tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצו חילק את הפרובינקיה סוריה פלשתינה לשתיים: "פלשתינה פרימה", שהשתרעה על שטחי יהודה ושומרון ומישור החוף, ו"פלשתינה סקונדה" ("פלשתינה השנייה"), שהשתרעה על שטחי הגליל והגולן וחלקים מצפון עבר הירדן, וזאת בנוסף על "פלשתינה סלוטאריס" ("נושעת, ניצלת") ששטחה נגרע מפרובינקיית סוריה פלשתינה כבר בשנת 358 ועתה נקראה "פלשתינה טרטיה" ("השלישית").
בשנת 484 לערך, בזמן שלטון זנון, קיסר האימפריה הביזנטית, פרץ המרד השומרוני הגדול הראשון, ככל הנראה משום שהקיסר ביקש לכפות עליהם את הנצרות.
המורדים כבשו את קיסריה והשתלטו על כל הפרובינקיה פלשתינה פרימה.
אולם בסופו של דבר המרד נכשל.
כוחותיו של דוכס פלשתינה הצליחו לדכא אותו ומנהיג המרד, יוסטאס, הוצא להורג.
זנון אסר על השומרונים לקיים את פולחנם על הר גריזים והפך את בית הכנסת שעליו לכנסייה.
בשנת 495 לערך נעשה ניסיון נוסף למרד, אך הוא דוכא על ידי פרוקופיוס, מושל אדסה .
בתחילת שנת 529, בתקופת שלטון יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית, פרץ המרד השומרוני הגדול ביותר, שהתפשט משכם אל קיסריה ובית שאן והגיע גם לסביבות ירושלים ועד דרומה של פלשתינה פרימה.
המרד דוכא ובשל תוצאותיו הקשות, העניק האוצר האימפריאלי הקלות רבות לפלשתינה פרימה.
בשנת 536, בתקופת יוסטיניאנוס, הועלה מושל הפרובינקיה לדרגת פרוקונסול והוא קיבל את דרגת הכבוד Spectabilis (נערץ), השנייה בסדר הדרגות של המעמד הסנאטורי.
כמו כן, הוא קיבל את הזכות ללבוש בגד ארגמן, משכורתו הוגדלה וניתנה לו עדיפות משפטית על פני נציב פלשתינה סקונדה.
במקרה של מרד, היה עליו לדכאו גם אם פרץ בפלשתינה סקונדה.
המושל ישב בקיסריה, בירת הפרובינקיה.
בשנת 536 מושל הפרובינקיה היה סטפנוס, מהעיר עזה.
במאה ה-6 היה מושל נוסף בשם תאודורוס, יליד קיסריה.
המושלים באו בעיקר מהשכבות העירוניות הבינוניות והעליונות.
למושל היה משרד משלו: עמד לרשותו סגל של פקידים ברמות שונות ובתחומים שונים.
היירוקליס מנה במחצית הראשונה של המאה הששית 21 ערים בפלשתינה פרימה.
גאורגיוס מקיפרוס מנה במחצית השנייה של אותה מאה, שתי ערים נוספות, יבנה וניקופוליס, ויישובים נוספים.
פלשתינה פרימה נכבשה בידי האימפריה הסאסאנית בשנת 614, אולם שבה ונכבשה בידי ביזנטיון בשנת 628, לפני שנפלה בידי המוסלמים עם הכיבוש הערבי של ארץ ישראל בשנת 636.
פלשתינה טרטיה הייתה פרובינקיה ביזנטית, שראשיתה סמוך לשנת 409 לספירה, עת פרסם הקיסר תיאודוסיוס השני צו לחלוקת וארגון מחדש של כל הפרובינקיות במזרח האימפריה הביזנטית.
ראשיתה כפרובינקיה רומית, פלשתינה סלוטאריס (Palaestina Salutaris; תרגום: "נושעת", "ניצלת"), שנגרעה מפרובינקיית סוריה פלשתינה סמוך לשנת 358 והשתרעה על שטחים החופפים לשטחי חצי האי סיני, הנגב ועבר הירדן הדרומי.
הגבול עם הפרובינקיה פלשתינה עבר מחוף הים התיכון, מדרום לרפיח עד לסביבות באר שבע ומשם פנה אל ים המלח בסביבות עין גדי.
ממזרח לנהר הירדן עבר לאורך נחל ארנון.
הצו חילק את יתרתה של הפרובינקיה סוריה פלשתינה לשתי פרובינקיות נוספות, "פלשתינה פרימה", שהשתרעה על שטחי יהודה ושומרון ומישור החוף, ו"פלשתינה סקונדה", שהשתרעה על שטחי הגליל והגולן וחלקים מצפון עבר הירדן.
"פלשתינה סלוטאריס" נקראה עתה "פלשתינה טרטיה".
במאה ה-4 ואולי גם בחלק מהמאה ה-5 בירתה הייתה, ככל הנראה, חלוצה (אלוסה).
מאוחר יותר בירתה הייתה פטרה.
היירוקליס מנה במחצית הראשונה של המאה הששית עשר ערים בפלשתינה טרטיה.
גאורגיוס מקיפרוס הוסיף לרשימה זו במחצית השנייה של אותה מאה, חמישה שמות נוספים: באר שבע, אלס (אולי אילת), פנטקומיה ("חמשת הכפרים"), מאמופסורה ומטרוקומיה.
פלשצ'ניצי או פלשצניץ (בבלארוסית: Плешчаніцы; ברוסית: Плещеницы; בפולנית: Pleszczenice, פלשצ'ניצה) היא עיירה במחוז מינסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית.
העיירה נזכרת לראשונה במאה ה-16. בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכלל היישוב בתחום האימפריה הרוסית, והוענק לו מעמד עירוני.
בתחילת המאה ה-20 נמנו בעיירה 884 יהודים.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-800 יהודים, כחמישית מתושביה, ובתקופה הסובייטית פעל בעיירה בית ספר יידי.
ב-28 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הוציאו בה מיד להורג מספר תושבים שהואשמו בקומוניזם, ובהם יהודים.
בהמשך, רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, בו חויבו בענידת טלאי צהוב וגויסו לעבודות כפייה.
באמצע אוקטובר 1941 נרצחו ביער סמוך לעיירה רוב יושבי הגטו המקומי, וכעבור כשלושה שבועות נרצחו אחרוני היהודים בגטו.
קיטרודה (Keytruda), תרופת מרשם הידועה גם בשמה הרפואי פמברוליזומב (Pembrolizumab) או MK-3475. הקיטרודה היא נוגדן מואנש (מעכברים) לשימוש נגד מחלת הסרטן, בשיטת תרפיה אימונולוגית.
כיום התרופה משמשת בעיקר לטיפול נגד סרטן העור, הקרוי מלנומה.
חלק מתפקידי המערכת החיסונית, בנוסף לזיהוי והתנגדות למזיקים חיצוניים, הוא למנוע התפשטות תהליכים מזיקים לגוף המתרחשים בגוף עצמו (לאו דווקא בעקבות חדירת גורם זר).
אולם, בתאים סרטניים מסוימים ישנו ליגאנד, המכונה PDL-1, אשר מתקשר לחלבון PD-1 בתאים של מערכת החיסון.
עצם קישור בין החלבון לקולטן, מנטרל את היכולת של תא מערכת החיסון להילחם בתאים הסרטניים הללו.
תרופת הקיטרודה חוסמת את יכולת הקישור של הליגנד PDL-1 (בתא הסרטן), לבין קולטן ה-PD-1 במערכת החיסון.
בלימת הקישור, מונעת את תוצאת הקישור, שהוא בלימת מערכת החיסון.
על ידי כך, היא מאפשרת למערכת החיסון להילחם בתאים הסרטניים עם פחות בקרה אך בעוצמה גבוהה יותר, מונעת התפתחות של הגידול הסרטני, התפשטות המחלה, ואף נסיגה בתסמינים שלה.
לשימוש בקיטרודה ישנן תופעות לוואי בשכיחויות שונות.
המרכזיות מביניהן: עייפות, חולשה, שיעול, בחילה, גרד, פריחה עורית, תיאבון מופחת, עצירות, שלשולים, כאבי מפרקים, כאבי שרירים, כאבי ראש, בהקת (וטיליגו) והגברה בתפקודי הכבד.
ישנם גם מספר מטופלים שסבלו מתת פעילות של בלוטת התריס, אי ספיקת כליות, דלקת כבד, הגברת פעילות של בלוטת יותרת המוח ופנאומוניטיס (מתבטא בקוצר נשימה וכאבי חזה).
הקיטרודה פותחה לראשונה על ידי גרוגורי קרבן (Gregory Carven), הנס ון אננא'אם (Hans van Eenennaam) וג'ון דולוס (John Dulos).
הפיתוח הראשוני והפיכת התרופה לשמישה בבני אדם, נעשה במכון Organon Biosciences, שלימים הפך להיות Schering Plough Research Institute, ולאחר מכן בחברת מרק.
בעקבות תוצאות מרשימות של נבדקים, בספטמבר 2014 אישר ארגון המזון והתרופות האמריקאי, בהליך מהיר, את השימוש בתרופה.
השימוש בתרופה היה תחילה לחולים קשים בסרטן העור.
באוקטובר 2015 אישר ארגון המזון והתרופות האמריקאי את השימוש גם בחולי סרטן ריאות, כשקיים בגידול את קולטן הPDL-1, וכאשר אין שיפור משמעותי לאחר שימוש באמצעים כימותרפיים אחרים.
יצרנית הקיטרודה היא חברת מרק.
תרופת הקיטרודה נכנסה לסל התרופות בישראל בשנת 2014.
בתרופה נערכו בעבר, ונערכים עד היום, ניסויים קליניים בשימושים שונים.
בין הניסויים ניתן למצוא השפעות של התרופה על חולי סרטן עור וחולי סרטן ריאות.
המחקר הקליני הראשון בתרופת הקיטרודה היה בסרטן העור.
במחקר לקחו חלק 89 חולי סרטן העור אשר קיבלו את התרופה במינון מומלץ כל שלושה שבועות.
אצל 37-38% מסך כל הנבדקים נצפתה תגובה לטיפול.
ב-24% מסך כל הנבדקים הייתה התכווצות חלקית או מלאה של הגידולים הסרטניים.
86% מאותם מטופלים שנצפתה בהם התכווצות מסוימת, המשיכו להגיב לטיפול גם לאחר למעלה מ-6-36 שבועות.
במחקר קליני שנערך בישראל נבדקה יעילות התרופה לגידול מוח מסוג גליובסטומה אולם התרופה לא הצליחה להוכיח יעילות נגד סרטן זה.
ב 23.5.2017 הכריז מנהל המזון והתרופות האמריקני (FDA) כי טיפול בקיטרודה יאושר לשימוש לפי מאפיינים גנומיים של הגידול הסרטני.
פלשפורוורד הוא סצנה שבאופן זמני לוקחת את הסיפר לזמן עתיד מנקודת ההווה של הסיפור בספרות, קולנוע, טלוויזיה ומדיות נוספות.
סצנות פלשפורוורד משמשות לעיתים קרובות כדי לייצג אירועים צפויים או מדומים שיתרחשו בעתיד.
הן יכולות גם לחשוף חלקים משמעותיים של הסיפור שעדיין לא התרחשו, אך יתרחשו בקרוב עם מידע רב יותר.
פלשפורוורד דומה לרמז מטרים, שהוא פרט המופיע בסיפור, ומרמז לקוראים על התפתחותה הצפויה של העלילה.
זה בעיקר מכשיר סיפר פוסט-מודרני, שקרוי על ידי אנלוגיה לפלשבק היותר מסורתי, אשר חושף אירועים שהתרחשו בעבר.
פלשפורוורד יופיע לרוב, אך לא רק, בעלילות מסוגת מסתורין, כדוגמת סדרות הטלוויזיה "אבודים" ו"המדריך לרוצח", בהן ניתן למצוא דוגמאות רבות לפלשפורוורד.
הסדרה "פלאש פורוורד", הנקראת על שם התופעה, סובבת כולה סביב אירוע בודד של פלשפורוורד.
פלתודוניים (שם מדעי: Plethodontidae) היא משפחה של בעלי זנב החיים באמריקה הצפונית, המרכזית והדרומית וכן באי סרדיניה בים התיכון, בהרי האלפים ובקוריאה הדרומית בבתי גידול לחים ורטובים.
סלמנדרות אלה ייחודית בכך שהם חיות על היבשה אבל חסרי ריאות ונושמות דרך עורם ודרך רקמת הפה שלהם.
הרגליים שלהם קטנות והגוף צר ומוארך, בעלי זנב גדול וראש ועיניים קטנות.
עם זאת לשונם ארוכה מאוד ויכולה להידבק לטרפם במהירות.
Eurycea – בה סלמנדרת מערות טקסנית
פלתודון או סלמנדרת עצים (Plethodon) – בו פלתודון גלוטינוסוס
פמברוקשייר הוא מחוז ממחוזות ויילס, בדרום-מערב ויילס, בממלכה המאוחדת.
המחוז נוצר בשנת 1996 עם פיצול מחוז השימור דווד (Dyfed), שנוצר ב-1974 על ידי סיפוח מחוז פמברוקשייר הקדום אשר הוקם בשנת 1889 בתור "מועצה מחוזית".
הבירה האדמיניסטרטיבית של המחוז נמצאת בעיירה הוורפורדווסט בעוד שהעיר הגדולה ביותר היא מילפורד הייבן והמרכז ההיסטורי של האזור היא העיר פמברוק עם טירת פמברוק ששימשה את המרכז השלטוני האזורי החל מהמאה ה-11.
מחוז פמברוקשייר גובל מצפון עם קרמרת'נשייר וממזרח עם קרדיגיון.
המחוז ממוקם בפינה הדרום-מערבית של ויילס, כשהוא מוקף מדרום וממערב בים האירי.
חלק נרחב מחופי המחוז הוגדרו בשנת 1952 בתור הפארק הלאומי חופי פמברוקשייר, אחד משלשת הפארקים הלאומיים בוויילס.
פם שרייבר היא טניסאית עבר אמריקאית.
היא זכתה ב-21 תחרויות גראנד סלאם לזוגות נשים וסך הכל זכתה ב-133 טורנירים.
בשנת 1988 היא זכתה במדליית זהב אולימפית לזוגות נשים לצד זינה גריסון.
פם שרייבר בהיותה חובבנית בת 16 הגיעה לגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה.
בכל הקריירה שלה זו הייתה הפעם היחידה בה היא שיחקה בגמר תחרות גראנד סלאם לנשים.
הצלחתה הגדולה שם פם שרייבר הייתה בתחרויות זוגות נשים לצד מרטינה נברטילובה.
הן זכו ב-21 תוארים, לרבות גראנד סלאם בשנת 1984. מאפריל 1983 עד יולי 1985 הן זכתו ב-109 משחקים רצופים ללא הפסד.
בסוף שנות ה-80 פם שרייבר נחלשה, אך גם בשנת 1991 זכתה באליפות ארצות הברית הפתוחה לזוגות נשים לצד נטליה זברבה.
לאחר הפרישה היא עוסקת בשדרנות ספורט.
בשנת 2002 היא נישאה לג'ורג' לייזנבי, אך התגרשה לאחר מספר שנים.
תוצאה שנה טורניר פרטנרית יריבה בגמר תוצאהסגנית 1980 אליפות ארצות הברית הפתוחה בטי שטוב בילי ג'ין קינג מרטינה נברטילובה 7–6, 7–5סגנית 1981 אליפות אוסטרליה הפתוחה מרטינה נברטילובה קתי ג'ורדן אן סמית' 6–2, 7–5זכייה ||1982 || אליפות וימבלדון || מרטינה נברטילובה || קתי ג'ורדן אן סמית' || 6–4, 6–1
| bgcolor="98FB98"|זכייה1982 אליפות אוסטרליה הפתוחה מרטינה נברטילובה קלאודיה קולדה-קילש אווה פאף 6–4, 6–2זכייה||1983 || אליפות וימבלדון || מרטינה נברטילובה || רוזמרי קזאלס ונדי טרנבול || 6–2, 6–2
| bgcolor="98FB98"|זכייה1983 אליפות ארצות הברית הפתוחה מרטינה נברטילובה רוזלין פיירבנק קנדי ריינולדס 6–7(4), 6–1, 6–3זכייה ||1983 || אליפות אוסטרליה הפתוחה || מרטינה נברטילובה || אן הובס ונדי טרנבול || 6–4, 6–7, 6–2
| bgcolor="98FB98"|זכייה 1984 אליפות צרפת הפתוחה מרטינה נברטילובה קלאודיה קולדה-קילש האנה מנדליקובה 5–7, 6–3, 6–2זכייה ||1984 || אליפות וימבלדון || מרטינה נברטילובה || קתי ג'ורדן אן סמית' || 6–3, 6–4
| bgcolor="98FB98"|זכייה 1984 אליפות ארצות הברית הפתוחה מרטינה נברטילובה אן הובס ונדי טרנבול 6–2, 6–4זכייה ||1984 || אליפות אוסטרליה הפתוחה || מרטינה נברטילובה || קלאודיה קולדה-קילשh הלנה סוקובה || 6–3, 6–4
| bgcolor="98FB98"|זכייה 1986 אליפות וימבלדון מרטינה נברטילובה האנה מנדליקובה ונדי טרנבול 6–1, 6–3זכייה ||1986 || אליפות ארצות הברית הפתוחה || מרטינה נברטילובה || האנה מנדליקובה ונדי טרנבול || 5–7, 6–3, 6–2
| bgcolor="98FB98"|זכייה 1987 אליפות אוסטרליה הפתוחה מרטינה נברטילובה זינה גריסון לורי מקנייל 6–1, 6–0זכייה ||1987 || אליפות צרפת הפתוחה || מרטינה נברטילובה || שטפי גראף גבריאלה סבטיני || 6–2, 6–1
| bgcolor="98FB98"|זכייה 1987 אליפות ארצות הברית הפתוחה מרטינה נברטילובה קתי ג'ורדן אליזבת סמיילי 5–7, 6–4, 6–2זכייה ||1988 || אליפות אוסטרליה הפתוחה || מרטינה נברטילובה || כריס אוורט ונדי טרנבול || 6–0, 7–5
| bgcolor="98FB98"|זכייה 1988 אליפות צרפת הפתוחה מרטינה נברטילובה קלאודיה קולדה-קילש הלנה סוקובה 6–2, 7–5זכייה ||1989 || אליפות אוסטרליה הפתוחה || מרטינה נברטילובה|| פטי פנדיק ג'יל הטרינגטון || 3–6, 6–3, 6–2
| bgcolor="98FB98"|זכייה 1991 אליפות ארצות הברית הפתוחה נטליה זברבה יאנה נובוטנה לריסה סבצ'נקו 6–4, 4–6, 7–6(5)סגנית 1993 אליפות אוסטרליה הפתוחה אליזבת סמיילי ג'יג'י פרננדס נטליה זברבה 6–4, 6–3
סיכום השתתפות בגראנד סלאם - יחידות
פמברוק פיינס היא עיר בדרום מדינת פלורידה, ארצות הברית.
אוכלוסיית העיר מוערכת (נכון ל-2020) בכ-171,178 תושבים, מה שהופך אותה לעיר ה-11 בגודלה בפלורידה ולעיר מרכזית במטרופולין מיאמי.
בשנת 2000 הייתה ההכנסה החציונית למשק בית בעיר 52,629$, וההכנסה החציונית למשפחה הייתה 61,480$.
כ-3.9% מהמשפחות ו-5.4% מהאוכלוסייה היו מתחת לקו העוני.
בעיר יש את אחוז הקולומביאנים הגבוה ביותר מבין ערי ארצות הברית.
3.3% משני גזעים או יותר
פלשרגמץ (בהונגרית: Felsőregmec) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
במהלך השנים חיו בכפר מעט יהודים ובמקום קיימים שרידי בית קברות יהודי.
פלשקלצ'ן (בהונגרית: Felsőkelecsény) הוא כפר קטן במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית פלשקלצ'ן קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-435 תושבים בשנת 1990 עד 323 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-25%).
בפלשקלצ'ן חיו מעט יהודים ובמקום קיים בית קברות יהודי.
פלשניאראד (בהונגרית: Felsőnyárád) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם אוכלוסיית פלשניאראד קטנה משמעותית בשנים האחרונות, מ-1,120 תושבים בשנת 1990 עד 947 תושבים בשנת 2018 (ירידה של כ-15%).
בפלשניאראד חיו מעט יהודים ובמקום קיים בית קברות יהודי.
פֶּלֶשְקֶפֶה (בהונגרית: Pölöskefő) הוא כפר קטן בן כ-500 תושבים במחוז זאלה, בנפת נג'קניז'ה, בגבעות זאלה, קרוב למשולש הגבולות הונגריה-קרואטיה-סלובניה.
הכפר ממוקם כ-2 ק"מ מזרחית לכביש הראשי 74 ו-21 ק"מ וצפונית לעיר נג'קניז'ה.
שטחו מישורי ברובו, בחלקו אזור של גבעות.
"התעלה הפרינציפלית" עוברת לאורך הגבול המזרחי של הכפר.
בשטח הכפר עובר כביש 7529 בין הכפר לבין הכפר גלשה וזאלהסנטבלאז' בכיוון מזרח-מערב.
קו הרכבת לא מגיע ליישוב.
תחנת הרכבת הקרובה ביותר נמצאת במרחק של 3 ק"מ בכפר גלשה, קו סומבטהיי - נג'קניז'ה (תחנת הרכבת גלשה).
לראשונה הוזכר המקום בכתב בשנת 1354 בשם פילישקפו (Pyliskefew).
היישוב קיבל את שמו מנחל פִּילִישְקֶה / פֶּלֶשְקֶה (היום נקרא סֵוִיז) שהכפר בנוי במקור נביעתו.
האדמות סביב הכפר היו נחלת המנזר של זאלה, ואלה שימשו את משפחת אֶרְדֶג (שטן בהונגרית).
בעשור הראשון של המאה ה-15 נבנתה גם טירה ביישוב.
הטורקים הרסו את הכפר מספר פעמים (1564, 1572) ובעלי אדמות הכפר מישכנו את אדמותיו מספר פעמים.
בתקופת הכיבוש הטורקי הכפר היה מאוכלס חלקית בלבד, 17 בתים נרשמו בו בראשית המאה ה-17. ב-1848 התגוררו בו כבר 668 תושבים.
אין מידע על מספר התושבים היהודיים באף תקופה.
שיעור האבטלה גבוה עם הגירה אל מחוץ לכפר.
יש מעט בעלי מלאכה ויזמים מקומיים, והתושבים עובדים בנג'קניז'ה הסמוכה או בזאלאגרסג.
בית הולדתו של האלוף האולימפי היהודי-הונגרי ד"ר פרנץ מזה.
האחוזה של משפחת פאלפי מפאלפיסג, ביתו לשעבר השופט הראשי של פאצ'ה.
בחלקו הדרומי של הכפר, בדושנוק, נמצאת אחוזת צ'רטאן.
הכנסייה הרומית-קתולית נבנתה בשנת 1754 ונבנתה מחדש בשנת 1875 לכבוד מריה מגדלנה.
אנדרטת מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה בחצר הכנסייה.
ד"ר פרנץ מזה, (1885–1961) היה היסטוריון ספורט הונגרי-יהודי, מורה, אלוף אולימפי.
פלתודון גלוטינוסוס (שם מדעי: Plethodon glutinosus) הוא מין של דו-חיים משפחת הפלתודוניים, החי בטבע במזרח ארצות הברית.
הוא מצוי מניו יורק, מערבה עד אילינוי, דרומה עד מיסיסיפי ומזרחה לאלבמה.
ישנם אוכלוסיות מבודדות גם בניו המפשייר ובצפון קונטיקט.
הפלתודון הוא מין של סלמנדרה רירית ושחורה עם כתמים לבנים עד כסופים או זהובים לאורך הגב והצידיים והם בעלי רגליים קטנות מאוד וחלל צלעות רחב ובולט.
האורך הממוצע שלהם הוא 12 עד 17 ס"מ, כשנמצאו פרטים באורך 20 ס"מ.
הנקבות לרוב יותר גדולות מהזכרים.
הפלתודונים מסתתרים מהשמש והם חיים לרוב על קרקעית יערות, אדמה לחה, בולי עץ ופסולת עלים אך לא בתוך המים.
הם משתמשים גם במחילות של בעלי חיים אחרים.
הם ניזונים בעיקר מחרקים כמו חיפושיות, נמלים ומרבי רגליים שהם תופסים עם לשונם הדביקה.
סלמנדרות אלה מתרבות במשך האביב כשהזכרים מרקדים כדי למשוך את הנקבות.
הנקבות מטילות 4 עד 12 ביצים ריריות ודביקות, צמוד לעורם ושומרות עליהם באזור חשוף כמו מחילה באדמה עד לבקיעתם, שומרות עליהם מטורפים ומנקבות קניבליות.
הביצים בוקעות כעבור 3 חודשים, ישר כבוגרות ללא התחלה כראשנים.
בניגוד לרוב הדו-חיים הם אינם צריכים מים כדי לשרוד, אך עליהם להסתתר מאור שמש ישיר.
השפה הפלִשתית היא שפה נכחדת ששימשה את הפלשתים.
מעט מאוד ידוע על השפה, ממנה שרדו קומץ מילים שהיוו השאלה תרבותית מעברית המקראית, המתארות ספציפית מוסדות פלשתים, כמו 'הסרנים', ה"אדונים" של חמש הערים הפלשתיות ("פנטפוליס"), או כלי הקיבול של 'ארגז', המופיע ב ולא בשום מקום אחר.
אין מספיק מידע על שפת הפלשתים כדי לקשר אותה בביטחון לכל שפה אחרת.
קשרים אפשריים לשפות הודו-אירופיות ואף יוונית מיקנית, תומכים בתיאוריה לפיה מקורם של הפלשתים באוכלוסיית מהגרים הנקראת בקרב ההיסטוריונים "גויי הים".
אחת הסברות רואה בשפה הפלישתית ניב הלני ארכאי קרוב לליניארי ב' המיקני.
ישנם רמזים לאוצר מילים ולאונומסטיקה ממקור לא-שמי, אך הכתובות, שלא הובהרו על ידי כמה זיופים מודרניים, הן חידתיות: מספר "חותמות עוגן" מיניאטוריות כתובות באתרים פלשתים שונים.
מצד שני, עדויות מהקורפוס הדק של כתובות קצרות מתקופת הברזל (לדוגמה: כתובת תל צפית), מוכיחות כי בשלב מסוים במהלך תקופת הברזל המקומית, החלו הפלשתים להשתמש באחד הדיאלקטים (הפיניקי או העברי) של השפה והכתב אשר עם הזמן הסתירו והחליפו את המסורות הלשוניות המוקדמות, הלא-מקומיות.
אחת הדוגמאות הבודדות לתיעוד השפה הפלשתית היא כתובת עקרון, כתובת פלשתית שנחשפה בשנת 1996, במהלך חפירות ארכאולוגיות, בתל מקנה, המזוהה עם עקרון המקראית.
הכתובת כתובה בדיאלקט פיניקי אך מייצגת שפה מדוברת פלשתית שבאותה תקופה הייתה לא שמית.
ברבות הזמן אמצו הפלשתים דיאלקט פיניקי-עברי גם כשפה מדוברת.
במאות ה-8 וה-7 לפני הספירה לפני החורבן על ידי אשור, השפה הכתובה העיקרית בפלשת הייתה ניב כנעני שנכתב בגרסה של האלפבית הפיניקי עד כדי כך שפרנק מור קרוס כינה אותו "הכתב הנאו-פלישתי".
הכיבושים האשוריים והבבליים הרסו את הנוכחות הפלשתית על החוף.
כאשר התיעוד מתחדש, תחת הממלכה האחמנית (האימפריה הפרסית), בשפה הארמית שהייתה הלינגואה פרנקה של האימפריות אשור, בבל ומקומות נוספים ברחבי המזרח התיכון הקדום.
סיווג השפה הפלישתית כשפה הודו-אירופאית
ישנן כמה עדויות המחזקות את ההשערה שהפלשתים אכן דיברו במקור שפה הודו-אירופית, מה שמסביר את המקור היווני האגאי המובהק של סגנונות חרס פלשתים ומוטיבים דקורטיביים, במיוחד כלי קרמיקה פלישתית.
מספר מילים הקשורות לפלשתים שנמצאו בתנ"ך העברי אינן שמיות, ובמקרים מסוימים, עם הסתייגות, ניתן לייחס אותן לשורשים מפרוטו-הודו-אירופית.
לדוגמה, Barnett התחקה אחר המילה הפלשתית לקברניט.
seren, אשר עשויה להיות קשורה לסארוואנות/tarawanas הנאו-חיתיות (שפה הודו אירופאית קדומה).
שמות פלשתים מסוימים, כגון גוליית ואכיש, נראים כמילים ממקור לא-שמי, והוצעו לגבי מילים אלו אטימולוגיות הודו-אירופיות.
פמארה דיידהיו הוא כדורגלן סנגלי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת קלרמון פוט מליג 2 ובנבחרת סנגל.
דיידהיו החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצות ASM בלפור, אפינאל וגזלק אז'אקסיו מהליגות הנמוכות בצרפת, ולאחר מכן שיחק בסושו ובקלרמון פוט מליגת המשנה הצרפתית.
ב-2 ביולי 2016 חתם דיידהיו באנז'ה מליגת העל הצרפתית.
הוא ערך 31 הופעות ליגה במדי המועדון, בהן הבקיע שמונה שערים.
ב-28 ביוני 2017 חתם דיידהיו על חוזה לארבע עונות בבריסטול סיטי מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ.
הוא שיחק במועדון במשך ארבע עונות, בהן ערך 154 הופעות ליגה והבקיע 46 שערים.
ב-19 ביולי 2021 חתם דיידהיו על חוזה לארבע עונות באלניהספור מליגת העל הטורקית.
ב-24 בינואר 2023 הושאל אל גרנאדה, בסיום העונה חתם בקבוצה באופן קבוע.
ב-31 בינואר 2024 הושאל אל קארדיף סיטי.
ב-13 בספטמבר חזר אל קלרמון פוט.
ב-31 במאי 2014 ערך דיידהיו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סנגל, בתיקו 2-2 נגד נבחרת קולומביה במשחק ידידות.
ב-3 בספטמבר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 2-0 על נבחרת נמיביה במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2017. הוא היה חלק מסגל נבחרת סנגל בטורניר גביע אפריקה לאומות 2017, וערך הופעה אחת בטורניר.
כמו כן, הוא היה חלק מסגל נבחרת סנגל בטורניר גביע אפריקה לאומות 2021 בשנת 2022, בו זכתה נבחרתו, וערך חמש הופעות בטורניר.
פלשסנטאיוואן (בהונגרית: Felsőszentiván) הוא כפר בנפת באיה שבמחוז באץ'-קישקון בדרום־מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה, גם בפלשסנטאיוואן אוכלוסיית היישוב נמצאת בירידה.
שמו של הכפר פלשסנטאיוואן הוזכר במסמכים לראשונה בשנת 1198.
פלתודון סינרוס (שם מדעי: Plethodon cinereus) הוא מין של דו-חיים משפחת הפלתודוניים, החי במזרח אמריקה הצפונית שמדרום קנדה בקוויבק והפרובינציות האטלנטיות עד מינסוטה, מערבה עד מיזורי ודרומה עד לצפון קרולינה.
הפלתוון הוא קרובו של פלתודון גלוטינוסוס וידועים שני מופעים שונים באותו מין, הנבדלים בצבעיהם והתגוננותם מטורפים.
זוהי סלמנדרה יבשתית קטנה באורך של 5.7 עד 10 ס"מ והיא בעלת גוף נמוך ורירי עם יכולת נשימה מעורה.
העיניים גדולות והגפיים קצרות ואיטיות, כשהסלמנדרה משתמשת בעיקר בזנבה להיגוי.
היא מופיעה בשני צורות: אדומות גב שהם בעלי פס אדום לאורך גב עד הזנב ולעיתים הוא מופיע בגוונים נוספים כמו: כתום, צהוב ולבן ובמקרים מסוימים אדום לחלוטין בכל הגוף.
הצורה השנייה היא אפורי גב, שהם בעלי גב אפרפר דמוי-עופרת.
בשני המופעים הבטן שחורה-לבנה ומנומרת.
הסלמנדרה היא פעילת יום החיה על קרקעית יערות לחים ובהם מחפשת טרף של חסרי חוליות כמו חרקים, קפזנבאים, רבי-רגליים, אמפיפודים ועכבישאים קטנים אותם היא צדה עם לשונה.
סוג תזונתם מתבסס בהתאם למופעם כשהאדומים מתבססים על אקריות, קפזנבאים ונמלים בעוד האפורות מתבססות על נמלים, קרדיות ואיזופודים.
הם מחבבות מאוד גם טרמיטים הנחשבים למתאימים לצעירים יותר מנמלים.
הסלמנדרות מזדווגות מתחת לסלעים ובולי עצים ביבשה והזכרים משאירים לנקבות חבילת תאי זרע, אותם הם מכניסות לנרתיקם.
חלק מהפרטים הופכים למונוגמיים ושומרים יחדיו על אזור הרבייה שלהם מסלנמנדרות אחרות.
הנקבות מייצרות 4 עד 17 ביצים בשנה ואלה בוקעות תוך 6 עד 8 שבועות.
פמאנה קיזרה (בפורטוגזית: Famana Quizera; נולד ב-25 באפריל 2002 בביסאו שבגינאה ביסאו) הוא כדורגלן מגינאה ביסאו המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת אקדמיקו דה ויזאו מהליגה הפורטוגלית השנייה ובנבחרת גינאה ביסאו.
קיזרה גדל במחלקות הנוער של בנפיקה ליסבון ובורוסיה מנשנגלדבך.
בשנת 2020 החל לשחק בקבוצת המילואים של בורוסיה מנשנגלדבך.
ב-1 בספטמבר 2021 הושאל לאקדמיקו דה ויזאו מהליגה הפורטוגלית השנייה.
ב-21 ביולי 2022 חתם על חוזה קבוע במועדון.
ב-11 בספטמבר 2023 ערך קיזרה את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גינאה ביסאו, בניצחון 2-1 על נבחרת סיירה לאון במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2023.
פמיניזם היא אסופה של אידאולוגיות, תנועות פוליטיות, תנועות חברתיות ותאוריות בתחומי מדעי החברה ומדעי הרוח אשר מטרתן שחרור נשים מדיכוי וקידום שוויון מגדרי, מבחינה משפטית, פוליטית, חברתית, כלכלית ואישית.
בכלל גישות אלה כלולים המאבק לשוויון על פי חוק, המאבק לשוויון הזדמנויות בחינוך ותעסוקה והמאבק נגד אלימות כלפי נשים.
נהוג לייחס את ראשיתו של הפמיניזם למאה ה־19 באירופה, כאשר תחילת התנועה התמקדה בהשגת זכויות בסיס פורמליות, כגון זכות ההצבעה.
תפיסת העולם הפמיניסטית מפרשת את המציאות החברתית הקשורה לחייהן ומעמדן של נשים בחברה, תוך התמקדות במשמעויות הפוליטיות, החינוכיות, התרבותיות והכלכליות של יחסי גברים-נשים.
הפמיניזם תומך בהעצמת נשים בדרכים שונות דוגמת חקיקה, אכיפה, הסברה, עידוד מוּדעוּת לנורמות דיבור ושינויין, ייעוץ ומתן פתרונות למצבים שונים, וכל זאת במטרה ליצור שינוי חברתי כולל.
פעולות אלו מבוססות על תאוריות פמיניסטיות אשר מבקשות להציע פרשנויות חלופיות לתפישה ההגמונית-גברית של המציאות.
התנועה הפמיניסטית איננה מזוהה עם מפלגה, ארגון או דמות מייסדת אחת.
רעיונות התנועה הפמיניסטית ודרכי פעולתה מגוונים, ומשתנים בהתאם למקום ולתקופה.
הפמיניזם כולל זרמים שונים, מגוון גישות, אמונות ורעיונות.
המשותף לכל הזרמים השונים המרכיבים את התנועה הפמיניסטית טמון ביציאה נגד אפליית נשים, שאת ביטויה ניתן למצוא בהדרתן של נשים ממוקדי הכוח הפוליטיים והחברתיים, כמו גם במאבק נגד תפיסת העולם המציבה את הגבר במרכז ואת האישה בשוליים.
בל הוקס, פמיניסטית רדיקלית של "הגל השני", הגדירה את הפמיניזם בספרה כ"תנועה לסיום הסקסיזם, הניצול הסקסיסטי והדיכוי הסקסיסטי".
המילה פמיניזם היא מהמילה הצרפתית: féminin – שפירושה אישה או נקבה (בלטינית – femina היא אישה) ו־ism שפירושה תפיסה.
המאות ה־18 וה־19: התפתחות הפמיניזם הליברלי
המונח הופיע לראשונה בכתב העת של הפילוסוף הצרפתי שארל פורייה בשנת 1837 .
חלק מהאמנציפציה שקידם הליברליזם בעידן הנאורות של המאה ה-18 היה מאבק להקניית שוויון זכויות מלא לציבור הנשים, שלא נהנה קודם לכן מיתרונות ומזכויות אלו.
כחלק מרעיון "האדם במרכז", חירות ושוויון תפסו את מקומם של רעיונות מסורתיים, המתוארים, למשל, בביטוי הגרמני ילדים, מטבח, כנסייה , שבא לסכם את עולמה "המסורתי" של האישה.
עם זאת, כמה מן ההוגים הבולטים ביותר בתקופת הנאורות, שהגנו על עקרונות דמוקרטיים, על שוויון וקראו תגר על הרעיון כי קבוצה קטנה צריכה לשלוט על רוב האוכלוסייה, האמינו כי עקרונות אלה צריכים לחול רק על המגדר שלהם או הגזע שלהם.
לדוגמה, הפילוסוף ז'אן-ז'אק רוסו חשב כי מדרך הטבע האישה צריכה לציית לגבר, וכתב "נשים טועות כשהן מתלוננות על אי השוויון בחוקים מעשה ידי גברים".
דה גוז' עצמה הוצאה להורג במהלך תקופת שלטון הטרור בגלל נושאים אחרים.
וולסטונקראפט טענה כי הנשים ראויות לחינוך ההולם את מעמדן בחברה, כי הן חיוניות לאומה כיוון שהן מחנכות את הילדים, וכי הן יכולות להיות "חברות" לבעליהן ולא רק רעיות.
היא התנגדה לטענות של רוסו, שרצה למגר את החינוך הנשי.
השימוש המוקדם ביותר במושג "פמיניסט" מיוחס לשארל פורייה, סוציאליסט צרפתי שפעל במאה ה-19. פורייה ראה ברעיון שחרור האישה את המפתח לשחרור ולשוויוניות בחברה כולה.
בשנות ה-90 של המאה ה-19, עם התעצבות התנועה למען זכות הבחירה לנשים, היא התנועה הסופרג'יסטית באנגליה, הפך המושג "פמיניזם" למזוהה עם תפיסת עולם ליברלית.
האידאולוגיה הליברלית ראתה בכל בן אדם יצור רציונלי ובעל זכות להגדרה ולמימוש עצמי, רעיון שסיפק קרקע נוחה לצמיחת המאבק לזכויות הנשים.
הוגי דעות ליברליים, כמו הכלכלן והפילוסוף ג'ון סטיוארט מיל אשר כתב את המסה על "שעבוד האישה" (1869), ראו באמנציפציה לנשים שלב מכריע בדרך לחברה ליברלית מתקדמת, וטענו כי יש לעגן בחוק זכויות שוות לנשים, ובעיקר את ההגנה על גופן ורכושן.
בדומה לתפיסה הליברלית הקלאסית, שהדגישה את הממד האוניברסלי המאחד את בני האדם, גם הפמיניזם הליברלי ביקש להדגיש את הדמיון שבין נשים לגברים, תוך שאיפה לשלב את הנשים במרחב הציבורי והפוליטי.
המאה ה־19: הגל הראשון של הפמיניזם
אבות האומה האמריקאית כמו בנג'מין פרנקלין, תומאס ג'פרסון וג'ון אדמס היו שוביניסטים בצורה מובהקת.
לעומת זאת תומאס פיין, שהיה מהפכני בנושאים רבים אחרים, היה פמיניסט, לפחות לקראת כתביו המאוחרים יותר.
בעוד שב"זכויות האדם" (1776) פיין לא התייחס במיוחד לנשים, התנועה שלו החוצה מהשיח הרפובליקני, והתהליכים שהובילו אותו לכתוב את "עידן התבונה" דחפו אותו לכיוון תמיכה בזכויות נשים.
בחלק השני של "זכויות האדם" (1792) וב"צדק אגררי" (1797) הוא תמך במשתמע או במישרין בזכויות נשים שוות לגברים, במיוחד בזכויות חברתיות אבל גם בזכויות פוליטיות כמו זכות ההצבעה.
במאי 1836 הגיעה לארצות הברית היהודיה האתאיסטית, ארנסטינה לואיזה פוטובסקי רוז והחלה לפעול למען קידום שוויון זכויות לנשים.
רבים מבין הפעילים והפעילות למען זכויות נשים באותה תקופה היו פעילים גם בתנועה לביטול העבדות ביניהם רוז, אנתוני, סטנטון, אביגייל אדמס, לוסי סטון, שרה ואנג'לינה גרימקה, לוקרישה מוט, שרה בגלי, תדיאוס סטיבנס ועוד.
ביולי 1848, התקיימה ועידת סנקה פולס, שכונתה לאחר מכן "הכנס הפמיניסטי הראשון".
בוועידה התקבל מסמך שחובר על ידי סטנטון, ובו דרישה לתת לנשים זכות הצבעה ושוויון חברתי ככל האדם (דרישה שהתממשה רק ב-1920).
והמניפסט כלל תביעה להכיר בכמה זכויות של האישה הנשואה – הזכות להחזיק ברכוש משל עצמה, הזכות לחופש תנועה, הגנה מפני אלימות בעלה, הזכות לגירושין, הזכות לחופש פעילות כלכלית, הזכות לעסוק במקצועות חופשיים, מתן חינוך שווה לבנות וזכות הצבעה
אחד המאבקים הראשונים של הפמיניסטיות הייתה הזכות לשאת דברים בציבור.
אנתוני שיתנו לנשים את הזכות לדבר, אולם לאחר דיון של שלושה ימים הדבר נאסר.
התנועות הפמיניסטיות התחילו בחברות מתועשות ובאזורים עירוניים, בהם צמחו המעמדות הבינוניים.
כבר בתחילת המאה ה-19, נשים בארצות הברית היו מעורבות בארגונים פילנתרופיים, ולו משום שהסעד והצדקה היו תחומי התעסוקה היחידים שהיו אז נגישים לנשים בנות המעמד הבינוני.
כך למשל ג'יין אדמס, שהייתה אחת ממייסדות ליגת הנשים הבין-לאומית למען שלום וצדק וזכתה בפרס נובל לשלום בשנת 1931.
אמצע המאה ה־20: הגל השני של הפמיניזם
נשים פמיניסטיות המשיכו לפעול גם בתקופה שבין שני הגלים; אין בחלוקה ל"שני גלים" כדי להפחית מחשיבותן.
בעולם המערבי נודעו שנות ה-60 בהיותן תקופה סוערת ומרגשת, בה התעוררו ופעלו תנועות אזרחים למען נושאים שונים: המהפכה המינית, מהפכות סטודנטים, תנועות לזכויות אזרח, תנועה למען השחורים ועוד.
התנאים היו אופטימליים להתעוררותה המחודשת של תנועת הנשים והפיכתה בשנית לתנועת המונים.
אחד ההישגים הראשונים של תנועת הנשים המחודשת היה הקמתה של הוועדה הנשיאותית למעמד הנשים בהנהגת אלינור רוזוולט בדצמבר 1961. ועדה זו המשיכה בפעילות פמיניסטית ליברלית, ואחד מהישגיה החשובים הוא חקיקת החוק לשכר שווה.
ב-1963, שתים עשרה שנים לאחר ספרה של דה בובאר, פרסמה בטי פרידן את ספרה "המסתורין הנשי"; בדומה ל"מין השני", ספר זה היה בגדר אירוע מכונן לתנועת הנשים.
בטי פרידן ונשים אחרות הקימו בשנת 1966 את הארגון הלאומי לנשים (National Organization of Women – NOW).
NOW זיהה עצמו כארגון פמיניסטי ליברלי, שראה דמיון בסיסי בין נשים לגברים ורצה ליצור שינוי מתוך המערכת הקיימת.
ערכיו ואופן פעילותו של NOW יצרו מצב בו נשים מסוימות לא יכלו לקחת בו חלק וזרם פמיניסטי שני הוקם – התנועה לשחרור האישה (WLM); זרם זה אופיין כשייך לפמיניזם הרדיקלי.
בשנת 1975 הופיע הספר "חדר הנשים" של מרילין פרנץ' שהפך לרב-מכר והשפיע על נשים אמריקאיות רבות.
ניתן לומר, כי תנועות השמאל החדש של שנות ה-60 בארצות הברית גרמו ליצירת הזרם הרדיקלי ולו רק בגלל התנסותן של נשים ביצירת תאוריות ביקורתיות נונ-קונפורמיסטיות.
הזרם הרדיקלי דיבר על דיכוי במקום על אפליה, יותר על שחרור מאשר על שוויון זכויות, ודרש מהפכה במקום רפורמה.
הפמיניזם הרדיקלי דיבר על מהפכה של מחשבות ופעולות ובנייה מחודשת של היחסים החברתיים; דוגמה מרכזית לכך היא כינונו של מושג ה"אחיות" (אחוות נשים – sisterhood).
מושג זה ביטא את ההעדפה של מבנה לא-היררכי והעדר מנהיגות בקרב הארגונים הרדיקליים.
רעיונות אלו התבטאו, למשל, בדרישה לכתיבה פמיניסטית אנונימית.
הייתה זו רובין מורגן (Robin Morgan) שציינה כי המילה "radical" נובעת מהמילה הלטינית "radix" שפירושה "שורש", היינו – שהפמיניזם הרדיקלי מעוניין לשנות דברים משורשיהם [שם] או לשנות את החברה מן היסוד.
הייחוד הראשוני הנראה לעין של הקבוצות הרדיקליות היה היעדרם של גברים.
לפני כן, נשים כבר הכירו בסקסיזם הקיים בקבוצות מעורבות (בתנועות למען זכויות האזרח וכדומה) ולכן הרחיקו גברים מארגוני הפמיניזם הרדיקלי.
את פעילותו של הזרם הרדיקלי בתחילת דרכו ניתן לחלק לארבעה עקרונות מנחים:
ניסוי וטעייה לגבי צורות חדשות ומגוונות של אופני חיים;
כינון תרבות-נגד, המבוססת על מחשבה פמיניסטית ועל חייהן וניסיונן של נשים;
הקמת ארגונים אלטרנטיביים כמו מרכזי נשים ומרכזי סיוע.
ספרות פמיניסטית רדיקלית כמו זו של קייט מילט (Millet), אדריאן ריץ' (Rich) אנדריאה דבורקין (Dworkin) ועוד, השפיעה רבות על ההתפתחות האידאולוגית של הפמיניזם הרדיקלי.
גוף האישה היה במידה רבה מוקד הפעילות הרדיקלית של הזרם: הטענה כי האישי הוא פוליטי גרמה למאבקים כמו המאבק על הזכות להפלה חופשית, מאבק נגד תחרויות יופי, מאבק באלימות נגד נשים ומאבק נגד פורנוגרפיה.
הפמיניזם הרדיקלי הקים מערכות שלמות של סיוע ושינוי חברתי כמרכזי הסיוע לנפגעות אלימות ומקלטים לנשים מוכות; במרכזים ובמקלטים באה לידי ביטוי אחוות הנשים שהייתה לערך בזרם הרדיקלי.
בתחילת דרכו היה הפמיניזם הרדיקלי עיוור לסוגיות של גזע, מעמד, צבע עור ונטייה מינית ועל כן עם התבססותו, הוא התפצל לזרמים שונים כמו הזרם של הפמיניזם הלסבי והזרם הפמיניסטי השחור.
הפמיניזם הלסבי, למשל, התפצל מהזרם הרדיקלי הכללי מכיוון שהוא ראה בלסביות עניין פוליטי מהותי ולא נטייה מינית גרידא כפי שהזרם הרדיקלי הכללי ראה זאת בשנותיו הראשונות.
הפמיניזם השחור, כדוגמה נוספת, טען כי לא רק שנשים שחורות סובלות מדיכוי כפול – הן כנשים והן על רקע צבען, אלא שלדיכוי כפול זה יש משמעות ייחודית והשפעה סינרגיסטית.
פמיניזם סקס-פוזיטיב הוא זרם בפמיניזם האמריקאי החל מתחילת שנות ה-80. חלק מהדוגלות בזרם זה החלו בפעילותן הפמיניסטית בתגובה לעמדה האנטי-פורנוגרפית של חלק ממובילות הפמיניזם הרדיקלי, כמו קתרין מקינון, אנדריאה דבורקין ואחרות.
הניסיון למקם את המאבק בפורנוגרפיה במרכזי השיח הפמיניסטי הוביל לוויכוחים ודיונים עזים, שנהוג לעיתים לכנותן "מלחמות הסקס הפמיניסטיות" .
מעבר לתגובה לעמדת הפמיניזם הרדיקלי כלפי מיניות, עסק הפרו-סקס פמיניזם באופן ישיר בביקורת על מה שנתפס, לשיטתו, כשליטה פטריארכלית ודיכוי של מיניות האישה.
בין הכותבות האקדמיות הידועות בזרם זה: גייל רובין, אלן ויליס וסוזי ברייט.
המחלוקות בנוגע לסוגיות אלו העסיקו גם את הפמיניזם הישראלי (בסוף שנות התשעים) עת התגבשה קואליציה של ארגוני נשים שפעלו נגד החקיקה המתירה שידורי פורנוגרפיה בערוצים המסחריים.
על אף שפרו-סקס פמיניזם מעולם לא זכה לפופולריות בקרב כותבות ופעילות פמיניסטיות בישראל, הרי שבקרב הקהילה הקווירית והלסבית בישראל מתקיימים ניסיונות לכתוב, לפרסם ולהציג פורנוגרפיה פמיניסטית.
שנות ה־90 של המאה ה־20: הגל השלישי של הפמיניזם
הגל השלישי של הפמיניזם מנסה לאתגר ולהימנע מההגדרות המהותניות של הגל השני ל"נשיות".
הגדרות אלו, לשיטתו של הגל השלישי, מניחות לרוב זהות נשית אוניברסלית אחידה ומדגישות יתר על המידה את חווייתה של האישה הלבנה הפריווילגית במעמד הבינוני-גבוה.
תאוריות של הגל השלישי מקיפות בדרך כלל תאוריות קוויריות, מודעות של נשים שחורות, תאוריות פוסט קולוניאליות, תאוריות של ביקורת, תאוריות חוצות לאומים, פמיניזם אקולוגי וחשיבה פמיניסטית חדשה.
הגל השלישי של הפמיניזם מתמקד בצורות ביטוי וייצוג מגדריות שהן פחות פוליטיות מקודמותיו.
המאה ה־21: הגל הרביעי של הפמיניזם
במסורת היהודית לנשים לא ניתנו זכויות באותה מידה שניתנו לגברים יהודיים: הואיל ונשים אינן יורשות בדרך כלל על פי הסדר המקראי שבו הירושה מתחלקת בין הבנים הזכרים ולא בין הבנות, נשים היו תלויות כלכלית בצורה מוחלטת באביהן או בבן זוגן.
על אף שרוב דיני התורה חלים על גברים ונשים באופן זהה, יש בתורה מצוות המשקפות פטריארכליות, והמשנה כוללת ציטוטים כגון "כל המלמד בתו תורה כאילו מלמדה תפלות", (לצד ציטוט דעות הפוכות כגון "חייב אדם ללמד את בתו תורה").
בקהילה היהודית חויבו כל הבנים ללמוד לקרוא ללא יוצא מן הכלל בין השנים 3–13 לחייהם בכל קהילות ישראל במשך אלפי שנים.
אלה שרצו בכך ואלה שהצטיינו בלימודיהם המשיכו ללמוד בישיבות ובבתי מדרשות שהיו שמורים לגברים בלבד.
בנות בהכללה לא למדו לקרוא ולכתוב בלשון הקודש ועל כן אין בספרייה של עם הספר אף ספר אחד שכתבה אישה בשפה העברית והביאה לדפוס בימי חייה בין ראשית הדפוס ועד שלהי המאה התשע-עשרה.
החל משלהי המאה ה-18, ובעיקר משלהי המאה ה-19, הוקמו בחסות השלטונות בתי ספר כלליים ליהודים בהם נלמדו בעיקר לימודי חול.
בעוד שהיהדות המסורתית התנגדה בתוקף להחלפת החינוך התורני לבנים בבתי ספר אלו, משפחות רבות שלחו לשם את בנותיהן, ובמשך הזמן הזה הפכו לבעלות השכלה כללית רחבה יותר מהגברים.
תמורה זאת הובילה לחיכוכים ולעיתים אף להתבוללות נערות.
בעקבות כך הוקמו בתי ספר לבנות גם בעולם המסורתי, החל מהקמת בית הספר בית יעקב שהקימה שרה שנירר בפולין ב-1918.
הצירוף הנפוץ של היעדר ריבונות לנשים בכל גיל ושידוכים בגיל צעיר שהוסדרו בידי ההורים או באי כוחם, לצד חוסר שוויון בזכות הירושה והיעדר חינוך לבנות, הפך את רוב הנשים היהודיות בעולם המסורתי לתלויות באביהן או בבן זוגן לקיומן ולמחייתן.
מצב זה השתנה משמעותית במאה העשרים בכל החוגים הדתיים, בהשפעת התמורות בעולם המודרני.
כל הבנות הולכות לבית הספר על פי חוקי לימוד חובה ולומדות קרוא וכתוב.
עם זאת המוסדות לבנים והמוסדות לבנות שונים אלו מאלו ואינם מקנים לשני המינים את אותו ידע.
הידע שרוכשים הבנים בחדרים או בבתי הספר במדרשות או בישיבות מקנה להם כישורי עיון ופסיקה בהלכה ואילו הידע המונחל לבנות אינו מקנה להם כישורים דומים.
יתר על כן חוקי המעמד האישי במדינת ישראל מסמיכים את בתי הדין הרבניים לדון בנושאי מעמד אישי על פי ההלכה.
משנות ה-70 של המאה העשרים ואילך התחוללו תמורות רבות בעולם המסורתי ונשים שומרות מסורת, שיצאו ללמוד במוסדות לימוד כלליים אקדמיים ומקצועיים, קוראות תיגר על גבולות הידע וגבולות ההדרה בעולם המסורתי, כמו על גבולות הסמכות וגבולות החוק.
בזרמים שאינם אורתודוקסיים נפתחו בתי מדרש גבוהים לנשים בארץ ישראל ובארצות הברית, וכן מניינים שוויוניים בהם נשים משתתפות באופן פעיל בקריאה בתורה ובהנחיית התפילה, באמירת דבר תורה ובהשתתפות בלימוד והחלו בדיינות מעמיקה על מסורת ושינוי.
אמנות פמיניסטית היא זרם אמנות המשויך ליוצרות בעלות תודעה פמיניסטית, אשר נוצר בארצות הברית בשנות ה-70. היא עוסקת בנושאים הנוגעים לטענות בדבר הדרת הנשים מהשיח המרכזי בחברה ומישטור גופן ומיניותן.
המונח נטבע על ידי האמנית ג'ודי שיקגו.
האמנות הפמיניסטית עושה שימוש בדרכי אמנות מסורתיות כמו ציור, כמו גם בדרכי אמנות לא מסורתיות כמו אמנות מושגית.
היא משלבת את הרעיונות של התנועה הפמיניסטית, עשייה אמנותית, פעילות חברתית, מהפכניות והגות אינטלקטואלית חברתית ופוליטית.
במהלך התפתחותו צבר הפמיניזם ביקורות ומתנגדים.
כמו כן, קיימות ביקורות כלפי זרמים מסוימים של הפמיניזם או כלפי אופן ביצועו בפועל.
על פי טענותיהם של פעילים רבים בתנועה לזכויות הגבר האופן בו מיושם כיום הפמיניזם מוביל בפועל לאפליית גברים.
יש גם הטוענים כי פמיניסטיות רבות מחזקות את ההתקרבנות בקרב המין הנשי ובכך מזיקות בפועל להתקדמותו, כך לדוגמה מרלה ברוורמן, כותבת במאמרה "פמיניזם עם שתי רגליים שמאליות":
"כמה פמיניסטיות בולטות, במיוחד בארצות הברית, יצאו בתוקף נגד "הפמיניזם הקרבני" וזיהו את השפעותיו השליליות על הדימוי העצמי של הנשים.
בשנת 1993 כתבה נעמי וולף בספרה "אש באש: הכוח הנשי החדש ואיך להשתמש בו" כי "הפסיכולוגיה של הקרבן מזיקה לנשים… אישה המזדהה בראש ובראשונה כקרבן תצליח פחות מזו הרואה עצמה בראש ובראשונה כאפקטיווית וכבעלת עצמה.
אם מבנה ה'עצמי' של אישה הוא מבנה של קרבן, כשירותה לוקה בחסר, היא אינה מאושרת דיה וסיכוייה להפוך לקרבן גדולים".
טענות דומות השמיעו פמיניסטיות כמו כריסטינה הוף סומרס, רנה דנפלד, קמיל פאליה וקייטי רויפי – נשים שמתחו באומץ לב ביקורת נוקבת על נטייתה של האידאולוגיה הפמיניסטית להקצנה עד אבסורד.
ביקורת מסוג זה צריכה הייתה להישמע זה מכבר, אך הנשים שהעזו להביעה נדחו בידי חלק גדול מן הזרם המרכזי של התנועה וכונו בזלזול "פוסט־פמיניסטיות" ואפילו "אנטי־פמיניסטיות".
פמיניזם ליברלי הוא זרם בתנועה הפמיניסטית שמקורו בליברליזם.
הפמיניזם הליברלי הוא הזרם הראשון בתאוריה הפמיניסטית ואחד המרכזיים בה.
הפמיניזם הליברלי מתמקד בשוויון מגדרי באמצעות רפורמות פוליטיות ומשפטיות בדמוקרטיה ליברלית.
הוא מדגיש את יכולותן של נשים להשיג שיויון באמצעות פעולות ובחירות שלהן.
פמיניסטיות ליברליות מדגישות כי כפיפות נשית מושרשת בתוך מנהגים, אמונות, חוקים וצווים שחוסמים את ההשתלבות של נשים במרחב הציבורי.
אולם, פעילות מכוונת של נשים וגברים יכולה להוביל לשינוי המצב הקיים.
החתירה לשוויון באמצעות עשייה פוליטית ומשפטית על פי ההשקפה הליברלית, ההגנה והקידום של אוטונומיה אזרחית היא תפקיד השמור למדינה.
פמיניסטיות ליברליות טוענות כי המדינה יכולה וצריכה להיות בעלת ברית של תנועת נשים בקידום השוויון הנשי.
חיבורה של אולמפ דה ג'וז "הצהרת זכויות האישה והאזרחית" שנכתב בשנת 1791 הוא חיבור בו קראה דה גוז' להגן על זכויות הנשים.
חיבור זה נכתב כתגובה ל"הצהרת זכויות האדם והאזרח".
דה גוז' טענה שנשים צריכות לקבל שוויון דווקא בתקופה כזאת, תקופה מהפכנית שמבקשת לאמץ שוויון וחירות כערכים מרכזיים.
חיבורה של מרי וולסטונקראפט משנת 1792 "ההגנה על זכויות האישה" ("The Vindication of The right of Women") הושפע מחיבורה של אולמפ דה גוז'.
בחיבור זה משיבה וולסטונקראפ להוגי דעות מתחומי הפילוסופיה והחינוך שדחו את הרעיון שנשים זכאיות לחינוך והשכלה.
היא טענה שנשים צריכות לקבל השכלה בהתאמה למעמדן בחברה הן משום שהן חיוניות לאומה כמחנכות הדורות הבאים ומשום שנשים הן בנות אדם הזכאיות לאותם זכויות כמו גברים.
וולסטונקראפט חושפת כי ההצהרה מתוך הכרזת העצמאות של ארצות הברית ש"כל בני האדם נבראו שווים" (all men are created equal) הלכה למעשה מתייחסת רק לגברים בלבד.
וולסטונקראפט מבקרת את הפילוסוף ז'אן-ז'אק רוסו שטוען שנשים לא צריכות לקבל חינוך רציונלי.
בחיבור המכונן של רוסו, אמיל, הוא טוען כי החינוך של נשים צריך להתאים לצרכיו של הגבר.
חינוכו של הנער, אמיל, צריך להכין אותו להיות אזרח ועל כן עליו להיות בעל חשיבה עצמאית, לפתח תכונות של אומץ ותעוזה וללמוד מגוון רחב של נושאים ואילו חינוכה של הנערה, סופי, צריך להתמקד באמנות, ספרות ובעיקר מלאכות בית.
בעוד שרוסו טוען שההבדלים בין נשים לגברים מולדים, וולסטונקראפט טוענת שהם מובנים חברתית.
היא תבעה שלילדים וילדות יקבלו את אותו החינוך החל מגיל תשע.
כמאה שנה מאוחר יותר הזוג הפילוספי ג'ון סטיוארט מיל והרייט טיילור המשיכו את הדיון בנושא מעמד האישה.
ב-1869 כתבו הזוג את הספר שעבוד האישה (The Subjection of Women).
הספר טוען לשוויון בין המינים ועורר סערה גדולה עם פרסומו.
הספר מצביע על מעמדן המשפטי והחברתי הנחות של נשים כסתירה בסיסית לרעיונות של שוויון וזכויות יסוד לפרט.
הספר מציג את חוסר הצדק שבשלילת זכויות אזרחיות מנשים ואת הדרכים בהן נמנעות מנשים זכויות בצורה לא רשמית דרך מסורות, מנהגים והרגלים.
תפיסות עולם המעלות על נס את הרגישות, העדינות, והחמלה נשית למעשה מדכאות נשים ומדירות אותן.
שעבוד נשים לגברים אינו דומה לצורות אחרות של שעבוד במהלך בהיסטוריה, משום שבין נשים ולגברים מתקיימים סוגים רבים של יחסים אינטימיים - הורות, זוגיות, אחים וצאצאים.
העיקרון שמנחה את מיל וטיילור הוא עקרון השוויון.
יש לתת לנשים חנוך שווה לגברים, אולם חנוך איננו מספיק, השוויון צריך לבוא גם בזכויות אזרח ובהזדמנויות כלכליות שוות.
לשם כך יש לאפשר לנשים לצאת לעבוד בכל מקומות העבודה, המקצועות והתפקידים.
ביטוי משמעותי לשוויון הוא הזכות לבחור ולהיבחר.
נשים צריכות להיבחר גם כדי שיגנו על זכויות של נשים.
מיל וטיילור לא היו מהפכנים אלא רפורמיסטים.
שניהם האמינו כי צריך לתת לנשים את האפשרות לעבוד מחוץ לבית.
אך, אם הן בוחרות להתחתן ולהביא ילדים זו אחריותן הבלעדית והראשית.
טיילור הניחה שנשים משוחררות לא ירצו להקים משפחה.
שניהם לא העלו על דעתם את האפשרות שגברים ייקחו חלק בגידול ילדים וניהול הבית.
פעילות פוליטית לקידום זכויות נשים
שתי תנועות פוליטיות השפיעו על הקמת התנועה הפמיניסטית בארצות הברית בתחילת המאה ה-19: תנועת היובש והתנועה לביטול העבדות.
אחת הקבוצות שתמכו בהגבלת מכירה של משקאות אלכוהוליים הייתה ארגון הנשים הנוצרי למתינות (Woman's Christian Temperance Union).
זהו ארגון הנשים הראשון שהקדיש את פעילותו לשינוי חברתי וכך למעשה איפשר לחברות להיות מעורבות בפעילות פוליטית.
ארגון הנשים הנוצרי למתינות טען כי נשים הן הסובלות העיקריות משתייה מופרזת של גברים ודרש שלאישה תהיה את הזכות להתגרש מבעל אלים.
כדי שאישה תוכל לעזוב את בעלה עליה להיות מסוגלת לפרנס את עצמה, ולכן התווספו דרישות לחינוך ותעסוקה של נשים, לצד הדרישות לרפורמות בחוקי הגירושים והאפוטרופסות על הילדים.
התנועה לביטול העבדות משכה אליה פעילות רבות.
נשים שחורות ולבנות הצטרפו לתנועה לביטול העבדות מארגונים דתיים וארגוני רווחה.
המניעים של נשים שחרות לביטול העבודות ברורים ואילו נשים לבנות מכל המעמדות הכירו בדמיון בין דיכוי העבדים והדיכוי שלהן כנשים.
שתי הקבוצות נחשבו על פי חוק כרכוש הגבר.
נשים מצאו בתנועה לביטול העבדות זירה שאפשרה להן להביע את הרעיונות חדשניים כלפי נישואין, גירושין, ואלימות במשפחה.
בשנות השלושים של המאה ה-19, אלפי נשים היו מעורבות בתנועה לביטול העבדות.
נשים השתמשו בכלים הפוליטיים שעמדו לרשותן: כתיבת מאמרים בעיתונים נגד עבדות, הפצת מידע, החתמת עצומות ומסירת עתירות הקוראות לביטול העבדות לחברי קונגרס.
חלק מהנשים הפכו מנהיגות בולטות בתנועה לביטול העבדות., למשל סוזן ב.
אנתוני, אליזבת קיידי סטנטון ג'וליה וורד האו ואחרות.
שרה ואנג'לינה גרימקה (Grimké) התפרסמו בזכות נאומים מול קהל מעורב (נשים וגברים) למען ביטול העבדות.
אנשי דת גינו את האחיות גרימקה פעולתן הרדיקלית, נאומים מול קהל מעורב.
כתוצאה מכך, בנוסף לפעילותן למען ביטול העבדות הן הפכו לפעילות למען זכויות נשים.
בתאריכים 19–20 ביולי 1848 בסנקה פולס ניו יורק התקיים הכנס שנחשב האירוע המכונן של תנועת הנשים בארצות הברית - ועידת סנקה פולס.
בכנס השתתפו 300 איש ואישה והוא אורגן על ידי אליזבת קיידי סטנטון, לוקרישה מוט ונשים מהתנועה הקווייקרית שהתגוררו באזור.
סטנטון והמארגנות המקומיות הציגו לבאי הכנס שני מסמכים: הצהרת עמדות ורשימת החלטות לדיון.
הכנס הסתיים בהצהרה עליה חתמו 68 נשים ו-32 גברים.
ההצהרה מתכתבת עם הכרזת העצמאות האמריקאית: "אנו מתייחסים לאמיתות הבאות כמובנות מאליהן: שכל הגברים והנשים נבראו שווים, שהבורא העניק להם זכויות מסוימות שאי אפשר לשלול מהם, וביניהן הזכות לחיים, לחירות ולחיפוש אחר האושר".
ההצהרה פורסמה בעיתונות ועוררה הדים רבים ולמעשה פתחה את הדיון הציבורי בנושא זכויות נשים.
אחת לשנה נערך כינוס של התנועה לזכויות הנשים עד לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית ב־1861.
עם סיום מלחמת האזרחים (1865) תומכי התנועה לביטול העבדות והתנועה לזכויות הנשים איחדו כוחות בדרישה משותפת לזכויות בחירה לאפרו-אמריקאים ונשים.
אליזבת קיידי סטנטון ופדריק דאגלס היו יושבי ראש משותפים של התנועה.
במקביל להקמה של התנועה המשותפת סטנטון הקימה ביחד עם סוזן ב.
אנטוני את האגודה הלאומית למען זכות הצבעה לנשים (The National Woman Suffrage Association).
ולוסי סטון הקימה את האגודה האמריקנית לזכויות הצבעה לנשים (The American Woman Suffrage Association).
הסיבות להקמת ארגון נפרד היו חילוקי הדעות פילוסופיים בנוגע למקומם של ארגונים דתיים בדיכוי נשים וכן חוסר הסכמה בנוגע לדרך המאבק בנושא זכות ההצבעה.
הלכה למעשה, התנועה לזכויות נשים בארצות הברית התפלגה.
במובנים רבים האגודה הלאומית למען זכות הצבעה לנשים הייתה יותר מהפכנית והובילה אג'נדה פמיניסטית רדיקלית יותר.
בעוד שהאגודה האמריקנית לזכויות הצבעה לנשים הוביל קו יותר רפורמיסטי.
ב-1890 שני הארגונים התאחדו תחת האגודה האמריקאית הלאומית למען זכות הצבעה לנשים (National American Women Suffrage Association).
הארגון פעל במלוא המרץ בעיקר בסוגיית זכות ההצבעה לנשים.
אחרי 72 שנות מאבק, ב-1920, זכו אזרחיות בארצות הברית בזכות ההצבעה.
שינוי בחקיקה אך לא חברה
מאה שנה אחרי שנוסדה, תנועת הנשים בארצות הברית השיגה את מרבית הדרישות עליהן נלחמה: הזכות לבחור ולהיבחר, זכויות קניין, רכישת השכלה השתלבות נשים בשוק העבודה ומעמדן בתא המשפחתי.
אולם, בפועל הישגים אלו לא השפיעו על חייהן של מרבית הנשים בארצות הברית.
נשים היו מיעוט ממקבלי ההחלטות, רק 38% מהנשים בארצות הברית עבדו בשנות השישים ומרביתן במקצועות נשיים, הקצבאות הילדים לא אפשרו עצמאות כלכלית של נשים לאחר גירושין.
החקיקה לא הובילה לשינוי במעמדן של נשים בחברה.
הציפייה מנשים הייתה להתחתן, להקים משפחה ולנהל משק בית.
לתקופה קצרה, במהלך מלחמת העולם השנייה, נשים נקראו לקחת חלק במאמץ המלחמתי.
נשים היו מעורבות משימות רבות בהן לא הייתה דריסת רגל לנשים לפני כן.
המלחמה הגלובלית יצירה דחיפות לגיוס ידיים עובדות, בכלל זה של נשים, לטובת המאמץ המלחמתי.
עם סיום המלחמה, נשים נדרשו לעזוב את המשרות לטובת גברים.
ב־1964 נחקק חוק זכויות האזרח האמריקאי, הסעיף השביעי של החוק אסר אפליה בתעסוקה על בסיס מין, גזע, צבע או מקום מגורים.
איסור האפליה על בסיס מין נכנס רק לאחר שאליס פול, פול מארי ופמיניסטיות אחרות פעלו נמרצות בנושא.
אולם, רק באמצעות בית המשפט, לעיתים, נשמרה ההוראה לאיסור אפליה על בסיס מין.
התסיסה החברתית בשנות ה-60 בארצות הברית חיזקה את התחושה כי המאבק למען זכויות נשים לא קידם את מעמדן בחברה.
שני זרמים התפתחו באותה התקופה בתנועת הנשים: הפמיניזם הרדיקלי והגל השני של הפמיניזם הליברלי.
ספרה של בטי פרידן, המסתורין הנשי, סימל את תחילתו של הגל השני של הפמיניזם הליברלי.
הספר מפנה זרקור לכך ששינויים מבניים אינם מספיקים לשינוי מעמדה של האישה בחברה.
פרידן מראה בספרה שהדימוי רווח של נשים הוא עדין כעקרות בית, בנות זוג ואמהות.
מאז מלחמת העולם השנייה הנשים האמריקאיות שוכנעו להאמין שהדרך היחידה שהן יכולות להגיע לסיפוק ולמימוש עצמי היא דרך התפקידים הדומסטיים (ביתיים).
זוהי המיסטיקה הנשית, לפיה הדרך היחידה של אישה להגשים את עצמה דרך משפחתה.
מיסטיקה זו מקבלת את כוחה מתאוריות פסבדו מדעיות ומחוזקת דרך עיתוני הנשים ותעשיית הפרסום.
על בסיס ראיונות פרידמן מראה שהרבה נשים לא חשות כאילו הן הגשימו את עצמן.
כל אישה הניחה שזו בעיה פרטית שלה ולא ידעה שזו בעיה של רבות - ועל כן היא מכונה ה"בעיה ללא שם".
ב-1966 נוסד ארגון נשים לאומי (The National Organization for Women (NOW בידי 28 נשים, ביניהן בטי פרידן ופול מארי.
מייסדת הארגון חשו תסכול עמוק מהאופן שבו הממשל הפדרלי לא אוכף את החוקים החדשים נגד האפליה החדשה.
למרות החוקים החדשים, מעסיקים המשיכו להפלות בגיוס נשים ובתנאי שכר.
ב-1966 כתבו בטי פרידו ופול מארי את הצהרת הכוונות של הארגון.
ההצהרה תיארה את מטרות הארגון: "המטרה של NOW היא לפעול כדי להביא להשתתפות מלאה של נשים בזרם המרכזי של החברה האמריקאית עכשיו, לממש את כל הזכויות והחובות בשותפות שווה ומלאה עם גברים".
שש סוגיות ליבה היו על סדר יומו של הארגון: גישת הפלות ושירותי פוריות, אלימות נגד נשים, שוויון חוקתי (סיום פגיעה בזכויות יסוד על רקע מין ומגדר), קידום גיוון / סיום הגזענות, צדק כלכלי וזכויות ללסביות (רק החל משנת 1971 הארגון עסק בזכויות לחד מיניות).
NOW פעל להוביל את השינויים בתחומים אלו באמצעות שתדלנות, עצרות, תהלוכות, וכנסים.
NOW פעלה בנושאים אלו על מנת להבטיח תיקונים חוקתיים המבטיחים זכויות אלו.
מטרת הארגון השואפת השתלבות נשים בחברה הקיימת באמצעות שינויי חקיקה, פנייה לערכאות משפטיות ופעילות לובי מאפיינת ארגוני נשים ליברליים הפועלים לשלב נשים ולא לשנות את המבנה החברתי הקיים.
פמיניזם ליברלי גורס כי נשים צריכות ליהנות משוויון ואוטונומיה אישיים.
כלומר, נשים צריכות לחיות על פי בחירתן.
המדינה והחברה צריכות לייצר מנגנונים שיאפשרו להן לחיות על בחירות אלו.
על פי השקפה זו, תנועת נשים צריכה לפעול על מנת לזהות ולקדם תנאים אלה.
חשיפת תנאים אלה צריכה להיעשות בזהירות רבה ומתוך הכרה בשונות הרבה בין נשים.
אולם יש תנאי בסיס שחברה צריכה לקיים:
חיים ללא אלימות או איום באלימות: אלימות או איום באלימות פוגעים בנשים בדרכים רבות.
זוהי פגיעה בגוף, בנפש ובכבוד האישה כאדם.
אלימות מכפיפה נשים, מצמצת את המרחב הפיזי בו הן יכולות לנוע, מערערת את הביטחון ויוצרת איום ממשי על חייהן.
הספרות הפמיניסטית על אלימות נגד נשים מתארת ומתעדת את התפקיד המרכזי שיש לאיום באלימות ואלימות בהגבלת השוויון והאוטונומיה של נשים.
שחרור ממגבלות שיצרו חוקים פטרנליסטיים ופטריארכליים.
שחרור ממגבלות חוק פטרנליסטי ומוסר פטריארכלי: חוקים פטרוניים ופטריארכליים מגבילים את ההזדמנויות של נשים בנימוק שהן לטובת נשים.
למשל, חוקים המגבילים תעסוקת נשים משום שמקצוע מסוים, שעות עבודה או מיקום הפעילות לכאורה אינם מתאמים לנשים.
דרך אחרת בה חוק מגביל נשים על בסיס מוסרי.
למשל חוקים האוסרים הפלות; חוקים שאינם מכירים מכירים ואף אוסרים זהויות מגדריות ומיניות שאינן הטרוסקסואליות מונוגמיות.
שוויון הזדמנויות: הפמיניזם הליברלי גורס כי לנשים צריכה להיות גישה שווה להזדמנויות.
גישה של נשים להזדמנויות, לעיתים קרובות ושלא בצדק, מוגבלות בשל מצוקה כללית, העדר נגישות למידע והכרות עם ההזדמנויות שעשויות להיות פתוחות בפניהן.
מקור נוסף לפגיעה בשוויון בהזדמנויות הוא סטראוטיפים ואפליה על בסיס מיני ומגדרי בתחום החינוך והתעסוקה.
היכולת להעריך הזדמנויות ולדמיין חיים אחרים: חלק מההוגות הליברליות הצביעו גם על תנאים פסיכולוגיים המגבילים נערות ונשים.
ללא יכולת להעריך הזדמנויות ואפשרויות לשינוי ועל בסיסן לדמיין חיים אחרים, אי אפשר לומר באופן משמעותי שיש לנשים אפשרויות אחרות מאשר הסטטוס קוו.
למשל אם אישה לא יכולה לדמיין את עצמה כבעלת מקצוע, היא עשויה לקבל כעובדה שלא מאפשרים לה ללמוד.
התאוריה הפמיניסטית הליברלית טוענת כי מוסדות המדינה הם הגופים שצריכים לייצר את התשתיות לשינוי היחס לנשים ולאכוף אותן.
פמיניסטיות ליברליות טוענות כי המדינה חייבת להגן על נשים מפני אלימות ביעילות, בכל מקום (מרחב פרטי או ציבורי) בו אלימות מתרחשת.
כמו כן הן טוענות כי חוקים מפלים מהווים שימוש לא הוגן בכוח המדינה.
חוקים כאלו מאפשרים לאחרים לשלוט באורח חייהן של נשים בידי אחרים ובאמצעותן להסליל נשים לתוך מסלולי חיים מוכוונים.
הדוגמה הבולטת לחוקים כאלו הם חוקים המגבילים להפלות מלאכותיות.
האיסור על נשים לבחור להפיל לוקח מנשים את הזכות לבחור כיצד לנהוג בגופן ולתכנן את עתידן.
כמו כן, פמיניסטיות ליברליות מדגישות שאסור למדינה להעדיף מבנה משפחתי אחד על פני אחר.
תחום משמעותי נוסף בו למדינה יש יכולת להתערב על מנת ליצור שוויון הוא שוק העבודה.
מבנה שוק העבודה מתעלם מהתפקידים הנוספים שיש לעובדים ועובדות כהורים ומטפלים של בני משפחה אחרים.
המדינה צריכה להבטיח חופשת לידה מסובסדת על ידי המדינה, מעונות יום באיכות גבוהה, ושעות עבודה גמישות.
העדר התנאים הללו ונוספים מובילים לכך שאחד מבני הזוג, לרוב האישה, עובד במשרה חלקית שברוב המקרים פחות מתגמלת כלכלית.
פמיניזם רדיקלי (פמינה, Femina =אישה; מקורה של המילה רדיקלי ב-radix, בלטינית: שורש) הוא זרם פמיניסטי שדוגל במאבק יסודי לשחרור האישה.
בהשקפת הזרם הרדיקלי של הפמיניזם, הדיכוי החברתי של האישה הוא עמוק ומבני, ונדרש שינוי יסודי של החברה כדי להביא לשוויון מהותי בין המינים.
הפמיניזם הרדיקלי מהווה את הגל השני של הפמיניזם.
זרם זה צמח והתפתח מתוך התנועה הפמיניסטית הליברלית של המאה ה-20 בעקבות תחושת אכזבה על הישגיה.
אמנם הפמיניזם הצליח להביא זכויות רשמיות בתוך המערכות הקיימות, כגון זכות הצבעה, שוויון הזדמנויות בחינוך ועוד.
עם זאת נשים רבות חשו שהשינויים החוקיים שהושגו לא שינו את חלוקת הכוח הבסיסית בחברה ולא השיגו את מטרתן האמיתית.
הן טענו כי המבנה החברתי הוא פטריארכלי, מבוסס על שליטה גברית מובנית בכל תחומי החיים.
הזרם התחיל לצבור תאוצה על ידי נשים פעילות בתנועות מאבק לזכויות האזרח בשנות ה-60 שגילו שגם בתוך תנועות ליברליות שנלחמות על שוויון, נשים בכל זאת נדחקות לתפקידים משניים וסובלות משוביניזם מצד גברים בתוך התנועות אלה.