tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זה היה תחילת הרדיפה האנרכיסטית, אך היא הייתה מפוזרת באופיה, התפרצה מדי פעם, חסרת תכנון ולעיתים קרובות סותרת את עצמה.ב-16 ביוני 1918, צו חדש החזיר את עונש המוות כאמצעי שיפוט רגיל, בכך שהורה לבתי המשפט העממיים המהפכניים להשתמש בו "כעונש היחיד לעבירות נגד המהפכה".
גם לפני האירועים שהניעו רשמית את הטרור, לנין הוציא פקודות ונשא נאומים שכללו ביטויים חריפים ותיאורים של צעדים אכזריים שיש לנקוט נגד "אויבי המעמד", שלרוב לא היו פקודות אמיתיות או לא בוצעו ככאלה.
לדוגמה, במברק שנודע כ"צו התלייה של לנין", הוא דרש "לרסק" בעלי אדמות בפנזה ולתלות בפומבי "לפחות 100 קולאקים, ממזרים עשירים ומוצצי דם ידועים" בתגובה למרד איכרים שם.
בשנת 1920, לאחר שקיבל מידע כי באסטוניה ולטביה, שרוסיה הסובייטית חתמה איתן על הסכמי שלום, מתנדבים נרשמים ליחידות אנטי-בולשביקיות, הציע לנין "להתקדם ב-10–20 מייל ולתלות קולאקים, כמרים, בעלי אדמות" "תוך התחזות לירוקים", אך ממשלת לנין הסתפקה בשליחת מכתבים דיפלומטיים.
לנין אף קרא "לתלות" את .
ב-30 באוגוסט 1918, , חניך צבאי צעיר בצבא האימפריה הרוסית, רצח את מויסיי אוריצקי, ראש הצ'קה בפטרוגרד, כנקמה על הוצאתו להורג של חברו וקצינים נוספים.
באותו יום, 30 באוגוסט 1918, המהפכנית הסוציאליסטית פאני קפלן ניסתה ללא הצלחה לרצוח את ולדימיר לנין.
לאחר חקירה היא הוצאה להורג בגן אלכסנדר.
בהוראת יעקב סברדלוב גופתה נארזה בחבית והוצתה כך ש"שרידיה יושמדו ללא עקבות".
אירועים אלה שכנעו את הממשלה לקבל את דרישתו של דזרז'ינסקי להפעיל טרור מוגבר נגד האופוזיציה.
קמפיין הדיכוי ההמוני החל רשמית לאחר מכן.
הפתיחה הרשמית של הטרור האדום הייתה בין 30 באוגוסט ל-12 בספטמבר 1918.
בזמן שהתאושש מפצעיו, לנין פרסם הנחיה להפעיל את הטרור.
בתגובה מיידית לשני הפיגועים, אנשי צ'קה הרגו כ-1,300 "בני ערובה בורגניים" שהוחזקו בבתי הכלא בפטרוגרד ובקרונשטאדט.
העיתונים הבולשביקיים הסיתו להסלמה באלימות המדינה: ב-31 באוגוסט, התקשורת שבשליטת המדינה פתחה בקמפיין דיכוי באמצעות הסתה לאלימות.
מאמר אחד שפורסם בפראבדה קרא: "הגיע הזמן שנמחץ את הבורגנות או שנימחץ על ידה...
המנון מעמד הפועלים יהיה שיר של שנאה ונקמה!" למחרת, העיתון קרסניה גזטה כתב כי "רק נהרות דם יכולים לכפר על דמם של לנין ואוריצקי".
ההכרזה הרשמית הראשונה על טרור אדום פורסמה באיזבסטיה ב-3 בספטמבר, היא נוסחה על ידי דזרז'ינסקי ועוזרו וקראה לפועלים "לרסק את ההידרה של האנטי-מהפכה בטרור עצום!" באיזבסטיה דווח גם כי בארבעת הימים מאז ניסיון ההתנקשות בלנין, הוצאו להורג בפטרוגרד בלבד מעל 500 בני ערובה.
בהמשך, ב-5 בספטמבר, מועצת הקומיסרים העממיים הוציאה צו "על הטרור האדום", שקבע כי "ירי המוני" צריך להתבצע "ללא היסוס".
הצו הורה לצ'קה "להגן על הרפובליקה הסובייטית מפני אויבי המעמד על ידי בידודם במחנות ריכוז", וקבע כי האנטי-מהפכנים "חייבים להיות מוצאים להורג בירי [ו]שמות המוצאים להורג וסיבות ההוצאה להורג חייבים להיות מפורסמים".
לפי נתונים רשמיים, הבולשביקים הוציאו להורג 500 "נציגי מעמדות" מיד לאחר רצח אוריצקי.
הקומיסר גריגורי פטרובסקי קרא להרחבת הטרור ו"סיום מיידי של הרוך".
באוקטובר 1918, מפקד הצ'קה השווה את הטרור האדום למלחמת מעמדות, והסביר כי "אנחנו הורסים את הבורגנות כמעמד".
ב-15 באוקטובר, איש הצ'קה , שסיכם את הטרור האדום שהסתיים רשמית, דיווח כי בפטרוגרד נורו 800 אויבים לכאורה ועוד 6,229 נכלאו.
מספר ההרוגים בחודשיים הראשונים היה בין 10,000 ל-15,000 לפי רשימות של אנשים שהוצאו להורג מיידית שפורסמו בעיתון צ'קה ויקלי ובעיתונות רשמית נוספת.
ככל שמלחמת האזרחים הרוסית התקדמה, מספר משמעותי של אסירים, חשודים ובני ערובה הוצאו להורג משום שהשתייכו ל"מעמדות החזקים".
מספרי הרוגים נרשמו עבור ערים שנכבשו על ידי הבולשביקים: בחארקוב התרחשו בין 2,000 ל-3,000 הוצאות להורג בפברואר–יוני 1919, ועוד 1,000–2,000 כאשר העיר נכבשה שוב בדצמבר אותה שנה.
בחצי האי קרים, בלה קון ורוזליה זמליאצ'קה, באישור לנין, הוציאו להורג מיידית 50,000 שבויי מלחמה לבנים ואזרחים בירי או בתלייה לאחר תבוסת הגנרל פיוטר וראנגל בסוף 1920, על אף שהובטחה להם חנינה אם ייכנעו.
עם זאת, באמדן מאוחר יותר נטען כי המספר מוגזם וכי בסך הכול הוצאו להורג בחצי האי קרים בין 5,000 ל-12,000 בני אדם.
ב-16 במרץ 1919, כל היחידות הצבאיות של הצ'קה אוחדו לגוף אחד, כוחות ההגנה הפנימית של הרפובליקה, שמנו לפחות 200,000 איש ב-1921. חיילים אלה פיקחו על מחנות עבודה, ניהלו את מערכת הגולאג, קיימו הפקעות מזון ודיכאו מרידות איכרים, מהומות של פועלים ומרידות בצבא האדום (שסבל מעריקות).
בין קורבנות הטרור האדום היו תומכי הצאר, ליברלים, סוציאליסטים לא-בולשביקים, אנרכיסטים, אנשי דת, פושעים רגילים, אנטי-מהפכנים ומתנגדים פוליטיים נוספים.
מאוחר יותר, גם עובדים תעשייתיים שלא עמדו במכסות הייצור סבלו מהטרור.
הקורבנות הראשונים של הטרור היו המהפכנים הסוציאליסטים (SR).
במהלך חודשי הקמפיין הוצאו להורג מעל 800 חברי ה-SR, בעוד אלפים נוספים גורשו לגלות או נעצרו במחנות עבודה.
בתוך שבועות ספורים, ההוצאות להורג שביצעו הצ'קה הכפילו או שילשו את מספר גזרי הדין המוות שנגזרו על ידי האימפריה הרוסית במהלך תקופה של 92 שנים בין 1825 ל-1917. בעוד שהמהפכנים הסוציאליסטים היו בתחילה המטרות העיקריות של הטרור, רוב קורבנותיו הישירים היו קשורים למשטרים הקודמים.
כוחות הפנים של הצ'קה והצבא האדום אימצו טקטיקות טרור של לקיחת והוצאה להורג של בני ערובה רבים, לעיתים בעקבות עריקות של איכרים שגויסו בכפייה.
אלפי עריקים נהרגו, ומשפחותיהם נלקחו לעיתים קרובות כבני ערובה.
טלגרמה מירוסלבל מאת מפקד הגדוד פרנקל, מס' 279, 22 ביוני.
המרד של העריקים בוולוסטים בורובסקאיה ופטרופבלובסקאיה חוסל.
במהלך החיסול, 23 עריקים חמושים שהתנגדו לחיילינו נורו.
בחלק הדרום-מזרחי של המחוז יש גל חסר תקדים של עריקים לקומיסריות, שמגיעים עם בקשה לגייס אותם לשורות הצבא האדום.
ההערכות מצביעות על כך שבמהלך דיכוי מרד טמבוב בשנים 1920–1921, כ-100,000 מורדים איכרים ובני משפחותיהם נכלאו או גורשו וכ-15,000 הוצאו להורג.
במהלך המרד, מיכאיל טוכאצ'בסקי (מפקד הצבא האדום הראשי באזור) אישר לכוחות הצבאיים הבולשביקים להשתמש בנשק כימי נגד כפרים עם אוכלוסייה אזרחית ומורדים.
פרסומים בעיתונים קומוניסטיים מקומיים היללו בגלוי את חיסולי "השודדים" באמצעות גז רעיל.
חלק מהחוקרים העריכו כי 70,000 איש נכלאו בגולאג עד ספטמבר 1921 (מספר זה אינו כולל את אלו שהיו במחנות באזורים שהיו במרד, כמו טמבוב), כאשר התנאים במחנות הובילו לשיעורי תמותה גבוהים.
ב-16 במרץ 1919, הצ'קה פרצה למפעל קירוב ועצרה מאות עובדים ששבתו, מתוכם כ-200 הוצאו להורג ללא משפט.
באביב 1919 התרחשו שביתות רבות בערים טולה, אוריול, טבר, איוואנובו ואסטרחן.
עובדים רעבים חיפשו אוכל, ודרשו את ביטול ההטבות לבולשביקים, חופש העיתונות ובחירות חופשיות.
הצ'קה דיכאה ללא רחמים את כל השביתות, תוך שימוש במעצרים והוצאות להורג.
בעיר אסטרחן פרץ מרד בראשות המשמר הלבן.
בתגובה, כוחות סובייטיים בראשות קירוב דיכאו את המרד עד 12 במרץ.
יותר מ-184 בני אדם נידונו למוות.
לפי דיווחים רבים, חוקרי הצ'קה השתמשו בעינויים.
באודסה, הצ'קה קשרו קצינים לבנים לקרשים והכניסו אותם לאט לתנורים או מכלי מים רותחים.
בחארקוב, קילוף עור הקרקפת והידיים היה דבר שגרתי.
הצ'קה של וורונז' גלגלה אנשים עירומים בחביות מרופדות במסמרים.
בדניפרו הקורבנות נצלבו או נסקלו למוות.
הצ'קה בקרמנצ'וג קברה בחיים איכרים מורדים.
באוריול, נשפכו מים על אסירים עירומים שהיו קשורים ברחובות בחורף עד שהפכו לפסלי קרח חיים.
בקייב, יחידות צ'קה הניחו חולדות בצינורות ברזל שנאטמו בקצה אחד ברשתות תיל והקצה השני הוצמד לגופו של אסיר, כאשר הצינורות חוממו עד שהעכברים כרסמו את גופו של הקורבן בניסיון להימלט.
הוצאות להורג התקיימו במרתפי כלא או בחצרות, או לעיתים בשולי העיר, במהלך הטרור האדום ומלחמת האזרחים הרוסית.
לאחר שבגדי הנאשמים וחפציהם האחרים נלקחו וחולקו בין המוציאים להורג, הם נורו במקלע בקבוצות או נרצחו בנפרד ביריות אקדח.
אלה שנהרגו בכלא נורו בדרך כלל בגב כשנכנסו למרתף ההוצאה להורג.
קורבנות שנהרגו מחוץ לעיר הועברו במשאיות, קשורים ומושתקים, למקום הוצאתם להורג, שם לעיתים נאלצו לחפור את קברם בעצמם.
חברי הכמורה סבלו מהתעללות אכזרית במיוחד.
לפי מסמכים שצוטטו על ידי אלכסנדר נ.
יאקובלב, אז ראש הוועדה הנשיאותית לשיקום קורבנות הדיכוי הפוליטי, כמרים, נזירים ונזירות נצלו, הושלכו לתוך קדירות של זפת רותחת, עורם נקלף, הם נחנקו והוטבעו בקרח.
אין הסכמה בקרב ההיסטוריונים לגבי מספר ההרוגים מהטרור האדום.
ג'יימס ראיין כותב כי היו "בהערכות הנמוכות ביותר" "בממוצע" 28,000 הוצאות להורג בשנה מדצמבר 1917 ועד פברואר 1922, ומספר האנשים שנורו בתקופה הראשונית של הטרור האדום הוא לפחות 10,000. ההערכות לכל התקופה נעות בין 50,000 הוצאות להורג ועד 200,000, ועוד 400,000 שנהרגו בבתי כלא או בדיכוי של מרידות מקומיות.
בשנת 1924, פרסם תיאור מפורט על הטרור האדום ברוסיה, בו ציין את ספירת ההוצאות להורג של הפרופסור עם 1,766,188 הוצאות להורג.
הוא הטיל ספק בדיוק של המספרים, אך תמך ב"אפיון הטרור ברוסיה" של סרוליאה, וטען כי הוא "תואם באופן כללי את המציאות".
הצדקת הטרור על ידי הבולשביקים
הטרור האדום הוצדק בהיסטוריוגרפיה הסובייטית כקמפיין מלחמה נגד אנטי-מהפכנים במהלך מלחמת האזרחים בשנים 1918–1922, כשהוא מכוון לאלה שתמכו בלבנים.
בספרו, ": תגובה לקרל קאוטסקי", טען טרוצקי כי שלטון הטרור החל עם הטרור הלבן והבולשביקים הגיבו בטרור האדום.
קאוטסקי התחנן בפני לנין שלא להשתמש באלימות כצורת טרור משום שהיא חסרת הבחנה, נועדה להפחיד את האוכלוסייה האזרחית וכללה גם הוצאה להורג של בני ערובה: "בין התופעות שעליהן הבולשביזם אחראי, הטרור, שמתחיל בביטול כל צורת חופש העיתונות, ומסתיים במערכת של הוצאה להורג כוללת, הוא בהחלט הבולט והדוחה מכולם".
לטסיס, ראש הצ'קה האוקראינית, כתב בעיתון קרסני טרור:אנחנו לא מנהלים מלחמה נגד אנשים בודדים.
אנחנו משמידים את הבורגנות כמעמד.
במהלך החקירה, אל תחפש ראיות לכך שהנאשם פעל במעשה או במילה נגד השלטון הסובייטי.
השאלות הראשונות שעליך לשאול הן: לאיזו מעמד הוא שייך?
ושאלות אלו צריכות לקבוע את גורלו של הנאשם.
בזה טמונה המשמעות והמהות של הטרור האדום.הטרור האדום תואר בקצרה מנקודת המבט הבולשביקית על ידי גריגורי זינובייב באמצע ספטמבר 1918:כדי להתגבר על אויבינו עלינו להחזיק במיליטריזם סוציאליסטי משלנו.
עלינו לשאת איתנו 90 מיליון מתוך 100 מיליון אוכלוסיית רוסיה הסובייטית.
לגבי השאר, אין לנו מה לומר להם.
הטרור האדום בברית המועצות היה משמעותי משום שהוא היה הראשון מתוך מסעות טרור קומוניסטיים רבים שנוהלו ברוסיה הסובייטית ובמדינות רבות נוספות.
המונח "טרור אדום" שימש מאוחר יותר בהתייחסות לקמפיינים אלימים אחרים שנוהלו על ידי קבוצות קומוניסטיות או קשורות לקומוניזם.
אירועים נוספים שנקראו גם "הטרור האדום" כוללים את:
הטרור האדום הפיני – הוצאות להורג ואלימות פוליטית שבוצעו על ידי הפיני במהלך מלחמת האזרחים הפינית.
הטרור האדום ההונגרי – הוצאות להורג של עד 590 אנשים שהואשמו בפעילות אנטי-מהפכנית נגד הרפובליקה הסובייטית ההונגרית ב-1919.
הטרור האדום בבוואריה – רציחות של 12 גברים ברפובליקה הסובייטית הבווארית על ידי מהפכנים סוציאליסטים וקומוניסטים במהלך המהפכה הגרמנית של 1918–1919.
– רציחות ופעולות אלימות שבוצעו במהלך מלחמת האזרחים הספרדית על ידי קבוצות רפובליקניות.
הטרור האדום היוגוסלבי – תקופת האלימות הפוליטית של צבא השחרור העממי של יוגוסלביה בין 1941 ל-1942 במהלך כיבושה של יוגוסלביה על ידי מדינות הציר.
– קמפיין דיכוי שנוהל ביוון על ידי תנועת ההתנגדות היוונית ומלחמת האזרחים ביוון.
הטרור האדום האתיופי – קמפיין דיכוי שנוהל על ידי החונטה הצבאית האתיופית בתקופת שלטונו של מנגיסטו היילה מריאם.
הטרור האדום הסיני – קמפיין דיכוי בסין המאואיסטית במהלך מהפכת התרבות.
הטריבונה של האופיצי הוא ציור שמן על בד מאת יוהאן יוזף זופאני, שצויר בשנים 1772–1777. היצירה הוזמנה בידי המלכה שארלוט ומתארת את חדר הטריבונה שבארמון האופיצי בפירנצה, אחד מחללי התצוגה היוקרתיים והמרכזיים ביותר של אוסף מדיצ'י.
הציור נועד להציג את עיקרי האוסף הדוכסי הגדול של טוסקנה ולשמש תיעוד חזותי מקיף של החדר, יצירות האמנות המוצגות בו והחוויה האסתטית שהוא יוצר.
הציור מציג את הטריבונה – חדר מתומן מקומר שנבנה בשנים 1585–1589 על פי תכנונו של ברנרדו בואונטלנטי – כשהוא עמוס ביצירות אמנות מכל הסוגים: ציורים, פסלים, חפצי ברונזה, עבודות אבן קשה (pietra dura) וחפצי אמנות דקורטיבית.
פני השטח של הרצפה, הקירות והכיפה מעוטרים בעצמם בעושר רב, והחפצים מוצגים בצפיפות היוצרת תחושת הצפה חזותית.
זווית המבט של צופאני ממוקמת מעט מאחורי מרכז החדר.
דוגמת הרצפה המתומנת נראית בחזית, ושדה הראייה כולל פחות משלושה מתוך שמונת מקטעי החדר.
באופן מכוון, האמן אינו נאמן לחלוטין לפרספקטיבה גאומטרית מדויקת: אילו היה עושה כן, לא היה יכול לכלול כה רבות מן היצירות והדמויות.
במקום זאת, הוא מתייחס לחלל כאל במה פתוחה, בדומה לדגם חתוך של מבנה, הנצפה ממרחק, דבר המאפשר ריבוי פרטים וקבוצות מובחנות.
הציור כולל גם דמויות רבות – מבקרי הגלריה, ברובם מטיילים אנגלים – המשולבים כצופים וכמשוחחים.
שילוב זה הפך בהמשך לנקודת ביקורת מרכזית כלפי היצירה.
היצירה אינה מציעה תוכנית רעיונית אחידה, אלא מציפה שפע של רעיונות, השוואות ושיחות חזותיות.
זופאני אינו מבקש להכתיב קריאה אחת, אלא מעודד התבוננות הדרגתית, גילוי איטי וניתוח השוואתי בין יצירות, סגנונות ותקופות.
הטריבונה מוצגת כמעין "קודש הקודשים" של הארמון – חלל בעל אופי כמעט פולחני, המזכיר קפלה.
הדמיון האדריכלי בין הטריבונה לבין מבנים מתומנים אחרים בפירנצה, ובהם כיפת הקתדרלה של ברונלסקי וקפלת מדיצ'י, מחזק תפיסה זו.
בכך מוצגת האמנות כתחום של יראת כבוד, כמעט דתית.
הציור נתפס גם כהצעה אינטלקטואלית: הוא מדגים את האפשרות להבין את תולדות האמנות באמצעות הצבה פיזית של יצירות זו לצד זו, באופן המעודד השוואה בין ציור לפיסול, בין עתיק למודרני, ובין אסכולות לאומיות שונות.
במרכז ההיררכיה האמנותית שמציע זופאני ניצב רפאל, המוצג כ"האלוהי", כאשר דמותו של יוחנן המטביל מצביעה מעלה, כביכול אל מקור השראה שמימי.
מסורת זו נמשכת דרך אסכולת בולוניה, ובה אניבלה קראצ'י וגווידו רני, וכן דרך נוכחות מצומצמת של ציירים פלמיים, בהם פטר פאול רובנס.
הציור מזמין משחקי השוואה: מי יפה יותר – ונוס המצוירת או ונוס המדיצ'ית המפוסלת?
מה עליונותו של העתיק מול המודרני?
לצד זאת מופיעה גם נימה לאומית: ממצאים אטרוסקיים מדגישים את חשיבות טוסקנה, בעוד שדיוקן מאת הולביין מבקש לשלב את אנגליה בתוך הקאנון האירופי.
מקור השראה חשוב לזופאני היה ציוריו האנציקלופדיים של ג'ובאני פאולו פאניני, שבהם הפרטים והמשטחים גוברים על עומק פרספקטיבי.
בדומה להם, גם כאן שום דבר אינו "נסוג לאחור"; הכול דוחק קדימה ודורש תשומת לב שווה.
העבודה על הציור הייתה ממושכת ומורכבת.
זופאני העתיק לא רק את היצירות והפסלים, אלא גם מסגרות, חפצי ברונזה ופרטים זעירים, במאמץ ליצור ייצוג מדויק ככל האפשר.
כבר במהלך העבודה החלו להישמע הסתייגויות משילובם של דיוקנאות רבים של דמויות לא־מרכזיות, ביקורת שהלכה והחריפה לאחר השלמת הציור.
עם שובו של הציור ללונדון בשנת 1778 הוכרה הטעות בשיקול הדעת.
משפחת המלוכה הסתייגה מן היצירה, והמלכה סירבה להציגה בדירותיה.
על אף שזופאני קיבל שכר נכבד, הוא לא הוזמן עוד לעבוד עבור בית המלוכה.
בביקורת שנכתבה עם הצגת היצירה באקדמיה המלכותית בשנת 1780 נטען כי ריבוי הפרטים פוגע בהרמוניה הצבעונית, אך גם הושוותה תחושת העומס לחוויה האמיתית של הכניסה לטריבונה עצמה.
במשך מאתיים השנים האחרונות הוצגה היצירה בסמיכות ליצירה אחרת של זופאני, "האקדמאים", ויש עדויות כי השתיים נועדו לשמש זוג משלים: האחת עוסקת ביצירת אמנות, והשנייה בהתבוננות והערכת אמנות.
בתוך הטריבונה עצמה מופיעים רק שני רמזים לעמל היצירה – כלי ציור וכלי עבודה – כתזכורת לכך שמאחורי השפע והפאר עומדת מלאכת כפיים.
הי-מן ושליטי היקום היא סדרת אנימציה של אולפני "Filmation" מז'אנר פנטזיה/פעולה והמדע בדיוני, המבוססת על סדרת צעצועים אשר מיוצרות על ידי חברת מאטל (Mattel) עם אותו שם.
במרכזה עומד גיבור חזק ושרירי בשם הי-מן וחבורת לוחמי צדק, הנלחמת נגד כנופיית הרוע בראשותו של סקלטור, מכשף שלדי מרושע.
הסדרה המקורית שודרה בין השנים 1983–1985.
לאותה התקופה, הי-מן נחשב לפריצת דרך בשביל תוכנית אנימציה לילדים וזאת מאחר שהיא הציגה לראשונה אלימות פיזית, דבר שהוביל לשערורייה מבחינת ציבור ההורים.
למרות זאת, צברה פופולריות למשך שנים ואף הפכה לסדרת הדגל של אולפני "פילמיישן".
הזיכיון הוליד גם סדרת משחקי מחשב, ספרי קומיקס, סרט לייב אקשן משנת 1987 שנקרא "שליטי היקום", סדרת המשך בשם "ההרפתקאות החדשות של הי-מן" בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, וב-2002 יצאה גרסה מחודשת עם אנימציה מתקדמת יותר אבל פחות פופולרית מהמקורית.
הסדרה תורגמה לעברית ושודרה בערוץ הילדים בשנות ה-90 של המאה ה-20. באותן שנים יצאה גם סדרת-בת בשם "שי-רה נסיכת הכוח" על אחותו התאומה של הי-מן.
החל מינואר 2014 הסדרה משודרת בדיבוב לעברית בערוץ ג'וניור יחד עם "שי-רה נסיכת הכוח".
עד כה דובבו רק את העונה הראשונה והיא כוללת 13 פרקים.
הסדרה מתרחשת באיטרניה, ממלכת פנטזיה עם טכנולוגיה מתקדמת, בה שולט המלך הטוב רנדור.
רנדור הצליח בצעירותו לגרש את כל כוחות הרשע באיטרניה אל הצד האפל של החומה ולנעול אותם בחומה היקפית עצומה.
כאשר רנדור מתיישב ונהפך לאב לילד, כוחות הרשע של איטרניה, בראשות המכשף הרשע סקלטור, מצליחים לפרוץ את החומה ומאיימים שוב על איטרניה.
הקוסמת שמחזיקה את טירת גולגולת (Castle Grayskull) המיסטית מעניקה חרב עוצמה לנסיך אדם, בנו של רנדור, צעיר עצלן וקל-דעת שיצר לו מוניטין של פחדן.
החרב מסוגלת להפוך את אדם לגיבור אמיץ בעל כוח פיזי רב (הוא יכול לעקור סלעים גדולים ממקומם) ואותו גיבור - הי-מן - הוא זה שעוצר שוב ושוב את סקלטור ומסכל את תוכניותיו להשתלט על הממלכה.
חבריו הקרובים של הי-מן הם איש-שריון ואורקו.
איש-שריון (האביר דאנקן) משמש כמחנכו של אדם ויודע את זהותו הסודית (שאדם הוא הי-מן), הוא חבר נאמן של אדם ושל הקוסמת.
אורקו הוא מכשף שלימזל ששימש כ"מטפלת" של אדם מינקות וכליצן החצר.
הי-מן ואיש-שריון מובילים חבורת לוחמי צדק בעלי כוחות מיוחדים שמטרתה לבלום את כוחות הרשע של סקלטור.
הסדרה כללה קרבות בין הי-מן ושליטי היקום לכוחות הרשע של סקלטור, ואלה כללו אלימות פיזית, שימוש בכלי נשק והשמדת רובוטים.
בסוף כל פרק שודר קטע קצר בו אחת הדמויות מסכמת את מוסר ההשכל של הפרק ומדגישה ערכים כמו חברות, נאמנות, אמירת אמת ואומץ.
אדם/הי-מן (He-Man) - לוחם גיבור ושרירי, האדם החזק ביקום, ה"אני-האחר" של הנסיך אדם.
קריינג'ר/חתול קרב (Battle-Cat) - טיגריס המחמד המדבר והפחדן של אדם, קריינג'ר יכול לשנות צורה לחתול קרב ולעטות על עצמו שריון מלחמה.
אדם מצא אותו כשהוא היה גור נטוש.
אדורה/שי-רה (She-Ra) - אחותו התאומה של הנסיך אדם, כשהיא מקבלת כוחות שמה "שי-רה".
היא נחטפה בילדותה על ידי הורדאק, הכירה את אדם לראשונה בסרט ("הי-מן ושי-רה: חרב הסודות") והיא אחת מהיחידות שיודעת את זהותו הסודית.
דאנקן/איש-שריון (Duncan/Man-at-Arms) - ידוע גם בכינויו "איש-שריון".
לוחם ומהנדס, אחראי על פיתוח וייצור של כלי נשק וטכנולוגיות למען המלך.
דאנקן יודע את סודו של אדם/הי-מן לגבי זהותו הסודית, ומתנהג כיועץ ומורה לנסיך הצעיר.
טילה (Teela) - מפקדת המשמר המלכותי ולעיתים קרובות עוזרת להי-מן בקרבותיו.
היא בתה של הקוסמת, אף על פי שהיא אינה יודעת זאת.
דאנקן גידל אותה מאז הייתה תינוקת לפי בקשתה של הקוסמת.
חלק מתפקידה הוא ללמד את הנסיך אדם כישורי קרב.
היא מחבבת את הנסיך ונוזפת בו על הגישה הלא זהירה וחסרת הדאגות שלו.
אורקו (Orko) - מכשף ממימד מקביל.
יכולות הקסם של אורקו משתנות, בהתאם למיקום שלו.
באיטרניה, אורקו בדרך כלל לא מצליח להפעיל את קסמיו כשורה (כשבדרך כלל איש-שריון הוא הקורבן של תוצאות הקסמים הכושלים שלו).
לעומת זאת, במימד שלו, אורקו נחשב לקוסם אומן.
הפנים שלו מוסתרות על ידי כובע וצעיף גדול.
לפי האגדה, בני הגזע שלו חושפים את פניהם רק בפני אהבת האמת שלהם.
שימש כמטפל של אדם וכליצן חצר.
אורקו יודע את סודו של אדם/הי-מן לגבי זהותו הסודית, ובהמשך גם את הזהות הסודית של אדורה/שי-רה.
ראם-מן (Ram-Man) - לוחם חזק בעל יכולת מילולית חלשה אשר לרוב מתפקד כאיל ניגוח אנושי ומוריד את כל המכשולים הניקרים בדרכו.
בסדרה המקורית משנת 1983, הוא די נמוך ודומה לגמד, לעומת זאת בסדרה מ-2002 הוא איש גדול ממדים בעל ראש קטן ולא פרופורציונלי.
מכנק (Mekaneck) - מסוגל למתוח את צווארו לאורכים בלתי יאומנו.
באז-אוף (Buzz-Off) - דבורה דמוי אדם.
טילה נה/הקוסמת (Teela Na) - מגינת טירת גולגולת, העניקה לאדם את חרב העוצמה ויודעת את זהותו הסודית כהי-מן.
רב-פנים (Man-E-Faces) - שחקן אשר מסוגל לשנות את פניו מפנים של בן אנוש לפני חיה או פנים דמויי רובוט.
הוא גם מקבל את היכולות והתכונות של הפנים אליהם הוא נהפך.
ובנוסף, יכול לחקות כל אחד באופן המדויק ביותר.
רובוטו (Roboto) - לוחם רובוטי.
איש-שריון והי-מן מצאו אותו בתוך חללית נטושה שהייתה קבורה בחול.
המלך רנדור (King Randor) - שליט איטרניה ואביו של הנסיך אדם.
הוכתר למלך לאחר שאביו, המלך מירו, נעדר במשך תקופה ארוכה.
המלכה מרלנה (Queen Marlena) - המלכה של איטרניה ואימו של הנסיך אדם.
הגיעה במקור מכדור הארץ כשהחללית שלה התרסקה על אדמת איטרניה.
המלך מירו (King Miro) - מלכה הקודם של איטרניה.
אביו של רנדור וסבם של אדם ואדורה.
נעדר תקופה ארוכה עד שנמצא בידי הזהות השנייה של נכדו אדם, הי-מן.
לאחר ששב ויתר על כס המלכות לטובת בנו.
זודאק (Zodac) - אוכף חוק מסתורי וקוסמי.
סטראטוס (Stratos) - שליט אומת אנשי הציפור של אַביוֹן.
מוֹס-מן (Moss-Man) - יצור דמוי טחב שיכול להסוות את עצמו לשיח או לכל צמח ירוק אחר שחי ביער אברגרין, וכמו כן יכול לשלוח גפנים ולתקשר עם צמחים אחרים.
סיי-קלון (Sy-Klone) - קיבורג בעל עור פנים כחול.
בעל יכולת סחרור עצומה ויכול ליצור מערבולות בכל חלקי הגוף.
פיסטו (Fisto) - לוחם תמיר בעל קול רם ובעל יד מתכתית שבה הוא יכול לרסק כל דבר באגרופו.
היה רע בתחילת דרכו עד שראה את טוב בבני האדם לאחר שילדה, שאת אביה שבה, סייעה לו להשתחרר מבול העץ שתקע אותו.
גראנאמיר (Granamyr) - דרקון שמשמש כשליט הדרקונים בדארקסמוק.
קלטור/סקלטור (Skeletor) - דמות הנבל הראשית בסדרה, שרוצה לשלוט על אינטרניה ולהשמיד את הי-מן.
לוחם חזק ומכשף רב-עוצמה החמוש בחרבות ומטה קסמים.
לפי גרסת הקומיקס סקלטור הוא דודם של הי-מן ושי-רה.
המכשפה אווילין (Evil-Lyn) - מכשפה חזקה ויד ימינו של סקלטור.
טריקלופ (Tri-Klops) - צייד ולוחם בעל שלוש עיניים אשר מסוגל לראות בכל הכיוונים.
הוא גם מסוגל לראות דרך אובייקטים מוצקים בעזרת ראיית-העל שלו.
ביסט-מן (Beast-Man) - עוזרו הברברי של סקלטור אשר מסוגל לשלוט בחיות הבר.
מאר-מן (Mer-Man) - איש דג אשר שולט בחיות הים.
דיילינקס/פנטור (Pantor) - פנתר סגול שמשמש כבהמת הרכיבה של סקלטור.
טו-באד (Two-Bad) - שתי אישיויות שונות בעלות גוף אחד משותף.
בסדרה משנת 2002 סקלטור מיזג שניים מלוחמיו ליצור הזה.
וויפלאש (Whiplash) - יצור דמוי לטאה, בעל זנב מצליף.
טרפ-ג'או (Trap-jaw) - יצור בעל זרוע מכנית שמשמשת כנשק.
יש לו חלקי חילוף לזרוע, לכל מטרה שהיא.
וכמו כן, בעל לסת חזקה שמסוגלת לשבור כל נשק.
אייסר (Icer) - יצור שחי באזורים קפואים.
יכול לעבור דלתות באמצעות המסה של עצמו ויכולת לשוב לצורתו הקודמת.
בנוסף, יש לו כוחות הקפאה.
ג'יטסו (Jitsu) - לוחם בעל יד מוזהבת ובעל ידע באמנויות לחימה.
קוברה קאן (Kobra Khan) - יצור דמוי נחש שיכול לרסס ערפל שינה מ"הברדס" שלו.
ספייקור (Spikor) - יצור בעל דורבנים שמכסים את ראשו וגופו, למעט זרועותיו ורגליו.
במקום הזרוע השמאלית ישנו קלשון בעל שלוש שיניים שממנו הוא יורה, דבר שלא קיים בסדרה המקורית.
וובסטור (Webstor) - יצור דמוי עכביש שעל חזהו הסמל של האלמנה השחורה, ובגבו ישנו תרמיל המכיל חבל עם וו תפיסה.
פייקר (Faker) - שיבוט של הי-מן.
קלאופול (Clawful) - יצור דמוי לטאה בעל צבתות.
פאנג מן (Fang Man) - יצור דמוי חרדון.
באטרוס (Batros) - יצור דמוי עטלף שבמקור עובד עם צבאו של הורדק.
הרוזן מארזו (Count Marzo) - ברנש מרושע המשמש כמכשף ונוכל.
כימרה (Chimera) - עוזרו של מארזו.
הסדרה הגיעה לשיא הפופולריות בשנות ה-80 של המאה ה-20 והי-מן נהפך לסמל בולט לילדים ונוער.
לסדרה יצאו שני סרטי טלוויזיה בשנת 1985.
הי-מן ושי-רה: חרב הסודות: מספר לראשונה על אדורה, אחותו התאומה של אדם, שנחטפה בילדותה על ידי הורדאק, שליט רשע שהוא בעצם גם המורה של האויב המושבע של הי-מן, סקלטור.
בהמשך אדורה מגלה את הזהות שלה, חושפת את מזימותיו של הורדאק ואת כוחה בתור שי-רה.
הי-מן ושי-רה: חג מולד מיוחד: סרט חגיגי לקראת חג המולד.
אדם ואדורה מתכוננים לחג מולד מכדור הארץ בכוכב שלהם שרובם אינם מכירים את החג.
באותו זמן סקלטור נאלץ לשתף פעולה עם הורדאק שאינו מחבב, והם מתכוננים להרוס את החג שלהם.
באותו הזמן אורקו טס במרגל השמיני לכדור הארץ ופוגש בשני ילדים בשם אליסיה ומיגל אשר מלמדים אותו ואת אדם ואדורה ואת כל הכוכב שלהם על חג המולד.
הסרט הופץ בדיבוב לעברית בקלטות וידאו בתחילת שנות התשעים תחת השם "התנגשות בחלל".
בין המדבבים השתתפו דב רייזר בתפקיד בן-איש, שפרירה זכאי בתפקיד שי-רה, אבי אוריה בתפקיד שילדון, שמעון כהן בתפקיד "איש הברזל" והמלך רנדור, רותי הולצמן בתפקיד המלכה מרלנה וגיורא קנת בתפקיד הורדאק.
בשנת 1987 יצא לראשונה סרט קולנוע בלייב אקשן להי-מן בשם "שליטי היקום" בכיכובו של דולף לונדגרן בתור הי-מן, הסרט נכשל בקופות ולא זכה לביקורות טובות.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20 יצא סדרת המשך להי-מן בשם "הרפתקאותיו החדשות של הי-מן" שתמשיכה את הפופולריות של הסדרה המקורית, למרות זאת הסדרה ירדה מהמסכים אחרי העונה הראשונה עם 65 פרקים בגלל חוסר נאמנות לסדרה המקורית.
האכזבה הגיעה ממספר שינויים בצורה שהיא נעשתה ואפילו מכירת הצעצועים שהיו מבוססים על סדרה זו כשלה.
למרות זאת חברת "מאטל" המשיכה להוציא צעצועים רבים של הי-מן ושליטי היקום והמשיכה לצבור פופולריות.
בשנת 2002 כמעט שלוש-עשרה שנים מאז הסדרה האחרונה של הי-מן יצא גרסה מחודשת לסדרה המקורית עם אותו שם.
הסדרה יחסית הצליחה אצל הקהל הצעיר והמעריצים.
הסדרה שודרה בין השנים 2002–2004 במשך שתי עונות ו-39 פרקים.
הייתה אמורה לצאת עונה שלישית, אבל ההפקה ביטלה את הסדרה בגלל אחוזי צפייה נמוכים.
ב-2021 יצאה גרסה חדשה לסדרה, שליטי היקום: הגילוי, שעלתה לשידור בנטפליקס.
בעונה זו הי-מן מקריב את עצמו כדי למנוע מסקלטור להשתלט על מקור הקסם ביקום, ועל טילה וחבריה מוטל לחשל מחדש את חרב העוצמה על מנת להחזיר את הקסם לאיטרניה הגוועת.
ב-2022 עלתה בנטפליקס העונה השנייה של "גילוי".
בנוסף בשנת 2022 נטפליקס הוציאה גם גרסה מחודשת לסדרה המקורית של הי-מן בעלת אותו שם כמו לסדרה המקורית ("הי-מן ושליטי היקום"), אך עלילה נפרדת משל עצמה.
הסדרה נמשכה כשלוש עונות, כאשר גם צפויה לצאת לסדרה עונה רביעית.
הטרמלוס הייתה להקת רוק בריטית ממזרח לונדון, שפעלה החל מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20. הלהקה היוותה המשך לפעילות המוזיקלית של להקת "בריאן פול והטרמלוס".
להקת "בריאן פול והטרמלוס" הוקמה בשנת 1958 על ידי בריאן פול, אלן בלייקלי ואלן הווארד.
בראשית דרכם הושפעו חברי הלהקה משיריו של באדי הולי.
בדצמבר 1961 עברה הלהקה אודישן בחברת Decca.
נציג של החברה, מייק סמית, קיבל אפשרות להעניק חוזה הקלטה לאחת משתי להקות - בריאן פול והטרמלוס או הביטלס.
בחירתו נחשבת להחמצה הגדולה ביותר בהיסטוריה של הפופ.
לאחר ארבעה סינגלים שלא נכנסו למצעד, הקליטה הלהקה באוגוסט 1963 את הלהיט Twist and shout של הטופ-נוטס והאחים אייזלי, והביצוע שלהם הגיע למקום הרביעי במצעד הבריטי, הגם שהביצוע המפורסם ביותר הוא של הביטלס מאלבומם הראשון.
הלהיט הבא שלהם, Do you love me של הקונטורס, הגיע לפסגת המצעד.
להיטים מצליחים נוספים היו: Candy man של רוי אורביסון ו-Someone someone של הקריקטס, אך בהמשך לא הצליחו בריאן פול והטרמלוס לשחזר את הצלחתם.
בינואר 1966 החליט בריאן פול לעזוב את הלהקה ולפתוח בקריירה סולו, שלא צלחה.
חבריו ללהקה, אליהם הצטרף לן הוקס שהחליף את מיק קלארק, המשיכו כלהקת הטרמלוס.
הסינגל הראשון Blessed של פול סיימון נכשל, וגם הסינגל השני Good day sunshine של הביטלס לא נכנס למצעד הבריטי, אבל הגיע לפסגת המצעד של גלי צה"ל בישראל (והפך את הטרמלוס ללהקה היחידה אי פעם שהפופולריות שלה בישראל התחרתה בזו של הביטלס).
הלהיט השלישי של הטרמלוס, Here comes my baby של קט סטיבנס, הגיע למקום הרביעי במצעד הבריטי, והלהיט הבא, Silence is golden של ארבע העונות, כבש את הפסגה.
לאחר שתי הצלחות נוספות עם Suddenly you love me ו-My little lady, הקליטו הטרמלוס את I'm gonna try לפי לחן איטלקי, אבל החליטו להוציא בבריטניה את I shall be released של בוב דילן שלא הצליח במיוחד.
I'm gonna try נכנס למצעד בישראל והגיע למקום הראשון, ואילו בבריטניה הוציאו מתבודדי הרמן את Something's happening לפי אותו לחן, והגיעו למקום השישי.
בשנים הבאות הצליחו הטרמלוס פעמיים נוספות עם Call me Number one ועם Me and my life, והחל משנת 1972 לא הצליחו יותר להיכנס למצעד.
הטרילוגיה הניו-יורקית הוא מקבץ של שלוש נובלות שנכתבו על ידי הסופר האמריקאי פול אוסטר: עיר מזכוכית (1985), רוחות-רפאים (1986) והחדר הנעול (1986).
שלוש הנובלות קובצו מאוחר יותר לכרך אחד.
הנובלה הראשונה, עיר מזכוכית, עובדה לכדי רומן גרפי – אשר יצא לאור ב-1994 ובמהדורה מחודשת בשנת 2004 (פורסם תרגום לעברית ב-2008).
במהדורה המחודשת כתב ארט ספיגלמן את ההקדמה.
אף שהסיפורים נכתבו בסוגת ספרות הבלשים, לרוב משייכים אותם לזרם הפוסט מודרניסטי.
הסיפור הראשון, "עיר הזכוכית", סובב סביב דמותו של סופר אלמן ובודד שמתחזה לבלש פרטי ועוקב אחר אב שהשתחרר מהכלא, לבקשת בנו.
תוך כדי המעקב נהיה הסופר אובססיבי יותר ויותר לעבודתו ובעקבות כך הוא מאבד את כל רכושו.
לבסוף מתברר לו כי האדם אשר אחריו עקב (וציפה במשך חודשים ארוכים שיופיע במקום מסוים) התאבד לפני חודשיים וגם בנו (ששכר את שירותיו) נעלם ולא נמצא בדירתו.
בסוף הסיפור מתגלה כי המספר הוא איש שמצא מחברת ובה כל קורותיו של הסופר, אך כיום אין איש יודע היכן הוא נמצא.
הסיפור חוקר שכבות של זהות ומציאות: פול אוסטר, המחבר של הסיפור; "המחבר" המדווח על המתרחש במציאות; "פול אוסטר הסופר" - דמות בתוך הסיפור; "פול אוסטר הבלש" - דמות שקיומה בסיפור מוטלת בספק.
הסיפור השני, "רוחות רפאים", מתאר בלש פרטי הנקרא "כחול" שעוקב אחר אדם הנקרא "שחור" עבור מעסיקו, הקרוי "לבן".
המעקב נמשך חודשים רבים שבמהלכם הולכת דעתו של הבלש ומתערערת ובהדרגה הוא מאבד כל קשר עם חייו הקודמים.
אט אט מתחילה האמת מאחורי כל הפרשה להתגלות לבלש, אך רק בסופו של הסיפור מתברר כי "שחור" ו"לבן" הם אותו האדם, סופר הכותב סיפור על כך ש"כחול" צופה בו.
בסוף הסיפור מתרחש גם מאבק בין הבלש ובין "שחור" ו"לבן" שבו הבלש מכה למוות את מעסיקו ומושא המעקב שלו ולאחר מכן משתחרר מכבלי הפרשה, ויוצא אל חייו החדשים.
שמן כל הדמויות הראשיות בסיפור זה הם שמות צבעים שונים.
הסיפור השלישי, "החדר הנעול", מספר על סופר שחסרה לו היצירתיות לכתוב ספר בדיוני.
כשחבר קרוב מילדותו נעלם ומשאיר לו את ההחלטה האם לפרסם את כתביו (אף על פי שלא התראו שנים רבות) נסחף גיבור הסיפור אל תוך חייו הישנים של חברו ולבסוף לוקח את אשתו ובנו, וחי מכספי התמלוגים מהספרים שכתב חברו (אשר זוכים להצלחה גדולה).
בהמשך הסיפור מתברר כי אותו חבר חי וכי הוא ברח מחייו הקודמים ובחר בגיבור הסיפור לאיש שיחליף אותו.
תגלית זאת מערערת את הסופר ולא נותנת לו מנוח עד שהוא יוצא למסע מחקר בעקבות חברו הנעלם (לא ברור אם במטרה להרוג אותו או רק לברר למה ברח).
לבסוף נפגשים השניים אך בפגישתם לא מתגלה הרבה מלבד לכך שהסופר מקבל מחברו מחברת ובה ההסבר על בריחתו ויתר מעשיו.
הסופר קורא את המחברת כולה אולם הוא לא מצליח להבין דבר; אך בתמונה האחרונה של הסיפור נראה כי למרות זאת הוא יצליח להמשיך בחייו.
לקראת סוף הסיפור מתגלה לקוראים כי גיבור הסיפור הוא כביכול המחבר של שלושת חלקי הטרילוגיה.
בסיפור משתמש אוסטר בחלקים רבים מחייו שלו בתיאור מעשיו של החבר הנעלם.
שם הסיפור הוא מחווה לתת-סוגה מפורסמת בספרות הבלשים - תעלומת החדר הנעול (לרוב מדובר בניסיון למצוא פתרון לפשע שהתרחש בחדר נעול כשאיכשהו הפושע נמלט).
הטרמה (Priming) הוא מונח המתאר הפעלה חלקית של ייצוגים או אסוציאציות בזיכרון, לפני ביצוע פעולה או משימה.
ההטרמה מגבירה את הזמינות של מידע בזיכרון או במודעות כתוצאה מחשיפה לגירוי או אירוע מסוים.
הטרמה היא הפעלה זמנית של סכמה קוגניטיבית.
אם הסכמה תבוא לידי ביטוי במעשה או במחשבה ההטרמה תתבטל (Unpriming).
הטרמה אוטומטית היא מצב בו גירוי מסוים מצליח ליצור הטרמה אף על פי שהאדם אינו מודע לקיומו.
אפקט ההטרמה בעקבות חזרתיות (Repetition Priming Effect) מיוחס לזיכרון הנהלי של הזיכרון המרומז.
במוח האדם, המידע שמור ברשתות עצביות המאוגדות בצבירים.
צבירי הרשתות מחוברים ביניהם ברמה דומה, פחות או יותר.
כשצביר מסוים מופעל בשל קלט חושי, צבירים המחוברים אליו טוב יותר, לדוגמה, מפני שהם מייצגים מידע דומה או קשור, הופכים פעילים יותר וסיכוייהם לחצות את סף המודעות גבוהים יותר.
לדוגמה, כאשר הצביר המייצג את המושג "פרח" מופעל, צבירים מסוימים נוספים יהפכו פעילים יותר מאחרים - אלה המייצגים סוגים של פרחים.
האסוציאציות האלה נחשבות לרוב כלא-מודעוֹת, אך בהחלט ייתכן שיפעפעו למודעות, במיוחד אם קלטים נוספים לצבירים אלה יחזקו את עוררות הנוירונים שכבר הופעלו.
בניסויים שנערכו, התבקשו נבדקים לקבוע אם מחרוזת אותיות מסוימת היא מילה תקנית בשפה.
נמצא, כי זמן הקביעה למילה 'אחות' התקצר אם קדמה לה חשיפה למילה כגון 'רופא'.
מחקרים רבים הראו שכאשר מעובדת מילה דו-משמעית, מופעלות כל המשמעויות שלה.
רק אחר כך ההקשר מנחה בבחירת המשמעות המתאימה, בעוד המשמעויות האחרות אובדות בתוך שנייה וחצי.
הפעלה ממושכת של שתי המשמעויות של מילה דו-משמעית איננה רגילה, ונחשבת הומוריסטית:
אמצעי התקשורת מבליטים היבטים מסוימים של נושא כלשהו ובכך מטרימים לציבור סטנדרטים לניתוח המציאות.
הדימויים של קבוצות חברתיות במדיה למשל מספקים "תסריטים" או "מודלים מצביים" לניתוחן במציאות.
דוגמה: בעת עיסוקה במאבק נגד גירוש העובדים הזרים, התקשורת בחרה להציג את העניין מזווית הראייה של ילדי העובדים הזרים.
הטרמה זו נועדה להגביר את הרגישות לנושא מצד ישראלים.
רגישות לילדים ומשפחה היא מן הערכים הבולטים בחברה הישראלית, ובשל כך קישורה האסוציאטיבי לנושא הוא אפקטיבי.
הי-מן הוא גיבור-על והדמות הראשית בזיכיון "שליטי היקום" הכולל קו צעצועים, מספר סדרות טלוויזיה מונפשות, חוברות קומיקס וסרט עלילתי.
הי-מן הוא האלטר אגו של הנסיך אדם.
הנסיך אדם הוא הנסיך של ממלכת איטרניה, המסוגל להפוך לאיש החזק ביקום על ידי הנפת חרב העוצמה בעודו צועק "בכוח גולגולת האבות, אני מחזיק בכוח הכל יכול!".
הי-מן וחבריו נאבקים להגן על ממלכת איטרניה ועל טירת גרייסקול (טירת גולגולת) מפני כוחות הרשע של סקלטור.
דמותו של הי-מן נוצרה במקור בשנת 1981 על ידי המעצב רוג'ר סוויט , אשר בכוונה יצר את הדמות בצורה כזו שתהיה מופשטת וגנרית מספיק על מנת שיהיה ניתן לשלבה בכל ז'אנר, סוויט גם בחר בשם "הי-מן" בשל היותו גנרי.
סוויט הציג במקור שלוש גרסאות שונות של הדמות למאטל – חייל, אסטרונאוט, ולוחם ברברי, ומאטל בחרה לבסוף בגרסה בה הי-מן הוא לוחם ברברי ובאופן זה התפתחה לבסוף הגרסה הנוכחית של הדמות.
הטרמפיסט הוא סרט אימה משנת 2007, אשר בוים על ידי דייב מאיירס ונכתב על ידי אריק ברנט וג'ק וייד וול.
הסרט הוא חידוש לסרט בעל אותו שם משנת 1986. את הסרט הפיק מייקל ביי, המפיק של "המנסרים מטקסס" (2003).
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-19 בינואר 2007.
הסרט מספר על נער צעיר בשם ג'ים הולזי (נייטון), שנוסע בליווי חברתו גרייס (בוש), אל קליפורניה שטופת השמש.
בלילה סוער וגשום, אוספים השניים טרמפיסט מסתורי (בין), שמתגלה מאוחר יותר כסדיסט רצחני המנסה לרצוח את גרייס, אך נכשל.
כתוצאה מכך, ג'ים זורק אותו מהמכונית.
כעת הטרמפיסט המסתורי, כועס ועצבני, רודף אחריהם בכבישי קליפורניה, כשהוא מותיר מאחוריו שלל של גופות.
העסק נהיה יותר ויותר גרוע, כשהמשטרה חושבת שג'ים וחברתו הם אלה שאחראים על מעשי הרצח המזוויעים של הטרמפיסט.
שון בין - ג'ון ריידר (הטרמפיסט)
סופיה בוש - גרייס אנדרוס
זאכרי נייטון - ג'ים הולזי
ניל מק'דונו - סגן אסטרידג'
קייל דייוויס - פקיד חנות
סקיפ או'בריין - שריף הרלן ברמר
טרוויס שולדט - סגן הרלן ברמר ג'וניור
דני בולרו - השוטר אדוארדס
הטרנספורט העשרים היה רכבת שילוח שיצאה מבלגיה הכבושה על ידי גרמניה הנאצית ב-19 באפריל 1943 ובה יהודים מקהילת בלגיה שהובלו אל מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
במהלך הנסיעה הצליחו שלושה אזרחים בלגים לעצור את הרכבת ולמלט ממנה אנשים.
פעולה זו נחשבת לפעולת המילוט החיצונית היחידה מרכבת שילוחים בתולדות השואה.
בקיץ של שנת 1942, החל שלטון הכיבוש הגרמני בבלגיה לשלח את יהודי בלגיה אל מחנות ההשמדה במסגרת תוכנית הפתרון הסופי.
רכבות השילוחים יצאו ברובן מן העיר מכלן, שבה הקימו הגרמנים את מחנה מכלן לשם ריכוז היהודים לפני הסעתם אל מותם במזרח אירופה, אך מקצת מן היהודים מבלגיה נשלחו למחנות ההשמדה דרך מחנה הריכוז הצרפתי דראנסי.
השילוחים ממכלן נמשכו עד לחודש יולי 1944. מתיעוד גרמני שנשתמר, ידוע כיום כי בסך הכול יצאו מהעיר בתקופת השילוחים 28 רכבות משלוח ועליהן 25,257 יהודים, מהם 5,093 ילדים, וכן 352 צוענים.
רק 1,207 מאלו נותרו בחיים בתום המלחמה.
רכבת המשלוח העשרים יצאה ממכלן ב-19 באפריל 1943, התאריך בו פרץ מרד גטו ורשה.
על הרכבת היה מספר גדול במיוחד של אסירים – 1,631 נשים, גברים וילדים.
אפשר שבעקבות ניסיונות של אסירים לברוח מרכבות שילוח בבלגיה בעבר, הייתה זו רכבת השילוח הראשונה שהורכבה מקרונות משא שבה הותקן תיל דוקרני על גבי חלונות הקרונות במטרה להקשות על הבריחה ממנה (הטרנספורטים הקודמים הורכבו מקרונות נוסעים מחלקה שלישית רגילים עם ספסלי עץ).
לראשונה כלל הטרנספורט גם קרון "מיוחד", Sonderwagen, בה הוכנסו 19 אסירים (18 גברים ואישה אחת) שהיו חברי מחתרת או "קופצים" מטרנספורטים קודמים.
אנשי ה"רשימה המיוחדת" סומנו בגב בגדם בצלב בצבע אדום, על מנת להבטיח את השמדתם עם הגיעם לאושוויץ.
הם הוכנסו לקרון השני, לפניו היה קרון חייל הליווי (שומרים נוספים היו בקרון אחרון).
אף על פי כן, הצליחו שישה יהודים להימלט מקרון זה, אך אחד מהם, בנימין צוויג, נורה ונהרג.
ליד המסילה המתינו שלושה סטודנטים, חברי המחתרת הבלגית – יורה ליבשיץ, רובר מייסטריו וז'אן פרנקלמון (Jean Franklemon) – במטרה למלט אסירים מהרכבת.
הם היו חמושים באקדח ומצוידים בפנס שנעטף בנייר אדום, על מנת לחקות איתות אזהרה.
כאשר הייתה הרכבת על המסילה ממכלן ללוון, בין העיירות בורטמרבק (Boortmeerbeek) והאכט (Haacht), הצליחו השלושה לעצור את הרכבת, כנראה בהטעיה באמצעות הפנס האדום.
מייסטרו פתח את דלת אחד הקרונות ומספר אנשים נמלטו ממנו – 17 לפי גרסה אחת וחמישה לפי גרסה אחרת.
במקביל, וללא קשר לפעולת השלושה, קפצו מן הרכבת אנשים רבים נוספים, שהצליחו לפתוח דלתות בקרונות למרות התיל הדוקרני.
בסך הכול נמלטו מן הרכבת 231 איש.
חיילי הליווי הגרמנים של הרכבת פתחו באש והרגו עשרים ושישה מן הבורחים.
תשעים נוספים נתפסו ונשלחו בהמשך למחנות ההשמדה, אך 115 אנשים – הצעיר בהם היה שמעון גרונובסקי, בן 11 – הצליחו לברוח.
מאותה רכבת ברחה גם רגינה קרוכמל, בת 18, אשר ניסרה את סורגי העץ של אשנב הקרון בו נמצאה באמצעות סכין לחם וקפצה מהרכבת.
גרונובסקי וקרוכמל נותרו בחיים בסיום המלחמה.
ב-22 באפריל 1943 הגיע הטרנספורט העשרים למחנה אושוויץ בירקנאו.
לפי מקור אחד, נותרו בו 1,551 נוסעים.
מספר זה איננו מתיישב עם הרישום של מספר הנוסעים המקורי בטרנספורט (1,631) ועם מספר הבורחים (231).
הגרמנים ערכו בנוסעי הטרנספורט סלקציה.
נראה ש-521 מהם נלקחו לעבודת כפייה, שכן חולקו מספרי אסיר למספר זה של אנשים מהטרנספורט; 150 מהם נותרו בחיים בתום המלחמה.
יתר הנוסעים נעלמו, וכנראה נרצחו במחנה.
בעקבות הבריחה תגברו הגרמנים את המשמר שהיה מלווה את רכבות השילוח עד הגיען אל הגבול הגרמני.
מסמך מרכז המידע אודות השואה של מוסד "יד ושם" מציין, כי פעולת המילוט על ידי שלושת הסטודנטים הייתה קטנה בהיקפה ובהצלחתה, אך גם הבריחות האחרות מרכבת זו נקשרו אליה והיא הפכה לאגדה.
לאגדה זו הייתה השפעה עוד בימי הכיבוש הגרמני, והיא עוררה גאווה בתנועות המחתרת.
לאחר השואה היו שניסו לייחס את תכנון המבצע, ביצועו והיקפו לגורמים כאלו ואחרים.
בשנת 1993 הוסר הלוט מעל אנדרטה שהוצבה ליד תחנת הרכבת של בורטמרבק.
היא מעלה את זכרם של קורבנות השואה בבלגיה ושל הפעולה לשחרור האסירים מהטרנספורט העשרים.
הטרמפיסט הוא סרט ישראלי, דובר אנגלית, משנת 1972, אשר נכתב ובוים על ידי עמוס ספר.
הסרט הופק באמצעים דלים, במימונו של בעל מפעל לייצור כריות ולכל אורכו ניכרות טעויות עריכה ברורות.
היה זה סרטו הראשון באורך מלא של הבמאי עמוס ספר, שהיה קודם שחקן בתיאטרון אהל, אחר כך עסק ביצירת סרטים קצרים וסרטים דוקומנטריים ובהמשך נסע ללמוד קולנוע בלונדון.
הוא כתב את התסריט, גייס משקיע ואת המפיק אמציה חיוני.
עמוס ספר עבד קודם עם שני השחקנים הראשיים, עם שמואל וולף שיחק ב"אהל" ועם אשר צרפתי עבד בצעירותו כספן על אוניה.
את התפקיד הנשי הראשי קיבלה אירית אלטר (אז אירית מוהר, בעת שהייתה נשואה לעלי מוהר), לאחר שנערכו מבחני בד בהם השתתפו עשרות שחקניות.
אולם בזמן החזרות פרשה, לאחר שהתבקשה לערוך חזרות לסצנת מין בעירום מלא.
במקומה לוהקה לילי אבידן, אשתו של המשורר דוד אבידן.
בזמן הפקת הסרט התפרסמה כתבה בשבועון "העולם הזה", בה צילום עירום של אבידן מתוך אחת הסצנות.
חודש אחר כך נשרפו משרדי השבועון ודוד אבידן היה אחד החשודים.
לטענת אורי אבנרי עורך השבועון איים עליו אבידן לאחר שסירב לתת לו את כל הצילומים והתשלילים של אשתו שצולמו לכתבה.
זמן קצר אחר כך התגרשו דוד ולילי אבידן.
הסרט צולם בשפה האנגלית במטרה לשווק אותו לקהל רחב ובינלאומי.
רוב הצילומים נערכו באי האלמוגים כ-20 ק"מ מדרום לאילת, שהיה אז תחת שליטה ישראלית, ובנמל תל אביב שהיה נטוש באותה עת, לאחר שחדל לפעול מספר שנים קודם.
עם גמר הכנת הסרט פנה עמוס ספר ל"מרכז הסרט הישראלי" במשרד המסחר והתעשייה במטרה לקבל אישור להחזר מס.
החזר שהיה משולם מתוך מכירת הכרטיסים במטרה לעודד הפקת סרטים בישראל.
אולם ועדה אמנותית, בה היו חברים חנה מרון, עודד קוטלר, יצחק קול ויגאל אפרתי, לא אישרה אותו בטענה כי "הסרט אינו עולה בקנה אחד עם הסטנדרט האמנותי המצופה מסרט ישראלי".
ללא החזר המס בעלי בתי הקולנוע בישראל סירבו להקרין אותו.
במרץ 1973 דיווח עמוס ספר שמכר את הסרט למפיץ אמריקני ובעקבות המכירה כיסה את הוצאות ההפקה.
ב-1977 ניסה ספר להפיץ אותו שוב בישראל, התברר שהמפיץ האמריקני פשט את הרגל והוא מעולם לא הופץ בעולם.
באותה עת נערכה הקרנה של הסרט בסינמטק תל אביב.
הסרט זכה לתחייה מחודשת והפך לסרט קאלט, הוקרן אחת לחודש בסינמטק תל אביב במשך מספר שנים וצבר קהל מעריצים רחב, לאחר שבשנת 2007, שהמתרגם יניב אידלשטיין, נתקל בקדימון לסרט זה באתר יוטיוב.
אידלשטיין פעל להשיג עותק של הסרט.
לאחר שיצר קשר עם השחקן שמואל וולף, הצליח להשיג ממנו עותק ושכנע את סינמטק תל אביב להקרין אותו בהקרנת חצות.
לליל הבכורה המחודשת של הסרט הגיעו 214 צופים.
בהמשך הוקרן בקביעות מדי חודש.
בשנת 2015 נוצר הסרט הקצר "עלייתו של הטרמפיסט" על ידי יובל אדר אשר מתאר את סיפור יצירת והפצת הסרט.
הסרט הוא סיפור על ניסיון כושל של ארבעה היפים להקים חברה חדשה בלי משטר, בלי חוקים ובלי מלחמות.
גיבור העלילה הוא "מייק", חייל אמריקאי משוחרר, שלאחר שחווה טראומה במהלך שירותו במלחמת וייטנאם החל לנדוד ברחבי העולם, מחפש מקום שבו אפשר להיות בלי ביורוקרטיה ובלי עול החוקים וכך מוצא את עצמו בישראל.
ליד שדה־התעופה הוא עוצר טרמפ ועולה למכונית של בת־טובים יפהפייה, השמחה לארח אותו בביתה ובמיטתה.
הם מוצאים עוד שני היפים ישראלים (שמואל וולף וצילה קרני) המצטרפים לתוכניתם לייסד מושבה, היפית של חופש ואהבה, ויחד הם שואפים להקים קומונה על אי האלמוגים בים סוף.
באי הקטן מנותקים מן הצרות של העולם ומלחמותיו, מגלים הארבעה את החסרונות האנושיים של עצמם, בנוסף אוזלים להם המים והמזון.
על רקע אנושי זה פורצים ביניהם סכסוכים המסתיימים ברצח הדדי.
לאורך הסרט הגיבור נרדף על ידי זוג דמויות הלבושות חליפות וכובע צילינדר המסמלות את הממסד.
הסרט כולל סצנות עירום רבות.
אשר צרפתי - מייק (הטרמפיסט)
סוזן ופרן - צמד זמרות
הטרקטור בארגז החול הוא ספר ילדים שכתב מאיר שלו ואייר יוסי אבולעפיה.
"הדוד אהרון", טרקטוריסט ותיק, נהג מזה שנים רבות לבצע את מלאכתו עם טרקטור שליווה אותו לאורך כל הקריירה.
אולם השניים מזדקנים ומתעייפים וכבר לא מסוגלים לעבוד כבעבר.
הדבר מוביל למינויו של טרקטוריסט חדש, צעיר, ולבואם של טרקטורים משוכללים יותר.
הטרקטור הוותיק איבד לחלוטין את יעילותו ואת יכולת המלאכה שלו והובא לגן ילדים כדבר-שעשוע.
"הדוד אהרון", שהיה אמנם כבר בא בימים וחלש, יכול היה להגיע שוב ושוב אל גן-הילדים ולטפל בטרקטור כפי שעשה בעבר.
לבסוף הטרקטור הוותיק שב להיות בעל תועלת: "הדוד אהרון" והוא נהגו להסיע את ילדי הכפר אל גן-הילדים ובחזרה לבתי מגוריהם.
בנוסף הם נהגו, כפעמיים בשבוע, לקחת אותם לטייל ולראות היכן עבדו בצעירותם.
בנוסף, מדי פעם, הם נסעו לשדות ללא מישהו נוסף מלבדם.
דמותו של הדוד אהרון מבוססת על אהרון יצהר, דודו של מאיר שלו.
2011: התיאטרון הנודד של אסף, עיבוד לבמה ומשחק: אסף אלברשטיין
הטרילוגיה הקהירית (מערבית: ثلاثية القاهرة) היא סדרה של שלושה ספרי רומן היסטורי, אשר נכתבו בין השנים 1957-1956 במצרים, על ידי הסופר ואיש הרוח המצרי נגיב מחפוז.
מאז יציאתה לאור, הטרילוגיה נתפסת על ידי רבים בעולם הערבי ומחוצה לו לאחת מהרומנים הערביים המייצגים והמשפיעים ביותר שנכתבו בעולם הערבי במחציתה השנייה של המאה ה-20, ואף הייתה הסיבה העיקרית לזכייתו של המחבר בפרס נובל לספרות בשנת 1988.
בערבית הטרילוגיה ידועה בשם "הטרילוגיה הקהירית" (ثلاثية القاهرة) או בשמה המקוצר, "הטרילוגיה" (الثلاثية).
שלושת הספרים תורגמו לעברית בידי סמי מיכאל, ויצאו לאור מטעם המועצה הציבורית לתרבות ואמנות, בהוצאת "ספרית הפועלים" תחת השם "בית בקהיר", שהוא גם שמו של הכרך הראשון בסדרה, בין השנים 1981-1987.
עלילתם של שלושת הספרים עוקבת אחר חייו של אחמד עבד אל-ג'ואד, סוחר מצרי מצליח, המתגורר בקהיר עם משפחתו.
הספר מתאר את התהליכים אותם עוברים בני המשפחה במהלך תקופה של כ-25 שנים - החל מסופה של מלחמת העולם הראשונה ועד סופה של מלחמת העולם השנייה.
במהלך התקופה נאלצים להתמודד חברי המשפחה עם אתגרים העומדים לפניהם, החל בקולוניאליזם הבריטי במצרים, אשר משפיע ישירות על חייהם של בני המשפחה, וכלה בשינוי ערכי המשפחה במהלך התקופה, אשר משנים את מעמדו של כל בן משפחה ביחס לאחרים.
הספר עצמו, בדומה לספרו של ג'יימס ג'ויס, יוליסס ביחס לעיר דבלין, נחשב לספר הערבי המזוהה ביותר עם קהיר, והמביא לידי ביטוי את אופייה המשתנה.
הספרים שמים דגש על השינויים המתרחשים בקהיר, ודרכה במנטליות המצרית במהלך השנים, בהם הפכה קהיר מעיר ימי-ביניימית עתיקה וישנונית, לעיר מודרנית ומתחדשת בסגנון מערבי.
הספר מציג בפני הקורא לראשונה את אחמד עבד אל-ג'ואד, את אמינה, אשתו הנאמנה, ואת חמשת ילדיהם של השניים.
העלילה נעה בין סיפוריהם של בני המשפחה, ובמהלכה אנו לומדים להכיר את אלו, ואת מערכת היחסים הסבוכה והנוקשה המתקיימת בינם לבין אבי המשפחה, השולט בכל בניה שליטה מוחלטת.
חרף שליטה זו, עתידים האירועים המתרחשים בעולם להשפיע אף על חייה של המשפחה, ובסופו של דבר לפגוע בה באופן קשה ביותר.
כמו כן, על כמאל להחליט האם ברצונו ללכת בדרכו של האב, או שמא לפלס את דרכו בעולם בדרכו שלו, ובכך להשתחרר אחת ולתמיד משלטונו של האב.
בסופו של הספר, נאלצים בני המשפחה להתמודד עם טראומה נוספת, אשר בניגוד לקודמת מקורה אינו באדם אלא בטבע.
הספר, אשר נועל את הטרילוגיה, ממשיך ומתאר את קורותיהם של בני המשפחה, כאשר לראשונה צאצאיהם של הדמויות המקוריות תופסים מקום חשוב בהתפתחות העלילה.
במהלך הספר אנו למדים על השינוי הגדול שעברה קהיר במהלך השנים, וכן על השינוי אותו עברו בני המשפחה, הן ביחס לחייהם האישיים והן במנטליות המשפחתית אשר השתנתה לחלוטין במהלך השנים.
הספר עצמו מסתיים במותה של אמינה, אשתו של אחמד אל-ג'ואד, ובסידורים הנעשים לקראת הלווייתה, כאשר בו זמנית נמצאים שניים מבני המשפחה בכלא המצרי באשמת פעילות פוליטית, הן בתנועת האחים המוסלמים והן בתנועה הקומוניסטית המצרית.
הם נעו אל פנים יבשת אפריקה על מנת לייסד מדינת לאום אפריקאנרית.
אנשי הטרק הגדול כונו "פוּרְטְרֶקֵרִים" (Voortrekkers), "חלוצים-נוודים" בהולנדית, והטרק הגדול עצמו נחשב לפי רבים לאירוע הלאומי המכונן של האומה האפריקאנרית.
ראשוני המהגרים של הטרק הגדול היו מאות ספורות של אפריקאנרים אשר החלו לנדוד מזרחה, באופן הדומה למסעותיהם של הטרקבורים כמה עשרות שנים קודם לכן.
הם תרו את הארץ לאורכה ולרוחבה, למדו אותה ונלחמו בשבטים שחורים ילידיים אשר ניסו להתנגד לבואם.
בעקבותיהם עזבו תוך שנים ספורות אלפי אפריקאנרים את מושבת הכף והחלו לנדוד במרחבי הארץ ולאחר מכן גם להתיישב בה.
ניסיונם המקורי לקיים רפובליקה עצמאית בחבל נטאל נכשל לבסוף בעקבות הכיבוש הבריטי של המקום בשנת 1843. לפיכך, הם תבעו לעצמם את השטחים מצפון וממזרח לנהר אורנג'.
לאחר מאבק ממושך עם הבריטים גם על אזורים אלו, הכירה בריטניה בראשית שנות ה-50 של המאה ה-19 בבעלותם של האפריקאנרים על השטח.
בשנת 1852 הכריזו האפריקאנרים על הקמתה של הרפובליקה הדרום-אפריקאית וב-1854 על הקמתה של מדינת אורנג' החופשית, שתי מדינות לאום אפריקאנריות עצמאיות.
מדינות אלו התקיימו כחמישים שנה, עד תבוסתן לבריטים במלחמת הבורים בשנת 1902.
מקורו של העם האפריקאנרי הוא בהתיישבות ההולנדית באזור קייפטאון אשר החלה בשנת 1652, אז הוקמה במקום מושבת הכף ההולנדית.
תחת השלטון ההולנדי מאסו האפריקאנרים במה שהם תיארו כשלטונה הרודני של חברת הודו המזרחית ההולנדית, דבר שהביא רבים מהם להחליט לנדוד החוצה מתחומי המושבה על מנת לרכוש לעצמם חיים חופשיים.
אלו היו הטרקבורים, ואלפי אנשים אלו היוו במידה רבה את הבסיס הרעיוני לטרק הגדול, אשר אירע כמה עשרות שנים מאוחר יותר.
מקום לידתם של רוב אנשי הטרק הגדול היה במושבת הכף הבריטית, אשר הוקמה בשנת 1806 במקומה של המושבה ההולנדית.
אף על פי שבתחילה ניסה השלטון הבריטי החדש לרכוש את אמונם של האפריקאנרים, עלו היחסים בין הצדדים עד מהרה על שרטון.
יחסם של האפריקאנרים לבריטים היה עוין יותר מזה ששרר בינם להולנדים.
אמנם הן הבריטים והן ההולנדים נתפסו בעיניהם בדרך כלל כרודניים, אך כלפי ההולנדים היה להם קשר רגשי ואתני שמיתן את המתחים ביניהם במידת מה.
שורה של תהליכים שהביאו עמם הבריטים למושבת הכף עם תחילת המאה ה-19 עמדו במרכזו של המתח בין האפריקאנרים לשלטונות המושבה.
בראש ובראשונה הייתה זו מדיניות של אנגליזציה שהובילה פקידות המושבה, לרבות הגעתם של אלפי מתיישבים בריטים חדשים אליה, אשר אט אט החלו לשנות את צביונה האפריקאנרי-הולנדי.
האפריקאנרים חזו במו עיניהם במה שהם ראו כתהליך זוחל של נישול מעמדם במקום לטובת כוחם הגדל של הבריטים.
דבר נוסף שהיה לצנינים עבור האפריקאנרים, היה קיומה של תופעה אשר במסגרתה מסיונרים אנגליקנים רבים החלו לפעול ברחבי המושבה ובסביבתה, ולנצר את האוכלוסייה השחורה.
האפריקאנרים חששו שהתנצרות של השחורים תהווה פתח להשוואת זכויותיהם לאלו של הלבנים, וכן אות מבשר להקמת חברה רב גזעית במקום זו הלבנה שהתקיימה במושבה במשך למעלה ממאה שנה.
חששותיהם של האפריקאנרים בנידון היו ככל הנראה לא בלתי מבוססים.
בשנים הבאות חוקקו הבריטים שורה של חוקים אשר שיפרו את מעמדם האזרחי של השחורים, זאת למורת רוחם של האפריקאנרים.
הקש ששבר את גב הגמל עבורם היה ככל הנראה ביטול העבדות בתחומי המושבה בשנת 1833. באותה השנה החליטה ממשלת מושבת הכף שעל כל אדם המחזיק בעבד לשחררו לאלתר.
משקיהם של רוב החקלאים האפריקאנרים התבססו על עבדים, ומבחינתם היה זה גזר דין מוות כלכלי.
ממשלת המושבה ניסתה למתן את המתחים באמצעות הבטחת פיצוי כספי לבעלי העבדים עבור כל עבד משוחרר, אך רק לעיתים רחוקות נראה היה שהדבר מרצה את האפריקאנרים.
עד מהרה החלו קולות של מרד להישמע בקרב האפריקאנרים במושבה לצד גילוי רגשות ערגה לתקופת השלטון ההולנדי.
אך לנוכח כוחה הרב של האימפריה הבריטית הבינו האפריקאנרים שכל ניסיון לעימות ישיר עם האימפריה נידון לכישלון.
ברם, הם החליטו שעזיבתה של המושבה היא מעשה בלתי נמנע.
הצהרה אשר נכתבה על ידי המנהיג האפריקאנרי פיט רטיף, אשר לימים גם תיוודע כמניפסט של תנועת הטרק הגדול, משקפת היטב את הרוחות שנישבו בקרב אנשי הטרק.
רטיף שלח את המניפסט לעיתונים מקומיים במושבת הכף אשר פרסמו אותו זמן קצר לאחר מכן, ב-2 בפברואר (בעיתון Grahamstown Journal) וב-17 בפברואר (בעיתון De Zuid-Afrikaan).
מספר שנים קודם לכן, בחודש ינואר 1832, נשלחו וילם ברג האפריאנרי וד"ר אנדרו סמית האנגלי על ידי מנהיגים אפריקאנרים ממושבת הכף, לחקור את התאמתו של חבל נטאל להתיישבות אפריקאנרית עצמאית.
לימים יהיו שיטענו שהמעשה שאב השראה מסיפור שנים עשר המרגלים.
עם חזרתם של ברג וסמית אל המושבה מספר חודשים לאחר מכן, הם דיווחו שנטאל היא ארץ פורייה, רחבת ידיים וריקה יחסית מאוכלוסייה.
כל זאת כאשר גם חופה הארוך לאוקיינוס ההודי הופך אותה למתאימה להקמת ישות מדינית עצמאית.
בשנתיים הבאות ערכו האפריקאנרים שורה של דיונים פנימיים ומפעם לפעם שלחו משלחות נוספות אל תוך הארץ, על מנת לעמוד על טיבה.
למרות התפיסה הרווחת בקרבם שחבל נטאל הוא אידיאלי עבורם, היו גם מי שהביעו כבר בשלב מוקדם זה ספקות לגבי התיישבות בחבל ארץ זה.
היו שנרתעו עקב קיומה במקום של ממלכת הזולו המאיימת והיו שציינו את כוונתם של פקידים בריטים בלונדון וקייפטאון ליישב ולהשתלט על החבל בעצמם.
משלחות ראשונות אל צפון הארץ ומרכזה
מסעם של טרכארדט ורנסבורג לצפון
הגל הראשון של הטרק הגדול כלל כאלף בני אדם בלבד, אשר היו מקובצים בעיקרם סביב שש משלחות עיקריות.
תפקידן היה ללמוד את הארץ, לחפש שטחים מתאימים להתיישבות, לבחון את האתגרים אשר עשויים לעמוד בפני המתיישבים ולדכא התנגדויות מקומיות.
בעקבותיהם היו אמורים לבוא מתיישבים אפריקאנרים נוספים ממושבת הכף, אשר יקימו מסגרות מדיניות עצמאיות עבור העם האפריקאנרי.
בטרם יציאתם של האפריקאנרים למסעם, הם בדרך כלל נהגו למכור את רכושם וקרקעותיהם, ולעיתים רבות אף נאלצו לעשות זאת במחירי הפסד.
בכספי המכירה הם רכשו בעיקר רובים, תחמושת ועגלות משא על מנת להתכונן כראוי לתקופת הנדודים.
המשלחת הראשונה במסגרת הטרק הגדול הייתה של המנהיג האפריקאנרי לואיס טרֶכַארְדְט.
משלחתו כללה כתשע משפחות גדולות לרבות נשים וילדים, מורה אחד לחינוך הילדים במהלך ימי המסע, וכן כמה עבדים בושמנים אשר נועדו להקל על אתגרי הנדידה.
לצד משלחתו הגדולה יותר של טרכארדט צעדה גם קבוצה קטנה יחסית בראשות הנס ואן רֶנסבוּרג, אשר תפקידה העיקרי היה לאבטח את המשלחת הראשית – זו של טרכארדט.
שתי הקבוצות החזיקו כמות גדולה במיוחד של ראשי בקר, סוסים, כבשים ועזים.
הם יצאו למסעם בספטמבר 1835 מאזור פורט אליזבת של ימינו, והחלו לנוע צפונה.
היעד שקבעו לעצמם היה מפרץ דלגואה (Delagoa Bay; מכונה היום מפרץ מפוטו) שבחוף מוזמביק, אליו הם היו צריכים לעבור דרך של כ-1,300 קילומטר לאורך רובה של דרום אפריקה המודרנית.
קצב ההתקדמות שלהם עמד על בין עשרה לחמישה עשר קילומטר ליום, ועבר בדרך כלל ללא בעיות מיוחדות.
לאחר כארבעה חודשים מיום צאתם, חצו שתי הקבוצות את הנהר ואל, התוחם מדרום את חלקה הצפון מזרחי של דרום אפריקה של ימינו.
באפריל 1836, הם כבר הגיעו אל חבל זאוטפאנסברג שבפובינציית לימפופו המודרנית.
בזאוטפאנסברג נעצר המסע עקב חילוקי דעות בקרב מנהיגיו.
בעוד רנסבורג ביקש לפנות מזרחה לכיוון מפרץ דלגואה, טרכארדט ביקש להמתין לבואה של משלחת נוספת של הטרק בראשות הנדריק פּוֹטְכִיטֶר.
בעקבות חוסר ההסכמה ביניהם, התפצלו הקבוצות.
טרכארדט הקים מחנה בזאוטפאנסברג והחל להשתכן בו, ורנסבורג החל לנוע באופן עצמאי מזרחה יחד עם 49 מאנשיו.
הגעתו של פוטכיטר ומסעו של טרכארדט לדלגואה
במקביל להגעתם של טרכארדט ורנסבורג לזאוטפאנסברג בראשית שנת 1836 (ויש אומרים שבשלהי השנה הקודמת), יצאה ממושבת הכף משלחת שלישית הגדולה משתי קודמותיה, בראשות הנדריק פּוֹטְכִיטֶר.
היא כללה כמה מאות בני אדם, כמו גם שפע של סוסים וחיות מרעה.
בניגוד לפעמים קודמות, הפעם המסע היה מועד להתקפות חוזרות ונשנות מצד האוכלוסייה הילידית, שניסתה לבזוז את רכוש המשלחת.
עד ליוני אותה השנה כבר הגיעו פוטכיטר ואנשיו אל זאוטפאנסברג, שם התאחדו עם מחנהו של טרכארדט.
אז גם נודע לו שרנסבורג החליט לעזוב ולנוע מזרחה לעבר מפרץ דלגואה.
מיד עם בואו של פוטכיטר, הוא החליט לצאת יחד עם חמישה מאנשיו במסע עצמאי צפונה על מעבר לנהר לימפופו לשטחי זימבבואה של ימינו, כאשר שאר חברי משלחתו נחים במחנה של טרכארדט.