tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט זכה בפרס כינור דוד לסרט השנה 1977, ואף היה מועמד לפרס אוסקר בקטגוריית "הסרט הזר הטוב ביותר".
הסרט מלווה בנעימת השיר "ארץ צבי" מאת תלמה אליגון, שביצע השחקן הראשי בסרט יהורם גאון, השיר נכתב בעקבות המבצע, ומזוהה בעקבות האירוע.
בשל הצלחת הסרט הוא דובב לאנגלית ולצרפתית, והופץ ברחבי העולם.
קודם לסרט זה, יצאו בעקבות המבצע שני סרטים אמריקאיים: "ניצחון באנטבה" ו"הפשיטה על אנטבה".
החטיפה ביום ראשון, 27 ביוני 1976 (כ"ט בסיוון ה'תשל"ו), נחטף מטוס איירבוס A300 של חברת התעופה הצרפתית אייר פראנס, בטיסה 139 מנמל התעופה בן-גוריון לפריז.
החוטפים היו שני מחבלים גרמנים, חברי "תאי המהפכה", ושני מחבלים פלסטינים, חברי החזית העממית לשחרור פלסטין-מבצעים חיצוניים.
וילפריד בזה, גרמני, מפקד חוליית חוטפי המטוס.
הצטרף לארגון של ודיע חדאד, והתנדב לביצוע הפעולה.
במהלך המבצע נהרגו שלושה בני ערובה, וכן מפקד סיירת מטכ"ל, יונתן נתניהו, ובעקבות זאת נקרא המבצע על שמו.
הסרט מציג את המבצע משלוש נקודות מבט:
החטיפה: נראים החטופים, החוטפים וצוות המטוס במטוס ובאנטבה.
הדרג הצבאי: הדיונים המתנהלים בין יוני נתניהו ובין דן שומרון, תכנון המבצע והתהליכים הצבאיים בדרך ליציאה למבצע, ואחר כך שחזור הפעולה הצבאית.
הדרג המדיני ודעת הקהל בארץ: נראים שר הביטחון, שמעון פרס ושר התחבורה, גד יעקובי ושר החוץ, יגאל אלון.
כמו כן ישנם גם צילומים מקוריים ממשכן הכנסת ומישיבות הממשלה, בהם נראה יצחק רבין בדיונים מהכנסת על החטיפה.
בסרט, שמה של המחבלת הגרמנייה הוא גבריאל הלימה, ושמה האמיתי היה בריגיטה קוהלמן, אך שם המחבל הראשי בסרט זהה לשמו במציאות.
בסרט נערכות הקבלות בין החוטפים בשל היותם גרמנים לבין הנאצים, כאשר השחקן ראובן בר יותם מגלם ניצול שואה.
דמותו של בר יותם גם נלחמת בתפישה השגויה לפיה השואה הייתה אסון של אשכנזים בלבד.
הדמות היא דמות סטראוטיפית של יהודי מעדות המזרח.
זוהי אחת ההפקות הישראליות הגדולות ביותר שביים מנחם גולן, ובסרט משחקים למעלה מ-100 שחקנים, ישראלים וזרים.
הסרט הופק בשיתוף פעולה עם חיל האוויר וממשלת ישראל.
יצחק רבין, שמעון פרס, יגאל אלון וגד יעקבי הופיעו בסרט לאחר שנתנו הסכמתם לצילומים.
סצנות המטוס החטוף שהתרחשו במציאות בלוב צולמו בנמל התעופה בן-גוריון.
לצורך צילום הסצנות שמחוץ ובתוך שדה התעופה של אנטבה נבנה בקרבת אילת תעתיק מדויק של שדה התעופה.
לתפקיד החיילים האוגנדים לוהקו עולים מאתיופיה.
הסרט צולם כולו בגרסה נוספת דוברת אנגלית לצורך הפצתו מחוץ לישראל.
ביום חמישי כ"ז באדר תשל"ז-17 במרץ 1977, בחסות ראש הממשלה יצחק רבין, נערכה הפרמיירה לסרט ב"קולנוע שחף" בכיכר אתרים בת"א - שזה גם חנוכת הקולנוע החדש והמשוכלל ביותר בארץ.
בפרמיירה נכחו נשיא המדינה פרופסור אפרים קציר, הרמטכ"ל מוטה גור ואלופי צה"ל.
אורח הכבוד היה מפקד מבצע יונתן - הקחצ"ר תת-אלוף דן שומרון.
בנוסף נכחו גם חברי כנסת, אישי ציבור, עיתונאים, יוצרי הסרט והשחקנים.
יומיים לאחר מכן, במוצ"ש כ"ט באדר תשל"ז-19 במרץ 1977, הוצג הסרט בהצגת בכורה בכל רחבי הארץ.
הסרט היה מועמד לפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר אולם הסרט הזוכה היה הסרט הצרפתי "כל החיים לפניו" בבימויו של הישראלי משה מזרחי.
הסרט זכה בפרס כינור דוד - סרט השנה 1977.
בעקבות שורת פיגועים שכוונו ממפקדה זו ובראשם ההצלחה בליל הגלשונים, הוחלט לבצע פשיטה על מפקדת ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין של אחמד ג'יבריל, בעיירה נאעמה מדרום לביירות.
המפקדה שכנה במתחם שכלל בונקרים תת-קרקעיים, עמדות נ"מ, ומבנה מגורים.
כמו כן כלל המתחם מערות מוסוות היטב.
חיל האוויר ביצע תקיפות אוויריות על יעדים אלו ללא הצלחה, משום שהפצצות רק גרדו את פני השטח, בעוד המחבלים היו מוגנים בבונקרים.
על כן הוחלט כי תבוצע פשיטה קרקעית וכי הכוחות יגיעו ליעדם רגלית לאחר שיונחתו על החוף.
על הכוחות בשטח פיקד מפקד חטיבת גולני, אל"ם ברוך שפיגל, ובהם צוותים מסיירת גולני תחת פיקודו של ארז גרשטיין, צוות עורב גולני בפיקודו של אלי שלום, צוות מגדוד 13 (גדעון) עליו פיקד ברק דקל וצוות מגדוד 12 (ברק), עליו פיקד סא"ל .
כמו כן השתתפו לוחמי שייטת 13 תחת פיקודו של סא"ל אלי גליקמן.
הכוחות פעלו בסיוע סטי"לים של חיל הים ומסוקים, מטוסי קרב של חיל האוויר וכוחות סיור ותצפית של סיירת גולני, שייטת 13 ויחידת שלדג.
על המבצע פיקד ראש מה"ד, אלוף דורון רובין, אשר היה ממונה על מפקדת העומק המטכ"לית בשל ניסיונו במבצעים מיוחדים כיוצא חטיבת הצנחנים מעמדת פיקוד בספינה ששהתה בים באזור המבצע.
מפקד פיקוד הצפון אלוף יוסי פלד מתח ביקורת על אופן הכנת המבצע, משום שחשב שהפיקוד צריך להיות נתון בידי פיקוד הצפון, המכיר היטב את זירת הפעולה.
בשעה 20:30 נחת כוח מן הקומנדו הימי על החוף הלבנוני ואישר את הנחתת כוחות גולני.
בשעה 21:45 נחת הכוח המשולב.
הכוח השלים את הנחיתה באיחור ניכר מלוח הזמנים של המבצע, מכיוון שהמידע המודיעיני שהתקבל לגבי תנאי השטח היה מוטעה וחסר.
השטח היה רווי בצמחייה צפופה סבוכה וקוצנית שהייתה גבוהה פי כמה מהצפוי וכן משופע בבולדרים וסלעי ענק.
בשל תנאי השטח הקשים והעיכוב בנחיתה, עליו התווסף עיכוב בשל קצין שנקע את רגלו ומכשול בדמות צינור מים גדול שעיכב את תנועת הכוחות, פנה מפקד הסיירת, גרשטיין, למפקד הכוח, אל"ם שפיגל, והציע כי ישובו לאחור ויבצעו את הפשיטה במועד אחר.
הצעתו לא התקבלה והכוחות המשיכו בדרכם.
גרשטיין ולוחמיו הגיעו ליעדם, מבנה המפקדה המרכזי, בשעה 02:25, בעוד שסא"ל מי-טל והכוח שבפיקודו היו עדיין בדרכם.
בעוד הכוח שבפיקודו נערך לתקיפת המבנה, זיהה גרשטיין מחבל בחלון המפקדה.
הוא חשש שהמחבל זיהה אותו ועלול לחשוף את הכוח כולו והרג אותו.
מיד עם הירי של גרשטיין פתח כוח הסיירת כולו באש על המבנה.
במכת האש הזו נהרגו ככל הנראה בין עשרה לשלושה עשר מחבלים.
לאחר מכן פתח הכוח במכת אש נוספת על ג'יפ שנע לכיוונו.
בג'יפ נסע ככל הנראה מפקד גדוד "סברה ושתילה" בארגונו של אחמד ג'יבריל, המחבל הבכיר ביותר שנהרג בפעולה.
כמו כן תקפו חיילי הסיירת את הבונקרים הסמוכים ואת גבעת הנ"מ והשמידו את עמדת הנ"מ שבה.
הכוח בפיקוד מי-טל הופתע לשמע קולות הירי והאיץ את מהלכו לעבר היעד, אך גורם ההפתעה אבד.
בשעה 02:50 הגיע הכוח לנקודת היערכות והתפצל לשלושה.
כוח מן קומנדו הימי נע על השלוחה, כשלושים מטרים מעל הכוח בפיקוד סא"ל מי-טל.
כוח אחר מן הקומנדו הימי בפיקוד סגן נבו ארז פנה לכיוון דרום על מנת לבצע חסימה ולבודד את אזור הפעולה.
מחבל ששמר מחוץ למערות הבחין בכוח וירה צרור ארוך לעברו.
מהירי נהרג סא"ל מי-טל במקום ושני לוחמים נוספים נפצעו.
הרופא, צבי שיינברג, רץ לטפל בפצועים ונפצע קשה אף הוא.
כוח ברק מגדוד 13 (גדעון) לקח פיקוד על האירוע ירד לאזור המערות תוך כדי ירי ופיצוצים, ומצא את אמיר.
הכוח פעל תחת אש באומץ לב ובקור רוח, השיב אש אל מקורות הירי ובמקביל החל החילוץ בתנאי שטח קשים.
צוות ברק מגדוד 13 החל במסע במעלה ההר לאזור החילוץ המוסק.
סגן נבו מן השייטת חבר לכוח, נטל את הפיקוד והוביל אותו לעבר נקודת הפינוי.
הכוחות הרגליים החלו לסגת בעוד שארבעה מחיילי גולני בפיקודו של אלי שלום מיחידת העורב החטיבתית נשארו בשטח, שהיה זרוע בכוחות אויב.
מפקד הפעולה, אל"ם שפיגל, ביקש להישאר בשטח עד שימצאו, ונאלץ לציית לפקודה ישירה מן הרמטכ"ל להתפנות עם כל הכוחות ולהשאיר את חילוץ הלוחמים לחיל האוויר.
לפנות בוקר התפנה הכוח בחילוץ מהיר של חיל האוויר.
ארבעת הלוחמים שנשארו בשטח מצאו מסתור ואף הרגו חוליית מחבלים שהתקרבה אליהם.
החיילים אותרו לבסוף וחולצו תחת אש על ידי זוג מסוקי קוברה, אשר לכל אורך שהותם חיפו על הארבעה בירי טילים ותותחים.
חילוצם של הארבעה נודע כאחד מהחילוצים המורכבים והמסוכנים שהתבצעו על ידי חיל האוויר הישראלי; על מבצע החילוץ וכן על הפעולות הנרחבות של חיפוי אווירי ובידוד שדה המערכה באמצעות מטוסי קרב פיקד ראש מטה חיל האוויר תא"ל רן גורן.
החיילים חולצו תחת אש על ידי זוג מסוקים מטייסת 160, כשהם רכובים על דלתות פתחי תא התותחים.
לקברניטי המסוקים, סא"ל משה כהן וסרן ערן פייר הוענק צל"ש הרמטכ"ל, ולטייסי המשנה, סגן מרסלו ילין וסגן דן ללוז, הוענק צל"ש מפקד חיל-האוויר.
במבצע נעשה ניסיון להשתמש בכלבי נפץ, כלבים שלגופם הולבשה חגורת נפץ, אשר היו אמורים לרוץ למערות תחמושת של המחבלים ולהתפוצץ בהן.
תוכנית זו נכשלה והכלבים נהרגו; לא ידוע לבטח האם נהרגו מאש צה"ל או מאש המחבלים.
גופתו של כלב הרוג, שהוצגה בצילומים שהפיצו המחבלים, הביאה לחשיפתה של יחידת הכלבים הצה"לית "עוקץ".
תוצאות הפעולה היו הרוג לכוחות צה"ל, סא"ל אמיר מי-טל, ושלושה לוחמים פצועים.
כשלושים מחבלים נהרגו בפעולה, וביניהם מפקד הגדוד על שם "סברה ושתילה" בארגונו של אחמד ג'יבריל.
המבצע עצמו הוכתר כמוצלח בשל מספר המחבלים הרב שנהרגו במהלכו ובשל חיזוק דמותו של צה"ל כמי שמסוגל לפעול בכל מקום.
ג'יבריל עצמו הצטלם למחרת המבצע עם ציוד שצה"ל השאיר בשטח המבצע בגלל הפינוי החפוז, כשהוא מחזיק מחויך את נשק הגליל של מי-טל.
בתוך צה"ל היו שמתחו ביקורת על חוסר האורגניות של הכוחות, שהורכבו מנבחרת של מפקדים ולוחמים מצטיינים בחטיבה ומחוצה לה.
יוצאי דופן היו כוחות סיירת גולני והשייטת, שגם בלטו לטובה בתפקודם במבצע.
הכוח היחיד שהשיג את מטרתו וביצע את משימתו כנדרש ללא נפגעים היה כוח סיירת גולני בפיקודו של גרשטיין, שהשלים את משימתו ופגע במספר רב של מחבלים מחד, ולא ספג נפגעים מאידך.
אחד מן הלקחים המרכזיים של המבצע היה ההקפדה על אחידותו והרכבו האורגני של הכוח המבצע במבצע נתון, בניגוד לשיטה הקודמת שבה נבנו נבחרות למבצעים מקרב מפקדים ולוחמים מצטיינים בקרב הכוחות הלוחמים.
עדי כרמי, אחד ממשתתפי המבצע ולימים בכיר בשירות הביטחון הכללי, ציין ב-2018 כי ארגונו של ג'יבריל לא התאושש מן המבצע, ולא הוציא לפועל פיגועים מאז.
מבצע יעל היה ניסיון של צה"ל במלחמת העצמאות לכבוש את משלט שייח' עבד (כיום הר שנאן) החולש על מנרה ולפתוח את הדרך לקיבוץ זה, לאחר שנכבש זמן קצר קודם לכן על ידי צבא ההצלה.
כיבוש המשלט על ידי צבא ההצלה שימש עילה לישראל לפתוח במבצע חירם.
משך כל תקופת ההפוגה השנייה אירעו תקריות אש בין צבא ההצלה וצה"ל.
תקריות אלה היו לרוב מקומיות, כמעט ללא שינויים בקווי החזית.
זמן קצר לאחר סיום מבצע יואב בדרום, תקפו כוחות צבא ההצלה, אשר יצאו מלבנון, את משלט שייח' עבד בשחר 22 באוקטובר 1948. במשלט הייתה מחלקה של אנשי חי"ם מגדוד 102, אשר נסוגו מהמקום, והשאירו אחריהם שני מקלעים ומטול נגד טנקים מסוג פיא"ט.
מקסים כהן, מפקד חטיבת כרמלי, החליט לכבוש חזרה את המשלט, עוד בטרם יספיק צבא ההצלה להתארגן כהלכה במקום, על ידי פלוגת משוריינים שתנוע בדרך נבי יושע-מנרה.
ההנחה הייתה שהופעת המשוריינים תהמם את חיילי צבא ההצלה כפי שקרה, כשלושה חודשים קודם לכן, במבצע דקל.
הדבר יחפה על החסרונות שבתנועה באור יום, בכביש צר, מפותל ומועד למארבים, בלא לשלוט על הרכסים שלצידו.
הנחה זו התבררה כטעות קשה.
ב-22 באוקטובר 1948 בשעה 08:00, יצאה מכיוון נבי יושע שיירה ובה ארבעה משוריינים ושני ג'יפים של גדוד 24, ונעה על הכביש (כביש 886 של ימינו) צפונה אל המשלט.
פלוגת חי"ר מגדוד 23, אשר אמורה הייתה להצטרף אליהם, התמהמהה, והכוח הממונע התקדם לבדו.
ב-09:30, כאשר הגיעה השיירה לנקודה הנמצאת כ-2.5 ק"מ צפונית לקיבוץ יפתח, עלה המשוריין הראשון על מוקש ואש חזקה נפתחה לעבר השיירה.
חלק מהכוח נסוג, חלק מכלי הרכב נתקעו ולאחר מכן הותקפו על ידי כוח רגלי ערבי, אם כי ההתקפה הרגלית נהדפה.
שני משוריינים נוספים נשלחו לחלץ את הכוח התוקף, וסבלו אף הם אבדות.
כך, ההתקפה נכשלה למעשה בטרם התחילה.
התוקפים סבלו תשעה הרוגים וכ-15 פצועים.
בנוסף אבדו ארבעה משוריינים, שני ג'יפים, ציוד ונשק.
ב-22 באוקטובר, לאחר רדת החשיכה, וכן ביום המחרת, 23 באוקטובר, כבש כוח מגדוד 23 של 'כרמלי', שני משלטים דרומית לשייח' עבד.
צבא ההצלה ערך התקפות נגד ובהמשך 23 באוקטובר כבש מחדש את המשלטים.
כיבוש שייח' עבד וכיבושם מחדש של המשלטים שמדרום לו ניתקו למעשה את מנרה.
יתרה מזו, כיבושים אלה אפשרו לצבא ההצלה לאיים בהמשך על כביש ראש פינה-מטולה (חלקו הצפוני של כביש 90 של ימינו).
כן התברר כי הכוח שבמקום חזק ודרוך, וכי נדרש מבצע של ממש כדי לעקרו.
שייח' עבד הוא חלק מרכס רמים הממוקם בהרי נפתלי שבגליל העליון.
הרכס, שכיוונו צפון-דרום, מצוי בשטחיהן של לבנון וארץ ישראל וקו הגבול ביניהן עובר בתוכו, כאשר משלט שייח' עבד נמצא ממש על הגבול הבינלאומי בין ארץ ישראל ללבנון.
המדרון המזרחי של הרכס יורד בתלילות לעבר עמק החולה בהפרש גובה של 750 מטר על פני כשני קילומטרים בלבד, ואילו המדרון המערבי משתפל במתינות לעבר נחל דובה שבשטח לבנון.
הר שנאן, עליו נמצא המשלט, המתנשא לגובה של 902 מטרים מעל פני הים, מהווה את פסגת הרכס.
הכוח המיועד להתקפה היה פלוגה מגדוד 22 של כרמלי.
בעתודה היו גם חברי קיבוץ מנרה וכוח חי"ם, אשר נותר בעת ההתקפה בראש פינה.
מפקד המבצע היה דב ירמיה, סמג"ד 22. הכוח התוקף נהנה מסיוע של שני תותחי 65 מ"מ.
עם זאת, כוח זה לא הכיר היטב את השטח אותו היה מיועד לכבוש וחזר מספר שעות קודם לכן ממסע רגלי, כך שהחיילים היו עייפים עוד קודם צאתם.
הכוח הערבי, שגודלו לא ידוע בוודאות, כלל חיילים של צבא ההצלה מגדוד הירמוכ הראשון של חטיבת הירמוכ השנייה.
מפקד חטיבת כרמלי החליט על תוכנית חלופית שנקראה מבצע יעל.
זו הפעם, הכוונה הייתה לתקוף ולכבוש את משלט שייח עבד מכוון מנרה.
על פי תוכנית המבצע, נמנע הכוח התוקף מלנוע על הכביש, וחלף זאת, הוחלט להעפיל במעלה התלול מאל-ח'אלסה (כיום קריית שמונה) למנרה.
ובכל מקרה, הכביש למנרה היה חסום, או שלפחות נשלט באש, על ידי הערבים, בעקבות כיבוש המשלטים.
ממנרה, אמור היה הכוח לתקוף את המשלט.
מחלקה אחת כרתק ממזרח, מחלקה אחת נועדה להסתער מצפון מזרח, ומחלקה שלישית נועדה להישאר כעתודה.
כסיוע למבצע עצמו, תוכנן כי כוחות אחרים של חזית הצפון (פיקוד צפון במושגי ימינו) יערכו התקפות בגזרות אחרות לשם הסחה.
הכוח התוקף יצא לדרך באיחור של כשעתיים, עקב בעיות במכשיר הקשר.
ולבסוף עזב את אל-ח'אלצה (כיום קריית שמונה) בשעה 01:00. החיילים טפסו בעלייה הארוכה והתלולה, ורק בשעה 4:40 ב-23 באוקטובר 1948 הגיעו הלוחמים למנרה.
מפקד הכוח ביקש מהמח"ט אישור לדחות את ההתקפה, אשר, עקב האיחור, תהפוך להתקפת יום, אך נענה בשלילה.
הלוחמים יצאו ממנרה בשעה 05:50, ואף על פי שקרוב לוודאי כי הערבים ראו את הכוח התקדמותו אל היעד, לא נפתחה עליהם אש.
סמוך ליעד התפצלו הכוחות כמתוכנן.
כוח הרתק יצא לתפוס את מקומו המיועד, מחלקה המיועדת להסתער עשתה דרכה אל היעד ומחלקת נוספת נותרה כעתודה, ועמה המ"פ.
בזמן שהכוח התפצל פתחו הערבים באש, ממנה נפצע הסמ"פ, שהיה עם הכוח המיועד להסתער.
הכוח המשיך בהתקדמות ונתקל במצוק בגובה של כארבעה מטרים, עליו לא היו לו ידיעות קודמות, ואשר לא נמצאה דרך לעקפו או לטפס עליו, וכך לא ביצע הסתערות.
גם כוח הרתק ספג אש ואבדות, עד שנאלץ לעזוב את מקומו.
המ"פ, שנותר עם כוח העתודה, פקד על הסתערות מדרום, אולם כוח העתודה ספג אש עוד בטרם הסתער, הן מן המשלט, הן מדרום מערב, ממשלט שהוחזק על ידי הערבים, מבלי שלמ"פ היו ידיעות על כך.
מפקד מחלקת העתודה קיבל את הפיקוד, נסוג מעט, וביקש עזרה.
כוח חי"ם שניסה לחבור אליו ממנרה, נתקל באש, ספג אבדות כולל שני הרוגים, ונסוג.
לבסוף נסוגו בחיפוי תותחים כל הכוחות התוקפים, ועשו דרכם חזרה למנרה.
ניסיון של הערבים לזנב בנסוגים נהדף.
אבדות 'כרמלי' במבצע היו שמונה הרוגים ונעדרים ו-14 פצועים.
כן נהרגו שניים מאנשי החי"ם.
באחת מהתקפות ההטעיה שנערכו במקביל למבצע יעל, חדר כוח רגלי של חטיבה 7 לשטח המוחזק על ידי צבא ההצלה בגליל העליון, וביצע ירי הטרדה על איקרית.
במבצע נהרג חייל ישראלי אחד מכדור תועה.
מבצע יעל לא השיג את מטרתו, משלט שייח' עבד לא נכבש, ומנרה נשארה מנותקת.
גם ניסיונות לפנות לאו"ם, בבקשה להורות לצבא ההצלה לפנות את המשלט, בטענה שכיבושו היווה הפרה של ההפוגה, היו ללא הועיל.
מפקד חזית הצפון משה כרמל החליט שאין טעם להתכתש עם קאוקג'י במנרה.
הוא תכנן מבצע גדול, רב-חטיבתי, שמטרתו לכבוש את כל הגליל העליון ולגרש ממנו את צבא ההצלה.
מבצע זה היה מבצע חירם, אשר תוכנן זה מכבר, ונערך מספר ימים לאחר כישלון מבצע יעל.
בסיומו של מבצע חירם נסוג צבא ההצלה מכל שטח הגליל.
משלט שייח' עבד נכבש ללא קרב, והדרך למנרה נפתחה.
מבצע יורם היה הניסיון השלישי של ישראל לכבוש את לטרון במלחמת העצמאות, ובכך לנסות ולפתוח את הדרך לירושלים .
הוא נערך בלילה שבין 8 ל-9 ביוני 1948, לקראת כניסת ההפוגה הראשונה.
כמו כל קודמיו, וכמו אלה שאחריו, ניסיון זה נכשל אף הוא, במחיר 95 נפגעים, מהם 16 הרוגים ו-79 פצועים.
על פי מחלקת ההיסטוריה בצה"ל, נהרגו במבצע 17 חיילי צה"ל - כולם חיילי הגדוד החמישי של הפלמ"ח.
למרות כישלון המבצע, הוא נחשב לזה שהיה הקרוב ביותר להשגת המטרה של כיבוש לטרון.
קיומו של היישוב היהודי בירושלים, שמנה כמאה אלף איש ערב פרוץ מלחמת העצמאות, היה תלוי באספקת מים ומזון משפלת החוף.
הערבים, שהבינו היטב שניתוק התחבורה היהודית מהשפלה לירושלים עשוי להכריע את המערכה על העיר, ריכזו את עיקר מאמציהם בחסימת צירי התנועה לירושלים, החל מראשית המלחמה.
בשורה של מבצעים צבאיים, במהלך החודשים אפריל-מאי 1948, הצליחה ההגנה להשתלט כמעט על כל אורכו של הכביש הראשי מהשפלה לירושלים, אולם קטע הדרך שבין לטרון לשער הגיא, נותר בשליטת הצבא הבריטי עד לסיום המנדט, ולכן לא ניתן היה לפעול בו.
בחודש שקדם לסיום המנדט הבריטי נכנס לאזור זה גם כוח מ"צבא ההצלה", השתלט על הנקודות השולטות בחלקו המזרחי של רכס לטרון, ומנע המשך מעבר שיירות אספקה לירושלים.
אחרי עזיבת הבריטים בליל 14 במאי 1948, הוצאו גם כוחות "צבא ההצלה" מאזור לטרון, והועברו להתארגנות מחדש בסוריה.
ב-18 במאי נשלח גדוד 4 של הלגיון לאזור לטרון, ותפס את כל קו הרכס שבין לטרון לשער הגיא.
ב-23 בחודש תוגבר כוח זה בגדוד נוסף של הלגיון, בסיוע ארטילריה ושריוניות.
הניסיונות לעקור את הלגיון, במבצע בן נון א' ומבצע בן נון ב', אשר נערכו בשבוע האחרון של מאי, נכשלו, תוך אבדות כבדות לכוחות צה"ל.
לנוכח החשיבות שייחס דוד בן-גוריון לפתיחת הדרך לירושלים, לפני ההפוגה הראשונה שכבר התקיימו מגעים להשגתה, הוא עמד על כך שחטיבת יפתח תרד מן הגליל העליון המזרחי (כדי להחליפה הוקמה בחפזון חטיבת עודד), ותצטרף לכוחות המיועדים לפריצת הדרך.
בתחילת יוני הורדו הגדוד הראשון והגדוד השלישי של חטיבת יפתח לאזור מחנות סרפנד והחלו בהכנות למבצע.
המבצע הוטל על גדוד 5 מחטיבת הראל (גדוד "שער הגיא") וגדוד 3 מחטיבת יפתח (גדוד "הגליל").
על המבצע פיקד יגאל אלון, ובמטה המבצע שניהל את הקרב נכחו מיטב מפקדי חטיבות הפלמ"ח 'יפתח' ו'הראל'.
אלה בחרו לעקור את הלגיון מלטרון תוך שנקטו בגישה עקיפה, מה גם שהתקפות המצח שנערכו במבצעים הקודמים לכיבוש המקום, נחלו כישלון חרוץ.
משום כך כיוון הפלמ"ח את התקפתו לשני משלטים החולשים על לטרון ממזרח.
משלטים שכונו בשם משלט י"ג ומשלט י"ד, בהנחה שכיבושם יערער את אחיזת הלגיון בלטרון.
על כוח מחטיבת הראל היה לכבוש את משלט י"ג, עליו הגנה מחלקה ירדנית אחת, ועל הגדוד השלישי מחטיבת יפתח היה לעבור דרך המשלט שנכבש ולכבוש את משלט י"ד שהיה הגדול והמבוצר מבין השניים.
כיבוש כל מתחם הלגיון בלטרון נועד לשלב הבא של המבצע.
עקב טעות בניווט של סיירי גדוד 5, הסתערה חזיתית הפלוגה המתוגברת מגדוד 5 ובראשה מפקדה על משלט י"ד, בו התבצר כוח לגיון ירדני העדיף עליה לאין שעור.
גדוד 3 יפתח עלה דרך משלט י"ג, בהתאם לתוכנית המקורית, אך הגדוד הופתע באש של כוח הלגיון, ונסוג לנקודת היציאה שלו מבלי שניסה לכבוש את המשלט.
נסיגת גדוד 3 הותירה את 'כוח זיוי צפרירי' מבודד בלב מערך אויב מבוצר, אשר לקראת הבוקר החל בהתקפת נגד.
'כוח זיוי צפרירי' המשיך לבדו בלחימה, ללא כל עזרה מצד כוחות צה"ל הגדולים שהיו מסביב למתחם לטרון, ועם בוקר, לאחר שבע שעות לחימה, השלים את כיבוש משלט י"ד.
בקרב נפגעו כמעט כל הלוחמים (79 פצועים ו-16 הרוגים), אלא שאז הגיעה פקודת הנסיגה ממפקדת המבצע.
צפרירי פיקד על הנסיגה ונאלץ להשאיר 14 חללים על המשלט, כשלוחמיו המעטים תומכים בחבריהם הפצועים במורד הגבעה, והוא האחרון שירד מהרכס.
2 לוחמים נוספים נפטרו בדרכם לבית החולים.
רק בתום המלחמה הוחזרו החללים לישראל.
בדיעבד, מקריאת דו"חות מפקדים ירדנים, התברר שהתקפת 'כוח זיו צפרירי' מן הגדוד החמישי של חטיבת הפלמ"ח הראל, יצרה איום ממשי על מערך הלגיון, שנאלץ להטיל לקרב את כל העתודות שעמדו לרשותו.
ייתכן מאוד, שאילו גדוד 3 היה משתלט על משלט י"ג, הלגיון היה נאלץ לפנות את מתחם לטרון.
למעשה, ניתן לומר, שמבצע "יורם", למרות כישלונו, היה ההתקפה המסוכנת ביותר מבין חמשת הקרבות שביצעו כוחות צה"ל על מתחם לטרון במהלך מלחמת העצמאות.
לוחמי הפלוגה המתוגברת תחת פיקודו של זיו צפרירי היו היחידים שגברו על כוח הלגיון בלטרון במהלך מלחמת העצמאות.
מבצע יורם נכשל, לטרון נותרה בידי הלגיון הערבי והדרך הראשית לירושלים נותרה חסומה.
למחרת הקרב, ב-10 ביוני 1948, נכנסה לתוקפה ההפוגה הראשונה שנמשכה כחודש.
ב-11 ביוני עברה השיירה הראשונה בדרך החליפית שנפרצה אל ירושלים - דרך בורמה, ושיירות החלו לעבור לירושלים.
במבצע יורם באה לראשונה לידי ביטוי הקמתה של מפקדת "חזית ירושלים" שאת הקמתה יזם ובראשה עמד האלוף דוד מרקוס (שנהרג בלילה שבין 10 ו-11 ביוני), בשילוב של חטיבות קרביות ויחידות תומכות לחימה תחת פיקוד מרחבי אחד, שדמה לראשונה במלחמת העצמאות למפקדה דיוויזיונית.
אמנם כבר במבצע בן נון ב', כשבוע לפני כן, שולבו מספר חטיבות תחת פיקוד אחד אלא שלא היה זה תחת מפקדת חזית מסודרת, אלא תחת מפקדה שהוקמה לצורך קרב מסוים.
אמנם לאחר מספר ימים פורקה מפקדת חזית ירושלים, אך צורת ההפעלה של מפקדה מרחבית המשיכה במבצעים הגדולים בקרבות עשרת הימים ובמבצעים שמסיום ההפוגה השנייה ועד סיום מלחמת העצמאות.
תיאור המבצע בספרי העיון בישראל
אליהו סלע ("רעננה") מחטיבת הראל, מתאר ב"ספר הפלמ"ח" את המבצע בקיצור נמרץ: "9.6.48 מבצע "יורם".
יחידות "הראל" ו"יפתח" תוקפות את משלטי לטרון במגמת השתלטות.
אחרי קרב-דמים נכשלת ההתקפה בגלל טעות בתפיסת משלט בשטח.
בספרו, "לטרון - המערכה על הדרך לירושלים", מטיל אריה יצחקי את האחריות על כישלון המבצע על חטיבת יפתח ובמיוחד על משה קלמן, מפקד הגדוד השלישי בחטיבה.
בביקורתו הספרותית על הספר, תוקף מאיר פעיל בחריפות את יצחקי על מסקנותיו.
הוא טוען שיצחקי פסל את גרסת קלמן, אשר מובאת בספר "יפתח אחוזת הסופה" ואשר מתיישבת בנקודות רבות עם גרסת קצין בלגיון הערבי שהשתתף בקרב, בשל כך שהיא "אינטרסנטית וחד-צדדית" ומעדיף את גרסת הטוראי יפרח חביב על התפתחות הקרב.
פעיל טוען שזו טעות מקצועית חמורה ואין לשפוט וללמוד על הקרב לפי מחקר שכזה.
מבצע ייצוּב הוא מבצע שבו כבשה חטיבת אלכסנדרוני, בין 2 ל-9 במרץ 1949, את אזור עין גדי, מצדה ושטחים בהר חברון.
המבצע, שנערך בשלהי מלחמת העצמאות של ישראל, נערך כחלק ממבצע עובדה.
לצד כוחות קרקעיים, השתתפו בו גם כוחות קטנים של חיל הים, לצורך הובלת כוחות בים המלח.
כמו מבצע 'עובדה' כולו, גם מבצע ייצוב היה בעיקרו מאמץ לוגיסטי ללא קרבות וקורבנות.
שם המבצע העיד על מטרתו: ייצוב גבולה של ישראל בצפון־מזרח הנגב.
על פי החלטת החלוקה, דרום מערב ים המלח, עד צפונה לעין גדי, הוקצה למדינה היהודית.
אלון שעה לפניה והקצה כוחות מחטיבת אלכסנדרוני למימוש ריבונותה של ישראל גם על צפון מזרח הנגב ודרום מערבו של ים המלח, תוך דחיקת הלגיון הערבי משטחים אלה.
ללגיון הערבי לא היו כוחות קבועים באזור צפון הנגב ומערבו של ים המלח, ואף הסיורים שערך לא הגיעו לאותו אזור.
באזורים שבהם נערך המבצע היו, אפוא, רק כוחות ערביים מקומיים, בלתי קבועים, במספר לא ידוע.
חטיבת 'אלכסנדרוני', אשר עליה הוטל המבצע, החליפה את 'גבעתי' באזור הנגב בדצמבר 1948, ומאז פעלה באזור הנגב הצפוני.
על החטיבה פיקד בן ציון פרידן (זיו).
חיל הים הקצה למבצע אסדת נחיתה, סירת מנוע וסירת משוטים.
על הכוח הימי הקטן פיקד שלמה אראל (אנגל).
ב-2 במרץ 1949 כבשה פלוגה מגדוד 32 של 'אלכסנדרוני' את גבעה 432 על הדרך שבין באר שבע לדהריה.
ב-5 במרץ כבשה פלוגה מגדוד 32 את חוולפה ואת גבעה 486, הנמצאים שניהם כמה ק"מ צפונה לגבעה 432. כן נכבשו מספר משלטים בסביבה.
הפלוגה מגדוד 32, עליה פיקד משה יטבת (לנצט), אשר ישבה בגבעה 432, הוחלפה בכוח אחר והוסעה לבאר שבע.
ב-7 במרץ החלה הפלוגה לנוע מבאר-שבע, דרך מעלה עקרבים ומצד חצבה (עין חוסוב), ולאחר מכן פנתה צפונה לסדום והגיעה אליה למחרת, ב-8 לחודש.
בלילה סייעו כוחות של חיל הים לחיילי הפלוגה לצאת ממפעל האשלג בסדום, והשיטו אותם צפונה, לאורך ים המלח, לכיוון עין גדי.
שתי מחלקות שטו על האסדה, והיתר בסירת המנוע.
סירת המשוטים שימשה להורדת כיתת החוד על החוף בעין גדי.
לאחר שכיתת החוד, בהובלתו של שמריה גוטמן, סימנה את מקום הנחיתה, התרכזו יתר הכוחות באסדה וזו נחתה בחוף עין גדי.
הכוחות השתלטו על אזור מעיין עין גדי ואחר כך גם מצדה, ללא כל התנגדות.
במקביל תפסו יחידות נוספות של החטיבה עמדות בכיוון ערד: תל סעבה, תל אל-מלח ותל ערד.
מבצע ירקון היה סיור עומק שערך צה"ל בימים 9–12 ביוני 1955, במסגרת ההיערכות לקראת מבצע קדש (אוקטובר 1956).
מטרת המבצע הייתה לבחון את עבירות הציר הנמשך לאורך החוף המערבי של מפרץ אילת, בקטע הדרך שבין עין אל-פורטגה לדהב בחוף המזרחי של חצי-האי סיני לרכב ולרק"ם, לצורך הגעה אל מצרי טיראן ופתיחתם לשיט ישראלי.
זהו המבצע הצה"לי הראשון בו פעלו במשולב כוחות חי"ר, חיל-האוויר וחיל-הים.
כבר בשנת 1951 מנעה מצרים מאוניות ישראליות לעבור בתעלת סואץ, ובהמשך אף מנעה את מעברן של אוניות זרות בדרכן לארץ.
בשנת 1953 הוצבה סוללת תותחים בראס נצראני הסמוכה לשארם א-שייח', מול מצרי טיראן, ובכך נחסם גם נתיב השיט במפרץ אילת.
ישראל הגישה תלונה למועצת הביטחון של האו"ם, ובספטמבר 1954, לאחר שגמאל עבד אל נאצר תפס את השלטון במִצרים, שלחה את אניית-הסוחר הישראלית "בת-גלים" לשוט בתעלה.
האנייה נעצרה ואנשי הצוות, ובהם לוחם שייטת 13, נכלאו והועמדו למשפט באשמת רצח שני דייגים מצריים, בכניסה למי-החופים של מצרים ובנשיאת אקדח.
הם שוחררו בינואר 1955, לאחר ביטול ההאשמה נגדם עקב מחאות דיפלומטיות ולחץ של מוסדות בינלאומיים.
במהלך השנה הורחב הסגר גם לתחום האווירי ובכך הושלם המצור הדרומי על מדינת ישראל.
במהלך שנת 1955 החל המטכ"ל בגיבוש תוכנית לכיבוש שארם א-שייח' ופתיחה בכוח של המְצַרים, אם המאמצים המדיניים לפתיחתם ייכשלו.
על מפקד חטיבת גבעתי, אל"ם חיים בר-לב, הוטל לתכנן את המבצע לכיבוש המְצַרים, כאשר פקודת התכנון "זוהר" ופקודת המבצע "עומר" נשאו את שמות ילדיו.
לפי תוכנית זו, היו מתוכננים לצנוח שני גדודי צנחנים בשארם א-שייח' ושני גדודי חי"ר נוספים מחטיבת גבעתי היו אמורים לנוע במקביל ברכב לאורך החוף מאילת ועד שארם א-שייח'.
לצורך כך היה צורך להכיר את הצירים האפשריים לתנועה בחצי-האי סיני, ובפרט את אלה העבירים לרק"ם בדרך אל שארם א-שייח'.
במהלך כל שנת 1955 עסקו מטוסי מוסקיטו מטייסת הצילום במיפוי אווירי של חצי-האי סיני, ומפענחים ניסו לאתר את צירי התנועה המעטים לאורכו ולרוחבו של חצי-האי.
טיבו של נתיב היבשה לאורך המפרץ לא היה ברור: היה ידוע על קיום ציר מאילת ועד דהב, ועל ציר עביר משארם א-שייח' צפונה עד למעבר שהירה (מעבר בין הרי הגרניט דרומית לדהב), אך העבירות במעבר ובקטע שאורכו כ-60 ק"מ בין דהב לעין אל-פורטגה (צפון-מערבית לנואיבה) לא הייתה ידועה.
לשם בירור מידת העבירות תוכנן סיור-שטח סודי - "מבצע ירקון", שביצועו הוטל על מח"ט גבעתי, חיים בר-לב.
מבין המתנדבים למבצע, נבחרו שישה אנשי חטיבת גבעתי:
סגן-אלוף אשר לוי, מפקד גדוד 51 ("גדוד הבוקעים הראשון").
לוי שימש כמפקד חוליית הסיור.
לימים הגיע לדרגת תת-אלוף ולתפקיד ראש מטה פיקוד הדרום.
רב-סרן עמנואל (מנו) שקד, סמג"ד 51. לימים הגיע לדרגת תת-אלוף ולתפקיד קצין חי"ר וצנחנים ראשי (קחצ"ר).
סגן יגאל תלמי, קצין הקשר של גדוד 51. תלמי שימש כקשר הסיור.
לימים, הגיע לדרגת אלוף-משנה ולתפקיד קצין המודיעין של פיקוד הדרום וראש מחלקת מודיעין שדה באגף המודיעין.
סגן אהרן דוד (ארה'לה) לברן (לובלינר), שעמד לקבל את הפיקוד על הסיירת החטיבתית.
לברן היה לימים לקצין בכיר באמ"ן בתפקיד סגן ראש חטיבת המחקר במלחמת יום הכיפורים וכן קצין קישור לאו"ם ומדריך במכללה לביטחון לאומי.
סגן משנה יורם ליפסקי, מפקד מחלקה בגדוד 52
סמל דב (דובן) שמחוני, חייל בסיירת החטיבתית
כחלק מההכנות למבצע נדרשו הלוחמים להיכנס לכושר, להתאמן בתנאי מדבר קשים וללמוד את האזור בו הם עתידים לסייר.
הם ערכו מסעות רגליים ארוכים במדבר יהודה והנגב וסיור ימי באזור הנחיתה המתוכנן (על-מנת לזהותו).
ציודם כלל תת-מקלע עוזי אחד, רובי קרבין קלים, מזון ומימיות מים שחולקו בין כל חברי החוליה פרט לסגן תלמי, שסחב על גבו מ"ק 300 כבד, שמשקלו 17 ק"ג.
נוסף על כך, קיבל מפקד החוליה סא"ל לוי גם כמה מטבעות זהב אנגליים, לצורך מתן שוחד למקרה שייתפסו.
כתוצאה מהצלחת מבצע שנונית ב-3 באפריל 1954, בו חולצו אנשי ספינת חיל-הים "אלמוגית" באמצעות שבעה מטוסי פייפר, דרש המח"ט בר-לב לתכנן את חילוץ הסיירים באותו אופן.
הרמטכ"ל משה דיין התנגד לכך, עקב חששו מכך שהמטוסים עלולים להיתקע בחולות ולהיתפס על ידי המצרים.
לבסוף הוחלט להשתמש במטוסי הפייפר לצורך החילוץ, וסרן חנוך קרת (קרטר) מהטייסת הקלה נקרא להובילם.
קרת תכנן סיור אווירי באזור הפינוי המתוכנן ויצא עם אחד הסיירים לאתר מסלולי-חירום לנחיתה, אולם מסיבות טכניות נאלץ לחזור מבלי לאתר מסלולים שכאלה.
בשעות אחר-הצהריים של יום חמישי, 9 ביוני 1955, יצאו ששת הסיירים מנמל אילת בסירת דיג קטנה שנקראה 'אילת'.
הסירה פנתה מאילת לכיוון הגדה המזרחית של המפרץ, והושטה דרומה עד לאזור דהב.
הכוח התעכב בדרכו מספר פעמים עקב היתקלות באוניות מלחמה מצריות (אחת מהן סטתה מכיוונה לאחר שהוזנקו אליה שני מטוסי מוסקיטו, בהוראת המטכ"ל).
לבסוף, בשעה 2:15 בליל 10 ביוני, נחת על חוף דהב השומם, כ-4 שעות מאוחר יותר מהמתוכנן.
עם הנחיתה על החוף נע הכוח לכיוון פתח הוואדי, אליו הגיע בערך ב-5:00 בבוקר, והתמקם במסתור בין הנקיקים שבסלע.
עד אור היום הגיע להצטלבות הדרכים המובילה למנזר סנטה קתרינה.
עקב החום הרב ששרר באזור במהלך שעות היום (טמפרטורה של כ-50 מעלות צלזיוס) והחשש מפני גילוי, התבצע הסיור בשעות החשכה בלבד.
את הקשר החיצוני קיים הכוח עם מטוס דקוטה מטייסת 103 ששימש כחפ"ק אווירי, ובו טס המח"ט בר-לב.
על-מנת לשמור על דממת-אלחוט, החפ"ק יצר קשר עם הכוח פעמיים ביום: עם אור ראשון ועם רדת החשכה, והוא שקישר אותו למפקדה העורפית באילת.
אף שעם הכוח נע קַשָר מצויד במכשיר קשר ארוך-טווח, מסיבות טכניות וטופוגרפיות לא היה קשר רציף מהכוח אל החפ"ק או אל הארץ, ולכן לא היה בו מענה למקרה של היתקלות בכוח אויב.
בנוסף, החפ"ק האווירי הוא שהיה אחראי על אספקת המים החיונית לכוח.
אספקת המים היוותה בעיה בפני עצמה, והפתרון שנבחר הוא הצנחת מכלי-מים.
אף על פי שאלו הוצנחו מגובה נמוך מהרגיל (500 רגל במקום 1200 רגל), רק האחרון מחמשת המכלים הגיע לקרקע מבלי שהתפוצץ, והוא ששימש את הסיירים עד סיום המבצע.
את המכל השלם ואת שבריהם של האחרים אספו הסיירים וקברו בחולות המצר.
במשך שלוש יממות שהה הכוח בשטח האויב וחקר את עבירות הדרך.
ב-11 ביוני, יום לפני זמן-סיום המשימה לפי התכנון, קיבל המטכ"ל ידיעה לפיה חיילים מצריים מחפשים את החוליה, כנראה בגלל בדואי שדיווח כי ראה אותם נוחתים בחוף.
באותו היום הגיע הכוח לרמת א-ג'יבי אשר על קו פרשת המים בין ואדי ותיר לואדי דהב (כ-30 ק"מ מנואיבה).
בצהרי יום 11 ביוני הגיעו ששת מטוסי הפייפר מטייסת 100 למנחת ביטבתה.
כיוון שלא היה שטח מוגדר מראש, נשלחה לכוח-הסיור הודעה באמצעות הדקוטה לאלתר שטח נחיתה באופן מיידי.
המסלול הוקם במישור הקרוב ביותר, שהיה זרוע אבנים וסגור משלושה כיוונים באזור ראשו של ואדי ע'זלה.
ב-12 ביוני לפנות בוקר המריאו הפייפרים בשתי שלישיות לפינוי הסיירים.
שני המבנים טסו מעל המפרץ כשעה, ללא אורות ניווט ובדממת אלחוט, על-מנת להימנע ככל האפשר מגילוי נוכחותם לפני סיום הפינוי.
משימת הפינוי הייתה מורכבת וקשה במיוחד בגלל תנאי השטח הקשים, עומק החדירה לשטח מצרים (כ-90 ק"מ), החשיכה והאמצעים הדלים.
בשעה 4:00 בבוקר נחתו שני מטוסי פייפר מהמבנה הראשון בעזרת נר עשן שהדליקו הסיירים, אספו שניים מהם והמריאו מיד.
כעבור זמן קצר הגיעה השלישייה השנייה ובעקבותיה הטייס השלישי מהשלישייה הראשונה, שאיבד את המבנה שלו וניווט אל היעד בכוחות עצמו.
אז נאספו ארבעת הסיירים הנותרים, והמטוסים המריאו בדרכם ארצה.
בתיאורו את שלב הנחיתה סיפר מפקד כוח החילוץ של חיל-האוויר, סרן חנוך קרת:
מאוחר יותר התברר כי כוח של משמר-הגבול המצרי הגיע למקום מספר שעות מאוחר יותר, והסיירים היו קרובים מאוד להיתפס על ידיו.
המידע שאסף הכוח התברר כמועיל ביותר, ומסקנת פעולתו הייתה כי הדרך עבירה לרכב מצפון לדרום.
לעובדה זו הייתה חשיבות מכרעת בתכנון מסעה של חטיבה 9 ("חטיבת עודד") בציר הדרום-מזרחי מאילת לשארם א-שייח' במבצע קדש (29 באוקטובר-5 בנובמבר 1956), בדרכה לפתוח את מצרי טיראן.
לימים סיפר על הפעולה רס"ן עמנואל שקד:
מספר שבועות לאחר המבצע ערך הרמטכ"ל משה דיין מסיבה בביתו לציון סיומו המוצלח.
על ביצוע המשימה העניק לכל אחד מששת הסיירים צל"ש (שהפך לעיטור המופת והוענק שנית על ידי הרמטכ"ל דוד אלעזר באפריל 1973), נוסח כתבי העיטור דומה :
"...התנדב למבצע בין התאריכים 9-12 ביוני 1955 - משימה מסוכנת וקשה.
הוא התמיד בביצוע המשימה, על אף תקלות וקשיים פיזיים החורגים מגדר הרגיל, וסיימה בהצלחה.", , , , ו.
סגן יגאל תלמי היה איש חיל הקשר הראשון שעוטר בעיטור כלשהו.
מבצע כיתור הוא מבצע שנערך במלחמת העצמאות, על ידי גדוד 52 של חטיבת גבעתי, ב-4 במאי 1948 כ"ה בניסן ה'תש"ח.
במהלך המבצע נכבש השטח שליד המושבות מזכרת בתיה וגדרה, ובין היתר נכבשו שני כפרים שחלשו על דרכים חיוניות ליישוב היהודי: עאקיר שבה עברה הדרך החדשה לירושלים, וקטרה, ששלטה על הדרך לנגב.
המבצע היה חלק ממבצע רחב יותר, מבצע ברק.
בסיום הקרב התברר שמרבית תושבי הכפר עאקיר ברחו.
במהלך המבצע לא נהרגו לוחמים ישראליים, אך נפצעו שניים.
מבצע יוֹבֵל הוא שמו של מבצע במלחמת העצמאות של חטיבת אלכסנדרוני ב-9 במאי 1948 ל' בניסן ה'תש"ח בכפר קרע בפתח המערבי של ואדי עארה.
ב-6 במאי 1948 כ"ז בניסן ה'תש"ח כבשו הערבים את חירבת אל ראס, מעל משמר העמק ותקפו את משמר העמק.
מטרת המבצע הייתה למשוך את הכוחות התוקפים על ידי התקפת הסחה על כפר קרע ועל חירבת ואדי עארה החולשת על הפתח המערבי של נחל עירון.
בהתקפה השתתפו פלוגה מגדוד 31, פלוגה מגדוד 32 ופלוגה מגדוד 34 שכללה מחלקת משוריינים.
ההתקפה החלה בשעה 05.00 בהתקפה על כפר קרע.
הכוח התוקף מגדוד 31 הצליח לחדור לכפר מכיוון דרום-מערב ולכבוש את חלקו המערבי התחתון.
אך עד מהרה משכה ההתקפה כוחות גדולים של צבא ההצלה מגדודי 'ירמוק' ו'קדסיה' ולוחמים מקומיים מכל כפרי הסביבה.
מטה חטיבת אלכסנדרוני שהוקם במושב עין עירון קיבל דו"חות מהתצפיות על תגבורות ערביות המגיעות לאזור הקרב בכלי רכב שונים ובאוטובוסים.
המחלקה המשוריינת התקדמה על הכביש בתוך הואדי אך עד מהרה התברר שהמשוריינים חדירים לנשק קל ובגלל ריבוי הנפגעים בתוך המשוריינים הם נסוגו לעין עירון.
פלוגה מגדוד 32 כבשה את חירבת קרע מדרום לכביש אבל לאחר שהמשוריינים נסוגו החלו הערבים להסיט את ההתקפה לעברם והיה חשש שהם יעברו את הכביש ויחסמו את נסיגתם.
פלוגת המשוריינים חזרה לאחר שהוחלפו מקלעי השוורצלוזה הפגומים שלהם ובחיפוייה נסוגה הפלוגה.
לאחר שהתברר שההתקפה השיגה את מטרת ההסחה נתן מפקד החטיבה דן אבן הוראה לסגת.
הפלוגה מגדוד 31 נסוגה לאחר שפוצצה את בתי הכפר, כ-30 במספר, שנכבשו על ידה.
בתחקיר שבויים התברר שהערבים חשבו שבדעת היהודים להשתלט על כל ואדי עארה וכוחות גדולים נשלחו לשם מגזרת משמר העמק.
לחטיבת אלכסנדרוני היו במהלך הלחימה 10 הרוגים ופצועים רבים.
בעיתון הארץ של יום ההתקפה נמסר על 7 אנשי הגנה שנהרגו וכ-20 ערבים הרוגים.
בעקבות המבצע נוצר מעין סטטוס קוו בין הצדדים, ועד סוף המלחמה ישבו כוחות ישראליים על גבעה כקילומטר ממערב לכפר קרע, בעוד כוחות ערביים מקומיים ישבו כמה מאות מטרים ממזרח לו.
הכפר עמו היה שטח הפקר ותושביו התפזרו במרחבים הסמוכים.
מבצע כוח מאוחד הוא שם קוד שניתן בנאט"ו למבצע הפצצות רחב היקף ומאסיבי על הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, שנמשך מ-24 במרץ ועד 10 ביוני 1999 ונחשב לחלק חשוב במלחמת קוסובו.
ההפצצות נמשכו עד שהושג הסכם שהוביל לנסיגת הצבא היוגוסלבי מקוסובו, ולהקמת , שהיא המשלחת לשמירת שלום של האו"ם בקוסובו.
התערבות נאט"ו במלחמה נבעה משפיכות הדמים שהתקיימה ביוגוסלביה ו, גורמים אשר דחפו את האלבנים במדינה לברוח למדינות שכנות, אירוע בעל פוטנציאל לערעור היציבות באזור.
פעולותיה של יוגוסלביה עוררו גינוי נרחב של ארגונים וסוכנויות בינלאומיות כמו האו"ם, נאט"ו וארגונים נוספים.
סירובה של יוגוסלביה לחתום על , המכונים הסכמי רמבוייה, הוצג בתחילה כהצדקה לשימוש של נאט"ו בכוח.
מכיוון שרוסיה וסין יכלו להשתמש בווטו שלהן במועצת הביטחון כדי לא לאשר התערבות חיצונית במלחמה, נאט"ו פתחה במלחמה ללא אישור האו"ם, וקבעה כי מדובר בין היתר בהתערבות הומניטרית.
שלושה ימים לאחר תחילת פעולות הלחימה, ב-26 במרץ 1999, דחתה מועצת הביטחון את דרישתן של רוסיה, בלארוס והודו להפסקת השימוש בכוח נגד יוגוסלביה.
עד סוף המלחמה הרגו היוגוסלבים בין 1,500 ל-2,131 לוחמים.
10,317 אזרחים נהרגו או נעדרים, כאשר 85% מה וכ-848,000 אזרחים נוספים גורשו מקוסובו.
בהפצצת נאט"ו נהרגו כ-1,000 אנשים מכוחות הביטחון היוגוסלביים בנוסף ל-489 עד 528 אזרחים.
ההפצצות הרסו או גרמו נזקים לגשרים, מפעלי תעשייה, בתי חולים, בתי ספר, אנדרטאות ועסקים פרטיים, כמו גם צריפים ומתקנים צבאיים.
בסך הכל, בין 9 ל-11 טונות של אורניום מדולדל הושלכו על פני כל יוגוסלביה.
בימים שלאחר נסיגת הצבא היוגוסלבי, למעלה מ-164,000 סרבים ו-24,000 רומנים עזבו את קוסובו.
רבים מהאזרחים הנותרים שאינם אלבנים (כמו גם אלבנים שנתפסו כמשתפי פעולה) היו קורבנות להתעללות שכללה מכות, חטיפות ורציחות.
לאחר כל מלחמות יוגוסלביה, מלחמת קוסובו ביניהן, הפכה סרביה לבית למספר הגבוה ביותר של פליטים ועקורים פנימיים (כולל סרבים-קוסוברים) באירופה.
ההפצצה הייתה מבצע הקרב הגדול השני של נאט"ו, לאחר ב-1995. זו הייתה הפעם הראשונה שבה נאט"ו השתמש בכוח צבאי ללא אישור מפורש של מועצת הביטחון של האו"ם, כלומר ללא אישור משפטי בינלאומי, מה שעורר ויכוחים על .
הפסקת אש בתיווך נאט"ו בין הצבא לשחרור קוסובו ליוגוסלבים נחתמה ב-15 באוקטובר 1998, אך שני הצדדים הפרו אותה חודשיים לאחר מכן והלחימה התחדשה.
לאחר מכן, הצדדים הלוחמים התעלמו מ, ו של מועצת הביטחון של האו"ם.
כאשר דווח על הריגת 45 אלבנים-קוסוברים ב בינואר 1999, נאט"ו החליטה שניתן ליישב את הסכסוך רק על ידי הכנסת כוח צבאי לשמירת שלום שירסן את שני הצדדים בכוח.
לאחר מכן התכוננה נאט"ו להכניס את שומרי השלום בכוח, תוך שימוש בסירוב זה כדי להצדיק את ההפצצות במדינה.
בהצהרה שפורסמה בסיכום ישיבת השרים המיוחדת של המועצה הצפון-אטלנטית שהתקיימה במטה נאט"ו בבריסל, ב-12 באפריל 1999, שלושה שבועות לאחר תחילת הלחימה ב-23 במרץ 1999, אמרה המועצה כי "הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה (FRY) הפרה שוב ושוב את החלטות המשטרה הצבאית, הבלתי-צבאית והפרה-צבאית של האו"ם.
הכוחות, בהנחייתו של הנשיא מילושביץ', יצרו אסון הומניטרי מסיבי שמאיים לערער את היציבות של האזור, כשמסביב מאות אלפי אנשים גורשו ללא רחמים מקוסובו על ידי הרשויות היוגוסלביות.
המעשים הקיצוניים והפושעים הללו, שלא יכולים להיות מוצדקים משום סיבה, הצריכו והצדיקו את הפעולה הצבאית של נאט"ו".
המטרות של נאט"ו בסכסוך קוסובו הוגדרו בישיבת המועצה הצפון-אטלנטית שהתקיימה במטה נאט"ו בבריסל ב-12 באפריל 1999:
הפסקת כל פעולה צבאית והפסקה מיידית של האלימות והפעולות המדכאות שמובילה הממשלה בראשות הנשיא היוגוסלבי סלובודן מילושביץ';
נסיגה של כל הכוחות הצבאיים, המשטרתיים והחצי-צבאיים מקוסובו;
הצבת נוכחות של כוחות שמירת השלום של האו"ם בקוסובו;
חזרה בטוחה וללא תנאים של כל הפליטים והעקורים;
כינון הסכם מסגרת מדיני לקוסובו המבוסס על הסכמי רמבוייה, בהתאם לחוק הבינלאומי ואמנת האומות המאוחדות.
מבצע "כוח מאוחד" השתמש בעיקר בהפצצות אוויריות בקנה מידה גדול כדי להרוס תשתית צבאית יוגוסלבית מגובה רב.
לאחר היום השלישי של הפצצות אוויריות, נאט"ו השמידה כמעט את כל המטרות הצבאיות האסטרטגיות שלה ביוגוסלביה.
למרות זאת, הצבא היוגוסלבי המשיך לתפקד ולתקוף את מורדי הצבא לשחרור קוסובו (KLA) בתוך קוסובו, בעיקר בצפון ודרום-מערב קוסובו.
נאט"ו הפציצה מטרות כלכליות וחברתיות אסטרטגיות, כגון גשרים, מתקנים צבאיים, מתקנים ממשלתיים רשמיים ומפעלים, תוך שימוש בטילי שיוט ארוכי טווח כדי לפגוע ביעדים מוגנים בכבדות, כגון מתקנים אסטרטגיים בבלגרד ובפרישטינה.
חילות האוויר של נאט"ו התמקדו גם בתשתיות, כגון תחנות כוח (באמצעות BLU-114/B, "הפצצה הרכה"), מפעלי עיבוד מים ומערכת השידור בבעלות המדינה.
שר החוץ ההולנדי ג'וזיאס ואן ארטסן אמר כי ההתקפות ביוגוסלביה צריכות להיות כאלה שיחלישו את יכולותיה הצבאיות וימנעו מעשי זוועה הומניטריים נוספים.
בשל החוקים שמגבילים את התקשורת החופשית במדינה, התקשורת ביוגוסלביה סיקרה מעט את מה שכוחותיה עושים בקוסובו, או את יחסן של מדינות אחרות למשבר ההומניטרי; לכן, מעטים מהציבור ציפו להפצצה, במקום זאת חשבו שתתבצע עסקה דיפלומטית.
לפי ג'ון קיגן, הכניעה של יוגוסלביה במלחמת קוסובו סימנה נקודת מפנה בהיסטוריה של הלחימה.
כניעתה "הוכיחה שאפשר לנצח במלחמה על ידי כוח אווירי בלבד".
השימוש בכלים דיפלומטים נכשלו במניעת המלחמה, והצבת כוח קרקעי גדול של נאט"ו במדינה הייתה במרחק שבועות בודדים, כאשר סלובודן מילושביץ' הסכים להסכם שלום.
באשר לסיבה בגינה התאפשר לכוח אווירי להכריע את המלחמה לבד, נטען על ידי אנליסטים צבאיים שיש מספר גורמים הנדרשים לכך.
גורמים אלו מתקיימים כולם רק לעיתים רחוקות, אבל כולם התקיימו במהלך מלחמת קוסובו:
ההפצצה צריכה להיות מסוגלת לגרום להרס תוך מזעור הנפגעים.
הדבר גורם ללחץ בתוך האוכלוסייה להפסיק את פעולות האיבה במקום להאריך אותן.
הפעלת כוח אווירי מדויק במלחמת קוסובו היא שסיפקה זאת, על פי אנליסטים צבאיים.
הממשלה חייבת להיות חשופה ללחץ מתוך האוכלוסייה.
כפי שהוכח ב שנה לאחר מכן, ממשלת יוגוסלביה הייתה סמכותנית אך חלשה והייתה תלויה בתמיכה מתוך המדינה.
חייב להיות פער בין היכולות הצבאיות של התוקף ליריבו, כך שהיריב אינו מסוגל לעכב את הפעלת העליונות האווירית על שטחו.
סרביה, מדינה בלקנית ענייה קטנה יחסית, עמדה בפני קואליציית מדינות נאט"ו חזקה הרבה יותר, שכללה בין היתר את בריטניה וארצות הברית.
קרל פון קלאוזביץ כינה מרכיב זה כ"מרכז הכובד של האויב".
אם מרכז הכובד ייהרס, גורם מרכזי ברצון היוגוסלבים להמשיך להילחם יתמעט או יוסר.
במקרה של מילושביץ', מרכז הכובד היה אחיזתו בכוח.
הוא ביצע מניפלוציות כלליות שכללו בין היתר שימוש בהיפר-אינפלציה, סנקציות והגבלות היצע וביקוש כדי לאפשר לאינטרסים כלכליים רבי עוצמה בתוך סרביה להרוויח והם הגיבו בשמירה על שלטונו של מילושביץ'.
הנזק לכלכלה איים לערער את תמיכתם של כוחות כלכליים גדולים במילושביץ' אם המערכה האווירית תימשך, תוך גרימת נזק יקר לתשתית.
לפי הסגן-גנרל הבריטי מייק ג'קסון, ההחלטה של רוסיה ב-3 ביוני 1999 לתמוך במערב ולדחוף את מילושביץ' להיכנע הייתה האירוע היחיד שהייתה לו "משמעות קריטית שהביאה לסיום המלחמה".
הכניעה היוגוסלבית הגיעה מיד באותו יום.
רוסיה הסתמכה על סיוע כלכלי מערבי באותה תקופה, מה שהפך אותה לחשופה ללחץ של נאט"ו להסיר את התמיכה במילושביץ'.
כתב האישום נגד מילושביץ' שהוגש על ידי האו"ם והגדיר אותו כפושע מלחמה (ב-24 במאי 1999), גם אם לא השפיע עליו אישית, הפחית את הסבירות שרוסיה תחדש את התמיכה הדיפלומטית.
הסכם רמבוייה מ-18 במרץ 1999, במידה ויוגוסלביה הסכימה לו, היה מעניק לכוחות נאט"ו את הזכות למעבר ותמרון מלא ברחבי סרביה.
עד כניעתו של מילושביץ', לכוחות נאט"ו הייתה גישה רק לקוסובו עצמה.
הנוכחות האזרחית הבינלאומית במחוז הייתה אמורה להיות תחת שליטת האו"ם, מה שאפשר להטיל וטו רוסי במקרה של איום על האינטרסים הסרבים.
פעולות קרקע במקביל - הצבא לשחרור קוסובו ביצע פעולות קרקעיות בקוסובו בעצמה והיו לה הצלחות מסוימות נגד הכוחות הסרבים.
הצבא היוגוסלבי נטש עמדת גבול מול מורינה ליד מוצב הצבא היוגוסלבי ב בצפון מערב המחוז.
מוצב הצבא היוגוסלבי בקושירה נשאר בידיים יוגוסלביות לאורך כל המלחמה: הדבר איפשר להקים קו אספקה לתוך המחוז ולאחר מכן להשתלט על שטח ב.
הצבא לשחרור קוסובו חדר גם כמה קילומטרים לאזור הדרום-מערבי של , אבל רוב המחוז נשאר בשליטה סרבית.
פוטנציאל להתקפה קרקעית– הגנרל וסלי קלארק, המפקד העליון של בעלות הברית באירופה, היה "משוכנע" שתכנון והכנות להתערבות קרקעית "דחפו את מילושביץ' להיכנע".
הכניעה היוגוסלבית התרחשה באותו יום שבו קיים נשיא ארצות הברית ביל קלינטון פגישה מתוקשרת עם ראשי המטות המשולבים של ארצות הברית כדי לדון באפשרויות להצבת כוחות קרקעיים למקרה שההפגזות האוויריות יכשלו.
עם זאת, צרפת וגרמניה התנגדו נמרצות למתקפה קרקעית, ועשו זאת במשך כמה שבועות, מאז אפריל 1999. ההערכות הצרפתיות הצביעו על כך שפלישה תזדקק לצבא של כ-500,000 חיילים כדי להשיג הצלחה.
זה הותיר את נאט"ו, במיוחד ארצות הברית, עם דעה ברורה שלפעולה יבשתית אין תמיכה.
חוסר הרצון של נאט"ו להשתמש בכוחות היבשה מטיל ספק רציני ברעיון שמילושביץ' נכנע מחשש לפלישה יבשתית.
ב-20 במרץ 1999, פקחי משלחת שמירת השלום בקוסובו מטעם ה-OSCE, הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה, נסוגו מקוסובו בנימוק של "הידרדרות מתמדת במצב הביטחוני", וב-23 במרץ 1999 חזר ריצ'רד הולברוק לבריסל והודיע כי שיחות השלום נכשלו.
שעות לפני ההכרזה, הודיעה יוגוסלביה בטלוויזיה הלאומית שהיא הכריזה על מצב חירום תוך ציון "איום ממשי של מלחמה...
נגד יוגוסלביה על ידי נאטו" והחלה בגיוס עצום של חיילים ומשאבים.
ב-23 במרץ 1999 בשעה 22:17 הודיע מזכ"ל נאט"ו, חוויאר סולאנה, כי הנחה את המפקד העליון של בעלות הברית באירופה (SACEUR), הגנרל וסלי קלארק, "ליזום פעולות אוויריות ברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה".
המבצע כלל 1,000 מטוסים שפעלו מבסיסי אוויר באיטליה ובגרמניה, ואת נושאת המטוסים תיאודור רוזוולט ששטה בים האדריאטי.
במהלך עשרת השבועות של המבצע, מטוסי נאט"ו ביצעו מעל 38,000 טיסות מבצעיות, כאשר קצת יותר מ-10,000 מהן היו משימות תקיפה אווירית.
ב-24 במרץ בשעה 19:00, החלה נאט"ו במסע ההפצצות נגד יוגוסלביה.
מטוסי מקדונל דאגלס F/A-18 הורנט של חיל האוויר הספרדי היו מטוסי נאט"ו הראשונים שהפציצו את בלגרד וביצעו פעולות נטרול ודיכוי של מערכות ההגנה האוויריות (SEAD).
כ-202 טילי שיוט מסוג BGM-109 טומהוק נורו מספינות וצוללות בים האדריאטי, עם טילים ששוגרו מספינת הטילים USS Philippine Sea מסדרת טיקונדרוגה, מהמשחתת מסדרת ארלי ברק USS Gonzalez, ומצוללות התקיפה מסדרת לוס אנג'לס USS Miami ו-USS Albuquerque והצוללת הגרעינית מהצי המלכותי הבריטי HMS Splendid.
תחילה, המבצע תוכנן על מנת להשמיד את ההגנות האוויריות היוגוסלביות ומטרות צבאיות בעלות ערך גבוה ליוגוסלבים.
פעולות צבאיות של נאט"ו תקפו יותר ויותר יחידות יוגוסלביות על הקרקע, וכן המשיכו את ההפצצה האסטרטגית.
מונטנגרו הופצצה מספר פעמים, ונאט"ו סירבה לבקשתו של מנהיגה שהיה מהכוחות המובילים נגד מילושביץ', מילו ג'וקאנוביץ'.
מטרות "דו-שימושיות", ששימשו אזרחים וצבא, הותקפו, כולל גשרים על הדנובה, מפעלים, תחנות כוח, מתקני תקשורת, ומטה , מפלגה פוליטית בראשות אשתו של מילושביץ', ומגדל התקשורת אוואלה.
קולות מחאה נשמעו וטענו כי פעולות אלה הן הפרות של החוק הבינלאומי ואמנות ז'נבה.
נאט"ו טענה כי מתקנים אלה עשויים להיות שימושיים לצבא היוגוסלבי ולכן הפצצתם מוצדקת.
ב-12 באפריל, תקיפה אווירית של נאט"ו ופגעה ברכבת נוסעים אזרחית, מה שגרם להרג של כעשרים בני אדם.
הגנרל וסלי קלארק הציג קטעי וידאו, התנצל על המקרה, וציין כי הרכבת נסעה מהר מדי והפצצה הייתה קרובה מדי לרכבת בזמן נסיעתה מכדי שתוכל לסטות בזמן.
היומון הגרמני פרנקפורטר רונדשאו דיווח בינואר 2000 כי הסרטון שנאט"ו הציגה לעיתונות הוצג במהירות פי שלושה ממהירותו האמיתית, מה שנתן רושם מטעה לגבי מהירות הרכבת.
ב-14 באפריל, מטוסי נאט"ו , אשר שימשו את הכוחות היוגוסלביים כמגנים אנושיים.
בהפגזה נהרגו לפחות 87 אזרחים, ונפצעו עוד כ-60. כוחות יוגוסלביים לקחו צוותי טלוויזיה למקום זמן קצר לאחר ההפצצה, על מנת להציג לעולם את הזוועות לטענתם, וכדי לקדם את טענת ממשלת יוגוסלביה כי נאט"ו תוקפת והורגת אזרחים.
ב-23 באפריל, נאט"ו את מטה הרדיו והטלוויזיה של סרביה והרגה שישה עשר עובדים אזרחיים.
אמנסטי אינטרנשיונל הגדירה זאת כפשע מלחמה.
נאט"ו טענה כי ההפצצה הייתה מוצדקת משום שהתחנה פעלה ככלי תעמולה עבור משטר מילושביץ'.
ב-7 במאי, ארצות הברית , במתקפה בה נהרגו שלושה עיתונאים סינים ונפצעו לפחות 20. שר ההגנה האמריקאי הסביר את סיבת הטעות בכך ש"הוראות ההפצצה התבססו על מפה מיושנת", אך ממשלת סין לא קיבלה הסבר זה.
ממשלת סין פרסמה הצהרה ביום ההפצצה, בה נאמר כי מדובר ב"מעשה ברברי".
נשיא ארצות הברית ביל קלינטון התנצל על ההפצצה ואמר כי מדובר בתאונה.
ארצות הברית העניקה לסין פיצוי כספי.
ההפצצה הגבירה את המתח ביחסים בין הרפובליקה העממית של סין לנאט"ו, ועוררה הפגנות זועמות מחוץ לשגרירויות המערב בבייג'ינג.
הקורבנות היו שו שינגהו, אשתו ג'ו יינג ושאו יונהואן.
חקירה מאוקטובר 1999 של "האובזרבר" ו"פוליטיקן" טענה כי ההפצצה הייתה למעשה מכוונת, שכן השגרירות שימשה להעברת תקשורת של הצבא היוגוסלבי, דבר שנאט"ו, בריטניה וארצות הברית הכחישו בתוקף.
באפריל 2000, פרסם "הניו יורק טיימס" חקירה משלו, בטענה כי לא מצא "שום ראיות לכך שהפצצת השגרירות הייתה פעולה מכוונת".
מזכ"ל נאט"ו, חאבייר סולאנה, הורה לווסלי קלארק, המפקד העליון של בנות הברית באירופה, "ליזום פעולות אוויריות ברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה".
לאחר מכן, קלארק העביר את האחריות לניהול מבצע "כוח מאוחד" למפקד העליון של כוחות בעלות הברית בדרום אירופה, אשר בתורו העביר את השליטה למפקד כוחות האוויר של בעלות הברית בדרום אירופה, לוטננט גנרל מייקל סי.
בית הדין בהאג פסק כי למעלה מ-700,000 אלבנים-קוסוברים נעקרו בכוח על ידי כוחות יוגוסלבים וגורשו לאלבניה ולמקדוניה השכנות, כאשר אלפים רבים נעקרו וגורשו למקומות אחרים בתוך קוסובו.
עד אפריל, דיווח האומות המאוחדות כי 850,000 פליטים עזבו את קוסובו.
230,000 נוספים רשומים כעקורי פנים: גורשו מבתיהם, אך נותרו בתוך קוסובו.
שר החוץ הגרמני יושקה פישר ושר ההגנה טענו באותה עת כי משבר הפליטים נגרם על ידי תוכנית טיהור אתני יוגוסלבית שכונתה .
קיומה ואופייה של תוכנית כזו הועמדו בספק.
הטלוויזיה הסרבית טענה כי כמויות עצומות של פליטים נמלטו מקוסובו בגלל הפצצות נאט"ו, ולא בגלל פעולות צבאיות יוגוסלביות.
הצד היוגוסלבי ותומכיו במערב טענו כי בריחת הפליטים נגרמה עקב פאניקה המונית בקרב האוכלוסייה האלבנית בקוסובו, וכי הבריחה נבעה בעיקר מפחד מהפצצות נאט"ו.
האו"ם וארגוני זכויות אדם בינלאומיים היו משוכנעים שהמשבר נובע ממדיניות של טיהור אתני יזום בידי שלטונות יוגוסלביה.
עדויות רבות, הן מצד סרבים והן מצד אלבנים, זיהו את כוחות צבא יוגוסלביה ומיליציות כאחראים לריקון שיטתי של ערים וכפרים מתושביהם האלבנים על ידי הברחתם.
מעשי זוועה נגד אזרחים בקוסובו היו הבסיס להאשמות בפשעי מלחמה של האו"ם נגד מילושביץ' ונגד פקידים אחרים האחראים על ניהול המלחמה בקוסובו.
ב-29 במרץ 1999, כדי להימנע מהרס אפשרי, פינתה חברת התעופה ג'ט איירווייז כ-30 מצי המטוסים האזרחיים שלה מבלגרד למדינות שכנות.
חלק חשוב מהמלחמה כלל קרבות בין חיל האוויר היוגוסלבי לכוחות האוויר היריבים מנאט"ו.
מטוסי F-15 ו-F-16 של חיל האוויר האמריקאי שטסו מבסיסי חיל האוויר האיטלקי תקפו את מטוסי הקרב היוגוסלביים המגנים, בעיקר מטוסי מיג-29, אשר הובסו על ידי מטוסי ה-F-15 וה-F-16 המודרניים והמתקדמים יותר עקב מערכות מכ"ם וטילים מיושנות, והיו במצב גרוע עקב מחסור בחלקי חילוף ותחזוקה.
כוחות נאט"ו אחרים תרמו גם הם לקרבות האוויר.
בלילה שבין ה-24 ל-25 במרץ 1999: חיל האוויר היוגוסלבי העלה לאוויר חמישה מטוסי מיג-29 כדי להתמודד עם ההתקפות הראשוניות.
שני מטוסי קרב שהמריאו מ שהוקפצו כדי ליירט מטרות מעל דרום סרביה וקוסובו נפגעו בידי מטוסי קרב של נאט"ו.
מיג-29 שהוטס על ידי רב-סרן דראגן איליץ' ניזוק; הוא נחת כאשר מנוע אחד שלו נפגע והושבת.
המיג השני, שהוטס על ידי רב-סרן איליו אריזנוב, הופל על ידי מטוס F-15C של חיל האוויר האמריקאי שהוטס על ידי סגן אלוף סזאר רודריגז.
שני מטוסים מ (שהוטסו על ידי רב-סרן נבויישה ניקוליץ' ורב-סרן ליובישה קולאצ'ין) הותקפו על ידי קפטן מייק שאואר, שהפיל את ניקוליץ', בעוד קולאצ'ין התחמק מכמה טילים שנורו לעברו, תוך כדי שהוא נלחם על מנת להחזיר את מטוסו התקול לתפקוד תקין.
בסוף, כשהבין שאינו יכול לעשות דבר, ומכיוון שבסיס חיל האוויר בבאטנייצה ממנו יצא היה תחת מתקפה, קולאצ'ין המריא ונחת בשדה התעופה ניקולה טסלה בבלגרד, כשהוא מסתיר את מטוסו מתחת לזנב של מטוס נוסעים חונה.
מטוס המיג-29 החמישי והאחרון שהמריא באותו לילה הוטס על ידי רב-סרן פרדראג מילוטינוביץ'.
מיד לאחר ההמראה, מכ"ם הבקרה שלו כשל וגנרטור חשמלי במטוס התקלקל.
זמן קצר לאחר מכן, הוא הוזהר שהוא נתפס על ידי מכ"ם בקרת האש, אך הוא חמק מהיריב באמצעות מספר תמרוני התחמקות.
בניסיון להתחמק מעימותים נוספים, הוא התקרב לשדה התעופה ניש במטרה לנחות, אך לבסוף הופל על ידי מטוס F-16 של , שהוטס על ידי רב-סרן פיטר טנקינק.
בבוקר ה-25 במרץ, רב-סרן סלובודן טשנוביץ' נכנס למצב הזדקרות (אובדן שליטה על עילוי המטוס) עם מטוס המיג-29 שלו בעת נחיתה ב.
במהלך המלחמה, מטוסי התקיפה היוגוסלביים מדגם ו- ביצעו כ-20-30 משימות תקיפה בגובה נמוך כנגד הצבא לשחרור קוסובו, וגרמו לאבידות בקרב הארגון.
במהלך אחת המשימות הללו ב-25 במרץ 1999, סגן אלוף ז'יבוטה דוריץ' נהרג כאשר מטוס ה-J-22 שלו פגע בגבעה בקוסובו.
מעולם לא נקבע בוודאות האם תקלה במטוס, טעות טייס או פעולת אויב (של ה-KLA) הייתה הסיבה (נאט"ו מעולם לא טענה שהם הפיל אותו).
באחר הצהריים של ה-25 במרץ 1999, שני מטוסי מיג-29 יוגוסלבים המריאו מבאטנייצה כדי לרדוף אחרי מטוס מכוחות נאט"ו שטס לכיוון הגבול הבוסני.
הם חצו את הגבול והופלו על ידי שני מטוסי F-15 אמריקאים.
שני מטוסי המיג הופלו על ידי קפטן ג'ף הואנג.
טייס מיג אחד, רב-סרן סלובודן פריץ', שהצליח להתחמק מלפחות טיל אחד לפני שנפגע וביצע בריחה מהמטוס, הוברח מאוחר יותר חזרה ליוגוסלביה על ידי כוחות מרפובליקה סרפסקה.
הטייס השני, קפטן זוראן רדוסאבלייביץ', לא הצליח לברוח ונהרג.
, הגדוד השלישי של חטיבת הטילים ה-250 של צבא יוגוסלביה, בפיקודו של , שהיה מצויד במערכת טילי קרקע-אוויר מסוג S-125 נייבה, הפיל מטוס F-117 אמריקאי.
הטייס ברח וחולץ על ידי כוחות חיפוש והצלה ליד בלגרד.
זו הייתה הפעם הראשונה, ונכון לשנת 2024, היחידה, שמטוס חמקן הופל מאש קרקעית עוינת בקרב.
מספר פעמים בין ה-5 ל-7 באפריל 1999, מטוסי מיג-29 יוגוסלבים הוזנקו ליירוט מטוסי נאט"ו, אך חזרו לבסיס עקב תקלות.
ב-7 באפריל 1999 הופלו ארבעה כטב"מים מדגם האנטר.
ב-30 באפריל, מקורות אמריקאים טוענים כי מטוס F-117A שני ניזוק מטיל קרקע-אוויר.
למרות שהמטוס חזר לבסיס, ככל שידוע לציבור הוא מעולם לא טס שוב.
ב-2 במאי, מטוס F-16 של חיל האוויר האמריקאי הופל ליד שאבאץ על ידי מערכת S-125 נייבה, שנורה שוב על ידי הגדוד השלישי של חטיבת הטילים ה-250. הטייס, סגן אלוף דייוויד גולדפיין, מפקד , חולץ.
באותו יום, מטוס A-10 ת'נדרבולט II ניזוק על ידי טיל כתף נגד מטוסים מסוג 9K32 סטרלה-2 מעל קוסובו ונאלץ לבצע נחיתת חירום בשדה התעופה בסקופיה שבמקדוניה.
בנוסף באותו יום, מטוס מסוג מקדונל דאגלס AV-8B הרייר II של חיל הנחתים התרסק בעת שחזר לנושאת המטוסים ממשימת אימון.
ב-4 במאי, מטוס מיג-29 יוגוסלבי, שהוטס על ידי , הופל בגובה נמוך מעל עיר הולדתו ולייבו על ידי שני מטוסי F-16 של חיל האוויר האמריקאי, בעת שניסה לרדוף אחרי מטוס שחזר לאחר שהפציץ את העיר.
המטוס הנופל נפגע ככל הנראה גם מאש יוגוסלבית - טילי 9K32 סטרלה-2. פבלוביץ' נהרג.
הוא הופל על ידי מייקל ה.
ב-11 במאי, מטוס A-10 ניזוק קלות מעל קוסובו על ידי מערכת טילי קרקע אוויר מסוג 9K35 סטרלה-10.
במהלך המלחמה איבדו כוחות נאט"ו שני מסוקי תקיפה מדגם בואינג AH-64 אפאצ'י (אחד ב-26 באפריל והשני ב-4 במאי) ליד הגבול עם יוגוסלביה, בתאונות אימונים שהביאו למותם של שני אנשי צוות של צבא ארצות הברית.
בנאט"ו דיווחו כי איבד 21 כטב"מים עקב כשלים טכניים או פעילות אויב במהלך הקרבות, כולל לפחות שבעה כטב"מים גרמניים וחמישה כטב"מים צרפתיים.
בעוד שמפקד הארמייה השלישית היוגוסלבית טען כי 21 כטב"מים של נאט"ו הופלו על ידי כוחות יוגוסלביים, גנרל יוגוסלבי אחר טען כי כוחות ההגנה האווירית וכוחות הקרקע היוגוסלביים הפילו 30 כטב"מים.
אחת הטקטיקות היוגוסלביות המועדפות להשמדת כטב"מים עוינים כללה שימוש במסוקי תובלה בקרבות אוויר-אוויר.
כטב"מ ההאנטר הראשון שאיבד צבא ארצות הברית במערכה הופל ככל הנראה על ידי מסוק יוגוסלבי שטס לצידו, כאשר מקלען הדלת ירה בכטב"מ.
השיטה חזרה על עצמה מספר פעמים עד שהעליונות האווירית של בעלות הברית ביוגוסלביה הפכה את הנוהג הזה למסוכן מדי עבור הטייסים.
פעולות לדיכוי מערכות הגנה אוויריות