tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחושתו הייתה שהתרת הבאתן של משפחות של אנשי הכנף לבסיס תשפר את מורל האנשים, אף על פי שצעד זה הכניס מתחים לחיי הנישואים שלו.
כדי להסוות את כל המהנדסים האזרחיים שעבדו בפרויקט מנהטן, הוא נאלץ לשקר לאשתו, ואמר לה שהמהנדסים הם "עובדי תברואה".
בנקודת זמן מסוימת הוא גילה שאשתו ביקשה מאחד מהמדענים לבצע עבודת שרברבות בביתם שבבסיס.
במהלך פגישה עם "מהנדסי תברואה" אלו, אמר רוברט אופנהיימר לטיבטס שמטוסו עלול לא לעמוד בגלי ההלם של פצצת האטום.
ב-6 במרץ 1945, במקביל ל, הוקמה טייסת החימוש הראשונה בוונדובר, שוב תוך שימוש בכוח האדם של חילות האוויר של הצבא.
משימתה של טייסת זו הייתה לספק מכונאים מיומנים, רתכים ועובדי תחמושת וציוד מיוחד לכנף כדי לאפשר לה להרכיב את פצצות האטום לגרסה המבצעית שלהן, ובכך לאפשר לפצצות להיות מועברות בצורה בטוחה יותר בצורה מפורקת.
תהליך קפדני של בחירת מועמדים יושם בגיוס כוח האדם, ושיעור הנדחים עמד על 80%.
להק 509 הגיע למצבת כוח האדם המלאה שלו במאי 1945.
עם צירופה של טייסת החימוש הראשונה במרץ 1945, הגיעה מצבת כוח האדם של הלהק ה-509 ל-225 קצינים ו-1,542 חיילים, כמעט כולם הוצבו במאי וביוני באי טיניאן שבאיי מריאנה הצפוניים, שהיה בטווח הפצצה מיפן.
טייסת תובלת הכוחות ה-320 המשיכה להיות מוצבת בוונדובר.
בנוסף לכוח האדם שלו, סופחו ללהק ה-509 בטיניאן כל 51 האזרחים ואנשי הצבא של פרויקט אלברטה.
יתרה מכך, שני נציגים מוושינגטון די.
נכחו באי: סגן מנהל פרויקט מנהטן, בריגדיר גנרל תומאס פארל, ואדמירל משנה ויליאם פרנל מוועדת המדיניות הצבאית של הפרויקט.
דרג התמיכה הקרקעית של להק 509 קיבל הוראות לנוע והגיע ב-26 באפריל לנמל היציאה שלו בסיאטל באמצעות רכבות.
ב-6 במאי הפליגו מרכיבי הסיוע על סיפון הספינה "קייפ ויקטורי" אל איי מריאנה, בעוד שהציוד של הלהק נשלח על סיפון הספינה "אמיל ברלינר".
כוח חלוץ של הדרג האווירי הוטס באמצעות מטוסי C-54 לשדה התעופה הצפוני בטיניאן בין 15 ל-22 במאי, שם הצטרפו לדרג הקרקע ב-29 במאי.
"צוות היעד" של פרויקט אלברטה שלח גם הוא את רוב אנשיו לטיניאן כדי לפקח על ההרכבה, ההעמסה וההטלה של הפצצות בניהולה האדמיניסטרטיבי של פלגת השירותים הטכניים הראשונה.
ב-5 באוגוסט 1945 קרא טיבטס למטוס B-29 שיועד למשימה בשם אנולה גיי, על שם אימו.
המטוס, שמספרו הסידורי היה 4486292, נבחר על ידי טיבטס באופן אישי, בהמלצתו של מפקח ייצור, כשעוד היה על פס הייצור במפעל של חברת גלן ל.
הקברניט שצוות באופן קבוע למטוס זה, רוברט א.
לואיס, לא היה מאושר מכך שהוחלף על ידי טיבטס לצורך משימה חשובה זו, והיה מתוסכל כאשר הגיע לשדה ב-6 באוגוסט וראה שהמטוס, שהחשיב אותו כמטוסו האישי, מעוטר בציור החרטום המפורסם.
במשימת הטיסה להטלת הפצצה שימש לואיס כטייס המשנה של טיבטס.
למחרת בשעה 02:45, על פי הוראות "פקודה מבצעית מספר 35" , המריא ה"אנולה גיי" מהשדה הצפוני של טיניאן בדרכו להירושימה, כשטיבסט אוחז בהגה המטוס.
הטיסה להירושימה ארכה שש שעות.
הפצצה האטומית שנשא, ששם הקוד שלה היה ילד קטן, הוטלה על הירושימה בשעה 8:15 בבוקר, שעון מקומי.
טיבטס תיאר לימים שלאחר הטלת הפצצה כוסתה העיר בענן פטרייה גבוה.
מייד לאחר הנחיתה בטיניאן עוטר טיבטס בצלב השירות המצוין על ידי קרל ספאץ.
הוא הפך לידוען, ותמונותיו וראיונות עם אשתו וילדיו פורסמו בעיתונים אמריקאים ראשיים.
הוא נתפש כגיבור לאומי שהוביל לסיום המלחמה עם יפן.
מאוחר יותר הוזמן טיבטס על ידי הנשיא הארי טרומן לבקר בבית הלבן.
ב-1999 הוענק ללהק 509 פרס היחידה המצטיינת של חיל האוויר.
טיבטס רואיין בהרחבה על ידי מייק הרדן מהעיתון The Columbus Dispatch, ופרופילים אישיים שלו הופיעו במשך השנים ביום השנה להטלת פצצת האטום הראשונה.
בראיון עימו מ-1975 אמר: "אני גאה שהצלחתי להתחיל עם שום דבר, לתכנן זאת ולגרום לזה לעבוד בצורה מושלמת כפי שקרה ...
אני ישן טוב כל לילה".
ב-2005 אמר לעיתונאי, "כאשר הוטלה עליי המשימה ידעתי שיהיה בה מרכיב רגשי.
היו לנו תחושות, אך היה עלינו לשים אותם בצד.
ידענו שייהרגו אנשים מימין ומשמאל.
אך המניע היחידי שלי היה לבצע את העבודה הטובה ביותר שהייתי יכול כדי שנוכל לשים קץ להרג במהירות האפשרית".
להק 509 שב לארצות הברית ב-6 בנובמבר 1945 והוצב בבסיס רוזוול שבניו מקסיקו.
בלנצ'ארד החליף את טיבטס בפיקוד על היחידה ב-22 בינואר 1946, והיה למפקדה הראשון של כנף ההפצצה ה-509, יחידה שירשה את להק 509. טיבטס היה יועץ טכני למבצע פרשת דרכים, הניסויים הגרעיניים שנערכו באטול ביקיני ב-1946, אך הוא וצוות האנולה גיי לא נבחרו להטיל פצצה גרעינית נוספת.
לאחר מכן החל טיבטס לימודים בקולג' לפיקוד ומטה של חיל האוויר בבסיס מקסוול שבאלבמה.
בסיימו את לימודיו ב-1947 הוצב ב'מנהלת הדרישות' (Directorate of Requirements) במטה חיל האוויר בפנטגון.
כשראש המנהלת, בריגדיר גנרל תומאס ס.
פאוור, הוצב בלונדון כנספח אווירי, החליף אותו בריגדיר גנרל קארל ברנדט.
ברנדט מינה את טיבטס למנהל החטיבה האווירית האסטרטגית של המנהלת, תפקיד שבו היה אחראי על ניסוח הדרישות למפציצים העתידיים.
טיבטס היה משוכנע שמפציצי העתיד יהיו מטוסי סילון, וכך היה מעורב בתוכנית ה-B-47 סטרטוג'ט.
כתוצאה מכך הוא שירת כקצין מיזם ה-B-47 במפעל בואינג בוויצ'יטה מיולי 1950 ועד פברואר 1952. לאחר מכן מונה למפקד חטיבת הניסויים בבסיס חיל האוויר אגלין שבולפראיסו שבפלורידה, שם התנהלו טיסות הניסוי של ה-B-47.
טיבטס שב לבסיס חיל האוויר מקסוול, שם למד בקולג' המלחמה האווירי.
לאחר סיום לימודיו ביוני 1955, מונה לראש תוכניות המלחמה במטה חילות האוויר של נאט"ו במרכז אירופה בפונטנבלו שבצרפת.
בנסיעתו לשם הוא השאיר את רעייתו לוסי ואת בניו באלבמה, ושנה לאחר מכן התגרשו השניים.
במהלך הצבתו זו בצרפת, הכיר טיבטס אישה צרפתייה בשם אנדראה קטרהום, שהייתה לאשתו השנייה.
בפברואר 1956 שב לארצות הברית ופיקד על כנף ההפצצה ה-308 בבסיס חיל האוויר הנטר שבג'ורג'יה, ושם גם התקיים טקס הנישואים שלו לקטרהום ב-4 במאי אותה שנה.
לשניים נולד בן בשם ג'יימס.
בינואר 1958 קיבל טיבטס את הפיקוד על דיוויזיית האוויר השישית בבסיס חיל האוויר מקדיל שבפלורידה.
ב-1959 קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
התפקיד הבא שלו היה מנהל האנליזות בפנטגון.
ביולי 1962 מונה לסגן הממונה על המבצעים במטות המשולבים, ולאחר מכן, ביוני 1963, סגן הממונה על מערכת הפיקוד הצבאית הלאומית.
ב-1964 נשלח טיבטס לשרת כנספח צבאי בהודו.
הוא שירת בתפקיד 22 חודשים, עד יוני 1966. ב-31 באוגוסט 1966 פרש טיבטס משירותו בחיל האוויר של ארצות הברית.
לאחר פרישתו משירות צבאי, עבד טיבטס בחברת Executive Jet Aviation, חברת , שבסיסה היה בקולומבוס שבאוהיו וכיום נקראת NetJets.
הוא היה אחד מחברי מועצת המנהלים המייסדים של החברה, וניסה להרחיב את פעילותה לאירופה, אך ללא הצלחה.
ב-1968 פרש מהחברה ושב למיאמי, שם הוא בילה חלק משנות ילדותו.
ב-1970 עוקלה החברה על ידי הבנקים, וברוס סנדלן היה לנשיאה.
סנדלן שכנע את טיבטס לשוב לחברה.
ב-1976 החליף טיבטס את סנדלן כנשיא החברה, תפקיד בו שימש עד 1986. במשך שנה שימש כיועץ לחברה לפני פרישתו השנייה והסופית ממנה ב-1987.
ב-1976 התנצלה ממשלת ארצות הברית בפני יפן לאחר שטיבטס שחזר את ההפצצה על הירושימה בטיסה במטוס B-29 משוחזר בתצוגה אווירית בטקסס.
טיבטס אמר שלא הייתה לו כוונה לפגוע בעם היפני.
ב-1989 הוא פרסם את ספר זיכרונותיו "טיסת האנולה גיי" (Flight of the Enola Gay), שבו הוא פרס את קורות חייו עד אותה עת.
ב-1995 גינה את אופן ההצגה של האנולה גיי בסמית'סוניאן, שבה נעשה ניסיון להציג את פעולת ההפצצה בהקשר של החורבן שהיא גרמה, והגדיר אותה כ"עלבון עצום", זאת בשל ההתמקדות באבדות היפנים ולא בברוטליות של ממשלת יפן במלחמה.
ב-1996 נכנס טיבטס להיכל התהילה הלאומי לתעופה.
פול טיבטס נפטר בביתו בקולומבוס שבאוהיו ב-1 בנובמבר 2007 בגיל 92. בשנותיו האחרונות סבל מכמה מקרים של שבץ מוחי ואי-ספיקת לב ואושפז בהוספיס.
לבקשתו של טיבטס לא נערכה לו הלוויה ולא הוקם לו קבר, בשל חששו שמתנגדי השימוש בנשק גרעיני ייהפכו את קברו למקום מחאה או שיחללו אותו.
בהתאם לכך נשרפה גופתו ואפרו פוזר במימי תעלת למאנש, שאותה חצה בטיסה פעמים רבות במהלך המלחמה.
טיבטס הניח אחריו את אשתו השנייה, אנדראה, את שני בניו מנישואיו הראשונים, פול השלישי וג'ין, ואת ג'יימס, בנו מנישואיו השניים.
נכדו של טיבסט, פול וורפילד טיבטס הרביעי, סיים ב-1989 את הכשרתו באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית.
באפריל 2006 הוא היה למפקד טייסת ההפצצה ה-393, שמטיסה מפציצי B-2 ספיריט ומוצבת בבסיס חיל האוויר וייטמן שבמיזורי.
הטייסת הייתה אחת משתי הטייסות המבצעיות שהיו חלק מלהק 509 כאשר סבו פיקד עליו.
ב-2014 קודם טיבסט הנכד לדרגת בריגדיר גנרל, והיה לסגן ראש המבצעים הגרעיניים במנהלת המבצעים הגלובלית של הפיקוד האסטרטגי של ארצות הברית בבסיס חיל האוויר אופט שבנברסקה.
בתוקף תפקידו היה אחראי על כוחות הגרעין האסטרטגיים של ארצות הברית.
ביוני 2015 קיבל טיבטס הנכד את הפיקוד על כנף ההפצצה ה-509.
בסרט הקולנוע "תחילת הסוף" (The Beginning or the End) משנת 1947, גילם בארי נלסון את דמותו של טיבטס.
הסרט "מעל ומעבר" (Above and Beyond) משנת 1952 מתאר את אירועי מלחמת העולם השנייה שבהם היה מעורב טיבטס.
רוברט טיילור גילם בסרט את דמותו של טיבטס (השניים אף נפגשו וגילו שיש להם הרבה מן המשותף), ואלינור פארקר גילמה את לוסי, רעייתו של טיבטס.
טיבטס גם היווה השראה לדמותו של מייג'ור ג'ו קוב" בסרט "טייסי השחקים" (Twelve O'clock High) מ-1949. לזמן קצר היה מתוכנן שהוא יהיה היועץ הטכני לסרט עד שברגע האחרון הוא הוחלף בקולונל ג'ון ה.
סרט הטלוויזיה "אנולה גיי: האנשים, המשימה, פצצת האטום" (Enola Gay: The Men, the Mission, the Atomic Bomb) מ-1980, שעלילתו בדיונית במקצת, מספר את סיפורו של צוות המטוס של טיבטס.
בסרט מגולמת דמותו של טיבטס על ידי פטריק דאפי, וקים דארבי מגלמת את רעייתו לוסי.
בסרט "היום הראשון" (Day One) מ-1989 מגלם ניקולאס קילברטוס את דמותו של טיבטס.
בסרט הטלוויזיה "הירושימה" (Hiroshima) מ-1995 דמותו של טיבטס מגולמת על ידי דייוויד גאו.
בדוקו-דרמה "הירושימה" של ה-BBC מ-2005 איאן שאו מגלם את דמותו של טיבטס, שאף התראיין בעצמו לסרט.
ראיון עם טיבטס הופיע גם בסרט "הקפה האטומי" (The Atomic Cafe) מ-1982, וכן בסדרה התיעודית הבריטית "עולם במלחמה" משנות ה-70, ובפרק "האיש שהביא את השחר" בסדרה "סיפורי מלחמה" (War Stories) מ-1995.
דמותו של טיבטס מופיעה בהרחבה בספר "החובה: אב, בנו והאיש שניצח את המלחמה" (Duty: A Father, His Son and the Man Who Won the War) מ-2001 שכתב עיתונאי "שיקגו טריביון" בוב גרין.
Enola Gay ("אנולה גיי") הוא שיר סינת'-פופ אנטי-מלחמתי, של להקת Orchestral Manoeuvres in the Dark שיצא לאור ב-1980.
פול לורנס דנבר היה משורר אמריקאי, סופר ומחזאי בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20. הוא נולד בעיר דייטון שבמדינת אוהיו, להורים שהיו עבדים לפני מלחמת האזרחים האמריקנית, והחל לכתוב סיפורים וקטעי שירה כשהיה ילד.
היה נשיא החבורה הספרותית בבית ספרו, ולראשונה הוציא לאור קטעי שירה בגיל 16, בעיתון מקומי בדייטון.
עבודותיו שהתפרסמו במהלך חייו נכתבו בעגה אפרו-אמריקאית המקושרת עם מדינות הדרום שלפני מלחמת האזרחים, על אף שכתב גם בשפות ובניבים נוספים - ביניהם גרמנית ודיאלקט מערב-תיכוני מקומי כפי שהתבטא ביצירותיו של ג'יימס ווייטקומב ריילי.
עבודתו של דנבר זכתה לשבחים מצד ויליאם דין הוולס, עורך מוביל המקושר עם העיתון Harper's Weekly, ודנבר היה מראשוני הכותבים האפרו-אמריקאים שכתבו כדי ליצור מוניטין בינלאומי.
הוא כתב את הליריקה לשירי הקומדיה המוזיקלית In Dahomey (שנת 1903), המחזה הראשון בהפקה אפרו-אמריקאית כוללת שעלה בתיאטרות ברודוויי.
המחזה עלה במקומות נוספים בארצות הברית ובממלכה המאוחדת.
דנבר כתב גם באנגלית שגרתית בקטעי שירה וספרות נוספים, ומאז סוף המאה ה-20, משכילים נהיו מעוניינים יותר בעבודות אלו מאשר אחרות.
הוא נפטר בגיל 33 ממחלת השחפת.
פול למברט הוא כדורגלן עבר סקוטי ששיחק בעמדת הקשר, וכיום מאמן כדורגל.
למברט רשם קריירת משחק במספר קבוצות בסקוטלנד, שם זכה בגביע הסקוטי עם סנט מירן ובארבע אליפויות ושלושה גביעים עם סלטיק.
הוא רשם קדנציה קצרה גם בבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה, עמה זכה בליגת האלופות.
לזכותו ארבעים הופעות בינלאומיות במדי נבחרת סקוטלנד, אותה ייצג בין היתר בטורניר מונדיאל 1998.
כמאמן, רשם למברט הצלחה יחסית בליגות הנמוכות באנגליה, בטרם העלה את נוריץ' סיטי מהליגה השלישית לפרמייר ליג בתוך שתי עונות בלבד.
בהמשך אימן גם באסטון וילה (במשך שלוש עונות), בבלקברן רוברס (עונה אחת) ובוולבס (עונה אחת).
למברט החל את הקריירה המקצוענית בקבוצת סנט מירן מליגת העל הסקוטית בשנת 1985, כשהיה בן 16 בלבד.
בעונת רשם למברט את הופעת הליגה הראשונה שלו בקבוצה, שהייתה היחידה עבורו באותה עונה.
עונה אחר כך היה למברט לשחקן הרכב קבוע בסנט מירן, ובגיל 17 בלבד פתח בהרכב הקבוצה בגמר הגביע הסקוטי, בו זכתה סנט מירן לאחר ניצחון 0–1 על דנדי יונייטד בהארכה.
סנט מירן השיגה את הניצחון על אף עונה מוצלחת מאוד של דנדי יונייטד, שאף העפילה באותה עונה עד לגמר גביע אופ"א.
הייתה זו הפעם האחרונה עד כה בה קבוצה זוכה בגביע הסקוטי עם שחקנים סקוטים בלבד.
לאחר שבע עונות במדי הקבוצה, מתוכן שש כשחקן הרכב חשוב, ירד למברט עם קבוצתו לליגת המשנה בסיומה של עונת .
למברט נותר בקבוצה עונה נוספת כדי לנסות ולעלות איתה בחזרה, אך סנט מירן כשלה במלאכה וסיימה רביעית בלבד בטבלה.
למברט פתח גם את העונה הבאה בסנט מירן, אך בספטמבר 1993, זמן קצר לאחר פתיחת העונה, חזר לליגה הבכירה בסקוטלנד כשחתם במאת'רוול תמורת סכום של כרבע מיליון ליש"ט, בנוסף להעברתו של ג'ימי גרדנר ממאת'רוול לסנט מירן.
למברט התאקלם היטב בקבוצה, והפך עד מהרה לשחקן מפתח בקישור.
את עונת הבכורה שלו בקבוצה סיים במקום השלישי בטבלה, ועונה אחר כך תחת המאמן אלכס מקליש סיימה כסגנית האלופה, מיקום הליגה הטוב ביותר של המועדון מזה כשישים שנים.
עונת הייתה מוצלחת פחות עבור מאת'רוול, ובסיומה סיים למברט את דרכו בקבוצה.
לקראת עונת חתם למברט בבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה בגרמניה, תחת המאמן אוטמאר היצפלד.
דורטמונד והיצפלד פגשו בלמברט שתי עונות קודם לכן, במסגרת גביע אופ"א במפגשם מול מאת'רוול.
עם מעברו לדורטמונד, עבר למברט הסבה בתפקודו והוסט לעמדת הקשר האחורי תחת היצפלד.
למברט השתלב במהרה בקבוצה, והפך לשחקן חשוב במרכז המגרש.
דורטמונד השיגה באותה עונה את המקום השלישי בבונדסליגה, אך רשמה הופעה היסטורית עבורה בליגת האלופות.
היא העפילה משלב הבתים, הדיחה את אוסר הצרפתית ברבע הגמר, וגברה במפגש כפול על מנצ'סטר יונייטד בחצי הגמר על מנת להעפיל למשחק הגמר בפעם הראשונה בתולדותיה.
למברט זכה להתייחסות גם באוטוביוגרפיה של קשר מנצ'סטר רוי קין, ששיבח את הופעותיו של למברט בשלב חצי הגמר מול קבוצתו.
למברט הוצב בהרכב למשחק הגמר בין דורטמונד ליובנטוס, ותופקד במרכז השדה לצידו של פאולו סוזה כדי להצר את צעדיו של קשר יובנטוס זינדין זידאן.
למברט עמד במשימה בהצלחה יתרה, ובנוסף אף בישל את השער הראשון במשחק לקרלהיינץ רידלה.
הוא זכה לשבחים רבים על הופעתו המוצלחת, והיה מהגורמים הבולטים לזכייתה הראשונה של הקבוצה אי פעם בליגת האלופות, לאחר שבסיום היא ניצחה 1–3. למברט היה לסקוטי הראשון בהיסטוריה שזוכה בתואר עם קבוצה שאינה בריטית, ולבריטי הראשון שזוכה בתואר מאז שינוי השיטה והקמת ליגת האלופות ב-1993.
בנובמבר 1997, לאחר שרשם 13 הופעות ליגה תחת נביו סקלה, מחליפו, של היצפלד, חזר למברט לסקוטלנד וחתם בסלטיק של וים יאנסן תמורת כשני מיליון ליש"ט.
ב-8 בנובמבר ערך למברט את הופעת הבכורה שלו בסלטיק, כשעלה כמחליף במשחק הדרבי של גלאזגו מול גלאזגו ריינג'רס.
ב-30 בנובמבר, כשלושה שבועות אחר כך, כבר היה שותף לתואר ראשון עם סלטיק, כשקבוצתו זכתה בגביע הליגה הסקוטית לאחר ניצחון 0–3 בגמר על דנדי יונייטד.
למברט עלה כמחליף בדקות הסיום של ההתמודדות.
לאחר תקופת התאקלמות קצרה הפך למברט לשחקן הרכב חשוב בקבוצה, וסייע לה לזכות באליפות סקוטלנד, שהייתה הראשונה בקריירה שלו והראשונה של סלטיק מזה עשר שנים.
הזכייה בתואר, בפער שתי נקודות בלבד מיריבתה ריינג'רס, מנעה מריינג'רס זכייה באליפות תשיעית ברציפות שהייתה מאזנת את שיא האליפויות הרצופות של סלטיק עצמה.
למברט שיחק בסלטיק לאורך שמונה עונות בסך הכול, וזכה עמה בארבע אליפויות, שלושה גביעים ושלושה גביעי ליגה.
בעונת הוביל למברט כקפטן את קבוצתו לגמר גביע אופ"א, שם פגשה את פורטו של ז'וזה מוריניו.
סלטיק נוצחה 2–3 לאחר הארכה.
בשתי העונות מאז אותו הגמר, מיעט למברט לשחק ורשם במצטבר עוד 17 הופעות ליגה בלבד.
במהלך עונת אף השלים את לימודיו והוסמך כמאמן.
הוא סיים את דרכו בסיום עונת , ופרש ממשחק פעיל בגיל 36.
למברט החל את דרכו הבינלאומית בנבחרות הצעירות של סקוטלנד.
הוא שיחק במדי סקוטלנד עד גיל 21 שהדיחה במפתיע את גרמניה ברבע גמר אליפות אירופה עד גיל 21 - 1992, ואף כבש את שערה השלישי של סקוטלנד בניצחון 3–4 בגומלין של רבע הגמר, שהבטיח לסקוטלנד את המקום בשלב הבא אחרי שוויון 1-1 במשחק הראשון.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סקוטלנד הבוגרת ערך למברט ב-21 במאי 1995, תחת המאמן קרייג בראון, כשעלה בהרכב נבחרתו שנפרדה בשוויון 0-0 מ במסגרת גביע קירין 1995. במהלך טורניר מוקדמות מונדיאל 1998, החל למברט להשתלב בהרכב נבחרתו, וקנה את מקומו במרכז השדה.
הוא רשם שבע הופעות מתוך עשרת המשחקים של סקוטלנד, וסייע לה לסיים במקום השני עם המאזן הטוב ביותר מבין הסגניות שהבטיח מקום בטורניר הגמר.
למברט זומן על ידי בראון לטורניר מונדיאל 1998 בצרפת, ופתח בהרכב בכל משחקיה של סקוטלנד בשלב הבתים, שבסיומו הודחה מהטורניר.
למברט הוסיף להיות שחקן מפתח בסקוטלנד במהלך מוקדמות יורו 2000. הוא רשם שש הופעות בשלב הבתים, אותו סיימה סקוטלנד במקום השני, אך נאלץ להחמיץ את צמד משחקי הפלייאוף מול , שהסתיימו בהדחתה של סקוטלנד, בעקבות פציעה שספג שבוע קודם לכן בדרבי של גלאזגו.
אנגליה ניצחה 0–2 במשחק הראשון מצמד של פול סקולס, אותו היה צריך למברט לכסות אם היה בסגל.
ניצחון 0–1 בגומלין לא הספיק לסקוטלנד על מנת להעפיל.
סקוטלנד כשלה להעפיל גם ממוקדמות מונדיאל 2002. למברט רשם ארבע הופעות במהלך טורניר המוקדמות, ועל אף שסקוטלנד נוצחה רק פעם אחת בשלב הבתים, היא סיימה במקום השלישי והודחה.
שערו היחיד של למברט במדי סקוטלנד נכבש בספטמבר 2002, במהלך מוקדמות יורו 2004, במשחק חוץ מול שהסתיים בשוויון 2-2. משחקו הארבעים והאחרון של למברט במדי הנבחרת נערך אף הוא באותו טורניר המוקדמות, כשסקוטלנד נוצחה בדורטמונד 2-1 על ידי .
הוא לא היה שותף להדחתה של סקוטלנד בפלייאוף על ידי .
בסך הכול ערך למברט ארבעים הופעות בינלאומיות, מתוכן 15 כקפטן סקוטלנד, וכבש שער אחד.
למברט החל את קריירת האימון שלו בעונת , מיד עם עזיבתו את סלטיק, כשהתמנה לתפקיד המאמן בקבוצת ליווינגסטון מליגת העל הסקוטית.
על אף שלא תכנן להמשיך כשחקן פעיל בקבוצה, רשם למברט את עצמו בפתיחת העונה בסגל, בעקבות פציעות וחוסרים בסגל הקבוצה.
הוא הספיק לרשום שבע הופעות ליגה במדי הקבוצה, והתפטר מתפקידו בפברואר 2006, לאחר שהצליח להשיג שני ניצחונות ליגה בלבד במהלך הקדנציה שלו.
עד לסיום העונה הוסיפה והשיגה הקבוצה רק שני ניצחונות ליגה נוספים, וירדה לליגת המשנה מהמקום האחרון בטבלה.
לקראת עונת התמנה למברט לתפקיד מאמן ויקומב וונדררס מהליגה הרביעית באנגליה.
על אף עונה פושרת בליגה שהסתיימה במקום ה-12, רשמה קבוצתו של למברט הישג מרשים כשהעפילה עד לחצי גמר גביע הפוטבול ליג.
ויקומב הדיחה בדרכה את פולהאם ואת צ'רלטון אתלטיק מהפרמייר ליג, ונעצרה רק על ידי צ'לסי, לאחר שהשיגה 1-1 מפתיע במשחק הראשון בבית, אך הובסה 0–4 בחוץ.
היא הייתה לקבוצה הראשונה מהליגה הרביעית שמעפילה לחצי גמר המפעל מזה למעלה משלושים שנים.
עונה אחר כך הצליחה ויקומב להגיע לפלייאוף ההעפלה לליגה השלישית דרך המקום השביעי בטבלה, אך הודחה כבר בחצי הגמר על ידי סטוקפורט קאונטי.
בתום העונה, ולאחר שתי עונות בקבוצה, התפטר למברט מתפקידו כמאמן.
לאחר שפתח את עונת ללא קבוצה, התמנה למברט ב-9 באוקטובר 2008 לתפקיד מאמן קבוצת קולצ'סטר יונייטד מהליגה השלישית.
משחקו הראשון על הקווים הסתיים בניצחון קבוצתו 1–2 על סטוקפורט קאונטי, שהדיחה אותו כמאמן ויקומב עונה קודם לכן בפלייאוף.
את עונת הבכורה שלו במועדון סיים במקום ה-12 בטבלה.
למברט פתח את עונת בניצחון מרשים של קבוצתו, 7-1 על נוריץ' סיטי.
בעקבות אותו משחק פוטר מאמנה של נוריץ', בראיין גאן, ומי שהחליפו הוא למברט עצמו, שעזב את קולצ'סטר לאחר פחות משנה.
על אף התבוסה שספגה קבוצתו החדשה במחזור הפתיחה, הוביל אותה למברט לעונה מוצלחת מאוד שהסתיימה באליפות הליגה השלישית, תשע נקודות מסגניתה לידס יונייטד, ולהפעלה לליגת המשנה.
הכושר המצוין של נוריץ' מהעונה החולפת בליגה השלישית, המשיך אל תוך עונת בליגת המשנה.
נוריץ' סיימה את העונה כסגנית האלופה, ארבע נקודות פחות מקווינס פארק ריינג'רס שבמקום הראשון וארבע יותר מסוונסי סיטי השלישת, והבטיחה את עלייתה לפרמייר ליג לראשונה מזה שבע שנים.
בכך, השלימה נוריץ' עלייה של שתי ליגות בשתי עונות בלבד תחת למברט.
היא הייתה לראשונה שעושה זאת מאז מנצ'סטר סיטי 11 שנים קודם לכן.
בנוסף, הקבוצה לא ספגה שני הפסדים רצופים בשתי העונות הראשונות של למברט כמאמן.
למברט הוביל את נוריץ' להישרדות בעונת , כשהקבוצה סיימה במקום ה-12 בטבלה, הרחק ממאבקי הירידה.
ב-31 במאי 2012, עם סיום העונה ובתום שלוש עונות בקבוצה, הציע למברט את התפטרותו אך נדחה על ידי הקבוצה.
ב-2 ביוני 2012, שלושה ימים לאחר שנדחתה התפטרותו, עזב למברט את נוריץ' והחליף את אלכס מקליש כמאמנה של אסטון וילה.
קבוצתו החדשה סיימה את העונה החולפת בתחתית הטבלה, וניצלה מירידה בהפרש שתי נקודות בלבד מהקו האדום.
בעונה הראשונה של למברט בקבוצה החתים המאמן את כריסטיאן בנטקה הבלגי, והציב הרכב פותח שהיה להרכב הצעיר בליגה באותה עונה.
העונה של וילה ספגה מהלומה כואבת ב-23 בדצמבר בסטמפורד ברידג', כשהקבוצה ספגה את הפסדה הגבוה ביותר אי פעם בליגה הבכירה, 8-0 לצ'לסי.
הקבוצה נכנסה לרצף תוצאות שליליות, ולאחר התבוסה לצ'לסי הובסה 0–4 על טוטנהאם הוטספור והפסידה 0–3 לוויגאן אתלטיק, מה שהביא ללחץ על ההנהלה לפטר את למברט מתפקידו.
מה שלא הוסיף שקט לקבוצה היה ההפסד לברדפורד סיטי מהליגה הרביעית בסיכום משחקי חצי גמר גביע הפוטבול ליג.
עם זאת, למברט שרד את התקופה הקשה ונותר בתפקידו.
בשלבי ההכרעה של העונה, הוביל למברט את קבוצתו לשני ניצחונות ליגה רצופים לראשונה באותה העונה, מול יריבותיה של אסטון וילה במאבקי הירידה – רדינג וקווינס פארק ריינג'רס.
את העונה סיימה אסטון וילה במקום ה-15, חמש נקודות מעל לקו האדום, עם ההרכב הצעיר בליגה ועם בנטקה שסיים את העונה במקום הרביעי בטבלת מלך השערים, עם 19 כיבושים.
עונת החלה היטב עבור למברט וקבוצתו.
הם פתחו את העונה עם ניצחון 1–3 על ארסנל באצטדיון האמירויות, ובשלבים המוקדמים של העונה הציגו יכולת משופרת מהעונה שעברה.
עם זאת, סגנון המשחק של למברט התבסס על התקפות מתפרצות, וככל שהעונה התקדמה המערך שהציב לקה בתוכנית חלופית והקבוצה סבלה מירידה משמעותית ביכולתה ובתוצאות שהשיגה, במיוחד בבית.
אחוזי השליטה בכדור של הקבוצה היו לרוב נמוכים משמעותית מיריבותיה.
בלטה תוצאת התיקו הביתית, 1-1 מול סוונסי סיטי, שבה שלטה קבוצתו של למברט פחות משלושים אחוז מהזמן בכדור.
את העונה סיימה קבוצתו של למברט באותו המקום כמו העונה שעברה, המקום ה-15 בטבלה, בפער זהה של חמש נקודות מהקו האדום.
עונת נפתחה עם שינוי בתוכנית הרכש של למברט.
בניגוד לעונות הקודמות, בה הרכש התבסס בעיקר על כישרונות צעירים, למברט פנה לשחקנים שיוסיפו ניסיון לקבוצה הצעירה.
העונה נפתחה היטב עבור הקבוצה, שהשיגה עשר מתוך 12 הנקודות הראשונות בליגה.
עם זאת, בהמשך העונה סבלה הקבוצה מעליות ומורדות חדות ורבות ביכולתה.
לקראת אמצע העונה סבלה הקבוצה ממשבר שהציב אותה מתחת לקו האדום.
ב-11 בפברואר 2015, לאחר הפסד 0–2 להאל סיטי, שסגר רצף של כ-11 שעות ללא כיבוש שער ליגה, פוטר למברט מתפקידו לאחר קרוב לשלוש עונות בקבוצה.
ב-15 בנובמבר 2015, חודשים ספורים לאחר פתיחת עונת , התמנה למברט לתפקיד מאמן בלקברן רוברס מליגת המשנה.
הוא קיבל את הקבוצה במקום ה-16 בטבלה, לא הצליח לשפר אותה משמעותית, והוביל אותה למקום ה-15 בסיום העונה.
על אף שנותרו לו שנתיים לחוזהו בקבוצה, ניצל למברט את סעיף היציאה בחוזהו ועזב את הקבוצה עם סיום העונה.
בנובמבר 2016 מונה למאמן וולברהמפטון וונדררס מליגת המשנה.
ב-15 בינואר 2018 מונה למברט למאמן סטוק סיטי מהפרמיירליג.
ב-18 במאי 2018 סיים את תפקידו בקבוצה.
באוקטובר 2018 מונה למאמן איפסוויץ' טאון מליגת המשנה.
פול טראנק היא להקת בלוז רוק ישראלית, שחברים בה גל ניסמן, עופר ויינר, יותם אלעזרי ואריאל קשת.
הלהקה הוציאה ארבעה אלבומים ומיני-אלבום.
הלהקה שרה בתחילת הדרך בעיקר באנגלית, החל מאלבומם הרביעי (ממותה) התחילו לשיר שירים בעברית.
ב-2010 הקים ניסמן יחד עם ויינר ואלעזרי את ההרכב "גל ניסמן טריו".
במקביל לחברות בלהקה, עסקו כל אחד מהשלושה בפרויקטים צדדיים: ניסמן הקליט אלבום סולו והופיע ברחבי הארץ עם פרויקט מחווה לאריק קלפטון, אלעזרי היה חבר בלהקת "טררם" וויינר ניגן בלהקת הקאברים "ריטלין".
לאחר הצטרפות הקלידן אריאל קשת, שינתה הלהקה את שמה ל-"Full Trunk" והחלה לעבוד על אלבום הבכורה, שיצא בפברואר 2014 ואשר נושא את שמה.
האלבום, שכולל שלושה שירים באנגלית והיתר בעברית, מושפע רבות מסגנון בלוז רוק של שנות ה-60 וה-70 האופייני ללהקה.
האלבום זכה להשמעות רבות בישראל ומחוצה לה (צרפת, קנדה ושווייץ) ואף נבחר על ידי "עמותת הבלוז הישראלית" כ"אלבום הבלוז הישראלי הטוב ביותר לשנת 2014".
באותה שנה יצאה הלהקה לסיבוב הופעות בישראל, אשר כללו שיתופי פעולה (מרסדס בנד, גיא מזיג, אפרים שמיר, לוסיל קרו, גל דה פז, איתי פרל, דיאנה גולבי ועוד).
במאי 2015 יצא אלבומה השני "Time For Us To Move", אשר לווה בהופעת השקה מיוחדת במועדון הבארבי בתל אביב.
האלבום הופק על ידי אריאל קשת וכולל שירים באנגלית בלבד.
באלבום שילבה הלהקה בין מקצבים מעולם המזרח וצלילים מעולם הבלוז-רוק המערבי.
בדומה לאלבום הראשון, גם הפקתו של אלבום זה מומנה באמצעות פרויקט מימון ההמונים הדסטארט.
בנובמבר 2017 הוציאה הלהקה מיני-אלבום בשם "Show Us What You Got".
ביוני 2020 הוציאה הלהקה את "עוד יום", שיר הנושא של העונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "תאג"ד".
סולן הלהקה גל ניסמן מופיע בסוף העונה בתפקיד משנה כנמרוד חכים, אחיו הנעדר של עומר.
בפברואר 2022 הוציאה הלהקה אלבום בשם "ממותה" בהם שירים בשיתוף פעולה עם ג'ימבו ג'יי וגאיה אלבז, שיר הנושא "ממותה" הגיע במהרה למיליון השמעות.
השיר "סתלבט בקיבוץ" שהוציאו עם ג'ימבו ג'יי זכה להצלחה רבה ולהשמעות בכל תחנות הרדיו, ואף זכה בתואר שיר השנה של גלגלצ, 102FM וכאן 88.
ב-22 במאי 2024 הלהקה הוציאה שיר ראשון מאלבומה החמישי ששמו "שובר במות".
השיר נקרא "אין לזה לאן".
את "אין לזה לאן" כתב גל ניסמן והלחין אותו יחד עם זוהר ברזילי, מתופף הלהקה, יחד עם אריאל קשת.
ניסמן סיפר על השיר: .
שנהפרסקטגוריהמועמדותתוצאה2020פרסי נבחרי השנה של פרוגיהרכב השנה במוזיקהפול טראנק20212022שיר השנה"סתלבט בקיבוץ" (עם ג'ימבו ג'יי)
פול קיפנגטיץ' טנוי הוא אתלט קנייתי.
בעל מדליית כסף אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) ושלוש מדליות ארד באליפות העולם באתלטיקה (מוסקבה 2013, בייג'ינג 2015, לונדון 2017) בריצת 10,000 מטר.
טנוי גדל בכפר במחוז עמק ריפט שבקניה.
ב-2009 סיים רביעי באליפות העולם למרוצי שדה לנוער שהתקיימה בירדן.
לאחר התחרות עבר להתאמן ביפן.
ב-2010 זכה בתחרות מרצוי שדה למרחק 12 קילומטר ונבחר למשלחת קניה לאליפות העולם במרוצי שדה שהתקיימה בבידגושץ' שבפולין.
באליפות סיים במקום השמיני במרוץ האישי וזכה עם הנבחרת הקנייתית במדליית זהב.
באליפות העולם במרוצי שדה ב-2011 זכה במדליית כסף לאחר אימן מרגה מאתיופיה ובמדליית זהב עם הנבחרת הקנייתית.
באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה באותה שנה בטגו סיים במקום התשיעי בריצת 10,000 מטר בזמן של 27:54.03 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה שהתקיימה ב-2013 במוסקבה זכה במדליית ארד בתוצאה של 27:22.61 דקות לאחר המנצח מו פארח וסגנו איברהים ג'יילאן.
באליפות העולם ב-2015 שהתקיימה בבייג'ינג זכה פעם נוספת במדליית ארד בתוצאה של 27:02.83 דקות לאחר המנצח פארח וסגנו ג'פרי קמוורור.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה במדליית כסף לאחר פארח בתוצאה של 27:05.64 דקות.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 זכה בפעם השלישית ברציפות במדליית ארד בתוצאה של 26:50.60 דקות.
פול קיבי טרגאט הוא אתלט ורץ למרחקים ארוכים לשעבר.
טרגאט החזיק בשיא עולם בריצת מרתון משנת 2003 עד 2007, עם זמן של 2:04:55, ונחשב לאחד מרצי המרחקים הארוכים ההישגיים של כל הזמנים.
לקראת סוף הקריירה שלו, התמקד טרגאט בעיקר בריצת מרתון.
הוא זכה להתפרסם בכותרות וקבע מספר שיאי עולם על המסלול בקרוס קאנטרי (cross country) ובריצת כביש.
כיום הוא חי באלדורת, קניה (Eldoret, Kenia).
פול טרגאט נולד בריוו, מחוז בארינגו (Riwo, Baringo District) הנמצא בעמק הריפט שבקניה (Rift Valley Province) ומשתייך לבני הקלנג'ין.
פול למד בבית ספר היסודי בריוו, ומאוחר יותר הצטרף לבית הספר התיכון "בני קפקאווה" (Kapkawa Boys High School).
משונה מאתלטים רבים, טרגאט גילה את כישרונו רק לאחר שסיים את בית הספר התיכון.
טרגאט ניצח בחמש אליפויות עולם של ארגון IAAF בקרוס קאנטרי (IAAF World Cross Country Championships) ברצף, מ-1995 עד 1999, דבר שאף אתלט לא עשה לפניו.
זוהי תחרות ריצה למרחקים ארוכים במסלולים בשטח פתוח ברחבי המדינה.
טרגאט: "קרוס קאנטרי זוהי התחרות שתמיד הכי אהבתי.
זה היה עולמי, התשוקה שלי.
לפני שארגון ה־IAAF הציג את המסלול הקצר ב-1998, כל הספורטאים העולמיים שעסקו בריצת 1500 מטר עד לריצת מרתון היו באותו מרוץ".
טרגאט זכה בתחרות חצי המרתון של ליסבון בשנת 2000, וקבע שיא מסלול חדש, שגם היה הטוב ביותר שלו, בזמן של 59 דקות ושש שניות.
הוא זכה באותו מרוץ שוב בשנת 2005, בזמן של 59 דקות ועשר שניות.
הישגיו של טרגאט כללו גם חמישה ניצחונות במירוץ הכביש סילבסטר הקדוש (Saint Silvester Road Race) המסורתי, האירוע החשוב ביותר במרוצי הרחוב של אמריקה הלטינית.
הוא מחזיק את השיא הנוכחי בריצה למרחק 15 ק"מ, שקבע בשנת 1995. ביצועיו במירוץ סילבסטר הקדוש העניקו לו פרסום רב בברזיל.
טרגאט היה ביריבות מתמדת עם חברו היילה גבריסלאסי (Haile Gebrselassie) מאתיופיה.
בגמר המשחקים האולימפיים במקצה ריצת 10,000 מטר, בשנת 1996 באטלנטה וגם בשנת 2000 באולימפיאדת סידני, פול נוצח על ידי גבריסלאסי בהפרש זעיר.
בשנת 2000, הפרש הניצחון היה רק תשע מאיות השנייה.
טרגאט שבר את שיא העולם של גבריסלאסי בריצת 10,000 מטר ב-22 באוגוסט 1997 בבריסל שבבלגיה, עם זמן של 26:27.85 דקות.
שיא זה נשבר שוב על ידי גבריסלאסי בשנת 1998, אך שיאו של טרגאט נשאר השיא הקנייתי עד לשנת 2014.
טרגאט שבר את שיא העולם בריצת חצי מרתון ב-4 באפריל 1998 במילאנו, עם זמן של 59 דקות ו־17 שניות.
השיא הקודם, 59:47 דקות, נקבע על ידי מוזס טאנוי ב-1993. שיא עולם זה של טרגאט נשבר בשנת 2005 על ידי סמואל וונג'ירו הקנייתי.
כאשר טרגאט וגבריסלאסי התחרו במרתון לונדון בשנת 2002, היה זה טרגאט שגבר על גבריסלאסי.
טרגאט סיים במקום השני אחרי מחזיק שיא העולם ח'אלד חאנוצ'י (Khalid Khannouchi).
שלושת הרצים התחרו זה מול זה שוב בשנת 2007, כאשר טרגאט היה היחיד מבניהם שסיים את הריצה.
בספטמבר 2013, טרגאט הפך לחבר ב (IOC), בכנס ה-125 לוועדה בבואנוס איירס.
טרגאט סיים במקום השני בשלוש ריצות המרתון הראשונות שלו: מרתון לונדון בשנים 2001, 2002 ומרתון שיקגו בשנת 2001. הוא המשיך את רצף ריצות המרתון וסיים פעמיים במקום הרביעי, בשיקגו בשנת 2002 ובלונדון בשנת 2003.
טרגאט קבע את שיא העולם של 2:04:55 בריצת מרתון ב-28 בספטמבר 2003 במרתון ברלין.
זהו קצב ממוצע של 20.3 קילומטר לשעה.
במירוץ זה, כף רגלו של טרגאט נשחקה קשות.
מאוחר יותר הוא אמר שהרגיש כמו שסוליית הנעל שלו נפלה מרגלו.
שיאו של טרגאט נשבר בשנת 2007 על ידי היילה גבריסלאסי מאתיופיה, אך עדיין נשאר השיא הקנייתי לריצה זו עד לשנת 2009, כאשר המנצח דונקן קיבט (Duncan Kibet) והזוכה במקום השני ג'יימס קוואמביי (James Kwambai) שניהם סיימו בזמן של 2:04:27 במרתון רוטרדם.
טרגאט זכה במרתון ניו יורק ב-6 בנובמבר 2005 בסנטרל פארק, כשגבר על האלוף הקודם הנדריק רמאלה (Hendrick Ramaala).
ב 30 בספטמבר 2007, הרץ האתיופי היילה גבריסלאסי שבר את שיאו של טרגאט בריצת מרתון.
רגעים לאחר שעבר את קו הסיום, גבריסלאסי התנצל בפני טרגאט על כך ששבר את שיאו בשיחת טלפון.
גבריסלאסי הסביר לאחר מכן, "אני מצטער-השיא הזה שייך לפול טרגאט".
בשנת 2009, טרגאט זכה במרתון אגם ביווה (Lake Biwa Marathon) ביפן, בזמן של 2:10:22. באוקטובר באותה שנה, הוא היה אורח הכבוד בהשקה המחודשת של המירוץ ההיסטורי של בלגרד (Belgrade Race Through History).
טרגאט הוכתר על ידי ארגון הרצים של ניו יורק (New York Road Runners) כמקבל פרס "אבבה ביקילה" (Abebe Bikila Award) לשנת 2010 כהוקרה על הישגיו בתחום הריצות הארוכות, דבר שהפך את טרגאט לזוכה הקנייתי הראשון.
כשקיבל את הפרס אמר, "ההיסטוריה של ריצות המרתון איננה שלמה ללא החותם הבלעדי של ארגון אבבה ביקילה, ואני כל כך גאה להיות חלק ממנו".
מדליית זהב, אליפות העולם בקרוס קאנטרי של IAAF לשנת 1995
מדליית ארד, אליפות העולם באתלטיקה בריצת 10,000 מטר לשנת 1995
מדליית זהב, אליפות העולם בקרוס קאנטרי של IAAF לשנת 1996
מדליית זהב, אליפות העולם בקרוס קאנטרי של IAAF לשנת 1997
מדליית כסף, אליפות העולם באתלטיקה בריצת 10,000 מטר לשנת 1997
מדליית זהב, אליפות העולם בקרוס קאנטרי של IAAF לשנת 1998
מדליית זהב, אליפות העולם בחצי מרתון של IAAF לשנת 1998
מדליית זהב, אליפות העולם בקרוס קאנטרי של IAAF לשנת 1999
מדליית כסף, אליפות העולם באתלטיקה בריצת 10,000 מטר לשנת 1999
מדליית זהב, אליפות העולם בחצי מרתון של IAAF לשנת 1999
מדליית ארד, אליפות העולם בקרוס קאנטרי של IAAF לשנת 2000
מדליית כסף, אולימפיאדת 2000 בריצת 10,000 מטר
מדליית זהב, אליפות העולם בחצי מרתון של IAAF לשנת 2000
מקום עשירי, אולימפיאדת 2004 בריצת מרתון
בינואר 2004, טרגאט כונה על ידי תוכנית המזון העולמית של האו"ם בשם "שגריר כנגד הרעב".
בילדותו, משפחתו של טרגאט הייתה ענייה מכדי לשלוח לו אוכל לבית הספר.
טרגאט טוען שלא היה מקבל השכלה מלאה אלמלא תוכנית המזון העולמית שסיפקה לו ארוחת צהריים לבית הספר.
בשנת 2005, טרגאט הקים את "קרן פול טרגאט", שנועדה לסייע לספורטאים קנייתים חסרי אמצעים.
כמו אתלטים קנייתים רבים אחרים, טרגאט גויס לזרועות הביטחון.
הוא הוצב בבסיס האווירי "מוי" בניירובי.
פול ריצ'רד לה-פייג הוא איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-74 של מדינת מיין בשנים 2019-2011, מטעם המפלגה הרפובליקנית.
טרם היבחרו לתפקיד המושל היה ראש עיריית ווטרוויל בין השנים 2011-2004. ב-2021 שב לזירה הפוליטית ונבחר למועמד המפלגה הרפובליקנית בבחירות לתפקיד מושל מיין 2022.
לה-פייג' נולד ב-9 באוקטובר 1948 בדרום מיין, הבן הבכור מבן 18 אחים להורים ממוצא קנדי-צרפתי.
משפחתו של לה-פייג' הייתה עניה מאוד ואביו היה אלכוהוליסט אשר הכה את ילדיו.
בגיל 11, לאחר שאביו שבר את אפו, ברח לה-פייג' מהבית והתגורר ברחובות.
הוא חי כשנתיים ללא בית והחל לעבוד.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1967.
יש לו תואר ראשון ושני במנהל עסקים ובחשבונאות מאוניברסיטת מיין.
בשנים 1972–1979 עבד בחברת עצים בניו ברנזוויק, קנדה.
במהלך שנות ה-80 וה-90 עבד כיועץ עסקי.
הקריירה הפוליטית שלו החלה כאשר בשנת 2003 נבחר לכהן כראש עיריית ווטרוויל, עיירה בת כ-15,000 תושבים בדרום מיין.
הוא כיהן בתפקיד זה עד שנת 2011. כהונתו של לה-פייג' כראש עיר התאפיינה בצמצום מיסים ועידוד השקעות.
ב-22 בספטמבר 2009 הכריז כי בכוונתו להתמודד לתפקיד מושל המדינה.
בבחירות, שהתקיימו ב-2 בנובמבר 2010, לה פייג' נבחר עם כ-37.6% מקולות הבוחרים.
בכך היה לה-פייג' לרפובליקני הראשון שנבחר לתפקיד מאז שנת 1990. בנאום הזכייה שלו, הבטיח כי יקטין את המיסים ואת הרגולציה הממשלתית.
בשנת 2014 נבחר לה-פייג' שנית לתפקיד, עם כ-48% מהקולות.
בתקופתו כמושל, העלה לה-פייג' את מס ההכנסה לשיא היסטורי, העביר רפורמות במערכות הפנסיה והרווחה, והפחית את הרגולציה בתחומים עסקיים.
בשנותיו הראשונות, היו ללה פייג' עימותים רבים עם הפרלמנט של מיין אשר נשלט על ידי המפלגה הדמוקרטית.
הוא הטיל וטו פעמים רבות על החלטות הדמוקרטים, וטו שלפעמים בוטל על ידי רוב הפרלמנט.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016 תמך בכריס כריסטי.
באותה התקופה שקל האם להתמודד לסנאט של ארצות הברית, אך בסופו של דבר הוא הכריז ב-10 במאי 2017 כי הוא מוותר על הרעיון ומעדיף להתמקד בעבודתו כמושל.
ב-29 באפריל 2020 הכריז לה-פייג' כי יתמודד שוב על תפקיד המושל ב-2022. עוד קודם לכן הביע את כמיהתו לשוב לתפקיד כמושל בהתבסס על האם המושלת ג'נט מילס תוכל ליישם את משאל העם להרחבת המדיקייד במיין במה שהגדיר כ"דרך בת קיימא".
ב-5 ביולי 2021 הכריז רשמית על כניסתו למירוץ.
לאחר כניסתו הרשמית למירוץ זכה לתמיכתם של מושל ניו המפשייר כריס סנונו ושל הסנאטורית סוזן קולינס ממיין.
ביוני 2022 נבחר למועמד המפלגה.
לה פייג' מתנגד בנחרצות להפלות ותומך באופן חלקי מאוד בעונש מוות- רק במקרים של רצח תינוקות ובהפצת סמים קטלניים.
הוא הביע התנגדות ללגליזציה של סמים קלים ותמך במלחמה בסמים.
הוא תומך בצמצום הרגולציה והמגזר הממשלתי, עידוד החופש העסקי ואף בהעסקת ילדים.
בנוסף על כך, הוא הטיל וטו על הצעת חוק המגדילה את שכר המינימום.
הוא מתנגד חריף לחוק הגנת החולה וטיפול בר השגה (אובמה-קר) וקרא לבטל אותו.
מבחינה חברתית, הוא תומך בהענקת שוברי חינוך ובהענקת אוטונומיה למערכות החינוך ומתנגד לנישואים חד-מיניים.
מבחינה סביבתית, לה-פייג' אינו מאמין בההתחממות הגלובלית.
בפברואר 2016 הכריז על התנגדות לקליטת פליטים במיין, מתוך חשש שהם יכניסו למדינה מחלות כגון איידס, מחלת נגיף הזיקה, הפטיטיס C ושחפת.
פול לפארג היה רופא, עיתונאי, מבקר ספרות ופעיל פוליטי סוציאליסטי.
לפארג היה חתנו של קרל מרקס (היה נשוי לבתו השנייה, לאורה ).
היצירה הידועה ביותר שלו היא הספר הזכות לעצלות שפורסמה בשנת 1880. יליד קובה להורים צרפתיים וקריאולים, בילה את רוב חייו בצרפת, עם תקופות באנגליה ובספרד.
בגיל 69, הוא ואשתו לאורה התאבדו.
לפארג נולד בסנטיאגו דה קובה (העיר השנייה בגודלה בקובה).
אביו היה הבעלים של מטעי קפה בקובה, העושר המשפחתי אפשר לו ללמוד בסנטיאגו ולאחר מכן בצרפת.
ארבעת הסבים שלו היו נוצרי צרפתי, אינדיאני מג'מייקה, פליט מולטי מהאיטי, יהודי צרפתי.
לפארג ציין כי הוא בעל "דם בינלאומי" וכי "דם של שלושה גזעים מדוכאים זורם בעורקי".
בשנת 1851, חזרה משפחת לפארג לעיר הולדתה בורדו.
ב-1861 עבר לפריז ללמוד רפואה, ושם החל את הקריירה האינטלקטואלית והפוליטית שלו, אימץ את הפילוסופיה הפוזיטיביסטית, ויצר קשר עם קבוצות רפובליקניות שהתנגדו לנפוליאון השלישי.
נראה שעבודתו של פייר-ז'וזף פרודון השפיעה עליו במיוחד בשלב זה.
בתקופה זו פרסם מאמרים בעיתון הפרודוניסטי 'הגדה השמאלית' (La Rive gauche) כאנרכיסט, הצטרף לשלוחה הצרפתית של "איגוד הפועלים הבינלאומי" (האינטרנציונל הראשון) ב-1864. ובמהרה הוא החל לתקשר עם שניים מהמהפכנים הבולטים: מרקס ולואי אוגוסט בלאנקי, שהשפעתם במידה רבה הביאה לסיומן של המגמות האנרכיסטיות של לפארג הצעיר.
בשנת 1865, לאחר שהשתתף בקונגרס הסטודנטים הבינלאומי בליאז', נאסר על לפארג להיכנס לכל האוניברסיטאות בצרפת, והוא נאלץ לעזוב ללונדון.
הוא נבחר כחבר במועצה הכללית של האינטרנציונל הראשון, ולאחר מכן מונה למתאם הקשרים של הארגון עם ספרד, אם כי נראה שהוא לא הצליח ליצור קשר רציני עם קבוצות פועלים במדינה זו.
במקביל המשיך לכתוב בגדה השמאלית.
בלונדון הוא נהיה מבקר קבוע בביתו של מרקס, ופגש את בתו השנייה לאורה, אותה נשא באביב 1868, ולאחר שסיים את לימודי הרפואה, הזוג עקר לצרפת.
נוסף על עבודתו כרופא, פרסם לפארג מאמרים בעיתונים "לה מרסֵיֶיז" ו"המחשבה החופשית" (La Libre Pensée), בהם הוא ביקר את הממסד הדתי ותמך בשחרור האישה, וכן תרגם את כתבי מרקס ואנגלס לצרפתית.
בשנת 1871, לאחר הדיכוי הפוליטי בצרפת בעקבות ההתקפה על הקומונה הפריזאית בה לקח חלק, עבר למדריד בספרד.
שם יצר קשר עם כמה חברים מקומיים של "האינטרנציונל".
שלא כמו בחלקים אחרים של אירופה, בהם היה למרקסיזם חלק דומיננטי, המהפכנים הספרדים היו בעיקר חסידי הסיעה האנרכיסטית של האינטרנציונל.
לפארג היה מעורב בהפצת הרעיון המרקסיסטי, פעולה שכוונה בעיקר על ידי פרידריך אנגלס.
המשימה שניתנה ללפארג כללה בעיקר גיבוש מנהיגות מרקסיסטית במדריד, תוך הפעלת השפעה אידאולוגית באמצעות מאמרים לא חתומים בעיתון "לה אמנסיפציון" (שם הגן על הצורך ליצור מפלגה פוליטית של מעמד הפועלים, אחד הנושאים המרכזיים שהאנרכיסטים התנגדו לו).
במקביל, לקח לפארג יוזמה בכמה מאמרים שלו, להביע את הרעיונות שלו על הפחתה קיצונית של יום העבודה.
פעילותו האחרונה של לפארג כפעיל בספרד הייתה לייצג את קבוצת המיעוט המרקסיסטית בקונגרס של האג ב-1872, שסימנה את קץ האינטרנציונל הראשון כקבוצה מאוחדת של כל הקומוניסטים.
בין 1873 ל-1882, לפארג חי בלונדון, ונמנע מלעסוק ברפואה (אותה חשב לרמאות והונאה).
הוא פתח סדנת פוטוליטוגרפיה (הדפס העתקי צילומים), אך ההכנסה המוגבלת שלו אילצה אותו לבקש כסף מאנגלס בכמה הזדמנויות.
הודות לסיועו של אנגלס, הוא החל לתקשר עם תנועת העובדים הצרפתיים בלונדון, לאחר שהחלה להשיב לעצמה את הפופולריות שאבדה בעקבות הדיכוי הריאקציונרי בתקופת הנשיא אדולף טייר, בשנים הראשונות של הרפובליקה הצרפתית השלישית.
משנת 1880 עבד שוב כעורך העיתון L'Egalité.
באותה שנה, החל לפרסם בעיתון את הטיוטה הראשונה של "הזכות לעצלות".
ב-1881 לאחר שניתנה בצרפת חנינה לפעילים שב לפריז יחד עם ז'יל גד.
ב-1882 החל לעבוד בחברת ביטוח, שאפשרה לו להיות מעורב יותר בפוליטיקה הסוציאליסטית הצרפתית.
יחד עם ז'יל גד וגבריאל דוויל, הוא החל להוביל את פעילותה של מפלגת הפועלים הצרפתית החדשה.
פעילותו הפוליטית שהתמקדה בארגון אינטנסיבי של כנסים ועצרות פועלים ואינטלקטואלים בערי שדה ברחבי צרפת, פעילות שנחשבה באותם ימים פעילות קיצונית ומסוכנת.
לפארג היה נתון במעקב משטרתי מתמיד, ולעיתים אף נעצר והושלך לכלא לתקופות קצרות - בין היתר לאחר כתיבת ההקדמה לספרו 'הזכות לעצלות'.
הוא שוחרר מהכלא רק לאחר שנבחר ב-1883 כחבר פרלמנט.
בשנים 1886–1887 פרסם את ספרו 'דת ההון', המפרט את משנתו החברתית-כלכלית-תרבותית במתכונת של סיפור בהמשכים.
בשנת 1891 נעצר לפראג פעם נוספת במהלך הפגנת האחד במאי בעיר פורמי בצפון צרפת, הפגנה שנסתיימה בירי של המשטרה לתוך הקהל ממנו נהרג מפגין ונפצעו 60 מפגינים.
ערב הבחירות בצרפת בשנת 1893 נכח תאודור הרצל, בעת ששימש כתב הנויה פרייה פרסה, באספת בחירות בעיר ליל, בה פתח לפארג את נאומו בהתקפה על היהודים, לקול תשואות רועמות של קהל הפועלים.
לאחר כישלון המפלגה הסוציאליסטית של צרפת (שהוקמה על ידי גד ולואי אוגוסט בלאנקי ידידיו) בבחירות 1893, פרש מפעילות מפלגתית.
אולם הוא שב והצטרף אליה לקראת זכייתה בבחירות ב-1902 כחלק מגוש השמאל.
בתוך המפלגה השתייך לפראג לפלג הרדיקלי.
במקביל הוסיף לכתוב בעיתונים סוציאליסטיים בצרפת, גרמניה ומדינות אירופיות נוספות.
בשנים האחרונות לחייו הזניח את הפוליטיקה, ועבר לגור בפאתי פאריס בכפר דרוויל.
לפארג הגביל את תרומתו לכתיבת מאמרים, וכן התכתב מדי פעם עם כמה מהפעילים הסוציאליסטים הידועים של התקופה, דוגמת קרל קאוטסקי, ילמאר ברנטין, וקרל ליבקנכט.
בלילה שבין ה-26 ל-27 בנובמבר 1911 פול ולאורה לפארג הזריקו לעצמם חומצת ציאניד בביתם.
רמז לתפיסתו זו שהמוות עדיף על הזקנה אפשר לראות גם בהערת השוליים של ספרו 'הזכות לעצלות':
בספרו "הזכות לעצלות", קרא לפראג תיגר על תפישת העבודה בעולם הקפיטליסטי.
וכתב מתוך תחושה של צורך לפעול נגד הדיכוי על כל צורותיו, למען שוויון זכויות מלא לכל אדם ואזרח.
לפארג זעם על עיוורונם של המוני העובדים המשתפים פעולה שלא מדעת, עם תעשיינים, אנשי דת, נדבנים ופוליטיקאים, המתחזים למבקשי טובתם, אך מעמיקים ומנציחים בכך את ניצולם.
העבודה מסוג זה אינה אלא עבדות שכל מטרתה להעשיר את העשירים ולאפשר את המשך שעבודו של האדם.
מה שמאפשר לנצלנים האלה לכבול אליהם את בני האדם, במעגל הנמשך כל ימי חייו של האדם העובד, היא שיטת העבודה בשכר, שהיא "סוג העבדות הגרוע ביותר", כדבריו.
העבודה בשכר כובלת את העובד למעביד ומונעת ממנו לפתח את אישיותו, להרחיב את השכלתו, להעמיק את מודעותו האישית, החברתית והתרבותית.
זהו מעגל אין סופי שבו האדם נדון לצרוך מכל הבא ליד, ובכך הוא משלים למעשה את שעבודו ומחזיר את השכר שקיבל לכיסו של המעביד.
ב-1886, פרסם את הספר הסאטירי "דת הקפיטל", בו מוצג כינוס דמיוני בהשתתפות נציגי הבורגנות הבינלאומית, הממשלות והדת הקתולית.
בניסיון לבלום את התפשטות הרעיונות הסוציאליסטיים הם מכריזים על דת חדשה - דת הקפיטל, שאלוהיה הוא "האל היחיד שטרם פגש באתיאיסט", בית המקדש שלה הוא הבורסה ורוח הקודש שלה היא האשראי.
הזכות לעצלות, הוצאת נהר ספרים, תרגום: תמר קפלנסקי, 2004.
דת הקפיטל (בתוספת הטקסט "זיכרונות אישיים מקרל מרקס"), הוצאת נהר ספרים, תרגום: ראובן מירן, 2010.
פול לויץ הוא קומיקסאי אמריקאי, והיה נשיא חברת DC קומיקס בין השנים 2002–2009, חברה בה עבד למעלה מ-35 שנה במגוון רחב של תפקידים.
יחד עם המו"ל ג'נט קאהן והעורך הראשי דיק ג'ורדנו, היה לויץ אחראי על העסקת כותבים כמו מרב וולפמן ואלן מור, אמנים כמו ג'ורג' פרז, קית' גיפן וג'ון ברן, והעורכת קארן ברגר, שתרמו להחייאת קו גיבורי העל של החברה בשנות השמונים.
לויץ גדל בברוקלין, ניו יורק.
במהלך נעוריו הוא החיה מחדש את פנזין חדשות הקומיקס, The Comic Reader, שלדברי לויץ, היה מגזין חדשות תעשיית הקומיקס המתפרסמות באופן קבוע הראשון.
תחת עורכתו של לויץ זכה The Comic Reader בשני פרסי מעריצי הקומיקס הפאנזיניים הטובים ביותר.
אחד ממוריו של לויץ, פרנק מק'קורט, התרשם מספיק מעבודתו של לויץ, שארגן את הופעתו של לויץ בתוכנית הרדיו של אחיו של מק'קורט.
במהלך מחקרו עבור The Comic Reader לויץ נעשה מוכר למדי במשרדי DC קומיקס, שם בדצמבר 1972 העורך ג'ו אורלנדו העניק לו את עבודתו הפרילנסרית הראשונה, בתחילה כתב דפי טקסט ודפי מכתבים למערכת, ובהמשך עבד כעוזר עריכה לפני שהחל לכתוב סיפורים.
לימים למד לויץ עסקים באוניברסיטת ניו יורק אך מעולם לא רכש שום השכלה רשמית בכתיבה, למעט קורס עיתונאות.
הוא נשר לאחר שלוש שנים כדי להתרכז בקריירת הכתיבה שלו.
לאחר ששימש כעוזר עריכה של ג'ו אורלנדו, בשנת 1976 "הגשים לויץ חלום חיים" בכך שהפך לעורך Advenure Comics ערב יום הולדתו ה-20. בשנת 1978 הוא ירש את יוליוס שוורץ כעורך קו הקומיקס של באטמן.
ככותב, לויץ נודע בעיקר בזכות עבודתו על הכותר לגיון גיבורי-העל, אותו כתב בין השנים 1977–1979 ובין השנים 1981–1989. לויץ כתב All-New Collector's Edition # C-55 (1978), ספיישל בגודל מוגדל שצויר על ידי מייק גרל, בו נישאו חברי הלגיון הוותיקים סטורן גירל ולייטנינג לאד.
לויץ והאמנים ג'יימס שרמן וג'ו סטטון יצרו את "מלחמת האדמה" סיפור עלילה הנפרס על חמש גליונות סופרבוי ולגיון גיבורי העל 241–245 # (יולי – נובמבר 1978).
עם האמן סטיב דיטקו, לויץ יצר את הדמויות סטוקר ואת הגרסה הנסיך גאוין של סטארמן.
הוא כתב את הסדרה של חברת הצדק ב- All Star Comics בסוף שנות השבעים ויצר יחד עם האמן ג'ו סטטון את הציידת של Earth-2. הוא וסטטון סיפקו ל-JSA סיפור מקור בספיישל מס '29 של DC.
לוסיין הספרן, דמות ששימשה לימים בסדרת סנדמן של ניל גיימן, נוצרה על ידי לויץ והאמן נסטור רדונדו.
לויץ היה אחד התורמים לסדרה המוגבלת של DC Challenge בשנת 1986.
לבסוף הפך לויץ לעורך, ושימש כסגן נשיא וסגן נשיא בכיר, לפני שנכנס לתפקיד הנשיא בשנת 2002. בשנת 2006 חזר לויץ לכתוב את חברת הצדק של אמריקה עם גיליון 82 של JSA, והשלים את הכרך לפני ההשקה המחודשת של הכותב ג'ף ג'ונס.
ב-9 בספטמבר 2009 הוכרז כי לויץ יסיים את תפקידו כנשיא ומוציא לאור של DC Comics כדי לשמש כעורך התורם והיועץ הכללי של DC Entertainment והיה הכותב של Adventure Comics כרך 2 ולגיון גיבורי העל כרך 6.
לויץ הזכיר בראיון באוגוסט 2010 שהוא עובד על "הספר האמיתי הראשון שלי".
"75 שנות קומיקס של DC: אמנות המיתוס המודרנית" ( ) פורסם על ידי טאשן בנובמבר 2010.
בנוסף ללגיון גיבורי העל, כתב לויץ את הסדרה Worlds' Finest, שצוירה בתחילה על ידי ג'ורג' פרז וקווין מגווייר.
לויץ וקית' גיפן שיתפו פעולה בלגיון הגיבורים העל 17 ו-18 בשנת 2013. בשנת 2015 כתב לויץ את "וויל אייזנר: אלוף הרומן הגרפי", ספר ביוגרפיה / אמנות גדול על עבודתו של אייזנר בהוצאת אברמס קומיקס ארטס.
הספר יזכה את לויץ במועמדות בפרס אייזנר לשנת 2016 לספר "הטוב ביותר שקשור לקומיקס".
Studios בפברואר 2014. הוא כתב סיפור חדש בן חמישה עמודים שכותרתו "המשחק", שצויר על ידי ניל אדמס, לאוסף "אקשן קומיקס: 80 שנה של סופרמן" אוגדן בכריכה קשה של סופרמן.
בשנת 2004 הצטרף לויץ לדירקטוריון "קרן ההגנה המשפטית של הקומיקס", ארגון ללא כוונת רווח שנוסד בשנת 1986 כדי להגן על זכויות התיקון הראשון של קהילת הקומיקס.
הוא פרש מהדירקטוריון בשנת 2020.
ב-31 בדצמבר 2020 הודיע לויץ על פרישתו מ- DC באמצעות פרסום בפייסבוק, באומרו כי "סוף עידן מבחינתי באופן אישי, כשאני יוצא מקו השכר של וורנר / DC אחרי כל כך הרבה עשורים: למעלה מ־47 שנים בצוות, 36 מהם בחוזי עבודה."
לויץ זכה בפרס אינקפוט בקומיק-קון, סן דייגו בשנת 2002, הפרס ההומניטארי של בוב קלמפט בפרס קומיק-קון בסן דייגו בשנת 2008, ופרס הומניטרי על שם דיק ג'יורדנו של Hero Initiative בשנת ספטמבר 2013 בקומיק-קון בבולטימור.
הוא הוכנס להיכל התהילה בפרס וויל אייזנר בשנת 2019 בקומיק-קון בסן דייגו.
ללויץ יש שלושה ילדים: ניקול, מנהלת בריאות הציבור; פיליפ, עורך דין; וגארט, שעובד בתעשיית הבידור.
הוא מונה את רוג'ר זילאזני כסופר המדע הבדיוני החביב עליו, ג'.
טולקין כסופר הפנטזיה האהוב עליו, דייוויד מק'קולו כסופר ההיסטוריה החביב עליו ואגאתה כריסטי ככותבת המסתורין האהובה עליו.
פול בסטיאן לאסנה הוא כדורגלן עבר צרפתי אשר שיחק בעמדת הקשר .
לאסנה נולד בסנט קלאוד שבצרפת, וגדל במחלקות הנוער של בורדו.
בתחילת עונת 2009/2010 הוא קודם לסגל הקבוצה הבוגרת, אך בינואר 2010 הושאל לשאטורו מהליג 2 עד לתום העונה.
באוגוסט 2010 הושאל לעונה אחת לאז'אקסיו, גם היא מהליגה הצרפתית השנייה.
שני הצדדים היו מרוצים מעונת ההשאלה, שהסתיימה בעלייה לליג 1, וב-27 ביוני 2011 חתם לאסנה על חוזה לשלוש עונות באז'אקסיו.
לאחר תום חוזהו הצטרף לאסנה למונפלייה, גם היא מהליגה הצרפתית הבכירה.
באוגוסט 2019 חתם לשנתיים בברסט, שעלתה באותה שנה לליג 1.
ביולי 2022 לאנסה חתם בפריז מליגת המשנה בצרפת.
ביולי 2024 לאנסה פרש מכדורגל.
ז'נרל של דיוויזיה אדריין פול אלכסנדר כריטיין היה מפקד בכיר בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה.
כריטיין נולד ב-12 בספטמבר 1862 באוקסון, ובשנת 1883 הוא התגייס לצבא צרפת והצטרף לרגימנט רובאי אלג'יריה ה-1. הוא השתתף במלחמת סין–צרפת (1884–1885), בה הפך מעוות כאשר כדור פגע בו באוזן ימין.
בשנת 1892, בדרגת קפטן, שירת ברגימנט הרובאים האלג'יראי ה-3. ב-24 במרץ 1912 הועלה לדרגת קולונל, וקיבל את הפיקוד על רגימנט הרגלים ה-39.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה פיקד על יחידתו, וב-6 בספטמבר 1914 הוא נפצע בברך.
ב-19 באוקטובר מונה למפקד חטיבת הרגלים ה-77, וב-18 בדצמבר הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה.
ב-3 בפברואר 1915 קיבל את הפיקוד על דיוויזיית הרגלים ה-3, ועוטר בצלב המפקד של לגיון הכבוד.
ב-25 במרץ וב-23 בדצמבר הועלה לדרגת ז'נרל דה דיוויזיה.
ב-19 בינואר 1916 מונה למפקד הגזרה הצפונית של אזור ורדן, וב-21 בינואר מונה למפקד הקורפוס ה-30. חודש לאחר מכן הותקפו כוחותיו על ידי הגרמנים, והם ספגו אבדות כבדות.
למרות האבדות הקורפוס המשיך להילחם, ונטל חלק בקרבות השונים במערכה.
ב-10 ביוני 1918 הוא הוצא לחופשה, וב-7 באוקטובר קיבל על עצמו את הפיקוד על חיילי הכיבוש של מדינות ההסכמה בבולגריה, תפקיד אותו מילא עד ה-10 באוגוסט 1919.
בשנת 1921 הוא פרש סופית מהצבא והתיישב בארקור, ובשנת 1932 הוא הפך לנשיא הארגון החברה החופשית של חקלאות, מדעים, אמנויות ו-Belles-Letters of Eure.
הוא עזב את תפקידו ב-1933 כאשר הוחלף על ידי מוריס הרווי, ונפטר ב-6 במאי 1948. על שמו נקרא רחוב בוורדן.
פול לנדס (נולד ב-19 בינואר 1972) הוא מנהל ועורך דין ישראלי שכיהן כראש המטה הלאומי ללוחמה כלכלית בטרור וכראש יחידת צלצל.
קודם לכן כיהן כראש הרשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור.
לנדס הוא אלוף-משנה במילואים בצה"ל ושימש כמפקדה בפועל של חטיבה 226 במהלך מלחמת חרבות ברזל.
עם גיוסו לצה"ל התנדב לנדס לצנחנים, עבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
בסיום הקורס שב לגדוד ומונה למפקד מחלקה והוביל אותה בלחימה בדרום לבנון.
בשירות המילואים שירת כמפקד פלוגה וכמפקד גדוד בחטיבה 226, ולחם בין היתר במלחמת לבנון השנייה ומבצע צוק איתן.
בהמשך שימש כראש מטה החטיבה בדרגת אלוף-משנה, ואף כיהן כמפקד החטיבה בפועל במהלך מלחמת חרבות ברזל.
לנדס בעל תואר ראשון במשפטים (1999) מהאוניברסיטה העברית בירושלים ובעל תואר שני במשפטים עם התמחות במשפט מסחרי בהצטיינות מהאוניברסיטה העברית (2009).
הוא שימש שותף במשרד עורכי דין יהודה רוה ושות' ושימש יועץ משפטי בחברת דרך ארץ.
בינואר 2007 מונה ליועץ משפטי של הרשות לאיסור הלבנת הון ומימון טרור.
בתפקידו זה שימש כיו"ר הוועדה האופרטיבית של Egmont Group וכמעריך בינלאומי בארגון Moneyval.
בדצמבר 2009 מונה לראש הרשות בפועל ובאוגוסט 2010 אישרה הממשלה את מינויו לראש הרשות, תפקיד בו כיהן עד יוני 2015. לנדס יזם והוביל להצטרפות מדינת ישראל כחברה בארגון ה-FATF, ובעקבות פעילותו קיבלה מדינת ישראל הזמנה להצטרף לארגון כחברה מן המניין.
ב-2018 התקבלה כחברה מן המניין בארגון.
היה חבר בוועדה לצמצום השימוש במזומן.
בין יוני 2015 למאי 2017 שימש כראש יחידת צלצל במשרד ראש הממשלה.
במרץ 2018 הועברו תחומי אחריותה של יחידת צלצל למשרד הביטחון, ולנדס יזם והקים את המטה הלאומי ללוחמה כלכלית בטרור (מט"ל), הנמצאת בכפיפות ישירה לשר הביטחון, ועמד בראשה מאז הקמתה.
במהלך מלחמת חרבות ברזל פעלה המט"ל בראשותו, בשילוב קהילת המודיעין הישראלית, על מנת לסכל תשתיות פיננסיות ששימשו את חזבאללה, וכן במטרה לפקח ולהקפיא חשבונות קריפטו בבעלות החמאס, כוח קודס, וארגוני טרור נוספים.
בנוסף, פעל המטה לתפיסה וחילוט כספים שמעבירה הרשות הפלסטינית לאסירים ביטחוניים שעצורים בישראל ולמשפחות מחבלים.
לאחר שכהונתו הוארכה מספר פעמים על ידי שרי הביטחון האחרונים סיים לנדס במאי 2025 את תפקידו כראש המט"ל.
ביולי 2025 החל לכהן כחבר דירקטוריון חברת החשמל.
לנדס הרצה באוניברסיטאות בר-אילן ורייכמן.
לנדס נשוי לתת-ניצב שלומית לנדס, ראש חטיבת החקירות במשטרת ישראל ואב לארבע בנות.
פול סיוארד טריבל הבן הוא עורך דין, פוליטיקאי ומנהל אקדמי אמריקאי.
טריבל היה נשיא אוניברסיטת כריסטופר ניופורט מ-1996 ועד פרישתו ב-2022. כרפובליקני, ייצג את וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית במשך שלוש קדנציות ובסנאט של ארצות הברית במשך קדנציה אחת.
טריבל נולד ב-29 בדצמבר 1946 בבולטימור שבמרילנד.
הוא למד במכללת המפדן-סידני, והשלים את לימודיו ב-1968 עם תואר ראשון בהיסטוריה.
בשנת 1971 קיבל תואר דוקטור במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וושינגטון ולי וזמן קצר לאחר מכן התקבל ללשכת עורכי הדין בווירג'יניה.
הוא שימש כפקיד של שופט פדרלי מ-1971 עד 1972, ולאחר מכן כעוזר התובע הפדרלי במחוז המזרחי של וירג'יניה מ-1972 עד 1974.
בשנת 1973, בגיל 26, נבחר טריבל כפרקליט מחוזי עבור מחוז אסקס, וירג'יניה, וכיהן בתפקיד בין 1974 ל-1976. ב-1976 מונה לחבר ועדת ההכשרה והתקנים של קציני אכיפת החוק של וירג'יניה.
בנובמבר 1976, בגיל 29, נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, ואף זכה בבחירות מחדש ב-1978 וב-1980. בשנת 1982, קיבל טריפל בן ה-35 את המועמדות הרפובליקנית על מושב הסנאט של ארצות הברית שהתפנה על ידי הארי פ.
בירד הבן, והביס את סגן המושל דיק דייוויס בבחירות הכלליות.
לאחר שכיהן בסנאט מ-1983 עד 1989, סירב טריבל להיבחר מחדש ב-1988. במהלך השנה האחרונה של כהונתו בסנאט, הוא כיהן במקביל כחבר במשלחת האמריקנית לאומות המאוחדות.
ב-1989, היה נראה כי יקבל את המועמדות של המפלגה הרפובליקנית לתפקיד מושל וירג'יניה; עם זאת, מרשל קולמן זכה בפער דחוק במועמדות ובסופו של דבר הפסיד בבחירות לדמוקרטי דאגלס ויילדר.
ב-1989, בין פרישתו מהסנאט, לבין התמודדותו לתפקיד המושל, כיהן טריבל כמרצה בבית הספר לממשל ג'ון פ.
לאחר הקריירה הפוליטית שלו, חזר טריבל לזמן קצר לעסוק בעריכת דין בלקסלט, וושינגטון, פריטו ודובוק בוושינגטון הבירה, ו־Shuttleworth, Ruluf, Giordano ו-Kahle, PC of וירג'יניה ביץ', וירג'יניה.
ב-1 בינואר 1996 הפך טריבל לנשיא החמישי של אוניברסיטת כריסטופר ניופורט (CNU).
המוסד השיג זמן קצר קודם לכן מעמד אוניברסיטה מלא ומינויו לתפקיד התרחש בתקופה שבה בית הספר עבר שינויים רבים כשהתפתח ממכללה לאוניברסיטה.
בסוף 2006, הודיעה מועצת המבקרים של CNU כי ספרייה חדשה ומלגת הצטיינות עם הקדש של 500,000 דולר ייקבעו לכבוד הנשיא טריבל ורעייתו כהוקרה על מנהיגותם ותרומתם לאוניברסיטה.