tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הלהקה התפרקה ב-1978. לאחר הפירוק פתחו שני הגיטריסטים, טום ורליין וריצ'רד לויד בקריירות סולו, כאשר ורליין ניגן גם עם אמנים כפטי סמית' וללויד עם ללויד קול ומת'יו סוויט.
ב-1991, הלהקה התאחדה והוציאה אלבום שלישי על שמה ב-1992. היא התפרקה שוב שנה אחר-כך, והתאחדה שוב לכמה הופעות ב-2001. בין השירים הידועים של טלוויז'ן: "See No Evil" ,"Venus" ו-"Marquee Moon".
מערכת טלוויזיה במעגל סגור (טמ"ס, באנגלית: Closed-circuit television) היא מערכת טלוויזיה, אשר נבדלת מטלוויזיה בשידור פתוח, בכך שהיא משדרת את התמונות הנקלטות במצלמות שלה, רק לקבוצה מצומצמת ומוגדרת של יעדים.
הפיזיקאי הרוסי לב סרגייביץ' טרמן המציא ב-1927 טכנולוגיית אבטחה המבוססת על טלוויזיה במעגל סגור ברזולוציה נמוכה.
הטכנולוגיה הודגמה בפני סטלין ושימשה לאבטחת הקרמלין.
המהנדס הגרמני ולטר ברוש המציא ב-1942 מערכת מעקב מבוססת טלוויזיה במעגל סגור, במטרה לשמור על מערכת טילי ה-V-2 ששימשה את גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה.
המערכת המסחרית הראשונה של טלוויזיה במעגל סגור פותחה על ידי חברת וריקון האמריקאית והוצגה ב-1949. לאחר מכן התפתחה הטכנולוגיה והיא שימשה לשירותים מסחריים שונים.
מרי ואן בריטן בראון , ממציאה אפרו-אמריקאית ואחות במקצועה, המציאה את מערכת האבטחה הביתית הראשונה המבוססת טלוויזיה במעגל סגור.
הפטנט שהיא ובעלה רשמו ב-1969 כולל טכנולוגיה שמשמשת עד היום בתחום.
מיון שימושים לפי אופי המשימה:
חישה מרחוק, למשל מבט על מצב התנועה בצומת רחוק כדי לכוון את הרמזורים בו מרחוק או שמירת מרחק בטיחותי מחפץ מסוכן שיש לבחון ממבט קרוב.
ראייה מרחבית, למשל מבט בו-זמני על כל שעריו של מתחם מאובטח על ידי הקרנה ממספר מצלמות הממוקמות באזורים שונים על מסך מפוצל.
צירוף למכשיר הקלטה לצורך תיעוד או התרעה מתיעוד, למשל תיעוד עבירות תנועה או התראת גנבים בעזרת מצלמות בולטות המצלמות סחורה שמושכת גנבים.
מגדלת אלקטרונית – צירוף טלוויזיה במעגל סגור למכשור אלקטרוני לצורך מניפולציה על התמונה הנראית בעין בלתי מזוינת, למשל מכשיר טכנולוגיה מסייעת לאנשים עם לקות ראייה המגדיל במהירות חומר קריאה מודפס מעבר ליכולות של זכוכית מגדלת.
מכשיר כזה יכול גם לעשות מניפולציות פשוטות אחרות על חומר הקריאה כמו לשנות את צבעיו משחור על גבי לבן לצהוב על גבי שחור.
מיון שימושים לפי תחומי עיסוק בולטים:
ניהול מרחוק (תנועה, שדות קרב וכיוצא בזה).
מכשור ניתוח ואבחון רפואי – החדרת מצלמה זעירה במעגל סגור אל הגוף מאפשרת לראות את פנים הגוף מבלי לבצע בגוף חתכים נרחבים.
נהיגה - הפחתת "השטח המת" שהנהג אינו יכול לראות במראות.
חוק הגנת הפרטיות, בסעיפו הראשון ובדרישת השקיפות בסעיף 11 מחייבים ידוע הציבור על הצבת מצלמות ברשות הרבים.
אמצעי היידוע המינימלי המקובל הוא הצבת שלט אזהרה בסמוך למקום בו מותקנת המצלמה כדי להתריע על כניסה לאזור מצולם.
המרכיב העיקרי במצלמות הוא חיישן ה-CCD.
חיישן זה קולט את האור וממיר אותו לאותות חשמליים.
אותות אלו מורכבים מפיקסלים רבים והם מייצגים את התמונה המצולמת בפועל.
אותות אלו מוקלטים בתוך אמצעי אחסון נתונים כדוגמת כרטיס SD או משודרים מהמצלמה הלאה לכיוון ציוד הקלטה (כדוגמת NVR), ולאמצעי צפייה (כגון מסך צפייה, או תוכנת צפייה במחשב).
מצלמת אבטחה שחור-לבן היא בין המצלמות הטובות ביותר עבור תפקידי אבטחה, כיוון שמשאבי המערכת אינם מתבזבזים מהעברת הצבע וכתוצאה מכך איכות התמונה גבוהה יותר.
הדבר נובע עקב כך שבשחור-לבן הרזולוציה היא גבוהה יותר ובנוסף רמת הרגישות לאור גבוהה יותר דבר שמאפשר צפייה באזורים לא מוארים במיוחד.
מצלמות צבעוניות אשר הופכות למצלמות שחור-לבן בעת ירידה ברמת האור הן מצלמות אשר מצוידות באביזר מיוחד המודד את רמת האור הנקלטת בעדשה ומעביר את המצלמה למצב לילה בשחור-לבן.
קימים שני סוגים של מצלמות אינפרה-אדום (IR):
מצלמות בעלות תאורת א"א עצמית
מצלמות בעלות תאורת א"א חיצונית
מצלמות ה-IR הן מצלמות המפענחות תאורת IR כתאורה רגילה ולהציג תמונה מוארת.
בגוף מצלמות בעלות תאורת IR עצמית פזורים פנסי אינפרה-אדום המאירים את אזור הצפייה.
והאור המוחזר מאזור הצפייה בונה את התמונה.
מצלמות ממונעות או בשמם המקצועי PTZ (ר"ת Pan Tilt Zoom), מאפשרות שליטה ושינוי אזורי צילום בהתאמה אישית.
כאשר אנחנו מסתובבים באזורים ציבוריים, כדוגמת קניונים, שדות תעופה בעיקר, ניתן להבחין במצלמות גדולות מהרגיל לרוב בצורת כיפה או פנס רחוב.
מצלמות אלו מאפשרות מעקב אחר אובייקטים בשל היכולת שלהן לנוע סביב צירן, כמו כן ביצוע תקריב והגדלה אופטי של התמונה ואזור הצילום.
יכולת זו מעניקה מעקב צמוד אחר המתרחש.
ישנן מצלמות מסוג אלו אשר ברמת האלקטרוניקה מאפשרות מעקב אוטומטי אחר תנועת האובייקט, דבר החוסך מגע יד אנוש באמצעי השליטה במצלמה.
ישנן מערכות אבטחה אשר מסוגלות ברמת התוכנה להניע מצלמות PTZ במעקב אחר אדם ההולך באזור המצלמה.
טלו (Telo) היה האל של אזור טולון (בדורדונים, בצרפת) על פי המיתולוגיה הקלטית.
על פי האמונה הקלטית המקומית, טלו היה אל המעיין שסביבו צמח היישוב בטולון.
בטולון התגלו מספר כתובות המוקדשות לו, ובפריגור הסמוכה התגלו שלוש כתובות המוקדשות לטלו, יחד עם האלה סטאנה.
בעוד שבכתבים רבים בני ימינו מתייחסים כיום לטלו כאל אלה, מהכתובות שהתגלו מפריגור, בה הוא נקרא "deo Teloni" ("האל טלוני") ברור כיום שמדובר באל.
טֶלוּגוּ (తెలుగు) היא שפה דראווידית.
השפה מהווה שפה רשמית במדינות ההודיות אנדרה פרדש וטלנגאנה ובמחוז ינאם המשתייך לטריטוריית האיחוד פודוצ'רי.
זו השפה ה-13 המדוברת ביותר בעולם כשפת אם.
כאשר כוללים דוברים שזו אינה שפת האם, טלוגו היא השפה השלישית המדוברת ביותר בהודו.
טלוגו היא שפה קלאסית בת אלף שנים של ספרות ויצירה תרבותית רצופה.
המסורת הספרותית בטלוגו ידועה פחות מזאת של הטמילית.
+פונמות בטלוגו וילוני חכי כפוף מכתשי/(שִנִּי) שפתי(־שִנִּי) אפיɳn̪m סותםgʱkʰɖʱʈʰd̪ʱt̪bʱpʱ מחוכךʤʱʧʰ חוכך x ʃ ʂ s̪ʋf מקורב(צדי)jɭl̪ מקישɾ̪ * תוספת פונמה בהתאמה לסטנדרט
טלוויזיה פיראטית מכונה לעיתים (בעיקר מחוץ לישראל) בשם טלוויזיית בוטלג, ויש המבלבלים בינה לבין שידורים מורשים לטווח קצר (LPTV), שירותי טלוויזיה למבוגרים או שידורי ניסיון של תחנות טלוויזיה חדשות.
בניגוד לרדיו פיראטי, תחנות טלוויזיה פיראטיות אינן נפוצות בארצות הברית או בריטניה.
תחנת הטלוויזיה הפיראטית הראשונה בארצות הברית הייתה Lanesville TV, שפעלה מהרי קטסקיל בין השנים 1972 ל-1977. תחנת טלוויזיה פיראטית אחרת שתפסה כותרות בארצות הברית, פעלה במשך שני לילות בשנת 1978 ונקראה "לאקי 7" .
התחנה פעלה מסירקיוז שבמדינת ניו יורק והיא שידרה בין היתר פרקים של הסדרה מסע בין כוכבים ואת הסרט הפורנוגרפי גרון עמוק.
המשדר של התחנה נבנה מרכיבים שנלקחו ממגבר של גיטרה, והשידור התבצע באמצעות האנטנה של תחנת הרדיו של קמפוס אוניברסיטת סירקיוז.
מאמר קצר על תחנת הטלוויזיה הפיראטית הופיע בעיתון "הניו יורק טיימס".
בשנת 1981 הגיעה לנמל אשדוד האנייה "אודליה", לאחר שבוצעו ממנה מספר שידורי טלוויזיה נסיוניים.
האנייה ביצעה מספר הפלגות ושידורים, אך פעילות השידורים נתקלה בשיבושים, בנושאי רגולציה, ובהתנגדות מצד רשות השידור שאף הגיעה להנחיה של מנכ"ל רשות השידור למנוע כתבת טלוויזיה בנושא.
באמצע שנות ה-80 גורמים מסחריים ניסו להפיק פרסומות זולות דרך שידורים פיראטיים באמצעות חיבור לאנטנות של בנייני מגורים.
שידורי הערוצים הפיראטיים בישראל כללו סרטים במשך רוב שעות היום ופרסומות ביניהם.
בשנת 1989 החלו לפעול שידורי הכבלים החוקיים באמצעות 5 חברות תקשורת (שאוחדו מאוחר יותר ל-HOT) והוקמה "המועצה לשידורי כבלים" שאוחדה לאחר מכן עם "המועצה לשידורי לווין" למועצה לשידורי כבלים ולווין.
בשנת 2011 החלו גם שידורי עידן +.
התוכנית עלתה לשידור ב-7 בינואר 2011 ושודרה במשך 14 שבועות, כאשר ב-29 באפריל 2011 שודרה התוכנית האחרונה.
ישנם בתוכנית אזכורים רבים לתוכנית זמן מיסטיקה שמשודרת בערוץ 10, כשבתוכנית הסיום שתי ההפקות אף שיתפו פעולה יחדיו, במערכון שצולם באולפן הטלוויזיה המקורי של התוכנית.
התוכנית הייתה תולדה של התוכנית "לילה בכיף" ששודרה בערוץ ביפ, בכיכובם של דודו ארז, שחר חסון ואבי אטינגר, שהיוותה המשך ישיר לתוכנית "מהדורה מוגבלת", ששודרה אף היא בערוץ ביפ.
תולדה ישירה של התוכנית הייתה מיני-הסדרה הקומית "זהירות טלוויזיה" ששודרה בקשת בנובמבר 2011 והתרחשה כביכול מאחורי הקלעים של הפקת התוכנית טלוויזיה במיטבה.
טלוויזיה אינטראקטיבית היא הפיכת הטלוויזיה למכשיר דו כיווני, כאשר המידע איננו זורם רק מן הטלוויזיה אל הצופה אלא הצופה הופך להיות פעיל בתהליך העברת המידע - כלומר הצופה הופך ל"משתמש".
הטלוויזיה עובדת על טכנולוגיה של שידור - ישנו גוף שמשדר תכנים אל מקלטי טלוויזיה.
הרעיון של טלוויזיה אינטראקטיבית הוא שהמשתמש יוכל לשלוט בתכנים המשודרים ובשלב מתקדם גם להשפיע עליהם.
בימינו השליטה נעשית יותר ויותר גדולה.
אם בעבר השליטה של המשתמש הוגבלה רק לכיבוי/הפעלה של המכשיר, קביעת הווליום ובחירת ערוץ, כיום בעקבות כניסת טכנולוגיות כגון VOD ו-"TiVo" המשתמש יכול לצפות באיזה תוכן הוא מעוניין לצפות באיזו שעה שהוא חפץ, להריץ קדימה ואחורה ולעצור.
בנוסף על כך המשתמש יכול אף להשפיע על תכנים מסוימים כגון משחקים, תפריטים ואף לבצע הזמנות תכנים דרך הטלוויזיה.
בימינו, מעורבותו של המשתמש גדלה ככל שעובר הזמן וגם בעתיד צפויים להיות שינויים רבים בעקבות הרעיון של מיזוג הטלוויזיה והאינטרנט.
מאז כניסתה הראשונה של הטלוויזיה לבתים פרטים בשנות ה-40 ניסו אנשי מדע להפוך את הטלוויזיה לכמה שיותר תחת שליטתו של המשתמש על אף סלידתם של אנשי רשתות הטלוויזיה שהיו מרוצים מכך שהם קובעים את לוח השידורים.
היו גם ניסיונות פחות אוונגרדיים לטלוויזיה אינטראקטיבית: בערוץ הילדים בשנת 94 שודרה התוכנית "הוגו" כאשר הצופה משתמש בטלפון על מנת לשלוט בדמות שפועלת בטלוויזיה עצמה.
כניסת הרשת האלחוטית Wi - Fi ותשתית טלוויזיה דיגיטלית אפשרו גישה קלה ונוחה יותר לשירותים שונים שהטלוויזיה האינטראקטיבית מציעה כמו: TIVO, VOD, תפריטים אינטראקטיביים ועוד.
לאט לאט האינטרנט משתלב עם הטלוויזיה האינטראקטיבית ותוך מספר שנים ניתן יהיה לצפות בטלוויזיה שונה לחלוטין ממה שהכרנו בשנות ה-90.
טלוויזיה בהפרדה תקנית היא מערכת טלוויזיה העושה שימוש ברזולוציה סטנדרטית שלא נחשבת שידור בהפרדה גבוהה (HDTV).
המונח מתייחס בדרך כלל לשידורי טלוויזיה דיגיטלית כאשר רזולוציית השידור זהה לרזולוציית השידור האנלוגי.
בישראל וברוב אירופה פורמט הטלוויזיה הסטנדרטי הנפוץ לשידור הוא 576i.
לעומת זאת, בארצות הברית הפורמט בסיסי אף יותר והוא 480i.
יחס הגודל של כל פיקסל זהה עבור הרזולוציות 720 ו-704, כיוון שהחלק המרכזי של התמונה ברוחב 720 פיקסלים שווה לתמונה של 704 פיקסלים לרוחב.
שידורי הטלוויזיה בישראל החלו בחודש מרץ 1966, במסגרת הטלוויזיה החינוכית.
במהלך השנים התפתחו השידורים, ועברו שינויים טכנולוגיים ותרבותיים רבים.
ב־2 במאי 1968 החל לשדר ערוץ "הטלוויזיה הישראלית", (שבמסגרתו שודרו גם שידורי הטלוויזיה החינוכית).
במשך קרוב לעשרים שנה היה זה ערוץ השידור הישראלי היחיד.
לאחר שהחלו שידורי הטלוויזיה הרב־ערוצית שם הערוץ עבר מיתוג מחדש והוא נקרא "הערוץ הראשון".
ב־23 באוקטובר 1986 החל "ערוץ 2" בשידורי תוכן ניסיוניים, וב־4 בנובמבר 1993 עבר לשדר שידורים מסחריים במסגרת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, והכנסותיו באות מפרסומות.
שני ערוצים אלה הועברו בשידור קרקעי בשיטת PAL B/G.
בשנת 1989 החלה פעילותן של חברות הטלוויזיה בכבלים, שהעניקו שירותי טלוויזיה רב־ערוצית.
ביולי 2000 הצטרפה לשוק הטלוויזיה הרב ערוצית חברת די.בי.אס עם המותג "yes".
חברה זו המספקת ללקוחותיה שידורי טלוויזיה רב־ערוצית דיגיטליים דרך לווייני תקשורת.
הכנסותיהן של שתי החברות באות מדמי מנוי.
ב־28 בינואר 2002 החל לפעול "ערוץ עשר", שהוא ערוץ מסחרי נוסף.
ביוני 2009 החל שידור טלוויזיה דיגיטלי קרקעי בן חמישה ערוצים – עידן+.
ביוני 2011 הופסק שידור הטלוויזיה הקרקעי־אנלוגי.
ב־2015 הוחלט על סגירת השידור הציבורי כפי שפעל ועל פתיחת תאגיד שידור חדש שיחליפו.
ב־2017 החל התאגיד החדש את שידוריו ורשות השידור נסגרה.
חומרי הארכיון של רשות השידור ושל החינוכית הועברו לרשות התאגיד.
התאגיד מפעיל ערוצים אשר מחליפים את פעילותם של רשות השידור והחינוכית.
ב־1 בנובמבר 2017 התפצל ערוץ 2 ובעקבות כך פעלו בישראל שלושה ערוצים מסחריים: קשת 12, רשת 13 וערוץ עשר.
ערוץ עשר נאלץ לשנות את שמו בעקבות ההחלטה ובחר למתג את עצמו כ"עשר".
ב־16 בינואר 2019 התמזגו ערוץ 13 וערוץ עשר לערוץ אחד שממשיך לשדר באפיק 13 וממשיך להקרא ערוץ 13. בעקבות כך נפסקו השידורים באפיק 14 ובישראל נשארו שני ערוצים מסחריים מרכזיים.
ב-18 בינואר 2021 זכה ערוץ 20 דאז במכרז לשידור באפיק 14, ובנובמבר של אותה השנה החל לשדר באותו אפיק תחת השם הזמני "ערוץ 14 בהרצה", ולאחר מכן מותג כערוץ "עכשיו 14".
למרות שנחשב לערוץ מזערי, יש לו נתח גדול באחוזי המדרוג (רייטינג).
בערוצים המרכזיים בישראל, לוח השידורים בימות השבוע כולל לרוב תוכניות ילדים וסגנון חיים בשעות הבוקר והצהריים, עדכוני חדשות החל משעות הצהריים, רצועת אקטואליה בשעות הערב המוקדמות, תוכנית חדשות מרכזית, ורצועת אקטואליה לילית לקראת השעה חצות.
מבנה זה התגבש לאורך שנות השמונים בערוץ 1.
הטלוויזיה החינוכית הישראלית היא ערוץ הטלוויזיה הראשון שהחל לפעול בישראל.
הערוץ החל לשדר ב־24 במרץ 1966 (עם התוכנית "תחושת המספר והכמות" בהנחיית שלומית דקל), תחת השם "נאמנות הטלוויזיה הלימודית" והופנה לתלמידים מגן הילדים ועד לבית הספר התיכון, כשהוא מקנה חומר לימודי בתחומים כגון מתמטיקה ואנגלית, כמו גם בתחומי העשרה שונים.
שורש הטלוויזיה החינוכית ברצון להפעיל טלוויזיה בישראל, תוך התגברות על ההתנגדות למדיום זה, שנחשב לשלילי ומזיק.
במהלך השנים נוספו לתחנה זו גם תוכניות אקטואליה, משדרי בידור וסדרות טלוויזיה שגרתיות.
בשנות השמונים השתנתה מגמת התוכניות לבידור, אקטואליה רכה וחינוך, ובשנים אלו שונה שמה, על פי החלטת שר החינוך יצחק נבון ל"טלוויזיה החינוכית".
עם פתיחת "מבצע שלום הגליל" החל הערוץ לשדר חדשות בתוכנית בשם "שלום הגליל".
לאחר המלחמה, התוכנית נותרה ושינתה את שמה ל"ערב חדש", אשר משודרת עד היום.
במשך יותר מעשרים שנה, במה שמכונה בתקשורת הישראלית "עידן הערוץ היחיד", שידרה הטלוויזיה החינוכית את תוכניותיה בשעות הבוקר והצהריים, ואלה היו מכוונות לתלמידי ישראל.
בשנות ה-90 של המאה ה-20, כשהשתנתה מפת ערוצי הטלוויזיה בישראל, עם כניסתם לשוק התקשורת של ערוץ 2 והטלוויזיה בכבלים, הורחבו שידורי הטלוויזיה החינוכית אל ערוצים אלה.
ב־6 ביוני 1995 החלו השידורים ב"חינוכית 23" – ערוץ המוקדש כולו לשידורי הטלוויזיה החינוכית הישראלית.
ב־3 בנובמבר 2005 הפך ערוץ 23 בכבלים ובלוויין ל"ערוץ הבית" של החינוכית, לצד רצועות השידור הקבועות ב ובערוץ 2.
בסוף 2012 הורחבו עוד יותר שעות השידור של תוכניות הילדים בערוץ, ומאז הן משודרות מחמש בבוקר עד 20:00 בערב.
ב־2014 עבר הערוץ תהליך נוסף של מיתוג־מחדש והושק בו לוח שידורים הכולל תכנים חדשים, שרובם בהפקות מקומיות.
ב-15.8.2018 נסגרה הטלוויזיה החינוכית הישראלית בהתאם להוראות חוק השידור הציבורי הישראלי, שקבע כי תאגיד השידור הציבורי יקים ערוץ לילדים ונוער, וכי 15 חודשים לאחר תחילת שידורי התאגיד, הטלוויזיה החינוכית תיסגר.
החל מתאריך זה, החל התאגיד לשדר את ערוץ "כאן חינוכית".
הטלוויזיה הישראלית – הערוץ הראשון
ערוץ שידורי טלוויזיה כללי החל לפעול בישראל ב־2 במאי 1968, לאחר שנים רבות של ויכוח ציבורי בנושא, ונקרא "הטלוויזיה הישראלית".
במשך קרוב לעשרים שנה היה זה ערוץ השידור הישראלי היחיד (שבו שודרו גם שידורי הטלוויזיה החינוכית).
הפעלת הטלוויזיה, שתוכננה מלכתחילה לשנות השבעים, הוחשה בעקבות מלחמת ששת הימים, והסברה כי באמצעות שידורי טלוויזיה ניתן לשפר את ההסברה הישראלית למדינות ערב ולתושבי השטחים.
השידור הראשון של התחנה היה שידור חי של מצעד צה"ל ביום העצמאות, שנערך במאי 1968 ירושלים.
לאחר מספר שידורים חד פעמיים החלו לשדר באוגוסט 1968 שידורי ניסיון סדירים, תחילה שלושה ערבים בשבוע, שבהמשך הורחבו לארבעה.
ב־20 באוגוסט באותה שנה שודרה מהדורת מבט לחדשות הראשונה.
תוכנית זו שודרה בערוץ הראשון, ובמשך שנים רבות הוגשה על ידי אותו מנחה, חיים יבין.
ב־1969 התחוללה סערה ציבורית סביב שידורי הטלוויזיה בשבת, כאשר מליאת רשות השידור החליטה להרחיב את שעות השידור היומיות ולעבור לשדר מארבעה ימי שידור לשידורים יומיים, כולל ימי שישי ושבת.
פתיחת השידורים בליל שבת הוקפאה בלחץ המפלגות הדתיות, והחלה בעקבות צו על תנאי של בג"ץ.
בשנת 1971 הופקה סדרת המקור הראשונה, "חדווה ושלומיק".
בשנת 1973, בעקבות מלחמת יום הכיפורים, הרחיבה הטלוויזיה את שידוריה לשש שעות וחצי מדי יום (כולל שעה וחצי בערבית ושעה לשידורי ילדים), ושידרה עד חצות.
בשנת 1983 החלו שידורים בצבע, ויום השידורים נמשך יותר מעשר שעות, במערך השידורים החלו יותר סדרות רכש, ותוכניות טלוויזיה מהעולם, תוכניות ושידורי ספורט, יחד עם יצירה ישראלית נרחבת הכולל תוכניות אירוח, סדרות תעודה, ותוכניות מוזיקה.
הטלוויזיה הישראלית שידרה במרבית השעות של פעילותה תוכניות וסרטים קנויים, רובם דוברי אנגלית.
התוכניות המקומיות המקוריות שלה היו תוכנית החדשות (מבט לחדשות, כמעט חצות, יומן), דיונים בנושאי דיומא ("מוקד"), תוכנית ספורט ("מבט ספורט") ותוכניות ילדים ("טלפלא", "הצריף של תמרי", "החתול שמיל", "פלאי קלעים" ועוד).
בנוסף הפיקה רשות השידור תוכניות בידור סאטיריות, בראשן "ניקוי ראש" ו"לול", תוכניות בידור ("עוד להיט", "להיט בראש", "עד פופ", "שעה טובה", "סיבה למסיבה"), תוכניות תעודה ("עמוד האש", "הנבחרים"), ותוכניות מיוחדות לציון אירועים וחגים, חלקן בפורמטים שיובאו מבריטניה, "חיים שכאלה" למשל.
הערוץ הפיק מעט מאוד תוכניות עלילתיות מקוריות.
הבולטות שבהן היו "חדווה ושלומיק" ו"מישל עזרא ספרא ובניו".
בד בבד עם תחילת השידורים בעברית בשנת 1968 שודרו תוכניות בשפה הערבית עד לסוף 2002. מינון התוכניות המקוריות בשידורים בערבית היה גבוה ביחס למקובל בשידורים בעברית.
השידורים בערבית כללו חדשות, מגזין לנשים, תוכנית מידע לחקלאים, תוכניות בידור ואת תוכנית הילדים הפופולרית "סמי וסוּסוּ".
בשנת 2004 החל ערוץ 33 לשמש כערוץ המרכזי בו רשות השידור שידרה בערבית.
עם סגירת רשות השידור והקמת תאגיד השידור הישראלי עברו שידורים אלו לערוץ מכאן 33. כמו כן קם הערוץ הערבי הישראלי הפרטי "הלא TV".
בשנת 2010 החל הערוץ לשדר בפורמט HDTV.
המהלך הושלם בינואר 2013, עת עבר הערוץ להיות ערוץ הטלוויזיה הישראלי הראשון בו מתקיים שידור מלא בו רזולוציית שידור גבוהה זו.
עד אמצע שנות ה-80 היה ערוץ זה (על שתי תחנותיו) ערוץ הטלוויזיה היחיד בישראל.
השאיפה לקבל מבחר רב יותר באה לידי ביטוי ב"יער" של אנטנות על גגות הבתים בישראל, ואשר אפשרו לראות את הערוצים הירדניים: ערוץ 1 הכללי וערוץ 2 הלועזי, ואת ערוץ המזרח התיכון (METV) אשר שידר מלבנון (לאחר נסיגת צה"ל מלבנון ב-2000, עבר לשדר מקפריסין באמצעות לוויין בלבד).
בעקבות ניסיונות כושלים לרפורמות בשידור הציבורי להתייעלות בתפקודה וברלוונטיות שלה, הוחלט על הקמת ועדה חיצונית, "ועדת לנדס", שהמלצותיה כללו הקמת גוף שידורים חדש.
ההחלטה כוללת את סגירת רשות השידור והחינוכית, מיקור חוץ של מרבית ההפקות הטלוויזיוניות, פעילות נרחבת ברשתות החברתיות והפעלת חטיבת חדשות.
לצורך ההקמה חוקק חוק שמסדיר את שידורי התאגיד החדש, את סמכויותיו וחובותיו.
הקמתו כללה את הקמת הגוף המפקח על פעילות התאגיד – מועצת התאגיד.
התאגיד ממתג עצמו בשם "כאן".
התאגיד החל לשדר כשנה לפני סגירת רשות השידור, שבה החל את פעילותו ברדיו ובטלוויזיה, ובמהלך תקופה זו פעילותו הייתה רק באמצעות רשתות חברתיות.
ב־2017 נסגרה רשות השידור ותאגיד השידור הישראלי החל את שידוריו.
האפיק המרכזי בו משדר, כאן 11, מחליף את הערוץ הראשון.
ב־2018 הסתיימו שידורי הטלוויזיה החינוכית הישראלית ובמקומה עלה ערוץ "כאן חינוכית" שהחליף אותו תחת תאגיד השידור.
הטלוויזיה המסחרית בישראל כפופה ומפוקחת על ידי הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו המשמש כרגולטור אשר מכתיב תקנות, חוקים ומגבלות לגבי התוכן ואופן מימונו לגופי התקשורת הפרטיים המפעילים ערוצים מסחריים.
מימון הערוצים נעשה על ידי פרסומות, חסויות, או אזכור של נותן פרס בתוכנית, שהם מותרים לפי החוק, ותוכן פרסומי, שלמעט אזכור של נותני פרסים - הוא אסור:
תשדירים – תשדיר פרסומת באורך 90–5 שניות על פי בחירת המפרסם.
זמן האוויר מתומחר על בסיס אורך התשדיר, כמות הרייטינג בפועל (כמות הצופים שנחשפו לתשדיר), סוג התכנית והערוץ המשדר.
חסויות – תשדיר באורך 6 שניות, המופיע בין 3–2 פעמים במהלך תוכנית.
מתומחר על פי מחיר קבוע שנקבע מראש מול הזכיין, בהתאם להערכת הרייטינג מראש.
תוכן שיווקי – אזכור של נותן פרס, לפי הכללים שקבעה הרשות השניה - מותר.
תוכן פרסומי אחר המשולב במהלך תוכנית - אסור.
מתומחרים בהתאם לעומק השילוב של המוצר בתוכן, רמת החשיפה שיקבל המותג בתוכנית, וצפי החשיפה המשוער של התכנית.
קביעת תמחור הפרסומות נעשה על ידי מדידת הרייטינג באמצעות הוועדה הישראלית למדרוג.
עם זאת, לעיתים קיים גם שימוש בתוכן ממומן ככתבות בתוכניות אקטואליה.
הפרסומות עוברות אישור לפני עלייתן לשידור על ידי הרשות השנייה שביכולתה לפסול פרסומות על פי קריטריונים שהגדירה.
הרייטינג נמדד בנקודות – מספר דקות הפרסום ששודרו בערוצים כפול שיעור הרייטינג שנמדד באותן דקות.
מרבית שוק הפרסום בטלוויזיה נשלט על ידי חברות שרוכשות במרוכז זמן פרסום עבור כמה משרדי פרסום או לקוחות.
חלק מן הערוצים מבצעים מיקור חוץ להליך הניהול של רכש זמן פרסום לחברת פרסום חיצונית.
למרות היות הערוצים מועברים גם באמצעות פלטפורמות הטלוויזיה הרב־ערוצית, הן אינן משתתפות במימון הערוצים.
החוק הישראלי מחייב פלטפורמות אלו לשדר את ערוצי הברודקאסט, כולל שידורי הטלוויזיה המסחרית ומכתיב כללים נוספים לגבי אופן השידור, כמו מספר האפיק בו יועבר.
בשונה משאר העולם, בערוצי כבלים בארץ קיים איסור לשדר פרסומות ותוכן שיווקי.
ערוץ 2 (נקרא גם הערוץ השני) היה ערוץ טלוויזיה מסחרי, שהחל לשדר שידורי תוכן ניסיוניים ב־23 באוקטובר 1986, במימון אגרת הטלוויזיה.
הערוץ החל לשדר שידורים מסחריים ב־4 בנובמבר 1993 במסגרת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, והכנסותיו באות מפרסומות.
הצעות להקמת ערוץ טלוויזיה שני עלו כבר במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, זמן לא רב לאחר תחילתם של שידורי טלוויזיה סדירים בישראל.
סוגיית הקמתו של ערוץ טלוויזיה נוסף הפכה למוקד מחלוקת פוליטית בין המפלגות הגדולות בסוף שנות ה־70 ובתחילת שנות ה־80, מחלוקת שמנעה בפועל את הקמתו.
בשנת 1986 הורה שר התקשורת, אמנון רובינשטיין, להתחיל "שידורי ניסיון" בכמה תדרים פנויים, ואלה החלו בספטמבר 1986. בחודשים הראשונים נמשכו השידורים שעתיים או שלוש שעות מדי ערב.
בפברואר 1987 הוחלט להעביר במסגרת שידורי הניסיון את משפט דמיאניוק בשידור חי.
ביום העצמאות של אותה שנה שידר הערוץ הניסיוני אולפן פתוח בשידור חי במשך כל החג.
ב־1987 פרצה שביתה ברשות השידור שהביאה להפסקת השידורים בשעות אחר הצהריים והערב למשך 52 ימים.
במהלך השביתה קיבל הערוץ השני הניסיוני אישור מהממשלה להרחיב את שעות השידור שלו ולשדר גם סרטי קולנוע ותוכניות רכש שונות.
משהתארכה השביתה ברשות השידור קיבל הערוץ הניסיוני אישור לשדר בתדרים של רשות השידור, דבר שנתפס בעיני השובתים כניסיון מצד הממשלה לשבור את השביתה.
במהלך השביתה הגיעה אידה נודל לישראל, ועל הערוץ הניסיוני הוטל לשדר את טקס קבלת הפנים בשידור חי.
עם תום השביתה הפסיקה רשות השידור את שיתוף הפעולה עם הערוץ השני הניסיוני, אולם שידורי הניסיון לא פסקו.
בשלב זה החל הערוץ לשדר הפקות מיוחדות משלו, שחלקן נתפסו כאיזוטריות, אך חלקן זכו לפופולריות רבה.
ב־1990 אושר בכנסת חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, ובכך הסתיים רשמית הפיקוח של רשות השידור על הערוץ השני והוא הפך לערוץ עצמאי.
לאחר שבע שנים של שידורים ניסיוניים, במהלכן נעשו ניסיונות כושלים לערוך מכרזים לבחירת זכיינים, הסתיים המכרז לבחירת הזכייניות להפעלת הערוץ, ונבחרו שלוש חברות: "שידורי קשת", "רשת" ו"טלעד" (שגם הייתה חברת הפקה).
המכרז הסתיים ב־3 בנובמבר 1993. במקביל הוקמה חברת החדשות של ערוץ 2. הסיבה העיקרית לכישלון המכרזים הקודמים הייתה נעוצה בשאלת הבעלויות הצולבות בין בעלי אמצעי תקשורת שונים.
ב־4 בנובמבר 1993 החל הערוץ לפעול כערוץ מסחרי, לא ממומן באגרת הטלוויזיה, וכלל פרסומות.
חברת החדשות פתחה את השידורים הסדירים בצהרי אותו יום במהדורת חדשות קצרה שהגיש יעקב אילון.
עם עליית הערוץ, קיבלו שלוש הזכייניות חוזה לעשור שידורים יחיד, במהלכו יחליפו ביניהן את ימי השידור, כך שלאחת יהיו שלושה ימי שידור ולשתיים האחרות שני ימים בלבד לכל אחת.
עם הזמן נהפך הערוץ לערוץ הטלוויזיה הישראלי המצליח והנצפה ביותר, ושידר תכנים בולטים ופופולריים.
הערוץ משדר ברצועת הצהריים את שידורי הטלוויזיה החינוכית משנת 1995. במסגרת הרצועה משודרות תוכניות בידור, תוכניות ילדים, אקטואליה ותרבות.
בנוסף לכך משודרות מספר מהדורות חדשות במהלך היום, כולל מהדורה מרכזית בערב, במסגרת חברת החדשות.
בנובמבר 2005 הפסיקה חברת "טלעד" את שידוריה בערוץ ושבוע השידורים נמלא בשידוריהן של "קשת" ו"רשת".
מאז סוף שנת 2012 מועברים תוכני הערוץ בהדרגה לפורמט מסך רחב, ובמהלך שנת 2013 החלו בערוץ שידורים ביחס תמונה 16:9 לראשונה בשידורי "קשת" ומעט לאחר מכן גם בשידורי "רשת".
נכון ל־2014 המעבר בא לידי ביטוי הן בסדרות והן בתוכניות אולפן.
מהדורות חדשות ותוכניות אחרות מטעם חברת החדשות עדיין משודרות ביחס תמונה 4:3, כמו גם תוכניות עבר בשידורים חוזרים.
המעבר בין שני מצבי השידור מבוצע בערוץ באופן אוטומטי.
ב־1 בנובמבר 2017 עברו זכייניות ערוץ 2 לערוצי שידור נפרדים, קשת לערוץ 12 ורשת לערוץ 13, וערוץ 2 הוחשך .
ערוץ עשר (נקרא בעבר: "ישראל 10", ועד אוקטובר 2017: "ערוץ 10") הוא ערוץ טלוויזיה מסחרי, אשר ממומן באמצעות שידור פרסומות.
הערוץ נקלט בבתי הצופים באמצעות חברת הכבלים ("HOT"), חברת הלוויין ("yes") או באמצעות עידן+.
הערוץ מועבר באופן חופשי גם באמצעות הלוויין "עמוס".
במרץ 2000 פורסם תיקון לחוק הרשות השנייה, שבישר את הקמתו של ערוץ מסחרי נוסף במדינת ישראל, הערוץ השלישי, שישדרו בו שני זכיינים.
שתי הזוכות במכרז נבחרו לאחר פרשה משפטית ארוכה, שבסופה נקבע בבית המשפט העליון ש"ישראל 10" ו"שידורי עדן", בניהולו של מוטי קירשנבאום, הן הזוכות במכרז להפעלת הערוץ.
בכך הפך בית המשפט העליון החלטה של בית המשפט המחוזי שקבע שהזוכות הן "ישראל 10" ו"אפיק רום" בניהולו של דן מרגלית.
הערוץ החל את שידוריו בט"ו בשבט תשס"ב, 28 בינואר 2002 תחת השם "ערוץ 10".
בשל עיכוב בהיערכותו של הזכיין השני, "שידורי עדן", עקב בעיות משפטיות, הזכיין "ישראל 10" קיבל את האפשרות לשדר במהלך כל שבעת ימי השבוע.
ב־1 ביולי 2002 אישרה מועצת הרשות מיזוג בין שתי הקבוצות שזכו במכרז: "ישראל 10" ו"שידורי עדן", בכפוף לכמה תנאים.
מ־21 באוגוסט 2002 מפעיל את ערוץ 10 זכיין אחד, וחברת חדשות הממומנת על ידי הזכיין.
לקראת העלייה לאוויר הפיק הערוץ תוכניות בידור, דרמה, אקטואליה ותעודה, קנה סדרות רכש מובילות, חתם על הסכם עם הטלוויזיה החינוכית ועם "חדשות ישראל", שהפיקה עבור ערוץ 10 שתי מהדורות חדשות בכל יום בהגשת יעקב אילון.
מנהלי הערוץ, ובראשם מי ששימשו בעבר כמנכ"ל הערוץ הראשון רוני אלגרנטי ויוהנה פרנר, קיוו לייצר הרגלי צפייה חדשים לצופה הישראלי בעזרת רצועות שידור יומית קבועות – אמצעי שהתאפשר רק לערוץ 10 ולא לערוץ 2 בשל חלוקת ימי השידור של האחרון בין כמה זכיינים.
בנוסף תכננו להרחיב את גבולות שעות צפיית שיא (ה"פריים טיים") ולהתחילן מדי יום בשעה 19:00 עם מהדורת חדשות.
הערוץ נושא הפסדים שוטפים מאז הקמתו וחובותיו בסך 60 מיליון ש"ח למדינת ישראל, כמו גם חובות נוספים לקרן אוריגו (30 מיליון ש"ח) ולקרן לקולנוע (20 מיליון ש"ח) עלולים להביא לסגירתו.
במסגרת המעבר לשיטת הרישיונות, ב-1.7.2015 זכיין הערוץ קיבל רישיון לשידורים למשך 15 שנים.
יחד עם פיצול ערוץ 2 בנובמבר 2017, עבר הערוץ לשדר באפיק 14 בחברות הכבלים והלוויין, בו זכה במכרז לבחירת האפיקים.
בינואר 2019 מוזג ערוץ עשר עם רשת, ואפיק 14 הוחשך.
במסגרת המעבר לשיטת הרישיונות, קיבלה זכיינית הערוץ השלישי (ערוץ 10) רישיון לשידורי טלוויזיה.
בערוץ 2 הוחלט כי כל זכיין יקבל אפשרות לעבור לרישיון לשידורי טלוויזיה באופן עצמאי, ללא חלוקת ימים בזכיינות בערוץ.
בשלהי 2014 נדונה הצעת חוק לפיצול ערוץ 2, המציעה שסיום תקופת הזיכיון יוקדם מ־2017 לאפריל 2015, ועם סיום תקופת הזיכיון יחלו הזכייניות לפעול באפיקים נפרדים.
מהות ההצעה היא סגירת ערוץ 2 כפי שפעל עד 2015, והקמת ערוץ נפרד לכל בעל רישיון לשידור מסחרי.
הזכייניות רשת וקשת הודיעו כי הן מעדיפות להמשיך לפעול תחת הזיכיון הנוכחי עד תום תקופתו המקורית ב־2017. לבסוף נעצרה ההצעה והחוק לא הועבר.
ב־13 באוקטובר 2016 נודע כי רשת הגישה בקשת רישיון למעבר ל־7 ימים בשבוע, ובעקבות זאת גם קשת הגישה בקשת רישיון ל־7 ימים בשבוע.
באוגוסט 1997 אישרה הממשלה את דו"ח ועדת יוסי פלד, שהוקמה להכנת הצעה להרחבת מערך שידורי הטלוויזיה והרדיו לציבור וארגונו מחדש.
הוועדה המליצה על מתן רישיונות לשידורי לוויין ישירים לבית הצרכן (טלוויזיה מלוויינים – YES), הקמת ערוץ מסחרי נוסף (בהמשך ערוץ 10) והקמת חמישה ערוצים ייעודיים – בשפה הערבית, לדוברי רוסית ואמהרית, למורשת ישראל, ערוץ של מוזיקה ישראלית, ערוץ חדשות ומידע, שימומנו כולם מפרסומת מסחרית.
ההחלטה כללה הקמה של ערוץ בערבית (הלא TV), ערוץ חדשות (ערוץ החדשות הייעודי), ערוץ ברוסית (ערוץ 9), ערוץ מוזיקה (ערוץ 24) וערוץ מורשת (ערוץ 20).
בעקבות החוק שעבר בכנסת בעניין שידור חדשות בערוץ 20, אשר כונה "חוק ערוץ 20", ב־2018 הוצאו הערוצים הייעודיים מאחריותה של המועצה לשידורי כבלים ולוויין והועברו לידיה של הרשות השנייה.
הערוצים הייעודיים והזעירים מועברים בשידור קרקעי דיגיטלי (עידן+) וכן על-ידי חברות הטלוויזיה למנויים.
הערוצים אינם משלמים על העברת שידוריהם בפלטפורמה אילו.
בתחילת עידן הטלוויזיה בישראל, סבלה העיר נתניה מבעיות קליטה של הטלוויזיה הישראלית עקב הימצאותה על קו התפר בין המשדרים בחיפה למשדרים בתל אביב.
בשנת 1969 הוקמה חברת "קו־חד" שהייתה חברת הכבלים הראשונה בישראל.
החברה הוקמה מתוך מטרה לספק ברישיון שירותי "אנטנה מרכזית" (על פי תקנות הממשלה).
על גבי התשתית של חברת "קו־חד", שידרה החברה שידורי טלוויזיה של ארצות שכנות.
החברה בקשה ממשרד התקשורת רישיון לשידורים אלו, אולם משרד התקשורת סירב ובג"ץ אישר את ההחלטה.
החברה שידרה בלא רישיון ועם השנים החברה התבססה והגיעה לאחוז חדירה גבוה בעיר נתניה.
החברה העבירה גם ערוצים לוויניים, שיווקה חבילת ערוצים מורחבת ע"ב ממיר (שנקרא "פָענֵח"), ואף שקלה להתחיל בשידור של ערוץ עצמאי.
משרד התקשורת נאבק כנגד החברה, אך לאחר פשיטה על השידורים בשנת 1980 קבע שופט בית המשפט המחוזי שהשידורים חוקיים.
בסוף שנות ה־80 החלו לצמוח בערים השונות רשתות פיראטיות של טלוויזיה בכבלים, שהציעו שידורים של סרטים.
הפעילות מומנה בדמי מנוי שנגבו מהלקוחות, וכן מפרסומות ביתיות של עסקים בשכונה כגון חנויות מכולת ומוסכים.
ניסיונות משרד התקשורת והמשטרה להילחם בתופעה לא צלחו, ורשתות פירטיות שנותקו הוחלפו לעיתים על ידי רשתות אחרות.
בדומה לרדיו הפיראטי בישראל, הוחלט שהדרך היחידה להילחם בכבלים הפיראטיים הוא מתן זיכיונות לרשתות כבלים חוקיות.
החוק המסדיר את פעילות הטלוויזיה בכבלים התעכב במשך שנים רבות, ופרט לחברת קו־חד, לא ניתנו רישיונות נוספים עקב הוויכוח האם ראוי להעביר במערכות הכבלים גם ערוצים ממדינות ערב השכנות (שהיו מדינות אויב) בנוסף לערוץ הטלוויזיה הישראלית.
עם התפתחות הווידאו טייפ הביתי, מערכות של כבלים פיראטיים החלו לשדר ערוצים עצמאיים ובהם בעיקר סרטי קולנוע (מושכרים מספריות וידאו), וחלקם אף העבירו שידורים של ערוצים לוויניים.
עקב התפתחויות אלו הכבלים הפיראטיים זכו לפריחה, שעודדה את הממסד להסדיר את פעולת הטלוויזיה בכבלים.
משרד התקשורת עסק רבות במאבק נגד השידורים הפיראטיים.
בשנת 1990 החלו לפעול חמש חברות חוקיות, שפעילותן הוסדרה על פי חוק הבזק ובאמצעות מכרז.
חוק זה קבע כי כל אחת מהחברות תשדר באזור אחר בארץ, כלומר תהווה מונופול מקומי.
פעילות החברות, הערוצים והשידורים יפוקחו על ידי המועצה לשידורי כבלים ולוויין, שתפעל מטעם משרד התקשורת.
חברת קו־חד התמודדה על המכרז לטלוויזיה בכבלים באזור נתניה וטבריה.
עם זכייתה של חברת מת"ב במכרז וכניסתה לאזור נתניה באמצע שנות התשעים, סיימה חברת קו־חד את שידוריה.
כבלים וציוד ששימשו את החברה נותרו מותקנים, אך ללא שימוש, במשך עשרות שנים בין גגות ובארונות התשתית של בניינים בנתניה.
למרות שבמשך שנים רבות ניתן היה לקלוט באופן חופשי בישראל שידורים בערוצי לוויין זרים (על ידי הרכבת צלחת לוויין), אפשרות זו לא זכתה לתפוצה רבה ולהצלחה.
השידורים נעשו ללא כתוביות או דיבוב לעברית.
עד שנות השמונים התחום לא היה מפותח.
נדרשו אנטנות גדולות יחסית והעלות בעבר הייתה גבוהה.
השידור הלוויני היה אנלוגי וחשוף להפרעות.
מאז שיגור הלוויין עמוס, ניתן לקלוט את הערוצים: כאן 11, קשת 12, רשת 13, מכאן 33 וערוץ הכנסת המשודרים דרכו, באמצעות צלחת לוויין מתאימה.
בתחילת פעילותן חברות הכבלים ביצעו רק שידור אנלוגי.
על מנת ליצור בידול וערך מוסף לערוצים הפופולריים יותר, חברות הכבלים שידרו ערוצים אלו בתדרי ה־superband וה־hyperband.
רוב מקלטי הטלוויזיה בישראל לא קלטו את התדרים האלו, ולכן נדרש ממיר אנלוגי, שביצע המרת תדר בין תדרי ה־superband וה־hyperband לתדר קליטה נפוץ יותר.
חברות הכבלים גבו סוגים שונים של תשלומים (כולל פיקדונות ודמי מנוי) בעבור הממירים האלו.
עם הזמן, טלוויזיות חדשות נמכרו עם יכולת קליטה בתדרי ה־hyperband והצורך בממירים הלך ופחת.
עקב כניסתה של "yes" (שמשתמשת רק בשידור דיגיטלי) החישו חברות הכבלים את כניסת הטכנולוגיה הדיגיטלית גם ללקוחותיהם.
השידורים הדיגיטליים נבדלים מהשידורים האנלוגיים באיכויות תמונה וצליל טובות יותר, ומאפשרות לחברות להציע שירותי ערך־מוסף אינטראקטיביים רבים, בהם הזמנת ערוצים חדשים דרך השלט, הזמנת סרטים בודדים, חבילות ערוצים מפולחות, משחקים דרך השלט ועוד.
המעבר לשידורים דיגיטליים אפשר לחברות הכבלים להגדיל את רווחיהן מכל אחד מהמנויים, זאת בזכות העובדה שכל אחד מהשירותים הנ"ל נעשה זמין מאוד למנוי ודורש תשלום נוסף מצידו.
כמו כן, התחברות פיראטית לכבלים (פיצול של קו כבלים חוקי) הפכה לחסרת טעם מפני שהשידורים הדיגיטליים לא נקלטים במכשירי טלוויזיה רגילים, וכדי לצפות בשידורים הדיגיטליים, כל מכשיר טלוויזיה צריך ממיר דיגיטלי נפרד, ועליו גבו החברות תשלום נפרד.
בעבר חברות הכבלים דרשו תשלום נוסף על כל נקודה, ועל מנת לחסוך תשלום זה, היו התחברויות פיראטיות אל הכבלים.
לקראת העשור השני של המאה ה-21 החלה "הוט" בתהליך מעבר לשידור דיגיטלי בלבד, והסירה את השידור האנלוגי בהדרגה ביישובים שונים.
בשנת 2014 הסתיים המהלך והוט הפסיקה את השידור האנלוגי.
מאחר שתשתית הכבלים מאפשרת תקשורת דו כיוונית, יש ל־HOT טכנולוגיית קו־חזור, ובעזרתה מוצעים שירותים מתקדמים כגון וידאו על פי דרישה (VOD) ומשחקים אינטראקטיביים שבהם משחקים "ממיר מול ממיר".
מזה מספר שנים שגם Yes מציעה שירותים כאלה באמצעות חיבור האינטרנט הביתי (ללא עלות נוספת).
שידורי עידן+ מועברים באיפנון דיגיטלי בתקן DVB-T ו-DVB-T2 על גבי תדרי UHF.
בפיקוח המועצה לשידורי כבלים ולוויין
בתחילת שנות ה־90 חולקה ישראל ל־31 אזורי זיכיון אשר הוענקו ל־6 חברות שהפיצו שידורי טלוויזיה בכבלים: "תבל – תשדורת בינלאומית לישראל", "מתב – מערכות תקשורת בכבלים", "ICS" (ששינתה בהמשך את שמה ל"עידן"), "ערוצי זהב", "גוונים" ו־"כבל נט".
לצורך הרכישה הוקמה חברה משותפת אשר נקראה ICP, וב־2003 הוחלף שמה ל־HOT Vision.
אחרי שנה החברה נסגרה וכל פעילותיה עברו לחברת האם, הוט.
עם השנים, התמזגו החברות זו עם זו: בשנת 1998 "תבל" רכשה את "גוונים" ולאחר המיזוג נודעה כ"תבל דיגיטל", חברת "עידן" נבלעה בתוך "ערוצי זהב".
באוגוסט 2003 החלו חברות הכבלים "תבל דיגיטל", "ערוצי זהב" ו"מתב" לפעול תחת מותג משותף HOT, בתקווה שהממונה על ההגבלים העסקיים יאשר את התאחדותן לחברה אחת.
האישור ניתן ב־2004 והמיזוג הושלם ב־2005. בנוסף רכשה את התשתית של חברת "כבלתק" ובכך השלימה את פריסתה הארצית.
קצב החדירה של השידורים בכבלים בישראל היה מהמהירים בעולם – תוך 5 שנים התחברו לטלוויזיה בכבלים כ־70 אחוז מבתי האב בישראל.
מימון השירות נעשה באמצעות דמי מנוי.
בסוף שנת 2013 עמד מספר לקוחות הטלוויזיה של "HOT" על כ־875 אלף.
מתחילת דרכם שדרו חברות הכבלים בעשרות ערוצים, ומספר זה גדל במשך השנים.
בנוסף מציעה חברת "HOT" שירותי וידאו על פי דרישה (VOD), שבאמצעותו יכול המנוי לצפות בתוכן טלוויזיוני, כגון סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה, לפי בחירתו, מתוך מאגר רחב של סרטים.
משניתן לה האישור להתחרות במונופול של "בזק" החלה HOT במתן שירותי טלפוניה פנים ארציות בקידומת אחידה – 077 בכל רחבי הארץ, ובאספקת תשתית לאינטרנט מהיר באמצעות הכבלים.
חברה זו המספקת ללקוחותיה שידורי טלוויזיה רב־ערוצית דיגיטליים דרך לווייני התקשורת הישראליים עמוס 2 ועמוס 3, באמצעות רכישת משיבים מחברת חלל תקשורת.
הלקוחות קולטים את השידורים בעזרת צלחת לוויין על גג ביתם.
עם הקמתה של "יס" הפך המונופול של "HOT" בתחום זה לדואופול.
השנתיים הראשונות לפעולת החברה התאפיינו בתקלות רבות בהליך ההתקנה, אם בשל כשלים בארגון מערכת החיבור וההתקנה, ואם בגלל המכשולים שניסו חברות הכבלים לשים בדרכם של מי שביקשו להתנתק מהם.
אחרי תקופה זו השתפרו שירותי ההתקנה ותמיכת הלקוחות של החברה במידה ניכרת.
חברות הכבלים ניסו בתחילה להתמודד עם ניסיונות החדירה של "yes" לשוק באמצעות הצבת פיתויים בפני לקוחות עוזבים, ניסיונות להפוך את פרוצדורת המעבר למורכבת, ובראש ובראשונה באמצעות רכישת תכנים שישודרו בלעדית בשידורי הכבלים.
מצב זה הביא לכך שבשנותיה הראשונות הציגה "yes" שפע תכנים שנרכשו במחירים זולים בהרבה מספריות הטלוויזיה הבריטית והאוסטרלית.
תוכנית זו נכשלה במידה רבה, גם משום שהוצאות הרכישה המופרזות הובילו את חברות הכבלים אל עברי פשיטת רגל, אך גם משום שרוב הסדרות שנרכשו בממון רב שודרו בערוץ 3, שהיה נגיש גם לצופי "yes".
ל"yes" מגוון ערוצים ייחודיים לה, כגון שבעה ערוצי סרטים, 5 ערוצי סדרות רכש ותוכניות מקור, ערוצי הבית וערוצי בידור, מדע וטבע שונים.
חלק מהערוצים (למשל ערוץ ספורט 5), משותפים לשתי החברות.
בנוסף לערוצי השידור הרבים מוצעים גם שירותי וידאו על פי דרישה (VOD) בשיטות אחדות.
בסוף שנת 2004 השיקה חברת "yes" לקהל הרחב דור מפענחים (ממירים) חדש תחת שם המותג "יס מקס", המאפשר 120 שעות הקלטה.
מוצר מתחרה של הוט בשם "הוט מג'יק" יצא כמה חודשים לאחר מכן.
מפענחים אלו מאפשרים הקלטת רצועות שידור על גבי דיסק קשיח באורך של עד 80 שעות, ובאורך של עד 120 שעות במפענחים שיוצרו בשנת 2006 ואילך.
בנובמבר 2004 החליטה ממשלת ישראל על הקמת צוות בין־משרדי שיבחן את הצורך בשידורים דיגיטליים עבור הערוצים הציבוריים הפתוחים.
בפברואר 2008 התקבל בכנסת תיקון לחוק, שמאפשר שידורי DTT.
חוק זה מסמיך את הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו כגוף האחראי על שידורים אלה בישראל.
קליטת השידורים היא בחינם, ולשם כך יש לרכוש ממיר דיגיטלי, ובחלק מהמקומות יש צורך גם באנטנה חיצונית.
שם המיזם הוא עידן+ – ערוצים ישראלים דיגיטליים נגישים.
המיזם אינו משדר תכנים משלו, אלא רק מעביר, בשידור אלחוטי, תכנים של ערוצים אחרים.
שירותים מבוססי תשתית אינטרנט (OTT)
שירותים אלה אינם כפופים למועצה לשידורי כבלים ולוויין, ולמעשה לא קיימת רגולציה לשידורים אלה.
מצב זה נותן יתרון בתחרות לשירותים אלה שביכולתם להעניק שירותים במחיר זול יותר ולהימנע מהוצאות שנכפות על השידורים המסורתיים, הבולטת שבהן השקעה בהפקות מקור.
עם זאת, שירותים אלה החליטו אף על פי שהחוק אינו מחייב אותם, גם להפיק תוכני מקור.
בפברואר 2020, מועצת הכבלים הציעה להחיל חיוב הפקת תוכניות מקור גם על שירותים אלו, אם כי הצעה זו כבר עלתה ב-2018. על פי נתוני משרד התקשורת לאמצע 2019 כ-22% ממנויי הטלוויזיה הרב ערוצית בישראל מחוברים לשירותים אלו.
חברת התקשורת סלקום השיקה בדצמבר 2014 שירות טלוויזיה דיגיטלית בשם סלקום tv.
במסגרת השירות מספקת סלקום ללקוחותיה ממיר OTT חכם הכולל אף צמד מקלטי DVB-T2 קרקעיים.
התוכן המוצע על ידי סלקום הוא צירוף של שירותי טלוויזיה ליניאריים הכוללים בין השאר ערוצי תוכן ייחודיים לשירות ואת ערוצי עידן+, שירות VOD או וידאו על פי דרישה, תוכן אינטרנטי חינמי ואת שירות המוזיקה ווליום של החברה.
הממיר הדיגיטלי אף משמש כשרת UPnP לשם שיתוף שידורי עידן פלוס ברשת הביתית וצפייה על גבי לקוחות כמו נגני מדיה.
במאי 2015 השיקה סלקום חבילת טריפל שכוללת שירותי טלוויזיה, טלפוניה ואינטרנט.
ביוני 2017 השיקה חברת התקשורת פרטנר את שירות הטלוויזיה שלה שנקרא פרטנר tv.
השירות כולל ממיר מתקדם והשירות עצמו כולל 40 ערוצים וספריית VOD.
פרטנר tv היא ספק הטלוויזיה הישראלי הראשון שצירף לחבילה שלו את נטפליקס.
יחד עם שירות הטלוויזיה הושק גם טריפל.
לפי פרטנר לשירות הצטרפו (נכון לספטמבר 2017) 20 אלף מנויים.
באוקטובר 2017 הושק שירות טלוויזיה מבית yes, המציע שירות מוזל המועבר על גבי תשתית אינטרנט.
השירות מבוסס על התאמה אישית של תוכן למשתמש.
השירות תומך הן באפיקי שידור ליניארי והן בשירות VOD.
השירות מאפשר גישה לערוצים ותכנים מקוריים של yes.
ב-28 באוקטובר 2019, השיקה חברת yes לראשונה את שירות הסטרימינג שלה yes+ התומך ב-Apple TV.
ב-31 במרץ 2020 השיקה את השירות ב-Android TV.
בכוונת החברה לבצע מעבר הדרגתי לאורך תקופה של 7 שנים, עד לסיום החוזה עם "חלל תקשורת", לתשתית אינטרנט ולוותר על השידורים בלוויין, לאור התחרות והמחיר של תחזוקת תשתית שידורים עצמאית.נכון לאפריל 2020 yes+ הוא שירות הסטרימינג בעל התוכן הגדול בישראל.
במרץ 2017 HOT השיקו שירות מבוסס אינטרנט המציע ספריית תוכן במחיר מוזל, המעניק גישה לתכני המקור של HOT ולתכנים נוספים מהעולם.
השירות מאפשר צפייה דרך מחשב, טאבלט או סמארטפון.
באוגוסט 2017 הושק שירות טלוויזיה של רמי לוי שיווק השקמה בשיתוף פעולה עם חברת HOT.
בשנת 2016 חברת הסטרימינג הגדולה בעולם השיקה את שירותיה בישראל.
Netflix הוא שירות VOD הניתן לצפייה מכל מקום – טלוויזיה חכמה, מחשב, סמארטפון, סטרימר ועוד.
ביוני 2017 השיקו שיתוף פעולה עם פרטנר tv.
באוגוסט 2018 השיקו ממשק בשפה העברית.
באפריל 2017 השיקה חברת התקשורת טריפל סי שירות טלוויזיה בשם סמארט tv.
במסגרת החבילה הבסיסית של השירות מקבלים המנויים גישה לשירות הטלוויזיה וממיר ניתן בתשלום נוסף.
השירות כולל ערוצי עידן+ וערוצים בינלאומיים נוספים וספריית VOD שכוללת בחלקה תכנים בתשלום.
ב־31 באוקטובר 2018 הופסק השירות בשל פופולריות נמוכה ועלויות גבוהות.
צופיה הוא שירות תוכן מבית ארגון הידברות, המשדר בעיקר תוכן בעל אופי דתי ומצונזר.
התכנים זמינים לצפייה באמצעות ממיר ייעודי.
שידורי הטלוויזיה בישראל מוסדרים בשלושה חוקים:
חוק השידור הציבורי הישראלי, תשע"ד-2014, מסדיר את שידורי תאגיד השידור הישראלי "כאן".
חוק הרשות השנייה לטלוויזיה ורדיו, התש"ן-1990, מסדיר את שידורי הערוצים המסחריים קשת 12 ורשת 13 (בעבר: ערוץ 2 וערוץ 10), עליהם מפקחת מועצת הרשות השנייה.
חוק התקשורת (בזק ושידורים), התשמ"ב-1982, מסדיר את שידורי חברות הכבלים והלוויין, עליהם מפקחת המועצה לשידורי כבלים ולוויין.
בין השנים 1968–2017, בהן פעלה רשות השידור, חוק רשות השידור הסדיר את שידוריה, והוא בוטל עם עליית שידורי "כאן".
בשנות פעילותה של הטלוויזיה החינוכית הישראלית בין השנים 1966–2018 פיקח משרד החינוך על שידוריה, ושידוריה הופעלו מכוח שלושה חוקים: חוק רשות השידור על שידוריה בערוץ 1, חוק הרשות השנייה על שידוריה בערוצים המסחריים (בערוץ 2 ו-10) וחוק הבזק על שידוריה באפיק הייעודי שהוקצה לה בכבלים ובלוויין (ערוץ 23).
החינוכית שידרה גם לתקופה קצרה בכאן 11 לאחר חתימת הסכם.
טלוויזיה מהעתיד היא תוכנית מערכונים ישראלית, בהגשתם של הקומיקאים אריאל ויסמן, יואב רבינוביץ' וניב מג'ר, שגם אחראי על בימוי התוכנית.
התוכנית משלבת מערכונים סאטיריים והומור נונסנס עם קטעי אולפן.
היא עלתה לראשונה ב-12 ביולי 2017 בשידורי רשת שבערוץ 2 ושודרה באופן שבועי.
הפרק הראשון ששודר השיג 12.4% במדד אחוזי הצפייה.
בנוסף השתתפו בתפקידי אורח הקומיקאים: אסף אשתר, משה פרסטר, שיר ראובן, דניאל חן ורועי כפרי והמוזיקאי שלמה גרוניך
ב-28 ביולי 2018 החלו שידורי העונה השנייה בערוץ 13 וב-25 באוגוסט 2018 שודר הפרק האחרון.
טלוויזיה חינוכית או טלוויזיה לימודית היא השם לשימוש בתוכניות טלוויזיה לטובת מטרות חינוכיות.
טלוויזיה חינוכית יכולה לפעול באמצעות שידור תוכניות טלוויזיה בודדות או שידור ערוצים ייעודיים.
בטלוויזיה החינוכית משודרות גם תוכניות לקהל הצופים המבוגר יותר.
דוגמה לכך ניתן למצוא בשידור תוכניות האוניברסיטה הפתוחה ב-BBC בבריטניה.
סדרות טלוויזיה רבות לילדים הן חינוכיות, ונעות בין תוכניות שמטרתן המוצהרת היא ללמד את הצופים לבין תוכניות אשר מטרתן להעביר בעקיפין מסר לצופים.
יש סדרות שנכתבו כך שיש מוסר השכל ספציפי מאחורי כל פרק, לעיתים קרובות מוסבר בסוף על ידי הדמות שלמדה את הלקח.
בהיבטים החברתיים של הטלוויזיה החינוכית, בכמה מחקרים נמצא כי לטלוויזיה החינוכית יתרונות רבים.
רשת המודעות לתקשורת מסבירה במאמרה "הדברים הטובים בטלוויזיה" שטלוויזיה יכולה להיות כלי למידה חזק ויעיל מאוד לילדים אם משתמשים בה בחוכמה.
המאמר קובע שטלוויזיה יכולה לעזור לילדים או לבני נוער לגלות היכן הם משתלבים בחברה, לפתח קשרים קרובים יותר עם בני גילם ומשפחה, וללמד אותם להבין היבטים חברתיים מורכבים של תקשורת.
שיפור מיומנויות פרו-חברתיות- מחקרים בדרום אסיה ובאפריקה שמדרום לסהרה הוכיחו שטלוויזיה חינוכית יכולה לשפר את היכולות של ילדים בשיתוף, שיתוף פעולה ופתרון סכסוכים.
עמדות כלפי מוגבלויות- חשיפה למופעים המציגים דמויות עם מוגבלויות הובילה לעמדות חיוביות יותר כלפי אנשים עם מוגבלויות פיזיות ועם איידס.
חשיבה חברתית- בהודו, חשיפה מעורבת לטלוויזיה חינוכית חינוכית, במיוחד "רחוב סומסום", עזרה לילדים להגיב בצורה מתאימה יותר למצבים חברתיים-רגשיים מאתגרים.
הטלוויזיה החינוכית הראתה יעילות בשיפור הביצועים הלימודיים של ילדים, במיוחד בנושאי ליבה כמו אוריינות וחשבון.
העדויות המשכנעות ביותר מגיעות ממחקרים על "רחוב סומסום" והעיבודים הבינלאומיים שלו, ששודרו בלמעלה מ-150 מדינות.
מחקרים נוספים אישרו ממצאים אלה.
לְמָשָׁל בטנזניה וברואנדה, הוכח שהאנימציה החינוכית "אקילי ואני" משפרת את זיהוי האותיות, כישורי האנגלית, הידע בעיצוב, זיהוי מספרים ויכולות ספירה בילדים צעירים.
תוכנית חינוכית פופולרית נוספת בטנזניה, "Ubongo Kids" בטנזניה, השפיעה באופן חיובי על כישורי החשבון אצל צופים בגילאי 6-16.
חסכון- התערבויות חינוכית באמצעות טלוויזיה היא דרך חסכונית לשיפור תוצאות הלמידה של תלמידים.
השפעה לטווח ארוך- מחקר שנערך על ההשפעות ארוכות הטווח של צפייה ב"רחוב סומסום" הראה על תוצאות חינוכיות משופרות בתקופת החטיבה והתיכון ועל השפעה חיובית מסוימת על השתתפות בשוק העבודה ועל גובה השכר בבגרותם.
מדיום הטלוויזיה יכול לשמש ואכן שימש, למספר רב של מטרות חינוכיות.
חלק מתוכניות הטלוויזיה הן חינוכיות בהגדרתן, בעוד שאחרות עושות זאת רק באופן לא מכוון.
כמה פורמטים משלבים בין השניים בניסיון לשעשע אבל גם לשמור על ערך חינוכי מסוים.
אפקטיביות השפעות הטלוויזיה החינוכית יכולה לעלות בהשפעת תוכניות אפקטיביות שמקיימות קשר הדוק בין תוכן נרטיבי ולימודי, ומבטיחות ששתיהן ברורות ומרתקות.
וכן בהשפעת צפייה משותפת פעילה, שבה מבוגרים מגיבים ומסבירים תוכן, יכולה לשפר את היתרונות החינוכיים.
רפורמות שעוסקות בתוכניות מבוססות חינוך
תחילת שנות ה-60, הייתה תקופת זמן שאופיינה בשינויים.
תקופה בה הטלוויזיה והרדיו התחרו ביניהם.
ההיסטוריון מייקל קרטין סיפר שיו"ר ה-FCC דאז, ג'ון דורפור, וראשי רשתות הטלוויזיה, הגיעו להסכמה בנוגע לכך שרוב תוכניות הטלוויזיה מבוססות על מסחריות ומדגישות יותר מדי את הבידור.
כדי לסייע באיזון זה, גובשה תוכנית מאורגנת להפקת חדשות ותוכניות דוקומנטריות רציניות יותר.
מדיניות זו הוכנסה בדיוק בזמן בו רשתות יכלו להרחיב את הסיקור החדשותי שלהן על הקמפיינים והדיבייט של קנדי-ניקסון.
הגידול הזה בסיקור הסעירה את הסוקרים כאשר אלה שראו את הדיבייט, עם המראה המרשים והביטחון של קנדי, החליטו שהוא ניצח, בעוד שמי שהאזינו התרשמו יותר מניקסון.
עד 1962, הרפורמה בטלוויזיה הייתה בעיצומה, והופקו בתקופה זו 400 סרטי פריים טיים דוקומנטריים, לעומת אף סרט דוקומנטרי בשנת 1957. קרטין ציין כי תוכניות החדשות הורחבו למקטעים שלמים של חצי שעה, ונושאים זרים ומקומיים החלו לזכות ליותר תשומת לב.
חלק מתוכניות הטלוויזיה מתוכננות עם מטרות שהן בראש ובראשונה חינוכיות, למרות שהן עשויות להסתמך במידה רבה על בידור כדי להעביר את המסרים החינוכיים שלהן.
בתוכניות המכוונות לילדים, בידור חינוכי (edutainment) הופך למהנה ומעניין עבור הילד אך עדיין יכול להיות חינוכי.
תוכניות טלוויזיה אחרות נועדו להעלות את המודעות החברתית.
צורה אחת של בידור פופולרי באמריקה הלטינית היא הטלנובלה החינוכית.
מיגל סבידו, מפיק טלנובלות משנות ה-70 ואילך, שילב תאוריית תקשורת עם מסרים שתומכים בבריאות/חינוך כדי לחנך קהלים ברחבי אמריקה הלטינית בתחומים הקשורים לתכנון משפחה, אוריינות ועוד.
הוא פיתח מודל ששילב את עבודתם של אלברט בנדורה ושל תאורטיקנים אחרים, כמו גם מחקר, כדי לקבוע אם התוכניות השפיעו על התנהגות הקהל.
סדרת הטלוויזיה הראשונה מאז ומעולם, הופקה במדינת ונואטו באי האוקיינוס השקט, בשם Love Patrol .
היא הושקה בשנת 2007, וזכתה לשבחים כסדרת בידור, מכיוון שמטרתה הייתה ללמד את הצופים בנושא האיידס, ובו זמנית לספק סיפור משעשע.
סדרת הטלוויזיה המקורית של הולו East Los High נתמכת ביוזמת בריאות במטרה ללמד התנהגויות מיניות בריאות (למשל שימוש באמצעי מניעה ובדיקת מחלות המועברות במגע מיני).
חלק מתוכניות טלוויזיה משלבות מידה ניכרת של מידע היסטורי או עובדתי תוך ניסיון להפוך את ההצגה או המסגור של התוכן הזה למבדר או מרגש.
על ידי כך שהלמידה תהיה "מרגשת" הופכים אותה למעוררת סקרנות.
הנוכחות של edutainment בולטת במיוחד בסדרות טלוויזיה לילדים, כמו רחוב סומסום, טלטאביז, מגלים עם דורה ובארני וחברים.
ערוץ דיסקברי ידוע אף הוא בתוכניותיו השונות הנוקטות בתמה זו.
לפעמים תוכניות אלו עשויות להיות משעשעות יותר מאשר חינוכיות ועשויות להחליף תוכניות חינוכיות במערך תוכניות הטלוויזיה.
תוכניות מסוימות מכוונות בעיקר לבידור, אך עשויות להכיל כמות אגבית של תוכן חינוכי.
תוכן חינוכי עשוי להיות טבוע בעיצוב התוכנית, כמו דרמות רפואיות שבהן העלילה בוחנת סוגיות אנטומיות וביולוגיות.
פרס ה-Sentinel, המנוהל על ידי מרכז אננברג לתקשורת של אוניברסיטת דרום קליפורניה, ה־CDC והמכון הלאומי לסרטן ( NCI ), מוענק מדי שנה לתוכניות העוסקות בבעיות בריאות ורפואיות בסיפור שלהן.
Numb3rs – עבור עלילה על לחימה בפשע באמצעות מתמטיקה
האנטומיה של גריי – עבור סיפורים על השתלת איברים וסרטן
כפי שהעולם מסתובב – על עלילה הנוגעת לסרטן השד שהיה לדמות מרכזית
ג'ורג' לופז – עבור סיפור על השתלת כליה
בן ואיזי – לסיפור על שני ילדים, בן מאמריקה ואיזי מירדן, היוצרים קשר הדוק למרות הרקע התרבותי השונה שלהם
בעוד שתוכניות מסוימות הן בדרך כלל בידור "טהור", הן עשויות לגשת לתוכן חינוכי בחלק מהזמן.
עבור צופים מבוגרים יותר, אפיזודות של קומדיית מצבים משמשים מדי פעם גם כלי בידור חינוכיים.
מאידך, תוכניות מסוימות עשויות להיראות כמכילות תוכן חינוכי, בעוד שלמעשה אינן עוסקות בו.
גופי טלוויזיה חינוכית ברחבי העולם
NHK Educational TV (ערוץ השידור הראשון בעולם שהתמחה בחינוך.)
בישראל, החל מ-1966 שידרה הטלוויזיה החינוכית הישראלית תוכן חינוכי, ובמשך יותר מעשור נקראה "הטלוויזיה הלימודית".
בעשור השני של המאה ה-21, הטלוויזיה החינוכית מפיקה מספר רב של תוכניות בשלל נושאים שונים לקבוצות גילאים שונות, שהעיקרית בהן היא ילדים ובני נוער, והם מופצים הן בערוצי הטלוויזיה ובעיקר בערוץ 23, באתר האינטרנט של החינוכית ובפלטפורמות אינטרנטיות נוספות.
על פי חוק השידור הציבורי הישראלי הטלוויזיה החינוכית סיימה את שידוריה ב-14 באוגוסט 2018 ובמקומה הוקם ערוץ כאן חינוכית במסגרת תאגיד השידור הישראלי.
NASA TV היא שירות הטלוויזיה של סוכנות נאס"א, ומשודרת באמצעות הלוויין ובשידורים באינטרנט.
ספקי טלוויזיה מקומיים ברחבי ארצות הברית יכולים לשדר את השירות לפי שיקול דעתם, שכן מדובר בשידור ציבורי במימון ממשלת ארצות הברית ולכן נמצא ברשות הציבור.
טלוויזיה בלוויין הוא שירות אשר מספק שידורי טלוויזיה לצופיו באמצעות לווייני תקשורת הסובבים את כדור הארץ.
השידורים מועברים באופן ישיר למיקומו הגאוגרפי של הצופה על פני כדור הארץ.
אותות השידור המשודרים מהלוויינים נקלטים באמצעות שני התקנים חיצוניים, המותקנים לרוב על גג ביתו של המשתמש: צלחת לוויין, שהיא למעשה אנטנה פרבולית, יחד עם מגבר LNB.
דוגמה לשירות כזה בישראל הוא "Yes הטלוויזיה בלוויין".
טלוויזיה חכמה, באנגלית (Smart TV) היא מקלט טלוויזיה הכולל חיבור לאינטרנט ומערכת הפעלה המאפשרת למשתמשים לגשת לתכנים מקוונים, ליישומים, לשירותי סטרימינג, ולרשתות חברתיות ישירות מהמכשיר.
טלוויזיות חכמות משלבות בין הטכנולוגיה של מקלטי טלוויזיה רגילים לבין היכולות של מחשבים אישיים, ומספקות חווית צפייה עשירה ומותאמת אישית למשתמשים.
הטלוויזיה החכמה פותחה בסופו של העשור הראשון של המאה ה-21 בעיקר כדי למלא את הצורך לאחד את עולם המדיה שברשת האינטרנט עם מקלט הטלוויזיה הביתי, ולאפשר לצופה לבחור במגוון אפשרויות חדשות כמו שימוש בדפדפן, יוטיוב ואפליקציות נוספות.
המכשיר שקדם לטלוויזיות החכמות היה הסטרימר שהיה מבצע את אותה הפעולה בדיוק (חיבור הטלוויזיה לאינטרנט) אך הוא היה רכיב חיצוני והיה נדרש לחברו לטלוויזיה לאחת הכניסות בה, מרחב הפעולות בסטרימר היה מוגבל ומצומצם יחסית ביחס לפעולות שיש בטלוויזיות החכמות המודרניות.
כיום התוכנה הנפוצה ביותר לטלוויזיות חכמות היא אנדרואיד של חברת גוגל בדומה לעולם הטלפונים החכמים והיא שולטת על כ-60% מנפח השוק של הטלוויזיות החכמות.
טלוויזיה ניידת או טלוויזיה סלולרית היא טלוויזיה הנצפית על גבי מכשיר כף יד קטן או נייד.
השידורים יכולים להתבצע על גבי תקני שידור רגילים (כדוגמת DVB-T), או באמצעות פורמטים מיוחדים לשידור טלוויזיה ניידת, או באמצעות תקשורת סלולרית.
תכונות נוספות לצפייה כוללות הורדת תוכניות טלוויזיה ופודקאסטים מהאינטרנט ואחסון תוכניות לצפייה מאוחרת.
הצפייה בשידורים אלו יכולה להיות בתשלום, או כצריכה של שירות הניתן באופן חופשי לציבור.
שינוי דפוסי הצריכה המסורתיים של שידורי טלוויזיה התאפשר הודות לדיגיטציה, שהובילה להתפתחותה של טכנולוגיות הזרמת מדיה (סטרימינג) ולתהליך התלכדות מדיה, בזכותו ניתן היה לצרוך תוכן טלוויזיוני באמצעות מכשירים ניידים, בכל זמן ובכל מקום.
בישראל, תהליך זה בא לידי ביטוי במיוחד מאז אמצע העשור השני של המאה ה-21, עם כניסתן של פלטפורמות סטרימינג בינלאומיות ושירותים מקומיים.
מחקר השוואתי שנערך בקרב בני דור ה-Z מצא כי צריכת תוכן טלוויזיוני במכשירים ניידים - הפכה לדפוס הצפייה העיקרי שלהם, כאשר רבים מהם מעדיפים לצפות בתכנים תוך כדי תנועה או במקביל לפעילויות אחרות.
תופעה זו מכונה צפייה במסך שני (second screen viewing).
זאת ועוד, מתברר שצעירים מעדיפים צפייה בתכנים טלוויזיוניים דרך מכשירים ניידים בגלל זמינות התוכן, אפשרות הבחירה האישית והניידות הגבוהה
לצד היתרונות, מגמה זו מעלה גם שאלות חברתיות וכלכליות, כגון השפעתה על הרגלי הפנאי, על תעשיית הטלוויזיה המסורתית, ועל הפער הדיגיטלי בין אוכלוסיות שונות.
בדצמבר 2006, השיקה חברת פרטנר שירות טלוויזיה ניידת תחת המותג OboxLive TV, שכלל כ-50 ערוצים אשר רובם שידרו רצף קליפים מעגלי ומוגבל ומקצתם ערוצים חיים, בין היתר ערוץ 2, CNN, אל ג'זירה וערוצים בשפה הרוסית.
השירות כלל לוח שידורים דיגיטלי.
בפברואר 2008, הושקה גרסה חדשה של OboxLive TV שכללה ממשק משופר וכ-100 ערוצים מהארץ והעולם.
במאי 2009, השיקה חברת פלאפון שירות טלוויזיה ניידת תחת המותג Super TV, הכולל ערוצים חיים כמו ערוץ 2, ערוץ 10, CNN, אל ג'זירה, HOT בידור ישראלי, ספורט 5. בנוסף לערוצים, השירות כולל גם ספריית VOD ולוח שידורים דיגיטלי.
לחברת סלקום היה שירות טלוויזיה ניידת תחת המותג "סלקום TV".
בשנת 2014, השיקה פרטנר שירות טלוויזיה ניידת חדש תחת המותג Orange 4GTV, הכולל ערוצי HD.
שידורי הטלוויזיה בפורטוגל החלו כשידורי ניסיון ב-1956 על ידי תאגיד השידור הפורטוגלי (RTP), שלה היה מונופול על שידורי הטלוויזיה עד שנת 1992. שידורי קבע החלו בפורטוגל ב-7 במרץ 1957. שידורים בצבע החלו ב-10 במרץ 1980.
שירות הטלוויזיה הדיגיטלית הארצית (DTT) הושק בשלב מאוחר מאוד ביחס למדינות אחרות באירופה, ופורטוגל נמצאת במקום האחרון מבין 34 מדינות אירופיות עם ההצעה הכי פחות אטרקטיבית של טלוויזיה דיגיטלית.
כיוון שכך, אחוז הפורטוגלים שמנויים לשירותי הכבלים, הלוויין וה-IPTV גבוה מאוד לעומת יתר מדינות אירופה.
רשות הרדיו והטלוויזיה הפורטוגלית RTP החלה ב-4 בספטמבר 1956 בשידורי ניסיון.