tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יותר מ-100 אלמנטים של התאמה חיצונית.
יכולת גרירה: עד שלושה טריילרים.
פיטרבילט 379 היא סדרת משאיות מסוג "Tractor unit" בתצורות סמי-טריילר ופול-טריילר, המשמשים לגרירה, מתוצרת פיטרבילט (שם רשמי: Peterbilt Motors Company) האמריקאית אשר יוצרו בין השנים 1987–2007 בארצות הברית.
בארצות הברית מוגדרים דגמי "פיטרבילט 379" כמשאיות דרגה 8 ("Class 8") , כלומר משאית שמשקל הברוטו שלה ("Gross vehicle weight rating", ) עולה על .
המשאית מוצעת עם מספר דגמי מנועים לבחירת הלקוח, ובהם מנועי דיזל של קטרפילר, דטרויט דיזל וקאמינס.
הספק המנועים יכול להגיע עד .
הגורר כולל תא נהג עם 2 דלתות, וניתן לבחור האם להוסיף תא שינה מאחוריו או לא (פיטרבילט מציעה את שתי האפשרויות).
דגם זה זכה לפרסום בסרט "הרובוטריקים" בו הוא מופיע כצורת המשאית של מנהיג הרובוטריקים אופטימוס פריים.
בנוסף לסרטי הרובוטריקים הוא הופיע בסרטי קולנוע אחרים, בהם "מהיר ועצבני".
דגם "פיטרבילט 379" הייתה משאית הדגל של היצרן "פיטרבילט" משנת 1987 ועד שנת הדגם 2007, ושמרה על אף ארוך זמין באורכים סטנדרטיים ובאורך מכסה המנוע הארוך.
לאחר שהחליף את דגם ה-"359" בשנת 1987, הדגם נשאר בייצור עד מרץ 2007 עם 1,000 יחידות אחרונות שהיו קרויות "Legacy Class 379".
החלק העיקרי בדגם ה-"פיטרבילט 379" הוא הגורר אליו ניתן לחבר נגררים שונים.
הדגם היה פופולרי מאוד ל"נהגים בעלים-מפעילים" (owner-operator drivers).
בהובלות מדובר בנהג משאיות מסחרי עצמאי או בעסק קטן שמפעיל משאיות להובלת סחורות על כבישים מהירים עבור לקוחותיו.
מרבית "מפעילי הבעלים" הופכים להיות נהגים לחברות הובלות תחילה על מנת לצבור ניסיון ולקבוע כי הקריירה מתאימה להם.
משאית "פיטרבילט 379" הושקה ב-2 תצורות: הורכב פגוש לחלק האחורי של הקבינה בגודל 119 אינץ' (302.26 ס"מ), ומכסה מנוע באורך מורחב עבור דגם עם פגוש לחלק האחורי של הקבינה בגודל 127 אינץ' (322.58 ס"מ).
דגם "פיטרבילט 379" נבדל מדגם "פיטרבילט 359" (מבחינה חיצונית) בשימוש בשמשה קדמית מוגדלת (המאפשרת מגבים אופקיים לשמשה).
דגם "פיטרבליט 379" הוצג עם אותות פנייה (וִינְקֶר, פנס איתות) על הפנסים הראשיים (ולא בפגוש), מה שהופך את הפנסים המלבניים לסטנדרטיים.
פיטרבילט 389 היא סדרת משאיות מסוג "Tractor unit" בתצורות סמי-טריילר ופול-טריילר, המשמשות לגרירה, מתוצרת פיטרבילט (שם רשמי: Peterbilt Motors Company) האמריקאית אשר מיוצרות מסוף שנת 2006 ועד היום בארצות הברית.
בארצות הברית מוגדרים דגמי "פיטרבילט 389" כמשאיות דרגה 8 ("Class 8") , כלומר משאית שמשקל הברוטו וכושר ההעמסה הכולל שלה ("Gross vehicle weight rating", ) הוא ומעלה.
דגמי "פיטרבילט 389" משווקים בעיקר לשוק האמריקאי וממותגים כיורש המעודכן-טכנולוגית של ה"פיטרבילט 379" הקלאסי.
הם בעלי עיצוב דומה שנועד לשדר עוצמה וכולל קבינה גדולה, שמשה קדמית המורכבת משני חלונות ריבועיים, מפלטי גז (אגזוז) גדולים בצדדים, תא מנוע קדמי ("אף") ו"גריל" קדמי (רשת לאוורור המנוע) עם סמל החברה.
עם זאת, דגמי "389" זמינים גם לייצוא ברחבי העולם, כולל לאוסטרליה בה הם משווקים עם מערכת היגוי מימין.
דגם "פיטרבילט 389" הוצג לראשונה ב"בתערוכת הובלות אמריקה התיכונה" (Mid-America Trucking Show), בשנת 2006. משאיות "פטרבליט 389" נבנות באותן תצורות של דגם "פיטרבילט 379" והחליפו אותן בייצור החל ממרץ 2007.
הפיטרבילט 389 היא משאית סמי-טריילר כבדה, והחלק העיקרי בה הוא הגורר אליו ניתן לחבר נגררים שונים.
הגורר מורכב מתא נהג (קבינה) גדול, תא שינה (sleeper) אופציונלי, תא מנוע, יצול אחורי (אליו מתחבר הנגרר), 3 סרני גלגלים, מכלי דלק גדולים ומכלולים נוספים המורכבים על שלדת פלדה חזקה.
תא הנהג הגדול מעוצב בדומה לפיטרבילט 379 ונועד לשדר עוצמה.
השמשה הקדמית גדולה ומחולקת לשני חלונות שמעליהם מגיני שמש.
משני צידי תא הנהג ניצבים צינורות מפלט גדולים ואנכיים.
ה"גריל" שבחזית תא המנוע גדול בשטחו וגבוה, ומלפניו יש בדרך כלל לוח או סבכת מגן ממתכת.
משני צידי ה"גריל" ועל הגג מותקנים פנסים ואורות דרך.
תא הנהג עשוי מאלומיניום על מנת להפחית במשקל ולהקטין את צריכת הדלק.
כברירת מחדל מותקן עליו (ועל תא השינה, אם קיים) גגון אווירודינמי להפחתת הגרר.
לפני תא הנהג מצוי תא המנוע, הבולט קדימה כמו "אף" ארוך.
היתרון בתצורה זו היא נוחות הגישה למנוע, דבר שמקל במיוחד על תיקונים בשטח.
המשאית מוצעת עם מספר דגמי מנועים לבחירת הלקוח, ובהם מנועי דיזל של "Paccar" ו"קאמינס", כאשר ההספקים הם בטווח של .
המנוע כולל בקרה דיגיטלית Smartlinq שמנטרת את המנוע בזמן אמת ומעבירה מידע על ביצועיו ותקינותו לנהג וכן לאחראי על תקינות הרכב.
המידע מוצג לנהג בזמן אמת על גבי מחוונים ומסך מגע בגודל .
במדינות גדולות, דוגמת ארצות הברית ואוסטרליה, מסע הובלה יכול להימשך מספר ימים ועל כן משאיות רבות מציעות
תא שינה (sleeper) שממוקם מאחורי תא הנהג וכולל מיטה, מיזוג אוויר ותאי אחסון לחפצים אישיים.
תא השינה מאפשר לנהג לעשות הפסקות מנוחה ואף לישון בלילות מבלי להיות תלוי במלונות דרכים (מוטל motel).
בפיטרבילט 389 ניתן לבחור האם להוסיף תא שינה או לא (פיטרבילט מציעה את שתי האפשרויות).
קיימים תאי שינה במספר תצורות הנוספים לתא הנהג (בהן תא שינה עם גג נמוך) וכן עם תא שינה בתוך תא הנהג (קבינה).
על תא הנהג ותא השינה מותקן כברירת מחדל גגון אווירודינמי להפחתת הגרר והקטנת צריכת הדלק.
שלושה סרני גלגלים: אחד קדמי ושניים אחוריים (סך הכל 6 גלגלים).
משאית "פיטרבילט 389" שומרת על מכסה המנוע הארוך ביותר ש"פטרבליט" הציעה אי פעם.
מכסה מנוע באורך מורחב עבור דגם עם פגוש לחלק האחורי של הקבינה בגודל .
הפגושים הקדמים והאחורים מוגנים ב"גדר".
הפנסים הקדמיים זכו לעיצוב מודרני.
אבזור תא הנהג: מערכת ניווט לווייני (GPS), חיבור בלוטות' כולל דיבורית, מערכת בידור הכוללת חיבור USB, נגן MP3 ורדיו לווייני.
פיטרו לונגי (באיטלקית: Pietro Longhi; 5 בנובמבר 1701 – 8 במאי 1785) היה צייר ונציאני של סצנות חיים בתקופתו.
פיטרו לונגי נולד בוונציה בקהילה של סנט מריה, ילדו הראשון של הצורף אלסנדרו פלקה ואשתו אנטוניה.
הוא אימץ את שם המשפחה Longhi כשהוא החל לצייר.
בתחילה לימדו אותו הצייר מוורונה אנטוניו בלסטרה, שהמליץ אז על הצייר הצעיר לחניכות אצל צייר אחר בבולוניה, שהיה מוערך מאוד בימיו בציורים דתיים וגם לסגנון ז'אנר והושפע מעבודתם של הציירים ההולנדים.
לונגי חזר לוונציה לפני 1732. הוא התחתן בשנת 1732 עם קתרינה מריה ריזי, ונולדו להם אחד עשר ילדים (שרק שלושה הגיעו לגיל הבגרות).
בין ציוריו המוקדמים ישנם כמה יצירות מזבח ונושאים דתיים.
עבודתו המתועדת הראשונה הייתה ציור מזבח לכנסיית סן פלגרינו בשנת 1732. בשנת 1734 הוא השלים ציורי קיר בקירות ותקרת האולם בקע סגרדו, המייצג את נושא "מות הענקים".
בסוף שנות ה-1730 החל להתמחות ביצירות ז'אנר בקנה מידה קטן שהובילו אותו בעתיד להיתפס כויליאם הוגארת הוונציאני, כשהוא מצייר נושאים ואירועים של חיי היומיום בוונציה.
סצנות הפנים החשובות של לונגי משקפות את פניה של המאה ה-18 בהיבט הפרטי והבורגני, שהיו פופולריות ביותר.
רבים מציוריו מראים ונציאנים בהופעות ובילויים, כמו תיאור קהל אנשים המתבונן במבוכה בקרנף הודי.
ציור זה, המוצג בגלריה הלאומית בלונדון, מתעד את קלרה הקרנף שהובא לאירופה בשנת 1741 על ידי רב החובל ואמרגן הולנדי מליידן.
קרנף זה הוצג בוונציה בשנת 1751. ישנן שתי גרסאות לציור הזה, כמעט זהות למעט שני דיוקנאות.
בסופו של דבר, נראה הציור עם רמזים מוסריים - שכן הצעיר משמאל מחזיק כלפי מעלה את הקרן שנוסרה מהקרנף, סמל פאלי - אולי הצגת הקרן, כסמל פאלי מסבירה את הנשים ללא מסיכה.
ציורים אחרים מתעדים את הפעילויות היומיומיות כמו בתי הימורים ("רידוטי") שהתרבו במאה ה-18. כמעט מחצית מהדמויות בציורי הז'אנר שלו חסרות פנים, מוסתרות מאחורי מסכות קרנבל ונציאני.
בחלקם, נראה כי תנוחת המסכות הן בנסיבות בלתי ברורות או תמימות.
הצגת הדמויות בעדינות הדומה לתצוגה של בובות, מרמזת על נקודת מבט סאטירית של האמן כלפי נושאיו.
היא עומדת בסטירה להצגת הדמויות המיומנות שלו בציורי ההיסטוריים הקודמים שלו ורישומיו.
הרישומים הרבים של לונגי, בדרך כלל בגיר שחור או בעיפרון המוגברים בגיר לבן על נייר צבעוני, נעשו לרוב כרישומים עצמאיים, ולא כטיוטות לציורים.
משנת 1763 היה לונגי מנהל האקדמיה לרישום וגילוף.
מתקופה זו החל לעבוד רבות על דיוקנאות, ונעזר באופן פעיל בבנו, אלסנדרו.
לונגי נפטר ב־8 במאי 1785 בעקבות מחלה קצרה.
לונגי לא רק עזב את עולם המיתולוגיה המפואר של ההיסטוריה, שלעיתים קרובות עורר את האצולה הוונציאנית, אלא גם התגורר בתנאים כפי שמעט ציירים בוונציה עשו זאת מעולם.
"לונגי הוא החלון שלנו למה שקרה בחדרי החדרים בוונציה".
קבע המבקר ברנרד ברנזון כי:
"לונגי צייר עבור חובבי התמונות את חייהם שלהם במצבים הביתיים והאופנתיים הרגילים שלהם.
בסצנות סידור השיער אנו שומעים את הרכילות שבמספרה.
בסצנות ההלבשה שומעים את הפטפוטים של המשרתת; בבית הספר לריקודים, שומעים את המוזיקה של הכינור.
אין שום ביטוי טרגי במקומות שהוא צייר.
כולם לבושים יפה, רוקדים, שותים קפה, כאילו אין שום דבר אחר בעולם שהם רצו לעשות.
בציוריו בולטת נימה של אדיבות גבוהה, של עידון רב, יחד עם עליזות רבה.
אווירה זו, מבדילה את תמונות של לונגי מיצירות של הוגארת, שיש בהן צער, רוע ואכזריות."
בציורים רבים מתאר לונגי דמויות מכוסות פנים העוסקות במעשים שונים, מהימורים ועד פלירטוטים.
הסצנות מתרחשות במקומות שבהם ההתכנסות בדרך כלל היא לדמויות מכוסות פנים שעוסקות בעניינים פרטיים כמו מפגשים רומנטיים.
ב"שרלטן" (1757) הדמות המרכזית נמצאת ברקע, שם הוא עומד על גבי שולחן מוקף נשים מעריצות וילד צעיר.
בחזית נראה גבר עם מסיכה על פניו שמרים חלק משמלתה של אישה.
יש תחושה של דואליות שכן האירוע המרכזי של הגבר בראש השולחן מנוגד למציאות החיים הוונציאנית המיוצגת על ידי בני הזוג המפנקים את עצמם.
הציור רומז לדואליות של המסכה המשמשת להסתרה פיזית, אך גם כדי לחשוף את רצונותיהם הלא מודעים של החובשים אותה.
בציור "הרידוטו" בוונציה (1750 לערך), מתאר לונגי את אחד מאולמות ההימורים המרכזיים בוונציה.
הסצנה עמוסה בדמויות מכוסות פנים ולא מוסתרים.
נקודת המוקד ביצירה זו מתארת סצנה מוכרת של אישה ביישנית וגבר אגרסיבי שמרים את שמלתה.
חוזר על דמויותיהם של הזוג הפלרטטני, לונגי מציג את הרידוטו כמקום בו האליטה החברתית - שלא הייתה מפגינה התנהגות כזו בציבור - נוטשת את כל המעצורים ורודפת אחר רצונותיה האמיתיים.
פיטרה הוא מושג בתאולוגיה האסלאמית, שמתאר את המצב הטהור בו נמצאים לכאורה כל האנשים לאחר לידתם.
ניתן לתרגם את המילה באופן מילולי כ"טבע מולד".
לפי האסלאם, המונותאיזם טבוע באדם מלידתו, ולכן כשאדם מתאסלם, מתייחסים אליו המוסלמים כאל אדם שחזר כביכול אל דתו המקורית, ולא כאל אדם שהמיר את דתו לדת חדשה.
יש המגדירים את הפיטרה כנטייה מולדת באדם להכיר בקיומו של אללה ולהבחין בין טוב לרע.
לפי חלק מהמסורות האסלאמיות, גידול הזקן וגילוח הזקן הם חלק מהפיטרה.
יש הגורסים כי דרך החניף נכללת אף היא בפיטרה.
פיטרונלה פטרס הייתה ציירת גרמניה, שיצרה בעיקר דיוקנאות וסצנות של ילדים.
פיטרונלה פטרס נולדה ב-4 במרץ 1848 כבתם של צייר הנוף פיטר פרנסיס פיטרס ואשתו היינריקה גרטרוד מאלי בשטוטגרט.
סבה פיטרס כבר עבד כצייר זכוכית בניגמן.
היא הייתה אחותה של הציירת הידועה יותר אנה פטרס.
אמה הייתה אחותו של כריסטיאן מאלי, צייר בעלי חיים מבית הספר במינכן, שהתקבל למשפחת פטרס עם אחיו בשנת 1845 לאחר מות הוריהם.
לאחר מות הוריה התגוררה פיטרונלה פטרס עם אחיותיה בשטוטגרט.
אביה, פיטר פרנסיס פיטרס, נתן לה, לאחיותיה אנה פיטרס (1843–1926) ואידה פיטרס (1846–1923) וכן לדודה הבכור כריסטיאן מאלי ולאחיו יוהנס קורנליוס יעקובוס מאלי (1828–1865) והוברטוס מאלי.
מבחינה נושאית, פיטרונלה פטרס עסקה בעיקר בתיאורים רגישים של ילדים (דיוקנאות וסצנות משחק) ויצרה יצירות בעלות קסם מיוחד.
בנוסף, היא ציירה את בני המשפחה בעבודה.
היא שהתה עם משפחתה בין השנים 1894–1904 מדי שנה ובהפרשי זמן לא סדירים בין השנים 1907–1924 בקיץ בטירת קונגן, דרומית-מזרחית לשטוטגרט, כדי לעשות עבודות אמנותיות.
היא מצאה כמה דוגמנים בקרב ילדי תושבי הטירה.
יש גם אוסף ניכר של עבודות של משפחת פטרס, מוזיאון בריית מאלי בביברך.
את שנות חייה האחרונות מ-1912 בילתה עם אחיותיה בבית בשטוטגרט-זוננברג, שם נפטרה בשנת 1924.
פיי אדמס (22 במאי 1923 - 2 בנובמבר 2016) היא זמרת אמריקאית, שהקליטה וביצעה יצירות רית'ם אנד בלוז וגוספל מסוף שנות הארבעים ועד תחילת שנות השישים של המאה ה-20. היו לה כמה להיטים במצעדי הפזמונים בתחילת שנות החמישים, לפני שפרשה מעסקי המוזיקה.
אדמס נולדה בניוארק, ניו ג'רזי בשם פאני טואל.
אביה היה דייוויד טואל, זמר גוספל ודמות מפתח בכנסיית Church of God in Christ (COGIC) .
בגיל חמש הצטרפה לאחיותיה, שרה ספיריטואלז והופיעה בקביעות בתוכניות רדיו בניוארק.
תחת שם הנישואין שלה, פיי סקראגס, היא הופיעה באופן קבוע במועדוני לילה בניו יורק בסוף שנות הארבעים ותחילת שנות החמישים.
במהלך הופעתה באטלנטה, ג'ורג'יה, היא התגלתה על ידי הזמרת רות בראון, שהזמינה אותה לאודישן עם מוביל הלהקה ונגן החצוצרה ג'ו מוריס, שהיה גם מבעלי חברת התקליטים אטלנטיק רקורדס.
לאחר ששינתה את שמה מסקראגס לפיי אדמס, גייס אותה מוריס כזמרת בשנת 1952, והחתים אותה בחברת התקליטים "הראלד רקורדס".
ההקלטה הראשונה שלה הייתה השיר "Shake a Hand" של מוריס, שעמד בראש מצעד המוזיקה של- R & B האמריקאי של מגזין המוזיקה "בילבורד" במשך עשרה שבועות בשנת 1953 והגיע למקום 22 במצעד הפופ האמריקאי.
הוא נמכר במיליון עותקים וזכה בדיסק זהב.
על פי "ארגון המוזיקה האקוסטית" נאמר כי, "העדות הברורה הראשונה למוזיקת נשמה מופיעה עם ההרכב The "5" Royales, הרכב גוספל שפנה ל-R&B וגם בפיי אדמס, שהשיר " Shake a Hand " הפך לסטנדרט חשוב במוזיקת ה-R & B ".
בשנת 1954 היו לאדמס עוד שני להיטי R&B .
הראשון "I'll Be True" (מאוחר יותר הושר בגרסת כיסוי על ידי ביל היילי בשנת 1954 ועל ידי הזמרת ג'קי דשאנון בשנת 1957) והשני " It Hurts Me to My Heart ".
במהלך תקופה זו, עזבה את להקתו של ג'ו מוריס והחלה להופיע כ- כ "Atomic Adam".
היא הופיעה בסרט Rhythm & Blues Revue בשנת 1955.
בשנת 1957 עברה לחברת ההקלטות Imperial Records, אך הצלחתה המסחרית פחתה.
בסוף שנות החמישים היא נתפסה כאמנית הקלטות מבוגרת שזמנה חלף, אף על פי שהמשיכה להקליט לחברות הקלטה קטנות שונות עד תחילת שנות השישים.
שדרן הרדיו אלן פריד כינה את אדמס "הבחורה הקטנה עם הקול הגדול" ("little gal with the big voice").
היא הופיעה בסיורי מופעי רית'ם אנד בלוז, בהם השתתפו גם להקות כמו:
בשנת 1963 פרשה מתעשיית המוזיקה.
היא נישאה בשנית ובשמה החדש, פני ג'ונס, שבה לשורשי הגוספל ולחיי המשפחה בניו ג'רזי.
לדברי היסטוריון המוזיקה והסופר מרב גולדברג, ייתכן והיא מתה ב-2 בנובמבר 2016, אך הדבר אינו מאושר.
פיי (בהונגרית: Pély) הוא כפר במחוז הווש בצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם בפיי מספר התושבים נמצא בירידה.
האזור מיושב לסירוגין מהמאה ה-13 עד ימינו, היישוב עצמו הוזכר לראשונה בכתבים משנת 1234.
יהודים חיו בפיי במאה ה-18 ובמאה ה-19, החל משנת 1885 היו יהודי הכפר תחת קהילת הווש.
פיטרמריצבורג היא הבירה והעיר השנייה בגודלה בפרובינציה קוואזולו-נטאל שבדרום אפריקה נוסדה ב-1838. זהו מרכז תעשייתי חשוב מבחינה אזורית, המייצר אלומיניום, עץ ומוצרי חלב.
בעיר יש בתי ספר רבים ומוסדות להשכלה על תיכונית, כולל קמפוס של אוניברסיטת קוואזולו-נטאל.
כיום האוכלוסייה הנוכחית מוערכת בלמעלה מ-600,000 תושבים (כולל עיירות שכנות).
בפיטרמריצבורג יש ריכוז גבוה ביותר של הודים-דרום אפריקאים.
העיר נוסדה באפריל 1838 על ידי מתיישבים אפריקאנרים מהטרק הגדול.
העיירה גדלה במהירות והפכה לבירת רפובליקת הבורים קצרת הימים נטאליה.
הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד השתלטה על פיטרמריצבורג ב-1843.
ב-1893 עורך הדין ההודי מהאטמה גנדי ביקר בהודו ונסע ברכבת המקומית.
הוא גורש ברכבת באזור פיטרמריצבורג לאחר שלא הסכים לעבור לקרון האחורי בשל מוצאו (אף על פי שקנה כרטיס למחלקה הראשונה).
אירוע זה היה משמעותי ביותר בחיי גנדי, ופיתח את גישת הסאטיאגרהא וההתנגדות הבלתי אלימה.
כיום, פסל ברונזה של גנדי ניצב ברחוב צ'רץ', במרכז העיר.
עד סוף שנות ה-90, האזור היה ידוע בייצור מוצרי טקסטיל, ביגוד והנעלה באיכות גבוהה.
למרות זאת, תעשיות אלו פחתו באזור עקב עלויות ייצור נמוכות יותר באסיה.
כיום הכלכלה היא חקלאית במיוחד.
פיי אז'נברג סלוב הייתה פיזיקאית יהודיה אמריקאית.
עיקר מחקריה היה בפיזיקה גרעינית.
אז'נברג חקרה אנרגיה גרעינית באור, וזכתה במספר פרסים.
ביניהם, המדליה הלאומית למדעים, בה זכתה בשנת 2007, ובכך הפכה לאחת מהנשים הפיזיקאיות היחידות שמחזיקות בה.
פיי אז'נברג סלוב נולדה בשנת 1926 להורים רוסים יהודים, בעיר ברלין שבגרמניה לבית עם אחות נוספת, הגדולה ממנה ב-15 שנים.
פיי ומשפחתה נדדו הרבה, ובשנת 1930, הם עברו לצרפת.
אחרי עשר שנים, מעט אחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, הם עזבו את צרפת ונדדו לספרד, לפורטוגל, לקובה, ולבסוף לעיר ניו יורק שבארצות הברית.
אביה, המהנדס, שהגיע להיות מיליונר מספר פעמים בחייו, ניסה לשכנע את פיי להיות גם היא מהנדסת.
בשנת 1954, חברתה הקרובה של אז'נברג מריטה בוהר אמרה לה שהיא מצאה מישהו שאולי ימצא חן בעיניה, פיזיקאי מאוניברסיטת הרווארד, ושמו וולטר וולי סלוב.
זמן לא רב לאחר מכן, אז'נברג הלכה לשמוע הרצאה שלו והתיישבה בשורה הראשונה.
מעט לאחר מכן הם נפגשו, הכירו, ולבסוף התחתנו.
כעבור כמה שנים היו להם חמישה ילדים: ארבעה בנים ובת אחת.
בשנת 1946, אז'נברג עשתה תואר ראשון בפיזיקה הנדסית מאוניברסיטת Michigan, ששם הייתה האישה היחידה בכיתה עם תשעים ותשעה גברים נוספים.
לאחר מכן, המשיכה ועשתה תואר שני ושלישי (Master וPhD) באוניברסיטת Wisconsin.
שנה אחרי שסיימה את הדוקטורט, היא קיבלה עבודה זמנית לשנה אחת במכללת סמית', ושם החלה בשיתוף פעולה משמעותי בינה לבין תומאס לריסטן מאוניברסיטת המכון הטכנולוגי שבקליפורניה.
בתחילת 1951, יחד עם לריסטן, היא פיתחה והכינה מדריך חשוב מאוד "רמות האנרגיה של חלקיקי האור (בשפת המקור: )" שלאחר מספר עשורים הופיע במספר עיתונים מדעיים חשובים, ביניהם העיתון המוכר "Nuclear Physics".
פיי הוציאה בסך הכל עשרים ושישה מאמרים על הנושא, שלפעמים אפילו נקראו "התנ"ך של הפיזיקה הגרעינית".
בשנת 1952, אז'נברג חיפשה עבודה קבועה, וניסתה להתקבל כעוזרת פרופסור באוניברסיטת בוסטון, שם קיוותה לעבוד עם עוד קבוצה קטנה תוך כדי עבודה מדי פעם באוניברסיטת MIT.
כשאז'נברג קיבלה את העבודה, מנהל העבודה ניסה להוריד לה חמישה עשר אחוזים מהמשכורת כשראה שהיא אישה.
אז'נברג לא אהבה את הדבר, והיא שכנעה אותו לסכום עליו סיכמו מראש.
לאחר מכן, אז'נברג התחילה את מסעה כחוקרת, שבו היא ושותפה למחקר, תומאס לריסטן, ניסו לסקר את כל הניסויים שנערכו על חלקיקי אור עם מספר מסה בין 5 ל-20. בשנת 1973, לאחר שתומס לריסטון מת, היא המשיכה לעבוד לבדה עד שנת 1990, שבה היא פרשה.
במהלך התקופה שבה היא עבדה, היא פרסמה 26 סקירות.
בנוסף, לאז'נברג היו מחקרים משלה, על מגוון חלקיקים שונים.
אז'נברג דיברה ארבע שפות (רוסית, צרפתית, גרמנית, ואנגלית), ולכן היא היוותה חלק משמעותי מהקהילה הבין לאומית לפיזיקה גרעינית.
בשנת 1966, אז'נברג כבר הייתה האישה הראשונה בקהילת הפיזיקה הגרעינית של ברית המועצות.
פיטר כריסטופר סבסטיאן ת'רו הוא מתרגם וכתב אמריקאי, אחיהם הצעיר של הסופרים אלכסנדר ת'רו ופול ת'רו.
בתקופת לימודיו בקולג' למד פיטר שנה אחת באוניברסיטת קהיר.
הוא החל להתעניין בספרות ערבית ועשה אותה לעבודת חיים.
הוא תרגם יצירות רבות של ספרות יפה, הן היסטורית והן עכשווית, מאת סופרים מצרים, עיראקים ולבנונים.
נוסף לכך, הוא כותב מאמרים ופרסם ספר מסע, "סופות חול" (1990), על מסעותיו הרבים במזרח התיכון.
ת'רו נולד ב-1956 בבוסטון, בן זקונים להורים קתולים; אמו, אן הייתה איטלקייה-אמריקאית ואביו, אלבר אז'ן ת'רו, היה קנדי-צרפתי.
שני אחיו הגדולים, אלכסנדר (נ.1938) ופול (נ.1941) היו שניהם סופרים.
פיטר גילה גם הוא עניין בספרות, מסע וכתיבה.
בכתבת דיוקן של משפחת ת'רו משנת 1978 כתב ג'יימס אטלס, שפיטר, אז בן 21, "השלים חמישה רומנים (שלא יצאו בדפוס) לפני שיצא לקולג'.
כתבי היד האלה, בכריכה שחורה אומרת כבוד, שמותיהם בכתב תבליט על שדרותיהם - שכמה מהם כתב לפני גיל 14 - זכו מפי אחיו לשבח כיצירה של, סאטיריקן בשל'".
ת'רו למד ספרות אנגלית באוניברסיטת הרווארד, ושנה ב.
ת'רו עבד כעיתונאי בסעודיה, ובמשך תקופת-מה ככתב זמני בשביל וול סטריט ג'ורנל.
התרגום הספרותי הראשון של ת'רו שיצא לאור היה הכרך הראשון של "Cities of Salt", מחזור הרומנים האפי בן-ימינו מאת בסופר הסעודי עבדול רחמן מוניף.
הוא תרגם עוד שני רומנים במחזור הזה.
תרגומיו כוללים סיפורת עכשווית בערבית מאת סופרים מצרים, עיראקים וסעודים.
יצירות אלה כוללות את הספרים הבאים:
"Children of the Alley" מאת נגיב מחפוז, מצרי זוכה פרס נובל לספרות (תורגם לעברית על ידי דוד שגיב בשם "בני שכונתנו", עם עובד 1990
"Rites of Assent" מאת עבד אל-חכים אואסים (מצרים)
"Yalo" מאת אליאס ח'ורי (לבנון)
"Dongola: A Novel of Nubia" מאת אידריס עלי, נוביה (באנגלית 1998, הסופר הנובי הראשון שתורגם, זוכה פרס ארנסו לתרגום מערבית
"The House of Mathilde" מאת חסן דאוד, (לבנון, 1998) באנגלית 2006
"Saraya: The Ogre's Daughter: אגדה פלסטינית" מאת אמיל חביבי (1990) באנגלית 2006 (תורגם לעברית בשם "סראיא, בת השד הרע: ח'וראפייה", 1993 .
"Cities of Salt" מאת עבדול רחמן מוניף (סעודיה); תרגום לאנגלית ב-1987 (1984)
תרגומיו של ת'רו זוכים להערכה רבה.
המתרגם ריימונד סטוק אמר על עבודתו, "אין טובה ממנה.
תרגומיו צלולים ופיוטיים ונקראים כאילו נכתבו באנגלית.
ת'רו כתב גם ספרים משלו, בהם "סופות חול" (1992), סיפור מסעותיו במזרח התיכון.
בלוס אנג'לס טיימס תיאר אלכס רקזין את "סופות חול" כ"דיוקן מדהים בכנותו של תרבות ופוליטיקה במזרח התיכון".
ת'רו כתב את "Translating LA", על החיים בלוס אנג'לס.
הוא כותב מאמרים למגזין נשיונל ג'יאוגרפיק.
ת'רו חי בלוס אנג'לס, קליפורניה.
תרגומו של ת'רו ל"Dongola: A Novel of Nubia" מאת אידריס עלי זכה ב-1998 בפרס העיתונות לספרות ערבית מתורגמת של אוניברסיטת ארקנסו.
פיי ג'ונלונג (בסינית: 费俊龙; ) הוא טייס קרב בחיל האוויר הסיני וטייקונאוט בשירות מינהל החלל הסיני (CNSA).
פיי ג'ונלונג נולד ב-5 במאי 1965 בעיר סוג'ואו, סין.
לאחר סיום בית ספר הוא גויס לחיל האוויר הסיני בגיל 17 ולאחר סיום קורס טיס שולב ביחידות החיל.
פיי נכלל ביחידה להכנת טייסי חלל הסינית בשנת 1998. הוא שוגר לחלל בחללית שנג'ואו 6 ממרכז שיגור הלוויינים ג'יוצ'ו'אן ב-12 באוקטובר 2005. לצידו היה מהנדס טיסה ני חאיסנג.
הם חזרו לכדור הארץ ב-17 באוקטובר.
בשנת 2012 הוא עזב את יחידת טייסי חלל, אך הוחזר ובשנת 2022 נשלח לחלל כמפקד צוות של שנג'ואו 15. החללית התחברה לתחנת החלל טיינגונג.
באותה עת בתחנת החלל שהתה משלחת מס' 3. צוות זה עזב את תחנת החלל לאחר מספר ימים.
פיי וצוותו שהו בתחנת החלל כחצי שנה וביצעו מספר ניסויים.
בתקופה זו פיי השתתף ב-4 פעילויות חוץ-רכביות.
הפעילות הראשונה נמשכה כ-6 שעות.
לגבי פעילויות חוץ רכביות נוספות לא שוחרר מידע.
הצוות חזר לכדור הארץ ב-3 ביוני 2023 לאחר שהוחלף על ידי משלחת מס' 5 לתחנת החלל.
פֵיי-פֵיי לִי (בסינית: 李飞飞; נולדה ב-3 ביולי 1976) היא מדענית מחשבים סינית-אמריקאית, הידועה בהקמת ImageNet, מערך הנתונים שאפשר התקדמות מהירה בראייה ממוחשבת בשנות ה-2010. היא פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטת סטנפורד.
מומחיות המחקר שלה כוללת בינה מלאכותית, למידת מכונה, למידה עמוקה, ראייה ממוחשבת וקוגניציה.
לי היא מנהלת שותפה של מכון סטנפורד לבינה מלאכותית ממוקדת אדם ומנהלת שותפה של "מעבדת החזון והלמידה של סטנפורד" (Stanford Vision and Learning Lab).
בעבר הייתה יו"ר מועצת המנהלים של טוויטר ובין השנים 2013 ל-2018 היא כיהנה כמנהלת מעבדת הבינה המלאכותית של סטנפורד (Stanford Artificial Intelligence Laboratory).
ב-2017 היא הקימה את AI4ALL, ארגון ללא מטרות רווח הפועל להגברת הגיוון וההכלה בתחום הבינה המלאכותית.
לאורך השנים כיהנה בתפקידים מובילים בתחומי התמחותה וזכתה באותות הוקרה רבים.
ב-3 באוגוסט 2023 מונתה למועצה המייעצת המדעית של האו"ם, שהוקמה על ידי המזכיר הכללי אנטוניו גוטרש.
לי נולדה בבייג'ינג, סין בשנת 1976 וגדלה בצ'נגדו, סצ'ואן.
כשהייתה בגיל 12 עבר אביה לארצות הברית וכעבור 3 שנים היא ואמה הצטרפו אליו בניו ג'רזי ובשנת 1995 היא סיימה את לימודיה בבית הספר התיכון בהצטיינות.
לי למדה לתואר ראשון באוניברסיטת פרינסטון פיזיקה ומדעי המחשב ובשנת 1999 סיימה בהצטיינות גבוהה תואר ראשון בפיזיקה ותעודות התמחות במתמטיקה שימושית וחישובית.
במהלך לימודיה בפרינסטון, היא חזרה הביתה ברוב סופי השבוע, כדי לסייע להוריה בחנות הניקוי היבש שלהם.
לי המשיכה את לימודיה תואר שני במסלול ישיר לדוקטורט, במכון הטכנולוגי של קליפורניה, וב-2005 קיבלה תואר דוקטור בהנדסת חשמל.
כותרת עבודת הדוקטורט שלה הייתה: "זיהוי ויזואלי: מודלים חישוביים ופסיכופיזיקה אנושית".
היא מימנה את לימודיה באמצעות מלגות.
משנת 2005 עד 2006, לי הייתה "פרופסור משנה" (Assistant professor) במחלקה להנדסת חשמל ומחשבים באוניברסיטת אילינוי אורבנה-שמפיין, ומ-2007 עד 2009 היא הייתה "פרופסור משנה" במחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת פרינסטון.
ב-2009 לי הצטרפה לסטנפורד כ"פרופסור משנה" וב-2012 קודמה למעמד "פרופסור חבר" (associate professor) וב-2018 מונתה שם לפרופסור מן המניין.
בין השנים 2013 ל-2018 לי שימשה כמנהלת מעבדת הבינה המלאכותית של סטנפורד (Stanford Artificial Intelligence Lab - SAIL).
בשנת השבתון שלה מאוניברסיטת סטנפורד (מינואר 2017 ועד הסתיו 2018), לי הצטרפה לחברת גוגל, וסגן נשיא והמדען הראשי של AI/ML.
הצוות שלה התמקד ב"דמוקרטיזציה" של טכנולוגיית AI והורדת מחסום הכניסה לעסקים ולמפתחים, כולל פיתוחים של מוצרים כמו AutoML.
בסתיו 2018, לי חזרה לאוניברסיטת סטנפורד כדי להמשיך בעבודתה.
בשנת 2017 לי הייתה מייסדת שותפה ויושבת ראש של הארגון ללא מטרות רווח AI4ALL, אשר משימתו היא לחנך את הדור הבא של טכנולוגים, הוגי בינה מלאכותית ומנהיגים.
התוכנית נוצרה בשיתוף פעולה עם מלינדה פרנץ' גייטס וג'נסן הואנג.
התוכנית הייתה המשך למיזם חדשני של לי ותלמידתה לשעבר בסטנפורד.
המיזם נוסד ב-2015, כמחנה קיץ לתלמידות בכתה ט' שעסק בנושא בינה מלאכותית SAILORS (Stanford AI Lab OutReach Summers).
בשנת 2018, AI4ALL השיקה בהצלחה חמש תוכניות קיץ נוספות באוניברסיטאות אחרות: אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת קרנגי מלון, אוניברסיטת בוסטון, אוניברסיטת קליפורניה ברקלי ו בקנדה.
לי עוסקת בתחומי בינה מלאכותית, למידת מכונה, ראייה ממוחשבת, מדעי המוח הקוגניטיביים ומדעי המוח החישוביים.
היא פרסמה יותר מ-300 מאמרי מחקר שנבדקו עמיתים.
עבודתה מופיעה בכתבי עת למדעי המחשב ומדעי המוח.
בין עבודותיה המוכרות ביותר הוא פרויקט ImageNet, שחולל מהפכה בתחום הזיהוי החזותי.
בשנים האחרונות, עבודת המחקר של לי פיי פיי עוסקת גם בבינה מלאכותית בתחום הרפואה, תוך שיתוף פעולה הדוק עם בית הספר לרפואה באוניברסיטת סטנפורד.
במאי 2020 הצטרפה למועצת המנהלים של טוויטר כדירקטור עצמאי, אך ב-27 באוקטובר 2022, נרכשה החברה על ידי אילון מאסק שפיטר את כל חברי הדירקטוריון.
האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (2021)
1999: "מלגת פול ודייזי סורוס" ל"אמריקאים חדשים".
2009: פרס הקריירה של הקרן הלאומית למדע (NSF).
2010: המאמר הטוב ביותר בכנס בנושא ראייה ממוחשבת וזיהוי דפוסים (CVPR)
2015: תואר "אחת מההוגים העולמיים המובילים של 2015, מדיניות חוץ.
2016: פרס JK Aggarwal, האגודה הבינלאומית לזיהוי דפוסים (IAPR).
2016: פרס "אחת מ-40 "המהגרים הגדולים, בארצות הברית", מטעם קרן קרנגי (Carnegie Endowment for International Peace - CEIP).
2017: פרס WITI@UC Athena לשנת 2017 למנהיגות אקדמית, אוניברסיטת קליפורניה.
2017: אחת משבע נשים המובילות בטכנולוגיה, מגזין Elle.
2018: נבחר כעמית ACM על "תרומות בבניית בסיסי ידע גדולים ללמידת מכונה והבנה חזותית".
2018: לי נכללה ברשימת "50 הנשים המובילות בטכנולוגיה של אמריקה" של מגזין פורבס.
זוכה פרס אבי למנהיגות טכנית לשנת 2019, AnitaB.org
2020: זוכת "פרס הבוגרים" לשנת 2020, של המכון הטכנולוגי של קליפורניה.
2020: חבר ב"מועצה ליחסי חוץ" של ארצות הברית (CFR).
2024: פרס וודרו וילסון לשנת 2024, מטעם פרינסטון.
בשנת 2023 לי פרסמה ספר זיכרונות "העולמות שאני רואה" (The Worlds I See), אשר בוחן את מסלול חייה ואת מצב הבינה המלאכותית.
באוגוסט 2023, לי פיי פיי מונתה לחברה במועצת המייעצת המדעית של האו"ם, שהוקמה על ידי המזכיר הכללי אנטוניו גוטרס.
היא אחת מקבוצה מצומצמת של מדענים שם ששמו להם למטרה להציע נקודות מבט עצמאיות, על מגמות מתפתחות, המצטלבות במדע, טכנולוגיה, אתיקה, ממשל ופיתוח בר קיימא.י ב-3 באוגוסט 2023, לי פיי פיי מונתה לחברה במועצת המייעצת המדעית של האו"ם, שהוקמה על ידי המזכיר הכללי אנטוניו גוטרס.
היא אחת מקבוצה מצומצמת של מדענים שם ששמו להם למטרה להציע נקודות מבט עצמאיות, על מגמות מתפתחות, המצטלבות במדע, טכנולוגיה, אתיקה, ממשל ופיתוח בר קיימא.כתב-3 באוגוסט 2023, לי פיי פיי מונתה לחברה במועצת המייעצת המדעית של האו"ם, שהוקמה על ידי המזכיר הכללי אנטוניו גוטרס.
היא אחת מקבוצה מצומצמת של מדענים שם ששמו להם למטרה להציע נקודות מבט עצמאיות, על מגמות מתפתחות, המצטלבות במדע, טכנולוגיה, אתיקה, ממשל ופיתוח בר קיימא.
פיטרבורו היא עיר קתדרלה ורובע במחוז קיימברידג'שייר, הממלכה המאוחדת.
העיר ממוקמת 119 ק"מ מצפון ללונדון, נכון למפקד האוכלוסין של 2021, מנתה פיטרבורו 192,178 תושבים, בעוד שאוכלוסיית הרובע העירוני פיטרבורו מנתה 215,673. מבחינה היסטורית, פיטרבורו היה ישוב משמעותי מאז תקופת הברונזה, עם אתרים ארכאולוגיים בולטים כמו פלאג פן, וזה היה ביתו של המנזר הסקסוני מדשמסטייד (Medeshamstede), שלימים הפך לקתדרלת פיטרבורו.
כלכלת העיר התפתחה באופן משמעותי בעשורים האחרונים בעיקר בתחומי שירותים פיננסיים, הפצה וייצור מתקדם; בנוסף פיטרבורו הוא גם מרכז ללוגיסטיקה, הודות למיקום מרכזי ומעלויות תפעול נמוכות יחסית ולכן משמש חברות כמו אמזון ואיקאה.
פיטרבורו וסביבתה היו מיושבים במשך אלפי שנים הודות לאדמות הפנז המנוקזת באזור לתוך נהר הננה ויוצרות מוקד התיישבות נוח באזור.
שרידי התיישבות מתקופת הברזל ניתן לראות באתר הארכאולוגי פלאג פן (Flag Fen) ממזרח למרכז העיר.
הרומאים הקימו עיירה מבוצרת בדררובריוורה (Durobrivae) בסביבות אמצע המאה ה-1 לספירה, אתר המתועד בין הרשומות באיטינראריום אנטונינוס של סוף המאה ה-2. באותה תקופה הוקם קסטרום רומי נוסף בלונגתורפ, שנועד לאכלס חצי לגיון (כ-3,000 חיילים) ייתכן שהוא הוקם בסביבות 44–48 לספירה.
פיטרבורו היה מרכז ייצור קרמיקה חשוב בתקופה הרומית, וסיפק כלים שנסחרו עד קורנוול וחומת אנטונינוס.
בתקופת מלחמת אזרחים, פיטרבורו התפצלה בין תומכי המלך צ'ארלס הראשון ותומכי הפרלמנט.
העיר שכנה על גבול המחוזות שצידדו בפרלמנט, והקרבות הגיעו אליה בשנת 1643 כאשר חיילים הגיעו לעיר כדי לתקוף את מעוזי המלוכה בסטמפורד וקראלנד.
הכוחות המלכותיים הובסו תוך מספר שבועות ונסוגו לבית בורגלי, שם נתפסו ונשלחו לקיימברידג'.
החיילים הפרלמנטריים ששהו בפטרבורו, בזזו את הקתדרלה, והרסו את קפלת הגבירה, בית הפרלמנט, המנזר, המזבח הגבוה ודוכני המקהלה, כמו גם עיטורים ותקליטים מימי הביניים.
קווי הרכבת החלו לפעול באופן מקומי במהלך שנות ה-40 של המאה ה-19, אך פתיחת קו הרכבת הצפונית הגדולה מלונדון ליורק ב-1850 היא שהפכה את פיטרבורו מעיירת שוק למרכז תעשייתי חשוב.
לורד אקסטר התנגד למסילת הרכבת העוברת דרך סטמפורד, ולכן פיטרבורו, הממוקמת בין שני טרמינלים מרכזיים בלונדון ודונקסטר, התפתחה יותר ויותר כמרכז אזורי.
ב-1967 צורפה העיר לתוכנית "עיר חדשה" עם הקמתו של תאגיד פיתוח עירוני בשיתוף מועצת העיר ומועצת המחוז, במטרה כדי לקלוט אוכלוסייה מלונדון במספר אזורים עירוניים חדשים ובמרחב העירוני הקיים.
התכנית המקורית כללה ארבע עיירות; בברטון, אורטון, פסטון (או וורינגטון) וקאסטור.
האחרון שבהם לא נבנה לבסוף, במקום נבנתה "עיר החדשה" מדרום לפיטרבורו, שפותחה סביב מרכז קניות מקורה במרכזה.
אישור התכנון התקבל בסוף קיץ 1976 וקווינסגייט, המכילה למעלה מ-90 חנויות וכוללת חניה ל-2,300 מכוניות, נפתחה על ידי המלכה ביאטריקס מהולנד ב-1982. של כבישים עירוניים תוכננו ונבנתה רשת של צירי תנועה מעוצבים במהירות גבוהה, הידועים כ-"כבישי פארק".
בשנים האחרונות פיטרבורו עברה שינויים משמעותיים עם מספר פרויקטים גדולים, הבולטים שבהם הם פלטון קייז (Fletton Quays), פרויקט לבניית 350 דירות, שטחי משרדים שונים וכן מבנה חדש למועצת העיר.
פרויקטים נוספים כוללים מלון Hilton Garden Inn עם מתחם פנאי מסעדות וקמעונאות, הרחבה למרכז הקניות קווינסגייט, מלון גרייט נורת'רן ותוכנית להרחבת תחנת הרכבת וחניון לטווח ארוך כחלק ממתחם שטחי משרדים במרכז העיר.
בעיר שוכן מועדון הכדורגל פיטרבורו יונייטד המשחק בפוטבול ליג הראשונה.
המועדון נוסד בשנת 1934 ומיקום השיא שלו היה המקום ה-10 בליגת המשנה, הוא עורך את משחקי הבית שלו באצטדיון לונדון רואד, אשר מסוגל להכיל כ-15,000 צופים.
העיר פיטרבורו שוכנת על נתיב תחבורה היסטורי ראשי העולה צפונה מלונדון לאורך החוף המזרחי של אנגליה ועד לאדינבורו שבסקוטלנד.
מתוך כך, עובר לצידה כביש ה-A1 (שמוגדר לסירוגין כביש מהיר) והיא נמצאת גם על קו הרכבת החוף המזרחי הראשי, שניהם הופכים את העיר למחוברת מאוד לשאר הערים המרכזיות בבריטניה ובהן ללונדון; עם כ-45 דקות נסיעה ברכבת וכשעתיים נסיעה ברכב בין הערים.
פייאל קפדיה (בהינדי: पायल कपाड़िया; נולדה ב-4 בינואר 1986) היא יוצרת קולנוע הודית.
קפדיה נולדה במומבאי ב-4 בינואר 1986 לציירת ואמנית הווידאו נאליני מלאני ולפסיכואנליטיקאי שיילש קפדיה.
קפדיה הלכה לבית הספר רישי ואלי, פנימיה באנדרה פרדש.
כחלק ממועדון הסרטים של בית הספר היא נחשפה לראשונה ליוצרי סרטי אוונט-גארד ובהם ריטוויק גאטאק ואנדריי טרקובסקי.
היא למדה במכללת סנט חביאר במומבאי, וקיבלה תואר שני ממכללת סופיה לנשים של אוניברסיטת מומבאי.היא עבדה חמש שנים במומבאי, בפרסום וסיוע לאמן וידאו.
לאחר מכן היא המשיכה ללמוד בימוי קולנוע במכון הקולנוע והטלוויזיה של הודו.
ב-2017, סרטה הקצר "ענני אחר הצהריים" היה הסרט ההודי היחיד שנבחר לפסטיבל קאן ה-70.
בשנת 2021, היא זכתה בפרס עין הזהב לסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל קאן ה-74 על סרט הבכורה שלה " לילה של לא לדעת כלום" .
בשנת 2024, היא זכתה בפרס גרנד פרי בפסטיבל קאן ה-77 על הסרט העלילתי "כל מה שאנחנו מדמיינים כאור".
הסרט גם זיכה אותה במועמדות לפרס גלובוס הזהב לבימוי הטוב ביותר.
הסרט הוצג כסרט מיוחד בפסטיבל הסרטים הבינלאומי ה-54 ברוטרדם, שם הוקרן ב-30 בינואר 2025.
+ שנה סרט תפקיד הערות במאית תסריטאית אחר 2014 אבטיח, דג וחצי רוח רפאים סרט קצר 2015 המנגו האחרון לפני המונסון 2017 ענני אחר הצהריים 2018 ומה אומר הקיץ 2021 לילה של לא לדעת כלום 2024 כל מה שאנחנו מדמיינים כאור
פיטר אליוט שמלין הוא פוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, בן לאב יהודי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1990–1993, לאחר מכן ועד 2003 ובשנים 2007–2011 כחבר הסנאט של ורמונט, (מתוכן החל מ-1997 כנשיא הזמני של הסנאט), ולאחר מכן ועד 2017 כמושל ורמונט ה-81.
פיטר שמלין נולד בברטלבורו שבוורמונט, כבנם של ג'ורג' ג'.
שמלין, יהודי דור שלישי למהגרים מרוסיה, ושל קיטי א.
(לבית פרינס) שמלין, ילידת האג שבהולנד ופרוטסטנטית באמונתה.
הוא התחנך בבית הספר התיכון בקסטון בוויליאמסטון, מסצ'וסטס, וב-1979 סיים את לימודיו באוניברסיטת וסליאן.
בשנות ה-80 הוא שירת כחבר מועצת העיירה פנטי, וסייע בהקמת לנדמרק קולג' , שנועד לסיוע לאנשים עם קשיים בלמידה לקבלי חינוך אקדמי.
שמלין מונה על ידי מושלת ורמונט מדלין קונין כממלא מקום בבית הנבחרים של ורמונט.
הוא כיהן בחלק מתקופת כהונה אחת ועוד בתקופת כהונה מלאה בשנים 1990–1993. ב-1992 הוא נבחר לסנאט של ורמונט, ועד מהרה הוא היה למנהיג סיעת המיעוט.
ב-1996 הוא הוביל את הדמוקרטים לניצחון בהשגה של הרוב בסנאט לאחר שבמשך ארבע השנים הקודמות היו במיעוט, וב-1997 הוא נבחר כנשיא הזמני של הסנאט.
ב-2002 נבחר שמלין כמועמד הדמוקרטים למשרת סגן מושל ורמונט.
בבחירות הכלליות הוא התמודד מול הרפובליקני בריאן דובי, ומול מועמד המפלגה הפרוגרסיבית אנתוני פולינה, ונוצח על ידי דובי.
בשנים 2003–2006 שב שמלין לעסק המשפחתי, חברה שעוסקת במתן אפשרות לתלמידי חטיבת ביניים ותיכון לנסוע לארצות זרות, ללמוד על תרבויות שונות, ולהכין את עצמם לקולג'.
ב-2006 התמודד שמלין בהצלחה על מושבו הקודם בסנאט שהתפנה בעקבות פרישתו של רוד גנדר, שכיהן בו לאחר פרישתו של שמלין.
עם שובו לסנאט, נבחר שמלין שוב כנשיא הזמני שלו.
ב-16 בנובמבר 2009 הכריז שמלין על כוונתו להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל ורמונט.
רסין ביקש ספירה חוזרת, שבה אושר ניצחונו של שמלין.
מול שמלין לא ניצב יריב מטעם המפלגה הפרוגרסיבית.
מפלגה זו הבטיחה לא לסכל את בחירתו של שמלין אם הוא יתמוך בביטוח בריאות למשלמים יחידים, וכך הוא עשה.
יושבת ראש המפלגה הפרוגרסיבית של ורמונט, מרתה אבוט ניצחה בבחירות המקדימות של מפלגתה, ולאחר מכן פרשה מן המרוץ, כך שהיא לא הייתה מועמדת בבחירות.
בבחירות הכלליות, שהתקיימו ב-2 בנובמבר, קיבל שמלין את רוב הקולות, 119,543 (49.44 אחוזים), מול 115,212 הקולות (47.69 אחוזים) של מועמד הרפובליקנים בריאן דובי.
חוקת ורמונט דורשת שמושל המדינה ובעלי תפקידים מדינתיים אחרים ייבחרו רק לאחר שהשיגו רוב מוחלט של קולות המצביעים, ובמקרה שלא עלה בידם להשיג רוב זה, עוברת הבחירה לאספה הכללית של המדינה, בית המחוקקים.
דובי לא נאבק על הצבעה באספה הכללית, וב-6 בינואר 2011 בחרה האספה בשמלין ברוב של 145 תומכים מול 28 מתנגדים.
ורמונט וניו המפשייר הן המדינות היחידות בארצות הברית שמושליהן נבחרים אחת לשנתיים ולא אחת לארבע שנים, ותמיד בשנים הזוגיות.
הבחירות של 2012 התקיימו ב-6 בנובמבר.
שמלין, ששוב זכה בתמיכת ארגוני העובדים וארגוני איכות הסביבה, נבחר ללא יריבים שניצבו מולו בבחירות המקדימות של הדמוקרטים, ובבחירות הכלליות ניצח את מועמד הרפובליקנים רנדי ברוק ביחס קולות של 170,749 (57.8 אחוזים) מול 110,940 (37.6 אחוזים).
שמלין היה מועמד הדמוקרטים לתקופת כהונתו השלישית.
הרפובליקנים בחרו כמועמד את איש העסקים סקוט מילן, שאימו, מריון קרסון מילן כיהנה כחברת בית הנבחרים של ורמונט, ואביו, דונלד מילן, היה במשך שנים רבות עוזר הפקיד והפקיד של בית הנבחרים.
הבטחת הבחירות המרכזית של שמלין הייתה ליצור מערכת שירות רפואי למשלמים יחידים בוורמונט.
ביום הבחירות 4 בנובמבר, זכה שמלין ב-46.4 אחוזים מהקולות, מול 45.1 האחוזים שקיבל מילן, ו-4.36 האחוזים שקיבל המועמד הליברטריאני דן פליסיאנו.
שוב נדרשה האספה הכללית להכריע את זהות המושל הנבחר בשל העובדה שאף אחד מהמועמדים לא הגיע ל-50 אחוזים מקולות הבוחרים, וב-8 בינואר 2015 בחרה האספה את שמלין על פני מילן ברוב של 110 תומכים מול 69 מתנגדים.
לאחר בחירות 2010, כל יריביו של שמלין בבחירות המקדימות, למעט מאט דון, הצטרפו לקבינט שלו כבעלי תפקידים שונים.
רסין מונה כמזכיר לשירותי אנוש, מרקוביץ הייתה למזכירות הסוכנות למשאבי הטבע, וברטלט מונתה כעוזרת המיוחדת של שמלין ואחראית לפיקוח על מערכת החינוך ועל יוזמות מדיניות אחרות.
האירוע המכונן של תקופת כהונתו הראשונה של שמלין הייתה הוריקן איירין, שגרמה להצפות בכמעט כל נהר ונחל בוורמונט, וכתוצאה מכך דווח על שלושה הרוגים ונעדר אחד.
בעקבות הסופה הוחרבו חלקים רבים של כביש מספר 4 בין ראטלנד לבין קשי, וגרמה לנסיעה ממזרח למערב בחלק הדרומי של ורמונט להיות כמעט בלתי אפשרית.
כמה עיירות נותרו מבודדות לחלוטין מהעולם החיצון במשך שבועיים.
עלות התיקונים של כבישים וגשרים שניזוקו בכל רחבי ורמונט הגיעה ל-700 מיליון דולר.
מצב זה הצריך הערכה מחודשת משמעותית של תקציב המדינה.
ב-26 במאי 2011 חתם שמלין על חוק לביטוח בריאות מדינתי במסגרת חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ולפיתוח כיסוי ביטוחי כללי עתידי לכל התושבים, ובכך הייתה ורמונט למדינה הראשונה שיזמה תוכנית בריאות למשלם יחידי.
ב-17 באוגוסט 2011 היה שמלין למושל המכהן הראשון בארצות הברית שניהל טקס נישואים של זוג מאותו המין.
ב-5 בינואר 2012, בנאום מצב המדינה, הציג שמלין את המדיניות של ורמונט לקידום צמיחה בעבודה, וטען לעלייה של 62 אחוזים לעומת השנה הקודמת כדי להוריד את שיעור האבטלה במדינה ל-5.3 אחוזים משיא המיתון של 7.3 אחוזים - שניהם צוינו כמספרים נמוכים בנאומו.
ב-16 במאי 2012 חתם שמלין על הצעת חוק האוסרת על סדיקה הידראולית של תצורות סלע תת-קרקעיות על ידי שימוש בנוזל בלחץ כימיקלים על מנת לגשת למרבצי גז טבעי.
הצעת החוק הפכה את ורמונט למדינה הראשונה שהעבירה איסור כזה, ונחתמה בנוכחות קבוצת תלמידי תיכון שדחפו לקבלת החוק.
ב-4 בדצמבר 2012 נבחר שמלין פה אחד כיושב ראש אגודת המושלים הדמוקרטים לשנת 2013.
שמלין התנגד לתחנת הכוח הגרעינית ורמונט ינקי , וממשלו קידם את סגירתה.
ב-9 בינואר 2012 פסק שופט בית המשפט הפדרלי של מחוז ורמונט בברטלבורו, ג'.
גרוואן מורתה, שמדינת וורמונט לא תוכל לכפות את סגירת תחנת הכוח, שכן החקיקה שניסתה לעשות זאת התבססה על טיעוני בטיחות שהם דאגתה הבלעדית של נציבות הפיקוח הגרעינית .
השופט קבע גם שהמדינה לא יכולה לכפות על בעלי התחנה חברת אנטרגי (Entergy),למכור חשמל שמיוצר בתחנה לתשתיות המדינתיות בתעריפים מופחתים כתנאי להמשך הפעלת התחנה.
על כל פנים, ב-27 באוגוסט 2013 פרסמה אנטרגי הודעה לעיתונות שהיא תסגור את התחנה עד סוף 2014.
בנאום מצב המדינה בינואר 2013 הדגיש שמלין את שיפור מערכת החינוך מגן הילדים ועד לקולג' כדי ליצור בוורמונט כוח עבודה שימשוך יותר מעסיקים פוטנציאליים.
ב-22 במאי 2013 חתם שמלין על חוק שהפך את הסיוע של רופאים לאנשים הנוטים למות לסייע להם לשים קץ לחייהם לחוקי.
ב-6 ביוני 2013 הייתה ורמונט למדינה ה-17 בארצות הברית שהפכה את השימוש בקנאביס לחוקי.
שמלין חתם על חוק שהגדיר את הענישה על החזקה של כמות פחותה מאונקיה אחת של הסם בקנס מוקטן ולא במעצר ואפשרות של מאסר.
ב-9 בדצמבר נבחר שמלין לתקופת כהונה נוספת של שנה כיושב ראש אגודת המושלים הדמוקרטים.
בנאום מצב המדינה שלו בינואר 2014, הדגיש שמלין סוגיה אחת: עליית היקף ההתמכרות לאופיואידים בוורמונט.
הוא הגדיר את האתגר של השימוש לרעה באופיואידים כגדול יותר בהיקפו מבחינת המדינה בהשוואה להתאוששות מהסופה איירין.
ב-15 בינואר 2014 הודיע מארק לארסון, פקיד בממשלו של שמלין, שאתר האינטרנט של מערכת הבריאות במסגרת חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה הפדרלי, לא יהיה זמין לגיוס עסקים קטנים, שיצטרכו להירשם באופן ישיר מול חברות הביטוח.
ב-17 בדצמבר אותה שנה הודיע שמלין שוורמונט תנטוש את תוכנית הבריאות למשלמים יחידים, בציינו "שיבושים כלכליים אפשריים" כסיבה לכך.
ב-8 ביוני 2015 הודיע שמלין שלא יתמודד על תקופת כהונה רביעית כמושל.
בניגוד למושלים אחרים, שהכריזו שהם יסרבו לקבל את פליטי מלחמת האזרחים בסוריה, הודיע שמלין שוורמונט תמשיך לקבל אותם בברכה.
הוא ציין שבתהליך המיון הוצאו אנשים "שלא צריכים להתקבל" ומתח ביקורת על המושלים שניסו לעצור את קליטת הפליטים, באומרו: "המושלים שנקטו בצעדים אלו רומסים את הערכים שעשו את אמריקה לגדולה, כשהיא מגיעה לאנשים הנמצאים בצרה ומציעה להם עזרה, ולא פוגעת בהם".
בנאום מצב המדינה האחרון שלו ב-7 בינואר 2016 הכריז שמלין על תמיכתו בליגליזציה של צריכת ומכירת קנאביס בוורמונט.
במהלך תקופת כהונתו כמושל, העניק שמלין חנינה 208 פעמים, יותר מכל אחד ממושלי ורמונט.
רוב ההחלטות הללו הוצאו בינואר 2017, כאשר שמלין, באחד מצעדיו הרשמיים האחרונים כמושל, העניק חנינה ל-192 אנשים שהורשעו בהחזקת מריחואנה בוורמונט.
בחודש שקדם להחלטתו זו, הוא הציג הצעה נרחבת לאנשים שהורשעו בהחזקת מריחואנה להגיש בקשות לחנינה, וכ-450 איש אכן פנו.
החנינות הוענקו רק ל"אנשים שלא היה להם עבר של אלימות פלילית או הרשעות בעבירות, ושלא נמצאו אשמים בנהיגה בהשפעת סמים או נהיגה בלתי זהירה".
ב-1989 נשא שמלין לאישה את דבורה הולווי.
לשניים נולדו שתי בנות, וב-2013 הם התגרשו.
בספטמבר 2015 הודיע שמלין על אירוסיו לקייט האנט.
בדצמבר אותה שנה הם התחתנו בטקס שנערך בביתם שבאיסט מונטפלייר.
פיי שולמן הייתה צלמת פרטיזנית יהודייה, והצלמת היחידה מסוגה שצילמה את מאבק הפרטיזנים במזרח אירופה במהלך מלחמת העולם השנייה.
שמה המלא היה פייגל "פיי" לזבניק שולמן.
שולמן נולדה בשם פייגל לזבניק ב-28 בנובמבר 1919, בסוסנקוביץ', פולין (כיום לנין במערב בלארוס) כחמישית מבין שבעה ילדים שנולדו ליעקב ורייזל (ששם נעוריה היה מגדלוביץ') לזבניק, יהודים אורתודוקסים.
בגיל 10, פיי התמחתה אצל אחיה, משה, שהיה צלם, ובגיל 16 כבר ניהלה את הסטודיו שלו.
היא גם למדה כמה מיומנויות מגיסה שהיה רופא.
לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות, המשפחה פוצלה.
פיי ורוב משפחתה נכלאו בגטו לנין, בעוד ששניים מאחיה נשלחו למחנה עבודה.
ב-14 באוגוסט 1942, הרגו כוחות גרמנים 1,850 יהודים מהגטו, והותירו בחיים רק 28 הודות לכישוריהם שהיו שימושיים לנאצים.
פיי הייתה ביניהם, בזכות כישורי הצילום שלה.
זמן קצר לאחר הטבח הנאצים הורו לה לפתח תמונות.
מתמונות אלה היא הכינה בסתר העתקים אישיים.
באחת התמונות הללו זיהתה את פניהם של כמה מבני משפחתה, מתים, בקבר אחים.
הדבר גרם לה להיות נחושה להצטרף למחתרת.
כחודש לאחר לכידתה, כאשר לוחמי גרילה סובייטים תקפו את המקום, הם אפשרו לה לברוח איתם בזכות הכישורים הרפואיים שרכשה מגיסה.
היא הצטרפה לבריגדת מולוטבה, שהורכבה בעיקר משבויי מלחמה סובייטים שנמלטו מהשבי הגרמני, שם עבדה כאחות וכחיילת עבורם מספטמבר 1942 עד יולי 1944. לאחר פשיטה על לנין, היא השיבה לעצמה את ציוד הצילום שלה, ובסופו של דבר צילמה למעלה מ-100 תמונות של המחתרת.
במהלך שירותה בבריגדת מולוטבה, היא השתתפה בפשיטות רבות על כפרה הישן כדי לחדש את מלאי האספקה.
במהלך אחת הפשיטות הללו, פיי הורתה לחבריה לשרוף את ביתה הישן, כדי שלא יישאר בידי הנאצים.
כאשר הצבא האדום שחרר את בלארוס ביולי 1944, היא התאחדה עם שניים מאחיה ועזבה את החטיבה לאחר שהוצגה בפני בעלה לעתיד, מוריס שולמן.
שולמן זכרה לגבי הפרטיזנים הסובייטים כי "מין לא היה נושא מרכזי בקבוצה שלנו.
לא חשבנו במונחים של גברים ונשים, בנים ובנות.
לא היו זכויות יתר מיוחדות לנשים; כולנו היינו פרטיזנים וידענו שמוות במלחמה לא חס על אף אחד.
בוודאי שבקרב, לא הייתה הבחנה בין גברים לנשים.
כל מחשבותינו התמקדו בהבסת האויב".
בזיכרונותיה, היא סיפרה על גניבה ושכרות, על קצין שכמעט הרג אותה כשדחתה את חיזוריו, ועל אנטישמיות, וכתבה: "מכיוון שהייתי יהודייה, הייתי צריכה לעבוד קשה כפליים כדי להיחשב ראויה כמו הגויות.
כשעבדתי לילה ויום אמרו לי, 'את לא כמו ילדה יהודייה.
את בדיוק כמו הבנות הרוסיות'.
זו הייתה אמורה להיות מחמאה".
היא תמיד ענתה: "'כן, אבל אני יהודייה'.
עבודתי כאחות, צלמת ובעיקר כחיילת הייתה סיבה מספיקה עבורי לעמוד זקופה, להיות גאה בעצמי ובמורשתי".
למרות בעיות אלה, היא הייתה אסירת תודה לפרטיזנים על עזרתם בהבסת הנאצים.
היא כתבה על החוויה: "כולנו היינו שייכים לבריגדה אחת.
למדנו לחיות יחד, לאכול יחד, להילחם יחד ולשרוד יחד.
היינו צריכים גם להסתדר אחד עם השני.
לפעמים היה קשה לעבור יום אחד, שלא לדבר על שנים.
הייתה חברות חזקה, שיתוף פעולה ונאמנות בין רובנו ונכונות לעזור זה לזה.
ביער נוצרו קשרים בין אנשים שונים לחלוטין.
קור, רעב ולחץ אילצו זרים להיות כמו משפחה.
היינו גם חברים לנשק, כולנו התמודדנו עם אותן נסיבות של חיים ומוות.
חיינו נקשרו על ידי התנאים המסוכנים שבהם חיינו כל הזמן.
קשר מיוחד, בכל זאת, שרר בין אלה מאיתנו שחוו זוועות דומות תחת הנאצים."
בשנת 1944 נישאה פיי למוריס שולמן וחיה בפינסק, בלארוס.
לאחר המלחמה, הזוג נשאר במחנה העקורים לנדסברג בשטח שארצות הברית החזיקה בגרמניה, שם סייעו בהברחת נשק לתמיכה בעצמאות ישראל.
בשנת 1948 הם היגרו לטורונטו שבקנדה, שם עבדה במפעל שמלות ולאחר מכן צבעה תצלומים ביד וציירה בצבעי שמן.
שולמן עוטרה על ידי ממשלות ברית המועצות/בלארוס, ארצות הברית וקנדה.
בשנת 1995 היא כתבה את "זכרונותיה של פרטיזנית: אישה מהשואה".
מאוחר יותר היא הופיעה בסרט תיעודי של PBS משנת 1999, "מעיזה להתנגד: שלוש נשים מתמודדות עם השואה".
בשנת 2000 היא הייתה נושא סרטה התיעודי של שלי סייוול, "מחוץ לאש".
בשנת 2022 היא הופיעה בסרט התיעודי "ארבעה חורפים: סיפור על התנגדות פרטיזנית יהודית ואומץ לב במלחמת העולם השנייה".
פיי שולמן הותירה אחריה שני ילדים, סידני שולמן וסוזן שולמן; שישה נכדים מייקל, דניאל, נתן, רייצ'ל, מתיו וסטיבן; ושישה נינים.
פייבמנט הייתה להקת אינדי רוק אמריקאית.
שנות פעילותה של הלהקה היו שנות התשעים.
למרות הצלחה מסחרית לא גדולה, הם שמרו על גרעין המעריצים שלהם במשך כל העשור, תוארו בפי רבים כ"להקה האינטליגנטית ביותר של הרוק האמריקאי" ונחשבים לאחד ההרכבים החשובים ביותר שיצאו מתחת למטריית האינדי-רוק.
הלהקה הוקמה בסטוקטון, קליפורניה ב-1989 בידי הגיטריסט והסולן סטיבן מלקמוס וסקוט קנברג, שמכונה באלבומי הלהקה Spiral Stairs.
שלושת המיני-אלבומים הראשונים שלהם הוקלטו באולפנו של המתופף גרי יאנג והורכבו משירים באיכות צליל נמוכה שהושפעו מלהקת הפאנק הבריטית מרובת-האלבומים The Fall.
(מאוחר יותר, מגזין מוזיקה בריטי השמיע למרק אי.
סמית', החבר המרכזי של The Fall, את השיר Two States של פייבמנט, בטענה שזהו שיר נדיר וישן של The Fall.
להקות אחרות שהשפיעו על הלהקה היו סוניק יות', הפיקסיז ואר.אי.אם.
סביב 1992 פייבמנט הפכה ללהקה לכל דבר, עם הצטרפותם של הבסיסט מרק אייבולד והמתופף השני בוב נסטנוביץ'.
רוב השירים מאותה נקודה והלאה נכתבו בידי מלקמוס, כשקנברג תורם שיר או שניים בכל אלבום.
אלבום הבכורה Slanted and Enchanted מ-1992 קיבל ביקורות משבחות כמעט למשך שנה, והפך עם הזמן לקלאסיקה של אינדי-רוק.
למרות שהסגנון הקצבי של The Fall עדיין שולב בשירים, חלק גדול מהשירים הציג פן מלודי מאוד של הלהקה.
האלבום הגיע למקום ה-46 ברשימת 100 האלבומים הגדולים בכל הזמנים של עיתון המוזיקה המלודי מייקר.
לאחר פיטוריו מהלהקה של יאנג שנודע בהתנהגות פרועה בהופעות והגעתו של מתופף חדש בשם סטיב וסט, הלהקה הוציאה את האלבום שנחשב בעיני רבים לטוב ביותר שלה, Crooked Rain, Crooked Rain.
זהו אלבום "מסורתי" יותר בגישתו המוזיקלית מאלבום הבכורה והוא הציג את הסינגל Cut Your Hair, השיר שהיה הקרוב ביותר להיות להיט שפייבמנט הוציאה מעולם.
השיר Range Life מתוכו עורר הדים בתעשיית המוזיקה, כאשר מתח ביקורת שלא ברור אם היא רצינית או מבודחת על הלהקות סטון טמפל פיילוטס וסמאשינג פאמפקינס, כשהוא מזכיר את שם הלהקות במפורש.
מלקמוס התעקש שהשורה מצטטת את דבריו של היפי מתבגר שמתואר בשיר, אך טענה זו רק חיזקה את התדמית הכללית של פייבמנט בעיני הזרם המרכזי של הרוקנרול כחבורה אליטיסטית וסנובית.
האלבום הבא של פייבמנט היה Wowee Zowee המגוון מ-1995, שכלל שירי פאנק, שירי קאנטרי ובלדות שקטות שהתפרשו על פני 18 קטעים.
שירים רבים באלבום היו נסיוניים בגישתם והתנהלו ללא מבנה ברור של בית ופזמון, כשהם מזכירים לרבים את שירי האלבום הראשון.
האלבום לא התקבל היטב בזמנו, אך כיום הוא מוערך מאוד בעיני מעריצי הלהקה.
האלבום Brighten The Corners שיצא שנתיים מאוחר יותר היה תקליט קצר, רך וממוקד יותר מקודמו.
הוא הזכיר לרבים את Crooked Rain, Crooked Rain בגישתו וגם מכר יותר מהאלבומים הקודמים, אך עדיין לא מספיק כדי להחדיר את הלהקה אל המיינסטרים.
פייבמנט החלה להראות סימנים של התפרקות, כשחבריה מקדישים יותר זמן לפרויקטים צדדיים, אך בכל זאת ממשיכה להופיע.
ב-1999 הלהקה הוציאה את אלבומה האחרון, Terror Twilight, כשמלקמוס לבדו חתום על כתיבת האלבום ועם תרומה סמלית בלבד של שאר החברים בהקלטת השירים.
המוזיקה כאן היא הרבה יותר עדינה ואמוציונלית מכל אלבום אחר שפייבמנט הוציאה מעולם והוא הופק בידי נייג'ל גודריך, מפיק מפורסם שמוכר בזכות עבודתו עם הזמר בק ולהקת רדיוהד (גם בק וגם רדיוהד הצהירו בהזדמנויות שונות בעבר על הערצתם לפייבמנט).
לאחר סיום סיבוב הופעות עולמי ב-1999 בלונדון, הלהקה הודיעה על הפסקה בפעילותה, שלבסוף הפכה להתפרקותה הבלתי-רשמית.
סטיבן מלקמוס ציין בראיונות רבים שהוא מעוניין לאחד את הלהקה לאחר שימשיך עוד תקופה מסוימת את קריירת הסולו שלו.
אחרי פירוק הלהקה הוציא סטיבן מלקמוס שישה אלבומים עם להקתו הג'יקס, האחרון שבהם הוא Wig Out at Jagbags מ-2014. מלקמוס הופיע עם הרכב זה בישראל במועדון הברבי באוגוסט 2012.
בספטמבר 2009 הלהקה הודיעה על הופעת איחוד בסנטרל פארק בניו יורק בספטמבר 2010. הכרטיסים להופעת האיחוד אזלו בתוך שתי דקות ובתוך זמן קצר יצאה הודעה על הופעות נוספות.
פייבּלס היא סדרת קומיקס שנוצרה על ידי ביל וילינגהאם ומתפרסמת בחותם ורטיגו מבית DC קומיקס.
הסדרה עוסקת בדמויות מסיפורי מעשיות ופולקלור, שבעקבות מלחמה רחבה שמתנהלת בעולמן (עולם האגדות) נאלצות לברוח אל עולם בני האדם ולהסתגל אליו, עד שיוכלו לחזור לעולמן.
הסדרה מתחילה לאחר שהדמויות כבר עברו לעולם בני האדם ונמצאו בו זמן רב.
עם התפתחות הסדרה מתגלים פרטים נוספים על המלחמה שאילצה אותן להגר לעולם אחר.
ב-14 בספטמבר 2023, בעקבות סכסוך בין וילינגהאם ל-DC קומיקס, הזיכיון כולו עבר לרשות הציבור.
כל הדמויות מכל האגדות וסיפורי העם גרות בעולם רחב משלהן, שעליו מנסה להשתלט דמות מסתורית המכונה "היריב".
על מנת להשיג את מטרתו מגייס "היריב" לשורותיו חלק מהדמויות ומלחמה רחבת היקף מתפתחת.
שאר הדמויות מנסות להתנגד לניסיון ההשתלטות, אך כיוון שהן מסוכסכות ואין ביניהן שיתוף פעולה, הן נכשלות.
בעקבות הכישלון נהרגות חלק מהדמויות, חלקן בורחות ומתחבאות במקומות מסתור בעולמן, וקבוצה קטנה מצליחה לברוח לעולמם של בני האדם ולהקים שם קהילה קטנה.
חברי הקבוצה ממנים ראש עיר (שאותו מייצגת שלגיה) כדי שיגן עליהם וירכז את המאמץ להשתלט בחזרה על עולמם.
על מנת להגן על הקהילה קובעים ראש העיר ושלגיה מספר חוקים: דמויות שנראות כבני אדם יכולות לנוע בחופשיות בקרב בני האדם.
דמויות שיכולות לעטות מראה של בני אדם יכולות גם הן לנוע בקרב האנשים, אך אסור להן להשתנות בחזרה לצורתן המקורית.
דמויות שאינן נראות כבני אדם ואינן יכולות להידמות להם נשלחות אל "החווה", מקום מרוחק ודל-אוכלוסייה, שאותו אסור להן לעזוב.
בנוסף, כדי שכל הדמויות יוכלו לפעול יחדיו כדי להשתלט בחזרה על עולמן, כל הדמויות מקבלות חנינה מראש העיר.
החנינה היא על פשעים שביצעו לפני המעבר לעולמם של בני האדם.
כך למשל מקבל כחול הזקן חנינה על רציחת נשותיו; הזאב, מאגדות כמו כיפה אדומה, הזאב ושלושת החזרזירונים ועוד, מקבל חנינה על טריפת סבתה של כיפה אדומה על הריסת בתיהם של החזרזירונים, וכדומה.
שלגיה: דמותה של שלגיה מסיפור "שלגיה ושבעת הגמדים".
משמשת כסגניתו של אלוד קינג קול.
נמצאת ביחסי שנאה עם אחותה, רוז רד, וידידה טובה של ביגבי וולף.
היא בעלת יחס קר מאוד לזולתה, למרות שבפנים היא מאוד רגישה וטובת-לב.
באוגדן השלישי היא נכנסת להיריון מביגבי וזמן מה לאחר מכן היא מולידה שבעה "גורים", שעקב היותם לא אנושיים, היא נאלצת לעבור לגור בחווה יחד איתם.
באוגדן החמישי היא מפוטרת מתפקידה כסגנית ראש העיר בידי פרינס צ'ארמינג.
בעברה היא הייתה אשתו הראשונה של פרינס צ'ארמינג, אך התגרשה ממנו לאחר שגילתה שהוא בגד בה עם אחותה.
ביג באד (ביגבי) וולף: מבוסס על דמותו של הזאב הרע.
משמש בתור השריף של פייבלטאון.
הוא מסוגל לעטות צורה אנושית למרות שהוא משתנה לצורתו הזאבית כאשר הוא בסכנה.
בספר השלישי, מתברר שהוא בנה של רוח הצפון, ולכן יש ביכולתו לנשוף בעוצמה רבה.
כאשר הוא בצורתו האנושית, הוא מרבה לעשן.
שירת כחייל במלחמת העולם השנייה.
באוגדן החמישי, הוא מפוטר מתפקידו כשריף בידי פרינס צ'ארמינג ועוזב את פייבלטאון לתמיד.
ג'ק הורנר: מבוסס על ג'ק מסיפורים כגון "ג'ק ואפון הפלא", "ג'ק וג'יל" וכדומה.
תחמן שיעשה כל דבר על מנת להתעשר.
במשך זמן מה הוא מקיים מערכת יחסים עם רוז רז, ובספר הראשון הוא עוזר לה לזייף את הרצח של עצמה.
כאשר התחבולה מתגלית, שלגיה וביגבי מטילים עליו ועל רוז עבודות תרומה לקהילה.
הוא נתפס בידי הפייבלס כשקרן חסר תקנה, והוא מרבה להשתמש בחוש הומור ציני.
באוגדן החמישי, הוא עוזב יחד עם חברתו, ג'יל, להוליווד.
עם הזמן הוא גם קיבל סדרת ספין אוף משלו שנקראת "Jack of fables", המתמקדת בניסיונו להיות מקובל ומפורסם בעולם בני האדם.
פרינס צ'ארמינג: מבוסס על הנסיך המקסים ממגוון סיפורים.
לאחר שהגיע לעולם האמיתי, הוא ירד מנכסיו והתגרש מאשתו דאז, סינדרלה.
מאז, הוא מקיים מספר מערכות יחסים קצרות.
הוא מתגלה באוגדן השלישי כסייף ולוחם מיומן.
באוגדן הרביעי הוא פותח בקמפיין שיוביל אותו לראשות העיר ומגייס אליו תומכים כדוגמת היפה והחיה.
בספר החמישי הוא נבחר להיות ראש העיר החדש של פייבלטאון.
מהספר השלישי והלאה משרתו האישי הוא הובס, שעד אז שימש כמשרתו של כחול הזקן.
משרתו הנאמן של כחול הזקן עד לאוגדן השילישי, בו הוא עובר לעבוד עבור פרינס צ'ארמינג.