tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארון החייל הוצב בקפלה שבראש הקשת ב-10 בנובמבר 1920 ונקברה ב-28 בינואר 1921 כאשר על הקבר כתוב בצרפתית:
"כאן קבור חייל צרפתי אשר נפל למען מולדתו 1914-1918"
בשנת 1961 הניחו נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי ורעייתו, הגברת הראשונה של ארצות הברית, ג'קלין קנדי, זר על הקבר יחד עם נשיא צרפת דאז שארל דה גול.
בשנת 1963, לאחר רצח קנדי, בקשה ג'קלין קנדי כי באתר קברו של בעלה הנשיא שבבית הקברות הלאומי ארלינגטון תוקם אש תמיד בדומה לזו הנמצאת מתחת לשער הניצחון.
שַׁעַר הָעֲמָקִים הוא קיבוץ שיתופי בעברו (כיום הקיבוץ מופרט), השייך לזרם התנועה הקיבוצית המאוחדת (בעבר השתייך לקיבוץ הארצי השומר הצעיר).
הקיבוץ שוכן באזור הצפון (גליל מערבי תחתון), ליד קריית טבעון, ושייך למועצה אזורית זבולון.
הקיבוץ שנוסד ב-1929 ברומניה, התאחד עם גרעין יוגוסלבי, ושני הגרעינים עלו לקרקע באזור חרתיה ב-2 ביוני 1935.
עיקר פרנסתו של היישוב על מפעל דודי השמש "כרומגן" ובנוסף קיימים בו ענפי חקלאות כגון רפת, מטעי אבוקדו וגידולי שדה; כמו כן פועל בו בית סיעודי ("מול כרמל"), ענף חינוך וענף של יזמויות.
ב-1 בפברואר 1935 החליטו בשיחת הקיבוץ להציע לוועדת השמות של הקרן הקיימת לישראל (קק"ל) שלושה שמות שמתוכם ייבחר שמו החדש של הקיבוץ.
השמות היו: חרתיה, שער העמק, בין עמקים.
הוועדה הציעה את השם שער העמקים, ורוב החברים קיבלו אותו בשמחה.
שמו של היישוב נובע ממיקומו, "המחבר" בין עמק יזרעאל לעמק זבולון.
ב-14 ביוני 1929 התכנסה בחוות ההכשרה "מסדה" אשר בבסרביה קבוצה של חלוצי השומר הצעיר ברומניה, שהניחה את היסוד לקיבוץ העלייה המאורגן הראשון מאותה מדינה.
עם מייסדי הקיבוץ נמנה אהרן כהן.
בספטמבר 1929 עלו ראשוני החברים.
כמקום ריכוזו הזמני של הקיבוץ נקבעה חדרה.
ב-15 באוקטובר 1929 הגיעה קבוצת עלייה שנייה.
בינואר 1930 הגיע מספר החברים בקיבוץ לשלושים.
הקיבוץ השתכן בחדרה ב"חצר גלילי" וחבריו עסקו בחקלאות ביישובי האזור.
הסביבה הייתה נגועה בקדחת מאד ועובדה זו גרמה לחברים לדאגה רבה.
כאשר הועלתה ההצעה לעבור למגדיאל, קיבלו זאת החברים ללא היסוס.
ב-3 במרץ 1930 עברו ראשוני החברים למגדיאל, וב-15 במרץ 1931 נולד הילד הראשון של הקיבוץ, רמי.
ב-10 במרץ 1932 נוסד קיבוץ עלייה א' ביוגוסלביה.
ב-15 במאי 1932 קיבוץ ה' מרומניה, שישב בנס ציונה, התאחד עם קיבוץ מגדיאל.
ב-1932 נקלע הקיבוץ למשבר וחברים רבים עזבו.
כדי לייצב את המצב החברתי השברירי נדרשו החברים להצהיר מי נשאר ומי לא.
ב-29 במאי 1933 התאחד קיבוץ מגדיאל עם הגרעין היוגוסלבי שבמשמר העמק.
ב-20 בינואר 1935 נקבע אתר ההתיישבות של הקיבוץ בחרתיה (הכפר הערבי שזוהה עם חרושת הגויים המקראית).
ב-2 ביוני 1935 עלה הקיבוץ להתיישבות בחרתיה.
ממגדיאל עלו לחרתיה 107 חברים ו-3 ילדים.
מבנה קבע ראשון, מבטון, שכלל 12 חדרים, הוקם בשנת 1936, בעזרת הלוואה מהקרן הקיימת.
מבנה שני ובו שמונה חדרים הוקם על ידי קרן מגרמניה, ובית ילדים הוקם במימון ויצו ביוגוסלביה.
בשנותיו הראשונות סבל הקיבוץ מהתקפות פורעים ערבים ושני חברים נהרגו בקרבת המשק.
בשטח הקיבוץ התגלה בשנת 1966 אתר ארכאולוגי שהחל להיחפר בשנת 1984 על ידי בן הקיבוץ יהודה נאור ופרופ' ארתור סג"ל.
האתר שהתגלה הוא מצד שער העמקים, המתוארך לתקופה ההלניסטית.
שער העננים הוא פסל שיצר אניש קאפור המוצב בפארק המילניום שבשיקגו בארצות הברית.
צורתו של הפסל אליפטית, ובשל צורה זו הוא זכה לכינוי "השעועית" לפני שהוחלט על שמו הרשמי.
הפסל עשוי מ-168 לוחות פלדת אל חלד משוייפים.
מידותיו: גובהו כ-11 מטרים, אורכו 22 מטרים, רוחבו כ-12 מטרים, ומשקלו 110 טונות.
הפסל משקף את קו הרקיע של העיר.
קאפור אמר שהפסל נועד להיות "שער לעיר שיקגו, המשקף את העיר שאליה הוא מוביל".
מבקרים הבאים לראות את הפסל יכולים לעבור תחת חלקו המרכזי, ולהביט על התחתית הקעורה של הפסל.
קאפור כינה חלק זה "טבור הפסל" או "האומפלוס".
המתבוננים מנקודה זו רואים השתקפויות מרובות של עצמם ושל מבקרים אחרים.
שער העננים הפך לסמל של העיר שיקגו, ולאתר תיירות מרכזי, ואחד האתרים המצולמים ביותר בעיר שיקגו.
ראש העיר ריצ'רד דיילי הכריז על יום הצבת הפסל, 15 במאי 2006, כ"יום שער העננים".
אורברט דייוויס, נגן הג'אז, אף כתב יצירה על שם הפסל.
בחצי השני של 2016 נספרו כ-12.9 מיליון מבקרים בסביבת הפסל.
בשנת 1999 נבחרה הצעתו של קאפור לפסל שעתיד היה להיות מוקם בפארק המילניום על פני הצעה של האמן ג'ף קונס.
מספר שנים ארכה השגת המימון לבניית הפסל, והעבודה החלה בשנת 2002. בין השנים 2002–2004 הוכנו לוחות הפלדה המרכיבים את הפסל באוקלנד שבקליפורניה.
בעת תכנון הקמת הפסל הכוונה הייתה להרכיבו במלואו באוקלנד, ולאחר מכן להעבירו לשיקגו דרך תעלת פנמה ונהר סנט לורנס, אולם בשל החשש לפגיעה בפסל הוחלט להרכיב אותו בפארק עצמו.
בשל עיכוב בלוחות הזמנים הוצג הפסל החלקי בעת פתיחת הפארק ביולי 2004, ובשל העניין הציבורי בו המשיך הפסל החלקי להיות מוצג והעבודות הופסקו.
רק לאחר כחצי שנה כוסה הפסל ועבודות ההקמה נמשכו.
עלויות הקמת הפסל הוערכו ב-6 מיליון דולרים אולם העלויות בפועל הגיעו ל-23 מיליון דולרים.
הקמת הפסל מומנה באמצעות תרומות.
שער הערווה הוא שיער בחזית איברי המין הזכריים והנקביים, על המפשעה, ולעיתים בחלק העליון והפנימי של הרגליים.
אזורים אלו מוגדרים כאזור הערווה.
על אף קיומו של שיער עדין באזור זה בילדות, המונח "שער ערווה" מתייחס דווקא לשיער העבה והארוך יותר שמתפתח בגיל ההתבגרות, המושפע מעלייה ברמת האנדרוגנים על העור באזור איבר המין.
מסיבה זו, שער הערווה הוא חלק מהשיער האנדרוגני.
אזור איבר המין אצל הילדים והילדות מאוכלס בשיער דק ועדין בטרם הגיעם לבגרות מינית.
בסולם שלבי טאנר, המתייחס לסוג השיער ואופן התפתחותו, מסווג שלב זה כשלב ראשון.
בתגובה לעלייה ברמת האנדרוגנים בגוף בגיל ההתבגרות, אזור איבר המין מתחיל להצמיח שיער עבה יותר, ולעיתים מתולתל יותר, בקצב הולך וגדל.
התחלה זו של התפתחות שער הערווה מכונה בלעז "Pubarche".
השינוי בכל זקיק שיער הוא פתאומי באופן יחסי, אך מידת ההתפרסות של שער הערווה באזור הערווה גדלה בהדרגתיות במשך שנים מספר.
אצל מרבית הנקבות מופיע שער הערווה לראשונה בקצות השפתיים הגדולות (שלב שני בשלבי טאנר), ומשם מתפשט מעלה לכֵּף הָעֶרְוָה (שלב שלישי) בשנתיים-שלוש הבאות, בסמוך לקבלת הווסת הראשון עבור מרבית הבנות.
אצל מרבית הנשים הצעירות, בשנתיים שלאחר מכן ממשיך השיער להתפשט מטה, בכמות קטנה, אל החלק העליון של הירכיים ומעלה עם הקו עד לטבור.
אצל הזכרים, תחילת גדילתו של שער הערווה בשיער דליל על כיס האשכים או בבסיס העליון של הפין (שלב שני).
בתוך שנה מספר השערות מסביב לבסיס הפין כה רבות עד כי אינן ניתנות לספירה (שלב שלישי).
בתוך שלוש עד ארבע שנים מתמלא כל אזור הערווה בשער ערווה (שלב רביעי) שעה שהוא הופך לעבה וכהה יותר.
עד השנה החמישית מתפשט השיער מטה לחלק העליון של הירכיים ומעלה לכיוון הטבור (שלב חמישי).
השיער ממשיך לגדול במרוצת השנים באזורים אחרים בגוף הרגישים לאנדרוגנים ולשיער האנדרוגני.
אזורים אחרים אלו, בסדר גס בהתאם למידת רגישותם לאנדרוגנים ולשיער האנדרוגני, כוללים את בית השחי, אזור פי הטבעת, השפה העליונה, באזור קדמת האוזן (פיאות לחיים), סביב הפיטמה, באמצע בית החזה, החלק העליון של הצוואר - מתחת לסנטר, שאר החזה ואזור הזקן, גפיים וכתפיים, גב ועכוז.
על אף שניצני שער הערווה נחשבים לתחילתו או חלקו של תהליך הבגרות המינית, תחילת הופעתו של שיער זה (pubarche) מהווה תהליך עצמאי ונפרד מתהליך ההתבגרות של בלוטת המין, המובילה לבגרות מינית והפרייתית.
שער הערווה יכול להתפתח באמצעות אנדרוגן של בלוטת יותרת הכליה אפילו כאשר השחלה והאשכים פגומים ולא פעילים.
קיימים הבדלים מעטים, אם בכלל, בבחינת גוף הגבר אל מול גוף האישה בהתייחס לצמיחת השיער בתגובה לאנדרוגנים.
ההבדלים הדימורפיים הבולטים בתפוצת השיער בגוף הגבר ובגוף האישה נובעים בראש ובראשונה מהשוני ברמת האנדרוגנים אליו מגיעים בעת הבגרות.
קיים שוני בגון שער הערווה וצורתו בין אדם לאדם.
אצל חלק מבני האדם שער הערווה עבה ו/או גס, בעוד שאצל אחרים הוא יכול להיות דליל ו/או עדין.
מרקם השיער משתנה משיער מסולסל לשיער חלק לחלוטין.
שער הערווה ושער בית השחי יכולים אף לקבל צבע השונה לחלוטין משער הראש.
אצל רוב האנשים והנשים הוא כהה יותר, אף שייתכן שהוא יהיה בהיר יותר.
אצל גברים רבים דומה צבע שער הערווה לצבע שער הזקן (לפני שהוא הופך ללבן בעת זיקנה), יותר מלשאר השיער שבגוף.
שער הערווה אצל גברים רבים מתפשט מעלה בקו שיער לכיוון הטבור.
אצל מרבית הנשים, אזור שער הערווה הוא בצורת משולש הנמצא מעל כף הערווה.
בדומה לשער בית השחי, שער הערווה תלוי בריכוז בלוטות חלב באזור.
היחס לשער הערווה דומה להתייחסות לשיער בית השחי בכך שבשניהם התגובות החברתיות והתרבותיות נעות בין תענוג לבחילה, בין אם ישנו נוכחות של שער ערווה ובין אם יש היעדרות של שיער זה.
בדומה לכל עניין טעון מינית, ישנם אנשים בשני המינים שלהם השקפה חזקה בהתייחס לנושא זה, מבחינה תרבותית.
בשבטים אינואיטים מסוימים, בעקבות התפתחות גנטית הנובעת מעודף טסטוסטרון (פילוקוקוס), שערות הערווה אינן מפסיקות לצמוח לאורך.
בשבטים אלו קיבלה גזימת השיער משמעות טקסית.
גברים בעלי שיער ארוך יותר מברישים אותו מעל אזור החלציים בצורות המדמות הלבשה תחתונה אינואיטית מסורתית (גלג'רובה), ומתחזקים את המראה בעזרת גזימה וטיפוח יום יומי.
ברוב ארצות אמריקה הלטינית דוברות הספרדית, המילה "פנדחו" (pendejo) שמשמעותה המילולית היא "שער ערווה" משמשת כמילת עלבון, אם כי משמעותה המדויקת יכולה להשתנות מארץ לארץ.
בקובה משתמשים בה בהוראת "פחדן", ובפרו המשמעות יכולה להיות "ערמומי".
לפעמים הוראתה היא "שטוף זימה", אך ברוב הארצות המשמעות המקובלת ביותר היא "טיפש".
גם מידת החריפות של העלבון משתנה מארץ לארץ - בעוד שבקובה, מקסיקו ופוארטו ריקו זו מילת עלבון חריפה ביותר, הרי שבארגנטינה, צ'ילה ואורוגוואי זה גידוף מקובל יותר בין ילדים ומתבגרים.
באמנות מצרים העתיקה, נראה שער הערווה של נשים בצורה ישירה בדמות משולש שחור, כגון, בתמונות של אלת השמים נות.
באמנות האירופית הקלאסית תואר שער הערווה של נשים רק לעיתים נדירות, לעומת שער הערווה של גברים, שהיה נפוץ יותר.
לעיתים צויר השיער בסגנון מיוחד.
באופן דומה, כך היה באמנות ההודית, ובציורים מזרחיים אחרים שבהם נראה אדם עירום.
במאה ה־16 הרגיש מיכלאנג'לו האירופאי כי הוא יכול לפסל את פסל דוד עם שער ערווה מעוצב, ואולם, כאשר פיסל נשים, הן נשארו חסרות שיער באזורים שמתחת לראש.
ואף על פי כן, ציוריו של מיכלאנג'לו בתקרת הקפלה הסיסטינית, בהם נראים זכרים עירומים, אינם מציגים שער ערווה.
עד המאה ה־17, רמזים לשער הערווה אצל נקבות נראו בתגליפים פורנוגרפיים, כגון זה של אגוסטינו קראצ'י.
עד סוף המאה ה־18 צויר שער הערווה הנשי בצורה פתוחה בספרי מין יפניים – שונגה, במיוחד במסורת האוקיואי.
תמונתו של הוקוסאי, "חלומה של אשת הדייג", המתארת אישה החווה פנטזיה ארוטית, היא דוגמה ידועה.
מלבד זאת, ציורי ופסלי האמנות היפה שנוצרו לפני המאה ה־20 בתרבות המערבית, תיארו בדרך כלל נשים ללא שער ערווה, ואף ללא פות נראית לעין.
נטען כי ג'ון רסקין, סופר, מבקר ואמן אנגלי מפורסם, הורגל לכאורה לתיאורים בלתי מציאותיים של עירום חסר שיער ביצירות שלו, מאחר שמעולם לא ראה אישה עירומה לפני ליל הכלולות שלו.
יש הטוענים שנישואיו בוטלו מכיוון שדחה את אשתו לאחר שראה את שער ערוותה.
מקורה של תאוריה זו בביוגרפית של רסקין, מרי לוטנס, ואולם אין ראיות לטענות אלו.
אחרים, בהם הביוגרפים טים הילטון וג'ון בצ'לור, טוענים כי רסקין נבהל מדם הווסת של אשתו, ולכן נדחתה.
הציור "המאחה העירומה" (1800 לערך) של הצייר פרנסיסקו דה גויה היה ככל הנראה אחד הציורים האירופיים הראשונים שהציגו שער ערווה של אישה.
הציור נחשב לפורנוגרפי בתקופה זו.
הציור "מקורו של העולם" (1866) של הצייר הצרפתי גוסטב קורבה נחשב לשערורייתי מכיוון שהציג את הגוף הנשי עם שער ערווה בצורה גאוותנית.
הצגת שער ערווה גברי באמנות המודרנית אינה נפוצה.
בציורים יפניים היה שער הערווה מושמט מסיבות משפטיות, וכך היה הנוהג באמנות ההאנטיי, שכן במשך זמן רב חל איסור לחשוף שער ערווה.
באופן אירוני, גם ביפן נראה שער הערווה כמושך במיוחד בעיני רבים.
בתרבויות המזרח התיכון ומזרח אירופה נחשב שער הערווה למלוכלך, ומסיבות של דת ואמונה והיגיינה, נשים רבות בתרבויות אלו הסירו את שער ערוותן במשך מאות שנים.
דוגמאות למדינות אלו בהם המנהג היה אופייני, הם פרס, טורקיה, אלבניה ובחלקים בעלי מוצא אתני אלבני בקוסובו, ובמספר רב של תרבויות בים התיכון.
אידיאל היופי הנשי המרומז בתלמוד הוא נטול שיער גוף בכלל ושער הערווה בפרט.
על מושגי היופי של האמורא רבא מובא בגמרא במסכת סנהדרין: "דרש רבא מאי דכתיב (מהו שכתוב) 'ויצא לך שם בגוים ביפיך'?
שאין להן לבנות ישראל לא שער בית השחי ולא בית הערוה".
לפי אותה גמרא השתמשה תמר (בת דוד) המלך בשער ערוותה לכרות את איבר המין של אחיה למחצה אמנון כשזה אנס אותה (שמואל ב' פרק י"ג) ולעשותו כרות שפכה, ולפיכך: "וישנאה אמנון שנאה גדולה מאוד.
את המצאות שיער בערוותה של תמר מתרץ רבא בהיותה של תמר בת לאם גויה כלומר לא מ"בנות ישראל" "שאני תמר דבת יפת תואר הואי".
הגישה התלמודית רואה בהסרת שיער מאפיין נשי מובהק: "אמר ר' יוחנן המעביר (מגלח) בית השחי ובית הערווה לוקה משום לא ילבש גבר שמלת אשה".
כלומר, לדעת רבי יוחנן, אסור לגבר להסיר שיער בית השחי או שיער הערווה משום שזהו דרכן של נשים, ואסור לגבר להידמות בהופעתו לאישה.
הופעת שער ערווה היא סימן להפיכתה של ילדה לנערה: (משנה תורה, הלכות אישות, פרק ב').
ישנן דתות ותרבויות, כגון האסלאם, בהן נהוג או מקובל, מבחינת תרבותית או דתית, להסיר את שער הערווה.
ייתכנו מספר סיבות להסרת שער הערווה: אופנה, דת, מסורת, מנהגים מיניים (כגון עבור מין אוראלי) ונוחות.
על פי מחקר אמריקאי, שפורסם בכתב העת היוקרתי JAMA במחצית השנייה של 2016, עולה כי 84 אחוז מהאמריקאיות מסירות שיער במפשעות, 62 אחוז מסירות לגמרי את כל שער הערווה ו־22 אחוז מקפידות על הסרת שיער באזור הישבן הפנימי.
מתודולוגיית הסרת השיער קרויה דפילציה (הסרת שיער מיותר מעל העור) או אפילציה (הרחקת שיער מיותר באופן מלא).
הסרת שיער הערווה מצמצמת את תפוצתן של כיני הערווה.
שער הניצחון בפיונגיאנג (בקוריאנית: 개선문) הוא מונומנט במרכז בירת קוריאה הצפונית, נבנה בשנת 1982, ומנציח את ההתנגדות הקוריאנית לכיבוש היפני בחצי האי הקוריאני בשנים 1925 עד 1945.
השער נבנה בשנת 1982 ב"כיכר השבת הניצחון" שלמרגלות גבעת מורן (모란봉) בעיר.
המבנה נועד להאדיר את חלקו של הנשיא קים איל-סונג בהתנגדות ליפנים בשנים אלה.
המבנה, שנחנך ביום הולדתו ה-70 של הנשיא, נבנה מ-25,550 לבני גרניט - וכל לבנה מייצגת יום אחד בחייו של סונג, עד לתקופה ההיא (ללא שנים מעוברות).
המבנה הוא שער ניצחון, שנבנה במכוון בדומה לשער הניצחון בפריז, אולם גבוה ממנו ב-10 מטר, כך שהוא שער הניצחון השני בגודלו בעולם (אחרי מונומנט המהפכה במקסיקו).
גובהו 60 מטר ורוחבו 50 מטר.
המבנה הכללי של השער דומה לאחיו הצרפתי, אלא שהשער בפריז נבנה בסגנון קלאסיציסטי-אירופאי, ואילו השער הקוריאני בעל מאפיינים מהאדריכלות המזרח אסייתית המסורתית.
בדומה לשער הפריזאי, הוא בנוי במרכזו של מעגל תנועה ומהווה נקודת ציון עירונית חשובה מאוד בעיר.
בניגוד לשער הניצחון בפריז, תחת השער עובר אחד מרחובותיה הראשיים של העיר, וסמוכה אליו תחנת רכבת תחתית.
מבנה השער כולל בתוכו עשרות חללים, מדרגות, מעליות ומצפים, הנגישים למבקרים כדי להשקיף על העיר.
כמו כן, יש ארבעה שערים מקומרים, בגובה 27 מטר כל אחד, המעוטרים ומגולפים בפרחי אזליאה בהיקף.
בנוסף, נמצאים בתחתית השער פסלי דמויות הרואיות מברונזה, המייצגים את המשטר הטוטליטארי במדינה.
גגו של השער רחב, מחולק לשלושה חלקים ומזכיר גגות של פגודות קוריאניות.
על השער חרוט הנוסח המלא של שיר הגנרל קים איל-סונג, ובכל צד שנה: "1925" - שנת תחילת ההתנגדות על פי ההיסטוריוגרפיה הצפון קוריאנית, ו-"1945" - שנת סיום מלחמת העולם השנייה וכניעתה של יפן על ידי המנהיג קים איל-סונג, על פי אותה היסטוריוגרפיה.
ליד שער הניצחון מסתיים מרתון פיונגיאנג.
שער הניצחון של אורנז' (צרפתית: Arc de triomphe d'Orange) הוא שער ניצחון של העיירה אורנז' הנמצאת בדרום-מזרח צרפת.
השער שוכן בסמוך לכביש המהיר N7, במרחק 600 מטרים ממרכז העיירה.
מועד הקמת השער שנוי במחלוקת, אחת הדעות המקובלות היא כי הוא נבנה בתקופת שלטונו של אוגוסטוס קיסר.
השער נבנה על ויה אגריפה, שאינה קיימת עוד, על מנת לכבד את החיילים ששבו ממלחמת גאליה ואת הלגיון השני אוגוסטה.
בתקופה מאוחרת יותר השער נבנה מחדש על ידי הקיסר טיבריוס לרגל ניצחונו של גרמאניקוס על השבטים הגרמאניים בקרב שהתרחש בחבל הריין.
בשער יש כתובת המוקדש לטיבריוס ומתוארכת לשנת 27. במאה ה-13 ייעודו של השער השתנה והוא הפך למבצר קטן, על מנת להגן על נקודות הכניסה הצפוניות לעיירה.
במהלך המאה ה-18 השער הוחזר למצבו המקורי.
האדריכל אוגוסטין כריסטי חקר את השער וניהל את עבודות השיפוץ שהתבצעו במאה ה-19 (עבודות נוספות בוצעו ב-1955 וב-1962).
למרות ההתדרדרות במצבו השער של אורנז' הוא עדיין אחד השרידים המרשימים ביותר לתקופה הרומית בהיסטוריה של גאליה.
השער מקושט במגוון תגליפים בעלי מוטיבים צבאיים, כולל קרבות ימיים, שלל המלחמה והרומאים הנלחמים בגרמאניים ובגאלים.
בתבליט הקרב שבחזית השער הצפונית ניתן לראות חייל רגלי רומי הנושא את המגן של הלגיון השני אוגוסטה.
בנאי השער השתמשו בגושים גדולים של אבן גיר ללא טיח.
בשער יש שלוש קשתות, כאשר המרכזית היא הגדולה ביותר.
אורכו הכולל של השער הוא 19.57 מטרים, רוחבו 8.4 מטרים, וגובהו הוא 19.21 מטרים.
בכל אחת מחזיתות השער יש ארבעה עמודים קורינתיים.
השער הוא העתיק ביותר מסוגו ששרד.
העיצוב של השער באורנז' דומה לזה של שער ספטימיוס סוורוס ושל קשת קונסטנטינוס, שנבנו בתקופות מאוחרות יותר.
שער העלייה היה יישוב קליטה ומחנה מיון לעולים בכניסה לעיר חיפה, ששימש כמחנה ממיון מרכזי לעולים שהגיעו לארץ בעלייה ההמונית שהחלה מיד לאחר קום מדינת ישראל.
המקום שימש כמחנה הקליטה הגדול ביותר של עולים לישראל.
שמו הרשמי היה "מחנה שער העלייה", אך רבים קראו למקום שנים רבות גם "סנט לוקס", בשנת 1958 צורף שטחו לעיר חיפה.
במהלך שנת 1948 עברו העולים לישראל שהגיעו לנמל חיפה שרשרת קליטה מיד בהגיעם לנמל, שכללה חיטוי בדי-די-טי, ארוחה קלה, הנפקת תעודת זהות, קבלת חיסונים, מעבר במכס, והפניה והסעה למחנה עולים.
על מנת להקל על העולים, שנאלצו לעבור שרשרת קליטה ארוכה לאחר מסע מעייף, הוחלט בתחילת 1949 לשנות את התהליך, ולהעבירם ישירות מהנמל למחנה קליטה ומיון ולבצע בו את כל שרשרת הקליטה.
במרץ 1949 הוסב המחנה הצבאי הבריטי "סנט לוקס" למחנה לקליטת העולים בשטח של 200 דונם.
353 העולים באונייה "קדמה" שהגיעה ממרסיי היו הראשונים שהגיעו למחנה ב-14 במרץ 1949. המחנה שימש את השלטונות לביצוע הליכים פורמליים הכרוכים בעלייה, כגון ביקורת גבולות, בדיקת מסמכים שונים, וביקורת מכס.
כמו כן נערכה בו ביקורת בריאות כללית, שכללה בדיקות דם, חיסונים, שיקוף ריאות וחיטוי.
משנת 1952 ועד 1960 שער העלייה גם שימש כמרכז הגדול בארץ לטיפול בילדים עם גזזת..בשנה הראשונה הכיל המחנה בין 5,000 ל-6,000 בני אדם שעברו הליכי מיון.
בסך הכול עברו במחנה בשנה הראשונה 114,581 אנשים.
ב-18 החודשים הראשונים לפעולתו עברו במחנה כ-200,000 עולים.
בתחילת 1951, עם התגברות העלייה מעיראק, פונו המשפחות מהמעברה במחנה המעצר בעתלית, והמחנה הוסב למחנה קליטה ומיון של עולים שכונה "שער עלייה ב'" במטרה להוריד את העומס משער העלייה.
תהליך המיון במחנה נועד להיות בן חמישה ימים, שלאחריהם יצא העולה כאזרח ישראל, חבר בקופת חולים ובהסתדרות, ולעיתים אף הפניה למקום עבודה.
למרות זאת, לרוב שהו העולים במחנה 10 ימים ויותר והיו עולים ששהו במחנה זמן רב יותר מסיבות שונות, למשל עקב סירובם של העולים לעזוב את המחנה או בשל קשיי קליטה.
כך, ב-9 באוגוסט 1951, פרץ מרד במחנה לאחר שאלפי עולים מעיראק סירבו להתפנות למעברות לאחר שהייה של חודשיים במחנה.
לאחר איומי המשטרה נענו אלפיים איש ועזבו את המחנה, כשהאחרים התנגדו להעברתם בכוח.
העובדים במחנה חויבו לדבר עברית, וזכו לצורך זה בהכשרה מיוחדת בקורסים ייעודיים.
יותר מ-40 מוסדות טיפלו בקליטת העולים במחנה, שנוהל בידי יהודה וייסברגר.
כ-62 אחוז מהעולים בעלייה ההמונית עברו במחנה שער העלייה.
המחנה המשיך לפעול גם לאחר תום העלייה ההמונית, ובדצמבר 1953 שהו בו כ-1,000 עולים.
בתחילת שנת 1962 נסגר המחנה והעולים האחרונים ששהו בו הועברו לטיפול עיריית חיפה.
לאחר סגירת המחנה הוחל בתכנון והקמת שכונת "שער העלייה".
בשנת 2008 נפתח בשטח המוזנח ששכן ממערב לשכונה בין כביש 4 למסילת הרכבת פארק הכט שהוא פארק נופש פעיל.
הפארק תוכנן בדרך שתאפשר לתושבי השכונה גישה חופשית לחוף ים.
ב-2021, אושר פרויקט פינוי בינוי בשכונה.
במסגרת הפרויקט יהרסו 184 דירות ישנות בבנייני רכבת ברחובות אצ"ל, אנקוה, ברוך כהן וסעדיה פז, ובמקומם יוקם מתחם חדש של יותר מ-800 יחידות דיור.
הזמרת חוה אלברשטיין גדלה במקום וכתבה עליו שיר בשם "שרליה", כשם המקום שהיה שגור בפי העולים שלא הבינו עברית ולא ידעו לבטא אותו היטב.
השיר מופיע באלבומה של אלברשטיין "מהגרים", שיצא בשנת 1986.
המקום מוזכר גם בספרו של אלי עמיר "תרנגול כפרות".
שער הניצחון (בספרדית Arco de la Victoria) המכונה לעיתים גם שער מונקלואה (במטרה ליצור דמיון לשער אלקלה ושער טולדו), הוא שער ניצחון במדריד, בירת ספרד.
השער נבנה בין השנים 1953 ו-1956 בהוראתו של הדיקטטור פרנסיסקו פרנקו, לציון ניצחונו במלחמת האזרחים הספרדית.
השער ממוקם ברובע מונקלואה - ארבקה ומתנשא לגובה של כ-40 מטרים.
בפנים השער נמצאות מספר תוכניות ודגם של מתחם האוניברסיטה הקומפולטנסית.
השער הוא עבודתם של האדריכלים מודסטו לופז אוטרו (Modesto López Otero) ופסקל בראבו סנפליו (Pascual Bravo Sanfeliú) והפסלים מוסס הוארטס (Moses Huertas) וחוסה רמון ארגי אורטלס (Jose Ramon Arregui Ortells).
בעורף השער מופיעה בלטינית הכתובת:
ומתחתיה מופיעות על שני עיטורים השנים:
תרגום הכתובת הוא "נוסד על ידי הוד נדיבותו המלך, שוקם על ידי מנהיג הספרדים, מקדש הלימודים הגבוהים פורח תחת עינו הפקוחה של האל".
הכתובת מתייחסת לאוניברסיטת מדריד, שממוקמת בסמיכות לשער.
השנים המובאות הן 1927, בה נפתחה האוניברסיטה במיקומה הנוכחי ו-1956, בה נבנה השער, והיא מוקדשת לפתיחתה מחדש של האוניברסיטה לאחר שנהרסה כליל בימי מלחמת האזרחים.
בחזית השער מופיעה בלטינית הכתובת:
תרגום הכתובת הוא "לכוחות שניצחו כאן, בתודעה יביסו לעולם, אנדרטה זו מוקדשת".
השנים המופיעות על העיטורים הן 1936 ו-1939, שנות תחילתה וסיומה של מלחמת האזרחים הספרדית, והאנדרטה מוקדשת לחיילים שניצחו במלחמה.
שער הניצחון של קרוזל הוא שער ניצחון הממוקם בכיכר קרוזל ברובע הראשון של פריז בירת צרפת, במרכז ארמון הלובר.
אין מדובר בשער הניצחון הממוקם בכיכר שארל דה גול, הכפול בגודלו, ואשר נבנה 30 שנה מאוחר יותר.
השער תוכנן על ידי שארל פרסייה ונבנה בין השנים 1806–1808 בהוראת קיסר צרפת נפוליאון בונפרטה לזכר ניצחונותיו הצבאיים בשנת 1805. השער מבוסס על שער קונסטנטינוס שברומא שנבנה בשנת 312, ונועד לשאת בראשו את הקוודריגה של סוסי מרקוס הקדוש שנלקחו מבזיליקת מרקוס הקדוש שבוונציה.
הסוסים הוחזרו לוונציה לאחר תבוסתו של נפוליאון בשנת 1815 ובראש השער הוצבה קוודריגה חדשה מעשה ידי הברון פרנסואה ג'וזף בוסיו, שמנציחה את השבת שושלת בורבון לשלטון בצרפת.
גובהו של השער 19 מטרים, רוחבו 23 מטרים ועוביו 7.3 מטרים.
במרכז השער קשת מרכזי שגובהה 6.4 מטרים, ומשני צדדים שתי קשתות נמוכות יותר שגובהן 4.3 מטרים.
סביב השער ניצבים שמונה עמודי גרניט מהסדר הקורינתי שבראשם פסלי חיילי הקיסרות הצרפתית.
בראש השער תבליטים המייצגים את:
סמל ממלכת איטליה (בתקופת נפוליאון) וסביבו דמויות המייצגות את ההיסטוריה והאמנות.
סמל האימפריה הצרפתית הראשונה וסביבה דמויות המייצגות ניצחון, תהילה, היסטוריה ושפע.
סמל ממלכת איטליה אותו מחזיקות דמויות המייצגות חוכמה ועוצמה, ולידן דמויות המייצגות זהירות וניצחון.
כמו כן, בראש השער תבליטי שיש ורוד המתארים את שלום פרסבורג; את כניסת נפוליאון למינכן; כניסת נפוליאון לווינה; ניצחון נפוליאון בקרב אוסטרליץ; ועידת טילזיט ואת כניעת העיר אולם לנפוליאון.
שער זה נמצא בקצה המזרחי ביותר של האקס היסטוריק" של פריז – ציר של מונומנטים, מבנים ודרכים שנמשכים ממרכז פריז, בירת צרפת, לכיוון מערב.
בעת שהוקם השער הפריד בינו לבין שער הניצחון ארמון הטווילירי, אולם לאחר שריפת הארמון בשנת 1870 נוצר קו ראייה בין שני שערי הניצחון.
שער העיר הוא שער מבוצר בחומת עיר, אשר שימש, עד תחילתה של העת החדשה, כפתח הכניסה המוגן אליה.
מבנה השער בוצר בדרך כלל במגדלי שמירה, שערים או שערים מתרוממים, והתאפיין פעמים רבות באלמנטים הגנתיים נוספים, כמו פיתולים ופניות וגשרים מתרוממים.
עד סוף המאה ה-18 היה לשער העיר תפקיד צבאי והגנתי בלבד, ובימי שלום הוא שימש כאמצעי לבקר ולשלוט בזרימת בני אדם וסחורה אל העיר וממנה.
החל בתחילת המאה ה-19 החלו מוקמים שערים ללא מטרה צבאית, ואלה שימשו כעמדה לאיסוף מכסים או שהיו מבנים ייצוגיים בלבד.
לשער העיר נודעה חשיבות בחיי היום-יום בעיר, והוא שימש פעמים רבות כמקום כינוס לפעילות מסחרית, פוליטית או משפטית.
בין היתר נמסרו במקום הודעות והוקראו טקסטים שונים, ונערכו משפטים והוצאות להורג.
כיום נודעת לשער העיר בערים רבות חשיבות ייצוגית ותיירותית, וחלקם הפכו לסמל הערים בהן הם ניצבים.
האזכור הראשון: המלאכים שפוגשים את לוט, בשער העיר, בסוף האפיזודה המקראית הזאת נחרבות סדום ועמורה תחת אש וגופרית.
הכרזה ומשא ומתן: עפרון החיתי מכריז בשער העיר על מכירת מערת המכפלה והאישור לאברהם לקבור שם את מתיו.
באותה הזדמנות, בשער העיר ונוכח היושבים בו, מתמקח אברהם על התמורה הכספית – ארבע מאות שקל כסף עובר לסוחר"...(בראשית, כ"ג)
המלך משכנע את נתיניו: חמור, מלך שכם, ובנו מדברים בשער העיר על לב תושבי שכם ומשכנעים אותם להימול על מנת שיוכלו לשאת את בנות ישראל (בראשית, ל"ד)...אחרית הסיפור בברכת יעקב לשמעון ולוי: "בסודם אל תבוא נפשי..." (בראשית, מ"ט)
"מי לה' אלי ": הקריאה המוכרת כל כך מפיו של מתתיהו של חנוכה, נזעקה, בשער המחנה על ידי משה שיורד מהר סיני ופוגש את חטא העגל (שמות, ל"ב) – מכאן יוצא מסע הרג של 3,000 בני ישראל...
שער המשפט ושער ההוצאה להורג: בן סורר ומורה יובא לפני זקני העיר ותושבי העיר ירגמו אותו (דברים, כ"א).
פה גם מעביר אבשלום, בן דוד, את לב העם אליו על ידי "עשיית צדק" פופוליסטית (?) (שמואל ב, ט"ו)
שער העיר נסגר בלילה: כך אנו למדים מסיפור רחב והמרגלים (יהושע, ב)
יראו ויראו, יזכרו ולא ישכחו: בשער העי, לעת ערב, זורקים בני ישראל את גופתו של מלך העי לאחר שהורידוה מעץ התלייה ופה מקימים לו גל אבנים.
(יהושע, כ"ט), יהוא מניח את ראשי שבעים בני אחאב בדודים בשער העיר (מלכים ב, י)
מארב\חיסול ממוקד: הפלשתים, שרוצים להרוג את שמשון הישראלי, אורבים לו בשער העיר (שופטים, ט"ז)
לשער יש נפח משלו: שאול פוגש את שמואל, טרם הכתרתו למלך, "בתוך השער" (שמואל א, ט), "בתוך השער" גם הורג יואב את אבנר בן נר – נקמה...(שמואל ב, ג)
פה הממתינים לאישור כניסה: דוד בורח משאול לאכיש הפלישתי וממתין לאישור כניסה ליד השער (שמואל א, כ"א)
ניחום אבלים: דוד אבל על מות אבשלום והעם בא לנחמו בשער העיר (שמואל ב, י"ט)
מים לדוד המלך: דוד מאתגר את לוחמיו – מבקש מים מהבאר ליד השער (שמואל ב, כ"ג), את המים הוא לא שותה אלא נוסך אותם על המזבח.
שער חליפין: פה נקבעו ערכי הסחורות – "סאת סולת בשקל" בשער שומרון (מלכים ב, ז)
מצורעים מחוץ לשער – בתוך השער יהרגו אותם, מחוץ לשער הם תלויים בחסדי אנשים (מלכים ב, ז)
שער העיר (במלטית Bieb il-Belt; באנגלית City Gate), המכונה גם פוטיריאל (Putirjal), הוא שער הכניסה המרכזי לוולטה בירת מלטה.
השער שוכן במרכזה של חומת היבשה החוצצת בין ולטה לבין העיר פלוריאנה, שכנתה מדרום-מערב.
השער שמר על מעמדו המרכזי למרות ששוב איננו נתיב הכניסה היחיד לוולטה, ושלושה רחובות נוספים מובילים אל העיר.
מבנה השער הנוכחי הוא החמישי במספר ובו מעבר בודד להולכי רגל, ומשני צדדיו מתנשאים תרנים גבוהים.
השער הראשון אשר כונה "שער ג'ורג' הקדוש" (Porta San Giorgio), הוקם בין השנים 1566–1569 וככל הנראה היה בו מעבר בודד מקורה בקמרון חבית.
ב-1632 הוא הוחלף בשער מעוטר יותר שבו מעבר מרכזי ושני מעברי צד צרים יותר.
לשער זה נוסף גשר הרמה עשוי עץ שגישר מעל החפיר היבש שלאורך צידן החיצוני של החומות.
ב-1832 הקימו הבריטים את השער השלישי במקום, ובו שני מעברים מרכזיים רחבים ושני מעברים צדדיים צרים מהם.
שער זה זכה לשם האיטלקי "השער המלכותי" (Porta Reale) שהשתבש במלטזית לפוטיריאל, ובאנגלית הוא כונה בשם "דרך המלך" (Kingsway).
מבנה השער הרביעי הוקם בשנות ה-70 של המאה ה-20 במסגרת פרויקט בנייה מחדש של אזור הכניסה לעיר, ובכלל זה שיקומו של בית האופרה המלכותי, אך זה לא הושלם אותה עת במלואו, ועיצובו של השער, כמו גם גורלו של האזור, היו שנויים במחלוקת במלטה.
להקמת השער החמישי והנוכחי נשכרו שירותיו של האדריכל רנצו פיאנו אשר תכנן אותו.
השער הישן נהרס בשנת 2011 ותחתיו הוקם השער החדש אשר הושלם ב-2014. השער שונה מקודמיו שכן הוא עשוי כפרצה בחומת העיר, ומשני צדדיו תרני פלדה גבוהים.
בד בבד עם הקמת השער הוקמו בסמוך ממזרח לו בניין הפרלמנט החדש של מלטה ותיאטרון פתוח שנחנך במקום בו שכנו מאז מלחמת העולם השנייה שרידי בית האופרה המלכותי, ואשר זכה לשם "כיכר התיאטרון המלכותי" (Pjazza Teatru Rjal).
שער הניצחון (בקטלאנית: Arc de Triomf) הוא שער ניצחון בברצלונה, ספרד.
המבנה נבנה לכבוד התערוכה העולמית של ברצלונה (1888), כשער כניסה המרכזי אליה על ידי האדריכל ג'וזף וילסקה אי קאסנובס (Josep Vilaseca i Casanovas).
השער נבנה מלבנים אדמדמות בסגנון בנייה מורי.
האפריז הקדמי מכיל פסל מאבן עם האמרה "Barcelona rep les nacions", שמשמעותה בקטלאנית: ברצלונה מברכת את האומות.
האפריז האחורי מכיל כיתוב באבן בשם "Recompense".
השער ממוקם בין פסץ' דה לואיס קומפאניס (Passeig de Lluís Companys) ופסץ' דה סנט חואן (Passeig de Sant Joan), בקצה טיילת רחבה המובילה אל פארק המצודה (Park of the Ciutadella).
שער השיש (שמו באיטלקית: Arco dei Fileni, נודע בלוב בשם אל גאוס (הקשת)) היה שער ניצחון שנבנה בלוב בימי השלטון האיטלקי בה.
הוא ניצב על דרך החוף של לוב, בין ראס לאנוף לאל עגיילה, וסימן את הגבול בין טריפוליטניה לבין קירנאיקה.
השער נהרס בשנות השבעים על ידי משטרו של קאדאפי.
גובה המבנה היה 31 מטרים, קשת השער שלו התנשאה לגובה של 15.75 מטרים ורוחבה היה 6.5 מטרים.
דפנות הקשת היו מעוטרות בתבליטי שיש ומעל הקשת משני צידיה נקבעו שני פסלי ארד של האחים הפילאנים (Philaenus Brothers) מקרתגו.
בראש המבנה נחרתה כתובת בלטינית: Alme Sol, possis nihil urbe Roma visere maius ("שמש נדיבה, מי ייתן ולעולם לא תביטי על עיר גדולה מרומא").
השער תוכנן על ידי האדריכל פלורסטאנו די פאוסטו (Florestano Di Fausto) לבקשת מושל לוב האיטלקי איטלו באלבו.
השער נהרס במהלך שנות השבעים על ידי משטרו של מועמר קדאפי.
שרידים מפסלי הארד ותבליטי השיש של המבנה נמצאים במוזיאון קטן בעיר מדינת סולטאן, כ-50 קילומטרים מהעיר סירת.
המבנה היה אחד מעשרות מבנים שהוקמו על עקרונות האדריכלות הפשיסטית בשטחים שאיטליה כבשה במהלך המאה ה-20.
שער השוק של מילטוס הוא אחד המוצגים הגדולים והמרשימים במוזיאון פרגמון בברלין.
הוא נבנה בשנים 110–120 לספירה בתקופתו של הקיסר אדריאנוס בעיר מילטוס (כיום בטורקיה) וחרב ברעש אדמה במאה ה-10 או במאה ה-11.
מילטוס הייתה פוליס באיוניה (טורקיה של היום), לחופי הים האיגאי.
ההיסטוריה של העיר משתרעת מתקופת הברונזה, התקופה המינואית, התקופה המיקנית, היוונית, הרומית הביזנטית והעות'מאנית.
היא הייתה עיר נמל עשירה בחוף המערבי של אנטוליה.
נעזבה בתחילת השלטון העות'מאני ונמלה נסתם.
כיום חורבותיה נמצאות במרחק 10 ק"מ מהחוף.
הוא בנוי משיש ברוחב 30 מטר בגובה 16 מטר ובעומק 5 מטר.
הוא נחפר בשנים 1899–1911 על ידי משלחתו של תאודור ויגאנד וחלקיו הובלו לברלין שם הורכבו בשנים 1925–1929.
השער נפגע קשה בהפצצות במלחמת העולם השנייה ועבר שיקום ושחזור בשנים 1952–1954; 40% ממנו הם חלקים לא מקוריים.
בחדר התצוגה יש גם רצפת פסיפס ממילטוס ובמרכזה אורפאוס פורט על לירה ומוקף בחיות.
מול השער נמצאת במה מוגבהת מקושטת מעתיקות ממילטוס ועליה דגם של העיר ושער השוק.
שער הניצחון הוא סרט דרמה רומנטית אמריקאי משנת 1948 בבימוי של לואיס מיילסטון עם אינגריד ברגמן ושארל בואייה בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הרומן שער הניצחון של אריך מריה רמרק שיצא לאור בשנת 1945. הספר נכתב בשנות שבתו כגולה פוליטי בארצות הברית.
ב-1984 הופק רימייק של שער הניצחון בצורת סרט טלוויזיה עם אנתוני הופקינס ולזלי אן דאון בתפקידים הראשיים.
בפריז בחורף 1938 מסתובבים הרבה פליטים מגרמניה ללא דרכון כשהם מועמדים כל רגע למעצר ולגירוש לגרמניה.
בין הפליטים נמצא ד"ר רביק (שארל בואייה), כירורג שנאלץ לברוח מגרמניה לאחר שנעצר שם וספג עינויים בידי החוקר פון האקה (צ'ארלס לוטון).
לפרנסתו הוא עוזר לכירוגים צרפתיים לנתח באופן בלתי חוקי.
הוא מתגורר במלון אינטרנציונל שם גרים פליטים נוספים וביניהם ידידו הקרוב בוריב מוזורוב (לואיס קלהרן), פליט מרוסי המשמש כשוער במועדון לילה.
בלילה גשום הוא נתקל באישה הולכת על גשר מעל הסן ומתעלפת.
הוא אוחז בה והיא אומרת שאין לה מקום ללכת.
שמה הוא ג'ואן מאדו (אינגריד ברגמן), זמרת ממוצא איטלקי שבן זוגה מת בחדרם במלון.
רביק תומך בה, מביא אותה לחדרו ומאושש אותה.
עם הזמן מתפתח בין שניהם רומן אהבה עם מעלות ומורדות.
רביק מוצא לה עבודה במועדון הלילה בו עובד חברו מוזורוב והם נוסעים לחופשה באנטיב לחוף הים התיכון.
באנטיב מתאהב בה אדם עשיר בשם אלכס (סטפן בקשי) אך היא לא נענית לו.
בשובם לפריז נתקל רביק בתאונת דרכים.
הוא מגיש סיוע אבל אז מגיעים שוטרים ומבקשים ממנו תעודת זהות.
כאשר מתברר שהוא פליט, הוא נעצר ומגורש לגרמניה.
לאחר חדשים רבים מצליח רביק לחזור לפריז, שם הוא פוגש בג'ואן ומסתבר לו שבתקופת היעדרותו היא הייתה בודדה ונענתה לחיזוריו של אלכס העשיר אך היא עדיין אוהבת רק אותו.
בינתיים מחפש רביק כל הזמן את האקה במטרה להורגו.
באחת הפעמים הוא נפגש איתו בבית קפה אך האקה לא מזהה אותו ומבקש לגייס אותו כמרגל לטובת גרמניה בתוך קבוצות הפליטים בפריז.
רביק מסכים ובפגישה הבאה הם נוסעים בלילה בתוך יער והוא הורג אותו.
כאשר ג'ואן מודיעה לאלכס כי היא רוצה לעזוב אותו, הוא יורה בה.
רביק ממהר לחדרה ומעביר אותה לבית החולים.
היא לא מתאוששת מהניתוח וברגעיה האחרונים היא לוחשת לרביק כמה אהבה אותו.
לבסוף עומד רביק עם עוד פליטים בתור להיות מגורש למחנה רכוז בצרפת.
שער הניצחון (ברומנית: Arcul de Triumf) הוא מונומנט לאומי של רומניה שנבנה בבוקרשט ב-1921. הוא מנציח את ניצחונה של רומניה במלחמת העולם הראשונה והכתרת המלך פרדיננד ואשתו מארי.
שער הניצחון הראשון נבנה בחיפזון כקשת מעץ, לאחר שרומניה זכתה בעצמאותה שנחשבת למלחמת העצמאות של רומניה.
החיילים, ששבו מהחזית הבולגרית, עברו מתחת לשער, אבל השער נבנה מחומרים שלא היו עמידים לגשם.
אחרי מלחמת העולם הראשונה התקבלה החלטה לבנות שער ניצחון קבוע יותר.
ב-1922, בעת כהונתו של ראש עיריית בוקרשט, מאתיי קורבסקו, אורגן מצעד לכבוד איחוד רומניה עם הטריטוריות, שסופחו אליה (טרנסילבניה, בוקובינה, באנאט ובסרביה) וראש העירייה הציע לבנות שער ניצחון מעץ.
הצעתו זכתה לביקורות רבות ובין המבקרים היה גם ג'ורג'ה אנסקו ששאל: "ושער ניצחון אמיתי מתי?".
המונומנט, שעוצב על ידי האדריכל פטרה אנטונסקו נבנה בין השנים 1922-1921 משלד בטון וטיח חיצוני, עם פסלים ועיטורים משוכללים.
החלק החיצוני של הקשת, שהתבלה באופן חמור, הוחלף ב-1936-1935 לעיצוב הנאו-קלאסי הנוכחי, בהשראת שער הניצחון בפריז.
הקשת החדשה, שתוכננה גם היא על ידי אנטונסקו ובוצעה באבן, נחנכה ב-1 בדצמבר 1936. השער חודש שוב בתחילת 2014.
השער ממוקם בצפון העיר הבירה בוקרשט, על דרך קיסלף , בהצטלבות הרחובות קונסטנטין פרזאן, אלכסנדרו אוורסקו ואלכסנדרו קונסטנטינסקו, כדי לחגוג את שובם של החיילים הרומנים מהמלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878), שנחשבת למלחמת העצמאות של רומניה.
כיום, שער הניצחון הוא אחד הסמלים הידועים של הבירה הרומנית.
תהלוכות צבאיות מתקיימות מתחת לקשת בכל 1 בדצמבר, לרגל היום הלאומי הרומני .
שער הניצחון מתנשא לגובה של 27 מטרים.
יש לו בסיס מלבני בגודל 25X11.5 מטרים.
הפסלים בהם מעוטרות החזיתות נוצרו על ידי פסלים רומנים מפורסמים כמו יון ז'אליה ודימיטריה פאציוראה .
ארמון אליזבטה , בית המגורים הנוכחי של משפחת המלוכה הרומנית , ממוקם ליד שער הניצחון, בפארק הרסטראו.
"שער הרחמים" הוא שיר מאת מאיר בנאי מתוך אלבומו הרביעי, "וביניהם".
השיר יצא לאור ב-1992, כסינגל מתוך האלבום "וביניהם", שהגיע למעמד "אלבום פלטינה", על מכירת 40,000 עותקים.
מילות השיר נכתבו והולחנו על ידי מאיר בנאי.
השיר מורכב משני בתים, וביניהם פזמון חוזר.
השיר הוא בלדת רוק שקטה, בה מתאר הדובר את געגועיו לשער הרחמים, אחד משערי העיר ירושלים, העיר בה נולד בנאי.
השיר הגיע בשיאו למקום ה-3 במצעד השבועי של רשת ג', תוך ששהה בו כ-28 שבועות רצופים.
במצעד השנתי של התחנה, דורג השיר במקום ה-14, באותו מצעד, זכה בנאי בתואר "זמר השנה".
לשיר בוצעו גרסאות כיסוי רבות על ידי אמנים רבים, בהם:
ב-1995, ביצע הזמר דוד ד'אור את השיר במסגרת אלבום ההופעה, דוד ושלמה.
בשנת 2004 הוציאו הזמרים שמעון טפטה, שירלי לילו והראל מויאל גרסת כיסוי של השיר במסגרת התכנית "כוכב נולד".
בשנת 2008 הוציא השחקן אילן רוזנפלד גרסת כיסוי של השיר במסגרת הסדרה "הפיג'מות" בפרק "פיתוח קול".
ב-2011, ביצע הזמר אלי לוזון את השיר במסגרת האלבום "שני צדדים למטבע".
ב-2012, ביצעה להקת אתניX את השיר במסגרת ערב יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל באמפי פארק בראשון לציון.
ב-2017, לכבוד יום ירושלים, שר אחיו של בנאי, אביתר בנאי, את השיר בהופעה על חומות ירושלים.
ב-2017, ביצעה מירי מסיקה את השיר במסגרת הופעה שלה בקיסריה ובמסגרת יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
ב-2020, ביצעו שולי רנד ו"כנסיית השכל" את השיר במסגרת הפרויקט "זה הזמן לסלוח" של העיתון "מקור ראשון" ובמסגרת יום הזיכרון.
ב-2022, ביצעה נרקיס את השיר במסגרת יום הזיכרון בבריכת הסולטן.
ב-2023, הקליטה יובל דיין את השיר לרגל יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
שער העונה בפרמייר ליג הוא פרס כדורגל שנתי המוענק לשחקן שהבקיע את השער שנחשב ליפה ביותר בפרמייר ליג בעונה החולפת.
רשימת המועמדים מורכבת מתשעת זוכי שער החודש בפרמייר ליג ולעיתים, כמו ב-2016/2017 וב־2022/2023, שער מחודש מאי אשר לא מתקיימת בו הצבעה חודשית.
הזוכה נקבע על ידי שקלול של הצבעות מקוונות, שתורמות 10% מהניקוד הסופי, ופאנל מומחים.
הפרס ניתן לראשונה בסוף עונת 2016/2017 והוא נקרא על שם נותן החסות שלו, באדוויזר.
בשנת 2020, מנהלת הפרמייר ליג ציינה באופן רטרואקטיבי מי הזוכה בפרס בכל עונה מהקמתה.
הפרסים הבאים הוענקו באופן רטרואקטיבי, החל מעונת הבכורה של הפרמייר ליג:
שער הריבית הבין-בנקאי של האירו (Euribor) הוא שער ייחוס יומי, שפורסם על ידי מכון שוקי הכסף האירופי, המבוסס על שיעורי הריבית הממוצעים שבהם לווים בנקים בגוש האירו כספים לא מובטחים מצדדים נגדיים בשוק הכסף הסיטונאי של היורו (או בשוק הבין-בנקאי).
לפני 2015, התעריף פורסם על ידי הפדרציה הבנקאית האירופית .
Euribor משמש כשער ייחוס עבור הסכמי שער פורוורד הנקובים באירו, חוזים עתידיים על ריבית קצרי טווח והחלפי ריבית, בדיוק באותה דרך שבה משתמשים בדרך כלל ב-LIBOR עבור מכשירים הנקובים בסטרלינג ובדולר ארצות הברית.
לפיכך הם מספקים את הבסיס לכמה משווקי הריבית הנזילים והפעילים ביותר בעולם.
שיעורי ייחוס מקומיים, כמו PIBOR של פריז, FIBOR של פרנקפורט ו-HELIBOR של הלסינקי התמזגו לתוך Euribor ביום ה-EMU ב-1 בינואר 1999.
יש להבחין בין Euribor לבין שיעורי "יורו ליבור" הנפוצים פחות שנקבעו בלונדון על ידי 16 בנקים גדולים.
התייחסות רשמית: EURIBOR תכונות טכניות
פאנל מייצג של בנקים מספק ציטוטים יומיים של השער, מעוגל לשני מקומות עשרונים, שכל בנק פאנל מאמין שבנק פריים אחד מצטט לבנק פריים אחר עבור פיקדונות בין-בנקאיים לטווח ארוך בתוך גוש האירו, לתקופה שנעה בין שבוע לשנה.
כל בנק פאנל נדרש להזין ישירות את הנתונים שלו לא יאוחר משעה 11:00 בבוקר בכל יום שבו פתוחה מערכת סליקת התשלומים האירופית (TARGET).
בשעה 11:02 בבוקר מפורסם השער הגלובלי על ידי מערכת GRSS (Global Rate Set Systems).
מערכת זו תפרסם באופן מיידי את שיעור ההתייחסות ב-Refinitiv לדוגמה, רויטרס, בלומברג ומספר ספקי מידע אחרים אשר לאחר מכן יהיו זמינים לכל המנויים שלהם.
התעריף המפורסם הוא ממוצע מעוגל וקטוע של השיעורים המצוטטים: ה-15% הגבוהים והנמוכים ביותר מהמרכאות בוטלו, השאר ממוצעים והתוצאה מעוגלת ל-3 מקומות עשרוניים.
שערי Euribor הם "שערי ספוט", כלומר להתחלה שני ימי עבודה לאחר יום המדידה.
בדומה לשערי שוק הכסף בארצות הברית, הם הם Actual/360, כלומר מחושבים עם ספירת ימים מדויקת על פני שנה של 360 יום.
Euribor פורסם לראשונה ב-30 בדצמבר 1998 בשווי 4 בינואר 1999.
הם נסחרו בעבר גם ב-CurveGlobal, חלק מקבוצת הבורסה של לונדון, אשר סגרה פעילות בינואר 2022.
חילופי ריבית המבוססים על שערי Euribor קצרים, נסחרים כיום בשוק הבין-בנקאי לתקופות של עד 50 שנה.
"איריבור לחמש שנים" יתייחס למעשה לשיעור ההחלפה ל-5 שנים לעומת איריבור ל-6 חודשים.
"Euribor + x נקודות בסיס", כאשר מדברים על אג"ח, פירושו שיש להיוון תזרימי המזומנים של האג"ח על עקומת התשואה האפסית של הקופון של ההחלפים המוסט ב- x נקודות בסיס על מנת להשתוות למחיר השוק בפועל של האג"ח.
שער ההתייחסות השני בשימוש נרחב בגוש האירו הוא €STR, שפורסם על ידי הבנק המרכזי האירופי .
שער העונה בליגת העל הוא תואר שמוענק על ידי מנהלת הליגות לכדורגל לכדורגלן שהבקיע את השער המרהיב ביותר בליגת העל בעונה החולפת.
רשימת המועמדים כוללת 10 מבקיעי שערים, והחל מעונת 2019/2020, נקבעת הבחירה בזוכה על פי שקלול של קולות זוכי העונות הקודמות והצבעות האוהדים באתר מנהלת הליגות.
עונה שחקן קבוצה תוצאה יריבה תאריך סימוכין 2017/2018 טל כחילה בית"ר ירושלים הפועל עכו 2 בדצמבר 2017 2018/2019 אופיר קריאף בית"ר ירושלים עירוני קריית שמונה 27 באפריל 2019 2019/2020 אלירן עטר בית"ר ירושלים מ.ס.
שער הפרחים הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2022 בבימויו של חיים בוזגלו, עם אריק משעלי, אלברט אילוז ואינט כהן בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי חיים בוזגלו ואריק משעלי והוא מתאר את סיפורה של משפחה יהודית-מרוקאית שהיגרה ממרוקו לישראל לעיירת פיתוח בשם "באב אל ווארד" (שער הפרחים) ואת חייה הקשים בארץ.
הסרט מדבר ברובו במרוקאית עם קטעים קצרים בעברית, צרפתית ורוסית.
זאב רווח מופיע בסרט בתפקיד קטן של בעל מכולת.
זו הופעתו האחרונה בסרט עלילתי.
אלבר וז'נט וקנין עלו לישראל ממרוקו והתיישבו בעיירת הפיתוח, שער הפרחים".
בהתחלה היה המצב בסדר - אלבר ובנו ז'וז'ו עבדו במפעל המקומי והתפרנסו יפה עד שהוחלט לסגור את המפעל ולהעבירו לירדן וכל העובדים פוטרו.
כעת מתקיים אלבר על קצבת ביטוח לאומי וז'וז'ו נשאר מובטל שממלא כל הזמן כרטיסי חישגד ומהמר במשחק קלפים עם דנינו (איציק זוהר) על כסף שאין לו.
הוא מקבל כסף מז'נט כדי לשלם את חשבון החשמל אך לוקח אותו לעצמו והמשפחה נאלצת לחיות בחושך.
אלבר רוצה לזרוק את ז'וז'ו מהדירה אבל ז'נט מגינה עליו ולוקחת אותו לטיפול להוצאת עין רעה.
לאבלין בת סטודנטית נאה בשם סיון (מיטל פארן) שז'וז'ו מחזר אחריה בהתלהבות והיא נענית לו לאחר שהיא מתרשמת מהחום במשפחתו המרוקאית.
סבא חיים (ארמנד בראל) מעביר את זמנו בנגינה על עוד ושירת פיוטים.
הוא נותן כסף למרלן (אקסל אזולאי) כדי שתוכל לנסוע עם כיתתה לאושוויץ.
שאוויל (זאב רווח) הוא בעל המכולת השכונית וגבאי בית הכנסת.
הוא מוכן לקבל מז'נט תכשיטים בהקפה כשאין לה כסף לשלם וכאשר הוא מבין שז'וזו גנב את פנקס הקבלות של בית הכנסת וגובה תרומות דרכו הוא תופס אותו וקורא לו בקול רם, "גנב".
סמי (איתי וקנין) הוא צלם וידאו חובב ומפעיל את הסינמטק בעיירה.
הוא מצלם סרט על חיי המשפחה.
סיון נכנסת להיריון אבל ז'וז'ו מחוסל על ידי אנשי דנינו לו הוא חייב כסף.
לבסוף כולם חוגגים בסינמטק את הולדתו של הנכד וצופים בסרט המשפחתי שערך סמי.
שם השחקן שם הדמות הערותאריק משעליז'וז'ו וקניןאלברט אילוזאלבר וקניןאינט כהןז'נט וקניןחיים זנאתימאיר וקניןריימונד אמסלםריימונדפלורה סעדהראשלהשכנה של משפחת וקניןהילה סעדהפלוריסשה דמידוברומןזאב רווחשאווילאיציק זוהרדנינואיתי בוזגלוסמי וקניןשמעון אלימלךשמעון וקניןמיטל פארןסיון לשםאורלי טובליאבלין לשםארמנד בראלסבא חייםאקסל אזולאימרלן וקניןאלינה לנצמןיאנה
שער לוגי הוא רכיב פיזיקלי המבצע פעולות באלגברה בוליאנית, או מודל חישובי המייצג שער אידיאלי כזה.
שערים לוגיים מקבילים לקשרים לוגיים שהתפתחו בלוגיקה הפורמלית.
השער הלוגי הוא מרכיב בסיסי במעגלים אלקטרוניים דיגיטליים, וככזה הוא נמצא בבסיסם של מכשירים אלקטרוניים רבים כגון: מחשב, טלפון סלולרי, DVD, שעון דיגיטלי ועוד.
הרעיון להשתמש בערכי-אמת לוגיים לצורך חישובים שונים נהגה על ידי איש האשכולות גוטפריד וילהלם לייבניץ.
עם זאת, עד לשנות ה-40 של המאה ה-20 הרבה תכנונים התבססו על המערכת הדצימלית הקשה בהרבה למימוש.
השערים הלוגיים הראשונים היו מכניים.
ב-1837 צ'ארלס בבג' תכנן את המנוע האנליטי, שהכיל שערים לוגיים מכניים.
ב-1891 אלמון סטראוג'ר רשם פטנט על מתקן המכיל שערים לוגיים מבוססי ממסרים.
התקדמות בייעול התרחשה לאחר שלודוויג ויטגנשטיין ניסח טבלת אמת של כל קשר לוגי בספרו טרקטט לוגי-פילוסופי.
המצאת שפופרת הריק והטריודה אפשרה ב-1924, לולתר בותה, את תכנון השערים הלוגיים המודרניים הראשונים.
המצאת הטרנזיסטור ב-1947, חוללה מהפכה באלקטרוניקה, ואפשרה יצור שערים לוגיים קטנים ואמינים יותר.
כיום ניתן למצוא על פיסת סיליקון אחת מיליוני שערים לוגיים, דבר המאפשר יכולות חישוב גדולות.
שערים לוגיים ממומשים בעזרת מתגים, כאשר כיום הטרנזיסטור משמש כ"מתג אלקטרוני".
למימוש שער AND מציבים שני "מתגים" בטור בין מקור המתח למוצא השער, ולמימוש שער OR מציבים שני מתגים במקביל בין מקור המתח למוצא השער.
כיום השיטה הנפוצה ביותר שבה מיוצרים שערים לוגיים היא שיטת CMOS.
ניתן לממש לוגיקה בוליאנית מורכבת באמצעות צירוף של שערים לוגיים בסיסיים המפורטים לעיל.
באמצעות מפת קרנו ניתן לפשט לוגיקות מורכבות, ולהגיע למימוש פשוט יותר, שבדרך כלל דורש פחות רכיבים - בהשוואה למימוש של הלוגיקה הראשונית.
החיסרון של שימוש במפת קרנו זה הקושי של צמצום פונקציות לוגיות בעלות 6 משתנים ויותר (לרוב בשביל יותר מ6 משתנים משתמשים במחשב בשביל החישוב).
בתרשימים אלקטרוניים מוצגים השערים בצורה הבאה:
הפעולה הבוליאנית AND, מספקת במוצא '1' רק כאשר כל הכניסות לשער, נימצאות במצב '1'.
ניתן לממש פעולה זו על ידי שני מפסקים המחוברים בטור למקור מתח.
המעגל יוליך חשמל אל מוצא המעגל (אחרי 2 המפסקים) רק אם שני המפסקים יהיו במצב ON.
הטבלה הבאה מסכמת את פעולת השער הלוגי AND:
בתרשימים אלקטרוניים מוצג AND לוגי בצורות הבאות:
הפעולה הבוליאנית OR מספקת במוצא '1' כאשר לפחות אחת הכניסות, במצב '1'.
ניתן לממש פעולה זו על ידי שני מפסקים המחוברים במקביל למקור מתח.
המעגל יוליך חשמל אל מוצא המעגל אם אחד מהמפסקים (או יותר) יהיו במצב ON.
הטבלה הבאה מסכמת את פעולת השער הלוגי OR:
הפעולה האונרית NOT מספקת במוצא את ההפך מערך הכניסה.
ניתן לממש פעולה זו על ידי שני מפסקים בעלי התנהגות הפוכה (במצב מסוים האחד מוליך והשני מנותק) המחוברים בטור בין מקור מתח (הנחשב ל-1 לוגי) לבין אדמה או מקור מתח אחר הנחשב ל-'0' לוגי.
מוצא המעגל יהיה בין שני המפסקים.
בהינתן כניסה של '1' המפסק שמחובר ל-'0' יוליך.
בהינתן כניסה של '0' המפסק שמחובר ל-'1' יוליך.
בתמונה ניתן לראות מימוש שער NOT לוגי על ידי טרנזיסטורים.
שער ניקנור (נקרא גם "שער העליון") היה שער במרכז החומה שהפרידה בין עזרת הנשים לעזרת ישראל בבית המקדש.
שער ניקנור היה השער המפואר והמפורסם ביותר מבין שערי המקדש ושימש ככניסה הראשית לעזרה.
שער ניקנור מוקם בצידה המזרחי של העזרה במרכז החומה המפרידה בין עזרת הנשים לעזרת ישראל, כנגד פתח האולם ופתח עזרת הנשים.
כדי להגיע לשער מעזרת הנשים יש לטפס חמש עשרה מעלות הבנויות בצורת קשת ומעברו השני נמצא דוכן הלווים.
משני צידי השער נמצאים פשפשים, שערים קטנים יותר, ומעבריהם שתי לשכות, אחת מצפון ואחת מדרום.
הלשכה בצפון היא לשכת פנחס המלביש ומדרום לשכת עושי חביתין.
מתחת לשער נמצאות לשכות כלי השיר.
מבחינת קדושה השער נחשב כחלק ממחנה לוויה (עזרת הנשים) ולכן יכלו המצורעים המיטהרים לעמוד תחתיו בשעת טהרתם.
השער היה עשוי נחושת או פליז.
על נחושת זו נאמר שהייתה צהובה כזהב, וכך אמר ר' אליעזר על הדלתות: "נחושתן היה מצהיב ויותר יפה משל זהב" (ירושלמי, יומא, י"ט ע"ב), בתלמוד הבבלי לעומת זאת נאמר רק:" ר' אליעזר בן יעקב אומר נחשת קלוניתא הייתה והייתה מאירה כשל זהב" (בבלי, יומא, ל"ח ע"א).
בדומה לשאר שערי הר הבית השער היה מורכב משתי דלתות בגובה עשרים אמה (כ- 10 מטרים) ורוחב כל דלת חמש אמות (כ- 2.5 מטרים).
בשונה משאר השערים לשער ניקנור הייתה מזוזה מכיוון שדרכו הגיעו ללשכת פרהדרין שבה ישב הכהן הגדול.
במקורות קיימים שני הסברים שונים לשמו של השער.
לפי הסבר אחד, שהוא המוכר מבין השניים ומופיע במספר מקורות בתוספתא ובתלמוד, ניקנור היה נדבן יהודי מעשירי אלכסנדריה שנידב דלתות שתשמשנה כשער לבית המקדש ולכן נקראו דלתות אלו על שמו.
כך או כך, בתוספתא מובא כי יש האומרים שהשער הושאר ללא ציפוי מכיוון שהנחושת שלו נראתה כזהב.
הסבר שני ופחות מוכר מופיע בברייתא בירושלמי על מסכת יומא:
רחוב שערי ניקנור ביפו, העיר שבנמל שלה נפלט לפי האגדה אחד השערים מן הים, נקרא על שם שער זה.
אתר מעבר הגבול היה בצומת הרחובות שמואל הנביא ודרך סנט ג'ורג'.
רחוב זה, ששימש כדרך ראשית מירושלים לכיוון הר הצופים והעיר רמאללה, נחצה ונחסם על ידי "הקו העירוני" - הגבול בין ישראל לירדן, ובנקודת חצייה זו נקבע המעבר.
שמו של קטע הרחוב (בעבר דרך סנט ג'ורג') אשר נותר בצד הישראלי הוסב לרחוב שבטי ישראל.
חלקו הירדני של רחוב סנט ג'ורג' נשאר בשמו זה, ממעבר הגבול וצפונה.
בזמן מלחמת העצמאות ניהלו הירדנים והישראלים קרבות קשים על השליטה בצומת ובאזור.
דרך צומת זה עברה שיירת הדסה להר הצופים.
השיירה הותקפה בשכונת שייח' ג'ראח בידי ערבים, שרצחו 78 נוסעים יהודים.
שיאם של הקרבות בצומת במאי 1948, עת פרץ טור משוריין ירדני מכיוון שייח ג'ראח ונבלם על ידי מחלקה מפלוגת מפקדי הגדנ"ע של ה"הגנה".
על פי הסופרים לארי קולינס ודומיניק לאפייר "הו, ירושלים", את הטור עצר מיכאל (מישקה) רבינוביץ (רותם) שירה פגז רובה פיאט אנטי-טנקי ועצר את הטור.
הצומת והבתים סביבו נקבעו לאחר הסכמי הפסקת האש למעבר הגבול "מעבר מנדלבאום", בעיקר בשל קרבתם אל מובלעת הר הצופים שבשליטת ישראל.
המעבר נקרא על שם רבי שמחה מנדלבאום ורעייתו אסתר, אשר בנו את ביתם בשנת 1927 בצידו הצפוני של הצומת.
הבית, אשר שימש בזמן המנדט הבריטי את ארגון ההגנה, פוצץ ונהרס ביולי 1948 במהלך מלחמת העצמאות, על ידי לוחמי הלגיון הירדני.
בפגישת מפקד מחוז ירושלים סגן-אלוף משה דיין עם המפקד הירדני, קולונל עבדאללה א-תל, נקבע כי שיירות האספקה להר הצופים יחצו את הגבול באזור בתי-מנדלבאום, בקצה רחוב שמואל הנביא.
המעבר נוהל על ידי אנשי מנהל ומכס ישראלים וירדנים, ושימש בעיקר למעבר דיפלומטים ואנשי או"ם, וכן למעבר של צליינים נוצרים בחג המולד.
מן המעבר יצאה אחת לשבועיים "השיירה הדו-שבועית" אל המובלעת הישראלית בהר הצופים.
בקשות רבות של ערבים ישראלים נתקבלו למפגש עם קרוביהם דרך מעבר מנדלבאום אך רק מעטים נענו.
בציבור הערבי עלו טענות על פרוטקציה בניהול המעבר.
לאחר איחוד ירושלים במלחמת ששת הימים, נהרסו שרידי הבית שנותרו על תילם.
כיום עובר במקום כביש מס' 1 של ירושלים (נחשב לחלק מכביש 60) ותוואי הרכבת הקלה (בקטע הנוכחי נקרא שדרות בר-לב).
בפברואר 1968 נקראה הכיכר שהוקמה במקום בו ניצב מעבר מנדלבאום כיכר פיקוד המרכז.
ב־1996 שונה שם הכיכר באופן רשמי לכיכר מנדלבאום.
סמוך לכיכר שומרה העמדה הצבאית הצה"לית שחלשה על המעבר, "עמדת בית תורג'מן", במצבה בימי הקו העירוני.
שער טיטוס הממוקם בפורום רומאנום שברומא הוא שער ניצחון שהקדיש הקיסר דומיטיאנוס לאחיו טיטוס בשנת 82 לספירה, כשתים עשרה שנים לאחר הניצחון על היהודים במרד הגדול, שהסתיים בשנת 70 לספירה.
שער ניצחון נוסף הוקם על ידי טיטוס עצמו שנה אחת קודם לכן בקירקוס מקסימוס שברומא.
בחלקו הפנימי של השער בפורום רומאנום תבליט מפורסם המתאר את תהלוכת השלל והביזה מירושלים בחורף שנת 71 לספירה.
השער עומד על תילו קרוב ל-2,000 שנה וניתן להבחין היטב בהתפוררות אבן הגיר ממנה הוא בנוי.
השער והאזור העתיק ברומא זכו לשיקום ותחזוקה נאותה רק מימי שלטון מוסוליני ב-1936, במטרה להחזיר לתודעת האיטלקים את תפארת האימפריה הרומית.
בכתובת הקדמית בחזית השער נחרת:
הכתובת האחורית אבדה, ובשנת 1821, אחרי שיפוצים שנערכו באתר, נחרתה כתובת נושאת תוכן חדש:
מידותיו החיצוניות: גובהו 15.4 מטרים, רוחבו 13.5, ועומקו 4.75.
מידותיו הפנימיות: גובה הקשת 8.3 מטרים ורוחבה 5.36.
אחד התבליטים מתאר את הטריומף (מצעד ניצחון) בו נראים לגיונרים רומיים נושאים שלושה מכלי בית המקדש:
המנורה - דגם מנורה זו, היא הדגם המופיע גם בסמל מדינת ישראל.
בתחתית המנורה מופיע בסיס שחקוקות בו דמויות מיתולוגיות, חיות או מפלצות, מוטיב הנוגד את איסור עשיית פסל שידוע שנשמר אז; התאוריה הרווחת במחקר המסבירה את הימצאותם היא שמדובר בכן שנוצר על ידי הרומאים לצורך נשיאה נוחה של המנורה.
שולחן לחם הפנים - שימש להנחת לחמים, שהיו מתחלפים מדי שבת.
על השולחן היו מונחים בזכים עם לבונה, בתחריט נשתייר אחד מהבזיכים (בצד שמאל).
חצוצרות הכסף - ששימשו לתקיעת הכהנים בחגים ובזמני מלחמה.
בתחריט החצוצרות מונחות באלכסון ביחד עם שולחן הפנים.
מלבד הכלים, ניתן לראות גם טבלאות אוזניים, לוח מלבני עם שני משולשים צמודים לשני קודקודיו, לוחות אלו שימשו בדרך כלל לכתובות הקדשה או זיכרון.
יש הסבורים, בניגוד לתפיסה העממית לפיה האנשים הנראים בתבליט הם שבויים יהודיים, כי מתוארים שם דווקא חיילים רומיים האוחזים בשלל, כפי שניתן לראות מזרי הדפנה ונסי הניצחון שלהם.
בצדו הימני נראה שער ניצחון הגדול אך במעט מן האנשים, אף על פי שבמציאות שערי ניצחון היו גדולי ממדים.
ההסבר לכך הוא שהרומאים האמינו כי האדם הוא פאר היצירה והמוטיב החשוב ביותר בכל יצירה בה הוא מופיע.
בספנדרלים (המשולשים שנוצרים בין הקשת ובין הקורה), מופיעה אלת הניצחון היוונית ניקה, עם אבוקה להכתרת המנצחים.
על כותרות העמודים שלצדי הקשת מופיע מוטיב חוזר באמנות הרומית - כותרות צמחייה וקישוטי עלים.
סגנון התבליט הוא רומי אך יש בו מוטיבים יוונים.
הסגנון הרומי מבוטא על ידי:
צפיפות - הדמויות כמעט ללא מרווח ביניהם.
פרופורציות - בין השער (המופיע בתבליט) ובין הדמויות ישנה פרופורציה לא הגיונית משום שהדמויות נראות כמעט בגובהו של שער הניצחון.
הסגנון היווני קלאסי מבוטא על ידי:
קפלי הבד - הגוף ותנוחתו מתוארים על ידי קפלי הבד הרכים.
מבנה הפנים - מבנה הפנים הוא קלאסי ברובו, הפרטים אינם אינדיבידואלים.
בוצעה הריסה מלאכותית של הפנים בימי הביניים.
נקודת מבט - כמו ביוון גם פה מתוארים הדמויות בתבליט מנקודת מבט צידית וחלקה מנקודת מבט 3/4.
פרופורציה ואנטומיה - הפרופורציות בגוף הן כפי הנראה קלאסיות.
הפרטים מתוארים באופן אנטומי נכון.
הציור מדגים את אופן התהלוכה: בראש הולכים החיילים היהודים השבויים.
על המרכבה, חבוש בעטרת הקיסר, עומד המצביא המנצח במערכה.
סוסים לבנים רתומים למרכבה הפתוחה.
משני צידי המרכבה, המשמר הפרטי של המנצח.
מאחור, השבויים המכובדים, השלל, והביזה עם נושאיה.
מאחורי המרכבה נראה באופן בולט סמל השלטון הרומאי, הנשר הרומאי.
ההבחנה בין סוגי האנשים היא לפי הלבוש, ובעיקר הכובע.
מעניינת היא העובדה כי ה"צועדים" בציור אינם צועדים לכיוון רומא, אלא להפך, לכיוון היציאה מרומא.
השושלת הפלאבית, הקיסר אספסיאנוס ובנו טיטוס, רצו להצדיק את שלטונם על האימפריה הרומית.
השושלת הפלאבית הטביעה את מטבעות "יהודה השבויה" ומימנה את כתיבת דברי ימי המלחמה בספרו של יוספוס פלאביוס - מלחמת היהודים.
אספסינוס עצמו הקים את הקולוסאום במימון השלל שנלקח מבית המקדש.
טיטוס הקים את שער טיטוס בקירקוס מקסימוס לכבוד ניצחונו וכיבוש ירושלים.
דומיטיאנוס הקים את שער טיטוס בוויה סקרה, ובכך שייך את עצמו לניצחון ודיכוי המרד הגדול, אף על פי שלא השתתף בלחימה.
בשנת 81 לספירה, 11 שנה לחגיגת הטריומף של אספסינוס וטיטוס לדיכוי המרד הגדול, הציבו הרומאים קשת ניצחון בקירקוס מקסימוס ועליה כתובת הנצחה - שער טיטוס (קירקוס מקסימוס).
בכתובת נמסר על החלטת הסנט והעם הרומאי לתת כבוד לטיטוס (שתאריו המלאים נמנים אחד לאחד) על אשר, בצייתו לעצת אביו אספסינוס ולאותות השמים, הכניע את העם היהודי והחריב את ירושלים - עיר ששום מנהיג או מלך לפניו לא הצליח לכובשה.
השער הזה היה השער המקורי שהוצב על ידי טיטוס.
שער טיטוס שימש השראה לכמה משוררים עבריים שפעלו ברומא.
הרב יצחק חיים קסטיליוני, משורר ורבה של רומא כתב את הסונטה 'אל שער הכבוד אשר הוקם לטיטוס'.