tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המצבות הראשונות הן מהמאה ה-8 והאחרונות הן מהמאה ה-13. סוף הקבורה במקום באה בגלל הפלישות של המונגולים אשר הטילו חורבן על הקהילה היהודית באזור.
על המצבות כתב עברי והתוכן נכתב בעברית, ארמית ופרסית יהודית.
על פי התוכן והעיצוב של המצבות ניתן ללמוד שמספר מהיהודים הקבורים בהם היו בעלי תפקידים בכירים ביותר בבירוקרטיה המלכותית של זמנם, וניתן להסיק מכך שהקהילה היהודית באזור שגשגה.
ההיסטוריון הפרסי אל-ג'וזג'אני בן המאה ה-13 מציין שבימיו של הח'ליף הארון אל-רשיד (786 - 809) יהודים מגור שימשו כמתווכחים במאבקים השבטיים של ח'וראסאן.
עקב החורבן שנגרם על ידי הפלישות המונגוליות, לא נותרו שרידים מקהילה יהודית זאת למעט המצבות בבית הקברות העתיק והתייחסויות קצרות בכתבים חיצוניים.
גזאני (במקור: גזאנה או ע'זאנה) הייתה בימי הביניים עיר הבירה המשגשגת של השושלת הע'זנווית.
מספר מקורות מוסלמים מציינים שבמאות ה-10 וה-11 יהודים חיו בעיר ושימשו כמתווכים מסחריים של השליט מחמוד מע'זנה.
מקור מהתקופה מציין שיהודי בשם יצחק, שהיה כנראה אחראי על מכרות באזור גזאני, העביר כסף בשמו של השליט למשורר הפרסי המפורסם נזאמי.
מספר מלומדים יהודים מימי הביניים זיהו בין גזאני לבין "גּוֹזָן" שמסופר עליה בספר ישעיהו פרק ל"ז פסוק י"ב, וזיהו אותה כעיר שבה נמצאים עשרת השבטים.
בין מי שערכו את זיהוי זה כלולים סעדיה גאון, משה אבן עזרא והמטייל בנימין מטודלה.
על בסיס סברה זאת אבן עזרא ומטודלה דיווחו, כנראה על בסיס שמועות, שבגזאני שוכנים עשרות אלפי יהודים בזמנם, אך אמינות דיווחים אלה מוטלת בספק.
הראט היא עיר במערב אפגניסטן.
בה הייתה קהילה גדולה ומשגשגת.
היהודים בהראט היו קרובים מאוד לבני יהדות איראן בגלל קרבתם הגאוגרפית אליהם.
במאה ה-18 פעל בעיר הפילוסוף והמשורר ר' סימן טוב מלמד.
בשנת 1840 הגיעו אליה כ-200 משפחות מהעיר משהד שבאיראן לאחר שנאלצו להתאסלם שם בהוראת השלטון השיעי, ובהראט הסונית חזרו ליהדותם.
כבר מתחילת המאה ה-20 החלה עלייה לארץ ישראל של מאות מבני הקהילה, שהתיישבו בעיקר בשכונת הבוכרים בירושלים.
גל נוסף של עולים מהראט הגיעו לארץ ישראל בשנות ה-30. לאחר קום מדינת ישראל עלו אליה כאלפיים יהודים מהראט.
מארבעת בתי כנסת של הקהילה, שנתגלו מחדש בשנת 1978, וביניהם בית הכנסת יו או, הועלה לירושלים ארון הקודש שנשתמר במצב הטוב ביותר, כזיכרון מקהילה גדולה זו.
מהמאה ה-16 ואילך, אפגניסטן ופרס נחלקו לשני זרמים מוסלמים שונים המנוגדים זה לזה.
אפגניסטן ומרכז אסיה נותרו סוניות בעוד פרס עברה לשיעה.
האסלאם השיעי גילה לרוב פחות סובלנות כלפי היהודים, ולכן מתקופה זאת ועד המאה ה-20 הייתה אפגניסטן מקום מקלט עבור יהודי פרס, שזכו ליחס קשה מהשושלות השיעיות השונות, וסבלו מרדיפות ומניסיונות לכפות עליהם את האסלאם.
לאחר שנת 1839 כמה מאות מאנוסי משהד היגרו להראת כדי שיוכלו לחזור בגלוי ליהדותם.
הם החיו את הקהילה היהודית הקטנה בהראת שמנתה עד בואם כ-40 משפחות, וסוחרים רבים מקרבם הגיעו לעמדות בכורה בסחר האזורי בין הודו לפרס שעבר דרך הראת.
עם זאת בשנת 1856 נכבשה הראת על ידי השליט הקאג'ארי נאסר א-דין שאה קאג'אר, בסיוע של קבוצות שיעיות מקומיות.
עוד באוקטובר של אותה שנה נאלץ הצבא הקג'ארי לנסוג מהראת מפני איום בריטי, אך עם נסיגתם החיילים הקג'ארים בזזו את רכושם של 5,000 יהודי העיר וגירשו אותם אזוקים, בחודשי החורף, למחנה מעצר ליד משהד, מרחק 14 ימי הליכה.
היהודים הואשמו בסיוע לתושבי הראת הסונים ובפנייה לבריטים כנגד השלטון הקג'ארי, וכנראה החיילים הקג'ארים גם חמדו ברכושם של יהודי העיר ובאבנים יקרות שהיו בידיהם.
יהודים רבים נהרגו במהלך הגירוש מהראת למחנה המעצר, ונוספים נפטרו עקב התנאים הקשים במחנה המעצר עצמו, בו הם שהו למעלה משנתיים.
הם שוחררו ממנו לבסוף לאחר שנעשו מאמצים לטובתם מצד הקהילה המקומית של אנוסי משהד.
יהודי אפגניסטן סבלו ממאורעות קשים גם בהמשך כחלק מהסכסוך בין אפגניסטן לאיראן (1859–1880).
בשנת 1885 רכושם של כ-250 יהודי קאבול הופקע והם עצמם גורשו לאזור העיר טרמז, ומשם המשיכו לסמרקנד.
ההפקעה והגירוש התרחשו לאחר שהיהודים הואשמו על ידי השלטון בהעברת כספים לחו"ל ובייקור מחירם של מוצרים שונים.
בסוף המאה ה-19 החלה עליית יהודי אפגניסטן לארץ ישראל.
לאורך העת החדשה יהודי אפגניסטן ניהלו קשרים קרובים גם עם קהילת יהודי בוכרה, ובשנות ה-20 של המאה ה-20 הגיעו לאפגניסטן מספר רב של מהגרים יהודים בוכרים שברחו מפני נא"פ, תוכנית כלכלית שהנהיגה ברית המועצות וגרמה לסבל רב ליושבי אזור בוכרה.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 ובמהלך מלחמת העולם השנייה, הממשל האפגני נקט במדיניות פרו-גרמנית עקב מאבקיו הרבים עם הקולוניאליזם הבריטי באזור.
סוכנים רבים של גרמניה הנאצית פעלו באפגניסטן, ובהשפעתם מצב היהודים בערים האפגניות השונות התדרדר, והתרבו מקרי התנכלות, סקילה, מלקות, גירוש והרג של יהודים.
על היהודים חלו הגבלות בתחומים כגון תעסוקה וחופש תנועה.
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20 שכנו בערים הראת, קאבול ובאלך כ-4,000 יהודים, והגדולה מבין הקהילות הייתה הראת.
משנות ה-30 היה אסור ליהודים לחיות באזורים הכפריים של אפגניסטן ובערים אחרות, והם גרו בשלוש ערים אלו בלבד.
לפני כן היו קהילות יהודיות גם במיימנה, מזאר-י שריף וערים נוספות.
יהודי אפגניסטן דיברו בניבים שונים של השפה הפרסית.
לאנוסי משהד שהיגרו לאפגניסטן היה דיאלקט ייחודי משלהם, וכך גם למשפחות שהיגרו מבוכרה לאפגניסטן ודיברו לעיתים גם בוכרית (טג'יקית-יהודית).
לעומת זאת, יהודים בודדים בלבד דיברו פשטונית, השפה של רבים מיושבי אפגניסטן המשתייכים לשבטים הפשטונים.
עם זאת, לבושם ושפתם של יהודי אפגניסטן הושפעו גם מהתרבות האפגאנית שסבבה אותם ולכן היו שונים משל יהודי פרס השכנים, על אף ששתי הקהילות השתייכו למרחב דובר הפרסית.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הייתה נהירה של עשרות משפחות לארץ ישראל.
בין העולים לארץ ישראל בתקופה זאת היו הן מעשירי הקהילה ומוביליה כגון ר' מתתיה גרג'י וכן מפשוטי הקהילה.
במחצית המאה ה-20 דרכי מעבר רבים לישראל היו נעולים בפני יהודי אפגניסטן עקב העוינות לישראל של הארצות המוסלמיות, אך בדרכים שונות משנת 1951 ועד 1967 עלו למדינת ישראל כ-4,000 יהודים מאפגניסטן.
בשנת 1990 נמנו בכל אפגניסטן רק כ-15 משפחות יהודיות.
רובן המכריע עזבו במשך השנים את אפגניסטן לאוזבקיסטן, הודו וטורקמניסטן.
בשנת 2005 היו שני יהודים בלבד בקאבול ואחד מהם, יצחק לוי, נפטר בשנת 2005 בגיל 69 וגופתו הועלתה ארצה.
היהודי השני, זבולון סימן-טוב, שככל הידוע היה היהודי האחרון באפגניסטן, עזב את המדינה בספטמבר 2021. ישנן שמועות על קיומן של עוד שש משפחות יהודיות בעיר הראת, אך ידיעות אלה לא אומתו עדיין.
בית הכנסת ליוצאי אפגניסטן בירושלים "ישועה ורחמים" ברח' רייכמן בשכונת בית ישראל, בראשות הרב אברהם יונה.
במקום פועל גם כולל "נתיב בנימין" בראשות הרב ברוך סימן טוב.
בתי הכנסת של יוצאי אפגניסטן פזורים ברחבי תל אביב, בני ברק, רעננה ועוד.
רבנים מבני העדה, הרב צבי סימן טוב – הרב הראשי, והרב ינון יונה – הרב הספרדי של שכונת גבעת שאול בירושלים.
יהדות ארמניה היא אחת מהקהילות היהודיות באזור הקווקז השוכנת באזור ארמניה של היום.
ישנן עדויות לישיבת יהודים באזור ארמניה כבר מהמאה ה-1 לפנה"ס, וההערכות הן כי הגעתם התרחשה בגלות בבל או אף לפני עם חורבן בית ראשון, כאשר ארמניה הייתה חלק מהאימפריה הפרסית.
על פי הכרוניקה של מובסס חורנאצי, "תולדות הארמנים", הוענקה למלך ארמניה במתנה יהודי מגולי נבוכדנצאר בשם שמבת (או שבת, שבט או שמת), שהיה מצאצאי בית דוד.
היהודי מצא חן בעיני המלך והוא העניק לו כיבודים וקרקעות.
בשנת 189 לפנה"ס עלה ארטאשס הראשון לשלטון בארמניה והכתיר את עצמו למלך ארמניה הגדולה, והיה הראשון לשושלת שנקראה של שמו, שושלת ארטאשס .
על פי הכרוניקה, העניק ארטאשס כבוד רב ליהודי שאמבאי, שהיה מצאצאיו של שמבט, והסב את שמו לבאגראט, אולם יורשיו של ארטאשס הענישו את בניו של שאמבאי-באגראט כאשר סירבו לעבוד את אלילי הממלכה כשיהודים אחרים הסכימו שלא למול את ילדיהם, להשתתף בציד, להילחם בשבת ודברים נוספים המנוגדים לאמונתם היהודית.
הכרוניקה על פי חוראנצי מספרת עוד כי בימי טיגראנס הגדול נמשך הלחץ על היהודים שהמשיכו כפי הנראה לשמור על חלק מן המצוות.
טיגראנס עמד על כך שצאצאי שאמבאי-באגראט יקריבו קורבנות לאלי הארמנים ומשלא עשו זאת נענשו בחומרה (אחד מבני המשפחה סולק מתפקידיו בצבא ואחר נענש בעונשי גוף).
בתקופת שלטונו איים טיגראנס על ממלכת החשמונאים, ובתקופת שלטונה של שלומציון המלכה (76–67 לפנה"ס) צר טיגראנס על עכו.
פלישת הלגיונות הרומיים לתחומי ממלכת ארמניה קטעה את מסעו של טיגראנס לארץ ישראל והוא שב לארמניה.
עם שובו הביא עמו טיגראנס שבויים יהודיים רבים.
אם כך, בהתבסס על תיאוריו של חורנאצי, היו כפי הנראה שני גלי מהגרים של יהודים לארמניה: הראשון בעקבות חורבן בית ראשון והשני בתקופת מסעות טיגראנס לארץ ישראל.
במאה ה-4 הובסה ארמניה על ידי הצבא הפרסי ורוב היהודים בה נלקחו בשבי או הוגלו ויושבו באיראן.
קבוצות יהודיות קטנות ומבודדות נותרו בארמניה עד למאות ה-13 וה-14. הזוֹקים (Zok) הם תת-קבוצה אתנית ארמנית עתיקה שדיברו בשפה שונה מהארמנית ההודו-אירופית (:en:Zok language).
הם נוצרים בדתם ומזהים עצמם אתנית כארמנים, בעוד שהארמנים האחרים מזהים אותם כצאצאי היהודים שהוגלו על ידי טיגראנס.
הזוקים מתגוררים בעיקר באזור נחיצ'יבאן ובירתם נקראה אקולי (Akuli) או אגוליק (Agulik) או אגוליס.
קבוצות נוספות התגוררו באזור קאפאן (Կապան) במחוז סיוניק של נגורנו קרבאך ובמחוזות ואיוץ דזור, סוואן, מחוז גות' וצפון ארמניה.
אף על פי שהמסקנה כי הזוקים הם היהודים ה"טיגראנים" נבעה מניתוח לשון דיבורם אין עדויות היסטוריוגרפיות המאששות את המסקנה.
הזוקים נזכרים בעיקר כמי שביססו את התרבות הארמנית בטביליסי.
אראם חאצ'טוריאן נחשב לאחד מצאצאי הזוקים.
בשנת 1103 כבשו הסלג'וקים את העיר קפאן והחריבו את הרובע היהודי ששכן מחוץ לה.
בסוף שנות ה-90 נתגלה בית קברות יהודי מימי הביניים בכפר ארגיס שבדרום ארמניה, התאריך הקדום ביותר שהיה על מצבה הוא משנת 1266, והתאריך המאוחר ביותר הוא 1346. כלומר, מדובר בקהילה יהודית שהתגוררה בארגיס כשמונים שנה.
ההתיישבות היהודית קשורה ככל הנראה למצב שהתהווה באזור לאחר פלישת המונגולים לארמניה ב-1236. שליטי אזור סיווניק שבו מצויה העיר ארגיס, העדיפו להיכנע לידי הכובש המונגולי, ומחוזם זכה למעמד מועדף בהשוואה לשאר מחוזות ארמניה.
בתוך כך כנראה הגיעו לאזור גם יהודים, שמוצאם לפי כינויים אחדים במצבות מאיראן, והתיישבו בעיר ארגיס.
במאה ה-19, לאחר סיפוחה של ארמניה לאימפריה הרוסית בהתאם להסכם טורקמנצ'אי (1828), התיישבו בארמניה יהודים גאורגיים ויהודים אשכנזים מרחבי האימפריה הרוסית.
כמו כן ייושבו בארמניה קבוצה של סובוטניקים, איכרים רוסים שהתגיירו והוגלו ליישובי הספר של האימפריה.
בשנת 1970 מנתה אוכלוסיית יהדות ארמניה 1048 איש ועד לסוף שנות ה-80 (כולל הסובוטניקים) כ־3,000 איש.
נכון לשנת 2008 מתגוררים בארמניה כ-700 יהודים ומספרם הולך ופוחת ב-90–100 איש בשנה.
עיקר היהודים בארמניה מרוכזים בבירה ירוואן.
לקהילה יש אנסמבל ילדים בשם "קשת", בית ספר של יום ראשון ואולפן.
הקהילה מפרסמת עיתון בשם "מגן-דוד" בסיוע הקונגרס היהודי העולמי.
בשנת 2004 הושק אתר אינטרנט לקהילה.
קהילה קטנה של יהודים מתגוררת בעיר ואנאדזור.
בנוסף, ישנה קהילה של סובוטניקים בעיר סוואן (ילנובקה לשעבר) רוב חברי הקהילה עזבו כאמור בשנות ה-90. נכון לשנת 2008 מתגוררים 11 משפחות של סובוטניקים, רובם גמלאים.
בית הכנסת היחיד בארמניה נמצא בירוואן והרב של בית הכנסת, מאיר בורנשטיין, הוא גם הרב הראשי של ארמניה.
מבנה בית הכנסת ממוקם בבית פרטי שנרכש בשנת 1995. באותו מבנה ממוקם גם בית הספר של יום ראשון שנקרא "תורה-אור".
בתחילת העשור הראשון של המאה ה-21 פורסם בארמניה ספר אנטישמי שנתחבר על ידי ארמנים לא-ידועים, ושמו "מערכת לאומית" (National System), שמזהה את היהודים והטורקים כאויביה הראשיים של האומה הארמנית ומגדירה את השואה היהודית כ"מיתוס מבית היוצר של הציונים".
בארמניה חיו בשנת 2009 כ-500–1000 יהודים, בעיקר בבירה ירוואן.
הפלישה הרוסית לאוקראינה בפברואר 2022 גרמה להגירה המונית מרוסיה שנגרמה מחשש מגיוס לצבא רוסיה ודיכוי פוליטי.
למעלה מ-40,000 רוסים עברו לארמניה הודות לקרבה הגאוגרפית, יוקר המחיה הנמוך יחסית וחוקי ההגירה הרופפים.
לפחות כמה מאות מהם הזדהו כיהודים.
כתוצאה מכך, כמות היהודים בארמניה לפחות הוכפלה.
באוקטובר 2023, הושחתו בית הכנסת מרדכי נאווי והמרכז היהודי בירוואן.
מרדכי אלטשולר, יהודי מזרח קאווקאז, ירושלים: מכון בן-צבי לחקר קהילות ישראל במזרח, 1990,
הקהילה היהודית של ארמניה, שנתון יהודי אירו-אסיה 2007/2008, פורסם במוסקבה, 2009
יהדות אקוודור היא קהילה יהודית קטנה בדרום אמריקה בשטחה של אקוודור של היום.
היהודים הראשונים הגיעו לאקוודור כבר במאות ה-16 וה-17. רובם ככולם היו אנוסים.
ישנן השערות לגבי מוצאו של אנטוניו חוסה דה סוקרה, ממנהיגי המאבק לעצמאות בדרום אמריקה, וגיבורה של אקוודור, אשר כיהן הן כנשיא פרו (לתקופה קצרה) והן כנשיא בוליביה.
יש הטוענים כי הוא צאצא למשפחת צוקר היהודית ומחברים את מוצאו עם האנוסים שהגיעו לאקוודור.
שני אירועים מרכזיים במאה ה-20 הביאו להגירה יהודית גדולה יחסית, אל אקוודור: חוק הקווטה האמריקאי של שנת 1924, שקבע שם מכסות הגירה וחייב את היהודים למצוא יעדי הגירה אחרים ועליית הנאצים לשלטון בגרמניה ובריחת יהודים ממנה החל מ-1933.
ממשלת אקוודור נקטה מדיניות הססנית והפכפכה באשר להגירת היהודים אליה: ב-1935 למשל, היא העניקה ליהודים זיכיון להתיישבות על שטח של כ- 20,000 קמ"ר, ומאידך, ב-1938 היא הוציאה צו אשר חייב כל תושב יהודי שאינו עובד בחקלאות או שאינו בעל אמצעים לפיתוח התעשייה לעזוב את הארץ.
כעבור שנה בלבד, סמוך לפרוץ מלחמת העולם השנייה הסכימה אקוודור לקבל אליה אונייה של פליטים יהודים מאירופה.
בשנת 1940 כבר היו באקוודור כ-3,000 יהודים, רובם המכריע פליטים מגרמניה.
מייסדו של העיתון הראשון והחשוב במדינה, "אל טלגפו", וכן של שירות דואר האוויר, היה היהודי אבל קסטילוי אלבומוז.
יהודי אקוודור עסקו בעיתונות, רפואה, תעשייה ומסחר.
הם הקימו בין השאר מפעלים פרמצבטיים, טקסטיל ומפעלי רהיטים חשובים.
הקהילה היהודית באקוודור מרוכזת כיום בשלוש ערים מרכזיות: גואיאקיל, אמבאטו וקיטו והיא מונה כ-930 איש.
במהלך השנים שלאחר מלחמת העולם השנייה הייתה אמנם הגירה קטנה של יהודים ממדינות שונות בדרום אמריקה, לאקוודור, אך מרבית היהודים עלו בהדרגה למדינת ישראל.
ישראל ואקוודור מקיימות קשרים דיפלומטיים מלאים.
מחקר בריאותי על הגמדים צאצאי האנוסים מאקוודור
בפברואר 2011 פרסמה קבוצת חוקרים, מאמר, המתאר את תוצאותיהן של 24 שנות תצפית ומחקר, על 99 חולי תסמונת לרון תושבי דרום אקוודור.
תסמונת לרון היא מחלה נדירה ביותר, בה חולים כיום כ-250 איש בלבד בכל העולם, מרביתם בישראל ובמדינות ערב.
עם זאת, כמעט מחצית מהחולים בה מרוכזים בין צאצאי האנוסים באקוודור.
על פי המאמר, הנבדקים היו כולם ככל הנראה, לפי שמות משפחתם, צאצאי יהודי או יהודים אנוסים מספרד.
הם ובני משפחתם הבריאים התגלו ב-1987 וזוהו כאירופאים, בניגוד לכל שאר תושבי האזור האינדיאנים.
יהדות בוסניה והרצגובינה היא קהילה יהודית החיה באזור הבלקן, באזור בוסניה והרצגובינה של היום.
היהודים הראשונים שישבו באזור זה היו יהודים סוחרים מיוון וטורקיה שהיגרו לסרייבו בשנת 1541. הטורקים שישבו במקום, ושלא אהדו את היהודים המעטים שישבו בעיר ביקשו מהשלטונות לבודד את היהודים מהם ואכן, נבנה בעיר סראייבו רובע יהודי בשם "צ'יפוט חאן".
היהודים סבלו תחילה ממגבלות שהטילו המוסלמים, כפי שהיה גם בשאר מדינות האסלאם, אך יחס זה השתנה עם הזמן והם זכו לזכויות שונות.
היהודים שילמו לשלטונות על מנת שירשו ליהודים לסחר עם קושטא, ונציה, וינה, סלוניקי, בלגרד ומצרים.
מספר היהודים גדל והוקמו קהילות גם בערים אחרות למעט סראייבו, מצבם הכלכלי של חלק מהיהודים השתפר עד מאוד וחלקם אף עזר ליהודי המדינה שלא יכלו לשלם את המיסים שהטילו עליהם השליטים המוסלמים.
בתחילה חיו יהודי סראייבו תחת פסקי הלכה של רבני סלוניקי או תחת פסקי הלכה של רבני בלגרד שבסרביה שקיבלו פסקי הלכה מרבני קושטא.
במאה ה-18 בא השינוי והחלה התפתחות במרכז הרבני של סראייבו ופסקי הלכה ניתנו מסראייבו לרחבי בוסניה והרצגובינה.
היהודים קיבלו זכויות רק בשנת 1840 ובשנת 1856 קיבלו זכויות נוספות שעזרו להם להתפתח ולהגיע למעמד גבוה יותר מבעבר.
עם שלטון האימפריה האוסטרו-הונגרית ניתנה ליהודים האמנציפציה וכן התפתחה תנועת ה"השכלה".
לראשונה לאחר מאות שנים שחיו בבוסניה והרצגובינה רק יהודים ספרדים הופיעו בה יהודים אשכנזים מאזור אוסטריה.
בתחילה חיו שתי הקהילות בנפרד אך עם השנים התאחדו שתיהן וקמו ארגונים משותפים כגון ארגון הנוער "יהודה מכבי", "בר כוכבא" ו"בני ציון".
במהלך מלחמת העולם השנייה נשלחו יהודים רבים מבוסניה-הרצגובינה להשמדה.
חלק משמעותי מיהודים הצטרף לשורות הפרטיזני והגיעו לתפקידים בכירים.
מעט היהודים שנותרו לאחר המלחמה או שהקימו קהילה מחודשת בסרייבו או שעזבו לארץ ישראל.
ביולי 2018 רוססו צלבי קרס וכתובות "יודן" על בניינים בערים טוזלה וסרייבו.
כיום יש בבוסניה והרצגובינה כ-1,000 יהודים, כאשר הריכוז הגדול הוא בקהילת סרייבו.
יהדות בוליביה היא אחת הקהילות הקטנות בדרום אמריקה, והיא מונה כ-500 יהודים כיום, היא מתקיימת באזור בוליביה של היום.
היהודים בבולביה מתגוררים בעיקר בלה פאס, קוצ'במבה ואורורו, לאחר שהגיעה לשיאה של כ-8,000 יהודים בשנת 1935, עם גלי הגירה גדולים ממזרח אירופה
היהודים הראשונים שהגיעו לבוליביה היו אנוסים מספרד ופורטוגל במהלך המאה ה-16. האנוסים נאלצו להיטמע ככל האפשר באוכלוסייה שסביבם עקב הגעת האינקוויזיציה לבוליביה בשנת 1570.
בשנת 1905 החלו גלי ההגירה הגדולים לבוליביה ממזרח אירופה (בעיקר מפולין) ובמהלכה גדלה הקהילה בצורה משמעותית ובשנת 1935 מנתה הקהילה כ-8,000 יהודים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כתוצאה מהקשרים הטובים בין גרמניה הנאצית לבוליביה שונו חוקי ההגירה, ונאסרה כניסתם למדינה של שחורים, מונגולים ויהודים.
בשנת 1945 מנתה קהילת המדינה כ-10,000 יהודים שחיו במצב כלכלי טוב למדי והקימו מוסדות חשובים כגון בתי כנסת, בתי קברות וכן ארגונים כגון ויצו ומכבי.
עם השנים התרחשה הגירת יהודים אל מחוץ לבוליביה וכיום יש בה כ-500 יהודים בלבד המתרכזים בעיקר בלה פאס, קוצ'במבה ואורורו.
בבוליביה קיימים שני בתי חב"ד.
בעיר לה פאס קיים בית חב"ד קבוע, המנוהל על ידי הרב איציק קופצ'יק ורעייתו, והוא ממוקם במרכז העיר מול מלון הלובו.
כמו כן בכפר רורה-נבאקה קיים בית חב"ד עונתי, המנוהל על ידי הרב שוקי גור ורעייתו, המיועד במיוחד עבור התרמילאים הישראלים הרבים אשר פוקדים את אזור הג'ונגלים של בוליביה.
יהדות בלגיה היא הקהילה של יהודי בלגיה, מדינה השוכנת במערב אירופה.
היהודים הראשונים באזור בלגיה של ימינו הגיעו יחד עם הרומאים בין השנים 50 ל-60 לפנה"ס.
הם מוזכרים כבר ב-1200 באזור בראבנט.
בימי הביניים, במאה ה-13, קהילותיהם נחרבו, ושוב במאה ה-14, בתקופת המגפה השחורה ובפרעות שנלוו לה.
במאה ה-16 הגיעו לבלגיה אנוסים מספרד ומפורטוגל.
הם הביאו לפיתוח תעשיית היהלומים בעיר אנטוורפן אך נאלצו לקיים את תפילותיהם בסתר.
עם כיבוש אזור בלגיה ב-1713 על ידי אוסטריה, באו יהודים אשכנזים.
ב-1831, כשבלגיה זכתה בעצמאותה, היא הכריזה מיד על הכרה בזכויות היהודים.
יהודי הקהילה, שמנו כ-1,000 נפש, התרכזו בארבע ערים: בריסל, אנטוורפן, לייז' ושרלרואה.
יהודי בריסל, שהיו נתונים יותר להשפעה צרפתית, התערו בחברה הלא היהודית, ואילו באנטוורפן הפלמית נהגו היהודים אורח חיים אדוק יותר.
שוני זה בין הקהילות היהודיות בערים הללו קיים עד היום.
בסוף המאה ה-19 החלו גלי הגירה גדולים של יהודים לערי בלגיה בעיקר ממזרח אירופה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הגיעו אליה יהודים רבים מאוסטרו-הונגריה ומרוסיה, שרובם מצאו בבלגיה תחנת מעבר בדרכם לארצות הברית אך מעטים מהם השתקעו במדינה.
במהלך שנות ה-20 התייצב קצב ההגירה היהודית למדינה והוא גדל בשנות ה-30, בעיקר לאחר עליית היטלר לשלטון וכינון המשטר הנאצי בגרמניה.
בסוף שנות ה-30 היו בבלגיה כ-66,000 יהודים, שרק 10 אחוזים מהם אזרחים בלגיים וכל השאר נחשבו למהגרים..
לאחר כיבוש בלגיה על ידי גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה לא הורע מצב היהודים באופן מהיר אלא בשלבים איטיים.
בקיץ 1942 החלו הגרמנים לשלח את יהודי בלגיה למחנות עבודה והשמדה והשילוחים נמשכו עד שחרורה של בלגיה על ידי צבאות בעלות הברית בסתיו 1944. 28,902 מיהודי בלגיה נספו בשואה - כ-44 אחוזים מכלל בני הקהילה היהודית.
הסיבה העיקרית לכך שרבים יחסית מבני הקהילה שרדו הייתה העזרה שהושיטה להם האוכלוסייה הבלגית.
לכ-25,000 יהודים נמצאו מקומות מסתור במדינה, בין השאר במוסדות נוצריים שונים, הודות לשיתוף פעולה בין המחתרת היהודית בבלגיה, "הוועד להגנת היהודים בבלגיה", לבין ארגוני ההתנגדות הבלגיים.
חלק מהילדים הוסתרו במשפחות נוצריות תוך שימוש במסמכים מזויפים (למשל אסתר גרנק) או במקומות מסתור (למשל על ידי רנה למור).
הבלגים גם סייעו ליהודים רבים מהולנד שנמלטו דרך בלגיה לצרפת ושווייץ.
לאחר המלחמה הוקמו קהילות מחודשות בבריסל ואנטוורפן ויהדות בלגיה מהווה כיום הרביעית בגודלה באירופה.
האוכלוסייה היהודית בבלגיה מונה כ-42,000 נפש, מתוכם כ-20,000 גרים בבריסל ו-20,000 באנטוורפן..
קהילות קטנות נוספות קיימות בשרלרואה, באוסטנד, בגנט, בליאז', במונס, בארלון ובקנוקה.
רוב היהודים משתייכים לשכבה סוציו-אקונומית בינונית.
בבלגיה ישנם כיום 40 בתי כנסת, 30 מהם באנטוורפן (כולם אורתודוקסים) ו-10 בבריסל, כולל שני בתי כנסת רפורמיים.
באנטוורפן קהילה אורתודוקסית בולטת, שמזכירה לעיתים קהילות גדולות במזרח אירופה שלפני השואה.
פועלות בה כ-12 חסידויות, ובהן פשעווארסק, בעלז, גור, צ'ורטקוב, צאנז, חב"ד, סאטמר וויז'ניץ.
אנטוורפן שופעת מסעדות כשרות, חנויות מזון, וחנויות ספרים יהודים בעוד שבבריסל כמעט ולא קיימים שירותים מסוג זה.
לעומת זאת בבריסל ישנם שני מרכזים קהילתיים רבי משתתפים, וכן מוזיאון לתולדות יהדות בלגיה.
במשך השנים התבלטו היהודים באנטוורפן בעיסוקם בענף ליטוש היהלומים ובמסחר בהן.
ההערכות הן כי המגזר מעסיק כיום כ-30% יהודים אף כי בשנות ה-80 היה מדובר ביותר מ-70% ומספרם הצטמצם עם התפתחות הטכנולוגיה והליטוש באמצעות מכונות.
בשנות ה-2000, ובמיוחד בתקופת האינתיפאדה השנייה בישראל, אירעו מספר אירועים אנטישמיים בבלגיה, בעיקר בעיר אנטוורפן.
ב-24 במאי 2014 התפרץ אלמוני למוזיאון היהודי של בלגיה, ירה למוות בשלושה אנשים, ופצע נוספים.
היורה הצליח לברוח מן המקום באמצעות רכב מילוט.
ב-17 בדצמבר 2020 אישר בית הדין לצדק של האיחוד האירופי את האיסור על שחיטה כשרה בבלגיה, ודחה את עתירתן של הקהילות היהודיות והמוסלמיות במדינה, בהובלת הקהילה היהודית.
משרד החוץ הישראלי ביקר את ההחלטה בנימוק של פגיעה בחופש הפולחן והדת באירופה.
ב-7 ביולי 2022 הצביע הפרלמנט של בריסל ברוב קולות נגד הצעת החוק לאסור שחיטה כשרה במחוז של הבירה.
במחוזות הגדולים במדינה, וולוניה ופלנדריה, חל האיסור.
יהדות בלארוס היא קהילה יהודית במזרח אירופה, המונה כיום 25,000 איש.
כקהילה עצמאית היא קיימת מאז 1991, אולם לפי סברה, ראשיתה של הקהילה במאה ה-12, ביהודים שהיגרו ממזרח פולין ומצפון אוקראינה ליישובים הכלולים היום בשטחי מדינת בלארוס.
מעל 60% מהקהילה נספו בשואה (למעט היהודים שהיגרו החוצה בתקופות הרבות שלפני המלחמה).
יהודים רבים במדינה זו השתייכו לחסידות חב"ד והיא נחשבת לערש הולדתה של חסידות זו.
בתחומי המדינה נמצאים העיירות ליאדי וליאזנה שם קמה החסידות, והיא סמוכה לעיירה ליובאוויטש.
כיום יש במדינה 10 בתי חב"ד המפעילים קהילות גדולות.
תחילת ההתיישבות, שלטון פולין ושלטון רוסיה
היהודים הראשונים התיישבו בערים הורדנה וברסט, בשטח שהיה באותה תקופה חלק מממלכת פולין.
הם היגרו מן הקהילות היהודיות הישנות יותר של פולין והתיישבו במערב בלארוס.
ב-1489 יש עדות על יהודים במינסק והחל משנת 1506 גם בפינסק שבדרום המדינה, וממנה היגרו לשאר חלקי בלארוס.
יהודי בלארוס סבלו בתקופות אלה מרדיפות, פרעות ואפליה מצד תושבי ושלטונות המדינה, בין אם הם פולנים או ליטאים, וכן מנחת זרועם של הקוזקים.
בסוף המאה ה-18 נכבש השטח על ידי האימפריה הרוסית ונותר בידיה כמעט ברציפות עד להתפרקות ברית המועצות (למעט שלוש תקופות - עצמאות בלארוסית קצרה בין 1917–1920, סיפוח מערב המדינה לפולין (1920-1939) וכיבושה על ידי הגרמנים במלחמת העולם השנייה).
בלארוס הייתה ערש התרבות היהודית הליטאית ובתחומה פעלו ישיבות מפורסמות כמו וולוז'ין (הוקמה ב-1806 ובה למד, בין היתר, חיים נחמן ביאליק) ומיר (נוסדה ב-1847).
ניתן לציין גם את יהודי וילנה כחלק מהמרקם התרבותי והדמוגרפי של יהדות ליטא-בלארוס.
היהודים החרדים שמרו עד עצם היום את ההגדרה של יהודים ליטאים, שמבחינה היסטורית חלה על כל יהודי בלארוס.
במפקד האוכלוסין שנערך ב-1766 חיו בתחומי בלארוס של היום 62,800 יהודים, כאשר שתי הקהילות הגדולות היו מינסק ופינסק עם כ-1400 יהודים בכל אחת.
מפקד האוכלוסין שערכה רוסיה הצארית ב-1897 גילה כי בתחומי בלארוס של היום חיו 910,000 יהודים (הקבוצה האתנית השנייה בגודלה - 13.6% מתושבי הארץ כולה, 21% מהיהודים בתחומי האימפריה הרוסית).
בתקופה זו היו היהודים הקבוצה האתנית העירונית הגדולה ביותר בבלארוס (59.4%).
בין שתי מלחמות העולם הייתה בלארוס מחולקת בין ברית המועצות לפולין.
ב-1926 חיו בבלארוס (הסובייטית) 407,000 יהודים ומספר דומה של יהודים חי בחלקה הפולני של בלארוס, שהועבר לברית המועצות עם סיום מלחמת העולם השנייה.
בחלק הסובייטי היוו היהודים את הקבוצה האתנית השנייה בגודלה (8%) ואחת השפות הרשמיות של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית הייתה היידיש.
בתחילת שנות ה-20 התקיימו חיי קהילה ענפים, אך הללו גוועו עם הקולקטיביזציה והרדיפות של תקופת סטלין.
ב-1939 סיפחה ברית המועצות את מערב בלארוס אחרי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
הקהילות בשני חצאי בלארוס היו שונות בתכלית האחת מהשנייה.
יהודי מזרח בלארוס היו מעיקרם עירוניים, חילונים ודוברי רוסית - בעוד אלו מהמערב שימרו את תרבות השטעטל, היה בהם אחוז גבוה של דתיים והשפה העיקרית הייתה היידיש.
כמו כן, אחרי 22 שנות שלטון קומוניסטי, לא היו במזרח תנועות פוליטיות יהודיות - בעוד במערב פעלו מספר תנועות יהודיות ציוניות ולא-ציוניות.
ערב השואה, בה נספתה רוב הקהילה (למעט יהודים שהיגרו החוצה בתקופות הרבות שלפני), הייתה יהדות בלארוס קהילה משגשגת שמנתה כ-750,000 יהודים, מרביתם בחלקה המערבי, שהיה עד 1939 בשלטון פולין והועבר לברית המועצות עם סיום המלחמה (עם זאת, בשטח בלארוס המודרני חיו כ-375,000 יהודים ערב המלחמה, שמעל 60% מהם נספו בשואה).
עם כיבושה של בלארוס על ידי גרמניה הנאצית ב־1941 במסגרת מבצע ברברוסה הצליחו חלק מן היהודים להימלט מזרחה (בעיקר מהחלק המזרחי שהותקף מאוחר יותר), בעוד אלו שנשארו נכחדו ברובם .
לפי נתונים היסטוריים שונים, בשואה נספו 86% מיהודי מערב בלארוס ו-36% מיהודי מזרח בלארוס.
לאחר המלחמה חזרו חלק מן הניצולים לבלארוס, אך השתנה ללא היכר פיזור היהודים על פני המדינה.
החיים היהודיים קמו לתחיה די מהר והתקיימו תקופה מסוימת ברמה די גבוהה ביחס לברית המועצות.
במינסק התנהל תיאטרון יהודי בהנהלת שלמה מיכאלס, בקהילות רבות המשיכו להתקיים רבנים ובתי כנסת, אולם לאחר רצח מיכאלס ומשפט הרופאים ב־1953, רוב הפעילות חוסלה.
בשנת 1959 העניקו שלטונות פולין אזרחות פולנית ליהודים רבים מחלקה הפולני לשעבר של בלארוס, וכ-100,000 מהם עזבו את המדינה ועלו לישראל בעליית גומולקה.
נוסף על כך, השלטונות הסובייטים עודדו יהודים רבים לעזוב את בלארוס ואוקראינה ולהתיישב בעומק רוסיה ומרכז אסיה כדי לפתח את האזורים הללו מבחינה כלכלית.
להלן רשימת הגטאות בתקופת השואה, מועד החיסול הסופי של אוכלוסיית היהודים בו, ומספר הקרבנות שנרצחו.
מהתפרקות ברית המועצות עד היום
כיום חיים בבלארוס כ-25,000 יהודים בלבד.
ביולי 2000 נחנך בשטח גטו מינסק לשעבר אתר הנצחה לזכר יהדות בלארוס שנספתה בשואה, אתר הנצחה שנבנה במימון ארגונים יהודיים מבלארוס ומהעולם.
כחלק ממדיניות האכלוס ופינוי בתי הקברות במדינה נהרסו בעבר בתי קברות יהודיים עתיקים.
בשנת 2017 פנתה חברת הבנייה אשר רכשה שטח בעיר הומיל לקהילה היהודית, מאחר שבתקופת ברית המועצות נהרס בית עלמין יהודי באזור השטח המדובר, ובקשו לבדוק האם נותרו שאריות גופות כל שהן, ובאם כן להעבירם לקבורה מכובדת.
לאחר הבדיקה שנערכה על ידי הקהילה היהודית בעיר ורב העיר הרב דוד קנטורוביץ', וכן השתתף בה שגריר ישראל דאז - אלון שוהם, התברר כי אין עצמות כל שהן באזור אתר הבנייה.
שטח בלארוס הייה ערשן של ישיבות רבות שנודעו לתהילה במזרח אירופה, מערבה, ואף בארץ ישראל וארה"ב.
ויחד עם שטח ליטא הוא היווה מקום משכן למה שנודע כישיבות ליטאיות.
בכלל ישיבות אלו, יש למנות את ישיבת וולוז'ין, ישיבת מיר, ישיבת ראדין, ישיבת סלוצק, ישיבת בריסק, ישיבת נובהרדוק ועוד.
מלבד ישיבות אלו, שהיו '"שיבות על קהילתיות", היו גם בכל קהילה וקהילה בבלארוס ישיבות מקומיות לנערי המקום, ששכנו בבתי המדרש המקומיים.
כיום מוסדות חינוך תורניים קיימים בערים מספר, כך לקהילת סטולין קרלין בעיר פינסק ישנם ישיבה וכולל, בעיר הומיל קיימת ישיבה ליטאית, ובמינסק מכון הסמכה לרבנות השכן בבית מדרש קהילת לך לך.
יהודי בלארוס מהווים כיום כאחוז אחד מתושבי המדינה, והם חיים במספר קהילות.
העיקריות שבהן נמצאות בערים: מינסק, ברסט, הורדנה, פינסק, ויטבסק, בוברויסק, הומל וסלוצק.
הרב מרדכי רייכינשטיין כיהן בין השנים 2016–2021 כרב הראשי לאיחוד הקהילות יהודיות הדתיות בבלארוס.
דמוגרפיה יהודית בבלארוס - ייחודיות
השינויים הדמוגרפיים שעברו על יהודי בלארוס מתחילת המאה ה-20 עד היום, מהווים מקרה ייחודי של מחיקה כמעט טוטאלית של קהילה שהיוותה כשישית מאוכלוסיית המדינה.
דמוגרפים שונים מצביעים על מספר נקודות מפתח בהתפחות זו:
במאה ה-20 מספר יהודי בלארוס קטן מ-910,000 ל-28,000 או פי 32.5. התהליך התרחש במספר שלבים: ראשיתו בהגירה ההמונית לארצות הברית ומדינות אחרות בתחילת המאה ה-20. ביטול תחום המושב הביא להגירה יהודית מאסיבית לתוך ברית המועצות בשנות ה-20. בשואה נספו רוב היהודים שנותרו בשטח שנכבש על ידי הגרמנים.
שיקום הקהילה התרחש בעיקר הודות לשיבת הפליטים, אך גם 15 שנים לאחר השואה גודל הקהילה היהודית היה כחמישית מגודלה לפניה.
עד שנות ה-90 הייתה ירידה קבועה ויציבה בגודל הקהילה עקב הגירה וגידול טבעי שלילי ועם פתיחת שערי ברית המועצות קטנה הקהילה בבת אחת פי ארבעה.
השינויים בשיעור היהודים מכלל האוכלוסייה גם הם חסרי תקדים.
המצב בולט ויחודי עוד יותר בשיעור היהודים מכלל תושבי הערים - ירידה מ-55% ב-1897, ל-5.8% ב-1959 וכיום אין במדינה ולו מקום יישוב אחד בו היהודים מהווים יותר מ-1%.
יהדות בוקרשט היא קהילה יהודית מאורגנת, שהתקיימה במשך מאות שנים בעיר בוקרשט, ותרמה רבות לכלכלתה ולתרבותה של העיר בפרט ושל רומניה בכלל.
העיר בוקרשט נוסדה במאה ה-14 בקירוב, ויהודי העיר מוזכרים במסמכים החל מהמאה ה-16. בעיר התקיימו חיים שוקקים של תרבות יהודית.
היחסים בין הקהילה היהודית לבין האוכלוסייה הרומנית שבקרבה התקיימה, ידעו עליות ומורדות והושפעו מהלכי הרוח ששררו במדינה ובעולם הנוצרי וגם מן הנסיבות המדיניות והפוליטיות של האזור כולו.
לשיא פריחתה הגיעה הקהילה בתקופה שבין מלחמות העולם, אולם לאחר הרדיפות של תקופת שואת יהודי רומניה ולאחר גילויי העוינות מצד המשטר הקומוניסטי, שבאו בעקבותיהן, דעכה הקהילה ומרבית היהודים עלו לישראל.
הצבא הרוסי, בין השנים 1810–1811, ציין לראשונה נתונים סטטיסטיים על מספר היהודים בבוקרשט, 862 נפשות בתוך אוכלוסייה של לפחות 24,000 תושבים.
היהודים התרכזו בשכונות קולצאה (Colțea), גאורגה הקדוש (Sf.
פרט לאחד הכל היו שוכרי בתים.
מרבית היהודים היו סודיטים, בעיקר נתיני האימפריה האוסטרית.
הקהילה היהודית בתקופה שקדמה לאיחוד הנסיכויות הרומניות
בוקרשט הייתה עיר ולאכית ובהמשך בירת ולאכיה עד לאיחודה עם נסיכות מולדובה.
לאחר איחוד הנסיכויות הייתה בוקרשט לבירת האיחוד, שממנו צמחה רומניה.
בספר שאלות ותשובות של רבי שמואל די מדינה (רשד"ם) מסלוניקי מהמאה ה-16 ושל רבי יוסף קארו מתקופת שהותו בעיר ניקופול (1522–1533), יש שתי תשובות שנשלחו לפרנסי קהילת יהודי בוקרשט בנוגע למקרה רצח שהתרחש במקום.
בנוסף ליהודים הספרדים, החל משנת 1550 ידוע גם על מיעוט של יהודים אשכנזים שהיו חברים בקהילה.
בצו שלטוני מתקופתו של מירצ'אה החמישי (הרועה), משנת 1550, מוזכרים יהודים בעלי חנויות ויהודים בעלי עיסוקים אחרים, ומוזכרים בשמם שמונה יהודים: אמטו, אבן אושה, בן חביב, בן אליעזר, איסאק, יודה, יוסף רופוס ובן גרשון.
מרבית יהודי בוקרשט הגיעו ממחוזות דרומיים יותר, בעיקר מקהילת ניקופול, ובחלקם השאירו שם את משפחותיהם ליתר ביטחון.
יהודי בוקרשט נהנו מחסות השלטון העות'מאני, אך גם ניזוקו ממנה - ב-13 בנובמבר 1594, שליט ולאכיה, מיכאי האמיץ, הרג את כל הטורקים שהיו בבוקרשט ויחד איתם גם את היהודים (במיוחד את אלה שהלוו לו כספים).
לאחר מותו של מיכאי, התאוששה הקהילה.
בתקופת גזירות ת"ח ת"ט (1648–1649) הגיעו לבוקרשט יהודים אשכנזים, שנמלטו מפני הקוזאקים.
האשכנזים התארגנו בקהילה משלהם והעמידו בראשם סטַרוסְטֵה באישור השלטונות.
במסמך מסוף המאה ה-17 מוזכר שהיהודים בבוקרשט, בשנת 1694 שילמו מס כאגודה.
ב-1714 ציווה שטפאן קנטאקוזינו על הריסת בית הכנסת של יהדות בוקרשט, אף על פי שניצב במקום נידח.
הוא גם ציווה על היהודים שלא יתכנסו יותר לתפילות.
במסמכים מוזכר שבשנת 1715 הונהגה הקהילה על ידי מרדכי בן יהודה, התקיימו קופת צדקה, חברה קדישא ובית כנסת שנהרס באותה שנה בהוראת השליט שטפאן קנטאקוזינו, שגם אסר על היהודים להתאסף לשם תפילה.
על היהודים הוטלו גם גזירות לבוש, הם חויבו ללבוש רק שחור או סגול ולנעול רק נעליים שחורות.
בהתאם למוסכם בשלום פוז'ארוואץ החל מ-1718 קיבלו אזרחי אוסטריה רשות להתיישב בארצות האימפריה העות'מאנית, דוגמת הנסיכויות הרומניות.
בחוזה סנקט פטרבורג (1772) הוסדרה חלוקת פולין הראשונה ובמסגרתה סופחה לאוסטריה גליציה וכך הפכו יהודי גליציה לאזרחים אוסטרים.
שלטונות אוסטריה ניסו להכניס רפורמות בקהילות היהודיות, כדי להפוך אותם ליותר נאורים.
הודי גליציה נאלצו לשלם מיסים גבוהים יותר לעומת שאר האוכלוסייה, כמו "מס הסובלנות", אשר החליף את "מס הגולגולת" (מס על כל נפש חיה) ששאר האוכלוסייה התבקשה לשלם, ולעיתים אף נאלצו לשלם מיסים ששאר האוכלוסייה כלל לא התבקשה לשלם, כמו "מס בשר כשר" או "מס חתונות".
יהודים שלא שילמו את מס הסובלנות (לשעבר מס הגולגולת) נחשבו ל"יהודים קבצנים" (Betteljude), וגורשו מגבולות גליציה.
בעל ואישה יהודים אשר לא שילמו "מס חתונות" גורשו יחד עם הוריהם מגבולות גליציה, ורכושם הוחרם על ידי השלטון.
וכתוצאה מכך גדל מספר היהודים בבוקרשט.
על פי מסמכים רומניים, בשנת 1730, בבוקרשט, השליט ניקולאה מברוקורדט נתן אישור לייסוד הקהילה היהודית הספרדית בנסיכות ולאכיה וזאת לבקשת יועציו, הרופא דניאל דה פונסקה ומנטש (מנדש) באלי (Menteş Bally, אבי סבו של דוויצ'ון באלי).
בתחילת המאה ה-19 התרחשו בבוקרשט מספר עלילות דם ובחמורה ביותר, בשנת 1801, ביצע האספסוף פוגרום ביהודי המקום.
במהלך הפוגרום, עד להתערבות השלטון, נרדפו היהודים ברחובות בוקרשט, נבזזו חנויות ונרצחו 128 יהודים.
בשנת 1804 נזקק השליט קונסטנטין איפסילנטי לעזרת המטרופוליט (דרגה בכירה מאוד בנצרות האורתודוקסית) כדי להתייצב כנגד עלילת דם נוספת.
במרץ 1808 שבר ילד נוצרי שמשת חלון של יהודי, וזה האחרון הכה אותו; מכך נפוצו שוב שמועות על ניסיון לחטוף ילד נוצרי לצורכי אפיית מצות לפסח.
לשם הרגעת הרוחות היה צורך בהתערבות הקונסולים הזרים והשלטון העות'מאני.
בשנת 1812, בתקופת שלטונו של יואן גאורגה קאראג'ה, ניצב במשעול הצ'ישמיג'יו בית כנסת יהודי בנוי עץ ובגינה שלו היה מקווה.
בשנה שלאחר מכן, כשחיים הרש היה הסטרוסטה היהודי, קיבל קאראג'אה החלטה, לפיה רק היהודים המקומיים, הקרויים פְמְנְטֵנִי (בני הארץ), מורשים לבצע שחיטה כשרה, ואילו היהודים הזרים - לא.
באוקטובר של אותה שנה נשרף בית הכנסת.
ב-1813 התיישבו בבוקרשט כאלף יהודים, שהגיעו מהונגריה ומטורקיה.
לפי בקשת הקהילה הספרדית בעיר, אישר להם קאראג'ה בשנת 1818 לבנות בית כנסת על מגרש נידח על גדות הדמבוביצה.
לפי האישור תכננו היהודים הספרדים לבנות בחזית מגורים לעניים ומאחור בית כנסת ולהקיף אותו בחומה גבוהה.
ב-1821, לאחר שחילות טודור ולדימירסקו וחילות אלכסנדר איפסילנטי (הנכד) עזבו את בוקרשט, נכנסו אליה חיילים עות'מאנים, שבזזו והתעללו בתושבים ובעיקר בשכונות היהודיות.
ידוע על עשרה בתי תפילה יהודיים, בנוסף לבית הכנסת הספרדי שפעלו בשנת 1832. בתי התפילה היו ממוקמים בבתים פרטיים ושבעה מתוכם עלו באש בשרפה הגדולה של שנת 1847. בשנת 1846 נתנה העירייה אישור לבנות בית כנסת מאבן, והעדה רכשה מגרש והחלה בבניית בית הכנסת הגדול של בוקרשט.
בחצר בית הכנסת הוקם מבנה ששימש משנת 1852 כבית הספר היהודי הראשון ולימדו בו ברומנית.
בימי מהפכת 1848 בהונגריה הגיעה רוחה של המהפכה גם לבוקרשט ובין המהפכנים נמצאו גם יהודים, ששאפו לשוויון זכויות עם הנוצרים.
בלטו במהפכה הציירים קונסטנטין דניאל רוזנטל וברבו איסקובסקו והבנקאים דוויצ'ון באלי, הילל מנוח וסולומון חלפון.
בין מטרות המהפכה נכלל סעיף הקורא להענקת זכויות אזרח לכל התושבים, ללא הבדל דת - סעיף חשוב ליהודים, מאחר שחוקי המקום לא אפשרו אזרחות מלאה למי שאינו נוצרי.
לאחר כישלון המהפכה יצאו חלק מהם לגלות מחוץ לרומניה.
הילל מנוח ואחריו שותפו לעסקים, סולומון חלפון, היו היהודים הראשונים שכיהנו במועצת העיר בוקרשט.
הקהילה היהודית בבוקרשט הורכבה מיהודים מקומיים, יהודים בעלי אזרחות זרה ויהודים ספרדים.
ליהודים הספרדים היו מוסדות נפרדים מהיהודים האחרים או האשכנזים.
האשכנזים התפלגו לפי ארצות המוצא, שסיפקו להם הגנה באמצעות הקונסולים, פרוסיה, אוסטריה והאימפריה הרוסית.
מחמת חיכוכים בין הסיעות השונות התפרקו מוסדות הקהילה כל כמה שנים ונהגו לפנות לשלטונות הרומנים, שהיו מסדירים את ניהול הקהילה.
ב-1863 ארגנו היהודים האוסטרים והיהודים הפרוסים קהילה נפרדת בהשגחת הקונסולים של ארצות אלה.
קהילה זו קראה לעצמה ומנתה כ-300 משפחות.
על ידי קהילת היהודים הפולנים ("לכים") בני הארץ ששינתה בהמשך את שמה לקהילת בני ישראל בעלת נוסח אשכנז.
ב-22 במרץ 1857 הופיע בבוקרשט כתב העת היהודי הראשון במרחב הרומני, הישראלי הרומאני, שבועון יהודי דו לשוני, ברומנית ובצרפתית, בעריכתו של ד"ר יוליו באראש.
באותה שנה נוסד בית הכנסת הכוראלי של בוקרשט.
כרב העיר נבחר המלבי"ם השמרן, שהסתכסך עם פלח גדול מהקהילה על רקע חדירת השפעת ההשכלה והשאיפה למודרניזציה של חיי הדת.
סכסוך זה הביא להחלטת ממשלה לתמוך בגירוש הרב מלבי"ם, ולרפורמות שונות שהחילו מתנגדיו בבית-הכנסת הכוראלי.
הקהילה בתקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה
איחוד הנסיכויות הרומניות, ממנו נוצרה רומניה, התחיל כבשורה מרנינה עבור יהדות בוקרשט, שציפתה, כמו יהדות רומניה כולה, לאמנציפציה.
הנסיך, אלכסנדרו יואן קוזה, רצה להעניק זכויות אזרח ליהודים, אך בגלל ההתנגדות העזה מצד חוגים רחבים מאוד של הציבור הרומני, הודיע שתהיה זאת אמנציפציה הדרגתית.
יון ברטיאנו, המנהיג הרומני הליברלי הבטיח אזרחות ליהודים, אבל שוב התקוממו החוגים האנטישמים, בעת הדיונים על החוקה יצאו המוני רומנים לרחובות בוקרשט והרסו את בתי הכנסת.
גם מינויו של ברטיאנו לראש ממשלה כמה שנים מאוחר יותר לא שינה את המצב והיהודים מצאו עצמם במצב גרוע מכפי שהיה לפני כן - הם היו במעמד של חסרי אזרחות כלשהי וחייבים בכל חובות האזרחים הרומנים, כולל שירות צבאי.
למרות כל האמור לעיל, הייתה השתלבות דה פקטו של יהודי בוקרשט בחיי העיר והיא באה לידי ביטוי בדרכים שונות.
מפה של בוקרשט שהופקה על ידי או.
פפזוגלו בסוף המאה ה-19 מעידה על קיומם של רחובות עם שמות יהודיים, כמו: רחוב בתי הכנסת, רחוב הספרדית (העדה הספרדית), רחוב פלשתינה ועוד.
ההיכל הכוראלי של בוקרשט נבנה וסביבו התפתחה קהילה תוססת, שנהנתה מהצלחה חומרית יחסית.
העיתונות היהודית, ברומנית, ביידיש, בעברית, בלאדינו או במשולב בין שפות אלה, התפתחה מאוד ועל דפיה באו לידי ביטוי הנושאים שהעסיקו את הקהילה, הציונות, ההגירה לעולם החדש, מאבקי האמנציפציה והמאבק באנטישמיות.
באיחור מסוים (בבראילה ובגאלאץ הקדימו והופיעו עיתונים ציוניים) הופיע ב-28 באוקטובר 1899 כתב העת הציוני הראשון של בוקרשט, השבועון "העתיד" (Viitorul).
ב-23 בדצמבר הופיע השני, "געגועי ציון" (Dorul Sionului).
בעשור האחרון של המאה ה-19 ובעשורים הראשונים של המאה ה-20, השבועון היהודי הראשי בבוקרשט היה "השוויון" (Egalitatea) ומטרתו המוצהרת בשמו, עד סגירתו בצו ממשלתי ב-3 ביולי 1940, הייתה המאבק לאמנציפציה של יהדות רומניה.
השלטון הרומני, למרות לחצי המעצמות של מערב אירופה, לא היה מוכן לקדם אמנציפציה של היהודים, ופרט ל-888 יהודים שהשתתפו במלחמת העצמאות הרומנית בשנים 1877–1878, כמעט אף יהודי לא קיבל אזרחות רומנית.
יתר על כן, בספטמבר 1881 גורשו מרומניה כמה מראשי הפובליציסטים היהודים שנאבקו באנטישמיות, וביניהם משה גסטר ואליאס שוורצפלד, יהודים ילידי רומניה מזה דורות, אך חסרי אזרחות.
מאוריצ'יו ברוצ'ינר, גיבור מלחמה והראשון לקבל אזרחות רומנית מבין היהודים, היה בהמשך ממנהיגי קהילת בוקרשט.
גם במלחמה הבלקנית של שנת 1913 ובמלחמת העולם הראשונה השתתפו יהודי רומניה, כולל יהודי בוקרשט.
הארגון הדתי של יהדות בוקרשט
בתקופה שקדמה לאיחוד הנסיכויות הרומניות שימש הסטרוסטה של הקהילה היהודית גם כממלא המקום של החכם באשי של יאשי וגם כגובה מסי היהודים עבור השלטון.
תפקיד הסטרוסטה כממלא מקום החכם באשי הפך אותו למנהיג הרוחני של הקהילה וחייב השכלה תורנית.
הכנסות הקהילה מהתשלום עבור השחיטה הכשרה (התשלום נקרא גאבלה gabela) שימשו למימון מוסדות הקהילה.
ראש הקהילה היהודית של בוקרשט במאה ה-18 היה אחראי גם לגביית מסי היהודים ונחשב לנציג משרד האוצר.
בשנת 1764 מונה יצחק בן בצלאל לחכם באשי של בוקרשט וולאכיה והוסמך לגבות את מסי היהודים בכל החבל.
בשנת 1815 היו בבוקרשט אלף וחמש מאות משפחות יהודיות ולקהילה היה בית כנסת אחד.
קהילת יהודי בוקרשט הוכרה רשמית בשנת 1832 ובדומה ליהודי רומניה האחרים, התחלקה לשלושה זרמים עיקריים:
הספרדים – דוברי לאדינו, שמוצאם ממגורשי ספרד, שהגיעו לבוקרשט דרך האימפריה העות'מאנית.
ב-1819 הוקם בית הכנסת הספרדי הגדול קהל גראנדה בבוקרשט, וב-1846 הוקם בית הכנסת הספרדי הקטן קהל צ'יקו בבוקרשט.
בשנת 1847, במהלך דליקה גדולה, נשרף בניין הקהילה היהודית וכל פנקסיה עלו באש.
בבוקרשט הוקם בשנת 1848 בית כנסת ומרכז תורני שנקרא בהמשך על שמו של הרב מלבי"ם, רב שהגיע מפולין והנהיג את החוגים השמרניים יותר של קהילת יהודי בוקרשט.
בין השמרנים בהנהגת המלבי"ם ובין החדשניים יותר בהנהגת ד"ר יוליו באראש התגלעו סכסוכים קשים.
למלבי"ם הוצע פיצוי כספי כדי שיעזוב ולאחר סירובו החל מאבק מלווה בהשמצות הדדיות שבסופו המלבי"ם נעצר על ידי השלטונות וגורש מבוקרשט ביום 18 במרץ 1864. בהזדמנות זו, בשנת 1865, פירקו השלטונות את מוסד הקהילה היהודית וביטלו את ההכרה בזרם הפולני.
כתחליף למוסדות הקהילה, הקימו היהודים הרבה אגודות לעזרה הדדית.
ב-1867 בנו המודרניים בבירה את בית הכנסת הכוראלי של בוקרשט, ומשנת 1873 הטיף שם הרב מאיר מוריץ בק.
סביב הרב ובית הכנסת נוצרה קהילה דה פקטו, אף על פי שלא הייתה הכרה של השלטונות בקהילה היהודית של בוקרשט עד אחרי מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1880, בבוקרשט, ייסד השליח אליעזר רוקח מצפת את "האגודה ליישוב ארץ ישראל".
יצחק איזיק טאובס, רבם של יהודי ברלאד, היה משנת 1894 רבם של יהודי בוקרשט.
משנת 1912 הנהיג את הקהילה הספרדית הרב ד"ר יעקב נימירובר שהיה לאחר מלחמת העולם הראשונה (1921) הרב הראשי של יהודי בוקרשט ושל רומניה כולה.
הרב הראשון של בית הכנסת הגדול של בוקרשט היה הרב הינריך אלפרין.
לאחר מותו של נימירובר התמנה כרב ראשי של יהודי בוקרשטי ורומניה הרב הצעיר ד"ר אלכסנדר שפרן שיחד עם ד"ר וילהלם פילדרמן ניווט את הקהילה בימים הקשים של שלטון אנטישמי.
אחרי מלחמת העולם השנייה, כשהרב שפרן נאלץ להימלט מרומניה הקומוניסטית, התמנה לתפקיד הרב הראשי הרב ד"ר דוד משה רוזן שהיה מקובל על השלטון הקומוניסטי ומצא שפה משותפת עם ההנהגה.
הקהילות היהודיות העירוניות ברומניה נוסדו בהסכם בין נציגי כל הארגונים והמוסדות היהודים, שבחרו את תקנון הקהילה ואת הרב הראשי שלה.
סוכם שבכל עיר תהיה רק קהילה אשכנזית אחת, אבל בבוקרשט המצב היה שונה.
הקהילה האשכנזית של בוקרשט בחרה הנהגה בהשפעת נציגי קהילת בית הכנסת הכוראלי ובראשה הוצב הרב יעקב נימירובר, שהיה גם רבה של הקהילה הספרדית של בוקרשט.
נימירובר ניסה לאחד את שתי הקהילות, אך הספרדים התנגדו, לכן המשיכו לקיים קהילה נפרדת ובחרו לעצמם רב אחר.
הסכסוך בין תומכיו הליברלים של נימירובר לחרדים השמרנים בראשות הרב חיים שור, הוביל לפרישת האחרונים ולהקמת קהילה אורתודוקסית נפרדת.
אנשי "המזרחי" נותרו עם נימירובר.
בבוקרשט התקיימה עוד קהילה אורתודוקסית קטנה, שהייתה מורכבת מיהודים הונגרים שהגיעו לעיר מטרנסילבניה.
בהשפעת יוליו באראש ייסדו יהודי בוקרשט בעלי אזרחות אוסטרו-הונגרית (סודיטים) בשנת 1851 את בית הספר היהודי הראשון ושנה אחריהם עשו זאת גם היהודים המקומיים.
סביב תוכנית הלימודים פרצה מחלוקת קשה בין השמרנים והרפורמיסטים.
שינוי חדש בחוק מ-23 במאי 1893, שעל פיו מי שאינו אזרח רומני (הרוב המוחלט של היהודים לא זכו לאזרחות) לא יהנה מחינוך יסודי חינם.
חיי התרבות של יהדות בוקרשט
בשנת 1876 הגיע לבוקרשט אברהם גולדפדן וייסד את התיאטרון היהודי המקומי.
דוקטור יוליו באראש ייסד את "החברה ההיסטורית ד"ר יוליו באראש" ובמסגרתה איחד חוקרים רבים ומנוסים, מרביתם מבוקרשט, אך גם מערי השדה.
החוקרים עסקו בחקר מעמיק של עבר היהודים הרומנים, איסוף נתונים וניתוח מדעי.
הם חקרו תשובות הלכתיות, כתובות על מצבות, כרוניקות של הקהילות, פנקסי חברת קדישא וחומרים שהועברו בעל פה.
עם המשתתפים הבולטים במחקרים אלה נמנו משה שוורצפלד (היוזם של החברה), אהרון טאובס Aharon M.
Taubes, נשיא החברה, אליאס שוורצפלד, וילהלם שוורצפלד, יעקב פסנתיר, חיים בז'רנו, לאזאר שינאנו, משה גסטר ואחרים.
בעבודת החברה לקחו חלק יותר ממאה חברים וסיכומיה השנתיים פורסמו ברבים.
בבוקרשט, במרץ 1941 בימי המשטר של יון אנטונסקו ברומניה, בעקבות סגירת להקות יהודיות אחדות וסילוקם של האמנים היהודים ממוסדות התרבות הרומניים, הקימו היהודים את התיאטרון היהודי באראשאום, תיאטרון יהודי בשפה הרומנית.
התיאטרון פעל לאורך רוב שנות מלחמת העולם השנייה ופעילותו פסקה בשנת 1945, אחרי נפילת המשטר של אנטונסקו.
הבניין, ששימש אותו ("אולם באראשאום"), ברחוב יוליו באראש 15, מארח החל משנת 1948 את התיאטרון היהודי הממלכתי, שהמופעים בו הם ביידיש.
במאה ה-17, ברחוב פיליפסקולוי, שבמרוצת הזמן שונה שמו לרחוב סבסטופול, הוקם בית עלמין יהודי ששימש את כל העדות היהודיות בבוקרשט, בית העלמין היהודי סבסטופול.
לאחר כמאתיים שנה נסגר בית עלמין זה בשנת 1864 בעקבות חוק עירוני שאסר קבורה בתוך העיר.
והקהילות היהודיות פתחו לעצמן בתי עלמין נפרדים, בית העלמין פילנתרופיה עבור האשכנזים ובית העלמין הספרדי של בוקרשט ברחוב ג'יורג'יול 2. בנוסף לשני בתי עלמין אלה יש בבוקרשט בית עלמין גדול יותר, בית העלמין היהודי ג'יורג'יול, ברחוב ג'יורג'יול מספר 128 ומספר 162 ויש בו כ-35,000 עד 40,000 קברים.
הקהילה בתקופה שבין מלחמות העולם
לאחר מלחמת העולם הראשונה, בחוזה פריז מיום 9 בדצמבר 1918, התחייבה רומניה לתת אזרחות ושוויון זכויות למיעוטים שונים, כולל היהודים, ולשם כך הוכנס סעיף מיוחד, סעיף 7 וזו לשונו:
"רומניה מתחייבת להכיר כנתינים רומנים, בעלי זכויות מלאות, ללא פורמליסטיקה, ביהודים החיים בשטחי רומניה, שלא יכולים לתבוע לאומיות אחרת".
כדי לקיים את התחייבות רומניה, ביום 28 במאי 1919 הוציא מלך רומניה צו למתן זכויות אזרחיות ליהודי רומניה.
קבלת האזרחות המלאה סללה את הדרך ליהדות רומניה בכלל ויהדות בוקרשט בפרט, לשגשוג ופריחה חסרי תקדים, הן מבחינה כלכלית והן מבחינה תרבותית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והאמנציפציה שבאה בעקבותיה, נבחר מטעם בוקרשט חבר הפרלמנט היהודי הראשון, ד"ר אדולף שטרן ובהתאם לחוקה, גם הרב הראשי כיהן כחבר בסנאט הרומני.
יהודי בוקרשט השתתפו בחיים הפוליטיים, הוקמה מפלגה יהודית, אך רבים מהיהודים הצביעו למפלגות האחרות ובעיקר למפלגה הליברלית.
בשנת 1920 אושרה באופן רשמי התארגנות הקהילה המערבית של בוקרשט (הקהילה היהודית הקודמת בוטלה בתקופת הוויכוחים בין המלבי"ם ובין המתקדמים), נערכו בחירות וביום 6 בפברואר 1921 פורסם בעיתונות היהודית שמו של נשיא הקהילה היהודית: הבנקאי אלי ברקוביץ.
בשנת 1931 הוכרה רשמית הקהילה היהודית כנציגת יהודי בוקרשט.
אוכלוסיית הקהילה גדלה ומ-38,000 יהודים בשנת 1912 הגיעה לכפליים, 76,480 בשנת 1930, (12% מכלל האוכלוסייה) ולכ-95,000 בשנת 1940. לשירות הקהילה פעלו 40 בתי כנסת, 2 בתי עלמין, 19 בתי ספר, 2 בתי חולים, מרפאה, שני מושבי זקנים, שני בתי יתומים, ספרייה ומוזיאון.
הפסיכופדגוג אמיל פדר, שחקר באותן השנים את מגורי התלמידים היהודים, כדי לבדוק את השפעתם על התפתחות הילדים, סיווג את השכונות היהודיות כך:
שכונות עניות - בהגדרה זו נכללו השכונות: Raion (ראיון), Dudeşti (דודשטי), Vitan (ויטאן), Văcăreşti (וקרשטי), Ferentari (פרנטארי), Colentina (קולנטינה).
שכונות עם שם רע - בהגדרה זו נכללו השכונות: Str.
שכונות מסחריות - בהגדרה זו נכללו השכונות: Calea Griviţei (דרך גריביצה), Calea Călăraşi (דרך קלראשי), Calea Rahovei (דרך ראחובה), Bărăţiei (ברציה).
שכונות עשירות - בהגדרה זו נכללו השכונות: Bulevardul Carol (שדרות קרול), Bulevardul Elisabeta (שדרות אליסאבטה), Calea Victoriei (דרך הניצחון).
ציירים ומשוררים יהודים הביאו לכך, שבוקרשט שבין מלחמות העולם הייתה לבירת הסוריאליזם.
איסאק פלץ, שביתו ברחוב טראיאן היה בית ועד לסופרי בוקרשט, תיאר בספריו את בוקרשט ויושביה ובעיקר את השכונות היהודיות.
אחוז היהודים באוכלוסיית בוקרשט היה ניכר ובחוגי האמנות, בין האינטלקטואלים, בתקשורת ובמסחר, ברפואה ובין עורכי הדין, אף עלה ייצוגם על אחוז זה.
למרות הפריחה, מפעם לפעם התרחשו התפרצויות אנטישמיות, במיוחד מצדם של חברי התנועה הלגיונרית, כמו זעזועים המקדימים את רעידת האדמה העתידה לבוא.
בשנת 1936, חוליה של שלושה חברי התנועה הלגיונרית ביצעה התנקשות בחיי הרב הראשי של יהדות רומניה, הרב נימירובר, שניצל בפציעה קלה בלבד.
ב-21 בינואר 1938 בתקופת ממשלתם של אוקטביאן גוגה ואלכסנדרו קוזה, הוצא צו מלכותי מס' 169, המיועד לבדיקה מחדש של אזרחות היהודים ברומניה.
מעשית נדרשו 617,396 יהודים, שהיוו 84% מיהודי רומניה (מתוך 728,115 יהודים), להוכיח מחדש את זכאותם לאזרחות, תוך 20 ימים.
רק בתחום הרגאט ניתנה הארכה ופקידים רבים הקשו על היהודים, אם מתוך כוונה להרע, אם מתוך רצון לסחוט שוחד ואם מתוך בירוקרטיה גרידא.
יהודים רבים לא הצליחו אפוא לעמוד במשימה ו-225,222 מתוכם איבדו את אזרחותם וסווגו כתושבים זרים.
לתושבים זרים אלו ניתן אישור, שדרש חידוש לאחר שנה.
זו הייתה רק יריית הפתיחה של שורת חוקים, אשר שללו את זכויות היהודים ותחילתם עוד לפני עליית התנועה הלגיונרית לשלטון.
בצו חוקים אלו חולקו זכויות היהודים לקבוצות מיוחסות יותר ומיוחסות פחות, בהדרגה נשללו מהם זכויות בסיסיות, הם סולקו מעבודתם, סולקו ממקום מגוריהם ונגזלו מהם נכסיהם: מבתי חרושת, קרקעות, אוניות וטחנות קמח עד למקלטי רדיו ואופניים.
הם חויבו בעבודה למען הציבור ושימשו בעבודות הקשות והבזויות ביותר, הוטלו עליהם מיסים מיוחדים חדשות לבקרים, מיסים המלווים באיום כי מי שלא ישלם יוגלה לטרנסניסטריה.
יהודים מבוקרשט שנחשדו באהדה לקומוניסטים או שלא התייצבו לעבודות הכפייה הוגלו לטרנסניסטריה.
שואת יהודי רומניה פגעה גם ביהודים תושבי בוקרשט, שהיו בביקור משפחתי או עסקי בבוקובינה או בבסרביה בתקופת ההגליות, הם נעצרו והוגלו עם יתר האוכלוסייה ולא עזר להם הטיעון שהם תושבי בוקרשט.
לפי צו מיום 15 בנובמבר 1940 הוצאו הרופאים היהודים מאיגוד הרופאים ונאסר עליהם לטפל בחולים שאינם יהודים.
נידוי הרופאים היהודים פגע גם באוכלוסייה הרומנית, מתוך 3,115 רופאים שפעלו בבוקרשט באביב 1941, 970 היו יהודים.
ב-10 בנובמבר 1940 התרחשה רעידת אדמה קשה ברומניה וכתוצאה ממנה נהרגו בבוקרשט 300 בני אדם ואלפים נפצעו.
הרופאים היהודים של בוקרשט התייצבו בבתי החולים כדי לעזור, אך הרופאים הרומנים הכו אותם, גירשו אותם והיו אף מקרי עינויים.
גם החיים בבוקרשט גופא לא היו בטוחים, בחודש נובמבר 1940 נרצחו בבוקרשט 4 יהודים ובמהלך ינואר 1941, במרד הלגיונרים ופרעות בוקרשט נרצחו לפחות 120 מהם.
אלפים הוכו, נשדדו ורבים עונו כדי להסגיר את רכושם לידי הלגיונרים.
מבני ציבור השייכים לקהילה היהודית נתפסו על ידי הלגיונרים, כולל בתי ספר ובתי כנסת ואפילו בתי עלמין.
הקהילה היהודית נדרשה לסלק מבתי העלמין הנוצריים את גוויותיהם/שרידי עצמותיהם של מי שנולדו יהודים, התנצרו ולאחר מותם נקברו שם.
הילדים היהודים סולקו מבתי הספר הממלכתיים ושחקני התיאטרון היהודים הורשו להופיע רק בהתיאטרון היהודי באראשאום.
בעלי מקצועות חופשיים, כמו רופאים, עורכי דין וכדומה, הורשו לטפל רק בלקוחות יהודים.
הטרור הלגיונרי הגיע לשיאו עם מרד הלגיונרים, מרד שבמהלכו הלגיונרים פגעו קשה מאוד בשתי השכונות היהודיות הגדולות, וקרשט ודודשט, שרפו והרסו בתי כנסת, ספרי תורה וחפצי קודש והקימו מרכזי עינויים ליהודים.
לבסוף ניצח את המורדים והפסיק את הטרור הדיקטטור הרומני, יון אנטונסקו, אך דיכוי היהודים נמשך כמקודם ואף הוגבר, באמצעים שהיו "חוקיים" למראית עין.
ביום 3 בספטמבר 1941 נמסרה הוראה לפדרציה של הקהילות היהודיות (Federaţia Uniunii Comunităţilor Evreieşti din România), לפיה כל היהודים (גברים, נשים וילדים) בשטח הבירה חייבים לשאת טלאי צהוב לפי מפרט מסוים.
מנהיג יהדות רומניה, ד"ר וילהלם פילדרמן, פנה בכתב ליון אנטונסקו (חברו לספסל הלימודים) ולמנהיגים דתיים ופוליטיים רומנים, כדי לבקש את ביטול ההוראה.
ביום 8 בספטמבר התקבל לראיון אצל אנטונסקו ובראיון זה הצליח לשכנעו לבטל אותה (אף כי במחוזות רומניים רבים מחוץ לבירה נמשכה נשיאת הטלאי).
חרף הגזרות שהונחתו על הקהילה היהודית, הגירושים לטרנסניסטריה וההגירה, האוכלוסייה גדלה כמותית, בעיקר בגלל גירוש היהודים מהכפרים ומהעיירות השכנות - בשנת 1942 היו בבוקרשט 98,048 יהודים שהיוו 9.9% מהאוכלוסייה.
בקהילה היהודית של בוקרשט פעל המנהיג הציוני אברהם לייבה זיסו שגם תוך כדי מלחמת העולם השנייה הצליח לארגן את יציאתן של ספינות מעפילים לארץ ישראל, חלקן טבעו או הוטבעו בדרך.
לקהילה הצטרפו כמה מצנחני היישוב שבעזרת הארגונים המקומיים גם יצרו מערכות הגנה על השכונות היהודיות לתקופת המעבר משלטון אנטונסקו לשלטון הקומוניסטי וגם עסקו בארגון העלייה לאחר מכן.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה נכבשה רומניה על ידי הצבא האדום, המשטר של יון אנטונסקו הופל והממשל החדש החליף צד במלחמה.
תחת הכיבוש הסובייטי השתלטה בהדרגה המפלגה הקומוניסטית הקטנה (שכללה יהודים רבים) על השלטון.
אופי המשטר הקומוניסטי השפיע גם על הקהילה היהודית ובעיקר על נכונות היהודים להיות חלק ממנה.
לפי הדוגמה הקומוניסטית, היהודים ברומניה היו במעמד של רומנים בני הדת היהודית.
המשטר הקומוניסטי דיכא בחריפות כל סממן של לאומיות יהודית, התייחס בבוז והכביד על הריטואל הדתי (גם של הדתות האחרות).
במציאות זו, היהודים הלא דתיים, שהיוו את רוב מניינה של יהדות בוקרשט, השתדלו להצניע או להסתיר לחלוטין את יהדותם והתנהגות זו השליכה ישירות על חיי הקהילה כקהילה.
בהוראת השלטונות הקומוניסטיים נסגרה העיתונות היהודית של בוקרשט ופורקו או התפרקו מרצון המסגרות הפוליטיות השונות של יהודי הקהילה.
בשנות החמישים המוקדמות של המאה ה-20 נוהלו משפטי בוקרשט נגד פעילי התנועה הציונית הרומנית.
ממשטר העריצות הקומוניסטי נפגעו גם יהודים שלא היו ציונים, כמו איסאק פלץ שנעצר, בעקבות הלשנה, כ"אויב המשטר" ונאלץ להעביר שנים בבתי הכלא, למרות התגייסות רחבה של חוגי הסופרים הרומנים למענו.
חרף המשפטים ולמרות דיכוי הלאומיות היהודית, יהודים רבים כמהו לארץ ישראל והיגרו אליה בהמוניהם.
עוד לפני ינואר 1948 נאלצו מנהיגי יהדות בוקרשט, הרב ד"ר אלכסנדר שפרן וד"ר וילהלם פילדרמן להימלט מרומניה.
אברהם לייבה זיסו, שנשאר, הגיע לבית הכלא הקומוניסטי, כמו מאות פעילים ציונים נוספים.
בית ספר בו לימדו ביידיש נפתח בשנת 1949, אך נסגר כעבור שנים מעטות.
כך נפתחו ונסגרו שני עיתונים שנועדו ליהודים, האחד ביידיש והשני ברומנית.
בעיר היו 14 בתי כנסת, תלמוד תורה, חברת לומדי ש"ס והופץ ביטאון יהודי כתוב עברית, יידיש ורומנית.
עיקר הפעילות התרבותית התרכזה בתיאטרון היידי שנתמך על ידי המדינה.
בשנת 1976 עדיין היו בבוקרשט כ-40,000 יהודים ובפברואר 1977 נהרגו כמאה יהודים ברעידת האדמה הגדולה.
בשנת 1997 נותרו בבוקרשט רק 6,000 יהודים.
אחוז גבוה מאוד של עוזבי העיר היהודים הגיע למדינת ישראל במסגרת העלייה מרומניה והשתלב בה.
הקשר העמוק, שהתקיים בין הקהילה היהודית של רומניה ובין מדינת ישראל, מודגם בסיפור של הזמרת ריקה זראי מסיבוב הופעות שהיה לה ברומניה ב-1978. זראי, שהגיעה לשם כזמרת צרפתייה, רצתה להכניס למופע גם שירים בעברית ולמרות התנגדות השלטונות עמדה על דעתה.