tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשם שהכוראלים שלו לעוגב מציינים יותר מכל את כתיבתו בתקופת ארפורט, כך מסכמות פוגות המגניפיקט שלו לעוגב ויצירותיו הווקאליות את שנותיו בנירנברג.
גם כאן, כמו בארפורט, היה פכלבל מוקף בתלמידים רבים, שהגיעו עם הזמן לעמדות חשובות בשדה המוזיקה.
ארבעה מילדיו של פכלבל נודעים בזכות עצמם.
וילהלם הירונימוס פכלבל היה אולי המוכשר ביותר בתלמידיו; קרל תיאודור היגר למושבות הבריטיות באמריקה והפיץ את תורת אביו שם; יוהאן מיכאל עשה לו שם בנירנברג כבונה כלי נגינה והופיע בנגינה בקינגסטון שבג'מייקה בשנת 1728 ובתו אמליה נודעה בציוריה ובעבודות התחריט שלה.
פכלבל היה מלחין פורה במיוחד, שכתב מוזיקה לעוגב, צ'מבלו, הרכבים קאמריים והרכבים ווקאליים שונים.
המוזיקה הקאמרית שלו כתובה להפליא, בכישרון ובהבנה, ויצאה נשכרת מביצועיה בסגנון הגרמני, ששילב בהצלחה עוצמה עם ליריות.
במוזיקה הווקאלית שלו ניכרת שליטתו בסגנונות ובתחבולות של שיץ ובני תקופתו ושל ממשיכיהם.
טווח המבע הדרמטי שלה רחב בהרבה מזה של היצירות לעוגב ודרישותיה מן המבצעים גבוהות בפירוש.
פכלבל נטה לסגנון קונטרפונקטי צלול ופשוט, ששם דגש על בהירות מלודית והרמונית.
המוזיקה שלו פחות וירטואוזית ופחות הרפתקנית מבחינה הרמונית מזו של בוקסטהודה, אף כי פכלבל, כמו בוקסטהודה, ערך ניסויים בהרכבים ובשילובי כלים שונים במוזיקה הקאמרית שלו וכן, החשוב ביותר, במוזיקה הווקאלית שלו, שחלק גדול ממנה עושה שימוש באינסטרומנטציה יוצאת דופן בעושרה.
פכלבל בחן הרבה צורות וריאציות וטכניקות מקורבות להן, הבאות לביטוי בקטעים שונים ונבדלים, מקונצ'רטי של מוזיקת קודש ועד סוויטות לצ'מבלו.
בפרלודים הכוראליים, שכ-70 מהם כתב בתקופת שהותו בארפורט, עשה פכלבל שימוש בכל הטכניקות והמבנים החשובים של תקופתו.
בנירנברג כתב יצירות מסוגים שונים, הן פוגות מגניפיקט והן מוזיקה שאינה ליטורגית - טוקטות, פנטזיות, ריצ'רקארי מרובי-נושאים ופוגות מלאות חיים.
שני קבצים של יצירות העוגב שלו יצאו לאור בחייו: "הרהורים מוזיקליים על מוות" (Musikalische Sterbens-Gedancken), (ארפורט 1683), וריאציות כוראליות לזכר אשתו ובנו המנוחים, ו"שמונה כוראלים" (נירנברג, 1693).
בשנותיו האחרונות בנירנברג העשיר ביצירות רבות את ספרות המוזיקה הווקאלית הפרוטסטנטית, בין השאר במוזיקה למזמורי תהילים וטקסטים אחרים מכתבי הקודש, למקהלות, כלי נשיפה מעץ, כלי קשת וקונטינואו.
יצירותיו המוקדמות ביותר של פכלבל שתאריך כתיבתן ניתן לקביעה הן שתי אריות משנת 1679. יצירות לטקסטים לטיניים נכתבו כנראה בעשור האחרון לחייו, בנירנברג.
רשימת יצירותיו של פכלבל איננה ודאית ולוקה בטעויות ייחוס רבות, הן משום שתלמידיו הרבים כתבו בסגנונו והן משום שהיו מקורות שכתבו את שמו באות B או כינו אותו בקיצור J.
Bach ועקב קשריו הקרובים עם משפחת באך הענפה, (שהאות J כלולה ברבים מראשי התיבות של בניה), גדלה מאוד האפשרות לטעויות ייחוס.
מעטים ממלחיני המאה ה-17 הצליחו לשמור על מקום של קבע בזיכרון הציבורי, ופכלבל היה אחד מאותם מעטים.
כמורה, נודע לתהילה לא רק בארפורט ובנירנברג אלא גם מעבר להן, וגם מחוץ לגבולות גרמניה, שאותה לא עזב מעולם, יצאו לו מוניטין.
רבות מיצירותיו לעוגב יצאו לאור במחצית הראשונה של המאה ה-19. מקום של כבוד ניתן לו בתולדות המוזיקה לכלי מקלדת וההתפתחות הסגנונית של המוזיקה שלו חוזרת ועולה לדיון מחקרי עם גילוין של יצירות בלתי מוכרות.
מצבור הראיות הגדל והולך מעיד על היות פכלבל אחד המלחינים הגדולים והפוריים ביותר בזמנו, שערך מורשתו המוזיקלית עולה מדור לדור.
יוהאן פרידריך אגריקולה היה מלחין, נגן עוגב, זמר, מורה ובעל כתבים בנושאי מוזיקה גרמני.
לפעמים כתב תחת שם העט פלביו אניצ'ו אליביריו.
יוהאן פרידריך אגריקולה נולד בדוביצ'ן (כיום תורינגיה).
במקביל ללימודי משפטים בלייפציג, למד אגריקולה מוזיקה אצל יוהאן סבסטיאן באך.
בשנת 1741 נסע לברלין, שם המשיך בלימודי הלחנה אצל יוהאן יואכים קוונץ.
תוך זמן קצר הוכר כאחד מנגני העוגב המוכשרים ביותר של תקופתו.
הצלחת האופרה הקומית שלו, Il Filosofo convinto in amore שבוצעה בפוטסדם ב-1750 הוביל למינוי כמלחין החצר אצל פרידריך הגדול.
ב-1759, עם מותו של קרל היינריך גראון, התמנה אגריקולה למנצח התזמורת המלכותית.
הוא נשא לאישה את הסופרן האופראית הנודעת בנדטה אמיליה מולטני, נישואים שהיו כנראה למורת רוחו של המלך.
אגריקולה כתב מספר אופרות איטלקיות, לידר, פרלודים כוראליים, יצירות שונות לכלי מקלדת ומוזיקה כנסייתית, בעיקר אורטוריות וקנטטות.
המוניטין שלו נובעים בעיקר מכתביו התאורטיים והביקורתיים בנושאים מוזיקליים.
בשנת 1754 כתב מאמר לזכר יוהאן סבסטיאן באך יחד עם בנו, קרל פיליפ עמנואל באך.
שלו משנת 1757 הוא חיבורו של פרנצ'סקו טוזי משנת 1723, "דעות על שירה עתיקה ומודרנית" Opinioni de' cantori antichi e moderni עם הערות רבות ומקיפות של אגריקולה.
יוהאן פרידריך רייכארדט היה מלחין, סופר ומבקר מוזיקה גרמני.
רייכארדט, יליד קניגסברג, פרוסיה, היה בנו של מוזיקאי ונגן לאוטה בשירות העיר, יוהאן רייכארדט (1780-1720).
יוהאן רייכארדט הבן היה תלמידו של טימופיי בלוגרדסקי, שהיה בשעתו תלמיד של סילביוס לאופולד וייס.
את לימודי המוזיקה שלו בכינור, בכלי מקלדת וכנראה גם בלאוטה החל כילד.
כשמלאו לו עשר שנים יצא עם אביו ועם מקהלת ה"וונדרקנאבן" ("נערי הפלא") שלו למסע קונצרטים בפרוסיה המזרחית.
בעידוד עמנואל קנט למד רייכארדט משפטים ופילוסופיה בעיר מגוריו ובלייפציג משנת 1769 עד 1771.
בשנת 1771 יצא בחיפזון לסיור קונצרטים דחוס כווירטואוז, כדי להתחמק מגיוס לשירות אזרחי.
בשנת 1774 חזר לקניגסברג והיה למזכיר לשכה.
האופרה "לה פסטה גאלאנטי", ששלח כדוגמה אל המלך פרידריך השני, הקנתה לו מינוי למשרת הממונה על המוזיקה בחצר מלך פרוסיה.
לפניו כיהן במשרה זו קרל היינריך גראון.
כעבור שנתיים פרש מתפקידו ונשא לאישה את הזמרת, פסנתרנית ומלחינת לידר יוליאנה בנדה.
אחת מבנותיהם, לואיז רייכארדט, עשתה לה שם כמחברת לידר.
בשובו ממסעו הראשון לאיטליה ב-1783 עצר רייכארדט בווינה, שם פגש את הקיסר פרנץ השני ואת גלוק.
עוד מסעות מוזיקליים לצרפת ולאנגליה לא הניבו את ההצלחה המקווה, ורייכארדט חזר באי רצון לברלין.
בשנת 1786 קשר ידידות קרובה עם גתה, יוהאן גוטפריד הרדר ושילר.
נסיונותיו הבאים לזכות בפריצת דרך בצרפת עלו בתוהו, אך הרעיונות המהפכניים הלהיבו אותו.
אחרי הופעת "מכתבים אינטימיים" Vertrauten Briefe שלו בשנת 1792, הורחק ב-1794 ללא תשלום שכרו ממשרתו כקאפלמייסטר בחצר המלך בגלל האהדה שגילה כלפי המהפכה הצרפתית.
הוא חי זמן מה בהמבורג, שם פרסם את כתב העת "פרנקרייך" (צרפת בגרמנית), אבל ב-1794 עבר לגור בגיבישנשטיין ליד האלה.
בשנת 1796 נמחלה לו אהדתו למהפכה והוא מונה למשרת מנהל מכרה המלח בהאלה.
משם הרבה לנסוע לברלין לנצח על ביצועי הבכורה של יצירותיו.
מסע לפריז בשנת 1802 הפחית במידה ניכרת את הקסם, שנסכו עליו קודם הצרפתים והפוליטיקה הצרפתית והוא היה למתנגד מוצהר של נפוליאון.
כעבור ארבע שנים, כשחיילים צרפתים השתלטו על אחוזתו ובזזו אותה, נמלט לדנציג, שם פעל כפטריוט ולוחם חירות.
אחי נפוליאון, ז'רום, שישב בקאסל, התיר לרייכארדט לחזור ומינה אותו למנהל תיאטרון בשנת 1807. הכהונה הזו נמשכה רק תשעה חודשים.
בנובמבר 1809 נסע רייכארדט לווינה למצוא הצלחה.
אחרי שהתוודע אל המוזיקה של היידן, מוצרט ובטהובן, נפתח לקלאסיקה הווינאית, אם גם באיחור.
זמן קצר אחר כך שב לגרמניה ושם, בגיבישנשטיין, מת ב-27 ביוני 1814. בני דורו מיהרו לשכוח אותו ואת יצירותיו.
חלק ניכר מפרסומו של רייכארדט כמלחין בא לו מן הלידר, כ-1500 במספר, לטקסטים של כ-125 משוררים.
הראשונים בחשיבותם הם אלה שנכתבו לשירים של גתה.
שוברט הכיר כמה מהם והושפע מהם בכתיבתו.
רייכארדט נודע גם בזינגשפילה שלו, סוגה ששכלל בעזרת גתה.
כמו כן כתב 49 שירים לטקסטים של הרדר.
לצד המוזיקה שלו, עבודתו כמסאי שימרה את ערכו עד ימינו אלה.
אוסף השירים קרן הפלא של הנער מוקדש, באפילוג, לרייכארדט.
זאת, מן הסתם, בתקווה שיכתוב מוזיקה לטקסט, אך הוא מעולם לא הלחין שירים אלה.
עוד כתבים על מוזיקה ועל מסעותיו.
יוהאן פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה היה נסיך בוחר של סקסוניה (החל מ-1532), עמד בראש ברית שמלקלדן ונלחם בקיסר קרל החמישי במלחמה השמלקלדית.
יוהאן פרידריך נולד ב-1503 לאביו יוהאן מסקסוניה, שהיה הנסיך הבוחר החל מ-1525, לאחר מות אחיו פרידריך החכם מסקסוניה.
התחנך באוניברסיטת ויטנברג, שאותה הקים דודו, פרידריך החכם, ושם למד אצל ההומניסט הנודע גיאורג ספלאטין, שהיה מתומכיו הראשיים של מרטין לותר ושל תנועתו.
מאוחר יותר היו יוהאן פרידריך ולותר ידידים אישיים, ולותר שכן דרך קבע בחצרו של יוהאן פרידריך, וזה השפיע עליו להקים באופן מעשי כח שיניע את גלגלי הנצרות הפרוטסטנטית.
בתחילת דרכו כנסיך, ב-1529, ייסד יוהאן פרידריך את ברית טורגאו, שנכרתה בארמונו בטורגאו, כדי לתמוך בלותר.
אך לברית זו לא היו "שיניים", מאחר שהיא לא כללה כח שיגן עליה.
לאחר אספת הממלכה בשפיירא (1529) ובאאוגסבורג (1530), בהן ניסה הקיסר קרל לייצב את סכסוכי הדת בגרמניה, ללא הצלחה, בשלו עוד כמה נסיכים פרוטסטנטים להכרה שאין ברירה אלא להקים כח צבאי, שיגן על הלותרנים.
יוהאן פרידריך, יחד עם הרוזן פיליפ הראשון, רוזן הסן, כרתו את ברית שמלקלדן, שנקראה על שם העיר בה נחתמה (בתורינגיה), תוך שיתוף צבא הברית השוואבית, והבטחה כי כוח של 10,000 חיילים יעמוד להגנת כל מקום אשר יאוים על ידי הקיסר בשל נטייתו ללותר.
מאוחר יותר, (1546–1547) הסתבכה הברית במלחמה עם הקיסר (ראה: המלחמה השמלקלדית) ובתבוסתה בקרב מילברג נשבה הנסיך יוהאן פרידריך.
הוא נשפט למוות, אך כותבי העתים מספרים שהוא התנהג כאציל אמיתי, ללא חת, והצליח להרשים אפילו את אויבו הגדול, קרל.
קרל איים שיהרוג גם את אשתו ובנו, ויוהאן החליט לוותר על מעמד הנסיך הבוחר לטובת אחיינו שעמד לצד הקיסר, מוריץ, דוכס סקסוניה.
מייד לאחר מכן שוחרר (1552), אך זמן קצר לאחר מכן חלה ומת.
בתחילה, לא היה ליוהאן פרידריך דבר נגד היהודים, אם כי גם לא ידוע שהתייחס אליהם באהדה.
אך לאחר שהתחיל לותר להסית כנגד היהודים (1538) ואף פרסם נגדם כתב שטנה (1543), הוסת אף יוהאן פרידריך.
הוא הסכים אמנם לשמוע את דברי הסנגוריה של רבי יוסף בן גרשון מרוסהיים על היהודים, בוויכוח פומבי שנערך בפרנקפורט דמיין בשנת 1539, בהשפעת ידידו יואכים השני מברנדנבורג.
דבריו של יוסף בן גרשון היו משכנעים, ושני הנסיכים הבטיחו לו שלא יגרשו את היהודים ואף יגנו עליהם.
אך יוהאן לא עמד בדיבורו, וגירש את היהודים מסקסוניה, לשם חזרו רק לאחר כ-150 שנה, בזמן אוגוסט השני.
ב-9 בפברואר 1527 התחתן יוהאן פרידריך עם זיבילה מקלווה, בתם של יוהאן השלישי, דוכס קלווה ומריה מיוליך-ברג, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
יוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה (1529–1595)
יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר (1530–1573)
יוהאן פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה-גותה (1538–1565)
יוהאן פרידריך בטגר היה אלכימאי גרמני.
יחד עם אהרנפריד ואלטר פון צ'ירנהואס היה ממציא עיבוד הפורצלן באירופה.
בטגר נולד בכפר קטן בתורינגיה, ובקטנותו התחיל להתעניין בכימיה.
בגיל 18 כבר התפרסם שמו, ונטען כי גילה את "אבן החכמים" וכי ביכולתו להפוך עופרת או מתכות אחרות, לזהב.
היו אף כמה שטענו שראו זאת.
מלך פולין, אוגוסט השני, שהיה גם נסיך בוחר של סקסוניה, היה תדיר במצוקה כספית, ומאחר שבטגר שהה באותו הזמן בדרזדן, הכריח אותו אוגוסט לייצר זהב עבור ממלכתו.
ב-1704 נערך הניסוי הראשון, ולאחר שנכשל, נכלא בטגר במבצר קניגשטיין למשך שלוש שנים.
בזמן זה ניסו כמה מלומדים לשכנעו להירתם לפרויקטים אחרים.
בשנת 1702 שוכנע על ידי המדען והמתמטיקאי אהרנפריד ולטר פון צ'ירנהאוס שמונה על ידי המלך לפקח על ניסויו, ושהתעמק מזה כשש שנים בתהליכי עיבוד החרסינה, להצטרף למחקריו בתחום זה.
בדרך זו בטגר הפך לחלוץ עיבוד הפורצלן באירופה (במזרח הרחוק החלו בעיבוד הפורצלן במאה השנייה לספירה), במיוחד אחרי שצ'ירנהאוס נפטר ממחלה בשנת 1708.
בטגר מת ב-1719 בגיל צעיר, בדרזדן.
יוהאן פרידריך פאש היה מלחין גרמני.
הוא היה נער מקהלה בווייסנפלס ולמד אצל יוהאן קונאו בבית הספר על שם תומאס הקדוש בלייפציג.
בהמשך ייסד "קולגיום מוזיקום" בעיר זו.
לאחר זאת ערך מסעות ברחבי גרמניה, התמנה לכנר בביירוית בשנת 1714 ואף החזיק במשרות של מוזיקאי חצר בגרייץ ובלוקאבץ.
בשנת 1722 היה לממונה על המוזיקה בצרבסט ובמשרה זו כיהן עד מותו.
יצירותיו כוללות קנטטות, קונצ'רטי, סימפוניות ומוזיקה קאמרית.
אף לא אחת מיצירותיו יצאה לאור בתקופת חייו, ורבות מיצירותיו הווקאליות, ביניהן אופרות, אבדו.
מכל מקום, בני זמנו העריכו אותו מאוד (יוהאן סבסטיאן באך העתיק בכתב יד רבות מיצירותיו), ואפילו עיבד 2 פרקים מתוך טריו סונטה שלו בדו מינור ל 2 כינורות ולבאסו קונטינואו עבור עוגב (רי"ב 585).
כיום רואים בו חוליה חשובה בין תקופת הבארוק לתקופה הקלאסית.
סונטה לחלילית, אבוב, כינור ובאסו קונטינואו בסי במול מז'ור
סונטה לחליל, 2 חליליות (או 2 ויולות) ובאסו קונטינואו בסול מז'ור
טריו סונטה ל 2 כינורות ולבאסו קונטינואו בדו מינור
פאש מת בצרבסט בגיל 70. הוא היה אביו של המלחין ונגן הצ'מבלו קרל פרידריך כריסטיאן פאש.
יוהאן קוּנאוּ היה מלחין, נגן עוגב, צ'מבליסט ואיש אשכולות גרמני.
למד פילוסופיה ומשפטים באוניברסיטת לייפציג.
הוא הקדים את יוהאן סבסטיאן באך כמנצח המקהלה בכנסיית תומאס הקדוש בלייפציג.
בבית הספר שליד הכנסייה לימד קונאו את יוהאן דויד הייניכן ואת כריסטוף גראופנר, שהיו שניהם למלחינים.
קונאו נשאר בלייפציג עד מותו.
בשנים האחרונות יש המשערים, שייתכן וקונאו הוא שכתב "קנטטת חג המולד", שיוחסה קודם לבאך כרי"ב 142. הואיל ומוזיקולוגים אינם גורסים עוד שבאך הוא מחברה של קנטטה זו, פחתו במידה רבה ביצועי הקנטטה והקלטותיה, בהשוואה למספרם בעבר.
יוהאן פראנץ קסאבר שטרקל (היגוי אפשרי נוסף: יוהאן פרנץ קסאפר שטרקל, בגרמנית: Johann Franz Xaver Sterkel; 3 בדצמבר 1750, וירצבורג – 12 באוקטובר 1817, וירצבורג) היה מלחין, פסנתרן ומורה גרמני.
שטרקל היה גם כומר קתולי בהכשרתו.
כפסנתרן, היה וירטואוז נודע בתקופתו, אולם יצירותיו נשכחו.
יוהאן פרנץ קסאבר שטרקל נולד ב-1650 בעיר וירצבורג בבוואריה.
שטרקל התייתם מאביו בגיל שנתיים.
הוא גילה כישרון מוזיקלי בולט ולמרות התנגדות אביו החורג, למד נגינה בפסנתר ובעוגב אצל א.
קטה, נגן עוגב של החצר המקומית.
משנת 1764 למד תאולוגיה באוניברסיטת וירצבורג וב-1768 מונה לנגן עוגב בכנסיית נוימינסטר בווירצבורג.
בשנת 1774 הוסמך לכומר קתולי ובשנת 1778 היה לעוזר הבישוף בכנסיית נוימינסטר.
במקביל לתפקידו ככלי קודש המשיך לעסוק במוזיקה.
אחרי שניגן בחצר בווירצבורג, הופיע גם במנהיים.
המוניטין שיצא לו כמלחין, הודות לאריה מצליחה מאוד שחיבר בשביל הזמרת סבינה היצלברגר (1755- 1810), זיכו אותו בהערכת הבישוף אדם פרידריך פון זיינסהיים מווירצבורג, שהשווה אותו לג'ובאני פאיזיילו, ובתשומת לבו של השר הרוזן פרידריך פון זיקינגן (שנתן השראה לדמות של "פרנץ מור" מהמחזה של שילר "השודדים" ).
אלה הביאו בשנת 1778 למינויו לכומר המשפחתי ולמוזיקאי של חצר הארכיבישוף והנסיך הבוחר של מיינץ, פרידריך קרל יוזף פון ארטאל Von Erthal.
בסוף שנת 1779 נשלח על ידי הנסיך לאיטליה שבה ביקר במהלך שלוש שנים בערים ליבורנו, פירנצה, ונציה, רומא ואחרות והופיע כנגן פסנתרן ועוגב, על יד חברו, הכנר לֵריטר.
ביקורו באיטליה תרם להתגבשות אמנותו המוזיקלית.
בעת שהותו בעיר נאפולי נהנה שטרקל מהערצת המלכה מריה קרולינה וכתב בעידודה את האופרה סריה "פרנאצ'ה", שהוצגה בינואר 1782 על במת תיאטרו סן קרלו בעיר, לרגל יום הולדתו של המלך.
לאחר מכן ביקר במילאנו ובבולוניה, שם שהה כמה שבועות במחיצתו של המוזיקאי הנודע פאדרה מרטיני לפני שחזר למיינץ באותה שנה,1782.
אחרי חזרתו מאיטליה, בשנת 1785 התמנה שטרקל לפקיד בקתדרלה של מיינץ.
אחרי הפלישה הצרפתית באוקטובר 1792, נאלץ לעבור זמנית עם קפלת הנסיך לאשאפנבורג.
בשובו למיינץ כעבור שנה קיבל את משרת הקפלמייסטר במקום המלחין האיטלקי וינצ'נצו ריגיני, שהוזמן למשרה בברלין.
שטרקל החזיק במשרה זו עד שנת 1797, כשהצרפתים פלשו שנית למיינץ.
אחרי הפינוי החוזר לאשאפנבורג, בשל ההפסקה בפעילות הקפלה, שב שטרקל לווירצבורג והקדיש עצמו שוב להלחנה.
בתקופה זו חיבר את ארבע המיסות שלו.
אחרי מות מיטיבו, הנסיך פון ארטאל, ב-1802, התגורר שוב בווירצבורג לפרק זמן קצר ובין השנים 1802–1810 התיישב ברגנסבורג.
שם ניהל בית ספר לזמרי מקהלה.
ב-1810 התמנה שטרקל למנהל המוזיקה בחצר וקפלמייסטר של רגנסבורג; הוא חזר לאשאפנבורג כדי לקבל עליו את משרת מנהל מוזיקת החצר אצל הנסיך-הארכיבישוף קרל תאודור פון דאלברג.
כשהפטרון החדש שלו איבד בשנת 1814 את התואר דוכס גדול של פרנקפורט, נאלץ שטרקל לעזוב.
הוא ביקר במינכן ובשנת 1815 חזר לגור בעיר הולדתו.
שם נפטר בשנת 1817 בגיל 66 בגלל דלקת האדר.
שטרקל זכה לפרסום בחייו כמלחין, כפסנתרן וכמורה בתחום המוזיקה.
הקדיש חלק מזמנו להכשרת זמרים ומוזיקאים צעירים.
מבקרים התרשמו שהסונאטות שלו מזכירות בליריות ובמבנה את סגנונו של שוברט.
בטהובן התוודע אל שטרקל בשנת 1791 כשביקר באשאפנבורג, מושב הקיץ של הנסיך הבוחר של מיינץ, אחרי שהופיע עם תזמורת הנסיך הבוחר של קלן בבאד מרגנטהיים.
אחרי שניגן, שטרקל הזמין גם את בטהובן לנגן בפני הקהל.
כשבטהובן סרב, שטרקל התגרה בו באומרו, שהווריאציות שבטהובן הלחין על נושא הארייטה "וייני אמורה" ("בואי, אהבה") של וינצ'נצו ריגיני (מלחין החצר הקודם באשאפנבורג) קשות כל כך לביצוע, שספק אם מחברן עצמו יוכל לנגנן כראוי.
בתגובה לכך התיישב בטהובן אל הפסנתר וניגן מזיכרון לא רק את כל 24 הווריאציות שלו, אלא גם יצירות נוספות.
בין הנוכחים היו שהבחינו, שהפסנתרן והמלחין הצעיר ניגן בווירטואוזיות בסגנון שחיקה את נגינתו המעודנת של שטרקל.
השפעתו של שטרקל ניכרה כנראה גם בכמה מיצירותיו המוקדמות של בטהובן לפסנתר.
מוצרט בן ה-21 דווקא מתח בקורת על נגינתו של שטרקל במכתב שכתב ב-26 בנובמבר 1777: "בא שטרקל.
חמש סונאטות לכינור, אבל כה מהר שלא יכולת להבין; זה היה גם לא ברור וגם לא בתזמון נכון".
ב-1811 המלחין קרל מריה פון ובר ביקר אצלו באשאפנבורג.
האופרה "פארנאצ'ה" - Farnace 1782 (נאפולי)
26 סונאטות לפסנתר או צ'מבלו וכינור
קטעים לפסנתר - כולל "רונדו קומיק", שהיה פופולרי בזמנו
מוזיקה קולית כנסייתית וחילונית - כולל 4 מיסות גדולות, שני "טה דאום"
25 - 30 קובצי לידר וקנצונטות איטלקיות, דואטים קוליים
יוהאן פרידריך שרטר היה אבובן ומורה גרמני.
שרטר נולד באיילנבורג ושירת כאבובן בגדוד של הרוזן בריהל.
ב-1748 נשא אישה ובסביבות 1755 עקר עם משפחתו לוורשה ואחר, בסביבות 1763, ללייפציג.
אשתו מתה בשנת 1766, זמן קצר לאחר הולדת בתם הצעירה, מריה הנרייטה.
שרטר הקדיש את חייו לטיפוח ילדיו המוזיקליים ולקידום כשרונותיהם.
בתו, קורונה שרטר הייתה לזמרת ידועת שם ומלחינה.
שני בניו, סמואל והיינריך היו האחד פסנתרן והשני כנר.
בתו הצעירה, מריה הנרייטה הייתה גם היא זמרת.
כל ילדיו של שרטר הופיעו בקונצרטים בלייפציג והחל בשנת 1771 לקח אותם לסיורי הופעות ממושכים בגרמניה, בהולנד ובאנגליה.
שלושת הילדים הגדולים הופיעו שם בקונצרט ב-2 במאי 1772.
שישה דואטים של שרטר לכינור וצ'לו יצאו לאור באנגליה בלונדון בסביבות 1772, יצירותיו היחידות שיצאו לאור בדפוס.
משפחת שרטר חזרה ללייפציג ב-1773 או 1774. שרטר כיהן בשנים 1779 עד 1786 כנגן חצר ומורה בהנאו ואחר בקאסל, שם פרש לגמלאות ונשאר עד מותו בשנת 1811.
יוהאן פטר פרנק היה רופא ואפידמיולוג, מומחה לפיזיולוגיה, היגיינה ובריאות הציבור, ממייסדי תחום בריאות הציבור בעידן המודרני.
פרנק למד רפואה באוניברסיטת שטרסבורג ובאוניברסיטת היידלברג, והפך לדוקטור בשנת 1776. לאחר מכן שימש פרופסור באוניברסיטת פאביה, באוניברסיטת גטינגן ובאוניברסיטת וינה, ומנהלו של בית החולים Krankenhaus בווינה.
למשך 3 שנים (1805-1808) היה רופאו האישי של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
פרנק היה דמות חשובה בתחום של בריאות הציבור ורפואה חברתית.
במהלך הקריירה שלו כתב חיבור חשוב בן 9 כרכים בנושאים של היגיינה ובריאות הציבור, שנקרא "System einer vollständigen medicinischen Polizey" (מערכת מקיפה של מדיניות רפואית).
חיבור זה החל להתפרסם בשנת 1779 ועד לשנת 1827, 6 שנים לאחר מותו של פרנק.
בעבודתו המדעית פרנק החדיר לשדה המחקר הרפואי מושגים רבים, ביניהם: סניטציה ציבורית, היגיינה מינית, אימהות ושלום הילד, נושאים רפואיים של אספקת מים, מזון וזנות.
כך גם פרנק הדגיש את החשיבות של רישום סטטיסטי מדויק בבתי חולים.
מערכת זו של רישום סטטיסטי שימשה את איגנץ זמלווייס כדי להדגים את הקשר בין אלח דם לבין ילודה בסניטציה ירודה.
פרנק היה הראשון להגדיר את ההבדל בין סוכרת לסוכרת תפלה.
יוהאן קזימיר ארנרוט (בפינית: Johann Casimir Ernrot, בבולגרית: Йохан Казимир Ернрот; 26 בנובמבר 1833 – 5 בפברואר 1913) היה גנרל פיני בצבא האימפריה הרוסית, אשר כיהן כשר המלחמה ולתקופה קצרה גם כראש הממשלה ושר הפנים של נסיכות בולגריה.
יוהאן קזימיר ארנרוט נולד ב-26 בנובמבר 1833 בנסטולה אשר ב, וב-1856 סיים את האקדמיה הצבאית הרוסית בסנקט פטרבורג והצטרף לצבא האימפריה.
הוא הצטיין במהלך דיכוי מרד האימאם שאמיל בקווקז ובהמשך הוצב בחיל הדנובה של צבא האימפריה הרוסית ולחם כמפקד חטיבת רגלים, במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
עם תום המלחמה שוחרר זמנית מהצבא הרוסי בדרגת גנרל-לויטננט, ובהמשך הצטרף לצבא הנסיכות הבולגרית בדרגה זהה.
במסגרת תפקידו הצבאי התמנה ליועצו של אלכסנדר בטנברג, נסיך בולגריה.
בראשית כהונתו של אלכסנדר בטנברג, רצו הרוסים לחזק את מעמדו מתוך הנחה שבולגריה תישאר מדינה גרורה של רוסיה ופעלו למינויו של ארנרוט לשר המלחמה הבולגרי.
בנוסף, נועד מינוי זה של קצין הצבא הרוסי להוביל לפיקוח רוסי על השלטון הבולגרי, תוך זרימת מידע רציף לסנקט פטרבורג.
ב-17 באפריל 1880 מינה ראש הממשלה דראגן צאנקוב את ארנרוט לשר המלחמה, ובהמשך ב-9 במאי 1881, מונה לראש הממשלה ושר הפנים של הנסיכות.
בתקופה זו, כשהוא זוכה לגיבוי רוסי מלא, פעל ארנרוט לסייע לבטנברג לבסס את מעמדו כשליטה של הנסיכות הבולגרית הצעירה.
לאחר יצובו המסוים של השלטון וכינון האספה הלאומית השנייה של הנסיכות הבולגרית, התפטר ארנרוט מתפקידו ועזב את בולגריה.
עם תום כהונתו, שב ארנרוט לסנקט פטרסבורג ומונה למזכיר המדינה לענייני פינלנד.
יוהאן קזימיר ארנרוט הלך לעולמו ב-5 בפברואר 1913 בהלסינקי לאחר שלקה בשבץ מוחי והוא בן 80 שנים.
יוהאן פטר סלומון היה כנר, מלחין, מנצח ואמרגן מוזיקלי גרמני שנולד כיהודי והוטבל לנצרות בינקותו.
סלומון נולד בבון, בנו השני של פיליפ סלומון, אבובן בתזמורת החצר של בון.
הבית שבו נולד היה ברחוב בון 515, הבית שבו עתיד להיוולד, כעבור עשרים וחמש שנים, בצירוף מקרים מוזר, לודוויג ואן בטהובן.
בגיל שלוש-עשרה היה לכנר בתזמורת החצר וכעבור שש שנים היה לקונצרטמייסטר בתזמורת של הנסיך היינריך מפרוסיה.
הוא חיבר כמה יצירות לחצר הנסיך בהן ארבע אופרות ואורטוריה אחת.
סלומון עבר ללונדון בראשית שנות ה-80' של המאה ה-18, שם הלחין וניגן בכינור הן כסולן מהולל והן ברביעיית מיתרים.
הופעתו הפומבית הראשונה הייתה בקובנט גארדן ב-28 במרץ 1781.
יוהאן פרידריך גְמֶלין (8 באוגוסט 1748 – 1 בנובמבר 1804) היה בוטנאי, אנטומולוג, טקסונום וכימאי גרמני.
גמלין למד רפואה באוניברסיטת טובינגן כשאביו היה מורו.
סיים את לימודיו באוניברסיטה בשנת 1768 וקיבל תואר דוקטור לרפואה.
בשנת 1769 מונה למרצה מן החוץ לרפואה באוניברסיטת טובינגן.
בשנת 1773 קודם לדרגת פרופסור לפילוסופיה ומרצה מן החוץ לרפואה באוניברסיטת גטינגן.
בשנת 1778 קודם לדרגת פרופסור מן המניין לרפואה, ופרופסור לכימיה, בוטניקה ומינרלוגיה.
גמלין פרסם מספר ספרי לימוד בתחום הכימיה, הפרמקולוגיה, המינרלוגיה והבוטניקה.
בשנת 1788 פרסם את המהדורה ה-13 של הספר "Systema Naturae" ספרו של הבוטנאי השוודי קארולוס ליניאוס.
גמלין היה אביו של לאופולד גמלין שהיה כימאי גרמני.
בשנת 1789 הגדיר בוטנית את דגי Redfin Pickerel.
בתחומו המדעי תיאר מינים חדשים של דו-חיים וזוחלים.
יוהאן הנרי אליזה פרייה (בהולנדית: Johan Henri Eliza Ferrier; 12 במאי 1910 – 4 בינואר 2010) היה המושל האחרון של סורינאם, והנשיא הראשון שלה.
פרייה היה מורה, מנהיג איגוד מקצועי וחלוץ רדיו ממייסדי המפלגה הלאומית של סורינאם.
נולד בפרמריבו (עיר הבירה של סורינאם), ונפטר באוגסטגסט.
סורינאם הייתה מושבה הולנדית, ופרייה שימש באותה עת כיועץ לשר החינוך.
בשנת 1950 קיבל את הדוקטורט באמסטרדם לצורך לימוד פדגוגי בנושא סורינאם.
בשנת 1968 הפך למושל סורינאם.
המדינה הפכה עצמאית ב-25 בנובמבר 1975, ופרייה היה לנשיא הראשון של סורינאם.
הממשלה הודחה בהפיכה צבאית בשנת 1980, על ידי דסי באוטרסה.
פרייה ומשפחתו עברו להולנד שם הוא כתב ספר ילדים בשם "אננסי הספר".
יוהאן קבאי הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הקשר המרכזי.
קבאי החל את קריירת המשחק שלו בגיל צעיר בקבוצת טורקואן בעקבות דחיפה מצד אביו דידייה קבאי שהיה כדורגלן בקבוצת לאנס אך נפצע בגיל צעיר וקריירת המשחק שלו נבלמה.
הוא שימש מאמן קבוצת טורקואן שם החל יוהאן את דרכו.
בעקבות יכולות גבוהות מהממוצע הוא אותר על ידי קבוצת ליל אליה עבר לשחק בגיל 13. בשנת 2004 הוא עלה לקבוצה הבוגרת וסייע לה לסיים שנייה בליגה באותה עונה.
בעונת 2008 הוא הפך לבורג מרכזי בקישור של ליל, ובשנת 2011 סייע לה לזכות בדאבל.
ביולי 2011 קבאי עובר לקבוצת ניוקאסל בשורותיה שיחק עד אמצע עונת 2014. הוא ייזכר בתולדות המועדון כמבקיע השער נגד מנצ'סטר יונייטד ב-7 בדצמבר 2013 בניצחון הראשון של ניוקאסל באולד טראפורד לאחר 41 שנה.
בינואר 2014 הוא עבר לקבוצת פריז סן-ז'רמן איתה זכה בשתי אליפויות צרפת ובקיץ בשנה שלאחר מכן, ב-10 ביולי 2015, חתם בקריסטל פאלאס מהפרמייר ליג לשלוש שנים עבור 10 מיליון ליש"ט.
ב-3 ביולי 2018 חתם בא-נסר לשלוש שנים.
ב-27 באוגוסט 2019 חתם בסנט אטיין לעונה אחת.
קבאי היה חלק מהסגל של כל הנבחרות הצעירות של צרפת מהנבחרת עד גיל 17 בשנת 2003. ב-2006 עלה לנבחרת צרפת בכדורגל עד גיל 21 והתמנה לקפטן הקבוצה בשנת 2009. קבאי עלה לנבחרת הבוגרת של צרפת ב-2010. הוא שותף ביורו 2012 במסגרתו כבש את שערו הלאומי הראשון.
ב-19 בפברואר 2021 הודיע על פרישה מכדורגל.
גביע אירופה בכדורגל עד גיל 19: 2005
יוהאן פוסט היה מדפיס גרמני.
פוסט התפרסם כמי שמימן את ניסיונותיו של יוהאן גוטנברג להמצאת הדפוס המודרני, וזכה ברווחיו של גוטנברג מהמצאתו לאחר משפט שנערך ביניהם ובסיכומו עוקל בית הדפוס של גוטנברג לטובת פוסט.
עובדה זו הקימה לו מבקרים שראו בו איש הון שניצל את מצוקתו הכלכלית של גוטנברג.
אחרים ראו בו משקיע ראוי, שהיה הפטרון היחיד שהמשיך להאמין בגוטנברג ולהעניק לו חסות גם לאחר כישלונות ראשוניים של המצאתו.
פוסט השיא את בתו היחידה כריסטינה לעוזרו לשעבר של גוטנברג, פטר שפר, שהעיד לטובתו של פוסט נגד מעבידו.
ויחד עם חתנו הקימו בית דפוס משלהם: "שפר&פוסט".
יוהאן פיליפ, דוכס סקסוניה-אלטנבורג היה דוכס סקסוניה-אלטנבורג בין השנים 1603–1639.
יוהאן פיליפ נולד ב-25 בינואר 1597 בטורגאו שהשתייכה לנסיכות הבוחר מסקסוניה, לפרידריך וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר ולאנה מריה, רוזנת פפאלץ-נויבורג, בתו של פיליפ לודוויג, רוזן פפאלץ-נויבורג.
לאחר מות אביו פרידריך וילהלם הראשון, דוכס סקסוניה-ויימאר בשנת 1602, ירש אותו דודו יוהאן השני, דוכס סקסוניה-ויימאר.
בשנת 1603 דרש יוהאן פיליפ את ירושתו, והדוכסות חולקה בינו לבין דודו, אולם מכיוון שהיה קטין, כיהנו כריסטיאן השני, הנסיך הבוחר מסקסוניה ולאחריו יוהאן גאורג הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה כעוצרים עד לבגרותו.
בשנת 1618 תפס יוהאן פיליפ את השלטון, ועל אף שרשמית היו אחיו שותפים לשלטון, בפועל שלט יוהאן פיליפ לבדו.
בשנת 1638 מת יוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-אייזנך ללא ילדים, ונחלתו חולקה בין דוכסות סקסוניה-ויימאר לדוכסות סקסוניה-אלטנבורג.
לפני מותו ציווה יוהאן פיליפ, שבהיעדר יורשים זכרים לדוכסות, תעבור נחלתו ליורשי בתו אליזבת סופיה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג.
ב-1 באפריל 1639 מת יוהאן פיליפ ללא בנים, ואחיו פרידריך וילהלם השני, דוכס סקסוניה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו.
ב-25 באוקטובר 1618 התחתן יוהאן פיליפ עם אליזבת מבראונשווייג-וולפנביטל, בתם של היינריך יוליוס, דוכס בראונשווייג-לינבורג ואליזבת מדנמרק, ממנה נולדה לו בת אחת:
אליזבת סופיה, נסיכת סקסוניה-אלטנבורג (1619–1680), התחתנה עם ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-גותה
יוהאן פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה היה דוכס סקסוניה בין השנים 1554–1565.
יוהאן פרידריך נולד ב-16 בינואר 1538 בטורגאו שהשתייכה לנסיכות הבוחר מסקסוניה, ליוהאן פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ולזיבילה מקלווה, בתם של יוהאן השלישי, דוכס קלווה ומריה מיוליך-ברג.
לאחר מותו פוצלה הדוכסות בין האחים; יוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה קיבל את אזור אייזנך וקובורג, יוהאן וילהלם קיבל את אזור ויימאר, ואילו יוהאן פרידריך השלישי קיבל את אזור גותה.
מכיוון שהיה קטין שימש אחיו יוהאן פרידריך השני כעוצר בשמו עד לבגרותו בשנת 1557. לאחר מכן הגיעו השניים להסכם שיוהאן פרידריך השני ימשיך לשלוט בדוכסות למשך 4 שנים נוספות, ובשנת 1561 הוארך ההסכם ל-4 שנים נוספות.
ב-21 באוקטובר 1565 מת יוהאן פרידריך בינה, ונחלותיו עברו ליוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה.
יוהאן פרידריך השני, דוכס סקסוניה , היה דוכס סקסוניה בין השנים 1554–1566.
יוהאן פרידריך נולד ב-8 בינואר 1529 בטורגאו שהשתייכה לנסיכות הבוחר מסקסוניה, ליוהאן פרידריך הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ולזיבילה מקלווה, בתם של יוהאן השלישי, דוכס קלווה ומריה מיוליך-ברג.
לאחר מותו פוצלה הדוכסות בין האחים; יוהאן פרידריך השני קיבל את אזור אייזנך וקובורג, יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר קיבל את אזור ויימאר, ואילו יוהאן פרידריך השלישי, דוכס סקסוניה קיבל את אזור גותה.
בשנת 1554 ניסה יוהאן פרידריך השני להחזיר לידיו את נסיכות הבוחר מסקסוניה, אולם הובס בשנת 1556 ונאלץ לוותר על התואר נסיך בוחר.
לאחר מכן הסתכסך יוהאן פרידריך עם מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, ובשנת 1563 תקף מפקד צבאו גנרל וילהלם פון גרומבאך את וירצבורג, ועל אף דרישות מצד הקיסר סירב לפנות את העיר.
לאחר מכן זמם יוהאן פרידריך לרצוח את אוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ובשל כך הוטל עליו חרם קיסרי, וצבא נסיכות הבוחר מסקסוניה פלש לאדמותיו.
לאחר מצור על העיר גותה נפלו יוהאן פרידריך ופון גרומבאך בשבי.
פון גרומבאך הוצא להורג לאחר עינויים רבים בשנת 1567, ואילו יוהאן פרידריך נכלא עד מותו, ואחיו יוהאן וילהלם, דוכס סקסוניה-ויימאר קיבל את נחלותיו.
ב-19 במאי 1595 מת יוהאן פרידריך בכלאו שבארמון שטייר, ונקבר בקובורג בקבר שבנה בנו יוהאן קזימיר, דוכס סקסוניה-קובורג לו ולאשתו.
ב-26 במאי 1555 התחתן יוהאן פרידריך עם אגנס מהסן, בתם של פיליפ הראשון, רוזן הסן וכריסטינה מסקסוניה, שהייתה נשואה קודם לכן למוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה, אך לא היו לו ילדים ממנה.
ב-12 ביוני 1558 התחתן יוהאן וילהלם עם אליזבת, רוזנת פפאלץ-זימרן-שפונהיים, בתם של פרידריך השלישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ ומריה מברנדנבורג-קולומבאך.
יוהאן קזימיר, דוכס סקסוניה-קובורג (1564–1633).
יוהאן ארנסט, דוכס סקסוניה-אייזנך (1566–1638).
יוהאן פרידריך, דוכס בראונשווייג-לינבורג היה דוכס דוכסות בראונשווייג-לינבורג בנסיכות קאלנברג בין השנים 1665-1679.
יוהאן פרידריך נולד ב-25 באפריל 1625 בהרצברג על ההארץ, לגאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ולאנה אלאונורה מהסן-דרמשטאדט, בתם של לודוויג החמישי, רוזן הסן-דרמשטאדט ומגדלנה מברנדנבורג.
בשנת 1651 המיר יוהאן פרידריך את דתו לדת הקתולית, והיה היחיד מבני משפחתו שעשה זאת.
בשנת 1665 מת אחיו כריסטיאן לודוויג, דוכס בראונשווייג-לינבורג ללא ילדים, ואחיו גאורג וילהלם, דוכס בראונשווייג-לינבורג ירש את נחלותיו.
אולם, בעקבות החלטתו של גאורג וילהלם להתחתן עם אלאונור ד'אסמיר ד'אולברוז בנישואים מורגנטיים, ויתר גאורג וילהלם על נסיכות קאלנברג, ומסר זאת ליוהאן פרידריך.
בשנת 1666 בנה יוהאן פרידריך בהנובר את ארמון הרנהאוזן כחיקוי לארמון ורסאי, ואשר התפרסם מאוד בשל הגנים שהקיפו אותו.
בשנת 1667 הזמין יוהאן פרידריך לעיר את האדריכל ג'רולמו סארטוריו, אשר עיצב ופיתח את העיר, ואף בנה את כנסיית "נוישטדט קירכה".
בשנת 1676 החל יוהאן פרידריך להעסיק את גוטפריד וילהלם לייבניץ, אשר שירת כיועץ לבית הנובר במשך 40 שנה.
ב-18 בדצמבר 1679 מת יוהאן פרידריך באאוגסבורג, ואחיו ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג ירש את נחלותיו.
ב-30 בנובמבר 1668 התחתן יוהאן פרידריך עם בנדיקטה הנרייטה מפפאלץ-זימרן, בתם של אדוארד, רוזן פפאלץ-זימרן ואנה גונזאגה, ממנה נולדו לו 4 בנות:
יוהאן קזימיר, רוזן פפאלץ-קלבורג , היה אביו של קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה.
יוהאן קזימיר נולד ב-20 באפריל 1589 בצווייבריקן, ליוהאן הראשון, רוזן פפאלץ-צווייבריקן ולמגדלנה מיוליך-קלווה-ברג, בתם של וילהלם, דוכס יוליך-קלווה-ברג ומריה מאוסטריה, דוכסית יוליך-קלווה-ברג.
ב-11 ביוני 1615 התחתן יוהאן קזימיר עם קתרינה, נסיכת שוודיה, בתם של קרל התשיעי, מלך שוודיה ומריה מפפאלץ-זימרן, ממנה נולדו לו 8 ילדים.
לאחר מותו של גיסו גוסטב השני אדולף, מלך שוודיה בשנת 1632 במהלך קרב ליצן, עלתה לשלטון בתו כריסטינה, מלכת שוודיה, אשר נתמכה על ידי אקסל אוקסנסטירנה, ועד מהרה החלה בהרחקת יוהאן קזימיר ומשפחתו מהחצר.
בשנת 1644 הרחיקה כריסטינה את אוקסנסטירנה מחצרה בתמיכת יוהאן קזימיר ובניו, ובשנת 1647 מינתה את בנו של יוהאן קזימיר קרל גוסטב לגנרליסימו של הצבא השוודי.
בשנת 1649 מונה קרל גוסטב לנסיך הכתר, ובשנת 1654 הוא עלה לשלטון כקרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה, אולם יוהאן קזימיר לא זכה לראות זאת, בעקבות מותו ב-18 ביוני 1652.
ב-11 ביוני 1615 התחתן יוהאן קזימיר עם קתרינה משוודיה, רוזנת פפאלץ-קלבורג, בתם של קרל התשיעי, מלך שוודיה ומריה מפפאלץ-זימרן, ממנה נולדו לו 8 ילדים:
כריסטינה מגדלנה מפפאלץ-צווייבריקן (1616–1662), התחתנה עם פרידריך השישי, מרקיז באדן-דורלאך
קרל העשירי גוסטב, מלך שוודיה (1622–1660), התחתן עם הדוויג אלאונורה מהולשטיין-גוטורפ
מריה יופרוסינה מפפאלץ-צווייבריקן (1625–1687), התחתנה עם מגנוס גבריאל דה לה גרדי
אלאונורה קתרינה מפפאלץ-צווייבריקן (1626–1692), התחתנה עם פרידריך, רוזן הסן-אשווגה
אדולף יוהאן הראשון, רוזן פפאלץ-קלבורג (1629–1689), התחתן עם אלזה ביאטה ברהה, ולאחריה התחתן עם אלזה אליזבת ברהה
יוהאן פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך , היה אביה של קרוליין, מלכת בריטניה.
יוהאן פרידריך נולד ב-18 באוקטובר 1654 באנסבך, לאלברכט השני, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך ולסופיה מגדלנה, נסיכת אטינגן-אטינגן, בתם של יואכים ארנסט, רוזן אטינגן-אטינגן ואנה זיבילה, רוזנת זולמס-זוננוואלדה.
בשנת 1667 מת אביו אלברכט השני, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך, ויוהאן פרידריך ירש את נחלותיו ותאריו, אולם מכיוון שהיה קטין מונה קרובו פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר מברנדנבורג לעוצר במקומו.
יוהאן פרידריך למד באוניברסיטת שטרסבורג ובאוניברסיטת ז'נבה, ולאחר מכן ערך את הטיול הגדול וביקר בצרפת.
בשנת 1672 החל יוהאן פרידריך לשלוט בעצמו בשטחי הנסיכות.
יוהאן פרידריך נחשב לנסיך סובלני וחביב, אך לא היה מאוד שאפתני, והוא היה תלוי בהחלטות המועצה.
הוא המשיך במדיניות הידידותית עם בית הבסבורג שהחל בה אביו, ויישב מהגרים צרפתים באנסבך ובשוואבך, שהובילו לתחייה כלכלית של המדינה.
נטייתו המוזיקלית, ובמיוחד הימשכותו לאופרה ובלט, כמו גם אהבתו לפאר והדר, גרמו למחסור כלכלי בנסיכות.
ב-22 במרץ 1686 מת יוהאן פרידריך, ובנו כריסטיאן אלברכט, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך ירש את נחלותיו ותאריו.
ב-5 בפברואר 1672 התחתן יוהאן פרידריך עם יוהנה אליזבת מבאדן-דורלאך, בתם של פרידריך השישי, מרקיז באדן-דורלאך וכריסטינה מגדלנה מפפאלץ-צווייבריקן, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
לאופולד פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך (1674–1676)
כריסטיאן אלברכט, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך (1675–1692)
דורותיאה פרדריקה מברנדנבורג-אנסבך (1676–1731), התחתנה עם יוהאן ריינהרד השלישי, רוזן הנאו-ליכטנברג
גאורג פרידריך השני, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך (1678–1703)
ב-4 בנובמבר 1681 התחתן יוהאן פרידריך עם אלאונורה, נסיכת סקסוניה-אייזנך, בתם של יוהאן גאורג הראשון, דוכס סקסוניה-אייזנך ויוהאנטה, נסיכת זיין-ויטגנשטיין, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
יוהאן פרידריך, דוכס וירטמברג , היה דוכס וירטמברג בין השנים 1593–1608.
יוהאן פרידריך נולד ב-5 במאי 1582 בשטוטגרט, לפרידריך, רוזן וירטמברג-ממפלגארד ולזיבילה מאנהלט, בתם של יואכים ארנסט, נסיך אנהלט ואגנס, רוזנת בארבי-מיהלינגן.
בשנת 1586 בהיותו בן ארבע, עברה משפחתו להתגורר בשטוטגרט.
ב-29 בינואר 1608 מת אביו פרידריך הראשון, דוכס וירטמברג, ויוהאן פרידריך עלה לשלטון במקומו.
לאחר עלותו לשלטון החזיר יוהאן פרידריך את החוקה שאביו השעה, ואף החזיר את כוחן של המועצות.
בשנת 1613 הוציא יוהאן פרידריך להורג את הקנצלר שלו מתיאס אנזלן באשמת בגידה ומעילה באוצר הדוכסות.
יוהאן פרידריך השיג שיפור מסוים בתקציב הדוכסות, אולם לאחר מכן שקע בחובות נוספים.
בשנת 1617 חתמו אחיו של יוהאן פרידריך על הסכם, ועל פיו קיבל יוהאן פרידריך את דוכסות וירטמברג, ואילו לודוויג פרידריך קיבל את דוכסות וירטמברג-ממפלגארד, יוליוס פרידריך קיבל את דוכסות וירטמברג-ויילטינגן, פרידריך אכילס קיבל את דוכסות וירטמברג-נויינשטדט ומגנוס, דוכס וירטמברג-נויינבורג קיבל את דוכסות וירטמברג-נויינבורג.
עם פרוץ מלחמת שלושים השנים תמך בתחילה יוהאן פרידריך בצורה מסויגת בפרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ, אולם לאחר תבוסתו בקרב ההר הלבן הכריז יוהאן פרידריך על נייטרליות.
במהלך קרב וימפפן הביס צבאו של יוהאן ט'סרקלס פון טילי את צבאו של גאורג פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך, ואחיו מגנוס, דוכס וירטמברג-נויינבורג נפצע אנושות ומת זמן קצר לאחר מכן.
על אף שיוהאן פרידריך הכריז על נייטרליות, עברו הכוחות הקיסריים בחלקים הצפוניים-מערביים של הדוכסות.
ב-18 ביולי 1628 מת יוהאן פרידריך בהיידנהיים אן דר ברנץ, ובנו אברהרד השלישי, דוכס וירטמברג עלה לשלטון במקומו.
ב-5 בנובמבר 1609 התחתן יוהאן פרידריך עם ברברה סופיה מברנדנבורג, בתם של יואכים השלישי פרידריך, הנסיך הבוחר מברנדנבורג וקתרינה מברנדנבורג-קיסטרין, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
אברהרד השלישי, דוכס וירטמברג (1614–1674)
אנה יוהנה, דוכסית וירטמברג-שטוטגרט (1619–1679)
יוהאן הנדריק פוסקאול (בהולנדית: Johannes Hendrik Voskuijl; 15 בינואר 1892 – 27 בנובמבר 1945) היה אזרח הולנדי שסייע להסתיר את אנה פרנק ומשפחתה בזמן הכיבוש הגרמני של הולנד בעת מלחמת העולם השנייה.
פוסקאול גר באמסטרדם ועבד כרואה חשבון, עד שגילו המבוגר אילץ אותו לפרוש.
לו ולאשתו כריסטינה, היו שמונה ילדים.
אחת מבנותיו, אליזבת "בפ", התקבלה בשנת 1937 לעבודה בסניף ההולנדי של החברה הגרמנית אופקטה בניהולו של אוטו פרנק ובשנת 1942 הפכה למנהלת האדמיניסטרטיבית של החברה.
בהמלצתה, קיבל אוטו פרנק את יוהאן לעבודה כמנהל המחסנים של החברה.
ביום 6 ביולי 1942 עברה משפחת פרנק למחבוא, מחשש לחייהם מידי הגסטפו ומשתפי הפעולה ההולנדיים עושי דברם.
המחבוא היה חלל בן 3 קומות שהכניסה אליו הייתה ממבואה בקומה העליונה של משרדי החברה.
בפ סייעה להסתיר את המשפחה, יחד עם עובדים נוספים בחברה יוהנס קליימן, יאן חיס, ויקטור קוגלר ומיפ חיס.
היא הכניסה גם את יוהאן פוסקאול בסוד העניין, והוא בנה את ארון הספרים שהסתיר את הכניסה למחבוא.
בהמשך עברו למסתור גם משפחת ואן-פלס ופרידריך פפר.
יוהאן ובפ המשיכו לשמור על קשר עם משפחת פרנק.
אנה פרנק כינתה אותו ביומנה "הנס פוסן", אולם בכל המהדורות של היומן שפורסמו מאז 1985, "הוחזר" לו שמו האמיתי.
שאר משפחת פוסקאול לא הייתה מעורבת בסוד, ויוהאן ובפ הקפידו לא לדבר על כך בבית.
ב-1943 אובחן יוהאן כחולה סרטן, ונאלץ לפרוש מהעבודה ולהפסיק לבקר אצל המסתתרים.
במקומו הובא לבניין וילם ואן מארן.
ב-4 באוגוסט 1944 פרצו למחבוא שוטרים ממשטרת הסדר ועצרו את כל המסתתרים.
בראש הכוח עמד נגד אס אס קרל זילברבאואר מהאס דה ועמו עוד שלושה קציני משטרה נוספים.
אנשי המשטרה פעלו על סמך הלשנה של אדם שנותר אלמוני עד ימינו.
לפי חלק מהדעות, המלשין היה ואן מארן שהחליף את פוסקאול כאחראי המחסנים.
עם זאת, בספר שנכתב ב-2015 על ידי העיתונאי הפלמי ירואן דה ברוין, בשיתוף עם בנה הצעיר של בפ, יופ ואן וייק, נטען כי בתו הצעירה של יוהאן, נלי, היא זאת שהלשינה על המסתתרים.
נלי הייתה פרו-נאצית, ומעולם לא הסכימה עם אהדתם של אביה ואחותה ליהודים.
לטענת בנה של בפ, אמו חשדה בנלי תמיד אולם חששה להסגיר אותה.
כמו כן על פי עדותו של זילברבאואר, למלשין היה קול של אישה צעירה.
נלי נפטרה ב-2001 מבלי שחלקה בפרשה יחקר.
חשודים נוספים בפרשה הם טוני אהלרס ולנה הרצוג.
קוגלר וקליימן נעצרו גם כן, אולם בני הזוג חיס כמו גם בפ ויוהאן הצליחו להתחמק ממעצר.
קוגלר וקליימן שרדו את המלחמה, אולם מבין המסתתרים רק אוטו פרנק שרד.
יוהאן פוסקאול לא התגבר על הסרטן שלו, ונפטר ב-27 בנובמבר.
הלווייתו נערכה ב-1 בדצמבר בהשתתפות אוטו פרנק ושאר המסתירים.
יוהאן פרידריך פּפאף היה מתמטיקאי גרמני.
עיקר עבודתו הייתה באלגברה ואנליזה מתמטית: הוא תרם לחקר מערכות של משוואות דיפרנציאליות חלקיות, לתאוריה של פונקציות מיוחדות ולחקר הטורים ההיפרגאומטריים.
פפאף תואר כאחד המתמטיקאים הבולטים ביותר שהצמיחה גרמניה בתקופה שלפני קרל פרידריך גאוס, ושימש בין היתר כמנחה הדוקטורט של גאוס עצמו.
משום כך נחשב היום לאחד ממבשרי האסכולה הגרמנית למחשבה המתמטית, שתחת ידיהם של גאוס וממשיכיו הכתיבה במידה ניכרת את האופן שבו התפתחה המתמטיקה במאה ה-19.
ממצאיו החשובים ביותר של פפאף היו באנליזה מתמטית, בקומבינטוריקה, ובתאוריה הפרויקטיבית של חתכי חרוט.
באנליזה, ובתאוריה של טורים היפרגאומטריים בפרט, הוא גילה את טרנספורמציית פפאף, אחת התכונות הראשונות של הפונקציה ההיפרגאומטרית שנתגלו.
הוא פיתח את משפט טיילור באמצעות שימוש בצורת השארית כפי שניתנה על ידי לגראנז'.
פפאף זכור במיוחד בשל רעיונותיו מרחיקי הלכת על מערכות של משוואות דיפרנציאליות חלקיות, או מערכות פפאפיאניות מסדר ראשון כפי שהן נקראות עכשיו, אשר הפכו לחלק מן התאוריה של תבניות דיפרנציאליות.
כשפישט את המערכת, פפאף נאלץ להשתמש ברעיונות חדשים של אלגברה ליניארית, וכך הכניס לשימוש את מושג הפפאפיאן - הרלוונטי הן בהקשרים אלגבריים והן בהקשרים אנליטיים.
גאוס העריך ממצאיו של פפאף, וב-1815 פרסם פרזנטציה בהירה של עבודתו זו.
היסטוריון אחד העיר ש-: " עבודתו של פפאף היוותה את נקודת ההתחלה בתאוריה של אינטגרציה של משוואות דיפרנציאליות חלקיות אשר, דרך עבודתם של יעקובי, לי ואחרים, התפתחה לקלקולוס המודרני של תבניות דיפרנציאליות אקסטרמליות".
בגאומטריה תרם ב-1810 לפתרון בעיה שהציע גאוס ועסקה באליפסה בעלת השטח הגדול ביותר החסומה במרובע נתון.
יוהאן פלוגבייל היה גנרל בצבא הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה.
פלוגבייל נולד בקניגשטיין שהשתייכה לאימפריה הגרמנית ב-24 באוגוסט 1882, והיה אחיו הבכור של קורט פלוגבייל.
בשנת 1904 הוא התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-181 (הסקסוני המלכותי ה-15).
פלוגבייל לחם עם יחידתו במלחמת העולם הראשונה ואף נפצע כמה פעמים, וב-24 בדצמבר 1914 הועלה לדרגת האופטמן.
על פעולותיו במלחמה הוא קיבל עיטורים רבים, וביניהם צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בכסף, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף פלוגבייל לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באפריל 1931 הוא הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-1 באוקטובר 1933 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 במרץ 1934 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-10 (הסקסוני), וב-1 באוקטובר 1936 הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
באוקטובר 1937 הוא מונה למפקד הלנדווהר בברסלאו, וב-1 ביוני 1938 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-26 באוגוסט 1939 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-221, והשתתף עמה במהלך המערכה בפולין ובמהלך המערכה על צרפת.
ב-15 במרץ 1941 שונה שמה של הדיוויזיה לדיוויזיית האבטחה ה-221, ובמהלך מבצע ברברוסה הוא כבש עמה את העיר ביאליסטוק, ולאחר מכן ערכו חייליו פוגרום ביהודי העיר, ואף העלו באש את בית הכנסת יחד עם 700 יהודים שנאספו לתוכו.
ב-11 באפריל 1942 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-10 בספטמבר 1942 הוא מונה למפקד דיוויזיית ההכשרה ה-388. במאי 1944 שונה שם הדיוויזיה לדיוויזיית ההכשרה ה-155, וב-12 באוגוסט 1944 הוענק לו על פעולותיו בקרב מיטאו בלטביה עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
בפברואר 1945 שונה שוב שם הדיוויזיה לדיוויזיית קורלנד, וזמן קצר לפני תום המלחמה הוא חזר לגרמניה.
לאחר המלחמה התגורר פפולנגבייל בשטוטגרט, שם חי עד למותו ב-21 באוקטובר 1951.
יוהאן קזימיר, נסיך אנהלט-דסאו היה נסיך גרמני מבית אסקניה.
הוא היה השליט של נסיכות אנהלט-דסאו בין השנים 1618–1660.
יוהאן קזימיר נולד ב-7 בספטמבר 1596 בדסאו, ליוהאן גאורג הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ודורותיאה, רוזנת פפאלץ-זימרן, בתו של יוהאן קזימיר, רוזן פפאלץ-זימרן.
לאחר הדרכה אצל מורים מקומיים במהלך השנים המוקדמות שלו, הוא למד עם בן דודו כריסטיאן השני, נסיך אנהלט-ברנבורג בז'נבה משנת 1608 עד 1609, והתחנכו בעיקר אצל ההופמייסטר מרקוס פרידריך ונדלין, והמורה פיטר פון סבוטנדורף .
מותו של אחיו הבכור יואכים ארנסט בשנת 1615 הפך אותו לנסיך הכתר של דסאו, ושנתיים מאוחר יותר, בשנת 1617, דודו לודוויג הראשון, נסיך אנהלט-קתן, צירף אותו לאגודה מניבת הפירות.
בשנת 1618 מת אביו, ויוהאן קזימיר עלה לשלטון במקומו, אם כי בתקופת שלטונו המשימות של הממשלה בוצעו לרוב על ידי ועדה של פקידים, כי הוא בילה את רוב זמנו בציד.
תאונת ציד ב-4 באוקטובר 1652 ריתקה אותו למיטה במשך כמה שנים.
במהלך הזמן הזה, על מנת להסיח את דעתו, הוא העסיק בחצרו את המשורר והסופר המפורסם פיליפ פון צסן.
ב-15 בספטמבר 1660 מת יוהאן קזימיר בדסאו, ובנו יוהאן גאורג השני, נסיך אנהלט-דסאו עלה לשלטון במקומו.
ב-18 במאי 1623 התחתן יוהאן קזימיר בדסאו עם אגנס מהסן-קאסל, בתו של מוריץ, רוזן הסן-קאסל, ממנה היו לו שישה ילדים:
מוריץ, נסיך הכתר של אנהלט-דסאו (1624)
יוהאן גאורג השני, נסיך אנהלט-דסאו (1627–1693)
לואיזה מאנהלט-דסאו (1631–1680), התחתנה עם כריסטיאן, דוכס בריג
ב-14 ביולי 1651 התחתן יוהאן קזימיר בשנית בדסאו עם בת דודתו, סופיה מרגרטה מאנהלט-ברנבורג, בתו של כריסטיאן הראשון, נסיך אנהלט-ברנבורג, אך לא היו להם ילדים.
יוהאן קֶמפֶּר היה יהודי שבתאי, שהמיר את דתו לנצרות לותרנית.
פעל בהוראת עברית וספרות תורנית באוניברסיטת אופסלה בשוודיה.
יוהאן קמפר נולד בשם משה בן אהרון הכהן (או כהנא), והתנצר בעיר שוויינפורט שבגרמניה.
עוד לפני התנצרותו עמד בקשרים עם מלומדים נוצרים וב-1696, בשהותו באוניברסיטת אלטדורף , בספרייתו של ההבראיסט יוהאן כריסטוף וגנזייל (Wagenseil), כבר היה מומר.
ב-1698 עקר לשוודיה בעקבות כמה מתלמידיו ובשל הבטחת מלגה.
מ-1700 ועד מותו ב-1716 הועסק קמפר באוניברסיטת אופסלה, ממעוזיה של האורתודוקסיה הלותרנית בראשית המאה ה-18, שבה זכו לימודי היהדות והלשון העברית לפריחה באותה התקופה.
עם תלמידיו נמנו המלומדים השוודים מיכאל אנמאן ועמנואל סוודנבורג.
בשהותו באופסלה כתב את חיבוריו העיקריים.
ב-1704 הכין תרגום לבשורה על פי מתי מנוסח הפשיטתא (מארמית סורית לעברית), ואליו הוסיף את חיבורו "מאירת עיניים" – פרשנות ברוח הקבלה הנוצרית לספר בשורה זה שבברית החדשה.
ב-1713 הפיק תרגום נוסף לבשורה של מתי וצירף לו תרגום ל"האיגרת אל העברים".
פרשנותו של קמפר הדגישה את אחדות הברית הישנה והברית החדשה והשתמשה במוטיבים מתורת הסוד וממסורות שבתאיות כדי לשאוב עקרונות ומובנים נוצריים מיסודות האמונה היהודית.
חיבורו של קמפר "מטה משה" מ-1711 הוא פירוש כריסטולוגי לספר הזוהר.
קמפר ביקש להראות שהזוהר מכיל – גם אם בדרך מצועפת – את עיקרי האמונה הנוצרית, ובכללם עקרון השילוש.
ל"מטה משה" הוסיף קמפר סדרת חיבורים משלימים הערוכים על פי סדר הפרשיות בזוהר.
חיבוריו של קמפר לא נדפסו ונותרו ככתבי-יד.
אחרי מותו תרגם תלמידו אנדראס נורליוס (Andreas Norrelius) את "מאירת עיניים" ללטינית (Illuminatio oculorum) וכן תרגם קטעים נבחרים מכְּתביו של קמפר וכלל אותם בספרו מ-1720.
קמפר לא הסתיר את זהותו היהודית.
בחתימותיו על כתביו ציין "אנכי משה כהנא מקראקא", ובכותר חיבורו המרכזי הנציח את שמו העברי "משה".
את חיבוריו כתב בעברית, וככל הנראה הפנה אותם אל אחיו לשעבר, היהודים, כדי ליצור גשר בין הדתות.
לא ידוע אם בפועל זנח את המצוות וייתכן שהמשיך להחזיק בסוג של שבתאות.
עם זאת ייזכר כי קמפר היה מהראשונים שהעירו על השמטת העי"ן מן השם ישוע וכתיב ישו בעברית בר"ת לנאצה ("ימח שמו וזכרו").
יוהאן פרידריך אוברבק היה צייר גרמני וחבר בתנועת הנצרתיים.
יליד ליבק, אבותיו במשך שלושה דורות היו כמרים פרוטסטנטים; אביו כריסטיאן אדולף אוברבק (1755–1821) היה דוקטור למשפטים, משורר, מיסטיקן בליבק.
קרוב לאחוזה המשפחתית בקניגשטראסה עמדה הגימנסיה, שם היה המנהל הדוד שלו, דוקטור לתאולוגיה וסופר.
שם יוהאן קיבל הדרכה באמנות.
יוהאן עזב את ליבק במרץ 1806 ונכנס כסטודנט לאקדמיה של וינה, ולמד בהנחייתו של היינריך פיגר.
בעוד שאוברבק קיבל בבירור כמה מההיבטים הטכניים המלוטשים של הציירים הנאו-קלאסיים, הוא היה מתוסכל מחוסר רוחניות דתית בנושאים שבחרו מוריו.
אוברבק כתב לחבר שכל מחשבה אצילית דוכאה בתוך האקדמיה והוא פנה פנימה לאמונתו לקבל השראה.
לדעתו של אוברבק, אופי האמנות האירופית הושחת ברחבי אירופה, עוד מאות שנים לפני המהפכה הצרפתית.
הוא ביקש לבטא את האמנות הנוצרית לפני ההשפעה של תקופת הרנסאנס המאוחרת, תוך מחיקת ההשפעות שלה, וללכת בדרכי ציירי הרנסאנס האיטלקיים המוקדמים, עד לרפאל.
יחד עם אמנים צעירים אחרים שלא היו מרוצים מהאקדמיה הוא הקים קבוצה בשם גילדת סנט לוק, המוקדשת לחקר חזונו האלטרנטיבי באמנות.
לאחר ארבע שנים ההבדלים בין קבוצתו לבין האחרים באקדמיה הפכו לבלתי ניתנים לגישור, עד שאוברבק וחסידיו גורשו מהאקדמיה.
הוא נסע לרומא, לשם הגיע בשנת 1810. רומא הפכה במשך 59 שנים למרכז עבודתו.
אליו הצטרפה חבורת אמנים דומים, ביניהם פטר פון קורנליוס, וילהלם פרידריך שדו ופיליפ וייט, ששכנו במשותף במנזר הפרנציסקני הישן של סן איזידורו, ונודעו בקרב חברים ואויבים כתנועת הנאזרין.
העקרונות שלהם היו עבודה קשה וכנה וחיים קדושים.
הם נמנעו מאליליות, ראו ברנסאנס שקר, ובנו את ההתחדשות על הטבע הפשוט ועל האמנות הרצינית של פרוג'ינו, פרנצ'סקו פרנסיה ורפאל.
מארי אלנרידר הייתה תלמדתה באותה תקופה.
אוברבק בשנת 1813 הצטרף לכנסייה הרומית-קתולית, ובכך הוא האמין כי אמנותו זוכה לטבילה נוצרית.
לקונסול הפרוסי, ג'ייקוב סלומון ברתולדי, היה בית על פסגת גבעת פינסיאן, שנקרא פאלאצו צוקארי או קאזה ברתולדי, והוא העסיק את רביעיית הציירים: אוברבק, קורנליוס, ויט ושדו כדי לצייר פרסקו גדול בנושא סיפורם של יוסף ואחיו.
הנושאים שנפלו בחלקו של אוברבק היו שבע שנות הרעב ויוסף שנמכר על ידי אחיו, שהסתיימו בשנת 1818.
באותה שנה הזמין הנסיך מאסימו מאוברבק, קורנליוס, וחבריהם לכסות את הקירות והתקרות של ביתן הגן שלו.
ליד סנט ג'ון לטרן, עם ציורי קיר הממחישים את טאסו, דנטה ואריסטו.
לאוברבק הוקצה חדר לקשט באיור של ירושלים.
כמו כן קומפוזיציות שתפסו קיר אחד שלם, של המפגש של גודפרי דה בולון ופיטר הנזיר.
לאחר עיכוב של עשר שנים, ציורי הפרסקו הושלמו.
אוברבק נבחר כחבר כבוד זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 1864.
הוא נפטר ברומא בשנת 1869. הוא נקבר בכנסיית סן ברנרדו אל טרמה.
יוהאן פרדריק אקרסברג (בנורווגית: Johan Fredrik Eckersberg; 16 ביוני 1822 – 13 ביולי 1870) היה צייר נורווגי שנודע בעיקר בזכות נופיו.
אקרסברג היה דמות בולטת במעבר מהרומנטיקה לריאליזם באמנות הנורווגית של המאה ה-19, גם כצייר אמנותי וגם כמורה בבית הספר לאמנות שלו באוסלו.
יוהאן פרדריק אקרסברג נולד בדרמן שבמחוז בוסקרוד, נורווגיה.
הוא החל לעבוד במשרד למסחר באוסלו (אז כריסטיאניה) בגיל שמונה-עשרה.
אך בעבר היה בהולנד מספר שנים וביקר באמסטרדם, שם הושפע מהאמנות.
לכן אחרי שנתיים, נגד רצונו של אביו, הוא ויתר על משרתו ונכנס לבית הספר לציור טכני בכריסטיאניה.
לאחר שפיתח במהירות את כישרון הציור שלו, התאמן אקרסברג באקדמיה הלאומית הנורווגית לתעשיית אומנות (טגנסקולן) בהנהלת יוהנס פלינטו (1843–1846).
הוא השיג את אחת ממלגות הממשלה (מלגת סטטנס) לאמנים צעירים ונסע לדיסלדורף, שם למד ציור נוף אצל יוהאן וילהלם שירמר (1846–1848) באוניברסיטת דיסלדורף.
במהלך קיץ 1846 אקרסברג הצטרף להנס גודה ואוגוסט קפלן בטיול לימודי בגודברנדסדלן.
הוא חזר לכריסטיאניה בשנת 1848, שם עבודותיו נמכרו בצורה טובה מאוד.
אקרסברג נפגע מדלקת ריאות והיה זקוק לשהייה באקלים חם.
בשנת 1852 הוא נאלץ לנסוע אל מדיירה לחיזוק בריאותו.
שם, לאחר שהקדיש לראשונה את זמנו לציור פורטרטים כדי להגדיל את הכנסתו הדלה, הוא סייר באי והכין רישומים, מהם צייר אחר כך את סדרת התמונות המרהיבה שלו מדיירה.
בשנת 1850 הוא התקבל כחבר באקדמיה הלאומית לאמנויות בנורווגיה, אשר שימשה כסמכות האמנותית הגבוהה במדינה.
הוא ישב גם בוועדת בית הספר הלאומי לציור (1851–1869) ובוועד החברה האמנותית כריסטיאניה משנת 1864.
בשנת 1859 הקים בית ספר לאמנות בליל גרנסן שבכריסטיאניה.
מספר ציירים מפורסמים מאוחרים יותר היו תלמידים בבית הספר לאמנות שלו, כולל גרהרד מונטה וכריסטיאן סקרדוויג, הרייט באקר, כריסטיאן קרוהג, איליף פטרסון.
לאחר מותו המשיך בית הספר לפעול ונוהל על ידי מורטן מולר וקנוד ברגסליאן.
בכל קיץ מיום חזרתו לנורווגיה ביקר במקומות יפים והציוריים ביותר במולדתו והכין רישומים שמהם יצר אחר כך את תמונותיו.
התמונות החשובות ביותר שלו מתוארכות לשנות ה-60 של המאה ה-19 הסצנה הפנורמית הגדולה שלו ממישור נורווגי הוצגה בתערוכת 1867 בפריז.
הוא היה ריאליסט מכדי שיצייר מהדמיון.
עם זאת, הוא עשה שימוש בצבעים בהירים וקרירים, עם נוף מרהיב של המישורים וההרים הרחוקים.
המוזיאון הלאומי לאמנות, אדריכלות ועיצוב באוסלו מחזיק בשתיים מיצירותיו הגדולות, מלבד עשרה נופים קטנים יותר.
בשנת 1850 נישא יוהאן פרדריק אקרסברג ללורה מרטין האנסן (1821–1878).
אקרסברג מונה לאביר מסדר ואסה בשנת 1866 ומונה לאביר של המסדר הנורווגי המלכותי של סנט אולב בשנת 1870.
אקרסברג נפטר משחפת בסנדביקה, ליד כריסטיאניה.
יוהאן פרידריך אנגל היה צייר ומאייר גרמני.
בגיל שמונה עבר אנגל לארצות הברית עם הוריו.
הם התיישבו באלבני שבניו יורק.
אנגל למד בשיעורי הצייר הבלגי פרנסואה.
הוא חזר לגרמניה בשנת 1861 והצטרף לאקדמיה לאמנויות בדיסלדורף.
ב־18 בינואר 1862 הצטרף לאקדמיה המלכותית לאמנויות במינכן.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1868, חזר לארצות הברית.
בשנת 1873 שב לגרמניה והתיישב במינכן, שם נפטר ב־2 במרץ 1921.
אנגל היה צייר פורטרטים וצייר סצנות ז'אנריות.
עבודותיו כוללות פורטרטים של ילדים בתלבושות בוואריות מסורתיות או סצנות המתרחשות באזור בוואריה עילית, למשל הדייגת (1879) או חזרה מהדייג.
משפחתו של אנגל שימשה לו השראה, כשנכדו הוגו היה דוגמן לציור אחד לפחות.
עבודתו המאוחרת כוללת סצנות ז'אנריות, בעיקר ציורים כמו מזל טוב, סבתא שלנו, אורחים ליד הקיר, בדידות עליזה (1898) והסוד (1901).
בשנת 1910 הוא יצר שלושה ציורים עם ייצוגים אלגוריים של עונות השנה.
עיקר עבודתו היא באוספים פרטיים.
יוהאן פשיידט היה קבלן בניין אוסטרי, שפעל למען היהודים בתקופת הנציונל-סוציאליזם.
בשנת 1963 הוכר כחסיד אומות העולם.
פשיידט התגורר בזלצבורג והיה קבלן בניין וסוחר בנאמנות עבור חברות יהודיות.
ב-1941 עבר לזגלמביה (סוסנוביץ, בנדין וזוויירצ'יה) שבפולין, שם ניסה להציל יהודים שעמדו בפני שילוח למחנות ריכוז נאציים.
הוא פתח מפעל למשחת נעליים בשם "רקורד" (Rekord) כדי לסייע ליהודים בגטו האזורי.
בית החרושת שלו היה גם מקלט ועמדת מעבר ליהודים שברחו מהגטו.
בנוסף לכך, פשיידט נתן להם דרכונים אריים מזויפים והשיג עבור רבים מהם תעודות עבודה ממשרד הרכש בטרנוב שייעדו אותם לעבודה במשרד רכש העבודה בווינה, תעודת שבמקור הוקצו לעובדים זרים ממוצא פולני.
באופן זה הוא הציל 80 איש תוך כארבעה חודשים.
ב-25 בפברואר 1963 החליט יד ושם להעניק ליוהאן פשיידט את אות חסידי אומות העולם.
יוהאן פרדריק קלמנס (בדנית: Johan Frederik Clemens; 29 בנובמבר 1749 – 5 בנובמבר 1831) היה דפס דני ויצר תחריטים.
קלמנס נולד בגולנאו (היום גולניוב) ליד שצ'צ'ין בפומרניה, ליוהאן דייוויד קלמנס, ורעייתו אנה פרנקן.
האב, יחד עם בנו יוהאן, עברו לקופנהגן כשהילד עוד היה צעיר למדי.
הוא ביקש להתחיל את הכשרתו באקדמיה המלכותית הדנית לאמנויות יפות כבר בשנת 1760 בגיל 11. הוא נרשם להכשרה, אך נדחה על ידי מאסטר הציור האנס קליאו כצעיר וקטן מדי.
הפסל סיימון קארל סטנלי התעניין בילד, ובעזרתו הגיע יוהאן לבית הספר לציור בשנת 1761. הוא הוכשר הן כצייר דקורטיבי, והן כצייר אומן.
בשנת 1764 כשהיה בן 15 קלמנס היה בהכשרה אצל אמן ציור שם התחיל לעבוד עם עבודות קישוט פשוטות.
כשהפך לחניך ציור הוא נכנס להכשרה בסטודיו של יוהאן אדוורד מנדלברג.
מנדלברג השתמש בחניכים מוכשרים רבים לביצוע הפרויקטים הרבים שלו.
כאן למד קלמנס להכיר את ניקולאי אבידגור, פרדריק לודוויג בראדט, יוהנס סמואל לימן וכישרונות צעירים מוכשרים אחרים מהאקדמיה לאמנות, שחלקם השיגו תהילה בשנים הבאות.
בשנת 1765 הוא כבר זכה במדליוני הכסף הקטנים והגדולים של האקדמיה.
ז'אק סאלי, מנהל האקדמיה, יעץ לילד להפוך לפסל, אך הוא היה מעוניין להפוך לחרט נחושת.