tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אדגר וייטקומב נולד בהיידן, אינדיאנה כילדם השני ובנם הבכור של ג'ון וויטקומב ולואיז דאוד וייטקומב.
כנער חברתי וספורטיבי, הוא היה חבר בנבחרת הכדורסל של בית הספר התיכון בו למד.
ב-1939 הוא החל את לימודיו באוניברסיטת אינדיאנה, שם למד משפטים, אך פרש מהלימודים כדי להתגייס לשירות צבאי עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ב-1940 הצטרף וייטקומב לשורות הגיס האווירי של צבא ארצות הברית והוצב בזירת האוקיינוס השקט.
ב-1941 הוא קיבל דרגת לוטננט שני והוכשר כנווט אווירי.
הוא שירת בשני סבבי שירות בפיליפינים וקודם לדרגת לוטננט ראשון.
במהלך המערכה בפיליפינים נכבש בסיסו של וייטקומב, הוא נשבה על ידי היפנים והוכה ועונה על ידי שוביו, אך הצליח להמלט.
לאחר שנשבה מחדש ימים ספורים לאחר מכן, הוא נמלט משביו בפעם השנייה, ברח מפני מחפשיו במשך ימים נוספים, אך הצליח להתחמק מהם.
הוא נמלט בשחייה במשך לילה שלם דרך מים שורצי כרישים לאי שלא היה כבוש על ידי הצבא היפני הקיסרי.
בסופו של דבר הצליח וייטקומב לעבור לסין בזהות בדויה, שם הוא יצר קשר עם צבא ארצות הברית והוחזר למולדתו בדצמבר 1943. וייטקומב כתב ספר על התנסותו בשם "הבריחה מקורדיגור", שיצא לאור ב-1958. ב-1946 שוחרר וייטקומב משירות פעיל, אך נשאר בכוחות המילואים עד 1977, בהם הוא החזיק בדרגת קולונל.
לאחר המלחמה שב וייטקומב ללימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת אינדיאנה.
ב-1953 הוא נשא לאישה את פטריסייה דולפוס, ולזוג נולדו חמישה ילדים.
וייטקומב היה חבר המפלגה הרפובליקנית.
ב-1950 הוא נבחר לראשונה למשרה ציבורית, כאשר כיהן ארבע שנים בסנאט של אינדיאנה, ולאחר מכן התפטר כדי להתחיל את עיסוקו בעריכת דין.
מושבי האספה הכללית של אינדיאנה התקיימו אז אחת לשנתיים, וכאשר הוא כיהן לא היו מתוכנן כינוס נוסף של האספה בעת כהונתו.
ב-1954 עבר וייטקומב את בחינות לשכת עורכי הדין.
הוא הקים משרד עורכי דין מצליח בעיר נורת' ורנון, אך בשנים שלאחר מכן הוא העביר משרדו ופיצל אותו בשני משרדים בסיימור ובאינדיאנפוליס.
עיסוקו בעריכת דין סייע לו לבנות בסיס תמיכה פוליטית כדי להתמודד על משרות פוליטיות במדינה.
ב-1966 נבחר וייטקומב למשרת מזכיר המדינה של אינדיאנה, תפקיד אותו הוא הפך לקרש קפיצה לקריירה הפוליטית שלו.
הוא מונה על ידי מושל אינדיאנה כחבר בוועדה שהורכבה מנציגים ממדינות הימות הגדולות ושפיקחה על מיזמים משותפים לשימור ופיתוח הימות.
הוא החזיק בשני תפקידים אלו עד להתפטרותו בדצמבר 1968.
בוועידת המפלגה הרפובליקנית של אינדיאנה של 1968 התמודד וייטקומב על מועמדות המפלגה למשרת מושל אינדיאנה מול מנהיג המיעוט של בית הנבחרים אוטיס בוון ומול ארל בץ, לימים מזכיר החקלאות של ארצות הברית.
בגיבוי מנהיגי המפלגה בכמה מחוזות גדולים, ניצח וייטקומב את בוון ובץ וזכה במועמדות.
בוון, לאחר שנבחר כמועמד המפלגה למשרת המושל ב-1972, קידם את בחירת המועמדים למשרת המושל והסנאטורים מטעם המדינה בבחירות מקדימות.
יריבו של וייטקומב בבחירות הכלליות היה מועמד הדמוקרטים, סגן המושל רוברט רוק.
מערכת הבחירות התמקדה בעיקר במדיניות המיסוי ובסוגיות לאומיות.
אף על פי שהדמוקרטים השיגו רוב יציב בממשלת המדינה בשתי מערכות הבחירות הקודמות, הבחירות של 1968 השיבו את הרפובליקנים לעמדות הכוח, והם השיגו רוב גדול בשני בתי האספה הכללית, וכן בבחירות לקונגרס ובאינדיאנה עצמה.
וייטקומב היה בין אלו שהפיקו תועלת מניצחון זה והושבע לכהונתו ב-13 בינואר 1969.
במהלך תקופת כהונתו של וייטקומב כמושל אימצה אינדיאנה חלוקה חדשה למחוזות בחירה שלראשונה העניקה יותר מושבים באספה הכללית המדינתית למחוזות העירוניים.
המצב שנוצר בעקבות זאת גרם לפילוג במפלגה בין הרפובליקנים העירוניים לכפריים.
העירוניים ונציגיהם נטו להעדיף קבלת שירותים מממשלת מהמדינה, בעוד שהכפריים העדיפו צמצום הוצאות וממשלה מוגבלת בכוחה.
וייטקומב מצא את עצמו במחנה הכפריים במפלגה, בעוד שבוון, שנבחר כיושב ראש בית הנבחרים המדינתי, היה למנהיג סיעת העירוניים.
וייטקומב הטיל וטו על מספר חוקים בעלי השלכה תקציבית והחל להאבק על השליטה במנהיגות המפלגה.
ב-25 בנובמבר 1970 הוא נחל כישלון פוליטי כאשר עוזריו כשלו מלמנוע את מה שהעיתון "אינדיאנפוליס ניוז" כינה "הצבעה פה אחד" לבחירת תומכו לשעבר של וויטקומב וגזבר המדינה, ג'ון ק.
סניידר, למשרת יושב ראש המפלגה במדינה.
העיתון "אינדיאנפוליס סטאר", תחת הכותרת הראשית "סניידר לראשות המפלגה הרפובליקנית במדינה" תיעד באותו יום את האסון הפוליטי של וייטקומב.
בהדגישו את עומק התבוסה, כתב הנשיא ריצ'רד ניקסון לסניידר ב-15 בדצמבר, מכתב בו הוא הביע את תמיכתו האישית בו.
שנים לאחר מכן חידשו וייטקומב וסניידר את ידידותם משכבר הימים, שב-1970 תוארה על ידי ה"אינדאנפוליס ניוז" כ"מרירה".
במהלך פוליטי בלתי מתפשר בעקבות בחירתו של סניידר, הפנה וייטקומב תרומות למפלגה לקרן מיוחדת במשרד המושל וכמעט גרם לפשיטת רגל של המפלגה במדינה.
כתוצאה מכך התפטר סניידר מתפקידו ווייטקומב מינה יושב ראש חדש, ג'ים ניל, עורך עיתון מנובלסוויל, שנותר נאמן לעמדותיו, אך נותר נייטרלי בוועידה של 1972. במקביל, חידש וייטקומב את איסוף התרומות שנותבו לקופת המפלגה.
בינתיים, עלה בידו של בוון להציב מספר אנשים בעמדות מפתח בהנהגת המפלגה במחוזות שהעניקו לאגף שלו שליטה במפלגה.
על אף המאבקים הפנימיים במפלגה, הצליח וייטקומב לקדם את העברתם של מספר חוקים להרחבת רשת הכבישים במדינה, לביטול חוקים שהועברו בתקופות כהונותיהם של קודמיו בתפקיד שחילקו כספים לממשלות המחוזות, ולמחשוב משרד רישום התיקים הפליליים ומשרד רישוי כלי הרכב של המדינה.
התפתחות חשובה בתחום החוקתי אירעה אף היא במהלך תקופת כהונתו.
בהצבעה במערכת הבחירות בה נבחר וייטקומב לתפקידו נכללו מספר תיקונים חוקתיים, ביניהם הארגון מחדש של מערכת בתי המשפט, שינוי מספר מושבי החקיקה כך שהאספה הכללית התכנסה אחת לשנה במקום אחת לשנתיים, שינוי שאפשר למושל לכהן ביותר מתקופת כהונה רצופה אחת, והגדרה בחוקה של משרות חדשות בקבינט.
על אף זאת, לא יכול היה וייטקומב להתמודד על תקופת כהונה שנייה בשל העובדה שהוא נבחר על פי נוסח החוקה הקודם.
אירוע משמעותי נוסף שהתרחש במהלך חודשי כהונתו הראשונים היה פסיקתו של בית המשפט העליון של אינדיאנה שוטו כיס מנוגד לחוקה, החלטה שהכניסה לתוקף מספר חוקים שעליהם הוטל וטו כיס על ידי קודמיו של וייטקומב.
וויטקומב ביקש מהאספה הכללית להעביר חוק שמבטל את כל החוקים שנכנסו לתוקף בעקבות החלטה זו של בית המשפט העליון, רובם לאחר כמעט מאה שנה לאחר הגשתם כהצעות חוק.
האספה נעתרה לבקשה והעבירה החלטה גורפת בהתאם.
הכנסותיה של ממשלת אינדיאנה סבלו מבעיות בשני העשורים שקדמו לכהונתו של וייטקומב והצריכו העלאות מיסים נרחבות כדי לממן את הגידול בתקציב.
וייטקומב התחייב במסע הבחירות שלו לא להעלות את נטל המיסים במדינה, אך נאסר על המדינה לקבל על עצמה חובות והיה צורך בהגדלת קרנות הרזרבה שלה.
כדי להגדיל את העודף התקציבי, יזם וייטקומב מספר צעדי חיסכון שלא הצריכו אישור חקיקתי.
הוא הוציא צו ביצועי להקמת ועדה של שישים מנהיגים עסקיים כדי לבחון את אופן פעולתה של ממשלת המדינה ולהמליץ על שינויים לשיפור יעילותה הביצועית.
הוא עשה שימוש בממצאי הוועדה כדי לשנות את תהליכי העבודה שהסתכמו בחיסכון שנתי של 12 מיליון דולר.
הם גם הגישו המלצות לשיפור היעילות של המיסים המדינתיים באמצעות שיטות ביקורת טובות יותר שכאשר יושמו העלו את הכנסות המדינה ב-8 אחוזים.
חיסכון נוסף הושג באמצעות שיפור היעילות בממשלה שאפשר צמצום של כוח האדם ב-10 אחוזים.
וייטקומב גם השיג חיסכון לאוצר המדינה כאשר השהה את התשלומים לרוב עובדי המדינה להם היא לא הייתה מחויבת.
תוכניות החיסכון בהוצאות של וייטקומב זכו להתנגדות נמרצת מארגון המורים של אינדיאנה, מהדמוקרטים, ומחלק ניכר של הרפובליקנים העירוניים.
הציבור, על כל פנים, היה שבע רצון מצעדיו של וייטקומב, וכאשר הוא סיים את כהונתו ב-8 בינואר 1973 הוא נהנה מאחוזי תמיכה גבוהים.
עם תום כהונתו שב וייטקומב לעיסוקו בעריכת דין.
ב-1976 התמודד וייטקומב על מועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית, אך נוצח בבחירות המקדימות על ידי ראש עיריית אינדיאנפוליס ריצ'רד לוגאר.
לאחר מכן הוא שב לעיסוקו בעריכת דין, והעביר את משרדו לסיימור.
במשך כמה שנים הוא שימש כחבר הדירקטוריון של איגוד הסחר העולמי של מרכז ארצות הברית, עבד עבור חברת תקשורת שבסיסה היה באינדיאנפוליס ובילה זמן בנסיעות ברחבי ארצות הברית ובהקמת רשת של תחנות רדיו.
ב-1985, כשהיה בן 68, פרש וייטקומב מעיסוקו בעריכת דין.
ב-1986 התגרשו הוא ורעייתו לאחר 33 שנות נישואים.
ספרו השני של וייטקומב, "על כנפי הרקיע" (On Celestial Wings) יצא לאור ב-1995. הוא החל לעסוק בשיט מפרשיות כתחביב, ורכש סירה באורך של 9.1 מטרים.
הוא הפליג לבדו סביב לחופי הים התיכון, חצה את האוקיינוס האטלנטי, ויחד עם ג'ף לה דייג', את האוקיינוס השקט.
ב-1995, כאשר ניסה להקיף בהפלגה את כדור הארץ, פגעה ספינתו בשונית אלמוגים במפרץ סואץ ושקעה.
הוא חולץ ושב לארצות הברית.
ב-2011 הוציא וייטקומב לאור ספר על התנסויותיו בהפלגות שנקרא "סילין 2: אודיסאת ההפלגה בדד" (Cilin II : a solo sailing odyssey).
ב-2000 הוא רכש בקתת עץ מבודדת ברום, אינדיאנה, על גדת נהר אוהיו, בתחומי היער הלאומי הוסייר.
בבקתה זו הוא בילה את רוב הזמן בגינון, דייג וחטיבת עצים.
ברעיון האחרון שהוא העניק ב-2004, אמר וייטקומב לכתב שראיין אותו שהוא לא קורא עיתונים, שהוא לא מעורב בשום עניין ציבורי, ושהוא חי בגן עדן.
ב-2013 הוא נישא בשנית לידידתו משכבר הימים אוולין גייר בטקס פרטי בביתם.
אדגר וייטקומב נפטר בשנתו ב-4 בפברואר 2016 בביתו ברום, אינדיאנה, בגיל 98. הוא נטמן בבית הקברות היידן שבעיר הולדתו היידן.
אדגר באררה (בספרדית: Édgar Barrera; נולד ב-18 באפריל 1991) הידוע גם בשם הבמה אדג' (Edge), הוא פזמונאי, מפיק ומוזיקאי אמריקאי שפועל במיאמי, פלורידה.
בטקסי פרסי גראמי הלטיניים ה-13, 14, 16, 22 ו-24, באררה היה למוזיקאי עם מרבית המועמדויות בסך הכול; בשנת 2023 היה למוזיקאי עם מרבית המועמדויות בטקס גם כן.
בשנת 2024, באררה הוביל את הטקס עם 9 מועמדויות וזכה בשלושה פרסים - פזמונאי השנה, מפיק השנה והשיר המקסיקני האזורי הטוב ביותר על "El Amor de Su Vida" עם Keytin.
אדגר ג'ייקוב הרשלר היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מוויומינג, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ויומינג ה-28 בשנים 1975–1987. הוא היה מושל המדינה שמשך כהונתו הייתה הממושכת ביותר והראשון והיחידי שכיהן במשך שלוש תקופות כהונה מלאות ורצופות.
אדגר הרשלר נולד בעיר קמרר שבוויומינג כבנם של אדגר פולר הרשלר ושרלוט ג'נקינס.
בילדותו, הוא התחנך בתחילה בחווה המשפחתית, ולאחר מכן למד בבית ספר תיכון בעיר הולדתו.
ב-1949 הוא סיים לימודי תואר במשפטים באוניברסיטת ויומינג.
במלחמת העולם השנייה שירת הרשלר בזירת האוקיינוס השקט.
הרשלר שימש כפרקליט העירוני של קמרר ולאחר מכן כפרקליט מחוז לינקולן בשנים 1951–1958 ולאחר מכן בשנים 1961–1963.
ב-15 ביוני 1960 הודיע הרשלר על כוונתו להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לאחד משלושת המושבים של מחוז לינקולן בבית הנבחרים של ויומינג, ולאחר מכן ניצח בבחירות הכלליות.
עם כניסתו לתפקיד, הוא הגיש הצעת חוק לביטול מס הירושה בוויומינג.
לאחר ארבעים ימי מושב בית הנבחרים הראשון, הוא התפטר ב-10 במרץ 1961 כדי לשמש שוב כפרקליט מחוז לינקולן, אך ב-1962 התמודד שוב על מושב בבית הנבחרים והגיע בבחירות למקום השני.
בבחירות של 1964 השיגו הדמוקרטים את השליטה על בית הנבחרים, ובמושב הבית של 1965 נבחר הרשלר כמצליף סיעת הרוב והיה ליושב ראש ועדת המשפט של הבית.
ב-1967 היה הרשלר שותף לקידום החוק הראשון בוויומינג לפיקוח על זיהום האוויר, וב-13 בספטמבר 1968 הוא נבחר כנשיא לשכת עורכי הדין של ויומינג.
בבחירות של 1970 נחשב הרשלר כמועמד אפשרי למשרת מושל ויומינג, אך ב-10 בדצמבר 1969 הוא הצהיר שהוא לא מעוניין להתמודד על המשרה.
ב-27 באפריל 1970 הוא הכריז שהוא יתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית על המושב של ויומינג בבית הנבחרים של ארצות הברית, אך הובס על ידי חבר בית הנבחרים לשעבר, טנו רונקליו, שהמשיך וניצח בבחירות הכלליות.
ב-27 באוקטובר הוא תמך במועמדותו של רונקליו בעקבות תבוסתו בבחירות המקדימות באוגוסט.
ב-1971 ציין הרשלר שהמושל סטנלי האת'אווי פנה אליו כמועמד אפשרי למינוי לבית המשפט העליון של ויומינג, אך בסופו של דבר הוא לא נבחר.
ב-23 במאי 1974 הודיע הרשלר על כוונתו להתמודד על מועמדות הדמוקרטים למשרת מושל ויומינג, ובבחירות הכלליות ניצח את חבר הסנאט המדינתי דיק ג'ונס.
הוא מתח ביקורת על הנשיא ג'ימי קרטר על עמדותיו בתחום החקלאות ועל מיזמי המים, וכאשר ערך קרטר ביקור בפארק הלאומי גרנד טיטון מ-24 באוגוסט ועד 1 בספטמבר 1978, הוא דאג ליידע את הרשלר שהוא לא מוזמן.
בבחירות של 1978 ניצח הרשלר בהפרש קל של 2,377 קולות, אך בבחירות של 1982 הוא ניצח בקלות, והיה למושל ויומינג הראשון והיחידי שכיהן ביותר משתי תקופות כהונה.
ב-1986 הוא הודיע שהוא לא יתמודד על תקופת כהונה רביעית.
בספטמבר 1981 אירחה העיר קודי שבוויומינג את הוועידה השנתית של אגודת המושלים של המערב, והרשלר נבחר כנשיא הוועידה למשך שנה אחת.
ב-1985 המתיק הרשלר את עונשיהם של דבורה וריצ'רד ג'נהקי הבן, שהורשעו ב-1983 על רצח אביהם המתעלל, ריצ'רד גנהקי האב, ב-1983 בשאיין, שהיו הנושא של סרט הטלוויזיה "הזכות לרצוח" .
בספטמבר 1985 נאלץ הרשלר להגיש בקשה לפשיטת רגל בשל כישלון חוות ילוסטון בשטח של 18,500 אקרים (75 קמ"ר) שצברה חוב של כמעט 6 מיליון דולר.
במהלך תקופת כהונתו, הטיל הרשלר וטו על הצעות חוקים יותר מכל מושל אחר בהיסטוריה של ויומינג, אך אף אחת מהחלטות הווטו הללו לא נעקפו, על אף הרוב שהרפובליקנים החזיקו בו בשני בתי בית המחוקקים המדינתי במשך רוב תקופת כהונתו כמושל.
כמה מהחלטותיו להטיל וטו היו בלתי פופולריות כמו במקרה בו ב-1984 הוא הטיל וטו על תוכנית מס האשראי לבעלי בתים, בציינו שהחוק יסבסד את בעלי הבתים שלא זקוקים לו, ובעקבות כך איבדו הדמוקרטים שבעה מושבים בבית הנבחרים המדינתי.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב הרשלר לעיסוקו בעריכת דין בשאיין.
ב-1988 ניסו רבים לשכנעו להתמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית מול מלקולם וולופ, אך הוא סירב.
בפברואר אותה שנה, הוא תמך והשתתף במסע הבחירות של הסנאטור אל גור על מועמדות הדמוקרטים לנשיאות, וב-5 במרץ הייתה ויומינג לראשונה מבין שבע המדינות בהם ניצח גור בבחירות המקדימות לנשיאות.
יורשו בתפקיד המושל, מייק סאליבן, תמך בהעלאת המס על הסיגריות ועל איסורי עישון, ובמאי 1988 הוא הוסף לרשימת אויבי המעשנים של פיליפ מוריס, ועל כך מתח עליו הרשלר ביקורת והציע שהרשויות המקומיות שאסרו על עישון לא יקבלו כספים מההכנסות על מיסוי הסיגריות.
בראשית דצמבר 1989 אושפז הרשלר לצורך טיפול במחלת הסרטן, וב-15 בדצמבר הוא שוחרר, אך אושפז שוב בינואר 1990.
אדגר הרשלר נפטר בשאיין ב-5 בפברואר 1990, בגיל 71. הוא נטמן בבית הקברות של קמרר.
על שמו נקרא הפארק המשולש שבעיר.
אדגר פאלוצי (במקור פולק, בהונגרית: Palóczi Edgár; בודפשט, 4 באפריל 1887 – 1944) היה היסטוריון תרבות, יהודי-הונגרי, מורה.
אביו היה המשורר ליפוט פאלוצי (פולק).
אדגר פאלוצי נולד במשפחה יהודית.
הוא פרסם במהלך חייו כמעט 340 פרסומים מדעיים והקים את מוזיאון ארפאד באובודה מעושרו הפרטי.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, כדמות הבולטת ביחסי הונגריה-פולין, כיהן בתפקיד המזכיר הכללי של האגודה ההונגרית-פולנית ולאחר מכן של אגודת מיצקייביץ ההונגרית.
ב-1944 נעצר ונרצח על ידי הגסטפו.
תאריך ומקום מותו המדויקים אינם ידועים.
הוא בא ממשפחת מורים משכילה וותיקה מאוד.
סבו, מור פולק, עסק בציור ובהוראתו באזור הספר הדרומי של הונגריה, אחד מתלמידיו המפורסמים היה הברון יוזף רודיץ'.
אביו, ליפוט פאלוצי היה סופר ספרות יפה וספרות פופולרית, אתנוגרף, סטטיסטיקאי, גאוגרף ומורה, שבני דורו הוסיפו לו את השם "מֶצוֹפַאנְטִי ההונגרי" .
אמו למדה שירה, כתבה שירים והתיידדה עם הסופרת השוודית סלמה לגרלף.
מצד אמו, הוא היה קשור גם לליפוט רכניץ, מאסטר יצרן בירה מביטום, גם מומחה נומיסמטיקה ואספן מדליות מוכשר ביותר של שלזיה עילית.
הוא היה קשור גם לאמין פאשה (אדוארד שניצר), רופא עם חיי הרפתקאות אך גורל טראגי.
המורשת האינטלקטואלית הססגונית של משפחתו - במיוחד ההוראה, התעניינותו בהיסטוריה האורבנית, אהבתו לנומיסמטיקה והעניין הפולני - השפיעו עליו באופן משמעותי.
את לימודיו התיכוניים סיים בבודפשט בברובע 5 בגימנסיה הראשית הממלכתית דניאל ברז'ני, שם לימדו אותו מורים דגולים כמו, בין היתר, היסטוריון התיאטרון יוזף באייר והבלשן דיולה זולנאי.
בשנות התיכון שלו, הוא התעניין בהיסטוריה, גאוגרפיה ובלשנות.
לאחר סיום לימודיו, סייר בעל מרכז אירופה (למעט פולין) ולאחר מכן נרשם לפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת פאזמאן פטר (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד).
בין מוריו השפיעו עליו ההיסטוריון רמיג בקפי והיסטוריון הספרות והאסתטיקן לאסלו נדיישי .
לאחר שסיים את לימודיו ב-1909, הוא עבד כמורה בפועל במשך שנה ברובע 5. בבית הספר הריאלי יאנוש בויאי, שם המנהל אמיל רומבואר הכיר לו את הפדגוגיה המעשית.
הוא השיג את תעודת ההוראה שלו בהיסטוריה וגאוגרפיה ב-1910. באותה שנה פורסם פרסומו הראשון בכתב העת "עולם הטבע" , והוא החל את שירותו ההתנדבותי בגדוד חי"ר 23.
מהגיוס למלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 הוא שירת עד ה-20 בדצמבר 1918, תחילה כמפקד מחלקה, ולאחר מכן מיולי 1918 כמרצה צבאי.
בינתיים סיים קורס הכשרת קצינים בהצטיינות וכתב את ההיסטוריה של איש הצבא הצרפתי ממוצא הונגרי הברון פרנץ טוט .
לאחר פרסום מחקרן קיבל הכרה מהצאר הבולגרי פרדיננד הראשון, מהארכידוכס פרנץ סלבטור ומהעוצר מיקלוש הורטי .
בשנות העשרים עסק בעיקר בנומיסמטיקה.
הוא השתתף בעבודתה של החברה הנומיסמטית ההונגרית וכתביו פורסמו בכתב העת Numismatic Journal.
שאלת קברו של ארפאד החלה להעסיק אותו באמצע העשור.
בשנת 1927 ייסד את אוסף ההיסטוריה ברובע הראשון בבודפשט בשם מוזיאון ארפאד.
אוסף המטבעות והקרמיקה הרומית של המוזיאון היה משמעותי במיוחד.
למרות שהאוסף נהרס במלחמת העולם השנייה, מוזיאון אובודה, במובן מסוים, רואה את המוסד כקודמו.
עוד עשרות מחקרים קשורים בשמו בתחומים מגוונים.
בשנת 1940 התפטר מרצונו מתפקיד ההנהלה של אגודת מיצקייביץ, אך, כמו חברי האגודה האחרים, השתתף בעזרה לפולנים שברחו להונגריה.
בשנת 1944, היה שותף בגורלם של אנדרה בייצ'י-ז'ילינסקי, בלה בווילאקווה-בורשודי, יאנוש קרטס, לאו פרדיננד מיקלושי ועוד כמה חברים, הוא נעצר, לאחר מכן נרצח על ידי הגסטפו .
הביבליוגרפיה שחוברה על ידי יאנוש קמן ב-1935 מכילה 340 כותרים.
ספר זה מכיל בקצרה גם את תולדות חייו.
פרסומיו היו בהונגרית, בצרפתית ובגרמנית.
כמארגן מצוין, הוא היה חבר או מנהיג בארגונים רבים, כולל האגודה הספרותית על שם גזה גארדוני ואיגוד האגודות החברתיות.
פעילותו הספרותית כיסתה לא מעט תחומים.
הוא כתב כמה יצירות על ההיסטוריה של התעופה, דן בחיים העירוניים והצבאיים הישנים, וגם גילה תגליות ארכאולוגיות.
תחום העניין שלו כלל את חייו של נפוליאון, מדליות, כמו גם קשרי הונגריה-פולין, הונגריה-גרמניה, הונגריה-צרפתת וכו'.
הוא ערך לעיתים קרובות ערבי קריאה ותוכניות רדיו.
משנת 1929 היה עורך סדרת ספרי הספרייה ההונגרית-פולנית, שאת חלקן כתב בעצמו.
לרגל חגיגות עשרים וחמש שנים שלו כסופר, שר הדתות והחינוך הציבורי לשעבר ג'רג' לוקאץ' בירך אותו במפגש של אגודת מיצקייביץ.
איגוד החוץ ההונגרי (חבר רגיל)
האגודה הלאומית לספרות של גזה גארדוני (חבר רגיל)
איגוד האגודות החברתיות (TESZ) (חבר מועצת המנהלים)
האגודה ההונגרית-פולנית (מזכיר כללי בין 1929-1927)
אגודת מיצקייביץ ההונגרית (חבר נבחר, מזכ"ל בין 1935–1940)
פרס ספרותי על שם גזה גארדוני (1931)
המִצְנַח בן ה-325 והממציא ההונגרי שלו.
מילון כיס של השמות הפרטיים שלנו (עורך)
ריצ'רד הורציו אדגר וולאס היה סופר בריטי שכתב רומנים, מחזות וסיפורים סנסציוניים על בלשים, גנגסטרים, הרפתקאות ומדע בדיוני.
וולאס נחשב אחד מגדולי הסופרים הבריטים בכל הזמנים, והוא כתב מאות ספרים ומחזות.
וולאס עזב את בית הספר בגיל 12, הוא הצטרף לצבא בגיל 21 והיה כתב מלחמה במהלך מלחמת הבורים השנייה עבור רויטרס והדיילי מייל.
הוא נאבק בחובות, עזב את דרום אפריקה, חזר ללונדון והחל לכתוב ספרי מתח כדי להתפרנס, ובנה לעצמו קריירה בינלאומית.
לאחר התמודדות לא מוצלחת לפרלמנט מטעם בלקפול (כאחד מהליברלים העצמאיים של דייוויד לויד ג'ורג') בבחירות הכלליות בבריטניה ב-1931, וולאס עבר להוליווד, שם עבד ככותב תסריטים עבור RKO.
הוא מת בפתאומיות מסוכרת לא מאובחנת.
וולאס היה סופר פורה עד כדי כך שאחד המוציאים לאור שלו טען שרבע מכל הספרים באנגליה נכתבו על ידו.
בנוסף לעבודתו בעיתונות, כתב וולאס מחזות, שירה, ספרי עיון, 957 סיפורים קצרים ויותר מ-170 רומנים.
יותר מ-160 סרטים נעשו על עבודתו של וולאס .
הוא מכר למעלה מ-50 מיליון עותקים מיצירותיו.
האקונומיסט מתאר אותו ב-1997 כ"אחד מסופרי המתח הפוריים ביותר של המאה ה-20".
וולאס נולד לשחקנים ריצ'רד הורציו מריוט אדגר ומרי ג'יין "פולי" ריצ'רדס, לבית בלייר.
אמו עבדה בתיאטרון כשחקנית עד שנישאה ב-1867. בעלה, קפטן ג'וזף ריצ'רדס היה קברניט ממשפחה אירית.
הוא מת בים ב-1868, והותיר את אשתו ההרה חסרת כל.
לאחר לידת אחיו הבכור של וולאס, חזרה אמו לבמה.
ב-1872 היא הצטרפה ללהקת התיאטרון המשפחתית של מריוט, בניהולם של אליס מריוט, בעלה ריצ'רד אדגר ושלושת ילדיה הבוגרים: גרייס, אדליין וריצ'רד הורציו מריוט אדגר - אביו של אדגר, שהכניס את אמו להריון לא מתוכנן.
בשל כך, ביקשה אמו מהמיילדת למצוא לתינוק משפחה מאמצת, והיא מצאה את משפחת פרימן, זוג עם עשרה ילדים.
הבת קלרה פרימן בת ה-20, הפכה לאם שנייה עבור אדגר, שהפסיק לראות את אמו הביולוגית בגיל צעיר.
אביו המאמץ ג'ורג' פרימן היה נחוש בדעתו להבטיח שריצ'רד יקבל חינוך טוב, ובמשך זמן מה למד וולאס בבית ספר עם פנימייה בלונדון, שם למד עד גיל 12. בשנות העשרה שלו עבר וולאס מעבודה לעבודה, הוא מכר עיתונים, ביצע משלוחי חלב, עבד במפעל גומי, היה עוזר בחנות נעליים וטבח בספינה.
בשנת 1894, הוא התארס לנערה מקומית בשם אדית אנסטרי, אך בהמשך ביטל את האירוסין והתגייס לחיל הרגלים.
וולאס נרשם בצבא הבריטי תחת השם אדגר וולאס, על שם מחברו של בן חור, לואיס וולאס.
בשנת 1896 הוא הוצב בדרום אפריקה עם .
הוא לא אהב את חיי הצבא והצליח לארגן לעצמו העברה לשירות הרפואה המלכותי, שהיה כרוך בעבודה מפרכת פחות, אבל כלל התעסקות לא נעימה עבורו, לכן הוא הועבר שוב לחיל העיתונות, שלדעתו התאים לו יותר.
וולאס החל לפרסם שירה, בהשראת רודיארד קיפלינג, אותו פגש בקייפטאון בשנת 1898. ספר הבלדות הראשון שלו, המשימה שנכשלה, פורסם באותה שנה.
ב-1899 מצא את דרכו להשתחרר מהצבא ופנה לעבוד בכתיבה במשרה מלאה.
בהיותו באפריקה, הפך לכתב מלחמה, תחילה עבור רויטרס ולאחר מכן בדיילי מייל במהלך מלחמת הבורים.
בשנת 1901, בעודו בדרום אפריקה, נשא וולאס לאישה את אייבי מוד קלדקוט, למרות שאביה שהיה מיסיונר התנגד בתוקף לנישואים.
ילדתם הראשונה של בני הזוג, אלינור קלייר וולאס, מתה בפתאומיות מדלקת קרום המוח ב-1903, והזוג חזר ללונדון זמן קצר לאחר מכן, כשהוא שקוע בחובות עמוקים.
בלונדון, וולאס עבד עבור הדואר והחל לכתוב סיפורי בלשים במטרה להרוויח כסף מהיר.
ב-1904 נולד לו בן, בריאן אדגר וולאס, וב-1908 נולדה לזוג בת נוספת, פטרישיה.
וולאס לא הצליח למצוא מוציא לאור לספרו הראשון, והקים חברת הוצאה לאור משלו, Tallis Press, שהוציאה בשנת 1905 את המותחן הסנסציוני .
למרות הקידום בדואר ומכירות טובות, הפרויקט נוהל בצורה לא נכונה מבחינה כלכלית, ווולאס נאלץ לבקש עזרה כלכלית.
בהמשך, וולאס פוטר ב-1907 מהדואר בעקבות אי דיוקים בכתיבתו.
הוא הגיע לסף פשיטת רגל ואשתו נאלצה למכור את התכשיטים שלה כדי לקנות אוכל לבית.
במהלך 1907, נסע אדגר לקונגו הבלגית, כדי לדווח על זוועות שבוצעו נגד הקונגולזים שהיו תחת שלטונו של לאופולד השני, מלך הבלגים על ידי חברות הגומי הבלגיות, ובהן נהרגו עד 15 מיליון קונגולזים.
איזבל תורן, מהמגזין Weekly Tale-Teller, הזמינה את וולאס לפרסם סדרת סיפורים בהשראת חוויותיו.
אלה פורסמו כאוסף הראשון שלו שהפך לרב מכר.
מאוחר יותר, ב-1935, עובד גם לסרט בכיכובו של פול רובסון.
וולאס המשיך ופרסם עוד 11 אוספים דומים, שכללו 102 סיפורים על הרפתקאות אקזוטיות וטקסים שבטיים מקומיים.
את 28 ספריו הראשונים ואת הזכויות להפקת סרטים מהם הוא מכר ללא תמלוגים, תמורת תשלום מיידי.
התקופה בין 1908 ל-1932 הייתה הפורייה ביותר בחייו של וולאס.
בתחילה, הוא כתב בעיקר כדי להחזיר חובות לנושים בבריטניה ובדרום אפריקה.
עם זאת, הצלחת ספריו החלה לשקם את המוניטין שלו כעיתונאי, והוא החל לדווח על מרוצי סוסים.
בהמשך, קנה סוסי מרוץ משלו וגם הפסיד הון רב בהימורים.
במהלך 1916, ילדה אייבי את ילדה האחרון מאדגר, מייקל בלייר וולאס, ולאחר מכן היא הגישה בקשה לגירושין ב-1918.
ב-1921 נישא וולאס שוב למזכירתו אתל ויולט קינג, בתו של הבנקאי פרדריק קינג.
ב-1923 נולדה בתם מרגרט פנלופה ג'ון (המכונה פני וולאס).
וולאס החל לקחת את קריירת הכתיבה הבדיונית שלו ברצינות וחתם עם מו"לים ב-1921. זה איפשר לו מקדמות, תמלוגים ומסעות קידום מכירות בקנה מידה מלא עבור ספריו.
המוציא לאור פרסם אותו באגרסיביות כסופר ידוען, "מלך המותחנים".
בשנת 1928, ההערכה הייתה שאחד מכל ארבעה ספרים שנקראו בבריטניה הגיע מעטו של וולאס.
הוא כתב בז'אנרים רבים, כולל מדע בדיוני, מחזות ועשרה כרכים של ספרי היסטוריה על מלחמת העולם הראשונה.
בסך הכל, הוא כתב למעלה מ-170 רומנים, 18 מחזות במה ו-957 סיפורים קצרים, ויצירותיו תורגמו ל-28 שפות.
וולאס שימש כיו"ר , שממשיך להעניק פרס אדגר וולאס שנתי על הצטיינות בכתיבה.
בעקבות ההצלחה הגדולה בכתיבתו, וולאס מונה ליו"ר ובתמורה התחייב לתת לליאון זכות ראשונים להפקת סרט על כל ספריו.
החוזה של וולאס העניק לו משכורת שנתית, חבילה של מניות בחברה, נתח משמעותי מכל מה שליאון תפיק על בסיס עבודתו, בתוספת 10% מהרווחים השנתיים הכוללים של החברה.
בנוסף, חברת ליאון העסיקה את בנו הבכור בריאן כעורך סרטים.
עד 1929, הרווחים של וולאס היו כמעט 50,000 ליש"ט לשנה (שווה ערך לכ-2 מיליון ליש"ט במונחים נוכחיים).
וולאס היה סופר הפשע הבריטי הראשון שהשתמש בשוטרים בתור גיבוריו, ולא בבלשים חובבים, כפי שעשו רוב הסופרים האחרים באותה תקופה.
רוב הרומנים שלו הם סיפורים עצמאיים; הוא השתמש רק לעיתים רחוקות בגיבורי סדרות, וכשעשה זאת הוא נמנע מסדר קפדני של הסיפורים, כך שלא נדרשה המשכיות מספר לספר.
ב-6 ביוני 1923, אדגר וולאס הפך לכתב הספורט הבריטי הראשון ברדיו, כאשר דיווח על עבור חברת השידור הבריטי, הגלגול המוקדם של ה־BBC.
וולאס היה פעיל בהמפלגה הליברלית והתמודד בבלקפול בבחירות הכלליות בבריטניה ב-1931, כאחד מקומץ של ליברלים עצמאיים, שדחו את הממשלה הלאומית ואת התמיכה הליברלית הרשמית בה, ותמכו בסחר חופשי.
הוא גם קנה עיתון בשם סאנדיי ניוז, ערך אותו במשך שישה חודשים וכתב בו טור תיאטרון, לפני שהוא נסגר.
הוא הפסיד בבחירות ביותר מ-33,000 קולות, ולאחר מכן, בנובמבר 1931, נסע לארצות הברית כשהוא עמוס בחובות.
אדגר עבר להוליווד והחל לעבוד עבור RKO בכתיבת ותיקון תסריטים.
בדצמבר 1931, הוא התחיל לעבוד על קינג קונג, עם זאת, בסוף ינואר הוא החל לסבול מכאבי ראש פתאומיים וחזקים ואובחן כחולה בסוכרת.
מצבו הידרדר במהירות, הוא נכנס לתרדמת ומת משילוב של המחלה עם דלקת ריאות, ב-10 בפברואר 1932 בבוורלי הילס.
הדגלים במשרדי העיתונים ברחוב פליט בלונדון הורדו לחצי התורן, והפעמון של השמיע צלצולי אבל.
גופתו הוחזרה לאנגליה והוא נקבר בבית הקברות ליטל מארלו, בקינגהמשייר, לא רחוק מביתו הכפרי בבריטניה.
למרות הצלחתו המאוחרת, וולאס צבר חובות עצומים, חלקם עדיין נותרו משנותיו בדרום אפריקה או מהתחייבויותיו לסוכני ההימורים במרוצים.
התמלוגים הגדולים מעבודותיו הפופולריות איפשרו את הסדרת החובות בתוך שנתיים.
רעייתו ויולט נפטרה בפתאומיות באפריל 1933, כשהיא בת 33. בתו פנלופה הייתה גם היא מחברת ספרי מסתורין ופשע, וכך גם בנו הבכור , שנישא לסופרת .
וולאס נהג להקליט את סיפוריו על פונוגרף ועוזריו היו מקלידים את הטקסט, מה שסייע למהירות הגבוהה בה הוא כתב את ספריו.
רבים מהספרים המצליחים של וולאס הוכתבו כך בתוך יומיים או שלושה.
רוב הרומנים שלו היו מסודרים בקטעים אך נכתבו בצורה הזו.
וולאס מיעט לערוך את עבודתו לאחר שהוכתבה והוקלדה, והוא היה שולח אותה ישירות למוציאים לאור, כשהוא מעדיף להימנע מעריכה חוזרת.
המוציאים היו צריכים רק לוודא שאין בספר שגיאות עובדתיות.
הוא התמודד גם עם האשמות נרחבות שהוא משתמש בסופר רפאים כדי לפרסם ספרים, אם כי אין שום עדות לכך.
מבין התסריטים הרבים שכתב עבור RKO, קינג קונג היה המפורסם ביותר.
וולאס כתב את הטיוטה הראשונה בת 110 עמודים ל"החיה" (השם המקורי של הסרט) במשך חמישה שבועות, מסוף דצמבר 1931 עד ינואר 1932. בסך הכל, היו שלוש גרסאות טיוטה, אחת מהם בשם "קונג".
אך השם נדחה משום שהוא היה דומה מדי לסרט אחר בשם צ'אנג, שיצא לאקרנים ב-1927, ומכיוון שהוא נשמע סיני.
וולאס הציע את התואר של 'קינג קונג' והוא תיאר ביומנו את תהליך הכתיבה של הטיוטה, שנכתבה בהשראת סרטים כמו דרקולה ופרנקנשטיין.
אדגר קלימנט פוז'ול פורטוריאל (בספרדית ובקטלאנית: Edgar Climent Pujol Portorreal; נולד ב-7 באוגוסט 2004 בסבאדל שבספרד) הוא כדורגלן דומיניקני-ספרדי המשחק בעמדת הבלם בקבוצת ריאל מדריד קסטיליה, קבוצת המילואים של ריאל מדריד, ובנבחרת הרפובליקה הדומיניקנית.
פוז'ול נולד בסבאדל שבספרד למשפחה ממוצא דומיניקני.
הוא גדל במחלקות הנוער של UE קסטיאר, סבאדל, CFU קאן רוי, דאם, אספניול וריאל מדריד.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצת המילואים של ריאל מדריד, ריאל מדריד קסטיליה, במסגרת הליגה הספרדית השלישית.
פוז'ול נכלל בסגל הנבחרת האולימפית של הרפובליקה הדומיניקנית לטורניר הכדורגל באולימפיאדת פריז (2024), וערך שלוש הופעות בטורניר.
נכלל בסגל נבחרת הרפובליקה הדומיניקנית לטורניר גביע הזהב 2025, על-אף שלא ערך הופעות במדי הנבחרת עד למועד הזימון.
ב-7 ביוני 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בהפסד 2–4 לנבחרת גואטמלה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
אדגר ג'ון ברגן היה פיתומן, קומיקאי, שחקן, אמן וודוויל ומבצע רדיו אמריקאי.
נודע בעיקר בזכות הופעותיו עם דמויות הבובות צ'ארלי מקארתי ומורטימר סנרד.
ברגן נחשב לחלוץ בתחום הפיתומות המודרנית, וארגון אונימ"ה תיאר אותו כ"בטן-דובר המובהק של המאה ה-20".
היה אביה של השחקנית קנדיס ברגן.
ברגן נולד בשיקגו, בנם של נילה סוונסדוטר (לבית אוסברג) ויוהאן הנריקסון ברגרן, שהיו מהגרים משוודיה.
בילדותו התגוררה משפחתו בחווה סמוך לדקייטור, מישיגן, ולאחר מכן חזרה לתקופה לשוודיה.
לאחר שובם לשיקגו, כשהיה בן 11, לימד את עצמו פיתומות מתוך חוברת בשם "The Wizard's Manual".
הוא למד בתיכון לייק ויו (שיקגו), ולאחר מות אביו החל לעבוד בעבודות מזדמנות, בהן כחשבונאי מתלמד, כמסיק תנורים, כמפעיל פסנתר אוטומטי וכמקרין סרטים אילמים.
ברגן קיבל הדרכה מבטן-הדובר הארי לסטר, שלימדו במשך שלושה חודשים.
בשנת 1919 הזמין את תיאודור מאק לפסל עבורו ראש עץ של נער מוכר עיתונים אירי, אשר שימש את בובת הבטן-דיבור צ'ארלי מקארתי.
את גוף הבובה בנה בעצמו, תוך שימוש במקל מטאטא, גומיות וחוטים להפעלת מנגנון הפה.
הוא למד באוניברסיטת נורת'ווסטרן, תחילה במסלול טרום-רפואי לבקשת אמו, ובהמשך עבר ללימודי דיבור ודרמה, אך לא השלים את לימודיו.
את הופעתו הראשונה ערך בכנסיית וייבלנד אווניו הקונגרגציונלית בשיקגו.
בשנת 1965 תרם לכנסייה מכתב ותצלום לבקשת הכומר, אשר הוצגו בחדר ההאספות שנקרא על שמו.
את שם משפחתו שינה מברגרן לברגן לצורכי פרסום.
בין השנים 1922–1925 הופיע במסגרת מעגל צ'אוטאוקווה ובתיאטרון לייסיאום בשיקגו.
ברגן התעניין גם בתחום התעופה והיה טייס פרטי.
ברגן החל את דרכו בוודוויל, ובשלב זה שינה את שם משפחתו לברגן, שהיה נוח יותר לביטוי.
לאחר מספר הופעות בסרטים קצרים, פריצתו המשמעותית הייתה ברדיו.
הוא וצ'ארלי מקארתי התגלו באירוע בניו יורק על ידי אלסה מקסוול, שהמליצה עליהם בפני נואל קאוורד.
בעקבות המלצתו הופיעו במועדון "חדר הקשת בענן", שם הבחינו בהם שני מפיקים והציעו להם להופיע בתוכניתו של רודי ואלי.
הופעתם הראשונה שודרה ב־17 בדצמבר 1936 וזכתה להצלחה רבה.
בשנת 1937 צורפו לתוכנית הקבועה "שעת צ'ייס וסנבורן".
התוכנית שודרה עד שנת 1956, תחילה ברשת NBC ולאחר מכן ברשתות נוספות, ובחסות מותגים שונים.
הצלחתה עוררה עניין נרחב, שכן הופעת בטן-דיבור ברדיו, כאשר אין אפשרות לראות את הבובה, נחשבה לחריגה.
המאזינים קיבלו את צ'ארלי כדמות עצמאית, והדיאלוגים שלו עם ברגן עוררו עניין והומור.
ברגן פיתח דמויות נוספות לתוכנית, בהן מורטימר סנרד ואפי קלינקר, אך הדמות המרכזית נותרה צ'ארלי – בובה בדמות ילד שובב, לבוש חליפה, מגבעת ומונוקל.
באמצעות צ'ארלי הצליח ברגן לעקוף את מגבלות התקופה על תכנים כפולי משמעות.
מערכונים בולטים בתוכנית כללו דיאלוגים עם מיי וסט ויריבות קומית עם וו.
פילדס, שהפכה לאחד המאפיינים המזוהים ביותר של התוכנית.
על אף שלא נחשב לבטן-דובר מיומן טכנית, ברגן התבלט בתזמון הקומי וביכולת האפיון של דמויותיו.
הצלחתו מיוחסת לאישיות שיצר עבור צ'ארלי ושאר הבובות, ולאו דווקא למיומנותו הטכנית.
את המוזיקה בתוכנית סיפק ריי נובל, והזמרת אניטה גורדון הופיעה בה בשירה.
בשנת 1948, בעקבות ירידה בנתוני ההאזנה בשל התחרות עם תוכנית "Stop the Music" של רשת ABC, הודיע ברגן בדצמבר אותה שנה על הפסקה זמנית מפעילותו ברדיו.
שידורו האחרון במסגרת זו התקיים ב־26 בדצמבר 1948.
באוקטובר 1949 עבר ברגן לרשת CBS, שם הגיש תוכנית שבועית חדשה בשם "תוכנית צ'ארלי מקארתי", בחסות קוקה-קולה.
לאחר סיום החסות ביוני 1952, מימנה חברת Warner-Hudnut, Inc.
את התוכנית מטעם מוצרי הקוסמטיקה "Lanolin Plus", עד סוף עונת 1953–1954. באוקטובר 1954 עברה התוכנית לחסות קראפט פודס, במסגרת "שעת אדגר ברגן".
לאחר סיום החסות של קראפט, המשיכה התוכנית במתכונת של סדרה בת 55 דקות עם נותני חסות משתנים במהלך סתיו 1955. עם העלייה בהעדפת טלוויזיה על פני רדיו בשעות הערב, והעדפת מפרסמים להתמקד בטלוויזיה, הסתיימה התוכנית ב־1 ביולי 1956.
בנוסף לעיסוקו כפיתומן וכשחקן, יצר אדגר ברגן רצועות קומיקס.
הוא ייסד את הרצועה הסינדיקטית "מורטימר וצ'ארלי", שהתפרסמה בעיתונים מ־10 ביולי 1939 ועד מאי 1940. הרצועה אוירה בתחילה על ידי בן באטספורד, ובהמשך על ידי קארל בוטנר.
כותב התסריטים לא זוהה בשמו, אך תכניה של הרצועה התבססו על דמויות ומערכונים מהתוכנית הרדיופונית.
בין השנים 1947 ל־1954 פרסם ברגן רצועת קומיקס נוספת המבוססת על דמותו של צ'ארלי מקארתי, אשר אוירה על ידי הארווי אייזנברג.
ברגן ודמותו צ'ארלי מקארתי הופיעו במספר סרטים, בהם "The Goldwyn Follies" (1938) בטכניקולור, לצד האחים ריץ', ו"אין לא לאחים כנים" מאותה שנה, יחד עם וו.
בשנת 1937, בשיא הפופולריות שלהם, הוענק לברגן פרס כבוד של האקדמיה על יצירתו של צ'ארלי מקארתי – פרס האוסקר היחיד שניתן מעץ.
ברגן שיחק גם בתפקידי משחק נטולי בובות.
בין תפקידיו הבולטים: המחזר הביישן של האחות טרינה בסרט "כזאת הייתה אמא" (1948), הופעות ב"קפטן סין" (1949), "האיש התלוי" (1964) ו"אל תעשה גלים" (1967).
הוא הופיע גם בקומדיות מוזיקליות כמו "תראה מי צוחק" (1941) ו"הנה אנחנו הולכים שוב" (1942), לצדם של פיבר מקגי ומולי.
ב־קנטינה של דלת הבמה (1943) לבש צ'ארלי מקארתי מדים של צבא ארצות הברית, והופיע יחד עם מורטימר סנרד.
השלושה הופיעו גם בסרט האנימציה של וולט דיסני "כיף וחופשי" (1947).
ברגן השתתף גם בתפקידי משנה בסרטים כגון "הפינקס" (1970), "וון טון טון, הכלב שהציל את הוליווד" (1976), ו־"The Muppet Movie" (1979).
בשנת 1977 התארח בעונה השנייה של "החבובות – הסרט", בהפקת ג'ים הנסון, שציין את ברגן כהשפעה משמעותית על עבודתו.
בתו, קנדיס ברגן, הופיעה בעונה הראשונה של התוכנית.
הופעתו האחרונה של ברגן הייתה בסרט "The Muppet Movie", זמן קצר לפני מותו.
בשנת 2009 הוצג ברגן בסרט התיעודי "אני לא בובה", בבימויו של בריאן וו.
למרות שתוכניתו הרדיופונית לא עברה לפורמט טלוויזיוני קבוע, אדגר ברגן הופיע בטלוויזיה פעמים רבות לאורך הקריירה שלו.
הופעתו הראשונה, לצד צ'ארלי מקארתי, הייתה בתוכנית "שעון הזכוכית" של NBC בנובמבר 1946. בשנת 1950 הופיע לראשונה בטלוויזיה במסגרת מופע מיוחד לחג ההודיה ב־CBS, בחסות קוקה-קולה.
במופע זה הוצגה לראשונה דמותה של פודינה פאפינגטון – בובה בגובה אדם, בניגוד לדמויותיו הקודמות.
באותה שנה, ביום חג המולד, הופיעו ברגן ומקארתי בתוכנית הראשונה של וולט דיסני בטלוויזיה, "שעה בארץ הפלאות".
בשנת 1954 השתתף ברגן במופע טלוויזיוני מוזיקלי מיוחד לציון 25 שנה לג'נרל פודס, כמחווה לרוג'רס והמרשטיין.
ב־26 בדצמבר 1954 הופיע בתוכנית "מה המקצוע שלי?" כאורח מסתורי.
בשנת 1956 החל להנחות את תוכנית המשחקים "מי אתה בוטח?", עד שהוחלף על ידי ג'וני קרסון בשנת 1957.
ברגן המשיך להופיע בטלוויזיה לאורך שנות ה־50, כולל הופעה בתוכניתה של ג'יזל מקנזי (1957), השתתפות בפרק של "הימרת על הידע שלך" יחד עם בתו קנדיס ברגן (1958), והופעה בפרק "דוסייה" של סדרת הריגול "חמש אצבעות" (1959).
באותה שנה הופיע גם ב"מופע הפורד" לצד טנסי ארני פורד.
לאורך שנות ה־60 וה־70 התארח ברגן בתוכניות שונות, כולל "מופע הלילה עם ג'וני קרסון", פרק "רגע של פחד" מתוך "מופע דופונט עם ג'ון אליסון", וכן הופעות נוספות ב"מה המקצוע שלי?", בהן הופיע כ"אורח מסתורי".
ברגן הופיע גם בתוכנית "הנה הוליווד" של NBC.
בשנת 1971 גילם את סבא זב וולטן בסרט הטלוויזיה "הבית הבא: סיפור חג המולד", ששימש כהקדמה לסדרה "הוולטונים".
בסדרה עצמה גילם את הדמות וויל גיר, אך קולו של ברגן נשמע לעיתים ברדיו שבו האזינו בני המשפחה.
ברגן התארח גם בעונה השנייה של "מופע החבובות", ואילו בתו, קנדיס ברגן, הופיעה בעונה הראשונה.
בשנת 1941 פגש ברגן את פרנסס ווסטמן, דוגמנית אופנה צעירה, שסיימה את לימודיה בתיכון לוס אנג'לס שנה קודם לכן.
הוא הבחין בה בקהל תוכנית הרדיו שלו, שם הייתה אורחת של אחד מחברי הצוות.
לאחר תקופת חיזור ארוכה, נישאו השניים ב־28 ביוני 1945 במקסיקו.
ב־9 במאי 1946 נולדה בתם הבכורה, קנדיס ברגן, אשר בהמשך הפכה לשחקנית.
הופעותיה הראשונות היו בתוכנית הרדיו של אביה.
עד שנת 1950 התגוררה המשפחה בשכונת ברלי גרוב בלוס אנג'לס.
לבני הזוג נולד גם בן, קריס ברגן, אשר עבד כעורך קולנוע וטלוויזיה.
פרנסס ברגן עצמה הופיעה במספר סרטים וסדרות טלוויזיה, בהן הסדרה "ינסי דרינגר" משנת 1958.
אֶדָה (איסלנדית: Edda), במקור שמו של ספר אשר כתב סנורי סטורלוסון במאה ה-13. לאחר מכן, התחיל השם להתייחס גם לאוסף שירים העוסק במיתולוגיה נורדית.
ספרו המקורי של סנורי ידוע כעת בשם "האדה הפרוזאית" או "האדה הצעירה" ואילו אוסף הפואמות נקרא "האדה הפואטית" או "האדה המבוגרת".
פירוש המילה "אדה" הוא לא לגמרי ברור, ויש כמה תאוריות.
יש החושבים שפירושה "שירה" (מלשון "óðr" בנורווגית עתיקה), יש הטוענים שפירושה "אמונה" (השוואו "קרדו") ויש הקושרים את הפירוש למילה בנורווגית עתיקה שפירושה "סבתא רבתא".
האדה הפרוזאית היא מדריך למשוררים אותו כתב סנורי סטורלוסון בסביבות 1220, עד היום נשתמרו שבעה כתבי יד.
המדריך מכיל סיפורים ומידע רב אודות המיתולוגיה הנורדית, זאת כדי לספק חומרי גלם עבור קוראי הספר.
היכרות עם סיפורי המיתולוגיה והקשרים בין הדמויות השונות חיונית כדי לאפשר למשוררים להבין מטפורות ותחליפי שמות ציוריים וכן כדי לשלבם בשיריהם.
בנוסף, מסביר הספר על כתיבת השירה ומתאר את דקויות האליטרציה.
שתי השפעות משמעויות של הסופר על החומר המקורי ניכרות בספר.
ראשית, סנורי היה נוצרי ועטף את כל הסיפורים בסיפור מסגרת המסביר כי גיבורי המיתולוגיה היו למעשה אנשים רגילים אשר מעשיהם גרמו להופעת כתות לאחר מותם.
חרף אמונתו, התייחס סנורי בכבוד למסורות האליליות של עמו והאלים לא מוצגים באור שלילי.
עם זאת, ישנם הבדלים מול מקורות אחרים הנובעים ככל הנראה מהשקפת עולמו הנוצרית.
שנית, ניסה סנורי להכניס סדר ואחידות למגוון הסיפורים ולהכניס אותם להקשר סיפורי אחד.
לשם כך נאלץ ככל הנראה לשנות חלקים מסוימים שכן הסיפורים נכתבו על ידי אנשים שונים ולא היו מתואמים ביניהם.
האדה השירית היא שם לאוסף של שירים (או "שירות") נורדיות עתיקים.
יחד עם ספרו של סנורי, מהווה האדה הפרוזאית את המקור החשוב ביותר למיתולוגיה הנורדית ולאגדות הגרמאניות.
החלק הראשון של האדה עוסק בעולם המיתולוגי, מיצירתו ועד האירועים אשר יביאו להשמדתו, וכן בדמויות מפתח כגון אודין, לוקי ותור.
חלקו השני של האוסף מספר על גיבורים כגון סיגוּרְד קוטל הדרקונים והולקיריה בְרינְהילְד.
רוב השירים נמצא בכתב היד הנקרא "Codex Regius" - "כתב היד של המלך".
כתב היד נכתב במאה ה-13 וזכה להתייחסות רק בשנת 1643, כאשר הגיע לידיו של בְרינְיוֹלְפוּר סְוֵינְסוֹן, הבישוף של סְקַלְהוֹלְט.
בשלב זה, עבודתו של סנורי כבר הייתה מוכרת היטב וחוקרים שיערו כי יש אדה נוספת - מבוגרת יותר - ממנה שאב וציטט סנורי כדי ליצור את ספרו - האדה הצעירה.
בְרינְיוֹלְפוּר ייחס את כתיבת הספר ל"סֵיימוּנְדור המלומד", כומר מפורסם מהמאה ה-12. חוקרים בני זמננו שוללים ייחוס זה ואולם השם "האדה של סֵיימוּנְדור" עדיין קיים.
שמו הלטיני של Codex Regius נובע מכך שבְרינְיוֹלְפוּר העניק אותו במתנה למלך דני.
אדד-נִרַרִ השני מלך באשור בשנים 911–891 לפנה"ס, ונחשב למלך הראשון באימפריה האשורית החדשה.
היה בנו של אשור-דן השני, מלך אשור.
אדד-ניררי השני נחשב למייסד האימפריה האשורית החדשה.
הוא היה זה שחילץ את ארץ אשור סופית מאחיזתם של הארמים בצפון-מערב, והוא שפתח את הפרק האחרון והמזהיר ביותר בתולדותיה של ארץ אשור.
המלחמה שהוא פתח בה וניצח, נחשבה בעיניו למלחמת שחרור לאומית.
הוא לא חיכה להתקפות שכניו, אלא יזם בעצמו מסעות מלחמה נגדם.
בכתובותיו, הדגיש אדד-ניררי את החידוש שבכיבושיו לאחר השפל המדיני בדורות שקדמו לו.
את סדרת מסעותיו הוא פתח במסע לכיוון הפרת על מנת לפתוח את הדרך עד חבור והמורדות הדרומיים של הרי ארמניה.
הוא שלח משלחת עונשין נגד האח'למו והארמים שבארץ סוח'ו על הפרת התיכון האזור שפך החבור לנהר פרת.
כתוצאה מכך הביא לדיכוי פעילותם למשך מספר שנים.
בצפון הוא ערך שבעה מסעות מלחמה כנגד הארמים שבאזור הרי כשיארי (טור עבדין) – רכס געשי ממזרח למרדין (Mardin), אזור שממנו הם איימו על העיר נינוה – עד שלבסוף הוא הצליח להפוך אזור זה לפרובינציה אשורית.
במלחמה זו הופיע אלמנט חדש, שהפך מאוחר יותר לדפוס קבוע אצל אשור: אדד-ניררי לקח גדודי רכב מהעמים הנכבשים וצירפם אל הצבא האשורי.
אשור בנתה את כוחה, במידה רבה, תוך כדי ניצול כוח האדם שנלקח בשבי.
אדד-ניררי ערך צפונה יותר מסע אל כומאני בקפדוקיה, משם פנה לכיוון ארץ אררט, ובמסעו חזרה סיפח את ארץ כותמוח'י.
באותו אזור הוא ערך מסעות נגד "ארצות נאירי", אם כי ככל הנראה לא הגיע לתוצאות של ממש.
במזרח הוא יצא נגד ארץ לולומה (לולובים), באזור הרי הזגרוס, ונגד ארץ זמוא (Zamua; באזור סולימאניה של ימינו) באותו אזור.
בדרום נלחם אדד-ניררי נגד ארץ בבל והנחיל שתי תבוסות לשמש-מודמיק, מלך בבל.
כתוצאה מכך איבדה בבל רצועת קרקע גדולה צפונית לנהר הדיאלה ועיירות גבול על הפרת התיכון – את היט (Hit) וזנקו (Zanqu).
מסע נוסף נגד נבו-שום-אוכין, יורשו של שמש-מודמיק, הסתיים ככל הנראה בלי הכרעה ובעקבותיו נחתם חוזה שלום בין אשור לבבל למשך כ-80 שנה.
סיכום מסעותיו של אדד-ניררי מראה כי הארמים גורשו מעמק החידקל וסולקו מהרי טור עבדין; אדד-ניררי החזיר לידי אשור גם מספר ערים במזרח הג'זירה – ערים שנלקחו בשעתו על ידי הארמים מידי אשור.
במזרח פעל אדד-ניררי באזור כורדיסטן של ימינו ודחק את יושביו של אזור זה חזרה למרומי ההרים.
האשורים תקפו גם את דרומה של ארץ בבל.
מלבד הפעולות הצבאיות דאג אדד-ניררי גם לארגון ממלכתו מבפנים – הוא ערך תיקונים במנהל וקבע בין השאר את סדרי הרוטציה במוסד ה"לימו", שלפיו נקראו ונמנו השנים בממלכת אשור.
מימיו ואילך קיימות רשימות "אפונים" סדירות שנמצאו בספריית אשורבניפל.
בתחום המשק והכלכלה הוא המשיך בפעולותיו של אשור דן השני, ובדומה לו שכלל את מתקני החריש וההשקאה, והגדיל את יבולי התבואה.
אדד-ניררי מתפאר גם שהגדיל את מספר סוסיו.
אדגר רייס בורוז היה כתב צבאי וסופר אמריקאי שנודע בעיקר כמחבר סדרות הספרים "טרזן", "בארסום" וסדרות נוספות.
אדגר רייס בורוז נולד בשנת 1875 למשפחה עשירה בשיקגו.
למד באקדמיה צבאית ולאחר מכן עבד בעבודות שונות בין היתר ככורה וכבוקר.
מאז שנת 1912 עסק בכתיבה.
כתב ספרי מדע בדיוני, אך ייזכר תמיד כיוצרו של טרזן.
במלחמת העולם השנייה שירת ככתב צבאי.
נסיכת מאדים (1912, תרגום לעברית: עמנואל לוטם, 2014)
טרזן בן הקופים (1914. תרגום לעברית: א.
דרך בתוך עתוננו, 1933 [בהמשכים]; ג.
בן-חנה בשם טרזן מלך הקופים, 1938; אריה חשביה, 1972) — בנם של לורד אנגלי ורעייתו, שספינתם טבעה מול חופי אפריקה, מאומץ על ידי קופה המעניקה לו את השם טרזן ("לבן-עור") והוא גובר על חיות הג'ונגל ומוכתר לשליט היער.
טרזן חוזר לג'ונגל (1915. תרגום לעברית: ג.
חיות טרזן (1916. תרגום לעברית: ג.
בן-חנה בשם טרזן וחיתו יער, 1938; אליעזר כרמי בשם טרזן וחיות הג'ונגל, 1973)
בן טרזן (1917. תרגום לעברית: אריה חשביה בשם טרזן ובנו, 1974)
טרזן ויהלומי אוֹפַּר (1918. תרגום לעברית: אמציה ברלס בשם טרזן וזהב אופיר, 1939; אריה חשביה בשם טרזן ואוצרות אופיר, 1975)
טרזן הבלתי-מאולף (1920. תרגום לעברית: בנימין גילאי בשם טרזן במכלאות העבדים, 1955)
טרזן וארי-הזהב (1923. תרגום לעברית: ג.
פלוסידר (1923. תרגום לעברית: ג.
בן-חנה בשם השבויים בארץ פלוסידר, 1942)
תאומי טרזן (1927. תרגום לעברית: ג.
בן-חנה בשם טרזן ובן טרזן, 1942)
טרזן הבלתי-מנוצח (1931. תרגום לעברית: ג.
טרזן המציל (1932. תרגום לעברית: ג.
שודדי נוגה (1934. תרגום לעברית: דן סואן בשם טיסת הפלאים, 1952)
בן-חנה בשם טרזן והילד הכושי, 1941)
טרזן והעיר האסורה (1938. תרגום לעברית: בנימין גילאי בשם טרזן והננסים, 1954)
טרזן הנפלא (1939. תרגום לעברית: ג.
בן-חנה בשם טרזן והבדואים, 1950)
טרזן ולגיון-הזרים (1940. תרגום לעברית: ג.
בן-חנה בשם מלחמת טרזן בגרמנים, 1944)
טרזן וניצולי הספינה הטרופה (1965)
מעשיות נשכחות על אהבה ורצח (2001)
ספרי טרזן הוסרטו בהוליווד החל משנת 1918. במרוצת השנים גילמו שחקנים שונים את דמותו של טרזן.
הידוע מכולם הוא ג'וני וייסמילר שסרטו הראשון כטרזן היה בשנת 1932. להנצחת הסדרה ניתן לאחד מפרברי לוס אנג'לס השם "טרזנה".
ב-2012 יצא הסרט "ג'ון קרטר" המבוסס על ספריו על המאדים.
פיוס מריה אדגרדו לוי מורטַארַה (באיטלקית: Pio Maria Levy Edgardo Mortara; 27 באוגוסט 1851 – 11 במרץ 1940; נולד כגד יוסף לוי מורטַארַה) היה נזיר אוגוסטיני איטלקי.
מורטרה נולד למשפחה יהודית, אך נטבל לנצרות בסתר על ידי המשרתת.
כשהדבר נודע הוצא מביתו בכוח בגיל שש על ידי משטרת הוותיקן.
פרשת חטיפתו גרמה לסערה בקרב יהודי אירופה ובקרב חוגים ליברליים ביבשת ובארצות הברית.
אדגרדו מורטארה היה בנו של סוחר יהודי מבולוניה, אז במדינת האפיפיור שבאיטליה.
בגיל שנתיים, בזמן שלקה במחלה קשה, הוטבל בסתר לנצרות הקתולית על ידי מוריסי, משרתת נוצרית של המשפחה, מתוך אמונתה שבכך היא תציל את הילד.
טבילה על ידי איש זר במקרה חירום שבו לא היה סיפק להביא את הנטבל לפני כומר, כמו סכנת חיים עקב מחלה, הוכרה על ידי הכנסייה כתקפה לכל דבר ולפיכך היה מורטרה קתולי לפי הנצרות.
כשהיה אדגרדו כבן שש, סיפרה מוריסי את דבר הטבילה לרשויות.
החוק אסר על גידול של קתולי בידי לא-קתולים, וב-24 בינואר 1858 הגיעה המשטרה ולקחה את הילד מידי הוריו כדי שיחונך על ידי הכנסייה.
כל מאמצי המשפחה להחזיר את הילד לידיהם נכשלו.
ב-1859 יצא משה מונטיפיורי לרומא על מנת להביא לשחרורו של הילד, אולם בקשתו, יחד עם כל שאר הבקשות, נדחתה על ידי האפיפיור פיוס התשיעי.
בבגרותו של מורטארה הוא שינה את שמו לפיוס, ונכנס למסדר האוגוסטיני.
במהלך הזמן הפך מורטארה לחבר בעל מעמד חשוב במסדר.
ב-1870 נאם לפני ועידת הוותיקן הראשונה, ופעל כמיסיונר בגרמניה ובניו יורק, וקיבל את התואר "מיסיונר אפיפיורי".
ב-1879 הורשה על ידי הכנסייה לחדש את קשריו עם משפחתו היהודית.
מורטארה מת במנזר בלגי ב-1940.
חשיבותה של חטיפתו של מורטארה והשפעתה חרגו מעבר לחייו וחיי משפחתו.
הפרשה התפרסמה ברחבי העולם וגרמה לחוגים התומכים בחופש דת ובערכים ליברליים להביע מחאה בכל רחבי אירופה וארצות הברית.
המחאות נגד פעולות אלה של הכנסייה אף הוגשו באופן רשמי על ידי מספר ממשלות אירופיות (בהם פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה ונפוליאון השלישי, קיסר צרפת) ומאוחר יותר גם נשיא ארצות הברית יוליסס ס.
השפעתה של הפרשה על העולם היהודי הייתה רבה.
פרשה זו אף היוותה אחת מהסיבות להקמת "כל ישראל חברים".
זהו המקרה הראשון לאחר האמנציפציה שבו הייתה אפשרית מחאה רשמית ופומבית של יהודי איטליה.
המחבר דייוויד קרצר כתב את הספר "חטיפתו של אדגרדו מורטרה", המבוסס על המקרה ובשנת 2016 יצאה לדרך הפקת סרט על המקרה בבימויו של סטיבן ספילברג, על פי תסריט של טוני קושנר ובכיכובם של מארק ריילנס ואוסקר אייזק אך זו נזנחה.
בשנת 2023 יצא הסרט חטוף, סרט דרמה היסטורית איטלקי משנת 2023, בבימויו ובכתיבתו של מרקו בלוקיו, בשיתוף סוזנה ניקיארלי.
הסרט עוסק בפרשת מורטרה, המתאר את סיפורו של הילד היהודי אדגרדו מורטרה שנחטף ממשפחתו בידי שלטון מדינת האפיפיור וגודל כקתולי.
התסריט מבוסס באופן רופף על ספרו של דניאלה סקאליזה "Il caso Mortara".
הסרט הוא הפקה משותפת של איטליה, צרפת וגרמניה.
את מורטרה מגלם בבגרותו לאונרדו מלטזה.
אדגר קוד היה מדען מחשב בריטי ועובד חברת IBM זוכה פרס טיורינג שפרסם מאמר שהיווה ציון דרך בהתפתחות מערכות המידע בכלל ובפרט מערכות ניהול מסדי נתונים.
המודל מבוסס על כלים מתחום המתמטיקה (תורת הקבוצות) ומפרט כמה עשרות כללים לניהול מסד נתונים.
המערכות המסחריות הראשונות שניסו להתמודד וליישם את המודל היו מסד הנתונים DB2 של חברת IBM ומסד הנתונים אורקל של חברת אורקל.
הגרסאות הראשונות הצליחו ליישם מעט מאוד מהדרישות הנרחבות של המודל.
שנים רבות עברו עד ששוחררו מוצרים מסחריים שמיישמים את רוב כללי המודל של קוד.
בשנת 1976 נבחר לעמית IBM ובשנת 1994 נבחר לעמית ACM.
בשנת 1981 הוענק לו פרס טיורינג.
אדאולה (אדה) פיטר אולווטוין אקיניבי Peter Oluwatoyin Akinbiyi; נולד ב-10 באוקטובר 1974) הוא כדורגלן עבר אנגלי-ניגרי.
אקיניבי הוא יליד רובע האקני בלונדון.
הוא שיחק עם קבוצת לסטר סיטי בפרמייר ליג ועם ברנלי בליגת המשנה הראשונה.
אקיניבי מייצג את נבחרת ניגריה אף על פי שנולד באנגליה.
משנת 2013 אקיניבי הוא מאמן שחקן בקבוצת פ.צ.
קול השיג תוצאות מצוינות בתחרויות בינלאומיות חשובות, כולל ניצחון בתחרות אמסטרדם בשנת 1926, עת הקדים את סבלי גריגורייביץ' טרטקובר ואת אלוף העולם לעתיד מקס אויבה, מקום ראשון בתחרות מראנו בשנת 1926 בהקדימו את אסטבן קאנאל, מקום ראשון בתחרות סקרבורו בשנת 1930 לפני עקיבא רובינשטיין וגזה מארוצי.
באולימפיאדת השחמט 1924 הגיע קול למקום השלישי בבית הגמר עם 4.5 נקודות לאחר המנצח הרמניס מטיסונס (5.5) ופריציס אפשניק עם 5 נקודות.
באולימפיאדת השחמט 1926 חלק קול מקום 7-8 בתחרות האמנים אחרי המנצחים ארנסט גרינפלד מריו מונטיצ'לי
קריירת המשחק שלו נפגעה תדיר מבריאותו הלקויה.
הוא שרד שלושה ניתוחים מסובכים עקב כיב פפטי ומת במהלך הניתוח הרביעי בגיל 34.
קול זכור כיום בעיקר בזכות מחקרו בתורת הפתיחות המכונה כיום שיטת קול.
1. ד4 ד5 2. פו3 פו6 3. ה3 לבן ממשיך בדרך כלל עם רד3, 0-0 ו-פבד2 ומנסה לפרוץ במרכז עם רגלי ה4. הפתיחה היא למעשה הגנה סלבית למחצה בהיפוך צבעים.
בתשובה למסע ג5 עונה הלבן בדרך כלל ג3. שיטת קול הייתה נפוצה במחצית השנייה של שנות ה-20' ושנות ה-30'.
קול עצמו שיחק כך משנת 1925 ועד מותו בשנת 1932, בנצחו משחקים רבים בשימוש בפתיחה זו, כולל מספר משחקי מופת.
אחד המשחקים המפורסמים הוא קול-אוהנלון מתחרות ניצה בשנת 1930.
שיטת קול זכתה לפופולריות רבה בארצות הברית, בזכות מאמציו של השחמטאי ג'ורג' קולטנובסקי שנשאר נאמן לפתיחה זו במהלך הקריירה הארוכה שלו, וכתב מספר ספרים על הפתיחה.
קולטנובסקי אמר שהוא שיחק את הפתיחה כמחווה לידידו קול, והיום יש שמכנים את הפתיחה קול-קולטנובסקי.
שיטת קול איבדה בהדרגה את מעמדה כאשר נמצאו הגנות טובות לשחור.
תיאורית השחמט העכשווית מתייחסת לפתיחה כסולידית אך פסיבית.
עקב מבנה הרגלים החזק, המיקום ההגיוני של הכלים והאסטרטגיה העומדת מאחורי הפתיחה, מלמדים פתיחה זו לשחמטאים מתחילים כדרך בטוחה לעבור בשלום את שלב הפתיחה ולהגיע למשחק מציעה שניתן להמשיך ולשחק אותו בצורה שקולה.
עד היום רואים את שיטת קול לעיתים קרובות במשחקי חובבים ובתחרויות בבתי ספר, אך לא במשחקים מקצועניים.
למרות זאת ישנם רבי-אמנים שממשיכים לשחק בפתיחה זו כגון פיה קרמלינג, סוזאן פולגאר וארטור יוסופוב שמעדיף לשחק ב3 ולהוציא את הרץ מ-ב-2, מהלך שקרוי קול-צוקרטורט.
אדה היה מלך ממלכת ברניקיה בין השנים 560-568.
פרטים מועטים ידועים כיום אודות מלכותו של אדה.
ידוע כי היה אחד מ-12 בניו של אידה, מלך ברניקיה, ככל הנראה השני מבין 12 הבנים, וכי מלך לאחר מות גלאפה, אחיו הבכור, בשנת 560 לאחר שנת מלכות אחת בלבד.
במותו, בשנת 568, עלה לשלטון אתלריק אחיו הצעיר (הבן השלישי של אידה).
אדה מוזכר בדברי הימים האנגלו סקסים בו מצוין כי הוא זכה בקרב כנגד פרדור וכנגד גוורי, מוויילס בקרב קר גרו.
מידע זה שגוי ככל הנראה, מאחר שהקרב נערך בשנת 580, כ-12 שנים לאחר מותו של אדה, וככל הנראה המנצח בקרב קר גרו היה אלה, מלך ממלכת דיירה השכנה.
אדגר פיליברטו רמירס ארייאנו (בספרדית: Édgar Filiberto Ramírez Arellano; נולד ב-25 במרץ 1977) הוא שחקן ונצואלי.
מועמד לפרס גלובוס הזהב על תפקידו בתור הטרוריסט איליץ' רמירס סאנצ'ס במיני סדרה "קרלוס" ומועמד שוב פרס גלובוס הזהב ופרס אמי לשחקן משנה על תפקידו כג'אני ורסצ'ה בסדרת הטלוויזיה "הרצח של ורסצ'ה: סיפור פשע אמריקאי".
רמירס נולד בסן קריסטובל בירת טאצ'ירה שבדרום מזרח ונצואלה, בנם של סודי ארייאנו, עורכת דין במקצועה ושל פיליברטו רמירס, קצין בצבא ונצואלה.
יש לו אחות בשם נטלי.
בשל שירותו הצבאי של אביו, גדל והתגורר במקומות שונים בעולם, בהם אוסטריה.
בשנת 1999 סיים את לימודי התואר הראשון בעיתונאות ותקשורת המונים מהאוניברסיטה הקתולית אנדרס בייו בעיר הבירה קראקס, ואגב כך החל בקריירת משחק בסרטי סטודנטים.
ב-2003 החל את דרכו המקצועית במישור הלאומי, כשהשתתף באופרת הסבון "קוסטה ריקה" ושנה לאחר מכן שיחק בסרט הקומדיה "פונטו אי ראיה".
ב-2005 השתתף לראשונה בהפקה הוליוודית, דרמת האקשן הביוגרפית של טוני סקוט "דומינו", בה גילם את דמותו של צ'וקו, צייד ראשים אלים שמאוהב ברוצחת דומינו הארווי (קירה נייטלי).
בהמשך הופיע במותחן הריגול שובר הקופות של פול גרינגראס "זהות אבודה", בו גילם את דמותו של המתנקש פאס ובמותחן הפעולה הפוליטי "שמונה צדדים לאמת" בתור הצלף חאוויר.
ב-2010 גילם את התפקיד הראשי במיני סדרה "קרלוס", בבימויו של אוליבייה אסאיאס המבוססת על סיפור חייו של הטרוריסט הוונצואלי קרלוס התן.
בעקבות השתתפותו בסדרה זכה בפרס סזאר בקטגוריית השחקן המבטיח, והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב ולפרס אמי לבידור בפריים טיים בקטגוריית השחקן הטוב ביותר במיני סדרה.
בשנת 2015 שיחק בסרט "נקודת פריצה", חידוש לסרט המקורי משנת 1991.
בשנת 2016 שיחק בדרמת האגרוף "ידי האבן" לצידם של רוברט דה נירו, אשר, וג'ון טורטורו.
באותה שנה שיחק במותחן "הבחורה על הרכבת" לצידם של אמילי בלאנט, היילי בנט ולוק אוונס.
בהמשך השנה שיחק בסרט הדרמה "מכורים לזהב", לצד מתיו מקונוהיי, טובי קבל וברייס דאלאס הווארד.
בשנת 2018 הופיע בתפקיד ג'אני ורסצ'ה ב-"הרצח של ורסצ'ה" - העונה השנייה של סדרת הטלוויזיה האמריקאית "סיפור פשע אמריקאי".
בשנת 2023 הופיע בתפקיד מייק ולנטיין בסדרה הטלוויזיה "הצד האפל של פלורידה".
+שנהסדרהתפקידהערות2003Cosita ricaקאסיק צ'אקון4 פרקים2005Ser bonita no bastaלאונרדופרק: "#1.1"2010קרלוסאיליץ' רמירס סאנצ'סמיני-סדרה
פרס סזאר לשחקן המבטיח ביותר
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי במיני סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2011)
מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - מיני-סדרה או סרט טלוויזיה
מועמד פרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או סרט טלוויזיה2018הרצח של ורסצ'ה: סיפור פשע אמריקאיג'אני ורסצ'ה6 פרקים
מעמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ')
מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן משנה - סדרת טלוויזיה, מיני-סדרה או סרט טלוויזיה2020היית צריכה לדעתהבלש ג'ו מנדוזהמיני-סדרה2023ד"ר מוותפאולו מקיאריני (אנ')תפקיד ראשי (עונה 2); 8 פרקיםהצד האפל של פלורידהמייק ולנטייןסדרת טלוויזיה של נטפליקס
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס המוזיקה במדיה של הוליווד2024שיר מקורי – סרט עלילתי"Mi Camino" (עם סלינה גומז) מתוך "אמיליה פרז"
אדגראס צ'סנאוסקיס (בליטאית: Edgaras Česnauskis; נולד ב-5 בפברואר 1984 בקורשנאי שבליטא) הוא כדורגלן עבר ליטאי ששיחק בעמדת הקשר הימני.
ערך את הופעת הבכורה שלו בקריירה הבוגרת כבר בגיל 16 במדי אקרנאס, ובגיל 19 שיחק את משחקו הראשון בנבחרת.
בשנים 2006–2009 שיחק בקבוצות הרוסיות סאטורן ומועדון הכדורגל מוסקבה.
ב-2010 עבר לדינמו מוסקבה בשל התפרקותה של קבוצתו.
אחיו דייווידאס גם כדורגלן וגם קשר ימני המשחק בנבחרת.
הקשר הימני השני הטוב ביותר ברוסיה - 2009
אַדַד-נִירָרִי הוא המלך האשורי הראשון שקורותיו נשמרו לפרטים.