tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבי שמואל שמעלקא לייפר (י"ט באייר ה'תרמ"ב, מאי 1882 – כ"ז בסיוון ה'תרצ"ד, יוני 1934) היה האדמו"ר מחוסט.
נולד בצ'רנוביץ בשנת ה'תרמ"ב לבילא ולרבי ישראל יעקב מחוסט ונקרא על שם סבו רבי שמואל שמעלקא טויבש.
נשא לאישה את יוטא רויזא, בתו של רבי יעקב קאפיל ברנר רבה של רוזשעפניק.
בחיי אביו פתח בית מדרש בהאַלמין, אחר פטירת אביו בתרפ"ט עבר לחוסט ומילא את מקומו.
נפטר בחוסט בכ"ז בסיוון ה'תרצ"ד ונקבר בסמוך לאביו וסבו באוהל אדמו"רי נדבורנה בבושטינה.
רבי אהרן משה – ממשיכו באדמו"רות חוסט
רבי ברוך מרדכי, נרצח בשואה
רבי יוסף מסאטמר, נרצח בשואה
רבי יצחק, נפטר בברגן בלזן בי"ח באייר תש"ה
חיה, נישאה לאחיו הצעיר רבי יששכר בער, נרצחו בשואה.
פייגא דבורה, אשת רבי לייבוש בער הלפרט (הוריו של שמואל הלפרט).
שמואל משה תמיר (כצנלסון) (10 במרץ 1923 – 29 ביוני 1987) היה עורך דין, חבר הכנסת ושר משפטים בממשלת ישראל.
תמיר נולד בשם שמואל משה כצנלסון בירושלים בשנת 1923. אביו, ד"ר ראובן כצנלסון, היה ממניחי היסוד לרפואה הציבורית ולעבודה הסוציאלית בארץ (הקים את קופת חולים עממית) והיה שלישו של טרומפלדור.
אמו, בת-שבע כצנלסון, הייתה חברת הכנסת השנייה ומחנכת.
ב-1944 היה חבר מפקדת מחוז ירושלים ובה פיקד על פיצוץ משרד מס ההכנסה בעיר,
היה מפקד מחלקת מודיעין במחוז ירושלים,
ב-1946 נתמנה לסגן מפקד מחוז ירושלים,
נעצר על ידי השלטונות הבריטיים וב-1946 הוגלה לקניה.
בחזרתו לארץ, מעט לאחר הכרזת העצמאות, אימץ את כינויו המחתרתי כשם משפחתו.
ב-1948 היה ממייסדי תנועת החרות ועזב אותה ב-1952, ביחד עם קבוצה שכללה גם את שמואל מרלין, הלל קוק וערי ז'בוטינסקי, שהיה בדעותיהם גוון כנעני מובהק (ערי ז'בוטינסקי היה ידידו הקרוב של עדיה חורון, מהוגיה ומנסחיה של האידאולוגיה הכנענית).
תמיר היה איש ימין מובהק, ובשנותיה הראשונות של המדינה, שנשלטה על ידי מפא"י ומפלגות השמאל, היה תמיר לפה לגורמים אנטי ממסדיים, אשר נאבקו בשלטון מפא"י במילים ולעיתים במעשים.
במה לדעותיו שימש השבועון האנטי-ממסדי "העולם הזה".
על אף שאורי אבנרי, עורך השבועון, לא היה איש ימין, חלק אבנרי את דעותיו של תמיר באשר לממסד, ואף בקרבתו אל התנועה הכנענית.
תמיר היה עורך דין בעל כושר ביטוי חריף ששש להראות כאנטי-ממסדי, ולהילחם מלחמת חורמה במפא"י ובכל אשר ייצגה לדעתו.
מן המשפטים הידועים בהם הופיע זכורים במיוחד משפטו של דב שילנסקי, לימים יושב ראש הכנסת אשר נעצר באוקטובר 1952 כשבתיקו מטען חבלה, והואשם כי הוא חבר במחתרת אשר התכוונה לפעול כנגד הסכם השילומים.
שילנסקי נדון ל-21 חודשי מאסר, אך משפטו זכה לפרסום ודעותיו זכו לחשיפה, לא מעט בשל ההגנה שסיפק לו תמיר.
כן ייצג את חברי "שורת המתנדבים", ארגון אנטי-ממסדי שפרסם חוברת ובה טענות כלפי סגן מפכ"ל המשטרה, עמוס בן-גוריון (בנו של דוד בן-גוריון) שנגעו לשחיתויות.
עמוס בן-גוריון הגיש כנגד אנשי הארגון תביעת דיבה, אשר נדונה במשך כשנתיים, מ-1956, ובמהלך הדיון בתביעה העלה תמיר האשמות בשחיתות כלפי המשטרה וכלפי הממסד של מפא"י.
בעקבות המשפט והשלכותיו התפטר יחזקאל סהר מפכ"ל המשטרה.
את עיקר פרסומו קנה תמיר בעת שייצג את מלכיאל גרינוולד בתביעת הדיבה הפלילית שהוגשה כנגדו על רקע דבריו על ישראל קסטנר.
גרינוולד האשים את קסטנר, מראשי יהדות הונגריה בזמן השואה, ולאחר עלייתו לישראל מאנשי ממסד מפא"י, כי הוא הכשיר את הקרקע לרצח יהודי הונגריה על ידי הנאצים והשתתף בגזל רכושם על ידי ידידו הנאצי, פושע המלחמה הבכיר קורט בכר.
כמו כן האשים גרינוולד את קסטנר במתן עדות שקר לטובת בכר.
שר המסחר והתעשייה דב יוסף הודיע לו כי היועץ המשפטי לממשלה דאז חיים הרמן כהן עומד על-כך שקסטנר כעובד ציבור יתגונן על ידי הגשת תביעת דיבה נגד גרינוולד, ולא שיתפטר.
הפרקליטות הגישה נגדו כתב אישום בגין הוצאת דיבה.
תמיר קיבל על עצמו את ייצוגו של גרינוולד, ועשה זאת בכישרון יוצא דופן.
המשפט נפתח בינואר 1954 בבית המשפט המחוזי בירושלים בפני נשיא בית המשפט, השופט בנימין הלוי.
המשפט הפך לבירור רחב יריעה של כל שואת יהודי הונגריה.
את שהתחיל כתביעת דיבה נגד גרינוואלד תמיר הצליח להפוך בעיני הציבור ל"משפט קסטנר", וגולל האשמה חריפה נגד ראשי היישוב, הסוכנות ומפא"י כי בשנות השואה חיפו על קסטנר ופעולותיו והשתיקו במתכוון את הידיעות על ההשמדה לפי הוראת הבריטים ותוך שיתוף פעולה עמם.
כן הטיח בקסטנר אשמת ברית עם קורט בכר, שהתבטאה במתן עדות לטובתו בפני בית דין לדה-נאציפיקציה ובעיקר בנטילת חלק מכספי הכופר, שנפלו בידי קורט בכר לעצמו.
ככל שהמשפט הלך וקיבל את צורתו - ממשפט נגד גרינוולד לכתב אישום חריף נגד קסטנר והחוגים שמהם יצא, הוא משך תשומת לב גוברת והולכת בדעת הקהל.
לפרקליטות התברר כי יש להטות את המשפט לאפיקו המקורי, דהיינו - האשמתו של גרינוולד.
לצורך כך הוחלף הפרקליט, ששימש כתובע במשפט ביועץ המשפטי לממשלה עצמו, חיים כהן, שהיה משפטן רב מוניטין (ולימים שופט בית המשפט העליון).
ב-22 ביוני 1955 הקריא השופט הלוי את פסק הדין.
פסיקתו הייתה כהטלת פצצה באולם בית המשפט ובדעת הקהל במדינה.
"קסטנר מכר את נפשו לשטן" פסק השופט, ומצא את קסטנר אשם בשיתוף פעולה עם הנאצים בהשמדת יהודי הונגריה ובהצלת פושע המלחמה קורט בכר מעונשו.
פסק הדין גרם לסערה ציבורית והחל לפתח מודעות ציבורית לנושא השואה (מודעות שהגיעה לשיא לאחר משפט אייכמן בשנות השישים).
היועץ המשפטי מיהר להגיש ערעור על פסק הדין.
בעוד שמיעת הערעור נמשכת, התנקשו ב-4 במרץ 1957 שלושה צעירים בחיי ישראל קסטנר וירו בו למוות בפתח ביתו.
ב-17 בינואר 1958, קרוב לשנה לאחר שקסטנר נרצח, הפך בית המשפט העליון את פסק דינו של השופט הלוי על פיו.
בפסק דין שניתן על ידי בית המשפט העליון ברוב קולות טיהר בית המשפט את שמו של קסטנר מאשמת שיתוף פעולה עם הנאצים והכשרת הקרקע להשמדת יהודי הונגריה (אך השאיר על כנה את הקביעה כי עדותו של קסטנר הצילה את קורט בכר מעונשו).
פרסום "מסמכי סאסן" בשבועון Life ב-1960, לאחר מעצרו של אייכמן והבאתו לישראל, שכלל גם את הציטוט הבא מפי אייכמן אודות שיתוף הפעולה של קסטנר: "כאמור, שוחחתי על כל הדברים האלה עם ד"ר קסטנר ומסרתי לו בדיוק נמרץ על הפקודה שקיבלתי.
אחרי ככלות הכול לא הייתי מעוניין בקבוצות קטנות של כאלף יהודים", הניע את תמיר לדרוש מהתובע במשפט אייכמן, גדעון האוזנר, שיאפשר לו לחקור את אייכמן, מתוך תקווה שחקירתו תטיל אור חדש על פרשת קסטנר ותאפשר קיום משפט חוזר.
האוזנר סירב, בטענה שלוח הזמנים אינו מאפשר זאת.
תמיר פנה לבית המשפט העליון, שדחה את הבקשה.
נשיא בית המשפט העליון, יצחק אולשן קבע, שקסטנר המת לא יוכל לְהָזֵם את דברי אייכמן.
עם זאת, פרשת קסטנר לא ירדה מסדר היום הציבורי: המחזה "קסטנר" מאת מוטי לרנר הפך לדרמת טלוויזיה בערוץ הראשון, וספרו של רודולף ורבה, "ברחתי מאושוויץ", האשים את קסטנר בבגידה והצדיק את פסק דינו של הלוי.
רוב התהליך מתואר גם בספרו של בן הכט "כחש".
המלחין אריק שפירא כתב אופרה אלקטרו-אקוסטית בשם "משפט קסטנר" כשהלברית מבוסס על פרוטוקול המשפט.
פרשת מאיר הר ציון וחבריו
במרץ 1955, ארבעה צנחנים, נעצרו בידי המשטרה בחשד לרצח חמישה בדואים, כנקמה על רצח שושנה הר ציון וחברה עודד וגמייסטר.
השניים נרצחו ימים ספורים לפני כן, כנראה בידי בדואים בשטח הירדני דאז.
הארבעה, מאיר הר-ציון (אחיה של הנרצחת), יורם נהרי, זאב סלוצקי ועמירם הירשפלד, בעזרתו של איש מפא"י, ח"כ שלמה לביא, ביקשו מעו"ד שמואל תמיר לייצגם.
בטרם קיבל את הייצוג, עו"ד תמיר ביקש לוודא עם הנאשמים כי לא שכרו אותו כי חשבו שיזדהה עם המעשה המיוחס להם - וציין כי הוא מתנגד בכל תוקף למעשה.
עו"ד תמיר, הציע לנאשמים לכתוב מכתב בו הם מסיימים את ייצוגם על ידיו, וזאת לאחר שגילו לו בפגישתם כי "בא אלינו איש מוסמך מאוד ורם דרג, בשליחותו של 'האיש הגבוה ביותר' (משה שרת, ראש הממשלה דאז או בן-גוריון, שר הביטחון)...
לאחר מכן התפרסמה הודעה שהוכנה מראש בהתאם להסכם שניסו ראשי השלטון לכרות עם הר-ציון וחבריו כאילו ייצוגו של עו"ד תמיר הופסק לאחר שבמשפטו של מלכיאל גרינוולד פגע בכבודם של צנחני היישוב.
לאחר 20 יום במעצר לצורך חקירה, שוחררו הארבעה והר־ציון חזר לשורות הצבא.
יוסף חדד אשר נודע בכינויו בנתניה יוס'קה אלטלנה עלה ארצה עם הוריו לירושלים ב-1935. ב-23 ביוני 1948, ערב גיוסו לצה"ל, לחטיבת גולני, נקרא על ידי האצ"ל להגיע ולסייע בפרוק הנשק שעל האוניה אלטלנה.
לאחר הפגזתה, קפץ למים ושחה אל החוף, ללא נשק, חברי הפלמ"ח ירו בו בעודו שוחה אל החוף והוא נפגע קשה, הועבר לחדר המתים אולם שם התגלה כחי.
מיד הועבר יוסף לבית החולים, נאבק על חייו והשתקם.
המוסדות המוסמכים של משרד הביטחון סירבו להכיר בו כפצוע צה"ל, על פי הוראה כללית של שר הביטחון דוד בן-גוריון.
יוסקה ביקש מעו"ד תמיר לייצגו בפני ועדת הערעורים.
עו"ד תמיר ניסה לפעול תחילה אצל פרקליט מחוז תל אביב אוריאל גורני, שייצג את הממשלה בתיקים חשובים בפני ועדת הערעורים, כאשר טען שיש להתייחס לפרשת אלטלנה, כאילו היה זו התנגשות בין שתי יחידות של צה"ל, שמקורה בטעות, וכי על המדינה לטפל בנפגעי שתי היחידות.
בדיון בפני ועדת הערעורים, ביקש עו"ד תמיר להפסיק את הדיון עד אשר תוגש בקשה לפסק דין הצהרתי של בית-המשפט המחוזי שיקבע באיזו מידה הייתה פעולת אלטלנה פעולה חוקית.
עו"ד תמיר סבר כי ועדה שמורכבת משופט ומשני אנשי ציבור, בדר"כ רופאים אשר קובעת לרוב אחוזי נכות, אינה הגוף המתאים לפסוק בעניין עקרוני וייחודי שכזה אלא בית-משפט.
ועדת הערעורים לא קיבלה את הבקשה והמשיכה בדיון.
לאחר מכן הכין עו"ד תמיר מסמך מפורט על השתלשלות הפרשה ואת המשא-ומתן בין האצ"ל לבן-גוריון, גלילי ואשכול, שהוביל להסכם בדבר פריקת האונייה, הסכם שהופר על ידי הממשלה.
לאחר הגשת המסמך קיבל תמיר איתותים מח"כ אריה בן-אליעזר שנפגש עם מנכ"ל משרד הביטחון דאז, שמעון פרס שבהתייעצות עם בן-גוריון הוחלט כי משרד הביטחון מעדיף להימנע מחשיפת כל הפרשה בפני ועדת הערעורים.
לכן הוחלט להבטיח לנכים ולמשפחות ההרוגים את כל הזכויות הניתנות לנכי צה"ל והמשפחות השכולות, לא על ידי הכרה פורמלית, אלא על ידי הענקת תשלומים "לפנים משורת הדין".
בשל מצוקתו הפיזית והכלכלית של יוסקה, החליט להסכים לפשרה חרף העובדה שרצה בהכרה עקרונית בפרשה.
בכך תמה פרשת יוסקה אלטלנה.
במקביל נקבע שינהגו בכל נפגעי אלטלנה ובמשפחותיהם כפי שהוסכם לנהוג ביוסקה.
לימים קבעה הכנסת כחוק, שדין לוחמי אצ"ל ולח"י כדין לוחמי צה"ל לכל דבר.
ברבות הימים קיבל יוסף חדד את אות יקיר העיר נתניה.
ב-1959 ייסד את המשטר החדש יחד עם ישעיהו ליבוביץ - תנועה פוליטית ברוח דעותיו האנטי-ממסדיות.
בשנת 1964 חזר והצטרף לתנועת החרות.
בשנת 1965 נבחר מטעם גח"ל לכנסת השישית.
הישגיה של התנועה בבחירות אלו היוו אכזבה, והתנועה המאוחדת קיבלה כשמונה מנדטים פחות ממה שקיבלו שתי התנועות בנפרד בבחירות הקודמות (אם כי מהמפלגה הליברלית פרשו 5 חברי כנסת עקב האיחוד עם חרות, והתמודדו בבחירות בנפרד כמפלגת הליברלים העצמאיים).
ביוני 1966 קרא תיגר על מנהיגותו של מנחם בגין, שהוביל את תנועת החרות בשש מערכות בחירות עד אותה עת אך לא הצליח להביאה לשלטון.
ביחד עם אהוד אולמרט קרא תיגר בוועידת חרות על בגין, בטענה כי על בגין להסיק את המסקנות מאי הצלחתו בכל מערכות הבחירות עד עתה.
בעקבות דברים אלו התפטר בגין מתפקידו (אך שב אליו כעבור חודשים מספר).
בתנועה נוצרו שני מחנות: "מחנה תמיר" ו"מחנה בגין".
תמיר ואנשיו הורחקו מתנועת החרות על ידי יושב ראש בית הדין איסר לובוצקי, והקימו את "המרכז החופשי" מפלגה בראשה עמדו תמיר, אהוד אולמרט, עקיבא נוף ואליעזר שוסטק.
לאחר כניסתה של חרות לממשלת אחדות לאומית ערב מלחמת ששת הימים, נותרו תמיר וחבריו באופוזיציה.
לאחר מלחמת ששת הימים נקטו חברי התנועה בקו ניצי אף יותר מאנשי תנועת החרות שהיו חברים בממשלה.
בבחירות לכנסת השביעית שהתקיימו בשנת 1969 זכתה התנועה בשני מנדטים.
תמיר בילה את השנים הבאות באופוזיציה.
בשנת 1973, עם הקמת תנועת הליכוד, הצטרפו אליה גם חברי הכנסת של "המרכז החופשי" ובהם תמיר.
תמיר התבדל בדעותיו מאנשי הליכוד, והפגין קו מתון וחשיבה עצמאית.
כיהן כיו"ר ועדת הכלכלה של הכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית הקים יגאל ידין תנועה בשם "התנועה הדמוקרטית לשינוי" (ד"ש).
לתנועה הצטרפו רבים שראו בה אופציה לשינוי יסודי של המשטר בישראל, ולהזרמת רוח רעננה.
בין המצטרפים לתנועה היו שמואל תמיר ובנימין הלוי (השופט ממשפט קסטנר, שבינתיים נבחר לכנסת מטעם חרות) שהתפטרו מהכנסת כדרישת ידין.
רשימת ד"ש לכנסת הייתה הראשונה שנבחרה ישירות על ידי הבוחרים ושמואל תמיר שהגיע עם מטה מאורגן הצליח להכניס רבים ממקורביו לרשימה.
לאחר הבחירות לכנסת התשיעית, אשר הביאו עמן את המהפך השלטוני והעלו את הליכוד לשלטון, לראשונה בתולדות המדינה, לא הצטרפה ד"ש תחילה לקואליציה.
אולם לאחר לחצים מצידו הצטרפה ד"ש לממשלה באוקטובר 1977. שמואל תמיר מונה לשר המשפטים, תפקיד אותו מילא עד שנת 1980.
ד"ש לא החזיקה מעמד, והתפרקה למספר גורמים, ובהם תנועה שנקראה התנועה הדמוקרטית אליה הצטרף תמיר.
לבסוף התפרקה התנועה הדמוקרטית אף היא, ותמיר הקים סיעת יחיד.
לאחר הבחירות לכנסת העשירית ב-1981 בהן לא העמיד את מועמדותו לכנסת, פרש תמיר לעסקיו הפרטיים.
פעילותו במשא ומתן לשחרור שבויי מלחמה
לאחר מלחמת לבנון הראשונה נותרו בידי ארגונים שונים, ובידי סוריה שבויים ישראלים.
היה צורך במשא ומתן עם ראשי הארגונים ועם גורמים נוספים ותמיר מונה על ידי הממשלה לכהן כ"יו"ר צוות הגיבוש לטיפול בשבויי מלחמה".
שחרור השבויים התבצע במספר שלבים.
ראשית שוחררו שישה חיילי נח"ל שנשבו בשנת 1982, תמורת 4,700 מחבלים, בנובמבר 1983. לאחר שחרורם של אלו נותרו שבויים בידי סוריה ובידי ארגונו של אחמד ג'יבריל.
השבויים שנותרו בידי סוריה שוחררו ביוני 1984 תמורת כשלוש מאות חיילים סורים שנפלו בשבי במהלך המלחמה.
כן הוחזרו גופותיהם של חיילים שהוחזקו בידי הסורים.
בשנת 1985 פרש מתפקיד זה עקב התנגדותו לעסקה המתגבשת שכונתה "עסקת ג'יבריל" במסגרתה שוחררו 1,150 מחבלים תמורת שלושה חיילים (חזי שי, נסים סאלם ויוסף גרוף).
על העסקה (שבוצעה במאי 1985) נמתחה ביקורת ציבורית עזה.
תמיר, שראה בעסקה כבלתי סבירה, רצה לפרוש זמן קצר לאחר אישור העסקה בממשלה.
שר הביטחון, יצחק רבין, חשש שהתפטרותו של תמיר, שנחשב למנהל משא ומתן קשוח, עלולה להקשיח את עמדתו של ג'יבריל ולכן סירב לקבל את התפטרותו.
הוא הצליח לשכנע את תמיר לדחות את התפטרותו עד לאחר ביצוע העסקה.
תמיר נפטר בביתו בהרצליה פיתוח ונטמן בבית העלמין סנהדריה בירושלים.
אחותו, שולמית כצנלסון, הייתה כלת פרס ישראל ומועמדת פעמיים לפרס נובל לשלום.
דודו, אברהם קצנלסון, מחותמי מגילת העצמאות ושגרירה הראשון של ישראל בסקנדינביה, דודו יוסף כצנלסון ממנהיגי התנועה הרוויזיוניסטית וממקימי האצ"ל, ודודתו רחל כצנלסון הייתה רעייתו של זלמן שזר, נשיאהּ השלישי של מדינת ישראל.
למד בגימנסיה העברית בירושלים ואחריה בבית הספר למשפטים, והוסמך כעורך דין.
תמיר היה נשוי לרות לבית גורביץ, אחותה של המשוררת עליזה גרינברג (ע.
טור-מלכא), רעייתו של המשורר אורי צבי גרינברג.
בנו, סגן , טייס מסוק בחיל האוויר נהרג בתאונת טיסה ב-8 ביולי 1971. בית ספר שדה בסנטה קתרינה נקרא על שמו "צוקי "דוד".
מושב נתיב העשרה הוקם לזכר 10 הנופלים בתאונה.
בתו ליאורה נשואה לפרופ' פייר שורקי - יו"ר החוג לקרדיולוגיה גרעינית בישראל ומנהל המכון לרפואה גרעינית בביה"ח הלל-יפה.
בתו השנייה, ד"ר נגה דוכובני, מרצה לספרות אנגלית נשואה לפרופ' אהוד דוכובני, פיזיקאי ממכון ויצמן.
עומד בראש צוות המחקר של מאיץ החלקיקים בשווייץ ובעל עיטור האומץ על הצלת 20 איש בשריפת אנייה; בנו, עו"ד יוסף תמיר, מומחה לליטיגציה ולשעבר חבר הוועד המרכזי של לשכת עורכי הדין.
עומד בראש משרד עוה"ד תמיר ושות'; נשוי לעו"ד עינת קולסקי תמיר, מומחית למשפט מסחרי.
נכדו הנושא את שמו, הוא עו"ד שמואל תמיר (שורקי).
שמואל תמיר, בן הארץ הזאת: אוטוביוגרפיה (2 כרכים), לוד: זמורה-ביתן, 2002.
לזכרו של שמואל תמיר רחובות ברחבי הארץ, בין היתר בתל אביב, בירושלים ובבאר שבע.
לאחר פטירתו נחנך "גן שמואל תמיר" בהרצליה פיתוח, שם חי עם משפחתו החל מתחילת שנות ה-60. הגן ממוקם בקרבת תל ארשף (חוף סידנא עלי).
בשנים שלאחר מותו עד היום, מתקיימים ערבי עיון לזכרו.
לרגל 25 שנים לפטירתו התקיים בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב ערב עיון בנושא: "עצמאות הרשות השופטת מול הכנסת".
באירוע נשאו דברים פרופ' אהרן ברק ודני גילרמן ונכחו נשיאי בית המשפט העליון בדימוס, שופטים, אנשי ציבור וסטודנטים.
שמואל שניצר (ט"ז באב ה'תרע"ח, 25 ביולי 1918 – כ"ו בתשרי ה'תש"ס, 6 באוקטובר 1999) היה מבכירי העיתונאים בישראל במשך עשרות שנים, ממייסדי העיתון "מעריב" ועורכו הראשי בשנים 1980–1985.
שמואל שניצר נולד בסכוונינגן שבהולנד באב תרע"ח, יולי 1918, במשפחה של 13 ילדים.
הוריו, גיננדל לבית ויינדלינג ומשה אליעזר שניצר, ניהלו אורח חיים מסורתי (אמו הייתה ממשפחת רבנים ידועים).
בבגרותו עמד ללמוד להסמכה לרבנות אולם אביו לא רצה שבנו יחיה על חשבון הציבור, והעדיף שלפרנסתו ירכוש מקצוע, ושלח אותו לבית ספר תיכון מסחרי.
שניצר עלה לארץ בגפו באוגוסט 1939, שבועיים לפני פרוץ המלחמה, באוניית המעפילים "פאריטה" שנחתה בחוף תל אביב.
בכך ניצל מהגורל שפקד את משפחתו בשואה: הנאצים רצחו את אביו, אמו, תשעה מאחיו ואחיותיו ואת בני ביתם.
בארץ ישראל עבד תחילה בעבודות מזדמנות וב-1940, עבר לעסוק בעיתונאות: תחילה בעיתון "המשקיף", בהמשך ב"ידיעות אחרונות", וב-1948, יחד עם עזריאל קרליבך, שלום רוזנפלד, אריה דיסנצ'יק ואחרים ייסד את העיתון "מעריב", שהיה מיומו הראשון בעל התפוצה הגדולה בארץ.
עבודתו העיתונאית נמשכה 59 שנים ובמהלכה פרסם אלפי מאמרים וקלט והכשיר עיתונאים רבים.
שניצר נודע כפובליציסט מוביל הודות לאיכות כתיבתו, יושרו האינטלקטואלי והרקע התרבותי שבא לידי ביטוי במאמריו.
כך קנה לו קהל קוראים רחב מאוד ונאמן מכל קצוות הקשת הפוליטית.
הוא לא חסך את שבט ביקורתו מראשי ממשלה מימין ומשמאל.
ב-1980 מונה לעורכו הראשי של "מעריב", תפקיד בו כיהן עד 1985, עת פרש עקב מחלה.
שניצר שלמד עד גיל 15, ואחר כך סייע לפרנסת המשפחה, היה אוטודידקט, שלמד והשכיל בעצמו.
הוא שלט בעברית, ביידיש, באנגלית, בהולנדית, בגרמנית ובצרפתית, ועבד גם כמתרגם משפות אלה.
הוא תרגם עשרות ספרים, ביניהם "בית דין", "סטלין", "תולדות האנושות", "מאו טסה טונג", ביוגרפיה של וינסטון צ'רצ'יל, "התרבות הפיניקית", "אבא גוריו", "אבשלום בני", "ייסורים ואקסטזה" "אלטנוילנד" של בנימין זאב הרצל ו"יומנה של אנה פרנק".
ערך את האנציקלופדיה "עולם חדש", שיצאה לאור בתשעה כרכים בשנים 1977–1984.
פעילותו הציבורית כללה, בין היתר, סיוע בהקמת תיאטרון הילדים של השחקנית אורנה פורת ואת בית הצייר נחום גוטמן בתל אביב.
שניצר סייע רבות לעולים חדשים (באירוח בביתו, בגיור, בדיור ובתעסוקה).
ב-1994 פרסם מאמר בשם "ייבוא של מוות" בו מתח ביקורת על החלטת ממשלה להעלות את עולי הפלאשמורה וכינה אותם "אלפי משומדים נושאי מחלות מסוכנות" ה"מסכנים את בריאותו של עם שלם".
הוא טען שהעלאתם אינה עולה בקנה אחד עם חוק השבות אשר מאפשר למנוע עלייה מאדם הנושא מחלה מסוכנת וכן מאדם שהמיר את דתו.
גדעון ספירו הגיש תלונה נגד שניצר למועצת העיתונות.
בערכאה הראשונה של בית הדין לאתיקה נדחתה התלונה ברוב קולות, אולם בערעור היא התקבלה ברוב קולות בראשות זאב סגל נגד דעת מיעוט של הרב איסר פרנקל, ונקבע כי שניצר הפר חובה שבאתיקה העיתונאית וכי "הפגיעה שנעשתה במאמר זה הייתה למעלה משנדרש לשם הדגשת חובתה של הממשלה לדאוג לבריאות הציבור".
במרץ 1997 החליטה ועדת השופטים לפרס ישראל להמליץ על הענקת הפרס בתחום העיתונות הכתובה לשמואל שניצר.
על החלטה זו נמתחה ביקורת עקב מאמרו "יבוא של מוות".
נשיא המדינה עזר ויצמן הודיע שיסרב להעניק את הפרס לשניצר ודרש ממנו להתנצל אולם זה לא הסכים.
חבר הכנסת אדיסו מאסלה הגיש בג"ץ כנגד ההענקה, וזה הורה לוועדת פרס ישראל בראשות גבריאל שטרסמן לדון שנית בנושא לאור המאמר והחלטת מועצת העיתונות בנימוק שהתשתית העובדתית אודות המאמר והחלטת בית הדין לאתיקה לא הייתה בפני הוועדה.
הוועדה התכנסה שנית ומכיוון שלא הייתה תמימות דעים בקרב חברי הוועדה, לא הוענק הפרס.
משנת 1941 היה נשוי למלכה לבית אייכנבלט.
היה אב לשניים: משה ואריה וסב לארבעה נכדים.
שניצר נפטר ב-1999 בבית מעריב, לאחר שחש ברע בעת שכתב מאמר שעסק בוויכוח על התרת פרסום זיכרונותיו של אדולף אייכמן.
הרפתקאות אפריקניות: קיצור דברי ימיה של אפריקה, מסופרות על ידי שמואל שניצר, תל אביב: עמיחי, תשי"ט.
אלבום העולים; כתב שמואל שניצר בהשתתפות חיים גורי; מבוא מאת משה שרת; עורך תצלומים: ש.י.
שוויג; עריכה גרפית: דניס שיפרין, ירושלים: הסוכנות היהודית לישראל – מחלקת ההסברה, תשכ"ג.
אבני יסוד, תל אביב: ספרית מעריב, תשמ"ז 1986. (מבחר מאמרים)
אלבום הרצל; הביאו לדפוס: אהרן קלאוס ושמואל שניצר; יועץ המערכת: יוסף ונקרט, תל אביב: ספרית מעריב, תש"ך.
דויטשר, סטלין ביוגרפיה פליטית, תורגם מאנגלית עם ב.
אונורה דה באלזאק, אבא גוריו, תורגם מצרפתית.
רבי שמואל שניאורסון (מכונה "אדמו"ר המהר"ש"; ב' באייר ה'תקצ"ד – י"ג בתשרי ה'תרמ"ג; 11 במאי 1834 – 26 בספטמבר 1882) היה האדמו"ר הרביעי בשושלת אדמו"רי חסידות חב"ד ליובאוויטש.
אחר פטירת אביו רבי מנחם מנדל שניאורסון התפצלה חסידות חב"ד, והוא מילא את מקום אביו באדמו"רות חב"ד בעיירה לובביץ'.
בראש החסידות בלובביץ' עמד משנת ה'תרכ"ו (1866) עד פטירתו.
נולד בעיירה לובביץ' שברוסיה, לרבי מנחם מנדל שניאורסון (הצמח צדק), האדמו"ר השלישי של חב"ד, ולאמו חיה מושקא , בתו של אדמו"ר האמצעי, רבי דובער שניאורי, האדמו"ר השני של חב"ד.
בחודש סיון שנת ה'תר"ז (1847) התחתן עם אחייניתו סטערנא - בת אחיו רבי חיים שניאור זלמן.
לאחר זמן התחתן עם בת דודתו רבקה, נכדת האדמו"ר האמצעי.
מצעירותו הייתה בריאותו רופפת, ולשם חיזוקה עסק, על פי המלצות רופאים, בעבודות פיזיות, בעיקר בנגרות ובכתיבת סת"ם.
קרוב לפטירתו של אביו הורה לו האב לקבל חסידים ולחזור לפניהם מאמרי חסידות.
אביו נפטר בי"ג בניסן ה'תרכ"ו (1866), והוא התמנה לאדמו"ר במקומו, למרות היותו צעיר הבנים.
כמה מאחיו עברו למקומות אחרים, והקימו חצרות משלהם שהיו ענפים נוספים של החסידות, כגון חסידות קאפוסט.
היה בעל תואר "אזרח נכבד לדורותיו" של האמפרייה הרוסית.
בשנת ה'תרל"א (1871) נשאל על ידי רבנים שונים לגבי כשרותם של תרנגולי ההודו.
רבי שמואל פסק להתיר את התרנגולים, העיד כי בעיירה לובביץ' הם נאכלים "בלי שום פקפוק" וחיווה דעתו כי בין אלו שהובילו את המגמה להחמיר, היו בעלי זכויות החכירה של השחיטה שהרוויחו פחות משחיטת תרנגולי הודו.
רבי שמואל פעל רבות בתקופתו להקמת יישובים יהודיים ברחבי רוסיה, ונסע לשם כך לעיר הבירה סנקט פטרבורג, להשתדל בעניין אצל השלטונות.
כאשר הממשלה לא הטיבה עם חיי היהודים, התבטא שרוצה לנסוע לארץ ישראל ולקחת איתו "מאה אלף יהודים" (למרות עמדתו השלילית לגבי העלייה).
לבסוף הוא נמנע מכך בעקבות עליית קבוצת ביל"ו, שנחשבו בעיניו כאנשים חופשים ולא דתיים, ולא רצה לתת להם תוקף.
ידועה אמרתו: "אם היה אצל אנשי ביל"ו [תוספת המילים] באור ה' – "לכו ונלכה באור ה'", הייתי נוסע אתם".
כמו כן נסע רבות ברחבי אירופה לעסקנות ציבורית רבה.
פעל רבות לסיכול פוגרומי הסופות בנגב, שהתרחשו ברוסיה בשנת תרמ"א (1881).
רבי שמואל היה חולה בסרטן.
הוא נפטר בגיל 48, בי"ג תשרי ה'תרמ"ג (1882), לאחר שבועות ארוכים של מחלה סופנית.
הובא למנוחות בבית העלמין של לובביץ' סמוך לאביו הצמח צדק.
את הנהגת התנועה קיבל בנו רבי שלום דובער שניאורסון, שייסד את ישיבת תומכי תמימים בלובביץ'.
לקוטי תורה – תורת שמואל – סדרה בת כעשרים וחמשה כרכים, של 'מאמרי חסידות' שאמר במשך שנות נשיאותו, מסודרים על פי סדר השנים, נדפסו בשנת תשע"א-תשע"ג בהוצאה חדשה בהוצאת קה"ת.
כרך נוסף, בשם "דרושי חתונה", מכיל מאמרים מאדמו"ר המהר"ש מזמנים שונים בקשר לחתונות בני משפחה, חלקם נכתבו על ידו, וחלקם נכתבו על ידי חסידים.
אגרות קודש – כרך אחד של מכתביו.
תורת שמואל – דברי תורה וסיפורים שסופרו בשם המהר"ש, מלוקטים מכתבי נכדו רבי יוסף יצחק שניאורסון.
רבי שניאור זלמן אהרן ('הרז"א').
חתן דודו רבי ישראל נח שניאורסון מניעז'ין
רבי שלום דובער שניאורסון ממלא מקום אביו
דבורה לאה אשת הרב משה אריה לייב גינזבורג
חיה מושקא אשת הרב משה הורנשטיין
רבי מנחם מנדל, חתן הרב עקיבא קורניצר מקראקא נכד ה"חתם סופר", ובזיווג שני חתנו של הרב נחום דובער שניאורסון מאוורוטש (בן דודו של רבי יוסף יצחק שניאורסון מאוורוטש), קבור בבית העלמין בצפת
שמואל שרירא (שְׁרַיֶיר) (בכתיב יידי: שרייער; כ"ד באדר תרמ"ג, 3 במרץ 1883 – ז בסיוון תש"ד, 26 במאי 1944) היה סופר, חוקר מקרא ואתנוגרפיה, מחנך ומחבר ספרי לימוד חלוציים.
היה ממייסדי רשת החינוך "תרבות" באוקראינה.
מייסד ומנהל גימנסיות בחו"ל (הגימנסיה העברית ברוז'ין) ובארץ ישראל: גימנסיה בנימינה לבני איכרים בראשון לציון, גימנסיה נורדיה בתל אביב וגימנסיה ריאלית מונטיפיורי ברמת גן.
שמואל שרייר נולד בעיירה סלאוויטה שבפלך ווהלין, בתחום המושב של האימפריה הרוסית, למשפחה חסידית.
למד בישיבת סלאוויטה ונסמך לרבנות.
בשנת 1900 לערך עזב את בית סבו לאודסה, שם עבר בהצלחה את מבחני הבגרות האקסטרנית, ולמד בישיבה הגדולה והמודרנית של ר' חיים טשרנוביץ ("רב צעיר"), רבהּ של הקהילה היהודית באודסה.
הלימודים בישיבה שילבו תורה עם ציונות, ולימדו בה מורים כביאליק וקלויזנר.
באותם ימים פרסם שרירא מאמרים בהשילוח, כתב העת של אחד העם.
היה פעיל בתנועת "צעירי ציון" עד להקמת סיעת "ההתאחדות" שהורכבה מ"צעירי ציון" והפועל הצעיר ב-1920 (סוציאליסטים ציונים).
אנ-סקי שנתמכה על ידי ולדימיר זאב וולף גינזבורג.
בין חבריו לספסל הלימודים היו שניאור זלמן רובשוב (שז"ר), סופר וחוקר, לימים עורך "דבר" ונשיאה השלישי של מדינת ישראל, ברוך קרופניק (קרוא), סופר ועורך ספרותי בעיתון "הבקר" במשך שנים רבות, הרב דוד הכהן ("הנזיר") ועוד.
בשנת 1911 לערך החל שרירא את לימודיו לתואר דוקטור באוניברסיטת פרייבורג במקצועות פילוסופיה וחקר המקרא, יחד עם שז"ר, דוד הכהן ובילינסון.
מזכרונות הרב נזיר הרב דוד יהודה ארייה לייב כהן: "שנים מהשומעים החשובים, שהצטיינו בלמודים ההיסטוריים, מר זלמן רובשוב, ואתו מר ש.
שרייאר (שרירא), קבלו תעודת גמר של השעורים הגבוהים לידיעות המזרח, ועל סמך זו נתקבלו באוניברסיטא בדרום-אשכנז, בפרייבורג, ולמדו שם." יחד עם שז"ר למד שרירא תקופת מה גם בשטרסבורג.
לימודיהם נקטעו עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
שרירא כתב ערכים בייברסקיה אנציקלופדיה של ברוקהאוס-אֶפרון בעריכת ד"ר קצנלסון ושמעון דובנוב, מוריו, על חוכמת ישראל ותולדות הערים אוסטראה ומוהילב.
בשנים 1911–1912 נסע שרירא לארץ ישראל לשנה שלמה, שבמהלכה התהלך בה ברגל, למסע שכדוגמתו עשו מוריו וחברים ("בוקי בן יגלי" בשנת 1909; "רב צעיר"; בשנת 1911; חברו שז"ר הגיע לארץ ישראל לראשונה בשנת 1911).
הייתה זו תקופה של שגשוג יחסי בתקופת השלטון העות'מאנית, לאחר הפיכת הטורקים הצעירים.
דרכו של שמואל שרירא לארץ התארכה.
הוא ביקר ברפובליקות המוסלמיות שמדרום לאימפריה הרוסית, ביקר אצל הסובוטניקים ושהה בדמשק.
בזמן שהותו בארץ ישראל התגורר בתל אביב והשתתף בחגיגות פורים ביישוב, כן לקח חלק בשמירות של ארגון השומר במושבות הגליל.
ציוני הדרך במסע נשארו במשפחה בצורה של שירים וסיפורים על מנהגי העדות בחגי ישראל.
שורש הקשר החם לארץ ישראל כולל לפחות ארבעה דורות; בבית סבו החסיד גדל על סיפורי אבי סבו שנשלח עם קבוצת חסידים ליישב את צפת בשליחות הרבי מחסידות בוֹיָאן בראשית המאה ה-19.
בשנת 1912 החלה לפעול המשלחת האתנוגרפית בראשות הסופר והמחזאי אנ-סקי (שלמה-זנוויל רפופורט).
היכרותו של שמואל שרירא עם אנ-סקי החלה בשנת 1910, כנראה במסגרת של בוגרי "האקדמיה" של הברון גינזבורג בסנקט פטרבורג.
אנ-סקי יצא לדרך עם שרירא כעוזרו האישי בשנת 1912. בעונה השנייה השתתף כחוקר שטח.
לפי עדות גור אריה ערך איתו את השאלון הראשון שהופץ בעיירות.
כתיבת השאלונים המלאים הסתיימה בתום פעולת המשלחת.
המשלחת פעלה שלוש עונות בשנים 1912–1914, גולת הכותרת של פעילותם המשותפת של אנ-סקי ושרירא במשלחת ניסיונית, הייתה גילוי צדיק הדיבוקים, מעשיות, אגדות, סיפורים והווי חיים חסידי, שהיוו בסיס למחזה הדיבוק מאת אנ-סקי.
לימים, אחר שתורגם בעברית על ידי ביאליק, היה המחזה השני שהציג תיאטרון הבימה.
להלן ציטטות מגילוי "צדיק הדיבוקים" על ידי אנ-סקי ושרירא - חומרי הגלם להצגת "הדיבוק" - רשימות מארכיון שמואל שרירא, שראו לאור ברובם כמאמר בעיתון "דבר" בשם "מסעותי עם אנסקי" 8.11.1940. היומן/זכרונות שמואל שרירא מפורסם במלואו בפרויקט בן יהודה.
פעילותו במשלחת החזירה אותו לעיר מושבה של בלה ברון ידידת נעוריו, סטאר-קונסטנטין, אותה נשא בשנת 1914. בתקופת מלחמת העולם המשיך בהוראה ובארגון "צעירי ציון" באזור ווהלין שבאוקראינה, והיה מפקח מטעם "הוועד המרכזי לפיקוח על יתומי מלחמת העולם היהודים" בווהלין מטעם ארגון הג'וינט.
שרירא חינך להתחדשות התרבות העברית דרך רשתות החינוך ודרך כתיבת תוכניות לימוד וספרי לימוד.
היה ממייסדי רשת החינוך "תרבות" לחינוך בעברית באוקראינה וכיהן כמפקח ברשת
מלחמת האזרחים ברוסיה תפסה את המשפחה נמלטת על נפשה (פרעות פטליורה) לאזורים שנכבשו על ידי פולין.
בדרך מרוז'ין לברדיצ'ב ניצלו מהוצאה להורג.
ב־1916 נפגש בצאריצין עם קהילה שקלטה פליטים רבים וגרים, וכתב מחוויותיו:
בשנים 1920–1919 ניהל גימנסיה עברית ברוז'ין והקים שם ליגה להגנה יהודית.
המשפחה עברה לאוסטרוג שבפולין בשנת 1920, ושם לימד שרירא בגימנסיה עברית במסגרת רשת "תרבות" וארגן חוגים ציוניים לנוער ולבוגרים.
היה ציר לקונגרס הציוני השביעי ובשנת 1921 היה ציר בקונגרס הציוני השנים עשר שהתקיים בצ'כוסלובקיה.
בשנים 1923–1925 ייסד וערך ברובנה עיתוני יידיש "וואָהלינער לעבען" ו"וואָהלינער ציַיט".
אחרי ש"צעירי ציון" התאחדו עם "הפועל הצעיר" הארץ ישראלי והקימו סיעה בקונגרס הציוני, שרירא היה פעיל ב"התאחדות" החדשה.
ומ-1923 סיעת "ההתאחדות" הפכה בהדרגה למפלגה.
שרירא היה יו"ר ה"התאחדות ברובנה עד 1925. ב-7.3.1925 צולמה תמונה של חברי ועד "ההתאחדות" - "התאחדות צעירי ציון " ברובנה, עם הקדשה לשמואל שרייער (שרירא) יו"ר התאחדותנו..., עם עלייתו לארץ ישראל.
(ספר הזיכרון לרובנה עמ' 153 ואתר "גולה ותקומה").
ב-1925 עלה שרירא לארץ ישראל עם משפחתו.
המשפחה התיישבה בתחילה בחיפה, ואחר כשנה, בשנת 1926, עברה לתל אביב.
לאחר עלייתו, מיקד את פעילותו בתחום החינוך והמחקר ועריכת תוכניות לימוד.
השתתף בייסוד גימנסיות פרטיות, ניהל אותן ולימד בהן: הוא היה אחד משני המורים הראשונים של הגימנסיה הראשונה בראשון לציון גימנסיה עברית בנימינה, לימד שם ובין השנים 1926 - 1932 והיה בשנים 1929–1932 מנהלה.
בשנת 1927 ייסד עם שישה מורים מגימנסיה בנימינה את הגימנסיה נורדיה בתל אביב, שנועדה לתת הזדמנות לחינוך משובח למעוטי אמצעים, לנוער עובד ולומד, ולכן נקראה תחילה (עד 1929) "לעם".
שרירא היה ממנהליה, ומנהל יחיד ב-1940. (פרסומים על היותו המנהל ב־1934 בדבר), וב-1940 תמונה של המנהל והמורים.
משנת 1942 ניהל את בית הספר התיכון מונטיפיורי ברמת גן עד מותו.
שרירא שהיה חבר מפלגת "הפועל הצעיר", עזב את הפעילות הפוליטית מאז איחוד מפלגתו עם אחדות העבודה ב־1930 למפלגת פועלי ארץ ישראל, ופרש מן החיים הפוליטיים.
שרירא היה חבר מועצת החברה העברית לידע עם מראשית ייסודה, בעקבות ניסיונו במשלחת "אנ-סקי", ונמנה עם ראשוני פעיליה.
אחרי מותו ערכה החברה ערב מיוחד לזכרו.
הוא היה מזוהה עם משלחת אנ-סקי, והוזמן להרצות על המשלחת בשנות ה-20; ולקראת יובל, הוזמן לכתוב על מסעותיו עם אנ-סקי בדבר, בשנת 1940.
ב-1933 נשלח כבא כוח הלשכה המרכזית של הקרן קיימת לישראל לפולין לכשנה.
שמואל שרירא נקבר בבית הקברות נחלת יצחק בתל אביב.
שלט לזכרו ולזכר בתו הסופרת והעיתונאית שושנה שרירא נקבע ברחוב הכובשים 20 פינת הרב קוק 30 - מבנה לשימור בתל אביב.
מבוא לספרות העברית העתיקה (במהדורת תש"ז: "מבוא לספרות הישראלית העתיקה"), בשיתוף עם ש' הר, תל אביב: הגמנסיה נורדיה, תרצ"ב-1932 (טקסט מלא בפרויקט בן יהודה:https://benyehuda.org/author/460)
תולדות הספרות התלמודית, בשיתוף עם ש' הר, תל אביב: הוצאת ההשכלה לעם, תרצ"ז-1937 (טקסט מלא בפרויקט בן יהודה:https://benyehuda.org/author/460)
מבוא לכתבי הקודש, ירושלים: מבואות, 1945 (בשנת 1946 אושר על ידי "המחלקה לחינוך של הוועד הלאומי לכנסת ישראל" כספר עזר לבתי הספר התיכוניים; יצא לאור במהדורות מחודשות במשך 20 שנה).
מאמרים על "אנשי הכנסת הגדולה", השילוח
ספר קהלת, מאמר מדעי "הדואר" [עיתון בעברית], ארצות הברית שנות השלושים של המאה ה-20
שָמוֹזִיט – מינרל השייך לקבוצת הכלוריט, קבוצת מינרלים השייכת לקבוצת המינרלים הפילוסיליקטיים (סיליקטים במבנה בצורת לוחיות).
נוסחת המבנה הכימי של השמוזיט היא Fe2+,Mg,Fe3+)5Al (Si3Al)O10(OH,O)8).
המבנה הבסיסי של המינרל הוא של לוחות זעירים ברוחב של אנגסטרמים ספורים (האנגסטרם הוא החלק המאה מיליון של ס"מ וסימנו °A).
משום שהצורן הוא ארבע־ערכי בעוד שהאלומיניום הוא שלוש־ערכי נדרש פיצוי חשמלי, אלא שלא כמו בקבוצת הנציצים בעלת המבנה הדומה שבה הפיצוי הוא בא בצורת קטיון אשלגן המחבר בין הלוחיות, בקבוצת השמוזיט הקשר נעשה באמצעות Mg2+, Fe3+)(OH)6).
ליחידה Mg2+, Fe3+)(OH)6) זו נוהגים להתייחס כאל "השכבה דמוית הברוסיט" בשל דמיונה למינרל ברוסיט (Mg(OH)2).
משום כך, מבנה השמוזיט הוא "t-o-t-ברוסיט-t-o-t-ברוסיט".
יש המסווגים את קבוצת הכלוריט שהשמוזיט משתייך אליה כחלק מקבוצת מינרלי החרסית, ולכן יש לעיתים התייחסות בספרות לשמוזיט כאל מינרל חרסית.
אבל משום שגודל הגביש של המינרלים בקבוצת הכלוריט ותכונותיהם אינם תואמים את המאפיינים המגדירים מינרלי חרסית נוהגים בדרך כלל לסווג את קבוצת הכלוריט כקבוצה נפרדת בקבוצת הפילוסיליקטים.
גבישי השמוזיט הם גמישים אבל לא אלסטיים.
קיימת במינרל תופעת גבישים תאומים.
בשל נוכחות יוני הברזל ניחן השמוזיט במגנטיות חלשה.
השמוזיט יוצר שורה איזומורפית עם קלינוכלור (Mg,Fe2+)5Al(Si3Al)O10(OH)8)), מינרל השייך אף הוא לקבוצת הכלוריט.
מבחינת תכונותיו האופטיות ניחן השמוזיט בגוונים שונים של ירוק, אפור ושחור, כאשר לפרוסות דקות של המינרל, אותם יוצרים בחיתוך, יש גוון צהבהב ירוק.
השמוזיט ניחן בדיכרואיזם (עד כמה משתנה צבע המינרל בהתאם לזווית בה מסתכלים בו) חלש עד בינוני.
הוא נראה צהוב-ירוק עד ירוק חום בהיר מזווית אחת, וירוק עד ירוק כהה מזוויות אחרות.
השמוזיט נתגלה ב-1820 ליד העיירה שמוסון (Chamoson) שבקנטון ואלה שבשווייץ והוא קרוי על שמה.
השמוזיט נוצר בהתמרה של סלעי יסוד המכילים ברזל כשתוך כדי תהליך התמרה הייתה ירידת טמפרטורה ולחץ בנוכחות של חומרים אורגניים שהתפרקו.
השמוזיט הוא מינרל נפוץ למדי, אבל נדרשת בחינה מדוקדקת על מנת להבדילו ממינרלים אחרים.
בישראל ניתן למצוא שמוזיט באואוליטים של בצר הברזל מתקופת הקרטיקון ברכס מנרה ובתצורת חתרורים.
שמואל שריג (רשקס) (3 במאי 1909 – 2 במרץ 2009) היה ממקימי קיבוץ ניר דוד (תל עמל) ממובילי ענף המדגה בישראל, ומומחה בינלאומי במניעת מחלות דגים
שריג נולד בליטא ב-1909. בגיל 5 ניצלו חייו וחיי משפחתו לאחר ששהו באזור קרבות בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
בגיל 14 חלה בשחפת וניצל בזכות מזון עתיר שומן.
ב-1924 עלה לארץ עם משפחתו, בתחילה התגוררו בכפר אוריה ואחר כך עברו לעתלית.
בהשפעת אחותו ולאחר ועדת קבלה, התקבל לקן השומר הצעיר בחיפה.
ב-1936, היה אחד ממייסדי הקבוץ ניר דוד (תל עמל).
במהלך עבודתו ברפת חלה פעם נוספת בשחפת, השתתף בניסוי בנטילת פניצילין והבריא.
שריג עבר לעסוק בענף הדגה, בעיקר במחקר בתחום הדגה.
גם לאחר פרישתו מהעבודה במעבדה בגיל 75, המשיך להגיע אליה במשך 20 שנים נוספות ולקטלג את כל החומר המדעי שאסף לאורך השנים.
במקביל היה מעורב בחיי הקיבוץ בוועדות השונות, בפתרון בעיות חברתיות ובתיעוד פרוטוקלים של הקיבוץ ועלונים החל מ-1933..
בשנותיו הראשונות של קיבוץ ניר דוד שימש שריג במספר תפקידים, בהם גזבר הקיבוץ ובא כוחו של הקיבוץ אל מול המוסדות השונים כגון: ההסתדרות, המרכז החקלאי והסוכנות.
שריג הקים את הרפת בקיבוץ, אשר הייתה לרפת הראשונה שהצליחה העלותתאת פוקת החלב וחלהגביר את וסן הפרות על ידי הכלאה של פרות הבית עם פרות מדמשק
שריג היה עוזרו של אליעזר פרי בעריכת עיתון התנועה "על המשמר".
בתקופת מלחמת העולם השנייה שירת שגיא בהגנה.
מתוך ספרו "סיפור חיי" :
"בהגנה הלך והתגבש רעיון מוזר שהיום קשה אפילו להעלותו על הדעת.
המחשבות התרכזו לשאלה מה יעשה היישוב היהודי אם וכאשר הנאצים יכבשו את הארץ – כיצד נתגונן ונתנהג.
אין לשכוח כי היינו אז בסך הכל יישוב של כחצי מיליון תושבים.
התוכנית שהתגבשה בהנהגת היישוב וההגנה הייתה, כי נלחם בגרמנים ובמרד הערבי עד הסוף, מעין "מצדה" שנייה."
שריג גויס על ידי יוסף אבידר, המפקד הכללי של צפון הארץ שהציע לו לעמוד בראש מה שיהיה לאחר מכן הג"א, בריכוז על הכרמל.
במסגרת תפקידו היה עליו לעמוד בקשרים עם מכבי אש, בתי החולים באזור, ארגוני הקשישים הקיימים, ואף ליזום ארגוני קשישים חדשים.
שריג סיפר בספרו על סיום הפעילות:
"בראשית שנת 1943 נכשלה התקדמות הגרמנים לעבר מצרים.
ההגנה התחילה לרכז את עיקר פעולותיה בפיתוח אמצעי לחימה לקראת המאבק על עצמאות וביטחון.
שלמה גור הקים מוסד בשם "חמד" (חיל מדע) שהפך מאוחר יותר לזרוע המרכזית של פיתוח כלי מלחמה של צה"ל – "רפא"ל" – לאור התפתחות זו נגנזה תוכנית "מצדה" על הכרמל והמשרד שלנו נסגר."
בשנות הארבעים פרצה מחלה מסתורית בדגה בארץ, בשם פרימנזיום (Prymnesium).
שריג, שהתפנה מתפקידו ברפת לאחר שהחלים משחפת ולא יכול היה לחזור לעבודתו שם, קבל על עצמו מטעם ארגון מגדלי הדגים להיות איש שטח ולעמוד לרשות החוקרים באוניברסיטה העברית, בנושא.
לאחר הכשרה בת מספר חודשים על ידי סטודנט שהגיע מהאוניברסיטה, הפך שריג למנהל המעבדה לבדיקות פרימנזיום.
בהמלצתו של פרופסור רייך ובאישור מזכירות ארגון מגדלי הדגים הוחלט בהמשך להקציב הקצבה מיוחדת לאוניברסיטה, באמצעותה מוסדה המחלקה למיקרוביולוגיה בהנהלתו של ד"ר משה שילה, ככתובת לחקר מחלות דגים, כשהמעבדה בניר-דוד בהנהלת שריג, מהווה תחנת שדה שלה.
מתוך כתבתו של אורי דרומי מהארץ במדור אחרי מות, לאחר מותו של שריג:
נישא לשושנה ולהם ילדים ונכדים.
שמואל שְקולניקוב (Samuel Scolnicov; 11 במרץ 1941 – 13 באוגוסט 2014) היה פרופסור לפילוסופיה יוונית ולפילוסופיה של החינוך באוניברסיטה העברית בירושלים.
שקולניקוב נולד ב-1941 בפורטו אלגרה שבברזיל, בן בכור לשבע קופרשטיין והמשפטן עו"ד ישראל שקולניקוב.
כבן שלוש עברה המשפחה לריו דה ז'ניירו.
שקולניקוב הוא אח שכול: אחותו גולדה נפלה בעת שירותה הצבאי, ולו אח נוסף, יאיר.
החל בלימודי כימיה באוניברסיטה העברית, ולאחר שנה עבר לחוג לפילוסופיה.
ב-1964 השלים את לימודיו לתואר ראשון עם תעודת הוראה.
היה מתלמידיו האחרונים של שמואל הוגו ברגמן.
ב-1967 השלים תואר שני בהצטיינות יתרה בפילוסופיה.
בשנים 1969–1971 למד לימודים קלאסיים בקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה.
בשנים 1974–2010 היה חבר סגל בחוג לפילוסופיה ובחוג לפילוסופיה של החינוך בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית.
ב-1989 היה חבר מייסד של אגודת אפלטון הבינלאומית ובשנים 1998–2001 כיהן כנשיא האגודה.
בשנים 1973–1991 היה חבר ויו"ר ועדת התכנון ללימודי פילוסופיה בתיכון.
היה מרצה אורח באוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת קיימברידג', אוניברסיטת טורונטו, אוניברסיטת קליפורניה באירוויין ובאוניברסיטת סאו פאולו.
תחומי המחקר בהם עסק רחבים וכוללים פילוסופיה יוונית, פילוסופיה יהודית בימי הביניים והיחס שלה לפילוסופיה יוונית, פילוסופיה של החינוך, הומניזם בחינוך, הכשרת מורים והוראת פילוסופיה בתיכון.
חלק נרחב ממחקריו מוקדש לאפלטון.
המתודה הפילוסופית בה השתמש דגלה במציאת "ההנחות שעליהן מושתת השכנוע העמוק של אפלטון בדבר הנורמטיביות של התבונה ובדבר הפילוסופיה כדרך חיים".
שקולניקוב הדגיש את "החשיבות המכרעת של המתודה הדיאלוגית ושל האירוניה בצורותיה השונות [...] לצד דרישתו הבלתי מתפשרת של אפלטון לבסיס אונטולוגי איתן".
הנושאים בהם עסק במחקריו על אפלטון הם: "מעמד הלוגוס ותפקיד האירוניה, המתודה ההיפותטית, שאלות בתורת ההכרה ובמטפיזיקה של אפלטון, מושג האהבה ויחסו למתודה ההיפותטית, תורתו המאוחרת ותורת הטבע של אפלטון, תורת הלשון, תפיסתו את החינוך, תורתו המדינית והשקפתו על הטרגדיה".
שקולניקוב כתב ערכים רבים באנציקלופדיה העברית בנושאי פילוסופיה קדם-סוקרטית והפילוסופיה היוונית, ופיתח יחד עם אלעזר וינריב את הקורס באוניברסיטה הפתוחה על פילוסופיה יוונית.
כמו כן היה המתורגמן לפורטוגזית בחידון התנ"ך הבינלאומי לכל העולם והדתות שנערך בירושלים.
היה נשוי לחנה שקולניקוב, פרופסור אמריטה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
להם שלושה ילדים, בתם ענת שקולניקוב, פרופסור למשפטים.
שקולניקוב נפטר ב-13 באוגוסט 2014, בגיל 73. הוא נקבר בבית הקברות הר המנוחות בירושלים..
ישראל שפלר, תנאי הידיעה, מתרגם: דוד הד, עורך: שמואל שקולניקוב, הוצאת מאגנס, 1980.
תולדות הפילוסופיה היוונית: הפילוסופים הקדם-סוקראטיים, הוצאת יחדיו, 1981.
קובצי מקורות להוראת פילוסופיה בתיכון, בהוצאת האוניברסיטה העברית בירושלים ומשרד החינוך, 1977-1996. (בשיתוף עם אחרים)
הרקליטוס ופרמנידס, תרגום והקדמה, מוסד ביאליק, 1988.
אידאה ומתודה: ל"ג עיונים באפלטון, הוצאת מאגנס, 2008.
הרב שמואל תנחום רובינשטיין (ט"ו בשבט ה'תרע"ו, 20 בינואר 1916 – י"ח באב ה'תשנ"ח, 10 באוגוסט 1998) היה רב ודיין ישראלי, כיהן כרב הראשי של גבעתיים, ולאחר מכן אב בית דין בתל אביב.
מחבר פירוש רמב"ם לעם, שזיכה אותו בפרס הרב קוק לספרות תורנית.
נולד לר' יעקב דוד רובינשטיין בביאלא פודולסק למשפחה מחסידי לומאז' (ענף של חסידות קוצק).
בצעירותו נודע כ"עילוי מביאלה", וסיפרו עליו שבגיל חמש ידע את כל ספר ישעיהו בעל פה.
היה מראשוני התלמידים בישיבת חכמי לובלין, ממקורבי ראש הישיבה, הרב מאיר שפירא.
בשנת תרצ"ו (1936) עלה לארץ ישראל.
בגיל 22 נתמנה לרב בית כנסת של יעקב גזונטהייט ברחוב בן-יהודה בתל אביב.
בשנותיו הראשונות בארץ התפרנס מעבודה כמורה בבתי ספר תיכוניים.
בשנת 1948 מונה לרבה הראשי של גבעתיים.
הוא החזיק בתפקיד עד שנת 1965. בשנת תש"י השתתף בכנס רבנים של הפועל המזרחי ונבחר לוועדה המרכזת.
בשנת תשכ"ה ניגש לבחינות כושר לדיינות, בשנת תשכ"ה נתמנה לדיין בבית הדין הרבני, תחילה בחיפה, וכעבור שנים אחדות בתל אביב.
בשנת תשל"ח מונה לאב בית דין בתל אביב.
הוא המשיך לכהן בתפקידו בהתנדבות, גם לאחר שיצא לגמלאות.
בשנת תשמ"ה נבחר לרב בית כנסת "בית יעקב אהל רבקה" ברחוב יהושע בן נון בצפון תל אביב.
החל מאמצע שנות ה-40, לבקשת ידידו הרב מרדכי-דב רבינוביץ', כתב את הפירוש לכמה חלקים של הרמב"ם בסדרת "רמב"ם לעם" שיצאה לאור בהוצאת מוסד הרב קוק.
על הפירוש זכה לפרס הרב קוק לשנת תשי"ח, ולפרס הרב מימון לשנת תשמ"ו.
בשנת 1970 היה יו"ר ועדת פרס יד הרב מימון.
פרסם מאמרים רבים בקובצי "תורה שבעל פה".
הרב רובינשטיין נישא לחיה פיגא גיטל, בתו של הרב חיים טוביה פליגלטויב מחבר "כנפי יונה" (נפטרה בתשנ"ו).
הרב רובינשטיין השתתף בפולמוס ההלכתי סביב ניתוחי מתים שהתקיים בשנות ה-60 במדינת ישראל.
לשיטתו ניתוחי מתים מותרים רק כאשר ישנו סיכוי להצלת חולה אחר, ויש צורך שחכמי ישראל ילמדו רפואה ויוכלו לדון בשאלות אלו באופן עצמאי, ולא רק כסרח עודף בוועדות הרפואיות.
גם בפולמוס הגיור שהסעיר את מדינת ישראל בשנות השבעים השתתף הרב רובינשטיין.
בכרך כ"ה שם הציג שהמחלוקת בדבר בני זוג של יהודים מתבוללים שייתכן שלא ישמרו מצוות אחר גיורם היא שאלה של 'עין טובה' ואופטימיות אל מול 'עין רעה' וחששנות.
לדעתו של הרב רובינשטיין שימוש ברמקול אסור בשבת, אפילו אם הוא פתוח מבעוד יום, בעיקר בשל החשש שיתקלקל ויבואו לתקנו ולחברו מחדש בשבת, אולם שימוש במכשיר שמיעה עבור חרש מותר, בשל הצורך הגדול שיש בו.
ואין לחשוש שיבואו להתיר את הדלקתו בשבת, משום שאין לנו לחדש גזירות שכאלה, ובייחוד בדברים שנעשים בצנעא.
הרב שמואל שניאורסון (תרמ"ח, 1888 – י' בכסלו תש"ד, 7 בדצמבר 1943) היה רב העיר ניקולייב באוקראינה.
נולד בעיירה פודוברנקה לזלדה רחל (בת שניאור זלמן חייקין) ורבי ברוך שניאור נכד האדמו"ר רבי מנחם מנדל שניאורסון, ה"צמח צדק" ונקרא על שם דודו רבי שמואל שניאורסון מחב"ד-לובביץ'.
בשנת ה'תרס"ט החל לשמש כמלמד תורה תחת רבנות אחיו וכמלמד של בן אחיו מנחם מנדל.
בשנת תר"ע עבר להתגורר בניקולייב, ושם נישא בא' באלול תרע"א למרים גיטל ינובסקי אחותה של גיסתו חנה , ומונה לרב בית כנסת ולעוזר חתנו ברבנות.
בשנת ה'תרע"ז מונה לרב העיר ניקולייב מטעם השלטון לצד חתנו שכיהן כרב מטעם הקהילות.
בשנת תר"פ הפסיק לכהן כרב ובשנת תרפ"ד נבחר על ידי הקהילה היהודית לרב העיר תפקיד אותו מילא עד לשנת ת"ש.
לאחר פטירת חתנו בשנת תרצ"ג מילא את מקום חמיו כרבה היחידי של העיר.
במשך רבנותו נאבק לשימור חיי הדת, במיוחד אפיית מצות כשרות לפסח.
במקומות שונים נדפסה חליפת מכתבים בינו לבין אחיו רבי לוי יצחק, בו הם מתארים אחד לשני את תלאותיהם בנידון ומבקשים עצות זה מזה.
מכתבים נוספים לבן אחיו - רבי מנחם מנדל שניאורסון, לימים הרבי מחב"ד, נדפסו במקומות שונים.
בשנת תרצ"ט (1939) נאסר אחיו רבי לוי יצחק בשל פעולותיו להפצת יהדות, שהיו אסורות על פי חוקי ברית המועצות.
ובשנת תש"א (1941) נאסר הוא על ידי השלטונות, אף הוא בעוון הפצת היהדות.
ביום ד' תמוז תש"א נפסק דינו לשלוש שנות גלות בטומסק שבסיביר.
בחודש אדר א' תש"ג (1943) שוחרר ממאסרו עקב תשישות ואי ספיקת לב.
עקב מלחמת העולם השנייה התגורר בנו בעיר טורקמנאבאט (Charjou) שבטורקמניסטן ולשם ברח רבי שמואל אך לא נרפא מתשישותו ונפטר ביום י' בכסלו תש"ד (1943) ונטמן בבית העלמין היהודי בעיר.
בנו היחיד מנחם מנדל שניאורסון.
אחיו רבי לוי יצחק שניאורסון אביו של רבי מנחם מנדל שניאורסון
אחיו שלום שלמה שניאורסון ובתו המשוררת זלדה.
שמואל שניידר Schneider; נולד ב-1937) הוא חוקר ספרות עברית, מורה ועורך ישראלי-אמריקאי.
שמואל שניידר נולד ב-1937 בעיר טרנוב שבדרום פולין, ועלה לארץ ישראל בהיותו נער.
גר בתל אביב, ובה סיים את לימודיו.
שירת בצה"ל, ולאחר שחרורו למד ספרות עברית אצל פרופ' ברוך קורצווייל באוניברסיטת בר-אילן.
את תואר הדוקטור קיבל בישיבה יוניברסיטי שבניו יורק ב-1979; כותרת הדיסרטציה: "העולם היהודי המסורתי בכתביו של יוסף חיים ברנר" (The Traditional Jewish World in the Writings of Joseph Hayim Brenner).
כיהן כראש המחלקה לשון וספרות עברית בישיבה קולג' ובמכללת יצחר ברויאר של הישיבה יוניברסיטי.
היה פעיל בהסתדרות העברית באמריקה, ועורך בשני העיתונים העבריים בה, "בצרון" ו"הדאר".
שניידר התמסר בעיקר לחקר יצירתם של יוסף חיים ברנר ושל אהרן אפלפלד, אך כתב ופרסם רבות גם בנושאי חינוך יהודי ועברי בתפוצות.
שניידר נשוי ואב לבן ובת.
עולם המסורת היהודית בכתבי יוסף חיים ברנר, תל אביב: רשפים, תשנ"ד 1994.
הקיום והזיכרון: ביצירות אהרן אפלפלד, יוסף חיים ברנר ובכתבים אחרים, ירושלים: כרמל, תש"ע 2010. ("אסופת מאמרים, רצנזיות, ראיונות ותגובות שנכתבו משנות השבעים ואילך והודפסו בעיקר בכתבי העת 'הדואר' ו'בצרון'")
למי יללו התנים: מאמרים בענייני פוליטיקה של שמאל וימין, ירושלים: כרמל, תשע"ג 2013. ("אסופת מאמרים ותגובות שהתפרסמו בשנות השמונים והתשעים בכתבי העת 'ביצרון' ו'הדואר' שיצאו לאור בניו-יורק")
שמואל "יוהאן" שפר (שטופר) (30 ביולי 1929 – 10 בנובמבר 2018) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, שירת כמפקד בסיס תל נוף במלחמת ששת הימים ובמלחמת ההתשה וכראש מחלקת המודיעין של חיל האוויר.
שפר גדל במושב באר טוביה.
במלחמת העצמאות לחם כחייל וקצין בגדוד 52 של חטיבת גבעתי.
אחרי המלחמה התנדב לקורס טיס מס' 5. שירת כמדריך בבית הספר לטיסה וטייס מטוסי ספיטפייר.
במלחמת סיני שירת כטייס מטוסי אוראגן.
ב-1957 מונה למפקד טייסת 109, טייסת מטוסי מיסטר.
שפר היה מטייסי המיראז' 3 הראשונים בחיל האוויר, והשתתף במשלחת של ששת הטייסים הראשונים שלמדו על המטוס בצרפת.
בשובו מונה ב-1962 למפקדה של טייסת 117, טייסת שהוקמה מחדש כטייסת מטוסי מיראז' 3 ברמת דוד.
עבר קורס פיקוד ומטה בארצות הברית ובמרץ 1965 מונה למפקד טייסת תעופה וסגן מפקד בסיס תל נוף.
במהלך שירותו הוזעק יחד עם רן פקר ללוות את נחיתתו של מוניר רדפא שערק מחיל האוויר העיראקי עם מטוס מיג 21.
בתפקידו הבא מונה למפקד תל נוף ופיקד על הבסיס בתקופת מלחמת ששת הימים, תחת פיקודו במלחמה פעלו חמש טייסות מבצעיות: טייסת 119 של מטוסי מיראז', טייסת 116 של מטוסי מיסטר, טייסת 114 של מסוקי סער סופר פרלון, טייסת 124 של מסוקי סיקורסקי S-58 וטייסת 103, טייסת תובלה.
שפר השתתף בגיחות מבצעיות במלחמה וביום האחרון נפגע מטוסו והוא נטש אותו מעל סוריה, משם חולץ על ידי מסוק.
הוא המשיך לפקד על הבסיס גם במלחמת ההתשה, בו נוספה לבסיס גם טייסת 115, טייסת מטוסי סקייהוק.
ביולי 1970 מונה למפקד מחלקת המודיעין במטה חיל האוויר, במסגרת זו התמודד עם האתגר שהוצב לחיל האוויר של פריסת סוללות נ"מ רוסיות ניידות באזור תעלת סואץ ותכנון מבצעי שיער נגד מערכים אלו בשלהי מלחמת ההתשה.
השתחרר משירות הקבע ב-1973. במלחמת יום הכיפורים גויס למילואים ומונה למפקד חפ"ק חיל האוויר בפיקוד הדרום.
לאחר שחרורו היה יזם ומייסדי חברת יסקל שעסקה תחילה במתן שירותי ייעוץ לשדות תעופה ולמתקנים אוויריים, הונפקה בבורסה לניירות ערך בתל אביב ב-1987 והפכה לחברת השקעות.
שמואל שניצר (נולד ב-12 בספטמבר 1949, י"ח באלול ה'תש"ט) הוא יהלומן ישראלי יו"ר חברת "ש.
שניצר יהלומים בע"מ", אשר כיהן כנשיא בורסת היהלומים הישראלית ולאחר סיום תפקידו הוענק לו תואר נשיא הכבוד של בורסת היהלומים הישראלית לכל ימי חייו.
כיהן גם בתפקיד נשיא הפדרציה העולמית של בורסת היהלומים (WFDB) ולאחר פרישתו הוענק לו תואר נשיא כבוד של הפדרציה לכל ימי חייו.
בנוסף, שניצר מחזיק בפרס מפעל חיים מטעם בורסת היהלומים של ניו יורק (DDC), ובתואר נשיא כבוד של הבורסה הישראלית לאבני חן ויהלומים.
שניצר הוא בנם של ורדה ומשה שניצר.
למד משפטים בין 1972–1976 באוניברסיטה העברית בירושלים, והוסמך אחר כך לעו"ד.
בשנת 1975 הצטרף לבורסה ליהלומים כחבר מן המניין.
בשנת 1988 החל בפעילות ציבורית כחבר הוועד הפועל של התאחדות תעשייני היהלומים, שם כיהן בתפקידים שונים: יו"ר הוועדה המשפטית, יו"ר ועדת כספים, יו"ר ועדת דור ההמשך ועוד.
בשנת 1998 נבחר לכהן כנשיא בורסת היהלומים הישראלית, וכיהן שלוש קדנציות רצופות עד לשנת 2004. באוקטובר 2013 נבחר פעם נוספת לכהן כנשיא הבורסה וכיהן בתפקיד עד 2015.עם פרישתו זכה לתואר נשיא הכבוד של הבורסה לכל ימי חייו, בנוסף לתואר נשיא הכבוד של הבורסה לאבני חן.
בין השנים 2002–2006 כיהן כנשיא הפדרציה העולמית של בורסת היהלומים (WFDB).
במהלך תקופת כהונתו כנשיא הפדרציה כיהן שמואל שניצר כסגן יו"ר מועצת היהלומים העולמית (WDC) העוסקת בטיפול בסוגיית 'יהלומי הקונפליקט'.
לאחר סיום כהונתו בפדרציה העולמית קיבל את תואר נשיא הכבוד של הפדרציה.
שניצר מכהן כחבר נשיאות התאחדות תעשייני היהלומים בישראל ויושב ראש הוועדה המשפטית שלה וכחבר בוועדה המייעצת של בורסת היהלומים של שאנגחאי, תפקיד אותו הוא ממלא החל מיום היווסדה.
בינואר 2016 נבחר ליושב ראש דירקטוריון מכון היהלומים הישראלי, תפקיד אותו מילא עד 2018.
קיבל פרס מפעל חיים מבורסת היהלומים של ניו יורק (DDC).
במהלך קונגרס היהלומים העולמי ה-32 שהתקיים בישראל העניק לו ענף היהלומים את אות ההוקרה Israel Dignitary Award.
משמש כחבר בהנהלת "קרן משה שניצר למחקרים בנושאי המשק והחברה בישראל" באוניברסיטת בר-אילן - קרן הדואגת למימון פעילות אקדמית לעידוד חקר המשק, הכלכלה והחברה בישראל, תוך עידוד למצוינות במחקר בתחומים אלו.
כמו כן, שניצר חבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב ועמותת הידידים של המרכז הרפואי תל אביב.
שניצר היה נשיא ויושב הראש של קבוצת הכדורגל בית"ר תל אביב רמלה בין השנים 2007–2012, כשבתקופתו הקבוצה הגיעה לשיאה בשנת 2008 כשהעפילה לחצי גמר גביע המדינה, למרות היותה בליגה השלישית.
משנת 2009 ועד 2013 כיהן כחבר הנהלת ומזכירות ההתאחדות לכדורגל.
כיום מכהן שניצר כחבר הנהלת מרכז בית"ר.
שניצר מכהן כסגן נשיא לשכת המסחר ישראל-יפן החל משנת 2012.
נשוי לשרונה שניצר ואב לשלושה.
בנו היהלומן שי שניצר מכהן כקונסול כבוד של מדינת ליטא בישראל.
שמואל שרגא פייבוש בן שלום פייגנזון נולד בווילקומיר, רוסיה (ליטא).
כבר מגיל צעיר התמחה בתחום הדפוס, ובהיותו בן 24 פיקח על הדפסת ש"ס ומשניות בדפוס שטֶטין שבפרוסיה (תרכ"ב–תרכ"ד, 1862–1864).
תוך שהוא מסתפק בהערתו של שפ"ן הסופר בשולי העמוד בה הוא מבהיר שדין זה היה תקף רק בזמן מחבר השולחן הערוך, ולא בזמן הדפסת החיבור בווילנה.
אך מחליפו של ברופמן סירב להסדר זה, בזמן הדפסת המהדורה השנייה של השולחן הערוך בדפוס ראם בשנת 1875, ודרש לשנות את הניסוח בגוף הספר: .
פייגנזון ריכז את המאמצים שהושקעו בעריכה ובהכנה לדפוס של מהדורת התלמוד הבבלי, הידועה בכינוייה "ש"ס וילנא", המשמשת בסיס לכל הדפסות התלמוד הבבלי שאחריה.
מאמציו במיזם אדירים זה, מתוארים ב"אחרית דבר" [שנכתב על ידו] המובאת בסוף עשרים הכרכים של התלמוד.
הוא גם היה אחראי למהדורת התלמוד הירושלמי של דפוס ראם, "דפוס וילנא", ואף חיבר לו פירוש: "רוח זקנים" – ליקוט מתוך ספרי הפרשנות "יפה עיניים" ו"נועם ירושלמי".
נודעת חשיבות להקדמתו לתלמוד הירושלמי, הנקראת "שערי חומת ירושלים".
כמו כן, עמד, לטענתו, מאחורי שאר הפקות הדפוס הווילנאי, בהן בעיקר מהדורות של ספרי יסוד יהודיים רבים, שנחשבו בשעתן למהדורות מופת.
המחקר בשנם האחרונות מעלה שמעורבותו בתחום הניהול של דפוס ראם הייתה שולית.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, תחת הכיבוש הגרמני, לא ניתן היה להמשיך במלאכת ההדפסה, אך פייגנזון ועמו קומץ פועלי דפוס, המשיכו להכין לדפוס ספרים חדשים, ומיד כשהתאפשר הדבר, המשיכו בהדפסה.
לאחר המלחמה טיפל פייגנזון במכירת בית הדפוס וההוצאה לאור מידי אלמנת הברון דוד גינצבורג, בעלי ההוצאה לאור מאז פטירת האלמנה דבורה ראם, לידי חיים כהן ובנו בנדט כהן (מת ב-1953; בהמשך היה בעליה של הוצאת "ילקוט", שהתמזגה לאחר מותו עם הוצאת עם עובד).
ב-1922 פרש פייגנזון מעבודתו, והוא בן 85.
בזקנותו החל בעריכת חיבורו "עלבונה של תורה", שבו הוא מצביע על שגיאות, כמו גם טעויות מכוונות, שהשתרבבו לספרות הדתית בידי אנשי צנזורה ומדפיסים נוצרים.
פייגנזון זכה לזיקנה מופלגת ונפטר בשנת 1932 (תרצ"ב).
נקבר בבית הקברות היהודי בווילנה.
"לתולדות דפוס ראם"; הביא לדפוס: חיים בר-דיין, בתוך: יהדות ליטא, כרך א: יהודי ליטא מהמאה הט"ו עד 1918, תל אביב: עם הספר, תש"ך 1959, עמ' 268–296. (, תמונה 290 ואילך) (נדפס במקור בכתב העת הספר א,א (אייר תשי"ד).)
שמואל שפירא הוא רופא, מדען ומנהל ישראלי.
ניהל את המכון למחקר ביולוגי בישראל בנס ציונה בשנים 2013–2021.
פרופסור מהמניין לרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, מומחה לרפואת טרור ומצבי משבר.
עמית מחקר במכון לחקר הטרור במרכז הבינתחומי הרצליה.
לשעבר סמנכ"ל הדסה, ראש בית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטה העברית בירושלים, מקים וראש המסלול לרפואה צבאית "צמרת" של הפקולטה לרפואה בירושלים.
היה חבר בוועדה המייעצת לבטיחות גרעינית, המפקחת על פעילות הוועדה לאנרגיה אטומית, בוועדות לאומיות משמעותיות אחרות, חבר ויו"ר מועצות מנהלים.
שמואל שפירא נולד בירושלים, בן לאליהו, יליד ירושלים שעבד כפקיד בחברת החשמל, ולתאודורה (דורה), ילידת יוגוסלביה וניצולת השואה שעבדה כמלצרית ובהמשך בקייטרינג.
ב-1973 החל ללמוד רפואה ב במסגרת העתודה האקדמית.
את רוב שירותו הצבאי עבר בחיל הים עד לשחרורו מקבע ב-1997. במסגרת שירותו הצבאי הגיע עד דרגת אל"ם וכיהן בין היתר כראש ענף טראומה והיה ממקימי מערך הטראומה הלאומי במדינת ישראל.
השתתף וניהל עשרות אירועים רבי נפגעים רובם קשורים בטרור.
במשך שלוש שנים עמד בראש בית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטה העברית.
הקים ועמד במשך כחמש שנים בראש מסלול "צמרת" לחינוך והכשרת רופאים צבאיים באוניברסיטה העברית.
כיהן כסמנכ"ל בית החולים הדסה בתקופת האינתיפאדה השנייה.
נחשב למומחה מוביל ברפואת טרור, טראומה ורפואת חרום, ומלמד תחומים אלה כמו גם ניהול אירועים רבי נפגעים וניהול סיכונים.
עיסוקיו בניהול מערכות גדולות ובפרט רפואיות ומדעיות הפכו אותו למומחה בתחומים אלה.
חיבר (יחד עם Leonard A.
ב-2010 מינה אותו ראש הממשלה בנימין נתניהו למומחה חיצוני, שיבחן אם יש לפרויקט כריית הפוספטים בשדה בריר שליד ערד היבטים בריאותיים העלולים להשפיע על האוכלוסייה.
פרופ' שפירא הגיש את חוות דעתו בסוף אותה שנה וקבע כי "לעבודת כרייה בשדה בריר אין כל פוטנציאל נזק בריאותי ביחס לתושבי ערד וכסייפה בהיבטי חלקיקים נשאפים, קרינה, רעש ועקה נפשית".
עם זאת המליץ כי "בשנת ההפעלה הראשונה יינקטו אמצעי זהירות מיוחדים".
במאי 2013 הוחלט על מינויו למנהל המכון למחקר ביולוגי בישראל בנס ציונה במקום המנהל הקודם אביגדור שפרמן.
במסגרת תפקידו זה הוביל את פיתוח החיסון הישראלי לקורונה, ה-BriLife (שפיתוחו לא הושלם), ופיתוח ראשון בעולם של נוגדנים מנטרלים לנגיף.
פרש מכהונתו במאי 2021. במרץ 2023 פרסם מבקר המדינה דו"ח ביקורת חריף על מיזם ה-BriLife ועל שפירא וקבע:
נוסף על כך, לא נכללה בו התייחסות (ולו כללית) להיבטי תקציב.