחו באפריקה בעקבות הגירה מהמזרח התיכון, אינה סבירה.
זאת משום שהגירה כה מסיבית מתוך חצי האי ערב לא הייתה אפשרית בתקופה בה טרם בוית הגמל, ומשום שהגירה כה מסיבית מאזור הסהר הפורה הייתה מביאה לכל האזור אנשים שמדברים שפות שונות לחלוטין.
העדות לשפות אחרות האלו היא בהשפעה הרבה שלהן על האכדית.
עוד תימוכין להשערת המוצא האפריקני של אבותיהם של דוברי הפרוטו-שמית יש בקשרים הלשוניים בין השפות האפרו-אסיאתיות ובין שפות אפריקניות אחרות.
חיזוק נוסף להשערה יש בגילויים שלפיהם אזור הסהרה היה הרבה פחות מדברי באלף החמישי לפני הספירה - כי סביר שהליך המדבור של הסהרה דחק אוכלוסייה אנושית רבה ממנו אל אסיה ולא להפך.
תהליך זה דחק גם אוכלוסיות של בעלי חיים, והשפעתו ניכרת גם בצומח .
בתקופה שבה חיו דוברי הפרוטו-שמית אף לא עם אחד בעולם ייסד מדינה או השתמש בכתב, כנראה.
התרבות הראשונה שעשתה זאת היא שומר - תרבות דוברת שפה לא שמית - באזור דרום מסופוטמיה.
העם השמי הראשון שלמד מן השומרים את הכתב ואת ארגון השלטון במדינה כבר לא דיבר פרוטו-שמית, אלא אכדית.
פרוטו-פמיניזם (או: טרום-פמיניזם) הוא מונח המתאר תנועות או אישים שדגלו בערכי הפמיניזם, עוד קודם להגדרת המושג, ולרוב ללא קשר לפמיניזם המודרני.
לעיתים משמש המונח גם לפמיניזם מן המאה ה-18 וה-19.
אפלטון בספרו "המדינה" מגדיר את תפקיד הנשים בעיניו:
במדינתו האידיאלית של אפלטון, הנשים והגברים נושאים בזכויות ובמטלות שוות, כשההבדל היחיד בעיניו הוא ההבדל הפיזי ביניהם, כשהגברים חזקים יותר מן הנשים.
פרופ' שולמית שחר מצביעה על העובדה כי קודם עליית האסלאם הייתה נפוצה תופעת נשות העסקים.
כדוגמה היא מציגה את ח'דיג'ה אשת מוחמד, שהיותה אשת עסקים מצליחה הייתה נורמה ולא יוצאת דופן.
לאחר האסלאם, היא טוענת, נעלמה התופעה ללא שוב, עד לעת המודרנית.
עם זאת, ניתן למנות מספר תאולוגים איסלאמיים בולטים שטענו לשוויון (אם כי חלקי) בין גברים לנשים, למשל: אבן ערבי טען כי נשים יכולות להגיע לאותם דרגות רוחניות כגברים.
אבן עסאכר כתב כי נשים יכולות ללמוד, להשכיל ולקבל תארים אקדמאיים ולשמש כמורות.
אבן רושד בן המאה ה-12 טען כי נשים זהות לגברים בכל התחומים, ומסוגלות לבצע את כל התפקידים שאותם מבצעים הגברים.
לפרוטו-פמיניזם בימי הביניים חשיבות רבה, בעיקר בגלל השפעתו העקיפה והישירה על הפמיניזם המודרני.
בין השאר ניתן למנות את הסופרת מארי דה פרנס בת המאה ה-12, המשוררת הונציאנית קריסטין דה פיזאן בת המאה ה-14 מחברת הספר עיר הגבירות, לאורה צ'רטה סופרת של המאה ה-15, קתרין מאראגון והפילוסוף בן חצרה חואן לואיס ויוס שטען לזכות הנשים להשכלה, כמו גם רודולף אגריקולה בן התקופה.
מארי דה גורנה, חברתו ועורכתו של מישל דה מונטן, פרסמה ב-1622 את חיבורה "שוויון בין גברים לבין נשים" וב-1626 את "תרעומת הנשים", שני חיבורים פמיניסטיים.
פרנסואה פולה דה לה-בארה (François Poullain de la Barre) פרסם ב-1673 את ספרו "De l'égalité des deux sexes" ("לשוויונם של שני המינים").
לאחר פרסום פמפלט מיזוגיני בשם "The arraignment of lewd, idle, froward, and unconstant women" ("כתב האישום של נשים זנותיות, עצלות, קשות-לב ובלתי ממושמעות") פרסמה נערה צעירה בשם רייצ'ל ספט, ביתו של כומר מקומי, מאמר נגדי.
המאמר הכתוב היטב, טען לשוויונם של הנשים לעומת הגברים, ונכתב היטב תוך הפגנת ידע נרחב ורטוריקה מעולה.
בנוסף לדעה הייחודית שהוצגה במאמר, באופן נדיר נכתב המאמר תחת שמה האמיתי של הכותבת, ולא תחת פסבדונים.
מעט מאוחר יותר, במחצית השנייה של המאה ה-17 פעלה וכתבה מרי אסטל, שני ספריה הידועים ביותר: "A Serious Proposal to the Ladies, for the Advancement of Their True and Greatest Interest" (הצעה רצינית לגברות, לקידום האינטרס האמיתי והעליון שלהן) (1694) ו-"A Serious Proposal, Part II" (הצעה רצינית, חלק שני) (1697).
בספריה היא פורשת את משנתה בדבר מתן חינוך לנשים, דבר שבתקופתה נחשב כצעד נועז.
מעט קודם לה, המלומדת ההולנדית-גרמנית אנה מריה ואן סכורמן פרסמה אף היא ספר בו קראה לחינוך לנשים.
פרוטו-כתב הוא מערכת סמלים המייצגת אידאוגרמה או מנמוניקה אשר קדמה לכתב.
מערכת הסמלים נועדה להעביר מידע אך כנראה לא הייתה מסוגלת להעביר מידע ישיר כמו בשפה טבעית ולכן אינה ניתנת להגדרה ככתב, אך דומה לו במובנים רבים.
עדויות לפרוטו-כתב ניתן למצוא כבר בתחילת התקופה הנאוליתית בסביבות האלף ה-7 לפנה"ס.
הכתב שהופיע באירואסיה בתחילת האלף ה-3 לפנה"ס לא הופיע יש מאין אלא התפתח בהדרגה מהפרוטו-כתב, וממנו התפתחו כמעט כל סוגי הכתב בעולם הישן.
פרוטוגאיה (Protogaea) הוא חיבורו המרכזי של גוטפריד לייבניץ על גאולוגיה והיסטוריה של הטבע.
לייבניץ ראה בו מעיין הקדמה לחיבור עתידי שתכנן לכתוב על ההיסטוריה של בית הנובר, ועל כן לא פרסמו במלואו בימי חייו.
משום שהתייחס למאובנים כאל "מסמכים היסטוריים של הטבע" - מהם ניתן ללמוד רבות על מאורעות העבר, היה לעבודה זאת תפקיד חשוב גם במיסוד מדע הפלאונטולוגיה.
בחיבור שטח לייבניץ את השקפותיו על ההיסטוריה של כדור הארץ החל מראשית הופעתו, רגע שהוא כינה consistentior status.
לייבניץ טען שבראשיתו היה כדור הארץ גוף מותך וכוכב בוהק לכל דבר (במובן שהוא מייצר את אורו בעצמו).
חומו של הגוף המותך הזה פחת בחלוף הזמן, ועם התקררותו התמצקו בהדרגה השכבות החיצוניות של הכוכב.
"חומרים מזוגגים" - סלעים וחולות נוצרו בשלהי שלב ההיתוך הראשוני הזה, ומהם נבנתה קליפת כדור הארץ.
תוך דבקות בסדר כרונולוגי הגיוני של ציר הזמן הגאולוגי, לייבניץ קיבץ לאחר מכן תצפיות והשערות רבות על היווצרות כדור הארץ ותוואי הקרקע, ושזרם לכדי טיעונים ספקולטיביים על מקורותיהם של הרים, הרי געש ומעיינות.
הוא הרהר על היווצרותם של סלעים ומלחים ועל הקטלוג של מינרלים.
הוא זיהה נכונה את המאובנים שנמצאו באזורים שונים בעולם כשאריות אורגניות של יצורים חיים.
לייבניץ תרם בו גם תרומה מוקדמת חשובה לתחום הפטרולוגיה (תת-תחום של גאולוגיה העוסק בחקר הסלעים) כשעשה את האבחנה היסודית בין סלעי יסוד (igneous rock), סלעים מותמרים (metamorphic rocks), וסלעי משקע (Sedimentary rock).
מבחינה מתודולוגית, שיטות קבלת המסקנות והטיעונים של לייבניץ נשענים במידה רבה על ניסיונו הרב במכרות הרי הארץ.
בין היתר מתאר לייבניץ באחת מפסקאות הספר את שיטת הסטרטיגרפיה.
פרוטארכאופטריקס (שם מדעי: Protarchaeopteryx; מילולית: "לפני ארכאופטריקס") הוא סוג של דינוזאור תרופוד קטן מקבוצת האובירפטורוזאוריה אשר חי בסין בתור הקרטיקון, לפני 124.6 מיליון שנה.
הוא קיבל את שמו עקב הדמיון במבנה השלד שלו לעוף הראשון שחי בגרמניה של תור היורה.
הוא היה מהפרימיטיביים ביותר מבין האובירפטורוזאורים.
מאובני הפרוטארכאופטריקס התגלו ב-1997 בחפירות של תצורת יישיין בליאונינג, שם חי לצד קרובו האינסיסיווזאורוס וייתכן שהיו שייכים לאותו הסוג.
הוא הגיע לאורך של מטר והיה בעל רגליים גבוהות מותאמות לריצה, זנב ארוך ובעיקר זרועות מוארכות שכוסו בנוצות מפותחות מאוד.
עם זאת, לא סביר שהפרוטארכאופטריקס היה מסוגל להמריא, וככל הנראה היה מטפס על ענפי עצים ודואה מהם, בדומה לסנאים דואים.
הלסתות שלו היו בעלות שיניים קטנות מודגשות אשר נעלמו למרבית האובירפטורים המפותחים והגדולים יותר והוא היה צמחוני או אוכל כל ולא טורף.
פרוטואביס (שם מדעי: Protoavis) הוא טקסון מוטל בספק של דינוזאור תרופוד קדום שחי בתור הטריאס לפני 210 מיליון שנה.
מאובניו נתגלו בטקסס ב-1991, אך היו מורכבים מעצמות מקוטעות ושבירות שהיו קשות לזיהוי.
במראהו דמה הפרוטואביס, שאורכו הגיע ל-35 ס"מ, לארכאופטריקס, העוף הראשון, אף על פי שהאחרון הופיע הרבה לאחר הטריאס.
השערה זו הועלתה בשל הצורה בה התחברו העצמות, מה שאולי מרמז על קיומם של נוצות ביניהם.
עצמותיו היו קלילות ובזאת הוא דמה לטרודון, אך ייתכן שהיה יכול לעוף בשל גודלו הקטן.
לצידו חיו מיני תנינאים וארכוזאורים גדולים וכן דינוזאורים טורפים כמו הצלופיזיס.
ככל הנראה היה פרוטואביס פעיל בלילה והשתמש בעיניו הגדולות כדי לראות היטב.
מדענים שחקרו את היצור מאוחר יותר קבעו שמדובר בטקסון לא קיים המורכב מעצמות עופות שונים ודינוזאורים חסרי נוצות, בני תקופות שונות שהורכבו ביחד או נסחפו עם שיטפון לתוך קרקעות משכבת גיל נפרדת.
עוף כזה מעולם לא התקיים.
פרוטגורס הוא דיאלוג סוקרטי שכתב הפילוסוף היווני אפלטון.
החיבור נחשב לאחד מן "הדיאלוגים המוקדמים" של אפלטון.
כבמרבית הדיאלוגים הסוקרטיים, שמו של הדיאלוג קרוי על שם פרוטגורס, בן שיחו המרכזי של סוקרטס (מורו של אפלטון).
נושא הוויכוח העיקרי בין סוקרטס לפרוטגורס הוא על המידות הטובות, או "הסגולה הטובה", ודרכי הסופיסטים בהשגתה ולימודה.
פרוטגורס נחשב לאחד מגדולי הסופיסטים בדורו.
רובו של הדיון מתקיים בביתו של קליאס, המארח את פרוטגורס בזמן שהותו בעיר, ונוגע לאופי הסופיסטים, לאחדות ולמידת הסגולה.
בדיאלוג מוזכרות 21 דמויות שונות.
ברוב רובו של הדיאלוג מספר לנו סוקרטס בגוף ראשון את פרטי שיחתו עם פרוטגורס.
בדרך זו אפלטון מעלה על נס את גדול הסופיסטים.
למרות חילוקי הדעות ביניהם, מתואר פרוטגורס בצורה מעוררת כבוד ואף במידה של אהדה, כשסגנונו הוא לשון הדיון המנומס.
מבין הנוכחים, ניתן לזהות שלושה סופיסטים ידועים.
בנוסף לפרוטגורס עצמו, ישנם היפיאס מאליס ופרודיקוס מקאוס.
כמו כן נכחו שם שניים מבני פריקלס ולמעט אריסטופנס, כל חבריו של סוקרטס המוזכרים בדיאלוג "המשתה" נוכחים בדיון.
בנוסף, ישנם כמה זרים אלמונים שפרוטגורס אסף במסעותיו, ומשרת (סריס) העובד אצל קליאס המארח.
צעיר בשם היפוקראטס מציע לסוקרטס למהר ולפגוש את הסופיסט המפורסם פרוטגורס.
סוקרטס מציג להיפוקראטס הצעיר סדרת שאלות נוקבות: מיהו הסופיסט?
האם הולכים לסופיסט כדי לרכוש מקצוע או לקבל חינוך?