tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אך, באותו הערב הגיעה למקום קבוצת שוטרים, שהפילה שלושה אוהלים ודרשה מהתושבים "לעבור למקום אחר אחרת ישרפו להם את כל האוהלים".
בליל 11 באוגוסט 1957 הגיעו אנשי המשטרה הצבאית עם קומנדקר, והרסו 18 אוהלים.
לפי עדותו של ברזילי, "הערבים שביקשו לראות פקודה כתובה ספגו מכות וסטירות לחי".
דוד בן-גוריון התייחס למקרה, ואמר שאין כוונה לפנות את שבט אבו אל-קיעאן, שתוך כדי חיפוש סחורות מוברחות ותחמושת התמוטטו חלקית 3 אוהלים ולא 18, ושלא נפגע איש.
תשובתו התבססה על מסמכים שהממשל הצבאי הכין לו.
עם זאת, היועץ לענייני ערבים הכין מסמך פנימי על המקרה וכן יעץ לבן-גוריון כיצד לנסח את הגרסה הרשמית.
מהמסמך הפנימי שהכין עולה, ש-2/3 מבני המשפחה הסכימו לעבור לאזור ואדי עתיר "עקב לחץ שהופעל על ידי הממשל הצבאי".
השליש הנותר הורכב מאלו שסירבו לעבור.
הממשל הצבאי החליט לקרב אותם לשבט אל-הוזייל איתו היו מסוכסכים, כדי שהסכסוך ביניהם יחריף והם יחליטו לעבור "מרצונם" לאזור ואדי עתיר גם כן.
לאחר המעבר לאזור ואדי עתיר, בני השבט בנו בתים מאבן, סללו כבישים, כרו בארות ועיבדו את האדמות.
בשנות ה-60 חלק ממשפחות השבט יצאו מהתחום שהוקצה עבורן והתפרסו על שטחים נוספים מסביב.
בשנת 1963 התמודד היישוב עם משבר כלכלי עקב מספר שנות בצורת.
בשנות ה-80 ואילך רוב בני שבט אבו אל-קיעאן עזבו את הפזורה ועברו למגורי קבע בעיירה חורה.
המבנים הלא חוקיים, בגבעה שכונתה 'אום אל חירן', התרבו מ-22 מבנים בשנת 2000 ועד ל-36 מבנים בשנת 2010.
בשנת 2002 החליטה ממשלת ישראל בראשות אריאל שרון להקים 14 יישובים בנגב הצפוני, בהם חירן (ששמו הוסב אחר כך לדרור) – יישוב עירוני.
על חלק מהאדמות שהוקצו ליישוב, המתוכנן לקליטת אלפיים משפחות, בנויים בתי 'אום אל-חירן'.
תושביו נדרשו על ידי המדינה לעבור למגרשים שהוקצו עבורם בעיירה חורה, אך הם סירבו.
ב-2003 הגישה המדינה עתירה במעמד צד אחד לבית משפט השלום בבאר שבע בנושא הריסת היישוב, מבלי ליידע את בעלי האדמות; המדינה טענה כי לא היה ביכולתה לזהות או להשיג את התושבים.
בחלוף שנה, בשנת 2004, המדינה הגישה תביעה לפנות את התושבים, בנימוק שהם פלשו למקום באופן בלתי חוקי.
בית המשפט פסק כי המבקשים לא קנו זכות במקרקעין אלא ישבו בהם כבני רשות חינם.
מכיוון שהאדמה הוקצתה על ידי המדינה ללא כל תשלום – מעמדם כתושבים יכול להישלל בכל עת ולכן בוטל כדין על ידי המדינה.
בשנת 2004 פנו נציגי אום אל-חיראן לבית משפט השלום בבאר שבע (ת"א 3326/04) כנגד ההחלטה להקמת היישוב חירן, בטענה כי המדינה היא זו שקבעה את ישיבתם במקום.
הם טענו שמדינת ישראל פועלת ממניעים גזעניים, וכי היא מבקשת להרוס כפר בדואי, כדי להקים במקום יישוב יהודי.
בשנת 2009 בית משפט השלום קבע כי העותרים לא הוכיחו רכישת זכויות במקרקעין ודחה את העתירה.
הללו ערערו על פסק הדין בבית המשפט המחוזי (ע"א 1165/09), ובשנת 2011 בית המשפט המחוזי אימץ את מסקנותיו של בית משפט השלום.
העותרים שבו וערערו לבית המשפט העליון.
ב-2010 החליטה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה להכיר ביישוב, אולם בעקבות התערבות של משרד ראש הממשלה המועצה הפכה את החלטתה למחרת.
ב-2012 החליטה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה להקים במקום את היישוב חירן המיועד לציבור יהודי דתי לאומי.
תנועת אור פועלת להקמת יישוב זה.
לאחר ערעורים חוזרים ונשנים של בני שבט אבו אל-קיעאן, נשלם בשנת 2013 ההליך התכנוני של היישוב חירן בכל דרגי ועדות התכנון במשרד הפנים.
שני הליכים משפטיים התנהלו, האחד במטרה לפנות את אל-חיראן והשני במטרה להרוס את הבתים במקום.
במאי 2015 דחה בית המשפט העליון בקשת רשות ערעור של המתגוררים במקום.
השופט אליקים רובינשטיין פסק שאין לאנשי אום אל-חיראן זכויות במקום ולכן פעולות הממשלה לא הפרו את זכויותיהם.
השופטת דפנה ברק ארז כתבה בדעת מיעוט שעל הממשלה לשקול שנית את הפיצוי המוצע משום שהבדואים הללו חיו באום אל-חיראן במשך עשרות שנים כבני רשות, ובפרט הציעה הקצאת חלקות אדמה ביישוב החדש עבורם.
חברי כנסת ערביים דרשו להותיר את הבדואים במקום במסגרת פתרון כולל לבעיית הדיור בחברה הערבית והבדואית בישראל, כולל הקפאת כל צווי ההריסה שעדיין לא בוצעו.
חברת הכנסת תמר זנדברג ממרצ טענה "איך נוכל להסביר בעתיד שפינינו יישוב שנבנה ברשות, רק כי הם שייכים לקבוצה אתנית או דתית אחרת".
ארגונים המייצגים את הבדואים ואת ערביי ישראל נאבקו גם הם נגד הפינוי וההריסה.
ארגון עדאלה ניהל קמפיין ציבורי במטרה "לעצור את התוכנית להרוס את הכפר הערבי-בדואי במטרה לבנות על הריסותיו יישוב יהודי".
"המועצה האזורית של הכפרים הלא מוכרים" פעלה גם היא לעצירת הריסת הכפר, וטענה שהתוכנית המוצעת היא "טיהור אתני".
ב-11 ביוני 2015 הפגינו מאות מפגינים בבאר שבע נגד הריסת המקום.
בהפגנה השתתפו חברי הכנסת אחמד טיבי, חנין זועבי וטלב אבו עראר.
בנובמבר 2024 החליטו תושבי אום אל-חיראן להרוס את הבתים בעצמם על מנת להימנע מתשלום הוצאות ההריסה לרשויות.
חלק מהתושבים, שלא הגיעו להסדר עם הרשויות, נותרו ללא פתרון.
ב-18 בינואר 2017 החל פינוי נוסף של בתים באום אל-חיראן, שאובטח על ידי שוטרים רבים.
בטרם החל הפינוי אירעה תקרית שבה נדרסו שוטרים על ידי מכוניתו של יעקוב מוסא אבו אל-קיעאן, מורה למתמטיקה תושב הכפר.
בתחילה לא היה ברור האם קודם נפגע הנהג מירי השוטרים או קודם האיץ לעברם.
רס"ם ארז עמדי לוי נהרג, שוטר אחר נפצע ואבו אל-קיעאן נפצע מהירי ומת לאחר כמה דקות.
האירוע הוגדר על ידי המשטרה כפיגוע דריסה והיא פרסמה שהירי הראשוני היה באוויר.
אדם שהיה במקום העלה אפשרות שהדריסה התרחשה לאחר שהנהג נפגע ואיבד שליטה על רכבו.
נתיחת גופתו של הנהג העלתה כי הוא נפגע מקליע בחזה ומקליע בברך ימין.
על פי דיווח בערוץ 10 הוא מת מדימום פנימי שנמשך 20–30 דקות.
כחמישה ימים לאחר מכן הוגשו כתבי אישום נגד שניים מתושבי המקום שהואשמו בתקיפת שוטרים ובפציעת שלושה מהם.
השבת גופת הנהג למשפחה עוכבה, בטענה לחשש מ"פגיעה של ממש בסדר הציבורי".
לאחר שישה ימים פסק בג"ץ לשחרר את גופתו של הנהג לקבורה ללא תנאים.
ב-1 במאי 2018 פרסם פרקליט המדינה שי ניצן את החלטתו לסגור את התיק נגד השוטרים שירו באבו אל-קיעאן ולא לנקוט בהליכים פליליים משום שפעולתם נבעה מתחושה של סכנת חיים.
עוד פרסם ניצן, כי לא ניתן להכריע ברמה גבוהה של ודאות האם אל-קיעאן התכוון לבצע פיגוע או שהוא איבד שליטה על כלי הרכב בעקבות הירי.
בספטמבר 2020 התנצל ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בשידור טלוויזיה על הצהרתו סמוך לאירוע, שיעקוב היה מחבל שניסה לבצע פיגוע טרור ולפגוע בשוטרים, ואמר כי הצהיר כך בעקבות המידע שקיבל מהמשטרה.
אולשיצה (בפולנית: Oleszyce; ביידיש: האלשיץ) הוא כפר במחוז לובאצ'וב שבפרובינציית פודקרפצקיה בפולין, בו שכנה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה במסמכים משנת 1431. בשנת 1576 הוענקו לו זכויות מגדבורג על ידי האציל היירונים שייניאבסקי, שאושרו כעבור שנתיים על ידי המלך סטפאן באטורי.
סביב היישוב הועלו ביצורי עפר, ונבנתה טירה בצורה.
במהלך המאה ה-17 סבל היישוב מפשיטות הטטרים והקוזקים, וכן משתי מגפות.
בשנת 1726 עבר היישוב לרשותה של משפחת האצולה צ'ארטוריסקי, ובשנת 1786 היה למקום משכנו של הנסיך אדם ייז'י צ'ארטוריסקי.
היישוב שימש מרכז מסחר ומלאכה לעורף החקלאי שסביבו, וכן לאחוזות האצולה.
בשנת 1880 נלקח מהיישוב מעמדו העירוני.
בימי מלחמת העולם הראשונה סבל הכפר בעת הכיבוש הרוסי, כאשר החיילים הרוסים בזזו אותו, ואף העלו מספר בתים באש.
על יהודים ראשונים בכפר נמסר בתעודות זכויות הייסוד של אולשיצה משנת 1576, שבהן הותר ליהודים להתיישב במקום.
קהילת אולשיצה הייתה לעצמאית בסוף המאה ה-18, ובין רבניה הידועים נמנה אריה (לייב) יפה, אשר כיהן בה עד שנת 1808. במחצית השנייה של המאה ה-19 כיהן ברבנות הכפר הרב נפתלי צבי (הירש) זילברשטיין, אשר בנו, הרב אברהם יעקב זלברשטיין, המשיכו בתפקיד.
בין שתי מלחמות העולם כיהן כרב הקהילה הרב אריה במבך, וכדיין שימש הרב שלמה ב"ר יעקב-שרנצל באב"ד (שניהם נספו בשואה).
מרבית יהודי הכפר היו חסידי בלז.
היישוב היהודי בכפר הלך והתפתח במאה ה-19, והגיע לשיאו מבחינת מספר אוכלוסין בעשור הראשון למאה ה-20, אך בתקופה שבין שתי מלחמות העולם הלך ופחת.
בזמן הכיבוש הרוסי בעת מלחמת העולם הראשונה סבלו יהודי הכפר מהתנכלות החיילים הרוסים.
עיקר פרנסתם של יהודי הכפר היה מסחר זעיר ורוכלות.
בשנות העשרים והשלושים פעלו בעיר גם תנועת הבונד וארגונים ציוניים, וכן קן של הנוער הציוני.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, בספטמבר 1939, נכנס לכפר הצבא האדום.
ב-22 ביוני 1941 כבשו הגרמנים את הכפר, ועם כניסתם אסרו 4 בני ערובה יהודים, אשר שלושה מתוכם נרצחו.
כעבור ימים אחדים אסרו הגרמנים 25 יהודים מהכפר, מנהיגים לשעבר של המפלגות הפוליטיות, וציוו עליהם לקפוץ מעל מדורה בכיכר העיר.
לאחר מכן, נכלאו הללו בבית הסוהר המקומי, ומשם לא שבו.
בכפר הוקם יודנרט, אשר בראשו הועמד מוריץ ציגמן, פליט יהודי מגרמניה, ויהודי הכפר חויבו לענוד סרט עם מגן דוד על זרועם, למסור את רכושם, ולשלם קנס של 100,000 רובל.
כמו כן, נערכו חיפושים אחר דברי ערך בדירות היהודים, והדירות הטובות הוחרמו על ידי הגרמנים.
בתקופה זו יהודי הכפר נלקחו באופן שרירותי לעבודות כפייה באזור הכפר, בהן הוכו ועברו התעללויות, לרבות גזיזת זקנים.
בשלהי 1941 נצטוו היהודים למסור חפצי זהב ומוצרי פרווה.
בסתיו 1941 החלו להילקח יהודים מהכפר למחנות עבודה.
במשלוח הראשון למחנה בזלוטשוב היו 50 גברים, ומהם לא שב איש.
כעבור זמן מה נשלחו 100 איש למחנה עבודה ברווה-רוסקה, וגם מהם לא שב איש.
היישוב היהודי בכפר חוסל בנובמבר 1942. השלטונות ציוו על היהודים לעבור לגטו שהוקם בלובאצ'וב, ומשם שולחו למחנה ההשמדה בלז'ץ.
לאחר השואה נותרו בחיים כ-30 עד 50 מיהודי הכפר, רובם מאלו שנמלטו לברית המועצות עם פרוץ המלחמה.
אולריקה ג'ונסון (בשוודית: Ulrika Jonsson; נולדה ב-16 באוגוסט 1967) היא מנחת טלוויזיה ועיתונאית שוודית, המתגוררת בבריטניה.
ג'ונסון נולדה בשוודיה ולאחר מכן עברה לממלכה המאוחדת, היא עבדה תחילה כמזכירה ולאחר מכן שימשה כמגישת מזג האוויר בשני ערוצי טלוויזיה בבריטניה ושוודיה.
ב-1991 היא החלה להנחות תוכנית של חידות טריוויה ולאחר מכן הנחתה את תוכנית הגרלת הלוטו הלאומית, בין עבודותיה כעיתונאית היא ראיינה את ראש ממשלת בריטניה ג'ון מייג'ור וגורדון בראון.
היא הנחתה את אירוויזיון 1998, מיס עולם 1999 ומיס שוודיה 2002.
ב-2002 יצאה האוטוביוגרפיה שלה "Honest".
ב-2007 השתתפה בתוכנית "רוקדים על הקרח".
בשנת 2009 השתתפה בעונת הVIP השישית של תוכנית המציאות הבריטית "האח הגדול", בה ניצחה ולקחה מקום ראשון, כאשר קיבלה 57% מהקולות במהלך הגמר שהתרחש ב-23 בינואר.
בשנת 2019 השתתפה בתוכנית המציאות הבריטית "דייט ראשון", שם החלה לצאת עם בן זוגה ששודך לה, פול.
ג'ונסון נישאה לראשונה ב-1990 לצלם ג'ון טארנבל, להם בן אחד, שנולד ב-1995. הזוג התגרש לאחר שנה, ב-1995.
ג'ונסון הייתה נשואה שלוש פעמים, והיא אם לארבעה ילדים מארבע בעלים שונים.
היא מתגוררת בדרום מורטון, אוקספורדשייר.
אולריקה לואיזה, נסיכת זולמס-בראונפלס , הייתה אשתו של פרידריך הרביעי, רוזן הסן-הומבורג.
אולריקה לואיזה נולדה ב-1 במאי 1731 בהונגן שהשתייכה לרוזנות זולמס-בראונפלס, לפרידריך וילהלם, רוזן זולמס-בראונפלס, ולסופיה מגדלנה בניגנה, רוזנת זולמס-לאובאך-אוטפה, בתם של אוטו קרל, רוזן זולמס-לאובאך-אוטפה וטקלנבורג ולואיזה, רוזנת שנבורג-ואלדנבורג.
ב-10 באוקטובר 1746 התחתנה אולריקה לואיזה עם פרידריך הרביעי, רוזן הסן-הומבורג, ממנה נולדו לו שני ילדים.
בשנת 1747 שלח לודוויג השמיני, רוזן הסן-דרמשטאדט את חייליו לרוזנות, וטען שהוא תופס אותה כאפוטרופוס לפרידריך.
אולם פרידריך טען כי הוא בגיר ויכול לשלוט לבד, והעניין הופניה לבית המשפט הקיסרי.
ב-10 באוקטובר 1746 התחתנה אולריקה לואיזה עם פרידריך הרביעי, רוזן הסן-הומבורג, ממנו נולדו לה שני ילדים:
פרידריך החמישי, רוזן הסן-הומבורג (1748–1821), התחתן עם קרולינה, נסיכת הסן-דרמשטאדט
אוּלְרִיקֶה מארִיֶה מַיְינְהוֹף הייתה עיתונאית, פעילת שמאל רדיקלי וטרוריסטית גרמנית, שהתפרסמה כמנהיגת ארגון 'סיעת הצבא האדום' שנודע גם בשם "כנופיית באדר-מיינהוף".
מיינהוף הייתה כותבת פורה ותאורטיקנית חשובה של השמאל הרדיקלי, וניסחה מנשרים בשאלות הסוציאליזם, זכויות הנוער, הפמיניזם, האנטי-אימפריאליזם ומה שראתה כהמשכו של הנאציזם בתרבות ובממסד המערב-גרמניים.
ב-1970 ייסדה יחד עם אנדריאס באדר ואחרים את 'סיעת הצבא האדום', הבולטת בקבוצות הטרור שפעלו במערב-גרמניה באותה תקופה ושהייתה אחראית למספר רב של מתקפות.
מיינהוף נתפסה על ידי הרשויות ב-1972 והועמדה למשפט, וכעבור שלוש שנים התאבדה בתלייה בתאה.
אולריקה מיינהוף נולדה ב-1934 באולדנבורג, גרמניה.
בשנת 1936 עברה משפחתה לגור בעיר ינה, כאשר אביה ד"ר וורנר מיינהוף, היסטוריון לאמנות, התמנה למנהל המוזיאון העירוני.
אמה, ד"ר אינגבורג מיינהוף, עבדה כמורה.
כעבור ארבע שנים נפטר האב מסרטן.
לצורכי פרנסת המשפחה בחרה אמה להשכיר חדר בביתם לרנטה רימק, פעילת שלום נוצרייה אותה הכירה באוניברסיטה.
אחת מהסנדקיות של מיינהוף הייתה גרטה אולריך, חוקרת ספרות יהודיה, שבביקורה האחרון בבית משפחת מיינהוף ענדה טלאי צהוב.
הדבר השפיע על מיינהוף מאוד.
כשהתבגרה, היא גילתה שאולריך נשלחה לטרזיינשטט.
בשנת 1946 חזרה המשפחה לאולדנבורג, שהייתה עתה בשטח הכיבוש הסובייטי.
ב-1954 נפטרה האם מסרטן ורנטה רימק הפכה לאפוטרופוסית של אולריקה ואחותה הבכורה.
ב-1952 סיימה מיינהוף את לימודי התיכון בעיר ויילבורג והחלה ללמוד פילוסופיה וחינוך באוניברסיטת מרבורג.
בהשפעתה של רימק היא הגיעה לאוניברסיטה עם מודעות חברתית ופוליטית גבוהה.
ב-1957 היא עברה ללמוד באוניברסיטת מינסטר, שם פגשה את הפילוסוף הספרדי המרקסיסטי מנואל סקריסטן (שבהמשך תרגם וערך חלק מכתביה) והצטרפה לאיגוד הסטודנטים הגרמני הסוציאליסטי.
היא השתתפה בהפגנות נגד הצעת ממשלת קונראד אדנאואר לחמש את הבונדסוור בנשק גרעיני.
חלק מחברי האיגוד ניסו לסלק אותה משום שלא הייתה די מרקסיסטית לטעמם והם בזו לפציפיזם שלה.
בהמשך הייתה מיינהוף הדוברת המקומית של ההתארגנות נגד נשק גרעיני.
ב-1959 הצטרפה מיינהוף למפלגה הקומוניסטית של גרמניה (KPD) שהוצאה מחוץ לחוק כמה שנים לפני כן.
זו הייתה ההתנסות הראשונה שלה בפעילות פוליטית לא חוקית.
היא, קלאוס ריינר רול, מייסד ומו"ל הירחון השמאל הרדיקלי konkret ופעילים נוספים, נפגשו עם נציגי המפלגה פעם בכמה שבועות במזרח ברלין (הם לא היו היחידים מקבוצות השמאל במערב גרמניה שעשו זאת).
מיינהוף החלה לעבוד ב-konkret בסוף 1959, ובשנים 1962–1964 הייתה העורכת הראשית של העיתון ונחשבה לכותבת מחוננת.
היא כתבה על ההתחמשות הגרעינית של גרמניה המערבית ולא היססה לערוך השוואות לנאציזם, נושא שהיה רגיש מאוד באותה עת.
ב-1961 נישאה לרול ולזוג נולדו תאומות, רגינה ובטינה.
מיינהוף ורול נפרדו ב-1967 והתגרשו שנה מאוחר יותר.
רדיקליזציה והצטרפות לסיעת הצבא האדום
בתחילת 1967 נפגשה מיינהוף בפעם הראשונה עם מנהיג הסטודנטים רודי דוצ'קה וראתה בו עמית לדרך.
ניסיון ההתנקשות בחייו ב-11 באפריל 1968 על ידי איש ימין גרם לזעזוע בקרב קבוצות סטודנטים רדיקליות והוביל את מיינהוף לכתוב מאמר ב-konkret שהעיד על ההקצנה שעברה:
באפריל 1968 נעצרו אנדריאס באדר וגודרון אנסלין לאחר שניסו להצית בית כולבו בפרנקפורט במחאה נגד אלימות הקפיטליזם והתעלמות העולם ממלחמת וייטנאם.
מיינהוף ביקרה אותם בכלא וכתבה מאמר שביקר את מעשה ההצתה אך הילל את המחאה הלא חוקית.
היא הפסיקה לכתוב ב-konkret באפריל 1969, משום שלדעתה הפך המגזין לממוסחר, רבים מעמיתיה עזבו בעקבותיה.
היא הסבירה את עזיבתה בכך שעצם עבודתה שלה ושל עמיתיה במגזין נתנו לו "תעודת הכשר" כעיתון שמאל אבל במוקדם או במאוחר הוא "יהפוך לחלק מהריאקציה, דבר שאני לא יכולה לחפות עליו בשיתוף הפעולה שלי, במיוחד עכשיו כשאי אפשר למנוע את מהלך [הדברים]".
קבוצה של פעילים רדיקלים מברלין ארגנו השתלטות על משרדי ה-konkret במטרה להפיץ כרוזים לעובדים.
ההשתלטות נכשלה משום שרול גילה על היוזמה ושלח את העובדים לעבוד בבית.
משמצאו את המשרדים ריקים פנו לביתו של רול, שנפגע כתוצאה מהתפרעות של מפגינים.
הוא האשים את מיינהוף בכך שארגנה את האירוע, אך לא ניתן היה להוכיח שהיה לה קשר ישיר.
ב-1970 כתבה מיינהוף והפיקה את הסרט Bambule .
הסרט עקב אחר קבוצה של נערות המתגוררות במוסד לנוער עברייני במערב ברלין וביקר קשות את שיטות החינוך הקשוחות במוסדות כאלו.
העלילה עוקבת אחר התהוות המרד של הנערות נגד הנהלת המוסד, המסמלת את המבנים החברתיים המדכאים.
בזמן שהסרט היה אמור לעלות לאקרנים הייתה מיינהוף מבוקשת בעקבות בריחתו של אנדראס באדר.
לבסוף שודר הסרט לראשונה רק ב-1994.
גודרון אנסלין, חברתו של אנדריאס באדר, יצרה קשר עם מיינהוף וביקשה שתסייע להם לשחרר את באדר ממעצר.
על פי התוכנית, מיינהוף הייתה אמורה לפנות למוציא לאור הגרמני השמאלני קלאוס וגנבך, ולהציע לו שהיא ובאדר יכתבו יחד ספר בעודו בכלא.
החוזה נחתם (אך וגנבך לא ידע על מניעיה של מיינהוף), והיא פנתה לרשויות בבקשה לאפשר לבאדר לצאת מהכלא ולעבוד איתה במכון למחקר חברתי במערב ברלין (Deutsches Zentralinstitut für soziale Fragen).
התוכנית הייתה שאנשי מחתרת חמושים יכנסו למכון וישחררו את באדר ללא אלימות ושימוש בנשק חם.
מיינהוף לא הייתה אמורה להיות מעורבת בשחרור, והיה עליה לטעון שלא הייתה מודעת לכך שבאדר מתכוון לברוח.
ב-14 במאי 1970 הגיע באדר לספריית המכון עם שני שומרים, על מנת לעבוד עם מיינהוף.
לאחר מכן פרצו למכון שתי נשים מסיעת הצבא האדום ואדם נוסף בעל עבר פלילי שנשכר בשל ניסיונו, כביכול, בפעילות פלילית חמושה.
האיש ירה בספרן מבוגר ופצע אותו קשה.
יותר מאוחר נטען שהיורה, שהחזיק אקדח וגז מדמיע, ירה בשוגג.
בתחילה התכוונה מיינהוף להישאר בספרייה ולהשתמש בכישוריה ככתבת על מנת לסייע לבורחים.
אבל הלחץ שיצר הירי הוביל אותה להצטרף אל האחרים לקפוץ מהחלון ולברוח.
מייד לאחר הבריחה התקשרה מיינהוף לחבר שיאסוף את ילדיה מבית הספר.
שיחת הטלפון מוכיחה שהיא בכלל לא תכננה את הבריחה, אולם תוך ימים ספורים הופיעו פוסטרים עם תמונתה בכל רחבי ברלין והוצע פרס של 10,000 מארק גרמני למי שיסייע בתפיסתה על מנת להעמידה לדין על חלקה בניסיון לרצח.
פעילותה עם סיעת הצבא האדום ומעצרה
במשך שנתיים השתתפה מיינהוף במעשי שוד בנקים ופיגועים שתכוננו ובוצעו על ידי חברי סיעת הצבא האדום.
אולם יותר מכל מזוהה מיינהוף עם ניסוח כתיבת האידאולוגיה של הקבוצה.
במהלך תקופה זו, כתבה מיינהוף והקליטה רבים מהמניפסטים והעלונים של סיעת הצבא האדום.
נראה שהמשמעותי ביותר ביניהם הוא הקונספציה של גרילה עירונית (Das Konzept Stadtguerilla), תגובה למאמר של הרסט מאלר (חבר הסיעה לשעבר שעזב מטעמים אידאולוגיים), המנסה לדייק בהגדרות האידאולוגיות של הסיעה.
המניפסט כלל לראשונה את השימוש בשם "סיעת הצבא האדום" ובסמל שלה.
בקיץ 1970 נסעו מיינהוף, באדר אנסלין ומאלר ממזרח גרמניה לביירות ופגשו נציגים של הפת"ח שאימנו אותם בשימוש בנשק.
התאומות של מיינהוף נתפסו כ"בעיה" על ידי חבריה ואנסלין לחצה עליה להרחיק אותם מגרמניה.
בספטמבר 1970 סייע סטפן אאוסט, עיתונאי שעבד ב-konkret (והפך למוציא לאור של העיתון השמרני די ולט), בהחזרת הילדות ממחנה של היפים בסיציליה.
לטענת אאוסט, מיינהוף התכוונה לשלוח אותן לבית יתומים של ילדים פלסטינים בירדן.
מיינהוף פגשה את בנותיה כמה שנים מאוחר יותר, כשהן ביקרו אותה בכלא.
ב-14 ביוני 1972, בלנגנהאגן, ניגש אדם זר לפריץ רודוואלד, מורה שסיפק מקלט לעריקים של צבא ארצות הברית, וביקש מקום לינה לו ולחברתו.
רודוואלד הסכים, אך מאוחר יותר הוא החל לחשוד שהאישה משתייכת לסיעת הצבא האדום והחליט להתקשר למשטרה.
כבר למחרת תצפתה המשטרה על הבית בעת שהזוג הגיע.
כוחות המשטרה עצרו את גרהרד מולר, שהיה חמוש, ואת אולריקה מיינהוף.
בדצמבר 1972, בעת שהמתינה מיינהוף למשפטה, היא נקראה להעיד במשפט של הורסט מאלר.
היא נשאלה על הצהרת תמיכה שלה ברצח הספורטאים הישראלים באולימפיאדת מינכן באותה השנה.
בתשובה לשאלות היא ענתה:איך היה אושוויץ יכול להתקיים?
היא השתמשה בשנאה של האנשים – שנאה [הקשורה] בתלות שלהם בכסף כאמצעי חליפין – ובכמיהה שלהם לקומוניזם.
המשמעות של אושוויץ היא רציחתם של שישה מיליוני יהודים והעמסתם על עגלות אשפה של אירופה משום שהיו [כביכול] מה שטענו נגדם – יהודי כסף.
למעשה, קרנות ההון והבנקים – ליבת מערכת האימפריאליזם והקפיטליזם – הסיטה את שנאת הכסף והניצול של האנשים מעצמם אל עבר היהודים.לאחר שנתיים של דיונים נשפטה מיינהוף לשמונה שנות מאסר.
החברים המייסדים של סיעת הצבא האדום, מיינהוף, באדר, אנסלין ורספי, הורשעו ב-19 באוגוסט 1975 על ארבע עבירות של רצח, 54 ניסיונות לרצח וכן על האשמה בהקמת ארגון לא חוקי.
ב-9 במאי 1976, זמן מה לפני תום המשפט, נמצאה מיינהוף תלויה על חבל עשוי ממגבת.
אם לא הייתה מתאבדת, היא הייתה צפויה להידון למאסר עולם ועוד 15 שנה (כמו שאר שלושת הנאשמים שקיבלו גזר דין זה).
תוספת המאסר נועדה למזער את האפשרות לשחרור מוקדם.
החקירה הרשמית בדבר מותה של מיינהוף קבעה שהיא התאבדה.
אולם הממצאים הרשמיים לא התקבלו על ידי חברי הסיעה וחברים בארגונים מיליטנטיים אחרים, שהאמינו שהיא נרצחה על ידי הרשויות.
שנים מאוחר יותר התגלה שמיינהוף הפכה ליותר ויותר מבודדת משאר אסירי הסיעה, וגודרון אנסלין כינתה אותה "חלשה מדי".
עלתה גם הטענה שאחד מחברי הסייעה רצח אותה.
חקירה שנייה בוצעה על ידי קבוצה בינלאומית בלתי תלויה, ממצאי החקירה פורסמו ב-1979.
מיינהוף נקברה שישה ימים לאחר מותה, בברלין.
ההלוויה הפכה להפגנה בהשתתפות כ-4,000 איש.
ב-1968 פרסמה מיינהוף מאמר בשם "תודעה כוזבת" בו היא טוענת כי שחרור האישה הוא חלק משחרור האנושות ואי אפשר לשחרר רק קבוצה אחת.
במאמר תיארה את המתח בין עבודה ובין חיי משפחה אצל נשים.
למרות תפיסותיה המהפכניות האמינה מיינהוף שהאם היא הדמות החשובה ביותר בחיי ילדיה ואפילו דמויות נשיות אחרות (למשל סבתא) לא יכולות להחליף אותה.
לצד זה סברה מיינהוף כי ישנה האדרה חברתית של תפקידי האימהוּת, שלתפיסתה מכשילה כל אפשרות לשינוי פוליטי.
כל עוד האם העובדת תאמין כי עליה להיות בבית עם ילדיה היא לא תתבע את זכויותיה כעובדת.
במאמר היא מציגה את הקשר בין פוליטיקה מגדרית לפוליטיקה מעמדית.
לתפיסתה, הפמיניזם הבורגני טוען שיש היררכיה מגדרית אולם מיינהוף טוענת כי אין טעם לראות בגברים קטגוריה פוליטית כאשר המאבק צריך להיות מופנה כנגד הקפיטליזם.
בעיניה, אם האמנציפציה של נשים באה לידי ביטוי בעליית ההכנסה שלהן, הרי שמדובר בשחרור חלקי ביותר וכוזב.
מאבק הנשים צריך להיות במבנים החברתיים שכובלים אותן.
אום אל-ח'יר הוא כפר פלסטיני הממוקם בנפת חברון שבמרכז חבל יהודה.
הוא מאוכלס על ידי 36 משפחות, המונות יחד כ-200 בני אדם.
בשנת 1883 תואר מקום הכפר ב"סקר ארץ ישראל המערבית" כ"ערימות של אבנים" במקום שאז היה נקרא ראג'ם אום ח'יר.
בדואים שישראל גירשה מתל ערד התיישבו במקום ב-1962, לאחר שרכשו את הקרקע מתושבי הכפר הפלסטיני יטא.
ב-1981 הוקמה סמוך לכפר ההתנחלות כרמל.
ב-5 בינואר 2022 הגיעה לכפר משאית גרר בשירות משטרת ישראל להחרים מכוניות פלסטיניות ללא רישוי.
המשאית דרסה את סלימאן האדלין, שעה שהפגין במקום והפקירה אותו בצד הדרך.
הוא מת מפצעיו כעבור 12 יום.
ב-28 ביולי 2025, בעת ביצוע עבודות מאושרות להקמת שכונה חדשה של ההתנחלות כרמל ליד הכפר, מתנחלים ירו למוות בעודה מוחמד חליל אלהדאלין.
לפי תושבי הכפר, המתנחלים עבדו בסמיכות להתנחלות כרמל, הסמוכה לאום אלח'יר והחלו לפלוש לשטחי הכפר, לתקוף את התושבים ולהרוס את רכושם.
תושבי הכפר מצידם ניסו לעצור אותם בגופם וביידוי אבנים.
לפי המתנחלים, הפלסטינים יידו אבנים, ינון לוי חש סכנה לחייו וירה.
אום א-ריחאן הוא כפר פלסטיני השוכן מצפון ובצמוד לשמורת טבע יער ריחן ושייך לנפת ג'נין ברשות הפלסטינית.
אום א-ריחן שוכנת כקילומטר ממזרח לקו הירוק, ממערב להתנחלויות ריחן, שקד, חיננית וטל מנשה, בצידה הישראלי של גדר ההפרדה.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 460 תושבים בשנת 2016.
משמעות שם היישוב "אם הריחן" - צמח התבלין ריחן בערבית.
היישוב הנוכחי הוקם בסוף המאה ה-19 על ידי תושבי יעבד כיישוב חקלאי עונתי והפך יישוב קבע בשנת 1922. במפקד 1922 שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, הייתה אוכלוסיית הכפר 26 מוסלמים.
מאחר שהאזור היה מאוכלס בדלילות שרד בו שטח בן 20,000 דונם ובו יער טבעי, וממשלת המנדט הכריזה עליו בתור .
השמירה על היער נאכפה בצורה קפדנית, הוקם בית שומר בלב היער ונאסרה רעיית צאן וכריתת עצים (איסור שנאכף גם בתקופת השלטון הירדני).
במלחמת ששת הימים, גדוד 25 בפיקוד סא"ל לוי מן מחטיבת ברק נע בציר ערערה - עין אל סחלה - יעבד, כבש את הכפר והוא עבר משליטה ירדנית לישראלית.
מאחר שהקרקעות באזור יער ריחן הוכרזו כשמורת טבע עוד בימי המנדט הבריטי הן הוכרזו בידי צה"ל כאדמות מדינה והוקצו להקמת התנחלויות.
בספטמבר 1977, החלה הקמתה של היאחזות נח"ל "ריחן" מדרום לכפר על ידי גרעין של השומר הצעיר ביוני 1979 אוזרחה ההיאחזות והפכה למושב שיתופי ריחן.
התנועה המיישבת בו הייתה תנועת העובד הציוני.
אחר כך הוחלט על הקמת שני יישובים נוספים שנקראו תחילה "ריחן ב'" ו"ריחן ג'".
הממשלה אישרה את התוכנית למרות התנגדותו של סגן ראש הממשלה יגאל ידין לתוכנית.
ראשוני המתיישבים, עולים מהקווקז, נכנסו ל"ריחן ב'" בינואר 1981, לאחר כשנה של עבודת הקמה שכללו פריצת דרכים וישור השטח הטרשי שבלב יער ריחן.
בהמשך הוקמו גם ההתנחלויות הסמוכות שקד, חיננית וטל מנשה בחלקים אחרים של היער.
בעקבות הסכמי אוסלו הוגדר הכפר כשטח C.
מאז 1967 רשויות התכנון במנהל האזרחי סירבו לתת ליישוב היתרי בנייה, בטענה שבנייה במקום סותרת את ייעוד הקרקע כשמורת יער (אותה שמורת יער שבה נבנו ההתנחלויות הסמוכות), אך רק 1991 הוכרז שטח של 2,673 דונם כשמורה.
מאז צווי הריסה הוצאו לכל הבתים שנבנו בכפר, אף על פי שנבנו על אדמה פרטית בבעלות התושבים.
במרץ 2010 נחתם הסכם חכירה ל-50 דונם לצורכי נטיעה, תמורת שקל אחד לשנה, לתקופה של 25 שנה, בין החטיבה להתיישבות לבין קצין במינהל האזרחי ותושב התנחלות ריחן.
50 הדונם שכלולים בשטח של 4,000 דונם שמסר הממונה על הרכוש הנטוש והממשלתי במינהל האזרחי לחטיבה להתיישבות בשנת 1994. ב-1995 החטיבה להתיישבות העניקה לאגודת מושב ריחן רשות שימוש בשטח.
תושב כפר עבדאללה יונס, עבד אל קאדר קבהא, שטען לבעלות על חלק מהקרקע, הגיש עתירה מנהלית לבג"ץ ולא זכה בעתירה.
הכפר שוכן על שרידי יישוב מהתקופה ההלניסטית והתקופה הרומית בארץ ישראל שהשתמרו במצב טוב עד המאה ה-20. האתר נסקר לראשונה בידי הקרן לחקר ארץ ישראל בשנת 1882 ונמצאו בו שרידי מבנים בנויים אבני גזית מהוקצעות ומסותתות ומגדל שמירה.
בשנת 1968 נסקר שוב במסגרת סקר הר מנשה.
בסקר זה מתוארת חירבת אום א-ריחן כאתר שגודלו שלושים דונם, אשר השתמרו בו שרידי מבנים, מודגשת הבניה המסיבית ומבני מאוזוליאום הרוסים בקרבת האתר שבאחד מהם נראים שני סרקופגים.
בשנת 1969 ערך הארכאולוג זאב ייבין חפירת הצלה בשני מבנים בשולי האתר.
במסגרת זו נחפרו המאוזוליאום וכן מבנה קבורה גדול ומפואר.
באתרים אלו נמצאה קרמיקה מהמאות השלישית הרביעית לספירה.
בשנת 2024, אתרי הארכאולוגיה הושמדו, והוקם במקומם מגרש חניה לתושבי הכפר.
ברכּה בּנת ת'עלבה אלחבשיה , ידועה בתור אום איימן , הייתה מראשוני המוסלמים, ובת לוויה של הנביא מוחמד.
היא הייתה שפחה חבשית של הוריו של מוחמד, עבדאללה אבן עבדול-מטליב ואמינה בנת בווהאב.
ברכה הייתה הבת של ת'עלבה בן עמר.
היא שירתה כשפחה בביתם של עבדאללה אבן עבדול מוטליב ואמינה בנת ווהאב.
היא המשיכה לטפל במוחמד ולעזור לו לאחר מות אמו.
מאז שאמינה נפטרה אום איימן דאגה לבנה מוחמד, עד שגדל.
מאוחר יותר שחרר אותה מוחמד, אך היא המשיכה לשרת בחיבה את מוחמד ואת משפחתו במשך זמן רב.
הנביא האסלאמי הציג אותה כאישה מנשות גן העדן.
לאחר שמוחמד הכריז על נבואתו, אום איימן הפכה לאחת מחסידיו הראשונים.
מאוחר יותר היא היגרה לאלמדינה.
תאריך מותה המדויק של אום איימן אינו ידוע.
חלק מההיסטוריונים מעריכים שהיו נפטרה כחמישה חודשים לאחר מותו של מוחמד, בעוד אחרים גורסים שהיא זכתה להגיע עד לימים הראשונים של שלטון עות'מאן בן עפאן.
אולריקה בראנדסטורפ (; נולדה ב-13 ביולי 1995), ידועה בשמה הפרטי אולריקה, היא זמרת נורווגית.
בראנדסטורפ השתתפה במספר תוכניות ריאליטי נורווגיות והגיעה למקומות גבוהים.
היא לקחה חלק בקדם האירוויזיון הנורווגי "Melodi Grand Prix" שלוש פעמים: ב-2017, שם הגיעה למקום הרביעי עם שירה "Places", ב-2020 שם הגיעה למקום הראשון עם שירה "Attention" וזכתה בזכות לייצג את נורווגיה באירוויזיון 2020 (שבוטל), ובשנת 2023 עם השיר "Hunestly", שם הגיעה למקום השני.
אולריקה בראנדסטורפ נולדה ב-13 ביולי 1995 בעיר סארפסבורג שבדרום מזרח נורווגיה.
בראנדסטורפ עוסקת במוזיקה מאז ילדותה בה שיחקה את בילבי (פיפי) בגרסה הנורווגית של המחזה.
בשנים 2011 עד 2013 השתתפה במופעי ולמייקל ג'קסון וחיממה את להקת קווין כאשר הופיעה בנורווגיה.
בשנת 2013 השתתפה בראנדסטורפ בתוכנית המציאות "Idol" בגרסתה הנורווגית והגיעה למקום השני.
ב-2015 השתתפה בדה וויס נורווגיה בה הגיעה לחצי הגמר.
בשנת 2018 השתתפה בתוכנית "Stjernekam" של NRK (רשות השידור הנורווגית) ובה הגיעה למקום השני.
בראנדסטורפ לקחה חלק בקדם האירוויזיון הנורווגי "Melodi Grand Prix" שלוש פעמים, ב-2017 שם הגיעה למקום הרביעי עם שירה "Places" וב-2020 שם הגיעה למקום הראשון עם שירה "Attention" וזכתה בזכות לייצג את נורווגיה בתחרות האירוויזיון לשנת 2020 שברוטרדם, הולנד, אשר בוטלה עקב מגפת הקורונה.
בשנת 2023 השתתפה שוב בקדם עם השיר "Hunestly", וסיימה במקום השני.
אום א-נעסאן הוא האי החמישי בגודלו בבחריין.
הוא נמצא במפרץ בחריין במרחק של כ-17.5 ק"מ מערבית לבירת בחריין, מנאמה, השוכנת באי הגדול של בחריין.
אורכו של האי הוא כ-6 ק"מ, רוחבו כ-4 ק"מ, ושטחו הכולל כ-22 קמ"ר.
את קצהו הצפוני של האי, לאורך כ-1.5 ק"מ, חוצה כביש ראשי, שהוא חלק מגשר המלך פהד, מערכת של גשרים וסוללות המקשרת בין ערב הסעודית לבין בחריין.
האי עצמו הוא שטח פרטי השייך למלך בחריין, חמד בן עיסא אאל ח'ליפה, שהקים עליו ארמון לחופו הצפוני.
האי מדברי ברובו, אם כי ישנם מטעי דקלים במערבו של האי.
אל האי ניתן להגיע מהאי הגדול של בחריין דרך כביש גשר המלך פהד.
כמו כן, הוא מחובר לאי ג'ידה בכביש, דרך סוללת ג'ידה.
אוֹם (ברבים אוּמים, בסלנג גם: מוטרה, מגרמנית) היא התקן עם תבריג פנימי המשמש לחיבור והידוק חלקים באמצעות בורג או כל אמצעי אחר הכולל תבריג חיצוני.
הרכיבים המהודקים על ידי אום מוחזקים בכוח החיכוך שבין התבריג של האום לתבריג השני, תוך דפורמציה קלה של התבריגים הנובעת מהכוח שהושקע בהידוק ושמוחזר מהחלקים המהודקים.
המילה העברית "אום" היא חידושו של חיים נחמן ביאליק בהשראת המילה הגרמנית Schraubenmutter (אֵם הבורג).
אומים עשויות מגוש מתכתי הכולל חור ובו תבריג פנימי.
הצורה הנפוצה ביותר לאומים היא משושה, אך קיים מגוון רחב של צורות בהתאם לייעוד של האומים.
לצורת המשושה הנפוצה יתרונות ניכרים - גישה לסיבוב על ידי מגוון רחב של כלים ומזוויות שונות, ועמידות בפני שחיקה ביחס ליכולת גבוהה לעמוד במומנט הסיבוב.
לאומים מנעד רחב של גדלים - החל באומים בסדרי גודל של מילימטרים (במנגנוני שעונים למשל) ועד אומים בקוטר של מעל מטר, המשמשות לחיבור מבנים.
לאומים המשמשות ליישומים הנדסיים מומנט הידוק מוגדר על מנת למנוע שבירת האום או שחיקה של התבריג.
לשימוש באומים נלווים לעיתים אביזרי עזר.
בין האביזרים הנפוצים דיסקית שטוחה המפזרת את הלחץ שמפעיל האום על פני שטח רחב יותר של הרכיב המהודק ומונעת בכך את שחיקתו, דיסקית קפיצית המגבירה את הלחץ האנכי על האום ובכך מגבירה את החיכוך על התבריג ומונעת את פתיחתו.
שימוש באביזרים אלו נפוץ במיוחד בחיבורים באמצעות אומים של חלקים הנתונים לתנועה או לטילטול, העלולים לשחרר את האומים כתוצאה מהתנודות.
אביזרי אבטחה נוספים לאומים הם פינים, דיסקיות משוננות, ועוד.
+ שם נפוץ תמונה תיאור ושימושים אום כיפה אום סגורה מצד אחד.
המכסה מונע פגיעה וחיכוך חיצוני ומעניק מראה אסתטי.
אום חבית נפוצה ברהיטים להרכבה עצמית אום כלוב אום מרובעת עם שתי כנפיים קפיציות המאפשרות קיבועה בחורים מרובעים אום פח אום עשויה ממתכת מכופפת, משמשת להידוק משטחי פח אום צימוד אום בנויה כצילינדר, משמשת להצמדה של מוטות הברגה אום אוגן אום המכילה בצד אחד אוגן (פלנג'), לפיזור הלחץ.
תחליף לדיסקית שטוחה אום תותבת משמשת לחיבור ברגים למשטחים העשויים מחומרים רכים יחסית מבלי שהתבריג ישחק אום משוננת מאפשר פתיחה וסגירה ידנית, בדרך כלל ליישומים קטנים מאוד בהם נדרש מומנט מזערי אום שרוול אום מאורכת סגורה מצד אחד עם אוגן.
משמשת בדומה לאום חבית וכן כדיבל ג'מבו (ללא האוגן) אום מרובעת מתאימה יותר לתפעול על ידי כלים כגון מפתח ברגים פתוח.
אום עשויה פלדה, משמשת להצמדה ללוחות עשויים ממתכת רכה כפח או אלומיניום.
לאום חלק צר הננעץ במתכת הרכה ומקבע את האום בתוכה.
אום נעץ משמשת לעבודות עץ אום ריתוך אום המיועדת להצמדה למשטח באמצעות ריתוך נקודות אום פרפר לתפעול ידני.
אום נעילה אום המכילה טבעת פנימית מחומר רך המקבעת את האום ומקשה על פתיחתה אום כתר אום הכוללת חריצים לצורך העברת פין אבטחה
אום א-צבאן הוא איון במחוז הצפון, בחריין, ששוכן מצפון-מערב לאי הגדול של בחריין וממזרח לאיי ג'ידה, במפרץ הפרסי.
האי נמצא כ-15 ק"מ מערבית לבירת בחריין, מנאמה.
על האי גרה משפחה של דייגים שדגים חלזונות בחוף האי.
האי היה בבעלות פרטית של השייח' מוחמד בן סלמאן אל ח'ליפה , דודו של מלך בחריין הנוכחי, חמד בן עיסא אאל ח'ליפה, ואחיו של ראש ממשלת בחריין לשעבר, ח'ליפה בן סלמאן אאל ח'ליפה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, שליט בחריין נתן את האי במתנה למקס תורנבורג .
בתקופה הזו, האי שימש כמעונו הפרטי ומשרדו.
אולריקה פיצר היא מיור בלופטוואפה, והאישה הראשונה שהפכה לטייסת קרבית בגרמניה.
פיצר נולדה ב-1982 באיידלינגן, כאולריקה פלנדר (Flender) היא בתם של מהנדס חשמל ומהנדס אזרחי.
בילדותה היא חלמה להיות אסטרונאוטית, וכבר בבית הספר החלה ללמוד טיסה.
ב-2003 סיימה את לימודיה ולפי הצעת אביה הגישה בקשה להיות צוערת קצינה בלופטוואפה.
היא השלימה את טיסתה הקרבית הראשונה במאי 2005 עם טייסת האימונים ה-3 של הלופטוואפה במרכז אימוני התעופה אריזונה (Airline Training Center Arizona) בנמל התעופה פיניקס גודייר בגודייר באריזונה שבארצות הברית במטוס מדחף מסוג גרוב G-120 חד מנועי.
היא המשיכה באימוני הטיסה שלה במשך שלושה עשר חודשים החל מפברואר 2007, בבסיס חיל האוויר שפרד ליד ויצ'יטה פולס שבטקסס.
בתקופה זו התאמנה על מטוסים מסוג ססנה T-37 וT-38 טאלון.
ב-22 בספטמבר 2007 קיבלה את רישיון הטיס הצבאי שלה והפכה לטייסת הקרבית הראשונה של הלופטוואפה.
היא אמרה על כך: לאחר מכן היא התאמנה על מטוס פאנאוויה טורנדו בבסיס חיל האוויר הולומן ליד אלמוגורדו בניו מקסיקו.
באותה שנה הופק סרט תיעודי בשם Mission am Limit העוסק בחייה.
בשנת 2008 היא הוצבה בכנף הפצצה 32 בבסיס אוויר לכפלד ליד אאוגסבורג.
באוקטובר 2013 סיימה את ההסבה לטייסת יורופייטר טייפון והפכה לאישה הראשונה בעולם שהטיסה מטוס זה.
לאחר מכן היא הוצבה בכנף 73 של חיל האוויר הטקטי "שטיינהוף", ומאז נובמבר 2014 היא משמשת כמדריכת טיסה.
אום אל-קיוין היא בירת האמירות אום אל-קיוין באיחוד האמירויות הערביות.
נכון לשנת 2020, אוכלוסייתה מונה 44,411 תושבים, מה שהופך אותה לעיר הבירה הכי פחות מאוכלסת מבין 7 בירות האמירויות והעיר השמינית בגודלה במדינה.
העיר ממוקמת על חצי אי לחופי המפרץ הפרסי, כ־12 קילומטרים מצפון לעג'מאן.
מול העיר נמצאים כמה איים.
מדרום לעיר חולף כביש E 11, הכביש הארוך ביותר במדינה.
הכביש מקשר את העיר עם כמה מהערים הגדולות במדינה, כמו אבו דאבי, דובאי, שארג'ה וראס אל-ח'ימה.
עד 2009 שירת את העיר נמל תעופה הנמצא מזרחית לה, אך הוא נסגר.
אום א-תות הוא כפר המשתייך לנפת ג'נין.
הכפר ממוקם כ־6 ק"מ מדרום־מזרח לעיר ג'נין, בגובה 330 מטר מעל פני הים.
ממערב ומדרום־מערב לכפר נמצאת "שמורת טבע אום א-תות" (محمية أم التوت) בשטח של כ־360 דונם.
הכניסה הראשית נמצאת ליד הכביש המוביל לכפר, כ־300 מטר ממערב לו.היער בשמורה הוכרז כ בתקופת המנדט ונשמר כשמורה תחת השלטון הירדני ביהודה ושומרון.
האוניברסיטה הערבית-אמריקאית בג'נין נמצאת מדרום לאום א-תות ומצפון לכפר תלפית.
אום אל-כלאב תרגום מילולי בעברית: האמא של הכלבים, ממנו ניתן ללמוד על יחס המקומיים לבני שבט התראבין הבדואים.
הכפר הוא כפר בדרום רצועת עזה, חלק מנפת ח'אן יונס, הוא ממוקם בדרום חאן יונס ובמזרח רפיח, על הגבול עם נפת רפיח.
נכון ל-2006, בכפר כ-1,000 תושבים, רובם בדואים בני שבט התראבין.
בדואים אלה הם פליטים ממלחמת תש"ח.
הם התגוררו בנגב לפני קום מדינת ישראל, ובמהלך המלחמה ברחו מאזוריהם יחד עם נסיגת הצבא המצרי מן הנגב, והתמקמו ברצועה באזורים הקרובים ביותר לאזורם השבטי.
בדו"ח של הקרן לחקר ארץ ישראל משנת 1885 נכתב שאום אל-כלאב היא אתר כפרי המיושב בבני שבט התראבין, יש בו שבעה בורות מים, ונמצאו בו כלי חרס עתיקים מאבן חול.
אום אל-בואקי היא עיר המשמשת כבירת מחוז אום אל-בואקי בצפון־מזרח אלג'יריה.
נכון לשנת 2008 מתוגררים בה מעל 80,000 תושבים.
העיר ממוקמת בגובה ממוצע של 902 מטרים מעל פני הים.
היא נמצאת כ־65 קילומטרים מדרום־מזרח לקונסטנטין, כ־104 קילומטרים מהגבול עם תוניסיה, כ־113 קילומטרים מדרום לים התיכון וכ־370 קילומטרים מדרום־מזרח לבירה אלג'יר.
ממזרח לעיר נמצא נמל תעופה צבאי על שם העיר .
נמל זה משמש את חיל האוויר האלג'יראי והוא הגדול ביותר מסוגו באפריקה ובעולם הערבי.
בנוסף, באזור העיר עוברים כבישים המקשרים אותה לכל רחבי המדינה.
אום אל-נסר , הידוע גם בשם אל-קַרְיה אל-בַּדַוִויֶה , היה יישוב הממוקם בצפון נפת עזה ברשות הפלסטינית.
מקור שמו הרשמי של הכפר אינו ידוע.
כאמור, הכפר נקרא גם "הכפר הבדואי" (אל-קַרְיה אל-בַּדַוִויֶה), משום שכמעט כל התושבים הם בדואים משבטים שונים.
על כך יעידו שמות החמולות הגדולות בכפר, שהם שמות שבטים בדואים: א-רומיילאת (الرميلات), א-תיַאהַה (التياهة), א-שווארכּה (الشواركة), אל-חנאג'רה (الحناجرة), א-תראבּין (الترابين).
הכפר הוקם על 800 דונם של אדמות בית לאהיא, שהופקעו על ידי ראש הרשות הפלסטינית, יאסר ערפאת, עבור הבדואים פליטי 1948 שחיו באזור.
הכפר הוקם בשנת 1997 והיה קשור מִנהלית לעיריית בית לאהיא, עד שהרשות הפלסטינית החליטה להפריד בין שני היישובים ולהקים מועצה מקומית לכפר אום אל-נסר.
על אף ה"תכנון", עד שנת 2015 רוב הבתים היו צריפי פח וענפי דקלים, הכבישים לא היו סלולים, לא היו תשתיות, והשירותים שניתנו לתושבים היו "צנועים".
הכפר היה הצפוני ביותר ברצועת עזה, מנותק מיישובים אחרים ברצועה, ליד הגדר, באזור התוחמת הצפונית שבו היו ההתנחלויות דוגית, ניסנית ואלי סיני, שפונו ב-2005 כחלק מתוכנית ההתנתקות.
על פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה (PCBS):
בשנת 2017 מנתה אוכלוסיית הכפר 4,681 נפשות.
בין החמולות הגדולות בכפר נמנית חמלוה בעלושה שבין ראשיה בהאא' בעלושה.
מצד דרום היישוב גובל בברכות ביוב של המתקן לטיהור שפכים בבית לאהיא, והדבר חשף את התושבים לבעיות בריאותיות.
בחורף המאגרים עלו על גדותיהם וזיהמו את שטחי החקלאות, ובקיץ יצרו מכת יתושים.
במרץ 2007 קרסו אגמי המתקן והציפו את הכפר, הרגו חמישה ופצעו רבים אחרים.
לאחר טבח שבעה באוקטובר יצאה מדינת ישראל למלחמת חרבות ברזל.
כחלק מפעולות צה"ל להגנת עוטף עזה יצר צה"ל פרימטר.
תושבי הכפר התפנו לאזורים אחרים ברצועת עזה.
בהמשך המלחמה רוב בתי הכפר הושמדו.
נכון למרץ 2025, הכפר נותר הרוס ולא מתפקד כישוב פעיל.
אזור הכפר נמצא תחת שליטה של כוחות צה"ל.
ב-27 ביולי 2025, דווח כי ישראל מפעילה מיליצייה חמושה בהנהגת בהאא' בעלושה, קצין במנגנוני הביטחון של הרש"פ, באזור הכפר הבדואי.
אום אל-ג'ימאל או אום אל-ג'מאל (ערבית أم الجمال - "אם הגמלים") הוא כפר בצפון ירדן, הידוע בעיקר בזכות האתר הארכאולוגי שלו, שבו ממצאים נרחבים הכוללים כ-150 מבנים מהתקופה הביזנטית ומהתקופה המוסלמית המוקדמת, כמו גם כפר מוקדם מהתקופה הרומית.
בשנת 2024 הוכרז המקום כאתר מורשת עולמית.
בשטח האתר נמצאו בשנת 1998 מספר פריטים מהתקופה הפלאוליתית, כולם מחלמיש, והם כוללים אבני יד אשליות מהתקופה הפלאוליתית התחתונה, כלים בטכניקת לוולואה מהתקופה הפלאוליתית התיכונה ולהבים וכלים לעיבוד עורות מהתקופה הפלאוליתית העליונה.
ציידים-לקטים נמשכו לאזור בשל הוודיות שסיפקו מים על בסיס עונתי.
אין בסביבה המיידית של האתר ממצאים מהתקופה הנאוליתית, תקופת הברונזה ותקופת הברזל, אך מזרחית לאום אל-ג'ימאל נמצאו עדויות למבנים ומגורים מתקופות אלה.
יישוב קבע במקום החל במאה ה-1, עת האזור היה חלק מהממלכה הנבטית, והאתר התפתח כיישוב לווין של הבירה האזורית - בוסרה.
מתקופה זו נמצאו ממצאים קרמיים ושרידי קברים נבטיים מונומנטליים.
בשנת 106, לאחר מותו של המלך הנבטי האחרון רבאל השני, הממלכה סופחה לאימפריה הרומית והייתה לחלק מהפרובינקיה הרומית ערביה.
בהוראת הקיסר טראיאנוס נסללה דרך טראיאנוס החדשה מעקבה ופילדלפיה בדרום לבוסרה שבסוריה בשנים 111-114, וזו עברה קילומטרים ספורים מערבית לאום אל-ג'ימאל.
מהתקופה הרומית המוקדמת שרדו חלק מחומת העיר, השער המערבי, הפרטוריום ומאגר המים במרכז היישוב.
אום אל-ג'ימאל נכבשה על-ידי זנוביה מלכת תדמור, עת מרדה ברומאים בשנת 271, ולקראת סוף המאה ה-3 היישוב חרב חלקית, ככל הנראה בעת דיכוי המרד.
עדויות לחורבן מצויות בשכבת שריפה עבה.
לאחר החורבן היישוב חווה תנופת בנייה מחדש ומתקופה זו שרד הקסטלום .
במאה ה-5 החלה התקופה הביזנטית וביישוב הייתה תנופת בנייה.
האוכלוסייה התנצרה בהדרגה וביישוב הוקמו 16 כנסיות.
150 המבנים ששרדו באתר הם רובם מתקופה זו.
במאה ה-6 מנתה אוכלוסיית אום אל-ג'ימאל כ-6,000 תושבים.
בשנת 636 כבשו המוסלמים את צפונה של ירדן וחלק מהמבנים שינו את יעודם, בין היתר הוסבו כנסיות למסגדים.
רעש שביעית בשנת 749 מסמן את תחילת שקיעתה של העיר, למרות שנראה כי רעידת האדמה עצמה לא גרמה לה לנזק רב.
סיבות נוספות לנטישה קשורות להתרחקות דרכי המסחר מהעיר, מגפה ושינויים אקלימיים.
יישוב הקבע בא אל סופו בסוף המאה ה-8 לערך, אך באתר ובסביבתו התפתח אורח חיים נוודי.
העדות החומרית הבאה, בדמות ממצא קרמי ומטבעות, היא מהתקופה האיובית (מאות 12-13) והממלוכית (מאות 13-16).
אף שממצאים אלה התגלו בכמויות קטנות ברחבי אום אל-ג'ימאל, עדויות לפעולות בנייה הן נדירות, ואין ראיה ליישוב של קבע באתר.
לכן סביר שאת האתר פקדו שבטים נוודים מהמדבר המזרחי; וכן נוסעים ועולי רגל שהגיעו לאום אל-ג'ימאל באופן זמני או עונתי, כאשר עשו את דרכם לאורך הדרך הסמוכה.
המבנים והמאגרים הקיימים באתר סיפקו להם מקלט ומים.
בראשית המאה ה-20 התיישבו משפחות דרוזים שנמלטו מסוריה בחלקים מהאתר, וביצעו עבודות תחזוקה בחלק מהמבנים - בעיקר שחזור קשתות ותיקון גגות.
הדרוזים עזבו ב-1935 עם היווצרות גבול הקבע בין ירדן וסוריה, דבר שמנע מהם גישה חופשית להר הבשן.
כוחות צבאיים בריטיים וצרפתיים חנו באום אל-ג'ימאל מאמצע שנות ה-20 של המאה ה-20 עד סוף שנות ה-30. בדואים החלו מתיישבים באום אל-ג'ימאל החל בשנות ה-30, ונותרו בו עד שנות ה-50. הן הדרוזים והן הבדואים לא בצעו שינויים מבניים באתר, במידה רבה בגלל שהתגוררו באוהלים.
במלחמת העצמאות נלקחו כ-700 ישראלים בשבי ירדן.
הם הובאו בקבוצות גדולות מאתרי קרבות שונים של הלגיון הערבי וכונסו ביחד במחנה שבויים סמוך לאום אל ג'ימאל, והוחזקו במקום כשנה וחצי.
ב-1972 הוקמה גדר סביב השרידים ואום אל-ג'ימאל הוכרז כאתר לשימור.
בשנת 2024 הוכרז אום אל-ג'ימאל כאתר מורשת עולמית מטעם אונסק"ו.
היישוב המודרני התפתח סביב לאתר, וכיום הוא מונה כ-4,000 תושבים.
אום אל-ג'ימאל התגלתה מחדש במאה ה-19, לאחר שבאירופה החלו לגלות עניין במזרח התיכון.
ויליאם ג'ון בנקס כתב את התיאור התמציתי הראשון ב-1818. מספר חוקרים אמריקאים ואירופיים ביקרו במקום, אך כל אלה כתבו רק תיאורים קצרים אודות האתר.
בשנת 2014 שודדי קברים גרמו נזק רב לאתר בעקבות שמועות על מציאת זהב, מטבעות ותכשיטים במקום.
אום אל-ג'ימאל ממוקמת כ-17 קילומטרים מזרחית לעיר מפרק במחוז מפרק, וכ-10 קילומטרים דרומית לגבול עם סוריה.
מבחינה גאוגרפית, האתר שוכן באזור בזלתי בחורן בגובה של 675 מטרים מעל פני הים במפגש של שני ואדיות.
האתר בנוי בצורת מלבן באורך של 800 מטרים וברוחב של 600 מטרים.
השרידים במקום ערוכים בשלוש שכונות: צפונית, דרום-מזרחית ודרום-מערבית.
הכפר הרומי המוקדם, המכונה "אל-חרי" ("החורבות"), שוכן דרומית-מזרחית לשרידי העיר, והוא קטן בהרבה בהיקפו.
כפר זה ננטש בסוף התקופה הרומית או בתחילת התקופה הביזנטית וחומרי הבניין שבו נלקחו לשימוש מאוחר יותר בעיר.
העיר נבנתה באופן ספונטני והיא אינה בנויה לפי תוכנית של רחובות שתי וערב.
דבר זה מעיד על כך שהעיר נבנתה על ידי תושביה ולא על ידי השלטון המרכזי.
האתר מוקף חומה מפותלת למדי, שחלקים ממנה חופפים לקירות החיצוניים של בתי העיר.
החומה שרוחבה מטר בודד או פחות מכך לא נועדה להגנה צבאית, אלא נגד שודדים ולמניעת נדידה של חיות משק.
בחומה קבועים חמישה שערים שאחד מהם מוביל ישירות אל הקסטלום הרומי.
אחד המאפיינים הבולטים של האתר הוא השימוש באבני בזלת.
רובם המכריע של המבנים שהשתמרו באתר הם מבני מגורים.
המבנים עשויים להגיע לגובה של עד ארבע קומות, והם ערוכים סביב חצרות מרכזיות.
בדרך-כלל סביב חצר אחת נבנו מספר בתים.
הקומה הראשונה שימשה לאחסנת חיות הבית כפי שמעידים אבוסים שנמצאו ברחבי האתר, כמחסנים, כחללים ששימשו לבישול ולעבודות הבית וכן כשירותים.
אל הקומות העליונות הובילו מדרגות שנקבעו בקירות החצרות המרכזיות.
חלונות ופתחים פנו אל החצר הפנימית משיקולי פרטיות ובטיחות.
הפרטוריום - הפרטוריום שוכן בצפונה של השכונה הדרום-מערבית באתר, והוא מתוארך בסבירות גבוהה לסוף המאה ה-2; אם כי החצר הפנימית היא ביזנטית מאוחרת, מועד בו המבנה הפך לבית מגורים.
באטלר העניק לבניין את שמו, ואף שיעודו המדויק בלתי ידוע ברי כי מדובר במבנה ציבור.
המבנה מערב יסודות ארכיטקטוניים מקומיים עם יסודות הלניסטיים ורומאים.
הוא כולל שלושה אולמות עיקריים ממערב למזרח - חדר הבזיליקה, האטריום וחדר בצורת צלב, וכן חמישה חדרים נוספים.
המבנה עוטר בטיח צבוע לכל אורך השימוש בו שהמשיך אל תוך התקופה המוסלמית.
הקסטלום - הקסטלום שוכן בצידו המזרחי של האתר וקירו המזרחי מהווה חלק מהחומה ההיקפית של העיר.
בשל היותו הרוס, הוא זוהה כמבנה צבאי רק בשנות ה-80 של המאה ה-20. הקסטלום הוקם בסביבות שנת 300, לאחר הריסתה של העיר בעקבות מרד זנוביה.
צורתו של המבנה היא כשל מצולע שאורך צלעותיו נע בין 95 ל-112 מטרים, וההערכה היא שיכול היה להכיל חיל מצב בן 500 איש.
במאה ה-5 ובמאה ה-6 נלקחו חומרי בנין רבים מהמבנה לשימוש חוזר ברחבי האתר, ובסוף התקופה הביזנטית הוקמו בשטח הקסטלום שוק, כנסייה, בית ומכלאות לבעלי חיים.
המחנה הצבאי - המחנה הצבאי שוכן בין השכונות הדרום-מזרחית והדרום-מערבית, והוא משתרע על שטח המקביל לחמישית משטח הקסטלום.
לפי כתובת במקום המבנה מתוארך לשנת 412, והבדלי הגודל בין מבנה זה לבין הקסטלום מצביעים על נוכחות צבאית מצומצמת בהרבה בתקופה הביזנטית.
החלק הבולט ביותר במחנה הצבאי הוא המגדל הדרום-מזרחי.
בכל אחד מארבעת צדדי המגדל נבנו משיקולי הנושאים את שמות ארבעת המלאכים (אוריאל, מיכאל, גבריאל ורפאל) וכיתוב נוסף מכיל תפילה לישו.
ממצאים אלה כמו גם קפלה שנוספה בצידו המזרחי של המחנה, העלו את הסברה כי המתחם הפך למנזר בסוף התקופה הביזנטית, אך הדבר אינו ודאי.
המחנה הצבאי שימש את חיל המצב הצרפתי בשנות ה-20 של המאה ה-20 וכן יושב על ידי דרוזים ובדואים לאחר מכן.
המקדש הרומי - מקדש רומי מהמאה ה-4 שוכן במרכזה של השכונה הדרום-מערבית וייתכן ששימש את חיילי הקסטלום.
מהתקופה הרומית השתמרו החזית שבה שלושה פתחים וחלק מהריצוף, אך במאה ה-6 הפך המבנה לבית מגורים.
הקשתות שניצבות במבנה כיום נבנו מחדש על ידי התושבים הדרוזים בתחילת המאה ה-20.
כנסיות באתר - חלק מ-16 הכנסיות באתר ממוקמות בתוך העיר ואחרות מחוץ לחומות.
גודלן משתנה וחלקן היו ציבוריות בעוד שהאחרות נועדו לשימוש פרטי.
רק חלק מהכנסיות נחפרו וברובן נערך רק סקר ארכאולוגי.
באום אל-ג'ימאל שלוש כנסיות מרכזיות - הכנסייה המערבית מחוץ לחומה המערבית, הקתדרלה במרכז האתר וכנסיית נומריאנוס מצפון למחנה הצבאי.
הכנסייה המערבית מחוץ לחומות בנויה בצורת בזיליקה גדולה ולה חצר נרחבת וחדרי שירות.
חפירות באתר גילו פסיפסים משתי תקופות לפחות, ובמאה ה-8 או לאחריה האפסיס של הכנסייה נחסם, דבר שעשוי להצביע על הפיכת המבנה למסגד או לבית מגורים.
הקיר הדרומי שעשוי מארבע קשתות השתמר בצורה טובה והוא נותן מושג על ממדי המבנה.
הקתדרלה היא הבזיליקה הגדולה בעיר וברי כי שמשה כמבנה הדת העיקרי באום אל-ג'ימאל.
כתובת שנמצאה באתר מתארכת את בנייתו לשנת 557. פסיפס עם מוטיבים צמחיים של עלי גפן ועצים השתמר ברצפת המבנה.
אף שהכנסייה לא נחפרה, ברור כי שופצה לפחות פעם אחת, דבר הנלמד מקיר שנוסף לקיר המקורי בחזית המערבית.
כנסיית נומריאנוס היא בזיליקה הרוסה השוכנת במרכז האתר, בין השכונות הדרום-מזרחית והדרום-מערבית.
הכנסייה הייתה בת שתי קומות וצמוד לה שכן קלויסטר.
היא קרויה על-שם נומריאנוס, אחד התורמים להקמתה, ושמו כמו גם שם אחותו מריה, אחיו יואנס ושמות ילדיהם מופיעים על כתובת בכנסייה.
קיר מאוחר שחוסם את האפסיס עשוי להצביע על הפיכתה של הכנסייה למסגד.
בעיר היו לפחות 26 מאגרי מים וארבעה נוספים התגלו בכפר הרומי.
המים נאספו בתעלת איסוף בואדי אל-ליס הסמוך, ותעלה נוספת קטנה יותר הובילה אל המאגרים בחלק הצפוני של העיר.
נוסף על כך מים נאספו גם על גגות הבתים ומן הרחובות, ובמספר בתים התגלו תעלות איסוף ייעודיות לכך.
מערכת מסועפת זו של תעלות ומאגרים התפתחה בתקופה הנבטית ובתקופה הרומית והורחבה בתקופה המוסלמית.
חלק ממערכת המים והמאגרים השתמר היטב והוא שמיש גם כיום.
פאטמה בת איבראהים אל-בלתאגי , הידועה יותר בכינויה אוּם כּוּלְתוּם , הייתה זמרת ומוזיקאית מצרייה, אחת הזמרות הידועות והאהובות בעולם הערבי.
היא התפרסמה בקולה העשיר וכונתה "כוכב המזרח" ("كوكب الشرق"; "כווכב א-שרק").
אחד משיריה המפורסמים הוא "אינתה עומרי", שזוכה עד היום לביצועים מחודשים על ידי זמרים שונים.
אלבומי שיריה הם בין האלבומים הנמכרים ביותר בשפה הערבית גם בימינו.
אום כולתום נולדה בתמאי-א-זהרייה במחוז א-דקהלייה שבמצרים.
אביה, השייח' איבראהים סעיד אל-בלתאגי, היה האימאם של המסגד המקומי, והוא שהעניק לה את הכוניה "אום כולתום", על שם בתו השלישית של מוחמד מייסד האסלאם.
היה לה אח גדול בשם ח'אלד.
כבר בגיל צעיר גילתה כישרון שירה יוצא דופן, ובעזרת אביה למדה לדקלם את הקוראן ומהר מאוד הצליחה לזכור את כולו בעל פה.
כאשר הייתה בת 12, אביה הגניב אותה מחופשת כנער ללהקה שביים, ששרה שירי דת מסורתיים בחגים ובחתונות.
ארבע שנים אחר־כך, הבחינו בכישרונה הזמר מוחמד אבו אל-עלאא' ונגן העוד המפורסם אחמד זכריה, והיא התבקשה ללוות אותם לקהיר.
היא המתינה עד שהייתה בת 23 לפני שנענתה להזמנתם, תוך שהיא ממשיכה להופיע מוסווית כנער באולמות תיאטרון קטנים.
היא הקפידה להימנע מחיי חברה או מאורח חיים בוהמי.
אחרי מלחמת העולם הראשונה, הלכה והתחזקה התרבות המודרנית במצרים, תופעה המתוארת היטב בספריו של נגיב מחפוט' (הטרילוגיה הקהירית).
מעמדה התרבותי של אום כולתום ביטא באופן מובהק שינוי תרבותי זה, שהביא כתגובת נגד את האחים המוסלמים.
שתי פגישות חשובות שקיימה אום כולתום בתקופה זו, ביטאו שינויים תרבותיים אלו וגם תרמו תרומה גדולה להתפתחות הקריירה שלה: הראשונה הייתה ב-1924 עם אחמד ראמי, משורר שלמד בסורבון וכתב לה בהמשך 137 שירים והפגיש אותה עם הספרות הצרפתית.
הפגישה השנייה הייתה עם מוחמד אל-קאסבג'י, נגן עוד וירטואוזי שהכניס אותה ל"ארמון התיאטרון הערבי", שבו זכתה להצלחה הראשונה הגדולה שלה.
ב-9 ו-10 באוקטובר 1930 הופיעה אום כולתום בארץ ישראל.
ב-1932 הוזמנה למסע הופעות בערים מרכזיות רבות במזרח התיכון, כמו דמשק, בגדאד, ביירות וטריפולי.
ב-15 במאי 1948 לכבוד פלישת צבאות ערב לארץ ישראל היא שרה ברדיו קהיר בלדה על ירושלים ועל עליית מוחמד מכיפת הסלע השמיימה.
בשנת 1968 היא שרה שיר שכתב המשורר הסורי ניזאר קבאני שנקרא "אסבח ענדי בונדקיה" ("יש לי עכשיו אקדח") בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, בו הוא מצדיע למאבק הפלסטיני.
שיר זה לא זכה לפרסום רב שכן לא מדובר ביצירה מוזיקלית שנוגנה בהופעותיה.
במקביל לקריירה בשירה ניסתה גם לפתח קריירה במשחק אך נטשה זאת במהירות היות שלא הצליחה ליצור קשר אישי ורגשי עם הקהל.
בשנת 1967 אובחנה כחולה בדלקת כליות חריפה.
הקונצרט האחרון שלה היה באולם "קצר א-ניל" (ארמון הנילוס) בקהיר ב-1973, ובאותה השנה בעקבות בדיקות שהראו שמחלתה חשוכת מרפא, עברה להתגורר בארצות הברית, שם הסתייעה בטכנולוגיה רפואית מתקדמת.
ב-1975 הגיעה לביקור במצרים, ונאלצה להתאשפז בבית חולים בקהיר בשל מצב בריאותה המידרדר.
מחוץ לבית החולים התגודדו ושרו את שיריה תושבי העיירה שבה נולדה.
אום כולתום נפטרה ב-3 בפברואר 1975 מאי ספיקת כליות, ובהלוויתה השתתפו כ-4 מיליון איש ורחובות קהיר הושבתו ביום הלווייתה לאות אבל.
היא נקברה במאוזוליאום סמוך למאוזוליאום של האימאם אל-שאפיאי בעיר המתים בקהיר.
לזכרה הוקמה אנדרטה בזמאלק שבקהיר, וכן הוקם בקהיר לזכרה מוזיאון המתעד את חייה.
ב-1953 נישאה לרופא חסן אל-האפנאווי, ולא היו להם ילדים.
אום רשרש היה מתחם תחנה של משטרת המנדט ששכנה בחמש בקתות חמר בחופו הצפוני של מפרץ אילת.
כיבוש אום רשרש, בסיום מבצע עובדה, היה שלב הסיום של מלחמת העצמאות.
בשלטון ישראל התפתח הכפר הקטן לעיר אילת.
הבקתה שנותרה ממשטרת אום רשרש הוכרזה אתר מורשת.
מקור השם אום רשרש אינו ידוע.
יש הסבורים, דוגמת יצחק ביילי, כי אום רשרש נקראה בשם זה על ידי הבדואים על שמו של העץ צפצפת הפרת הנפוץ באזור וכונה בשם רשרש.
זאב וילנאי, שהתבסס על כתביהם של שני חוקרים אנגלים שסיירו בסביבה בשנת 1914, כתב:
כבר בימי השלטון העות'מאני נבנו בחופיו המערבי והצפוני של מפרץ אילת תחנות ונקודות שיטור לפיקוח על תנועתם של אורחות הגמלים של עולי הרגל למכה ושל סוחרים מעבר הירדן וממדבר סיני.
נקודות ותחנות כאלה היו בטאבה, בראס אל-נקב ונקודת שיטור כזאת הייתה גם באום רשרש.
בראשית המאה העשרים, כאשר ארץ ישראל הייתה בשלטון העות'מאני, הייתה מצרים בשלטון בריטניה.
ב-10 בינואר 1906 שלחו הבריטים משלחת של חיילים מצרים חמושים, בראשותו של קצין הממשל הקולוניאלי הבריטי וילפריד אדגר ג'נינגס-בראמלי (Wilfrid Edgar Jennings-Bramly), המפקח הבריטי על חצי-האי סיני מטעם ממשלת מצרים, לאום רשרש.
בראמלי הודיע לקולונל רושדי, מפקד חיל המצב הטורקי שישב בעקבה, כי הוא בא לקבוע קו גבול בין האימפריה העות'מאנית לבין מצרים.
הקצין הטורקי לא נענה לבקשתו לקביעת קו הגבול, ובראמלי ניסה לקבוע עובדות בשטח על ידי בניית בקתה באום רשרש.
רושדי התמיד בסירובו והודיעו בצורה החלטית כי אום רשרש וטאבה הן תחת שלטון האימפריה העות'מאנית.
תגובותיו הנחרצות של רושדי גרמו לכך שקו הגבול בין מצרים לארץ ישראל יעבור בין רפיח לטאבה ולא בין רפיח לעקבה, כפי שרצו הבריטים.
הודות לקביעה זו נשארה אום רשרש בתחומי האימפריה העות'מאנית.
סכסוך הגבולות הגיע כמעט עד לכדי עימות צבאי.
הבריטים שלחו ב-22 בינואר ספינת מלחמה מצרית קטנה בפיקוד בריטי למפרץ אילת ועליה חיילים מצרים.
המצרים התכוונו לעלות אל החוף בטאבה, אולם הקולונל רושדי, שחייליו הבחינו בספינה, הספיק להעביר לשם יחידה טורקית, שעליה הטיל להתנגד בכוח לעלייתם של המצרים לחוף.
הוא פנה למפקד המצרי בקריאה להימנע מכל מעשה תוקפנות.
אז הגיע שוב בראמלי לטאבה בדרך היבשה והודיע כי הוא עומד להציב בטאבה ובאום רשרש את החיילים המצריים שבספינה.
אך לנוכח התנגדותו הנמרצת של רושדי, העדיפו החיילים המצריים שלא להסתכן וירדו לחוף באי האלמוגים.
הסכסוך הוכרע בסופו של דבר במשא ומתן שהתנהל לסירוגין בקהיר ובאיסטנבול, וב-1 באוקטובר 1906 חתמו הנציגים הטורקים והמצרים על הסכם לפיו חלק גדול של האזור שבין עקבה לרפיח עבר לידי מצרים, ובמפרץ אילת התחיל קו הגבול בטאבה, והגיע אל הים התיכון על יד רפיח.
הסדר זה צמצם את שטחה של ארץ ישראל שתחת השלטון העות'מאני, אך אום רשרש נותרה בתחום ארץ ישראל.
לימים, בתום מלחמת העולם הראשונה, עברה ארץ ישראל לידי בריטניה ומשנת 1922 כונן בה המנדט הבריטי, כשקו הגבול עם מצרים נשאר כפי שהיה בזמן שלטון העות'מאנים.
קביעת הגבול משנת 1906 הביאה למעשה לכך שתחום אום רשרש יהיה לימים בתחומי מדינת ישראל.
ב-23 בפברואר 1933 הקימו שלטונות המנדט הבריטי את תחנת המשטרה המנדטורית באום רשרש, מבקתות עלובות שנבנו על חוף הים מלבני בוץ.
השוטרים היו ברובם בדואים בני הסביבה בפיקוד בריטי.
תפקידם היה לפקח על הגבולות הקרובים ועל התנועה שעברה במקום ממצרים אל עבר הירדן המזרחי.
תחבורה זאת הייתה חיונית לבריטים לצורך שמירת הקשר בין הבסיסים הצבאיים שלהם במזרח הקרוב.
הדרך לאורך הערבה, מבאר שבע לאום רשרש, הייתה בלתי סלולה והנסיעה בה לאורך כ-235 קילומטרים הייתה קשה מאוד ומעטים מאנשי היישוב הגיעו לאום רשרש.
יצחק בן-צבי ביקר באום רשרש בשנת 1934. דוד בן-גוריון ביקר במקום פעמיים.
לראשונה בפסח תרצ"ה, אפריל 1935, הוא ביקר במקום עם רעייתו, פולה, יחד עם ברל כצנלסון, משה ששון ואליהו אילת.
בביקור זה חזה בן-גוריון את הקמתה בעתיד של העיר אילת.