tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדיכוי הדתי והכלכלי של יהודי אירופה במהלך הדורות, אפלייתם במדינות הלאום שהתפתחו בעת החדשה והאנטישמיות הדתית והעממית שרווחו גם בחוגי השלטון הובילו יהודים רבים לאהדה ותמיכה בתנועות מהפכניות שונות, ובמיוחד תנועות שהבטיחו שוויון לכל (גם ליהודים) ובהן התנועה הקומוניסטית.
הצטרפות לתנועה הקומוניסטית כללה התכחשות לדת וללאום היהודיים, בהתאם לדוגמה הקומוניסטית האתאיסטית הקוסמופוליטית.
החוגים האנטישמיים התעלמו מההתכחשות הזאת, והפיצו תעמולת כזב על כך שהקומוניזם הוא המצאה יהודית (בהתבסס בין היתר על מוצאו היהודי של קרל מרקס) שנועדה לשרת אותם בהשתלטותם על העולם.
המושג "יודאו-קומוניזם" נוצר על רקע נוכחותם הבולטת של אישים ממוצא יהודי בצמרות המפלגות הקומוניסטיות בראשית דרכן.
בצמרת המפלגה הבולשביקית בברית המועצות היו אישים דוגמת לאון טרוצקי, גריגורי זינובייב, לזר קגנוביץ', לב קמנייב ועוד.
כדי להגביר את הרושם שהיהודים הם רוב הצמרת הקומוניסטית, נהגו החוגים האנטישמיים לצרף לרשימת האישים ממוצא יהודי גם את מי שהיה לו רק סב נוצרי ממוצא יהודי (לנין) או שהתחתן עם אישה ממוצא יהודי.
על פי ההיסטוריון היהודי ארנו לוסטיז'ה (בן דודו של ז'אן-מארי לוסטיז'ה), בין 23,600 המשתתפים במהפכת אוקטובר היו רק 964 יהודים, שבהמשך הצטרפו אליהם 2,182 יהודים נוספים.
במפלגה הקומוניסטית של פולין, מתוך 15 חברים בהנהלה המרכזית ב-1936, שמונה היו יהודים, ובהליכים המשפטיים שננקטו שם נגד הקומוניסטים היו 90% מהנאשמים יהודים.
גם בהנהגה של המפלגה הקומוניסטית הרומנית עמדו אישים ממוצא יהודי, דוגמת אנה פאוקר ובעלה, מרצ'ל פאוקר, יוסיף קישינבסקי ועוד.
במפלגה הקומוניסטית ההונגרית התבלטו בלה קון ומתיאש ראקושי.
בשנים 1920–1922 פרסם הנרי פורד 4 כרכים של ספרו האנטישמי, "היהודי הבינלאומי", ובו האשים את היהודים, בין היתר, בהפצת הקומוניזם בצפון אמריקה.
אותו הנרי פורד דאג לתרגום והפצת הפרוטוקולים של זקני ציון בשפות רבות והגביר בכך את התעמולה המאשימה את היהודים בקשר עולמי להשתלטות על העולם.
בלונדון, בשנים 1922–1923, פורסמה חוברת בת 32 עמודים בשם "The Jewish Bolshevism", שזכתה להקדמה מאת אלפרד רוזנברג, וקידמה את הפצת המושג בחוגים רחבים.
המושג "יודאו-בולשביזם" הצטרף לכינויים "יודאו-דמוקרטיה" (כינוי גנאי שהצמידו הפשיסטים האנטישמיים למשטרים הדמוקרטיים של אירופה) ו"יודאו-מסונים" (חיבור אנטישמי חסר יסוד בין היהודים ובין הבונים החופשיים, בלועזית "מסונים").
מושג זה היה מושרש באמונתם של הנאצים, והם השתמשו בה כהצדקה אידאולוגית לפלישה לברית המועצות ולשואה.
קרל פופר טען כי מושג היודאו-בולשביזם, כחלק מתאוריית קשר על השתלטות היהודים על העולם, היא חלק מהשקפת עולם דמונית, שבאופן שיטתי מייחסת את ההתרחשויות לקנוניות של יחידים או חברות.
בכל הקשור ליהודים, זהו חילון של ההשקפות הדמוניות הנוצריות.
לורנס פיטר ברה ידוע בכינויו "יוגי ברה" היה שחקן ומאמן בייסבול אמריקאי.
ברה שיחק לאורך מרבית הקריירה שלו בקבוצת הניו יורק יאנקיז, זכה עמה 10 פעמים בוורלד סיריס ונבחר 3 פעמים ל-MVP של ה-MLB.
הוא נחשב לאחד מגדולי השחקנים, והתופסים בפרט, בכל הזמנים.
כמאמן ראשי (מנג'ר) הוליך ברה הן את היאנקיז והן את הניו יורק מטס לוורלד סיריס, אך הקבוצות הפסידו בשתי ההופעות בסדרות הגמר.
לאחר מותו עוטר במדליית החירות הנשיאותית מנשיא ארצות הברית ברק אובמה.
מעבר לקריירה המפוארת שלו כשחקן ומאמן נודע ברה בזכות אמרותיו המקוריות ושיבושי הלשון שלו, הנודעים בשם "יוגיאיזם".
בין הביטויים שטבע: "זה לא נגמר עד שזה נגמר" ו־"זה כמו דז'ה וו, שוב פעם".
ברה נולד וגדל בסנט לואיס שבמיזורי למשפחת מהגרים מאיטליה.
את כינויו "יוגי" הוא קיבל מחברו, שמצא אותו דומה למרקיד נחשים הינדי המבצע יוגה.
ב-1942 הוחתם ברה על חוזה מקצועני בקבוצת הניו יורק יאנקיז, תמורת 500 דולר.
בגיל 18 התגייס ברה לצבא ושירת כספן בצי האמריקני בזמן מלחמת העולם השנייה.
הוא השתתף בפלישה לנורמנדי, נפצע במהלך מבצע דרגון ועוטר בלב הארגמן.
לאחר סיום שירותו הצבאי חזר ברה לשחק בייסבול בליגות המשנה עד שנקרא לסגל הקבוצה הראשית של היאנקיז ב-1946. באותה עונה שותף ב-7 משחקים, ובעונה לאחר מכן שותף ב-86 משחקים וביסס את מקומו כתופס הפותח של הקבוצה.
ב-16 העונות הבאות שלו ביאנקיז נבחר ברה 15 פעמים רצוף למשחק האולסטאר של ה-MLB.
השנים בהן שיחק ברה ביאנקיז היו תור הזהב של הקבוצה, יחד עמה הופיע 14 פעמים בוורלד סיריס וזכה ב-10 אליפויות, שני הישגים אלו מהווים שיא לשחקן ב-MLB שטרם נשבר.
ברה מחזיק גם בשיאים נוספים כמו מספר ההופעות הרב ביותר במשחקי וורלד סיריס עם 75 ומספר החבטות המוצלחות (Hits) הרב ביותר, 71 בסדרות הגמר.
ברה הצטיין גם במשחק ההתקפה שלו וגם במשחק ההגנה, כחובט הוא הוביל את היאנקיז בהשגת נקודות (RBI) במשך שבע עונות רצופות וזאת למרות שלצידו שיחקו חובטים מצטיינים כמו ג'ו דימאג'יו ומיקי מנטל.
עונתו האחרונה ביאנקיז הייתה ב-1963. ברה שותף ב-64 מהמשחקים בעונה הסדירה ובמשחק אחד בלבד בוורלד סיריס נגד הלוס אנג'לס דודג'רס, סדרה בה הפסידו היאנקיז 4-0. ברה פרש בסיום אותה עונה ומונה למנג'ר של היאנקיז.
הוא חזר למשחק פעיל למשך תקופה קצרה ב-1965 בהיותו מאמן-שחקן בניו יורק מטס אך שיחק ב-4 משחקים בלבד.
כמנג'ר של הניו יורק יאנקיז בעונת 1964 הוביל ברה את הקבוצה לזכייה באליפות האמריקן ליג, אך היא הפסידה בוורלד סיריס לסנט לואיס קרדינלס 4-3 וברה פוטר מתפקידו.
ב-1965 הצטרף כמאמן לניו יורק מטס תפקיד בו שימש במשך 8 עונות בטרם מונה ב-1972 למנג'ר הקבוצה.
ב-1973 פתיחת העונה של המטס תחת ניהולו נראתה עגומה, הקבוצה דשדשה במקום האחרון וברה נשאל על ידי עיתונאים האם העונה גמורה, בתשובתו, טבע ברה את המשפט המפורסם "זה לא נגמר עד שזה נגמר" שהפך מאז למטבע לשון.
המטס הצליחו לזכות באותה עונה בראשות הבית שלהם, והעפילו לגמר הנשיונל ליג בו התמודדו מול הסינסינטי רדס.
ברה והמטס ניצחו בסדרה טעונה מאוד 2-3 והעפילו לוורלד סיריס, אך הפסידו בסדרת הגמר 4-3 לאוקלנד אתלטיקס.
ב-1975 פוטר ברה מתפקידו ועונה לאחר מכן חזר לתפקיד מאמן בניו יורק יאנקיז.
ב-1984 קודם ברה לתפקיד המנג'ר, לקראת עונת 1985 הודיע בעלי היאנקיז ג'ורג' סטיינברנר כי ברה ישמש כמנג'ר הקבוצה וכי גם פתיחת עונה גרועה לא תפגע במעמדו, אך לאחר 16 משחקים בלבד פוטר ברה על ידיו.
סטיינברנר נמנע מלהודיע לברה על פיטוריו באופן ישיר, אלא שלח את נציגו ואיש סודו קלייד קינג לבשר זאת לברה.
התנהגות זו עוררה קרע ומחלוקת מתוקשרת רבת שנים בין ברה לסטיינברנר.
ברה נמנע מלהופיע ביאנקי סטדיום במשך יותר מעשור, עד שסטיינברנר התנצל על מעשיו בפני ברה ואשתו ב-1999.
בשנים 1986 עד 1992 שימש ברה כמאמן הספסל ובתפקידים נוספים ביוסטון אסטרוס ואף הגיע עמם עד לגמר הנשיונל ליג.
ברה נשא לאישה את כרמן שורט ב-1949 ולזוג נולדו 3 בנים, לארי שחקן בייסבול בליגת המשנה, דייל ברה שחקן בייסבול ב-MLB וטים ברה שחקן פוטבול ב-NFL.
ב-1998 הוקם מוזיאון ומרכז לימוד על שם יוגי ברה בקמפוס אוניברסיטת המדינה במונטקלייר שבניו ג'רזי, מקום מגוריו של ברה למעלה מ-50 שנה.
יוגי דב הוא סרט הנפשה ולייב אקשן, המבוסס על סדרת טלוויזיה באותו השם של האנה-ברברה.
כאשר פארק ג'ליסטון מאבד פופולריות, מחליט ראש העיר למכור אותו לחוטבי עצים, ולפנות את תושביו החיות.
יוגי ובובו, שזה ביתם היחיד, מחליטים להצטרף ליריבם שומר היער סמית' ולהציל את הפארק.
דן אקרויד בתפקיד יוגי דב (דיבוב)
ג'סטין טימברלייק בתפקיד בובו (דיבוב)
טום קוואנו בתפקיד שומר היער סמית'
מילר בתפקיד שומר היער ג'ונס
אנדרו דאלי בתפקיד ראש העיר בראון
יודאיספטן (Judaesaptan או Judeisapta) היא ממלכה יהודית קדומה אשר התקיימה על פי האגדות במרכז אירופה, באזור אוסטריה המודרנית.
לקיומה של הממלכה אין הוכחות ארכאולוגיות או אחרות.
המקור המוכר ביותר לאגדה נמצא בכרוניקה של הייגן (Hagen) שהודפסה במאה ה-15. באגדה מסופר על היהודי אברהם מתמורניה.
לאחר שנאלץ לגלות מארצו כ-860 שנה לאחר המבול התנ"כי והגיע יחד עם אשתו וילדיו לאזור נהר הדנובה שם התיישב בעיר סטוקראו.
אברהם מלך על הממלכה כ-33 שנה ובניו משלו בערים שונות (בהן וינה).
האגדה מפרטת את עץ היוחסין של אברהם וכיצד משפחתו התפזרה במדינה.
כנראה שלסיפור מטרה אטימולוגית שבאה להסביר את הריכוזים הגבוהים של היהודים באוסטריה של אותם ימים.
אגדה אחרת מספרת על סונאס ויהודה ספטי, שני יהודים אשר הקימו את הממלכה ב-1700 לפנה"ס.
באחת הכרוניקות מסופר על כ-72 נסיכים יהודים שלטו בממלכה עד לשנת 200 לפנה"ס.
במאה ה-16 ההיסטוריון וולפגנג לאציוס ניסה להוכיח את אמיתות האגדה על ידי חקר כתובות בעברית על גבי מצבות.
יודומטריה בכימיה אנליטית היא תת-סוג של טיטרציה המודדת ריכוז צורונים אורגניים בעזרת הגבתם עם נגזרות של יוד.
השיטה זכתה לתפוצה בעקבות השימוש הנרחב בה לכימות ריכוז ויטמין סי רב החשיבות.
ניתן לחלק טיטרציה זו לשתי שיטות, השיטה הישירה בה מודדים ישירות את כמות היוד שהגיבה עם האנאליט, והשיטה העקיפה בה מודדים את עודפי היוד שנותרו לאחר התגובה עם האנאליט.
בבסיס השיטה הישירה עומדת תגובה בין האנאליט לבין יוד- כפי שניתן לראותה בראש העמוד (שם לדוגמה מובא ויטמין סי).
אולם, מטעמים בטיחותיים אין זה אפשרי לעבוד עם יוד בצורת הגזית, ועל כן נהוג ליצור את היוד בכוס בעזרת התגובה המפורטת בצד שמאל.
כדי לשלוט על קצב תגובה זו נהוג להציף את הכוס ביוני הידרוניום ובאשלגן יודי (KI).
המרכיב אותו מוסיפים בצורה מדודה הוא האשלגן יודאט (KIO3), אותו נהוג להכין בריכוז נמוך ולטטרו מביורטה בכמויות זעירות.
בתור אינדיקטור נהוג להשתמש בעמילן, המשנה צבעו לסגול בנוכחות יוד.
בבסיס שיטה זו עומד עקרון יצירת עודפי יוד, הגבתם (הספונטנית) עם האנאליט, וטיטור שארית היוד עם תיאוסולפט.
כלומר, מתחילים את הטיטרציה בהוספת יתר של יוני הידרוניום ואשלגן יודי, וכן (בניגוד לשיטה הישירה) גם הוספת יתר של אשלגן יודאט.
היוד, יגיב בכמות אקווימלרית (כלומר על פי המקדמים הסטוכיומטריים) עם האנאליט (למשל במקרה של ויטמין סי ביחס של 1:3), ומאחר ונוצר ממנו עודף, יוותרו ממנו צורונים בתמיסה.
צורונים אלו ניתן לטטר בעזרת תמיסת תיאוסולפט (בריכוז נמוך בכמויות מדודות).
גם בשיטה זו האינדיקטור הוא עמילן.
ברם, שמסיבות שקשה לעמוד על טיבן, לא ניתן להוסיף אותו בהתחלה אלא רק אחרי הוספת כמות מסוימת של תיאוסולפט.
לשיטה הישירה מספר יתרונות על פני השיטה העקיפה- ראשית היא פשוטה יותר וקלה יותר לביצוע.
שנית, ובעקבות כך היא מועדת פחות לשגיאות, הן בגלל פשטות הביצוע והן בגלל מיעוט השלבים.
שלישית- היא מצריכה פחות חומרים ולכן זולה יותר.
לעומת זאת חסרונה הבולט של השיטה היא העובדה כי אינה מתאימה לחומרים המתכלים במהירות.
למשל ויטמין סי, נוטה להגיב עם החמצן שבאוויר, ולכן ככל שהמדידה הישירה מתארכת, אמינותה פוחתת.
עניין זה נפתר בשיטה העקיפה משום שכבר בראשיתה נכלא האנאליט (למשל ויטמין סי) בתרכובת יציבה (למשל בתגובה עם האשלגן יודאט) וכן נמנעת בעיית התכלותו עם הזמן.
הדבר מקבל חשיבות רבה יותר במקרים בו יש לעבוד עם אותה התמיסה במשך זמן רב (למשל תמיסה שניתן לייצר רק בעונת שנה מסוימת, או שצריך לייבא ממקום מרוחק), במקרים כאלה עדיף לכלוא את האנאליט בתרכובת יציבה ולמדוד את עודפי הטיטרנט.
באופן דומה ובמהופך ניתן למנות את יתרונות השיטה העקיפה על פני הישירה- היא כולאת את האנאליט בתרכובת יציבה ושוב אינו מתכלה עם הזמן.
כמו כן, ניתן למנות את חסרונות השיטה העקיפה על פני הישירה - היא מורכבת יותר לביצוע, מועדת יותר לשגיאות ולטעויות ומצריכה חומרים רבים יותר.
גם כאן, יש להתייחס בנפרד לשיטה העקיפה ולשיטה הישירה וכן לכל אנאליט, נדבוק פה בדוגמה של ויטמין סי:
בהתאם לתגובה הראשונה הנוסחא לחישוב מספר מולי ויטמין סי בשיטה הישירה פשוטה מאד- מספר מולי האשלגן יודאט כפול שלוש.
יחס זה נובע ישירות מהמקדמים הסטכיומטריים בתגובה הנ"ל.
בשיטה העקיפה העניין מעט מסובך יותר, ראשית יש לחשב את סך כל מולקולות היוד שנוצרו בתמיסה וגם כאן בהתאם לאותה התגובה מדובר בשלש כפול מספר מולי האשלגן יודאט.
כדי להתחשב בעובדה שלא כל היוד הגיב, ואת העודף מטטרים עם יוני תיאוסולפט, יש לחסר את היחס האקווימולרי של יוני תיאוסולפט, על פי התגובה השנייה המצוינת מעלה היחס הוא 2:1. כלומר הנוסחא לחישוב מספר מולי ויטמין סי היא שלש כפול מספר מולי האשלגן יודאט פחות חצי כפול מספר מולי התיאוסולפט.
יוֹדוּךָ רַעְיוֹנַי הוא פיוט לשבת, אשר נכתב על ידי המשורר הרב ישראל נג'ארה מהמאה ה-16. השיר נדפס על ידי מחברו בספרו זמירות ישראל.
הפיוט מושר בלחנים שונים בכמה עדות, בפרט אצל יהודים רומניוטים, יהודי עדות המזרח ויהודים ספרדים.
אצל יהודי מרוקו מפייטים אותו בסדר הבקשות ל"פרשת בא", ואצל יהודי חלב הוא מושר בשירת הבקשות לשבת, ובקהילת יהודי בבל הוא מושר בדרך כלל בליל שבת.
לחן מוכר לקוח משיר עם טורקי בשם
יוֹדי (השם הרשמי כעת בבלארוסית: ЁДЫ Іоды, ברוסית: Иоды, בפי היהודים יוֹד בלועזית: Iody, Jody, ולפעמים גם Yod, Jod, או Yodi) היא כפר בבלארוס שהייתה עיירה יהודית בפולין הליטאית אשר צמחה סביב אחוזה בשם זה.
השם נגזר ממילה "יודס", שפירושה בליטאית "שחור", כנראה רמז ליער השחור שסביבה.
באמונה האלילית של השבטים הבלטיים "יודס" הוא גם שמו של שד היערות.
אחרי החלוקה השלישית של פולין בשנת 1795, יודי נכללה בנפת דיסנה, פלך מינסק של הקיסרות הרוסית.
ב-1843 הנפה הועברה לפלך וילנה עד סופה של מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1903 בוטל כלפי יודי האיסור משנת 1882 על היהודים להתיישב בכפרים.
בעקבות ההיתר הוקמה ביודי קהילה יהודית ויהודים מהסביבה התחילו לעבור אליה.
אחרי המלחמה, כתוצאה ממאבק בין הצבאות האדום, הפולני והליטאי, היא נכללה בגבולות פולין, תחילה בנפה דיסנה ומ-1 בינואר 1926 בנפה בראסלב של מחוז וילנה.
אוכלוסייתה מנתה בשנות ה-20 של המאה ה-20 קרוב ל-500 נפש.
ואילו בכפר חקלאים יהודים קיסלובשצינה המרוחקת מיודי כ 7 קילומטרים- 26 בתים ו-118 תושבים.
עד מלחמת העולם השנייה האוכלוסייה גדלה, עקב מעבר יהודים מהכפרים והעיירות, והגיעה עד קרוב ל-500 יהודים.
כיום במקום העיירה קיים כפר קטן, המשתייך לנפת שרקובשצינה מאז שנת 1940 במחוז ויטבסק שבבלארוס.
האוכלוסייה של הכפר יודי בימינו - 424 (נכון ל-2009), עדיין לא הגיעה למחצית האוכלוסייה לפני המלחמה עקב השמדת היהודים.
בכל המועצה האזורית של יודי יש רק 1,286 תושבים.
היהודים בעיירה עסקו במסחר ובמלאכה.
סביבה היו כמה כפרים של חקלאים יהודים.
בעיירה פעלו בית כנסת גדול ומוסדות קהילתיים אחרים.
הילדים היהודים קיבלו חינוך בבית הספר הפולני, והשלימו אחרי הלימודים את הלימודים היהודיים בשני חדרים ותלמוד תורה אחד.
בעיירה פעלו הארגונים "החלוץ" ו"בית"ר".
בקהילה היו בעלי טחנות קמח, סוחרי פשתן, בעלי חנויות מכולת, של צרכים חקלאיים, של טקסטיל, עור, ובעלי מלאכה - חייטים, סנדלרים, עגלונים, פחחים, נפחים, ספרים, שענים, רצענים, קצבים, אופים ועוד.
הרב הראשון (עד מלחמת העולם הראשונה) היה ישראל זיסל דבורץ (פלטין)- היה חניך ישיבת המוסר "כנסת ישראל" מאוחר יותר הוא ייסד את כתב העת התורני "התבונה".
הרב האחרון של יודי יצחק וולמרק -חניך ישיבות רדין ומיר.
עם פלישת הצבא האדום לפולין הוא ברח עם משפחתו לווילנא אשר הועברה אז לליטא ואחר כך עבר בשיירת הרבנים המפורסמת דרך ברית המועצות ליפן ואחר כך לסין.
אחרי המלחמה היה בארצות הברית ואז עלה ארצה והתגורר לסירוגין בירושלים ובנתניה.
השוחט האחרון רפופורט נרצח יחד עם אשתו בטבח חנוכה תש"ב יחד עם רוב יהודי העיירה.
שני המלמדים חיים שלום בור ואלי-לייב ז"ק נספו גם הם בשואה.
בספטמבר 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, האזור נכבש על ידי הצבא האדום, ובסוף יוני 1941 על ידי הצבא הגרמני.
חלק מצעירי העיירה הצליחו לברוח לעיירות הסמוכות וליערות, היו לוחמים נועזים ביחידות הפרטיזנים הסובייטיים.
לפי תיאורה של הוועדה המיוחדת הסובייטית לחקירת פשעי הנאצים, הגיעו ליודי כשמונים גרמנים ושוטרים, ובמשך יומיים רצחו באכזריות כארבע מאות וחמישים איש בתוכם מאה שהובאו קודם מהכפרים הסמוכים.
האנשים הובאו בקבוצות של עשרים שלושים איש ונורו ליד הבור.
הבור היה פתוח במשך חודש וחצי לאחר מכן, ונורו שם יהודים שנתפסו בסביבה.
יודאיקה לקסיקון הוא לקסיקון מונחים ביהדות בעריכת יובל קמרט, שראה אור בהוצאת כתר בירושלים, ובשנת 1976 ראה אור גם במהדורת דבר.
הוא עיבוד עברי וישראלי של המילון האנציקלופדי Everyman's Judaica שראה אור בשנות ה-70 של המאה ה-20 בעריכתו של ד"ר ג'פרי ויגודר (Wigoder).
הלקסיקון מכיל מבחר ערכים בתולדות עם ישראל מאז העת העתיקה, ימי הביניים, והעת החדשה, עד לשנים שבו חובר.
הערכים עוסקים בתנועות וזרמים, בקהילות ישראל, באישים ובחיבוריהם, במקרא, בהלכה ובמנהגים יהודים.
מלבד העורך הראשי, השתתפו בעריכה עודד אבישר, יהודה בלומנפלד, יונתן עמר-מן, ומשה רוזן.
יודוניס ג'וניל האסלם הוא כדורסלן עבר אמריקאי, ששיחק בעמדות הפאוור פורוורד וסנטר בקבוצת מיאמי היט בליגת ה-NBA.
האסלם שיחק בקבוצת הכדורסל של אוניברסיטת פלורידה, וחתם במיאמי היט ב-2003 לאחר ששיחק שנה באלאן שאלון (2002–2003), לאחר שלא נבחר בדראפט של 2002. נחשב לאחד מסמליה הגדולים של ההיט, לאחר ששיחק כ-20 שנים במדי הקבוצה.
האסלם נולד ב-9 ביוני 1980 במיאמי, פלורידה.
הוא בוגר תיכון וולפסון שבג'קסונוויל, פלורידה, וזומן לנבחרת התיכונים המאוחדת של העיר מיאמי.
האסלם שיחק בקבוצת הכדורסל של בית הספר ובליגת התיכונים של ארצות הברית, ועזר לה לזכות פעמיים באליפות התיכונים (1997, 1998).
איתו בקבוצה שיחק שחקן ה-NBA סטיב בלייק.
האסלם למד באוניברסיטת פלורידה שבגיינסוויל, פלורידה, שם הצטרף לקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, תחת המאמן בילי דונובן משנת 1998 עד 2002. האסלם התחיל לשחק כסנטר ושיתף פעולה עם מייק מילר, שחקן מיאמי היט וה-NBA לעתיד.
ב-2000, זכה האסלם עם קבוצתו באליפות המכללות.
כשעזב את המכללה ועבר לקריירה מקצוענית, ב-2002, סיכם קריירת מכללות של 4 שנים עם 1,782 נקודות ו-831 ריבאונדים.
אחרי שעזב את אוניברסיטת פלורידה ב-2002, האסלם הצטרף למשחקי קדם העונה למבחנים באטלנטה הוקס.
הוא לא חתם בסופו של דבר באטלנטה הוקס וחתם רשמית באלאן שאלון, מליגת העל הצרפתית שם קלע בממוצע של 16.1 נקודות ולקח 9.4 ריבאונדים למשחק.
במהלך אותה עונה, האסלם ירד במשקל בצורה משמעותית, והתקבל בסופה לליגת הקיץ של ה-NBA בשנת 2003.
האסלם חתם במיאמי היט כשחקן שלא נבחר בדראפט ה-NBA של שנת 2003. הוא שימש כמחליפו של בריאן גרנט כשחקן מרכזי בהגנה, ולוקח ריבאונדים מצטיין.
בעונתו הראשונה בליגה קלע בממוצע 7.3 נקודות למשחק ולקח 6.3 כדורים חוזרים.
באותה שנה, 2003, נבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה ב-NBA.
בשנת 2004 התחיל לפתוח בחמישייה הפותחת של הקבוצה בעקבות הטרייד ששלח ללוס אנג'לס לייקרס את למאר אודום, בריאן גרנט וקארון באטלר בתמורה לשאקיל אוניל.
בעונת , העפיל האסלם עם מיאמי היט לגמר מחוז המזרח נגד דטרויט פיסטונס.
ב-22 באפריל 2006, כאשר שיחק בסיבוב הראשון של פלייאוף ליגת ה-NBA נגד שיקגו בולס, זרק האסלם מגן שיניים על השופט לשעבר ג'ו קרופורד והושעה.
לאחר המשחק, טען האסלם שמגן השיניים שנזרק לא היה מכוון דווקא לג'ו קרופורד והתנצל בפניו, בפני הקבוצה ובפני האוהדים.
בסיום התקרית, עונשו הומתק והורחק למשחק אחד בלבד.
ב-10 בנובמבר 2006, קלע שיא נקודות אישי, כאשר קלע 28 נקודות נגד ניו ג'רזי נטס.
בעונת , אולץ האסלם לפתוח בעמדת הסנטר בעקבות מעברו של שאקיל אוניל לפיניקס סאנס ופציעתו של אלונזו מורנינג.
ב-12 ביולי 2010 האריך האסלם את חוזהו לעוד שנתיים במיאמי היט.
ב-21 בנובמבר 2012, שבר שיא היסטורי של אלונזו מורנינג כאשר הפך ללוקח הריבאונדים המצטיין בכל הזמנים של מיאמי היט, עם 4,808 ריבאונדים.
הוא השחקן הראשון אי פעם שלא נבחר בדראפט וקבע שיא ריבאונדים קבוצתי.
בעונות ו- זכה עם ההיט באליפות ה-NBA, ובעונות ו- הפסיד עמם בגמר ה-NBA.
בין העונות – מיעט לקבל דקות משחק במיאמי, ולאורך התקופה קלע 1.7 נקודות בממוצע למשחק בלבד.
בפלייאוף 2020 העפיל עם ההיט לגמר ה-NBA, בפעם השישית בקריירה, אולם קבוצתו הפסידה מול לוס אנג'לס לייקרס בתוצאה 2–4. האסלם עצמו לא שותף כלל לאורך הפלייאוף, על אף שהיה כשיר לשחק.
במהלך גמר הNBA לעונת 2022/23, בו שיחקה מיאמי מול דנבר נאגטס, הפך האסלם לשחקן המבוגר ביותר ששיחק במשחק בסדרת הגמר של הליגה, לאחר ששותף לדקות בודדות בתום המשחק השלישי בסדרה.
לאחר סדרת הגמר פרש האסלם מכדורסל מקצועי.
יוגורתה (Jugurtha; סביבות 160–104 לפנה"ס) היה המלך הברברי של נומידיה בצפון אפריקה.
ידוע בעיקר בשל מלחמתו נגד רומא.
יוגורתה היה בנו של מסטנבל , אחיו של מיקיפסה מלך נומידיה בשנים 148–118 לפנה"ס.
לאחר מות אביו ממחלה, אימץ מיקיפסה את יוגורתה אשר הפך בבגרותו למפקד צבאי מוכשר ולחם לצד הצבא הרומאי בהיספניה.
אחרי מות מיקיפסה, חולקה ממלכתו בין שני בניו ויוגורתה, וזמן קצר לאחר מכן פרצה מלחמת ירושה בין שלושת הטוענים לכתר.
יוגורתה דאג לחסל את בני דודיו, 2 בניו של מיקיפסה, במטרה להפוך לשליט יחיד של נומידיה, אך במהלך מלחמתו נגד בן דודו אדהרבעל, הסתבך עם הרפובליקה הרומית, אשר נומידיה הייתה ממלכה קליינטית שלה, ועורר עליו את חמתו של הסנאט הרומאי.
בשנת 112 לפנה"ס כבש יוגורתה את העיר קירטה מידיו של אדהרבעל, ערך טבח בתושבי העיר כולל מספר ניכר של סוחרים איטלקים, ורצח את אדהרבעל.
כתוצאה מכך הכריזה רומא מלחמה נגדו.
יוגורתה השיג מספר ניצחונות נגד צבאות רומיים שנשלחו לנומידיה, וגרם להתמשכות המערכה הצבאית נגדו, באמצעות חלוקת שוחד למפקדי צבא רומיים ולאישים בעלי השפעה בסנאט הרומאי, וניהול מלחמת גרילה נגד הרומאים.
בשנת 105 לפנה"ס, לאחר שבע שנים של לחימה בלתי רציפה, נתפס יוגורתה באמצעות תחבולה על ידי מפקד הפרשים לוקיוס קורנליוס סולה, ובכך נסתיימה המלחמה בנומידיה.
הוא הובל לרומא כדי להשתתף בתהלוכת הניצחון (טריומף) של המצביא הרומאי גאיוס מאריוס, שפיקד על שלבי הסיום של המערכה הצבאית בנומידיה, והושלך לצינוק שם מת מרעב בשנת 104 לפנה"ס.
יוגורתה נולד בעיר קירטה (כיום קונסטנטין בצפון אלג'יריה), בירת ממלכת נומידיה.
אביו הוא מסטנבל , אחיו של מיקיפסה מלך נומידיה, ואימו איננה מוזכרת במקורות העתיקים.
בגיל צעיר, לאחר שאביו מת ממחלה, הוא אומץ בידי דודו מיקיפסה.
יוגורתה מתואר על ידי גאיוס סאלוסטיוס קריספוס כחסון, נדיב וחכם.
הוא קיבל חינוך משובח, כיאה למעמדו, ולמד את השפה והפילוסופיה היוונית.
כמו כן הצטיין ברכיבה על סוסים והטלת כידונים.
בתחילה מיקיפסה היה מרוצה מאוד מבנו המאומץ המוכשר, אך לאחר שיוגורתה החל לצבור אהדה ותומכים, חשש מיקיפסה מכוחו הגובר, ולכן שלח אותו בראש צבא נומידי אל היספניה, כדי להרחיקו מנומידיה ולמנוע איום אפשרי על כסאו.
בהיספניה פיקד יוגורתה על כוח של רגלים ופרשים נומידיים, שנשלח כדי לסייע לצבא הרומאי להכניע את העיר נומנטיה בשנים 133-134 לפנה"ס, תחת פיקודו של המצביא הרומי פובליוס קורנליוס סקיפיו אמיליאנוס.
יוגורתה עורר את תשומת לבו של סקיפיו אמיליאנוס בזכות כישרונו הצבאי ופעולותיו בשדה הקרב, והפך ליועץ מקורב של האחרון.
הוא גם ניצל את ההזדמנות ליצור קשרים מועילים עם מספר אצילים רומיים בעלי השפעה, ששירתו בצבאו של סקיפיו.
בתום המלחמה שיבח סקיפיו את יוגורתה בפני כל צבאו, ודיווח לסנאט הרומאי על תרומתו הרבה לסיום המוצלח של מלחמת נומנטיה.
סקיפיו אף שלח מכתב למיקיפסה, בו שיבח את מעלותיו של יוגורתה, ותיאר את תרומתו למערכה בהיספניה.
בעקבות כך החליט מיקיפסה לקרב אליו את יוגורתה ואף הכניס אותו לצוואתו, והפך אותו לאחר מיורשיו.
לפני מותו (בשנת 118 לפנה"ס) כינס מיקיפסה את בניו, היימפסל, אדהרבעל ובנו המאומץ יוגורתה, והודיע להם על החלטתו לחלק את ממלכתו ביניהם.
הוא השביע את יוגורתה לשתף פעולה עם שני בניו הצעירים, ולסייע להם לשלוט בנומידיה, משום שהוא המבוגר והמנוסה מבין יורשיו.
אולם זמן קצר לאחר מות מיקיפסה החל מאבק בין שלושת יורשיו על השליטה בנומידיה.
המאבק על השליטה בנומידיה (112-118 לפנה"ס)
בסיום טקסי הקבורה והאבל, נפגשו שלושת היורשים לדיון בחלוקת השטחים והאוצרות של נומידיה ביניהם.
היימפסל, האח הצעיר, היה יהיר באופיו והפגין בוז כלפי יוגורתה, הבן המאומץ, ובכך פגע בכבודו, וחיזק את שאיפתו להפוך לשליט היחיד של נומידיה.
למרות שהיורשים הגיעו לבסוף לפשרה מוסכמת לגבי דרך חלוקת הממלכה ביניהם, היא לא החזיקה מעמד זמן רב.
זמן קצר לאחר מות מיקיפסה ניצל יוגורתה הזדמנות שנקרתה בפניו לחסל את היימפסל, בעת שהאחרון שהה בעיירה תירמידה.
בעקבות רצח היימפסל נפתחה מלחמה גלויה בין יוגורתה לבין אדהרבעל.
יוגורתה פלש עם צבאו לשטח שהיה בשליטת האחרון וכבש מספר ערים.
אדהרבעל ניסה לגייס את תמיכתה של רומא, אך התגובה הרומאית בוששה לבוא.
בינתיים הביס יוגורתה את צבאו של אדהרבעל, והאחרון ברח לפרובינקיה אפריקה ומשם הגיע לרומא.
בכך התגשמה תוכניתו של יוגורתה והוא הפך לשליט יחיד של נומידיה.
יוגורתה, שחשש מתגובתה של רומא לפעולותיו בנומידיה, החל לחלק שוחד למקורביו ברומא, ולאישים בעלי השפעה בסנאט, כדי למנוע התייצבות של הרפובליקה הרומית לצידו של אדהרבעל.
למרות שהאחרון הורשה לנאום בפני הסנאט, וביקש את עזרת רומא בהשבתו לכס השלטון בנומידיה, שליחיו של יוגורתה הצליחו למנוע קבלת החלטה נגדו בסנאט, שהסתפק לבסוף במשלוח ועדה, שכללה 10 סנאטורים, בראשות לוקיוס אופמיוס, כדי לחלק את ממלכת נומידיה בין יוגורתה ואדהרבעל.
כאשר הגיעה המשלחת של הסנאט לנומידיה בשנת 116 לפנה"ס, קיבל אותה יוגורתה בכבוד רב וניסה לשחד את חבריה במתנות.
למרות זאת, המשלחת החליטה להעניק לאדהרבעל את השליטה על חלקה המערבי של נומידיה, החלק המאוכלס והעשיר יותר של הממלכה (כולל הבירה, קירטה), ואילו יוגורתה קיבל את החלק המזרחי, הגובל במאוריטניה.
מיד לאחר צאת המשלחת הרומאית מנומידיה, החל יוגורתה לערוך פשיטות על הטריטוריה שהוענקה לאדהרבעל, בניסיון לגרור את האחרון להשיב מלחמה, ובכך לתת ליוגורתה עילה לחדש את המלחמה נגדו.
אולם אדהרבעל סירב להיגרר לפעולה צבאית, והעדיף להסתמך על תמיכתה של רומא.
בסופו של דבר יוגורתה עייף מלהמתין, ובשנת 113 לפנה"ס חידש את המלחמה הגלויה נגד אדהרבעל, ופלש לשטחו עם צבאו.
לאדהרבעל לא נותרה ברירה אלא לגייס את כוחותיו לצאת לקרב נגד יוגורתה.
צבאו של אדהרבעל חנה סמוך לקירטה, ויוגורתה הצליח להפתיע ולהשמיד אותו בהתקפת לילה.
אולם אדהרבעל הצליח להימלט ומצא מחסה בקירטה.
הוא העריך שיוגורתה לא יעז לתקוף את בירת נומידיה, בגלל המספר הרב של סוחרים בעלי אזרחות רומאית, שחיו בעיר.
יוגורתה הטיל מצור על קירטה, ואדהרבעל שלח מסרים דחופים לרומא, ודרש שהרומאים יתערבו במלחמת האזרחים בנומידיה, ויענישו את יוגורתה על שפעל בניגוד להחלטות הסנאט.
הסנאט שלח שתי משלחות לאפריקה בתקופת המצור על קירטה, כשבראש המשלחת השנייה עמד הסנאטור הבכיר מרקוס אמיליוס סקאורוס.
הם דרשו שיוגורתה יסיר את המצור על קירטה, וששני הטוענים לכתר נומידיה יפתרו את המחלוקות ביניהם בדרכי שלום.
יוגורתה נקט בטקטיקת משיכת הזמן הרגילה שלו.
הוא הפגין הכנעה וכבוד רב כלפי שליחי הסנאט, הצהיר על נאמנותו לרומא, והאשים את אדהרבעל באחריות לחידוש המלחמה בנומידיה, אך לא הסכים לסגת מהשטח שנמסר לשליטת אדהרבעל.
בסופו של דבר שליחי הסנאט שבו לרומא, מבלי שהצליחו להסיר את המצור על קירטה ולכפות הסכם שביתת נשק על הצדדים היריבים בנומידיה.
יש מספר חוקרים הסוברים, שאחת הסיבות לכך שהסנאט נמנע מהתערבות במלחמת האזרחים בנומידיה הייתה העובדה, שבאותה תקופה רומא הייתה עסוקה בהתמודדות עם השבטים הגרמניים (הקימברים והטווטונים), שאיימו עליה מצפון, והנחילו מספר תבוסות לצבא הרומאי.
לאחר עזיבת המשלחת של הסנאט נואשו אדהרבעל ותושבי קירטה מהתקווה שרומא תבוא לעזרתם.
לפי סלוסטיוס, הסוחרים האיטלקיים תושבי קירטה דרשו מאדהרבעל להיכנע, ולהסגיר את קירטה ואת עצמו לידי יוגורתה, תמורת הבטחה שהאחרון לא יפגע לרעה בו ובתושבי העיר.
הם העריכו שיוגורתה לא יעז לפגוע בהם, משום שהיו בעלי אזרחות רומאית, ונהנו מחסותה של רומא.
אדהרבעל לא בטח ביוגורתה, אך קבל את דרישת תושבי קירטה.
הוא הסגיר את עצמו לידי יוגורתה, והאחרון עינה אותו והוציא אותו להורג במקום.
בנוסף לכך, צבאו של יוגורתה ערך טבח המוני בתושבי קירטה לאחר כניעת העיר, ורצח גם מספר ניכר של סוחרים בעלי אזרחות רומאית.
פעולותיו של יוגורתה, ובמיוחד הרצח ההמוני של אזרחים רומיים, הגדישו את הסאה, ועוררו זעם רב בקרב העם הרומאי.
הטריבונים של הפלבס ניצלו את המצב בנומידיה כדי לנגח את הסנאט, שאפשר ליוגורתה לפעול באין מפריע בניגוד להחלטותיו.
במצב זה, אפילו מקורביו של יוגורתה בסנאט לא העזו להתייצב לצידו, ולכן הוחלט לשלוח צבא לנומידיה להילחם ביוגורתה ולהענישו על הטבח בקירטה.
יוגורתה ניסה לשנות את החלטת הסנאט ושלח שוב משלחת לרומא במטרה לשחד את הסנאטורים, אך הזעם כלפיו ברומא היה גדול כל כך עד שהסנאט סירב לקבל את שליחיו של יוגורתה, וההחלטה לשלוח צבא לנומידיה נותרה בעינה.
על הכוח הראשון שהגיע לאפריקה פיקד סקאורוס הוא החל בהתקפות על נומידיה, הסתער על מספר ערים ולקח מספר רב של שבויים.
יוגורתה שלא רצה מלחמה עם רומא, לא השיב מלחמה אלא ניסה לשחד את סקאורוס וטען כי מלחמה איננה יעילה.
יוגורתה נפגש עם סקאורוס והושג הסכם כניעה בו נתן יוגורתה כסף ומתנות לסקאורוס בתמורה התקבלה כניעתו של יוגורתה.
סקאורוס שב לרומא וכאשר הסנאט הבין שיוגורתה קנה את סקאורוס הוא החליט לשפוט את סקאורוס על העלבון שנגרם לרומא ועל לקיחת שוחד, הסנאט שלח צבא נוסף לנומידיה הפעם בפיקודו של לוקיוס קסיוס על מנת שיביא את יוגורתה לרומא להעיד במשפט.
יוגורתה הגיע למשפט וקמה מחאה שקראה להענישו כיאה לאויב מנוצח של רומא אך זה לא קרה והוא שב לנומידיה.
בשלב זה התחדשה המלחמה בנומידיה והפעם בראש הצבא הרומאי עמד אאולוס פוסטומיוס אלבינוס מגנוס.
יוגורתה הסיג את כוחותיו מפני אאולוס כדי לקנות זמן והחל לשחד את אנשי צבאו של אאולוס שרדף אחריו לתוך נומידיה, בפשיטה לילית כיתר יוגורתה את צבאו של אאולוס ולקח אותו בשבי.
יוגורתה לא הרג את אאולוס, אלא הציב לו תנאי שאומר כי אם יסכים אאולוס להודות בכניעה ולעזוב את נומידיה תוך עשרה ימים, יוגורתה ישחרר אותו ואת אנשיו ללא פגע.
אאולוס קיבל תנאי שלום אלו למרות שהיוו חרפה עבורו ועבור רומא והוא שוחרר.
הידיעה הגיעה לסנאט ששלל הסכם השלום זה והחלו ההכנות למלחמה הבאה.
לאחר חוזה השלום של אאולוס חולקו הפרובינקיות הרומיות מחדש בין הקונסולים, נומידיה ניתנה למצביא מטלוס.
מטלוס אסף צבא חדש ויצא לרדוף אחרי יוגורתה.
יוגורתה שקל כניעה בפני צבאו, הוא שלח שליחים אל מטלוס וביקש שמטלוס יחוס על חייו.
מטלוס החזיר את השליחים עם מסר שהוא מקבל את כניעת יוגורתה, אך למעשה הוא המשיך להעמיק את כיבושיו בנומידיה.
כאשר יוגורתה הבין כי מטלוס אינו מתכוון להפסיק את פלישתו, הוא הכין צבא ונערך לקרב בכוחותיו של מטלוס ליד נהר המותול.
יוגורתה ניסה לארוב לצבא הרומאי כאשר הוא החנה את צבאו בהרים הסמוכים לנהר, אך מטלוס הבחין בכך.
במקום התפתח קרב שבסופו הרומאים כבשו את השטח ורוב צבאו של יוגורתה נמלט.
יוגורתה המשיך במלחמת גרילה נגד מטלוס והפתיע כוח רומאי ליד הנהר בהתקפה לילית שבה חוסל חלק ניכר מהכוח והשאר נלקחו בשבי.
הוא נמלט לגבעות לפני שהגיעה תגבורת רומאית.
מטלוס חבר לצבאו של סגנו גאיוס מאריוס וניסה לפתות את יוגורתה למלחמה גלויה כאשר הוא הקיף את העיר זאמה אך יוגורתה לא התפתה והמשיך בלוחמת הגרילה שלו.
מטלוס שיחד את חברו הטוב של יוגורתה בומילקר על ידי כך שהבטיח לו כי אם יתפוס את יוגורתה חי או מת הסנאט ימחול לו על שיתוף הפעולה עם יוגורתה בתחילת המלחמה וישאיר לו את כל רכושו.
בומילקר הסכים לתנאים אלו, הלך אל יוגורתה ואמר לו כי הגיע הזמן לסיים את המלחמות בנומידיה.
שליחים נשלחו עם הבשורה למטלוס.
מטלוס הציב תנאים ליוגורתה ויוגורתה שחשש לגורלו אם יסגיר עצמו למטלוס החליט שוב להקים צבא, ביצר עמדות והצטייד בנשק.
הוא ניסה לשחד את עבדי הרומאים ובעקבותיהם את אנשי חיל המשמר של מטלוס אשר נשארו להגן על הערים הכבושות.
בעיר וואגה הצעת השוחד שלו התקבלה ומכובדי העיר הזמינו לעיר ביום חג את הקנטוריונים והטריבונים הרומים, כאשר הם מגיעים הם נשחטים.
לאחר מכן כוחותיו של יוגורתה תקפו את החילות שנותרו בעיר והחיילים הרומאים גם הם נשחטו על ידי יושבי העיר ואנשיו של יוגורתה.
בומילקר שעדיין היה שליחו של מטלוס, ניסה להרוג את יוגורתה באמצעות קשירת קשר עם אדם בשם נאבדאלסא אך מזימה זו לא יוצאת לפועל מכיוון ששליח של בומילקר גילה ליוגורתה את המזימה.
בתגובה יוגורתה רצח את בומילקר עם כל שותפי המזימה.
מטלוס ששמע כי המזימה לחיסול יוגורתה נכשלה הכין את כל כוחותיו למלחמה והחל לרדוף שוב אחרי יוגורתה.
יוגורתה הבין כי לא יוכל להתמודד לבדו מול צבאו של מטלוס וכרת ברית עם בוקכוס מלך שכנתה של נומידיה.
מטלוס ששמע על הברית שלח שליחים לבוקכוס עם הצעה לכרות ברית עם רומא.
בוקכוס ענה כי הוא רוצה בברית עם רומא אך הוא רוצה גם להבטיח את שלומו של יוגורתה ולכן יענה להצעת הרומאים רק אם תוצע ליוגורתה עסקה זהה.
התחיל משא-מתן של שליחים ההולכים ושבים בין מטלוס לבוקכס דבר אשר עיכב את המלחמה.
מטלוס נקרא חזרה לרומא לאחר שגאיוס מאריוס ממונה כמפקד הפרובינקיה של נומידיה.
גאיוס מאריוס ומלחמתו נגד יוגורתה
מאריוס בנה צבא גדול מהשכבות הנמוכות של רומא ומבנות בריתה, הגיע עם צבאו לנומידיה ונחל הצלחות רבות בשדה הקרב.
לאחר נפילת קאפסה וערים נוספות שלח יוגורתה שליחים אל בוקכוס שקראו לו להגיע עם צבאותיו אל נומדיה לקראת מלחמה מול הרומאים.
כאשר נודע לו כי בוקכוס מתלבט, שיחד אותו והבטיח לו שליש מנומידיה.
בוקכוס נענה להצעה והגיע עם צבאו אל נומידיה ויצא יחד עם יוגורתה למתקפה על מאריוס.
למאריוס הגיע בינתיים מפקד צעיר ושמו סולה שזכה מיד לאהבתו של מאריוס ושל חייליו.
המתקפה בתחילה הצליחה אך מאריוס וסולה התאוששו במהרה והביסו את יוגורתה ובוקכוס.
עקב הכישלון במערכה כנגד גאיוס מאריוס וסולה, בוקכוס עבר צד וכרת ברית עם רומא, והקים מחנה לצבאו ולצבאו של סולה.
יוגורתה בתגובה שלח הודעה לסולה כי מעוניין הוא לציית לרומאים.
סולה אומר לבוקכוס כי אם הוא רוצה שימחלו לו על שירותו לצד יוגורתה, עליו להסגיר את יוגורתה.
למחרת קרא בוקכוס לשליחו של יוגורתה והעביר לו הודעה כי ניתן לסיים את המלחמה.
נקבע מקום למפגש, והשליחים משני הצדדים הגיעו.
אך סולה טמן מארב ליוגורתה וכאשר יוגורתה הגיע, אנשיו נשחטו והוא נאזק והובל לסולה אשר לקח אותו אל גאיוס מאריוס.
יוגורתה הובא לרומא שם הוא הובל בתוך ההמון אשר קרע מעליו את בגדי המלכות ואת עגיליו, תוך שאחת מאוזניו נכרתת.
הוא נשלח לצינוק ברומא שם הוא מת מרעב בשנת 104 לפנה"ס.
יוגורתה הוא גיבור סדרת הקומיקס "יוגורתה" מאת אמן הקומיקס הבלגי הרמן הופן, והמתארת את מלחמתו של שליט צפון אפריקאי נגד הרומאים.
יודאופולוניה היא תאוריית קשר אנטישמית הטוענת לתוכנית יהודית עתידית לשליטה יהודית על פולין.
שורשי הרעיון נעוצים בספרו של יוליאן אורסין ניימצ'ביץ משנת 1858, שלא זכה לעלות בשיח האנטישמי עד תחילת המאה ה-20. טאודור יסקה-חוינסקי ציין בספרו משנת 1912 כי היהודים מבקשים: "אם לא תניחו לנו להקים 'מדינה יהודית-פולנית' ואומה של 'אנשים יהודים-פולנים', נחנוק אתכם."
המיתוס הוחיה מדי פעם בפעם בהקשר לתוכנית בודנהיימר (הליגה של מזרח אירופה הברית ).
יודורה אליס ולטי הייתה סופרת אמריקאית שכתבה על הדרום האמריקאי.
הרומן שלה The Optimist's Daughter זכה בפרס פוליצר ב-1973. לוולטי הוענקה מדליית החירות הנשיאותית, בין פרסים רבים אחרים.
היא הייתה הסופרת הראשונה שעבודותיה פורסמו בעודה בחייה על ידי הספרייה של אמריקה, הוצאה לאור ללא מטרות רווח המתמחה בספרות אמריקאית קלאסית.
ביתה בג'קסון, מיסיסיפי הוגדר כאתר מורשת לאומי, והוא פתוח לציבור כמוזיאון.
היא גדלה עם אחיה הצעירים, אדוארד ג'פרסון וולטר אנדרוס.
אמה הייתה מורה, ובעזרתה פיתחה יודורה אהבה לקריאה.
אמה הייתה אומרת ש"כל חדר בבית שלנו, בכל זמן ביום, נמצא שם כדי לקרוא בו, או שיקריאו לו".
אביה, שעבד כמנהל בחברת ביטוח, אהב גאדג'טים ומכונות, ובהשראתו יודורה למדה לאהוב כל דבר מכני.
מאוחר יותר היא אף השתמשה בטכנולוגיה עבור הסמליות בסיפורים שלה, וגם הייתה לצלמת מסורה, כמו אביה.
בסמוך לסיום לימודיה בתיכון, יודורה עברה עם משפחתה לבית בו חייתה עד יום מותה.
את הבית, בסגנון טודור, עיצב ואייט ס.
הנדריק, וכיום הוא ידוע כבית יודורה ולטי.
מ-1925 עד 1927, ולטי למדה במיסיסיפי סטייט קולג' לנשים, ואז עברה לאוניברסיטת ויסקונסין כדי להשלים את לימודיה בספרות האנגלית.
לאחר מכן למדה פרסום ב אוניברסיטת קולומביה.
מכיוון שסיימה את לימודיה בשיאו של השפל הגדול, היא נאבקה למצוא עבודה בניו יורק.
מיד לאחר שוולטי חזרה לג'קסון ב-1931, אביה מת מלוקמיה.
היא לקחה עבודה בתחנת רדיו מקומית, וכתבה על החברה הגבוהה בג'קסון עבור עיתון בממפיס.
ב-1935 היא החלה לעבוד בתור אשת יחסי ציבור עבור אגף הממשל שיצר עבודות לאנשים שהושפעו מהשפל הגדול.
היא אספה סיפורים, ערכה ראיונות, וצילמה את חיי היום-יום במיסיסיפי.
היא גילתה את כל רובדי החיים בדרום, ושאבה ממה שלמדה על היחסים בין אנשים בכתיבת הסיפורים הקצרים שלה.
במהלך תקופה זו היא גם קיימה פגישות בביתה עם סופרים עמיתים וחברים, קבוצה לה קראה Night-Blooming Cereus Club.
שלוש שנים לאחר מכן, היא עזבה את עבודתה כדי לכתוב במשרה מלאה.
בשנת 1936, היא פרסמה את הסיפור הקצר "מותו של סוכן מכירות" בירחון הספרותי Manuscript, ובקרוב גם כתבי עת מובילים החלו לפרסם את סיפוריה, ביניהם הניו יורקר.
היא חיזקה את מעמדה בתור סופרת דרומית בעלת השפעה כאשר פרסמה את ספרה הראשון, אוסף סיפורים קצרים, A Curtain of Green.
היא מונתה לצוות ביקורת הספרים של הניו יורק טיימס, וזכתה במלגת גוגנהיים, אשר איפשרה לה לנסוע לצרפת, אנגליה, אירלנד, וגרמניה.
בזמן שהותה באירופה, היא שימשה לתקופה קצרה בתור מרצה מבקרת באוניברסיטאות אוקספורד וקיימברידג'.
ב-1960, היא חזרה הביתה לג'קסון כדי לטפל באמה המזדקנת ושני אחיה.
אחרי שנרצח מדגר אוורס, נשיא ה-NAACP במיסיסיפי, היא פרסמה סיפור, בשם "מאין מגיע הקול?" בניו יורקר, אותו כתבה בגוף ראשון בתור דמות המתנקש.
ב-1973 היא זכתה בפרס פוליצר עבור הרומן שלה, The Optimist's Daughter.
ב-1971 היא פרסמה אוסף צילומים שלה מתקופת השפל הגדול, שכותרתו One Time, One Place.
היא הרצתה באוניברסיטת הרווארד, ומאוחר יותר איגדה את חומרי הרצאותיה לסדרת ספרי זכרונות בכותרת One Writer's Beginnings.
היא המשיכה לחיות בבית המשפחתי בג'קסון אותה עד מותה מסיבות טבעיות ב-23 ביולי 2001.
בזמן שוולטי עבדה בתור אשת יחסי ציבור במנהל העבודות של רוזוולט, היא צילמה תמונות של אנשים מכל מעמד כלכלי וחברתי בזמן החופשי שלה.
צילומיה תיעדו את השפעת השפל הגדול על עניי מיסיסיפי.
חלק מסיפוריה הקצרים התבססו על צילומים אלו, ובהם "Why I Live at the P.O", אשר נכתב בהשראת אישה שהיא צילמה מגהצת בחדר האחורי של בית דואר קטן.
אף על פי שמאוחר יותר התמקדה בעיקר בכתיבה שלה, ולטי המשיכה לצלם עד שנות ה-50.
היא פרסמה בסך הכל יותר מארבעים סיפורים קצרים, חמישה רומנים, שלושה ספרים אוטוביוגרפיים, וספר ילדים אחד.
רומן הבכורה של ולטי, The Robber Bridegroom (1942), חרג מסגנונה הקודם, שכלל גישה פסיכולוגית, והציג דמויות סטטיות מהאגדות.
כמה מהמבקרים טענו שהייתה מודאגת לפלוש לטריטוריה של הענק הספרותי מצפון לה באוקספורד, מיסיסיפי - ויליאם פוקנר", ולכן כתבה ספר אגדות במקום ספר היסטורי.
אך רוב המבקרים והקוראים ראו בספר אגדה דרומית מודרנית, וציינו את הדמיון לתמות ולדמויות של האחים גרים.
הספר זוכה פרס הפוליצר מ-1972, The Optimist's Daughter, נחשב על ידי רבים לספרה הטוב ביותר של ולטי.
הוא נכתב שנים לאחר מרבית עבודתה.
המשורר הווארד מוס, כתב בניו יורק טיימס, שהספר הוא "נס של דחיסות, מסוג הספרים שהם קטנים בהיקפם אך עמוקים במשמעותם, המעניקים תגמול למפעל חיים שלמים".
העלילה מתמקדת במאבקיה של משפחה, כאשר בתו ואשתו השנייה של שופט מתעמתות אחת עם השנייה בחדר בית חולים, כשהשופט עובר ניתוח עיניים.
ולטי העבירה סדרת הרצאות באוניברסיטת הרווארד, ומאוחר יותר השתמשה בחומר כבסיס לסדרת זכרונותיה, שפורסמו בשם One Writer's Beginnings ב-1983. זה היה הספר הראשון שפורסם על ידי הוצאת אוניברסיטת הרווארד שזכה להיות רב מכר ברשימת הניו יורק טיימס (נשאר ברשימה לפחות 32 שבועות).
הספר גם הגיע למקום שני בפרס הספר הלאומי עבור ספרי עיון ב-1884.
בשנת 1992 הוענק לה את פרס ריאה לסיפור הקצר עבור מפעל חייה בכתיבת סיפורים קצרים.
ולטי הייתה חברה מייסדת באחוות הסופרים הדרומיים, שנוסדה בשנת 1987. היא גם לימדה כתיבה יוצרת במספר מכללות ובסדנאות.
ב-1990 סטיב דורנר קרא לתוכנת הדואר האלקטרוני שלו "יודורה", בהשראת סיפורה של ולטי "Why I Live at the P.O." ולטי היה על פי הדיווחים, "מרוצה ומשועשע" מהמחווה.
ב-1973, מדינת מיסיסיפי קבעו את 2 במאי בתור "יום יודורה וולטי".
כל אוקטובר, אוניברסיטת מיסיסיפי לנשים מארחת את "סימפוזיון הסופרים על שם יודורה וולט" כדי לקדם ולהוקיר את העבודה של סופרים דרומיים מודרניים.
קריץ קמפבל, פרופסור לפיסול ממיסיסיפי סטייט יוניברסיטי, עיצב ליין רהיטים בהשראת ולטי שהוצג עיתונים ומגזינים מובילים, בכללם Smithsonian, הניו יורק טיימס, לוס אנג'לס טיימס, וושינגטון פוסט, Elle, ובערוץ דיסקברי.
דיוקן של יודורה וולטי מוצג בגלריית הדיוקנאות הלאומית של מוזיאון הסמיתסוניאן; הדיוקן צויר על ידי חברה שלה, מילדרד נוגסטר וולף.
אהבה ראשונה, הוצאת כרמל, 2008
הלב של פונדר, הוצאת ספריית מעריב, 1984
מהַאנט יוגי אַדיטיַאנַת' (נולד אג'אי סינג בישׁט; 5 ביוני 1972) הוא איש דת ופוליטיקאי הודי הנתפש כמוביל קו של לאומנות הינדית.
הוא היה מוביל בולט מטעם מפלגת העם ההודית בבחירות של 2017 באוטר פרדש, והוכתר ראש השרים לאחר שהמפלגה ניצחה בבחירות.
הוא חבר ב מטעם גורקפור במשך חמש כהונות ברציפות מאז 1998. אַדיטיַאנַת' הוא גם "מהאנט" (הכומר הראשי) של המקדש ההינדי גורקנאת' מאת' שבגורקפור, תפקיד אותו החזיק מאז מותו של האב הרוחני שלו, מהאנט אביידינאת', בספטמבר 2014.
הוא גם המייסד של הינדו יובה ואהיני, תנועת נוער שהייתה מעורבת במספר עימותים קהילתיים אלימים.
קווין דוויין "יוגי" פרל הבן הוא כדורסלן אמריקאי, שמשחק בקבוצת צדביטה אולימפיה הסלובנית בעמדת הרכז.
פרל נולד וגדל באינדיאנפוליס שבאינדיאנה, ובין השנים 2008–2012 למד ב"תיכון פארק טודור" המקומי.
בשתי עונותיו האחרונות בקבוצת הכדורסל של התיכון, הוביל אותה לזכייה באליפות ליגת התיכונים השנייה של אינדיאנה; במשחק הגמר 2011 קלע 14 נקודות, מסר 6 אסיסטים והוריד 5 ריבאונדים, ובמשחק הגמר 2012 קלע 17 נקודות, מסר 12 אסיסטים והוריד 9 ריבאונדים.
בסיום עונת 2011/2012 נבחר להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, וסיים במקום השני בהצבעות לפרס "שחקן התיכונים המצטיין באינדיאנה" (Indiana Mr.
Basketball), אחרי הזוכה גארי האריס.
בשנת 2012 החל ללמוד באוניברסיטת אינדיאנה.
בכל 3 עונותיו האחרונות בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה הוביל את שחקניה הן בנקודות והן באסיסטים, עם ממוצעים כוללים של 17.0 נקודות ו-4.8 אסיסטים למשחק.
בעונת 2015/2016 הוליך את ה"הוז'רס" לשלב שמינית גמר טורניר אליפות המכללות (NCAA Sweet Sixteen), אך במשחק שמינית הגמר עצמו הפסידה הקבוצה מול אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בתוצאה 86–101, על אף משחק מצוין של פרל אשר קלע 25 נקודות.
בסיום אותה עונה נבחר לחמישיית העונה של מחוז Big Ten בפעם השנייה ברציפות, וכן לחמישיית ההגנה של המחוז.
לאורך תקופתו בקבוצת האוניברסיטה שיתף פעולה, בין היתר, עם שחקני ה-NBA לעתיד ויקטור אולדיפו, קודי זלר, נואה וונליי, אוג'י אנונובי ותומאס בראיינט.
לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA 2016, חתם פרל על חוזה מובטח-חלקית בברוקלין נטס.
בדצמבר 2016, לאחר 10 משחקים בלבד, שוחרר מברוקלין והצטרף לקבוצת הבת שלה מליגת הפיתוח של ה-NBA – לונג איילנד נטס.
ב-18 משחקיו עם לונג איילנד הציג יכולת טובה עם ממוצעים של 18.7 נקודות ו-5.8 אסיסטים למשחק.
בינואר 2017 חתם על חוזה ל-10 ימים בדאלאס מאבריקס, עקב פציעות של הרכזים דרן ויליאמס וג'יי.
במשחקו השני עם המאבריקס קלע 19 נקודות בניצחון מול קליבלנד קאבלירס, ובמשחקו הרביעי קלע שיא קריירה של 32 נקודות, כולל 9 שלשות, בניצחון מול פורטלנד טרייל בלייזרס.
יכולת הקליעה המוצלחת שהפגין במשחקיו הראשונים הרשימה את הנהלת המאבריקס, אשר החתימה את פרל על חוזה עד לסיום עונת .
בסיום עונת הרוקי שלו, במהלכה רשם ממוצעים של 10.0 נקודות ו-3.7 אסיסטים למשחק, נבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה.
בעונה העוקבת השתתף בכל 82 המשחקים של דאלאס, ותרם 10.2 נקודות בממוצע למשחק כמחליפו מהספסל של הרוקי דניס סמית'.
לקראת עונת חתם על חוזה לשנתיים בסקרמנטו קינגס.
בינואר 2021 חתם על חוזה ל-10 ימים בקליבלנד קאבלירס, במדיה שיחק בשני משחקים.
לאחר תקופה קצרה בקבוצת סולט לייק סיטי סטארס מליגת הפיתוח, חתם באפריל 2021 על חוזה בלוס אנג'לס קליפרס עד לסיום עונת .
באוקטובר 2021 חתם על חוזה בקבוצת פנאתינאיקוס היוונית.
יוגיאקרטה (באינדונזית: Yogyakarta, בשפת ג'אווה: ꦏꦸꦛꦔꦪꦺꦴꦒꦾꦏꦂꦠ, נהגה: [Nɑːjɒɡjəkɑːrtə], מכונה גם ג'וג'ה (Jogja) או ג'וג'אקרטה) היא בירת המחוז המיוחד יוגיאקרטה באי ג'אווה שבאינדונזיה.
יוגיאקרטה היא בירת סולטנות יוגיאקרטה ושימשה גם כבירת אינדונזיה בשנים 1946–1948 במהלך מלחמת העצמאות של אינדונזיה.
כעיר מלכותית היא עדיין נשלטת בידי בית מלוכה, והיא נחשבת כמרכז תרבותי חשוב לאומניות ג'אווה.
כמו כן היא ידועה כמרכז חינוכי באינדונזיה, והיא משמשת בית לאוניברסיטאות רבות ולסטודנטים רבים.
שורה של מיקומים בעיר הוכרזו ב-2023 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו בשם הציר הקוסמולוגי של יוגיאקרטה והאתרים ההיסטוריים שלו.
יוגיאקרטה נקראת על שם העיר ההודית איוגיה או איודיה, עיר הולדתו של ראמה, האל המיתולוגי מאפוס הראמאיאנה.
איוגיה פירושה "שלום, שגשוג, פריחה" (מילולית: א=לא, יוגיה=מלחמה) וקרטה פירושה "טוב, ראוי, מתאים" כלומר "עיר שראויה לשגשוג".
בתקופה הקולוניאליסטית נכתב שם העיר לעיתים קרובות כמו בכתיב הג'אווי ꦔꦪꦺꦴꦒꦾꦏꦂꦠ שנהגה: /ˌ Nɑːjɒɡjəkɑːrtə / עם הקידומת /Nga/.
באורתוגרפיה של אותה תקופה השם הנכון באלפבית הלטיני היה "ג'וג'קרטה".
במסגרת התהליכים שעברה האורתוגרפיה של השפה האינדונזית, העיצור /j / החל להיכתב כ-<y>, והעיצור /dʒ / החל להיכתב כ-<j>.
עם זאת, הותר לשמור שמות פרטיים ושמות גאוגרפיים באיות המקורי שלהם על פי האורתוגרפיה האינדונזית העכשווית.
כך שניתן לכתוב את שם העיר כ"יוגיאקרטה", שנאמן להגייתה המקורית ולכתיב הג'אווי, או כ"ג'וג'קרטה", שנאמן לכתיב ההולנדי הישן ומשקף את ההגייה העממית כיום.
אהרון דריזון, שביקר בעיר לפני 1990, אמר שאומנם שם העיר נכתב YOGYAKARTA אבל כולם קוראים, לעיר "ג'וגג'א" ו"ג'וגגאקארטה".
ממלכת מטאראם (המאה ה-8 עד ה-10 לספירה)
על פי כתובת צ'אנגאל כתובת בסנסקריט המתוארכת לשנת 732 לספירה, האזור שנקרא באופן מסורתי "מטאראם" הפך לבירת ממלכת מדאנג , שהוקמה על ידי המלך סנג'איה ממטאראם .
הכתובת נמצאה במקדש הינדי במרכז ג'אווה, 40 ק"מ מיוגיאקרטה וכ-20 ק"מ ממתחם המקדש המונומנטלי בורובודור.
מקדש הינדי זה עצמו היה בגבול בין האזור של שושלת סינג'איה ההינדית לאזור של שושלת שאילנדרא הבודהיסטית.
מטאראם הפכה למרכז של תרבות הינדית-בודהיסטית מתקדמת שהתקיימה במשך כשלוש מאות שנה בלב עמק נהר הפרוגו, במורדותיו הדרומיים של הר הגעש מראפי.
תקופה בה אנו עדים לבניית מקדשים רבים, בהם בורובודור ופראמבאנאן.
בסביבות שנת 929 לספירה, השליט האחרון בשושלת סנג'איה, המלך מ'פו סינדוק ממטאראם, העביר את מקום מושב הכוח של ממלכת מטאראם ממרכז ג'אווה למזרח ג'אווה ובכך הקים את שושלת איסיאנה .
הסיבה המדויקת למהלך עדיין לא ברורה, עם זאת התפרצות קשה מהר הגעש מראפי או מאבקי כוחות עם ממלכת סריוויג'איה שמקורה באי השכן סומטרה גרמו ככל הנראה למהלך.
היסטוריונים מציעים כי בתקופת שלטונו של המלך וואווה ממטאראם (924–929 לספירה), הר הגעש מראפי התפרץ והרס את בירת הממלכה במטאראם.
במהלך תקופת המג'פהיט, האזור סביב יוגיאקרטה המודרנית זוהה שוב כמטאראם והוכר כאחד משנים עשר מחוזות המג'פהיט בג'אווה שנשלטו על ידי דוכס שכינויו היה "בהרה מטאראם".
בתקופת שלטונו של המלך הרביעי של אימפריית המג'פהיט, המלך ההינדי הייאם וורוק (1350–1389) משושלת רג'אסה, בתואר הבהרה מטרארם החזיק אחיינו של המלך וחתנו ויקראמווארדהאנה , לימים המלך החמישי של מג'פהיט.
במאות ה-16 וה-17 הגיעה סולטנות מטאראם לשיאה, וקוטגדה (Kotagede) כיום מחוז בדרום-מזרח יוגיאקרטה, הוקמה ושימשה כבירת הסולטנות בשנים 1587–1613. לאחר מכן בתקופת שלטונו של הסולטן אגונג האניוקרוקוסומה (1613–1645) הפכה סולטנות מטאראם לממלכה הגדולה ביותר בג'אווה, והשפעתה הורחבה לכל מרכז ומזרח ג'אווה ואף לחלקים נרחבים במערב ג'אווה.
בירת הסולטנות החליפה מיקום שלוש פעמים, פעם אחת לעיר ששמה קרטה, פעם שנייה לעיר ששמה פלרד, שתיהן ממוקמות בנפת בנטול שבמחוז יוגיאקרטה של היום, ולבסוף עברה הבירה ל שבמרכז ג'אווה.
בשנת 1745 פרצה מלחמה בסולטנות מטאראם בין פאקובוונו השני, השליט האחרון של סורהקרטה, לבין אחיו הצעיר ויורש העצר לכס המלוכה, האמנגקובוונו הראשון שעוד כונה באותה תקופה הנסיך סוג'ונו מנגקובומי ולימים הפך לסולטנה הראשון של יוגיאקרטה כשייסד את בית המלוכה האמנגקובוונו , בית המלוכה ששולט ביוגיאקרטה עד היום.
המלחמה נמשכה ארבע שנים והעילה למלחמה הייתה הסכמתו של פאקובוונו השני לשיתוף פעולה עם חברת הודו המזרחית ההולנדית, תוך שהוא מוסר לידי ההולנדים חלק משטח מטאראם.
אחיו הצעיר הנסיך מנגקובומי, התנגד להסכם, מתוך דאגה שמא יהפוך העם לעבדים תחת השלטון ההולנדי.
במהלך המלחמה הביס הנסיך מנגקובומי את כוחותיו של פאקובוונו והכריז על ריבונותה של סולטנות יוגיאקרטה, תוך שהוא כובש את החלקים הדרומיים של סולטנות מטאראם לשעבר.
בתחילת 1755 פאקובוונו השני מת ממחלה, וב-13 בפברואר של אותה שנה, נחתמה אמנת גיאנתי (באינדונזית: Perjanjian Gianti) בין הנסיך מנגקובומי לבין חברת הודו המזרחית ההולנדית ובני בריתו של פאקובוונו השני, שהייתה האישור הסופי להקמת סולטנות יוגיאקרטה, ובית האמנגקובוונו ששולט ביוגיאקרטה עד היום.
ב-7 באוקטובר 1756 עברו הסולטאן האמנגקובוונו הראשון ובני ומשפחתו באופן רשמי לקראתון, אירועים אלה סימנו את סופה של סולטנות מטאראם, והולידו את היריבות בין סולטנות יוגיאקרטה לסולטנות סורהקרטה.
רק בשנת 1928 נבנה ה"קראתון" בצורתו המודרנית, שהוא מקום מושבו של הסולטן המכהן עד ימינו.
סולטנות יוגיאקרטה תחת השלטון הקולוניאלי (1800–1945)
ראשית המאה ה-19 כללה מספר אירועים חשובים שראשיתם בפשיטת הרגל של חברת הודו המזרחית ההולנדית ופירוקה, במקביל הולנד הפסידה לכוחותיו של נפוליאון בונפרטה בערך באותה תקופה, וטריטוריות שהיו בשליטת הולנד עברו תהפוכות כשב-14 בינואר 1808, הפך הרמן וילם דנדלס למושל הכללי של הודו המזרחית ההולנדית בשליטת צרפת.
שמועות על תוכניותיו ביוגיאקרטה להתססת מרד גרמו לאי נוחות בקרב השלטונות הקולוניאליים.
וב־20 ביוני 1812 כוח בריטי בן 1,200 חיילים בהובלתו של תומאס סטמפורד ראפלס יצא לתקוף את עיר המלוכה.
הג'אווניסים שהופתעו מההתקפה, נכנעו בקלות, ויוגיאקרטה נפלה ביום אחד, העיר נהרסה וארמונה נבזז והאירוע הותיר את הסולטנות חסרת כוח והשפעה.
האמנגקובוונו השני נלכד והוגלה לפננג ובנו מונה שוב לסולטן תחתיו.
בתקופתו הבריטים שינו מהיסוד את סולטנות יוגיאקרטה, כשקרעו ממנה שטחים רבים.
בנובמבר 1814 נפטר האמנגקובוונו השלישי ובמקומו מונה בנו איבנו ג'ארוט האמנגקובוונו הרביעי שהיה רק בן 10, ועל כן מונה לו אפוטרופוס, דודו הנסיך נוטוסוקומו עד שיגיע לבגרות.
בשנת 1820, בהגיעו לגיל 16, הועברו לידיו מלוא הסמכויות, אך לאחר 3 שנים בלבד בתפקיד הוא נפטר.
בשנת 1823 מונה תחתיו בנו, גטהוט מנול האמנגקובוונו החמישי, בגיל 3 בלבד.
עקב גילו הצעיר של הסולטן החדש הוקם חבר נאמנים שהורכב מאימו, סבתו ודודו שניהל את ענייניה המשפטיים והכספיים של הסולטנות בעוד העניינים המנהליים הופקדו בידי פאטיה דנורג'ו השלישי, תחת פיקוח הולנדי.
ב-1826 עם רוח גבית של מלחמת ג'אווה שב מהגלות אבי סבו של הסולטן האמנגקובוונו החמישי - האמנגקובוונו השני וקיבל לידיו את סמכויות הסולטנות אולם את המלחמה כל העת המשיך להנהיג הנסיך דיפונגורו.
ב-1828 נפטר האמנגקובוונו השני והסמכויות שבו לנינו וחבר הנאמנים שלו.
המלחמה גבתה מחיר כבד מההולנדים שנאלצו לשלוח עוד ועוד כוחות, עד שבמרץ 1830 הצליחו ההולנדים להכניע את דיפונגרו והגלו אותו, והסדר שב על כנו.
ב-1836 עת מלאו להאמנגקובוונו החמישי 16 שנים הוא קיבל את מלוא הסמכויות בסולטנות.
והמשיך לשלוט ביציבות יחסית עד שנפטר ב-1855 אך כיוון שנפטר ללא בן עבר השלטון לאחיו מוסטוג'ו האמנגקובוונו השישי.
8 שנים לפני שעלה לשלטון בשנת 1847 נשא לאישה האמנגקובוונו השישי את בתו של פאקובוונו השמיני סולטן סורהקרטה, מה שהביא לקיצו של סכסוך בן 100 שנים ביו שתי הסולטנויות היריבות, מדיניות זו של הרחבת השלום עם העמים השכנים המשיכה כשנשא לאישה גם את בתו של מלך ברוניי.
מול ההולנדים המשיך האמנגקובוונו השישי את מדיניות המלחמה הפסיבית שניהל אחיו אף על פי שטרם עלייתו לשלטון התנגד למדיניות זאת ודרש לנהוג בתקיפות בכובש הזר.
בשנת 1867 פקדה את יוגיאקרטה רעידת אדמה בעוצמה של 6.8 בסולם ריכטר שגרמה למותם של 500 איש, להרס של 327 מבנים, ולנזק רב לארמון.
הרעידה הייתה כה טראומטית שהסולטן ביקש מיועציו לא להזכיר אותה ועל כן היא נעדרת מיצירתם של משוררי החצר ומופיעה רק בדברי זכרונות.
ב-1877 נפטר האמנגקובוונו השישי, אשתו הראשונה לא ילדה לו בנים על כן השלטון עבר לבנו מאשתו השנייה מורטג'ו האמנגקובוונו השביעי, בתקופתו ידעה יוגיאקרטה צמיחה גדולה כאשר התיעוש הגיע לאי, 17 מפעלי סוכר הוקמו כמו גם מסילות רכבת וכבישים, המודרניזציה החלה לתת את אותותיה והאוניברסיטאות החלו לפרוח.
היחסים עם ההולנדים היו לא רעים בימיו של האמנגקובוונו השביעי והוא אפילו שלח את בנו ללמוד בהולנד.
התפתחות נוספת שמיוחסת לתקופת האמנגקובוונו השביעי היא יציאת האומניות אל מחוץ לארמון בעיקר אומניות הריקוד והמחול המסורתיים, בתי ספר בתחום החלו להיפתח בעיר ופתחו את שעריהם לבני מעמדות שלא נמנו עם סביבת הארמון.
בנוסף הלך הרוח ששרר בתקופת האמנגקובוונו השביעי נתן לגיטיצמציה להקמת ארגונים חברתיים, דתיים ופוליטיים, שהיוו התשתית להקמת המדינה האינדונזית בהמשך.
בתחילת המאה ה-20 התערבותה של הולנד בנעשה ביוגיאקרטה התגברה והצרה את צעדי הסולטן ולמעשה רוקנה מתוכן את הסולטנות, ב-1921 נפטר האמנגקובוונו השביעי והשלטון עבר לבנו הרביעי סוג'אדי האמנגקובוונו השמיני לאחר ששלושת בניו הראשונים נפטרו.
האמנגקובוונו השמיני שעלה לכס הסולטן בשלב שבו מעמדה והשפעתה של הסולטנות ירדו באופן דרסטי השתדל להמשיך את רוחו של אביו כשתמך בהשקעה בתשתיות של חינוך ואומנות, ושלח את גם הוא את בנו ללמוד בהולנד, כמו כן הוא תמך בפיתוח התשתיות ומערכת הבריאות ביוגיאקרטה.
ב-1939 הוא נפטר ולאחר מותו מונה בנו דורוג'אטון האמנגקובוונו התשיעי לסולטן.
עידן הרפובליקה של אינדונזיה (1945–הווה)
ב-17 באוגוסט 1945 הכריז סוקרנו על עצמאותה של הרפובליקה האינדונזית, הסולטן האמנגקובוונו התשיעי שלח מייד מכתב לסוקארנו ובו הביע את תמיכתו במדינה שזה עתה נולדה באינדונזיה והכריז על סולטנות יוגיאקרטה כחלק מהרפובליקה האינדונזית.
סולטנת סורהקרטה עשתה כך גם כן, ושתי הממלכות הג'אווניות קיבלו בהתאם סטטוסים מיוחסים כ"מחוזות מיוחדים" ברפובליקה האינדונזית.
עם זאת, בגלל התקוממות בסורהקרטה, איבדה סולטנות סורקרטה את מעמדה המינהלי המיוחד בשנת 1946 והוכפפה למחוז מרכז ג'אווה.
תמיכתה של יוגיאקרטה הייתה חיונית במאבק לעצמאות אינדונזית במהלך המהפכה הלאומית האינדונזית (1945–1949).
העיר יוגיאקרטה הפכה לבירת הרפובליקה האינדונזית בשנים 1946 עד 1948, לאחר נפילת הבירה ג'קרטה לידי ההולנדים.
מאוחר יותר פלשו ההולנדים גם ליוגיאקרטה, מה שגרם להעברת בירת הרפובליקה פעם נוספת, הפעם מחוץ לג'אווה כשב-19 בדצמבר 1948 עברה הבירה לבוקיטינגי שבמערב האי סומטרה.
המתקפה הכללית ב-1 במרץ 1949 הביאה לניצחון חטוף של האינדונזים בפקוד סוהארטו על ההולנדים, שהחזיק בעיר כ 6 שעות ממשעה 6 בבוקר עד לצהרים, לפני שנהדפו כוחותיו ממנה, על ידי ההולנדים.
וב-29 ביוני 1949 בעקבות לחץ של האו"ם, נסגו כלל הכוחות ההולנדים מיוגיאקרטה.
שם שוחרר סוקארנו, ב 6 ביולי 1949. בעקבות תרומתה המשמעותית להישרדות הרפובליקה האינדונזית, גם לאחר שהסתיימה המלחמה נותרה יוגיאקרטה עם המעמד האוטונומי של "מחוז מיוחד", מה שהפך אותה למחוז היחיד באינדונזיה שבראשו עומדת מונרכיה מוכרת.
הפיכתה של יוגיאקרטה לחלק מאינדונזיה לוותה בשינויים אדמיניסטרטיביים בעיר כשב-1947 מונה לעיר ראש עיר שהיה אחראי על ניהולו של המחוז והעיר, והסולטן המשיך בתפקיד שהוא יותר ייצוגי.
שנות ה-60 וה-70 ביוגיאקרטה הושפעו רבות מהתהפוכות הפוליטיות שהתרחשו באינדונזיה כשסוקרנו הודח מהשלטון בידי סוהארטו ואינדונזיה חוותה צמיחה כלכלית שבאה לידי ביטוי גם בצמיחת התעשייה ביוגיאקרטה, יחד עם צמיחה נוספת במוסדות האקדמיים בעיר שהבולטת שבהם היא אוניברסיטת גדג'ה מדה שנחנכה ב-1949 וצברה תאוצה במקביל לצמיחה של יוגיאקרטה.
ב 27 במאי 2006, בסביבות השעה 05:53:58 בבוקר לפי זמן אינדונזיה המערבי, רעדה האדמה ביוגיאקארטה במשך 57 שניות, בעוצמה של 5.9 לפי מקור אינדונזי או 6.3 לפי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, המוקד היה בעומק 12.5 קילומטרים.