tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1997 בית הספר למדעי הים ע"ש ליאון צ'רני באוניברסיטת חיפה הכריזה על מחמל"י כעל פרויקט מחקר רשמי של האוניברסיטה, שבמסגרתו מוקמת מעבדה לשימור שלדים של יונקים ימיים.
ב-2007 קברה העמותה גופה של גור לווייתן מצוי באורך של 14 מטר שהגיע אל נמל קצא"א באשקלון.
שנה לאחר מכן, הוציאה העמותה את השלד, שיקמה ושחזרה אותו, והוא מוצג בבניין הרב תכליתי באוניברסיטת חיפה.
ב-2016 הקימה מחמל"י את מרכז הדולפין והים באשדוד, בו נמצא אוסף שלדי היונקים הימיים שאספה.
המרכז מתופעל על ידי עמותת דלפיס.
ב-2023, החלה העמותה בשיתוף אקווריום ישראל בפרויקט לחילוץ שלד נוסף של לוויתן מצוי שנסחף אל חוף ניצנים בשנת 2019. השלד הוצא מהחול, עבר שיקום ושחזור והוא מוצג באקווריום.
ב-2025, נפתחה במוזיאון הימי הלאומי בחיפה תערוכת שלדי לווייתנאים בשיתוף פעולה של העמותה, של המכון ללימודי הים ע"ש ליאון רקנאטי ושל המוזיאון.
תערוכה זו היא התערוכה המקיפה ביותר שנערכה בישראל שהוקדשה ליונקים ימיים.
היא כללה שלדים, גולגולות ועצמות של 11 מיני יונקים שונים, בניהם: נקבת כלב ים נזירי מצוי, זיפיוס חלול-חרטום, סטנלה מפוספסת, עבשן קטלני, ראשתן, גרמפוס אפור ועוד.
עדכון רשימות מיני הלווייתנאים באזור האגן המזרחי של הים התיכון.
עריכת סקרים ללמידת אורח החיים של הדולפינן המצוי – המין המקומי הנפוץ ביותר.
ביצוע נתיחות שלאחר המוות של גופות לווייתנאים על מנת להסיק מסקנות נילוות.
מוקד דיווחים – איוש רשת לאומית לדיווחים בזמן אמת של יונקים ימיים במצוקה, צפים או כאלה שהוחפו.
הסברה וחינוך – ראיונות לתקשורת, הרצאות ציבוריות, דוכני מידע ומרכזי פעילויות בתערוכות וימים "ירוקים", כמו גם תוכניות חינוכיות בקרב הגילאים השונים מגני ילדים למוסדות אקדמאיים.
חקיקה – שדלנות לחקיקה המיועדת לשימור הסביבה הימית בכלל והיונקים הימיים בפרט.
מחמם מים מיידי הוא מתקן המחמם מים באופן מיידי עם פתיחת הברז המשמש לצריכת המים (להבדיל מחימום מראש).
מתקנים אלה צורכים חשמל או גז בישול כמקור אנרגיה לחימום המים.
מחממים אלו פועלים בשיטה בה המים זורמים דרך דוד קטן.
בתוך הדוד ישנו גוף חימום חשמלי.
עם פתיחת ברז המים מנגנון אוטומטי מזהה זרימת מים והוא דורך מפסק המפעיל את גוף החימום.
המים הקרים נכנסים מצד אחד של הדוד ויוצאים בקצה השני.
בשל המעבר הצר בתוך הדוד הקטן, המים הקרים שעוברים דרכו מתחממים במהירות.
המחמם מצויד בתרמוסטט המגן מפני התחממות יתר.
יעילות המכשיר נמדדת בשני פרמטרים מרכזיים, ההספק החשמלי של גוף החימום וספיקת המים.
קיימים שני דגמים עיקריים למחממים אלו:
מכשיר קצה – פועל כאשר יש לחץ בתוך המערכת עקב זרימת מים.
לכן לא ניתן לסגור את פתח יציאת המים שכן במצב זה המחמם יעבוד כל הזמן.
מגבלה זו לא מאפשרת לחבר אותו למספר נקודות מים.
מכשיר נסתר מרכזי – מופעל על ידי מנגנון המזהה זרימה (לא לחץ) ולכן ניתן להתקין מכשיר לפני ברז המים כגון מתחת לכיור או על קו המים החמים הראשי.
המכשיר מסתנכרן עם דוד השמש אם קיים ונכנס לפעולה רק כאשר טמפרטורת המים היוצאים מהדוד נמוכה מהרצוי.
להתקנה על קו המים החמים הראשי נדרש מכשיר בעל הספק חשמלי גבוה, שבהכרח צריך להיות תלת פאזי.
מחמם מים מהיר המופעל על גז ביתי
מחממים אלו פועלים בשיטה בה המים זורמים דרך צינור נחושת ארוך ומסולסל כאשר קצהו השני מחובר לצינור המים החמים הראשי.
החלק המסולסל של הצינור ממוקם מעל, או בין, שני מבערים המחוברים למערכת הגז הביתית.
חיישן המזהה זרימת מים פותח את ברז הגז ומפעיל מצת אלקטרוני המדליק את המבערים.
מבערים אלו מחממים את צינור הנחושת דרכו זורמים המים.
מכיוון שמסלול המים דרך הצינור המסולסל ארוך, עובר מספיק זמן כדי שהמים יספיקו להתחמם.
כך מסופקים מים חמים ללא הגבלה באופן מיידי.
מחמם מים באמצעות השראה אלקטרומגנטית
מחמם מים זה פועל על ידי אלקטרומגנט שיוצר שדה אלקטרומגנטי בין שתי אלקטרודות, בין שתי האלקטרודות מוצב צינור מתכת.
האלקרומגנט מחליף את הקוטביות שלו בתדירות גבוהה, בכל חילוף קוטביות האלקטרונים מסתדרים בצינור המתכת באופן הפוך, ולמעשה בשל התדירות הגבוהה הם רוטטים במהירות.
תנועה זו גורמת לחימום הצינור.
במחמם המים מופעלת משאבה שמזרימה מים או כל נוזל אחר באופן אקטיבי בצינור המתחמם.
הנוזלים סופחים את החום בניצולת גבוהה מאוד 97% מהאנרגיה המושקעת ויוצאים בטמפרטורה גבוהה עד כ-110.
מחמוד מע'זנה היה הראשון שנשא בתואר סולטאן לתיאור עוצמתו, אף על פי ששמר על כפיפות נומינלית לח'ליפה.
מחמוד היה בנו של סבוכ תגין , שירש את הממלכה העצמאית למחצה שהקים אלפ תגין, שהיה מצביא ממלוכי חשוב של האמירות הסאמאנית.
סבוכ תגין שמר על כפיפות נומינלית לממלכה הסאמאנית.
ב-994 הצטרף מחמוד לאביו במסע הצבאי לכיבוש ח'וראסאן, שמרדה במרות הסאמאנית, ולסיוע לאמיר הסאמאני נוח השני.
האמירות הסאמאנית נחלשה מאוד בתקופה זו ועמדה מול האיום המתגבר של התפשטות הקראח'אנים.
בעקבות הצלחתם של סבוכ תגין ושל מחמוד קיבל האחרון אחריות על ח'וראסאן ועל העיר המרכזית נישאפור.
בן זוגו של מחמוד היה מאלכ איאז ().
איאז היה עבד גאורגי שנלקח בקרב על ידי הסולטן.
לאחר שהסולטן התאהב בו הוא שחררו מעבדות וקידם אותו לדרגת קצין וגנרל בצבא הסולטן, שם הוכיח את עצמו באופן מרשים.
הזוגיות בין השניים היוותה השראה לשירים וסיפורים שונים.
יחסיהם של מחמוד ואיאז הושוו לסיפורי אהבה מפורסמים בתרבות הפרסית, דוגמת לילא ומג'נון.
מחמוד יזבק (נולד ב-5 בדצמבר 1956) הוא היסטוריון ערבי-ישראלי המכהן כפרופסור בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה.
שימש בעבר כראש החוג, כיושב-ראש ארגון עדאלה וכנשיא האגודה הישראלית ללימודי המזרח התיכון והאסלאם.
מתמחה בהיסטוריה הפוליטית והחברתית של הפלסטינים במאות התשע עשרה והעשרים; בתולדות השלטון העות'מאני על ארץ-ישראל במאות התשע-עשרה והעשרים; בהיסטוריה מקומית של חיפה; בדרך פעולתם של בתי הדין השרעיים ובהיסטוריוגרפיה ישראלית ופלסטינית.
יזבק שימש כדובר ועד המשפחות השכולות של הרוגי אירועי אוקטובר 2000 (אחיינו, ויסאם יזבק, נהרג בהם).
הוא חבר הנהלת עדאלה משנת 2004 ובעבר שימש כיושב ראש הארגון.
בתו, היבה יזבק, היא סוציולוגית והייתה חברת הכנסת מטעם מפלגת בל"ד.
ההגירה הערבית לחיפה בתקופת המנדט, (נצרת: אל-קבס, 1988. 165 עמודים (ערבית).
סדרי מנהל ומבני חברה בחיפה בשלהי השלטון העות'מאני, (נצרת: אל-נהדה, 1994).
חיפה, תולדות העיר והחברה במאה התשע-עשרה, (אוניברסיטת חיפה: המרכז היהודי-ערבי, 1998).
מחמוד עבאס הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת הקשר בהפועל טירת כרמל מליגה ב'.
עבאס החל את הקריירה הבוגרת שלו בשנת 2007 בהפועל אום אל-פחם בליגה א', משם עבר שנה לאחר מכן לאחווה עראבה.
בעונתו הראשונה בקבוצה כבש ארבעה שערים ועלה עמה מליגה א' לליגה הלאומית.
בעונתו השנייה בקבוצה כבש שלושה שערים בליגה הלאומית.
לקראת עונת 2010/2011 חתם בהפועל אשקלון.
ב-21 באוגוסט 2010 ערך את משחקו הראשון בליגת העל, מול הפועל פתח תקווה.
במשחק זה גם כבש את שערו הראשון בליגת העל, בדרך לניצחון קבוצתו 3–1, ובסך הכל כבש עד תום העונה שבעה שערים במדי הפועל אשקלון.
לקראת עונת 2011/2012 חתם בהפועל תל אביב.
בעונה זו התקשה למצוא מקום בהרכב הקבוצה, כאשר רק במשחק אחד הוא שיחק 90 דקות מלאות.
עבאס כבש 2 שערים בעונה זו במדי הפועל תל אביב, הראשון בהפסד הקבוצה לעירוני קריית שמונה בגמר גביע הטוטו, והשני מול מכבי יבנה במסגרת גביע המדינה, בו זכה עם הקבוצה בתום העונה, על אף שלא שותף במשחק הגמר בו ניצחה הפועל 2–1 את מכבי חיפה.
לקראת עונת 2012/2013 ביקש לעבור לקבוצה בה יקבל דקות משחק רבות יותר.
ביולי 2012 סוכמה השאלתו לבני סכנין לעונה אחת.
גם בסכנין לא הצליח לתפוס מקום קבוע בהרכב את הקבוצה, ובתום העונה הגיע לסיכום על התרת חוזהו מול הפועל תל אביב, ושוחרר מהמועדון.
ב-3 באוקטובר 2013 חתם בקבוצת הפועל בני לוד מהליגה הלאומית.
בעונת 2014/2015 זכה עם הקבוצה בגביע הטוטו לליגה הלאומית.
ב-23 ביוני 2016 חתם עבאס בהפועל עכו, אשר ירדה לליגה הלאומית בעונה הקודמת, ובתום עונת 2016/2017 העפיל עמה בחזרה לליגת העל.
לקראת עונת חזר לקדנציה נוספת בהפועל אום אל-פחם בליגה א'.
ב-10 ביוני 2018 חתם בשמשון כפר קאסם, העולה החדשה לליגה א' דרום, אך כעבור ארבעה חודשים עבר להפועל באקה אל-גרבייה מליגה א' צפון.
ב-25 ביוני 2019 חתם במכבי טמרה מליגה א' צפוון.
ב-6 ביוני 2020 חתם בהפועל בני פוריידיס מליגה ב'.
ב-17 ביוני 2024 חתם בהפועל טירת כרמל מליגה ב' צפון.
מחמוד עבאסי היה סופר, מחזאי, עיתונאי ועורך, מתרגם, מו"ל, מרצה ואיש ציבור ערבי ישראלי.
פעיל בהוצאה לאור של ספרות ערבית בישראל, בקירוב הספרות העברית לקורא הערבי ובקירוב לבבות ערבי-יהודי.
מחמוד עבאסי נולד בעיר חיפה, ובה גדל.
סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון בסמ"ת בעיר (היה התלמיד הערבי הראשון שלמד בו).
לאחר מכן סיים תואר ראשון בספרות ערבית וספרות עברית באוניברסיטת חיפה.
בהמשך דרכו השלים באוניברסיטה העברית בירושלים תואר מוסמך ב-1974 (עבודת הגמר: "הסיפור הקצר בספרות הערבית בישראל") ותואר דוקטור בתשמ"ג-1983 (הדיסרטציה: "התפתחות הרומאן והסיפור הקצר בספרות הערבית בישראל בשנים 1948–1976").
עבר לשפרעם, נישא והיה אב לילדים.
בשנים 1956–1960 כיהן כמפקח העבודה במגזר הערבי מטעם משרד העבודה, ועד 1967 כיהן כסגן מנהל המחלקה הערבית במשרד העבודה.
בתוך כך שימש באופן זמני כרשם האגודות השיתופיות (1965-6), וכיועץ לשר העבודה.
בראשית שנות ה-60 היה מחלוציה של ספרות הילדים הערבית בישראל.
ביחד עם המשורר ג'מאל קעואר מנצרת פרסם בתקופה של חמש שנים 16 ספרוני ילדים בערבית, מהם יצירות מקוריות ועיבודי אגדות מהפולקלור, המורשת וחיי הנביאים.
באותה תקופה פרסם אגדות וסיפורים בעיתונות הערבית המקומית, וב"אל-יום", ביטאונה של ההסתדרות בערבית, פרסם מתרגומיו לאגדות עבריות מתקופת המקרא והתלמוד.
בשנת 1962 ראה אור הרומן הראשון מפרי עטו, "חוּבּ בלא ע'ד" ('אהבה ללא מחר').
במרכז הספר, המתאר את השינויים החברתיים המתחוללים בחברה הערבית הישראלית.
שני אחים מוסלמיים בכפר בישראל המתאהבים אחד בצעירה נוצרייה והאחר בצעירה מעבר לגבול.
בשנת 1967 היה בין ארבעת מייסדי הירחון הספרותי הראשון בישראל בשפה הערבית, "אפאק" ('אופקים'), ועורכיו.
בשנת 1968 עבר לירושלים והיה לעורך הספרות של היומון הערבי הירושלמי "אל-אנבא" (אלאנבאא'; 'הידיעות') עד 1978.
לאחר מכן שב לשפרעם, וב-1979 ייסד בה את ההוצאה לאור ובית הדפוס "אלמשרק" ('הזריחה'), ושימש כמנהלו.
במהלך שנות פעילותה ראו אור בהוצאה עשרות ספרים, מהם קרוב ל-20 תרגומים וקובץ תרגומים מהספרות העברית המודרנית לערבית.
משנת 1970, במשך ארבעה עשורים, היה העורך האחראי של כתב העת הספרותי בשפה העברית "א-שַרְק" ('המזרח').
ערך את המדור הערבי ב"מעגלי קריאה".
מ-1984, עם חידוש הופעתו של "מפגש", כתב העת לענייני ספרות, אמנות והגות בעברית וערבית, מטעם המכון היהודי-ערבי, בית ברל, היה מעורכיו (כתב העת נהגה על ידי מרדכי טביב, והופיע קודם לכן בשנים 1964–1970).
כיהן כעורך בכתבי עת נוספים, בהם "בטיחות", "אל-מונתדא", "הקואופרציה".
כתב תסכיתים לרדיו ותוכניות לטלוויזיה, והנחה תוכניות ספרות בטלוויזיה.
משנת 1969 ועד 1991 שימש כמרצה באוניברסיטת חיפה.
משנת 1972 כיהן כחבר מליאת רשות השידור.
שימש כראש המדור לתרבות ערבית של המועצה לתרבות ואמנות.
היה חבר מפלגת העבודה, ובבחירות לכנסת התשיעית (1977), משלא הועמד במקום ריאלי, פרש ממנה והתמודד ברשימה ערבית עצמאית: "הרפורמה".
הוסיף להיות קשור למפלגת העבודה, והיה פעיל במגזר הערבי בצפון.
יזם מפגשים בין סופרים יהודים וערבים.
כיהן כיו"ר וחבר במספר רב של ועדות ומועצות ציבוריות לקידום ההבנה בין ערבים ויהודים (בהן האגודה להבנה יהודית-ערבית, עמותת ההבנה בין בני שני העמים ועמותת ברית בני שם).
חבר המועצה המייעצת לראש הממשלה יצחק רבין, חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת בן-גוריון, בחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה ובהנהלה המייסדת של האוניברסיטה הפתוחה.
חבר פעיל בבית אנה פרנק באמסטרדם וידידו של אביה אוטו פרנק.
חבר ועדת החקירה הממלכתית שהוקמה בעקבות אסון ורסאי (2001).
עבאסי פרסם עשרות ספרי ספרות יפה, בהם רומנים, סיפורי ילדים ומחזות, וכן מחקרים.
מאמריו וסיפורים ראו אור בכתבי עת רבים בארץ (בערבית ובעברית) ובמדינות ערב.
תרגם שורה של ספרים מעברית לערבית, בהם ספרי עיון, ספרות יפה וספרי ילדים.
עבאסי זכה במספר רב של פרסים ואותות כבוד, בהם:
באשמֹרת אחרונה: שנים עשר ספורים ועוד אחד; תרגמו מערבית: זכאי אהרן, חנה עמית-כוכבי, ניר שוחט, סמדר פרי, נירה משה ויאיר צורן, תל חי: מכללת תל-חי, תשל"ח 1978.
מחמוד עבאסי, בטרם נמחו הדמעות (הוא חזר), באנתולוגיה "תמונה קבוצתית" (ספרות ישראלית במאה ה-21), עמ' 164–171, הוצאת כרמל, 2017.
מחמוד סאמי אל-בארודי היה פוליטיקאי מצרי חשוב ומשורר בולט.
כיהן כראש ממשלת מצרים מ-4 בפברואר 1882 עד 26 במאי 1882. נחשב לאחת הדמויות המרכזיות בשירה הערבית המודרנית.
נודע בכינוי "אביר החרב והעט" (رب السيف والقلم).
סאמי אל-בארודי נולד ב-6 באוקטובר 1839 בקהיר.
אמו הייתה יווניה שהתאסלמה בעת נישואיה לבעלה המוסלמי.
כישרונות הכתיבה שלו ניכרו כבר בגיל צעיר; הוא למד על המסורת הערבית וקרא ספרי שירים רבים בערבית, פרסית וטורקית.
הוא השלים השכלה בסיסית, ולאחר מכן הצטרף לאקדמיה הצבאית המצרית, שם למד את אמנויות המלחמה, לימודי דת, שפות ומתמטיקה.
הוא סיים את חוק לימודיו בשנת 1855, והוצב לאחר מכן במשרד החוץ העות'מאני.
לאחר שהכירו בשליטתו המלאה בטורקית ופרסית הוא הוצב במשרד המזכירות המנהלית של משרד החוץ, והחזיק במשרה זו במשך 7 שנים (1857–1863).
לאחר חזרתו למצרים ב-1863, קיבל סאמי אל-בארודי משרה במנהלה של הח'דיו המצרי איסמעיל פאשה.
עם זאת, לאחר שלא מצא סיפוק בעבודתו, החליט להתגייס לצבא, ביולי 1863. הוא מונה למפקדם של שני גדודים והוכיח את כשרונותיו כמפקד.
הוא הגיע לדרגת "בקבשי" בצבא הח'דיו (דרגה המקבילה לדרגת לויטננט קולונל).
בשנת 1865 השתתף בדיכוי המרד בכרתים במשך שנתיים.
אל-בארודי היה אחד ממנהיגי מרד עוראבי, התקוממות נגד שלטון הח'דיו של מצרים תאופיק פאשא.
ב-1881 מונה אל-בארודי לשר המלחמה בממשלת הח'דיו, לאחר לחץ רב ומחאות שארגן עוראבי, ובפברואר 1882 מונה לראש ממשלת מצרים.
לאחר המלחמה האנגלו-מצרית והכיבוש הבריטי של מצרים, גורשו ממצרים מנהיגים לאומניים, ובהם סאמי-אל בארודי, לסרי לנקה.
הוא נותר שם במשך 17 שנים, והנציח תקופה ארוכה זו בשיריו, בהם הביע כאב עמוק וגעגועים למולדתו.
ב-12 בספטמבר 1899 הוא נשלח חזרה למצרים לצורך טיפולים רפואיים.
סאמי אל-בארודי מת ב-12 בדצמבר 1904.
מחמוד פהמי נוקראשי פאשה (ערבית: محمود فهمي النقراشي, תעתיק מדויק: מחמוד פהמי אלנקראשי; 1888 - 28 בדצמבר 1948) היה פוליטיקאי מצרי ששימש פעמיים כראש ממשלת מצרים בשנות ה-40 של המאה ה-20. בזמן כהונתו השנייה התרחשה מלחמת העצמאות, במהלכה פלש צבא מצרים למדינת ישראל שהוקמה זה מכבר.
נרצח בידי מתנקשים מארגון האחים המוסלמים.
מחמוד פהמי נוקראשי נולד בשנת 1888. הוא היה חבר במפלגת הגוש הסעדי, שהתפצלה ממפלגת אל-ופד בשנת 1938 על רקע סכסוכים עם ראש המפלגה מוסטפא א-נחאס פאשה.
התנועה הונהגה בידי אחמד מאהר, נוקראשי עצמו, והאינטלקטואל עבאס מחמוד אל-עקאד .
לאחר התפטרותו של א-נחאס מראשות הממשלה באוקטובר 1944 התמנה מאהר לראשות הממשלה.
נוקראשי התמנה לראשונה לראשות ממשלת מצרים בפברואר 1945, לאחר הירצחו של אחמד מאהר בידי לאומן מצרי.
נוקראשי עמד בראש ממשלת מיעוט יחד עם המפלגה הלאומית המצרית ומפלגת הכותלה של מכרם עובייד.
הממשלה אמנם נהנתה מתמיכת המלך פארוק, אך סבלה מאופוזיציה של מפלגת הוופד בראשות מוסטפא א-נחאס וכן של גורמים ממעמד הביניים.
עם תום מלחמת העולם השנייה, פעל נוקראשי להגשים את עצמאותה של מצרים מידי הבריטים, תוך שמירה על רעיון "אחדות עמק הנילוס" - אחדות מצרים וסודאן.
שאיפה זו התקבלה בהתנגדות בריטית גורפת, ולכן נוקראשי לא הצליח לממש עצמאות בריטית.
במקביל התעצמה האופוזיציה כנגד נוקראשי מצד אנשי הופד ומעמד הביניים.
ראש הממשלה הצליח לסכל ניסיון להתססת מהומות עם תחילת שנת הלימודים האקדמית ב-6 באוקטובר 1945, לאחר שהצליח להניא את מנהיג האחים המוסלמים חסן אל-בנא מלשתף פעולה עם תוכנית זו.
אולם, ב-2 בנובמבר 1945, יום השנה להצהרת בלפור, החלה מחאת סטודנטים גדולה שלא סרה למרותו של מנהיג האחים המוסלמים.
המחאה דוכאה רק בכוח, והתפרצה פעם נוספת עם תחילת הסמסטר השני של הלימודים בפברואר 1946. במהומות שהתפתחו נהרגו כמה עשרות סטודנטים, וב-13 בפברואר 1946 נאלץ נוקראשי להגיש את התפטרותו.
נוקראשי התמנה בשנית לראשות הממשלה בעקבות התפטרותו של אסמאעיל צדקי, שניסה להגיע להסכם עם הבריטים, אשר נתפס בעיני הציבור המצרי כמתרפס מדי.
לכל היותר תפסה העילית המצרית את ההתערבות האפשרית של מצרים במשבר כשיטה יעילה לבלימת השאיפות הטריטוריאליות של בית האשם שאותן הוביל עבדאללה מלך ירדן.
לעומת זאת, מעמד הביניים ("האפנדיה"), ובייחוד הארגונים האסלאמיים שאותם הובילו האחים המוסלמים, ראו בסוגיה הפלסטינית אבן בוחן לעמידה המוסלמית המאוחדת כנגד המערב, ולכן לחצו על השלטון המצרי לקחת חלק במלחמה המתרגשת ובאה.
בעקבות הלחץ המתגבר על הממשלה של נוקראשי לקחת חלק בסיוע לפלסטינים כנגד היישוב היהודי, הממשלה הסכימה כבר באוקטובר 1947 להקמת מחנות אימונים בשביל סיירים מטעם האחים המוסלמים.
חלק מהחיילים שאומנו במחנות אלו חדרו לשטחי ארץ ישראל עוד לפני ההכרזה על הקמת מדינת ישראל.
ההחלטה נבעה לא בהכרח מרצון מיליטנטי של הממשלה, אלא מתוך הבנה שאי-היענות לקריאה לעזרת פלסטין תביא להתקפה עזה של האופוזיציה מקרב מעמד הביניים והקצינים, כמו גם לאובדן יוקרתה של מצרים בקרב העולם הערבי.
אולם, ביצועיו של הצבא המצרי במלחמת העצמאות היו לקויים ביותר.
הפלישה המקורית מכיוון עזה צפונה לעבר תל אביב נבלמה בסוף מאי 1948 באזור גשר עד הלום.
בתום ההפוגה הראשונה המצרים ניסו לנוע מזרחה לעבר באר שבע, אולם נבלמו לאחר ניסיון כושל לכיבוש הקיבוץ נגבה.
באוקטובר 1948, לאחר תום ההפוגה השנייה, צה"ל עבר להתקפה והצליח במבצע יואב לחדור לשטחי חצי האי סיני ולכתר חלק גדול מן הצבא המצרי בכיס פלוג'ה.
במקביל למצב הבעייתי בחזית התרבו הבעיות מבית, כאשר הולכות ומתעצמות המחאות של מעמד הביניים והאחים המוסלמים.
לאחר כישלון אוקטובר, נוקראשי חשש מהפיכה ופתח במסע לוחמני כנגד האחים המוסלמים הן בבית והן בחזית, מתוקף מצב המלחמה שהעניק סמכויות של משטר צבאי לממשלה.
החיילים מקרב הארגון הושמו במעצר, והמשטרה פשטה על סניפי הארגון בקהיר ובערים אחרות.
תגובת האחים המוסלמים לא איחרה לבוא.
"המנגנון הסודי", הענף הטרוריסטי של הארגון, רצח ב-4 בדצמבר 1948 את זכי סלים, מפקד המשטרה בקהיר.
בעקבות זאת, נוקראשי הכריז ב-6 בדצמבר על הוצאת האחים המוסלמים אל מחוץ לחוק.
בעקבות הוצאת האחים המוסלמים אל מחוץ לחוק, החליט "המנגנון הסודי" של התנועה על התנקשות בחייו של נוקראשי עצמו.
בבוקר ה-28 בדצמבר 1948, כשהוא נכנס לבניין משרד הפנים המצרי, נורה נוקראשי פעמיים בגבו בידי מתנקש של התנועה בשם עבדול-מגיד חסן, אשר התחפש לקצין משטרה.
המתנקש, סטודנט וחבר האחים המוסלמים, הודה על חברותו בתנועה, ולאחר משפט נגזר עליו גזר דין מוות בתלייה.
את נוקראשי החליף בתפקיד ראש הממשלה אבראהים עבד אל-האדי, גם הוא חבר הגוש הסעדי.
מצרים חתמה על הסכמי שביתת הנשק עם ישראל בפברואר 1949. באותו חודש גם נרצח מנהיג האחים המוסלמים חסן אל-בנא בידי השלטונות המצריים, כנראה כתגובה על ההתנקשות בחייו של נוקראשי.
מחמוד קנדיל (או קנאדלי, בערבית: محمود قنديل, תעתיק מדויק: מחמוד כאנאדיל; נולד ב-11 באוגוסט 1988) הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת השוער.
קנדיל נולד בג'דיידה-מכר, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית.
החל לשחק כדורגל במחלקות הנוער של הפועל מכר והפועל אבו סנאן, ולאחר מכן הצטרף למחלקת הנוער של בני סכנין.
ב-11 בנובמבר 2008 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כאשר נכנס כמחליף בתחילת המחצית השנייה במשחק נגד הפועל תל אביב במסגרת גביע הטוטו.
המשחק הסתיים בהפסד 2–7, כאשר קנדיל ספג את 5 השערים האחרונים.
ב-22 באוגוסט 2009 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, בהפסד 1–3 למכבי תל אביב.
בינואר עזב את המועדון מאיר כהן, ששימש עד אז כשוער הראשון של הקבוצה, וקנדיל הפך לשוער הראשון.
לאחר שהציג יכולת טובה הוחתם קנדיל ב-19 ביוני 2011 לשלוש שנים נוספות בסכנין.
בעונת 2011/2012 היה שותף להעפלתה של הקבוצה לפלייאוף העליון.
ב-13 בדצמבר 2014 נפצע במהלך הניצחון 0–2 נגד הפועל באר שבע ונעדר כחודש מהמגרשים, אך גם כשהחלים לא חזר להרכב הראשון של הקבוצה ולא שיחק עד תום העונה.
בעונת 2015/2016 התמודד על עמדת השוער הראשון מול רן קדוש, וערך 19 הופעות בליגת העל.
בעונת 2016/2017 חזר לעמדת השוער הראשון, ושיחק בכל משחקי הליגה של הקבוצה.
בתום עונת 2018/2019 ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית.
בתום עונת 2022/23, הודיע השוער על עזיבת הקבוצה לאחר קרוב ל-15 שנים.
במרץ 2017 זומן לראשונה לסגל נבחרת ישראל הבוגרת, אך לא ערך הופעות במדיה.
מחמוד ריאד שר החוץ של מצרים בשנים 1964–1972 ומזכיר הליגה הערבית בשנים 1972–1979.
במלחמת העצמאות היה ריאד קצין תותחנים.
בינואר 1949 נתמנה לנציג מצרים לשיחות שביתת הנשק עם ישראל, תפקיד בו כיהן עד שנת 1953. לאחר מהפכת הקצינים החופשיים מונה ליועץ לענייני ישראל במשרד ההגנה המצרי ובאמצע 1954 מונה למנהל המחלקה הערבית במשרד החוץ המצרי.
במקביל היה בשנים 1953–1954 במשלחת מצרים לעצרת האו"ם.
בינואר 1955 מונה לשגריר מצרים בסוריה.
הוא הצליח לקשור קשרים הדוקים עם הנהגת סוריה והיה מאבות הרפובליקה הערבית המאוחדת.
בינואר 1962 מונה לשגריר מצרים באו"ם, ובמסגרת זאת היה החל מנובמבר 1962 נשיא תורן של מועצת הביטחון.
בשנת 1964 מונה לשר החוץ של מצרים.
ככזה היה זה שמסר באופן רשמי לאו תאנט את הבקשה לפינוי כוח החירום של האומות המאוחדות מסיני לפני מלחמת ששת הימים.
לאחר עליית סאדאת לשלטון הועלה ריאד לדרגת סגן ראש הממשלה.
במסגרת תפקידו ניהל בשנת 1971 שיחות שלום למזרח התיכון עם אבא אבן, שר החוץ של ישראל, בתיווכו של שליח האו"ם השוודי גונאר יארינג.
ריאד נחשב למייצג הקו הנצי בממשלת מצרים והביע עמדה נגד הסדר ביניים עם ישראל.
בינואר 1972, במסגרת שינוי בממשלת מצרים הוחלף ריאד ומונה ליועץ לענייני מדיניות חוץ.
באמצע 1972 מונה למזכיר הכללי של הליגה הערבית.
כמצרי הוא התפטר מהתפקיד בעקבות החרם של רבות ממדינות ערב על מצרים אחרי חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
מחמוד עבאס חילמי (1938 – 11 במאי 1966), היה טייס, ומדריך טיס בדרגת סרן בחיל האוויר המצרי, אשר ערק לישראל כשהוא מטיס מטוס אימונים מדגם יאק-11, מתוצרת החברה הרוסית לייצור כלי טיס יאקובלב.
עבאס הוצא להורג על ידי שלטונות מצרים, בבית הכלא בקהיר, ב-11 במאי 1966.
חילמי היה בן הזקונים של אמו שהתגוררה בקהיר, ולה עוד שתי בנות המבוגרות מאחיהן הטייס.
חילמי החל את הקריירה שלו כטייס בשנת 1957, ועבר קורס להטסת מטוסי סילון בצ'כוסלובקיה.
השתתף כטייס במלחמת האזרחים בצפון תימן, בזמן שמצרים בהנהגת גמאל עבד אל נאצר תמכה ברפובליקנים, והיה מדריך טיסה באקדמיה של חיל האוויר המצרי שבסמוך לבילביס.
הוא היה בדרגת נקיב (מקביל לסרן).
חילמי תכנן את עריקתו במשך כשמונה שבועות, הוא קבע את יום הטיסה ליום אחד לאחר שהסתיימה ועידת הפסגה הערבית הראשונה, שהתקיימה בקהיר, וכל ראשי המדינות, מלכים ונשיאים, המריאו עם מטוסיהם הפרטיים מקהיר בחזרה למדינותיהם.
ביום זה כך קיווה, איש לא ישים את ליבו למטוס קטן הטס לכיוון ישראל.
הוא ניצל את היותו מדריך טיסה כדי ליטול את המטוס מבית הספר לטיסה, ולממש את כישוריו לטיסה נמוכה מתחת לרדאר, כאשר הוא לוקח בחשבון את העובדה שהמטוס הוא בעל מכל דלק גדול, ועשוי לשהות באוויר מרחקים ארוכים.
כמו כן הוא סמך על כך שטייסים אחרים שיראו אותו, יחשבו כי מדובר בטיסת אימון של פרח טיס.
ואכן להערכתו של עבאס שני המיגים המצרים שדלקו אחריו, עשו זאת, כי חשבו שמדובר בפרח טיס הטס בטעות לכיוון ישראל, ובכוונתם היה להעמידו על טעותו.
ברגע שראו הטייסים המצרים את מטוסי היירוט הישראלים, הם נטשו את המרדף אחר המטוס, ושבו כלעומת שבאו.
ב-19 בינואר 1964 בבוקר, התגלו על מסכי המכ"ם של חיל האוויר שלושה מטוסים מצרים (2 מדגם מיג 17 ו-1 מדגם יאק-11).
חיל האוויר הזניק אל מול המטוסים המצרים שני מטוסי יירוט ישראליים.
כאשר הגיעו המטוסים המצרים לקרבת הגבול, פנו שני המיגים חזרה לעבר מצרים, ואילו מטוס היאק שנשא על גופו את סמל חיל האוויר המצרי, ואת דגל קע"ם, המשיך לעבר ישראל.
טייסי מטוסי היירוט, אשר הבחינו כי הטייס הוריד את גלגלי המטוס, והוא מתכוון לבצע נחיתה, ליוו אותו אל בסיס חצור.
חילמי הנחית את המטוס, וקצין המבצעים של הבסיס בליווי קבוצת חיילים, ניגשו למטוס והורו לו לעצור, כאשר קצין המבצעים מזנק על כנף המטוס.
הטייס פתח את הדלת, השיב בחיוב על השאלה האם הוא דובר אנגלית, הזדהה, מסר כי הגיע מרצונו החופשי וכי הוא מבקש מקלט מדיני בישראל.
עבאס חילמי הועבר למועדון הקצינים בבסיס, ומשם נלקח לביתו של מפקד הבסיס, איתו סעד סעודת צהריים.
לאחר מכן נחקר, מסר את פרטיו האישיים, וביקש מקלט מדיני.
בערב התקיימה בחצור מסיבת עיתונאים בהשתתפות דובר צה"ל, אריה שלו, והטייס, אשר דיבר בכנות ובביטחון, בחר על אלו שאלות להשיב בהרחבה, ועל אלו לסרב לענות.
הוא טען שבחר לערוק מסיבות פוליטיות, אך סירב לפרט מעבר לכך.| הוא גם לא הבהיר אם בכוונתו להישאר לחיות במדינת ישראל.
בתקופה הראשונה לשהותו בישראל המשיך עבאס לשכון בבסיס חצור, שם זכה לביקורו של הרמטכ"ל יצחק רבין, אשר שוחח איתו ותשאל אותו מבלי שעבאס ידע עם מי הוא משוחח.
כן ביקרו אצלו מפקד חיל האוויר, עזר ויצמן וסגנו מוטי הוד.
לשאלותיהם של עיתונאים האם בכוונתו להשתקע בישראל, השיב כי טרם קיבל החלטה בנושא.
מצרים הודיעה כי מטוס של חיל האוויר המצרי נעלם מחמת מזג אוויר גרוע.
חילמי שהה בישראל כ-6 חודשים.
במהלכם, עבר לבקשתו השתלמות בהטסת מטוסי נוסעים ולמד ספרדית.
הוא קיווה שכך יוכל למצוא תעסוקה כטייס אזרחי בכל ארץ בה יבחר להתגורר.
מדינת ישראל ארגנה עבורו זהות חדשה שאפשרה לו להתחיל חיים חדשים בארגנטינה.
שלטונות מצרים השקיעו מאמצים לאתר את חילמי ולהביאו למשפט ראווה במצרים.
ב-27 ביוני 1964, דיווח העיתון המצרי אל-אהראם, כי הטייס המצרי פנה ביוזמתו לשגרירות מצרים וביקש שיותר לו לשוב אליה.
באותו יום נמצאה מושלכת בבואנוס איירס גופת אדם כרותת ראש.
שתי עובדות אלו יצרו חרושת של שמועות.
עיתונאים זרים העריכו כי העיתון אל-אהראם נחפז להודיע על כך שחילמי הועבר למצרים, וכיוון שכך נבצר מהמצרים להעביר את הטייס שנחטף על ידי סוכניהם למצרים, והם רצחו אותו בארגנטינה.
כחיזוק לטענתם הם הצביעו על כך שהעיתון המצרי דיווח על ההסגרה, פעם אחת בלבד ולא חזר על הדיווח.
העיתונאים הסיקו שהגופה שנמצאה היא גופתו של חילמי.
לפי הודעת סוכנות הידיעות המצרית, חילמי הוצא להורג ב־10 במאי 1966, לאחר שהורשע על ידי בית דין ונשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר חתם על גזר הדין ואשרר אותו.
מחמוד עסגרי (בפרסית: محمود عسگري) בן 16, ועיאז מרהוני (בפרסית: عياض مرهوني) בן 18, היו שני נערים איראנים ממחוז ח'וראסאן שהוצאו להורג בתלייה בפומבי ב-19 ביולי 2005 בכיכר משהד שנמצאת בעיר משהד שבצפון מזרח איראן.
הם הוצאו להורג לאחר שהורשעו על ידי בית המשפט העליון באיראן באונס נער בן 13. הודעה על ההוצאה להורג פורסמה בין השאר בשפה הפרסית על ידי סוכנות הידיעות האירנית ISNA ועל ידי הזרוע הפוליטית של מוג'אהדין ח'לק.
כליאתם, כולל חקירות בעינויים והוצאתם להורג כקטינים, עוררו מאות תגובות וגינויים ברחבי העולם.
על פי !OutRage, ארגון בריטי למען זכויות להט"ב, הנערים הוצאו להורג בשל קיום יחסי מין הומוסקסואליים בהסכמה זה עם זה, ולא אונס.
הודעתו של הארגון התבססה על תרגום לאנגלית של ההודעה של ISNA.
כמו כן, הארגון הודיע כי הוא "מוטרד מאוד מהאדישות של אנשים רבים ממעשה אונס לכאורה של בן 13".
כתב העת האמריקני "The Nation" פרסם תחקיר ארוך של המקרה, בו מתח ביקורת על פיטר טאצ'ל ו-!OutRage, אשר עיצבו את דעת הקהל להאמין שהצעירים שהוצאו להורג היו הומואים לפני שבדקו את הראיות.
על פי התחקיר, עמדתו האידאולוגית של טטצ'ל גרמה לו להתעלם ממידע אשר הטיל ספק בסיפור "הנערים ההומואים".
עם זאת, התחקיר איננו שולל את האפשרות שעסגרי ומרהוני נתלו פשוט כי קיימו יחסי מין בהסכמה.
על פי חוקי השריעה החלים באיראן השיעית, עונש מוות חל על יחסי מין הומוסקסואליים; עם זאת, אמנת זכויות הילד, שאיראן חתומה עליה, אוסרת על הוצאתם להורג של קטינים.
לדברי עורך דינו של עסגרי, רוהולה רזאז זאדה, "עונשי מוות הניתנים לילדים על ידי בתי משפט איראניים אמורים להיות מומתקים לחמש שנות מאסר", אך בית המשפט העליון בטהראן אישר את גזר דין המוות.
קיימת מחלוקת בנוגע לגיליהם של הבנים: ישנם מספר מקורות הטוענים שהם היו בני ארבע-עשרה ושש-עשרה בזמן מעצרם, ובני שש-עשרה ושמונה-עשר כאשר הוצאו להורג, בעוד אחרים טענו כי המבוגר מהשניים, מרהוני, כבר היה בן תשע-עשרה, ולכן לא היה קטין כאשר הפשע (לכאורה) התרחש.
ב-19 ביולי 2005 פרסמה סוכנות הידיעות האיראנית "ISNA" מאמר בשפה הפרסית המתאר את הוצאתם להורג של שני הצעירים.
כותרתו ציינה כי השניים הוצאו להורג בגין מעשה סדום בכפייה, כלומר מעשה אונס של גבר על ידי גבר.
בבוקר היום בו התקיימו ההוצאות להורג, פרסם "אל-קודס", עיתון יומי מקומי במשהד, דיווח על המקרה, בו פירט כיצד השניים אנסו נער בן 13. הדיווח כלל ציטוטים מפי אביו של קורבן האונס.
המאמר של ISNA עורר מחלוקת.
הארגון הבריטי למען זכויות להט"ב !OutRage, בהנהגתו של פיטר טאצ'ל, פרסם תרגום חופשי משלו למאמר ב-21 ביולי.
בינתיים, שני מקורות חדשותיים המזוהים עם הגולה האיראנית תרמו להתפשטות הסיפור בעולם המערבי.
ב-20 ביולי 2005 פרסמה קבוצת האופוזיציה האיראנית "המועצה הלאומית למחתרת", הזרוע המדינית של מוג'אהדין ח'לק, הודעה לעיתונות בדבר ההוצאות להורג.
בהודעה נכתב כי "הקורבנות הואשמו בהפרעה של הסדר הציבורי, בין היתר".
אתר החדשות Iran Focus פרסם מאמר על התליות, שבו לא צוינו ההאשמות כלל.
ב-22 ביולי 2005 פרסם ארגון "אמנסטי אינטרנשיונל" את ההודעה הבאה:
ב-27 ביולי 2005, לאחר שבחן דיווחים על ההוצאות להורג, פרסם ארגון Human Rights Watch מכתבים לנשיא איראן ולראש הרשות השופטת של איראן, בהם גינו את השימוש בעונש מוות באיראן.
הארגון ציין כי השניים "הוצאו למוות ב-19 ביולי לאחר שנמצאו אשמים בתקיפה מינית של נער בן 13, כ-14 חודשים קודם לכן", אך לא נקט עמדה באים דיווחים אלו מדויקים.
בהודעה פומבית של הארגון נאמר:
בטהראן, זוכת פרס נובל לשלום, שירין עבאדי, הביעה את עמדתה העקרונית נגד הטלת עונש מוות על קטינים (אך לא התייחסה באופן ספציפי לאישומים שבמקרה זה).
הדיווחים הראשונים בתקשורת האיראנית הציגו את ההוצאות להורג כתוצאה של הרשעה באונס.
עם זאת, דיווחים אלו זכו לחשיפה מחוץ לאיראן רק מאוחר יותר, לאחר שדיווחים בשפה האנגלית העלו את האפשרות שהשניים הוצאו להורג בשל היותם הומואים וכי ההאשמות באונס היו "סיפור כיסוי" שהמציאה מאוחרת יותר הממשלה האיראנית - אף על פי שסיפור האונס היה למעשה הסיפור הראשון שדווח בתקשורת.
כמה בלוגרים קידמו נחרצות את הסיפור הזה ונתנו כיסוי נרחב לתמונות של הנערים התלויים.
הבלוגר האמריקאי דאג אירלנד התייחס להאשמות באונס כ-"סיפור של ממשלת איראן ".
מקרי ההוצאה להורג הללו הפכו במהרה לנושא לדיון פוליטי בארצות הברית ובאירופה בדבר מדיניות החוץ כלפי איראן.
הפרשן האמריקאי השמרני אנדרו סאליבן הציג את התמונות מההוצאה להורג בכתבה בבלוג שלו תחת הכותרת "איסלאמיסטים מול הומואים" ("Islamists versus Gays").
בראותו שההוצאות להורג מהוות עילה לתמיכתם של להט"בים בפעולה צבאית של ארצות הברית, סאליבן ציטט חייל אמריקאי הומו, שכתב לו כי:
הלוג קאבין רפובליקנס, קבוצה הומוסקסואלית שמרנית בארצות הברית, פרסמה הודעה בה נכתב: "לאור [פרסומם] של כתבות חדשותיות ותצלומים המתעדים את תלייתם של שני נערים איראנים הומוסקסואלים, אנשי הלוג קאבין רפובליקנס מצהירים מחדש על מחויבותם למלחמה העולמית בטרור".
הארגון הבריטי !OutRage טען כי הנערים הוצאו להורג בשל קיום יחסי מין הומוסקסואליים בהסכמה.
עם זאת, כמה ארגוני זכויות האדם, ובהם ארגון Human Rights Watch ו-OutRight, קראו להימנע מלהגדיר את האירוע הזה כאירוע "להט"בי", והטילו ספק בטענה שמרחוני ואסגארי נתלו כתוצאה של קיום יחסי מין בהסכמה.
הם הדגישו כי ההוצאות להורג הן הפרה של אמנת האו"ם לזכויות הילד והאמנה הבינלאומית לזכויות אזרחיות ופוליטיות (איראן חתומה על שניהם), האוסרת על הוצאתם להורג של קטינים.
כמו כן, הארגון הצהיר כי הוא "מוטרד מאוד מהאדישות לכאורה של אנשים רבים לאונס כביכול של ילד בן 13".
!OutRage אף תהו מדוע בן ה-13 מעולם לא זוהה והובא בעצמו לבית המשפט, אם היה קורבן לתקיפה מינית.
ככל הנראה, שני הנאשמים היו קטינים בזמן ביצוע העבירה (לכאורה), ויש הסבורים כי אחד מהם היה עדיין קטין בעת הוצאתו להורג.
איראן מבצעת לעיתים קרובות הוצאות להורג של אנשים על עבירות שבוצעו בעת היותם קטינים, נוהג פסול על פי אמנות זכויות אדם בינלאומיות.
העובדות אודות מקרה זה עדיין נמצאות במחלוקת ומעוררות דיון סוער.
פיטר טאצ'ל, פעיל זכויות אדם בריטי, האשים פעילים שטענו כי שני הצעירים שהוצאו להורג אשמים במעשה אונס כי הם "שמאלנים מערביים איסלאמיסטים" המצטדקים בשם "המשטר האיראני".
חלק מהדיווחים ששימשו בתחילה לערעור ההאשמות באונס - מקורן בארגון איראני דיסידנטי שמואשם בהפרות חמורות של זכויות אדם, ומסווג כארגון טרור על ידי ארצות הברית ואיראן.
בתוך שבועות ספורים, החלו עיתונאים וארגוני זכויות האדם - בעודם ממשיכים לגנות את הברוטאליות של הוצאתם להורג של שני הנערים - לפרסם דיווחים נוספים בנושא.
כתב העת האמריקני "The Nation" פרסם תחקיר מקיף של האירוע, בו מתח ביקורת על התנהלותם של פיטר טאצ'ל ו-!OutRage בכך שהפיצו את הטענה שהצעירים שהוצאו להורג היו הומואים לפני שבדקו את הראיות.
במאמר הוצגה המסקנה כי בהתחשב בהצהרותיו האחרונות של טצ'ל, נראה כי עמדתו האידאולוגית של טטצ'ל גרמה לו להתעלם ממידע אשר הטיל ספק בסיפור "הנערים ההומואים".
פייסל עלאם, פקיסטני-אמריקאי הומוסקסואל ומייסד "Al-Fatiha" (ארגון למען זכויות הומואים ולסביות מוסלמים), פרסם מאמר דעה בו טען כי "מעט מאוד אנשים לקחו את הזמן לחקור את פרטי המקרה או אפילו להתייעץ עם מומחים העוסקים בחדשות כאלה על בסיס יומי כמעט.
!OutRage ופיטר טאצ'ל המשיכו לדבוק בטענתם כי שני הקורבנות נתלו כי הם היו נאהבים.
!OutRage לעיתים קרובות תוקפים פעילים אשר נוקטים בעמדה אחרת משלהם.
הם האשימו אותם בכך שהם "מתנצלים" ונותנים ל-"ממשל האיראני ליהנות מן הספק".
ארגונים אחרים למען זכויות להט"בים וזכויות אדם, אשר בחנו את המקרה, גינו את ההרג של הומואים וזכויות אדם שחקרו את המקרה גינו את ההוצאות להורג וקבעו שמדובר בהפרות חמורות של זכויות אדם.
עם זאת, ברט לוק מ-!OutRage טען כי קבוצות "לא הראו דאגה" לגבי הפרות זכויות האדם באיראן:
טאצ'ל האשים בגזענות את כל מי שחלק עליו אודות נסיבות המקרה.
!OutRage טענו כי בעקבות המקרה יש "לדחוק את הקהילה הבינלאומית להתייחס לאיראן כאל מדינה מנודה".
טאצ'ל הצהיר כי "אין יחסים נורמליים עם משטר לא נורמלי".
!OutRage והבלוגר דאג אירלנד טענו שיש להם מקורות חסויים בתוך איראן התומכים בטענתם המתמשכת כי מחמוד עסגרי ועיאז מרהוני נתלו אך ורק בשל היותם הומואים.
המקור שלהם הוא האקטיביסט אפדהיר ג'מא, יליד סומליה, המתגורר בסן פרנסיסקו בארצות הברית.
על פי !OutRageה, ג'מא סיפר להם כי שוחח עם שלושה אנשים ממשהד, שטוענים כי מחמוד עסגרי, עיאז מרהוני וחמישה גברים נוספים הואשמו במקור בקיום יחסי מין הומוסקסואלים בהסכמה זה עם זה.
סקוט לונג מארגון Human Rights Watch ציין ב-2006 כי מקורותיו של ג'מא "סירבו לדבר עם כל אדם אחר, כולל חוקרי זכויות אדם", וכי הטענות בדבר רדיפות נגד הומואים באיראן מבוססות על עדויות יד שנייה במקרה הטוב.
לונג גם מתח ביקורת על דאג אירלנד בשל "דיווח חסר אחריות" בכך שאימץ את עמדותיהן של קבוצות גולים איראניות להשתלשלות האירועים, ללא כל אימות.
בנוסף לארגון Human Rights Watch, אמרה פאולה אטלבריק, מנכ"לית הוועד הבינלאומי לזכויות הומואים ולסביות, כי "זה לא היה מקרה הומוסקסואלי".
אטלבריק גם אמרה שהיא מוטרדת גם מן השפה הטעונה בה משתמשות כמה קבוצות למען זכויות להט"בים על מנת לגנות את ההוצאות להורג, והצביעה על הצהרתו של פיטר טאצ'ל, "זהו רק המקרה הברברי האחרון של האסלאמיסטים-פאשיסטים באיראן".
הן שוודיה והן הולנד הגיבו לדיווחים אודות ההוצאות להורג שנערכו במשהד והודיעו כי יפסיקו לאלתר את הסגרות לאיראן של להט"בים המבקשים מקלט מדיני.
כמו כן, ממשלת הולנד הודיעה שמשרד החוץ שלה יחקור את היחס כלפי הומואים ולסביות באיראן.
ארגוני זכויות אדם בארצות הברית, בריטניה ורוסיה קראו גם הם למדיניות דומה.
במרץ 2006 הציעה ריטה ורדונק, שרת ההגירה ההולנדית, להפסיק את ההקפאה של גירוש מבקשי מקלט הומוסקסואליים לאיראן, בטענה כי "עכשיו ברור כי אין שאלה של הוצאות להורג או גזר דין מוות רק על בסיס העובדה כי הנאשם הוא הומו", והוסיפה כי הומוסקסואליות מעולם לא הייתה האשמה העיקרית נגד אנשים.
אולם תחת לחץ פרלמנטרי, ובהסתמך על עדויות של ארגונים, כולל ארגון Human Rights Watch, שעינויים של הומוסקסואלים באיראן נמשכים, היא נאלצה להאריך את ההקפאה על גירוש לשישה חודשים נוספים.
בסוף שנת 2006, גם בשל שדלנות מטעם ארגוני זכויות אדם, כולל ארגון Human Rights Watch, הנהיגה הולנד מדיניות חדשה המקלה בנטל ההוכחה מצד פליטים איראנים התובעים לקבל מקלט.
סקוט לונג מארגון Human Rights Watch כתב כי "לסביות והומואים איראנים אינם הפשטות, המוגנות מפוליטיקה - או מטילים, אין לצמצם את חייהם לאג'נדה של זרים בעלי כוונות טובות מהמערב".
הוא הוסיף, כשהוא מבקר את הטענות שהוא אינו תומך בהן, כי "אם אנחנו רוצים לאתגר את ממשלת איראן, אנחנו זקוקים לעובדות, יש מספיק הוכחות לעינויים ודיכוי, כך שאנחנו לא זקוקים לטענות על 'פוגרומים'".
הפגנות אלה חידשו את המחלוקת באם הטענות אודות המקרה שהופצו על ידי !OutRage היו חסרות כל בסיס.
ה"ניו יורק טיימס" דיווח כי סוכנות הסטודנטים האיראנית לחדשות ISNA צילמה את ההוצאות להורג.
ה"וושינגטון פוסט" דיווח כי תמונות של התליות נישאו על ידי מפגינים בעצרות ובהפגנות ביותר משני תריסר אירועים ברחבי העולם.
האלבום "Fundamental" של הפט שופ בויז הוקדש למחמוד עסגרי ולעיאז מרהוני.
ר' טימותי בריידי הלחין אופרה, Edalat Square, המבוססת על אירוע זה.
האופרה זכתה בפסטיבל אופרה ויסטה 2008, והוצגה בפסטיבל אופרה ויסטה 2009 ביוסטון, טקסס, בניצוחו של ויסווה סאברמן.
ג'יי פול דרטאני כתב מחזה בשם "Haram Iran" אודות המשפט וההוצאות להורג של עיאז מרהוני ומחמוד עסגרי; המחזה הוצג לראשונה ב-Athenaeum Theatre שבשיקגו, אילינוי.
בתצלומי ההוצאות להורג של עסגרי ומרהוני נעשו שימושים למטרות שונות: חרט וילדרס, פוליטיקאי הולנדי ימני, השתמש בהם בסרטו הקצר "פתנה" כאזהרה על מה שיקרה להומואים בעתיד דיסטופי שבו המוסלמים שולטים בהולנד, והם הוצגו בצורה לא נכונה במדיה החברתית כפלסטינים, ולא כאיראנים, שנתלו בשל היותם הומוסקסואלים.
התצלומים הוצגו בפני נשיא איראן לשעבר, מחמוד אחמדינז'אד, במהלך ראיון שנערך ב-2008 והוא נשאל אם לדעתו "גברים הומוסקסואלים ולסביות צריכים למות באיראן?" אחמדינז'אד השיב: "לא, אין חוק להוצאתם להורג באיראן.
או שהם היו סוחרי סמים או שהם הרגו מישהו אחר.
מי שהרג מישהו אחר או מי שביצע מעשי אונס יכול להיענש על ידי הוצאה להורג.
מעבר לכך, אפילו לא יודעים מי הם הומוסקסואלים, כך שאין לנו הוצאות להורג של הומוסקסואלים".
בארצות הברית, רפרודוקציות בשחור-לבן של התצלומים הובאו על ידי מפגינים לעצרת בכיכר דופונט שבוושינגטון, ונעשה בהן שימוש בלפחות 26 הפגנות אחרות ברחבי העולם, כך על פי אלו שארגנו אותן.
לפני שנסגרה, חנות ספרות להט"ב Lambda Rising שבוושינגטון הציגה את התצלומים בחלון הראווה שלה.
זוכת פרס נובל לשלום שירין עבאדי, אירנית הידועה כפעילת זכויות האדם ומייסדת "Defenders of Human Rights Center" (ארגון איראני למען זכויות אדם), מחתה על הוצאתם להורג של קטינים.
פיליפ קניקוט, חתן פרס פוליצר לביקורת, כתב ב-"וושינגטון פוסט" כי "אולי הדבר העצוב ביותר בתמונות האלו הוא שאף ארגון חדשות חשוב מחוץ לאיראן לא הצליח לחשוף את מה שבאמת קרה.
ההשפלה האחרונה של חייהם הקצרים של הבנים הייתה שהם לא היו חשובים מספיק על מנת לעורר חקירה רצינית".
"מחמל נפשי" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי שלמה ארצי, ביחד עם הזמרת דיקלה, מתוך אלבומו ה-24, קצפת.
השיר יצא לאור ב-12 בדצמבר 2015, כסינגל הראשון מתוך האלבום, תחת חסותה של חברת התקליטים "הד ארצי".
עם יציאתו נכנס השיר אל המקום הראשון במצעד של מדיה פורסט, והראשון במצעד של רשת ג'.
השיר נכתב על ידי שלמה ארצי, שגם הלחין אותו, והופק על ידי בן ארצי, שלמה ארצי וטל פורר.
שיר זה הוא הדואט הראשון של שלמה ארצי ביחד עם דיקלה.
שיר זה הוא בלדה המכילה בתוכה גם את סגנון המוזיקה המזרחית.
הביקורות שהופנו כלפי השיר היו חיוביות, אך מאקו כללו את הדואט הזה ברשימת "שיתופי הפעולה המוזרים של המוזיקה הישראלית".
בווידאו קליפ הנלווה שיצא לשיר מופיעים שלום מיכאלשווילי ולירז צ'רכי, המשחקים תפקיד של בני זוג, ומתנהגים לפי מילותיו של השיר.
בין לבין ניתן לראות בקליפ את דיקלה וארצי באולפן הקלטות, שרה אל תוך מיקרופון את השיר.
הקליפ של השיר זכה להצלחה רבה ונכון לינואר 2020, מונה הצפיות שלו עומד על כ-4.5 מיליון צפיות.
מחמוד עוויסאת הוא כדורגלן פלסטיני יליד-ישראל המשחק בעמדת החלוץ במ.ס.
טירה מליגה א' צפון ובנבחרת פלסטין.
עוויסאת נולד במזרח ירושלים, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית.
התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של הפועל ירושלים, ובהמשך שיחק גם במחלקות הנוער של בית"ר מעלה אדומים והפועל תל אביב, ובגיל 17 הצטרף לקבוצת הנוער של מכבי תל אביב, עמה השתתף בליגת האלופות לנוער.
ב-23 באוגוסט 2017 חתם עוויסאת לשלוש שנים בהפועל קטמון ירושלים מהליגה הלאומית.
ב-4 בספטמבר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, בתיקו 1–1 נגד הפועל בני לוד.
במשחקו האחרון בקבוצה הבקיע את שערו הראשון בקריירה, בניצחון 2–0 על הפועל עפולה ב-21 במאי 2018.
בקיץ חתם עוויסאת בהילאל אל-קודס מליגת העל הפלסטינית.
כפר קאסם מהליגה הלאומית, אך המעבר לא יצא לפועל.
ב-6 באוקטובר 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פלסטין, בניצחון 1–0 על .
מחמוד עבדול־ראוף הוא כדורסלן עבר אמריקאי שהיה פעיל בין השנים 1990–2011. מוכר כאחד מקלעי העונשין הטובים בתולדות ליגת ה־NBA; לאורך הקריירה קלע עבדול־ראוף 90.5% מזריקות העונשין שזרק, שזהו אחוז הקליעה הגבוה אי פעם לשחקן שקלע מעל 1,000 זריקות עונשין.
בעונות ו־ הוביל את שחקני ה־NBA באחוזי קליעה מהעונשין, עם 95.6% ו־93.0%, בהתאמה.
ממוצעיו הכוללים בתשע עונותיו ב־NBA הם 14.6 נקודות ו־3.5 אסיסטים למשחק.
בשנת 1991 המיר את דתו לאסלאם, ובשנת 1993 שינה את שמו משם הולדתו, כריס ג'קסון, לשמו הנוכחי.
בשנת 1996 עורר מחלוקת ברחבי ארצות הברית כאשר סירב לעמוד בעת שירת ההמנון הלאומי, ובהתייחסותו לדגל ארצות הברית כ"סמל של דיכוי".
עבדול־ראוף נולד בעיר גוֹלְפפּוֹרט שבמיסיסיפי למשפחה חד־הורית, וגדל בתנאי עוני ורעב.
בגיל 17 אובחן כסובל מתסמונת טורט, אשר עבדול־ראוף המשיך לסבול מתסמיניה כל חייו.
בשנתו האחרונה כשחקן בנבחרת "תיכון גולפפורט" הצטיין כשקלע 29.9 נקודות למשחק, וזכה בתואר שחקן התיכונים המצטיין של מדינת מיסיסיפי ("Mississippi Mr.
כמו כן זומן להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול־אמריקן המציג את שחקני התיכונים המצטיינים בארצות הברית.
בשנת 1988 החל ללמוד באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה (LSU), וכבר בעונתו הראשונה בקבוצת הכדורסל שלה היה הקלע השני בטיבו בכל ליגת המכללות עם ממוצע של 30.2 נקודות למשחק.
בכך קבע עבדול־ראוף שיא חדש בליגת המכללות לממוצע נקודות של לאורך עונה שלמה.
בסיום אותה עונה נבחר עבדול-ראוף לשחקן העונה של המחוז הדרום-מזרחי (SEC), וכן לחמישיית העונה של ליגת המכללות.
בעונתו השנייה בלואיזיאנה הצטרף לקבוצה הסנטר המבטיח שאקיל אוניל, אך עבדול־ראוף המשיך להיות שחקנה המוביל כשקלע 27.8 נקודות בממוצע למשחק.
גם בעונה זו, שהייתה האחרונה שלו בלואיזיאנה, נבחר הרכז לשחקן העונה של המחוז ולחמישיית העונה של ליגת המכללות.
עבדול־ראוף נבחר על ידי דנוור נאגטס בבחירה השלישית של דראפט ה־NBA לשנת 1990, אחרי דריק קולמן וגארי פייטון.
במהלך אותה עונה השתתף בתחרות ההטבעות, ובסיומה זכה בפרס השחקן המשתפר של העונה.
בעונת העפילו הנאגטס לפלייאוף מהמקום השמיני במערב, בהובלתו של עבדול־ראוף (18.0 נקודות), והדיחו את המדורגת ראשונה סיאטל סופרסוניקס בתוצאה 3–2; הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות פלייאוף ה-NBA שבה קבוצה המדורגת שמינית מדיחה את המדורגת ראשונה.
לקראת עונת הועבר עבדול־ראוף בטרייד לסקרמנטו קינגס, בתמורה לשארונאס מרצ'ולוניס.
בתקופתו בסקרמנטו הובלה הקבוצה על ידי הקלע מיץ' ריצ'מונד, ובשתי העונות סיימו הקינגס במקום התשיעי במערב, ולא העפילו לפלייאוף.
עבדול־ראוף עצמו קלע 13.7 ו־7.3 נקודות בממוצע למשחק, בהתאמה.
בעונת 1998/1999 עבר עבדול־ראוף לשחק בקבוצת פנרבחצ'ה אולקר הטורקית, אשר השתתפה בליגת היורוליג.
באותה עונה שיתף פעולה בקבוצה עם ז'אן טבק ואיברהים קוטלואי, אך עזב את הקבוצה לאחר כחודשיים כשהודיע על פרישה ממשחק, בגיל 30.
שנה אחת לאחר מכן חזר בו מפרישתו כשחתם על חוזה לעונה אחת בוונקובר גריזליס, במדיה קלע 6.5 נקודות למשחק כמחליפו מהספסל של מייק ביבי.
בשנים 2003–2011 שיחק בקבוצות אורל גרייט (רוסיה), רוסטו שארקס (איטליה), אריס סלוניקי (יוון), אל־איטיהד ג'דה (ערב הסעודית) וקיוטו הנארי (יפן).
מאז עונת 2017 עבדול-ראוף משתתף בליגת ה־BIG3 החצי-מקצוענית, כשחקן קבוצת "Headed Monsters 3".
במהלך עונת עורר עבדול־ראוף מחלוקת כאשר סירב לעמוד בעת שירת המנון ארצות הברית במשחקי קבוצתו.
כשנשאל לגבי הנושא, הסביר כי אין הוא מחויב לאף אידאולוגיה לאומית אלא אך ורק לבוראו, והדגל האמריקאי מייצג מבחינתו דיכוי ועריצות.
ב־12 במרץ 1996 השעתה הליגה את עבדול־ראוף בגין מחאתו, ויומיים לאחר מכן הוא הגיע להסכם עם הליגה לפיו הוא יעמוד במהלך השמעת ההמנון, אך יוכל לעצום את עיניו ולהרכין את ראשו.
מחמוד מוח'תאר (בערבית מצרית: محمود مختار; 10 במאי 1891 – 28 במרץ 1934) היה פסל מצרי, חלוץ הפיסול המצרי המודרני.
מוח'תאר ביטא ביצירתו את רעיונות התנועה הלאומית המצרית, בהם החיבור בין ההווה והעתיד לבין העבר הקדם-אסלאמי של מצרים העתיקה והחיבור בין ההוד ההיסטורי לגורם העממי המחובר לקרקע המהווה את עמוד השדרה של העם (השעביה – העממיות).
נולד בכפר בדלתא של הנילוס, בילדותו עבר לקהיר עם אמו.
ב-1908 נפתח בקהיר בית הספר לאמנויות יפות (בדגם של אקול דה בוזאר בפריז ועם מורים מצרפת) ומוח'תאר התקבל למחזור הראשון.
הוא סיים את בית הספר ב-1911 ועבר לפריז להמשך לימודים באקול דה בוזאר.
הוא היה התלמיד הערבי הראשון במוסד.
ב-1914 סיים את חוק לימודיו ונשאר בפריז כאמן עצמאי.
בפריז התיידד עם המדינאי והמהפכן סעד זע'לול, מראשי מפלגת הופד והלאומיות המצרית (בהמשך יצר מספר פסלים של זע'לול).
בשיחותיהם עלתה היוזמה ליצור פסל שיסמל את הלאומיות המצרית בהקשריה למצרים העתיקה.
ב-1920 הציג מוח'תאר בתערוכה בפריז דגם מוקטן של הפסל שיהיה לימים "תחיית מצרים" וזכה במדליית זהב.
ב-1921 הזמינה ממשלת מצרים ממוח'תאר את הפסל באופן רשמי ובגודל מונומנטלי של שמונה מטרים.
מוחת'אר התעקש על שימוש באבני גרניט ורודות מייכרו במכרה הפרעוני באסואן, צעד שייקר מאוד את ההקמה.
כך, בעת שליטת ממשלת אחמד זיוור פאשה (1924-1926) נעצרה העבודה על הפסל כליל, כתוצאה מהצטמצמות כלכלית כמו גם משמרנות אסלאמית.
ב-1926 שבה מפלגת הוופד לשלטון וקידמה במהירות ובנחישות את השלמת הפסל.
הפסל הוצב בכיכר תחנת הרכבת רעמסס (כיכר רעמסס) בקהיר ב-20 במאי 1928 ונחנך בטקס רב רושם, שהיה גם הפגנת כוח של מפלגת הוופד.
בטקס נכחו אלף איש, בהם כל חברי בית הנבחרים והסנאט; הרב הראשי ליהודי מצרים, חיים נחום אפנדי; הפטריאך הקופטי; ראשי העולמא (בכירי הדת) של אוניברסיטת אל-אזהר; אינטלקטואלים ואנשי תקשורת מקומית וזרה.
"נסיך המשוררים", אחמד שאוקי, פרסם מקאמה לכבוד האירוע ובו תיאר את מוח'תאר כיוצרה של הזהות הלאומית המצרית בתקופה המודרנית.
מעמדו של מוח'תאר ירד לאחר מהפכת הקצינים החופשיים, עלייתו של גמאל עבד אל נאצר לשלטון והקמת קע"מ שדגלה בפאן-ערביות אסלאמית על פני הלאומיות המצרית.
אולם, במהלך שנות השישים שבה ועלתה קרנו.
הוא הוגדר על ידי שר התרבות תרוואת עוכאשה כפָּסָל הלאומי ויצירתו הוגדרה כמבטאת אותנטית של העממיות המצרית.
ב-1962 חנך משרד התרבות המצרי את מוזיאון מוח'תאר להצגת כל יצירותיו באי ג'זירה במרכז קהיר, ליד בית האופרה של קהיר.
היה זה המוזיאון הראשון בעולם הערבי שהוקדש לאמן בודד.
כן הוציא השלטון באותו מעמד בול דואר מיוחד לכבודו.
מחמוד קייס (נולד ב-1985) הוא אמן ערבי-פלסטיני-ישראלי.
מחמוד קייס נולד בשנת 1985 בכפר נחף.
החל לצייר בילדותו, ובנעוריו למד ציור בבית הספר במועצה המקומית נחף אצל הצייר הפלסטיני אוסמה סעיד.
בעל תעודת מדריך מוסמך באמנות מכללת סכנין.
למד במכינה לאמנות בבית הספר מנשר בתל אביב ולאחריה התקבל ללימודי התואר הראשון בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה.
בשנת 2015 סיים בהצטיינותאת לימודי התואר שני בחוג לאמנות באוניברסיטת חיפה, ובשנת 2016 זכה בפרס האמן הצעיר מטעם משרד התרבות והספורט.
לדבריו, במרבית עבודותיו קיים יסוד ביוגרפי ורובן ככולן בעלות פרשנויות ישירות וסמויות ומכילות ביקורת פוליטית.
קייס עוסק בשאלות של מקום, שייכות וזהות מנקודת המבט של פלסטיני שנולד בישראל.
ביצירותיו הוא מתמודד עם תחושת הניכור אשר הוא חווה במולדתו, ועם מושג ה"בית" - לא רק כמרחב קונקרטי, כי אם גם כמצב רגשי, רוחני ופוליטי.
הצורה האורנמנטלית המוסלמית, הערבסק, עומדת במרכז עיסוקו של קייס בסדרת מיצבים פיסוליים שכותרתן ערבסק 1# (2012), ערבסק 2# (2014) וערבסק 3# (2015).
במיצבים אלו הצורה הבסיסית של הערבסק מבודדת, מפורקת מצורתה המקורית, עוברת הפשטה וצומחת לממדים גדולים המתפרסים על פני כל חלל התצוגה.
ניתוק הצורה המזוהה עם תרבות הבנייה המוסלמית מהאופן המוכר והמסורתי שלה ומיקומה בתוך עולם סגנוני, חומרי ורעיוני אחר, מעלים מגוון שאלות הנוגעות להקשר וטוענים אותה במשמעויות עכשוויות.
השימוש בעץ טבעי גולמי ולא צבוע ליצירת מיצבים אלו מבחין אותן מהחומרים ומהצבעוניות המקובלים ליצירת הערבסק המסורתי ויוצר מבנה חד-פעמי, נטול יסודות, קל להרכבה ופירוק אשר מותאם לחלל התערוכה.
במיצב "עקירה" (2012) קייס בנה שובך יונים גדול והציבו על מרפסת גלריית בית הגפן בחיפה במסגרת התערוכה הקבוצתית "מצב מיצוי".
שובך זה אכלס להקת יונים במשך חודשיים, עד שנעקרו וגורשו ממנו על ידי האמן יום לפני פתיחת התערוכה.
מה שנותר הוא הבית-הכלוב הריק עם עדויות ליונים שחיו בו – נוצות, לשלשת, ושאריות אוכל.
דלת הכלוב נותרה פתוחה ומרמזת על פוטנציאל השיבה.
בטקסט לתערוכה זו כותבת האוצרת רולא ח'ורי כי "התערוכה בוחנת את המושג "מצב מיצוי" או "מצב נישול", כלומר מצב שבו מתבטל האחר לאחר שנכבש, רוקן מתרבותו והורחק מההיסטוריה שלו".
ניכור וזרות יחד עם נושא מצוקת הדיור ביישובים הערבים עקב אי הקצאת קרקעות להרחבת היישובים ואי מתן אישורי בניה על ידי המדינה, מקבלת ביטוי במיצב: "שטיח" (2010).
בעבודה זו קייס יוצר שטיח בעל דגם גאומטרי חוזר וצבעוניות מרהיבה אשר מורכב מגפרורים וקוצי ברגים.
המראה המרהיב של השטיח כמסמן טריטוריה פרטית וביתית עומד בניגוד לחומרים הדוקרניים והנפיצים ממנו הוא עשוי ובתוך כך נוצרת דואליות בין הביתי למאוים.
בסדרה של עבודות שנעשתה בין השנים 2006–2007 קייס יוצר יציקות בטון שהן הגדלה של מטבע מתקופת המנדט הבריטי שעליו מופיעה בצורה מעגלית המילה "פלסטין" בערבית, עברית ובאנגלית.
בקטלוג לתערוכה ערבסק 3# כותבת אפרת לבני בפרשנותה על העבודה, כי במטבעות הבטון קייס מבקש לחזור לרגע שלפני 48, טרום הנכבה - רגע היסטורי שבו ייתכן כי הכל יכול היה להיות אחרת ואפשר לדמיין יהודים וערבים חיים במשותף ובשוויון תחת ישות מדינית אחת.
העבודות בתערוכה "תאונות" (2021) עשויות משיירי פח של רכב שניזוק באופן טוטאלי, שלעולם לא ישובו להיות כשהיו.
קייס מטפל בפח ויוצר ברק והשתקפויות.
הוא מטשטש את הצלקות ומעמת את המתבוננים עם הקלות של הדחקת העבר.
2006 - מדריך מוסמך, מסלול לימודי אמנות, מכללת מרכז הגליל, סכנין
2012 - בוגר החוג לאמנות, אוניברסיטת חיפה
2015 - תואר השני (MFA), החוג לאמנות, אוניברסיטת חיפה.
2007 - "תאמולאת", גלריית עמותת אבדאע, כפר יאסיף.
2010 - "גיבור מקומי", מוזיאון נחום גוטמן, תל אביב.
2010 - פרויקט HomeBase, ברלין.
2011 - "אמנות פלסטינית צעירה", סלון יפו לאמנות פלסטינית.
2011 - "נאמן למקור", גלריית בית הגפן, חיפה.
2012 - "טרה נובה", הגלריה של המכון לאמנות בבת-ים.
2012 - "נקודת מיצוי", גלריית בית הגפן, חיפה.
2013 - "מן המוכן – מאה שנה לרדי-מייד", מוזיאון חיפה לאמנות.
2014 - "דרך כוכב", מוזיאון הרצליה לאמנות עכשווית.
2016 - "זום 2016 – אמנים ישראלים צעירים", בית טיכו, מוזיאון ישראל לאמנות, ירושלים.
2017 - "מכפר באת ואל כפר תשוב", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד.
2017 - "Bad Taste– השנה החמישים לכיבוש", גלריה מינוס 1, תל אביב.
2018 - "ערבסק עכשווי", המוזיאון לאמנות האסלאם, ירושלים.
2021 - "תאונות" - אוצרת טל בכלר, אוסף קופפרמן, לוחמי הגטאות.
2025- "חומרי בעירה",אוצרת: ד"ר שיר אלוני יערי, מוזיאון על התפר.
2011 - מלגת הצטיינות, פקולטה למדעי הרוח, אוניברסיטת חיפה
2012 - פרס ראשון עבור פרויקט אמנות, החוג לאמנות, אוניברסיטת חיפה
2015 - פרס עבור הישג מיוחד, תואר השני (MFA), החוג לאמנות, אוניברסיטת חיפה
2015 - מלגת הצטיינות, פקולטה למדעי הרוח, אוניברסיטת חיפה
2015 - מלגת מועצת הפיס לתרבות ואמנות עבור תערוכת יחיד
2016 - פרס האמן הצעיר מטעם משרד התרבות והספורט.
2010 - תוכנית שהות אמן בברלין, Germany Collections.
2012 - ח'ורי, רולא (אוצרת), "נקודת מיצוי" (קטלוג תערוכה), חיפה: גלריה בית הגפן, יולי - אוגוסט 2012
מחמוד תבריזי-זאדה (בפרסית: محمود تبریزیزاده, 1951 - 23 במאי 1997) היה מוזיקאי איראני, מלחין ונגן סנטור וקמנצ'ה.
תבריזי-זאדה למד מוזיקה איראנית אצל אביו, בעיקר נגינת כינור, זארב וסנטור, ואחר כך גם קמנצ'ה.
בצעירותו נסע לצרפת ללימודי מוזיקולודיה טורקית, ארמנית וערבית, ולימד מוזיקה פרסית בסורבון.
הופיע בצרפת עם להקה קטנה שהקים.
נגן הנאי קודסי ארגונר שיתף פעולה איתו בכמה מאלבומיו.
תבריזי-זאדה שיתף פעולה גם עם אמנים איראנים יפנים.
זכורה במיוחד הופעתו בקונצרט בטג'יקיסטן של מוחמד רזא שג'אריאן, רזא גסמי ומג'יד חאלאג.
כמו כן השתתף במפעים בבימויו של פיטר ברוק, כולל הסערה
הוא היה גם שחקן וגילם את התפקיד סהדווה בסרט מהבהרטה (1989) של פיטר ברוק.
תבריזי-זאדה נפטר בגיל 45 מסרטן.
Sufi Music of Turkey (1990) (מוזיקה סופית של טוריקה)
Musique persane (מוזיקה פרסית - עם ג'משיד שמיראני)
Passion - נגינה בקמנצ'ה באלבום של פיטר גבריאל עם מוזיקה לסרט "הפיתוי האחרון של ישו"
Musiques des mille et une nuits (מוזיקה מאלף לילה ולילה) עם קודסי ארגונר
מחמוד שאה דוראני (בפשטו/אורדו/פרסית/ערבית: محمود شاہ درانی, 1769 – 18 באפריל 1829) היה אמיר האימפריה הדוראנית בין השנים 1801–1803 ו-1809–1818. שלטונו עמד בסימן מלחמות אזרחים ומאבקי כוח בין אחיו ובין מנהיגים שבטיים ברחבי האימפריה, שהשתמשו בהיחלשות הממשל הריכוזי המעורער על כל מקרה כדי להשיג עצמאות.
כמו כן שלטונו אפשר את עליית ההשפעה של השושלת הקאג'ארית על מערב אפגניסטן.
מחמוד שאה דוראני היה בנו הבכור של טימור שאה דוראני, בנו של מייסד השושלת הדוראנית, אחמד שאה דוראני ואשתו בן לשבט יוסופזי, שבט הפשטונים הגדול ביותר באימפריה הדוראנית.
לאחר מות אביו טימור שאה לקח אחיו הצעיר, זמאן שאה דוראני, את כס השלטון בזכות תמיכה מצד מנהיגים שבטיים רבי השפעה בחצר המלוכה.
מאבקיו של זמאן שאה בתת היבשת ההודית היוו סכנה להשפעת חברת הודו המזרחית הבריטית בתת-היבשת.
הבריטים, בתגובה, יצרו קשר עם פתח עלי שאה קאג'אר, שליט השושלת הקאג'ארית של ממלכת פרס, למען יפעל לערער את הממשל הדוראני ובתמורה פרס תשיג תגמול כספי.
פתח עלי יצר קשר עם מחמוד, שבאותה העת פעל מאחורי הקלעים בניסיון להשיג תמיכה שבטית כדי להדיח את אחיו.
זמאן שאה דוראני, שהיה באותה העת עם צבאו בתת-היבשת ההודית, לא צלח בארגון נסיגה חזרה ללב האימפריה הדוראנית ונפל בהתנגשות כוחות נגד מחמוד שאה ותומכיו השבטיים.
לאחר מכן עיוור מחמוד את זמאן שאה ושם אותו במעצר בעוד הוא עצמו ירש את הכתר הדוראני.
מחמוד שאה הותיר את ניהול רוב ענייני המדינה לפתח ח'אן, ראש שבט ברקזאי שאביו הוצא להורג בידי זמאן שאה באשמת בגידה בכתר דוראני.
עוד בשנת 1801, עת עלה לשלטון, תסיסה אזרחית הוביאה למרד מרכזי ברחבי האימפריה נגד שלטונו.
מאבק הכוחות הפנימי נמשך ומנהיגים שבטיים רבים כמו גם מספרים שרים בחצר המלוכה החלו במרד צבאי גלוי נגד מחמוד שאה והעלו את אחיו הצעיר, שאה שוג'אע דוראני, לכתר הדוראני בשנת 1803.
בשנת 1809, בעוד הסדיר שאה שוג'אע ברית עם האימפריה הבריטית בפשאוור, כוחותיו של חמוד שאה ותומכיו, ביחד עם פתח ח'אן, כבשו את קאבול, בירת האימפריה הדוראנית ושוג'אע ברח לגלות.
לאורך שלטונו לא צלח מחמוד שאה בניסיון להסדיר את סמכותו על השבטים הקטנים הרבים ברחבי האימפריה.
מנהיגי שבטים רבים, בעיקר בגבולות האימפריה, הכריזו על עצמאותן.