tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר אדמירל אלפרד פון טירפיץ הציג את תוכניתו לצי קרב גדול ביוני 1897, קסטר התנגד בטענה שפשוט אין כוח אדם לכסות הרחבה כזו של הצי, ושהמשאבים ינוצלו הרבה יותר במקום אחר.
הוא הועלה לדרגת קונטר-אדמירל ב-1889, ויצה-אדמירל ב-1892, ואדמירל מלא ב-1897. כממלא מקום המפקד העליון במקום האדמירל החולה אדוארד פון קנור, הוא שלח את שייטת מזרח אסיה הגרמנית בפיקודו של אוטו פון דידריץ' לאזור חצי האי שאנדונג בסתיו 1897, ונתן את ההוראה להשתלט על אזור קיאוטשו בנובמבר.
הוא מונה לתפקיד הטקסי של Generalinspekteur der Marine (המפקח הכללי של הצי) ב-1899, אך שמר על תפקידו כמפקד התחנה הימית של קיל עד 1903. בשנת 1900, הוא סייע לחשיפת ההיערכות והאיוש הגרועים של מטה האדמירליות הגרמנית הקיסרית בפיקודו של דידריץ', ש"הייתה איום על הביטחון הלאומי".
עם זאת, יחד עם ויצה-אדמירל אוגוסט פון תומסן (מפקד הדיוויזיה הימית הראשונה בווילהלמסהאפן), הוא התנגד נחרצות לפתרון שהציע דידריץ': הגדלת גודלו של מטה האדמירליות, יצירת מדור מודיעין נפרד והעברת מכללת המלחמה הימית (Marineacademie) לברלין.
בינתיים, הוא הועלה לאצולה הגרמנית בשנת 1900 בשם הנס פון קסטר.
ב-18 בספטמבר 1902 הוא עוטר בעיטור מסדר העיט השחור.
קסטר זכה בתוספת 'יהלומים' של מסדר זה ב-21 ביוני 1909.
קסטר הפך לקצין הצי הגרמני הראשון בשירות פעיל שהגיע לדרגת גרוס-אדמירל ב-28 ביוני 1905; הקודמים שקיבלו דרגה זו היו הקייזר וילהלם השני ואוסקר השני, מלך שוודיה (שניהם ב-1901).
כחבר לכל החיים בבית הלורדים הפרוסי (Herrenhaus) ב-17 בספטמבר 1905, קסטר פרש לגמלאות לפי בקשתו שלו ב-31 בדצמבר 1906.
נבחר לנשיא ה-Deutsche Flottenverein (איגוד הצי הגרמני) ב-1908, הוא מילא תפקיד זה עד אוקטובר 1919; לאחר מכן היה נשיא כבוד.
בשנים 1916–1917 הוא היה תומך נלהב של לוחמת צוללות בלתי מוגבלת.
קסטר נפטר בקיל ב-21 בפברואר 1928 בגיל 83. הוא נקבר בבית העלמין נורדפרידהוף.
הנס צנקר היה אדמירל גרמני.
צנקר הצטרף למטה האדמירליות ב-1917. הוא מונה למפקד אזור הים הצפוני ב-1918, ומילא תפקיד זה כאשר מאמץ המלחמה הגרמני קרס בנובמבר 1918.
לאחר המלחמה, הוא הצטרף לרייכסמרינה, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
את השנים האחרונות לחייו בילה צנקר באוסטרוד אם הרץ.
בנו, קרל-אדולף צנקר (1907–1998), כיהן בתפקיד המקביל ל-Chef der Marineleitung — מפקח חיל הים — בבונדסמרינה של גרמניה המערבית בין השנים 1961 ל-1967.
הנס ריכטר (גרמנית: Hans Richter; 4 באפריל 1843 - 5 בדצמבר 1916) היה מנצח אוסטרי, שנולד בחבל ארץ השייך כיום להונגריה.
ריכטר למד בקונסרבטוריון הוינאי, שם גילה עניין מיוחד בקרן, ופיתח את קריירת הניצוח שלו בכמה בתי אופרה באימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא התרועע עם ריכרד וגנר בשנות ה-60' של המאה התשע-עשרה, ובשנת 1876 נבחר לנצח על הביצוע הראשון המלא של מחזור טבעת הניבלונגים של וגנר בפסטיבל ביירוית.
בשנה שלאחריה עזר למלחין החולה כמנצח על סדרת קונצרטים חשובה מיצירות וגנר בלונדון, ומכאן ואילך נעשה לדמות מוכרת בחיי המוזיקה באנגליה.
הוא הרבה להופיע בפסטיבלים מקהלתיים וניהל את תזמורת האלה (1899–1911) ואת התזמורת הסימפונית של לונדון, שאך זה נוסדה (1904–1911).
באירופה עבד בעיקר בווינה, שם התעלה על המחלוקת המרה בין שוחרי וגנר לאלה של ברהמס והקדיש תשומת לב רבה ליצירות של ברהמס עצמו, ברוקנר ודבוז'אק.
במקביל המשיך גם לעבוד בבירוית.
בשנים הבאות התמסר בלב שלם להערצת המוזיקה של אדוארד אלגר, ואף ניאות לקבל
את צ'ייקובסקי; פעם הניח את שרביטו והתיר לתזמורת לונדון לנגן את כל הפרק השני של הסימפוניה הפאתטית של צ'ייקובסקי ללא ניצוח.
כיוון שלא חשש מעולם להתנסות למען המוזיקה שאהב, נתן את תמיכתו, כבן-סמכא, להפקה אנגלית של "הטבעת" בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בשנת 1908.
הגישה של ריכטר לניצוח הייתה יותר מונומנטלית מאשר פעילה או דינמית.
הוא שם דגש על המבנה הכולל של יצירות גדולות והעדיף גישה זו על פני הבלטת רגעים אינדיבידואליים של יופי או רגש עמוק.
היו שראו בו לא יותר מקוצב פעמה, אבל אחרים (בייחוד יוג'ין גוסנס) הצביעו על החיוניות הריתמית הראויה לציון של עבודתו, תכונה שאינה עולה בקנה אחד עם הדימוי של ריכטר כחסר רגישות וסטאטי בטבעו.
ריכטר נחשב לאחד מגדולי המנצחים בתקופה הרומנטית, ולמי שתרם רבות לקידום יצירותיו של וגנר.
ריכטר ניצח על ביצועי בכורה של הרבה יצירות תזמורתיות חשובות.
הסימפוניה השנייה של ברהמס (1877)
הסימפוניה הרביעית של ברוקנר (1881)
הסימפוניה השלישית של ברהמס (1883)
הסימפוניה השמינית של ברוקנר (1892)
וריאציות אניגמה של אלגר (1899)
חלומו של גרונטיוס, אלגר (1900)
הסימפוניה הראשונה של אלגר (1908)
הנס קנאפרטסבוש (גרמנית: Hans Knappertsbusch; 12 במרץ 1888 – 25 באוקטובר 1966) היה מנצח גרמני.
בעיקר עשה לו שם בניצוח על יצירות ריכרד וגנר, אנטון ברוקנר וריכרד שטראוס.
קנאפרטסבוש, יליד אלברפלד (כיום וופרטאל), למד פילוסופיה באוניברסיטת בון וניצוח בקונסרבטוריון של קלן, אצל שטיינבאך.
במשך כמה עונות קיץ היה עוזרם של זיגפריד וגנר והנס ריכטר בביירוית.
כשברונו ולטר עזב את מינכן והיגר לניו יורק, החליף אותו קנאפרטסבוש במנהל מוזיקלי כללי של האופרה הממלכתית של בוואריה.
הוא העיר עליו את חרון אפו של יוזף גבלס
כששאל דיפלומט גרמני בהולנד אם הוא "מוס-נאצי" (מי שאולץ להצטרף למפלגה הנאצית מטעמי קריירה); כתוצאה מכך בוטל החוזה שלו במינכן.
בסוף שנות ה-30' יצא לווינה לנצח על האופרה של וינה והפר בכך את המדיניות הנאצית, שלא להתיר לאמנים גרמנים לעבוד באוסטריה.
באותו זמן היה לאחד האמנים העולים בפסטיבל זלצבורג.
קנאפרטסבוש המשיך להופיע בווינה וזלצבורג בתקופת שלטונה של גרמניה באוסטריה.
אחרי מלחמת העולם השנייה חזר למינכן, אבל המשיך לנצח כאורח בווינה ולהופיע מדי פעם בפסטיבל ביירוית.
הוא מיעט מאוד ביציאות אל מחוץ לעולם דובר הגרמנית.
הוא סלד מחזרות ממושכות ולעיתים האשימו אותו בעצלות.
קנאפרטסבוש מת במינכן, לפני הופעת התקליטור, אבל רבים מתקליטיו הועברו לתקליטורים.
קנאפרטסבוש היה אחד המנצחים החביבים ביותר של הפילהרמונית של וינה וניצח עליה בקונצרטים בווינה ובזלצבורג ובסיורים מחוץ לאוסטריה.
מקובל לראות בהקלטות "פרסיפאל" של קנאפרטסבוש, מ-1951, 1954 ו-1962, כהקלטות המוצלחות ביותר של אופרה זו.
הנס קריגר (גרמנית: Hans Krüger; 1 ביולי 1909 – 8 בפברואר 1988), קצין אס אס בדרגת האופט-שטורמפיהרר ופושע מלחמה נאצי.
קריגר אחראי לרציחתם של 70,000 יהודים במחוז סטניסלבוב (כיום: איוונו-פרנקיבסק) בגליציה המזרחית, אזור הגנרלגוברנמן (הממשל הצבאי הנאצי).
אחראי למשלוח של 12,000 יהודים למחנה ההשמדה בלז'ץ.
לאחר מלחמת העולם הראשונה עבר מקום הולדתו מגרמניה לריבונות המדינה הפולנית שאך זה הוקמה והוא גורש עם משפחתו לגרמניה.
קריגר הצטרף לאס אה ולמפלגה הנאצית בשנת 1929 ובין השאר שימש כמנהל המדור הפוליטי במחנה הריכוז אורניינבורג.
בשנת 1934 קריגר נאלץ, בעקבות הטיהור שנערך בשורות האס אה במסגרת ליל הסכינים הארוכות וההחלטה על סגירת מחנה הריכוז באורניינבורג לעבור לעבודה כמנהל מחלקה במשרד העבודה.
בשנת 1939 עם כיבושה של פולין בתחילת מלחמת העולם השנייה החל לעבוד בגסטפו בפוזנן ובקרקוב, כמו כן קריגר ניהל את בית הספר של סיפ"ו בזאקופנה.
עם הפלישה הגרמנית לברית המועצות בשנת 1941 קריגר העתיק את פעילותו למרחב לבוב ביוני אותה שנה.
קריגר היה מעורב בארגון רצח ראש ממשלת פולין לשעבר קז'ימייז' ברטל ו-23 פרופסורים מאוניברסיטאות, בעיר לבוב באירוע שנקרא טבח הפרופסורים בלבוב.
השתתף ברציחות המוניות של יהודים בעיר על ידי יחידות איינזצקומנדו.
רצח המוני ראשון של 600 יהודים ופולנים ביער פאבלצה, אורגן ונוהל על ידי קריגר באוגוסט 1941 בסטניסלבוב.
כדי לאמן ולהכין את אנשיו לרציחות המוניות יזם יום "אימון" בעיירה נדבורנה.
היחידות שתחת פיקודו רצחו באותו יום 2000 ילדים, נשים וגברים.
רצח המוני זה נחשב לאירוע המסמל את תחילת יישום הפתרון הסופי באזור הגנרלגוברנמן.
פיקד על הטבח בגטו סטאניסלבוב באירוע שנקרא "יום א' של דמים".
במהלך הטבח השתתף קריגר אישית ברצח יהודים כשהוא יורה בהם למוות ליד קברי המונים שהוכנו במקום.
12,000 יהודים נרצחו באותו טבח.
עקב ההחלטה להוציא את העיר רוהאטין מתחום סמכותו שלח קריגר יחידה לעיר כדי לרצוח 2300 יהודים מתושביה.
מאוחר יותר סבלו יישובים נוספים מאותו גורל.
קריגר חיסל את כל היהודים בגטו סטאניסלבוב.
קריגר הסתבך בשנת 1942 בעקבות ממצאי ביקורת שלילית של לשכת הרייך בתחנה.
הביקורת נגעה לניהול החרמת רכוש הנרצחים.
בשנת 1943 הוא הועבר מתפקידו בעקבות פרשה שבה הייתה מעורבת אצילה פולניה.
קריגר סיפר לאצילה על מעשי הרצח שלו והיא פרסמה את הדברים.
קריגר הואשם בחשיפת סוד מדינה והועבר לפריז.
קריגר נעצר ונכלא בהולנד עד נובמבר 1948. מעשיו בעת המלחמה לא היו מוכרים ולכן הוא שוחרר וחזר לגרמניה.
הקים עסק במדינת הריין - ואסטפליה ומאוחר יותר ניסה להתקבל לשירות המדינה אך נדחה.
הצטרף לממסד הפוליטי וקיבל תפקידים במפלגה גרמנית.
ב-1954 ניסה להיבחר לפרלמנט אך נכשל.
קריגר זוהה ונעצר בשנת 1959. חקירה בת שש שנים של התביעה בדורטמונד הובילה למשפט שנמשך שנתיים.
הנס רוסלינג (בשוודית: Hans Rosling; 27 ביולי 1948 - 7 בפברואר 2017) היה רופא שוודי, אפידמיולוג, מומחה בסטטיסטיקה, בתזונה וברפואה ציבורית.
כיהן כפרופסור לבריאות בינלאומית במכון קרולינסקה (אוניברסיטה לרפואה מהגדולות באירופה), מייסד קרן גאפמיינדר (Gapminder Foundation) ומנהלה.
הקרן היא גוף ללא כוונות רווח המפתח ומספק כלים חופשיים לניתוח נתונים על התפתחות האדם.
למד סטטיסטיקה ורפואה בין השנים 1967 ל-1974 באוניברסיטת אופסלה.
בשנת 1972 למד בריאות הציבור בקולג' הרפואי סיינט ג'ון בבנגלורו שבהודו.
הוא קיבל תואר דוקטור לרפואה בשנת 1976 ומשנת 1979 עד 1981 שימש רופא מחוזי בצפון מוזמביק.
ב-21 באוגוסט 1981 גילה התפרצות של מחלת שיתוק שלא הייתה ידועה קודם לכן.
חקר המחלה שימש בסיס לעבודת הדוקטורט שלו, שאותה סיים בקבלת תואר דוקטור בשנת 1986 באוניברסיטת אופסלה.
במשך כעשרים שנה חקר את המחלה באזורים כפריים ברחבי אפריקה והנחה עשרה דוקטורנטים שחקרו עמו את המחלה.
קבוצת המחקר שלו כינתה את המחלה בשם "קונזו" ("רגל קשורה" בשפתם של החולים הראשונים במחלה).
המחלה פורצת בקרב האוכלוסייה מוכת הרעב במזרח ומרכז אפריקה, הניזונים משורשי קסאווה שלא עובדו דיים.
המחלה מופיעה עקב שילוב של תזונה ירודה וצריכת ציאניד המשתחרר מהקסאווה שלא עובדה בצורה מספקת.
מחקריו עוסקים גם בקשר שבין התפתחות כלכלית, חקלאות ובריאות באפריקה, באסיה ובאמריקה הלטינית.
רוסלינג שימש יועץ לארגון הבריאות העולמי, לקרן החירום הבינלאומית של האומות המאוחדות לילדים (UNICEF - יוניצ"ף) ולארגוני סיוע נוספים.
בשנת 1993 יסד יחד עם אחרים את הסניף השוודי של ארגון רופאים ללא גבולות.
מאז 2012 היה חבר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
הוא כיהן כראש החטיבה לבריאות בינלאומית במכון קרולינסקה בשנים 2001 עד 2007. בהיותו יו"ר הוועדה הבינלאומית למחקר והכשרה במכון (1998 – 2004) החל במחקר משותף עם אוניברסיטאות באסיה, באפריקה, באמריקה הלטינית ובמזרח התיכון.
הוא פתח קורסים ללימוד "בריאות עולמית", השתתף בכתיבת ספרי לימוד בנושא ומקדם הסתכלות על העובדות במבט כלל עולמי.
בפברואר 2005 יסד בסטוקהולם יחד עם בנו אולה רוסלינג וכלתו אנה רוסלינג–רונלונד את קרן גאפמיינדר (לדברי רוסלינג מקור השם בהודעה הנשמעת במעברים של הרכבת התחתית של לונדון: "Mind the gap" ("שימו לב לפער" - בין הקרונות לרציף), שכן נתוני הקרן מציגים את הפערים בחברה העולמית).
הקרן מפתחת עם אוניברסיטאות, עם ארגוני או"ם, עם סוכנויות ציבוריות ועם ארגונים חוץ-ממשלתיים, תוכנה סטטיסטית "טרנדאלייזר" (Trendalyzer) הממירה נתונים סטטיסטיים בינלאומיים לגרפים נעים ואינטראקטיביים המוצגים בצורה שמקלה על הבנת תהליכים.
המטרה היא לקדם את ההסתכלות על העובדות במבט עולמי על ידי ניצול והבנה של מאגרי מידע ציבוריים חופשיים לכל.
לפי רוסלינג, קיים מידע רב שנאסף אצל ארגונים כגון האו"ם, אלא שחוסר באמצעי גישה הופך את דליית המידע לקשה עד בלתי-אפשרית.
הנתונים שנאספו במשך שנים רבות (לעיתים אפילו 100 שנה) יכולים לשקף, כשהם מוצגים נכון, התפתחויות ומגמות בחברות, במדינות ובכלל העולם.
השוואות בין קצב וצורת ההתפתחות הפרמטרים הנבדקים יכולות לשמש כלי להבנה טובה יותר של הגורמים המשפעים על התפתחות האדם.
הגרפים ניתנים לצפייה והפעלה בצורה חופשית באתר הקרן.
במרץ 2007 רכשה גוגל את תוכנת טרנדאלייזר בכוונה להופכה לזמינה בצורה חופשית עבור סטטיסטיקה פומבית.
הרצאותיו של רוסלינג, הממחישות את ההתפתחות העולמית בעזרת כלי גאפמיינדר, נחשבות הומוריסטיות אבל בעלות תוכן רציני.
הוא אף מדגים כישורי בליעת חרבות, כפי שניתן לראות בדקות האחרונות של הרצאתו בשנת 2007 .
הנס שמידט-איסרשטדט היה מנצח ומלחין גרמני.
הוא למד מוזיקה בהיידלברג ובמינסטר.
עוד למד הלחנה אצל פרנץ שרקר בבית הספר הגבוה למוזיקה בברלין וקיבל דוקטורט בשנת 1923. הוא היה מנצח חזרות באופרה של וופרטאל משנת 1923. בשנים 1928 ל-1931 ניצח על האופרה של רוסטוק ומשנת 1931 עד 1933 על האופרה של דרמשטאדט.
שמידט-איסרשמידט החזיק במשרת המנצח הראשון באופרה של המבורג משנת 1935 עד 1943. בשנת 1944 התמנה למנהל מוזיקלי באופרה הממלכתית של ברלין.
ב-1945, אחרי תום מלחמת העולם השנייה, הזמין שלטונות הצבא הבריטי את שמידט-איסרשטדט לייסד תזמורת ברדיו צפון גרמניה בהמבורג.
הוא ארגן תוך שישה חודשים את תזמורת רדיו צפון גרמניה וניצח על הקונצרט הראשון שלה בנובמבר 1945. מכאן המשיך כמנצח הראשי הראשון של התזמורת.
משנת 1955 עד 1964 כיהן גם כמנצח הראשי של התזמורת הפילהרמונית המלכותית של סטוקהולם.
הקלטות של שמידט-איסרשטדט לכל הסימפוניות של בטהובן זכו להערכה גבוהה.
שמידט-איסרשטדט מוכר בגרמניה כתומך מושבע במוזיקה של מייקל טיפט.
המוזיקה שלו עצמו כוללת שירים, אופרה אחת ויצירות לתזמורת.
בנו היה מפיק התקליטים הבריטי אריק סמית'.
הנס תילו שמידט כונה אשֶה או מקור D.
פעל כמרגל אשר מכר סודות אודות מכונת האניגמה לצרפתים, במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20. המידע שסיפק סייע למתמטיקאי הפולני מריאן רייבסקי לשחזר את החיווטים ברוטורים ובמשקף של האניגמה.
לאחר מכן עלה בידי הפולנים לקרוא נפח משמעותי מתעבורת ההודעות שהוצפנו על ידי האניגמה.
שמידט נולד למשפחה מן המעמד הבינוני.
הוכשר ככימאי ונישא ב-1916 לשרלוטה שפר (Speer).
אמה הייתה תופרת כובעים וניהלה את העסק המשפחתי המצליח ברחוב פוטסדאם בברלין.
בזכות אחיו הבכור, רודולף שמידט, קצין בצבא, שהצליח להישאר בתפקידו, למרות הקיצוצים בצבא בעקבות הסכם ורסאי, זכה למשרה במטה הצופן של הוורמאכט.
בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20, הועסק שמידט במטה הצופן של הכוחות הגרמניים המזוינים.
מעט לאחר שהגרסה הצבאית של האניגמה הוכנסה לשימוש, יצר הנס קשר עם המודיעין הצרפתי והציע לספק מידע אודות המכונה החדשה.
גוסטאב ברטרנד מהמודיעין הצרפתי אישר את העסקתו והוא קיבל את שם הצופן אשֶה.
בשנים הבאות, נפגש הנס עם מפעיליו הצרפתים בערים אירופאיות שונות והעביר לידיהם עותקים של חוברת ההפעלה של מכונת האניגמה, נוהלי תפעול ורשימות של תצורות מפתחות.
ברם, אפילו מידע זה לא הספיק למודיעין הצרפתי על מנת לפענח את ההודעות של האניגמה.
גם הבריטים שעמם עמד ברטרנד בקשר לא עשו פריצת דרך כלשהי בנושא.
בדצמבר 1932, ברטרנד חלק את המודיעין שהושג מ"אשֶה" עם הביורו שיפרוב הפולני.
מריאן רייבסקי בנה מערכת של משוואות ליצוג חיווטי הרוטורים הסודיים של האניגמה.
תצורות המפתחות שסיפק אשֶה עזרו למלא חלק מהנעלמים במשוואות ובכך סייעו בשחזור החיווטים.
לאחר הישג זה, עלה בידי הפולנים לקרוא הודעות שהוצפנו על ידי האניגמה במהלך 7 שנים עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
במהלך ניסוי בן שבועיים בשנת 1938 הם קראו ופענחו במלואם 75% מכלל הירוטים שבוצעו להודעות האניגמה של הורמאכט; הישג מרשים בהתחשב בכך שחלק מההודעות היו משובשות או לא מלאות בשל הפרעות קליטה.
לאחר המערכה על צרפת, נעצר מפעילו הצרפתי של "אשה" על ידי הגסטפו.
בחקירתו הסגיר את שמידט כמרגל עבור הצרפתים.
שמידט נעצר ב-1 באפריל 1943 בברלין.
הוא התאבד בבליעת רעל, שסיפקה לו בתו, גיזלה, ב-19 בספטמבר 1943.
אחיו, רודולף, היה גנרל בוורמאכט והודח מתפקידו בתחילת אפריל 1943, בעקבות חשיפת אחיו.
הַנְס קֶלְזֶן היה משפטן אוסטרי-אמריקאי יהודי.
קלזן נולד בפראג להורים יהודים.
הוא עבר עם משפחתו לווינה כשהיה בן שנתיים.
בסיום לימודיו התיכוניים למד משפטים באוניברסיטת וינה שם השלים את הדוקטורט בשנת 1906. בשנת 1911 השלים את הפוסט-דוקטורט (שלב הקרוי Habilitation בשיטות הגרמניות) עם התמחות במשפט ציבורי ותורת המשפט ופרסם את מחקרו המשמעותי הראשון – "בעיות עיקריות בתאוריה של המשפט הציבורי" (Hauptprobleme der Staatsrechtslehre).
בשנת 1912 נשא קלזן לאשה את מרגרט בונדי, ולזוג נולדו שתי בנות.
קלזן החל ללמד משפטים באוניברסיטת וינה בשנת 1911 ובשנת 1919 מונה לפרופסור מן המניין למשפט ציבורי ומנהלי באוניברסיטת וינה.
לבקשת קרל רנר, ראש ממשלת אוסטריה, עסק קלזן בניסוח חוקה חדשה לאוסטריה וזו נתקבלה בשנת 1920 ומהווה את הבסיס למשפט החוקתי האוסטרי עד עצם היום הזה.
קלזן מונה לבית המשפט החוקתי למשך כל חייו.
בעקבות התגברות המחלוקות הפוליטיות על כמה מפסקי דינו של בית המשפט לחוקה, בעיקר בנושאי גירושין, והאקלים הציבורי השמרני, הודח קלזן, שנחשב לסוציאל-דמוקרט, מבית המשפט בשנת 1930. מיד לאחר מכן קיבל קלזן הצעה לשמש פרופסור באוניברסיטת קלן.
כשעלו הנאצים לשלטון בגרמניה בשנת 1933 הוא הודח גם ממשרה זו ועבר לז'נבה, שם לימד משפט בינלאומי במכון ללימודים בינלאומיים בין 1934 ל-1940 ובמקביל כיהן כפרופסור באוניברסיטת קארל בפראג, עד להשתלטות הנאצים על צ'כוסלובקיה.
בשנת 1940 עבר לארצות הברית, הרצה במשך שנתיים באוניברסיטת הרווארד ולאחר מכן היה לפרופסור מן המניין במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי עד צאתו לגמלאות בשנת 1952. בשנים אלה עסק בעיקר במשפט בינלאומי ובמוסדות בינלאומיים.
בין 1953–1954 שימש מרצה אורח למשפט בינלאומי במכללת המלחמה של הצי האמריקני.
בשנת 1953 הציעה לו ממשלת ישראל לכהן כיועץ של מדינת ישראל לענייני משפט בינלאומי, אולם סירב בנימוק שבגילו הוא עלול לא למלא את התפקיד כראוי.
במהלך שנות עבודתו פרסם מספר ספרים בנושאי משפט.
בשנת 1925 פרסם את הספר "תאוריה פוליטית כללית" (Allgemeine politische Theorie) בברלין ובשנת 1934 פרסם את המהדורה הראשונה של ספרו תורת משפט טהורה (Reine Rechtslehre).
גרסה נוספת של ספר זה הוא הוציא לאור בשנת 1960. לאחר פרישתו הוא הכין ספר על תאוריה כללית של הנורמות, אך החליט לא להוציאו לאור.
בשנת 1971 הקימה ממשלת אוסטריה מכון למחקר משפטי על שם קלזן בווינה.
תורת משפט טהורה, תרגום אנגלי.
הנס רוזבאוד היה מנצח אוסטרי, שעסק בעיקר במוזיקה של המאה ה-20. בנעוריו למד מוזיקה בקונסרבטוריון בפרנקפורט, בהדרכת ברנהרד זקלס בהלחנה ואלפרד הוהן בפסנתר.
משרתו המקצועית הראשונה של רוזבאוד הייתה במיינץ, החל ב-1921, כמנהל מוזיקלי בבית הספר העירוני החדש למוזיקה.
המשרה כללה ניצוח על הקונצרטים הסימפוניים מטעם העירייה.
רוזבאוד היה למנצח הראשי הראשון של תזמורת הרדיו של פרנקפורט ב-1928.בשנות ה-20' וה-30' ניצח על ביצועי בכורה של יצירות מאת ארנולד שנברג ובלה בארטוק.
בתקופה הנאצית הוגבלה חירותו להציג מוזיקה חדשה.
ב-1937 היה למנהל המוזיקלי הכללי של העיר מינסטר.
ב-1941 התמנה רוזבאוד לאותו תפקיד בשטרסבורג.
ב-1945 מינו שלטונות הכיבוש של ארצות הברית את רוזבאוד למנהל מוזיקלי של הפילהרמונית של מינכן.
בשנת 1948 פג תוקף המינוי של רוזבאוד בתזמורת מינכן, משום שרשויות העיר העדיפו להחזיר את הרפרטואר למגמה שמרנית יותר.
באותה שנה התמנה רוזבאוד למנצח הראשי הראשון של תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה בבאדן-באדן, שם נשאר עד סוף חייו.
ב-1954 ניצח על הצגת הבכורה של האופרה "משה ואהרון" מאת שנברג, בהתראה של 8 ימים.
ההצגה הונצחה על תקליט מסחרי של חברת פיליפס משנת 1957.
רוזבאוד לקח בקביעות את התזמורת לפסטיבלים של מוזיקה עכשווית, כגון פסטיבל דונאושינגן.
יוהאן (הנס) קרנקל הוא כדורגלן ומאמן כדורגל בעבר, שבלט כשחקן במדי ברצלונה וראפיד וינה.
הנס הוא מלך שערי הבונדסליגה האוסטרית בכל הזמנים.
כחלוץ פורה ביותר, קרנקל נחשב על ידי רבים ככדורגלן האוסטרי הטוב ביותר בכל הזמנים.
בעונה שלאחר מכן, נרכש על ידי המועדון מספרד, נכנס להרכב הפותח במקום ביו ועזר לברצלונה לזכות כבר בעונתו הראשונה בקבוצה בגביע המלך הספרדי ובגביע אירופה למחזיקות גביע, ובנוסף זכה בתואר הפיצ'יצ'י של הלה ליגה.
ב-1980, ברצלונה השאילה את קרנקל לעונה אחת לקבוצה האוסטרית פירסט וינה.
בשנת 1981, הוא חזר לשחק בראפיד וינה, בתור קפטן הקבוצה, והמשיך ביכולת הכיבוש המופלאה שלו ב-5 השנים הבאות בהן שיחק בקבוצה.
הוא היה אחד השחקנים החשובים ביותר בסגל הקבוצה החזקה והמצליחה של ראפיד וינה במהלך שנות ה-80, וצבר שתי אליפויות ליגת העל האוסטרית, ואף העפיל עם קבוצתו עד לגמר גביע אופ"א בשנת 1985, בו הפסידה ראפיד וינה לאברטון האנגלית.
ב-1986 הוא עבר לשחק כשחקן-מאמן ב-וינר ספורטקלאב.
אחרי כן, הקריירה של קרנקל כשחקן החלה לדעוך, והוא בילה עונה אחת ב-1988, בקבוצה הקטנה קרמסר, וב-1989, הוא תלה את נעליו, לאחר עונה באוסטריה זלצבורג.
קרנקל זכה בקריירה שלו בתואר כדורגלן השנה באוסטריה 5 פעמים, וזכה במקום הראשון בסקר לגבי השחקן האוסטרי הפופולרי ביותר ב-25 השנים האחרונות.
קרנקל ערך את הופעת הבכורה שלו במדי נבחרת אוסטריה ביוני 1973, במשחק ידידות נגד נבחרת ברזיל, והוא נטל חלק במשחקיה של אוסטריה במהלך מונדיאל 1978 ומונדיאל 1982. הוא שיחק סך הכל 69 משחקים עבור אוסטריה, בהם כבש 34 שערים.
משחקו הבינלאומי האחרון בנבחרת היה באפריל 1985, במשחק מוקדמות מונדיאל 1986 נגד נבחרת הונגריה.
מיד לאחר שפרש ממשחק פעיל, התמנה קרנקל ב-1989 למשרת המאמן של ראפיד וינה.
הוא אימן את ראפיד במשך שלוש שנים, עד שבשנת 1992, התמנה להיות מאמנה של אדמירה וואקר.
אחרי שנתיים בוואקר, הפך להיות מאמנה של קבוצת טירול אינסברוק.
אחר כך, המשיך להחליף מועדונים באוסטריה, ואף אימן את פורטונה קלן מגרמניה, עד שבשנת 2002, הוא מונה להיות מאמנה הבכיר של הנבחרת האוסטרית.
ב-28 בספטמבר 2005, הוא פוטר מאימון הנבחרת לאחר שלא הצליח להעפיל למונדיאל 2006. מאז הוא עובד כפרשן כדורגל עבור הטלוויזיה האוסטרית.
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1979
גנרל הנס קרבס היה ראש המטה הכללי האחרון של צבא היבשה הגרמני (ה-OKH) במלחמת העולם השנייה.
קרבס נולד בעיר הלמשטדט ב-4 במרץ 1898, והתנדב לשירות בצבא הגרמני בשנת 1914. הוא שירת במלחמת העולם הראשונה בדרגת לוטננט ואחריה בחר להמשיך בקריירה צבאית.
לפני פרוץ המלחמה בין גרמניה לרוסיה הוא שימש כנספח צבאי בשגרירות גרמניה במוסקבה ולשם כך למד לדבר רוסית.
באפריל 1941 פגש אותו סטלין, והשניים דיברו על יחסי הידידות שבין המדינות.
עם פרוץ המלחמה במבצע ברברוסה חזר קרבס לגרמניה ושימש בתפקידי ראש מטה של הארמייה התשיעית וקבוצת ארמיות מרכז בחזית המזרחית וקבוצת ארמיות B בחזית המערבית.
הוא היה קצין מטה ולא קצין קרבי וקבל את דעות הממונים עליו ללא עוררין.
בתחילת 1945 הוא הועלה לדרגת גנרל של חיל רגלים וקודם לתפקיד סגן מפקד ה-OKH, תחת פיקודו של היינץ גודריאן.
ב-28 במרץ 1945 נערכה ישיבה סוערת בבונקר של היטלר בברלין.
היטלר זעם על כך שמפקד הארמייה התשיעית, גנרל תאודור בוסה נכשל בניסיונו לפרוץ את המצור הרוסי מעל העיר קיסטרין.
גודריאן לימד סנגוריה על בוסה, ובעקבות זאת פיטר היטלר אותו ומינה את קרבס לראש המטה של ה-OKH.
זה היה מינוי נוח להיטלר באותה שעה כי קרבס היה קצין נוח שקיבל את כל דרישות הממונים עליו ללא מחלוקת.
הוא היה בעל לשון חלקלקה וחסיד נלהב של היטלר.
גנרל גוטהרד היינריצי, מפקד קבוצת ארמיות ויסלה שתפקידו היה להגן על ברלין בחזית נהר האודר חש כי כעת לא יהיה מי שיתמוך בו בשעה שידון עם היטלר בבעיות חזית האודר.
חשש זה התאמת עד מהרה.
היטלר סבר כי ריכוז הכוח הרוסי בחזית האודר מול ברלין אינו אלא תכסיס הטעיה וכי ההתקפה העיקרית תיערך דרומה באזור סקסוניה שהיה תחת פיקודו של גנרל פרדיננד שרנר.
הוא הורה להעביר יחידות שריון מחזית האודר לפיקודו של שרנר והשאיר את היינריצי ללא כוח עתודה.
כאשר פנה היינריצי לקרבס וביקש ממנו להשפיע על היטלר לשנות את החלטתו, ענה לו קרבס כי הוא לא חולק על הערכת המצב של הפיהרר.
עם כיבוש מפקדת ה-OKH בצוסן נמלט משם קרבס ברגע האחרון והשתכן בבונקר של היטלר בברלין שם הפך חבר בחבורה הקרובה שהקיפה את היטלר.
היטלר עסק באותה תקופה בתכנון התקפות ובהזזת כוחות וירטואליים.
השפעתו של קרבס על מהלכים אלה הייתה אפסית.
ב-29 באפריל 1945 כתב היטלר את צוואתו וביקש מיוזף גבלס, מרטין בורמן, גנרל וילהלם בורגדורף (שלישו של היטלר) וגנרל הנס קרבס להיות עדים בחתימתו על התעודה ולהטביע עליה את חתימתם.
בצוואתו חילק היטלר את תפקידו כ"פיהרר" ל"נשיא הרייך" (Reichspräsident) שאותו הועיד לגנרל קרל דניץ ולראש ממשלה (Reichskanzler), אותו הועיד לגבלס.
גבלס שימש בתפקיד זה יום אחד בלבד, עד להתאבדותו.
בעצה משותפת עם מרטין בורמן הוא החליט לשלוח את קרבס דובר הרוסית, לדון עם הרוסים על תנאי שביתת נשק.
הגרמנים שלחו הודעות לרוסים ובהן בקשה להפסקת אש זמנית כדי לאפשר לקרבס ומלוויו מעבר בטוח.
גנרל וסילי צ'ויקוב גיבור קרב סטלינגרד שהיה מפקד ארמיית המשמר השמינית שלחמה במרכז ברלין, נתן אישורו לכך.
לפנות בוקר ב-1 במאי 1945 הוכנסו קרבס ומלוויו למפקדתו של צ'ויקוב.
קרבס חשף את צ'ויקוב לכך שהיטלר שלח יד בנפשו ב-30 באפריל ביחד עם אשתו אווה בראון.
לאחר מכן קרא קרבס את צוואתו הפוליטית של היטלר וכן הצהרה של גבלס הדוחקת ברוסים למצוא "מוצא מניח את הדעת לאומות שסבלו יותר מכל במלחמה".
קרבס אמר שכניעה מלאה לא תוכל להתקיים מפני שהנשיא החדש דניץ לא נמצא אותה שעה בברלין.
הוא אמר שבתחילה על ברית המועצות להכיר בממשלת דניץ ורק אז תוכל גרמניה להיכנע לצבא האדום, ובכך למנוע מ"הבוגד הימלר" להגיע להסכם נפרד עם האמריקאים והבריטים.
צ'ויקוב התקשר לז'וקוב ועדכן אותו בפרטי השיחה.
ז'וקוב התקשר לסטלין ובישר לו על התאבדותו של היטלר.
סטלין הורה לא לדון בשום הסכם אלא רק על כניעה ללא תנאי.
צ'ויקוב הודיע זאת לקרבס ושלח אותו בחזרה לבונקר בהודעה שאם לא יקבל תשובה עד 15:10, תחודש ההתקפה.
קרבס הודיע לגבלס על החלטת הרוסים אבל גבלס סירב בכל תוקף לכניעה ללא תנאי.
25 דקות אחרי פקיעת האולטימטום פתחו הרוסים בהתקפה האחרונה על מה שנשאר ממרכז ברלין.
באותו יום התאבדו גבלס ואשתו לאחר שהרעילו את ילדיהם.
שוכני הבונקר התכוננו לפריצה אך קרבס לא הצטרף אליהם.
הוא התאבד בירייה ביחד עם גנרל וילהלם בורגדורף.
ב-2 במאי 1945 נכנסו חיילי הצבא האדום לבונקר של היטלר והגופות הראשונות שגילו היו של בורגדורף וקרבס.
הם נמצאו במסדרון חדר הישיבות כשהם יושבים ליד שולחן ארוך שעליו כוסות ובקבוקים וזוהו בעזרת מסמכים שנמצאו בכיסיהם.
הנס רייטר (Hans Conrad Julius Reiter; 26 בפברואר 1881 – 25 בנובמבר 1969) היה רופא ובכיר בממסד הרפואי בגרמניה הנאצית.
רייטר היה מעורב בביצוע פשעים נגד האנושות במסגרת עריכת ניסויים באסירי מחנות הריכוז.
לאחר שקיבל את תואר הדוקטור שלו בשנת 1906 התמקד רייטר בבקטריולוגיה ובמסגרת זו השתלם מספר חודשים במכון פסטר בפריז ובכמה בתי חולים באנגליה.
בשנת 1916 הוא תיאר את התסמונת אשר נקראה על שמו: תסמונת רייטר.
קרוב לוודאי שהוא לא היה החוקר הראשון שתיאר את התסמונת; באותה שנה תיאר צמד חוקרים אחרים, פייסינגר ולירוי (Feissinger & Leroy), מקרה דומה שהופיע לאחר דיזנטריה.
בשנת 1818 החוקר ברודי (Brodie) תיאר חמישה מקרים דומים לתסמונת שהופיעו לאחר זיהומים בדרכי השתן.
ד"ר רייטר הצטרף בגיל צעיר למפלגה הנאצית, ובשנת 1933 מונה כנשיא מינהלת הבריאות של הרייך.
משרדו היה אחראי, בין השאר, על פעולות הסירוס והעיקור שבוצעו במדינה.
בשנת 1935 מונה ליועץ רפואי בכיר של המפלגה הנאצית בנושאי בריאות העם.
ד"ר רייטר נעצר לראשונה על ידי שלטונות ברית המועצות בשנת 1945, הוחזק במעצר ונחקר בתחילה בברלין ולאחר מכן הועבר לנירנברג ונכלא שם.
אף על פי שהומלץ להעמידו לדין הוא לא נשפט, ובשנת 1947 שוחרר.
הפשע העיקרי שבו הואשם ד"ר רייטר היה מעורבותו הישירה בפיתוח חיסון נגד מחלת הטיפוס, שכלל הזרקת חיידקי טיפוס לאלפי אסירים במחנה ההשמדה בוכנוואלד.
הזרקות אלו גרמו למותם של מאות אסירים לפחות.
הוא גם הואשם בריכוז ובפיקוח על פעולות הסירוס והעיקור של אלפי אסירים.
הסיבות האמיתיות לשחרורו התמוה על ידי הרוסים, נותרו עלומות עד עצם היום הזה.
אחת הסברות לשחרורו ממעצר ולאי העמדתו לדין היא מסירת מידע מסווג לשלטונות הסובייטיים על מחקרים בתחום הלוחמה הבקטריולוגית שנערכו על ידי רופאים נאצים.
לאחר שחרורו בשנת 1947 הוא עוד הספיק לפרסם 11 מאמרים רפואיים.
הוא אף פנה בכתב לראומטולוגים יהודים בצרפת והציע להם שיתוף פעולה במחקר.
את מכתבו אליהם פתח במילים: "קולגות יקרים".
בשנת 1961 הוא אף הוזמן כמרצה אורח לכנס ראומטולוגי בינלאומי שנערך ברומא.
רייטר נפטר בגיל 88. הוא מעולם לא הביע חרטה או ביקש מחילה על פשעיו.
עד שנת 2000 היה נהוג להשתמש בשמו (Reiter's syndrome) לכינוי המחלה "דלקת מפרקים ריאקטיבית" (Reactive Arthritis).
בשנה זו פרסמו לראשונה שני ראומטולוגים אמריקנים יהודים מאמר בעיתון Journal of Clinical Rheumatology שבו הוכיחו את הקשר של ד"ר רייטר לביצוע פשעי מלחמה.
השניים הציעו לאיגוד הראומטולוגי האמריקני ולקרן לדלקות מפרקים למחוק את השם "תסמונת רייטר" מהספרות הראומטולוגית.
מאז שהתגלתה והוכחה מעורבותו של ד"ר רייטר בביצוע פשעים חמורים, הולך וקטן מספר החוקרים המזכירים את שמו.
האיגוד הישראלי לראומטולוגיה החליט שלא להשתמש בשמו ולא להזכירו עוד, לא בעל פה ולא בכתב.
במאמר שבדק את המשך השימוש בשמו לתיאור התסמונת, נמצא כי חלה ירידה משמעותית בשימוש בשם, ובעיקר נצפתה הירידה בעיתונים המשפיעים בתחום הרפואה.
ד"ר הנס רייטר ― פושע מלחמה נאצי, באתר Medicalmedia (לקוח מכתב העת "ראומטולוגיה", גיליון 2, דצמבר 2006)
הנס פריץ שול היה אחד מהחברים המייסדים של קבוצת "הוורד הלבן", שהיוותה פרק חשוב בתולדות ההתנגדות הגרמנית לנאציזם.
הוא נידון למוות על פעילותו בקבוצה, והוצא להורג, יחד עם אחותו סופי שול ועם חברים נוספים בקבוצה, בעריפה בגיליוטינה.
כיום נחשב שול בגרמניה, ביחד עם יתר חברי הקבוצה, כמופת לאומץ לב ולהומאניות אל מול משטר האימים הנאצי.
שול נולד באינגרסהיים אן דר יאגשט (Ingersheim an der Jagst), הילד השני מתוך שישה של משפחה לותראנית.
אביו היה לימים ראש העיר של פורכטנברג שעל נהר קוכר.
ב-1930 המשפחה עברה ללודוויגסבורג, ושנתיים לאחר מכן לאולם, שם שימש אביו כרואה חשבון.
בשנת 1933 הצטרף שול לנוער ההיטלראי, על אף שאביו התנגד לאידאולוגיה הנאצית.
משהתאכזב מהאידאולוגיה הנאצית ב-1934 הצטרף שול יחד עם עוד חברים לתנועת הנוער ההיטלראית בעיר אולם לתנועת הנוער "d.j.1.11".
תנועה שמזוהה עם תנועות הנוער בונדיש (Bündisch).
בשנת 1937 בהיותו בן 16 נעצר שול על השתייכותו לתנועת נוער זו ועל חשדות בהפרת "סעיף 175" בחוק הענישה הנאצי.
זהו סעיף בחוק האוסר על הומוסקסואליות.
תמלילי חקירת הגסטפו מגלים ניצני אופיו העתידי כמבוגר, כאדם המוכן להיאבק על אידיאלים ואף להקריב עצמו למען אחרים.
הוא הודה באשמה וביקש לקחת אחריות מלאה על מנת שלא יאשימו את חבריו.
בנוסף, הוא ניסה להצדיק את המקרה על סמך העידוד הבלתי רשמי של קרבה הומוארוטית בין בני נוער בתנועות הנוער הגרמניות.
בקיץ 1939 החל שול ללמוד רפואה באוניברסיטת לודוויג-מקסימיליאן במינכן.
שם היה בין מייסדי הוורד הלבן.
מחתרת סטודנטים שהתנגדה לשלטון הנאצי.
על אף שהאוניברסיטאות היו מעוז אליטיסטי ועל כן נאצי באותה תקופה.
שול הושפע מהדרשות אשר נשא הבישוף קלמנס פון גאלן בשנת 1941 כנגד הגסטפו וכנגד התוכנית הנאצית תוכנית T4 - אותנסיה.
בשנת 1942 בזמן חופשה מהלימודים הוא נשלח כאח לחזית המזרחית.
שם חזה במו עיניו, כמו אחרים בקבוצת הוורד הלבן, בזוועות המלחמה, ובפשעי המלחמה שבוצעו על ידי הוורמאכט, הן בשדה הקרב והן כנגד אזרחים חסרי מגן.
באותה שנה אביו, רוברט שול, נעצר במשך ארבעה חודשים על כך שאמר בפני מזכירתו "היטלר הוא העונש של אלוהים לבני האדם, ואם המלחמה לא מסתיימת בקרוב הרוסים ישבו בברלין".
ב-22 בפברואר נמצא הנס שול אשם בבגידה במשטר הנאצי והוצא להורג עוד באותו יום.
הוא היה בן 24 במותו.
קבוצת "הוורד הלבן" כללה התאגדות של חמישה סטודנטים, כולם בתחילת שנות העשרים לחייהם, באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן.
בין יוני 1942 ופברואר 1943 הכינה הקבוצה והפיצה שישה עלונים שונים וגרפיטי בהם קראו לסיום שלטון הרודנות הנאצי באמצעות התנגדות פעילה של העם הגרמני.
העלונים קראו להתנגדות עממית לשלטון הדיקטטורה הנאצית, בטענה כי תבוסתה של גרמניה היא רק עניין של זמן, וכי קרוב היום בו ישלם העם הגרמני על פשעי המשטר.
על פי התמלילים של חקירתו בגסטפו לקח שול אחריות מלאה על ציורי הגרפיטי אשר יוחסו לוורד הלבן.
סביר כי הוא לקח אחריות מלאה, כפי שעשה עוד בהיותו בן 16 במעצרו הקודם, על מנת למנוע צער וענישת חבריו.
שלוש פעמים במהלך חודש פברואר 1943 כתבו חברי הקבוצה את הסיסמה "חירות" ו"הלאה היטלר" על קירות האוניברסיטה ובניינים אחרים במינכן.
שול ואחותו סופי נעצרו ראשונים במסגרת פעילותם בקבוצה והפכו לסמל.
שאר החברים בקבוצה היו כריסטוף פרובסט, אלכסנדר שמורל ווילי גראף.
ב-18 בפברואר 1943 נאסרו שול ואחותו לאחר שנתפסו מפיצים את העלון השישי במספר באוניברסיטת מינכן.
טיוטה של עלון שביעי נמצאה על שול בעת מעצרו.
המשטר הנאצי ראה את ההתפרצות הספונטנית של הוורד הלבן כמדאיגה, שכן אפילו בימים שלפני עליית הנאצים לשלטון היו האוניברסיטאות מעוז אידאולוגי לנאציזם.
בה במידה עודדה פעילותם של אנשי "הוורד הלבן" את קבוצות ההתנגדות האחרות.
ב-18 בפברואר 1943, אותו היום עצמו בו נשא שר התעמולה יוזף גבלס את נאומו המפורסם ב"ארמון הספורט", נאום בו קרא לעם הגרמני ל"מלחמה טוטאלית", הביאו סופי והנס שול מזוודה מלאה בעלונים אל האוניברסיטה.
פעולה זו נצפתה על ידי משגיח בשם יאקוב שמיד.
שמיד הזעיק את המשטרה, והנס וסופי שול נעצרו על ידי הגסטפו.
עד מהרה נעצרו יתר חברי ההתאגדות, ורבים אחרים הקשורים עמם, והובאו לחקירה.
הנס וסופי שול, ופרובסט, היו הראשונים שעמדו למשפט בפני ה"פולקסגריכט" בית הדין העממי הידוע לשמצה, שדן בפשעים פוליטיים כנגד המשטר הנאצי.
ב-22 בפברואר נמצאו השלושה אשמים בבגידה, וראש בית הדין, רולנד פרייזלר דן אותם לעונש מוות.
השלושה נערפו באמצעות הגיליוטינה עוד באותו היום.
כל השלושה גילו אומץ כאשר הובלו אל מותם.
מילותיו האחרונות של שול היו "יחי החופש" (Es lebe die Freiheit).
ב-13 ביולי 1943 נערפו אלכסנדר שמורל וקורט הובר, וב-12 באוקטובר 1943 נערף וילי גראף.
ידידים ועמיתים של אנשי הוורד הלבן, שסייעו בהכנת הכרוזים והפצתם, ובאיסוף כסף עבור מחייתם של אלמנתו של פרובסט וילדיו הקטנים, נדונו לעונשי מאסר שבין שישה חודשים לעשר שנים.
נוסח העלון השישי הוברח אל מחוץ לגרמניה, דרך סקנדינביה והגיע לאנגליה.
באמצע שנת 1943 הופצו בגרמניה מיליוני עותקים של עלון זה באמצעות מטוסי בעלות הברית, בכותרת "מניפסט הסטודנטים של מינכן".
על שמם של חברי הקבוצה בכלל והאחים שול בפרט הוצבו לוחות זיכרון, אנדרטאות וקרויים רחובות, כיכרות ובתי ספר בגרמניה וגם במדינות נוספות.
אוניברסיטת מינכן, בה פעלו חברי הקבוצה קראה למכון למדע המדינה המצוי בשטחה על שם האחים שול.
ב-22 בפברואר 2003 הוצב פסל של סופי שול, אחותו של הנס, באנדרטת ולהאלה, בית זיכרון לאנשי שם בבוואריה, על ידי ממשלת בוואריה.
חייהם של האחים שול היו נושא לשלושה סרטים.
בשנת 1982 יצר הבמאי פרסי אדלון שנודע בסרטו "קפה בגדד" את הסרט "חמשת הימים האחרונים" (Fünf letzte Tage), המתאר את ימיהם האחרונים של האחים שול, מנקודת ראותה של חברתה לתא הכלא של סופי.
את סופי שול גילמה לנה שטולצה.
באותה השנה חזרה סטולצה לגלם את שול בסרטו של מיכאל ורהובן "הוורד הלבן" (Die Weiße Rose).
בפברואר 2005 הוקרן לראשונה הסרט סופי שול - הימים האחרונים (Sophie Scholl – Die letzten Tage), בו גילם השחקן פביאן הינריכס את הנס שול.
השחקנית יוליה ינטש גילמה את סופי שול.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר כסרט הזר הטוב ביותר בשנת 2006.
הפרס הספרותי "פרס האחים שול" קרוי על שמם של הנס וסופי.
יוהנס פיטר "הנס" ריגל היה יזם גרמני אשר היה בעלים של יצרנית הממתקים האריבו.
הנס נולד בבון, גרמניה, בנו הבכור של מייסד חברת האריבו, הנס ריגל האב.
הוא סיים את הדוקטורט על "התפתחות תעשיית הסוכר בעולם במהלך ואחרי מלחמת העולם השנייה", בשנת 1951, באוניברסיטת בון.
בשנת 1953 נבחר ריגל למנהל אגודת הבדמינטון הגרמני אחרי שזכה באליפות גרמניה בבדמינטון.
אביו, הנס ריגל האב המציא את הגומונים בשנת 1922.
הנס שטרן היה צורף ואיש עסקים ברזילאי-יהודי יליד-גרמניה.
מייסד חברת תכשיטי היוקרה "ה.
שטרן", שזכה על ידי התקשורת לכינוי "המלך של אבני החן הצבעוניות".
שטרן נולד באסן שבגרמניה למשפחה יהודית.
בעקבות פוגרום ליל הבדולח (1938), כשהיה בן 17, משפחתו נאלצה להגר עמו לריו דה ז'ניירו שבברזיל.
שטרן החל את הקריירה שלו בתעשיית האבנים כשהחל בעבודתו בחברת "קריסטאב" שייצאה אבני חן ומינרלים יקרים מברזיל.
כחלק מעבודתו נסע שטרן למדינת המחוז מינאס ז'ראיס, שם למד להכיר את הכורים המקומיים, ואת האבנים היקרות שנמכרו באזור, שכללו טופז, טורמלין ואחלמה.
הוא התעניין באבנים הבוהקות והחליט לקדם אותן לזירה הבינלאומית תוך התמקדות בטיילים זרים, וכך הוליד תעשייה חדשה.
בשנת 1945 הקים שטרן את חברת ה.
שטרן במטרה לשווק את אבני החן הברזילאיות.
באותה התקופה לא היה שוק משמעותי לאבני חן מברזיל, אולם החברה שלו הפכה בסופו של דבר לאימפריית תכשיטים רב-לאומית.
בזמן ששטרן צבר לקוחות וזכה לאמון של השוק, הוא הכשיר מספר רב של תכשיטנים ברזילאים צעירים.
הוא הניע את תעשיית הצורפות הברזילאית לעמוד בסטנדרטים בינלאומיים.
בנוסף, שטרן יצר תעודת אחריות בינלאומית למוצריו והציע סיורים בבית המלאכה שלו כדי להציג את תהליך היצירה והפקת התכשיטים ביושר ובשקיפות.
אחת ממטרותיו העיקריות הייתה לשכנע את המכונים הבינלאומיים לגמולוגיה שיתקנו את ההגדרה הישנה של אבני חן כאבן "חצי יקרה", ל"אבני חן צבעוניות".
הבוטיקים הבינלאומיים הראשונים של שטרן הופיעו בשנות ה-70 בפרנקפורט, ליסבון וניו יורק.
במשך עשורים רבים התמקדה החברה ביצירת אבני החן הצבעוניות, אף על פי ששטרן גם זכה במספר פרסים בינלאומיים עבור יהלומים ופרסים אחרים לעיצובים אוונגרדיים של יהלומים.
בשנת 2003 הופיעה החברה לראשונה ביריד התכשיטים והשעונים בבזל, שווייץ.
בעקבות היריד הוא הצליח להקים רשת של אנשי קשר ושותפויות ברחבי אירופה, ארצות הברית והמזרח התיכון והוסיף עוד 150 נקודות מכירה של הרשת בחנויות כלבו וחנויות מיוחדות.
נכון לסוף 2007, יש כ-160 חנויות הנמצאות בבעלות המשפחה ומופעלות ב-13 מדינות, ו-150 חנויות בתוך חנויות ב-19 מדינות נוספות.
תכשיטיו נמכרים בחנויות יוקרה בערים רחוקות מברזיל, כדוגמת פריז, מוסקבה, מקסיקו סיטי, ותל אביב.
שטרן נפטר בגיל 85 ב-26 באוקטובר 2007, בריו דה ז'ניירו.
הוא אושפז במשך ימים לפני פטירתו.
הוא הותיר אחריו את אשתו, רות, אותה נשא לאשה בשנת 1958. יחד נולדו לזוג ארבעה בנים: רוברטו, ריקרדו, רונאלדו ורפאל.
בנו הבכור רוברטו משמש כמנכ"ל הנוכחי של החברה.
הנדריק אנתוני "הנס" קרמרס היה פיזיקאי הולנדי מפורסם שעבד עם נילס בוהר כדי להבין כיצד גלים אלקטרומגנטיים יוצרים אינטראקציה עם החומר.
הנס קרמרס היה בנם של הנדריק קרמרס, רופא במקצועו, ושל ז'אן סוזאן ברוקלמן.
ב-25 באוקטובר 1920 התחתן עם אנה פטרסן, ולזוג נולדו שלוש בנות ובן אחד.
בשנת 1912 סיים קרמרס את לימודיו התיכוניים והחל ללמוד מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת ליידן בהולנד.
בשנת 1916 קיבל את התואר השני מאוניברסיטה זו.
בחירתו הראשונה למנחה לדוקטורט - מקס בורן ששהה בגטינגן - לא הייתה אפשרית עקב מלחמת העולם הראשונה.
מכיוון שדנמרק הייתה נייטרלית, קרמרס נסע לקופנהגן שבדנמרק, שם ביקר את נילס בוהר, שבאותה תקופה עדיין לא התפרסם.
בוהר הפך למנחה של קרמרס לדוקטורט; המחקר עסק בעוצמות של מעברים אטומיים.
אף שאת רוב עבודת הדוקטורט עשה בקופנהגן, את הדוקטורט קיבל קרמרס בליידן ב-8 במאי 1919.
לאחר עבודה של 10 שנים בקבוצתו של בוהר, קודם קרמרס לפרופסור חבר באוניברסיטת קופנהגן.
בשנת 1926 עזב את דנמרק וחזר להולנד, שם התמנה לפרופסור מן המניין באוניברסיטת אוטרכט.
בשנת 1934 עזב את אוטרכט וירש את פאול ארנפסט בליידן; משנת 1931 ועד מותו החזיק קרמרס במשרה נוספת באוניברסיטת דלפט לטכנולוגיה.
קרמרס היה אחד מן המייסדים של המרכז המתמטי באמסטרדם.
קרמרס נודע בעיקר בזכות נוסחת פיזור קרמר-הייזנברג שפיתח יחד עם ורנר הייזנברג ב-1925, והפורמולציה של רנורמליזציה בתורת השדות הקוונטית שהציג ב-1948. בנוסף קרויים על שמו יחסי קרמרס-קרוניג, והוא אחד מהשלושה שעל שמם נקרא קירוב WKB (יחד עם וונצל ו-וברילווין).
בשנת 1947 זכה במדליית לורנץ ובשנת 1951 במדליית יוז.
הנס שפיידל היה גנרל בוורמאכט, ממשתתפי קשר העשרים ביולי ולאחר מלחמת העולם השנייה - מפקד כוחות נאט"ו.
שפיידל התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית ב-1914, עבר קורס קצינים והשתתף בקרב על הסום, בקרב פלנדריה ובקרב קמברה.
בסוף המלחמה שימש כשליש גדודי וזכה בצלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
שפיידל המשיך בשירות קבע ברייכסווהר.
בתמיכת הצבא למד באוניברסיטת טיבינגן היסטוריה וכלכלה ובשנת 1925 קיבל בהצטיינות תואר PhD.
ב-1933 מונה כעוזר לנספח הצבאי הגרמני בצרפת.
ערב המלחמה הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
שפיידל השתתף במערכה על צרפת ובאוגוסט 1940 מונה לראש המטה של המפקד הצבאי בצרפת.
ב-1942 הועבר לחזית המזרחית ושימש כראש מטה הקורפוס ה-5. ב-1943 מונה לראש מטה קבוצת ארמיות דרום.
ב-1 בינואר 1944 הועלה לדרגת גנרל לויטננט.
הוא השתתף במערכות בוויאזמה, חרקוב וקרב קורסק.
הוא עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל.
ב-אפריל 1944 הועבר לחזית המערבית והתמנה לראש מטה קבוצת ארמיות B תחת פיקודו של ארווין רומל.
ב-6 ביוני 1944 היה המפקד בפועל של קבוצת ארמיות B לאחר שרומל יצא יום לפני כן לחופשה בביתו בגרמניה.
שפיידל ורונדשטט טלפנו לביתו של היטלר בברכטסגאדן כדי לבקש רשות ממנו להפעיל את כוחות השריון נגד הפולשים כי היטלר אסר להפעיל אותם ללא אישור ממנו.
כשהוא התעורר ונתן רשות היה מאוחר מדי כי הכוחות הפולשים כבר יצרו ראשי גשר גדולים.
שפיידל והמפקד הצבאי בפריז גנרל דיטריך פון כולטיץ פעלו לביטול הוראתו של היטלר להרוס את פריז.
שפיידל היה בחוג הפנימי של הקושרים נגד היטלר.
הוא הכניס בסוד הקשר את רומל מפקדו, את גנרל גינתר פון קלוגה שהיה מפקד החזית המערבית ואת גנרל קרל-היינריך פון שטילפנגל שהיה המושל הצבאי של צרפת שאסר 1200 אנשי גסטפו ואס אס בפריז כשהגיעו הידיעות על מות היטלר.
לאחר כישלון הקשר, אולצו רומל ופון קלוגה להתאבד ופון שטילפנאגל הוצא להורג.
לגסטפו לא היו הוכחות נגדו.
הוא נעצר ב-7 בספטמבר 1944 ונכלא בכלא הגסטפו בברלין.
למרות החקירות הבלתי פוסקות הוא לא התבלבל ולא הודה בכל מעורבות בקשר.
לבסוף הועמד לפני בית משפט צבאי משמעתי שישבו בו וילהלם קייטל, היינץ גודריאן וגרד פון רונדשטט שהחליטו לסלקו מהצבא.
החלטה זו מנעה מלהעמידו לפני בית הדין העממי של רולנד פרייזלר שהיה גוזר עליו מוות.
הוא הועבר למעצר בכלא של הגסטפו ליד אגם קונסטנץ בדרום גרמניה.
באחד הלילות הצליח להימלט ביחד עם עשרים אסירים ומצא מקום מקלט אצל כומר קתולי שהסתיר את הקבוצה.
הוא שוחרר על ידי כוחות אמריקאים ב-29 באפריל 1945.
לאחר המלחמה שימש כמרצה להיסטוריה מודרנית באוניברסיטת טיבינגן וכתב ספר על פלישת בעלות הברית ב-1944.
הוא שימש כיועץ לקנצלר קונראד אדנאואר בנושא הקמת הצבא הגרמני החדש - הבונדסוור.
ב-1955 נטל חלק במשא ומתן להצטרפות גרמניה לברית נאט"ו וב-1957 התמנה למפקד הכללי של כוחות הקרקע של נאט"ו במרכז אירופה והועלה לדרגת גנרל עם ארבעה כוכבים.
ב-1963 התפטר בלחצו של שרל דה גול שלא יכול היה לקבל שגנרל לשעבר של הוורמאכט ישרת בראש נאט"ו.
הנס קרל היה יזם ויועץ כלכלי גרמני.
בימי הרייך השלישי שימש כמזכיר במשרד החימוש, מילא שורה של תפקידי מפתח בכלכלת המלחמה הגרמנית (על אדמת גרמניה ובשטחי הכיבוש במזרח אירופה), והיה ראש מחלקת התכנון של הרייך.
קרל הצטרף למפלגה הנאצית לאחר עלייתה לשלטון בשנת 1933. בין השנים 1933 ו-1935 ניהל קרל את לשכת המסחר בעיר קוטבוס.
ב-9 בנובמבר 1939 הועלה לדרגת אוברפיהרר ובהמשך אף קיבל את עיטור הכבוד הגבוה ביותר לאזרחים וחיילים עורפיים מהמשטר הנאצי (Kriegsverdienstkreuz).
עם תום מלחמת העולם השנייה נשפט קרל במסגרת משפטי נירנברג על פעולותיו כעסקן בכיר במערכת הנאצית ("משפט השגרירים"), ונידון ב-14 באפריל 1949 ל־15 שנות מאסר.
בשנת 1951 השתחרר, לאחר שקיבל חנינה.
לאחר שחרורו עבד בתור יועץ כלכלי בעיר לברקוזן.
בשנת 1973 הוציא ספר זיכרונות.
ספר זה כלל רעיונות להשקעות ממוסדות של המדינה אשר ספגו ביקורת כסוציאסליסטים מדי.
הנס שְּפֵמָן (בגרמנית Hans Spemann, 27 ביוני 1869 - 9 בספטמבר 1941) היה רופא ואמבריולוג גרמני, חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1935 על גילויו את האפקט הידוע בשם "השראה עוברית" שמשמעותו - השפעה של חלקים שונים של העובר, המכוונת את התפתחותן של קבוצות תאים לרקמות ואיברים ספציפיים.
שפמן כיהן גם כמנהל שותף במחלקה לביולוגיה של המכון על שם קייזר וילהלם בברלין ופרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת פרייבורג.
הנס שפמן נולד ב-1869 בשטוטגרט כבנם הבכור מבין ארבעה ילדים של המוציא לאור יוהאן וילהלם שפמן ואשתו ליזינקה, לבית הופמן.
משפחת אביו, שמקורה היה בווסטפאליה כללה הרבה משפטנים ואילו במשפחת אמו רבים למדו מקצועות רפואיים.
אחרי לימודים (1888-1878) בגימנסיה על שם אברהרד-לודוויג בשטוטגרט, בשנת 1888 עבד שפמן למשך שנה בעסק של אביו ואחר כך בשנים 1890-1889 שירת שירות צבאי סדיר ביחידת הוסרים בקאסל.
בתום השירות עבד למשך כשנה במכירת ספרים בהמבורג.
בשנת 1891 התחיל לימודי רפואה באוניברסיטת היידלברג.
היה פעיל באגודת הסטודנטים "קרלסרוהנזיה".
שפמן נמשך במיוחד על ידי כתביו של גתה ומחקריו של ארנסט הקל ושל קארל גגנבאור, מומחה באנטומיה השוואתית.
כמו כן התיידד עם הזואולוג אוגוסט פאולי והביולוג והפסיכולוג גוסטף וולף שהתחיל ניסויים בתחום ההתפתחות העוברית של טריטונים ומצא שאם מסלקים עדשה בעין של טריטון במצב התפתחות, היא נבנית מחדש.
בשנים 1894-1893 הוא עבר לתקופה של סטאז' קליני באוניברסיטת מינכן.
בסופו של דבר העדיף שפמן לעזוב את העבודה הקלינית כדי להשתלם גם הוא במחקר הביולוגי.
לשם כך עבד במכון הזואולוגי של אוניברסיטת וירצבורג.
בשנת 1895 סיים תואר בזואולוגיה, בוטניקה ופיזיקה עם עבודות מחקר בהדרכתם של תואודור בוברי, יוליוס זקס ווילהלם רנטגן שהשפיעו באופן משמעותי על דרכו כמדען.
שפמן הפך לתלמידו המועדף של בוברי.
במסגרת עבודת הדוקטורט שלו בהדרכת בוברי חקר את שושלת התאים של התולעים הטפילים סטרונגילוס פרדוקסוס (Strongylus paradoxus).
העבודה לשם דיפלומת ההוראה שלו דנה בחקר התפתחות האוזן התיכונה של הצפרדע.
נשאר בהמשך מרצה באוניברסיטת וירצבורג עד שנת 1908.
בשנת 1895 הנס שפמן התחתן בווירצבורג עם קלרה בינדר.
בהמשך לזוג נולדו שני בנים
בחורף 1896 בעת שהותו להסגר בבית הבראה לצורך החלמה משחפת, קרא שפמן את ספרו של אוגוסט וייסמן "Das Keimplasma.
(הפלזמה הרביעייה: תאוריה של התורשה").
הוא כתב באוטוביוגרפיה שלו:"מצאתי תאוריה של התורשה וההתפתחות שנהגתה בפיקחות בלתי רגילה עד להשלכותיה הסופיות...
היא הייתה לתמריץ למחקרי הניסויים".
התוצאות במחקרים האמבריולוגיים היו סותרות: בשנת 1888 וילהלם רו, שהנהיג את המניפולציות הניסוייות של העובר כדי לגלות את חוקי ההתפתחות, ביצע שורה של ניסויים שבהם החדיר מחט חמה מאוד אל תוך אחד משני בלסטומרים כדי להרוג אותו.
בהמשך צפה איך מתפתח הבלסטומר ששרד ומצא כי הוא הפך למחצית עובר.
בשנת 1892 ביצע הנס דריש ניסויים דומים בקיפודי ים, אך במקום להרוג אחד משני הבלסטומרים, הוא הכניס כמה עוברים לתוך שפופרת וניענע אותה כדי להפריד בין התאים.
בניגוד לממצאים של רו, הוא גילה שנוצרו עוברים שלמים אך קטנים יותר.
הסיבה לפער זה יוחס לכך שדריש הפריד לחלוטין בין שני בלסטומרים ולא הרג אחד מהם כפי שעשה רו.
חוקרים אחרים, כמו תומאס האנט מורגן ואוסקר הרטוויג ניסו להפריד בין שני תאים על מנת שימצאו הכרעה במחלוקת בין תומכי האפיגנזה (התפתחות והתמיינות בשלבים) ואלו של ה- פרה-פורמציה או הבריאה המוכנה מראש (לפיה הצורות הסופיות מצויות כבר מלכתחילה), אך לא הגיעו לתוצאות משביעות רצון.
כמומחה בשיטות מיקרו-כירורגיות, בהמשך למחקריו על העין של הדו-חיים, תרומותיו של שפמן בשנים הראשונות של המאה ה-20 היו בעלות חשיבות ניכרת בתחום המורפוגנזה.
לכן הוא נחשב לאחד החלוצים של המיקרו-כירורגיה.
בשנים 1905-1897 שפמן ביצע את ניסויי "ההצרה" שלו: בעזרת שערת לנוגו מילדתו התינוקת מרגרטה (1903) הוא קישר בין שני בלסטומרים של עובר דו-תאי של סלמנדרה.
באופן זה הוא יצר הפרדה בין שני החלקים.
הוא הבחין שכל חלק התפתח בנפרד ויצר שני עוברים קטנים מהרגיל.
אם ההיצרות של הקשר לא הייתה די הדוקה, שני העוברים היו מאוחדים זה עם זה.
לפעמים נוצר אף עובר עם שני ראשים וזנב משותף.
מישור החלוקה שיחק תפקיד מכריע באופן התפתחות העוברים.
אם ההיצרות הפרידה את המחצית הבטנית (ונטרלית) של העובר מהמחצית הגבית (דורסלית), החצי העובר הגבי השלים גם את החצי החסר והתפתח לעובר.
עובר זה היה קטן יותר, אך הכיל את כל החלקים החיוניים, ביחס כמותי נכון.
חצי העובר הבטני התנוון ויצר ערימת תאים.
מכאן התגלה שקיים הבדל בין שני האזורים.
על סמך ניסויו שפמן דחה את תאוריית הבריאה המוכנה וגילה בסיס מסוים למושג השדה המורפוגנטי ששאל מפאול אלפרד וייס.
ניסויים אלה של שפמן, כמו ניסויים קודמים שהוזכרו, הצביעו על קיומו של ויסות עצמי מסתורי של ההתפתחות העובר..
יכולת ויסות זו של העוברים פוחתת בשלבי התפתחות מאוחרים יותר.
שפמן התמנה פרופסור לזואולוגיה ולאנטומיה השוואתית באוניברסיטת רוסטוק ובשנת 1914 מנהל שותף של המכון קייזר וילהלם לביולוגיה בדאהלם, ברלין (בימינו מכון מקס פלנק).
שם ביצע את הניסויים שהקנו לו פרסום בעולם.
בהשפעת מחקרים חדשים של וורן ה.
לואיס ואתל בראון הארווי, פנה באותם הימים לחקר הגסטרולה והשתיל "שדה" תאים ("הקשר הקדמון") מעובר אחד למשנהו.
הניסויים בהם הייתה מעורבת הילדה פרשולדט, אחרי נישואיה מנגולד, דוקטורנטית במעבדתו של שפמן בפרייבורג, התנהלו לאורך כמה שנים ופורסמו במלואם רק בשנת 1924. שפמן ומנגולד תארו אזור בעובר, שהשתלת חלקים ממנו לתוך עובר שני, יכול לארגן או לבצע "אינדוקציה" של רקמה עוברית ראשונית ללא קשר למיקום.
שפמן קרא לאזורים האלה "מרכזים מארגנים" או Organisatoren, באנגלית organisers.
מאוחר יותר הוא הוכיח שחלקים שונים של ה organiser יכולים ליצור חלקים שונים של העובר.
למרות מודרניות מחקריו, המשיך שפמן להאמין בניתוחים תאורטיים "נאו-ויטליסטיים" דומים לאלו של דריש, גורוויץ' והרולד סקסטון באר.
יחד עם זאת, מחקרים נוספים של יוהנס הולטפרטר, דורותי מ.
נידהם וז'וזף נידהם, קונרד ודינגטון ואחרים, הראו שה"מארגנים" שנהרגים באמצעות הרתחה, קיבוע או הקפאה היו גם הם מסוגלים לגרום לאינדוקציה.
המסקנה הייתה כי הגורמים המבקרים היו למעשה מולקולות אינרטיות, אך עד לשלהי המאה ה-20 הושגו מעט מאוד נתונים על טיב המנגנון של תהליך העברת האיתותים בתהליך האינדוקציה.
אחרי 1919 היה שפמן לפרופסור לזואולוגיה באוניברסיטת פרייבורג כיורש של הקתדרה של הנס דופליין.
בפרייבורג המשיך במחקריו עד שנת 1937 כשפרש לגמלאות והוחלף באחד מראשוני תלמידיו, אוטו מנגולד.
נשא בהמשך את התואר פרופסור אמריטוס.
בשנת 1928 ביצע לראשונה העברה של גרעיני תאים סומטיים בעוברים של דו-חיים, אחד השלבים הראשוניים אל עבר קלונינג.
שפמן זכה בפרס נובל בשנת 1935. תורת האינדוקציה העוברית שלו באמצעות גורמים "מארגנים" מתוארת בספרו "התפתחות עוברית ואינדוקציה" (1938).
הנס שפמן נפטר בפרייבורג עקב אי ספיקת לב ב-9 בספטמבר 1941.
בחייו הפרטיים התעניין רבות בספרות, אמנות ופילוסופיה.
הנס-יואכים גוטלוב שארף היה מתשאל גרמני, ששירת בלופטוואפה במהלך מלחמת העולם השנייה, ונחשב למתשאל הטוב ביותר בגרמניה הנאצית.
בשנים שלאחר המלחמה פעל שארף כאמן ויצר פסיפסים, ולימד מרצון את שיטות החקירה שלו בצבא ארצות הברית.
שארף נולד ב-16 בדצמבר 1907 בראסטנבורג, פרוסיה המזרחית (לימים קנטרן , פולין) להנס הרמן שארף ואלזה שארף, והיה השני מתוך שלושה בנים.
אביו של שארף, קצין מעוטר בצבא פרוסיה בעת מלחמת העולם הראשונה, נפטר ב-1917 בוויסבאדן עקב פציעותיו ביולי 1916 במהלך המלחמה בצרפת.
למשפחתו של שארף היה מפעל טקסטיל שנוהל בידי סבו של שארף, כריסטיאן יאהן.
שארף החל ללמוד את מלאכת האריגה כמתבגר על מנת לעבוד במפעל כשיהיה בוגר.
הוא למד מרצ'נדייזינג, סחר בינלאומי ושיווק.
שארף נסע לעבוד ביוהנסבורג, דרום אפריקה במשרדי חברת המכוניות אדלר לשנה, הצליח מאוד בתפקידו וקודם וניהל את חטיבת החוץ של החברה במשך 10 שנים.
במהלך שהותו בדרום אפריקה פגש שארף את מרגרט סטוקס, צעירה בריטית, והם נישאו.
בקיץ 1939 ביקר שארף בעיירה גרייץ, ונתקע בגרמניה עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הוא מצא עבודה בברלין והתגורר שם עם אשתו ושלושת ילדיו, אך גויס לוורמאכט בתור פאנצרגרנדיר והוכשר במשך חודשיים בפוטסדאם.
הוא היה אמור להישלח לחזית המזרחית, אך אשתו, שלא רצתה לאבד אותו, שכנעה את הקצינים לגייס אותו כחוקר עקב שליטתו בשפה האנגלית.
הוא נלקח מיחידתו אל פלוגה VII בוויסבאדן, שם שימש כמתורגמן מאנגלית לגרמנית.
באביב 1943, לאחר פגישה מוצלחת עם מפקדו, הוחלט להעביר את שארף לאובראורסל, שבה שכנה מחלקת החקירות של הלופטוואפה.
הוא גם הועלה בדרגה לדרגת האופט גפריטר.
שארף מונה לעוזר של שני חוקרים, וילנד ושרודר, האחראים על חקירת טייסים אמריקאים מחילות האוויר של צבא ארצות הברית.
בעקבות תאונת מטוס שבה נהרג שרודר והטייס ווילנד נפצע קשות, קודם שארף לתפקיד קצין החקירות האחראי על טייסים אמריקאים מצבא ארצות הברית.
בין הטייסים שחקר שארף נמצא פרנסיס "גאבי" גברסקי, אלוף הפלות אמריקאי במהלך מלחמת העולם השנייה ומלחמת קוריאה.
בשנת 1948 הגיע שארף לארצות הברית לראשונה, כדי להעיד במשפט נגד חייל אמריקאי שערק אל הנאצים ב-1944, ונחקר על ידו.
בעודו שוהה בארצות הברית, הרצה שארף בפני בכירי חיל האוויר של ארצות הברית ולימד אותם את שיטות החקירה שלו.
שארף החליט להשתקע בארצות הברית, והחל לעבוד ביצירת פסיפסים ומכירת רהיטים מעוטרים בפסיפס.
עסקיו של שארף הצליחו, והוא הרחיב את תחומי המכירה ועבר ללוס אנג'לס.
העסק החדש שלו בלוס אנג'לס, שנקרא "הנס שארף עיצובים", הצליח מאוד ורומם את שמו של שארף.
ב-1971 הזמין שארף את אשתו של בנו, מוניקה, ללמוד לעבוד בפסיפס במסגרת תוכנית הרחבת החברה שלו.
שניהם יחד יצרו את חמשת פסיפסי הענק בטירת סינדרלה בדיסני וורלד, הפסיפס המספר את סיפורה של סינדרלה.
בין עבודותיו נמצאות רצפת הפסיפס של בית ממשלת קליפורניה, רצפת הפסיפס בכניסה לאפקוט, פסיפס קיר חיצוני במכללת דיקסי ביוטה, נשר הפסיפס באוניברסיטת דרום קליפורניה וכמות גדולה של בתים פרטיים, מלונות, בתי ספר, אוניברסיטאות, מרכזי קניות וכנסיות ברחבי העולם.
בשנות ה-80 הפך שארף את מוניקה לשותפה עסקית שלו, ושינה את שם החברה ל"שארף ושארף".
השותפות נשארה פעילה עד מותו של הנס שארף ב-1992, ולאחר מותו המשיכה מוניקה לנהל את החברה.
כיום החברה עדיין פעילה בניהולה של מוניקה.
שארף נפטר ב-10 בספטמבר 1992 בביתו שבקרן, קליפורניה.
הנס (היינץ) שִׁיפֶּה (11 ביולי 1897/1896–30 בנובמבר 1941) היה סופר, עיתונאי, כלכלן יהודי קומוניסט גליציאני וסיני.
השתמש בשם עט "אסיאתיקוס" ("Asiaticus"), בעיתון די ולטבינה ובשמות נוספים בכתיבת מאמריו: מוזס גרזב (שם הולדתו: Mojzes Grzyb), היינץ גרבז (Heinz Grzyb) והיינץ מילר (Heinz Möller), שי בו (סינית: Xi Bo) ועוד שמות אחרים.
בשנות ה-20 וה-30 של המאה 20 היה לאחד העיתונאים החשובים שסיקרו את המהפכה בסין בעיתונות באירופה ובאמריקה.
הוא הוביל קבוצה נכבדה של צעירים קומוניסטים ממדינות המערב ובין היתר גרם למהפך החברתי והפוליטי של ד"ר יעקב רוזנפלד, גיבור לאומי סיני.
באותה העת נטל חלק פעיל במלחמת האזרחים הסינית ובמלחמת סין–יפן השנייה היה למתנדב היהודי הראשון שנהרג על אדמת סין בקרב עם כוחות יפנים.
חלק גדול מהביוגרפיה של שיפה נותר אפוף מסתורין.
שיפה נולד וגדל בשם מוזס גרזב (Mojzes Grzyb) למשפחה יהודית בטרנוב, בנו של יצחק גרזב, קבלן בניין.
הוא שרת בצבא האוסטרי במלחמת העולם הראשונה ונעצר בגלל היותו פציפיסט.
בשנת 1919 נסע לגרמניה שינה את שמו להנס שיפֶּה והצטרף למפלגה הקומוניסטית הגרמנית (KPD).
בגרמניה הוא למד פילוסופיה וכלכלה לאומית וכתב בעיתון די ולטבינה בשם עט "אסיאתיקוס" ("Asiaticus").
מאוחר יותר לאחר שכתב את מאמר המערכת לציון חמש שנים למהפכה הבולשביקית הוא הורחק לברית המועצות כ"זר לא רצוי", אך חזר לגרמניה בשנת 1923 והחל לכתוב בעיתון , של המפלגה הקומוניסטית בגרמניה.
מגיל צעיר התעניין שיפה בתרבות הסינית בת 5000 שנה, ורצה לצפות מקרוב את מהפכת התרבות הסינית ומלחמת האזרחים הסינית ולכן, בשנת 1925 עבר לשאנגחאי ולגואנגג'ואו ועבד במחלקת התרגום של צבא סין.
ב-30 במאי אותה שנה הוא היה עד לטבח בשאנגחאי.