tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1941 הציעו היפנים הצעה פוליטית להשתלט על המועצה העירונית, במהלך פגישה לקראת הבחירות, לפתע ירה פקיד יפני ביו"ר המועצה ויליאם קסוויק, שנפצע.
בריטניה פינתה את כוחותיה מערי סין, בייחוד משאנגחאי, באוגוסט 1940. אבל ההשפעה האנגלו-אמריקאית הסתיימה בשאנגחאי, לאחר 8 בדצמבר 1941, כאשר הצבא היפני הקיסרי נכנס וכבש את החלקים הבריטי והאמריקני שנשלטו על ידי מועצת העיר, בעקבות ההתקפה על פרל הארבור.
הצרפתים והאמריקנים נכנעו ללא ירייה, ואילו ספינת-הנהר היחידה בשנגחאי, הס"ס פטרל, סירבה להיכנע וששה מאנשי הצוות הבריטיים שהיו על הספינה באותה עת נהרגו כשהספינה טובעה כשהיפנים פתחו באש לעברה מטווח אפס.
תושבי שאנגחאי האירופיים נאלצו ללבוש סרטי זרוע כדי להבדיל ביניהם, הם גורשו מבתיהם, וכמו האזרחים הסינים - עלולים היו להיות מטרה להתעללות.
כל האירופאים היו חשופים לעונשים קבוצתיים, לעינויים ואף נדונו למוות בתקופת הכיבוש היפני.
היפנים שלחו את האזרחים האירופאים והאמריקאים למחנה עבודה/ריכוז, ששחורר בשנת 1945.
בין כל האירועים האלה, צריך לציין כי שאנגחאי הייתה תקופה ארוכה כמקום היחיד בעולם שהציעה מקלט ללא תנאי ליהודים שנמלטו מן הנאצים.
פליטים אלה חיו לעיתים קרובות בתנאים מזוהמים באזור המכונה הגטו שאנגחאי בהונגקו.
ב-21 באוגוסט 1941 סגרה ממשלת יפן את הונגקו לכניסת יהודים.
בחודש פברואר 1943 הוחזרה דה יורה ההתיישבות הבין-לאומית לסינים כחלק מהאמנה הבריטית-סינית על ויתור על זכויות חוץ-טריטוריאליות בסין ועל האמנה האמריקנית-סינית לוויתור על זכויות חוץ-טריטוריות בסין, שנחתמו עם הממשלה הלאומנית של הרפובליקה של סין בראשות צ'יאנג קאי-שק.
עם זאת, מאחר ששאנגחאי הייתה תחת שליטה יפנית, לא ניתן היה לאכוף את החלטות האלה.
ביולי 1943, היפנים החזירו את "מועצת העיר" לעיריית שאנגחאי, כי היא הייתה פרו-יפנית בתקופה זו.
אף על פי שהאמנה המקורית בין בריטניה לסין (חוזה ננקינג) נחתמה ב־1842 בשם האימפריה הבריטית כולה, נחתם ההסכם החדש של 1943 רק בשם בריטניה, המושבות והודו הבריטית.
עד סוף 1945, רוב אנשי המערב שלא היו מעורבים באופן פעיל במלחמת האזרחים הסינית (כגון סוכני מודיעין, חיילים, עיתונאים וכו ') או בעסקים הזרים שנותרו בשאנגחאי, עזבו את העיר.
עם תבוסתו של הקוומינטאנג ב-1949, העיר נכבשה על ידי הכוחות קומוניסטים ונכנסה לשליטת ראש עיריית שאנגחאי.
האדריכלות הזרה של תקופת ההתיישבות הבין-לאומית עדיין יכולה להיראות לאורך הבונד ובמקומות רבים ברחבי העיר.
בשמונים שנות קיומה של ההתיישבות הבין-לאומית בשאנגחאי, הם לא רק יצרו מערכת ניהול מוניצפאלית, אלא גם מערכת משפט ייחודית שנשענה על המערכת הקונסולרית של כל מדינה.
הם הוסיפו סממני שלטון נוספים כמו כוחות שיטור, שירותי דואר ואף הנפיקו כסף שלהם.
בעידוד השלטונות, הקימו חלוצים יהודים בראשית המאה ה-19 שמונה יישובים חקלאיים במחוז חרסון במערב האימפריה הרוסית.
המושבות היהודיות החקלאיות הוקמו באזור שעתיד להיות דרום-מזרח אוקראינה, מצפון לים השחור.
בהמשך הזמן התרחבה ההתיישבות למחוזות נוספים באזור, שנקרא באותה תקופה רוסיה החדשה (נובו-רוסיה), מדובר בקרקעות שנכבשו מהאימפריה העות'מאנית בסוף המאה השמונה עשרה.
ההתיישבות היהודית החקלאית בדרום אוקראינה נמשכה כ-135 שנה, עד השמדת יהודי האזור בשואה בספטמבר 1941.
הפניית יהודים להתיישבות חקלאית בדרום אוקראינה
ההתיישבות היהודית בדרום אוקראינה נוסדה בתחילת המאה התשע עשרה, בשנת 1807, בימי שלטונו של הצאר אלכסנדר הראשון.
עם עלייתו לשלטון הקים הצאר את "הוועדה לשיפור מצבם של היהודים".
בשנת 1804 הוא תיקן את "תקנת היהודים", שקובעת למעשה באופן אנטישמי כי היהודים אחראים לכל הבעיות הכלכליות והחברתיות ברוסיה המערבית, ויש לתקן את מצבם במטרה להגן על החברה מפניהם.
במסגרת "תקנת היהודים" נדרש מהם לגור בתחום המושב.
אך בצעד ייחודי, העניק הצאר ליהודי רוסיה הגדולה אדמות במחוז חרסון בדרום אוקראינה, לאחר שנים שבהן נאסר עליהם להחזיק בקרקע.
מחוז חרסון בדרום-מזרח אוקראינה היה המחוז הראשון שאליו הורשו יהודים להגר לצורך הקמת יישובים חקלאיים.
כדי לעודד את היהודים להסכים להצטרף ליוזמת הצאר הבטיחו להם פקידיו נחלת קרקע, הלוואה כספית, פטור ממסים לתקופה מסוימת, וגם דחייה ארוכה מגיוס לצבא.
לרוב מומשו ההבטחות באופן חלקי או לא מומשו כלל.
הדרך של המתיישבים החדשים הייתה לא פשוטה.
הם נסעו בעגלות רתומות לסוסים ממחוזות מוגילב וויטבסק שבבלארוס, בצפון תחום המושב.
הנסיעה בעגלות, לאורך נהר הדנייפר, ארכה אז ארבעה ואף חמישה חודשים.
בדרך אנשים חלו, חלקם נפטרו, אבל אחרים לא התייאשו מהחלום להגיע לאדמה שתהיה שלהם, אף שבדרך המפרכת איבדו את מרבית חסכונותיהם.
משהגיעו החלוצים לעיר קרמנצ'וג הם הופנו על ידי נציגי הממשל למקומות שנועדו להקמת היישובים באזור הדרומי של נהר אינגולץ (אינהולץ).
היה זה אזור מישורי רחב ידיים, בעל אופי ערבתי שטוף רוחות.
בתחילה הוקמו מבנים ארעיים שבמשך השנים הוחלפו במבני קבע עמידים יותר.
לעיתים שכרו המתיישבים פועלים מקומיים שהיו מורגלים יותר לתנאי האזור, וגם אפשר היה ללמוד מהם איך לבצע את עבודת החקלאות שלא הכירו.
ראשית ההתיישבות מנתה כ-60 משפחות בארבעה יישובים יהודיים (1807): בוברובי קוט (כיתוב באנגלית Bobrovyi Kut), סהיידק, יזראליבקה (או בשמה העברי, יעזור) ושדה מנוחה הגדולה.
שנים אחדות לאחר מכן נוסדו ארבע מושבות נוספות (1809): שדה מנוחה הקטנה (כיתוב באנגלית Mala Seidemynukha), קאמינקה, נהר טוב הגדולה ונהר טוב הקטנה (מבוטא באוקראינית – נגרטוב).
בספרו של ליבנה (עמ' 107), מצוטט דו"ח המסכם את היקף ההתיישבות בשנת 1861: במחוז חרסון – 17,000 נפש ב-21 מושבות, במחוז יקטרינוסלב (כיום דנייפרופטרובסק) – 10,000 נפש ב-16 מושבות.
אחרי הפוגרומים בשנים 1881–1882, אשר כונו על ידי היהודים "הסופות בנגב", ירדה כמות המתיישבים בדרום אוקראינה.
בנספח ג' (עמ' 409) מפרט ליבנה, את שמות היישובים שהיו במחזות חרסון ויקטרינוסלאב בסוף שנת 1885:
+מושבות פלך חרסון (1885)מושבהמשפחות1שדה מנוחה הגדולה112שדה מנוחה הקטנה303נהר טוב הגדולה834נהר טוב הקטנה265בוברובי קוט1046אפינגר877אינגולץ1288קאמינקה519איזלוצ'יסטה5310נובי-בריסלב4611לבוב9112נובו פולטאבקה9713רומנובקה8814נובו ויטבסק4715נובו פודולסק3216נובו קובנה3617 3018דוברויה10219איזראילבקה7620סהיידק3521פרומוקלויה1622וולנאיא24
מושבות בפלך יקטרינוסלב (1885)מושבהמשפחות1גראפסקאיה262זלנה פוליה393נדז'נאיי404סלאדקובודנאניא285זטישיה406רבנופול457חלבודרובקה218נובוזלטופול599ואסיולאיה2710קראסנוסלקה4111מז'יריץ3712טרודוליובובקה3213נצ'איבקה2114פריוטניה3015רוסקושנאי2616בוגודרובקה3617גורקאיה26
ההתיישבות היהודית החקלאית בדרום אוקראינה התחילה במחוזות חרסון ודנייפרופטרובסק (יקטרינוסלאב), והתרחבה בשלבים למחוזות שכנים (השמות לפי המוגדר באוקראינה כיום): זפוריז'יה במזרח, מיקולאייב ואודסה במערב, חצי האי קרים בדרום.
בתקופות שבהן המצב החקלאי היה קשה, יצאו חלק מהגברים היהודים בלית-ברירה לעבוד כבעלי מלאכה או סוחרים בעיירות ובערים הסמוכות כדי שיוכלו לכלכל את משפחותיהם שנשארו במושבות.
השלטונות התנגדו לתופעה הזאת, אך לא יכלו לעצרה לחלוטין כי עבור המתיישבים היה מדובר בעניין קיומי.
במקביל להתיישבות היהודית החקלאית במחוזות דרום אוקראינה, גרו יהודים גם בעיירות ובערים גדולות.
בתחילת המאה התשע-עשרה בהיקף מצומצם, אך לקראת סוף המאה ותחילת המאה העשרים גדלה האוכלוסייה היהודית בערי דרום אוקראינה.
שינויים בעקבות סיום מלחמת העולם הראשונה והקמת ברית המועצות
לקראת סיום מלחמת העולם הראשונה ב-1917 קרו שני אירועים בהיסטוריה הרוסית אשר השפיעו בעקיפין באופן דרמטי גם על ההתיישבות היהודית בדרום אוקראינה: התפרקות האימפריה הרוסית והצלחתה של המהפכה הבולשביקית, אשר הובילו לכינונה של ברית המועצות בסוף שנת 1922.
כתוצאה מאירועים אלה ובעקבות המידע על ההתיישבות היהודית הציונית בארץ ישראל (העלייה הראשונה, העלייה השנייה), החליטו עשרות רבות מצעירי המושבות החקלאיות הוותיקות לעלות ולהתיישב בארץ ישראל, במסגרת העלייה השלישית.
לצעירים אלה היה רקע חקלאי שעזר להם להיות חלוצים ביישובים החקלאיים שקמו בארץ ישראל באותה תקופה.
הם השתלבו בהקמת וביסוס יישובים בעמק יזרעאל, השרון, הגליל ועוד.
משנת 1924 הוכרז האזור הכולל את המושבות היהודיות הוותיקות במחוז חרסון, ובמחוזות נוספים מצפון לים השחור, כחלק מיוזמת הקומזט ליישוב מחדש של יהודים ברחבי ברית המועצות.
מסגרת זאת הגדילה מאוד את מספר היהודים באזור, והביאה להקמת מספר קולחוזים יהודיים אוטונומיים בסיוע ארגון הג'וינט, אשר גם מתיישביהם עסקו בעיקר בחקלאות.
המושבה הוותיקה שדה מנוחה הפכה למרכז של אחד מהקולחוזים היהודיים ונקראה קלינינדורף, על שמו של מיכאיל קלינין – בכיר במפלגה הקומוניסטית בברית המועצות.
סיפורה של ההתיישבות היהודית החקלאית בדרום אוקראינה הסתיים בצורה טראגית.
בספטמבר 1941 ריכזו הנאצים ועוזריהם את מרבית תושבי המושבות שמצפון לים השחור וירו בהם למוות, בדרך כלל קרוב ליישוב מגוריהם – אלפי אנשים, זקנים וטף.
כך הסתיים רצף של 135 שנות התיישבות יהודית חקלאית בדרום אוקראינה.
לאחר שהצבא האדום שחרר את האזור מהנאצים בשנת 1944, שונה שמה של המושבה שדה מנוחה הגדולה, אשר יושבה מחדש על ידי תושבים אוקראינים, מקלינינדורף לקליניסקויה.
במשך השנים שאחרי המלחמה, הוקמו שתי אנדרטאות על קברי אחים בסביבה.
עם פרוק ברית המועצות ב-1991, הפכה אוקראינה למדינה עצמאית, והאזור שבו התקיימה ההתיישבות החקלאית היהודית הוא חלק ממנה.
בשנת 2016, במסגרת מחיקת סימני הקומוניזם על ידי הממשל באוקראינה, שינו הרשויות את שם המקום לקלינובסקויה (כיתוב באנגלית Kalynivs'ke).
עוד בתקופת ברית המועצות החלו צעדי ההנצחה וביקורים של צאצאי המתיישבים (שעזבו את האזור לפני השואה) וקרובי משפחה אשר חיו באזורים אחרים בברית המועצות ובישראל.
מתחילת המאה ה-21, נערכים באזור באופן מוגבר יותר סיורים של צאצאי המתיישבים החיים בישראל וקבוצות יהודים אחרות.
ההתיישבות היהודית ברמת הגולן מתועדת החל מהתקופה החשמונאית, כשאלכסנדר ינאי כבש את הגולן, אך כבר במקרא מסופר על שליטה של שבטי ישראל וממלכת ישראל במקום.
קרב ידוע נגד הרומאים במרד הגדול נערך בגמלא שברמת הגולן.
בסוף המאה ה-19 - תחילת המאה ה-20, נעשו מספר ניסיונות לחידוש ההתיישבות היהודית בגולן, כחלק מתחילת ההתיישבות היהודית בארץ ישראל בעת החדשה.
ניסיונות אלה כשלו מסיבות שונות, ורק לאחר מלחמת ששת הימים חודשה ההתיישבות היהודית בגולן תחת ריבונות מדינת ישראל.
במקרא מוזכר כיבוש האזור מידי עוג מלך הבשן במסגרת כיבושי משה בעבר הירדן המזרחי.
משה אף קבע את גולן, כאחת מערי המקלט שתהיינה פזורות ברחבי ארץ ישראל.
חבל הבשן ככלל, ובתוכו גם הגולן, נכלל בנחלת חצי שבט מנשה.
בתיאור ממלכת שלמה המלך אחד משנים עשר הניצבים שמינה שלט בגולן .
בימי ממלכת ישראל היה האזור נתון לפרקים לשליטה ישראלית, אם כי האזור היה בשליטת הארמים תקופה ארוכה ובדרומו הייתה ממלכת גשור, עד השתלטות ממלכת אשור.
אחאב מלך ישראל לחם באזור העיר אפק, שבדרום רמת הגולן, נגד בן-הדד השני מלך ארם דמשק וניצח.
מיקומה המדויק של אפק המקראית איננו ידוע כיום, אך ככל הנראה הוא מצוי מזרחית ומעל הקיבוץ עין גב, באזור קיבוץ אפיק של היום.
בתקופת מלכותו של ירבעם השני, בה הגיעה מלכות ישראל לשיא מבחינת גודלה.
התחוללו מלחמות עם ארם, שהתחיל בהן יואש אביו, ומגמתן הייתה לשחרר את חבל עבר הירדן מהשלטון הארמי.
פרטים על מלחמה זו אינם ידועים, אך על פי נבואות עמוס, נראה שאחד משני הקרבות המכריעים נערך בקרנים (אולי עשתרות) שבבשן:
בתקופה החשמונאית סיפח המלך אלכסנדר ינאי את רמת הגולן והפך אותה לחלק מממלכתו.
על פי קדמוניות היהודים של יוסף בן מתתיהו, במחצית השנייה של המאה ה-1 לפנה"ס הקים הורדוס, מלך יהודה, כפר גדול מאוכלס יהודים בטופרכיה של הבשן, כדי שיהווה נקודה מבוצרת כנגד תושביו הסורים של חבל טרכון.
לצורך כך, הזמין יהודי בשם זמרי שהגיע מבבל, להתיישב במקום יחד עם מאות חייליו וקרוביו שהגיעו עמו, תמורת פטור ממסים, עקב הקושי להתפרנס מאדמה זו.
זמרי הקים שם כפר בשם ביתורא ומספר מבצרים, ונעשה למגנם של עולי הרגל היהודים מבבל מפני פעולות האיבה של תושבי טרכון ולמוקד משיכה עבור יהודים רבים אחרים מהסביבה.
הפטור ממיסים והביטחון האישי גרמו לגידול משמעותי של האוכלוסייה בחבל הארץ הזה.
הפטור נמשך בכל תקופת שלטונו של הורדוס, אולם הופסק על ידי יורשיו ונטל המס אף הוכבד תחת השלטון הרומאי.
בימי המרד הגדול התחולל בגמלא קרב חשוב, המתואר בפירוט על ידי יוסף בן מתתיהו במלחמות היהודים, בין הרומאים ליהודים, והעיר חרבה.
יוסף בן מתתיהו, מפקד הגליל בזמן המרד, הורה בשנת 66 לבצר שלוש ערים בגולן, ובהן גמלא, כמעוזו הראשי.
הוא מתאר את המצור שהטיל אספסיאנוס שהוביל לכיבוש העיר בשנת 67 ובו בסך הכול נהרגו בעיר 9,000 נפש, מתושבי גמלא ותושבי הכפרים הסמוכים שמצאו בה מחסה מפני הכוחות הרומאים הקרבים.
בשנת 1976 נערכו במקום שזוהה כגמלא חפירות בראשות הארכאולוג שמריהו גוטמן שחשפו את שרידי החומה, מקום פריצתה על ידי הרומאים, מבנים מהעיר ותחמושת מהמצור - אבני קלע וראשי חץ.
בחפירות נחשפו גם עיר יהודית מהתקופה החשמונאית והתקופה הרומית.
בין המאות 4 וה-5 הייתה רמת הגולן מאוכלסת בעשרות יישובים יהודים.
בברייתא דתחומין (הברייתא של התחומים) המתארת את גבולות ארץ ישראל לפי "תחום עולי בבל", לעניין חיוב במצוות התלויות בארץ, נכלל הגולן בשטח הארץ.
במוזיאון עתיקות הגולן מוצגים רבים מימי המשנה והתלמוד בהם פריטי בנייה מבתי הכנסת ועליהם תבליטים של מנורת המקדש, שופר, מחתה וארבעת המינים.
מוצגות גם כתובות החקוקות בעברית או בארמית על גבי מצבות.
כתובות אחדות מבתי הכנסת מוקדשות לתורמים או לאישים חשובים.
החשובה שבהן היא כתובת עברית על גבי משקוף מעוטר מכפר דבורה המזכירה את רבי אלעזר הקפר: "זה בית מדרשו שהלרבי אליעזר הקפר".
בבית הכנסת העתיק בדיר עזיז שבדרום רמת הגולן, נחשף בחפירות אולם מלבני (בזיליקה) שמידותיו 11 מטר על 18 מטר, ובו ערמת אבני גזית, אשר לפי הסברה מקורן בבית הכנסת שחרב ב"רעש שביעית" בשנת 749 לספירה.
בסוף המאה ה-19 נעשו מספר ניסיונות של יהודים להתיישב בגולן.
ב-1886 הייתה ההתיישבות הראשונה בגולן של תושבי צפת שהתיישבו ברמת'ניה; התיישבות זו וההתיישבות מאירופה ומאמריקה, שהתיישבו בקרקעותיו של הברון רוטשילד, שרכש 100,000 דונם בחורן, חוסלו בפקודת ואלי דמשק, שגירש את תושביהם.
ב-1888 הוקמה המושבה בני יהודה שבה היו התיישבו יהודים שומרי מצוות מצפת ומטבריה.
חברי האגודה רכשו מתושבי הכפר ביר א-שכום אדמות בסיועו של לורנס אוליפנט, במטרה להקים מושבה חקלאית.
במהלך שנות קיומה קיבלה המושבה תמיכה מוגבלת מאוד מהברון רוטשילד, ומאוחר יותר גם מתנועת יק"א, תנועת חובבי ציון הלונדונית (עד 1902), וחברת עזרה הגרמנית (החל מ-1902).
לאורך שנות קיומה סבלו מתיישבי בני-יהודה מהתנאים קשים במקום, מגפות וארבה.
היא נטשה ויושבה מספר פעמים.
לונץ מתאר את היישוב בתחילת המאה ה-20 כמונה 33 נפשות, ולהם רפת.
בשנת 1920 נשארה במושבה רק משפחה אחת, משפחת ברנשטיין.
במאורעות תר"פ 1920 רצח שכן ערבי את פרומא אם משפחת ברנשטיין ואת אחד הבנים, ובעקבות כך עזב הבן שנותר שרגא את בני יהודה.
בספרו "אלטנוילנד" (1902), כלל בנימין זאב הרצל במדינה היהודית האוטופית שלו את "מחוז הגולן".
ב-1905 החלו יהודים מחצי האי קרים שרוסיה להתיישב בבקעת הבטיחה, אך ההתיישבות במקום קרסה בגלל פגעי הקדחת.
בעקבות הסכם ניוקומב-פולה בין השלטונות הבריטים והצרפתים עבר הגולן לשליטת המנדט הצרפתי בסוריה.
בשנות השלושים של המאה העשרים נעשו ניסיונות לרכוש את קרקעות בקעת הבטיחה להתיישבות ופיתוח על ידי יהושע חנקין.
ב-1934 נחתם חוזה התקשרות בין חנקין לבין נציגי אחד עשר יורשי הבק עבד א-רחמן באשה אליוסף על רכישת אדמות בבטיחה ובגולן בשטח כולל של כ-300 אלף דונם.
אך לבסוף העסקה לא יצאה לפועל: יורשי הבעלים לא הצליחו לפנות את האריסים מהאדמות ולהשיג את הרישיון הדרוש להעברת הקרקע, והעיתונות הערבית גילתה כי הציונים עומדים מאחורי החברה החדשה ויצאה נגד הקנייה.
בשנת 1944 הוקם בית המלון "מלון מרפא" באל-חמה, בשותפות יהודית ערבית בין זאב ספיר וסולימאן נדיף ביה שקיבל זיכיון משלטונות המנדט הבריטי.
לקראת סיום המנדט הבריטי, בסתיו 1947, נאלץ ספיר לנטוש את אל-חמה מטעמי ביטחון אך עד לתקרית אל-חמה ב-1951 חזר לשם פעמים אחדות עם נציג האו"ם.
היישובים הישראלים הראשונים בגולן הוקמו על רקע אידאולוגי וביטחוני על ידי מספר גופים מיישבים, ובהם הקיבוץ המאוחד, איחוד הקבוצות והקיבוצים, הקיבוץ הארצי ותנועת המושבים הדתיים, מיד לאחר כיבוש הגולן במלחמת ששת הימים.
היישוב הראשון, מרום גולן, הוקם כבר כחודש לאחר המלחמה, ב-14 ביולי 1967. ב-1969 הוקם ועד יישובי הגולן.
באותן שנים הגולן היה שטח מוחזק בידי צה"ל, מנוהל בידי ממשל צבאי.
עד שנת 1972 הוקמו ברמת הגולן 15 יישובים.
עם פלישת צבא סוריה לגולן במלחמת יום הכיפורים, פונו היישובים היהודיים מהגולן.
כעבור עשרה ימים, לאחר שצה"ל הדף את כוחות סוריה, החלו תושבי הגולן לשוב לבתיהם.
תחילה עלו הגברים בלבד והחלו לשקם את ההריסות, ועם שוך הקרבות הצטרפו אליהם גם הנשים והילדים.
בתקופה בין הסכם הפסקת האש ולפני הסכם הפרדת הכוחות עם סוריה, הקים ועד יישובי הגולן את היישוב קשת במטרה למנוע את מסירת קוניטרה ותילי הגעש האסטרטגיים הר חרמונית, בנטל, אביטל ותל פרס לידי הסורים.
היישוב הוקם בפאתיה הצפון מערביים של קוניטרה, בבונקר תת-קרקעי מחשש להפגזות סוריות שהיו שכיחות באזור.
לבסוף הוא עבר לאזור חושניה.
בסוף שנות ה-70 הוקמה מועצה אזורית חדשה, מועצה אזורית גולן, שכללה את כל שטחי הגולן, למעט שטחי ארבעת הכפרים הדרוזים בצפון הגולן.
ב-1976, בתקופת ממשלת רבין הראשונה, הוקמה העיר קצרין.
חוק רמת הגולן, שהתקבל ב-14 בדצמבר 1981, ביטל את הממשל הצבאי והחיל על הגולן את החוק הישראלי ולמעשה סיפח אותו למדינה, על אף שנזהר מלהשתמש במילה "סיפוח" לשם כך.
נכון ל-2022, חיים ברמת הגולן כ-27 אלף יהודים.
ברמת הגולן מועצה מקומית יהודית: קצרין, המכונה "בירת הגולן", (7,700 נפש).
בגולן פועלת מכללת אוהלו, מכללה אקדמית המתמחה בהכשרת מורים וגננות שעברה לקצרין מאוהלו, ישיבת ההסדר גולן ביישוב חיספין (הוקמה במקור בקוניטרה) ושתי מכינות קדם צבאיות.
לאחר שנים רבות שלא הוקם יישוב יהודי חדש הכריזה הממשלה ביוני 2019 על תוכנית להקמת ישוב חדש בשם רמת טראמפ בצמוד לקלע אלון כהכרת תודה לנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ לאחר הצהרתו על הכרת ארצות הברית בריבונות ישראל על רמת הגולן.
בישיבת ממשלה של ממשלת ישראל השלושים ושש בדצמבר 2021 הוחלט על תוכנית לעידוד "התוכנית לעידוד צמיחה דמוגרפית ביישובי מועצה אזורית גולן וקצרין לשנים 2022-2025".
במסגרת התוכנית, הממשלה תקדם הכפלה של אוכלוסיית רמת הגולן (שעומדת נכון ל-2021 על 53 אלף אנשים).
במסגרת התוכנית, יוקמו 2 יישובים ברמת הגולן, אחד ממזרח למושב יונתן והשני מדרום ליישוב שעל, כל אחד מהם צפוי להכיל כ-2000 תושבים.
השמות של היישובים יהיו אסיף ומטר.
כמו כן, בתוכנית יש התייחסות להרחבת "בירת הגולן", קצרין, שבה שווקו כ-2,500 יחידות דיור.
מלבד זאת, משרדי החקלאות, העלייה והקליטה, השיכון והבינוי ישקיעו עשרות מיליונים שקלים בהקמת מוסדות ציבור, שדרוג תשתיות ומתן מענה לעולים}.
ההתאחדות העולמית של הסטודנטים היהודים הוא ארגון הגג הבינלאומי של קבוצות סטודנטים יהודים עצמאיים ב-43 מדינות.
ארגוני סטודנטים יהודים החלו לקום במדינות שונות בסוף המאה ה-19. בפולין פעלו מספר ארגוני סטודנטים בהתאם לחלוקת המדינה בין האימפריה הרוסית (בוורשה) והאימפריה האוסטרו-הונגרית (בקרקוב).
סטודנטים יהודים הקימו גם ארגון בגרמניה.
סטודנטים יהודים-רוסים שחלק גדול מהם למד מחוץ לגבולות המדינה הקימו ארגון "החבר" שפעל באירופה המערבית לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה.
ההתאחדות נוסדה בשנת 1924 על ידי הרש לאוטרפכט עם אלברט איינשטיין, שכיהן כנשיאה הראשון.
מבין יושבי-ראש אחרים נכללו גם מוריס פרלזוויג, יוסף אברמוביץ' ודוד מקובסקי.
בעוד שאלברט איינשטיין כיהן כנשיא ה-WUJS, בין סגני-הנשיא נכללו חיים ויצמן, חיים נחמן ביאליק וזיגמונד פרויד.
את איינשטיין החליף ארנסט דוד ברגמן, שהוחלף על ידי דוד בן-גוריון, ראש הממשלה הראשון של מדינת ישראל.
החזון של ארגון ה-WUJS הוא שכל הסטודנטים היהודים בעולם צריכים להיות מחוברים, מיוצגים ומועצמים על-מנת ליצור איגודים לאומיים ואזוריים חזקים ודינאמיים.
מטרתו היא "לטפח את אחדותם של סטודנטים יהודים ברחבי העולם ולחתור להבטיח את השתתפותם בהגשמת שאיפותיו של העם היהודי, ברציפותו ובפיתוח מורשתו הדתית, הרוחנית, התרבותית והחברתית."
ההתאחדות הצרפתית היהודית למען השלום הוא ארגון יהודי חילוני, אוניברסליסטי, המתנגד לכיבוש הישראלי בשטחים, המבקש להביא להכרה בזכותו של העם הפלסטיני למדינה, להכרה בזכות השיבה של הפליטים הפלסטינים, לפירוק ההתנחלויות בגדה המערבית ולנסיגת ישראל מכל השטחים הכבושים, כולל מזרח ירושלים.
הארגון הוקם בפריז באפריל 1994 על ידי ריצ'רד וגמן, כסניף של "האיחוד היהודי הבינלאומי לשלום".
וגמן מגדיר את עצמו באופן אישי כאנטי-ציוני משום שמבחינתו "אנטי-ציונים הם אלה המאמינים כי הציונות טועה כאידאולוגיה ושמתנגדים לה"; אחרים בארגון מכנים עצמם "לא ציונים".
בהצהרת היסוד של הארגון נאמר:
הארגון לוקח חלק בכמה קמפיינים שמטרתם להוקיע את "הסחף המיליטריסטי בישראל", לדבריו, ואת מדיניות הכיבוש של ממשלת ישראל.
הוא תומך בקמפיין "BDS" נגד ישראל.
הוא עובד באופן קבוע בפרברים של פריז עם איגוד העובדים המגרביים בצרפת, במטרה להילחם נגד מה שהוא רואה בייבוא הסכסוך הישראלי-פלסטיני לצרפת.
בשנת 2002, היה הארגון שותף בהקמת ארגון "יהודים אירופאים למען שלום צודק במזרח התיכון"- (European Jews for a Just Peace - EJJP), ארגון גג של 18 ארגוני יהודים אירופאים הפועלים למען שלום צודק במזרח התיכון.
מאז 2006 מפרסם הארגון כתב עת, היוצא לאור כל רבעון, בשם "בצד השני" (De l'autre côté).
בשנת 2007, ערך בשיתוף עם ארגונים אחרים, דו"ח על הפרות של החוק הבינלאומי בלבנון ופגיעה בזכויות אדם שם.
בנוסף תומכת ההתאחדות בקמפיין להסדרת מעמדם של ילדי פליטים בצרפת.
בהודעה לעיתונות בשנת 2006 אמרה ההתאחדות כי:" המורשת היהודית הנדיבה והאלטרואיסטית מחייבת אותנו, רבים מאיתנו, מההיסטוריה המשפחתית שלנו, יודעים איך זה להיות פליט, היעדר המחר, האיום המתמיד.
גירוש הפליטים שנעשה באחרונה מחזיר אותנו לתמונות טרגיות אחרות שהאמינו שהן לא יחזרו.
כאשר מדינה מתחילה לשאול למי יש את הזכות להיות שם, למי יש את הזכות לחיות, אנחנו יודעים שהמצב חמור.
אנו יודעים שהתגובה היחידה היא סולידריות ללא תנאי עם ילדי הפליטים.
ההתאחדות גם מגנה את השתיקה הרועמת של ארגון קריף בנושא זה".
לפעול למען פתרון פוליטי צודק ומתמשך המבוסס על שוויון זכויות בסכסוך הישראלי-פלסטיני;
להשמיע קול יהודי, חילוני ואוניברסליסטי, המתנגד לכל היגיון קהילתי;
לקדם דיאלוג בין יהודים ומוסלמים במזרח התיכון ובצרפת.
לתמוך במטרות אלו בישראל, בפלסטין, בצרפת ובמקומות אחרים הנלחמים למען שלום צודק.
על ידי השתתפות ברשת היהודית האירופית למען שלום צודק
על ידי השתתפות בקולקטיב פלסטין
על ידי מאבק באנטישמיות ובאיסלאמופוביה
ולקדם יעדים אלה על ידי:
בין פעילי ההתאחדות נמנים או נמנו:
ריימונד אוברק - ממקימי תנועת ההתנגדות למשטר וישי ולכיבוש הנאצי.
פייר וידאל-נאקה - היסטוריון ופעיל זכויות אדם.
מרסל-פרנסיס קאהן - רופא, פעיל אנטי-קולוניאליסט ופציפיסט.
סטפן הסל - דיפלומט, הוגה דעות ופעיל זכויות-אדם
קלייר מיאלה - זמרת ואמנית פלסטית.
ההתאחדות הישראלית לספורט נכים היא עמותה שמטרתה קידום ספורט נכים בישראל.
ההתאחדות אמונה על ניהולם של כ-20 ענפי ספורט פאראלימפים, ארגון תחרויות ספורט לנכים ופיקוח עליהם, תאום ארגון הפעילות הספורטיבית של הנכים חברי הארגונים, הכנת הנבחרות השונות להשתתפות בתחרויות עולמיות, איתור, פיתוח וקידום ספורטאים צעירים עם מוגבלות.
העמותה הוקמה והחלה לפעול ב-1985. בשנים 2019–2020 היקף פעילותה השנתי היה כ-13 מיליון ש"ח, כ-85% ממנו ממומן מתמיכות ממשרד התרבות והספורט (וקודם לכן מהמועצה להסדר ההימורים בספורט).
נכון ל-2020 פועלת ההתאחדות במטה מאוחד עם הוועד הפאראלימפי הישראלי.
יושב ראש העמותה הוא אלי בירנבאום והמנכ"ל המשותף הוא ניסים סספורטס.
במהלך שלושת העשורים שבין 1880 ל-1910 הייתה התיישבות יהודית בערבות קנדה בת כתריסר קהילות חקלאיות יהודיות, מרביתן באזור ססקצ'ואן ומניטובה.
קהילות אלה קיבלו סיוע כספי מארגון יק"א.
ערבות קנדה נמצאות בדרום-מערב קנדה, בגבול עם ארצות הברית ונכללות בהן שלוש פרובינציות: ססקצ'ואן, מניטובה ואלברטה.
בערבות קרקע חקלאית פוריה והן מהוות אחד מאזורי גידול החיטה הגדולים בעולם, אף על פי שהטמפרטורות הקיצוניות בקיץ ובחורף ומשטר המשקעים מקשים על העבודה החקלאית.
בנוסף לכך הקרקע עשירה בפחם, גז טבעי ונפט.
בסוף המאה ה-19, קנדה הייתה זקוקה לידיים עובדות לצורך פיתוח החקלאות, בניית מסילות הברזל ועבודות הכרייה והפקת הנפט.
הממשלה הקנדית השקיעה מאמצים גדולים כדי למשוך מהגרים לאזור הערבה.
החל משנת 1896, שר הפנים בממשלת קנדה קליפורד סיפטון נקט בפעילות שנועדה לעודד הגירה ממזרח אירופה תוך הפעלת מדיניות הגירה מאוד סלקטיבית.
הוא עודד הגירה של חקלאים ובאופן כללי של בעלי יכולת לבצע עבודה פיזית מאומצת וצמצם את ההגירה אל הערים.
חוק זה הבטיח לכל אדם מעל גיל 18 בעלות על 640 דונם קרקע, במחיר סמלי של ההרשמה לתוכנית, תוך הבטחה שאם הוא בונה בית ומתמיד בעיבוד הקרקע במשך שלוש שנים יוכל לרכוש את 640 הדונמים הצמודים במחיר של דולר אחד לארבעה דונם.
בעקבות יישום תוכנית זאת חלה עלייה דרמטית בגידול החיטה באזור ובמקביל עלייה גדולה במספר התושבים.
סיבות רבות הביאו מהגרים לקנדה: הזדמנויות כלכליות ושיפור באיכות החיים, שחרור מדיכוי ורדיפה והזדמנויות והרפתקאות שהוצגו למהגרים "רצויים" על ידי סוכנויות ההגירה הקנדיות.
למרות חזונו של ראש הממשלה סר וילפרד לורייה "ליצור אומה גדולה ומאוחדת בה אין מקום להקמת יישובים סלקטיביים", לא היה מנוס מלאפשר הקמת גושי התיישבות נפרדים עבור קבוצות אתניות שונות (אוקראינים, רומנים, איטלקים, רוסים, יהודים ועוד), אך גושים אלה היו קטנים ומפוזרים על שטחים גדולים.
על פי ההערכה המקובלת, כמיליון יהודים היגרו ממזרח אירופה בין השנים 1880–1905.
המהגרים היהודים העדיפו להתיישב בערים, שם יכלו להמשיך לעסוק במקצועותיהם ולקיים חיי קהילה כפי שהיו רגילים בערי המוצא שלהם.
על יהודי רוסיה ורומניה נאסר להחזיק קרקעות ולעבד אותן, לכן לא היה להם כל ניסיון או ידע בחקלאות.
מסיבה זאת הם נכללו בקבוצת המהגרים ה"לא רצויים" של ממשלת קנדה אשר עמדה בתוקף על כך שיישובם לא יתבצע על חשבון משלם המיסים הקנדי.
להלן הקהילות החקלאיות שהוקמו על ידי יהודי מזרח אירופה בערבות קנדה:
מוסומין (Moosomin) שכונתה גם "ירושלים החדשה" הוקמה בשנת 1884 על שטח אדמה שנרכש על ידי הוועדה הרוסית-יהודית בלונדון לאחר פוגרומי סופות בנגב ב-1882. לעשרים ושבעה המתיישבים לא היה ניסיון בחקלאות ובהיעדר ליווי והדרכה מתאימים הם עזבו את המקום כעבור שלוש שנים.
וואפלה (Wapella) הוקמה בשנת 1886 על ידי שתי משפחות, ללא תמיכה מהממשלה או מארגוני הסיוע.
בין השנים 1888–1892 הצטרפו אליהן כארבעים משפחות מדרום רוסיה, בסרביה, רומניה, גליציה ולטביה.
הירש (Oxbow-Hirsch) הוקמה בשנת 1886 על אדמה שהוקצתה על ידי הממשלה לארבעים ושבעה מועמדים שעברו בחינה יסודית.
בעונה הראשונה חיו בקהילה 159 נפשות.
הוזמן שוחט ונבנה בית כנסת ובית ספר.
השם הירש נוסף לאחר הקמת תחנת הרכבת באותו שם במקום.
ק'אפל הוא שם כולל של שתי קהילות Lipton שהוקמה ב-1901 ו-Cupar שהוקמה ב-1904. ליפטון הוקמה על ידי 100 מהגרים מרומניה לאחר שיק"א התחייבה בהסכם לשאת בכל הוצאות המתיישבים ולשלם משכורת של 1,000 דולר לשנה למפקח שהיה אמור לסייע ליהודים להקים את ההתיישבות.
בית הקברות שהוקם בליפטון בשנת 1901 עדיין קיים.
עדנברידג' הוקמה ב-1906 על ידי יהודים שהיגרו מליטה והגיעו לקנדה בעקבות ההבטחות כי יוכלו לקבל בעלות על האדמה ולקיים אורח חיים יהודי.
לא היה להם ידע או ניסיון בחקלאות.
היישוב לא קיים יותר אבל בית הכנסת "בית ישראל" שנבנה בשנת 1908 עדיין עומד על תילו והוכרז אתר היסטורי.
ניו הרמן (New Herman (Sonnenfeld and Hoffer הוקמה בשנת 1906 ונחשבת המושבה המצליחה ביותר בקנדה.
מרבית המתיישבים הראשונים היו בוגרי בית הספר החקלאי שהקימה יק"א בצפון גליציה.
Pine Ridge נוסדה בשנת 1907
בנדר המלט (Bender Hamlet לימים נרסיס Narcisse) הוקם ב-1903. המתיישבים קיבלו תוספת אדמה לבניית הבתים.
היא שכנה סמוך ל-Narcisse Leven Colony על שם נרסיס לוון, נשיא יק"א.
אייר (Eyre) הוקמה בשנת 1910.
מונטיפיורי (Montefiore) שכונתה גם אלססק הוקמה ב-1911 על ידי יהודים שברחו מרוסיה במהלך שנת 1900, בתמיכת יק"א ובמסגרת ההטבות שהוענקו על ידי הממשלה הקנדית לחקלאים שהיו מוכנים לאכלס את אזור הערבה.
רוזטאון (Rosetown) הוקמה בשנת 1911.
Bird's Hill נוסדה בשנת 1911.
Camper שכונתה גם "הירש החדשה" הוקמה ב-1911 על ידי יהודים שחיו קודם במושבה ישראלובקה בדרום אוקראינה.
Trochu הוקמה ב-1906. היא הייתה ההתיישבות הגדולה ביותר בקנדה עם 89 משפחות, 238 נפשות ו-78,000 דונם אדמה.
עד שנת 1914, הסניפים הקנדיים של יק"א ושל החברה החקלאית היהודית סייעו ביישובם של כ-1,000 בני אדם ב-250 משקים משפחתיים שהשתרעו על שטח של כ-200,000 דונם מתוכם כ-60,000 דונם היו כבר מעובדים.
לדעתו של זנגוויל, קהילות אלה יכלו לקלוט מהגרים יהודים חדשים וללמד אותם את עבודת האדמה.
למרות אהדתו של וינסטון צ'רצ'יל לרעיון, ממשלת קנדה דחתה את ההצעה מכל וכל והנושא ירד מהפרק בשנת 1906.
חוסר הניסיון ותנאי מזג האוויר הקשים לא היו הגורמים היחידים לכישלון הקהילות החקלאיות היהודיות שהוקמו בערבות קנדה.
החלוצים היהודים עזבו את המשקים שלהם כאשר לא היו מסוגלים לקיים את אורח החיים היהודי במגבלות פיזור האוכלוסייה שנקבעו על ידי חוק קרקעות הדומיניון שנחקק ב-1872. כישלון המוסדות הפילנתרופיים לתאם בין היישובים ולהשיג רצף התיישבותי גרם לכך שמרבית היהודים העדיפו בסופו של דבר לעבור להתגורר בסביבה עירונית.
ההתאחדות הלאומית האמריקנית למען זכות הבחירה לנשים ) היה ארגון שהוקם ב-18 בפברואר 1890 כדי לקדם את זכות הבחירה לנשים בארצות הברית.
הארגון נוצר ממיזוג שני ארגונים שהיו קיימים קודם לכן: האגודה הלאומית לזכות בחירה לנשים (NWSA) והאגודה האמריקאית לזכות בחירה לנשים (AWSA).
מספר החברות בו בעת הקמתו היה כשבעת אלפים, ובשיאו מנה הארגון כשתי מליון חברות מה שהפך אותו לארגון ההתנדבותי הגדול ביותר בארצות הברית.
הוא מילא תפקיד מרכזי בהעברת התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית בשנת 1920 שהבטיח את זכותן של נשים לבחור.
הדמות הדומיננטית בארגון בעת הקמתו הייתה סוזן ב.
אנתוני, שכבר הייתה מנהיגה ותיקה בתנועת זכות הבחירה.
קארי צ'פמן קאט, שנתמנתה לנשיאת הארגון לאחר פרישתה של אנתוני ב-1900, יישמה אסטרטגיה של גיוס חברות עשירות בתנועת מועדוני הנשים שצמחו במהירות מתוך אמונה שזמנן, כספן וניסיונן יוכלו לסייע בבניית התנועה לקידום זכות הבחירה.
אנה האוורד שו, שהחליפה אותה בהנהגת הארגון ב-1904, ראתה חשיבות גדולה בצמיחת מספר החברות בארגון ובגיוס דעת הקהל הציבורית.
לאחר שהסנאט דחה באופן נחרץ את התיקון המוצע לחוקת ארצות הברית למתן זכות הבחירה לנשים ב-1887, ריכזה תנועת זכות הבחירה את מרבית מאמציה בקמפיינים של זכות הבחירה ברמת המדינות.
בשנת 1910 הצטרפה אליס פול ל-NAWSA ושיחקה תפקיד מרכזי בהחייאת העניין בקידום תיקון ברמה הפדרלית.
לאחר מאבקים בתוך הנהגת ה-NAWSA על טקטיקה, הקימה פול ארגון מתחרה - מפלגת הנשים הלאומית.
כאשר קאט הפכה שוב לנשיאת הארגון ב-1915, אימצה ה-NAWSA את תוכניתה להגביר את התמקדות הארגון בקידום שינוי ברמה הפדרלית, זאת על אף התנגדות חברות הארגון ממדינות הדרום שהאמינו שתיקון פדרלי ישחק את זכויות המדינות.
עם מספר החברות הגדול שלה והמספר ההולך וגדל של נשים בוחרות במדינות שבהן כבר הושגה זכות בחירה, ה-NAWSA החלה לפעול יותר ויותר כקבוצת לחץ פוליטית מאשר כקבוצה חינוכית.
היא זכתה לתמיכה ציבורית נוספת לעניין זכות הבחירה על ידי כך ששיתפה פעולה באופן פעיל עם המאמץ המלחמתי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-14 בפברואר 1920, מספר חודשים לפני אשרור התיקון התשעה-עשר, ה-NAWSA התאחדה עם 'מועצת הנשים הבוחרות' - לארגון המאוחד הפעיל עד היום קוראים ליגת הנשים הבוחרות.
ההתאחדות הישראלית לכלבנות (בראשי תיבות: IKC) היא עמותה רשומה המשמשת כארגון הגג לעמותות השונות העוסקות בקידום גידול, טיפוח ושימור כלבים גזעיים וספורט כלבני בישראל.
ההתאחדות מוכרת כגוף הייצוגי הישראלי על ידי הפדרציה הבין-לאומית לכלבנות (FCI) ופועלת בהתאם לתקנותיה.
ההתאחדות הוקמה בשנת 1972 לאחר איחוד בין שני ארגונים שקדמו לה.
מאז, היא מהווה את הגוף המרכזי והבלעדי המאגד את כל העוסקים בתחום הכלבנות בישראל, ומייצגת אותם בארץ ובעולם.
ההתאחדות היא הגוף המפקח על תערוכות כלבים הנערכות בישראל.
משנת 2017 נערכת במסגרתה תחרות "כלב השנה"
ההתנגדות לתנועת החסידות היא מחלוקת שהתעוררה ביהדות אירופה במחצית השנייה של המאה ה-18, עם עלייתה של תנועת החסידות, ועיקרה בדור השני של החסידות.
מחלוקת זו, שבמידה מסוימת נותרה עד היום, הובילה לחלוקה בין חסידים למתנגדים.
המאבק של הקהילה היהודית הממוסדת בחסידות כלל חרמות ורדיפות, ולעיתים אף מסירה לשלטונות.
שיאו בשלושה פולמוסים בולטים בין השנים 1770–1805.
חששם של מנהיגי הקהילות מערעור מעמדם ומשינוי סדרי הקהילה הישנים בעקבות עליית ראשי החסידות כמנהיגים חלופיים.
לערעור מעמד הממסד היו גם משמעויות כלכליות, כגון שינוי סדרי השחיטה בשל השימוש החסידי בסכינים מלוטשים.
חשש מהתפרצות דומה לזו שחוללו התנועה הפרנקיסטית, שהופיעה בקרב יהדות מזרח אירופה כ-20 שנים קודם לכן, והשבתאות שקדמה לה.
שסע אמוני אידאולוגי, בין המתנגדים, המבכרים את לימוד התורה, לחסידים, שביקשו לתת יותר מקום למיסטיקה ולתפילה.
ההתנגדות החריפה לחסידות הושפעה במידה רבה מעמדתו של הגר"א, אשר ראה בה סכנה חמורה, בשל עדויות שהגיעו אליו על כך שהחסידים מפרשים מאמר מספר הזוהר (לא נתברר מהו) באופן שהוא ראה בו כפירה גמורה, ושהם מבזים תלמידי חכמים.
לאור זאת, הוא פסק כי החסידים הם מינים שיש לרודפם ולנדותם.
לדברי עמנואל אטקס לאחר פטירתו פחתה המחלוקת במידה רבה והתרכזה במישור התעמולתי, יהושע מונדשיין חולק ולדבריו בשלוש השנים שלאחר פטירת הגר"א רדיפת החסידים גברה ואף עברה לפסים אלימים, עד לשנת תקס"ב (1802) שבה נפטר משה בן אשר, מראשי הקהל, שהיה לדבריו ראש הלוחמים בחסידים בווילנא.
לדעת שמואל אטינגר התנגדותו של הגר"א לחסידות כללה גם התנגדות לגישת החסידות כי אפשר לעבוד את הקב"ה ביצר הטוב ויצר הרע כאחד, והוא ראה בגישה זו טשטוש בין מותר לאסור ובין קודש לחול.
התנגדותו התבססה גם על דברים שהגיעו לאזניו בדבר שלילת לימוד התורה שנקטו החסידים בטענתם כי אין ערך ללימוד תורה שלא לשמה, בעוד הוא האמין בגישה שמתוך שלא לשמה יבוא הלימוד לשמה.
לחסידות התנגדו, חלקם באופן מתון יותר, גם הנודע ביהודה (רבי יחזקאל לנדא), תלמידו של הגר"א רבי חיים מוולוז'ין, מחותנו של הגר"א החיי אדם (ר' אברהם דנציג) ואחרים.
עוד קודם פרוץ המחלוקת במלא עוזה, הושמעה ביקורת ספורדית על התנועה, בין השאר על ידי רבי שלמה מחלמא מחבר הספר "מרכבת המשנה", היעב"ץ בספר מטפחת ספרים, ועוד.
הפולמוס הראשון נגד החסידות החל בשנת תקל"ב (1771–1772).
עם התפשטות החסידות הוקם מניין חסידי גם בווילנה, שכונה "המניין של קארלינער", על שם רבי אהרן הגדול מקרלין שהיה רבם של חסידים אלו.
בראש קבוצה זו עמדו שני אנשים, ר' איסר והמגיד ר' חיים.
לפי הקונטרס "זמיר עריצים וחרבות צורים" (אלעקסניץ תקל"ב) פסקו ראשי הקהילה היהודית בווילנה ודייניה בפסח תקל"ב לפזר מניין זה.
עוד החליטו לחייב את המגיד ר' חיים לבקש מחילה על הדברים המיוחסים לו, שהגר"א "שקר ותורתו שקר ואמונתו שקר".
כאשר הלך ר' חיים אל הגאון מווילנה ובקש את מחילתו, ענה לו הגר"א בלשון קשה: "כבודי מחול לך, וכבוד המקום וכבוד התורה חלילה אם יכופר לכם עד תמותון".
אמר ר' חיים – "תן לנו תשובה", השיב הגאון "כל באיה לא ישובון – זו מינות".
אז נסתלק ר' חיים מן המגידות וקיבל דין נזיפה ונידוי מהעיר.
עוד החליט בית הדין לשרוף את הכתבים החסידיים בשער בית הכנסת, להשפיל ולהחרים את ר' איסר ולשלוח מכתבים אל כל הקהילות החשובות ביחס לאירועים האחרונים.
בעקבות זאת, גיבש הגר"א עמדה מוצקה כנגד החסידות.
בית הדין של וילנא הוציא בצירוף הגר"א חרם על החסידים שלפיו מותר להכותם.
היו ניסיונות שונים מגדולי החסידות בעיקר מתלמידי המגיד ממזריטש, למנוע את החרם, הרב שניאור זלמן מלאדי מספר באיגרת כי הוא ורבו, רבי מנחם מנדל מוויטבסק, ניסו במהלך החורף של אותה שנה להיפגש עם הגר"א, והוא סירב לכך בתוקף, "וסגר הדלת בעדנו פעמים".
כאשר נכבדי וילנה ניסו לשכנעו לקיים את הפגישה, מתוך תקווה שכך ינוצחו החסידים ותימנע מחלוקת, נסע הגר"א מן העיר עד שעזבו שני המנהיגים החסידיים את וילנא.
חרם נוסף הוצא בווילנה בשנת תקמ"א (1781) אחר הדפסת הספר "תולדות יעקב יוסף".
בין היתר נטען שהמדפיסים לא פנו לראשי הקהילה לקבל "הסכמה" כמקובל.
חרם זה אסר להשכיר לחסידים דירות, אסר לדבר איתם והורה לגרשם ממקומות מגוריהם ויישוביהם.
ככל הנראה נוסח כתב החרם בידי פרנסי וילנה, ולאחר מכן חתם עליו הגר"א.
פולמוס נוסף התקיים בשנים תקנ"ו-תקנ"ז (1796).
בשלב זה כבר היה הגר"א בן כ-75 ואף היה חולה.
במזרח אירופה נפוצו שמועות על כך שהוא חזר בו או ביטל את החרמות ביחס לחסידים.
לפי חלק מהדעות נודע לגר"א שהחסידים לקחו אדם שהסתובב בגרמניה והודיע שהוא בנו של הגר"א ואביו חזר בו ביחס לחסידות.
בסיוון תקנ"ו כתב הגר"א בעצמו איגרת חריפה נוספת כנגד החסידות.
כשהגיעה איגרת זו למינסק טענו החסידים שהיא מזויפת.
לאור זאת ביקש קהל מינסק איגרת נוספת של הגר"א, וזו אכן נכתבה, עם אישור דייני וילנא שאכן זוהי איגרת הגר"א.
לאחר פטירתו של הגר"א נפוצו שמועות שחסידים ערכו משתה לחגוג את האירוע ולכן הטילו פרנסי העיר חרם נוסף, חמור מהקודמים, על החסידים ותומכיהם.
חרם זה הוציא את החסידים מכלל ישראל וכלל היתר מפורש למסור חסידים לידי הגויים, על ידי הרודף הנעלם.
פולמוס נוסף התרחש בברודי, שהייתה באותה תקופה הקהילה היהודית הגדולה בפולין.
החרם שהוטל בברודי אסר שחיטה חסידית, כלומר שחיטה בסכינים מלוטשים, וכן אסר תפילה בנוסח האר"י והתכנסות חסידים במניין נפרד.
אף על פי שהפולמוסים התרחשו באירופה השפעתם ניכרה גם בארץ ישראל.
החרמות עודדו את האשכנזים בארץ ישראל להתנגד לחסידים שם, ואליהם הצטרפו גם היהודים הספרדים.
התנגדות זו הביאה לכך שבשנת 1781 עברו חלק מן החסידים מצפת לטבריה ובשנת 1785 עברו הנותרים מן החסידים לפקיעין.
מאוחר יותר, בשנת 1809 בעת עליית תלמידי הגר"א המתיחות בין החסידים למתנגדים הביאה להקמתו של כולל הפרושים כקהילה נפרדת ועצמאית מכולל רייסין שהיה בשליטת החסידים.
במסגרת הפולמוסים התחברו חוברות משני הצדדים, שכונסו בשנת תש"ל בספר חסידים ומתנגדים על ידי מרדכי וילנסקי.
הספר נפש החיים שחיבר הרב חיים מוולוז'ין מבאר את שיטות המתנגדים.
הספר יסוד העבודה של הרב אברהם וינברג מסלונים משיב על חלק מדבריו.
ההתכחשות של פטרוס היא אירוע המוזכר בכל ארבע הבשורות.
לפי ספרי הבשורה ישו צפה מראש שפטרוס יתכחש להיכרותו עמו לאחר שייעצר.
לפי הבשורה על-פי מתי פרק כ"ו, במהלך הסעודה האחרונה ישו חזה כי פטרוס ענה לו: .
פטרוס לא האמין שדבר כזה ייתכן וענה .
בפעם השלישית האנשים שלידו זיהו בחיתוך דיבורו כי מוצאו מהגליל ושאלו אותו האם הוא מכיר את ישו.
פטרוס עמד להתכחש שוב להכרות עם ישו על מנת שלא ייעצר גם הוא, אולם אז קרא התרנגול, פטרוס נזכר בדבריו של ישו, (מתי כ"ו)
בבשורה לפי לוקס זה מתואר כך:
סיפור זה בנוסח דומה נמצא גם בספר "הבשורה על-פי מרקוס" בפרק י"ד 29-31, "הבשורה על-פי יוחנן" פרק י"ח 15-18 ו-25-27 ו"הבשורה על-פי מתי" מתי בפרק כ"ו 33-35. זאת הסיבה לכך שסמלו של פטרוס הוא תרנגול הבית.
בירושלים קיימת כנסיית פטרוס אין גליקנטו, המנציחה את סיפור מעצרו של ישו וההתכחשות של פטרוס.
תוכנית הגרעין של איראן מעוררת דאגה רבה בישראל, בערב הסעודית, בשאר מדינות המפרץ ובמדינות רבות נוספות, עקב החשש שאיראן חותרת לייצר נשק גרעיני, שיהווה איום קיומי על יריבותיה.
הפעילות נגד תוכנית הגרעין האיראנית נועדה לסכל תוכנית זו, או לפחות לעכבה.
במשך שנים הופעלו נגד איראן לחץ דיפלומטי וסנקציות, לשם ריסון שאיפותיה בתחום זה, ודווח על פעולות חשאיות שונות, בהן חיסול מדעני גרעין ושיבוש פעולתם של מתקנים.
בנוסף, אמצעי התקשורת עסקו בהרחבה באפשרות של תקיפת מתקני הגרעין באיראן על ידי ישראל, ארצות הברית ומדינות נוספות.
מהלכים דיפלומטיים וסנקציות נגד איראן
במרוצת השנים הפעילה ארצות הברית לחץ רב על רוסיה, על סין, על ארגנטינה ועל מדינות נוספות שאיראן ניסתה להיעזר בהן במאמציה הגרעיניים.
לחץ זה הועיל בחלקו והוביל לעיכובים רבים בתוכנית האיראנית.
לאחר גילוים של המרכזים הגרעיניים הנסתרים עלה הלחץ מדרגה, ובהדרגה נרתמה גם אירופה לפעילות בנושא, והיא מנהלת את המשא ומתן העיקרי מול האיראנים.
איראן עלולה להשיג "קפיצת דרך" במאמציה אם תשיג חומרים גרעיניים מגורמים במדינות ברית המועצות לשעבר.
בעקבות כישלון המשא ומתן בין איראן ובין מדינות אירופה, ובעקבות נאומו התוקפני של נשיא איראן באו"ם, מדינות אירופה יזמו את העברת הדיון בנושא איראן למועצת הביטחון.
אפשר שזו תטיל על איראן סנקציות שונות, אך סין ורוסיה, מיטיבותיה של תוכנית הגרעין האיראנית, כבר רמזו שהן עשויות להטיל וטו.
בכל מקרה אין סיכוי ממשי שמועצת הביטחון תורה על פעילות צבאית נגד איראן.
הרעיון כי סנקציות כלכליות יביאו את איראן לוויתור על הפיתוח הגרעיני שלה מוטל בספק.
לאחר חודשים של דיונים, התקבלו במועצת הביטחון שלוש החלטות על "סנקציות מרוככות", לאור סירובה של איראן לחדול מהעשרת אורניום – ב-23 בדצמבר 2006 (החלטה מספר 1737), ב-24 במרץ 2007 (החלטה מספר 1747) וב-4 במרץ 2008 (החלטה מספר 1803).
בכירי המשטר האיראני טוענים כי מטרת תוכנית הגרעין היא הפקת אנרגיה בלבד; מנהיגי אירופה, ארצות הברית וישראל הביעו ביטחון כי איראן חותרת לפצצה גרעינית.
מנהיגי מדינות המערב בכנס 20 המדינות המתועשות (G-20), שנערך בעיר קאן שבריביירה הצרפתית, התבטאו נגד תוכנית הגרעין האיראנית אך במונחים של הגברת הסנקציות הכלכליות והמאמצים הדיפלומטיים ולא בנקיטת פעולה צבאית.
נשיא ארצות הברית ברק אובמה אמר כי "הלחץ חסר התקדים" (כלכלי ודיפלומטי) על איראן יימשך, וניקולא סרקוזי נשיא צרפת אמר כי "לא יעמדו מנגד אם יישקף איום על קיומה של מדינת ישראל", אך לגבי דרכי הפעולה, ציין כי יש להתמקד בסנקציות נוספות.
ב-31 בדצמבר 2011, במסגרת חוק מימון ההגנה הלאומית לשנת התקציב 2012, חתם נשיא ארצות הברית ברק אובמה על סנקציות נגד בנקים שסוחרים עם איראן.
החוק כולל סעיף שאמור להעניש כל בנק שנמצא בקשרים עסקיים עם הבנק המרכזי של איראן.
ב-23 בינואר 2012 הודיע האיחוד האירופי על הטלת סנקציות קשות על איראן: במסגרת החרם לא ייחתמו חוזים חדשים עם איראן לייבוא נפט ל-27 מדינות האיחוד האירופי, וחוזים קיימים יכובדו רק עד יולי 2012. אחרי מועד זה לא יתאפשר מסחר כלשהו שקשור בנפט עם איראן.
המדינות גם יפסיקו לרכוש מוצרים פטרוכימיים מאיראן החל מכשלושה חודשים לאחר מועד הטלת הסנקציות.
ב-6 בפברואר 2012 חתם נשיא ארצות הברית ברק אובמה על צו המורה להקפיא את כל נכסי ממשלת איראן המוחזקים בארצות הברית, בהם נכסי הבנק המרכזי של איראן.
ב-15 במרץ 2012 האגודה העולמית לתקשורת פיננסית בין בנקאית (סוויפט) ניתקה את קשריה עם כל הבנקים האיראניים שנתונים לעיצומי האיחוד האירופי.
עם זאת, בהמשך לצעד מ-31 בדצמבר 2011, פטרה ארצות הברית ב-20 במרץ את המוסדות הפיננסיים של 11 מדינות מהסנקציות על איראן.
זאת, למשך תקופה של 180 יום, אז תינתן הערכה מחודשת של פעילותן.
מזכירת המדינה של ארצות הברית הילרי קלינטון ציינה כי 11 המדינות הללו צמצמו "באופן משמעותי" את ייבוא הנפט מאיראן.
ב-28 במרץ הטילה מחלקת האוצר של ארצות הברית עיצומים על חברות ואישים הקשורים למשמרות המהפכה האסלאמית.
העיצומים כוללים הקפאה של נכסי החברות בארצות הברית והטלת איסור על אזרחים אמריקנים ליצור איתן קשר.
ב-31 ביולי 2012 הודיע אובמה על הוספת סנקציות נגד בנקים בסין ובעיראק החשודים בסיוע לאיראן לעקיפת הסנקציות הכלכליות הבין-לאומיות שהוטלו עליה, והבהיר כי ארצות הברית תחשוף כל מוסד עסקי שישתף פעולה עם איראן.
כמו כן, הודיע אובמה על הרחבת הסנקציות המוטלות על התעשייה הפטרו-כימית באיראן ועל חברת הנפט הלאומית, הבנק המרכזי באיראן, והתומכים בהם, כאשר "אם הממשלה באיראן תמשיך להתריס, אין ספק שארצות הברית וידידותיה תמשכנה בהטלת סנקציות חמורות יותר".
ב-15 באוקטובר 2012 הצטרף גם האיחוד האירופי לסנקציות על איראן; פורסם כי האיחוד הטיל איסור גורף על העברות פיננסיות לאיראן, מלבד כאלו המיועדות לרכישת מזון ותרופות ולסיוע הומניטרי.
בהתאם לסנקציות החדשות, כל חברה באיחוד האירופי שתבקש לבצע עסקה עם חברה איראנית או להעביר כספים לאיראן, תיאלץ לבקש אישור מראש הממשלה של המדינה שבה היא נמצאת.
בנוסף, תיאסר מכירת מתכות מסוימות לאיראן וייאסר כליל ייבוא גז טבעי מאיראן למדינות האיחוד האירופי.
ב-24 בנובמבר 2013 הודיעו שרי החוץ של שש המעצמות – ארצות הברית, בריטניה, צרפת, רוסיה, סין וגרמניה – כי הצליחו להגיע להסכם הביניים עם איראן בנוגע לתוכנית הגרעין שלה.
ב-14 ביולי 2015 חתמה איראן עם מדינות ה-P5+1 על הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית, שעל פיו הסכימה איראן להסיר את מאגר האורניום המועשר בדרגה בינונית שלה, לצמצם את מאגר האורניום המועשר בדרגה נמוכה שלה בכ-98 אחוזים, ולהפחית בשני שלישים את כמות הצנטריפוגות שברשותה למשך 15 שנים לפחות.
פעילות העשרת האורניום תוגבל למתקן בודד שבו ייעשה שימוש בצנטריפוגות מן הדור הישן בלבד.
על מנת לפקח שאיראן נענית להסכם ולוודא זאת, לסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) תהיה גישה קבועה לכל מתקני הגרעין האיראניים.
באפריל 2021 סיפר סגן ראש המוסד כי בשנים שלאחר ההסכם, טרם השבת הסנקציות על איראן, עמדה איראן בהתחייבויותיה שבהסכם.
בחודשים שלאחר מכן הוטלו סנקציות שונות על איראן, ובשנת 2019 החל הממשל האמריקאי להטיל סנקציות גם על ארגונים שתומכים בממשל האיראני ופועלים מטורקיה ומאיחוד האמירויות.
צעדים אלה היו חלק מדיניות המכונה "מקסימום לחץ" אשר נועדה לפתוח מחדש את הסכם הגרעין ולתקן פגמים בו.
בגישה זו תמכו ממשלות ארצות הברית, ישראל והמדינות המפרציות הערביות.
החל ממאי 2019 החלו הפרות של ההסכם מצד איראן.
איראן המשיכה לצבור אורניום מועשר.
מדינות המפרץ לא ראו בעין טובה את הניסיונות של איראן לפתח נשק גרעיני.
באופן מסורתי, שש מדינות המפרץ הערביות — סעודיה, בחריין, קטר, איחוד האמירויות הערביות, עומאן וכווית — נקטו מדיניות מוצהרת המבקשת לשמור על המזרח התיכון בכלל, ועל המפרץ בפרט, כאזור נקי מנשק להשמדה המונית.
המדינות הודיעו שהן תומכות בזכותה של איראן לפתח יכולת גרעינית למטרות שלום, אך הביעו דאגה מפני חוסר השקיפות של תוכנית הגרעין שלה.
נחישותה של איראן להמשיך בפרויקט הגרעין שלה, דחפה את מדינות המפרץ לקדם פרויקטים משותפים ונפרדים, שמטרתם לפתח תשתית וידע בתחום הגרעין.
כך במרץ 2018 הצהיר יורש העצר הסעודי מוחמד בן סלמאן כי אם איראן תשיג נשק גרעיני, גם סעודיה תעשה זאת.
בפברואר 2021 שר החוץ הסעודי הצהיר כי "פיתוח תוכנית הגרעין האיראנית ומיזם הטילים הבליסטיים מסכן את האזור כולו".
בניגוד למדינות המפרץ האחרות, עומאן תפקדה לפי פרסומים כמתווכת בין איראן לארצות הברית.
בספטמבר 2020 הטילה ארצות הברית סנקציות על גורמים וגופים באיראן המעורבים בתוכנית הגרעין והנשק.
לצד המשבר הכלכלי שנגרם במקביל בגלל מגפת הקורונה, הגיע הריאל האיראני לשיא שלילי נוסף מול הדולר – 273,000 ריאל מול דולר אחד.
לאחר הכרזת הסנקציות האיחוד האירופי, רוסיה, סין וממשלת איראן עצמה טענו נגד סבב הסנקציות הנוכחי, בין היתר כי מדובר במהלך לא חוקי של ארצות הברית, שניצלה סעיף שהיה בהסכם משנת 2015 ממנו פרשה.
לאחר חילופי הממשל בארצות הברית, ממשל ביידן פעל לשוב להסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית.
דיפלומטים מאיראן ומהמעצמות החתומות על הסכם הגרעין החלו בשיחות בווינה.
מדינות המפרץ תמכו בכך שהסכם הגרעין יכלול גם סוגיות כמו הטילים הבליסטיים שאיראן פיתחה.
בשנת 2021 חלקן החלו בדיאלוג מחודש עם איראן לאחר שחלקן ניתקו את היחסים עימה שנים קודם לכן.
בפברואר 2022, במהלך שלבי הדיאלוג, הסיר ביידן כמה מהסנקציות שהטיל משטר טראמפ.
בשנת 2023, פורסמו דיווחים על הבנות בין האמריקאים והאיראנים בנושא הגרעין.
ב-4 בפברואר 2025 לאחר חילופי הממשל בארצות הברית חתם נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על צו נשיאותי המורה להחזיר את מדיניות ה"מקסימום לחץ" על איראן.
הצו נועד למנוע מאיראן להשיג נשק גרעיני, ולפגוע ב"השפעתה הזדונית".
פעילות חשאית נגד תוכנית הגרעין האיראנית
על פי דיווחים באמצעי התקשורת, עיקר המאמץ של ישראל נגד תוכנית הגרעין האיראנית הוטל על "המוסד".
סר ג'ון סוירס, ראש סוכנות הביון הבריטית MI6 אמר שגם סוכנים בריטיים פגעו בחתירתה של איראן לנשק גרעיני.
על פי הערכות, התקיימה במהלך השנים פעילות חשאית נגד תוכנית הגרעין האיראנית, שכללה:
מכירת מוצרים ומתקנים (כגון צנטריפוגות) פגומים למתקני הגרעין האיראני, ושיבוש פעולתם של מתקני גרעין, למשל באמצעות תולעת המחשב "סטקסנט", שהופעלה נגד הצנטריפוגות בנתנז.
עידוד עריקה של מדענים איראנים למערב.
שורת תקלות, פיצוצים והתנקשויות באתרים איראניים ואישים איראניים
החל מ-2007, ישנם דיווחים על פיצוצים ותקלות באתרים הקשורים לתוכנית הגרעין האיראנית, והתנקשויות באישים איראניים הקשורים בתוכנית זו.
לדעת מומחים, וכן לדעת בכיר אמריקאי המעורה בחומר המודיעיני, בחלק מהמקרים מדובר בפעילות ארגוני ביון של ישראל, ערב הסעודית, ארצות הברית ומדינות מערביות אחרות.
במקרים אחרים הסיבה לא ידועה וספקולציות שונות בין חבלה מכוונת, לבין טעות אנוש או תקלת תשתית טכנית.
לפי ספרם של דן רביב ויוסי מלמן "מלחמות הצללים" (Spies Against Armageddon), חיסולי המדענים היו "פעולות כחול לבן" – כלומר, בוצעו בידי לוחמי המוסד.
בשנים 2005–2006 אירעו מספר תאונות מטוס שבהן נהרגו אנשי משמרות המהפכה האסלאמית:
בדצמבר 2005 נהרגו 115 אנשי משמרות המהפכה האסלאמית בהתרסקות מטוס הרקולס כאשר היו בדרכם לאימון צבאי בבנדר עבאס.
המטוס שבו טסו התרסק לתוך בניין בעיר טהראן.
בינואר 2006 נהרג מפקד זרוע היבשה של צבא איראן, בהתרסקות מטוס פלקון במערב המדינה.
בנובמבר 2006 נהרגו 38 בני אדם, מהם 32 אנשי משמרות המפכה, בהתרסקות מטוסם לאחר שהמריא משדה התעופה בטהראן.
באוגוסט 2005 אירע פיצוץ בבסיס מרויאן שבמערב איראן.
בפיצוץ נפגעו מספר אנשי כוחות הביטחון.
לא נמסר מידע רב אודות התקרית.
הבסיס נחשב לחלק מתוכנית הגרעין האיראנית ופקחי סבא"א לא הורשו להיכנס אליו בשנת 2012, במהלך ביקור במדינה.
בתאריך לא ידוע בשנת 2007 ערק בכיר במשמרות המהפכה, עלי-רזא עסגרי, לשורות גורם מודיעיני מערבי, ייתכן אמריקאי.
לפי העיתון "סאנדיי טיימס" תואר עסגרי כ"מכרה זהב עבור גורמי מודיעין מערביים".
על פי דיווחים שונים נטען כי עסגרי ריגל עבור המערב משנת 2003.
באמצע ינואר 2007 הורעל פרופ' ארדשיר חוסיינפור, שעבד במתקן להמרת אורניום באספהאן.
הסאנדיי טיימס דיווח שסוכני המוסד הם שהרעילו אותו.
חוסיינפור זכה ב-2006 בפרס הגבוה ביותר למדע וטכנולוגיה באיראן.
ב-26 ביולי 2007 אירע פיצוץ בבסיס צבאי בעיר חלב.
כעבור כחודשיים דיווח כתב העת הבריטי לענייני ביטחון "ג'יינס" כי באותו פיצוץ נהרגו בנוסף לקצינים סורים גם עשרות מהנדסים איראנים, וכי הוא אירע במהלך ניסיון להרכיב ראש נפץ כימי על טיל, במסגרת שיתוף פעולה צבאי סורי-איראני.
ב-15 בנובמבר 2007 אירעה סדרת פיצוצים באתר תעשייה צבאי בעיר פרצ'ין, שם מיוצרים טילי שיהאב.
ב-12 בינואר 2010 נהרג הפרופסור מסעוד עלי-מוחמדי מפיצוץ מטען חבלה במכוניתו בשעה שנכנס לרכב.
כעבור שנה הודיעו האיראנים כי חשפו רשת של המוסד שהייתה אחראית להתנקשות.
במהלך קיץ 2010 נחשפה תולעת המחשבים סטקסנט, שלפי הודאת מחמוד אחמדינז'אד גרמה נזק לתוכנית הגרעינית של איראן.
באוקטובר 2010 אירע פיצוץ בבסיס הטילים "האימאם עלי" שבעיר ח'ורמאבאד, כ-500 ק"מ מטהראן.
במקום אוחסנו טילי שיהאב 3. 18 אנשים נהרגו.
בנובמבר 2010 דווח על התנקשויות של אופנוענים נגד שני מדעני גרעין איראנים.
מג'יד שהריארי נהרג, ופריידון עבאסי-דוואני נפצע, בשני אירועים דומים.
ב-23 ביולי 2011 דווח על התנקשות בדריווש רזאינז'אד, פרופסור לפיזיקה בן 35 שהיה מעורב בתוכנית הגרעין האיראנית.
באוקטובר 2011 דיווח הניו יורק טיימס על סוס טרויאני בשם דוקו (Duqu), שלפי מומחי חברת האבטחה סימנטק נוצר בידי יוצרי התולעת סטקסנט.
בנובמבר הודו בכירים איראנים כי וירוס חדש תקף אותם.
ב-12 בנובמבר 2011 אירע פיצוץ רב עוצמה בבסיס של משמרות המהפכה בכפר בידג'נה, כ-45 ק"מ מטהראן.
על פי פרסומים שונים שימש הבסיס את החטיבה האחראית על שיגורי הטילים שיהאב 3 ושיהאב 4. העיתון "ניו יורק טיימס" דיווח כי באתר נערכו ניסויים בטכנולוגיה מתקדמת של שיגור טילים עם דלק מוצק, ופרסם תמונות לוויין שמראות את הנזק הרב שנגרם לבסיס.
בפיצוץ נהרגו לפחות 17 אנשים, ובהם חסן טהראני מוקדם, קצין בדרגה המקבילה לתת-אלוף שהיה מבכירי תוכנית הטילים האיראנית.
לדברי ראש חטיבת המחקר באמ"ן, תת-אלוף איתי ברון, הפיצוץ יעכב או יפסיק את פיתוח הטילים באותו אתר.
מקור איראני האשים את המוסד בפיצוץ.
ב-28 בנובמבר 2011 דווח על פיצוץ עז בעיר אספהאן.
באזור נמצא מתקן גרעיני להמרת אורניום.
לאחר מספר ימים דיווח ה"טיימס" הלונדוני כי תמונות לוויין מראות שהמתקן הגרעיני נפגע בפיצוץ, אך מאוחר יותר פורסם על פי תצלומי לוויין כי המתקן הגרעיני עצמו לא ניזוק, אבל מתקן סמוך ששימש ככל הנראה לאחסון נהרס.
ב-11 בינואר 2012 נהרג מוסטפא אחמדי רושאן, בן 32, מומחה לכימיה ששימש גם כסגן מנהל המתקן להעשרת אורניום בנתנז בפיצוץ מכונית עמוסת חומרי נפץ סמוך לאוניברסיטה בצפון טהראן.
העיתון סאנדיי טיימס תיאר במפורט את מבצע החיסול, וטען כי מדובר בסוכנים ישראלים.
הוא גם ציטט מקור ישראלי שלפיו מטרת ההתנקשויות אינה לעצור את איראן, אלא להקשות על איראן לשקם את התוכנית הגרעינית שלה לאחר הפגיעה בה.
ב-28 במאי 2012 הודיעו האיראנים שגילו נוזקה בשם "להבה", שאוספת מידע ממחשביהם, והודו כי אבד להם מידע רב, ושובש ייצוא הנפט שלהם.
ב-15 באוגוסט 2012 טענה איראן שאלמונים חיבלו בכבלים המוליכים חשמל למתקני העשרת אורניום בנתאנז ופורדו, על ידי פיצוץ של מטעני חבלה.
בספטמבר 2012 טענה איראן שחברת סימנס הגרמנית מכרה לה מוצרים שהכילו חומרי נפץ, והיו מיועדים להגיע למתקן בפורדו.
איראן סירבה למסור מידע האם אכן נגרם נזק כלשהו במתקן.
בינואר 2013 מדווח על פיצוץ במתקן הגרעיני בפורדו שהורס את רוב המתקן, ומאות מעובדי המתקן נלכדים בתוכו.
בליל 5 באוקטובר 2014 אירע פיצוץ בבסיס פרצ'ין הכפוף למשרד ההגנה האיראני ולפחות 2 בני אדם נהרגו.
בניתוח תמונות לוויין של ארגון ה-ISIS האמריקאי נראה כי שני מבנים (שלא צמודים זה לזה) נחרבו כליל ונגרם נזק סביבתי – מה שמלמד על עוצמת הפיצוץ.
גורמי מודיעין העריכו כי איראן מנסה לייצר בבסיס מרעום לביקוע גרעיני – תהליך לקראת היכולת לייצר פצצה גרעינית.
בחודש נובמבר 2014 נהרגו 5 מהנדסי גרעין בשכונה בצפון דמשק, 3 מהם היו ככל הנראה סורים ואחד היה בעל אזרחות איראנית.
בתאריך לא ידוע ב-2018 הצליחו לוחמי המוסד לפרוץ לכספת, בסמוך לטהראן, אשר שימשה ארכיון של תוכנית הגרעין הצבאית של איראן.
חשיפת תוכנית הנשק הגרעיני של איראן הוצגה במסיבת עיתונאים של ראש הממשלה, בנימין נתניהו, ותוארה כהישג מודיעיני.
ב-26 ביוני 2020 אירע פיצוץ בבסיס צבאי ומרכז לפיתוח אמצעי לחימה בעיר פרצ'ין.
שמו של הבסיס נקשר בעבר עם תוכנית הגרעין האיראנית.
ב-2 ביולי 2020 אירע פיצוץ במתקן בנתנז, לטענת ערוץ אל-ג'רידה נגרם נזק משמעותי למתקן להעשרת אורניום.
ב-27 בנובמבר 2020 נהרג ראש תוכנית הגרעין האיראנית, הגנרל מוחסן פח'רי-זאדה, על ידי מתנקשים שזהותם לא ידועה.
איראן האשימה את המוסד הישראלי בחיסול ואיימה בנקמה.
ב-11 באפריל 2021 דיווחה איראן על פיצוץ במתקן העשרת האורניום בנתנז.
איראן האשימה את ישראל בפיצוץ ואיימה בנקמה.
ב-28 בינואר 2023 דווח בתקשורת הבין-לאומית על תקיפה מוצלחת של מפעל ליצור נשק מתקדם בעיר אספהאן שבוצעה לפי הדיווח על ידי מל"טים.
ב-26 באוקטובר 2024 במסגרת מבצע ימי תשובה, חיל האוויר הישראלי הפציץ מתקן גרעיני ששימש למחקר של ראשי טילים גרעינים.
ב-13 ביוני 2025 יצאה ישראל למבצע עם כלביא, מתקפת פתע נגד תוכנית הגרעין האיראנית ותשתית הטילים הבליסטיים של איראן.
כלי תקשורת במערב מרבים להעלות ספקולציות שישראל תנחית מכה מונעת נגד מתקני גרעין באיראן.
גם בישראל יש הצופים התרחשות כזו (למשל רונן ברגמן, העריך בשנת 2012 שהתקיפה תתבצע עוד במהלך אותה שנה, דבר שלא יצא לפועל).
לעומת זאת, יש הסבורים שתסריט זה אינו סביר מכמה טעמים.
ראשית, איראן הפיקה לקחים מהפצצת הכור העיראקי ב־1981 – אין באיראן כור גרעיני אחד שבו מרוכזים המאמצים הגרעיניים כולם, ומתקניה הגרעיניים הוטמנו בחלקם מתחת לקרקע.
שנית, איראן רחוקה מישראל יותר מעיראק.
שלישית, יכולת התגמול האיראנית עולה בהרבה על יכולת התגובה שהייתה לעיראק ב-1981.
קיימת גם אפשרות שארצות הברית, שהיא בעלת כוח צבאי ואווירי העולה במידה רבה על כוחה של ישראל, תתקוף את איראן.