tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לעומת זאת, חברת המחקר פורסטר טענה בדו"ח שפרסמה באוקטובר 2011 כי המודל העסקי של גרופון הוא "כישלון", ושהפירמה נהפכה לדוגמה ל "כמה מהר להיט אינטרנט יכול ליפול".
בדו"ח הראשון שפרסמה גרופון מאז הנפקתה, דיווחה החברה על הפסדים של 9.8 מיליון דולר לרבעון האחרון של שנת 2011 לפי שיטת חישוב חשבונאית של בסיס מותאם.
ב-2012 המשיכה החברה לפרסם דו"חות שאכזבו את המשקיעים ומחיר המניה בבורסה ירד בכ-75%.
משקיעים מרכזיים בחברה מכרו את כל החזקותיהם במניותיה.
בדו"חות הרבעון השני של השנה דיווחה גרופון על רווח נקי של 28.4 מיליון דולר (מול הפסד של 107.4 מיליון דולר ברבעון המקביל אשתקד) אך הכנסותיה וציפיותיה להכנסות עתידיות היו נמוכות מכפי שחזו האנליסטים.
שווי החברה (נכון לאוגוסט 2012) עומד על סך של 4 מיליארד דולר, וזאת כאשר הצעת הרכש בנובמבר 2010 מאת "גוגל", ניתנה על פי שווי חברה של 6 מיליארד דולר.
ב-2017, גרופון העולמית מכרה את שליטתה בגרופון ישראל לקרן השקעות מקומית, והאתר עבר מיתוג חדש לשם "GROO".
בדצמבר 2023 הודיעה חברת הנדל"ן והקניונים מליסרון על סגירת אתר גרופון בישראל (GROO), עקב "חוסר כדאיות כלכלית ושינויים בסביבה העסקית והצרכנית שבה פועלת גרופר, בפרט בתחומי התיירות והפנאי".
בתחילת שנת 2024 נסגר האתר לצמיתות.
העסק הציע קופון קבוצתי אחד ביום בכל אחד מהשווקים בהם החברה פועלת.
העסקה הותנתה בהצטרפותם של כמות מסוימת של אנשים אליה, בתוך מסגרת זמן קצובה.
אם מינימום האנשים הקבוע מראש לא הושג, אף אחד לא היה זכאי להשתתף בעסקה.
בכך הצטמצם הסיכון של קמעונאים, אשר יכולים לראות בקופונים הנחות הניתנות בשל כמות, כמו גם ככלי שיווקי.
גרופון הרוויחה מכך שהיא שמרה כמחצית מהסכום ששילם הלקוח עבור העסקה.
כך למשל, כאשר מוצר שעולה לכאורה 80 ש"ח, נרכש על ידי הלקוח באתר החברה בתמורה ל-40 ש"ח, אז לאחר מכן גרופון והעסק אשר מספק את המוצר התחלקו ביניהם ב-40 ש"ח ששולמו.
כלומר, למעשה בעל העסק העניק מוצר בשווי 80 ש"ח וקיבל תמורתו בקירוב 20 ש"ח בלבד.
בשונה משיטות פרסום אחרות, הסוחר לא שילם דבר מראש עבור הפרסום אותו הוא קיבל.
בשל התרכזותה של החברה בקידום מכירות, גרופון העסיקה כמות גדולה למדי של עובדים לצורך תכנון תיאור העסקאות שמציעה החברה – תיאורים המוצגים באתר החברה ובאי-מיילים אותם היא שלחה.
תיאורים אלו נחשבו לגורם שתרם משמעותית לפופולריות של האתר, באמצעות יכולתם לשלב את עובדות העסקה יחד עם הומור שנון.
ישנן גם בעיות אפשריות עם המודל העסקי.
למשל, עסקה מוצלחת במיוחד יכולה להפתיע עסק קטן אשר אינו מוכן לה עם הצפה של לקוחות, מה שעלול לגרום לחוסר שביעות רצון מצד הלקוחות בשל שירות איטי או כושל, או לגרום לכך שלא יהיו מספיק מוצרים במלאי כדי לספק את הביקוש.
ענקית האופנה גאפ, הצליחה אומנם להתמודד עם 445,000 קופונים שנרכשו לשימוש בחנויותיה בארצות הברית בעסקה כלל ארצית (למרות מספר תקלות בשרתיה שאירעו בשלב מסוים), אך עסק קטן לא בהכרח יוכל להתמודד עם הצפת הלקוחות.
כך למשל, חנות One coffee shop בפורטלנד נאבקה עם הצפת לקוחות במשך שלושה חודשים שלמים, לאחר שמכרה 1,000 שוברים ביום אחד דרך אתר גרופון.
בשל בעיה זו, מציעים בכירים בגרופון, להגביל מראש את היקף השוברים המוצעים לכמות סבירה.
גרופון העולמית החלה לפעול בשוק הישראלי עם רכישתו של אתר ההטבות החברתית הישראלי גרופר בינואר 2011, בעסקה שהוערכה ב-15 מיליון דולר.
גרופר היה האתר הישראלי הראשון בתחום הרכישות הקבוצתיות, כאשר החל לפעול במרץ 2010. במאי 2011 הגיש אתר הקופונים הישראלי 'באליגם' (Baligam) תביעה כנגד גרופון ישראל, בטענה כי כאשר גולשים חיפשו בגוגל אחר 'באליגם', הם הופנו בפועל ללינק המוביל לאתר המתחרה של גרופון ישראל.
בשנת 2017 קרן הפרייבט אקוויטי סקיי (Sky) רכשה את השליטה בגרופון ישראל יחד עם הנהלת החברה בראשות המנכ"ל תומי שנפלד, בעסקה שהוערכה בכמה עשרות מיליוני שקלים.
גרופון העולמית ממשיכה להחזיק מניות בחברה הישראלית.
ביוני 2018 השיקה החברה בישראל מיתוג חדש והודיעה על שינוי השם מגרופון ל-GROO (גרו).
המהלך לווה בקמפיין בהשקעה של 2.5 מיליון שקל, בכיכובו של אביעד קיסוס.
ביולי 2021 רכשה מליסרון את גרופר לטובת פיתוח זרוע טכנולוגית.
גרופר הייתה צפויה להשתלב כזרוע בפני עצמה בחברה.
בדצמבר 2023 הודיעה חברת הנדל"ן והקניונים מליסרון על סגירת אתר Groo בישראל, ובתחילת שנת 2024 נסגר האתר לצמיתות.
גרוסטו (באיטלקית: Grosseto) היא בירת נפת גרוסטו שבמחוז טוסקנה שבאיטליה.
העיר שוכנת במרחק של 14 ק"מ מחוף הים הטירני, באזור שנקרא המארמה (Maremma, חלקו הדרום-מערבי של מחוז טוסקנה וחלקו הצפוני של מחוז לאציו השכן), במרכזו של מישור הסחף של נהר האומברונה (Ombrone).
זוהי העיר המאוכלסת ביותר במארמה.
ההיסטוריה של גרוסטו מתחילה בשיא ימי הביניים.
היא מוזכרת לראשונה בשנת 803 כנחלתם של רוזני אלדוברנדסקי (Aldobrandeschi).
בהדרגה גדלה חשיבותה של גרוסטו, הודות לשקיעתן של רוסלאה (Rusellae) ושל וטולוניה (Vetulonia), עד אשר הפכה לאחת מהערים הראשיות של טוסקנה.
ב-1137 צרו על העיר כוחות גרמניים בפיקודו של היינריך העשירי, דוכס בוואריה, שנשלח על ידי לותאר השלישי כדי להטיל את מרותו על משפחת אלדוברנדסקי.
ב-1151 נשבעו אזרחי גרוסטו נאמנות לרפובליקת סיינה וב-1222 העניקה משפחת אלדוברנדסקי לאזרחי העיר את הזכות למנות פודסטה משל עצמם.
ב-1244 נכבשה העיר על ידי סיינה וכל הזכויות של משפחת אלדוברנדסקי הועברו אליה בתוקף צו קיסרי.
החלה תנופת בנייה בעיר, ונבנתה בה מצודה שחומותיה ומגדליה עדיין נראים בשטח.
ב-1266 וב-1355 ניסתה לשווא גרוסטו להשיג עצמאות מסיינה.
בעוד שהגואלפים והגיבלינים נאבקו על השליטה על העיר, ניסו אומברטו ואלדוברנדינו אלדוברנדסקי להשיב את השליטה על גרוסטו למשפחתם.
עם זאת הצבא של סיינה נחל הצלחה וב-1259 מונה בגרוסטו פודסטה מטעמם.
אך גרוסטו זכתה בעצמאותה ובשנה שלאחר מכן לחמה לצדה של פירנצה בקרב מונטפרטי (Montaperti) נגד סיינה.
ב-80 השנים הבאות חוותה גרוסטו כיבוש, הרס, חרם שהוטל עליה על ידי האפיפיור קלמנס הרביעי, תקופת חופש כרפובליקה, מצור שהוטל עליה על ידי לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ועל ידי האנטי-אפיפיור ניקולאוס החמישי ב-1328, עד אשר היא נכנעה שוב לשכנתה החזקה, סיינה.
מגפת המוות השחור ב-1348 הכתה בגרוסטו כה קשה עד שבשנת 1369 מנתה אוכלוסיית העיר כמה מאות משפחות בלבד.
שטחה של העיר הוחרב לעיתים קרובות בעיקר על ידי אליפונסו החמישי, מלך אראגון ב-1447 ועל ידי שכיר החרב יאקופו פיצ'ינינו (Jacopo Piccinino) ב-1455.
שלטונה של סיינה על גרוסטו הסתיים ב-1559 כאשר העביר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה את כל הדוכסות לידיו של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה.
ב-1574 החלה בנייתן של חומות הגנה, שנשתמרו עד ימינו, ובמקביל יובשו הביצות שהקיפו את העיר.
עם זאת נשארה גרוסטו עיר קטנה עם אוכלוסייה של 700 תושבים בלבד עם תחילת המאה ה-18. בתקופת השלטון של בית לוריין שגשגה גרוסטו והיא זכתה למעמד של עיר הבירה של נפת המארמה.
החומות מתקופת שלטון דה מדיצ'י
בניית החומות החלה על ידי פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, והן החליפו את החומות שנבנו בין המאות ה-12 וה-14, כחלק ממדיניותו להפוך את גרוסטו למוצב קדמי שיגן על גבולה הדרומי של נחלתו.
בניית החומות ארכה 19 שנים והושלמה בתקופת שלטונו של פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה.
עד 1757 היה החלק החיצוני של החומות מוקף בחפיר.
לחומה היו שני שערים ראשיים.
כיום היא משמשת כפארק ציבורי וכטיילת.
הקתדרלה, הבנויה בסגנון אדריכלות רומנסקית והמהווה את המבנה הבולט ביותר בעיר, נקראת על שם הפטרון של העיר לאורנטיוס מרומא.
בנייתה החלה במאה ה-13 על יסודותיה של כנסייה קדומה יותר והיא הושלמה רק במאה ה-15, בעיקר עקב המאבק של העיר בסיינה.
חזית הקתדרלה מחופה בשיש שחור ולבן לסירוגין בסגנון רומנסקי, אך היא נבנתה בעיקר בשיפוצים שנערכו במאה ה-16 ובמחצית הראשונה של המאה ה-19. היא שומרת על החלקים העיטוריים של המבנה המקורי, כולל דמויות השליחים.
מתאר הקתדרלה הוא בצורת צלב עם טרנספט ואפסיס.
פנים הקתדרלה כולל ספינה עם שתי סיטראות המופרדות בפילסטרים בצורת צלב.
יצירות האומנות העיקריות הן אגן הטבילה שנבנה בשנים 1470–1474 וציור המדונה של הרחמים (Madonna delle Grazie) משנת 1470. מגדל הפעמונים הושלם ב-1402 ושופץ ב-1911.
גרוסולובה או גרוסולובו (באוקראינית: Гросулово, ברומנית: Grosulovo או Grosolova), כיום וליקה מיכאיליבקה, היא עיירה בנפת (ראיון) רוזדילנה שבמערב המחוז אודסה שבאוקראינה, בשטח שהיה פעם בדרום-מערב האימפריה הרוסית.
ביישוב נמצא מושב המנהל של הקומונה (הרומדה) וליקה מיכאיליבקה.
בעבר היה בירת הראיון וליקה מיכאיליבקה.
העיירה שוכנת על גדות הנחל קוצ'ורחאן.
בעבר הייתה בה אוכלוסייה יהודית ("שטעטל").
העיירה נודעה גם בשל הפוגרום ביהודים שאירע בה ב-1919, המונצח כיום בחצר בית הספר בורוכוב בשכונת בורוכוב שבגבעתיים, באנדרטה מעשה ידיה של בתיה לישנסקי.
בשנת 1946 בימי השלטון הסובייטי, הוחלף שם היישוב ל - Велика Михайлівка (וליקה מיכאיליבקה').
שם הכפר - גרוסולובה - מקורו בשם בעל האחוזות גרוסול-טולסטוי (משמעות השם ברומנית, Grosul - ברומנית - "השמן").
גרוסולובה או הרוסולובה הייתה מיזוג של כמה יישובים שהתקיים בשנת 1797. השניים הגדולים יותר היו הכפרים בוהוסלבקה ומיכאיליבסקה, הידוע גם בשם גרוסולובה.
עקב המלחמה הרוסית-עות'מאנית מ-1792 והסכם השלום ביאשי בשנת 1792 האזור שבין הבוג הדרומי לדנייסטר שהיה חלק מהאימפריה העות'מאנית הועבר לשליטת האימפריה הרוסית.
הכפר בוהוסלבקה הוקם בסוף המאה ה-18 וגורסולובה הוקם ב-1793. המושל הרוסי ביקטרינוסלב העניק לקצין ו.
לנסקי אדמות על גדות הנחל קוצ'ורגן.
כעבור זמן מה הוא מכר חלק מהאדמות ללוטננט קולונל א.
מאוחר יותר האדמות נרכשו על ידי הלטננט ממוצא רומני י.
גרוסול-טולסטוי שהקים את הכפר גרוסולובה שנשא את שמו.
גרוסול-טולסטוי הפך לאחד מבעלי הקרקעות העשירים במערב אוקראינה.
האזור היה תחילה חלק מהאוייזד טירספול שההשתייך עד 1795 למלכות המשנה של יקטרינוסלב.
אחר כך עד 1803 היה חלק מפלך נובורוסיה ובין 1920-1803 חלק מפלך חרסון.
ברפורמה האגררית משנת 1861 האיכרים זכו לחלקות אדמה לא משמעותיות.
רוב האדמות נותרו בחזקת צאצאיו של גרוסול-טולסטוי.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הכפר צמח.
הגיעו יהודים שעסקו בעיקר במסחר.
הם בנו בתים וחנויות במרכז הכפר.
הם הקימו גם בית כנסת ובית ספר יהודי.
בירידים של יום א היו באים איכרים רבים מהסביבה.
פעלו בו 17 חנויות ויריד דו-שבועי.
בשנת 1917 פרצה ברוסיה המהפכה הגדולה אשר הפילה את שלטון הצאר והטילה את תושבי המדינה הענקית אל תוך תקופה ארוכה של מלחמת אזרחים אכזרית.
המהפכנים "האדומים" נלחמו כנגד הכוחות "הלבנים" נאמני הצאר, ושני הצדדים לא בחלו מביצוע מעשי טבח נוראיים ביריביהם.
במצב קשה במיוחד היו היהודים אשר התגוררו במערב רוסיה, בשטח השייך כיום לאוקראינה.
הלאומנים האוקראינים שביקשו לנצל את מלחמת האזרחים על מנת להשיג עצמאות ראו ביהודים נטע זר, והאשימו אותם שהם "מורדים קומוניסטים".
האנטישמיות המושרשת בקרב תושבי הארץ באה לידי ביטוי במלא אכזריותה, ורבות מן הקהילות היהודיות סבלו מפוגרומים.
בכתבה שהתפרסמה בעיתון דבר ביום 3 במאי 1934 תיאר הכותב באריכות את מנת הייסורים אשר נפלה בחלקה של העיירה גרוסולובה:
בפוגרום הראשון בפברואר 1919 הרג מנהיג צבא מקומי בשם פופוב 22 יהודים.
בפוגרום השני לפני פסח הרג כח בלתי-סדיר של צבא פטליורה עוד 20 יהודים.
בפוגרום האחרון בל"ג בעומר 1919 פשטו כנופיות מקומיות והרגו כ-20 איש נוספים.
ניצולי הטבח יצאו למסע הארוך לארץ-ישראל.
הם הגיעו ליפו במעבורת האודסאית "רוסלאן" ונקלטו בקושי רב לחיים חדשים במולדת, שלא האירה להם פניה בשנים הראשונות.
בני משפחתם וקהילתם, שכבר היו בארץ, פעלו למען קליטתם כאן ולמען הנצחת קורבנות הפוגרום.
ב-16 אפריל 1920 היישוב היה לחלק מהאוייזד אודסה בתוך פלך אודסה שברפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, אחת הרפובליקות של ברית המועצות.
ב-1923 בוטלו האוייזדים והפלכים התחלקו ל"אוקרוהות".
גרוסולובה או גרוסולובה היה לחלק אוקרוהת אודסה.
במרץ 1923 הוקם הראיון גרוסלובה שמרכזו המנהלי היה גורוסלובה.
ב-1930 בוטלו האוקרוהות והראיון גרוסלובה הפך לחלק מאובלסט אודסה.
בימי מלחמת העולם השנייה נכבש האזור על ידי רומניה והפך לחלק
ממחוז טרנסניסטריה בשליטה צבאית רומנית.
במקום הוקם מחנה הריכוז גרוסולובו אליו גורשו יהודים.
מפקד מחנה גרוסולבו, סאבין מוטורה (Sabin Motora) הוכר כחסיד אומות העולם
אחרי המלחמה ב-1946 שונה שם היישוב מגרוסולובו ל"וליקה מיכאלובקה" או באוקראינית, וליקה מיכאיליבקה.
הראיון שינה את שמו בהתאם לראיון וליקה מיכאיליבקה.
החל מ-1991 אוקראינה הפכה לעצמאית.
עד 18 ביולי 1920 הייתה וליקה מיכאיליבקה בירת הראיון שנשא אותו שם.
ביולי 2020 במסגרת רפורמה מנהלית צומצם מספר הראיונים של מחוז אודסה לשבעה.
אזור הראיון וליקה מיכאיליבקה סופח לראיון רוזדילנה.
לפי מפקד האוכלוסין הסובייטי ב-1939 חיו ביישוב 1259 תושבים.
כיום רוב רובה של האוכלוסייה הם אוקראינים.
יש גם תושבים רוסים, רומנים, בולגרים, בלארוסים, גגאוזים וגרמנים.
לפי המפקד ב-2001 94,38% מהתושבים היו דוברי אוקראינית כשפת אם, לעומת 4,49% דוברי רוסית.
בשנת 1929 התגוררו בארץ ישראל כעשרים משפחות של יוצאי גרוסולובה, אשר עלו לארץ בתחילת העלייה השלישית.
ביוזמת אברהם פלדמן, אחד מן העולים אשר שכל בפרעות את אביו ושני אחיו, החליטו חברי הקהילה להקים אתר הנצחה לזכר החללים.
הם אספו ביניהם סכום של 75 לירות, ונטעו חורשה בשטח של חמישה דונם במרומי ההר המשקיף על שכונת בורוכוב ממזרח.
את האדמה הקצתה הקרן הקיימת לישראל בהסכמת מועצת שכונת בורוכוב, תל אביב תרמה את צינורות ההשקיה, ויוצאי גרוסולובה מימנו את רכישת 1300 העצים ונטיעתם על ראש הגבעה.
את תוכנית הנטיעה גיבש יוסף וייץ, איש הקרן הקיימת לישראל.
הרעיון המוביל היה להשאיר מקום פנוי על ראש הגבעה בו יוקם עם הזמן בית הבראה שיספק פרנסה לאנשי שכונת בורוכוב.
חמש שנים מאוחר יותר, ביום 3 במאי 1934, הונחה אבן הפינה לאנדרטה שתוכננה להיבנות בין עצי החורשה.
הרעיון היה לעצב את האנדרטה במתכונת שימושית של פינת ישיבה, בה ישולבו לוחות הזיכרון בתוך מבנה של פרגולה המטילה צל על ספסל מעוגל.
מזרקה קטנה תוכננה לקרר את האוויר ולהנעים את שהייתם של המבקרים באתר האנדרטה.
התוכנית לא יצאה אל הפועל, ובמקומה נבנתה אנדרטה בה שולב תבליט פיסולי לצד לוח הנצחה.
התבליט, מעשה ידיה את הפסלת בתיה לישנסקי, מציג את תושביה המוכים והנרדפים של גרוסולובה כשהם נמלטים על נפשם.
בחלקו העליון של לוח ההנצחה נכתב: לזכר חללי הפרעות בגרוסולובה אוקראינה בשנת תרע"ט.
בשנת 1971 פעלו בעיירה מפעל חמאה, מפעל יין, מפעל לעיבוד כותנה ומפעל מזון.
ביולי 1995 ממשלת אוקראינה הפריטה את המיזם שפעל בעיירה בתחם האבטחה החומרית - טכנית.
תחנת הרכבת הקרובה (5 ק"מ מזרחה) היא נובובוריסיבקה.
דרכה עוברת מסילת ברזל במחברת את אודסה ופודילסק.
היישוב נמצא 17 ק"מ מרחק מתחנת הרכבת וסיולי קוט - על מסילת הברזל רוזדילנה - סלובודקה.
גרופיליים (שם מדעי: Gerrhopilidae) היא משפחה של נחשים עיוורים המזכירים את הנחשיליים במראם וקרובה למשפחת הקסנוטיפלופיים.
בעבר הם היו סוג במשפחת הנחשיליים, אך עברו למשפחה עצמאית.
הם חיים בטבע בדרום-מזרח אסיה.
סוג זה התגלה על ידי החוקר לאופלד פיטזינגר , ב-1843 ושויך למשפחת הנחשיליים, עד שהחוקרים ניקולאס וידאל וקולגן סטלטן שייכו אותו למשפחה עצמאית ב-2010.
אלו נחשים קטנים ביותר באורך 15–30 ס"מ והם חיים רוב הזמן מתחת לאדמה.
הם ניזונים מחרקים קטנים ובעיקר מנמלים וטרמיטים.
הלסת שלהם גדולה יותר משאר הנחשיליים.
כמו כן הם בעלי קשקשים קלים על גרונם.
משפחה זו כוללת, נכון למאי 2025, 29 מינים.
הרב חיים גרונם לנדאו (ה'תרע"א, 1911 – כ"ד בתמוז ה'תשנ"ז, 29 ביולי 1997) היה ראש ישיבת "בית מדרש גבוה לתורה" בשיקגו, וראש ישיבת הדרום ברחובות.
עורך כתבי חמיו הרב צבי פסח פרנק.
נולד בסטרובין לרב העיר, הרב שלמה לנדאו.
בצעירותו למד בישיבה קטנה בסלוצק שבראשה עמד הרב אלעזר מנחם מן שך, למד בישיבת קלצק ובישיבת כנסת בית יצחק שבקמניץ אצל רבי ברוך בר ליבוביץ שהיה גם רבו של אביו.
בהמשך למד בישיבת מיר ונמנה עם קבוצת-עילית של בחורי הישיבה שעליה נמנו: יונה קרפילוב, לייב מאלין, יצחק חיים קרסניצקי ויחיאל מיכל פיינשטיין, הוא נסע לבריסק עם קבוצת בחורי ישיבת מיר ללמוד מפי "הרב מבריסק", רבי יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק.
בשנת ה'תרצ"ו (1936) נישא בירושלים למינה בת הרב צבי פסח פרנק, ושנה לאחר מכן התמנה כראש ישיבה בבית מדרש גבוה לתורה בסקוקי, שיקגו.
הזוג התגורר בארצות הברית והרב לנדאו שימש במקביל לתפקידי ההוראה שלו גם רב בקהילת "עדת ישראל" בשיקגו.
הוא היה חבר אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה ובשנות מלחמת העולם השנייה פעל במסגרת ועד ההצלה.
במסגרת פעילותו סייע למשפחות שבזמן השואה נדדו לשנגחי, ביקשו להיכנס לארצות הברית וסורבו.
לאחר הקמת מדינת ישראל עלה ארצה והתגורר בתל אביב.
בשנות ה-50 נבחר לנהל ולעמוד בראש ישיבת הדרום שעברה אז למתכונת של ישיבה תיכונית בחסות הסתדרות הרבנים דאמריקה.
בשנות ה-80 וה-90 שימש נשיא כולל "הר צבי" בתל אביב ועסק בעריכת כתבי חמיו לדפוס.
רבים מחידושי התורה שלו משוקעים בכתבי חמיו הרב פרנק, בעיקר בסדרת "הר צבי".
מאמרים מפרי עטו התפרסמו בכתבי עת תורניים בני התקופה.
גרוס מולדובני (ברומנית: Gros moldovenesc) הוא מטבע הכסף הראשון שהוטבע בנסיכות מולדובה.
ההטבעה בוצעה בתקופת שלטונו של פטרו מושאט בשנת 1377. המטבע היה בעל קוטר של 18 מילימטרים ומשקל של כ-0.97 גרם.
על צד אחד הוטבע הסמל של מולדובה, ראש של פר, עם כוכב בין קרניו ועל הצד השני מגן מפוצל, על שדה אחד שש אלומות ועל השדה השני כמות משתנה של פרחי שושן, מ-1 עד 7.
הוטבעה גם כמות קטנה של מטבעות קטנים יותר, במשקל של כ-0,24 גרם, שכונו השם "מחצית הגרוס.
אחד מהשליטים שבאו אחרי כן, אלכסנדרו הטוב, הטביע מטבע כפול בעוביו, "הגרוס הכפול".
הגרופטו (באיטלקית: Gruppetto) או האוטובוס (Autobus) הוא מונח מתחום מרוצי אופני כביש המתייחס לדבוקה גדולה של רוכבי אופניים מקבוצות שונות המהווה את הקבוצה האחורית הגדולה של הרוכבים המפגרים בזמן רב אחרי הדבוקה העיקרית.
הגרופטו נוצר בדרך כלל בקטעי ההרים במרוצי קטעים, כאשר במהלך הטיפוס, רוכבים שאינם מטפסים מצטיינים, מתחילים לפגר אחרי הדבוקה העיקרית ויוצרים בהדרגה דבוקה חדשה האוספת אליה בהמשך הקטע רוכבים נוספים שלא עמדו בקצב.
רוכבים אלו הם בדרך כלל ספרינטרים ופועלים (דומסטיקים) שאינם מודאגים ממיקומם בדירוג הכללי במרוץ.
דאגתם העיקרית היא למנוע את פסילתם ולעמוד במגבלת הזמן אשר נקבעת לכל קטע במרוץ, כך שיוכלו לזנק למחרת לקטע הבא במרוץ.
כמו כן, הם לוקחים בחשבון את יכולת השרידות שלהם בקטעים הבאים במרוץ, ולכן הם מעוניינים לחסוך את מרב האנרגיה ברכיבתם ומנסים לנצל את כל השהות שנותנת להם מגבלת הזמן.
אם הגרופטו מגיע מחוץ למגבלת הזמן, עשויים המארגנים להחליט שלא לפסול אותו אם גודל הגרופטו גדול מ-20% ממספר הרוכבים שסיימו את הקטע.
עם זאת, גם כאשר מתקבלת החלטה שכזו על ידי המארגנים, אם רוכב בודד, או קבוצה קטנה של רוכבים, מפגרת אחרי הגרופטו הם כמעט בוודאות יפסלו, אלא אם הם סבלו מתאונה, ובמקרה זה הם עשויים להיות פטורים מעונש.
מגבלת הזמן משתנה בהתאם לתקנון המרוץ המפורסם על ידי המארגנים; בטור דה פראנס יש מקדמים שונים בהתאם לקושי של הקטעים השונים.
מקדמים אלו נמדדים באחוזים מזמנו של המנצח בקטע.
בשל האינטרס המשותף להישרדות, מצב הרוח בגרופטו שונה מבדבוקה הקדמית שבה התחרותיות עזה.
לעיתים קרובות רוכבים בגרופטו מסייעים אחד לשני עם מזון ומשקאות אף על פי שהם רוכבים בקבוצות שונות.
עם זאת, גם לגרופטו יש חוקים פנימיים משלו ורוכבים שאינם מצייתים להם צפויים ל"סנקציות".
בדרך כלל יש לגרופטו מנהיג מזדמן (מכונה גם "נהג האוטובוס") שהוא בעל ניסיון רב ומקובל חברתית בדבוקה, ומסוגל להביא את הקבוצה לחלון הזמנים הצר שבין פסילה ובין בזבוז אנרגיה.
בדרך כלל, מובילי הגרופטו מכתיבים קצב מתון בעליות אך במישורים ובמיוחד במורדות הם מכתיבים קצב גבוה שכן זו האפשרות הטובה ביותר שלהם לצמצם את הפער אל המובילים בקטע.
זו גם הסיבה שחלק מהספרינטרים (המתקשים בדרך כלל בעליות) נחשבים למתמחים ברכיבה במורד.
גרופנפיהרר הייתה דרגה של המפלגה הנאצית (NSDAP), המתורגמת כ"מנהיג הקבוצה", שנוצרה לראשונה בשנת 1925 לבעלי התפקידים הבכירים באס אה.
לאחר מכן נכנסה הדרגה לשימוש גם במשטרה, מכבי האש ובכמה יחידות צבאיות.
בשנת 1930, נוצרה דרגת גרופנפיהרר, אשר יועדה למפקדי קבוצות באס אס, וכן לקצינים בכירים בארגון.
בשנת 1932 עבר האס אס ארגון מחדש, ולמפקדים הבכירים נוצרה דרגה חדשה - אובר-גרופנפיהרר.
בתחילה, דרגת גרופנפיהרר נחשבה שוות ערך לגנרל, אולם אחרי 1934 היא הפכה לשווה לדרגת גנרל-לויטננט.
במהלך מלחמת העולם השנייה, חיילי הואפן אס אס שהחזיקו בדרגת גרופנפיהרר נחשבו שווים לבעלי דרגת גנרל-לויטננט בוורמאכט, ואם אף החזיקו בדרגות כתף כמותם, וכונו גרופנפיהרר וגנרל-לויטננט של הוואפן אס אס.
טלאי הצווארון של גרופנפיהרר כלל שלושה עלי אלונים, ובין השנים 1930–1942 היה זהה לדרגות האס אה, אולם לאחר מכן התווסף כוכב לתג, עם יצירת דרגת אוברסט-גרופנפיהרר באפריל 1942.
דרגה זוטרהבריגדפיהררדרגות האס אס ודרגות האס אהגרופנפיהררדרגה בכירהאובר-גרופנפיהרר
גרוס ברזן היה שמה של חוות הכשרה לא ציונית לנוער יהודי גרמני בכפר השלזי גרוס ברזן (כיום בז'ז'נו טשבניצה, Brzezno Trzebnica, פולין), ליד טרבניץ (כיום טשבניצה, Trzebnica , בדרום מזרח פולין).
החווה הוקמה על ידי הנציגות הארצית של יהודי גרמניה ב-1936, בתגובה לרדיפת יהדות גרמניה על ידי המשטר הנאצי, והתקיימה עד 1942.
בגרמניה הנאצית התקשו המוסדות היהודיים יותר ויותר להקנות חינוך והכשרה מקצועית לנוער.
כדי לפתור בעיה זו, הקימו המוסדות היהודיים, בעיקר הנציגות הארצית של יהודי גרמניה, מרכזי הכשרה מקצועית לנוער יהודי שביקש להגר מגרמניה, לאו דווקא לארץ ישראל, וזאת כדי לפתור את בעייתו של הנוער היהודי בן לבתים מתבוללים, שהיה מרוחק, הן מהדת והן מהציונות.
בינואר 1936 הקימה הנציגות מסלול הכשרה ליהודים לא ציונים לשם הכנתם להגירה.
כ-125 בני נוער נועדו לקבל במסגרת זו הכשרה בענפי חקלאות, עבודות ייצור ומשק בית, וכן ללמוד שפות זרות.
בניגוד להכשרות ציוניות, הושם דגש בהכשרה על לימודי תרבות גרמנית ויהודית.
בין המעורבים בהקמת מסלול ההכשרה היו יוליוס זליגזון , יוליוס ברודניץ , אוטו הירש, ליאו לוונשטיין, אוטיליה שנוואלד (Ottilie Schoenewald) , קורט בונדי ומקס ורבורג.
בשנת 1938, כ-5,500 בני נוער יהודיים, מתוך כ-60,000 בני נוער יהודיים שהיו אז בגרמניה, למדו ב-94 מרכזי הכשרה כאלה, רובם בקורסים דו שנתיים.
הם למדו מלאכות יד ועבודות משק בית.
אחרי ליל הבדולח צנח מספרם בחדות.
התוכניות להגירה משותפת של כל בוגרי חוות ההכשרה בגרוס ברזן אל מעבר לים נכשלו.
רובם יצאו מגרמניה באופן עצמאי, כבודדים, לפני ליל הבדולח.
יום למחרת ליל הבדולח, ב-10 בנובמבר 1938, הותקפה החווה על ידי אנשי אס אס.
הנערים, המדריכים, המחנכים וכמעט כל מנהלי העבודה גורשו למחנה הריכוז בוכנוולד.
לאחר שישה שבועות שוחררו כמעט כולם תמורת התחייבות להגר מיד מגרמניה.
גרוס ברזן המשיך להתקיים כמתקן הכשרה וקיבל 114 משתתפים לקורס שלישי.
בשנת 1942 נסגר מרכז ההדרכה על ידי הגסטפו.
היהודים שעדיין התגוררו בגרוס ברזן בשנת 1942 הועברו לאושוויץ.
גרוס מורן הוא הר בהרי לונג ריינג', הממוקם במערב האי ניופאונדלנד בפרובינציית ניופאונלנד ולברדור שבקנדה.
ההר ממוקם בשטח הפארק הלאומי גרוס מורן.
גובהו של ההר 807 מטרים מעל פני הים.
ההר הוא הפסגה השנייה בגובהה באי ניופאונלנד (הפסגה הגבוהה ביותר היא הר הקאבוקס).
ההר מתנשא לגובה של 707 מטרים מעל סביבתו.
ההר מכוסה עצים עד לגובה של 600 מטרים מעל פני הים.
ההר מנותק משאר הרי לונג ריינג', והוא "מבודד" מהם.
ההר הוא אתר תיירות פופולרי - האתר המתויר ביותר באי ניופאונלנד.
בהר מסלולי טיפוס, ומסלולי סקי.
גרוס מורן הוא פסגה געשית במזרח האי ראוניון.
הפסגה ממוקמת מצפון לעיירה קילאו, ובסמוך ממערב לפסגת פיטון דה נז'.
גובהה של הפסגה 3,019 מטרים מעל פני הים, והוא ההר השני בגובהו באי (אחרי הר פיטון דה נז', שגובהו 3,070 מטרים מעל פני הים).
נהר ריוויר דה גאלט (Rivière des Galets) זורם לאורך מורדותיה המערביים של הפסגדה.
ההר תלול, והטיפוס על ההר קשה.
הטיפוס הראשון לפסגת ההר אירע בשנת 1939.
גרופי הוא סרט קולנוע ישראלי מ-1993, מסוגת סרט נעורים וסרט דרמה עם מילי אביטל בתפקיד הראשי.
זמר רוק בינלאומי בשם בילי בר מגיע להופעה בישראל, ומיכל (מילי אביטל) נערה מעיירת פיתוח המעריצה אותו נוסעת במיוחד לאילת במטרה לפגוש אותו, אך עקב האבטחה הגדולה המקיפה את בית המלון בו הוא נמצא לא מתאפשר לה ללכת לפגוש אותו.
על יד המלון היא פוגשת במעריצים נוספים שלו, שגם הם לא מצליחים לפגוש אותו.
מיכל פוגשת במרינה שייט זקן, שדן איתה בשאלה הפילוסופית, האם בחיים חשוב יותר לראות או להיראות, והיא משתפת אותו שהיא חולמת להיות כוכבת.
בסופו של דבר, מיכל ומעריץ נוסף מצליחים להתל בצוות המלון, ולחדור דרך האבטחה.
הם מובלים ללילה סוער של התבגרות.
המעריץ פוגש בזמר, אך חווה השפלה ממנו ובורח מהמלון.
הוא חוזר אל חבורת המעריצים, ומשכנע אותם כי הם אינם מכירים בכלל את הזמר, אלא רק את התדמית שיצרו לו משרדי הפרסום, ולבסוף חבורת המעריצים עוזבת את המקום למעט מיכל שעדיין מצויה במלון.
מיכל עוברת אונס כמעט מלא בידי מאבטחי הזמר, וכשהיא עוזבת את המלון אין איש שיכול לנחם אותה, מכיוון שחבורת המעריצים, כמו גם השייט, כבר לא שם.
מבקרת הקולנוע יעל ישראל כתבה שאף על פי שזהו סרט נעורים אנשים ממגוון גילאים יכולים להתחבר אליו.
גרוסו ונציאני (באיטלקית: Grosso veneziano; ברבים – grossi) הוא מטבע כסף שהוצג לראשונה בוונציה בשנת 1193 תחת הדוג'ה אנריקו דנדולו.
הגרוסו שקל במקור 2.18 גרם, ההרכב שלו היה 98.5% כסף טהור, ושוויו הוערך ב-26 פרוטות כסף שנקראו באטלקית דנרים.
שמו הוא מאותו שורש של "הגרוש", כולם נובעים בסופו של דבר "מהדנרו גרוסו" ("פרוטה גדולה").
בתחילה, הערך של הגרוסו צף ביחס למטבעות ונציאניים אחרים, עד שבשנת 1332 ערכו הוצמד ל-4 סולדינים.
בשנת 1332, 1 גרוסו היה שווה ערך ל-4 "סולדינים", או 48 פרוטות כסף, שנקראו באטליה 'דינרים'.
הרנסאנס של המאה ה-12 הביא עושר ותחכום כלכלי, אך הוונציאנים המשיכו להשתמש בשרידים של שיטת המטבעות שהציג קרל הגדול.
ונציה הטביעה בפרוטות כסף (הנקראות באיטלקית "דינרים") על בסיס המטבע של ורונה, שהכילה פחות מחצי גרם של 25% כסף משובח.
עסקאות מקומיות השתמשו בעיקר במטבעות אלה או בעמיתיהם הוורוניים.
עם זאת, בערך בשנת 1180, ורונה שינתה את המטבע שלה, ובכך הביאה להפחתת השימוש במטבעות אלו במסחר המקומי בוונציה.
עבור סחר חוץ, סוחרים ונציאנים העדיפו מטבעות ביזנטיים או מטבעות של ממלכת ירושלים הצלבנית.
כיבוש ירושלים של צלאח א-דין ב-1187 והירידה בערך של המטבע הביזנטי, הפכו את זה לפחות כדאי.
במקומות אחרים במערב אירופה המצב היה דומה.
נעשו כמה מאמצים כדי לעצור את ירידת הפרוטה הקרולינגית שהיה המטבע שלהם במשך ארבע מאות שנה.
בלומברדיה, פרדריק ברברוסה הטביע מטבעות "דינר מלכותי" במשקל כפול ממשקל הפרוטות של מילאנו.
היציבות העקבית של הסטרלינג האנגלי, או 'פרוטת הצלב הקצר', שהציג הנרי השני ב-1180 הפכה אותו למטבע מסחר פופולרי בצפון אירופה.
אבל נותר לדוג'ה אנריקו דאנדולו מוונציה לעשות את פריצת הדרך המכרעת עם מטבע ערך גבוה יותר של כסף משובח שנקרא גרוסו.
למטבעות הללו היו שני יתרונות על פני הפרוטות הישנות.
ראשית, עלויות ההטבעה והטיפול הופחתו על ידי החלפת מטבע אחד גדול בעשרות מטבעות קטנים יותר.
שנית, טוהר הכסף שלהם הפך אותם למקובלים מחוץ לוונציה.
התיאור הקדום ביותר ששרד על הכנסתו של אנריקו דאנדולו לגרוסו הוונציאני מקשר אותו עם התקצוב של מסע הצלב הרביעי ב-1202, באופן מסורתי היה צורך לשלם עבור הספינות שהובילו את הצלבנים, וזה גרם להכנסתו של הגרוסו.
אף על פי שמטבעות ה"גרוסו" אולי החלו כמה שנים קודם לכן, זרם-הכסף ששימש לתשלום עבור ספינות הצלבנים, הוביל להטבעה ראשונה בקנה מידה גדול.
במטבע היו 2.2 גרם של 98.5% כסף משובח, המטלורגיה הטהורה ביותר של ימי הביניים שיכולה ליצור.
המטבע נקרא בתחילה "דוקאטוס ארגנטי" מאז ונציה הייתה דוכסות, אך ידוע יותר כגרוסו או 'מטאפנו', מונח מוסלמי המתייחס לדמות היושבת בצד האחורי שלה.
העיצובים לגרסו הגיעו מהחותם של הדוג'ה ומטראכיית האספרון הביזנטית.
בחזית מוצגות הדמויות העומדות של הדוג'ה ושל מרקוס הקדוש האוונגליסט, הפטרון של ונציה.
בצד ימין, מרקוס הקדוש מחזיק בבשורה, שהיא התכונה הרגילה שלו, ומציג גונפאלון לדוג'ה.
אנריקו דאנדולו היה הדוג'ה הראשון שנשבע את שבועת ההכתרה הזו.
הדוג'ה משמאל, עם הכותרת שלו, מכונה 'בשדה'.
בימין, הדמות הייתה מכונה מרקו הקדוש של ונציה.
הצד ההפוך מראה את ישו, יושב על כס המלכות.
הטבעת גבול משני צידי המטבע בתבנית של חוט חרוזים, מנע את גילוח הכסף מקצה המטבע.
כאמצעי אבטחה נוסף, הוסיף יאקופו טייפלו דוכס ונציה, סימנים בולטים.
אבל, למעט עדכון שם הדוג'ה, לא היו שינויים משמעותיים בגרוסו במשך מאה וחמישים שנה.
ואכן, בסביבות 1237 שבועת ההכתרה של הדוג'ה כללה הבטחה שלא ישנה את המטבע ללא אישור מהמועצה.
למרות הבטחה זו, בין 1340 ל-1370. העליות במחיר הכסף אילצו את דוכסי ונציה להפסיק להנפיק גרוסי, ואת האחרים להנפיק רק כמה.
כאשר דוג'ה אנדריאה קונטריני, חידש את ייצור הגרוסו, המשקל שלהם החל לרדת והמשיך לרדת עד שכריסטופורו מורו הטביע את הגרוס הוונציאני האחרון במשקל של 0.45 גרם.
מטבעות איטלקיות אחרות הלכו בעקבות ונציה בהנפקת גרוסי משלהן.
ורונה, בולוניה, רג'יו, פארמה ופאביה, בכולן היו מטבעות של כסף טהור עם משקל בערך כמו של הגרוסו הוונציאני ב-1230. הסנאט הרומי הטביע גרוסו באמצע המאה ה-13, אך עד אז היה זה הגרוסו הוונציאני שהפך למטבע סחר מרכזי.
ואכן, במאה ה-13, מרטינו דה קאנאלה טען שהגרוסו הוונציאני "נוכח בכל העולם בגלל איכותו הטובה".
זה הביא חיקויים וזיופים, במיוחד בבלקן.
בשנת 1282 הטילה ונציה הגבלות על נכסיה הדלמטיים, האוסרות על שימוש בעותקים של הגרוסו.
עד שנת 1304, האימפריה הביזנטית הנפיקה את הבזיליקון, אשר משקלו ויציבותו הפכו אותו למעשה לבר החלפה נוח עם הגרוס הוונציאני ושהסוגים שלו היו בהשראתו בבירור.
יותר מזה, הגרוסו הוונציאני הוא נקודת החלוקה הבולטת ביותר בין מערכת המטבעות של מערב אירופה המבוססת על הפרוטה, לבין עידן מטבעות הכסף והזהב הגדולים יותר, הנקראים ביחד גרוסו ופלורינים.
בדומה לגרוסו הוונציאני, למטבעות הנקובים הגדולים יותר הללו לא היו שמות או כתובות המרמזים על ערך קבוע במונחים של מערכת לירות, שילינג ו פני (או לירה, סולדי ודנרי באיטלקית) שבה נערכו חשבונות.
זה אפשר לממשלה לעצב את ערכי המטבעות שלה במונחים של ערך כספי, ככלי למדיניות פיסקלית.
גְּרוֹפִּינָא (לעיתים אגריפינה) הוא הר שעל גביו הועלו בימי בית שני משואות כחלק משרשרת העברת הידיעה על קידוש החודש לגולה.
מיקומו אינו מזוהה בוודאות, והוא נע בין מרגלות הר החרמון ועד סביבות עמק הירדן (במובנו הרחב): הגליל התחתון, צפון השומרון או עבר הירדן.
שם המקום מופיע במספר גרסאות של כתבי היד והדפוסים של ספרות חז"ל המציינים את המקום: גרופינא, גריפינא, אגרופינא (או אגריפנה), גרופיא, גרופנא, אגריפינא.
באשר למקור השם, חנוך יהודה קאהוט בחיבורו ערוך השלם, סובר כי "אגרופינא" נקראה כך על שם המלך .
באנציקלופדיה אוצר ישראל מובאת הגרסה "אגריפינא", ונטען שהמקום נראה על שם על שם אגריפינה הצעירה, אשתו של קלאודיוס ואמו של נירון קיסר, שנחשבה אוהדת יהודים.
החוקרים העלו הצעות שונות לזיהויו הגאוגרפי של האתר:
רבי יהוסף שוורץ מזהה את גרופינא עם הר ע'רפון, כיום אם א-דרג' (במרכז גבולו המערבי של מחוז ג'רש שבירדן), כ-14 ק"מ צפונית לנחל יבוק, וכ-5 ק"מ דרומית-מזרחית לעג'לון; ההר הגבוה מבין הרי עג'לון ושמתנשא לגובה של 1,247 מטר.
פנחס נאמן מקבל את הזיהוי הזה על פני שאר ההצעות, בין היתר משום קרבתו של המקום לתחנה שלפני כן, סרטבה (מרחק של פחות מ-40 ק"מ).
זוהי גם דעתו של מאיר בן-דב.
אדולף נויבאואר, בספרו "La Géographie du Talmud" (1868) מזהה את המקום עם אחד מהרי הגלבוע, עם היתכנות לסביבת יישוב ערבונה הממוקם כ-6.5 ק"מ צפונית מערבית למעלה הגלבוע.
מרקוס יסטרוב מציע את אתר הבניאס שלמרגלות הר החרמון, שבימי בית המקדש השני היה שמו "קיסריה-פיליפי", ושאגריפס השני בנה בו מגדל או שהרחיב מגדל קיים.
לפי זיהוי זה, המרחב בין סרטבה לגרופינא עומד על כ-130 ק"מ.
הזיהוי המודרני לגרופינא, הוא של מיכאל אבי-יונה באטלס כרטא, שבו מזוהה המקום עם אתר כוכב הירדן שבשולי הגליל התחתון; רמה בת קרוב ל-300 מטר, ושבה נמצאו שרידיו של יישוב עברי קדום, ושל בית כנסת עתיק שהיה בו.
במקום זה נמצאות גם חורבות המבצר הצלבני "שאטו בלווואר".
גרופינא מוזכרת כתחנה השלישית בשרשרת התחנות, שבהן הודלקה משואה להעברת הידיעה על קידוש החודש בימי בית המקדש השני.
תחנות אלו הוקמו על פסגות הרים בולטות, ואיפשרו העברה מהירה של הודעות מירושלים לשאר חלקי הארץ ואף ליהודי בבל:
גרוסה המבורגר שטראסה הוא רחוב באורך כ-400 מטר ברובע מיטה בברלין, בין רחוב אוגוסט לרחוב אורניינבורגר.
הרחוב היה אתר יהודי מרכזי בברלין והיו בו בית ספר לבנים, בית אבות ובית קברות שהפעילה הקהילה היהודית לפני מלחמת העולם השנייה.
האזור היה אתר גירוש בתקופת המשטר הנאצי במלחמת העולם השנייה, ונהרס במהלך המלחמה.
מאז שוקם בית העלמין ושוב פועל בו בית ספר לבנים.
בגרוסה המבורגר שטראסה יש אזור ירוק – ברחבי בית העלמין, בית הספר לבנים ובמקום בית האבות – שהוא אנדרטת זיכרון לשואה, עם פסלים, אבן זיכרון ולוחות.
בשנות ה-1500 חיו יהודים בברלין, אך עד אמצע עד סוף המאה ה-15 הם נעלמו.
בקהילה היהודית באזור סביב גרוסה המבורגר שטראסה היו בשנת 1671 מעטים מהאנשים שגורשו מבתיהם בווינה.
פרידריך וילהלם מברנדנבורג הורה לאפשר ל-50 משפחות לעבור לברלין בסביבות 1671. הם קיבלו אדמה לבית קברות, הנקרא כיום בית הקברות היהודי הישן, עם קבורה החל משנת 1672.
עם ההתפתחות של "רובע שפנדאו" בסביבות 1700 נוצר רחוב המבורגר שטראסה עם שני חלקים – בין רחוב אורניינבורגר ו"סמטת ארמסונדר" (כיום רחוב אוגוסט), ועד לשער המברוגר טור.
הרחוב כבר מופיע על מפת העיר מ-1723. ב-1737 הוא חולק לרחוב המבורגר הגדול (גרוסה המבורגר שטראסה) ורחוב המבורגר הקטן (קליינה המבורגר שטראסה) כפי שניתן לראות במפת העיר מ-1738. הרחוב רוצף ב-1740.
היות שברחוב היו בקרבה רבה בניינים של הקהילה היהודית, של פרוטסטאנטים, ושל קתולים, הרחוב כונה לפני מלחמת העולם השנייה "סמטת הסובלנות".
לזכר הזוועות שהתרחשו כאן בתקופה הנאצית יש המכנים אותו כיום "רחוב הסובלנות והמוות".
מבנים מלפני מלחמת העולם השנייה
בית החולים הקתולי סנט הדוויג
בית החולים המתפרס ברחוב בין מספר 5 ל-11 נוסד ב-1846 והוא בית החולים הגדול השני בגודלו בברלין אחרי השאריטה.
הבניין הוקם בין השנים 1851 ל-1854 יחד עם הקאפלה ששולבה בבניין הראשי.
משנת 1932 עד 1934 התגורר קנצלר גרמניה שהתפטר היינריך ברונינג בבית החולים זמן מה לפני שהוא נאלץ לגלות לאחר חקיקת חוק ההסמכה.
הכנסייה הפרוטסטנטית נוסדה ב-1712–1713 על פי עיצוב של הארכיטקט פיליפ גרלך וקרויה על שמה של מלכת פרוסיה סופיה לואיזה ממקלנבורג-שוורין, אשתו של פרידריך הראשון.
המגדל בסגנון הבארוק נוסף ב-1732–1734. מתחם הכנסייה כולל גם את אולמות הקהילה שנבנו בין השנים 1902–1905 כחלק מהארגון מחדש של האזור, כמו גם את בית הקברות של הקהילה שנסגר ב-1853.
בשנת 1829 נבנה בית האבות היהודי הראשון בברלין בהמבורגר שטראסה 26. הוא עבר למבנה חדש ב-1844 הבניין החדש יחד עם בית הספר הסמוך שימשו את הגסטפו בנובמבר 1942 לאיסוף יהודים לגירוש למחנות ריכוז נאצים וכבית סוהר ללוחמי התנגדות ופליטים יהודים.
פסל שנוצר על ידי ויל למרט ניצב כאנדרטה לזכר 55,000 היהודים שגורשו למחנות ריכוז בקובנה, למחנה ההשמדה חלמנו שליד לודז', למרכז הרצח מאלי טרוסטינץ שליד מינסק, למחנה קייזרוואלד שליד ריגה, לגטו טרזין, ולאושוויץ.
מכאן גם הייתה הכניסה לבית הקברות היהודי, שהיה בזמנו מאחורי בית האבות.
במאה ה-18 עמדו כאן גם בית הקהילה היהודית ובית החולים היהודי, שנוסד ב-1756 ועבר ב-1861 לרחוב אוגוסט.
בית הקברות גרוסה המבורגר שטראסה, שנקרא בית הקברות היהודי הישן, היה בית הקברות היהודי העתיק ביותר בברלין.
הוא נבנה בשנת 1672 ופעל עד 1827. משה מנדלסון נקבר שם בשנת 1786. אישים ידועים נוספים נקברו שם, בהם פייטל היינה אפרים, דוד הירשל פרנקל, מרקוס הרץ ויעקב הרץ באר.
לאחר העברת פקודת ההיגיינה הפרוסית משנת 1794 לא הותרו קבורה בין גבולות חומת המכס של ברלין (חומות שהקיפו את העיר מ-1737 עד 1860).
בתחילת המאה ה-19 התמלא בית הקברות ביותר מ-2,600 קברים.
ב-1943 הרס הגסטפו את הקברים.
עמדות ירי נוצרו במהלך המלחמה בשטח בית הקברות והרסו קברים.
לאחר מכן הוקמו בבית הקברות קברי אחים.
בשנות ה-80, כל קבר שלא נהרס במהלך המלחמה הועבר לבית הקברות היהודי בווייסנזה עד לשיקום בית הקברות גרוסה המבורגר שטראסה על ידי הקהילה היהודית והסנאט של ברלין.
העתק של קברו של משה מנדלסון הוקם ב-1990. בשנת 2009, הוחזרו הקברים שהועברו לווייסנזה.
בית ספר לבנים, הגימנסיה היהודית על שם משה מנדלסון, נוסד ב-1862 ופעל עד 1942. באפריל 1942 פונה הבניין בפקודת המשרד הראשי לביטחון הרייך וביוני נסגר סופית.
הבניין שימש במתכונת בתי היהודים וכן לאיסוף יהודים לגירוש.
ב-1992 חזר הבניין לשמש כבית ספר.
בניינים רבים ברחוב הם אנדרטאות לשימור.
הבית הפינתי בן שלוש הקומות במספר 13 ו-14 הוא אחד המבנים הבודדים ששרדו מהמאה ה-18. זהו ביתו של הקצב קרל פרידריך הבנר המופיע בתיקים כבר ב-1755, ולא השתנה משמעותית מאז בנייתו מחדש ב-1820. אגף בן ארבע הקומות נבנה בשנת 1862.
בית מס' 15/16 משנת 1911 בולט בשל גווניו הצהובים ומשמש לגסטרונומיה.
חלקו האחורי נהרס בהפצצת ברלין במהלך המלחמה.
בחור שנוצר יצר בשנת 1990 האמן הצרפתי כריסטיאן בולטנסקי את האנדרטה "הבית הנעלם" להנצחת תושבי בית זה שנעלמו.
בית מס' 17 משנת 1828 מציג בחזיתו את פרופיל הרחוב הצר לשעבר.
כיום שוכנות כאן "חצרות המבורגר" – שילוב של מבני מגורים ומסחר שפותח בשיתוף פעולה הדוק עם רשויות שימור אנדרטאות של הרובע והסנאט של ברלין, שאפשר הסבה והרחבה של הבמנה לצורכי אומנות, תרבות ודיור.
בית מספר 19a הוא הבית העתיק ביותר ב"רובע שפנדאו", כנראה משנת 1692. הבית חולק ב-1827 ונבנה מחדש מספר פעמים.
בשל החשיבות ההיסטורית שלו, נשמרו המאפיינים ההיסטוריים שלו במהלך התיקון המבני ב-1996 בו נבנתה קונסטרוקציה חדשה שנושאת את העומס במקום מבני הגג הישנים שאינם נושאים עוד משקל.
גרוסר קורפירסט הייתה אוניית המערכה מטיפוס דרדנוט השנייה מבין ארבע אוניות המערכה מסדרת קניג.
היא שירתה בצי הקיסרי הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
האונייה הונחה באוקטובר 1911 והושקה ב-5 במאי 1913. היא הצטרפה רשמית לצי הקיסרי ב-30 ביולי 1914, ימים לפני פרוץ המלחמה בין גרמניה לבריטניה.
פירוש שמה הוא הנסיך הבוחר הגדול, שמתייחס לפרידריך וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר בברנדנבורג.
גרוסר קורפירסט הייתה חמושה בעשרה תותחי 30.5 סנטימטרים (12.0 אינץ') בחמישה צריחים תאומים ויכלה להפליג במהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש).
יחד עם שלוש האוניות האחיות שלה, קניג, מארקגראף וקרונפרינץ, גרוסר קורפירסט נטלה חלק ברוב פעולות הצי במהלך המלחמה, כולל קרב יוטלנד ב-31 במאי וב-1 ביוני 1916. האונייה ספגה אש כבדה בקרב יוטלנד, אך לא נגרם לה נזק חמור.
היא הפגיזה עמדות רוסיות במהלך מבצע אלביון בספטמבר ואוקטובר 1917. גרוסר קורפירסט הייתה מעורבת במספר תאונות במהלך קריירת השירות שלה; היא התנגשה בקניג ובקרונפרינץ, עלתה על שרטון מספר פעמים, טורפדה פעם אחת ופגעה במוקש.
לאחר תבוסתה של גרמניה וחתימת שביתת הנשק בנובמבר 1918, גרוסר קורפירסט ורוב אוניות הראשה של צי הים הפתוח נכלאו על ידי הצי המלכותי בסקפה פלו.
האוניות פורקו מנשקן והוגבלו לצוותים שלדיים בזמן שמדינות ההסכמה ניהלו משא ומתן על הגרסה הסופית של חוזה ורסאי.
ב-21 ביוני 1919, ימים לפני חתימת ההסכם, הורה מפקד הצי הכלוא, קונטר-אדמירל לודוויג פון רויטר, להטביע את הצי כדי להבטיח שהבריטים לא יוכלו לתפוס את הספינות.
בניגוד לאניות האחיות שלה, גרוסר קורפירסט נמשתה בשנת 1938 ולאחר מכן נגרטה ברוזית'.
ארבע אוניות המערכה מסדרת קניג הוזמנו כחלק ממרוץ החימוש הימי האנגלו-גרמני; הם היו הדור הרביעי של אוניות מערכה גרמניות, והן נבנו בתגובה לסדרת אוריון הבריטית שהוזמנה ב-1909 סדרת קניג ייצגה פיתוח של סדרת קייזר המוקדמת יותר, כאשר השיפור העיקרי הוא סידור יעיל יותר של הסוללה הראשית.
האוניות נועדו גם להשתמש במנוע דיזל על הגל הנע המרכזי כדי להגדיל את טווח השיוט שלהן, אך הפיתוח של מנועי הדיזל התברר כמסובך מהצפוי, ולכן נשמרה תחנת כוח של טורבינת קיטור.
היא הונעה על ידי שלוש טורבינות קיטור של פארסונס, עם קיטור שסופק על ידי שלושה דוודי צינור מים מופעלים בנפט ושנים עשר דוודי צינור מים שולץ-תורניקרופט, שפיתחו סך של 42,708 כוחות סוס (31,847 קילוואט) והניבו מהירות מרבית של 21 קשרים (39 קמ"ש).
הצוות שלה מנה 41 קצינים ו-1,095 מלחים.
היא הייתה חמושה בעשרה תותחי 30.5 ס"מ (12 אינץ') SK L/50 מסודרים בחמישה צריחי תותחים תאומים: שני צריחים ירי-על מלפנים ומאחור וצריח אחד באמצע האונייה בין שתי הארובות.
החימוש המשני שלה כלל 14 תותחי 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45 מהירים ושישה תותחי 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') ירי מהיר SK L/45, כולם מותקנים בנפרד בקזמטים.
כמקובל באוניות ראשה של התקופה, היא הייתה חמושה גם בחמש צינורות טורפדו 50 ס"מ (19.7 אינץ') תת-מימיים, אחד בחרטום ושניים על כל צד רוחב.
החגורה המשוריינת של האונייה הייתה מורכבת משריון פלדה מוצק של קרופ בעובי 35 ס"מ (13.8 אינץ') במצודה המרכזית שהגנה על חללי מכונות ההנעה ומחסני התחמושת, והצטמצמה ל-18 ס"מ (7.1 אינץ') קדימה ו-12 ס"מ (4.7 אינץ') מאחור.
בחלק המרכזי של האונייה, ההגנה האופקית כללה סיפון בעובי 10 ס"מ (3.9 אינץ'), שהופחת ל-4 ס"מ (1.6 אינץ') על החרטום והירכתיים.
בצריחי הסוללה הראשיים היו לוחות שריון בעובי 30 ס"מ (11.8 אינץ') בצדדים ו-11 ס"מ (4.3 אינץ') על הגגות, בעוד שלתותחי הקזמטים היו לוחות שריון בעובי 15 ס"מ (5.9 אינץ').
גם הצדדים של מגדל הניווט הקדמי היו בעובי 30 ס"מ.
גרוסר קורפירסט הוזמנה תחת השם הזמני ארזאץ קורפירסט פרידריך וילהלם ונבנתה במספנת AG Vulcan בהמבורג בבנייה מספר 4. השדרית שלה הונחה באוקטובר 1911 והיא הושקה ב-5 במאי 1913. בטקס ההשקה, אוסקר, נסיך פרוסיה הטביל את הספינה, שנקראה על שם הפריגטה המשוריינת הקודמת, גרוסר קורפירסט.
בשל המתיחות הפוליטית המתגברת באירופה באמצע 1914, עבודות הבנייה האחרונות הואצו, ולכן השלב הראשון של ניסויים במספנות נערך ב-15 ביולי, ועבודות האבזור הסתיימו עד 30 ביולי, היום שבו נכנסה לשירות בצי הים הפתוח.
לאחר כניסתה לשירות, היא עברה ניסויים ימיים באזור הבלטי.
המבצע הקרבי הראשון של האונייה היה הפשיטה על ירמות' ב-2–3 בנובמבר 1914. הפשיטה נערכה על ידי סיירות המערכה של קבוצת הסיור הראשונה של אדמירל פרנץ פון היפר.
היא ושאר הדרדנוטים הפליגו בתמיכה מרוחקת של הכוח של היפר.
לאחר הפגזה קצרה נסוג הצי הגרמני לנמל.
ב-7 בדצמבר, לא נגרם לה נזק כאשר נגחה בטעות את אחותה קניג.
המבצע השני שלה, הפשיטה על סקרבורו, הרטליפול וויטבי ב-15–16 בדצמבר 1914. בערב 15 בדצמבר, צי הקרב הגרמני שכלל 12 דרדנוטים - כולל קייזר וארבע אחיותיה - ושמונה פרה-דרדנוטים הגיעו לטווח של 10 מיילים ימיים (19 ק"מ) משייטת מבודדת של שש אוניות מערכה בריטיות.
עם זאת, התכתשויות בין מסכי המשחתות היריבים בחושך שכנעו את אינגנול שהוא מתמודד עם הצי הגדול כולו.
ב-22 בינואר 1915, גרוסר קורפירסט ושאר השייטת השלישית נותקו מהצי כדי לבצע אימוני תמרון, ירי וטורפדו באזור הבלטי.
הם חזרו לים הצפוני ב-11 בפברואר, מאוחר מדי כדי לסייע לקבוצת הסיור הראשונה בקרב שרטון דוגר.
בעקבות אובדן SMS בליכר בקרב שרטון דוגר בינואר 1915, הקייזר פיטר את אינגנול מתפקידו ב-2 בפברואר.
אדמירל הוגו פון פול החליף אותו כמפקד הצי.
לאחר מכן השתתפה האונייה בכמה גיחות לים הצפוני.
ב-29 במרץ היא הפליגה עם הצי לטרשלינג ללא כל מגע עם האויב.
גיחת צי נוספת התרחשה ב-22 באפריל.
ב-23 באפריל, השייטת השלישית חזרה לאזור הבלטי לסבב תרגילים נוסף שנמשך עד 10 במאי.
גרוסר קורפירסט ושאר הצי נשארו בנמל עד 29 במאי, כאשר הצי ביצע גיחה נוספת של יומיים לים הצפוני.
ב-11–12 בספטמבר, גרוסר קורפירסט ושאר השייטת השלישית תמכו במבצע הנחת מוקשים מול טסל.
גיחת צי חסרת אירועים נוספת התרחשה ב-23–24 באוקטובר.
היא סיימה את השנה עם שיוט אימונים בן שבועיים באזור הבלטי, שנמשך בין 5 ל-20 בדצמבר.
סבב נוסף של תרגילים באזור הבלטי התקיים ב-18–23 בינואר 1916. ב-12 בפברואר היא נכנסה למבדוק יבש בווילהלמסהאפן לצורך תחזוקה תקופתית.
העבודה נמשכה עד 3 במרץ; יומיים לאחר מכן הפליגה האונייה לגיחה באזור הופדן, אם כי שוב לא הצליחו להיתקל בכוחות בריטיים כלשהם.
הצי ערך גיחה נוספת ב-23 במרץ לשרטון אמרון, וגיחה נוספת חודש לאחר מכן לשונית הורנס ב-21–22 באפריל.
ב-24 באפריל, סיירות המערכה של קבוצת הסיור I של היפר ערכו פשיטה על החוף האנגלי.
גרוסר קורפירסט ושאר הצי הפליגו בתמיכה מרוחקת.
סיירת המערכה זיידליץ פגעה במוקש בדרכה אל המטרה, ונאלצה לסגת.
שאר סיירות המערכה הפגיזו את העיירה לואוסטפט ללא התנגדות, אך במהלך ההתקרבות לירמות', הם נתקלו בסיירות הבריטיות של כוח הארוויץ'.
דו-קרב ארטילרי קצר התפתח לפני שכוח הארוויץ' נסוג.
דיווחים על צוללות בריטיות באזור גרמו לנסיגת קבוצת הסיור I.
בשלב זה, שר, שהוזהר מפני הגיחה של הצי הגדול מבסיסו בסקפה פלו, נסוג גם הוא למים בטוחים יותר בחופי גרמניה.
גרוסר קורפירסט נכחה במהלך פעולת הצי שהביאה לקרב יוטלנד שהתרחש ב-31 במאי וב-1 ביוני 1916. הצי הגרמני ביקש שוב למשוך ולבודד חלק מהצי הגדול ולהשמיד אותו לפני שהצי הבריטי העיקרי יוכל להספיק להגיב.
גרוסר קורפירסט הייתה האונייה השנייה בטור הגרמני, מאחורי אחותה קניג ולפני מארקגראף וקרונפרינץ, והן היוו את פלגה V של שייטת אוניות המערכה השלישית, והן היו החלוץ של הצי.
שייטת אוניות המערכה השלישית הייתה הראשונה מבין שלוש יחידות אוניות מערכה; ישירות מאחוריה היו אוניות המערכה מסדרת קייזר של פלגה VI, שייטת אוניות המערכה השלישית.
לאחר מכן היו אוניות המערכה מהסדרות הלגולנד ונסאו של שייטת אוניות המערכה הראשונה; במשמר העורפי היו הפרה-דרדנוטים המיושנות מסדרת דויטשלנד של שייטת אוניות המערכה השנייה.
קצת לפני 16:00 CET, סיירות המערכה של קבוצת הסיור I נתקלו בשייטת סיירות המערכה הראשונה הבריטית בפיקודו של דייוויד ביטי.
הספינות היריבות החלו בדו-קרב ארטילרי שהביא להשמדתן של אינדפטיגבל, מעט לאחר השעה 17:00, וקווין מרי, פחות מחצי שעה לאחר מכן.
בשלב זה, סיירות המערכה הגרמניות הפליגו דרומה כדי למשוך את הספינות הבריטיות לעבר הגוף העיקרי של צי הים הפתוח.
בשעה 17:30, הצוות של קניג הבחין באוניות קבוצת הסיור I ושייטת סיירות המערכה I מתקרבות.
סיירות המערכה הגרמנית הפליגו מימין, בעוד הספינות הבריטיות הפליגו משמאל.
בשעה 17:45 הורה שר לפנות שתי נקודות שמאלה כדי לקרב את ספינותיו לסיירות המערכה הבריטיות, ודקה לאחר מכן בשעה 17:46 ניתנה הפקודה לפתוח באש.
גרוסר קורפירסט ירתה על סיירת המערכה פרינסס רויאל בטווח של 21,000 יארד (19,000 מטר).
במקביל, התותחים המשניים שלה ירו על משחתות בריטיות שניסו לבצע התקפות טורפדו נגד הצי הגרמני.
האוניות הבריטיות המהירות יותר החלו להתרחק מרודפיהן, ובשעה 18:00 היא נאלצה להעביר את האש מפרינסס רויאל לאוניית המערכה וליאנט, אם כי עד 18:16 גם וליאנט יצאה מהטווח.
הפגזים שלה פגעו סביב וליאנט ארבע פעמים והתותחנים שלה טענו בטעות לפגיעה באונייה הבריטית.
האונייה לא נמלטה ללא פגע בעצמה; בשעה 18:09 היא נפגעה מפגז בקוטר 15 אינץ' (380 מ"מ) מאוניות המערכה מלאיה או וורספייט.
הפגז פגע במים במרחק של כ-30 עד 60 רגל (9.1 עד 18.3 מטר) מהאונייה, וריקושט או פיצוץ מהפגז, פגע בגוף הספינה כ-85 רגל (26 מטר) מהחרטום.
הפגיעה לא גרמה לנזק משמעותי.
במהלך שלב זה, היא טענה לשלוש פגיעות מסוללת 15 ס"מ שלה על משחתת, שככל הנראה הייתה מורסום.
בשעה 18:22, האונייה ירתה לזמן קצר בתותחים המשניים שלה לעבר המשחתת מורסבי בטווח קיצוני, מבלי לקלוע פגיעה.
במקביל, גרוסר קורפירסט חזרה לטווח של אוניית המערכה וליאנט, וירתה עליה עם שני הצריחים הקדמיים שלה.
האונייה ירתה במשך שמונה דקות, אם כי כל היריות שלה החטיאו את המטרה.
זמן קצר לאחר השעה 19:00, הסיירת הגרמנית ויסבאדן הושבתה על ידי פגז של סיירת המערכה הבריטית אינווינסיבל; קונטר-אדמירל פאול בהנקה על קניג ניסה לתמרן את ארבע ספינותיו כדי לחפות על הסיירת המוכה.
במקביל, שייטות הסיירות הקלות הבריטיות III ו-IV החלו בהתקפת טורפדו על המערך הגרמני; תוך כדי התקדמות לטווח הטורפדו, הם ירו על ויסבאדן עם אש מהתותחים העיקריים שלהם.
לתגרה הצטרפו גם הסיירות המשוריינות המיושנות של שייטת הסיירות הראשונה.
גרוסר קורפירסט ואחיותיה ירו בכבדות על הסיירות הבריטיות, אך אפילו האש שספגו מהתותחים העיקריים של אוניות המערכה לא הצליחה לגרש את הסיירות הבריטיות.
בתגרה שלאחר מכן, הסיירת המשוריינת הבריטית דיפנס נפגעה מכמה פגזי קליבר כבדים מהדרדנוטים הגרמניות.
מטח אחד חדר למחסני התחמושת של הספינה ובפיצוץ אדיר השמיד את הסיירת.
משקיפים על סיפונה של האונייה ציינו ששני המטחים פגעו בדיפנס, אם כי לא ייחסו לפגיעות קרדיט על השמדת הספינה.
לאחר מכן היא העבירה את האש לסיירת המשוריינת ווריור, שניזוקה קשות ונאלצה לסגת.
ווריור טבעה בהפלגה חזרה לנמל למחרת בבוקר.
עד השעה 20:00 קיבל המערך הגרמני פקודה לפנות מערבה כדי לנתק מגע מהצי הבריטי, בפיקודו של אדמירל ג'ון ג'ליקו.
זמן קצר לאחר מכן, ארבע סיירות קלות בריטיות חידשו את ההתקפות על ויסבאדן; אוניות המערכה הגרמניות המובילות, כולל גרוסר קורפירסט, פתחו באש לעבר הסיירות בניסיון לגרש אותן.
למרות האש הכבדה הצליחו הסיירות הבריטיות להימלט ללא נזק רציני.
בערך באותו זמן, הצי הבריטי חזר לטווח ושבע אוניות מערכה ירו על פלגה V אש חזקה.
גרוסר קורפירסט נפגעה שבע פעמים, ארבע פגיעות התרחשו ב-20:18 ו-20:19. שלוש מהפגיעות היו מתותחי ה-13.5 אינץ' (34 ס"מ) של מרלבורו, אם כי התותחנים שלה טענו בטעות לפגיעה רביעית.
ארבעת הפגיעות הנותרות הגיעו מתותחי ה-15 אינץ' של ברהאם או וליאנט.
אחד מהפגזים בקוטר 15 אינץ' הרס את תותח מס' 2 בצד השמאלי בקוטר 15 ס"מ, ועוד אחד פגע בחגורה הראשית והתפוצץ בפגיעה.
למרות שהוא לא חדר לחגורה, הוא הדף את החיפוי פנימה עד 13 אינץ' (33 ס"מ) לאורך של כ-26 רגל (7.9 מטר).
צוותי בקרת נזקים הצליחו לעצור זמנית את ההצפה שנוצרה לאחר חדירה של 800 טון (790 טון ארוך) של מים שנכנסו לאונייה.
ההצפה גרמה לנטייה של 4°, אם כי מאמצי הצפה נגדיים הפחיתו אותה לפחות ממעלה.
ככל שהקרב נמשך, ההצפה החמירה, ועד שהגיעה להלגולנד למחרת בבוקר, כ-3,000 טון (2,950 טון ארוך) של מים חדרו לאונייה.
פגיעות נוספות נרשמו, אך הפגזים הללו התפוצצו בפגיעה וגרמו נזק קל יחסית.
האש הכבדה של הצי הבריטי אילצה את שר להורות לצי לפנות; פנייה זו הפכה את הסדר של הצי והציבה אותה לקראת סוף הטור.
לאחר נסיגה מוצלחת מהבריטים, הורה שר לצי להרכיב מערך שיוט לילי, אם כי שגיאות תקשורת בין שר על סיפון פרידריך דר גרוסה לבין וסטפאלן, הספינה המובילה, גרמו לעיכובים.
הצי התכנס למבנה עד 23:30, כאשר גרוסר קורפירסט הייתה האונייה ה-15 במערך של 24 אוניות ראשה.
בסביבות השעה 02:45, כמה משחתות בריטיות ערכו מתקפת טורפדו נגד החצי האחורי של הקו הגרמני; גרוסר קורפירסט הבחינה בשש משחתות לא מזוהות בחושך.
היא ירתה עליהם עם תותחי ה-15 ס"מ ותותחי ה-8.8 ס"מ שלה תוך פנייה כדי להימנע מכל טורפדו שאולי שוגר.
היא קלעה פגיעה אחת עם פגז 15 ס"מ במשחתת נסוס בטווח של כ-2,200 יארד (2,000 מטר), והשביתה אחד מהדוודים של נסוס.
אש כבדה מאוניות המערכה הגרמניות אילצה את המשחתות הבריטיות לסגת.
צי הים הפתוח הצליח לעבור דרך הכוחות הקלים הבריטיים מבלי למשוך את תשומת לב אוניות המערכה של ג'ליקו, ובהמשך הגיע לשונית הורנס בשעה 04:00 ב-1 ביוני.
מחוץ להלגולנד, גרוסר קורפירסט ספגה כל כך הרבה מים שהיא נאלצה להפחית את המהירות.
היא יצאה מהמערך, אך מאוחר יותר הצטרפה לצי מחוץ לנתיבי שיליג.
כשהגיעה לווילהלמסהאפן, היא נכנסה לנמל בעוד כמה אוניות מערכה אחרות תפסו עמדות הגנה במעגן החיצוני.
האונייה הועברה להמבורג שם היא תוקנה במבדוק הצף הגדול של AG Vulcan.
עבודת התיקון הסתיימה עד 16 ביולי.
במהלך הקרב, היא ירתה בסך הכל 135 פגזים מהסוללה הראשית שלה ו-216 פגזים מתותחי ה-15 ס"מ שלה.
היא נפגעה משמונה פגזים בקליבר גדול, שהרגו 15 אנשי צוות ופצעו עשרה.
לאחר סיום עבודות התיקון, גרוסר קורפירסט ביצעה תמרוני אימון בבלטי עד 4 באוגוסט.
האונייה הוקצתה אז זמנית לקבוצת הסיור I למבצע הצי ב-18–19 באוגוסט.
עקב הנזק החמור שנגרם לזיידליץ ודרפלינגר ביוטלנד, סיירות המערכה היחידות הזמינות למבצע היו פון דר טאן ומולטקה, שאליהם הצטרפו מארקגראף, גרוסר קורפירסט ואוניית המערכה החדשה באיירן.
הבריטים היו מודעים לתוכניות הגרמניות והוציאו את הצי הגדול לפגוש אותן, מה שהוביל לפעולת 19 באוגוסט 1916 שהסתיימה ללא מפגש.
עד השעה 14:35, שר הוזהר מפני התקרבות הצי הגדול, ולא היה מוכן להילחם מול כל הצי הגדול רק 11 שבועות לאחר הקרב הצמוד בעליל ביוטלנד, הפך את כוחותיו ונסוג לנמלים גרמניים.
אימון יחידה עם שייטת III נמשך מ-21 באוקטובר עד 2 בנובמבר.
יומיים לאחר מכן, האונייה הצטרפה רשמית לשייטת השלישית.
ב-5 בנובמבר, השתתפה האונייה במשלחת לחוף המערבי של דנמרק כדי לסייע לשתי צוללות U-20 ו-U-30 - שנתקעו שם.
הצוללת הבריטית J1 טרפדה את גרוסר קורפירסט 30 מיילים ימיים (56 ק"מ) מצפון-מערב לשונית הורנס.
הטורפדו הרס את ההגה בצד השמאלי והציף את חדרי ההגה, למרות שהאונייה שמרה על מהירות של 19 קשרים (35 קמ"ש).
היא חזרה למבדוק AG Vulcan, שם היא תוקנה בין 10 בנובמבר ל-9 בפברואר.
באותו יום, בעודה במעבר לקיל, עלתה האונייה על שרטון מול קראוצנד בנהר האלבה.
הנזק היה מזערי והאונייה המשיכה לאימון יחידה בים הבלטי, אך בחזרה לים הצפוני ב-4 במרץ, היא נגחה בטעות את קרונפרינץ.
החרטום שלה נדחף פנימה, מה שהצריך תיקונים במספנה הקיסרית בווילהלמסהאפן עד 22 באפריל.
גרוסר קורפירסט הצטרפה מחדש לצי ב-23 באפריל וערך אימונים עם שאר השייטת השלישית באזור הבלטי בין 17 במאי ל-8 ביוני.
לאחר החזרה לים הצפוני הוטלה האונייה לתפקידי שמירה במפרץ הגרמני.
סבב נוסף של תרגילים באזור הבלטי התבצע ב-11–23 בספטמבר.
לאחר מכן הפליגה לפוציגר ויק כדי להתכונן למבצע אלביון, הכיבוש המתוכנן של האיים מול ריגה.
ב-12 באוקטובר, גרוסר קורפירסט נכנסה לעמדה במפרץ טגה ליד כף נינסט.
אבל היא פגעה במוקש תוך כדי תמרון לעמדת ירי, מה שגרם לחדירת 280 טון (280 טון ארוך) של מים לתוך הספינה.
למרות הנזק מהמוקש, האונייה המשיכה בהפגזת תותחי חוף רוסיים על הכף.
היא נותקה מכוח הפלישה מאוחר יותר באותו יום; היא הפליגה לווילהלמסהאפן דרך קיל, שם הושלמו התיקונים עד 1 בדצמבר.
עם שובה לשירות, גרוסר קורפירסט חזרה לתפקידי סיור במפרץ.
היא נכחה במהלך המבצע הכושל נגד השיירות ב-23–25 באפריל 1918. בעת הכניסה למעגן מחוץ לווילהלמסהאפן לאחר סיום הפעולה, נפגעה האונייה.
היא חזרה לרציף לצורך תיקונים מ-27 באפריל עד 2 במאי.
בסוף החודש, גרוסר קורפירסט עלתה על שרטון ממש ליד הנמל הצפוני של הלגולנד.
ציר המדחף של האונייה בצד השמאלי התכופף, מה שהצריך תיקונים במספנה הקיסרית בקיל בין 2–9 ביוני וב-21–31 ביולי.
לבסוף היא הצטרפה מחדש לצי ב-12 באוגוסט.
גרוסר קורפירסט הייתה אמורה להשתתף בפעולה אחרונה של הצי ימים לפני שביתת הנשק, מבצע שבו עיקר צי הים הפתוח היה אמור להגיח מבסיסו בווילהלמסהאפן כדי להתנגש עם הצי הגדול הבריטי.
התסיסה התפשטה לאוניות מערכה אחרות, כולל גרוסר קורפירסט.
קניג ושאר השייטת השלישית נשלחו לקיל.
בהתבשר הקייזר על המצב הוא הצהיר "אין לי יותר צי".
לאחר שהספינות נכלאו, התותחים שלהן הושבתו באמצעות הסרת מכנסי התותחים שלהן, וצוותיהן צומצמו ל-200 קצינים ומלחים.
גרוסר קורפירסט טבעה ב-13:30; בניגוד לאחיותיה, היא נמשתה בסופו של דבר ב-29 באפריל 1938 ונמכרה לגריטה ברוזית'.
הפעמון שלה נמכר ושימש שנים רבות כקישוט לגינה.
הוא נמכר במכירה פומבית במרץ 2014 ונקנה על ידי המוזיאון הלאומי של הצי המלכותי, פורטסמות', המפשייר.
גְרוֹס-גֶרַאוּ הוא מחוז בדרום מדינת הסן שבגרמניה.
מחוזות סמוכים הם מיין-טאונוס, פרנקפורט, ללא מחוז, דארמשטאדט-דיבורג, ברגשטראסה, אלציי-וורמס, מיינץ-בינגן והערים ללא מחוז מיינץ וויסבאדן.
שורשי המחוז ההיסטוריים הם ב"גראואר מארק", שהוזכר לראשונה בשנת 910. החל משנת 1066, הרוזנים מקאצנלבוגן הפכו לשליטי האזור, עד שבשנת 1479 הוא הגיע להסן.
המחוז הוקם בשנת 1832. החלק המזרחי הועבר למחוז דארמשטאדט-דיבורג בשנת 1874, מה שנתן למחוז את גודלו הנוכחי.
בשנת 1979, המחוז החל שותפות עם מחוז צ'שייר (בריטניה).
שותפויות אחרות הן עם המחוז ויימאר לאנד בתורינגיה, גרמניה, העירייה מסאטפה בניקרגואה והמחוז הפולני קלוצקו.
המחוז ממוקם בעמק הריין העליון.
נהר המיין יוצר את הגבול הצפוני של המחוז, נהר הריין את הגבול המערבי.