tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרגע שהפכה מבצעית, המערכת אומצה על ידי גורמים רבים ונמצאת בשימוש כ-25 חילות ים במדינות שונות.
בספינות מודרניות רוסיות מותקנות מספר רב של מערכות AK-630 (עד 8) ומאות מערכות כבר יוצרו.
המערכת דומה בתפקודה למערכת פלנקס האמריקאית.
AJS Silver Streak הוא אופנוע מתוצרת יצרנית המכוניות והאופנועים AJS (שם מלא: "A.
Ltd "), אשר נרכשה בשנת 1931 על ידי יצרנית האופנועים Matchless אשר יוצר בבריטניה בין השנים 1938–1939.
לדגם ה-"AJS Silver Streak" היה מרווח קרקעי גבוה ומגן ארכובה משמעותי שהפך אותו לאופנוע תחרותי טוב.
AJS מודל D הוא אופנוע מתוצרת יצרנית האופנועים והמכוניות הבריטית AJS (שם מלא: "A.
דגמי "AJS מודל D" הוצגו לראשונה בתערוכת האופנועים בלונדון בשנת 1912, עם מנועי 2V צילינדרים 698 סמ"ק.
בשנת 1916 אסר משרד התחמושת על ייצור אופנועים, למעט שימוש צבאי, אך ב-1917 נאלצו הבריטים לספק לרוסיה על מספר גדול של אופנועים, היצרנית AJS בנתה 1,100 יחידות של אופנועים צבאיים (מנוע בהספק 6 כ"ס, שאפשר ליצרן להמשיך ולפתח את "AJS מודל D" למרות ההגבלות.
ALARP (בעברית: נַבְסָ"ל שמשמעותו הנמוך ביותר הַסביר להשגה) הוא עיקרון בניהול סיכונים על פיו מנסים להקטין סיכונים מסוימים ככל שזה מעשי להקטין אותם.
יש המתארים את אותו עקרון במונח ALARA, שהם ראשי תיבות של: As Low As Reasonably Achievable.
מקורו של המונח הוא בחקיקה בריטית משנת 1974 בנושא בטיחות בעבודה ושמירה על בריאות עובדים.
כאשר מנהלים סיכונים באופן שיטתי מבצעים תהליך של הערכת סיכונים.
התהליך כולל זיהוי סיכונים והבנת רמת הסיכון.
רמת הסיכון נקבעת על פי ההסתברות להתרחשות אירוע סיכון ועל פי ההשלכות האפשריות של התרחשות אירוע סיכון.
ככל שההסתברות להתרחשות אירוע סיכון גבוהה יותר רמת הסיכון גבוהה יותר.
ככל שהתוצאות של התרחשות עשויות לגרום נזק רב יותר רמת הסיכון גבוהה יותר.
לאחר קביעת רמות הסיכון מחלקים את הסיכונים כמתואר בתרשים.
בחלק העליון נמצא אזור הקרוי Unacceptable Region, כלומר: סיכונים ברמה גבוהה שנדרש לטפל בהם על מנת להקטין אותם או לבטל אותם.
בחלק זה נמצאים סיכונים ברמה גבוהה פחות שמוכנים לקבל אותם או לדחות את הטיפול בהם.
בחלק התחתון נמצאים סיכונים זניחים או סיכונים ברמה נמוכה, שלא כדאי לטפל בהם.
ALARP אינו אזור בתרשים אלא עיקרון.
על פי העיקרון בחלק מהסיכונים מטפלים ככל שזה מעשי, כלומר: כאשר יש מספיק משאבים כספיים ומשאבי כוח אדם וכאשר עלות הטיפול אינה גבוהה מדי.
משמעות העיקרון היא שעשוי להיות טיפול מתמשך באותם סיכונים, שיקטין בהדרגה את רמת הסיכון שלהם.
במרבית המקרים מיושם העיקרון בהקשר של סיכונים ב-Tolerable Region.
בסיכונים שהם בלתי קבילים בגלל רמתם הגבוהה מטפלים.
בסיכונים זניחים או ברמה נמוכה ממילא אין צורך ואין כדאיות לטפל.
למרות החפיפה הגדולה בין Tolerable Region לבין ALARP הם אינם מושגים זהים.
בהחלט ייתכנו מצבים שבגלל אילוצים ייושם העיקרון בלית ברירה גם על סיכונים שאינם קבילים.
יהיו גם מקרים בהם יעשה שימוש בעיקרון גם לטיפול בסיכונים בתחום של Broadly Acceptable Region.
בדרך כלל זה יקרה במצבים בהם יש עודף משאבים וסיכונים ברמה גבוהה יותר, שניתן לטפל בהם כבר טופלו.
טיפול בסיכון לא בהכרח מונע באופן מלא את התרחשות אירוע סיכון ולא בהכרח מונע את התרחשות התוצאות הלא רצויות של אירוע סיכון.
סיכון שיורי (Residual Risk) הוא החלק של הסיכון שלא הצלחנו למנוע באמצעות הטיפול בו.
על פי עיקרון ALARP מנסים באופן מתמשך להקטין את הסיכון השיורי, אם זה מעשי לעשות זאת באותו עיתוי.
מקורו של המונח ALARP הוא בחקיקה בריטית משנת 1974 העוסקת בבטיחות ובבריאות בעבודה.
Act 1974. בהמשך הורחב השימוש במונח בבריטניה גם לניהול סיכונים בהקשרים אחרים.
בארצות אחרות אין שימוש בעיקרון זה או שיש שימוש בעקרונות דומים.
הגדרת המושג ALARP בהקשר של החוק מ-1974, מביאה בחשבון את הדברים הבאים:
ההסתברות להתרחשות אירוע סיכון או אירוע פגיעה בבטיחות
מידת הנזק של אירוע סיכון או אירוע פגיעה בבטיחות
מה עובד יודע או צריך לדעת על אותו אירוע ועל דרכים למניעתו או להקטנת הסיכון
זמינות והתאמת אמצעים להקטנת הסיכון
עלות מימוש אמצעים להקטנת הסיכון, כולל בחינה של היחס בין עלות הנזק לעלות האמצעים למניעתו.
AJR היא להקת אינדי פופ אמריקאית המורכבת משלושת האחים, אדם, ג'ק וראיין מאט (מצגר).
האחים כותבים, יוצרים ומלחינים את המוזיקה שלהם בחדר המגורים בדירתם בצ'לסי, מנהטן.
הסגנון המוזיקלי שלהם תואר כ"אלקטרוני", ומשלב בתוכו אלמנטים של פופ, דו-וופ ודאבסטפ.
השם "AJR", מקורו בראשי תיבות שמותיהם הפרטיים של שלושת האחים, אדם, ג'ק וראיין (Adam, Jack, Ryan).
לפני שנקראו AJR, כינוי ההרכב היה TB³ (Tapping Brothers to the Third Power) אך בסביבות 2012 החליפו את שם הלהקה לשם המוכר כיום
בתחילת דרכם, החלו האחים להפיק מוזיקה משלהם בחדר המגורים בדירתם בצ'לסי, מנהטן, ניו יורק, תוך התמקדות במוזיקת אינדי-פופ.
הם החלו להופיע בסביבות שנת 2006, באזור הסנטרל פארק ובפארק סקוור בוושינגטון.
תחילה, ג'ק ניגן במפוחית, ראיין ניגן בפסנתר ואדם ניגן על גיטרה בס.
כיום הם מנגנים בכלי נגינה שונים.
הם החלו בביצועי קאברים לשירים, אולם כעת הם מלחינים מוזיקה מקורית, המושפעת ממוזיקאים כמו הביץ' בויז, סיימון וגרפונקל, ומפייר ויקנד, ג'ון בליון, Imagine Dragons, הביטלס, קניה וסט, מאקלמור ו-Twenty One Pilots.
בנובמבר 2012, שלח ראיין בטוויטר קישור לשיר "I'm Ready" לכ-80 מפורסמים, בהם הזמרת האוסטרלית סיה פרלר.
פרלר אהבה את השיר, ויצרה קשר עם סטיב גרינברג, לשעבר נשיא קולומביה רקורדס ומייסדה של S-Curve רקורדס, שהחל לשמש כמנהל שותף שלהם.
סינגל הבכורה של הלהקה, "I'm Ready", יצא לאור ב-22 באוגוסט 2013. הסינגל כולל דגימה מקולו של בובספוג מכנסמרובע, הקורא שוב ושוב באמרת הכנף שלו, "אני מוכן", מתוך פרק הבכורה של סדרת האנימציה.
השיר התנגן בתחנות Top 20 on 20 ו-Hits 1 של רדיו Sirius XM.
את הקליפ לשיר הפיקו אור פז ותום טרגר (שוגר זאזא)
בזכות הופעות הרחוב שקיימו, רכשו האחים ציוד מוזיקלי ויצרו את אלבומם הראשון, Living Room ("סלון"), שכן את השירים באלבום יצרו בסלון ביתם.
ב-23 בספטמבר 2014 הוציאה הלהקה את המיני-אלבום הראשון שלה, Infinity, המכיל 5 רצועות, בהן הסינגל המוביל "Infinity".
המיני-אלבום יצא לאור במקום אלבום הבכורה שלהם, Living Room, שתאריך הוצאתו נדחתה ל-3 במרץ 2015.
ב-16 בספטמבר 2016 הוציאו האחים לאור את המיני-אלבום השלישי שלהם, ששמו What Everyone's Thinking, הכולל את הסינגל המוביל "Weak", אותו כתבה הלהקה ביום אחד, תוך שעות בודדות.
הסינגל זכה לתואר פלטינה בארצות הברית, קנדה, נורווגיה, הולנד, בלגיה, גרמניה, איטליה, שוודיה ואוסטרליה, וצבר למעלה מ-700 מיליון השמעות בספוטיפיי.
ב-9 ביוני 2017 הוציאה הלהקה הוציאה את אלבום האולפן השני שלה, The Click, ונכללו בו הסינגלים "Weak", "Drama" ו-"Sober Up", בהשתתפות המוזיקאי ריברס קוומו, שכתב יחד איתם את השיר.
"Sober Up" הגיע למקום הראשון במצעד הסינגלים האלטרנטיביים של Mediabase.
בהמשך, הכריזה הלהקה על סיבוב ההופעות לקידום האלבום, The Click Tour.
גרסת הדלוקס של The Click פורסמה ב-21 בספטמבר 2018, וכללה את הרצועות "Role Models", "Normal", הסינגל "Burn the House Down", שהגיע למקום השני במצעד הסינגלים האלטרנטיביים של Mediabase, וכן הגרסה האקוסטית לסינגל "Pretender", שהיה שיתוף פעולה של הלהקה עם אמן ה-EDM סטיב איוקי והראפר האמריקאי ליל יאכטי.
ב-30 בינואר 2019 הוציאה הלהקה את "", הסינגל המוביל באלבומם העתידי, Neotheater.
הווידאו קליפ הנלווה יצא לאור ב-8 במרץ.
השיר נכלל בפלייליסט "" של הזמרת-יוצרת האמריקאית טיילור סוויפט באפל מיוזיק, ומילותיו, "maybe a hundred bad days made a hundred good stories, a hundred good stories make me interesting at parties", שימשו כתיאור הפלייליסט.
ב-5 במרץ פרסמה הלהקה טיזר לסינגל השני, "Birthday Party".
ב-11 במרץ הכריזה הלהקה על אלבום אלבום האולפן השלישי שלהם, Neotheater, וכי ייצא ב-26 באפריל.
באותו היום, ביצעו את הסינגל המוביל בג'ימי קימל לייב והוציאו את הסינגל השני.
הסינגל השלישי, "Dear Winter", יצא לאור ב-5 באפריל, והווידאו קליפ שלו יצא בהמשך אותו יום.
עם צאתו, הגיע האלבום לראש מצעד האלבומים האלטרנטיביים ומצעד אלבומי הרוק של בילבורד, ולמקום השמיני בבילבורד 200. ב-25 באוקטובר פרסמה הלהקה את "Winter Winter 2.0", גרסה מחודשת ובעלת הפקה שונה של השיר המקורי.
ב-12 בפברואר פורסם "", ששימש כסינגל המוביל מתוך אלבומה הרביעי של הלהקה, OK Orchestra.
לקראת סוף 2021 החלו משתמשים בפלטפורמת שיתוף המדיה "טיקטוק" לעשות שימוש בשיר "The Good Part", מתוך אלבומם השני, לסרטונים שונים.
במקביל, צבר השיר פופולריות ברשתות הסטרימינג.
כתוצאה מכך, החליטה הלהקה להוציא את השיר כסינגל, כארבע שנים לאחר צאתו הרשמית כרצועה באלבום.
בנוסף, פרסמה הלהקה וידאו קליפ לשיר, בו מבצעת הלהקה את השיר על במת תיאטרון, ולאורכו מתנגנים סרטונים שונים מילדותם.
בשנת 2022 צבר גם השיר "World's Smallest Violin", מאלבומם הרביעי, פופולריות בטיקטוק, והגיע כבר למעל 280 מיליון השמעות בספוטיפיי.
ביוני 2022 רמזה הלהקה בטוויטר כי הם עובדים על אלבומם החמישי.
ב-29 ביולי 2022 פרסמה הלהקה את הסינגל "I Won't", לצד וידאו קליפ.
הלהקה פרסמה את שמו של האלבום החמישי: The maybe man שכולל בתוכו כמה סינגלים ששוחררו לפני יציאתו של האלבום.
במקור AJR הודיעו שהאלבום יצא ב-3 בנובמבר 2023 אך לאחר מכן הודיעו שהם דוחים אותו בשבוע ל-10 בנובמבר.
מאז יציאת האלבום הוא צבר כבר קרוב ל-300 מיליון השמעות בספוטיפיי.
ב-16 ביוני 2025, הלהקה הודיעה כי מיני-אלבום חדש עומד לצאת בקרוב בעוד השיר השלישי במיני האלבום, Betty, יצא בקרוב יותר.
לאחר מכן הלהקה שחררה הודעה שתאריך פרסום המיני אלבום הוא ה-29 באוגוסט 2025. אולם לאחר מכן, האלבום נדחה בשבוע נוסף וכעת מועד יציאתו הוא ה-5 בספטמבר 2022.
ב-9 ביולי 2025, הסינגל המדובר Betty יצא לאור ולצידו גם סרטון מוזיקה של השיר אשר פורסם באותו היום.
כחלק מההכנות לקראת יציאת המיני-אלבום, AJR פרסמו ברשתות החברתיות טיזרים והצצות לכל חמשת השירים שהאלבום מכיל.
האחים הם ממוצא יהודי, ומתארים עצמם כ"יהודים מבחינה תרבותית".
אדם פעיל חברתית למען האקלים, ובינואר 2025 הודיע על הוצאת ספר בנושא בשם "AMPLIFY".
כל חברי הלהקה יהודיים, הם הופיעו בישראל ב-29 באוגוסט 2023 כאשר חיממו את אימג'ן דראגונז בפארק הירקון.
ALSA (Automóviles Luarca, SA) היא חברה בת ספרדית של החברה הבריטית Mobico Group, המפעילה שירותי אוטובוסים בספרד ובמדינות אחרות ברחבי אירופה, כולל אנדורה, אוסטריה, בלגיה, צ'כיה, צרפת, גרמניה, הונגריה, איטליה, מלטה, קפריסין, הולנד, פולין, פורטוגל, רומניה, סלובקיה, שווייץ ואוקראינה .
לאלסה הייתה בעבר גם פעילות בסין ובצ'ילה, אך אלה נשמרו על ידי הבעלים הקודמים של החברה ואינן בבעלות נשיונל אקספרס.
בשנת 1923, כאשר ALSA התאגדה, היא הייתה רק מפעיל אזורי שבסיסו בלוארקה ואוביידו, באסטוריאס שבצפון מערב ספרד.
בשנות ה-20 וה-30, שירות הדגל של אלסה היה ה-170 ק"מ מסלול Oviedo-Luarca- Ribadeo, צפון מערבה מאוביידו, עם שלוש עשרה עצירות קבועות ושלושים עצירות מדי פעם, נסיעה של 10 שעות.
מאוחר יותר, זה הורחב ללה קורוניה.
בשנות ה-40 וה-50, הרחיבה ALSA את הרשת דרך מרכז ומערב אסטוריאס.
בשנת 1962, החלה החברה בהוצאת קו מאוביידו למדריד, וב-1964 החלה את השירות הבינלאומי הראשון שלה מאוביידו לפריז ובריסל.
החברה התרחבה והפכה למובילת נוסעים ספרדית המובילה בשנות ה-80, ועד שנת 2000 כיסתה את רוב ספרד ומערב אירופה.
לקראת סוף המאה ה-20, אלסה השתלטה על מספר מפעילים ספרדיים, בעיקר אמפרה פרננדס, שבסיסה בלאון, אנטקאר וקונטיננטל אוטו.
באוקטובר 2005, נשיונל אקספרס לקחה את אחזקת הרוב ב-ALSA, תוך שמירה על המותג ALSA.
נשיונל אקספרס רכשה את היריבה הספרדית העיקרית של ALSA, Continental Auto, ב-2007.
ALSA החלה את פועלה במרוקו ב-1999 במרקש.
לאחר מכן, החלה לפעול באגאדיר ב-2010, בטנג'יר ב-2013 ובחוריגבה ב-2015. ביוני 2018, היא זכתה בחוזה ל-15 שנים להפעלת שירותים ברבאט, סלא וטמרה במיזם משותף עם החברה המקומית CityBus.
בשנותיו הראשונות, צי ה-ALSA התבסס בעיקר על רכבי NAG ו-Saurer, עם כמה GMCs נוספים, ו-De Dion-Boutons, אך ב-1939/40 הם קנו בסביבות שבעה קרונות שליטה רגילים של ACLO בריטיים, שבתחילת שנות החמישים עקבו אחריהם.
שמונה יחידות בקרה קדימה מדגם Regal III מאותה יצרן, עם גופים של Seida מבילבאו .
מאוחר יותר, ALSA עברה למדיניות רכישה של פגאסו, בתחילה עדיין עם גופי סיידא, ואחר כך עם רכבות מונוטרל, סטרה-סיידה, איאטס ואיריזר ; לפנות בתחילת שנות ה-80 לשלדות מרצדס-בנץ O303 ו-O404 עם מרכבי Maiso, Hispano Carrocera, Sunsundegui ונוגה ספרדיים ברציפות .
מרצדס-בנץ היא עדיין ספקית השלדות הראשית של ALSA, אבל ה-Setras שלושת הסרנים המובילות בטווח הן ספינות הדגל הנוכחיות של צי ה-ALSA, רבות מהן במפרט קלאס סופרה ברמה הגבוהה ביותר.
רוב הצי מצויד ב-WIFI, שירותים, מיזוג אוויר ושקעי חשמל בכל מושב.
בתורת החישוביות והסיבוכיות, המחלקה ALL היא מחלקה אשר מכילה את כל בעיות ההכרעה.
יחסים בין המחלקה למחלקות אחרות
המחלקה ALL מכילה את כל מחלקות הסיבוכיות של בעיות ההכרעה, ביניהן גם RE ו-coRE.
כיוון שיש בעיות הכרעה שאינן כריעות עקב בעיית העצירה וקבוצות מכונת הטיורינג שקיימות היא קבוצה בת מנייה, אז לא ניתן לפתור את כל בעיות ההכרעה האלו ובפרט גם לא קיימות שפות שלמות במחלקה הזו.
ALOPEX הוא אלגוריתם למידת מכונה מבוסס מתאם שהוצע לראשונה על ידי אוונגליה מיכלי-צאנאקו והארת' ב-1974.
בלמידת מכונה, המטרה היא לאמן מערכת למזער פונקציית עלות או (בהתייחס ל-ALOPEX) פונקציית תגובה.
אלגוריתמי אימון רבים, כגון חלחול לאחור (Backpropagation), נוטים להיתקע במינימומים או מקסימומים מקומיים של פונקציית התגובה.
ALOPEX משתמש במתאם צולב של הפרשים ובתהליך סטוכסטי כדי להתגבר על כך, בניסיון להגיע למינימום (או מקסימום) המוחלט של פונקציית התגובה.
ALOPEX, בצורתו הפשוטה, מוגדר על ידי משוואת עדכון:
כאשר: * הוא השלב או צעד הזמן.
* הוא ההפרש בין הערך הנוכחי לערך הקודם של משתנה המערכת בשלב .
* הוא ההפרש בין הערך הנוכחי לערך הקודם של פונקציית התגובה בשלב .
* הוא פרמטר קצב הלמידה ( ממזער את ו- ממקסם את .
ביסודו של דבר, ALOPEX משנה כל משתנה מערכת בהתבסס על מכפלה של: השינוי הקודם במשתנה , השינוי שנוצר בפונקציית העלות , ופרמטר קצב הלמידה .
יתרה מזו, כדי למצוא את המינימום (או המקסימום) המוחלט, התהליך הסטוכסטי (גאוסי או אחר) מתווסף כדי "לדחוף" את האלגוריתם באופן סטוכסטי אל מחוץ למינימומים מקומיים.
(1974) Alopex: שיטה סטוכסטית לקביעת שדות קליטה חזותיים.
AMX-13 הוא טנק קל תוצרת צרפת, שיוצר במספרים גדולים ויוצא למדינות רבות, החל משנות החמישים המוקדמות של המאה ה-20.
צרפת של אחרי מלחמת העולם השנייה ייצרה אבות טיפוס רבים של טנקים, כלי רכב משוריינים ומטוסים אך רובם לא הגיעו לכדי ייצור בקנה מידה גדול.
מיעוטם של אבות טיפוס זכו לייצור המוני והצלחה בשוק הנשק העולמי.
בתעשיית המטוסים הצרפתית היו אלה סדרת מטוסי המיראז', ולתעשיית הטנקים הצרפתית היה זה ה-AMX-13 וה-AMX-30.
ה-AMX-13 הוא הטנק הראשון שתוכנן ויוצר במלואו בצרפת אחרי המלחמה.
הוא תוצאה של דרישת הצבא הצרפתי לטנק קל ויביל אוויר, שיכול לשמש גם כמשחית טנקים.
בשנת 1952, לאחר חמש שנות פיתוח החל הייצור.
ה-AMX-13 היווה חיבור בין המסורת הצרפתית של תכנון טנקים קלים, למסורת חדשה של טנקים בינוניים ומצוידים בטכנולוגיות ייחודיות.
שמו של הטנק מגיע מראשי התיבות בצרפתית למפעל שייצר את הטנק, Atelier de Construction d'Issy-les-Moulineaux, "הסדנה לפיתוח כלי רכב משוריינים של הצבא הצרפתי בפרבר איסי לה מולינו" בפריז.
המספר 13 מציין את משקל הטנק בטונות.
מגרעותיו של הטנק נבעו מעצם היותו טנק קל - השריון שבו דק וחדיר יחסית לנשק נ"ט, הטנק מתלקח בקלות במקרה של פגיעה בו, בשל מנוע הבנזין המותקן בו.
התותח בגרסאות המוקדמות בקוטר של 75 מ"מ היה בעל כושר חדירה נמוך.
יתרונותיו של הטנק - קלות התפעול, זול יחסית, יכולתו לפעול במקומות שטנקים כבדים התקשו בהם ומהירותו הגבוהה יחסית של 60 קמ"ש על דרך סלולה.
ייחודיותו של הטנק הייתה בצריח.
בניגוד לטנק רגיל, שבו קנה התותח מורם ומונמך, ב-AMX מורם ומונמך החלק העליון של הצריח באופן שמאפשר צללית נמוכה יחסית ומקל על הפעלת הטנק מעמדות מוסתרות.
חידוש נוסף היה תותח 75 מילימטר מדויק, שמצויד במערכת טעינה אוטומטית.
התותח מוזן משתי מחסניות עגולות לשישה פגזים.
לאחר ירי 12 הפגזים הראשונים יש להטעין את המחסניות מחדש באופן ידני.
מערכת הטעינה הפחיתה קצת מהאמינות, אך הורידה את מספר אנשי הצוות לשלושה.
דבר זה נתפס על ידי מדינות מועטות כח אדם כיתרון משמעותי, שכן הוא מאפשר להן לאייש יותר טנקים.
חידוש זה הופיע מאוחר יותר גם בטנק הלקלרק ובמספר טנקים רוסיים.
יותר מ-3,000 טנקי AMX-13 יוצרו בצרפת, ועוד מספר לא מבוטל באוסטריה, תחת השם SK 105 ובארגנטינה.
הטנקים נהנו ממכירות ברחבי העולם ובעיקר במדינות מועטות משאבים.
כתוצאה מהצרכים השונים של המדינות, נוצרו שיפורים רבים בטנקים לאורך השנים.
רוב המדינות הזדקקו למענה לאיום מצד טנקים תוצרת ברית המועצות.
לכן השיפורים העיקריים היו קשורים בהחלפת תותח 75 המילימטר בחימוש כבד יותר, או בהוספת חימוש משני מתוחכם יותר.
בתחום החלפת התותח נעשו בעיקר הסבות לתותחי 90 מילימטר ו-105 מילימטר.
אלה איפשרו יכולת השמדה סבירה מול טנקי ה-T-54/55, שהיו בדרך כלל היריבים העיקריים של ה-AMX-13. בתחום החימוש המדויק הייתה אפשרות להתקין מערכת שיגור של טילי נ"ט.
אלה היו באופן קלאסי טילים צרפתיים דוגמת ה-SS-11 וה-HOT.
בנוסף הציעו חברות רבות, חבילות שיפור עם בקרת אש משופרת, אמצעי ראיית לילה, מנועי דיזל חזקים ועוד.
החברות הישראליות "אלביט" ו"נימדה" גם הציעו שדרוגים של הטנק, שנמכרו למדינות בדרום אמריקה ובמזרח הרחוק, כולל החלפת מנוע הבנזין במנוע דיזל של "ג'נרל מוטורס" V6-53T, הכנסת מערכת בקרת ירי מדגם "לאנסלוט" של אלביט, ותותח חדש, מהיר ירי של התעשייה הצבאית, בקוטר 60 מילימטר.
בנוסף לשיפורים שנועדו לאפשר תפקוד טוב יותר כטנק קל או משחית טנקים, נבנו גרסאות רק"ם רבות על בסיס ה-AMX-13. להלן הגרסאות העיקריות:
מערכת שיגור רב קנית לרקטות 160 מ"מ - על תובות טנקי AMX-13 של ונצואלה.
טנק גישור על תובת AMX-13.
טנק חילוץ על תובת AMX-13.
AMX VCI- נגמ"ש לעשרה לוחמים על בסיס AMX-13. שירת במדינות רבות מסביב לעולם.
בגרסאות שונות אלה הופעל הטנק (בגרסתו האוסטרית ובגרסתו הצרפתית) על ידי צבאות רבים והשתתף ובלחימה בעימותים במדינות שונות.
הטנק שירת בישראל, בארגנטינה, ברפובליקה הדומיניקנית, באקוודור, באינדונזיה, בחוף השנהב, בפרו, בסינגפור, במרוקו, בתוניסיה, בבוליביה מצרים, לבנון ועוד.
ישראל התלבטה אם לרכוש את הטנק שכונה בישראל באותה העת אמכ"ס 13, מאחר שלא התאים לשמש כטנק מערכה עיקרי.
בתחילת שנת 1955 הועברו לישראל מספר טנקים לניסויים והתגלו בהם תקלות חמורות שנבעו מאי התאמה לאקלים בארץ, לחום ולאבק.
בתמיכת הרמטכ"ל משה דיין, שהעדיף את ניידותו וחדשניותו על פני עובי השריון, הוחלט לרכוש כמות מעטה מהם.
הוסכם עם צרפת על שיפור מערכות שונות לשיפור התאמתו לצורכי צה"ל.
בגלל קשיי אחזקה התדרדר מצבם הטכני ובמאי 1956 נותרו 24 טנקים כשירים בלבד.
באוגוסט 1956, בעקבות עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית נרכשו 120 טנקים נוספים גם הם עם תותח 75 מ"מ.
משלוח הטנקים נפרק בחשאי בנמל הקישון ואלה הועברו לגדודי הקו הראשון לקראת מלחמת סיני שבה השתתפו שלושה גדודי AMX-13 מלאים.
אחד הגדודים, שהשתייך לחטיבה 27, הוביל את התקדמות החטיבה בציר הצפוני והגיע עד תעלת סואץ.
במלחמת ששת הימים לחמו הטנקים בכל החזיתות: השתתפו בכיבוש רצועת עזה, שכם ורמת הגולן.
במלחמה נחשפה מגבלת החדירה של תותחי הטנק שלא הצליח לחדור את השריון של טנקי האויב החדישים מסוג T-54 ו- T-55. לאחר מלחמת ששת הימים הם נמכרו והועברו לארצות אחרות.
בשנת 1969 הוצאו סופית משירות צה"ל.
טנק AMX-13 אחד מוצב כיום בתערוכת הטנקים ביד לשריון בלטרון.
AMX-56 לקלרק הוא טנק המערכה העיקרי של צרפת מתוצרת החברה הממשלתית GIAT Industries (כיום: Nexter).
הטנק נקרא על שם הגנרל פיליפ לקלרק, איש צבא צרפתי אשר פעל במלחמת העולם השנייה במסגרת צבא צרפת החופשית ושחרר את פריז מן הכיבוש הנאצי כשפיקד על הדיוויזיה המשוריינת השנייה של צרפת.
ייצור הלקלרק החל ב-1990, והוא נכנס לשירות ב-1992 כשהוא מחליף את AMX-30 כטנק העיקרי של צבא צרפת.
עלות הטנק עומדת על 9.3 מיליון יורו.
כ-400 טנקי לקלרק נמצאים בשימוש בצבא צרפת ומספר דומה בצבא איחוד האמירויות הערביות.
בשנת 1971, בשיא המלחמה הקרה, החל הייצור של הדור החדש של הטנקים הסובייטים, ובראשם ה-T-72, שהיה חזק, עוצמתי ומתקדם.
ה-AMX-30, עמוד השדרה של גייסות השריון הצרפתי, סבל מנחיתות גדולה ביחס לטנקים הסובייטים החדשים.
בשל כך, נבדקו אופציות לייצור טנק מערכה חדש, ונחתם מזכר הבנות עם גרמניה המערבית, לפיו שתי המדינות ישתפו פעולה בייצור של טנק מערכה חדש ומתקדם, אך רעיון זה נזנח כעבור זמן קצר.
ב-1982, הודיעה צרפת, כי על אף ששקלה לרכוש את האברמס, המרכבה או הלאופרד 2, צרפת תתכנן ותבנה טנק בכוחות עצמה.
בשנת 1990, לאחר תכנון של מספר אבות טיפוס, החל יצורו של הטנק וב-1992 נכנס לשירות בצבא הצרפתי וצבא איחוד האמירויות הערביות.
את הטנק מניע מנוע דיזל בעל 8 צילינדרים שמספק 1,500 כוחות סוס.
המנוע מאפשר לטנק נסיעה במהירות של 72 קמ"ש ויכולת להאיץ למהירות של 32 קמ"ש בתוך 5 שניות.
לטנק מכל דלק בעל נפח של 1,300 ליטר, המאפשר טווח פעולה של 550 ק"מ.
ניתן להגדיל את הטווח ב-100 ק"מ, על ידי הרכבה של מכלי דלק חיצוניים, המוסיפים כ-400 ליטר.
עם זאת, מכלים אלו מגבילים את תנועת הצריח ופגיעים במיוחד, ולכן יש להשליכם לפני כניסה לקרב.
שריונו של הטנק עשוי משריון מרוכב ופלדה מותכת.
לשם הגנה מנשקי הנ"ט ובעיקרם מטענים חלולים, עובה השריון בחלקים רגישים בטנק, ונוספו לוחות פלדה וטיטניום.
כמו כן, קיימות חבילות שדרוג עבור הטנק, המציעות תוספות מיגון צ'ובהם מתקדם, במטרה להגן על הטנק מטילים נגד טנקים מתקדמים.
שריונו של הטנק משופע בחלקים מן הטנק, ובעיקר בחזית הטנק, בנוסף, לטנק יש מדוכות עשן למטרות מיסוך והטעייה של נשק מונחה לייזר.
בדומה לטנקים המערביים, מיגונו של הטנק הוא מודולרי וניתן להחלפה בקלות בעת הצורך.
בנוסף, להגנה על המזקו"ם ישנם פלטות בזוקה (הלוחות המגנים על הזחלים) ואף מערכת הגנה מפני איומי אב"כ (אטומי ביולוגי כימי).
החימוש העיקרי של הטנק הוא תותח חלק קדח בקליבר 120 מ"מ בעל יכולת ירי של תחמושת פגזים מגוונת.
התותח מיוצב ומכוונן באופן אוטומטי ובעל טעינה אוטומטית של פגזים, המאפשרת קצב ירי של 12 פגזים בדקה.
הטנק חמוש בסך הכל ב-40 פגזים, למרחק מקסימלי של עד כ-4 ק"מ, עם אפשרות ירי תוך כדי נסיעה.
התותח עצמו נחשב ליעיל ומדויק, והוא באורך 52 קליברים, בשונה מרוב הטנקים המערביים החמושים בתותח באורך 44 קליברים, מה שתורם לכך שתותח הלקלרק מדויק יותר ממקביליו.
לטנק מערכת בקרת אש מתקדמת ומודרנית.
לכל הטנקים מערכת קשר משותפת, המאפשרת שיתוף מידע טקטי בין מפקדי הטנקים, ובין זרועות המודיעין של הצבא.
לתותחן מערכות מתקדמות: מד טווח לייזר משוכלל, מערכת ראייה פנורמית, המאפשרת ראיית לילה, מערכת דימות תרמי.
המערכת נחשבת למדויקת, ויעילה גם כשהטנק בתנועה וגם כשהטנק נמצא בעמדת ירי, היא מסוגלת להינעל אחר מטרות נעות ולעקוב אחריהם, ובשילוב עם דיוקו של התותח, מספקת אחוזי פגיעה גבוהים.
בנוסף, למערכת בקרת האש מערכת זיהוי עמית-טורף.
ה-AN-94 אבאקן (Abakan) הוא רובה סער רוסי מודרני.
כיום ה-AN-94 מופץ ליחידות עילית, ליחידות משטרה מסוימות ולמשרד לביטחון פנים הרוסי.
קוטרו של ה-AN-94 הוא אותו קוטר של האיי-קיי 74 (5.45X39 מ"מ), וגם הוא משתמש בבריח מסתובב כדי לנעול את הפעולה, כאן מסתיים הדמיון ביניהם.
כדי לתאר את שיטת הפעולה של הרובה משתמשים ניקונוב ומהנדסיו במונח "תזוזת פעימה אחורה" (blowback shifted pulse), כאשר נושא הקליע מונע אחורה בכוחם של הגזים מהכדור וגלגלת מפעילה את מכשיר הזנת הכדורים.
המנגנון הזה מאפשר קצב אש גבוה בהרבה מזה שהיה אפשרי בלעדיו.
קצב האש הגבוה הזה (1,800 כדורים לדקה) מופעל בפרצים של שני כדורים.
אלה הם שני הכדורים הראשונים במצב אוטומטי מלא, והכדורים הבאים נורים בקצב של 600 כדורים לדקה, דבר זה אפקטיבי ביותר נגד שכפ"צ מכיוון ששני הכדורים פוגעים באותה נקודה, מה שמאפשר כוח חדירה גדול ממה שקליע 5.45 מסורתי יכול לאפשר.
מסיבה זו הוא מופעל על ידי יחידות נגד טרור מסוימות.
הכוונת האחורית היא שיפור משמעותי לעומת הכוונת הסטנדרטית של ה-AK-47. מפצה סטייה הרבה יותר אפקטיבי ומשמיע פחות רעש מה-AK-47.
ה-AN-94 יקר פי חמישה עד שישה לייצור מאשר ה-AK-74. המנגנונים הפנימיים של ה-AN-94 מסובכים מאוד ומאוד קשים לתחזוקה, לכן גם עולה יותר לאמן חיילים לטפל בו באפקטיביות.
בנוסף לנשק ארגונומיה גרועה מאוד, כלומר שהוא לא-נוח ואינטואיטיבי למשתמש, בעיקר ידית האקדח הלא-נוחה ואת הקת המתקפלת שמכסה את ההדק (מה שהופך את הנשק לחסר תועלת כאשר זה מקופל).
(בראשי תיבות: AMD) היא חברה אמריקאית רב-לאומית, יצרנית של מעגלים משולבים.
היא היצרן השני בגודלו של יחידות עיבוד מרכזי תואמי x86, היצרנית הגדולה ביותר של יחידות עיבוד מרכזי תואם FPGA, וספק מוביל של זיכרון מסוג Flash.
היא נוסדה ב-1969 על ידי קבוצה של פורשים מחברת המוליכים למחצה "Fairchild", הכוללת את ג'רי סנדרס.
בעוד שבעבר ייצרה מעבדים במפעלים משלה, החל משנת 2009 מכרה את חלקי מפעליה לחברת ההשקעה הסעודית "Global Foundaries", כאשר נותרה המתכננת והמעצבת של השבבים, שאותם אחר-כך שולחת לפריסה במפעלים חיצוניים, ביניהם גם חברת השבבים הטיוואנית TSMC.
רכיבים יותר כלליים שלהם ניתן למצוא במחשבי האפל הישנים ובהתקנים אלקטרוניים אחרים.
בשנת 2006 רכשה AMD את חטיבת המאיצים הגרפיים הקנדית ATI ומיתגה מחדש את מעבדיה, עובדה שהפכה את שוק המאיצים הגרפיים ושוק המעבדים השולחניים לדואופול לו היא שותפה.
AMD נסחרת בבורסת ניו יורק תחת הסימן AMD.
שוויה בשוק נאמד ב־119.4 מיליארד דולר ,2022. ב-24 ביולי 2006 הודיעה החברה על רכישת חברת ATI, המייצרת שבבים וכרטיסים גרפיים תמורת 5.4 מיליארד דולר.
ב-14 בפברואר 2022, סיימה AMD את הליכי הרכש של חברת Xilinx, מייצרת השבבים מסוג FPGA ובינות מלאכותיות, ובכך הפכה ליצרנית הגדולה ביותר בתחום זה.
עסקה זו נאמדה בכ-49 מיליארד דולר, ונחשבת לגדולה ביותר בתולדות עולם השבבים.
החברה החלה כיצרן של שבבים לוגיים ב-1969 ונכנסה לעסקי שבבי ה-RAM ב-1975. באותה שנה, היא הציגה "שיבוט" מהונדס לאחור למיקרו-מעבד אינטל 8080.
בפברואר 1982, חתמה AMD חוזה עם אינטל, ובכך הפכה ליצרן מקור-שני של מעבדי 8086 ו-8088. IBM רצתה להשתמש ב-8088 של אינטל ב-IBM PC שלה, אך המדיניות של IBM באותו הזמן הייתה לדרוש שיהיו לפחות שני מקורות עבור השבבים שלה.
מאוחר יותר יצרה AMD את ה-80286, או בקיצור 286, תחת אותו הסכם, עד שאינטל ביטלה את ההסכם ב-1986. הפופולריות הגוברת של שוק תואמי ה-IBM PC אפשר לאינטל לייצר מעבדים בתנאים שלהם, במקום בתנאים של IBM.
ב-1991, AMD הוציאה לאור את ה-Am386, השיבוט שלה של מה שהיה מאוחר יותר המעבד 80386. לקח ל-AMD פחות משנה למכור מיליון יחידות.
AMD המשיכה ב-1993 עם ה-Am486. שניהם נמכרו במחירים נמוכים באופן משמעותי מגרסאות האינטל של אותם מעבדים.
אינטל פנתה לבית המשפט כדי לשלול מ־AMD את הזכות ליצור מעבדים אלו, אבל בסופו של דבר הפסידה במשפט.
לשתי המתחרות היו הסכמי רישיון חוצים עבור פטנטים וכמה זכויות יוצרים ממש מההתחלה: כל אחד מהצדדים היה יכול להשתמש בהמצאות הטכנולוגיות של השני ללא תשלום.
ה-386DX-40 היה מאוד פופולרי עם מספר רב של יצרני שיבוטים, וה־Am486 היה בשימוש נרחב על ידי יצרניות ציוד OEM, כולל קומפאק.
במהלך זמן זה, AMD ניסתה לנצל את המעבד לכיוון RISC עם מעבד משלהם שנקרא AMD 29K, וכמו כך לעבור להתקני גרפיקה, קול ו-Flash, שבהן לא כל כך הצליחה.
AMD החליטה "להעביר הילוך" ולהתרכז במיקרו-מעבדים תואמי Intel ובזכרונות Flash.
דבר זה העמיד אותה בתחרות ישירה עם אינטל שייצרה עבור אותו השוק בדיוק.
המעבד הראשון שהיה לחלוטין "מבית" היה ה-K5, שהופץ לקראת סוף 1995. ה-"K" בשם המעבד היה קיצור ל-"Kryptonite".
הוא נועד להתחרות באופן ישיר במעבד הפנטיום של אינטל, ששוחרר ב-1993, אך מבחינת ארכיטקטורת חומרה היה לו יותר במשותף עם הפנטיום פרו שבדיוק שוחרר מאשר עם הפנטיום או ה-6x86 של Cyrix.
אך היו מספר בעיות: שיטת השמות הייתה מבלבלת, כשחלק מהשבבים יוצגו על פי מהירות הליבה האמיתית שלהם, ואחרים על פי מספר PR.
יתרה מזאת, ה-K5 לא היה יכול להשתוות לביצועי המספרים השלמים של ה-6x86, וגם לא לביצועי ה-FPU של הפנטיום.
כל אלו, בנוסף לגודלו והעובדה שהתכנון לא אפשר סקאליזציה, חרצו את גורלו של ה-K5 לכמעט-כישלון-מוחלט בשוק.
לזכותו, יאמר בכל זאת, ה-K5 לא סבל מבעיות התאימות שהיו ל-6x86, וגם לא הגיע לטמפרטורות של השבב של Cyrix.
ב-1996, AMD רכשה את חברת NexGen, ואת הזכויות לרכושם האינטלקטואלי מאחורי סדרת ה-Nx של המעבדים תואמי ה-x86 שלהם.
תוך שנה, הם עבדו מחדש על המיקרו-ארכיטקטורה של ה-Nx686, ושיווקו את המוצר החדש כ-K6. התכנון המקורי של NexGen מעולם לא הגיע אל השוק.
העיצוב מחדש כלל מנגנון הקלטה של משוב הוראות דינמיות, והוראות MMX.
אחד הדברים החשובים במעבד, היו, ש-AMD הפכה אותו לתואם-פינים עם הפנטיום של אינטל, ובכך אפשרה לאנשים להשתמש במעבד זה בלוחות האם מסוג "Socket 7" שהיו נפוצים מאוד.
כמו ה-Nx686 וה-Nx586 שקדם לו, ה-K6 תרגם את סט הוראות ה-x86 תואם הפנטיום למיקרו הוראות כמו-RISC.
בשנה שלאחר מכן, AMD הוציאה לאור את ה-K6-2, שהוסיף סט של הוראות נקודה-צפה עבור מולטימדיה שנקרא 3DNow!, כמו גם תקן תושבת חדשה שנקראה "Super Socket 7", ששניהם ביחד נתנו ביצועים מוגברים.
בינואר 1999, במחזור האחרון של סדרת ה-K6-x, מעבד ה-450 מה"צ K6-III היה בתחרות רצינית עם קו הייצור של שבבי אינטל החזק ביותר.
שבב זה היה בעצם ה-K6-2 עם זיכרון מטמון ברמה 2 בגודל 256 קילו-בתים שהיה משולב בתוך ליבת המעבד, ועם יחידת צפי ענפים טובה יותר.
אף על פי שהוא תאם (באופן כללי) לפנטיום II/III בפעולות על מספרים שלמים, ה-FPU היה מתוכן בעיצוב שלא היה יכול להתחרות עם ארכיטקטורת ה-FPU המתקדמת של אינטל.
יכול היה, בתאוריה, לפצות על חולשה זו, מעט מפתחי משחקים השתמשו בו, כאשר היוצא מן הכלל הראוי ביותר לציון הוא המשחק Quake 2, של חברת id Software.
במהלך חייו, מעבד ה-K6 הגיע קרוב, אך מעולם לא השתווה לעוצמתם המלאה של המעבדים מבית אינטל.
יתרה מכך, לוחות האם שעבדו עם ה-K6 היו באיכות משתנה, ול-AMD היו בעיות בייצור שהשפיעו על כמה משלוחים.
AMD הרוויחה מוניטין של חברה שמייצרת "תואם x86" שהוא איטי יותר ופחות אמין, אף על פי שהפרש הביצועים היה קטן מאוד, ולוחות האם תואמי ה-K6 הטובים ביותר היו אמינים מאוד.
דבר זה גרם ל-AMD להגיע למצב שהם נאלצו למכור את מעבדי ה-K6 שלהם בהנחה משמעותית מול מעבדי האינטל המבוססים על ליבת ה-P6, הפנטיום II והפנטיום III.
אינטל הגיבה למחירים הנמוכים של AMD עם גרסת ה-"Celeron" של מעבדי הפנטיום שלהם שהיו זולים יותר ואיטיים יותר בניסיון שהצליח חלקית ללכוד נתח שוק.
באוגוסט 1999, AMD הוציאה לאור את מעבד ה-K7, או בשם המסחרי Athlon.
האתלון הכיל מיקרו-ארכיטקטורה מתקדמת שכוונה לעבר ביצועים כלליים טובים.
תזמון ההוצאה לאור של מעבד זה שם את AMD ביתרון כיוון שביצועיו היו חזקים יותר לעומת מעבדי אינטל ששווקו באותו זמן, המבוססים על ליבת ה-P6 (שהגיע לשיאו במעבד העיקרי של הפנטיום III).
ליבת ה-P6 של אינטל הייתה לקראת סוף מחזור-החיים שלה, כשהאתלון היה רק בהתחלה שלו.
באופן אובייקטיבי, לאתלון היה מבנה ביצועים טוב יותר עבור כל "פעימת שעון" מאשר המעבדים מבוססי ה-P6 של אינטל, וגם פעל בתדרים גבוהים יותר.
AMD הכריזה על האתלון במהירות 1 גה"צ בתחילת מרץ 2000, והתחילה לספק אותם באותו החודש.
אינטל גם הכריזה על פנטיום במהירות 1 גה"צ מספר ימים לאחר מכן, אך לא החלה לספק אותם בכמות משמעותית עד לחודש יוני באותה השנה.
AMD גם עבדה קשה כדי להגדיל את האמינות והביצועים של לוחות האם עבור האתלון.
הם גם שיפרו את התוואי והצפי של תהליך הייצור שלהם.
AMD הוציאה לאור גם את הקו השני של מעבדי ליבת האתלון שנקראו Duron והיו גרסה איטית יותר וזולה יותר של המעבד שנועדה להתחרות במעבדי Celeron שאינטל עדיין שיווקה, והיוותה מעין "בידוד" עבור האתלון, נגד המוניטין הקודם של AMD שייצרו רק "תואמי אינטל" איטיים וזולים יותר.
הצירוף של ההצלחות הטכניות והשיווקיות האלה תרם רבות לשיפור המוניטין של AMD, וחיזק את שמם כיצרני מעבדים עם ביצועים גבוהים שאספקתם אמינה ושפעולתם אמינה גם כן.
AMD המשיכה למכור במחירים הנמוכים ממחיריה של אינטל, מה שעזר לה להגיע לנתח שוק של 20%.
בשנת 2001, אינטל הוציאה לאור את ארכיטקטורת הפנטיום 4 (ששם הקוד שלה היה "Willamette") שהייתה שונה באופן מהותי מבחינת המיקרו-ארכיטקטורה מליבות האתלון וה-P6. אף על פי שהליבה החדשה הגיעה לקצב שעון גבוה יותר, הביצועים עבור כל מחזור-שעון היו הרבה יותר איטיים משל האתלון, ואפילו משל ה-P6 של אינטל עצמה.
דבר זה גרם לחלק מהאנשים להאמין שלפנטיום 4 יש ביצועים טובים יותר בגלל קצב השעון שלו, למרות הביצועים בבדיקות הבנצ'מרקים.
AMD הגיבה עם ליבת ה-K7 החדשה (ששם הקוד שלה היה "Palomino") והיו לה מנגנוני קדם-אחזור טובים יותר, SSE (סט הוראות נקודה-צפה שהופיעו לראשונה בפנטיום III), וזיכרון מטמון L2 על השבב.
AMD מיתגה אותם מחדש בהתבססה על מספרי דגם שיחזו בערך את ביצועי קצב השעון של האתלונים החדשים האלה נגד הגרסאות הקודמות של האתלון.
האפקט היה שמספרי המודל היו דומים יותר לקצבי השעון המעשיים של הפנטיום 4. עבור מעבדי AMD בהינתן מספר דגם מסוים, הפנטיום 4 שתואם במהירות שעון הראה בערך את אותם הביצועים ברוב הבנצ'מרקים.
אינטל הגיבה ל-AMD והאתלון שלהם על ידי הקפצת קצב השעון של הפנטיום 4 באופן אגרסיבי בתחילת מחזור החיים שלו, בדיוק שהאתלון התקרב לסוף מחזור החיים שלו, ולכן הגיעה לזמן קצר שבו הפנטיום 4 שלט בביצועים.
AMD הגיבה עם האתלון XP (שנקרא "Thoroughbred"), שהיה גרסה של 130 ננומטר של ה-Palomino.
מאוחר יותר AMD הציגה את ליבת ה-"Barton" שהגדילה את מטמון ה-L2 ל-512 קילו-בתים.
בשנת 2006 רכשה AMD את ATI עבור סכום של 5.6 מיליארד דולרים שפוצל ל-2 מיליארד דולר שמומנו בהלוואה, ו-56 מיליון מניות של 179 דולרים.
AMD המשיכה להוציא לאור כרטיסי מסך עצמאיים לצד שילוב יכולת העיבוד הגרפית במעבדים בתוצרתה במקביל למהלך דומה של חברת אינטל, בסדרת מעבדי ה-Core I.
עם רכישת AMD ,ATI קיבלה גישה לטכנולוגיות המאיצים הגרפיים שהיו ברשות החברה הקנדית, שכן באו לידי ביטוי תחת כרטיס אימתני (בשעתו) הנקרא ATI Rage.
שבב זה היה מבוסס על 64 מאך, אך למרות זאת הציג תכונות המדמות רנדור בתלת־ממד.
משפחת המוצרים הזו היוותה תחרות ישירה לקו המוצרים של חברת 3dfx שפעלה, בזמנו, בביצה המקומית ובשבב ה-Voodoo הידוע לשמצה שלה.
חלק מן המוצרים, כמו Rage Pro – היווה אידורציה של ATI למאיץ ה-Voodoo המסוגל לרנדר אובייקטים ב-2D וב-3D באופן סימולטני, בעוד שמוצרים אחרים, כמו משפחת ה-Radeon, הופנו באופן ייעודי לשוק המחשבים הניידים והקונסולות.
כחלק מתיאום העסקה, מנכ"ל ATI בדימוס דייב אורטון מונה לסגן נשיא לעסקים חזותיים ומדיה ב-AMD עד להתפטרותו בשנת 2007. ההנהלה הבכירה אורגנה מחדש עם סגן נשיא בכיר ומנהל כללי, וסגן נשיא בכיר ומנהל כללי של קבוצת מוצרי האלקטרוניקה, שניהם היו מדווחים למנכ"ל AMD וכפופים למרותו.
באוקטובר 2008 החליטה AMD להתפצל בעזרת חברת השקעות מאבו דאבי.
AMD תמשיך להתרכז בתכנון השבבים השונים וחברה חדשה הקרויה Global Foundries תתמקד בייצורם.
ב-30 באוגוסט 2010, נשיא החברה ג'ון טריקולה הודיע כי AMD תזנח את שמה של ATI מכלל המוצרים ובמקומה תציב את שם הליין הפופולרי שלה בשעתו, Radeon.
עובדה זו הובילה לגימור מוצרים מליין בשם "HD Series" - כרטיסים הממותגים תחת מספור של אלפיות (HD4XXX\HD5XXX).
באוקטובר 2011 AMD השיקה את משפחת מעבדי ה-AMD FX, תחת שם הקוד "בולדוזר", בליטוגרפיה של 32 ננומטר.
לראשונה בעולם הוצג מעבד עם 8 ליבות למחשבים ביתיים.
הטכנולוגיה כוללת תכונה המכונה Turbo Core, המאפשרת להאיץ ליבה אחת על חשבון ליבות אחרות.
בנובמבר 2011 החברה החלה למתג זיכרונות RAM תחת שמה.
בשנת 2013 פתחה AMD מרכז פיתוח בהרצליה.
הסניף מעסיק כ-70 עובדים, כשרובם הם מיוצאי פריסקייל סמיקונדקטור שפוטרו מהאחרונה באותה שנה.
ב-2017 הוציאה החברה סדרת מעבדי 14 ננומטר חדשה בשם Ryzen המבוססת על ארכיטקטורת Zen שפותחה על ידי צוות בהובלתו של ג'ים קלר.
באפריל 2018 החברה הוציאה לאור את הדור השני למעבדי Ryzen המבוססת על ארכיטקטורת Zen+ בליתוגרפיה של 12 ננומטר.
בשנת 2019, יצא לאור הדור השלישי למעבדי Ryzen המבוססת על ארכיטקטורת Zen 2 בליתוגרפיית ייצור של 7 ננומטר; סדרת המעבדים זכתה להצלחה רבה, העלתה את רף הרווחים החודשי של החברה ואף את מחיר מנייתה פי כמה מונים בשנית.
באוקטובר 2020 הודיעה AMD על רכישת חברת פיתוח השבבים זיילינקס תמורת 35 מיליארד דולר.
בנובמבר 2020 AMD הוציאה לאור את הדור הרביעי של מעבדי Ryzen, המבוססים על ארכיטקטורת Zen 3 עדיין בליתוגרפיית ייצור של 7 ננומטר אך עם שיפורים משמעותיים ל-IPC (מספר הוראות למחזור שעון).
המעבדים שברו שיאים בביצועים לתהליכון יחיד במבחן הביצועים של PassMark.
ב 14 בפברואר 2022 השלימה AMD את הרכישה של חברת ה-FPGA XILINX (שהוכרזה לראשונה ב-27 באוקטובר 2020).
המהלך היה תגובה לרכישה של חברת ה-FPGA ALTERA על ידי אינטל.
בין דצמבר 2021 לאוקטובר 2022 שווי החברה פחת בכ-41 אחוזים.
AMD פיתחה את ארכיטקטורת 64 ביט - AMD64 "Hammer" (הידועה גם כ-K8), המבוססת על ה-AMD Opteron.
בעודם שומרים על התמיכה בסט ההוראות המסורתי של ה-x86, תמיכת ה-64 ביט של ה-Hammer היא טבעית.
זהו פיתוח של AMD, ואינו תואם את ארכיטקטורת ה-IA-64 שבה משתמשים מעבדי ה-Itanium של אינטל (מאז הכריזה אינטל על סט פקודות חדש במעבדיה שמבוסס ותואם ל-AMD64. טכנולוגיה זו נקראת EM64T).
שימוש והרחבת הקיים (ארכיטקטורת ה-x86) אפשרה חדירה מסיבית של מעבדי 64 ביט לשוק, תוך תמיכה לאחור בתוכנות הדור הקודם.
AMD הוציאה לאור את מעבד ה-AMD64 הראשון שלה (K8), ה-Opteron, במרץ 2003. ה-Opteron מיועד עבור תחנות עבודה ושרתים, כולל אלו המכילים יותר ממעבד אחד.
למרות זאת, חברת Cray הכריזה על שימוש במעבדי ב-Opteron כבסיס למחשב-על שנקרא "סופה אדומה".
לאחר מכן AMD הוציאה לאור את ה-Athlon 64 וה-Athlon 64 FX בספטמבר 2003 בהתבסס על אותה ארכיטקטורת ליבה, שרוב הבנצ'מרקים הראו כשווה או טובה יותר מהפנטיום 4. בעבר הפנטיום 4 הפגין ביצועים טובים מהאתלון 64, ושמר על יתרון הביצועים שלו באפליקציות עיבוד מדיה זורמת.
לאתלון 64 ולאתלון FX (לכל הגרסאות) יצאה גרסת ה-X2 בעלת ליבה כפולה שנועדה להתמודד מול הפנטיום D (שהיה כפול ליבה).
AMD תמחרה אותם בצורה אגרסיבית אחרי ההוצאה לאור של סדרת Core 2 Dual של אינטל, כדי לפצות על ביצועים נמוכים בהשוואה לסדרה המתחרה של אינטל.
ה-AMD Athlon FX וה-Opteron משתמשים בשיטת מספור שונה.
ה-Opteron כולל שלוש סדרות - 100, 200 ו-800, כשכל אחת מהן נועדה לסוגים שונים של שרתים ותחנות עבודה.
סדרת ה-100 נועדה לתחנות עבודה ולתצורת מעבד-בודד.
סדרת ה-200 נועדה לתחנות עבודה או שרתים, ולא עברה הסמכה לשימוש ביותר מ-2 מעבדים באותה מערכת.
סדרת ה-800 של ה-Opteron אפשרית לשימוש בשרתים עם 4 או 8 מעבדים, שהם העוגן למחשבים החזקים ביותר שנבנו עם ה-Opteron באותה התקופה.
האתלון FX משתמש במספרים שעולים למעלה, החל מ-51. ליבת ה-Hammer מאוד דומה לליבות שבמעבדי ה-Athlon XP במיקרו-ארכיטקטורה שלה, אך כוללת ארבעה הבדלים עיקריים:
תמיכה ב-NX, או ביט ה"אי-ביצוע", שנועד להוות חוצץ ברמת החומרה כנגד וירוסים וניצול של באגים אחרים בתוכנה.
כל אלו שיפרו גם את הביצועים וגם את היכולות של ה-Hammer מול ה-Athlon K7.
AMT Hardballer הוא אקדח חצי אוטומטי.
שיבוט של אקדח הקולט M1911 המיוצר על ידי חברת AMT האמריקאית.
קליבר הקנה הוא 45. (11.43 מ"מ) והוא מצופה לאורכו בכסף, למעט הידית האקדח העשויה מעץ.
האקדח ידוע כלא אמין בשל נטייתו להיתקע באופן תכוף.
האחד שבעה כדורים במחסנית סנדרטי ועל הקנה שלו ניתן להתקין משתיק קול.
AMT Hardballer: היה גרסת נירוסטה של Colt Gold Cup, מצויד בכוונות מייקרו.
AMT Combat Government: פותח כאקדח ספורט אבל בשנת 1978 AMT שינתה את שמו.
הוא שיבוט של הקולט M1911 עם כוונת משופרת לתחנות משטרה.
AMT Longslide: גרסה ארוכת קנה של Hardballer, הוצגה בשנת 1980.
AMT Skipper: גרסה קומפקטית של Hardballer הוצגה בשנת 1980. בשנת 1984, האקדח נעלם זמנית מהמגוון של AMT.
AMT Commando: הוצג במקור על ידי AMT אבל שופר והוצג מחדש בשנת 2000 תחת מותג התעשיות גילו.
ויש לו קיבולת של 8 כדורים.
AMT Accelerator: גרסה Longslide שבעצם שיבוט של ה.400 Corbon מחסניתו כוללת 7 כדורים.
AMT Javelina: גרסה אוטומטית של הAMT Longslide בעלת קליבר של 10mm ושמונה כדורים במחסנית.
במשחקי Hitman (סדרת משחקים) הדמות הראשית - סוכן 47 נושא את האקדחים הללו, והם נשקו העיקרי והאהוב עליו.
בסדרת הסרטים שליחות קטלנית המחסל (ארנולד שוורצנגר) משתמש בגרסת ה-Longslide של אקדח זה.
הטנק עבר מספר השבחות במרוצת השנים, ומרכבו שימש לפיתוחם של כלי רכב שונים.
ייצור ה-AMX 30 על גרסאותיו הופסק ב-1994, והוא הוחלף בהדרגה בשורות הצבא הצרפתי בידי AMX-56 לקלרק.
תכנונו של ה-AMX-30 החל ב-1957 כפרויקט משותף של מערב גרמניה, צרפת ואיטליה ליצירת טנק מערכה אירופי משותף.
שלוש המדינות הסכימו על מאפייני הטנק החדש, והגרמנים והצרפתים פיתחו כל אחד דגם אב-טיפוס בנפרד, כאשר המטרה הייתה לבחור את הדגם המוצלח ביותר.
לבסוף נפל הפרויקט המשותף כתוצאה מחילוקי דעות בין הגרמנים לצרפתים, וכל מדינה המשיכה ואימצה טנק בנפרד.
אף על פי שכיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית ב-1940 במהלך מלחמת העולם השנייה הפסיק למעשה את פיתוחם של טנקים צרפתיים, נמשכו מחקרים חשאיים על ידי המהנדסים הצרפתיים תחת הכיבוש הגרמני.
מאמצים אלו הובילו לפיתוחו של הטנק הכבד ARL 44 (ראשי תיבות בצרפתית של Atelier de Construction de Rueil) שיוצר לראשונה ב-1946. ה-ARL 44, ששקל כ-48 טון, היה חמוש בתותח בקוטר 90 מילימטר בעל מהירות לוע של 1,000 מטר לשנייה.
אף שמבחינת כוח אש ונפח מנוע, נחשב הטנק לשווה לטנקים אחרים בני זמנו, הוא כלל מספר מאפייני עיצוב ישנים, דוגמת מבנה הזחלים שלו.
לפיכך נועד ה-ARL 44 להיות רק פתרון ביניים, עד פיתוחו של טנק מודרני יותר.
כ-60 יחידות יוצרו, אולם אלה הוצאו משירות בתחילת שנות ה-50.
כבר בחודש מרץ 1945, עוד לפני שה-ARL-44 הראשון יוצר, החלה העבודה על טנק מודרני ועוצמתי יותר בשם AMX 50 (ראשי תיבות בצרפתית של Atelier de Construction d'Issy-les-Moulineaux, המרכז לפיתוח כלי רכב משוריינים של הצבא הצרפתי; 50 מציין את משקל הטנק).
המפרט הטכני שהוביל לפיתוחו של ה-AMX 50 הושפע רבות מטנקי הפנתר והטיגר הגרמניים שהופיעו בשלבים המאוחרים של מלחמת העולם השנייה.
המהנדסים הצרפתיים שבחנו מקרוב את שני הטנקים הללו, תכננו לשלב את הניידות של הפנתר יחד עם כוח האש של הטיגר.
כתוצאה מכך היה ה-AMX 50 חמוש בתותחים בקטרים שונים בני 90, 100 ולבסוף 120 מילימטר, ואימץ מספר מאפיינים מהטנקים הגרמנים, כמו מנוע המייבאך, תצורת הזחלים וגלגלי המרכוב, ותיבת ההילוכים.
ה-AMX 50 כלל גם מספר מאפיינים מקוריים, בהם הצריח הייחודי בצורת "נדנדה" (Oscilating Turret) המורכב משני חלקים, שבו התותח מקובע לחלק העליון של הצריח, וחלק זה מגביה ומנמיך על גבי ציר הקבוע בחלקו התחתון.
תצורת צריח זו פישטה את ציוד מערכת בקרת האש, ואפשרה הכנסתה של מערכת טעינה אוטומטית, המשחררת את הצורך בטען.
אף שה-AMX 50 בוטל באמצע שנות ה-50, היה ברור לצרפתים, כי ארגונן מחדש של יחידות חיל-השריון הצרפתי יחייב אותם לייצר טנק מודרני מתקדם.
התפתחויות מדיניות וכלכליות הביאו את צרפת, ב-1957, להשתלבות עם גרמניה המערבית בייצור טנק מערכה משותף.
בשנת 1958 הצטרפה גם איטליה לתוכנית זו, והוקם צוות מחקר לקביעת אפיון הטנק המשותף, לפי סדר העדיפויות הבא:
חימוש עיקרי - הטנק יהיה מצויד בתותח בקוטר 105 מ"מ, אשר מסוגל להכריע את טנקי האויב הכבדים ביותר בטווח 2,500-2,000 מטרים.
ניידות - זו תושג על ידי הגבלת משקלו של הטנק ל-30 טונות, יחס הספק למשקל של 20 כ"ס לטון, ולחץ קרקע של 0.7 עד 0.8 ק"ג/סמ"ר.
מיגון - נדרשת הגנה בפני קליעי נשק אוטומטי עד קוטר 20 מ"מ, רסיסי ארטילריה, וקרינת אב"כ.
המתכננים החליטו לוותר על מיגון עבה, שכן לדעתם, פיתוחם של טילי נ"ט מונחים וראשי נפץ בעלי מטען חלול ביטלו את יתרונות השריון.
ב-1958 החלו שתי המדינות לעבוד על דגמי אב טיפוס משלהם, כשבסופו של דבר המטרה הייתה לבחור את הדגם הטוב ביותר שישמש כטנק אירופי.
מבחני השוואה נערכו בין דגמי האב טיפוס הצרפתים והגרמנים בין אוגוסט לאוקטובר 1963, תחילה במאיי לה קמפ (Mailly-le-Camp), בורג' (Bourges) וסאטורי (Satory) שבצרפת ואחר כך במפן שבגרמניה, כל זאת תחת פיקוחם של האיטלקים.
שתי המדינות המשיכו ואימצו טנק מערכה נפרד משלהם, ואילו איטליה החליטה לרכוש את טנקי ה-M60A1 פטון האמריקאים.
על פיתוח ויצור ה-AMX 30 הייתה אחראית חברת Atelier de Construction d'Issy-les-Moulineaux, אשר השלימה שני דגמי אב טיפוס, הראשון ב-1960 והשני ב-1961. שבעה נוספים נבנו בין 1961 ל-1963. תכנונו של ה-AMX-30 היה שונה בתכלית מקודמיו ומטנקים אחרים בני זמנו.
דגמי האב טיפוס שקלו רק 32.5 טון, והיו בעלי מידות קומפקטים; רוחבם היה רק 3.1 מטר, שניתן להשוותו רק לטנק השווייצרי Panzer 61, והודות לכך הוקל מאוד שינוע הטנק על רכבת, מאחר שזה היה רוחב המסילה הבינלאומי.
גובה הטנק עד לתקרת הצריח היה רק 2.28 מטר, שני רק לטנק הסובייטי T-54. בניגוד ל-AMX 50 ול-AMX 13, צריח הטנק היה קונבנציונלי, מאחר שנמצא כי היה קשה לאטום את צריחי ה"נדנדה" מפני אבק רדיואקטיבי ומים בזמן צליחת נהרות.
בנוסף, צריחים אלו היו כבדים יותר וגבוהים יותר מצריחים קונבנציונליים, ובעלי זווית הגבהה מוגבלת לתותח.
שני אבות הטיפוס הראשונים הונעו על ידי מנוע הצתה בניצוץ (מערכת הצתה הנפוצה במנועי בנזין) מדגם SOFAM 12 GSds, מקורר אוויר המפיק .
עוד קודם לפיתוח ה-AMX 30, צבאות נאט"ו השתמשו במנועי הצתה בניצוץ לכלי הרכב המשוריינים שלהם, אשר היו מועדפים בתום מלחמת העולם השנייה מאחר שהביקוש בכלכלה האזרחית גרם לכך שבנזין היה זמין יותר מדיזל במקרה חירום.
אולם במהלך פיתוחו של ה-AMX 30, צבאות נאט"ו הכירו לבסוף ביתרונות של שימוש במנועי הצתה בדחיסה בטנקים (מערכת הנפוצה במנועי דיזל).
אך במקום לאמץ את האלטרנטיבה הברורה של שימוש במנועי דיזל, הם בחרו במנוע רב-דילקי - כלומר מנוע שניתן יהיה לתדלקו בשני סוגי הדלק, סולר ובנזין.
לפיכך, בהתאם למדיניות החדשה של נאט"ו, הותקן מנוע חדש רב דילקי עם הצתה בדחיסה של חברת היספנו-סויזה בעל הספק זהה של 720 כוחות סוס ב-2,800 סיבובים לדקה ב-AMX 30. מנוע זה בן 12 בוכנות אופקיות מנוגדות, מקורר מים.
מערכת העברת הכוח מבוססת על מצמד דיסקיות ותיבת הילוכים בת 5 הילוכים קדמיים ואחד אחורי.
ניתוק ההילוך מתיבת ההילוכים הוא חשמלי, ונעשה על ידי מתג.
המנוע והממסרה נמצאים בחלקו האחורי של הטנק, ומופרדים בכך מתא הלחימה.
במקרה הצורך, ניתן להחליף את כל חטיבת הכח של הטנק, המורכבת מהמנוע, תיבת הילוכים ויחידת ההיגוי בפרק זמן של 45 דקות.
אף כי גורם הניידות היה השני בסדר העדיפויות שקבעו הצרפתים, ל-AMX-30 כושר ניידות מעולה, הודות לגורמים הבאים: משקלו של הטנק, כשהוא ערוך לקרב, הוא 36 טונות בלבד, ועוצמת מנועו היא .
תוצאת שילוב שני אלה הוא יחס של
20 כוחות סוס לטון בין ההספק למשקל, מהגבוהים ביותר בטנקים בינוניים בני זמנו.
מהירותו המקסימלית של הטנק על כביש היא 65 קמ"ש.
קיבולת מכלי הדלק של 970 ליטר העניקו לטנק טווח פעולה הנע בין 500 ל-600 קילומטרים על כביש, או מעל 20 שעות עבודה רצופות, ללא צורך בעצירה או תדלוק.
אחד הגורמים במשקלו הנמוך יחסית של הטנק הוא מערכת המזקו"ם, אשר גלגלי המרכוב והתמך שלה עשויים תרכובת מתכת קלה.
מבנה המזקו"ם פשוט יחסית, וקפיציותה הרבה מאפשרת לצוות הטנק לעמוד בטלטולי הטנק בתנאי שטח קשים.
משקלו של הטנק מחולק על פני חמישה גלגלי מרכוב כפולים בכל צד, ורוחב זחל 570 מילימטר, כאשר לחץ הזחלים על הקרקע הוא רק 0.77 ק"ג/סמ"ר.
בנוסף, לזחלי הטנק אורך חיים של 5000 קילומטר או יותר, זאת בהתאם לתנאי הקרקע.
כושר הטיפוס של הטנק הוא 31 מעלות, וכושר מעבר תעלה 2.89 מטר.
ה-AMX 30 מסוגל לצלוח מכשולי מים לגובה של עד 1.3 מטרים ללא כל הכנה.
בנוסף, הוכשר הטנק לחציית מכשולי מים בעומק גדול יותר על ידי הכנה קצרה בלבד.
מערכת של אטמי גומי, הנמצאים בכל הפתחים והחלקים הנעים והמנופחים תוך פחות מדקה על ידי מדחס אוויר שמתחת לרצפת הצריח, מאפשרת חציית מכשולי מים עד עומק 2.2 מטרים.
ניתן גם לחצות מכשולי מים בעומק של עד 4 מטרים, עם התקנת ארובת צלילה על פתח הטען.
כאמור, הייתה הגנת השריון המרכיב השלישי והאחרון בסדר העדיפויות שקבעו לעצמם המתכננים.
שריון ה-AMX 30 היה קל, עד 80 מילימטר בחזית הטנק, וגופו משופע בזוויות חדות מאוד, לשיפור הגנתו הבליסטית.
כתוצאה מכך, שריון ה-AMX 30 היה דק יותר מכל טנק מערכה בן זמנו, לרבות המתחרה שלו הלאופרד 1 הגרמני, ונועד להגן עליו בעיקר מפני תותחים בעלי קליבר קטן ורסיסי ארטילריה.
עם זאת, ניסו המתכננים לחפות על הגנת השריון החלשה על ידי צללית נמוכה של הטנק, שגובהו 2.28 מטר (ממדיו הקטנים של הטנק אמנם משאירים חתימה קטנה בשדה הקרב, אך צריחון המפקד הגבוה והמורכב פוגם ביתרון זה).
בטנק ישנה גם מערכת התרעה אוטומטית במקרה של שרפה בתא המנוע.
שימת-לב מיוחדת הוקדשה מצד המתכננים לנושא ההגנה מפני חומרים אטומיים ביולוגיים וכימיים (אב"כ).
לדעת הצרפתים, היה הטנק כלי הנשק המתאים ביותר ללוחמה הקונבנציונלית וללוחמה הגרעינית כאחד.
באותה עת החזיקו האסטרטגים הצרפתים בדעה כי הדיוויזיה המשוריינת היא אשר תישאר בשדה הקרב הגרעיני המודרני, ותביא להכרעה.
כאמור לעיל, הטנק מצויד באטמים מתנפחים סביב טבעת הצריח ופתחי התצפית והירי.
אטמים אלו מאפשרים ליצור בחלל הטנק מצב של על לחץ, על מנת למנוע חדירת אוויר מזוהם פנימה.
את האוויר המטוהר הדרוש לצוות יספק בתנאי קרינה מסנן מרכזי, הנמצא בחלקו האחורי של הצריח.
בנוסף לכך, מד קרינה המצוי בטנק משמש כמתריע על קרינה רדיואקטיבית.
הצרפתים קבעו את חימוש הטנק כמרכיב החשוב ביותר בתכונותיו.
הם פיתחו תותח מחורק קנה בקוטר 105 מ"מ מדגם -CN 105 F-1 עם אורך קנה של 56 קליבר.
התותח הוא אוטומטי-למחצה, וטעינתו ידנית.
ברם, הנקודה המעניינת ביותר בחימוש העיקרי היא התחמושת.
לתותח אין תחמושת חודרת-שריון קינטית, תחמושת סטנדרטית לטנקים בצבאות מקבילים, והמתכננים הצרפתים שמו דגש בפיתוח פגז נגד-טנקים בעל מטען חלול, ה-Obus à Charge Creuse de 105 mm Modèle F1, הנודע גם בשם Obus G.
ה-Obus G פותח בעקבות החלטה שהתקבלה ב-1953 על ידי יצרנית הנשק הממשלתית D.E.F.A (ראשי תיבות של: Direction des Études et Fabrications d'Armement), לפתח קליע שיוכל לנצל את מלוא יכולת חדירת השריון של מטען חלול.
פגזים החמושים בראש קרב בעל מטען חלול איבדו חלק ניכר מכושר החדירה שלהם בגלל הסיבוב הנגרם להם מתותחים מחורקי קנה.
לפיכך פגז ה-Obus G הוא מיוצב סנפירים, אינו מסתחרר במעופו, ועשוי 2 חלקים עיקריים: מעטה חיצוני כבד ביחס ועליו טבעת סחרור; מכל פנימי, ובתוכו 780 גרם של מטען חלול, מרעום ומאיץ.
שני החלקים מסתובבים באופן בלתי תלוי זה בזה, באמצעות מיסב כדורי ומיסב לחץ.
לפני הירי מחוברים שני החלקים זה לזה על ידי טבעת נעילה, הנפתחת בשעת הירי.
הודות לכך המעטה החיצוני הסתחרר ושמר על מידה גבוהה של דיוק, בעוד ראש הקרב איננו מסתחרר ובכך שומר על מלוא כושר חדירת השריון.
הפגז, שמשקלו 11 קילוגרם, עוזב את הקנה במהירות לוע של 1,000 מטר לשנייה ומסוגל לחדור שריון בעובי 360 עד 400 מ"מ, כלומר כל עובי שריון ברכב משוריין בן זמנו.
דיוק התותח רב ביותר, ובניסויים שנערכו פגע צוות הטנק במטרה בטווח 2,500 מטרים בתשעה מתוך עשרה פגזים.
מאחר שכושר החדירה של הפגז איננו תלוי במרחק, שילוב עם דיוק טוב הפך אותו לאפקטיבי כנגד טנקים למרחק של עד 3,000 מטר.
לטענת הצרפתים, ה-Obus G משחרר את הצוות מן הצורך להתאים את התחמושת לאופי המטרה וסוגה, מאחר שהוא יעיל לכל יעוד ולכל מטרה.
אף-על-פי-כן, ישנו סוג נוסף של תחמושת בטנק - הפגז הנפיץ, משקלו 12 קילוגרם, מתוכם 2 קילוגרם חומר נפץ מרסק.
קיים גם פגז אימונים ופגז עשן.
קצב אש ממוצע הוא 7–8 פגזים לדקה.
בבטן הטנק 50 פגזים, 22 מתוכם בצריח והשאר מאוחסנים בחרטום התובה, לצד הנהג.
תותח ה-105 מ"מ מותקן בצריח המצודד על ידי מנוע הידראולי, כאשר זוויות העלאה והנמכה לתותח הן +20 עד -8 מעלות.
בתותח מותקן שרוול תרמי, אולם הוא אינו מצויד במפנה גזים; במקום זאת, יש בטנק התקן הפולט אוויר דחוס מן הסדן כלפי לוע הקנה, המפנה את הגזים הרעילים הנוצרים כתוצאה מפעולת הירי.
לקנה מעטה מחורר מסגסוגת אלומיניום, שמטרתו לשמור על טמפרטורה אחידה לכל אורך הקנה ולבודד אותו בפני השפעות טמפרטורה חיצונית.
משמאל לתותח נמצא מקלע מקביל בקוטר 12.7x99 מ"מ נאט"ו או תותח אוטומטי בקוטר 20 מ"מ לירי נ"מ, המצודדים יחד עם התותח הראשי, אולם ניתן להגביהם באופן עצמאי ב-20 מעלות יותר מהתותח הראשי.
מקלע נוסף בקוטר 7.62 מ"מ מותקן על צריחון המפקד, וניתן להפעילו מתוך הטנק אף במדפים סגורים.
שתי מדוכות עשן ממוקמות בצידי הצריח למיסוך הטנק.
בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20 פיתחו הצרפתים תותח בן 142 מילימטר לטנק ה-AMX, המסוגל לירות טיל נגד טנקים על-קולי, מונחה לייזר מדגם אקרא (ACRA), לצד פגזים נפיצים.
אולם, למרות יתרונותיו, עלותו הגבוהה של הטיל גרמה לצבא הצרפתי לזנוח את הפרויקט ב-1972.
כיפת המפקד או הצריחון מאפשרת למפקד הטנק ראיה פנורמית מצוינת של 360 מעלות, באמצעות 10 פריסקופים.
בכיפת המפקד גם פריטלסקופ בעל כושר הגדלה פי 10, המשמש הן לאיכון מטרות והן כמכשיר כינון למקלע המפקד.
מערכת בקרת האש של הטנק לא הייתה מתקדמת.
מד טווח קואינצידנטלי, המודד טווחים בין 600 ל-3,500 מטרים, משמש למפקד בדרך כלל לקביעת הטווח, וגם כטלסקופ לכינון התותח, כך שהמפקד יכול לכוון את התותח ללא עזרת התותחן.
לתותחן ולטען-קשר היושבים בצריח, 2 פריסקופים מסתובבים לתצפית; לכל אחד מהם שדה ראייה אופקי של 42 מעלות, ואנכי של 26 מעלות.
שלושה פריסקופים קבועים, אחד לתצפית התותחן לימין, והשניים האחרים לשימוש הטען-קשר לתצפית לאחור ולשמאל.
הנהג היושב בחרטום הטנק, מצויד לנהיגה ביום בשלושה פריסקופים בעלי שדה ראייה אופקי של 95 מעלות ושדה ראייה אנכי של 28 מעלות.
ב-AMX 30 מותקנות מערכות לנהיגה וללחימה בלילה למפקד, לנהג ולתותחן במקרה הצורך.
לרשות הנהג 2 זרקורים שעליהם מסננים תת-אדומים, ופריסקופ תת-אדום.
ציוד תת-אדום לתצפית המפקד מורכב בכיפת המפקד, הכולל זרקור תת-אדום על הצריחון.
על מגן התותח בצד שמאל מורכב זרקור תת-אדום לשימוש התותחן.
הוא מקביל לתותח, ומותאם עם טלסקופי הכינון של התותחן.
ב-1979 החל הצבא הצרפתי בתוכנית מודרניזציה לכל צי טנקי ה-AMX-30 שברשותו, וכך גם לטנקים הבאים שייכנסו לייצור, אשר כללה שיפורים בעיקר למערכת בקרת האש ולתמסורת.
הטנק החדש כונה AMX-30B2. הצבא הצרפתי הזמין תחילה כ-50 יחידות של ה-AMX-30B2 מתקציב הביטחון של 1981–1982, כשהטנקים הראשונים מונפקים לרגימנט השריון ה-503 בינואר 1982.
שיפורים למערכת בקרת האש מדגם APX M-508 כוללים מד טווח לייזר בעל טווח מרבי של 10,000 מטרים, כוונות טלסקופיות לתותחן ולמפקד, ומצלמה תרמית חיצונית המשדרת למסך טלוויזיה למפקד ולתותחן.
המסך מציג סימון כוונות המאפשר למפקד ולתותחן לתקוף מטרות במרחק מרבי של 4,000 מטר.
כוח האש של התותח הראשי גדל, זאת על ידי הצגת תחמושת קינטית חדשה - APFSDS - פגז חודר שריון מיוצב סנפירים בעל מנעל נתיק.
המנוע שודרג לדגם חדיש יותר, ה-HS 110-2, לו אורך פעילות טוב יותר.
התמסורת הוחלפה בתמסורת חצי-אוטומטית, וכך גם המתלים ששיפרו את ניידות הטנק בתנאי שטח.
בנוסף, נעשו מספר ניסיונות לשפר את רמת המיגון של הטנק; המיגון בבסיס התותח עובה, ונוספו פלטות בזוקה (התקני מיגון בצידי הטנק המגנים על המזקו"ם).
חברת GIAT הצרפתית פיתחה ערכת מיגון ריאקטיבי לצי טנקי ה-AMX-30B2, אולם בפועל רק ארבעה רגימנטים צוידו בה.
ערכה זו אשר מורכבת מלוחות נפץ המותקנות על הטנק, שווה למיגון של 400 מילימטר של פלדה בזווית של 60 מעלות.
מ-1998, החל הצבא הצרפתי להחליף את מנועי ה-AMX-30 ודגמיו השונים במנוע דיזל של חברת רנו מדגם Mack E9, המפיק 750 כוחות סוס.
מנוע זה הוא מחליף ישיר למנוע ההיספנו סוזה, ולא נדרש לבצע כל שינוי בחטיבת הכח על-מנת להתקינו.
ה-AMX 30 שימש גם כבסיס לניסוי טכנולוגיית חמקנות, שמטרתה להקטין את חתימת המכ"ם והאינפרא אדום של הטנק.
בין היתר נוספו לטנק חומרים "בולעי" אותות המכ"ם, ומבנהו החיצוני שונה כדי להקטין את חתימת המכ"ם למינימום.
לפי החברה המפתחת GIAT, הטנק עבר מספר ניסויים מוצלחים, אך לא נכנס לשלב הייצור.
השוואה בין טנקי מערכה מקבילים
ייצור סדרתי של ה-AMX 30 התרחש במפעל Atelier de Construction de Roanne השוכן בעיר רואן.