tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בין אחיו של נפוליאון היה ז'רום היחיד שמילא תפקידים ציבוריים משמעותיים לאחר נפוליאון, בתקופת הרפובליקה השנייה והקיסרות השנייה.
גם לאחר תבוסת נפוליאון נותרו בצרפת חוגים מסוימים, המכונים בונפרטיסטים (Bonapartiste), שלא קיבלו את הדחתו.
עם מותם של הקיסר המודח ובנו ניתנה נאמנותם של חוגים אלה לבני בונאפרטה שנותרו בחיים.
במאה ה-19 עדיין נותר לעמדה זו משקל ציבורי לא מבוטל.
לואי נפוליאון (1808 - 1873), בנו של לואי, נבחר לנשיא הרפובליקה הצרפתית השנייה ב-1848, תוך שהוא נסמך בין היתר על תמיכתם של הבונפרטיסטים.
ב-1852 הכריז על הקמת קיסרות חדשה שהוא עמד בראשה, בתואר הרשמי של קיסר צרפת נפוליאון השלישי.
הוא התפטר מהתפקיד ב-1870, בעקבות תבוסת צרפת במלחמתה נגד פרוסיה ונפילת הקיסרות.
בתקופת שלטונו, ב-1857, הקים נפוליאון השלישי אחוזת קבר קיסרית למשפחה באז'קסיו שבקורסיקה.
בנו של נפוליאון השלישי, נפוליאון אז'ן לואי, הוכתר על ידי המלוכנים הבונפרטיסטים בגלותו בבריטניה בימי הרפובליקה הצרפתית השלישית כ"נפוליאון הרביעי".
הוא נהרג בשירותו כקצין תותחנים בצבא הבריטי בעת מלחמת אנגליה-זולו בגיל 23 ולא הותיר אחריו צאצאים.
התמיכה הציבורית בזכותם של בני בונפרטה לשלטון בצרפת נדחקה לשוליים עם התבוסה שנחלה צרפת בהנהגתו נפוליאון השלישי.
במותו של בנו היחיד של נפוליאון השלישי, נפוליאון אז'ן (נפוליאון הרביעי), ב-1879, התפלג המחנה המצומצם שעוד נותר מהבונפרטיסטים בין שתי קבוצות, שנחלקו בשאלת זהותו של היורש החוקי לראשות הבית, ובמידת-מה גם בשאלות אידאולוגיות.
נפוליאון אז'ן מינה בצוואתו את ויקטור, נסיך נפוליאון ליורשו כראש הבית, אך לפי סדר הירושה היורש היה צריך להיות אביו של ויקטור, הנסיך נפוליאון בונפרטה, בנו בכורו של ז'רום בונפרטה (ובן דודו של נפוליאון השלישי).
תומכיו של האב טענו שההוראה בצוואה אינה בעלת תוקף חוקי.
לקרע היה גם בסיס אידאולוגי מסוים: הנסיך נפוליאון היה ליברל ומתנגד חריף לקלריקליזם, וכך גם רבים מתומכיו, ואילו השמרנים הקתולים שבין הבונפרטיסטים נמשכו למחנה הבן ויקטור.
המחלוקת הפרסונלית בין המחנות הסתיימה בעיקרה עם מותו של האב, שלאחריה נעשה ויקטור היורש החוקי גם בעיני שוללי תוקפה של הצוואה.
(היו גם בונפרטיסטים שתמכו דווקא בלואי, אחיו הצעיר של ויקטור, שהיה קצין בצבא הרוסי הקיסרי).
ויקטור, נסיך נפוליאון, נפוליאון החמישי בפי תומכיו, היה כנראה בן בונפרטה האחרון שהאפשרות שיכונן מחדש את הקיסרות הצרפתית עלתה ברצינות.
במהלך המשבר שפקד את הרפובליקה הצרפתית השלישית בפרשת דרייפוס הציע את עצמו כמנהיג, בתמיכתם של חוגים פוליטיים מסוימים.
מאז סופה של המאה ה-19 התמיכה בבונפרטיזם אינה יותר מקוריוז.
את ויקטור ירש כראש הבית בנו, לואי, נסיך נפוליאון (נפוליאון השישי), שמת ב-1997. לאחר מותו קמו שני טוענים לראשות הבית, בנו ונכדו: בצוואתו הוריש את ראשות הבית לנכדו ז'אן-כריסטוף, תוך נישול בנו שארל נפוליאון, היורש החוקי לפי סדרי הירושה (ייתכן שהסיבה לכך הייתה דעות רפובליקניות שהביע שארל נפוליאון).
בכך התעוררה מחלוקת דומה לזו שפילגה את המשפחה ותומכיה עם מות אז'ן נפוליאון ב-1879.
צאצאים אחדים למשפחה התבלטו בפעילותם בתחום המדע ובתחומים אחרים.
אחדים מהם היו מעורבים בפוליטיקה במדינות שונות, ובפרט בקורסיקה, ערש המשפחה.
אחד מנכדיו של ז'רום (אחיו של נפוליאון הראשון), צ'ארלס ג'וזף בונפרט (1851 - 1921), מן הענף האמריקני של המשפחה, היה מזכיר הצי והתובע הכללי של ארצות הברית, וייסד את ה-FBI בגלגולו הראשון.
לואי לוסיאן בונפרט , בנו של לוסיאן, היה פוליטיקאי ובלשן שנודע במחקריו על השפה הבסקית.
בן אחר של לוסיאן, שארל לוסיאן בונפרט , היה זואולוג שהתמחה באורניתולוגיה.
רולאן בונפרט , נכדו של לוסיאן, היה נשיא החברה הגאוגרפית הצרפתית מ-1910 ועד מותו ב-1924. בתו של רולאן, מארי, נסיכת בונפרטה, הייתה סופרת ופסיכואנליטיקאית, מחוג תלמידיו של זיגמונד פרויד.
בית באליול היה בית מלוכה ששלט בסקוטלנד בשלהי המאה ה-13 וראשית המאה ה-14.
מקורה של משפחת באליול בפיקרדי.
המשפחה החלה למשול באזורים מסוימים באנגליה בתקופת שלטונו של ויליאם השני, מלך אנגליה הנורמני.
בן המשפחה הראשון המוזכר בכתבים היה גי דה באליול (מת בשנת 1130) אשר הוענקו לו שטחים בצפונה של אנגליה בשנת 1090. לאחריו שלט בשטחים אלה אחיינו, ברנר דה באליול (נפטר בשנת 1154 או 1162), ולאחריו בנו, גי דה באליול השני (נפטר ב-1167).
גי השני נפטר בלא ילדים, ולאחריו קיבל את האדמות ברנרד השני דה באליול (נפטר בשנת 1190 לערך).
אחיינו, אוסטס דה באליול ירש אותו (נפטר בשנת 1209), ואותו ירשו בנו, יו דה באליאול (נפטר בשנת 1229), ונכדו ג'ון דה באליול (נפטר בשנת 1268).
ג'ון השני דה בליול, בנו של ג'ון דה באליול, שלט בסקוטלנד בין השנים 1292–1296, ובנו הבכור, אדוארד באליול טען לכתר סקוטלנד ואף שלט בה בין השנים 1332–1338 בתמיכת צבא אנגליה כאשר מלכה של סקוטלנד באותה עת, דייוויד השני נאלץ לשהות בגלות בצרפת.
צאצאי אחותו של אדוארד שלטו בטירת קושי בצרפת ומצאצאיו יצא בית בורבון אשר שלט בצרפת ובספרד.
בֵּית בּוּדֶנבּרוֹק – שקיעתה של משפחה (מגרמנית: Buddenbrooks.
"בית בודנברוק", הרומן הראשון של מאן, פורסם בשנת 1901, בהיות הסופר בן 26 בלבד.
הרומן זיכה את מאן בפרס נובל לספרות לשנת 1929. "בית בודנברוק" נחשב לאחרון הרומנים הקלאסיים, לאחד הספרים החשובים ביותר בתולדות הספרות הגרמנית, ונכלל ברשימת הספרים הטובים ביותר של כל הזמנים.
מאן החל לכתוב את הרומן בעת שהותו בוונציה באוקטובר 1897, כשהיה בן 22 בלבד.
הספר הושלם כעבור שלוש שנים, ביולי 1900, וראה אור באוקטובר 1901.
בתחילת הכתיבה תכנן מאן חיבור בקנה מידה קטן, כ"תרגיל כתיבה בלי תביעות יתירות", אולם עם הזמן עבר לכתיבת סאגה משפחתית רחבת היקף, שבמרכזה קונפליקטים בין עולם העסקים לעולם האמנות, שנשאו מאפיינים אוטוביוגרפיים באותה עת.
מטרתו הייתה להתבסס על מסורת הכתיבה הריאליסטית של המאה ה-19 באירופה (כדוגמת "האדום והשחור" של סטנדל, "אנה קארנינה" של טולסטוי ו"מאדאם בובארי" של פלובר), ולא על מסורת הכתיבה שהייתה מקובלת בגרמניה באותה תקופה.
לפני "בית בודנברוק" כתב מאן בעיקר סיפורים קצרים, שהתפרסמו בקובץ בשם "אדון פרידמן הקטן" (1898).
מאן שאף לא רק להישג ספרותי, אלא גם להתעלות מעל אחיו, היינריך מאן, שזכה להצלחה כספית ומעמדית עם פרסום ספרו "במשפחה" (1894), ועמד לכתוב ספר חדש על החברה הבורגנית הגרמנית, "בארץ העדן" (הספר הופיע לבסוף ב-1901).
כשסיים מאן את מלאכת הכתיבה, מיהר לשלוח אותו להוצאה לאור, עד כדי כך שלא רצה למסור אותו למהדיר לשם עריכה והעתקה.
אשתו, קטיה מאן, כתבה על כך בספרה "זיכרונות שלא נכתבו":
מבחינה היסטורית מכסה "בית בודנברוק" את השנים 1835–1877, שבמהלכן התרחשו מספר אירועים דרמטיים בהיסטוריה של גרמניה - בהם אביב העמים (מהפכת 1848), מלחמת שבעת השבועות (בין אוסטריה לפרוסיה), הקמת הקונפדרציה הצפון-גרמנית והקמת האימפריה הגרמנית.
בספר עצמו משחקים אירועים אלו תפקיד משני, ולכן לא ניתן לומר כי "בית בודנברוק" הוא רומן היסטורי.
עם זאת, נודעת חשיבות להזכרתם של האירועים ברומן, שכן מטרתו של מאן הייתה לתת לספר נופך היסטורי על ידי אזכור אירועים מן העבר, היוצרים אחידות מבחינת הזמן.
רוב המאורעות ההיסטוריים סובבים סביב עיר ההנזה ליבק, שבה התגורר תומאס מאן בילדותו.
ליבק הצטיינה במסורת תרבותית ארוכה ומפוארת שלא הושפעה מהתמורות הפוליטיות שחלו בימי שלטונו של קיסר גרמניה וילהלם הראשון; כך, למרות הזמן הרב שחלף מהמאורעות ההיסטוריים ועד תחילת כתיבת הספר, הצליח מאן לתאר במדויק את האווירה ששררה בליבק באותה תקופה.
חרף הביקורת הקשה שהעביר ברומן על הבורגנות, לא התעלם מאן גם מן הפן החיובי של אריסטוקרטיית הממון של זמנו ומנהגיה.
למעשה, ביצירותיו המאוחרות אף הפגין סימפתיה כלפי המוסריות והאתיקה הפרוטסטנטיות של הדמויות.
לאחר מלחמת העולם הראשונה לא כתב עוד מאן על המאה ה-19, משום שלא ראה צידוק להמשיך לבקרה, משום שהמאה ה-20 נראתה לו גרועה ממנה.
עם זאת, לאחר מלחמת העולם השנייה שינה את דעתו השלילית על המאה ה-19. התפוררות העולם לאחר שתי מלחמות העולם הביאה אותו למסקנה שהמאה ה-19 הייתה, על אף הכול, טובה מאחרות לאנושות.
ביקורתו השלילית על גרמניה בהווה באה לידי ביטוי ב"דוקטור פאוסטוס" שנכתב במהלך המלחמה.
אם עסק בעבר, פנה בכתיבתו לתקופות רחוקות יותר, עד תקופת התנ"ך ב"יוסף ואחיו":
המהדורה הראשונה של הספר יצאה לאור בהוצאת פישר (Fischer) היוקרתית.
הוצאת קנאור הגרמנית (Knaur-Verlag) שמכרה את ספריה במחירים זולים יותר במסגרת סדרת "יצירות קלאסיות מספרות העולם", רצתה להוציא לאור את "בית בודנברוק" במהדורה עממית של מיליון עותקים.
היא אף הציעה לשלם למאן מאה אלף מארק במזומן אם יעבור אליה, משום שהיה הסופר החי היחיד שספר מספריו התאים לסדרה.
מאן, שהיה זקוק נואשות לכסף לבניית בית מגוריו הראשון, שקל בכובד ראש את ההצעה, ועל כן נסע לברלין לשכנע את סמואל פישר, בעל בית ההוצאה S.
Fischer למכור מהדורה עממית של הספר במחיר שווה לכל נפש:
בתחילה, סירב סמואל פישר להעניק לתומאס מאן את הזכות למהדורה מיוחדת זו ודחה את ההצעה.
פישר טען כי לספריו "יש רק קהל קוראים אחד".
קטיה מאן, שלא יכלה להשלים עם דבריו אמרה לו כי "יש סטודנטים, זבניות קטנות, ורבים רבים אחרים, שאין ידם משגת לקנות את ספרי פישר היקרים".
לבסוף השתכנע פישר והמהדורה העממית יצאה בהוצאתו.
ואכן, כדברי קטיה מאן, הייתה זו הצלחה ענקית.
עד מהרה לא יכול עוד בית הדפוס של פישר שבלייפציג לעמוד בעומס ההדפסה ולכן נאלץ פישר להסתייע בכמה בתי דפוס קטנים שהיו באזור.
מכונות הדפוס סבבו רק על "בית בודנברוק" וכריכיות רבות כרכו את הספר בעת ובעונה אחת.
ביום הופעת הספר בברלין נאלצה ההוצאה לשכור ארבעים משאיות כדי להביא את כל הספרים לחנויות הספרים.
צילומים של מסע הספרים הופיעו בכל העיתונים הנפוצים.
משאת נפשו של מאן, לראות את ספרו מצליח, התגשמה.
"בית בודנברוק" ניצב בחזית ספריו הן במישור הספרותי והן במישור דעת הקהל, ואף מציב אותו בשורה הראשונה של הסופרים האירופיים.
הצלחתו הגדולה של מאן הייתה במיוחד בגרמניה, שבה הספר הפך לרב-מכר עצום עם מכירות של מעל מיליון ושלוש מאות אלף עותקים – דבר שהציב את הספר בצמרת רשימות רבי מכר הגדולים, והפך אותו לאחד הספרים הרווחיים ביותר של הוצאת הספרים הגרמנית S.Fischer - ההוצאה הגדולה בגרמניה.
הספר נחשב על ידי רבים כיצירה שלכדה בצורה הטובה ביותר את אווירת הבורגנות הגרמנית במאה ה-19, זאת בשל העובדה כי "בית בודנברוק" הוא ספר מעבר, המשלב בין הסגנון הריאליסטי של המאה ה-19 והנטורליזם והאינטרטקסטואליות של טון הכתיבה במאה ה-20.
בחודשים הראשונים לאחר יציאת המהדורה הראשונה לאור, לא נחל הספר הצלחה מרובה, והוא השאיר רושם עז רק על מבקר הספרות סמואל לובלינסקי.
לובלינסקי כתב בביקורתו שבעיתון "ברלינר טאגבלאט" משפט שהרבו לצטטו לאחר מכן, ושהייתה בו ראייה חדה של העתיד:
מלבד דברי לובלינסקי לא הייתה עדיין התייחסות מרובה לספר, ועל כך מאן החזיק לו טובה.
כשקרא לסינג את מאמר התגובה הגיב בזעם רב ושלח למאן מברק בו כתב בין היתר: "קודם כל אשאלך, גם בשם בני משפחתי, אם תאבה להגן על דעותיך בנשק".
מאן הראה את המברק לאביה של אשתו, אלפרד פרינגסהיים, אשר ייעץ לטלגרף: "מברקך נוגד את כל המסורת ואינו נהיר לי.
פלוני המבקש לצאת לדו-קרב ומשגר את הסקונדנט שלו אבל אינו שואל אם יריבו מוכן להתייצב לקרב, האם במקרה שאין האיש נענה להזמנה כזאת, יקרא עליו תיגר בפומבי?".
מאן עשה כדברי פרינגסהיים, ולסינג לא הוסיף להטרידו, אך מאז שררה שנאה עזה ביניהם.
לא עבר זמן רב והספר נחל הצלחה מסחררת שאף גדלה עם יציאת המהדורה השנייה והזולה.
מאן, שנבהל מכך, החליט לגזור על עצמו שתיקה למשך כמה שנים משום שלדעתו "אין אסון גדול לסופר מהצלחה כבירה של יצירתו הראשונה".
אף על פי כן, כעבור שנתיים, בשנת 1903, פרסם את הנובלה "טוניו קרגר" שזכתה להצלחה רבה.
דמותו של הגיבור, טוניו, עוצבה בדמותו של האנו בודנברוק, הנער הרך והחולני מ"בית בודנברוק".
רק כעבור שמונה שנים, בשנת 1909, יצא לאור הרומן השני שלו, "הוד מלכות", שזכה אף הוא לשבחי הביקורת.
היינריך מאן, אחיו של תומאס מאן, פרסם עם צאת "בית בודנברוק" לאור מסה על אמיל זולא בה רמז לעבר כתיבתו של אחיו, תומאס, והעביר ביקורת שלילית ויוצאת דופן על הצלחתו:
תומאס מאן הבין מיד שהדברים מופנים אליו והדבר הכאיב לו מאוד.
במשך הזמן הובילה ביקורת זו לקרע בין האחים, שיושב רק בינואר 1922 בעת שחלה היינריך במחלה אנושה.
למרות הביקורת החריגה של היינריך, רוב התגובות האחרות היו חיוביות ביותר גם לאחר שנים רבות מאז ראה הספר אור.
החוקר ומבקר הספרות הגרמני, מרסל רייך רניצקי, כתב על "בית בודנברוק" בספרו האוטוביוגרפי "החיים והספרות":
חוקר הספרות יוסף ליכטנבום סיכם את עבודתו של מאן על "בית בודנברוק":
יוהאן בודנברוק הזקן: בנו של מייסד הפירמה.
אשתו הראשונה מתה בעת לידתה את בנו הבכור, גוטהולד, ולאחר מכן הוא נשא לאישה את אנטואנטה דושאן שילדה לו את הקונסול יוהאן בודנברוק ובת נוספת.
שירת כספק צבאי עבור פרוסיה ובשל כך הפירמה עלתה ושגשגה.
החרים את בנו הבכור בשל נישואיו לאישה מהמעמד הנמוך.
מת מספר חודשים לאחר מות אשתו, בגיל 77.
הקונסול יוהאן בודנברוק: בעלה של אליזבת ואביהם של קלרה, כריסטיאן, טוני ותומאס.
שימש כאב המשפחה וממשיך דרכו של יוהאן בודנברוק סבו, מייסד הפירמה.
דמותו התאפיינה באיפוק ומתינות בהתאם להלכי הרוח באירופה באותה העת, ובדתיות רבה - המתבטאת בערבי חג המולד הפותחים בתפילה ובשירה, ובקריאה משפחתית מספר התפילות כל בוקר וערב.
עם זאת הוא פעל נמרצות להאדרת שם המשפחה והפירמה, ולהגדלת נכסיהם.
נמצא מת בחדר העבודה שלו על ידי אחת מן משרתות הבית והוא רק בן 55.
הקונסולית אליזבת בודנברוק: אשתו של הקונסול יוהאן בודנברוק ואמם של קלרה, כריסטיאן, טוני ותומאס.
התאפיינה בהלך רוח אריסטוקרטי ותרמה רבות לארגוני צדקה ודת לאחר מות בעלה אשר השפיע עליה רבות מבחינה רוחנית.
לעיתים קרובות כינסה בביתה כמרים ומיסיונרים, ועסקה בניהול משק הבית.
מתה מיתה איטית מדלקת ריאות והיא בת 68.
אנטוניה בודנברוק\גרינליך\פרמאנדר: בתם של הקונסול והקונסולית.
חוותה בחייה מאורעות קשים ביותר ביניהם נישואים על בסיס הנתונים הכוזבים שהציג גרינליך, מעבר קשה מצפון גרמניה למינכן שבדרום, נישואים שניים לאדון פרמאנדר שנכשלו בגלל בגידות בעלה, חתנה הוכנס לכלא לאחר שהואשם בפלילים, וגם בתה נאלצה להתגרש.
יחסה לדת היה אמביוולנטי, כאשר מצד אחד היא שנאה את מוסד הנצרות אך מצד שני הייתה מאמינה אדוקה השמה את מבטחה באל.
על אף מצבה, הייתה תמיד שופעת חיים, ובשעות הקשות כתף משען לכל בני הבית.
בדמותה יש הרבה מן הדמות הקומית על סף הגרוטסקה.
סופה אינו ידוע, אך היא סיימה את חייה ביגון וצער לאין שיעור אשר הפכו אותה לאישה מדוכדכת ושבורה.
כריסטיאן בודנברוק: בנם של הקונסול והקונסולית.
כל חייו נעו בין מסבאות לאולמות למשחק ביליארד.
ניסה את מזלו בעסקים וכשל, ובעקבות כך נאלץ לגבות את חלקו מהירושה המשפחתית בטרם עת - דבר שגרם לאחיו תומאס לשנוא אותו בליבו (ולפעמים אף בדיבורו).
סבל מהיפוכונדריה וממרה שחורה, אשר התבטאו בתלונות על כך שאינו מרגיש חלקים בגופו.
נשא לאשה גברת מפוקפקת עם שלושה ילדים, שמוצאם, יש להניח, היה מפוקפק.
אושפז במוסד לחולי רוח בהוראת אשתו, וסופו אינו ידוע.
תומאס בודנברוק: בנם של הקונסול והקונסולית.
החליף את אביו יוהאן בניהול הפירמה.
בתחילת דרכו העלה את קרנה של הפירמה ואף נבחר לכהן כסנאטור בעיר.
מנקודה זאת החל להרגיש כי הגיע למילוי הפוטנציאל שלו ושכעת אין לו אלא לרדת.
מסיבה זו החל להתעסק בפילוסופיה ובמשמעות החיים על פי תורתו של שופנהאואר, אך גם אותה זנח לאנחות בתוך פרק זמן קצר.
הקים בית מפואר ושיכן בו את אשתו ואת בנו האנו, שבו נהג תקיפות, על מנת שהילד יוכל להחליפו בניהול הפירמה בבוא העת.
יחסו לדת היה צבוע במקצת, משום שכלפי חוץ העדיף להראות כי הוא מקבל בשלוות נפש את הטקסים הדתיים ואירוח המיסיונרים, אך בליבו בז להם.
בעקבות טיפול שורש כושל נפל על פניו ברחוב וסיים את חייו באופן טראגי, בן 49 בלבד.
גרדה בודנברוק: סנאטורית למשפחת ארנולדסן אשר נישאה לסנאטור תומאס בודנברוק (על אף תכנונה לא להינשא לעולם) וילדה לו בן אחד.
היא ניגנה להפליא בכינור, ואף שכרה לבנה מורה שילמדהו מוזיקה.
נחשדה בבגידה עם קצין מכובד שניגן עמה בפסנתר, אך למרות דברים אלו לא העז בעלה להאשימה בכך, מחשש שייראה קנאי וטיפש.
לאחר מותם של בעלה ובנה חזרה לבית אביה באמסטרדם.
יוהאן (האנו) בודנברוק: בן הסנאטור והסנאטורית המייצג את הרוח ואת נפש האמן ביצירה.
התאפיין בחולי תמידי ובביישנות וחרדות מפני העולם הזה.
מצא את מפלטו ונחת רוחו במוזיקה, קומפוזיציה, ונגינה בהרמוניום.
הוריו דרבנו אותו לרכוש חברים, אך הוא התיידד רק עם קאי, נער מרושל וחסר היגיינה אך בעל דמיון מופלא ויכולת לספר ולחבר סיפורים עד בלי די.
האנו לא היה כשיר לשמש כראש הפירמה - דבר שהעציב את אביו עד מאוד.
הוא שקע בחלומות על המוות ומאס בחיים.
היה מועד להישאר כיתה בשל נזיפה אך דבר זה לא התקיים לבסוף בשל מותו מטיפוס והוא רק בן 16. לאחר מותו נמכר הבית החדש והמשפחה והפירמה התפרקו כליל.
הרומן נפתח בדברי האמונה של הקונסולית בודנברוק הראשונה, שעה שהמשפחה מתכנסת לחנוכת הבית החדש והמפואר אשר נרכש על ידי מייסד הפירמה יוהאן הזקן ממשפחה שירדה מנכסיה ונאלצה למכור אותו בעל כורחה:
כבר בפסקאות הראשונות מקבל הקורא רושם ברור של אווירת התקופה - המחצית הראשונה של המאה ה-19. באווירה זו משתלבת יפה משפחת בודנברוק, משפחת סוחרים אמידה ומהוגנת, שחייה סדורים למשעי בין שלושה עיקרים מחייבים - כנסייה, משפחה וממון, המסתכמים במעמדו של האדם בחברה ובעמדתו.
טוני הקטנה נדרשת להציג למשפחתה את יכולת השינון והדיקלום שלה, אך לא את הבנת הדברים והפנמתם.
הקטכיזם המעודכן קובע למאמינים במה עליהם להאמין, ואסור להם לפקפק בו.
בהמשך מוצגים עיקרי אמונתם של הסוחרים ממשפחת בודנברוק, יחסם לכסף, והדרך הנכונה לדעתם לטיפול בכבשים שחורות ובעריקים מן השורה (אחיו החורג של הקונסול בדורו, וכריסטיאן בדור בניו).
כל עוד מצייתים בני בודנברוק ואחרים במעמדם לחוקים המפורשים, דרכם אמורה להיפרש לפניהם נקייה מחתחתים, והקונסול מודה על כך ביומנו האישי לאלוהיו.
עם חלוף הדורות משתבשים הדברים.
כריסטיאן קל הדעת, המרוכז בעצמו, שובר את המסגרות.
טוני, בת התפנוקים היהירה, המתענגת על חייה ועל מעמדה הנעלה בחברה שאותו היא משווה ללא הרף למעמד יריבותיה, נתקלת באכזבה ושברון לב ראשון, כשתביעות החברה, המורשת והממון, מאלצות אותה לוותר על אהבתה הראשונה ולהינשא לגבר שהיא בזה לו.
תומאס, יקיר המשפחה וממשיך דרכה, נושא לאישה את גרדה, כנרת הולנדית יפת תואר, שמעמדה החברתי אומנם מקביל לשלו, אך אישיותה כאמנית אינה מובנת לו ולמשפחתו.
דבר זה בא ליתר ביטוי ביחסו לבנו האנו, אשר בניגוד לאמו כלל לא מוצא את מקומו במסגרת הבורגנית הקפדנית.
חייו הקצרים הם מאבק נואש בעולם עוין, שרק המוזיקה וחברו קאי מאירים אותם.
מלכתחילה ברור שהאנו לא יירש את אביו בעסק ההולך ומתערער עקב הוצאות בלתי צפויות, אך גם נישואיה של אריקה, בתה של טוני, אינם מניבים סיכוי להתאוששות ומסתיימים בפחי נפש.
בשנותיו האחרונות מחפש הסנאטור תומאס דווקא את דרכו למוות, המצטייר לפניו מכתבי שופנהאואר כגאולה.
מותו אומנם פתאומי, אך למעשה, לא בלתי צפוי.
מותו של בנו, האנו, במחלת הטיפוס חותם את עלילותיה של משפחת בודנברוק, ורק טוני האומללה נשארת לחזות בהתמוטטות חלומותיה הזוהרים.
בחלק הראשון מתוארת לפרטים חגיגת חנוכת הבית החדש של הקונסול הזקן, אשר אליה הוזמנו אורחים ומכרים רבים.
בחלק השני ממשיך מאן באקספוזיציה על רקע שנתיים ומחצה שחלפו ובהם עסקי המשפחה פרחו.
עם תחילת הקיץ עוזבת אנטוניה בודנברוק, המכונה טוֹני, את בית הוריה ומשתכנת בבית סבה וסבתה המרעיפים עליה מכול טוב.
בזמן זה שוקד אחיה תומאס, המתואר כפיקח ובעל חושים מחודדים, על לימודיו במגמה הריאלית של בית הספר הישן, וכל זאת בניגוד לאחיו כריסטיאן, שאומנם לא נפל מאחיו בכישוריו, אך היה קל דעת ונטה לשעשועים ולתענוגות העולם הזה.
עם בוא חודש ינואר הקר, נפלה מאדאם אנטואנטה למשכב ולבסוף הלכה לעולמה.
עם מותה פקד משבר עמוק את יוהאן הזקן ובעקבות כך החליט הלה לפרוש מעסקיו ולהורישם ליוהאן בנו.
כעבור מספר חודשים הוא מת מהצטננות קלה והוריש רבות מכספו למוסדות ציבור, קופות אלמנות וכיוצא בזה.
מר בנדיקס גרינליך מהמבורג, המציג את עצמו כאיש עסקים מצליח ובעל ממון רב, מצליח להסתנן אל בית המשפחה.
הוא משתדל מאוד להתחבב על טוני, אך היא מצידה מלגלגת עליו.
גרינליך מבקש מן הקונסול את יד בתו, והקונסול פונה אליה להסביר לה כי שידוכים אלו יטיבו עמה ועם הזמן היא תלמד לאהוב את בעלה ולכבד אותו, אך טוני מתעקשת לא להינשא לגרינליך.
בעצה משותפת מחליטים הקונסול והקונסולית המודאגים לשלוח את בתם "לנקות את הראש" בחופשה על חוף הים בחברת משפחה ידידה.
בחופשה זו פוגשת טוני את מורטן, סטודנט צעיר לרפואה, ומתאהבת בו, אך כאשר מגיעה שמועה על כך אל גרינליך הוא נוסע מיד לבית הוריו של מורטן, ובעצה משותפת הם מחזירים את מורטן ללימודיו, וטוני נכנעת לרצון אביה וחוזרת לביתה, כאשר ליבה דואב על הזדמנות לאהבת אמת שלא תשוב עוד לעולם.
בפרקו הראשון של החלק הרביעי נודע לקורא כי טוני כבר נישאה לגרינליך וילדה בת, אֶריקה.
בהמשך מסופר גם על התפרעויות המונים ליד ביתו של הקונסול.
בהתפרעויות אלו דורש הפרולטריון שוויון זכויות ואת ביטול מעמד האצולה (מהפכת 1848 - אביב העמים).
הקונסול אינו נרתע ויוצא מביתו לישיבת מועצת העיר.
שם הוא מודיע כי הוא אינו מוכן להיכנע להמון, יוצא החוצה בנחישות ומצליח לפזר את ההפגנה בדרכי נועם ולהשיב את הסדר על כנו.
באותו הזמן מגיעים נושים לבית גרינליך, אשר אגורה לא נותרה בכיסו ואין לו ברירה אלא להשיב פניהם ריקם.
טוני משתכנעת לקרוא לאביה בתקווה שיוכל לעזור לגרינליך.
אך אביה מגלה, כי סכום החובות עצום וכי גרינליך התחזה לעשיר גדול ואינו אלא נוכל, שקיווה כי נישואיו לבת הקונסול יבטיחו את כיסוי חובותיו.
בגילוי לב מרגש מספרת טוני לאביה עד כמה היא אומללה וכי ברצונה להתגרש.
אביה מביע את גודל צערו על העוול הנורא שנעשה לה, ומכה על חטאו שלו בשידוכיה לגרינליך.
הקונסול מקבל את החלטתה להתגרש, והיא חוזרת לבית הוריה עם בתה הקטנה.
כעבור זמן, ביום ראשון חם ומעיק בשנת 1855 ממתינה המשפחה לקונסול כדי לצאת לטיול, אך משרתת מזעיקה אותם בבשורה שהקונסול מוטל במשרדו, ללא רוח חיים.
הקונסולית בטסי מתחילה לסכם את ההון המשפחתי שנותר לאחר מות הקונסול, ולראשונה מזה שמונה שנים מתקבצים כל בני המשפחה לאיחוד מלא, הכולל גם את כריסטיאן החוזר מ"מדינות אקזוטיות", ומפרט על ריגושיו האישיים בהרחבה.
לאחר ההלוויה ממונה תומאס בודנברוק - על פי צוואת אביו - לראש הפירמה.
הקונסולית האלמנה נתפסת לאדיקות מופלגת בדת, המתבטאת בדרכי דיבור, בתפילות שהיא מנהיגה בביתה ואף בהזמנת אנשי דת להתארח אצלה באופן תדיר.
אחד מהכמרים שובה את לבה הקפדני והמחמיר של הבת הצעירה קלרה, (שכמעט ולא מוזכרת בספר) והיא נישאת לו.
בקיץ של אותה שנה יוצאת המשפחה לחופשה בה מתחיל כריסטיאן לפתח תסמינים של סכיזופרניה, המתבטאים בין השאר בכאבים "סתומים" ברגלו, שבסיפורים עליהם הוא מלאה את משפחתו.
גרדה, חברתה של טוני בעבר, מחליטה להינשא לתומאס והזוג המאושר יוצא לירח דבש למשך שבעה חודשים באיטליה.
החלק השישי נפתח בנסיעתה של טוני לחופשה במינכן שבדרום, שם היא מתוודעת לאורח החיים שונה מכפי שהורגלה בביתה.
על אף קשיים אלו היא מבלה יפה, ולאחר מספר חודשים היא חוזרת אל בית אמה.
בהמשך מתואר כיצד הוציא כריסטיאן את דיבת הפירמה, ולכן מתפתח בינו ובין אחיו תומאס ריב גדול שבסופו עוזב כריסטיאן את עבודתו כמתורגמן בפירמה ועובר לנהל מבשלת שיכר בהמבורג.
לאחר מכן הגיע לבית הבודנברוקים אלוֹיס פרמאנדר - בעל מבשלת שיכר שאותו הכירה טוני במינכן, ופיתח את היכרותו האישית איתה.
תומאס, כמנהג אביו, חוקר ודורש בכספיו ובהליכותיו של מר פרמאנדר על מנת שטעויות העבר לא ישובו שנית, ואכן אלויס מבקש את ידה של טוני הנענית לבקשתו והשניים נישאים.
טוני עוברת לגור בבית בעלה במינכן, אך כעת היא איננה מצליחה להסתדר עם אורח החיים הדרומי כבעבר, ונוסף לכך, מר פרמנדר מוכר את מבשלת השיכר שבבעלותו ופותח בחיי בטלה הזרים למורשתה, ובתם המשותפת מתה בעת הלידה.
בשלהי 1858 שולחת טוני מברק למשפחתה בו היא מודיעה להם על עזיבת בעלה לאלתר ועל חזרתה לבית שברחוב מנג.
היא מגיעה נסערת ומספרת שבעלה בגד בה עם עוזרת הבית בעודו שיכור ואף אמר לה דבר שלא יאמר.
לאחר הפצרות רבות סיפרה כי אמר לה "לכי לעזאזל טינופִיה שכמותך".
טוני מתחילה לבדוק את האפשרות לפתיחת הליך גירושין, אך למרבה ההפתעה שולח מר פרמאנדר מכתב ובו הוא מודיע על רצונו להתגרש שכן נוכח לדעת כי "אין הם מתאימים זה לזה כלל וכלל"- ומייד לאחר מכן מתבצעים הגירושים.
גרדה יולדת בן והמשפחה מתכנסת לטקס ההטבלה בכנסייה שבו נקרא הילד "יוהאן", על שם סבו המנוח, או בשם החיבה "האנו".
כריסטיאן פונה לאחיו תומאס בבקשה להלוואה דחופה עבור עסקיו השקועים בחובות, אך אחיו משיב לו בבוז בטענה שמצבו נגרם לו בעקבות התרועעותו עם נשים מופקרות.
לאחר מותו של זקן הסנאטורים, מתמודדים הקונסול בודנברוק והקונסול האגנשטרום על המקום הפנוי בסנאט, ובסופו של מאבק צמוד מתמנה תומאס לסנאטור בעירו.
בשל מעמדו החדש והולדת בנו מחליט תומאס לבנות בית חדש ומפואר למשפחתו בסמטת הדייגים.
עם סיום בניית הבית מתחילה רוחו של תומאס להיעכר עליו, ובשיחה עם אחותו טוני הוא מביע לפניה רגשות אלו, אלא שטוני איננה מבינה את פשרם, בעיקר לנוכח ההצלחות האחרונות.
בתחילת החלק השמיני אריקה גרינליך, בתה של טוני, חוגגת יום הולדת עשרים והיא מתאהבת במר הוגו ויינשנק, שהתמנה זה לא מכבר למנהל החברה העירונית לביטוח מפני שרפות.
מר ויינשנק מבקש את ידה של אריקה שנענית לו בשמחה.
הזוג נישא בכנסיית מריה, ועובר לגור בבית ששופץ ורוהט על ידי טוני.
טוני שומעת על מצבה העגום של משפחה שהתארחה אצלם בעבר ומחליטה לעזור להם באמצעות אחיה.
היא פונה לתומאס ומציעה לו לבצע את עסקת חייו בקניית יבול בסיכון חצי מחיר.
בתחילה תומאס מסרב, וטוען כי "עסקה שכזאת לא עשינו במאה שנות קיומה של הפירמה, ואין בדעתי להיות הראשון שייתן ידו למעשי ספסרות מפוקפקים." אך לבסוף הוא משתכנע ומחליט לבצע את העסקה שלבסוף עלתה יפה.
טוני מחליטה לציין את יובל המאה לפירמה, שהוקמה ב-7 ביולי 1768, בחגיגות בהשתתפות כל תושבי העיר.
גרדה מגלה את כישרונו המוזיקלי של בנה ומזמינה את מר פפול ללמד את הילד אחת לשבוע נגינה בהרמוניום.
להבדיל מגרדה וממר פפול, דעתו של תומאס אינה נוחה מאופיו הרגשני וחסר היציבות של יוהאן הקטן ומדרך התפתחותו, ועל כן הוא מנסה לעשות הכול כדי למשוך את ליבו של הילד לחיי המסחר.
האנו פוגש בבית הספר את קאי, ילד שובב ומלא חיים המגיע ממשפחת אצולה שירדה מנכסיה, ועל אף השוני הבולט בין השניים, הם הופכים לחברים טובים.
בחג המולד של אותה השנה נפתח משפט נגד הוגו, בעלה של אריקה, בחשד לעבירות של מרמה, ובסוף החג נידון מר ויינשנק לשלוש וחצי שנות מאסר בפועל.
מקרה זה הגדיש את הסאה מבחינת טוני, שעוברת להתגורר עם בתה, והיא מגיעה למסקנה כי נגזר עליה לחיות חיי סבל.
הקונסולית חולה בדלקת ריאות ומתה.
לאחר מותה מתחיל תומאס בהליכים למכירת הבית שברחוב מנג, למרות התנגדותה של טוני כי במקום זה חקוקים לעד זיכרונותיהם ושמחותיהם.
תומאס מסכים עמה אך עומד בכל זאת על שלו ולבסוף, בתחילת 1872, הוא מוכר את הבית לידי יריביהם, משפחת האגנשטרום.
בחלק העשירי מתחיל תומאס לסכם את חייו ושוקע בדכדוך עמוק על אף גילו הצעיר יחסית.
הוא שואל את עצמו שאלות פילוסופיות ומגיע למסקנה כי את פסגת חייו הוא לבטח כבר עבר מזמן.
האנו נשאר חלוש ורזה כפי שהיה מראשית חייו ואיננו מפיק תועלת מהוראות הרופא.
כדי להיטיב עם בריאותו של האנו הצעיר מחליטה המשפחה לחרוג ממנהגה בשנים האחרונות ולנסוע לחודש של חופשה על שפת הים.
אך הים, שאותו אוהב האנו בכל לבו, לא עזר הרבה לשיפור מצבו הבריאותי.
בראשית שנת 1873 נענה הסנאט לבקשת החנינה של הוגו ויינשנק, חתנה המועל של טוני, והוא משתחרר מכלאו חצי שנה לפני תום תקופת המאסר שנפסקה לו, אך אריקה מחליטה, בעצה אחת עם אמה, להתגרש ממנו.
תומאס מתחיל לגלות עניין רב בספר פילוסופיה שמצא באחת מהמגירות בביתו, אך כעבור חודש ימים הוא מחזיר אותו לארון ושוכח את כל מה שלמד.
הרופא טוען כי תומאס אינו נמצא בקו הבריאות ועל כן עליו לצאת לחופשה שתיטיב עמו, ואכן תומאס יוצא להתרעננות במרחצאות בליווי אחיו כריסטיאן.
לאחר חזרתו הוא שב לפעילות סדירה עד שבאחד הימים, בצאתו מישיבת סנאט, הוא חש בכאב עז באחת משיניו.
הוא פונה לרופא השיניים שמנסה לעקרה, אך רק מחריף את המצב עוד יותר.
הרופא מפציר בתומאס לסור למרפאה ביום המחרת לניסיון שני, אך בדרכו הביתה תומאס מתעלף מעוצמת הכאב, נופל על פניו באמצע הרחוב ונלקח משם שותת דם וחסר הכרה.
לאחר פרק זמן קצר, נופח תומאס את נשמתו ומובל לקבורה במסע הלוויה מכובד.
הפירמה עומדת לפני חיסול ורצונו של הסנאטור תומאס, אשר הובע מפורשות בצוואתו, היה כי יש לפרקה תוך שנה.
גרדה שוכרת את שירותיהם של מקצוענים על מנת שיעזרו לה בעניין הפיננסי בחיסול הפירמה ובסיכום ההכנסות.
היא מחליטה למכור את הבית ולעבור לבית אביה עם בנה, אך האנו נדבק בטיפוס ומת בדמי ימיו.
גרדה עוזבת בודדה ושבה אל חייה משכבר הימים, לנגינה עם אביה, הכנר המפורסם.
הסיפור מסתיים בשיחה חזקה ונגעת ללב בין טוני, פרידריקה בודנברוק (קרובת משפחתה), וסזמי וייכברודט, מורתה הישישה של טוני, על משמעות האלוהים בחיי האדם ועל העולם הבא אשר בו יתחדש האיחוד המשפחתי לעתיד לבוא:
עד ספר זה של תומאס מאן, דגלה הספרות הגרמנית המסורתית בעיצוב עולמות פנימיים, מופנמים ומכונסים בעצמם, בניגוד מובהק לכותבי הרומנים ברוסיה ובצרפת, שדגלו בריאליזם ושאפו להאיר תהליכים חברתיים על ידי עיצוב הגיבורים באופן כזה, שבנוסף לפן האינדיבידואלי שלהם, הם גם ייצגו מעמד חברתי זה או אחר.
בדבקות הקנאית של מאן לתאר את העולם לפרטי פרטים יש ביקורת גלויה על הפרוזה הגרמנית המסורתית, ולגלוג סמוי על מסורת הכתיבה הגרמנית הרומנטית מבית היוצר של נובאליס וא.ת.א.
הופמן, שהעדיפו תמיד את דרך הכתיבה הספרותית, שמאן מייחס לנער קאי, חברו הטוב של האנו, כפי שהיא מובאת בספר:
מאן, שהיה מודע לנחיתותו של הרומן הגרמני בתחום זה, פנה להיעזר בספרי המופת של הרומן הריאליסטי האירופי בכלל, וברומן הצרפתי והרומן הרוסי בפרט.
"בית בודנברוק" מהווה אבן דרך בתולדות הספרות הגרמנית, והוא מסמל את תחילת המעבר של רוב הספרות הגרמנית שנכתבה לאחר מכן בתחילת המאה ה-20, ממופנמות ורומנטיקה לריאליזם.
מאן התגאה בזמנו בכך, ש"בית בודנברוק" הוא "הרומן הנטורליסטי הראשון והיחיד בספרות הגרמנית".
תפיסה זו של המחבר רואה בגורלה של משפחת בודנברוק, אשר מעמדה מתערער מדור לדור ולבסוף היא עוברת מן העולם, סמל לגורלה של הבורגנות האירופית כולה, שההגמוניה שלה על בימת ההיסטוריה הגיעה אל קיצה והיא נאלצת לפנות את מקומה לבני "המעמד הרביעי" - הבורגנים-הזעירים והפרולטריון.
אך למרות הצהרתו של מאן ורצונו לפרוץ את מסורת הכתיבה הגרמנית, ולמרות העובדה שעד "בית בודנברוק" לא ידעה הספרות גרמנית פרישה רחבה של המציאות והארה מפוכחת ומעמיקה של מכלול התהליכים המתחוללים בה, התיאור של בית בודנברוק כרומן חברתי אינו מדויק.
ראשית, עניין 'שקיעתה של הבורגנות' לא מעלה ולא מוריד מן היצירה.
בפתח הרומן קונה משפחת בודנברוק את הבית הגדול מדי משפחת סוחרים שירדה מנכסיה (משפחת ראטנקמפּ).
ואילו לקראת סוף הרומן, כשתהליך ירידתם של הבודנברוקים מתקרב אט אט אל קצו העגום, חוזר הבית הגדול ונמכר למשפחה אחרת של סוחרים עשירים, שהגיע תורם לפלס להם את דרכם למרום החברה (משפחת האגנשטרום).
קניית הבית שברחוב מנג ומכירתו נטענות במהלך היצירה במשמעויות חברתיות כבדות משקל לגבי כל שלוש המשפחות שגורלן נקשר בו: קנייתו היא אות להצלחה, לשגשוג ולאושר ולעומת זאת מכירתו היא סימן להידרדרות ושקיעה.
מכאן, שתהליך השקיעה והירידה אינו מעוצב ברומן כתהליך חברתי אלא כתהליך של "משפחה באה ומשפחה הולכת, והבורגנות לעולם עומדת", ולמרות היריעה הריאליסטית הרחבה שנפרסת ברומן, קשה לראות תהליך זה כשינוי חברתי ופוליטי המשפיע על אירופה כולה.
שנית, הקונפליקט הטרגי בין ה"בורגני" הדבק בערכיו ובערכי החיים החיוביים לבין ה"אמן" שנפשו שרויה בצל המוות, הוא קונפליקט החיים לעומת האמנות שהרומנטיקה הגרמנית העלתה לראשונה לדיון והרבתה לעסוק בו יותר מכול דבר אחר, וכך למעשה חוזר מאן אל מקורותיו ואל הכתיבה הגרמנית המסורתית.
לבני משפחת בודנברוק לא היו נטיות מוזיקליות למעט גרדה שנישאה לתומאס והאנו (וליוהאן בודנברוק הזקן שניגן לפרקים על חליל צד).
כך הציג תומאס מאן ביתר שאת את הניגוד בין חיי האמנות והמוזיקה לחיי מעשה פעילים והישגיים.
שתי צורות חיים אלו מועמדות, לשיטתו של מאן, בסתירה שלא ניתן ליישבה והדמויות מתייצבות בפני בחירה ביניהן.
למוזיקה ב"בית בודנברוק" יש גם משמעות נוספת, עמוקה יותר, המתבטאת אצל האנו, המייצג את נפש האמן.
מר פפול, המלמד את האנו נגינה, המנגן בעוגב בכנסיית מריה ומעריץ את בטהובן – מסרב בתחילה ללמד את האנו את המוזיקה של וגנר שמבחינתו אין היא אלא גיבובים של שטויות:
כעבור זמן מה מר פפול נכנע למוזיקה של ווגנר, והוא מפנים את הלך הרוח של המוזיקה בעת המודרנית.
נקודה זו מייצגת נדבך נוסף של ההבדלים בין הבורגנות (המוזיקה הישנה, בני משפחת בודנברוק שלא יודעים לנגן) והאמנות (המוזיקה החדשה, האנו, היודע לנגן).
הרומן מעוגן בתפיסותיו של ארתור שופנהאואר - הוגה הדעות שספרו "העולם כרצון וכדימוי" השפיע מאוד על תומאס מאן בצעירותו.
לפיכך, שני צירים מרכזיים ובסיסיים נמתחים בסיפור בין שני קטבים: קוטב הרצון, וקוטב הדימוי.
את קוטב הרצון (שלפי שופנהאואר הוא רצון לחיים, והוא נטול תודעה או חשיבה עצמית) מייצגים בסיפור ההצלחה החומרית, הכישרון המסחרי, היכולת לעשות חיל בעסקים, להתעשר ולצבור נכסים.
את קוטב הדימוי (שלפי שופנהאואר הוא התבוננות עיונית בנעשה, תודעה עמוקה התוהה על עצם הקיום ופשרו) מייצגים העידון הרוחני, חיי נפש מורכבים ומלאי ספקות, ומעל הכול המוזיקה.
על הצירים המקבילים בין שני הקטבים הללו נעים ארבעת הדורות של משפחת בודנברוק בשני קווים מנוגדים, בכיווני עלייה וירידה:
מבחינת קוטב הדימוי חלה עלייה ברורה מדור לדור, החל מדורו של יוהאן בודנברוק הזקן, שאינו נוטה לספקות ופקפוקים ולחשבון הנפש, כיוון שהוא נטוע בשתי רגליו בחיי המעשה ואינו חש כל צורך לתהות על מעשיו ולהרהר בהם, וכלה בהאנו, שכל הווייתו היא בבחינת רוחניות צרופה.
הקו היורד בעלילה, ההתרחקות מקוטב הרצון, מעוצב בפשטות על ידי תיאור ההידרדרות החומרית של בני משפחת בודנברוק.
ניתן לזהות זאת בקלות על ידי סיכום הרכוש וסכומי הכסף של המשפחה בכל דור.
לעומת זאת, הקו העולה לאורך ציר הדימוי מבוטא על ידי אמצעים ספרותיים מורכבים בהרבה, המשתנים מדור לדור:
בדור הראשון רצון החיים "העיוור" מתגלה במלוא עוצמתו, והרהורי לב אינם מפריעים ליוהאן הזקן לפעול בתקיפות כאשר הוא מחליט להעמיד את הפירמה מעל חוב מוסרי וכספי שהוא חב לבנו הבכור, גוטהולד; ולדיבורים על הדת ול"חובה הנוצרית" הוא מתייחס בזלזול גמור.
בדור השני, מכניס מאן סימן ראשון לעידון רוחני - האמונה הדתית הנלהבת של הקונסול בודנברוק ושל אשתו.
אמונה זו מפריעה לו לעיתים לפעול בנחרצות תקיפה, כאביו.
האמונה מעוררת בו את הצורך לתהות על טיב מעשיו - דבר העומד בסתירה לקוטב הרצון ולחיים התמימים, נטולי התודעה.
שופנהאואר מתאר את המוזיקה כצורה הצרופה והנעלה ביותר של ההכרה האנושית.
לדידו, היא שמוליכה את האדם אל "המהות הפנימית העמוקה ביותר של ישותו".
אצל שופנהאואר המוזיקה היא "ההכרה העליונה", ההשתחררות מהכבלים המעיקים, והיא כרוכה בהכחדת רצון החיים, ששופנהאואר רואה בו:
תומאס מאן מושפע עמוקות מדברים אלו ומשתמש במוזיקה כדי לבטא את הסף העליון של התעלות הנפש אצל האנו, ולכן הוא מעצב את המוות כמשאת נפשו הגדולה ביותר של הנער.
חוקר הספרות ברוך קורצווייל כתב על נושא זה:
ד"ר רבקה שאול בן-צבי, תלמידתו של קורצווייל הוסיפה:
על אף ששם העיר בה מתרחשת עלילת הרומן אינו מופיע בספר ולו פעם אחת, מאן רומז לקורא פעמים רבות באמצעות רמזים מגוונים כי העיר בה מדובר היא עיר ההנזה ליבק:
ברומן מוזכר במפורש כי הבודנברוקים מתגוררים ב"עיר ההנזה החופשית".
שמות הרחובות המרכזיים והאזורים המוזכרים בעיר שבה מתגוררת משפחת בודנברוק קיימים במציאות בליבק: רחוב מֶנג, רחוב יוהאניס, רחוב קֶניג, רחוב אַלְף, נהר הטראווה, רובע טראומונדה, שדרת הערמונים, רחוב יוצקי הפעמונים, רחוב ואל, גשר מילֶנבּריק, סמטת הדייגים, סמטת האופים ועוד.
גם מבני הציבור והכנסיות שמוזכרים ברומן קיימים בליבק, ותיאורם בסיפור תואם למציאות: כנסיית מריה, כנסיית יאקוב, חומות העיר, שער העיר (ובית העלמין ובית הכלא שסמוכים אליו), התיאטרון, בית החולים "רוח הקודש", שדה המצודה, בית הספר העממי (שברחוב מנג), כיכר השוק ועוד.
מאורעות היסטוריים שהתרחשו בליבק מתוארים בפירוש ביצירה - כדוגמת פלישת הכוחות הצרפתיים שבפיקוד ז'אן-בטיסט ברנדוט לליבק הנייטרלית שבפרוסיה (כחלק ממלחמות הקואליציה האנטי צרפתית הרביעית), ב-6 בנובמבר 1806, כאשר מנהיג הכוחות הפרוסיים הנסיך גבהרד לברכט פון בליכר שהה מחוץ לעיר.
מאן עצמו נולד בבית שברחוב מנג, הבית בו מתגוררים הבודנברוקים.
בילדותו עקרה משפחתו לבית גדול ומפואר שבנה אביו תומאס יוהאן היינריך מאן ב"סמטת האופים" - וכך עשה גם תומאס בודנברוק, שבנה לו בית גדול ומפואר באותה סמטה.
מאן ביקש לצייר "תמונת חיים של עיר האנזאטית במאה ה-19".
לדבריו, בעת כתיבת הספר הוא עבד בקפדנות על איסוף כל פיסת מידע שיכול היה למצוא על עיר ההנזה ליבק, על חיי המסחר והעסקים שבה ועל הדיונים הפוליטיים שהיו באותה עת.
אמו של מאן שלחה לו חומר רב מן הארכיון המשפחתי - מכתבים ישנים, מסמכים, תעודות, שירים ואפילו מתכונים של תבשילים - שכולם הועתקו ככתבם וכלשונם אל תוך היצירה.
תמונת חיים זו לא מתבטאת רק בעיצוב הדמויות, אלא גם בתיאורים מפורטים ומדוקדקים של רחובות, בתים בעיר, תיאור מדויק של חדרי ביתו, הריהוט והכלים שהיו בו, ואף תיאור של מלבושים, תסרוקות ואופני הגייה שהיו נפוצים בליבק במאה ה-19.
מאן הרבה להזכיר בספרו יצירות, סופרים ואנשי תרבות מההיסטוריה הגרמנית.
בין המחזות והספרים שמופיעים ביצירה נזכרו המחזה "פאוסט" של גתה, המחזה "וילהלם טל" של שילר, "אחוות סרפאיון" של א.ת.א.
הופמן, אגדות האחים גרים ועוד.
כמו כן, כדי להדגיש את מוטיב "נפש האמן" של האנו בודנברוק, שילב מאן בתיאוריו קטעים של יצירות מוזיקליות מפורסמות והזכיר מלחינים ידועים מאותה תקופה - ז'אק אופנבך, ג'אקומו מאיירבר, יוהאן סבסטיאן באך, האופרה "פידליו" של בטהובן, האופרות "מייסטרזינגר", "לוהנגרין" ו"טריסטן ואיזולדה" של ריכרד וגנר ועוד.
"בית בודנברוק" הוא "רומן מפתח" מובהק, ועם צאתו לאור סערו הרוחות במשפחת מאן, שרבים מבניה מצאו עצמם בין דפי הספר, העיר ליבק כולה הייתה כמרקחה, ותושביה התעסקו בניסיון לזהות את הדמויות המופיעות בסיפור למשך תקופה ארוכה.
ספרייה עירונית אחת הגדילה לעשות והתקינה טבלה עם מפתח שמות מדויק של הדמויות ביצירה.
הספרנים התנו את השאלת הספר בהבטחה מפי הקורא להשתמש במפתח השמות בשעת הקריאה.
למרות העניין הרב שעורר הספר, ההקבלה הייתה למגינת לבם של לא מעטים ממשפחת מאן.
דוגמה לדבר ניתן למצוא במודעה מפי פרידריך מאן, דודו של תומאס מאן, אשר נתפרסמה בעיתון המקומי בעיר ליבק - עיר הולדתו של תומאס מאן - כשתים עשרה שנה אחרי הופעתו של בית בודנברוק:
פרידריך מאן, בן למשפחת סוחרי תבואה אמידים, היה נרגז ביותר.
הוא מחה על כך שדמותו שימשה כבסיס שעליו עיצב אחיינו את דמותו הנלעגת והתמהונית של כריסטיאן בודנברוק, בן המשפחה הכושל בעסקיו, שאינו מוצא את מקומו בעולם הבורגני המקיף אותו, לוקה בהתקפי היפוכונדריה ומרה שחורה ונדמה לעיני כל כמשוגע.
תומאס מאן לא הגיב בפומבי לתלונות אלו, אך אשתו, קטיה, העידה בספרה כי על אף שהדמויות בספרו של מאן מבוססות על האנשים הסובבים אותו, הוא כלל לא התכוון לכתוב עליהם, אלא רק לשאול מתכונותיהם לטובת דמויותיו:
לעומת הביקורת הקשה של פרידריך מאן, בניו ובנותיו של תומאס מאן אהבו מאוד את הספר והרגישו בעזרתו מחוברים למשפחה שלא יצא להם לראות.
גולו מאן, בנו של מאן אמר:
ואילו אריקה מאן, בתו של תומאס מאן, אמרה:
במחקר שנערך החל משנת 2001 על ידי חוקר הספרות והתרבות הגרמני יאיה אלזאגה (Yahya Elsaghe), במימון הקרן הלאומית השווייצרית, נבחן נושא היהדות בכתבי תומאס מאן, וכמו כן נחקרו הסטריאוטיפים שהוא העניק לדמויות היהודיות, שמופיעות ברוב יצירותיו.
מן המחקר עולה כי מאן, במיוחד ביצירותיו המוקדמות "בית בודנברוק", "טריסטן" ו"הוד מלכות", העניק לדמויותיו היהודיות דימויים דו-ערכיים שיכולים להתפרש כסטראוטיפים אנטישמיים.
כך למשל, ב"בית בודנברוק" מובלט סטריאוטיפ "האף היהודי", כאשר היהודי הרמן האגנשטרום מהמשפחה היריבה, מוצג כבעל "חוטם פחוס מעט מעל שפתו העליונה".
לאחר מכן, בסצנה בה הרמן האגנשטרום מנסה לנשק את טוני בודנברוק, היא נרתעת ומסרבת.
מאן איננו מציין את הסיבה לכך, אלא רק כי "לא מפני הביישנות נמנעה טוני להתנשק עם האגנשטרום הצעיר".
לכן, ניתן לפרש כי דווקא המיניות והחזות של האגנשטרום היא שהרתיעה את טוני מלנשקו.
מלבד חזותם, גם מקצועם האישי של היהודים, מוצג על ידי מאן באמצעות דימויים אנטישמיים וטענות כי היהודי משתמש במקצועו על מנת להזיק לחברה ולהרוויח על חשבונה.
דברים באור זה מובאים בשיחה בין תומאס לאחותו טוני בעניין יחסי המסחר המשפחתיים עם מעמד האצולה:
לדעת אלזאגה, מכיוון שמשפחת האגנשטרום מזרזת את השקיעה ב"בית בודנברוק", הרי שהיהודים הם המזרזים אותה.
לדעתו, אמנם מאן נמנע מדימויים אנטישמיים ברורים ומזיהוי מפורש של הדמויות כיהודיות, אך הוא עיצב אותן באמצעות סימני היכר חיצוניים ופנימיים המשקפים ומאשרים דעות קדומות אנטישמיות שהיו לו, לפחות בתחילת דרכו.
בנוסף ל"בית בודנברוק" מביא אלזאגה טיעונים נוספים מיצירות מוקדמות נוספות של מאן.
גישה שנייה התנגדה לתוצאות המחקר וטענה כי אין די בדמויות אחדות מיצירותיו המוקדמות כדי להצביע על אנטישמיות במכלול כתביו, ולראייה יצירתו הגדולה ביותר של מאן, הטטרלוגיה "יוסף ואחיו", המביעה הערכה ליהודים ואף הזדהות עמם.
תומכי גישה זו טוענים כי ב"בית בודנברוק" מאן רק ציין את הלכי הרוח שרווחו בעולם הבורגני המוצג ביצירה בפרטי פרטים.
גישה שלישית התנגדה גם היא וטענה כי הפתרון לשאלת האנטישמיות בכתביו של מאן כלל אינו טמון במישורים האידאולוגיים והפוליטיים הטעונים, אלא במישור הספרותי.
לפי גישה זו, האמביוולנטיות ביחסו של מאן ליהודים, כפי שהיא עולה מהפרוזה שלו, אינה אלא תוצאת האסתטיקה האירונית שלו, שבה הוא נמנע מפירוש חד משמעי, ודימויים סטריאוטיפיים שימשו לו חומר גלם חשוב לצורך עיצובן של דמויות רוויות סתירות.
לדעת התומכים בגישה זו ניתן למצוא דוגמה לכך בשיחה בין תומאס לאחותו טוני, כאשר היא מודיעה לו על ידידים שנקלעו לחובות, והיא מתכננת להציע לו לקנות מהם את היבולים מראש, עוד בטרם שיצמחו:
למרבה האירוניה, תומאס מגלה כי אחותו לא באה לבשר לו על מצבם של הידידים אלא להציע לו לקנות את היבולים, ולחרדתו הוא מגלה כי לאור דבריו שאמר הוא נדמה לאחד מאותם "פושטי עור" המציעים להם לבצע את העסקים שהוא דיבר בגנותם.
לדעתם של תומכי הגישה הראשונה, השאלה בדבר האנטישמיות בכתביו המוקדמים של מאן, ובפרט בספרו בעל החשיבות "בית בודנברוק" שזיכה אותו בפרס נובל, טרם הוכרעה.
כראייה הם טוענים כי אף בספריו המאוחרים יותר "הר הקסמים" (1924) ו"דוקטור פאוסטוס" (1947) מופיעות דמויות היהודיות בדימויים אנטישמיים, וכי ביומניו האישיים נמצאו התבטאויות בעלות גוון אנטישמי שכתב בשנת 1933, כגון תגובתו בדבר החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי כי "ניקוי מערכת המשפט מהשפעה יהודית, בסופו של דבר אינה אסון".
לעומת זאת, שתי הגישות האחרונות טוענות שאף על פי שנראה כי מאן מבטא אמירות אנטישמיות ביצירותיו, לא כך הם פני הדברים, וכי ישנן ראיות מכריעות כי מאן כלל לא היה אנטישמי, אלא להפך:
במסה שכתב מאן בשנת 1907, "פתרון השאלה היהודית" (Die Lösung der Judenfrage), אמר כי כוונתו היא להיות מליץ יושר ליהודים כ"פילושמי (תומך בגזע השמי, שהיהודים הם מייצגיו) נחוש ונטול ספקות".
מאן היה תומך נלהב של היהודים במהלך כל חייו והוא אף התחתן עם יהודייה, דבר שהפך דה פקטו את ששת בניו ובנותיו ליהודים.
מאן עזב את גרמניה עם עליית הנאצים בשנת 1933, בבקשה הרשמית של הנאצים לשלילת אזרחותו הנימוק הראשי היה "מאן הוא ללא ספק תומך נלהב של היהודים".
בחירתו של מאן להתחיל בשנת 1933 בכתיבת הטטרלוגיה "יוסף ואחיו" המאירה את הסיפור המקראי ואת עיקרי היהדות באור חיובי, מראה כי אף במישור האידאולוגי מאן היה מתנגד נחרץ לאנטישמיות.
במהלך מלחמת העולם השנייה מאן דיבר נגד גרמניה הנאצית בעודו יושב כפליט בארצות הברית, והוא אף היה מהסופרים הגרמניים הראשונים אשר התריעו, עוד במהלך המלחמה, על השואה המתבצעת ביהודים באושוויץ.
ב-1948 מחה על כוונתה של ארצות הברית להסתייג מתוכנית החלוקה של ארץ ישראל.
אף על פי ש"בית בודנברוק" נכתב כרומן דקדנטי המתאר שקיעה של משפחה, תומאס מאן לא חסך בתיאורים אירוניים אף בנקודות הדרמטיות ביותר ביצירה, זאת כחלק מצורת הכתיבה האירונית שאפיינה אותו.
דוגמה לדבר ניתן למצוא בוויכוח בין תומאס לכריסטיאן בנוגע לחלוקת הכספים לאחר מותה של הסנאטורית, אשר גלש לתחומים אישיים והגיע לכדי אבסורד, כאשר התווכחו מי מביניהם יותר חולה.
הוויכוח נקטע על ידי טוני במילים:
בטענתה האחרונה לשניים אומרת טוני באירוניה, כי לוויכוח ביניהם יש מנצח וודאי - האם, שזה עתה מתה ממחלתה וגופתה מוטלת בחדר הסמוך.
בנוסף, מאן השתמש באירוניה כדי לחדד את הקונפליקט בין ה"חיים" לבין ה"אמנות".
מטעם זה, האירוניה מופיעה רבות בתיאורים על האנו, שייצג את נפש האמן, שהמוות הוא משאת נפשו:
ב"בית בודנברוק" הדמויות מאופיינות על ידי תנועות מסוימות או הרגלים ידועים, אשר מקלים על הקורא לזכור את הדמות ולהשריש את תכונותיה בו.
מלבד זאת, ישנו גם אפיון על ידי משפטים או מילים ידועות שנעשה בהם שימוש חוזר ונשנה או ייחודי לדמות.
הגברת סזמי וייכברודט, ידידת המשפחה, נוהגת לומר באופן קבוע בחגיגות ובמיוחד לכלה אחרי הנישואין "היי מאוֹ-וֹ-שרת, ילדתי הטובה!".
מאז שפגשה טוני בהיותה נערה את חברותיה גרדה ארנולדסן וארמגארד פון שילינג, בת האצילים, מחשבותיה היו נתונות באופן תמידי להידור עולמה ולהאדרת כבוד המשפחה.
הנטיות הסנוביות של אידה יונגמן, האומנת, מוצאות ביטוי בגאוותה על כך, ששערה הלבין בשירות אדונים מן המעמד העליון ובדעתה, כי על בני משפחת בודנברוק להתרועע רק עם בני המעמד הגבוה.
קלותילדה, קרובת המשפחה מרוסטוק, מתוארת באופן תמידי כ"עלובה" ו"כחושה".
טוני חוזרת ואומרת לכול לאחר שפוקדת אותה צרה חדשה: "ילדה שוטה הייתי, אווזה פותה...", ולפני מאורע משמח שהתרחש הוסיפה: "כעת הזדקנתי, ושוב אינני כזו".
ב"בית בודנברוק" נמצאים שמונה קטעי שירה אשר מבטאים את הלכי הנפש של הדמויות ואת מצב הרוח הכללי באותו החלק בספר.
בחלק הראשון של הספר מובא השיר הארוך ביותר בספר אשר מבטא בצורה הטובה ביותר את עושרה הראשוני של החברה, הצלחת הפירמה ויחסה של החברה כלפי המשפחה:
עמוד 30 המקור בשפה הגרמנית מכובדַי!
כל יום ויום לוַאי יהי
בין היתר מוזכרים שירים המוטמעים כבדרך אגב בטקסט.
שירים אלו מראים את השפעתם החיצונית של סופרים ומשוררים שונים על הסופר ועל דרכי כתיבתו, ביניהם ניתן למנות את גדולי השירה הגרמנית כדוגמת גתה והיינה:
בשנת 1929, 29 שנים לאחר סיום כתיבת היצירה, זכה תומאס מאן בפרס נובל:
לדעת אשתו של מאן, הזכייה בפרס נובל לא הייתה מתרחשת אילולא פורסם הר הקסמים.
בשנת 1923 יצא לאקרנים הסרט האילם "בית בודנברוק".
בשנים 1959–1960 הפיק המפיק אלפרד וידנמן שני סרטים על "בית בודנברוק":
הסרט הראשון יצא לאקרנים בשנת 1959 וניקרא " Buddenbrooks - 1. Teil " .
שיחקו בו השחקנים ליזלוט פולור, נדיה טילר, האנסיורג פלמי, האנס לותר, ליל דאגובר וורנר הינז.
בשנה העוקבת יצא לאקרנים הסרט השני שנקרא ".
Buddenbrooks - 2. Teil " כאשר השחקנים נותרו על כנם.
בשנת 1984, בשנת 1979 ובשנת 1965 יצאה גרסה טלוויזיונית לספר בשם "בית בודנברוק".
בשנת 2008 יצא לאקרנים עיבוד מחודש של הספר על ידי הבמאי היינריך ברלר, אשר לאחרונה אמר כי הגרסה הראשונה של הסרט היא זו שמשכה את ליבו לעולם הקולנוע ועל כן הוא החליט להוציא את העיבוד הקולנועי המחודש לספר.
בשנת 2005, הומחז הספר לראשונה לתיאטרון על ידי ג'ון פון דופל, כאשר העלילה נסבה סביב חייהם ואמונותיהם של כריסטיאן, טוני ותומאס.
הפרמיירה הועלתה בתיאטרון תאליה בהמבורג ב-3 בדצמבר 2005.
בשנת 2007, כעבור שנה ומחצה של שכלול המחזה, הוא הועלה בשנית בתיאטרון דוסלדורפר על ידי פון דופל.
הפרמיירה הייתה ב-12 במאי 2007.
בשנת 2007, הועלה המחזה של פון דופל גם בתיאטרון ליבק (עיר הולדתו של תומאס מאן).
הפרמיירה הייתה ב-29 בספטמבר 2007 ובוימה על ידי מנהל הדרמה פיט הולזווארט.
גרסת המחזה לספר התקבלה בהתלהבות על ידי הקהל בליבק.
תרגומו של מרדכי טמקין לספר יצא לאור בשנת 1930 בשלושה כרכים בהוצאת ספרית שטיבל ונקרא "בית בודנברוק: שקיעתה של משפחה אחת".
אותה גרסת תרגום הוצאה לאור בשנית בשנת 1970 בהוצאת רמדור.
תרגומה של נילי מירסקי לספר יצא לאור בשנת 1985 בשני כרכים בספריה לעם בהוצאת עם-עובד ונקרא "בית בודנברוק: שקיעתה של משפחה".
אותה גרסת תרגום הוצאה לאור בשנית בשנת 2003 בגרסה מאוחדת בספריית הקלאסיקה של עם-עובד.
גרסה זו נכללת ברשימת הרומנים המתורגמים שב"תוכנית הלימודים בספרות לחטיבה העליונה בבית הספר הכללי", מטעם משרד החינוך.
בית בורגונדיה (פורטוגזית: Casa de Borgonha, קָזָה דֶה בוֹרגוֹנִיה) היה ענף צעיר של השושלת הקאפטינגית, שמוצאו מרובר הראשון, דוכס בורגונדיה, בנו הצעיר של רובר השני, מלך צרפת.
בית בורגונדיה שלט על דוכסות בורגונדיה בין 1032 ל-1361. השושלת המרכזית של בית בורגונדיה הסתיימה עם מותו של פיליפ הראשון, דוכס בורגונדיה (המכונה פיליפ דה רובר) ב-1361. את הדוכסות ירש ז'אן השני, מלך צרפת, שאימו הייתה בת לבית בורגונדיה.
בין החברים הבולטים בבית בורגונדיה:
מרגרט מבורגונדיה, מלכת צרפת ואשתו של לואי העשירי, מלך צרפת
ז'אן מבורגונדיה, מלכת צרפת ואשתו של פיליפ השישי, מלך צרפת
בית בולאך הוא מבנה היסטורי הממוקם במושבת הטמפלרים וילהלמה (היום בני עטרות).
המבנה הוא ממבניה הראשונים של המושבה וילהלמה.
הוא הוקם בשנות ה-20 של המאה ה-20 לאחר מלחמת העולם הראשונה על ידי בני משפחת בולאך, ממקימי וילהלמה.
המבנה הוקם במרכז המושבה, סמוך לכנסייה (Gemeindehaus) ולמבנה הדואר והמחלבה.
עם הקמתו היה המבנה מוקף גדר אבן, אשר נהרסה לאחר 1948. לאחר קום המדינה המבנה היה בשימוש כבית המועצה האזורית חבל מודיעין ותפקד בשימוש זה עד שנת 1994. אחר כך ננטש והוזנח.
בשנת 2008 יזם מושב בני עטרות שיפוץ במבנה.
השיפוץ הושלם במרץ 2009, וכיום המבנה משמש כבית משרדים של חברת גולדרט קונסלטינג.
המבנה אינו מוכרז כבניין לשימור.
קירות המבנה עשויות לבני כורכר אשר נחצבו במחצבה בצפון המושבה סמוך לבית הקברות הטמפלרי כשביניהן טיט.
המבנה בעל שלוש קומות, כשקומת המרתף נמצאת במחציתה מעל פני הקרקע.
בחזית המבנה מרפסת תלויה המוחזקת על ידי שתי קורות ברזל עם פרזול אומנותי (וזאת בניגוד למבנה בית הספר בו המרפסת מוחזקת על ידי קורות אבן בעלות עיטורי צלב).
חלונות המבנה בעלי קשתות טמפלריות אופייניות ובעלי מסגרת שטוחה.
החלונות בעלי "מנטשלאך", מחזיקי תריסים בדמות אנושית, אשר הוסרו במהלך שיפוץ המבנה.
מרתף המבנה הוא בעל שלושה חללים, כשהחלל המרכזי וחלקו של החלל הדרום-מערבי הם בעלי תקרה עם משטח גלי.
שאר החלל בעל תקרת עץ אופיינית.
חדרי המבנה עוטרו ציורי קיר אופייניים.
חדר האוכל היה מעוטר במלואו (ציור דמוי "שטיח") אולם עיטורים אלו נמחקו עם שיפוץ המבנה.
במהלך השיפוץ שוחזרו ציורי הקיר בחלל הכניסה לבית.
בית באר או ביארה הוא כינוי לסוג מבנים שהוקמו בארץ ישראל במאה ה-19 סביב בארות מים, בעיקר בסמוך לפרדסים.
במהלך המאה ה-19 החל תהליך של יציאה מחומות העיר יפו.
בעלי פרדסים בסביבתה החלו לעבור להתגורר בתחומי הפרדסים, והקימו את בתיהם בסמוך לבארות ששימשו אותם.
לשם הגנה, הוקף הפרדס כולו בחומה, וכך נוצרו מתחמים של מבני מגורים מוקפים בוסתנים ירוקים.
הבתים הוקמו בדרך כלל מכורכר, ובתחילה היו בני קומה אחת.
לקראת סוף המאה ה-19 נעשה מקובל יותר להוסיף קומה שנייה, ולעיתים אף מבנה נפרד.
כך נוצרה הפרדה בין בעלי הבית (שהתגוררו בקומה השנייה או בווילה הסמוכה) לבין הפועלים, הבהמות והמחסנים.
בקומת הקרקע נערכה לעיתים גם פעילות מסחר.
בבתיהם של הפרדסנים העשירים יותר טויחו קירות הכורכר הפשוטים, ונוספו בהם רעפים, מעקות ברזל ורצפות הכוללות אריחים מעוטרים.
אחד מבתי הבאר בארץ נמצא ברחוב דרך בן צבי 68-70 בעיר יפו.
הבארות נחפרו בחלק הגבוה ביותר של מתחם בית הבאר, והמים נשאבו באמצעות מערכות של שני גלגלים, אופקי ואנכי, שהונעו באמצעות גמלים או פרדים (באר אנטיליה).
מאוחר יותר הוקמו מערכות מודרניות יותר, המונעות באמצעות מנוע המופעל בסולר.
בסמוך לבאר הוקמה בריכת אגירה ולצדה בריכה לוויסות המים, ממנה זרמו המים בתעלות או אמת מים לשם השקיית הפרדסים, באמצעות כוח הכבידה.
בכמה בתי באר הועברו מים גם לסביל שהוקם מחוץ לחומה המקיפה אותם.
לעיתים הוקמו לצד בתי הבאר מבני משק נוספים לצורכי חקלאות.
כאמור, ניתן לזהות במתחמי הבאר שהוקמו סביב העיר יפו ובתל אביב מספר שלבים אופייניים בהקמת המבנים השונים המרכיבים את הביארה:
מרכיב הבנייה ייעוד המרכיב באר הבאר החפורה היא המרכיב העיקרי של הביארה, וסביבה התפתחו יתר המרכיבים.
המים נשאבו באמצעות מתקן אנטיליה או בעזרת משאבה עם מנוע.
בריכת מים הבריכה נועדה לאגור את המים שנשאבו מן הבאר ולשמור אותם לשימוש בשעת הצורך.
מערכת הובלת המים תעלות אבן או צינורות אבן ומתכת אפשרו להוביל את המים מבריכת האגירה אל עצי הפרדס.
מבני משק, מחסנים ואורוות צמוד לבית הבאר הוקמו מדרים שנועדו לאחסון כלי העבודה ובעלי החיים ששימשו לעבודת הפרדס.
מגורים ראשית הוקמו חדרי מגורים עבור הפועלים שעבדו בפרדס, ולאחר מכן הוחל בבניית בתים עבור בעל הפרדס ומשפחתו.
חומה כל המתחם הוקף בחומת אבן גבוהה על מנת לשמור על ביטחון דיירי הביארה.
סביל מתקן לאספקת מים לעוברי הדרך שלא היו תושבי הביארה הוקם בחומת המתחם.
עד אמצע המאה ה-20 נבנו כמאתיים בתי באר בסביבתה של יפו ובתל אביב.
במהלך מלחמת העצמאות ננטשו בתי הבאר מיושביהם, ולאחריה יושבו בחלקם עולים חדשים.
עם התרחבותה של העיר תל אביב, נעקרו רבים מהפרדסים, לשם הקמת שכונותיה של העיר.
חלק מבתי הבאר נהרסו, וחלקם נטמעו בסביבתם.
כיום עומדים על תילם כשישים בתי באר, 51 מהם פזורים בדרום תל אביב, בשכונות נווה שאנן, שפירא, קריית שלום, פלורנטין, נווה עופר ואף ביפו עצמה.
חלקם מוגדרים כמבנים מיועדים לשימור, ובהם בית הביל"ויים ובית הבאר בדרך שלמה 6 ביפו.
הצפוני מבתי הבאר ששרדו, זכר לפרדס בבעלות טמפלרית ככל הנראה, עומד ביהודה הלוי 135 פינת צונץ, משנת 1924 בית כנסת 'החשמונאים', בשטח השייך להסתדרות מרכז בעלי מלאכה ב', ובצמוד לו בריכת אגירת מים התחומה בחומה מאבן כורכר.
בתים נוספים מצויים מחוץ לתחומי תל אביב-יפו - בחולון, באזור וברמת גן, בהם בניין המשמש את הנהלת הספארי.
בתי הבאר סיפקו השראה לכמה מאמני אסכולת ארץ ישראל, ובהם ראובן רובין, נחום גוטמן, ציונה תג'ר וישראל פלדי.
אסכולה זו התמקדה בנופי הארץ וראתה בפלח הערבי המשך ישיר לאבות האומה וכמודל לחלוץ העברי.
בתי הבאר והפרדסים שסביבם נדמים כמקום אקזוטי.
היצירות "פרדסים ליד יפו" (1928) ו"הבאר הישנה" (1931) של רובין, "פרדסים ביפו" (1926) ו"בית בפרדס" (1927) של גוטמן עוסקות בבתים אלה, ואילו ציוריו של גוטמן "נשים ליד הברז בפרדס" ו"נשים בבריכה בפרדס" מוסיפים ממד ארוטי לבתי הבאר, שנבע מהמסתורין שאפף את הבתים מוקפי החומות.
גם בספרו "עיר קטנה ואנשים בה מעט" התייחס גוטמן לבתי הבאר, והם מופיעים באיוריו.
בספר "תחרות שחייה" מאת בנימין תמוז מתוארת תחרות שחייה שנערכת בבריכה של בית באר בתל א-ריש.
וכך מתאר תמוז את הביארה:
גם אחוזת דג'אני, המתוארת בספר בשם זה מאת אלון חילו, אינה אלא בית באר.
וכך מתאר אחד מגיבורי הספר, חיים קלווריסקי, את האחוזה בביקורו הראשון בה:
בית ביסמרק הוא בית אצולה גרמני אשר ידוע בעיקר בגלל אחד מאבותיו, אוטו פון ביסמרק אשר היה הקנצלר הראשון של האימפריה הגרמנית.
אוטו פון ביסמרק החבר הנכבד ביותר של בני משפחת האצולה היונקרית הפרוסית, זכה בתואר האצולה גרף, וכך נהיה לרוזן של ביסמרק ושנהאוזן בשנת 1865, ולאחר מלחמת צרפת פרוסיה בשנת 1871 קיבל את התואר "הנסיך של ביסמרק" העובר בירושה.
קרל אלכסנדר פון ביסמרק (1727–1797), התחתן עם כריסטין שרלוט גוטייבה פון שונפלדט בשנת 1762.
ארנסט פרידריך אלכסנדר פון ביסמרק (1763–1820).
תיאודור פון ביסמרק (1790–1873), התחתן עם קרולין הרוזנת של בוהלן בשנת 1817.
פרידריך אדולף לודוויג פון ביסמרק (1766–1830), גנרל פרוסי.
פרדיננד פון ביסמרק (1771–1845), בעל אדמות אחוזת שנהאוזן, התחתן עם לואיז וילהלמיין מנקן בשנת 1806.
ברנהרד פון ביסמרק (1810–1893), צ'מברלין פרוסי, התחתן עם אדלהייד פנינגר בשנת 1844, ולאחר מותה בשנת 1844 התחתן עם מלווין פון לטוו וורבק בשנת 1848.
קלאוס פון ביסמרק (1912–1997), לויטננט קולונל בוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
פיליפ פון ביסמרק (1913–2006), חבר לשעבר בבונדסטאג.
אוטו פון ביסמרק (1815–1898), ה"קנצלר הראשון של האימפריה הגרמנית" משנת 1871.
הרוזנת מארי פון ביסמרק-שנהאוזן (1847–1926).
הרוזנת האנה לאופולדין אליס פון ביסמרק-שנהאוזן (1893–1971).