tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסכם השלום בין אתיופיה לתיגראי, המכונה לעיתים קרובות הסכם פרטוריה או הסכם הפסקת האש (CoHA), הוא הסכם שלום בין ממשלת אתיופיה לבין החזית העממית לשחרור תיגראי (TPLF) שנחתם ב-2 בנובמבר 2022, בו הסכימו שני הצדדים על "הפסקת אש קבועה" כדי לסיים את מלחמת תיגראי.
ההסכם נכנס לתוקף ביום המחרת, 3 בנובמבר, לציון יום השנה השני למלחמה.
המלחמה החלה בנובמבר 2020, באזור תיגראי שבאתיופיה.
בעיקרו של דבר, היה זה סכסוך בין ממשלות אתיופיה ואריתריאה מצד אחד, לבין החזית השחרור העממית לשחרור תיגראי (TPLF) מצד שני.
המלחמה התאפיינה בפשעי מלחמה, טבח באזרחים, האשמות ברצח עם ומשבר הומניטרי הרסני.
ב-20 בדצמבר 2021, לאחר שהממשלה הצליחה להדוף פלישה לכיוון אדיס אבבה, ביקשה חזית השחרור העממית של תיגראי (TPLF) הפסקת אש.
הלחימה הואטה, וב-24 במרץ 2022 הכריזה ממשלת אתיופיה על "הפוגה הומניטרית ללא הגבלת זמן".
גם אתיופיה וגם ה-TPLF הסכימו בתחילה לנהל משא ומתן על סיום רשמי של המלחמה; אולם בחודשים שחלפו, היחסים הפכו עוינים יותר ויותר, כאשר שני הצדדים האשימו זה את זה בחוסר עניין כנה בשלום - עד סוף אוגוסט, שיחות השלום הידרדרו לחלוטין, והלחימה התחדשה.
לאחר קריסת הפסקת האש שהתקיימה בין מרץ לאוגוסט, האלימות במלחמה הגיעה לרמות שלא נראו חודשים רבים.
כוחות משותפים של אתיופיה ואריתריאה וה-TPLF גייסו מאות אלפי חיילים זה נגד זה, מה שהביא לעקירתם של 574,000 בני-אדם ולמותם של כ-100,000 נוספים בתוך מספר שבועות.
היקף האלימות הדאיג משקיפים בינלאומיים, כולל האו"ם והאיחוד האפריקאי, שדחקו בצדדים הלוחמים לחזור למשא ומתן לשלום.
מזכ"ל האו"ם, אנטוניו גוטרש, הצהיר כי "המצב באתיופיה יוצא מכלל שליטה", וסוכנויות רבות אחרות, חוקרים וארגוני זכויות אדם החלו להזהיר מפני עלייה דרמטית בדברי השנאה כלפי תושבי תיגראי.
ניסיונות להתניע את שיחות השלום בין הצדדים מחדש נעשו לאורך ספטמבר ותחילת אוקטובר של אותה השנה.
ב-7 בספטמבר, יו"ר TPLF, דברה-ציון גברה-מיכאל, שלח מכתב לאו"ם ובו בקשה לשלום.
הוא הצהיר כי אם מועצת הביטחון של האו"ם לא תתערב:
ב-5 באוקטובר ממשלת אתיופיה וכוחות המורדים בתיגראי נענו להזמנה של האיחוד האפריקאי לקיים שיחות שלום בדרום אפריקה, שתוכננו בתחילה להתקיים בין 7 ל-8 באוקטובר.
עם זאת, השיחות נדחו, על פי הדיווחים בשל שילוב של גורמים, כולל תכנון לקוי, בעיות לוגיסטיות, הסלמה מהירה של הלחימה, וחששות מצד ה-TPLF לגבי חוסר מידע על אופן ניהול השיחות.
בסופו של דבר, שיחות המשא ומתן לשלום נקבעו ל-25 באוקטובר, שהתקיימו בפרטוריה, במחלקה ליחסים בינלאומיים ושיתוף פעולה של דרום אפריקה.
השיחות תווכו במשותף על ידי שליח האיחוד האפריקאי לקרן אפריקה ונשיא ניגריה לשעבר, אולוסגון אובסנג'ו, נשיא קניה לשעבר אוהורו קניאטה, שליח ארצות הברית לקרן אפריקה, מייק האמר, וסגנית נשיא דרום אפריקה לשעבר פומזילה מלאמבו-נקוקה.
את צוות המשא ומתן מטעם TPLF הוביל דובר TPLF גתאצ'וו רדה, בעוד שאת צוות המשא ומתן מטעם ממשלת אתיופיה הוביל והיועץ לביטחון לאומי של אתיופיה רדוואן חוסיין.
למרות שבתחילה הוחלט ששיחות המשא ומתן יערכו בין 25 ל-30 באוקטובר, הוחלט להעריך את השיחות במספר ימים.
התקווה שהשיחות בין הצדדים יוכלו לעצור את המלחמה באופן סופי נחשבו כקלושות; נראה שהלחימה לא האטה, אפילו כשהחלו דיוני השלום, ולפי הדיווחים, כוחות אריתריאה, בפרט, המשיכו בהרג של אזרחים במשך רוב תקופת המשא ומתן.
ב-28 באוקטובר, הביעה אתיופיה את חוסר האמון שלה לגבי המניעים של "גורמים מערביים" בתהליך המשא ומתן, בטענה שגורמים אלה פועלים משיקולים זרים.
ב-2 בנובמבר 2022 הממשל הפדרלי של אתיופיה וה-TPLF פרסמו הצהרה משותפת, בה הצהירו כי הם "הסכימו להפסיק את הלחימה לצמיתות ולסיים שנתיים של סכסוך בצפון אתיופיה".
אובסנג'ו הסביר כי ההסכם יכלול "התפרקות שיטתית, מסודרת, חלקה ומתואמת".
ההסכם המלא מכיל הקדמה, ו-15 סעיפים, החל ממטרות ההסכם (סעיף 1), ואחריהם העקרונות הכלליים שבבסיס הפסקת האש (סעיף 2).
סעיף 13 מורה לשני הצדדים "ליישם הסכם זה בתום לב", ולהימנע מלנסות לערער אותו.
ההסכם אוסר על "כל צורות של פעולות איבה", הן ישירות והן עקיפות; זה כולל השתתפות במלחמות פרוקסי, שימוש בדברי שטנה, תעמולה, תקיפות אוויריות או מוקשים, או שיתוף פעולה עם כל "כוח חיצוני" עוין זה נגד זה.
שני הצדדים הסכימו לציית לחוקי זכויות האדם הבינלאומיים ולהגן על אזרחים מפני הפרות זכויות אדם.
גינויים ספציפיים הושמעו כלפי מעשי אלימות מינית ומגדרית, אלימות נגד ילדים (כולל שימוש בילדים חיילים), אלימות נגד נשים ונערות ואלימות כלפי קשישים.
ממשלת אתיופיה אמורה לאפשר סיוע הומניטרי למדינה בהקדם האפשרי, ולשלב שוב עקורים ופליטים בתוך החברה האתיופית, בתנאי שהיא בטוחה מספיק לעשות זאת.
שני הצדדים הסכימו לשתף פעולה זה עם זה, כמו גם עם סוכנויות הומניטריות הפועלות לאיחוד משפחות.
שני הצדדים גם הסכימו לא לנצל את הסיוע והאספקה לרעה, ולוודא שהוא אכן משמש למטרות הומניטריות.
פירוק נשק, פירוז ושילוב מחדש
אתיופיה וה-TPLF הסכימו כי יש ליצור ערוץ תקשורת פתוח "בתוך 24 שעות" מרגע החתימה על ההסכם.
שני הצדדים גם היו צריכים להכיר בכך שבאתיופיה "יש רק כוח הגנה אחד", שכוחות המורדים בתיגראי צריכים "להתפרק ולהשתלב מחדש, וכי על ה-TPLF להתפרק לחלוטין מנשקו תוך 30 יום מיום החתימה.
להימנע מסיוע, תמיכה או שיתוף פעולה עם כל קבוצה חמושה או חתרנית בכל חלק של המדינה.
לכבד את המנדט החוקתי של הממשלה הפדרלית על חבל תיגראי.
להפסיק בצורה מידיית כל פעולה צבאית.
לכבד את הריבונות האתיופית, ולא לערער אותה, לא בכוחות עצמם ולא באמצעות מעצמות זרות.
לא לתור למיטוט הממשלה באמצעים לא חוקתיים.
הממשלה אתיופית הסיכמה לדרישות הבאות:
לעצור את כל הפעולות הצבאיות נגד "לוחמי TPLF".
לספק שירותים בסיסיים וחיוניים לחבל תיגראי בהקדם האפשרי.
להפסיק להגדיר את ה-TPLF כארגון טרור.
לסייע להספקת סיוע הומינטרי לחבל תיגראי.
במסגרת ההסכם החולט שצבא אתיופיה ייפרס לאורך הגבולות הבינלאומיים של אתיופיה; בהסכם נכתב כי עליהם "לשמור על הריבונות, השלמות הטריטוריאלית וביטחון המדינה מפני פלישה זרה ולהבטיח שלא תהיה פרובוקציה או פלישה משני צדי הגבול".
הרשויות הפדרליות גם ייקחו "שליטה מלאה ויעילה" על כל מרחב התעופה, שדות התעופה והכבישים המהירים בתיגראי.
שיקום הסמכות הפדרלית וייצוג חבל תיגראי
ההסכם קובע כי יש לאפשר לממשלה הפדרלית האתיופית להקים מחדש את הסמכויות באזור תיגראי, לרבות בבירת תיגראי, מקלה, וכי יש לאפשר לצבא אתיופיה גישה מלאה לעיר.
בתמורה, הממשלה הבטיחה שתיגראי תיוצג כראוי במוסדות ממשלתיים, כדי לא להפר את החוקה האתיופית.
"תוך שבוע" מהסרת ה-TPLF מרשימת ארגוני הטרור, אך לפני הבחירות - יש להקים "מינהל אזורי כולל"; שבוע לאחר הסרת הארגון מרשימת ארגוני הטרור, על שני הצדדים להתחיל דיאלוג פוליטי על מנת "למצוא פתרונות בר-קיימא".
אתיופיה הסכימה גם להנהיג מדיניות צדק מעברית שתכוון להיות אחראית ואמיתית, ולתת צדק לקורבנות.
בנוסף, שני הצדדים התחייבו לפתור "בעיות של אזורים שנויים במחלוקת", באופן שתואם את חוקת אתיופיה.
הוסכם שתהליך זה חייב להיות תחת בקרה ומעקב של "ועדה משותפת", עם ניציגות של ממשלת אתיופיה, ה-TPLF והרשות הבין-ממשלתית לפיתוח (IGAD), כל זאת תוך ניהולו של האיחוד האפריקאי באמצעות צוות מעקב.
שני הצדדים הסכימו גם להקים ועדה משותפת, בהתאם לכללי ההסכם בנושא "ניטור, אימות וציות".
בימים שלאחר חתימת הסכם פרטוריה, הביעו אזרחים תיגריאים, משקיפים בינלאומיים וארגונים הומניטריים תקווה שסוף סוף יתאפשר סיוע באזור.
בהסכם נכתב כי על אתיופיה "לגייס ולזרז סיוע הומניטרי לכל הנזקקים".
שעות לאחר חתימת ההסכם, החלו אנשי האו"ם לקדם פתרון להסרת המצור ולשליחת סיוע הומניטרי דחוף.
עד 9 בנובמבר, עלו דיווחים לגבי אי הגעת סיוע הומניטרי לאזור תיגראי, ממספר סוכנויות הומניטריות שדיווחו כי נמנע מהן לספק סיוע לאזור.
ב-11 בנובמבר, רדוואן חוסיין, היועץ לביטחון לאומי לראש הממשלה האתיופית הגיב לדיווחים הללו וטען שהסיוע זורם לאזור באופן שוטף.
הצהרה זו הייתה לכאורה מנוגדת לדיווחים מבחוץ, ונחשבה כשקרית על ידי פקידי תיגראי ועובדים הומניטריים מקומיים, כאשר גתאצ'וו רדה אמר לסוכנות הידיעות הצרפתית (AFP) כי רדוואן מציג עובדות אלטרנטיביות.
ב-12 בנובמבר, מנהיגים צבאיים משני הצדדים הכריזו בהודעה משותפת כי, כחלק מהצהרת ניירובי, הם הסכימו להסיר את ההגבלות על הסיוע לנזקקים בתיגראי ובאזורים הסמוכים.
מאוחר יותר באותו יום, הרשויות באתיופיה הצהירו כי הן עושות מאמצים "לספק סיוע הומניטרי לרוב אזור תיגראי", שכ-70% מתוכו עבר לשליטת אתיופיה.
ב-15 בנובמבר, הוועד הבינלאומי של הצלב האדום (ICRC) הודיע כי לראשונה מאז אוגוסט, משלוח הציוד הרפואי שלהם הגיע לבירת תיגראי מקלה.
תוכנית המזון העולמית וארגון הבריאות העולמי סיפקו 18,000 טונות של סיוע.
למרות הקלה זו בהגבלות, גורמים באו"ם הצהירו בסוף נובמבר כי חלקים מסוימים בתיגראי - בעיקר באזורים הדרומיים והמזרחיים - "עדיין מוגבלים", וקראו להסרת ההגבלות באזורים אלה.
בתחילת ינואר 2023, בית החולים הגדול באזור טען שעדיין חסר להם ציוד רפואי, ולא סופק מספיק עזרה מטעם הממשלה הפדרלית כדי להקל על המחסור הזה.
הבנק המסחרי של אתיופיה הצהיר ב-12 בנובמבר כי הגישה לשירותי בנקאות שוחזרה באזור המערבי של תיגראי (שעדיין היה תחת כיבוש של אזור אמהרה), והוא מתכנן לעשות את אותו הדבר במקלה.
ב-23 בנובמבר, הודיעה אתיופיאן איירליינס כי היא מוכנה לחדש את הטיסות הסדירות לתיגראי (כאשר טיסות בין אדיס אבבה למקל יחזרו בסוף דצמבר).
אתיו טלקום הקימה מחדש את שירותי התקשורת שלה בעיר שירה ב-2 בדצמבר, ועד סוף החודש הם גם חזרו למקל ול-27 עיירות נוספות באזור.
ב-6 בדצמבר, חברת החשמל האתיופית אמרה כי היא שיקמה את הגישה של מקלה לרשת החשמל הכללית של אתיופיה.
ב-29 בנובמבר, גורם אתיופי רשמי בשם בלטה מולה הצהיר כי בעוד הם מתכננים לשקם את גישת תיגראי לאינטרנט בסופו של דבר, אין להם לוח זמנים מוגדר לכך.
בהתאם להסכם, הוקם "קו חם" בין שני הצדדים, שמטרתו "לתקשר באופן מלא עם כל יחידותיהם להפסקת הלחימה", ולמנוע חוסר אמון, כך מסר גורם אנונימי הבקיא דיונים בניירובי.
עם זאת, למרות הבטחות אלה, כמה גורמים רשמיים בטיגריאן טענו כבר ב-4 בנובמבר כי עדיין מתרחשות התקפות של כוחות אתיופיה ואריתריאה.
סוכנויות הידיעות לא הצליחו לאמת את הטענות הללו באופן עצמאי, מכיוון שלפי הדיווחים טיגריי עדיין היה תחת חסימת מידע.
ב-9 בנובמבר הודיע מוחמד אידריס, מנכ"ל רשות התקשורת האתיופית (EMA), כי נקבעו קווים מנחים חדשים לאופן שבו התקשורת האתיופית מדווחת על חדשות על משא ומתן זה.
הדבר נעשה כדרך לשמור אותו בקנה אחד עם כללי הסכם השלום נגד דברי שטנה ותעמולה, שכן "מידע כוזב ודיבורי שנאה אינם מועילים לרעיונות השלום".
ההצהרה מ-12 בנובמבר רושמת הערה ספציפית לגבי "שימוש אחראי במדיה", וקובעת כי כלי תקשורת בשליטת שני הצדדים צריכים "למלא תפקיד בונה" בביצוע מטרות הסכם פרטוריה.
ב-1 בדצמבר 2022, הוועדה המשותפת האתיופית-TPLF התכנסה בשיר, אזור תיגראי, כדי להוציא לפועל על הפירוק נשק.
יום לאחר מכן, ה-TPLF הודיעו שהם הוציאו את חייליהם ממספר עיירות וערים, ועד 4 בדצמבר, טדסה ורדה הצהיר שכ-65% מכוחותיהם נסוגו.
החל מ-10 בינואר 2023, כוחות תיגראי החלו בתהליך מסירת הנשק הכבד שלהם לכוחות ההגנה של אתיופיה.
הצהרת ניירובי הוסיפה תולדה לסעיף החימוש התיגראי, שקבע כי פירוק הנשק הכבד "ייעשה במקביל לנסיגה של כוחות זרים ושאינם מה-ENDF באזור".
למרות זאת, אריתריאה, כמו גם הכוחות האזוריים של אמהרה, המשיכו לעסוק בלחימה, גם כשהממשלה הפדרלית הביעה תמיכה בשלום.
על פי עדי ראייה, עובדי סיוע ופקידים מתיגראיים, כוחות אריתריאה ואמהרה כאחד היו אחראים להרג, ביזה, חטיפות ומעצרים המוניים במהלך נובמבר 2022, כולל בשיר, שם נערכו מאוחר יותר שיחות לפירוק נשק.
כוחות ההגנה של אריתריאה החלו בנסיגה משייר ואקסום ב-29 בדצמבר.
למרות זאת, עובדים הומניטריים אמרו כי ה־EDF עדיין שומר על נוכחות באזור, ולפי תקן אדיס, כוחות EDF ואמהרה המשיכו להיות בטיגריי בתחילת ינואר 2023.
המינהל האזורי הזמני של טיגרי
באמצע מרץ 2023, הוועדה המרכזית של TPLF הצביעה פנימית בעד המלצה על Getachew Reda (18 קולות מתוך 41) כראש המינהל האזורי הזמני של Tigray (IRA).
הקבינט ברמה הפדרלית התכנס למחרת כדי לקבוע הנחיות ל-IRA.
ב-23 במרץ, הכריז ראש הממשלה, אבי אחמד, שגטצ'ו רדה מונה לראש ה-IRA.
ישנה הכרה כללית בקרב המתווכים, לצד כמה משקיפים מבחוץ, שההסכם מייצג צעד לקראת שלום, אך ששלום אמיתי טרם התממש במלואו.
אולוסגון אובסנג'ו אמר לאחר חתימת ההסכם, כי "הרגע הזה אינו סופו של תהליך השלום.
יישום הסכם השלום שנחתם היום הוא קריטי להצלחתו".
אוהורו קניאטה אמר כי "הפתרון המתמשך יכול להיות רק באמצעות מעורבות פוליטית ויכולת להתאים את ההבדלים בינינו", אך הזהיר כי "השטן יהיה ביישום".
ראמה יאד, פוליטיקאית צרפתית ומנהלת בכירה במועצה האטלנטית, הצהירה כי אמנם ההסכם הוא צעד קדימה, אך עדיין לא הושג שלום.
לדבריה, כדי שהפסקת פעולות האיבה תהפוך לשלום, ההסכם צריך להיות מיושם "באופן נחרץ", ויהיה צורך לטפל בבעיות לא פתורות.
לפני הסכם זה, ה-TPLF דחה קריאות להתפרקות מנשקה של ממשלת אתיופיה, והועלו שאלות לגבי אופן ביצועו, או אם יצליח; הנוכחות המתמשכת של אריתריאה בתיגראי צוינה כמחסום פוטנציאלי להשגה.
פרופסור לשלום וסכסוכים קיטיל טרונבול טען שנושא הפירוק מנשק יהיה "שנוי ביותר במחלוקת", וחשב שזה לא סביר שכוחות המורדים בתיגריאי יתפרקו מרצונם מנשקם "מול אויב שהם נלחמים בו כבר שנתיים".
בנג'מין פטריני מהמכון הבינלאומי למחקרים אסטרטגיים שאל אילו ערבויות ביטחוניות יסופקו ל-TPLF, ואמר שהם לא יתפרקו לחלוטין מנשקם בגלל "הבטחות מעורפלות".
האגודה העולמית של חוקרים ומקצוענים של תיגראי (GSTS), ארגון המייצג 5,000 אקדמאים בתיגריאי, דחה בתוקף את סעיף פירוק הנשק.
הם אמנם בירכו על הסכם השלום, אבל הם טענו כי פירוק הנשק הוא "לא הגיוני" ו"מביס את עצמו", וכי הוא עלול לערער את הפסקת האש.
הם ציינו כי הפקדת כל האבטחה של תיגראי בידי ה-ENDF הפכה את התיגריאים לפגיעים מדי להתקפות אלימות אפשריות, במיוחד מצד צבא אריתריאה וכוחות אזוריים אמהרה.
ה-GSTS טען, במקום זאת, כי יש לחזק את ה-TDF, תוך תיאור פעולותיהם של כוחות בעלות ברית אתיופיה ואריתריאה כרצח עם, ולפיכך, אין לסמוך עליה בהגנה על התיגריאים.
היעדרותה של אריתריאה משיחות השלום צוינה על ידי כלי חדשות רבים, הן לפני והן לאחר חתימת ההסכם.
שלטונות אריתריאה לא הצהירו על ההסכם, וגם לא הגיבו לרוב הבקשות להערות.
כמו כן, לא היה ברור אם הם יסכימו להפסקת האש, והוצע כי האנטגוניזם רב השנים בין הנשיא איסאייס אפוורקי ל-TPLF יגרום לו לא להסיג את כוחות אריתריאה מתיגראי.
כשנשאל על ידי רויטרס, אמר שר החוץ של אריתריאה, אוסמן סאלח, כי אין לו תגובה, שכן "זה עתה קיבל את מסמכי ההסכם".
אריתריאה עמדה בתקיפות לצד ממשלת אתיופיה לאורך כל המלחמה, ויוחסה לה אחריות לזוועות בעלות פרופיל גבוה כגון טבח אקסום.
הצדדים המשא ומתן והמתווכים בחרו בדרך כלל שלא להתייחס באופן מוחלט לשאלת אריתריאה.
כשנשאלו שאלות על כך במהלך השיחות בניירובי, אוהורו קניאטה אמר שהם "לא היו כאן כדי לדבר על מדינה מסוימת כך או כך", ובמקום זאת התמקדו בנושא השלום.
רדוואן חוסיין האתיופי אמר שאתיופיה ותיגראיי היו כל כך עסוקים בלהילחם זה בזה עד שזה "סלל את הדרך לצד שלישי לערעור אותנו עוד יותר".
הוא גם אמר שצד שלישי ללא שם זה "ייתכן שלא יהיה מעוניין בתהליך השלום הזה"; סוכנות הידיעות AP פירשה זאת כהערה עקיפה על אריתריאה.
בעוד אריתריאה אינה מוזכרת בשמה, סעיפים בהסכם על עצירת "פרובוקציה או פלישה משני צדי הגבול" פורשו על ידי כתב מזרח אפריקה של הניו יורק טיימס, עבדי לטיף דאהיר, כמוכוונים לעבר אריתריאה.
גם אלן בוסוול מקבוצת המשבר הבינלאומית תמך בפרשנות זו, ואמר שייתכן שההוראה "נועדה להבטיח לתיגריאים שאריתריאה תיסוג".
אטנה האבטה, עוזרת פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת ג'יימס מדיסון, אמרה כי ייתכן שהבחירה שלא להזכיר את אריתריאה ישירות הייתה ניסיון מכוון להקל על אריתריאה לעמוד בהסכם, שכן לאיחוד האפריקאי "אין את היכולת הצבאית לאכוף את החלטותיה ולהסתמך על התמיכה והברית של המדינות החברות".
בעוד שגם כוחות הביטחון של אזור אמהרה מילאו תפקיד משמעותי במהלך המלחמה, אמהרה, באופן דומה, לא נכללה במשא ומתן.
בחודשים הראשונים של הסכסוך השתלטו כוחות אזוריים אמהרה על האזור המערבי של תיגראי – אזור שכבר היה מקור למחלוקת עזה בין אמהרה לתיגראי – והמשיכו לבצע את מה שתואר כטיהור אתני של תגרים באזור.
ה-TPLF הצהיר בעבר כי החזרת האזור המערבי לשליטת תיגריאי היא תנאי מוקדם "לא ניתן למשא ומתן" לשלום.
מייסדת התנועה הלאומית של אמהרה דסהלן צ'אני דגניו וקבוצת ההסברה Amhara Association of America בירכו על החדשות על ההסכם, אך גם הביעו התנגדות לכל ויתור טריטוריאלי אפשרי לתיגראי.
בנאום בפני הפרלמנט ב-15 בנובמבר 2022 אמר ראש הממשלה אביי כי הוא מחפש פתרון חוקתי למחלוקת זו, וכי "אלא אם תושבי ולקאית [במערב תיגראי] יקבלו את ההזדמנות להגדרה עצמית, לא תהיה תהיה שלום מתמשך".
מנהלת אמנסטי אינטרנשיונל למזרח ודרום אפריקה, מוליה מוואניאנדה, הביעה חוסר שביעות רצון מהסכם השלום, וקבעה כי למרות שזה "צעד בכיוון הנכון", היא בכל זאת "לא מצליחה להציע מפת דרכים ברורה כיצד להבטיח אחריות כלפי פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות" שבוצעו על ידי כל הצדדים במהלך המלחמה.
מואניאנדה הדגישה עוד כי יש לאפשר לחוקרי זכויות אדם "גישה בלתי מוגבלת" על מנת שהקורבנות יזכו לצדק ראוי.
ארגון Human Rights Watch ציין כי בהסכם אין אזכור מפורש של טיהור אתני באזור המערבי, והצהיר כי בדרך כלל "חסרים בו פרטים על אחריות פורמלית".
ועדת זכויות האדם האתיופית שהוקמה בממשלה פרסמה הצהרה שבה נאמר כי כדי להשיג שלום בר-קיימא, יש להקדים את יישום ההסכם ולהודיע על ידי נציג כלל-ארצי, אמיתי, מייעץ, מכיל וקורבן - שיחה ממוקדת."
פילסאן עבדי, חברה לשעבר בקבינט של ראש הממשלה אביי, אמרה בראיון ל־PBS כי השגת הסכם לסיום המלחמה, על אף שהיא נחוצה, אינה צריכה לומר שהם "מוותרים על חיפוש צדק ואחריות" עבור קורבנות של הפרות זכויות אדם, וכן במיוחד במקרים של אלימות מינית נגד נשים ונערות.
פילסן התפטרה מתפקידה כשרה לנשים, ילדים ונוער בספטמבר 2021, בתגובה למה שהיא ראתה כהסתרה מכוונת מצד הממשלה בכל הנוגע לפרסום דוחות על אלימות מינית שבוצעה במהלך המלחמה.
הסכם תעופה הוא הסכם בילטרלי להסדרת שירות תעופה מסחרית בינלאומית בין שתי מדינות.
המערכת של הסכמי תעופה מבוססת על אמנת שיקגו והאמנות הרב-צדדיות הקשורות אליה.
אמנת שיקגו נחתמה בדצמבר 1944 ומאז חלה על שירותי אוויר בינלאומיים.
לאמנה יש גם מגוון נספחים המכסים נושאים כמו אבטחת תעופה, פיקוח על בטיחות, כושר אווירי, ניווט, הגנה על הסביבה וגישה (כניסה ויציאה משדות תעופה).
בשנת 1913, במה שהיה כנראה הסכם התעופה הראשון, נחתם הסכם בין גרמניה לצרפת להסדרת שירותי ספינות אוויר בין המדינות.
אחד ההסכמים הראשונים לאחר מלחמת העולם השנייה היה הסכם ברמודה, שנחתם ב-1946 בין הממלכה המאוחדת וארצות הברית.
מאפייניו של הסכם זה הפכו מודל לאלפי הסכמים כאלה שיבואו בעקבותיהם, אם כי בעשורים האחרונים חלק מהסעיפים המסורתיים בהסכמים כאלה שונו בהתאם למדיניות "שמיים פתוחים" שאומצה על ידי מדינות ברחבי העולם.
באופן עקרוני כל הסכם תעופה צריך להיות רשום על ידי הארגון הבין-לאומי לתעופה אזרחית ב-DAGMAR, מסד הנתונים של הארגון, אך מקור זה אינו מקיף לחלוטין.
הסכמי תעופה הם הסכמים פורמליים בין מדינות - הנלווים למזכרי הבנות וחילופי מסמכים דיפלומטיים רשמיים.
הסכמי תעופה מכסים את המסגרת הבסיסית שבמסגרתה ניתנות לחברות תעופה זכויות דו-צדדיות כלכליות לטוס בין שתי מדינות.
התדירות, חברות התעופה המיועדות של שתי המדינות החותמות, נקודות המוצא והביניים, זכויות התעבורה, סוג המטוס ונושאי מס מכוסים בדרך כלל על ידי מזכרים.
במשך השנים חתמה מדינת ישראל עשרות הסכמי תעופה עם מדינות שונות, בין השאר:
איחוד האמירויות - באוקטובר 2020, נחתם הסכם תעופה עם איחוד האמירויות, שמאפשר 28 טיסות נוסעים שבועיות בין נתב"ג לנמלי התעופה באיחוד האמירויות הערביות.
איטליה - במאי 1952 חתמו לראשונה שתי המדינות על הסכם תעופה שהתיר לחברת אל על לבצע טיסות המשך מרומא לניו-יורק, וינה ואתונה.
ההסכם היה העל חשיבות רבה באותה עת, מאחר שמטוסים לא היו בעלי טווח טיסה שאפשר טיסה ישירה מישראל לצפון אמריקה.
ארמניה - בשנת 1997 חתמו שתי המדינות על הסכם תעופה, אשר אפשר קיום טיסות סדירות ביניהן.
אך עד שנת 2012, הופעל הקו בין ירוואן לתל אביב רק על ידי חברת התעופה הארמנית ארמאוויה.
בנובמבר 2012 החלה גם חברת ארקיע, להפעיל טיסות סדירות בין שתי המדינות.
בחריין - ב-22 באוקטובר 2022 חתמו שתי המדינות על הסכם תעופה שמאפשר הפעלת 14 טיסות נוסעים שבועיות בין נתב"ג למנאמה והפעלת מספר טיסות לא מוגבל בין בחריין לנמל התעופה רמון.
גאורגיה - ישראל וגאורגיה חתמו על הסכם תעופה לראשונה במאי 1992 מאז הורחב ההסכם מספר פעמים.
בספטמבר 2003 נחתם הסכם שהתיר גם לחברת ארקיע לבצע טיסות סדירות שבועיות בין נמל התעופה בן-גוריון לטביליסי.
זאת לאחר שאל-על החליטה לא לבצע טיסות מקבילות בקו מול חברת התעופה הלאומית של גרוזיה, "אייר זנה", על פי ההסכם הקודם.
באוגוסט 2012 נחתם הסכם תעופה חדש שאפשר לחברות תעופה נוספות של ישראל וגאורגיה להפעיל טיסות בין שתי המדינות ולהגדיל את תדירות הטיסות מ-6 טיסות ל-10 טיסות שבועיות לכל צד.
עוד סוכם, כי כל מדינה תוכל למנות 3 חברות תעופה סדירות להפעלת טיסות הנוסעים, במקום חברת תעופה אחת.
דרום אפריקה - באוקטובר 1950 נחתם הסכם תעופה בו הוסכם על הפעלת טיסות סדירות של אל על ליוהנסבורג.
הממלכה המאוחדת - בספטמבר 1950 נחתם הסכם תעופה ראשון עם בריטניה, במסגרתו הוסכם שמטוסים בריטים יוכלו לבצע עצירות ביניים בלוד בדרכם למזרח.
בספטמבר 2007 נחתם הסכם תעופה חדש בין ישראל לממלכה המאוחדת, שכלל הוספת מפעילה שנייה לקו הטיסות בין לונדון לתל אביב.
הרפובליקה הדומיניקנית - באוגוסט 1999, נחתם הסכם תעופה ראשון של ישראל עם הרפובליקה הדומיניקנית, אם כי רק בשנת 2016 החלה לפעול טיסה ישירה מתל אביב לרפובליקה הדומיניקנית, במסגרת חבילת נופש, ולא באופן קבוע.
וייטנאם - בדצמבר 2020 חתמו שתי המדינות על הסכם תעופה שיאפשר פתיחת קו תעופה ישיר בין המדינות.
מיאנמר - בינואר 2003 נחתם הסכם תעופה ראשון עם מיאנמר.
רוסיה - בנובמבר 2002 ישראל ורוסיה חתמו בסוף השבוע על הסכם תעופה חדש המסדיר את טיסות השכר בין המדינות.
שווייץ - ב-2006 חתמו המדינות על הסכם תעופה חדש המאפשר להגדיל את מספר הטיסות בין המדינות.
הסכמי QIZ הם הסכמי סחר שנחתמו בין ירדן, ארצות הברית וישראל; ואחר כך גם עם מצרים להקמת אזורי תעשייה זכאים (QIZ - Qualifying industrial zones), בהם מפעלי ייצור באזורי תעשייה משותפים ברשות, בירדן ובמצרים.
תוכנית QIZ הושקה בשנת 1996 על ידי הקונגרס האמריקאי כדי לעודד שיתוף פעולה כלכלי אזורי, זאת על בסיס תוכנית קודמת להקמת אזורי תעשייה משותפים בין הרשות הפלסטינית וישראל, במסגרת הסכמי אוסלו.
סחורות המיוצרות באזורים שהוגדרו על ידי הסכמי QIZ במצרים, ירדן וההשטחים הפלסטיניים; מייצאות ישירות לשווקים האמריקאים ללא הגבלות מכסים או מכסות יבוא, בכפוף לתנאים מסוימים.
כדי להיות זכאים, סחורות המיוצרות באזורים אלה חייבות להכיל חלק קטן של תשומה ישראלית.
בנוסף, יש להוסיף לפחות 35% מערך הסחורות למוצר המוגמר.
הרעיון הוצע לראשונה על ידי איש העסקים הירדני עומר סלאח בשנת 1994.
אזור התעשייה אל-חסן באירביד בצפון ירדן, היה הראשון שהוקם וקיבל אישור לייצא לארצות הברית על ידי נציב הסחר של ארצות הברית, במרץ 1998. נכון לשנת 2015 ישנם 13 אזורי תעשייה QIZ בירדן ו-15 במצרים, המייצאים סחורות בשווי מיליארד דולר לארצות הברית.
הרעיון מאחורי QIZ מיוחס לאיש העסקים הירדני עומר סלאח.
בשנת 1993, במהלך הדיונים לקראת הסכם השלום בין ישראל לירדן, סלאח נסע לישראל במטרה לסחור עם אנשי עסקים ישראלים.
הוא התעניין גם במיזמים עסקיים שיוכלו לנצל את "הסכם אזור סחר חופשי בין ישראל לארצות הברית" שנחתם ב-1985, ואפשר לייצא סחורות ישראליות לשווקים האמריקאים ללא מכס.
לאחר חתימת הסכם השלום בשנת 1994, הוקם מיזם משותף בין סלאח לחברת דלתא גליל תעשיות הישראלית, במסגרתו הוקם מפעל טקסטיל באירביד בצפון ירדן, כדי לנצל את עלויות העבודה שהיו נמוכות בארבעים עד שבעים אחוז מאשר בישראל.
סלאח חזה שעל ידי ניצול משאבים ישראליים כמו ידע, כספים וקשרים, ולאחר מכן מינופם לייצור מוצרים בעלי ערך מוסף, יועיל לכלכלת ירדן.
בנוסף, הוא שיער ששיתוף פעולה כלכלי בין שתי המדינות יסייע בטיפוח שלום באזור.
סלאח הקים חברה ציבורית, "סנצ'ורי אינווסטמנט" לצורך השקעות בפרויקטים משותפים נוספים.
ארגונים ירדניים רבים ביקרו את סלאח על עשיית עסקים עם ישראל והחרימו את רכישת התוצרת בירדן.
למרות הביקורת הקשה, סלאח בכל זאת קיבל תמיכה מצד המלך חוסיין ואחר כך המלך עבדאללה השני.
כדי להילחם בחרם, סלאח החל לעבוד עם חברות רב-לאומיות בעלות החזקות בינלאומיות גדולות יותר.
לאחר מכן הוא פעל מול ממשלת ירדן כדי שתנהל משא ומתן על הסכם סחר חופשי עם ארצות הברית, בדומה להסכם שיש לה עם ישראל.
בנוסף ביקש למשש מעמד שקיבלה הרשות הפלסטינית, בעקבות ההכרזה הנשיאותית (מס' 6955) שהייתה חלק מהסכמי אוסלו, על פיו אזורי תעשייה ברשות הפלסטינית הוגדרו כ"אזורי תעשייה זכאים" (QIZ), וסחורות המיוצרות בהן לא היו כפופות למגבלות מכסים ומכסות בשווקים האמריקאים.
מאחר שאזור התעשייה חסן באירביד, בו היו המפעלים של סלאח, הם לא היו זכאים למעמד של QIZ.
סלאח החל לפעול לטובת ממשלת ירדן במטרה להרחיב את האזורים הללו לירדן.
הוא נסע לארצות הברית ופעל מול מחלקת המדינה של ארצות הברית, הבית הלבן ונציג הסחר האמריקאי, למצוא אינטרס אמריקאי להרחיב את אזורי QIZ לירדן.
עורכי דין בארצות הברית אמרו לסלאח שגם אם חלק קטן משטח ישראל יהיה משויך לאזור הצפוני שהוגדר בהסכם עם הפלסטינים, ההצעה עשויה להתממש.
עד מהרה, פקידי נציג הסחר האמריקאי החלו לנסוע לירדן כדי לעבוד על העסקה.
לבסוף, בשנת 1997, נחתם מזכר הבנות בוועידת המזרח התיכון וצפון אפריקה (MENA) בדוחה, אשר הביא לחתימת הסכם QIZ עם ירדן.
ב-6 במרץ 1998, אזור אל-חסן באירביד הוכרז כ-QIZ הראשון בירדן.
לאחר הקמת ה-QIZ הראשון, מעט חברות ירדניות ניצלו את הטבות ה-QIZ עקב העוינות הכללית בעסקים עם ישראל.
במקום זאת, חברות סיניות והודיות ניצלו במהירות את הוואקום שנוצר כדי להקים שם עסקים.
חוסר ההתלהבות המקומית ספג ביקורת מצד ה"ג'ורדן טיימס" על החמצת "הזדמנות פז".
אולם, בהדרגה, יותר ויותר עסקים ירדניים החלו להקים עסקים, כאשר המתיחות הפוליטית החלה להיות מודחקת לטובת הכלכלה והעסקים.
בהמשך, שנים עשר אתרים נוספים בירדן קיבלו מעמד של QIZ על ידי משרד נציג הסחר האמריקאי.
תוצאות חיוביות מהסכם QIZ הירדני הובילו את ממשלת מצרים לנהל משא ומתן על פרוטוקול QIZ נפרד עם ארצות הברית.
ההסכם נחתם בקהיר ב-24 בדצמבר 2004, על ידי שר המסחר והתעשייה, אהוד אולמרט, ועמיתו המצרי ראשיד מוחמד ראשיד.
ההסכם נכנס לתוקף בפברואר 2005, לאחר שממשלת ישראל אשררה אותו.
על פי ההסכם נדרש כי פריטים הזכאים למעמד מעודף, חייבים להיות מיוצרים או מיובאים ישירות מהאזורים המנוהלים על ידי הרשות הפלסטינית או אזורי QIZ אחרים, ולעמוד במספר תנאים.
כדי לעמוד בקריטריונים לתוכנית זו, מוצר חייב לעבור שינויים מהותיים בתהליך הייצור.
עלויות החומרים והעיבוד הנגרמות באזור הייצור צריכות להסתכם לפחות מ-35% מהערך המוערך של המוצר, בעת ייבואו לארצות הברית.
מתוך 35% אלה, 15% חייבים להיות חומרים אמריקאיים או חומרים מישראל, ו/או מירדן או מצרים, בהתאם לתוכנית.
20% הנותרים מתוך 35% התשומות חייבים להגיע מישראל ומירדן או מצרים.
65% הנותרים יכולים להגיע מכל חלק בעולם.
כל היבואנים חייבים גם לאשר שהמוצר עומד בתנאים לפטור ממכס.
על פי הסכמי השיתוף, היצרן מהצד הירדני חייב לתרום לפחות 11.7% מהתוצרת הסופית, והיצרן מהצד הישראלי חייב לתרום 8% (7% על מוצרים מתקדמים).
על פי ההסכם הישראלי-מצרי, 11.7% מהתשומות חייבות להיעשות בישראל.
תעשיית הביגוד והטקסטיל נהנתה הכי הרבה מהסדר זה.
מכיוון שהמכסים על סחורות אלו לארצות הברית גבוהים יחסית, יצואנים ניצלו את היתרונות של פטורי מכס של אזורי סחר חוץ (QIZ) כדי לקבל גישה מהירה לשווקים בארצות הברית.
אזורי תעשייה משותפים עם הרשות הפלסטינית
הסכמי QIZ נוצרו במקור עבור הרשות הפלסטינית, במסגרת הסכמי אוסלו, אך מעולם לא מומשו בהקשר הפלסטיני באופן נרחב.
בסיוע כספי של ועדת הקישור אד-הוק לסיוע כלכלי לרשות הפלסטינית (המדינות התורמות) היו אמורים לקום אזורי תעשייה משותפים ישראלים-פלסטינים, במוקייבלה (ליד ג'נין), ח'דורי (ליד טול-כרם), תרקומיא (ליד חברון), קרני ורפיח ברצועת עזה.
לגבי כל אתר נערך בין ישראל לפלסטינים משא ומתן על פרטי התוכנית והסדרי הביטחון.
אזור התעשייה הראשון שהוקם במסגרת התוכנית היה אזור התעשייה קרני, מאחר שהוקם כולו בשטח שהיה בשליטת הרשות הפלסטינית לאחר הסכם אוסלו א'.
הוא הוקם על ידי חברת ההשקעות הפלסטינית "פדיקו" והחל לפעול בסוף 1997. במקביל הוקם בסמוך מעבר קרני.
בנוסף באותה תקופה, נוהלו דיונים להכרה באזורי התעשייה כאזורי סחר חופשי וחתימה על הסכם למניעת כפל מס, שיאפשר למשקיעים ישראלים ליהנות מתמריצים באזורי התעשייה הפלסטינים.
רבים מהפרויקטים המוצאים גם נמצאו בשטח C, שבשליטה ישראלית מלאה, ולכן דרשו חתימת הסכמים נוספים עם ישראל.
שני אזורי תעשייה נוספים שלגביהן הושגה הסכמה היו אזור תעשייה ניצני שלום ואזור התעשייה בסמוך לכפר אוצרין (שלא הוקם).
אולם החלו חילוקי דעות עם הפלסטינים, לאחר עליית ממשלת נתניהו הראשונה.
הרשות הפלסטינית התנגדה התנגדה לתוכניות הממשלה להקמת אזורי תעשייה ישראליים חדשים ליד חברון ורמאללה (שער בנימין); ולהרחבת אזורי תעשייה קיימים ברקן ומישור אדומים, שגם זכו למעמד של אזור עדיפות לאומית וקיבלו סיוע ממשלתי, הנחות במיסים ותמריצים ליזמים.
הרשות הפלסטינית טענה ישראל מנסה לחזק את האחיזה בשטח ובכלכלה הפלסטינית ובניגוד לרוח היוזמה להקמת אזורי התעשייה המשותפים.
אזור התעשייה שתוכנן ברפיח היה אמור להיות הגדול ביותר במזרח הקרוב, ולפעול כאזור סחר חופשי ישראלי-פלסטיני-מצרי בניהול המגזר הפרטי.
באפריל 1998 הודיעה הרשות שהקצתה 140 מיליון דולר מתקציבה לפיתוח רפיח, כולל אזור התעשייה ובנוסף הקימה בסמוך את נמל התעופה הבין-לאומי יאסר ערפאת.
במרץ 1999 חתם שר התעשייה הפלסטיני, ד"ר סעדי קרונץ, על הסכם ההקמה של מתחם הייטק ראשון באזור התעשייה ברפיח עם סטף ורטהיימר,, שביקש להקים פארק תעשייתי בדומה לפארק מגדל תפן שהקים בגליל.
ורטהיימר פעל להקמת קונסורציום בינלאומי שישתלב בהקמת הפארק, שעלות הקמתו הוערכה בכ-50 מיליון דולר.
התכנון היה להקימו במשולש הגבולות בין המדינות שהייצוא יתבצע דרך נמל אל-עריש שהמצרים החלו להקים ונמל עזה החדש כשיוקם.
למרות שהפרויקט קיבל את כל האישורים הדרושים הוא הוקפא ואחר כך בוטל, בעקבות פריצת האינתיפאדה השנייה.
ב-6 במרץ 1998, אשרר נציב הסחר של ארצות הברית את ההסכם המשולש עם ישראל וירדן, המעניק מעמד של אזור סחר חופשי לפארק התעשייתי אל-חסן באירביד שבצפון ירדן.
בטקס האשרור חתמה שרת הסחר האמריקנית, שרלין ברשבסקי, על ההסכם בנוכחות שגרירי ישראל וירדן בוושינגטון, הנציג המיוחד למזרח התיכון, דניס רוס, ותת שר החוץ למזרח התיכון וצפון אפריקה, מרטין אינדיק.
בעקבות החתימה החלו לפעול בפארק שישה מיזמים משותפים חדשים, בנוסף לשמונה שכבר פועלו בו.
אחר כך החלו דיונים בראשות שר החוץ והתשתיות, אריאל שרון, ושר התעשייה ומהסחר, נתן שרנסקי, על הקמת אזורי תעשייה נוספים, כולל אזור התעשייה שער הירדן, שאמור היה לקום דרומית למעבר הגבול נהר הירדן (שייח חוסיין), כמיזם משותף ישראלי-ירדני של המגזר הפרטי.
מאז, הוגדרו שנים עשר אזורי סחר חופש נוספים ברחבי המדינה.
חלק ממרכזי ה-QIZ בירדן הם:
אזור התעשייה אל-חוסיין אבן עבדאללה השני
חברת ייצור בגדים מוכנים של אל-זאי
ירדן חוותה צמיחה כלכלית משמעותית מאז הקמת אזור הסחר החופשי (QIZ).
היצוא מירדן לארצות הברית גדל מ-15 מיליון דולר ליותר ממיליארד דולר בשנת 2004. מקורות ממשלתיים העריכו כי נוצרו למעלה מ-40,000 מקומות עבודה עם הקמת אזורי הסחר החופשי.
ההשקעות מוערכות כיום ב-85 – 100 מיליון דולר וצפויות לגדול ל-180 עד 200 מיליון דולר.
הצלחת אזור הסחר החופשי הובילה לחתימה של ארצות הברית וירדן על הסכם סחר חופשי בשנת 2001 שאושר על ידי הקונגרס האמריקאי.
בין השנים 1998 ו-2005, ירדן עלתה משותפת הסחר השלוש עשרה בגודלה של ארצות הברית לשמינית מבין 20 הישויות במזרח התיכון-צפון אפריקה (MENA).
תעשיית הביגוד והטקסטיל היא התעשייה העיקרית באזורי QIZ הירדניים והן בסך היצוא לארצות הברית, והיא מהווה 99.9% מכלל היצוא של אזור היצוא הירדני ו-86% מכלל היצוא הירדני לארצות הברית.
הסיבה לדומיננטיות זו היא שמוצרי QIZ נכנסים לארצות הברית ללא מכס, בעוד שבמסגרת הסכם הסחר החופשי בין ארצות הברית וירדן, המכסים לא בוטלו בסוף תקופת עשר שנים הראשונות, בשנת 2011.
לאחר שארגון הסחר העולמי ביטל בהדרגה את המכסות הכמותיות על טקסטיל בשנת 2004, במסגרת הסכם הטקסטיל והביגוד (ATC), יצרני טקסטיל וביגוד מצריים חששו כי תעשייתם תאוים על ידי תחרות עולמית מסין והודו.
שטף הפריטים הדומים משתי מדינות אלו לארצות הברית עלול לדחוק את היצוא המצרי, ואולי לגרום לאובדן של 150,000 מקומות עבודה.
ההערכה היא כי שינוי זה יפגע בהשקעות זרות ישירות אמריקאיות במצרים בסך 3.2 מיליארד דולר.
בנוסף, מצרים חיפשה מקורות לצמיחה כלכלית מוגברת וסחר כדי לספק מקומות עבודה לכוח העבודה הגדל במהירות שלה.
תוצאות חיוביות מהנסיון הירדני הובילו את ממשלת מצרים לנהל משא ומתן על הסכם QIZ משלה שנחתם בקהיר ב-24 בדצמבר 2004, ונכנס לתוקף בפברואר 2005. בהסכם הוגדרו שלושה אזורי QIZ במצרים – אזור קהיר רבתי, אזור אלכסנדריה ואזור תעלת סואץ.
ב-4 בנובמבר 2005, הוכרז אזור רביעי באזור הדלתא המרכזית והורחב אזורי קהיר רבתי ותעלת סואץ.
הפרוטוקול שנחתם בין שתי המדינות אינו הסדר הדדי וצפוי להיות צעד לקראת כינון הסכם סחר חופשי (FTA) בין שתי המדינות.
עם זאת, המשא ומתן לקראת הסכם סחר חופשי בין ארצות הברית – הושעה עקב סוגיות זכויות אדם במצרים.
למרות שרוב המומחים מציינים שחברות הממוקמות באזורי QIZ שוכרות עובדים זרים, אלפי ירדנים, ובמיוחד נשים מאזורים כפריים, מצאו עבודה במפעלי בגדים באזורי התעשייה QIZ.
בחברה מסורתית כמו ירדן, לרבות מהנשים הללו היה ניסיון עבודה מועט בלבד והן היו בעיקר עקרות בית.
למרות השכר הנמוך ששולמו על ידי מפעלי הביגוד באזורי QIZ, חלק מהנשים הצליחו לפרנס את משפחותיהן.
עם זאת, הגישות המסורתיות כלפי מקומה של האישה בבית נמשכות, ומשפחות רבות ממשיכות לאסור על נשים לעבוד.
בתגובה, משרד העבודה הירדני פעל להקל על ההסתגלות של נשים שעוברות מהבית לעבודה חדשה על ידי מתן תחבורה חינם לעבודה, סבסוד עלות המזון באזורי QIZ, תשלום עבור מעונות ליד מפעלים כדי לקצר את זמני הנסיעה למתן טיפול בילדים.
ההשפעה ארוכת הטווח של תעסוקת נשים באזורי ייצור תעשייתיים טרם נמדדה כמותית, ויש חשש מסוים כי עם הזמן, נשים ירדניות עלולות להתקשות להשיג שכר גבוה יותר בכלכלה עולמית שבה יצרני ביגוד יכולים בקלות לעבור לשוקי עבודה זולים יותר.
כאשר תוכנית QIZ החלה בשנת 1996, ראו בה משקיפים כלי לתמיכה בפיתוח יחסי שלום ונורמליזציה של קשרי מסחר בין ישראל לשתי המדינות הערביות (ירדן ומצרים) שעמן חתמה על הסכמי שלום.
עם זאת, בשני המקרים, " שלום קר " רופף ממשיך לשרור בין ישראל לשתי המדינות הערביות.
מאז חתימת הסכם השלום בין ירדן וישראל באוקטובר 1994, מספר רב של ירדנים, במיוחד פונדמנטליסטים, ממוצא פלסטיני וחברי איגודי עובדים מקצועיים ממשיכים להתנגד לנורמליזציה עם ישראל ולהתנגד להרחבת יחסי המסחר.
עם הקמת 13 אזורי QIZ בירדן, חלה עלייה בהיקף הסחר הדו-צדדי, אם כי הסכומים הכוללים נותרו צנועים.
עם זאת, המחויבות נוגעת רק להצבעות הללו, והשותפות אינה כוללת תפקידים בממשלה.
ממשלת קואליציה היא סידור פורמלי יותר מהסכם אמון ותקציב, שבו מצופה בדרך כלל מהמפלגות הנלוות למפלגת השלטון לתמוך בכל חקיקה קואליציונית וכמו גם להחזיק בתפקידי שרים ותפקידים אחרים בממשלה.
ברוב הדמוקרטיות הפרלמנטריות, חברי פרלמנט יכולים להציע הצעת אמון או אי-אמון בממשלה או ברשות המבצעת.
תוצאות הצעות כאלה מראות עד כמה הממשלה זוכה לתמיכה בפרלמנט.
אם הצעת אמון נכשלת, או הצעת אי-אמון עוברת, הממשלה בדרך כלל תתפטר ותאפשר לפוליטיקאים אחרים להרכיב ממשלה חדשה, או תכריז על בחירות.
רוב הדמוקרטיות הפרלמנטריות דורשות תקציב מדינה שנתי, הנקרא חוק תקציב או חוק אספקה, או צעדים פיננסיים שיעברו בפרלמנט מעת לעת כדי לאפשר לממשלה לממן את החלטותיה ולחוקק את מדיניותה.
כישלון חוק כזה הוא למעשה כמו כישלון של הצעת אמון.
באנגליה של העת החדשה המוקדמת, עיכוב כספים היה אחת הדרכים הבודדות של הפרלמנט לשלוט במלך.
הסכמי קמפ-דייוויד הם הסכמי מסגרת לשלום במזרח התיכון, אשר נחתמו על ידי נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר, נשיא מצרים אנואר סאדאת וראש ממשלת ישראל מנחם בגין ב-17 בספטמבר 1978, וסללו את הדרך לחתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים במרץ 1979.
לאחר ביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל, בנובמבר 1977, החלו שיחות שלום ישירות בין ישראל למצרים.
אולם בחלוף הזמן נקלעו השיחות לקשיים, וארצות הברית החלה להיות מעורבת יותר ויותר.
כאשר השיחות נקלעו למבוי סתום, הזמין נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר, את מנחם בגין ואת אנואר סאדאת לוועידת פסגה ב"קמפ דייוויד", מעון הקיץ של הנשיא במרילנד שהחלה ב-4 בספטמבר.
עם חברי משלחת ישראל נמנו גם שר החוץ משה דיין ושר הביטחון עזר ויצמן, שנטלו חלק פעיל גם בשיחות המוקדמות וכן עוזרים ויועצים עליהם נמנו יחיאל קדישאי, אהרן ברק, אפרים פורן, דן פתיר, אליקים רובינשטיין חיים קוברסקי, רות לפידות, מאיר רוזן, אברהם טמיר, שמחה דיניץ ואילן תהילה.
הוועידה נמשכה שלושה עשר ימים ושנים עשר לילות, בסופם נערך טקס חגיגי בבית הלבן ב-17 בספטמבר 1978, ובו חתמו בגין וסאדאת על שני הסכמים, בנוכחות הנשיא קרטר.
לישראל הובטח כי תמשיך לקבל אספקת נפט מהשדות בסיני.
למצרים חשוב היה לקשר בין ההסכמים הנוגעים לגדה המערבית ורצועת עזה לבין תהליך השלום עם ישראל, כדי למנוע האשמות בדבר הליכת מצרים לשלום נפרד והזנחת העניין הפלסטיני.
דאגתה המרכזית של ישראל הייתה כיצד לא לוותר על הזכות לריבונות ביהודה ושומרון ורצועת עזה.
אל ההסכמים נלוו גם איגרות בדבר הסטטוס של ירושלים, שבהן הצהיר בגין שירושלים לא תחולק ותישאר עיר הבירה של ישראל, וסאדאת הצהיר שירושלים הערבית היא חלק מהגדה המערבית, אשר יש להחזירה לריבונות ערבית.
הכנסת אישרה את הסכמי קמפ-דייוויד ב-27 בספטמבר 1978; 84 חברי כנסת הצביעו בעד, 19 חברי כנסת הצביעו נגד (ביניהם משה ארנס, משה שמיר וגאולה כהן מהליכוד ושלמה הלל מהמערך), 17 חברי כנסת נמנעו (ביניהם יצחק שמיר ויורם ארידור מהליכוד ויגאל אלון מהמערך).
בעקבות ההסכמים הוענק לבגין ולסאדאת פרס נובל לשלום.
הסכמי לוקרנו 1925 הם מערכת הסכמים בין גרמניה לבין בלגיה וצרפת, בריטניה ואיטליה לגבי הגבול בין גרמניה, לבין צרפת, פולין וצ'כוסלובקיה.
הסכמי לוקרנו נידונו בלוקרנו שבשווייץ ב־5–16 באוקטובר 1925 ונחתמו רשמית בלונדון ב־1 בדצמבר.
בהסכמים נקבע כי יישמר הסטטוס־קוו כפי שנקבע בחוזה ורסאי לגבי הגבול המערבי, ולגבי הגבול המזרחי יקבעו הסכמי בוררות לגבי הסכמים עתידיים.
גרמניה חתמה על חוזה עם צרפת ועם בלגיה, חוזה שערב בלי תנאים לגבולותיהן המשותפים.
כן חתמה גרמניה על חוזי בוררות עם פולין ועם צ'כוסלובקיה שלא ערבו לגבולות הקיימים ביניהן, אך חייבו אותן לא לחתור לשינויים אלא במשא ומתן, דיון או בוררות.
צרפת חתמה על חוזים עם פולין ועם צ'כוסלובקיה והבטיחה להן סיוע צבאי אם גרמניה תתקוף אותן.
כך השיגה צרפת מטרה חשובה במדיניותה: איזון העוצמה הגרמנית באמצעות ברית דיפלומטית ובאמצעות תמיכה ב"ברית הקטנה", כפי שנקראה הברית הפוסט מלחמתית בין צ'כוסלובקיה, יוגוסלביה ורומניה.
בריטניה ערבה בחוזים אלה לגבולות צרפת ובלגיה והבטיחה סיוע צבאי נגד התקפה גרמנית אם תהיה.
היא לא נתנה ערבויות דומות לפולין וצ'כוסלובקיה.
חוזי לוקרנו הביאו יציבות בגרמניה והביאו להכנסתה לחבר הלאומים ב־1926. כמו כן הרגיעו החוזים את המצב באירופה לשנים אחדות.
חוזי לוקרנו החלישו את הברית בין צרפת ופולין בכך שגרמניה הכירה בגבולה עם צרפת ובלגיה אך לא בגבולה עם פולין וצ'כוסלובקיה.
בעקבות זאת, יוזף פילסודסקי ויוזף בק הטילו ספק בשאלה האם צרפת תבוא לעזרתם כנגד גרמניה אם יהיה בכך צורך, וגבשו מדיניות של שמירת יחסים טובים עם שתי המעצמות שאיימו על פולין ממזרח וממערב, בלא לכרות ברית איתן.
לאחר מכן, מכיל עשרה סעיפים.
"הסכימו לפיכך על הסעיפים הבאים:
סעיף .2 גרמניה ובלגיה וכן גרמניה וצרפת, מתחייבות הדדית כי בשום מקרה לא יתקפו זו את זו או יפלשו זו לזו או יפתחו במלחמה זו כנגד זו.
סעיף .3 לנוכח ההתחייבויות הניתנות מכוח סעיף 2 להסכם זה, גרמניה ובלגיה, וגרמניה וצרפת, מתחייבות ליישב בדרכי שלום ובאופן המפורט כאן כל סוגיה מכל סוג שהוא העלולה להתעורר ביניהן ואשר אולי אי אפשר ליישבה בשיטות הדיפלומטיות הרגילות.
סעיף .4 אם אחד הצדדים העיקריים להסכם טוען שהתבצעה או מתבצעת הפרה של סעיף 2 בהסכם זה או עבירה על סעיף 42 או 43 בחוזה ורסאי, עליו להביא מיד את השאלה לדיון במועצת חבר הלאומים.
סעיף .6 תנאי הסכם זה אינם משפיעים על הזכויות והחובות של הצדדים להסכם על פי חוזה ורסאי או במסגרת הסדרים משלימים לחוזה ורסאי, ובכלל זה ההסכמים שנחתמו בלונדון ב־30 באוגוסט .1924
סעיף .7 ההסכם הנוכחי, המיועד להבטיח את שמירת השלום, והעולה בקנה אחד עם אמנת חבר הלאומים, לא יפורש כמגביל את חובת חבר הלאומים לנקוט כל פעולה נבונה ויעילה על פי שיקול דעתו להבטחת שלום העולם.
סעיף .9 ההסכם הנוכחי לא יכפה כל חובה על הדומיניונים הבריטיים או על הודו, אלא אם הממשלות בדומיניונים אלה או בהודו יודיעו על הסכמתן לחובה זו.
סעיף .10 ההסכם הנוכחי יאושרר (בידי חבר הלאומים) ומסמכי האשרור יופקדו בארכיון חבר הלאומים בז'נבה בהקדם האפשרי.
ההסכם ייכנס לתוקף ברגע שכל מסמכי האשרור יופקדו, וגרמניה תהפוך לחברה בחבר הלאומים."
בספרו "דיפולומטיה" של הנרי קיסינג'ר הוא מציג שלושה כשלים עיקריים להסכמי לוקרנו.
ראשית, הסכמי לוקרנו לא יצרו תנאים לאכיפת ההסדרים שגובשו.
שנית, הם אינם התבססו על המציאות.
שלישית, הם אמנם עסקו בפירוט רב בנושאים רבים אך התעלמו באופן כמעט מוחלט מנושאים מסוכנים אחרים.
ועידת לוקרנו עמדה בסימן של מדינאים שהבטיחו הבטחות ללא מהות של ממש.
הערבות להגנה על הגבולות הקיימים בין צרפת, גרמניה ובלגיה, שניתנה במשותף על ידי בריטניה ואיטליה, התבררה כחסרת משמעות בשל המבנה הדו-צדדי שלה.
ההבטחה הסתמכה על תוכניות הגנה סודיות שחולקו בין הצדדים, דבר שלא היה סביר שיקרה.
היעדר תיאום צבאי הפך את הערבות לחסרת שיניים.
בנוסף, הכוחות הבריטיים הזמינים באירופה היו מינימליים, והנחת היסוד האסטרטגית שלהם לא צפתה מלחמה.
ההכללה של איטליה בלוקרנו נבעה ממניעים אישיים ולא מכוח אמיתי.
הוועידה יצרה אשליה של כוח איטלקי, ועיוותה עוד יותר את התפיסות.
הסכם לוקרנו לא הצליח לטפל במקורות חיכוך פוטנציאליים בין צרפת לגרמניה.
הוא אינו חייב במפורש את גרמניה למלא את סעיפי הפירוק מנשק של חוזה ורסאי.
צמצום המשקיפים הצבאיים הזרים בגרמניה הפחית את הסיכויים לגלות תוכניות חימוש סודיות.
גם אם יתגלו הפרות, לא יינקטו צעדים של ממש.
צרפת התחייבה שלא ליזום פעולה צבאית אלא אם כן גרמניה תבצע מתקפה בוטה, שתעניק לגרמניה חופש להזניח את הפיצויים וההגבלות לפירוק הנשק.
ניסיונות צרפת להעניש את גרמניה הסתמכו על פנייה לאמריקאים, אך בהסכם לוקרנו לא היה מנגנון לסנקציות כאלה.
הסכם לוקרנו התעלם מבעיות משמעותיות והחריג דיונים עליהם.
הוא לא התייחס לגבולות המזרח של גרמניה ולא דרשה הסכמי בוררות עם פולין וצ'כוסלובקיה.
הערבויות שניתנו על ידי בריטניה ואיטליה הוגבלו למערב אירופה, והותירו את מזרח אירופה ללא הגנה.
ההסכם קבע היררכיה של גבולות גרמניה, התייחס לגבולות המערביים כקדושים ומקבל באופן מרומז את פוטנציאל השינוי במזרח.
נציגים ממזרח אירופה הודחו מהמשא ומתן, מה שהדגיש עוד יותר את דחיקתם לשוליים.
מצב זה היווה שלוש סכנות: הדלקת חשדות סובייטים, הזנחת חיכוך פוטנציאלי עם פולין וצ'כוסלובקיה וערעור יעילותן של הבריתות עם צרפת במזרח אירופה.
ההגבלות הצבאיות שהוטלו על צרפת הגבילו את יכולתה לתמוך בבנות בריתה המזרחיות, שכן חציית הריין נאסרה בהסכם לוקרנו.
הסכסוך בצפון אירלנד, הידוע בפשטות גם בשם הצרות היה סכסוך אתנו-לאומי שהתרחש בצפון אירלנד ונמשך כ-30 שנה, מסוף שנות ה-60 ועד 1998, וסיומו מוגדר על פי רוב עם הסכם יום שישי הטוב שנחתם בשנה זו.
למרות שהסכסוך התרחש בעיקר בצפון אירלנד, לעיתים האלימות גלשה לחלקים מהרפובליקה של אירלנד, אנגליה ויבשת אירופה.
לעיתים מתואר כמלחמה אסימטרית או כסכסוך בעצימות נמוכה.
הסכסוך היה מאבק פוליטי ולאומני שהונע על ידי אירועים היסטוריים, עם ממד אתני-בדלני חזק, שבו נלחמו על מעמדה וחלוקתה של צפון אירלנד.
יוניוניסטים ולויאליסטים , אשר היסטורית היו בעיקר פרוטסטנטים ממחוז אלסטר שבאירלנד, רצו שצפון אירלנד תישאר חלק מהממלכה המאוחדת.
לאומנים ורפובליקנים איריים, אשר היו בעיקר אירים קתולים, רצו שצפון אירלנד תעזוב את הממלכה המאוחדת ותצטרף לרפובליקה האירלנדית.
למרות הפילוג בין פרוטסטנטים לקתולים, המלחמה לא נחשבת מלחמת דת.
הסכסוך החל במהלך קמפיין של אגודת זכויות האזרח של צפון אירלנד לשים קץ לאפליה נגד המיעוט הקתולי-לאומני על ידי הממשלה הפרוטסטנטית-יוניוניסטית והרשויות המקומיות.
הממשלה ניסתה לדכא את המחאות.
המשטרה, כוח השיטור המלכותי של אלסטר (RUC), הייתה פרוטסטנטית באופן גורף ונודעה בפלגנות ובאלימות.
הקמפיין לזכויות האזרח נתקל בהתנגדות אלימה גם מצד לויאליסטים, שהאמינו שמדובר בחזית נוספת לפעילות הפוליטית של הלאומנים.
מתחים גוברים הובילו למהומות באוגוסט 1969 ולפריסת כוחות בריטים, במה שהפך למבצע הארוך ביותר של הצבא הבריטי.
"חומות שלום" נבנו באזורים מסוימים כדי להפריד בין שני הצדדים.
חלק מהקתולים הסכימו בהתחלה לקבל את הצבא הבריטי ככוח נייטרלי יותר מה-RUC, אך עד מהרה ראו בו עוין ומוטה, במיוחד לאחר יום ראשון העקוב מדם (Bloody sunday) ב-1972.
כוחות הביטחון של הרפובליקה של אירלנד מילאו תפקיד קטן בקרבות.
הרפובליקנים קיימו מלחמת גרילה נגד הכוחות הבריטיים וכן הפצצות שכוונו נגד תשתיות אזרחיות, מסחריות ופוליטיות.
לויאליסטים תקפו רפובליקנים-לאומנים ואת הקהילה הקתולית הרחבה בצפון אירלנד במה שתואר כמסע נקמה.
כוחות הביטחון הבריטיים פעלו נגד ההתקוממויות, ופעלו בעיקר נגד רפובליקנים.
היו מקרים של שיתוף פעולה בין כוחות השיטור הבריטיים לקבוצות צבאיות לויאליסטיות (כמו חקירת סטיבנס ).
הסכסוך כלל גם מהומות רבות, מחאות המוניות ומעשי אי ציות אזרחי, והובילו להגברת ההפרדה הגזעית בצפון אירלנד.
יותר מ-3,500 בני אדם נהרגו בסכסוך, מתוכם 52% היו אזרחים, 32% היו חברים בכוחות הביטחון הבריטיים ו-16% היו חברים במיליציות שונות.
מיליציות רפובליקניות היו אחראיות ל-60% מכלל מקרי המוות, מיליציות לויאליסטיות לכ-30% מהמקרים וכוחות הביטחון לכ-10%.
עם זאת, לויאליסטים היו אחראים ל-48% מכלל מקרי המוות של האזרחים, אחריהם רפובליקנים שהיו אחראים ל-39% המקרים וכוחות הביטחון ל-10%.
מאז ההסכם קיימת אלימות ספוראדית ומעטה, הכוללת שליטה של כנופיות לויאליסטיות על ארגוני פשע מאורגנים גדולים המבצעים בין היתר סחר בסמים ואלימות נגד רפובליקנים, ואלימות מצד קבוצות סמי צבאיות המזוהות עם הרפובליקנים .
המילה "צרות" שימשה כמילה נרדפת לסכסוך אלים במשך מאות שנים.
היא שימשה לתיאור מלחמות שלוש הממלכות במאה ה-17 בידי הפרלמנטים של אנגליה, אירלנד וסקוטלנד.
לדוגמה, לאחר הרסטורציה באנגליה (השבת שלטון מלך אנגליה על שטחי אירלנד וסקוטלנד) בשנת 1660, חוק החנינה, הפיצויים והשכחה האנגלי מתחיל במילים "הוד מלכותו לוקח בחשבון את הצרות הארוכות והגדולות..."; וכך גם חוק דומה בסקוטלנד: "הוד מלכותו, בהתחשב בכך שבגלל הצרות האחרונות של נתיניו השונים..." (הפרלמנט הסקוטי 1662).
המונח שימש גם לתיאור תקופת המהפכה האירית בתחילת המאה העשרים.
לאחר מכן הוא אומץ כדי להתייחס לאלימות הגוברת בצפון אירלנד בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20.
בשנת 1609, מתיישבים סקוטים ואנגלים, שכונו "בעלי האדמות", קיבלו אדמות שהוחרמו מהאירים הילידים בפרובינציית אלסטר.
יחד עם הגירה פרוטסטנטית לקרקעות ללא בעלות באלסטר, ובמיוחד במחוזות דאון ואנטרים, הדבר הוביל לסכסוך בין האנגליקנים והפרסביטריאנים הילידים ל"בעלי האדמות" הפרוטסטנטים, מה שהוביל לשני סכסוכים דתיים עקובים מדם המכונים מלחמות הקונפדרציה האיריות (1641–1653) והמלחמה הוויליאמית באירלנד (1689–1691), שנגמרו שתיהן בניצחונות פרוטסטנטים.
הדומיננטיות האנגליקנית (ענף של הנצרות הפרוטסטנטית) באירלנד הובטחה על ידי חקיקת חוקי העונשין שצמצמו את הזכויות הדתיות, המשפטיות והפוליטיות של כל מי שלא התאים לכנסייה הממלכתית, הכנסייה האנגליקנית של אירלנד, כאחד.
ככל שחוקי העונשין החלו להתבטל בהדרגה במחצית השנייה של המאה ה-18, גברה התחרות על קרקעות, מפני שהוסרו ההגבלות על יכולתם של הקתולים האיריים לשכור ולרכוש קרקעות.
כאשר הקתולים האיריים הורשו לקנות קרקעות ולהתחיל במסחר שאסור היה להם בעבר, התעוררו מתחים שהובילו ליצירת "נערי ה-Peep o' Day" הפרוטסטנטים וה"מגינים" קתולים.
הדבר יצר קיטוב בין הקהילות וירידה דרמטית בתמיכה ברפורמות במדינה בקרב הפרוטסטנטים, שרבים מהם הפכו פתוחים יותר לרפורמה דמוקרטית לפני כן.
לאחר ייסוד האגודה הרפובליקנית "איחוד אנשי אירלנד" על ידי פרסביטריאנים, קתולים ואנגליקנים (פרוטסטנטים) ליברלים, שהביאו למרד האירי הכושל של 1798, נמשכה האלימות העדתית בין קתולים לפרוטסטנטים.
מסדר אורנג' (שנוסד ב-1795), שמטרתו המוצהרת לשמור על האמונה הפרוטסטנטית ונאמנותה ליורשיו של ויליאם השלישי, מלך אנגליה שהגיע מאורנג', הוקם בתקופה זו ונשאר פעיל עד היום.
עם העברת חוק האיחוד של 1800 (שנכנס לתוקף ב-1 בינואר 1801), ואיחד בין ממלכת אירלנד לממלכת בריטניה הגדולה ויצר את הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, בוטל הפרלמנט האירי ואוחד לתוך הפרלמנט של הממלכה החדשה, מה שיצר מסגרת פוליטית חדשה במדינה זו.
התוצאה הייתה קשר הדוק יותר בין האנגליקנים לפרסביטריאנים כחלק מקהילה פרוטסטנטית "נאמנה" לממלכה.
למרות שתהליך האמנציפציה הקתולית בממלכה, שהסיר את מרבית ההגבלות על הנוצרים הקתולים בממלכה, הושגה בשנת 1829, ובכך ביטלה במידה רבה את האפליה הרשמית נגד קתולים (אז כ-75% מאוכלוסיית אירלנד), מתנגדי משטר ויהודים, הקמפיין של כוחות לאומנים אירים לביטול האיחוד של בין ממלכת אירלנד לממלכת בריטניה נכשל.
יוניוניסטים ולאומנים היו הפלגים הפוליטיים העיקריים באירלנד בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20.
בעשור השני של המאה ה-20, אירלנד הייתה על סף קבלת אפשרות לשלטון עצמי, וזאת בשל מחאה ותסיסה עממית שהובלה על ידי המפלגה הפרלמנטרית האירית , שהובלה על ידי לאומנים אירים.
בתגובה לקמפיין למען שלטון עצמי שהחל בשנות ה-70 של המאה ה-19, יוניוניסטים, רובם פרוטסטנטים מאזור אלסטר, התנגדו הן לשלטון עצמי והן לעצמאות אירלנד, מחשש לעתידן במדינה קתולית הנשלטת על ידי הכנסייה הקתולית.
בשנת 1912, יוניוניסטים בראשות אדוארד קרסון חתמו על אמנת אלסטר והתחייבו להתנגד לשלטון עצמי בכוח במידת הצורך.
לשם כך, הם הקימו את כוח המתנדבים של אלסטר (UVF), שהיוותה מיליצייה צבאית.
בתגובה, לאומנים בראשות איאן מקניל הקימו את ארגון המתנדבים האיריים בשנת 1913, שמטרתו הייתה להתנגד לכוח המתנדבים מאלסטר ולהבטיח את מימוש החוק השלישי לשלטון עצמי אירי במקרה של סירוב בריטי או יוניוניסטי לממשו.
פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, ומעורבותה של אירלנד במלחמה, מנעו זמנית מלחמת אזרחים אפשרית באירלנד ועיכבו את פתרון שאלת העצמאות האירית.
השלטון העצמי האירי, למרות שאושר בפרלמנט הבריטי בהסכמת משפחת המלוכה , הושעה למשך המלחמה.
המתנדבים האיריים התפצלו, כאשר רובם, המכונים המתנדבים הלאומיים , תמכו במאמץ המלחמתי, וחלקם הצטרפו לגדודים איריים שהתנדבו לצבא הבריטי.
רבים מאלה שסירבו להתנדב לצבא ולתמוך במאמץ המלחמתי היו לאומנים רדיקלים, ביניהם חברים באחווה הרפובליקנית האירית , ארגון לאומני אירי חשאי.
משורות אלו שסירבו לתמוך במאמץ המלחמתי הגיעו הלאומנים שפתחו במרידת חג הפסחא בדבלין בשנת 1916, בראשות פטריק פירס וג'יימס קונולי.
שנתיים וחצי לאחר הוצאות להורג של שישה עשר ממנהיגי המרד, מפלגת שין פיין הלאומנית ניצחה בבחירות הכלליות בדצמבר 1918 באירלנד עם 47% מהקולות ורוב מושבים, והקימה את הדאל הראשון (הפרלמנט האירי) בשנת 1919 בדבלין.
ניצחונם נגרם בין השאר בשל האיום הבריטי לבצע גיוס כללי באירלנד, כחלק ממסקנות בריטניה ממלחמת העולם השנייה.
מלחמת העצמאות האירית באה בעקבות אותו ניצחון, והובילה בסופו של דבר לעצמאות מדינת אירלנד החופשית בשנת 1922. המדינה החדשה כללה 26 מתוך 32 המחוזות האיריים.
באלסטר, ובמיוחד בששת המחוזות שהפכו לצפון אירלנד, שין פיין נכשלה בבחירות של 1918, והיוניוניסטים זכו ברוב במחוזות אלו.
החוק הרביעי לשלטון עצמי אירי , שעבר ב-1920, חילק את האי אירלנד לשתי אוטונומיות נפרדות תחת הממלכה המאוחדת, דרום אירלנד (שתהפוך בהמשך למדינת אירלנד החופשית, ובימינו לרפובליקה של אירלנד) וצפון אירלנד.
במהלך מלחמת האזרחים האירית, חתם ראש ממשלת בריטניה דאז, דייוויד לויד ג'ורג', ומנהיגי המאבק לעצמאות אירלנד, ארתור גריפית' ומייקל קולינס, על האמנה האנגלו-אירית, שאשררה את הקמת מדינת אירלנד החופשית בשטח דרום אירלנד, ואת זכותה של צפון אירלנד לבחור להישאר כחלק מהממלכה המאוחדת.
הפרלמנט הצפון אירי בחר שלא להצטרף למדינת אירלנד החופשית בדצמבר 1922, ובכך מימש את זכותו שנובעת מהאמנה.
חלק מהאמנה שנחתמה בשנת 1922 קבע כי תתכנס ועדת גבולות כדי להחליט היכן יהיו הגבולות המוגדרים בין צפון לדרום אירלנד.
לאחר מלחמת האזרחים האירית שנגמרה ב-1923, הממשלה האירית החדשה בראשות ויליאם תומאס קוסגרייב פעלה כדי לשנות את ההחלטה המקורית שפיצלה את 32 המחוזות באירלנד כך שכ-26 מהם הפכו לחלק ממדינת אירלנד החופשית יישארו כחלק מצפון אירלנד.
מכיוון שמחוז טיירון ומחוז פרמנה, שהם חלק מצפון אירלנד, כללו רוב לאומני-אירי שהתנגד להישארות כחלק מהממלכה המאוחדת, פעלה הממשלה החדשה בדבלין בדרכים משפטיות ודיפלומטיות להעבירם להיות חלק ממדינת אירלנד החופשית.
צפון אירלנד נותרה חלק מהממלכה המאוחדת, אם כי תחת מערכת ממשל נפרדת לפיה קיבלה פרלמנט משלה וממשל אוטונומי ברובו.
בעוד שהסדר זה ענה על רצונם של היוניוניסטים להישאר חלק מהממלכה המאוחדת, לאומנים ראו את חלוקת אירלנד כחלוקה שערורייתית ולא חוקית של האי בניגוד לרצון רוב האזרחים בו.
הם טענו שמדינת צפון אירלנד אינה לגיטימית ואינה דמוקרטית.
קתולים היוו בתחילה כ-35% מאוכלוסייתה של צפון אירלנד.
כ-557 בני אדם, רובם קתולים, נהרגו באירועי אלימות פוליטית או עדתית בין השנים 1920 ל-1922 בששת המחוזות שיהפכו לצפון אירלנד, הן במהלך מלחמת העצמאות האירית והן אחריה.
התוצאה הייתה התגברות הסכסוך בין קתולים לפרוטסטנטים )
שרידים של הצבא הרפובליקני האירי (IRA) נותרו אחרי מלחמת האזרחים האירית.
לפרט זה הייתה השפעה עצומה על עתיד צפון אירלנד.
למרות שה-IRA הוצאה מהחוק הן ברפובליקה של אירלנד (שהוקמה רשמית ב-1937, והחליפה את מדינת אירלנד החופשית) והן בצפון אירלנד, הארגון נותר מחויב להפלת ממשלות צפון אירלנד ומדינת אירלנד החופשית בכוח צבאי, מתוך רצון לאחד את אירלנד.
ממשלת צפון אירלנד העבירה את חוק הסמכות החריגה בשנת 1922, שהעניק סמכויות גורפות לממשלה ולמשטרה לכלוא חשודים ללא משפט ולבצע בהם ענישה גופנית כמו מלקות כדי להשיב או לשמר את החוק והסדר.
החוק המשיך לשמש נגד לאומנים זמן רב לאחר שהאלימות של תקופה זו הגיעה לסיומה.
מנגד, מיליציות יוניוניסטיות (פרו-איחוד עם הממלכה המאוחדת) שונות שהסכימו לכך שולבו במנגנוני המדינה.
בתגובה, בשנת 1922, הממשלה היוניוניסטית החדשה שרטטה מחדש את גבולות הבחירות כדי לתת לתומכיה רוב לא פרופורציונלי וביטלה את הייצוג היחסי לטובת הצבעה בשיטת First-past-the-post, המעניקה את כל קולות המחוז למועמד שהשיג הכי הרבה קולות מבין המתמודדים, ולא למי שזכה ברוב (למעלה מ-50%) קולות הבוחרים.
כתוצאה מכך, היווניוניסטים שלטו באזורים כמו העיר דרי והמחוזות פרמנה וטיירון, שם הם היוו למעשה מיעוט בקרב המצביעים.
שני הצדדים החלו להתבצר בעמדותיהם בתקופה זו.
מנקודת מבטם של היוניוניסטים (תומכי הישארות בממלכה המאוחדת), הלאומנים הצפון אירים הם בוגדים הנחושים לאלץ את היוניוניסטים להיכנס למדינת אירלנד החופשית.
היוניוניסטים השתמשו בטיעון זה כמצדיק יחס מועדף להם על חשבון הלאומנים בדיור, תעסוקה ותחומים אחרים.
בנוסף לכך, גם שכיחותן של משפחות מרובות ילדים וקצב גידול גבוה יותר בקרב הקתולים הלאומנים נתפס כאיום.
ממשלות יוניוניסטיות התעלמו מאזהרתו של אדוארד קרסון בשנת 1921 כי ניכור הקתולים יהפוך את צפון אירלנד לבלתי יציבה.
לאחר תחילת שנות ה-20 של המאה ה-20, היו מדי פעם מקרים של אי שקט בין זרמים דתיים בצפון אירלנד.