tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא מתאר את הסימפטומים של שיבוש הסדר הקיים ומציע התבוננות הן במה שמניע את המשבר והן בדרכים שדרכן ניתן לצמוח מתוכו.
דרך דיון בשלושה צירים מרכזיים: ישראל, יהדות והמרחב הגלובלי, הספר מבקש לאחד בין הקשרים היסטוריים וחברתיים ומציב את שאלת המפתח מבחינתו: איך נולדים מחדש?
יאיר אסולין מזמין את הקוראים להתבונן באומץ בשאלות הגדולות של הזמן הייחודי בו אנו חיים.
מתוך נימוקי השופטים לפרס ספיר:
"זוהי נובלה דחוסה, אינטנסיבית ורבת עוצמה שמתרחשת בזמן נסיעה של חייל דתי עם אביו למשרד הקב"ן.
יומן ישיר ושלדי הנושא מימד של דחיפות ושל תנופה פואטית חפה מגינונים.
ספר נועז של נסיעה אל גוף ראשון".
מתוך נימוקי השופטים לפרס ראש הממשלה לסופרים עבריים:
"כתיבתו הספרותית והפובליציסטית של יאיר אסולין באה חשבון עם החברה הישראלית בכלל, ובפרט עם העולם הציוני דתי שבו גדל.
לאסולין תודעה פוליטית שניכר כי נולדה מתוך התבוננות עמוקה בתהליכים ובתופעות שמתרחשים בחברה הישראלית.
הוא אינו נמנע מביקורת עצמית, ומצליח לחדד שאלות של מוסר ואמונה.
כישרון הכתיבה של אסולין משמש אותו לא רק כדי להעמיד יצירה ספרותית מקורית ונועזת, אלא גם ככלי לשינוי המציאות, והוא מצליח לתת ביטוי לקונפליקטים הגדולים שעמם מתמודדים אלו שחיים בארץ הזאת".
מתוך נימוקי השופטים לפרס שרת התרבות:
"בקול חד ומדויק, באוניסון משכנע וחשוב דובר אלינו גיבורו של יאיר אסולין...נסיעה הופכת למסע פנימה אל תוך הנפש הצעירה הזאת, הרוויה אהבה אל אישה צעירה מחד גיסא וקריעה דתית אמונית מאידך גיסא, פחד מפני המוות מכאן ואהבה אל הטבע ואל הנוף החי והסובב עד כאב היופי - מכאן.
יאיר אטינגר (נולד ב-21 באוקטובר 1972) הוא עיתונאי וסופר ישראלי.
פרשן לענייני דת ומדינה וכתב מגזין בכאן חדשות.
נולד בירושלים לאהרון, ממשחררי ירושלים במלחמת ששת הימים ומפצועי המלחמה הקשים ביותר, ולאסתר אטינגר, משוררת.
אטינגר התחנך בתיכון הרטמן והשתתף בפעילויות שבט משואות של הצופים הדתיים בירושלים.
בתום לימודיו הצטרף למסלול הצבאי שילוב במסגרת מכון הרטמן וישיבת הקיבוץ הדתי עין צורים.
לאחר שחרורו מצה"ל חזר ללימודיו במכון הרטמן, ובמקביל החל לסקר את תחומי הצבא והמתנחלים עבור המקומון "כל העיר".
במהלך עבודתו במקומון למד באוניברסיטה העברית לימודי האסלאם, המזרח התיכון ומדע המדינה.
בנוסף, עבר קורס כתבים של קול ישראל, ועבד ככתב בירושלים במערכת החדשות של רשת ב'.
בסוף 1997 הצטרף לעיתון "הארץ" כעורך במדור הכתבות, ולאחר מכן כעורך וכתב החוץ של העיתון.
בשנת 2001 יצא ללימודים בפריז בבית הספר לעיתונות, שפעל בעבר בחסות האיחוד האירופי.
עם שובו לישראל בשנת 2002, השתלב במערכת החדשות של "הארץ" ככתב לענייני האוכלוסייה הערבית בישראל, וסיקר בין היתר את דיוני ועדת אור שחקרה את אירועי אוקטובר 2000, את המפלגות הערביות בכנסת ואת הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית.
בחורף 2005 עבר להתגורר ביישוב נוה דקלים, בניסיון להביא את קולות התושבים והרבנים המקומיים על רקע התממשות תוכנית ההתנתקות, ובחמשת חודשי שהייתו בגוש קטיף פרסם ב"הארץ" עשרות רשימות וטורים תחת הכותרת "נוה דקלים".
בשנת 2006 עבר לסקר את החברה החרדית.
לצד סיקור פרשיות אקטואליות כמו בג"ץ בית הספר בעמנואל, המאבקים סביב מצעד הגאווה בירושלים והפעלת חניון קרתא, הוא מרבה לעסוק בניתוח של תהליכים פנימיים בחברה החרדית, ושל סוגיות דת ומדינה כגון משבר פרויקט הגיור הממשלתי שפרץ ב-2008, משבר רבני צהר והירידה במעמדה של הרבנות הראשית לישראל.
במאי 2017, בתום עשרים שנה ב"הארץ", עבר אטינגר למכון שלום הרטמן בניו יורק, ונטל חלק בתוכנית החרדים של המכון הישראלי לדמוקרטיה.
בספטמבר 2017 מונה לכתב ג'רוסלם פוסט בניו יורק.
בשנת 2018 פרסם יחד עם הסוציולוג נסים ליאון את הספר "בְּאֵין רוֹעֶה; ש"ס וההנהגה החרדית-מזרחית אחרי עידן הרב עובדיה יוסף", שיצא בהוצאת המכון הישראלי לדמוקרטיה.
בספטמבר 2019 חזר אטינגר לישראל והתחיל לעבוד בתאגיד השידור הישראלי בתפקיד פרשן לענייני דת ומדינה לצד עקיבא ווייס.
בדצמבר 2019 יצא לאור ספרו: "פרומים - המחלוקות שמפצלות את הציונות הדתית".
הספר זכה בפרס ספר השנה ע"ש הלל קוק של המכון למחשבה ישראלית, לשנת 2021 ויצא גם באנגלית בהוצאת קורן, בשנת 2023, תחת השם "Frayed: The Disputes Unraveling Religious Zionists".
אטינגר מתגורר עם משפחתו בירושלים.
יאיר בר-קול (נולד ב-22 באפריל 1938) הוא מנהל מערכות הדרכה וחינוך.
מילא תפקידים בכירים בשירות המדינה ובמערכת החינוך וכיהן כיו"ר עמותת הסגל הבכיר בשירות הציבורי.
בר-קול מפרסם מאמרים בנושאי מינהל תקין, אתיקה שלטונית, שירות המדינה, ביקורת המדינה וחינוך, בעיקר בעיתונים "TheMarker" ו"מעריב".
הוא חבר הנהלת תנועת אומ"ץ ופעיל ב"ארגון יוצאי מרכז אירופה".
בר-קול נולד בנחלת יצחק תל אביב למשה, ורות קולה, אנשי חינוך, בוגרי הסמינר היהודי למורים בווירצבורג, גרמניה, שעברתו את שמם לבר-קול.
בר-קול למד בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי העברי בחיפה והוא בוגר מחזור ב' בשנת 1956. שירת בצה"ל בחטיבת גולני ובמהלך שירות המילואים הגיע לדרגת סגן-אלוף.
סיים תואר שני במינהל החינוך באוניברסיטה העברית בירושלים וכיהן במשך שנים רבות כמורה במכינה הקדם-אקדמית של האוניברסיטה במקביל לעבודתו בשירות המדינה.
בר-קול היה ממעצבי תוכניות ההדרכה במקצועות המינהל והתוכניות לפיתוח מנהלים והסגל הבכיר בשירות המדינה.
בשנים 1970–1975 שימש כממונה על הדרכה, תכנון וארגון במשרד האוצר.
מ-1975 עד 1991 כיהן בנציבות שירות המדינה כממונה על ההדרכה וההשכלה וכחבר הנהלת הנציבות, ובחלק מתקופה זו גם כמנהל בית-הספר המרכזי למינהל וכמנהל המכון לפיתוח הסגל הבכיר.
לאחר מכן מילא את תפקיד מנהל המרכזים הפדגוגיים במשרד החינוך, עד שנת 2001, אז עבר לכהן כמנכ"ל המרכז לקידום מערכות חינוך מקבוצת "רכס", עד שנת 2003. במקביל שימש בשנים 1989–2012 כראש מטה ההדרכה של ועדת הבחירות המרכזית לכנסת.
בשנת 2002 נבחר ליו"ר עמותת הסגל הבכיר בשירות הציבורי, שהיה בין מייסדיה, ובשנים 2005 ו-2008 נבחר לשתי קדנציות נוספות ומילא תפקיד זה עד תחילת 2013.
בר-קול היה חבר בצוותי חשיבה ובוועדות ממשלתיות ומילא תפקידים ציבוריים שונים.
בר-קול ייצג את עמותת הסגל הבכיר בשירות הציבורי בישיבות ועדות הכנסת העוסקות בנושאים הנכללים במטרות ובפעולות העמותה וכיהן כנציג ציבור במכרזים למשרות בשירות המדינה.
ב-2005, במלאת 80 שנה לשכונת נחלת יצחק, בה נולד וגדל, פרסם לקט מושגים ושמות מזווית אישית על "נחלת יצחק בשנות ה-40 וה-50".
בר-קול היה נשוי לאסתר ממנה נולדו לו שני ילדים.
לאחר פטירתה בשנת 1980 נישא בר-קול לרותי רון, מנתחת מערכות בכירה ב שנפטרה ב-2021 וגם ממנה נולדו לו שני ילדים.
אחד מבניו הוא אמיר בר-קול, משפיען רשת ובכיר בחברת מיקרוסופט.
מאמרים של בר-קול ואודות בר-קול, באתר דה מרקר
מאמרים של בר-קול ואודות בר-קול, באתר הארץ
מאמרים של בר-קול ואודות בר-קול, באתר מעריב
יאיר אגמון (נולד בי"ב בתמוז תשמ"ז, 9 ביולי 1987) הוא סופר, קולנוען ופובליציסט ישראלי.
אגמון נולד בירושלים בעקבות רומן בין אימו הרווקה רחל אגמון, לאביו, חיים צפרירי, שהיה אז נשוי ואב לשבעה.
הוא למד בתיכון הימלפרב ובישיבת מעלה גלבוע.
שירת בצה"ל כקצין בגדוד גרניט (גדוד 932) של חטיבת הנח"ל.
אגמון הוא בוגר של תוכנית המנהיגות עמיתי ברונפמן, מחזור 2004.
ב-2009, במהלך שירותו הצבאי, הוציא לאור בהוצאת ראובן מס את ספרו הראשון - "חפ"ש: מחשבות צבאיות ומחויכות על פרשיות השבוע והמועדים".
הספר מבוסס על שיעורים בפרשת השבוע שאגמון העביר לחייליו כמפקד כיתה, ומטרתו "ליצור גשר בין חיי היום-יום של החייל הקרבי לבין התורה".
סיפור קצר של אגמון, "ונפש יהונתן נקשרה", הומלץ בידי השופטים בתחרות הסיפור הקצר של "הארץ" לשנת 2011.
ב-2012 יצא לאור, בהוצאת זמורה ביתן ובעריכת עלמה כהן-ורדי, הרומן "עם הארץ - סיפור מסע".
הספר מתאר מפגשים עם דמויות שונות מן החברה הישראלית, חלקו בדיוני וחלקו מבוסס על אירועים שקרו לאגמון.
הספר כתוב בגוף ראשון, שמו של המספר הוא "יאיר אגמון", וכמו אגמון עצמו הוא קצין משוחרר דתי.
בשנת 2014 יצא לאור, בהוצאת זמורה ביתן, ספר הפרוזה השני של אגמון, "יאיר ויהונתן".
הספר ממזג בין סיפורו של יהונתן, דתל"ש אלים ומבולבל, לבין סיפורים שונים מחייו של אגמון, ומשלב בתוכו סרטוני וידאו קצרצרים ומוזיקה מקורית, בעזרת שימוש בקודי QR.
בשנת 2016 יצא לאור ספרו הרביעי, "שמשהו יקרה", בהוצאת כתר.
בדצמבר 2017 יצא לאור ספרו החמישי, "מה אהבתי", בהוצאת ידיעות ספרים.
זהו ספרו השני העוסק בפרשות השבוע.
באוגוסט 2021 יצא לאור ספרו השישי, "ספר האקסיות", בהוצאת הקיבוץ המאוחד בו מופיעים חמישה סיפורי אהבה כושלים.
בשנת 2023 הודיע תיאטרון הקאמרי כי יעלו מחזה המבוסס על ספר זה.
בשנת 2022 זכה בפרס היצירה לסופרים עבריים על שם ראש הממשלה לוי אשכול של משרד התרבות.
במרץ 2024 יצא לאור הספר "יום אחד באוקטובר" שערך אגמון יחד עם אוריה מבורך.
הספר כולל 40 סיפורים קצרים בצורת מונולוג של 40 אנשים המתארים את חוויותיהם האישיים ממתקפת הפתע על ישראל ב-7 באוקטובר 2023. הספר נכלל במספר רשימות רבי מכר בשנת 2024 ואף זכה לתו זהב מרשת סטימצקי המעיד על מכירת עשרות אלפי עותקים.
בשנת 2012 החל אגמון ללמוד בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
סרטיו הוצגו בפסטיבל טרייבקה, פסטיבל תל אביב, דוקאביב, ובפסטיבל מינכן לסרטי סטודנטים.
אחד מסרטיו אף נכלל ברשימת המתמודדים על פרס אופיר לשנת 2015.
סרטים בבימויו זכו בפרויקט סרטים של 48 שעות בשנת 2014 ובשנת 2015.
ב-2017 הוקרן סרטו הדוקומנטרי, "רחל אגמון", בתחרות התיעודית הרשמית של פסטיבל הקולנוע ירושלים.
בסרט, מלווה יאיר את שני הוריו, בשני מסעות, במטרה להבין את הרומן שנוצר ביניהם, ואת שורשו של הקשר הרומנטי שהעניק לו את חייו.
הסרט נכלל ברשימה הסופית לפרס אופיר ב-2019 בקטגוריית הסרטים התיעודיים עד 60 דקות.
ב-2017 שודרה סדרת רשת שיצר יחד עם אלעד שוורץ בשם "הַטְרֶמפִּיסְטִים", סדרת רשת דוקומנטרית, על האנשים שבצידי הדרך ובשולי התודעה.
הסדרה, שזכתה להצלחה רבה ברשת, נרכשה על ידי חטיבת הדיגיטל של תאגיד השידור הישראלי, שמימנו את צילומי העונה השנייה של הסדרה.
כל פרקי הסדרה עלו לפייסבוק וליוטיוב.
הסדרה זכתה בפרס האקדמיה לטלוויזיה לסדרת רשת לשנת 2019.
ב-2018 שודרה סדרת רשת שיצר יחד עם תמר קיי - "פני זקן".
הסדרה, המורכבת מעשרה פורטרטים של עשרה קשישים שונים בהווה הישראלי, מנסה להציע נקודת מבט חדשה על הזקנה, ולהבין "מה זה אומר להיות אדם זקן".
בשנת 2018 זכה מטעם משרד התרבות והספורט בפרס אומנות הקולנוע ליוצרים בראשית דרכם.
בסוף שנת 2018 הקים ביחד עם שותפו טל בכר, את חברת ההפקות "יאללה פילמס".
ב-2019 שודרה בכאן 11 הסדרה "וואי וואי וואי" - סדרה דוקומנטרית בת שבעה פרקים שיצר וביים.
באותה שנה ביים את סרט ה-VR "שיר מלחמה", שהשתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל ונציה 2019.
בשנת 2020 ביים את הסרט התיעודי "כמו לב שעובד".
בסרט יוצא אגמון למסע אישי באומן, לקברו של רבי נחמן, בקיבוץ הגדול בראש השנה.
בשנת 2023 יצא הסרט "המדרשיה" בבימויו, שעורר סערה במגזר הדתי-לאומי.
אגמון כותב טור שבועי במגזין "מוצש" בעיתון "מקור ראשון".
מתגורר בשכונת יד אליהו תל אביב, נשוי לשירה ולהם שלושה ילדים.
חפ"ש: מחשבות צבאיות ומחויכות על פרשיות השבוע והמועדים, הוצאת ראובן מס, תשס"ט
עם הארץ: סיפור מסע, זמורה ביתן, 2012
יאיר ויהונתן, זמורה ביתן, 2014
מה אהבתי, ידיעות ספרים, תשע"ח 2017
ספר האקסיות, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2021
יום אחד באוקטובר, מגיד, 2024 בשיתוף עם אוריה מבורך
יאיר זאב גבאי (נולד ב-3 בדצמבר 1971) הוא חבר מועצת העיר ירושלים לשעבר, איש ציבור ופעיל חברתי.
אביו, אליהו גבאי כיהן כחבר כנסת מטעם המפד"ל וכסגן ראש העיר ירושלים.
גבאי הוא בוגר ישיבת "נתיב מאיר", למד בישיבת הסדר ובשירותו הצבאי שירת כלוחם בצנחנים.
לאחר השירות הצבאי למד משפטים באוניברסיטת בר-אילן והוסמך כעורך דין.
בנוסף, לגבאי תואר שני במנהל עסקים.
גבאי מרצה בנושא ירושלים ובעבר עסק כעורך ומגיש תוכנית האקטואליה "שולחן עגול" ברשת מורשת.
גבאי נשוי, לזוג חמישה ילדים והם מתגוררים בירושלים.
החל את פעילותו הפוליטית במפלגת המפד"ל ובשנת 2003 נבחר לראשונה לחבר מועצת העיר ירושלים מטעמה.
בבחירות לעיריית ירושלים ב-2008 נבחר שוב למועצת העיר מטעם המפד"ל.
בשנת 2009 פרש גבאי מהמפד"ל .
כחבר מועצת העיר ירושלים כיהן גבאי כיו"ר הוועדה להנצחת נרצחי טרור וכחבר הוועדה המקומית והמחוזית לתכנון ובנייה בירושלים.
במהלך כהונתו פעל גבאי למען שחרורו של המרגל הישראלי יונתן פולארד כמו כן ניהל מאבק למען הנצחת שמותיהם של חללי צה"ל ברחובות העיר.
גבאי עסק במאבקים של עמותות ההתיישבות היהודית במזרח ירושלים כגון, אלע"ד, עטרת כהנים ושכונת שמעון הצדיק.
בין השאר הוביל גבאי את התוכנית להקמת שכונה חדשה בקדמת ציון במזרח העיר והצליח לשלבה בתוכנית המתאר החדשה של העיר ירושלים.
מלבד עיסוקיו המוניציפליים גבאי גם שימש כחבר הוועד המנהל של מרכז מורשת מנחם בגין החל משנת 2011 וכן כחבר דירקטוריון "מוריה", בה הוא כיהן גם כחבר ועדת הביקורת.
ביולי 2013 פרש גבאי ממועצת העיר ירושלים.
בפברואר 2019 התמודד גבאי בפריימריז של מפלגת הליכוד אך לא נכנס לרשימה.
שנתיים לאחר מכן שוריין במקום ה-36 בליכוד לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע.
יאיוי קוסמה (ביפנית: 草間 彌生 או 弥生; נולדה ב-22 במרץ 1929) היא אמנית ילידת מפורסמת יפן, נציגה בולטת בתנועת האוונגרד באמנות העכשווית.
עבודותיה מגוונות ומתפרשות על תחומים שונים של אמנות כגון ציור, קולאז'ים, פיסול ומיצגים שמשלבים תנועה ומדיה ויזואלית יחדיו.
היא השפיעה על יצירתם של אמנים אמריקאים ידועים כמו אנדי וורהול וקלאס אולדנבורג.
קוסמה נולדה ב-22 במרץ 1929 במצומוטו ביפן למשפחת סוחרים שבבעלותם משתלה וחוות זרעים.
היא החלה לצייר תמונות של דלועים כבר בבית הספר היסודי ויצרה יצירות אמנות ששיקפו את ההזיות שלה.
אמהּ התנגדה לפעילות האמנותית שלה ונהגה לקחת ממנה את עבודותיה.
אמה כנראה גם התעללה בה פיזית.
את אביה, קוסמה זוכרת כ"בחור שמסתובב ומפלרטט המון".
האמנית ספרה, שאמה הייתה שולחת אותה לעיתים קרובות לעקוב אחרי מערכות היחסים של אביה עם נשים אחרות.
חשיפתה לרומנים שניהל אביה החדירה בה חשש ורתיעה ממיניות, במיוחד כלפי הגוף הגברי.
"אני לא אוהבת סקס, הייתה לי אובססיה לסקס.
כשהייתי קטנה ראיתי את אבי עם מאהבות שהיו לו.
אמא שלי הייתה שולחת אותי לרגל אחריו.
לא רציתי לקיים יחסי מין במשך שנים עם אף אחד", אמרה.
כשהייתה בת עשר החלה קוסמה לחוות הזיות "חיות", אותן תיארה כ"הבזקים של הילה אור או שדות צפופים של נקודות".
הזיות אלה כללו גם פרחים שדיברו עם קוסמה ודפוסים בבד שקמים לתחייה, משתכפלים ובולעים אותו פנימה.
ילדותה הטראומטית והחזיונות שחוותה מאז ילדותה הם המקור לסגנון האמנותי שלה.
יאיוי קוסמה החלה ליצור אמנות בגיל צעיר.
בשנת 1948 החלה ללמוד ציור בקיוטו, ופיתחה עניין בסגנון המערבי.
היא הייתה אחת הנשים הראשונות ביפן שלמדו אמנות, כיוון שביפן נשים הורשו ללמוד אמנות רק לאחר מלחמת העולם השנייה.
היא החלה להציג את יצירותיה החל משנות ה-50 של המאה ה-20.
ב-1957 עברה לניו יורק בארצות הברית, שם הושפעה מהסגנון של אקספרסיוניזם מופשט.
בשנות ה-60 החלה להיות מקושרת לתנועת הפופ ארט.
בשנת 1973 חזרה ליפן עקב מצבה הבריאותי, ובשנת 1977 אשפזה את עצמה מרצון בבית חולים פסיכיאטרי ברובע שינג'וקו של טוקיו, משם היא ממשיכה ליצור את אמנותה.
ב-2017 פתחה קוסמה את מוזיאון יאיוי קוסמה בטוקיו, ברובע שינג'וקו, בקרבת בית החולים בו היא מאושפזת.
באפריל 2020, בתקופת מגפת הקורונה, פרסמה שיר בו היא תוקפת את הנגיף ומאחלת לו שייעלם מן העולם.
כמו כן פרסמה שורה של איורים המציגים אנשים הנתונים בהסגר ערב המגפה.
בנובמבר 2021 נפתחה תערוכת רטרוספקטיבה של עבודותיה במוזיאון תל אביב לאמנות.
התערוכה כוללת כ־200 יצירות, מיצב עם 900 כדורי מראות וארבעה מ"חדרי האינסוף" של קוסמה.
את התערוכה אצרה סוזן לנדאו, שהייתה מנהלת מוזיאון תל אביב והאוצרת הראשית שלו.
התערוכה הוגדרה על ידי מגזין Theartnewspaper כאחת מעשר התערוכות הטובות בעולם לשנת 2021. התערוכה סוקרת בהרחבה את פועלה האמנותי עד כה ומתחקה אחר עבודתה ביפן, בארצות הברית ובאירופה, החל בציוריה ובפסליה המוקדמים וכלה במיצבים האופפים את הצופה מכל עבר.
לאורך הקריירה שלה השתמשה יאיוי קוסמה במדיה מגוונת הכוללת ציור, קולאז', פיסול, מיצגים ומיצבים.
היא מהאמנים הראשונים שחיברו בין טקסטיל, אופנה ואמנות.
עבודותיה מציגות את העניין שלה בצבעים פסיכדליים, חזרתיות ודפוסים.
עבודותיה מתבססות על אמנות מושגית, ומתייחסות גם לפמיניזם, מינימליזם, סוריאליזם וזרמים נוספים.
עבודותיה מאופיינות בדגמים אובססיביים של נקודות ורשתות המכסים משטחים בחזרתיות אינסופית.
"חדרי אינסוף" מוקפי מראות ומיצבים גדולים שהיא יוצרת מעניקים לצופה חוויה רב־חושית סוחפת.
יצירותיה הוצגו בין השאר ברטרוספקטיבות גדולות במוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית, המוזיאון לאמנות מודרנית ומוזיאון טייט מודרן.
ב-1993 השתתפה בביאנלה ה-45 בוונציה בתערוכת יחיד שסבבה סביב מוטיב הדלעת.
עבודותיה הוצגו בגלריות בניו יורק, באמסטרדם, בהאג, באסן, במילאנו, ברוטרדם ובוונציה.
בשנת 2006, זכתה בפרס פרמיום אימפריאלה.
יאיר בָּרְקַת (נולד ב-3 ביוני 1970) הוא קצין במילואים בדרגת תת-אלוף.
שימש קצין המשטרה הצבאית הראשי ה-22, מפקד חטיבת החילוץ, מפקד מחוז מרכז בפיקוד העורף ומפקד חטיבת שגיא.
ברקת התגייס לצה"ל בשנת 1988, ושובץ בחטיבת גבעתי.
שירת כלוחם בפלחה"ן גבעתי, והשתתף בלחימה בדרום לבנון.
לאחר קורס קציני חי"ר עבר לחטיבת הנח"ל ומונה למפקד מחלקה.
לאחר מכן שימש כמפקד פלוגה בגדוד 932. בשנת 1995 מונה למפקד פלחה"ן נח"ל.
בשנת 1996, נהרגו חמישה מחיילי הפלוגה בהיתקלות עם מחבלי חזבאללה בסמוך למוצב דלעת ("אירוע בז").
בשלהי תפקידו נהרגו 20 מלוחמי הפלוגה באסון המסוקים.
בשנת 1997 סיים את תפקידו, ועבר לשרת בנספחות צה"ל בארצות הברית.
בשנת 2003 הועלה לדרגת סא"ל ומונה למפקד גדוד 50, ושימש בתפקיד עד שנת 2005. בהמשך שימש כקצין המבצעים של פיקוד המרכז בין השנים 2005–2007. בשנת 2007 מונה למפקד בא"ח נח"ל, תפקיד בו שירת עד שנת 2009. לאחר מכן יצא ללימודים במב"ל.
בשנת 2010 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת שגיא, ושימש בתפקיד עד שנת 2012. בשנת 2012 עבר לפיקוד העורף ומונה למפקד מחוז מרכז של פיקוד העורף, תפקיד אותו מילא עד שנת 2015. ב-29 ביולי 2015 מונה למפקד חטיבת החילוץ, בסיום תפקידו ב-25 ביולי 2018 הועלה לדרגת תא"ל.
ב-8 באוגוסט 2018 מונה לקצין משטרה צבאית ראשי והחליף את רן כוכב.
שימש בתפקיד עד 9 באוגוסט 2021, עת החליף אותו אביחי מיבר.
בשנת 2022 שימש במסגרת מילואים כראש מטה פיקוד העורף.
במקביל שמש במילואים כמפקד אוגדת יערה של פיקוד העורף עד דצמבר 2025.
בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת בר-אילן, ותואר שני במדעי המדינה מאוניברסיטת חיפה.
יאיר ברק (נולד ב-18 בפברואר 1973) הוא אָמָּן צילום, וידאו ומיצב, אוצר וכותב, גר ועובד בתל אביב.
בשנת 2000 סיים בהצטיינות את לימודיו במחלקה לצילום בבית הספר לאמנות "קמרה אובסקורה" בתל אביב.
בשנת 2005 הקים את המחלקה לצילום בבית הספר "מנשר לאמנות" בתל אביב.
ב-2008 למד במסגרת תוכנית התואר השני באמנות ב-"Bard College" בניו יורק.
בשנת 2020 מונה לראשות בית הספר לאמנות במכללת סמינר הקיבוצים ולאוצר ראשי ומנהל אמנותי של מקום לאמנות בתל אביב
תערוכת היחיד הראשונה של ברק הוצגה בשנת 2002 בגלריה נגא בתל אביב.
מאז הוצגו עבודותיו בחללי תצוגה רבים וחשובים בישראל ומחוצה לה.
"גניבות ספרותיות ומהפכות" בגלריה דן (2012)
"מתרחק ממשהו, נועץ בו את עיניו" במוזיאון תל אביב לאמנות (2014).
"היבשות והפנים", מוזיאון הרצליה ומשכן האמנים בהרצליה (2017)
"שלושה ראשים פנימה", המשכן לאמנות בעין חרוד (2019)
ברק מלמד בחוג לאמנות במכללת סמינר הקיבוצים, במכון הטכנולוגי בחולון (HIT) וכן במסגרת תוכנית הלימודים של "בית לאמנות ישראלית".
החל מ-2020 משמש כראש המחלקה לאמנות בסמינר, וכן כאוצר ראשי ומנהל אמנותי במקום לאמנות.
"הדור השלישי – צילום כמשבר זהות" בגלריה מנשר לאמנות (2006)
"דברים כשלעצמם", תערוכת יחיד לליאת אלבלינג, גלריה ג'ולי מ.
"אני בסדר", תערוכת יחיד לדורון אדר, גלריה אגריפס 12 (2015)
"צילום, למעשה" בגלריה סקלאר לוי, מודיעין (2017)
"שתיים כפול שלוש" בגלריה אחד העם 9 (2021)
"זה לא זמן לאכול כרובית אל דנטה", תערוכת יחיד לאיילת ריזה (2021)
"קיר אמן", תערוכת יחיד של חגית קזיניץ, מקום לאמנות, ק.
יאיא פטי לנקבה הוא כדורגלן עבר קונגולזי ששיחק בעמדת הבלם.
פטי התחיל את הקריירה שלו בקבוצת ויטה קלאב מארץ הולדתו, ובשנת 2004 רשם הופעה אחת במדי נבחרת קונגו.
בקיץ הגיע לישראל וחתם במכבי הרצליה, העולה החדשה לליגת העל.
ב-14 באוקטובר 2006 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בניצחון 1–2 נגד הכח עמידר רמת גן.
ב-21 בדצמבר 2006 הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה, בתיקו 2-2 נגד הפועל תל אביב.
בעונתו הראשונה בקבוצה היה שותף לעונה הטובה ביותר בתולדות הקבוצה, שסיימה במקום הרביעי בליגה והעפילה לגמר גביע הטוטו, בו הפסידה 0–2 למכבי חיפה.
בסך הכל שיחק ארבע עונות בסכנין, במהלכן ערך 130 הופעות במדי הקבוצה בליגה, בהן כבש חמישה שערים.
ב-1 ביוני 2011 חתם לשלוש שנים במועדון ספורט אשדוד.
ב-15 באוקטובר 2011 כבש את שער הבכורה שלו במועדון, במשחק מול הפועל עכו שהסתיים בתיקו 2-2. בתום עונת ירדה אשדוד לליגה הלאומית ופטי שוחרר מהמועדון.
בינואר 2016 חתם במכבי אחי נצרת.
יאיר בן־חור (נולד ב־9 בספטמבר 1975) הוא משורר, סופר, עורך ספרות, עורך לשון, נקדן, עורך שירה ומו"ל.
פרסם חמישה ספרי שירה פרי עטו וספר מאמרים, וערך וניקד מאות ספרים אחרים.
לימד כתיבה אקדמית בקריה האקדמית אונו.
בוגר בית הספר התיכון מכללת אורט בירושלים.
בשנת 1995 החל ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1999 סיים לימודי תואר ראשון בלשון עברית ובספרות עברית עם תעודת הוראה בלשון.
בשנת 2000 זכה בפרס על שם יחזקאל קוטשר על הישגיו בלימודי התואר השני בלשון במסגרת קורס בהדרכתו של הפרופ' משה בר-אשר.
בשנת 2004 סיים את לימודי התואר השני בלשון עברית באוניברסיטה העברית.
הוא החל את דרכו בעבודה כמורה ללשון לבגרות בבתי ספר, שם לימד לפי ספר שכתב.
במהלך השנים שימש עוזר מחקר של הפרופ' אהרן ממן במפעל מסורות העדות באוניברסיטה העברית, עבד במאגר המונחים של האקדמיה ללשון העברית, והיה מגיה בירחון "ארץ אחרת".
בשנים 2004–2005 השתתף בקורס קריינות באולפני גבע ובקורס כתבי טלוויזיה באולפני חדשות 10. לאחר מכן שידר במשך שש שנים ברדיו החינוכי־קהילתי של קול ישראל.
באותן שנים למד בסדנת משחק בהנחייתו של השחקן אסי שמעוני, בנו של שדרן הרדיו ומנחה הטלוויזיה יצחק שמעוני וממקימי תיאטרון פסיק הירושלמי.
בן־חור החל לכתוב שירים בגיל 12 – שירו "החלונות הנמוכים" פורסם באנתולוגיה "התנגדות" בעריכת המשוררת ללי ציפי מיכאלי, אנתולוגיה שהוא ניקד.
שישה שירים מפרי עטו פורסמו במיזם "פסיפס יוצרים", ספר שירים שיצא לאור מתוך קבוצות שירה בפייסבוק.
שירים נוספים מפרי עטו התפרסמו בעיתון "ישראל היום" ובאתרי שירה שונים במרשתת.
ספר שיריו הראשון, "שיר השירים אשר ליאיר", יצא לאור בשנת 1993 בהוצאת "סער" בהנהלת חנוך סער.
ספרו השני, "תחילת הזריעה", יצא לאור בשנת 2013 בהוצאת "פיוטית" של שושנה ויג.
ספרו השלישי, "העשב נרדם בשדות", יצא לאור בשנת 2015 בהוצאת "פיוטית" של שושנה ויג.
הספר יצא לאור בתמיכת קרן אקו"ם לעידוד יוצרים ויצירה ישראלית.
בשנת 2017 הוציא לאור את הספר "החיים כבחירה – המדריך המקוצר לשקט נפשי" בהוצאת "אוריון".
הספר יצא לאור בעקבות התאבדותם של אחיו ואחיינו, חיים ורון בן־חור ביולי 2016. בשנת 2019 הוציא לאור את ספר השירה הרביעי שלו, "מילה שלי" בהוצאת אוריון.
בשנים 2013–2016 ובשנים 2020–2023 ערך וניקד את "ספר היצירות של ילדי ישראל" מייסודה של הסופרת ריקה ברקוביץ במסגרת תחרות הכתיבה הארצית לילדים ובהמשך תחת ניהולו של הסופר אלירן דיין.
בשנים 2012–2014 שימש העורך הראשי של כתב העת "עבריתון".
בשנים 2015–2024 שימש העורך הראשי של "מוטיב", כתב עת בנושא שירה וספרות עברית שייסד הסופר אלירן דיין.
משנת 2015 עד 2024 הוא ניקד שירים באתר השירה והסיפור הקצר "ליריקה", בעריכת ענת קוריאל ורונית ליברמנש ומשנת 2021 ערך את פינת הסיפור הקצר באתר.
בשנת 2024 נסגר אתר ליריקה אחרי 11 שנות פעילות.
החל בשנת 2017 הוא עורך הבית של הוצאת "מוטיב ספרים".
החל בשנת 2024 הוא מנקד, מגיה ועורך שירים וסיפורים באתר "מי סופר?" מבית מוטיב.
הוא עורך ספרים גם להוצאות לאור נוספות (למשל הוצאת אוריון, ספרי ניב וספרים של עמית נגלר בהוצאת מוסקט).
בשנת 2023 הוציא את ספר השירים "דף לבן מחוק" בהוצאת קטבים.
סיפורים קצרים פרי עטו פורסמו בכתבי עת, באתרי אינטרנט ספרותיים ובאנתולוגיות ספרותיות כגון סלונט, ליריקה והירחון "מוטיב".
פרס על שם יחזקאל קוטשר, ה'תש"ס 2000
מלגה מטעם מוזאון בית לוחמי הגטאות וקרן ג'נסיס (Genesis Philanthropy Group) על חוברת לזיכרון לדור...
(עם עורכי כתב העת מוטיב), התשפ"א 2021
פרס על הסיפור "הטוב ביותר" בקטגוריית אמנות - יצירה כתובה מטעם הקרן על שם שושנה ונחמן קורן של בית לוחמי הגטאות, ה'תשפ"ד 2024
שיר השירים אשר ליאיר - שירים, הוצאת סער, 1993
כל החומר לבגרות בלשון - הוצאה עצמית, 2005
יסודות תורת הניקוד - הוצאה עצמית, 2005
תחילת הזריעה - שירים, הוצאת פיוטית, 2013
העשב נרדם בשדות - שירים, הוצאת פיוטית, 2015
החיים כבחירה - המדריך המקוצר לשקט נפשי - עצות ומאמרים, הוצאת אוריון, 2017
מילה שלי - שירים, הוצאת אוריון, 2019
דף לבן מחוק - שירים, הוצאת קטבים, 2023
יהודית דריגס, שעת הסדקים, הוצאת כרמל, 2010
קלרה נדיר, אריה סימון בכפר הנוער בן־שמן, אוניברסיטת תל אביב, 2014
נֶגוסֶה מֶטקוּ, ייתנו לנו פירות וחלב ירושלים, הוצאת אוריון, 2017
ד"ר איילת גלעדי, הטרדה מינית – לא משחק ילדים, הוצאת רסלינג, 2017
אהרון ורדי, בדרכים לא סלולות, הוצאת אוריון, 2017
דניאל בן-חורין, חוכמת המהסס, הוצאת אוריון, 2017
לורן מילק, פרפר פרלין, הוצאת טנג'יר, 2020
דניאל בן-חורין, חידת דיין, הוצאת אוריון, 2021
באלדי אולייר, הופעת רחוב, הוצאה עצמית, 2023
אסתר חיות, ביקור בבית המשפט העליון בהדרכת הילדה עלמה, הוצאת בית המשפט העליון, 2023
התנגדות - אסופת שירי מחאה, 2011
פסיפס יוצרים - אסופת משוררים, 2012
אלבום המשוררים של הוצאת סער - אסופת משוררים, 2014
צלע מן האדם - אסופה ליום האישה הבין־לאומי, 2016
חורפו של אביב - אסופה על זקנה, 2017
מושב זקנים - אסופת סיפורים על זקנה, (מוטיב ספרים) 2023
- אסופת שירים וסיפורים קצרים בנושא אונס, (מוטיב ספרים) 2023
פרדה מתמשכת - אסופת שירים בנושא פרדות, (מוטיב ספרים) 2023
איש לא הכין את ציפורי השיר למלחמה - אסופת שירה בין־לאומית בעריכת שושנה ויג, (פיוטית) 2023
השבעה באוקטובר - לקט יצירות מימי מלחמה, (אוריון הוצאת ספרים) 2024
יאיר בן־חור קורא את שירו "רימון עשן" ברשת ב' של קול ישראל
ריאיון עם יאיר בן־חור על עריכה לשונית, בתוכנית "יצירה מקומית", שידורי קשת, ערוץ 2
יאיר בן־חור, בתוכנית "יצירה מקומית" על ספרו "תחילת הזריעה" - שידורי קשת, ערוץ 2
יאיר בן־חור, בתוכנית "השראה לאושר" עם עפרה נחמד - ערוץ 98
ביקורת על הספר "מילה שלי" מאת דורית ישראל
גלי צבי־וייס מראיינת את יאיר בן־חור, הזרקור, דרך המילים
נעים להכיר, יאיר בן־חור, סלונט
יאיר בן־חיים (נולד ב-27 באוקטובר 1957) הוא משורר, סופר ואמן ישראלי, עורך שירה והמו"ל של חדרים-בית הוצאה לאור.
עורך את כתב-העת 'המסדרון' כתב-עת לשירה ופרוזה תרבות ואמנות, עורך ומנהל את האתר הספרותי: 'חדרים-סקירת אירועי שירה ופרוזה, תרבות ואמנות'.
במסגרתו הוא עורך ומביים את מדור הדגל של האתר 'דַּבֵּר אֶל הַשִּׁיר' בו מצולמים משוררים ומשוררות הקוראים משירתם ברחבי העיר תל אביב.
כיהן כחבר בוועד המנהל של אגודת הסופרים העברים במדינת ישראל.
בן־חיים נולד בתל אביב, גדל והתחנך ברמת-גן.
בוגר תיכון אנקורי בתל אביב, בעל תואר במינהל עסקים ממכללת אופקים ברעננה.
בן־חיים החל לכתוב שירים וסיפורים בגיל 18. כעבור שלוש שנים, בשל אילוצים שונים, נטל פסק-זמן ממושך מכתיבה.
עם שובו לפעילות החל לפרסם את שיריו באינטרנט, במסגרת אתר "חדרים-כתיבה יוצרת" שהקים וניהל.
בשנים האחרונות פורסמו שיריו וסיפוריו בכתבי-עת ספרותיים, בהם מאזנים, שבילים, בגלל, והמסדרון - כתב-עת לנושאי שירה ואמנות בעריכתו.
בשנת 2013, הוציא לאור ספר שירה ראשון פרי עטו, "דוֹרֵשִׁירָה", בהוצאת חדרים-בית הוצאה לאור, ובו בין היתר שירים על העיר תל אביב מזווית אירונית.
בשנת 2015 הוציא לאור את ספרו השני, "להשתגע באמצע היום", בהוצאת חדרים-בית הוצאה לאור.
בספר שירים המבטאים חיבוטי נפש, לצד שירים חברתיים, שירי גחמה וארס-פואטיקה.
בשנת 2018 הוציא לאור את ספרו השלישי, "חֶמְדָּתִי", בהוצאת חדרים-בית הוצאה לאור.
ספר השירה מחולק לשישה שערים והוא מהווה קטלוג ביוגרפי של תמונות וסיטואציות לאורך חייו של המחבר.
בשנת 2022 במהלך חודש אוקטובר הוציא לאור את ספרו הרביעי, "מכרות הפחם", בהוצאת חדרים-בית הוצאה לאור.
ספר השירה מחולק לארבעה שערים והוא מזמן את הקורא למסע אל מכרות הפחם של המשורר יאיר בן־חיים..
2003: יסד וערך את האתר "חדרים-כתיבה יוצרת", במה לקהילת כותבים ואמנים יוצרים, במסגרתו ניהל סדנה אינטרנטית לכתיבה, "יוזמה-המדור לכתיבה מתוכננת".
אחת הפעילויות באתר היה כתב-העת המקוון "המסדרון", שפורסם אחת לחודש במשך כחמש שנים.(בשנת 2012 שונה שמו של האתר ל-"חדרים-פרוזה ושירה עברית חופשית" אתר לשירה ופרוזה, תרבות ואמנות).
2008: ערך אנתולוגיית שירים, שִׁיר בְּכוֹתֶרֶת, אנתולוגיית השירים הראשונה שנוצרה ברשת האינטרנט, מסמלת עליית מדרגה בחשיפה של יוצרים אלמוניים אך מחוננים לקהל אוהבי השירה.
שמונה-עשר הכותבים שפרי-עטם מרכיב את שִׁיר בְּכוֹתֶרֶת, באים מרקעים וממקצועות חופשיים שונים ומגוונים.
2012: מוקם אתר "חדרים-פרוזה ושירה עברית חופשית" במתכונתו החדשה.
מאתר קהילתי הפך לאתר תוכן המדווח על אירועי ספרות ותרבות.
2013: הקים, ערך והפיק את המיזם סָפְרָא טָבָא, תיעוד מצולם של תהליך ההוצאה-לאור של ספר.
לפרויקט נבחרו משוררים וסופרים שחלקם כבר פרסם בעבר ספרי שירה פרי עטם, ולחלקם זה היה ספרם הראשון.
הסרטונים הועלו לרשתות החברתיות וחשפו את חבלי הלידה של הספר, בין היתר מזווית המבט של הכותב.
בין משתתפי הפרויקט: ד"ר נורית צדרבוים, פרופ' עדה אהרוני, תרצה ניידרמן-כרמל, אסתר דגן-קניאל, ענת גרי-לקריף, מירי יערי וחנן פילצקי.
2014: ערך והפיק את כתב-העת לשירה ופרוזה, תרבות ואמנות, המסדרון, במה לכותבים ואמנים אלמוניים יחסית, לצד סופרים ומשוררים מהשורה הראשונה.
2015: יזם, ערך והפיק את מדור: 'דַּבֵּר אֶל הַשִּׁיר' באתר התוכן: 'חדרים' המתעד משוררים ישראלים קוראים שירה ברחבי העיר תל אביב-יפו, צילומי הווידאו נערכים לקליפים ומפורסמים ביוטיוב ובפייסבוק.
2017: הפיק והוציא לאור את אנתולוגיית:'עורו הישראלים' מיזם אסופות ספרות ומחשבה ישראליות, של יוצרים והוגים ישראליים.
יוזמה של אלי אשד עורך אתר: 'יקום תרבות' האסופה בעריכתו של הסופר, המשורר והעורך אמיר אור, יצירות שעיקרן שירה ומסות, בנושא השיבה אל המשותף החברתי-תרבותי של הישראליות.
2021: יזם, ערך והפיק והוציא לאור את אנתולוגיית:'יְמֵי הַקּוֹרוֹנָה' - מסה, שירה וסיפורת, יצירות של 55 סופרים ומשוררים.
2021: יזם, ערך והפיק את הפסטיבל הווירטואלי הראשון בישראל "דוֹרֵשִׁירָה",במה למשוררים וסופרים בה נערכו פאנלים אישיים ומרתון שירה..
2023: יזם, ערך והפיק והוציא לאור את האנתולוגיה: 'סדק חברתי' – בסימן מחאה, מסה ושירה.
יאיר אלדן (נולד ב-8 בפברואר 1973) הוא סופר, משורר ומרצה בפקולטה למשפטים בקריה האקדמית אונו.
אלדן נולד בשיקגו שבארצות הברית.
ב-1976 עלה ארצה וגדל בבאר שבע.
למד בתיכון הרטמן, בית הספר התיכון של מכון שלום הרטמן בירושלים.
לאחר שרות צבאי כקצין בשריון (1991–1995) למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית (1996–2000), וב-2001 התקבל כחבר בלשכת עורכי הדין.
בשנים 2000–2001 עבד בכנסת כעוזרו הפרלמנטרי של יו"ר ועדת החוקה, חוק ומשפט, חה"כ אופיר פינס-פז.
בשנים 2003 עד 2008 השלים לימודיו באוניברסיטת בר-אילן ובאפריל 2008 הוענק לו תואר דוקטור.
בין השנים 2008–2011 היה עמית מחקר במכון שלום הרטמן.
אלדן הוא בוגר מכון כרם, ובין השנים 2018-2021 שימש גם כמורה לאזרחות בתיכון הישראלי למדעים ואמנויות בירושלים.
אלדן פרסם שני ספרי עיון העוסקים בספרות חז"ל, ושלושה ספרי פרוזה, וכן שירים בבמות שונות.
בספר נידוי מוות ואבלות שיצא בהוצאת רסלינג בשנת 2011, בוחן אלדן את הקשר שבין נידוי, מוות ומנהגי אבלות, המופיעים בספרות חז"ל זה לצד זה.
ההיגיון הפנימי של המסכת במשנה שיצא בהוצאת כרמל בשנת 2011, מציע אלדן דרך חדשה לקריאת מסכתות המשנה המתייחסת אליהן כאל סיפורים, והמבקשת לחשוף את הדילמה שאתה מתמודד הקובץ ההלכתי, ואת הדרך שבה הוא מתיר אותה.
במפת הגוף שיצא בהוצאת ידיעות ספרים בשנת 2011, עוסק אלדן בהשפעותיה של תוכנית ההתנתקות על חייה ושברה של משפחה אחת.
המכתב (עם אורנה ראובן) שיצא בהוצאת כתר בשנת 2016, הוא רומן מכתבים בין מטופל לשעבר (איתמר) לפסיכולוגית שלו (אלה) שנכתב על ידי אלדן והפסיכולוגית אורנה ראובן.
במרכז חיי חוק, שיצא בהוצאת ידיעות ספרים בשנת 2023, נסיבות עלייתה ונפילתה של נעמי יהב שעמדה בראש מפלגת נשים בישראל ואף כיהנה כראשת ממשלה, ומערכת היחסים המורכבת שניהלה עם בת זוגה.
אלדן הוא בוגר כיתת השירה של הליקון לשנת 2001, ופרסם שירים בבמות שונות.
הוא ממקימי כתובת, קבוצת משוררים ירושלמית, והיה חבר עמותת "מקום לשירה" מהקמתה ועד אוגוסט 2025.
ספרם של שולמית אלמוג ואלדן, שיצא בהוצאת כרמל במרץ 2021, מתאר מערכת יחסים בין גבר ואישה שהיכרותם מעמיקה על רקע יחסם למגדר וכפי שמתברר, לנזילות מגדרית.
יאיר אור (נולד בשנת 1978) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה, כיהן כסגן מפקד עוצבת הגליל.
קודם לכן פיקד על חטיבת קרייתי.
פרש משירות בצה"ל בשנת 2022.
אור גדל בקיבוץ טירת צבי.
אביו זולי (שלמה) אור היה קצין שריון ששימש קצין אג"ם וראש מטה חטיבה 679. אור התגייס לצה"ל בשנת 1996 לאחר מסלול לוחם עבר קורס מפקדי טנקים וקורס קציני שריון.
לאחר מכן מונה למפקד גדוד דקל בבה"ד 1 בשנים 2015–2016. ב-11 ביוני 2017 הועלה לדרגת אל"ם ומונה למפקד חטיבת קרייתי.
במקביל לתפקידו כמפקד חטיבת קרייתי שימש כראש תחום שריון במפקדת זרוע היבשה.
ב-2019 מונה לסגן מפקד עוצבת הגליל.
בשנת 2022 פרש משירות סדיר.
עדיין משמש בשירות המילואים כסגן מפקד עוצבת הגליל.
לאחר פרישתו מונה למנכ"ל החברה הכלכלית של מועצה אזורית עמק המעיינות.
אור נשוי ואב לארבע, הוא נכדו של מאיר אור, סופר והוגה דעות ציוני דתי, ונינו של הרב יוחנן זרחי.
יאיא עבדול-מאטין השני הוא שחקן אמריקאי.
עיקר פרסומו של עבדול-מאטין החל ב-2018, אז הוא גילם את דמותו של נבל-העל מנטה שחורה בסרט גיבורי-העל "אקוומן".
ב-2020, הוא זכה בפרס אמי על תפקידו כדוקטור מנהטן בסדרת הטלוויזיה "השומרים".
יאיא עבדול-מאטין השני נולד ב-15 ביולי 1986 בעיר ניו אורלינס שבמדינת לואיזיאנה, לאב מוסלמי ואם נוצרייה, שניהם אפרו-אמריקאים.
משפחתו התגוררה בדיור ציבורי, עד שהצליחה להתבסס ועברה לעיר אוקלנד שבמחוז אלמידה במדינת קליפורניה, שם הוא גדל.
הוא למד אדריכלות באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ולאחר שסיים את לימודיו עם תואר ראשון הוא החל לעבוד כמתכנן ערים ואזורים בסן פרנסיסקו.
עם זאת, הוא תמיד חלם להיות שחקן, ובאמצע שנות ה-20 לחייו הוא החל ללמוד בדרמה באוניברסיטת ייל, שם הוא קיבל תואר שני.
עבדול-מאטין החל את הקריירה שלו במשחק ב-2016, אז הופיע בסדרת הדרמה המוזיקלית "גט דאון" של באז לורמן בהזרמת המדיה "Netflix", בתפקיד ראשי כדמותו של קלרנס קולדוול.
על תפקידו, זכה לשבחים רבים.
שנה אחר כך, ב-2017, הוא הופיע בתפקיד קטן בסרט הבלשי "ההיעלמות של סידני הול" של שון כריסטנסן, בדמותו של דוויין.
עוד באותה השנה, הוא הופיע כדמויות משנה בשני סרטים נוספים - הקומדיה "משמר המפרץ", והדרמה "האמן הגדול מכולם".
בשנת 2018, הוא הופיע בתפקיד קטן בסרט "גבולות" של שאנה פסט, והצטרף לזיכיון סדרת סרטי גיבורי-העל בלייב אקשן עתירי התקציב של האחים וורנר, "היקום הקולנועי של DC", כדמותו של נבל-העל מנטה שחורה בסרט "אקוומן".
בשנה זו הוא גם הופיע בתפקיד משנה בעונתה השנייה של הסדרה הדיסטופית "סיפורה של שפחה" ובתפקיד ראשי בסרט הדרמה "הקרב הראשון".
בשנת 2019, עבדול-מאטין הופיע בסרט האימה "אנחנו", בסדרת הקומיקס "השומרים" בתפקיד ראשי כדוקטור מנהטן וגם בפרק "Striking Vipers" של סדרת האנתולוגיה "מראה שחורה".
על תפקידו כדוקטור מנהטן, עבדול-מאטין זכה בפרס אמי.
במהלך 2020, הוא גילם את בובי סיל בדרמה המשפטית "משפט השבעה משיקגו" בבימויו של אהרן סורקין והופיע בסרט הדרמת פשע "לאחר מעשה".
בשנת 2021, עבול-מאטין הופיע כדמות הראשית בסרט האימה "קנדימן" ובתפקיד מורפיאוס בסרט המדע בדיוני "מטריקס: התחייה".
ב-30 בנובמבר 2021, עבדול-מאטין השיק חברת הפקה בבעלותו, "House Eleven10".
בין החברה לבין שירות הזרמת המדיה "Netflix" נחתם הסכם שיתוף פעולה, אשר במסגרתו יככב עבדול-מאטין בסרטים ובסדרות שהוא יפיק עבור השירות.
שם החברה הוא מחווה לבית ילדותו של עבדול-מאטין בעיר אוקלנד, ומבטא את חזונו לקדם כישרונות מקבוצות אוכלוסייה הסובלות מייצוג חסר בתעשייה.
בספטמבר 2022, עלה בתיאטרון ברודוויי עם המחזה בכיכובו "טופדוג/אנדרדוג" שם גילם את בות'; והיה מועמד לפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזה לשנת 2023.
בשנת 2024 אמורה לעלות הסדרה "וונדר מן" בהשתתפותו.
שנה סרט תפקידהערות 2017 ההיעלמות של סידני הול דיון ג'ונס משמר המפרץ סמל גארנר אלרבי האמן הגדול מכולם וי.
+ שנה סדרה תפקיד הערות 2016–2017 גט-דאון קלרנס קולדוול תפקיד ראשי; 11 פרקים 2018 סיפורה של שפחה עומאר פרק: "Baggage" 2019 מראה שחורה קארל פרק: "Striking Vipers" השומרים קאל אייבר / דוקטור מנהטן תפקיד ראשי; 9 פרקים
פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה TBAMan on Fireסדרה עתידית של נטפליקסוונדר מןסימון ויליאמס / וונדר מןמיני-סדרה עתידית של דיסני+
מועמד פרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזה 023)
יאיר אורון (נולד ב-30 באפריל 1945) הוא היסטוריון ישראלי, המתמחה בלימודי השואה ורצח עם, גזענות, ויהדות בת-זמננו.
פרופסור אמריטוס במחלקה לסוציולוגיה, למדע המדינה ולתקשורת של האוניברסיטה הפתוחה.
שירת בצבא כחייל קרבי ונלחם במלחמת ששת הימים.
במלחמה, נפצע מנפילת פגז על-ידו והושפע מאוד ממותו של חבר קרוב, שעמד בסמוך לו באותו אירוע.
ב-1972 - סיים אורון את התואר הראשון בהיסטוריה וסוציולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
ב-1976 - סיים אורון את התואר השני במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר סיום התואר השני, נסע אורון לצרפת, ללימודי תואר שלישי.
ב-1980 - הוא סיים את הדוקטורט, שעסק בתנועות נוער יהודיות בצרפת, באוניברסיטת סורבון נוול בפריז.
בין השנים 1974–1976 עבד אורון כמנהל המחלקה החינוכית ביד ושם בירושלים.
בשנות השמונים עבד כחוקר במרכז מלטון לחינוך יהודי של האוניברסיטה העברית וגם כמנהל אקדמי של המחלקה האירופית של המכון לחקר התפוצות, מוסד חיצוני של אוניברסיטת תל אביב.
בין השנים 1996–1999 היה מרצה בכיר וראש המחלקה ללימודי תרבות במכללה האקדמית עמק יזרעאל.
אורון מכהן כמנהל-עמית וחבר במועצת המנהלים האקדמי במכון לחקר השואה והג'נוסייד בירושלים.
הוא גם חבר במועצת המנהלים האקדמי במוסד זוריאן (מוסד ללא כוונת רווח) בקיימברידג' שבארצות הברית, וחבר בוועדה המייעצת של הפרויקט ללימודי רצח עם (GenEd, מוסד ללא כוונת רווח) בסן פרנסיסקו.
יאיר אורון הוא אחיו הצעיר של יושב ראש מרצ לשעבר והשר לשעבר, חיים אורון.
אורון גרוש ולו שלושה ילדים, והוא מתגורר ביישוב היהודי-ערבי נווה שלום.
אורון חובב גננות וטיפוח צמחייה, בגינה שעל יד ביתו.
ספרו האחרון, שנכתב אחרי פרישתו לגמלאות, מתמקד בתחביבו זה.
זהות יהודית-ישראלית - מחקר על יחסם של פרחי-הוראה מכל זרמי החינוך ליהדות בת-זמננו ולציונות; הוצאת ספרית הפועלים, 1993
הבנאליות של האדישות - יחס היישוב והתנועה הציונית לרצח־העם הארמני; הוצאת דביר, 1995
כולנו יהודים גרמנים - רדיקלים יהודים בצרפת בשנות השישים והשבעים; הוצאת עם עובד, 1999
הכחשה - ישראל ורצח העם הארמני; הוצאת מבע, 2005
ג'נוסייד - רצח עם, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ז, 2007
זהויות ישראליות - יהודים וערבים מול המראה והאחר; הוצאת רסלינג, 2010
השואה, התקומה והנכבה; הוצאת רסלינג, 2013
הבנאליות של החמלה - על הצלת יהודים בכפר הצ'רקסי-מוסלמי בסלניי שבקווקז ב-1942; הוצאת רסלינג, 2016
מאה השנים של מוסה דאג - ממצאים ותובנות חדשות על הספר ארבעים הימים של מוסה דאג ועל מחברו, פרנץ ורפל; הוצאת פרדס, 2017
יאיר בן ציוני (נולד ב-1935) הוא מוותיקי הוטרינרים בישראל.
הוא עסק במגוון תחומים: חיות משק, חיות מחמד, מחקרים ופרסומים מדעיים, שליחויות מקצועיות בחו"ל, בריאות המזון ומלחמה בכלבת.
בן ציוני נולד בכפר הס לאמו חיה לבית קוגאן, ילידת סטרוקונסטנטינוב בפלך ווהלין שבאוקראינה המערבית אשר כל משפחתה הושמדה בשואה, ולאביו יעקב לבית ניימארק, יליד העיר ברסט ליטובסק (בריסק) שבפולין (כיום בבלארוס).
סבו, בן ציון ניימארק, שמש כציר במספר קונגרסים ציוניים בבזל מטעם הציונים הכלליים וכן היה מייסדה ומנהלה של גימנסיה "תרבות" בבריסק, בה שמש אף כמורה לעברית.
הוריו עלו ארצה במסגרת העלייה השלישית והיו ממקימי מושב כפר הס.
בן ציוני היה מדריך ופעיל בתנועת הנוער העובד גם במישור הארצי
לאחר סיום כיתה י' בבית הספר המקומי בתל מונד המשיך וסיים את לימודיו בגימנסיה שלווה בתל אביב.
ד"ר בן ציוני שרת בגדוד 52 בחטיבת גבעתי.
בתום שירותו הצבאי למד תחילה בפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית והמשיך בפקולטה לרפואה וטרינרית בבולוניה שבאיטליה אותה סיים בהצטיינות יתרה.
במסגרת עבודת הדוקטורט חקר יעילות חיסונים כנגד זנים שונים של מחלת הפה והטלפיים בבקר, בהנחיית פרופסור אלבינו מסיירי.
בשובו ארצה התקבל לעבודה ב"החקלאית", הארגון הווטרינרי של ההתיישבות העובדת, לטיפול בחיות משק, פרות, עיזים, כבשים וסוסים ששמשו אז כבהמות הובלה.
הוא החל את עבודתו כממלא מקום נודד שהחליף רופאים ווטרינריים חולים או נופשים ברחבי הארץ.
בהמשך התקבל לאזור קבע בעמק יזרעאל וקבע את מקום מושבו תחילה בעפולה ולאחר מכן במושב מרחביה.
בן ציוני קיים השתלמויות וימי עיון לרפתנים בעמק יזרעאל וכתב מספר מאמרים ב"משק הבקר והחלב" ירחון התאחדות מגדלי בקר בישראל כן פרסם ב"רפואה וטרינרית" תיאור קליני על אירוע פוליפודיה בעגל ומחקר העוסק במקרה קליני של סרטן העצמות בכלב.
בשנת 1966 נישא לויקי לבית זון מזי"א ילידת פולין, עמה יצא לאיטליה ללימודי פוסט דוקטורט בנושאי אפידמיולוגיה ומיקרוביולוגיה, אותם סיים בהצטיינות.
במלחמת ששת הימים שב ארצה מהשתלמותו בחוץ לארץ ובשוך הקרבות מונה, כקצין רפואה, לתפקיד פרוק, מיון ואיסוף השלל הרפואי המצרי בכל רחבי סיני.
במלחמת יום הכיפורים שמש כקצין בריאות הצבא (ברה"צ) פיקודי במרחב שלמה בסיני.
עם שובו משרות המילואים שנמשך 6 חודשים, למד וסיים בהצלחה את שנת הלימודים הראשונה בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב, בשנה האקדמאית 1975–1976, במטרת הרחבת אופקים.
כן למד אימונולוגיה במשך 4 סמסטרים של לימודי ערב בבית הספר ללימודי המשך ברפואה של אוניברסיטת תל אביב.
אשתו ויקי המשיכה בלימודי הביולוגיה ולימים שמשה כמורה לביולוגיה בבית הספר התיכון האזורי "חוות הלימוד" שבמבואות עפולה.
בשנת 1969 נשלח ד"ר בן ציוני עם משפחתו לאירן על ידי ארגון מגדלי בקר במסגרת סיוע החוץ של ישראל, במטרה לפתח את משק הבקר לחלב במדינה זו ולהקים בה חווה מודרנית לדוגמה שתהיה בעלת רמה ותפוקה ישראליות ותהווה חלון ראווה למשק החלב הישראלי.
החווה שהוקמה "חוות זרנן" נחלה הצלחה גדולה.
תיאור וסיכומי נתונים פורסמו בארץ על ידי בן ציוני ותורגמו למספר שפות
כתב "מעריב" אהרון פריאל כתב במאמרו "שביל החלב מלוד לטהרן"
שד"ר בן ציוני הפך לאגדה בפי החוואים באירן ואכן החווה המודרנית הגיעה להישגים מרשימים והפכה לחווה רווחית ביותר שפרותיה מניבות יותר מהממוצע הארצי בישראל וכמעט פי 10 מהממוצע באירן.
החווה זכתה למצעדי עליה לרגל של רבים ונכבדים וביניהם שרי החוץ והחקלאות הירדנים, עוד בטרם נחתם חוזה השלום בין שתי המדינות.
כן בקרו במקום מומחים ממדינות שונות ובכלל זה מברית המועצות.
במקביל נקרא ד"ר בן ציוני לייעץ לחוות נוספות ברחבי אירן וכן הדריך רופאים וטרינרים איראנים שחלקם אף הגיעו אליו לישראל להמשך ההשתלמות והוא אף יצא שוב לאירן מספר פעמים לתקופות קצרות.
כך זכה להטביע חותמו על פיתוח משק החלב באירן.
לאחר 4 שנות שהות חזרה משפחת בן ציוני ארצה והשתקעה בקרית טבעון.
ד"ר בן ציוני המשיך את עבודתו במשקים החקלאיים ואשתו ויקי זנחה את הוראת הביולוגיה ולמדה ארכיטקטורה בטכניון, לימודים אותם סיימה בהצטיינות והמשיכה בעבודתה כאדריכלית במשך עשרות שנים.
בשנת 1976 קבל ד"ר בן ציוני תואר "מומחה ברפואה וטרינרית קלינית".
לאחר תקופה קצרה של עבודה מקבילה עם חיות משק וחיות בית נפרד ד"ר בן ציוני מריח הרפת וניחוח החציר ופתח מרפאה לחיות מחמד בקריית טבעון בשנת 1977 ובהמשך, מרפאות נוספות בחיפה ובקריות בהן הועסקו רופאים ווטרינריים נוספים.
לימים מכר את המרפאות הנוספות והתרכז במרפאה הביתית בקריית טבעון עד לפרישתו בשנת 2016.
בשנת 1991 עם נפילת הקומוניזם בברית המועצות, הוזמן על ידי חברה סובייטית, לייעוץ לבית החולים הווטרינרי במוסקבה בו הועסקו 45 רופאים וטרינרים, במבנה של עיריית מוסקבה ובניהולו של ד"ר סשה טקאצ'וב, במטרה להביא את חידושי המערב, מהם הייתה מנותקת הרפואה הווטרינרית הסובייטית במשך שנות הקומוניזם.
בהמשך, ד"ר טקאצ'וב ורופאים וטרינרים רוסיים נוספים הגיעו למרפאותיו בארץ להמשך ההשתלמות.
אשתו של ד"ר בן ציוני, ויקי, נפטרה ממחלה ממארת בגיל 57 ולזכרה הוציא ד"ר בן ציוני את ספרו "נשיכה ראשונה", מקבץ סיפורים קצרים על חיות ואנשים.
במהלך עשרות השנים זכה לצבור חוויות מרתקות בעת שטיפל בבעלי חיים, קטנים כגדולים, ומעט מחוויותיו רכז בספר זה העוסק יותר בבני אדם, בעלי החיות ותגובותיהם המרתקות והבלתי צפויות, מאשר בחיות עצמן.
בשנת 2018 כתב גרסה חדשה ומורחבת של הספר אשר תורגמה לאנגלית והופצה בעולם בהוצאת אמאזון בשם
בשנת 2000 השלים, יחד עם ד"ר בועז ארצי, שהיה אז סטודנט לרפואה וטרינרית וכיום פרופסור באוניברסיטת קליפורניה, מחקר שגילה שימוש חדש ב-Lufenuron ששמש עד אז כתרופה ביולוגית להשמדת פרעושים, ובשימוש החדש כתרופה ראשונה במעלה לטיפול בפטריות של בעלי חיים.
המחקר פורסם במגזין האמריקאי היוקרתי.
וכן ב"הקליניקה" דו ירחון לרפואת חיות מחמד של עמותת הרופאים הווטרינרים
ד"ר בן ציוני וד"ר בועז ארצי מכרו את הפטנט לחברת התרופות השווייצרית נוברטיס.
חברת נוברטיס המשיכה ביצור הלופנורון שהפך לתרופה ראשונית במעלה נגד פטריות בבעלי חיים בעיקר בזכות היותה נטולת תופעות לוואי לעומת תרופות מקבילות בעלות תופעות לוואי חמורות.
ד"ר יאיר בן ציוני וד"ר בועז ארצי הציגו את המחקר בכנס בינלאומי בסן אנטוניו, טקסס באפריל 2001 בפני 1200 רופאים וטרינרים.
המחקר הכה גלים וד"ר בן ציוני הוזמן להרצות בכנסים וטרינרים רבים בארצות הברית, אירופה ואסיה ובין השאר הרצה בפקולטה לרפואה ווטרינרית באוניברסיטת דייוויס בקליפורניה.
בעקבות תגלית השימוש בלופנורון לטיפול בפטריות נערכו מאות מחקרים בעולם כולו שאוששו את ההמצאה.
בקנדה ובמקומות אחרים בעולם משמש הלופנורון, בתנאים מסוימים, לטיפול בפטריית ה-Candida בבני אדם.
מחקרים העוסקים בשימוש לבני אדם נערכים כיום במקומות שונים בעולם.
לד"ר בן ציוני 4 בנים ובנות: אורי הבכור, ארכאולוג ומתכנן ערים המשמש כמנהל המועצה לשימור אתרי מורשת במחוז הצפון והעמקים, רוני, בוגרת "בצלאל" אשר נולדה באירן בתקופת שהות המשפחה שם, היא גרפיקאית עצמאית.
גיא בן ציוני המוזיקאי, משמש כפרופסור לוויולה ולמוזיקה קאמרית באוניברסיטת לייפציג בגרמניה ומקיים קריירה חובקת עולם, ושירי הבת הצעירה היא רופאת ילדים בכירה בבית החולים "שניידר" בפתח תקווה מומחית ברפואה דחופה לילדים.
לד"ר בן ציוני 11 נכדים.
ד"ר בן ציוני הוא נגן חליליות מילדות והוא הופיע במאות רבות של הופעות וערבי שירה בכל מהלך חייו.
יאיר (יאיא) פינק (נולד ב-14 ביוני 1984) הוא פעיל שמאל חברתי ופוליטי, כיום הוא אחד ממובילי המחאה למען שוויון בנטל, ובנוסף הוא מכהן כראש סיעה ואגף צדק חברתי בהסתדרות.
פינק נולד בירושלים, הצעיר מבין שישה אחים ואחיות.
הוא התחנך בישיבת הקיבוץ הדתי במעלה גלבוע וסיים את שירותו הצבאי כקצין בחטיבת הצנחנים.
לאחר שחרורו ניהל בהתנדבות את עמותת "שכן טוב", ובהמשך היה הדובר של חברת מועצת העיר ירושלים רחל עזריה.
פינק למד תואר ראשון במדעי המדינה ותואר שני במנהל עסקים באוניברסיטה העברית שבירושלים.
בשנים 2011–2013, במהלך הכנסת השמונה עשרה (2009–2012) והתשע עשרה (2013–2015), שימש כראש המטה של ח"כ שלי יחימוביץ' כראשת מפלגת העבודה ויושבת ראש האופוזיציה.
ניהל את מטה השטח של עמותת תג מאיר.
בשנים 2014–2015 ניהל פינק את מטה השטח של אגודת האשראי אופק, והיה אחד ממקימיה.
ב־2015 ייסד את מיזם שדלנות לובי 99, אותו הוא ניהל עד שנת 2019. בשנת 2016 נבחר לאחד מ-100 המשפיעים של העיתון דה מרקר ובשנת 2017, נבחר ביחד עם לינור דויטש, לרשימת הצעירים המבטיחים של העיתון כלכליסט.
בין השנים 2020–2022 שימש כמנכ"ל תנועת "דרכנו" ובמסגרת זו הקים את ערוץ התקשורת העצמאי "דמוקרטTV".
כמו כן היה חבר המועצה הציבורית במלכ"ר "צו פיוס".
משנת 2017 יושב פינק בבית הנבחרים של ההסתדרות כראש סיעת "צדק חברתי".
הוא משמש כראש "אגף צדק חברתי", במסגרתו פועל גם לחינוך הדור הצעיר.
כמו כן, פעיל בתחום זכויות העובדים הלהט"בים יחד עם מגי מור, ולמען זכויות אנשי המילואים העובדים.
בשנת 2019, לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת, התמודד בבחירות המקדימות לרשימת מפלגת העבודה, נבחר למקום השמיני בפריימריז של הרשימה אולם לא נכנס לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, התמודד פינק שוב בפריימריז של מפלגת העבודה, נבחר למקום השישי בפריימריז וגם בפעם הזו לא נכנס לכנסת.
במערכת בחירות זו הקים את מטה הציונות הדתית במפלגה.
בשנת 2023, עם תחילת כהונתה של הכנסת העשרים וחמש, היה ממובילי המחאה נגד הרפורמה המשפטית שהוביל שר המשפטים יריב לוין.
כחלק מפעילותו סייע להקמת מוקדי מחאה בפריפריה וקיים שיחות ועידת וידאו רבות-משתתפים על הסוגיות שעל סדר היום.
פינק הקים את "מטה הצרכנות הליברלי" בעקבות חרמות של פעילי ימין על עסקים שהביעו תמיכה במחאה ובמסגרתו יזם את "התו הליברלי", שמאגד תחתיו עסקים שתמכו במחאה.
הוביל את צעדת הצעירים לדמוקרטיה צעדה בת שבוע מתל אביב לירושלים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל פינק הקים את "מטה המילואימניקים לשירות שווה" אשר מונה כחמישה עשר אלף מילואימניקים ומילואימניקיות, למען ביטחון ישראל ולמען ערך השוויון, והוא אחד ממובילי המחאה למען שוויון בנטל.
בתגובה לנאצות שספג כדורגלן נבחרת ישראל מוחמד אבו פאני באצטדיון טדי, הגיש פינק לשחקן מכתב התנצלות עליו חתמו אלפים.
פינק משרת במילואים כקצין אג"ם חטיבתי בדרגת רב-סרן.
בעקבות פיטוריו הראשונים של השר יואב גלנט, במרץ 2023, הודיע פינק על הפסקת התנדבותו למילואים.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל חזר לשירות מילואים.
בספטמבר 2024 נבחר פינק לאחד מאנשי השנה של מגזין דה מרקר.
ספרו 'זאת היהדות שלי - מייאוש לתקווה' יצא לאור בשנת 2025. הספר, שעוסק בתקווה, אופטימיות ויהדות מקדשת חיים, יצא לאור בקמפיין מימון המונים.
שם הספר נגזר מאמרתו הקבועה "זאת לא היהדות שלי", בה הוא משתמש תדיר כלפי תופעות חברתיות, בעיקר בציבור הדתי והימני, שאינן מסתדרות עם תפיסת עולמו.
בשנת 2024 הקים עלון שבת יהודי, דמוקרטי וליברלי בשם "דרכי נעם".
פינק מתגורר ביקנעם, נשוי לאוריה ואב לשלושה ומנהל אורח חיים דתי.
יָאיִינְצִי (בסרבית קירילית: Јајинци, בסרבית בכתב לטיני: Jajinci) היא שכונת מגורים ברובע "ווֹזְ'דוֹבָאץ" של בלגרד בירת סרביה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה ושואת יהודי יוגוסלביה שכן במקום הכפר יאיינצי, אשר בסמוך אליו היה ממוקם גיא הריגה, בו נרצחו ונקברו עשרות אלפי יהודים, סרבים, ובני רומה ממחנות הריכוז: טופובסקה שופה, באנייצה וסיימישטה, וכן מקרב עצורי קלאדובו שאבאץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה חל גידול מואץ בשטחה של בלגרד, ובראשית המאה ה-21 נכלל המקום בשטחה המוניציפלי, וממוקם בפרווריה.
האזור מתאפיין בבתים צמודי קרקע ובצפיפות אוכלוסין נמוכה.
באזור שוכן פארק ההנצחה יאיינצי, לזכר קרבנות השואה והנספים מקרב האוכלוסייה הסרבית ובני רומה.
בשלהי יוני 1941, כחודשיים לאחר פלישת גרמניה הנאצית ליוגוסלביה, הוקם מחנה הריכוז באנייצה, וב-9 ביולי 1941 נכלאו במקום העצירים הראשונים, רובם חברי המפלגה הקומוניסטית של יוגוסלביה וכן מתנגדי משטר אחרים.
בהמשך, הובלו העצורים לכפר יאיינצי והוצאו להורג.
בסוף יולי 1941 הוצאו להורג 122 מיהודי בלגרד בעקבות השלכת בקבוק מולוטוב על ידי צעיר יהודי אל עבר רכב גרמני.
באוגוסט 1941 הוקם מחנה הריכוז טופובסקה שופה, ובו נכלאו הגברים מקרב יהדות בלגרד.
החל מספטמבר הוצאו להורג עצירים מטופובסקה שופה ביאיינצי על ידי כיתות יורים בקצב של 140 עד 400 ליממה.
בין ה-9 ל-11 באוקטובר הוצאו להורג כ-2,000 יהודים מקרב עצורי טופובסקה שופה וקלאדובו-שאבאץ, ו-200 בני רומה, חלקם בשטחי יאיינצי, זאת בעקבות התקפה של כוחות הפרטיזנים של טיטו בה נהרגו ונפצעו חיילים גרמנים.
במקום נרצחו גם יהודים אזרחי יוגוסלביה שנמלטו משטחי סרביה הכבושה לאזורי שליטה אחרים, אשר נעצרו והוסגרו לגרמנים, ומהם 48 מיהודי בלגרד שנמלטו לסקופיה והוסגרו על ידי שלטונות הכיבוש הבולגרי שם.
עד סוף נובמבר הוצאו להורג בירי כל הגברים מטופובסקה שופה.
במרץ 1942 נכלאו הנשים והילדים מקרב יהודי בלגרד, הבאנאט הסרבי ועצורי קלאדובו-שאבאץ במחנה הריכוז סיימישטה.
עד 10 במאי 1942 הומתו כולם באמצעות משאית גז שהובאה במיוחד לכך מגרמניה.
כולם נקברו בקבורה המונית ביאיינצי.
בין דצמבר 1943 לאפריל 1944 הוצאו גוויות הנרצחים והנקברים במקום ונשרפו על ידי הגרמנים במטרה לטשטש ראיות.
ב-20 באוקטובר 1964, יום השנה ה-20 לשחרור בלגרד, נחנך במקום פארק הנצחה לזכר הקרבנות.
יאיר אנסבכר (נולד ב-1983) הוא חוקר, איש חינוך ויזם חברתי ישראלי.
מייסדה ומנהלה הראשון של המכינה הקדם-צבאית "איתן" במישור אדומים.
אנסבכר נולד ב-1983 וגדל בירושלים למשפחה בת ארבעה ילדים.
אביו הוא אביעד אנסבכר, בנו של מרדכי אנסבכר, מנהלו הראשון של מוזיאון יד ושם ונכדו של מרדכי בוקסבוים.
התחנך במסגרת מערכת החינוך הממלכתי-דתי בבית הספר לדוגמה עוזיאל ובישיבה התיכונית "נתיב מאיר".
לאחר מכן למד במכינה הקדם-צבאית "בני דוד" שבעלי.
התגייס לצה"ל בשנת 2002 ושירת כלוחם ביחידת מגלן.
אנסבכר הוא בוגר מכללת ליפשיץ בחינוך.
הוא מוסמך בדיפלומטיה וביטחון מאוניברסיטת תל אביב, ובספטמבר 2024 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת אריאל.
המחקר שלו, בהנחיית רון שלייפר, עסק בחקר הכוחות המיוחדים המודרניים ובהשפעתם על מלחמות בנות זמננו וזיכה אותו בפרס נשיא אוניברסיטת בר-אילן לדוקטורנטים על פרסום מאמרים אקדמיים.
אנסבכר שימש מחנך בבית הספר אמי"ת במעלה אדומים, וכן יזם והוביל פרויקטים חינוכיים בלתי פורמליים בעיר, כגון מועדונית נוער לילדי הקהילה האתיופית ומתחם מוגן לבני נוער בעיר.
בהנחייתו של ראש הגרעין הרב אליהו קפלן הקים בשנת 2011 את המכינה הקדם-צבאית "איתן" באזור התעשייה מישור אדומים.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים התמודד בבחירות המקדימות של מפלגת "הבית היהודי", והוצב במקום ה-40 הלא-ריאלי.
הוא התפטר מהרשימה לפני הבחירות.
אנסבכר שיחק ושימש מדריך נשק ולוחמה בסרט "הלילה הזה" והדריך נשק ולוחמה גם בסדרת הדוקו-דרמה "הלילה הארוך ביותר" של כאן 11. הגיש עם אמיר גילת את הפודקאסט "המבצעים הגדולים של הכוחות המיוחדים" של גלי צה"ל.
בעבר היה גם עמית-מחקר בכיר בפורום קהלת.
אנסבכר הוא לוחם במילואים ולחם במסגרת טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל.
בין השאר השתתף בלחימה בבסיס מודיעין שמחבלים השתלטו עליו, ומשם המשיך עם היחידה ללחימה בקיבוץ ניר יצחק.
אנסבכר משמש פרויקטור ביחידה מטכ"לית בצה"ל.
שימש יועץ לכמה גופים במערכת הביטחון, בהם פיקוד הצפון ומפקדת העומק, משטרת ישראל ומטה ההסברה הלאומי במשרד ראש הממשלה.
ב-16 בינואר 2025 נעצר לאחר שתלה שלטים על הכותל המערבי.
לאחר מכן הסביר שכוונתו הייתה לחזק את רוח ישראל לנוכח הסכם חמאס–ישראל, שאותו ראה ככניעה של ישראל.
בנובמבר 2025 הכריז על הקמת "מפלגת אורות השחר" לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושש.
ב-26 בינואר 2026 התפרץ לשידור חי של "הפטריוטים" בעכשיו 14 והביע מחאה על תוצאות מלחמת חרבות ברזל ועל התנהלותם של ראש הממשלה בנימין נתניהו וממשלת ישראל השלושים ושבע במלחמה.
נשוי ואב לחמישה, ומתגורר במעלה אדומים במסגרת הגרעין התורני בית מורשת.
כצל ציפור – מתאר את שירותו הצבאי של המחבר ביחידת מגלן ובמהלך מלחמת לבנון השנייה.
אין אתר פנוי ממנו – מאמרים על פרשת השבוע בדרך החסידות.
לאחד אחד בני ישראל – עיונים במצוות אהבת ישראל והאחדות הישראלית.
עשו טובה לאנושות – ספר בסוגת עזרה עצמית לשיפור יחסי אנוש בזוגיות, משפחה, החברה בישראל, ובהקשר לסכסוך הישראלי-ערבי.
לישועתך קיוויתי ה' – סיפור חייו של סבו מרדכי אנסבכר.
וכארי יתנשא – על תיקון דרך המלחמה החדשה של ישראל, דני ספרים, 2023.
עם כלביא יקום – מלחמת חרבות ברזל במבט אסטרטגי-אמוני, דני ספרים, 2025.
יאיר אבידן (נולד ב-1959) הוא כלכלן ישראלי שנשא בתפקידים בכירים במספר בנקים בישראל, וכיהן כמפקח על הבנקים.