tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במקביל הגישו פרקליטיו של פאפון ערעור נפרד בצרפת, בהתבססם על חוק חדש לפיו יש לשחרר ממאסר אסירים זקנים וחולים לשם קבלת טיפול רפואי, ופאפון שוחרר ממאסרו ב-18 בספטמבר 2002, וביולי 2003 אף חודשו לו תשלומי הפנסיה.
בעוד רבים בצרפת ובאירופה חשבו שבמאסרו של פאפון תהיה משום הכרה בשיתוף הפעולה בימי צרפת של וישי, הרי שחרורו פתח את הפצעים מחדש.
בפברואר 1999 הגיש פאפון תביעה בשל העלבת עובד ציבור נגד ההיסטוריון ז'אן-לוק אנודי, שחקר את הטבח בפריז וקבע: "בליל השבעה-עשר באוקטובר, 1961, בוצע טבח על ידי המשטרה על-פי הוראותיו של מוריס פאפון".
בתגובה לבקשת פאפון, פרסם בית המשפט פסיקה מעורפלת, בה, בעודו טוען שאנודי אכן "הכפיש" את שמו של פאפון, הכיר בכך שפעל מתוך "כוונה טובה" מחד, ומאידך, שיבח את "רצינותו ואיכותו של מחקרו של אנודי".
מוריס שבלייה היה שחקן, זמר שנסונים וחקיין צרפתי.
מוריס שבלייה נולד בפריז כבנם של סייד צרפתי ואם ממוצא בלגי.
כבר מגיל צעיר נכנס לעסקי הבידור כזמר וכרקדן ובגיל 13 הופיע באחד מבתי הקפה הפריזאים.
במלחמת העולם הראשונה שבלייה גויס וכעבור זמן קצר נפצע ונפל בשבי הגרמני שבו הוחזק כשנתיים.
במהלך שביו למד אנגלית והשיג בכך יתרון משמעותי על יתר השחקנים והזמרים הצרפתים.
משנת 1917 הוא היה לכוכב ב"קזינו" הפריזאי והופיע בפני חיילים בריטים ואמריקאים.
במהלך סיור הופעות שערך בארצות הברית נחשף לג'אז ולרגטיים וצירף אותם לרפרטואר שלו.
הוא יצא להוליווד והופיע בכמה סרטים ללא הצלחה יתרה.
לאחר חזרתו לצרפת ניסה להתאבד.
בהמשך התאושש, שוב נסע להוליווד והפעם ההצלחה האירה לו פנים.
שבלייה היה מעריץ של המרשל אנרי פיליפ פטן ובמלחמת העולם השנייה המשיך להופיע בצרפת של וישי עד 1942, גם בפני חיילים גרמנים.
הוא עבר לקאן יחד עם אשתו היהודיה, ניטה ריה, שהוסתרה יחד עם משפחתה בביתו, והמשיך בהופעותיו.
אחרי המלחמה הואשם בשיתוף פעולה עם הגרמנים, אך נוקה מכל חשד כבר ב-1945.
בשנת 1946 התגרש מרעייתו והתחיל לכתוב את זכרונותיו.
בשנת 1949 הופיע בסטוקהולם בהפגנה פרו קומוניסטית גדולה נגד הנשק הגרעיני.
שלטונות ארצות הברית (בתקופת ג'וזף מקארתי) סגרו בפניו את שערי ארצות הברית.
הוא פיתח יחסים חדשים עם גרושה צעירה, אם לשלושה ילדים.
לאחר נפילת מקארתי, שב לארצות הברית וזכה להצלחה גדולה בהופעותיו בסרטים ובמיוחד בסרט "ז'יז'י".
עם חזרתו לצרפת הוצג בפני הנשיא, שארל דה גול.
ב-1960 הופיע בסרטים המוזיקליים "קאן-קאן", "ניחוח של סקנדל" ו"פפה".
ב-1961 הופיע בסרט פאני לצידם של לסלי קארון, הורסט בוכהולץ ושארל בואייה.
ב-1962 הופיע בסרט "ילדי רב החובל גרנט" לצידה של היילי מילס.
ב-1963 הופיע בסרט "סוג חדש של אהבה" לצידה של ג'ואן וודוורד.
ב-1964 הופיע בקומדיה הרומנטית "הכלה העשירה ביותר בעולם, לצידה של סנדרה די.
הופעתו האחרונה בסרטים הייתה בקומדיה "הקופים באים, האמריקאים באים!" (1967).
בשנת 1968 הודיע על פרישה מהופעות.
עבודתו האחרונה בקולנוע, בשנת 1970, הייתה ביצוע שיר הנושא בסרט האנימציה "חתולים בצמרת" של חברת וולט דיסני.
לומייר הפמוט מהסרט המצויר "היפה והחיה" של דיסני הוא חיקוי של מבטאו והתנהגותו של שבלייה.
מוריס עמנואל היה מלחין צרפתי.
מארי פרנסואה מוריס עמנואל נולד בבורגונדי וגדל בדיז'ון.
הוא החל לשיר במקהלת קתדרלה בגיל שבע.
נכנס לקונסרבטואר של פריז, שם למד קומפוזיציה אצל ליאו דליב ויצר קשר עם קלוד דביסי, שלמד שם אף הוא.
עמנואל פיתח קריירה אקדמית ראויה לציון.
הוא כתב בשנת 1895 מסה על המוזיקה של יוון העתיקה והתמנה לפרופסור לתולדות המוזיקה בקונסרבטואר של פריז בשנת 1909. בין תלמידיו שם היו אוליבייה מסייאן ואנרי דיטייה.
עמנואל התעניין בשירי עם, מוזיקה אוריינטלית ומודוסים אקזוטיים – השימוש שעשה במודוסים אלה בחיבוריו הבעית את דליב, שפסל אותו מלגשת לפרס רומא.
עוד שימש מנצח מקהלה בכנסיית סן-קלוטילד, שם היה שארל טורנמיר נגן העוגב, בשנים 1904 עד 1907.
יצירותיו כוללות אופרות על פי "פרומתאוס הכבול" ו"סאלאמין" של אייסכילוס, סימפוניות, רביעיות מיתרים ועוד מוזיקה קאמרית.
בדומה לרבות מיצירותיו, שש הסונטינות שלו לפסנתר סולו מציגות את תחומי התעניינותו האקדמית.
הראשונה יונקת מן המוזיקה של בורגונדי, בשנייה ממוזגת שירת ציפורים, השלישית מביאה נעימה עממית מבורגונדי כפרק הסיום שלה, הרביעית מכונה בכותרת משנה en divers modes Hindous ("במודוסים הינדים שונים").
מוריס פוקס היה שחמטאי יהודי-קנדי.
זכה שמונה פעמים באליפות קנדה בשחמט.
בסוף 1898 משפחת פוקס עברה ללונדון, אנגליה.
לאחר שסיים את אוניברסיטת לונדון בשנת 1921 היגר פוקס לקנדה בשנת 1923. שנה לאחר מכן סיים פוקס במקום השני באליפות קנדה לשחמט אחרי ג'ון מוריסון.
בשנת 1926 סיים שוב במקום השני.
פוקס השתתף מספר פעמים גם באליפות הפתוחה של ארצות הברית.
בשנים 1928 ו-1929 ניצח פוקס באליפות מונטריאול.
בשנת 1929 סיים במקום החמישי בתחרות בריידלי בארצות הברית (ניצח: אלכסנדר אלכין).
בשנת 1930 ניצח באליפות הקיץ במונטריאל.
בשנת 1931 סיים במקום ה-12 בתחרות ניו-יורק (ניצח: חוסה ראול קפבלנקה).
בשנת 1933 סיים במקום התשיעי באליפות הפתוחה של ארצות הברית (ניצח: ראובן פיין).
בשנת 1935 ניצח בתחרות הבזק הראשונה שהתקיימה במונטריאול, את אליפות העיר ואת אליפות קנדה.
בשנת 1936 סיים במקום השני בתחרות אליפות קנדה אחרי בוריס בלומין.
באליפות הפתוחה של ארצות הברית סיים במקום השני בשלב המוקדם אחרי ארתור דייק ובגמר חלק מקום 8–10 (ניצח: ישראל הורוביץ).
בשנת 1937 סיים פוקס במקום השני באליפות קנדה שהתקיימה בקוויבק (ניצח: בוריס בלומין).
פוקס ניצח באליפות קנדה בשנים 1938 ו-1940. ניצחונו האחרון באליפות היה בשנת 1949, כשהקדים את דניאל ינופסקי ופדור בוגאטירצ'וק.
בשנת 1945 פוקס ניצח את מוריסון בלוח הראשון בדו-קרב באמצעות הטלגרף בין טורונטו למונטריאול.
בשנת 1954 השתתף פוקס בנבחרת האולימפית של קנדה, בלוח המילואים הראשון, באולימפיאדה שהתקיימה באמסטרדם.
פוקס ניצח את בובי פישר באליפות קנדה הפתוחה שהתקיימה בשנת 1956 במונטריאול.
פוקס היה אמור לקבל תואר אמן בינלאומי על הישגיו הרבים, אך מעולם לא הועברה פניה בנושא לפיד"ה.
מוריס רוזנפלד (בכתיב יידי: מאָריס ראָזענפעלד; באנגלית: Morris Rosenfeld), שנולד בשם משה יעקב אלטר (28 בדצמבר 1862 – 22 ביוני 1923), היה משורר יידי.
רוזנפלד נולד בכפר בּוֹקְשֶׁה (באָקשע) שבפלך סובאלק, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום Boksze-Osada, בצפון-מזרח פולין), למשפחת דייגים.
למד בחדר ובישיבה, נישא לאַסְנָה בּיילע והיה אב לבנותיו פריידל ורייזל ולבנו יוסף.
כשגברה המצוקה בפולין, יצא רוזנפלד, כמקובל באותם ימים, לחפש את מזלו במדינות הים.
לאחר שהייה באמסטרדם ובלונדון, היגר מוריס ב-1886 לניו יורק, שם מצא פרנסה כגהצן וכתופר תפרים זמניים בסדנאות היזע הידועות לשמצה של הלואר איסט סייד בעיר.
רוזנפלד היה בעל תודעה סוציאליסטית חזקה, והדבר בא לידי ביטוי בשירים שהחל לכתוב.
ב-1888 פרסם את שירו הראשון "די גלאָקע" ("דִי גְלוֹקֶה", יידיש: "הפעמון") ואחריו את "די בלומענקעטע" ("דִי בְּלוּמֶנְקֶטֶה", יידיש: "זר פרחי הלוויה").
רוזנפלד קנה לעצמו פרסום כ"משורר הכתר של תנועת העבודה", ושיריו הושרו בסדנאות היזע, במשכנות העוני של העובדים, באספות ובקונצרטים.
שיריו של רוזנפלד היו בדרך כלל רוויי אווירת ייאוש וקדרות, ששיקפו את תנאי חייהם של הפועלים היהודיים באותה תקופה.
כל הייאוש שבגורל העובד, המכלה ימיו ב"בתי-הזיעה", ללא משוש, ללא חופש, ברפש וחשיכה, מבוטא בשירתו "ייאוש", בלשון זו (תרגם אברהם רגלסון):
ב-1898 תורגמו שיריו לאנגלית, ובהמשך לשפות רבות נוספות כגרמנית, רוסית, רומנית והונגרית.
שיריו הריאליסטיים זכו לתגובות רבות ונכתבו עליהם מאמרים רבים בכתבי עת ספרותיים ברחבי העולם.
בשנת 1904 ערך רוזנפלד את שבועון הסאטירה הניו יורקי "דער אשמדאי", וב-1905 את העיתון הניו יורקי "מאָרגנבלאַט".
הוא גם היה העורך של רבעון לספרות בשם Jewish Annals.
רוזנפלד היה ציר בקונגרס הציוני הרביעי בלונדון ב-1900, וקרא משיריו באוניברסיטת הרווארד ב-1898, באוניברסיטת שיקגו ב-1900, וב-1902 בקולג' וולסלי ובקולג' לנשים רדקליף.
ברוב חייו סבל רוזנפלד מעוני ומחלות.
בשנותיו האחרונות לא כתב מאומה וחי בדלות ומרירות.
הוא נפטר ב-1923, ובהלווייתו השתתפו 10,000 ממעריציו.
רוזנפלד כתב גם מאמרים רבים בנושאי תרבות ואקטואליה.
שלושה משיריו של רוזנפלד עובדו לעברית וזכו לפרסום רב בארץ ישראל:
"גלות מאַרש" (יידיש: "מארש הגלות") – שיר טראגי העוסק בגורלם הנורא של היהודים בגלות – עובד לעברית, אולם ניתנה לו משמעות הפוכה – זהו השיר "פה בארץ חמדת אבות", המעלה על נס את התגשמות כל תקוות העם היהודי כאשר הוא חוזר לארצו.
"איר קליינע ליכטעלעך" תורגם לעברית בשם "נרותי הזעירים" – בתרגום אמין למדי – והפך לשיר חנוכה ידוע ומקובל.
"מיין רוע פלאץ" -פורסם בספר משיריו שיצא לאור ב-1904. השיר מזוהה עם פועלי "סדנאות היזע" - המתפרות בניו-יורק בהן הועסקו חייטים ותופרות יהודים רבים שנהגו לשיר אותו.
תורגם לעברית על ידי יעקב שבתאי בשם "שם מקום מנוחתי" בביצוע שלמה ארצי.
במלחמת העולם הראשונה, עת התגייסו לראשונה יהודים ליחידה יהודית בצבא הבריטי, כתב רוזנפלד את השיר 'זעלנער פון ציון', חיילי ציון, שזכה לפופולריות רבה.
מוריס רוז היה גנרל יהודי בצבא ארצות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה.
היה הקצין היהודי הבכיר ביותר בצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
רוז נולד במידלטאון, קונטיקט, ארצות הברית, כ-30 ק"מ מדרום להרטפורד, בירת המדינה.
הוא היה בנם השני של שמואל וקטי בראון רוז, יהודים שהיגרו מפולין בשנות ה-80 של המאה ה-19. אביו וסבו שימשו כרבנים.
ב-1902 עברה המשפחה לדנוור, קולורדו.
בהיותו כבן 15 התנדב רוז לשרת כטוראי במשמר הלאומי של קולורדו, כדי להצטרף למסעו של הגנרל ג'ון פרשינג למקסיקו, בשנת 1915, אולם הוא שוחרר מן השירות משהתברר ששיקר לגבי גילו.
בשנת 1917, לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, התנדב רוז לקורס קציני חיל רגלים.
הוא שירת בדיוויזיה ה-89 בצרפת, והשתתף בקרב סן-מייל שם נפצע, ובמתקפת מז-ארגון.
הוא השתחרר מן הצבא בשנת 1920 בדרגת קפטן, ועסק למשך זמן קצר בעבודות אזרחיות שונות, ואולם בתוך פחות משנה חזר לצבא הקבע בדרגת לוטננט משנה.
ב-1941 היה רוז מייג'ור, ובשנת 1942 קודם לדרגת לוטננט קולונל.
הוא השתתף בפלישת בעלות הברית לצפון אפריקה, מבצע לפיד, כראש מטה דיוויזיית השריון השנייה.
במהלך המערכה בתוניסיה מונה רוז כמפקד צוות קרב חטיבתי של הדיוויזיה ה-1, והיה הקצין הראשון שקיבל את כניעתה של יחידת אויב שלמה.
ביולי 1943 קודם לדרגת בריגדיר גנרל, והוחזר לדיוויזיית השריון השנייה; הוא פיקד על יחידה דיוויזיונית בעת פלישת בעלות הברית לסיציליה, והיה המפקד הראשון שנכנס לפלרמו.
ב-7 ביוני 1944 נחת רוז בראש יחידתו בחוף אומהה, 24 שעות לאחר הגל הראשון של נחיתת כוחות בעלות הברית עם תחילת הפלישה לנורמנדי, והשתתף בלחימה אל תוך צרפת.
ב-8 באוגוסט 1944 התמנה רוז כמפקד דיוויזיית השריון השלישית, בדרגת מייג'ור גנרל.
הוא נודע במנהיגותו האגרסיבית ובמעורבותו הישירה כמעט בקרבות, כאשר המטה שלו נמצא סמוך מאוד לקו הלחימה, ולפעמים אף בלחימה עצמה.
הדיוויזיה שעליה פיקד זכתה לכינוי כ"ראש החנית" (Spearhead) ונודעה בקצב התקדמותה המהיר; השיא היה בהתקדמות של כ-150 קילומטרים ביום אחד.
דיוויזיית השריון השלישית הייתה היחידה הראשונה שפרצה את קו זיגפריד.
ב-30 במרץ 1945, כאשר נסע רוז בג'יפ הפיקוד שלו באזור מיוער מדרום לעיירה פאדרבורן (כ-90 קילומטרים מדרום מערב להנובר) נתקל לפתע במספר טנקים גרמניים, שהקיפו אותו.
רוז שלף את אקדחו, ונורה על ידי אחד ממפקדי הטנקים הגרמניים.
על פי טענות שהועלו זמן רב לאחר מכן, רצחו חיילים אמריקניים בתגובה 110 גרמנים שלא היו קשורים לאירוע.
רוז היה המפקד האמריקני היהודי הבכיר ביותר שנהרג בקרב, והמפקד השני הכי בכיר שנהרג במלחמת העולם השנייה כולה.
הוא נקבר בגרמניה, ולאחר זמן הועברה גופתו לבית הקברות הצבאי האמריקני בהולנד.
היסטוריונים רואים ברוז את אחד המפקדים האמריקניים המבריקים ביותר במלחמת העולם השנייה, שנשכח בשל נפילתו בקרב ובשל התעקשותו להימנע מפרסום.
רושמי קורות חייו מכנים אותו "המפקד הנשכח הגדול ביותר של מלחמת העולם השנייה".
רוז כונה גם "רומל היהודי".
רוז היה נשוי פעמיים, והיו לו שני בנים.
הוא מתואר כ"אדם גבוה, זקוף, כהה שיער, ופנים מחוטבות.
הוא היה נחוש ומהיר החלטה, ולא הניח לאדם, לאירועים או לתנאים חיצוניים כלשהו להפריע לו במלחמתו עם האויב".
מוריס פיש הוא משפטן יהודי-קנדי שכיהן כשופט בית המשפט העליון של קנדה.
פיש נולד בשנת 1938 למשפחה יהודית במונטריאול.
הוא התקבל ללימודים באוניברסיטת מקגיל וסיים שם לימודי תואר ראשון ולימודי משפטים.
לאחר סיום לימודיו החל בשנת 1964 לעבוד במשרד עורכי דין בעיר.
במקביל ללימודיו ועבודתו כעורך דין עבד פיש כעיתונאי של "מונטריאול סטאר" בשנים 1959–1970 וביקר במסגרת עבודתו במדינות שונות בעולם, בהן ישראל, צרפת וברית המועצות.
בשנת 1989 מונה פיש לשופט בבית המשפט לערעורים בקוויבק.
ב-5 באוגוסט 2003 מונה על ידי ראש ממשלת קנדה, ז'אן קרטיין, לכהונה כשופט בית המשפט העליון של קנדה.
מוריס פיש הוא בעל תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת מקגיל במונטריאול (2001) ומישיבה יוניברסיטי בניו יורק (2009).
ב-31 באוגוסט 2013 פרש מכהונתו בבית המשפט העליון.
מוריס קאהן (5 במרץ 1930 – 1 בינואר 2026) היה איש עסקים ונדבן ישראלי, ממייסדי דפי זהב ואמדוקס.
בשנת 2011 דורג במקום השמיני ברשימת עשירי ישראל של העיתון TheMarker, עם הון בשווי של כ-1.6 מיליארד דולר.
קאהן נולד בעיר באנוני שבדרום אפריקה למשפחה יהודית של מהגרים מהאימפריה הרוסית.
למשפחה היו חנות אופניים וחנות תכשיטים.
קאהן היה פעיל בתנועת נוער ציונית ועלה לישראל בשנת 1956 עם אשתו ז'קלין ושני בניו.
בתחילת דרכו בישראל עסק בענף החקלאות והקים מספר מיזמי תעשייה.
ניסה להקים ללא הצלחה יתרה מפעל לכפפות עור.
אחר כך ניסה לפתח פטנט נגד גנבת מכוניות וגידול בקר בעמק החולה שלא עלו יפה, וגם מיזם לייצור אופניים שניהל נכשל.
בשנת 1967 ניגש למכרז משרד הדואר להפקת מדריכי טלפון מסווגים, ושנה אחר כך החל לפרסם מדריכי טלפון מסווגים, להם קרא "דפי זהב".
ב-1980 חבר לבועז דותן, שהקים את יחידת המחשב בדואר ישראל.
דותן יחד עם אבינועם נאור החלו במחשוב תהליכי המדריכים המסווגים של דפי זהב.
ב-1982 הקימו קאהן, דותן ונאור את חברת עורק אינפורמיישן שהייתה חברה שמכרה תוכנה לפיתוח והפקה של מדריכי זהב בעולם והייתה הבסיס לחברת אמדוקס, ש-50% ממנה נרכשו על ידי סאות'ווסטרן בל ב-1985. מאוחר יותר החלה אמדוקס בפיתוח תוכנות לגבייה ולניהול השירות עבור חברות טלפון.
את עסקיו ניהל קאהן תחת קבוצת עורק שהייתה הבעלים של 50% הנותרים מאמדוקס עד הנפקתה של אמדוקס ב-1998.
קאהן, שנודע כחובב הים, הקים בשנת 1974 את חברת "Coral World" , חברה בין-לאומית אשר מחזיקה ומנהלת מצפים תת-ימיים ברחבי העולם.
בשנת 1975 חנך קאהן את המצפה הימי הראשון באילת.
בבעלות החברה מצפים תת-ימיים באילת, בפרת', אוסטרליה, מאווי (הוואי) ופלמה דה מיורקה.
מוריס קאהן תמך בהקמת "תחנת המחקר מוריס קאהן לחקר הים מבית הספר למדעי הים" של אוניברסיטת חיפה, השוכנת בקיבוץ שדות ים.
התחנה הוקמה במטרה לספק מידע והבנה של המערכת האקולוגית הימית באזור הישראלי שבים התיכון.
במהלך שנת 2019 עסק צוות חוקרים של התחנה בניטור תנועתם של כרישים שנצפו באזורי החוף של ישראל בסביבת חדרה, אשקלון ואשדוד.
קאהן השקיע במגוון חברות במרוצת השנים, בהן חברת הכבלים ערוצי זהב, חברת התקשורת הבינלאומית קווי זהב, נטוויז'ן, מקסימדיה, אלפא קארד (שנמכרה לבנק לאומי), מד-1, נטקום, AIG ישראל, אייפסטר ואחרות.
עם האחים שמואל וצבי מיתר הקים את חברת Aurum.
בשנת 1998, כאשר הונפקה אמדוקס בבורסה בארצות הברית, מימש קאהן את מניותיו בכמיליארד דולר.
בשנת 2004 מכר לקרן מרקסטון את החזקותיו בחברת דפי זהב תמורת כחצי מיליארד שקל.
קאהן היה המייסד של ארגון LEAD לפיתוח וקידום מנהיגות צעירה בישראל.
הוא תורם בולט לעמותת "צלול", שהוקמה על ידי בנו, בנג'מין קאהן.
בשנת 2008 הוענק לו פרס הגלובוס הירוק לתרומה לאיכות הסביבה בישראל.
בנו השני, דייוויד, הוא ד"ר לפסיכולוגיה.
בשנת 2010 ניצב קאהן במקום ה-937 ברשימת עשירי תבל של הירחון "פורבס", עם הון מוערך של כמיליארד דולר.
ב-2016 דורג במקום ה-30 ברשימת עשירי ישראל עם הון שהוערך על ידי פורבס ב-5 מיליארד ש"ח.
מוריס קאהן נודע גם בפעילותו הציבורית.
הוא נמנה עם תומכי התנועה למען איכות השלטון ותרם לה במשך שנים רבות ואף שימש כחבר בנשיאות התנועה.
בראיון שנערך בשנת 2025 תיאר עצמו כ"פִּילַנְתְרוֹפּ שתומך כבר עשרות שנים בתנועה לאיכות השלטון" והביע דאגה מן ההתקפות על מערכת המשפט בישראל.
כתבה בעיתון "TheMarker" מ־2011 תיארה אותו כאחד התומכים העיקריים בתנועה, ובאתר קרן קאהן נכתב כי הוא בחר לתרום לתנועה מתוך אמונה בצורך לחזק את הצדק הציבורי ולערב אזרחים בפעילות ציבורית.
פרסום באתר News1 מציין את שמו כחבר בנשיאות התנועה.
החל מ-2012 תרם קאהן כ-40 מיליון ש"ח לעמותת SpaceIL למען מיזם הגשושית הישראלית לירח בראשית, מתוך עלות כוללת של כ-100 מיליון ש"ח.
החל מ-2016 הוא אף שימש כיושב ראש העמותה וב-2017 הפך לנשיא העמותה.
בשנת 2019, לאחר שהגשושית התרסקה על הירח, הכריז קאהן על תחילת מיזם "בראשית 2", שמטרתו להשלים את משימתה של הגשושית.
הודות תרומתו הוקם מכון קאהן-סגול-מכבי.
ביוני 2017 הוענק לו תואר עמית כבוד של המרכז הבינתחומי הרצליה על פעילותו למען החברה הישראלית, על תרומתו לפיתוחה של מדינת ישראל למעצמה מובילה בתחומי ההייטק ועל תרומתו המתמשכת בתחומי החינוך, איכות הסביבה והרפואה.
בשנת 2018 הוענק לו פרס בוני ציון על מפעל חיים, ואות התעשיין בבית הנשיא.
בשנת 2019 נבחר, יחד עם כפיר דמרי, להשיא משואה ביום העצמאות ה-71 של מדינת ישראל, כאות הערכה על תרומתו למיזם "בראשית".
בעת השאת המשואה חרג מפרוטוקול הטקס באופן ששעשע רבים, ובין השאר התחייב לממן משמעותית את מיזם "בראשית 2".
בשנת 2021 תרם, יחד עם פטריק דרהי ומרטין מושל, 70 מיליון דולר לפיתוח משימת "בראשית 2" לירח, ומונה ליו"ר דירקטוריון SpaceIL.
בשנת 2024 קיבל תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת חיפה.
נפטר בארצות הברית ב-1 בינואר 2026.
מוריס שאל היה גנרל צרפתי, מהאישים הבולטים בברית שבין צרפת לישראל שכוננה בתקופה שלפני מלחמת סיני.
בשנת 1961 היה ממנהיגי מרד הגנרלים נגד הנשיא דה גול.
מוריס שאל נולד בדרום צרפת בשנת 1905. בשנת 1923, בהיותו בן 18, התקבל לאקדמיה הצבאית סן-סיר.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1925 בדרגת סגן.
עם סיום לימודיו הצטרף לחיל האוויר הצרפתי והוכשר כטייס.
בשנת 1932 הוענקה לו דרגת סרן.
בשנת 1937 התקבל למכללה ללוחמה אווירית.
בשנת 1939 הוכשר להיות קצין מטה.
בעת מלחמת העולם השנייה, בשנת 1940, במערכה על צרפת השתתף שאל בקרבות האוויר בצפון צרפת ועל הצטיינותו בהם זכה לעיטור לגיון הכבוד.
לאחר כניעת צרפת וכינונו של משטר וישי הוא נהג כפי שנהגו רוב קציני צבא צרפת ונשאר בצרפת ושירת בצבא הצרפתי המדולדל של משטר וישי.
רק בשנת 1944, כשהבין שגרמניה הנאצית עומדת לנחול תבוסה, חצה את הקווים ועבר לבריטניה ערב הנחיתה בנורמנדי, כשהוא נושא איתו מסמכים סודיים של הוורמאכט, והצטרף לצבא צרפת החופשית של הגנרל שארל דה גול.
שאל התמנה למפקד טייסת מפציצים.
עד סיום המלחמה השתתף בקרבות רבים, נחשב לאחד מגיבורי צבא צרפת במלחמה וזכה לעיטורים רבים.
לאחר המלחמה, בתקופת הרפובליקה הצרפתית הרביעית, המשיך שאל לטפס בסולם הדרגות.
בשנת 1947 הוא הוצב למטה הכללי ובשנת 1949 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל והתמנה למפקד כוח האוויר במרוקו.
בשנת 1953 הועמד הגנרל שאל בראש המכללה ללוחמה אווירית.
בעת מלחמת הודו-סין הראשונה שהתחוללה בין השנים 1946 ל-1954 בהודו-סין הצרפתית, בווייטנאם, בלאוס ובקמבודיה לבין הווייט מין, ארגון שחרור מהפכני שהקים הו צ'י מין, התקשו הצרפתים להילחם נגד כוחות הגרילה.
האיש שמצא פתרון לבעיה היה הגנרל שאל שייעץ להעביר את הלחימה לשטחי ההערכות של כוחות הגרילה.
לשם כך הוא הקים כוח של יחידות מודיעין וסיור המורכב מבני המקום ומצרפתים שפשט על בסיסי האספקה של הווייט מין, ארב ללוחמי הגרילה וזכה להישגים רבים.
הפיקוד הצרפתי לא הרחיב את המהלך ובסופו של דבר נחלה צרפת תבוסה בקרב דיין ביין פו ובסוף אפריל 1954 נאלצה צרפת לפתוח במהלך מדיני של שיחות שלום עם המורדים שבסופן הוחלט על חלוקת וייטנאם לשתי מדינות, מדינה קומוניסטית בצפון וייטנאם ומדינה פרו-מערבית בדרומה.
בשנת 1955 הועלה הגנרל שאל לדרגת מאיור גנרל.
מדינת ישראל, שהייתה נתונה בשנים 1955 ו-1956 במצב של מתח מתמיד בגבולותיה עם ירדן ועם מצרים חיפשה בעל ברית צבאי ומדיני.
ישראל מצאה כבעלת ברית את צרפת, שלחמה אז נגד המורדים במלחמת העצמאות של אלג'יריה שנתמכו על ידי מצרים בהנהגתו של הנשיא גמאל עבד אל נאצר.
קשרים אלה תואמו בוועידה חשאית, אשר לימים ניתן לה השם ועידת ורמאר.
ועידה זו, שהתכנסה בצרפת ב-22 ביוני 1956 בעיר ורמאר, נערכה בין הצמרת הביטחונית של ישראל לבין הצמרת הביטחונית והמודיעינית של צרפת.
מצד ישראל השתתפו בה הרמטכ"ל משה דיין, מנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס וראש אמ"ן האלוף יהושפט הרכבי.
מהצד הצרפתי השתתפו בפגישה ראש ביון החוץ של צרפת וקצינים בכירים.
הגנרל שאל, שהיה אז הממונה על ייצור ואספקת הנשק במשרד ההגנה הצרפתי, השתתף בוועידה מתוקף תפקידו.
ב-26 ביולי 1956 הכריזה מצרים בהנהגתו של גמאל עבד אל נאצר על הלאמת תעלת סואץ, דבר שפגע באינטרסים של צרפת ובריטניה וגרם למשבר בינלאומי.
מדינת ישראל בהנהגתו של דוד בן-גוריון ידעה לנצל את המשבר ולחבור לצרפת כדי להסיר את האיום המצרי שהחמיר באותה עת ולמגר את פעולות הפדאיון שהשתולל בשנים אלה בשורת פיגועים קשים שפגעו בעורף הישראלי.
כדי להדק את הקשרים הביטחוניים עם צרפת שנקשרו כבר קודם לכן בוועידת ורמאר, וכדי לצרף את בריטניה לברית משולשת ליציאה לפעולה נגד מצרים, התכנסה ב-25 בספטמבר בארמון סן ז'רמין בפריס ועידה חשאית ישראלית-צרפתית בדרג הבכיר ביותר.
מהצד הישראלי השתתפו הרמטכ"ל משה דיין, שרת החוץ גולדה מאיר, שר התחבורה משה כרמל ומנכ"ל משרד הביטחון שמעון פרס.
מצד צרפת השתתפו בוועידה שר החוץ כריסטיאן פינו ושר ההגנה מוריס בורז'ס-מונורי.
בוועידה הוסכם כי ישראל תצא למבצע נרחב בחצי האי סיני, שישמש כנימוק לצרפת ובריטניה להתערב בכוח ולהשתלט על התעלה ושתי גדותיה.
בעקבות החלטות הוועידה הוקם מטה משותף לצה"ל ולצבא צרפת והגנרל שאל שהיה אז סגן הרמטכ"ל, הגיע לישראל ב-2 באוקטובר 1956 לשם בדיקת צרכיה הצבאיים המידיים של ישראל.
הגנרל שאל שהה בישראל במשך 3 ימים.
הוא נחת בבסיס חיל האוויר בחצור, שאליו הגיע במטוס צרפתי שהחזיר לארץ את אנשי המשלחת הישראלית לוועידת סן ז'רמין.
שיחותיו בישראל קיבלו הכינוי "סדנת מלחמה".
השיחות התחילו בסקירה שנשא אל"ם יובל נאמן סגן ראש אמ"ן על הגאוגרפיה של ישראל, מצבה הכלכלי ועל צבאה.
בהמשך הציג אלוף-משנה עוזי נרקיס את צורכי הרכש של ישראל והתברר כי הצרפתים החליטו לספק לישראל את כל מבוקשה בתחום הרכש.
הגנרל שאל שיגר מישראל מברק לשר ההגנה הצרפתי מוריס בורז'ס-מונורי ואל הרמטכ"ל הצרפתי ובו כתב כי הוא מאשר את דחיפות דרישות האספקה של ישראל, ומנה אחד לאחד את פרטי הרכש בשריון, במשאיות, במכליות תדלוק ובמובילי טנקים.
בשיחותיו בישראל הופגשו הגנרל שאל ויועצו המדיני אף עם דוד בן-גוריון.
בן-גוריון התרשם עמוקות משני אורחיו וכתב ביומנו בין השאר: "הגנרל שאל סגן הרמטכ"ל, הוא אדם יפה תואר, חסון ובעל פנים נעימים" בתום השיחה ציין משה דיין כי ראש הממשלה לא העלה בשיחות כל הסתייגות משיתוף הפעולה הצבאי הצפוי עם צרפת.
בשוב משלחתו של שאל לפריס, היה ברור לחברי המשלחת כי ניתן לסמוך על צה"ל שימלא חלקו בתוכנית.
בזיכרונותיו כתב שאל: "ראש הממשלה גי מולה הטיל עלי לצאת עם משלחת צבאית בין זרועית לישראל, כדי לעמוד על טיבו של הצבא הישראלי.
לאחר ביקור קצר אך מעמיק, שבתי, ובדו"ח שלי מסרתי כי הצבא הישראלי הקטן, החמוש ומאומן הייטב מסוגל להביס את צבא מצרים לבדו".
אולם, ההישג העיקרי של משלחתו של הגנרל שאל היה דווקא בתחום המדיני, חברי המשלחת סברו כי הצליחו לגבש עם הצמרת הישראלית מתווה משותף ליציאה למלחמה משותפת נגד מצרים, וכי ישראל נעתרה למעשה לבקשתם ליצור עילה להתערבותן של צרפת ובריטניה במלחמה.
בוועידת סוור שנערכה ב-22 באוקטובר נכרת הסכם לפיו ישראל תפתח ב-29 באוקטובר 1956 בפעולה צבאית נרחבת בחצי האי סיני נגד מצרים, שתגיע עד לתעלת סואץ.
למחרת יכריזו צרפת ובריטניה על אולטימטום לישראל ולמצרים להסכים תוך 12 שעות להפסקת אש הכוללת נסיגת הכוחות הישראלים והמצרים מגדות התעלה כדי שכוחות צרפת ובריטניה יתפסו בתווך עמדות בגזרת התעלה.
בהנחה שמצרים לא תסכים לתנאים, תפתחנה שתי המעצמות ב-31 באוקטובר בפעולה צבאית נגד מצרים כדי להשתלט על אזור התעלה.
לאמתלה זו לכניסתם של צרפת ובריטניה למערכה, שהייתה פרי הרעיון שהגה הגנרל שאל בביקורו בישראל, ניתן לימים הכינוי "העילה הישראלית".
ב 24 באוקטובר העביר יובל נאמן, שחזר מפריס, מסר למשה דיין מהגנרל שאל:
"ד"ש משאל, המבקש בשעה האחרונה לפני התחלת המבצע בקשה אחת ויחידה - ביצוע טוב של הסצנריו שהוסכם"..
מדינת ישראל מילאה את חלקה בהסכם, ב-26 באוקטובר החל בישראל גיוס מילואים נרחב, אך שקט, וב-29 באוקטובר פתח צה"ל במבצע, שקיבל את השם "מבצע קדש".
בשנת 1957 הועלה מוריס שאל לדרגת לויטננט גנרל.
ב-1 באוקטובר 1958 התמנה שאל לסגנו של הגנרל ראול סאלאן, המושל הצבאי של אלג'יריה, וזמן קצר לאחר מכן החליפו בתפקיד המושל הצבאי.
בתפקידו זה ניהל הגנרל שאל את המהלכים הצבאיים נגד המורדים במלחמת העצמאות של אלג'יריה, אשר הכישלון הצרפתי-בריטי במבצע מוסקטר הפיח בהם רוח קרב ועודד אותם להמשיך במלחמתם.
שאל הפעיל תוכנית שנקראה "תוכנית שאל" שבמסגרתה נערכו פשיטות על בסיסי המורדים, על ידי כוחות מונחתים ממסוקים, אשר יחד עם חיילי לגיון הזרים, ביצעו מאסרים ולאחר מכן השתלטו על הערים הגדולות, חסמו את הגבולות עם מרוקו ותוניסיה ולמעשה דיכאו את המרידה.
בשנת 1960 שב הגנרל שאל לצרפת והוצב במטה כוחות נאט"ו באירופה.
בראשית שנת 1961 יצא הגנרל שאל, לפי בקשתו, לפרישה מוקדמת לגמלאות והוא בן 55 שנה, והתעתד להצטרף לתאגיד רב לאומי גדול בשם "סנט גוביין" (Saint Gobain) העוסק בייצור חומרי בנייה.
לא חלף זמן רב ובאפריל 1961 נקרא הגנרל שאל להצטרף למרד הגנרלים נגד דה גול.
המרד באלג'יריה דוכא בעקבות הפעלתה של "תוכנית שאל", אך לא חוסל.
קציני צבא בכירים החלו לנקוט אמצעי מחאה ומרי.
המשבר יצר לחץ ציבורי להחזרתו לשלטון של הגנרל שארל דה גול, שמאז שנת 1953 פרש מן החיים הפוליטיים והסתגר באחוזתו הכפרית קולומביי לה דו אגליז.
ב-1 ביוני 1958 מונה דה גול לראש הממשלה וניתנו לו סמכויות נרחבות למשך שישה חודשים.
ב-28 בספטמבר 1958, נערך משאל עם שהעניק רוב של 79.2% לחוקה החדשה שהציע דה גול, וכך נוסדה הרפובליקה הצרפתית החמישית.
בדצמבר נבחר דה גול לנשיא ברוב של 78%, והושבע לנשיא בינואר 1959.
כנשיא האמין אמנם דה גול כי ניתן לחסל באמצעים צבאיים את המרד באלג'יריה, אך הגיע למסקנה כי לא ניתן יהיה להגן על אמצעים אלו במישור הבינלאומי ולהצדיק שלטון של מיעוט צרפתי על רוב ערבי, דבר שיסכן את מעמדה של צרפת.
דה גול החל לפעול לקראת הענקת עצמאות לאלג'יריה ופתח במשא ומתן עם הזרוע הפוליטית של המחתרת האלג'ירית.
בינואר 1961 הוחלט על משאל עם בין תושבי אלג'יריה על עתידה המדיני.
תוצאותיו היו צפויות מראש בהתחשב ביחס הכמותי שבין הרוב הערבי המוחלט לבין המיעוט של המתיישבים הצרפתים.
מהלכיו אלו של דה גול גרמו לאכזבה רבתי בקרב המתיישבים הצרפתים באלג'יריה וקציני הצבא, אשר ראו עצמם כמי שהביאו לשובו של דה גול לשלטון, ואשר האמינו כי דה גול כנשיא יפעיל מדיניות של יד קשה לחיסול המרד, ומשנקט מדיניות מנוגדת ראו בו בוגד.
שלושה גנרלים בהנהגתו של ראול סאלאן, ובמסגרת גוף שהקימו שנקרא OAS Organisation de l'armée secrète – "ארגון הצבא החשאי", יזמו מרידה נגד הנשיא וקראו אליהם את הגנרל שאל מפרישתו והוא הצטרף להנהגת המרד.
ב-21 באפריל 1961 הכריזו הקצינים על מרד גלוי.
הכוחות שסרו למרותם השתלטו על ערי אלג'יריה הראשיות וקראו ליתר אנשי הצבא להצטרף אליהם.
נוצרה סכנה של פלישת הכוחות המורדים לצרפת גופא.
הנשיא דה גול התעשת ובנאום דרמטי לאומה שנשא בטלוויזיה כינה את המורדים קבוצה של קנאים שאפתנים הרואים את מצב העולם והאומה הצרפתית בעיני טירופם.
הוא הזהיר כי המרד יכול להביא לאסון לאומי והוסיף: "אני אוסר על כל צרפתי, וראשית לכל חייל, לבצע ולו אחת מפקודותיהם האומללות, התלויות מעל למולדת ומאימות על הרפובליקה".
רוב אנשי הצבא נענו לקריאת הנשיא ולא הצטרפו למורדים, ותוך 5 ימים, ב-25 באפריל 1961, דוכאה המרידה.
הגנרל סאלאן ברח לספרד, אך הגנרל שאל בחר להסגיר את עצמו.
הוא הועמד לדין בפני בית הדין הצבאי הגבוה ונדון ב-31 במאי 1961 ל-15 שנות מאסר ולאבדן זכויות האזרח.
לאחר קרוב ל-6 שנות מאסר שוחרר מוריס שאל מן הכלא בדצמבר 1966 ושנתיים לאחר מכן, בשנת 1968, זכה לחנינה מידי הנשיא דה גול.
את העשור האחרון לחייו העביר בשלווה וכתב את ספר זיכרונותיו "המרידה שלנו".
הגנרל שאל הלך לעולמו ב-18 בינואר 1978.
ז'וזף אנרי מוריס רישאר האב (Joseph Henri Maurice Richard, Senior; 4 באוגוסט 1921 - 27 במאי 2000) היה שחקן הוקי קרח קנדי מקצועני בעמדת חלוץ אגף ימני, ששיחק בכל הקריירה המקצוענית שלו במונטריאול קנדיאנס בליגת ה-NHL.
נחשב בעיני רבים לשחקן הטוב ביותר בתולדות הקנדיאנס, ולאחד החלוצים הטובים בכל הזמנים.
ידוע בכינוי "רוקט" (Rocket - "רקטה").
רישאר זכה עם הקנדיאנס 8 פעמים בגביע סטנלי, ביניהם חמישה גביעים רצופים בין 1956 ל-1960, ארבעה מתוכם כקפטן הקבוצה.
בעונת 1944/45 היה לשחקן הראשון שכבש 50 שערים בעונה של 50 משחקים, והיה השחקן הראשון בתולדות ה-NHL שהגיע ל-500 שערים בקריירה.
רישאר התקבל להיכל התהילה של ההוקי קרח ב-1961, פחות משנה לאחר פרישתו.
היכל התהילה ויתר על תקופת ההמתנה המקובלת של 3 שנים לאחר הפרישה לכבודו.
גביע על שמו, גביע מוריס "רוקט" רישאר, מוענק על ידי ה-NHL מדי עונה למלך השערים של העונה הרגילה.
רישאר נולד ב-1921 כבן בכור לשבעה אחים ואחיות.
בגיל 4 החל לשחק הוקי קרח בזירת קרח שבנה אבי המשפחה בחצר האחורית של ביתו.
רישאר שיחק הוקי קרח בליגות מסודרות החל מגילאי הילדים, עד שהגיע ב-1938 לקבוצה-בת בוגרת של מונטריאול קנדיאנס ששיחקה באותו זמן בעיר קוויבק.
כנער צעיר הצטיין גם בבייסבול ובאיגרוף.
במקביל, נשר רישאר מבית הספר כדי לעזור בפרנסת המשפחה כמכונאי, מקצוע אותו למד מאביו.
בגיל 18 ניסה להתגייס לצבא קנדה כדי ללחום במלחמת העולם השנייה, אולם נדחה על ידי הצבא בנימוק ששברים מהם סבל כתוצאה מפציעות ספורט שונות בנערותו לא החלימו כראוי.
גם ניסיונו להתקבל לצבא כמכונאי נדחה, כיוון שנשר מבית הספר ולא הייתה לו תעודה מקצועית רשמית.
שנות ה-40: היווצרות של כוכב ועונה היסטורית
שורה של פציעות עיכבה את התפתחותו של רישאר בשנותיו הראשונות בקבוצה-הבת של הקנדיאנס.
למרות זאת הבחין מאמן הקנדיאנס, פול היינס, ביכולת ההבקעה של רישאר, ושם לב למאפיין בולט במשחקו - יכולת ההחלקה שאפשרה לו לעקוף מגן יריב בהחלקה מהירה, להתייצב לפניו מול השער בתזמון מושלם, לקבל את הדיסקית ולהבקיע במהירות לפני שיתוקל.
היינס, הגיע למסקנה שהדרך הטובה ביותר לנצל את יכולתו זו של רישאר היא להסיטו לתפקיד חלוץ אגף, משם יקל עליו להחליק במהירות אל מרכז ההתקפה ולהבקיע.
הוא הסיט את רישאר לתפקיד חלוץ אגף ימני.
גם לאחר שהשלים את עונת 1941/42 בקבוצה-הבת ונבחן בסגל הקנדיאנס נפצע שוב ושוב, פציעות שכמעט והביאו להעברתו לניו יורק ריינג'רס.
מאמן הקנדיאנס, דיק ארווין, התעקש להשאירו בקבוצה, וממילא המנכ"ל האגדי של הרייג'רס, לסטר פטריק, חשש להסתכן בהבאתו של רישאר המועד לפציעות וסירב לעסקה.
עונתו המלאה הראשונה של רישאר ב-NHL הייתה 1943/44. כיוון שרישאר היה שמאלי, העביר אותו המאמן דיק ארווין לאגף השמאלי.
רישאר הוכיח במהירות את יכולתו כשסיים את העונה הרגילה עם 32 שערים ו-22 אסיסטים בעונה של 50 משחקים.
באחד ממשחקי הפלייאוף כבש את כל חמשת השערים בניצחון של הקנדיאנס 5:1 על טורונטו מייפל ליפס.
הקנדיאנס המשיכו וזכו בגביע סטנלי.
מעבר ליכולתו הטובה, יצא לרישאר שם של שחקן מהיר חימה.
רוב שחקני הליגה, שידעו כי רישאר עסק באיגרוף כנער, פחדו להיקלע לקטטה איתו, ונרתעו ממבטו המאיים שעשה לו שם ברחבי הליגה.
העונה הבאה - עונתו השנייה בלבד ב-NHL - הייתה העונה שהכניסה את רישאר לדפי ההיסטוריה.
רישאר סיים את העונה עם 50 שערים - השחקן הראשון בתולדות ה-NHL שמסיים עונה של 50 משחקים עם 50 שערים.
עם שני חבריו לקו ההתקפה הראשון של הקנדיאנס, אלמר לק וטו בלייק, היה רישאר שותף מאותה עונה והלאה לאחד מקווי ההתקפה הטובים בתולדות ה-NHL לדעת רבים - קו שנודע בכינוי "the punch line".
שלושת החברים סיימו את העונה בשלושת המקומות הראשונים ב-NHL בנקודות (שערים + אסיסטים), וכיוון ששלושתם היו שמאליים הוסט רישאר בחזרה לאגף הימני.
מאז ועד סוף הקריירה שלו שיחק רישאר בתפקיד חלוץ אגף ימני.
למרות הצלחת קו ההתקפה, ולאחר שסיימו את העונה הרגילה במקום הראשון בליגה, כשלו הקנדיאנס בפלייאוף ולא הצליחו להגן על תוארם.
בעונת 1945/46 הייתה ה-NHL חזקה יותר, עם שובם של שחקנים שהיו מגויסים במלחמת העולם השנייה.
רישאר ירד בתפוקתו ל-27 שערים בלבד, אולם עזר להוביל את הקנדיאנס לזכייה נוספת בגביע סטנלי.
עונה טובה נוספת של רישאר - 45 שערים ו-26 אסיסטים - הובילה את הקנדיאנס לסדרת הגמר גם בעונת 1946/47, מול טורונטו מייפל ליפס.
אולם במשחק השני בסדרה איבד רישאר את שלוותו וביצע מספר עבירות על שחקני הליפס בעזרת מקל ההוקי שלו, וגרם לפציעת שניים מהם.
הוא נקנס על ידי ה-NHL והושעה מהמשחק השלישי, והקנדיאנס נוצחו בסדרה ואיבדו את התואר.
שתי העונות של סוף שנות ה-40 היו חלשות יחסית עבור רישאר ועבור הקנדיאנס בכלל, כאשר במהלך הראשונה בהן התפרק קו ההתקפה של רישאר, לק ובלייק עם פציעה של בלייק שבעקבותיה נאלץ לפרוש מפעילות.
רישאר חזר לכושרו הטוב בעונת 1949/50, כבש בה 43 שערים ומסר 22 אסיסטים, והמשיך גם בעונה הבאה עם 42 שערים ו-22 אסיסטים - שני בטבלת ההבקעה של הליגה, אחרי גורדי האו.
הקנדיאנס נוצחו בסדרת הגמר, שוב על ידי היריבה המושבעת טורונטו מייפל ליפס.
בעונת 1951/52 שיחק רישאר 48 משחקים בלבד בשל פציעות, כאשר חברו הוותיק אלמר לק והצעיר והכוכב לעתיד ברני ז'פריון מובילים את הקבוצה.
עם זאת כבש רישאר באותה עונה את אחד השערים המפורסמים בקריירה שלו במשחק האחרון של סדרת חצי גמר הפלייאוף מול בוסטון ברואינס.
בעודו מדמם מעינו שנפגעה במשחק, החליף רישאר שחקן אחר שיצא מזירת הקרח, שעט ישירות מספסל המחליפים את שער הברואינס וכבש את השער שהכריע את הסדרה.
בגמר נוצחו הקנדיאנס על ידי דטרויט רד וינגס.
רישאר סיים שלישי בטבלת המבקיעים בעונת 1952/53 אחרי כוכבי הרד וינגס, גורדי האו וטד לינדזי, אולם במהלך אותה עונה כבש את שערו ה-325 בקריירה והפך למבקיע השערים הגדול בתולדות ה-NHL עד אותה עת.
הוא הצטיין בפלייאוף, עם 7 שערים ב-12 משחקים, והוביל את הקנדיאנס לזכייה נוספת בגביע סטנלי.
את העונה הבאה - בה שיתף פעולה לראשונה עם הכוכב הצעיר ז'אן בליבו - סיים רישאר עם 37 שערים ו-30 אסיסטים ב-70 משחקים (67 נקודות - שני בליגה), אולם הקנדיאנס כשלו בהגנה על התואר כאשר נוצחו בסדרת הגמר, שוב על ידי הרד וינגס.
עונת 1954/55 הייתה סוערת במיוחד עבור רישאר והקנדיאנס.
רישאר כתב מאז 1952 טור קבוע בעיתון "Samedi-Dimanche" ("שבת-יום א'") בשם "Tour du Chapeau" ("שלושער") על הנעשה בליגה.
במהלך עונת 1954/55 כתב רישאר טור תגובה להשעייתו של חברו לקבוצה, ברני ז'פריון, ל-8 משחקים, שבו קבל על אפליה שקבוצתו סובלת ממנה לדעתו, והפנה אצבע מאשימה אל נשיא ה-NHL קלרנס קמפבל אותו כינה "דיקטטור".
קמפבל איים על רישאר בעונש כבד, ומנהל הקנדיאנס פרנק סלקה אילץ את רישאר לכתוב טור התנצלות כדי לסגור את הפרשה.
על הקרח רישאר המשיך לגלות יכולת גבוהה, אולם מזגו הסוער גרם לשורה של תקריות, ולשיאו הגיע כשהכה קוון במשחק מול בוסטון ברואינס לקראת סיום העונה הרגילה.
קלארנס קמפבל קיים לרישאר שימוע לאחר מספר ימים, שבסופו הטיל עליו קנס והשעיה לשארית העונה, כולל הפלייאוף כולו.
בעוד מחוץ למונטריאול נתפס העונש כקל עבור מעשה כה חמור, הוא התקבל בהלם במונטריאול ונתפס ככבד ביותר.
המתיחות בין דוברי האנגלית ודוברי הצרפתית בקוויבק הייתה באותה תקופה בשיאה, ורבים חשו כי העונש הוא מגמתי ונועד לפגוע בסמל של דוברי הצרפתית, כמו גם נקמה של קמפבל על הביקורת שמתח עליו רישאר.
קמפבל קיבל איומים על חייו, ובכל זאת בחר להגיע למשחק הבית הבא של הקנדיאנס כדי להראות שהעונה ממשיכה כרגיל.
כ-6000 מפגינים חיכו לו מחוץ ל"מונטריאול פורום".
במשחק עצמו נזרקו עליו ביצים ופירות מהרגע בו נכנס לאולם, ואחד האוהדים הצליח אף לעבור את השוטרים ששמרו על קמפבל ולהכותו.
בסיום השליש הראשון של המשחק השליך אוהד פצצת גז מדמיע בתוך האולם.
כל הנוכחים באולם פונו ממנו, והמשחק הופסק ולא חודש.
האוהדים שיצאו מהאולם הצטרפו למפגינים שעמדו מחוצה לו, וקהל רב יצא ממתחם האולם למסע של ונדליזם, ביזה והרס ברחבי העיר, במה שנודע לאחר מכן כ"מהומות רישאר".
המהומות נמשכו עד השעות הקטנות של הלילה, כאשר רישאר עצמו עלה לשידור רדיו מיוחד והתחנן בפני האוהדים שיפסיקו את המהומות.
בפלייאוף, ללא רישאר, הגיעו הקנדיאנס לסדרת הגמר ונוצחו על ידי דטרויט רד וינגס.
עונת 1955/56 הייתה עונה של שינוי בקנדיאנס.
דיק ארווין הוותיק עזב את הקבוצה, ובמקומו מונה למאמן טו בלייק - חברו של רישאר לקו ההתקפה המצוין בשנות ה-40. אל רישאר הצטרף בקבוצה אחיו הצעיר, אנרי, שהפך עם השנים לכוכב NHL בזכות עצמו.
רישאר וז'אן בליבו הובילו את הקנדיאנס לזכייה בגביע סטנלי באותה עונה, כאשר רישאר סיים שלישי בדירוג המבקיעים אחרי בליבו וגורדי האו.
עונה אחת לאחר מכן מונה רישאר לקפטן הקבוצה והוביל אותה לגביע סטנלי שני רצוף.
פציעה בגיד האכילס שלו הגבילה את רישאר ל-28 משחקים בלבד בעונת 1957/58, אולם בפלייאוף חזר לכושר שיא וכבש 11 שערים ב-10 משחקים בדרך לזכייה נוספת בגביע סטנלי.
שתי העונות הבאות היו חלשות יותר עבור רישאר.
הוא נעדר ממשחקים רבים בשל פציעות ותרומתו בפלייאוף הייתה צנועה מאוד.
למרות זאת זכו הקנדיאנס בשני גביעים נוספים וסיימו את המחצית השנייה של העשור עם שיא NHL של 5 זכיות רצופות בגביע סטנלי, שיא שמחזיק מעמד עד היום.
בתום אותה עונה הודיע מוריס רישאר על פרישתו ממשחק פעיל.
רישאר זכה לכבוד מלכים בעונה שלאחר פרישתו.
מונטריאול קנדיאנס הוציאה לגמלאות את חולצתו, מספר 9, והיכל התהילה של ההוקי קרח קיבל אותו כחבר תוך שהוא מוותר על תקופת ההמתנה המקובלת של 3 שנים לאחר הפרישה.
ב-1967, עם היווסדו של מסדר קנדה, היה רישאר חבר במחזור הראשון של מקבלי תואר אצולה במסדר.
הוא קיבל את התואר "קצין" (הדרגה השנייה מבין שלוש דרגות המסדר), וב-1998 קודם לדרגת companion - הדרגה הגבוהה ביותר.
ב-1972 ניסה רישאר את כוחו באימון.
הוא התמנה למאמן קוויבק נורדיקס בליגת ה-WHA - הליגה שהתחרתה ב-NHL באותה תקופה.
לאחר שני משחקים בלבד - ניצחון והפסד - החליט שאימון איננו ייעודו, ועזב את תפקידו.
ב-1996 נסגר אולם ה"מונטריאול פורום", האולם הביתי של הקנדיאנס בו עשה רישאר את מיטב שנותיו, והקנדיאנס עברו לאולם ביתי חדש.
רישאר נכח בטקס הפרידה מהאולם יחד עם עוד כוכבים גדולים מההיסטוריה של הקבוצה, ומשהוקרא שמו זכה לתשואות רמות ובלתי פוסקות שגרמו לעיכוב הטקס בלמעלה מ-10 דקות.
במרכז המסחרי שהחליף את האולם ניצב היום פסל של רישאר.
ב-1998 בחר בו המגזין הנחשב The Hockey News למקום החמישי ברשימת שחקני ה-NHL הגדולים בכל הזמנים (אחרי ויין גרצקי, בובי אור, גורדי האו ומריו למיה).
ב-1999 תרמו הקנדיאנס את גביע מוריס "רוקט" רישאר, המוענק מאז מדי עונה למלך השערים של העונה הרגילה ב-NHL (תואר שבו רישאר זכה 5 פעמים במהלך הקריירה שלו).
רישאר מת ב-27 במאי 2000. עם היוודע דבר מותו הפסיקה האספה הלאומית של קוויבק את ישיבותיה ודגלים ברחבי קוויבק הורדו לחצי התורן.
ארונו הוצב ב"סנטר בל", האולם הביתי הנוכחי של הקנדיאנס, ולמעלה מ-100,000 אנשים עברו על פניו.
בהלווייתו השתתפו בין היתר המושלת הכללית של קנדה אדריאן קלרקסון וראש ממשלת קנדה ז'אן קרטיין, כמו גם ראשי הממשל של קוויבק וכוכבי ה-NHL של תקופתו, ביניהם יריבו הגדול גורדי האו.
שחקני קבוצת הבייסבול של העיר, מונטריאול אקספוז, לבשו על שרוולם סרט שחור עם הספרה 9 - מספר חולצתו של רישאר - למשך שארית עונת 2000.
קבוצת "לאוואל רוקט" מהעיר לאוואל, הקבוצה הבת של הקנדיאנס בליגה המשנית AHL, נקראת על שמו.
גם קבוצה ב-Quebec Major Junior Hockey League, אחת מליגות הצעירים הראשיות בקנדה, נקראה על שמו - "מונטריאול רוקט".
אולמה הביתי נקרא "אולם מוריס רישאר".
ב-2003 עברה הקבוצה לאי הנסיך אדוארד, שם היא קיימת עד היום, ועד 2013 עדיין נקראה "רוקט" על שמו של רישאר.
פסלים של רישאר ניצבים באתרים שונים ברחבי קוויבק.
5 פעמים מלך השערים של העונה הרגילה
מוריס (משה) פישר (Maurice Fischer; 23 בינואר 1903 – 19 באוגוסט 1965) היה פעיל ב, קצין מודיעין בצבא צרפת החופשית בלבנון וסוריה, איש הקשר של הנהגת היישוב עם המודיעין הצרפתי, דיפלומט ישראלי, ציר (ושגריר) ישראל הראשון בצרפת, ציר באנקרה, סמנכ"ל משרד החוץ ושגריר באיטליה.
מוריס פישר נולד באנטוורפן, בלגיה, בשנת 1903. בן לסופי לבית לנדי ולז'אן (יונה) פישר, יהלומן בעיסוקו ופעיל ציוני.
הוא למד בבלגיה במכללת בריסל ועלה לארץ ישראל בשנת 1930. בתחילה התגורר עם משפחתו בתל אביב.
בשנת 1933 עבר לוילה, הממוקמת כיום ברחוב מעלה הצופים 19, רמת גן.
את המבנה בן שתי הקומות תכנן האדריכל קרל רובין בסגון באוהאוס והיא נמצאת כיום במעמד של מבנה לשימור.
פישר עסק בהתיישבות וחקלאות, ויחד עם דודו יהושע (אוסקר) פישר, ייסד את היישוב כפר יונה, על שם אביו.
היה, ביחד עם יצחק רוקח ושלמה גוטהילף, ממקמי חברה בשם "מטעי השרון", שפעלה בשנות ה-30 ועסקה בגידול חקלאי בעזרת פועלים שכירים על קרקעות שרכשו יהודים מחו"ל בכפר יונה.
שיתוף פעולה עם המודיעין הצרפתי
ב-15 במרץ 1942 הצטרף פישר לצבא צרפת החופשית.
הוא עבר עם משפחתו להתגורר בצידון ולאחר מכן בביירות.
שירת כקצין במודיעין הצרפתי בסוריה ולבנון עד יולי 1946 תחת השם Edouard Lavergne.
בנוסף, שימש פישר כאיש קשר בין תנועתו של דה גול ובין ראשי היישוב בארץ-ישראל.
פישר עמד מאחורי פגישת בן-גוריון עם גנרל פול ביינה, ראש הנציגות הצרפתית בסוריה ולבנון.
בפגישה, שנערכה באוקטובר 1944 בביירות, נקבע שיתוף פעולה חשאי ציוני-צרפתי, שהעניק לאליהו ששון, ראש האגף הערבי בסוכנות היהודית ולקבוצה קטנה במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, גישה למקורות מידע צרפתיים - כולל מסמכים חשאיים סוריים ובריטים.
שיתוף הפעולה עם המודיעין הצרפתי היה מרכיב מרכזי ביכולתו של בן-גוריון להוליך את היישוב ומדינת ישראל לניצחון אל מול מלחמת המודיעין הבריטי החשאית, 'תוכנית קלייטון', למנוע את יישומה של תוכנית החלוקה והקמת מדינה יהודית.
על שירותו קיבל אותות הצטיינות מממשלת צרפת והיה לקצין לגיון הכבוד הצרפתי.
לאחר מלחמת העולם השנייה שימש כמזכיר מדיני של הסוכנות היהודית בפריז תחת משה סנה.
בשנת 1948, עם קום המדינה מונה כנציג הממשלה הזמנית בבירת צרפת.
באותה עת ייצג את ישראל בדיוני עצרת האו"ם בפריז.
במאי 1949 הועלה לדרגת שגריר ישראל בצרפת, עקב הכרתה בישראל.
במאי 1953 עבר פישר לכהן כציר ישראל באנקרה, בירת טורקיה.
הוא שימש בתפקיד עד שנת 1957. לאחר מכן שירת במשרד החוץ בירושלים כמנהל מחלקת אמריקה הלטינית.
בהמשך מונה כסגן המנהל הכללי וכמנהל מחלקת מערב-אירופה.
בשנת 1960 התמנה לשגריר ישראל באיטליה.
הוא עסק במקביל גם בקשר עם קריית הוותיקן.
בנוסף, היה מעורב בארגון ביקורו של פאולוס השישי בישראל.
מוריס פישר נפטר בשנת 1965 בשווייץ, במהלך כהונתו כשגריר, לאחר מחלה קשה.
מרעייתו הראשונה, דינה לבית ריזקין, נולדו לו שני ילדים - אוצר האמנות יונה פישר, ואחיו יוסף, פעיל חברתי במסגרת הקרן לירושלים.
מרעייתו השנייה, חיה לבית ריזקין, נולדה לו בת - דפנה.
בשנת 1964 נחנך לכבודו יער, בקרבת כפר יהושע, מטעם הקק"ל.
על שמו רחובות בירושלים ובכפר יונה.
מוריס קוב דה מירוויל היה מדינאי צרפתי שכיהן במשך שנים רבות כשר החוץ של צרפת, וכן בין 1968 ל-1969 כראש ממשלת צרפת, בשלהי נשיאותו של שארל דה גול.
קוב דה מירוויל נולד בעיר ריימס שבצרפת בשנת 1907. הוא הצטרף למשרד האוצר הצרפתי ב-1930 וב-1940 נשא בתפקיד בכיר במשרד האוצר של צרפת של וישי.
במרץ 1943, לאחר נחיתות מבצע לפיד בצפון אפריקה, היה דה מירוויל לאחד הבכירים בווישי שהבינו כי ימיו של משטר וישי ספורים, וכי יש לפעול כנגדו.
הוא יצא לאלג'יר דרך ספרד, והצטרף לאנשיו של הגנרל אנרי ז'ירו, שהיה המפקד הצבאי והאזרחי העליון מטעם בעלות הברית לאחר כיבוש מושבות צפון אפריקה.
ב-7 ביוני 1943 מונה לחבר ב"וועד השחרור הלאומי" שהקימו ז'ירו ושארל דה גול.
הייתה זו מעין ממשלה בגלות בה נשא קוב דה מירוויל בתפקיד שר האוצר.
כמה חודשים לאחר מכן הודיע על נאמנותו לשארל דה גול ולצרפת החופשית.
בפברואר 1945 מונה על ידי הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית בראשה עמד דה גול, לשגריר באיטליה במעמד של שר.
לאחר המלחמה שימש כשגריר במספר ארצות.
ב-1954 היה שגריר צרפת למוסדות נאט"ו, בין 1955 ל-1956 שימש כשגריר בוושינגטון ובין 1956 ל-1958 שימש כשגריר בבון.
ב-1958 כאשר שב דה גול לשלטון, היה קוב דה מירוויל לשר החוץ הצרפתי, ושימש כתפקיד זה כעשר שנים.
לאחר אירועי שנת 1968, שחייבו שידוד מערכות שלטוני מצד דה גול, שחשש לאבד את שלטונו, החליף לתקופה קצרה את מישל דברה כשר האוצר, ולאחר הבחירות, ב-10 ביולי 1968 החליף את ז'ורז' פומפידו בתפקיד ראש הממשלה.
לאחר כשנה בתפקידו, ב-22 ביוני 1969 הוחלף בז'אק שבאן-דלמאס.
קוב דה מירוויל המשיך בקריירה פוליטית כחבר הפרלמנט והסנאט מטעם מפלגות גוליסטיות שונות עד שנת 1995. בשנת 1999 מת בפריז.
מוריס קרנו (באנגלית, Maurice Karnaugh; 4 באוקטובר 1924 – 8 בנובמבר 2022) היה פיזיקאי וממציא אמריקאי שהתפרסם בזכות מפת קרנו הנמצאות בשימוש באלגברה בוליאנית.
למד מתמטיקה ופיזיקה בסיטי קולג' (1944–1948) ועבר לאוניברסיטת ייל לשם השלמת לימודיו אשר כללו תואר ראשון (1949), תואר שני (1950) ודוקטורט (1952).
קרנו עבד במעבדות בל (1952–1966), ובמהלך עבודתו פיתח את מפת קרנו (1954) ופטנטים לקידוד PCM.
מאוחר יותר הוא עבר לעבוד בחברת IBM.
קרנו הלך לעולמו ב-8 בנובמבר 2022.
מוריס אדוארד "מו" צ'יקס הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל אמריקאי, ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1978–1993, בעמדת הרכז.
בעונת זכה באליפות ה-NBA, כשחקן קבוצת פילדלפיה 76'.
חבר היכל התהילה של הכדורסל משנת 2018.
מאז שנת 1994 משמש לסירוגין כמאמן ראשי וכעוזר מאמן בקבוצות שונות ב-NBA.
צ'יקס נבחר בבחירה ה-36 בדראפט 1978 על ידי הפילדלפיה 76', בה שיחק במשך 11 עונות רצופות.
צ'יקס עזר לקבוצתו להגיע לגמר ה-NBA שלוש פעמים (1980, 1982, 1983) ואף לזכות באליפות ב-.
בפילדלפיה צ'יקס שיתף פעולה עם כוכבים דוגמת ג'וליוס אירווינג, מוזס מלון וצ'ארלס ברקלי והתבלט בשל יכולות המסירה שלו וההגנה הקשוחה שהפגין - שהקנתה לו ארבע בחירות לחמישיית ההגנה הראשונה של העונה (1983-1986), ובחירה אחת לחמישיית ההגנה השנייה (1987).
לאורך שנות ה-80 נבחר צ'יקס להשתתף ארבע פעמים במשחק האולסטאר של ה-NBA.
בשלהי הקריירה שיחק צ'יקס לתקופות קצרות גם במדי סן אנטוניו ספרס, ניו יורק ניקס, אטלנטה הוקס וניו ג'רזי נטס.
צ'יקס הודיע על פרישה ממשחק פעיל בסוף עונת וב-6 בפברואר 1995 פילדלפיה 76' תלו את גופייתו עם המספר 10 על תקרת אולמם הביתי, הוולס פארגו סנטר, כהוקרה על תרומתו למועדון.
נכון לשנת 2020, מדורג צ'יקס חמישי ברשימת החוטפים המובילים בתולדות ה-NBA עם 2,310 חטיפות ובמקום ה-13 ברשימת המוסרים המובילים עם 7,392 אסיסטים.
ממוצעי הקריירה של צ'יקס עומדים על 11.7 נקודות, 6.7 אסיסטים ו-2.1 חטיפות למשחק.
לאחר פרישתו ממשחק, אימן צ'יקס במשך עונה אחת בליגת ה-CBA שאחריה, ב-1994, מונה לעוזר מאמן בפילדלפיה 76'.
צ'יקס נשאר בתפקיד זה במשך 7 עונות, עד סוף עונת 2001, אז הגיעה הקבוצה לגמר ה-NBA בו הפסידו ללוס אנג'לס לייקרס.
ב-2001 מונה צ'יקס לראשונה למאמן ראשי בליגת ה-NBA כשחתם על חוזה עם פורטלנד טרייל בלייזרס.
במהלך עונת 2004-05 פוטר צ'יקס מתפקידו לאחר שבמשך ארבע עונותיו כמאמן הקבוצה הציגה פורטלנד יכולת בינונית ולא הצליחה לעבור את השלב הראשון בפלייאוף.
בעונת 2005-06 מונה צ'יקס למאמנה הראשי של פילדלפיה 76' לשמחתם של אוהדי הקבוצה שהוקירו אותו על תרומתו לקבוצה כשחקן בשנות ה-80, ובתמיכתו של כוכב הקבוצה דאז, אלן אייברסון.
למרות הציפיות הגבוהות מהקבוצה שכללה את אייברסון וכריס ובר, נכשלו הפילדלפיה 76' להגיע לפלייאוף בשתי עונותיו הראשונות של צ'יקס כמאמן הקבוצה.
במהלך עונת 2006-07 נשלח אלן אייברסון לדנוור נאגטס וכריס ובר שוחרר מהקבוצה, מה שהשאיר את צ'יקס עם סגל צעיר במיוחד ונטול ציפיות.
עם זאת, ולהפתעת פרשנים רבים, ניצחון במשחק האחרון של העונה הסדירה על אטלנטה הוקס הבטיח לפילדלפיה מקום בפלייאוף של עונת 2007-08, בו הפסידה הקבוצה בסיבוב הראשון לדטרויט פיסטונס.
למרות היכולת המפתיעה של קבוצתו, ובעקבות פתיחה מאכזבת של עונת 2008-09, פוטר צ'יקס מתפקיד מאמן פילדלפיה 76' ב-13 בדצמבר 2008.
ב-14 באוגוסט 2009 מונה צ'יקס לעוזר מאמן באוקלהומה סיטי ת'אנדר, תפקיד שמילא במשך ארבע עונות.
ב-10 ביוני 2013 מונה צ'יקס לתפקיד המאמן הראשי של דטרויט פיסטונס, אך פוטר במהלך אותה עונה והוחלף על ידי עוזרו, ג'ון לויר.
בין השנים 2015–2020 שימש כעוזרו של בילי דונובן באוקלהומה סיטי, ובשנת 2020 עבר לשמש כעוזרו בשיקגו בולס.
מוריס (משה) רפאל כהן (בבלארוסית: Моррис Рафаэль Коэн , 25 ביולי 1880 – 28 בינואר 1947) היה פילוסוף, עורך דין, ומשפטן יהודי-אמריקאי.
הגותו שילבה פרגמטיזם עם פוזיטיביזם לוגי.
כהן נולד במינסק, בלארוס (אז באימפריה הרוסית), לבסי (פרפל) ואברהם מרדכי כהן.
בגיל 12 הוא עבר עם משפחתו לניו יורק.
הוא למד בהסיטי קולג' של ניו יורק ולאחר מכן באוניברסיטת הרווארד, שם למד אצל יאשיהו רויס, ויליאם ג'יימס, והוגו מינסטרברג.
בשנת 1906 הוא הגיש את עבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת הרווארד.
כהן שימש כפרופסור לפילוסופיה בסיטי קולג' של ניו יורק מ-1912 עד 1938. הוא גם לימד משפטים בסיטי קולג' ובאוניברסיטת שיקגו בין השנים 1938–1941, נתן קורסים בבית הספר החדש למחקר חברתי, והרצה לפילוסופיה ולמשפטים באוניברסיטאות קולומביה, קורנל, הרווארד, סטנפורד, ייל, ואוניברסיטאות אחרות.
כהן נודע כפרופסור חריף, בעל ידע אנציקלופדי רחב, ובעל יכולת להפריך תאוריות פילוסופיות.
"הוא יכול היה להפריך טיעונים בצורה הרסנית ומבדרת ביותר; אבל ...
היה לו מסר חיובי משלו", אמר עליו הפילוסוף האמריקאי רוברט האצ'ינס.
הפילוסוף הבריטי ברטרנד ראסל אמר על כהן כי הוא היה המוח המקורי ביותר בפילוסופיה האמריקאית העכשווית.
כהן עזר לסיטי קולג' של ניו יורק לקבל את התואר "הרווארד של הפרולטריון", אולי יותר מכל חבר סגל אחר.
ספריית המכללה קרויה על שמו.
כהן היה תומך נלהב של הליברליזם, והתנגד ללֵסֵה-פֵר ולכלכלת שוק.
הוא גם הגן על הדמוקרטיה הליברלית וכתב כתבי אישום של הפאשיזם והקומוניזם כאחד.
לכהן היו שני ילדים, פליקס כהן וליאונורה כהן-רוזנפלד.
הוא נפטר ב-28 בינואר 1947. מודעת אבל בניו יורק טיימס ציינה כי זמן רב לפני מותו, הפך כהן ל"דמות אגדית כמעט בפילוסופיה האמריקאית, חינוך המסורת הליברלית".
ב -3 במאי 1953, ספריית סיטי קולג' של ניו יורק נקראה על שמו.
מוריס פודולוף היה עורך דין ואיש עסקים יהודי-אמריקאי, אשר עסק בניהול ארגוני כדורסל והוקי קרח.
שימש כקומישינר הראשון של ליגת ה-NBA בין השנים 1946–1963. הוכר כחבר בהיכל התהילה של הכדורסל בשנת 1974, והונצח במוזיאון יד לאיש הספורט היהודי בשנת 1989.
פודולוף נולד למשפחה יהודית בעיר קרופיבניצקי שבאוקראינה, עת הייתה תחת שלטון האימפריה הרוסית.
בילדותו היגרה משפחתו לניו הייבן אשר בקונטיקט, ארצות הברית, ובבגרותו למד משפטים באוניברסיטת ייל.
בשנת 1926 הקים יחד עם אביו ושני אחיו את אולם "ניו הייבן ארנה", אשר הכיל כ-4,000 מקומות ישיבה ואירח משחקי הוקי קרח, קונצרטים ומופעי קרקס.
החל משנות ה-30 תרם במידה רבה לפיתוח ולשגשוג של ענפי ההוקי והכדורסל בארצות הברית; בשנת 1937 נתמנה לנשיא הראשון של ליגת ההוקי קרח המשנית AHL, שאך זה נוצרה מאיחוד של שתי ליגות, ובשנת 1946, במקביל לעבודתו ב-AHL, נתמנה גם לנציב הראשון של ליגת ה-BAA.
בשנת 1949 יזם פודולוף והוציא לפועל את מיזוג ה-BAA עם ליגת ה-NBL, והמשיך לשמש כנציב של ליגת ה-NBA שהוקמה כתוצאה מהמיזוג.
במהלך כהונתו כנציב ה-NBA התרחבה הליגה מ-11 קבוצות לשיא של 17 קבוצות, אך בהמשך הצטמצמה ל-9 קבוצות בלבד.
בשנת 1954 מימש פודולוף ב-NBA את רעיונו של דניאל בייסון, הבעלים של קבוצת סירקיוז נשיונלס, להוספת שעון זריקות.
"שעון ה-24" האיץ את קצב המשחק, שיפר את רמת המשחק והניב עניין מחודש של קהל הצופים ב-NBA.
באותה שנה חתם פודולוף על חוזה לשידור משחקי ה-NBA בטלוויזיה, ובכך תרם במידה רבה להכרה ולפופולריות של הליגה ברחבי ארצות הברית.
בשנת 1951 הטיל פודולוף על 32 שחקנים עונש השעיה מה-NBA לצמיתות, בגין מעורבות בפרשיית מכירת משחקים בליגת המכללות.
בין השחקנים המושעים היו שחקני האולסטאר של אינדיאנפוליס אולימפיאנס אלכס גרוזה וראלף בירד, והבחירה הראשונה של דראפט 1951 ג'ין מלכיור (בולטימור בולטס).
בסיום עונת עזב את משרתו כקומישינר ה-NBA, והוחלף על ידי ג'יי.
גביע פרס ה-MVP של העונה הסדירה ב-NBA נקרא על שמו "גביע מוריס פודולוף" (Maurice Podoloff Trophy) עד לשנת 2022. החל מעונת 2022/2023 שונה ייעודו של הגביע, והוא מוענק מאז לקבוצה שסיימה את העונה הסדירה עם המאזן הטוב ביותר.
במקביל, תואר ה-MVP נקרא גביע מייקל ג'ורדן (Michael Jorden Trophy).
ב-24 בנובמבר 1985 נפטר פודולוף בבית החולים ייל-ניו הייבן, בגיל 95.
מוריס (משה) פרנקנהויס (Maurice Frankenhuis; 24 בפברואר 1894, גרמניה – 22 בספטמבר 1969, ארצות הברית) היה איש עסקים יהודי-הולנדי שנודע כאספן מוביל של כרזות ומדליות מתקופת מלחמת העולם הראשונה.
מוריס פרנקנהויס נולד בגרמניה למשפחה יהודית-הולנדית וגדל בהולנד מינקותו.
אחרי לימודים באנגליה חזר להולנד והשתקע בעיר אנסחדה.
בצד עסקיו התמקד באיסוף מדליות וכרזות שהופקו לרוב במלחמת העולם הראשונה, בעיקר באלה שמקורן בגרמניה.
ב-1919 פרסם קטלוג של מדליות ושלטים משנות המלחמה שהיווה במשך שנים מדריך מרכזי לאספנים.
חלק מאוספו העניק למוזיאון הבריטי, ככל הנראה בתמורה לאשרת שהייה בבריטניה שאפשרה את המשך עסקי הכותנה של משפחתו.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה ביקש מקלט מדיני שם והציע להעניק את מיטב אוספו למוזיאון הבריטי, אך הרשויות דחו את בקשתו.
פרנקנהויס ומשפחתו, שמצאו מחבוא בהאג למשך קרוב לשנתיים, הוסגרו לידי הנאצים ונכלאו במחנות הריכוז וסטרבורק וטרזיינשטט, אך הצליחו לשרוד.
חלק ניכר מאוספיו של פרנקנהויס נשמר והובא לאמריקה.
פרנקנהויס נמנה עם מייסדי האגודה הנומיסמטית האמריקאית-ישראלית והיה חבר הנהלתהּ.
הוא נודע בפעילותו להנצחת זכר השואה.
ב-1967 הופקה ביוזמתו מדליה מיוחדת לזכר השואה.
נכדיו תרמו את יתרת אוסף הכרזות שלו, כ-4,800 במספר, לספריית אוניברסיטת קולומביה בניו יורק, וב-2014 נערכה תצוגה שלהן.
פרנקנהויס ביקר בישראל באורח תדיר מאז עצמאותה.
ב-1961 תרם את אוסף המדליות שלו למוזיאון הארץ, וב-1964 הוצגה בו תערוכת "חמש שנות הכיבוש הנאצי באירופה כמסופר במדליות הזיכרון מאוסף פרנקנהויס".
ב-2014, במלאת מאה שנים לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, נפתחה תערוכה מיוחדת של "מטבעות המלחמה" מאוספו בביתן קדמן למטבעות במוזיאון ארץ ישראל ברמת אביב.
מוריס (מירון) רייזמן ; 26 בפברואר 1905 – 1 באפריל 1974) היה שחמטאי ומהנדס יהודי-צרפתי, שזכה 6 פעמים באליפות צרפת בשחמט.
רייזמן נולד בטיגינה, אז באימפריה הרוסית ולאחר מלחמת העולם הראשונה ברומניה, במשפחה יהודית וקיבל את השם "מירון".
עם הגירתו לצרפת שינה את שמו הפרטי ל"מוריס" ובשנת 1931 קיבל אזרחות צרפתית.
הוא עבד כמהנדס באיגוד האוטונומי של התחבורה הפריזאית.
מוריס רוש, ברון פרמוי הרביעי היה פוליטיקאי מהמפלגה השמרנית הבריטית, אציל אירי, וסבה מצד אמה של דיאנה, הנסיכה מוויילס.
רוש נולד ב-15 במאי 1885 בצ'לסי, לונדון, אנגליה, והיה הבכור מבין הבנים התאומים של סר ג'יימס רוש ואשתו האמריקאית, פרנסס אלן וורק, בתם של פרנקלין ה.
מוריס התחנך באוניברסיטת הרווארד, וסיים את לימודיו בשנת 1909. הוא חזר לאנגליה על מנת לרשת את תאריו אירי של אביו בשנת 1920. הוא היה אזרח אמריקני מתורבת, אך חזר לאזרחות בריטית בעקבות ירושת התואר.
הוא שכר את פארק האוס, סאנדרינגהאם, נורפוק ממשפחת המלוכה.
בבחירות הכלליות ב-1924 זכה בבחירות לפרלמנט כנציג המחוזי של קינגס לין, והחזיק את המושב עד הבחירות הכלליות ב-1935. כמו כן הוא נבחר גם לראש העיר בשנת 1931.
לורד פרמוי הצטרף לחיל האוויר המלכותי בשנת 1939 עם תחילת מלחמת העולם השנייה, אך כאשר חבר הפרלמנט המכהן של קינגס לין נהרג בשירות פעיל ב-1943, הוא התפטר מתפקידו ועמד לבחירה מחדש.
הוא פרש מהפוליטיקה כאשר הפרלמנט התפזר לקראת הבחירות הכלליות ב-1945.
לורד פרמוי התמוטט בחנות בקינגס לין, נורפוק ביוני 1955 ומת בביתו כעבור שלושה שבועות, ב-8 ביולי 1955. ובנו היחיד ירש את תאריו.
ב-17 בספטמבר 1931 התחתן מוריס עם רות סילביה גיל, בתם הצעירה של ויליאם סמית גיל ורות ליטלג'ון, ונולדו להם שלושה ילדים: