tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף, עובדים ברמת הרחוב משתמשים בשיקול הדעת שלהם כדי להפוך את עבודתם לקלה, בטוחה ומתגמלת יותר.
עובדים ברמת הרחוב מסתמכים על שיקול הדעת שלהם כדי לתבוע הצלחות ושביעות רצון בעבודה.
בירוקרטים ברמת הרחוב נכנסים לעבודתם עם מחויבות חזקה לתפקיד במטרה לעשות טוב לאנשים ולקהילות שלהם.
עם זאת, עובדים ברמת הרחוב מגלים במהירות שהם יכולים לעזור רק למעט לקוחות או אזרחים.
במקום לנטוש כל תחושת שביעות רצון בעבודה, השימוש בשיקול הדעת יכול לעזור במתן הטבות או סיוע נוסף לאזרחים.
כתוצאה משיקול הדעת שמפעיל הבירוקרט ברמת הרחוב נוצרת סטייה תמידית בין המדיניות המוצרהת למדיניות בפועל.
עובדי ציבור המקיימים אינטראקציה עם אזרחים מתנהגים בדרכים שאינן מוסמכות, ולעיתים אף סותרות את המדיניות הרשמית, משום שמבנה תפקידם אינו מאפשר להשיג באופן מלא את הציפיות מעבודתם.
הפתרונות האינדיבידואליים של הבירוקרטים ללחצי העבודה, יוצרים בפועל את המדיניות הציבורית.
לפקידים ברמת הרחוב כמו: שוטרים, עובדים סוציאליים ומורים, יש חופש רב בקבלת החלטות עבור "לקוחותיהם".
הם יכולים להעניק לאזרחים סיוע, לתת להם קנס, לספק להם מידע נוסף או פשוט להציע עזרה נוספת.
אף על פי שפקידים ברמת הרחוב, באינטראקציות היומיומיות שלהם עם אזרחים צריכים להפעיל חוסר משוא פנים בירוקרטי, ספרות גדולה מדגישה הטיות שיקול דעת באינטראקציות בין בירוקרטים ברמת הרחוב ולקוחותיהם.
הבירוקרטים ברמת הרחוב מבססים את החלטותיהם על בחירות נורמטיביות, ולא בתגובה לכללים, נהלים או מדיניות.
בחירות נורמטיביות אלו מוגדרות במונחים של יחסים עם אזרחים, לקוחות, עמיתים לעבודה והמערכת.
מקור מרכזי נוסף לאוטונומיה ברמת הרחוב הוא חוסר ההתאמה של המשאבים שהוזכרו קודם לכן.
משאבים הניתנים לביורוקרטיות ברמת הרחוב אינם מספיקים - אפילו בקושי מספיקים - כדי להגיב ביעילות לצרכים שזוהו.
כתוצאה מכך, פקידים ברמת הרחוב נאלצים לקבל החלטות הקצאה - למעשה, עונים על השאלה הפוליטית הבסיסית ביותר של "מי מקבל מה מהממשלה".
הפקיד ברמת הרחוב הוא זה שמחליט מי מקבל עזרה ומי מתעלמים מצרכיו.
או, במקרה של שוטרים, הפקיד ברמת הרחוב מחליט של מי התנהגותו נבדקת ושל מי מתעלמים.
פרקטיקות היישום הלא פורמליות שאותן הם נוקטים, הנמצאות בממשק שבין הממשל לאזרחים, משפיעות במישרין על חייהם ועל גורלם של רבים, הן במשטרים דמוקרטיים והן במשטרים שאינם דמוקרטיים.
האוטונומיה של קבלת החלטות בעבודתם נובעת גם מאופי העבודה ברמת הרחוב שמקשה על הפיקוח, למשל שוטרים שנוסעים מאירוע לאירוע.
לכן מנהלים בכירים בארגונים אלו יכולים רק לעיתים נדירות להיות בטוחים כי הבירוקרטים ברמת הרחוב מבצעים שיקול דעת התואם את העדפותיהם.
למעשה, עבודה רבה ברמת הרחוב מתרחשת מחוץ לתחום המפקחים.
בירוקרטים ברמת הרחוב נחשבים שחקנים עיקריים ביישום וקביעת מדיניות ציבורית מפני שהם מבססים או משנים באופן בלתי רשמי את המדיניות של ארגוניהם, ובכך משפיעים על חייהם וגורלם של רבים.
במציאות של משאבים מוגבלים, דרישות מנוגדות ומדיניות עמומה, בירוקרטים ברמת הרחוב מפעילים שיקול דעת ומתאימים את נוהלי המדיניות לצרכים העולים מהשטח.
דרך ההחלטות שהם נדרשים להן מדי יום, הם מנצלים את המשאבים העומדים לרשותם כדי להבטיח את שימור המדיניות המיטבית בעיניהם.
למשל, מורים הם "שרי חינוך ברחוב עם דרגות גבוהות יחסית של שיקול דעת ואוטונומיה ארגונית".
לפקידים ברמת הרחוב יש מרחב פעולה ניכר בקביעת אופי, כמות ואיכות ההטבות והסנקציות הניתנות על ידי הארגונים.
ההחלטות של פקידים ברמת הרחוב, השגרה שהם מקיימים והכלים שהם ממציאים כדי להתמודד עם אי-ודאות ולחץ בעבודה הופכים למעשה למדיניות הציבורית שהם מבצעים.
בירוקרטים ברמת הרחוב חולקים עוד כמה תנאי עבודה נפוצים:
לקוחות לא מרצון - כלומר, האזרחים אינם יכולים לבחור בין נותני שירות שונים עבור המוצר הציבורי אותו הם מבקשים.
לא ניתן לבחור בין ספקי שירות סוציאלי או סוגי משטרה שונים.
האזרח, וכאשר משווים לעולם המושגים של המגזר הפרטי, למעשה הוא "לקוח שבוי".
קהל הלקוחות לרוב, אינו חלק מהקבוצה החברתית וקבוצת הפנים של הפקידים - קהל "הלקוחות" של המשטרה מורכב במידה ניכרת מעבריינים וחשודים; אצל מורים אלו התלמידים; במקרים אלה הם אינם מרצון ואינם קבוצות ייחוס ראשוניות עבור בירוקרטים ברמת הרחוב.
השפעה נרחבת על האזרחים, אך שליטה מוגבלת - הפעולות שמבצעים הבירוקרטים ברמת הרחוב משפיעים על ההטבות או הסנקציות שניתנות לאזרח, אך עם זאת, יש לבירוקרטים שליטה מוגבלת על האזרח או שליטה מוגבלת על היחס שלהם כלפי האזרח.
שוטרים ושופטים מאושמים פעמים רבות בהתנהגות כלפי אזרחים המושפעת משורשים חברתיים עמוקים.
בהתאמה לישראל - חשד מוגבר של שוטרים כנגד מהגרים או הקהילה האתיופית.
ההתערבות של הבירוקרט בחייהם האישיים של אנשים עשויה להיות מוערכת או מושמצת.
הם עשויים להיתפס כמעניקי מזור לאלה הזקוקים לעזרה או להגנה, או שהם עשויים למצוא את עצמם כיעד ראשון להבעת חוסר שביעות רצון של אזרחים.
יחסי הגומלין האישיים ולעיתים הפולשניים בין אנשים פרטיים לבין בירוקרטים ברמת הרחוב הופכים את עבודתם לטעונה, לעיתים מועילה ולעיתים עם פוטנציאלית להשפעות שליליות.
מקומם הארגוני נמצא בתחתית ההיררכיות הארגוניות - הבירוקרטים נמצאים בחזית השלטון, ותופסים את הדרגות התחתונות של ההיררכיה.
לעיתים קרובות מדובר בעובדים חדשים בארגון ונקלטים בתפקידים זוטרים שנמתאים באינטראקציה עם אזרחים, היכן שנמצאת נקודת ההתחלה בשירות הציבורי.
יתרה מכך, מכיוון שבירוקרטיה ברמת הרחוב היא לעיתים קרובות היררכיות שטוחות עם מעט תפקידי פיקוח ומעט שכבות של ניהול, לרוב מוצגות לפקידות ברמת הרחוב מעט הזדמנויות להתקדם.
רבים, אם לא רובם, יישארו בתפקידים אלו כל הקריירה שלהם: מעט המורים הופכים למנהלים או למפקחים; מעט שוטרים עוברים לעבודות לתפקידי משרד.
קשר עם השלטון - האינטראקציה עם בירוקרטים ברמת הרחוב הם מקומות שבהם אזרחים פוגשים פנים אל פנים את השלטון.
חלק ניכר מהפעילות הציבורית מתרחשת מול עובדי ציבור בעלי יכולת השפעה עמוקה על ההטבות או הסנקציות שהם נותנים לאזרח.
למשל קנס מפקח או אישור קצבה.
לעיתים ישנם מפגשים שאינם פשוטים; לעיתים, הקשר של בירוקרט ברמת הרחוב עם אזרח עשוי להיות חולף, כמו במפגש הקצר, ולעיתים מפגש קשה, כמו במהלך עיכוב או מעצר של אזרח על ידי שוטר.
במקרים אחרים הקשר מתרחש על פני חודשים ואף שנים, שבמהלכם מתפתחת מערכת יחסים.
כמו בין מורה לתלמיד, סוהר ואסיר, או עובד סוציאלי ואזרח.
לא אחת, מפגשים אלה מתקיימים בעזרת סוג כלשהו של מעקב אלקטרוני: שוטרי תנועה מבצעים בדיקה של לוחית הרישוי; עובדי הרווחה שבודקים את רישומיו של אזרח טרם קבלת קצבאות והטבות שונות.
חלק מהמפגשים מבוצעים בתיווך, כמו כאשר פקיד הבוחן מסמכים שהוגשו במשרדו; או במוקד שירות טלפוני או מוקד חירום טלפוני.
שיקול דעת שלילי ותעדוף - אחת הבעיות העיקריות אצל בירוקרטים ברמת הרחוב הוא שיקול דעת שלילי שמוגדר כפרקטיקות של הפעלת שיקול דעת בצורה בלתי חוקיות, הנוגדת יסודות משפטיים.
לשיקול דעת שלילי השפעות שליליות הקשורות לפעולות שהבירוקרטים ברמת הרחוב מפעילים כחלק מתפקידם וכיצד הם תופסים את האזרחים אותם הם משרתים.
בירוקרטים ברמת הרחוב מתמודדים עם לחצי עבודה כמו: עומס עבודה גבוה, קונפליקטים בתפקיד ומשאבים מוגבלים.
על מנת להתמודד עם הלחצי העובדה אלו, בירוקרטים ברמת הרחוב מתנהלים בצורה של מתן עדיפות לחלק מהאזרחים, תוך התעלמות מאחרים.
כאשר הם מחליטים את מי לתעדף, פקידים ברמת הרחוב מעריכים לעיתים קרובות האם האזרח ראוי לעזרה.
תעדוף במהלך מתן שירות ציבורי מוגדר כמתן יותר זמן, משאבים או אנרגיה ללקוחות מסוימים.
לפיכך, פקידים ברמת הרחוב מחליטים להתמקד באזרחים מסוימים, תוך התעלמות מאחרים.
תעדוף הוא דרך חשובה להתמודדות במתן שירות ומתרחשת באופן קבוע, בין היתר במוסדות חינוך.
עם זאת, מתן עדיפות לחלק מהלקוחות על פני אחרים עלול לאיים על עיקרונות דמוקרטיים כמו שוויון ואי משוא פנים.
תעדוף יכול להיות מועיל עבור אזרחים מסוימים או קבוצה מסוימת, אבל אחרים עלולים להיפגע מכך.
עובדי ציבור ישברו או יתעלמו מכללים עבור "לקוחות" הנתפסים כ"ראויים", אך במקרים של "לקוחות" "לא ראויים" הם עשויים להשתמש בנהלים כדי להגן על עצמם וכדי למנוע או למזער את מתן השירותים.
על מנת לקבוע את רמות התעדוף כדי לקבוע למי לעזור, הבירוקרטים ברמת הרחוב עושים זאת על ידי סימני זכאות: "לקוח ראוי", "הלקוח החרוץ", "הלקוח הנזקק".
מורה, למשל, תראה בתלמידים חרוצים - בהשוואה לאלה שהיא מחשיבה כ"עצלנים" יותר - כראויים יותר לעזרה ובכך תמקד אליהם תשומת לב רבה יותר.
באופן דומה, תלמידים בעלי ביצועים פחות טובים עשויים להיראות כנזקקים ולכן יתפסו כראויים לעזרה נוספת.
יחסי אישיים - בירוקרטים ברמת הרחוב ממציאים אופנים של עיבוד המוני שמאפשרים להם פחות או יותר להתמודד עם הציבור בצורה הוגנת, הולמת ומתחשבת.
במקרים אחרים, הם נכנעים להעדפות אישיות, סטריאוטיפים, נוחות ושגרה.
בירוקרטים ברמת הרחוב חשים לעיתים קרובות שילוב של חמלה, גועל, פחד וכעס במפגשים האישיים שלהם עם אזרחים.
שוטר יחוש בכעס כאשר הוא עוצר נהג שיכור; עובדת סוציאלית תרגיש חסרת מנוח בגלל ילד שעבר התעללות, בעוד שאחרת עלולה לאבד סבלנות עם האזרח שאיתו היא לא מסתדרת.
יתרה מכך, עבודתם היא בעת ובעונה אחת שגרתית ובלתי צפויה, אך לעיתים רחוקות היא מנותקת מיחסים אישיים.
במציאות של עבודתם, בירוקרטים ברמת הרחוב מתקשים להתרחק מניתוק רגשי ואישי בקבלת החלטות, בניגוד לאידיאל הבירוקרטי הדורש מקצועיות וניתוק אישי בזמן קבלת החלטות.
עובדים אלו מספקים מוצרים ושירותים ציבוריים, אוכפים ומיישמים מדיניות ציבורית שמוכתבת להם על ידי קובעי המדיניות והמערכת הפוליטית.
האינטראקציה עם הבירוקרטיה ברמת הרחוב היא "המקום שבו האזרח חווה ישירות את השלטון".
פקידים ברמת הרחוב עשויים להיות עובדי ממשלה רשמיים או לעבוד בארגונים הנראים כחלק מהחברה האזרחית.
למרות הבדלים בתפקידיהם הפורמליים, בתוך חלוקת העבודה המעוגנת בחוק במדינות דמוקרטיות ובמוסדותיהם, בירוקרטים ברמת הרחוב הם פקידי ציבור.
כגורמים ציבוריים הפועלים ברשות הרבים, והם נושאים באחריות ציבורית לתוצאות עבודתם.
ההבנה של ליפסקי כי בירוקרטים ברמת הרחוב הם שחקנים פוליטיים-מנהליים חשובים צצה בסוף שנות ה-60. סביר להניח שהוא הושפע מהמהומות החברתית והפוליטית של התקופה ומה שרבים ראו כמערכת פוליטית אליטיסטית שאינה מסוגלת להתמודד עם אירועים סוערים כמו תנועת זכויות האזרח, מלחמת וייטנאם ו-ווטרגייט.
שינויים חברתיים ופוליטיים אלו גרמו לביזור מוגבר והאצלת סמכויות מהממשל אל המגזר השלישי והפרטי.
אשר הובילו לאינטראקציות תכופות יותר בין פקידים ברמת הרחוב לאזרחים והאירו זרקור על הבירוקרטים.
מגמה זו חידשה את החששות לגבי השליטה והאחריות הניהולית של פקידים שאינם נבחרי ציבור.
טרם מחקרו של מייקל ליפסקי, חוקרי המינהל הציבורי היו בעלי השקפה שונה על הבירוקרטיה הציבורית והמדיניות הציבורית.
בעיינייהם הבירוקרטים נתפסו כחסרי יכולת להשפיע על המדיניות.
ולרוב החוקרים התמקדו בבירוקרטים בדרג הגבוה להם יש השפעה ישירה על קידום מדיניות ציבורית.
בספרו של מייקל ליפסקי הועלו שתי טענות ייחודיות:
הראשונה, שהפעלת שיקול הדעת היא ממד קריטי בחלק ניכר מעבודתם של בירוקרטים המקיימים אינטראקציה קבועה עם אזרחים במהלך עבודתם.
לחצי העבודה הגבוהים, מחסור בזמן, במשאבים ומידע מקשה על הבירוקרט לבצע את עבודתו על פי הסטנדרטים והיעדים שנקבעו על ידי קובעי המדיניות.
מנגד הרצון והצורך של הבירוקרט לעמוד בדרישות האזרחים ולתת שירות אינדיבודואלי, פרטני ומותאם.
כתוצאה מכך, הבירוקרטים מפעילים תהליכים פסיכולוגים בקבלת החלטות והפעלת שיקול דעת, שמשפיעים על תוצאות השירותים, המוצרים ואיכות הטיפול באזרח בשונה מהמדיניות הציבורית שנקבעה על ידי מקבלי ההחלטות.
הטענה השנייה, היא שעבודתם של הבירוקרטים דומה מבחינה מבנית.
כלומר, הדרג ההיררכי הנמוך, האינטראקציה עם האזרח ולחצי העבודה.
ולכן ניתן להשוות אנליטית בין מסגרות העבודה הללו.
בנוסף ליפסקי ביסס את ההנחה כי פקידים ברמת הרחוב הם קובעי מדיניות בפני עצמם, דבר שאתגר את התפיסה המקובלת של המודל הטהור של הבירוקרטיה של מקס וובר, לפיו עיצוב המדיניות הוא תהליך היררכי מ"למעלה-למטה", בו מעצבי המדיניות הבכירים הם אלו שקובעים את המדיניות הציבורית של הבירוקרטים.
במקום זאת הבירוקרטים ברמת הרחוב שנמצאים בדרג התחתון של הבירוקרטיה הופכים לקובעי מדיניות.
עובדים אלו הם מקבלי החלטות חשובות, מספקים את השירותים וממשים בפועל את המדיניות הציבורית.
בנוסף ליפסקי ביסס את ההנחה כי פקידים ברמת הרחוב הם קובעי מדיניות בפני עצמם, דבר שאתגר את הגישה המסורתית של ספרות המדיניות הציבורית שקראה להבחנה חדה בין פוליטיקה לממשל, לפיו עיצוב המדיניות הוא תהליך היררכי מ"למעלה-למטה", בה פוליטיקאים מעצבים מדיניות וביורוקרטים מיישמים אותה.
דעה שספגה ביקורת ובסופו של דבר נגנזה.
החידוש של ליפסקי הוא שהבירוקרטים ברמת הרחוב שנמצאים בדרג התחתון של הבירוקרטיה הופכים לקובעי מדיניות.
המסקנה ממחקרו של ליפסקי היא ששיקול דעת וקבלת ההחלטות של הבירוקרטים ברמת השטח היא בעלת פוטנציאל השפעה ואף השפעה שלילית יותר מאשר הבירוקרטים בדרג הבכיר.
שיקול הדעת של הבירוקרט בחזית מול האזרח מציבה אתגרים גדולים לבירוקרטיה בשלטון החוק ובמדינות דמוקרטיות.
כדי לבחון ולהבין בירוקרטים ברמת הרחוב, את השפעתם על חיי האזרחים ואת השפעתם על יישום המדיניות הציבורית, הסתכלו ליפסקי ועמיתיו על מיקומם של הבירוקרטים במבנה הארגוני במוסד הציבורי ועל הגבול התיאורתי בין המדינה לאזרח.
כלומר, הדרג ההיררכי הנמוך של הבירוקרט מציב אותו באינטראקציה יום יומית עם האזרח, ואינטראקציה זו משפיעה על ההחלטות והפעולות שהבירוקרט מבצע.
כמו גם על היחס עם הממונים אליו ועמיתיו לעבודה.
ספרות המינהל הציבורי על ביורוקרטים ברמת הרחוב התפתחה לאורך שני מסלולים עיקריים וקצת מקבילים - האחד משקף פרספקטיבה של מדעי המדינה ומתמקד ביחסים שבין נבחרי הציבור, הפקידים והאזרחים; ואחר הנוגע לנקודת מבט מדיניות ציבורית ועוסק בפקידים ברמת הרחוב כמיישמים מדיניות ואף כמעצבי מדיניות.
בארה"ב תחום מחקר זה התפתח בהקשר של בעיות ביישום מדיניות.
עם הזמן התרחבו המחקרים על בירוקרטים ברמת הרחוב והתייחסו לשאלות תאורטיות ואמפיריות, ביניהן שאלות הנוגעות לדינמיקה במבנה הארגוני, הפעלת שיקול דעת, הסדרי ניהול וממשל חדשים שהשפיעו על פרקטיקות ארגוניות, וכיצד ארגונים המעסיקים בירוקרטים ברמת הרחוב פועלים במדינת הרווחה.
רוב המחקרים העוסקים בבירוקרטים ברמת הרחוב מתמקדים בראש ובראשונה בפעולות הפרט בניסיון להסביר את התנהגות הבירוקרטים.
התרומה הייחודית של המחקר על בירוקרטים ברמת הרחוב היא החקר אודות המתרחש בארגונים המספקים מדיניות ציבורית, ואת ההשלכות של הפרקטיקות של בירוקרטים אלו נוקטים וכיצד הם מעצבים באופן שיטתי את המדיניות, ובאופן רחב יותר, את הפוליטיקה.
בירוקרטים ברמת הרחוב והניהול הציבורי החדש
עם השנים הספרות על בירוקרטים ברמת הרחוב החלה לעסוק גם באתגר של בירוקרטים בהקשר של שיטת הניהול הציבורי החדש בה המגזר הציבורי והמגזר השלישי מאמצים גישות ניהול של המגזר הפרטי.
בין המאמרים שנכתבו על הנושא, ישנם חוקרים שחקרו את השפעות האחריותיות של ביורוקרטים ברמת הרחוב, חוקרים אחרים התמקדו בהשפעות מדדי הביצוע.
חוקרים כמו אבלין ברודקין התמקדו בהשפעות של הכנסת מדדי ביצועים כחלק משיטת הניהול הציבורי החדש וכיצד הם משפיעים על פעולותיהם של בירוקרטים ברמת הרחוב.
אף על פי שמדדי ביצוע עשויים לתת תמונה של שקיפות לציבור לגבי הישגיהם של הבירוקרטים, הם למעשה מטשטשים את ההבנה אודות הפרקטיקות בהם העובדים נוקטים ובאופן שבו עובדי השטח עובדים פועלים במציאות.
כלומר, מדדי ביצוע שהוכנסו כחלק מעקרונות הניהול הציבורי החדש מעוותים בפועל את הביצועים ושוחקים את ההיענות של ארגונים ציבוריים.
בנוסף, עובדים ברמת הרחוב לא רק מגיבים לתמריצי ביצוע, הם גם משתמשים בשיקול הדעת שלהם כדי להסתגל אליהם, ומייצרים פרקטיקות לא פורמליות השונות באופן מהותי ממה שקובעי מדיניות או מנהלים קבעו.
חוקרים אחרים שחקרו הסיקו שדרישות עבודה על בסיס ביצועים מחזקים את השימוש בסנקציות על ידי מנהלים על בירוקרטים ברמת הרחוב, וזאת על מנת להכתיב משמעת ארגונית.
מנהלים אלו מפעילים סוג של כוח כפייה שמניע ומכוון את פעולות הבירוקרטים, התפיסות והבחירות סובייקטיביות של העובדים ברמת השטח.
בירוקרטים ברמת הרחוב כיזמי מדיניות
הקישור בין ביורוקרטיה ברמת הרחוב לבין יזמות מדיניות היא מגמה חדשה יחסית ומתמשכת בספרות.
יזמי מדיניות הם אנשים המנצלים הזדמנויות כדי להשפיע על תוצאות המדיניות במטרה לקדם את מטרותיהם, מבלי שיש להם את המשאבים הדרושים כדי להשיג זאת לבד.
הם אינם מסתפקים רק בקידום האינטרסים העצמיים שלהם בתוך מוסדות שאחרים הקימו; במקום זאת, הם מנסים ליצור אופקים חדשים של הזדמנויות באמצעות רעיונות ואסטרטגיות חדשניות.
בעוד שיזמי מדיניות עשויים לנסות לחסום שינויים שהוצעו על ידי אחרים, פעילויות יזמיות מבקשות בדרך כלל לשנות את הסטטוס קוו במקום לשמר אותו.
בירוקרטים ברמת הרחוב אחראים לתרגם את המדיניות הציבורית באמצעות אספקת סחורות והשירותים לציבור.
כתוצאה מכך, פרשנותם למדיניות היא הקובעת כיצד פועלת המדיניות במציאות.
קביעותיהם משפיעות על חייהם של אנשים רבים.
הם יכולים להחליט באילו לקוחות להשקיע יותר משאבים או אפילו לכופף או לשבור את הכללים עבור אלו שהם רוצים לעזור.
התוצאה היא שאזרחים שונים עשויים לקבל רמות שירות שונות.
בנוסף, פקידים ברמת הרחוב מתמודדים עם קונפליקטים רבים בעבודה.
יש להם מספר מוגבל של משאבים, דרישות מכל הצדדים וחוסר בהירות לגבי המדיניות שהם אמורים לאכוף.
כדי להתמודד עם המצב המסובך הזה, הם משתמשים בשיקול הדעת שלהם כדי לנסות לענות על דרישות לקוחותיהם במסגרת הנחיות שניתנו על ידי המנהלים.
לאור האמור, בשנים האחרונות, יותר ויותר אינדיקציות מצביעות על כך שיש לנתח את יזמות המדיניות של בירוקרטים ברמת הרחוב כתופעה שבה עובדים בחזית שואפים להשפיע על גיבוש המדיניות (לסקירה,).
לפקידים ברמת הרחוב יש מאפיינים ייחודיים המסייעים ומעכבים אותם בשימוש באסטרטגיות יזמיות: הם מוגבלים על ידי העובדה שהם נמוכים יחסית בהיררכיה של הארגון; עליהם לפעול בדרישות שונות ולעיתים סותרות; יש להם לקוחות עם צרכים דחופים; ומשאבים מועטים ומעט זמן להתמודד איתם.
לעיתים רחוקות יש להם את הסמכות הפורמלית או ההצדקה לעסוק בעיצוב מדיניות.
אין להם פרספקטיבה רחבה כמו של מקבלי החלטות בדרגות גבוהות, ויש להם מעט ערוצי תקשורת רשמיים, ישירים או קשרים לא פורמליים עם פקידים ופוליטיקאים ברמה גבוהה.
עם זאת, יש להם מספר יתרונות.
הם מכירים את התחום ומנהלים קשרים הדוקים עם מי שפועל בתוכו.
בהתחשב באינטראקציות היומיומיות שלהם עם הלקוחות שלהם, הם יודעים מה הלקוחות האלה צריכים ויכולים להשפיע על הציבור.
בנוסף, הציבור רואה בהם בדרך כלל אנשי מקצוע חסרי פניות, שלעיתים אף מוכנים לסכן את עבודתם כדי להעניק סיוע לאזרחים שלדעתם ראויים.
כתוצאה מכך, הציבור סומך עליהם לעיתים קרובות, משום שהוא מאמין שאין להם אג'נדה פוליטית.
בירונוזאורוס (שם מדעי: Byronosaurus) הוא סוג דינוזאור ממשפחת הטרודוניים שהתקיים במרכז אסיה של סוף הקרטיקון לפני 80 עד 75 מיליון שנה מזמננו.
הסוג תואר בשנת 2000 בידי החוקרים מארק נורל , פיטר מקוביקי (Peter Makovicky) וג'יימס קלארק והכיל מין בודד - Byronosaurus jaffei, להוקרת החוקר ביירון ג'פה, שעל שמו נקרא גם הסוג ("לטאת ביירון").
דינוזאור זה התגלה בידי משלחת של המוזיאון האמריקאי לתולדות הטבע למציאת מאובנים במדבר גובי ב-1993. הממצאים כללו שרידי תרופוד בעל חוטם ארוך וגפיים קלילות.
הממצאים כללו גולגולת חלקית, שרידי גפיים, חוליות צוואר וגב וצלעות.
בתחילה דמו הממצאים לאלה של ולוצירפטור אך בהמשך קיבלו אפיונים כמו בליטה קלה מעל הלסת העליונה.
היה זה דינוזאור קטן מאוד באורך 1.5 עד 2 מטרים, גובה של 50 ס"מ ומשקל של כ-4 עד 20 ק"ג.
מבנה לסתותיו היה בעל חריצים בולטים והמבנה היה ארוך ומותאם לליקוט טרף קטן.
ככל הנראה היה מכוסה נוצות.
הבירונוזאורוס התקיים בקרטיקון העליון של הקמפן לפני 80 עד 75 מיליון שנה מזמננו.
לצידו נמצאו פריטי צ'יטיפטי, שמהם אולי שדד ביצים או שהאחרונים דווקא ניזונו ממנו.
בירה קרח היא בירה שעברה מידה מסוימת של הקפאה במהלך הייצור.
לבירות אלו יש בדרך כלל אחוזי אלכוהול גבוהים יותר, ומחיר נמוך יותר יחסית.
תהליך "ציפוי" הבירה כולל הורדת הטמפרטורה עד להיווצרות גבישי קרח.
מכיוון שלאתנול יש נקודת הקפאה נמוכה בהרבה (C° 114−) מאשר מים (C° 0), כאשר מסירים את הקרח, ריכוז האלכוהול של הבירה עולה.
התהליך מכונה הקפאה חלקית או זיקוק הקפאה.
בירה קרח פותחה על ידי בישול לאגר חזק וכהה, ולאחר מכן הקפאת הבירה והסרת חלק מהקרח.
זה מרכז את הארומה והטעם של הבירה, וגם מעלה את חוזק האלכוהול של הבירה המוגמרת.
התהליך מייצר בירה עם 12 עד 15 אחוז אלכוהול.
בצפון אמריקה מוסיפים מים כדי להוריד את רמת האלכוהול.
אייסבוק (Eisbock) הוצגה בקנדה בשנת 1989 על ידי מבשלת הבירה Niagara Falls Brewing Company.
המבשלים התחילו עם לאגר כהה חזק (6% אלכוהול בנפח), ולאחר מכן השתמשו בשיטה המסורתית של הקפאה והסרת קרח כדי לרכז ארומה וטעמים תוך הגדלת חוזק האלכוהול ל-8%.
Niagara Falls Eisbock שוחררה מדי שנה כבירה חורף עונתית.
בכל שנה המותג הציג נוף היסטורי אחר בחורף של מפלי הניאגרה הסמוכים.
זה נמשך מדי שנה עד שהחברה נמכרה ב-1994.
למרות תקדים זה, יצרנית הבירה הקנדית הגדולה מולסון (כיום חלק ממולסון קורס) טענה כי יצרה את בירת הקרח הראשונה בצפון אמריקה כשהציגה את "הקרח הקנדי" (Canadian Ice) באפריל 1993. עם זאת, המתחרה העיקרי של מולסון בקנדה, לאבט (כיום חלק מאנהאוזר-בוש אינבוו), טען שרשם פטנט על תהליך בירה קרח קודם לכן.
כאשר חברת לאבט הציגה בירה קרח באוגוסט 1993 וכבשה נתח שוק של 10% בקנדה, הדבר עורר את מה שנקרא "מלחמות בירה קרח" של שנות ה-90.
לאבט רשם פטנט על שיטה ספציפית להכנת בירה קרח ב-1997, 1998 ו-2000, "תהליך לטיפול בצינון, המודגם בתהליך להכנת משקה מאלט מותסס שבו חומרי חליטה נמעכים במים והמחית שנוצרת מחוממת.
הוורט מופרד ממנו, הוורט מבושל מקורר ומותסס, והבירה עוברת שלב גימור הכולל יישון להפקת המשקה הסופי.
ההשבחה כוללת הכפפת הבירה לשלב קר הכולל קירור מהיר של הבירה לטמפרטורה של בערך נקודת הקיפאון שלה בצורה כזו שנוצרים בה גבישי קרח בכמויות מינימליות בלבד.
הבירה המקוררת שמתקבלת מעורבבת לאחר מכן למשך פרק זמן קצר עם תמיסת בירה המכילה גבישי קרח, ללא תוספת ניכרת בכמות של גבישי קרח בתערובת שנוצרה.
לבסוף, הבירה שטופלה כך מופקת מתוך התערובת." החברה מספקת להדיוט את ההסבר הבא: "במהלך תהליך ייחודי זה, הטמפרטורה מופחתת עד שנוצרים גבישי קרח עדינים בבירה.
לאחר מכן בתהליך בלעדי מוציאים את הגבישים.
התוצאה היא טעם מלא של בירה מאוזנת".
מילר רכשה את זכויות השיווק וההפצה בארצות הברית למוצרים של מולסון, והציגה לראשונה את המוצר מולסון בארצות הברית באוגוסט 1993 בשם Molson Ice.
מילר גם הציגה את המותג Icehouse תחת שם המותג Plank Road Brewery זמן קצר לאחר מכן, והוא עדיין נמכר בפריסה ארצית.
בירות הקרח ידועות בדרך כלל ביחס האלכוהול הגבוה שלהן למחיר.
באזורים מסוימים, מספר לא מבוטל של מוצרי בירה קרח נחשבים לנקנים לרוב על ידי "שיכורי רחוב", ואסורים למכירה.
לדוגמה, רוב המוצרים הרשומים במפורש כאסורים בקטגוריית בירה וליקר מאלט באזור סיאטל הם בירות קרח.
לתעשיית הבירה הצ'כית (בצ'כית: České pivo) יש היסטוריה ארוכה באזור שהוא כיום צ'כיה, החל מהבירה שבושלה במנזר בז'בנוב (Břevnovský klášter) בשנת 993. העיר ברנו קיבלה את הזכות לבשל בירה מהמאה ה-12, בעוד שלפלזן ולצ'סקה בודייוביצה, היו מבשלות בירה במאה ה-13.
הבירות הצ'כיות הנפוצות ביותר הן לאגר חיוורות מסוג פילזנר, עם צבע זהוב שקוף אופייני, קצף גבוה וטעם קל יותר.
צריכת הבירה לנפש בצ'כיה היא מהגבוהות בעולם.
מבשלות הבירה הצ'כיות הגדולות ביותר הן פילזנר אורקוול, סטארופרמן ובודווייזר בודוואר.
מותגים נמכרים אחרים כוללים את קרושוביצה.
ההיסטוריה של הבירה בצ'כיה המודרנית, היסטורית בוהמיה, מוראביה ושלזיה, חוזרת עוד לפני ההגירה הסלאבית לתוך האזור הזה במאה ה-6, אם כי המרכיבים, כלומר החומרים, היו שונים מאלה שמשמשים כיום.
כשותנית גדלה ומשמשת בבישול בירה ומיוצאת לתיבול הבירה מאז המאה השתים עשרה.
ברוב העיירות של מחוזות צ'כיה דהיום הייתה לפחות מבשלת בירה אחת, כאשר ערי המבשלה המפורסמות ביותר בבוהמיה הן צ'סקה בודייוביצה, פלזן ופראג.
עיירות אחרות עם מבשלות בירה כוללות את רקובניק , ז'אטץ, וטרבון .
בצ'כיה בישול הבירה התפתח למדע.
הספר הראשון שהודפס לייצור בירה נכתב בשנת 1585 על ידי טדאש האייק, אשר היה איש רנסאנס ומדען מפראג.
בתחילת המאה ה-19 נפתח בברנו בית הספר הראשון לייצור בירה.
העיר הייתה ידועה במשך מאות שנים בעיקר בשמה הגרמני, Budweis.
יצור הבירה בעיר מתועד למאה ה-13. המבשלה המודרנית Budějovický měšťanský pivovar נוסדה בשנת 1795 בשם Bürgerliches Brauhaus Budweis והיא מבשלת הבירה הוותיקה בעולם המשתמשת במונח "בודוויזר".
בשנת 1895, מבשלת בודויזר בודוואר (Budějovický Budvar) נפתחה כאלטרנטיבה צ'כית אתנית ל-Budějovický měšťanský pivovar שנשלטה על ידי גרמניה.
בשנת 1876 החלה מבשלת הבירה האמריקאית אנהאוזר-בוש לייצר בירה תחת המותג באדוויזר (Budweiser).
הדבר הוביל למחלוקת על הסימנים המסחריים של Budweiser, כאשר שתי החברות טענו לזכויות סימן מסחרי של השם.
באיחוד האירופי Budějovický Budvar מוכר כמוצר עם מעמד גאוגרפי מוגן.
בגלל מחלוקות כאלה, הבירה הצ'כית בודוויזר נמכרת בארצות הברית בשם Budvar ובקנדה בשם Czechvar, ואנהאוזר-בוש מוכרת את הבירה שלה תחת השם באד (Bud) ברוב האיחוד האירופי.
פילזנר אורקוול הייתה הבירה מסוג פילזנר הראשונה בעולם.
בשנת 1842, מבשלה בפלזן העסיקה את יוזף גרול, מבשל גרמני שהיה מנוסה בשיטת הלאגר הבווארית להכנת בירה.
בירה בפלזן באותה תקופה לא הייתה באיכות טובה במיוחד, והם היו צריכים להתחרות.
גרול פיתח בירת פילזנר מוזהבת, בירת הלאגר הבהירה הראשונה שנרקחה אי פעם.
הוא הפך להצלחה מיידית ויוצא לכל רחבי האימפריה האוסטרית.
רכבת מיוחדת של בירה נסעה מפלזן לווינה בכל בוקר.
ייצוא בירה צ'כית הגיע לפריז ולארצות הברית עד 1874.
חלק גדול מההיסטוריה של הבירה של צ'כיה קשור למנזרים השונים בעיר, כאשר הבירה תועדה לראשונה במנזר Břevnov הבנדיקטיני בשנת 993 לספירה.
כמו כן, נרשם כי בשנת 1088 לספירה, המלך ורטיסלאוס השני העניק מעשר כשותנית לקנונים של קתדרלת וישהראד על מנת לבשל בירה.
כיום, ייצור הבירה בפראג מגוון למדי, כאשר סטארופרמן היא המבשלה התעשייתית היחידה.
פאב הבירה הוותיק ביותר הוא U Fleků, שנוסד בשנת 1499 ומאז מבשל בירה.
רוב מבשלות הבירה והפאבים האחרים בפראג הוקמו לאחר 1989 ובמיוחד לאחר 2000. בשנים האחרונות יש עלייה במספר המבשלות קטנות והעצמאיות בעיר, אשר ניתן למצוא במיוחד בשכונת וינוהרדי בפראג.
המסורת של בישול בירה בז'אטץ משתרעת על פני 700 שנה.
מבשלת Žatec נמצאת בבעלות קבוצת קרלסברג מאז 2014. בעבר, היא הייתה בבעלות מלאה של Kordoni Holding Limited, שבסיסה בניקוסיה, בקפריסין.
כשותנית זאץ, זן "אצילי" של כשותנית היוותה יותר מ הכשותנית של 2009 ששימשה לבישול בירה בצ'כיה, וחייבת את שמה לשם הגרמני (Saaz) של העיר Žatec.
מוראביה הדרומית ידועה בייצור יין, ויש רק מעט מבשלות בירה גדולות, בהם Starobrno בברנו ובצ'רנה הורה, אם כי מאז שנות ה-2000, Akciový Pivovar Dalešice, Pegas וריכרד צוברים פופולריות, למרות ייצור קטן יותר.
רוב הבירה שנרקחה בצ'כיה היא פילזנר לאגר.
בירות צ'כיות משתנות מצבע חיוור (světlé), דרך ענבר (polotmavé) וכהה (tmavé) עד לשחור (černé), ובחוזק בין 9-3% כוהל בנפח (ABV).
בירת חיטה עם תסיסה עליונה (pšeničné pivo) זמינה גם כן.
בצ'כיה נהוג לתייג את חוזק הבירה לפי "סולם מעלות" (בצ'כית: stupňovitost).
הוא מבוטא כאחוז משקל של סוכרוז ומשמש לציון אחוז במשקל התמצית (סוכרוז) בתמיסה.
בבירה 12° יש 12% מהחומרים האלה מומסים במים.
על פי החוק הצ'כי, קטגוריות בירה, ללא קשר לצבע או סגנון, הן:
výčepní - בירה "חבית", אם כי ניתן לבקבוק, מבושלת בין 8° ל-10°
speciál – בירה "מיוחדת", שנרקחה מעל 13°
נוסדה בשנת 1842, חברת הבירה הפופולרית ביותר בצ'כיה גדלה משמעותית מאז הקמתה.
נכון לעכשיו, קבוצת מבשלות הבירה Plzeňský Prazdroj מייצרת את הבירות הבאות: פילזנר אורקוול, Gambrinus, קוזל ורדגאסט.
לקבוצה זו שלוש מבשלות נפרדות, שכל אחת מהן מייצרת בירה ספציפית משלה.
הבירות שלה נמכרות ביותר משלושים וחמש מדינות ברחבי העולם, Pivovary Staropramen היא יצרנית הבירה השנייה בגודלה בצ'כיה, כאשר הבירות העיקריות שלה הן סטארופרמן, Braník ו-Velvet.
בודוויזר היא אחת מחברות הבירה הגדולות בצ'כיה; מייצרת Budweiser, Budvar, Budweiser Budvar.
השווקים העיקריים שלה מחוץ לצ'כיה הם גרמניה וסלובקיה.
בירה ומבשלות בירה של צ'כיה, יאן אליאשק.
"קיצור היסטוריה של בירה צ'כית או, הכל ישן שוב חדש"
בִּירוּנִי וכן בֵּרוּנִי (באוזבקית: Беруний (Beruniy), בקאראקלפאקסטית: Бируний (Biruniy), ברוסית: Беруни) היא עיר ברפובליקה האוטונומית של קאראקלפאקסטן, אוזבקיסטן.
היא ממוקמת על הגדה הצפונית של אמו דריה ליד הגבול של אוזבקיסטן עם טורקמניסטן.
העיר היא מקום מושבו של מחוז בירוני.
במקור, העיר הייתה ידועה כעיר ההיסטורית כָּאת' (ערבית/פרסית: کاث, אוזבקית מודרנית: Kos) ושימשה כבירת ח'ווארזם בתקופת השושלת האפריגית.
בשנת 1957 שונה שמה ל"בירוני" לכבודו של חוקר ימי הביניים ואיש האשכולות, אל-בירוני שנולד בה.
בירוני קיבלה מעמד של עיר ב-1962.
בירוני היא עיר תעשייתית חשובה בקאראקלפקסטן.
קיימים בה מפעל אספלט, מפעל ללבנים, מפעל כותנה ומפעל לנעליים.
ישנם גם מפעלי טקסטיל רבים.
בירוני הייתה עיר הבירה של ח'ווארזם מתקופת השושלת האפריגית החל משנת 305 לספירה בקירוב, היא החליפה את הבירה הישנה טופרק-קאלה.
שמה היה כאת' (באוזבקית מודרנית: Kos).
העיר עברה שינויי שם רבים, ביניהם פיל ושובוז.
בשנת 1957 שונה שמה לבירוני לכבודו של המלומד ואיש האשכולות אבו ריהאן אל-בירוני שנולד וגדל בעיר.
בירוני קיבלה מעמד של עיר בשנת 1962. בשנת 1969, עלה נהר אמו דריה על גדותיו.כתוצאה מכך נפגעו קשות מספר מבנים בבירוני.
עם זאת, הם תוקנו במהירות.
בירוני ממוקמת על הגדה הצפונית של נהר האמו דריה ליד הגבול של אוזבקיסטן עם טורקמניסטן.
936 ק"מ ממערב לטשקנט ו צפונית מזרחית לחיווה.
האקלים בבירוני הוא אקלים צחיח (סיווג אקלים BWk בשיטת קפן) עם השפעות יבשות חדות.
החורפים קרים והקיץ חם.הטמפרטורה הממוצעת ביולי היא 38 מעלות צלזיוס.
בינואר היא 15-20- מעלות צלזיוס.
בירוני היא עיר תעשייתית חשובה בקאראקלפאקסטן, ומצויים בה מפעל אספלט, מפעל ללבנים, מפעל כותנה ומפעל לנעליים.
בבירוני נמצאים 14 בתי ספר תיכוניים, בית ספר למוזיקה ובית ספר לאתלטיקה.
בירוטה גלדיקאס (Birutė Mary Galdikas; נולדה ב-10 במאי 1946), היא אנתרופולוגית, פרימטולוגית, משמרת, אתולוגית וסופרת ליטאית-קנדית.
היא פרופסור באוניברסיטת סיימון פרייזר בתחום הפרימטולוגיה, גלדיקאס מוכרת כסמכות מובילה בתחום האורנגאוטן.
לפני מחקר השדה שלה על אורנגאוטן, מדענים ידעו מעט על המין.
גלדיקאס נולד ב-10 במאי 1946 בוויסבאדן שבגרמניה המערבית.
הוריה, אנטנאס ופילומנה גלדיקאס, היו פליטים ליטאים שנמלטו לאחר מלחמת העולם השנייה מהכיבוש הסובייטי של המדינות הבלטיות.
כאשר גלדיקאס הייתה בת שנתיים, עברה המשפחה לקנדה ב-1948, לאחר שאביה חתם על חוזה עבודה בכריית נחושת בקוויבק.
הספר הראשון ששאלה מהספרייה הציבורית של טורונטו היה סיפור על ג'ורג' הסקרן.
כשהתבגרה, היא קיבלה השראה מהרפתקאות "הנשיונל ג'יאוגרפיק" של ג'יין גודול ודיאן פוסי.
בשנת 1962 עברה משפחת גלדיקאס לוונקובר, שם פגשה גלדיקאס את בעלה לעתיד, רוד ברינדמור.
שנתיים לאחר מכן, לאחר שגלדיקאס החלה ללמוד באוניברסיטת קולומביה הבריטית, עברה המשפחה לארצות הברית, שם נרשמה גלדיקאס לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, ולמדה פסיכולוגיה וזואולוגיה.
ב-1966 היא קיבלה את התואר הראשון שלה בפסיכולוגיה ובזואולוגיה, שהוענקו במשותף על ידי אוניברסיטת קליפורניה ואוניברסיטית קולומביה.
ב־1969גלדיקאש נישאה לברינדמור וקיימה את התואר השני שלה באנתרופולוגיה מאוניברסיטת קליפורניה.
במהלך לימודיה לתואר שני באוניברסיטת קליפורניה פגשה גלדיקאס את הפליאונתרופולוג לואיס ליקי, והציעה לו תוכנית שמטרתה לחקור אורנגאוטנים בסביבות המחיה הטבעיות שלהם.
גלדיקאס שכנעה את ליקי לעזור לקדם את מאמציה לחקור את האורנגאוטנג, וליקי סייע בהשגת מענק מחקר מהנשיונל ג'יאוגרפיק שהסכימה להקים מתקן מחקר בבורנאו.
המחקר של גלדיקאס הפך לבסיס ללימודי תואר הדוקטור שלה, והיא קיבלה את התואר באנתרופולוגיה מאוניברסיטת קליפורניה ב-1978.
בשנת 1971, בגיל 25, גלדיקאס ובעלה הצלם רוד ברינדמור, הגיעו לשמורת טנג'ונג פוטינג, בבורנאו האינדונזית.
גלדיקאס הייתה השלישית מתוך שלישיית נשים " The Trimates " שמונתה על ידי ליקי לחקור קופי אדם בסביבת הגידול הטבעית שלהן.
השלישייה כללה גם את ג'יין גודול, שחקרה שימפנזים, ודיאן פוסי, שחקרה גורילות.
ליקי ונשיונל ג'יאוגרפיק עזרו לגלדיקאס להקים את מחנה המחקר שלה ליד חוף ים ג'אווה, המכונה "מחנה ליקי", כדי לבצע מחקר שדה על אורנגאוטנים בבורנאו .
לפני מחקריה של גלדיקאס, האורנגאוטן היה פחות מוכרן מבין הקופים הגדולים.
גלדיקאס המשיכה והרחיבה מאוד את הידע המדעי על התנהגות אורנגאוטן, בית הגידול שלו ותזונתו.
בשנת 1986, גלדיקאס ועמיתיה הקימו את Orangutan Foundation International (OFI), שבסיסו בלוס אנג'לס, ארצות הברית, כדי לסייע בתמיכה באורנגאוטן ברחבי העולם.
גלדיקאס נשארה בבורנאו במשך יותר מ-40 שנה, תוך שהיא הפכה לתומכת בולטת למען האורנגאוטנים ושמירה על בית הגידול של יערות הגשם שלהם, אשר נהרס במהירות על ידי כורתי עצים בין השאר על ידי שריפות לא טבעיות לטובת מטעי שמן דקלים וכורי זהב.
בעודה מנהלת קמפיין פעיל למען שימור יערות הגשם של הפרימטים, גלדיקאס ממשיכה במחקר השטח שלה, בין המחקרים הרציפים הארוכים ביותר על יונק שבוצעו אי פעם.
מאמצי השימור של גלדיקאס מתרחבים מעבר להסברה, ומתמקדים בעיקר בשיקום האורנגאוטנים היתומים שהועברו לידיה לטיפול.
רבים מהיתומים הללו היו פעם חיות מחמד בלתי חוקיות, לפני שהפכו חכמים וקשים מדי לטיפול בעליהם.
גלדיקאס כתבה מספר ספרים, כולל ספר זיכרונות שכותרתו "הרהורי עדן", בו מתארת גלדיקאס את חוויותיה במחנה ליקי ואת המאמצים לשקם אורנגאוטנים בשבי ולשחרר אותם ליער הגשם של בורנאו.
גלדיקאס היא פרופסור באוניברסיטת סיימון פרייזר בברנבי, קולומביה הבריטית, ופרופסור שלא מן המניין ב־אוניברסיטת אינדונזיה בג'קרטה, אינדונזיה.
ב-2021 גלדיקאס הפכה לפטרון של הארגון ללא מטרות רווח לשימור הטבע במטרה להגן על היערות העתיקים שנותרו בליטא עם כל המגוון הביולוגי שם.
גלדיקאס הוצגה ב-"לייף", "הניו יורק טיימס", "וושינגטון פוסט", "לוס אנג'לס טיימס", סרטי טלוויזיה רבים, ופעמיים על השער של "נשיונל ג'יאוגרפיק".
עבודותיה של גלדיקאס זכו להכרה בתוכניות טלוויזיה בהנחיית סטיב ארווין וכן ג'ף קורווין ב-Animal Planet.
בשנת 1995, גלדיקאס מונתה לקצינה במסדר קנדה.
יחד עם עמיתיה ג'יין גודול וביולוגית השדה הבולטת ג'ורג' שאלר, גלדיקאס קיבלה את פרס טיילר להישגים סביבתיים בשנת 1997 על מחקר השטח פורץ הדרך שלה ותרומתה לכל החיים לקידום מדעי הסביבה.
כבודים נוספים כוללים את פרס הגיבור על כדור הארץ של אינדונזיה (Kalpataru), קצין פרס המכון למדעי המקור האנושי, פרס 500 העולמי של האומות המאוחדות (1993), מדליית הנצחה של אליזבת השנייה, גיבור כדור הארץ אדי באואר (1991), פרס PETA הומניטרי (1990) ופרס סיירה קלאב צ'יקו מנדס (1992).
היא זכתה במפתח לעיר לאס וגאס, נבדה, בשנת 2009 כאשר היא נתנה מצגת עבור המחלקה לאנתרופולוגיה באוניברסיטה של נבדה.
"The Jungle Quest" של טרי פראצ'ט (סרט תיעודי, C4, בריטניה 1995).
גלדיקאס ספגה ביקורת בסוף שנות ה-90 בנוגע לשיטות השיקום שלה.
פרימטולוגים דנו בנושא ברשימת התפוצה האינטרנטית Primate-Talk; הנושא קבל פרסום על ידי פרסום מאמרים במגזין Outside (מאי 1998) ובניוזוויק (יוני 1998).
כפי שדווח בשני המאמרים ומסוכם בספר "מקום אפל בג'ונגל" משנת 1999 מאת הסופרת הקנדית לינדה ספאלדינג, משרד היערנות האינדונזי – איתו התעמתה גלדיקאס על רקע מדיניות כריתת עצים - טען שגלדיקאס החזיקה ב"מספר גדול מאוד של אורנגאוטנים לא חוקיים...
בתנאים גרועים מאוד" על מנת לבקש מממשלתה האינדונזית להאשים את ביתה.
גלדיקאס הכחיש את כל הטענות הללו בתגובה לניוזוויק ביוני 1999, והעיר שההאשמות על התעללות היו "פשוט, שגויות" וכי הטענות "המוזרות" היוו בסיס ל"קמפיין חד-צדדי".
בירימבאו (Berimbau) הוא כלי הקשה חד-מיתרי עממי-ברזילאי המשמש כחלק העיקרי של הבטריה (אזור כלי הנגינה בהודת קפוארה).
הבירימבאו הוא הכלי המוביל בקפוארה שכן על פיו נקבע קצב הנגינה, השירה והלחימה של מעגל הקפוארה.
שמו של הבירימבאו הוא שילוב המילה ברימבה - סוג העץ ממנו עשוי הבירמבאו, וההברה "באו" - הצליל המופק מהבירמבאו.
ההיסטוריה המדויקת של כלי עתיק יומין זה אינה ידועה, אך מקורותיו מזוהים אצל הציידים באפריקה.
"קשתות נגינה" צצו במקביל בחלקים שונים של העולם - אפריקה, הודו, אוסטרליה וכו' – קשתות ששימשו לציד יצרו כלי הדומה לבירמבאו.
ציידים נהגו לטופף עם החצים על הקשתות, ולהפיק צליל עמום וחלוש.
עם הזמן למדו להשתמש בפיהם כתיבת תהודה ליצירת צליל חזק יותר ועמוק יותר.
שינויים בצורת הגרון והפה ומגע שונה בין השיניים למיתר הקשת יצרו צלילים שונים.
בהמשך החלו להשתמש בדלעות חלולות ליצירת תיבת התהודה.
עד המאה השמונה עשרה, הבירמבאו לא שירת את הקפואירה, שנעשתה לקול תופים בלבד.
ב-1834 הצרפתי Jean-Baptiste Debret הזכיר באחד מכתביו לאחר ביקור בברזיל, כי הבירמבאו שימש למשיכת תשומת לב בשווקים.
מספרים כי צליל הבירמבאו יכול היה להגיע למרחק של כמה רחובות.
קולו שונה מעט מכל שאר הקולות והצלילים, הוא לא הרמוני, וגם לא דיסוננסי (צורם), אלא בעל טביעת צליל ייחודית אשר מושכת תשומת לב.
לפי סיפורים עממיים, עבדים שהסתובבו בשווקים והעסיקו עצמם בקפואירה יצרו את החיבור בין הבירימבאו וקפואירה.
הבירימבאו עשוי קשת עץ ("ביריבה" beriba) שבקצה חתיכת עור ועליה מתוח מיתר ברזל ("אראמי" arame).
חתיכת העור מונעת סדקים בגוף הבירמבה אשר היו נוצרים בשל לחץ המיתר המתוח על העץ.
המיתר עשוי היום ממתכת אך בעבר היה עשוי ככל הנראה מגידי בעלי חיים שונים או סוגי שרכי ג'ונגל שונים.
בקצה השני של הקשת, מגולפת בבירמבה מדרגה קטנה, כלומר היקף שני הסנטימטרים התחתונים קטן בחצי, על מנת שאפשר יהיה לעגן את המיתר על ידי לולאה.
בתור תיבת תהודה משמשת דלעת יבשה, חלולה ומצופה לק (הלק מחזק את הדלעת) בגדלים שונים, הנקראת "קבאסה" (cabaça).
בקבאסה שני חורים, דרכם עובר חוט (צמר למשל), היוצר לולאה.
המקיפה את הבירמבאו בגובה כעשרים ס"מ מתחתיתו.
מלבד קיבוע הקבאסה במקומה, החוט מעביר את תנודות הצליל מן המיתר לקבאסה.
ישנן קבאסות מסוימות אשר יתאימו לבירמבאו מסוים יותר טוב, ויפיקו צליל טוב יותר, נקי יותר ויפה יותר מאשר על בירמבאו אחר.
נגן מנוסה ידע להתאים קבאסות מהר, בעזרת בדיקות מועטות.
יצרני בירמבאו מנוסים יכולים לעשות זאת אף על ידי מבט בלבד.
לשם הקשה על המיתר משתמשים במקל עץ דק וארוך (מעט יותר מעפרון) הנקרא בקטה (baqueta).
את הצלילים אשר מפיק הבירמבאו ניתן לשנות תוך שינוי אורך המיתר ממנו מופק הצליל, על ידי הידוק אבן (פדרה) או מטבע (דובראו, מואדה moeda) בין המיתר לקשת.
אביזר נוסף המשמש ליצירת צלילים נוספים בקצב הפריטה הוא מעין רעשן המורכב על אצבעות כף היד האוחזת במקל (קאשישי caxixi).
הקאשישי עשוי משזירת סיבי במבוק או סיבי קש, או כל סיב אחר, ובתוכו אבנים קטנות, צדפים או גרגרי מאכל למיניהם.
מספרים כי בעבר היה החלק המגולף בתחתית הברימבה מחודד, כך בהתאם לצורך ולזמן, ניתן היה להפוך את הבירמבאו לכלי תקיפה דוגמת חנית או סכין.
תאוריות נוספות מספרות כי היו תקופות בהם גודל הבירמבאו לא עלה על שתי אמות.
כך ניתן היה להסתירו בנקל כאשר עברה משטרה, כיוון שבירמבאו גדול היה בבחינת דגל הנראה אל מרחוק המעיד על קפואריסטים בסביבה.
במקור היו משתמשים בעץ הבירמבה לבניית הבירמבאו, אך כיום משתמשים בסוגי עצים שונים כמו pereiro וה pau-de-ferro.
בדרום ברזיל בעיקר החלו לייצר בירמבאו מעץ הבמבוק, ובאוסטרליה אימצו את המנהג, בשל מחסור בעצים מהסוג הנפוץ בברזיל.
ניתן לייצר בירמבאו במהירות רבה, או לעבוד עליו לאט ובדיוק רב וליצור בירמבאו איכותי ויקר יותר.
בירמבאו מתוצרתו של מסטרה וואלדמאר למשל, מגיעים למחירים הגבוהים עשרות מונים מבירמבאו רגיל בשווקים בברזיל.
אורך חייו של בירמבאו נע בין שנים ספורות ועד עשרות שנים.
קיימים שלושה סוגי בירימבאו - גונגה, מדיו וויולה - הנבדלים זה מזה בגודל תיבת התהודה ובעומק הצליל.
כגודל תיבת התהודה כן עומק הצליל:
גוּנְגַה gunga - הבירימבאו הראשי.
מכתיב את קצב הנגינה ליתר הכלים ולו צליל עמוק ונמוך.
לרוב מנגן בגונגה לוחם הקפואירה הבכיר ביותר, כיוון שתפקיד הכלי הוא החשוב ביותר לתזמון יתר הכלים ולהתנהלות הקפואירה.
מֵדְיוֹ medio - בירימבאו בעל צליל גבוה מצליל הגונגה.
המדיו "שובר" את מקצב הגונגה עם מקצב הפוך ומעט וריאציות לגיוון.
וִיוֹלַה viola - הבירימבאו הקטן ביותר ובעל הצליל הגבוה ביותר.
תפקידו לנגן וריאציות המותאמות לקצב הכללי של מעגל הקפואירה.
ספורות הפעמים בהן לויולה מקצב קבוע, לכן הוא הבירימבאו הדורש את היכולת הטכנית הגבוהה ביותר מבין השלושה, ומחייבת את לוחם הקפואירה המנגן עליו לגלות בקיאות במגוון המקצבים הרב ובהתאמת הווריאציות.
לצורך הפקת צלילים מהבירימבאו, אוחזים בקשת הגדולה ומיתר הברזל בכף היד, ומותחים ומקצרים את המיתר לשינוי גובה הצליל על ידי הידוקו בעזרת אבן או מתכת עגולה (דובראו) באמצעות האצבע והאגודל.
על המיתר מקישים בעזרת הבקטה.
מכאן נובעים שלושה צלילים עיקרים: השניים הראשונים נקיים והרמונים זה לזה בגבהים שונים, ואילו השלישי צורם (דיסוננס).
את פתח תיבת התהודה מצמידים ומרחיקים מהגוף חליפות לשינוי אופי הצליל בין אטום ופתוח.
שימושי הבירמבאו מחוץ למעגל הקפוארה
הבירמבאו לא תמיד מופיע בהקשר של קפואירה.
הבירמבאו משמש רבות ככלי קצב במוזיקה מודרנית.
ספולטורה (Sepultura) להקת רוק כבד מברזיל, הפיקה אלבום בשם רוטס (Roots – שורשים) אשר מדבר על השורשים הברזילאים, ובשיר Atitude, הם פותחים בסולו בירמבאו.
בקובה, הבירמבאו (אשר בפי המקומיים נקרא בורומבומבה burumbumba) משמש לתקשורת עם רוחות האבות המתים בטקסי סיאנס והעלאה באוב.
באפריקה ואף בברזיל, הבירמבאו שימש גם לליווי סיפורים, שירים והמחזות שונות.
בנוסף, האמנים המקומיים של ברזיל נהגו לשיר עמו בהופעות לקהל הרחב.
בירמן הוא גזע של חתול הבית שמוצאו מבורמה אך הוא הגיע בעת החדשה לצרפת ואנגליה ומשם הופץ ברחבי העולם.
גופו של הבירמן הוא בינוני עד גדול, מוצק ושרירי.
ראשו עגול, עיניו בצבע כחול עמוק.
אורך הפרווה בינוני, צבעי פרוותו דומים לחתול מגזע הימלאיה.
בשנת 1919 הובאו זוג חתולים שתואמים את המראה המתואר באגדה מהמזרח הרחוק - לצרפת.
הזכר מת בזמן המסע הקשה, אולם הנקבה הייתה בהריון, והביאה לעולם את הבירמנים המערביים הראשונים.
במשך השנים הבירמנים שימשו בעיקר כחתולי חצר במשפחות אצולה באירופה.
הבירמן הוכר לראשונה כגזע נפרד בשנת 1925 בצרפת.
לאחר מלחמת העולם השנייה נותרו בחיים רק שני בירמנים באירופה, ונדרשו הכלאות עם חתולים סיאמיים ופרסיים על מנת להרבות אותם.
לאחר השיקום, הבירמן הוכר באנגליה בשנת 1966, וזמן קצר לאחר מכן, בארצות הברית.
הבירמן הוא חתול רגוע, שנקשר לבעליו ואוהב אותם כאילו הם הוריו.
זהו חתול אינטליגנטי, ויש לא מעטים שמרגילים את חברם הבירמן ללכת איתם לטיולים על רצועה.
הוא תמיד שמח לפינוקים וליטופים, אבל גם לעולם לא יתנגד למשחק שנקנה או נעשה על ידי הבעלים.
לא מומלץ לשחרר את הבירמן אל מחוץ לבית, כי זהו חתול מבוית מאוד ויכול לא להיות מודע לסכנה שנשקפת לו.
גופו של הבירמן תמיד יהיה זהוב, כפות רגליו תמיד לבנות, עיניו תמיד כחולות.
הצבע בין חתול בירמן אחד למשנהו שונה רק בקצוות (ראש, רגליים, אוזניים וזנב).
והצבעים יכולים לנוע בין סיל פונט (שחור), בלו פוינט (אפור), שוקולד פוינט (חום), לילך פונט (אפור בהיר), רד פוינט (ג'ינג'י) וקרם פוינט (צבע ג'ינג'י בהיר).
הנקבות יכולות להיות גם טורטי בכל הווריאציות.
כל הצבעים יכולים לבוא גם בדוגמת טאבי (פסים).
האגדה מספרת שאי שם בבורמה, במנזר "לאו צון", שכנה האלה צון-קיאן-סה.
לאלה היו עיניים כחולות כמו הים וגוף זהוב כמו השמש.
האלה הייתה נותנת לנזירים במנזר לחיות חיים נוספים בתור חיות קדושות.
באותו זמן חי במקדש נזיר בשם מון-הא.
הקדוש והמכובד מבין נזירי "לאו צון".
לצידו ישב חברו הטוב ונביאו, סין.
סין היה חתול לבן בעל פרווה ארוכה ועיניים זהובות, כמו גופה של האלה.
יום אחד המנזר הותקף על ידי שודדים, שרצו לגנוב את פסל האלה.
השודדים הרגו את מון בזמן שהוא התפלל לאלה צון-קיאן-סה.
סין קפץ על גופת אדונו, ואז החל להתרחש הנס הגדול: גופו של החתול הפך לזהוב, כגופה של האלה, ועיניו כחולות, כעיניה.
פניו, רגליו וזנבו הפכו חומים, כצבע האדמה עליה שכב אדונו חסר רוח החיים, ורק כפות רגליו, אשר נגעו בגופו של מון-הא נשארו לבנות וטהורות.
נפשו של הנזיר נכנסה לגופו של החתול הקדוש.
השודדים נבהלו מכוחה של האלה ונסו על נפשם.
באותו יום כל החתולים במנזר קיבלו את צבעו של סין.
שבעה ימים לאחר המקרה, סין מת ולקח את נשמתו של אדונו השמימה.
מאז כל החתולים שבאים משושלת חתולי המנזר "לאו-צון", נקראים "החתול הקדוש מבורמה", או "הבירמן".
בִּירִיָּה (גם: בִּרְיָה ו- בִּירִיָּא) הוא יישוב קהילתי ב ליד צפת השייך למועצה אזורית מרום הגליל.
היישוב קרוי על שמה של העיירה התלמודית ביריא, ששכנה בסמוך למקום, שמה השתמר ומצוי בערבית בהוראת: בור, וזאת משום בורות לאגירת מי הגשם החצובים בקרבת העיירה הקדומה.
יישוב יהודי בשם ביריא התקיים בתקופת הבית השני, וגדל כנראה עקב הפגיעה בצפת, בעכברה ובגוש חלב הסמוכות בידי הרומאים במהלך דיכוי המרד הגדול בגליל העליון.
בין היתר עברה למקום משמרת יקים ממשמרות הכהונה.
ביריא נודעה בשל חכמים שונים שהתגוררו בה בתקופת המשנה והתלמוד, ובהם התנא רבי אלעזר איש ביריא והאמוראים אבא ביראה, רבי ירמיה ביראה ועולא ביראה.
ביישוב קבר המיוחס לבניהו בן יהוידע שהיה מגיבורי דוד.
כן נזכרת ביריא בכתבי חז"ל בקשר לביקורם במקום של רבי יהודה נשיאה ואחיו הלל, ולעניין תושביה שהעבירו את רבי אלעזר ברבי שמעון לקבורה מעכברה לקבר רבי שמעון אביו, בביריה.
שם המקום בצורתו הקדומה: "בירוא", מופיע בספר של תייר-פרסי שעבר בה בשנת 1046 בספר נכתב אודות שני קברים הנמצאים במקום בהם חקוקים השמות: "עיס (ישוע) ושמעון" לפיכך היו שסברו כי התקיים שם ישוב יהודי מסוף ימי הביניים כדוגמת הכפרים שבסביבה: פקיעין ושפרעם.
זכרו של המקום מתועד במכתב משנת 1625 ובו מופיעה שאלתו של הרב ניסים בירואני המופנית לרבי יאשיהו בן יוסף פינטו שהתיישב בשנים אלה בצפת, שם המשפחה "בירואני" מלמד על כך שהיה תושב בירייה.
עדויות מאוחרות יותר מספרות על יישוב יהודי שהתקיים במקום בין המאה ה-12 למאה ה-16. במאה ה-16 היה קיים ביישוב דפוס יחסית משוכלל ובו הדפיס הרב יוסף קארו את ספריו כמו כן גר ופעל תקופה מסוימת ביישוב תוך כדי כתיבת חיבורו השולחן ערוך כאשר פרצה מגפת דבר בצפת.
היישוב היהודי במקום חרב ככל הנראה בתחילת המאה ה-17. בסוף המאה ה-19 מתואר מנהג צפתי ללכת לאזור ביריה בראש חודש אייר.
עד 1948 התקיים בסמוך כפר ערבי בשם "ביריא".
בסמוך ליישוב מצויה מצודת ביריה בה אירעו האירועים המכונים העלייה לביריה שהיוו אבן דרך במאבק בשלטונות המנדט הבריטי לקראת הקמת מדינת ישראל.
יש גרסאות שונות לגבי הזמן בו נקנו אדמות ביריה.
בינואר 1945 עלו על הקרקע בביריה חברי המחלקה הדתית של הפלמ"ח, שהורכבה מבוגרי בני עקיבא, כחוליה ראשונה בשרשרת יישובים שנועדו לחבר את צפת לאצבע הגליל.
ביריה הוקמה סביב טירה מרכזית במתכונת חומה ומגדל.
באותה מסגרת נבנו מצודות רמות נפתלי וחוקוק.
בסוף פברואר 1946 מצאו חיילי הצבא הבריטי סליק סמוך לביריה ועצרו את כל שוכני היישוב.
במקומם הוצבו במקום נוטרים וב-5 במרץ הוצבה במקום יחידה של הצבא הבריטי.
בקשות של היישוב המאורגן לאייש את המצודה באנשים אחרים נענו בשלילה.
כדי לא להחריש מול תקדים של מחיקת יישוב יהודי, הוחלט בהגנה להעלות יישוב חדש בצמוד למצודה, שנמצאה בשליטת הצבא הבריטי.
במקום העלייה המסורתית לתל חי בי"א באדר עלו כ-3,000 נערים מיישובי הסביבה, בליל גשם, לגבעה סמוכה למצודה, גדרו את המקום, נטו בו אוהלים וכינו את המקום "ביריה ב'".
באותו היום, אחר הצהריים, לאחר שרוב שוהי המקום התפזרו, נכנס הצבא הבריטי לפעולה ותוך שימוש בטנקים ובשריוניות גירש את המתיישבים מהמקום.
עוד באותו הלילה (14–15 במרץ) עלו מאות אנשים מצפת וראש פינה למקום והקימו את "ביריה ג'".
בעקבות זאת, פינו הבריטים את המצודה והתירו שהיית עשרים מתיישבים בביריה.
ההנחה היא שעוצמת המאבק של היישוב המאורגן על ביריה גרמה לבריטים להבין, שלא מדובר בנקודה צבאית אלא ביישוב סביבו יתלכד כל היישוב ולכן נסוגו מהפקעת המקום.
בתנועת בני עקיבא נהוג לציין מדי שנה את יום ביריה בי"א באדר, לזכר העלייה לביריה.
תלמידי כיתה ח' (שבט הרא"ה) מסניפי בני עקיבא ברחבי הארץ נוסעים לביריה ביום זה.
אירועי ביריה נחשבים בציונות הדתית כסוג של פעילות חלוצית ויש המכנים אותה "תל חי של הציונות הדתית".
בזמן המאבק על המצודה הסתיים משפט, שניהלו הערבים נגד קק"ל לגבי הבעלות על קרקעות ביריה, וחלק מהקרקעות נמסרו לערבים.
במלחמת העצמאות נפגע היישוב קשות ונהרס.
בשנת 1949 הוקם במקום מחנה עולים.
באוקטובר 1959 הוחלט להפוך את היישוב לכפר יערנים.
המשפחות ביישוב עוסקות בעיקר במקצועות חופשיים.
ילדי היישוב לומדים בבתי ספר בצפת.
בִּירָנִית (פירוש השם: מצודה קטנה) היא בסיס צבאי שבו נמצאת מאז תחילת שנות ה-2000 מִפקדת עוצבת הגליל.
הבסיס ממוקם על כביש הצפון, כקילומטר מגבול לבנון, בין סאסא לנטועה.
בירנית תוכננה להיות המרכז הכפרי של יישובי האזור במסגרת מבצע סו"ס (מבצע "סוף סוף"), בשלהי שנות השישים.
למרות התכנון, בשנת 1964 הוקמה במקום היאחזות נח"ל.
בשנת 1967 אוזרחה ההיאחזות כאשר בירנית הפכה לבית ספר לסיף, אך לא הפכה ליישוב.
בראשית שנות השבעים, בעקבות אירועי "ספטמבר השחור", הועתקה עיקר פעילות המחבלים מאזור הבקעה לאזור הצפון.
המצב הביטחוני חייב התארגנות מוגברת של צה"ל בצפון ובשנת 1974 הוקמה בבירנית חטיבה מרחבית חדשה, חטיבה 300 (עוצבת ברעם), שמפקדה הראשון היה אל"ם בנימין בן-אליעזר ("פואד").
עם פרוץ מלחמת לבנון בשנות ה-80, הועתקה מפקדת עוצבת ברעם לשטח לבנון ובירנית הוקמה כמפקדת עוצבה מרחבית.
לאחר מבצע ליטני הוקמה בבירנית מפקדת עוצבת הגליל (אוגדה 91), ומפקדת חטיבה 300 עברה לבסיס שומרה.
ב-20 בנובמבר 2023 במהלך מלחמת חרבות ברזל הבסיס נפגע על ידי טיל בורכאן של ארגון הטרור חזבאללה, כחלק מהלחימה בזירת לבנון.
בהמשך המלחמה נפגע הבסיס עוד כמה פעמים מטילי בורכאן ופאלק כבדים של חזבאללה.
הבסיס פונה, עד כניסת צה"ל ללבנון במהלך המלחמה.
בירית היא פריט לבוש שתפקידו החזקת גרב על הרגל, לבל יפול בהשפעת הכבידה.
כיום היא משמשת כאביזר אופנה נשי בעיקר, למרות שבעבר הייתה הבירית הן אביזר גברי והן נשי.
בעבר היו ביריות עשויות בדרך כלל מרצועת עור שנרכסו עם אבזמים, או שהיו עשויות מסרטי בד.
במאות ה-18 עד ה-20 נרכסו הביריות באמצעות סרטים אלו בדרך כלל, מתחת לברך, שם היקף הרגל הוא הקטן ביותר, במקרה של נשים עובדות.
נשים אמידות נהגו לקשור אותן מעל הברך, והביריות היו לרוב מקושטות בתחרה וברקמה.
באותה תקופה הם שימשו גם גברים, שהשתמשו בהם להחזקת גרביים המגיעים עד הברך.
עם המצאתם של חומרים אלסטיים איבדו הביריות את תפקידן התועלתי, והפכו לפריט אופנה בלבד.
כיום נחשבות הביריות לפריט לבוש נשי ארוטי, ומשמשות להחזקת גרבי ניילון המגיעים עד אמצע הירך.
הן עשויות מחגורה דקורטיבית וארבע רצועות אלסטיות אשר בקצותיהן מנגנון חיבור לגרביים בשיטה המזכירה כפתור שדה.
ביריות וגרבי ניילון משחקים תפקיד במופעי בורלסקה ובסצנות ארוטיות, דוגמה לכך בסצנת מופע החשפנות ב"מופע הקולנוע של רוקי".
בִּירַם כיאל הוא כדורגלן עבר ערבי-ישראלי ששיחק בעמדת הקשר האחורי.
כיאל נולד בכפר ג'דיידה, ישראל, למשפחה ערבית-מוסלמית, והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל בני-ג'דידה, עד אשר עבר ב-2006 לקבוצת הנוער של מכבי חיפה.
עוד בהיותו שחקן נוער ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל ב-6 במאי 2006 מול מכבי פתח תקווה.
הוא היה אחד השחקנים הבולטים בקבוצת הנוער, ובסיום עונת נבחר לשחקן המצטיין בקבוצה.
בטורניר הנוער בוויארג'יו שבאיטליה היה השחקן המוביל, וכבש את שני השערים בניצחון קבוצתו על קבוצת הנוער של פיורנטינה.
משחק זה גרר תגובות אוהדות מעיתוני ספורט איטלקיים, שהתייחסו גם לעובדת היותו מוסלמי המשחק בקבוצה ישראלית.
בעונת 2008/2009 תפס מקום של קבע בהרכב מכבי חיפה בתפקיד הקשר האחורי.
בנוסף לתפקידו בהגנה הרבה להצטרף להתקפה, בישל מספר שערים ואף כבש שער בניצחון 0–3 על הכח עמידר רמת גן.
הוא סיים עונה זו עם ארבעה שערים וחמישה בישולים, וסייע לקבוצתו לזכות באליפות ליגת העל.
בעונת 2009/2010 היה חלק חשוב בהעפלת חיפה לשלב הבתים של ליגת האלופות של אופ"א, בפעם השנייה בתולדות המועדון.
בקיץ 2010 עבר לקבוצת סלטיק מליגת העל הסקוטית, ותפס מקום בהרכב הראשון במשחקי הקבוצה.
באוקטובר 2010 עבר ניתוח בשרירי הבטן שבעקבותיו נעדר כחודשיים מהמגרשים.
לאחר שובו הפגין יכולת טובה ואף נבחר לשחקן המצטיין של חודש ינואר 2011 בליגה הסקוטית.
באפריל 2011, במשחק של סלטיק נגד סנט מירן, פתח כקפטן הקבוצה.
באותו חודש כבש את שערו הראשון במדי סלטיק.
בעונתו הראשונה בקבוצה זכה עמה בגביע הסקוטי.
בעונת זכה עם סלטיק באליפות נוספת, אף על פי שהיה פצוע במשך רוב העונה והחמיץ משחקים רבים.
בעונת זכה עם סלטיק בדאבל, ובעונת כבש את שערו הראשון בליגת האלופות, בניצחון 2–1 על אייאקס אמסטרדם במסגרת שלב הבתים של המפעל.
בתום עונה זו זכה עם הקבוצה באליפות שלישית ברציפות.
ב-29 בינואר 2015 חתם בקבוצת ברייטון אנד הוב אלביון מליגת המשנה באנגליה.
ב-7 בפברואר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשעלה כמחליף בהפסד 2–3 לנוטינגהאם פורסט, ובאותו משחק כבש את שער הבכורה שלו.
בתום עונת עלה עם הקבוצה לפרמייר ליג האנגלית, ובעונת 2017/2018 ערך 19 הופעות בליגה הבכירה באנגליה.
ב-20 באוקטובר 2018 כבש את שער הבכורה שלו בפרמייר ליג, בניצחון החוץ 1–0 על ניוקאסל יונייטד, ובסך הכול ערך 18 הופעות בעונת 2018/2019.
ב-8 באוגוסט 2019 הושאל לעונה אחת לצ'רלטון אתלטיק מליגת המשנה האנגלית.
ב-14 בספטמבר 2019 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, כשנכנס כמחליף בהפסד 0–1 לברמינגהאם סיטי.
ב-17 בנובמבר 2020, לאחר עשור, חזר לישראל וחתם לשלוש שנים בבני סכנין מליגת העל.
את שער הבכורה כבש ב-28 בינואר 2021 והעניק לקבוצתו ניצחון 0–1 על הפועל באר שבע.
ב-2 בספטמבר 2023, במהלך משחק ליגה מול הפועל פתח תקווה, נפצע בצורה קשה ברגלו לאחר תיקול של בלם היריבה ג'ימי אלכסיס, שהורחק בכרטיס אדום ישיר בשל הפגיעה בו.
מאז לא שב לשחק ושימש כמנהל מקצועי בבני סכנין, עד לעזיבתו ב-4 במרץ 2025.
ב-10 ביולי 2025 הודיע רשמית על פרישה מכדורגל.
שיחק במסגרת קבוצות הגיל השונות של נבחרות ישראל מאז שנת 2004, ועד לפרישתו מהנברחת הבוגרת בשנת 2021. בתחילה במסגרת נבחרת הנערים של ישראל עד גיל 17, ומשנת 2006 שיחק גם בנבחרת הנוער עד גיל 19.
באוגוסט 2007 זומן לסגל הנבחרת הצעירה עד גיל 21. את הופעת הבכורה במדי הנבחרת הצעירה ערך במסגרת מול .
שותף גם במשחק הגמר מול בו ניצחה הנבחרת הצעירה, וזכתה בטורניר לובנובסקי האוקראיני.
במהלך מוקדמות יורו 2008 זומן לסגל הנבחרת הבוגרת של ישראל, אך לא-זכה לשחק באותה עת.
את ההופעה הראשונה שלו בבוגרים של נבחרת ישראל ערך ב-6 בספטמבר 2008, במשחק הראשון של קמפיין מוקדמות מונדיאל 2010 מול .
ב-11 באוקטובר 2008 פתח לראשונה בהרכב הנבחרת הבוגרת בניצחון 3–1 על , במשחק בו בישל שני שערים.
ב-26 במרץ 2011 הבקיע את שערו הראשון בנבחרת הבוגרת, בניצחון 2–1 על במסגרת מוקדמות יורו 2012, שהיה גם שער הניצחון במשחק.
ב-16 בנובמבר 2021 הודיע על פרישה מהנבחרת.
ב-2014 במהלך מבצע צוק איתן של צה"ל, כיאל כשחקן נבחרת ישראל באותה עת פרסם תצלום שלו ברשתות החברתיות עם דגלי פלסטין ביציעים ברקע ממשחק שלו במדי סלטיק הסקוטית.
בעקבות כך שספג ביקורת, ואף לא זומן למשחקי הנבחרת במשך זמן מה על-ידי המאמן הלאומי אלי גוטמן, כיאל לבסוף נאלץ להסיר את התמונה.
נשוי למעצבת הפנים הערבייה-ישראלית, אנג'לה כיאל, ולהם שלושה ילדים.
בירני הוא אי אלמוגים קטן ששטחו כ-0.02 קמ"ר, השוכן באיי פניקס בקיריבטי באוקיינוס השקט.
האי ממוקם כ-100 ק"מ דרומית מזרחית לאי קנטון, וכ-90 ק"מ צפונית מערבית לאי ראוואקי.
האי צחיח, הלגונה שבמרכזו יבשה לחלוטין ואין בו מקורות מים מתוקים.
באי גדלים שרכים נמוכים, ושוכנות בו מושבות גדולות של ציפורי ים מקננות.
האי הוכרז כשמורת טבע בשנת 1975.
האי התגלה בשנת 1823 על ידי רב החובל אמט (Captain Emment), אשר קרא לאי על שם בעלי האונייה.
בשנות ה-60 של המאה ה-19 הוכרז האי כשטח של ארצות הברית מכוח חוק איי הגואנו אף שבפועל לא נעשתה באי כריית גואנו.
ב-10 ביולי 1889 הוכרז האי כשטח בריטי.
השלטונות הבריטיים שקלו הקמת מושבה באי אולם תוכניות אלה לא יצאו אל הפועל.