tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבורסה, בירת העות'מאנים לפני כיבוש קונסטנטינופול בשנת 1453, נמצאים מבני תורבה של הסולטנים הקודמים, כולל עות'מאן הראשון ובנו, אורהן הראשון, וכן התורבה שבה שרידיו של מוראט השני וכמה נסיכים.
בנוסף, נמצא הסרקופג המעוטר של מהמט הראשון במבנה , מגדל גדול בן שלוש קומות בשטח (שמחופה באריחים כחולים, על אף ששם הקבר מרמז על צבעם הירוק).
תוראן אמיר סולימאני (בפרסית: توران امیرسلیمانی) (1904-1994), שנולדה בשם קמר אל-מולוק אמיר סולימאני (בפרסית: ; 4 בפברואר 1905 – 24 ביולי 1994), הייתה בת אצולה איראנית ואשתו השלישית של רזא שאה פהלווי, ולהם בן בשם ע'ולאם-רזא פהלווי.
אביה, הנסיך איסא חאן מג'ד א-סלטנה אמיר סולימאני, היה בן לנסיך מג'ד א-דולה, אחד מהפוליטיקאים המרכזיים בעידן השושלת הקאג'ארית ובן דוד ראשון של נאסר א-דין שאה קאג'אר.
אמה, שמס אל-מולוק מונזה א-דולה, הייתה גם היא מבית קאג'אר.
אמיר סולימאני סיימה את לימודיה בתיכון נאמוס בטהראן, שנוסד בשנת 1908 לקידום השכלת נשים באיראן, וזכתה לתעודת בגרות בתקופה בה חינוך נשי נתקל בהתנגדות חברתית רבה.
בשנת 1922 נישאה לרזא חאן, שהיה אז שר המלחמה.
רזא חאן, שאינו בן אצולה, ביקש לחזק את מעמדו הפוליטי באמצעות נישואים לבת אחת ממשפחות הקאג'אר הבולטות.
בשנה שלאחר מכן נולד בנם היחיד, ע'ולאם-רזא פהלווי.
השניים התגרשו זמן קצר לאחר הלידה, לאחר שרזא חאן ראה בה מתנשאת.
לאחר הגירושים, אמיר סולימאני נמנעה ממערכת זוגית נוספת והתגוררה עם בנה גולאם רזא באחוזה מלכותית.
בשנת 1945, שנה לאחר מות רזא שאה, נישאה לסוחר זביהוללה מאלקפור.
תאג' אלמלוכ, אלמנת רזא שאה ואם המלכה, ניצלה את הנישואים הללו כדי להוציא את אמיר סולימאני מהבית שניתן לה על ידי בעלה לשעבר.
לאחר המהפכה האיראנית ב-1979 עזבה אמיר סולימאני את איראן ועברה לגרמניה, שם התארחה בביתו של בן דודה סולטאן-מחמוד אמיר סולימאני, ולאחר מכן עברה לבית אבות בפריז.
היא נפטרה שם ב-24 ביולי 1994 ונקברה בבית הקברות הפריזאי של תיאי.
בנה נקבר לידה לאחר מותו בשנת 2017.
בית מגוריה של אמיר סולימאני בטהראן היה ממוקם בדרום-מערב צומת פסיאן ואסמאעילי בשכונת זפאראניה.
הבית נהרס חלקית על-ידי קרן הסיוע לאימאם חומייני ב-19 ביולי 2016, ולאחר מכן נמכר לבעלים פרטי ונהרס לחלוטין.
הַתּוֹרָה (נקראת גם: הַתּוֹרָה שֶׁבִּכְתָב) היא החלק הראשון בתנ"ך, הכולל חמישה ספרים הקרויים חֲמִשָּׁה חֻמְּשֵׁי תּוֹרָה.
מכיוון שעל פי ההשקפה היהודית, מקורם של כל עקרונות הדת הוא חמשת ספרי התורה, לעיתים נעשה שימוש במונח "תורה" גם כדי לתאר את כלל ספרות הקודש היהודית, או באופן מופשט יותר, כל תוכן או ערך רוחני הנובעים מהתורה.
על פי המסורת היהודית, אלוהים מסר את התורה למשה רבנו במהלך נדודי בני ישראל במדבר, לאחר יציאת מצרים.
בעולם הנוצרי מכונה התורה לעיתים קרובות בשמות שמקורם במונח היווני Πεντάτευχος (Pentateukhos), שפירושו "חמשת הספרים".
האסלאם מאמין שספר קודש אותו הוא מכנה 'תַּוְּרַאת' (توراة) אכן התגלה למשה הנביא, אבל שהטקסט הקיים כיום הוא גרסה מעוותת של המקור.
במחקר האקדמי של התורה נמצא שהתורה נוצרה באופן הדרגתי – התבססה על מסורות קדומות, הועלתה על הכתב בין המאות ה-8 וה-2 לפני הספירה, ונערכה לנוסח אחיד במהלך התקופה הפרסית או ההלניסטית.
חמשת הספרים הבאים מרכיבים את התורה:
בראשית: בריאת העולם, תולדות האנושות מאדם ועד נח, המבול, חיי שלושת האבות, מכירת יוסף ועלייתו להיות שליט מצרים, ירידת שבטי ישראל למצרים.
שמות: השעבוד והיציאה ממצרים, קריעת ים סוף, מתן תורה וחטא העגל, פירוט בנין המשכן ובגדי כהונה, השלמת המשכן.
ויקרא: פירוט עבודת הקרבנות, דיני טומאה וטהרה, מצוות שונות המקדשות את הכהנים ואת עם ישראל, וברכות וקללות.
במדבר: מניין בני ישראל במדבר, מאורעות שעברו עליהם במדבר, נדודי בני ישראל במדבר, הכנה לכיבוש הארץ וחלוקתה לשבטים.
דברים: נאומים של משה בפני העם לפני הכניסה לארץ כנען לפני מותו – סקירה היסטורית של המאורעות שפקדו את עם ישראל במדבר, חזרה על מצוות התורה, דברי תוכחה ומוסר – ולבסוף מות משה.
בנ"ך, כינויים הנפוץ של ספרי התורה (וספר דברים בפרט) הוא (ספר) תורת משה.
לעיתים נמצאים הכינויים (ספר) תורת ה' או (ספר) תורת הא-להים.
בספרות חז"ל, במדרשים ובמסורת היהודית ישנם כינויים נוספים לספרים אלו:
ספר בראשית מכונה ספר הישר, על שם האבות שהיו ישרים.
הרב יצחק אברבנאל מכנה את הספר ספר הבריאה.
ספר שמות מכונה חומש שני, על ידי התלמוד ובעל הלכות גדולות.
הנצי"ב מסביר שהחומש נקרא שני, כיוון שבו נוצר עם ישראל שהוא תכלית הבריאה, ורק אז נגמר סדר הבריאה שבחומש הראשון.
רבי יצחק עראמה, בספרו עקידת יצחק, והרב יצחק אברבנאל מכנים אותו ספר הגאולה, כיון שהספר עוסק בשחרור משעבוד מצרים, וכן בשחרור משעבוד הטבע בניסי המדבר.
ספר ויקרא מכונה תורת כהנים מכיוון שהעיסוק בכהנים ועבודתם במקדש תופס בו חלק מרכזי.
ספר במדבר מכונה חומש הפקודים בשל המפקדים המפורטים שנערכו במדבר גם בתחילת הספר וגם בסוף.
ספר דברים מכונה משנה תורה מכיוון שיש בו חזרה כללית על הספרים הקודמים וכן על מצוות שונות לעם ישראל שצריכים תוספת אזהרה לפני הכניסה לארץ.
בתרגום השבעים מכנים את הספרים בכינויים אחרים:
ספר בראשית מכונה ספר הבריאה (Γένεσις), בדומה לכינוי של רבי יצחק אברבנאל.
ספר שמות מכונה ספר היציאה (Ἔξοδος), בדומה לכינוי "ספר הגאולה".
ספר ויקרא מכונה ספר הלויים (Λευιτικός), בדומה לכינוי "תורת כהנים".
ספר במדבר מכונה ספר הספירה (Ἀριθμοί), בדומה לכינוי "חומש הפקודים".
ספר דברים מכונה ספר ה"חוק השני" (Δευτερονόμιον), בדומה לכינוי "משנה תורה".
על פי היהדות, הנצרות והאסלאם, התורה (מלשון הוראה) נחשבת לדבר אלוהים שנמסר לעם ישראל כקוד ההתנהגותי שכל אדם חייב לציית לו באופן אישי (דוגמת איסור גזל, רצח או גילוי עריות) וחברתי (הקמת מערכת משפט).
התורה במסורת היהודית נחשבת למהות מקודשת, שנבראה עוד לפני בריאת העולם, וניתנה מידי האל.
התורה כוללת בתוכה ציוויים רבים ובתלמוד בבלי הוצגו כתרי"ג (613) מצוות, כגון: אמונה באלוהים, שמירת השבת, איסור לעבוד עבודה זרה, האיסור לשקר בדין, איסור על גנבת דעת, כיבוד הורים, השבת אבדה, האיסור לדבר לשון הרע, האיסור לעשוק, החובה להקים מערכת משפט לעשיית צדק ועוד.
הרמב"ם משקף את התפיסה הדתית הרווחת, על פיה כל מי שעוסק בתורה זוכה לחיי נצח, בכותבו: אף רבי יהודה הלוי כותב באופן דומה בספר הכוזרי:
בהמשך, מזכיר ריה"ל את התפיסה הרווחת, על פיה כל חוכמה שקיימת בעולם, נרמזת בתורה:
ישנן מספר גישות יהודיות להבנת הכתוב בספר התורה.
אלו הן בעיקר השלוש המוצגות מטה:
הגישה האורתודוקסית: הגישה הנפוצה ביותר.
לפיה לא ניתן להבין חלקים מסוימים של החומש על פי ההיגיון בלבד אלא רק כאשר זה דרך היגיון התורה שבעל-פה שניתנה כבר במעמד הר סיני, כמסורת לשונית.
גישה זו טוענת להשתלשלות קבלת בסיס התורה שבעל פה ללא נתק בין רב לתלמיד עד למסירתה בתחילה על ידי משה רבנו.
במשנה במסכת אבות מתוארת השתלשלות המסורת ממשה עד לדור התנאים בכללות, ובהקדמת הרמב"ם לפירוש המשניות מציג את מסורה זו איש מפי איש בשמותיהם עד לדורו הוא.
הגישה הרפורמית: גישה זו עם הזמן הפכה לגמישה מחשבתית ונחלקת לזרמים רבים ושיטת מגוונות, אך בבסיס שיטות אלו כל התורה נכתבה בידי בני אנוש ולא בידי האל, אלא נוצרה בהשראתו.
הרקונסטרוקטיבים, לעומת הרפורמים, כלל לא מאמינים בהשפעה אלוהית על כותבי התורה אלא רואים בה מסמך אנושי לחלוטין.
הגישה הקראית: לפיה ניתן להבין את כל התורה כולה על ידי למידה יסודית שלה, כשהעושה כן מנוסה כיאות בניב המקראי של השפה העברית, בו ניתנה התורה.
הקראים טוענים שההלכה צריכה להתבאר מן הפשט בדרך זו, כשאינה גורעת מהפשט עצמו, או מוסיפה עליו, וכל הסייגים ההלכתיים הקשורים באותה הלכה, עליהם להיות נייטרליים, כלומר, עליהם לא להתנגש עם פשט הכתוב, או כאמור להוסיף עליו.
תפיסות שונות לתורה מוצעות בעיקר על ידי הנצרות והאסלאם, שכן היהדות היא בסיסן של דתות אלו.
בנצרות, האספקלריות הנוגעות לטקסט התורני הן שונות בכל פלג וזרם.
על פי הנצרות חוקי התורה שניתנו על ידי משה הם הברית הישנה, שהתבטלה אחרי הצליבה.
התורה כלולה בכתבי הקודש הנוצריים.
סיפורי החלק הראשון של בראשית, וסיפור יציאת מצרים הם מן המשפיעים על התאולוגיה הנוצרית.
יציאת מצרים היא ארכיטיפ לסיפור הגאולה והשחרור שנחשב למקדים לסיפור הגאולה בידיו של ישו.
באסלאם, לפי הקוראן והחדית', התורה היא הספר הראשון שניתן לאנושות בהתגלות, וכלל את מצוותיו של האל, אך הטקסט המקורי שניתן נתעוות עם השנים בידי היהודים.
חלק גדול מן התורה מוקדש לפירוט מערכת חוקים, המכונים "מצוות", שבה נצטוו בני ישראל מפי אלוהים.
החוק המקראי הוא הבסיס לתרי"ג המצוות בהלכה היהודית הרבנית, אשר מפרשת את החוקים בהתאם לתורה שבעל פה.
כתות יהודיות אחרות כמו הצדוקים, הקראים והשומרונים אימצו פרשנויות אחרות לחוק המקראי, המבקשות להיצמד ככל הניתן לפשט הכתוב.
חוקי התורה כוללים "מצוות עשה", המורות לאדם מה עליו לעשות, ו"מצוות לא תעשה", המגדירות מה אסור לעשות.
חלק מהחוקים חברתיים באופיים, ונקראים "מצוות שבין אדם לחברו", וחלקם נוגעים לפולחן דתי ולעיקרי האמונה, ונקראים "מצוות שבין אדם למקום".
על פי רוב הפרשנויות, עשרת הדיברות נחשבים לחוקי היסוד של התורה.
התורה התקדשה ועברה קאנוניזציה לפני שאר המקרא.
הדים ראשונים לקאנוניזציה שלה ניתן לראות כבר בתורה עצמה:
שלושה קטעים נוספים בתורה מיוחסים לכתיבתם על ידי משה במפורש:
בנוסף רוב תוכנו של ספר דברים מיוחס לנאום שנשא משה בעל פה בפני העם.
בספרות הנביאים הקדומה, נמצאים אזכורים למחבר התורה בספר יהושע ובספר מלכים, שם מיוחסים למשה קטעים נוספים מהתורה, בעיקרם מספר דברים.
בספרות המקרא המאוחרת, המתוארכת לימי בית שני, הכינוי "תורת משה" או "ספר משה" כולל או מתייחס לציטטות מספרות התורה גם מחוץ לספר דברים, מכך ניתן ללמוד שהתורה לכל הפחות בחלקיה המשפטיים יוחסה אז למשה.
גם במקורות מתקופות שלאחר מכן מיוחסת כתיבת התורה כולה למשה.
יוסף בן מתתיהו, בן המאה הראשונה לספירה, מייחס בספרו נגד אפיון את חמשת ספרי התורה למשה: הדבר בא לידי ביטוי גם בדברי הברייתא המובאים בתלמוד הבבלי במסכת בבא בתרא, לפיה כשהמשמעות הפשוטה העולה מן הדברים שמשה הוא זה שכתב את חמשת ספרי התורה.
מסורת זו מקובלת ביהדות ובעקבותיה בנצרות, לפיה מייחסים את חיבור התורה למשה.
פרשני מקרא מסורתיים, כמו גם חוקרים מאסכולת ביקורת המקרא, נתנו את דעתם לכך שתוכנם של פסוקים מסוימים מעיד לכאורה שהם נערכו בזמן מאוחר יותר.
בספרד של המאה ה-11 הקשה יצחק אבן ישוש, כי רשימת מלכי אדום המופיעה בספר בראשית (), כוללת גם מלכים שחיו שנים רבות לאחר מותו של משה, ורצה לומר שנכתבה רק בתקופת המלך יהושפט.
פרשן המקרא אברהם אבן עזרא (המאה ה-12) טען כנגדו כי "ספרו ראוי להישרף" (בפירושו שם) ופירש כי המלכים המופיעים בבראשית הם מלכים מהתקופה הקודמת למשה (אפשר לפרש את שמות המלכים כמתייחסים לשושלות שונות).
גם בפירושו של רבי יהודה החסיד מחסידי אשכנז הוא נוקט מספר פעמים כי מקראות מסוימים נערכו אחרי משה.
הגיונם של פרשנים אלו נוסח כך בדברי ר' יוסף בן אליעזר, בספרו על פירוש האבן עזרא: "ואחר שיש לנו להאמין בדברי קבלה ובדברי נבואה מה לי שכתבו משה או שכתבו נביא אחר, הואיל ודברי כולם אמת והם בנבואה".
בראשית העת החדשה שד"ל, רנ"ק ושפינוזה טענו שהתורה לא נכתבה בשלמותה על ידי משה.
בתקופות אלו הבעת ספק ביחס לכותבי התנ"ך נהייתה כרוכה בעימות עם הממסד הדתי-היהודי והנוצרי.
ברוך שפינוזה כתב בספרו "מאמר תאולוגי מדיני" מהמאה ה-17 "ברור כשמש בצהריים...
כי החומש לא נתחבר בידי משה, כי אם בידי איש אחר שחי דורות רבים אחרי משה".
לפי מסקנתו, התורה וספרי הנביאים הראשונים נכתבו בידי עזרא.
עבודתו זו נאסרה לקריאה על ידי אנשי דת קתולים ופרוטסטנטים גם יחד.
ספרו צורף לרשימת הספרים האסורים של הכנסייה הקתולית (הרשימה בוטלה באופן רשמי ב-1966) ובתוך שש שנים הוצאו נגדו 37 צווי גינוי.
בשנים האחרונות, כותב החוקר ריצ'רד אליוט פרידמן בספרו "מי כתב את התנ"ך?": "קשה למצוא חוקר מקרא שיטען כי ספרי התורה נכתבו בידי משה, או בידי מחבר יחיד כלשהו."
בנוסף לאיחור חיבור התורה, ייחסו לה חוקרים סיפורים כפולים, שבהם פרטים סותרים לכאורה: שני סיפורי בריאה, וסיפורים שנראו כאילו הוטלאו משתי עלילות שונות או יותר, כמו סיפור המבול וסיפור קורח ועדתו.
פרידמן מאמץ בספרו את התאוריה המחקרית המאתרת בחומש ארבעה מקורות שונים ("השערת התעודות"), שנערכו בתקופה מאוחרת יחסית לספר אחד.
שניים מהמקורות חוברו, לדעתו, בתקופה בה התקיימו שתי ממלכות נפרדות, ישראל ויהודה, וכל אחד מהם מספר את ההיסטוריה מנקודת מבטו של הציבור שבתוכו ישב המחבר.
כך למשל, בסיפור שנטען שמקורו ביהודה אין כמעט התייחסות לתפקידו המרכזי של יהושע בן נון בסיפור שנטען כי מקורו בממלכת ישראל.
וההסבר: יהושע הוא גיבור צפוני – הוא מזוהה כבן שבט אפרים, ולפי חלק אחד בסיפורו (יהושע פרק כד) הוא נותן לעם "חוק ומשפט" בשכם – ומכאן שהוא נותן התורה, לא משה.
ריבוי הסתירות והכפילויות בספרי החומש, הבדלי הניסוח והסגנון, ואף הבדלי השקפה לכאורה הובילו את החוקרים למסקנה שלא ייתכן שהספרים חוברו על ידי אותו מחבר.
הם העלו מספר תאוריות כיצד התהווה חיבור התורה, על ידי ארבעה מקורות ראשיים (המקור הכהני P, המקור היהוויסטי J, המקור האלוהיסטי E והמקור הדברימי D), או בהתפתחות ממסורות שבעל פה.
על פי השערת התעודות, ארבעת מקורות אלו מתוארכים לטווח של 950–500 לפנה"ס.
במהלך המאה ה-20 הפכה מקובלת אצל מרבית החוקרים ההשקפה לפיה הועלו מרבית הטקסטים על הכתב מאותם ארבעה מקורות עיקריים.
כנגד השערת התעודות הועלו סייגים וטענות רבים, שלא הצליחו לשנות את הדעה המקובלת במחקר על קיומן של התעודות.
עם זאת, על אף המחלוקות בעניין התעודות, דעת רוב ההיסטוריונים והארכאולוגים היא שהתורה לא נכתבה בידי משה ושקדמו לה מקורות שונים.
גישה ייחודית לשילוב השערת התעודות והאמונה הדתית הציג הרב מרדכי ברויאר.
לגישתו, לה קרא "תורת הבחינות", תורת משה אכן ניתנה מהשמים, אך הוכתבה באופן כזה שתכלול אפיונים שונים ואף מנוגדים וסותרים.
כך נראה לאדם המתבונן מבחוץ כאילו אנשים שונים עסקו בכתיבת התורה, ולכל אחד מהם היה סגנון אחר ותפיסה אחרת, אבל באמת אלוהים שיצר את התורה, עשאה באופן הזה, וכך הכתיב אותה למשה.
ביחס לספרי הנביאים והכתובים, לא התנגד הרב ברויאר לאימוץ השערת התעודות כפשוטה.
במאמרו "תורת התעודות של השאגת אריה" אף כתב שהיו גם פרשני תלמוד מוקדמים שראו ספרים מסוימים בתנ"ך כליקוטי מקורות אחרים.
היחס אל תורה ביתר המקרא ובמקורות מאוחרים אחרים בדרך כלל היא באופן בסיסי כאל ספר אחד.
חלוקת התורה לחמישה ספרים, שכל אחד מהם היה נקרא "חומש", מצוינת לראשונה בתלמוד הירושלמי, במאמר אגדה, (סנהדרין פרק י הלכה א).
יש הטוענים כי חלוקת התורה לחומשים, הייתה עוד ידועה מתקופת המשנה, אולם אין לכך במשנה ראיות חד משמעיות.
חוקרים אחרים טוענים לעומת זאת כי חלוקת התורה לחמישה הייתה ידועה עוד בתקופת נחמיה, ואילו אחרים מייחסים זאת לתרגום השבעים.
לדעת ר' דוד צבי הופמן וחוקרים אחרים, החלוקה לחמשת החומשים מתבקשת מתוך המקרא עצמו, בהיות הספרים בראשית, ויקרא ודברים חטיבות מובהקות העומדות בפני עצמן.
היו מחז"ל שחילקו את התורה לשבעה חלקים, בכך שהעמידו את הפסוקים ב (פרשת "ויהי בנסוע") כ"ספר בפני עצמו".
עם זאת, אין זו חלוקה עיקרית, גם לדעה זו.
החלוקה לפרקים בתוך ספרי התורה המקובלת היום מקורה בשיטה שפיתח הארכיבישוף סטיבן לנגטון במאה 13. ביהדות התפתחו חלוקות אחרות.
עם זאת החלוקה לפרקים שולבה לבסוף בהערות המסורה בחלק מן החומשים המאוחרים.
על פי המסורת היהודית התורה (כמו שאר המקרא) מחולקת לסעיפים הנקראים "פרשיות".
הן מתחלקות ל"פרשיות פתוחות" ול"פרשיות סתומות".
נהוג להבין את הפרשיות הפתוחות כמסמנות חלוקה ראשית של הטקסט, ואת הפרשיות הסתומות כמסמנות חלוקת משנה.
במגילות קומראן התגלה כי שיטה זו של פרשות פתוחות וסתומות הייתה נהוגה גם במגילות הללו (אם כי לאו דווקא בהתאמה למסורה).
להבדיל מנושאים אחרים במסורה, יש שוני לא קטן בין כתבי היד העתיקים בשאלות הפרשות הפתוחות והסתומות, ולמעשה גם לא מוכרות כלל רשימות מסורה טברניות העוסקות בכך (אם כי מוכרות רשימות בבליות כאלה).
מאידך, על פי ההלכה בתלמוד הבבלי, שינוי בין פרשה סתומה לפתוחה פוסל את ספר התורה.
בעקבות מצב זה נחלץ הרמב"ם להכריע בשאלה זו והעתיק בספרו ההלכתי משנה תורה את כל הפרשות הפתוחות והסתומות מכתר ארם צובא המופתי, וכך קבע הלכה כמותו לדורות.
כיום, כל ספרי התורה שווים באופן בסיסי לנוסחו של הרמב"ם, ולנוסחו של כתר ארם צובא (מלבד שינויים מזעריים).
על פי נוסח זה, קיימות 290 פרשיות פתוחות, ו-379 סתומות, ובסך הכול, 669.
חלוקה נוספת והידועה יותר היא החלוקה לפרשות.
התורה מחולקת ל-54 פרשות הנקראות בבתי הכנסת במחזור של שנה; קריאה זו הייתה נהוגה בעיקר בבבל, ומשם התפשטה לכלל הציבור (אם כי יש הסבורים כי גם בארץ ישראל נהג מחזור זה בזמנים קדומים).
בארץ ישראל הייתה מקובלת חלוקה אחרת ל-154 סדרים (ולפי מסורת נוספת ל-167 סדרים) שקריאתן מתמשכת על פני שלוש שנים עד שלוש שנים וחצי.
חלוקה זו מסומנת בכתבי יד עבריים עתיקים ובכמה ממהדורות התנ"ך המודפסות.
בבתי כנסת קוראים כיום בתורה, בימי שני, חמישי ובשבת את פרשת השבוע, בספר תורה שנכתב על גבי קלף על ידי סופר סת"ם.
המקור למנהג הקריאה בתורה הוא קדום, ונזכר בתנ"ך.
בנוסף לפרשת השבוע ישנם קטעי קריאה מיוחדים לחגים, ואם חל החג בשבת, קוראים בו את הקטע המיועד לחג.
טקס קריאת התורה הוא מן הטקסים המרכזיים ביהדות.
בתלמוד הירושלמי (מגילה ד' א') מובאת מסורת לפיה "משה התקין את ישראל שיהיו קוראים בשבתות ובימים טובים ובראשי חודשים ובחולו של מועד.
בא עזרא והתקין לישראל שיהיו קוראים בתורה בשני ובחמישי ובשבת במנחה".
בתלמוד הבבלי (בבא קמא פ"ב ע"א) מובאת מסורת אחרת המייחסת את התקנה הזו לנביאים של דור המדבר: "עמדו נביאים שביניהם (בימי משה) ותקנו להם שיהיו קוראים בשבת ומפסיקין באחד בשבת, וקוראים בשני ומפסיקים שלישי ורביעי וקוראים בחמישי ומפסיקין ערב שבת".
ההתפתחות ההיסטורית של מוסד הקריאה בתורה הייתה כנראה כדלקמן:
בימי מלכי יהודה, גלות בבל בתקופת שיבת ציון, השלטון הפרסי ובתקופת החשמונאים הייתה כנראה קריאה של קטעים מוגדרים בחגים ובמועדים וכן בשבתות ובאירועים מיוחדים – "וידבר משה את מועדי ה' אל בני ישראל – מצוותן יהיו קורין אותן כל אחד ואחד בזמנו" (מגילה ל"ב ע"א).
קריאה של קטעים מהתורה על פי הסדר אך לא במסגרת מוגבלת של זמן – כך נהגו כפי הנראה בתקופת המשנה.
סיום קריאת התורה בפרק זמן מוגדר.
בבבל סיימו את הקריאה של חמישה חומשי התורה בפרק זמן מוגבל של שנה, כלומר במחזור שנתי, ואילו יהודי ארץ ישראל סיימו את הקריאה בפרק זמן של שלוש שנים עד שלוש שנים וחצי.
בשלב זה החלוקה לסדרים ופרשיות לא הייתה אחידה בכל המקומות – כך נראו פני הדברים בתקופת האמוראים.
יש המשערים שהחלוקה הבבלית היא המקורית, והחלוקה הארצישראלית נוצרה עקב התארכות התפילה (על ידי דרשות ופיוטים), שהצריכו לקצר את קריאת התורה.
חלוקת התורה לחמישים ושלוש פרשיות.
לצורך הקריאה במחזור השנתי נוצרה חלוקה עיקרית של 53 פרשות.
חלוקה זו נוצרה כפי הנראה בימי הסבוראים לאחר חתימת התלמוד ואולי בראשית תקופת הגאונים.
בתקופה זו רווחו מנהגים שונים בחיבור פרשיות וחלוקתן.
חלוקת התורה ל-54 פרשות מתוכן 14 פרשות נקראות לפי הצורך שתיים בשבת אחת.
חלוקה זו התפשטה עם התפשטות קובץ הפסיקה ההלכתי ארבעת הטורים של רבנו יעקב בן אשר "בעל הטורים", ויצרה מנהג אחיד לפיה קוראים בכל קהילות ישראל באותה פרשה.
תּוֹרָה שֶׁבְּעַל־פֶּה (בראשי תיבות: תוֹשב"ע או תושבע"פ) היא מכלול פירושים והלכות שאינם כתובים בתורה שבכתב, שעל פי המסורת היהודית, שהחלה רווחת בעיקר לאחר חורבן הבית השני, הועברו בעל פה או חודשו על ידי חכמים.
בימי הבית השני קיימת הייתה מחלקות עזה בין הצדוקים שהיוו את הזרם המרכזי ביהדות לבין הפרושים בנוגע לתורה שבעל פה שהצדוקים התנגדו לה, כשהם נצמדים למסורת המקראית הכתובה.
מסורת האמונה הפרושית שהחלה להתפשט בקרב ההמונים קיבעה מונח זה שהמשיך לעמוד במוקד המחלוקת בינם לבין הצדוקים עד לחורבן הבית.
החל מתקופת הגאונים, עם היווסדה של תנועת הקראים במהלך המאה ה-8 לספירה, התורה שבעל־פה עמדה במוקד המחלוקת בין היהדות הרבנית לקראית.
על פי המסורת היהודית האורתודוקסית, קיימת האמונה כי משה קיבל את התורה שבכתב בהר סיני, יחד עם פירוש והרחבה על מצוותיה בעל־פה, ומאז נמסרה ממנו, מרב לתלמיד, דור אחר דור.
בימי חז"ל עברה התורה שבעל־פה תהליך קאנוניזציה, והחל מתקופת הגאונים היא הועלתה על הכתב לבל תישכח.
ראשית נכתבה המשנה, ולאחר מכן נכתב התלמוד (הבבלי והירושלמי), התוספתא, מדרשי ההלכה והאגדה, פרשנות התלמוד, קובצי שאלות ותשובות וספרי הלכה.
ישנה מחלוקת קדומה, בשאלה מתי הועלו על הכתב החיבורים הקנוניים של תקופת חז"ל [ישנה שיטה בראשונים כי המשנה הועלתה על הכתב עוד בימי רבי יהודה הנשיא מחבר המשנה].
מכל מקום, מוסכם שבזמנם השינון בעל־פה לצורך השגת בקיאות היווה מוטיב מרכזי של הלימוד.
זמן קבלת התורה שבעל פה
לפי תפיסתה המסורתית של היהדות האורתודוקסית, יש צורך בפרשנות הנלווית לתורה על מנת לקיים את מצוותיה כפי רצון האלוהים, משום שחלק מהמצוות בתורה מתוארות בצורה מתומצתת, ומבלי לפרט את דיני המצווה.
למשל, המצווה של הנחת התפילין 'על ידך' מתפרשת בתור המצווה להניח את התפילין דווקא על הזרוע, למרות אפשרות לפרש שהיא על כף היד.
על פי הכתוב במשנה אבות, התורה שבעל פה (יחד עם התורה שבכתב) ניתנה למשה רבנו בהר סיני, והוא לימד אותה את יהושע, ממנו התורה הועברה לזקני העם, שמסרו את התורה לנביאים, ולבסוף הנביאים העבירו את הידע בתורה (שבכתב ושבעל פה) לאנשי כנסת הגדולה, שממשיכיה הם חז"ל.
לפי דברי התלמוד בתחילה עם ישראל קיבל את התורה שבעל פה בכפייה בזמן מתן תורה כאשר ה' ציווה, ולאחר מכן בחג הפורים הם קיבלו על עצמם את התורה שבעל פה מרצון.
טענה זו מסתמכת בעיקר על העובדה שקיומן של מצוות רבות (כגון הנחת תפילין או קביעת מזוזה) אינו מוזכר בספרי הנביאים.
כמו כן תופעת המחלוקות הקיימות בעניין כללי הדרש לא תיתכן לכאורה מחמת שכחה אם הייתה מסורת רציפה בכל דור.
התורה שבעל־פה נחלקת לשלושה סוגים.
לדעת הרמב"ם, כל שלושת הסוגים הללו מכונים 'דברי סופרים' למרות השוני המהותי ביניהם, כי כולם תלויים בחכמי התורה שבעל פה.
הלכות מקובלות הן פירושי מצוות התורה שהתקבלו, על פי מסורת חכמים, מפה לפה מימות משה.
מרבית הפירושים הללו ניתנים להסקה במידות שהתורה נדרשת בהן, והפירושים שאינם ניתנים להסקה מהתורה כלל, מכונים בשם הלכה למשה מסיני.
חלק ממצוות אלו, כגון ברית מילה, נהגו אף לפני כן, אולם החובה ההלכתית לקיימן כיום נובעת מכלילתם בתורה.
לדוגמה, עיקר מצוות תפילין מפורשת בתורה: ...
פרטי המצווה, לעומת זאת, אינם מפורשים בחמישה חומשי תורה, ולפיכך נקראים דברי סופרים.
ההלכה שלפיה צדן החיצוני של רצועות התפילין צריך להיות שחור נקראת הלכה למשה מסיני, משום שאינה כתובה בתורה שבכתב.
אך לכך שבתוך התפילין כתובות ארבע מפרשיות התורה, הציגו התנאים מקור בתורה, בדרך דרש.
לעומתם, הקראים מפרשים את המילה "טוטפות" בתור "זיכרון" – כלומר, שהציווי "לטוטפות בין עיניך" אומר שצריך לזכור את אלוהים במחשבות שלנו.
בהתייחסותו להלכות המקובלות, טוען רבי יהודה הלוי בספרו "הכוזרי", שהתורה שבעל־פה ממלאת תפקיד חיוני, כיוון שהתורה שבכתב סתומה ברובה ואינה מפורשת.
כך למשל התורה מצווה: "בסוכות תשבו שבעת ימים" (), אך אינה מגדירה מהי סוכה ומה כלול בחובה לשבת בה.
לפי הרמב"ם, בהלכות מקובלות אין מחלוקת בין החכמים, אולם, הקראים, שאינם נחשבים חכמים לפי ההלכה הרבנית, דחו את מסורת הרבנית של התורה שבעל־פה, ובמקומה הם מסתמכים על 'סבל הירושה', שהוא אוסף המנהגים הקדומים המגדירים את אופן קיום מצוות התורה, בהם הכירו.
הם טוענים כי משה קיבל מאלוהים את חמישה חומשי תורה בלבד, אך הם מסכימים שמצוות מסוימות, כגון מצוות שחיטה וברית מילה, שלא הוגדרו בחמישה חומשי תורה, יש לקיים באופן בו היו המעשים מתקיימים טרם מתן תורה.
בשביל למלא את מקומן של הלכות מקובלות שנשכחו, ובעיקר על מנת לתת מענה לשאלות חדשות המתעוררות מעת לעת, היו רשאים החכמים לחדש הלכות.
הם היו עושים זאת ישירות מהתורה באמצעות מידות שהתורה נדרשת בהן, או מתוך הלכות ידועות, באמצעות ניתוח הסברות עליהן מבוססת ההלכה ודימוי השאלה החדשה לשאלות שהתשובה עליהן ידועה.
כיוון שגישה זו תלויה בהבנה מעמיקה של המקורות הקדומים, היא אינה מאפשרת הבאת ראיות מוחלטות.
חכם הפונה לדרך פסיקה זו, רשאי להסתמך על מסקנות הלכתיות קדומות של חכמים אחרים, ואם הוא חושב שהם ראויים לכך, אף לבטל את דעתו מפני דעתם.
לדוגמה, בתלמוד מובאת מחלוקת בדין ספרי תורה, תפילין ומזוזות שנכתבו בידי גוי עובד אלילים.
לפי דעה אחת יש לשרוף אותם, לפי שמן הסתם נכתבו לשם האלילים.
לפי דעה שנייה אין לשרוף אותם, אך הם פסולים לשימוש, לפי הדרשה: .
הקראים מכירים בסמכות החכמים לחדש הלכות, אך שוללים את ההסתמכות על דרשות מעין זו.
מאז חתימת התלמוד, גם חכמי היהדות הרבנית נוהגים להימנע מחידוש דרשות.
החכמים רשאים לגזור גזרות, כלומר לאסור דברים שמותרים מדין תורה אך עלולים להביא את האדם לעבור על איסור, בתור סייג לשמירה על חוקי התורה.
בנוסף רשאים החכמים לתקן תקנות, הקובעות אופי מחייב למעשים ונורמות התנהגות מסוימות, בשביל לקדם את מטרות התורה.
תוקף הגזרות והתקנות מותנה בהיות החכמים מקובלים בציבור, וגם אז, תקנה שלא נתקבלה ברוב הציבור, בטלה.
הסמכות לבטל תקנה קדומה מותנית בהיות הגורם המבטל גדול בחכמה ובמניין (מספרם של חברי בית הדין או התלמידים) מהגורם המתקן.
לדוגמה, חכמים אסרו לצבוע את צדן הפנימי של רצועות התפילין בצבע אדום, .
לעיתים השתמשו החכמים בתקנותיהם כדי לבצע הרחבה של ממש במצוות התורה, למשל בעניין חובת התפילה.
במקרה של תקנת הפרוזבול פנו לכיוון ההפוך, ומצאו פתרון המצמצם את תוכנה הכלכלי של מצוות שמיטת החובות.
על פי חז"ל, משה קיבל את התורה בהר סיני, עם פירוש מצוותיה.
הרמב"ם, בתחילת הקדמתו למשנה, מבאר שמשה הנחיל פירוש זה לחכמים ולהמון העם.
במדרשי האגדה ישנן גישות מנוגדות להיקפה של התורה שניתנה בידי משה.
לפי דברי רבי יהושע בן לוי המובאים במדרש ויקרא רבה, .
אולם, מדרש שמות רבה מביא את דברי רבי אבהו, לפיו הכוונה לכללים בלבד: .
מאידך לפי דברי רב המובאים בתלמוד, משה בעצמו לא הכיר את כל דרכי המדרש ששימשו את חז"ל.
אולם, פרשני התלמוד המסורתיים הבינו את דבריו בצורה שונה.
המחלוקת הרעיונית בין הגישות נמשכת עד היום.
ספרות חז"ל היא מכלול הטקסטים שנכתבו על ידי חז"ל (ראשי תיבות: חכמינו זיכרונם לברכה) - מנהיגיו הרוחניים וההלכתיים של עם ישראל מתחילת תקופת בית שני ועד סוף המאה ה-6.
שאלות ותשובות (בראשי תיבות: שו"ת): אחת מהפעילויות הענפות והפוריות בתחום ההלכה.
המונח "תורה שבעל פה" מושאל לעיתים כדי לתאר מערכות דומות של פרשנות לכתבי קודש אלמנטריים, בזרמים אחרים ביהדות, או אף בנוגע לדתות אחרות.
כך למשל, שיטת הפרשנות הקראית והספרות המתבססת עליה מכונים לעיתים בקרב בני העדה ומחוץ לה, "תורה שבעל פה של הקראים".
גם ספרות החדית' (ומספר חיבורים מוסלמיים נוספים כגון הסירת רסול אללה) מכונים לעיתים "תורה שבעל פה של האסלאם", שכן הם כוללים מידע על הנביא מוחמד שהשתמר דרך מסורות בעל פה שהועברו מדור לדור מתקופתו של מוחמד ועד שהועלו על הכתב.
בנצרות (הלא-פרוטסטנטית) שכבות הפרשנות שהוספו מדור לדור מכונות 'המסורה הקדושה'.
בלוגיקה מתמטית, תורה אפקטיבית היא תורה שקיימת מכונת טיורינג שמכריעה את קבוצת האקסיומות וכללי ההיסק שלה.
כלומר ניתן להכריע בזמן סופי לגבי כל טענה אם היא אקסיומה או לא, ולגבי כל צעד היקש אם הוא חוקי.
תורה אפקטיבית מורכבת מהרכיבים הבאים:
שפה שבה ניתן לנסח טענות בתורה.
אלפבית: קבוצה סופית של סימנים.
טענות: סדרות סופיות של סימנים מהאלפבית של התורה, שמצייתות לכללי תחביר מסוימים.
אקסיומות: טענות מסוימות בשפה של התורה.
צעדי היקש: צעד היקש מוגדר כזוג סדור של קבוצה סופית של טענות (הנחות) וטענה כלשהי (מסקנה).
בתורה אפקטיבית קיים אלגוריתם לבדיקת הוכחות.
בתורה שאינה אפקטיבית, יכולות להיות הוכחות שלא ניתן לבדוק את נכונותן, כי אין דרך להכריע אם האקסיומות וצעדי ההיקש חוקיים.
תנועת תורה מציון הוקמה בשנת 1994 במטרה לחזק את הקהילות היהודיות בעולם ואת הקשר שלהן לארץ ישראל ולתורת ישראל.
התנועה משפיעה על קהילות יהודי על ידי יצירת כוללים ציוניים ובתי מדרש קהילתיים, חיזוק המנהיגות הצעירה, חיזוק הקשר עם מדינת ישראל וחינוך למחויבות לערכי היהדות והציונות.
תוכניות תורה מציון מתמקדות ביצירת קשר אישי בין השליחים לקהילות.
קשר זה נוצר במגוון פעילות חינוכיות, פורמליות ולא פורמליות, הכוללות בין היתר חברותות, לימוד בקבוצות, לימוד דרך האינטרנט ותוכניות לימוד הורים וילדים.
בנוסף לפעילות השוטפת, לשבתות וחגים משקל רב בעיצוב השליחות, ובהם מתרחשות פעילויות כמו שיעורים, מנייני נוער וסעודות שבת.
תורה מציון מקימה מרכזים תורניים המזוהים עם הציבור הדתי לאומי שמטרתם לימוד תורה וציונות מחוץ לארץ ישראל על ידי שליחים מהארץ.
המרכזים פרוסים בקהילות בארצות הברית, קנדה, אוסטרליה, דרום אפריקה, דרום אמריקה ואירופה.
במהלך שנות קיומה שיגרה תנועת תורה מציון מעל ל-1200 שליחים לכ-37 קהילות שונות ו-12 קמפוסים.
הארגון נוסד בשנת 1994 בידי זאב שוורץ, תחת השם 'פלד עולמי'.
בשנת 1996 היא שינתה את שמה ל-'תורה מציון – כוללים ציוניים בתפוצות', ובשנת 2014 שינתה שוב את שמה ל-"תורה מציון – תנועה תורנית ציונית".
בין חברי עמותת תורה מציון ניתן למצוא מנהיגים רוחניים לצד מנהיגי המוסדות הציוניים בארץ, ובהם: הרב יוסף כרמל (ראש כולל ארץ חמדה), ובעבר גם הרב אהרן ליכטנשטיין, והרב חיים דרוקמן.
כיושבי ראש העמותה כיהנו בעבר משה גרין, לארי רוט, צבי שוסטק, חיים זהר וזאב שוורץ.
היו"ר הנוכחי הוא זאב שוורץ .
זאב שוורץ כיהן כמנכ"ל העמותה בשנים 1996 – 2006, ושוב משנת 2012. בין השנים 2006 - 2012 שימש הרב בועז גנוט, בוגר שליחות של תורה מציון,כמנכ"ל הארגון .
בין השותפים לעמותה נמנים ארגונים כגון תנועת המזרחי העולמית, בני עקיבא העולמית, ארגון JLIC, משרדי החינוך והדתות בארץ וכן כולל ארץ חמדה.
בארצות הברית תורה מציון עובד יחד עם ישיבה יוניברסיטי (YU) וה-Orthodox Union
ב-2016 קיבלה תורה מציון את פרס ירושלים לשנת תשע"ו.
הפרס ניתן על ידי שר החינוך נפתלי בנט על "עבודתה מעוררת ההשראה וחיזוק הקשרים בין קהילות יהודיות בחו"ל עם תורת ישראל וארץ ישראל, להקמת מרכזי תורה והעצמת מנהיגות צעירה."
ראש כולל- ראש הכולל הוא בעל משפחה, בעל רקע תורני וחינוכי משמעותי, יחד עם יכולות מוכחות במנהיגות ויחסי אנוש מצוינים.
הוא אחראי על כל הפעילות של צוות הכולל בקהילה - בחורים ולעיתים גם אברכים.
הוא מוביל את הלימוד הפנימי של הכולל, וגם מנהל את הפעילות החינוכית והקהילתית של השליחים, החל מייזום ותכנון אירועים וכלה בבניית תוכנית עבודה שנתית לכלל הפעילות.
כמובן שראש הכולל בעצמו גם מלמד בבית הספר, מעביר מגוון שיעורים ולומד בחברותות עם חברי הקהילה.
ראש מדרשה- אשת חינוך שהיא גם תלמידה חכמה, אשר נותנת מענה לצורך ההולך והגובר בקהילות ללימוד תורה לנשים.
מעבר לתפקידה בבית הספר, היא אחראית על הקמת והרחבת בית מדרש לנשים, שכוללת חברותות, שיעורים ואירועים ייעודיים לנשים.
אברך- תלמיד חכם עם רקע חינוכי משמעותי, אברכי תורה מציון משלבים, כמו שאר השליחים, בין לימודים בבית מדרש, חברותות, אירועים קהילתיים והוראה פורמלית בבתי הספר המקומיים.
לעיתים האברך פועל תחת הנהגתו של ראש כולל, ולעיתים הוא ואשתו פועלים עצמאית בקהילה.
המינונים בין האלמנטים השונים בתפקיד משתנים מקהילה לקהילה, כאשר ביעדים מסוימים האברך משקיע את רוב שעות היום בבי"ס, בעוד באחרים הוא ילמד שני סדרי לימוד מלאים כל יום.
בחור- רווקים צעירים בני 22–23, בוגרי שיעור ה' בישיבות הסדר ומכינות קדם צבאיות.
הבחורים מגיעים, מלאי אנרגיה, ומשמשים דוגמה אישית לנוער בבית הספר ובקהילה.
הבחורים ילמדו סדר לימוד יומי, תחת הנהגתו של ראש הכולל.
עצם השקידה בלימוד התורה על ידי צעירים ישראלים בוגרי צבא מהווה מודל לחיקוי.
הבחורים עוזרים בבתי הספר, מארגנים ומפעילים אירועים קהילתיים ולומדים בחברותות עם תיכוניסטים ובעלי בתים בקהילה.
שליחות נשואות- נשות האברכים וראשי הכולל היו חלק בלתי נפרד ממשלחות השליחים עוד מימיו הראשונים של תורה מציון.
גם הן מהוות מודל לחיקוי לנשות ובנות הקהילה.
הן אחראיות על בתי המדרש לנשים בכל היעדים.
במסגרת זו הן לומדות בחברותות, מעבירות שיעורים בקהילה, מארגנות אירועים ייעודיות לנשים וגם מעוסקות בהוראה פורמלית בבתי הספר המקומיות.
שליחות צעירות (רווקות) - בשנים האחרונות, בעקבות התעוררות וחיזוק נושא לימוד התורה לנשים בארץ ובעולם, ישנו ביקוש והיצע הולך וגובר בגרסה 'נשית' למודל הבחורים.
במסגרת פרויקט 'מדרשת ציון' של תו"מ בחורות צעירות, בוגרות מדרשות תורניות בארץ יוצאות לשליחות של שנה במגוון קהילות.
בדומה לבחורים, הן לומדות סדר לימוד פנימי בבית המדרש, מארגנות אירועים קהילתיים ולומדות בחברותות עם בנות ונשות הקהילה.
מבנה הכולל משתנה ממקום למקום אך הוא מבוסס על ראש כולל, שתחתיו אברכים או שליחים צעירים, רווקים או רווקות.
עבודתו היומיומית של הכולל מתחלקת בדרך כלל לכמה מסגרות: לימוד פנימי בתוך הכולל, הוראה פורמלית בבתי הספר היהודיים, חינוך בלתי פורמלי במסגרת תנועות הנוער והסטודנטים, לימוד משותף עם אנשי הקהילה וארגון אירועים ופעילויות קהילתיות.
תוכנית 'מדרשת ציון' נועדה לעודד מעורבות ולימוד תורה של נשים.
עוד מיום היווסדה תורה מציון שיגרה שליחות, נשות האברכים וראשי הכולל, שהקימו ופיתחו בתי מדרש לנשים, ותוכנית זו מעגנת וממסדת את התוכנית.
תורה מציון שמה לה למטרה לשלוח שליחות שיהוו מודל לחיקוי ומקור השראה לנערות ולנשים.
הן מלמדות תורה ומעודדות נשים בקהילות להצטרף לשיח לימוד התורה.
התוכנית גם מציעה במה לנשים מישראל העוסקות בתורה ללמד, להשפיע ולהתפתח בקהילות.
תוכנית "ללמוד" מהווה בית מדרש אינטראקטיבי שמאגד תלמידים מסביב לעולם לשמוע ולהשתתף בשיעורי תורה בגרמנית, רוסית וצרפתית.
בשנים תשע"ג - תשע"ה הציע בית המדרש של 'ללמוד' 1,660 שיעורים.
בשנת תשע"ה היו 600 תלמידים קבועים מ-43 מדינות.
בלוגיקה מתמטית, תורה היא מערכת הכוללת שפה מסדר ראשון וקבוצה של אקסיומות.
כל פסוק שאין לו משתנים חופשיים יכול לשמש כאקסיומה.
כמו לשפה מסדר ראשון, לתורה אין "משמעות" – זוהי מערכת צורנית בלבד, המטפלת בפסוקים לפי כללים לוגיים קבועים.
את הפירוש יוצקים בתורה רק כאשר בוחרים לה מודל.
בדרך כלל כוללים ברשימת האקסיומות גם את כל הטאוטולוגיות, שבהן מותר להציב כל פסוק.
נבנה שפה מסדר ראשון עם שני יחסים, האחד אונארי (כלומר, בעל מקום אחד) שנסמן ב-, והשני בינארי, שאותו נסמן ב-.
הפסוק אינו יכול לשמש כאקסיומה, משום שיש לו משתנה חופשי (x).
יכול לשמש אקסיומה, משום שאין לו משתנים חופשיים.
כמודל לתורה זו, אפשר לחשוב על קבוצת האנשים והצלחות במסעדה, כאשר היחס מתקיים רק עבור הצלחות, והיחס פירושו כי מצויים באותו שולחן, כלומר בפרט הוא יחס שקילות.
במקרה זה, האקסיומה הראשונה אומרת שכל סועד יושב בשולחן עליו יש צלחת, והאקסיומה השנייה אומרת שכל סועד יושב בשולחן משלו (אם סועדים היושבים יחד, אפשר לבחור ולהסיק כי הוא צלחת).
כדוגמה נוספת, תורת החבורות עוסקת במבנים אלגבריים הנקראים חבורות.
מבנים אלה הם מודלים לתורה, שהשפה שלה כוללת פונקציה בינארית אחת קבוע אחד , ואת הסימן של יחס השוויון, .
דוגמה מפורסמת לתורה לוגית היא אריתמטיקת פאנו, שהיא תורה המתוכננת לדיון במספרים טבעיים.
בשפה שלה יש רק קבוע אחד (), פונקציה אונארית אחת (פונקציית העוקב), יחס השוויון, וכמה סכימות פשוטות לגזירה של אקסיומות.
במאמץ מה אפשר להגדיר בשפה הזו חיבור וכפל, ואז ניתן לנסח בה חלק משמעותי של הטענות באריתמטיקה.
תורה כזו, או חזקה ממנה, נקראת תורה אריתמטית.
דוגמה חשובה אחרת, אולי החשובה ביותר, היא זו של תורת הקבוצות האקסיומטית: בשפה יש רק יחס בינארי אחד () ששמו 'שייכות', ומספר לא גדול של סכימות לגזירת אקסיומות.
מערכת האקסיומות היסודית היא מערכת צרמלו-פרנקל, ואותה מסמנים ב-ZF.
כאשר מוסיפים לה את אקסיומת הבחירה שהיא:
לכל ולכל פונקציה מ-, קיימת פונקציה מ- שעבורה לכל
מתקבלת המערכת ZFC (האות C מגיעה מהמלה האנגלית choice).
כדי לקבל כאן פסוק חוקי, צריך לפרוש את המושג "פונקציה מ-" לביטוי המכיל רק את היחס "שייך"; זהו תרגיל קל יחסית.
תורה אפקטיבית היא כזו שבה קיים אלגוריתם המכריע האם נוסחה מסוימת היא אקסיומה או איננה אקסיומה.
תורה שבה לא ניתן להוכיח אף פסוק מן הצורה נקראת תורה עקבית.
בתורה שאיננה עקבית אפשר להוכיח כל פסוק, ולכן קשה למצוא בכאלה עניין רב.
תורה שבה, לכל פסוק נטול משתנים חופשיים, אפשר להוכיח את הפסוק או את שלילתו, נקראת תורה שלמה.
תורה שיש לה מודל יחיד (עד כדי איזומורפיזם) מעוצמה היא -קטגורית.
תורה שאין לה מודלים סופיים והיא -קטגורית (לאיזושהי עוצמה אינסופית הגדולה או שווה לעוצמת השפה) היא שלמה.
תורה היא אריתמטית אם יש לה מודל שמכיל מודל שאיזומורפי לאריתמטיקה החלשה (קבוצת הטבעיים יחד עם 4 פעולות חשבון, פונקציה אונרית "עוקב של" והיחסים .
לאריתמטיקה החלשה 7 אקסיומות שהן אקסיומות פיאנו למעט אקסיומת האינדוקציה שהיא מסדר שני).
משפטי האי-שלמות של גדל קובעים שתורה אריתמטית, אפקטיבית ועקבית לא יכולה להיות שלמה (משפט גדל הראשון).
במשפט השני הראה שלא ניתן להוכיח את עקביותה של תורה כזו בעזרת האקסיומות שלה.
בהינתן מבנה מתמטי בשפה מסדר ראשון , התורה השלמה של בשפה זו היא אוסף כל הנוסחאות המסתפקות על ידי המודל ; תורה זו מסומנת .
זו תמיד תורה שלמה, וכל מודל שלה שקול אלמנטרית ל-; אם אינסופי, ייתכנו מודלים של שאינם איזומורפיים ל-.
למשל, קיימים מודלים של התורה השלמה של המספרים הטבעיים (בשפת אריתמטיקת פאנו) שאינם איזומורפיים להם – המודלים הלא-סטנדרטיים של האריתמטיקה.
תורה תמימה הוא סדרה על חמשה חומשי תורה עם ליקוט של מאמרי חז"ל מש"ס בבלי ותלמוד ירושלמי ומדרשים על סדר פסוקי התורה, בעריכת הרב ברוך הלוי אפשטיין מפינסק, בתוספת פירוש שלו על מאמרי חז"ל שליקט.
בהקדמת הספר מלין הרב אפשטיין כי על אף ההכרח של חיבור תורה שבעל פה לתורה שבכתב, רב הפירוד ביניהם - עד שנראים כשתי תורות.
ובעת קריאת התורה שבכתב קשה ללמוד את דרשות חז"ל, שמפוזורות במסכתות הש"ס השונות, ולכך קרא את שם ספרו 'תורה תמימה' שמאחד את התורה שבכתב ושבעל פה.
בדף השער של הספר נכתב כך:
כאמור אפשטיין חיבר את ספרו לאחר שנוכח כי ישנו חסר גדול בכך שהתורה שבכתב ושבעל פה אינן נלמדות כאחת.
בהקדמתו הוא מדגיש כי כבר מצינו מספר חיבורים שונים שהחלו בעבודה מעין זו, בניהם הוא מונה את הספר ילקוט שמעוני שליקט את דרשות חז"ל על פי סדר התורה שבכתב, אך מונה שם מספר חסרונות לפיהם לא מצוים רבים שילמדו בספר זה.
וכן מזכיר את ספרו של הגאון מווילנא 'אדרת אליהו', אך מציין שנראה מתוכן החיבור כי הוא נכתב עבור עצמו ולא על מנת להתפרסם.
כן מונה שם את הספר 'רביד הזהב', וכן את ספרו של יעקב צבי מקלנבורג 'הכתב והקבלה', ואת ספרו של המלבי"ם 'התורה והמצווה'.
בהקדמתו הוא מסביר בהרחבה את דרך עבודתו בעריכת הספר, כגון במקרה של דרשות כפולות בשינוים קלים, או דרשות שלא נפסקו להלכה.
כתיבת הספר ארכה 'בערך 15 שנה' כפי שמעיד המחבר בהקדמתו, ונעשו כמה מהדורות עד שהוציא את החיבור לאור.
בהשלמות לסדרת "תורה שלימה" מבקר הרב כשר את דרכו של מחבר התורה תמימה על כך שהוא מרבה לשנות את הגרסאות בדברי חז"ל, וכל דרכו לסגנן מחדש את דרשות רז"ל, ומעיר על מקומות רבים שלדעתו ההגהות והניסוחים החדשים מבוססים על הבנה מוטעית.
בשל כך, הוא מזהיר מהסתמכות על לשונן של דרשות חז"ל שבספר.
עם זאת הוא רואה במחבר 'אדם גדול שעשה עבודה ענקית'.
החוקר יהושע מונדשיין טוען לסילופים רבים בספר.
בקובץ פעמי יעקב הובאו בשם ראש ישיבה בעילום שם רשימת סילופים בסדרת הספרים.
אדמורי חב"ד האדמו"ר הריי"צ והרבי מליובאויטש היו משתמשים בקביעות בחומש זה בזמן קריאת התורה.
ספרים נוספים של דרשות חז"ל כפרוש לפסוקי התורה
בעקבות הספר הרב מנחם מנדל כשר הוציא את סדרת הספרים חומש תורה שלמה, שמלקטת את גם את דרשות חז"ל באגדה.
במשך השנים יצאו ספרים נוספים שליקטו את מאמרי חז"ל על סדר הפסוקים, לדוגמה: תהילים 'תורה תמימה' עם ליקוט כל המימרות על סדר התהילים מהתלמוד הבבלי.
הרב אברהם יצחק כהן מירושלים הוציא לאור בשנת ה'תש"פ את החומש "תורה אחת", שבדומה ל"תורה תמימה" מביא את דרשות חז"ל על סדר הפסוקים, אך בו נוספו לכך מניין המצוות על סדר התורה, וכן מסקנות ההלכה ברמב"ם בשולחן ערוך ובאחרונים היוצאות מדרשות הפסוקים.
הוצאת 'חד וחלק', ירושלים, ה'תשס"ה
הספר תורגם לאנגלית בידי הרב .
התרגום על חמישה חומשי תורה ועל מגילת רות ומגילת אסתר.
הופיע בהוצאת פלדהיים, והתרגום לתורה-תמימה לאיכה הופיע בהוצאת "בני תורה" (תשנ"ג).
הספרים תורה אור ולקוטי תורה הם מספרי היסוד של חסידות חב"ד, אשר בהם מכונסים מאות מאמרי חסידות של מייסד חסידות חב"ד, רבי שניאור זלמן מלאדי, אדמו"ר הזקן על פרשיות השבוע, המועדים, מגילת אסתר ושיר השירים.
הספרים יצאו לאור בשני כרכים בשמות שונים.
הראשון על ספר בראשית ושמות בשם תורה אור והשני על ויקרא, במדבר ודברים בשם לקוטי תורה.
הספרים נערכו ויצאו לאור על ידי נכדו של המחבר, האדמו"ר השלישי לשושלת החב"דית, רבי מנחם מנדל שניאורסון המוכר בשם אדמו"ר הצמח צדק.
שמו של הספר ("תורה אור") הוא סמלי, ורומז לשמו של מחבר הספר ר' שניאור זלמן.
כפי שגם רמז לכך אדמו"ר הצמח צדק שערך את הספר, במכתבו אודות הוצאת הספר (נדפס בהוספות לספר).
החלק הראשון (תורה אור) הודפס לראשונה בשנת תקצ"ז (1837).
החלק השני של הספר היה אמור לצאת לאור באותה שנה, אולם בעקבות הלשנה שהביאה לסגירת מרבית בתי הדפוס היהודיים ברוסיה, נדחתה הדפסתו והודפס רק בשנת תר"ח (1848) בשם "לקוטי תורה".
הסיבה לשינוי השם הייתה כנראה שהשלטונות לא יזהו קשר לחלק הראשון.
שני הספרים נחשבים מספרי היסוד של חסידות חב"ד וזכו למהדורות רבות.
רבי שניאור זלמן מליאדי אמר בתקופת נשיאותו כאלפיים דרושי חסידות ("מאמרים") בשבתות וחגים.
את המאמרים רשמו אחיו רבי יהודה ליב, בנו רבי דובער, אחדים מחסידיו, ובתקופה מאוחרת יותר גם נכדו רבי מנחם מענדל, הצמח צדק.
מתוך רשימות אלו קיבץ הצמח צדק, קרוב לארבע מאות דרושים שנאמרו החל משנת ה'תקנ"ו, סידרם לפי פרשיות השבוע וערך אותם לדפוס.
לחלק הראשון, "תורה אור", בחר הצמח צדק דרושים בעיקר מרשימותיו של דודו, רבי יהודה ליב אחיו של רבי שניאור זלמן שראה אותם כמדויקים.
עריכתו הייתה מינימלית והתמקדה בעיקר בציון הפניות לדרושים אחרים של אדמו"ר הזקן שיש בהם תוספת ביאור.
המאמרים בחלק השני, "לקוטי תורה", עברו על ידו עריכה מקיפה שכללה גם תוספת רבה של מראי מקומות וציונים לספרי קבלה, מדרשים, ותוספת הגהות, הערות וביאורים משלו.
לעיתים צירף והרכיב מספר דרושים לדרוש אחד אם כי הקפיד לשמור על לשון ונוסח דברי הרב כפי שנאמרו ונרשמו על ידי הכותבים.
הספר, הבנוי כאמור לעיל משני חלקים, מורכב מדרושים ("מאמרים") על פסוקי פרשיות התורה ופסוקים מן ההפטרה.
הספר תורה אור כולל 155 דרושים.
מספר דרושים על כל פרשה מפרשיות התורה בחומשים בראשית ושמות, שמונה-עשר דרושים על מגילת אסתר, שישה-עשר מאמרי חסידות על חנוכה (המופיעים בפרשיות וישב ומקץ) ודרוש על פסח (מופיע בפרשת ויקהל).
דרושים על הפרשיות בשלח ופקודי נדפסו בתחילת הספר לקוטי תורה.
הספר לקוטי תורה כולל כ-230 דרושים ("מאמרים") על פרשיות התורה בחומשים ויקרא, במדבר ודברים.
במסגרת זו נוספו לספר מאמרים על ספירת העומר וחג השבועות (בפרשת במדבר), על חודש אלול (בפרשת ראה), ועל חגי תשרי: ראש השנה, עשרת ימי תשובה, יום הכיפורים, סוכות ושמיני עצרת.
בסוף הספר מובאים 42 דרושים על מגילת שיר השירים.
סגנון אמירת דרושי החסידות של רבי שניאור זלמן מבוסס בעיקרו על לשון הקבלה בפרשנות החסידית המאפיינת את חסידות חב"ד.
קרי, עיסוק הן בהיבטים התאולוגיים והן בהיבטים פסיכולוגיים-נפשיים של האדם על בסיס יסודות תורת הקבלה והחסידות.
בכך מהווה הספר המשך, השלמה והרחבה ליסודות חסידות חב"ד המבוארים בספר היסוד של חסידות חב"ד - ספר התניא והלימוד בו נחשב על ידי החסידים כלימוד משלים לאחר לימוד התניא, כאשר במקביל לפרשת השבוע נוהגים החסידים ללמוד כל שבת וחג במאמרי הספר השייכים לאותה פרשה וחג והוא נקרא בפיהם "הפרשה החסידית".
הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק היה מצטט את הספר פעמים רבות, ואף התבטא "איני יודע כיצד ניתן להתכונן לימים הנוראים, ללא לימוד בספר הזה, שמבטא את גדולתו של אדמו"ר הזקן אף יותר מספר התניא.
תורה אור ולקוטי תורה יצאו במשך השנים בכעשרים מהדורות.
בהוצאות החדשות של הספר נוספו על ידי הוצאת קה"ת בסוף הספר: מאמרים נוספים, מראי מקומות, מפתחות, השוואות למאמרים אחרים של אדמו"ר הזקן, הגהות והערות של אדמור"י חב"ד על מאמרי הספר ועוד, חלק מההערות והמפתחות נערכו על ידי הרבי מליובאוויטש.
תורה ומלאכה (עבודה) הוא מונח המבטא את הקשר בין לימוד התורה ובין העבודה לצורך פרנסה.
לרוב הדבר מתבטא בצורך לחלק את הזמן ביניהם כך שהאדם יוכל להתפרנס בכבוד, וגם ללמוד תורה, אך מדובר גם בשאלה ערכית, לגבי מידת האפשרות של השילוב בין שניהם, והאם הדבר רצוי.
בקרב היהדות החרדית הקדשת כל היום ללימוד תורה לגיטימית ורצויה, על אף חיי הדוחק הכרוכים בכך.
לעומת זאת בתקופה שקדמה לשואה, נהגו רבים מן החרדים ואף רבנים, לעסוק גם במשלח יד כלשהו כגון קמעונות ומסחר.
בניגוד לכך הציונות הדתית רואה את השילוב בין התורה והעבודה כאפשרי ואף כערך, וביטוי לכך בעובדה שתנועת הנוער המובילה בציונות הדתית, בני עקיבא, קבעה את המונח 'תורה ועבודה' כסמלה.
הרמב"ם ידוע כמי שדוגל בשילוב תורה ועבודה לשם פרנסה.
לעומתו פסקו אחרים שעדיף להקדיש את כל היום ללימוד תורה.
המחלוקת הראשונה בעניין מובאת בתלמוד:
רבים למדו מדברי אביי שנפסק להלכה לעשות כדברי רבי ישמעאל ולשלב תורה ועבודה לשם פרנסה.
הרמב"ם מתייחס לנושא בהלכות תלמוד תורה ופוסק באופן גורף שיש לקיים תלמוד תורה עם דרך ארץ (עבודה), ואף כותב על כך דברים חריפים מאוד.
על הטענות להסכם יששכר וזבולון, לפיו חלק מן העם עוסקים בתורה וחלקו השני עוסק במסחר ותומך בלומדים, דוחה הרמב"ם בפירושו למשנה וטוען שמדובר רק במי שנותן מממונו לסוחרים כדי שייסחרו בממונו וירוויחו בשבילו, אבל להתפרנס ממש מן הצדקה - אסור ואף כותב שהעושה כך - אינו זוכה להגיע להעולם הבא.
לעומתו פסקו אחרים כי בדורנו, אם תנהג תורה עם עבודה, אין התורה מתקיימת, ולכן יש צורך לקיים את הסכם יששכר וזבולון, וממילא מותר ללמוד בלי להתפרנס, ולהתקיים מן הצדקה.
כיום, נהוג אצל רוב שכבות הציבור החרדי, להשתדל להקדיש את כל היום ללימוד תורה, הדבר מתבטא בראשיתו בתלמודי התורה המחנכים ללימוד מאסיבי של תורה תוך הזנחת הלימודים הכלליים (לימודי חול).
הלימודים בתלמודי התורה מסתיימים לרוב בשעות הערב, כדי לנצל את רוב היום ללימוד.
לאחר מכן התלמידים נרשמים לישיבות שם נהוגים סדרי לימוד בכל שעות היממה.
ההרשמה לישיבות כוללת גם דחיית הגיוס תוך שימוש בסעיף תורתו אומנותו.
אחרי הנישואין, עוברים הנשואים לכוללים, שם ממשיכים בלימודם עד קצה גבול היכולת הכלכלית.
עם זאת באירופה שלפני מלחמת העולם השנייה, היה מקובל שגם החרדים היו מתפרנסים ממשלח יד, ואפילו רבנים חשובים כדוגמת החפץ חיים.
ההבדל היה נעוץ בהיעדר תמיכה ממשלתית ותמיכה מתורמים, המושגות כיום בישראל.
גם היום מקובל בקרב חוגים הנחשבים לחדשנים יותר ומכונים "חרדים מודרניים", לשלב תורה עם עבודה.
חוגים אלה לרוב מחנכים את בניהם ללימוד תורה מלא, אם כי קיימים גם הורים חרדים המעדיפים לחנך את ילדיהם גם למסגרת של תורה ועבודה.
כך למשל נהוג בישיבת היישוב החדש.
כמו כן קיימים מכללות ומסגרות הכשרה המיועדות לחרדים, שבהם מוכשרים החרדים לקבל תואר אקדמאי, כדי שיוכלו להשתלב בשוק העבודה הכללי.
מראשיתה, ראתה הציונות הדתית את השילוב בין התורה והעבודה כעקרון מנחה בפעולתה.
תנועת הנוער בני עקיבא אף חרתה על דגלה את המונח "תורה ועבודה".
פתגם ברוח זו המהווה נר לרגלי התנועה הוא "קדש חייך בתורה וטהרם בעבודה", שנטבע על ידי הרב שלמה זלמן שרגאי.
גם הקיבוצים הדתיים ראו בסיסמה זו כמייצגת את השקפת עולמם.
כיום מקובל בקרב הציונות הדתית לשלב תורה ועבודה, כך רוב בתי הספר לומדים לימודים כלליים ברמה גבוהה, מקובל גם לשלוח את הנערים לישיבות תיכוניות שם זוכים התלמידים לתעודת בגרות, שבהמשך תוכל לשמש אותם ללימודים אקדמאים.
עם זאת, חלק מן הדתיים הלאומיים, מעדיפים לקבל מעמד של בן ישיבה, עם סיום הלימודים התיכוניים או לפניהם, על מנת לדחות את הגיוס ולמלא את יומם בלימוד תורה, לפחות עד החתונה, ולעיתים גם אחריה.
כך לדוגמה נהוג בישיבת מרכז הרב.
כמו כן חלקם מעדיפים להרשם לישיבת הסדר בה מתקיים הסדר עם הצבא כך שחלק מזמן השירות מוקדש ללימודים בישיבה וחלקו - כשנה וחמישה חודשים - לשירות צבאי.
תורה מן השמים היא אמונה מרכזית ביהדות (וכן בנצרות ובאסלאם), כנאמר בתורה על עצמה, לפיה משה קיבל את התורה והמצוות מאת האלוהים במעמד הר סיני, העלה אותה על הכתב בצורת ספר תורה ומסרה לעם ישראל.
האמונה מתייחסת הן לגבי התורה שבכתב, שהועתקה אות באות על ידי משה מפי האלוהים, והן לגבי התורה שבעל פה, כלומר פירושי וביאורי התורה, שניתנו למשה בעל פה כמקשה אחת עם התורה שבכתב והוא לימד אותם לתלמידיו ולעם ישראל במשך ארבעים שנות שהותם במדבר לאחר יציאת מצרים ומתן תורה.
אמונה זו נחשבת לאחת מעיקרי האמונה היהודית וככזו היא זוכה להתייחסות רבה במקורות היהודיים, בדברי חז"ל ובהגות.
שמירה על האמונה בעקרון תורה מן השמים היא המאפיין המרכזי של היהדות האורתודוקסית, והפילוג בינה לזרמים אחרים נסוב בראש ובראשונה על כך.
פירוש העיקרון של תורה מן השמים
במשנה במסכת סנהדרין נמנה "האומר אין תורה מן השמים" בין אלו שאין להם חלק לעולם הבא, דבר המבטא את חשיבותה הרבה של אמונה זו ביהדות..
הרמב"ם, בכותבו על יסודות הדת, מבאר את כוונת העיקרון 'תורה מן השמים':
על פי הרמב"ם הביטוי "מן השמים" מבטא את המופלאות של התורה, שהיא חכמתו של הקב"ה, ולא חכמה אנושית, ולו של חכם גדול ככל שיהיה, ואפילו לא משה רבנו.
התורה היא חכמה מופלאה ואין סופית של הקב"ה.
הרמב"ם כתב ב'יסוד התשיעי', בהמשך ל'יסוד השמיני' של תורה מן השמים:
חז"ל ניסחו טיעונים להמחשת אמיתות "תורה מן השמים".
הטיעון הוא שמכך שמשה כתב בתורה מידע בו לכאורה לא היה אמור להחזיק בהתחשב בנסיבות ההיסטוריות, משתמע שכוח עליון העביר לו את המידע שנכתב בתורה.
למרות המסורת שאת התורה כתב משה מפי האלוהים, מ'בראשית ועד לעיני כל ישראל' ישנה מחלוקת בחז"ל לגבי שמונת הפסוקים האחרונים בתורה, בהם מדובר אודות מיתתו של משה עצמו, מי כתבם, כאשר הדעה הסוברת שמשה עצמו כתבם, נשענת על הטענה, שלא ייתכן שספר התורה חסר אות אחת, כדלהלן:
רבינו בחיי בפירושו על התורה חולק על אבן עזרא הסובר שיהושע כתב פסוקים אלו בנבואה:
גם רבי חיים בן עטר בספרו אור החיים על התורה מתייחס לעניין זה, וכותב:
השגות על הזיהוי של "תורה מן השמים" עם "שכינה מדברת מתוך גרונו של משה"
בניגוד לדעה הרווחת לפיה כתב משה רבנו את התורה מראשיתה ועד סופה, היו פרשנים אחדים שסברו כי בתורה ישנם פסוקים שלא כתבם משה.
בין אלו, בולט במיוחד פירושו על התורה של רבי אברהם אבן עזרא, שהרחיב את שיטת רבי יהודה וטען שכמה פסוקים נוספים קודם "וימת שם משה" נכתבו אף הם על ידי יהושע.
יש שטענו שלדעת האבן עזרא ישנם עוד קטעים שנוספו לאחר חתימת התורה בידי משה, זאת על פי רמזים שלטענתם השאיר האבן עזרא בכתביו.
אך ישנם עוד פרשנים, פחות ידועים, למשל:
בספר פרושי התורה - ליקוט של פירושים למקרא שיש שייחסו לרבי יהודה החסיד העלה סברה, לדוגמה, שדוד המלך העביר את תוכן שירת באר מרים שנאמרה על ידי משה רבנו בזמן ההתרחשות הנ"ל המתוארת ב, ולא מסרה ה' למשה להכניסה בחומש, אלא נשמרה שירה זו במסורת ישראל, והכניסה דוד ל.
רבי שלמה בן רבי שמואל הצרפתי (מתלמידי רבי יהודה החסיד), בעקבות פירושו של אבן עזרא, מייחס לתיבה "עזאזל" המופיעה ב גיזרון ארמי ומבאר: "אל תתמה על מה שכתב בתורה לשון ארמי, מפני...
שלא אמר משה זה הפסוק אלא אחר כתבו.
ואל תתמה על מה שאני אומר אחר כתבו, 'כי יש לו חברים במקרא', כלומר הרבה יש שלא אמר משה רבנו".
בנוסף לאפשרות שכותבים אחרים מלבד משה השתתפו בעריכת התורה, נודעה דעה לפיה ספר דברים לא נכתב "ישירות מפי הגבורה" אלא במדרגת נבואה נמוכה יותר.
גם בעניין התורה שבעל פה, קיימות מובאות רבות במסורת היהודית, לפיהן היא ניתנה מאת האלוהים למשה, כאשר הוא שהה בהר סיני, ארבעים יום ולילה, בתקופת מתן תורה.
בספר יהושע כתוב ובהמשך .
מהכפילות שבין הפסוקים והשוני ביניהם הסיקו פרשנים כי מדובר על ספר התורה הכתוב ובנוסף אליו על התורה שבעל פה.
הגמרא במסכת סנהדרין מביאה ברייתא המבטאת את העיקרון של תורה מן השמים גם לתורה שבעל פה:
המונח "תורה שבעל פה" עצמו מוזכר לראשונה בספרות חז"ל, בעולם העתיק היה מקובל המונח "חוקים בלתי כתובים" (agraphos nomos).
על פי הרמב"ם, גם התורה שבעל פה עברה מאלוהים למשה וממנו נמסרה מדור לדור.
בהקדמת משנה תורה כתב: "ואלעזר ופנחס ויהושוע שלושתן קבלו ממשה וליהושוע שהוא תלמידו של משה רבנו מסר תורה שבעל פה וצווהו עליה, וכן יהושוע כל ימי חייו למד על פה".
הרמב"ם מוסיף כי כבר בימי יהושע הורחבה התורה שבעל פה מעבר למה שנמסר על ידי אלוהים
לימוד לִשְמָהּ או לימוד תורה לִשמה הוא ביטוי מעולם בית המדרש היהודי, המתייחס ללימוד תורה ללא אינטרסים זרים ללימוד.
מקור הביטוי בספרות המשנה, ומאז הוא הופיע פעמים רבות בספרות היהודית בהקשר של לימוד תורה.
משמעות הביטוי היא לימוד תורה לשם המטרות שעבורן ניתנה התורה, מבלי לחשוב על השכר שיינתן על כך בעתיד, וכל שכן לא על מנת להתכוון למטרות החיצוניות ללימוד, כגון כסף וכבוד.
במשנה במסכת אבות נכתבו מעלות מיוחדות ונדירות על העוסק בתורה לשמה:
המילה "לשמה" מתפרשת כמוסבת על התורה - לומד את התורה לשם התורה.
אך משמעות הכוונה צריכה ביאור - אם נאמר למשל כי מישהו נוהג "לשם הנהיגה" או כי אדם מבשל "לשם הבישול" זה ישמע לא מובן - הרי יש מטרה למעשים אלו.
גם כשאדם אוכל הוא אוכל לשם האכילה - כי היא טובה וטעימה לו, אך גם לצורך בריאות הישרדות וכדומה.
כלומר לכל מעשה יש מטרות לשמן הוא יעשה, אך יש גם את ההנאה והמשמעות במעשה עצמו.
מה פירוש לימוד תורה "לשם התורה"?
האם הכוונה לשם המצווה ולקיום המצווה?
בנוסף לפירוש הפשוט כי הכוונה היא לימוד שלא לצורך כבוד או כסף וכדומה, אך לשם מה כן?
אחד מהפולמוסים הגדולים בעולם ההלכה, הוא האם לימוד תורה לשם תענוג הבא מתוך ידיעת חכמת התורה, נחשב ללימוד לשמה.
לעומת זאת, בכמה ספרי חסידות, ביניהם בספר יושר דברי אמת נכתבו מילים חריפות על הלומד תורה כדי ליהנות.
גם חלק נכבד מהחיבור "יסוד העבודה" של רבי אברהם וינברג עוסק בביאור תורה לשמה, בו הוא חולק על הרב חיים מוולוז'ין הסובר כי מהותה של תורה לשמה היא לימוד לשם ידיעת התורה, וסובר, כי לימוד התורה מטרתו להידבק בה' על ידה.
בספרו אורות התורה מקדיש הרב אברהם יצחק הכהן קוק פרק לנושא זה, ובו מוצגת שיטתו שהיא מעין בין שיטות אלה.
בין דבריו כתב שם: "הדרך הישר הוא שילמד האדם מצד אהבתו את האור הגדול, שרוצה השי"ת בגילוי מציאותו".
על משנה זו הוא מצטט את הקושיא, כיצד ניתן לאסור את הקריאה בספר שבו שותפים כל בני העיר, הרי קריאה בתורה היא מצווה, ובתלמוד נפסק שקיום מצוות אינן נחשבות להנאה .
לעומת זאת, יש ראשונים אחרים שמקשים קושיא זאת ומתרצים עליה תירוצים אחרים, וייתכן שהם חלוקים על שיטתו של רבינו אברהם מן ההר.
נחלקו הראשונים האם מותר לאדם להתפרנס מדברי תורה, כדי ללמוד תורה.
אלא שמי שיכול להתפרנס ממעשי ידיו וגם לעשות תורתו קבע, יעשה כך למרות שימעט בלימודו על ידי שיעסוק בפרנסתו.
בשולחן ערוך הרב מוסיף סייג נוסף: אלא אם כן רבים צריכים לו שאין במדינה גדול כמוהו והוא בורח מהגדולה וזו מחזרת אחריו, שאז עון בידו להימנע וחייב הוא להתמנות לרבנות.
אולם הרב יוסף רוזין סובר שכל ההיתר להתפרנס הוא רק בתחילת לימודו, כדי שיהיה לו יישוב הדעת ללמוד ולגדול כראוי, אולם לאחר זמן חובה עליו להתפרנס ממעשה ידיו, ולא להיות נטל על הציבור.
לדינא פסק הש"ך כי ודאי אין לאדם המתפרנס, וכן הראוי ללמוד פרנסה, לפרוק מלאכתו וליפול על הציבור, אולם אם אין מספיקו - כדי שיוכל ללמוד כראוי - חובה עליו ליטול, משום "עת לעשות לה' הפרו תורתך".
וכן פסק המהרש"ל כי כיום כל הרוצה להתעסק בתורה רשאי לכתחלה להתפרנס מכך, מאחר שלולי כן כבר הייתה בטלה תורה מישראל, וגם אין לנו נשים צדקניות שירצו לסבול עוני ודחקות כבדורות ראשונים.
וכתב הרב משה פיינשטיין שאין להימנע מכך אפילו ממידת חסידות, כי הוא בוודאי עצת היצה"ר כדי שיפסיק מללמוד וסופו שיעסוק רק במלאכה ומסחר.
יודעי שמו ולומדי תורה לשמה מפורסמים
מי שהתפרסם כלומד תורה לשמה במשך הדורות הם;
רבי יהודה הנשיא שחיבר את המשניות.
הבן איש חי שגם חיבר ספר שלם בכך הנקרא שו"ת תורה לשמה.
החזון אי"ש שנדר ביום הבר מצווה שלו ללמוד כל ימיו תורה לשמה וקיים זאת במשך 62 שנה.
הכף החיים (פלאג'י) הרב חיים פלאג'י.
הכף החיים-סופר הרב יעקב חיים סופר שהעיד עליו הרב יוסף חיים זוננפלד בהסכמה לספר כף החיים שהוא מהעוסקים בתורה לשמה.
לשמה - ליפא שמלצר באלבומו בבליפא.
תורה מציון היה כתב עת תורני שיצא כירחון בירושלים בין השנים ה'תרמ"ז-ה'תרס"ב (1887–1902).
כתב העת שימש כבמה תורנית מרכזית לחידושיהם התורניים ופסקיהם ההלכתיים של רבני ירושלים, והשתתפו בו גם רבנים ידועים מאירופה ומארצות הברית.