tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אוח הודי (שם מדעי: Bubo bengalensis) הוא מין של אוח החי בתת-היבשת ההודית והוא אחד מדורסי הלילה הגדולים בעולם.
אוח זה קרוב לאוח המצוי ובעבר נחשב לתת-מין שלו והוא מזכיר אותו מאוד.
הוא בעל נוצות כהות בפלג הגוף העליון, עם פנים אפורות, "אוזניים" זקורות, עיניים כתומות עזות ומקור אפור מעוקל.
על הבטן והחזה פסים אנכיים שחורים והרגליים מכוסות נוצות.
החלק הפנימי של הגוף לבן-צהוב.
האוחים חיים בזוגות ומקננים ביערות או בצוקים גבוהים ואף בהרי ההימלאיה, בהודו, נפאל, פקיסטן ובנגלדש ואולי גם במיאנמר.
הם פעילי לילה קטלניים וניזונים מכל יצור חי קטן מהם, אותו הם תופסים בדממה במעוף שקט.
טרפם העיקרי הוא מכרסמים קטנים כמו עכברים וחולדות וכן גרבילים ונזוקיה (Nesokia indica), אך הם לא יהססו לתקוף גם עופות (עד גודל של טווס) כולל עופות דורסים אחרים, זוחלים שונים כולל נחשים ארסיים, ארנבות בעיקר מהמינים ארנבת הודית וארנבת מצויה.
הם יטרפו גם עטלפים וסנאים דואים.מצב שימור המין הוא ללא חשש.
אוח פרעוני הקרוי גם אוח מדברי (שם מדעי: Bubo ascalaphus) הוא מין של אוח ממשפחת הינשופיים החי במזרח התיכון ובצפון אפריקה ומגיע גם לישראל.
אוח זה קטן יחסית לסוגו ומגיע לאורך 45–60 ס"מ והוא מזכיר מעט את האוח המצוי.
הוא בעל נוצות צהובות וכתומות יותר מהאוח המצוי ובעל פני שמע חיוורים בצבעם.
הכנפיים חומות כהות עם כתמים בהירים מעט.
גם ה"אוזניים" שלו קטנות יותר ומוצמדות לראשו.
אוח זה חי בתנאי אקלים מדבריים וסלעיים, וכמו קרוביו, הוא פעיל לילה.
הוא תוקף את טרפו ממארב בשטח של 2.5 קמ"ר.
מזונו העיקרי הוא עכברים וחולדות, אך גם עופות שונים, זוחלים, עקרבים וחיפושיות.
האוחים הם עופות מונוגמים החיים עם בן זוגם לכל חייהם.
הם מקננים במערות או בין סלעים ומטילים 2–3 ביצים בכל תטולה.
אוח בלקיסטון (שם מדעי: Bubo blakistoni) הוא מין של דורס לילה ממשפחת הינשופיים והוא אחד מדורסי הלילה הגדולים ביותר בעולם, קטן מעט מהאוח המצוי שהוא הגדול ביותר.
אוח זה מצוי באזורים הקרים ברחבי רוסיה ובאזורים נוספים בצפון אסיה.
נקבות יכולות להגיע למשקל 4.6 ק"ג.
מוטת הכנפיים הממוצעת 178-190 ס"מ.
צבעו של הינשוף חום ורדרד עם פנים אפורות כהות, מקור אפור ועיניים צהובות.
כמו רוב בני הסוג אוח יש לו ציצות דמויות אוזניים מצידי הראש.
האוח צד בלילות בקרבה לאגמים ונהרות או גדות יער.
המזון העיקר שלו הוא דגים כמו סלמון או טרוטה.
הוא יצוד גם דו-חיים, סרטני מים מתוקים, מכרסמים שונים, עופות ועטלפים.
לאוח ישנם טפרים גדולים בעלי קרסים העוזרים לתפוס דגים חלקלקים.
הוא צד את טרפו ממעקב מהעצים ועף אליו בדממה עד שהוא שולה אותו מהמים.
אוח זה הוא מונוגומי ומתקשר לבן זוג לכל החיים.
אוח זוטר או אוח מגלני (שם מדעי: Bubo magellanicus) הוא מין של אוח ממשפחת הינשופיים המצוי ביערות באמריקה הדרומית ואולי גם ברכס הרי האנדים באמריקה המרכזית.
בעבר הוא נחשב לתת-מין של אוח וירג'יניה הגדול אך כיום הוא נחשב למין עצמאי, בהתבסס על הגיוון הקולי והמרחק הגנטי בינו לאוח וירג'יניה.
אורכו 45 ס"מ והוא בעל נוצות אפורות בהירות.
המקור אפור והעיניים צהובות ומעל הראש ישנם "ציצות אוזניים" אפורות.
אזור הצוואר והחזה מכוסה בפסים כהים ולעיתים החלק העליון של הכנפיים מנומר בשחור.
הוא דומה לאוח וירג'יניה אך בעל מקור ורגליים קצרים יותר, ציצות אוזניים צרות יותר וחזה יותר מנומר.
הוא מצוי ביערות, סוואנות, ביצות, אזורי שיחים, הרים ורמות וגם באזורים מפותחים ושדות מרעה, מבוליביה עד לצ'ילה ומערב ארגנטינה ומדרים עד לארץ האש.
זהו צייד לילי הניזון בעיקר ממכרסמים שונים אך גם מחרקים, עופות שונים, יונקים קטנים נוספים ואף מעופות דורסים קטנים יותר.
אוזנן חום (שם מדעי: Plecotus auritus) הוא מין של עטלף ממשפחת הנשפוניים בעל אוזניים ענקיות שמהם קיבל את שמו.
אורכו של האוזנן 24–29 ס"מ ואורך האוזניים עד 3 ס"מ.
הם בעלי פרווה חומה, אוזניים גדולות וראש קטן והשפתיים מזכירות שפתיים של ארנבת, הזנב קצר וכך גם הרגליים ובין שניהם ישנו קרום גדול.
עטלפים אלה פעילים בלילה ובניגוד לשאר העטלפים הקטנים הם לא צריכים להשתמש באקולוקציה.
העטלפים מצויים בכל רחבי אירופה למעט האזורים הצפוניים ומצויים גם בכמה מאיי הים התיכון.
הם ישנים ביום במערות או בחללי עצים או מבנים ובלילות יוצאים לטרוף חרקים.
הם ניזונים בעיקר מעשים וחוטפים אותם הן בתעופה והן כשהם נחים על עלים.
העטלף יכול לשמוע את החרק בעודו על העלה כל עוד הוא זז אך לפעמים מתנפל מהצד השני של העלה ונותן לעש לברוח.
כמה עשים מתגברים על התקיפה על ידי קיפאון ברגע שהם שומעים עטלף.
אפשרות נוספת שלהם היא לברוח במהירות לבין זלזלים קטנים או פתחים שהעטלף אינו יכול להגיע אליהם אך העטלף יעוף יותר מהר מהעשים.
אוח יערוני (שם מדעי: Bubo nipalensis) הוא מין של דורס לילה ממשפחת הינשופיים ואחד מהגדולים שבמיני הסדרה.
הוא חי ביערות הטרופיים של הודו ודרום-מזרח אסיה.
הוא קרוב למין קטופה מצויה.
נוצות האוח היערוני יוצרות כתמים הנראים כמו לבבות.
ה"אוזניים" שמצידי ראשו ארוכות מאוד ונראות כמו מחושי עש.
המקור צהוב והעיניים שחורות וגדולות, הלחיים אפורות והכיפה, העורף ופלג הגוף העליון חומים.
הבטן אפורה מנומרת עד הרגליים.
לאוח ישנם 4 אצבעות ברגל (2 מכל צד) בעלות טפרים חדים.
לאוח שריקות חדות וחזקות, מה שגרם לתושבי סרי לנקה לקרוא לו "ציפור השטן".
האוח מעופף ביערות הגשם, יערות ומורדות הרים, כולל בהימלאיה בשעות בין הערביים והלילה ומחפש מזון בבדידות.
הוא טורף על ביערות בהם הוא חי וניזון ממגוון בעלי חיים קטנים עד בינוניים.
הוא ניזון מיונקים קטנים כמו עכברים, חולדות ונברנים, ארנבות, פסיונים עד לגודל של תרנגול או של טווס, גורי טורפים כמו גחניים או תן זהוב ואפילו מפרסתנים קטנים כמו איילון הודי ומונטיאקים צעירים.
האוח ניזון גם מכמה זוחלים כולל נחשים ולטאות כוח ומדגים.
בשונה משאר מיני האוח הוא ניזון לעיתים מנבלות כמו נבלות של עזים ואפילו של טיגריסים.
תפוצת האוח נרחבת והוא לא מצוי בסכנה.
אוח פיליפיני (שם מדעי: Bubo philippensis) הוא מין של דורס לילה ממשפחת הינשופיים מהסוג אוח המצוי רק בפיליפינים.
אורך האוח 40-50 ס"מ והוא בעל נוצות זהובות-חומות עם ראש גדול בעל עיניים צהובות ומקור גדול ולבן.
האוזניים שלו אינן בולטות והן קטנות ומאונכות לצד הראש.
הטפרים גדולים והכנפיים מנומרות בחום-לבן.
אוח זה הוא הגדול שבדורסי הלילה של הפיליפינים, אך הוא גם הקטן במיני סוגו.
הוא מצוי ביערות, שדות וגדות נהרות ומחפש טרף לאורך הגדה.
הוא ניזון מיונקים קטנים, מעופות ומזוחלים, דו-חיים ודגים.
האוחים מקננים על עצים בזוגות ומגדלים צאצא יחיד.
האוח מצוי בסכנת הכחדה בטבע.
אוח פל (שם מדעי: Bubo peli, לעיתים נכלל בסוג Scotopelia) הוא מין של אוח גדול מאוד החי ברחבי אפריקה.
אוח זה קרוי על שם החוקר ההולנדי הנדריק פל אשר שימש גם כמושל של גינאה ההולנדית.
אוח זה הוא מהגדולים שבדורסי הלילה בעולם.
האוח בעל נוצות חומות-אדומות והבטן בהירה ומנומרת.
ינשוף זה מתמחה בדומה למיני הקטופה בתפיסת דגים ויצורים מימיים דומים והוא בעל טפרים חזקות בעלות קרסים המונעים מטרפו להחליק.
בניגוד למרבית הינשופיים הוא חסר את השמיעה המחודדת ואת הנוצות הרכות שמשקיטות רעשים, החשובות כ"כ לשאר דורסי הלילה והאוזניים גם לא בולטות כמו אצל שאר האוחים.
האוח מצוי בטבע באפריקה שמדרום לסהרה, בעיקר באזורי יערות טרופיים עד גובה 1,700 מטר וגדות נהרות, אגמים וביצות.
הוא מתרחק מאזורים יבשים או מחופי הים.
הוא נצפה מספר פעמים בניגריה, סנגל, גמביה, גינאה וסיירה לאון ובמרכז אפריקה ממזרח קונגו ולאורך דרום סודאן, סומליה, קניה וטנזניה ודרומה עד לזימבבואה, בוצואנה ודרום אפריקה.
אוח זה יוצא לצוד לפנות הערב, ובלילה ולפני הזריחה אם כי בעתות רעב יפעל גם ביום.
הוא מחפש בקרבת המים טרף כמו דגים שונים שיכולים להגיע למשקל 2 ק"ג אך בדרך כלל קטנים בהרבה.
לעומת מיני הקטופה הפיסקיבורים, אוח זה יכול לגוון אם לא ימצא דגים בצפרדעים ושאר דו-חיים, סרטנים וחרקים גדולים ואף צדפות.
כמו כן הוא יחטוף צעירי תניני יאור פגיעים.
האוח עוקב אחרי התנודות של המים ואז צולל מענף לעבר טרפו ואוחז בו עם טפריו הגדולות.
אוח זה הוא מונוגמי וטריטוריאלי ויתקוף מסיגי גבול.
אוזרק היא סדרת טלוויזיה אמריקאית מוזרמת מסוגות הדרמה המשכית ופשע שעלתה לשידור בנטפליקס ב-21 ביולי 2017 והגיעה לסיומה ב-29 באפריל 2022. הסדרה, בכיכובם של ג'ייסון בייטמן ולורה ליני, נוצרה על ידי ביל דובוק ומארק ויליאמס.
עלילתה, שמתרחשת ברובה בקרבת הממוקם במדינת מיזורי שבארצות הברית, מתמקדת בעיקר במשפחת בירד שנאלצת לשרת ארגון פשע.
הסדרה הייתה מועמדת לעשרות פרסים, שבחלקם זכתה, לרבות פרס אמי לג'ייסון בייטמן בקטגוריית "בימוי מצטיין לסדרת דרמה" ופרס אמי לג'וליה גארנר בקטגוריית "שחקנית המשנה המצטיינת בסדרת דרמה" בשנת 2019.
מרטי בירד, יועץ פיננסי עצמאי, מלבין הון עבור קרטל הסמים המקסיקני של הפושע עומאר נבארו.
לאחר שהשותף שלו, ברוס, מנסה להערים על הקרטל ולגנוב כסף לכיסו האישי, מרטי נאלץ לעבור עם משפחתו משיקגו אל אגמי האוזרק, שם הוא מקים חברת השקעות, רוכש בר ובית הלוויות ומלון ובונה קזינו על אונייה, במטרה לרצות את אנשי הקרטל ולהלבין את כספי הסמים שלהם.
עם זאת, המעבר מעלה על שרטון את יחסיו עם רעייתו ונדי ובתו ובנו שרלוט וג'ונה, ומעלה אותו על מסלול התנגשות עם ארגוני פשע מאורגן מקומיים.
ג'ייסון בייטמן – מרטין "מרטי" בירד: יועץ פיננסי עצמאי, מלבין הון עבור קרטל סמים מקסיקני.
בעלה של ונדי, ואביהם של שרלוט וג'ונה.
לורה ליני – ונדי בירד: יועצת פוליטית ולוביסטית, שותפה להלבנת ההון עבור קרטל הסמים המקסיקני.
רעייתו של מרטי, ואמם של שרלוט וג'ונה.
סופיה הובליץ – שרלוט בירד: בתם בת העשרה של מרטי וונדי.
סקיילר גרטנר – ג'ונה בירד: בנם של מרטי וונדי, נער בודד.
ג'וליה גארנר – רות' לנגמור: בת למשפחת פשע, שותפתו של מרטי לעסקים ויד ימינו.
פליקס סוליס – עומאר נבארו: ראש קרטל הסמים המקסיקני.
ליסה אמרי – דרלין סנל: ראש ארגון פשע מאורגן האחראי לייצור והפצה של הרואין.
רעייתו של ג'ייקוב, ואימו המאמצת של זיק.
צ'רלי טאהן – וויאט לנגמור: בן למשפחת פשע.
דודנה של רות, ובן זוגה של דרלין האלמנה.
ג'נט מק'תיר – הלן פירס: עורכת הדין של קרטל הסמים המקסיקני ויד ימינו של עומאר.
ג'ורדנה ספירו – רייצ'ל גאריסון: בעלי הבר והמלון "בלו קאט".
ג'ייסון באטלר הרנר – רוי פטי: סוכן של שירות הביון "FBI".
אסאי מוראלס – קאמינו דל ריו: הסגן בהיררכיית קרטל הסמים ויד ימינו של עומאר.
פיטר מולאן – ג'ייקוב סנל: ראש ארגון פשע מאורגן האחראי לייצור והפצה של הרואין.
טום פלפרי – בן דייוויס: פושע נמלט הסובל מהפרעה דו קוטבית.
אחיה של ונדי, ובן זוגה של רות.
ג'סיקה פרנסס דיוקס – מאיה מילר: סוכנת של שירות הביון "FBI".
רוברט טרווילר – ג'ון ניקס: השריף של עיירת אגמי האוזרק.
האריס יולין – באדי דיקר: זקן חולה סופני שמוכר למשפחת בירד את ביתו.
חברו הטוב ביותר של ג'ונה.
שמו האמיתי היה ג'ימי סמול.
ג'ון בדפורד לויד – פרנק קוסגרוב: בעלי חברת הובלות וראש המאפיה של קנזס סיטי, שותפו של מרטי לעסקים.
ג'ונסון – סאם דרמודי: מתווך נדל"ן.
מייקל מוסלי – מייסון יאנג: הכומר של כנסיית העיירה.
דארן גולדשטיין – צ'ארלס וילקס: איש עסקים עשיר ותורם פוליטי, שותפו של מרטי לעסקיו החוקיים.
דמיאן יאנג – ג'ים ראטלסדורף: חוקר פרטי, יד ימינו של צ'ארלס.
נלסון בונילה – נלסון: המבצע והמוציא להורג של עומאר.
מקינלי בלצ'ר השלישי – הסוכן טרוור אוונס: סוכן FBI, המתנכל למשפחת בירד.
בן זוגו של הסוכן פיט.
אוזרפטור (שם מדעי: Ozraptor; מילולית: "שודד אוסטרלי") הוא סוג של דינוזאור תרופוד מקבוצת הצרטוזאורים שחי באוסטרליה של היורה לפני 169 מיליון שנה מזמננו.
הוא התגלה בתצורת אבן חול קולאלורה שבאוסטרליה המערבית.
השלדים הראשונים של הדינוזאור התגלו ב-1967 בידי קבוצת ילדים ליד ג'רלדטון, ואלה נחקרו בידי אוניברסיטת אוסטרליה המערבית ולאחר מכן בידי המוזיאון להיסטוריה של הטבע בלונדון.
הממצאים הזכירו לחוקרים הראשונים עצמות צבים, אך החוקרים ראלף מולנר וג'ון א.
לונג ראו בהם שרידי עצמות ירך של תרופוד גדול.
הוא נקרא "שודד" עקב דמיונו לרפטור, אף שלא היה קרוב לאלה כלל.
משמעות המין היחיד שנמצא - Ozraptor subotaii קרויה על שם דמות הגנב הקשת סאבוטייל (Subotai) מהסרט קונאן הברברי.
דינוזאור זה היה קרובו של הצרטוזאורוס, אך היה קרוב מעט גם לקרנוטאורוס עם עצם שוק באורך 17 עד 20 סנטימטרים, ממנה נראה שאורך הדינוזאור השלם הגיע לשני מטרים.
לצידו של הרואטוזאורוס הוא נחשב לאחד מהדינוזאורים הוותיקים ביותר באוסטרליה.
אוזריניצ'י (בסרבית:Озринићи או Ozrinići ) (במובן הצר יותר - בני האזור קצ'בו או צ'בו (Kčevo, Čevo) - נקראים "צ'בליאני") (Čevljani ) הם שבט מונטנגרי שחי בעבר בנאחיה קטון של הווילאיט מנונטנגרו (קארא דאג) ושל נסיכות מונטנגרו .
הם נמנו עם השבטים המונטנגרים הישנים.
אזר קטון הוא אחד מחבלי הארץ ההיסטוריים של מונטנגרו הישנה.
אוזריניצ'י מוזכרים במקורות כתובים בקוטור עוד בשנת 1335. לצידם חיו באזור קטון השבטים צוצה, בייליצה, צ'קליצ'י, צטיניה, נייגושי, פיישיבצי, זאגרצ'י וקומאני.
אגדות מקומיות משופות לסרבים ולאלבנים סיפרו על חמישה אחים - ואסו, קראסו, אוזרו, פיפו ואוטו שהיו אבות לחמישה שבטים באזור שבגבול בין מונטנגרו והמרחב האלבני:שלושה שבטים סרבים - ואסוייביצ'י, קרסנצ'י ואוזריניצ'י, ושניים אלבנים: פיפרי ואוטי.
לפי אחת האגדות האחים באו מהרצגובינה ואחד מהם, אוזרו, שהיה פיסח, לא נסע הלאה מזרחה, והעדיף להישאר במקום שנקרא קצ'בו.
שמם של אוזריניצ'י תועד לראשונה בצ'רטר של איוואן צרנוייביץ' משנת 1489, אחר כך ב"דפתר" (פנקס מיסים) של דוקאגין בשנים 1570–1571. בשנת 1597 חמש משפחות של בני אוזריניצ'י הקימו את היישוב בעל אותו השם, אוזריניצ'י, בסביבת העיר ניקשיץ'.
בני אוזריניצ'י היו השבט הגדול ביותר בנאחיה קטון, שהייתה אחת מתוך ארבע היחידות המנהליות של מונטנגרו הישנה.
בשנת 1829 פרץ סכסוך מזוין בין השבטים אוזריניצ'י וצוצה מחד וביילציה מאידך.
השליט-מיטרופוליט פטר הראשון פטרוביץ'-נייגוש שלח את סימה מילוטינוביץ' סראיליה ואת מואיסיה כדי לתווך בין שני הצדדים.
בני אוזריניצ'י התפרסמו כשבט שומר הגבול נמצא במאבק מתמיד בטורקים העות'מאנים.
הם היו השבט היחיד שאותו הילל נייגוש בחרוזים מיוחדים ("Čevo ravno, gnijezdo junačko") ("צ'בו הישר, קן גבורים") בשירתו האפית "זר ההרים" (""Gorski vijenac) שבההמספר הגדול ביותר של גבורים ראשיים היו בני שבט זה (סרדאר ווקוטה, קנז יאנקו, ווק מיצ'ונוביץ', ווק מנדושיץ', ווייבודה דרשקו, ווקוטה מרוולייביץ', ווק רסלפצ'ביץ').
פרשני יצירותיו של נייגוש מחשיבים גם את דמות אב המנזר (האיגומן) סטפאן כגבור ספרותי המבוסס אל אישיותו של סטבאן פרקוב ווקוטיץ', סנטור מונטנגרי מבני השבט אוזריניצ'י ויועצו של נייגוש.
מפורסם היה גם הוויבוד פקו פבלוביץ' ניקוליץ'.
באספת פודגוריצה בשנת 1904 לחלק מפלגת "הירוקים" (להבדיל מה"לבנים") על אף היותם סרבים מוצהרים, התנגדו שבטי האזור קאטון, להתאחדות עם סרביה.
מרכז השבט היה ביישוב צ'בו הכולל מספר כפרים: וויניצ'י, זליוצ'ה, מישקה, קוטה וכו'.
יישובים חשובים אחרים של השבט הם אוז'גוריצ'י ולסטובו, מרקובינה, פולוצ'ה, בריאמוביצה, אוז'גוביצה, לסטבה, זאגרדה, ביילה פוליאנה, מאקליין, אובלי.
לצד צטיניה צ'בו (ק'צבו) הוא המרכז המנהלי החושב של נפת קטון.
בני אוזריניצ'י מדברים יחד עם בני ברוצ'נאץ תת-ניב מונטנגרי ייחודי
הודות לחשיבות השבט אוזריניצ'י מקרבו התמנו מושלי מונטנגרו בימי חסות הרפובליקה הוונציאנית.
המושלים התחלקו בשלטון עם המיטרופוליט-ולדיקה של מונטנגרו עד אמצע המאה ה-18, כשמכרו את התואר לשושלת נייגוש.
הם התפטרו מהתפקיד בגלל המרחק שהפריד אותם מקוטור, בירת המושלים, ובגלל סירובם לשהות זמן רב מדי מחוץ לשטח השבט.
אוח מנומר או אוח אפריקני (שם מדעי: Bubo africanus) הוא מין של אוח, החי באפריקה שמדרום לסהרה.
אוח זה הוא אחד מהקטנים שבאוחים, אך עדיין הוא דורס לילה בינוני עד גדול.
האוח בעל פלג גוף עליון בצבע חום כהה עם פרצוף שמע בהיר עד לבן וציצות ראש שחורות, העיניים צהובות והמקור כהה.
פלג הגוף התחתון בהיר עד חום בהיר ומכוסה בנקודות.
אורך חיי האוח עד 10 שנים בטבע ועד 20 שנים בשבי.
האוח מצוי בטבע לאורך אפריקה מסוואנות וערבות עשב, יערות פתוחים ושיחיות, אך מתרחק ממדבריות או מיערות סבוכים.
הוא נפוץ לעיתים גם בערים גדולות, בייחוד בדרום אפריקה, שם אוכלוסייתו גדולה במיוחד.
האוח הוא עוף לילי הצד יונקים קטנים כמו מכרסמים, עופות אחרים וזוחלים וגם טרף קטן יותר.
הטרף נבלע בחתיכה אחת או נקרע לפיסות גדולות, אותן האוח פולט כעבור 24 שעות.
במשך היום האוח נחבא בנקרות עצים, בין סלעים או במאורות נטושות.
זוג אוחים שולט בטריטוריה קטנה ומגונן עליה בעוצמה רבה, לעיתים תוך קרבות עזים בין יריבים.
מצב השימור של אוח זה הוא ללא חשש.
עם זאת, הוא נפגע בעיקר מהרעלות של חומרי הדברה נגד מזיקים, אותם אוכלים בעלי החיים שהוא צד, כגון מכרסמים וחרקים.
הוא נפגע גם מרדיפות, טפילים ומחלות, התחשמלות ומפגיעת כלי רכב שהם הגורמים העיקריים למותם של אוחים צעירים.
אוחוטני ריאד הוא מרכז קניות תת-קרקעי הנמצא בכיכר מנז', במרכז מוסקבה.
בשלוש מפלסים תת-קרקעיים של אוחוטני ריאד, המחוברים באמצעות מדרגות, מעליות ודרגנועים, יש יותר מ-100 חנויות בגדים, הנעלה, קוסמטיקה, אביזרים, מוצרי ספורט לילדים, ציוד ביתי ומחשב.
במתחם יש גם סניפי בנקים, סוכנויות נסיעות, חנות מכולת ובית אוכל למזון בקומת הקרקע
הכניסות למרכז הקניות ממוקמות בשטח גן אלכסנדר, מהצד של מנז' ובמעבר התת-קרקעי של תחנת המטרו אוחוטני ריאד.
למרכז הקניות יש חניה תת-קרקעית בתשלום בכניסה מהצד של מנז'.
אוזנן מנומר (שם מדעי: Euderma maculatum) הוא סוג של עטלף קטן-בינוני במשפחת הנשפוניים שחי באמריקה הצפונית ומהווה מין יחיד בסוגו.
הוא תואר מדעית לראשונה בשנת 1891 על ידי הזואולוג האמריקני ג'ואל אסף אלן מהמוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע בתור מין של אוזנן מפרשי ושנה לאחר מכן קיבל מעמד של טקסון מונוטיפי.
זהו מין עטלף נאה ונדיר למדי שמתאפיין באוזניים ענקיות ונפוץ בדלילות מקנדה עד למקסיקו.
האוזנן המנומר מתאפיין בגוף קומפקטי, ראש קטן ועגול וכנפיים קצרות, רחבות ושקופות.
הגולגולת עדינה עם חרטום ולוע קצרים ומעוגלים.
העיניים והאף קטנים ועל הגרון יש כתם קירח עגול.
האוזניים שלו ארוכות, רחבות ודמויות מפרש, והן ענקיות גם ביחס לסוגי אוזננים אחרים ונחשבות לגדולות ביותר בסדרת העטלפים ביחס לגוף: אורכן כמחצית עד שליש מאורך גופו הכולל של האוזנן.
האוזניים מתעגלות אחורה והצידה, עמוסות בכלי דם, שקופות חלקית ועם 15 רכסים רוחביים.
הן בעלות צפירים גדולים וייחודיים בצורת אליפסה שנראים כזוג נוסף של אוזניים.
קרום התעופה האחורי ארוך, רחב וחרוטי, והוא עוטף לחלוטין את הזנב הדקיק והארוך.
הפרווה של האוזנן המנומר ארוכה ורכה.
צבעה צבעוני ביחס לעטלפים, ומנוגד לחלוטין בין הצד העליון לתחתון: הצד העליון בצבע שחור עמוק או שחור-אפור, בעוד שהצד התחתון והצוואר צבועים בלבן בוהק.
סימני ההיכר של המין שהעניקו לו את שמו, הם שלושת הכתמים הלבנים הגדולים שמעטרים את הצד העליון השחור; שני כתמים ממוקמים מאחורי הכתפיים, והכתם השלישי בסמוך לזנב.
הצביעה הייחודית באה לידי ביטוי גם בראש: הפנים שחורות, החוטם והלוע חומים-אדמדמים, בעוד שהסנטר והלחיים בצבע לבן בוהק.
האוזניים בולטות גם הן בצבען: האפרכסות והצפירים בצבע ורוד חיוור-סלמון עד צהבהב, וקצה האפרכסות כחלחל או שחרחר.
הכנפיים בצבע אפור חיוור או ורדרד והזרועות והרגליים בצבע חום או בורדו.
בית הגידול של האוזנן מורכב מיערות מחטניים של אורן הזפת וערער לצד ביצות, ערבות עשב יבשות ומדבריות.
הגורם העיקרי המשפיע על בחירת בית הגידול הוא נוכחות של מצוקים או מחשופי סלע שמשמשים כמקום מסתור לאוזנן.
המין נוכח באזורים הרריים עד רום 3,000 מטר בהרי הרוקי, לצד אזורים נמוכים מגובה פני הים במדבריות קליפורניה.
בשל דרישות בית הגידול, האוזנן המנומר נפוץ בדלילות על פני טווח התפוצה שלו ונחשב לנדיר למדי.
כתוצאה מכך, המין לא נחקר רבות בטבע ואין עליו מידע רב.
האוזנן פעיל בשעות הלילה, חי בדרך כלל בבדידות בתוך נקיקי סלעים וסדקים ונראה בקבוצות לעיתים רחוקות.
האוזננים שומרים על מרחק של חצי ק"מ עד ק"מ אחד מהשני באזורי מצוקים המשמשים ללינה, ומבצעים מדי לילה נדידה של 10–35 ק"מ לעבר אתרי האכלה ובחזרה.
בין שעות הציד בתחילת הלילה ובסופו יש מספר שעות שמנוצלות למנוחה בתוך אתר ההאכלה.
בנוסף לנדידה הלילית, הם עשויים לנדוד מהשפלה למדרונות ההרים במהלך הקיץ.
בניגוד לעטלפים רבים, פעילות האוזננים המנומרים אינה מושפעת מאור הירח.
האוזננים מתקשרים ביניהם באמצעות קולות, ומפגשים אגרסיביים נדירים למדי ומתרחשים בעיקר בסכסוכי גבולות.
האוזנן ניזון מחרקים ותר אחריהם בעיקר בשטחים פתוחים.
בדומה לעטלפי חרקים אחרים, האוזנן המנומר מאתר את טרפו באמצעות איכון-הד; עם זאת, הוא משתמש בקריאות הד בתדר נמוך במיוחד של 12.7-9 קילוהרץ.
קריאות ייחודיות אלה שאינן אופייניות לעטלפים, מיועדות לתפיסת עשים וחגבאים גדולים שאינם מסוגלים לשמוע בתדר נמוך כזה ומאפשרות לו גם לאתר טרף ממרחקים גדולים.
מחקר מצא שבגיחת ציד האוזנן צד חרק אחד כל 45 שניות, ועיקר גיחות הציד מתרחשות בין 23:00 ל-3:00 לפנות בוקר.
עונת הרבייה של המין היא בסתיו.
בסביבות יוני או יולי, האוזננית ממליטה גור יחיד שמשקלו כ-20% ממשקל גופה.
הגור נולד ללא הכתמים המאפיינים את הבוגרים וללא אוזניים מפותחות ונגמל לאחר שלושה חודשים.
האוזנן המנומר מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור "ללא חשש" (LC), לאור תפוצתו הרחבה, אוכלוסייתו הגדולה, נוכחותו במספר רב של אזורים מוגנים והעדר אינדיקציות לירידה משמעותית במספריו.
האיומים עליו הם שימוש יתר בקוטלי חרקים, זיהום מקורות מים על ידי פסולת של מפעלים אזרחיים וצבאיים או מי שפכים עירוניים, הרס בית גידול באמצעות כרייה וחציבה והפרעה אנושית לתרדמת חורף.
המין נדיר למדי בטווח התפוצה הדרומי שלו.
ארגון IUCN סבור ששימור מצוקים ומישורים פתוחים הם הדרך הטובה ביותר להגן לאורך טווח על האוזנן המנומר.
אוזנן מפרשי (שם מדעי: Histiotus) הידוע גם כאוזנן חום או אוזנן דרום-אמריקני, הוא סוג של עטלף בינוני במשפחת הנשפוניים ובו 7–9 מינים שחיים באמריקה הדרומית.
הסוג הוקם בשנת 1856 על ידי הזואולוג הצרפתי פול זרווה ומשמעות שמו המדעי "אוזני מפרש".
למרות שהאוזנן המפרשי חולק קווי דמיון עם האוזננים האמיתיים דוגמת האוזנן, אוזנן אמריקני ואודנן, מבחינה פילוגנטית ומורפולוגית (שיניים וגולגולת) ומבחינה פילוגנטית הוא קרוב דווקא לאוזנן האפריקני ולאפלול.
אחדים ממיני האוזנן המפרשי הם בעלי התפוצה הדרומית ביותר בסדרת העטלפים.
האוזנן המפרשי מתאפיין בגוף כדורי שעיר, ראש חרוטי קצר, גולגולת חזקה וכנפיים קצרות ורחבות.
הפנים קטנות, החרטום קצר ושטוח והלוע קטן.
העיניים קטנות ובולטות, האף רחב עם נחיריים עגולים, ומאחורי הנחיריים יש רפידות בשרניות נפוחות.
השיניים קצרות וחדות והניבים גם הן קצרים יחסית.
הזנב ארוך ודקיק וכנף הזנב גדולה ורחבה בצורת מפרש או עלה משולש.
כפי שמרמז שמו, לאוזנן המפרשי צמד אוזניים ענקיות ורחבות בצורת מפרש שאורכן כמחצית או יותר מאורך גופו; יש להן 9–14 רכסים רוחביים בולטים וצפירים ארוכים ועבים והן אליפטיות או משולשות.
אצל רוב המינים הן מתחברות בבסיס באמצעות קרום עור דק, ואצל מינים אחדים מופרדות.
הפרווה הארוכה של האוזנן המפרשי צמרירית וצפופה במיוחד, בעלת מרקם משי רך ומותאמת לאזורים קרים.
צבעה משתנה בהתאם למין, ונע בין זהוב לאוכרה, בז', חום אפרורי, חום קפה, אפור כהה או בהיר, חום ביסטר או שחור-כסוף.
אזור הגב והעורף כהה אצל רוב המינים.
הגחון, החזה והגרון נוטים להיות חיוורים בצבעם, ונעים בין צהבהב-קרם לשנהב, אפרפר חיוור או לבנבן.
הכנפיים והאוזניים שחרחרות-אפורות או חומות ושקופות למחצה.
הפנים בצבע ורוד, בורדו או כתמתם, וחרטום, האף והרפידות כהים בדרך כלל.
הרגליים, הזרועות והזנב צבועים בבורדו או בוורוד.
מיני האוזנן המפרשי חיים כולם באמריקה הדרומית; טווח התפוצה של הסוג כולל את ברזיל, קולומביה, וונצואלה, פרו, אקוודור, בוליביה, פרגוואי, אורוגוואי, ארגנטינה וצ'ילה ובאופן חריג גם את כל האזור הדרומי של שתי המדינות האחרונות.
התפוצה של הסוג ביבשת, משתרעת לא רק על ערבות העשב הצחיחות והיערות הממוזגים עד למצר מגלן שעניים במיני עטלפים, אלא גם על שטחה של ארץ האש הקרה והאיים: נבארינו, ברטרנד וגרווי שנמצאים צפונית לכף הורן הסמוכה לאנטארקטיקה.
האוזננים המפרשיים חיים בבדידות, בזוגות או בקבוצות של 10–35 פרטים.
הם פעילים בערב ובלילה ומבלים את שעות היום בשינה במערות, נקיקים, סלעים, קליפות וחללי עצים, שרכים, עלווה צפופה ומבנים נטושים.
האוזננים ניזונים מחרקים ומאתרים את טרפם באמצעות אקולוקציה בתדר נמוך של 20–40 קילוהרץ ומטה; עשים וזבובים תופסים חלק ניכר מתזונתם.
האוזננית ממליטה גור יחיד שמגיע לבגרות לאחר כשנה.
בימים קרים בקיץ ובמהלך החורף, מינים רבים בסוג שחיים באזורים הדרומיים הממוזגים נכנסים למצב נמנום או תרדמת חורף מלאה, כדי לחסוך באנרגיה הנדרשת לשמירה על חום הגוף וחיפוש מזון בטמפרטורות קרות.
עם זאת, אצל הנקבות הירידה בקצב חילוף החומרים מאריכה משמעותית את משך ההיריון ומובילה לאיחור ניכר בעיתוי ההמלטות בקיץ.
כתוצאה מכך, הגורים שנולדים סמוך יחסית לחורף לא מספיקים לצבור שומן משמעותי בגופם לפני גלי הקור, ובכך יורדים סיכויי ההישרדות שלהם בחורף הראשון לחייהם.
כדי להתגבר על כך, האוזנניות מתקבצות במהלך הקיץ במושבות גדולות שבהן הן מגדלות את הגורים במשותף, והשהיה בטמפרטורה החמימה של המושבה מאפשרת לעטלפים הצעירים לחסוך באנרגיה ולגדול במהירות עד לחורף.
בסוג זה 7 מינים מוכרים:
אוזנן מפרשי הומבולדט (Histiotus humboldti)
ככל הנראה, יש עוד שני מינים שטרם הוכרו על ידי הרשימה האדומה של IUCN.
אוזנן פפואני (שם מדעי: Pharotis imogene) הוא סוג של עטלף קטן ונדיר במשפחת הנשפוניים שאנדמי לגינאה החדשה ומהווה מין יחיד בסוגו.
האוזנן הפפואני הוא אחד העטלפים הנדירים ביותר בעולם ואוכלוסייתו קטנה מ-100 פרטים.
הוא אחד מ-35 העטלפים הנדירים בעולם ששימורם נמצא בעדיפות ראשונה עבור ארגון שימור העטלפים הבינלאומי והברית להכחדה אפסית (AZE).
האוזנן הפפואני מתאפיין בגוף קומפקטי, ראש מעוגל וכנפיים קצרות.
החרטום קצר במיוחד, הלוע קטום ונטול שיער והעיניים בולטות וגדולות למדי.
האוזניים גדולות, רחבות ומשולשות עם צפירים מעוגלים והן מחוברות במצח באמצעות קרום עור.
מעל הנחיריים המחורצים, יש עיטור עלה אפי מוזר בצורת קובייה חלולה.
הזנב ארוך וכנף הזנב גדולה ורחבה.
האוזנן הפפואני קרוב פילוגנטית לסוג אוזנן אוסטרלי שאחדים ממיניו חופפים איתו בטווח התפוצה.
הפרווה של האוזנן הפפואני צפופה ועבה.
צבעה הכללי כהה למדי ונע בין חום שוקולד כהה לחום ביסטר או חום שחרחר.
הסנטר, החזה והגחון חיוורים יותר עם גוון אוכרה, זהוב או חום אפרורי חיוור.
הפנים החשופות כהות אף הן.
הזרועות והשוקיים בצבע בורדו והכנפיים והאוזניים שחורות (להוציא את החלק הפנימי).
האוזנן הפפואני אנדמי לפפואה במזרח גינאה החדשה; בתוך פפואה, תפוצתו הידועה מוגבלת לאזור מצומצם בנפת אבאו (נמצאת במחוז המרכז בחצי האי זנב-ציפור), דרומית-מזרחית לבירה פורט מורסבי, אך ייתכן שהיה נוכח בעבר במספר נפות נוספות.
בית הגידול של הסוג מורכב מיער גשם טרופי ויער סקלרופילי שפלתי בגובה שאינו עולה על 100 מטר מעל פני הים.
מאז האיסוף של המושבה המקורית ב-1890, האוזנן לא נלכד שוב בטבע והסברה הייתה שמדובר במין נכחד; שתי דגימות שנאספו במהלך המאה ה-20 ונחשדו כשייכות למין לא נשמרו היטב ואבדו.
בשנת 2012, משלחת מחקר אוסטרלית שיצאה למסע בדרום פפואה, אספה בין השאר נקבת עטלף אחד שנחשב כמין של אוזנן אוסטרלי, והפקידה אותו במוזיאון הלאומי של פפואה.
הדגימה הושאלה מאוחר יותר למוזיאון האוסטרלי, ובבדיקה בשנת 2014 נתגלה שמדובר במין הנדיר.
כל התמונות הידועות של המין צולמו במהלך הלכידה ב-2012.
בהתחשב בנדירות המין, מעט מאוד ידוע עליו.
האוזנן הפפואני חי בבדידות או בקבוצות קטנות ומבלה את שעות היום בעלווה צפופה ושרכים.
הוא ניזון מחרקים בלבד (בעיקר עשים, חגבאים ותיקנאים), ובהתבסס על אוזניו הגדולות סביר להניח שהוא מאתר אותם באמצעות האזנה פסיבית או איכון-הד.
ייתכן שהוא צד באמצעות ליקוט מענפים ופחות מחטיפה מהאוויר.
על בסיס הדגימות שנאספו על ידי למברטו לוריה, נראה שהאוזנניות מתקבצות במושבות גדולות במהלך ההיריון וההנקה.
האוזנן הפפואני מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור סכנת הכחדה חמורה (CR), מכיוון שהאוכלוסייה שלו קטנה מ-100 פרטים, והוא בעל טווח תפוצה מצומצם במיוחד.
אם לא די בכך, בית גידולו המצומצם נמצא בסיכון גבוה בשל אובדן בית גידול מתמשך ופריצת שריפות, בפרט באזורי השפלה ובאזורים הסמוכים לכפרים.
האוזנן אינו נוכח באזורים מוגנים.
IUCN ממליץ לבצע סקרים מקיפים באזור בכדי לבדוק האם קיימות אוכלוסיות נוספות, וכן להקים בדחיפות אזורים מוגנים בטווח התפוצה של המין.
האוכלוסייה העולמית של האוזנן הפפואני כוללת על פי הערכות של ארגוני השימור 40–50 פרטים בוגרים בלבד.
אוחה הוא מרק רוסי העשוי מדגים כשפמנון אירופי, זאב נהרות צפוני ואחרים.
האוחה מכיל בדרך כלל גם פטרוזיליה, כרישה, תפוח אדמה, טרגון ושמיר.
נהוג לתבל אותו בפלפל שחור, זעפרן, אגוז מוסקט וזרעי שומר.
יש המוסיפים לאוחה גם טינקה ופרקה.
אוחילה לאל הוא פיוט מסוג רשות שלא ידוע מחברו, ונאמר בתפילת ראש השנה כרשות לאמירת פיוטי מלכויות זכרונות ושופרות ובתפילת יום הכיפורים כרשות לאמירת סדר העבודה.
הפיוט כולל ארבעה טורים ללא חרוז הפותחים כולם באות א'.
הפיוט נחתם בשרשרת פסוקים שהרכבה המדויק משתנה בין המנהגים אך כוללת בדרך כלל את ; את ; ואת .
פסוקים אלה אופייניים לסיומם של פיוטי רשות.
זהותו של מחבר הפיוט אינה ידועה, אולם מתפוצתו הרבה וחוסר החריזה שבו, דבר שהיה נהוג אצל פייטנים קדומים, ניתן להסיק שהוא עתיק ביותר, אולי מן התקופה הקדם-קלאסית.
בדומה לפיוטים אחרים שנאמרים על ידי שליח הציבור בתפילות הימים הנוראים, כגון "מסוד חכמים ונבונים" ו"הנני העני ממעש", משמשת התפילה מעין בקשת רשות לשאת תפילה.
על פי מנהג יהדות אשכנז, הפיוט נאמר באמצע חזרת הש"ץ בתפילת מוסף - בראש השנה לפני אמירת פיוטי התקיעות, ובתפילות יום הכיפורים לפני סדר העבודה.
במאות השנים האחרונות, בנוסח הספרדים אומרים את הפיוט כפתיחה לחזרת הש"ץ בתפילת מוסף, אף שכנראה בעבר נהגו לאמרו בחזרת הש"ץ כבנוסח אשכנז.
נוסח הפיוט ביאור אוֹחִילָה לָאֵל אֲחַלֶּה פָנָיו האבודרהם מפרש שהכוונה ב"אוֹחִילָה" היא כמו בפסוק , כלומר ציפייה לאלהים, אך משמעותה של המילה "אֲחַלֶּה" היא היא כמו בפסוק , שזהו עניין בקשה, כמו שכתוב "ויחל משה".
אֲשֶׁר בִּקְהַל עָם אָשִׁיר עֻזּוֹ המשפט לקוח משני פסוקים בתהילים.
המילים "קָהָל רָב" בחלקו הראשון של המשפט לקוחות מהפסוק: "בִּשַּׂרְתִּי צֶדֶק בְּקָהָל רָב", וחלקו השני לקוח מהפסוק "וַאֲנִי אָשִׁיר עֻזֶּךָ" משורה זו מובן שהפיוט נועד לשליח הציבור ולא לכל הקהל, והאבודרהם כותב שיחיד לא יאמר פיוט זה בתפילת הלחש.
לְאָדָם מַעַרְכֵי־לֵב וּמֵה' מַעֲנֵה לָשׁוֹן פסוק מספר משלי, ומשמעותו היא שהאדם עורך ומסדר את מה שרוצה להגיד, ובכל זאת צריך עזרה מה'.
הפסוק נפוץ בתור חתימה לפיוטים מסוג רשות.
גם פסוק זה נפוץ כחתימה לפיוטי רשות, והוא נאמר לפני כל תפילת עמידה.
בנוסף למנגינות המסורתיות, לפיוט ישנם מספר לחנים מודרניים שאחד המוכרים בהם הולחן על ידי הרב הלל פלאי.
הפיוט בוצע במקור על ידי הזמר החסידי ליפא שמעלצר ולאחר מכן על ידי מספר זמרים ישראליים, כגון יצחק מאיר, ישי ריבו ואודהליה ברלין באלבומה אחלה פניו.
נחלקו הדעות האם היחיד אומר את הפיוט בתפילת הלחש.
דעת הרמב"ם והכל בו שגם היחיד אומר זאת בתפילת הלחש.
לעומת זאת האבודרהם (בסדר תפילת ראש השנה) והטור (תקצ"א) כתבו שאין ליחיד לאומרה היות שאומרים בה "אֲשֶׁר בִּקְהַל עָם אָשִׁיר עֻזּוֹ".
וכך התקבל בתפוצות ישראל שאין היחיד אומרה בתפילת לחש.
לכל הדעות אין בעיה לציבור לומר זאת עם החזן בחזרת הש"ץ וכך נהוג היום ברוב הקהילות.
אוחוסט ואן דל (בהולנדית: August Van Daele; 25 בפברואר 1944 – 8 בינואר 2017) היה גנרל בלגי אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של בלגיה בין השנים 2002–2009.
דל נולד ב-25 בפברואר 1944 בסן ניקולה שבפלנדריה המזרחית.
הוא למד בבית ספר בסן ניקולה, ולאחר מכן בבית הספר המלכותי לצוערים בליר.
ב-1962 התגייס לחיל האוויר הבלגי והתקבל לבית הספר הצבאי המלכותי בבריסל.
ב-25 בדצמבר 1964 הוא הועלה לדרגת לוטננט משנה.
במקביל, למד הנדסה, וב-1967 הוצב כקצין הדרכה בבסיס חיל האוויר ברוסטם.
ב-1980 מונה למפקד טייסת התחזוקה של כנף ההפצצה ה-10. באותה שנה הועלה לדרגת מאיור.
ב-1983 הוצב במפקדת חיל האוויר באברה כסגן מפקד שירות המיון והקבלה לחיל.
ב-1985 הועלה לדרגת לוטננט קולונל וחזר לכנף ההפצצה ה-10. ב-1990 הועלה לדרגת קולונל, וב-1994 הועלה לדרגת מאיור גנרל וחזר למפקד חיל האוויר כסגן ראש אגף הלוגיסטיקה.
ב-1999 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל, וב-1 בינואר 2002 מונה למנהל המשאבים החומריים של הצבא ולשלישו הצבאי של מלך בלגיה.
ב-6 בדצמבר של אותה שנה מונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל), והועלה לדרגת גנרל.
כהונתו הסתיימה באופן רשמי ב-2007, אולם הוארכה בשנה נוספת.
ב-2008 היא הוארכה בעוד שנה, וב-2009 הוארכה בפעם השלישית.
הוא בחר שלא לסיים את ההארכה האחרונה, והתפטר מתפקידו ב-2 באפריל של אותה שנה.
הוא המשיך לשרת כשלישו הצבאי של המלך עד 1 ביולי של אותה שנה אז פרש מהצבא.
הוא נפטר בלמבק ב-8 בינואר 2017.
אוזרה (או אוזרו) אמנדר האדלי היה פוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל ארקנסו בפועל בשנים 1871–1873.
אוזרה אמנדר האדלי נולד בכפר שרי קריק שבמדינת ניו יורק והתחנך בבתי ספר ציבוריים.
הוא למד באקדמיית פרדוניה, כיום אוניברסיטת המדינה של ניו יורק בפרדוניה.
ב-1885 עבר האדלי לרוצ'סטר, מינסוטה, שם הוא היה חוואי והיה פעיל בפוליטיקה המקומית ובממשל, כולל מינוי כמבקר של מחוז אולמסטד.
ב-1865 הוא עבר לליטל רוק, ארקנסו, שם הוא פתח חנות כלבו.
האדלי נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארקנסו, בו הוא כיהן בשנים 1869–1871. ב-1871 הוא נבחר לתפקיד נשיא הסנאט.
באותה שנה, במסגרת פשרה פוליטית, הוא מונה כמושל ארקנסו בפועל לאחר התפטרותו של עמיתו למפלגה, פאוול קלייטון, שהיה דמות שנויה במחלוקת שהייתה קשורה לפרשה שכונתה מלחמת ברוקס-בקסטר.
במהלך שתי שנות כהונתו כמושל, צידד האדלי ברפובליקנים הרדיקלים במסגרת תקופת השיקום, כולל המאמצים לסייע לעבדים לשעבר להשיג שירותי חינוך, בעלות על אדמות, וכהונה במשרות ציבוריות.
במהלך תקופה של חיכוכים פוליטיים ואזרחיים שכונתה "מלחמת המיליציה של מחוז פופ" , נשלח מייג'ור גנרל דניאל פיליפס אפהאם על ידי האדלי כדי להשליט חוק וסדר.
ההוראות שניתנו לאפהאם העניקו לו סמכויות על פי שיקול דעת שבהם הוא יכול היה לעשות שימוש בכוח ואת הסמכות לגייס את המיליציה המדינתית לשירות.
בחלק מאנשי המשמר הלאומי של ארקנסו נעשה שימוש במהלך הרישום להצבעה בבחירות ובבחירות הכלליות, אך לאחר הבחירות הם שוחררו.
לאחר תום כהונתו כמושל, שימש האדלי כרשם של משרד הקרקעות של ארצות הברית.
ב-1878 הוא מונה כמנהל הדואר של ליטל רוק, תפקיד בו הוא שימש עד 1882.
בשנותיו האחרונות, עבר האדלי ליישוב וטרוס שבניו מקסיקו, שם הוא ניהל חווה חקלאית.
אוזרה אמנדר האדלי נפטר בווטרוס ב-18 ביולי 1915.
אוטאקו היא מילת סלנג יפנית שמשמעותה "אדם המכור לאנימה ומאנגה".
לעיתים מתייחס המונח גם למי שמכור למשחקי וידאו או לגאדג'טים, ולפעמים יכול המונח להתייחס גם למי שסובל מהפרעה טורדנית־כפייתית כלפי מושאים אחרים כמו:
Pasokon Otaku ("חנון מחשבים" - אדם שרוב חייו מרוכזים סביב המחשב האישי שברשותו).
Tetsudo Otaku ("חנון ברזל" - אדם שמגלה חיבה ועניין בכל דבר הקשור ברכבות).
Gunji Otaku ( "חנון צבא" - אדם שרוב חייו מרוכזים סביב דברים צבאיים, "מורעל צבא").
תחומים נוספים שאליהם מתייחס המונח עשויים להיות אמנויות לחימה, מוזיקה ועוד.
המונח "אוטאקו" היה בעבר דרך מנומסת להגיד "ביתך" או "משפחתך" (ביפנית: お宅 או 御宅), או דרך מנומסת ומרומזת להתייחס לדבר של האדם עימו מדברים.
בתחילת שנות ה־80 החלו חובבי האנימה לכנות את עצמם ואת חבריהם בעלי העניין המשותף בכינוי "אוטאקו", כבדיחה על עצמם.
המונח הגיע לציבור הרחב, כולל מעריצי המסאית והקומיקאית אקיו נאקאמורי.
בסדרת הספרים "Otaku no Kenkyuu" (בעברית: "מחקר על אוטאקו") בחנה נאקאמורי את השימוש במונח על ידי גיקים.
המונח הפך יותר ויותר פופולרי, בעיקר אחרי תפיסתו של אנס ורוצח סדרתי בשם טסוטומו מיאזאקי.
בדירתו של מיאזאקי נמצאו אלפי קלטות של הנטאי ולוליקון.
מקרה זה הביא לשנאה ולפחד כלפי אוטאקו בכל רחבי יפן.
למרות שהשנאה והפחד כבר לא כל כך מצויים, המונח נתפס עדיין כעלבון, בדומה למונח "חנון" בעברית.
האוטאקו היפני הטיפוסי הוא בעיקר מי שנמשך מאוד לאנימה או למאנגה, מחולק לשני סוגים מרכזיים המבטאים את עוצמת האובססיה:
היקיקומורי – תופעה חברתית שנפוצה ביפן, של אנשים המבודדים עצמם ככל הניתן מהחברה, בדרך כלל גרים בחדרם ולא מקיימים קשר עם הסביבה.
אוטאקו – צעיר שמנסה לתקשר עם אנשים (בעיקר אוטאקו אחרים), אך מתקשרה לנהל קשרים חברתיים אחרים.
ההבדלים המרכזיים בין שני סוגי האוטאקו מתאפיינים ביחסם של האוטאקו אל סביבתם.
בעוד שהיקיקומורי מסתגר בד' אמותיו, ואחת מדרכי התקשורת היחידות שהוא מנהל היא שליחת הודעות בפורום 2channel (פורום יפני שידוע בכמות ההיקיקומורי הרושמים בו), האוטאקו הולך לכנסים, מבקר בתכיפות בשכונת אקיהברה, הולך להופעות של Seiyuu (שחקנים מדובבים), וצופה באנימה עם אוטאקו אחרים.
Otome – למרות שמרבית האוטאקו הם בחורים בשנות העשרים לחייהם, ישנן גם בחורות שהן אוטאקו, המכונות "Otome" ("נערה").
Akiba-chan/Akiba-kei – אוטאקו שמבלים את רוב זמנם בסיור ובקניות ברחבי אקיהברה, שם הם משקיעים את מיטב כספם על דוג'ינשי (מנגה בהוצאה עצמית), Eroge (משחקי מחשב אירוטיים, קיצור של Erotic Game), מאנגה ו־DVD.
קיימת תופעה של יפנים המקיימים מערכות יחסים אינטימיות דמיוניות עם דמויות מאנגה, עם דמויות אנימה וירטואליות או עם בובות שלהן, ואף כאלו הרואים בעצמם כנשואים לדמויות אלה.
בזכות התפתחות הפאנסאב בעידן הדיגיטלי, ובזכות הפצת DVD של אנימה בארצות הברית, האוטאקו בארצות הברית החלו לחקות את היפנים ולערוך כנסים משלהם.
אט אט התפתחה בארצות הברית תרבות אוטאקו שונה לגמרי מזו היפנית.
פירושו של המונח אוטאקו באנגלית השתנה.
במקום שהמונח יתאר אובססיה לדבר או לנושא מסוים שמעסיק בדרך כלל את האוטאקו, המונח הפך להיות כמעט בלעדי לחובבי האנימה והמאנגה כיוון שהם אלה ייבאו אותו.
ראוי להזכיר שהאוטאקו המערבי הוא רק חובב של הז'אנר וברוב המקרים איננו אובססיבי כמו האוטאקו היפני.
כתוצאה מכך, יכולים להיות לאוטאקו המערבי חיי חברה מפותחים למרות תחביביו המוזרים לכאורה.
ברוב המקרים האוטאקו המערבי לא צופה באופן מוגזם בסרטי אצ'י והנטאי כמו האוטאקו היפני ולכן הוא אינו נתפס באופן שלילי בעיני הציבור.
בשל הבדלים אלה בארצות הברית אחוז הגברים והנשים שצופים באנימה אוזן יותר והתופעה אינה מוגבלת או מאפיינת מגדר מסוים.
האוטאקו המערבי ישאף לחלוק את תחביביו עם חבריו ואילו האוטאקו היפני יחשוש לרוב לדבר על אנימה בפרהסיה.
האוטאקו המערביים סולדים מדיבוב לאנגלית (או לכל שפה אחרת שאינה יפנית) ומאמינים שיש לצפות באנימה בשפה היפנית בלבד.
במקרים רבים האוטאקו המערביים מתעניינים בתרבות היפנית וחלקם אף מנסים את כוחם בלימוד השפה או מתאמנים באמנויות לחימה יפניות.
קהילת האוטאקו בישראל שואבת את רוב מאפיינה מקהילות האוטאקו שנוצרו במדינות אחרות בעולם, ובעיקר מארצות הברית.
רוב האוטאקו הישראלים דומים בתכונותיהם לאוטאקו מערביים אחרים.
הקהילה התפתחה בעיקר בזכות רשת האינטרנט.
קהילת האוטאקו הישראלית עודה מבוססת ברובה על תקשורת אינטרנטית באמצעות דיונים בפורומים, בצ'אטים, במסרים מיידיים ובקבוצות פייסבוק (שאף מהווה פלטפורמה נוחה לפרסום כנסים ועדכונים מטעם אמא"י וארגונים אחרים שקשורים לקהילה).
הקהילה לוקחת חלק בפסטיבל אייקון המתקיים מדי שנה בסוכות, בכנסים ובפסטיבלים שונים של מדע בדיוני ושל פנטזיה.
מילים ביפנית שיובאו על ידי אוטאקו מערביים
תרבות האוטאקו המערבית עושה שימוש נרחב בשפה היפנית, וישנם אוטאקו מערביים בעלי שליטה נרחבת שפה היפנית או באוצר מילים יפניות.
משום כך ישנן מילים ומונחים השגורים בפיו של כל אוטאקו מערבי והוא משלב אותם לפעמים בשפתו.
הדבר יוצר שילוב של אנגלית ויפנית בארצות הברית (שילוב שאותו הם מכנים "Otakuese"), או שילוב של עברית ויפנית בישראל.
דוגמאות למילים ומונחים שכאלה הם:
אנימה (Anime, アニメ) – סגנון האנימציה היפנית.
מאנגה (Manga, 漫画) – "קומיקס" ביפנית, במערב מתייחס המונח לקומיקס יפני בלבד.
קאוואיי (kawaii, 可愛い) – "חמוד/ה" ביפנית.
האוטאקו היפנים משתמשים במילה moe.
סוברשי/סוגוי (Sugoi, すごい) – "מדהים" או "נפלא".
בישונן/בישוג'ו – "נער צעיר ויפה" (בדרך כלל נער שהוא יפה בצורה נשית לדוגמה בעל שיער ארוך) ו"נערה צעירה ויפה".
מונח זה מקוצר במקרים רבים ל"ביש" או "בישי" (בעיקר בלשון זכר).
קונו (kono) – סוג, מין.
מתייחס בדרך כלל אל יצורים וסוגי חפצים מוזרים.
יארו (yaru) – ממזר, תחמן.
בדרך כלל משתלב עם המושג "קונו".
קונויארו (konoyaru) – חתיכת ממזר, שילוב המילים קונו ויארו.
יארודומו (yarudomo) – חבר'ה, חברים, משפחת מילים המייצגת "אנחנו" "אותנו" או כל דבר הקשור במספר חברים.
באסא/באסאן – פירוש המילה הוא סבא, סבתא, זקנה או זקן, אלה אינן מילים מכבדות ואף פוגעות.
מתאר את סגנון הציור 'סופר דפורמד', או מישהו נמוך ביותר.
מאנגקה – כותב קומיקס יפני, בא מהמילה "מאנגה".
לייתר דיוק – כותב מאנגות.
וואי־וואי (wai-wai) – אונומטופיאה של מישהו מאושר, דומה ל"יש" בעברית.
תוספות לשם הלקוחות מהשפה היפנית
סאן (san): תואר המייצג פנייה לאדם השווה לך, אדם בגילך, חבר, או אדם שאינך יודע מה מעמדו או גילו.
סאמה (sama): תואר המשמש כשמתייחסים לאדם מכובד או מבוגר יותר.
סנפאי (senpai): תואר המשמש כאשר פונים למישהו שוותיק ממך במקום מסוים.
למשל מי שלומד בשכבה גבוהה יותר בבית הספר, או עובד ותיק יותר.
אין חובה להשתמש בתואר זה ופעמים רבות משתמשים בפשטות בתואר "סאן".
סנסיי (sensei): תואר לאדם שמאמן אותך או מלמד אותך או לאדם בעל תארים רבים.
אוטאקו מוסיפים את התואר סנסיי לשמות מוערכים של יוצרי מאנגה.
צ'אן (chan), קוּן (Kun): תארים שמוסיפים לשמותיהם של ילדים קטנים או של חברים קרובים, בתור כינוי חיבה ולשם הבעת קרבה.
צ'אן משמש בעיקר כתואר בלשון נקבה וקוּן – בלשון זכר.
סינפו (senpoo): תואר הניתן לאדם הנמצא ברמה שווה או גבוהה יותר אשר מעריצים ומכבדים.
תואר זה נחשב מכובד יותר מסנפאי אך אינו זוכה לשימוש רחב.
Otaku no Video – שני סרטים שעוקבים אחר סטודנט שנה א' באוניברסיטה שהופך להיות אוטאקו בעצת חברו ומבלה את שנות לימודיו באוניברסיטה בניסיונות להיות האוטאקו הגדול מכולם.
Comic Party – סדרה של משחקי H-games שעובדה לסדרת מאנגה ולסדרת אנימה.
הסדרה עוסקת בתלמיד שנשר מבית ספר לאומנויות ומתחיל לצייר דוג'ינשי למרות שבת זוגו לא כל כך אוהבת את תחביביו החדשים שלו.
Densha Otoko ("איש הרכבת" 電車男) – סיפור על אוטאקו בתחילת שנות העשרים לחייו שמציל יפהפייה משיכור ברכבת ומנסה לצאת איתה בתמיכתם של חבריו בורום 2channel.
Welcome to NHK!– אנימה ומאנגה על היקיקומורי שכלא את עצמו בחדרו ויוצא לבסוף כדי לברר מהן הסיבות שהובילו אותו להיות היקיקומורי.
Genshiken – אנימה ומאנגה העוסקות בפעילויות השונות של מועדון אוטאקו קטן באוניברסיטה ביפן.
Cosplay Complex – סדרת אנימה העוסקת במועדון קוספליי של חבורת נערות בחטיבת ביניים.
Akihabara@Deep – סדרת לייב אקשן מצחיקה, המבוססת על נובלה ועל מאנגה, אשר נותנת הצצה לחייהם – ספק דמיוניים, ספק אמיתיים – של חבורת אוטאקו צעירים, איש איש ובעיותיו, המבלים את זמנם באָקִיבָה-אקיהברה, בירת האוטאקו באשר הם.
אוטגו הוא חבל בחלקו הדרום מזרחי של האי הדרומי של ניו זילנד הנקרא על שם חצי האי אוטגו הנמצא בשטחו.
אוטגו הוא החבל השני בגודלו בניו זילנד, והוא משתרע על פני 31,241 ק"מ רבוע בהם מתגוררים 196,600 תושבים, יותר ממחצית מהם מתגוררים בדנידין, בה גם ממוקמת אוניברסיטת אוטגו, האוניברסיטה הראשונה שהוקמה בניו זילנד.
ערים בולטות נוספות בחבל הן אואמרו (Oamaru), קווינסטאון (Queenstown) וואנקה (Wanaka).
מבחינה מנהלית החבל מחולק לארבע רשויות אזוריות: שלושה מחוזות ועיר אחת.
בנוסף, כ-40% ממחוז ואיטקי שבחבל קנטרברי מצויים גם הם בתחומי אוטגו.
אוֹטָאנֵס בן סִיסָאמְנֵס היה מצביא פרסי, שפעל בשלהי המאה ה-6 וראשית המאה ה-5 לפנה"ס תחת שרביטו של דריווש מלך פרס.
אביו של אוטאנס היה אחד משופטי המלך הקודם, קַמְבּיסֶס, והוצא על ידו להורג משום שעיוות את הדין תמורת שוחד.
ההיסטוריון היווני הרודוטוס מספר, כי "קמביסס חתך את גרונו, פשט את כל עורו, חתך את העור לרצועות ופרש אותן על הכיסא שעליו ישב סיסאמנס בזמן משפט." אחר כך מינה את אוטאנס בנו לשופט, והושיבו על כיסא זה למען יזכור "על כסאו של מי הוא יושב במשפט".
בשנת 506 לפנה"ס מונה אוטאנס למצביא אזור החוף באסיה הקטנה, במקומו של מֶגַבָּזוֹס.
הוא כבש את ביזנטיון, כֵלְקֶדוֹן, אַנְטַנְדְרוֹס ולַאמְפוֹנִיוֹן, ובעזרת צי אוניות מן האי לֶסְבּוֹס כבש את האיים לֶמְנוֹס ואִימְבּרוֹס.
אוטאנס נזכר כאחד מחתני המלך דריווש ומצביאיו, שדיכא את המרד האיוני (500 – 494 לפנה"ס).
לאחר המפלה בקרב סלמיס שבקפריסין (497 לפנה"ס) ושעבודו מחדש של האי, נפנו הפרסים להשבת שלטונם באסיה הקטנה.
על אוטאנס ואַרְטָאפֶרְנֶס מושל סַרְדִיס הוטלה משימת כיבושן של קְלַאזוֹמֶנַאי שבאִיוֹנִיָה וקִימֶה אשר באַיוֹלִיס.
תרגמו וכתבו מבואות: בנימין שימרון ורחל צלניק-אברמוביץ.
פפירוס, בית ההוצאה - אוניברסיטת תל אביב, 1998.
אוטאבה רימה (מאיטלקית: Ottava rima, אוקטבה מחורזת; בעברית מיושנת לעיתים: על השמינית) הוא בית (שירה) מחורז הכולל שמונה שורות (אוקטבה) בנות אחת-עשרה הברות כל אחד, כך שששת השורות הראשונות מתחרזות באופן מסורג (א-ב-א-ב-א-ב) ושתי האחרונות מתחרזות ביניהן לחוד (ג-ג).
האוטאבה רימה, צורת-שיר שמקורה אינו ידוע, הופיעה לראשונה באיטליה במאה ה-13 באיטליה ביצירות דתיות.
במאות ה-14 וה-15 היא שימשה את המשוררים האיטלקים אנטוניו פולצ'י, ג'ובאני בוקאצ'ו, פרנקו סאקטי, אנג'לו פוליציאנו, ולורנצו דה מדיצ'י; ובויארדו חיבר בה את הרומנסה האבירית "אורלנדו המאוהב".
במאה ה-16 חוברו באוטאבה רימה יצירות המופת של השירה האיטלקית (בתקופת הרנסאנס): האפוסים ההרואיים האביריים "אורלנדו המטורף" מאת אריוסטו, ו"ירושלים המשוחררת" מאת טאסו.
תרגומים של אריוסטו וטאסו הפיצו את השימוש באוטאבה רימה ברחבי אירופה, והשתמשו בה לואיש דה קמואש (לחיבור הלוזיאדות), לופה דה וגה, מייקל דרייטון, לורד ביירון, אלכסנדר פושקין, ריינר מריה רילקה, ומשוררים אחרים.
רומן האבירים היידי "בבא-בוך" (1508-1507) מאת רבי אליהו בחור חובר באוטאבה רימה.
אוטה דייכמן היא היסטוריונית גרמניה של מדעי הביולוגיה והביוכימיה.
משמשת כפרופסור חבר במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת בן-גוריון וראש מרכז ג'ק לייב לפילוסופיה והיסטוריה של מדעי החיים באוניברסיטה.
בנוסף היא משמשת כחוקרת במכון לגנטיקה באוניברסיטת קלן בגרמניה ובעבר חקרה במרכז ליאו בק בלונדון לחקר תרבות יהדות גרמניה.
בין השנים 1970 ל-1975 סיימה לימודים המקבילים לתואר שני בביולוגיה באוניברסיטת בוכום בגרמניה.
היא סיימה עבודת דוקטורט בשנת 1991 באוניברסיטת קלן בהדרכת פרופסור בנו מלר-היל (Benno Muller-Hill).
נושא עבודתה, ההיסטוריה של הביולוגיה במשטר הנאצי, יצא כספר.
בשנת 1995 הוענק לה פרס לאדיסלוס לסט באוניברסיטת בן-גוריון ובשנת 2005 הוענקה לה מדליית גמלין ביילשטיין מהחברה הגרמנית לכימיה.
כמו כן דייכמן היא צ'לנית חובבת.
אוֹטְבוֹצְק (בפולנית: Otwock; , ביידיש: אָטוואָצק) היא עיר במרכז פולין, כ-24 ק"מ דרומית-מזרחית לוורשה.
אוטבוצק משמשת כבירת מחוז אוטבוצק.
שטחה משתרע על כ-47 קמ"ר, מתוכם 23% הם אזורים מיוערים.
אזכור הראשון של מקום יישוב בשם אוטבוצק קיים כבר במאה ה-15, אך עד למחצית השנייה של המאה ה-19 נשארה אוטבוצק כפר קטן.
בסוף המאה ה-19 חוברה אוטבוצק במסילת ברזל לוורשה, כחלק מקו הרכבת בין ורשה ללובלין.
אקלימה הנוח והיערות הרבים המצויים בסביבתה הפכו אותה למרכז בריאות ונופש מבוקש והיא נהנתה מתנופת בנייה של בתי מלון, מסעדות, בתי מרפא ומרחצאות, שנועדו לשימושם של אלפי הנופשים שהגיעו בחודשי הקיץ.
הפיתוח ואפשרויות הפרנסה הביאו למעבר משפחות רבות לעיירה, בהם יהודים רבים.
ב-29 בספטמבר 1939 נכבשה העיר על ידי הצבא הגרמני.
בהמשך הוקם גטו בעיר, וממנו הובלו רוב יהודי העיירה למחנה ההשמדה בטרבלינקה.
ב-1958 הוקם בסוויירק (Swierk) במחוז אוטבוצק הכור הגרעיני הראשון בפולין.
משפחות יהודיות רבות עברו לאוטבוצק מסוף המאה ה-19. הם התפרנסו מעסקי הבנייה והתיירות המפותחים בעיר.
ב-1910 הוקם בעיירה בית כנסת.
מאוחר יותר הוקמו מוסדות קהילה נוספים ולאחר מלחמת העולם הראשונה הפכה קהילת אוטבוצק שנסמכה עד אז על קהילת קרצ'ב הסמוכה לעצמאית.
בתקופה שבין המלחמות התפתחה קהילת אוטבוצק, הוקמו בה בתי כנסת, מוסדות חינוך ותרבות והתקיימה בה פעילות ענפה של מפלגות יהודיות, ציוניות ואחרות.
בבחירות שנערכו לוועד הקהילה בשנות ה-30 זכתה אגודת ישראל, שהונהגה על ידי חסידי גור.
בבחירות הראשונות למועצת העיר שנערכו ב-1923 זכו היהודים ב-9 נציגים מתוך 24.
רבה הראשון של אוטבוצק היה הרב יעקב יהודה סורוצקי שנפטר ב-1908. את מקומו מילא הרב יצחק מנחם ינובסקי שכיהן כרב עד ל-1930. לאתר פטירתו מונו שני רבנים: הרב ראובן זהמן, מחבר הספר "יחי ראובן", והרב בריש ינובסקי, בנו של הרב ינובסקי.
אדמו"רים רבים נהגו לשהות באוטבוצק בחודשי הקיץ, לצורכי מרפא ונופש, וחלקם אף השתקע בעיירה.
חסידיהם הרבים של האדמו"רים הגיעו בעקבותיהם ומילאו את העיירה בשבתות ובחגים.
עובדה זו הביאה להגדלת מקורות הפרנסה ולגידול במספר יהודי העיירה.
עם האדמו"רים שהתגוררו בעיירה באופן קבוע נמנים: ר' שמחה בונם קאליש מצאצאי הרבי מוורקא, המכונה האדמו"ר מאוטווצק.
בתחילה קברו אנשי אוטבוצק את מתיהם בבית הקברות של קרצ'ב, אך בתחילת המאה ה-20, עם התרחבותה של הקהילה הכשירו בית קברות עצמאי מדרום לאוטבוצק עבור חברי הקהילה והחולים שנפטרו במהלך שהותם בבתי המרפא בעיירה.
בית הקברות ששרד בצורה טובה באופן יחסי, עבר תהליך שימור בראשית המאה ה-21 והוא מהווה מקור חשוב ללימוד קורותיה של הקהילה בארבעת העשורים הראשונים של המאה ה-20.
טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה היהודית באוטבוצק כ-5,500 איש.
ביום 29 בספטמבר 1939 נכבשה העיר על יד הגרמנים, לאחר שהופצצה, ולאחר שרבים מתושביה עזבו ופנו מזרחה.
עם כניסתם של הגרמנים לעיר, החלו בלקיחת יהודים לעבודות כפייה, ובמעשי שוד ורצח של יהודים.
בין הנרצחים הראשונים היה הסופר היידי משה פראבארוביץ'.
באוקטובר 1939 הוקם יודנראט בעיר, ולאחר מכן, הוטל צו על ענידת סרט על הזרוע, והדבקת מגן דוד על חלונות עסקי היהודים.
בקיץ 1940 החלו להישלח יהודים מהעיר למחנות עבודה באזור לובלין, ורבים מהם הועסקו בבניין מחנה ההשמדה טרבלינקה.
בסוף שנת 1940 נצטוו היהודים לעבור לגטו שהוקם בעיר, שבו רוכזו גם אלפים מיהודי הסביבה, ובהם מאות מיהודי קארצ'ב.
היהודים לא הורשו לקחת עמם רהיטים וחפצים לגטו, ובגטו הורגש מחסור רב במזון.
ביום 15 בינואר 1941 הוקף הגטו בגדר, והוא הפך לסגור, למעט יציאתם של כ-4,000 יהודים מדי יום לעבודות כפייה באזור.
מאות מיושבי הגטו נפטרו מרעב וממחלות, ומי שנתפס יוצא ממנו ללא רשות הוצא להורג.
בחורף 1941–1942 החלו הגרמנים בהחרמת דברי פרווה מיהודי הגטו.
בינואר 1942 נשלחו 150 צעירים מהגטו לטרבלינקה, והיו בין הקרבנות הראשונים של מחנה ההשמדה.
באפריל 1942 שולחו לטרבלינקה עוד 400 צעירים יהודים.
חיסול הגטו התבצע ביום 19 באוגוסט 1942 (ד' באלול תש"ב).
מתוך כ-12,000 יהודים שחיו בגטו באותה עת שולחו כ-8,000 למחנות אושוויץ וטרבלינקה.
במהלך הגירוש רצחו הגרמנים והאוקראינים את החולים בבתי החולים בגטו, וכן את צוות הרופאים והאחיות של הגטו.
חלק מהצוות הרפואי התאבד קודם לכן באמצעות בליעת כדורי ציאניד.
במהלך האקציה רבים מיהודי הגטו גילו התנגדות, ונרצחו ברחובות.
יהודים שהצליחו להימלט ליערות, נתפסו ברובם ונרצחו.
את רכושם של המגורשים בזזו פולנים תושבי העיירה ואיכרים מן הסביבה.
את אנשי המשטרה היהודית שסייעה בפינוי הגטו, העבירו הגרמנים לוילאנוב ולמחנה טארכומין, ושם נורו למוות.
בשנת 1943 בעיר הגיע יוסף בילבסקי במטרה לארגן קבוצת לוחמים.
בתקופת השואה נשרפו ונהרסו שבעה בתי כנסת בעיר.
קריסטינה דנקו הצילה מספר יהודי העיר וקיבלה הכרה כחסידת אומות העולם.
בינואר 1945, מיד לאחר שכבש הצבא האדום את ורשה וסביבותיה מידי הגרמנים, הגיעה לאוטבוצק פרנצישקה אוליבה, ניצולת השואה, לחפש קרובי משפחה.
היא לא מצאה אף אחד מקרוביה, אך נתקלה שם באקראי בחייל סובייטי ולידו ילדים יהודים עזובים.
החייל הפנה אותה למבנה נטוש – הבית שברחוב פְּרוּסָה 11, שבו פעל עד הפלישה הגרמנית ב-1939 פנסיון "זָאכֶנטָה" של המו"ל הוורשאי לשעבר בנימין שימין ואשתו רבקה.
אוליבה זכתה לעזרתו של מפקד בית חולים שדה סמוך של הצבא האדום וכך החלה לטפל בילדים.
בחודש מרץ 1945 לקח הוועד המרכזי של יהודי פולין את בית הילדים תחת חסותו, ולמנהלת הבית מונתה לובה בייליצקה בלום.
למוסד הגיעו ילדים ניצולי השואה.
ביוני הגיע מספרם לכ-130. מרבית אנשי הצוות היו אף הם ניצולים.
בית הילדים נתמך על ידי הג'וינט.
הוא פעל עד סוף שת 1949. בין השוהים בבית הילדים היה שמעון ישראלי (אז פּוֹסֶסוֹרסקי), לימים זמר, שחקן, סופר ואיש קולנוע ישראלי.
אנדרטאות לזכר הנספים בשואה מקרב יהודי אוטבוצק הוקמו באוטבוצק ובבית העלמין בחולון.
אוטה טייסן ברהה (בדנית: Otte Thygesen Brahe; 2 באוקטובר 1518 – 9 במאי 1571) היה אציל דני, בן לאחת המשפחות המשפיעות ביותר בדנמרק באותה התקופה.
אוטה ידוע במיוחד כאביו של האסטרונום טיכו ברהה ובשל האחוזה שייסד – טירת קנוטסתורפ.
אוטה נולד בטירת טוסתרופ לטי ברהה וסופי ראד.
אוטה נשא לאישה את באטה בילה בשנת 1544. גם באטה הייתה אצילה דנית ממעמד זהה לזה של אוטה, ולשניים היו חוות, יערות ואדמות רבות בערים דניות כגון קופנהגן.
את הטירה בנה במאה ה-16 ובנייתה נשלמה בשנת 1550.
ליזבת' ברהה – נולדה ב-10 בספטמבר 1545 בטירת קנוטסתורפ.
מרגרט ברהה – נולדה ב-1545 בטירת קנוטסתורפ.
טי ברהה – נולד ב-14 בדצמבר 1546 בטירת קנוטסתורפ.
נפטר ב-24 באוקטובר 1601. נחטף ושינה את שמו לטיכו.
נילס ברהה – נולד ב-15 בדצמבר 1546 בטירת קנוטסתורפ.
נפטר בטרם מלאו לו שבעה ימים.
סטין ברהה – נולד ב-21 בדצמבר 1547 בסקונה.
מרין ברהה – נולדה ב-5 במאי 1549 בטירת קנוטסתורפ.
אקסל ברהה – נולד ב-28 במאי 1550 בטירת קנוטסתורפ.
מרגרטה ברהה – נולדה ב-22 באוקטובר 1551 בטירת קנוטסתורפ.
קירסטן ברהה – נולדה ב-26 באוקטובר 1552 בטירת קנוטסתורפ.
יורגן אוטסן ברהה – נולד ב-19 בפברואר 1544 בטירת קנוטסתורפ.
קנוד ברהה – נולד ב-24 באוגוסט 1555 בטירת אלבורגוס.
טיכו נולד בטירת קנוטסתורפ, שבסקונה דנמרק (כיום דרום שוודיה) בשם טיגה אוטסן ברהה.
כשהיה בן שנתיים, בשנת 1548, נחטף בידי דודו יורגן ברהה ונלקח לטירת טוסתרופ וכשהייה נער שינה את שמו לטיכו.
ישנה סברה שטוענת כי אוטה הבטיח לאחיו שהיה חשוך ילדים את אחד מבניו, הזמן עבר ואוטה לא עמד בהבטחתו ולכן יורגן החליט לפעול וחטף את טיכו.
אף על פי שבנם נחטף, אין עדויות כי אוטה ברהה ואשתו התאמצו להשיב אליהם את בנם.
אוטה לא רצה שחמשת בניו יבזבזו את זמנם וילמדו לטינית, אלא רצה שיגדלו להיות שרי צבא.
הוא דאג לאמן את בניו בלחימה בחרב וסייסות.
כאמור, אוטה היה בן למשפחה מבוססת ביותר באליטה הדנית.
מתוקף מעמדו הרם וכדי להרחיב את טירתו שרף את יבוליהם של 7 איכרים והבריח אותם אל היער.
אוטה היה בן ברית קרוב של מלך דנמרק ומאוחר יותר הפך להיות מושל הלסינבורג (כנראה בהשפעתו של פדר אוקס).
משנת 1563 היה אוטה לאוליגרך, אחד מ-20 אנשים ששלטו בדנמרק.
בסוף שנת 1570 אוטה חלה מאוד ומת במאי 1571. בעזבונו של אוטה הייתה טירת קנוטסתורפ, 500 חוות, 60 קוטג'ים 14 טחנות קמח ובתים בקופנהגן.
אוטגאווה קוניושי (ביפנית: 歌川 国芳; 1 בינואר 1797 – 14 באפריל 1862) היה צייר, אמן הדפסי עץ ומאייר ספרים יפני, מאומני האוקיו-אה הגדולים.
מיוחסות לו למעלה מעשרים אלף דוגמאות שונות של הדפסי עץ שאותן עיצב.
קוניושי היה אחד משלושת האמנים הבולטים והפעילים ביותר שהיו בתקופת אדו המאוחרת ביחד עם אוטגאווה קוניסאדה ואוטגאווה הירושיגה.
כבן הכרך העירוני הגדול של אדו וכבנו של אומן לצביעת משי, השתייך למעמד בעלי המלאכה ולאנשי המעמד העירוני, הצ'ונין, שהתפתח באותה תקופה, צבר עוצמה והשפיע על האמנות והציור היפני במידה רבה.
בילדותו נקרא יושיזו (Yoshizo) או יושיבארו (Yoshibaro) אך שמו הפרטי שליווה אותו במשך חייו היה איקוסה מגוסבורו (Ikusa Magosaburo).
קוניושי נחשף לעולם הצבעים והיצירה מגיל צעיר, כשסייע לאביו בעבודתו בצביעת משי.
הכשרתו כצייר החלה ככל הנראה בגיל עשר, אך באופן רשמי רק בגיל 13, לאחר שהחל ללמוד בסטודיו של טויוקוני - אסכולת אוטגאווה.
שם הוכשר לצייר את הנושאים הפופולריים של אותה תקופה, שכללו פורטרטים של שחקני תיאטרון ׁ(יפנית: יקושה-אה, Yakusha-e) וציורים של נשים יפות ביג'ין-גה (Bijin-ga) על פי הסגנון של אסכולת אוטגאווה.