tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצהרה זו הפכה לעמדה רשמית של הכנסייה, אף כי לא אומצה בידי האורתודוקסים או הפרוטסטנטים, כשאלה התפצלו מהכנסייה הקתולית.
בשנת 1969 חזרה בה הכנסייה הקתולית מהכרזה זו, והפרידה מחדש בין מרים המגדלית, מרים מבית היני ומרים החוטאת.
הסיבה לאיחוד בין שלוש הדמויות בימיה הראשונים של הכנסייה שנויה במחלוקת.
יש הטוענים כי מדובר בבלבול, או בניסיון לפשט את סיפורי הברית החדשה עבור המאמינים.
מנגד, קיימת הסברה לפיה מדובר בקנוניה ובניסיון לנסות ולהוריד ממעמדה של מרים המגדלית.
עמדה זו צברה פופולריות רבה לאחר פרסום הספר צופן דה וינצ'י, שנתן הד לטענה שישו היה בעצם בן-תמותה רגיל ואב לילדים.
המערערים על תחייתו של ישו טענו שמרים היא שהסתירה את גופתו של ישו במקום מחבוא, ומחשש שהדבר יתגלה המציאה בכוח דמיונה את סיפור תחיית המתים, מה גם שישו, כמו דתיים אדוקים בעת ההיא, לא פסק לדבר אודות כך בעקבות פירושם את חזון העצמות היבשות.
תאוריות ותפיסות מודרניות חילוניות מייחסות לה קשרים רומנטיים עם ישו עצמו.
יחסיה הקרובים של מרים המגדלית עם ישו מודגשים ב"הבשורה על פי פיליפוס" – אוונגליון אפוקריפי שאינו מקובל בכנסיות הנוצריות.
באוונגליון זה היא מתוארת כאחת מתוך ה"שלוש שצעדו תמיד בחברתו של אדוננו: מרים אמו, אחותו והמגדלית, זו הנקראת בת־לווייתו.
אחותו ואמו ובת־לווייתו היו כולן מרים.
ובת־לווייתו של המושיע היא מרים המגדלית".
המילה היוונית koinonos, המשמשת לתיאור המילה מרים, אמנם מתרגמת לעיתים כ"בת־לוויה", אך תרגום מדויק יותר יהיה "שותפה" או "בת זוג", אישה שעימה מקיים אדם יחסי מין.
שני עמודים לאחר מכן יש פסקה נוספת המדגישה את הדימוי המיני של היחסים: .
יש אגדות שונות על מעשיה של מרים המגדלית אחרי צליבת ישו.
לפי האגדה הנפוצה ביותר היא הפליגה בסירה ללא הגה וללא מפרש לגאליה בקרב חבורה, שזהות אנשיה משתנה ממסורת למסורת.
נמנו בהם מרים אמו של יעקב בן חלפי, מרים שלומית, יוסף הרמתי, אלעזר ואחיותיו מרים מבית עניה ומרתא, מרים אשת קלופאס , מקסימינוס הקדוש (ההגמון הראשון של אקס) וכן משרתת שחורה בשם שרה.
על פי סיפורים גדושי בידיון דוגמת "דם קדוש, גביע קדוש" היו עימם גם בנו או בתו של ישו.
סירתם נחתה בחוף הקאמארג בדרום צרפת, במקום שנקרא לימים בשם סנט-מארי-דה-לה-מֶר (המריות הקדושות של הים) .
לזכר הגעתם לכאורה נבנתה במקום כנסייה מפוארת, ובה הוקדש מזבח למשרתת שרה, היא שרה קאלי הקדושה הפטרונית של בני הרומה.
מרים המגדלית נפרדה מבני לווייתה ופנתה לניצור תושבי העיר מסיליה (מארסיי).
את שארית חייה עברה בהתבודדות במערה בהרי סנט-בום שבפרובנס.
בולות אפיפיוריות בחתימתם של לוקיוס השלישי, אורבנוס השלישי וקלמנטיוס השלישי אישרו כי מרים המגדלית אכן קבורה בצרפת.
בתלמוד הבבלי מובאות כמה התייחסויות שליליות ל"מרים מגדלא שיער נשייא" (קולעת – יוצרת גדילים – בשיער הנשים).
בתלמוד היא מוזכרת כאשתו של פפוס בן יהודה ומסופר עליה שבגדה בבעלה עם יוסף פנדירא, ומכך נולד ישו הנוצרי.
במקום אחר מסופר שמלאך המוות ביקש להמיתה.
הפרשנות המקובלת היא שאותה מרים היא מרים המגדלית.
ישנם שפירשו גם את השם "מרים מגדלא שער נשייא" על שם מקום מוצאה בעיר קסרי קסרין שהייתה נקראת גם מגדל נשיא.
גם בעלי התוספות במסכת חגיגה מפרשים ש"מרים מגדלא שער נשייא" הייתה "אמו של פלוני", כינוי הרומז לישו, כנראה על פי האמור בתלמוד במסכת שבת.
כלומר, לפי מסורת חז"ל מרים המגדלית היא מרים אמו של ישו ולא תלמידתו, בניגוד למסורת הנוצרית המבחינה ביניהן.
כמו כן, תיאור הבגידה – האנושית – מובא כנגד התפיסה הנוצרית שישו נולד מהתעברות אמו מרוח הקודש.
"הבשורה על פי מרים" הוא ספר חיצוני לברית החדשה, שנטען כי נכתב על ידי מרים המגדלית.
בשנת 1896 רכש מלומד גרמני בשוק של קהיר מגילת פפירוס והעביר אותה לברלין.
במגילה, הקרויה "הבשורה על פי מרים" יש התייחסות שונה במקצת לסיפור הצליבה ולתפקידה של מרים המגדלית בהתרחשות.
על פי הכתוב במגילה, ישו, שאהב אותה יותר מאשר את שאר תלמידיו, מסר למרים דרשה אותה היא נשאה בשמו באוזני שאר תלמידיו.
בשנת 1992 הקליטה הזמרת האנגלייה שרה ברייטמן ביחד עם גארי מרטין את "Everything's Alright" שנכתב בידי טים רייס והולחן בידי אנדרו לויד ובר; הוא נכלל באלבום המשותף, Sarah Brightman Sings the Music of Andrew Lloyd Webber.
בשיר, מרים מנסה להרגיע את ישו עם משחה יקרה ואומרת לו לא לדאוג.
יהודה איש קריות מאשים אותה בבזבוז משאבים שיועילו לעזור לעניים.
ישו משיב באומרו שתמיד יהיה עוני בעולם ושהם לעולם לא יוכלו לעזור לכולם.
הזמרת הגרמנייה סנדרה הוציאה בשנת 1985 שיר ושמו "", שהיה ללהיט בין-לאומי.
באירוויזיון 1999 הזמרת דוריס דרגוביץ' ייצגה את קרואטיה עם השיר "Marija Magdalena", שדורג במקום הרביעי.
מרים מוזכרת גם בשירה של הזמרת ליידי גאגא "Bloody Mary" ("מרים המדממת") מתוך האלבום Born This Way, ובו מתוארים רגעיו האחרונים של ישו לאחר שנתפס בידי הנציב הרומי פונטיוס פילאטוס, וטיפולה בו לאחר מותו; כמו כן, גאגא מופיעה בווידאו קליפ לשיר "Judas" בתור מרים המגדלית ולצידה ישו ושליחיו.
תאוריות שונות על מהותה של מרים, היותה אשתו של ישו ועל כך שילדה לו צאצא מובאות בהרחבה בספר המתח "צופן דה וינצ'י" (2003) מאת דן בראון ובסרט באותו השם המבוסס עליו.
בשנת 2011 הקליטו הראפרים האמריקאים ג'יי-זי וקניה וסט את השיר "That's My Bitch" בו נכללת השורה "Mary Magdalene from a pole dance" ("מרים המגדלית מריקוד על עמוד"), המתייחסת למפגש של וסט בין העולם החושני לבין העולם הרוחני; היא המשלבת את הדימויים של קרבת מרים לישו לבין היותה מינית.
מרים, באופן מסוים, קוטלגה בטעות כאחת שעסקה בזנות במשך כ-1,500 שנה.
השיר מציג את נקודות המבט השונות שלפי מרים המגדלית: מישהי שעסקה בזנות ומישהי שעמדה לצד ישו וריפאה אנשים בעזרת צמחים.
מרים הרמן–בד (2 בינואר 1919 – 5 בינואר 1990) הייתה מראשונות קרייניות רשות השידור בתקופתה המנדטורית ומנהלת מחלקת השידורים לילדים ונוער ברשת א' של קול ישראל.
הרמן-בד נולדה בקניגסברג שבגרמניה, ובהיותה בת ארבע עלתה משפחתה לארץ ישראל והתיישבה בירושלים, בה היא חיה כל ימיה.
אביה, ד"ר היינץ (חיים) הרמן, היה רופא עצבים ועד 1948 ניהל את בית החולים "עזרת נשים" בירושלים.
מרים למדה בגימנסיה העברית ברחביה ובנעוריה הייתה חניכה בתנועת "השומר הצעיר".
בשנת 1938 נסעה לאנגליה והחלה בלימודיה האקדמיים, אך אלו הופסקו בעקבות מלחמת העולם השנייה והרמן התגייסה לחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי ושירתה במצרים.
בתום המלחמה השתחררה והתגייסה לארגון "ההגנה".
את לימודיה השלימה במהלך השנים וסיימה לימודי תואר שני בספרות אנגלית.
הרמן-בד החלה לעבוד בשנת 1947 ב"קול ירושלים", תחנת הרדיו שנקראה "קול ישראל" לאחר קום המדינה.
בראשית דרכה בתחנה שימשה קריינית, כמנחה בקורסים לשדרים וכאחראית על תסכיתי הנוער.
בשנים שלאחר מכן החזיקה בתפקידים מנהלתיים נוספים, עם מינויה בראשית שנות החמישים לאחראית על תוכניות הנוער ובראשית שנות השישים למנהלת אגף השידורים לילדים ולנוער.
באחריות האגף נכללו שידורי התחנה המיועדים לגיל הרך ועד לנוער בוגר.
באמצעותו הונהגו עד לשלהי שנות השבעים השידורים ברדיו לבתי הספר, אשר פסקו עם כניסת הטלוויזיה הלימודית.
בתפקיד זה נותרה עד צאתה לגמלאות, בשנת 1984. במהלך שנים אלו התפתחה מתכונת השידורים וכללה סידורים של עיבודים לתסכיתים של ספרות ילדים ונוער (דוגמת "מסע הפלאים של נילס הולגרסון", "הרפתקאות אלפונס החתול הג'ינג'י", "קרשינדו ואני" (מאת דבורה עומר, שלימים יצא כספר) ו"סיפורי אלף לילה ולילה" בהקראת מוטי ברכאן).
נוסף לאלו הוקראו במסגרת התוכניות סדרות סיפורים שרבים מהם יצאו לימים כספרים (דוגמת ספריו של יצחק נוי "גבעת האירוסים השחורים" ו"רון וג'ודי בניו יורק"), וכן שעשועונים (חידוני "בארץ הלמה" של שמואל רוזן) ומגזינים (דוגמת "עולם המדע" ו"חתול בשק").
אנשי רדיו, טלוויזיה ותיאטרון רבים החלו את דרכם תחת הדרכתה.
בהם: רבקה מיכאלי, יורם רונן, אסתר סופר, נעמי דליות, נילי המאירי, בצלאל לוי, בני הנדל וכמה מבני משפחת בנאי.
בין מגישי המגזינים ניתנה במה לאנשי רוח בנעוריהם ובהם דויד גרוסמן, ששידר את ספר ביכוריו "דו-קרב", אריה אלדד, עליזה רוזן ואחרים.
הרמן-בד השתתפה בעצמה בתסכיתים (בהם "דו-קרב") ובהקראת סיפורים (בהם "ידידי מרחוב ארנון").
מלבד קולה המוכר, הרמן-בד נודעה כבעלת השכלה ורואיינה בתוכניות שונות בתחומי מוזיקה קלאסית וספרות אנגלית וכללית.
הרמן-בד נתפסה בציבור כאשת מקצוע שהגשימה למופת את מעמדה כמנהלת דעתנית, עוד בטרם חדרה התודעה הפמיניסטית לישראל.
תודעתה הפוליטית המפותחת הביאה אותה ליטול חלק במאבקים מקצועיים, בהם מניעת פיטוריו, בשנות החמישים, של אלף ארי וולף, מנהל אולפני התסכיתים של "קול ישראל", על רקע היותו קומוניסט.
הרמן-בד נישאה בשנת 1961 להלל-פליקס בד, חברה לתנועת "השומר הצעיר" ובנו של הרמן בדט.
מִרְיָם הנביאה היא דמות מקראית, בת עמרם ויוכבד, משבט לוי, אחות אהרן ומשה.
לפי חז"ל, נמנית עם שבע הנביאות שקמו לישראל.
במצרית קדומה פירוש השם הוא "אהובה", ובמחקר המקראי משערים שזה המקור לשמה.
בסדר עולם דרשו שנקראה כך מכיוון שכבר בעת לידתה המצרים מיררו את החיים של עם ישראל במצרים:"על שם מירור".
ייתכן ששמה סימל את המרי שלה כלפי המצרים, כאשר היא השתתפה בהתנגדות לגזירת רצח הבנים של פרעה ושמרה על משה בתיבה.
יש שהדגישו את היות השם בעל שורש משותף עם "הרמה".
במסורת חז"ל הייתה מרים האחות הבכירה שבמשפחה.
לפי חזיונות עמרם נולדה 122 שנה אחרי ירידת יעקב למצרים, לפי המדרש נולדה 123 שנה אחרי הירידה למצרים.
המסורת מספרת כי בעת גזרת פרעה "כָּל-הַבֵּן הַיִּלּוֹד הַיְאֹרָה תַּשְׁלִיכֻהוּ", החליט עמרם שמוטב להתגרש מהנשים כדי שלא ייולדו תינוקות.
בהקשר ללידת משה והשלכתו ליאור מופיע מדרש נוסף המתאר את נבואת מרים: מרים הייתה מתנבאה ואומרת: "עתידה אמי שתלד בן, שיושיע את ישראל.
ובשעה שנולד נתמלא כל הבית כולו אורה.
עמד אביה ונשקה על ראשה אמר לה: בתי, נתקיימה נבואתיך.
וכיון שהשליכוהו ליאור, עמד אביה וטפחה על ראשה ואמר לה: בתי היכן נבואתיך?"
לפי המסופר ב אחות משה (לא נאמר במפורש שמה) היא זו אשר צפתה על משה ביאור, ראתה את בת פרעה אוספת אותו והציעה לה כמינקת את אמה:
לפי מסורת חז"ל הייתה מרים אשת איש ומיילדת, לעיתים מתוארת כאמו של חור, לעיתים כאשתו של כלב בן יפונה תחת השמות אפרת או עזובה, ולעיתים כסבתו של בצלאל.
לפי חזיונות עמרם, נישאה מרים לעוזיאל בן קהת כשהייתה בת 30, שנה לפני מות אביה.
שפרה ופועה, המיילדות העבריות שלא צייתו לפקודת פרעה להמית את הזכרים – מזוהות על ידי חז"ל כיוכבד אם משה, ומרים אחות משה.
כך נאמר בגמרא: "שפרה - זו יוכבד, ולמה נקרא שמה שפרה?
שמשפרת את הולד; דבר אחר: שפרה - שפרו ורבו ישראל בימיה.
שהייתה פועה ברוח הקודש, ואומרת: עתידה אמי שתלד בן שמושיע את ישראל".
וכן מסביר רש"י: פועה - זו מרים שפועה ומדברת והוגה לוולד כדרך הנשים המפייסות תינוק.
מרים מוזכרת במפורש בשמה לאחר קריעת ים סוף שתופפה בתוף ובנות ישראל יצאו אחריה בתופים ובמחולות בשירת מרים:
המהר"ל מפראג כותב בספרו נצח ישראל כי מרים הייתה אחת משלשת הגואלים של יציאת מצרים (משה, אהרן ומרים), והיה לה תפקיד מיוחד, לבטא את ההשתוקקות והחיבור של עם ישראל לאל.
לטענת הרש"ר הירש, מרים הייתה דמות ומופת לאישה היהודית: .
לטענתו של בעל ה"כלי יקר", בקריעת ים סוף מרים נהפכה לנביאה: .
בספר במדבר מסופר כי מרים ואהרן, ריכלו על משה "עַל-אֹדוֹת הָאִשָּׁה הַכֻּשִׁית אֲשֶׁר לָקָח".
הם טענו כי ה' דיבר גם אתם ולכן הם נביאים כמשה, ומעמדם צריך להיות כמעמדו: "וַיֹּאמְרוּ: הֲרַק אַךְ בְּמֹשֶׁה דִּבֶּר ה'?
העונש שמביא ה' על מרים בגלל כפירתה במנהיגותו של משה היה צרעת; אהרן ומרים מבינים את טעותם ומביעים חרטה, ואהרן מבקש ממשה: "בִּי אֲדֹנִי, אַל-נָא תָשֵׁת עָלֵינוּ חַטָּאת אֲשֶׁר נוֹאַלְנוּ וַאֲשֶׁר חָטָאנוּ".
רק לאחר שבעת הימים נרפאת מרים מהצרעת ושבה אל המחנה.
היחסים בין האחים: מרים אהרון ומשה
לפי חוקרת המקרא לאה מזור, היחסים בין האחים מתאפיינים במאבק על ההנהגה.
זהו מקרה מיוחד של משפחה שכל האחים בה נביאים.
למרות היתרון של משה על אחיו, (הוא מכונה על ידי אלוהים "עבדי") כורתים מרים ואהרון ברית ביניהם ומתייצבים נגדו, כשמרים הבכורה בין האחים, היא היוזמת.
הם הובסו, ואלוהים הכריע במאבק.
משה היה פסיבי ולא הגיב.
יש הסבורים שהיעדר התגובה נובע מאופיו העניו.
לאחר שניסיון ההתקוממות כשל, הוא מודה בחלקו בחטא ופונה למשה, כדי לעזור למרים שנענשה בצרעת.
ורק אז מבקש משה מאלוהים הקלה בעונש, שהטיל על מרים.
על פי המסורת, בנדודי בני ישראל במדבר לוותה אותם באר שנעה בדרך נס, לבאר זו מיוחסות תכונות פלאיות רבות, והיא התקיימה בזכותה של מרים (על פי רש"י זוהי משמעותו של סיפור משה והסלע, כי לאחר מות מרים משה היה צריך להחזיר את הבאר).
בתלמודים ישנן דעות שונות על מקום גניזתה של הבאר.
בירושלמי ובמדרש רבא, נכתב כי נגנזה בתוך ים כנרת, אולם בתלמוד הבבלי סבורים כי היא מצויה בים התיכון, סמוך כנראה להר הכרמל, קישורו של הכרמל לבארה של מרים נובע ככל הנראה מהמדרש, על הפסוק "ככרמל בים יבא", לפיו השתתף הכרמל בקריעת ים סוף.
מות מרים מופיע בפרשת חוקת, בין תיאור השנה השנייה ליציאת מצרים לתיאור שנת הארבעים:
התרגום המיוחס ליונתן (במדבר כ א), מגילת תענית בתרא (פרק יז) וסדר עולם רבה (פרק ט) מציינים את תאריך פטירתה בי' בניסן, בשנה הארבעים ליציאת מצרים.
לידתה על פי המסורת הייתה בשנת .
מות מרים הצדיקה מכפר כמו פרה אדומה שהיא הפרשה הקודמת לפני מות מרים: .
לדברי רבי חיים בן עטר ב"אור החיים", העם זילזל ולא שם לב למותה של מרים ולא עשה איתה חסד של אמת: .
מרים מתה במיתת נשיקה כמו אחיה אהרון, וכיוון שאינו דרך כבוד כלפי ה' לא נכתב זאת במפורש .
לפי התנ"ך מרים נקברה בקדש.
ההיסטוריון יוספוס פלביוס מוסיף שהיא נקברה בהר סין ליד פטרה.
עד המאה הרביעית לספירה אכן יש עדות כתובה למסורת של עלייה לרגל לקברה של מרים באזור פטרה, אולם מאז נשתכחה מסורת זאת ומקום הקבר נשכח גם הוא.
יש המזהים אותו במבנה המפואר של אל-דיר במערבה של פטרה.
על פי מסורת יהודית מאוחרת (כ-2500 שנה אחרי מותה) המופיעה לראשונה בספר המסע "תוצאות ארץ ישראל", מרים קבורה לצד יוכבד וצפורה במתחם קבר האמהות טבריה.
במקום אחד בקוראן מכונה מרים אם ישו "אחות אהרן", ובמקום אחר "מרים בת עמרם", ובעקבות כך חלק מהפרשנים המוסלמים זיהו את מרים אחות אהרן עם מרים אם ישו.
היא מוזכרת בסורת אל-קצץ פסוקים 11-12: ותאמר אל אחותו: לכי אחריו!
ותבט אליו מרחוק למען לא ידעו[11] ונאסר עליו לינק מהמניקות; ותאמר אחותו; הלא אביא לכם מינקת מקרב עמו, אשר תגדלהו ותשים את עיניה עליו?[12].(תרגום רקנדורף).
מרים החשמונאית (ביוונית Μαριάμη; לפני 53 לפנה"ס – 29 לפנה"ס) הייתה אשת הורדוס מלך יהודה, בת לבית חשמונאי.
מרים החשמונאית הייתה בתם של אלכסנדר השני, בנו של יהודה אריסטובולוס השני, ואלכסנדרה, בתו של יוחנן הורקנוס השני.
מרים החשמונאית, שהייתה צאצאית לבית חשמונאי משני צידי אילן היוחסין שלה ודמם של האחים שהתמודדו על השלטון ביהודה זרם בעורקיה, נישאה לתוך משפחת הגרים שהדיחו את החשמונאים מן הכס.
בשנת 43 לפנה"ס נרצח אביו של הורדוס, הוא אנטיפטרוס, בידי אחד ממקורביו של הכהן הגדול יוחנן הורקנוס השני.
הורדוס, שהיה רב עוצמה, ומאחוריו תמיכת הרומאים, הגיע לירושלים והורקנוס שהיה תלוי בו הסכים לאירוסי נכדתו, מרים, אז ילדה, עם הורדוס, שהיה נשוי אז לאישה אחרת בשם דוריס.
בשנת 42 לפנה"ס התארס הורדוס למרים.
בשנת 40 לפנה"ס, עלה לשלטון מתתיהו אנטיגונוס השני, המלך החשמונאי האחרון ודודה של מרים, אשר גירש את הורדוס והורקנוס.
הורדוס ברח מפני צבא הפרתים, בעלי בריתו של אנטיגונוס, לארץ אדום עם חייליו וגם עם הנשים, ובהן אימו קיפרוס, אחותו שלומית, מרים ואמה.
הוא השאיר את הנשים במצדה והמשיך לפטרה שבתחום הממלכה הנבטית.
אנטיגונוס, מצדו, הבטיח את הנשים בפמליית הורדוס לפרתים, כתוספת לכסף שהתחייב לשלם להם.
לכן הטיל מצור על מצדה.
בזמן שצר עליה, יצא הורדוס לרומא, שם הוכתר למלך יהודה, ושב כשעמו חיל שכירים, על מנת לסלק מן הארץ את אנטיגונוס ואנשיו.
לאחר מלחמה ארוכה ניצח הורדוס.
במהלך המלחמה, העביר את קרוביו ממצדה לעיר שומרון.
בעזרת סיוע מן הרומאים, הטיל מצור על ירושלים שארך חמישה חודשים, ובמהלכו, בשנת 37 לפנה"ס, יצא לשומרון ושם נשא את מרים לאישה.
יוסף בן מתתיהו מעיר על הורדוס, כי "בדחותו את עבודת המצור מפני נישואיו, הראה, כי הוא בז למערכות שונאיו".
אולם הערה זו משקפת את המקור ההלניסטי העוין לחשמונאים וסביר להניח שהורדוס העדיף לערוך את נישואיו בשומרון מסיבה ביטחונית, בהיותה אחד ממעוזיו העיקריים במלחמה, וגם כדי שיוכל להציג את נישואיו לנסיכה החשמונאית כעובדה מוגמרת בעת כניסתו לירושלים כמלך.
יוסף בן מתתיהו מכנה את מרים "המלכה" ומציין שהייתה "מצוינת ביפי תוארה" וכי "ביפי גופה ובהוד הליכותיה בשיחה־ושיגה עלתה על בנות זמנה יותר משאפשר לבטא במילים".
לפני נישואיו למרים, גירש הורדוס את דוריס, אשתו הקודמת, ולאחר מכן הרחיק מירושלים אותה ואת בנם המשותף, אנטיפטרוס, לטובת בניו ממרים, "אשר הרבה לאהבהּ על פני כל".
מרים ילדה להורדוס שלושה בנים (אריסטובולוס, אלכסנדר, ובן נוסף שגדל ברומא ומת שם בילדותו), ושתי בנות (שלומציון וקיפרוס).
אלכסנדרה השתדלה אצל חברתה, קלאופטרה מלכת מצרים, שזו תשפיע על אהובה מרקוס אנטוניוס (השליט הרומאי על המזרח) שיצווה על הורדוס למנות את אריסטובולוס לכהן גדול.
היא קיבלה את הצעת ידידו של אנטוניוס ושלחה לאנטוניוס את דיוקנאותיהם של מרים ואחיה, בהנחה שכשיראה אותם, ייענה לבקשותיה.
הידיד, שהתפעל מיופיים של אריסטובולוס ומרים, ביקש "למשוך את אנטוניוס לתוך תענוגות" ואנטוניוס אכן הזמין אליו את הנער, אולם "נזהר מפני התרסותיה של קלאופטרה" ולכן נמנע מלהזמין גם את מרים – אשתו של הורדוס.
הורדוס חשש לשלוח את הנער לאנטוניוס שמא המלוכה תילקח ממנו ותועבר אליו.
כדי למנוע זאת, ותרמו לכך גם לחציה של מרים, נאלץ למנות אותו לכהן גדול.
הורדוס ידע כי עקב מוצאו האדומי, ועקב העובדה כי תפס את המלוכה בכח מיד בית חשמונאי, לא תיכון המלוכה בידו כל עוד לא ישמיד את החשמונאים האחרונים המסתופפים בחצרו.
הוא פתח את השמדת החשמונאים ברציחתו של אריסטובולוס הצעיר, בידיו ניתנה הכהונה הגדולה.
בשנת 36 לפנה"ס נרצח הנער בהטבעה, שהוסוותה כתאונת משחק בבריכה, כשביקר בארמון הורדוס ביריחו והוא בן 17 שנים.
רצח זה העכיר את היחסים בין הורדוס ומרים, ולבה נהפך לשנאה כלפיו.
נסיעת הורדוס אל מרקוס אנטוניוס
הורדוס זומן אל מרקוס אנטוניוס כדי להתנצל על הרצח.
מרים אמרה דברים קשים מאוד על שלומית ואמה קיפרוס, שאת לבן "אכלה קנאה עזה", אולם הורדוס "היה כמחריש מגודל אהבתו אליה".
הן בדו עליה דברים רבים, שבגדה בו ושלחה את תמונתה לאנטוניוס במצרים, כדי שיראה את יופייה וייקח אותה מהורדוס בכח.
והורדוס, ש"האהבה הפיחה בקרבו קנאת גבר עזה", חרד שאשתו תילקח ממנו על ידי שליט המזרח של האימפריה הרומית.
כשיצא לנסיעה הארוכה, הפקיד את מרים בידי יוסף , סוכן הבית ובעלה של שלומית אחותו, וציווה עליו בסתר להרוג את מרים במקרה שאנטוניוס יוציא אותו להורג, משום ש"חשש מפני החרפה, שמא בגלל יופייה יעגוב עליה איש אחר אחרי מותו".
הורדוס האמין שמאחר שאנטוניוס כבר שמע על יופייה של מרים, הוא בוודאי מעוניין בה.
לאחר שנסע, גילה יוסף את הסוד למרים, כדי להראות לה את אהבתו הגדולה של בעלה אליה, שאינו יכול לחיות בלעדיה "עד כי גם המוות לא יוכל להפריד בינו ובינה".
בזמן הפגישה בין הורדוס ואנטוניוס, פשטה שמועה שאנטוניוס עינה את הורדוס למוות.
כשחזר הורדוס, עדכנה אותו שלומית שאלכסנדרה כבר הצליחה לשכנע את יוסף לברוח מהארמון ולהימלט אל המחנה הרומאי לשם הגנה, בתקוה שאחר כך יראה אנטוניוס את מרים ויחזיר להן את השלטון.
מלבד זה, העלילה שלומית על יוסף ש"נזדווג למרים לעיתים תכופות".
שקריה של שלומית על בגידתה של מרים בהורדוס, נבעו בין היתר מהתנשאותה של מרים על משפחת הורדוס בכלל ועל הנשים במשפחתו בפרט.
היא הייתה לועגת לאחותו ואימו על מוצאה הנחות של משפחתן והשנאה הייתה הדדית.
כאשר שב הורדוס לאשתו, חקר אותה לגבי יחסיה עם יוסף, אולם מרים הכחישה ונשבעה שלא היו דברים מעולם.
הורדוס, "שנשא תמיד בלבו חום ואהבה למרים", שוכנע מדבריה ואף התנצל על שהאמין למה ששמע.
השניים התפייסו, אולם כאשר הורדוס "הראה לה את תשוקתו העזה לה, כי לא יאהב עד עולם אישה זולתה", הטיחה בפניו מרים: "את כל עזוז אהבתך הראית בפקודתך אשר נתת בידי יוסף להמיתני".
הורדוס הבין שיוסף גילה למרים את הוראתו, והשתכנע בשל כך כי בהיעדרו זנתה תחתיו מרים עם יוסף, אחרת לא היה מעז לספר לה.
הוא נתקף טירוף ושלומית מצאה הזדמנות לחזק את קנאתו בעזרת שקרים, מה שגרם לו לצוות להוציא את יוסף ומרים להורג, אולם "תקפה עליו אהבתו אליה" ורק יוסף הוצא להורג בשל כך.
הורדוס ייעד למלוכה את שני בניה הגדולים של מרים "בעבור כבוד משפחת אמם", אולם יותר מכך בשל רגשותיו כלפיה, וזאת על אף שלא היו הדדיים:
חילופי השלטון ברומא אחרי קרב אקטיום (31 לפנה"ס) העמידו בסכנה את שלטון הורדוס, שהיה נאמנו של אנטוניוס.
בשנת 30 לפנה"ס, האשים הורדוס את הורקנוס השני, סבה של מרים, בתכנון הפיכה והוציא אותו להורג.
בהמשך אותה שנה, יצא הורדוס לרודוס להתייצב בפני המנצח, הקיסר אוגוסטוס, והשאיר את אימו, אחותו וכל משפחתו במצדה, ואילו את מרים ואלכסנדרה, שבגלל מריבותיהן עם שלומית וקיפרוס לא יכלו לגור באותו מקום, השאיר באלכסנדריון.
גם בנסיעה זו הפקיד את מרים, הפעם בידי סואמוס היטורי (עליו המליצה בעצמה), כביכול כדי לשמור על כבודן שלה ושל אמה, אך ציווה כי אם לא ישוב בשלום, יש להרוג אותן.
סואמוס העריך שאפילו אם יחזור הורדוס ושלטונו בידו, "לא יוכל לסרב לאשתו בשום דבר שתרצה", מאחר שידע כי אהבתו אליה "גדולה משאפשר לבטאה במילים".
כאשר חזר הורדוס ליהודה, מצא את מרים "שרויה ברוגז", מאחר שהיא ואמה הבינו כי הושמו תחת שמירה, לא כדי להגן עליהן, אלא כדי לכלוא אותן.
כאשר חזר הורדוס מפגישתו המוצלחת עם אוגוסטוס, סיפר את הבשורות הטובות לראשונה לאשתו מרים, וזאת גם מפני ש"רק אותה כיבד מכל האנשים".
אולם מרים לא הפגינה שמחה.
בזמן שחיבק אותה, פרצה בבכי והכריזה בגלוי על צערה מהצלחתו.
האשמתה בניסיון להרעיל את הורדוס
יוסף בן מתתיהו מציין שמרים "הייתה חסרה מידת המתינות, וגדול יותר היה יצר המדנים הטבוע בה".
הוא מתאר את יחסה אל הורדוס: .
מרים הייתה לועגת בגלוי על אימו ואחותו בשל ייחוסן המשפחתי הנחות, ובין הנשים שררה "מריבה ושנאה שאין לה כפרה".
שלומית וקיפרוס ניצלו את כעסו של הורדוס על יחסה המריר של מרים אליו, הסיתו אותו נגדה ועוררו את קנאתו אליה.
אולם מרים לא חששה לומר לו את אשר על לבה: "ובבטחה כי דבק בה לב בעלה, הייתה מיסרת אותו בדברים פנים אל פנים על תועבותיו אשר עשה להורקנוס אבי אמה ולאריסטובולוס אחיה".
בעיצומה של אחת מהמריבות בין הורדוס ומרים, מצאה שלומית הזדמנות לשכנע את אחיה להיפרע מאשתו.
יום אחד בעודו נח בשעת צהריים, קרא הורדוס למרים.
היא אכן באה, אולם סירבה לשכב לידו וגידפה אותו על כך שרצח את אחיה ואת סבה.
שלומית ניצלה את המהומה ושלחה את שר המשקים לספר להורדוס, שמרים פיתתה אותו להכין איתה "שיקוי אהבה" בשביל הורדוס והוא לא יודע מה בדיוק יש בשיקוי.
הורדוס עינה את הסריס הנאמן ביותר למרים וזה אמר לו כי שנאתה של מרים נגרמה בשל הדברים שסיפר לה סואמוס.
גם הפעם הסיק הורדוס כי סואמוס, שהיה נאמן לו מאוד, לא היה מגלה לה את פקודותיו אלמלא בגד בו איתה.
הוא ציווה מיד לתפוס אותו ולהוציאו להורג, ואילו למרים ערך "משפט" בפני חבריו הקרובים באשמת ניסיון התנקשות בו, שבו שימש בעצמו "קטגור".
עקב כעסו הבולט של הורדוס, דנו הנוכחים את מרים למוות.
לאחר מכן הורדוס ומקורביו שינו את דעתם וחשבו לכלוא אותה באחת המצודות, אבל שלומית ואנשיה שכנעו אותו שהשארת מרים בחיים תעורר מהומות ויש לבצע את גזר הדין.
ההיסטוריון יוסף קלוזנר התייחס לדמיון הרב בין הסיפורים אצל יוסף בן מתתיהו על שתי הנסיעות של הורדוס ולהבדל בין הגרסה שב"מלחמת היהודים" לבין זו שב"קדמוניות היהודים".
קלוזנר סבר שפקודת הורדוס להרוג את מרים ניתנה רק פעם אחת, בנסיעתו הראשונה (אל אנטוניוס), והיא ניתנה לסואמוס (בתרגום קלוזנר: "שוהם") ול"יוסף שר-האוצרות", שנתחלף אצלו בטעות ליוסף בעלה של שלומית.
לדעת קלוזנר, העובדה שמרים הוצאה להורג יותר מאוחר, אף לאחר נסיעת הורדוס לאוגוסטוס, גרמה לכך שהריגתה נקשרה בטעות בפקודה סודית שנייה, שמעולם לא הייתה, מזמן נסיעתו השנייה.
כשראתה אלכסנדרה את בתה מובלת אל מותה, הבינה כי גורלה שלה יהיה דומה ונתקפה בהלה.
כדי להראות שאין לה חלק בדברים שהאשימו בהם את מרים, העמידה פנים כמוכיחה אותה.
היא "קפצה וגידפה את בתה וצעקה באוזני כול, שאישה רעה הייתה וכפויית־טובה לבעלה" ואף תפסה בשערותיה, ואילו בפני מרים "השתקף הבוז" כלפי אמה, והיא "לא הוציאה דבר מפיה והביטה בלא התרגשות על הכיעור שבזו".
מרים הלכה באיפוק אל מותה: .
יוסף בן מתתיהו מספר כי לאחר מותה של מרים, התחרט הורדוס על הוצאתה להורג והתייסר בשל כך:
למותה של מרים הייתה השפעה מכרעת על הורדוס מבחינה נפשית: "לאחר שנרצחה מרים, נתלקחה תשוקתו של המלך אליה ביתר שאת...
שכן אהבתו אליה לא הייתה נטולת רגש סוער ולא אהבה הבאה מתוך הרגל, אלא היא שלטה בו גם קודם לכן בטירוף...
אולם אותה שעה נראה היה, שאהבתו אחזה בו ביתר כוח מתוך איזו נקמת אלוהים על המתת מרים, ולעיתים קרובות היה קורא לה, ותכופות היה שופך דמעות שלא לפי כבודו.
והמציא כל דבר שאפשר היה להמציא כדי להסיח את דעתו, ועשה לו משתאות ומסיבות, אך שום דבר מאלה לא הועיל לו.
הוא סירב להתעסק בעסקי המדינה, וצערו דיכא אותו במידה כזו עד שאפילו ציווה פעם את משרתיו לקרוא למרים כאילו עודנה בחיים ויכולה לשמוע".
באותם ימים פרצה מגפה בארץ והורדוס הוטרד מאוד מהמחשבה שהציבור יפרש זאת כ"חרון אף אלוהים" על מות מרים.
בעקבות זאת החל להתבודד ב"מקומות-מדבר, כביכול לשם ציד, והתמכר שם לצערו".
בהמשך, הוציא הורדוס להורג גם את אמה של מרים, אלכסנדרה.
יוסף בן מתתיהו מציין כי הורדוס השיא לאחיו פירורא את "אחות אשתו".
כפי הנראה, מדובר באחותה של מרים.
לאחר שאישה זו נפטרה, אירס לו הורדוס את בתו הגדולה ממרים, שלומציון, אולם פירורא התחמק מנישואין אלה כי התאהב בשפחתו, והורדוס השיא אותה לאחיינו פצאל.
כעבור זמן, ביקש הורדוס מפירורא לשאת את בתו השנייה ממרים, קיפרוס (ילידת 29 לפנה"ס).
פירורא הסכים, אולם ממש לפני מועד החתונה חזר לאהובתו.
שלומית ביקשה מהורדוס להשיא את בתו ממרים לבנה מקוסטובר, אנטיפטרוס, אולם פירורא שכנע אותו לשנות את האירוסין והנערה נישאה לבנו הצעיר.
בנה של מרים, אלכסנדר, נישא לגלפירה בת ארכלאוס מלך קפדוקיה; בנה אריסטובולוס נישא לברניקי בת דודתו שלומית והם הוריו של המלך אגריפס הראשון; בתה שלום-ציון נישאה לפצאל בן פצאל; בתה קיפרוס נישאה לאנטיפטרוס בן דודתה שלומית.
שנאתה של מרים להורדוס עברה גם לבניה אחרי מותה: "הבנים ירשו את משטמת אמם ומדי העלותם על לבם את מעשה הנבלה אשר עשה אביהם חשבו אותו לשונאם בנפש...
וכאשר הלכו הנערים הלוך וגדול בשנים, כן גדלה שנאתם".
בעקבות יחסם אליו, קירב אליו הורדוס את בנו אנטיפטרוס מאשתו הראשונה דוריס והעמיד אותו כיורשו, עד כי העז אנטיפטרוס "להעלות את אימו על יצועי מרים".
לאוזני הורדוס הגיעה שמועה, כי "שני בניו מעלים תמיד על שפתיהם את שם אמם ומקללים את רוצחי נפשה", ומדי פעם, כאשר הוא נותן מבגדיה לנשותיו האחרות, הם מאיימים כי בקרוב, במקום בגדי המלכות הללו, ילבשו שק (לאות אבל).
לאחר שנים, כאשר הורדוס שוכנע כי הם עומדים למרוד בו ולהדיחו, הוציא להורג גם את אלכסנדר ואריסטובולוס.
הורדוס בנה בחומות ירושלים מגדלים מפוארים, ששלושה מהם "נפלאו בגודלם וביופיים ובחוסנם בין מגדלי העולם כולו".
הוא הקדיש אותם "לזיכרון שלוש נפשות היקרות בעיניו מכל, נפשות אחיו ואוהבו ואשתו, אשר על שמם קרא את המגדלים".
יוסף בן מתתיהו מתאר את המגדל: "והמגדל השלישי הוא מרים, הנקרא בשם המלכה...
והעליות אשר על גבו עלו עוד בהדרן ובתפארתן על יתר המגדלים, כי חשב המלך, אשר נאה לפאר את המגדל הנקרא על שם אשתו יותר מהמגדלים האחרים, הנקובים בשמות הגברים, תחת אשר היו המגדלים האלה חזקים יותר ממגדל האישה".
הוא מפרט את מידותיו של המגדל: אורכו, רוחבו וגובהו של בסיס המגדל היו 20 אמה.
גובהו הכולל היה 55 אמה.
לדעת אברהם שליט, שלושת המגדלים היו בין המבצרים שאלכסנדרה ניסתה לקבל את השליטה עליהם כאשר הורדוס היה חולה.
הוא מסיק מכך שהמגדל נבנה עוד לפני מותה של מרים ולפני בניית הארמון המלכותי.
אולם לדעת אריה כשר, העובדה שיוסף הדגיש שהמגדל נבנה כדי להנציח את זכרה, רומזת שהוא נבנה לאחר מותה, וייתכן אף שהורדוס בנה אותו כדי לכפר על רציחתה ואולי גם כדי לפייס את בניו ממנה.
ההיסטוריון ניקוס קוקינוס הציע את האפשרות שהורדוס גם הקים עיר הקרויה בשמה של מרים, כ-30 קילומטר מצפון-מערב לחומס, כלומר בתחום ממלכת כלקיס, שהייתה במשך שנים רבות בשלטון בני השושלת של בית הורדוס.
אולם מסייג את עצמו באפשרות נוספת, שמדובר בעיר שהקים נכדו של הורדוס, שהיה מלך כלקיס, ואשתו הראשונה, שגם היא הייתה נכדתו של הורדוס, גם שמה היה מרים.
במסכת בבא בתרא בתלמוד הבבלי, ישנם דברי אגדה על הורדוס ומרים:
"הורדוס עבדא דבית חשמונאי הוה.
יומא חד שמע ההוא גברא בת קלא דאמר: 'כל עבדא דמריד השתא מצלח'.
קם קטלינהו לכולהו מרותיה ושיירה לההיא ינוקתא.
כי חזת ההיא ינוקתא, דקא בעי למינסבה, סליקא לאיגרא ורמא קלא, אמרה: 'כל מאן דאתי ואמר: מבית חשמונאי קאתינא – עבדא הוא; דלא אישתיירא מינייהו אלא ההיא ינוקתא – וההיא ינוקתא נפלה מאיגרא לארעא'.
איכא דאמרי: בא עליה, איכא דאמרי: לא בא עליה, דאמרי לה בא עליה הא דטמנה ליתוביה ליצריה ודאמרי לה לא בא עליה האי דטמנה – כי היכי דנאמרו: בת מלך נסב".
נתן עיניו באותה ילדה (מרים).
יום אחד שמע אותו האיש בת קול, שאמרה: 'כל עבד, שמורד בשעה זו, מצליח'.
קם, הרג את כל אדוניו והשאיר תינוקת זו.
כשראתה תינוקת זו, שרצה לישא אותה, עלתה לעליה והרימה קול, אמרה: כל מי שבא ואומר: מבית-חשמונאי אני בא – עבד הוא; שלא נשארה מהם אלא תינוקת זו – ותינוקת זו נפלה מן העלייה לארץ.
טמן אותה שבע שנים בדבש.
יש אומרים: בא עליה, יש אומרים: לא בא עליה.
האומרים בא עליה, מה שטמן אותה – ליישב את יצרו.
והאומרים שלא בא עליה, ומה שטמן אותה – כדי שיאמרו: בת-מלך נשא".
על פי אגדה זו, הכריזה מרים שהיא האחרונה לבית חשמונאי, והתאבדה.
לאחר מותה, הורדוס שימר את גופתה בדבש במשך שבע שנים.
יש האומרים שטמן אותה בדבש כדי לבוא עליה ולספק את יצרו, ויש האומרים שטמן אותה בדבש כדי לטעון שהוא נשוי לבת מלך.
באגדה תלמודית זו משתקפים פרטים היסטוריים הידועים מתוך כתבי יוסף בן מתתיהו: הורדוס היה "עבד" (במובן פקיד) של בית חשמונאי, שהשתדל להינשא ל"בת-מלך" – אישה מבית המלוכה של החשמונאים, ואהבתו אליה הייתה עזה גם לאחר מותה.
ישנו כאן גם אזכור לקיומה של אמונה שהורדוס בא על מרים לאחר מותה.
כלומר, פשע של נקרופיליה שבוצע כביכול בגופתה המתה.
על פי ספר הערוך, הייתה גרסה נוספת לתלמוד שבפנינו, לפיה במקום הביטוי "מעשה חידודים" נכתב "מעשה הרדוס", ומוסבר: "פירוש שבא על נערה לאח[ר] מיתה, כמפורש בריש גמרא דבבא בתרא".
בדברי אגדה זו נעשה שימוש מאוחר יותר בידי האמורא רב יהודה בשבתו כדיין.
בתרגום לעברית: "לי אתה קורא עבד, שבאתי מבית המלוכה החשמונאי?
אמר לו: כך אמר שמואל – כל שאומר 'מבית המלוכה החשמונאי אני בא', עבד הוא.
שלא נשאר מהם אלא אותה נערה שעלתה לעלייה ונתנה קולה ואמרה 'כל שאומר מבית חשמונאי אני, עבד הוא' נפלה מן העלייה ומתה.
מאז תקופת הרנסאנס ועד היום, נוצרו יצירות אמנות רבות (מחזות, אופרות, רומאנים וכו') המוקדשות למרים החשמונאית ויחסיה עם המלך הורדוס.
החרטה של הורדוס על שהרג את מרים מצאה ביטוי ביצירתו של המשורר לורד ביירון, "מנגינות עבריות".
בשיר "קינת הורדוס על מות מרימי אשתו" (תרגום יהודה לייב גורדון), מתקשה הורדוס בסערת-תאוותו להאמין שאמנם הרג את אשתו האהובה:
בתל אביב רחוב על שמה ובו שלט הסבר עליה.
מרים דֵפֵנסוֹר-סָנטיָגוֹ (15 ביוני 1945 - 29 בספטמבר 2016) הייתה פוליטיקאית וחברת סנאט פיליפינית.
רצה לנשיאות שלוש פעמים: ב-1992, ב-1998 וב-2016 והפסידה לפידל רמוס, לג'וסף אסטרדה ולרודריגו דוטרטה, בהתאמה.
היא זכתה בפרס רמון מגסאיסאי לשנת 1988 על פעילותה הממשלתית.
באפריל 1991 רכב התנגש ברכבה והיא נפצעה קשה, לדבריה הייתה זו התנקשות.
במרץ 2012 הייתה אמורה להיות מושבעת כשופטת בבית הדין הפלילי הבינלאומי בהאג אך היא דחתה את ההשבעה בשל סיבות רפואיות.
ביוני 2014 ויתרה על המינוי בשל מצבה הרפואי שהוגדר כתסמונת התשישות הכרונית.
חודש לאחר מכן אובחנה בסרטן הריאה בדרגה רביעית.
בינואר 2015 הודיעה שבכוונתה להמשיך כחברת הסנאט עד סיום הקדנציה ב-2016, למרות מחלת הסרטן.
בשנת 2016 רצה לנשיאות והפסידה לרודריגו דוטרטה.
ב-29 בספטמבר 2016 נפטרה ממחלת הסרטן.
מרים גלָזֶר-תעסה (נולדה ב-11 באוגוסט 1929) היא מחנכת ואשת ציבור ישראלית, שכיהנה כחברת הכנסת מטעם הליכוד, וכסגנית שר החינוך והתרבות.
נולדה בשם מרים תעסה בשנת 1929 בחוביש שבתימן, למשפחה שומרת מסורת, בתם של שרה ויששכר תעסה.
בשנת 1934 עלתה לארץ ישראל עם משפחתה וגדלה בשכונת נווה צדק בתל אביב.
למדה בבית הספר לבנות ולאחר מכן בגימנסיה הדתית "תלפיות".
בשנת 1945, בעודה תלמידת תיכון, החלה לפעול בהגנה, אולם עברה לאצ"ל לאחר חצי שנה.
תחילה פעלה בחת"ם (חיל תעמולה מהפכני) ועסקה בתעמולה וגיוס חברים חדשים לארגון ולאחר מכן צורפה לח"ק (חיל הקרב) ובמסגרתו השתתפה בניסיון להחרים כסף מבנק ברקליס ברחוב אלנבי בתל אביב.
עם סיום לימודיה החלה ללמוד בסמינר לוינסקי, אך כעבור שנה, ב-1948, נשלחה להשתתף במערכה על ירושלים במלחמת העצמאות.
עם שובה ב-1949 הייתה למדריכה וחברת הנציבות הארצית של בית"ר (1950–1955) וכן בארגון בני אצ"ל עד שהתאחד עם בית"ר.
ב-1955 שירתה רק תקופה קצרה בצה"ל מפאת נישואיה.
משנת 1950 ועד בחירתה לכנסת ב-1981 הקדישה את זמנה לחינוך.
היא החלה לעבוד כמורה בבתי ספר בסביבות תל אביב, ובמשך כשלושים שנה (1980-1951) פעלה כמחנכת בכפר הנוער יוענה ז'בוטינסקי בבאר יעקב, שאותו גם ניהלה לסירוגין.
בשנת 1973 השלימה תואר ראשון באוניברסיטה העברית בירושלים וב-1975 תואר שני בבית המדרש לרבנים באמריקה (הסמינר התאולוגי היהודי).
מ-1976 עבדה במקביל כמרצה למקרא בסמינר לוינסקי.
בשנת 1981 נבחרה לכנסת העשירית מטעם הליכוד.
היא מונתה לסגנית שר החינוך והתרבות.
במסגרת תפקידה פעלה להנחת הוראת השואה בתוכניות הלימוד, בתגבור לימודי היהדות בבתי הספר ובהנחת מורשת יהדות תימן וצפון אפריקה ותרומתם לציונות וליישוב ארץ-ישראל.
במהלך כהונתה עוררה דיונים ציבוריים בנוגע לחופש הביטוי והיצירה.
בשנת 1984 נבחרה בשנית לכנסת ה-11 וכיהנה כיו"ר ועדת העלייה והקליטה, מטעמה לקחה חלק בקליטת העלייה מאתיופיה.
בשנים 1982–1987 עמדה בראשות הוועדה הבין משרדית לבדיקת נושא ה'כתות' ('קבוצות חדשות') בישראל, ועדת בדיקה ממשלתית אשר מונתה על ידי שר החינוך דאז, זבולון המר, לבדיקת נושא הכתות בישראל.
כמו כן הייתה יו"ר קרן לב"י.
נודעה בביקורתה השמרנית, בזמן כהונתה כסגנית שר החינוך והתרבות, על יצירות אמנות שחרגו לדעתה מהמקובל לתקופתן.
לאחר פרסום שירהּ של יונה וולך "תפילין", ביקרה גלזר-תעסה את וולך בחריפות וכינתה אותה "בהמה מיוחמת".
לאחר הצגתו של חנוך לוין, "יסורי איוב", עלתה על הבמה, טענה בנאומה בכנסת כי המדינה אינה צריכה לממן תיאטרון "בו גבר עירום תלוי עשרים דקות וכל ערוותו מתנדנדת".
נישאה לחיים גלזר בשנת 1955, אותו פגשה לראשונה בראיון לאצ"ל.
היו נשואים עד לפטירתו ב-2009, ולהם שלושה בנים.
ב-1968 השתקעה עם משפחתה בחולון.
בשנת ה'תשס"ג-2003 קיבלה את אות יקירת העיר חולון.
מרים זוהר-גלבלום (נולדה ב-16 באוקטובר 1931) היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלית.
כלת פרס ישראל לאמנות הבמה (1987) וכלת פרס התיאטרון הישראלי (2002).
מרים זוהר נולדה בשנת 1931 בשם מרצ'לה כ"ץ בעיר צ'רנוביץ, בירת חבל בוקובינה שברומניה (כיום בשטח אוקראינה), בת להורים יהודים מסורתיים יוצאי פולין, שברחו לרומניה בשל סירובו של אביה הסוחר לשרת בצבא הפולני.
את לימודיה סיימה בגיל שמונה, כשהחלה המלחמה גורשה לגטו שהוקם בעיר.
ב-1941 גורשה עם הוריה ואחיה הגדול לטולצ'ין שבטרנסניסטריה, למחנה עבודה; היא שרדה את השואה יחד עם הוריה ואחיה.
עם תום המלחמה שבה המשפחה לצ'רנוביץ, שם אביה נעצר על ידי השלטונות הסובייטים ומת במאסר בשנת 1945. כעבור זמן קצר שאר בני המשפחה עברו למחנה מעבר בטימישוארה בדרום-מערב רומניה, שם מרים עבדה כגננת בגן ילדים יהודי, ובמהלך עבודתה ארגנה מסיבות והופיעה בהן בדקלום וזמרה.
ב-1948 הפליגה זוהר עם אמה ואחיה לארץ ישראל בספינת המעפילים "פָּאן יוֹרְק" ("קיבוץ גלויות"); אך הספינה נתפסה על ידי הבריטים ונוסעיה נשלחו למחנה מעצר בקפריסין.
במחנה שמע אותה יצחק פָּאנֶר, מנהלו של תיאטרון החובבים היידי "איגוד אמנים יהודים בקפריסין" שהתארגן באי, והציע לה להצטרף לתיאטרון.
היא שימשה סטטיסטית באחת ההצגות שהועלו, ומאז "נדבק לה חיידק הבמה".
במחנה נישאה, אך הנישואים כשלו, בין היתר מפני שבעלה לא רצה שהיא תהיה שחקנית.
בפברואר 1949, לאחר קום המדינה, עלתה המשפחה ארצה והתגוררו במחנה עולים בבנימינה.
לאחר שישה חודשים קיבלו מקרוב משפחה הלוואה של 100 לירות, וקנו דירה זעירה בשכונת גבעת עלייה (ג'בּאלייה) שעל גבול יפו–בת ים.
את הדירה, שבה התגוררה זוהר שבע שנים, חלקו, כמקובל אז, עם האדם שממנו קנו את הדירה.
זוהר למדה עברית, הכירה את הבמאי יעקב מנסדורף, ובהמלצת פאנר קיבלה תפקיד קטן במחזה רוסי שהעלה תע"ז (תיאטרון עממי זעיר) מיסודו של מנסדורף, שהוקם מקרב העולים החדשים.
בקיץ 1950 זכתה לגלם תפקיד ראשי במחזה "הפונדקאית" ("מירַנדולינה", "שונא הנשים") לקרלו גולדוני.
היא זכתה לביקורות טובות, ושמעון פינקל, שראה אותה בהצגה, הזמין אותה להיבחן לתיאטרון "הבימה".
בבחינה, באוקטובר 1950, קראה בפני צבי פרידלנד קטעים מ"שונא הנשים" בעברית, קטע של י"ל פרץ ביידיש ומונולוג מתוך "שלומית" לאוסקר ויילד.
בינואר 1951 התקבלה ל"הבימה", וב-1954 הצטרפה לקולקטיב התיאטרון.
בהתאם למדיניות התיאטרון, עִברתה את שמה ל"מרים זוהר".
היא התקרבה במיוחד לחנה רובינא, שאותה העריצה (השתיים שיחקו ביחד רק בהצגה אחת: "חנה סנש" לאהרן מגד), לאהרן מסקין, שהיווה עבורה דמות אב, ולפינקל.
קולקטיב "הבימה", בצעד לא מקובל, רכש עבורה בהלוואה דירה ברחוב אבן גבירול פינת ז'בוטינסקי בתל אביב.
ב-1965, בעת הריונה השני, גילמה את תפקידה של מרתה בהצגה "מי מפחד מווירג'יניה וולף?" של אדוארד אלבי, שהיה לאחד התפקידים המזוהים איתה ביותר.
במשך ארבעים וחמש שנותיה ב"הבימה" שיחקה תפקידים ראשיים בכ-60 מחזות, הן בהצגות קלאסיות והן בהצגות מודרניות, שהפכו אותה לאחת מבכירות שחקניות התיאטרון בישראל.
ב-1996 עברה לתיאטרון בית ליסין.
בין ההצגות בכיכובה: "סולוואג", "ארקדינה", "מדיאה", "מירל'ה אפרת", "ציד המכשפות", "כולם היו בניי", "הרומן הראשון שלי", "השושנה המקועקעת", "חמץ", "קידוש", "שבעה", "ריקוד ב-6 שיעורים" ו"אחרון ימיה".
בתיאטרון הקאמרי גילמה ב-2017 את רבקה נרס במחזה "ציד המכשפות", ב-2018 את מרג'ורי במחזה "מרג'ורי פריים", ב-2019 את הסבתא קלרה במחזה "הנכד", וב-2022 את מרינה במחזה "וניה" ואת אמו (המאמצת) של אדיפוס ב"אדיפוס המלך".
ב-1980 העלתה את הצגת היחיד "הטיול", לפי סיפור אוטוביוגרפי מאת מריה פלדש (פולדש), ניצולת השואה.
ב-2009 כיכבה במחזה מאת מאנליו סאנטנל "אמא מלכה", שביים אילן שני בתיאטרון חיפה.
בשנת 2024, החלה לככב לצד מיה לנדסמן במחזה "צ'ילבות" בתיאטרון הקאמרי מאת עומר קרן ובבימויו של גלעד קמחי.
זוהר שיחקה גם במספר סרטי קולנוע: בשנת 1979 שיחקה בסרטו של אבי נשר "דיזנגוף 99".
בשנת 2005 שיחקה בסרט "שושלת שוורץ" בבימויו של שמואל הספרי לצדם של יהודה לוי, אניה בוקשטיין, טל פרידמן ואחרים.
ב-2014 שיחקה בסרט הקצר "פריז על המים" עם אילן דר.
ב-2015 שיחקה בסרט "ציפורי חול" לצידו של עודד תאומי, ב-2018 שיחקה בסרט "ג'סטה 2".
בנוסף, השתתפה בסרטי הקולנוע החרדיים שהפיקה דינה פרלשטיין, "עדים דוממים" (2005) ו"חשיפה גורלית" (2008).
זוהר שיחקה גם בסדרות הטלוויזיה "20 פלוס", "מיי פירסט סוני", "משמורת", "בלאדי מורי", "מי שמע על חווה ונאווה", "צומת מילר" ו"קופה ראשית".
ב-1961 נישאה לעיתונאי ואיש יחסי הציבור אריה גֶלבּלוּם ועברה לגור בנווה אביבים (רמת אביב).
לבני הזוג נולדו שתי בנות: נילי גילֹה ותמי בן גל.
לגלבלום שני ילדים מנישואיו הראשונים.
בתה נילי היא אשתו של פרופ' דייוויד גילֹה, הממונה על ההגבלים העסקיים לשעבר.
זוהר הייתה נשואה לגלבלום עד פטירתו ב-13 באפריל 1993.
1957 – פרס קלוזנר (פרס המועדון הלאומי ע"ש פרופ' י' קלוזנר); פרס גנסין (מטעם "הבימה"), על גילום תפקיד אנה בהצגה "אנה כריסטי".
1961 – פרס מועדון מילוא, על גילום תפקיד אן סאליבן בהצגה "העושה נפלאות".
1980 – פרס אהרן אשמן לאמנות התיאטרון, על תפקידה בהצגת היחיד "הטיול" למריה פלדש.
1980 – פרס "ורד הכסף" (מטעם "מעריב"), בקטגוריית שחקנית השנה.
1981 – פרס מאיר מרגלית, על גילום תפקיד גב' וייר בהצגה "הרובע העתיק" לטנסי ויליאמס.
1987 (ה'תשמ"ז) – פרס ישראל לאמנות הבמה, על מפעל חייה בתיאטרון.
כשנשאלה באחד הראיונות עמה האם התרגשה לקבל את הפרס, ענתה: "תאר לעצמך שכילדה שחלמה רק על פרוסת לחם ליום הבא, איזו התרגשות הייתה בשבילי לקבל את פרס ישראל".
1991 – פרס רפאל קלצ'קין למשחק.
2002 – פרס התיאטרון הישראלי, על מפעל חיים.
2006 (ה'תשס"ו) – תואר יקירת העיר תל אביב-יפו.
2009 – תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בר-אילן.
2011 – תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב.
2012 – "עיטור האור" מטעם הקרן לרווחה לנפגעי השואה בישראל.
2014 – נבחרה להיות בין משיאות המשואות ביום העצמאות ה-66.
2014 – תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
2020 – פרס השחקנית המצטיינת של התיאטרון הקאמרי על תפקידה במחזה "הנכד".
2021 – פרס מפעל חיים מאוניברסיטת בר-אילן.
עיריית חולון קראה רחוב על שמה.
מרים היהודייה (או העברייה; ביוונית: Μαρία η Ιουδαία) הייתה אלכימאית יהודייה-מצרייה בת המאה ה-3 לספירה.
מרים היא דמות חשובה באלכימיה ההלניסטית שמרכזה היה באלכסנדריה.
עיקר פרסומה בא לה מפיתוחם של כלי עבודה ומעבדה.
בתקופה הנוצרית יוחסו מעשיה של מרים היהודייה למרים הנביאה אחות משה ולפעמים למריה מגדלנה.
לעיתים היא מכונה גם "מרים הנביאה" (Maria Prophetissima).
המקור המפורט ביותר המדווח על מחקריה והמצאותיה הוא זוסימוס מפנופוליס , אלכימאי ומיסטיקן יווני שכתב במאה ה-4 את הספר הקדום ביותר על אלכימיה ממנו שרדו רק קטעים אחדים ביוונית וכן תרגום לערבית.
לזכותה של מרים נזקפות ההמצאות הבאות:
אמבט מרים: כלי בעל דפנות כפולות כך שתוכן הכלי הפנימי מתחמם עם רתיחת המים בסיר החיצוני.
חשיבותו של כלי זה היא באפשרות לחימום איטי ומבוקר של תכולת הכלי הפנימי.
כלי זה משמש עד היום במעבדות כימיה ולבישול.
קירוטקיס kerotakis: כלי גלילי סגור במכסה עגול בו הגיבו דפי מתכת מרוקעים לאדי חומרים כדוגמת כספית, ארסן וגפרית.
החומרים הנדיפים הונחו בקרקעית הכלי ואידיהם התעבו ליד המכסה וזרמו למטה.
בדרכם למעלה הגיבו האדים עם המתכת שהושמה בכלי שנתלה מהכיסוי.
זוהי דוגמה ראשונה לריאקציה המבוססת על מחזור סגור של אידוי ועיבוי בדומה לתהליך Reflux מודרני.
מכשיר זיקוק tribikos: כלי זיקוק בעל 3 זרועות עשויות נחושת או ברונזה ומחוברות בדבק לכלי חימום.
החומר הגולמי חומם בכלי הבסיס שהיה עשוי חרס, האדים קוררו בחלק העליון ambix העשוי מתכת שקורר על ידי ספוג רטוב שהוצמד אליו.
הנוזל שהתעבה זרם מפי הצינור לשלושה מכלי נחושת.
מרים תיארה את הכנת צנרת הנחושת מלוחות והדבקתם.
למרים יוחסו גם גילוי חומצת המלח ו"חומר ראשוני" זהוב שנוצר מתגובה של סגסוגת עופרת-נחושת עם אדי גפרית בתהליך הקירוטקיס.
למרים היהודייה מיוחסת האמרה האלכימית המיסטית "אחד הופך לשניים.
ומן השלושה בא האחד כרביעי".
הפסיכולוג קארל יונג פירש את המשפט כמטפורה להתפתחות ה"עצמי".
מרים הדר-וינגרטן (נולדה ב-1937) היא מלכת היופי של ישראל לשנת 1958, דוגמנית, עורכת דין ועיתונאית.
את שירותה הצבאי עשתה בחיל האוויר הישראלי.
בגיל 21, כאשר הייתה סטודנטית למשפטים באוניברסיטה העברית זכתה בתואר מלכת היופי של ירושלים, ובהמשך אותה שנה למלכת היופי של ישראל.
תמונתה בחצר הפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית מאת הצלם דוד רובינגר מעטרת את כריכת הספר "מלכת היופי של ירושלים".
לאחר התחרות נסעה הדר לארצות הברית לתחרות מיס תבל 1958, נבחרה להיות מבין המועמדות האחרונות וזכתה בתואר "הנואמת הטובה ביותר".
בסיום התחרות קיבלה הצעה מאולפני MGM לככב בכמה סרטי קולנוע, אך היא סירבה להצעה.
מרים בחרה להענות להצעה אחרת שקיבלה באותה העת - להוביל מסע הרצאות אינטנסיבי על ישראל ברחבי ארצות הברית.
כך, במשך שלוש שנים הופיעה הדר בכ-500 ערים בארצות הברית וגייסה מיליוני דולרים לטובת ארגונים יהודיים ולטובת ישראל.
הדר נישאה לאיש עסקים אמריקאי מטקסס ועברה להתגורר עמו ביוסטון.
לזוג נולדו שני ילדים, ליה ומייקל.
בשנת 1970 התגרשה וחזרה לישראל ללמד קולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, זאת לאחר שהפיקה וביימה סרט דוקומנטרי שייצג את מדינת ישראל בפסטיבל הסרטים בברלין.
את מלחמת יום הכיפורים סיקרה הדר-וינגרטן כעיתונאית.
מרים התחפשה לגבר שכן נשים לא הורשו להיכנס לאזורי הלחימה.
שנה אחר כך התחתנה עם חבר הכנסת עקיבא נוף וכעבור כמה שנים התגרשו.
לשניים בת משותפת ושמה איילת נוף.
הדר-וינגרטן עבדה כעיתונאית כ-15 שנה ב"מעריב" וב"הארץ".
היא סיקרה את ביקוריהם של ראשי ממשלות ואח"מים נוספים וראיינה רבים מהם.
מאוחר יותר עזבה הדר-וינגרטן את ישראל ועברה להתגורר עם שני ילדיה מנישואיה הראשונים בניו יורק שם היא עוסקת בנדל"ן.
בתה ליה נשואה לאיש העסקים אנדרו פסטו , בשנת 2004 שניהם הורשעו בשערוריית אנרון .
מרים הרי הייתה סופרת צרפתיה, בתו של סוחר העתיקות המומר מוזס וילהלם שפירא.
מרים נולדה בירושלים בשם מריה-רוזטה שפירא, "בבית ערבי עתיק על הר ציון" לפי עדותה, לסוחר העתיקות מוזס וילהלם שפירא, יהודי ממוצא רוסי שעלה לארץ ישראל והמיר את דתו לנצרות פרוטסטנטית ולרעייתו רוזטה, אחות גרמניה במסדר הדיאקוניסות.
למרים הייתה אחות גדולה ממנה, אוגוסטה.
מרים גודלה מינקות על ידי אומנת בת בית לחם, שחינכה אותה על ברכי אגדות אֵימה ואמונות טפלות.
הקהילה שבה חיה, הקהילה הגרמנית-פרוטסטנטית הלא-טמפלרית הייתה זעירה, אדוקה וחמורת-סבר.
הדבר עמד בניגוד לרוחו של אביה ובניגוד לרוחה החופשית ובעלת הדמיון העשיר שחיפשה הרפתקאות.
הרפתקאות הילדות של הרי, כפי שהן מונצחות בספרה האוטוביוגרפי "בת ירושלים הקטנה", בו העלתה זיכרונות מהאימה שחשה כשהייתה בת 7, לנוכח איומים בפוגרום מצד המוסלמים כנגד הנוצרים.
כמו כן כוללות זכרונותיה את הפגישה שלה בהיותה כבת עשר, עם אחד משייח'י שבטי הבדואים מעבר הירדן (אל-דיב, דיבון) במטרה להשיאה לו כביכול.
הרי האמינה וקיוותה להילקח אל המדבר והמהתלה של אביה נחרטה בנפשה כעלבון ואכזבה.
מאורע נוסף שנחרט בנפשה הוא מותו של נער שאהבה, אשר טבע לנגד עיניה בבריכת חזקיהו, שעה שבא לבקרה בחנותו של אביה בניגוד לדעת הוריו.
גם אומנתה גררה אותה לעיתים להתחזות כקבצנית בכנסיית הקבר.
היא התחנכה בבית הספר הגרמני-פרוטסטנטי שליד כנסיית המשיח וקנתה לה ידיעה רבה במקרא.
אביה לימד אותה היסטוריה, יסודות של ארכאולוגיה וקריאת כתב עברי קדום.
היא אף סייעה בידו ליצור דמויות "מואביות" ולחרוט עליהן את אותיות הכתב.
כבת 12 סיימה את חוק לימודיה ואביה סידר לה תוכנית לימודים שכללה קריאה בכתבי גתה, שייקספיר, שילר, פושקין, דנטה, התלמוד והקוראן וכן גאולוגיה ובוטניקה.
מוזיקה לא למדה, למרות ניסיונותיה של אמה, משום, שלדבריה "אוזנה שהוקסמה מטל ילדותה מצליל תכשיטי הערביות ומחריפות זמרתן התקשתה בהבנת ההרמוניה של בני תרבות.
כמו כן לא למדה צרפתית כיוון שבירושלים היו באותה עת רק מורים קתולים ואמה לא הסכימה שתלך ללמוד אצלם.
שפירא חי מעל ומעבר ליכולתו הכלכלית, תוך שהוא תולה תקוות במכירת עתיקות מזויפות וספרי תורה אותנטיים-כביכול למוזיאון הבריטי בסך מיליון לירות שטרלינג.
המשפחה עברה מהבית הקטן על הר ציון לווילת רשיד ליד רחוב הנביאים (לימים בית טיכו).
בבית ידעה הרי חיי פאר.
אחותה, אוגוסטה, נשלחה ללמוד בברלין בבית ספר לבנות אצילים, כהכנה לנישואין עם בן-אצולה.
אולם בגיל 14 התגלה שאביה חשוד בזיוף עתיקות ושהוא התאבד ברוטרדם.
מספר חודשים חלפו מהיום שבו נותק הקשר עם האב ועד שהגיעה הידיעה אל בני המשפחה.
במהלכם ירדו מנכסיהם עקב חובות כבדים שצבר שפירא ולא היה מאין להחזירם.
כעבור חודשיים נוספים עזבה הרי את ירושלים.
הרי התקבלה ללימודים בבית הספר בברלין בו למדה אחותה, כצדקה.
היא למדה שם שלוש שנים, ברובן הייתה ככל הנראה שרויה בדיכאון.
היא נכשלה במספר מקצועות, בהם צרפתית (שפה שתהפוך לשפתה העיקרית) וממסלול הוראה לבית ספר תיכון הועברה למסלול פחות-דרגה של הוראה בבית ספר יסודי.
היא הכירה בדרך מקרה את הסופר לאופולד פון זאכר-מאזוך, בבית אמה בהסן והוא מצא לה עבודה כמורה לגרמנית בפריז.
בתחילת שנת 1888 הגיעה הרי לפריז.
במשך עשר שנים סיגלה לעצמה שליטה בשפה הצרפתית ובתרבות צרפת, תוך שפרנסה את עצמה במתן שיעורים פרטיים בגרמנית.
ושימשה בין היתר כמזכירתו של ד"ר מאזוך.
בשנת 1898 התפרסם סיפור פרי עטה בעיתון סופרג'יסטי.
העיתון המשיך לפרסם סיפור או מסה (חיבור עיוני) פרי עטה מדי כחודש.
רוב כתיבתה עסקה בחוויות ילדותה במזרח התיכון ברוח האוריינטליזם.
בשנת 1904 התפרסם הרומן הראשון פרי עטה, "כיבוש ירושלים" ("La Conquête de Jérusalem") אותו הקדישה לזכר אביה.
בין יתר משבחיו היה אחד מהחשובים בקובעי דעת הקהל בצרפת באותה עת, אנטול פראנס.
הרי זכתה על ספרה בפרס "פמינה", שהיה המקבילה הנשית לפרס גונקור.
באותה שנה נישאה לצייר לאון פרו (Leon Perrault).
הרי פרסמה כארבעים רומאנים, רבים מהם על רקע ירושלים עיר ילדותה וחלקם בנושאי מסעות, בעיקר במזרח התיכון, אך גם במזרח הרחוק, מדגסקר ועוד.
ב-1914 פרסמה את ספרה האוטוביוגרפי (תוך שינוי שמה ל"ציונה") "בת ירושלים הקטנה" (La Petite Fille de Jérusalem) המתאר את פרשת ארבע-עשרה שנות חייה הראשונות כסיפור אגדה מלא דימויי-תנ"ך ושירה.
דמותה של ציונה תככב ברומאנים נוספים של הרי, גם הם אוטוביוגרפיים במידה זו או אחרת, כגון "ציונה בין הברברים", "ציונה בברלין" ו"ציונה בפריז".
החל מ-1919 נסעה עם בעלה הפסל הצרפתי אמיל פרו-הרי למספר מסעות וביקרה בין היתר בסוריה, בלבנון, בעיראק ובטורקיה.
בשנת 1922 יצאה למסע לארץ ישראל שבמסגרתו ביקרה לראשונה בתל אביב.
היא הוקסמה מתל אביב ומן המפעל הציוני ושנה לאחר מכן יצא ספרה "מאהבי ציון" (Les amants de Sion).
בהקדמה לספר זה מצהירה הרי שלא הייתה מעולם ציונית, אבל לאחר מסעותיה ב-1920 וב-1922 לפלשתינה הייתה לציונית נלהבת:
ב-1934 הפכה הרי לאבירת לגיון הכבוד הצרפתי ונסעה למדגסקר, מקום שבו שהתה כחודשיים.
מרים הרי המשיכה לחיות בפריז גם במהלך השואה, לאחר שהוכיחה שאינה יהודיה.
חלק מספריה צונזרו, אולם היא המשיכה לכתוב ואף פרסמה מספר ספרים, בהם את חוויות מדגסקר.
הרי נפטרה בפריז בשיבה טובה בגיל 89. לא היו לה ילדים משלה, פרט לבן מאומץ.
מרים ד'אבו היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה ודוגמנית אנגלייה, הידועה במיוחד בשל תפקידה כנערת בונד קארה מילובי בסרט ג'יימס בונד משנת 1987 "007 באזור המסוכן".
מרים ד'אבו נולדה בלונדון לאם גאורגית (נכדתו של גנרל גיאורגי קביניטאדזה ) ולאב הולנדי, ד'אבו גדלה בפריז ובז'נבה.
היא החליטה להיות שחקנית בהיותה בת 11. היא למדה ב-Drama Centre London, תוך כדי עבודה כדוגמנית בפרסומות.
הופעת הבכורה שלה בקולנוע הייתה ב-1983 בסרט האימה והמדע הבדיוני דל התקציב Xtro, שם גילמה את דמותה של אנליז מרסיה, או-פר צרפתייה, שנהפכה להיות אינקובטור אנושי לחייזר, לאחר סצנת אהבה בעירום.
Xtro ספג ביקורת על היותו לא מוסרי מצד ארגונים דתיים, אבל למעשה התקבל והצנזורה הבריטית (BBFC) אישרה את הפצתו ללא עריכה.
ד'אבו אמרה למגזין Femme Fatales ב-1994 שהיא זוכרת אותו כ"סרט נוראי".
ב-1985 היא הופיעה בקצרה כ"חברה הצרפתייה" בסרט "לילות לבנים".
תפקידה הידוע ביותר הוא ב-1987 בסרט "007 באזור המסוכן", אז גילמה את דמותה של קרלה מילובי, צ'לנית וצלפית מתוקה ופגיעה שמתאהבת בג'יימס בונד.
הוא נותר הסרט האהוב ביותר שלה.
מכיוון שהייתה מקושרת לסרט, היא הופיעה בגיליון מיוחד של "פלייבוי" שהקדיש בספטמבר 1987 מספר עמודים מצולמים לג'יימס בונד, אולם זמן לאחר מכן היא אמרה "לא הייתה מצטלמת לתמונות האלו כיום...
למדתי הרבה מאז" בריאיון למגזין "פיפל".
ב-1988 היא שיחקה את ט'ארה, קצינת רפואה חייזרית במיני-סדרת המדע בדיוני הטלוויזיונית "Something Is Out There", שאחריה שודרו שישה פרקים של מיני-סדרה של רשת NBC באותו שם.
ב-1992 היא זכתה לביקורות אוהדות על תפקיד המשנה כאמנית זכוכית דקורטיבית יומרנית בקומדיה הבריטית השנונה ודלת התקציב "Leon the Pig Farmer", שהתקבלה באופן חיובי בפסטיבלי הסרטים בוונציה, בלונדון, באדינבורו ובפאלם ספרינג שבקליפורניה.
ב-1994 היא הופיעה בסרט "גרסת בראונינג", אותו ביים מייק פיגיס.
מאז היא שיחקה בסרטי פעולה, אימה ופנטזיה דלי תקציב שונים שיצאו ישר לווידאו, כמו גם תפקידי אורח בתוכניות הטלוויזיה "אגדות מעולם המסתורין" (1993), "Red Shoe Diaries" (1992), "Murder, She Wrote" (1992), ו-"Tomcat: Dangerous Desires" (1992).
היא הופיעה בסרטו של סקוט גלן The Point Men (סוכנים על הכוונת), שביים את סרט ג'יימס בונד בו שיחקה.
היא שיחקה את אימה של קירה נייטלי במיני-סדרת הטלוויזיה משנת 2002 "דוקטור ז'יוואגו" והיא הייתה המלכה הקובה במיני-סדרה מועמדת לפרס אמי "הלנה מטרויה" (2003).
ב-2005 היא הופיעה בתפקיד קטן בסרט הצרפתי האפל שהתקבל היטב L'Enfer Hell, אותו כתב הבמאי המנוח קשישטוף קישלובסקי, בו כיכבו עמנואל ביאר וקרול בוקה (שהייתה אף היא נערת בונד).
ב-2002 ד'אבו השתתפה בכתיבת הספר "Bond Girls Are Forever", מחווה לנשים שגילמו את נערות בונד.
הספר התבסס על הסרט התעודי שמציג את ד'אבו ונערות בונד אחרות, בכללן אורסולה אנדרס.
הסרט הוצג ברשת הטלוויזיה האמריקאית AMC ב-2002, וכוון לצאת בעת ובעונה אחת עם הסרט "למות ביום אחר".
מאוחר יותר הוא ניתן כמתנה ברכישת ה-DVD של הסרט "למות ביום אחר" על ידי חלק מהרשתות.
גרסה חדשה של הסרט התעודי, מעודכנת כדי שתכלול את הצוות של קזינו רויאל (2006) שודרה שוב ברשת AMC והופצה אחרי כן כפריט בונוס בהפצת ה-Blu-ray וה-DVD של הסרט במרץ 2007.
ב-2007 עברה ד'אבו ניתוח כדי לטפל בדימום תוך-גולגולתי, ממנו היא החלימה.
הדבר עורר בה השראה לפגוש אנשים אחרים שהתנסו במקרים דומים.
ב-2009 היא עבדה על סרט תעודי בנושא זה.
מרים ד'אבו חתומה בסוכנות הדוגמנות Models 1.
היא דודנית מדרגה ראשונה של הזמר מייק ד'אבו ודודתה של בתו, השחקנית אוליביה ד'אבו .
היא נכדתו של הגנרל הגאורגי גיאורגי קביניטאדזה.
שמה ד'אבו מקורו בעיר הפינית טורקו (Abo בלטינית, Åbo בשוודית).
בנובמבר 2003 ד'אבו נישאה ליו הדסון, הבמאי הבריטי שהיה מועמד לפרס האוסקר וביים את הסרטים Chariots of Fire (1981), Greystoke: The Legend of Tarzan, Lord of the Apes (1984), ו-Revolution (1985).
מרים גיליס-קרליבך הייתה פרופסור לחינוך, סוציולוגיה והיסטוריה יהודית באוניברסיטת בר-אילן ועמדה בראש המכון להגות יהודית על-שם יוסף קרליבך, המחלקה לתולדות עם ישראל.
היא הייתה מומחית להוראת הקריאה ופרסמה בתחום זה מחקרים.
גיליס-קרליבך נולדה בעיר המבורג שבגרמניה ב-1 בפברואר 1922, במשפחה בת תשעה אחים.
אביה, ד"ר יוסף צבי קרליבך היה הרב הראשי של המבורג ואלטונה ובן למשפחת רבנים מפורסמת.
לילה לפני ליל הבדולח עלתה לארץ במסגרת עליית הנוער.
אחיה הבוגרים, יוליוס, אסתר, יהודית ואווה (חווה) שולמית, היגרו לבריטניה במסגרת הקינדר-טרנספורט.
האב, יחד עם אמה של מרים, אלישבע חנה (שרלוטה) לבית פרויס, וארבעת אחיה הצעירים, רותי, נעמי, שרה ושלמה נשלחו למחנה יונגפרנהוף.
האב, האם ושלוש האחיות נרצחו בשואה.
מבין הנשלחים למחנות, רק אחיה שלמה ניצל ומאוחר יותר היגר לארצות הברית ומשמש כמנהל רוחני בישיבת רבנו חיים ברלין.
בן דודה היה העיתונאי הנודע ד"ר עזריאל קרליבך.
בארץ למדה בבית הספר החקלאי בחיפה עד שנת 1943. בשנת 1944 נישאה למשה גיליס, מורה ומנהל כפר נוער.
בשנת תשל"ה קיבלה תואר מוסמך במחלקה לחינוך באוניברסיטת בר-אילן (התזה: "משנתו החינוכית של יוסף צבי קרליבך הי"ד: הלכה ומעשה"), ובשנת תשמ"ד-1984 קיבלה תואר דוקטור (הדיסרטציה: "הוראת הקריאה העברית בארץ-ישראל: ניתוח ביקורתי של התפחותה, בעיותיה, שיטותיה והישגיה").
משנת 1992 ועד פטירתה עמדה בראש המכון להגות יהודית על-שם יוסף קרליבך.
בשנת 2008 הוענק לה אות ההצטיינות הגבוה של גרמניה עבור תרומתה רבת השנים לקידום יחסי המדע בין גרמניה לישראל.
בשנת 2009 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת אולדנבורג, בעבור "פעילותה המדעית הפורייה ומפעל חייה המתאפיין בערכיות גבוהה ואמונה עמוקה".
נפטרה ב-28 בינואר 2020, ארבעה ימים לפני יום הולדתה ה-98.
הוראה מתקנת, תל אביב: דקל, תשל"ו.
היבטים חדשים בהוראה מתקנת, תל אביב: דקל, תשל"ח.
חינוך ואמונה: משנתו החינוכית של הרב יוסף צבי קרליבך, תל אביב: מורשת; דון, תש"מ 1979.
הוראת הקריאה העברית בארץ-ישראל: ניתוח ביקורתי של התפחותה, בעיותיה, שיטותיה והישגיה, דיסרטציה, אוניברסיטת בר-אילן, תשמ"ד 1984.
מן ה"חדר" אל המחשב: מאה שנות הוראת קריאה עברית בישראל, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, תשמ"ז 1987.