tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המוזיאון הוקם ב-1961 על ידי יוצאי הגדודים היהודיים שלחמו במסגרת הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה במטרה להנציח את סיפור הקמת הגדודים, ההווי, ופעילות הלחימה בהם השתתפו.
האתר במושב אביחיל נבחר משום שהמושב הוקם במקור על ידי יוצאי הגדודים.
היוזמה להקמת בית הגדודים הייתה של מייסדי מושב אביחיל, משוחררי הגדודים העבריים.
בכנס גדודאים שנערך באביחיל בשנת 1950 הצטרפו להחלטה שאר המשתתפים מהארץ ומחו"ל והוחלט על הקמת בית הגדודים.
חלק נכבד מהמימון הגיע מתרומות שנאספו בארצות הברית ומושב אביחיל תרם את השטח עליו נבנה בית הגדודים.
בשנת 1958 הונחה אבן הפינה בטקס רב משתתפים וב 15 במאי 1961 נערכה חנוכת הבית בהשתתפות נשיא המדינה יצחק בן צבי ודוד בן-גוריון, ראש ממשלת ישראל, שניהם ממשוחררי הגדודים העבריים.
כאשר הושלם הבית התקיימו בו פעילויות וכנסים כגון יובל לגדודים העבריים, ביקורים מאורגנים במוזיאון ואירועים נוספים.
אולם לאחר זמן מה התברר כי המועצה הציבורית למען בית הגדודים לא יכלה לשאת בעצמה בעלויות הפעלת והחזקת המקום ובשנת 1967 נמסרה הנהלתו למוזיאון צה"ל של משרד הביטחון
בחזית המוזיאון מוצבים תותחים ששימשו את חיילי הבריגדה היהודית.
התצוגה במוזיאון כוללת צילומים, מסמכים מקוריים, מדים ודגמים של חייל ופרדה מגדוד נהגי הפרדות על רקע קרב גליפולי.
באולם הבנוי כבית כנסת מונחים אלבומים על מדפים המסודרים כרונולוגית על פי הגדוד שבהם מוקדש כל דף לאחד מחברי הגדוד.
ב-2009 נפתח במוזיאון אגף חדש: מתנדבי היישוב היהודי בארץ ישראל לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה המוקדש למעלה מ-30,000 המתנדבים בני היישוב שהתנדבו לחילות השונים של צבא בריטניה במהלך מלחמת העולם השנייה כשהשיא היה הקמת הבריגדה היהודית.
התצוגה באגף מתמקדת בשלושה נושאים:
השירות הצבאי – מוצגים ומדים ממגוון החילות שאליהם התנדבו בני היישוב באמצעות צילומים, קטעי עיתונות, קטעי וידאו.
כמו כן מוצג הווי השירות באמצעות מכתבים של המתנדבים, צילומי פעילות בשעות הפנאי וההווי החברתי.
המפגש עם שארית הפליטה – מוקדש לתרומתם של לוחמי הבריגדה והחילות האחרים לסיוע לניצולים ולהשתתפות בתנועת הבריחה ובהעפלה.
בניית צה"ל – מוקדש לתיאור התרומה של המתנדבים במלחמת העולם השנייה להקמת צה"ל כצבא מודרני וכיצד תרמו לניצחון במלחמת העצמאות.
כמו כן יש במוזיאון אולם הקרנות שבעבר התקיימו בו אירועי תרבות, הצגות וסרטים וכיום מוקדש להצגת סרטים בנושאים בהם עוסק המוזיאון: הגדודים העבריים במלחמת העולם הראשונה, ותיאור השתתפות הבריגדה היהודית במערכה על נהר סניו במלחמת העולם השנייה.
המתחם מוגדר כאתר לאומי במסגרת תוכנית המתאר של היישוב אביחיל.
בית הגילדות של מידלסקס הוא מבנה הממוקם בפינה הדרום מערבית של כיכר הפרלמנט ברובע וסטמינסטר של לונדון בירת הממלכה המאוחדת.
באוקטובר 2009, החל המבנה, שעבר שיפוצים, לשמש כמושב בית המשפט העליון של הממלכה המאוחדת.
המבנה נבנה בין 1906 ו-1913 על פי תוכניות של האדריכל ג'י.
גיבסון בסגנון "אר נובו גותי" - סגנון המשלב בין האר נובו האופייני לראשית המאה ה-20 עם פסלי גרגוילים בסגנון ימי הביניים.
הפסלים שבבניין פוסלו על ידי הפסל הנרי צ'ארלס פהר.
בחלקו האחורי של המבנה שולבה דלת מהמאה ה-17 שמקורה בכלא טות'היל פילדס בריידוול שעמד קודם לכן במקום.
אף שהסיטי של וסטמינסטר לא הייתה חלק ממחוז מידלסקס, המבנה שימש כמקום מושב מועצת מחוז מידלסקס ולאחר מכן כבניין עבור בתי המשפט של המחוז.
עם ההחלטה על הקמת בית המשפט העליון, בשנת 2005, הוחלט שהבניין ישמש כמשכנו של בית המשפט העליון והחל בשיפוצו על פי תוכניות של האדריכל נורמן פוסטר.
במסגרת תוכניות אלה הוחלט להסיר עיטורים רבים המצויים באולמות המשפט - החלטה שעוררה ביקורת, שכן מדובר בבניין שהוכרז כבניין בעל חשיבות אדריכלית שיש לשמרו.
בית הביל"ויים או בית אנטון איוב הוא בית באר בשכונת נווה עופר בתל אביב, בסמוך לנתיבי איילון.
הבית הוקם בשלהי המאה ה-18 או בראשית המאה ה-19, לא הרחק מהדרך מיפו לרמלה וירושלים.
במהלך המאה ה-19 רכש אותו אנטון איוב, מעשירי יפו, שבבעלותו היו פרדסים רבים, ולו מיוחס פיתוח זן תפוזי השמוטי.
המבנה נבנה בהדרגה, ומעת לעת נוספו בו עוד חדרים וכן קומה נוספת.
הבנייה המוקדמת פשוטה יחסית, וככל שנוספו אגפים וקומות, הוא כלל אלמנטים מפוארים ומורכבים יותר.
ככל בית באר, כולל המבנה באר, בריכת אגירה ומערכת השקיה לפרדסים שסבבו אותו.
הבאר עדיין קיימת, אך תעלות ההשקיה אינן קיימות עוד, וגם הבריכה נהרסה.
ב-1882 הגיעה לארץ ישראל קבוצה של 14 ביל"ויים.
הקבוצה שכרה את הבית, שהיה בדרך מיפו למקווה ישראל, בה עבדו.
הקבוצה כללה 13 גברים ושתי נשים, דאריה סרוט ופאני פרייזר, שהתגוררו בחדר נפרד.
אחד מהם, חיים חיסין, תיאר כך את הבית: "נכנסנו לאולם מרווח עם סיפון מקומר.
ליד הקירות ספות טורקיות רכות, מצופות קטיפה אדומה עם מלילות.
על שולחנות גבוהים וצרים – מנורות.
בצדדים ספסלים אחדים נמוכים מעשה מקלעת".
זאב דובנוב ציין כי הם "מתגוררים כאן בשני חדרים גדולים ב-16 רובל לחודש; מלבד זאת לרשותנו מרפסת גדולה, חדר וגן...".
ב-1964 הוכרז הבית כאתר עתיקות.
מדובר בהכרזה חריגה, שכן לפי חוק העתיקות, ניתן להכריז על מבנה שנבנה אחרי שנת 1700 כאתר עתיקות רק אם הוא בעל ערך היסטורי, ולפיכך נראה שנוכחותם של הביל"ויים במבנה היא שהביאה להכרזה.
בהמשך כללה אותו עיריית תל אביב-יפו ברשימת המבנים המיועדים לשימור.
חרף ההכרזות, סובל המבנה מהזנחה רבה, וחלקים רבים ממנו קרסו ונהרסו.
בדו"ח מבקר המדינה על הרשויות המקומיות לשנת 2005, שעסק בין היתר בשימור מבנים ואתרים, נמתחה ביקורת על התנהלות הרשויות הנוגעות בדבר.
בראשית המאה ה-21 הושלמה סלילת נתיבי איילון לכיוון חולון ובת ים, והקטע שבין מחלף חולון למחלף וולפסון נסלל בסמוך לבית.
לאחר סלילת הכביש התעורר הצורך להסיט את הנתיב הצפוני צפונה כדי לפנות מקום למסילת הרכבת תל אביב - בני-דרום.
חוות דעת של האדריכל אמנון בר אור שללה אפשרות להזיז את הבית ממקומו, מחשש שיקרוס, וכחלופה העבירה חברת נתיבי איילון את הנתיב במנהרה שאורכה 225 מטרים, ושמה "מנהרת הביל"ויים".
המבנה מיועד לשיקום ולשרת את הציבור וסביבו הוקם "פארק הבילויים" לרווחת תושבי שכונת נווה עופר.
שאלת מימון השיקום עודה פתוחה.
בית הדואר בווילהלמה הוא מבנה היסטורי, מראשוני הבתים במושבה הטמפלרית (היום מושב בני עטרות), אשר נבנה בשנת 1902.
זהו המבנה היחיד במושבה מבין מבני הציבור בעל קומה בודדה (אך עם עליית גג).
במבנה שכנה מזכירות המושבה ומוקד הנהלת החשבונות בה.
כמו כן, זה היה מרכז חלוקת דואר לבני המושבה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שכנו במבנה חיילים בריטיים אשר עשו בו שימוש.
לאחר קום המדינה והקמת מושב בני עטרות נוספה למבנה תוספת בנייה בחלקו הדרום מערבי.
כיום המבנה משמש עדיין כמרכז חלוקת דואר ובנוסף משמש כמועדון לחבר הוותיק.
בית הבובות היא סדרת מדע בדיוני אמריקאית.
הסדרה נוצרה על ידי ג'וס וידון ושודרה בפוקס בין השנים 2009–2010 למשך שתי עונות.
תקציב העונה השנייה ירד ב-40% בעקבות הירידה ברייטינג וזאת לאחר סכנת אי-חידוש לעונה שנייה, אך רשת פוקס חידשה את הסדרה ל-13 פרקים, והיוצרים החליטו לתת לצופים סוף סגור.
הסדרה עוקבת אחר מוסד סודי בשם "בית הבובות" הממוקם מתחת לאדמה בעיר לוס אנג'לס ומפעיל "בובות" – אנשים שתודעתם ואישיותם המקורית נמחקה והם מוטבעים באישיות חדשה על ידי מפעיליהם בבית הבובות שמשכירים את הבובות ללקוחות עשירים.
הטבעת האישיות החדשה היא זמנית עד מחיקתה על ידי מפעילי בית הבובות ובזמן ההטבעה הבובה מאמינה בכל ליבה שהיא באמת האדם המוטבע.
בחלקה הראשון של הסדרה מוצגות הבובות השונות והמשימות שלהן.
בין משימה ומשימה נוצר קשר בין הבובות.
קשר זה לא היה אמור להיווצר, כיוון שהבובות עוברות מחיקה מוחלטת של תודעתן.
ככל שהסדרה מתקדמת הצופים מגלים יותר על הטכנולוגיה של בית הבובות, ועל מידת מורכבותה.
עם שיפור הטכנולוגיה, היכולת להטמיע אישיות הולכת ונהיית קלה יותר.
היכולת הזאת מעלה סוגיות מוסריות על מוסד בית הבובות.
לקראת סיום העונה הראשונה הצופים למדים כי מטרת האנשים המפעילים אותה היא הרבה יותר אפלה מאשר לספק בובות שעשוע לעשירי העולם.
פרקי הסיום של עונות הראשונה והשנייה מתארים עולם דיסטופי, שנוצר עם השימוש בטכנולוגיה של בית הבובות.
אקו (אלייזה דושקו) – בובה שבה מתמקדת הסדרה.
ככל שהסדרה מתמשכת אנו לומדים שאקו היא בובה מיוחדת בעלת יכולת לשמור את האישיות השונות שהיא מוטבעת בהם, כמו כן אנו לומדים על חייה המקוריים ועל כך שאישיותה המקורית הייתה בעלת ידע חשוב וסודי על החברה שמפעילה את בית הבובות.
בויד לנגטון (הארי לניקס) – המפעיל של אקו שאחראי על ביטחונה במשך פעילותה בשטח, בעונה השנייה הופך לראש האבטחה בבית הבובות.
טופר ברינקס (פראן קראנץ') – המדען הראשי של בית הבובות, גאון וממציא ששיפר חלק גדול מטכנולוגיית ההטמעה של בית הבובות.
בהתחלה מתלהב מהטכנולוגיה, אך לאורך הסדרה מבין את המשמעויות האמיתיות שעומדות מאחוריה.
פול בלארד (טמואה פניקאט) – סוכן FBI שמנסה לאתר את בית הבובות, בעונה השנייה מצטרף לבית הבובות כחלק מהצוות והופך למפעיל של אקו.
מערכת היחסים ביניהם מורכבת מאוד.
ויקטור (אנוור ג'וקג') – בובה בבית הבובות.
פעמים רבות משמש עבור נשים כבן זוג.
סיארה (דיצ'ן לקמן) – בובה בבית הבובות.
עברה אונס על ידי גבר, שאחר כך הופך אותה לבובה, על מנת להמשיך לקיים איתה יחסי מין.
אדל דה-וויט (אוליביה ויליאמס) – המנהלת של בית הבובות.
בית הגפן הוא מרכז ערבי-יהודי לתרבות, חברה, נוער וספורט השוכן בשכונת ואדי ניסנאס בחיפה ומאוגד כעמותה עירונית רשומה.
המבנה הראשי של המרכז נבנה בסוף המאה ה-19, בפינת רחוב הגפן של היום ודרך ההר (שדרות הציונות של היום), שחיברה בין שכונות העיר התחתית לכרמל.
בשנת 1910 נפתח במבנה מלון "הרצליה", שהוקם על ידי משפחת הלוי-אפשטיין אשר עברה מיפו לחיפה.
הקומה השנייה של המבנה שימשה למגורי אורחי המלון, חדר הסבה וחדר אוכל.
בקומה הראשונה התגוררו בני המשפחה וכן שימשה לשירותי המלון.
בחצר המבנה היו עצי פרי, גן ירק ובור מים לאגירת מי גשמים.
מלון זה היה המלון הראשון בבעלות יהודית שהיה ברמה אירופאית שהוקם בחיפה.
המזון שהוגש בו היה כשר.
בשנת 1915, בעת מלחמת העולם הראשונה, המלון הוחרם על ידי השלטון העות'מאני כדי לשכן בו את קציני המטה העות'מאני-גרמני.
משפחת לוי-אפשטיין נדרשה לפנות את המלון תוך 48 שעות תוך השארת כל רכושה במלון.
עם התחלת המנדט הבריטי, עבר מלון הרצליה למבנה ברחוב אלנבי 7.
בתקופת המנדט הבריטי, ובשנים הראשונות של מדינת ישראל שכן במבנה בית ספר עממי לילדי הסביבה.
המבנה הוא בית אבן דו-קומתי, בעל צורת צלב וחלונות מקושתים שמעליהם חלונות עגולים קטנים.
המבנה מחופה בגג רעפים שלו מספר גמלונים.
בשנת 1963, בתקופתו של ראש העיר אבא חושי ובעידודו, הפך המבנה למרכז יהודי-ערבי שמטרתו לקדם סובלנות ודו-קיום של בני הדתות השונות בחיפה.
המרכז הוקם על ידי פרופ' יעקב מלכין.
במהלך השנים צורפו שני מבנים נוספים למרכז היהודי-ערבי בנוסף למבנה ברחוב הגפן 2. מעברו השני של הכביש נמצאת הספרייה לילדים ע"ש קלור שנבנתה בתחילת המאה ה-20 כבית מגורים.
במבנה שכנו בית חולים ממשלתי ובתי ספר עד שצורף לבית הגפן.
כמו כן, הבניין שבו ממוקם האולם משמש את משרדי תיאטרון אל כארמה והוא עיקר השימוש בו.
בבית הגפן מתקיימים סדנאות ומפגשים, תערוכות, ימי עיון וכנסים.
המקום משמש גם מרכז קהילתי לנוער ולמבוגרים.
המרכז פועל כעמותה הממומנת על ידי עיריית חיפה באמצעות הקרן לחיפה, משרד החינוך התרבות והספורט ותורמים.
המרכז שותף לפסטיבל החג של החגים, שבמסגרתו מתקיימות בו תערוכות.
מסלול האמנות המתקיים בפסטיבל יוצא מגלריית בית הגפן אל רחובות שכונת ואדי ניסנאס.
"תיאטרון אל-כארמה" נוסד בשנת 1968 ומפיק הצגות בשפה הערבית כולל מחזאות מקורית.
בין במאי התיאטרון נמנה גם השחקן והבמאי סלים דאו שניהל את התיאטרון בשנים 1986 - 1998. לפניו ניהל את התיאטרון מחמוד סובאח (משפרעם).
אחריו מאז 1998 כיהן קאסם שעבאן משעב שסיים תפקידו באוקטובר 2011. החל משנת 2012 המנהל החדש הוא ראיד נסרללה.
חלק מעובדי המרכז משמשים מנחים במפגשים שהוא מקיים.
כמו כן, המנחים אחראים למפגשי ילדים יהודים מוסלמים ונוצרים בבתי הספר בחיפה.
יש בו גם מנחים העובדים עם המרכז הרוחני של הדת הבהאית ומסייעים בהנחיית המטיילים בגנים הבהאים.
בית הַבְרָאָה הוא מוסד שנועד לשהייה הן לצורך מנוחה ונופש לאנשים בריאים והן להתחזקות והחלמה לאחר מחלה, תאונה או ניתוח, וכן ליולדות הבאות להינפש ולהתחזק לאחר הלידה.
בשנים עברו, יציאה לבית הבראה הייתה במקרים רבים ההזדמנות היחידה של שכירים דלי-אמצעים להחליף אוויר וליהנות מתזונה טובה במחירים נמוכים.
בתי הבראה נבנו באזורים כפריים, סמוך לים, לאגם או בהרים, כדי לאפשר לאנשי העיר להפיק תועלת מאוויר צח ומנופים פתוחים.
יש להבדיל בין סנטוריום, שנועד בעיקר לחולי שחפת במאות הקודמות (לפני גילוי הפניצילין), לבין בתי הבראה, שתכליתם אינה ריפוי אלא התאוששות למי שכבר נחלצו ממחלתם.
מוסד שיש בו דמיון לבית ההבראה מבחינת התכלית, אם כי לא במעמד החברתי הפוקד אותו, הוא הספא (מרחצאות).
בעבר היו אלה אתרי נופש מקובלים על אנשי החברה הגבוהה ובעלי הממון, שמטרת שהייתם בהם הייתה חברתית - להיראות במקומות הנכונים עם האנשים הנכונים - ולאו דווקא לצורכי ריפוי.
אתרי מרפא כאלה מרבים להופיע בספרות המאה ה-19, אצל סופרים כמו ג'יין אוסטין, תומאס מאן ואחרים.
הספא המקורי קרוי על שם עיר המרחצאות ספא שבבלגיה, שהמעיינות החמים שלה שימשו כבר במאה ה-14 למטרות ריפוי.
כיום מתייחס מונח זה למכוני בריאות, שאינם קשורים בהכרח למעיינות מרפא.
בישראל קיימים אתרי מרפא ומרחצאות בים המלח, בחמי טבריה, בחמת גדר ובחמי יואב.
היסטוריה של בתי הבראה בישראל
הסתדרות העובדים הכללית ביקשה להיטיב עם החברים בה ולאפשר לעובדים יציאה להבראה במוסדותיה.
מפאת מיעוט המקומות, נאלצו העובדים להמתין בתור עד לקבלת האישור, ולא תמיד זכה העובד לצאת להבראה בתקופת החופשה שאושרה לו במקום העבודה.
במקרים רבים יצאו בני זוג לחופשות במקומות ובזמנים שונים, כל אחד לפי מועד חופשתו והאישור שניתן לו.
ההיבט החברתי תפס מקום חשוב ביציאה לבתי הבראה, בעיקר משום שהנופשים נדרשו להעסיק את עצמם בשעות שבין הארוחות, שלא היו בהן הפעלות, בריכות שחייה, מגרשי ספורט או יציאות לטיולים בשטח.
אנשים קראו בספרים, שיחקו משחקי קופסה, שוחחו ביניהם.
שבתי טבת, סופר "הארץ", שיבח בכתבה מיולי 1959 גם את אידיאל קיבוץ הגלויות שגילה בבית ההבראה ברוח מדיניות הממשלה: "הדבר היותר נפלא בבית ההבראה הוא הערב העדתי.
בפעם הראשונה הייתי עם יוצאי מרוקו, תוניס, טריפולי, עיראק, תימן, פולין, רומניה, גרמניה, רוסיה וארצות אחרות.
ראיתי ציבור כזה אוכל משולחן אחד, משחק יחד באותם משחקים, שר בציבור אחד אותם שירים ומבלה בצוותא בערבים".
בתקופה של קשיי תקציב למימון בתי חולים, הקימה קופת חולים של ההסתדרות בתי הבראה מפוארים (במושגי אותן שנים) במקומות שונים בארץ, בהם ארזה במוצא, (ב-1920 – ראשון בתי ההבראה בארץ) "בוסל" בצפת ובית ההבראה של "מבטחים" בזכרון יעקב.
האדריכלים זאב ויעקב רכטר בנו, עם שותפם משה זרחי, ארבעה בתי הבראה, שהצלחת הראשון בהם, במעלה החמישה, הביאה לקשר הממושך שלהם עם ההסתדרות.
בשנת 1961 נבנה "בית שפרינצק" בנצרת, ב-1962 "בית בוסל" בצפת וב-1966 "מבטחים" בזכרון יעקב, רבים מבתי הבראה אלה ואחרים משמשים כיום לצרכים שונים, או שנסגרו וממתינים לאישורי הריסה ובנייה מחדש.
בין המוסדות שהצטיינו באדריכלות ייחודית ומרשימה, ספינת הדגל של ההבראה ההסתדרותית, "מבטחים", שהוסב בשנים האחרונות למלון יוקרתי, אלמא, המתמקד באמנות פלסטית ובמוזיקה.
עם הזמן החלו בתי ההבראה להתאים עצמם לחופשות זוגיות, ולבסוף גם לצרף ילדים לחופשות משפחתיות.
במשך הזמן נפתחו בתי הבראה במגמות ייחודיות, מעבר למנוחה ותזונה בלבד – במושבה בת שלמה דגלו בשיטות הבראה טבעוניות ואלטרנטיביות שהקדימו את זמנן וכך גם ב"מצפה הימים" שליד צפת.
במושב אמירים הצמחוני מקבלים נופשים ללינה ולארוחות צמחוניות-טבעוניות בלבד, ובית ישע בגבעת ברנר נוסד ופעל שנים רבות כבית הבראה צמחוני, כדרישת השותפות להקמתו, לאה ברלין וישע סמפטר.
כבר בשנות ה-30 התחילו להופיע בתי הבראה בקיבוצים, שמצבם הכלכלי היה קשה על פי רוב.
כפי שאומר החבר אהרוני מן ההסתדרות לחברה לאה ברמן, בספרו של משה שמיר, "יונה מחצר זרה", עמ' 83–84:
וכך, לאחר שהתגברו על הסתייגויות החברים מעבודת שירות, שאיננה יאה לפועל אמיתי לפי עקרונות הסוציאליזם, החלו במימוש הרעיון, ולאה ברמן, הלא היא לאה ברלין, הקימה עם חברתה שלי שטיינר, הלא היא המשוררת ישע סמפטר, את "בית ישע" הצמחוני בגבעת ברנר.
בתי הבראה הלכו ונבנו בקיבוצים רבים, בהם כפר גלעדי ואיילת השחר בגליל העליון, קריית ענבים ומעלה החמישה באזור ירושלים, בית אורן, ניר עציון ונווה ים באזור חיפה, שפיים בשרון, עין גדי ליד ים המלח ועוד.
בשנות ה-50, בתקופת הצנע, בלט יתרונם של הקיבוצים, שיכלו להזין ללא קושי וללא פיקוח ממשי את אורחיהם במותרות של ביצים, חלב, שמנת וירקות, שלא עמדו לרשות בתי ההבראה בערים.
השיר "החופש בבית הבראה" שכתב חיים חפר והלחין מל קלר, מספר על שני אנשים בשם ד"ר אביבי ושולה, שהשאירו את בני זוגם מאחור ובשיר עצמו מנסה להתחיל ד"ר אביבי עם שולה והיא מתרצת מדוע היא אינה יכולה לענות לחיזוריו.
השיר בוצע במקור על ידי אורי זוהר ואילנה רובינא, ובהמשך בצעה רובינא את השיר עם אריק איינשטיין ועם שמעון ישראלי.
איינשטיין עצמו ביצע את השיר גם עם יהודית רביץ.
ביצוע נוסף הוא של יונה אליאן וששי קשת במסגרת המופע הזוגי הראשון שלהם.
בית הדואר האוסטרי (בלשון בני התקופה: "הפוסטה האוסטרית") היה אחד ממספר בתי דואר בינלאומיים שפעלו בירושלים בתקופה העות'מאנית, וסיפק לתושבי העיר את שירות הדואר של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
הבניין ממוקם בין הרובע הארמני לרובע הנוצרי, בכיכר עומר אבן אל ח'טאב הסמוכה לשער יפו למול מצודת העיר בעיר העתיקה ירושלים.
שירות הדואר האוסטרי היה שירות הדואר הראשון של מעצמה זרה בארץ ישראל ונודע ביעילותו.
שירות הדואר האוסטרי היה שירות הדואר הראשון של מעצמה זרה שקיבל רישיון הפעלה בעקבות הטנזימאט (הרפורמה בשלטון האימפריה העות'מאנית).
עד להקמתו היה הדואר העות'מאני שירות הדואר היחיד להעברת מכתבים לירושלים, בנוסף ליוזמות פרטיות.
שירותים אלה נחשבו לא יעילים, ודברי הדואר הגיעו ליעדם לאחר זמן רב, ולעיתים רבות אבדו.
כלכלת ירושלים בכלל וכלכלת היישוב היהודי בפרט הייתה תלויה בשירותי הדואר עם אירופה ובאמצעותו הועברו גם כספי החלוקה שקיימו את היישוב היהודי, ומכאן חשיבותו הרבה לציבור זה.
שרותי הדואר האוסטרי החלו לפעול בירושלים ב-1846 כשירות בלדרות וחלוקת מכתבים שהופעל על ידי ר' מאיר שיינבויים מכולל הו"ד שחילק בירושלים את דברי הדואר שהובאו לארץ ישראל דרך ביירות.
שירות זה פעל עד 1856 וחודש ב-1859 כשירות דואר רשמי, לאחר ביקור פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה והשלמת סלילת דרך העגלות מיפו לירושלים שאיפשרה הובלת דברי הדואר בספינות סוכנות הספנות האוסטרית של חברת "לויד" מטריאסטה לנמל יפו, משם הועברו לירושלים בדיליז'נסים.
החל משנת 1864 נעשה שימוש בבולי דואר אוסטריים, נושאי דמותו של פרנץ יוזף ומשנת 1886 נעשה שימוש בבולים אלה כאשר הערך צוין במטבע העות'מאני.
האניות מטריאסטה הגיעו לחופי הארץ פעם בשבוע-שבועיים וזמן הגעת הדואר מיפו לירושלים היה בין 12 שעות (בראשית התקופה) ל-7 שעות (עם שיפור הדרכים).
מרכבות הדואר החליפו סוסים בשער הגיא וכך השיגו יתרון גם מול הדואר הרשמי (שהופעל בשיתוף בריטניה), שהובל החל מ-1891 ברכבת.
סניף בית הדואר נתן שירותי דואר שכללו מסירת דברי דואר, משלוח מכתבים רגילים, מכתבים רשומים וחבילות, וכן העברות כספים.
בתחילה היה בית הדואר סגור ביום א', אך משרבו לקוחותיו היהודים, עקב אמינותו, מונה פקיד יהודי שיטפל בדברי דואר ביום א', כדי למנוע עיכוב של יומיים (שבת וראשון) במסירת הדואר.
המבנה ברחבת שער יפו, מול המצודה, הוקם בשנת 1870 על ידי הקבלן ואיש העסקים הארמני יאקופ מורדיאן, שלימים מונה כסגן הקונסול האוסטרי ושינה את שמו ליעקב פאסקאל.
בית הדואר פעל בקומה הראשונה, ומורדיאן ומשפחתו התגוררו בקומה השנייה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הורה השלטון העות'מאני על סגירת בתי הדואר הזרים ב-30 בספטמבר 1914. בתקופת המנדט הבריטי הפכו משרדי הדואר האוסטרי לסניף של הבנק האיטלקי "בנקו די רומא".
בית הגמלים או בית שמואל לוי הוא בית מגורים ברחוב נחלת בנימין 13 בתל אביב, המעוטר באריחי קרמיקה שיוצרו בבצלאל, ועליהם איורים המאפיינים את אסכולת ארץ ישראל שרווחה באותה העת, כגון רועי צאן ואורחות גמלים, שהעניקו לבית את שמו.
המבנה כולל אלמנטים נוספים האופייניים לסגנון האקלקטי, כגון תבליטים מעוטרים, מעקות מסוגננים וחלונות בעלי סיומת בצורת קשת.
הבניין נבנה בשנת תרפ"ו (1926) על פי תכנונו של האדריכל דב הרשקוביץ.
בעלי הבניין היו פורטונה ושמואל לוי שהגיעו ארצה מפלובדיב שבבולגריה.
לוי התפרנס ממחצבת חצץ שניהל באזור הר-טוב.
לזוג לוי היו שני ילדים ויחד איתם גרו בבית גם הוריו של שמואל.
הרשקוביץ בנה את הבניין בצורת האות ח, עם פתח בחזית אשר שימש קיצור דרך להולכי רגל מרחוב נחלת בנימין לרחוב אלנבי וממנו לרחוב בלפור.
הרשקוביץ קרא לכך פסאז', וכיאה לו נפתחו חנויות משני צידיו וזכה לשם "פסז' לוי".
לבניין שלוש קומות וגג שטוח.
קומת הקרקע משמשת למסחר, כמרבית הבתים ברחוב, והיא מופרדת בכרכוב משתי הקומות העליונות, שבהן דירות למגורים.
בשתי הקומות העליונות שבחזית, הפונה לרחוב נחלת בנימין, ישנם שני אגפים בולטים סימטריים.
בכל אחד מהם נקבע חלון מלבני (בקומה השנייה), מעליו תמונה באריחי קרמיקה ומעליה (בקומה השלישית) חלון בעל סיומת מעוגלת; אלה יוצרים בכל צד יחידה חזיתית אחת, שקצה הגג בה מודגש על ידי בָּלוּסטרָדות (מעקות עמודים).
פנימה מן היחידות החזיתיות ישנן שתי מרפסות בעלות מעקה ברזל מסוגנן, וביניהן, מעל הכניסה הראשית, משובצת תמונת קרמיקה מלבנית מוארכת.
עבודות הקרמיקה הבולטות מתוצרת "בצלאל" (בעיצובו של זאב רבן, שאחרות כמותן עיטרו בשנות ה-20 את בתיה של תל אביב הקטנה), מעניקות לבית צביון מזרחי.
באריחי קרמיקה שנקבעו משני צדי החזית מצוירות תמונות זהות של רועה צאן בסגנון הצלליות הבצלאלי נוסח ליליֶין או רַבָּן, עם אורנמנטיקה מזרחית כעיטור משני.
במרכז החזית, מעל הכניסה הראשית, קבוע האריח המרכזי, ועליו כתובת הבניין: "בית לוי – תרפ"ו" (שם בעל הבית ושנת הבנייה).
משני צדיו מונחים באופן סימטרי אריחי קרמיקה שעליהם מצוירת אורחת גמלים וחמורים, המעוטרת בדגם של רימונים.
בעורפו של הבניין היה במקור מגרש ריק, אולם כבר בשנת 1931 הוקם בו מבנה שקיבל את הכתובת אלנבי 74 וכיוון שבכך נחסם המעבר, נסגר גם המעבר בחזית בית הגמלים והפך לחנות נוספת.
לוי מכר את הבניין בשנת 1933 ליעקב אברמוביץ וב-1936 נמכר שוב לאריה מסינג.
את הנכס רכשה ברגו מקבוצת ברגו הון השקעות בע"מ, חברה יזמית המתכוונת לבצע שימור מקיף למבנה.
בית הבונים החופשיים היה גורד שחקים ששכן בצומת הרחובות ו בשיקגו, אילינוי, ארצות הברית.
הבניין התנשא לגובה של 92 מטרים והיה בעל 22 קומות.
הוא תוכנן על ידי משרד האדריכלים ונבנה בין השנים 1891–1892. הבניין הפך לגבוה ביותר בשיקגו בשנת 1895 עם הסרת מגדל השעון של בניין מועצת הסחר (Chicago Board of Trade Building).
הבניין נהרס בשנת 1939 לטובת הקמת רכבת תחתית ברחוב סטייט.
במרכז הבניין הייתה חצר פנימית שהייתה מוקפת בתשע קומות של חנויות, מעליהן קומות משרדים וחדרי ישיבות לאנשי ארגון הבונים החופשיים בחלקו העליון.
חדרי ישיבות אלו שימשו גם כתיאטראות.
אולם, המעליות בו הוכחו כבלתי יעילות לשימוש המוני.
תקנות הבנייה לגובה בשיקגו, שנחקקו בשנת 1892, לא אפשרו לגורדי השחקים שתוכננו בעיר לחרוג מגובהו של בית הבונים החופשיים.
תקנות אלו שונו רק בשנות העשרים של המאה ה-20.
בית הבובות הוא רומן מאת קָ.
צֶטְניק 135633, שם העט של יחיאל די-נור, שראה אור בהוצאת דביר ב-1953. זהו ספרו השני של דינור לאחר המלחמה, אחרי "סלמנדרה" (1945).
הרומן מתאר את סיפורה של "חטיבת השמחה" - יחידה שהורכבה מנשים יהודיות צעירות במחנות הריכוז הגרמניים שנכלאו במחנות על מנת לספק שירותי מין לחיילים הנאצים כחלק ממערך של בתי בושת במחנות הריכוז של גרמניה הנאצית.
דינור לא היה שלם עם פרסום הספר ושקל לגנוז אותו.
הוא שרף פעמיים את כתב היד עד שהוציא אותו לאור.
הספר זיכה את מחברו בפרס קוגל לספרות הזוכה במענק מיוחד לשנת 1953.
דניאלה פרלשניק, נערה זהובת־שיער מעיר החרושת "קונגרסיה" בפולין, הייתה תלמידה בת 14 שיצאה לטיול בית ספר לקרקוב, בפעם הראשונה בחייה.
היה זה בסוף אוגוסט 1939, ימים ספורים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1 בספטמבר.
היא תכננה לנצל את ההזדמנות ולהגיע ל"מטרופולי", לבקר את אחיה הגדול, הארי, שעסוק בהכנות לעלייתו לארץ ישראל.
הרכבת נעצרה פתאום בתחנת העיירה יאבלובה.
הגרמנים הבהילו את כל יהודי העיירה אל רחבת השוק והתלמידות התפזרו ואבדו זו את זו.
בכיכר השוק נערך טבח והתלמידות נורו למוות.
לאחר שירד הלילה, קמה דניאלה מבין הירויים ורצה ליער.
היא רצה עם חברתה, רישה, ורק ביער יאבלובה ראתה שחברתה מדממת.
מתוך היער רצה אל בקתות האיכרים כדי לבקש עזרה:
רק פולני אחד זקן ריחם עליה.
הוא שלח אותה אל סדנתו של פחח, שסיכן את חייו ויצא לעזור לנערה היהודיה המתבוססת בדמה בחורשה.
דניאלה צעדה על הכביש בדרך לקראקוב.
היא נותרה תקועה שם בזמן המלחמה וחיה במשך שנתיים בגטו קרקוב.
מקראקוב הוברחה דניאלה למחוז "מטרופולי", לרובע היהודים 3, שם היא עובדת בסנדלריה בגטו בפרימת בגדים וגרה ב"נקודה" בבית הלר, לשם הוביל אותה וואֶווקה הסנדלר.
וואֶווקה הוא המנהל הטכני של הסנדלריה, והוא שהציל אותה ממשלוח של "מועצת היהודים".
בנו, טאֶדאֶק, עזב את הגטו ונתפס.
הוא אהב את דניאלה והיה ידיד נפשה.
הוא שוּלח אל מחנה עבודה בנידרוואלדן.
הארי, אחיה הגדול של דניאלה, נלקח למחנה עבודה מבית המלאכה לחייטים של שוואכר ברובע היהודים 1. לאחר מכן שוּלח ממחנה סאקראוּ למחנה עבודה בנידרוואלדן, שם הפך ל"רופא" (או סאניטר) המחנה.
סאניה, אהובתו, עובדת בבית מלאכה.
בגטו מסתובב הילד שלאַמאֶק, שאביו נשלח ב"טראנספורט" למחנה ההשמדה והותיר אותו לטפל באמו החולה.
כאשר הלך אביו אל דירתו לבקש מהגרמנים שירשו לו להוציא בשביל ילדו מיטה ושמיכה, צרבו לו בברזל מלובן במצחו – "JUDE", ובחזהו – "!HEIL HITLER".
לאחר שהניחו לו להימלט, הוליכה אותו אשתו לחצר בו מתגוררת דניאלה.
לאחר שסדרני "מועצת היהודים" השליכו מהחלון את ארון הספרים של גברת הלר לטובת פינוי מקום למשפחה נוספת, אסף שלאמאק את דפי הספרים וסידר מהם משכב לאביו, ששכב בלכלוך:
על המדרגות בתוך בית התמחוי של "מועצת היהודים" ישבו פעם דניאלה והארי, לפני שנלקח למחנה העבודה.
גשם שוטף ירד על כיכר בית התמחוי: "ממקום חלוקת־המרק הוליכו שלושה ילדים את אמם המתעלפת...ואולם את הסיר הריק לא הוציאה מבין אצבעותיה הקפוצות.
הילדים הוליכוהּ כשהם מייללים: 'אמא!..
איש לא הפנה את ראשו להביט אליהם".
הילדים הובילו אותה אל קיר הבית.
הארי הבחין באשה ש"גשם־הזעף סחף קווצת־שיער מראשה אל פניה" ופתאום נזכר מתי ראה אותה קודם לכן.
היה זה אחרי "אקציה" גדולה בגטו:
"אצל הרכבת עדיין היו הגרמנים מטעינים את החטופים אל תוך הקרונות, ואילו בגטו התחילו כבר הנחבאים יוצאים מן החורים, מהם כדי שלא להיחנק שם, ומהם כדי להיוודע מי ממשפחתם נלקח.
הם רצו והאימה ניבטת מעיניהם...עדיין עלולים הגרמנים לחזור אל הגיטו, אם יראו שנותר עוד מקום בקרונות".
אותה אשה זחלה מתוך בור באדמה שהיה מוסווה בענפים וגרוטאות ובו שכבו ילדיה: "היא עמדה בקצה של תלולית, והביטה למטה, אל פסי־הרכבת.
כשהקרונות החלו זזים, ספקה את כפיה ומלמלה בדביקות: 'השבח לאֵל שמוליכים אותם סוף־סוף!'".
לילה אחד פושט הגסטפו על הגטו, בליווי אנשי "מועצת היהודים" ובראשם מוניאק מאטרוז, ואלה מבצעים "אקציה של נערות", במהלכה נלקחות ארבע מחמש הנערות הגרות ב"נקודה" - דניאלה, פאלה, חנה וצביה.
הנערות נלקחות אל ה"דוּלאג" (דוּרכגאַנגס־לאַגאֵר – מחנה מעבר), ומשם מורדות הן לאחר מכן אל הככר המוקפת גסטאפו ו"שוּפּוֹ" (שוּץ-פּוֹליציי – משטרת הביטחון).
הנערות מוצעדות, שש בשורה, לכיוון הרכבת:
הנערות מגיעות אל תחנת הרכבת:
הנערות מוּרדות מן הרכבת אל שטח שומם ומוצעדות אל מחנה.
על השער כתוב בגרמנית גותית: , ובצד – .
מימין נראים צריפים אפורים, אולם מעבר לכיכר רחבת הידיים נראה מחנה בעל מראה שונה לגמרי:
לפתע נשמע צלצול של גונג:
הנערות מוכנסות בקבוצות של 50 אל "בלוק־השירות", שם יושבות אל שולחן ארוך פקידות שעל זרועותיהן סרטים שעליהם כתוב "פלוגת־השירות", ורושמות את פרטיהן של הנערות.
בעומק הבלוק יושבת רופאת המחנה הסלובקית, שצלב אדום על שרוולה.
סמוך אליה "ניצבת אשה בעלת פנים גבריים", אלזה.
ידיה משולבות על חזה, ואחת מהן אוחזת בשוט עבה.
היא לבושה מכנסי־רוכבים ומגפיים גבוהים מצוחצחים ועל שרוולה סרט שעליו רקומות אותיות אדומות: "קאליפאקטורית ראשית".
לאורך הקירות ניצבות קאליפאקטוריות אוחזות באלות:
הרופאה והקאליפאקטורית הראשית חורצות את גורלן של הנערות.
לאחר שתפסה את דניאלה מסתירה בידה משכיון ובו תצלומים של בני משפחתה, אלזה שולחת את דניאלה לפלוגת־העבודה: "הקאליפאקטורית הראשית הוציאה את היד האוחזת במגלב...ובתנועת קשת רחבה...הנחיתה את המגלב...על גופה העירום של דניאלה".
לאחר מכן מוחזרות הנערות אל "בלוק־הכינוס הזמני", שם מופרדת דניאלה מפאלה.
דניאלה נשלחת ל"אגף־העבודה" ואילו פאלה ל"אגף־החדווה".
דניאלה מגיעה לבלוק 29, מקום משכנה החדש:
דניאלה פוגשת בבלוק את האסירה ראֶניה זיידנר, שמכנה את "אגף־החדווה" בצדו השני של המחנה, "בית הבובות".
גם האחיות מטשאבין מופרדות זו מזו: חנה לאגף העבודה ואילו צביה לאגף החדווה.
שני אגפי המחנה מופרדים בשתי גדרות תיל ובאמצע משתרעת רחבת־ההריגה, בה מתבצע "הטיהור הפומבי":
האנטשל, משגיח העבודה הגרמני, משמיע פקודה להרים את מסילות הברזל, המוברגות אל אדני־עץ עבים, המשוקעים עמוק באדמה בשל משקל הקרוניות עמוסות האבנים המוסעות עליהם.
אולם פסי הברזל אינם זזים:
ברחבת־המיפקד של ה"באוּ־שטאֶלאֶ" ("מקום העבודה") ניצבות הנערות ערומות לסקירתן על ידי יאַגֵה, מפקדת המחנה הבלונדית, המכונה "החיה הצהובה".
יאגה היא אהובתו של מפקד מחנה־העבודה הסמוך בנידרוואלדן והיא נוסעת אליו כל כמה ימים כדי "להשׂביע את יקוד תאוותה".
היא בוחנת את דניאלה ומעבירה אותה ל"אגף־החדווה".
ב"מכון להיגיינה ומחקר מדעי" של "אגף החדווה" עוברת דניאלה עיקור כפוי בתוך כלוב.
בשורת הכלובים בבלוק כלואות נערות שעוברות ניסויים של הזרעה מלאכותית, הפריית תאומים, הפלות טבעיות ולידות מוקדמות.
בטור הכלובים שממול כלואות נערות שעוברות ניסויים כירורגיים: "מתוך גופן נעקרו איברים נשיים שונים ובמקומם ניטעו איברים מלאכותיים; בגופן נבדקו ונוּסוּ טבליות־רעל לסוגיהן, שחברות רוקחים גרמניות שלחוּן לרופא הראשי, לשם בחינתן וניסוין בבני־אדם חיים".
על הקיר בכל בלוק של "אגף החדווה" מוצב שלט: .
מדי יום בשעה 14:00 מגיעים למחנה אנשי צבא גרמנים העומדים לצאת לחזית הרוסית, כדי "להשתעשע בנערות של 'בית הבובות'".
הנערות חייבות להשׂביע את רצונם.
אם הם אינם מרוצים, באפשרותם להודיע על כך בלשכת הפקידות בצאתם ולמסור את "מספר־החזה" של הנערה ששכבו איתה.
נערה שמקבלת שלוש "הודעות" כאלו, מוצאת לרחבת־ההריגה לטקס "טיהור החטאים" המבוצע על ידי אלזה, המשגיחה במחנה הנשים.
אלזה היא גרמניה מדיסלדורף, העונדת משולש-פושעים ירוק, המעיד על כך שנידונה למאסר עולם.
עם הקמת המחנה, הוצאה מבית הסוהר כדי לשמש בתפקידה הנוכחי.
בטקס ה"טיהור", קושרות הקאליפאקטוריות את ידיהן ורגליהן של הנערות הערומות אל כיסאות.
כאשר אלזה מצליפה על גבה של אחת הקאליפאקטוריות, הן מתחילות להכות את הנערות באלותיהן.
לאחר "טיהור" הנערות, גופותיהן מושלכות על המשאית ונלקחות למשרפה.
עם הגיעה אל "אגף החדווה", החליטה פאלה למצוא דרך לחמוק ממרותה של אלזה.
בהשקיפה בעד החלון על אנשי הצבא הגרמנים הקרבים אל המחנה, היא מבחינה כי יאגה, מפקדת המחנה, הולכת שלובת-זרוע עם אחד הקצינים.
בהיכנסו אל הבלוק, פאלה לוכדת את תשומת לבו ומפתה אותו אל מיטתה.
בזמן "שירות השעשועים", היא מבקשת ממנו לסייע לה לעבוד כעוזרת בביתו של אחד הגרמנים במחנה.
הקצין יוצא ישר לביתה של יאגה וזו מקבלת אותה כמשרתת.
פאלה הופכת לאשת סודה של יאגה.
מדי בוקר מגיעה פאלה לבלוק של דניאלה ומסייעת לה בסידור המיטה הקפדני.
בבלוק מתוודעת דניאלה אל ציפורה שאפראן, שמזהה אותה כאחותו של הארי.
היא מספרת לה כי "הגרמנים המופקדים על המחנות שבסביבה, תובעים שתישלחנה להם נערות מ'בית־הבובות', כיוון שאינם יכולים לנטוש את המחנות ללא שמירה".
ציפורה מספרת לה כי אלה מחנות עבודה ליהודים ושרוב הנערות הנשלחות אליהם חוזרות מהם עם "הודעה" או שאינן חוזרות כלל.
דניאלה מאמינה כי הארי נמצא באחד המחנות הללו ומחליטה לנסות לחפש אותו.
יום אחד מספרת פאלה לדניאלה שיאגה אמורה לנסוע למחרת יחד עם כמה נערות שנשלחות למחנה העבודה בנידרוואלדן, וזאת למקרה שתחליט לנסוע לשם כדי לחפש את הארי.
היא מבטיחה שתסתכן ותשכנע את יאגה לקרוע את ה"הודעה", במקרה שדניאלה תקבל כזו.
ליד הדלת של צריף־המתים חונה משאית נהוגה בידי איש אס אס, שמבחין בהארי המציץ מאחורי שער הבלוק ומצווה עליו להעמיס את הגופות על המשאית, שכבר הייתה עמוסה בגופות ממחנות אחרים:
בעוד הארי מטעין את המשאית בגופות מכריו המתים, מגיעה מכונית אל המחנה, ממנה יורדת יאגה.
נהג האס אס שב אל המשאית שיכור.
הארי אומר לו כי נותרה עוד גופה אחת בצריף המתים, וסופג אגרוף חזק בפניו.
המשאית נוסעת אל מחוץ למחנה, אולם הארי עדיין שומע באזניו את טרטור המנוע שלה.
בכוחותיו הדלים הוא גורר עצמו אל שער הבלוק האפל.
הוא מדמה את הבלוק אל אותה משאית מתים נוסעת.
מעבר למחיצת המטבח, עורכים הגרמנים "הילולת־שכרון פרועה".
הוא חש שהפך ל"מוזלמן רוחני":
דרך דלת המטבח מתקרבת אליו יאגה: "הוא עמד ותהה.
כל המוזלמנים עומדים ומביטים ככה.
אינם בורחים...המוזלמן עומד על מקום אחד ועיניו בוהות".
בפתח המטבח מופיע זיגפריד, איש האס אס.
יאגה השיכורה מתחננת לפניו שייקח איתו את הארי.
שניהם מושכים אותו דרך המטבח ובמעלה המדרגות אל מעונות הגרמנים: "הכל טובל באור צהוב סמיך.
בקבוקים – מוּרקים...הפוכים ומושלכים – מתגלגלים על הרצפה בין גופים מתפלשים של גברים ונשים ערומים המיבבים בשכרותם...
למטה – בלוק־האסירים; למעלה – חדרי־הס.ס.
בלוק־האסירים הוא כמרתף־יינות מתחת למעונות־הגרמנים".
הארי מתעורר כאשר הוא מוטל על הרצפה.
ליד ראשו עומד מפקד המחנה, שמצווה על זיגפריד להחזיר אותו לבלוק, שם הארי מנסה לשחזר את שאירע לו:
ב"אגף החדווה", בבלוק המחראה, נאבקת דניאלה בפאלה, המנסה למנוע ממנה לצעוד לכיוון האגם ולחשוף עצמה לעיני השומרים במגדלי השמירה.
דניאלה בת ה-17 מגישה לה את מחברתה והמשכיון שלה ומבקשת ממנה להעביר אותם לאחיה בנידרוואלדן.
בקשתה נשמעת לפאלה מגוחכת ומרגיזה.
היא חוטפת אותם מידיה ורצה לפנים המחראה כדי להשליך אותם לאחד החורים, אולם מחליטה להשליך אותם הרחק לפינת הבלוק.
כשהיא חוזרת לפתח המחראה, דניאלה כבר איננה.
מקור הסיפור של קצטניק אינו ברור.
יש הטוענים כי העלילה מבוססת על יומן של נערה יהודייה מפולין שנתפסה על ידי הנאצים בגיל 14, נשלחה למחנה ריכוז ואולצה לעסוק בזנות.
אולם, יומן זה לא נמצא מעולם ולא קיימת עדות או הוכחה לקיומו.
אחרים טוענים, והסופר רומז לכך בספרו הבא "שיוויתי", שהספר מבוסס על עברה האמיתי של אחותו הצעירה של קצטניק (הספר עוסק באחותו של גיבורו הראשי של קצטניק, "הארי פרלשניק").
בין השנים 1942 עד 1945, אושוויץ ותשעה מחנות השמדה נוספים כללו בתוכם יחידות אונס ("יחידות עונג", בגרמנית: פרוידנאבטיילונג).
תפקידם העיקרי היה לספק תגמול לאסירים ממושמעים לא-יהודים.
לא רק זונות אולצו לעבוד בבתים אלו.
בסרט הדוקומנטרי "זיכרון המחנות", שנעשה בשיתוף בין צבא ארצות הברית וצבא בריטניה, צוותי ההסרטה צילמו נשים שנכפתה עליהן עבדות מינית עבור שומרי המחנה ואסירים מועדפים.
יוצרי הסרט הזכירו את העובדה כי לאחר שהנשים נרצחו, הן הוחלפו על ידי נשים אחרות ממחנה ראוונסבריק.
הספר "סטלה: סיפורה של אישה אחת על רוע, בגידה, והישרדות בגרמניה של היטלר", ספר ביוגרפי מאת סטלה גולדשלאג, מספר שאיימו עליה שתיאלץ לספק שירותי מין אלא אם כן תשתף פעולה עם הנאצים.
במאמרו "פרספקטיבות נרטיביות על ספרות השואה", לאון יודקין משתמש ב"בית הבובות" כאחת מדוגמאותיו לדרכים שבהן סופרים ניגשו לכתוב על השואה.
הספר מתאר "יומנים (עדויות) שמזכירים נובלות" בשל הסתמכותו על חוויותיו האישיות של הסופר.
רונית לנטין דנה ביצירה בספרה "ישראל ובנות השואה".
בספר מראיינת לנטין את בנם של ניצולי שואה שמתאר את "בית הבובות" כאחת החשיפות הראשונות שלו לנושא השואה.
לנטין מציינת שהסיפור "הכואב והחושפני" השאיר חותם גדול לאחר הוצאתו לאור וכן ש"ילדים רבים של ניצולי שואה שכותבים יסכימו...
שבית הבובות עוסק במיניות ובאלימות באופן שנמצא על גבול הפורנוגרפיה".
הצלחת הספר מראה שהייתה דרישה לספרי ניצול נאציים, ספרים שכונו בארץ "סטאלגים".
למרות זאת, הפרופ' יחיאל שיינטוך מהאוניברסיטה העברית, שנחשב לאחד החוקרים הבכירים של כתבי די-נור, דוחה את הקשר בין הסטאלגים הגסים לבין ספרו זה של יחיאל די-נור, שאותו הוא מחשיב לאמת לאמיתה.
נעמה שיק, חוקרת במוסד יד ושם לזכר השואה, מחשיבה את המסופר בספר לבדיה.
בשנת 2013, יזם גדעון גרייף כנס אקדמי שעסק ב"סופר השואה הראשון", יחיאל די־נור באוניברסיטת קלגרי שבקנדה.
הספר הוא חלק מתוכנית הלימודים בבתי הספר התיכוניים בארץ.
שמה של להקת הפוסט-פאנק הבריטית "ג'וי דיוויז'ן", שפעלה בין השנים 1976–1980, לקוח מספר זה של ק.
אחד משיריהם הראשונים, "No Love Lost", מכיל קטע קצר מהרומן.
עלילת הסרט "מחנה אהבה 7" (1968), שנחשב לסרט הניצול הראשון הדן בניצול על ידי נאצים, עוסקת ב"יחידות עונג" במחנה ריכוז.
בית הברכה הוא בית הארחה וגן אירועים בגוש עציון, השוכן על כביש 60, סמוך למחנה הפליטים אל-ערוב.
המקום משתרע על 38 דונם וכולל 8 מבנים.
המתחם נבנה בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 על ידי מיסיונר ורופא אמריקני בשם .
במקום פעל בית חולים לחולי שחפת בשם בית אל-ברכה ובו 90 מיטות, בית ספר לאחיות, וכנסייה.
לימים הפך המקום אכסניה לצליינים.
ב-2008 מכרה הכנסייה הפרסביטריאנית את המתחם הנטוש לחברת קש שוודית, שמאחוריה עמד ארווינג מוסקוביץ'.
העסקה התבצעה בסיוע הקרן לאדמות ישראל.
ב-2015 החלו שיפוצים במתחם לקראת אכלוסו.
ב-2016 הורה שר הביטחון בוגי יעלון על צירוף ההתנחלות לשטח השיפוט של מועצה אזורית גוש עציון.
ב-2018 מכרה אלמנתו של מוסקוביץ' את המתחם לאחים ליאור ודודו לוי.
כיום משמשים מבנה בית החולים הישן, ומבנה בית הספר לאחיות הצמוד לו, כבתי הארחה.
במרחבים שסביבם נטועים עצי פרי רבים, מרחבים אלו משמשים גם כגן אירועים.
מתחתיהם קיימת מערכת מים תת-קרקעית, שניתן לרדת אליה באמצעות סולמות.
במתחם גם גרים דודו לוי (בעל המתחם) ומספר סטודנטים.
במקום ישנה גם כנסייה נטושה שטרם שופצה, ומבנים שהיו שייכים לעובדי בית החולים.
בית הבאר הוא בניין היסטורי ואתר מורשת בעיר נתניה, המשמש כמוזיאון להיסטוריה של העיר.
בית הבאר ממוקם במרכז שכונת "פרדס הגדוד" בצפון נתניה.
המבנה הוא שריד לחווה החקלאית "פרדס הגדוד", שהוקמה ב-1927 (שנתיים לפני היווסדה של נתניה) על ידי חמישה שותפים מיוצאי הגדוד העברי (על שמם נקרא הפרדס).
הם הצליחו לקבל זיכיון מהנציב העליון לרכישת הקרקע כמשוחררי מלחמה.
כיום בית הבאר משמש כמוזיאון מקיף לתולדות העיר נתניה ולהיסטוריה שלה בין השנים 1928–1948, עשרים שנותיה הראשונות כמושבה.
החווה התנהלה כיישוב עצמאי וגרו בו מספר משפחות שעלו לארץ בתקופת המנדט הבריטי.
עד לפני קום המדינה פרדס הגדוד שימש גם כבסיס לפעולות ההגנה.
כשהחווה נבנתה, בית הבאר הוצב בצידה המזרחי.
החווה נבנתה כחצר מלבנית, בקומה העליונה של בית הבאר התגורר מנהל החווה.
מרכז הדרכה וסיורים מונחים למבקרים על תולדות העיר נתניה והחווה.
צפייה בבאר המים הראשונה של נתניה שעדין פועלת ושואבת מים.
תצוגת תצלומים מתקופת עשרים השנים הראשונות של נתניה.
תצוגת חפצים וכלים אותנטיים מהתקופה שנשמרו בחדרו של מנהל החווה.
מצגת עם סרטונים על המשפחות הראשונות שהתגוררו בחווה ועל תהליך ההתיישבות, סרטון על העלייה הלא חוקית לארץ ישראל בתקופת המנדט הבריטי, קטעים שמתארים את עץ השקמה (מבין העצים העתיקים ביותר ששרדו בארץ ישראל), קטעים על טיילת העיר והים מתקופת קום המדינה.
הדרכה לילדים עם דפי פעילות.
המקום משמש כחוויה לימודית עבור תלמידי בתי ספר אזוריים בעיר.
בית הַבֶּק (נקרא גם חירבת אלערג') הוא קבוצת מבנים מאבן בזלת, הניצבים כ-500 מטרים ממזרח לשפך הירדן לכנרת בחורשת אקליפטוסים גבוהים.
המקום שימש כמקום מגורים לקבוצת חלוצים מאוקראינה והיה לאחד מניסיונות ההתיישבות הראשונים סביב הכנרת.
המבנים נקראים על שמו של 'עבד א-רחמן באשה אליוסף', בעל המקום, שנודע בכינויו הבק.
במקום נמצאו פריטים ארכאולוגיים, האופייניים לתקופה הרומית והביזנטית.
על סמך אותם ממצאים יש שזיהו את המקום עם העיר בית צידה, שנודעה לה חשיבות רבה בתקופה הרומית, במיוחד לעולם הנוצרי.
כיום מקובל לזהות את בית צידה עם תל א-תלויה הנמצא צפונית מן המקום.
בסוף התקופה העותמאנית התגורר בבית הבק הכורדי עבד א-רחמן באשה אליוסף, בעל מרבית האדמות בבקעת בית צידה.
לאחר מותו הועברו האדמות לבנו הצעיר פואד, ותושבי בקעת בית צידה היו האריסים שלו.
בעשור הראשון של המאה ה-20 עלתה לארץ קבוצה של חלוצים מחצי האי קרים שבאוקראניה, דעה נוספת סוברת שמקורם בעיירה הומל שבבלאורס.
הם חיפשו מקום להתיישבות והוצע להם להתיישב על אדמת הבק בבטיחה.
מכיוון שלא עלה בידם לקנות את האדמה הם החליטו להתיישב כאריסי הבק הכורדי.
נחתם חוזה אריסות לתשע שנים, והבק הבטיח לספק למתיישבים צאן ובקר.
בסוכות 1904 התיישבו במקום שש עשרה משפחות.
חלקן התגוררו בצריפים שבנו וחלקן בחדרים בחצר בית הבק.
הן עסקו בחקלאות, ואף עסקו בדייג בים הכנרת ונטעו עצי אקליפטוס הקיימים כאן גם היום.
לאחר מספר חודשים החלו להתעורר בעיות, שהקשה בהן הייתה מחלת המלריה.
רבים נפלו למשכב וחלקם מתו מן המחלה.
הדרך היחידה להשגת אספקה ותרופות הייתה בעזרת סירות, והערבים שהשיטו סירות אלו דרשו מחיר גבוה.
כשנה לאחר בואם של המתיישבים, הם נאלצו לעזוב את המקום.
לאחר נטישת המקום על ידי המתיישבים כבשו הסורים את השטח והפכו אותו למוצב סורי.
במלחמת העצמאות נעשה ניסיון של ההגנה לתקוף סירות סוריות אשר היה חשש שיתקפו את היישובים במהלך המלחמה, אך הניסיון נכשל.
בחורף 1955, במהלך מבצע עלי זית, מבצע שמטרתו הייתה להרתיע את הסורים ששלטו באזור וירו ממוצבים שממזרח לכנרת לעבר סירות דיג וסירות משמר של חיל הים ששטו בה.
כבש כוח של צנחנים את בית הבק יחד עם שאר מוצבי צפון מזרח הכנרת.
היה זה מבצע מורכב, שכלל נחיתה מן הים, חציית הירדן והליכה ממושכת.
בלילה אחד נכבשו כל המוצבים הסוריים שבצפון מזרח הכנרת, ממוצב הגבול שליד עין גב ועד מוצב השפך בשפך הירדן.
הכוח שכבש את בית הבק ומוצב השפך ירד מגבעת קלע, היכן שנמצא היום מושב אלמגור, חצה את הירדן והתפצל לשניים: חלק אחד בפיקודו של אלישע שלם כבש את בית הבק, והחלק השני בפיקודו של רפאל איתן כבש את מוצב השפך.
בעקבות מבצע זה השתררה באזור רגיעה לזמן מה.
בשנים שלאחר מכן נתחדשו הפגיעות בדייגים ובחקלאי אלמגור, עד לכיבוש הגולן.
שטח האזור ובית הבק בתוכו שייך כיום למשפחת שניידר אשר מחזיקה במקום עדר בקר.
העדר הובא בעידוד רשות שמורות הטבע במטרה לצמצם את אוכלוסיית צמח הקנה בשמורת בית צידה ולאפשר גידול של מגוון מיני צמחים נוספים.
בית הדואר במוסקבה הוא קומפלקס של שירותי דואר, חברות עזר ותחבורה במוסקבה.
על פי כמה מקורות, הארגון הוקם בשנת 1700, לטענת אחרים - בשנת 1711.
בית הדואר עבר ממקום למקום ושכן באזורים שונים בעיר.
המתחם המפורסם ביותר נמצא בצומת רחוב מיאסניצקאיה ושדרות צ'יסטופרודני.
בית הבאר בדרך בן צבי 68–70 הוא השם שניתן למתחם של מבנים ומתקני פרדס שהוקמו במאה ה-19 לאורך הדרך הראשית שהובילה מיפו לירושלים, והמהווים יחד בית באר, או בית פרדס.
המתחם של בית הבאר, אשר החל כמתקן חקלאי, הפך במהלך התקופה העות'מאנית לבית מגורים מפואר ששימש את בעלי הפרדס.
בתקופת המנדט הבריטי ולאחר שנת 1948 התדרדר מצבו של המתחם והופעלו בתוכו מוסך וחנויות.
למרות המלצות לשמר את המתחם ולשחזר את פריטי הבניין המפוארים שעדיין נמצאים בו, הוא לא הוגדר כמבנה לשימור.
המבנה נחשב אחד מבתי הבאר הראשונים בארץ.
כאמור, ניתן לזהות במתחמי הבאר שהוקמו סביב העיר יפו מספר שלבים אופייניים בהקמת המבנים השונים המרכיבים את הביארה.
בבית הבאר שבדרך בן צבי 70-68 ניתן לאתר שרידים המעידים על הקמת כל השלבים:
מרכיב הבנייה ייעוד המרכיב קיים בבית הבאר באר הבאר החפורה היא המרכיב העיקרי של הביארה, וסביבה התפתחו יתר המרכיבים.
כן בריכת מים הבריכה נועדה לאגור את המים שנשאבו מן הבאר ולשמור אותם לשימוש בשעת הצורך.
כן מערכת הובלת המים תעלות אבן או צינורות אבן ומתכת אפשרו להוביל את המים מבריכת האגירה אל עצי הפרדס.
כן מבני משק, מחסנים ואורוות צמוד לבית הבאר הוקמו חדרים שנועדו לאחסון כלי העבודה ובעלי החיים ששימשו לעבודת הפרדס.
כן מגורים ראשית הוקמו חדרי מגורים עבור הפועלים שעבדו בפרדס, ולאחר מכן הוחל בבניית בתים עבור בעל הפרדס ומשפחתו.
כן חומה כל המתחם הוקף בחומת אבן גבוהה על מנת לשמור על ביטחון דיירי הביארה.
כן סביל מתקן לאספקת מים לעוברי הדרך שלא היו תושבי הביארה הוקם בחומת המתחם.
הקמת בית הבאר בדרך בן צבי 68–70
בית הבאר החל להיבנות במועד לא ידוע במהלך המאה ה-19. העדות המוקדמת ביותר לקיומו היא משנת 1880, כאשר הופיע במפת סנדל שהוכנה באותה שנה.
הבאר נרשמה לראשונה באופן פורמלי ברישומי הממשל העות'מאני בשנת 1906.
בעלי המבנה לפני שנת 1948 היו משפחת דאדא ומשפחת פארח אל סלים.
מאז שנת 1950 התיישבו במתחם מספר משפחות שהתגוררו בו ופתחו בו עסקים שונים.
בית הבאר סיפק מי השקיה לפרדס שהיה צמוד אליו בצדו המערבי, אשר השתרע בשיאו (שנת 1938) על שטח של 40 דונם.
מתיעוד חלקי המבנה ניתן לזהות ארבעה שלבי בנייה שבוצעו בתקופה העות'מאנית:
בשלב הראשון נחפרה הבאר ולצידה נבנתה בריכת מים.
בשלב השני התווספה בצמוד לבאר המים שורה של חדרים ששימשו כמחסנים.
בשלב השלישי נבנתה על גג בית הבאר קומה שנייה שהכילה את מגורי בעלי הבית, המתחם הוקף בחומה ונבנתה אמת מים להולכת המים אל הפרדס.
חדרי המגורים הוקמו במתכונת מפוארת וכללו מרצפות צבעוניות ותקרות מצוירות, ובית מרחץ פרטי (חמאם) צמוד לחדרי המגורים.
בשלב הרביעי נבנתה שורה של חדרי מגורים כקומה שנייה על שורת המחסנים.
שלב זה הוא הראשון שתועד בצילום אוויר משנת 1918.
בשלהי תקופת המנדט הבריטי איבד בית הפרדס את משמעותו בעקבות מכירת הפרדס שהיה צמוד אליו לצורכי בנייה.
בשטח החצר הפנימית של מתחם הבאר נוספו מספר מבנים שצמצמו את שטח החצר.
בתקופה שלאחר שנת 1948 בוצעו במתחם מספר שינויים משניים, דוגמת פריצת פתחים חדשים וקירוי החצר, אשר נועדו להתאים את המבנה לשימוש כמוסך וכשטח מסחרי.
מצבו של בית הבאר בדרך בן צבי 68–70 כיום
בשנת 1997 פורסמה על ידי עיריית תל אביב תוכנית "מתחם הגדנ"ע 2659" (מתחם הכולל את בית הבאר), ובתוכנית הוגדר כי הקרקע מיועדת ל"מסחר, משרדים, מבנה לשימור.
לא תותר הריסת מבנה לשימור.
היתרי בניה יינתנו לאחר קבלת אישור מהנדס העיר, שתוספת הבניה אינה פוגעת באיכותו האדריכלית וההיסטורית של המבנה לשימור".
בשנת 2013 נערך סקר מקיף של בתי הבאר במרחב תל אביב, במסגרתו נבדק גם אתר בית הבאר בדרך בן צבי 68–70. ממצאי הבדיקה העלו כי במקום יש "שרידים של מבנה הכולל פרטים אדריכליים ייחודיים.
בסמוך לאתרים נוספים, כגון בייארת אל עזה ובית קאסר, היוצרים יחד מכלול".
הומלץ להכין למבנה תיק תיעוד מפורט ולהכריז על הביארה כמבנה לשימור.
בעקבות התיעוד המפורט ואיתור מבני הבאר הרבים הוחלט בעיריית תל אביב להתמקד בשימורם של האתרים הנמצאים בבעלות ממשלתית או בבעלות עירונית, ולוותר על העיסוק בשימור הכרוך בהפקעות יקרות של אתרים הנמצאים בבעלות פרטית.
לאור זאת, לא הוכרז בית הבאר בדרך בן צבי 68–70 כמבנה לשימור, ויש כוונה לאפשר לבעלים להרוס את המתחם.
בית הגיהנום הוא מעין תיאטרון המציג סצנות אימה, שנועדו לשמש כהוראה מוסרית.
בדרך כלל בתי גיהנום אלו מופעלים על ידי כנסיות פרוטסטנטיות, אוונגליסטיות או ארגוני פרצ'רץ.
בית הגיהנום מציג מעשים שהמארגנים רואים כחטאים ואת תוצאותיהם.
חלק ממה שמוצג שם זה נישואים של בני-זוג מאותו המין, הפלה מלאכותית, מין מחוץ לנישואין, רייב, שימוש במשקאות אלכוהוליים וסמים והתאבדות בני נוער.
בתי גיהנום אחרים מתמקדים בנושא שבעת החטאים הקטלניים.
בתי הגיהנום מדגישים בדרך כלל את האמונה שמי שאינו חוזר בתשובה מחטאיו ובוחר ללכת בעקבות ישו נידון לגיהנום.
בית גיהנום, בדומה להצגות של בתים רדופי רוחות רפאים, הוא מרחב בו שחקנים מציגים סצנות קשות לצפייה שמתוארות כמחרידות וכוללות הדרכה וסיפור לאורכן.
הם מופעלים לרוב בימים שלפני ליל כל הקדושים.
בתי הגיהנום מתמקדים בסצנות של חיי היום יום ובהשפעות החטא או בגורלם של חוטאים חסרי אמונה בחיים שלאחר המוות.
בית הגיהנום הקדום ביותר נוצר ככל הנראה לראשונה בסידר היל, טקסס.
הרעיון זכה לפופולריות ראשונה על ידי ג'רי פאלוול בסוף שנות השבעים.
פעילויות דומות החלו בכמה אזורים באותה התקופה.
החל משנת 1995 קידם את הרעיון קינן רוברטס, (במקור מרוזוול, ניו מקסיקו), על ידי כך שהקים בית גיהנום בארבאדה, קולורדו.
מאז אותה התקופה, בתי הגיהנום הפכו לאטרקציה קבועה של ליל כל הקדושים בחלקים בארצות הברית.
החל מ-16 בינואר 2017, "Hell House Kit" עדיין היה זמין.
בית הביטחון בסוּמַרָה הוא מבנה בטון בעל שתי קומות שנועד לשמש כ"מצודת העיר" ביישוב תקומה (סומרה) שבמערב הנגב.
הוא נבנה על פי החלטת ראשי ההגנה בעקבות התסיסה הערבית שהחלה לאחר החלטת החלוקה באו"ם בכ"ט בנובמבר 1947. בתי ביטחון דומים הוקמו בכל 11 הנקודות שעלו על הקרקע בנגב באוקטובר 1946, על פי תוכנית בנייה אחידה, בית הביטחון בסומרה הוקם ב-נ.צ.
587793 / 155539 על ידי חברת סולל בונה בסיוע חברי גרעין תקומה שחיו בסומרה.
בתי הביטחון נועדו, כפי שתודרכו מפקדי העמדות, להיות המקום ש"אליו נסוגים בשעת משבר בקרב על גדרות היישוב".
עוד בטרם סיום המנדט הבריטי התברר למפקדי ההגנה שבתי הביטחון לא ימלאו את יעודם, כי הערבים הכניסו למערכה תותחים, טנקים ומטוסים.
חברי גרעין תקומה היו חברי בני עקיבא שעלו על הקרקע באחת הנקודות מתוך 11 הנקודות שהתיישבו בנגב, המסגרת שיתופית כקיבוץ, במוצאי יום כיפור תש"ז (6 באוקטובר 1946), על אדמות סומרה בשיטה הדומה לשיטת "חומה ומגדל".
אחרי מלחמת העצמאות, הגרעין העתיק את מקום יישובו אל אדמות הכפר הערבי הנטוש מוחרקה, כ־8 קילומטרים צפונית לסומרה, כשבעה קילומטרים ממזרח לקיבוץ סעד, סמוך לכביש עזה-באר שבע.
היישוב החדש שהם הקימו הפך למושב תקומה ב־30 במאי 1948.
לפני המעבר צפונה בשנת 1949 (ה'תש"ט) אנשי גרעין תקומה קלטו בסומרה, קבוצת בני עקיבא נוספת שהיו עולים צעירים מג'רבה ומדרום תוניסיה, שבשנת 1951 הקימו את מושב שרשרת לאחר שגרעין שרשרת עזב את סומרה, נותר במקום בית הביטחון בודד בלב השדות, כזכר להתיישבות שהייתה במקום בין השנים 1946–1951.
בלילה שבין 5–6 באוקטובר 1946 עלו על הקרקע בנגב 11 נקודות בשיטה הדומה לשיטת "חומה ומגדל".
היה זה מבצע ההתיישבות הגדול ביותר עד לאותה עת.
מטה ה"הגנה", שניצח על פעולת הלילה בה השתתפו 300 משאיות ולמעלה מ-1000 איש, מימש בכך את דרישתו של דוד בן-גוריון למנוע מתוכנית מוריסון גריידי לחלוקת ארץ ישראל להוציא את הנגב מהשטח המיועד למדינה היהודית.
גרעין תקומה (הגרעין הדתי של הפלמ"ח, עולים מטורקיה, מרומניה, מהונגריה ומתוניסיה, שהיו ממוקמים בבת גלים ובאזור כפר הרא"ה שבעמק חפר), יצא באותו הלילה מקיבוץ בארות יצחק, כמקובל במבצעי העלייה על הקרקע באותם הימים, מלווה קבוצת נערים ונערות ממשקי הסביבה בתגבורת של חברי בני-עקיבא, שהצטרפו לשיירה על מנת לסייע בהקמת הנקודה.
השיירה נעה לכיוון דרום מזרח ובמרחק של כ־12 קילומטרים מקיבוץ בארות יצחק, גרעין תקומה הקים בסומרה את נקודת ההתיישבות שלו.
במקביל לגרעין תקומה יצאו מבארות יצחק באותו הלילה, לכיוון דרום גרעין בארי ובמרחק 6 קילומטרים מבארות יצחק הקים את הנקודה שלו.
גרעין שלישי שיצא עוד באותו הלילה מבארות יצחק לכיוון מערב היה גרעין כפר דרום שהתמקם מול דיר אל בלח.
גרעין תקומה התגבש על בסיס נערים ונערות שהיו עולים חדשים, ניצולי שואה, בודדים, בני 15–16 שאומצו על ידי משפחות מאמצות מכפר הרא"ה שבעמק חפר.
הנערים והנערות למדו חצי יום וחצי יום עבדו.
הקבוצה מנתה בראשית דרכה כ־20 בני נוער.
בין השנים 1942–1943 הנערים והנערות למדו בבית הספר החקלאי "מקוה ישראל".
בין השנים 1944–1945 לאחר סיום הלימודים חברי הקבוצה נשלחו לבת גלים, שבחיפה, שם אומנו להיות נוטרים בפלוגה הדתית של הפלמ"ח בפיקוד המשטרה הבריטית, לצורך הגנה ומניעת פלישה מהים של צבא גרמניה הנאצית, במהלך מלחמת העולם השנייה.
כשהוסר איום הפלישה הגרמנית, חברי הפלוגה הדתית נשלחו להקים את ביריה שליד צפת.
בשלב זה ניטע בחברי הקבוצה הרעיון להתאגד על מנת להקים לעצמם יישוב ולהתפרנס מחקלאות ותיירות.
מאחר שלא הצליחו להתפרנס בצפון הארץ חזרה הקבוצה למרכז הארץ והתיישבה ליד כפר הרא"ה על אדמות "סומלי" (לימים מושב גאולי תימן).
בתקופה זו גדלה הקבוצה ומנתה בין 40–50 חברים וחברות.
לצורך ההתנהלות מול הבנקים והמוסדות המיישבים, היה על הקבוצה להתאגד באופן רשמי ולבחור לעצמם שם.
לאחר מספר ניסיונות ובחירה בין כ־20 שמות הוחלט ששם ההתאגדות שלהם יהיה "תקומה" על שם תקומת ישראל.
במוצאי ראש השנה 26 בספטמבר 1946 התארגנות תקומה, קבלה הצעה מהמוסדות המיישבים לצאת להתיישבות בנגב.
עשרה ימים מאוחר יותר במוצאי יום כיפור הקימה התארגנות תקומה את סומרה, במסגרת מבצע העלייה על הקרקע של י"א הנקודות בנגב.
הירידה לנגב גרמה לפיצול של ההתארגנות כך שלהקמת היישוב בסומרה ירדו רק 25 גברים ו-5 נשים וכל היתר נותרו ב"סומלי".
בערב במוצאי יום כיפור תש"ז חברי גרעין התארגנות תקומה יצאו במסע לילי לנקודה המיועדת סומרה.
להובלת הציוד וקירות הצריפים הוקצו לשיירה 3 משאיות.
מיד עם ההגעה לנקודה התחילו בהעמדת קירות צריפי המגורים ובגידור השטח בגדרות באורך 100X100 מטרים והקמת עמדות הגנה מדופנות בשקי חול ותעלות קשר ביניהן.
בבוקר יום המחרת עמדו על תילם 3 צריפי מגורים, צריף חדר אוכל ומטבח.
מגדל עץ עבור מכל מים בנפח 4 קוב.
מקלט מפח עם מילוי חצץ בין הדפנות להגנה מירי נק"ל ותאי שירותים מעץ.
עקרון העלייה, תוך לילה אחד, היה אותו עקרון לפיו פעלו מבצעי העלייה הקודמים.
ביסודו של העיקרון עמד החוק העות'מאני שקבע כי לא ניתן להרוס מבנה המקורה בגג.
בבוקר גילו השכנים הבדואים את היישוב שקם בשיטת חומה ומגדל והזעיקו את נציגי השלטון הבריטי מעזה.
אך אלה לא פגעו בנקודה החדשה שקמה תוך לילה.
החיים בסומרה היו מלווים בקשיים רבים.
בתחילה לא היו מים והיה צריך להביא אותם בחביות ממרחק של כ־20 קילומטרים ממעין השאלאלה (מעיין עין הבשור).
האספקה ליישוב הייתה מגיעה פעמים רבות במטוס שהשליך אותה מהאוויר.
בעלי חיים כגון סוסים וכבשים "נרכשו" בגניבה משיירות של מבריחים ערבים.
התוצרת החקלאית לצורך קיום התבססה בעיקר על גידולי פלחה עקב מחסור במים.
התעסוקה לצורך התפרנסות התבססה על עבודות מזדמנות כגון: הנחת קו המים הראשון בנגב, שמירה, עבודה כפועלים במחנות הבריטים שהיו באזור וסמוך לעזה ועבודות ביטחון ביישוב כהגנה מהתנכלויות של השכנים הערבים.
כשנה לאחר הקמת סומרה, עם החלטת האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947 על חלוקת ארץ ישראל, החלה תסיסה בין ערביי האזור ורצועת עזה.
כשגברו ההתקפות על התחבורה והישובים, החליטו ראשי ה"הגנה" להקים "בתי ביטחון".
בית מסוג זה, נועד לשמש בתפקיד "מצודת העיר".
הוא תוכנן ב-26 בנובמבר 1947, על ידי המחלקה הטכנית של הסוכנות היהודית והבניה בוצעה על ידי חברת סולל בונה.
בית הביטחון, שהוקם בכל אחת מ־11 הנקודות נבנה על פי אותה תוכנית בנייה, אחת ויחידה.
היה זה מבנה דו קומתי בדגם של תחנת משטרה בריטית, עם זוג מרפסות מעוגלות בשתי פינות מרוחקות בקומת הגג, שמהן ניתן היה לצפות על כל 4 קירות המבנה וסביב ב-360 מעלות.
המבנה נבנה מבטון מזוין עם אשנבי ירי.
מידותיו הם: גובה - 7.14 מטרים, רוחב - 4.4 מטרים אורך - 7.5 מטרים סה"כ השטח 33 מטרים רבועים וסה"כ הנפח 235.62 מטרים מעוקבים והוא הוקף גדרות תיל דוקרני.
בית הביטחון שימש מקום תפעול של המפקדה הביטחונית של היישוב, מרפאה וחדר הקשר לקיום קשר מורס באמצעות הליוגרף עם הקיבוצים השכנים.
בנוסף אוחסן בו הציוד הרפואי, התרופות וגם מנות מזון יבש לחודש ימים.
על גג הבניין הוקמו תצפיות.
לאחר מלחמת העצמאות, הקומה השנייה בבית הביטחון בסומרה שימשה בית כנסת של היישוב והקומה הראשונה הוסבה לחדר האוכל.
הבניין נבנה על ידי חברת "סולל בונה" כשחלק מחברי הגרעין הועסקו בשכר על ידי חברת הבנייה.
משך הבניה של בית הביטחון בסומרה נמשך כחצי שנה.
סביב בית הביטחון נחפרו תעלות קשר שחיברו את בית הביטחון עם ה"מיקלט" ועמדות ההגנה שהיו ממוקמות לאורך הגדרות.
בקורס למפקדי עמדות, שהתקיים בבארות-יצחק, נאמר לחניכים ש"ההתגוננות של כל ישוב מתחילה ליד גדרות המשק ובשעת משבר נסוגים לבית הביטחון".
התוכנית הייתה מבוססת על ההנחה, שהישובים לא יצטרכו לעמוד בפני התקפות של נשק כבד.
בית הביטחון, תוכנן על פי לקחי "המאורעות", שהתרחשו 10 שנים קודם לכן, והתאפיינו בשימוש מאסיבי בנק"ל (נשק קל).
בגלל בידודה של הנקודה הוצב רופא צבאי במקום.
בסומרה לא היה נשק חוקי, מאידך היה נשק בלתי חוקי שסופק לנקודה על ידי ההגנה.
סליק הנשק בסומרה היה בחבית מתכת שהוטמנה באדמה ליד אחת מרגלי מגדל המים.