tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, מספר מחקרים בוצעו והראו את קיומה של שכבת הגבול.
שכבה קרנית (באנגלית ובלטינית: stratum corneum) היא השכבה החיצונית ביותר של האפידרמיס.
השכבה הקרנית האנושית מורכבת מכמה רמות של קורנאוציטים (Corneocyte) פחוסים המחולקים לשתי שכבות:
מעטפת החומצה המגינה (מעטפת החומצה היא סרט עדין מאוד, מעט חומצי על פני עור האדם, הפועל כמחסום בפני חיידקים, וירוסים ומזהמים פוטנציאליים אחרים שעלולים לחדור לעור) ומחסום השומנים של העור יושבים על גבי השכבה של ה-stratum disjunctum.
שכבת ה-stratum compactum היא שכבת העור העליונה והרופפת ביותר.
שכבה זו (השכבה הקומפקטית) היא החלק העמוק יותר, הדחוס יותר והמלוכד יותר של השכבה הקרנית.
הקורנאוציטים של השכבה stratum disjunctum גדולים יותר, קשיחים יותר והידרופוביים יותר מזה של ה-stratum compactum (השכבה הקומפקטית).
השכבה הקרנית היא הרקמה המתה המבצעת פונקציות פיזיולוגיות הגנה והסתגלות לרבות גזירה מכנית, עמידות בפני פגיעות, ויסות זרימת מים והידרציה, ויסות שגשוג ופלישה של חיידקים, התחלת דלקת באמצעות הפעלת ציטוקינים ופעילות תאי דנדריטים, חדירה סלקטיבית להרחקת רעלים, חומרים מגרים ואלרגנים.
שכבה זו מורכבת בעצם מ-15–20 שכבות של תאים פחוסים ללא גרעין ואבַרוני תאים.
הציטופלזמה שלהם מראה קרטין חוטי.
קורנאוציטים אלו משובצים במטריצת שומנים המורכבת מצראמידים (צראמידים הם משפחה של מולקולות שומני שעווה), כולסטרול וחומצות שומן.
השכבה הקרנית מתפקדת כדי ליצור מחסום להגנה על הרקמה הבסיסית מפני זיהום, התייבשות, כימיקלים ולחץ מכני.
השלה, התהליך של נשירת תאים מפני השטח של השכבה הקרנית, מאזן קראטינוציטים מתרבים שנוצרים ב-Stratum basale (השכבה העמוקה ביותר מבין חמש שכבות האפידרמיס, הכיסוי החיצוני של העור ביונקים).
תאים אלו נודדים דרך האפידרמיס לעבר פני השטח במסע שנמשך כארבעה עשר ימים.
במהלך הקורניפיקציה, התהליך שבו קרטינוציטים חיים הופכים לקורנוציטים שאינם חיים, קרום התא מוחלף בשכבה של סראמידים הנקשרים באופן קוולנטי למעטפת של חלבונים מבניים (המעטפת הקורנית).
קומפלקס זה מקיף תאים בשכבה הקרנית ותורם לתפקוד המחסום של העור.
Corneodesmosomes (שוּנָה ל-dessmosomes) מקלים על הידבקות תאית על ידי קישור תאים סמוכים בתוך שכבת האפידרמיס הזו.
קומפלקסים אלה מתפוררים על ידי פרוטאזות, ובסופו של דבר מאפשרים לתאים להישפך על פני השטח.
ההשלה ויצירת המעטפת הקורנית נדרשים שניהם לשמירה על הומאוסטזיס של העור.
כישלון בוויסות נכון של תהליכים אלו יוביל להתפתחות הפרעות עור.
חוסר יכולת לשמור בצורה נכונה על תפקוד מחסום העור עקב חוסר ויסות של מרכיבי האפידרמיס יכול להוביל להפרעות בעור.
לדוגמה, כישלון בוויסות הפעילות של קליקריינים באמצעות הפרעה של מעכב הפרוטאזות LEKTI גורם להפרעה המתישה Netherton syndrome (תסמונת נתרטון היא צורה חמורה, אוטוסומלית רצסיבית של איכטיוזיס הקשורה למוטציות בגן SPINK5).
היפרקרטוזיס הוא עובי מוגבר של השכבה הקרנית, והוא ממצא לא ספציפי, הנראה במצבי עור רבים.
שכבת גְרַנוּלוֹסוּם או שכבה גרנולרית היא שכבה דקה של תאים באפידרמיס, השוכנת מעל השכבת ספינוסום ומתחת לשכבה הקרנית (שכבת lucidum על כפות הרגליים וכפות הידיים).
קֵרטינוציטים הנודדים מהשכבת הספינוסום הבסיסית הופכים ידועים כתאים גרגירים בשכבה זו.
תאים אלו מכילים גרגירי קרטוהיאלין (מבנה חלבון המצוי בגרגירים ציטופלזמיים), אשר מלאים בחלבונים עשירים בהיסטידין ובציסטאין שנראים כקושרים את חוטי הקרטין יחד.
לכן, התפקיד העיקרי של גרגירי קרטוהילין הוא לקשור חוטי קרטין ביניים זה לזה.
במעבר בין שכבה זו לשכבה הקרנית, תאים מפרישים גופים למלריים (המכילים ליפידים וחלבונים) לחלל החוץ-תאי.
כתוצאה מכך נוצרת מעטפת הליפידים ההידרופוביים האחראית על תכונות המחסום של העור.
במקביל, תאים מאבדים את גרעיני התא והאברונים שלהם.
השכבה הגרעינית החיצונית , היא אחת משכבות הרשתית, החלק המזהה אור של העין.
כמו השכבה הגרעינית הפנימית, השכבה הגרעינית החיצונית מכילה כמה שכבות של גופים גרעיניים אליפטים.
השכבה ממוקמת בין השכבה הפלקסיפורמית החיצונית לממברנה מגבילה חיצונית.
השכבה הגרעינית החיצונית מכילה את גופי התא של התאים קולטי האור.
תאים אלו מקושרים לשכבה הפלקסיפורמית החיצונית שם הם יוצרים את הסינפסות.
במדעי האטמוספירה, שכבת ההסעה החופשית (Free Convective Layer, FCL) היא שכבת אי-יציבות מותנית או פוטנציאלית בטרופוספירה.
זוהי שכבה שבה אוויר עולה יכול לחוות כוח ציפה חיובי (Positive Buoyancy Energy, PBE) כך שיכולה להתרחש הסעה עמוקה ולחה ( Deep Moist Convection, DMC).
במדידה אטמוספירית (מדידת התפלגות אנכית של תכונות פיזיקליות לאורך עמודת אטמוספירה), זוהי השכבה שבין גובה ההסעה החופשית (LFC), לבין גובה שיווי המשקל (Equilibrium Level, EL).
לשכבה זו תפקיד חשוב בתהליכים קונבקטיביים שונים, והיא מהווה גורם מרכזי בחיזוי סופות רעמים חזקות.
זוהי שכבת חוסר היציבות, "השטח החיובי" בדיאגרמות תרמודינמיות, בו חבילת אוויר שעולה היא חמה יותר מסביבתה.
באמצעות אינטגרציה על אנרגיית ציפה מגובה ההסעה החופשית לגובה שיווי המשקל, מתקבלת כמות האנרגיה הפוטנציאלית הזמינה להסעה (Convective Available Potential Energy, CAPE (אנ')), המהווה אומדן לכמות האנרגיה המקסימלית הזמינה להסעה (קונבקציה).
עומק שכבת ההסעה החופשית מבוטא בנוסחה:
כאשר Z מייצג גובה שכבה (שיווי משקל פחות הסעה חופשית), ו-P מייצג לחץ בשכבה.
הסעה עמוקה ולחה היא למעשה סופת רעמים או ענן סופת רעמים, אם כי חלק מהסעות אלה לא מייצרות ברקים, ולכן גם לא רעמים.
מדובר בענני קומולוס דחוסים, או ענני קומולונימבוס.
חבילת אוויר העולה משכבת פני הקרקע (שכבת הערבוב (Mixed Layer, ML) או שכבת הגבול (Planetary Boundary Layer, PBL, (אנ'))), חייבת לבצע עבודה במהלך מעבר דרך שכבה יציבה הנקראת עיכוב הסעה (Convective INhibition, CIN), אם זו קיימת.
עבודה זו נובעת מהגברת חוסר היציבות בשכבות הנמוכות על ידי העלאת הטמפרטורה או נקודת הטל, או באמצעות עילוי מכני.
בהיעדר מנגנון הרמה דינמי (עילוי מכני), חבילת האוויר חייבת להגיע לטמפרטורת ההסעה שלה (Convective Temperature, Tc) לפני שתתחיל הסעה לחה (כלומר היווצרות ענן) סמוך לגובה העיבוי הקונבקטיבי (Convective Condensation Level, CCL).
מנגד, כאשר יש הרמה דינמית, בסיס הענן (cloud base) ייווצר סמוך לגובה העיבוי המורם (Lifting Condensation Level, LCL (אנ')).
כאשר קיימת אינוורסיית חסימה, תהליך ההתאבכות יישאר רדוד ומקומי (בצורת ענני קומולוס קטנים), עד לפריצת שכבת עיכוב ההסעה.
לאחר פריצה זו, תתפתח הסעה עמוקה ולחה כאשר החבילה מגיעה לגובה ההרמה החופשית, ונכנסת לשכבת ההסעה החופשית, כל עוד פעילות הכוח התרמי או המכני נמשכת ויש מספיק לחות זמינה בשכבת ההסעה).
בגובה שיווי משקל, החבילה קרירה יותר מהסביבה ויציבה מבחינה תרמודינמית, אך היא ממשיכה לעלות באמצעות התנע שלה.
בסופו של דבר היא מאטה עד לעצירה בגובה המרבי של החבילה (Maximum Parcel Level, MPL (אנ')) - מצב שיכול להתבטא ויזואלית כ"פסגה חודרת" (Overshooting top, בליטה דמוית כיפה היוצאת מראש הסדן של סופת רעמים אל תוך הסטרטוספירה התחתונה).
בהנחה ואין השפעות אחרות, כמות CAPE גדולה יותר בשכבת ההסעה החופשית, ובמיוחד עובי גדול יותר של ה"שטח החיובי" (מדד הניתן לכימות בעזרת מדד ההרמה (Lifted Index, LI, (אנ')) בגובה הרלוונטי), גורמת לזרמים עולים חזקים ומהירים יותר.
שכבת השיחה (session) אחראית על יצירת, ניהול, וסגירת שיחות בין התוכניות הפועלות בשני קצוות (nodes) של רשת מחשבים.
היא משמשת את שכבת הייצוג ומשתמשת בשכבת התעבורה על מנת להעביר נתונים על גבי הרשת והיא השכבה החמישית במודל ה-OSI.
השיחות הללו, שעל שמן נקראת השכבה הם כל התקשרות בין שני מחשבים, נוצרת על ידי אחת משתי השכבות העליונות של מודל ה-OSI.
לדוגמה, כאשר משתמש מבקש דף אינטרנט - נפתח תהליך, השרת מחזיר את דף האינטרנט המבוקש - והתהליך נסגר.
שכבת השיחה מחלקת את השיחות לשני סוגים:
שני כיוונים במקביל (Two way simultaneous) בשיחות אלו שני הצדדים יכולים לשלוח מידע במקביל, וכל אחד מהם יטפל במידע כאשר הוא מגיע אליו.
שני כיוונים לחלופין (Two way alternate) בשיחות אלו בכל רגע נתון יש צד אחד ששולח נתונים וצד אחד שמקבל אותם.
כדי לנהל את המערכת הזו מועבר "אסימון" (token) בין הצדדים, מי שהאסימון אצלו רשאי להעביר נתונים, וכשהוא מסיים, האסימון מועבר בחזרה אל הצד השני, כדי שהוא יוכל להעביר נתונים.
שכבת הרשת (Network) היא השכבה השלישית במודל ה-OSI והיא אחראית על מיפוי לוגי של הרשת והעברת נתונים על פי מיפוי זה.
היא מספקת שירותים לשכבת התעבורה ומשתמשת בשירותיה של שכבת הקו על מנת להעביר את הנתונים על גבי הרשת.
שכבת הרשת אחראית גם על חלוקת כתובות לוגיות לכל התחנות ברשת.
כתובות לוגיות (כיום בדרך כלל כתובות IP) הן כתובות שניתנות על פי היגיון מסוים, בדרך כלל בצורה מדרגית, על מנת שאפשר יהיה לאתר כל תחנה בקלות יחסית.
לא יכול להתקיים מצב בו לשתי תחנות באותה רשת יש אותה כתובת לוגית.
את הפרוטוקולים הפועלים בשכבת הרשת נהוג לחלק לשני סוגים - פרוטוקולים מנתבים ופרוטוקולים מנותבים:
פרוטוקולים מנתבים אלו הם הפרוטוקולים המשמשים את הנתבים בבואם לבחור את התחנה הבאה אליה תועבר החבילה.
פרוטוקולים מנתבים דואגים בדרך כלל גם להעברת מידע בין נתבים כך שאלו יוכלו "ללמוד" את מבנה הרשת, ובכך לבצע החלטות טובות יותר בבואם לבצע החלטות ניתוב.
דוגמאות לפרוטוקולים מנתבים: RIP ,BGP ,IGRP ו-EIGRP.
פרוטוקולים מנותבים אלו הם הפרוטוקולים בהם משתמשות התחנות ברשת על מנת לסמן את חבילות המידע (Packets) שהן מעבירות כך שתחנות אחרות יוכלו לדעת לאן צריך להעביר את החבילה.
פרוטוקולים אלו יתארו בדרך כלל את מבנה החבילה והנתונים שהיא צריכה להכיל, כמו גם שיטת סימון הכתובות הלוגיות.
כדי להעביר מידע בין שתי תחנות ברשת חייב להיות פרוטוקול מנותב משותף לכל התחנות שהחבילה צריכה לעבור בדרכה מהמקור אל היעד.
דוגמאות לפרוטוקולים מנותבים: IP ו-IPX.
נתב מבצע החלטות ניתוב על פי כתובות לוגיות, הוא משתמש בפרוטוקולים מנתבים ומבצע החלטות על פי כתובות לוגיות שניתנו על ידי פרוטוקולים מנותבים ולכן הוא נחשב לרכיב המתפקד בשכבת הרשת של מודל ה-OSI.
שכבת הרשת (Network) של מודל TCP/IP מקבילה מבחינת תפקידיה ותפקודה לשכבת הרשת של מודל ה־OSI, היא אחראית על מיפוי לוגי של הרשת, וניתוב חבילות נתונים על פי מיפוי זה.
שכבת הרשת משמשת את שכבת התעבורה ומשתמשת בשכבה הפיזית של המודל לצורך העברת נתונים על־גבי הרשת.
שכבת הרשת היא השכבה בה מתבצעות כל ההחלטות הנוגעות לדרך בה יועברו הנתונים על גבי הרשת, היא זו שתקבע האם קיים קשר בין המקור ליעד, היא תבחר באיזו דרך יעברו הנתונים (בהנחה שקיימת יותר מדרך אחת בין המקור ליעד) על פי שיקולים שונים, ביניהם - מהירות, נגישות, יעילות, עומס ועלויות.
כתובות לוגיות (כיום בדרך כלל כתובות IP) הן כתובות שניתנות על פי היגיון מסוים, בדרך כלל בצורת מדרג על מנת שאפשר יהיה לאתר כל תחנה בקלות יחסית.
אלו הם הפרוטוקולים המשמשים את הנתבים בבואם לבחור את התחנה הבאה אליה תועבר החבילה.
דוגמאות לפרוטוקולים מנתבים: RIP, IGRP,BGP, EIGRP, OSPF.
אלו הם הפרוטוקולים בהם משתמשות התחנות ברשת על מנת לסמן את חבילות המידע (Packets) שהן מעבירות כך שתחנות אחרות יוכלו לדעת לאן צריך להעביר את החבילה.
דוגמאות לפרוטוקולים מנותבים: IP, IPX.
נתב מבצע החלטות ניתוב על פי כתובות לוגיות, הוא משתמש בפרוטוקולים מנתבים ומבצע החלטות על פי כתובות לוגיות שניתנו על ידי פרוטוקולים מנותבים ולכן הוא נחשב לרכיב המתפקד בשכבת הרשת של מודל TCP/IP.
שכבת נבט היא אחת מכמה קבוצות של תאים המתפתחות לאיברים ולמבנים מסוימים בגוף במהלך התפתחות העובר בבעלי חיים.
בבעלי חיים מפותחים יחסית (ובהם האדם) מתפתחות שלוש שכבות נבט:
מבנה זה התגלה על ידי רוברט רמאק והוא נתן שמות לכל שכבה.
לעיתים מתייחסים אל הרכס העצבי כאל שכבת נבט רביעית על שום חשיבותו הרבה ויכולות ההתפתחות לסוגי תאים שונים המאפיינים שכבות נבט שונות.
בכל בעל חיים מתפתחות שכבות הנבט בזמן שונה במשך היווצרות העובר.
למרות זאת, בכולם מהווה היווצרות שכבות הנבט את השלב השני בהתפתחות העובר, אחרי היווצרות הבלסטולה .
הבלסטולה היא גוש תאים זהים שנוצרו מהתחלקות מיטוטית של הזיגוטה – הביצית שהופרתה על ידי תא הזרע.
תאי הבלסטולה עוברים שינויים קלים, שכבות הנבט מתפתחות והבלסטולה הופכת לגסטרולה (Gastrula).
ההבדלים בין תאי שכבות הנבט בשלב זה עדיין זעירים ביותר, ומסתכמים בהפעלה או דיכוי של גנים מסוימים בתא, אשר גורם לנוכחות או היעדר של חלבונים מסוימים בתא.
חלבונים אלו ישפיעו במשך הזמן על התמיינות התאים ועל התפתחות האיברים והמבנים השונים בגוף.
מרגע ההפריה, הזיגוטה, שמכילה שני בלסטומרים (Blastomere) עטופים באזור השקוף (Zona pellucida), מתחלקת שוב ושוב ומתקדמת מהחצוצרה לכיוון חלל הרחם.
ביום השני תהיה ל-4 תאים בלסטומרים, ביום השלישי ל-8, וביום הרביעי ל-16 תאים, ותיקרא "תותית" או "מורולה" (Morula).
ביום החמישי לערך המורולה תתפצל לשני חלקים נפרדים כאשר הכיסתה הראשונית או הבלסטוציסט (Blastocyst) תצא מתוך האזור השקוף שייעלם.
ביום השישי להפריה, ניתן יהיה להבחין בחלוקה פנימית בתוך הבלסטוציסט לשלושה חלקים:
מסת תאים פנימיים או Inner cell mass) ICM) – מסת התאים ממנה בין היתר יתפתח העובר.
טרופובלסט (Trophoblast) – מעטפת התאים של הבלסטוציסט.
חלל הנבט (Blastocoel) – החלל שקיים בתוך הטרופובלסט.
בימים ה-7–10 יתבצע תהליך השרשה או ה"קינון" (Implantation) בו החלק הקוטבי (עליו יושבת ה-ICM) בטרופובלסט יתקרב לחלל הרחם, יידבק אליו ויחדור לתוך שכבת רירית הרחם (Endometrium).
תאי הטרופובלסט יתמיינו לשני סוגי תאים חדשים: ציטוטרופובלסט (Cytotrophoblast), שקרובים יותר לעובר המתהווה, וסינקיטיוטרופובלסט (Syncytiotrophoblast) שהוא סינקיטיון רחוק יותר ובו נבנים כלי דם ולו תפקיד אנדוקריני בו הם מפרישים את ההורמון Human Chorionic Gonadotropin) hCG).
ה-ICM מתמיינת לשני חלקים: פסיג שרידי או אפיבלסט (Epiblast) והיפובלסט (Hypoblast).
מהאפיבלסט למעשה העובר עצמו יורכב.
עטיף סיסים (Chorion) – המערך המרכיב את הציטוטרופובלסטים ואת הסינציטיוטרופובלסטים.
ה-ICM כאמור מתמיינת לשני חלקים: אפיבלסט והיפובלסט.
ההיפובלסט לא מהווה חלק מהעובר עצמו, וממנו מורכב שק החלמון.
האקטודרם השפירי – ממנו יתפתח כיס מי השפיר (שהוא כאמור נספח עוברי).
האקטודרם הראשוני – ממנו יתפתחו שכבת האקטודרם העוברי והפס הראשוני (Primitive Streak), שמהאחרון יפתחו המזודרם העוברי (וכן המזודרם החוץ-עוברי שהוא רקמה תומכת בהתפחות העובר מחוצה לו) והאנדודרם העוברי.
שלושת הרקמות הללו: האקטודרם, המזודרם והאנדודרם העובריים תהוונה את רקמות היסוד לעובר.
תאי כרומפין במדולה של בלוטת יותרת הכליה.
נוירונים של הגנגליונים הגולגולתיים והשדרתיים.
ניורים של מערכת העצבים המעית.
כונדרובלסטים (תאים בוני סחוס) / אוסטאובלסטים (תאים בוני עצם) שיוצרים את עצמות הפנים.
בעיות גנטיות יכולים להביא לפיתוח של דיספלזיה אקטודרמלית.
הגרעין המוכי (Nucleus pulposus) בדיסקים הבין-חולייתיים.
קרום נסיובי דפני (Parietal serosa).
דרמיס של אזור הגוף הצידי.
רקמת חיבור של הגפיים (עצמות, מפרקים ורצועות).
קירות צינורות מערכת העיכול ומערכת הנשימה (למעט ביטנת האפיתל).
קרום נסיובי קרבי (Visceral serosa).
מערכת הרבייה הנקבית (למעט הפות).
ביטנת האפיתל והבלוטות של מערכת העיכול ומערכת הנשימה.
ב-2023 יצרו קבוצה של מדענים מאנגליה בעזרת שימוש בתאי גזע, מעין עובר אנושי שהגיע לשלב של כמעט התחלת שלושת סוגי שכבות תאי הנבט.
המדענים אומרים כי מודלים אלו יכולים לשמש למחקר על הפלות טבעיות ועוד.
שכבת התעבורה היא הדרג האחראי על העברת הנתונים מקצה לקצה (End-to-End): מהתוכנה במחשב המקור ועד לתוכנה הספציפית במחשב היעד.
בעוד שהשכבות הנמוכות יותר דואגות ל"איך להעביר את המידע בין המכשירים", שכבת התעבורה דואגת ל"איך המידע יגיע ליעדו בצורה תקינה, מסודרת ומשמעותית לאפליקציה".
זהו המקום שבו הרשת הופכת מ"צינור להעברת ביטים" לשירות תקשורת חכם.
בשני המודלים המרכזיים, היא מהווה את נקודת המפגש הקריטית:
במודל OSI: היא השכבה הרביעית, המפרידה בין שכבות הטיפול בנתונים (השכבות העליונות) לבין שכבות הטיפול ברשת (השכבות התחתונות).
במודל TCP/IP: היא השכבה המקשרת ישירות בין האפליקציות לבין פרוטוקול ה-IP, והיא זו שקובעת את "אופי" התקשורת (האם היא תהיה אמינה ואיטית או מהירה וחסרת אישור הגעה).
היא מתאפיינת ביכולת לנהל מספר שיחות במקביל מאפליקציות שונות על גבי חיבור פיזי אחד, ובהבטחה שהמידע יגיע ללא שגיאות ובקצב שהמקבל יכול לעמוד בו.
ללא שכבה זו, המחשב שלנו לא היה יכול לנהל כמה שיחות במקביל (כמו גלישה בדפדפן ושיחת וידאו בזום בו-זמנית), והמידע היה מגיע כבליל של נתונים ללא כתובת פנימית מדויקת.
היא אחראית על ניהול התקשורת, אמינות החיבור, ואמינות הנתונים.
כמו כן, היא משמשת את שכבת היישום של מודל TCP/IP ומשתמשת בשכבת הרשת של המודל לצורך העברת נתונים ברשת.
בשכבת התעבורה נכללים מספר פרוטוקולים, שמיישמים את הפונקציות של השכבה בדרכים שונות.
בנוסף, חלקם בוחרים ליישם או לא ליישם פונקציות מסוימות.
לדוגמה: פרוטוקול UDP לא בודק את אמינות הנתונים שהוא מעביר (בניגוד לפרוטוקול TCP).
עם זאת, קיימים שני תפקידים המשותפים לכל הפרוטוקולים, והם: בקרת זרימה ואמינות החיבור.
פרוטוקולים של שכבת התעבורה מפקחים על זרימת הנתונים (Data stream) בין שני צמתים ברשת מחשבים.
פיקוח זה מתבטא בשליטה על מהירות ההעברה (רוחב פס), המתבצע על ידי שימוש ב"חלונות" (Sliding window), כאשר גודל החלון קובע את כמות נתונים שמחשב המקור (SOURCE) יעביר למחשב היעד (DESTINATIONׂׂ), לפני שהם יתאמו מחדש פרטים שונים הנוגעים לאופן העברת הנתונים (ביניהם גם גודל החלון).
ככל שהחלון גדול יותר, כך מהירות העברת הנתונים עולה.
בדרך כלל, כאשר שני המחשבים פנויים, וקו התקשורת ביניהם אמין, החלון יהיה גדול למדי.
לעומת זאת, אם אחד המחשבים עסוק, הוא יבקש להקטין את החלון ובכך להאט את קצב העברת הנתונים.
קיימות שתי שיטות נפוצות לבדיקת אמינות החיבור - מספרים רציפים (sequencing numbers) ואישורים (acknowledgments) כאשר רוב הפרוטוקולים משתמשים בשילוב של שתיהן.
כאשר משתמשים במספרים רציפים, כל חבילות הנתונים (datagram) שנשלחות על ידי מחשב המקור ממוספרת בסדר עולה.
כך יכול מחשב היעד לוודא שהגיעו אליו כל החבילות, ובאם חסרה אחת הוא יכול לבקש את המידע הספציפי.
אישורים משמשים את מחשב היעד להודיע למחשב המקור על החבילה האחרונה שהתקבלה, ולבקש את החבילה הבאה.
מספר האישור יהיה המספר הרציף של החבילה הבאה שמחשב המקור צריך לשלוח (לדוגמה: אם נשלחו חבילות 1-10 מחשב היעד ישלח אישור עם המספר 11).
גודל החלון קובע את מספר החבילות שאחריהן צריך להגיע אישור - ככל שמספר החלון נמוך יותר, כך כמות הנתונים שיש להעביר גדלה (מכיוון שצריך להעביר כמות גדולה יותר של נתוני בקרה).
שֶׂכְוִי הַצָּפוֹן או שֶׂכְוִי הַשֶּׁלֶג (שם מדעי: Lagopus muta; באנגלית: ptarmigan) הוא מין של שכווי בגודל בינוני מהסוג שכווי לבן, המצוי באזור הארקטי והתת-ארקטי של אירואסיה ואמריקה הצפונית לרבות גרינלנד.
יש אוכלוסיות שלו גם באזורים הרריים דרומיים יותר בעולם, כגון בסקוטלנד, הפירנאים, האלפים, הרי אורל, הרי פמיר ויפן, בה הוא מצוי רק באי הונשו.
השכווי הוא עוף קטן שאורכו 28–40 ס"מ.
הוא מחליף את צבע נוצותיו בהתאם לעונות השנה.
בחורף, צבע נוצותיו לבן כליל, מלבד זנבו השחור וקו שחור מעל לעיניו, מה שמסייע לו להסתוות בשלג.
גם באביב צבע נוצותיו אינו מבליט אותו בסביבתו: גבו של הזכר מנומר בכתמים בצבע חום ואפור, בעוד חזהו ובטנו לבנים, ובגב ראשו יש ציצת נוצות אדומה.
לעומתו, כל פלומתה של הנקבה מנומרת.
קל להתבלבל בינו לקרוביו לסוג: שכווי אירופי ושכווי לבן-זנב החופפים את אזורי תפוצתו וכמוהו משנים את צבעם על פי העונות.
עם זאת הם בדרך כלל נמצאים באקלימים מעט יותר חמימים ונמוכים.
הוא אוכל כל והמזון המועדף עליו הוא פירות, ניצנים וגבעולים.
השכוויים הבוגרים צמחוניים כמעט לחלוטין, בעוד שהצעירים, ולעיתים רחוקות יותר הבוגרים, ניזונים גם מחרקים, חלזונות ועכבישים.
הוא עצמו נטרף בידי שועלים, סמוריים שונים, עופות דורסים שונים ועורב שחור וכן ניצוד בידי האדם.
להגנתו הוא מנצל את הסוואתו הטבעית המתאימה לרקע הלבן.
בתי הגידול האופייניים לשכווי הם טונדרה הנמצאת ברום גבוה, ומדרונות הרים סלעיים.
בשל בתי הגידול המבודדים יחסית בהם הוא מצוי, שכווי השלג נהנה ממיעוט טורפים (העיקרי שבהם הוא העיט הזהוב) – ואינו חושש מהאדם.
הוא אינו נודד, אך במהלך החורף, עשוי להתרחק מעט מבית גידולו הטבעי בחיפוש אחר מזון.
בחורף הזכרים והנקבות חיים בקבוצות נפרדות.
בעונת הרבייה, הזכרים בוחרים טריטוריה ומגינים עליה.
אם פולש מתקרב, הם קופצים באוויר, מנפנפים בכנפיהם ופורשים את זנבם.
במהלך החיזור, הזכרים מסתובבים סביב הנקבה בעוד אחת מכנפיהם על הקרקע, פורשים את זנבם ומרימים את נוצות הציצה האדומות שלהם.
הנקבה מטילה שש עד עשר ביצים בגומה מרופדת בעשב וטחב.
הזכר עוזב לקראת אמצע תקופת הדגירה, שנמשכת כ-21 ימים.
הנקבה משגיחה על האפרוחים במשך כ-10 עד 12 ימים, והם נהיים עצמאיים בגיל שלושה חודשים.
תפוצת השכווי גדולה ולא נשקפת לו סכנת הכחדה בטבע.
שכווי הלענה (שם מדעי: Centrocercus), הוא סוג של שכווי גדול מתת-משפחת פסיוניים, החיים בערבות יבשת צפון אמריקה.
שכווי לענה גניסון (Centrocercus minimus) - נדיר וקטן יותר מקרובו.
לזכר שכווי הלענה זנב גדול ומוטה מעלה המזכיר זנב טווס ושכמייה לבנה וגדולה בתוכה שתי בליטות צהובות שהזכר יכול לנפח במטרה למשוך את הנקבות לשטחי הלק שלו.
שכווי הצווארון (שם מדעי: Bonasa umbellus) הוא מין של שכווי יחידי בסוגו.
מין זה קבוע במקום חיותו ואינו נודד והוא נפוץ ברחבי אמריקה בהרי האפלאצ'ים מקנדה עד לאלסקה.
הוא הציפור הלאומית של מדינת פנסילבניה.
השכווי חום-אפור ומנוקד בנקודות כחולות, עם זנב מניפתי לבן שלאורכו עובר פס שחור גדול.
הוא גם יכול לנפח את צווארו המקושט לגודל מרשים ומכאן שמו.
חזהו יותר בהיר משאר הגוף ורגליו.
הנקבות מוסוות וצבעם חום-בהיר ולבן עם כתמים.
לשני המינים יש ציצה מאחורי ראשם, אך אצל הזכר היא גדולה בהרבה וזקורה.
כמו רוב התרנגולאים הוא אוכל-כול הניזון מגרגירים, זרעים, פירות שונים וחסרי חוליות קטנים.
מזונו המגוון מאפשר לו להסתגל למגוון בתי גידול מערבות עשב ויערות, לטונדרות ומורדות הרים.
בעונת הרבייה הם מתנהלים יותר שקט ממינים אחרים של שכווים ואינם קוראים אלא מתופפים לנקבות.
טורפיהם הנפוצים הם שועלים, דובים, שונרים, סמורים, ראקונים ועופות דורסים.
כשהם מותקפים הם מסתתרים בצמחייה ורק כמוצא אחרון יעופו לעבר ענפי עצים.
שכווי האשוח (שם מדעי: Falcipennis canadensis) או שכווי קנדי הוא מין של שכווי בינוני מהסוג Falcipennis החי ביערות הצפוניים והמחטניים של אמריקה הצפונית.
שכווי זה מותאם לחיי עצים, זהיר ודרוך לכל סכנה וברגע שיש כזו (בעיקר מחתולים, שועלים או עופות דורסים) הוא יסתתר ורק ברגע האחרון יעוף.
הנקבות קטנות יותר ושוקלות 450–550 גרם.
לזכר נוצות אפורות וחזה שחור גדול אותו הוא מנפח כדי למשוך נקבות.
מתחת לחזה נוצות לבנים מהצדדים וראשם אפור עם כתם אדום מעל העיניים.
הזנב שחור ומפוספס בלבן ומזדקר לכל הצדדים.
הוא ניזון מהחי ומהצומח ואוהב במיוחד פירות יער, פטריות וכן עלים של עצי מחט הנפוצים ביערות בהם הוא חי.
תפוצתו נרחבת ולא נשקפת לו סכנה כלשהי.
שכווי הערבה (שם מדעי: Tympanuchus) הוא סוג קטן של שכווים ממשפחת הפסיוניים, החיים בערבות עשב באמריקה הצפונית.
שלושה מינים ידועים בסוג זה: שכווי ערבה גדול, שכווי ערבה גמדי ושכווי ערבה חד זנב.
המינים בסוג קטנים יחסית - גודלם 40–43 ס"מ והגדול מביניהם הוא שכווי הערבה הגדול.
כולם חיים בערבות עשב ומבצעים שם מצגי ראווה בקבוצות גדולות בזירת הלק, עם חזה נפוח וראש משתופף וכן גדילי נוצות היוצאים מהעורף ושקי צוואר מנופח וצבעוני בצבעי אדום, ורוד או צהוב.
השכווים נמצאים בסכנות הכחדה שונות (לבד מחד הזנב) עקב דלדול הערבות והפיכתן לערים.
כמו כן הם ניצודים עבור נוצותיהם.
אחד מתת-מיני שכווי הערבה הגדול כבר נכחד - ה-Tympanuchus cupido cupido שחי בחוף המזרחי של אמריקה הצפונית.
שם שם מדעי תמונה/איורשימור שכווי ערבה גדול Tympanuchus cupidoשימור VU שכווי ערבה גמדי Tympanuchus pallidicinctusשימור VU שכווי ערבה חד זנב Tympanuchus phasianellusשימור LC
שכווי או תרנגול השלג (שם מדעי: Tetrao) הוא סוג של עוף בתת-משפחת השכווים שבמשפחת הפסיוניים, ובו 4 מינים, המצויים ביערות המחט המושלגים של אירופה ואסיה.מכל סוגי השיכווים שכווי ענק הוא הנפוץ ביותר.
שכווי אלו הם הגדולים בתת-משפחה, והגדול מכולם הוא השכווי הענק, המגיע למשקל 4 ק"ג אצל הזכרים.
עופות אלו שחורים עם גבות אדומות וזנבות לבנים מנופחים מעט.
הנקבות לעומתם קטנות ומוסוות יותר.
הזכרים קולניים מאוד ונלחמים קשה על בני הזוג בעונת הרבייה.
השכווים ניזונים בעיקר מצמחייה ננסית כמו טחבים וחזזיות אך יכולים גם לעכל את עצי האורן הקשים או את זרעי האצטרובלים.
מספר חוקרים משייכים את השכווי הקווקזי והשכווי השחור לסוג Lyrurus.
שכווי אורנים (שם מדעי: Falcipennis) הוא סוג של שכווי בינוני החי ביערות הצפוניים והמחטניים של אמריקה הצפונית ושל סיביר.
סוג זה הוא קרוב משפחה רחוק של הסוג שכווי.
זכרי שכווים אלה מצויים על ענפי האורנים ועצי המחט של הטייגה בה הם חיים.
הם בעלי צווארון שחור ענקי בעל נוצות שחורות-לבנות המזדקרות כמו קפלי עור ואותו בר יש לו מצד הזנב הקצר והקוצני.
הכנפיים חומות, הלחיים שחורות ומעל הראש ישנה כיפה אדומה.
השכווי מסתתר מאויבים שונים בין הסבכים ורק ברגע האחרון של הסכנה יעופף הרחק.
הוא ניזון בעיקר מנצרים וממחטים צעירים אך יגוון גם בחרקים ובתולעים.
כמו מרבית השכווים, הזכרים מקושטים וגדולים בהרבה מהנקבות.
שכווי יערות (שם מדעי: Dendragapus) הוא סוג של שכווים ממשפחת הפסיוניים הגדולה.
בעבר סוג זה היה שייך לסוג שכווי האורנים.
שכווים אלה חיים ברחבי היערות ההרריים של מזרח אמריקה הצפונית מאלסקה עד קליפורניה, והם חיים על ענפי העצים או בין סבכי היערות.
לעיתים הם נמצאים גם בשדות פתוחים שונים.
זכרי השכווים הם עופות טריטוריאליים הנלחמים בזירות תצוגה מיוחדות על בנות זוג.
הם מרשימים אותם באמצעות זנבם המזדקר מעלה, בניגוד לשאר גופם הפונה מטה ומנפחים את צווארם המכיל אזור עור חשוף עגלגל בצבע צהוב או אדום.
שאר גופם של השכווים כהה מאוד למעט הגבות הכתומות שלהם.
הנקבות לעומתם מוסוות כדי לגדל את האפרוחים בביטחה ביער.
השכווים הם אוכלי-כול וניזונים מנצרים, מחטי עצים, פירות יער, גרעינים, חרקים שונים הנפוצים בעיקר בקיץ.
שכווי חד-זנב (שם מדעי: Tympanuchus phasianellus) הוא מין של שכווי בינוני ממשפחת הפסיוניים המצוי בערבות אמריקה הצפונית.
אורכו של השכווי 38-48 ס"מ ומשקלו 950 גרם בזכרים ו-815 גרם בנקבות הקטנות והחיוורות יותר.
הזכרים בעלי נוצות אפורות מנומרות בלבן ובעלי גבות צהובות בולטות, עור חשוף סגול על צווארם, עורף שחור וזנב לבן צר הנוטה כלפי מעלה.
הזכרים מנופחים וגדולים יותר מהנקבות ובעלי גרון חזק וקולני.
הזכרים מתקבצים בעונת הרבייה בזירות לק במדינות ארצות הברית: בקליפורניה, קנזס, אילינוי, איווה, נבדה וגם בניו מקסיקו.
הם חיים באזורי ערבות שופעות, בהם קל להתקבץ ולאסוף נקבות.
הזכרים נלחמים זה בזה בדורבנות רגליהם ועלולים לפצוע קשה זה את זה.
לאחר מכן הם מבליטים את חזם, פורשים את כנפיהם אל מול הנקבות ומושכים אותן לעברם.
שכווי שהצליח להזדווג אינו מעורב כלל בגידול הצאצאים.
הם ניזונים מזרעים, פירות יער, עשבים וגם מחרקים - בעיקר חגבים המצוים בקיץ.
שכווי כהה או שכווי כחול (שם מדעי: Dendragapus obscurus) הוא מין של שכווי ממשפחת הפסיוניים.
שכווי זה מצוי ביערות שלמורדות הרי הרוקי באמריקה הצפונית.
כמו רוב השכווים הוא בעל דו-צורתיות זוויגית והזכר גדול בהרבה מהנקבה.
השכווי הזכר בעל גוף כחול כהה ועל צווארו שק מגודל בעל נוצות לבנות ובתוכן עור אדום-ורוד שהוא מסוגל לנפח.
גבותיו כתומות עזות והוא בעל זנב זקור פרוש כמו מניפה.
הוא מצוי ברחבי היערות המחטניים של הרי הרוקי באמריקה הצפונית מאלסקה עד ניו מקסיקו.
השכווי ניזון בעיקר מעלי אשוח ואשוח דאגלס וכן מפירות יער וזרעי מחטניים שונים.
הנקבה מקננת ללא עזרת הזכר ומטילה 6–8 ביצים.
שֶׂכְוִוי אירופי (שם מדעי: Lagopus lagopus), הוא מין של שכווי מהסוג שכווי לבן המצוי באזורים הצפוניים של אמריקה הצפונית ושל אירואסיה בשטחי הטונדרה.
אורכו של השכווי 35–44 סנטימטרים, אורך מוטת כנפיו 60–65 סנטימטרים ומשקלו 430–810 גרם.
השכווי מחליף את נוצותיו בחורף ללבן, למעט קצוות ראשו וזנבו, ובקיץ משיב אותם לצבעם החום המנומר.
הנקבות יותר קטנות מהזכרים וצבען בהיר יותר.
הן גם מחליפות את צבען לחום מוקדם מהזכרים.
שכווי זה נודד ברחבי הטונדרה בחיפוש אחר נצרים ועלים צעירים וכן אחרי זרעים, פירות יער וחרקים.
לשכווים הצעירים טורפים רבים כמו שועלים ועופות דורסים, ולכן הם חייבים ללמוד לעוף במהירות.
שכווי היערות (שם מדעי: Tetrastes bonasia) הוא מין של עוף קרקע מתת-משפחת השכווים אשר חי ביערות של צפון אירואסיה בטווח שבין מרכז אירופה להוקאידו.
באנגלית הוא מכונה: "Hazel grouse" - שכווי הלוז, על שם מנהגו לאכול מפירות הלוז.
שכווי זה הוא הקטן שבשכווים ואורכו 35–39 ס"מ, מוטת כנפיו 50–62 ס"מ ומשקלו 375–475 גרם בלבד.
הוא בעל נוצות חומות, אפורות ולבנות על גופו.
הראש לבן עם פסים חומים ואדומים לאורכו וסנטר וגרון שחורים ומעל הראש ציצה חומה אצל הזכרים המשמשת למטרות חיזור והוא בעל זנב עם נוצות אפורות ושחורות בקצה היכול להיפרש כמו מניפה.
הנקבה חומה ברובה ומוסוות יותר מהזכר וגם קטנה ממנו.
השכווים חיים על קרקע היער וניזונים מזרעים ומחרקים.
הנקבה מטפלת באפרוחים מבלי עזרת הזכר והיא מקננת על הקרקע.
היא מטילה 3–6 ביצים המוסוות כמוה בתוך הקן.
האפרוחים יכולים להזין את עצמם מיד לאחר הבקיעה.
שכבת קרח יבשתית או יריעת קרח הוא קרחון המכסה אדמה על פני שטח הגדול מ-50,000 קמ"ר.
בימינו קיימות שתי שכבות קרח יבשתיות - באנטארקטיקה ובגרינלנד.
במהלך עידן הקרח האחרון בשיא תקופת הקרח האחרונה, חלקים נרחבים באמריקה הצפונית כוסו על ידי ומעטה הקרח של וייכסל (Weichsel) כיסתה חלקים נרחבים מצפון אירופה ושכבת הקרח של פטגוניה כיסתה את אמריקה הדרומית.
שכבת קרח יבשתית היא גדולה יותר ממדפי קרח או קרחונים אלפינים.
גופי קרח המכסים פחות מ-50 אלף קמ"ר נקראים כיפת קרח.
כיפות קרח מנוקזות לרוב על ידי קרחונים.
שכבת הקרח האנטארקטית היא גוף הקרח הגדול בכדור הארץ, משתרעת על פני שטח של כ-14 מיליון קמ"ר ומכילה נפח של כ-30 מיליון ק"מ מעוקב של קרח.
כ-90% ממסת הקרח בכדור הארץ מצויה באנטארקטיקה.
הטמפרטורה הממוצעת על פני השטח של אנטארקטיקה עולה בכ-0.05°C בעשור מאז 1957. שכבת הקרח האנטארקטית מחולקת על ידי ההרים הטראנס-אנטארקטיים לשני חלקים: שכבת הקרח האנטארקטית המזרחית ושכבת הקרח האנטארקטית המערבית.
שכבת הקרח של גרינלנד מכילה די קרח לעלייה של כ-7.4 מטר במפלס מי הים העולמי הממוצע לו תימס.
ההתחממות הגלובלית משפיעה גם על שכבות הקרח.
לפי הדוח השישי של הפאנל הבין-ממשלתי לשינוי אקלים, האדם גרם להתחממות האטמוספירה, היבשה והאוקיינוסים.
קיים סיכון גבוה שהתחממות זו תמשיך ואיתה גם הפשרת שכבת הקרח.
שכבת הספינוסום (או שכבת השדרה/שכבת תאי העיקצוץ) היא שכבה של האפידרמיס שנמצאת בין שכבת גרנולוסום לבין שכבת תאי הבסיס.
שכבה זו מורכבת מקרטינוציטים פוליהדרלים.
המראה הקוצני שלהם נובע מהתכווצות המיקרופילמנטים בין הדסמוזומים המתרחשת כאשר צובעים אותם בצביעת המטוקסילין-אאוזין.
הקרטיניזציה מתחילה בשכבת הספינוסום, אם כי הקרטינוציטים בפועל מתחילים בשכבת תאי הבסיס.
יש להם גרעינים גדולים מוכתמים חיוורים שכן הם פעילים בסינתזה של חלבונים פיברילרים, הידועים כציטוקרטין, אשר מצטברים בתוך התאים המתקבצים יחד ויוצרים טונופיברילים (מבני חלבון ציטופלזמיים ברקמות אפיתל.
הטונופיברילים ממשיכים ליצור את הדסמוזומים, המאפשרים ליצור קשרים חזקים בין קרטינוציטים סמוכים.
שכבת הספינוסום מכילה גם תאי לאנגרהנס, המתפקדים כמקרופאג על ידי בליעת חיידקים, חלקיקים זרים ותאים פגומים המתרחשים בשכבה זו.
היפרפלזיה דיפוזית של שכבת ספינוסום מכונה אפידרמיס.
שכבת תאי הבסיס או השכבה הבסיסית, המכונה לעיתים שכבה germinativum היא השכבה העמוקה ביותר מבין חמש שכבות האפידרמיס, כלומר הכיסוי החיצוני של העור ביונקים.
השכבה הבסיסית היא שכבה אחת של תאי בסיס עמודיים או קוביים.
התאים מחוברים זה לזה ולתאי שכבת הספינוסום שמעליהם על ידי דסמוזומים והמידסמוזומים.
גרעין התא גדול, בצורת ביצה ותופס את רוב התא.
תאי בסיס מסוימים יכולים לפעול כמו תאי גזע עם יכולת להתחלק ולייצר תאים חדשים, ולעיתים אלה נקראים תאי גזע קרטינוציטים בסיסיים.
אחרים משמשים לעיגון העור המבריק (עור ללא שיער).
הם מתחלקים ליצירת קרטינוציטים של שכבת ספינוסום, אשר נודדים באופן שטחי.
סוגים נוספים של תאים המצויים בשכבת תאי הבסיס הם מלנוציטים (תאים המייצרים פיגמנטים) ותאי מרקל (קולטני מגע).
סרטן תאי הבסיס הנקראים גם קרצינומה של תאי בסיס, מהווים כ-80% מכלל סוגי סרטן העור.
לא כל סוגי הסרטן של תאי הבסיס מקורם בתאי הבסיס, אך הם נקראים כך מכיוון שתאי הסרטן דומים לתאי בסיס כאשר רואים אותם במיקרוסקופ.
בעובר גדל נוצרות טביעות האצבע במקום שבו שכבת תאי הבסיס פוגשת את הפפילות של שכבת העור הבסיסית (השכבה הפפילרית), וכתוצאה מכך נוצרים הרכסים העדינים על האצבעות.
טביעות האצבע הן ייחודיות לכל אדם ומשמשות לניתוחים משפטיים מכיוון שהדפוסים אינם משתנים עם תהליכי הגדילה וההזדקנות.
שכונה היא יחידת מגורים עירונית בעלת מאפיינים חברתיים, ארכיטקטוניים וגאוגרפיים אחידים, שגודלה יכול להשתנות מבניינים בודדים (כמו שכונת משכנות שאננים) עד למספר רב של רחובות (כמו שכונת רמות אלון בירושלים).
במרבית השכונות יש בתי מגורים ובדרך כלל יש בהן תשתית מקומית משותפת כגון גנים ציבורים, מבני ציבור (כגון בית ספר), מרכז מסחרי, כבישים פנימיים, ריכוזי פסולת וכדומה.
שכונות יכולות להתפתח כתוצאה מתכנון עירוני או לגדול באופן טבעי.
כאשר מתקבצת באזור קבוצה אתנית מסוימת יכולה להיווצר שכונה בעלת חתך מאפיין.
לדוגמה, שכונה יהודית בניו יורק, שכונה דתית בהרצליה, שכונה סינית בניו אורלינס וכו'.
עיר מורכבת לרוב ממספר שכונות בהתאם לממדיה, כאשר גודל השכונות יכול להשתנות בצורה משמעותית, כך למשל ברמת אביב אלפי תושבים בעוד באחוזת בית (שנמצאת באותה עיר – תל אביב) מספר זעיר של רחובות.
בדרך כלל השכונות צמודות זו לזו, אולם לעיתים, מסיבות של תכנון עירוני, יכולות שכונות מסוימות להיות רחוקות זו מזו או ממרכז העיר, כאשר התוכניות הן לרוב למלא את השטח העתידי בבניה.
במקרים שהתכנון לא יוצא לפועל נוצר מצב ארוך טווח (למשל באשדוד) בו השכונות מרוחקות זו מזו.
בעברית הכינוי רובע מתייחס לרוב לקבוצת שכונות קרובות ודומות, למשל רובעי תל אביב, אך לפעמים לשכונות בודדות, למשל רובעי אשדוד.
ישנן ערים שבהן צברים של שכונות נושאים כינויים כמו צ'יינה טאון, "בית הכרם רבתי", נחלאות או קטמונים.
ישנן שכונות שמחולקות לתת שכונות כמו מעלות דפנה המכילה את "ארזי הבירה" או כמו בית הכרם שמכילה את "שכונת הפועלים".
גבולות בין שכונות עשויים להיות לא ברורים או מוגדרים באופן שונה במקומות שונים.
שכונות עוני הן שכונות מוזנחות וצפופות אוכלוסין, שבהן אוכלוסייה ממעמד סוציו-אקונומי נמוך והפשע בהן רווח.
לעיתים קרובות מתגוררת בהן אוכלוסייה שונה מבחינה דתית או אתנית מהשכבה השלטת במדינה, או מהגרים שלא נקלטו היטב והשלטונות מזניחים את תשתיותיהן ולא אוכפים בהן את החוק.
דוגמה לשכונות אלה הן הפאבלות שבברזיל – שכונות ארעי הנבנות בקצה הערים הגדולות.
בירושלים שכונות כאלה נבנו בחיפזון עבור גל העלייה של יהודי ארצות האסלאם, מיד לאחר הקמת המדינה והן טופלו בפרויקט שיקום שכונות.
בישראל קיימים בערים יהודיות גדולות רבני שכונות, אנשי דת שנמצאים מתחת לרבני העיר בהירארכיה הרבנית ואחראים לטיפול הדתי בתושבי השכונה.
בין השכונות המפורסמות בארץ ניתן למנות את רחביה, תלפיות, משכנות שאננים, פסגת זאב ומאה שערים בירושלים וכפר שלם, נווה צדק, רמת אביב ופלורנטין בתל אביב-יפו וכן השכונות נווה שאנן, הדר ואחוזה בחיפה.
בתחילת המאה ה-21 קיבוצים רבים בנו שכונות הרחבה קהילתיות בסמיכות לחצר הקיבוץ, שתחילתן במסגרת הסדרי החובות של הקיבוצים והמשכן בכוונה להגדיל ולהצעיר את אוכלוסייתם.
המשתכנים החדשים בשכונות אלה אינם חייבים להתקבל כחברים באגודה החקלאית של הקיבוץ, אבל הם מתקבלים לאגודה הקהילתית ובעלי זכות בחירה בוועד המקומי של הקיבוץ המתחדש.
בתרבות הפופולרית השכונה מוצגת לעיתים כמעוז התמימות של הילדות, וכאבן יסוד של חברה בריאה.
לא מעט סרטי קולנוע מתארים באופן רומנטי מאבק של השכונות ותושביהם המבקשים לשמור על צביון שכונתם ונוף ילדותם נגד כרישי נדל"ן תאבי בצע, הרוצים להרסה לטובת בנייה רווייה לגובה.
דימוי נפוץ הוא המכולת השכונתית עם בעל הקיוסק הזקן שמכיר את כולם בשכונה מול הסופרמרקט האחיד והקר של תאגיד מסחרי ענק.
מנגד, השכונות, ובעיקר שכונות עוני (שמכונות לעיתים "סלאמס"), מוצגות גם כמקום הגידול והגיוס של ארגוני פשע מאורגן כגון כנופיות ומאפיה, השואבות את כוחן מהיחס ה"משפחתי" בין בני אותה שכונה.
הביטוי "לעשות שכונה", או "שכונה" בלבד, משמש בסלנג הישראלי לתיאור התנהלות חובבנית חוסר רצינות, חוסר מקצועיות וזלזול, לדוגמה: משחק כדורגל "שכונה", או "השחקנים עושים שכונה" הוא מצב בו הכדורגלנים משחקים בלי להישמע לטקטיקה ולהוראות המאמן, ולכללי המשחק.
לצורך הקצנת המשמעות השלילית של המילה, לעיתים היא נכתבת ונהגית "צ'כונה" כדי להדגיש את חוסר התקינות.
שכונה ה' שבבאר שבע נמצאת צפונית לשכונה א', דרומית לשכונה ד', מערבית לשכונה ב' ומזרחית לשכונה י"א.
שכונה ה' נבנתה ביוזמתו של דוד טנא, שכיהן כראש אגף השיכון הממשלתי.
טנא, התרשם עמוקות מביקורו בתערוכת "אינרטבאו", שהתקיימה בברלין ב-1957, והציגה רעיונות וניסיונות חדשים בתחום הדיור.
לאחר שחזר לישראל החליט לגייס צוות אדריכלים צעירים בראשותו של אברהם יסקי, שכלל את אמנון אלכסנדרוני, נחום זולוטוב, דניאל חבקין, תאודור קיסלוב, אהרן ברעלי, דב ורם כרמי, צ'צ'יק וקונפורטי.
הצוות עבד במשותף על התכנון והבינוי הכולל של שכונה בארשבעית חדשה, שתשמש חלופה לבניית השיכונים הגנרית של העיר.
זהו גם מקור הכינוי "לדוגמה".
כדי להתגבר על תנאי האקלים המדבריים הוחלט לבנות שכונה מסוגרת, שפאותיה בלוקים ארוכים שישמשו כחומות נגד סופות החול, ובמרכזה בתי שטיח צפופים.
לאחר מכן, נערכה הגרלה בין האדריכלים על אזורי התכנון.
יסקי ואלכסנדרוני תכננו את הבלוק הצפוני, "שיכון רבע הקילומטר", הבניינים במסגרת תוכננו על ידי ברעלי וקיסלוב, ואילו דב ורם כרמי עבדו עם צבי מלצר על מגדל שמעולם לא נבנה.
זולוטוב וחבקין, תכננו את בתי השטיח, בתי פאטיו קטנים, צמודי קרקע הבנויים בשורות צפופות ומחולקים למשעולים רבים ומוצלים.
שכונה ה' לדוגמה, זכתה לפרסום בינלאומי רב עם הקמתה.
השכונה מחולקת לשני חלקים ביניהם מפריד עורק התחבורה הראשי שלה – רחוב יעלים, החלק הצפוני, הישן, והחלק הדרומי, החדש יותר.
בחלק הדרומי מספר מתחמים שהוקמו בשעתם כפרויקטים אדריכליים ייחודיים, ביניהם – האזור המכונה שכונה ה' לדוגמה, ה"משולש", ווילות אלרם.
שכונה ה' הוקמה כשיכון בסוף שנות ה-60. תושביה הבורגנים של העיר הגיעו לשכונה, שוכנו בה המדענים הצרפתיים, שהקימו את הקריה למחקר גרעיני בדימונה, מרצים מאוניברסיטת בן-גוריון, קציני צבא בכירים (אלוף פיקוד הדרום אז ישעיהו גביש), פקידי ממשלה ובעלי מקצועות חופשיים.
השכונה זכתה כמעט באופן מיידי למעמד יוקרתי.
בהמשך יושבה השכונה בעיקר על ידי עולים מברית המועצות.
בשנות ה-90 קלטה השכונה עלייה גדולה מברית המועצות לשעבר.
כיום יש בשכונה הרבה משפחות דתיות עם ילדים.
עם יוצאי השכונה נמנים סילבן שלום; האחים למשפחת בנאי מאיר ,אביתר ואורנה; הזמרים יהודית רביץ; וישראל בר און, ושדר הספורט נדב יעקובי.
בשכונה פועלים קופת חולים, מתנ"ס, מרכז קניות, שלושה בתי ספר יסודיים (אוריין – ממלכתי, רמב"ם – ממלכתי-דתי, קורצ'אק – אנתרופוסופי, בעבר שימש כבית ספר ממלכתי רגיל במשך עשרות שנים ) ובית ספר על יסודי ממלכתי, מקיף ג'.
נוסף לכך פועל בשכונה בית ספר "אילנות" לחינוך מיוחד, במבנה שבו פעל במשך כ-26 שנים בית ספר יסודי ממלכתי "מעיין".
בשכונה שניים מסמלי העיר – "שיכון רבע הקילומטר", המוכר גם כ"מרכז קליטה יעלים" או "בית רמט", היה בניין המגורים הארוך ביותר במזרח התיכון ואורכו כרבע קילומטר.
בסמוך לו, בשטח המפריד בין השכונה לשכונה ב', שוכן האצטדיון העירוני (לשעבר) על שם וסרמיל.
סמוך למרכז הקליטה נמצא המרכז המסחרי המכונה "הגשר" (או בשמו הרשמי כיכר יצחק ורדימון), על שם הגשר הסמוך לו המתוח מעל רחובה הראשי של השכונה, רחוב יעלים, ונועד לחבר בין שני חלקיה.
בשכונה פועל מבנה ה"מחוז" של הנוער העובד והלומד שזהו מרכז הדרכה אזורי של התנועה.
מאפיין ייחודי נוסף בשכונה, הוא שיכון "השטיח" (המכונה משעולים).
בתחומי השכונה, באזור הידוע כשכונה ה' לדוגמה, שוכן בית כנסת הכיפה העל-עדתי ("היכל אהרון") על שם צורתו האדריכלית (כיום לאחר הרחבתו קשה להכיר את המבנה המקורי), והוא משמש כבית כנסת מרכזי לציבור הדתי-לאומי בעיר.
מלבדו שוכן בשכונה בית הכנסת הספרדי "רינת ירושלים".
מוסד דתי נוסף בחלק אחר של השכונה הוא חצרה של משפחת אבוחצירה (בעבר הרב אלעזר אבוחצירא וכיום בנו הרב פנחס), המושכת אליה חסידים מכל רחבי הארץ ואף מחו"ל.
במרכז השכונה, משתרע פארק ה' ובשמו הרשמי "פארק גדולי ישראל".
בחודשי הקיץ נערכים בו מופעים.
כיום ישנה תוכנית להרוס את הפארק ולהקים במקומו שכונת מגורים.
תושבי השכונה מתנגדים לתוכנית זו.
שכונה ד' היא שכונה בבאר שבע, הנמצאת מצפון לשכונות ג' וב' מזרחית לשכונה ו' ודרום-מערבית לשכונת רמות.
בהיותה שכונה גדולה מאוד, נחלקת שכונה ד' לשלושה אזורים: ד' דרום, ד' צפון וד' מזרח (ו' הישנה).
השכונה הוקמה בשנות החמישים כשיכון שיושב על ידי עולים חדשים, בעיקר מארצות האסלאם וניצולי השואה מאירופה.
בשכונה היו גם רחובות שבהם גרו משפחות בנות המעמד הבינוני, כגון אזור רחוב עוזיהו המלך ורחוב שלמה המלך.
השכונה נבנתה במודל של עיר גנים.
בשנות השבעים קלטה השכונה עלייה גדולה מרוסיה ומגאורגיה, בשנות התשעים קלטה עולים רבים מברית המועצות לשעבר ובשנות האלפיים קלטה אוכלוסייה של ערבים תושבי הרשות הפלסטינית ששיתפו פעולה עם כוחות הביטחון הישראליים.
עד שנות ה-70, כשנסללה הכניסה החדשה לבאר שבע מכיוון צפון, הייתה השכונה בשולי העיר.
עם השנים נוצרה לשכונה הוותיקה תדמית שלילית, ושם השכונה הפך לשם נרדף לעוני ולפשע.
הסיבה המרכזית לכך היא העובדה שבמשך השנים קלטה השכונה עולים רבים מרקע סוציו-אקונומי נמוך, שחלקם הידרדרו לפשיעה ולהתמכרות לסמים.
סוג הבניינים הנפוץ בשכונה הוא שיכוני ה"בלוק" - ביניינים שהוקמו בשכונות מצוקה רבות בישראל של שנות החמישים ושנות השישים ובהם ארבע קומות ושלוש עד שש כניסות לחדרי מדרגות.
הדירות בשיכונים אלה הן בעיקר דירות של שני חדרים או שלושה.
סוג שיכונים נפוץ אחר בשכונה הוא שיכון שטיח - מעין קוטג' טורי חד קומתי קטן, עם גינה קטנה מאוד, המוקפת חומה.
בשכונה נמצאת אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מאז הקמתה בשנות ה-70, החלו לדור בשכונה סטודנטים, המהווים אוכלוסייה חזקה ומושכים עסקים ואירועי תרבות.
עם זאת חלקים אחרים של השכונה (בעיקר צפונה) המשיכו להוות מוקדי עוני ופשיעה, וחלק גדול מבתי צפון השכונה מושכרים בדמי מפתח.
בשכונה נמצאים מספר מתנ"סים, קופות חולים, בתי ספר יסודיים ועל יסודיים, מעונות סטודנטים, שני מרכזי קניות ("אורן" ו"גילת") ומרכז ספורט.
בשוליה הצפוניים של השכונה שוכנת ישיבת בני עקיבא אהל שלמה ובסמוך לה מבנה המועצה הדתית.
עם יוצאי השכונה נמנים בין היתר השר סילבן שלום, הזמר-יוצר עמיר בניון, המוזיקאי והסופר חנן-יה ישראל בוהדנה, הבמאית מורן איפרגן, רונית אלקבץ וחנה אזולאי-הספרי, הבמאי שלומי אלקבץ, הזמרת זהבה בן, איש הטלוויזיה צביקה הדר, ההיסטוריון אבנר בן-זקן, העיתונאי דני קושמרו ומרגל הגרעין מרדכי ואנונו.
תושבי השכונה הקימו את עמותת תור המדבר שפועלת לפיתוח החברה ופעילותה התרחבה עם הזמן לכל הנגב.
שכונה ד' דרום נהנית מסמיכות לאוניברסיטה ולבית החולים סורוקה.
על דרך הכניסה אל באר שבע, מכיוון צפון, מצויות תחנות אוטובוס הקרובות לשני מוסדות אלו ומיקומן נותן מנוף כלכלי לשכונה.
בשכונה נמצאים מספר מתנ"סים, קופות חולים, בתי ספר יסודיים ועל יסודיים, מעונות סטודנטים ("מעונות ד'), שני מרכזי קניות ("אורן" ו"גילת") ומרכז ספורט.
בשכונה (רחוב אברהם אבינו 33) מצוי גם אחד מסמליה של האדריכלות הישראלית של סוף שנות השישים "בית הפירמידה" שתוכנן על ידי האדריכלים משה לופנפלד וגיורא גמרמן לאחר שזכו בתחרות לתכנון מבנה מגורים המתאים לאקלים המדברי.
בניין מפורסם נוסף שמצוי בשכונה הוא מרכז הנגב, שתוכנן על ידי האדריכל רם כרמי.
במשולש הרחובות יהודה הלוי, שמעון בר-גיורא ורבי עקיבא, במערב השכונה, נמצאת מחצבה ישנה, ממנה כרה השלטון העות'מאני אבנים לבניית העיר העתיקה של באר שבע.
במחצבה זו ניתן לראות את שכבות הסלעים שהושקעו בקניון באר שבע-עזה.
בשכונה נמצא פארק המכתש הגדול שנפתח ב-2023 ומציג את ההיסטוריה של המחצבה שפעלה בתקופה העות'מאנית.
ד' מזרח / ו' הישנה
החלק המזרחי של השכונה שנבנה מספר שנים לאחר שאר השכונה, נבנה בצורה מתוכננת מבחינת בינוי וכבישי גישה.
חלק מהבניינים בשכונה הם "בלוקים" (מבנים ארוכים, בני ארבע קומות, עם דירות קטנות וכמה כניסות לכמה חדרי מדרגות), חלק בניינים של ארבע קומות עם כניסה אחת וחלק הם שיכוני שטיח.
בתחילה נקרא אזור זה "שכונת כיסלב" אך התושבים שהורגלו בשמות השכונות על פי סדר האלפבית החלו לקרוא לאזור החדש "שכונה ו'", אף שמצד הממשל אזור זה נחשב לחלק מ-ד'.
לאחר כמה שנים הוקמה ממערב לשכונה ד' שכונה נוספת שעל פי העירייה נקראת "שכונה ו'", אך התושבים שהורגלו בשכונה ו' אחרת החלו לקרוא לשכונה זו "ו' החדשה" ולד' מזרח "ו' הישנה".
חלק זה של השכונה תחום בין שדרות רגר, פסי הרכבת וקמפוס האוניברסיטה והוא מכיל יותר סטודנטים בשכירות ומקומות בילוי (בתי קפה, מסעדות, מזנונים) מאשר חלקיה האחרים של השכונה.
החלק הצפוני של השכונה נבנה מאוחר יותר משאר השכונה.
בין חלק זה של השכונה לד' דרום מפריד גן שני אליהו (המכונה לרוב "פארק ד'"), שהוא הפארק הגדול ביותר בתוך באר שבע.
בקצה השכונה נמצא בית החולים הפסיכיאטרי של באר שבע, ולידו מרכז קליטה.
סמוך לקצה השכונה (אבל כבר בשטחן של שכונה ו' ושכונת נווה מנחם) נמצאים קמפוס מכללת קיי, אולם הקונכייה ואצטדיון טרנר.
שכונה ב' היא אחת משכונות באר שבע.
השכונה ממוקמת במרכזה של העיר באר שבע, נחשבת לליבה של העיר, נמצאת מצפון לשכונה א', מדרום לשכונה ד', ממזרח לשכונה ה', וממערב לשכונה ג'.
השכונה הוקמה כשיכון בשנות החמישים, השיכון יושב בתחילתו על ידי עולים בעיקר מתוניס, ממרוקו, מפולין ומצרים.
בשנות ה-60 קלט השיכון גם עלייה מלוב.
בשנות ה-70 נקלטו עולים מרוסיה ומגאורגיה.
בשנות ה-90 מעט עולים מחבר המדינות השתכנו בשכונה.
השכונה מתאפיינת כיום בעיקר באוכלוסייה צעירה מקומית, מתבגרת וסטודנטים רבים הלומדים באוניברסיטת בן-גוריון ובמכללת סמי שמעון.
בשכונה קיים מתנ"ס, בית ספר יסודי ובית ספר על-יסודי.
מאפיינה הייחודי:הספרייה העירונית, פארק הסופרים והימצאות בליבה של העיר באר שבע.
בשכונה נמצאים שלושה מסמלי העיר- הקונסרבטוריון העירוני, הספרייה העירונית ומועדון השחמט העירוני (שזכה לשם עולמי), בנוסף נמצאים בשכונה מרכזי בילוי, פאבים, מסעדות ופארק הסופרים הגדול, שלוחה של הספרייה העירונית שמאפשר למבקרים לקרוא ספרים מהספרייה בפארק.
כמו כן בתחומי השכונה מצוי "בניין המגירות" שהיה רב-הקומות הראשון שנבנה בבאר שבע והיה במשך שנים ארוכות המבנה הגבוה בעיר.
בשנות ה-60 נבנה במרכז השכונה מתחם מגורים שתוכנן במשרדו של האדריכל אריה שרון בשיתוף האדריכלים בנימין אידלסון ואלדר שרון, שיחד תכננו מספר טיפוסי בניין.
בשכונה ב' היה ממוקם משנות החמישים אצטדיון וסרמיל שכיום נהרס ועל שיטחו נבנים מרכז מגורים גדול בן 2300 יחידות דיור חדשות, שנוספו לבניה מתחדשת במקום.
הרחובות המרכזיים בשכונה הם ביאליק, המשחררים, בצלאל, חז"ל ודרך מצדה..
שכונה א' היא השכונה המתוכננת הראשונה של העיר באר שבע.
היא ממוקמת במרכז הגאוגרפי של העיר, וצמודה למרכז האזרחי החדש.
השכונה נמצאת צפונית לעיר העתיקה, דרומית לשכונה ב', מזרחית לשכונה ה' ומערבית למרכז האזרחי ולשדרות יצחק רגר.
השכונה הוקמה כשיכון בשנות החמישים לעולים חדשים, בעיקר מרומניה, מרוקו, מעיראק, מתימן ומהודו.
תוך מגמה ליישב את הנגב, נבנו בתים קטנים, ארבע-משפחתיים, בני שתי קומות, עם אפשרות הרחבה מאוחרת יותר.
כמו כן, על מנת להפריח את השממה, הוקם באזור השכונה גן הראשונים שהיה רחב ידיים, וננטעו בו מיני צמחייה המתאימים לאקלים החם.
תוכנית המתאר של העיר בשנות החמישים, התבססה על רעיון "שכונת גנים".
תוכנית זו יצאה לפועל בתחילה בשכונות אשר היו מוקפות ברצועות ירק ומרחבים פתוחים.
למרות יציאתה לפועל של תוכנית זו, התפתחותה לא תאמה את ציפיותיהן של מתכנניה.
כתוצאה מכך התארגנו מחדש גורמי התכנון של העיר בשנות החמישים, לצורך תכנון מחדש של העיר והשכונות בה.
עם השנים, ועם התרחבות השכונה (בעקבות מעבר של צעירים אליה, כגון סטודנטים עם הקמת המכללות), התאפשרה הרחבתה על ידי בנייה של אותן יחידות מגורים משנות החמישים-שישים.
כפועל יוצא, נבנו מרכזים לצורכי האוכלוסייה, ואף מוסדות ממשלתיים כמו בית משפט, ביטוח לאומי, ומשרד החינוך (הממוקמים כיום ברובם במבנה קריית הממשלה ובאזור).
בתחילת שנות התשעים קלטה עולים רבים מברית המועצות לשעבר.
הרחובות המרכזיים בשכונה הם ויצמן ובלפור.
בסוף שנות התשעים זכתה השכונה הוותיקה (שכוללת הרבה דירות עמידר ועמיגור) לשיפור במצבה בעקבות בניית מרכז הרמב"ם בדרומה, שאליו עברו עשרות זוגות צעירים.
בשכונה פועלים שני בתי ספר יסודיים (ממלכתי ודתי), בית ספר על תיכוני ממלכתי, וכן המכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון, המכללה הטכנולוגית באר שבע, מרכז קניות, בית חב"ד (סניף עירוני), מתנ"ס ובית מד"א עירוני.
סמיכותה של שכונה א', לאזור קניון הנגב, משרדי הממשלה, משרדי העירייה, העיר העתיקה, התחנה המרכזית, ותחנת הרכבת, העלו את הדרישה למגורים זולים באזור הקרוב לכל מקום.
אך יחד עם זאת, בשל היותה שכונה וותיקה, אין היא זוכה לטיפוח סביבתי כמו השכונות החדשות.
ובכלל זה, אין שדרוג של תשתיות ישנות קיימות (ביוב, חשמל).
עם השנים, וכאמצעי להשקעה, החלו תושבים וותיקים בעלי נכסים באזור, לפצל דירות ולהשכירן לסטודנטים, ואף לנתינים זרים.
בשכונה זו נמצא אחד מסמלי העיר, בית כנסת הפירמידה, שהוא בית הכנסת העיראקי הגדול.
גם בית כנסת סטרומה נמצא בה.
בשנת 2013 נחנך בקצה השכונה בסמוך לבית העירייה הסיטי פארק.
שכונות הטבעת הן חמש שכונות בירושלים: נווה יעקב, גילה, תלפיות מזרח, רמות אלון ופסגת זאב, שהוקמו מעבר לקו הירוק, על שטחים שנכבשו על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים וסופחו מוניציפלית לעיר.
מטרת הקמת השכונות הייתה יצירת רצף שכונות מגורים יהודיות סביב מרכז העיר.
כיום מתגוררים בשכונות אלה כ-181,000 איש.
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967 שונתה מפת העיר ירושלים.
שני חלקיה, המערבי והמזרחי, אוחדו תחת שלטון ישראל, ובנוסף סופחו עוד כ-63 קמ"ר של כפרים ושטחים פתוחים מיהודה ושומרון לישראל, כולם לשטחה המוניציפלי של ירושלים.
שטחה הורחב ל-108 קמ"ר, למעשה פי שלושה משטח העיר המערבית לפני מלחמת ששת הימים.
מדיניות הבינוי שמה דגש על שכונות לוויין שיעבּו את ירושלים ומדיניות האכלוס ייעדה את השכונות החדשות כפתרונות דיור לזוגות צעירים, עולים חדשים, ובני המעמד הבינוני.
שכונות הטבעת הן הביטוי הבולט ביותר למדיניות זו.
בשנים הראשונות התאכלסו השכונות במהירות רבה.
גם לאחר סיום שלב אכלוס הדירות החדשות המשיך גידול האוכלוסייה בשכונות אלו, משום שרבים מהתושבים החדשים היו זוגות צעירים שילדיהם נולדו בשכונה.
עם השנים התבגרה האוכלוסייה, והילדים שבגרו לרוב עברו להתגורר מחוץ לשכונה.
כתוצאה מכך הואט קצב הגידול של האוכלוסייה.
האוכלוסייה בשכונות מסוימות, כמו נווה יעקב ורמות אלון, התחלפה במהלך השנים, ואחוז החרדים בהן עלה משמעותית.
שכונות הטבעת בנויות על שטחים שנכבשו על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים.
מוסדות האומות המאוחדות, האיחוד האירופי, הרשות הפלסטינית, וחלק מהשמאל בישראל, רואים בשכונות אלו התנחלויות, אולם מדינת ישראל מתייחסת אליהם כאל שכונות של ירושלים, עקב חוק ירושלים .
שכונת נווה יעקב, שהיא שכונת-המגורים העברית הצפונית ביותר בירושלים, הוקמה ב-1970. נכון לשנת 2022 מתגוררים בה 29,114 נפשות.
השכונה הוקמה בסמיכות להריסות יישוב יהודי שננטש במלחמת השחרור.
שכונת גילה בדרום-מערב העיר, שהיא השכונה הגבוהה בירושלים, הוקמה ב-1971. נכון לשנת 2022 מתגוררים בה 32,522 נפשות.
שכונת תלפיות מזרח, בדרום-מזרח העיר, השוכנת על-יד ארמון הנציב, הוקמה ב-1973. נכון לשנת 2022 מתגוררים בה 19,115 נפשות.
שכונת רמות-אלון בצפון-מערב העיר, מצפון לכביש 1, השכונה הגדולה בירושלים, והשנייה בגובהה (בהבדל קטן מגילה) הוקמה ב-1974. נכון לשנת 2022 מתגוררים בה 56,086 תושבים, רמות היא אחת השכונות המאוכלסות בישראל.
שכונת פסגת זאב בצפון-מזרח העיר, הוקמה ב-1982. נכון לשנת 2022 מתגוררים בה 44,816 נפשות.
שכונת הר חומה, שאף היא מחוץ לקו הירוק, נבנתה בשנות ה-90, ולכן אינה נחשבת משכונות הטבעת.
שכונות הגנים הן שש שכונות מגורים יהודיות שהוקמו במערב ודרום ירושלים בשנות ה-20 של המאה ה-20, לפי תכנונו של האדריכל ומתכנן הערים ריכרד קאופמן, על פי אסכולת עיר הגנים של אבנעזר הווארד.
שכונות הגנים היו מרווחות וירוקות.
שכונת בית הכרם שבמערב העיר נבנתה מספר חודשים לאחר תלפיות, בשנת 1922.
שכונת רחביה, אחת משכונותיה היוקרתיות של העיר, הוקמה בשנת 1924.
שכונת מקור חיים בדרום העיר, אשר הייתה מבודדת משאר השכונות היהודיות בירושלים עד מלחמת העצמאות, הוקמה בשנת 1924.
שכונת קריית משה בכניסה לעיר, ידועה בעיקר בזכות מבני החינוך הרבים בה ו"שדרות המאירי", הוקמה בשנת 1925.
שכונת בית וגן, שבזמנו נחשבה לגבולה המערבי של ירושלים, ואשר אופייה כשכונת גנים נשמר בשמה, הוקמה ב-1926.
שֶׂכְוִוים או שֶׂכְוִיֵּי יְּעָרוֹת (שם מדעי: Tetraonini) הוא שבט של עופות שוכני קרקע ממשפחת הפסיוניים.
בעבר השכווים נחשבו לתת-משפחה (Tetraoninae), אך כיום משוייכים לתת-משפחת הפסיונים לאחר בדיקות פילוגנטיות חדשות.
השכווים נפוצים רק בחצי הכדור הצפוני באירופה, אסיה ואמריקה הצפונית, לרוב סביב אקלים ממוזג.
אלו עופות קרקע בעלי דלדל מפואר וכיסי גרון גדולים אצל הזכרים, המתנפחים בעונת הרבייה כדי למשוך נקבות ולהרתיע יריבים.
רבים מהם מתאספים יחדיו בבימות זירה.
הנקבות לעומתם אפורות ודהויות והן אלו שמטפלות בקן, בביצים ובאפרוחים.
סוג בו מין יחיד שכווי הצווארון (Bonasa umbellus)
שכונות הבריח הן ארבע השכונות היהודיות שכונו כך בעת הקמתן, בשל תפקידן – "נעילת" הר הצופים לשטח מדינת ישראל.
השכונות הן: מעלות דפנה, רמת אשכול, גבעת המבתר והגבעה הצרפתית ("גבעת שפירא") שבצפון מזרח ירושלים.
מבחינה גאוגרפית, ניתן להכליל בשכונות הבריח גם את השכונות הסמוכות: שכונת צמרת הבירה, מלון דן ירושלים, מעונות הסטודנטים שבהר הצופים, קריית הממשלה על שם מנחם בגין, ובניין המטה הארצי של משטרת ישראל שבגבול הר הצופים ושכונת שמעון הצדיק.
מבחינות רבות, שכונות הבריח מתפקדות כיחידה מנהלית והיסטורית אחת.
שכונות הבריח הוקמו לאחר מלחמת ששת הימים ויצרו רצף התיישבות עברי, בין העיר המערבית להר הצופים.
רצף זה נועד להקשות את ניתוק הר הצופים בשנית, משטחי מדינת ישראל ולאפשר סלילת נתיב תחבורה להר הצופים, "שדרות אשכול", שעובר בשכונות עבריות בלבד.
שדרות אשכול ורמת אשכול נקראות על שם ראש ממשלת ישראל, לוי אשכול, שיזם את הקמת שכונות הבריח.
פסגת הר הצופים, ברום 826 מטר מעל פני הים, ופסגת הגבעה הצרפתית, המצויה מצפון להר הצופים, ברום 835 מטר מעל פני הים, הן מהנקודות הגבוהות ביותר בירושלים.
הקו שבין פסגת הר הצופים לפסגת הגבעה הצרפתית הוא גבול המדבר – הגבול בין מדבר יהודה לבין הרי יהודה שאינם בתחום המדבר.
גבעת התחמושת (797 מטר מעל פני הים) היא שלוחה מערבית של הר הצופים, וגבעת המבתר (814 מטר מעל פני הים) היא שלוחה צפון-מערבית של הר הצופים (ניתן לראות בגבעת המבתר גם שלוחה דרום-מערבית של הגבעה הצרפתית).
שטח מעלות דפנה הוא במורדות המערביים של גבעת התחמושת, ורמת אשכול היא במורדות הצפוניים והצפון-מערביים של אותה גבעה.
מערב שכונת מעלות דפנה גובל בשכונת שמואל הנביא.
מערב רמת אשכול גובל בשכונת סנהדריה מורחבת.
השכונה הוקמה בשנת 1970 כהרחבה צפונית של שכונת סנהדריה.השכונה נבנתה כחלק ממרחב "שכונות הבריח" שהוקמו לאחר איחוד העיר במלחמת ששת הימים, במטרה ליצור רצף התיישבותי יהודי בין מרכז העיר להר הצופים.
בעוד שסנהדריה "הישנה" הוקמה עוד לפני קום המדינה, סנהדריה המורחבת תוכננה כמתחם מגורים מודרני ומרווח יותר לאותה תקופה שטחי רמת אשכול, גבעת המבתר וסנהדריה מורחבת גובלים בצפון בנחל צופים הזורם (בחורף) ממזרח למערב.
בנחל צופים עוברת דרך חשובה מבחינה היסטורית החוצה את רכס הרי יהודה ממערב למזרח.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 נבנה שם כביש רמות-הגבעה הצרפתית.
דרך חשובה נוספת שעוברת באזור היא דרך גב ההר שעליה נבנו דרך שכם ושדרות בר-לב.