tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ארצות הברית גם סיפקה 93 מיליון דולר בשנים 1999, 2000 ו-2001 כחלק מתגובתה הכוללת להוריקן מיץ'.
בתגובה להוריקן פליקס, ארצות הברית סיפקה למעלה מ-400 אלף דולר לסיוע ישיר לניקרגואה כדי לתמוך בפעולות התאוששות מהנזק שנגרם בספטמבר 2007. מלבד המימון של הוריקנים מיץ' ופליקס, רמות הסיוע ירדו בהדרגה כדי לשקף את השיפורים בניקרגואה.
הסיוע התמקד בקידום השתתפות אזרחית יותר, פשרה ושקיפות ממשלתית; יציבות בצמיחה ובהכנסות; וטיפוח משפחות משכילות ובריאות טובות יותר.
הגדלת השכר והרווחים ממפעלים חקלאיים ומפעלים הקשורים באזור; הגדלת ההשקעות על ידי חיזוק זכויות הקניין.
בשנת 2016, הועבר חוק התנאים להשקעה בניקרגואה על ידי בית הנבחרים של ארצות הברית, אולם הוא לא אושר על ידי הסנאט או על ידי הנשיא בשל 2016 לנשיאות.
הצעת החוק באה כתגובה להונאת בחירות שבוצעה על ידי הנשיא דניאל אורטגה במהלך בחירות 2016, ומטרתה למנוע מניקרגואה לקבל הלוואות נוספות עד שהם מוכנים.
"לנקוט [צעדים] יעילים על מנת לקיים בחירות חופשיות, הוגנות ושקופות." הצעת החוק הועלתה שוב לבית הנבחרים שוב במהלך מושב חדש בשנת 2017.
ממשלת ניקרגואה וכל המפלגות הפוליטיות (כולל אלה שמלכתחילה הביעו דאגה על הבחירות) התנגדו להצעת החוק, וסגן הנשיא רוסאריו מוריליו קראל זה "פעולה ריאקציונרית והתערבות" אשר מטרתה "לערער את הזכות של ניקרגואה להמשיך לפתח את המודל הסוציאליסטי".
כל המדינות החברות באלבה התנגדו אף הן להצעת החוק.
האיגודים המקצועיים גם הביעו את התנגדותם להצעת החוק, על ידי חתימה על הצהרת סולידריות ותמיכה בממשלת ניקרגואה:
בשנת 1987 הסנטור האמריקני בוב דול ביקר במנגואה, ומתח ביקורת על הנשיא דניאל אורטגה על מעצרם של שני אסירים פוליטיים.
אורטגה הציע לשחרר את שני האסירים הפוליטיים, שהיו עורכי דין אופוזיציונרים, בתמורה לשחרורו של רוי בורגני, שהיה עצור בארצות הברית.
בשנת 2012 ניקרגואה סיימה את יחסיה עם בית הספר של האמריקות, וסירבה לשלוח יותר חניכים אל המכון.
בהודעה לעיתונות נמסר, כי הוא בית הספר של האמריקות לקח כקרבן את ניקרגואה (כנראה הוא התכוון לקונטראס, שהוכשרו במכון).
יחסי ארצות הברית–ניגריה הם היחסים הדו-צדדיים בין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה הפדרלית של ניגריה.
בין ארצות הברית לניגריה מתקיימת ברית ארוכת שנים.
ארצות הברית היא שותפת הסחר העיקרית של ניגריה ושותפתה הדיפלומטית החשובה ביותר.
ב-1993 לאחר ההפיכה הצבאית שביצע סאני אבאצ'ה הטילה ארצות הברית סנקציות על ניגריה.
הסנקציות כללו סנקציות כלכליות, הגבלות על מכירת נשק ומגבלות על סיוע צבאי.
לאחר מותו של אבאצ'ה ב-1998 והחזרת המשטר הדמוקרטי בניגריה ב-1999 תחת הנשיא אולוסגון אובסנג'ו, החלה ארצות הברית להקל על הסנקציות, והיחסים בין המדינות התהדקו.
יחסי ארצות הברית–סורינאם הם היחסים הדו-צדדיים בין הרפובליקה של סורינאם לארצות הברית של אמריקה.
על פי דו"ח המנהיגות העולמית האמריקאית לשנת 2012, 51% מהתושבים הסורינאמיים מאשרים את הנהגת ארצות הברית, כאשר 4% אינם מסתייגים ו-45% אינם בטוחים, הדירוג החמישי בגובהו ביותר עבור כל מדינה שנבדקה באמריקה.
סורינאם הייתה מושבה הולנדית עד 1975, אז זכתה לעצמאותה.
בטקס העצמאות הסורינאמי הייתה נוכחות אמריקאית ומזכיר הצי ייצג את ארצות הברית.
הנשיא ג'רלד פורד הודיע על הכרה בסורינאם באותו יום.
בין 1980 ל-1991 הייתה סורינאם נתונה לשלטון צבאי.
עם חזרת המשטר הדמוקרטי ב-1991 השתפרו היחסים עם ארצות הברית.
סורינאם משתתפת עם ארצות הברית ביוזמת הביטחון של אזור הקריבים (Caribbean Basin Security Initiative).
מאז הקמתה מחדש של ממשלה דמוקרטית ונבחרת בשנת 1991, קיימה ארצות הברית יחסים חיוביים עם סורינאם על בסיס עקרונות הדמוקרטיה, כבוד לזכויות האדם, שלטון החוק והסמכות האזרחית על הצבא, וארצות הברית אף סיפקה הכשרה לחלק מהקצינים בצבא סורינאם ומקבלי ההחלטות כיצד לפעול באופן דמוקרטי בחברה האזרחית.
מאחר שארגוני סחר בסמים נרקוטיים מנתבים כמויות גדולות של קוקאין דרך סורינאם לאריזה מחדש והובלה לאירופה וארצות הברית, וכן אקסטזי להובלה לארצות הברית, ארצות הברית סייעה להכשיר אנשי חוליה נגד סמים מסורינאם, כדי לסייע לסורינאם במאבק נגד סמים ופעילות פלילית נלווית.
ארצות הברית וסורינאם מנהלות גם שותפויות משמעותיות במאבק בסחר בבני אדם ובהלבנת הון.
ארצות הברית העניקה סיוע משטרתי לסורינאם, בפרט במחשוב מסדי הנתונים אודות פושעים ותמיכה בפעולות סורינאם למיגור הברחות סמים.
חיל השלום האמריקני בסורינאם עובד עם משרד הפיתוח האזורי והקהילות הכפריות, במטרה לעודד פיתוח קהילתי בלב סורינאם.
סורינאם מיוערת בצפיפות, וההתעניינות הגוברת בכריתת עצים וכרייה מסחרית בהיקף גדול בלב סורינאם עוררו חששות סביבתיים.
שירות היערות האמריקני, הסמית'סוניאן, וארגונים סביבתיים רבים שאינם ממשלתיים קידמו שיתוף פעולה טכני עם ממשלת סורינאם למניעת הרס יער הגשם הטרופי של המדינה, אחת המערכות האקולוגיות המגוונות בעולם.
מומחים אמריקאים עבדו בשיתוף פעולה הדוק עם גורמים מקומיים במשאבי טבע, כדי לעודד פיתוח בר-קיימא של הפנים והחלופות האקולוגיות.
ב-1 בדצמבר 2000, UNESCO הגדירה את שמורת הטבע המרכזית בסורינאם כ-16,000 קמ"ר כאתר מורשת עולמית.
ענף התיירות של סורינאם נותר חלק מהמשק, ותשתיות התיירות מוגבלות (בשנת 2004 ביקרו בסורינאם כ-145,000 תיירים זרים).
המאמצים של סורינאם בשנים האחרונות לליברליזציה של המדיניות הכלכלית יצרו אפשרויות חדשות ליצוא ולהשקעה של ארצות הברית.
ארצות הברית נותרה אחת משותפות המסחר העיקריות בסורינאם, בעיקר בגלל ההשקעה ארוכת השנים של ALCOA בענף הכרייה ועיבוד הבוקסיט של סורינאם.
כמה חברות אמריקאיות המיוצגות על ידי חברות סורינאמיות הפועלות כמתווכים פועלות בסורינאם, בעיקר בתחום הכרייה, מוצרי הצריכה והשירותים.
הייצוא העיקרי של ארצות הברית לסורינאם כולל כימיקלים, כלי רכב, חלקי מכונות, בשר וחיטה.
מוצרי צריכה אמריקניים זמינים יותר ויותר דרך חברות המסחר הרבות של סורינאם.
ההזדמנויות עבור יצואנים, חברות שירות וחברות הנדסה אמריקאיות ככל הנראה יתרחבו בעשור הקרוב.
ארצות הברית מחזיקה שגרירות בבירת סורינאם, פרמריבו, ואילו סורינאם מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די.
קונסוליה כללית במיאמי וקונסול כבוד בניו אורלינס.
יחסי ארצות הברית–ניו זילנד הם מכלול היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית של אמריקה לניו זילנד.
על פי נתוני מחלקת המדינה של ארצות הברית מחודש אוגוסט 2011, היחסים בין שתי המדינות הם "הטובים ביותר שהיו זה עשורים".
בעבור ארצות הברית, ניו זילנד היא בעלת ברית עיקרית שאינה בנאט"ו.
ארצות הברית וניו זילנד חולקות מוצא והיסטוריה משותפים, מאחר ששתיהן היו קולוניות של האימפריה הבריטית.
בשתי המדינות התקיימו תרבויות ענפות של עמים ילידים שנושלו מהטריטוריות שלהם במהלך יישוב ואכלוס הקולוניות.
שתי המדינות היו גם חלק מברית של מדינות מערביות במהלך מלחמות שונות.
יחד עם שלוש מדינות אחרות (אוסטרליה, הממלכה המאוחדת וקנדה), הן מהוות את ברית הריגול והמודיעין הצבאי "חמש העיניים".
ייצוג קונסולרי אמריקאי ראשון נוסד בניו זילנד ב-1838 כדי להגן ולייצג את האינטרסים של שינוע משלוחי ציד לווייתנים, וג'יימס רדי קלנדון מונה לקונסול דיפלומטי.
ב-1840 נהפכה ניו זילנד לחלק מהאימפריה הבריטית בעקבות חתימת הסכם ואיטנגי.
אף על פי שבהדרגה העצמאות של ניו זילנד התפתחה יותר ויותר, במשך מאה השנים הראשונות לקיומה, מדיניות החוץ של ניו זילנד הוכתבה בידי הממלכה המאוחדת.
כאשר בריטניה הכריזה מלחמה על גרמניה הנאצית ב-3 בספטמבר 1939, הכריז מיד אחריה ראש ממשלת ניו זילנד מייקל ג'וזף סאבג' מלחמה על הנאצים גם הוא באומרו "לאן שהיא תלך, אנו נלך.
היכן שהיא תעמוד, אנו נעמוד".
ב-16 בפברואר 1942 הכירה ארצות הברית בניו זילנד הכרה דיפלומטית כמדינה עצמאית בעלת שליטה אוטונומית על יחסי החוץ שלה.
באותה השנה מונה וולטר נאש לציר תושב בארצות הברית מטעם ניו זילנד, אחרי שהציג את כתב האמנתו בפני נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
ארצות הברית שלחה לראשונה נציגות דיפלומטית לוולינגטון ב-1 באפריל 1942, בראשותו של הדיפלומט פטריק הארלי.
ב-24 באפריל הגיש הארלי את כתב האמנתו למושל הכללי של ניו זילנד כשליח מיוחד וציר תושב בניו זילנד.
ב-1 בדצמבר 1948 הציג סר קרל ברנדסן, שכיהן כשליח מיוחד וציר תושב מטעם ניו זילנד בארצות הברית מאז 12 ביולי 1944, את כתב האמנתו כשגריר בפני הנשיא הארי ס.
סיוע ניו זילנדי לארצות הברית בעימותים צבאיים
מלחמה זו הייתה גם הראשונה שבה ניו זילנד השתתפה לצידה של מדינה שאינה בריטניה, לצידה של ארצות הברית במסגרת מחויבותה על פי הסכם ANZUS.
תרומתה של ניו זילנד למלחמה החלה ב-1962 עם חיל משלוח ראשוני של כוחות הנדסה שלא עסקו בפעילות קרבית.
החל מ-1965 נשלחו סוללת תותחנים, יחידת הכוחות המיוחדים (SAS) ושתי פלוגות חיל רגלים.
במהלך מלחמת איראן–עיראק שתי פריגטות של הצי המלכותי של ניו זילנד הצטרפו לכוחות של הצי המלכותי הבריטי בשמירה על נתיבי השייט במפרץ הפרסי, וב-1991 נשלחו 3 מטוסי תובלה וצוות רפואי לסיוע לכוחות הקואליציה הבינלאומית במלחמת המפרץ.
לאחר התייעצויות עם אוסטרליה ולאחר שהמשא ומתן עם ניו זילנד עלה על שרטון, הכריזה ארצות הברית כי היא משעה את התחייבויותיה החוזיות עם ניו זילנד עד שיבוטל האיסור על ספינות הצי שלה לעגון בנמלי ניו זילנד, בציינה כי ניו זילנד נותרה "ידידה, אך לא בעלת ברית".
ב-10 ביולי 1985, סוכנים של סוכנות הביון הצרפתית, הניחו פצצה בספינה Rainbow Warrior של ארגון גרינפיס שעגנה בנמל אוקלנד.
הימנעותם של מנהיגי מדינות המערב מלגנות פעולה אלימה זו, שבוצעה על אדמתה של מדינה ידידותית, גרמה לשינוי משמעותי במדיניות החוץ והביטחון של ניו זילנד וחיזקה בה את ההתנגדות הציבורית לטכנולוגיה גרעינית על כל צורותיה.
ניו זילנד וארצות הברית מקיימות יחסי עבודה טובים במגוון רחב של סוגיות וחולקות מערכת תקשורת מצוינת.
לאחר ביקורה של הלן קלארק בארצות הברית במרץ 2007, דווח בעיתון "הניו זילנד הראלד" כי ארצות הברית חדלה מלהשפיע על עמדה האנטי-גרעינית של ניו זילנד.
המגמה החיובית ביחסים באו לידי ביטוי בדבריה של קלארק בנאומה בפני ארגון ללא כוונת רווח בוושינגטון די.
היחסים בין מונגוליה לארצות הברית הם היחסים הדו צדדיים בין ארצות הברית למונגוליה.
על פי סקר שנערך בשנת 2017, 82% מהמונגולים הם בעלי השקפה חיובית על ארצות הברית (23% "חזק" ו-59% "מעט" חיוביים), כאשר 10% מביעים דעה שלילית (1% "חזק" ו-9% "מעט" שלילי).
נכון לשנת 2014 למדו בארצות הברית 1,444 סטודנטים ממוצא מונגולי.
בגלל הקשרים הפוליטיים והגאוגרפיים ההדוקים של מונגוליה עם ברית המועצות (שסייעה למונגוליה להשיג את עצמאותה מסין) לאורך כל המלחמה הקרה, היה קשר היסטורי ישיר מוגבל בין ארצות הברית למונגוליה לפני סוף המאה ה-20. עם זאת, כמה מהגרים הגיעו ממונגוליה לארצות הברית כבר בשנת 1949, בעקבות רדיפות דתיות במולדתם.
הנשיא אנחבאיאר ביקר בבית הלבן באוקטובר 2007, ושני הנשיאים חתמו על קומפקט אתגר המילניום למונגוליה.
ארצות הברית ביקשה לסייע לתנועת מונגוליה לעבר דמוקרטיה ורפורמה מכוונת שוק, ולהרחיב את היחסים עם מונגוליה בעיקר בתחום התרבותי והכלכלי.
בשנים 1989 ו-1990 נחתם הסכם תרבותי, הסכם חיל השלום, אמנה קונסולרית והסכם תאגיד השקעות פרטיות בחו"ל (OPIC).
הסכם סחר נחתם בינואר 1991 והסכם השקעות דו צדדי בשנת 1994. מונגוליה קיבלה מעמד של קשרי סחר תקינים קבועים (NTR) וזכאות מערכת העדפות כללית (GSP) ביוני 1999.
ביולי 2004 חתמה ארצות הברית על הסכם מסגרת והשקעות עם מונגוליה לקידום רפורמה כלכלית והשקעות זרות נוספות.
ביולי 2007 ביקרו במונגוליה שישה מחברי הקונגרס האמריקני כדי לחנוך תוכנית חילופי דברים בין מחוקקים של שתי המדינות.
הביקור החוזר הגיע באוגוסט 2007, כאשר חמישה מחברי הפרלמנט המונגולי נסעו לארצות הברית.
בספטמבר 2007 הודיע הבית הלבן על הצעת הקמת שותפות דמוקרטיה באזור אסיה-פסיפיק, בה הוזמנה מונגוליה לקחת חלק.
היוזמה מכוונת לספק מקום בו מדינות חופשיות יכולות לעבוד יחד כדי לתמוך בערכים דמוקרטיים, לחזק מוסדות דמוקרטים ולסייע לאלו שפועלים לבנות ולקיים חברות חופשיות.
ב-2012 המדינות חגגו 25 שנה ליחסים הדיפלומטיים.
הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID) ממלאת תפקיד מוביל במתן סיוע לפיתוח דו-צדדי למונגוליה.
התוכנית מדגישה נושא אחד עיקרי: צמיחה כלכלית בת קיימא, מובילה על ידי המגזר הפרטי, וממשל יעיל ואחראי יותר.
הסיוע הכולל של USAID למונגוליה בין השנים 1991 ועד 2008 היה כ-174.5 מיליון דולר, כולם בצורת מענק.
תקציב USAID של מונגוליה לשנת 2007, בסך 6.625 מיליון דולר בשנה, מקדם: א) צמיחה כלכלית התומכת ברפורמה במדיניות מקרו כלכלית, ארגון מחדש של מגזר האנרגיה, רפורמה במגזר הפיננסי ופיתוח מיקרו-עסקים קטנים; ב) שליטה בצדק ובדמוקרטיה על ידי התמקדות בפעילות התומכת ברפורמת המגזר השיפוטי, רפורמת בחירות, רפורמה בפרלמנט ואנטי שחיתות.
ברוב השנים שחלפו מאז 1993, מחלקת החקלאות של ארצות הברית סיפקה למונגוליה סיוע במזון במסגרת התוכניות Food for Progress ותוכניות 416 (b).
הרווחים הרווחיים של הסיוע במזון (4.2 מיליון דולר בשנת 2006) משמשים כיום לתמיכה בתוכניות המחזקות יזמות, גיוון פרנסת הרועים ושירותים וטרינריים טובים יותר.
ארצות הברית גם תמכה ברפורמת הביטחון ובהגדלת יכולתם של הכוחות המזוינים של מונגוליה להשתתף בפעולות שמירת שלום בינלאומיות.
מונגוליה אף הוגדרה כ"שותפה גלובלית" של ברית נאט"ו, שארצות הברית היא חברה מייסדת בה, באמצעות התוכנית לשותפות ושיתוף פעולה פרטנית שאושרה בשנת 2012.
לחיל השלום יש כמאה מתנדבים במונגוליה.
הם עוסקים בעיקר בפעילות הוראה באנגלית ובהדרכת מורים.
לבקשת ממשלת מונגוליה, חיל השלום פיתח תוכניות בתחומי בריאות הציבור, פיתוח עסקים קטנים ופיתוח נוער.
בשנים 2005 ו-2006 ביקשו פקידי ממשל מונגולים, כולל הנשיא אנחבאיאר וראש הממשלה צחיאגיין אלבגדורג', להגדיל משמעותית את מספר המתנדבים המשרתים במדינה.
חיל השלום הגיב בהתחייבות לעלייה שנתית צנועה עד 2010. התוכנית חגגה 15 שנה להיווסדה בשנת 2006 בהשתתפות הנשיא אנחבאיאר.
ממשלת מונגוליה ו-MCC צופים כי יותר משני מיליון איש ירוויחו מההשקעות לאורך 20 שנות ההשקעה.
בדצמבר 2014, דירקטוריון MCC בחר במונגוליה לפיתוח קומפקט שני.
נכון לעכשיו, אנשי MCC וממשלת מונגוליה מבצעים ניתוח של כלכלת המדינה ואילוצים לצמיחה.
באוגוסט 2011, בטיול צדדי בזמן שנסע לסין ויפן, ג'ו ביידן ערך את הביקור הראשון של סגן נשיא ארצות הברית במונגוליה מאז הביקור שערך הנרי וולאס בשנת 1944.
במרץ 2011 הכינו שש חברות כרייה, ביניהן פיבודי אנרג'י מסנט לואיס, הצעה לאזור טוואן טולגוי, מקום בו נמצא מכרה פחם נרחב.
ביקורו של ביידן ב-2011, על פי ריצ'רד סי בוש ממכון ברוקינגס, עשוי להיות מסוגל לעודד את הדמוקרטיה של מונגוליה ואת יחסי ארצות הברית מול הכלכלה הפוליטית המונעת בעיקר על ידי משאבים טבעיים ושתי שכנותיה האדירות, סין ורוסיה.
יחסי ארצות הברית–נמיביה הם היחסים הבינלאומיים, הדו-צדדיים, המדיניים, הפוליטיים והשיתופיים המתנהלים בין ארצות הברית לבין נמיביה.
היחסים בין ארצות הברית לנמיביה כיום טובים מאוד וממשיכים להשתפר.
אלו מאופיינים בערכים דמוקרטיים משותפים, מחויבות לשלטון החוק וכבוד לזכויות אדם, הקשר הדו-צדדי התחזק באמצעות קשרי סחר ותוכניות סיוע של ארצות הברית.
מדינות SACU וארצות הברית ניהלו בעבר משא ומתן על הסכם שיתוף פעולה בנושא סחר, השקעות ופיתוח, אשר אמור היה להיחתם בשנת 2008. נמיביה נכללה ביוזמת ה-HIV הבינלאומית לאם ולילדים של הנשיא בוש ובתוכנית החירום למאבק באיידס.
הנוכחות הבילטרלית של הסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי (USAID) בנמיביה הוארכה עד 2010. בנוסף לשגרירות, למרכזים לבקרת מחלות, חיל השלום ומחלקת ההגנה של ארצות הברית יש משרדים בוינדהוק.
נמיביה נמצאה בעבר גם בתהליך ניהול משא ומתן על הסכם קומפקטי עם תאגיד המילניום, אשר תוכנן להיחתם בשנת 2008.
כיום, שגרירת ארצות הברית בנמיביה היא ליסה א.
יחסי ארצות הברית–מדגסקר הם היחסים הבינלאומיים, הדו-צדדיים, המדיניים, הפוליטיים והשיתופיים המתנהלים בין ארצות הברית לבין מדגסקר.
היחסים בין ארצות הברית למדגסקר מתוארכים לאמצע המאה ה-19. מלבד מוזמביק, מדגסקר הייתה המדינה היחידה במזרח אפריקה שייבאה עבדים לאמריקה.
שתי המדינות סיכמו ועידה מסחרית בשנת 1867 והסכם שלום, חברות ומסחר בשנת 1881. היחסים החמים באופן מסורתי סבלו במידה ניכרת במהלך שנות השבעים, כאשר מדגסקר גירשה את שגריר ארצות הברית, סגרה תחנת מעקב של נאס"א, הפכה לבעלת ברית של ברית המועצות, והלאימה שתי חברות נפט אמריקאיות.
בשנת 1980 הוחזרו היחסים ברמה השגרירית.
לאורך התקופה הבעייתית נותרו יחסי המסחר והתרבות פעילים.
בשנת 1990 הוגדרה מדגסקר כמקבלת סיוע בעדיפות, והסיוע גדל מ-15 מיליון דולר בשנת 1989 ל-40 מיליון דולר בשנת 1993. הסיוע האחרון של ארצות הברית תרם למפקד האוכלוסין ולתוכניות לתכנון המשפחה; שימור המגוון הביולוגי המופלא של מדגסקר, פיתוח המגזר הפרטי, חקלאות, דמוקרטיה וממשל; והדרכה בתקשורת.
ממשלת ראוואלומנאנה הביעה חיוביות רבה ביחס לקשרים עם ארצות הברית.
נפילתו של הנשיא ראוואלומנאנה ב-2009 ומשטר המעבר שבעקבותיו, מתחו את היחסים הללו.
מדגסקר לא יכלה להרוויח יותר מסיוע אמריקאי או בינלאומי רב, וגם לא הייתה זכאית להסכמי סחר חופשי כמו AGOA.
בשנת 2013 נבחרו נשיא חדש ואספה לאומית חדשה בתמיכת הקהילה הבינלאומית.
הסיוע הבינלאומי התחדש, ומדגסקר נהנתה שוב מהסכמי סחר חופשי; ביוני 2015, השפעה חדשה של האקלים הפוליטי באנטננריבו הובילה את משרד החוץ האמריקני להשמיע את דאגתו ולקרוא לדיאלוג לאומי במדינה.
נכון לינואר 2020, שגריר ארצות הברית במדגסקר הוא מייקל פלטייה.
שגרירות ארצות הברית במדגסקר ממוקמת באנטננריבו.
יחסי ארצות הברית–מוזמביק הם היחסים הבינלאומיים, הדו-צדדיים, המדיניים, הפוליטיים והשיתופיים המתנהלים בין ארצות הברית לבין מוזמביק.
היחסים בין ארצות הברית למוזמביק כיום ומשתפרים בהתמדה.
מלבד מדגסקר, מוזמביק הייתה המדינה היחידה במזרח אפריקה שהייתה מעורבת בייבוא עבדים אפריקאים לאמריקה.
בשנת 1993 בלט הסיוע האמריקני למוזמביק, בין השאר כתוצאה מסיוע משמעותי בהיבט התזונתי לשעת חירום בעקבות הבצורת בדרום אפריקה בשנים 1991–1993, אך חשוב יותר, בתמיכה בתהליך השלום והפיוס.
במהלך התהליך לקראת הבחירות באוקטובר 1994, שימשה ארצות הברית כמממנת משמעותית וחברה בוועדות החשובות ביותר שהוקמו כדי לפקח על יישום הסכמי השלום הכלליים ברומא.
ארצות הברית היא התורמת הדו-צדדית הגדולה במדינה והיא ממלאת תפקיד מוביל במאמצי הסיוע למוזמביק.
שגרירות ארצות הברית נפתחה במפוטו ב-8 בנובמבר 1975 והשגריר האמריקני הראשון הגיע במרץ 1976. באותה השנה, ארצות הברית האריכה מענק של 10 מיליון דולר לממשלת מוזמביק כדי לסייע בפיצוי העלויות הכלכליות של אכיפת הסנקציות נגד רודזיה.
עם זאת, בשנת 1977, בעיקר כתוצאה מהדאגה מהפרת זכויות אדם, הקונגרס האמריקני אסר על מתן סיוע לפיתוח למוזמביק ללא אישור נשיאותי, כיוון שסיוע כזה יהיה לטובת מדיניות החוץ של ארצות הברית.
היחסים נפגעו במרץ 1981, כשממשלת מוזמביק גירשה ארבעה מחברי צוות שגרירות ארצות הברית.
בתגובה, ארצות הברית השעתה את התוכניות לספק סיוע בפיתוח ולנקוב בשגריר חדש במוזמביק.
היחסים בין המדינות נחלשו באקלים של קיפאון וחשדנות הדדית.
המגעים בין המדינות נמשכו בראשית שנות השמונים כחלק ממאמצי פתרון הסכסוכים של הממשל האמריקני באזור.
בסוף 1983 הגיע שגריר אמריקני חדש למפוטו, והשליח הראשון של מוזמביק לארצות הברית הגיע לוושינגטון, ואותת על הפשרת מערכת היחסים הדו צדדית.
נשיא מוזמביק סמורה מקל ערך ביקור עבודה רשמי וחשוב באופן סמלי בארצות הברית בשנת 1985, שם נפגש עם נשיא ארצות הברית רונלד רייגן.
לאחר אותה פגישה הוקמה משלחת שלמה של הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID), והחלה לסיוע משמעותית במאמצי הרפורמה הכלכלית של ממשלת מוזמביק.
הנשיא ז'ואקים שיסאנו נפגש עם הנשיא ג'ורג' ווקר בוש בספטמבר 2003; קודם לכן הוא נפגש עם הנשיאים רייגן (אוקטובר 1987), בוש (מרץ 1990) וביל קלינטון (נובמבר 1998), וגם עם מזכירי המדינה קולין פאוול (פברואר 2002) וג'יימס בייקר (יולי 1992).
מאז שנכנס לתפקידו בפברואר 2005, ביקר הנשיא ארמנדו גבוזה בארצות הברית חמש פעמים.
ביוני 2005 ביקר הנשיא גבוזה בוושינגטון הבירה, כדי להשתתף במיני פסגה של הנשיא בוש באפריקה, יחד עם מנהיגי גאנה, נמיביה, בוטסואנה וניז'ר.
מאוחר יותר באותו חודש השתתף בוועידת העסקים של אפריקה (CCA) בבולטימור.
הנשיא גבוזה חזר בספטמבר 2005 לאספה הכללית של האו"ם בניו יורק ובדצמבר 2005 השתתף בפורום שיתוף הפעולה הרביעי במרכז קרטר באטלנטה.
בשנת 2006 ביקר בניו יורק בעצרת הכללית של האו"ם, וב-2007 ביקר בוושינגטון הבירה (DC) לצורך חתימת אתגר המילניום של מוזמביק.
שגריר ארצות הברית במוזמביק כיום הוא דניס וולטר הירן.
השגרירות האמריקנית במוזמביק ממוקמת במפוטו, עיר הבירה.
יחסי ארצות הברית–סנגל הם היחסים הדו-צדדיים הרשמיים, הפוליטיים, השיתופיים והמדיניים שבין ארצות הברית של אמריקה לבין רפובליקת סנגל.
סנגל היא אחת מהמדינות הפרו-אמריקאיות בעולם, כאשר 69% מתושביה רואים את ארצות הברית באופן חיובי.
המספר עלה ל-81% בשנת 2013, וירד מעט ל-74% בשנת 2014. על פי דוח המנהיגות העולמית של ארצות הברית 2012, 79% מהסנגלים תומכים בהנהגת ארצות הברית, ו-20% מסתייגים.
סנגל נהנית ממערכת יחסים מצוינת עם ארצות הברית, כאשר האחרונה מספקת סיוע כלכלי וטכני רב.
ממשלת סנגל ידועה בכבודה לארצות הברית, ותמכה בה לעיתים קרובות באו"ם, כולל בתרומות חיילים לפעילות בשמירת על השלום.
כ-300 סטודנטים סנגלים מגיעים לארצות הברית מדי שנה ללימודים.
הנשיא דיוף ערך את ביקורו הרשמי הראשון בוושינגטון הבירה באוגוסט 1983 ונסע מספר פעמים לארצות הברית לאחר מכן.
סנגל היה התחנה הראשונה של הנשיא ג'ורג' בוש בביקורו ביולי 2003 באפריקה.
ביוני 2001 נפגש הנשיא ווייד עם הנשיא בוש בבית הלבן.
ב-20 ביולי 2005 השתתף המזכיר רייס בפורום השנתי הרביעי של אפריקה לצמיחה והזדמנות (AGOA) שהתקיים בדקר, סנגל.
הפורום של השנה התרכז בהגדלת יוזמות ההשקעה ובהקלה על פיתוח כלכלי ופוליטי באפריקה.
ביוני 2007, הגברת הראשונה לורה בוש הפכה את סנגל לתחנתה הראשונה במהלך ביקורה באפריקה, כתמיכה ביוזמת המלריה של הנשיא (PMI) ובתוכנית החירום של הנשיא למען המאבק באיידס (PEPFAR).
הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי (USAID) מיישמת את תוכנית הסיוע לפיתוח ממשלת ארצות הברית.
האסטרטגיה של הסוכנות מתמקדת בקידום צמיחה כלכלית / פיתוח במגזר הפרטי על ידי הרחבת שירותים מיקרו - פיננסים ופיתוח עסקי ומסחור מוצרים טבעיים ולא מסורתיים; שיפור המסירה המקומית של השירותים ושימוש בר-קיימא במשאבים; הגברת השימוש בשירותי בריאות מבוזרים; ושיפור החינוך התיכון, במיוחד לבנות.
בנוסף, קיימת תוכנית ליישוב סכסוכים ושיקום לשיפור התנאים לשלום בשני האזורים דרומיים של סנגל המכונה "קאסמנס".
הסוכנות תספק 29.9 מיליון דולר בסיוע בפיתוח לסנגל בשנת הכספים 2005.
במסגרת תוכנית חיל השלום בסנגל כ-150 מתנדבים משרתים בתחומי חקלאות, ייעור, בריאות ופיתוח עסקים קטנים.
שגריר ארצות הברית בסנגל כיום הוא טולינאבו ס.
ארצות הברית מחזיקה שגרירות הממוקמת בדקר, בירת סנגל.
יחסי ארצות הברית–סודאן הם יחסי החוץ בין ארצות הברית לסודאן.
ארצות הברית כוננה יחסים דיפלומטיים עם סודאן בשנת 1956, לאחר קבלת העצמאות מהשליטה המשותפת של מצרים ובריטניה.
בשנת 1967 ניתקה סודאן את היחסים הדיפלומטיים עם ארצות הברית, לאחר פרוץ מלחמת ששת הימים.
היחסים חודשו בשנת 1972. בשנות ה-90, קשרי המשטר האסלאמיסטי של סודאן עם ארגוני טרור בינלאומיים הובילו את ממשלת ארצות הברית בשנת 1993, להגדיר את סודאן כמדינה תומכת טרור.
בשנת 1996 נסגרה שגרירות ארצות הברית בסודאן.
לאחר הפיגועים בארצות הברית ב-11 בספטמבר 2001, החלה סודאן לספק שיתוף פעולה קונקרטי במאבק בטרור הבינלאומי.
בשנת 2002 חידשה שגרירות ארצות הברית את הפעילות בסודאן.
ארצות הברית מילאה תפקיד מפתח בחתימת הסכם שלום מקיף בין סודאן לדרום סודאן בשנת 2005, אשר היווה את הבסיס למשאל עם על עצמאות בשנת 2011 ולפרישתה לאחר מכן.
מחלוקות שונות בין סודאן לדרום סודאן נותרו בלתי פתורות לאחר ההפרדה, כולל שליטה במשאבי הנפט ומעמדו של אזור אביי.
למרות ההבדלים בדעות הפוליטיות, ארצות הברית הייתה ספקית הסיוע ההומניטארי הגדולה ביותר של סודאן במהלך 25 השנים האחרונות.
לאחר הדחתו של הרודן האסלאמיסטי עומר אל-בשיר ועלייתו לשלטון של עבד אל-פתאח אל-בורהאן, החלה התקרבות סודאנית לארצות הברית, שהשפיעה לטובה גם על יחסי ישראל–סודאן.
ב-31 במרץ 2021 הודיע מזכיר המדינה האמריקני אנתוני בלינקן כי ממשלת סודאן העבירה לארצות הברית כספי פיצויים בשווי של 335 מיליון דולר.
בשנת 1997 הטילה ארצות הברית סנקציות כלכליות מקיפות על סודאן בשל תמיכתה בטרור בינלאומי ובמאמצים מתמשכים לערער יציבות בממשלות שכנות, כמו גם בשכיחותן של הפרות זכויות אדם.
בשנת 2007, ארצות הברית הציגה סנקציות כלכליות חדשות נגד סודאן בתגובה לרצח העם בדארפור.
הסנקציות חלות על נכסי פקידים סודנים המעורבים באלימות בדארפור, כמו גם על חברות שבבעלות או בשליטת ממשלת סודאן.
ארצות הברית מחזיקה בסודאן שגרירות בח'רטום בלבד, ואילו סודאן מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די סי בלבד.
יחסי ארצות הברית–מלאווי הם יחסי החוץ בין ארצות הברית למלאווי.
בשנת 1964 כוננה ארצות הברית יחסים דיפלומטיים עם מלאווי, לאחר שקיבלה עצמאות מבריטניה.
בשנים 1966 עד 1994, מלאווי הייתה מדינה של מפלגה אחת, לאחר המעבר לדמוקרטיה רב מפלגתית, היחסים הדו-צדדיים בין המדינות התחזקו.
וושינגטון החלה לסייע למלאווי בפיתוח מערכת בריאות, חינוך, חקלאות, אנרגיה וסביבה.
השקפת עולמם של שתי המדינות על הצורך ביציבות כלכלית ופוליטית באפריקה הדרומית חופפת בדרך כלל.
מלאווי תומכת בפתרון הבעיות באזור באמצעות משא ומתן, ופועלת להשגת יעדים אלה בפורומים אזוריים ובינלאומיים שונים.
ארצות הברית ומלאווי מקיימות יחסי הגנה הדוקים.
עם התמיכה של ארצות הברית, מלאווי שלחה 9 גדודים להשתתף בפעולות של האו"ם למבצעי שמירת השלום בחוף השנהב והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בשנת 2017 אירחו ארצות הברית ומלאווי את פסגת הכוחות היבשתיים האפריקאים השנתית.
למלאווי פטורים מהסחר עם ארצות הברית מכוח חוק הצמיחה וההזדמנות האפריקנית.
בשנת 2016, היקף היצוא האמריקני למלאווי הסתכם ב-201 מיליון דולר, וכלל אספקת מוצרים פרמצבטיים, אלקטרוניקה, וסיוע הומניטרי, כולל מוצרים חקלאיים.
בשנת 2016 הסתכם היבוא האמריקני ממלאווי ב-75 מיליון דולר, כולל טבק, תה, סוכר, אגוזי מקדמיה, קפה ובגדים.
ארצות הברית מחזיקה במלאווי שגרירות בלילונגווה בלבד, ואילו מלאווי מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די סי בלבד.
יחסי ארצות הברית–סומליה הם יחסי החוץ בין ארצות הברית לסומליה.
ממשלת סומליה בחרה בדרך הסוציאליסטית, ולכן נתמכה על ידי ברית המועצות.
בשנת 1977 פרצה מלחמת אוגדן בין סומליה לאתיופיה, שנהנתה גם היא מתמיכת ברית המועצות, וברית המועצות החליטה להמר על אתיופיה הקומוניסטית שנראתה אמינה יותר, ובעקבות כך היא תמכה באויבי סומליה במלחמה זו.
דבר זה הוביל לכך שארצות הברית החלה לתמוך בסומליה, שהייתה לה עמדה אסטרטגית מועילה, בסכסוך זה.
התמיכה הצבאית והטכנולוגית החלופית של ברית המועצות וארצות הברית אפשרה לסומליה להקים את הצבא הגדול והחזק ביותר ביבשת אפריקה.
עם זאת, כבר בשנת 1978, סומליה ספגה תבוסה קשה במלחמה, שסימנה את תחילתו של משבר ממושך שהפך למלחמת אזרחים ארוכה בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 שהובילה להתפוררותה של המדינה בפועל.
לאחר נפילת ממשלת באר ופרוץ מלחמת האזרחים בסומליה, שגרירות ארצות הברית במוגדישו נסגרה, אף כי ממשלת ארצות הברית מעולם לא ניתקה רשמית את היחסים הדיפלומטיים עם סומליה.
קרב מוגדישו שהתרחש ב-3–4 באוקטובר 1993, כחלק ממבצע שמירת השלום של האו"ם בסומליה, במהלכו ספגו הכוחות המיוחדים האמריקניים אבדות גבוהות באופן בלתי סביר, השפיע על החלטת הנהגת ארצות הברית להסיג את הכוחות האמריקנים מסומליה.
ארצות הברית תמכה בממשלת המעבר הפדרלית בחסות האו"ם בסומליה, שהוקמה בשנת 2004.
מאז 2011 קיימה ארצות הברית מערכות יחסים עם הרשויות הסומליות באמצעות משלחת דיפלומטית שאינה תושבת בניירובי.
ארצות הברית נותרה אחת מספקיות הנשק העיקריות של הצבא הלאומי הסומלי (SNA).
ביוני 2009, ה-SNA שנבנה מחדש קיבל 40 טונות נשק ותחמושת מממשלת ארצות הברית כסיוע במאבק נגד המורדים האסלאמיים בדרום סומליה.
הממשל האמריקני התחייב לספק יותר ציוד צבאי ומשאבים חומריים שיסייעו לרשויות הסומליות לחזק את הביטחון הכללי במדינה.
בעניין זה, ממשלת ארצות הברית פרסמה מסר ברכה לנשיא הנבחר של סומליה והבטיחה להמשיך ולתמוך בהנהגת המדינה.
הממשלה הפדרלית הסומלית הוקמה ב-20 באוגוסט 2012, עם תום מנדט הביניים של ממשלת המעבר הפדרלית, והיא השלטון המרכזי הקבוע הראשון במדינה מאז פרוץ מלחמת האזרחים.
בספטמבר 2012 הצליח הצבא הסומלי בעזרת כוחות האיחוד האפריקאי לכבוש מהאסלאמיסטים את כל היישובים הגדולים במדינה, כולל הבירה מוגדישו.
ב-10 בספטמבר בחר הפרלמנט הפדרלי החדש של סומליה את חסן שייח' מחמוד לנשיא המדינה.
ב-17 בינואר 2013 הודיעה מזכירת המדינה האמריקנית הילרי קלינטון, לאחר פגישה עם חסן שייח' מחמוד, על הכרה רשמית של ארצות הברית בממשלת סומליה.
ארצות הברית מחזיקה בסומליה שגרירות במוגדישו.
סומליה מחזיקה בארצות הברית שגרירות בוושינגטון די סי.
יחסי ארצות הברית–מיאנמר הם היחסים הבינלאומיים, הדו-צדדיים, המדיניים, הפוליטיים והשיתופיים המתנהלים בין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה של איחוד מיאנמר (לשעבר בורמה).
לפי סקר דעת הקהל של גאלופ שנערך בשנת 2012, 30% מהתושבים הבורמזים תומכים בהנהגת ארצות הברית, 67% לא בטוחים ו-3% מתנגדים.
בנובמבר 2010 נערכו במיאנמר בחירות דמוקרטיות לראשונה לאחר שישים שנות שלטון צבאי.
תחת הנשיא תיין סיין יזמה ממשלת מיאנמר שורת רפורמות פוליטיות וכלכליות שהביאו לשינויים משמעותיים בתפקודה של מדינה זו לאחר תקופה ארוכה של מדיניות שונה.
הרפורמות הללו כללו שחרור אסירים פוליטיים רבים, חופש עיתונות רב יותר ובחירות לפרלמנט בשנת 2012 (המפלגה הפרו-דמוקרטית בהנהגת אונג סן סו צ'י קיבלה את מרבית המושבים בפרלמנט).
ממשלת ברק אובמה הכירה בשינויים הדמוקרטיים החיוביים במיאנמר והחלה לתמוך רפורמות נוספות במערכת במדינה, בהן קידום השלום הלאומי, יצירת מערכת שקיפות ואחריות של מוסדות המדינה, העצמת הקהילות המקומיות והחברה האזרחית, קידום השתתפות בעניינים בינלאומיים והגנה על זכויות אדם.
כחלק מהגישה לתמיכה בהמשך הרפורמות, ארצות הברית החזירה במלואה את היחסים הדיפלומטיים עם מיאנמר, פתחה מחדש את הסוכנות האמריקאית לפיתוח בינלאומי (USAID) במדינה, ותמכה במשלחת הסיוע הטכני של מוסדות פיננסיים בינלאומיים.
ביקורו של הנשיא אובמה לבורמה בנובמבר 2012, שידוע גם כביקור הראשון של נשיא ארצות הברית שם, הדגים את המשך התמיכה של ארצות הברית במיאנמר ברפורמות הפוליטיות והכלכליות שלה.
ערב ביקורו של הנשיא אובמה, אישרה ממשלת מיאנמר את מחויבותה ל-11 עקרונות, הכוללת את נושא זכויות האדם, חופש דת, אסירים פוליטיים, פיוס אתני, אי הפצת נשק וסמים ואיסור סחר בבני אדם.
חובות אלה כוללות הקמת ועדה לבחינת עניינם הפוליטי של אסירים; דיאלוג פוליטי עם מיעוטים אתניים; ישיבות של משלחות הומניטריות באזור ראקין ובאזורים אחרים שנפגעו מהסכסוך; הקמת תפקיד הנציב העליון של האו"ם לזכויות אדם במיאנמר; לאפשר לוועד הבינלאומי של הצלב האדום לחדש את הביקורים בבתי הכלא.
במאי 2013 ביקר הנשיא תיין סיין בארצות הברית, שם אישר את כוונתו לקיים את כל ההתחייבויות הדמוקרטיות הללו.
על אף שאושרה התקדמות משמעותית במדינה, עדיין נותרו בעיות, בעיקר ביישוב מתחים ומניעת אלימות במחוז ראקין.
בנוסף, נותר הרבה לעשות כדי להבטיח את הכבוד לזכויות האדם, לעבור מהסכמי הפסקת אש לדיאלוג פוליטי ולשיפור שלטון החוק ואחריות הממשלה.
ארצות הברית ממשיכה להדגיש עבור ממשלת מיאנמר את הצורך בסובלנות, גיוון ודו קיום בשלום, והצורך בהפסקת הקשר הצבאי של צבא מיאנמר עם צפון קוריאה.
ממשלת מיאנמר מתייעצת באופן קבוע עם הקונגרס האמריקני, וכן עם בעלי ברית של ארצות הברית ומוסדות בינלאומיים אחרים, על תמיכה ברפורמות נוספות במדינה.
בשנת 1989 שינתה הממשלה הצבאית את שמה של המדינה מבורמה למיאנמר, אם כי במסמכים רשמיים, ארצות הברית עדיין משתמשת בשם "בורמה" בהתייחסות למדינה זו.
מאז שנת 2000 מעניקה הסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי סיוע הומניטרי למיאנמר.
בנובמבר 2012 הבטיח הנשיא אובמה להקצות מיאנמר 170 מיליון דולר על פני שנתיים, שכוון להרחבת שיתוף הפעולה בתחומי העדיפות דמוקרטיה, זכויות אדם, שלטון החוק, שלום ופיוס, בריאות, וביטחון תזונתי.
מתוך הכרה בהתקדמות הפוליטית והכלכלית מאז הרפורמות במיאנמר, ארצות הברית נקטה בשנים האחרונות צעדים קונקרטיים כדי לסייע בהאצת הצמיחה הכלכלית במדינה.
ביולי 2012 פרסמה הנהלת ארצות הברית צו המאשר מתן שירותים פיננסיים לחברות אמריקאיות במיאנמר.
בנובמבר 2012 פרסמה ממשלת ארצות הברית צו המאפשר יבוא של סחורות בורמזיות לארצות הברית, למעט ג'יידיט ואודם.
בשנת 2013 הוציא הממשל צו אשר יאפשר לאזרחי ארצות הברית לבצע את מרבית העסקאות במיאנמר - בהן פתיחה ותחזוקה של חשבונות פיננסיים ומספר שירותים אחרים - עם ארבעה מהמוסדות הפיננסיים הגדולים במיאנמר: בנק הפיתוח הירוק לאסיה, בנק איירוודי, הבנק הכלכלי של מיאנמר ובנק ההשקעות והמסחר של מיאנמר.
יחסי ארצות הברית – רוסיה הם המשך ליחסי ארצות הברית – ברית המועצות ויחסי ארצות הברית – האימפריה הרוסית, שידעו עליות ומורדות רבות.
עם התפרקות ברית המועצות בשנת 1991, והקמת הפדרציה הרוסית, היחסים בין שתי המדינות השתפרו וכיום המדינות משתפות פעולה בתחומים כמו מלחמה בטרור, מחקר בתחום החלל ומניעת הפצת נשק גרעיני, חרף איבה מובהקת בין המדינות.
תחת ממשלו של ולדימיר פוטין היחסים בין המדינות התקררו.
באוגוסט 2013, הכריז הממשל האמריקאי על ביטול פגישתו המתוכננת של נשיא ארצות הברית ברק אובמה עם מקבילו הרוסי ולדימיר פוטין, עקב מתן מקלט מדיני לאדוארד סנואודן, מדליף אמריקאי שחשף תוכניות ריגול של סוכנות ה-NSA בארצות הברית.
ב-2014 היחסים החריפו בעקבות המשבר באוקראינה וסיפוח חצי האי קרים, הסנקציות שהוטלו מצד ארצות הברית על רוסיה וב-2015 מעורבות רוסיה במלחמת האזרחים בסוריה והתערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016.
לאחר התפרקות ברית המועצות, הפדרציה הרוסית הצהירה על עצמה כיורשתה בזירה הבינלאומית ועל כן גם קיבלה את מושבהּ במועצת הביטחון של האו"ם.
בתחילת פברואר 1992 ערך בוריס ילצין ביקור מדיני ראשון בארצות הברית ונפגש עם נשיא ארצות הברית ג'ורג' הרברט ווקר בוש.
בתקופת ילצין (1999-1991) היחסים בין המדינות היו באופן כללי חמים, עד להפצצות של נאט"ו על הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה באביב 1999, אז ראש ממשלת רוסיה, יבגני פרימקוב, הוביל קו ניצי והיחסים בין המדינות הלכו והתקררו.
לאחר מינויו של ולדימיר פוטין לנשיא רוסיה בסוף שנת 1999 החלו היחסים בין המדינות להתקרר עוד יותר ואף הפכו למתוחים.
שיאה של המתיחות הגיעה עם סיפוחו של חצי האי קרים לרוסיה בשנת 2014.
היחסים של ולדימיר פוטין עם מקבילו האמריקאי, ג'ורג' ווקר בוש, הלכו והתקררו על רקע שלל אירועים.
ג'ורג' בוש נכנס לתפקידו כנשיא בסמוך להיבחרו של ולדימיר פוטין לנשיאות רוסיה והפיכתו של פוטין לאיש החזק במדינה.
היחסים בין ארצות הברית לרוסיה במהלך הקדנציה הראשונה של בוש התאפיינו בהקצנה של מדיניות החוץ הרוסית ובהתעצמות של רוסיה מחד, ומאידך הקשחה במדיניות החוץ האמריקאית בעקבות פיגועי 11 בספטמבר.
עם זאת היחסים היו חיוביים יחסית הודות לקשרים האישיים הטובים שהצליח בוש לרקום עם פוטין.
קשרים אלו התבטאו בביקורים הדדיים ובפגישות תכופות בין השניים.
לצד זאת, אירועים רבים העיבו על היחסים בין שתי המדינות.
בשנת 2002, בוש פתח ביוזמה לפריסת מערכות הגנה כנגד טילים באירופה למקרה של התקפה מצד מדינות כמו איראן, קוריאה הצפונית ולוב.
לשם כך פרשה ארצות הברית מהאמנה עליה חתמה בימי המלחמה הקרה, אמנה שהגבילה החזקת נשק אנטי-בליסטי (ABM treaty).
רוסיה ראתה בתוכנית מעשה התגרות ואיום כלפיה, וטענה שמטרתה האמיתית של התוכנית היא סיכול יכולותיו של הצבא הרוסי.
הממשל הרוסי האשים את ארצות הברית בעידוד אלמנטים אנטי-רוסיים בזמן מהפכת הוורדים בגיאורגיה ב-2003, ולאחר מכן המהפכה הכתומה באוקראינה ב-2004. הממשל הרוסי ראה בזאת התערבות באינטרסים הגאוגרפיים של רוסיה.
בשנים הבאות קיים בוש שיחות עם מדינות שונות באירופה על מנת שישתתפו בפרויקט.
גם הפלישה האמריקנית לעיראק בשנת 2003 הוסיפה לדרדור היחסים, ורוסיה התנגדה למלחמה זו בין השאר בגלל קשריה החיוביים עם משטרו של סדאם חוסיין.
ב-29 במרץ 2004 הצטרפו שמונה מדינות – רומניה, בולגריה, סלובניה, סלובקיה, ליטא, לטביה ואסטוניה – לברית נאט"ו, והפכו בה לחברות מן המניין.
הצטרפות מדינות אלו לנאט"ו, כולן חברות הגוש המזרחי לשעבר כאשר חלקן אף היו חלק מברית המועצות, נתפסה בעיני רוסיה כצעד אגרסיבי שפירשו הרחבת ההגמוניה האמריקנית מזרחה אל עבר גבולותיה.
בעוד היחסים עם רוסיה בקדנציה הראשונה של בוש היו סבירים ומעורבים, בקדנציה השנייה המחלוקות פרצו ביתר שאת מעל לפני השטח, והיחסים הלכו והתערערו.
תרמו לכך בעיקר הצעדים שעשתה ארצות הברית בשנים הקודמות ובעיקר הסוגיה מרכזית שעתידה תהיה לעמוד ביחסים בין המדינות בשנים הבאות - יוזמת מערכת ההגנה מפני טילים שבוש רצה לפרוס באירופה.
בעוד בקדנציה הראשונה בוש היה טרוד בעיקר בענייני המזרח התיכון, בכהונתו השנייה הוא הביע את כוונתו להשלים את תוכניותיו באירופה.
עקב כך הואץ המשא ומתן עם מדינות אירופאיות שונות, ולבסוף הוחלט להציב את מערכות יירוט טילים בפולין וצ'כיה.
בוש סיכם זאת עם מנהיגי מדינות אלו, והדבר גורר תגובה חריפה מצד רוסיה ובכלל זה איומים צבאיים למחצה.
ב-14 באוגוסט 2008, חודשים ספורים לפני שבוש עזב את הבית הלבן, הגיעו השיחות עם פולין לידי סיכום, וסוכם על פריסה של כעשרה מערכות יירוט טילים במדינה זאת.
בינתיים נשיא חדש הגיע לקרמלין, דמיטרי מדבדב הדמוקרט נבחר לתפקיד נשיא המדינה ואומנם נדמה היה שיוביל צעדים להתחממות בין היחסים אך פרץ אירוע נוסף שהידרדר למשבר חמור בין המדינות: המלחמה בין רוסיה לגאורגיה.
באוגוסט 2008, פלשה רוסיה לגאורגיה, מדינה שנחשבה לפרו-אמריקנית.
הדבר הביא לתגובות נוקבות מצד ממשל בוש, שגינה את הפלישה הרוסית בחריפות.
ובינתיים מונה נשיא חדש בבית הלבן: ברק אובמה נבחר לנשיא ארצות הברית.
עם כניסת אובמה לתפקיד נשיא ארצות הברית, הוכרז על אתחול ביחסים ובניית אמון.
הקשרים בין שתי המדינות התהדקו והגיעו עד לכדי חתימת הסכם היסטורי לצמצום מאגרי הנשק הגרעיני בין שתי המדינות ואובמה אף פעל לביטול תוכנית הנשיא הקודם, ג'ורג' בוש הבן, להצבת סוללות טילי הגנה מפני טילים בליסטיים על אדמת פולין והחליט במקום זאת להציב את סוללות הטילים על ספינות שיהיו במזרח התיכון.
הנשיא הנבחר דונלד טראמפ דיבר עם פוטין בשיחת טלפון ב-14 בנובמבר 2016 והשניים דנו במאמצים לשיפור היחסים בין המדינות ולהסדרת מלחמת האזרחים בסוריה.
בזמן שסנאטורים כמו ג'ון מקיין ומרקו רוביו העלו את חששותיהם באשר ליחסיו של טראמפ עם רוסיה חברי בית הנבחרים כדוגמת דנה רורבכר דווקא הגנו על גישה זו וציינו ששיתוף פעולה לצורך מאבק באסלאם הקיצוני הוא נחוץ.
בסוף יולי 2017 ממשלת רוסיה הורתה על צמצום הסגל הדיפלומטי האמריקני ברוסיה ל-455, מה שאילץ את האמריקנים לצמצם את מספר המועסקים בכ-750, רובם אזרחים רוסים ובנוסף נסגרו מתקן נופש ומחסן ששימש את עובדי הקונסוליות האמריקנים.
בסוף אוגוסט 2017 הגיעה התגובה האמריקנית כאשר הורתה מחלקת המדינה האמריקאית על סגירת הקונסוליה הרוסית בסן פרנסיסקו וצמצומן של שתי נציגויות נוספות בוושינגטון ובניו-יורק.
צעד שטומן בחובו פוטנציאל לדרדור היחסים עד לרמתם בשלהי המלחמה הקרה כשב-1986 גירשה כל אחת משתי המדינות עשרות דיפלומטים של המדינה השנייה.
ב-11 באפריל 2018, בעקבות מחלוקת בנושא הישארותו בשלטון של בשאר אסד, הגיעו יחסי ארצות הברית-רוסיה לשפל חסר תקדים על פי הנשיא טראמפ, שאמר כי היחסים כיום הם "הגרועים ביותר מעולם, אפילו יותר מאשר בתקופת המלחמה הקרה".
בנוסף, איימה רוסיה כי במקרה של מתקפה אמריקנית, רוסיה תגן על סוריה על ידי יירוט הטילים ואולי אף תקיפה של משגרי הטילים.
המצב ביחסי המדינות נעשה גרוע עוד יותר כאשר נרמז שבריטניה וצרפת ישתתפו בתקיפה האמריקנית, אם תהיה.
טראמפ ופוטין נפגשו לראשונה בשולי פסגת G20 ב-7 ביולי 2017 בהמבורג, גרמניה.
מפגש פסגה ראשון בין השניים התקיים ב-16 ביולי 2018 בהלסינקי, פינלנד.
בינואר 2021 הודיע ג'ו ביידן, זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד, על כוונתו להאריך את הסכם סטארט החדש בחמש שנים.
בתחילת מרץ 2021 הודיע ביידן על סנקציות ראשונות על רוסיה כמחאה על מעצר נבלניי.
ב-16 במרץ פורסם דוח לפיו רוסיה פעלה בהוראת הנשיא ולדימיר פוטין להשפיע על הבחירות בארצות הברית באמצעות תמיכה בדונלד טראמפ והשמצת ג'ו ביידן ומפלגתו.
למחרת קרא ביידן לפוטין רוצח ואמר שישלם על התערבותו.
כמו כן, נשאל ביידן בראיון לרשת ABC: "האם פוטין רוצח?" ביידן ענה שכן.
בתגובה, לאחר מספר שעות השיבה רוסיה את שגרירה מארצות הברית בחזרה לרוסיה.
באפריל 2021 הוטלו סנקציות חדשות על רוסיה בעקבות ההתערבות הרוסית בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016 ועבירות סייבר נוספות שהממשל האמריקני טוען כי ביצעה.
ביידן פוטיןביידן ופוטין משוחחים בוועידת וידאו, 7 בדצמבר 2021.
על רקע היחסים המתוחים ובייחוד התחממות הגזרה בגבול אוקראינה–רוסיה במסגרת מלחמת האזרחים באוקראינה, בדצמבר 2021 המנהיגים שוחחו ביניהם בוועידת וידאו.
פוטין שוחח מתוך חדר הישיבות של המועצה לביטחון לאומי של רוסיה בארמון הסנאט שב בעוד ביידן עשה זאת מתוך חדר המצב של הבית הלבן.
המנהיגים הסכימו לקיים דיאלוג להקלה בסנקציות על רוסיה ומתן ערבויות לאי התרחבות נאט"ו אל שטחי רוסיה, בעוד ביידן איים בנקיטת צעדים קיצוניים ביחס לרוסיה אם כוחותיה יפלשו לאוקראינה.
ריכוז הכוחות הרוסיים בצמוד לגבול אוקראינה–רוסיה (וגם בשטח בלארוס וחצי האי קרים) יצר חשש מפלישה לאוקראינה.
ב-14 בפברואר 2022 דובר הקרמלין אמר שהיחסים בין רוסיה לארצות הברית הגיעו לנקודת שפל.
בנוסף להעברת נשק לאוקראינה ואיום בעיצומים, היה מאבק הסברתי שכלל חשיפה מהירה ומיידית של מידע מודיעיני לגבי פעילות הרוסים.
ב-21 בפברואר, רוסיה הודיעה על הכרה בעצמאותן של שתי הרפובליקות העממיות.
ביידן תיאר זאת כהתחלה של פלישה רוסית לאוקראינה.
ב-24 בפברואר רוסיה פתחה במתקפה צבאית על אוקראינה.
ארצות הברית הטילה עיצומים נוספים.
במהלך הלחימה, ארצות הברית סיפקה סיוע כלכלי וצבאי לאוקראינה.
בהמשך המשבר נשלחו חיילים לחברות נאט"ו אך לא לאוקראינה, שלא הייתה חברה בברית.
ב-27 בפברואר רוסיה העלתה את הכוננות הגרעינית.
ארצות הברית הטילה עיצומים כמו סגירת את המרחב האוויר שלה בפני כלי טיס רוסיים.
בנאומו בקונגרס כינה ביידן את פוטין "דיקטטור" וקרא לעולם לגרום לו "לשלם מחיר על התוקפנות".
ביידן הודיע על הורדת דרג הסחר של רוסיה לצורך הטלת סנקציות נוספות.
רוסיה הטילה עיצומים על בכירים בארצות הברית.
ארצות הברית, למרות הבעיות בתחום המדיני באופן מסורתי היא אחת משותפות המסחר המובילות של רוסיה.
בשנת 2005, הסחר בין המדינות הגיע לכמעט 20 מיליארד דולר, ואילו הייצוא הרוסי הסתכם ב-15 מיליארד דולר, בעוד שהייבוא בארצות הברית הגיע ל-3 מיליארד.
בשנת 2005, משלוחי הנפט הרוסי בארצות הברית הגיע לכדי 466,000 חביות ליום.
אם מגמה זו תימשך, רוסיה עשויה להפוך לאחת מארבע יצואניות האנרגיה הגדולות לארצות הברית.
בשנת 2003, התאגיד הרוסי "גזפרום" החל לעבוד על פרויקט לאספקת גז טבעי נוזלי.
באמצע שנות ה-2000, ארצות הברית הייתה המדינה השישית (עם מחזור של 8.3 מיליארד דולר) על היקף ההשקעות הזרות שנצבר ברוסיה (6.5% בסך הכל).
בין הפרויקטים הגדולים שארצות הברית נוטלת בהן חלק הוא צינור הנפט סחלין-1 לצינור הנפט בים הכספי.
נוסף לזה תעשיית הרכבים בארצות הברית משקיעה רבות בהקמת מפעלי הרכבה של חברת פורד וג'נרל מוטורס ברוסיה.
ההשקעות הישירות של רוסיה בכלכלת ארצות הברית עולה על מיליארד דולר.
כך למשל חברת לוקאויל הרוסית מפעילה תחנות דלק בארצות הברית, חברת נורילסק ניקל (יצרנית הניקל הגדולה בעולם) אף היא פעילה מאוד בארצות הברית, לצד חברות רוסיות כסברסטאל (חברת הפלדה), "EvrazGrup" (מפעל ונדיום), ו"Interros" (העוסקת במימן).
שיתוף פעולה בתחום ההיי טק נוצר על ידי המועצה הרוסית-אמריקאית לחדשנות בהיי טק, העוסק במעורבותן של חברות רוסיות בפורום חדשנות בארצות הברית.
חברות אמריקאיות הראו עניין רב בפיתוח סחר ושיתוף פעולה כלכלי עם אזורים ברוסיה, וכבר למעלה מ-10 שנים פועלת חברת "השותפות הרוסית-אמריקאית באוקיינוס השקט", ומפגישה בין נציגי מדע עסקיים, חוגים חברתיים, רשויות פדרליות אזוריות במזרח הרחוק הרוסי ובחוף המערבי של ארצות הברית.
פורום סנקט פטרבורג הבינלאומי לכלכלה הנערך מדי שנה בקיץ, מאז 1996 הוא פורום כלכלי בינלאומי המזמן חברות אמריקאיות רבות לחתום על הסכמי שיתוף פעולה וחוזים בשווי מיליארדי דולרים עם חברות רוסיות.
באוגוסט 2011 חברת רוסנפט חתמה על הסכם עם אקסון מוביל האמריקנית לפיו השניים ישתפו פעולה בקידוחי הנפט בקוטב הצפוני ויותר לרוסנפט להשתתף בקידוחים בארצות הברית, ורוסנפט הפכה לחברת הנפט הרוסית הראשונה שפועלת בארצות הברית.
שיתוף הפעולה התרבותי בין רוסיה לארצות הברית מבוסס על מזכר הבנות בין ממשלות רוסיה וארצות הברית על עקרונות של שיתוף פעולה תרבותי, רוחני, חברתי, חינוכי ותקשורתי, שנחתם ב-2 בספטמבר 1998.
ארצות הברית משתפת פעולה עם מוזיאונים רוסיים, מרכזי תרבות, אמנות, להקות ואמנים על בסיס של פרויקטים וחוזים בודדים.
הרשויות העירוניות הפדרליות בארצות הברית מסתמכות על תקשורת ישירה בין הארגונים, האזרחיים והתרבותיים במוסדות החינוך.
אחד המקומות העיקריים בפרויקט בין ארצות הברית לרוסיה בשיתוף הפעולה התרבותי הוא ההסכם לטווח ארוך לשיתוף פעולה בין קרן גוגנהיים, מוזיאון הרמיטאז'.
מטרתו העיקרית היא לספק תערוכת קבע של יצירות אמנות קלאסיות מן המוזיאונים גוגנהיים הרמיטז', ולהציג את אוספי האמנות המערבית של המאה העשרים.
באוקטובר 2001 נפתח בלאס וגאס מוזיאון גוגנהיים הרמיטז'.
בשנת 2001, השגרירות הרוסית בוושינגטון, הציגה קונצרט גאלה שכותרתו "סנט פטרבורג 2003: רנסאנס תרבותי" ויזמה שורת פעולות לרגל יום השנה ה-300 של סנט פטרבורג, במטרה לקדם את העיר כמרכז של תרבות עולם ולמשוך את תשומת הלב של הציבור האמריקאי למורשת התרבותית של סנקט פטרבורג.
ספריית הקונגרס בארצות הברית פעילה מאוד בנושא שיתוף הפעולה התרבותי עם רוסיה ובמסגרת התוכנית להכשרת ניהול "עולם פתוח" ביקרו יותר מ-4,000 פוליטיקאים רוסיים צעירים, אנשי עסקים ואישי ציבור בארצות הברית.
הושק פרויקט משותף של ספריית הקונגרס ותיאטרון מרינסקי למודרניזציה בארכיון התיאטרון.
תוכנית שיתוף הפעולה של המרכז לאמנויות הבמה ע"ש ג'ון קנדי עם תיאטרון מרינסקי במוסקבה.
פרויקט זה נועד במשך 10 שנים לכלול סיורים משותפים בתיאטרון מרינסקי ובבית האופרה הגדול ביותר בארצות הברית.
הופעותיהם הראשונות של שחקני תיאטרון מרינסקי במרכז קנדי התקיים בפברואר 2002 והפך לאבן דרך בהתפתחות יחסי התרבות של רוסיה וארצות הברית.
שם נפוץ רוסיה ארצות הברית שם רשמי הפדרציה הרוסית, או רוסיה ארצות הברית של אמריקה סמל דגל שטח 17,075,400 ק"מ רבוע 9,526,46 ק"מ רבוע אוכלוסייה 146,267,999 324,894,501 צפיפות אוכלוסייה 8.3 לק"מ רבוע 33.7 לק"מ רבוע עיר בירה מוסקבה וושינגטון די.
המטרופולין הגדול ביותר מוסקבה (16,800,000) ניו יורק (23,632,722) ממשל פדרציה נשיאותיתרפובליקה חוקתיתמערכת רב-מפלגתית פדרציה נשיאותיתרפובליקה חוקתיתמערכת דו-מפלגתית נשיא ראשון בוריס ילצין ג'ורג' וושינגטון נשיא נוכחי ולדימיר פוטין דונלד טראמפ ייסוד 862 (רוס של קייב)
25 בדצמבר 1991 (הפדרציה הרוסית) 4 ביולי 1776 (הכרזת העצמאות)
3 בספטמבר 1783 (הכרה בעצמאות)
334 מערכות טילים בליסטיים טקטייםצבא ארצות הברית (2016)
340 מערכות טילים בליסטיים טקטיים גודל הציהצי הרוסי (2016)
60 צוללותצי ארצות הברית (2016)
75 צוללות גודל חיל האווירחיל האוויר הרוסי (2016)
478 מסוקי תקיפהחיל האוויר של ארצות הברית (2016)
957 מסוקי תקיפה ראשי קרב גרעיניים
יחסי ארצות הברית – קובה הם היחסים בין ארצות הברית של אמריקה לבין הרפובליקה של קובה.
ב-20 ביולי 2015, לאחר ניתוק יחסים דיפלומטיים בין שתי המדינות, שהחל ב-1961, בעיצומה של המלחמה הקרה, חודשו היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית לבין קובה.
את ארצות הברית מייצגת בקובה שגרירות ארצות הברית בהוואנה ואת קובה מייצגת שגרירות קובה בוושינגטון.
עם קריסת שלטונה של האימפריה הספרדית על נחלותיה ביבשת אמריקה בשנות העשרים של המאה ה-19, כתוצאה ממלחמות העצמאות הספרדיות אמריקאיות, נותרו רק קובה ופוארטו ריקו תחת שלטונה של ספרד עד למלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898, שהייתה המשך של מלחמת העצמאות של קובה.
על פי הסכם פריז, שנחתם באותה שנה, הפכה קובה להיות מדינת חסות של ארצות הברית, שהשיגה לעצמה השפעה כלכלית ופוליטית על האי, שהמשיכה להתקיים עד לקבלת העצמאות של קובה ב-1902. בעקבות המהפכה הקובנית ב-1959, התדרדרו באופן משמעותי היחסים הדו-צדדיים בין שתי המדינות.
ב-1961 ניתקה ארצות הברית את יחסיה הדיפלומטיים עם קובה והמשיכה לבצע פעולות סמויות להפלת המשטר הקומוניסטי.
ב-17 בדצמבר 2014 הודיעו נשיא ארצות הברית, ברק אובמה ונשיא קובה, ראול קסטרו, על תחילתו של תהליך של נורמליזציה של היחסים בין שתי המדינות, שכונה על ידי התקשורת "ההפשרה הקובנית" .
לאחר משא ומתן חשאי בקנדה ובקריית הוותיקן, בחודשים שקדמו להצהרה, ובסיועו של האפיפיור פרנציסקוס, נחתם ההסכם להסרתם של כמה ממגבלות הנסיעה האמריקאיות, להפחתת המגבלות על הסחר, להתרת הקשרים של הבנקים האמריקאים עם המערכת הפיננסית הקובנית, ולפתיחתה של שגרירות אמריקאית בהוואנה, לאחר שזו נסגרה בעקבות ההתקרבות של קובה לברית המועצות ב-1961.
ארצות הברית וקובה חידשו רשמית את יחסיהן בקיץ 2015, לראשונה מאז ימי המלחמה הקרה.
ב-16 ביוני 2017 הודיע נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ, יחד עם הסנאטור הקובני מרקו רוביו, כי יבטל חלק גדול מצעדי הנורמליזציה שקידם ממשל אובמה עם קובה.
בין היתר הכריז הנשיא כי יחולו הגבלות חדשות על תיירים אמריקניים במדינה, וכי ישית סנקציות על חברות שישתפו פעולה עם הצבא הקובני.
בזאת הכריז טראמפ כי הוא מבטל את "ההסכם הנורא" שחתם ברק אובמה עם הקובנים.
בנאומו הצהיר טראמפ כי הסנקציות שביטל אובמה והקיימות ימשיכו לפעול עד אשר חופש הביטוי יחזור להתקיים במדינה, כל המפלגות הפוליטיות יהיו חוקיות ויקבע מועד לבחירות דמוקרטיות.
בשנת 2023, נודע כי הרפובליקה העממית של סין קידמה התקנה של מתקני האזנה בקובה אשר תאפשר לבייג'ינג לאסוף תקשורת אלקטרונית מדרום מזרח ארצות הברית
הקשר בין המושבה הספרדית של קובה לבין המושבות ביבשת צפון אמריקה החל להתרקם בראשית המאה ה-18 באמצעות חוזים מסחריים בלתי חוקיים בין המושבות האירופאיות בעולם החדש, שמטרתם הייתה להתחמק מתשלום מיסים.
כאשר גדל היקף הסחר החוקי והבלתי חוקי, נעשתה קובה שותפה לסחר משגשג באופן יחסי באזור ומרכז לייצור טבק וסוכר.
במהלך תקופה זו החלו סוחרים קובנים להגיע בהדרגה לנמלים בצפון אמריקה ומיסדו חוזי סחר שהחזיקו מעמד שנים רבות.
הכיבוש הבריטי של הוואנה ב-1762 פתח את הסחר עם המושבות הבריטיות בצפון אמריקה והמהפכה האמריקאית ב-1776 יצרה הזדמנויות סחר נוספות.
ספרד פתחה באופן רשמי את הנמלים בקובה לסחר הצפון אמריקאי בנובמבר 1776 והאי נעשה בהדרגה תלוי בסחר זה.
לאחר פתיחתו של האי לסחר העולמי ב-1818, החליפו חוזי הסחר את הקשרים הכלכליים הספרדיים.
ב-1820, סבר תומאס ג'פרסון שקובה היא "התוספת המעניינת ביותר שיכולה להיות למערכת המדינות שלנו" ואמר למזכיר המלחמה, ג'ון קלהון שארצות הברית "חייבת, בהזדמנות הראשונה האפשרית, לספח את קובה".
במכתב לשגריר ארצות הברית בספרד, יו נלסון, תיאר מזכיר המדינה, ג'ון קווינסי אדמס, את הסבירות שארצות הברית "תספח את קובה", תוך חצי מאה, למרות מכשולים: .
ב-1854, נרקמה על ידי דיפלומטים אמריקאים, הצעה סודית שנודעה כ"גילוי הדעת של אוסטנד", על רקע רצונם לספח מדינה תלויה לארצות הברית.
במסגרת גילוי הדעת זה הועלתה הצעה לקנות את קובה מספרד תמורת סכום של 130 מיליון דולר.
במקרה שספרד הייתה דוחה את ההצעה, נרמז בגילוי הדעת, בשם הייעוד הגלוי, יש להשיג את המטרה בכוח הזרוע.
כאשר התוכניות הללו פורסמו, בשל הדרך שבה אחד ממחבריהן התלהב מהן בקול, גרם פרסומו של גילוי הדעת לשערורייה והוא נדחה, בין השאר בשל ההתנגדויות של אנשי התנועה לביטול העבדות בארצות הברית.
ב-1877, רכשו האמריקאים 83% מכלל היקף היצוא הקובני.
במהלך תקופה זו צפה הסופר האנגלי, אנתוני טרולופ, ש.
בהדרגה גם החלו תושבי יבשת צפון אמריקה להתגורר בקובה ועל כמה מחוזות על החוף הצפוני נאמר שהמאפיין שלהם הוא יותר אמריקאי מאשר ספרדי.
בין השנים 1878–1898, ניצלו משקיעים אמריקאים את ההזדמנות שנוצרה עקב ההתדרדרות של המצב הכלכלי בעקבות מלחמת עשר השנים, כדי להשתלט על אחוזות שהם ניסו לרכוש ללא הצלחה לפני שאחרים יציעו מחירים נמוכים יותר עבורן.
מעל הכל, נוכחותם של משקיעים אלה אפשרה את השילוב של הכלכלה הקובנית במערכת הכלכלית הצפון אמריקאית והחלישה את קשריה של קובה לספרד.
עם התגברות ההתנגדות לשלטון הספרדי בקובה, ניסו המורדים שנלחמו על עצמאות האי להשיג את תמיכתו של נשיא ארצות הברית, יוליסס ס.
גרנט דחה את ההצעה והיקף המרידה הצטמצם, אף על פי שהתעניינות האמריקאית באזור המשיכה.
מזכיר המדינה של ארצות הברית, ג'יימס בליין כתב ב-1881 על קובה: .
לאחר כמה הצלחות של המורדים במלחמת העצמאות השנייה של קובה ב-1897, הציע נשיא ארצות הברית, ויליאם מקינלי, לרכוש את קובה בתמורה ל-300 מיליון דולרים.
דחיית ההצעה, והפיצוץ שגרם לטביעתה של ספינת הקרב האמריקאית, USS מיין, בנמל הוואנה, הובילו לפרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד.
בקובה הייתה מלחמה זו ידועה בכינוי "ההתערבות האמריקאית במלחמת העצמאות של קובה".
ב-10 בדצמבר 1898, חתמו ארצות הברית וספרד על הסכם פריז, שעל פיו ויתרה ספרד על כל זכויותיה בקובה.
ההסכם שם קץ לקיומה של האימפריה הספרדית ביבשת אמריקה וסימן את תחילתה של ההתפשטות האמריקאית ואת הדומיננטיות ארוכת הטווח שלה באזור.
מיד לאחר חתימת ההסכם, החלה "חברת הנדל"ן בקובה", בבעלות אמריקאית, לנהל את עסקי מכירת הקרקעות בקובה לאמריקאים.
המשטר הצבאי האמריקאי באי נמשך עד 1902, כאשר הוענקה בסופו של דבר עצמאות רשמית לקובה.
"התיקון של טלר" משנת 1898 אסר על סיפוח מוחלט של קובה לארצות הברית.
ארצות הברית הסכימה להסיג את כוחותיה מהאי, בתנאי שקובה תסכים לתיקון פלאט, תיקון לחוק המעורבות הצבאית מ-1901, שהוצע על ידי הסנאטור אורוויל ה.
פלאט, שהתיר לארצות הברית להתערב בעיניניה הפנימיים של קובה אם יהיה צורך בכך כדי להבטיח את שלטונה של ממשלה טובה וחייב את קובה להחכיר לארצות הברית קרקעות לצורך הקמתם של בסיסים ימיים.
במסגרת החוזה הקובני-אמריקאי, הוחכר לארצות הברית החלק הדרומי של מפרץ גואנטנמו, שם הוקם הבסיס הימי ב-1898. תיקון פלאט הגדיר את התנאים ליחסי ארצות הברית-קובה במשך 33 השנים הבאות ונדחה בתקיפות על ידי רוב תושבי קובה.
אף על פי שארצות הברית הכירה בהפיכתה של קובה לרפובליקה עצמאית, השליט המושל האמריקאי, צ'ארלס אדוארד מגון, ממשל צבאי זמני לשלוש שנים נוספות, בעקבות מרד שפרץ בהנהגתו של חוסה מיגל גומס.
בעשרים השנים הבאות התערבה ארצות הברית שוב ושוב באמצעים צבאיים בענייניה של קובה: 1906–1909, 1912 ו-1917–1922. ב-1912, נשלחו כוחות אמריקאים לדכא את המחאות של הקובנים ממוצא אפריקאי כנגד אפליה כביכול.
ב-1926 היו בבעלותן של חברות אמריקאיות 60% מתעשיית הסוכר הקובנית.
וושינגטון תמכה באופן רצוף בממשלות הקובניות.
עם זאת, עימותים פנימיים בין ממשלת חררדו מצ'דו ובין האופוזיציה, הובילו לתבוסה הצבאית שהוא נחל מהמורדים ב-1933. שגריר ארצות הברית בקובה, סאמר וולס, ביקש התערבות צבאית אמריקאית.
הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, למרות מדיניות השכן הטוב שהוא הוביל כלפי אמריקה הלטינית, הורה ל-29 ספינות מלחמה להגיע לקובה ולקי וסט, העמיד בכוננות את חיל הנחתים של ארצות הברית ומפציצים לשימוש בעת הצורך.
מחליפו של מצ'דו, רמון גראו, נכנס לתפקיד הנשיא ומיד ביטל את תיקון פלאט.
במחאה, הסירה ארצות הברית את הכרתה בממשלת גראו והשגריר וולס תיאר את המשטר החדש כ"קומוניסטי" וכ"חסר אחריות".
עליית כוחו של הגנרל פולחנסיו בטיסטה בשנות השלושים כמנהיג דה פקטו וכנשיא קובה בשתי תקופות כהונה (1940–1944 ו-1952–1959), פתחה עידן של שיתוף פעולה הדוק בין ממשלות קובה וארצות הברית.
שתי המדינות חתמו על הסכם יחסים ב-1934. תקופת כהונתו השנייה של בטיסטה כנשיא החלה בעקבות הפיכה שתוכננה בפלורידה, ונשיא ארצות הברית, הארי טרומן, הכיר בשיבתו של בטיסטה לשלטון והעניק לו סיוע כספי וצבאי.
עידן בטיסטה בקובה עמד בסימן שליטתה הכמעט מוחלטת של ארצות הברית בכלכלה הקובנית.
מספר חברות אמריקאיות המשיכו להתפתח, אף על פי שהשחיתות גאתה והוואנה הפכה למקום מקלט לדמויות מהפשע המאורגן האמריקאי ואירחה את "ועידת הוואנה" המפורסמת ב-1946. שגריר ארצות הברית בקובה, ארתור גרדנר, תיאר מאוחר יותר את היחסים בין ארצות הברית לבין בטיסטה במהלך תקופת כהונתו השנייה כנשיא: