tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ישנם מקרים רבים בהם ניתנים היתרים והיתרי חירום שאינם הכרחיים, ובמקרים רבים החוק אינו מטפל בבעיה שלשמה נועד באופן אפקטיבי, ולכן רבים טוענים כי הוא זקוק לניסוח חדש ומקיף יותר.
למרות זאת, בתוך הוועדה למתן היתרים ישנן מספר עמותות לשמירה על איכות הסביבה, שהצטרפו כדי לוודא כי היתרים אינם ניתנים ללא סיבה, לדוגמה עמותת "צלול".
עונש על אי ציות לחוק
החוק קובע שהעונש על הטלת פסולת לים יכול לנוע בין שנת מאסר וקנס בסביבות 185,000 ש"ח, לבין 3 שנות מאסר או כפל הקנס.
גובה העונש תלוי בנסיבות מקשיחות קיימות, למשל במקרים בהם נגרם נזק ממשי לים, או כאשר הנזק נעשה על ידי תאגיד.
חוק לעידוד של שילוב וקידום של נשים בעבודה ושל התאמת מקומות עבודה לנשים, התשס"ח-2008 אושר בכנסת ב-2008. מטרת החוק מוצגת בקצרה בסעיף 1 שלו: "חוק זה מטרתו להביא לשינוי התרבות העסקית ולטפח מודעות ציבורית כדי לעודד שילוב וקידום של נשים בעבודה והתאמת מקומות עבודה לנשים וכן להורות."
תיאור מפורט של מטרת החוק ושל הרקע לחקיקתו מופיע בדברי ההסבר להצעת החוק:
כיום נשים הן כ־47% מכוח העבודה בישראל.
שיעור השתתפותן של נשים בשוק העבודה בישראל ורמת ההשכלה של נשים עולים בהתמדה בעשורים האחרונים.
למרות נתונים אלה, ועל אף נכונותן הגבוהה של נשים בישראל לעבוד, הן עדיין רחוקות ממימוש הפוטנציאל שלהן בשוק העבודה, בייחוד בענפי עבודה מסוימים הנחשבים "גבריים", כגון תעשייה, תחבורה, תקשורת ותשתיות.
כמו כן, יש פערים משמעותיים בין נשים לגברים בגובה השכר, בתנאי ההעסקה ובקידום לתפקידים בכירים ולעמדות ניהול.
נשים רבות מועסקות במשרות חלקיות.
נוסף על כך, קבוצות מסוימות של נשים מתקשות במיוחד להשתלב בשוק העבודה, למשל נשים מבוגרות (מעל גיל 45), נשים לאחר חופשת לידה, אמהות לילדים קטנים ונשים מאוכלוסיות בעלות מאפיינים מסורתיים.
תופעות אלה נובעות, בין היתר, מכך ששוק העבודה אינו מותאם לנשים בכלל ולהורים בפרט .
במסגרת דיוני הוועדה לקידום מעמד האישה בכנסת, הציעה, יו"ר הוועדה בשנת 2008, עמירה דותן, את הצעת החוק לקידום ושילוב נשים בתעסוקה.
בתיקון ראשון (ויחיד) לחוק בשנת 2020 נוסף לחוק סעיף 4א שקובע שמעסיק שהעסיק עובדת, ששהתה במקלט לנשים מוכות, במשך 150 ימים לאחר תום היעדרותה יהיה זכאי בתום תקופת העסקתה למענק חד־פעמי בסכום של 5,000 ש"ח.
החוק קובע ששר התעשייה המסחר והתעסוקה יעניק מענקים ואותות הכרה למעסיקים במגזר הפרטי, על פי אמות מידה שיקבע, לפי המלצת המועצה הציבורית ולאחר אישור הוועדה לקידום מעמד האישה של הכנסת.
מעסיקים שיתמודדו על קבלת המענק יצטרכו לאסוף ולהציג נתונים על הנעשה בארגונם בנוגע לנשים, בהתאם למפורט בתקנות לעידוד של שילוב וקידום של נשים בעבודה ושל התאמת מקומות עבודה לנשים, התשע"ד–2013.
המענקים יינתנו אחת לשנה לאחר בחינתם של המעסיקים המועמדים לפי אמות המידה המפורטות בתקנות:
מדיניות רשמית וכתובה של המעסיק לשילוב וקידום נשים בעבודה והתאמת מקומות עבודה לנשים ולהורות.
גישור בין פערי השכר בין נשים לגברים.
גיוס וקידום העסקת נשים אצל המעסיק בדרגות בכירות ועמדות ניהול.
הכשרה, הדרכה ופיתוח מסלולי קריירה לנשים.
עידוד ומתן אפשרות לאיזון בין מקום העבודה ומשפחה.
נקיטת מדיניות אדיבה כלפי עובדות בהריון ובני זוגן, נשים מניקות ועובדים הנמצאים בחופשת לידה ואחריה, וכן כלפי עובדים המצויים בטיפולי פוריות או בני זוגם בהתאם לחוק עבודת נשים התשי"ד-1954.
ייזום פעילויות ותוכניות מיוחדות ויעילות במטרה לקדם תעסוקת נשים.
ההבדלים בין תעסוקת נשים בישראל לעומת מדינות אחרות
בארצות הברית, סעיף 7 של חוק זכויות האזרח משנת 1964 אוסר על אפליה מטעמי גזע, צבע, דת, מין ומוצא לאומי.
חוק שכר שווה משנת 1963 אוסר אפליה בשכר בין גברים ובין נשים המבצעים עבודה שווה.
שני החוקים הללו אינם מספקים קריטריונים ברורים לאילו פעולות של המעסיק יחשבו לפעולות מפלות וכיצד ניתן לקבוע מה היא עבודה שווה.
הגדרות מדויקות אלה נוצרו לאורך השנים במסגרת תקדימים שיצרו בתי המשפט בארצות הברית בתביעות שהובאו בפניהם.
בשונה מארצות הברית, באירופה, לפי החקיקה שיזם בשנים האחרונות האיחוד האירופי, החקיקה מעוגנת בנושא שוויון הזדמנויות בתעסוקה במטרה חברתית של הרחבת השתתפות בכוח העבודה, תפיסת אחריות המדינה לרווחת האזרח והעובד, ובשנים האחרונות גם בשאיפה לעידוד ילודה עקב שיעורי ילודה נמוכים המאפיינים את מרבית מדינות היבשת ומכבידים על כלכלותיהן.
החוק למניעת אלימות במשפחה, שנחקק בכנסת ב-1991, עוסק במקרים של אלימות קשה פיזית ונפשית המתרחשים במסגרת המשפחתית.
החוק מאפשר לבית המשפט להעניק צו זמני במטרה להרחיק בין בן זוג אלים לבין בן הזוג המבקש הגנה.
צו הגנה כולל את הפעולות שלהלן
איסור הגעה של מרחק מסוים מן הבית של המבקש (איסור על האלים להתקרב לבית המבקש במרחק הנקבע על פי השופט)
איסור הטרדת בן משפחה - בית המשפט אוסר מהצד האלים לפגוע בצורה אלימה כלשהי בבני משפחתו.
איסור להקשות על שימוש בנכס המשמש כדין את בן המשפחה הסובל מהאלימות - (איסור זה אומר שאסור לאלים להקשות על המתלונן להשתמש בנכס שלו.
לדוגמה בדירה משותפת לאלים לא ניתן לאסור על המתלונן כניסה לדירה).
צו איסור הטרדה מאיימת - ניתן גם לתת צו מכוח חוק איסור הטרדה מאיימת.
חוק זה מאפשר לתת צו המונע הטרדה, איום, בילוש, יצירת קשר או נשיאת נשק וכן הימצאות ממרחק מסוים ממקומות הקשורים לנפגע.
בנוסף, הצו מכיל גם דרישה לערובה (דרך להוכיח בה שהאלים יקיים את האיסורים החלים עליו).
לפי החוק, אם הנפגע הוא קטין, ההוראות והאיסורים השונים ייקבעו על פי הראיונות שערך העובד הסוציאלי, וזאת במטרה לבדוק האם ניתן לשמור קשר בין הקטין לאחראי עליו גם אם האחראי פגע בקטין ובבן משפחה אחר.
החוק קובע שבית המשפט רשאי לתת צו הגנה כאשר אחד מהתנאים להלן מתקיים
ההתנהגות של הצד האלים נותנת בסיס להניח כי הוא מהווה סכנה גופנית לבני משפחתו.
הצד האלים התעלל בבן משפחתו התעללות נפשית מתמשכת או שלא נתן לו לנהל את חייו באופן סביר.
הצד האלים נהג באלימות בבית משפחתו.
במקרים אלה, ניתן לפנות לבתי משפט השלום, לבתי המשפט ענייני משפחה ובתי דין רבניים.
כמו כן, החק קובע שמי שרשאי לבקש מבית המשפט צו הגנה הם: כל בני המשפחה, עובד סוציאלי, יועץ משפטי לממשלה או נציגו או גורם משטרתי.
צו הגנה תקף למשך שלושה חודשים אך ניתן להאריכו לכל היותר לשנה.
כמו כן, במקרים של הפרת צו ניתן לפנות למשטרה או לבית המשפט.
החוק קובע שאם בית המשפט דחה את הבקשה לקבלת הצו וקבע שהיא הוגשה מסיבות נקמניות ולא כנות (לא בתום לב), אז בית המשפט רשאי לחייב את המבקש בהוצאות של המדינה או הצד השני במשפט.
אם הצד האלים הוא הקטין, החוק קובע שעל הצדדים לנסות למצוא הסכמה בעזרתה של יחידת הסיוע בבית המשפט לענייני משפחה.
במצב בו שני הצדדים לא יגיעו להסכמה אז בית המשפט יכול לתת צו הגנה, אך לפני שהוא נותן צו הגנה לקטין צריך לעשות את הפעולות להלן:
לשקול מדוע עניין זה קרה.
לשקול את טובתו של הקטין.
לתת לקטין הזדמנות להסביר את עצמו.
למצוא סידור מחוץ לבית לקטין.
כאשר הנפגע הוא קטין לא ניתן לפנות לבית משפט השלום, אלא יש לפנות למזכירות בית המשפט או שבית הדין מגיש טופס בקשה לצו הגנה, הגשת הבקשה אינה כרוכה בתשלום אגרה.
על מנת שלא תהיה החמרה במצב האלימות במשפחה ואם נפסק צו הגנה על ידי בית המשפט, בית המשפט חייב להחרים את הנשק מהצד האלים מיידית.
החוק קובע שבמקרים חריגים, ניתן לאפשר המשיך לשאת את הנשק: כאשר מתקיימים מקרים לא חמורים במיוחד (מצב בו בצו ההגנה אין איסור על כניסה לדירת הנפגע), וכן כאשר יש לצד האלים צורך לנשק לשם עבודה או הגנה עצמית.
איסור נשיאת הנשק יכול להיות ארוך יותר על פי המקרה.
במשך השנים, החוק עבר שינויים רבים.
צו הגנה יכול להכיל דרישה להבטחה של התנהגות טובה, או כל הוראה אחרת הדרושה, לדעת בית המשפט, להבטחת שלומו וביטחונו של בן משפחה.
בית המשפט צריך נימוקים מיוחדים ומפורטים כדי לאשר את הארכת תקופת התוקף של ההתחייבות להתנהגות טובה לתקופה שלא תעלה על שנה מהיום שיפוג תוקפו של צו ההגנה.
ניתן להביא צו הגנה להגנתו של קטין, תימסר הודעה על כך על ידי בית המשפט, לעובד סוציאלי שמונה לפי חוק הנוער.
כאשר בית המשפט נותן צו הגנה לנפגע, הוא יכול (כאשר נתן את הצו או לאחר מכן) לתת התחייבות לקבלת טיפול (פסיכולוגי, בריאותי וכדומה...) מגורם שיקבע על ידי בית המשפט.
לפי נתוני משטרת ישראל, בשנים 2018–2020 היו 69 מקרי רצח של נשים, בתקופת הקורונה כמות מקרי האלימות במשפחה עלו ביותר מפי 2.
לפי סטטיסטיקות של השנים האחרונות, נראה שהחוק לא מרתיע אנשים ממשפחות רבות לבצע אלימות (בעיקר כלפי נשים) ושישנם עדיין מקרים רבים של אלימות פיזית ונפשית כלפי בני המשפחות, שהגיע ליותר מ-70 מקרי רצח בשנתיים האחרונות.
חוק למניעת מימון והפצה של נשק להשמדה המונית התשע"ח 2018 הוא חוק ישראלי, האוסר על הפצת נשק להשמדה המונית למדינות ולארגונים הנחשבים כגורמים זרים למדינת ישראל.
בשנת 1968 נחתמה לראשונה האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, וחתומות עליה 191 מדינות.
ישראל נמנית עם ארבע המדינות החברות באו"ם שלא חתמו על האמנה, והיא נוקטת במדיניות של עמימות בכל הנוגע לתוכנית הגרעין שלה ולנשק להשמדה המונית שברשותה.
הצעת החוק מאפשרת למדינת ישראל לקחת חלק במאבק הבינלאומי בהפצה ובמימון של נשק להשמדה המונית, ובפרט נשק גרעיני, באמצעות יישום סנקציות על גורמים הפועלים בתחום.
בהמשך לחקיקת החוק, הוצעה ב-2018 הצעת חוק נוספת לחיוב מדינת ישראל לחתום על האמנה הבינלאומית למניעת הפצת נשק גרעיני.
החוק קובע כי אין להפיץ או לממן נשק להשמדה המונית, ואכיפתו תיושם באמצעות הטלת סנקציות על גורמים המפיצים ומממנים נשק להשמדה המונית, וכן על גורמים המסייעים בפעולות כאלו.
על פי החוק, נקבע כי איראן וקוריאה הצפונית הן מדינות שעמן אסור לקיים קשרים הנוגעים לנשק כזה.
החוק דן בהגדרתו של גורם מוכרז כגורם המסייע למדינה או לארגון לא מדינתי הפועל במדינות האמורות בהפצה ובמימון של נשק להשמדה המונית.
החוק אוסר לקיים קשרי מסחר ופעילות כלכלית עם גורם מוכרז, וחשד בקיום קשרים כאלו מחייב דיווח למשטרת ישראל.
החוק מאפשר לשר האוצר להכריז על גורם זר כמסייע בהפצה ובמימון של נשק להשמדה המונית, אם הוכרז ככזה על ידי גורם מוסמך אחר מחוץ לישראל, לאחר שהתייעץ עם שר החוץ ועם שר הביטחון.
החוק קובע ענישה על עבירות הכוללות סיוע בפיתוח, בייצור, בהפצה או במימון של נשק להשמדה המונית וכן על קידום של פעילות כזו.
העונש הנקבע בחוק על עבירה כזו הוא מאסר של תשע שנים.
על קיום פעילות כלכלית עם גורם מוכרז נקבעה ענישה של שלוש שנות מאסר.
חוק המאבק בארגוני פשיעה נחקק בעקבות הצורך להילחם בפשע המאורגן בישראל.
את הצעת החוק הניע משרד המשפטים והחוק נחקק באופן רשמי בשנת 2003, כאשר מאיר שטרית היה שר המשפטים.
ארגון פשיעה הוא קבוצה של בני אדם מאוחדים או לא מאוחדים שפועלים בתוכנית מאורגנת שנמשכת לאורך זמן ועוברת על עבירות בישראל כגון פשע.
מטרת החוק, להילחם בצורה יעילה בפשע המאורגן.
בנוסף חוק זה הקל על בית המשפט בהחלטות על רכוש שהושג באופן לא חוקי ונתינת עונשים שונים.
החוק בא להתמודד עם התופעות של פשיעה מאורגנת ועם המבנה של ארגוני פשיעה, הגורם לעיתים קרובות קושי בהוכחת הקשר בין ראש הארגון לבין ביצוען של עבירות שנעברו על ידי אחרים.
בישראל גאתה בעיית הפשיעה בעקבות כוחן הגובר של משפחות פשע כגון: רוזנשטיין, אבוטבול ויצחק אברג'יל כמו גם בחברה הערבית ובתפוצת הנשק החם (תקני ולא תקני).
הגורם האחראי המרכזי להתמודדות עם הנגע הזה הוא המדינה והמשטרה.
למשטרה אין אמצעים וגיבוי מדיני לבצע מעשים כדי לתפוס ולהרתיע את העבריינים כדוגמה פשיטה על מקומות בהם נמצא הארגון, לעצור את העבריין מעצם זה שהוא עשה עברות לאו דווקא באותו הרגע.
בנוסף במקרים רבים אנשי המשטרה חוששים להתעסק עם העבריינים בעקבות איומים על חייהם ועל חיי משפחתם.
לעיתים קרובות העבריינים משחדים את אנשי החוק בכסף, רכוש ועברות נוספות כדי שהעבריינים יוכלו להמשיך לבצע פשע ללא חשש.
ארגוני הפשיעה עוסקים בעברות על החוק במטרת רווח כספי כגון הברחת סמים מסוכנים והפצתם, זנות, הלוואות ב"שוק אפור" וגביית החובות, ניהול בתי קזינו, הימורים, ניהול משחטות רכב והפצת ומכירת החלקים למדינות שונות, גביית דמי הגנה והלבנת הון.
ארגוני פשע שומרים על חשאיות פעילותיהם האסורות אך ארגוני פשע רבים מחזיקים במקביל גם עסקים חוקיים, כגון הימורים מורשים, בנייה והובלת אשפה, שפועלים במקביל ומספקים כיסוי לסחר בסמים, הלבנת כספים, זנות, סחיטה וסחר במידע פנים.
עד שהחוק יצא לפועל היו מספר גדול של הצבעות בעד ונגד החוק.
בהצבעה העשירית הצביעו 4 חברי הכנסת בעד החוק ו-33 הצביעו נגד החוק ו-6 נמנעו מהצבעה.
בהצבעה האחרונה לחוק חל מהפך, ו-43 חברי הכנסת הצביעו בעד החוק, ולא היו מתנגדים, וכך החוק יצא לפועל.
חוק לצמצום השימוש בשקיות נשיאה חד-פעמיות, התשע"ו–2016 אושר בכנסת העשרים ונכנס לתוקף ב-1 בינואר 2017. מטרת החוק מוצגת ב:
שקית נשיאה חד־פעמית היא שקית המיועדת לנשיאת מוצרים הנרכשים מעוסק, שעובייה הוא בין 20 ל־50 מיקרון.
קמעונאי גדול הוא כל אחד מאלה:
(1) קמעונאי המחזיק בשלוש חנויות לפחות שמחזור המכירות הכולל של חנויותיו, בשנת הכספים הקודמת, עולה על 250 מיליון שקלים חדשים (בערכי שנת 2014); לעניין זה, "מחזור מכירות" – לרבות מחזור המכירות של מצרכים שספק מכר בחנות של הקמעונאי;
(2) קמעונאי המחזיק בחנות מקוונת שמחזור המכירות הכולל שלו בישראל מהחנות המקוונת, ואם הוא מחזיק גם בחנות שאינה מקוונת, אחת או יותר – יחד עם הכנסותיו ממנה וממצרכים שספק מכר בחנות של הקמעונאי, בשנת הכספים הקודמת, עולה על 250 מיליון שקלים חדשים;
מי שעוסק בממכר קמעונאי של מוצרים לא יעמיד לרשות לקוח, לא ימסור לו ולא ימכור לו שקית נשיאה שעובייה פחות מ־20 מיקרון.
דברי ההסבר להצעת החוק מנמקים את הצורך בהגבלה זו: "בשל עוביין, שקיות אלה נקרעות במהירות ולמעשה מבחינת איכותן הן בבחינת פסולת עוד בטרם נעשה בהן שימוש, ומשום כך יש למנוע את השימוש בהן".
קמעונאי גדול ישלם, בעד כל שקית נשיאה חד־פעמית שמכר, היטל בסכום של 8.54 אגורות.
בעקבות מסירת שקית נשיאה חד־פעמית ללקוח יש לחייב את הלקוח בסכום שלא יפחת מההיטל בתוספת מע"מ.
ההיטל יועבר לקרן לשמירת הניקיון, וישמש לעידוד צמצום השימוש בשקיות נשיאה חד־פעמיות ולצמצום ההשפעות הסביבתיות השליליות הנגרמות כתוצאה מהשימוש בהן.
השר להגנת הסביבה, בהסכמת שר האוצר ולאחר התייעצות עם שר הכלכלה והתעשייה, ובאישור ועדת הפנים והגנת הסביבה של הכנסת, רשאי לשנות את גובה ההיטל, בהתחשב בין השאר במידת צמצום השימוש בשקיות נשיאה חד־פעמיות, ובלבד שסכום ההיטל לא יעלה על 60 אגורות.
קמעונאי גדול יגיש למשרד להגנת הסביבה דוח רבעוני ודוח שנתי, על מספר שקיות הנשיאה החד־פעמיות שבעדן הוא חייב בתשלום היטל, בתקופה שלגביה מוגש הדוח, מחירן ללקוח, סוגי החומרים שמהם עשויות השקיות, עוביין ומשקלן.
על העמדת שקית נשיאה חד־פעמית ללא תשלום או בתשלום נמוך מהנדרש, וכן על הימנעות של קמעונאי גדול מהגשת הדוחות שהוא חייב להגיש, רשאי המשרד להגנת הסביבה להטיל עיצום כספי בסכום שך 20 אלף ש"ח על יחיד ו-40 אלף ש"ח על תאגיד.
על הפרה של הוראות אחרות, כמפורט בחוק, ניתן להטיל עיצום כספי בסכומים נמוכים יותר.
במקום הודעה על כוונה להטיל עיצום כספי, רשאי המשרד להסתפק במתן התראה מינהלית, שבה יציין המשרד מהו המעשה המהווה את ההפרה, יודיע למפר כי עליו להפסיק את ההפרה וכי אם ימשיך בהפרה או יחזור עליה יהיה צפוי לעיצום כספי.
הטלת עיצום כספי ומתן התראה מינהלית יפורסמו באתר האינטרנט של המשרד.
בשנת 2014 יזם המשרד להגנת הסביבה הצעת חוק לצמצום השימוש בשקיות נשיאה חד-פעמיות.
דברי ההסבר להצעת החוק הציגו את הצורך בחוק:
החוק המוצע מטרתו להפחית במקור את כמות הפסולת הנוצרת עקב שימוש בשקיות נשיאה חד-פעמיות (שקיות נשיאה כהגדרתן המוצעת שעוביין פחות מ-50 מיקרון).
כחלק ממדיניות הטיפול בפסולת במדינות המפותחות, ובכלל זה בישראל, ניתנת עדיפות להפחתה במקור, דהיינו, הימנעות מיצירת פסולת, על פני שימוש חוזר בפסולת או מיחזור בדיעבד, לאחר שנוצרו כמויות גדולות של פסולת.
כחלק ממדיניות כללית זו, זרם פסולת שקיות הנשיאה החד-פעמיות הוא בעל מאפיינים ייחודיים (בהשוואה לזרמי פסולת אחרים), שבשלהם מצדיק הטיפול בו הסדרה ייעודית בחקיקה.
בישראל, שקיות נשיאה חד-פעמיות הנמסרות לציבור בעת רכישת מצרכים, חינם ובלא הגבלה, הופכות לפסולת בסמוך לאחר הרכישה, ויוצרות מגוון של בעיות סביבתיות שיפורטו להלן.
השימוש העודף בשקיות אלה הפך לחלק בלתי נפרד מהרגלי הקנייה של מוצרי צריכה הן בקרב ציבור הצרכנים והן בקרב הקמעונאים המספקים את השקיות.
חלוקת שקיות הנשיאה החד-פעמיות בדרך זו יוצרת כמות גדולה ועודפת של פסולת, שאינה מתפרקת במשך מאות שנים, מזהמת את הסביבה, את השטחים הפתוחים ואת הסביבה הימית העולמית.
דברי ההסבר מציגים את החוק כחלק מחקיקה נרחבת להסדרת הטיפול בפסולת בישראל:
החוק לא עבר שינויים מאז חקיקתו.
על פי נתוני המשרד להגנת הסביבה, נכון לשנת 2016 (בטרם יושם החוק) הוציאו רשתות השיווק סכום של כ־90 מיליון ש"ח לשנה עבור סבסוד שקיות פלסטיק לקונים, ישראלי ממוצע צרך כ־75 שקיות פלסטיק לשנה, ובסך הכול נצרכו בישראל כ־2.2 מיליארד שקיות פלסטיק בשנה.
לאחר כניסת החוק לתוקף, נמכרו ברבעון הראשון של 2017 כ-55 מיליון שקיות על ידי הקמעונאים הגדולים.
זאת, לעומת הרבעון הרביעי לשנת 2016, שבו דווח על יותר מ-280 מיליון שקיות שנרכשו על ידי הקמעונאים לחלוקה.
נתון זה מהווה הפחתה של יותר מ-80%, ומעיד על מידת יישום החוק.
הפחתה זו הצטמצמה מעט בשנים שלאחר מכן.
לאחר החלת החוק, גילה סקר פסולת שנערך בחודש יוני 2017 בחופי הארץ, שחלה ירידה של כמעט 50 אחוז בפסולת שקיות הפלסטיק.
במקביל להחלת חוק השקיות שנועד לעודד את צמצום השימוש בשקיות נשיאה חד פעמיות, המשרד להגנת הסביבה פעל גם לעידוד השימוש בשקיות נשיאה רב פעמיות: בשבועיים הראשונים שלאחר כניסת החוק לתוקף, סבסד המשרד חלוקה של סלי קניות רב-פעמיים ברשתות השיווק.
כמו כן פיתח המשרד מפרט לסלי קניות רב פעמיים אשר יהיו ניתנים לשטיפה ולכביסה, ניתנים לדחיסה או אריזה בעת שאינם בשימוש, ועשויים מחומרים הניתנים למיחזור.
חלק מרשתות השיווק משתמשות בשיטות שונות לעקיפת החוק, שמונעות את החלת ההיטל מהצרכן.
כך לדוגמה, על פי המשרד להגנת הסביבה, רשתות מסוימות משתמשות בשקיות עבות יותר מכפי שהחוק דורש.
באופן כזה הן יכולות לחלק ללא תשלום שקיות פלסטיק או נייר שמגדילות את הנפח והמשקל של הפסולת במקום לצמצם אותם, בניגוד לכוונה המקורית של החוק.
כנגד החוק נטען כי רק כ-6% משקיות הפלסטיק משמשות בשימוש חוזר ליציאה לשטחים פתוחים, וסביר שרובן לא יושארו שם, ולפיכך חלקן של שקיות הפלסטיק בזיהום הסביבה הא מזערי.
וכי לא קיימים מקרים בישראל של פגיעה מתועדת בבעלי חיים מוגנים בעקבות חשיפה לשקיות פלסטיק.
בנוסף, נטען כי החוק אינו יעיל כיון שכנגד צמצום השימוש בשקיות גופיה חלה עליה ברכישתן של שקיות אשפה מפלסטיק, וכי לפיכך מדובר בעצם בהיטל שאין בו תועלת סביבתית מרובה כנגד הנטל הכלכלי שהוא יוצר לאזרחים.
חוק למניעת העסקה של עברייני מין במוסדות מסוימים, התשס"א–2001, אושר בכנסת החמש עשרה ביולי 2001, והוא אוסר העסקה של עברייניי מין במוסדות המשרתים קטינים (בתי ספר, מעונות יום, תנועות נוער ועוד) ובמוסדות לחסרי ישע.
החוק נחקק בכנסת החמש עשרה ביוזמתו של חבר הכנסת יובל שטייניץ.
מיום חקיקתו תוקן החוק 11 פעמים.
החוק קבע שתחילתו היא שנה מיום פרסומו, כלומר החל מ-7 באוגוסט 2002. בתיקון ראשון לחוק נדחתה תחילתו ל-1 במרץ 2003, ונוסף לו סעיף 13א, הקובע כללים להעסקה של עברייני מין בתקופת הביניים שבין חקיקת החוק לכניסתו לתוקף.
תיקון מס' 2 לחוק, שנעשה ביוזמתו של חבר הכנסת יצחק הרצוג, הרחיב את תחולתו של החוק גם למוסדות המטפלים באנשים עם מוגבלות שכלית או התפתחותית ובעסקים המעניקים שירות לאנשים כאלה.
בהתאם לכך שונה שם החוק לשמו הנוכחי, חוק למניעת העסקה של עברייני מין במוסדות מסוימים, התשס"א–2001.
לפי הנוסח המקורי של החוק הגבלות ההעסקה חלו רק על מי שנדון לשנה מאסר בפועל או יותר.
בתיקון מס' 4 לחוק, שנעשה ביוזמתה של חברת הכנסת שלי יחימוביץ', נקבע שהגבלות ההעסקה יחולו על כל מי שהורשע בעבירת מין.
החוק קובע: מעסיק לא יקבל לעבודה, בשכר או בהתנדבות, במוסד ולא יעסיק בעבודה במוסד, בגיר שהורשע בעבירת מין שאותה ביצע בהיותו בגיר.
האיסור חל ממועד ההרשעה בעבירת מין ועד 20 שנים לאחר ההרשעה, ואם נידון למאסר – 20 שנים לאחר שחרורו של הבגיר מבית הסוהר בשל אותה עבירה.
ועדה שיקים שר המשפטים רשאית לתת פטור מאיסור זה, אם שוכנעה, לאחר שקיבלה הערכת מסוכנות, שהמבקש אינו מהווה סיכון לקטינים, לאנשים עם מוגבלות שכלית או התפתחותית או לחסרי ישע.
הוראות החוק חלות גם על מעסיק בפועל של בגיר באמצעות קבלן כוח אדם, ועל בגיר המועסק כאמור.
"מוסד", לעניין חוק זה הוא:
(א) מקום, מהמפורטים להלן, שבו נמצאים בני אדם עם מוגבלות שכלית או התפתחותית או חסרי ישע:
(1) מעון, כהגדרתו בחוק הפיקוח על המעונות, התשכ"ה–1965;
(2) מעון יום או מרכז טיפולי;
(4) מועדון שבין מטרותיו מתן שירות לקבוצה של בני אדם כאמור;
(ב) עסק, מהמפורטים להלן, למתן שירותים לבני אדם עם מוגבלות שכלית או התפתחותית או לחסרי ישע, שבין עיסוקיו:
(1) מתן שירותי נופש לקבוצה של אנשים כאמור;
(3) אבטחת קבוצות של אנשים כאמור;
(א) בית חולים או מרפאה כהגדרתם בחוק טיפול בחולי נפש, התשנ"א–1991;
(ב) בית חולים או מחלקה המיועדים לאשפוז חולים סיעודיים (חולה גריאטרי או תשוש נפש, לרבות חולה שמצב בריאותו ותפקודו ירודים כתוצאה ממחלה כרונית או מליקוי קבוע, הדורש מעקב רפואי מיומן במסגרת אשפוז, במשך 24 שעות ביממה לתקופה ממושכת);
(ג) מסגרת שיקום המיועדת לנכי נפש כהגדרתם בסעיף 2 לחוק שיקום נכי נפש בקהילה, התש"ס–2000, שהיא שירותי שיקום המנויים בפרט א(2) או (3) לתוספת לחוק האמור, שירותי ליווי, הכשרה והשגחה המנויים בפרט ב(1) לתוספת האמורה או מסגרת המספקת שירותי תיאום טיפול המנויה בפרט ז לתוספת האמורה;
(4) גוף אחר, שבין עיסוקיו מתן שירותי חונכות, הדרכה, הוראה, בידור או אבחון לקטינים, לבני אדם עם מוגבלות שכלית או התפתחותית או לחסרי ישע, טיפול בהם, השגחה עליהם או ליווי שלהם בהליכים משפטיים.
לפני קבלת אדם לעבודה במוסד, על המעסיק לקבל אישור ממשטרת ישראל שהמועמד לעבודה אינו עבריין מין.
כללי קבלת האישור נקבעו בתקנות למניעת העסקה של עברייני מין במוסד המכוון למתן שירות לקטינים (אישור המשטרה), תשס"ג–2003. נכון להיום ( ), החובה לקבל אישור ממשטרת ישראל חלה רק על בגירים גברים ולא על נשים, כלומר, אישה הבאה לעבוד במוסד המנוי בחוק, לא נדרשת להציג אישור משטרה שאינה עבריינית מין.
על אף האמור, איסור ההעסקה חל הן על עברייני המין והן על עברייניות המין, וההבדל בין הגברים לבין הנשים הוא רק בחובת המעסיק לקבל את אישור המשטרה.
פיטורי עובד לפי הוראות חוק זה אינם מצריכים הודעה מוקדמת לפיטורים, אך מזכים את העובד בפיצויי פיטורים, אלא אם בית הדין לעבודה קבע כי הפיטורים היו בנסיבות מיוחדות, שאינן מצדיקות מתן פיצויי פיטורים, כולם או חלקם.
חוק לשכת עורכי הדין, תשכ"א–1961 הוא חוק ישראלי המסדיר את פעולת לשכת עורכי הדין בישראל.
החוק נחקק בשנת 1961 כהצעת חוק ממשלתית, ונועד להחליף את פקודת עורכי הדין ופקודת המועצה המשפטית שנחקקו על ידי ממשלת המנדט.
החוק נחקק בשנת 1961 (כהצעת חוק ממשלתית), ונועד להקים את הלשכה - שירשה שני גופים: הסתדרות עורכי הדין בישראל, והמועצה המשפטית, אשר שתיהן קמו לפני קום המדינה.
לאורך השנים החוק תוקן 39 פעמים.
החוק מגדיר בפרק הראשון את תפקידי הלשכה וסמכויותיה.
סעיף 2 קובע את תפקידי הלשכה:
תרשום מתמחים, תפקח על התמחותם ותבחנם
תסמיך עורכי דין על ידי קבלתם כחברי הלשכה
תנהל מרשם של עורכי דין זרים
תקיים שיפוט משמעת לחבריה, לעורכי דין זרים הרשומים במרשם ולמתמחים
תיתן סעד משפטי למעוטי אמצעים שאינם זכאים לכך מהמדינה לפי חוק
סעיף 3 קובע את סמכויות הלשכה:
לחוות דעתה על הצעות חוק וחקיקת משנה
לפעול להגנת ענייניהם המקצועיים של חברי הלשכה
לייסד קרנות ביטוח, קרנות פנסיה ומוסדות אחרים של עזרה הדדית לחברי הלשכה
ליזום פעולות ומפעלים של מחקר המשפט בכלל, והמשפט העברי בפרט, ולהשתתף בפעולות ומפעלים כאלה
סעיף 5 קובע שהלשכה תהיה כפופה לביקורת מצד מבקר המדינה.
הפרק השני עוסק במוסדות הלשכה ובבעלי התפקידים בה.
סעיף 8 קובע את דרך בחירת ראש הלשכה, בבחירות אחת לארבע שנים.
סעיף 9 קובע את סמכויות המועצה הארצית, הרכבה, ודרך בחירתה.
סעיף 12 קובע את החלוקה לשישה מחוזות: ירושלים, תל אביב, חיפה, צפון, דרום, ומרכז.
סעיפים 14–18 עוסקים ב בתי הדין המשמעתיים של הלשכה, הארציים והמחוזיים.
פרקים 4 ו-5 של החוק עוסקים במקצוע עריכת הדין, ההכשרה אליו, והקבלה ללשכה.
הצעת החוק הוגשה על ידי קבוצה של חברי כנסת.
חוק לימוד עזרה ראשונה בבתי ספר, התשס"א-2001, אושר בכנסת ב-25 ביולי 2001, ונקבע בו שתחילתו בתום שישה חודשים מיום פרסומו, כלומר ב-7 בפברואר 2002.
הנוסח שאושר עסק רק בעזרה ראשונה.
בשנת 2008 אושר חוק הצבת מכשירי החייאה במקומות ציבוריים, המחייב הצבת דפיברילטור חיצוני אוטומטי במקומות ציבוריים, אך מטעמי תקציב לא נכללו בתי ספר ברשימת המקומות הציבוריים המופיעה בו.
לעובדי חינוך ולתלמידים יוקנה ידע עיוני ומעשי בעזרה ראשונה על פי תוכנית שיכין שר החינוך, בהתייעצות עם שר הבריאות.
בבית ספר שבו לומדים יותר מ־500 תלמידים יש להציב דפיברילטור חיצוני אוטומטי אחד לפחות במקום מרכזי ונגיש.
בבית ספר יש להציב ערכת עזרה ראשונה אחת לפחות.
החוק קובע שהוא יוחל בהדרגה החל בשנת הלימודים ה'תשס"ב, על בתי ספר על פי קביעת שר החינוך, ובלבד שהחלתו תושלם לא יאוחר מתחילת שנת הלימודים ה'תשס"ה.
פרטי מימוש החוק נקבעו ב.
בהתאם להוראות החוק פורסם חוזר מנכ"ל של מנכ"ל משרד החינוך, הקובע שלתלמידי כיתה י' יינתנו 10 שעות הדרכה בעזרה ראשונה.
ההדרכה ניתנת על ידי ספקים שנבחרים במכרז.
בשנת 2003 נתן מגן דוד אדום הדרכה כזו ל-16 אלף תלמידים.
חוק להפסקת פעילות אונר"א בשטח מדינת ישראל התשפ"ה-2024 אוסר את פעילותה של אונר"א בשטחה הריבוני של מדינת ישראל.
החוק התקבל בכנסת העשרים וחמש.
במקביל אושר חוק להפסקת פעילות אונר"א, תשפ"ה-2024, שאוסר על מגע של רשויות ישראליות ואישים ישראליים בתפקידים ציבוריים עם הארגון.
במהלך הכנסת העשרים ושלוש הגישו קבוצת חברי כנסת הצעת חוק להפסקת פעילות אונר"א.
הצעת חוק דומה הונחה על שולחן הכנסת העשרים וארבע, שגם היא לא קודמה.
עד חקיקת החוק, אונר"א הייתה פעילה רק במחנה הפליטים שועפאט בשטח מדינת ישראל.
ב-19 בדצמבר 2022 הונחה על שולחן הכנסת הצעת חוק פרטית בשם "הצעת חוק להפסקת פעילות סוכנות הסעד והתעסוקה של האו"ם לפליטי פלסטין במזרח הקרוב" שיזמה חברת הכנסת שרן השכל (המחנה הממלכתי) מהאופוזיציה.
במקביל הונחה על שולחן הכנסת ב-9 בספטמבר 2023 הצעת חוק פרטית נוספת בשם זה, אותה יזמו חברי הכנסת מהקואליציה: בועז ביסמוט, אלי דלל, חנוך מלביצקי, טלי גוטליב, ניסים ואטורי (הליכוד) ואברהם בצלאל (ש"ס).
הצעת החוק עברה בקריאה טרומית במליאת הכנסת ב־14 בפברואר 2024, וב־22 ביולי 2024 אושרה הצעת החוק בקריאה ראשונה.
לפני ההצבעות בקריאה שנייה ושלישית, צרפת, בריטניה, קנדה, יפן, קוריאה הדרומית וגרמניה יצאו בהצהרה משותפת שבה הביעו דאגה עמוקה בעקבות הכוונה להפסיק את פעילות אונר"א בישראל.
בהצהרה נכתב כי "אונר"א מספקת סיוע הומניטרי חיוני ומציל חיים ושירותים בסיסיים לפליטים פלסטינים בעזה, מזרח ירושלים, הגדה המערבית וברחבי האזור".
ההצבעה בקריאה שנייה ושלישית נערכה ב־28 באוקטובר 2024, והחוק אושר ברוב של 92 חברי הכנסת מסיעות הקואליציה והאופוזיציה, מול התנגדות של 10 חברי הכנסת מחד"ש-תע"ל ורע"ם.
דברי ההסבר להצעות החוק מציגים את הצורך בחקיקתו:
"...תפקידה של אונר"א הינו טיפול בפליטים פלסטינים בלבד ומכאן שאין מקום לכך שתעניק שירותים כלשהם בשטח מדינת ישראל, בה אין פליטים פלסטינים אלא תושבי המדינה המקבלים שירותים ממוסדות ממוסדותיה השונים.
ודוק: המדובר בתושבים הזכאים לקבלת קצבאות מהביטוח הלאומי ולשירותים ציבוריים כגון: שירותי רפואה, חינוך, רווחה, ניקיון וכדומה.
יוער, כי גם לשיטת האו"ם לא מדובר בפליטים העונים להגדרה הקבועה באמנה בדבר מעמדם של פליטים אלא בהמצאה שנולדה בחטא וראוי שתעלם מהעולם.
אונר"א משמשת במה להסתה וחינוך לשנאת ישראל ופגיעה בתושביה היהודים.
בבתי הספר שהיא מפעילה בירושלים נלמדים תכנים אנטישמים ובספרי הלימוד מפארים מחבלים שרצחו ילדים ונשים.
מוסדותיה של אונר"א משמשים "קרקע פורה" לביצוע פעולות והסתה כנגד מדינת ישראל.
כך למשל בהתאם לדו"ח ועדת חקירה של האו"ם בשנת 2015, לאחר מבצע צוק איתן, נתגלה כי מוסדותיה של אונר"א בעזה שימשו את ארגוני הטרור לאחסון ולירי טילים על ישראל.
בהתאם לדוחות שהוכנו על ידי האו"ם ואונר"א עצמה נמצא כי אונר"א הינה גוף מושחת, לא יעיל ורצוף באי סדרים ניהוליים אשר נכשל לחלוטין במתן שירותים לתושבים הערבים.
השירותים הבודדים אותם מספקת אונר"א בשטח ישראל הינם ברמה ירודה, ואף התושבים המעטים שצורכים אותם מתלוננים על כך..."
בשתי הצעות החוק, בסעיף הראשון נאמר כי מטרת החוק לממש את ריבונותה של מדינת ישראל ואת חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל, הסעיף השני אסר על אונר"א לקיים כל פעילות או נציגות בשטח הריבוני של מדינת ישראל, והסעיף השלישי הורה למשטרת ישראל למנוע כל הפרת החוק מצד אונר"א.
הצעת החוק הראשונה קבעה תחולה בתוך 6 חודשים מפרסום החוק, והשנייה קבעה תחולה בתוך 60 יום מפרסום החוק.
במהלך הכנת החוק לקריאה שנייה ושלישית, סעיף 2 האוסר על אונר"א לקיים כל פעילות בשטח מדינת ישראל נותר ללא שינוי.
הסעיף השלישי נמחק ותחתיו נקבעה לראש המל"ל חובת דיווח קבועה לוועדת חוץ וביטחון על יישום החוק.
לגבי מועד תחולת החוק, נקבע מועד שמהווה מיצוע בין שתי הצעות החוק.
חוק להפסקת פעילות אונר"א, תשפ"ה-2024
הכנסת אישרה, בנוסף, חוק להפסקת פעילות אונר"א, שנועד לבטל הקלות שונות שלהן זכה הארגון, בהן הקלות מס וחסינות דיפלומטית.
החוק קובע גם שניתן להעמיד לדין עובדי אונר"א ושתחילתו שלושה חודשים מיום פרסומו.
לפי משרד האוצר עם כניסת החוק לתוקף, הפטורים והטבות המיסוי שניתנו לאונר"א, כגון מע"מ, מכס, בלו ומסי קנייה, יופסקו אוטומטית.
ב-4 בנובמבר 2024, בהנחיית שר החוץ ישראל כ"ץ, משרד החוץ מסר הודעה רשמית לאו"ם על סיום ההסכם לשיתוף פעולה בין ישראל לאונר"א.
בסוף נובמבר 2024 הודיעה אונר"א על סגירת משרדי המטה של אונר"א בירושלים וסיום תפקידם של הפלסטינים שהועסקו בהם.
בסוף ינואר 2025 נסגר מטה אונר"א בירושלים בפועל.
בפרק הזמן שבין אישור החוק לכניסתו לתוקף, הקימה עיריית ירושלים צוות מומחים פעילי שטח לבניית חלופות לפעילות אונר"א בתחומי החינוך, בריאות, רווחה ותברואה ובמקביל פורסם מכרז למתן שירותים רפואיים לאלו שבעבר צרכו אותם מאונר"א.
מבחינה תקציבית היערכות עיריית ירושלים כללה הקצאת 20 מיליון ש"ח להכשרת קרקע להקמת קריית חינוך עבור הילדים במחנה שועפאט, והקצאת 3.5 מיליון ש"ח לעיבוי טיפול החלב הקיימות והקמת מבנה רב-תכליתי במחנה שועפאט שיספק שירותי בריאות מתקדמים.
ב-5 במאי 2025 הוציא משרד החינוך צו סגירה לשישה בתי ספר של אונר"א במזרח ירושלים.
ב-20 בינואר 2026 הרסה רשות מקרקעי ישראל את מתחם אונר"א שבשכונת מעלות דפנה בירושלים.
בבוקר שלמחרת הגיע קובי סמרנו, אביו של יונתן סמרנו שנרצח בשביעי באוקטובר ונחטף על ידי עובד אונר"א לקבוע מזוזה בכניסה למתחם.
בג"ץ דחה בקשה שהגישו עמותות "גישה" ו"עדאלה" למתן צו ביניים נגד החוק.
השר לירושלים מאיר פרוש בירך על אישור החוק ואמר: "המשרד בראשותי גיבש תוכנית להעמיד חלופות לכלל שירותי אונר"א במזרח ירושלים ובימים אלו אנו בשיח מול משרד האוצר להעמיד את התקציב הדרוש למימוש התוכנית.
בהתאם לחוק שאושר כעת בכנסת, בעוד 90 יום תופסק פעילות אונר"א בעיר ירושלים, ובכך יושם סוף למצב החמור בו פועל ארגון טרור בכסות של גוף דיפלומטי בתוך העיר ירושלים".
שגריר ישראל באו"ם דני דנון ברך גם הוא על אישור החוק, והגיב: "חמאס השתלטו על אונר"א לפני הרבה שנים.
הזהרנו את מועצת הביטחון פעמים רבות והיום אנחנו נוקטים בפעולה שתגביל את יכולותיה של אונר"א בישראל.
אנחנו נמשיך לשתף פעולה עם ארגוני האו"ם וארגונים בינלאומיים שרוצים לסייע במאמץ ההומניטארי כמו שאנחנו עושים עם WHO ויוניצ"ף".
המנהל הכללי של אונר"א פיליפ לזאריני כינה את החקיקה "תקדים מסוכן" שיוצא נגד מגילת האו"ם ומפר את המחויבות של ישראל על פי המשפט הבין-לאומי.
ראש ממשלת בריטניה קיר סטארמר הביע דאגה עמוקה מהחקיקה והדגיש כי, "חקיקה זו עלולה להפוך את עבודתה החיונית של אונר"א למען הפלסטינים לבלתי אפשרית, ולסכן את כל הסיוע ההומניטרי הבין-לאומי בעזה ואת האספקה של שירותי בריאות וחינוך חיוניים בגדה המערבית".
גם דובר מחלקת המדינה האמריקנית, מתיו מילר, אמר כי וושינגטון "מודאגת מאוד" מההצבעה והפציר בישראל "להשהות את יישום" החקיקה, שעלולות להיות לה "השלכות על פי החוק האמריקאי" ועל המדיניות האמריקאית.
אירלנד, נורווגיה, סלובניה וספרד גינו את החקיקה בהצרה משותפת, בה הדגישו כי הוא "יוצר תקדים חמור מאוד לפעילות האו"ם ולכל מערכת שיתופית בין-לאומית".
נורווגיה הודיעה כי בכוונתה לדון בנושא זה בעצרת הכללית של האומות המאוחדות ולבקש חוות דעת מייעצת מבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ) על מחויבותה של ישראל להעניק סיוע הומניטרי לפלסטינים ברצועת עזה.
מדינות נוספות הביעו תמיכה ביוזמה.
על פי משרד החוץ של נורווגיה, כללי המשפט הבין-לאומי מחייבים את ישראל להעניק סיוע הומינטרי לאוכלוסייה הנמצאת תחת כיבוש.
כלל זה הובהר גם בחוות הדעת של בית הדין הבין-לאומי לצדק שפורסמה ב-19 ביולי, שבה נכתב: "ישראל מחויבת לנהל את השטח הכבוש באופן שיועיל לאוכלוסייה המקומית".
בפברואר 2025 פרסמו שרי החוץ של ערב הסעודית, הליגה הערבית, מצרים, ירדן, קטר, איחוד האמירויות הערביות והרשות הפלסטינית הצהרה משותפת בה הם הדגישו את חשיבותה של אונר"א וגינו כל ניסיון להחליש אותה.
בינואר 2026 איים מזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש לתבוע את ישראל בבית הדין הבינלאומי לצדק אם תמשיך ביישום החוק.
במהלך השימוע בקונגרס למועמדת לתפקיד שגרירת ארצות הברית באו"ם אליס סטפניק, הבהירה סטפניק "אני תומכת בהסרת מימון מוחלטת של אונר"א!"
בדצמבר 2024, ערב כניסת ההחוק לתוקף, הודיע שר הסיוע השוודי בנג'מין דוסה כי שוודיה תפסיק את המימון שלה לאונר"א ותפנה את הסיוע ההומניטרי שלה לפלסטינים באמצעות ערוצים אחרים.
בתחילת פברואר 2025, עם כניסת החוק לתוקף, חברי פרלמנט מ-14 מדינות באירופה שיגרו מכתב למזכ"ל האו"ם ובו דרשו לבטל את מעמדה של אונר"א כסוכנות או"ם מכיוון ש"אונר"א הפרה את כל משימותיה וסייעה לארגון טרור להסתיר בני ערובה, דבר שמגונה מאוד מבחינה פוליטית, מוסרית ומשפטית".
חוק ליבק הוא מערכת זכויות ממשל עצמי שניתנו לתושבי ערים באזור הים הבלטי.
זכויות אלו פותחו בליבק, שהפכה לעיר אימפריאלית חופשית בשנת 1226 וממוקמת בשלזוויג-הולשטיין של ימינו.
זו הייתה שיטת ממשל עירוני נפוצה בגרמניה של ימי הביניים ותחילת העת החדשה, שנייה רק לחוק מגדבורג.
חוק ליבק קבע זכויות ממשל וניהול עצמי לערים, אך לא ביטל את התלות בשליט בין אם היה זה בישוף, דוכס, מלך או, במקרה של ליבק, קיסר.
החוק אפשר לערים מידה מסוימת של אוטונומיה ועצמאות בענייני חקיקה, שיפוט ומנהל.
סמכויות אלה הוקצו למועצת העיר (Rat), שחבריה יכלו להיבחר באמצעות קואופטציה.
חוק ליבק מייצג מודרניזציה משמעותית של הממשל בכך שמעמד של בורגנים, בניגוד לאצילים, היה אחראי על ענייני השלטון היומיומיים.
חוק ליבק אינו מקביל לחוק ההנזאי.
ערי ההנזאיות אימצו את חוק ליבק או את חוק מגדבורג.
ליבק החלה להפיץ את צורת הממשל שלה לערים אחרות סביב הים הבלטי.
בסופו של דבר, כ-100 מדינות אימצו ממשל המבוסס על החוק.
הוא עדיין משמש כבסיס חוקי ברבות מאותן ערים.
בהמשך המאה ה-13, ערים שנשלטו בעיקר על ידי חוק ליבק התגבשו לאיגוד סחר רב עוצמה, ברית ההנזה, שהייתה מעין קונפדרציה שבסיסה היה בליבק.
עם זאת, עד המאה ה-15, תחנות מסחר של ברית ההנזה, שהייתה אז בשיא השפעתה, התפשטו ברחבי צפון מרכז אירופה והאיים הבריטיים, מלונדון ועד וליקי נובגורוד ומטרונדהיים ועד פרנקפורט טרונדהיים, ושלטו בסחר הרבה מעבר לאזורים דוברי גרמנית וגם הרבה מעבר לערים בהן היה חוק ליבק בתוקף.
כתב היד הלטיני המוקדם ביותר המעביר את חוק ליבק מתוארך לשנת 1226, וכתב יד בשפה הגרמנית התחתית לשנת 1270. האזכור המוקדם ביותר לכתב יד של חוק ליבק מיוחס לשנת 1188. חוק ליבק מושפע מהסוחרים מווסטפליה שהתיישבו בליבק, כמו גם מחוק הקרקעות הולשטיין ומחוק שלזוויג.
חוק ליבק היה נפוץ בכל הערים בצפון וצפון מזרח גרמניה ("Niederdeutschland") עד שנת 1900, אז יושם הקודקס האזרחי הגרמני ("Bürgerliches Gesetzbuch").
חוק ליבק קבע כי עיר צריכה להיות נשלטת על ידי מועצה המונה 20 חברים.
הם לא נבחרו על ידי האזרחים, אלא היו ממנים חבר חדש בעצמם מתוך גילדות הסוחרים של העיר.
תקופת הכהונה הייתה שנתיים, אך המועצה רשאית לבקש מחבר להישאר בתפקיד, מה שקרה בדרך כלל, כך שהבחירה הייתה למעשה לכל החיים.
המועצה בחרה עד ארבעה ראשי עיר ("בורגומאסטר") מחבריה, שחלקו את סמכות השלטון.
"הבורגומאסטר הראשון", בדרך כלל המבוגר שבהם, שימש כ"ראשון בין שווים".
כללים אלה היו בתוקף עד אמצע המאה ה-19. ראשי העיר נשארו בתפקידם כל עוד יכלו.
ישנם מספר מקרים מתועדים מימי הביניים בהן ראשי עיריות של ערי הליגה ההנזית נידונו למוות בשל תככים פוליטיים.
מודל זה של ממשלת עיר קבע שרק הסוחרים המנוסים, המשפיעים והמצליחים ביותר באופן אישי – וכמה עורכי דין, שכונו סינדיקים (פקידים) – יהפכו לחברי מועצה.
כמו כן, היה כלל שאב ובנו, או אחיו, לעולם לא יוכלו להיות חברי מועצה בו זמנית, כך שמשפחות בעלות השפעה לא יוכלו לקבל נתח השפעה גדול מדי על הפוליטיקה של העיר.
ערים שאימצו את חוק ליבק
חוק מרפי הוא כלל פופולרי היתולי, הגורס כי בכל מצב נתון, אם יש סיכוי לכך שאירועים יתרחשו שלא כשורה, הם אכן יתרחשו שלא כשורה.
הוא מנוסח לרוב כ-"כל דבר שיכול להשתבש, אכן ישתבש" (Anything that can go wrong, will go wrong).
החוק נקרא על שם אדוארד א' מרפי ג'וניור, מהנדס פיתוח אשר עבד זמן קצר בניסויי מגררות טילים בחיל האוויר של ארצות הברית ב-1949. אחת הדוגמאות הנפוצות ל"חוק מרפי", היא ציון החוק כהסבר לשאלה מדוע פרוסת לחם מרוחה בחמאה תיפול בדרך כלל על הצד המרוח?
קיימות גרסאות שונות לגבי המקור המדויק של חוק מרפי.
בין השנים 1947–1949 התנהל פרויקט בשם "MX981" באזור שהוא כיום בסיס חיל האוויר האמריקאי אדוארדס, שמטרתו הייתה בדיקת הסבילות האנושית לכוחות הכבידה בזמן האצה מהירה.
הניסויים השתמשו במגררת טילים שהורכבה על פסי ברזל שבסופה בלמים הידראוליים.
בניסויים המוקדמים השתמשו בבובת ניסויי התרסקות שנקשרה למושב במגררת, אולם הניסויים המאוחרים יותר נעשו על ידי סרן ג'ון פול סטאפ.
במהלך הניסויים הועלו שאלות בדבר מידת הדיוק של המכשירים ששימשו למדידת כוחות הכבידה שחווה סרן סטאפ.
אדוארד מרפי הציע להשתמש במד לחץ אלקטרוני המחובר לרתמות של סטאפ למדידת הכוח המופעל עליו בזמן האטה פתאומית.
עוזרו של מרפי חיבר את המכשיר לרתמה, והניסוי התבצע על שימפנזה.
החיישנים הורו, עם זאת, על ערך של אפס.
התברר כי הם לא הותקנו כהלכה, וזאת משום שכל חיישן חובר במהופך.
החיישן שאמור היה להיות מודבק לפטמה הימנית, הודבק לשמאלית, ולהפך.
בשלב זה השמיע מרפי הצהרה.
לפי ג'ורג' ניקולס, מהנדס נוסף שהיה נוכח באירוע, מרפי, בתסכולו, האשים את עוזרו בכישלון, באומרו: "אם לבחור יש אפשרות כלשהי לעשות טעות, הוא יעשה אותה".
לפי הסברו של ניקולס, "חוק מרפי" נוצר משיחה בין שאר חברי הקבוצה, שסבבה סביב "אם זה יכול לקרות, זה יקרה", ונקראה בהומור על שמו של מרפי.
אחרים, בהם רוברט מרפי, בנו של אדוארד מרפי, שוללים את גרסתו של ניקולס, וגורסים כי אכן אדוארד מרפי הוא שטבע את הפתגם.
לפי גרסתו, אמרתו של אביו הייתה "אם יש יותר מדרך אחת לעשות מלאכה, ואחת הדרכים תסתיים באסון, אז מישהו אכן יעשה אותה כך".
הביטוי קיבל תשומת לב ציבורית ראשונה בזמן מסיבת עיתונאים שבה נשאל סטאפ כיצד לא נפגע אף אחד קשות במהלך ניסויי מגררת הטילים.
סטאפ השיב כי זה היה משום שחוק מרפי הובא בחשבון.
אז הסביר סטאפ את החוק בקצרה ואמר כי באופן כללי כוונתו כי חשוב לשקול את כל האפשרויות לפני ביצוע ניסוי.
חוק מרפי מגיע בניסוחים שונים.
ב-1952 הפתגם נוסח כ"כל דבר שיכול להשתבש, משתבש" באפיגרף של ספר מאת ג'ון סאק, השוחט: עלייתו של ירופג'ה.
הקישור המודפס המוקדם ביותר בין החוק לבין שמו של מרפי מופיע כנראה בספרו של לויד מלן מ-1955 גברים, טילים ועכברושי חלל: "עבור קולונל סטאפ, הציטוט האהוב ביותר מבין חוקיו ההגיוניים של המדע - אשר סטאפ קורא לו חוק מרפי, 'כל דבר אשר יכול להשתבש, אכן ישתבש'".
גרסה נוספת טוענת כי הנוסח המקורי של החוק הוא "אם יש שתי דרכים או יותר לעשות משהו, ואחת הדרכים האלו יכולה להסתיים באסון, אז מישהו יעשה זאת".
אחת הגרסאות לחוק מרפי טוענת כי אם קיים דבר היכול להשתבש, הוא ישתבש ובעיתוי הגרוע ביותר.
לפיכך, יש תמיד להיערך בתכנון הפעילות לשיבוש שכזה ולנהל את סיכוני הפרויקט כך שבמקרה של תקלה ההשפעה שלה תמוזער.
אף על פי שחוק מרפי נולד מתוך עקרון רציני שנועד לגלם את עקרון התכנון ההגנתי - צפיית טעויות - הרי שהחוק כניסוחו אינו עקרון מדעי.
כלומר, אין אפשרות לחזות שהאפשרות הגרועה ודאי תנצח, אך יש סיבה להניח שהיא יכולה לנצח ועל כן כדאי להתחשב בסבירותה ולפעול בהתאם.
ניסוח החוק עומד בעוכריו, והוא מקובל כעקרון היתולי המשמש בהומור במצבים שונים, ועומד בבסיסם של חוקים רבים ברוח זו.
ב-3 באוקטובר 2016 עלתה אנימציה אמריקאית בשם חוקי המרפי של מיילו הסדרה עוסקת במיילו מרפי, צאצא של אדוארד א' מרפי ג'וניור ועל התמודדותו היום-יומית עם חוק מרפי.
חוק מרפי לפי הסדרה, הוא יוני הסתברות שליליים, הנובעים מהגברים במשפחת מרפי, והיונים השלילים גורמים לכל דבר שיכול להשתבש, להשתבש.
חוק מרפי עובר בתורשה רק לגברים במשפחה, רק למיילו וסבו ולאביו "יש חוק מרפי" ולאחותו של מיילו, שרה מרפי, אין את החוק הזה.
הכוונה בכך היא שיוני ההסתברות השלילים נובעים ממיילו, ומשפיעים ומגבירים את ההסתברות של בורג להשתחרר, לדוגמה, מפני שההסתברות למקרה שלילי גדולה יותר כי מיילו בסביבה, הבורג ישתחרר וייפול על ערמה של בקבוקי זכוכית, וכולם ישברו, והרסיסים ינפצו את החלונות של הבניין ויגרמו לעוד שרשראות של אסונות.
מיילו מתמודד עם החוק בעזרת חפצים שונים שהוא אוגר בתיק הגב שלו והוא אורז אותם כדי להתכונן לכל מצב ולתקן כל אסון שנגרם בגלל חוק מרפי.
חוק מעמד ותיקי מלחמת העולם השנייה, התש"ס-2000 קובע כי ותיקי מלחמת העולם השנייה (המכונים "וֵּטֵרָנִים") שהם אזרחי ישראל ותושביה זכאים להכרה על פועלם וגבורתם במלחמה בנאצים ומעניק להם מספר הטבות: סיוע בתשלום שכר דירה, תרופות מוזלות, פטור מאגרת הרדיו והטלוויזיה ומענק שנתי בגובה 15% מהשכר הממוצע במשק.
ותיק מלחמת העולם השנייה לפי הוראת החוק הוא מי שבזמן מלחמת העולם השנייה היה בשירות פעיל באחד מצבאות בעלות הברית, או במחתרות שנלחמו בנאצים, או מי שהוכר על ידי שלטונות ברית המועצות כמגן העיר לנינגרד בזמן המצור עליה.
הרקע לחקיקת החוק הייתה דרישה מטעם ברית ותיקי מלחמת העולם השנייה שנלחמו בנאצים שהוקמה ב-1977 על בסיס מועדוני וטרנים שהוקמו טרם לכך והעלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים, שבמסגרתה עלו לישראל ותיקי מלחמה רבים.
החוקים לא הכירו אז בשירותם במסגרת הצבא האדום.
החוק אינו עוסק רק במתן סיוע וזכויות מיוחדות אלא גם מורה להקים מפעל זיכרון להנצחת הלוחמים נגד הנאצים.
בחוק זה נכלל גם תיקון עקיף לחוק זיכרון השואה והגבורה – יד ושם, הקובע את 9 במאי כיום הניצחון על גרמניה הנאצית.
ביולי 2017 הוחלף סעיף זה ב.
חוק מוּר הוא תחזית או ניבוי משנת 1965 של המהנדס האמריקאי גורדון מור לפיה צפיפות הטרנזיסטורים במעגלים משולבים במחיר מינימלי, תוכפל כל שנה וחצי עד שנתיים.
הגדרת קצב הגידול של צפיפות הטרנזיסטורים גרמה ליצרנים להשתדל להגשים את התחזית.
מאוחר יותר, יצרני המעגלים המשולבים והשבבים האלקטרוניים החלו להנמיך את הציפיות ואת קצב הגידול בפועל לעומת הצפוי לפי חוק מור, על אף שככל הנראה יכלו להגדיל את צפיפות הטרנזיסטורים מהר יותר.
יש הגורסים כי טענה זו אינה נכונה ואינה מתאימה לשוק תחרותי.
התחזית של מור שונתה כך שעוצמת המחשוב באופן כללי תוכפל כל שנתיים בערך.
חוק מוּר עוסק בקצב הגידול של צפיפות הטרנזיסטורים שעל מעגל משולב בעל שבב יחיד, ללא גידול בעלויות הייצור.
ב-1965, כאשר נהגה החוק לראשונה, השבבים המורכבים ביותר החזיקו 64 טרנזיסטורים, אך היום מדברים על חוק מור בעיקר בהקשר למעבדי מחשב, המכילים מיליארדי טרנזיסטורים.
גורדון מור היה מנהל המחקר והפיתוח בחברת Fairchild Semiconductor כאשר פרסם את חוק מור.
הוא התבקש להעריך את קצב התפתחות תעשיית המוליכים למחצה ב-10 השנים הבאות שהן 1965–1975. במאמר כתב כי מאז פותח אב הטיפוס של השבב הראשון בשנת 1959, המורכבות של המוליכים למחצה במחיר מינימלי הוכפלה מדי שנה.
על סמך התבוננות זו הוא העריך כי הגידול הזה יישמר ויתקיים גם בעתיד.
גורדון מור היה לימים ממייסדי אינטל.
עשר שנים לאחר כתיבת המאמר הרצה מור בכנס בנושא מכשור אלקטרוני.
בהרצאה בחן את התחזית והראה שהייתה מדויקת.
מור תיאר שלושה גורמים מרכזיים האחראים להבנתו לגדילה המעריכית והם: גידול בגודל הליבה, הקטנה של גודל הרכיבים, וניצול טוב יותר של שטח המעבד.
מור הציע בשנת 1996 את האפשרות שלחוק ישנה תכונה של נבואה המגשימה את עצמה.
התחרות בשוק המעבדים גורמת לחברות לפרסם תחזיות פיתוח התואמות את חוק מור תוך הבנה שפיתוח איטי יותר עשוי להותיר אותן מחוץ לתחרות.
הדיון בדבר סופו של חוק מור
בשנת 2007, בוועידת הטכנולוגיה של אינטל, אמר מור כי עקב מזעור השבבים, הרי שתוך 10 עד 15 שנים לא יתאפשר מזעור נוסף שלהם בהתאם לחוק שהוא עצמו חזה.
כמו כן, בשנת 2014 נוצר עיכוב במכירות מעבדים מסדרת ברודוול כתוצאה מפגמים בתהליך היצור, אך החברה טענה כי לא ניתן להסיק מכך שסופו של חוק מור קרוב.
באוקטובר 2015 פורסם שחברת IBM מפתחת טרנזיסטורים ממוזערים שעשויים להשאיר בתוקף את חוק מור עד לאחר שנת 2028 אך בשנת 2016 הצהיר סמנכ"ל אינטל וראש חטיבת הטכנולוגיה והייצור, ויליאם הולט, שבעתיד לא יוכלו לשפר את ביצועי המעבדים אלא רק את צריכת החשמל שלהם.
למרות אלו, והצהרתו של מנכ"ל אינטל מ-2015 שאינטל לא תוכל לעמוד עוד בחוק מור בעתיד הנראה לעין, הצהיר סגן נשיא אינטל, סטייסי סמית', ב-2017 כי חוק מור עודנו תקף מבחינת אינטל, עקב השקתם המתוכננת של שבבי 10 ננומטר, במקום שבבי ה-14 ננומטר.
על פי נתוני חברת אינטל קצב ההכפלה של צפיפות הטרנזיסטורים משנת 1971 ועד שנת 2000 עמד על קצת יותר משנתיים.
קצב זה איטי מהקצב שאמור היה להיות על פי חוק מור המתבסס על הכפלה כל שנה וחצי.
ההבדל בין קצב הכפלה כל שנה וחצי לבין קצב הכפלה כל שנתיים הוא הבדל גדול לאורך זמן, לדוגמה:
כאשר הכפלת צפיפות הטרנזיסטורים נעשית כל שנתיים, לאחר 40 שנה יהיו בערך פי מיליון טרנזיסטורים באותו שטח.
כאשר הכפלת צפיפות הטרנזיסטורים נעשית כל שנה וחצי, לאחר 40 שנה יהיו בערך פי מאה מיליון טרנזיסטורים באותו שטח.
בריאיון לעיתון USnews בשנת 2000 סיפר מור כי בתחילה חשב שקצב ההכפלה יהיה כל שנה ואחר כך שינה את דעתו והעריך שקצב ההכפלה יהיה כל שנתיים.
מור אמר שמעולם לא חשב על הכפלה של צפיפות הטרנזיסטורים כל שנה וחצי.
את המספר 18 חודשים העלה עמית מאינטל שניסה להתאים את החוק לתחום הביצועים.
חוק מור מציג תחזית התפתחות של תעשיית המעבדים והמחשבים ומצד שני הוא משמש גם מעין מפת דרכים לתעשייה עצמה.
הפחד של החברות בתחום המעבדים והמחשבים הוא להישאר מאחור והמוטיבציה שלהן להמשיך לפתח טכנולוגיה בקצב מהיר היא רבה.
חוק מור איננו חוק פיזיקלי, הוא איננו חוק טבע ובהחלט מפתיעה העובדה שהוא מתקיים בדיוק טוב למדי למעלה מארבעים שנה.
חברת אינטל עדיין מציגה את חוק מור כחוק פלאי המוסיף להתקיים כבר שנים רבות, על אף שישנם מבקרים המציגים את ירידת קצב ההכפלה מאחת לשנה וחצי לאחת לשנתיים כפגם משמעותי.
לעיתים מופיע ניסוח של חוק מור כך שהוא מתייחס למדדים אחרים של כוח מחשוב, במקום צפיפות הטרנזיסטורים, כגון עלות וגודל.
בכל 18 חודשים כח החישוב מוכפל בעוד המחיר נשאר קבוע.
ישנם גם ניסוחים המתייחסים להופכי של חוק מור.
למשל, "ציוד דיגיטלי מוזל מדי שנה בשליש ושומר על אותה רמת ביצועים".
הניסוחים השונים של החוק לא תמיד שקולים, מכיוון שהמדדים השונים לא תלויים רק בצפיפות הטרנזיסטורים.
"חוק מעמד היהודים" או תקנון היהודים שנחקק על ידי ממשל וישי ב-3 באוקטובר 1940, היה השינוי הבולט ביותר במעמד היהודים בצרפת.
החוק שנוסח על ידי שר המשפטים של משטר וישי, רפאל אליבר ברוח חוקי נירנברג הנאצים, שלל מיהודים את אזרחותם הצרפתית.
כתוצאה ממנו רוכזו, כבר למחרת היום, 4 באוקטובר 1940, יהודים שאינם אזרחי צרפת במחנות, ונשלחו לאחר מכן להשמדה.
חוק זה נחקק אחרי ניסיון שערכה ממשלת צרפת ב-22 ביולי 1940, כאשר שללה מ-7,000 יהודים שהתאזרחו לאחר 1927 את אזרחותם הצרפתית מבלי לעורר התנגדות בקרב האוכלוסייה.
ב-10 במאי 1940 תקפה גרמניה את מדינות מערב אירופה והשתלטה על בלגיה, הולנד, לוקסמבורג וצרפת.
ב-14 ביוני 1940 צעדו חייליה במצעד ניצחון ברחובות פריז.
השטח החופשי, בשליטת ממשלת וישי
צרפת הייתה המדינה הראשונה בה זכו היהודים לשווי זכויות, ולכן חקיקת חוק מעמד יהודים היוותה הפתעה לציבור היהודי שחש עצמו צרפתי.
אנו, מרשל צרפת, ראש המדינה הצרפתית, לאחר דיון בפני מועצת השרים, קובעים כדלהלן:
סעיף 1 - יחשב כיהודי לצורך חוק זה, כל אדם שהוא צאצא של שלושה סבים מן הגזע היהודי, או שני סבים מגזע זה, אם בן זוגו הוא עצמו יהודי.
סעיף 2 - מילוי תפקידים של עובד מדינה או אחד התפקידים המפורטים להלן אסור על היהודים...
גרמניה לא הייתה היוזמת בחקיקתה האנטי-יהודית של ממשלת וישי, והיו אף מקרים בהם צעדי ממשלת וישי היו חמורים יותר מהדרישות הגרמניות.
המילה "הגזע" שבחוק, גורמת לחוק הצרפתי להיות קיצוני מחוקי הגזע הגרמניים, בהם היהודי מוגדר על פי שייכותו הדתית, ואילו לגבי וישי, על פי שייכותו לגזע.
החוק הדיח את היהודים מכל משרה בשירות הציבורי, מניהול מפעלים ציבוריים, מכל תפקיד בעיתונות, ברדיו, בקולנוע, מהקצונה בכל זרועות הצבא.
החוק אפשר לממשל לכלוא במחנות אזרחים בני הגזע היהודי, על פי החלטת הממונה על מחוז מגוריהם, או לחלופין לצוות על מגורים כפויים בהוראתו.
בנוסף, ביטל החוק את אזרחותם הצרפתית של יהודי אלג'יריה.
החריגים היחידים עליהם לא חל החוק היו ותיקי המלחמות נושאי תעודות לוחם מהשנים 1914–1918, או כאלו שזכו בעיטור על לחימתם בשנים 1939–1940, או חברי לגיון הכבוד מטעם הצבא.
חוק מרשם האוכלוסין, תשכ"ה-1965 הוא חוק ישראלי המסדיר את פעולתו של מרשם האוכלוסין, שבו נרשמים פרטי מידע הנוגעים לתושב.
פרטי מידע אלה קבועים :
בעקבות פסק דין בנימין שליט משנת 1969, בו פסק בג"ץ שלפקיד הרישום אין אמצעים לבדוק את מידת יהדותו של המצהיר ולכן עליו לקבל את הצהרתו כפי שהיא, נקבעה בחוק הסמכה מפורשת לעניין רישום הלאום היהודי:
כמו כן, לעניין רישום הלאום, במקרה אחר ביקש פקיד הרישום להוסיף לאדם שהתגייר בגיור רפורמי הערה על יד הרישום כיהודי תיאור כ"נתגייר/ה".
ביהמ"ש פסק כי אין זה מסמכויות פקיד הרישום, על כך הוסיף השופט אלון כי על פי המשפט העברי מעשה זה פסול מפאת הפגיעה בכבודו של הגר.
על מנת לוודא שהמרשם יהא מעודכן, קובע החוק הסדר לפיו אדם הנכנס לישראל מחויב להודיע על כל הפרטים האמורים לעיל לפקיד הרישום מיד עם היכנסו לישראל.
כאשר מדובר באדם שנולד בישראל, מטיל החוק את החובה על המוסד הרפואי בו הוא נולד, או על הרופא במקרה ומדובר בלידה שאירעה מחוץ למוסד רפואי, וזאת על מנת להבטיח שכל אדם שנולד בישראל יירשם במרשם.
החוק דורש שכל תינוק שימצא מבלי שידועים הוריו ("אסופי" כהגדרת החוק) ידווח לפקיד הרישום על ידי מוצאו תוך 10 ימים ( לחוק), וכן כל אדם שנולד לו בן או בת בחו"ל או אימץ ילד או ילדה בחו"ל ידווח על כך לפקיד הרישום תוך 30 ימים ( לחוק).
מאחר שמרבית הפטירות מתרחשות מחוץ למוסד רפואי מסודר, קובע החוק הסדר לעניין מגלה הפטירה:
מוסד מוגדר בחוק כ"בית-חולים, בית-סוהר, מוסד ציבורי או דתי, מוסד צדקה, מעון, בית מלון, וכן כל רכב, כלי שיט או של כלי טיס ציבוריים ( לחוק).
לחוק עוסק בסמכויות פקיד הרישום.
נקבע כי פקיד הרישום רשאי לדרוש ממי שמסר הודעה על פרטי רישום למסור לפקיד כל ידיעה או מסמך שברשותו הנוגעים לפרטי הרישום (סעיף 19(1)).
כן רשאי הוא לרשום הצהרה (בכתב או בעל-פה) על אמיתות ידיעה או מסמך שנמסרו לו (סעיף 19(2)).
חוק המרשם מבחין בין רישום ראשון לבין רישום שינויים.
הרישום הראשון ייעשה על פי "תעודה ציבורית", ובאין תעודה כזאת, על פי הודעת המבקש.
רישום שינויים נעשה רק על בסיס תעודה ציבורית המעידה על השינוי.
"תעודה ציבורית", היא תעודה המוגדרת בפקודת הראיות.
בחוק מסדיר את נושא הוצאת תעודות הזהות בישראל.
בהתאם לקבוע ב לחוק, תעודת זהות תכיל את פרטי הרישום שיקבע שר הפנים באישור ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת לרבות: שמות הילדים (אשר יירשמו הן בתעודת הזהות של אביהם והן בתעודת הזהות של אמם); תצלום של בעל התעודה (חוץ מתעודה של אישה שהצהירה שאינה מצטלמת מטעמי דת).
החוק קובע שתעודת הזהות תיחתם בחתימת ידו של בעל התעודה או בטביעת אצבעו - דבר שאינו מבוצע בפועל.
של החוק קובע הוראות עונשיות הבאות להגן על שלמות המידע הרשום בתעודת הזהות.
לחוק קובע כי מי שעשה שימוש בתעודה ששונתה (למטרה שאינה בלתי חוקית) דינו מאסר שלושה חודשים.
החוק נועד לצרכים סטטיסטיים בלבד.
ואולם לפרטי המרשם יש משמעות ראייתית משפטית:
הוצאו מכלל ה"ראיה לכאורה" פסקאות (5) עד (8).
עניינן של פסקאות אלה הוא הלאום (פסקה 5), הדת (פסקה 6), המצב האישי (רווק, נשוי, גרוש או אלמן) (פסקה 7) ושם בן הזוג (פסקה 8).
חוק מאלוס, שנוסח על ידי אטיין לואי מאלוס, קובע שכאשר מקטב קווי אידיאלי ממוקם בקרן אור מקוטבת ליניארית, עוצמת הקרינה (I) של האור שעובר דרכו ניתנת על ידי
כאשר I0 היא העוצמה ההתחלתית ו-θi היא הזווית בין כיוון הקיטוב ההתחלתי של האור לציר המקטב.
מאלוס, מהנדס וקצין בצבא נפוליאון, הגיע לתובנה זו ב-1808 ופרסם אותה ב-1809, בשימוש בגביש קלציט שהיה אז הדרך היחידה הידועה ליצירת אור מקוטב.
לנוסחה זו הסבר פשוט: קוסינוס הזווית הוא גודל ההיטל של כיוון הקיטוב על כיוון המקטב, והסיבה להעלאה בריבוע היא שכמות האנרגיה שנושא גל אלקטרומגנטי פרופורציונית לריבוע המשרעת של השדה החשמלי.
עם זאת, חשוב לזכור כי זו נוסחה מקורבת, ובפועל ישנו איבוד אנרגיה נוסף במקטב, והעוצמה שעוברת קטנה מ- .
ניתן לחשוב על קרן אור לא מקוטבת כמכילה תערובת אחידה של קיטובים ליניאריים בכל הזוויות האפשריות.
מכיוון שהערך הממוצע של הוא 1/2, מקדם ההעברה הופך ל- ולכן כשקרן לא מקוטבת עוברת דרך מקטב קווי, רק 50% מהאור יעבור לצידו השני.
בפועל, חלק מהאור אובד במקטב וההעברה תהיה נמוכה במקצת מחצי, כ-38% עבור מקטבים מסוג פולארויד.
עבור סוגים מסוימים של פריזמות בעלות שבירה כפולה, ההעברה תהייה גבוהה משמעותית (מעל 49.9%).
צורה יחסותית של חוק מאלוס
בצילום רנטגן, חוק מאלוס מוצג בצורה יחסותית:
כאשר – תדירות הקרינה המקוטבת הנופלת על המקטב, – תדירות הקרינה העוברת דרך המקטב, - אורך גל קומפטון של אלקטרון, – מהירות האור בוואקום.
כאשר שני מקטבים ממוקמים בזה אחר זה, המקטב השני נקרא בדרך כלל "אנליזר" כיוון שהוא מסייע בניתוח מצב הקיטוב שיוצר המקטב הראשון.
הזווית בין צירי הקיטוב שלהם היא בנוסחת חוק מאלוס.
אם שני הצירים מקבילים, יתקבל מקסימום של עצמת האור המועברת (כי קוסינוס אפס הוא 1).
אם שני הצירים אורתוגונליים, המקטבים מוצלבים ובתיאוריה לא עובר כל אור דרך הזוג כיוון שקוסינוס 90 הוא אפס.
אם אובייקט שקוף ממוקם בין המקטבים המצטלבים, כל אפקט קיטוב הקיים בדגימה (כגון שבירה כפולה) יוצג כעלייה בהעברה, דהיינו ייראה בהיר יותר.
אפקט זה משמש בפולרימטריה למדידת הפעילות האופטית של הדגימה.
מקטבים אמיתיים לא חוסמים באופן מושלם את הקיטוב האורתוגונלי לציר הקיטוב שלהם; היחס בין העברת הרכיב הלא רצוי לרכיב הרצוי נקרא , והוא משתנה בין כ-1:500 או 1:1000 עבור פולארויד לכ- עבור פריזמת גלן-טיילור.
מבחינה מעשית, אף מקטב אינו מושלם וההעברה אינה בדיוק אפס (לדוגמה, גיליונות פולארויד מוצלבים נראים בצבע כחול מעט מכיוון שיחס ההכחדה שלהם טוב יותר באדום).
בשנת 1808, חקר אטיין לואי מאלוס את התיאוריה של שבירה כפולה כיוון שהאקדמיה של פריז הציעה פרס עבור תיאור מתמטי של התופעה.
הוא צפה באור השמש שהוחזר מחלונות ארמון לוקסמבורג דרך גביש קלציט והופתע לגלות שאחת מדמויות השבירה הכפולה נעלמה כאשר סובב את הגביש.
גילוי זה הוביל אותו לנסח את חוק מאלוס, המתאר כיצד עוצמת האור המקוטב משתנה עם זווית הקיטוב.
חוק מימון מפלגות, תשל"ג–1973 הוא חוק המסדיר בעיקרו את מקורות המימון של המפלגות המיוצגות בכנסת.
החוק, שחוקק בשנת 1973, מעניק למפלגות מתקציב המדינה מימון שוטף ומימון מיוחד לקראת בחירות לכנסת וקובע מגבלות על קבלת תרומות על ידי המפלגות.
מימון המפלגות נקבע לפי מספר חברי הכנסת שיש לכל מפלגה.
הנימוקים העיקריים להחלת הגבלות חוקיות על אופן המימון הם ערך השוויון בבחירות, כלומר שלכל בוחר תהיה אותה היכולת להשפיע על תוצאות הבחירות ללא קשר לכוחו הכלכלי, וכן עקרון הנאמנות המחייב שנבחרי ציבור לא יהיו תלויים בבעלי-הון.
חוק מימון מפלגות נוגע לנושאים הבאים:
מימון שוטף לסיעות הכנסת הניתן מתקציב המדינה
מימון מיוחד מתקציב המדינה להוצאות הבחירות לרשימות המתמודדות בבחירות לכנסת
קביעת מגבלות על קבלת תרומות בידי מפלגות