tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, עיצוב זה מאפשר לשמור על דיוק הנשק תוך הפחתה במשקלו על ידי קיצורו, ובכך להקל על יכולת התמרון של המשתמש בו.
בשל טבעה של לוחמת החי"ר בראשית המאה ה-21 המאופיינת בעיקר בלוחמה בשטח בנוי, ישנה מגמה של העדפת כלי נשק המעוצבים בתצורה זו, משום אורכם הקצר יחסית.
הצבת בית המחסנית במיקומו החדש מקשה על החלפת מחסניות ומאלצת את היורה להרחיק את הנשק מגופו וכך גורמת לו לצאת ממצב ירי.
התרמילים הנפלטים בזמן ירי עלולים לפגוע ביורה אם הכלי אינו מותאם ליורה ימני או שמאלי.
התאמה כזו, בדרך כלל, אינה פשוטה ומהירה.
החיבור הארוך בין ההדק למנגנון הירי עלול לגרום להדק "קשה" ולא רגיש.
ברובה המצויד בכוונת ברזל המרחק בין הכוונת הקדמית לאחורית קצר מאשר ברובה רגיל באותו אורך קנה ובכך נפגע הדיוק.
הרעיון יושם לראשונה ברובים בריחיים כמו התורניקרופט קרבין(אנ') מ-1901, ויושם בכלי נשק חצי-אוטומטיים מ-1918 (רובה צרפתי בשם פוקון מונייר).
ב-1935 הנרי דלאקר רשם פטנט על אקדח בולפאפ.
רובה סער בולפאפ נסיוני פותח בברית המועצות ב-1945. בריטניה שקלה את הרעיון של רובה שירות בולפאפ מאז 1944. שני עיצובים, ה-EM-1 וה-EM-2 פותחו על ידי הבריטים כתחליף לאקדח, תת-מקלע ורובה.
הבחירה בבולפאפ נעשתה כדי לשמור הן על דיוק הנשק והן על אורכו.
ה-EM-2 אומץ על ידי הבריטים ב-1951, כרובה השירות (המוגבל) הראשון בתצורת הבולפאפ, אך כעבור כמה שנים הוא נזנח כשאומצה מחסנית ה-7.62 NATO.
ישנם גם מטולי רימונים ייעודיים בצורת בולפאפ, כמו ה-XM25.
רובי בולפאפ הפכו לפופולריים בשנות ה-70 המאוחרות עם הצגתו של ה-שטייר AUG באוסטריה וה-FAMAS בצרפת.
ב-1985 בריטניה הצטרפה עם הצגתו של ה-SA80. היום, כלי נשק המעוצבים לפי עקרון הבולפאפ נפוצים בצבאות מודרניים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 רוסיה, סינגפור וסין אימצו רובי בולפאפ המעוצבים ומיוצרים מקומית, בשנות ה-2000 גם ישראל (עם התבור) ואיראן (עם רובה מבוסס על ההקלר וקוך G3) עשו זאת.
ב-2024 החליט צה"ל להחזיר את ה-M4A1 קרבין כרובה השירות של חטיבות החי"ר, ואילו רובי התבור והמיקרו-תבור יועברו לכוחות מילואים ויחידות פחות קרביות.
אנפילד SA80 - תוצרת בריטניה
FN P90 - תוצרת בלגיה
שטייר AUG - תוצרת אוסטריה
רובה צלפים DSR-1 - תוצרת גרמניה
רובה צלפים M89SR - תוצרת ישראל
תבור TAR-21, מיקרו-תבור X-95 ותבור X-95 פלאט-טופ - תוצרת ישראל
בולרו (בספרדית: Bolero) הוא ריקוד וסגנון מוזיקלי עממי שמקורו בספרד.
הקצב איטי, והמשקל שלושה רבעים.
הבולרו המפורסם ביותר נכתב על ידי צ'ייקובסקי, כחלק מ"אגם הברבורים".
הבולרו של ראוול נכתב תחילה כבלט אך כיום הוא מושמע בעיקר כיצירה קונצרטית.
ה"בולרו" בנוי סביב נושא יחיד, שמתחיל בכלי בודד חרישי וחוזר שוב ושוב בכלי נגינה שונים, מתגבר והולך, עד שכל התזמורת מנגנת אותו לסיום גרנדיוזי של היצירה.
בולע אש או אוכל אש הוא בדרן המופיע לרוב בקרקס או במופעי רחוב.
במסגרת המופע מכניס הבדרן לפיו לפידי אש בוערים, ומכבה אותם בפיו.
מקורה של אכילת או בליעת האש בטקסים דתיים הינדואיסטים.
הפאקירים בהודו נהגו לבצע את הטקס כטקס דתי, המעיד על עוצמת אמונתם (יחד עם פעולות אחרות שנועדו להראות את עוצמת הרוח של הפאקיר והתגברותו על הטבע - כגון הליכה על גחלים או שינה על מיטת מסמרים).
בהשפעת אוכלי האש הדתיים, החלו להגיע לאירופה מופעים של אוכלי אש כבר בשלהי ימי הביניים.
אחד האזכורים הראשונים לבליעת אש היה מעשיו של אנגלי בשם ריצ'רדסון אשר הופיע בצרפת בשנת 1667.
בין בולעי האש הידועים היה רוברט פאול אשר בלע לפידים, גחלים לוחשות, שעווה נמסה וגופרית בפני אצילים ובתי מלוכה בשלהי המאה ה-18.
רק עם הפיכתה של הודו לחלק מהאימפריה הבריטית, בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 הפכה אכילת או בליעת האש למופע בידורי פופולרי ולמופעי רחוב.
בולשביזם , היא האידאולוגיה הקומוניסטית וצורת המשטר של מפלגה אחת, שיושמו בברית המועצות.
המפלגה הבולשביקית השלטת שינתה את שמה למפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, ושלטה מ-1917 עד התפרקות ברית המועצות בשנת 1991.
מנהיגו הראשון של הסוציאליזם הרוסי היה יוצא ארגון ה"נרודנאיה ווליה" גאורגי פלחנוב, שהביא את התאוריה המרקסיסטית לרוסיה, וייסד בז'נבה את קבוצת המהפכנים "שחרור העבודה".
בעקבות עבודותיו של פלכנוב ואנשיו, שכללו תרגום של המניפסט הקומוניסטי לרוסית, החלו הרוסים להתוודע אל רעיונות הסוציאליזם והקומוניזם של קרל מרקס.
לקראת סוף המאה ה-19 נוצרו ברוסיה מועדוני סוציאליסטים רבים, אשר החליטו להתמזג למפלגה אחת לשם תיאום טוב יותר של פעולותיהם.
הכנס הראשון של המפלגה המאוחדת, אשר הוחלט שתיקרא "מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית", התקיים במינסק ב-13 במרץ 1898, אך לא השיג דבר, כיוון שחבריו היו מעטים, וכיוון שהוא לא קיבל שום החלטה חשובה בדמות מצע או חוקה.
הוועד המרכזי, שנבחר בכנס, נעצר מייד בתום הכנס.
בשנת 1903 התקיים הכנס השני, שבו הייתה מחלוקת בין לנין לבין מרטוב.
לנין רצה שהמפלגה תהיה מאורגנת פוליטית ושחבריה יהיו חייבים להיות פעילים (עקרון החברות הפעילה, על פי לנין) ושקבלת ההחלטות במפלגה תהיה שמורה לקבוצה נבחרת של מהפכנים, שיהיו הגוף הבכיר בין כנס לכנס, לגוף זה קרא לנין בשם "הוועד המרכזי".
מרטוב לעומתו, רצה שהמפלגה תהיה פתוחה יותר לחברים כדוגמת המפלגות הסוציאל-דמוקרטיות באירופה.
בהצבעה על מחלוקת זו הפסיד לנין למרטוב, 28 הצביעו למרטוב ו-23 ללנין.
כתוצאה מכך חל פילוג במפלגה וחסידי לנין התכנסו מחדש בנפרד ובהתכנסות זו הם היו כמובן הרוב, ולכן נקראו מאז בולשביקים (סיעת הרוב).
סיעתו של מרטוב נקראה, בהתאמה, סיעת ה"מנשביקים" (אנשי המיעוט).
מטרתה של סיעת הבולשביקים הייתה לתפוס את השלטון ברוסיה בכוח וליישם את משנתם "מלמעלה".
בנובמבר 1917 תפסו הבולשביקים את השלטון לאחר הפיכה והחלו להקים את השלטון הסוציאליסטי-בולשביקי (הידוע גם בתור דיקטטורה של הפרולטריון), אולם זמן קצר לאחר מכן התחילה מלחמת האזרחים ברוסיה שבה נלחמו הבולשביקים בכוחות אנטי-מהפכניים, שנודעו בשם הקיבוצי "הצבא הלבן" בחזיתות אחדות מסיביר שבמזרח עד חצי האי קרים שלחופי הים השחור.
לאחר תום המלחמה, שגבתה מיליוני קורבנות, הייתה רוסיה (שנקראה אז "הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית" ובראשי תיבות רספס"ר) לאחת המייסדות של ברית המועצות בדצמבר 1922.
הסיעה הבולשביקית הייתה זו שהניחה את היסוד למפלגה הקומוניסטית של ברית-המועצות (הסיעה האחרת, המנשביקים, נעלמה כמו שאר המפלגות שהיו ברוסיה – חלק מחבריהן הוצאו להורג, חלק אחר ברח, חלק פרש מהחיים הפוליטיים וחלק הצטרף לבולשביקים).
המפלגה הייתה, בהתאם לרצונו של לנין, צנטרל דמוקרטית, משמע "חופש בדיון הפנים מפלגתי, אחדות במעשה מחוץ למפלגה", והייתה בה שרשרת פיקוד ברורה.
בתקופה שלאחר לנין, ביטל סטלין את החופש בתוך המפלגה וניהל טרור קשה כלפי רבים מחבריה שביקרו אותו (גם אם עשו זאת במסגרת פנים-מפלגתית).
בשיח המקובל של המדינות הפשיסטיות החל משנות ה-20 שימש המונח "בולשביזם" כנרדף לשאיפתה של ברית המועצות לייצא את המהפכה הקומוניסטית לכל רחבי העולם.
הגדרת האויב של גרמניה הנאצית הייתה במפורש "מלחמה בבולשביזם".
חוגים אנטישמיים כינו את הבולשביזם "יודאו-בולשביזם".
בשיח של הליברליזם ושל מדינות המערב במלחמה הקרה ואף אחריה הוכתר בתואר "בולשביזם" כל שלטון המקיים תכונות "דיקטטורה של הפרולטריון" – שליטה ריכוזית של הממשלה במשק ומניעת שוק חופשי, החנקת יוזמה חופשית ומניעת חירויות ובפרט החופש לצבור רכוש והון.
בולסלבייץ (בפולנית: Bolesławiec; גרמנית: Bunzlau) היא עיירה בפרובינציית שלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין.
בשנים 1975–1998 העיירה הייתה חלק ממחוז ילניה גורה.
בולסלבייץ ידועה בייצור הבירה והקרמיקה הרחב שלה ואף מכנים אותה בשם "עיר הקרמיקה".
השם בולסלבייץ מקורו במילה הסלאבית בולסלב שמשמעותה "מפורסם מאוד".
בשנת 2001 חגגה בולסלבייץ את יום השנה ה-750 שלה.
על פי המסורת, השתתפה העיירה בקרב ליגניץ בשנת 1241. בשנת 1316, על מנת להגן על העיירה מפלישות עוינות, נבנו חומות סביב בולסלבייץ.
לשנת 1422 הייתה חשיבות מיוחדת, שכן באותה שנה, הוענקו לעיירה הרשאות לבישול בירה.
בשנת 1429, החומות המקיפות את העיירה, שהיו בנות יותר ממאה שנה, לא הצליחו למנוע מצבא ההוסיטים לכבוש את בונצלאו (כך נקראה אז - זהו שמה הגרמני).
תלאות נוספות התרחשו בשנת 1462, כאשר נהר בובר (Bóbr) הציף את החלקים הנמוכים בעיירה.
בשנת 1479, ההגנות הישנות הוחלפו בטבעת כפולה של חומות חדשות.
בשנת 1523 החלו מלחמות הדת בין הקתולים והפרוטסטנטים.
בינתיים, העיירה המשיכה לגדול ולהתפתח: בשנת 1525, האדריכל ונדל רוסקופף החל את בנייתו מחדש של בית העירייה בסגנון הרנסאנס החדש.
בשנת 1531 הושלמה מערכת הביוב בעיירה והגיעה אליה אספקת המים הראשונה.
בשנת 1642, במהלך מלחמת שלושים השנים נבזזה בונצלאו על ידי השוודים והטירה, הכנסייה וחלק גדול מהדיור בעיירה נהרסו.
החל משנת 1815, בונצלאו השתייכה לשלזיה הפרוסית.
באזור שנת 1820, החלה הריסת חומות ההגנה הישנות, כדי לאפשר הרחבה פיזית של העיירה.
בשנת 1907 מועצת העיר החליטה לפתוח מוזיאון המוקדש להיסטוריה של ייצור כלי החרס.
בתקופת השואה, הוקם בבונצלאו תת-מחנה ריכוז של מחנה הריכוז גרוס-רוזן בשם "מחנה בונצלאו".
מלחמת העולם השנייה הסתיימה כאשר 60% מהעיירה היה חרב.
התושבים הגרמנים הוגלו והוחלפו על ידי פליטים פולנים מהשטחים המזרחיים לשעבר של פולין ועל ידי מהגרים פולנים מיוגוסלביה וצרפת.
במהלך שנת 1960, נפתחו בעיירה סדנאות קרמיקה.
לאחר מכן נפתחו גם מוזיאון המוקדש למורשת הקרמיקה העשירה של בולסלבייץ, מפעל כימי, מפעל לייצור מבחנות ואמפולות והחלו עבודות כרייה.
בולסלבייץ התגלתה כמרכז תרבותי משמעותי עם מוניטין בין-לאומי לאירוח פסטיבלים.
ההכנסה הממוצעת בעיירה היא 465,221 זלוטי לנפש.
נכון לשנת 1993, מספר התושבים הרב ביותר שחיו בעיירה אי פעם הוא 44,711.
בולסלבייץ היא עיירה בפרובינציית שלזיה תחתית שבדרום-מערב פולין.
העיירה שוכנת על נהר בובר (Bóbr) ומוקפת ביערות רבים.
ב-33% משטח העיירה יש קרקע חקלאית ו-18% משטחה מיוער.
בולסלבייץ היא 1.75% משטח המחוז.
היא גובלת עם הגמיני: ורטה בולסלבייץ, נובוגרודז'ייס, גרומדקה ואושטניצה.
בולסלבייץ (בפולנית: Bolesławiec) הוא כפר במחוז ויירושוב שבפרובינציית לודז' בפולין, בו שכנה עד השואה קהילה יהודית.
היישוב נזכר לראשונה במאה ה-13, וקיבל זכויות עירוניות.
מעמדו העירוני של היישוב ניטל ממנו בשנת 1870, בעקבות מרד ינואר.
יהודים התיישבו בבולסלבייץ החל מאמצע המאה ה-18, ועסקו תחילה בעיקר בפונדקאות.
בסוף המאה ה-19 נבלמה התפתחות הקהילה כתוצאה מהגבלות מגורים על יהודים באזור.
ביישוב התקיימה קהילה עצמאית, ומסוף המאה ה-19 ועד ראשית המאה ה-20 כיהן במקום הרב משה יחיאל ברלאך.
בין מלחמות העולם כיהן כרב הקהילה הרב י' בנייץ.
בשנת 1930 הוקם ביישוב סניף של "השומר הלאומי", ובתקופה זו בלטה במקום מפלגת הציונים הכלליים.
טרם מלחמת העולם השנייה חיו בבולסלבייץ למעלה מ-500 יהודים.
עד אוגוסט 1941 חוסל היישוב היהודי בכפר, לאחר שאנשיו גורשו לריכוזים יהודיים גדולים יותר בסביבה, וגורלם היה זהה לגורל יתר היהודים במקומות אלו.
לאחר השואה שבו לכפר 8 יהודים בלבד, ובאוקטובר 1945 נרצחו כולם בידי פולנים.
בּוּלֶרִיָה (בספרדית: Bulería, ברבים: Bulerías) היא אחד מענפי הפלמנקו החשובים, הנפוצים והמורכבים ביותר.
מקובל להסביר את משמעות השם כנובע מהפועל burlar בספרדית, שמשמעו לעשות צחוק ממשהו, להשתעשע – בשל האופי ההומוריסטי-לעיתים של ענף מוזיקלי זה.
למעשה, מחיאות הכפיים המלוות את הבולריה יבוצעו בדרך כלל כשאחד המוחאים מספק את ההטעמה המרכזית, והאחר את ההטעמה 'בין הפעמות' (off-beat), כך שהתוצאה הסופית נשמעת מורכבת יותר.
המלודיה הבסיסית של הבולריה ה'קלאסית' היא פשוטה – ההתחלה בלה מז'ור (A), מעבר לסי במול מז'ור (Bb) וחזרה ללה מז'ור (A).
בשילוב עם המשקל שהוצג לעיל, המלודיה הבסיסית של הבולריה תוצג כך (משמאל לימין, המקפים מייצגים פעמה 'ריקה', ללא פריטה):
ומבנה מלא יותר של בולריה יכלול בנוסף גם אקורד דו מז'ור (C) לביצוע הסיום והחזרה ללה מז'ור:
אחד החידושים שהכניס פאקו דה לוסיה לעולם הפלמנקו היה הוספת מגוון רחב הרבה יותר של אקורדים ומהלכים מוזיקליים לבולריה, כדוגמת היצירה Compadres אותה חיבר וביצע יחד עם מנולו סַנלוּקאר, המדגימה את השילוב בין ההקפדה על המשקל ועל 'שלד' המבנה המוזיקלי, יחד עם שילוב חדשני של מלודיות ואקורדים ג'אזיים ואחרים.
מקורותיה ההיסטוריים של הבולריה לוטים בערפל, כמו אלו של רוב ענפי הפלמנקו.
יש שטענו כי מקורה במוזיקה ההודית של חבל פנג'אב, המכילה גם היא סגנון מוזיקלי דומה במשקל 12/8 (סברה רווחת רואה בצוענים האנדלוסיים את צאצאיהם של בני פנג'אב שגורשו משם בימי הביניים).
עם זאת, מקובל לזהות את לוקו מטֵאו (Loco Mateo, אמצע המאה ה-19) כזמר הפלמנקו הראשון שפיתח את הבולריה, כסיום מהיר יותר של הסולאה, ענף פלמנקו מרכזי המבוסס גם הוא על מקצב זהה.
בשלהי המאה ה-19 נוצרו ופותחו הבולריות הראשונות בעיר חרס (Jerez), אחד ממרכזי הפלמנקו החשובים באנדלוסיה.
עד היום אחד מסגנונות הבולריה הנפוצים ביותר הוא ה-Bulería de Jerez, המבוצעת בדרך כלל בסופה של כל 'מסיבת פלמנקו' (fin de fiesta).
מאז אמצע המאה ה-20, בעיקר הודות לפאקו דה לוסיה, התפתחה הבולריה למגוון כיוונים וסגנונות ביצוע, כאשר המכנה המשותף עם הבולריה ה'קלאסית' נותר למעשה המשקל בלבד (12/8).
בולשוי הוא סרט דרמה רוסי בבימויו של ואלרי טודורובסקי, המספר את סיפורה של רקדנית בלט מעיר פרובינציאלית המנסה את מזלה על בימת תיאטרון בולשוי במוסקבה.
בכורת הסרט ברוסיה התקיימה ב-11 במאי 2017. הסרט שודר בטלוויזיה ב-9 במרץ 2018 על בערוץ הטלוויזיה "רוסיה-1"
יוליה אולשנסקאיה היא רקדנית מוכשרת מעיירת כורים פרובינציאלית.
יום אחד היא רוקדת ברחוב להנאתה ומבחין בה אמן הבלט הנודע פוטוצקי, שמשוכנע שמצפה לה עתיד מזהיר בעולם הבלט ועל במת הבלט הגדולה במדינה.
אך כדי להפוך לבלרינה אמיתית עליה ללמוד בבית הספר לבלט, המנוהל על ידי גלינה בלצקאיה הקשוחה.
עם הזמן היא תגלה שאין זה פשוט להיות בלרינה וכי עליה לעבור הכשרה ארוכה ומפרכת בדרך לתהילה בעולם ריקודי הבלט.
שחקן דמות ולנטינה טליצ'קינה יוליה אלכסנדר דומוגארוב פוטוצקי אליסה פריינדליך גלינה
בולרז היא סדרת טלוויזיה מסוגת קומדיה-דרמה אמריקאית, שנוצרה על ידי סטיבן לווינסון בכיכובו של דוויין ג'ונסון בתפקיד ספנסר סטרסמור, שחקן NFL בדימוס שחייב לנווט בקריירה החדשה שבחר כסוכן של שחקני NFL אחרים.
הסדרה עלתה לראשונה ברשת הטלוויזיה בכבלים האמריקאית HBO ב-21 ביוני 2015, עם פרק פיילוט שכתב סטיבן לווינסון וביים פיטר ברג.
העונה החמישית והאחרונה עלתה ב-25 באוגוסט 2019 והסתיימה ב-13 באוקטובר 2019.
הסדרה מתרחשת בעיר מיאמי ומגוללת את קורותיהם של שחקני המיאמי דולפינס מליגת NFL האמריקאית.
דוויין ג'ונסון כספנסר סטרסמור, שחקן NFL בדימוס שהפך לסוכן שחקנים
רוב קורדרי כג'ו קרוטל, יועץ פיננסי בחברת אנדרסון פיננשיאל
ג'ון דייוויד וושינגטון כריקי ג'רט, שחקן NFL תחרותי ביותר
עומאר מילר כצ'ארלס גראן, שחקן NFL לשעבר שמחפש את הקריירה הבאה שלו
קרטר כוורנון ליטלפילד, שחקן NFL.
טרוי גאריטי כג'ייסון אנטולוטי, סוכן ספורט ידוע
לונדון בראון כרג'י, חבר ילדות של ורנון שמטפל בכספיו
ג'זמין סיימון כג'ולי גראן, אשתו של שחקן ה-NFL לשעבר צ'ארלס גראן
אריאל קבל כטרייסי לגט (עונה 2; עונה 1 ו-5), שדרנית ספורט של תחנת טלוויזיה מקומית שקרובה לספנסר
הול כאמבר, חברתו לשעבר של ריקי ג'רט שהופכת לימים לאם ילדתו.
הסדרה שודרה בבכורה בארצות הברית ברשת HBO ב-21 ביוני 2015, בקנדה ב-21 ביוני 2015 ב-HBO קנדה, בממלכה המאוחדת ב-8 בספטמבר 2015 ברשת סקיי אטלנטיק, באוסטרליה ב-15 בספטמבר 2015 ברשת Showcase.
העונה השנייה עלתה לראשונה ב-17 ביולי 2016 והשלישית ב-23 ביולי 2017. ב-8 באוגוסט 2017, HBO הזמינה את הסדרה לעונה הרביעית, שפרק הבכורה שודר ב-12 באוגוסט 2018. ב-6 בספטמבר 2018 חידשה HBO את הסדרה לעונה חמישית.
באוגוסט 2019 עלתה העונה החמישית והאחרונה של הסדרה.
הועמדה ב-2018 ושוב ב-2019 לפרס אמי לבידור בפריים טיים לעריכת הסאונד הטובה ביותר לסדרת קומדיה או דרמה (חצי שעה) ואנימציה.
בולשאיה אורדינקה הוא רחוב במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי של מוסקבה.
הרחוב המרכזי והעתיק ביותר של מחוז זאמוסקבורצ'יה ההיסטורי, גבול בין הראיונים העירוניים המודרניים יאקימנקה וזאמוסקבורצ'יה.
ברחוב נמצאת שגרירות ישראל במוסקבה, מטה ועדת התעופה הבין-מדינתית ומטה רוסאטום.
בולרו (בספרדית: Bolero) מתייחס לשתי סוגות שונות של מוזיקה היספנית בקצב איטי והריקודים הנלווים להם.
הסוג העתיק ביותר של בולרו מקורו בספרד בסוף המאה ה-18 כסוג של מוזיקה סלונית, שהשפיעה על מלחינים של מוזיקת אמנות ברחבי העולם, המפורסמת ביותר בבולרו של מוריס ראוול, כמו גם בסגנון פלמנקו המכונה .
מקורה של הסוגה האחרת הוא במזרח קובה בסוף המאה ה-19 כחלק ממסורת .
הסוגה והזמרה במקצב 4/4, זכתה לפופולריות רחבה ברחבי אמריקה הלטינית לאורך המאה ה-20
"בּוּם" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית קרן פלס בשיתוף הזמרות נטע ברזילי, נסרין קדרי, דורון טלמון והראפרית עדן דרסו.
השיר יצא לאור ב-4 במרץ 2021, כסינגל שלא על ידי חברת תקליטים.
השיר נכתב על ידי קרן פלס ועדן דרסו, הולחן על ידי קרן פלס והופק על ידי פלס בשיתוף עדי רותם.
השיר נכתב למטרת עידוד נשים להוציא יותר מוזיקה נשית ולא לפחד.
הפרויקט נוצר בשיתוף תחנת הרדיו גלגלצ ויוטיוב.
בסמוך לצאתו כסינגל הועלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי.
השיר יצא לקראת יום האישה ובמקביל אליו יצא סרטון.
השיר הושמע בבכורה בתוכנית מדינה בדרך.
הוידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר בוים על ידי לליב סיון והועלה לערוץ היוטיוב של גלגלצ ב-4 במרץ 2021. בקליפ ניתן לראות את הזמרות כל אחת מביתה שרות את מילות השיר.
קרן פלס אמרה על השיר: "אני מודה על הזכות להוביל פרויקט מעצים וחשוב כזה ששם בפרונט את המוזיקאיות הישראליות והיצירה שלנו.
כל הנשים שתרמו מכשרונן לשיר, הגיעו לאולפן בפתיחות ונדיבות הדדית, מתוך אהבת המוזיקה ותחושת שליחות לדבר.
עברתי חוויה מעוררת השראה ואני גאה בתוצאה ובחברותיי המדהימות למקצוע.
חנית מרינוב, סמנכ"לית שיווק Google בישראל: "מדי שנה אנחנו מפרסמים את עשרת הקליפים האהובים ביותר בישראל ומשנת 2015 ועד היום - רק 20% מהם היו של זמרות.
מכאן נולד הרעיון לפנות לגלגלצ לקידום פרויקט מוזיקלי משותף שיעביר את המסר שלא מדובר בגזרת גורל, אלא במצב שצריך לשנות".
נדב רביד, מנהל גלגלצ הוסיף: "40% אחוז מהשירים שאנחנו מנגנים, או מבין אלה שאנחנו מוסיפים לפלייליסט, הם שירים שנשים מעורבות בביצועם, על אף שרק כרבע מהשירים שנשלחים לגלגלצ מדי שבוע הם כאלו.
ביחד נוכל אולי לעורר השראה ולאזן קצת את המגרש בו פועלות היוצרות".
בולשרצ'יה הוא יישוב בסגנון עירוני ברוסיה, במחוז אומסק.
ממוקמת בגדה השמאלית של אירטיש, 205 קילומטר צפונית לאומסק ו-98 קילומטר מטרה.
בעיר פועלים גן חיות ומוזיאון.
היישוב הוקם בשנת 1627. ב-1740 בקרבת המקום הוקם מאחז.
במאחז, בראשיתו, שירתו כשבעים קוזאקים.
ב-1750 מעמדו של היישוב שונה ממאחז לכפר.
במקום עברה דרך אשר חיברה את מוסקבה עם סיביר, מה שתרם רבות להתפתחותה של בולשרצ'יה.
בּוּלְשִׁיט (Bullshit, Bullshite או Bullcrap) הוא ביטוי נפוץ בשפה האנגלית, שעשוי להיחשב כביטוי פוגעני.
בלשון נקייה הביטוי מקוצר ל-Bull או בראשי תיבות B.S.
ביטוי דומה באנגלית בריטית הוא "Bollocks" .
לרוב מדובר בסלנג או בגידוף שפירושו "שטויות", "הבלים" או "נונסנס", בדרך כלל בתגובה לאמירות או לפעולות הנתפסות כמטעות, לא הוגנות או שקריות.
המונח יכול לשמש כמילת קריאה ולשאת מגוון רחב של משמעויות סמנטיות.
בפילוסופיה ובפסיכולוגיה קוגניטיבית משתמשים לעיתים במונח "בולשיט" כדי להתייחסות לאמירות חסרות שחר וחסרות כל יחס לאמת, להבדיל משקר שנועד להכחיש אמת מסוימת באופן מניפולטיבי.
בעסקים ובניהול, מוצעים הנחיות להבנת, להכרה, ולפעולה למניעת בולשיט, לצורך הפסקת הייצור וההפצה של סוג זה של מצג שווא במקום העבודה, התקשורת והחברה.
בתוך ארגונים בולשיטינג נחשב לנוהג חברתי שאנשים עוסקים בו כדי להפוך לחלק מקהילת המשוחחים, לבצע דברים בקהילה ולחזק את זהותם.
המחקר ייצר גם את סולם תפיסת הבולשיטינג הארגוני (OBPS) החושף שלושה גורמים של בולשיט ארגוניים (התייחסות לאמת, הבוס, ושפת הבולשיט) שניתן להשתמש בהם כדי לאמוד את התפיסות לגבי היקף הבולשיט הארגוני הקיים במקום עבודה.
כמילת קריאה, "בולשיט!" מבטאת חוסר שביעות רצון ממשהו או ממישהו, אך שימוש זה לא בהכרח מתבטא בהקשר של אמת כלשהי.
השימוש במילה "Bull", במשמעות של "שטויות" רווח במאה ה-17, ואילו המונח "בולשיט" שימש כבר בשנת 1915 בסלנג הבריטי, והאמריקאי ונהפך פופולרי רק במהלך מלחמת העולם השנייה.
ייתכן שהמילה "Bull" עצמה נגזרה מ-"bole" שבצרפתית עתיקה פירושו "הונאה".
המונח "horseshit" הוא שם נרדף כמעט.
מקבילה אנגלית דרום-אפריקאית הנפוצה גם בסלנג האוסטרלי, היא "bull dust".
אף על פי שאין קשר אטימולוגי מאושר, משמעויות ישנות אלו הן שם נרדף לביטוי המודרני של "Bull" בתור "שור", הנחשב בדרך כלל ומשמש כצמצום של "בולשיט".
הצעה אחרת, לדברי הלקסיקוגרף אריק פרטרידג', היא שהמונח פופולרי על ידי כוחות אוסטרליה וניו זילנד החל משנת 1916 כשהגיעו לחזית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
פרטרידג' טוען כי הקצינים הבריטיים שמו דגש על "שור"; כלומר, תשומת לב למראה החיצוני, אפילו כשהיה מכשול לנהל מלחמה.
החופרים הזרים לכאורה לעגו לבריטים בכך שכינו זאת צואת שור.
בדרך כלל משתמשים ב"בולשיט" לתיאור הצהרות של אנשים שעוסקים בתגובת הקהל ולא באמת ובדיוק.
בהזדמנות בולטת אחת, המילה עצמה הייתה חלק מפרסומת שנויה במחלוקת.
במהלך מסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1980, מועמד מפלגת האזרחים בארי קומונר הציג פרסומת ברדיו שהחלה בשחקן שקרא: "בולשיט!
קרטר, רייגן ואנדרסון, הכל בולשיט!" רשת NBC סירבה להפעיל את הפרסומת בגלל השימוש בה במתמקד, אך מסע הפרסום של קומונר פנה בהצלחה לוועדת התקשורת הפדרלית בבקשה לאפשר לפרסום המודעה ללא עריכה.
הפילוסוף היהודי-אמריקאי הארי פרנקפורט מאפיין במאמרו "על בולשיט" משנת 1986 (שפורסם מחדש כספר ב-2005) את הבולשיט כסוג של שקר הנבדל משקר רגיל.
השקרן, לדידי פרנקפורט, יודע מהי האמת ואכפת לו ממנה, אך מתכוון להטעות במקום לומר את האמת.
לעומת זאת, ל"בולשיטיסט" (או ל"מזבל-השכל") לא אכפת מהאמת ורק מבקש ליצור רושם כלשהו.
פרנקפורט קושר את ניתוח הבולשיט עם הבוז של לודוויג ויטגנשטיין לדיבור "נונסנס", ולמושג הפופולרי "bull session" בו הדוברים עשויים לנסות להציג דעות חריגות ללא מחויבות.
הוא מתקן את האשמה בשכיחות ה"שטויות "בחברה המודרנית באנטי-ריאליזם ובתדירות ההולכת וגוברת של מצבים בהם מצפים מאנשים לדבר או לחוות דעות ללא ידיעה נאותה בנושא.
כמה פרשנים פוליטיים ראו שמושג הבולשיט של פרנקפורט מספק תובנות בקמפיינים פוליטיים.
הפילוסוף המרקסיסט ג'רלד אלן כהן, הנגיד בספרו "עמוק יותר בבולשיט", בין סוג ה"בולשיט" שפרנקפורט מתאר לבין סוג אחר: שיח בולשיט המוצג כתחושה.
כהן מציין שאפשר לייצר בולשיט מסוג זה בטעות או במכוון.
בעוד שסופרים מסוימים מייצרים שטויות במכוון, אדם יכול גם לכוון לחוש ולייצר בולשיט בטעות; או אדם שרומה על ידי פיסת בולשיט יכול לחזור על כך בתמימות, ללא כוונה להונות אחרים.
כהן מציין לדוגמה את פרשת סוקל כבולשיט מכוון.
אולם מטרתו של סוקאל ביצירתו הייתה להראות כי העורכים ה"פוסט-מודרניסטים" שקיבלו את מאמרו לפרסום לא יכלו להבדיל בין בולשיט לתבונה, ובכך משתמע שתחומם הוא "בולשיט".
"עבודות בולשיט" אצל דייוויד גרייבר
האנתרופולוג האמריקאי דייוויד גרייבר טוען בספרו "עבודות בולשיט" בדבר קיומן ופגיעתן החברתית של משרות חסרות משמעות.
הוא טוען שמעל מחצית מהעבודה החברתית היא חסרת טעם, שהופכת להרסנית מבחינה פסיכולוגית.
מחוץ לעולם האקדמי, בקרב דוברים טבעיים של אנגלית אמריקאית, כמילת קריאה או כשם תואר, המילה "בולשיט" מורה על מורת רוח כללית, מביעה התנגדות או מצביעה על חוסר הוגנות בתוך מצב עניינים כלשהו.
במשלב דיבורי ה"בולשיט" אינו מהווה ערך אמת לשיח של אחר.
הבולשיט פשוט מתייג משהו שהדובר לא אוהב ומרגיש שהוא לא מסוגל לשנות.
באנגלית המדוברת של אזור בוסטון, מסצ'וסטס, "בולשיט" יכולים לשמש כשם תואר כדי לתקשר שזועמים או כועסים, למשל, "הייתי בולשיט אחרי שמישהו חנה במקומי".
בולקלובן 1893 (בדנית: Boldklubben af 1893 בקיצור: B.93, פירושו: מועדון הכדור של 1893) הוא מועדון ספורט דני וקבוצת כדורגל שבסיסה בעיר קופנהגן.
הקבוצה כיום משחקת בליגה הדנית השלישית אולם בעבר הייתה אחת הקבוצות הבולטות בכדורגל הדני כששיחקה בליגת העל הדנית וזכתה ב-9 תוארי אליפות הליגה הדנית (בהם זכתה משנת 1916 ועד 1946), ובגביע דני אחד בשנת 1982.
המועדון הוקם בשנת 1893 בתחילה כמועדון לקריקט שהיה משחק כדור פופולרי באזור, והוא אחד המועדונים הוותיקים ביותר בדנמרק, כאשר ב-1895 הוקמה מחלקת הכדורגל של המועדון, כאשר מ-1896 התחרה המועדון בתחרות הרשמית הראשונה שלו - אליפות באזור קופנהגן.
ב-1912 הוקמה ליגת העל הדנית כאשר בולקלובן 93 אחת מהקבוצות המייסדות.
בעונת 1915/1916 מסיימת בפעם הראשונה הקבוצה במקום הראשון בליגה ומוכתרת כאלופת דנמרק בפעם הראשונה בהיסטוריה, כאשר עשר שנים מאוחר יותר, בעונות 1926/1927 ו-1928/1929 מצליחה לשחזר הקבוצה את הישג זה.
אולם שנות ה-30 היו שנות השיא של המועדון שבעשור זה שלט בליגה הדנית וזכה ב-4 אליפויות מדינה.
בשנות ה-40 זכה המועדון בעוד 2 אליפויות ב-1942 וב-1946, שסיים רצף של 2 עשורים מוצלחים למועדון, אולם בהמשך הקבוצה דעכה וירדה לליגות הנמוכות יותר.
בין השנים 1975 ועד 1983 חזרה הקבוצה לליגה הבכירה, כאשר בשנת 1982 הצליח המועדון להגיע להישג יוצא דופן כאשר לקח את גביע המדינה הדני נגד בולקלובן 1903, היריבה מהאזור, אולם עונה לאחר מכן ירדה לליגת המשנה.
הפעם האחרונה בה המועדון הופיע בליגה הבכירה הייתה עונת 1998/199 לאחריו ירד לליגות הנמוכות שם הוא מבלה מאז בעיקר בגלל בעיות כלכליות.
בולקלובן 1903 (בדנית: Boldklubben 1903 בקיצור: B 1903, פירושו: מועדון הכדור 1903) הוא מועדון ספורט דני וקבוצת כדורגל שבסיסה בפאתי העיר קופנהגן, גנטופטה.
קופנהגן, שנהייתה לקבוצה העיקרית של העיר קופנהגן, ואחת המובילות בדנמרק.
המועדון נוסד ב-2 ביוני 1903 באוסטרברו שבקופנהגן, ובתחילה שיחק באצטדיון ה"אוסטר פאלד" ולאחר מכן באידרספטפארקן לפני שהעביר את כל משחקי הבית לאצטדיון גנטופטה ב-1976.
מועדון B 1903 הייתה בן הקבוצות ההבולטות ביותר בדנמרק בשנות ה-20 וה-30 כאשר זכתה שלוש פעמים באליפות המקומית, וב-1938 בטורניר הדני.
מאז הקמת הטורניר הדני ב-1928 ועד למיזוגו עם KB בשנת 1991, המועדון שיחק ב-62 מתוך 65 עונות של הליגה הבכירה בדנמרק.
מ-1969 עד 1979 המועדון שוב היה בין הדומיננטיים בכדורגל הדני עם שלוש אליפויות ותואר גביע.
ב-1968, B 1903 סיימה במקום הראשון בליגה השנייה עם אריק דנונג כמאמן, אך לעונה שלאחר מכן הגיע לקבוצה בוסה האקנסון בן ה-26 כמאמן.
השוודי הציג מושגים חדשים לחלוטין של תוכנית אימונים, ו-B 1903 זכה במפתיע באליפות דנמרק בשנת 1969. בעונה שלאחר מכן, B 1903 זכתה שוב באליפות.
הפעם אחרי סיום מורט עצבים.
לפני המחזור האחרון, הווידורה הייתה במקום הראשון, אבל הווידורה הפסידה 1-3 בחוץ לוויילה.
לאחר מכן B 1903 ניצחה את 2–3 אולבורג, והקבוצה זכתה באליפות רק בזכות יתרון של שער אחד בהפרש השערים.
גם האליפות האחרונה של B 1903 ב-1976 הוכרעה ביום האחרון של העונה.
פורוורד הוביל אחרת את הליגה הראשונה עם הפרש שערים טוב יותר, אבל המשחק האחרון הסתיים בתוצאה 0-0 בנסטבד, כך ש-B 1903 ניצחה את ויילה ולקחה את האליפות בפעם השביעית בהיסטוריה.
ב-1979, המועדון הבטיח את ניצחון הגביע הראשון שלו עם ניצחון 0–1 בגמר על קוגה.
ב-1982, B 1903 שוב הגיעה לגמר הגביע והגיעה למקום השלישי בליגה הבכירה, אך בשנה שלאחר מכן המועדון ירד לליגת המשנה.
עם זאת, המועדון חזר בזריזות לליגה הבכירה לאחר שסיים ראשון ב-1984, וב-1986 זכתה B 1903 בגביע המדינה הדני בפעם השנייה.
אף על פי ש-B 1903 נקלע לא פעם לקשיים כלכליים גדולים, את הגירעונות משנת 1978 ואילך כיסה תמיד אחד משחקני המועדון מקבוצת האלופה של 1938, עורך הדין ואיש העסקים אלכס פרידמן.
מסוף שנות ה-80, פרידמן מממן רכישות של שמות חזקים כמו מייקל מנישה, פייר לארסן, טורבן פיצ'ניק וקרסטן וג'נסן, בעוד שחקנים כמו פר פרנדסן ולארס הייר נילסן עולים מקבוצות הנוער.
עם בני יוהנסן כמאמן, בשנת 1990 הגיעה הקבוצה למקום השני בליגה הבכירה והעפילה לגביע אופ"א של עונת 1991/1992, שם ניצחה את באיירן מינכן בחוץ בניצחון מרשים של 2–6. בהמשך הגיעה הקבוצה אף עד לרבע גמר הגביע אך הודחה על ידי טורינו.
באותה עונה, B 1903 נמצאת ממש בצמרת ליגת העל, אבל שלושת המשחקים האחרונים לפני המיזוג עם KB ב-1992 לא התקיימו.
ב-28 במאי 1992, הפסידה B 1903 בתוצאה 0-3 בגמר הגביע ל-AGF באצטדיון ארהוס.
שלושה ימים לאחר מכן, הקבוצה מאבדת את המקום הראשון בליגת העל לאחר תבוסה נוספת ל-AGF, ובמחזור האחרון לינגבי ב"ק בהחלט לוקחת את האליפות, כשב' 1903 מפסידה בבית מול לינגבי עם 0–1.
לאחר מכן התאחדה הקבוצה עם קבוצת KB והמשיכה את דרכה כפ.צ.
בינתיים הוקמה הקבוצה המקורית מחדש על ידי תומכיה כמועדון חובבני בליגות הנמוכות.
ליגת העל הדנית: 7 אליפויות
בולקלובן פרם (בדנית: Boldklubben Frem ידוע גם כ-Frem,BK Frem או BK Frem Copenhagen; פירושו: מועדון הכדור פרם) הוא מועדון ספורט דני וקבוצת כדורגל שבסיסה בפאתי העיר קופנהגן, ולבי-סונדהנון.
הקבוצה כיום משחקת בליגה הדנית השלישית, אולם בעבר הייתה אחת הקבוצות הבולטות בכדורגל הדני כששיחקה בליגת העל הדנית וזכתה בשישה תוארי אליפות הליגה הדנית (בהם זכתה משנת 1923 ועד 1944), ובשני גביעי מדינה דנים בשנים 1956 ו-1978.
המועדון נוסד ב-17 ביולי 1886 בשם "Fremskridtsklubbens Cricketklub" (בתרגום: "מועדון הקריקט של מועדון הקידמה") - מועדון קריקט וכדורגל.
המועדון היה בתחילתו סניף פוליטי של התאחדות השמאל בקופנהגן.
לאחר מכן שינה את שמו ב-9 בדצמבר 1887 ל"Boldklubben Frem" ("מועדון הכדור פרם") והוא אחד ממועדוני הספורט הוותיקים ביותר בדנמרק.
בהתחלה, BK Frem התבססה ברובע אוסטרברו שבקופנהגן ושיחקה משחקים ב-"Fælledparken" ("פילדפאקרן").
בשנת 1905, BK Frem עבר לאצטדיון איינהוביין שברובע וסטרברו בקופנהגן, שם בנה המועדון את תדמיתו כמועדון הפועלים.
מרגע הקמת ה"טורניר הדני" שהיה בעצם האליפות הארצית בדנמרק לכדורגל ב-1927 ועד 1980, פרם תמיד שיחקה בליגה הבכירה - מלבד העונות 1961 עד 1963. במיוחד בשנות ה-30 ותחילת שנות ה-40, אז המועדון היה בשיאו ודומיננטי בכדורגל הדני וזכה בחמש אליפויות דנמרק בתקופה זו.
בשנת 1942 עברה פרם לאצטדיונה הנוכחי ולבי אידראטספארק שנמצא בולבי-סונדהנון בקופנהגן.
עם זאת הקבוצה עדיין שיחקה את משחקי הבית שלה בפארק הספורט קופנהגן עד שהיציעים הראשונים בפארק הספורט ולבי היו מוכנים ב-1965.
מאז תום מלחמת העולם השנייה, לא הצליחה הקבוצה לזכות בתואר האליפות הדני, אך חמש פעמים סיימה הקבוצה כסגנית האלופה.
ב-1976, פרם איבדה את המקום הראשון ואת תואר האליפות ביום המשחק האחרון בגלל תוצאת 0-0 בלבד מול נסטבד.
המועדון זכה לראשונה בטורניר הגביע הדני ב-1956, בו הביסה את אקדמיסק בולקלוב 1-0 בגמר.
בשנת 1978, פרם זכתה בגביע האחרון של המועדון עם ניצחון בגמר הגביע על פני שלושה משחקים מול אסביירג.
בשנת 1981 הגיעה פרם לגמר, אך הפסידה לויילה.
ב-1988, פרם עלתה לליגת העל הדנית והייתה לסגנית האלופה בעונת 1991/1992. אולם בשנה שלאחר מכן, המועדון ירד שוב ליגה ובמקביל הוכרז כפושט רגל, מה שפירושו היה ירידה כפויה לדנמרק-סריין (הליגה הרביעית).
ב-2003 חזרה פרם לליגת העל לעונה אחת.
ב-2010, אחרי כמה שנים של בעיות כלכליות, הכריזה פרם על פשיטת רגל פעם נוספת והורדה לליגות הנמוכות, שם היא נמצאת מאז.
בולשביזם תרבותי הוא מונח תעמולתי עמום ששימש בעיקר בזמן משטר גרמניה הנאצית כדי להוקיע תנועות חילוניות, מודרניות ופרוגרסיביות.
המונח קשור קשר הדוק לתאוריית הקונספירציה האנטישמית "יודאו-בולשיביזם" ולתפיסת ה"אמנות המנוונת" שגינתה אמנות מודרנית.
הנאצים נהגו לסווג אינטלקטואלים ואנשי תרבות שלא היו לרוחם כ"בולשביקים" על שם התנועה המהפכנית ברוסיה.
המונח "מרקסיזם תרבותי" הוא גרסה עכשווית של המונח, כחלק מתאוריית קשר אנטישמית של הימין הקיצוני.
גרסה זו של המונח שימשה גם את הטרוריסט הימני הקיצוני, אנדרס ברינג בריוויק, בפרק המבוא של המניפסט שלו.
בהתפתחותה של האמנות המודרנית בתחילת המאה ה-20, חל מעבר מערכים אמנותיים מסורתיים לאלה המבוססים על תפיסות ורגשות אישיים של האמנים.
דחייה זו של הסמכות המסורתית, ממשיכה מגמות מקבילות כמו המהפכה התעשייתית, עליית האינדיבידואליזם בעידן הנאורות ועליית הדמוקרטיה כצורת השלטון המועדפת במערב.
עם זאת, גרמנים שמרנים רבים באותה תקופה, והנאצים במיוחד, חשו כי הלכידות של התרבות המערבית מצויה בסכנה.
ה"שבר" המודרניסטי התרחש במקביל למהפכת אוקטובר של 1917 ברוסיה, ואלו שחשו מאוימים מנקודת המבט האמנותית החדשה קישרו אותה עם הקבוצה שעלתה לשלטון לאחר אותה מהפכה, הבולשביקים ועם הפילוסופיה הפוליטית המרקסיסטית-לניניסטית שלהם.
למעשה, הקשר בין המודרניזם לבולשביזם היה קלוש ביותר, ובעיקר עניין של שניהם קיימים באותה תקופה סוערת בהיסטוריה האירופית.
על אף שלימים התפרסמה הכרזתו של הדאדאיסט ריכרד הולסנבק שהדאדא הוא עסק "בולשביסטי", התנועה קמה באופן בלתי תלוי בבולשיביזם.
הקשר של אמנות חדשה לבולשביזם הופץ בשיח הימני והלאומני בשנים הבאות.
אדולף היטלר הקדיש פרק ל"בולשיביזם של האמנות" בספרו 'מיין קאמפף' (1923), והמושג נקשר גם ב"אמנות מנוונת" (Entartete Kunst).
על רקע עלייתו של היטלר לשלטון, הנאצים גינו מספר סגנונות עכשוויים כ"בולשביזם תרבותי" וכ"אמנות מנוונת", בעיקר אמנות מופשטת ואדריכלות באוהאוס.
לאחר ששלטו בממשלה, עברו הנאצים לדכא סגנונות אמנות מודרנית ולקדם אמנות עם נושאים לאומיים וגזעיים.
אישי אמנות שונים מתקופת רפובליקת ויימאר, כולל רנר, הולסנבק ואנשי הבאוהאוס, נדחקו לשוליים.
בין התאריכים 19 ביולי ל-30 בנובמבר 1937 המפלגה הנאצית הציגה את תערוכת האמנות המנוונת.
אחד הסופרים הראשונים מחוץ לגרמניה ששייכו את הבולשביזם לאמנות המודרנית, היה הסופר הפשיסט-האיטלקי יוליוס אבולה.
אבולה עסק בעברו בציור דאדאיסטי לאחר מלחמת העולם הראשונה, דבר שהחשיב מאוחר יותר לעיסוק דקדנטי.
במאמר בשם Sui limiti del bolscevismo culturale (על גבולות הבולשביזם התרבותי), שפורסם בפברואר 1938 במגזין החודשי La Vita Italiana, הוא כינה את תנועת הדאדא "בולשביזם תרבותי".
העיתונאי והפציפיסט קרל פון אוסייצקי לעג לגמישות המונח בכתבים הנאצים:באותה תקופה הטיפוגרף הגרמני פול רנר פרסם מאמר נגד האסתטיקה הנאצית שכותרתו "Kulturbolschewismus?".
Boom TV (הייתה ידועה גם בשם Boom Extrasatellit), הייתה חברת טלוויזיה בלוויין רומנית שהוקמה על ידי משקיעים ישראלים, והחלה בשידוריה באמצעות הלוויין הישראלי עמוס 2 ב-21 בדצמבר 2005. היא הייתה החברה היחידה ברומניה באותה עת שהציע שירותי טלוויזיה רב-ערוצית בפורמט דיגיטלי.
כמו כן, החברה הפיקה 10 ערוצי טלוויזיה בלעדיים משלה, כולל ערוצי ספורט, ערוצי סרטים, תוכניות ילדים ומוזיקה, כמו גם סיפקה את שירות הסרטים הראשון בתשלום לפי צפייה במדינה.
החברה הוקמה בתחילת 2005, בשם DTH Television Group SA, ביוזמת חברת "מילומור סחר ותקשורת" של איש העסקים פרדי רובינסון וחברת "אלרן השקעות" של גדי ודורי דנקנר.
בהמשך הצטרפה קרן ההשקעות "RP קפיטל" שרכשה 20% ממניות המיזם.
התוכנית העסקית של החברה הייתה מבוססת על העובדה שברומניה באותה עת היו שידורי טלוויזיה רב-ערוצית בפורמט אנלוגי בלבד, על תשתית טלוויזיה בכבלים שלא נפרסה בכל המדינה, עם שיעור חדירה של כ-25% מבתי-האב באזורים הכפריים.
החברה ביקשה להציעה שירות קל לפריסה עם עשרות ערוצים, באמצעות טכנולוגיה דיגיטלית מתקדמת.
בדצמבר 2005 החלה בשידורי ניסיון עם שירותי תקשורת שסיפקה חברת חלל תקשורת, באמצעות הלוויין עמוס 2, ומערכת הצפנה שסיפקה חברת NDS מירושלים.
באותו חודש זכתה "קבוצת אבישר" במכרז להקמת מרכז הבקרה של החברה.
השירות של החברה הושק רשמית באפריל 2006 תחת שם המותג Boom TV, אותו בחרו עובדי החברה בהצבעה.
בעת השקת השירות אמר דורי דנקנר, יו"ר ומנכ"ל "אלרן השקעות": "אנו מקווים כי תוך שלוש שנים יהיו לחברה לפחות 500 אלף מנויים".
בחברה הושקעו תחילה רק כ-11 מיליון אירו, היא העסיקה כ-70 עובדים והתוכנית הייתה להגיע לאיזון תפעולי בתוך 12 חודשים מתחילת השידורים המסחריים, לאחר שהחברה תגייס 100 אלף מנויים בהכנסה ממוצעת למנוי של 9 יורו לחודש.
בדצמבר 2006 הודיעה כי היא מתקדמת בקצב איטי מהצפוי, היא גייסה רק כמה אלפי מנויים וקצב הגיוס הוא בין 2,500 ל-3,000 מנויים בחודש.
בשנת 2007, שונה שם השירות ל-Boom Extrasatellit.
באוקטובר 2007 רכשה חברת "ליוורמור השקעות" של איש העסקים נעם לניר 15% ממניות החברה בתמורה ל-9.6 מיליון יורו.
בסוף אותה שנה הקימה חברת "ענני תקשורת" ערוץ ילדים עבור החברה.
בינואר 2008 הודיעה שיש לה 112 אלף מנויים וקצב הצטרפות של מינויים חדשים השתפר לכ-14-12 אלף בחודש; עם זאת היא לא הגיעה לאיזון תפעולי וקצב שריפת המזומנים החודשי עמד כל כ-3.5 מיליון יורו.
באפריל 2008 החלה להשתמש בשירותי הלוויין עמוס 3. במהלך 2008 גייסה אשראי למימון פעילותה מבנקים ברומניה והחל לחפש משקיעים נוספים, אך היא המשיכה לצבור הפסדים כבדים.
עם זאת, החברה התמודדה עם קשיים כלכליים ונכנסה לפשיטת רגל במאי 2010. במרץ 2011, בסיס הלקוחות שלה הועבר ל-Dolce TV, שירות שסופק על ידי חברת התקשורת הלאומית Romtelecom, אשר מאוחר יותר הפכה ל־Telekom Romania ולאחר מכן התמזגה עם Orange Romania.
בולקיזה (באלבנית: Bulqizë) היא עיירה ורשות מקומית השוכנת במחוז דיבר אשר במזרח-מרכזה של אלבניה.
בולקיזה שוכנת על המדרונות המערביים של רכס הרי קוראב , בגובה של כ-750 מטרים מעל פני הים.
העיר משתרעת בעמק צר המקשר אותה לגבול עם מקדוניה הצפונית.
הנוף באזור מאופיין בהרים תלולים, עמקים צרים וזרימות מים רבות היורדות לכיוון הנהר מאט .
הסביבה עשירה ביערות אשור, אורן ואלונים.
הקרקע באזור היא סלעית, בעלת שכבות מינרליות עשירות, ובמיוחד כרום, שהפך את בולקיזה למוקד הכרייה המרכזי באלבניה.
האקלים באזור הוא הררי-יבש למחצה, עם מאפיינים יבשתיים: חורפים קרים ומושלגים וקייצים מתונים ונעימים.
הטמפרטורה הממוצעת בינואר נעה סביב −3°C עד +5°C, וביולי סביב 22–26°C ביום.
כמות המשקעים השנתית נעה בין 1,100 ל-1,300 מ"מ, ורובם יורדים בחודשים נובמבר–אפריל.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים על התיישבות אנושית באזור בתקופת האבן החדשה.
בתקופת האימפריה הרומית נכלל האזור בשטח פרובינקיית איליריה.
השם "Bulqizë" מופיע לראשונה בדפתר עות'מאני מ-1467. במהלך התקופה העות'מאנית היה היישוב קטן ומרוחק, ונשען בעיקר על חקלאות ומסחר מקומי מוגבל.
בתקופת מלחמת הבלקן הראשונה נכבש האזור על ידי הארמייה הסרבית השנייה.
לוחמים מקומיים התקוממו נגד הפלישה, ולאחר תום מלחמת הבלקן השנייה סופחה בולקיזה לשטח אלבניה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה (1914–1918) היה האזור נתון לשלטון מתחלף של מעצמות המרכז ומדינות ההסכמה.
בולקיזה עצמה לא שימשה זירת קרבות מרכזית, אך סבלה ממחסור ומגיוס כפוי של גברים לצבאות הכיבוש.
ב-1939 נכבשה אלבניה על ידי איטליה הפשיסטית, ובולקיזה נכללה באזורי השלטון האיטלקיים.
ב-1943, במהלך מלחמת העולם השנייה בעקבות הסכם שביתת הנשק עם איטליה, כבש הוורמאכט את אלבניה.
ב-1944 שוחרר האזור על ידי כוחות צבא בריטיים ופרטיזנים קומוניסטיים בראשות אנוור הוג'ה אשר תפס את השלטון במדינה.
הגרמנים נסוגו בשיטת אדמה חרוכה והותירו נזקים כבדים בבולקיזה.
בתקופת השלטון הקומוניסטי הפכה בולקיזה למוקד כרייה מרכזי.
ב-1948 הוחל בכרייה שיטתית של עפרת כרום, שהפכה לעמוד השדרה הכלכלי של העיר.
בשיא תקופת הכרייה (שנות ה־70–80) הופקו ממכרות בולקיזה יותר מ־13 מיליון טון עפרה.
העיר גדלה והוקמו בה בתי מגורים, מוסדות ציבור, בתי ספר ובתי תרבות.
סתיו העמים לא פסח על אלבניה, ובראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 קרס השלטון הקומוניסטי במדינה.
עם המעבר לכלכלה חופשית, חלק מהמכרות נסגרו או הופרטו.
המצב הכלכלי הורע, והייתה הגירה שלילית מהעיר, בעיקר הגירת עבודה למדינות שכנות.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 גובשו תוכניות לפיתוח תיירות תעשייתית והיסטורית בעיר, כולל הקמת מוזיאון כרייה ופארק "Retro Albania" המציג את מורשת התקופה הקומוניסטית.
רוב תושבי בולקיזה הם מוסלמים, עם נוכחות מודגשת של טריקת הבקטשיה.
בעיר קיימת טקה בקטשית שנוסדה בראשית המאה ה-19, נהרסה ב-1860, שוקמה ב-1900, נסגרה בתקופה הקומוניסטית, נפתחה מחדש ב-1994 כתורבה, ומהווה מוקד משיכה לתיירים.
בּוֹלֶסְלָב פְּרוּס (בפולנית: Bolesław Prus; שם לידה: אלכסנדר גלובצקי - Aleksander Głowacki; 20 באוגוסט 1847 – 19 במאי 1912) היה סופר, פובליציסט והוגה דעות פולני, מחשובי יוצרי תקופת הפוזיטיביזם הפולני ואחד מעמודי התווך של הריאליזם בספרות הפולנית.
נודע ככרוניקן של ורשה וכאחד ממבשרי הקדמה והמדע בפולין של סוף המאה ה־19. בין יצירותיו הידועות נמנות הרומנים "הבובה" ו"פרעה".
אלכסנדר גלובצקי נולד ב־20 באוגוסט 1847 בעיירה הרוביישוב שבפולין הקונגרסאית ("ממלכת פולין"), אז חלק מהאימפריה הרוסית, בן לאנטוני גלובצקי, כלכלן אחוזות ממוצא אצילי, ולאפולוניה לבית טרמינסקה.
הוא התייתם מאמו בגיל שלוש ומאביו בגיל תשע, וגדל תחילה אצל סבתו בפואווי ולאחר מכן אצל דודתו בלובלין, שם למד בבית הספר הריאלי המחוזי.
בשנת 1863, בגיל 16, הצטרף לאחיו לאון ולחם בשורות המורדים במהלך מרד ינואר, בו התקומם המיעוט הפולני נגד האימפריה הרוסית.
הוא נפצע ונשבה בידי הרוסים, נכלא בלובלין ושוחרר הודות לגילו הצעיר.
לאחר מכן השלים את לימודיו בהצטיינות ונרשם לפקולטה למתמטיקה ופיזיקה של (Szkoła Główna Warszawska), אך נאלץ להפסיק את לימודיו מסיבות כלכליות.
באותן שנים עבד במקצועות שונים – צלם, מורה פרטי, פועל מתכת ופקיד בנק – ובמקביל החל לכתוב לעיתונות.
בשנת 1872 פרסם את מאמרו הראשון, "חטאינו", בעיתון "שומר הבית", ובשנת 1873 החל לפרסם רשימות סאטיריות תחת שם העט "'בולסלב פרוס"' – שם שידבק בו לשארית חייו.
פרוס נודע כאחד הפובליציסטים החשובים של דורו.
הוא כתב בעיתונים רבים ובהם "מוחה", "קולצה", "קורייר ורשבסקי" ("הקורייר הוורשאי") ו־"נובה".
רשימותיו השבועיות, ובעיקר "הכרוניקה השבועית", התפרסמו בזכות שנינותן, סגנונן הריאליסטי והאבחנות החברתיות החריפות שבהן.
בשנת 1875 נשא לאישה את אוקטביה טרמינסקה, קרובת משפחה רחוקה.
בני הזוג לא נולדו להם ילדים, אך אימצו נער בשם אמיל, שהתאבד בגיל 18. פרוס סבל כל חייו מהתקפי אגורפוביה, אך המשיך בעבודתו הספרותית ובפעילותו הציבורית.
פרוס נחשב לאחד מחשובי הסופרים בתולדות הספרות הפולנית.
ביצירותיו הראשונות תיאר את סבלם של בני המעמדות הנמוכים לעומת ריקנותם של בעלי האחוזות (כגון "נפשות בשבי" ו־"אניילקה").
ב־1908 פרסם את "הילדים" ("Dzieci"), ביקורת על מהפכת 1905 ברוסיה, ובעת מותו עבד על רומן נוסף – "שינויים" ("Przemiany") – שנותר בלתי גמור.
מאז שנות ה־80 של המאה ה־19 נהג פרוס לבלות את חופשותיו בעיירת המרפא נלנצ'וב, שהייתה למקום מנוחתו הקבוע.
כיום שוכן בה מוזיאון בולסלב פרוס בנלנצ'וב.
בשנותיו האחרונות עסק רבות בפעילות ציבורית: היה פעיל בעמותות צדקה, פעל למען חינוך עניים ונשים, והקדיש חלק מנכסיו למלגות לסטודנטים כפריים.
הוא נפטר מהתקף לב ב־19 במאי 1912 בוורשה ונקבר בבית העלמין פובונזקי.
על מצבתו נחרתה הכתובת "לב הלבבות".
פרוס הותיר אחריו עשרות כרוניקות, מסות, מאמרים ועשרות סיפורים קצרים שהשפיעו עמוקות על הספרות הפולנית.
בין הסיפורים הידועים ביותר שלו: "האפוד", "אנתק", "קטארינקה" (תיבת הנגינה) ו־"הגל החוזר".
בין השנים 1953–1970 יצאה לאור מהדורה בת עשרים כרכים של כתבי פרוס, וב־2014 החל פרויקט מדעי מקיף של הוצאת „כל כתבי בולסלב פרוס" באוניברסיטה הקתולית של לובלין.
דמותו של פרוס הופיעה על מטבעות זיכרון של הבנק הלאומי הפולני, והוא מונצח בשמות רחובות ברחבי פולין – בהם ורשה, קרקוב, ורוצלב, לובלין, לודז' וקטוביצה.
בעיירה נלנצ'וב מוצב גם "'ספסל זיכרון"' בדמותו.
"Faraon" ("פרעה", 1897) רומן היסטורי על מצרים הקדומה.
("Lalka", 1890) תרגמה מרים בורנשטיין; סמואל סנדלר, 1925- מחבר אחרית דבר; דנה שילר עורכת, ירושלים: כרמל; תשע"ז 2016
("Z legend dawnego Egiptu", 1888), תרגם משה בן אליעזר, הופיע בכתב העת "השחר" בשנת 1911.
מרדכי (מרדכי ברתנא), תל אביב : י' שמעוני; 1947
בום על-קולי הוא הרעש שיוצר גוף שנע במהירות הקול או במהירות גבוהה יותר הקרויה מהירות על-קולית, והוא סוג של גל הלם.
בפרט, המונח מתייחס לרעש שנשמע על הקרקע עקב טיסה של מטוס במהירות של מאך 1 לפחות.
הרעש החזק שנשמע מחוץ למטוס דומה לקול רעם או להתפוצצות.
מטוס (או חפץ אחר) שעובר דרך האוויר גורם לשינויי לחץ הנובעים מגלי קול ומכל הפרעה לא סדירה בזרימת האוויר, שמתפשטים לכל הכיוונים במהירות הקול (שאינה מהירות קבועה).
גלי קול שמגיעים יחד לנקודה מסוימת נשמעים כרעש בעוצמה גבוהה.
ייתכן מצב שבו אוסף של גלי קול מגיע בבת אחת לנקודות מסוימות בסביבתו של המטוס, והם מהווים את הבום על-קולי החזק שנשמע בנקודות אלו.
מטוס שנע במהירות על-קולית יכול ליצור אוסף גלים כזה על הקרקע מאחוריו.
באופן תאורטי עבור גוף שטס בדיוק במהירות הקול, הבום יישמע מעט אחרי חליפתו, כלומר אדם שניצב על הקרקע ישמע את הבום מעט אחרי שהוא יראה את הגוף חולף מעליו.
עבור גוף שמהירותו גבוהה יותר, הבום יישמע זמן ארוך יותר לאחר שהגוף יעבור מעל לצופה.
באופן מדויק יותר, מכיוון שמהירות הקול תלויה בדחיסות האוויר ובטמפרטורה שלו, ומעבר גוף מוטס בגוש אוויר גורר סדרה של מפגשים בנקודות רבות סביבו היוצרים דחיסה וחימום, גם גופים במהירויות עבר קוליות עשויות ליצור בום על קולי.
מאחורי מטוס שנע במהירות על-קולית ניתן לשרטט חרוט דמיוני המתאר את התחום שבו ניתן לשמוע את גלי הקול שמקורם במטוס.
צורתו של החרוט תלויה במהירות, וככל שזו גבוהה יותר, כך זווית הפתיחה של החרוט קטנה יותר.
במהירות קבועה, החרוט הדמיוני נע יחד עם המטוס, אולם צורתו לא משתנה.
גבולות החרוט מהווים משטח שבו קיים אוסף של גלי קול שמקורם בנקודות שונות לאורך מסלול המטוס.
כלומר, למשטח זה מגיעה כמות גדולה של גלי קול בבת אחת.
בום על-קולי יישמע באוזניו של צופה על פני הקרקע כאשר גבולות החרוט יחצו את מיקומו.
זו הסיבה לכך שהבום העל-קולי נשמע על הקרקע זמן קצר לאחר שהמטוס חלף.
גבולות החרוט מהווים גל הלם שמוגדר כשינוי חד ובלתי-רציף בלחץ האוויר.
פעמים רבות, נוצרים שני גלי הלם.
מקורו של אחד מהם בחרטום המטוס, ושל השני בזנבו.
במקרים אלו, בום על-קולי יישמע פעמיים, בזה אחר זה.
קיימות מספר טעויות נפוצות הקשורות לבום על-קולי:
נוטים לחשוב שהבום מעיד על רגע חציית מחסום הקול.
למעשה, בום על-קולי יישמע בכל עת שמטוס הנע במהירות הקול או במהירות על-קולית יחלוף בשמים, גם אם המטוס לא חצה את מחסום הקול באותו רגע.
קיימות טענות על כך שמקורה של התעבות בצורת חרוט שנוצרת סביב כלי טיס שנע במהירות גבוהה היא בגל ההלם הקשור לבום העל-קולי.
למעשה, התעבות סביב כלי טיס בצורת חרוט, מתחילה להתרחש כבר במהירויות נמוכות ממהירות הקול, וככל שידוע, אין היא קשורה לבום העל-קולי, אלא לסינגולריות פראנטל-גלאוארט שנוצרת במהירויות אלה.
קיומה של התעבות זו אינו מעיד על חציית מהירות הקול על ידי המטוס.
בום על-קולי הנוצר על ידי מטוס בקרבת הקרקע יוצר רעש חזק ואף הדף העשוי לגרום לניפוץ חלונות.
עקב כך אסורה במרבית מדינות העולם טיסה במהירות על קולית מחוץ לאזורים מוגדרים, בדרך כלל אזורי אימונים צבאיים המרוחקים ממקומות מיושבים.
יצירה מכוונת של בום על קולי בקרבת הקרקע עשויה גם לשמש כאמצעי לוחמה פסיכולוגית וכסוג של נשק אל הרג.
ישראל השתמשה פעמים אחדות בשיטה זו כאמצעי לחץ והרתעה מול אויבותיה במדינות.
השימוש הראשון בהרעשה על קולית נעשה במלחמת ההתשה.
ב-17 ביוני 1969 ביצעה רביעיית מטוסי מיראז' 3, שהייתה במשימת צילום מעל שדות תעופה במצרים, בום על-קולי בקהיר מעל ביתו של נשיא מצרים, גמאל עבד אל נאצר, וגרמה לניפוץ חלונות ביתו.
ב-5 בנובמבר 1969 ביצעו שני פנטומים בום על-קולי מעל קהיר, וב-29 בינואר 1970, לאחר שמיג סורי חדר ועשה בום מעל חיפה, החזיר חיל האוויר בזוג פנטומים שעשו בום על קולי בדמשק, ובלילה נשברו באופן זה שמשות רבות גם בלטקיה, חומס, חמה וחלב כאות אזהרה לסורים.
בשנת 1974 ביצעה ישראל גיחות הרעשה מעל לכפרים בפתחלנד בלבנון זאת בתגובה לפיגועים שבוצעו על ידי טרוריסטים שיצאו מאזור זה.
כתוצאה מנזקי ההרעשה עזבו חלק מהתושבים את הכפרים.
בשנים 2003, 2006 ביצעה ישראל גיחות הרעשה בסוריה.
בשנות ה-2000 השתמש צה"ל באמצעי זה גם להרתעה מול ארגוני הטרור ברצועת עזה.במלחמת חרבות ברזל ביצעו מטוסי חיל האוויר גיחות ובומים על קוליים מעל ביירות בזמן נאומים של נסראללה כחלק מכוח ההרתעה.
יוסף (בומבה) צור (נולד בשם יוסף ולצר; 26 בדצמבר 1928 – 21 במרץ 1979) היה שחקן תיאטרון וקולנוע, קומיקאי, מפיק ותסריטאי ישראלי.
צור זכור בעיקר בזכות תפקידיו הקומיים וכמצחיקן נצחי, אך הקריירה שלו ידעה עליות ומורדות וכללה בין היתר גם לא מעט אכזבות.
לשיא הקריירה שלו הגיע עם הופעתו בסרטו של אפרים קישון "תעלת בלאומילך", משנת 1969, שם גילם את דמותו של קאזימיר בלאומילך, מאושפז בעל הפרעה נפשית שנמלט מבית חולים פסיכיאטרי והחל לקדוח ללא כל סיבה באמצע רחוב אלנבי בפטיש אוויר.
צור נולד בחיפה בשם יוסף ולצר.
ניסיונו האמנותי הקצר בילדותו, כאשר הוריו כפו עליו לימודי צ'לו, נפסק לאחר שנחבל בידו תוך כדי ריצה עם כלב.
לאחר שסולק מהריאלי העברי למד במשך שנתיים במוסד החינוכי שומריה שבמשמר העמק, היה שנה בהכשרה המגויסת בדפנה וחזר לסיים את לימודיו התיכוניים בחיפה.
עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס צור, איש הפלמ"ח, לשורות הלוחמים והשתתף בקרבות בנבי יושע ובצפת.
בחופשתו הראשונה, כשהגיע צור לחיפה, הוא עבר על פני שבט הצופים משוטטי בכרמל, שבו נחשב בעברו כבעל כישרון קומי, לקח אקורדיון וניגן "הבה נגילה" – לדבריו, השיר היחיד שידע לנגן היטב.
איש בידור חיפאי שעבר במקרה באזור שאל אותו אם הוא נגן אקורדיון, וצור, שהתקשה לאכזב, השיב בחיוב.
כך הגיע ללהקה הצבאית "הכרמל" כנגן אקורדיון, כשחשמלאי הלהקה באותם ימים היה אריק לביא.
לא חלף זמן רב עד שצור הפך למצחיקן של הלהקה, ובתוכניתה הבאה אף הופיע בתפקיד הראשי.
לאחר שהמלחמה הסתיימה היה מהמשוחררים הראשונים, והופנה עם חבריו ללהקה בחזרה לגליל.
צור היה ממייסדי קיבוץ יראון, ועבד תשעה חודשים כטרקטורן וכחקלאי, עד שנקרא חזרה ללהקת "הכרמל", שהחלה להופיע בפני קהל אזרחי בבימוי צבי פרידלנד.
בעקבות פרידלנד הגיע צור לתל אביב, השתכן במרתף ביתו בשכונת שחקני הבימה שבקרבת רחוב דיזנגוף והיה לתלמידו הפרטי.
בד בבד החל לשחק בתיאטרון "המטאטא", שם הופיע למעלה משלוש שנים בתוכניות "עגל הזהב", "הצביעו בעד אגסי", "מגדל בבל", "רוח שובבה", "יורשים עליזים" ו"שבת בטבריה" וקיבל משכורת חניך זעומה.
בשנת 1953 עבר צור לתיאטרון הקאמרי, אליו התקבל בהמלצת המשורר נתן אלתרמן.
הוא החל לשחק בתפקיד קטן ב"תעלולי נאסר א-דין", אך זכה לראשונה בחייו למשכורת מכובדת.
הצגותיו הבאות היו "אחותי איילין" ו"ים ובית" (1953), המחזה "האיש שבא לסעוד" שעסק בדמותו של הקומיקאי הרפו מרקס ובו קיבל צור לראשונה את התפקיד הראשי.
בתקופה זו החלה גם הקריירה הקולנועית שלו, כשהופיע בתפקידים קטנים בסרטי הקולנוע "אבן על כל מיל" ו"גבעה 24 אינה עונה".
ב־1957 גילם צור את תפקידו האחרון בקאמרי, בהצגה "אני והסרג'נט", שלאחריה קיבל הודעת פיטורין שנימוקה היה כי: "הקהל שהוא מביא לתיאטרון איננו קהל היעד הרצוי".
צור יצא ללימודי תיאטרון בלונדון, שם למד קרוב לשנתיים במגמת בימוי.
בתקופה זו הגיע ללונדון הבמאי ברוך דינר, שהציע לו תפקיד מרכזי בסרטו "הם היו עשרה" שיצא לאקרנים ב-1960.
אולם שיא הקריירה הקולנועית שלו הגיע עם הופעתו בסרטו הקומי-סאטירי של אפרים קישון "תעלת בלאומילך", משנת 1969. צור גילם את דמותו של חולה רוח שנמלט מבית חולים פסיכיאטרי, ומתחיל לקדוח ללא כל סיבה באמצע רחוב אלנבי בפטיש אוויר.
לצור לא היה טקסט בסרט למעט מילה אחת בלבד ובכל זאת, הדמות הפכה עם הזמן לקלאסיקה של הקולנוע הישראלי.
על במות התיאטרון נחל צור אכזבה עם שובו מלונדון.
"להקת הפילים", שהקים יחד עם אורי זוהר ועם רחל אטאס, הפכה לכישלון צורב.
בעקבות ידידו חיים טופול, הצטרף צור ב-1961 לתיאטרון חיפה שעשה אז את צעדיו הראשונים, ולאורך שנה הופיע בהצגות: "אילוף הסוררת", "אנדורה", "הלילה לאיש" ואף החליף את טופול עצמו בתפקיד הראשי במחזה "רשומון".
בשנת 1963 ניסה את מזלו בתחום ההפקה הקולנועית, עם סרטו של פיטר פריי "אשת הגיבור", אך נחל כישלון והפסיד את כל הכסף שהרוויח ב"חבורה שכזאת".
בנוסף ביים צור את "היאחזות בחלל", תוכניתה של להקת הנח"ל, והופיע בתוכנית "שורש כל רע" במועדון החמאם.
כששמע כי האמרגן גיורא גודיק עומד להפיק את המחזמר "גברתי הנאווה" בארץ, הציע עצמו צור לתפקיד של אלפרד דוליטל, מטאטא הרחובות חובב הנשים והאלכוהול ואביה של הגיבורה אלייזה, וזכה בו לאחר מבחן בד קצר.
בהמשך קיבל גם את תפקיד טוביה החולב במחזמר "כנר על הגג", ושיחק בתפקיד, עד שגודיק החליף אותו בשחקן שמואל רודנסקי.
צור היה מובטל מעבודת תיאטרון במשך שמונה חודשים, עד שקיבל הצעה לשחק בתפקיד "החייל האמיץ שווייק", אותו גילם בהצלחה ניכרת וזכה לשבחי הביקורת.
משם המשיך לככב לצד גדעון זינגר בקומדיה של ניל סיימון "הזוג המוזר", אך כשל בהפקת ההצגה "פאריס הקטנה" מאת ז'ורז' פדו.
לאחר כישלון זה זימן אותו המפיק אברהם דשא (פשנל) להפקת "צץ וצצה", משירי נתן אלתרמן.
בהמשך הופיע במחזמר "אירמה לה דוס מיפו", ובמקביל כיכב בתוכנית הרדיו המצליחה "שלכם לשעה קלה", ממנה זכור בעיקר שירו ההומוריסטי "קדימה אוכל!".
צור תלה תקוות רבות בקומדיה "שערורייה בבסיס", אך זו קרסה עקב פרוץ מלחמת יום הכיפורים.
כישלון ההפקה הזאת ומחלתה הקשה של רעייתו מינה, הביאו את צור לפרישה ממשחק והפקה בטרם עת, והוא החל לארגן חוגים דרמטיים למבוגרים ולילדים באזור השרון.
זמן קצר לפני מותו זכה בפרס כינור דוד, אולם לא הספיק לקבלו.
הוא הספיק להופיע בתוכנית הצדעה שהפיקה לכבודו הטלוויזיה לפני שנפטר.
מאשתו הראשונה, אילה נודלמן, נולד הבן אמנון.
אשתו השנייה, מינה לבית בעל תשובה, ילידת ירושלים ומורה בהכשרתה.
היא השתתפה בסרט מעשה במונית, לצד שייקה אופיר.
מינה נפטרה מסרטן ביולי 1977, בגיל 42.
יוסף צור נפטר במרץ 1979, גם הוא מסרטן, ונטמן לצד רעייתו בבית העלמין הישן בהרצליה.
הותיר אחריו שני בנים ובת.
חבורה שכזאת (1962) - תסריטאי, מפיק ושחקן (בתפקיד יוסי פס)
שמונה בעקבות אחד (1964) - שחקן (בתפקיד יענקל'ה)
רק לא בשבת (1965) (הפקה צרפתית-ישראלית) - שחקן
השכונה שלנו (1968) - שחקן (בתפקיד מאמן הכדורגל הזר)
תעלת בלאומילך (1969) - שחקן (בתפקיד בלאומילך)
התרוממות (1970) - שחקן (בתפקיד רוקח)
שוד הטלפונים הגדול (1972) - שחקן
הבלש האמיץ שוורץ (1973) - שחקן
יהלומים (1975) (הפקה ישראלית-אמריקאית) - שחקן
בומביי הוא גזע של חתול הבית.
הגזע פותח על ידי ניקי הורנר מקנטקי שבארצות הברית, במטרה לפתח גזע של חתול שיראה בדיוק כמו הפנתר השחור.
לצורך זה הכליאה הורנר את הגזע הבורמזי עם גזע אמריקאי קצר שיער בצבע שחור, ולאחר חמש שנים של ניסויים, בשנת 1958, הגיעה לבסוף לתוצאה המבוקשת.
בשנת 1976 הוכר לראשונה גזע זה.
שמו של הגזע ניתן לו על שם העיר בומביי (כיום מומבאי) שבהודו, מאחר שהוא דומה מאוד לנמר השחור המופיע במקרים רבים בהודו (וידוע בתרבות מדמותו של הנמר ההודי בגירה).
גופו של חתול בומביי שרירי וחזק, פרוותו קצרה, צמודה לגופו ונוצצת כסטן וצבעה שחור פחם.
עיניו עגולות בצבע נחושת או זהוב, אוזניו מעוגלות נוטות מעט קדימה, עור האף שחור וכך גם ריפוד הכפות.
למרות חזותו הפראית, גזע זה הוא רגוע וחברותי, ומתאים לגידול בבית עם חיות אחרות.
בום פם היא להקה ישראלית הנקראת על שם שיר של אריס סאן ומנגנת מוזיקת עמים מקורית בסגנון בלקני ויווני, יהודי וערבי עם השפעות רוק'נ'רול-סרף (Surf).
הבסיס ללהקת בום פם הונח בתקופת לימודיהם של שלושה מחברי הלהקה בבית הספר התיכון תלמה ילין.
עוזי פיינרמן, אורי כנרות, ויובל זולוטוב ("טובי") למדו שם מוזיקה אך לא ניגנו יחדיו בלהקה כלשהי.
פיינרמן וכנרות התנסו בג'אז, רוק, בלוז ופולק.
טובי, שהחל לנגן בבריטון בגיל 9 ועבר לטובה בגיל 11, היה יותר בעולם המוזיקה הקלאסית.
השלושה ניגנו במהלך ואחרי הלימודים, בהרכבים שונים.
פיינרמן ניגן בין היתר בגלגול הראשון של להקת אטליז, בהרכבי פולק וג'אז רבים (באחד מהם הכיר את דודו כוכב, שהפך למתופף של בום פם).
טובי ניגן (ומנגן עד היום) בשורה של תזמורות קלאסיות.
כנרות ניגן בין היתר בלהקת הזוהרים, עם שי נובלמן ועם מיכל קהן.
בשנת 2000, אחרי הלימודים הוקמה להקת פז (Pez) שהורכבה מפיינרמן בגיטרה ושירה, כנרות בסקסופון, אדם שפלן בבס ושירה, אייל תלמודי בסקסופון ורמי גבאי בתופים.
החמישה ניגנו קטעי מוזיקה מגוונים וחופשיים, לרוב אינסטרומנטליים, עם השפעות מסגנונות רבים, דוגמת מחרוזת של להיטי מייקל ג'קסון.
בקיץ 2001 נסע כנרות לארצות הברית לתקופה קצרה, עם כמה קלטות ישנות של מוזיקה ישראלית, ובהן בין השאר שני קטעים של אריס סאן.
העוצמה והסגנון הייחודיים תפסו את כנרות והחזירו אותו למוזיקה ששמע בילדותו, שכן הוריו היו רקדנים בלהקת ריקודים בלקניים.
כשחזר לארץ החל לחפור בקלטות ותקליטים ישנים של מוזיקה בלקנית ויוונית.