tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ווקושיץ' החל לשחק במדי הקבוצה ב-2001 עד 2006 אך בפועל שיחק בה רק 4 שנים מתוך החמש שבהן למד במוסד כי את עונתו השנייה (2001/2002) החמיץ עקב פציעה לא קלה בכתף ימין.
לאחר שחזר, בעונתו השנייה ושנתו השלישית בתואר (2002/2003), כבר העמיד ממוצע גבוה כמעט פי שלושה והפך לשחקן הבולט של הוויילדקטס שבקושי יורד מהמגרש.
בעונתו הרביעית והאחרונה (2005/2006) סיים כמלך הסלים של קונפרנס הביג-10 עם 19 נק' למשחק והוסיף 3.7 רב', הוא דייק ב 78.6% מהקו, 36% משלוש ו-49% מהשדה, מספרים שהעניקו לו בחירה לחמישייה השנייה של הקונפרנס.
ווקושיץ' סיים כקלע הרביעי בתולדות האוניברסיטה וכמלך השלשות של האוניברסיטה עם 212 קליעות מעבר לקשת השלוש בתקופה שלו.
הוא סיים את התואר ואת קריירת המכללות שלו בגיל 24, דבר שפסל אותו מלהעמיד את עצמו לבחירה בדראפט ה-NBA 2006, שהגיל המקסימלי אליו נקבע ל-22.
ב-21 בספטמבר 2006 (לאחר מלחמת לבנון השנייה) חתם ווקושיץ' על חוזה לעונה אחת (עונת 2006/2007) בעירוני נהריה הישראלית של אריאל בית-הלחמי, בה פתח את הקריירה המקצוענית שלו.
במדיה שיחק גם כבוסמן במסגרת היורוקאפ בשלב הבתים אליו העפילו מסיבובי המוקדמות.
הוא ונהריה הודחו ברבע הגמר של גביע המדינה בכדורסל, וסיימו את העונה במקום החמישי ולכן לא עלו לפיינל פור להתמודד על צלחת האליפות.
לאחר עונה טובה בישראל הוחתם ווקושיץ' על ידי קבוצת היורוליג הקרואטית ציבונה זאגרב באוגוסט 2007, הוא שיחק במדיה עד יוני 2010. בשנותיו בקבוצה זכה פעמיים באליפות הליגה הקרואטית (2009 ו-2010) וזכה עמה פעמיים גם בגביע הקרואטי בכדורסל (2008 ו-2010) והגיע עמה פעמיים למעמד של גמר הליגה האדריאטית ב-2009 וב-2010.
באוגוסט 2010 חתם במדי צדביטה זאגרב מהליגה הקרואטית ומהיורוליג אף היא, בה שיחק עד יוני 2012. בעונת 2011/12 זכה עם הקבוצה בגביע הקרואטי בכדורסל הראשון בתולדותיה, לאחר ניצחון בגמר מול קבוצת ק.ק.
בנוסף באותה העונה הגיעה הקבוצה עד לגמר הליגה האדריאטית והפסידה לקבוצת מכבי תל אביב 87-77. ובסיום אותה העונה הפסידו ווקושיץ' וקבוצתו בגמר הפלייאוף לציבונה זאגרב 3-1.
לאחר מכן חתם על חוזה לעונת 2012/2013 במדי ק.ק ספליט, איתה הגיע לחצי גמר גביע קרואטיה בכדורסל, ובסיומה הודיע על פרישה מכדורסל מקצועני.
החל מנובמבר 2014 הוא הבעלים של חברת תקשורת ויחצנות בנושאי ספורט ברחבי אירופה שפתח.
ודומוסטי הוא יומון כלכלי רוסי ואתר חדשות כלכלי.
העיתון מופץ חמש פעמים בשבוע.
מערכת העיתון שוכנת מיום הקמתו במוסקבה.
המערכת נמצאת בבעלות איש התקשורת דמיאן קודריאצב, שחי זמן קצר בישראל ובבעלותו נמצא גם העיתון The Moscow Times.
נכון לנתונים מנובמבר 2016 היו לעיתון 20,000 מנויים.
ודנה (בהונגרית: Vadna) הוא כפר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן שבצפון מזרח הונגריה.
בודנה חיו מעט יהודים ובמקום קיים בית קברות יהודי.
ודנו (במקדונית: Водно) הוא הר שנמצא במקדוניה הצפונית.
ההר ודנו נמצא כ-5 ק"מ דרום-מזרח מבירת מקדוניה הצפונית, סקופיה.
החודש הכי חם הוא יולי (28 מעלות צלזיוס).
החודש הכי קר הוא ינואר (1- מעלות צלזיוס).
כמות המשקעים הממוצעת היא 978 מילימטרים בשנה.
חודש אפריל הוא החודש שיש בו הכי הרבה גשם (139 מ"מ גשם), וחודש אוגוסט הוא החודש שיש בו הכי פחות גשם (33 מ"מ גשם).
ודים אנטולייביץ' יבטושנקו הוא כדורגלן עבר סובייטי-אוקראיני ששיחק בעמדת החלוץ, וכיום מאמן כדורגל.
יבטושנקו נולד בעיירה פיאטיחטקי שבמחוז דניפרופטרובסק.
מגיל 10 למד בבית הספר לכדורגל בעיירת הולדתו.
למד חינוך גופני במכון הפדגוגי בעיר קירובוהרד.
במקביל ללימודים שיחק בקבוצות חובבים.
בשנת 1978 נקלט בסגל קבוצת זבזדא קירובוהרד, ששיחקה בליגה השלישית בברית המועצות.
בשנת 1980 עבר לקבוצת דינמו קייב, בה שיחק ברוב שנות הקריירה שלו.
יחד עם הקבוצה זכה ב4 אליפויות, 3 גביעי ברית המועצות ובגביע אירופה למחזיקות.
בשנת 1988 עבר לקבוצת דניפרו, עימה זכה באליפות ברית המועצות בפעם החמישית (שלו).
בשנת 1989, כאשר שלטונות ברית המועצות אישרו לשחקנים סובייטים לשחק במועדוני כדורגל זרים, עזב יבטושנקו לשוודיה.
הוא שיחק במשך 4 שנים בקבוצת א.י.ק סולנה.
בשנת 1992 הוביל את קבוצתו לזכייה באליפות שוודיה לאחר הפסקה של 55 שנים.
סיים את קריירת המשחק שלו בקבוצת סיריוס אופסלה מליגת המשנה השוודית.
יבטושנקו ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת ברית המועצות ב-15 ביוני 1980 במשחק ידידות מול נבחרת ברזיל.
הוא היה בסגל הנבחרת בשני גביעי עולם (1982 ו-1986).
ב-1982 לא שותף באף אחד ממשחקי הנבחרת במונדיאל וב-1986 - השתתף בכל המשחקים, מלבד אחד.
החל משנת 1996 אימן קבוצות מהליגות הנמוכות בשוודיה.
בשנת 2008 שב לאוקראינה, להיות עוזר מאמן של הנבחרת הלאומית.
בהמשך אימן קבוצות מהליגה האוקראינית השנייה.
לודים יבטושנקו שני בנים - ויאצ'סלב וודים הבן.
שניהם היו שחקנים מקצועיים בליגות שוודיות.
ויאצ'סלב שיחק בעמדת קשר בקבוצות א.י.ק סולנה וברוגה.
ודים ואלרייביץ' פרלמן הוא שחקן, במאי קולנוע, תסריטאי ומפיק אמריקאי-יהודי יליד ברית המועצות.
יליד קייב במשפחתו של ולרי פרלמן, המהנדס הראשי של תחנת הכוח קנבסקאיה, ואשתו ז'אנה רוואלסקאיה, הוא גר בדירה משותפת ברחוב גורקי עד גיל תשע.
אביו נהרג בתאונת דרכים בשנת 1972. בשנת 1977 היגר עם אמו לקנדה דרך איטליה.
מאז 1990 מתגורר בלוס אנג'לס.
בשנת 2003 צילם את סרט הביכורים שלו, "בית של חול וערפל", שמומן על ידי סטיבן ספילברג, המבוסס על הרומן באותו שם מאת אנדרה דיובוס, עם ג'ניפר קונלי ובן קינגסלי.
הסרט קיבל שלוש מועמדויות לפרס אוסקר.
בשנת 2007 צילם את סרטו הבא, "החיים לנגד עיניה", בכיכובה של אומה תורמן.
בשנת 2013 צילם את סדרת הטלוויזיה "אפר" עבור ערוץ "רוסיה" עם יבגני מירונוב וולדימיר משקוב בתפקידים הראשיים.
בשנת 2015 צילם את הסדרה "בגידות" עבור ערוץ TNT.
בכיכובם של ילנה ליאדובה, קיריל קיארו, יבגני סטיצ'קין וגלאפירה טרחאמובה.
זכה בפרס TEFI בשנת 2016 בקטגוריית הבמאי הטוב ביותר.
בשנת 2020 סרטו "שיעורים בפרסית", נשלח כמועמד מטעם בלארוס לפרס אוסקר לסרט הבינלאומי הטוב ביותר.
2007 – החיים לנגד עינייה
ודרך אין אחרת הוא ספר עיון העוסק בסיפורים האישיים של לוחמים במלחמת העצמאות, ובהרחבות קצרות על קרבות בהם השתתפו אותם לוחמים.
הספר נכתב על ידי אביחי ברג, חוקר, מרצה ומורה דרך, ויצא לאור בשנת 2021 בהוצאת סלע מאיר.
בין השנים 2007 - 2021 קיים ברג, מדריך ומרצה בבית ספר שדה שער הגיא, מעל 130 שיחות עם לוחמי תש"ח, בהם לוחמי ההגנה, פלמ"ח, אצ"ל ולח"י.
מתוך ראיונות אלה ליקט ברג 17 ראיונות שאותם הכניס לספר, כאשר הוא משווה ומאמת את העדויות ששמע מפי הלוחמים עם הידע ההיסטורי הידוע לנו ממקורות נוספים.
אל הסיפורים שסיפור הלוחמים נוסף רקע היסטורי קצר.
שם הספר נלקח מהבית השלישי בזמר הפלוגות של נתן אלתרמן: "כי לא נשוב אחור ודרך אין אחרת, אין עם אשר יסוג מחפירות חייו".
מימון הוצאת הספר נעשתה בעזרת גיוס המונים הדסטארט, שבו גויסו מעל 143,000 ש"ח.
בנוסף, הספר יצא בסיועה של המדרשה למנהיגות ציונית תבור.
את המבוא לספר כתב עמיחי שיקלי (לימים שר התפוצות והמאבק באנטישמיות).
את האפילוג כתב תת-אלוף אופיר לויוס, קצין חינוך ראשי.
השער הראשון - בטרם מדינה
הפרק עוסק במאבק המזוין של היישוב בימי "המדינה שבדרך" והוא כולל את סיפורם של: פלגות הלילה המיוחדות (בפי יוסף אשד), עולי הגרדום מאיר פיינשטיין ומשה ברזאני (בפיו של אליעזר בן-עמי), לוחמי המחתרות בירושלים (בפי מאיר סודרי), ושל הפלי"ם (בפיו של מנחם זעירא קטוני).
השער השני - בדרך אל העיר
הפרק עוסק בקרבות בסביבות ירושלים, והוא כולל את סיפורם של: מלווי השיירות (בפיה של יוכבד בן שמואל), קרבות שער הגיא (בפיו של דן אופיר), קרבות לטרון ודרך בורמה (בפיו של יצחק פרידלנדר), שיירת נבי דניאל (בפיו של מיכה מיכאלי), של שיירת הל"ה ושל הקרב על גוש עציון (בפי גאולה חריף).
השער השלישי - על חומותייך
הפרק עוסק במערכה על ירושלים, והוא כולל את סיפורם של: הקרב על הרובע היהודי (בפיה של שרה וייס, בת הרב יצחק אביגדור אורנשטיין), קרב הקסטל, אליהו סלע (רעננה) והמערכה על ירושלים, הגח"ל (בפיו של יצחק רוט) וקרבות שכונות דרום העיר (בפיו של חיים דניאלי).
השער הרביעי - אויב בשער
הפרק עוסק במערכה בשאר אזורי הארץ, והוא מספר את סיפורם של: החזית הדרומית ויצחק פונדק (בין השאר בפיו של מנחם כרמלי), קרב נגבה והחבלנים במלחמה (בפיו של עודד נגבי), על "הש"י" - שירות הידיעות של ההגנה (בפיו של גליל אלישיב).
ודט לים היא שחקנית אמריקאית, הידועה בתפקידיה כדבון ב"שיקגו Fire" והאנליסטית אליס טיילור בסדרה "FBI".
לים נולדה באריזונה וגדלה בסיאטל, וושינגטון, משפחתה היא ממוצא סיני ואירופאי.
לאחר סיום התיכון היא עברה לעיר ניו יורק שם למדה בבית הספר לאמנויות על שם טיש באוניברסיטת ניו יורק.
לאחר סיום בית הספר למשחק טיש עבדה בעיקר בתיאטרון ובפרסומות.
בשנת 2007 הייתה הופעת הבכורה שלה בטלוויזיה בסדרה "שש מעלות" של ABC.
בשנת 2008 שיחקה בתפקיד קטן כאיימי בסדרה "כשהעולם מסתובב" של CBS.
לאחר שהגיעה להוליווד בשנת 2010, היא לוהקה לתפקידי טלוויזיה במספר סדרות ביניהן: "מדיום" The Forgotten", "Victorious", "Parenthood.
בהמשך הופיעה במספר סרטי אינדי ובסרטים קצרים, עד שלוהקה בתפקיד נעמי, מושא האהבה של טארה ת'ורטון, בעונה הרביעית של הסדרה "דם אמיתי" של HBO ב-2011.כמו כן באותה שנה היא הופיעה עם נטלי פורטמן ואשטון קוצ'ר בקומדיה הרומנטית של איבן רייטמן "קשר לא מחייב".
מאז היא המשיכה לשחק בתפקידי אורח בכמה מהתוכניות הנצפות ביותר כמו ד"ר פולי פרסטון, מושא האהבה של אריזונה ב"האנטומיה של גריי", "סקורפיון" , "קאסל", "בונז", "הוואי חמש-אפס" ו"הרופא הטוב".
ב-2013 היא הצטרפה ל"שיקגו Fire" בתפקיד חוזר בתור דבון, בת זוגה של הפרמדיקית לסלי שי (לורן גרמן).
ב-2016 שיחקה בסרט המתח "Psychophonia" בתור לילי.
ב-2017 היה לה תפקיד קטן ב"ממלכת החיות" בתור הת'ר.
החל משנת 2019 היא משחקת בסדרת הטלוויזיה "FBI" בתור האנליסטית אליס טיילור.
עוד באותה שנה הופיעה בתפקיד שרון לים בסדרה "מגנום, בלש פרטי".
החל משנת 2024 היא משחקת בסדרה "בעיית שלושת הגופים" של נטפליקס בתפקיד ורה יה.
בשנת 2009 לים עברה ללוס אנג'לס על מנת לקדם את קריירת המשחק שלה.
לים שומרת על חיים פרטיים והיא טרם פרסמה פרטים על חייה הזוגיים.
+שנהפרויקטתפקידהערות2007שש מעלות סדרת טלוויזיה של ABC2008כשהעולם מסתובבאיימיתפקיד משני; סדרת טלוויזיה של CBS2010מדיוםThe ForgottenParenthoodVictorious2011דם אמיתינעמיעונה 4; סדרת טלוויזיה של HBOהאנטומיה של גרייד"ר פולי פרסטוןפרק 1 (עונה 8 פרק 8);סקורפיון תפקיד אורחקאסלבונזהוואי חמש-אפסהרופא הטוב2013שיקגו Fireדבוןתפקיד חוזר2016ממלכת החיותהת'רתפקיד משני2019מגנום, בלש פרטישרון לים2019–הווהFBIאליס טיילור5 עונות2024בעיית שלושת הגופיםורה יהסדרת טלוויזיה של נטפליקס
ודוליזומאב (באנגלית Vedolizumab), שם מסחרי בישראל אנטיביו (Entyvio) היא תרופה ביולוגית מסוג נוגדנים חד-שבטיים משמשת לטיפול במחלות מעי דלקתיות כגון קרוהן וקוליטיס.
ודוליזומאב פועלת באמצעות חסימת קולטנים מסוג α4β7 האחראיים על מעבר תאי דם לבנים (מעוררי דלקת) מהדם אל רקמת המעי.
וודוליזומאב הוא נוגדן חד שבטי סלקטיבי ממקור הומני הנקשר באופן ספציפי לאינטגרין α4β7 וחוסם את האינטראקציה של האינטגרין עם MAdCAM-1. אינטגרין זה מתבטא על פני השטח של תאי T לימפוציטים ספציפיים הנודדים לתוך מערכת העיכול.
מולקולת הדבקה של תאי רירית (MAdCAM-1) מתבטאת בעיקר על תאי אנדותל המעי וממלאת תפקיד קריטי בהפניית לימפוציטים אלה לרקמת הלימפה במעי.
האינטראקציה של האינטגרין α4β7 עם MAdCAM-1 ממלאת תפקיד חשוב בדלקת כרונית, סימן ההיכר של קוליטיס כיבית ומחלת קרוהן.
עיכוב של אינטגרין α4β7 על ידי וודוליזומאב מונע הידבקות של הלימפוציטים לליגנד הטבעי שלהם, ובכך מקטין את הנדידה של תאים אלה על פני האנדותל לתוך רקמת פרנכימה דלקתית של מערכת העיכול, ובכך מעכב את התפתחות הדלקת.
כיום מתבצעים מחקרים הבודקים את יעילות התרופה בטיפול בחולי HIV.
בדיקות וחיסונים חיוניים לפני התחלת טיפול
בדיקת מנטו או קוונטיפרון - לשלילת שחפת סמויה
בדיקת רמות נוגדנים בדם להפטיטיס A, B ו־C, אבעבועות רוח ומחלת הנשיקה.
חיסון נגד הפטיטיס A ו־B.
ממחקרים שנערכו באשר ליעילותה של התרופה נמצאו אחוזי הצלחה של כ־40-60%, כשאחוזים ניכרים מאלה שהגיבו טוב בשלב הראשון ישמרו על תגובה יעילה גם לאחר שנים.
וביתר ספיציפיות, בוצעו מחקרי כפל סמיות שמצאו שיפור בחולים עם מחלה פעילה שקיבלו את התרופה לעומת כאלה שקיבלו פלצבו.
תופעות הלוואי עלולות לכלול בין השאר כאב מפרקים, כאב ראש וסיכון מוגבר לזיהומים ודלקות בדרכי נשימה עליונות.
וודוליזומאב אושרה לשימוש במבוגרים עם קוליטיס כיבית בינונית עד חמורה או מחלת קרוהן עם תגובה ירודה ל־Tumor necrosis factor (TNF) או קורטיקוסטרואידים, או לחולים התלויים בסטרואידים.
הוודיאנטי היו שבט קלטו-ליגורי ששכן על חוף הים התיכון, ליד ניס של ימינו, בתקופת הברזל ובתקופת האימפריה הרומית .
הם מוזכרים כ-Ou̓ediantíōn (Οὐεδιαντίων) על ידי תלמי (המאה השנייה לספירה), ו־oppidum Vediantiorum civitatis מתועד על ידי פליניוס הזקן (המאה הראשונה לספירה).
השם האתני Vediantii הוא כנראה קלטי.
זה התפרש כ"נוגע למתפללים" (מהשורש wed - להתפלל מורחב על ידי מבנה דקדוקי - כלומר -ie-nt-),
שבט הוודיאנטי שכנו על חוף הים התיכון, בין נהר Var לבין Mont Agel, סביב המושבה Massaliote (מרסיי העתיקה) ושל Nikaea (ניס המודרנית).
הטריטוריה שלהם הייתה ממוקמת מזרחית לדקיאטס ול-Nerusii מערבית לאינטימילי, ודרומית לווסוביאני.
העיר הראשית שלהם הייתה אופידום Vediantiorum, הידועה בשם Cemenelum במאה ה-2 לספירה.
בהתאמה ל-Cimiez המודרנית, שהיא כיום שכונה יוקרתית של העיר ניס.
היישוב שלט על נתיב המסחר מחוף הים התיכון לכיוון העורף והאלפים.
לאחר הכנעת השבטים הליגוריים בשנת 14 לפנה"ס, הפכה צמנלום למרכז הממשל הצבאי הרומי המקומי, אז שימשה כבירת הפרובינקיה הרומית החדשה שנוצר על ידי נירון בשנת 63 לספירה.
בניגוד לשבטים אחרים באזור, הוודיאנטי היו כנראה בעלי ברית או פלג של מאסליה (מרסיי העתיקה) ושל הרפובליקה הרומית עד המאה ה-2 לפני הספירה.
כשהאוקסיבי והדיסיאטס תקפו את היישובים של מרסיי העתיקה כמו ניקאה ואנטיפוליס (אנטיב של היום) והובסו לאחר מכן בשנת 154 לפנה"ס, שטחם של הוודיאנטי לא צומצם על ידי הרומאים, והעיר הראשית שלהם Cemenelum הפכה לבירת הרי האלפים מריטימה לאחר הקמתה בשנת 63 לספירה.
בנוסף, הוודיאנטי אינם מוזכרים בטרופאום אלפיום, מה שמרמז שהם כבר היו כפופים על ידי רומא או בעלי ברית לרומא בזמן כיבוש האזור בשנת 14 לפני הספירה.
שלוש כתובות המתוארכות למאות ה-1–2 לספירה והמוקדשות ל-Matres Vediantiae נמצאו ליד טוררט-לבן ו-Cimiez.
ודים גורביץ' היה פיזיקאי סובייטי-רוסי ממוצא יהודי.
הוא היה מומחה בתחום חקר מוליכות למחצה.
ודים גורביץ' נולד בשנת 1934 בלנינגרד למשפחה יהודית.
סבו עמנואל גורביץ' היה מהפכן, חבר של נרודנאיה ווליה.
הוא התגורר שנים רבות בפריז וחזר לרוסיה בשנת 1917. אביו של ודים היה לב גורביץ', פרופסור לפיזיקה.
בשנת 1951 במהלך המאבק נגד קוסמופוליטיות הוא פוטר מאוניברסיטה בה עבד, אך בעזרת הנהלת האוניברסיטה בנו ודים נותר בין הסטודנטים.
לאחר סיום בית ספר גורביץ' למד באוניברסיטת לנינגרד וסיים פקולטה לפיזיקה בשנת 1956. הוא התחיל לעבוד במכון לחקר מוליכי למחצה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1960 הוא סיים לימודי תואר שלישי ובשנת 1965 לימודי פוסט דוקטורט.
הוא הקים מעבדה לחקר מולכי מחצה ובשנת 1972 ביחד עם עובדיו עבר למכון לפיזיקה וטכנולוגיה על שם יופה בה היה מנהל מחלקה.
במקביל לעבודה מחקרית לימד במכון הפוליטכני ובשנים 1984–1991 כיהן בדרגת פרופסור.
בשנת 2000 הוא נבחר לחבר בהתכתבות של האקדמיה הרוסית למדעים.
גורביץ' היה מומחה לפיזיקה של חומר מעובה וחקר מוליכי למחצה.
הוא חזה באופן תאורתי תופעה שבהמשך התגלתה בניסוי שעשה איסאק צידילקובסקי.
בשנת 1974 הוענק לו פרס ברית המועצות.
גורביץ' נפטר בשנת 2021 בסנקט פטרבורג.
"ודוד יפה עיניים" הוא שיר שמילותיו מבוססות על פסוקים מספר שמואל א', בהם מתואר דוד המלך כ"יפה עיניים" ו"רועה בשושנים".
השיר הולחן בידי מתתיהו שלם בשנת 1944, עבור חבורת הנוער אותה הדריך בקיבוץ רמת יוחנן.
יוחנן שלם שהיה מדריך נוער בקיבוץ רמת יוחנן, כתב את השיר עבור חבורת הנוער שהדריך בקיבוץ.
בשנת 1979, כתב דורי בן זאב, גרסה המובוססת על שירו של שלם, והוא בוצע על ידי הזמר יגאל בשן, בסגנון מוזיקת הדיסקו, שהייתה פופולרית בשנות ה-70.
הכוריאוגרף אליהו גמליאל (2013-1926), שהיה חניכו של שלם בחברת הנוער, למד ממנו את השיר, ולאחר שעזב את הקיבוץ לתל אביב, הוא צירף לו וריאציה מוזיקלית שחיבר בעצמו.
גמליאל סיפר, כי את "המעבר", כלשונו, חיבר עבור להקה של "קול ישראל", והוסיף אותו לשיר ללא ידיעתו של שלם.
בחלק מהביצועים מופיעה הווריאציה שהוסיף גמליאל, ובחלק מהם היא מושרת בגרסתה המקורית.
בשנת 1953 חיברה הכוריאוגרפית רבקה שטורמן (2001-1903) ריקוד עבור השיר.
בשנת 2019, הקליטו את השיר בנות הרכב הפופ הישראלי A-WA, במסגרת פרויקט מחווה ליגאל בשן, במלאת שנה לפטירתו.
בווידאו קליפ של גרסה זו, שולבו קטעים מהקליפ המקורי של בשן שצולם כ-40 שנה לפני כן.
הווהאביה היא תנועה אסלאמית-סונית שמרנית, המפרשת את האסלאם ככתבו וכלשונו.
מייסדה היה מוחמד אבן עבד אל-והאב (1691-1787) מאזור נג'ד שבחצי האי ערב.
חסידי הזרם "אל-מווחידון" (המייחדים), המאמינים ב"תווחיד", בלעדיותו של אללה, או ה"והאבים" בפי אויביהם, טענו שהמודרנה על חידושיה החומריים והתאולוגיים השונים עיוותו את האסלאם.
בתחילה נלחם הזרם נגד החלחול של האמונות הטפלות לתוך האסלאם (כמו הסופיות), וקרא לשוב אל טהרת הקוראן ולאמץ את אורח חייהם של הנביא מוחמד וחסידיו.
הם האמינו באללה בלבד, ראו בסגידה למוחמד ולנאמניו פוליתאיזם, והרסו את המצבות והמבנים שהוקמו על קברים, כולל זה של מוחמד עצמו.
הם התנגדו לפירושים מודרניים של האסלאם וציוו על התנזרות מוחלטת מכל מותרות, כולל קפה וטבק.
הזרם נהג לראות בכל המוסלמים שלא קיבלו את תורתו ככופרים שדינם מיתה, כולל השיעים.
ישנה תפיסה שגויה שעל פיה הווהאבים יוצאים כנגד המודרנה.
הווהאבים יוצאים כנגד חידושים לא רצויים מבחינתם ("بدعة"; בתעתיק: "בִּדְעה" = חידוש [בשימוש כמילת גנאי] ).
שימוש במודרנה לצורך דתי או לצורך הפצת רעיונות האסלאם או רעיונות שעולים בקנה אחד עם רעיונותיה של האסכולה הווהאבית, מקבלים היתר שימוש.
לצורך שימושים אלו מאמצים הוואהבים את הטכנולוגיה המודרנית בלבד, תוך שהם דוחים את התרבות המודרנית שבה פותחה הטכנולוגיה.
הווהאבים ניהלו מאז ומתמיד יחסים הדוקים עם בית סעוד.
בתו של עבד-אל-והאב אף נישאה למוחמד אבן סעוד, מנהיגו הראשון של בית סעוד וסולטאן נג'ד, אשר הכריז באמצע המאה ה-18 על הווהאביה כדתה הרשמית של נג'ד.
תחת חסות שליטי בית סעוד ניסו הווהאבים לאורך המאה ה-19 להפיץ את דתם גם בחג'אז, בתימן ובדרום עיראק, תוך שהם מכריזים ג'יהאד על מתנגדיהם וכופים עליהם את דתם.
בגין התנגדותם הנחרצת לפולחן הקברים פשטו הווהאבים על קברו של הנביא מוחמד במדינה ב-1804, ותקפו את שיירות החג' (העלייה לרגל).
האימפריה העות'מאנית פעלה נגדם בתקיפות, עד כי לקראת סוף המאה דעך כוחם עם דעיכתו של בית סעוד והגלייתו לכווית.
בשנת 1902 שב ועלה בית סעוד לגדולה עם כיבושה של ריאד על ידי עבד אל עזיז אבן סעוד וצבאו הבדואי-והאבי, האיח'וואן.
לאחר כיבושה המחודש של נג'ד (1922), החג'אז (1925) ועסיר (1933) הכריז אבן סעוד על הווהאביה כדתה הרשמית של מדינתו החדשה - ממלכת ערב הסעודית.
עושר הנפט העצום שצברה ערב הסעודית במהלך המאה ה-20 אפשר לווהאבים להפיץ את השקפותיהם למדינות מוסלמיות רבות באפריקה ובאסיה, באמצעות הקמת מסגדים, מוסדות דת, מוסדות חינוך וארגוני צדקה.
מוסדות דומים הוקמו בחצי האי ערב עצמו.
מחוץ לערב הסעודית מרוכזים הווהאבים בעיקר בקטר ובכמה מאמירויות המפרץ הפרסי.
בעידן הממלכה מותנו מנהגיה, מצוותיה ואיסוריה של הווהאביה, הן כתוצאה של תהליך הפיתוח והמודרניזציה הגדול שהתחולל בערב הסעודית (על השלכותיו השונות) והן כתוצאה מהכוונה מפורשת מצד מלכי ערב הסעודית, אשר ביקשו למתן את הלהט הדתי על מנת לכונן יציבות בממלכתם.
כך, למשל, למרות התנגדותם העזה של הווהאבים לפולחן הקברים, רואים עצמם המלכים הסעודים כמגיני החג' וכשומרי המקומות המקודשים.
בנוסף, אנשי הדת הווהאבים אוסרים נגינה, תמונות, תצלומים, שירה ומותרות נוספים שאינם מופיעים בקוראן, בחדית'ים ובכתביו של עבד אל והאב.
ניתן להצביע על שלוש נקודות יסוד בהן נבדלת הווהאביה בת-זמננו מהזרם המרכזי באסלאם הסוני:
אף שמקורם באסכולת חנבלי, הווהאבים אינם מאמינים אמונה עיוורת באחת מארבע האסכולות של ההלכה הסונית-אסלאמית, בעוד שהסונים רואים זאת כהכרח.
כיוון שהווהאבים מאמצים את האסלאם ככתבו וכלשונו, כולל פסוקים כגון "ידו של אללה", הם נוטים לאנתרופומורפיה (האנשה).
נטיות אלה אינן קיימות בזרם המרכזי של האסלאם הסוני, המתייחס לפסוקים הללו כאל דימויים, או נוקט בגישת "בלא כיף" (מבלי לשאול כיצד).
הווהאבים רואים בסופיות חידוש גס, וכמה מהם אף רואים בסופיזם עבודת אלילים.
לעומת זאת, רוב הסונים רואים בסופיזם חלק הכרחי של האסלאם.
רשמית, הווהאביה אוסרת על פיגועי התאבדות, ורואה באסלאמיסטים רדיקליים כאנשי האחים המוסלמים (סייד קוטב, לדוגמה) מושחתים, כיוון שהם מציגים פרשנות חדשה של האסלאם.
הווהאבים אינם רואים בטרוריסט הסעודי אוסאמה בן לאדן ובארגונו אל-קאעידה והאבים, כי הם "קוטבים" (כלומר, כאלה שנוהגים לפי דעותיו של סייד קוטב), מפני שהם אינם מכירים במלכים הסעודיים.
אף על פי כן, והאבים רבים תומכים בפעולות הטרור הפלסטיני מול ישראל ולפי פרסומים, ביקשו לחזק את החמאס על חשבון הרשות הפלסטינית.
וְהָדַרְתָּ פְּנֵי זָקֵן היא מצוות עשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה יש לכבד ולהדר פני חכמים וזקנים, כמופיע בפסוק: "מפני שיבה תקום והדרת פני זקן" ().
פשוטו של מקרא מדבר בזקן במשמעותו המקובלת כיום - אדם בא בימים.
אולם חז"ל, החל מתרגום אונקלוס ועד התלמוד הבבלי (קידושין, לב, ב), דרשו את הכתובים על החכמים, ואמרו: זקן - נוטריקון חסר, "זה קנה חכמה", ופירשוה על חכם בחוכמת התורה.
לדברי תנא קמא – באו "שיבה" ו"זקן" וגילו איש על רעהו שמצווה לעמוד דווקא בפני החכם והוא איש שיבה;
לדברי איסי בן יהודה – אדם מצווה לעמוד בפני כל מי שיש בו שיבה ואפילו הוא זקן "רשע ועם הארץ", וכן בפני כל חכם תורה;
לדברי רבי יוסי הגלילי – באה הדרשה והוציאה הכתוב מפשוטו, ללמד שדווקא החכם שבתורה מצווה להדרו, ואפילו הוא צעיר וחכם.
ההלכה למעשה נפסקה כאיסי בן יהודה, ובלבד שלא יהיה רשע ובעל עבירות (כגון חילול שבת, דבור דברי כפירה, וכדומה).
על פי ספר החינוך, היהדות רואה בהכרת הבורא, שהדרך אליה היא השגת חכמת התורה, את הערך העליון שלשמו נברא האדם; על כן ראוי שיחולק כבוד למי שהשיג חכמה זו, ומתוך כך יתעוררו האחרים לרדוף אחריה.
ואפילו לדברי איסי בן יהודה, שמצווה לעמוד בפני זקן בשנים ואפילו אינו חכם, היינו משום שבריבוי שנותיו ראה והכיר קצת במעשי ה' ונפלאותיו יותר משאר בני אדם, ולכן ראוי הוא לכבוד.
וגם על פי פשוטו נראה, שמן הראוי לחברה שתנהג כבוד בזקניה ובנכבדיה, שהם בעלי ניסיון וחכמה להנהיג, ואם לא ינהגו בהם כבוד, לא יהיו דבריהם נשמעים.
וכן אמר קהלת: "וחכמת המסכן בזויה ודבריו אינם נשמעים".
מצווה לעמוד בפני הזקן או החכם כשיגיע לכדי ארבע אמות ממקום מושבו.
ואם היה רבו המובהק, עומד מרגע שיראהו.
ואין צריך לומר שמי שאינו חכם מחויב לעמוד מפניו, אלא אפילו חכם אחר כמוהו מחויב לכבדו.
זקן הוא בן שבעים ומעלה, והאר"י כתב שגם בן ששים ומעלה.
אם היה רבו מובהק, מחויב בכבודו יותר, כפי שאמרנו, ואפילו קודם כבוד רבו לכבוד אביו, שאביו הביאו לעולם הזה, ורבו מביאו לחיי העולם הבא.
אבל אם היה אביו חכם, אפילו אינו חכם כרבו, אביו קודם.
ואמרו (במשנה, אבות, ד, טו): "מורא רבך - כמורא שמים".
ובמסכת סנהדרין (קי, א) אמרו: "כל החולק על רבו - כחולק על השכינה".
ואמרו בדיני מורא רבו: לא ישב במקומו, ולא יכריע דבריו ולא יסתור דבריו, ולא יורה בפניו לעולם, ואפילו תוך שנים עשר מיל ממנו אסור להורות.
והיה העקוב למישור היא נובלה שכתב ש"י עגנון במהלך שהותו הראשונה בארץ ישראל, תוך ארבעה ימים, לדבריו.
עם פרסומה בשנת 1912 זכה לאהדה רבה מצד קוראים, מבקרים וסופרים עמיתים.
הסיפור עוקב אחר הזוג חשוך הבנים מנשה חיים וקריינדיל טשארני, ומשרטט טרגדיה יהודית, שבה בסופו של דבר אושרה של הרעיה תלוי באובדנו של בעלה.
הסיפור בנוי מארבעה פרקים ואפילוג.
שני הפרקים הראשונים ארוכים יחסית, ותוכנם מכסה תקופה של כ-15 שנה, ואילו שני הפרקים הבאים קצרים יותר, ותוכנם מתאר התרחשויות לאורך שנה אחת.
הסיפור מסופר מפיו של מספר יודע כול, הפותח כל פרק בכותרת שמתמצתת באופן מסוים את תוכן הפרק, ומסיים את הפרקים בהתייחסות למאורעות ובמעין מוסר השכל.
כל הפרקים מסתיימים באופן טרגי, והמספר הדתי מקונן על המתרחש לא אחת בפנייה לקב"ה.
אף על פי שהמספר הוא כל יודע, עגנון כדרכו מרבה להשתמש במבע משולב ובכך מציג את הדברים מנקודות מבט של דמויות שונות.
בסיפור משולבים גם שירים קצרים אחדים, כחלק מדבריהם של דמויות משנה.
במהלך הנובלה משולבים שלושה סיפורים קצרים עצמאיים, מעין אתנחתאות קלילות יחסית בסיפור הקשה, המשמשות גם ככלי ספרותי למעבר בין קטעים שונים בעלילה.
הסיפורים הם סיפורי עם בעיבודו המיוחד של עגנון, אך פרטים רבים בהם מתאימים לעלילה המרכזית של הנובלה.
המבקר יוסף שה לבן טוען שהסיפורים האלה משמשים את עגנון גם להבלטת מסריו של הסיפור, ולהנגדה בין "החיים האמיתיים" המורכבים (של גיבורי הסיפור) ובין האגדות הפשוטות יחסית, שבהן השכר, העונש וההשגחה האלוהית גלויים לעין.
עלילת הסיפור מתמקדת בקורותיהם של שני בני זוג המתגוררים בעיירה בוצץ (הלא היא בוצ'אץ', עיר הולדתו של עגנון, שבמהדורות הראשונות של הנובלה נקראה "שיבוש"), מנשה חיים הכהן ורעייתו קריינדיל טשארני, המתפרנסים מחנות מכולת שבבעלותם.
הזוג חי באושר, ומלבד ילדים דבר לא חסר להם.
בתחילת הסיפור מזלם הכלכלי בוגד בהם, ויריבות כלכלית גורמת להם לאבד את החנות ואת כל רכושם.
בעקבות האובדן נאלץ מנשה חיים (במצוות אשתו) לצאת ולפשוט יד בערים אחרות כדי לאסוף כסף למחייתם.
מנשה חיים יוצא לנדודיו, ומהר מאוד לומד את המלאכה ואף נהנה מהשיטוטים ומחברת הקבצנים.
לאחר תקופה מסוימת הוא מצליח לאסוף סכום כסף משמעותי, ומחליט לשוב לביתו.
לאחר הפצרות של קבצן עמית מסכים מנשה חיים למכור לו את "אוצרו", כתב ההמלצה שכתב לו רב העיר כדי לעודד יהודים לתת לו צדקה.
את הסכום שברשותו מחליט מנשה חיים להשקיע בסחורה אותה ימכור בעירו.
בפונדק שליד היריד משתכר מנשה חיים ונרדם.
בבוקר הוא מגלה שאבד לו תרמילו ובו התפילין שלו וכל כספו.
הוא אינו אומר נואש, אוסף מעט כסף, ויוצא בדרכו חזרה לבוצץ.
מזלו של הקבצן שקנה את מכתב ההמלצה של מנשה חיים אינו מאיר לו פנים, והמכתב לא מסייע לו רבות.
עד מהרה הקבצן גווע ומת בבית מדרש באחת העיירות שבהן נדד.
הקהל המזועזע ממותו של אדם מחולשה ורעב עורך לו לוויה גדולה, ומשמתגלה מכתב ההמלצה נשלחת הידיעה לקהילתם של מנשה חיים וקריינדיל טשארני על מותו של מנשה חיים.
לאחר התלבטות הלכתית מחליט רב העיירה להתיר את קריינדיל טשארני מעגינותה ומתיר לה להינשא שנית, כאלמנה.
לאחר תקופת המתנה בת שלושה חודשים (כמתחייב על-פי ההלכה) נישאת האישה מחדש, ועד מהרה נולד לה ולבעלה החדש בן בכור.
מנשה חיים חוזר לעיירה, אך איש אינו מזהה אותו.
משהוא מגלה שהוכרז כמת ושקריינדיל טשארני נישאה ואף ילדה בן עולמו חרב עליו.
הוא מחליט לא לגלות דבר כדי שהילד לא יוכרז כממזר וכדי שקריינדיל טשארני תוכל להישאר עם בעלה החדש.
עד סוף חייו הוא מבלה בבית הקברות (למרות היותו כהן), ואת סודו אינו מגלה לאיש פרט לשומר במקום.
לאחר מותו מעביר השומר את המצבה מעל קברו של הקבצן שזוהה בטעות ומניחה על קברו האמיתי של מנשה חיים.
במהלך העלילה משולבים שלושה סיפורים עצמאיים, "מעשה בתוך מעשה", כדברי עגנון.
הסיפורים מפורטים ועשירים בפרטים, והנה תמציתם:
המוכסן בעל הביטחון בה' - סיפור על בעלים של בית מרזח שלא היה לו כסף לשלם דמי חכירה לפריץ, אך בטח בה' וברגע האחרון ממש, רגע לפני שהושלך לכלא, נמצא לו הכסף.
המגיד מקוזניץ והחסיד שהפך גנב - סיפור על חסיד ביש מזל שהמגיד מקוזניץ גילה לו שכישרונו היחיד הוא בגנבה.
לאחר לבטים, ומתוך מצוקה כלכלית עמוקה, מחליט החסיד לגנוב זהוב אחד מחנות ולרשום לעצמו את החוב בתקווה שיוכל להחזירו.
לאחר שורה של גנבות כאלו נתפס החסיד על ידי שר העיר שרוצה להענישו.
בזכות מידותיו הטובות הוא מצליח להציל את השר מהתנקשות בחייו וזוכה לממון רב כאות הוקרה.
ר' ענזיל גביר והקבצן הגרגרן - קבצן גרגרן מגיע לארוחת שבת אצל ר' ענזיל הגביר.
בבית המרחץ של העיר הוא נפגש עם מארחו, אולם מכיוון שלא מכיר הוא אותו, הוא מזלזל במארחו בפניו.
המארח בתגובה מזהיר אותו כי האדם שאצלו הוא עתיד לסעוד הערב קמצן, וכדאי שישבע לפני הגעתו אליו.
על כן זולל האורח חלה ודג, ונענש בכך שקיבתו מלאה ואינו יכול לטעום משלל המנות אותן מניח הגביר על שולחנו.
אצל עגנון "מעשה בתוך מעשה" אינו מקרי.
מצבו של הקבצן משקף את סיפורו של מנשה חיים: אין הכר בין הגביר והקבצן בבית המרחץ, והגביר משיא עצה זדונית לקבצן שמביאתו למצבו האומלל: "וצעק בקולי קולות תיפח רוחו של אותו אדם שרימני אתמול במרחץ, ור' ענזיל וביתו ישחקו עד בלי די".
כך מנשה חיים, בפיתוי הקבצן מכר את מכתב ההמלצה - וחי בטרוף הדעת כאשר כישלונו היא השמחה הגדולה בעירו.
שם הסיפור לקוח מתוך הפסוק: .
המתח בין העקום (העקוב) לישר מלווה את הסיפור.
הביטוי עקוב מזכיר את יעקב המקראי ששמו נדרש בידי אחיו עשו חטאו הגדול של מנשה חיים, ממנו נובע גורלו, נובע אף הוא משכרות ורמיית הקהל במכירת כתב ההמלצה לקבצן זר.
השאלה האם העקוב הופך למישור בסופו של דבר נדונה על ידי מבקרי הסיפור.
הדעה הרווחת יותר היא שכן.
מעשה הגבורה וההקרבה העצמית של מנשה חיים בסוף הסיפור, אף על פי שגם הוא מבוסס על שקר, נתפס על ידי המספר כבחירה מוסרית ראויה, וישרה בדרכה.
התיקון של הפיכת העקוב למישור יכול גם להיות מיוחס לחיי הסבל של מנשה חיים, שמכפרים על חטאיו הראשונים.
כך העקוב הנפשי הופך ליושר.
כמקובל אצל עגנון, השמות אינם מקריים אלא טומנים בחובם משמעויות על דרך מדרש השם.
כך, מנשה חיים הוא זה שנשכח (נשה מהזיכרון) עוד בחייו, ואילו קריינדיל טשארני (בעברית: עטרה שחורה) היא אישה שהחיים המרו לה וחספסו את סגנונה.
בסיפור עושה עגנון שימוש עלילתי מרכזי במוטיב השיבה המאוחרת, שעיקרו חזרה של גיבור למקום הולדתו אחרי שחי הרחק ממנו תקופה ארוכה.
שיבה זו באה לתקן עוול או שיבוש שחל בחייו, אך החזרה למקומו מגיעה מאוחר מדי, והמעוות כבר לא יוכל לתקון.
ב"והיה העקוב למישור" חוזר מנשה חיים לביתו, אך במקום לשוב ולהתאחד עם אשתו הוא מגלה שהיא חשבה שמת, נישאה לאחר ואף ילדה ילד.
מנשה חיים מבין שאין לו תקנה ופורש למעשה מהחיים.
מוטיב השיבה המאוחרת הוא מוטיב חוזר ביצירותיו של עגנון, דוגמה מובהקת לכך היא היצירה "פרנהיים".
היסוד הדתי: עמדתו הדתית של המספר
עמדתו הדתית של המספר שנויה במחלוקת.
מחד, אין ספק שהמספר הוא איש דתי וירא שמים.
שפתו רצופה פסוקים ואלוזיות מקראיות וחז"ליות, ומעשיהן של הדמויות מתפרשים באופן דתי ורוחני.
מאידך, המספר אינו נמנע מביקורת חריפה על ההשגחה העליונה, ובעיקר מסיים את הסיפור בפתרון הלכתי מאוד בעייתי.
כדי שבנה של קריינדיל טשארני לא יוכרז כממזר בוחר מנשה חיים לא לגלות שהוא חי.
בכך הוא גורם לאשתו לחיות חיי חטא, ומונע מהציבור מידע חיוני על ייחוסו של הילד, שמבחינה הלכתית אסור לו להתחתן כל ימיו.
מבקרים אחדים, למשל ברוך קורצווייל ויוסף שה לבן, רואים בשפה הדתית חלק מהריאליה של חיי הגיבורים, ולאו דווקא עמדה רוחנית של המספר.
התיקון האומלל של מנשה חיים, על קשייו ההלכתיים, נתפס כהתרסה כלפי האל שהכזיב, זאת לאור הציפיות ממנו להשגחה עולמית הגונה ולנס שיפתור את בעיותיהם של יראיו.
בסופו של דבר, הכרעתו של מנשה חיים היא מוסרית ולא דתית, וכך יש לראותה.
כנגדם ישנם מבקרים, ואהרון אורינובסקי בראשם, הרואים בנובלה סיפור דתי לכל דבר.
המניעים הדתיים והפנייה אל האל אינם שוליים בעיניהם, וגם ההכרעות כולן נטועות בעולם ההלכה.
אפילו בחירתו של מנשה חיים שלא להתגלות אינה נטולת יסוד דתי (בחירתו בהמתנה למותו בבית הקברות מוציאה אותו למעשה מהחיים ומ"חובת הדיווח").
בעצם, טוענים אלה, אפילו התקלה הגדולה של נישואיה השניים של קריינדיל טשארני נובעת מהעובדה שהרב שהתיר אותה מעגינותה הקל יתר על המידה וסמך על סימן קלוש ללא גופה מזוהה.
לו הקפיד הרב והחמיר, הטרגדיה הגדולה הייתה נמנעת.
עגנון חיזק את היסוד הדתי בסיפור לאורך השנים.
פרטים אחדים בסיפור שונו והפכו לבעלי משמעות דתית בגרסאות מאוחרות של הנובלה.
כך למשל, בגרסה המקורית קריינדיל טשארני התבקשה לספור את ימי גלותו של בעלה בעזרת פרימת פיסת בד, ובגרסה הסופית פיסת הבד הומרה בספר תהלים ובקריאת מזמורים מתוכו.
גם הכרעתו ההלכתית של הרב להתיר את קריינדיל טשארני תוארה בגרסה המקורית באופן כללי, ושופצה בידי עגנון לדיון הלכתי מנומק ועתיר מקורות.
כמו בסיפורים רבים של עגנון, גם היסוד העלילתי של הסיפור הזה אינו תוצר רוחו של עגנון.
החוקר אברהם יערי איתר את מקור הסיפור: הסיפור "דער יורד" שיצא לאור ביידיש בשנת 1855 בוורשה על ידי משכיל וילנאי יהודי בשם אייזיק מאיר דיק.
עיקרי עלילת "והיה העקוב למישור" מופיעים כבר בסיפורו של דיק: גלות עקב אסון, כתב ההמלצה, הקבצן שמת והזיהוי המוטעה, השיבה המאוחרת והאישה הנישאת לאחר.
בגרסה עברית הופיע הסיפור בשני ליקוטים, "מעשה הקדושים" שיצא לאור בלמברג ב-1895, ו"שמן הטוב", שיצא לאור ב-1905. חוקר עגנון, דן לאור, העריך כי "מן הסתם היה הסיפור מוכר לעגנון מאחד הליקוטים הללו ואולי אפילו מן המקור ביידיש".
חרף זאת לא מדובר בפלגיאט, מלבושו של הסיפור כולו יצירה מקורית של עגנון.
בניית הדמויות, חייהן, השמות והעיצוב הספרותי כולם שלו, וכך גם סיפורי הביניים.
פעמים רבות עגנון משתמש בבסיס עלילה מוכן וכותב אותו בצורתו הייחודית.
דוגמה מובהקת לכך היא עלילת "סיפור פשוט".
לדברי עגנון (בשיחה עם ילדיו) שכתוב עלילות מוכרות אפשר לו להתרכז במבנה החיצוני של היצירה, היינו צורתה וסגנון הכתיבה, וברבדים הסמויים אותם העמיק.
באופן דומה לקורות העלילה המרכזית, גם סיפור הביניים אודות ר' ענזיל גביר מופיע אצל סופר נוסף.
הפעם מדובר בפרסום מאוחר יותר, כבלדה מחורזת בשם "ר' הנזיל גביר והקבצן" שכתב שמשון מלצר ופרסם בספרו "אור זרוע".
מבקרי ספרות סברו שמלצר עשה כמעשה עגנון, לקח סיפור קצר, פיתח אותו, והפכו לבלדה.
לדברי מלצר עצמו הוא לא הכיר את הסיפור העגנוני, ודומה ששמע את הסיפור בילדותו, כמעשייה עממית נפוצה.
לדבריו, סופרים רבים לוקחים מעשיות עם ומעבדים אותן, איש כסגנונו.
דוגמה מוכרת שנקט בה היא הסיפור אודות הנער ששרק בבית הכנסת במקום להתפלל, סיפור שמופיע בכתבי י"ל פרץ ושלום אש.
כשנודע למלצר על כך שהסיפור מופיע בספרו של עגנון הקדיש מהדורה של ספרו לעגנון.
עם זאת הצהיר מלצר שלוּ ידע על ספרו של עגנון לא היה מפרסם את הסיפור בעצמו.
עלילת הסיפור מתרחשת בבוצ'אץ', עיירת הולדתו של עגנון שבגליציה המזרחית ובעיירות שסביבה.
רמזים היסטוריים אחדים מאפשרים למקם את זמנו (הבדיוני) של הסיפור באמצע המאה ה-19 (1848-1864 לערך).
בסך הכל התיאורים מתאימים לאורח החיים היהודי באותה תקופה באזור המדובר.
שמה של העיירה בנוסח הראשון היה "שבוש", כינוי גנאי שטבע עגנון לעיירה.
לאחר השואה וחורבן הקהילה היהודית בעיר, הכניס עגנון את שמה האמיתי בסיפורים שבהם היא נזכרת, כדי לכבד את העיירה ואת אנשיה.
את הנובלה כתב עגנון בנווה צדק בסוף שנת 1911, בעבודה אינטנסיבית שנמשכה ארבעה ימים.
הנובלה פורסמה לראשונה בכתב העת "הפועל הצעיר", בתשעה המשכים שפורסמו בתקופה ינואר-מאי 1912. לאחר מכן הוציא לאור יוסף חיים ברנר את הנובלה בצורת ספר בן 64 עמודים.
בשנת 1919 נדפסה הנובלה כספר שיצא לאור בהוצאת Jüdischer Verlag בברלין.
שנה קודם ראה אור, באותה הוצאה, תרגום לגרמנית של הסיפור, מעשה ידי מקס שטראוס.
במסגרת כל כתבי ש"י עגנון נכלל הסיפור בכרך "אלו ואלו".
אף על פי שהסיפור הוא מהמוקדמים שכתב עגנון, הרי שצורתו המוכרת כיום היא תוצאה של עריכות ושינויי סגנון משמעותיים שהכניס עגנון לסיפור לאחר פרסומו הראשון, במהדורות השונות של הנובלה השתנו פרטים רבים, ולעיתים אותו פרט אף השתנה מספר פעמים.
רבים מהשינויים מחזקים את האופי הדתי של הסיפור: לבטיו של הרב בפרק השלישי הועמקו, החפץ שנותן מנשה חיים לאשתו כדי לסמן את משך הזמן שעובר מאז צאתו לנדודיו הוחלף מפיסת בד לספר תהילים, שם האל הומר "מאלוהים" ל"אלוקים", ועוד.
לצד אלה שיפץ עגנון חלקים אחרים בנובלה: פרטי סיפורי הביניים, דיאלוגים אחדים, ועוד.
עגנון עצמו סיפר שהתיקונים המאוחרים שהוא מכניס ליצירותיו המוקדמות מיועדים בעיקר לשפר את הריתמוס של הטקסט.
והיום איננו כלה הוא רומן מאת צ'ינגיס אייטמטוב, יצא לאור בברית המועצות בשנת 1980.
נכתב במקור ברוסית, יצא לאור בעברית בהוצאת עם עובד בתרגומם של דינה מרקון ואמציה פורת.
עלילת הספר מתרחשת במשך יממה אחת במרחבי ערבות הסָארוֹזֵק שבקזחסטן.
העלילה סובבת סביב עובד במסילת הרכבת, בּוּרָאנִי יֵדִגֵיי, ביום שבו הוא מוביל את ידידו המנוח, קָזַנְגָפּ, לקבורה בבית הקברות העתיק, "אנה בֵּית", לאחר שישים שנה של שלטון סובייטי.
במהלך מסע הקבורה ידגיי נזכר ומהרהר במהלך חייו במדבר הסארוזק ובאגדות עם עתיקות מן המסורת הקזחית.
עלילת הספר חובקת "עולם ומלואו" ונעה במרחבי הזמן והמקום.
במהלך הספר, העלילה נעה בין זמנים שונים בהיסטוריה וקופצת בין תקופות ומאורעות שונים.
העלילה נעה בין אגדות עם קזחיות עתיקות ובין העידן המודרני, היא חוזרת למאורעות שונים שהתרחשו במהלך השלטון הסובייטי (כמו תקופת הטיהורים תחת שלטונו של סטלין ומותו של סטלין) ומגיעה עד לפגישה היסטורית עם ציוויליזציה מן החלל החיצון.
בשנת 1991, לאחר התפרקות ברית המועצות, הוסיף אייטמטוב לספר פרק, שכנראה לא יכול היה לפרסם תחת השלטון הסובייטי.
בפרק זה מוצגת נקודת המבט האופורטוניסטית של חוקר משטרתי, המבקש להתקדם בדרגות כדי ליהנות ממנעמי השלטון, על ידי האשמות שווא של אזרחים תמימים בדבר בגידה במולדת וחשיפת "קונספירציה" נגד השלטון הסטאליניסטי.
סיפור משנה בספר הוא על האסיר בעל הנפש המומתת: ה"מנקורט".
מונח זה הומצא על ידי אייטמטוב, אם כי ברומן הוא מוצג כמונח היסטורי שהועבר מדור לדור.
ברומן מתואר מנהג אכזרי שבו שבויי מלחמה עברו עינויי ששבר את רוחם והפך אותם לעבדים חסרי רצון עצמי.
לפי הסיפור ברומן, השובים היו כורכים על מצחו של השבוי רצועה רטובה עשויה עור גמלים וקושרים אותה במהודק כך שתפעיל לחץ על כל היקף ראשו.
לאחר מכן, היו מעמידים את השבוי בשמש הקופחת, כך שרצועת העור הייתה מתייבשת ובכך מתהדקת אף יותר סביב ראשו.
הלחץ הממושך והבלתי נסבל על ראשו והשהייה בשמש הקופחת במשך ימים היו מענים את השבוי עד כדי-כך שאיבד כל רוח עצמאית וסממן לאישיות.
כך היה הופך לעבד נרצע לאדונו עד כי נטען שהיה מתכחש לאמו אם היה פוגש אותה.
ברומן מסופר על שבוי שעבר עינוי כזה, וכאשר אימו, ניימן-אנה, באה לשחרר אותו, הוא אינו מזהה אותה ורוצח אותה בפקודת אדונו.
מוטיב ה"מנקורט" משמש כאנלוגיה מרומזת להשפעת השלטון הסובייטי.
האזור בו חי גיבור הסיפור הוא סוג של "מנקורט" וכך גם לאומים, קבוצות ואנשים בודדים בברית המועצות, אשר תחת שלטון הטרור הסטאלינסטי איבדו כל זהות לאומית או עצמית ומוצאים עצמם חיים במצב בו הם תלושים מסביבתם הטבעית והתרבותית ומשרתים את "האדון" הקומוניסטי ללא התנגדות.
בעקבות הספר הפך "מנקורט" למטבע לשון בעיתונות של ברית המועצות לשעבר ובעגה הלא פורמלית.
מונח זה מציין הן את העמים שאיבדו קשר עם המורשת התרבותית שלהם עקב הדיכוי הסובייטי, רוסיפיקציה, והן אדם שאיבד קשר עם משפחתו ועם מולדתו האתנית.
ב-1990 הבמאי הטורקמניסטני נארלייב ביים סרט בשם "מנקורט", עם עלילה דומה לזו שב"והיום אינו כלה", על איש טורקמניסטני המגן על מולדתו מפני פלישה, נופל בשבי, מעונה ועובר שטיפת מוח.
כאשר אימו מנסה להחזיר לו את זיכרונו שאבד בעינויים, הוא אינו מזהה אותה ורוצח אותה.
במהלך "והיום איננו כלה" מופיעות כמה אגדות עם מן המסורת הקזחית.
אגדות אלו משקפות את המסורת והתרבות של האנשים שבהם הרומן עוסק ומתקשרות למהלך העלילה ולמצב שבו גיבורי הסיפור נמצאים באותה נקודה.
העלילה ברומן מתרחשת על פני יום אחד ביישוב קטן שנקרא בוראנלי-בוראני, השוכן בערבת המדבר הגדולה של קזחסטן, הסארוזק.
היישוב הקטן שוכן, בסמוך לצומת מסילת הברזל ותושביו אחראים לתפעולה השוטף.
גיבור העלילה, ידיגיי, לוקח את גופת חברו, קזנגפ לקבורה דתית, בבית קברות העתיק אנה-בית.
במהלך המסע, ידיגיי מספר על ההיסטוריה האישית שלו ועל חייו בערבת סרוזק ביחד עם קטעים מהפולקלור הקזחי.
בנוסף לכך, מתרחשת עלילת משנה, בה אסטרונאוט וקוסמונאוט (אמריקאי וסובייטי), יוצרים קשר עם ציוויליזציה תבונית בכוכב ששמו "בת יערה".
השניים יוצאים מפאריטט, תחנת החלל המופעלת בשיתוף אמריקאי-סובייטי.
המיקום של אתר השיגור נמצא סמוך למסילת הברזל של ידיגיי, וכך משתלבת עלילת המשנה בסיפור העיקרי של הרומן.
הסופר פותח עם היוודע דבר מותו של ידידו הוותיק, קזנגפ אסנבייב, לידיגיי.
שני ילדיו של קזנגפ הגיעו למקום, עם היוודע דבר מותו.
ידיגיי משכנע את התושבים לקבור אותו ביום שלמחרת באנה- בית.
לתדהמת בנו, סביטז'אן, שהיה אדיש לקבורת אביו, הוחלט לחצות את סארוזק לבית הקברות באנה-בית, על מנת להביאו לקבורה.
השיירה יצאה בבוקר שלמחרת, תוך סיפור חוויות בחייו של ידיגייב ואגדות של הסארוזק המוזכרות ברומן.
בתחילה נזכר ידיגיי כיצד נלחם במלחמת העולם השנייה ושוחרר משירותו בעקבות הלם קרב.
בעקבות כך, הוא נשלח לעבוד במסילות הברזל.
במהלך עבודתו הוא הכיר את קזנגפ, ששכנע אותו לעבור לצומת בוראנלי-בוראני, שעתיד להיות ביתו ומקור שמו.
ידיגיי וקזנגפ הפכו לחברים קרובים.
קזנגפ העניק לו במתנה את קרנר, גמל, שהפך לאגדה בשל כוחו, מראהו ומוצאו.
בסופה של שנת 1951 הגיעה לכפר משפחה חדשה.
אלו הם אבוטאליפ וזאריפה קוטיבייב, שעברו לצומת מסילות הברזל בבוראנלי-בוראני עם שני ילדיהם הקטנים.
בתחילה הם התקשו להסתגל לחיים בסארוזק, בגלל הסביבה הקשה, אך בסופו של דבר הם הסתגלו.
לפני המעבר, הם שימשו כמורים.
גם אבוטאליפ השתתף במלחמה ונפל בשבי הגרמנים, אך הוא הצליח להימלט ולחם עם הפרטיזנים היוגוסלבים.
אף על פי כן, הייתה לו סטיגמה של אסיר והוא סבל מרדיפות פוליטיות.
ידיגיי התיידד עם אבוטאליפ, עזר לו להתאקלם ולמד להעריך אותו.
כדי להנציח את חוויותיו האישיות למען ילדיו וכדי לשמור על כושרו המנטלי בשממה של סארוזק, אבוטאליפ כתב אודות התקופה בה היה שבוי מלחמה, בריחתו ולחימתו בשורות הפרטיזנים ביוגוסלביה.
הוא גם העלה על הכתב את האגדות שסיפר לו ידיגיי.
לרוע המזל, פעילותו דווחה לרשויות הגבוהות.
תושבי בוראנלי-בוראני ואבוטאליפ נחקרו על ידי טאנסיקבייב מהק.ג.ב..
כתוצאה מהחקירה, אבוטאליפ הואשם בחתרנות נגד המשטר, ונשלח למאסר.
במהלך החקירות המתישות והזדוניות שהוא עבר אבוטאליפ הגיע למסקנה, שאין לו סיכוי להחלץ מציפורני הק.ג.ב.
הוא החליט לשים קץ לחייו, והטיל את עצמו אל מתחת גלגלי הרכבת, כאשר הוסע לחקירה נוספת.
הדבר נודע לקזנגפ כשנסע לקומבל הסמוכה, כדי לבקר את בנו.
בשובו מהבן פגש בתחנת הרכבת את מנהל התחנה, שביקש ממנו להעביר מכתב רשמי לזאריפה.
המנהל ידע את תוכן המכתב: בעלה של זאריפה, אבוטאליפ, נפטר בכלא מהתקף לב.
קזנגפ נחרד וסירב לקחת את המכתב.
הוא חזר לבארנלי והלך להתיעץ עם ידיגיי ואשתו.
הם החליטו על דרך פעולה ובצעו אותה: קזנגפ הודיע לזאריפה כי מחכה לה בקומבל מכתב רשמי בעניין בעלה, וידיגיי ליווה אותה בנסיעה לקומבל, כדי שלא תהיה לבדה עם קבלת הבשורה.
בדרך מקרה, גם סטלין מת באותו היום.
אך ידיגיי וזאריפה היו מוכי צער מכדי להתייחס לחדשות.
בדרך חזרה דחק ידיגיי בזאריפה לחשוב מה תאמר לילדיה והיא החליטה לא לספר להם בינתיים כי אביהם מת.
ידיגיי מבטיח לה את תמיכתו ותמיכת אשתו וקנזגפ.
בקשתו האחרונה של אבוטאליפ במכתב הייתה לידיגיי, שיספר לילדיו על ימת אראל, משום ששניהם במוצאם משם.
ידיגיי ששב בזיכרונותיו לים, נזכר באותה הפעם שהוא תפס חדקן-הזהב, כדי להשביע את רצונה של אשתו, אוקובאלה.
את ידיגיי גם פקדה טרגדיה, כאשר התבשר עם שיבתו מהמלחמה, שבנו בכורו מת.
לאחר מותו של אבוטליפ, הפך ידיגיי לדמות אב עבור ילדיו של אבוטליפ ואף אהב אותם יותר מאשר את בנותיו.
הוא התאהב בזאריפה ובילה זמן רב בחברתה ובחברת ילדיה, אך היא לא נעתרה לאהבתו.
היא עזבה את הכפר במפתיע, עם ילדיה, כשהיא מנצלת היעדרות בת יום של ידיגיי בגלל הגמל שלו, שנעלם.
בכך נמנעה זאריפה מסצנת פרידה, שבה בודאי היה ידיגיי מנסה למנוע את עזיבתה.
בשובו עם קרנר, ועם קבלת הידיעה על עזיבתה, ידיגיי כילה את זעמו בגמל, והכה אותו עד שנמלט שוב.
לאחר מכן עבר ידיגיי תקופה קשה.
הוא התאבל על אובדן אהובתו ושקע בדיכאון.
אשתו הנבונה, שראתה כל הזמן מן הצד את היסחפותו של ידיגייי אחר זאריפה וילדיה, תמכה בו בסבלנות עד שהתאושש.
שנים אחר כך, לאחר הרפורמות בברית המועצות, ידיגיי הפעיל לחץ על השלטונות לחקור את מותו של אבוטאליפ, חברו הטוב, במטרה לטהר את שמו ולמען ילדיו.
שמו של אבוטאליפ טוהר והאחראים הובאו לדין.
ידיגיי גילה שזאריפה נישאה בשנית ושבה לעבודתה בהוראה.
בסמוך לסופה של העלילה, הגיעו משתתפי השיירה סמוך לבית הקברות באנה-בית.
אולם, השיירה נתקלה בגדר תיל שהוצבה בידי הצבא באמצע הדרך.
כדי להתגבר על המכשול, הם הולכים מסביב לה בדרך אחרת, כדי להגיע לתחנת הביקורת הצבאית, המאוישת בידי חייל צעיר.
לחרדתם, נאמר להם שהגישה לאנה-בית היא אסורה.
החייל מטלפן למפקדו, לבדוק אם ניתן לחרוג מהנוהל.
לידיגיי נודע ששם מפקדו הוא טאנסיקבייב, אך הוא נוכח לדעת שמדובר באדם אחר.
אולם גם טאנסיקבייב החדש נוהג ברודנות ודוחה את בקשתם ומודיע להם שבית הקברות ייהרס בעתיד הקרוב בגלל תוכניות ממשלתיות.
במהלך שיבתם, למרות התנגדותו של בנו של קזנגפ, סביטז'אן, החליטו כי יהא זה מנוגד למסורת, לשוב מהלוויה עם הגופה.
הם מחליטים לקברו במדרון מלקומדיצ'פ שבסארוזק, שהיה זירת ההתרחשויות לאחת מאגדות העם הקזחיות.
ידיגיי, מנהל את הטקס הקבורה על פי כללי דת האסלאם, אומר תפילות ונושא הספד אישי.
הוא משביע אותם שיקברו אותו בסמוך לקזנגפ, הואיל והוא הזקן ביותר ועתיד להיות המת הבא.
כולם עזבו את האתר בתום טקס הקבורה, מלבד ידיגיי שנותר מעל קברו של קזנגפ עם קרנר וכלבו, ז'ולבארס, כשהוא מהרהר בעבר ובאירועי היום.
הוא מחליט לשוב לתחנת הביקורת כדי להטיח את כעסו במדיניות הצבא והרס הנכסים ההיסטוריים.
סדרה של טילים ששוגרו לחלל מהשטח המגודר, גרמו לידיגיי, לכלבו ולגמל להימלט מהמקום לעבר הסארוזק.
במקביל לעלילה הראשית ברומן, העוסקת במסע הקבורה של קזנגפ ובזיכרונות העבר של ידיגיי, מתרחשת עלילת-צד בסגנון מדע בדיוני.
בסמוך לצומת הרכבות בוראנלי-בוראני שוכן אתר קוסמודרום, ממנו משוגרים קוסמונאוטים סובייטים לתחנת החלל "פאריטט", בעוד מקביליהם האמריקנים משוגרים ממדינת נבדה.
שתי המעצמות הקוטביות משתפות פעולה במסגרת פרויקט החלל "דמיורגוס", שתכליתו לחקור כוכב לכת מרוחק המכונה "איקס", שבמחצביו אצורה אנרגיה עצומה שעשויה לספק את צורכיהם של תושבי כדור הארץ.
בסיס ההפעלה של הפרויקט הוא נושאת המטוסים "קונבנציה", ששטה במרכז האוקיינוס השקט במרחק שווה מוולדיווסטוק וסן-פרנסיסקו.
עלילת המשנה נפתחת עם הכרזה על מצב חירום מיוחד ועוצר כללי על סיפון "קונבנציה", כשמתגלה כי אנשי החלל בתחנה ניתקו קשר באופן מסתורי עם מרכז הבקרה המשותף.
בדיעבד מתברר, כי שני אנשי החלל נטשו את התחנה והשאירו מכתב בו טענו, שיצרו קשר עם ציוויליזציה תבונית מפותחת בכוכב הלכת "בת יערה", המרוחק מיליון שנות אור מכדור הארץ.
תושבי "בת יערה" שגרו רכב חלל לפאריטט והעבירו את שניהם לכוכב שלהם.
בתשדיריהם לתחנת פאריטט, מתארים שני אנשי החלל את "בת יערה" – הוא גדול בהרבה מכדור הארץ; מושג המלחמה אינו קיים בקרב תושביו וקיים בו ממשל ייחודי; תושביו נפגעו מתהליך "התייבשות המעמקים" וחלקים גדולים בכוכב הפכו לאזורים שוממים, שאינם ראויים למחיה.
אף על פי כן, בעיה זו אינה קריטית למיליוני השנים הבאות ותושבי הכוכב כבר החליטו מה לעשות בנידון וכיצד לתקנו.
הציוויליזציה מבקשת לבוא במגע עם תושבי כדור הארץ, למען שיתוף פעולה ויחסי שלום.
בתגובה למעשי הקוסמונאוטים, מתכנסים נציגי שתי המעצמות לדיון דחוף בצומת הגורלי ביותר בתולדותיה של האנושות.
הנציגים בוועידה החליטו למנוע מהקוסמונאוטים מלשוב לכדור הארץ לצמיתות.
החלטתה המשמעותית ביותר של הוועידה הסודית הוא מבצע "חישוק" – שיגור טילים לאטמוספירה של כדור הארץ, שמטרתם להשמיד כל חללית זרה שתחדור לאטמוספירה ולמנוע כל מגע עם הציוויליזציה ב"בת יערה".
השיקול המרכזי של הסובייטים והאמריקאים הוא להבטיח שמאומה לא ישתנה על פני אדמת הארץ.
והה היה מלך ממלכת מזרח אנגליה באמצע המאה השישית.
ככל הנראה היה והה ראשון מלכי הממלכה לאחר איחוד "אנשי הצפון" (נורפוק - Norfolk) עם "אנשי הדרום" (סאפוק - Suffolk) לממלכה אחת.
והה היה אביו של ואפה אשר מלך אחריו, ואשר נחשב לאבי משפחת המלוכה של מזרח אנגליה (בני המשפחה קראו לעצמם וופינגס (Wuffings) על שמו).
על פי גנאלוגיה (רשימת צאצאים) מימי הביניים ובהם כתביו של בדה ונרביליס, והה היה בנו של וילהלם (Wilhelm), שהיה בנו של הריפ (Hryp), שהיה בנו של הרות'מונד (Hroðmund), שהיה בנו של טריגיל (Trygil), שהיה בנו של (Tyttman), שהיה בנו של קאסר (Caser) שהיה בנו של וודן (Woden).
והאקן נוראייר דאדריאן (בארמנית: Վահագն Նորայր Տատրյան; בעברית מופיע שמו לפעמים בכתיב ואחן דאדריאן; 26 במאי 1926 – 2 באוגוסט 2019) היה היסטוריון וסוציולוג ארמני-אמריקאי, יליד טורקיה, מומחה עולמי לרצח העם הארמני, פרופסור לסוציולוגיה ששימש כמנהל המחקר במכון זוריאן לחקר רצח העם הארמני.
והאקן דאדריאן נולד בשנת 1926 באיסטנבול כבן לאקופ דאדריאן ולמיירני לבית טר-קרפטיאן (דר- -גרבדיאן).
רבים מבני משפחתו נספו ברצח העם נגד הארמנים בימי מלחמת העולם הראשונה.
הוא היגר בשנת 1947 לארצות הברית, בה התאזרח בשנת 1961.
הוא למד מתמטיקה באוניברסיטת הומבולדט בברלין, בהמשך עבר ללמוד היסטוריה באוניברסיטת וינה ומשפט בינלאומי באוניברסיטת ציריך.
הוא סיים דוקטורט בסוציולוגיה באוניברסיטת שיקגו.
דאדריאן קיבל תואר דוקטור של כבוד מהאקדמיה למדעים של ארמניה, ובשנת 1998 הפך לחבר באקדמיה.
הוא קיבל מנשיא ארמניה את מדליית חורנאצי, הפרס הגבוה ביותר בארמניה לחוקר תרבות.
בשנת 1991 הוא הודח מאוניברסיטת המדינה של ניו יורק בג'ינזאו (State University of New York at Geneseo) לאחר שסטודנטית התלוננה על שהטריד אותה מינית.
בגיליון שלאחריו, ביולי 2003, פרסם דאדריאן מאמר תגובה בשם "ארמניה, ארמניה".
"וְהִיא שֶׁעָמְדָה" הוא קטע קצר בהגדה של פסח העוסק בהצלת עם ישראל על ידי הקדוש ברוך הוא מכל אויביו.
נהוג לקרוא את הקטע בנעימה, וכיום הוא רווח גם כשיר העומד בפני עצמו.
הקטע נפתח במילים "והיא שעמדה", המתייחסות לפי מרבית הפרשנויות למילים שנאמרו קודם לכן: "בָּרוּךְ שׁוֹמֵר הַבְטָחָתוֹ לְיִשְׂרָאֵל, בָּרוּךְ הוּא" – כלומר, ההבטחה היא שעומדת לעם ישראל.
הרב ישראל מאיר לאו ציין שניתן להוסיף לפרשנות זו ש"היא" זו האמונה של עם ישראל בכל הדורות שהעם עתיד להיגאל ולשוב לארצו.
רבי ישעיה הלוי הורוביץ (השל"ה), בספרו "שני לוחות הברית" ציין "וכשאומר הפיסקא והיא שעמדה לאבותינו כו', יאחז הכוס בידו עד שמסיים הפיסקא והקב"ה מצילנו מידם".
פרשני ה"שולחן ערוך" מגן אברהם, באר היטב ומשנה ברורה הביאו בפירושם את עמדתו זו של השל"ה.
בהתאם לכך נוהגים להגביה את הכוס (אחת מארבע כוסות) בשעת האמירה.
הנוהגים כמנהג האר"י אומרים קטע זה בעמידה.
על פי המהר"ל מפראג, כוס זאת באה כנגד לשון הגאולה "והצלתי" כדי להדגיש את ההצלה שנעשתה לעם ישראל.
המפורסמים שבהם: ניגון שמח עממי; ניגון איטי "ניגון והיא שעמדה" שמיוחס בחסידות קרלין לרבי אהרן הגדול מקרלין, ומושר גם כן בחסידות חב"ד בסגנון דומה; וניגון בקצב בינוני, של חסידות באבוב.
בשנת 2008 הוציאו יונתן רזאל ויעקב שוואקי ביצוע חדש לקטע בלחן של רזאל, שהפך ללהיט.
ביצוע נוסף של השיר על ידי דוד ד'אור (בשילוב מקהלת ילדים) זכה אף הוא לתהודה רבה ומשודר רבות בסמיכות לחג הפסח במספר תחנות רדיו בישראל.
הגיטריסט הישראלי אלי דאלי עשה עיבוד כלי (אינסטרומנטלי), בסגנון רוק כבד, ללחן המסורתי של הקטע במסגרת הפרויקט שלו, "תפילה מתכתית".
העיבוד נכלל באלבום הבכורה של אלי, ששמו כשם הפרויקט שבמסגרתו נעשה העיבוד - "תפילה מתכתית".
לחנים מודרניים נוספים הולחנו בין השאר על ידי הזמר מרדכי שפירא ועל ידי אייל ויאיר שריקי (בביצוע מנחם קובי)
בפרק של פסח של "זהו זה!" משנת 1993 השיר הושר בלחן של "Black or White" של מייקל ג'קסון.
וְהַיֶּלֶד הַזֶּה הוּא אֲנִי הוא ספר שירי ילדים של הסופר יהודה אטלס אשר ראה אור בהוצאת כתר בשנת 1977. הספר מכיל שירי ילדים קצרים המציגים את העולם מנקודת מבטו של ילד ובשפת יום-יום (בניגוד לשפה הגבוהה שהייתה נהוגה עד אז בכתיבה לילדים).
השירים מלווים באיורים מעשה ידי דני קרמן, המבוססים כולם על תבנית עמוד אחידה של חלונות בית משותף המקיפים את השיר המצוי במרכז המסגרת, כאשר בכל פעם מציצות מן חלונות דמויות או פריטים המוסיפים גוון נוסף לתוכן המילולי של השיר.
את החיבור בין הטקסט של אטלס לאיוריו של קרמן הציע נחמן אוריאלי, מנכ"ל הוצאת כתר באותה עת, שלמד עם השניים באותו בית ספר תיכון.
בשנת 1978 זכה הספר בפרס זאב לספרות ילדים ונוער.
בעקבות הצלחתו הרבה של ספר זה (שגם תורגם לאנגלית תחת השם It's Me), באו בעקבותיו ספרים נוספים בסגנון דומה:
ב-1979 יצא תקליט בשם "והילד הזה הוא אני", ובו מבוצעים שירים מן הספר, שהולחנו בידי אבנר קנר.
לצד קנר שרים באלבום דויד ברוזה, אפי בן ישראל, מזי כהן ויואל לרנר.
אטלס עצמו מקריא באלבום מספר שירים.
על בסיס השירים שבספר הועלו גם סדרה בטלוויזיה והצגות, ואפילו זכה לעיבוד קונצרטי של הקאמרטה הישראלית ירושלים.
מספר שירים מסדרת הספרים הולחנו על ידי מוזיקאים שונים מחוץ למסגרת האלבום.
עמם נמנים השירים "אני רוצה שפתאום" בלחנו של יוני רכטר וביצועו של אריק איינשטיין ו"אולי זה מעליב" בלחנו וביצועו של מתי כספי.
בתקליט צד נוסף, ובמופע "דנדינו" 1980-81.כשנועם בנו ניגן שם בס, עם עוד כ-8 בני נוער.
השיר "הילד הזה הוא אני" לפי מילותיו של אטלס, ולחן של אבנר קנר, הפך במהרה ללהיט שירי הילדים, מוכר יותר בביצוע של להקת הופה היי, בביצועם של יגאל בשן, עוזי חיטמן ויונתן מילר.
בשנת 1994 יצאה קלטת וידאו הנושאת את השם "הילד הזה הוא אני" המכיל מגוון שירים מכל ספריו של אטלס, בתוספת קטע מקדים לכל שיר.
בשנת 2001 שודר בערוץ הילדים ספיישל בשם "ורק אני לא" שמכיל מגוון שירים מכל ספריו של אטלס.
בשנת 2020 שודרה בכאן חינוכית תוכנית טלוויזיה הנושאת את השם "והילד הזה הוא אני" כשבתחילת כל פרק מוקרא שיר מתוך סדרת הספרים.
שם הכותר: "והילד הזה הוא אני", נלקח מהשורה האחרונה בשיר "והילד הזה הוא אני":
הספר נכתב כאשר היה יהודה אטלס בן 37, והוא נכתב במשך כשלוש שנים, בשל הרצון העז של יהודה "לשמור ולשמר את הדברים שקרו לילדים שלי".
והזהיר הוא ספר פרשנות ופסיקת הלכה מסוף תקופת הגאונים.
ישנה מחלוקת בין החוקרים אודות זהות מחברו.
ספר והזהיר יצא לאור בסוף המאה ה-19 על ידי הרב ישראל מאיר פריימן (חתנו של הרב יעקב אטלינגר), שההדיר את הספר מתוך כתב יד שמצא בספריית מינכן.
הכרך על ספר שמות יצא לאור בשנת 1873 בעיר לייפציג והכרך על ספרים ויקרא ובמדבר יצא לאור בשנת 1880 בעיר ורשה.
הספר מכיל קבצים של פסקי הלכה ושל דרשות על פי סדר הפרשות.
חלק מקבצי ההלכה מתחילים במילה "והזהיר" או "והזהיר הק'[דוש]" - ומכאן קיבל הספר את שמו.
מהדיר הספר, הרב ד"ר ישראל מאיר פריימן הוא אשר קבע את שם הספר וכן את ייחוסו למחבר חפץ אלוף.
את ההוכחות לשם הספר ולייחוסו הוא מפרט במבוא לספר שמות, אך יש חולקים על הייחוס למחבר הנ"ל.
אודות מר חפץ אלוף לא ידוע לנו הרבה אך הרי"ף מצטט משמו הלכה במקום אחד.
ניכר בספר שהוא מרבה בציטוטים מקבצי הלכות או מדרשים שקדמו לו, וכנראה שלא עבר עריכה מדוקדקת, שכן הוא מביא לעיתים יותר מפתיחה אחת לפרשה או לנושא, ונראה שהעתיק את מקורותיו לנושא מסוים בזה אחר זה ולא טרח לשלב ביניהם.
חשיבותו של הספר היא בעיקר בהבאת פסקי הלכה שאינם מוכרים מימי הגאונים, וכן בעדות על נוסח של פסקים ומדרשים, כגון המכילתא דרבי ישמעאל לספר שמות, שישה פרקים של הירושלמי על מסכת שקלים ועוד.
"והיא שעמדה" הוא שיר למילים והיא שעמדה מתוך ההגדה של פסח שהלחין וביצע יונתן רזאל.
השיר מוכר בעיקר בביצועו של יעקב שוואקי.
השיר בוצע לראשונה בהופעה חיה בתיאטרון קיסריה ב-2008, והפך ללהיט שגרר מספר רב של ביצועים ושל גרסאות כיסוי, שחלקם יצאו כסינגלים, ואף זכה בתארים "שיר השנה" ו"שיר העשור" מטעם מאזיני תחנת הרדיו הדתית-חרדית רדיו קול חי.
והיא שעמדה הוא פיוט הנכלל בהגדה של פסח.
הפיוט נפתח במילים "והיא שעמדה", ונוסח הפיוט המלא הוא:
רזאל החליף באופן חלקי, הן בביצוע המקורי והן בסינגל שהוציא ב-2013, את המילה עָמַד במילה עוֹמֵד בזמן הווה, וכמותו נהגו מבצעים אחדים, ביניהם אוהד מושקוביץ וששי קשת, אך מרבית הביצועים שמרו על נוסח הפיוט המקורי.
בנוסף, רזאל שינה בסינגל שהוציא ב-2013 את המילה מַצִּילֵנוּ ליַצִּילֵנוּ, גם כאן באופן חלקי.