tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משנת 2008, סמוך להגשת העתירה הראשונה לפינוי, החלה ממשלת איטליה לסייע לביסוס האחיזה הפלסטינית במקום.
הרשות הפלסטינית הובילה גם היא תמיכה בקיבוע האחיזה במקום ובדחיית כל החלופות שניתנו לתושבים להעתיק את מגוריהם למקום חוקי שיינתן להם.
על הפינוי המיועד נמתחה ביקורת מצד מדינות באירופה ומצד מחוקקים בארצות הברית.
ב-12 בספטמבר 2018 קיבל הפרלמנט האירופי החלטה שלפיה פינוי המתחם ייחשב הפרה של אמנת ז'נבה הרביעית.
ניקולאי מלאדנוב, שליח האו"ם למזרח התיכון, טען כי מדובר בעבירה בין-לאומית ופגיעה בסיכויים להגיע לפתרון שתי המדינות.
במקומו של המתחם מתוכננת לקום שכונה חדשה של כפר אדומים – "נופי בראשית" – ובה 322 יחידות דיור.
בספטמבר 2018 פנה הוועד הפועל של הארגון לשחרור פלסטין לבית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג נגד ישראל, בטענה שהריסת ח'אן אל-אחמר היא פשע מלחמה.
פאטו בנסודה, התובעת הראשית בהאג, אמרה שייתכן שהריסת הרכוש במקום תוגדר כפשע מלחמה.
ח'בב היא עיירה בדרום סוריה, הנמצאת בנפת א-סנמין שבמחוז דרעא.
העיירה ממוקמת על כביש דמשק-דרעא, בגובה 750 מטרים מעל פני הים.
אוכלוסייתה של העיירה עומדת על כ-8,000 נפש, רובם עוסקים בחקלאות והשאר עובדים במגזר הפרטי.
בשל מיקומה של העיירה על הציר הראשי בין דמשק לדרעא, היא מאופיינת בשווקים ייחודיים וקיים בה מסחר ער בכלי רכב.
למספר גדול מתושבי העיירה תארים אקדמיים (מעל 1,700 בעלי תארים).
רוב תושבי העיירה נוצרים, תחת הכנסייה המלכיתית היוונית-קתולית.
בשטחה של העיירה נמצא מקדש פגני שנבנה בשנת 191 לספירה תחת שלטון האימפריה הרומית.
ח'אלד שיח' מוחמד הוא טרוריסט כוויתי ממוצא פקיסטני, חבר בכיר בארגון הטרור "אל-קאעידה", ונחשב למתכנן הראשי של פיגועי 11 בספטמבר.
בנוסף, הודה כי הוא זה שערף את ראשו של העיתונאי דניאל פרל ב-2002, לאחר שנחטף בקראצ'י שבפקיסטן.
מוחמד, אשר מוכר גם בכ-50 שמות בדויים אחרים, הודה בחקירה על מעורבות ברבות מתוכניות הטרור המשמעותיות בעשרים השנים האחרונות.
ח'אלד שייח' מוחמד נולד ב-14 באפריל 1965, ככל הנראה בכווית סיטי, כווית, למשפחה פקיסטנית, שמוצאה היה מבלוצ'יסטן, פקיסטן, אף כי יש הטוענים שנולד בבלוצ'יסטן, והמשפחה הגיעה לכווית רק לאחר לידתו.
ברור מכל מקום, שגדל והתחנך בכווית.
הוא דובר ערבית, אנגלית, אורדו ובלוצ'ית.
בגיל 16, הצטרף לארגון האחים המוסלמים.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון, נסע לארצות הברית.
ב-1986 קיבל תואר ראשון באוניברסיטת המדינה הטכנו-חקלאית בקרוליינה הצפונית, בהנדסת מכונות.
עם סיום לימודיו, נסע לפשאוור, פקיסטן, שם הצטרף ללוחמי המוג'הידין ולחם באפגניסטן כנגד הכוחות הסובייטים הכובשים.
משגורשו הסובייטים מאפגניסטן, חזר לפקיסטן ושם, לקראת סוף שנות השמונים חבר לאוסאמה בין לאדן.
בשנת 1992, סיים את לימודי התואר השני בהיסטוריה ותרבות איסלאמית.
בשנת 1993, התחתן ועבר עם משפחתו לקטר.
הוא עבד כמהנדס במשרד האנרגיה והמים הקטרי.
ב-1994, החל לתכנן את תוכנית בוז'ינקה בה סייע לאחיינו, רמזי יוסף.
הוא טייל במדינות רבות: בסוף 1994 ותחילת 1995, ביקר בפיליפינים.
באותה שנה ביקר בתימן, סודאן, ברזיל, מלזיה ובבוסניה ואף קיבל אזרחות בוסנית.
בתחילת 1996, חזר לאפגניסטן כדי לא להיתפס על ידי האמריקאים בסודן.
באותה תקופה חזר אוסאמה בן לאדן עם פמלייתו לאפגניסטן, באמצע אותה שנה נפגשו מוחמד ובן לאדן לראשונה בטורה בורה.
בפגישה זו כבר החלו לתכנן תוכנית שהפכה לבסוף לפיגועי 11 בספטמבר.
בן לאדן דחק במוחמד להצטרף לאל-קאעידה, ובין השנים 1999 עד 2001 ניהל מוחמד את מערכי התעמולה של הארגון.
בנוסף, הוא היה אחראי לתכנון חלק גדול מפעולות הטרור של הארגון באותן שנים והיה גם מפקד היחידה המיוחדת של אל קאעידה לפיגועים בחו"ל.
ב-1 במרץ 2003 נלכד על ידי כוח משותף של סוכני CIA והמודיעין הבין-שירותי (ISI) הפקיסטני במקום מסתור ברוואלפינדי, פקיסטן, ונמסר לחסות ה-CIA.
תחילה הוא הוחזק בכלא באפגניסטן ולאחר מכן הוא הוחזק באתר שחור בפולין.
בספטמבר 2006 הועבר לחסות צבאית במתקן המעצר בגואנטנמו.
ב-2008 הועמד למשפט מול ועדה צבאית באשמת פשעי מלחמה ורצח של כ-3000 בני אדם, והוא צפוי לעונש מוות אם אכן יורשע.
בנוסף ביקש שידונו אותו למוות כדי שיהיה שאהיד, אך חזר בו ביולי 2019 מרצונו למות, ואיים לחשוף את קשרי סעודיה, עם זאת, מתנהל דיון מסועף על קבילות העדויות, שנמסרו תחת "שיטות חקירה מתקדמות" (Enhanced interrogation techniques), שנחשבות לרוב כעינוי.
ב-30 באוגוסט אותה שנה, נקבע משפטו ל-11 בינואר 2021, אך ב-18 בדצמבר 2020, נדחה למועד לא ידוע עקב מגפת הקורונה.
ביולי 2024 הודיע הפנטגון כי ארצות הברית הגיעה להסכמי טיעון עם חאלד שייח' מוחמד, ושני שותפיו, ואליד בן עטאש ומוסטפא אל-חוואסאווי.
השלושה הודו בקשירת קשר להשתתפות בתכנון פיגועי 11 בספטמבר, בתמורה לעונש מאסר עולם, מה שמאפשר להם להימנע מעונש מוות.
התנאים המדויקים של ההסכמים אינם זמינים לציבור בשלב זה.
מוחמד הודה גם ברציחתו של העיתונאי האמריקאי דניאל פרל, אך לא הואשם ברצח זה.
ח'אלדה ג'ראר היא פוליטיקאית פלסטינית, חברת המועצה המחוקקת הפלסטינית מטעם החזית העממית לשחרור פלסטין, ולטענת השב"כ, ראש הארגון ביהודה ושומרון.
לקחה חלק בולט במאבק המשפטי של הרשות הפלסטינית נגד ישראל בבית הדין הפלילי הבין-לאומי.
ריצתה עונש מאסר של 14 חודשים (מתוך 15 חודשים שנגזרו עליה) בגין חברות בארגון טרור והסתה והייתה עצורה במשך יותר משנה וחצי במעצר מנהלי בגין חשד לעבירות דומות.
באוקטובר 2019 נעצרה במסגרת גל מעצרים של פעילי החזית העממית בעקבות רצח רנה שנרב במעיין דני.
במרץ 2021 נגזרו עליה שנתיים מאסר בגין חברות ונשיאת משרה בהתאחדות בלתי מותרת, במסגרת הסדר טיעון.
סיימה תואר שני בזכויות האדם ודמוקרטיה באוניברסיטת ביר זית.
בשנת 1985 נישאה לרסאן ג'ראר, אותו הכירה בזמן הלימודים, ולזוג שתי בנות.
ניהלה את ארגון "אדאמיר", המסייע לאסירים פלסטינים, משנת 1993 עד 2005. ב-2021 הכריזה ישראל עליו כארגון טרור.
משנת 1998 נאסר עליה לצאת מחוץ ליהודה ושומרון, לאחר שהשתתפה בכנס אנטי-ישראלי בפריז באותה שנה.
היא ביקשה מספר פעמים לצאת לכנסים דומים, ונענתה בסירוב.
במרץ 2006 נבחרה למועצה המחוקקת הפלסטינית כנציגת החזית העממית לשחרור פלסטין, לאחר מעצרו של מזכ"ל הארגון, אחמד סעדאת.
בשנת 2010 סבלה מתסמונת מחלקת תיירים, וביקשה לקבל טיפול רפואי בעמאן.
השב"כ קבע כי היא מהווה איום ביטחוני ומנע ממנה לצאת.
לבסוף טופלה בכל זאת בעמאן, לאחר התערבותה של לואיזה מורגנטיני, נציגת איטליה בפרלמנט האירופי.
ב-2 באפריל 2015 נעצרה על ידי כוחות צה"ל בביתה שבאל-בירה בטענה שהפרה צו המתיר לה לשהות רק באזור יריחו, והועברה למעצר מנהלי בכלא השרון.
ב-15 באפריל הוגש נגדה כתב אישום.
היא הואשמה בחברות בחזית העממית ובהסתה לחטיפת חיילים, ונעצרה עד תום ההליכים.
ג'ראר הואשמה כי השתתפה בעצרת ברמאללה ובה נשאה נאום ובו הטיפה לחטיפת חיילים למטרת מיקוח ושחרור אסירים פלסטיניים, בראשם אחמד סעדאת.
עוד צוין בכתב האישום כי נאמה בכנסים של הארגון, ביקרה אסירים משוחררים, השתתפה בתערוכת ספרים וגינתה את הכיבוש.
בדצמבר נגזרו עליה, לאחר שהודתה בהסדר טיעון, 15 חודשי מאסר וקנס של 10,000 ש"ח.
המשפט עורר עניין בינלאומי, והיו שטענו שמדובר במשפט פוליטי.
ביוני 2016, לאחר 14 חודשים במאסר, שוחררה מהכלא הישראלי.
ביציאה קיבל את פניה איימן עודה, יושב ראש הרשימה המשותפת מטעם סיעת חד"ש, שהגדיר אותה "לוחמת חופש אמיצה" ואמר שנכלאה מתוך הניסיון להשתיק את מאבקה נגד הכיבוש.
ב-2 ביולי 2017 נעצרה במעצר מנהלי, בטענות למעורבות בקידום פעילות טרור במסגרת ארגון החזית העממית.
היא ריצתה את המאסר בבית הסוהר דמון.
מעצרה המנהלי הוארך ארבע פעמים, עד שהשתחררה ב-28 בפברואר 2019.
ב-31 באוקטובר 2019 נעצרה שוב במסגרת גל מעצרים של פעילי החזית העממית בעקבות הפיגוע במעיין דני שבו נרצחה רנה שנרב, שבוצע על ידי הארגון.
לטענת השב"כ עומדת ג'ראר בראש שלוחת הארגון ביהודה ושומרון.
ב-1 במרץ 2021 גזר עליה בית המשפט הצבאי במחנה עופר, במסגרת הסדר טיעון, שנתיים מאסר בגין חברות ונשיאת משרה בהתאחדות בלתי מותרת.
במהלך מעצרה ומאסרה נפטרו אביה של ג'ראר, כנעאן, ובתה, סוהא.
בשני המקרים בקשות ג'ראר להשתתף בלוויות סורבו.
ב-26 בספטמבר 2021 שוחררה מהכלא הישראלי לאחר שסיימה לרצות את עונשה.
ב-26 בדצמבר 2023 נעצרה שוב במהלך פעילות צה"ל ברמאללה והוחזקה במעצר מנהלי תחת הסעיף "תמיכה בטרור".
שוחררה ב-19 בינואר 2025 במסגרת הסכם חמאס–ישראל.
ח'אן שייח'ון היא עיר בסוריה, בנפת מערת א-נועמאן שבדרום מחוז אידליב.
העיר שוכנת על הכביש הראשי המקשר בין חלב לחמה, חומס ודמשק.
כלכלת העיר מבוססת על חקלאות, בעיקר גידול כותנה ודגנים.
ראשיתה של העיר בחאן שהקים האמיר הממלוכי סייף א-דין שייח'ו אל-עומרי.
סמוך לעיר נמצא תל בולט, שהיישוב שבו ננטש בערך בשנת 300 לפנה"ס, ובחפירה ארכאולוגית שנערכה בשנת 1930 נתגלו בו שרידים המגיעים עד המאה ה-20 לפני הספירה.
בשנת 1902 תיאר הנוסע הנרי ג'יימס רוס את היישוב כ"אומלל למראה".
בשנת 1966 התגוררו ביישוב כ-3,000 תושבים, ובשנים שלאחר מכן צמחה האוכלוסייה, עד ל-53,000 תושבים בשנת 2011.
במלחמת האזרחים בסוריה, במהלך 2014, נכבשה העיר על ידי כוחות המורדים.
לאחר כיבושה נשלטה העיר על ידי ג'בהת פתח א-שאם – אחד הארגונים החזקים בסוריה וסניף אל-קאעידה בסוריה לשעבר, אשר בתחילת 2017 התמזג לארגון היאת תחריר א-שאם לצד ארגונים ג'יהאדיסטיים נוספים.
העיר נותרה סמוכה לזירת הלחימה בין המורדים למשטר בצפון מחוז חמה.
ב-4 באפריל 2017 בוצעה מהאוויר מתקפה כימית בח'אן שייח'ון, ככל הנראה בסארין, וכתוצאה מכך נהרגו כ-74 בני אדם ונפצעו מעל 557.
ב-2019 הותקף שוב האזור על ידי כוחות משטר אסד, במסגרת קרב ח'אן שיח'ון.
בתום שלושה חודשי קרבות נפרצה ההגנה של כוחות המורדים ובאוגוסט 2019 נכבשה העיר, לצד העיירות הסמוכות מורק וכפר זיתא.
העיר נותרה בשליטת כוחות צבא סוריה עד לנפילת משטר אסד ב-2024.
ח'אראס הוא כפר פלסטיני במרכז חבל יהודה, בנפת חברון, כ-12 ק"מ צפונית-מערבית למרכז העיר חברון.
הכפר ממוקם בחלקו הצפוני של ואדי ערב ליד חורבות עמק האלה.
בין הכפרים הסמוכים: נובא (בתי שני הכפרים נושקים זה לזה), בית אולא מדרום, צוריף מצפון וחלחול ממזרח.
החוקרים הבריטים קיצ'נר וקונדר מהקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל הציעו לזהות את ח'אראס עם יער חרת, המוזכר ב כאחד המקומות בהם התחבא דוד בברחו מפני שאול.
הם ציינו שח'אראס ממוקמת 3 מיילים מדרום מזרח לעדולם, אתר נוסף בו ביקר דוד באותה התקופה לפי המקרא.
בסקר ארכאולוגי במקום לא נתגלו כלל שרידים קדומים.
עם זאת בחלק מהבתים הישנים משולבים אבנים מהתקופה הביזנטית, בשימוש משני.
בעקבות מלחמת העצמאות, עברה ח'אראס לשליטה ירדנית בין השנים 1948–1967.
במלחמת ששת הימים עברה ח'אראס לשליטה ישראלית.
המשפחות הגדולות בכפר: אל-חרוב (الحروب), אל-חלאחלה (الحلاحلة), קדימאת (قديمات), אל-עטאונה (العطاونة), אבו אלג'ראיש (أبو الجرايش), אל-עקאבנה (العقابنة), עדָווי (عدوي), אבו פרחה (أبو فرحة), אלסיאערה (السياعرة), אבו זהירה (أبو زهيرة) ואבו ע'ורפה (أبو غرفة).
בסקר הכפרים בשנת 1945 נמצא כי אדמות העיירה השתרעו על 6,781 דונם אדמה.
615 דונם היו מטעים ואדמות השקיה, 3,532 של גידולי דגנים, ואילו 38 דונם היו שטח בנוי.
ייצור שמן זית הוא ענף מרכזי בחקלאות הכפר.
בית ספר תיכון לבנים - נבנה בשנת 1995 על חשבון ממשלת נורווגיה, בשיתוף המועצה הכלכלית הפלסטינית לשיקום (PECDAR).
בית ספר תיכון לבנות חרס - בשנת 2007 למדו בו 350 תלמידות.
בית ספר יסודי לבנות של חרס - נבנה בשנת 1994, על ידי תושבי הכפר.
בית ספר יסודי מעורב ח'אלד בן אל-וואליד - נבנה בשנת 2000, על חשבון ממשלת יפן בשיתוף התושבים.
בשנת 2007 למדו בו 342 תלמידות ותלמידים.
בית הספר יסודי לבנים שוהדא חראס - הוקם במימון כוויתי.
בשנת 2007 היו בכפר ארבעה גני ילדים,
ח'אלת אל-מאיה הוא כפר פלסטיני הממוקם במרחק של תשעה ק"מ מדרום לחברון וכ-4 ק"מ מערבית ליטא.
הכפר נמצא בנפת חברון, ובדרום הר חברון.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, האוכלוסייה מנתה 1,412 תושבים בשנת 2007.
ח'אלידה ברוהי (אורדו: خالدہ بروہی; נולךדה ב-1988) היא פעילה למען זכויות נשים ויזמית חברתית פקיסטנית.
ברוהי נולדה בכפר קטן בבלוצ'יסטן, מחוז שבטי פרובינציאלי סמוך לגבול אפגניסטן.
היא הייתה הילדה הראשונה בכפר ללמוד בבית ספר, ולמדה בקראצ'י.
בשנת 2004, כשברוהי הייתה בת 16, חברה שלה נרצחה על רקע "כבוד המשפחה".
חברתה נהרגה כי רצתה להתחתן עם אדם שהיא אוהבת במקום מישהו שמשפחתה בחרה בו.
ברוהי החלה למחות נגד מנהג הרצח על רקע חילול כבוד המשפחה בעת שהותה בקראצ'י, והכעיסה בכך אנשים רבים, כולל את מנהיגי השבט בבלוצ'יסטן.
היא נאלצה לברוח מקראצ'י ב-2008.
ברוהי מספרת שאביה אמר לה, בתגובה, "אל תבכי, תבני אסטרטגיה".
ואז היא החליטה שבמקום מחאה, היא יכולה לפעול באופן ישיר לסיוע לנשים, אשר בתורן יתחזקו כלכלית וחברתית, ובהתאם, יהיו פחות חשופות לדיכוי.
היא הקימה את "סוגהאר - עמותה להעצמה", ארגון ללא כוונת רווח אשר מסייע לנשים בפקיסטן ללמוד מיומנויות הקשורות לצמיחה כלכליות ואישית.
המילה "סוגהאר" פירושה "אישה מיומנת ובעלת ביטחון" באורדו.
אמונתה היא שכל אישה היא "סוגהאר", היא רק צריכה את ההזדמנות לשחרר את הפוטנציאל שלה, וארגונה בא לספק הזדמנויות אלה.
"המשימה שלי היא ליצור חברה שבה נשים לא נהרגות על כבוד, אלא יש כלפיהן כבוד והן זוכות למעמד שווה".
האגודה מספקת לנשים בכפרים המרוחקים הכנסה עבור עבודתן, שעיקרה היא מלאכת יד כמו רקמה, אשר ברוהי פיתחה לקו אופנה, שמטרתה "להילחם באמונות תרבותיות שליליות באמצעות חינוך ומידע על זכויות הנשים".
עד 2013, כבר היו 23 מרכזים של האגודה, המשרתים לפחות 800 נשים אשר לומדות על "שוויון מגדרי, מניעת אלימות במשפחה, חינוך לבנות וזכויות נשים," מטרתה של ברוהי היא להגיע באמצעות "סוגהאר" למיליון נשים בתוך עשור.
העבודה שלה עם "סוגהאר" הוכרה על ידי כתב העת העסקי פורבס, בו היא נמנתה ברשימת "30 מתחת ל-30" בשנת 2014. ב-2014, היא נבחרה כעמיתה ב-MIT Media Lab, תוכנית של המכון הטכנולוגי של מסצ' וסטס.
ברוהי היא גם הנושא של סרט תיעודי יצירת שרמין עובייד-צ'ינוי, Seeds of Change, משנת 2014. באוקטובר 2014, היא העבירה TED Talk ב-TEDGlobal שבו היא סיפרה על אקטיביזם שלה למיגור תופעת רצח על רקע כבוד המשפחה.
היא זכתה בנוסף בפרס למנהיגות מתפתחת מטעם אוניברסיטת נורתווסטרן, פרס אישה משפיעה מטעם קרן נשים בעולם, ובפרס ANGEL של מרכז ד"ר מרטין לותר קינג.
מגזין ניוזוויק כלל אותה ברשימת "25 מתחת ל-25 - נשים משפיעות".
לצד ההכרה שזכתה לה, ברוהי גם קיבלה איומים רבים על חייה, ואף ירו לכיוונה, ופוצצו את מקום עבודתה.
ב-2014, התארסה ברוהי לדייוויד בארון, אמריקאי אשר המיר דתו לאסלאם בעקבות הכרותם.
מאז השניים נישאו, וחיים בסדונה, שבאריזונה.
שם הקימה ברוהי את הקרן-האחות האמריקאית לסוגהאר, ויחד עם דייוויד, פתחו מרכז קהילתי-חברתי בשם The Chai Spot' המוקדש לבניית הבנה "מתוך אהבה" בין כל תרבויות העולם, לו שלושה מיקומים, ואשר גם יצא למסע ברחבי ארצות הברית ב-2016, "להשקות את כל העולם בצ'אי".
ברוהי ממשיכה עם מיזם האופנה ומשמשת כנואמת ציבורית.
נפת ח'אן יונס () היא אחת מנפות הרשות הפלסטינית.
הנפה ממוקמת ברצועת עזה סביב העיר ח'אן יונס.
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה נכון לשנת 2007, אוכלוסיית הנפה מונה כ-271,000 איש, החיים בכ-40,262 משקי בית.
בנפה 3 ערים, 2 תת-נפות כפריות, וכן מחנה הפליטים ח'אן יונס.
לנפה חמישה מושבים במועצה המחוקקת הפלסטינית, ובבחירות ב-2006 החמאס זכה בכל המושבים.
לאחר כיבוש הרצועה בידי צה"ל במלחמת ששת הימים, הייתה הרצועה חלק מהממשל הצבאי ברצועת עזה וצפון סיני.
האזור חולק לשלוש נפות: נפת עזה, נפת ח'אן יונס ונפת אל-עריש.
חֻ'בַּיזָה היה כפר ערבי ברמת מנשה, כשלושים ק"מ מדרום לחיפה וכ-500 מטר ממערב לקיבוץ גלעד.
הכפר, שרוב תושביו נמלטו בתחילת אפריל 1948, שוחרר בידי הארגון הצבאי הלאומי (האצ"ל), במהלך מלחמת העצמאות, ב-12 מאי 1948.
שם הכפר משמר את השם הערבי של צמח החלמית, חביזה.
לפי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב החל מהתקופה הכלקוליתית.
באזור הכפר מספר רב של אתרים ארכאולוגיים אותם חקר הארכאולוג מיכאל מאיר, חבר קיבוץ גלעד.
בין היתר הוא גילה את האתר הפרוטוהיסטורי נחל ספלול צפון במדרון גבעה שמצפון לכפר.
מרישומים עות'מאנים מסביבות 1859 עולה שבכפר גרו 270 תושבים.
ב-1870 ביקר בכפר החוקר הצרפתי ויקטור גרן וכתב על מסגד הבנוי מאבנים עתיקות.
ב-1882 ביקרה בכפר הקרן לחקר ארץ ישראל.
במפקד האוכלוסין של המנדט הבריטי בשנת 1922 נמנו בכפר 140 תושבים ובמפקד של 1931 209 תושבים ב-42 בתים.
בשנת 1939 הוקם קיבוץ דליה שלושה קילומטר מצפון לכפר, על ידי חניכי השומר הצעיר מרומניה וגרמניה, במסגרת יישובי "חומה ומגדל" על קרקע שרכשה חברת "צור".
לאחר שפונו אריסים ערבים שעיבדו את הקרקע במקום הוקם יישוב הקבע של הקיבוץ.
וב-13 מרץ 1945, עלה על הקרקע, על גבעה כ-500 מטר מצפון מערב לכפר, בידי תנועת הקיבוץ המאוחד, קיבוץ גלעד.
אדמות הקיבוצים גלעד ודליה, כ-6,500 דונם, נקנו בתרומתו של יצחק אוכברג, נדבן יהודי מדרום אפריקה.
אזור הכפר נכלל בשטח שיועד למדינה היהודית, לפי תוכנית החלוקה של 1947.
במהלך קרב משמר העמק, בתחילת אפריל 1948, ברחו תושבי הכפר לאום אל-פחם, אנשי הכנופיות הערביות אפשרו לנשים ולילדים להישאר אך לא לגברים שסירבו להצטרף לכנופיות.
בתקופה הקצרה שבין חתימת ה"הסכם לאחדות לוחמת" (הסכם לשיתוף פעולה בין האצ"ל לההגנה) באפריל 1948 ובין ההכרזה על הקמת מדינת ישראל ב-14 במאי, ועד להשתלבות בצבא ההגנה לישראל, פעלו כוחות האצ"ל בפעילות מבצעית כחלק מהמערכה הכללית של מלחמת העצמאות באופן עצמאי.
בין השאר ערכו מבצע לכיבוש חמישה כפרים ערביים באזור שכונה אז "הרי אפרים": אום אל שוף, בריקי, סינדיאני, סובארין, וח'ביזה ב-12 מאי 1948. מבצר שוני ששימש את מחתרת האצ"ל כמרכז-אימונים ארצי היה בסיס היציאה למבצע ההתקפה.
הכוח שמנה כ-160 לוחמים בפיקודו של אברהם דרורי עם משוריין נושא מקלע "ברן", נועד להתקיף ולכבוש את בריקי, סינדיאני וסובארין מכיוון בנימינה (המשוריין הוחרם בפברואר מחיילים בריטיים בכביש חיפה-תל אביב והובא לצורך המבצע עם צוות מתל אביב).
צוות נוסף בסיוע של מרגמה "3, בפיקודו של יוסף בן-דור, נועד להתקיף ולכבוש את חוביזה ואום אל שוף מכיוון הקיבוצים דליה וגלעד.
חברי קיבוץ גלעד שהיו ביחסים טובים עם תושבי הכפרים באזור הגיעו להסכם אי התקפה.
והיזהרו את מי שנשאר בכפר מההתקפה הצפויה של האצ"ל, לאחר ששומר השדות של גלעד, פגש כמה ימים לפני המבצע סיור מקדים של האצ"ל והכפר היה ריק בעת שנכבש.
חברי קיבוץ סירבו לשתף פעולה במבצע עם האצ"ל לאחר פרשת דיר יאסין.
הכוח בפיקודו של יוסף בן-דור יצאה לפנות בוקר להתקפה על חוביזה מקיבוץ גלעד.
ההתקפה החלה לאחר הפגזת-ריכוך מהמרגמה, הריכוך היה יעיל והסתערות הרגלים, שבאה לאחר כך, לא נתקלה בשום התנגדות.
טיהור הכפר לא נמשך אלא 10 דקות והכוח יצא לנוע לעבר אום אל שוף, הכפר השני שהוטל עליו לכבשו.
אף כאן קדמה להסתערות הפגזת המרגמה "3, שכוונה אל מרכז הכפר ואל מדרונו האחורי.
מיד לאחר ההפגזה הוחל בחיסול קני-ההתנגדות המעטים שהיו שם.
גם בחוביזה באום אל שוף לא נמצאו תושבים רבים עם תחילת ההתקפה.
בשעה 9.30 נפגשו שני הכוחות בעמק שבין סובארין ואום אל שוף.
במבצע נהרגו 20 ערבים ונשבו 120, ללוחמי האצ"ל לא היו אבדות.
ח'באב בן אל-ארת' היה אחד מהצחאבה.
הוא היה סוחר חרב, והשתתף בכל הקרבות המאוחרים של הנביא האסלאמי מוחמד.
בנו, עבדאללה, היה מפקד בצבאו של עלי בן אבי טאלב בקרב אל-נהרוואן, ונהרג על ידי הח'וארג'.
ח'אלד מוניר אבו בכר מזיד הוא כדורגלן קטרי המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת אל-וכרה מליגת העל הקטרית ובנבחרת קטר.
מוניר החל את הקריירה המקצוענית שלו בא-דוחייל מליגת העל הקטרית, ממנה הושאל לאל-וכרה, גם היא מליגת העל הקטרית.
ב-1 ביולי 2021 חתם באל-וכרה באופן קבוע.
ב-6 בדצמבר 2021 ערך מוניר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר, בניצחון 3-0 על נבחרת סוריה במסגרת הגביע הערבי .
ח'אלד סעיד שחאדה מנסור היה טרוריסט פלסטיני, מפקד הגזרה הדרומית של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני ברצועת עזה.
נהרג על ידי צה"ל בסיכול ממוקד במבצע עלות השחר.
ח'אלד סעיד שחאדה מנסור נולד ברפיח שברצועת עזה ב-14 באוגוסט 1975. הוא הצטרף לתנועת הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני במקביל לפרוץ האינתיפאדה הראשונה ב-1987.
לאורך השנים היה מעורב בפיגועים רבים, בהם הפיגוע ביולי 2004 שבו נפצע באורח בינוני מפקד החטיבה הדרומית באוגדת עזה, אל"ם פנחס זוארץ.
בשנת 2010, כששימש כראש היחידה הרקטית של הג'יהאד, נטל מנסור אחריות על הפיגוע שבו נהרגו רס"ן וסמ"ר .
החל משנת 2015 שימש מנצור מפקד המרחב הצפוני ברצועת עזה ולאחר מכן עבר לתפקיד מפקד המרחב הדרומי.
במהלך מבצע צוק איתן בשנת 2014 שרד מספר ניסיונות של חיל האוויר הישראלי להתנקש בחייו.
היה אחראי בין היתר על תיק המנהרות ופיקד על היחידה הרקטית של הג'יהאד.
במהלך מבצע שומר החומות במאי 2021 היה אחראי על ירי רקטי כבד לעבר העורף הישראלי, בעיקר לעבר הערים אשדוד ואשקלון, ופעל לממש מתווים התקפיים נגד כוחות צה"ל ונגד ישראלים.
ב-6 באוגוסט 2022 נהרג בתקיפה אווירית של צה"ל ב"מבצע עלות השחר".
עמו נהרגו ככל הנראה שני מחבלים נוספים ששהו לצדו בזמן התקיפה: ח'טאב עמאצי, מפקד חטיבת רפיח בג'יהאד האסלאמי, וזיאד אל-מדלל, סגנו של מנסור.
ח'ארג (פרסית: خارگ) הייתה אוניית הצי האיראני.
היא נקראה על שם האי ח'ארג (השייך לאיראן).
האונייה נבנתה על ידי המספנה הבריטית סוון האנטר (Swan Hunter), הושקה בשנת 1977, ונמסרה לאיראן בשנת 1984. ח'ארג הייתה כלי השיט הימי הגדול ביותר של איראן עד להשקתה של אוניית "מכראן" בתחילת 2021.
ב-2 ביוני 2021 עלתה ח'ארג באש וטבעה ליד העיירה האיראנית ג'סק, כ- ממצר הורמוז במפרץ עומאן.
על פי Flottes de combat הספינה עברה שינויים רבים בהשוואה לאוניות האחיות שלה מסדרת Ol בשירות של הצי המלכותי הבריטי.
Fighting Ships של ג'יינס תיאר את עיצוב הספינה כ"משלב חלק מהמאפיינים" של הסדרה, ומתאים לשאת מאגרים יבשים ותחמושת בנוסף לדלק.
ח'ארג יכולה הייתה לשאת עד של עומס סטנדרטי ועד בעומס מלא.
היה לה יכולת לשאת תפוסה של 18,880 טונות ומעמס של .
לפי ג'יינס כלי השיט היה באורך , בעל רוחב של ושוקע של .
על פי Flottes de combat הממדים היו , ו עבור אורך, רוחב ושוקע בהתאמה.
המכשירים המקוריים שהותקנו בספינה כללו זוג דוודים שנבנו על ידי Babcock &amp; Wilcox, אשר סובבו שתי מערכות של טורבינות עם גיר של וסטינגהאוס (Westinghouse).
המערכת תוכננה לייצר 7,000 קילוואט חשמל, ולספק עבור הציר היחיד שלה יחד עם המדחף.
הספינה הייתה מסוגלת להגיע למהירות מרבית נומינלית של .
מכ"ם הניווט המקורי של הספינה הוא מדגם Decca 1229 שיוצר על ידי Decca Radar, בעוד שמערכת הניווט האווירית הטקטית בה הייתה URN 20 מתוצרת ארצות הברית.
הספינה צוידה גם במערכת אינמרסט.
חימוש הספינה כלל תותח אוטו מלרה בחזית הספינה.
החימוש המתוכנן כלל שני תותחי בופורס 40 מ"מ שמעולם לא הותקנו.
הספינה צוידה גם בארבעה תותחים אוטומטיים נגד מטוסים מתוצרת ברית המועצות, כמו גם שני מקלעים כבדים של 12.7 מ"מ (0.50 ב).
הצוות שלה כלל 248 איש.
לח'ארג היה מנחת מסוקים עם האנגרים תאומים, מה שאפשר לה להוביל עד שלושה מסוקים.
המכון הבינלאומי ללימודים אסטרטגיים (IISS) סיווג את ח'ארג כספינת תדלוק צי עם יכולת תדלוק בים.
רק שני כלי שיט איראניים אחרים מסוגלים לבצע תדלוק במהלך משימה בים, בושר ומכראן שהוזמנה בשנת 2021.
ב-2014 פרסמה חברת הערכת המודיעין Stratfor הערכה שבה הוגדרה ח'ארג כנכס חיוני לצי האיראני בגלל יכולתה להרחיב את טווח הפעולה של ספינות המלחמה האיראניות.
איראן הזמינה את הספינה מהמספנה האנגלית סוון האנטר באוקטובר 1974 בחוזה בשווי 40 מיליון ליש"ט (שווה ערך ל-54 מיליון דולר).
הנחת השדרית של ח'ארג התקיימה ב-27 בינואר 1976, והיא הושקה ב-3 בפברואר 1977 על ידי ע'ולאם-רזא פהלווי ונקרא על ידי מאנג'ה פהלווי, בן משפחת המלוכה.
הספינה ערכה כמה ניסויים בנובמבר 1978, אך עיכובים בהתאמות דחו את הפעלתה על ידי הצי האיראני וזמן קצר לאחר מכן התרחשה המהפכה האיראנית.
באוגוסט 1979 דווח שממשלת הביניים של איראן מתכוונת לבטל את החוזה, וכתוצאה מכך חיפשה סוואן האנטר רוכש חדש.
ח'ארג נצבעה באפור ספינת קרב ובין ספטמבר 1979 לפברואר 1980, ערכה ניסויים ימיים בסודיות.
למרות שנמסרה לממשלת איראן ב-25 באפריל 1980, סירבה ממשלת בריטניה להנפיק רישיון יצוא לספינה.
זה הביא לכך שכ-200 אנשי הצוות ח'ארג לא יכלו לעזוב את הממלכה המאוחדת.
סוואן האנטר הכריזה שהיא לא מעורבת בהשלכות פוליטיות כלשהן.
הגרדיאן ציין קווי דמיון בין הסיבוכים על מסירת ח'ארג לבין תפיסת אוניית המערכה Reşad V, שהוזמנה על ידי הצי העות'מאני מוויקרס לפני מלחמת העולם הראשונה; עם פרוץ המלחמה, ממשלת בריטניה תפסה את ספינת הקרב ושילבה אותה בצי הצי המלכותי.
על מנת לאפשר את ייצוא הספינה, יזמה הממשלה האיראנית משא ומתן, אך ממשלת בריטניה הודיעה כי לא תנפיק רישיון ייצוא כל עוד בני הערובה האמריקנים לא משוחררים.
גם לאחר החזרת בני הערובה לארצות הברית, לא הונפק רישיון היצוא ובאוגוסט 1981 הכריז משרד החוץ כי לאונייה לא יונפק רישיון יצוא בעתיד הנראה לעין, תוך ציון מעצרו של אזרח בריטי באיראן, אנדרו פייק, כסיבה.
בפברואר 1982 שוחרר פייק, וביולי שלחה ממשלת איראן שלושה קצינים בכירים לבדוק את האונייה.
ב-10 ביולי 1984, הגיעה ח'ארג ל-Tyne Shiprepairers לצורך שיפוץ והיא החלה בניסויים ימיים ב-4 בספטמבר.
האונייה עזבה לאיראן ב-5 באוקטובר 1984, לאחר שממשלת בריטניה אישרה את הייצוא שלו ללא כל חימוש בטענה שהיא "אינה מתאימהם לשימוש במלחמה נגד עיראק".
אף על פי שהושלמה ב-1980, האונייה לא הייתה בשירות יותר ממחצית מלחמת איראן-עיראק.
היא נוספה לסדר הכוחות ב-1984 ושירתה כמעט שלוש שנים במלחמה, ותמכה בספינות מלחמה איראניות על ידי תדלוק, ונשיאת תחמושת ואספקה.
באוגוסט 1987 הובילה צי של שש ספינות, בסיוע שני מסוקי סיקורסקי CH-53 סי סטליון, לביצוע מבצע שליית מוקשים בים עומאן.
אזור הפעולה נפרש מזרחית לפוג'יירה ולחור פקאן.
דיווחים הצביעו על כך שבמהלך המבצע היו ספינות מלחמה אמריקאיות וצרפתיות בקרבת מקום והחליפו קשרי רדיו עם איראנים לצורך זיהוי ללא כל קשר נוסף.
באפריל 1988, בעת שהאמריקאים ביצעו את מבצע גמל שלמה, הוצבה ח'ארג בנמל הבית שלה בבסיס הצי בנדר עבאס.
ב-7 במרץ 1998 ביקרה ח'ארג בג'דה, בביקור ראשון של ספינת חיל הים האיראני בנמל של ערב הסעודית מאז 1979.
הספינה חצתה את תעלת סואץ ב-22 בפברואר 2011, עם הפריגטה אלוונד, בדרכה למשימת אימון בלטקיה שבסוריה.
כשעגנה בלטקיה נחתם על סיפונה הסכם שיתוף פעולה בין איראן לסוריה.
שתי הספינות היו במשימה מ-27 בינואר עד שחזרו לאיראן ב-21 במרץ 2011, ובים האדום הגנו על ספינת סוחר מהונג קונג משודדי ים סומליים.
הספינה חצתה את תעלת סואץ בשנית ב-18 בפברואר 2012, לאחר עגינה קצרה בג'דה שבערב הסעודית.
היא נשלחה יחד עם ספינת המלחמה נג'די (نقدی) במשימה ששילבה פעילות נגד פיראטים, אימונים ואיסוף מודיעין, שארכה 64 ימים מ-22 בינואר עד 26 במרץ 2012. במהלך משימה זו, הוא הפליג כ- עד הים התיכון והצוות ביצע את החג'.
שתי הספינות היו יחד כקבוצה הימית ה-22, שנפרסה לצעדים נגד פיראטיות בים האדום בין ה-1 בספטמבר ל-14 בנובמבר 2012. הם עגנו לזמן קצר בפורט סודאן.
הספינות פעלו גם נגד שודדי ים סומליים ושחררו שתי ספינות סוחר שנחטפו באפריל, כולל אוניית הצובר הדגל של בוליביה Eglantine, כמו גם ספינת המשא הדגל של פנמה Xiang Hua Men.
ח'ארג והפריגטה סבלאן אוגדו לקבוצה הימית ה-24 ועשו מסע של לג'ינג'יאנג סין.
שתי הספינות עצרו בדרך בנמל קולומבו שבסרי לנקה.
ההפלגה החלה ב-22 בינואר ונמשכה 72 ימים עד ל-4 באפריל 2013. המשימה תוארה כ"משימה בטווח הארוך ביותר בתולדות הצי האיראני".
ב-19 באוגוסט 2013 יצאה יחד סבלאן למבצע נוסף למטרות מודיעין ומלחמה בפיראטיות ליד באב-אל-מנדב.
עם זאת, היא הוחלפה על ידי ספינת חיל הים האירני לארק באמצע המשימה ההיא.
היא אוגדה יחד עם סבלאן לקבוצה הימית ה-29, שיצאה לשייט מתוכנן של שלושה חודשים לאוקיינוס האטלנטי, החל ב-21 בינואר 2014. באמצע אפריל בוטלה המשימה והספינות נצטוו לחזור.
קבוצת עיתונאים הולנדים, Bellingcat דיווחו כי צילומי לוויין הראו את ח'ארג הועברה למבדוק צף באוגוסט 2015. בתקופה זו היא עברה שיפוץ גדול, ולבסוף עזבה אותו בינואר 2016.
לאחר השיפוץ משימתה הראשונה הייתה לכיוון באב-אל-מנדב ביוני 2018, תוך תמיכה בסבלאן ובנגדי.
היא שבה מהמשימה ב-21 באוגוסט 2018.
ב-8 בדצמבר 2018, ח'ארג היא חברהלפריגטה אלוונד כקבוצה הימית ה-59 ויצאה למבצע איסוף מודיעין וליווי במפרץ עדן.
הסיפנות שטו בסך הכל, ומשימתן הסתיימה ב-20 בינואר 2019.
על ח'ארג הוטלה המשימה לתמוך באוניית חיל הים האיראני החדשה סאהנד במשימתה הראשונה לאוקיינוס, כולל ליווי מכליות וסיור ימי במפרץ עדן ובים האדום.
המסע של הקבוצה הימית ה-63 נמשך 100 ימים מ-26 באוגוסט עד 29 באוקטובר 2019.
היא יצאה הביתה ב-30 בינואר 2020, כשהספינה התומכת בקורבט באיאנדור במסע לחציית מצר מלאקה.
הקבוצה הימית ה-66 עגנה בנמל טנג'ונג פריוק, ג'קרטה, בין ה-25 ל-28 בפברואר כדי לציין את יום השנה ה-70 ליחסי אינדונזיה-איראן.
המשימה הייתה בחלקה למטרות אימונים וח'ארג נשא מאות צוערים מהאקדמיה הימית.
בשעה 2:25 לפנות בוקר ב-2 ביוני 2021, דווח כי פרצה בה שריפה והיא טבעה ליד ג'סק במפרץ עומאן בסביבות השעה 8:30 בבוקר כל 400 אנשי הצוות חולצו ודווח על 33 פצועים.
דווח כי הספינה עברה מספר ימים במשימת אימון.
הספינה טבעה באזור של נתיבי מים רגישים מסביב למצר הורמוז שדרכו עוברים כ-20% מסחר הנפט העולמי, ובו הועלו האשמות בהתקפות על ספינות של אויבות איראן וישראל, כאשר ישראל הואשמה בתקיפת מכליות נפט איראניות בדרכן לסוריה שהפרו את אמברגו נפט, מאז סוף 2019, ואיראן דיווחה כי תקפה ספינות באמצעות מוקשים.
איראן לא מסרה מיד את סיבת הטביעה, אך דיווחה על שריפה שהחלה בחדר המכונות של הספינה בסביבות השעה 11:00 בבוקר ב-1 ביוני.
ח'אלד עיסא מוחמד בלאל סעיד אל-מסמארי הוא כדורגלן אמירתי המשחק בעמדת השוער בקבוצת אל-עין מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות ובנבחרת איחוד האמירויות.
עיסא גדל במחלקת הנוער של אל-ג'זירה.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל של איחוד האמירויות הערביות בשנת 2010, ובסך הכל ערך 15 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-17 ביולי 2013 חתם באל-עין מליגת העל של איחוד האמירויות הערביות, ומאז חתימתו משמש כשוער הראשון של המועדון.
הוא ערך למעלה מ-200 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-6 באוקטובר 2011 ערך עיסא את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איחוד האמירויות, בהפסד 2-1 לנבחרת סין במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל הנבחרת האולימפית של איחוד האמירויות בטורניר הכדורגל באולימפיאדת לונדון בשנת 2012, וערך הופעה אחת בטורניר.
בנוסף היה חלק מסגל הנבחרת הבוגרת בטורנירים גביע אסיה 2015, בו ערך הופעה אחת, וגביע אסיה 2019, בו ערך שש הופעות.
ח'אן ארנבה () היא עיירה בדרום סוריה, חלק מנהלית ממחוז קוניטרה בגולן הסורי.
העיירה ממוקמת מחוץ לאזור בו יושב כוח הפיקוח על ההפרדה של האומות המאוחדות.
היישובים הסמוכים כוללים את סאסא' מצפון מזרח, קוניטרה מדרום מערב, ג'ובטה אל-ח'שאב מצפון מערב, וכן הכפרים הצ'רקסים ביר אל-עג'ם ובריקה מדרום.
על פי נתוני הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה של סוריה, חאן ארנבה מנתה כ-7,375 תושבים במפקד האוכלוסין של 2004 (טרום מלחמת האזרחים בסוריה).
קרב ח'אן ארנבה במלחמת יום הכיפורים
ב-11 באוקטובר 1973, כחלק ממלחמת יום הכיפורים ולאחר בלימת הצבא הסורי ברמת הגולן, הוחלט בצה"ל להעביר את הלחימה לשטח סוריה.
אוגדה 210, בפיקודו של אלוף דן לנר, תקפה מאזור קוניטרה מזרחה, ויועדה לכבוש את ח'אן ארנבה.
התכנית דרשה מאוגדה 210 לנוע במהירות ולפרוץ דרך ההגנות הסוריות.
ההתקפה החלה בשעה 13:00, וכללה ריכוך ארטילרי מקדים.
הכוחות הישראליים נתקלו בהתנגדות עזה באזור ח'אן ארנבה.
הסורים הפעילו אש ארטילרית כבדה, טנקים שירו מעמדות חפורות וחוליות נ"ט ניידות, שהפכו את התקדמות צה"ל לאתגר גדול.
חטיבה 179 בפיקוד אל"ם רן שריג, שהובילה את ההתקפה, נתקלה במתחם מבוצר ומוכן היטב.
החטיבה ספגה אש כבדה ואיבדה את מרבית הטנקים שלה, אך טנקים בודדים הצליחו להגיע לח'אן ארנבה.
בשעה 15:00 הוטלה למערכה חטיבה 679 תחת פיקודו של אל"ם אורי אור.
יחד עם חטיבה 679 הצליחו הכוחות להשתלט על אזור ח'אן ארנבה עד הערב ולכבוש אותו.
טיהור האזור ופינוי הפצועים נמשך בלילה על ידי גדוד צנחנים מחטיבה 317.
ב-12 במרץ 2024 כחלק מהחזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל פרסם דובר צה"ל תקיפת אווירית של תשתיות צבאיות של צבא סוריה אשר היו בשימוש ארגון הטרור חזבאללה בח'אן ארנבה.
ח'אן אל-ח'לילי הוא בזאר מפורסם במרכז ההיסטורי של קהיר בירת מצרים.
המקום הוקם כמרכז מסחר בתקופת הסולטנות הממלוכית ונקרא על שם אחד מהח'אנים ההיסטוריים שלו.
במאה ה-21 משמש אזור הבזאר אתר משיכה תיירותי מרכזי בקהיר ומושך אליו תיירות חוץ ופנים.
המקום מהווה גם בית לאומנים מצריים רבים ולסדנאות העוסקות בייצור של מלאכות יד מסורתיות ומזכרות.
השם ח'אן אל-ח'לילי התייחס היסטורית למבנה בודד באזור; כיום הוא מתייחס לכל רובע הקניות.
אזור ח'אן אל-ח'לילי נבנה במקור על שטח שהיה חלקו הדרומי של הארמון המזרחי של הח'ליפות הפאטמית ואתר הקבורה של הח'ליפים הפאטמים ("קבר הזעפרן" ).
קהיר כולה הייתה במקורה עיר-ארמון סגורה בפני האוכלוסייה הכללית, והפכה למרכז כלכלי פתוח רק תחת שלטונו של סלאח א-דין שהפיל את הח'ליפות הפאטמית בשנת 1171.
השוק עצמו נוסד בתקופה הממלוכית, כאשר בזמן שלטונו של הסולטאן ברקוק (1382–1399), אחד מאנשיו, ג'הרקס אל-ח'לילי, הרס את מאוזוליאום הח'ליפים הפאטמים כדי להקים חאן גדול בלב העיר.
החאן נקרא על שמו – ח'אן אל-ח'לילי – ולימים השם הפך לכינוי של כל האזור.
בתחילת המאה ה-16, הסולטאן קאנסוה אל-ע'ורי , שהיה הסולטאן הממלוכי הפעיל האחרון של מצרים (שלט 1501–1516), שינה את מבנה כל האזור באמצעות מסע נרחב של הריסה ובנייה מחדש.
הוא הרס את החאן המקורי שבנה אל-ח'לילי ובנה אותו מחדש בשנת 1511. במשך מאות שנים הוא נודע כ"חאן אל-פיסקיה" ("הח'אן של המזרקה"), ומאוחר יותר כ"ויכאלה אל-קוטן" ("ויכאלת הכותנה").
אל-ע'ורי גם הקים את שוק אל-נאבולסי הסמוך שכלל שערי אבן מונומנטליים.
וניסה להטיל תוכנית בינוי סדירה יותר על האזור.
מתקופת הממלוכים ואילך, אזור ח'אן אל-ח'לילי היה מורכב ממספר חאנים וויכאלות (סוגים של מבני מסחר) מרכזיים המקובצים יחד, עם רחובות שוק ביניהם.
עד סוף התקופה הממלוכית בתחילת המאה ה-16, היו 21 חאנים וויכאלות במחוז.
משלטונו של אל-ע'ורי ואילך, האזור נקשר עם סוחרים טורקיים, ובמהלך התקופה העות'מאנית (אחרי 1517) התרכזה באזור זה הקהילה הטורקית של קהיר.
במאות ה-19 וה-20 עבר האזור שינויים ופיתוחים משמעותיים נוספים לצד התפתחויות עירוניות גדולות בקהיר המודרנית ממערב.
רחוב אל-מוסקי, רחוב שוק פופולרי כיום, נוצר על ידי חיתוך ברקמת העיר העתיקה ליצירת רחוב ניצב (פחות או יותר) לרחוב אל-מועיז .
השוק היה יעד לטרור מספר פעמים במהלך השנים.
ב-7 באפריל 2005, במסגרת סדרת פיגועים שהתרחשה בקהיר , מחבל מתאבד פוצץ עצמו ליד מסגד אל-חוסיין ושוק ח'אן אל-ח'לילי.
בפיגוע נהרגו 21 אנשים (אחד-עשר מצרים, שני תיירים צרפתים, אמריקאי אחד ושבעה זרים שמוצאם לא נמסר).
חקירת האירוע הובילה למעצרם של כ-225 חשודים, ארבעה מהם נידונו בהמשך למאסר עולם על חלקם בפיגוע.
הפיגוע הרחיק תיירים ממצרים בכלל ומח'אן אל-ח'לילי בפרט למשך זמן מה.
ב-22 בפברואר 2009 היה ח'אן אל-ח'לילי שוב יעד לפיגוע טרור .
התקרית התרחשה בשעה 18:30 בערב מול בית קפה הומה אנשים שהתאספו לצפות במשחק כדורגל.
מטען חבלה שהכיל מסמרים ורסיסי מתכת התפוצץ מתחת לספסל בכיכר.
בפיגוע נהרגה תיירת צרפתייה בת 17 ו-24 אנשים נפצעו, ביניהם 17 צרפתים, תייר גרמני, שלושה תיירים סעודים ושלושה מצרים.
מטען נוסף לא התפוצץ ונוטרל על ידי כוחות הביטחון.
בעקבות האירוע נעצרו שלושה חשודים, אך לא הייתה נטילת אחריות מידית מצד ארגון טרור כלשהו.
הפיגוע עורר חששות לגבי חזרתן של קבוצות מיליטנטיות אסלאמיות להתמקד בפגיעה בתעשיית התיירות המצרית.
ח'אמנה (בפרסית: خامنه) היא עיר קטנה בפרובינציית מזרח אזרבייג'ן שבאיראן.
העיר נמצאת במרחק של 72 קילומטר מתבריז.
התעשייה העיקרית של ח'אמנה הייתה בעבר בדים וצמר.
בית הספר מארפאת (נסאר), בית הספר הראשון באזור שבסטאר, נבנה בח'אמנה בשנת 1899.
במפקד האוכלוסין הלאומי של 2006 מנתה אוכלוסיית העיר 2,750 נפשות שהתגוררו ב-827 משקי בית.
מפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2011 מנה 2,541 נפשות ב-812 משקי בית.
אביו של עלי ח'אמנאי (המנהיג העליון של איראן) נולד בח'אמנה, ומשמה הוא קיבל את שם משפחתו
אביו של מירזה פתאלי אחונדוב נולד בח'אמנה
ח'וּפוּ (או ביוונית: חיאופס, Χέωψ) הוא פרעה מצרים העתיקה, בן השושלת הרביעית של הממלכה הקדומה במצרים, אשר שלט בין 2589 לפנה"ס ל־2566 לפנה"ס.
שמו המלא הוא ח'נום־ח'ופו, שמשמעותו "האל ח'נום מגן עליי".
ח'ופו נולד לפרעה סנפרו והטפרס הראשונה, ובניגוד לאביו נזכר כפרעה אכזר ושנוא על ההמונים, כפי שתואר בידי הרודוטוס.
ימיו היו ימי שגשוג שטרם נראו בממלכה, בעיקר הודות לאביו.
המלך כנראה הנהיג את הצבא המצרי לתוך לוב, נוביה וסיני.
ח'ופו בנה את הפירמידה הגדולה של גיזה, הראשונה בפירמידות של גיזה, ואחת משבעת פלאי תבל.
ג'דפרע, אחד מבניו, ירש את כסאו לאחר מותו.
העדויות לשלטונו הן: הפירמידה, הספינה של ח'ופו, הספינה שנמצאה בבור חתום בפירמידה של גיזה מיוחסת לפרעה ח'ופו.
הספינה עשויה לוחות ארז שהוא בנה כדי להפליג בה אל ארץ המתים, ומוצגת במוזיאון מיוחד שנבנה עבורה בקהיר, פסל שנהב מיניאטורי שנמצא באבידוס, וכיום מוצג במוזיאון קהיר.
אותר סרקופג השייך לו, אך מומייתו לא נמצאה עד היום.
יש טוענים כי ח'ופו לא היה מלך כלל, אלא אות אל השמש המצרי, וכי לכבוד אל זה נבנתה הפירמידה.
שתי סברות עיקריות הועלו לגבי בניין הפירמידה.
הראשונה גורסת כי ח'ופו העביד עבדים רבים עד תום בניית הפירמידה, בעוד שהאחרת טוענת כי העבודה נעשתה בידי צוות בונים מיומן, שקיבל שכר על עבודתו.
באוגוסט 2004 טענו שני ארכאולוגים חובבים צרפתיים כי גילו מסדרון סודי בתוך הפירמידה, שכנראה מוביל לחדר קבורת המלך.
השניים לא קיבלו אישור ממועצת העתיקות המצרית לערוך את החקירה הנדרשת.
קיימת השערה שנפרת־יאבת היא בתו.
החֻ'וטְבּה היא הדרשה הנישאת לפני תפילת יום שישי במסגדים, או לאחר התפילה בימי העיד.
הח'וטבה בדרך כלל נאמרת במסגד מעל הדוכן (מינבר), אם כי מוחמד העדיף לעמוד על האדמה, באזור לא מוגבה.
מצופה מהקהל כי ישתתק ויאזין בקשב, וחכמי דת רבים טענו כי על הקהל להימנע מלעשות דבר (אפילו להתפלל), ולהעניק לנושא הדרשה את תשומת לבם המלאה.
האדם שנושא את הדרשה מכונה ח'טיב (خطيب) והוא בדרך כלל האימאם - מנהל התפילה, אולם לעיתים נושא הדרשה יכול להיות אדם אחר.
אין דרישות לתפקיד הח'טיב, אם כי הוא צריך להיות גבר מעל גיל 13. כמו כן, הח'טיב חייב להיטהר לפני נשיאת הדרשה.
ישנן צורות רבות לשאת את החטבה.
מרבית המוסלמים מסכימים כי יש לשאת את הדרשה בשפה המובנת למרבית ציבור המתפללים, אולם יש המתנגדים לכך, וטוענים כי הח'וטבה תמיד צריכה להיאמר בערבית.
יש הנושאים את הח'וטבה בערבית, אך מקדימים לה נאום בשפה המקומית.
אחרים מחמירים עוד יותר, וטוענים כי הדרשה צריכה אך ורק לחזור על דבריו של הנביא מוחמד.
הח'וטבה הנפוצה ביותר נישאת לפני תפילות יום שישי (המכונות גָ'מֻעַה, קרי, התכנסות).
במדינות מוסלמיות, שישי הוא היום הקדוש בשבוע (על פי פס' 9 בסורה 62 של הקוראן).
הח'וטבה ביום שישי כוללת בדרך כלל שני חלקים, המופרדים בדקות דומייה כדי לאפשר למאמינים לחשוב על ששמעו.
תוכן הדרשה ואורך חלקיה נקבעים על ידי הח'טיב, אם כי מעריכים שהח'וטבה של מוחמד לא ארכה יותר מ-15 דקות.
עם סיום נשיאת הדרשה, וטרם התפילה (צלאה), הקהל קורא אחר הח'טיב קריאות פומביות לאללה, המכונות דֻעַאה.
הח'וטבה שנאמרת בתקופת עיד אל-פיטר ועיד אל-אצ'חא ארוכה הרבה יותר מזו של יום שישי (30–40 דקות) וכוללת רק חלק אחד ללא הפרעה.
הח'וטבה הנישאת במהלך ימי החג עוסקת בעניינים כלל אסלאמיים, ונועדה לחזק את אחדותם.
בשל העובדה כי הדרשות נשאות בימי חג, בדרך כלל הח'טיבים אינם עוסקים בסוגיות פוליטיות.
הדרשה המרכזית, הנאמרת בהר הערפא שליד מכה, עוסקת בענייניו החברתיים, כלכליים ופוליטיים של כלל העולם המוסלמי.
מסר הדרשה מופץ בחזרה למדינות המוסלמיות על ידי התקשורת והעולים לרגל.
הח'וטבה שנשאה במהלך החג' בינואר 2006 עסקה ב"סבלם של המוסלמים ברחבי העולם".
תוכן ח'טבת יום שישי שנויה במחלוקת, זאת בשל האמונה כי הדרשה צריכה לכלול גם התייחסויות לחיי היום-יום, מלבד תכניה האסלאמיים.
לפיכך, בשנים האחרונות הח'טבות הפכו ליותר ויותר פוליטיות.
במספר מדינות מוסלמיות, כגון סעודיה ופקיסטן תוכנן של דרשות יום שישי מפוקח על ידי המשטרים.
בעבר, מעבר לעניינים הדתיים, חייבים היו הח'טיבים להזכיר את שמו של המנהיג (בסוף הח'וטבה למשל, באחולי הבריאות), ובכך הפגינו נאמנות לשלטון.
השמטת השם פורשה כהכרזת מרד, ופעמים רבות במהלך ההיסטוריה המוסלמית היא שמשה מנהיגים שונים, להכרזת עצמאותם (כמו גם, למשל הימנעותם של בני הקהילה להתפלל במסגד בעל דרשן שתומך בשלטון); הזכרת שם של שליט אחר, הייתה איתות ברור למעבר מחנות.
גם כיום לחֻ'וטְבּה ישנה משמעות פוליטית, אם כי האימאמים אינם מחויבים (מבחינה חוקית) להזכיר את שם השליט, ואי הזכרתו, אינה מאותתת על התנגדות פוליטית.
עם זאת, אימאמים שרוצים להפגין נאמנות לשלטון, ולשמור על מערכת יחסים טובה עם השלטון כדי לשמור על משרתם, מקפידים להזכיר את שם השליטים.
כאשר השליט אינו דתי מוסלמי (כדוגמת מחמוד עבאס, למשל) נמנעים בדרך כלל הח'טיבים מלהזכיר את שם המנהיג.
אימאם שמעוניין להדק את יחסיו עם השלטון, ירבה להזכיר את שם המנהיג מעל המינבר (למשל, ברכות כמו "שאלוהים יכניס אותו לגן העדן", או שבחות כגון "הוא השליט הנאמן של המוסלמים").
שליטי המדיניות המוסלמיות בימנו, אינם מעוניינים בכך שהח'טיב ינצל את הדרשה על מנת לתקוף את השלטון או מדיניותו, ועל כן הם ממנים למשרת האימאם אך ורק אנשים, אשר נראים כדוגלים בתפישה הפוליטית של השלטון הקיים.
ח'ודאדאד עזיזי (בפרסית: خداداد عزیزی; נולד ב-22 ביוני 1971) הוא כדורגלן עבר איראני ומאמן כדורגל בהווה.
עזיזי נולד בעיר משהד שבאיראן.
הוא שיחק עם נבחרת איראן במשחקי גביע אסיה 1996 (נבחר למצטיין הטורניר), במונדיאל 1998 ובמשחקי גביע אסיה 2000. עזיזי שיחק 46 משחקים בנבחרת וכבש 11 שערים.
בשנת 1996 נבחר לכדורגלן השנה באסיה.
שנה לאחר מכן כבש שער שוויון נגד נבחרת אוסטרליה, וכתוצאה מכך עלתה איראן למונדיאל 1998 על חשבונה.
החַ'וַארִג' הוא שמה של הקבוצה הדתית הקדומה ביותר שפרשה מן האסלאם, עוד קודם לפרישת הזרם השיעי, לזרם אסלאמי עצמאי.
בשם זה נקראים גם כמה זרמים אסלאמיים (חלקם אינם קיימים עוד) החולקים עם קבוצה זו כמה קווים כלליים מבחינה פילוסופית או הלכתית, ונחשבים על פי חוקרים מסוימים לכאלה שלמעשה מקורם ממנה.
בשנת 657 התייצבו בצִפין, על הגדה המערבית של נהר פרת בצפון עיראק על גבול סוריה, שני צבאות מוסלמים - צבאו של עלי בן אבו טאלב, מול צבאו של מועאויה הראשון.
מקור העימות היה רציחת הח'ליפה השלישי של האסלאם, עות'מאן בן עפאן, שנתיים קודם לכן, כאשר החשד באשר לתכנון הרצח נפל על עלי, שהתמנה תחתיו כח'ליף רביעי, ואשר רבים מהחשודים בביצועו של הרצח עצמו היו ממקורביו.
מועאויה שהיה קרוב משפחה של עת'מאן ומשל על סוריה, נדרש על ידי מקורביו לנקום את מות עת'מאן מידי עלי.
ביום הקרב, צבאו של מועאויה היה מאומן הרבה יותר מצבאו הקטן של עלי, אך בכל זאת היה זה עלי שכמעט והביס את יריבו.
ברגע המכריע, אחד מיועצי מועאויה ייעץ לו להרים ספרי קוראן על רומחיהם.
משמעות המעשה הייתה - ההכרעה בידי אלוהים.
עלי סירב בתחילה להיכנע לתחבולה זו, אולם אנשיו, אשר היו בטוחים בצדקתם, הפסיקו להילחם.
הבוררות התגלתה בדיעבד כמזימה לנשל את עלי מכיסאו - הוא נאלץ להתמודד על תואר הח'ליף מול מועאויה, כאילו לא נבחר כבר.
בעקבות מעשה זה, פנו קבוצה של אנשים מצבא עלי ופרשו במחאה על הכניעה לבוררות.
הם קראו: "לָא חֻכְּם אִלָא לִלַה" (لا حكم إلا لله - "אין משפט אלא לאלוהים"), וטענו שעלי נכנע לבוררות האדם במקום לשמוע לקול האלוהים, שרק לו יש הזכות לקבוע מיהו הח'ליף, ולהמשיך בקרב.
הם נקראו גם "חרוריה", על שם המקום בו חנו לאחר פרישתם - חרורא.
שם אחר שנקראו בו הוא 'שראה' מלשון מוֹכֵר, שמכרו את חייהם למען אללה, וכן נקראו 'אהל ציאם וצלאה' (אנשי הצום והתפילה) על שום החמרתם בקיום מצוות האסלאם.
הח'וארג' דחו כעת את מועאויה ואת עלי כאחד ומינו לעצמם ח'ליף משלהם - עבדאללה בן ואהבּ אלראסִבּי.
הם מנו כמה אלפים והתיישבו במזרח עיראק ובעיקר בנַהרַוָאן, על גדות החידקל.
בשנת 658 יצא עלי נגדם והביסם קרב נַהרַוָאן ; רבים מתו בקרב, בהם אלרסבי עצמו.
בשנת 661 נסע עלי למסגד בכופה ובדרך תקף אותו עבד אלרחמן בן מֻלג'ם, מאנשי הח'וארג', אשר כנקמה על הטבח בנַהרַוָאן דקר אותו בחרב מורעלת, דבר שהביא למותו של עלי ולהפיכתו של מועאויה לח'ליף החמישי.
בתקופת השושלת האומיית, נלחמו הח'וארג' בח'ליפים בחרוף נפש.
אולם גם לעבאסים היוו הח'וארג' אִיוּם - בשנת 867, הקים יעקוּבּ בן צפאר את שושלת הצפארים במזרח פרס ונאבק בעבאסים.
מאוחר יותר, בשנת 869, פרץ מרד העבדים השחורים (הזאנג') במזרח אלבצרה.
מנהיג המרד היה מצאצאי עלי וכך שילוב של מנהיג משושלת מוחמד, יחד עם מהפכה חברתית, הצליחו להביא להישגים רבים של הח'וארג' בדרום עיראק ובפרס למשך 14 שנה, עד 883. בסופו של דבר, לאחר קרבות קשים, הח'ליף אלמֻעתמִד בן אלמֻתַוַכּל, הכניעם והרס את מבצרם.
מבחינה פוליטית, הח'וארג' סטו מהדרך המקובלת באסלאם, דהיינו מינוי ח'ליף מצאצאי מוחמד או מקרוביו.
הם דגלו בשיטה ליברלית יותר ועל-פיה כל אדם יכול למלא תפקיד ח'ליף, אפילו עבד, ובלבד שסגולותיו הדתיות והמוסריות יהיו רמות מעלה ואמונתו תהיה שלמה.
ח'ליף שסרח - יודח ויוחלף באחר.
כל מוסלמי שאינו בן כיתתם, כלומר - ח'וארג', הוא כופר.
יתרה מזו - הם הוסיפו על חמשת עמודי האסלאם עמוד נוסף והוא הג'יהאד.
היחס הקיצוני שלהם כלפי המוסלמים מהעדות השונות הביא למצב שבו היהודים והנוצרים זכו מהם ליחס טוב מזה שניתן להם באסלאם האורתודוקסי.
כך, למשל, עדות יהודי או נוצרי מקובלת עליהם, בניגוד לשיטה האורתודוקסית.
פירושם לקוראן הוא מילולי, לכן גנב נידון לכריתת יד (על פי האסלאם האורתודוקסי, יש מגבלות רבות לחוק זה).
מבחינה רעיונית, נטו הח'וארג' לשיטה הפילוסופית של המֻעתַזילה, שדגלה בבחירה חופשית של האדם ושל מעשיו.
הם ראו בקוראן ספר נברא ולא מאמר האל שהיה לפני בריאת העולם.
פלג קיצוני ביותר מתוכם, שנקרא 'יזידיה', דחה את שליחותו של מוחמד וציפה לנביא נוסף ולקוראן חדש.
היו מאנשי הח'וארג' שטענו כי סורה 12 (סורת יוסף) לא נאמרה מפי מוחמד, כיוון שהיא עוסקת במעשי אהבים.
האופי הקיצוני של כת הח'וארג' גרם לפילוגים רבים בתנועה, אולם הזרם היחיד שקיים עד היום הוא האיבאדיה, על שם עבדאללה בן איבאד, מנהיגם, שנחשב למתון ביחס לזרמים אחרים באסלאם.
מאחר שעל-פי שיטת הח'וארג', כל מוסלמי שווה לאחיו לאמונה, ללא קשר לגזעו (בניגוד לשיטה האומיית, על-פיה הערבים נמצאים מעל שאר הגזעים), הצטרפו אל הח'וארג' הרבה מואלים (מוסלמים חדשים שאינם ממוצא ערבי, כגון הפרסים, הטורקים והאפריקנים).
השבטים הבֶרבֶרים בצפון אפריקה הצליחו להקים מדינה ח'וארג'ית מכת האיבאדיה בתאהִרת שבמזרח אלג'יריה.
מדינה זו התקיימה בין השנים 776 עד 909. הפאטימים הכו אותם והם נסוגו למדבר סהרה.
המדינה האיבאדית היחידה בימינו היא סולטנות עומאן, אך מיעוטים איבאדים חיים בימינו גם באלג'יריה, טנזניה, לוב ותוניסיה.
בקרב הח'וארג' היו שלושה זרמים נוספים, שלא שרדו.
כת האזרקה כונתה על שם מייסדה, נאפע אבן אל-אזרק.
תחת פיקודו הצליחו האזארקים להשתלט על אזורים במערב איראן.
האזרקים הוכנעו לבסוף בסביבות שנת 697. האזארקה נחשבת לכת הקיצונית ביותר בקרב הח'וארג'.
לאזארקה מיוחס עקרון ה"אִסְתִעְרַאד" (استعراض, "הרג חסר הבחנה"), שבו הם נדרשו להרוג את כל מתנגדיהם, גם את אלה המוסלמים.
ח'דיו (ערבית: خديوي, טורקית: Hıdiv - משנה לסולטאן) היה תוארם העובר בירושה של שליטי מצרים מתחילת המאה ה-19.
תואר זה החליף את התואר הטורקי ואלי (מושל).
עם זאת, רק ב-1867 הכיר הסולטאן העות'מאני אבדילאזיז בתואר זה והעניקו לשליט מצרים דאז אסמאעיל פאשא.
מצרים הייתה כפופה לכאורה לאימפריה העות'מאנית אך למעשה הייתה עצמאית לאחר שסבו של אסמאעיל, הוואלי מוחמד עלי, מרד בהצלחה בסולטאן הטורקי.
בנו של אסמאעיל תאופיק פאשא ירש את התואר כמו גם בנו של תאופיק עבאס חלמי השני.
עבאס הודח על ידי הבריטים ב-1914 עם כניסת טורקיה למלחמת העולם הראשונה כבת ברית של גרמניה והשימוש בתואר הסתיים עמו.
בשנת 1922 לאחר הכרזת העצמאות המצרית נטלו השליטים לעצמם את התואר "מָלִיכּ" (מלך בערבית).
חַ'וואלִד או אלחַ'ואלִד הוא כפר ערבי-בדואי בעמק זבולון אשר קיבל הכרה בשנת 1993. עד להסדרת מעמדו של היישוב בתים בו נהרסו מספר פעמים, בעקבות צווי הריסה שהוציא מינהל מקרקעי ישראל.
משמעות השם היא ה"ח'אלדים", כלומר צאצאיו של המצביא ח'אלד בן אל-וליד מבני לווייתו של הנביא מוחמד.
היישוב נמצא בתוואי נחל ציפורי בסמוך ליישוב נופית.
בכפר נולד וגדל איסמעיל חאלדי, השגריר הבדואי-ישראלי הראשון.
הוא שימש שגריר ישראל באריתראה.
ח'ומיין (בפרסית: خمین, תעתיק: חֻ'מֵין) היא עיר במערב צפונה של איראן, בדרום מחוז מרכזי, כ-160 ק"מ מהעיר קום ו-323 ק"מ מטהראן.
מקור השם אינו ברור לחלוטין.
ב"תאריח' קום" לג'לאל א-דין תהראני מופיעה הצורה "ח'מי-הן" (خمیهن).
בחיבורים אחרים מופיעה הצורה "ח'ומיהן" (خومیهن), שייתכן כי היא הלחם של "ח'ו" (צורה מקוצרת של خوب, טוב) ושל "מיהן" (میهن, מולדת, ארץ).
הצעה אחרת היא כי "חומיין" היא צורה משוערבת של השם "הומאיון" (هُمایون).במיתולוגיה האיראנית, העיר נפלה לידיה של הומאי בת בהמן.
השם ח'ומיין נגזר מן המילה הפרסית ח'ום, שמשמעותה "כד", ומצורת הדקדוק הערבית המציינת זוגיות, כך שמשמעות השם היא "שני כדים".
על פי המסורת, מקור השם במאה השביעית, כאשר אחד מהצבאות הערביים שרדף אחר כוח פרסי מורד, חנה במקום למשך כמה שבועות.
מפקד הכוח, אבו עוביידא אל ג'ראח, הציב לחייליו שני כדים ענקיים: באחד שיכר מהתבואה המקומית (ערק), ובשני מיץ רימונים.
מזג האוויר בח'ומיין לא חם יחסית לאזור המדברי שבו היא מצויה: החורפים קרים והקיץ נוח.
האדמה פורייה, ובקרבת העיר מצויים אזורי ציד נרחבים.
העיר מוקפת בהרים ממערב, דרום וצפון, מאחר שהיא מצויה באזור איחודם של הרי זגרוס והרי אלבורז, ודרומית לעיר מצוי ההר בוג'ה.
השרידים מהתקופה הטרום-אסלאמית של העיר הם מערכת תעלות תת-קרקעיות, ומקדש זורואסטרי.
בין האתרים המרכזיים הנוספים שבעיר ניתן למנות את הבזאר העתיק בעיר, הבנוי בארכיטקטורה איראנית מסורתית, עם תקרה כיפתית מתומנת והמסגד בעל ארבעת העמודים והקשתות, שהוא בן יותר ממאה שנים.
האטרקציה התיירותית המרכזית שבעיר היא ביתו של סייד אחמד.
בבית זה נולד בנו, מוסטפא, ונכדו - מנהיג המהפכה האסלאמית באיראן האייתוללה רוחאללה ח'ומייני.
כ-400,000 תיירים, מאיראן ומחוצה לה, פוקדים את הבית מדי שנה.
ח'וסרו השני (בתעתיק מדויק: ח'סרו; בפרסית: خسرو پرویز, "ח'סרו פרויז"), לעיתים קרוי במקורות קלאסיים "פרויז" (הבלתי מנוצח), היה המלך העשרים ושניים באימפריה הסאסאנית הפרסית, שמלך משנת 590 עד שנת 628 לספירה.
הוא היה בנו של הורמיז הרביעי (שמלך משנת 579 עד שנת 590 לספירה) ונכדו של ח'וסרו הראשון (שמלך משנת 531 עד שנת 579 לספירה).
ההיסטוריון מוחמד אבן ג'ריר אל-טברי תיאר אותו כך:
היה גדול יותר מרוב המלכים הפרסיים האחרים בגבורתו, בחכמתו ובמחשבתו, ואין השווה לו בניצחונותיו ובאמצו הצבאי, באגירת אוצרות ובמזל טוב, ולכן הכינוי "פרויז", שמשמעותו מנצח.
לפי אגדה, לח'וסרו היה שבסתאן, שם גרו למעלה מ־3,000 פילגשים.
ח'וסרו השני קיבל את הכתר מבעלי הייחוס שמרדו נגד אביו, הורמיז הרביעי.
זמן קצר לאחר ההכתרה, ח'וסרו דאג לכך שינקרו את עיני אביו ולאחר מכן יוציאו אותו להורג.
עם זאת, באותו הזמן, המצביא בהראם צ'ובין טען לעצמו את המלוכה בתור בהראם החמישי (590–591), דבר הממחיש את הקושי של ח'וסרו לשלוט בממלכתו.
המלחמה עם האימפריה הביזנטית, שהחלה בשנת 571, עוד לא הגיעה לקצה, ובעקבותיה ברח ח'וסרו לסוריה ומיד אחר־כך לקונסטנטינופול, שם הקיסר מאוריסוס (582–602) הסכים לעזור לח'וסרו בקבלת המלוכה חזרה בתמורה לקבלת כמה ערים הנמצאות כיום באזור טורקיה.
בנוסף נדרשה פרס להפסיק להתערב בענייני איבריה וארמניה.
פירדוסי ביצירתו "שאהנאמה" מאשר את התנאים שהוצבו על ידי מאוריסוס.
אחוז גדול מהאחשדרפנים, מהמצביאים ומהבירוקרטים המובילים, יחד עם חלק הארי של הצבא הפרסי, הכירו בח'וסרו השני כמלך פרס.
ולכן בשנת 591 חזר ח'וסרו לקטסיפון עם עזרה ביזנטית והביס את בהראם החמישי בקרב בלרת'ון.
בהראם ברח לטורקים במרכז אסיה והתיישב בפרגנה.
עם זאת, מספר שנים אחר כך, הוא נהרג בידי שכיר חרב שנשלח על ידי ח'וסרו.
כמעט מיד אחר כך נחתם הסכם שלום עם האימפריה הביזנטית.
בתמורה לעזרתו קיבל מאוריסוס את המחוזות הפרסיים גאורגיה וארמניה יחד עם המיסים והסובסידיות ששולמו לפרסים.
בתחילת שלטונו העדיף ח'וסרו השני את הנוצרים.
עם זאת, כשמאוריסוס נרצח בשנת 602 בידי המצביא שלו פוקאס (602–610) שגזל את המלוכה הרומית־ביזנטית, יזם ח'וסרו מתקפה נגד קונסטנטינופול, לכאורה כדי לנקום את מותו של מאוריסוס, אך למעשה נעשתה המתקפה כדי לספח שטח ביזנטי רב ככל הניתן.
צבאו חדר וכבש את סוריה, את אסיה הקטנה והתקדם הלאה לתוך היבשת בשנת 608 והגיע עד כלקדון.
בשנת 613 ובשנת 614 היו דמשק וירושלים תחת מצור.
בהמשך הן נכבשו על ידי המצביא שהרבראז והצלב האמיתי נישא בניצחון.
מעט אחר כך צעד המצביא שאהין דרך אנטוליה שם הביס את הביזנטים מספר פעמים וכבש את מצרים בשנת 618. הביזנטים התקשו להתנגד משום שהם היו קרועים מבפנים בעקבות מתחים פנימיים כמו גם בשל חדירות לאימפריה דרך הדנובה.
ריצ'רד נלסון פריי משער שכליאתו והוצאתו להורג של נועמן השלישי, מלך הלח'מידים ואלחירה בשנת 600 לערך, שנעשתה ככל הנראה בשל כישלון המלך הערבי בתמיכה בח'וסרו במלחמתו נגד הביזנטים, הייתה טעות חמורה מצדו והיו לה השלכות רציניות בעתיד (לפי תיעודים מסוימים נמחץ נועמן על ידי פיל).
לאחר מכן לקחה הממשלה המרכזית את תפקיד ההגנה על החזיתות המערביות במדבר ונעלמה מדינת הלח'מידים, מה שזירז את הגעת הח'ליפים המוסלמים פחות מעשור אחרי מות ח'וסרו.
הניסיון נכשל וכוחותיו הובסו, ולפיכך נסוג עם צבאו מאנטוליה בשנת 628.
אחרי הפלישה הכוזרית לקווקז בשנת 627 הביס הרקליוס את הצבא הפרסי בקרב נינווה והתקדם לכיוון קטסיפון.
באותו הזמן חלק מהאצילים הפרסים שחררו את בנו הבכור, קבאד השני (שמלך בחלק מאוד קטן של 628), אותו כלא ח'וסרו השני והמליכו אותו למלך בליל ה־23 בפברואר 628. ארבעה ימים אחר כך נרצח ח'וסרו השני בארמונו.
הוא נורה למוות בידי חצים לאחר שהוכה קשות בצינוקו ארבעה ימים.
האימפריה הסאסאנית שקעה לאנרכיה ונכבשה על ידי צבאות הח'ליף האסלאמי הראשון החל משנת 634, הישר מגדולתה שאליה הגיעה עשר שנים קודם לכן.
חְ'וֹסְרוֹ הראשון (פרסית: خسرو یکم) נודע עד היום באיראן כ"נשמה הנצחית" (انوشیروان; אָנוּשִׁירְוּאַן), מגדולי המלכים הסאסאנים היה בנו של המלך קבאד הראשון (488–531), ומבין בניו, למרות שלא היה הבכור, הוא היה המוצלח ביותר, ולכן הועדף.
הוא מלך בין השנים 531–579, ונחשב למלך הסאסאני הגדול ביותר.
בתקופת שלטון סבו, פירוז הראשון, נפלה האימפריה הסאסאנית לצרות ממזרח, ממערב ומפנים, אך עם רפורמות שלטון שהועברו בידי קבאד וח'וסרו התחזקה האימפריה.
למרות זאת, תואר זה לא נשמר זמן רב והאימפריה הסאסאנית נמחקה עם הכיבוש הערבי של פרס.
ח'וסרו נולד בין השנים 512-514 והיה בנו של קבאד הראשון אשר פעל לשחזור האימפריה הסאסאנית לגדולתה לפני שלטון קודמו, פירוז הראשון, אשר איבד את חלקה המזרחי של המדינה לנוודים מטרנסאוקסאניה אשר נודעו כהאימפריה האפתליטית.
בעת שלטונו, קבאד אימץ את דעותיו החברתיות של הכהן מזדק לשוויון אזרחי, דבר שפגע קשות באחדות האימפריה הסאסאנית.
עקב משבר חוסר באוצר המדיני, קבאד השתמש בסירוב האימפריה הביזנטית לשלם את חלקה לתמיכה הפרסית בשימור גבול המדינות בעבר הקווקז כתירוץ למלחמה.
במהלך המלחמה הכוחות הפרסים בזזו את אוצרות הביזנטים ובכך שחזרו את האוצר המדיני והצילו את המדינה מבצורת.
במהלך המלחמה הקצרה צבא פרס הוקם מחדש לאחר תבוסתו הקודמת לאפטלאיטים ועם כניעת ביזנטיום, אנסטסיוס הראשון, קיסר הביזנטים נתן חלקו בהסכם שימור הגבולות לעבר הקווקז.
מאוחר יותר בניסיון לשפר את היחסים עם הביזנטים, קבאד הציע שבנו ויורשו ח'וסרו יאומץ בידי יוסטיניאנוס הראשון, קיסר האימפריה הביזנטית כבנו.
עם פירוק המשא ומתן עקב אי הסכמות על הפרטים, התרחשה מלחמה חדשה וקצרה בין המדינות אשר ראתה את העיר המבוצרת דארה, מובילה את הפרסים לאבדות קשות.
קבאד נפטר לפני ששמע את תוצאות המשא ומתן עם הביזנטים ועל ח'וסרו נפלה כלל האחריות הניהולית תוך זמן קצר.
לאחר ניהול מערכה נגד הנוודים בקווקז, אחיו הבכור קבוס, אשר תמך במזדק סירב להכיר בח'וסרו כיורש אביהם והחל במאבק נגדו על ירושת הכס הסאסאני.
עם עלייתו של ח'וסרו לשלטון הוא הרוויח את כבוד הצבא בהפלת מרד אחיו, וכבש מחדש את כל צפון המדינה בתוך זמן פעולה קצר.