tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חלקו העליון של נהר הסוחונה מחובר לתעלת הדווינה הצפוני, שמקשר את מערכת הנהרות לנתיב המים הוולגה-באלטי, המחבר בין סנקט פטרבורג למוסקבה.
נהר הסוחונה זורם מזרחה ובהמשך לצפון־מזרח, נפגש עם נהר היוג, הזורם צפונה, בעיר וליקי אוסטיוג, ומאותו שלב מקבל את השם "הדווינה הצפוני".
כביש P157 המחבר בין העיר קוסטרומה לעיר קוטלאס דרך ניקולסק ווליקי אוסטיוג.
מצפון לווליקי אוסטיוג עובר הכביש על הגדה השמאלית של הדווינה הצפוני.
הנהר זורם צפונה לאורך כ-60 קילומטרים, חוצה ממחוז וולוגדה למחוז ארכנגלסק, ובעיר קוטלאס הוא קולט את נהר ויצ'גדה, הזורם ממערב ומקורותיו בהרי האורל הצפוניים.
מאחר שאורכו של נהר ויצ'גדה בנקודת המפגש עולה על זה של הדווינה הצפוני, הקטע שבין מקורות הדווינה לבין נקודת המפגש עם ויצ'גדה מכונה לעיתים "הדווינה הצפוני הקטן" .
סמוך לאחר המפגש בין הנהרות, חוצה את הדווינה הצפוני מסילת הברזל המקשרת בין קונושה, קוטלאס וורקוטה.
הדווינה הצפוני פונה לצפון־מערב וקולט אליו מספר נהרות קטנים, ובהם האופטיוגה והניז'ניה טוימה, המגיעים שניהם מצפון־מזרח.
סמוך ליישוב העירוני ברזניק, נשפך אליו נהר ואגה מדרום.
בנקודה זו נכנס לאזור גם כביש M8, המחבר את מוסקבה עם וולוגדה וארכנגלסק.
נהר יומצה (או ימצה) מצטרף ממזרח־דרום־מזרח, כשכביש P1 (מקרגופול) עובר במקביל לנהר.
נהר פינגה, שבעבר שימש נתיב מים חשוב, מתחבר לדווינה הצפוני ממזרח.
סמוך לשפך הפינגה, הנהר מתפצל למספר ערוצים, שאחד מהם עובר ליד הכפר העתיק חולמוגורי, הממוקם 75 קילומטרים דרומית-מזרחית לארכנגלסק.
הענפי הנהר מתאחדים בהמשך ועוברים ליד עיירת חוטבי העצים המודרנית נובודווינסק.
במורד הנהר מהעיר נובודווינסק מתחילה דלתה בשטח של 900 קילומטרים רבועים.
בחלק העליון של הדלתה שוכנת עיר הנמל ארכנגלסק, שהחליפה בהדרגה את חולמוגורי כעיר המרכזית באזור.
בצד הדרום-מערבי של הדלתה נמצאת העיר סברודווינסק, המשמשת כבסיס ימי והיא השנייה בגודלה באזור.
הדלתה נשפכת אל מפרץ דווינה שבים הלבן.
הנהר זורם דרך מחוז וליקואוסטיוגסקי שבמחוז וולוגדה, וכן דרך מחוזות קוטלסקי, קרסנובורסקי, ורחנטוימסקי, וינוגרדובסקי, חולמוגורסקי ופרימורסקי שבמחוז ארכנגלסק.
כל המרכזים המנהליים של מחוזות אלה שוכנים על גדות נהר דווינה הצפוני, דבר המעיד על התפתחותם בתקופה שבה הנהר שימש כנתיב התחבורה הראשי באזור.
בקיץ, הנהר כולו כשיר לשיט ומשמש באופן נרחב להובלת רפסודות עצים.
תעלת דווינה הצפונית מקשרת אותו לנתיב המים וולגה–בלטי.
במאה ה-19, תעלת יקטרינינסקי הצפונית, שפעלה לזמן קצר ננטשה, כשהיא פעלה היא חיברה גם את אגן נהר דווינה הצפוני לאגן נהר קאמה.
בשנים 1926–1928 נבנתה תעלה שחיברה את נהר פינגה, אחד מיובליו הגדולים של נהר דווינה הצפוני, לנהר קולוי, אך גם היא נזנחה ברובה.
תנועת שיט נוסעים מסחרית בהיקף גדול פסקה כמעט לחלוטין, ונותרו רק קווי נוסעים מקומיים.
קו הנוסעים שחיבר בין קוטלס לארכנגלסק הוצא מכלל פעולה בשנת 2005.
האזור אוכלס תחילה על ידי עמים פיניים ולאחר מכן יושב על ידי רפובליקת נובגורוד, למעט וליקי אוסטיוג שהייתה חלק מנסיכות ולדימיר-סוזדל.
יתר אגן נהר דווינה הצפוני היה בשליטת נובגורוד.
וליקי אוסטיוג הוזכרה לראשונה בכרוניקות בשנת 1207, שנקורסק הוזכרה בשנת 1229, וסולוויצ'גודסק נוסדה במאה ה-14. כבר במאה ה-13 הגיעו סוחרי נובגורוד לים הלבן, והאזור משך בתחילה בשל סחר הפרוות.
נתיב המים העיקרי מנובגורוד לנהר דווינה הצפוני עבר לאורך נהר וולגה ויובלו שקסנה, דרך נהר סלביאנקה לאגם ניקולסקויה, משם הועברו הסירות ביבשה לאגם בלאגובשצ'נסקויה, ומשם במורד נהר פורוזוביצה לאגם קובנסקויה, והמשך דרך נהר סוחונה לנהר דווינה הצפוני.
מנהר הדווינה הצפוני היו מספר דרכים אל אגן הניקוז של נהר מזן Mezen, ומשם יכלו הסוחרים להגיע לאגני הניקוז של נהרות פצ'ורה ואוב.
אחת הדרכים עברה במעלה נהר ויצ'גדה ונהר יארנגה, ומשם ביבשה אל נהר ושקה.
דרך נוספת עברה במעלה נהר ויצ'גדה, נהר וים, נהר ילבה, ולאחר מכן ביבשה אל נהר אירווה ומשם אל נהר מזן.
שתי דרכים נוספות כללו מעבר במעלה נהר פינגה ומשם ביבשה אל נהר קולוי ואל נהר מזן, או שימוש בנהרות פוקשנגה ופוקשנגה השנייה (Pokshenga) כדי להגיע אל נהר פינגה, ומשם דרך נהר יוז'וגה נשאו את הסירות ביבשה אל זריאנסקאיה יז'וגה ואל נהר ושקה.
מנהר ויצ'גדה יכלו הסוחרים גם להגיע ישירות אל אגן הניקוז של נהר פצ'ורה דרך נהרות צ'ריה ואיז'מה, או דרך נהר מילווה.
מהמאה ה־14 שימשה חולמוגורי כנמל המסחר המרכזי על גדות הדווינה הצפונית.
הדלתא של נהר דווינה הצפוני החלה להתפתח באופן אינטנסיבי על ידי מתיישבים רוסים במאה ה-15. במקביל, שרידים המתקופה הפינו-אוגריתית עדיין ניכרים בטופונימיה המקומית.
במאה ה־17 עברה חשיבות זו לעיר ארכנגלסק.
פטר הגדול שינה את המצב באופן דרמטי כאשר ייסד את סנקט פטרבורג בשנת 1703, ובכך פתח את הדרך למסחר דרך הים הבלטי, וכן סלל את הדרך בין סנקט פטרבורג לארכנגלסק דרך קרגופול.
הנהר איבד במהירות את מעמדו כנתיב המסחר הראשי, תהליך שהועץ עם סלילת מסילת הברזל בין וולוגדה לארכנגלסק בשנים 1894–1897.
הדווינה הצפוני היה זירתם של מספר קרבות במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה, רבים מהם כללו את צבאות ההתערבות של מדינות ההסכמה במסגרת המערכה בצפון רוסיה.
במהלך המלחמה פעלה באזור שייטת מיוחדת בשם "שייטת הדווינה הצפוני".
בנהר מצויים כ־30 מיני דגים, ובהם שטירל, נלמה, ונדס, פיז'יאן, לש, נאוואגה, אלתית, לבנון ואחרים.
הנהר ניזון ממקורות מים מעורבים, כאשר שלג מהווה את הרכיב הדומיננטי (50–60%).
הוא קופא בסוף אוקטובר או בתחילת נובמבר, והקרח מפשיר מתחילת אפריל ועד תחילת מאי.
הצפות אביביות מתרחשות בין אפריל ליוני.
באגן הניקוז של הנהר מצויים כ־17,600 אגמים, כשהגדול שבהם הוא אגם קובנסקויה.
הספיקה השנתית הממוצעת היא 730 מ"ק לשנייה בנקודת המפגש של הנהרות הסוחונה והיוג, ו־3,420 מ"ק לשנייה בשפך הנהר.
טווח שינויי מפלס המים במהלך השנה נע בין 5.5 ל־9 מטרים, ובין שפכי הנהרות ואגה ופינגה עשוי הטווח להגיע עד 14 מטרים.
סחף הקרח באביב סוער ומלוּוה לעיתים קרובות בפקקי קרח, אשר גורמים לעלייה חדה ומהירה במפלס המים ולהצפות באזורים מיושבים.
עכירות המים הממוצעת היא 31 גרם למ"ק, וזרם החומרים המושעים השנתי מוערך ב־3.3 מיליון טון.
באזור דלתת הדווינה הצפוני קיימות תנודות קצרות־טווח בכמות החומר המושקע, שהן בערך פי עשרה מהשינויים הקיימים בקטעים אחרים של הדלתה.
תנודות אלה תלויות בעיקר במהירות זרמי הגאות.
שיאים מקומיים בריכוזי החומרים מופיעים לרוב בזמני שיאי הזרימה בגאות ובשפל, ואילו שפל ריכוזים נרשמים בזמני מהירות זרם מינימלית.
מי הנהר משתייכים לסוג סידן פחמתי.
רמת המליחות (המינרליזציה) עשויה להגיע ל־100 מ"ג לליטר באזורים הקרובים לדלתה, בעוד שבשאר חלקי הנהר ערך זה נמוך מ־50 מ"ג לליטר.
הדוושירמה (מטורקית עות'מאנית: دوشيرمه, איסוף; ביוונית: Παιδομάζωμα – איסוף הילדים; ברומנית: Tribut de sânge; בסרבית: Danak u krvi, בבולגרית: Кръвен данък – מס הדם) הייתה שיטת גיוס של הצבא והממשל של האימפריה העות'מאנית.
הנוצרים שחיו תחת שלטונה של האימפריה העות'מאנית היו מחויבים לספק מס קבוע של נערים צעירים ששועבדו להיות עבדים של הסולטאנים העות'מאניים.
נערים אלה אוסלמו על ידי העות'מאנים ואומנו להיות עבדים נאמנים לסולטאן, בדומה למוסד הממלוכי.
בתהליך הכשרתם מוינו הנערים, חלקם הוכשרו לשרת במנגנון האדמיניסטרציה של האימפריה בעוד החזקים פיזית אומנו להיות לוחמים יניצ'רים.
היניצ'רים היו חיל שכולו הורכב מחיילים שגויסו בשיטת הדוושירמה.
למרות השימוש במילה 'עבדים', מי שגויסו בשיטת הדוושירמה היו מקבלים בחסות הסולטאן חינוך והשכלה גבוהה או הכשרה צבאית מקצועית, וכן משכורת גבוהה.
חלקם קודמו למשרות רמות במנגנון השלטון העות'מאני – ביילרביי או וזיר ואף וזיר גדול.
את הדוושירמה התחיל הסולטאן מורט הראשון, שייסד את כוחות הקאפי-קולו ("נערי השער", הכוונה לשער הנשגב בארמון הטופקאפי).
מהות השיטה הייתה איסוף נערים מאזורים שהוגדרו דאר אל-חרב, כלומר, אזורים שלא נמצאים תחת שלטון מוסלמי, ולקחת אותם לתחומי דאר אל-אסלאם, לתת לילדים חינוך מוסלמי וצבאי בחסות הסולטאן ולהכשירם להיות עבדים שלו ובעלי תפקידים חשובים בצבא ובארמון, כמפקדים או כפקידי-מִנהל.
"עבדי הסולטאן" באימפריה העות'מאנית היו רכושו של הסולטאן, אך בהקשרו של הדוושירמה, למושג לא נלוותה סטיגמה שלילית.
אדרבה, לעבדי השער היה מעמד יוקרתי.
העבד נהנה מיתרונות רבים שאפילו אדם חופשי לא נהנה מהם, כמו משכורת גבוהה במיוחד, ובשל אלה, ניסו הורי הילדים לשלוח את ילדיהם לדוושירמה, או להביאם להסתנן לשורותיו מרצונם החופשי.
מהדוושירמה יצאו פקידים בכירים מאוד, ובהם לא מעט ווזירים גדולים.
האוספים היו לוקחים 2.5% מאוכלוסיית הילדים בערי הבלקן, ומעבירים אותם לאיסטנבול בקבוצות של 200-100 ילדים תחת שמירה כבדה.
הילדים היו עוברים תהליך של רישום במטרה למנוע שחיתות או חטיפות.
כשהיו צריכים לעצור בדרכם לבירת האימפריה, הם היו עוצרים בערים הגדולות ובח'אנים בשעות הלילה.
כשהגיעו לאיסטנבול עברו תהליך של מיון (Çekme - "משיכה").
ראשית, היו מקבלים אותם האע'א (מפקד היניצ'רים) של אנטוליה והאע'א של רומליה, ביחד עם רופא (שהיה מל אותם).
אלה שהיו נאים במיוחד זכו לחינוך בארמון, והיו להם סיכויים גבוהים יותר להתקדם לתפקידי פקידות ומנהל.
אלה שנראו חזקים יותר הוחכרו באופן סמלי לחקלאים עות'מאניים מקומיים (אך נותרו רכוש הסולטאן), ונלקחו לעבוד בגן הסולטאן בארמון.
במקביל, הם קיבלו השכלה דתית וצבאית.
עבודת האדמה ארכה כשבע עד שמונה שנים, כדי שיעריכו אותה וייקשרו אליה, כדי שיתחזקו בגופם וכדי שילמדו את התרבות העות'מאנית והמוסלמית.
לאחר מכן, היו מחזירים אותם לארמון לעבודות נוספות, ובשכרן קיבלו אקצ'ה ליום.
לבסוף, הם הגיעו לצבא, והיו ללוחמים נאמנים לסולטאן.
רוב המגויסים הצטרפו לחיל היניצ'רים שפעל במסגרת חיל-הרגלים.
מכיוון שנוצרים הם מוגנים מפני פגיעת האסלאם במסגרת מגבלות מסוימות שהוגדרו בתנאי עומר, נראה כי ישנה סתירה בין מוסד גיוס הנערים כמס לבין מעמדם של נוצרים כבני חסות (ד'ימים).
את הסתירה הזו יישבו בתירוץ כי הנוצרים של הבלקן התאסלמו לאחר עליית האסלאם ומאוחר יותר המירו דתם בשנית לנצרות; כיוון שהם דחו את האסלאם באופן פעיל, והעדיפו את הנצרות על פניו, מעמדם הפך לשונה ממעמד הד'ימים שהוגדר על ידי הח'ליף עומר.
לתירוץ זה אין בסיס היסטורי; האסלאם הגיע לראשונה לבלקן רק ב-1354, עם הפלישה העות'מאנית לגליפולי, ולפני כן הוא נשלט על ידי האימפריה הביזנטית וממלכות נוצריות אחרות.
אומנם להגנתו של תירוץ זה צוין כי יהודים וארמנים לא אולצו להעלות את המס הזה - כי, לפי הטענה, הם לא התאסלמו בעבר.
עם זאת, נראה כי ההסבר האמיתי לאפליה זו הוא שהאוכלוסייה הסלאבית בבלקן נתפסה כלוחמנית הרבה יותר מהיהודים והארמנים, שנחשבו ל"רכרוכיים", ועל כן העדיפו העות'מאנים לקחת דווקא מקרבם לוחמים לצבאם.
ההצדקה החוקית לגיוס הנערים מתבססת על חוקי הקאנון, הוא החוק הסולטאני, אשר פעמים רבות גבר על החוק השריעי (החוק הדתי האסלאמי).
מוצאם של הילדים, כאמור, היה נוצרי, מכיוון ששעבוד מוסלמים נאסר על פי השריעה.
אולם קבוצת הבוסנים הייתה יוצאת דופן, והורכבה ממוסלמים אשר הציעו את עצמם ואת בניהם למוסד הדוושירמה.
הם התקבלו בברכה כיוון שהסולטאן נזקק לכוח אדם רב, ובאמצעות צווים מלכותיים שונים, הוא הצליח להתגבר על הקושי הדתי.
החיל הבוסני (Bostancı Ocağı) היה ידוע בכוח הלחימה שלו ונחשב לנאמן מאוד לסולטאן.
בוסנים התיישבו גם באזור קיסריה ובלא-מעט מקומות בגולן ובלבנון.
כשהשלטונות העות'מאניים לא הצליחו לשלוט בשבטים הבדווים, הם השתמשו בבוסנים ובצ'רקסים כדי לשמור על הסדר והביטחון.
המקור של המגויסים, כאמור, היה מאזורי דאר אל-חרב.
כשהאימפריה העות'מאנית כבשה אזורים נוצריים (בעיקר), היו מצרפים אזורים אלה לדאר אל-אסלאם, ובכך הם קיבלו הגנה מהאימפריה.
הגנה זו לא מאפשרת על פי השריעה דוושירמה, נתינים אלו שילמו ג'יזיה בתמורה להגנתם, ולא גויסו.
הפתרון של האימפריה העות'מאנית היה הרחבת שטח הכיבוש - בכך הייתה אפשרות לגייס עוד ועוד חיילים מאזורים חדשים.
הבעייתיות החלה כאשר הכיבושים של האימפריה העות'מאנית נעצרו, והמקור העיקרי של המגויסים נעשה דליל מאוד.
הארמונות וההרמונות באותה תקופה ביקשו יותר ויותר כוח-אדם (לעומת מקורות האספקה).
העות'מאנים ניסו להביא או לקנות עבדים ממקומות אחרים כדוגמת סודאן או טטרסטן, אך עבדים אלה לא סיפקו את צורכי הסולטאן, והייתה פגיעה באיכות היניצ'רים והפקידים.
שקיעת האימפריה קשורה גם לירידה באיכות מוסד הדוושירמה.
בשלב מאוחר יותר, היניצ'רים, שהיו לפועל יוצא של הדוושירמה, החלו להתחתן למרות האיסור שהוטל עליהם, ובכך להתרחק מתפקידם בחיל ואף לעסוק בשחיתות כדי להבטיח תפקידים בחיל לילדיהם.
כמו כן, מוסלמים התחילו להיכנס לחיל באמצעות תשלום שוחד והצטרפות לא חוקית, זאת בעקבות ההטבות שניתנו ליניצ'רים.
המוסלמים היו חיילים פחות נאמנים ופחות חזקים, כיוון שלא עברו את תהליך הדוושירמה במלואו.
דוח על השינויים בהון או דוח על השינויים בהון העצמי הוא אחד מארבעת הדוחות הבסיסיים בתחום החשבונאות אשר חברות פרטיות וציבוריות נדרשות לפרסמו.
הדוח מפרט את השינויים בהון העצמי של ישות חשבונאית במהלך התקופה המדווחת (בדרך כלל שנה או רבעון).
הדוח מציג את יתרת הפתיחה של סעיפי ההון לתקופה המדווחת, את השינויים במהלך התקופה ואת יתרת הסגירה לסוף התקופה המדווחת.
גידול או קיטון בעודפים כתוצאה מרווח כולל או הפסד כולל, בהתאמה.
גידול או קיטון כתוצאה משינוי בהון המניות – הנפקת מניות חדשות או רכישה בחזרה של מניות קיימות (מניות באוצר).
שינויים בקרנות הון: שערוך רכוש קבוע (קרן הערכה מחדש), שערוך ניירות ערך זמינים למכירה, תנועה בגין הפרשי תרגום (קרן הון בגין הפרשי תרגום), תנועה בקרן הון בגין פעולות עם בעלי עניין.
העברת סכומים והפחתות בין קרנות ופרמיה לעודפים.
שינויים בזכויות שאינן מקנות שליטה.
הדוח על השינויים בהון מקושר לדוח הרווח וההפסד ולמאזן.
השורה האחרונה בדוח רווח והפסד, המייצגת את הרווח הנקי לתקופה, מוצגת בדוח על השינויים בהון.
השורה התחתונה בדוח על השינויים בהון (כלומר, סך כל ההון) מוצגת במאזן, תחת הסעיף "הון", לעיתים תוך חלוקתו לשני מרכיבים עיקריים: הון שמיוחס לבעלי המניות ("הון עצמי") של החברה והון שמיוחס לבעלי זכויות שאינן מקנות שליטה (זכויות המיעוט).
בחברות ציבוריות ישראליות יש להציג בדוח זה שינויים על פני תקופה של שנתיים שקדמו לתקופה המדווחת, ואילו בחברות פרטיות – שנה אחת.
דוח על השינויים בהון מועיל במיוחד לקורא הדוח הכספי, כאשר לחברה יש מספר סוגי מניות וכאשר קרו מספר אירועים שהשפיעו על הון בעלי המניות במהלך התקופה.
דּוּחַ (לעיתים דו"ח, ראשי התיבות של דין וחשבון) הוא מסמך המציג מידע כתוצר של בדיקה או חקירה, בהקשר נתון.
דוחות המופקים ממערכות מידע מציגים לרוב נתונים בלבד, שעשויים להיות גולמיים או מעובדים (למשל מחושבים).
לרוב יובאו נתונים אלה בצורה טבלאית, לעיתים בליווי תרשימים.
דוחות שנערכו בעקבות חקירה או מחקר מכילים לעיתים אלמנטים נוספים כגון: ניתוח הנתונים, הסקת מסקנות, הצעות והמלצות לפעולה עתידית.
דוחות עשויים להיות פרטיים או ציבוריים.
לעיתים קרובות, הם מיוצרים כמענה לסוגיות שהועלו על ידי יחידים או ועדות במוסדות ממשלתיים, בחברות עסקיות ובמוסדות חינוכיים ומדעיים.
לדוחות מסוימים מבנה המקביל למאמר מדעי: מבוא, שיטה, תוצאות ודיון.
לעיתים, מבנה הדוח הוא של בעיה-פתרון, בהתאם לסוגיה שלגביה נכתב.
דוח עשוי לכלול גם תוכן עניינים, תקציר, סיכום, נספחים, הערות שוליים, קישורים, סימוכין וביבליוגרפיה.
תצוגת המידע בדוחות מגוונת אף היא, החל בדוחות המכילים, מלבד המידע, רק כותרות לציון הנושאים, וכלה בדוחות הכוללים אמצעים להמחשת המידע, כגון: שרטוטים, איורים, טבלאות וגרפים.
דוגמאות לסוגי מסמכים שהם דוחות: מאמרים מדעיים, תוצאות סקרים, תעודות, ספרים לבנים, דוחות שנתיים, דוח ביקורת, דוחות מפקד אוכלוסין, דוחות התקדמות, דוחות חקירה, דוחות כספיים, דוחות מצב חשבון ואשראי ורבים אחרים.
דוורפי סטיין הוא מבנה תא קבורה מגליתי, החצוב מאבן חול אדומה, הממוקם בעמק שבמרכז האי הוי באיי אורקני שבצפון סקוטלנד בממלכה המאוחדת.
קבר זה יוצא דופן בשיטת בנייתו בשל דמיונו לקברים שהתגלו בדרום אירופה, לחופי הים התיכון.
הקבר הוא קבר החדר היחיד שהתגלה באורקני שהוא חצוב בשלמותו בסלע ולא נבנה מסלעים.
יחד עם זאת צורתו של החדר דומה לסגנון הקברים האחרים שהתגלו באורקני ושמקורם בתקופה הנאוליתית.
אורכו של המבנה 8.6 מטרים, רוחבו 4 מטרים וגובהו 2.5 מטרים.
פתח חדר הקבורה מצוי בצידו המערבי ורוחבו מטר.
הפתח היה חסום באבן שנפרצה ונמצאת כיום ליד המבנה.
מעבר שאורכו 2.2 מטרים מוביל לשני חדרי קבורה שמידותיהם 1.7 מטרים על מטר.
גובה המעבר והתאים - מטר אחד.
שם האתר - אבן הגמדים, מתייחס לפולקלור מקומי על פיו נבנה המבנה כבית עבור גמדים.
אגדות אחרות מציינות כי המבנה נבנה דווקא על ידי ענקים.
דוז פוינט הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית סידני.
דוז פוינט הוא מהפרוורים הקטנים והפחות מאוכלסים בסידני.
מרבית שטחו נתפס על ידי קצהו הדרומי של גשר נמל סידני, שמתחיל בו, חוצה צפונה את מפרץ ג'קסון ומסתיים בפרוור מילסונס פוינט.
בצדו המזרחי גובל דוז פוינט ברוקס (גשר הנמל חוצץ ביניהם), בצדו הצפוני והמערבי מצוי המפרץ ובדרום הוא גובל במילרס פוינט.
כמו כל הפרוורים הצמודים לגשר הנמל, הוא חולק את מיקוד 2000 עם מרכז העסקים הראשי של סידני, הסמוך אליו מדרום.
דוז פוינט בנוי על גבעה, הקרויה גבעת המצפה (Observatory Hill).
שמו המקורי של דוז פוינט היה פוינט מסקלין, על שם ד"ר נוויל מסקלין, חבר מסדר האסטרונומים המלכותי, ששלח למקום ציוד להקמת מצפה הכוכבים הראשון במושבה החדשה.
הציוד הוקם והורכב על ידי סגן ויליאם דוז, אסטרונום שהגיע למושבה עם הצי הראשון.
הפרוור קרוי היום על שמו של דוז.
פרט למצפה הכוכבים הראשון, דוז פוינט היה גם מיקומם של הביצורים הראשונים ובית העלמין הראשון במושבה.
אולמות תיאטרון סידני ותיאטרון הנמל ממוקמים בדוז פוינט.
שני אולמות אלו בבעלות חברת התיאטרון של סידני (Sydney Theatre Company).
מדי ראש השנה האזרחית בסידני, דוז פוינט מהווה נקודת השקפה פופולרית לכיוון המפרץ, כשמאות ואלפי תושבים ותיירים מגיעים כדי לצלם את הזיקוקים הנורים מעל בשעה 21:00 ובחצות.
דוורסואר הוא שם נקודת השפך של מי תעלת סואץ אל האגם המר הגדול שבמצרים.
מקור השם הוא מצרפתית (Déversoir) ומשמעותו: "שפך מלאכותי".
השם ניתן למקום על ידי המהנדסים הצרפתים שעסקו בחפירת תעלת סואץ.
בזמן מלחמת העולם השנייה פעל בדוורסואר, בגדה המערבית של תעלת סואץ, שדה תעופה של חיל האוויר המלכותי, ששימש לאחר מכן גם את חיל האוויר המצרי.
במלחמת יום הכיפורים היווה המקום נקודה אסטרטגית כשצה"ל צלח את תעלת סואץ בנקודה זו, במסגרת מבצע אבירי לב.
בספרות הערבית העוסקת במלחמת יום הכיפורים זכתה המערכה סביב ראש הגשר הישראלי בדוורסואר לשם "מערכת דוורסואר".
שדה התעופה דוורסואר (ידוע גם בשם שדה תעופה אבו סולטן), הוקם עוד לפני מלחמת העולם השנייה.
שדה התעופה שימש את חיל האוויר המלכותי ואת חיל האוויר האמריקאי בזמן המערכה בצפון אפריקה.
בינואר 1949 יצאו משדה התעופה בדוורסואר ומשדה התעופה הסמוך אליו, פאיד, מטוסים בריטיים שהיו מעורבים בתקרית האוויר הישראלית-בריטית.
באמצע שנות ה-50, כחלק מההסכם האנגלי-מצרי לפינוי אזור תעלת סואץ, פונה השדה ועבר לשמש את חיל האוויר המצרי.
בשדה נבנו מחסים למטוסים אך בשלב מסוים חדל הצבא המצרי מלהשתמש בו לתקופה ארוכה.
מלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים
בזמן מלחמת ההתשה ובניית קו בר-לב, הוקם בדוורסואר, בצד המזרחי של תעלת סואץ, המעוז "מצמד".
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים הותקף המעוז על ידי כוחות חי"ר מצריים שחצו את התעלה ועל ידי ארטילריה מצרית.
הכוחות המצריים השתייכו לחטיבת החי"ר 112 שפעלה תחת דיוויזיית חי"ר 16 המצרית.
במעוז שהו באותה עת 34 חיילים ישראלים, רובם אנשי חטיבת המילואים הירושלמית.
לאחר יותר מיומיים בהם צרו הכוחות המצרים על המוצב, ולאחר ניסיון היחלצות שנכשל, נכנעו אנשי המעוז ב-9 באוקטובר בשעה 08:00. לכוח הישראלי היו 2 הרוגים ו-32 חיילים נשבו על ידי המצרים.
לאחר קרב השריון של ה-14 באוקטובר, שנסתיים בניצחון ישראלי, החליט צה"ל להעביר את היוזמה לידיו ולצלוח את תעלת סואץ מערבה.
כנקודת הצליחה נבחר אזור דוורסואר וזאת, בשל מספר סיבות:
היותו "תפר" בין הארמייה השנייה של הצבא המצרי שהחזיקה את האזור הצפוני של תעלת סואץ עד האגם המר הגדול, ובין הארמייה השלישית שהחזיקה באזור הדרומי.
דבר זה היה אמור לאפשר לכוחות הישראלים להגיע סמוך לאזור הצליחה ללא קרב הבקעה קשה.
האגם המר הגדול היווה אגף בטוח מבחינת התקפות מצריות מדרום.
כאחת מנקודות הצליחה המתוכננות של צה"ל, עוד בטרם המלחמה, הוכשרה בדוורסואר "חצר" - שאמורה הייתה לשמש כמקום ריכוז לכוחות הצולחים.
קיום שני כבישי אורך (מזרח-מערב) הסמוכים לנקודת הצליחה: ציר "טרטור" בצפון וציר "עכביש" בדרום (הוביל למעוז "לקקן"), שהגיעו עד לציר "לכסיקון" (ציר הרוחב לאורך תעלת סואץ) והיו אמורים לאפשר תנועה נוחה יותר אל נקודת הצליחה.
רצועה צרה יחסית של חיץ חקלאי ממערב לתעלת סואץ באזור הצליחה.
דבר שהיה אמור לאפשר לכוחות צה"ל "לצאת החוצה" במהירות ולהביא לידי ביטוי את יתרונם ב"תנועה ואש".
מבצע הצליחה הישראלי, שכונה מבצע אבירי לב, החל ב-15 באוקטובר בלילה כשכוח צנחנים ישראלי מחטיבה 247 חצה את התעלה בסירות גומי לאחר שהגיע לאתר הצליחה בציר הדרומי (ציר עכביש).
ביומיים שלאחר מכן התחוללו קרבות עזים במתחם "החווה הסינית" שמצפון מזרח לנקודת הצליחה ובמקביל, נכשלו הישראלים בקידום כוחות משמעותיים לאזור הצליחה בשל כשלים טכניים ולוגיסטיים.
בה בעת, נראה שהמצרים לא ייחסו חשיבות רבה ל"פרצת דוורסואר" ונמנעו מהסטת כוחות גדולים לאזור הפרצה.
רק ב-17 באוקטובר החלו המצרים להסיט כוחות אל עבר דוורסואר ולהפגיז את אזור הצליחה.
ההפגזות הארטילריות והפצצות חיל האוויר המצרי על צידו המזרחי של ראש הגשר הישראלי שכונה "החצר" גבו מחיר דמים יקר מצה"ל.
למעלה מ-100 חיילי צה"ל נהרגו ב"חצר" שזכתה לכינוי "חצר מוות" והופגזה עד הפסקת האש ב-24 באוקטובר.
צה"ל הצליח לשמור על אחיזתו בראש הגשר ולהעביר כוחות נוספים אל הגדה המערבית של תעלת סואץ.
עד סיום מלחמת יום הכיפורים נשאר ראש הגשר בדוורסואר ראש הגשר היחיד שבידי ישראל על תעלת סואץ.
לאחר חתימת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים בינואר 1974, פונה אזור דוורסואר על ידי הכוחות הישראלים ועבר במרץ 1974 לידי המצרים.
דַּוָּר הוא מקצועו של אדם העובד בחלוקת דואר (מכתבים וחבילות) לבתים ולעסקים.
מקום המדינה היה דואר ישראל, בגלגוליו השונים, מונופול, ולכן היה המעסיק היחיד של דוורים.
עם פתיחת שירותי הדואר לתחרות, בתחילת המאה ה-21, החלו ספקים נוספים להעסיק דוורים.
בשנת 2015 היו בדואר ישראל כ-1,800 דוורים, אולם בעקבות הרפורמה בחברה, צומצם מספרם לכ-1,200. בשנת 2024 הופרט דואר ישראל ונמכר לקבוצה בראשות חברת מילגם.
בארצות הברית נקראים הדוורים "נושאי מכתבים" (letter carriers), והם מתחלקים בין שלושה איגודים שונים.
רשות הדואר האמריקנית עושה שימוש בתוכנת מחשב על מנת להקצות לדוורים כמות מכתבים שתספיק ליום עבודה בן שמונה שעות.
התוכנה יודעת לנתח את כמות המכתבים והמרחקים בין הבתים על מנת לבצע חישוב מדויק.
חלק מהדוורים אינם מרוצים משיטה זו, שכן מבחינתם התוכנה נותנת הערכה גסה לזמן חלוקת המכתבים, והם מעדיפים שהחלוקה תתבצע בהסתמך על מחקרים וסקרים שיבוצעו בידי בני אדם.
מסווגים את מסלולי חלוקת המכתבים למסלולים שיש להיעזר בהם בכלי רכב לבין מסלולים שניתן לגמוא אותם בהליכה.
הדוורים שמחלקים דואר במסלולים ארוכים נוהגים במשאית דואר, ולרוב משלשלים את המכתבים לתוך תיבות דואר של עסקים או מפעלים.
גם דוורים שמחלקים דואר בהליכה נוהגים במשאית דואר.
הם לוקחים כמות מסוימת של דואר ביציאתם מהמשאית, מחלקים אותה לאורך הרחוב ואז חוזרים מצדו השני של הרחוב בחזרה לרכב.
דוורים שאינם מחלקים דואר בשטח עירוני צפוף אינם נדרשים ללבוש מדים, ויש שמובילים את הדואר במכוניתם הפרטית ולא ברכב של רשות הדואר.
נשים חילקו דואר בארצות הברית מתחילת המאה ה-19. על פי רשות הדואר האמריקאית, האישה הראשונה שעבדה כדוורית הייתה שרה בלאק, ומשלוח הדואר הראשון שלה היה ב-3 באפריל 1845. מארי פילדס הייתה האישה השחורה הראשונה שעבדה עבור רשות הדואר האמריקאית.
קליף קלווין (ג'ון רצנברגר) היה בין הדמויות הראשיות בסדרה "חופשי על הבר" של רשת NBC.
ניומן ("סיינפלד") (ויין נייט) היה דמות קבועה בסדרה "סיינפלד" של NBC.
דר קליפטון, הדמות הראשית בסדרת הטלוויזיה לילדים "דר דוור" (במקור: Postman Pat, הדוור פט).
מיסטר מקפילי (דייוויד ניואל) בסדרת ה-PBS "השכונה של מיסטר רוג'רס".
מיסטר ספרינקלס (ויליאם ניומן) בסרט "גברת דאוטפייר" משנת 1993.
אפאתה מרקרסון) מסדרת הטלוויזיה לילדים "בית המשחקים של פי-וי".
טום טיפר מהסיפור "Mind That Bike", מתוך הספר "Really Useful Engines" ב"סדרת הרכבות".
לימים עובד הסיפור לטלוויזיה בעונה הרביעית של "תומס הקטר וחברים".
רב-טוראי הימלסטוס, דמות משנית בספר "במערב אין כל חדש", היה דוור לפני גיוסו למלחמה.
דוושות הפסנתר, הנודעות גם בשם רגליות ובשמן הלועזי "פדלים" (Pedals), הן דוושות המופעלות על ידי
לדוושות השפעה על משך, גוון הצלילים, וצורת הנגינה והן נמצאות בתחתית הפסנתר.
ברוב הפסנתרים המודרניים יש שתיים או שלוש דוושות.
תפקידה של הדוושה הימנית, הקרויה "דוושת השהייה", הוא להשהות את הצלילים.
תפקידה של הדוושה השמאלית הוא להחליש את עוצמת הצלילים.
הדוושה האמצעית, אם קיימת, מחלישה עד מאוד את הצלילים המתנגנים; או לחלופין, לרוב בפסנתרי כנף, דומה בתפקודה לדוושה הימנית אך מתונה יותר.
דוושת ההשהייה היא הדוושה השימושית והחשובה ביותר מבין הדוושות, בפער ניכר מהאחרות.
תפקידה להשהות צלילים, כלומר להאריך את משכם.
מנגנון הפעולה שלה קשור ישירות לאטמים.
האטמים הם פיסות עץ קטנות מצופות לבד המושענות על המיתרים, ותפקידם לעצור ולהשתיק את מיתרי הצלילים שאינם מנוגנים, כך שרק הצלילים המנוגנים יישמעו ויהדהדו, וגם כדי שכל צליל יפסיק להדהד ברגע שהנגן משחרר את הקליד שלו.
כל אטם מחובר לקליד משלו, ובמצב מנוחה, כאשר צליל לא מנוגן, האטם נשען על המיתר או המיתרים השייכים לו.
הלחץ שהאטם מפעיל על המיתר מונע ממנו לרעוד וכך משתיק אותו.
כאשר קליד כלשהו נלחץ, האטם שלו מורחק בכמה מילימטרים מהמיתר או המיתרים שלו, ובכך מאפשר לו להדהד כל עוד הוא נותר לחוץ.
כאשר הקליד משוחרר, האטם חוזר למקומו ומשתיק את אותו הצליל.
דוושת ההשהייה בנויה כך שכאשר לוחצים עליה, כל האטמים מורחקים בבת אחת מהמיתרים, כך שאין יותר מה שיעצור אותם.
באופן זה, כל הצלילים שקלידיהם היו לחוצים לפני הלחיצה על הדוושה, ממשיכים להדהד גם אם הם משוחררים, וכל צליל חדש שינוגן ימשיך גם הוא להדהד.
כאשר הדוושה משוחררת, כל האטמים, מלבד אלה שקלידיהם לחוצים, אם יש כאלה, חוזרים למקומם ומשתיקים את צליליהם.
דוושה זו מאפשרת לנגן להשהות צלילים קודמים בזמן שהוא עובר לנגן באזור אחר של הפסנתר שלא היה מסוגל להגיע אליו אם היה צריך להמשיך להחזיק את הצלילים המושהים.
עיקרון זה מאפשר גם לגאטו בין צלילים רחוקים זה מזה.
לחלופין, הדוושה מאפשרת לנגן להשהות צלילים קודמים בזמן שהוא עובר לנגן קטע הדורש מהאצבעות חופש גדול יותר מזה שהיה מתאפשר אילו היה נדרש להשהות את הצלילים הקודמים.
לחיצה על הדוושה מאפשרת לכל המיתרים לרטוט באופן סימפתטי עם כל צליל אחר שמנוגן בפסנתר או בכלי אחר שסמוך לו, מה שמעשיר ומגביר את הצלילים המנוגנים ומעניק להם אפקט של הדהוד.
הדוושה השמאלית מסייעת להשקיט את הצלילים המנוגנים בעת שהיא לחוצה.
אפקט זה מושג בשני אופנים שונים בפסנתרים עומדים ובפסנתרי-כנף.
בפסנתר עומד, לחיצה על הדוושה מקרבת את כל הפטישים אל המיתרים.
באופן זה, כאשר לוחצים על הקלידים, הפטישים צריכים לעבור מרחק קצר יותר בדרך למיתריהם, וכך יש להם פחות תנופה, לכן הם מכים על המיתרים בעוצמה פחותה, מה שמייצר צליל חלש יותר.
ברוב פסנתרי הקיר, דוושה זו משמשת כ"דוושת אימון".
לחיצה עליה מורידה יריעת לבד בין הפטישים למיתרים, כך שהפטישים מכים במיתרים מבעד ללבד.
אפקט זה מאפשר נגינה בעוצמת צליל נמוכה בהרבה, אך משפיע במידה רבה על גוון הצליל, והופך אותו למעומעם ומופנם.
מסיבה זו לא נוהגים להשתמש בדוושה זו בהופעות.
ברוב פסנתרי הכנף, הדוושה האמצעית המכונה "סוסטנוטו" (מאיטלקית - sostenuto - "השהייה") נותנת אפשרות של השהיית צלילים סלקטיביים מבלי "להתערבב" עם שאר הצלילים המנוגנים כבדוושה הימנית.
אופן הפעולה הוא לחיצה על הקלידים הרצויים, ותוך כדי החזקתם לחיצה על הדוושה.
ברגע שהאצבעות יעזבו את הקלידים שנבחרו, האטמים יישארו למעלה עד לשחרור הדוושה.
כך, כשהאטמים של הצלילים שנבחרו מוחזקים למעלה ניתן לנגן עוד צלילים מבלי שיתערבבו בהרמוניות.
השימוש בסוסטנוטו נדיר מאוד ברוב היצירות לפסנתר, אך ניתן להשתמש בדוושה זו כדי ליצור תחושת התמשכות כמו בנקודת עוגב.
בפסנתרים מוקדמים, כמו בצ'מבלי בגרסאות המאוחרות שלו, ניתן למצוא לפעמים דוושות מיוחדות שמשפיעות בדרכים שונות על עוצמת וגוון הצליל, אך פסנתרים כאלה הם נדירים כיום.
לחברת "פציולי" האיטלקית, המייצרת פסנתרי כנף בלבד - בפסנתרים מדגם F308 (דגם קונצרטנטי באורך 308 ס"מ) קיים פדל רביעי נבדל הנמצא שמאלה מ-Una Corda (הפדל השמאלי סטנדרטי של פסנתרי הכנף).
פדל זה מקרב את פטישי הפסנתר מעט כלפי מעלה ובעצם מפחית בנגינה את התנופה שלהם מן המיתרים (בדומה לפעולה של הדוושה השמאלית בפסנתרים עומדים).
בעקבות פעולה מכנית זו - מקלדת הפסנתר יורדת למטה בכמה מילימטרים, והצליל הבוקע בנגינת הפסנתר נשמע מעודן יותר מהצליל הסטנדרטי.
הדוושה המוקדמת ביותר שהומצאה היא דוושת ההשהייה, והיא החלה את דרכה כידית (נשלטה ביד).
הדבר יצר אי-נוחות עבור הנגן, שהיה עליו לנגן רק ביד אחת בזמן שהחזיק את הידית בידו השנייה, או להיעזר באדם נוסף שיעשה זאת.
בהמשך הומצאה בגרמניה בסביבות שנת 1765 דוושת ברך כדי להחליף את הידית.
בשנת 1772 נבנה הפסנתר הראשון שכלל דוושות רגל, ובהדרגה יותר ויותר פסנתרים נבנו עם דוושות כאלה, עד שהן הפכו לסטנדרט.
דוזה ניו או נְיוֹ צֶ'נְגְדְזֶה (בסינית:鈕承澤, בכתב פין-יין: Niǔ Chéngzé, בכתב Wade–Giles :Niu Ch'eng-tse, נולד ב-22 ביוני 1966 בטאיפיי) הוא שחקן ובמאי קולנוע, תסריטאי, מארח תוכניות טלוויזיה ומפיק טאיוואני.
כבמאי קולנוע נודע, בין השאר בסרטו "מונגה".
דוזה ניו נולד בטאיפיי במשפחה עם שורשים מנצ'וריים ומבייג'ינג.
שיחק בתיאטרון מגיל 9 וסבל בצעירותו ממצוקות חברתיות ומדיכאונות.
בגיל 12 אביו לקה בטרשת אמיוטרופית צידית ורותק למיטה למשך 25 שנה.
בגיל 17 היה מועמד לפרס לתפקיד משנה בתחרות הסרטים "סוס הזהב" בטאיוואן (1983) בגלל משחקו בסרט Xiǎo bì de gùshì (לגדול Growing Up ).
הפך בעקבות הסרט הזה לכוכב בעל דימוי מרדני.
אולם אחרי שנת 1989 תקופה ארוכה לא קיבל תפקידים בקולנוע.
בשנת 2002 הקים דוזה ניו חברת הפקות Red Bean Productions שהפיקה את שלושת הסרטים שביים ובהם שיחק.
הסרט הראשון שלו, קומדיה עם צביון אוטוביוגרפי, Which on Earth Have I Done Wrong, שזכה בפרס של הפדרציה הבינלאומית של מבקרי הקולנוע FIPRESCI.
בשנת 2009 ביים את הסרט "מונגה" (Monga) שגבוריו חברי כנופיות בעולם התחתון ברובע וואנהואה של טאיפיי.
הסרט היה הצלחה קופתית והיה מועמד לקטגורית הסרט הזר בתחרות האוסקר בארצות הברית.
בשנת 2012 הוא סיים סרט Love עם ג'או ויי בתפקיד הראשי.
הסרט זכה להצלחה מסחרית גדולה.
בשנת 2014 הסרט "גן עדן בצבא" (Paradise in Service) פתח את פסטיבל הסרטים האסייאתיים בבוסאן, קוריאה הדרומית.
דוזה ניו מדבר כמה ניבים סיניים, כולל הוקיין.
1983 - פרס שחקן המשנה הטוב ביותר - בפסטיבל הסרטים "סוס הזהב" בטאיוואן - על משחקו בסרט Growing Up) (小畢的故事)
1984 - מדליה על המשחק בסרטים אמנותיים סיניים
דוח ממדי העוני והפערים החברתיים (מכונה לרוב בקיצור "דוח העוני") הוא דוח שנתי המפורסם על ידי המוסד לביטוח לאומי.
הדוח מציג תמונת מצב חברתית-כלכלית בדגש על עוני.
המדדים מחושבים לפי נתוני הכנסות למשק בית (מתוקנן לגודל המשפחה).
מטרת הדו"ח להציג תמונה עכשווית של העוני והאי-שוויון בישראל, לזהות שינויים במצב העניים, במספרם, לזהות מגמות באי-השוויון הכלכלי בישראל, לזהות את מקורותיהן ולהמליץ על השינויים הנדרשים למנוע החרפת העוני.
משנת 2012, בעקבות הפסקת ביצוע סקרי הכנסות של הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה (הלמ"ס), מתבסס הדו"ח על נתוני ההכנסות כפי שנמדדים בסקרי הוצאות משק הבית של הלמ"ס.
החל מדוח 2019 מתבסס הדוח על נתונים מינהליים.
בינואר 2025 התפרסם הדוח האחרון - דוח העוני 2024. על פי הדוח, 2 מיליון ישראלים חיים בעוני ביניהם כ-880 אלף ילדים - יותר מרבע מכלל הילדים בישראל.
עד סוף שנות ה-60 לא היה מחקר מסודר של היקף העוני במדינת ישראל.
בשנת 1968 ערך יצחק קנב מהמוסד למחקר סוציאלי מחקר על היקף העוני בישראל, כחלק ממחקר עולמי.
כשנכנס ישראל כץ לתפקיד מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי הוא גרס שהמוסד צריך לספק מידע ממלכתי על העוני.
בסוף 1970 הצהיר רפי רוטר, הממונה על המחקר במוסד לביטוח לאומי כי המוסד מגבש קריטריונים למחקר העוני.
בתחילת 1971 פורסמו ממצאי המוסד לביטוח לאומי על פיהם העוני היה גדול בהרבה משחשבו, כי רוב העניים סירבו לפנות ולבקש עזרה ולהחשב מקרים סוציאליים.
בתחילת שנות ה-80 החל הביטוח הלאומי לפרסם סקירה שנתית שכללה נתונים על ממדי העוני בישראל.
החל משנת 1984 כללה הסקירה השוואה בינלאומית.
בינואר 2021, בשל המשבר הבריאותי-כלכלי-חברתי בשנת 2020 ובשל עיכוב בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה בהעברת סקר הוצאות משק הבית 2019 המשמש בסיס לדוח העוני והפערים החברתיים, הוצא לראשונה דוח על בסיס נתונים מינהליים המצויים במוסד לביטוח לאומי.
הדוח מציג ממצאים על מצב העוני והאי-שוויון בהכנסות לשנים 2018–2019 ואומדן ל-2020.
פרמטרים עיקריים בדו"ח לפי שנים
בשנת 1983, קבע הדו"ח ש-8.2% ממשפחות השכירים היו מתחת לקו העוני.
בשנת 1988 נקבע ששישית מהאוכלוסייה מתחת לקו העוני.
דו"ח העוני עורר ביקורת רבה בטענה שהוא מציג ממדי עוני גבוהים בהרבה מהמציאות.
בשנת 1972 אמר שר האוצר, פנחס ספיר: "בארץ מתהלך אדם מסית ומדיח, מנכ"ל המוסד לביטוח לאומי ד"ר ישראל כץ, אשר מספר כי בארץ יש 250,000 רעבים ושיש 250,000 ילדים בתת-תזונה.
דו"ח העוני של הביטוח הלאומי, כמקובל במדינות המערביות, מודד עוני יחסי כלומר עוני המתייחס לפערים בהכנסות ולא בהכרח מייצג מחסור בצרכים חיוניים.
ולכן וכפי שצוין בדוח העוני של הבטל"א לשנת 2020, בשנים של משבר כלכלי (כגון, בשנת הקורונה 2020), כאשר יש ירידה כללית ברמת החיים (שכתוצאה ממנה יורד גם קו העוני) ייתכן מצב שבו אנשים שהיו עניים ומצבם לא השתפר, יוגדרו כלא עניים, כיוון שהעוני מוגדר באופן יחסי ולכולם יש פחות.
גשם (במקור: Дождь – דוז'ד, ידוע גם כ-TV Rain) הוא שמה של חברת חדשות בשפה הרוסית בבעלות פרטית וערוץ טלוויזיה באותו שם.
החברה מפעילה ערוץ טלוויזיה עצמאי בהולנד המשדר לקהל דובר רוסית ברחבי העולם.
בעבר התקיימה החברה כערוץ טלוויזיה עצמאי שבמקור שידר מרוסיה.
הערוץ היה בעל תפוצה רחבה ונקלט בשידורי לוויין.
הערוץ משדר תוכניות בידור, תוכניות חדשותיות וסרטי תעודה שונים.
בניגוד לעמדת ערוצי הטלוויזיה הממלכתיים ומרבית הערוצים ברוסיה, הערוץ סיקר באופן נרחב את המחאות ברוסיה ופרשת פוסי ריוט.
כשני שלישים משידורי הערוץ מועברים בשידור חי.
הערוץ נתקל בקשיים בקבלת רישיונות שידור מרשויות רוסיה לאחר שהביע תמיכה בפעיל הפוליטי אלכסיי נבלני ולאחר שבינואר 2014 שודרה תוכנית שעסקה במצור על לנינגרד בתקופת מלחמת העולם השנייה; בתוכנית נשאלה השאלה האם שווה היה להיכנע לנאצים על מנת להציל חיים.
התוכנית גררה ביקורת נרחבת נגד הערוץ, וחרף ההתנצלות הרשמית מטעם עורכי הערוץ, מרבית רשתות הכבלים מחקו את הערוץ מלוח השידורים, וזה עבר לשידור באמצעות לוויינים ושידור אינטרנטי.
ב-1 במרץ 2022, ממשלת רוסיה חסמה את הגישה לגשם עקב סיקור הפלישה של כוחות רוסים לאוקראינה.
ב-18 ביולי 2022, הערוץ החל לשדר מחדש בעקבות הקמת משרד ראשי חדש בריגה לאחר שנאלץ לסגור את משרדיו שבתוך רוסיה וקבלת רישיון אירופי לשידור.
משרדי משנה הקומו גם בטביליסי, בפריז, ובאמסטרדם.
הערוץ ביקורתי ביותר למשטר הרוסי ותומך בצד האוקראיני בפלישה הרוסית לאוקראינה.
ב-6 בדצמבר 2022 ביטלה רשות התקשורת של לטביה את רישיון השידור של הערוץ בעקבות התבטאות של אחד ממנחי החדשות שקרא לתרום ביגוד וציוד לחיילים רוסיים שנלחמים באוקראינה.
ראשי הערוץ התנצלו והמגיש פוטר מהתחנה.
בדצמבר 2022 קיבלה רישיון לשידור בהולנד, והאולפן הראשי הועבר לאמסטרדם.
הערוץ הוקם באפריל 2010 וכבר מלכתחילה נודע באופי השידורים החתרני והמנוגד למדיניות ערוצי הטלוויזיה הממלכתיים במדינה, באשר הוא נוטה לבקר את חברי מפלגת רוסיה המאוחדת ובכירי ממשלת רוסיה.
ב-2011 הוענק לערוץ פרס מיוחד מטעם אקדמיה הרוסית לטלוויזיה.
ב-2012 נטל הערוץ חלק בתחרות ממשלתית להפיכתו לערוץ פדרלי בתמיכה ממשלתית, אך הערוץ נכשל ולא נכנס לחבילת הסיוע הממשלתית.
בינואר 2014 ספג הערוץ ביקורת על שידור תוכנית בעניין המצור על לנינגרד, דבר שהביא לניתוקו ממרבית רשתות הכבלים ברוסיה.
במרץ אותה שנה מנכ"לית הערוץ, נטליה סינדייבה, הביעה חשש כי הערוץ עלול להיסגר בתוך ארבעה חודשים.
במרץ 2014 הצליח הערוץ לגייס במימון ציבורי כמיליון דולר.
בינואר 2017 המועצה הלאומית לרדיו וטלוויזיה של אוקראינה אסרה לשדר את הערוץ במדינה, והערוץ חדל לשדר לאוקראינה.
באוגוסט 2021 הערוץ הוצא אל מחוץ לחוק ברוסיה.
במרץ 2022, בעקבות שידור ביקורתי נגד הפלישה הרוסית באוקראינה, עובדי הערוץ היו נתונים להגבלות קשות מצד הרשויות במדינה ועובדיו החליטו על הפסקת השידורים.
לבקשת משרד התובע הכללי של רוסיה ב-1 במרץ 2022, הרגולטור ברוסיה הגביל את הגישה למשאבי המידע של הערוץ .
זמן קצר לאחר מכן האתר נחסם.
ב-2 במרץ 2022 עזבו חלק מעובדי הערוץ, כולל העורך הראשי, את רוסיה עקב איומים נגדם.
יו"ר המועצה הנשיאותית לפיתוח חברה אזרחית וזכויות אדם, ולרי פאדייב, הסביר את ההחלטה בכך שבוצע שידור נאומים של מתנגדי הלחימה באוקראינה.
ב-3 במרץ 2022 הודיעה מנכ"לית הערוץ נטליה סינדייבה כי צוות הערוץ החליט להשעות זמנית את פעילות הערוץ.
לפני שחברי צוות הערוץ עזבו את האולפן במהדורה האחרונה הם קראו "די למלחמה".
ב-6 ביוני 2022, הופצה הודעה בתקשורת שחברת TV RAIN קיבלה רישיון שידור ממועצת המדיה האלקטרונית של לטביה שחל החל מ-9 ביוני, זאת לצד איסור על שידורי הערוצים הפדרליים הרוסים במדינה.
באותו היום העורך הראשי טיחון דזיאדקו אישר את הידיעה, והודיע למעשה על חידוש שידורי הערוץ, אך אמר שנדרשת עבודה רבה עד שהערוץ יתחיל לשדר, ושהוא עדיין לא יתחיל את שידוריו ב-9 ביוני.
אולפני הערוץ המחודש יהיו בלטביה, הולנד, צרפת וגיאורגיה.
נטליה סינדייבה (מאפריל 2010 עד מרץ 2022)
קוזירב אונליין - בהנחיית מיכאיל קוזירב
סובצ'אק - תוכנית ראיונות בהנחיית קסניה סובצ'אק
דּוּזַנְבָאִים או דּוּ-זַנְבָאִים (שם מדעי: Diplura) היא סדרה בתת-מערכה שש-רגלים, לצד הסדרות חרקים, קפזנבאים וקדם-זנבאים.
לעיתים מכונים גם זנבזיפים בעלי שני זיפים.
בסדרה מתוארים סביבות 800 מינים, מתוכם כ-70 נפוצים בצפון אמריקה, 12 בריטניה הגדולה ושנים באוסטרליה.
דו-זנבאים נפוצים בקרקעות לחות, תחת מצע עלים או הומוס, אך נראים רק לעיתים רחוקות מפאת גודלם ואורח חייהם התת-קרקעי.
יש להם גפי פה נושכות-לועסות, והם ניזונים ממגוון רחב של טרף חי, מת וחומר אורגני.
בני המשפחה Japygidae הם בעיקר טורפים ומשתמשים בגנובתנים שלהם כמלקחיים כדי ללכוד את הטרף, כולל קפזנבאים, שווה-רגלאים, מרבי-רגל קטנים, חרקים, זחלים ואפילו דו-זנבאים אחרים, בעוד חברי המשפחה Campodeidae ניזונים מפטריות אדמה, קרדית, קפזנבאים, וחסרי חוליות קטנים אחרים, כמו גם שאריות.
מינים בעלי גנובתנים ארוכים הם אוכלי-צמחים.
בדומה לפרוקי רגליים אחרים שאינם חרקים, הדו-זנבאים מתרבים בהפריה חיצונית: הזכר מניח מעל הקרקע עד כ-200 ספרמטופורים בשבוע, כשהם ניצבים על גבעול קטן.
הנקבה אוספת את הספרמטופורים אל תוך איבר הרבייה שלה ומפרה בעזרתם את הביצים אשר היא מטילה בסדקים בקרקע.
הדו-זנבאים בעלי גלגול חסר, ולכן הנימפה שבוקעת דומה לבוגר אך קטנה ממנו וחסרת איברי רבייה.
רשימה חלקית של מינים בישראל
דווקא היום הוא אלבום האולפן השנים-עשר של הזמרת הישראלית מרגלית צנעני.
האלבום יצא לאור בספטמבר 2009, בהוצאת חברות התקליטים מרגול הפקות וביג בוס רקורדס.
דווקא היום נחשב לאלבומה האחרון של צנעני, וכבר בשנת 2011, הכריזה שצריך לצאת אלבום חדש, אשר השיר "מלך", יהיה הסינגל הראשון ממנו.
האלבום הופק על ידי מרגלית צנעני, אסף לביא צנעני, אסף אטדגי ונדב ביטון.
דווקא היום יצא בהפרש של חמש שנות הפסקה מאז יציאת אלבום האולפן האחד-עשר שלה, גלה לי, שיצא לאור בשנת 2005, והביא עמו את הלהיטים "אז מה?!", "אין לי כוח למשחקים", ו"אל תגיד לי ביי".
בנוסף לכך, שנתיים לפני הוצאת האלבום הזה, הוציאה צנעני את אלבום האוסף החמישי והאחרון שלה, המובחרים.
בנוסף לכך, הקליפ שלו זכה בפרס – "קליפ השנה" לשנת שנת 2009 מטעם ערוץ 24.
"סרט ישן" – יצא כסינגל השני מתוך האלבום ב-16 ביוני 2009. זכה להצלחה רבה גם כן, ורבים כינו אותו כ"שיר המהווה שינוי חיובי אצל צנעני", בדומה למה שאמרו גם על "עץ ירוק מפלסטיק".
לשיר הוחלט לא לצלם קליפ מלא, אך הוא הועלה לערוצו של ישראל קמחי ב-10 ביוני 2010, שנה לאחר יציאתו כסינגל.
"צועקת אליך" – יצא כסינגל השלישי והאחרון מתוך האלבום, ב-24 ביולי 2009. את השיר העלתה צנעני לערוץ היוטיוב הרשמי שלה בשנת 2011.
בנענע10 הפנו כלפי האלבום ביקורת חיוביות ואמרו כי: "בדווקא היום, מרגול מוכיחה שוב שלזמרים צעירים יש הרבה מאוד ללמוד ממנה".
במאקו ערכו ריאיון עם צנעני בו היא אמרה על האלבום כי: "זו הייתה עבודה לא קלה", והוסיפה "אבל אני כל כך אוהבת את השלבים האלה, שמה שיקרה אחר-כך כבר ממש לא מעניין אותי.
המוח שלי מסתובב רק סביב היצירה וזה מאכלס את ימי ולילותיי.
פורטל התרבות הישראלי הבמה, אמרו על האלבום כי: "הוא ממקם אותה שוב בשבילי הרוק-מיינסטרים, עם סוג של איפוק כוחני או כוח מאופק שכל כך מתאים לה".
תחנת הרדיו 103FM, אף הקדישו כמה שעות של שמיעה בלייב לאלבום.
דוז פואה (הסדרה ממותגת בצרפתית: Douze Points) היא מיני-סדרה ישראלית שהופקה לקראת אירוויזיון 2019 בתל אביב אשר עלתה לשידור ב-22 מאי 2019 בכאן 11 ובערב שבין ה-18 ל-19 במאי בערוץ היוטיוב של "כאן", מיד לאחר שידור גמר האירוויזיון.
הפרק הראשון של הסדרה שודר גם ב"כאן 11" ב-19 במאי, לאחר שידור חי של התוכנית ערב טוב אירופה שליווה את תוצאות האירוויזיון והתארך אל מעבר ללוח השידורים המתוכנן.
ב-26 במאי 2019, הסדרה נמכרה לרשות השידור בצרפת.
זכות ההפצה נרכשה על ידי נורה מלהלי (Nora Melhli) מבית ההפצה ALEF ONE.
הסדרה עוסקת בטארק, זמר צרפתי הומוסקסואל ממוצא מוסלמי המזוהה בשם הבמה שלו טי-ג'יי, אשר משתתף כמועמד בתוכנית לבחירת הנציג בצרפת לתחרות ה-"EuroTone" (פרפרזה על תחרות האירוויזיון), שנסחט על ידי חוליית מחבלים המזוהה עם דאעש במטרה להחדיר מחבל לתחרות ה-"EuroTone" שמתקיימת בישראל, כדי לבצע פיגוע ראווה.
אנשי דאעש מציעים לטי-ג'יי סיוע בתחרות לבחירת הנציג בצרפת, קדם האירוויזיון הצרפתי בתמורה לכך שיצרף איש דאעש למשלחת הצרפתית.
בו בזמן, שלושה סוכני מוסד מתחילים לעקוב אחר המחבל, שמתחזה לבן זוגו של הזמר הצרפתי, ואשר היה בעבר גם חבר ילדות של טי ג'יי, שנזרק מביתו בגיל 15 אחרי שיצא מהארון.
טיג'יי (אדל ג'מאי): בחור צרפתי צעיר החולם לייצג את צרפת באירוויזיון ומצליח להגשים את חלומו.
ראסל (זאק פקיאל): חבר ילדות של טיג'יי המצטרף לשורות דאעש.
עבאס (איציק כהן): אביו של ראסל, העומד בראש תכנון הפיגוע של האירוויזיון בישראל.
קרן (מלי לוי): מפקדת הצוות שרואה רק את ביצוע המשימה מול העיניים ולהוטה להתקדם בסוכנות ולהיות מפקדת המוסד הראשונה.
דודי (יואב לוי): יוצא יחידת הלוט"ר של מגב שהצטרף למוסד והפך לאחד המחסלים הכי אכזריים של הארגון.
מיקי (רוי מילר): סוכן מוסד חתיך ומסוקס, אבל לא העיפרון הכי מחודד בקלמר של המוסד.
ישראלי טיפוסי, ששונא לצאת פראייר ושנראה שבמקרה התגלגל לסוכנות הביון.
קלינסמן (טל פרידמן): ראש אגף המבצעים במוסד, הנחוש לעצור את דאעש בכל מחיר.
קריאה לחרם על האירוויזיון מצד צרפת
בעקבות פרסומים על הסדרה, הדמיון של הדמות הראשית לנציג שנבחר לייצג את צרפת באירוויזיון – בילאל חסאני, מוסלמי קווירי ממוצא מרוקאי, שנבחר לייצג את צרפת והעלילה הפרובוקטיבית, ב-20 בפברואר צרפת הודיעה על כוונתה להחרים את האירוויזיון בישראל.
בעקבות כך, הגיע לישראל המפקח על האירוויזיון בכוונה לפתור את הסכסוך, זאת משום החשיבות של צרפת בהיותה אחת המממנות הגדולות של איגוד השידור האירופי.
ב"כאן" סירבו לגנוז את הסדרה בעקבות דרישת צרפת.
יוצרי הסדרה ציינו בעקבות הידיעה שהתסריט נכתב לפני כשנה, לפני שנודעה זהותו של הנציג הצרפתי לאירוויזיון.בעקבות כך, יצאה הודעה רשמית מטעם צרפת כי מדובר בידיעה כוזבת, אך פורסם בהמשך כי "כאן" בתיווך עם איגוד השידור האירופי הסכימו לדחות את שידור הסדרה, לאחר שידור גמר האירוויזיון.
דוח המלך דוד הוא רומן היסטורי מאת הסופר היהודי המזרח-גרמני שטפן היים שיצא לאור ב-1972. העלילה מתרחשת על רקע מלכות שלמה, אם כי הספר עוסק למעשה במתיחת ביקורת קשה על המשטר הקומוניסטי.
איתן האזרחי, חכם וסופר, נקרא לחצר המלך שלמה בירושלים כדי לערוך את "הדוח האחד והיחיד, האמיתי והמהימן" אודות אביו, דוד.
המלך ושריו מסבירים לו כי יהודה וישראל רוחשות שמועות מרושעות אודות המלך הקודם.
התעלמות גורפת מהמידע השלילי, או שקרים בוטים על אירועים שרבים זוכרים עדיין, לא יהיו אמינים ורק ינציחו את הסיפורים; על כן, יש ליצור חיבור שיהיה מקיף דיו כדי להוות מקור ראשי בעיני הדורות הבאים, שיכליל לתוכו את כל הפרטים – תוך טשטוש מרבי של אלו שאינם נוחים.
לאיתן מיועד תפקיד העורך והיועץ של הוועדה המיוחדת להכנת הדוח, שכוללת מפאת חשיבות המיזם את יהושפט בן אחילוד המזכיר, נתן הנביא, צדוק הכהן, בניהו בן יהוידע מפקד משמר המלך ובכירים אחרים.
לאיתן מוסבר שעליו להצניע או להטות את שאי-אפשר למחוק.
הוא מבין היטב את הסיכונים שבמילוי המשימה עבור המלך הגחמני והעריץ, אך יודע שאין לו ברירה.
הוא מקווה שיוכל להכניס בחשאי פנימה מספר רמזים, שיאפשרו לקוראים בעתיד לדעת מעט מן האמת אודות דוד.
על איתן להלך בזהירות גם משום שקיים עדיין איום על שלטון שלמה: הנסיך המודח אדוניה בן חגית, שהנהיג את המפלגה שתמכה בהותרת הבמות על כנן (בניגוד לצדוק ונתן, שביקשו מקדש מרכזי), חי עדיין בחצר המלך כאסיר-בפועל.
יואב בן צרויה, תומכו של אדוניה בשעתו, הופקד בידי בניהו בן יהוידע, שעינהו כמעט עד אובדן שפיותו.
בניהו האימתני אשר על הכרתי והפלתי, שהוא וחילו ומרגליו מהווים את משענת כוחו האמיתית של שלמה, מבהיר לאיתן שהוא פוקח עליו עין, וגם שידוע לו עצמו יותר משנוח למלך.
אמנחותפ מהלך בין הטיפות ומציג לאיתן את תפיסתו הצינית על החיים בארמון המלך שלמה.
איתן והוועדה שהוא מייעץ לה עוברים על חיי דוד, מסכת מסכת, ומגבשים בהדרגה דיווח רציף, למרות הסתירות והפרטים המביכים הרבים שהם מוצאים.
הוועדה מצליחה גם לעדן את מעלליו של דוד בשירות אכיש מלך גת, וממציאה מעשי טבח בדיוניים בגשורים ובעמלקים כדי לחפות על מעשי הטבח האמיתיים של דוד בבני יהודה.
בנוסף, הם מחליטים להרחיק את המלך המת בסיפורם מקרב הגלבוע, ולשם כך בודים אמירה שהם שמים בפי סרני פלשתים, לפיה על אכיש לסלקו.
הפגנות האבל הפומביות של דוד על מות שאול, יהונתן ומפיבושת מודגשות על ידם, בעוד שהראיות לכך ששכר במו ידיו את הנער העמלקי ואת רכב ובענה כדי לרצחם, מוצנעות בקפידה.
איתן נתקל במסמכים ובעדים שאת דבריהם לא יוכל לפרסם לעולם.
ברישום חקירת אחימלך בן אביתר בידי דואג האדומי הוא מגלה את האמת: דוד הנאה והנבון נבחר בילדותו על ידי כהני נוב, כדי למלא את תפקיד המפתח במזימתו של שמואל לנקום בשאול, שתפס את מקום הנביא כמנהיג.
דוד נשתל בחצר המלך, פיתה את שאול ויהונתן גם יחד ליחסי מין וכך רכש את קרבתם, בעודו מחכה להזדמנות להפיל את השושלת ולתפוס את הכס.
היו אלו כהני נוב שדאגו לחבר ולהפיץ שירים ואגדות על גבורתו ואומץ לבו.
לאחר שמתגלה הקשר בין אדניה לאבישג השונמית, ניתנת לשלמה אמתלה להורגו.
נערך טיהור רחב-היקף של חשודים בהתנגדות לכתר.
יואב, ששומע כי מתוכנן לו משפט ראווה מבוים, נאחז בקרנות המזבח.
לפני שבניהו הורג אותו, הוא מתנער באוזני העם מאחריות לדמים הרבים ששפך ונשבע כי הכל נעשה תמיד בפקודת דוד.
באווירת המתח נופל חשד על איתן.
הוא יודע כי בן יהוידע, שתכנן להשתמש בו כעד שקר במשפט יואב, שוב לא נצרך לו.
איתן מואשם בזריעת דיבה וכזב מוכמנים היטב ב"דוח האחד האמיתי".
איתן שר לשלמה מזמור חנופה נבוב שהכין, "מַשְׂכִּיל לְאֵיתָן הָאֶזְרָחִי", בתקווה להמתקת גורלו.
המלך גוזר את דינו למוות, אך קובע גם כי הוצאה להורג של חכם ידוע לא תהיה נוחה עתה לשלטון, ולכן יהיה זה מוות בשתיקה.
כל אמרות השפר של איתן ישללו ממנו ויוכנסו ל"קהלת" ול"משלי", ששלמה ייחס לעצמו, והיצירה היחידה ששמו יתנוסס מעליה לעד תהיה מזמור החנופה הרדוד.
הספר מסתיים ביציאתו של איתן מירושלים לאחר מות אשתו, פגישה אחרונה עם אמנחותפ, כאשר זה האחרון מעדכן שפילגשו של איתן - לילית - משרתת את המלך.
לילית גם שרה באוזני המלך שלמה את שירי האהבה שאיתן לימד אותה, והמלך עומד לפרסם תחת הכותרת "שיר השירים אשר לשלמה".
שטפן היים החל לכתוב את "דוח המלך דוד" ב-1969, בתקופה של לחץ אישי ומקצועי כבד שהייתה גם הפורייה ביותר בכל הקריירה שלו.
בדצמבר 1965, בעת שאריך הונקר (כחלק ממאבק שליטה נגד ולטר אולבריכט המוחלש) ניצל את כנס הוועד המרכזי ה-11 של מפלגת האיחוד הסוציאליסטי כדי להלום בכבדות בסופרים הביקורתיים ובתעשיית הקולנוע באשמה של חתרנות, היה היים אחד מהיעדים העיקריים.
הוא הוכנס לרשימה השחורה הלא-רשמית של אנשים שנאסר עליהם לפרסם.
בתקופה זו פנה להתעמק בשורשי הסטליניזם ובהיבטיו ההיסטוריים והתודעתיים.
הוא חיבר רומן בשם "לסל", אודות המנהיג הסוציאליסטי הגרמני המוקדם, שהיה למעשה משל אודות עריצות סטלין.
הספר הוברח לגרמניה המערבית ופורסם שם ב-69', והיים נענש בקנס וספג נזיפה.
בתחילת אותה שנה מתה אשתו גרטרוד (מאורע שיש לו הד ב"דוח המלך דוד", במות אסתר, אשת איתן) והיים שקע במרה שחורה.
היים שאב השראה בעיקר מהניתוח לספר שמואל וספר מלכים של מבקר המקרא פרופסור אמיל קאוטש, שיצא ב-1909. הוא הופנה אל הספר על ידי הכומר והפרופסור להיסטוריה דתית ולטר בלץ מאוניברסיטת האלה.
קאוטש פרש את סיפור דוד במקרא כנרטיב המכיל קולות סותרים, שנאסף ונערך על ידי סופר אחד או קבוצת סופרים, והיים נטל את הרעיון והפך אותו לבסיס הרומן.
רודולף ואגנר סבר שבן-דמותו האמיתי של "דוח המלך דוד", שהסופר בחר בישראל הקדומה כדי לטשטשו, היה "ההיסטוריה של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות (בולשביקים)" – חיבור סטליניסטי קאנוני מ-1938, שהציג גרסה מוטה ומעוותת של העבר במאמץ להקנות לגיטימציה למשטר ולגמד את חלקם של פוליטיקאים שטוהרו או הוגלו.
הספרון הודפס בעשרות מיליוני עותקים (42.8 מיליון ברוסית בלבד עד מות סטלין; 450,000 במזרח גרמניה בין 45' ל-51') וגונה במפורש על ידי חרושצ'וב ב.
היים שם בפי דוד ברומן ציטוטים ישירים מפי לנין, כמו "בטרם תהא אחדות מוכרח להיות פירוד" וכדומה, ומתארו כמי שנאבק בזקני השבטים ובשאר האליטות המסורתיות כדי ליצור ממלכה ריכוזית חזקה, תיאור הדומה להיסטוריוגרפיה המרקסיסטית המקובלת אודות הקמת ברית-המועצות.
גם היותו של לנין סוכן גרמני נגד ארצו ופרטים אחרים בביוגרפיה שלו דומים לדוד בספר.
שלמה, שתפס את השלטון בזכות תמיכת הכרתי והפלתי של בניהו אך מתאר את עצמו כנבחר האלוהים, מקביל לסטלין שהקפיד לטפח את דימויו כיורשו הנבחר של לנין ותלמידו האהוב, כדי לכסות על התמרונים הפוליטיים שהקנו לו את השלטון.
מכרות תמנע הם התייחסות שקופה לגולאג.
אדוניה בן חגית משחק תפקיד דומה לזה של טרוצקי, בעוד שבניהו בן יהוידע מזכיר בארחותיו את לברנטי בריה ושאר ראשי הנקו"ד.
אפילו אמנחותפ ראש סריסי המלך, לדעת וגנר, הוא הד לקומוניסטים הזרים במוסקבה בשנות ה-30, שחיו בסכנת טיהור יום-יומית ואימצו את כפל הלשון הסטליניסטי.
דמותו של איתן האזרחי מתבססת על היים, לפחות כפי שרצה לדמיין את עצמו; אינטלקטואל זהיר אך ישר בסופו של דבר, שנדון לשתיקה על ידי הממסד ומקווה לפרוץ אל תודעת דורות העתיד בכל זאת.
אפילו מזמור החנופה של איתן הוא מחווה ליומן מסע מהלל ועתיר תשבחות אודות ברית המועצות של סטלין, שהיים פרסם ב-1951.
ב-1971, ממש בעת שהיים השלים את הספר, עלה אריך הונקר לשלטון במזרח גרמניה.
כחלק ממדיניות שנועדה לפייס את האינטליגנציה ולגייס תמיכה למשטר, הונקר הכריז על ליברליזציה בתחום התרבות והאמנות, "כל עוד היצירה נובעת מקרקע סוציאליסטית איתנה." כמה ספרים וסרטים שצונזרו הורשו לצאת לאור.
היים הקפיד לציית לשלטונות במספר היבטים חשובים.
בין היתר סירב להזמנה מערב-גרמנית לכינוס סופרים שהממסד התנגד לו, ונזהר שלא להקביל בין הספר למתרחש במזרח גרמניה כשביקר במערב.
בקיץ 1972 יצא "דוח המלך דוד" לאור לראשונה בגרמניה המערבית, בהוצאת קינדלר במינכן.
היינריך בל פרסם ביקורת מהללת בדר שפיגל, ואפילו מרסל רייך-רניצקי שיבח את הספר.
ב-1973 יצאה מהדורה אנגלית בלונדון (היא הייתה המקור; היים כתב באנגלית ותרגם לגרמנית בעצמו), שזכתה לביקורות טובות במוספי הספרות של הטיימס והגרדיאן, וסללה את דרכו של הרומן להפוך לרב-מכר בינלאומי שתורגם לשפות רבות.
ב-1984 נכתבה אופרת רוק בשפה ההונגרית בשם A krónikás ("רושם הרשומות") בהתבסס על הספר, בידי גאבור קמן וטיבור קוצ'אק; ב-1995 הפיקו רשות השידור הגרמנית MDR ורשות השידור השווייצרית SRF תסכית שמע ששודר ברדיו.
בישראל יצא הספר לאור בשנת 2008 בהוצאת כתר, בתרגומה של ברוריה בן ברוך.
ב-2016 חיבר רועי חן מחזה בשם "ספר דוד המלך" שהועלה לבמה בתיאטרון גשר.
בחשבונאות, דוח רווח על הרווח הכולל הוא דוח כספי המפרט את התוצאות הכספיות של הפעילות של ישות חשבונאית בפרק זמן נתון (בדרך כלל שנה או רבעון).
דוח זה מתאם את תוצאות הפעילות של הישות כפי שהיא משתקפת מדוח רווח והפסד, לרווח הכולל שלה, תוך הכללת פריטי הכנסות והוצאות שלא הוכרו בדוח הרווח והפסד, בהתאם לטיפול שנדרש לפי תקני הדיווח הבינלאומיים.
בישראל, דוח זה מוצג בדוחות הכספיים של חברות ציבוריות אשר מחויבות ליישם חשבונאות בינלאומית.
התקינה הבינלאומית מאפשרת לישות להציג את הרווח הכולל שלה בדוח אחד (אשר נקרא "דוח על הרווח הכולל") או בשני דוחות נפרדים - דוח רווח והפסד ודוח על הרווח הכולל האחר.
אופן הצגת הדוח מפורט בתקנים החשבונאיים, בהתאם לאופי העסק.
באופן כללי, הדוח מוצג בצורה רב-שלבית, זאת לעומת האפשרות לקיים הצגה בשלב אחד, שבה מפחיתים את כל ההוצאות בבת אחת מכלל ההכנסות.
חלוקת דוח רווח והפסד לשלבים מאפשרת לקוראי הדוחות הכספיים לנתח את מקורות הרווח של החברה - איזו פעילות רווחית ואיזו לא, מהן ההוצאות שבהן כדאי או ניתן לקצץ, כיצד ניתן לייעל את הפעילות והאם כדאי להשקיע בחברה.
המבנה המוצג להלן הוא של דוח על הרווח הכולל פשוט יחסית.
ישנן חברות שבהן מבנה הדוח מורכב יותר.
הערה: בחשבונאות נהוג לייצג סימן שלילי באמצעות סוגריים (למשל: (20) במקום 20-).
בדו"ח על הרווח הכולל מוצגים לפיכך הוצאות או הפסדים בתוך סוגריים.
בשלב הראשון מחושב רווח גולמי (ברוטו).
חישוב זה נעשה באמצעות ניכוי עלות המכר קרי עלויות ייצור המוצר או עלות קנייתו, מההכנסה הנובעת ממכירתו.
אם כן, עלות המוצר בחברה יצרנית כוללת את כל הפעולות הקשורות לתהליכי הייצור המוגמר: קניית חומרי גלם, תהליכי העיבוד, עבודות חוץ וכדומה.
לעומת זאת, בעסק מסחרי העלות כוללת את מחיר הרכישה של המוצר והוצאות שנלוות לה (הוצאות הובלה, מכס וכיוצא בזה).
בשלב השני מחושב רווח תפעולי (לעיתים נקרא: "רווח מפעולות רגילות").
בשלב השלישי מחושב רווח (הפסד) לפני מס הכנסה.
בשלב זה מופחתות/נוספות הוצאות/הכנסות המימון (וכן מופחתות או נוספות הוצאות והכנסות אחרות, אם הדבר לא נעשה בשלב הקודם).
בשלב הרביעי מחושב רווח (הפסד) נקי.
תוצאה זו מתקבלת על ידי הפחתת הוצאות המס.
לאחר קבלת הרווח הנקי, יש בידנו את דוח רווח והפסד.
בשלב החמישי מחושב רווח (הפסד) כולל.
תוצאה זו מתקבלת על ידי הוספת (הפחתת) הרווח הכולל האחר מהרווח הנקי שקיבלנו בשלב הקודם.
סך הרווח הכולל הוא בעצם השינוי בהון העצמי במהלך התקופה שנגרם כתוצאה מעסקאות ואירועים אחרים.
הרווח הכולל מתקבל מהוספת הרווח (או הפחתת ההפסד) הכולל האחר מהרווח הנקי.
הרווח הכולל האחר מורכב מפרטי הוצאות והכנסות שלא הוכרו בדוח רווח והפסד וזאת לפי כללי החשבונאות הבינלאומיים אשר נקבעים על ידי ה-IASB.
דוגמה לרווח כולל אחר מתקיימת בחברות אשר בחרו ביישום מודל הערכה מחדש, תוך הצגתם של נכסים מסוימים שלא לפי עלותם ההיסטורית אלא לפי שווים ההוגן.
חברות אלו יזקפו בעצם את השינויים בערכי נכסים אלה, כאשר ימדדו מחדש, ישירות לסעיף ההון העצמי במאזן ולא דרך דוח רווח והפסד.
דוגמה נוספת לרווח כולל אחר היא למשל שערוכים שהועברו במישרין לקרן הון ולכן לא נכללו בדוח רווח והפסד.
הרכיבים של רווח כולל אחר הם בדרך כלל:
רווחים והפסדים אקטואריים בגין תוכניות הטבה לעובדים ואחרות.
רווחים והפסדים הנובעים מתרגום הדוחות הכספיים לגבי פעילות חוץ (השפעת השינויים בשער חליפין של מטבע חוץ).
רווחים והפסדים בשל מדידת נכסים פיננסים זמינים למכירה.
החלק האפקטיבי של רווחים והפסדים בגין גידור תזרים מזומנים.