tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל ללימודיו הוא לימד חזנות בבית המדרש לרבנים באמריקה (JTS), ובשנת 1965 נתמנה כחזן בבית הכנסת בית שלום בפיטסבורג שם שימש כחזן למעלה מ-40 שנה.
רבי משה טננבוים (בכתיב יידי: טענענבוים; (ה'תרמ"ו - ה'תש"ד (1886–1944)) היה רבה של מילדוי-ספשי (כיום: Moldava nad Bodvou ), שבסלובקיה, במשך שלושים שנה.
מראשי "ועד הרבנים הארצי" בצ'כוסלובקיה, בעל הספר "מסעות משה".
נולד בשנת תרמ"ו בפוטנוק שהונגריה לאביו רבי מנחם מנדל טננבוים ששימש כאב"ד פילעק בהונגריה משנת תרמ"ז עד שנת תרנ"ז ואז נתקבל כרבה של טארנא שבסלובקיה, והיה נשיא הכבוד של "ועד הרבנים הארצי" בצ'כוסלובקיה.
סבו של רבי משה, אבי אביו, היה רבי יעקב טננבוים, מחבר הספר "נהרי אפרסמון".
סבו השני, אבי אמו, רבי שרגא צבי טננבוים, מגדולי הפוסקים בהונגריה אב"ד סנדרה ומעזא-טשאטה, מחבר הספר "נטע שורק", בני רבי זאב וולף טננבוים אב"ד ורפלט מחבר הספר רחובות הנהר.
למד אצל אביו, וכן בישיבת אונסדורף אצל הרב שמואל רוזנברג, בעל "באר שמואל", ובישיבת חוסט אצל הרב משה גרינוולד, בעל "ערוגת הבושם", ונסמך להוראה על ידי הרבנים מפאקש, פאררא, טשאטה, ורפלט.
בשנת ה'תרס"ד (1904) נשא את רויזא בת דודו הרב מאיר טננבוים, אב"ד פילעק, טורנא ופוטנוק.
לאחר נישואיו התגורר ליד חותנו תשע שנים ועמד לצידו בניהול הישיבה.
בשנת ה'תרע"ד (1914), בגיל עשרים ושמונה, התמנה כאב"ד מילדוי-ספשי שבסלובקיה, וכיהן בתפקידו שלושים שנה.
הקים ישיבה בעיר ועמד בראשה, וכן בנה בה בית כנסת ומקוה טהרה.
היה מראשי "ועד הרבנים הארצי" בצ'כוסלובקיה, שאביו היה נשיאו.
ועד הרבנים הארצי איגד סביבו את הרבנים השמרניים בצ'כוסלובקיה שהובילו קו תקיף נגד הציונות.
היה נואם בולט באסיפות שונות, ובנאומיו ודרשותיו ביטא את התנגדותו לציונות.
בשנת ה'תרפ"ו (1926) התקיימו בחירות לפרלמנט בצ'כוסלובקיה והתנועה הציונית הריצה רשימה לפרלמנט, בעקבות זאת החליט ועד הרבנים הארצי לבחור ארבעה רבנים שיסעו לערים השונות וינאמו נגד תמיכה ברשימה הציונית, ביניהם הרב טננבוים.
נשא דרשות בכמה מקומות, בעיר אורשיווה השתתף בנאומו האדמו"ר מסאטמר רבי יואל טייטלבוים, ובדרשתו בעיר מונקץ' השתתף רבי חיים אלעזר שפירא המנחת אלעזר.
התכתב בענייני תורה והלכה עם רבנים, ביניהם הרב שמואל ענגיל, אב"ד רדומישלא.
היה בידידות עם כמה רבנים ואדמו"רים ובמיוחד עם רבי חיים אלעזר שפירא אב"ד מונקץ' אליו נסע לעיתים לשבתות וחגים.
בשנת ה'תרע"א הוציא את ספר נהרי אפרסמון מהדורא תניינא מזקינו רבי יעקב טננבוים אב"ד פוטנוק, ובשנת ה'תרפ"ט (1929) הוציא את ספר הדרשות "אמרי מאיר" של חותנו רבי מאיר טננבוים אב"ד פוטנוק.
בשנת ה'תרצ"א בנה מחדש את בית הכנסת בעיר, וכן מקוה טהרה, אחר שבית הכנסת הישן נשרף באש.
כתב כמה חיבורים, הספר "מסעות משה" שנכתב ונדפס בשנת ה'תרפ"ה (1925) לאחר ביקורו בארץ ישראל, שבו תיאר בפירוט את מעלת הארץ ויושביה.
הספר קיבל את הסכמתם של הרב יוסף חיים זוננפלד, הרב שאול בראך אב"ד קאשוי, אביו הרב מנחם מנדל טננבוים אב"ד טארנא, חותנו הרב מאיר טננבוים אב"ד פוטנוק, רבי שמואל ענגיל אב"ד רדומישלא.
חיבורים נוספים שכתב לא הודפסו ואבדו בשואה, "מגילת יוחסין" ב' חלקים, וכן "מפתח לשמות השרשים ולהנרדפים", ו"מפתח לשו"ת", כולם היו בכתב יד.
נספה בשואה עם בני משפחתו וקהילתו בג' בסיוון ה'תש"ד.
הענדל, אשת אליעזר זאב ווייס ממילדוי נספתה בשואה עם בעלה וששת ילדיהם.
הבחור שרגא צבי, נספה בשואה.
הרב שלום דוב טננבוים, למד בישיבת הרב יהושע בוקסבוים אב"ד גלנטה, ועוד בבחרותו בשנת ה'תרצ"ז נתקבל כרב הצעיר בעיר מילדוי.
עלה לארץ ישראל בשנת ה'תרצ"ט (1939), ולמד בישיבת הרב יוסף צבי דושינסקי.
לאחר נישואיו התגורר בבתי אונגרין בירושלים, שם הייתה לו ישיבה וכולל אברכים בשם "ישיבת נטע שורק נהרי אפרסמון".
כעבור מספר שנים היגר למונטריאול שבקנדה, משם היגר לוויליאמסבורג ופתח בית מדרש בשם "נטע שורק נהרי אפרסמון מילדוי".
לעת זקנתו היגר למונרו ועמד שם בראש בית מדרש עטרת זקנים.
נפטר בא' באלול ה'תשנ"א ונטמן בבית הקברות במונרו.
חלק מבניו וצאצאיו מכהנים ברבנות קהילות בארצות הברית:
חתנו הרב נתנאל ליברמן הרב מבעסערמין.
חתנו הרב אריה ישראל דכנר הרב מבערהאמעט.
חתנו הרב יוסף דוד הירש הרב מבאד-אישל.
חתנו הרב מאיר יצחק שמילוביץ', הרב דקהל רחובות הנהר.
חתנו הרב אלעזר אלימלך גלנץ מנהל מוסדות פאפא.
בנו הרב משה טננבוים הרב ממילדוי.
בנו הרב מאיר יודא טננבוים הרב מטשאטה.
בנו הרב יעקב מנחם טננבוים הרב מטורנא.
בנו הרב שרגא צבי טננבוים.
בנו הרב נפתלי זאב טננבוים הרב מוורפלט.
הרב משה טויב (נולד בכ"ז באלול ה'תרח"ץ) הוא האדמו"ר מקאלוב, עוסק בהחזרה בתשובה ובקירוב רחוקים.
נולד לרבי מנחם שלמה טויב, האדמו"ר מקאלוב בדור השישי ומחבר הספר "חקל תפוחין" וספר "אור מנחם", בן רבי משה מקאלוב מחבר הספר "עת רצון" וחתן רבי ישכר דב רוקח האדמו"ר מלינסק.
בשנת תשל"ח נפטר אביו והוא החל לכהן כאדמו"ר מקאלוב.
הקים את ארגון 'אור עולם' לקירוב רחוקים ועוסק רבות בהחזרה בתשובה.
פעל בקרב יהודי צרפת שירשמו את ילדיהם לחינוך תורני.
בשנים האחרונות חולה בניוון שרירים, והוא יכול להזיז רק את אישוני עיניו, ובאמצעות טכניקה מיוחדת הוא מתכתב ומדבר על ידי עיניו עם מקורביו.
האדמו"ר מתגורר בוויליאמסבורג ותחת נשיאותו בתי כנסת בבורו פארק, וביתר עילית, ומונסי.
גיסיו הם רבי ישראל רוזנבוים אדמו"ר מסטניסלב-מונסי (בנו של רבי יצחק אייזיק רוזנבוים מזוטשקא), רבי יצחק אשכנזי אדמו"ר מאלעסק ורבי נתן דוד רוזנברגר רב בגמזו, (אחיו של הרב יהושע רוזנברגר).
רבי אליעזר צבי (חתנו של רבי שמואל יעקב קאהן, האדמו"ר מתולדות אברהם יצחק) רב קהילת קאלוב בביתר עילית.
רבי אהרן שמעון (חתן הרב חיים מאיר ואזנר) רב קהילת קאלוב בבורו פארק.
רבי ישכר דוב (חתן רבי יצחק יחיאל מיכל פנט האדמו"ר מדעעש בני ברק), רב קהילת קאלוב בוויליאמסבורג וראש הארגון "אור עולם".
רבי נפתלי מרדכי (חתן רבי ישראל הגר האדמו"ר מויז'ניץ מונסי) רב קהילת קאלוב במונסי.
רבי דוד הגר האדמו"ר מויז'ניץ לונדון.
רבי אשר מרדכי רוזנבוים ממושלו.
רבי מנחם נחום בן רבי חי יצחק מרחמסטריווקא האדמו"ר מרחמסטריווקא אוקין וויין בלייקווד (ניו ג'רזי).
רבי שאול שמחה פרידמן רב קהילת "שמן למנחה" בלייקווד (ניו ג'רזי) ובנו של רבי חיים אלעזר גאב"ד טענקא.
רבי יעקב מוסקוביץ' (בן רבי יצחק אלעזר משאץ מונסי רב קהילת תורת חמ"ד בוויליאמסבורג.
הרב אלכסנדר אשכנזי רב קהילת קוריץ (בנו של רבי חנוך דוב מהורדענקא).
רבי אלעזר יונה גינזבורג, בן רבי משולם פייש מחוסט בורו פארק רב קהילת סוואליווא בוויליאמסבורג.
משה טריוַאקס (4 ביולי 1930 – 29 באפריל 2017) היה עיתונאי, איש יחסי ציבור ומוציא לאור.
בנם של יצחק טריואקס, עיתונאי וסופר יליד מזריטש שבפולין ואמו ציפורה ילידת ורשה.
האח נפל במלחמת השחרור זמן קצר לאחר הקמת המדינה.
להנצחת האח בנימין שהיה דבוראי בתחביבו, יזם והקים משה יחד עם בני המשפחה את המרכז לחקר דבורים, שנחנך ב־1976. המרכז פועל ברחובות, בתוך הפקולטה לחקלאות, מזון וסביבה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בילדותו עזבה המשפחה את העיר ועברה לפרדס שבבעלותה, בבני ברק, שם בילה משה את מרבית ימיו כילד וכנער.
למד חקלאות בבית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה וסיים לימודיו בתיכון אהל שם.
כשהסתיימה מלחמת השחרור וכמי שקיבל דחייה משירות צבאי בשל היותו אח שכול, החליט להגשים חלום וללמוד בארצות הברית.
תוכניתו הייתה להצטרף עם תום הלימודים לשירות הדיפלומטי ולייצג את ישראל בחוץ לארץ.
ב־1950 החל את לימודיו באוניברסיטת סירקיוז לתואר ביחסים בינלאומיים ועיתונאות וסיים אותם ב־1954. הוא שב לישראל בגיל 24 עם אנגלית רהוטה, אוסף עצום של תקליטים והתגייס ליחידת דובר צה"ל, ככתב צבאי בעיתון במחנה וכמלווה משלחות מחוץ לארץ.
בשנת 1955 נישא לאורה לבית כ"ץ ונולדו להם שתי בנות.
לאחר שחרורו מצה"ל, בשנים 1956–1959 עבד לפרנסתו ככתב ספורט בעיתונים "ספורט ישראל", "חדשות הספורט" ובעיתונים "הבקר", "דבר", "מעריב", ו"במחנה" בשם העט משה טרסי.
במקביל היה מבקר הקולנוע של עיתון "הבוקר", בשם העט משה אלון.
משנת 1955 עד 1957 ערך תוכניות מוזיקה בגלי צה"ל (בשם העט משה אלון), כגון "מועדון הג'אז" ו"אורות הבמה".
כמי שהביא מארצות הברית אוסף עצום וייחודי של תקליטים, הוא יזם בשנים אלו את מצעד הפזמונים הראשון בישראל.
בשנת 1957 יצא בשליחות העיתון "חדשות הספורט" למסע למשך 66 ימים עם קבוצת הכדורגל של הפועל פתח תקווה אותו תיעד בחוברת שהוציא לאור.
ב־1959 החל לעבוד בעיתון ידיעות אחרונות למשך 3 שנים והיה לעורך עמודי הפנים.
במקביל, החל לתת שירותי ייעוץ תקשורתי וקשרי עיתונות לארגונים ציבוריים.
בשנת 1962 הקים את משרד "משה טריואקס – יחסי ציבור בע"מ", שהיה אחד ממשרדי יחסי הציבור הראשונים בישראל, ונמנה עם מייסדי הענף תוך שהוא מעצב את הסגנון והטון של אותם הימים.
טריואקס היה הראשון שזיהה את החשיבות של ייצוג חברות יחסי-ציבור מובילות ובינלאומיות בישראל, ובשנים 1979–1990 היה משרדו היחיד בארץ שייצג שש מהן באופן בלעדי.בשנות ה-80 שימש כיושב ראש האיגוד הישראלי ליחסי ציבור ואף קיבל את אות יקיר האיגוד.
עם שגשוגו של המשרד, העביר את ניהולו לבתו הבכורה.
בשנת 1985 הקים את הוצאת מטר שאליה הצטרפו שני אחייניו.
מטר רשמה לזכותה הוצאתם לאור בעברית של רבי מכר רבים.
שם ההוצאה מורכב מראשי התיבות "משפחת טריואקס".
משה טריואקס עבד בהוצאת מטר עד יומו האחרון.
להנצחתו הושקה בפברואר 2020 סדרת הרצאות בשם "שישי עדכני ע"ש משה טריואקס" – מבט חדש על עולם משתנה במרכז פרס לשלום ולחדשנות.
פרסומים (כל הפרסומים נוצרו בשם העט משה טרסי)
פושקאש: קפטן נבחרת הונגריה / ערך יחיאל ארזי (1956) – תרגום
סטנלי מאתיוס: הקוסם בנעלי הכדורגל / ערך יחיאל ארזי (1957) – תרגום
המאבק הגדול על 44 הנקודות: ...
סקירת הליגה הלאומית לכדורגל ומשחקי הגביע לעונת 58–1957 (תשי"ח) – כתיבה
מנצ'סטר יונייטד / מאת באט באזבי (תש"ך) – תרגום ועריכה
עם הפועל פתח־תקוה: סביב חצי העולם ב־66 יום (תש"ך) – כתיבה
כוכבי הליגה הלאומית בכדורגל (תשכ"א) – עריכה
רבי משה (ב"ר דניאל) טוֹלִידַאנוֹ (ה'תפ"ד, 1724 - י"ג בטבת ה'תקל"ג, 7 בינואר 1773) היה דיין, פוסק הלכה ומגדולי חכמי העיר מקנס שבמרוקו.
חיבר את הספרים "מלאכת הקודש", "השמים החדשים", "משחת קודש" ועוד.
נולד במקנס לרבי דניאל טולידנו.
בילדותו למד אצל הרב שמואל אבן מרגי ורבי מרדכי בירדוגו (המרבי"ץ).
בשנת ה'תקט"ו גלה לסאלי עקב רעידת האדמה ולמד שם אצל רבי חיים טולידאנו (מהרח"ט דמן סאלי) ובהמשך כשחזר למכנאס אצל רבי חיים טולידאנו (בן משה).
לאחר פטירת רבי חיים, למד אצל רבי יעקב טולידאנו (המהרי"ט).
בשנת ה'תק"ח נשא לאישה את אסתר בת דודתו, שילדה לו ארבעה בנים וכולם מתו בהיותם קטנים.
בשנת ה'תקכ"ט (1769) התמנה לדיין בבית הדין הגדול במקנס יחד עם הדיינים רבי שלמה טולידאנו (מהרש"ט שהיה בן דודו) ורבי יקותיאל בירדוגו.
בשנתיים הראשונות לדיינותו כיהן יחד עם רבי יעקב טולידאנו (המהרי"ט).
מאז פטירת המהרי"ט כונה בית דינם בפי שאר חכמי מרוקו: 'בית דין של שלש במכנאס'.
בלט כמחזק מנהגים שונים על פי ההלכה.
כך למשל ביסס את המנהג שלא היו אומרים חזרת הש"ץ בתפילות, ואת מנהג אכילת החגבים.
חיבור מפורסם שלו הוא "מלאכת הקודש" על פירוש רש"י לתורה, שאף זכה לאזכורים בידי מחברים רבים, בהם רבי חיים פלאג'י ועוד.
נפטר ללא בנים ביום י"ג בטבת ה'תקל"ג (1773) ונקבר במקנס.
אך הותיר כמה בנות, מבין חתניו בולטים הרבנים מאיר טולידאנו (ב"ר משה) ויוסף טולידאנו (ברבי משה בנו של המהרי"ט).
"מלאכת הקודש" - על פירוש רש"י על התורה, יצא לאור בחייו.
שו"ת "השמים החדשים" - יצא לאור לראשונה על ידי רבי רפאל ברוך טולדנו בשנת ה'ת"ש, ולאחר מכן בשנת ה'תשע"ג על ידי מכון אור וטוב ירושלים.
"ירח למועדים" - על לוח השנה.
"משחת קודש" - פירושים על התורה ודרושים למעגל השנה, הוצא לאור בשנת תשפ"א.
הרב משה טוויל מעלי הכהן (4 בנובמבר 1895 – 1 בנובמבר 1976) היה רב, פוסק וראש ישיבה, כיהן כרבה הראשי של קהילת יהודי חלב, וכראש ישיבת 'דגל תורה'.
נולד בעיר חלב שבסוריה, בי"ז בחשוון ה'תרנ"ו, לרבי יוסף ורחל למשפחת הכהנים טוויל מעלי הכהן, המיוחסת לעלי הכהן.
בבחרותו למד אצל רבו הרב עזרא עבאדי-שעיו ורבנים נוספים, לצד חברו הרב שאול מטלוב עבאדי שאותו הגדיר גם כרבו.
כאשר הוקמה ישיבת "דגל תורה", התמנה לראש הישיבה לצד חברו הקרוב הרב סלים זעפראני, על אף שעדיין היה רווק.
הוא נישא לשרה, בתו של הרב אהרן טוויל, שבאה מארץ ישראל לחלב.
ישיבת דגל תורה מנתה כמאה ושבעים בחורים, אשר היו לומדים כשש עשרה שעות ביממה, החל מ-2 לפנות בוקר ועד כלות סדרי הלימוד בשעות הערב.
בהמשך התמנה גם לרבה הראשי של קהילת יהודי חלב.
במאורעות נגד היהודים בסוריה ב-1947, נשרפו בתי כנסיות וביניהם בית הכנסת בחלב בו שכן כתר ארם צובא.
הרב משה טוויל וסלים זעפרני הצילו את שארית הכתר שלא נשרף ושמרו עליו עד שהוברח לישראל ב-1958.
בשנת ה'תשי"ח (1958), אחר ששיחדו בני ביתו את שלטונות סוריה בסכומים גדולים, קיבלה משפחתו אישור לעלות לארץ ישראל.
השמועה בארץ כי הרב טוויל עולה ארצה התפרסמה, ורבים מרבני ומתושבי ארץ ישראל התקבצו לקבל את פניו, ביניהם הרב עזרא עטייה, ראש ישיבת פורת יוסף.
כאשר הגיע לארץ קבע את מושבו בתל אביב, והחל למסור שיעורי תורה בבתי הכנסת בעיר.
כעבור תקופה קצרה הקים את ישיבת 'זיכרון משה' בתל אביב, שם למדו תלמידי חכמים מהעיר ומערים נוספות.
הרב טוויל דחף ועודד את מינויו של הרב עובדיה יוסף לרב העיר תל אביב, והפעיל את כובד משקלו כדי להשפיע על הגורמים שהתנגדו למינוי.
נפטר בח' בחשוון ה'תשל"ז, ונקבר בהר המנוחות, סמוך לציונם של חכמי ישיבת פורת יוסף.
רבי יצחק שחיבר - רבה הראשי של ארגנטינה
רבי יום טוב ידיד הלוי - רבה האחרון של חלב
רבי צדקה הררי - רב קהילת מגן דוד במקסיקו
רבי שחוד שרים - זקן רבני ברזיל
רבי יעקב עטייה - מזקני רבני לבנון
רבי יוסף שאשו הלוי - מאחרוני חכמי חלב וזקן חכמי פנמה
פרופ' משה עסיס - חוקר תלמוד
בית המדרש "אהל משה" בשכונת רמות ב' נקרא על שמו.
בית המדרש "מטה משה" בשכונת רמות א' נקרא על שמו.
בשנת תש"פ יצא לאור הספר דגלי תורה, המנציח את דמותו.
הרב משה טופיק (נולד בז' באדר התרצ"ז, 18 בפברואר 1937) הוא רב ודיין חרדי ישראלי, כיהן כחבר בית הדין הרבני הגדול קודם לכן כיהן כחבר בית הדין הרבני באשדוד ובתל אביב, אב בית דין באשקלון וחבר בית הדין הרבני ואב בית דין בירושלים.
נולד בירושלים לרב יצחק (תלמיד הרב סלמאן מוצפי בישיבת בני ציון) ואסתר מלכה.
למד בתלמוד התורה של ישיבת עץ חיים ובגיל שמונה עבר ללמוד בישיבת פורת יוסף אצל הרב עזרא עטייה, לאחר מכן למד בבית מדרש להכשרת רבנים בראשות הראשון לציון הרב יצחק ניסים.
נתמנה לדיין בבית הדין הרבני באשדוד על ידי הרב ניסים שם גר בשכנות לאדמו"ר מפיטסבורג רבי אברהם אבא לייפר וזכה לקרבתו וחיבתו.
במשך מספר שנים כיהן כחבר בית הדין הרבני בתל אביב ואב בית דין באשקלון.
לאחר מכן נתמנה לדיין בירושלים בהמלצת הרב יוסף שלום אלישיב והרב עובדיה יוסף, ובהמשך לאב בית דין בה.
בשנת 1989 (ה'תשמ"ט) נתמנה לחבר בית הדין הרבני הגדול עד לפרישתו, בשנת 2007 (ה'תשס"ז).
כיהן בגוף הבוחר לרבנים הראשיים במשך שלוש מערכות בחירות משנת ה'תשמ"ג עד ה'תשס"ג.
הרב מתגורר בקריית אונגוואר בשכונת רמות בירושלים והיה בקשרי ידידות חמים עם האדמו"ר הרב מנשה קליין.
נשוי לברכה אחות הרבנים יוסף ועזרא בר-שלום.
בנו הרב יצחק, חתן הרב בן-ציון מוצפי, הוא ראש ישיבת תורת ה' - נחלאות.
חתנו, הרב מתתיהו שרים (בנו של הרב אליהו שרים), הוא ראש ישיבת תורה והוראה בתל אביב, וחבר ועדת החמישה הממונה על קבר רבי שמעון בר יוחאי.
בנו הרב בן ציון טופיק הוא דיין בבית הדין הרבני בתל אביב.
בנו הרב ישראל, חתן הרב אברהם סלים, משמש כר"מ בישיבת מאור התורה.
חתנו, הרב שלמה ברסקה, משגיח ישיבת פורת יוסף בעיר העתיקה וישיבת אש התלמוד של הרב וילנסקי בירושלים
הרב חיים משה יהודה הכהן בלוי (ד' בחשוון ה'תרע"ג, 15 באוקטובר 1912 – ג' באייר ה'תשס"ג, 5 במאי 2003) היה רב, ומהדיר ספרות תורנית, פרסם כ-40 כרכים של ספרי הראשונים שלא נדפסו לפניו.
בלוי נולד בהמבורג, גרמניה לד"ר ירמיהו (ארמין) הכהן ולאה בלוי.
בגיל 19 נסע ללמוד בישיבת מיר, בבלארוס, ולמד אצל רבי ירוחם ליבוביץ.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוא נמלט יחד עם הישיבה לליטא, בהמשך קיבל אשרה מצ'יאונה סוגיהארה שאיפשרה לו ולאשתו להימלט ליפן, ולבסוף לשנחאי שבסין, שם הכיר בחורי ישיבה מתומכי תמימים ונהיה מקורב לחב"ד, בתום המלחמה הוא היגר לארצות הברית ובטבת תש"ז הגיע לניו יורק.
הרב בלוי שימש כרב בית הכנסת "אהבת אחים" במזרח ניו יורק, ברוקלין במשך 20 שנה, ולאחר מכן של קהילת אברהם וצבי הירש בבורו פארק, ברוקלין במשך 30 שנה.
הרב בלוי פעל למען קיום מצוות תפילין ומזוזות.
הוא היה כותב ומרצה על כשרות תפילין ומזוזות ועל כך שמזוזות קטנות לרוב אינן כשרות.
הוא סידר לסופרים נודדים לנסוע לערים קטנות בארצות הברית ובקנדה לבדוק תפילין ומזוזות ללא תשלום וסיפק תפילין ומזוזות במחיר מסובסד.
פרסם מספר קונטרסים בנושא זה.
בארצות הברית החל להתכתב עם ספריות, מוסדות, אוניברסיטאות ומוזיאונים שונים כדי לבחון את מאגריהם בחיפוש אחר כתבי יד עתיקים שלא פורסמו מתקופת הראשונים.
הוא הזמין עותקים או מיקרופילמים של כתבי היד, שאותם ניתח וניסה לקבוע מי חיבר אותם, שכן רבים מהם היו אנונימיים.
בכדי להצליח, נדרש חיפוש כמעט כירורגי של כל פרשנות אפשרית רלוונטית, בתקווה למצוא ציטוט מיוחס שנלקח מהיצירה האנונימית.
לפעמים זה היה כרוך בתפיסה של סגנון מסוים, בחירת מילים קבועה, או ביטוי שחוזר על עצמו, שנמצאו בפירוש קיים שכבר ייחס את המילים הללו לרב ספציפי.
הוא הצליח לזהות עשרות כתבי ראשונים.
לאחר הזיהוי הוא פרסם את הספר עם הערות משלו.
הראשון ואחד הספרים המפורסמים שפרסם היה חידושי הריטב"א לבבא בתרא.
רבים מספריו כונו על ידו "שיטת הקדמונים".
עבד בשיתוף פעולה עם הרב אפרים פישל הרשקוביץ והרב יוסף דוד עפשטיין.
עוד בזמן שהותו במיר נשא את חיה הניה שוחט מהעיר טלז ממנה נולדו לו ארבעה בנים.
לאחר פטירתה בי"ג כסלו תשמ"ג נישא לאיטה אנסבכר.
הרב משה יהודה כ"ץ (י' סיוון תרס"ז, 1907–כ"ז סיוון תש"ד, 1944) היה רבה של קהילת סרדאהלי שבסלובקיה (של ימינו), ונרצח באושוויץ על ידי הנאצים יחד עם כל בני קהילת סרדאהלי.
נולד בי' סיוון תרס"ז, 1907, לאביו הרב אשר אנשיל כ"ץ, ולאמו, ביתו של הרב שלמה זלמן עהרנרייך אב"ד שאמלוי.
נסמך להוראה בנעוריו על ידי הרב שמואל ענגיל מרדומישלא הרב ישעיהו זילברשטיין, הרב מרדכי לייב וינקלר ממאד, הרב שמעון גרינפלד ומסבו שלמה זלמן עהרנרייך משאמלוי.
הוא כתב חיבורים על סוגיות הש"ס ועל ארבעת חלקי השו"ע, וכן כתב שו"ת וחיבורים בהלכה, באגדה ועל תרי"ג מצוות.
בשנת תרצ"ח, 1938, הודפס ספרו של חותנו-זקנו, הרב משה גרינוולד בעל הערוגות הבושם עם הגהותיו.
רוב כתביו של הרב כ"ץ נשרפו בידי הנאצים, ונותרו רק מעטים מהם אצל אחיו, הרב יהושע כ"ץ.
מתוך כתבי הרב משה יהודה, הדפיס אחיו, הרב יהושע כ"ץ, את הספר "ויגד משה".
הרב כ"ץ נרצח באושוויץ יחד עם אביו ועם כל בני קהילת סרדאהלי בכ"ז בסיוון תש"ד, 1944.
לאחר מותו נמצאה צוואתו, בה ביקש שידפיסו את חידושי תורתו לעילוי נשמתו, בתנאי שיראו שהם ראויים להוציאם לאור, והוא מבטיח שימליץ טוב למעלה על כל המסייעים בזה לעילוי נשמתו.
וביקש שידפיסו בתור הקדמה לספרו את פירושו לפסוק "לא המתים יהללו י-ה":
משה טל הוא שחקן עבר ישראלי.
טל הוא בוגר להקת חיל הים.
בעבר עבד בתור צלם בשבועון הישראלי "להיטון".
ב-1971 השתתף במחזמר המוזיקלי "ג'אמבו מיוזיקל" שהועלה בתיאטרון העממי על ידי המפיק אברהם דשא (פשנל).
באותה השנה שיחק בתפקיד מרכזי בסרט "חסמבה ונערי ההפקר" בו גילם את דמותו של מנשה התימני.
בנוסף באותה השנה גם הופיע בסדרת הטלוויזיה "חדווה ושלומיק" ששודרה בטלוויזיה הישראלית.
ב-1972 שיחק בתפקיד ראשי בסרט "אני אוהב אותך רוזה", בו גילם את דמותו של ניסים הבוגר, וצילם את קדימון הסרט.
באותה השנה גם הופיע בסרט "עזית הכלבה הצנחנית" בתפקיד חייל מהיחידה של אורי (יוסי פולק).
משה (בּוֹגִי) יַעֲלוֹן (נולד ב-24 ביוני 1950, ט' בתמוז ה'תש"י) הוא איש צבא ופוליטיקאי ישראלי, אשר כיהן כמשנה לראש הממשלה, שר הביטחון וכרמטכ"ל.
יעלון היה חבר הכנסת מטעם הליכוד, כחול לבן ותל"ם, אשר עמד בראשה.
כיהן כחבר הקבינט המדיני-ביטחוני ושר לנושאים אסטרטגיים.
כאיש צבא היה מפקד סיירת מטכ"ל, מפקד חטיבת הצנחנים, ראש אמ"ן ומפקד פיקוד המרכז לפני כהונתו כרמטכ"ל.
בתפקידיו האזרחיים היה עמית צבאי בכיר במכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון, עמית בכיר במכון אדלסון למחקרים אסטרטגיים במרכז שלם ועמית במכון לאסטרטגיה ציונית.
בנוסף היה יו"ר "המרכז לזהות ותרבות יהודית" בבית מורשה בירושלים, נשיא עמותת שק"ל, העוסקת בשירות קהילה לאנשים עם צרכים מיוחדים, ויושב ראש "סינפטק" קרן הון סיכון המגייסת הון מאיחוד האמירויות.
גדל והתחנך בקריית חיים המערבית שבחיפה, בנם של דוד – פועל ייצור במפעל "שמן" יליד אוקראינה, ובתיה (לבית זילבר) – ניצולת השואה ילידת גליציה.
הוא היה הילד השני במשפחה בת שלושה ילדים.
כינויו, "בּוֹגי", נוצר בגיל 10 על ידי זאב וולפר שהתקשה לקרוא לו "מושיק", כפי שנהגו לקרוא לו כולם באותם הימים.
ברבות הימים צירף יעלון את הכינוי "בוגי" לחתימתו הרשמית.
למד בתיכון עירוני מקיף קריית חיים והיה בו תלמיד מצטיין במגמה הריאלית, ניגן בקלרינט והיה חבר בתזמורת הנוער של חיפה.
בשנת 1967 הוקם גרעין "יעלון" של התנועה שיועד לקיבוץ גרופית בערבה.
לאחר מכן הצטרף יעלון כחבר לקיבוץ גרופית שבערבה, שם עבד כרפתן וכמפעיל דחפור.
עד 2024 עוד היה חבר הקיבוץ והחזיק בו בית על אף שבפועל התגורר במכבים-רעות, עד שאספת הקיבוץ החליטה לבטל את חברותו.
בשנת 1968 התגייס לצה"ל במסגרת גרעין הנח"ל "יעלון", והתנדב לצנחנים לגדוד הנח"ל המוצנח.
בצנחנים עבר מסלול הכשרה כלוחם, ולאחר מכן יצא לקורס מ"כים חי"ר.
בקורס מפקדי כיתות פגש בנחמיה תמרי, מפקד הפלוגה שלו, שהשפיע רבות על מסלולו של יעלון בצבא.
תמרי העריך מאוד את יעלון, אולם יעלון סירב לבקשתו לצאת לקורס קצינים.
הוא שימש כמפקד כיתה וסמל מחלקה מצטיין בגדוד הנח"ל המוצנח, ובשנת 1971 סיים את שירותו הסדיר בדרגת סמ"ר.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים, באוקטובר 1973, התגייס יעלון לשירות המילואים בחטיבת הצנחנים 55 בפיקוד דני מט, שלחמה בגזרה המצרית, והייתה הראשונה לצלוח את תעלת סואץ במבצע "אבירי לב".
לאחר שצלחה את התעלה בליל 15 באוקטובר, התמקמה פלוגתו של יעלון במוצב מצרי נטוש סמוך לקו המים.
לימים סיפר יעלון כי: .
בהמשך המלחמה לחם בקרב על העיר סואץ.
לאחר המלחמה שב לשירות קבע וסיים בהצטיינות קורס קציני חי"ר.
עם סיום הקורס חזר לתפקידי פיקוד בגדוד 50, ושימש כמ"מ תחת המ"פ יצחק איתן.
כמפקד פלוגת בני המשקים בגדוד 50, בלט באימונים תובעניים שערך ובהם מסע מפרך בן 150 קילומטרים.
לאחר תפקיד מ"פ נוסף בבה"ד 1 מונה לפקד על סיירת הצנחנים, עליה פיקד במסגרת מבצע ליטני, מבצע שלכת ומבצע מנורה.
ב-1979 נקרא על ידי נחמיה תמרי לפקד על פלגת האימונים של סיירת מטכ"ל, בהמשך שירת כסגנו של מפקד היחידה, עוזי דיין, בין היתר בפיגוע המיקוח במשגב עם.
לאחר מכן יצא לחופשה ללא תשלום.
באפריל 1982 חזר לפעילות ביחידה, ועם פרוץ מבצע שלום הגליל מונה כסגן נוסף לשי אביטל.
בין היתר לחם יעלון בקרב על המיוערת, כנגד כוח רגלי ורכוב מן הקומנדו הסורי.
לאחר יציאת אש"ף מביירות יצא לקורס פיקוד ומטה, לאחר כחודשיים וחצי, בדצמבר 1982, מונה למפקד גדוד 890, והוביל אותו להישגים מבצעיים רבים בגזרת לבנון.
במהלך הלחימה שימש פעמים כמפעיל צמ"ה בשטח, אף על פי שכבר היה מפקד גדוד.
לאחר מכן שימש סגן מפקד חטיבת הצנחנים, ובמאי 1985 נפצע במהלך מרדף שהוביל אחר מחבלים בלבנון.
לאחר שהחלים יצא ללימודים מתקדמים במכללה לפיקוד ולמטה בקמברלי שבאנגליה.
ראש אמ"ן, האלוף אמנון ליפקין-שחק, שמינה את יעלון למפקד סיירת צנחנים שנים קודם לכן, רצה בו לתפקיד מפקד סיירת מטכ"ל.
תקופת כהונתו של יעלון כמפקד סיירת מטכ"ל נחשבת לתקופת שיא של הישגים ליחידה שבה קיבלה 4 צל"שים, והוא עצמו מחשיב אותה כתקופה היפה בשירותו הצבאי.
במהלך כהונתו פיקד על מבצע הצגת תכלית במהלכו התנקשו לוחמי היחידה באבו ג'יהאד (ראש הזרוע הצבאית של אש"ף) בתוניס.
פעולה אחרת הייתה מבצע בן בליעל, שנועד להשיג "קלפי מיקוח" לשחרורו של רון ארד, ובמהלכו נחטף ג'ואד אל קצפי.
בתום כהונתו כמפקד היחידה השלים תואר ראשון במדע המדינה באוניברסיטת חיפה ועבר קורס הסבה לשריון.
בשנת 1990 היה למפקד חטיבת הצנחנים, והוביל אותה בלחימה ברצועת הביטחון בלבנון ובכלל זה במבצע ברגל ימין.
כעבור שנתיים מונה למפקד אוגדת אזור יהודה ושומרון בדרגת תת-אלוף.
ב-10 בדצמבר 1992 הרג באמצעות רימון יד מחבל מהג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, אחרי שירה למוות בלוחם ימ"מ שניסה לעוצרו.
בשנת 1993 מונה למפקד בסיס אימונים ליחידות שדה (באלי"ש) בצאלים ולמפקד אוגדה 380 בפיקוד הדרום.
ב-1998 היה למפקד פיקוד המרכז.
שנתיים אחר כך מונה לסגן הרמטכ"ל (בעת ששאול מופז כיהן כרמטכ"ל).
יעלון מונה לרמטכ"ל ביולי 2002, חודשיים לאחר מבצע חומת מגן וכיהן בתפקיד במשך שלוש שנים.
שני סגנים כיהנו תחתיו: תחילה האלוף גבי אשכנזי, לימים הרמטכ"ל ה-19 של צה"ל, ולאחריו האלוף דני חלוץ, שנבחר במרץ 2005 להחליף את יעלון בתפקידו כרמטכ"ל.
עיסוק עיקרי של צה"ל במהלך כהונתו של יעלון היה המשך המלחמה בטרור הפלסטיני ודיכוי האינתיפאדה השנייה.
בשנתיים הראשונות לכהונתו של יעלון, גל הטרור שמקורו ביהודה ושומרון הלך ודעך, במידה רבה בשל פעילותו של השב"כ וכן בעזרת גדר ההפרדה שהוקמה סביב אזור השומרון.
בשלהי 2003 בוצעו פיגועי תופת נוספים כנגד ישראל, חלקם בהכוונת החזבאללה וסוריה.
ב־4 באוקטובר 2003 ביצע הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני פיגוע התאבדות במסעדת מקסים בחיפה שבו נרצחו 21 בני אדם.
בתגובה תקפו מטוסי חיל האוויר מחנה אימונים של מחבלים בסוריה, בסמוך לעין-צאחב, במטרה לאותת לסוריה לרסן את מפקדות ארגוני הטרור בתחומה.
לאורך 2004 ערי השרון והצפון, שסבלו בשנים הקודמות מפיגועי התאבדות רבים, נהנו משקט יחסי.
גזרת ירושלים נותרה פרוצה במידה רבה, ובעיר אירעו פיגועים קשים רבים.
בספטמבר 2003 הגיעה למערכת הביטחון "ידיעת זהב", שכל צמרת החמאס מתכנסת בבית מסוים.
התקבלה החלטה לחסל את כולם באמצעות פצצת MK-84 במשקל כטון, המבצע נקרא "קטיף כלניות".
לאחר שהמטוסים כבר היו באוויר, יחידת חקר ביצועים של חיל האוויר התריעה שהפצצה תגרום לנזק סביבתי קשה מידי.
ראש השב"כ אבי דיכטר דחף לחיסול צמרת החמאס גם במחיר של פגיעה סביבתית קשה.
לעומת זאת יעלון התנגד, ובעקבות זאת הוטלה פצצת MK-82 במשקל כרבע טון.
כתוצאה מכך צמרת החמאס, שהתכנסה בקומת הקרקע, כמעט לא נפגעה.
ברצועת עזה המצב הלך והסלים ויישובים ישראלים רבים – לרבות העיר שדרות שבתחומי הקו הירוק – ניצבו תחת איום מטחי רקטות הקסאם.
תחת יעלון נוהלו מספר מבצעים גדולים בתחומי הרצועה, שהגדול בהם הוא מבצע ימי תשובה.
במהלכם, חדרו כוחות קרקע של צה"ל אל שכונת זייתון, רפיח, בית חאנון, מחנה הפליטים ג'בליה וחאן יוניס על מנת להרוס מחרטות קסאמים, מעבדות נפץ ומנהרות הברחה.
במבצעים אלה נהרגו מאות מחבלים, אך גם עשרות חיילי צה"ל, 13 מהם נהרגו ב"אסון הנגמ"שים".
ארגוני זכויות אדם מתחו ביקורת קשה על ההרס ברפיח, ודחו את טענת צה"ל לפיה הדבר היה בבחינת כורח צבאי.
במקביל, נאלץ יעלון להתמודד עם קשיים שאינם מבצעיים במהותם.
הדחתו את מפקד אוגדת עזה, תא"ל שמואל זכאי, בעקבות כישלונו של זה בבדיקת פוליגרף בדבר הדלפת מידע לתקשורת במבצע ימי תשובה, עוררה מחלוקת בציבור ובדרג המדיני.
כמו כן התמודד מול ביקורת שוטפת על שחיקת מוסר הלחימה הצה"לי בעקבות האינתיפאדה השנייה, כפי שבא לידי ביטוי, למשל, בעדויות חיילים בארגון שוברים שתיקה, בהתעללות חיילים בגופות מחבלים, ובחיכוכים גוברים עם האוכלוסייה הפלסטינית במחסומים.
סביב יעלון התעוררו מספר סערות תקשורתיות, חלקן בשל דברים שאמר, חלקן בשל דברים שהוצאו מהקשרם.
בין השאר צוטט (שלא במדויק) ב־3 ביולי 2003 כאומר "ניצחנו" בהתייחסו לתוצאות האינתיפאדה השנייה, שנים לפני סיומה.
כוונתו המקורית התייחסה לכך שהציבור הישראלי "ניצח" בכך שרוחו לא נפלה בשל מה שכונה על ידו "מתקפת הטרור של שנת 2000".
יעלון אף רמז מספר פעמים כי הוא מתנגד למעורבות היתר של שר הביטחון שאול מופז בעניינים פנים-צבאיים, וכן התעמת פעמים אחדות עם חברי ועדת החוץ והביטחון של הכנסת בראשות ח"כ יובל שטייניץ.
בתקופה שקדמה לתוכנית ההתנתקות טען בפורום סגור של ועדת החוץ והביטחון של הכנסת שנסיגה חד צדדית מרצועת עזה תהווה "רוח גבית לטרור", טענה שצוטטה מאוחר יותר בידי מתנגדי התוכנית, דבר שתרם למתח בין ראש הממשלה אריאל שרון ליעלון.
יעלון העריך שנסיגה ישראלית חד-צדדית תיתן רוח גבית לארגונים אסלאמיים רבים ברחבי העולם, והביע חשש להתפרצות גל טרור נרחב בשטחי יהודה ושומרון בעקבות התוכנית.
בפברואר 2005 הודיע שר הביטחון, שאול מופז, כי לא יאריך את כהונתו של יעלון בשנה נוספת, וכי הלה יסיים כהונתו ביולי 2005, לפני מועד ביצוע תוכנית ההתנתקות.
רבים ראו בצעד זה שיאה של המתיחות בין האישים, שסבבה סביב חילוקי דעות מקצועיים ואישיים כאחד.
ראש הממשלה אריאל שרון אישר זאת באומרו כי "הרמטכ"ל לא ממשיך בגלל יחסי העבודה עם מופז".
יעלון האמין ששרון עצמו לא האמין במהלך ההתנתקות, שמבחינתו היא נזק אסטרטגי, אלא ביקש להציל את עצמו מהחקירות הפליליות.
מספר שבועות לפני סיום כהונתו התבטא יעלון, בנאום שקיבל את השם "נאום הנחשים": "כששאלו אותי למה אני מסתובב עם נעליים גבוהות בקריה, אמרתי – זה בגלל הנחשים".
ההתבטאות התפרשה כתקיפת פורום מטכ"ל, אולם בהמשך ביאר כי האמירה כוונה לאנשי משרד הביטחון.
כהונתו של יעלון הסתיימה ב-1 ביוני 2005. החליף אותו סגנו, האלוף דני חלוץ, שתמך בהתנתקות.
ב-30 במאי השתתף יעלון במפגן צניחה לציון 60 שנה לניצחון בעלות הברית במלחמת העולם השנייה, יחד עם קצינים ולוחמים מבעלות הברית, ובכך חתם 37 שנות שירות בצה"ל.
בריאיון פרישה ל"הארץ" צפה יעלון: "אם אחרי ההתנתקות לא תהיה התחייבות ישראלית לעוד מהלך, תהיה התפרצות אלימה.
ירי, מטענים, מתאבדים, מרגמות, קסאם" ו"מצבן של כפר סבא, תל אביב וירושלים יהיה כמצבה של שדרות".
ב-2006 שהה יעלון בוושינגטון כעמית צבאי בכיר במכון וושינגטון למדיניות המזרח התיכון.
החל משנת 2006 יעלון הוא עמית בכיר במכון אדלסון למחקרים אסטרטגיים שבמרכז שלם, יו"ר המרכז לזהות ותרבות יהודית בבית מורשה בירושלים, נשיא עמותת שק"ל לאנשים עם צרכים מיוחדים ועמית במכון לאסטרטגיה ציונית.
לאחר פרישתו, הביע יעלון התנגדות לחזרה לגבולות הקו הירוק, ולהתנתקות בפרט.
הוא טען שפתרון שתי המדינות אינו ישים, הן משום שהפלסטינים לא רואים בגבולות הקו הירוק את קץ הסכסוך, והן כי יהודה, שומרון וחבל עזה אינם יכולים להיות ברי קיימא מבחינה כלכלית.
לדבריו גבולות הקו הירוק אינם נותנים מענה ביטחוני לטרור או לאיום קונבנציונלי.
כמו כן שהפלסטינים, כולל אבו מאזן, לא השלימו עם קיומה של מדינת ישראל וממשיכים לשאוף להשמדתה.
הוא הזהיר שיישום ההתנתקות יוביל לגל טרור שיכלול פיגועי התאבדות, ירי רקטות על ערים בישראל, ואף ירי קסאמים מצפון השומרון.
הוא אף חזה השתלטות חמאס על רצועת עזה.
יעלון המשיך לבקר את תוכנית ההתנתקות גם לאחר יישומה, השווה את המצב בעזה להתחמשות חזבאללה בדרום לבנון, וקרא לצאת למבצע צבאי בעזה במודל "חומת מגן".
בנאום בכנס הרצליה בינואר 2006, טען כי ישראל לא יצרה הרתעה אמינה נגד ירי הרקטות, והנסיגות החד-צדדיות נתפשות כבריחה מהן.
הוא התנגד לכל נסיגה שאינה כוללת הכרה פלסטינית בישראל כמדינה יהודית, והסביר שהסכסוך נובע מאי-הכרה ערבית בזכות קיומה של ישראל.
בנאום שנשא במכון הדסון בוושינגטון, ב-7 במרץ, התייחס יעלון לתוכנית הגרעין האיראנית ואמר שלכל צבא מערבי יש יכולת צבאית לבצע תקיפה באיראן, וברור שצריכה להיות תוכנית מוכנה לביצוע תקיפה שכזו.
מלחמת לבנון השנייה התחוללה כשנה לאחר שפרש מתפקידו, ובמהלכה נחשפו ליקויים בתפקוד צה"ל.
ועדת וינוגרד קבעה כי צה"ל לא היה מוכן כראוי למלחמה.
יעלון טען כי בסוף תקופת כהונתו צה"ל היה מוכן למלחמה, אך ניהולה היה כושל.
הוא קרא לראש הממשלה אהוד אולמרט להתפטר, והאשימו כי ביומיים האחרונים שלח חיילים להיהרג לצורך ספין תקשורתי, אולם עמדתו לא התקבלה על ידי ועדת וינוגרד.
יעלון גם תקף את מחליפו בתפקיד הרמטכ"ל, דני חלוץ, ולאחר שפרש מתפקידו האשים אותו בהשחתת צה"ל.
ב-26 במאי 2007 אמר יעלון בתוכנית "פגוש את העיתונות" שפעולה קרקעית בעזה הכרחית, כדי לנקות אותה מטרור.
כמו כן אמר שהירי הכבד לעבר שדרות ומלחמת לבנון השנייה באו בעקבות ההתנתקות.
ב-17 בנובמבר 2008, החליט יעלון להצטרף למפלגת הליכוד.
בנאומו במצודת זאב אמר כי "דרך הנסיגות שאנו הולכים בה היום אינה מבצרת את ביטחונה של מדינת ישראל והדרך הזו בעת הזו חייבת להיפסק".
בפריימריז נבחר למקום השמיני ברשימת הליכוד לכנסת ה-18. עם כניסתה של ממשלת נתניהו השנייה לשלטון התמנה בה יעלון למשנה לראש הממשלה, שר לנושאים אסטרטגיים וחבר הקבינט המדיני-ביטחוני.
באוגוסט 2009 השתתף משה יעלון, יחד עם שרים נוספים מהימין, בביקור בהריסות חומש שפונתה בתוכנית ההתנתקות.
כמו כן, השתתף בכנס של קבוצת "מנהיגות יהודית" בליכוד, שבו הביע ביקורת חריפה על ההתנתקות ושיתף במשנתו הפוליטית.
יעלון גינה את מה שכינה "הפתרוניזם" – מגמה פסיכולוגית בחברה הישראלית השואפת למצוא פתרון לכל סכסוך, אשר לדבריו מובילה לחשיבה "עכשווית" ושטחית.
הוא טען שהגישה הזאת מנוצלת על ידי האליטות, מאוסלו ועד להתנתקות, "כמו וירוס פנימי שגורם לנו להאמין שניתן להביא שלום עכשיו".
האמירה נתפסה כקריאה לתנועת "שלום עכשיו" וירוס – ועוררה סערה תקשורתית.
יעלון גם התייחס לזכות היהודים להתיישבות בארץ ישראל, וציין כי "יהודים צריכים ויכולים להיות בכל מקום בארץ ישראל לנצח", אך הבהיר שכל התיישבות חייבת לעמוד באישור הרשויות, ואינה יכולה להתבצע בניגוד לחוק.
למרות זאת תמך יעלון בהחלטת הקבינט ב-25 בנובמבר 2009 להקפיא בנייה פרטית חדשה באיו"ש למשך עשרה חודשים.
בעת הפעולה לעצירת המשט לעזה במאי 2010 היה יעלון ממלא מקום ראש הממשלה, עקב היעדרותו מהארץ של נתניהו.
הוא הגן על ההחלטה לעצור את המשט ועל החלטת הלוחמים לפתוח באש.
באוקטובר 2011, משהובא לאישור הממשלה מתווה ההסכם לשחרור גלעד שליט, הצביע השר יעלון כנגד מתווה העסקה – בטענה כי הדבר יהווה ניצחון לחמאס ולארגוני הטרור, ויסכן את ביטחונם של אזרחי ישראל.
ב-18 במרץ 2013 מונה משה יעלון לשר הביטחון לאחר הבחירות לכנסת ה-19, ובכך החליף את אהוד ברק.
במהלך כהונתו, החליט להמשיך את ייצור וההצטיידות בטנק מרכבה סימן 4מ, לאחר שחשש כי קו הייצור ייסגר בשל קשיים כלכליים.
במאי 2014 התנגד לחתימה על האמנה לפיקוח על סחר בנשק, בשל חשש לפגיעה בצה"ל.
כשר ביטחון, נקט במדיניות נוקשה נגד פעולות "תג מחיר" ותמך במעצרים מנהליים של חשודים המעורבים בפעולות אלו.
בנוסף, מספר התבטאויות שלו נתפשו כביקורת כלפי ארצות הברית, דבר שגרם למורת רוח בממשל האמריקאי.
בשנת 2015, אסר על כל פעילות משותפת של צה"ל עם ארגון "שוברים שתיקה", כולל מתן הרצאות וסדנאות לחיילים.
בסוף 2015 הוענק לו אות אביר איכות השלטון על יושרה פוליטית.
ב-24 במרץ 2016 גינה את הירי שביצע סמל אלאור אזריה במחבל מנוטרל בחברון.
ב-20 במאי 2016 הודיע על התפטרותו מהממשלה ומהכנסת בשל התנהלות ראש הממשלה בנימין נתניהו וחוסר האמון בו.
ביוני 2016 הוענק לו תואר עמית כבוד מהמרכז האקדמי רופין.
בשנת 2013 חלה בהסלמה ב"טרור היחידים" שכלל פיגועי דקירה, יידוי אבנים ובקבוקי תבערה ביהודה ושומרון.
ברצועת עזה הנהיג יעלון מדיניות של תגובה מיידית על כל הפרה של הרגיעה, כולל על ירי פצצות מרגמה ורקטות שנפלו בשטחים פתוחים.
יעלון היה מעורב במשא ומתן בין ישראל לפלסטינים (2013–2014) והציג עמדה נצית המתעקשת על ביטחון ישראל, הכרה במדינת ישראל כמדינה יהודית, הפסקת ההסתה במערכת החינוך ושמירת נוכחות ישראלית בבקעת הירדן – דרישות שהפלסטינים דוחים.
כן סבור יעלון ש"אין פרטנר" כשהפלסטינים בראשות אבו מאזן, מאחר התבצרו בעמדותיהם, שאינן מקובלות על ישראל, מבלי להתפשר בדבר.
בעקבות גל הטרור הפלסטיני בסוף 2015 ותחילת 2016 הממשלה החליטה על החמרת הענישה על יידוי אבנים, הריסת בתי מחבלים והוצאת הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית של ערביי ישראל מחוץ לחוק.
במבצע צוק איתן, יעלון הצהיר: "המטרה של מקבלי ההחלטות היא להחזיר את חמאס לשולחן המשא ומתן בקהיר – בתנאים שישראל תכתיב, ולקבל הפסקת אש – כפי שדורשים בירושלים".
הוא העדיף לסיים את המבצע ללא כניסה קרקעית לרצועת עזה, ורצה להביא לחיסול המנהרות באמצעים מדיניים.
במהלך המבצע נפל קרוב משפחתו, סג"ם הדר גולדין.
יעלון הביע צער על הכניסה הקרקעית בזמן צוק איתן וטען שמענה למצוקה אזרחית עשוי היה למנוע את המלחמה.
בתקופת יעלון ייחסו לחיל האוויר הישראלי מספר תקיפות בסוריה השסועה במלחמת אזרחים שנועדו להשמיד נשק "שובר שוויון" שהעביר משטר אסד לחזבאללה.
לאחר התפטרותו הכריז יעלון על כוונתו להתמודד על הנהגת המדינה וייסד את העמותה "מנהיגות אחרת".
במרץ 2017 הודיע על ביטול חברותו במפלגת הליכוד.
בספטמבר אותה שנה הצהיר כי אינו פוסל שותפות פוליטית עם מפלגת העבודה ויאיר לפיד.
כמו כן הביע תמיכתו באוטונומיה בשטחי יו"ש ובישות מפורזת, שהיא פחות ממדינה.
ב-25 בדצמבר 2018, הוא הכריז על הקמת מפלגה חדשה בשם תל"ם, שהתמזגה עם מפלגת "חוסן לישראל" והשתלבה ברשימת כחול לבן, בה הוצב במקום השלישי.
הרשימה זכתה ב-35 מנדטים ויעלון חזר לכנסת.
במרץ 2020, לאחר פיצול כחול לבן, יעלון ויאיר לפיד הקימו סיעה משותפת בשם "יש עתיד – תל"ם".
לקראת הבחירות לכנסת ה-24, הוא החליט להתמודד באופן עצמאי אך ב-1 בפברואר 2021 הסיר את מועמדותו.
בנובמבר 2021, יעלון מונה ליושב ראש "סינפטק" קרן הון סיכון המגייסת הון מאיחוד האמירויות.
עו"ד דוד שמרון הגיש תביעת דיבה נגד יעלון, שטען כי קיבל שוחד במסגרת עסקת הצוללות.
התביעה הסתיימה בפשרה, בה שילם יעלון 88,000 ש"ח לאחר שהודה שאין אמת בטענותיו.
יעלון סובר כי חיי האדם הם מעל האדמה, ולכן טוב שלום מארץ ישראל השלמה.
אולם, מאחר שכל נסיגה מביאה עמה גל של טרור, אסור לישראל במצב הנוכחי לסגת שוב.
בספרו "דרך ארוכה קצרה" קושר יעלון בין הנסיגה מלבנון למה שכונה על ידו "מלחמת הטרור הפלסטינית" של שנת 2000. הוא טוען כי במזרח התיכון הבינו לאחר מלחמת יום הכיפורים שלא ניתן להכריע את ישראל במלחמה בעצימות מלאה, אך פגיעה הדרגתית, כמו זו שביצע חזבאללה בלבנון, יכולה לשבור את חוסנה.
יעלון התנגד גם לתוכנית ההתנתקות ב-2005, שלדבריו הביאה לעליית החמאס בעזה מספר חודשים לאחר מכן.
לדבריו, מקור המוטיבציה הפלסטינית אינה בהתנחלויות או המצב הכלכלי, אלא ההסתה בחינוך הפלסטיני.
הסתה הנובעת לדעתו ממלחמת תרבויות, בין תרבות מערבית שמקדשת את החיים, לתרבות ג'יהאדית שמקדשת את המוות.
מתחייב מכאן שהנוסחה של "שטחים תמורת שלום" אינה רלוונטית.
הוא מכנה את הדרך השואפת ל"שלום עכשיו" כ"דרך הקצרה", ודווקא "הדרך הארוכה", הנמנעת בשלב זה מנסיגות, היא זו שתביא שלום בזכות הפגנת חוסן בעיני האויב – ומכאן שם הספר.
בנוסף, יעלון מתנגד להשבת חטופים ישראלים תמורת שחרור מחבלים רבים, והיה אחד מהשרים שהתנגדו לעסקת שליט, שבמסגרתה שוחררו 1,027 מחבלים.
יעלון נימק כי העסקאות הקודמות הביאו להרג אזרחים וחיילים שמניינם עלה על מספר המשוחררים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, הביע יעלון תמיכה בהימנעות מהנהגת שלטון ישראלי ברצועת עזה לאחר המלחמה, תוך שמירה על חופש פעולה ביטחוני של ישראל, והחזרת שלטון הרשות הפלסטינית.
מבחינה חברתית – יעלון הצהיר לא פעם על תמיכתו בשוויון זכויות מלא ללהט"ב ותמך פומבית בנישואים חד-מיניים.
במהלך "הרפורמה המשפטית", היה יעלון אחד ממתנגדיה והאשים את ראש הממשלה נתניהו בהרס המערכת המשפטית, על מנת לחמוק מהעמדה לדין.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל טען יעלון כי בלי הרפורמה המשפטית, אותה כינה: "ההפיכה המשטרית" – חמאס לא היה יוצא לטבח שבעה באוקטובר.
במאי 2025, במהלך מלחמת חרבות ברזל אמר: "סמוטריץ' ובן גביר לא רוצים להחליף את חמאס, הם רוצים שלטון צבאי ישראלי ומנהל אזרחי ישראלי.
שיגידו את זה בצורה מאוד ברורה – הולכים לכבוש את עזה וליישב אותה ביהודים אחרי שנטהר אותה טיהור אתני.
אני חושב שכרגע, כתוצאה מזה שהרמטכ"ל לא בלם את זה, בעצם הוא לא בולם פה פקודה בלתי חוקית בעליל שדגל שחור מתנוסס מעליה".
יעלון נשוי לעדה ואב לשלושה ילדים.
בתו אשבל שירתה שירות לאומי, ובן ובת נוספים שלו שירתו ביחידות מובחרות.
הוא בעל תואר ראשון במדע המדינה מטעם אוניברסיטת חיפה.
משה יוסף גליקסון (ר"ח אלול תרל"ח, 30 באוגוסט 1878 – ה' בסיוון תרצ"ט, 1939) היה מנהיג ציוני ועיתונאי, עורך "הארץ", פובליציסט ומתרגם עברי.
משה יוסף גליקסון נולד בהולינקה שבפלך סובאלק, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום בפולין) בשנת 1878. אביו אלחנן היה נכדו של המקובל רבי יצחק אייזיק חבר.
קיבל חינוך תורני, למד בישיבות גרודנה ולומז'ה, ובגיל 17 נמשך אחר ההשכלה, נסע למערב ולמד בבית ספר תיכון בפרנקפורט ובאוניברסיטאות מרבורג שבגרמניה וברן שבשווייץ.
בין היתר היה תלמידו של הפילוסוף היהודי הנודע הרמן כהן.
ב-1907 קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה, ובאותה שנה הצטרף לוועד "חובבי ציון" באודסה, והיה מזכירו.
בתקופה זו החל לכתוב בעיתונות היהודית באירופה, ובפרט בשבועונים "די ולט" ו"העולם".
כיהן כציר למספר קונגרסים ציוניים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עלה לארץ, בשנת 1919, באוניה "רוסלאן".
הוא עלה יחד עם האדריכל זאב רכטר, ההיסטוריון יוסף קלאוזנר והצייר יצחק פרנקל.
היה מנהיגה של תנועת הנוער "הנוער הציוני".
היה ממייסדי "הציונים הכלליים" בארץ, וכיהן כחבר הוועד הפועל הציוני והוועד הלאומי.
בשנים 1923–1938 היה גליקסון העורך של עיתון "הארץ", ותחתיו הפך העיתון לעיתון אחראי המבטא תרבות רחבה והשקפת עולם ליברלית-מתונה.
הוא המשיך לערוך את העיתון לאחר שזה נרכש בידי שלמה זלמן שוקן, אך במחצית השנייה של 1936 היה בחופשת מחלה.
בקיץ 1937 יצא לחופשה, שעל פי השמועות נועדה להיות חופשת פרישה ובתחילת פברואר 1938 דווח באופן רשמי שעריכת העיתון עברה לנתן אלתרמן.
גם לאחר פרישתו מתפקיד העורך המשיך לכתוב בהארץ בענייני השעה.
כתב על אחד העם והרמב"ם.
תרגם את ספרי פילוסופיה "מבוא לתולדות הפילוסופיה החדשה" מאת קוּנוֹ פישר (Kuno Fischer) ו"תולדות הפילוסופיה החדשה / בחיבור עם התרבות הכללית ועם המדעים המיוחדים" מאת וילהלם וינדלבנד (Windelband), וערך את "חכמי יון: תולדות הפילוסופיה העתיקה" תיאודור גוֹמְפֶּרְץ (Gomperz), בתרגום שרגא פייבל פרנקל ("בר טוֹביה").
משה יוסף גליקסון נפצע קשה בתאונת דרכים במאי 1939, וכעבור כשבועיים נפטר, ביום ה' בסיוון תרצ"ט.
על שמו נקרא הקיבוץ כפר גליקסון, שעלה על הקרקע ביום שבו נפטר, וכן רחובות במספר ערים כגון תל אביב, נתניה וקריית גת.
הניח אחריו את אשתו מאשה מלכה גליקסון ואת ילדיו נעמי גליקסון-וייס (פסיכואנליטיקאית), בנימין גל (גליקסון) ומרים גליקסון.
אחד העם: חייו ופועלו, ירושלם–תל אביב: דפוס הארץ, תרפ"ז.
חידוש היסודות, ירושלים: המחלקה לנוער של קרן היסוד, תש"ז.
עם חילופי משמרות: קובץ מאמרים, תל אביב: ההנהגה העליונה להסתדרות הנוער הציוני העולמית, תרצ"ט.
משואות: מאספים לשאלות הזמן, לדברי עיון וספרות, אודסה: אמנות, תרע"ט.
עולמנו: מאסף לשאלות-החיים ולספרות, פטרוגרד: קדם, תרע"ז.
גליקסון, תל אביב: יצא מטעם הוועד להוצאת כתבי גליקסון על ידי דביר, ת"ש-תש"א.
הרב משה יהודה שלזינגר (נולד בכ"ח בתמוז ה'תרצ"ב, 1 באוגוסט 1932) הוא ראש ישיבת קול תורה, וחבר במועצת גדולי התורה של דגל התורה.
אביו, הרב יחיאל מיכל שלזינגר, היה דיין בפרנקפורט דמיין וראש ומייסד ישיבת קול תורה ביחד עם הרב ברוך קונשטט.
לאחר לידתו עברה המשפחה לפרנקפורט.
בשנת תרצ"ט, עקב ליל הבדולח, עלתה המשפחה לירושלים.
הרב שלזינגר התחנך בישיבת סלבודקה ובעיקר בישיבת קול תורה, בהמשך נישא להלנה חיה לבית לוסטגרטן.
לאחר פטירת אביו התמנה כר"מ בישיבת קול תורה ומראשי הישיבה.
בשנת 1988 נרצח בנו אליעזר שלמד באותה תקופה בישיבת מעלות התורה.
הוא נורה למוות בכניסה לגן סאקר בידי נעמה ג'אבר, והיה לנרצח הראשון מתושבי ירושלים ב.
לזכרו יצא לאור הספר א"ש תמיד.
בשנת תשנ"ה, עם פטירתו של ראש הישיבה הקודם, הרב שלמה זלמן אוירבך החל לשמש באופן רשמי כראש ישיבת קול תורה.
בכ"ו באב תשע"ב צורף כחבר למועצת גדולי התורה של דגל התורה ביחד עם עוד שמונה חברים נוספים.
הרב שלזינגר הוא חבר נשיאות ועד הישיבות וחבר נשיאות מפעל הש"ס.
הרב שלזינגר היה נשוי להלינה חיה (ח' בניסן ה'תרצ"ז - כ"ב באדר ה'תשפ"ג) מדריכת כלות ויועצת זוגית.
בנם אליעזר נרצח בפיגוע טרור בשנת 1988. בנם הרב שלמה מונה בשנת תשע"ז (2017) לכהן לצידו בראשות ישיבת קול תורה.
חתנם הרב רפאל צבי וולפין מכהן כר"מ בישיבה.
רבי משה יהושע הגר (כונה ר' משה'לה; י"ג בסיוון ה'תרע"ו, 14 ביוני 1916 – כ' באדר ה'תשע"ב, 14 במרץ 2012; מכונה לאחר פטירתו ה"ישועות משה") היה האדמו"ר החמישי מוויז'ניץ, ונשיא מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל.
נולד לרבי חיים מאיר הגר ומרגלית (בתו של רבי זאב מרחמסטריווקא) בעיר גרוסוורדיין שבחבל טרנסילבניה שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום ברומניה).
נקרא משה יהושע על שם משה רבנו ויהושע בן נון שמוזכרים בקריאת התורה בזמן לידתו (פרשת בהעלותך ופרשת שלח).
בבחרותו למד בחברותא עם הרב משה אליעזר פרומוביץ (לימים רבה של ציילסהיים).
בגיל 17 נסע ללמוד בישיבת ויז'ניץ של דודו רבי אליעזר הגר בעיירה ויז'ניץ.
מסופר כי בזמן לימודו בישיבה היה ממשיך ללמוד בעליית גג לאחר כיבוי האורות בבית המדרש בשעה 11, עד לפנות בוקר אז התחילו הלימודים בישיבה, והיה ישן רק שנת צהריים.
בגיל 20 הוסמך לרבנות על ידי הרב פנחס צימטבוים רבה של גרוסוורדיין, הרב יעקב אלימלך פנט אדמו"ר ורבה של דעש והרב יחזקאל וידמן רבה של סיטשל.
בשנת ה'תרצ"ז חזר לגור ליד אביו בגרוסורדיין ונסע לעיתים ללמוד אצל גיסו רבי יהודה הורוויץ מדז'יקוב בקלוז' ואצל דודו רבי מנחם מנדל מווישווא.
בחורף ה'תרצ"ט נסע עם אביו לשבות בוילחוביץ שבקרפטרוס ובני העיירה החליטו למנותו לרב.
באותה תקופה התארס לבתו של רבי מנחם מנדל מקשאנוב.
בראש חודש חשוון שנת ה'ת"ש (1939) הקים ישיבה בגרוסוורדיין ועמד בראשה.
בשנת ה'תש"ב רצו לגייסו לצבא ונמלט לקלוז' לגיסו רבי יהודה הורוויץ.
לאחר שלוש שנים שלא נוצר קשר עם ארוסתו ולא הצליחו לחלצה מפולין, התירו לו רבנים להתארס בשנית ובחודש טבת תש"ב התארס ללאה אסתר, בתו של רבי חיים מנחם מנדל מדעעש.
לאחר חתונתו התגורר בדז' למשך שנה ולאחר מכן חזר לווילחוביץ שם הקים תלמוד תורה.
בתחילת ה'תש"ד (1943) נסע לגרוסורדיין שם עשה שימוש אצל רבי יצחק יעקב וייס וכן קיבל היתר הוראה מרבי מרדכי בריסק שהגיע לעיר ליטול ארבעה מינים.
לאחר החגים חזר לוילחוביץ' עם מספר בחורים בשביל להקים ישיבה בעיירה.
בחודש אדר ה'תש"ד (1944), כשפלשו הנאצים להונגריה, נמלט עם אשתו ובתו לגרוסוורדיין.
בח' באייר (1 במאי) הבריחו את הגבול לרומניה והגיעו לאראד שברומניה.
בחסידות ויזניץ מציינים יום זה כיום הצלתו של האדמו"ר.
בכ"ו באייר (ה-19 במאי) עבר גם אביו את הגבול והצטרף לבנו.
בכ"ט באייר (ה-22 במאי) המשיכו לבוקרשט שם נשאר אביו ואילו רבי משה יהושע ומשפחתו יצאו בחודש אב לנמל קונסטנצה, משם הפליגו בספינת המעפילים "מורינה" לישראל ובכ"ה באב תש"ד (14 באוגוסט 1944) הגיעו לחיפה.
המשפחה נעצרה על ידי הבריטים במחנה המעצר בעתלית, ובהשתדלותם של חסידי ויזניץ בארץ שוחררו כעבור שלושה ימים.
לאחר שחרורו נסע לירושלים שם קיבל דירה קטנה בבתי אונגרין.
הוא הצטרף לחבורת שומר אמונים בראשות רבי אהרן ראטה.
בחודש אדר ה'תש"ה (1945) עבר להתגורר בתל אביב ומונה על ידי דודו האדמו"ר מוויז'ניץ, רבי אליעזר הגר (ה"דמשק אליעזר"), לכהן בראשות ישיבת בית ישראל ודמשק אליעזר בתל אביב.
לאחר פטירת דודו בשנת ה'תש"ו (1946) נטל על עצמו גם את העול הכלכלי של הישיבה.
בשנת ה'תשי"ב עבר לגור בבני ברק בקריית ויז'ניץ ומונה על ידי אביו לכהן כרב הקריה.
בשנת ה'תשכ"ג נחלש אביו, והוא החל לערוך "באטע'ס" לאחר הטיש של אביו.
באותה שנה, בעקבות השתתפותו לראשונה בבחירות הארציות התקוממה נגדו קבוצה של תלמידים קנאים בישיבה, שלימים כונו הנידחים.
בעקבות הפרשה נדרשו התלמידים להירשם מחדש לישיבה.
המורדים לא התקבלו ואיתם עזבו גם כמה אברכים ור"מים.
בשנת ה'תשל"א הקים ועד למציאת פתרונות דיור (בין פעולות הוועד היו הקמת השכונה החסידית באשדוד).
עם פטירת אביו בשנת ה'תשל"ב (1972) התמנה לאדמו"ר.
מיד לאחר מכן הקים ארגון בשם "צעירי ויז'ניץ" במטרה לקרב את בניהם של חסידי ויז'ניץ מרומניה והונגריה לחסידות.
הארגון סייע לגידולה של החסידות.
כיום הארגון מאחד את בחורי החסידות שאינם לומדים בישיבותיה.
בתקופת אדמו"רותו הוקמו מוסדות תורה וחינוך רבים.
בשנת ה'תשמ"ד (1984) הרחיק את בנו הבכור, הרב ישראל הגר, ממעמדו כרב הקריה בבני ברק וסמכויותיו ניתנו לבן הצעיר, הרב מנחם מנדל הגר.
בשנת ה'תש"ס (1999), כשש שנים לאחר פטירת אשתו הראשונה לאה אסתר, נישא בשנית לשיינדל, בתו של הרב יהושע סג"ל דייטש, הצעירה ממנו ב-20 שנים.
בשנת ה'תשס"ב (2001) נערך פיוס בין האב לבנו הבכור שחזר למעמדו הבכיר.
הרב מנחם מנדל פרש כמעט לגמרי מהחצר והקים את "מרכז חסידי ויזניץ" כמעין חצר נפרדת בבני ברק.
בשנת ה'תשס"ג (2003) לקה במחלת אלצהיימר ומאז מיעט להופיע בציבור וכמעט לא תקשר עם סביבתו.
בשנותיו האחרונות ניהל את ענייני החסידות בנו, הרב ישראל.
בשנת ה'תשמ"ט (1989), עם חלוקת מועצת גדולי התורה, מונה לנשיא המועצה של אגודת ישראל.
בשנת ה'תש"ע (2010) נערך בבנייני האומה אירוע גדול בשם "קשר איתן", לציון 70 שנה לתחילת פעילותו החינוכית של האדמו"ר והקמת המוסד החינוכי השבעים במספר של החסידות.
נקבר באוהל אדמו"רי ויז'ניץ בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
בנו הגדול רבי ישראל מונה לאחר פטירתו כאדמו"ר מוויז'ניץ ורוב החסידים פנו אחריו.
בנו הצעיר רבי מנדל הוכתר אף הוא לאדמו"ר מוויז'ניץ וחצרו מכונה "מרכז חסידי ויז'ניץ".
לאחר פטירתו נקראה על שמו ישיבת ישועות משה במודיעין עילית, וכן אחת מהישיבות בשיכון.
כמו כן נקראו על שמו בתי מדרש בערים אלעד, אשדוד, מודיעין עילית, ועפולה.
וכן בשעת קבלת קהל היה לומד בין אדם לאדם.
עסק רבות בספרים קצות החושן ומנחת חינוך.
בשנת ה'תשל"ז תיקן חובת "שיעורי תורה ברבים" - סדר לימוד של שעה מדי ערב לכל החסידים.
נודע כמקפיד על שמירת העיניים ובצעירותו היה מבקש מאנשים או מילדיו שייקחו אותו ברחוב כדי שיוכל ללכת בעצימת עיניים.
תפילותיו והטישים שערך מדי שבת וחג התאפיינו בהתלהבות.
בשנת ה'תש"ם (1980), קרא בכנסייה הגדולה השישית של אגודת ישראל לתקן לימוד יומי בספר חובות הלבבות.
בכנס ביד אליהו בשנת ה'תשנ"ב (1992) קרא לייסוד קווי מהדרין ייעודיים לציבור החרדי.
עשרות ספרים וקונטרסים יצאו לאור עם דברי תורתו, בהם: "קונטרס הליקוטים" "אורחות חיים" "דברי מוסר" "דברות קודש" ו"דברי אלקים חיים".
לאחר פטירתו כונסו בספר "ישועות משה" שני כרכים, כרך נוסף של ליקוטים, ושלושה כרכים של שיחות.
כמו כן יצא לאור ספר "דורשי ה'" ובו שיחות לחבורה מתלמידיו בישיבה בעת שכיהן כראש ישיבה.
רבי אליעזר דוד פרידמן, משפיע חסידי ורב בית המדרש בעלז בלונדון
רבי משה שאול קליין, פוסק בכיר, רב שכונת אור החיים
רבי נפתלי מוסקוביץ', האדמו"ר ממעליץ באשדוד
רבי אברהם צבי הכהן, רב ומו"ץ בבני ברק
חנה חיה, הייתה נשואה לרב דוד טוורסקי, האדמו"ר מסקווירא.
רבי ישראל הגר, ממלא מקומו באדמו"רות
שרה, נשואה לרב ישכר דב רוקח, האדמו"ר מבעלז
סאשה, נשואה לרב אהרן טייטלבוים, האדמו"ר מסאטמר
הינדא, נשואה לבן דודה, הרב מנחם ארנסטר, ראש ישיבת ויז'ניץ
רבי מנחם מנדל הגר, אדמו"ר מוויז'ניץ (מרכז חסידי ויז'ניץ)
הרב משה יהושע יהודה לייב דיסקין (מכונה המהרי"ל דיסקין והרב מבריסק) (י' בכסלו ה'תקע"ט, 1818 – מוצאי שבת ליל כ"ט בטבת ה'תרנ"ח, 22 בינואר 1898) היה רב ופוסק, מרבני ירושלים בסוף המאה ה-19. נחשב לאחד ממנהיגי הזרם הקנאי בישוב הישן.
נולד בגרודנו הנקראת הוראדנא שבאימפריה הרוסית למשפחת מתנגדים, לרב בנימין דיסקין רבה של וולקוביסק, ונצר למשפחת דיסקין, משפחת רבנים ידועה.
סבו, יהודה לייב חסיד, וסבתו עלו ארצה עם תלמידי הגר"א והתיישבו בצפת.
דודתו רבקה הייתה לימים אמו של הרב אליעזר דן רלב"ג.
לא ידועים פרטים על אימו, אך על פי מסורות משפחתיות הייתה אימו שרה בתו של גבריאל משקלוב שאף הוא עלה עם תלמידי הגר"א, והיה סבו השני של אליעזר דן רלב"ג מצד אביו.
אחיו הוא הרב אברהם שמואל דיסקין.
בצעירותו הכיר את הרב יצחק אלחנן ספקטור, שלמד אצל אביו.
השניים שמרו על קשר במשך כל חייהם.
בגיל 14 התחתן עם הינדה רחל, בת הרב ברוידה, רבה של וולקוביץ', ועבר לבית חותנו.
קיבל סמיכה בגיל 18. משנת 1844 עד 1877 שימש כרב בקהילות מרכזיות ברחבי האימפריה הרוסית: במיינדזיז'ץ פודלסקי, קובנה, לומז'ה (התמנה למשרה בגיל 25, כיורש אביו), מינסק, שקלוב ובריסק.
במשך חייו שמר על קשרים טובים עם רבני קהילות יהודיות באירופה, בין היתר עם הרב יצחק אלחנן ספקטור, הרב עזריאל הילדסהיימר ורבנים נוספים.
לאורך כל שנות פעילותו אחז בקו פעולה תקיף ולא מתפשר, ועל כן גורש ונרדף ממקום למקום.
בעת היותו רב בבריסק אירע מקרה של סכסוך גירושין בין זוג צעיר בבריסק.
האישה תבעה גט מבעלה, והבעל הסכים רק בתנאי שהיא תשלם לו סכום גדול, ותפקיד את הסכום אצל הרב.
הגט ניתן לאחר שהאישה הפקידה את הסכום, אך הרבנית החזירה לאישה את הכסף שהופקד אצל הרב, מכיוון שראתה זאת כסחיטה.
הבעל הגרוש תבע את הרב אצל השלטונות, והלה נאסר באשמת מעילה באמון.
הרב היה צפוי להישפט ולהישלח לסיביר לעבודת פרך, הרב נשפט בבית המשפט וזוכה.
לאחר מכן האשים אותו קצין בולשת ששוחד בידי הבעל שהרב דיסקין מעביר כסף ממס הבשר למחתרת הפולנית.
השופט קבע דיון נוסף בעוד שבוע.
עוד קודם לכן הצליחו להוציאו מבית הסוהר על ידי תרגיל שהגה סוחר בשם יחזקאל שוורץ ולהבריח אותו עם משפחתו מרוסיה לארץ ישראל.
בשנת 1877, בכ"ט בתמוז ה'תרל"ז, עלה לארץ ישראל, והתיישב בירושלים.
הוא קבע את ביתו ברחוב חברון שבדרום הרובע המוסלמי, בעיר העתיקה.
ישנה מסורת שלפיה הקפיד כי חלונות דירתו יפנו להר הבית, כדי שלא יעברו 30 יום בלא שיראה את הר הבית.
הרב דיסקין נחשב לאחד מחשובי רבני האשכנזים בירושלים והיה מכונה 'הרב מבריסק' על שם מקום רבנותו האחרון בגולה.
על פי בקשת קבוצת אברכים, העביר בפניהם שיעור יומי בגמרא.
הרב דיסקין גם היה מעביר שיעור על הפרשה במוצאי שבתות.
לאחר פטירת אשתו הראשונה נשא לאישה את שרה סוניה דיסקין לבית רטנר אשר הייתה נשואה קודם לכן לאליהו זלמן הלפרין, איש עתיר נכסים ממנו קיבלה ממון רב בעת הגירושים.
כאשר נישאה לרב דיסקין, הביאה עימה נדוניה של 40,000 זהובים, איתה הקים ב-1880 את בית היתומים דיסקין, ואת ישיבת אוהל משה.
אשתו של הרב דיסקין נודעה בכינויה 'הרבנית מבריסק', והייתה דמות משמעותית בקהילה האשכנזית בירושלים.
הרב דיסקין נפטר במוצאי שבת ליל כ"ט בטבת ה'תרנ"ח, 22 בינואר 1898, מחשש לאסון אם תתקיים ההלוויה ההמונית בלילה, הורה הרב שמואל סלנט להלין את הנפטר למרות מנהג ירושלים האוסר זאת, ולקיים את ההלוויה רק בשעות הבוקר.
בנו, הרב יצחק ירוחם דיסקין, עלה לארץ ישראל לאחר פטירת אביו, לעמוד בראש המוסדות שהקים אביו והיה מראשי הרבנים של אנשי היישוב הישן בראשית המאה העשרים.
בירושלים נחשף הרב דיסקין למצבם הקשה של רבים מתושביה.
בעיר חיו מהגרים שלחלק גדול מהם אין קרובים היכולים לטפל בהם במקרה של מות אב או אם המשפחה והסובלת ממגפות תקופתיות הגורמות למותם של רבים מהחולים.
הוא הבין כי יש צורך למצוא פתרון למצבם של היתומים שנשארו ללא קרוב ומודע, כדי שלא יגיעו לבתי היתומים של המיסיון או ל"בית היתומים הברליני" בראשו עמד ד"ר ו.
הרצברג, אותו זיהה הרב דיסקין עם חוגי המשכילים.
בשנת 1881 הקים הרב דיסקין את בית היתומים דיסקין בחצר ביתו.
הקמת בית היתומים עורר זעם בקרב הממסד הפרושי על הרב דיסקין.
בסיוון תרמ"א פרסם הרב יחיאל מיכל פינס בעיתון 'הלבנון', הקרוב למימסד הפרושי, מאמר שנחתם בפסבדונים 'מר זוטרא' התוקף בצורה חריפה את בית היתומים דיסקין וגבאיו.
הכותב מציין, כי בשל העובדה שהנדיבים בחוץ-לארץ אינם תורמים למוסד הנ"ל, "...חרה אפם עד להשחית בהרב הגאון הגדול ...
מוהר"ר שמואל סלנט שליט"א על כי לא ירצה לחלל שמו הטוב ולקיים את דבר בית היתומים שלהם ...' בתרנ"ב (1892), כאשר שלחו הפרושים דין-וחשבון לאמריקה על מוסדות העדה האשכנזית, הם התעלמו לגמרי ממוסדות החסידים ומוסדותיו של הרב דיסקין.
על מעשה זה הגיבו תומכי הרב דיסקין במאמר חריף.
כאשר ניסה הרב דיסקין לאסוף כספים באמריקה לטובת בית-היתומים, יצא הרב סלאנט נגדו וטען כי הדבר פוגע בהכנסות 'הוועד הכללי'.
הרב דיסקין הגיב בטענה, כי 'הוועד הכללי', למרות הכנסותיו העצומות, אינו מתפקד ואין בו כל תועלת.
פטירתו של הרב דיסקין בשנת תרנ"ח (1898) הניחה את בית היתומים ללא פטרון ומצבו הידרדר.
הרב מנחם נתן אוירבאך, נכדו של הרב מאיר אוירבאך שנחשב לרבה של העדה האשכנזית בדור הקודם ובעל קשרים משפחתיים ענפים עם אישים בעלי השפעה ב'יישוב הישן', נרתם למען גיוס משאבים לבית היתומים מהפזורה היהודית.
יזמותו הקנתה לו את ניהול בית היתומים, והוא נקרא מעתה 'בית היתומים דיסקין-אוירבאך'.
מוסד נוסף שהקים המהרי"ל עם בואו לירושלים הייתה ישיבת "אהל משה".
גם הקמת מוסד זה עמדה בסימן מאבק עם זרמים נוספים שפעלו באותה העת בירושלים.
ישיבת "עץ חיים" (1841) נחשבה הישיבה המרכזית בירושלים, ולצדה עמדו גדולי הדור האשכנזים כמו ר' שמואל סלנט ור' מאיר אוירבך.
היה קיים חשש שהישיבה החדשה שהקים המהרי"ל תנגוס מהנתח הכלכלי של ישיבת עץ חיים.
אף על פי כן הישיבה הוקמה והמהרי"ל היה ראש הישיבה הראשון שעמד בראשה.