tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פאמפקין ספייס או פמפקין פאי ספייס או תבלין דלעת או תבלין פאי דלעת, היא תערובת תבלינים אמריקאית, הנקראת כך מאחר שהיא לרוב משמשת לפאי דלעת.
תערובת התבלינים מזכירה בטעמה את תערובת Mixed Spice, תערובת בריטית של תבלינים מתוקים, ואת התערובת מימי הביניים בשם Powder-douce.
לרוב מרכיבי תערובת הפאפמקין ספייס הם:
התערובת מתאימה לא רק למאפים מתוקים אלא גם כתערובת תיבול כללית בבישול.
נהוג לתבל איתה מגוון של מאכלי חורף: מנות, תבשילים ומשקאות חורפיים, מתוקים או מלוחים.
שילוב של תבלינים המרכיבים את התערובת הזו לצורך הוספת טעמים וריחות למאכלים, היו ידועים עוד בתקופת ימי הביניים.
בספר צרפתי משנות ה-90 בשם Le Ménagier de Paris יש מתכון להכנת תערובת תבלינים של זנגביל, קינמון, סוכר וגרגירי גן עדן.
תערובות תבלינים דומות נקראו לפעמים גם Powder-douce או "אבקה מתוקה".
רשת סטארבקס החלה לעשות שימוש בתערובת להכנת משקה אותו כינו פאמפקין ספייס לאטה (Pumpkin Spice Latte).
על פי נתוני החברה, מאז השקתו של הטעם הביאה מכירתו לרווחים של לפחות 80 מיליון דולר בשנה.
ב-2022 פרסמה חברת המחקר נילסן כי סטארבקס מוכרת 20 מיליון יחידות פאמפקין ספייס לאטה מדי שנה.
הפאנאוויה טורנדו (Panavia Tornado) הוא מטוס קרב המיועד לתקיפה/יירוט שתוכנן במשותף על ידי בריטניה, גרמניה ואיטליה, ומשרת בחילות האוויר שלהן, וכן בערב הסעודית.
תכנון המטוס החל בשנת 1967 על פי החלטת שלוש הממשלות שלעיל כדי להחליף את מטוסי אינגליש אלקטריק לייטנינג ואת מטוסי פנטום II.
המטוס נכנס לשירות בשנת 1982 בטייסת 9 של חיל האוויר המלכותי הבריטי.
המטוס תוכנן על ידי קבוצת החברות "פאנאוויה" (Panavia) המאגדת את החברות: "בריטיש אירוספייס" הבריטית (British Aerospace), "מסרשמיט-בולקואו-בלוהם" (MBB) הגרמנית ו"אלניה אווירונאוטיקה" (Alenia Aeronautica) האיטלקית.
בתחילה, גם הולנד הייתה שותפה בקבוצת החברות שהוקמה ב-29 במרץ 1969, אך פרשה ממנה ב-1970. בריטניה וגרמניה מחזיקות ב-42.5% מהבעלות כל אחת, ואילו איטליה מחזיקה ב-15%.
ב-1970 הוקמה במקביל חברת "טורבו יוניון" (Turbo-Union) המייצרת את מנועי המטוס.
40% מהחברה בבעלות "רולס-רויס" הבריטית, 40% בבעלות "מ.טי.יו." (MTU) הגרמנית, ו-20% בבעלות "אוויו" (Avio) האיטלקית (לשעבר "פיאט תעופה").
כ-992 מטוסים יוצרו בסך הכול עבור שלוש המדינות, והן ערכו אימונים משותפים רבים.
המטוס נמכר גם לערב הסעודית, המדינה היחידה מחוץ למדינות היוזמות שרכשה את המטוס במסגרת עסקת נשק אל-יממה .
משה ארנס, התריע על הסכנה הצפויה לישראל ממכירת המטוסים לערב הסעודית, וראש הממשלה שמעון פרס שלח מברק מחאה לראש ממשלת בריטניה, מרגרט תאצ'ר.
עם זאת עורך בטאון חיל האוויר, אורי דרומי, סבר שהביצועים של ה"פאנאוויה טורנדו" היו נחותים לעומת מטוסי חיל האוויר ה-F-15 וה F-16. בשנת 2003 נחשף כי הבריטים שילמו שוחד של עשרות מיליוני ליש"ט בכדי לזכות בעסקה.
הטייס יושב בתא הקדמי והנווט/מפעיל מערכות באחורי.
זהו מטוס רב-משימתי עם כנף בעלת משיכה משתנה.
המדינות השותפות בפרויקט מתחלקות בייצורו.
כך למשל, איטליה מייצרת את הכנפיים, בריטניה וגרמניה את שלד המטוס ובריטניה את חרטום המטוס.
הגאיי המטוס הם מהדור החדש, המקובל כיום ברוב מטוסי הקרב, ונמצאים תחת שליטת מחשב בשיטת טוס-על-חוט, ולא בחיבור מכני ישיר לפעולות הטייס.
עם זאת, קיימת מערכת מכנית לגיבוי במקרה של תקלה במחשב המטוס.
מערכת זו מאפשרת למטוס לטוס בגובה נמוך ובמהירות גבוהה, יכולת שהייתה חדשה למדי כאשר התחיל ייצור המטוס.
המטוס מצויד במערכות אלקטרוניות רבות המאפשרות מעקב והשמדה של מטרות ובמקביל הגנה על המטוס.
המערכות כוללות טייס אוטומטי, מערכת ניווט GPS ומגוון רחב של אמצעי נשק אפשריים לנשיאה.
טיסת הבכורה של המטוס נערכה ב-14 באוגוסט 1974. ביולי 1976 נחתם הסכם הייצור הסדרתי הראשון, והחל הייצור בגרסאותיו השונות, לפי צרכיו ודרישותיו של כל אחד מחילות האוויר של המדינות היצרניות.
המטוס המתוכנן להיות יורשו של הטורנדו במדינות אלו (ואף במספר מדינות אירופאיות נוספות) הוא ה"יורופייטר טייפון".
קיימות שתי גרסאות עיקריות למטוס הטורנדו: דגם התקיפה GR1 (המכונה גם IDS) ודגם היירוט F3 (המכונה גם ADV).
בתחילה יוצרה גרסת יירוט שנקראה F2 (יוצרו רק 18 מטוסים מדגם זה), אך עד מהרה הסתבר כי היא לוקה בבעיות גדולות, בעיקר בתחום המכ"ם.
המטוסים קורקעו והוסבו מאוחר יותר לגרסת ה-F3. גרסת ה-F3 נועדה למשימות עליונות אווירית.
היא מצוידת בשני תותחי "מאוזר BK-27" (Mauser) בקוטר 27 מ"מ, ובמכל דלק גדול יותר מהגרסה השנייה.
היא גם בעלת מכ"ם חזק יותר, מדגם "AI.24 פוקס־האנטר" (Foxhunter) ויכולה לשאת טילי "סיידווינדר" או "AIM-120 אמראם".
גרסת ה-GR1 היא גרסת התקיפה של המטוס.
גרסה זו מצוידת בתותח אחד בלבד (מאותו הסוג) ובאותו סוג מכ"ם (פוקס־האנטר) שתפקידו העיקרי הוא "מעקב־קרקע" על מנת לאפשר למטוס טיסה בגובה נמוך.
גרסאות ה-GR מסוגלות לשאת בתור חימוש פצצות־מונחות־לייזר מסוג "פּייב־וואיי" (Paveway) מסוג 2 או 3 וכן טילי אוויר-אוויר להגנה עצמית מסוג "AIM-9 סיידווינדר".
בנוסף, קיימת גם גרסת ביון ואיסוף מודיעין, גרסת ה-ECR.
ב-1994 החליט משרד ההגנה הבריטי על שדרוג דגם זה בצורה מקיפה, והגרסה המשודרגת נושאת את השם GR4.
כנף המטוס היא "כנף־משיכה־משתנה" (בדומה למטוס "F-14 טומקט").
הכנף יכולה לשנות את הזווית שלה ביחס לגוף המטוס.
ישנן שלוש זוויות אפשריות בהתאם למהירות המטוס: 67 מעלות במהירות גבוהה, 45 מעלות למהירות ביניים ו-25 מעלות עבור מהירות נמוכה.
שינוי זווית הכנפיים מאפשרת למטוס להמריא ולנחות ממסלולי המראה קצרים יחסית, אך גם להגיע למהירויות גבוהות בעת טיסה.
המטוס מצויד בשני מנועי סילון מסוג "Turbo-Union RB-199" בעלי כח דחף של 36.5kN במהירות שיוט ו-83kN בהפעלת מבער אחורי.
הנעה: 2 × מנוע טורבו־מניפה מסוג טורבו־יוניון "Turbo-Union RB199-34R" סימן־103 עם מבער אחורי
טווח מקסימלי: 3,890 ק"מ (2,417 מייל) עם ארבעה מכלי דלק נתיקים
מנשאי חימוש: 4 מנשאים למטען כבד מתחת לגוף המטוס ו-4 מנשאים בשתי הכנפיים, בעלי יכולת נשיאה של 9 טון סה"כ
6 טילי אוויר־קרקע AGM-65 מאבריק
12 טילי ברימסטון נגד טנקים (Brimstone)
4 טילים נגד קרינה AGM-88 הארם
פצצות מונחות מערכת GPS/אלקטרו־אופטית HOSBO (HOPE/HOSBO)
פצצות מונחות־לייזר (LGB) "פּייב־וואיי" (Paveway)
הפאנאתנאיה היה הפסטיבל העתיק והחשוב ביותר באתונה העתיקה ואחד החגים החשובים ביותר ביוון כולה.
הוא היה החג שבו הפגינה אתונה, ומאוחר יותר האימפריה האתונאית, את עוצמתה מול יוון כולה.
הפסטיבל התקיים כל שנה בחודש הראשון של השנה האטית אשר נקרא הקטומביון (Ἑκατομβαιών).
אחת לארבע שנים הפסטיבל נחוג בצורה מפוארת יותר ונקרא הפאנאתנאיה הגדולה.
הפסטיבל נחוג בין ה-24 ל-29 בחודש הקטומביון (יוני-יולי).
הוא נוסד לפי המסורת, על ידי ארכתאוס (Erechtheus), מלכה הקדום של אתונה, כחגיגות דתיות מלוות במרוץ מרכבות ותחרויות רכיבה, לכבודה של האלה אתנה פוליאס מגינת העיר.
לפי פלוטרכוס, תסאוס שינה את שם הפסטיבל מאתנאיה לפאנאתנאיה, לאחר שאיחד את אתונה והיישובים סביב לה לפוליס אחת, וקבע את הפסטיבל כחג משותף לכולם.
הפסטיבל עבר שינוי משמעותי בתקופת שלטונו של פייסיסטראטוס (566 לפנה"ס).
למרוץ המרכבות ותחרויות הרכיבה התווספו תחרויות ספורט - המשחקים הפאן-אתנאיים, כנראה בגלל רצונו של פיסיסטרטוס לייצר מקבילה איונית שתתחרה במשחקים האולימפיים הדורים.
הפאנאתנאיה במתכונתה הישנה נחגגה מדי שנה כפאנאתנאיה הקטנה והמקומית, ואחת לארבע שנים נחוגה הפאנאתנאיה הגדולה - ברוב עם והדר.
פריקלס הוסיף לפאנאתנאיה תחרויות מוזיקה והקים את האודיאון - מבנה קונצרטים, במיוחד למטרה זו.
מתקופתו ואילך, כללו התחרויות בפאנאתנאיה תחרויות מוזיקה, תחרויות ספורט ותחרויות רכיבה לסוגיהן (שלא היו במשחקים האולימפיים).
המנצח בתחרויות המוזיקה במקום הראשון זכה בכתר מזהב, והמנצחים בתחרויות הספורט עוטרו בזרים מעלי זית מהעצים המקודשים באתונה וכדי שמן מאותם עצים.
כדים רבים כאלה נמצאו בחפירות, על צידם האחד תמונת אתנה ובצידם השני תמונת הספורט שבו זכו בפרס.
הטקס הדתי נחגג בפאר רב.
האימפריה האתונאית כולה תרמה את חלקה לקורבן הגדול - הֶקָטוֹמְבֶּה (hekatómbē) קורבן מסורתי בטקס דתי חגיגי במיוחד, שבו זובחים לאלים 100 בני בקר.
כל מושבה וכל עיר חסות שלחה משלחת ובהמות לקורבן.
ביום הגדול של המשתה (ה-28 להקטומביון), התקיימה תהלוכה גדולה ובה השתתפו הכוהנים ועוזריהם, פרשים, נציגים מכל רחבי האימפריה, ותושבים מאתיקה כולה לרבות נשים (חריג בנוף האירועים הציבוריים ביוון העתיקה).
בתהלוכה נישא הפֶּפְּלוֹס (peplos), גלימת השרד החדשה של האלה, הגלימה המפוארת הייתה בצבע הזעפרן (כתום זהוב), והייתה מעוטרת בריקמת יד המתארת תמונות מהקרב בין האלים לענקים, בהשתתפות אתנה.
היא נישאה על מתקן דמוי מפרש מתוח ברחובות העיר, אל מקדש הפרתנון באקרופוליס.
הטקס הסתיים בהגשת הגלימה והקרבת הקורבן הגדול.
בפרתנון, מקדשה של אתנה, אשר נבנה מחדש בתקופת פריקלס אחרי שנהרס על ידי הפרסים, הוצגה באפריז הפנימי, תמונה מרהיבה וצבעונית של תהלוכת הפאנאתנאיה ומשתתפיה השונים - תהלוכת החגיגה לאחר הניצחון של אתונה מנהיגת האימפריה היוונית החדשה.
פאנארט הוא סוגת אמנות הנוצרת בהשראת סדרת טלוויזיה, ספר או סרט, בדומה לפאנפיקשן (ספרות חובבים).
המילה "פאנארט" (Fanart) מגיעה מצירוף המילים Fan, מעריץ או חובב, ו-Art, אמנות.
באינטרנט קיימות גלריות פאנארטים רבות של אמנים שונים, הנעשות בהשראת פאנדומים (קהילת מעריצים) ביניהם הארי פוטר, שר הטבעות, דוקטור הו, מלחמת הכוכבים, מורטל קומבט, משחקי מחשב, תוכניות וסרטי אנימה ועוד.
יצירות פאנארט מתבטאות בין השאר בציורים ותמונות של גיבורים, דמויות ומקומות מיצירות ספרות, קומיקס, קולנוע, טלוויזיה ועוד.
בשל היות הפאנארט צורת אמנות חזותית שמתארת דמויות, מקומות או סצנות מתוך יצירה קיימת אחרת, קשה להצביע על נקודה ספציפית בציר הזמן ולמקם בה את תחילת התופעה.
עצם ההגדרה של המונח מאפשר לראות ביטויים שלו כבר מתקופות עתיקות בהיסטוריה: למשל, ציורי כדים מיוון העתיקה המתארים סצנות מה"איליאדה" אינם ממחישים רעיון מקורי של הצייר או הכדר, אלא מהווים איור לסיפור ידוע שחובר על ידי הומרוס.
הציור "הסעודה האחרונה" של לאונרדו דה וינצ'י מהמאה ה-15 אינו מתאר סצנה או דמויות שהגה אותה האמן, אלא מתבסס על עלילה מתוך הברית החדשה, שחוברה מאות שנים לפניו.
בשני המקרים, כמו שגם ניתן לראות ביצירות רבות אחרות לאורך תולדות האמנות, מדובר באיור המתבסס על יצירה כתובה שהפכה להיות פופולרית ומקובלת מספיק על ידי קבוצת אנשים מסוימת, כך שהביטוי החזותי לאותה יצירה היה מובן לכל.
עם זאת, כיום המונח "פאנארט" מתייחס בעיקר לסוגת אמנות מעולם התרבות והמדיה המודרניים והעכשוויים, ונוהגים לראות את ניצניו בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, בעיקר עם הופעת סדרת הטלוויזיה "מסע בן כוכבים", סדרת הסרטים "מלחמת הכוכבים", וספרים כמו "שר הטבעות".
היצירות הללו, שהפכו לפופולריות, הובילו חלק מקהל המעריצים לצייר דמויות או סצנות מתוכן, ולפרסם אותם בפאנזינים (כתבי עת עצמאיים שנוצרו ונצרכו על ידי מעריצים), ואשר עסקו בפאנדומים שונים וכללו בעיקר פאנפיקשנים (ספרות חובבים).
מכיוון שטכנולוגיית הדפוס הייתה מסובכת ויקרה בשנים ההן, רוב הפאנזינים הסתפקו בלהכיל פאנארטים מצומצמים בשחור-לבן שהודפסו בשיטת הסטנסיל, כאשר רק איור הכריכה צבעוני.
פאנזינים מסוימים נמנעו מלהכיל פאנארטים בגלל העלות הגבוה של ההדפסה והכילו רק פאנפיקשנים, אבל אחדים הכילו ציורים צבעוניים שנעשו בהדפס משי וכך נחשבו ליוקרתיים יותר.
במהלך שנות ה-80 וה-90 צצה תופעה דומה גם במזרח: תרבות האנימה והמאנגה ביפן השפיעה על יוצרים חובבנים או מתחילים להכין מאנגות קצרות המבוססות על סדרות נודעות, אשר נקראו "דוג'ינשי" (יפנית: 同人誌).
יוצרים אלו השתמשו בדמויות מהיצירות המקוריות, ציירו אותן בסגנון שלהם והכינו עלילה קצרה שהכילה ברוב המקרים תכנים פורנוגרפיים.
כמו הפאנזינים, גם עבודות הדוג'ינשי נמכרו בחוגים מצומצמים, בעיקר בקרב מעריצי הסדרה.
באותן השנים תרבות האוטואקו ביפן החלה לחלחל ביתר שאת אל המערב, כאשר ארצות הברית ומדינות אחרות, ביניהן גם ישראל, רכשו זיכיונות לשידור סדרות אנימה.
תופעה זו, שהתרחשה במקביל להתרחבות השימוש במחשבים ובצמיחתו של האינטרנט, הובילה לעלייה משמעותית בכמות יצירות הפאנארט, בעיקר בקרב צעירים.
פיתוחן של טכנולוגיות ותוכנות גרפיות חדשות כגון משטח הרישום הדיגיטלי והפוטושופ עזרו לאמנים לצייר ישירות על המחשב ולהפיץ את ציוריהם באינטרנט, ללא צורך בייצור, סריקה, הדפסה והפצה פיזית.
בתחילת שנות ה-2000, יוצרי הפאנארט שיתפו יצירותיהם בפלטפורמות ציבוריות כלליות כגון בלוגים ופורומים, אבל במקביל נוסדו אתרים מיוחדים להעלאת יצירות אמנות, מקוריות ופאנארט, המפורסם שבהם הוא DeviantArt.
לקראת העשור השני של המאה ה-21, עם התפתחותן המואצת של הרשתות החברתיות, עברו יוצרים רבים להעלות יצירותיהם לאתרים כמו פייסבוק, טוויטר, אינסטגרם וטאמבלר, בעיקר משום שברשתות החברתיות החשיפה קלה וזמינה יותר, קלה לתקשורת עם חברים ומעריצים אחרים, ומאפשרת פונקציות נוספות שאתרים כדוגמת DeviantArt לא יכלו לספק.
פאנארט, כמו כל יצירת מעריצים, הוא למעשה סוג עבודה שאינה מקורית, ולכן קיימת האפשרות שהוא יכול להפר זכויות יוצרים.
אבל בניגוד לפאנפיקשן, היכולת של הפאנארט להפר זכויות יוצרים אינה חד-משמעית כל כך, ותלויה ביצירה המקורית עליה היא מתבססת ובתוצר הסופי שלה.
מהסיבה הזו קרה שדווקא יוצרי פאנפיקשנים נתבעו פעמים לא מעטות על ידי יוצרים מקוריים, כמו מקרה התביעה המפורסם של הסופרת אן רייס נגד כותבי הפאנפיקשנים על "כרוניקות הערפדים" שלה.
פאנארט, לעומת הפאנפיקשן, הוא צורה של אמנות חזותית ולכן כל ציור של דמויות או סצנות לאו דווקא יתפרש באופן מיידי כאיור ליצירה מקורית כלשהי.
לשם דוגמה, כל כותבי הפאנפיקשנים שכותבים על הארי פוטר יכתבו את שם הדמות באותן האותיות בדיוק כפי שכתבה אותן ג'יי קיי רולינג.
אבל אמנים שרוצים לצייר את הארי פוטר יכולים לבסס את הציור שלהם על מקורות שונים: תיאור טקסטואלי, איור רשמי או סרטים.
מכיוון שסדרת הספרים זכתה לאדפטציות מוכרות ומוצלחות כמו סדרת הסרטים "הארי פוטר", אמנים רבים מבססים את הציורים שלהם על המראה החיצוני של הדמויות כפי שהן מגולמות על ידי השחקנים.
אך אם היה מדובר ביצירה כתובה שלא זכתה לאיורים או לאדפטציות ויזואליות, האמנים היו צריכים לצייר את הדמויות לפי הבנתם את הכתוב, ולכן היו נוצרים ציורים שונים ומגוונים שמתארים כביכול את אותה הדמות, אך נראים שונה, ולכן אין באמת שום יכולת להוכיח שהציור מתאר רעיון ששייך למישהו אחר.
(לדוגמה, סדרת הספרים הנודעת "הרואים למרחק" של רובין הוב לא זכתה לאדפטציה ויזואלית, אך קיימות יצירות פאנארט רבות עבורה, כאשר אופי התיאור של הדמות הראשית משתנה מאמן לאמן.
ללא תיאור טקסטואלי המתאר ישירות את השם של הדמות או של הסיפור, אי אפשר לדעת מי מתואר בציור.)
עם זאת, במקרה בו היצירה המקורית אינה טקסטואלית אלא חזותית, כמו למשל סרט מצויר או קומיקס, הרי שפאנארט ליצירה כזו יתאר בהכרח את עיצוב הדמויות או המקומות כפי שהם תוארו על ידי היוצר המקורי, וכך יכולות להיווצר בעיית הפרת זכויות היוצרים, במיוחד אם יוצר הפאנארט מבקש להרוויח מהציורים שלו.
ביטוי לכך אפשר לראות באתרים המהווים פלטפורמה לאמנים למכור את העבודות שלהם, אשר בתנאי השימוש מזהירים אותם על כך שחל איסור למכור ציורים שמפרים זכויות יוצרים.
לאור התרחבות התופעה של עבודות המעריצים ברשת, הולכת ומתגבשת התפיסה החברתית כי יש לאפשר למעריצים להכין עבודות על היצירות המקוריות שאהבו, ללא חשש שיאשימו אותם בהפרת זכויות יוצרים.
הסייג כולל גם אפשרות של יצירות "טרנספורמטיביות" (למשל, סגנון טרנספורמטיבי ידוע מאוד הוא פרודיה ליצירה).
אבל בשנים האחרונות, בעיקר בגלל השפעות עידן האינטרנט והגלובליזציה, המונח התחיל להתרחב ולכלול סוגים נוספים של יצירות המבוססות על מקור אחר (למשל, רמיקסים של שירים או עריכה של וידאו), ובהדרגה מתחיל לקבל גם עבודות מעריצים.
תנועה ידועה הפועלת בתחום היא "הארגון ליצירות טרנספורמטיוביות" (Organization for Transformative Works) - ארגון ללא מטרות רווח הממוקם בארצות הברית ומבקש לבסס את מעמד יצירות המעריצים (בין אם ספרות, ציור, וידאו או אחר) בתודעה החברתית ואפילו לתת להם תוקף משפטי חוקי.
הארגון אף מעניק עזרה משפטית למעריצים שיוצרים עבודות המבוססות על יצירות קיימות, מגן עליהם מול תביעות נגד זכויות יוצרים, ומעדכן באתרים שלו כל החלטה משפטית חדשה בנוגע לתחום.
באתר האינטרנט של הארגון ניתן לראות את הפעילות שלו בשדה המשפטי למען קידום עבודות מעריצים.
בד בבד, התרחבות התופעה וביסוסה ברשתות החברתיות ובפלטפורמות אחרות באינטרנט גרמו לכך שהיוצרים המקוריים עצמם תוקפים פחות את יוצרי הפאנארט והפאנפיקשן על עבודותיהם לעומת שנים עברו.
למעשה בזכות קיומם של עבודות מעריצים, יוצרים מקוריים רבים זוכים לחשיפה גדולה הרבה יותר מאשר בפרסום ובשיווק בלבד.
בימינו קורה לא פעם שרבים נחשפים ליצירות מקוריות דווקא בזכות פאנפיקשן או פאנארט ליצירה מסוימת שהועלו ברשתות חברתיות.
תחום שהתפתח מאוד החל מהעשור השני של המאה ה-21 הוא יצירת סרטי מעריצים המתבססים על הזיכיון המקורי וכוללים למשל דמויות, מקומות וכלי נשק מאותה יצירה.
תחום זה זכה לדחיפה עצומה עם התפתחות טכנולוגיית הצילום הביתי והזינוק בפופולריות של פלטפורמות שיתוף וידאו דוגמת יוטיוב.
חלק מסרטי מעריצים אלו יכולים להגיע לרמה מאוד גבוהה של הפקה, עלילה ובימוי.
לרוב סרטים אלו נעשים שלא לכוונות רווח או באישור בעלי הזכויות על הזיכיון שרואים בכך דרך לעודד את העניין בזיכיון ולחזק את הקשר עם המעריצים.
זיכיון שבו יש הרבה סרטי מעריצים הוא זיכיון מלחמת הכוכבים.
ישנם יוטיוברים רבים שמקדישים ערוצים שלמים לניתוח יקום מלחמת הכוכבים, דמויות מרכזיות (דארת' ויידר הוא אחת הדמויות הפופולריות ביותר שסרטונים רבים מוקדשים לניתוחו ולהרחבה על כל היבטיו), קווי העלילה השונים ואף יצירות נלוות כגון קומיקסים שזוכים בדרך כלל לפחות חשיפה מסרטי הקולנוע הקנוניים.
סרטים אחרים הם ממש סרטי קולנוע קצרים עם עלילה המתמקדת בחלק מיקום מלחמת הכוכבים.
תת-תחום של סרטי המעריצים הוא סרטים המציגים דו-קרב חרבות אור.
עם יציאתם לשוק של דגמי חרבות אור המאפשרים סיוף (דגמים אלו הם בבסיסם מקלות זוהרים עם אפקטים של תאורה וקול, אך עמידים יותר מרפליקות ישנות) התפתחה תופעה של חובבים ומעריצים המביימים ומצלמים דו-קרבות חרבות אור ומעלים ליוטיוב.
במספר מקומות בעולם אף נפתחו מספר חוגים בהם מלמדים חובבים לסייף עם חרבות אור וליצור כוריאוגרפיות.
כמו כן, מתקיימות תחרויות קרבות חובבים בחרבות אור ויצירת סרטי חרבות אור.
תרבות הפאנארט העכשווית חלחלה גם לישראל, בעיקר הודות למדיה ולאינטרנט.
כמו בשאר מדינות העולם, כך גם בישראל צעירים רבים נוטים לצייר דמויות מסדרות, סרטים, משחקי מחשב, סיפורים, אנימה ומנגה ועוד.
עם זאת, בארץ קיימות גם קהילות מעריצים מקומיות שהפעילות בהן מתנהלת בעברית.
אמני הפאנארט יכולים להוות חלק מקבוצה רחבה יותר, כמו למשל הארגון למנגה ואנימה בישראל, המפעיל מדי שנה כנסי אנימה, ובמסגרתו אמנים יכולים להקים דוכנים ולפרסם את האמנות שלהם.
פאן לאו (בסינית: 分流; באנגלית: Fan Lau) הוא חצי אי בקצה הדרום מערבי של האי לנטאו בטריטוריות החדשות של הונג קונג.
חצי אי זה הוא האזור הדרום מערבי ביותר של הונג קונג.
קצה חצי האי נקרא בשם פאן לאו טוק (分流角) וחצי האי מפריד בין המפרץ המזרחי של פאן לאו ("פאן לאו טונג ואן" 分流東灣) במזרח לבין המפרץ המערבי של פאן לאו ("פאן לאו סאי ואן" 分流西灣) ומפרץ מקדש פאן לאו ("פאן לאו מיו ואן" 分流廟灣) במערב.
משמעות השם "פאן לאו" בקנטונזית הוא "המפרד בין זרמי המים".
על חצי האי ממוקם הכפר פאן לאו צואן (分流村), הממוקם בצידו המערבי של חצי האי, למול מפרץ פאן לאו סאי ואן.
האי היה מיושב החל מהתקופה הנאוליטית והתגלו בו מעגלי אבנים מתקופה זו ומתקופת הברונזה.
בשל מיקומו האסטרטגי של חצי האי, המפריד בין שפך נהר הפנינה לים סין הדרומי הוקמה שם בתקופת שושלת צ'ינג מצודת פאן לאו.
בשנת 1820 הוקם באי מקדש לטין האו.
המבנה כיום הוא אתר היסטורי.
חצי האי הוא חלק מפארק דרום לנטאו, והמקטע השביעי של שביל לנטאו עובר בחצי האי.
פאנג לי ז'י (12 בפברואר 1936 - 6 באפריל 2012) היה אסטרופיזיקאי ומתנגד משטר סיני, שרעיונותיו הליברלים היו מהגורמים לאירועי כיכר טיין-אן-מן בשנת 1989. לאחר האירועים גלה לארצות הברית, שם שימש כפרופסור באוניברסיטת אריזונה.
בשנת 1948, כשנה לפני שצבא השחרור העממי של הקומוניסטים כבש את העיר, הצטרף לקבוצת נוער שהייתה מקורבת למפלגה הקומוניסטית.
בשנת 1952, כשהוא בן 16, החל ללמוד פיזיקה באוניברסיטת בייג'ינג.
בשנת 1980 נבחר לאקדמיה הסינית למדעים, והיה לחבר הכי צעיר בה אי פעם.
בשנת 1989 שלח מכתב פתוח למנהיג דנג שיאופינג, וקרא לו לשחרר אסירים פוליטיים.
לאחר אירועי כיכר טיין-אן-מן, אשר בהם לא השתתף באופן אקטיבי, אולם רבים מתלמידיו היו ממוביליהם, ברח לשגרירות האמריקאית וביקש מקלט.
לאחר הגעתו לארצות הברית בשנת 1990, לימד באוניברסיטת אריזונה.
שימש כחבר בוועד בארגון Human Rights in China.
פאנג'ויה (בלעז: Funjoya) הוא פסטיבל סטודנטים המתקיים בשני מחזורים במהלך חודשי האביב (בין החודשים מרץ ליוני) בעיר אילת.
הפסטיבל מתקיים במגוון רחב של בתי מלון הסגורים מראש לטובת הפסטיבל.
בכל יום בפסטיבל (חמישי עד שבת) מתקיימות מספר מסיבות בריכה במקביל בבתי מלון שונים ובערבים מתקיימות מסיבות ענק בחוף פאנג'ויה (בשטח הלגונה של אילת).
הפסטיבל מציע הפוגה משגרת הלימודים בהשראת חגיגות חופשת האביב האמריקאית ומשתתפים בכל מחזור עשרות אלפי סטודנטים.
בשנת 2001 התקיים לראשונה נופש עבור כמה עשרות סטודנטים מהמסלול האקדמי המכללה למנהל שאורגן על ידי אגודת הסטודנטים של המכללה.
באביב 2003 התקיים אירוע נרחב ומשמעותי שבמסגרתו מאות רבות של הסטודנטים וסטונדטיות מהמכללה תפסו מספר בתי מלון באילת ונהנו מסדרה של מסיבות ופעילויות מאורגנות.
במהלך השנים הבאות התפתח הפסטיבל למסורת ארצית, ומתרחש פעמיים מדי שנה עבור כלל המוסדות האקדמיים בארץ.
מטרת הפסטיבל היא להציע אתנחתא משגרת הלימודים האינטנסיבית לטובת נופש חווייתי מסובסד במחירים נמוכים יחסית.
הרווחים מהפקת הפסטיבל מנותבים בין היתר למתן מלגות לסטודנטים וקיום אירועים סטודנטיאליים ברחבי הארץ.
על מנת לאפשר לסטודנטים חוויה אופטימלית ובמטרה למנוע המוניות יתר, הפסטיבל מתקיים בשני מועדים שונים (בין החודשים מרץ ליוני).
כל סבב מיועד למוסדות לימוד ספציפיים מוגדרים מראש.
במהלך שלושת ימי הפסטיבל מתקיימות הופעות של תקליטנים ישראלים, מסיבות בריכה, הופעות ומסיבות חוף המוניות.
אופי האירוע מותאם מדי שנה בהתאם להצעות ורצונות הסטודנטים.
במהלך הפסטיבל נהנים הסטודנטים מהופעות של להקות מישראל, ובין היתר הופיעו במלך השנים האומנים הבאים: משינה, עברי לידר, ברי סחרוף, אברהם טל, מוניקה סקס ועוד.
כדי לאפשר את חוויית הפסטיבל גם לסטודנטים מעוטי יכולת כלכלית, עלויות ההשתתפות בפסטיבל נמוכות, וכוללות לינה, ארוחות והסעות מאורגנות בין המסיבות.
משנת 2014 נעשה שימוש בטכנולוגיות חדישות במהלך הפסטיבל, בהן ישומון בה ניתן להירשם לפסטיבל באופן מקוון ולקבל עדכונים שוטפים אודות המסיבות השונות באירוע.
בנוסף נעשה שימוש בצמיד חכם (RFID) המאפשר בקרה על כמויות המבלים בכל מסיבה, הטענתו בכסף לטובת תשלום בברים וקבלת הנחות בבתי העסק שונים ברחבי העיר אילת.
החל משנת 2019 משתתף הפסטיבל בפרויקט "עיר ללא אלימות" בשיתוף עיריית אילת המעודד התנהגות נורמטיבית באירועים ומניעת מקרי אלימות.
החל משנת 2015 הפקת הפסטיבל משתפת פעולה עם עמותת זכרון מנחם ומקנה צמיד השתתפות בחינם לפסטיבל עבור סטודנטים התורמים שיער דרך העמותה.
החל משנת 2019 הפקת הפסטיבל משתפת פעולה עם למעלה מ-10 עמותות שונות ברחבי הארץ המקדמות מטרות שונות לטובת הקהילה אליה שייכים הסטודנטים ומעניקה צמיד השתתפות בפסטיבל ללא עלות לסטודנטים הפעילים באותן העמותות.
פאן ראן (או באנגלית: Fun Run) הוא סדרה של משחקי רשת מרובה משתתפים בסגנון המרוץ, המיועד לטלפונים חכמים וטאבלטים הפועלים עם מערכת ההפעלה IOS או אנדרואיד.
בשנת 2013 נחשב בסקירות רבות לאחד ממשחקי הסמארטפון הפופולרים בישראל.
לפאן ראן 4 משחקים שונים (ממשיכים) באותו הקונספט, ה2 הראשונים נמחקו, המשחקים הזמינים לכלל המשתמשים הם השלישי והרביעי בלבד.
פאן ראן הוא משחק רשת מרובה משתתפים, המתאים לכמות של עד ארבעה או שמונה שחקנים.
במשחק זה מתחרים המשתתפים בתור דמויות של חיות שונות במירוץ במטרה לנצח במשחק.
ישנה אפשרות להשתייך לקלאן ולערוך תחרויות בין שבטים (קלאנים), או לשחק עם חברים בזירה (ארנה) ובמשחק הרגיל.
במהלך המשחק, משתמשים המתמודדים במלכודות וכלים שונים כנגד המתמודדים האחרים, במטרה לעכב אותם במירוץ או לקדם את עצמם.
מלכודות אלו כוללות חשמל, חיתוך ואפשרויות נוספות, אשר הובילו לאזהרות להורים על המשחק, שלמרות מראהו התמים הוא מכיל אלימות.
רובן של המלכודות ניתנות לקנייה רק אחרי שלב או "רמת יוקרה" נבחרת, אולם מעטות מהן זמינות למשתמש כבר בתחילת המשחק.
בזירה (ARENA) יש שמונה משתתפים, כאשר כל כמה זמן ישנה נקודת checkpoint, והשחקן האחרון שמגיעה לנקודה מודח מהזירה.
לדוגמה: הודחו כבר שלושה שחקנים והשחקן האחרון הוא למעשה החמישי, ברגע שכולם יחצו את הצ'קפוינט הרביעי הוא יודח מהמשחק.
ככה זה נמשך עד שלושת השחקנים המנצחים.
אין ניקוד כמו במשחק הרגיל, אלא יש שלושה מנצחים ששרדו את כל המשחק.
יש 5 זירות ייחודיות לארנה:
אופיין של הזירות משתנה במקצת בהתאם לעונת המשחקים הנוכחית: מים, לבה, עץ, תפוח, קרח וצעצועים.
פאן צ'ונג גרהאם (Fan Chung Graham, נולדה ב-9 באוקטובר 1949), היא מתמטיקאית, פרופסור למתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטת קליפורניה שבסן דייגו.
פאן צ'ונג עוסקת בתורת הגרפים ובקומבינטוריקה ומתרכזת בעיקר בתורת הגרפים הספקטרלית, תורת הגרפים האקסטרימלית וגרפים מקריים וקוואזי מקריים.
היא מחזיקה בקתדרה על שם פאול ארדש בקומבינטוריקה.
פאן צ'ונג נולדה בשנת 1949 בעיר גאושיונג בטאיוואן.
אמה הייתה מורה לכלכלה ואביה של פאן צ'ונג היה מהנדס- הוא היה זה שעודד אותה ללמוד מתמטיקה - הוא אמר לה:
היא התחתנה וילדה שני ילדים לפני שהתגרשה בשנת 1982. בשנת 1983 היא נישאה לרונלד (רון) גרהאם.
כסטודנטית לתואר ראשון במתמטיקה היא נמשכה לקומבינטוריקה, בשנת 1970 היא קיבלה את התואר שלה באוניברסיטה הלאומית של גאושיונג.
כסטודנטית פאן צ'ונג הייתה מוקפת מתמטיקאיות אחרות שעודדו אותה לפתח קריירה בתחום המתמטיקה.
לאחר מכן היא המשיכה לאוניברסיטת פנסילבניה במטרה לבנות קריירה במתמטיקה, בבחינות המוקדמות היא השיגה את הציון הגבוה ביותר מבין הנבחנים בפער גדול, ותפסה את תשומת הלב של פרופסור הרברט וילף שלימים יהפוך ליועץ הדוקטורט שלה.
וילף הציע לפאן צ'ונג את משפט רמזי כנושא שהיא יכולה לחקור, לאחר שבוע אחד בלבד היא מצאה הוכחות חדשות לתוצאות קיימות בתחום.
בשנת 1972 סיימה צ'ונג תואר שני ושנתיים לאחר מכן השלימה דוקטורט.
בזמן בו למדה לדוקטורט, פיקח עליה הרברט וילף, עליו צ'ונג מעידה כי הוא מורה מעולה עם כישרון לבחירת בעיות וגם מתמטיקאי מצוין.
לאחר שסיימה את הדוקטורט, צ'ונג החלה לעבוד במעבדות בל שם פגשה את פאול ארדש, שעזר לה רבות במחקרה.
צ'ונג וארדש פרסמו מספר מאמרים יחד, אבל היא אמרה שארדש הוא כמו ציפור, אוסף בעיות כמו זרעים ממקומות שונים, וכשהוא מגיע הוא מציין את חלקן, וכשארדש מתעניין בבעיה אז יש עוד יותר מוטיבציה לפתור אותה.
במעבדות בל פאן צ'ונג פגשה את רונלד גרהאם, שותפה למחקר ויחד איתו היא פרסמה מאמרים רבים ואת הספר, Erdős on Graphs: His Legacy of Unsolved Problems.
בשנת 1983 כשחברת הטלפונים בל התפצלה, צ'ונג התבקשה להפוך למנהלת מחקר, שלוש שנים לאחר מכן היא קודמה בשנית למנהלת מחלקת מתמטיקה, מידע מדעי ומחקר.
בשנת 1989 צ'ונג הפכה לפרופסור אורח בפרינסטון ובשנת 1990 היא קיבלה על עצמה את הרעיון החדש של בל, לשלוח מישהו לאוניברסיטה, וכך צ'ונג בילתה שנה שלמה בהארוורד ובסופה הפכה לפרופסור אורח במחלקה למתמטיקה.
לאחר שנה זו פאן צ'ונג חזרה לעולם האקדמי.
אך רק בשנת 1994 היא עזבה את בל באופן רשמי.
בשנת 1995 צ'ונג קיבלה על עצמה פרופסורה באוניברסיטה של פנסילבניה שם הייתה פרופסור למתמטיקה ומדעי המחשב במשך שלוש השנים.
לאחר מכן היא מונתה לפרופסור למתמטיקה ופרופסור למדעי המחשב והנדסה באוניברסיטת קליפורניה שבסן דייגו.
כסטודנטית, צ'ונג פתרה את בעיית מספרי רמזי רבת הצבעים (multicolor Ramsey number problem) ועד היום הדרך בה היא פתרה את הבעיה נחשבת לטובה וליעילה ביותר במשולש רב צבעים.
צ'ונג אומרת שבעת שפתרה את החידה לא היה לה מושג שזה מה שיקרה, היא רק שיחקה עם החידה.
במהלך חייה פרסמה צ'ונג מאות מאמרים ושלושה ספרים:
הספר הראשון של צ'ונג מבוסס על עשר הרצאות שהיא העבירה בנושא גרפים ספקטרליים, הוא ראה אור לראשונה בשנת 1992 וכן במהדורה שנייה בשנת 1997.
ספרה השני, שנכתב בשיתוף פעולה עם רון גרהאם, מספר על המתמטיקאי פאול ארדש שהיה בין השאר חבר של בני הזוג ויצא לאור לאחר מותו בשנת 1996.
ספרה השלישי והעדכני ביותר פורסם בשנת 2006 ונכתב בשיתוף עם ליניואן לו.
כשמו כן הוא, ספר מדעי אודות גרפים מסובכים ורשתות בתורת הגרפים.
בשנת 1990 הוענק לה פרס אלנדורפר על ידי הארגון האמריקאי למתמטיקה.
בשנת 2009 נשאה את הרצאת נתר.
בשנת 2017 זכתה במדליית אויילר.
רב־מגדריות או פאנג'נדר הוא מגדר א-בינארי המוגדר כבעל יותר ממגדר אחד.
פאנג'נדרים יראו את עצמם לעיתים כחברים בכל המגדרים.
הקידומת "פאן" היא יוונית, ומשמעותה "הכל".
פאנג'נדר הוא סוג של מגדר שלישי, בדומה לביג'נדר, לטריג'נדר או לג'נדרקוויר וייחודיותו הוא אי קבלת ההנחה אודות הבינאריות של המגדרים, תוך בקשה לערער עליה.
אינדיבידואלים פאנג'נדריים יעדיפו לעיתים כינויי גוף כוללניים או נייטרליים מבחינה מגדרית, ולא עם כינויי גוף מגדריים (כמו הוא והיא).
בין הבעיות שאיתן יתמודדו אנשים ממגדרים א-בינאריים הוא כיצד והאם להתאים עצמם לציפיות החברה.
אחת הדילמות שנובעות מבעיה זו הוא השאלה באיזה חדר שירותים להשתמש בציבור: החדר המתאים לציפיות החברה (הופעה ולבוש גברי מחייבים שימוש בשירותי הגברים, בעוד הופעה ולבוש נשיים מחייבים שימוש בשירותי הנשים), או זה שמתאים לרגשות הפנימיים שלהם.
פאנג'נדר הוא מגדר נזיל אשר נע בן המגדרים הבינארים לאלה שאינם בינארים
פאן פאן לה טוליפ הוא סרט הרפתקאות קומי צרפתי משנת 2003 בבימויו של ז'ראר קראזק ובכיכובם של ונסן פרז ופנלופה קרוז.
הסרט הוקרן מחוץ לתחרות בפסטיבל קאן 2003. זוהי גרסה מחודשת של הסרט Fanfan la Tulipe משנת 1952.
התסריט נכתב על ידי לוק בסון והסרט היה מועמד לפרס הקהל של האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקן הטוב ביותר (לונסן פרז), ולפרס הקהל של האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקנית הטובה ביותר (לפנלופה קרוז).
הימים הם ימי מלכותו של לואי ה-15 ופאן פאן לה-טוליפ, לוחם חרב ומאהב מדופלם, נסחף להילחם בצבא המלך בעקבות הבטחותיה של אדליין הנאווה שאחת מבנות המלך תתחתן עימו.
הסרט הופץ ב-DVD בישראל ב-12 ביולי 2004.
ב חי באושר פאן פאן, פלייבוי צעיר ויפה תואר אשר מקדיש את חייו לבילויים.
בשל נבואתה של אלדיין, צוענייה יפהפייה שצופה לפאן פאן תהילה, קריירה צבאית מזהירה ונישואין ללא פחות מאשר נסיכת צרפת בכבודה ובעצמה – פאן פאן מחליט להתגייס לצבא לואי ה-15.
פאן פאן עושה הכל כדי להגשים את נבואתה של אדליין ואחרי שהקים מהומות בצבא הוא יוצא לכבוש את לבה של בת המלך.
לואי ה-16 עצמו טרוד בתככים פנימיים ופאן פאן נחשד כמרגל לאחר שנתפס פורץ אל חדרי הנסיכה.
פאנאגיוטיס צינטוטאס הוא כדורגלן יווני המשחק בעמדת השוער באסטרס טריפוליס.
צינטוטאס ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בוגרים במדי פייריקוס מהליגה היוונית השנייה ב-8 בינואר 2012.
ביוני 2012 עבר ללבדיאקוס מליגת העל.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-26 באפריל 2015, בניצחון קבוצתו 2–1 על אטרומיטוס.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ב-1 באוקטובר 2017, בהפסד 0–2 לאסטרס טריפוליס.
ב-7 בדצמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה האירופית שלו, כששיחק בתיקו 0–0 עם אוסטריה וינה במסגרת הליגה האירופית.
פאנג'ינגשאן (בסינית: 梵净山, בפין-יין: Fànjìngshān מילולית "הר הארץ הטהורה של ברהמה") הוא הר בנציבות העירונית טונגז'ן במחוז גוויג'ואו בדרום-מערב הרפובליקה העממית של סין.
ההר הוא חלק מרכס הרי וולינג (בסינית 武陵山脈, בפין-יין Wǔlíng Shānmài), רכס הרים במרכז סין, המשתרע מהעיר צ'ונגצ'ינג דרך החלק המזרחי של גוויג'ואו לחלק המערבי של מחוז חונאן.
אחת הפסגות בהר (鳳凰 金頂 – "מקדש הפניקס המוזהב") היא הפסגה הגבוהה ביותר בהרי וולינג בגובה 2,570 מטרים מעל גובה פני הים.
פאנג'ינגשאן הוא הר קדוש בבודהיזם הסיני, ומקור שמו באמונה זו.
פאנג'ינג הוא קיצור של "פָאנְטְייֵן גִ'ינְגְטוּ" (梵天净土), או "הארץ הטהורה של בראהמה".
"פָאנְטְייֵן" הוא השם הסיני למלך השמימי בראהמה ו-"גִ'ינְגְטוּ" הוא בסינית ארץ טהורה, המוקד של בודהיזם הארץ הטהורה.
הבודהיסטים מאמינים כי ההר הוא בודהימנדה של הבודהה מאיטריה.
על אחת הפסגות המשניות (新 金顶 - "פסגת הזהב של הענן האדום") בגובה 2,336 מטרים, שאליה מובילות סביב 8,000 מדרגות, ישנם שני מקדשים קטנים עם גשר מעל הערוץ הצר שביניהם.
"שמורת הטבע הלאומית פאנג'ינגשאן" הוקמה בשנת 1978 והוגדרה שמורת ביוספירה של אונסק"ו ב-1986. ב-2 ביולי 2018 הוגדר האזור כאתר מורשת עולמית בשם "פאנג'ינגשאן" על ידי ארגון אונסק"ו בהחלטה של המושב ה-42 של ועדת המורשת העולמית.
זהו אתר המורשת העולמית ה-52 ברפובליקה העממית של סין, ונקבע כאתר מורשת עולמית על בסיס קריטריון 10 (האתר הוא בית גידול טבעי, במקומו המקורי אין סיטו, מגוון ביולוגי חשוב ומובהק, כולל אלה המצויים בסכנת פגיעה בשל היבטים מהסביבה מנקודת ראות מדעית או של שמירת הטבע).
אתר המורשת העולמית הר פאנג'ינגשאן שוכן בנציבות העירונית טונגז'ן במחוז גוויג'ואו בדרום-מערב הרפובליקה העממית של סין.
שטח האתר 402.75 קילומטרים רבועים והוא מוקף אזור חיץ שבו יש הגבלות בנייה בשטח של 372.39 קילומטרים רבועים, ובסך הכול 775.14 קילומטרים רבועים.
האתר ממוקם באזור המעבר בין רמת יונאן-גוויג'ואו להרי גבעות מערב חונאן, במדרגה השנייה משלוש המדרגות הגאומורפולוגיות הענקיות של סין.
פאנג'ינגשאן הוא הפסגה הבולטת של רכס הרי וולינג, צורתו סגלגלה רחבה בציר צפון-דרום, אך צרה בציר מזרח-מערב, וכיוונו צפון-צפון-מזרח.
הנקודה הגבוהה ביותר בפאנג'ינגשאן היא 2,570 מטרים מעל פני הים, והנמוכה ביותר היא בגובה 500 מטרים.
ברוב האתר יש הפרשי גובה של יותר מ-2,000 מטרים.
הר פאנג'ינגשאן גבוה בהרבה מתצורות הקרסט הסובבות אותו, וצורות הנוף האופייניות לו מושפעות מהסחיפה העזה וכוללות גבעות מעוגלות, עמקים עמוקים ומפלי מים תלויים.
הטופוגרפיה היא של מורדות בלתי רציפים, עם שלושה מישורים בגובה 1,800 מטרים, 1,350 מטרים ו-850 מטרים בהתאמה.
בהר יש כמה פסגות הרים: פסגת גִ'ינְדִינְג החדשה, פסגת גִ'ינְדִינְג הישנה (2,494 מטרים) ופסגת פֶנְגְחְוָאנְגְשָׁאן (2,570 מטרים), והוא חוצץ בין אגני הניקוז של הנהרות ווּגְ'יָאנְג ויוֵּאנְגְ'יָאנְג, ששניהם נשפכים בסופו של דבר לנהר היאנגצה.
יותר מעשרים נחלים זורמים ממרום ההר וכוללים מפלים רבים.
העמקים בהר עמוקים, מכוסי צמחייה עבותה כשמדרונותיהם תלולים.
בפארק ישנם שלושה כפרים: לִינְגְפֶנְג, טְווָאנְלונְג ודְייֵנְצָ'אנְג, בהם חיים בעיקר בני קבוצות אתניות (טוג'יה, מיאו, דונג, וגלאו), אך גם סינים בני האן.
תושבי הכפרים עוסקים בחקלאות קונבנציונלית בהתאם לתנאי ההגנה על האזור כולו.
האתר שוכן באזור הסובטרופי, והאקלים הוא מתון יחסית וגשום עם משקעים שנתיים של 1,100 עד 2,600 מילימטרים (1,506 מילימטרים בממוצע) ולחות ממוצעת של 80%.
משטר הרוחות הוא של רוחות מונסון מדרום-מערב ממפרץ בנגל, רוחות מונסון מדרום-מזרח מים סין הדרומי ורוחות יבשתיות קרות מצפון.
הטמפרטורה הממוצעת השנתית היא בין 5 ל-17 מעלות צלזיוס (ממוצע 12 מעלות צלזיוס), והיא יורדת עם הגובה (כ-0.5-0.56 מעלות צלזיוס לכל מאה מטר גובה).
האזור שהוכרז כאתר מורשת עולמית הוא בגובה 500 עד 2,570 מטרים מעל פני הים.
מבחינה גאולוגית, המסלע של פאנג'ינגשאן הוא "אי" של סלע מותמר באמצע "ים" של סלע קרסט.
חלק מהמסלע עתיק מאוד ומקורו בכדור הארץ הקדום (פרוטרוזואיקון) לפני כמיליארד שנה.
בטריאס, לפני כ-250 מיליון שנה, היה המסלע של פאנג'ינגשאן תחת ים קדום.
בשלהי הטריאס עד ליורה (לפני 150 עד 220 מיליון שנה) האזור כולו התרומם והתייבש.
תהליך זה נמשך לאחר התנגשות הלוח ההודי והלוח האירואסייתי לפני כ-40 מיליון שנה, שהובילה להיווצרותם של הרי ההימלאיה ורמת צ'ינגהאי-טיבט.
סלע הקרסט שסביב פאנג'ינגשאן עבר בליה בגלל הגשמים, ואילו המסלע של פאנג'ינגשאן המשיך להתרומם.
מחשופי הסלעים בפאנג'ינגשאן הם בעיקר סלעים אולטרה-בסיסיים שהם תלולים ואנכיים עם לבה געשית חומצית.
סוגי סלעים אחרים כוללים סלעים מותמרים, אבן חול ופיליט, הם שטוחים וחופפים.
הנופים של הפסגות, הם צורות פיריגלציאליות, שהושפעו מקפיאה ובליה במהלך הרביעון.
בהשפעת תהליכים טבעיים ארוכי טווח יצרו הסלעים במקומות שונים של ההר צורות מרהיבות וייחודיות כמו פסגות אבן, צריחים, סלעים בצורת פטריות, וגלילי אבנים.
מגוון תהליכים יצרו מערות בהר דוגמת מערת לְייֵן-יוּ ומערת שְׂייֵנְזֶ'ן ובהם אקולוגיה ייחודית ובכלל זה הצפרדע הנדירה Oreolalax rhodostigmatus.
הקרקעות הנפוצות ביותר הן הצהובות והחומות-צהובות כהות ויחד עם הבדלי הגובה ממלאים תפקיד מפתח בעיצוב חגורות היער האנכיות המאפיינות את פאנג'ינגשאן.
הר פאנג'ינגשאן הוא נציג בולט של מערכת אקולוגית הררית גשומה סובטרופית הכוללת סוגי צמחייה מגוונים וחברות מגוונות של צומח ובעלי חיים.
הסביבה הגאומורפולוגית של "האי" המבודד יוצרת בתי גידול נפרדים יחסית ומספקת את התנאים הטובים ביותר לרבייה של בעלי החיים הקדומים ולאבולוציה של הצמחים.
האתר מאוכלס עדיין במינים רבים של צמחים ובעלי חיים עתיקים שמקורם לפני תקופות הרביעון והשלישון, מלפני יותר מ-70 מיליון עד לפני 2 מיליון שנה.
ההבדלים הגדולים בגובה מובילים לאזורי צמחייה שונים מאוד ולמגוון גדול של מינים בשטח קטן.
230 מינים הם צמחים נדירים או בסכנת הכחדה, 46 מינים אנדמיים לפאנג'ינגשאן ו-1,010 מינים אנדמיים לסין.
מתחת לגובה 1,300 מטרים, הצמחייה מורכבת בעיקר מיערות של עצים נשירים סובטרופיים.
בין העצים, כמה מינים של קסטנופסיס (C.
בין 1,300 ל-2,200 מטרים הצמחייה היא של יער מעורב של עצים רחבי עלים נשירים וירוקי-עד ומחטניים.
בין מיני העצים אורן טאיוואן (Pinus taiwanensis var.
יערות מחטניים ושיחים גדלים מעל 2,200 מטרים, בין העצים צוגה סינית ומין האשוח Abies fanjingshanensis.
בין מיני השיחים באתר יש כ-30 מינים שונים של רודודנדרון, אשכרוע (Buxus) ומין הצינית Ilex bioritsensis.
האזור המוגן מכיל כ-156 קילומטרים רבועים של יערות אשור קדומים, שטח יער האשור הגדול ביותר בכל האזור הסובטרופי.
בולטים במיוחד 36 מינים של חשופי זרע ב-20 סוגים ו-7 משפחות המהווים 4.5%, 26.6% ו-58.3% בכלל המינים, הסוגים והמשפחות של חשופי זרע בעולם, ולכן ההר כולל את המגוון הנרחב ביותר והמרוכז ביותר של חשופי זרע בעולם.
28 מינים אנדמיים לסין המהווים 21.5% מכלל המינים האנדמיים של חשופי זרע בסין, עדות לכך שפאנג'ינגשאן הוא מרכז הפצה חשוב של חשופי זרע בסין.
למין אשוח פאנג'ינגשאן (Abies fanjingshanensis), מין רליקט נדיר מהשלישון המצוי בסיכון ואנדמי להר פאנג'ינגשאן (המקור לשמו המדעי), יש משמעות ביולוגית ואקולוגית ייחודית ברחבי העולם, וממנו יש בטבע כ-10,000 פרטים בלבד.
46 מינים האנדמיים לפאנג'ינגשאן שייכים ל-41 סוגים ול-27 משפחות.
230 מינים, השייכים ל-149 סוגים ול-64 משפחות, הם צמחים נדירים או בסכנת הכחדה.
באתר נמנו 2,767 מינים של בעלי חיים, כולל 450 מינים של בעלי חוליות ב-281 סוגים, השייכים ל-100 משפחות ב-32 סדרות,2,076 מיני חרקים (קרוב לוודאי שהמספר האמיתי גדול יותר), 215 מינים של עכבישנים ו-26 מינים של דל-זיפיות.
באתר יש 115 מיני בעלי חיים נדירים או בסכנת הכחדה, 38 מינים מופיעים ברשימה האדומה של ארגון IUCN ו-45 מינים רשומים כאסורים למסחר באמנת CITES.
4 מינים (3 יונקים ודו-חיים אחד) הם אנדמיים לאתר.
דגים – בסקר בסיסי נמנו באתר 60 מינים ב-44 סוגים ו-10 משפחות השוכנים בנהרות באתר.
רוב הדגים (כ-90%) משתייכים לסדרות הקרפיונאים והדקראים.
המגוון הרב נובע בחלקו מכך שהנחלים יורדים מההר בכל הכיוונים ומהווים את החלק העליון של כמה נהרות שונים באגן ההיקוות העשיר ביולוגית של הנהר יאנגצה.
דו-חיים – באתר נמנו 43 מינים ב-23 סוגים השייכים ל-8 משפחות.
בין המינים בולט המין הנדיר סלמנדרת ענק סינית המצוי בסכנת הכחדה חמורה.
מין אנדמי נדיר נוסף הוא של הקרפדה Vibrissaphora boringiae (באנגלית Eastern spadefoot toad) שאוכלוסייתה הצטמצמה דרמטית, והיא על סף הכחדה.
תת-מין אנדמי נוסף הוא מין הצפרדע Xenophrys binlingensis subsp.
זוחלים – באתר נמנו 43 מינים ב-28 סוגים השייכים ל-10 משפחות.
מרבית הזוחלים הם נחשים, מרביתם שייכים למשפחת הזעמניים, והמשפחה השנייה בגודלה היא של צפעוני גומה.
הנחש מוקסין סיני הוא אחד מהנחשים הארסיים המסוכנים ביותר.
עופות – בסקר שאינו מלא נמנו באתר 224 מינים ב-129 סוגים ו-48 משפחות, כולל 32 מינים בסיכון.
יש ארבעה מיני פסיונים בסיכון באתר: שובל אליוט (Syrmaticus ellioti), שובל מלכותי, אפודי הזהב, וטרגופן טמינק.
האתר ממוקם בנתיב הנדידה של דורסים וציפורי שיר רבים.
באתר נמנו 100 מינים של עופות נודדים, 44.64% מכלל מיני העופות החיים באתר.
מספר זה כולל 46 מינים של עופות השוהים באתר בקיץ, 30 מינים של עופות תושבי חורף ו-24 מינים של עופות חולפים שעבורם פאנג'יאנגשאן מהווה בית גידול חשוב.
יונקים – 80 מינים ב-57 סוגים השייכים ל-24 משפחות בשמונה סדרות, בהם מקוק טיבטי, מקוק רזוס, פנגולין סיני, זבד הודי ענק, נמר, נמר ערפילי מצוי, דוב שחור אסייתי, מונטיאק הציצית, סרו סיני ואייל מושק סיני.
פאנג'ינגשאן היא בית הגידול היחיד למין הקוף הנדיר מאוד חרומף אפור (Rhinopithecus brelichi).
פאנג'ינגשאן נחשב להר קדוש לבודהיזם הסיני ומדורג ממש מתחת לארבעת ההרים הקדושים של בודהיזם.
ההר נחשב לבודהימנדה (הנקודה בה הוא הגיע להארה) של הבודהה מאיטריה.
השפעת הבודהיזם הגיעה לפאנג'ינגשאן לכל המאוחר בתקופת שושלת טאנג במיוחד לאחר שחוֹאוּ חונְגְזֶ'ן (侯弘仁) סלל את דרך דְזָאנְגְקֶה (牂 牁 道) בשנת 639 לספירה, מה שאפשר תעבורה באזור ההררי, ותיעודים מקומיים מתארים את הקמתם של כמה מקדשים באזור.
מקדשים נוספים נבנו במהלך שושלות העוקבות סונג ויואן.
הבודהיזם שגשג מאוד במהלך שושלות מינג וצ'ינג, כאשר פולחן טְייֵנְגְווָאן מאיטריה (天 冠 弥勒) הפך לדומיננטי בפאנג'ינגשאן.
מרד בוג'ואו בסוף המאה ה-16 גרם לנזקים גדולים למקדשים של פאנג'ינגשאן.
לאחר דיכוי המרד הורה הקיסר ואן-לי לנזיר מְיָאושׂוֵאן (妙 玄) לבנות מחדש את מקדש פסגת גִ'ינְדִינְג ואת מקדש צֶ'נְג'אֶן (承恩 寺).
מקדשים רבים אחרים הוקמו באזור וזו הייתה תחילת תור הזהב של הבודהיזם בפאנג'ינגשאן.
מרבית המקדשים בתקופת שושלות מינג וצ'ינג היו שייכים לכתות הארץ הטהורה ולינג'י של הבודהיזם.
במהומות שנלוו למהפכה שהפילה את שושלת צ'ינג נבזזו מקדשים רבים על ידי צבאות ושודדים, ונזירים מעטים נותרו בעידן הרפובליקה הסינית.
לאחר הרס נוסף במהלך מהפכת התרבות נהנה הבודהיזם מתקופת תחייה מחודשת מאז שנות השמונים של המאה ה-20. מקדשים ישנים רבים נבנו מחדש, ונבנו מקדשים חדשים, בהם מקדש צֶ'נְג'אֶן, מקדש חוּגְווֹ צָ'אן (护 国 禅寺), מקדש בודהה המוזהב הגדול (大金 佛寺), ומקדש לונְגְצְ'וֵאן (龙泉 寺).
בשנת 2010 נפתח הפארק התרבותי הבודהיסטי של פאנג'ינגשאן, ובו היכל הזהב בו שוכן פסל בגובה חמישה מטרים של בודהה מאיטריה, עשוי עם 250 קילוגרם זהב ואלפי אבני חן.
טוענים שהוא פסל המאיטריה הגדול ביותר בעולם.
פאנאג'י (בהינדי: पणजी) היא בירתה של מדינת גואה שבמערב הודו, היושבת על שפת הים הערבי, שבאוקיינוס ההודי.
העיר היא עיר נמל שמשמשת להחלפת סחורות בין הודו למדינות ערב, וגם מרכז תרבותי ותיירותי.
העיר קיבלה את שמה פאנאג'י באופן רשמי בשנות השישים.
שם העיר נכתב לעיתים גם בשם "פונז'ה".
בעבר היה נהוג לקרוא לעיר נובה גואה (בלטינית - "גואה החדשה") לאחר שהוכרזה באופן רשמי כמחליפה של גואה כבירת המחוז.
השם המודרני פאנאג'י נגזר מהמילים 'panjani' ו- 'khali' שמשמעותן סירה ונחל קטן בהתאמה, בשפת סנסקריט.
לפיכך, היסטוריונים מאמינים כי המילה האסלאמית "פאנג'ים" היא למעשה השחתה של המילה הישנה "פנג'אנחאני" כפי שכתובה על לוחות הנחושת שהתגלו בעיר משנת 1059 לספירה, השייכים לשלטונו של המלך קדמבה ג'ייאקי הראשון.
פאנאג'י הוקמה בשנת 1843 על ידי כמה מקומיים.
העיר שגשגה והפכה לעיר נמל חשובה, זאת על אף גודלה הזעום ומספר התושבים הקטנטן שלה.
העיר סופחה על ידי הודו יחד עם שאר שטחי מדינת גואה והשטחים הפורטוגלים לשעבר לאחר הפלישה ההודית להודו הפורטוגזית בשנת 1961, והפכה לבירת המדינה בשנת 1987, בעקבות חשיבותה האסטרטגית.
בין 1961 ל -1987 הייתה זו בירת טריטוריית האיחוד של גואה, דאמאן ודיו.
במרץ 2000 העיר הוכרזה כמטה הניהולי של מחוז צפון גואה.
פאנאג'י ממוקמת במחוז גואה והגובה הממוצע בה לבניין הוא 7 מטרים (בערך שתי קומות).
העיר נמצאת באזור נוח מבחינה אקלימית, כשחם רוב השנה אך לא מדברי.
המקום מאפשר גידול של יבולים ובעיקר עצים גדולים כשהנפוץ בהם הוא האקליפטוס.
העיר משמשת כבירה התיירותית של גואה ומקבלת מאות תיירים מדי חודש (בזמנים רגילים, לא כולל מצבי חירום.
ראו: התפרצות נגיף הקורונה בהודו).
זאת בעקבות האטרקציות הרבות בעיר: בתי המלון הרבים, השווקים הגדולים בה והמוזיאונים.
בעיר שוכן נמל פאנג'אני, אחד מבין נמלים רבים השוכנים על הצלע המערבית של הודו.
אלא שהייחוד של נמל פאנאג'י הוא שהוא מחבר בין הים הערבי לנהר מנדובי (मांडवी नदी) שדרכו ניתן להוביל סחורות לערי הנהר האחרות בהודו.
מצידו השני של הנהר מול העיר שוכנות כמה ערים מחוברות שמרכיבות את מטרופולין פאג'אני, כאשר פאג'אני היא הגדולה מביניהן והמרכזית.
השטח הכולל של המטרופולין הוא 76 קמ"ר.
האוכלוסייה בעיר דלילה מאוד ומכילה רק כ-40,000 נפש, ומד הצפיפות שלה הוא 2 נפשות לקמ"ר, מה שמאפשר בנייה של בתים מאוד גדולים, כדוגמת בנייני הממשלה של גואה, שנמצאים בקצה מפרץ שיוצא מתוך העיר.
במטרופולין כולו גרים בסך הכל 114,759 תושבים קבועים, כמו עיר אחת בגודל בינוני.
האוכלוסייה מורכבת מארבע דתות עיקריות - 64.08% מתושבי העיר (25,642 איש) נמנים עם דת ההינדואיזם.
26% מתושבי העיר (10,608 איש) נמנים עם הנצרות, ונתח זה באוכלוסייה מתבטא בעשרות הכנסיות הקתוליות בעיר שנמצאות באזורים המתוירים וקוראות לעוברים ושבים להיכנס לתפילה.
0.4% הנותרים בעיר (160 איש) נמנים עם דתות שונות.
המטרופולין אמנם מכיל כמה ערים, אך הוא מבודד יחסית ממרכז הודו ומהמדינות השכנות של גואה.
לכן, דרך התחבורה העיקרית של תושבי ומבקרי העיר היא דרך הים הערבי או נהר מנדובי.
ישנם גם כמה כבישים ראשיים ש"מתנקזים" לתוך המטרופולין ומובילים לערי המדינה האחרות.
נמל התעופה הקרוב ביותר לעיר, וממנו מגיעים רוב התיירים לעיר, הוא שדה התעופה הבין לאומי של גואה שנמצא 30 קילומטר צפון מזרחית לעיר.
בעיר יש חיבור לווין, כבלים ואינטרנט רציף מלבד קווי רדיו עצמאיים.
הערוצים המקובלים בעיר הם הערוצים הרשמיים של גואה והודו השלמה.
תחנת הרדיו הפופולרית "כל הודו" היא המושמעת ביותר בעיר, ויש לה אף תחנת רדיו רשמית בעיר עצמה.
העיר היא עיר תאומה של ליסבון.
מושל מדינת גואה והשר הראשי של גואה בפרלמנט ההודי פרמוד סוונט מתגורר בעיר ועובד ממשרדו שנמצא גם הוא בה.
תאגיד עיריית פאנאג'י (CCP) מנהל ומתפעל את תשתיות העיר ומנוהל על ידי הפוליטיקאי אודאי מדקאיקר שמתגורר בעיר.
סגן ראש העיר של פאנאג'י הוא אסמיטה קרקר.
לעומתם, מושל גואה לא עבר להתגורר בבירת המחוז פאנאג'י, אלא נשאר בביתו הישן בעיר דונה פאולה, כ 8.08 קילומטרים צפונית לפאנאג'י.
לעיר מונה מטעם הממשל נגיד שינהל אותה מלבד העירייה כאשר הנגיד הנוכחי הוא מרידולה סינהא.
פאנג קאנג (בסינית: 庞康, פיניין: Páng kāng; נולד ב-1956) הוא מיליארדר סיני, ויו"ר חברת פושאן האיטיאן טעמים ומזון.
פאנג קאנג עבד כבכיר בחנות הרטבים הקולקטיבית האיטיאן.
בשנת 1995 הוא תרם להתאגדות הקולקטיב כחברה בע"מ והפך לבעל מניות עם השקעה ראשונית של 60 אלף דולר.
החברה הפכה ל"פושאן האיטיאן טעמים ומזון" והונפקה בבורסת שאנגחאי בשנת 2014.
בשנת 2014 הונו הוערך בכ-2.5 מיליארד דולר.
ובינואר 2021 הוערך במעל 34 מיליארד דולר.
פאן יוליאנג (בסינית: 潘玉良; באנגלית: Pan Yuliang; 14 ביוני 1895 – 22 ביולי 1977) נולדה ביאנגג'ואו בשם Chen Xiuqing, ושמה שונה ל-Zhang Yuliang (張玉良) כאשר אומצה על ידי דודה מצד אמה לאחר פטירתם המוקדם של הוריה.
היא הייתה ציירת סינית, הידועה כאישה הראשונה בסין שציירה בסגנון מערבי.
מכיוון שעבודותיה המודרניות עוררו מחלוקת וגררו ביקורת קשה כנגדה בסין במהלך שנות ה-30, לכן בשנת 1937 פאן חזרה לפריז כדי להשתקע, לחיות ולעבוד בה.
במשך 40 השנים הבאות היא לימדה ב- École des Beaux Arts, זכתה במספר פרסים על יצירתה, הציגה בתערוכות בינלאומיות באירופה, ארצות הברית ויפן, ועבודותיה נמצאו באוספים מוסדיים רבים.
בשנת 1985 לאחר מותה, חלק גדול מעבודותיה הועבר לסין, לאוסף המוזיאון הלאומי לאמנות של סין בבירה בייג'ינג, מתוך העבודות שהועברו חזרה רוב העבודות נאספו מוחזקות על ידי מוזיאון אנחווי בחפיי, בירת מחוז אנחווי.
עם זאת, ציורים, פסלים והדפסים משמעותיים עדיין שמורים בצרפת באוסף של מוזיאון סרנושי .
חייה כאמנית תוארו ברומנים ובסרטים בסין ובארצות הברית.
האמנות שלה התפתחה תוך כדי טרנספורמציות שבהן התקיימו דיכוטומיות סותרות של מזרח ומערב, מסורת ומודרנה, שוביניזם גברי ופמיניזם מתהווה.
פאן נתפסה גם כמי שעוסקת בתוויות, כמו אמנית "עכשווית/מודרנית", "סינית" ו"אישה".
ג'אנג יוליאנג נולדה ב-1895 במחוז ג'יאנגסו.
אביה נפטר כשהייתה בת שנה והאמא שלה נפטרה כשהייתה בת 8. לאחר מות הוריה בשנת 1908 כשהייתה בת 13, היא נמכרה על ידי דודה לבית בושת, בעיר ווחו, שם גדלה להיות זונה.
בשנת 1913 כשהיא הגיעה לגיל 18, היא משכה את תשומת ליבו של אחד מלקוחות בית הבושת, פאן זנהואה, פקיד מכס עשיר, שקנה לה את חירותה.
הוא התחתן אתה כאשתו השנייה ועזר לה לצאת ללימודים; היא אימצה את שמו כשם משפחתה.
באחד ממכתביה לבני משפחתה, היא הצהירה על גבי צוואתה וחתמה בשם פאן-ז'אנג יוליאנג (בסינית: 潘張玉良).
מכתב הזה מהווה מסמך משפטי, שבו היא הצהירה ששמה בפאן-ז'אנג יוליאנג ובשם זה גם חתמה על המסמך.
בשנת 1917 היא החלה ללמוד ציור בשאנגחאי ובשנת 1918 כשעברה עם משפחתה לשאנגחאי, היא הצליחה בבחינות הקבלה לבית הספר לאמנות בעיר, שם למדה ציור עם וואנג ג'יואן.
במסגרת בית הספר לאמנות בשאנגחאי.
בשל הרקע ה'נמוך' שלה, נידו אותה לעיתים קרובות כי היא לא התאימה למודל של 'הגברת המודרנית משנחאי'.
פאן תוארה לעיתים קרובות על ידי בני גילה כחמת לב וישירה, גם אם לפעמים, בוטה.
פאן יוליאנג הוערכה כאחת מהבוגרות הראשונות של בית הספר לאמנות בשאנגחאי.
בשנת 1921 לאחר סיום לימודיה, היא נשלחה עם קבוצת בוגרי בית הספר לליון ולפריז בצרפת, להבחן ללימודים נוספים, בחסות פאן זנהואה.
בשנת 1923 היא התקבלה ללימודים במכון הסיני-צרפתי של ליון וב- Ecole National des Beaux Arts בליון.
לפני שסיימה את לימודיה ב-Ecole National Supérieure des Beaux Arts de Paris, בשנת 1925, היא זכתה במלגת רומא החשובה ללימודים באקדמיה לאמנות של רומא שבאיטליה.
בשנת 1926 פאן יוליאנג זכתה בפרס הזהב על עבודותיה בתערוכת האמנות הבינלאומית של רומא.
בשנת 1928 פאן חזרה לסין והחלה לארגן תערוכת יחיד משלה.
בשנת 1929, ליו הייסו הזמין אותה ללמד בבית הספר לאמנות בשאנגחאי.
בתערוכת היחיד שהייתה לה בשאנגחאי, היא קבלה אות הוקרה, כאמנית הסינית הראשונה שציירה בסגנון מערבי.
היא גם הוזמנה להיות פרופסור לאמנות ב בנאנג'ינג.
היא הציגה חמש תערוכות יחיד ברחבי סין מ-1929 עד 1936.
יצירתה ספגה ביקורת חריפה מצד פקידי הממשל הסיני ומבקרים שמרנים, בין השאר משום שציירה עירום, מאידך, היא והציירת העמיתה גואן זילאן הפכו למועדפות בעולם האמנות של הרפובליקה של סין (1912–49).
האמניות שהוכשרו בסגנון מערבי, כמו פאן וגואן, נתקבלו באהדה על ידי הציבור, ונחשבו כהתגלמות המודרניות.
פאן הוערכה גם משום שהשתמשה בטכניקות של ציורי הדיו הסינים תוך ערעור על סמכותה של מסורת זו ביחס למסורת האמנות האירופית.
פאן יוליאנג נודעה בזכות ציורי העירום הנשי שלה שהפכו למרכיב עיקרי בפרקטיקה האמנותית שלה.
בסין, נשים אמניות היו מצמצמות את ציוריהן, לתיאורי טבע ולעיתים דיוקנאות ולא ציירו ציורי עירום שנחשבו כבלתי ראויים.
למרות זאת, פאן המשיכה ליצור ציורי עירום נשיים, לעיתים קרובות השתמשה בעצמה כמודל, למרות המחלוקת שהיא יצרה בסצנת האמנות המודרנית בסין.
בשנת 1937 פאן עזבה את שאנגחאי פעם נוספת ועברה להתגורר בפריז.
לאחר שעברה לצרפת כדי להמשיך בעבודתה, פאן הצטרפה לפקולטה לאמנות של בית הספר לאמנויות בפריז.
היא עבדה והתגוררה בפריז במשך 40 השנים הבאות.
אמנים סיניים גולים, בצרפת, בחרו בה כיושבת הראש של האגודה הסינית לאמנות.
עבודותיה הוצגו בעולם, במיוחד בבריטניה, ארצות הברית, גרמניה, יפן, איטליה, שווייץ, בלגיה ויוון.
אף על פי שחייתה כמעט חמישים שנה בפריז, פאן החליטה לשמור על אזרחותה הסינית.
לעיתים קרובות נאבקה בעוני כי התקשתה למכור את יצירות האמנות שלה, מאידך, היא סירבה להיות מחויבת להתחייבויות חוזיות עם סוחרי אמנות באירופה.
לקראת סוף חייה, פאן נדחקה לשוליי קהילת האמנות הסינית והצרפתית כאחד.
בצרפת, היא סווגה כציירת סינית זרה, על כן הוציאו אותה מקהילת האמנות שבמיינסטרים ובנוסף היא בילתה יותר מדי זמן מחוץ לסין מכדי להיות מרכיב באמנות הסינית המודרנית באותה תקופה.
פאן מתה בשנת 1977 ונקברה בבית הקברות מונפרנאס של פריז.
בשנת 1985, רבות מיצירותיה הוחזרו לארץ מולדתה, שם הן מוחזקות על ידי המוזיאון הלאומי לאמנות של סין בבייג'ינג ובמוזיאון הפרובינציאלי של אנחווי בחפיי.
בשנת 1926, יצירותיה זכו בפרס הזהב בתערוכת האמנות הבינלאומית של רומא.
בשנת 1959, היא זכתה בפרס הזהב של פריז ובפרס הכסף של בלגיה.
מוזיאון אנחווי מחזיק באוסף יצירות האמנות של פאן יוליאנג הכולל 4000 יצירות, 3892 סקיצות, 393 ציורי דיו, 361 ציורי שמן, 13 הדפסי בלוקים, 6 תחריטים ו-4 פסלים.
מלבד כל יצירות האמנות הללו, רק עשרה מציורי השמן שלה נמצאים בשוק, מה שהופך את יצירותיה לבעלי ערך רב.
סיפורה של פאן מסופר ברומן Hua Hun (נשמה שניצודה על ידי ציור ) (1984) מאת Shih Nan.
הסיפור עובד כסרט סיני באותו שם, שיצא לאקרנים ב-1994 בכיכובה של השחקנית גונג לי בתפקיד האמנית.
סיפור חייה משוחזר גם בדרמה TVB Painting Soul משנת 2004, שם שיחקה את פאן השחקנית מישל רייס .
בית האופרה של הואנגמיי הציג את האופרה "הציירת מבית הבושת" (風塵女畫家) בכיכובה של מא לאן המבוססת גם היא על חייה של פאן.
הרומן של ג'ניפר קודי אפשטיין "הציירת משאנגחאי" (2008) מבוסס אף הוא על חייה של פאן יוליאנג, הוא תורגם לארבע עשרה שפות שונות.
הסופרת והמורה, מארי לור דה שזר, שהתמחתה בשפה הסינית, כתבה גם ספר על פאן יוליאנג, שנקרא "Pan Yu Liang, La Manet de Shanghai", המבוסס על חייה בסין ובצרפת.
פאן שובב הוא סרט הנפשה אמריקאי קצר מסדרת הסרטים "סימפוניות טיפשיות", כאשר הוא החמישה עשר בסדרה.
הוא הופץ לראשונה ב-27 בדצמבר 1930 על ידי חברת סרטי קולומביה.
הסרט הקצר מציג את האל המיתולוגי פאן מנגן בחליל הפאן שלו למען בידור של תושבי היער.
כאשר מכת ברק מתחילה שרפת יער, פאן מוביל את הלהבות למים, ומכבה את האש.
וראייטי (22 באפריל 1931): כינה את הסרט הקצר "סרט מצויר מצוין", ואמר: "הוא מעורר צחוקים לאורך כל הדרך ומסונכרן להפליא כדי להתאים לרעיון חדשני, זה כמו פיטר פן עם הצינורות שלו, מלחיץ חיות וחרקים עם בוא האביב.
יותר מדי חזרות ב יריות פתיחה.
שלוש או ארבע דקות אחרונות של הסרט שהוקדשו לשרפת יער כשהלהבות מיוצגות כדמויות חיות וקופצות על הכל, רודפות אחרי תושבי היער לכסות.
הם רצים לפאן והוא מקסים אותם במוזיקה עד שכולם קופצים לתוך בריכת מים במקום שבו הוא עומד.
החלק הזה של הסרט דווקא מצחיק מאוד.
ארוך יותר מרוב הסרטים המצוירים, אבל שווה את הצילומים."
פאנאגלו (או פאנאקלו, בפאנאגלו: Fanagalo) היא שפת פידג'ין המבוססת בעיקר על זולו ועל קוסה, שהושפעה מאנגלית ומאפריקאנס.
השפה משמשת כלינגואה פרנקה בתעשיות כריית הזהב, היהלומים, הפחם והנחושת בדרום אפריקה, ונמצאת בשימוש גם ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, בנמיביה, בזמביה ובזימבבואה, אם כי בתפוצה מופחתת.
על אף שהיא משמשת כשפה שנייה של הדוברים בלבד, בשנת 1975 מספר דוברי השפה נאמד במאות אלפים.
עם ביטול האפרטהייד בדרום אפריקה, הפכה האנגלית ללינגואה פרנקה במדינה, והיקף השימוש בפאנאגלו ירד.
מכיוון שלילידי השבטים שאצלם התפתחה הפאנאגלו באופן מסורתי לא הייתה שפה כתובה, הכתיב של השפה אינו מתוקנן, והכתיבה מתבצעת באלפבית לטיני.
השם "פאנאגלו" נגזר מצורות המקובלות בשפות נגוני המחוברות יחדיו - שמשמעותן היא "כמו + של + זה", ומילולית "עשה זאת כך".
שם השפה משקף את השימוש בה כשפת מתן הוראות.
שמו של הניב הזימבבואי (שנוצר בתקופת רודזיה הדרומית) הוא והוא מושפע משפת שונה , בעוד שהניב בזמביה (רודזיה הצפונית), נקרא (מבוטא ) ומושפע משפת במבה .
בדומה לטורקית, פאנאגלו מאופיינת בהרמוניית תנועות , ולכן התנועות המוספיות של המילה משתנות בהתאם לתנועות הבאות במילה.