tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא סירב להכיר, כפי שעשה ובר, בכך שכל אימת שהמערכות הדתיות הללו, כולל היהדות, היו בשיא כוחן האוטוריטרי המסחר לא שגשג.
אנשי-עסקים יהודים, בדומה לעמיתיהם הקלוויניסטים, נטו להצליח ביותר דווקא כשנטשו את סביבתם הדתית המסורתית.
כשיצא הספר לאור הוא נחשב כחיבור פילושמי, המציג את היהודים באור חיובי ואוהד.
כיום, לעומת זאת, יש הרואים בו חיבור אנטישמי, המחזק סטריאוטיפים של יהודים כחמדנים וחתרנים.
בראשית ימיה של הציונות נודעה לכתביו של זומבארט השפעה רבה על הוגי דעות ציוניים.
ארתור רופין ציטט בהרחבה מתוך "היהודים והחיים הכלכליים" בספרו "היהודים בזמן הזה", ומצא בהם חיזוקים להשקפותיו על אופיו הייחודי של העם היהודי, השקפות שבעצמן הושפעו מתאוריות גזעיות ואאוגניות שהיו פופולריות באותם ימים.
דוד בן-גוריון תרגם לעברית את "סוציאליזם ותנועה חברתית", שיצא לאור בדפוס אחדות, ונחשב לאחד הספרים הסוציאליסטיים הראשונים שתורגמו לעברית.
גם ספרים אחרים של זומבארט תורגמו לעברית וליידיש בראשית המאה העשרים.
זאב ז'בוטינסקי וגֵרְשׁׂם שלום התייחסו כמה פעמים לדבריו של זומבארט על היהודים - שלום הסתייג מהשקפתו של זומבארט לפיה את "הבעיה היהודית" יש לפתור באמצעות סגרגציה ולא אמנציפציה.
על כל פנים, השקפה זו עצמה גרמה לזומבארט לראות את התנועה הציונית בעין יפה, והוא התבטא מספר פעמים בשבחה.
בסופו של דבר, ב-1917 התמנה זומבארט כפרופסור באוניברסיטת פרידריך וילהלם (כיום אוניברסיטת הומבולדט של ברלין), שהייתה אז אחת האוניברסיטאות המובילות בעולם, במקום מורו לשעבר אדולף וגנר.
הוא נשאר במשרה זו עד 1931, אבל המשיך ללמד גם אחרי פרישתו, עד 1940. באותה תקופה הוא היה גם מחשובי הסוציולוגים, חשוב אף יותר מחברו מקס ובר (שהיום ידוע הרבה יותר מזומבארט, שכמעט ונשכח).
על כל פנים, משום שרב המשותף בין גישתו של זומבארט לבין ההרמנויטיקה של הנס גאורג גדמר, שגם היא שיטה מבוססת-Verstehen להתבוננות בעולם, מתעורר כיום עניין מחודש בהגותו של זומבארט בחוגים סוציולוגיים ופילוסופיים מסוימים המתייחסים בביקורתיות לגישה המדענית.
מאמריו החשובים של זומבארט בתחום הסוציולוגיה מקובצים באסופה שיצאה לאור ב-1956, אחרי מותו, ושמה Noo-Soziologie ("נואו-סוציולוגיה").
בימי רפובליקת ויימאר התקרב זומבארט לחוגים לאומניים, ויחסו המדויק לנאציזם עדיין שנוי במחלוקת בימינו.
ספר האנתרופולוגיה שכתב ב-1938, Vom Menschen ("על האדם"), הוא אנטי-נאצי בבירור, ואכן הנאצים מנעו את פרסומו והפצתו.
לעיתים קרובות משווים בין התנהגותו תחת הנאצים להתנהגותם של מרטין היידגר ושל עמיתו הצעיר קרל שמיט.
אך בעוד ששני אלו ניסו ללא ספק להפוך להוגי הדעות המובילים של הרייך השלישי, ולא התעמתו עם השלטונות אלא כאשר דעותיהם נעשו אינדיבידואליסטיות יותר מדי, הרי שהתנהגותו של זומבארט הייתה אמביוולנטית יותר.
היו לו סטודנטים יהודים רבים, גם בהשוואה לעמיתיו, ורובם ראו אותו באור חיובי לאחר המלחמה.
ברור, על כל פנים, כי אין לראות בזומבארט גיבור מחתרת או לוחם בנאצים.
ב-1934 הוא פרסם את הספר Deutscher Sozialismus ("סוציאליזם גרמני"), שבו הוא טען כי "רוח חדשה" מתחילה "למשול במין האנושי".
עידן הקפיטליזם והסוציאליזם הפרולטרי בא אל קיצו, כך כתב, ו"סוציאליזם גרמני" תפס את מקומם - סוציאליזם אשר "מעמיד את רווחת הכלל מעל רווחתו של האינדיבידואל".
הסוציאליזם הגרמני חייב לחולל "סידור טוטאלי של החיים" באמצעות "כלכלה מתוכננת בהתאם לתקנות המדינה".
המערכת המשפטית החדשה לא תעניק לאינדיבידואל כל זכויות אלא חובות בלבד, ו"אל לה למדינה להעריך אי פעם בני אדם יחידים ככאלה, כי אם רק את הקבוצה המייצגת את בני האדם הללו".
לסוציאליזם הגרמני נלווית "רוח העם" (Volksgeist), שאיננה גזעית במובן הביולוגי כי אם מטאפיזית: "תיתכן רוח גרמנית בגופו של כושי כפי שתיתכן רוח כושית בגופו של גרמני." האנטיתזה לרוח הגרמנית היא הרוח היהודית, שאינה קשורה לביולוגיה היהודית אלא לרוח הקפיטליסטית.
העם האנגלי ניחן ברוח יהודית, אפוא, והמשימה העומדת בפני העם הגרמני היא לחסל את הרוח היהודית.
קשה להעריך אל נכון את מורשתו והשפעתו של זומבארט בימינו, כיוון שפרשת יחסיו עם המשטר הנאצי מאפילה על שאר עבודתו ומקשה על הערכה מחודשת שלה.
ספרו "קפיטליזם מודרני" נחשב, כאמור, לאחת מאבני היסוד בתחום הכלכלה, גם אם חלק מהתזות שלו הועמדו בספק.
הוא שם דגש על הנהלת חשבונות דו-צידית כתנאי מקדים לקפיטליזם וכמרכיב חשוב בו, והיה מחלוצי המחקר האינטרדיסציפלינרי של העירוניות.
הוא גם טבע את המונח "הרס יצירתי", מרכיב חשוב בתאוריית החדשנות של ג'וזף שומפטר (לאמיתו של דבר שומפטר הסתמך רבות על עבודתו של זומבארט, לא תמיד בלוויית ייחוס הולם).
בסוציולוגיה נחשב זומבארט עדיין כ"דמות זוטרה" והתאוריה שלו כקוריוז; אבל עבודתו עדיין נחקרת במסגרת הסוציולוגיה הפילוסופית ומדעי התרבות.
ורנר ישראל היה פיזיקאי יהודי קנדי.
נולד בברלין למשפחה יהודית וגדל בקייפטאון.
כשהיה בן תשע חלו שני הוריו, ויחד עם אחיו הוא נשלח לבית היתומים היהודי בקייפטאון לארבע שנים.
בגיל צעיר החל ללמוד מתמטיקה ופיזיקה.
הוא קיבל תואר ראשון בשנת 1951 ותואר שני ב-1954 מאוניברסיטת קייפטאון.
בשנת 1960 סיים דוקטורט בטריניטי קולג' שבדבלין.
בשנת 1958 החל ללמד באוניברסיטת אלברטה שבקנדה ושם פעל עד לפרישתו בשנת 1996. באותה שנה התמנה לפרופסור נלווה באוניברסיטת ויקטוריה.
ישראל נודע בזכות תרומתו לתחום האסטרונומיה דרך מחקריו בנושאי חורים שחורים, מושג אופק האירועים וחורים שחורים סטטים.
כמו כן פרסם מחקרים בנושא תורת היחסות, קוסמולוגיה, תרמודינמיקה יחסותית וכבידה קוונטית.
נפטר בויקטוריה ב-18 במאי 2022.
ורנר גינתר הוא אתלט עבר שווייצרי.
הוא אלוף עולם 3 פעמים ברציפות (רומא 1987, טוקיו 1991 ושטוטגרט 1993), אלוף אירופה (שטוטגרט 1986) וסגן אלוף אולימפי (סיאול 1988) בהדיפת כדור ברזל.
גינתר נולד בווטוויל שבקנטון תורגאו.
באליפות העולם הראשונה באתלטיקה שנערכה בהלסינקי, פינלנד בשנת 1983 סיים גינתר במקום 15 בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 19.18 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בגטבורג, שוודיה במרץ 1984 זכה גינתר במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.33 מטר, אחרי יאניס בויארס מברית המועצות (20.84 מטר) ולפני אלסנדרו אנדריי מאיטליה (20.32 מטר).
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) הוא סיים במקום חמישי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.28 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה באתונה, יוון במרץ 1985 זכה גינתר במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.23 מטר, אחרי רמיגיאוס מכורה מצ'כוסלובקיה (21.74 מטר) ולפני אולף טימרמן ממזרח גרמניה (21.44 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה במדריד, ספרד במרץ 1986 זכה גינתר במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.51 מטר, לפני סרגיי סמירנוב מברית המועצות (20.36 מטר) ומרקו מונטלטיצ'י מאיטליה (20.11 מטר).
באליפות אירופה באתלטיקה שנערכה בשטוטגרט, מערב גרמניה אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 22.22 מטר, לפני אולף טימרמן (21.84 מטר) ואודו באייר (20.74 מטר) שניהם ממזרח גרמניה.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם שנערכה בליווה, צרפת בסוף פברואר 1987 זכה גינתר במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.53 מטר, אחרי טימרמן (22.19 מטר) ולפני סרגיי סמירנוב (20.97 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה באינדיאנפוליס, ארצות הברית בתחילת מרץ אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.61 מטר, אחרי טימרמן (22.24 מטר) ולפני סמירנוב (20.67 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה שנערכה ברומא, איטליה בתחילת ספטמבר אותה שנה, הוא זכה במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 22.23 מטר, לפני אנדריי (21.88 מטר) וג'ון ברנר מארצות הברית (21.75 מטר).
באולימפיאדת סיאול (1988) זכה גינתר במדליית ארד בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.99 מטר, אחרי טימרמן (22.47 מטר) ורנדי בארנס מארצות הברית (22.39 מטר).
באליפות העולם באתלטיקה באולם שנערכה בסביליה, ספרד במרץ 1991 זכה גינתר במדליית זהב בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.17 מטר, לפני קלאוס בודנמילר מאוסטריה (20,42 מטר) ורון בקס מארצות הברית (20.06 מטר).
באליפות העולם שנערכה בטוקיו, יפן בסוף אוגוסט אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.67 מטר, לפני לארס ארביד נילסן מנורווגיה (20.75 מטר) ואלכסנדר קלימנקו מברית המועצות (20.34 מטר).
באולימפיאדת ברצלונה (1992) סיים גינתר במקום רביעי בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 20.91 מטר.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט, גרמניה בשנת 1993 זכה גינתר במדליית זהב פעם שלישית ברציפות בהדיפת כדור ברזל בתוצאה של 21.97 מטר, לפני רנדי בארנס (21.80 מטר) ואלכסנדר באגץ' מאוקראינה (20.40 מטר).
גינתר התחרה גם במזחלות (בובסלי).
גינתר נשוי ומתגורר בבייל, שבקנטון ברן הנמצא בשווייץ.
הדיפת כדור ברזל: 22.26 מטר
וֶרנֶר יוסף ויטקוֹבֶר (Werner Joseph Wittkower; 12 במאי 1903 – 11 בדצמבר 1997) היה אדריכל ישראלי, מתכנן תוכנית האב הראשונה לקמפוס אוניברסיטת תל אביב.
ורנר יוסף ויטקובר נולד בשנת 1903 בברלין בירת גרמניה למשפחה יהודית משכילה, בנם של גרטרוד לבית אַנסבַּך והיינריך ויטקובר.
למד היסטוריה וארכאולוגיה באוניברסיטאות ברלין והיידלברג, ובשנת 1922 החל ללמוד אדריכלות בבית הספר הטכני הגבוה בשטוטגרט אצל פאול בונאץ ופאול שמידטהנר , ממייסדי ארגון האדריכלים השמרנים "הבלוק" (Der Block).
בתחילת דרכו המקצועית בשנת 1926 עבד בברלין, במשרדו של האדריכל ריכארד דֶקֶר , מהאדריכלים הבולטים בשעתו בגרמניה.
כך גם עבד בחברת הבניה "זומרפלד", שבמסגרתה השתתף בתכנון מבני שיכון רבים בברלין.
בספטמבר 1933 נישא לאווה פירסט, עלה לארץ ישראל והשתלב בתחום התכנון.
תחילה עבד כמפקח בנייה על הקמת בית הספר האזורי במשמר העמק.
אחת מהעבודות הראשונות הייתה התחנה המרכזית הישנה של תל אביב, שאותה תכנן בעקבות זכייתו במקום הראשון בתחרות אדריכלים שאליה ניגש יחד עם האדריכל נחום זלקינד.
בשנות החמישים ערך ויטקובר את תוכנית האב הראשונה לקמפוס רמת אביב של אוניברסיטת תל אביב, שאותו ליווה עד לשנות ה-80. החל מאותו עשור החל לעבוד על פרויקטים רבים לאורך חוף הים בעיקר בתל אביב.
בין הפרויקטים הבולטים שתכנן לאורך החוף ניתן למצוא את מלון גת רימון, מלון שרתון הישן בקצה שדרות נורדאו, בריכת גורדון, בניין כלל וכיכר אתרים, מלון שרתון השני ובית קפה "גינתי-ים".
בשנות השבעים הצטרפו לויטקובר כשותפים שניים מעובדיו - ישראל שטיין ואריה אדיב.
אחיו הגדול, רודולף ויטקובר (1901–1971), שעזב את גרמניה גם הוא ב-1933, התיישב תחילה בלונדון ולבסוף היגר לארצות הברית, היה היסטוריון חוקר תולדות האמנות שהתמחה באמנות והאדריכלות האיטלקית של הרנסאנס והבארוק.
התחנה המרכזית הישנה בתל אביב (יחד עם נחום זלקינד), פרס ראשון בתחרות, 1934
בית ספר בקיבוץ בית השיטה, 1950
תוכנית אב למוזיאון הארץ, רמת אביב, תל אביב, 1955
תוכנית אב לקמפוס רמת אביב של אוניברסיטת תל אביב, 1955
בריכת גורדון, תל אביב 1956
מלון שרתון (בקצה שדרות נורדאו.
בניין עיריית פתח תקווה, 1956
מוזיאון הזכוכית, מוזיאון הארץ, רמת אביב, תל אביב, 1961
בנק לאומי, רחוב יהודה הלוי 32 פינת רחוב הרצל (יחד עם נחום שני), 1963
חדר אוכל קיבוץ אפיקים, 1964
מוזיאון הקרמיקה, מוזיאון הארץ, רמת אביב, תל אביב, 1965
בניין הפקולטה למדעי הרוח ע"ש גילמן, אוניברסיטת תל אביב, 1965
פלנטריום, מוזיאון הארץ, רמת אביב, תל אביב, 1966
מבני מגורים משותפים, קריית קריניצי, רמת גן, 1971
בניין בריטניה למדעי החיים, אוניברסיטת תל אביב (יחד עם ישראל שטיין), 1975
המועצה הבריטית, רחוב הירקון, תל אביב, 1975
מלון שרתון תל אביב (יחד עם יעקב רכטר), 1976
בית כנסת בקרית קריניצי, רמת גן, 1976
ורנר בראון (12 ביוני 1918 – 25 בדצמבר 2018) היה צלם עיתונות, צלם תת-מימי וצלם-אמן יהודי-ישראלי.
ורנר בראון, נולד וגדל בנירנברג גרמניה (1918).
כבר בגיל 9 צילם במצלמת 'בוקס' שהייתה ברשות אימו מרתה בראון.
עם עליית הנאצים לשלטון עבד כשולייה בבית מלאכה בעיר פירת אצל הנס זצלר, שבנו שורש היה חברו הטוב.
שם נחשף לראשונה לאמנות הצילום.
עם התחזקות הנאצים הפך ציוני, ועבר לחוות הכשרה 'קיבוצית' של 'עליית הנוער' בשוודיה (1937–1938).
שם פגש את הצלמת מרלי שמיר (ילידת 1919), שזה עתה סיימה התמחות בצילום מדעי בקופנהגן.
ממנה למד לצלם באופן מקצועי: חדר השירותים הוכשר כחדר חושך, ובו בילו ימים ולילות בפיתוח תשלילים וביצירת הגדלות מודפסות.
בעקבות פלישת הגרמנים לדנמרק ב-1940 והחשש לחיי היהודים במדינה, הוחלט על העברת היהודים בסירות דיג לשוודיה.
משפחת בראון הייתה בין המפונים.
בשנות שהותו בשוודיה ערך בראון תערוכות צילום בסגנון מודרניסטי ואבסטרקטי.
בין עבודות הצילום מאותה תקופה: Sticks & Stavs (1944¬-1945) – צילומי גפרורים ארוכים היוצרים דימויי גוף ותנועה אנושיים, דוממים ועוד, בסגנון הומוריסטי.
בשנת 1946 ורנר עלה לארץ ישראל והשתקע בירושלים.
בתחילה עבד אצל הצלם הערבי-נוצרי ח'ליל רעד שפעל ליד שער יפו.
בשנת 1947 רכש מעבדה לצילום, ברחוב בן יהודה 31, בשם "פוטו אירופה" ושינה שמה ל'פוטו בראון'.
בעוד ורנר עוסק בצילום, אשתו יעל הייתה אמונה על חדר החושך ופיתוח התשלילים, כמו גם על יצירת אינדקס נושאי, סיווג וסידור אלפי התשלילים.
במלאכה זו עסקה גם בשנות השבעים, לאחר גירושיהם.
בראון התגייס להגנה ומעבדתו פעלה בעיר במהלך כל מלחמת העצמאות.
הוא השתתף בלחימה על ירושלים במלחמת העצמאות.
משנת 1948 הוא פעל כצלם עיתונות עצמאי וצילם ב-22 בפברואר 1948 את הפיגוע ברחוב בן יהודה בירושלים.
מהקמת מדינת ישראל ועד מלחמת יום הכיפורים נמנה עם הצוות הבכיר של צלמי הקרן הקיימת לישראל ביחד עם: פרד צ'סניק, אלכס סטרז'מייסטר ודוד חריס.
בשנים 1952 – 1998 שימש כצלם הראשי של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1952 פגש באילת את "החבורה הצרפתית של ז'אק קוסטו" כפי שהוא קרא להם, "הם צילמו אז צילומים תת-ימיים בים-סוף, הם אלו אשר לימדו אותי לצלול; כשראיתי את הנוף מתחת למים, מיד נדבקתי בחיידק הצילום תת-הימי".
בשנת 1955 צילם יחד עם אדי הירשביין ואריה וולק, במשך כשנה, סרט תיעודי באגם החולה (הסרט עובד והוצג בטלוויזיה הישראלית בשנת 1989).
במבצע סיני שרת בראון כצלם צבאי.
החל משנת 1956 היה לצלם רשמי של לשכת העיתונות הממשלתית ובמסגרת תפקידו צילם את משפט אייכמן.
ב-1964 יצא למסע הרצאות בארצות הברית ובמקסיקו על "החי והצומח בים סוף", ההרצאות לוו בתמונות אותן צילם במהלך עבודתו באזור.
בשנת 1966 החל להתמחות גם בצילומי אוויר בארץ.
בראון עבד גם כצלם עבור מערכות עיתונים ועיתוני מוסדות בארץ ובחו"ל.
בעזבונו כתבות רבות המלוות בצילומיו.
השניים נישאו בשנת 1971. לימים עברו למבשרת ציון, בה התגוררו יחדיו עד מותו.
ורנר בראון נפטר ב-25 בדצמבר 2018, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ מעלה החמישה.
ענת רותם-בראון נפטרה שלושה חודשים אחריו, במרץ 2019.
ורנר בראון, שהיה שייך לדור המייסדים של הצילום העיתונאי המודרני בישראל, נמנה עם עשרת הצלמים הגדולים שצילמו לקק"ל מתחילת המאה העשרים ועד לשנות השישים, עליהם נמנים: זולטן קלוגר, שמואל יוסף שוויג, יעקב רוזנר, אברהם מלבסקי, לזר דינר, טים גידל, ורנר בראון, פרד צ'סניק, אלכס סטרז'מיסטר, ודוד חריס.
בראון תיעד את החיים בארץ מאז משנת 1947. אף על פי שהסגנון שלו ישיר ותכליתי, מבטאות עבודותיו שילוב של להט חושים עם רגישות מעודנת לאור ולצבע.
מכורח הנסיבות, עבודותיו הראשונות הן בשחור לבן, עם הופעת הצבע בעיתונות נוסף צבע ביצירותיו.
צילומי האוויר, הצילום התת-ימי וצילומי הנוף המאוחרים יותר צולמו בצבע.
ורנר בראון האמן אינו משתמש בתמונותיו לא באפקטים ולא בפעלולים.
לדבריו, למה לחפש "אמנות-טריקים" במעבדה, כשהאמנות עצמה נמצאת חיה ונושמת מסביב, מעל (באוויר), בתוך (הים!), ועל (ביבשה!)?
לאמן ניתנת זכות הבחירה: מה הם הפרטים שישלוף מתוך סך הכול הזה שקיים מסביבו.
בראון הושפע מן הרעיונות של "הצילום החדש" בגרמניה של שנות ה-30, המדגישות את איכויותיו העצמאיות של הצילום כמדיום טכנולוגי-מודרני, אולם הוא משלב בין רעיונות אלו עם נטייתו התרבותית של דור תש"ח - מצד אחד חופשי ומשוחרר מבחינה צורנית, ומצד שני נענה לתחושות הלב ולמאוויים הקולקטיביים של היישוב העברי בארץ.
יחס דו ערכי בא לידי ביטוי גם בתצלומי הנוף שלו שגם הם מאפיינים את השיח היהודי/ציוני על אודות ארץ-ישראל, איכותה, גודלה וגבולותיה.
בשנת 1989 העניק לו מוזיאון ישראל את פרס "אנריקה קבלין לצילום".
בנימוקי חבר השופטים (פרופ' חנן לסקין והאוצרים ניסן פרז ויגאל צלמונה), נכתב בין השאר: "מאז שהגיע לישראל, תרם רבות לתחום זה של הצילום ויצר גוף עשיר של צילומים בפעילות מקצועית המשתרעת על עשרות שנים.
הוא תיעד את נופה הטבעי, החברתי והאנושי של הארץ, בצילומיו הרגישים והאיכותיים.
הוועדה החליטה פה אחד להעניק לורנר בראון את הפרס, כאות הוקרה על מפעל חיים ועל תרומתו לצילום העיתונאי והתיעודי בישראל".
ב"סטודיו" כתב העת לאמנות, שערך גיא רז, נכתב: "בראון שייך לדור הצלמים "הייקים" שהגיעו לארץ בתחילת שנות ה-30 עם עליית הנאציזם.
בכול נושא שורנר יצלם המניע אותו הוא אך ובעיקר האהבה לצילום.
מצלמתו היא חלק בלתי נפרד מגופו, דרוכה תמיד כדי לצוד רגעים מיוחדים וייחודיים בעת התרחשותם".
קשה למצוא קו סגנוני אחיד לצילומיו.
ורנר הוא כמו ילד סקרן אשר כל דבר מעניין אותו.
מספר דוגמאות: "לא היה לי כסף עבור טיסות פרטיות כדי לצלם מהאוויר, לכן, כשהזמינו אצלי צילומי אוויר זאת הייתה הזדמנות בשבילי "לגנוב" גם כמה "צילומים פרטיים" עבור עצמי".
"אהבתי עצי זית (נושא ספר צילומיו הראשון) ומהם עברתי לאהבות אחרות של נוף וטבע".
קו מנחה כלשהו העובר כחוט השני לאורך צילומיו הוא "משחקי אור".
בשנת 2007 זכה ורנר בראון בפרס מפעל חיים מהפורום לשימור המורשת האודיו-ויזואלית בישראל.
הקרן להנצחת מורשת ורנר וענת בראון היא הקדש ציבורי אשר נוסדה במאי 2023 לשם הנצחת פועלם הייחודי של בני הזוג כצלמים.
הקרן פועלת לתיעוד ושמירת ארכיון הצילומים של ורנר, הממוקם במכון יד בן -צבי בירושלים.
כמו כן, פועלת לתמיכה במיזמי צילום, ביניהם תערוכות, פרסי צילום, עידוד צלמים צעירים, מלגות לסטודנטים בתחום הצילום ופעולות חינוכיות בשיתוף מוזיאון הארץ (מוז"א) בתל אביב ומכון יד בן-צבי.
מר יהודה בראון ועו"ד צפנת שובל, נאמני קרן בראון, פועלים להגשמת מטרות הקרן להנצחת מורשת המנוחים.
מר יוסי דורפמן - מונה מטעם הנאמנים כמנהל מקצועי לקרן, וכן גיא רז כיועץ מקצועי- אומנותי לקרן וד"ר לביא שי – כיועץ היסטורי לקרן.
בשנת 2024, השתתפה קרן בראון לצילום במימון פרויקטים שנועדו לציין ולשמר את זיכרון תושבי ויישובי הנגב המערבי, שנפגעו בטבח שבעה באוקטובר, בהן: נחל עוז צילומים ו"צלם הדברים: אלבום דרום".
בשתי התערוכות ובספר, הוצגו, בין היתר, צילומים שצילם ורנר בראון בקיבוץ נחל עוז וסביבתו, בשנות הקמתו.
קרן בראון לצילום יזמה בשנת 2024 את "פרס בראון לצילום".
הפרויקט שנעשה בשיתוף מוזיאון ארץ ישראל בתל אביב-יפו (מוז"א), מחלק פרסים בשווי עשרות אלפי שקלים לצלמים ישראלים.
הפרס נועד להוקיר צלמים וצלמות הפועלים בישראל בתחומי: חברה וקהילה, נוף וסביבה, ביקורת ואמנות, תוך מתן דגש לצילומים בנושאי ארץ ישראל
הזוכים בפרס בראון לצילום בשנת 2024
ורדי כהנא- פרס אמנית בכירה
אלכס ליבק- פרס כבוד לאמן ותיק
רונית שני- פרס כבוד לאמנית ותיקה
1975 מצגת במוזיאון ישראל, "Jerusalem Triptych", תצוגת שקופיות אור-קולית ורב מסכית
1998 תערוכות יחיד, במוזיאון לצילום בתל חי 50 שנות צילום אוצר זאב הרץ.
(התערוכה הוצגה גם בבניין עיריית נירנברג, גרמניה)
1990 משתתף בתערוכה " 40 שנות צילום עיתונות בישראל", גלריה פולברג, סן פרנסיסקו
2000 "מסגרת זמן" - מאה שנות צילום בא"י, מוזיאון ישראל/ אוצר: ניסן פרז
2001 צילום בפלסטין/א"י בשנות ה-30 וה-40, מוזיאון הרצליה
2001 "הוד והדר", מוזיאון ארץ ישראל.
ספטמבר 2006 בין גבולות המרחב לגבולות המקום – שיח צילומי על נוף הארץ, מוזיאון תל חי, אוצרת: נעמה חייקין
2009 שירת האגם היסטוריה צילומית של אגם החולה, 1900-2009 תערוכת מחווה לצלם פטר מירום מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן.
2010 "הזקן": דוד בן-גוריון ומורשתו בראי האמנות בישראל, גלריה לאמנות ע"ש אברהם ברון וגלריית הסנאט, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אוצרים: פרופ' חיים מאור וסטודנטיות בקורס אוצרות
2014 בבת עין, מוסררה אוצר אייל בן דב
1979 פרס שלישי בתחרות בינלאומית של חברת ניקון
1989 פרס אנריקה קבלין למפעל חיים בתחום הצילום
2007 ורנר בראון –Werner Braun חתן פרס הפורום לשימור אודיו-ויזואלי בישראל (פסטיבל הקולנוע ירושלים והפורום לשימור הזיכרון האודיו-ויזואלי בישראל).
תל אביב יפו ורנר בראון שוורין קרמון הוצאת כרמל, 1953,
עצי זית הוצאת כרמל 1958
הים האדום כחול במעמקיו הוצאת א.
בהיוולד עם: צילומים מראשיתה של המדינה : ורנר בראון ...
ורניגרודה היא עיר במדינת סקסוניה-אנהלט הממוקמת על המדרונות הצפוניים של רכס הרי ההָארְץ במרכז גרמניה.
מועד יסודה של העיר לא נתמך במקורות כתובים.
תחום היישוב הראשוני התבסס ככל הנראה בטירה שהוקמה על מישור הנהר הולטם.
בשנת 1805 נהרסו שרידי הטירה, והשריד היחיד שנותר מתוארך לשנת 1582.
ורניגרודה מוזכרת בכתובים לראשונה בשנת 1121 בהקשר לרוזן אדלברט שהעתיק את מגוריו מאזור הילדסהיים והוכתר בתואר רוזן ורניגרודה.
ב-17 באפריל 1229 זכתה העיר להכרה של גבולותיה ביחד עם אלה של העיר גוסלאר.
ההגירה לעיר הביאה להתפשטות של שטחיה בכיוון צפון מזרח.
שטחים אלה שהיו חקלאיים בעיקרם שכנו מחוץ לחומות העיר העתיקה וכונו העיר החדשה.
הכנסייה בחלקה החדש של העיר נבנתה בסגנון רומנסקי לקראת סוף המאה ה-13.
בימי הביניים שימשה ורניגרודה כבירת המחוז בעל אותו השם.
בשנת 1815 בתום המלחמות הנפוליאוניות צורפה לפרובינציה סקסוניה שבפרוסיה.
לאחר מלחמת העולם השנייה נכללה בתחומי המדינה החדשה סקסוניה-אנהלט בגרמניה המזרחית בסמוך לגבול עם גרמניה המערבית.
בשנת 1994 הצטרפו ואוחדו לתחומיה המוניציפליים של העיר שבעה כפרים מסביבתה הקרובה.
ורניגרודה הממוקמת במרכז אירופה היא בעלת אקלים ממוזג.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת בעיר היא 9.5° צלזיוס, וכמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 500 מ"מ.
החודש הגשום ביותר הוא יולי והיבש ביותר הוא פברואר.
אקלים העיר מושפע מהותית מקרבתה לרכס הרי ההרץ ובעיקר בשל מיקומה למרגלות ההר הגבוה ברכס, הברוקן.
קרבה זו משפיעה במיוחד על פיזור המשקעים והטמפרטורה בשל תופעת העננות האורוגרפית המתפתחת מעל הרכס.
ורניגרודה ממוקמת באזור צל הגשם שלו ולכן כמות המשקעים השנתית בה נמוכה באופן משמעותי מזו היורדת באזורים דומים שאינם זוכים להגנת רכס הרים.
גם הטמפרטורה הממוצעת בעיר גבוהה יותר מן המקובל באזורים דומים וזאת בהשפעת אפקט רוח פן הנושבת במורד הרכס בכיוון העיר וגורמת לעלייה היחסית של הטמפרטורה.
בעיר מספר מבנים מעניינים בסגנון האדריכלות הגותית.
בית העירייה בעל חזית קורות העץ, נבנה בשנת 1498. חלק מן הבתים מעוטרים בגילופי עץ.
טירת ורניגרודה שהוקמה על חורבות טירה מן המאה ה-12, נבנתה בין השנים 1862-1893 על ידי הנסיכים מבית שטולברג-ורניגרודה, והיא משקיפה על העיר מגבעה סמוכה.
העיר משמשת כתחנת יציאה ראשית של הרכבת בעלת המפתח הצר, אשר מובילה לפסגת הברוקן, ההר הגבוה ברכס הרי ההרץ.
בעיר מספר מוזיאונים פרקים ואנדרטאות.
ורנר גולדברג היה חייל גרמני יהודי-למחצה (מישלינג), ששירת בצבא גרמניה במלחמת העולם השנייה.
תמונתו במדים הופיעה בברלינר טאגבלאט כ"חייל הגרמני האידיאלי" והוורמאכט השתמש בתמונתו ככרזת גיוס.
על פי חוקי נירנברג מ־1935 מי ששלושה מסביו וסבתותיו היו יהודים נחשב כיהודי, אולם אלו שרק שניים מסביהם וסבתותיהם היו יהודים, ולא חונכו כיהודים או שלא נישאו ליהודים נחשבו כבני הגזע הארי (מישלינג מדרגה ראשונה).
אביו של גולדברג היה יהודי, אולם אימו הייתה ארית ולפיכך גם גולדברג הבלונדיני ובעל העיניים הכחולות נחשב בעיני השלטונות הנאציים (עד 1940) כארי, וגויס, כמו צעירים אחרים ממוצא מעורב, לצבא.
אביו של גולדברג גדל בקניגסברג כחבר בקהילה היהודית המקומית, אך החליט להתנצר.
הוא הוטבל בכנסייה הלותרנית המקומית ונישא לאימו הנוצרייה של ורנר.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, גולדברג האב איבד את משרתו בשירות המדינה הגרמני על פי החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי.
דודו של גולדברג מצד אימו הצטרף למפלגה הנאצית וניתק את קשריו עם משפחת גולדברג, כולל עם אחותו (אימו של גולדברג).
ב-1935, לאחר סיום כיתה י', לא המשיך גולדברג בלימודים פורמליים בבית-ספר והפך לשוליה בחברת הטקסטיל "שנלר ושמיידר" (Schneller und Schmeider), חברה בבעלות מעורבת של שותף יהודי ושותף ארי.
רבים מהשוליות בחברה היו יהודים או מישלינגים.
בתחילת 1938 שירת גולדברג במשך חצי שנה בשירות העבודה של הרייך כשהוא לובש מדים הכוללים סרט זרוע ועליו צלב קרס.
ב-1 בדצמבר 1938 גולדברג הצטרף לצבא הגרמני.
הוא השתתף בפלישה לפולין ב-1 בספטמבר 1939. זמן קצר לאחר תחילת המלחמה, התצלום של גולדברג הופיע במהדורת יום ראשון של העיתון ברלינר טאגבלאט עם הכיתוב "החייל הגרמני האידיאלי".
התצלום נמכר לעיתון על ידי הצלם הרשמי של הצבא.
מאוחר יותר השתמשו בצילום בכרזות גיוס.
אחרי הסכם שביתת הנשק של 22 ביוני 1940 גורש גולדברג מהצבא בהתאם לצו של היטלר מ-8 באפריל 1940, בו נקבע שיש לגרש מהצבא את כל בני התערובת מדרגה ראשונה (כלומר חצי יהודים).
גולדברג חזר למקום עבודתו הקודם, שבינתיים מחק את שם השותף היהודי שנלר ושינה את שמו ל"פיודור שמיידר" (Feodor Schmeider).
הוא התקדם לתפקידים בכירים יותר בחברה בזמן שהחברה זכתה במכרזים לאספקת מדים לצבא ולצי הגרמני.
במקביל למד בבית הספר ללימודי עבודה של הרייך, והיה אחד מתוך 4 בוגרים (מתוך 80) שעברו את הבחינות להיות מורי REFA - האגודה לעיצוב, ארגון תעשייתי ופיתוח ארגוני.
בדצמבר 1942 אביו של גולדברג אושפז בבית חולים בבוואריה.
הגסטאפו העביר אותו לבית חולים יהודי ששימש למעשה ככלא וכמרכז שילוח לאושוויץ.
בערב חג המולד, הימר גולדברג כי השומרים יהיו שיכורים וייעדרו מהמשמרת וחילץ את אביו מבית החולים.
באפריל 1943 זומן האב לגסטאפו למטרות גירוש, אולם גולדברג שכנע אותו לא להתייצב, וכך ניצלו חייו.
ורנר ואביו היו היחידים ממשפחת גולדברג ששרדו את המלחמה.
אחרי המלחמה הצטרף גולדברג למפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית.
מ-1952 היה חבר במועצה של מחוז וילמרסדורף בברלין.
היה חבר בית הנבחרים של ברלין בין השנים 1959–1979. ב-1985 זכה לתואר זקן העיר של ברלין.
ב-2006 הפיקה רשות השידור את הסרט "החיילים היהודים של היטלר" המספר בין היתר את סיפורו של גולדברג.
גולדברג נפטר בברלין, הותיר אחריו אישה ושלושה ילדים.
ורנר ארבר הוא מיקרוביולוג וגנטיקאי שווייצרי.
בשנת 1978 זכה יחד עם המילטון סמית' ודניאל נתנס בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה על גילויים של אנזימי הגבלה.
תגלית זו הובילה לחקר DNA רקומביננטי.
ורנר ארבר נולד בגרנינכן, בקנטון ארגאו, שווייץ, שם למד בבית ספר ציבורי עד גיל 16. בין השנים 1949–1953, למד פיזיקה וכימיה במכון הטכנולוגי של ציריך.
בתום הלימודים, עבד כאסיסטנט במעבדה בה היה שימוש במיקרוסקופ אלקטרונים באוניברסיטת ז'נבה, ובזמנו הפנוי חקר בקטריופאג'ים וכתב את עבודת הדוקטורט שלו בנושא מוטציות למבדה פרופאג' פגומות.
בשנת 1956, למד ארבר על ניסויים בבקטריופאג' למבדה (Lambda).
בעקבות זאת, חשבו ארבר וקבוצת החוקרים איתה עבד, שזנים אלה צריכים להיות כלולים באוסף של מוטציות פרופאג' תחת מחקר במעבדה שלהם.
מאוחר יותר, מחקר זה התברר להיות פורה הרבה יותר מן הצפוי.
בשנת 1958 לאחר שקיבל את הדוקטורט מאוניברסיטת ז'נבה, החל לעבוד באוניברסיטת דרום קליפורניה בתחום הגנטיקה בחיידקים.
באותה שנה קיבל את ההצעה לחזור לז'נבה, אבל ארבר הסכים להצעה רק אחרי שבילה כמה שבועות פוריים בכל אחת מהמעבדות הבאות: גונתר סטנט - אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, יהושוע לדרברג ואסתר לדרברג - אוניברסיטת סטנפורד וסלבדור לוריא – המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בשנת 1971 עבר ארבר לאוניברסיטת בזל, שם היה אחד מהראשונים שעבדו ב"ביוצנטרום" (מחלקה באוניברסיטת בזל המתמחית במחקר מולקולרי
בשנת 1965 מונה לפרופסור מן המניין בגנטיקה מולקולרית באוניברסיטת ז'נבה.
הוא שימש פרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי במשך שנה.
בהמשך התקבל ורנר ארבר לחבר של עולם הידע המדעי (World Knowledge Dialogue) ושל האקדמיה האפיפיורית למדעים.
כמו כן, נבחר לחבר באקדמיה האמריקנית לאמנויות ולמדעים בשנת 1984. האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר מינה אותו לנשיא של האקדמיה למדעים בינואר 2011.
המחקר עליו זכה בפרס נובל
בשנת 1968, הצליח ורנר ארבר לבודד מחיידקים אנזימים מסוימים שתפקידם להגן על החיידק מפני פלישת דנ"א זר.
אנזימים אלה נקראים אנזימי הגבלה, והם חותכים את הדנ"א הזר מבלי לפגוע בדנ"א של החיידק עצמו.
גילוי זה נעשה תוך מחקר על יחסי גומלין בין חיידקים לבקטריופאג'ים.
בקטריופאג' הוא נגיף התוקף חיידק, מתרבה בתוכו ואז פורץ החוצה תוך כדי הרס תא המאכסן.
המחקר תרם מאוד לחקר הגנטיקה, מפני שבעזרת האנזימים ניתן לחתוך דנ"א בצורה מאוד מדויקת ומבוקרת, ובכך לחקור את הגנים יותר לעומק.
על מחקר זה זכה בשנת 1978 בפרס נובל יחד עם המילטון סמית' ודניאל נתנס על גילוי אנזימי הגבלה ויישומם לבעיות של גנטיקה מולקולרית.
ורנר אולק הוא כדורגלן ומאמן עבר גרמני, ששיחק בעיקר בבאיירן מינכן בעמדת המגן, ושימש קפטן הקבוצה בין השנים 1965–1970.
אולק החל את קריירת הבוגרים שלו בקבוצת ארמיניה הנובר בשנת 1956, וכעבור ארבע שנים חתם בבאיירן מינכן.
אולק שיחק במשך כל שנות ה-60 בבאיירן מינכן, וזכה עמה בשלושה גביעים מקומיים, אליפות אחת, וגביע אירופה למחזיקות גביע בשנת 1967, לאחר ניצחון על גלאזגו ריינג'רס בגמר.
אולק צבר 266 הופעות במדי באיירן מינכן וכבש ארבעה שערים.
בשנת 1970 עבר לשחק באראו מליגת העל השווייצרית, בה הפך למאמן-שחקן, וסיים שם את קריירת המשחק הפעיל שלו בשנת 1973.
לאולק הופעה אחת במדי נבחרת גרמניה, במוקדמות מונדיאל 1962.
אולק כאמור אימן את אראו השווייצרית, ולאחר מכן אימן במשך כשני עשורים בקבוצות רבות, כפרויסן מונסטר, אאוגסבורג, איינטרכט בראונשווייג, דרמשטאדט 98, פרייבורג, קרלסרוהה, וסנט גאלן.
בשנת 1990 מונה אולק למאמן נבחרת מרוקו, אותה אימן בגביע אפריקה לאומות 1992 אשר נערך בסנגל, ובטורניר הכדורגל של אולימפיאדת ברצלונה בשנת 1992. בשנת 1995 מונה למאמן א-זמאלכ מליגת העל המצרית, שם אימן שנתיים, ולאחריהן פרש מאימון.
ורנייה היא עיר בקנטון ז'נבה שבשווייץ.
היא נמצאת ממערב לז'נבה, והיא העיר השנייה בגודל אוכלוסייתה בקנטון אחריה.
ורנייה שוכנת על הדרך הרומית העתיקה שחיברה את ז'נבה וליון.
שרידים ארכאולוגיים מהתקופה ומן המאות הראשונות לספירה, כולל קברים, נמצאו באתרים שונים בשטח העיר.
בימי הביניים החזיקו אצילים שונים מהסביבה קרקעות במקום, ונבנו מספר ארמונות ואחוזות, חלקם נותרו עד היום.
השטח החליף ידיים מספר פעמים עד שהגיע לידיה של צרפת.
בעקבות נפילת שלטון נפוליאון בשנת 1815 עבר היישוב, יחד עם חמש ערים נוספות, ממחוז אן שבצרפת לקנטון ז'נבה.
עד שנות החמישים של המאה ה-20 נותר היישוב קטן ושמר על גידול קטן אך יציב באוכלוסייתו.
משנת 1960 החלו להיבנות שיכונים גדולים בשטחים שסביב הכפר הישן, והאוכלוסייה צמחה במהירות.
שיכונים אלו מהווים עד היום דוגמה לאדריכלות שנות השישים.
העיר שוכנת על שטח של 7.68 קמ"ר.
כ-72% מהשטח מיועד לבינוי ותשתיות – בעיקר פרוורי וילות, אך גם שיכונים, בנייה רוויה ותעשייה, כ-13% שטחים חקלאיים, כ-10% שטחי יער וכ-5% שטח לא מנוצל.
העיר מחולקת לשמונה רבעים שונים.
מאז 2009 עובר בעיר ציר ירוק המקשר אותה לז'נבה.
גבולה הדרומי של העיר הוא נהר הרון, אליו נשפכים כמה נחלים קטנים בשטח העיר.
ממזרח נמצאת ז'נבה, ממערב נמצאת העיר מרן ומצפון לעיר נמצא נמל התעופה הבינלאומי של ז'נבה.
נכון לשנת 2015 גרים בעיר כ-35,298 תושבים, מה שהופך אותה לעיר השנייה בקנטון ז'נבה, לחמישית בחלק דובר הצרפתית של שווייץ ולעשרים בשווייץ כולה במספר תושביה.
צפיפות האוכלוסין היא 4,596 נפש לקמ"ר.
להלן גרף המתאר את הגידול באוכלוסיית העיר.
ניתן לשים לב לגידול החד החל משנות ה-60.
קרלו ורנר "קלה" יארווינן (בפינית: Kaarlo Verner "Kalle" Järvinen; 4 במרץ 1870 – 31 בינואר 1941) היה אתלט פיני.
אלוף אולימפי (אתונה 1906) בזריקת דיסקוס יווני ובכך היה לספורטאי הפיני הראשון שזכה במדליית זהב במשחקים האולימפיים.
באולימפיאדת אתונה (1906) זכה ורנר בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב, בזריקת דיסקוס יווני בתוצאה של 35.17 מטר, לפני ניקולאוס גאורגנטס מיוון (32.80 מטר) ואישטוואן מודי מהונגריה (31.91 מטר).
מדליית ארד, בזריקת דיסקוס בתוצאה של 36.82 מטר, אחרי מרטין שרידן מארצות הברית שקבע שיא עולם חדש של 41.46 מטר וניקולאוס גאורגנטס (38.06 מטר).
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בהטלת כידון בתוצאה של 44.25 מטר, אחרי 4 מטילים שוודים וכן השתתף בהדיפת כדור ברזל ובזריקת אבן אך פסל בתחרויות אלה.
באולימפיאדת לונדון (1908) זכה ורנר במדליית ארד בזריקת דיסקוס יווני בתוצאה של 36.48 מטר, אחרי מרטין שרידן (37.99 מטר) וביל הור מארצות הברית (37.32 מטר).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בזריקת דיסקוס בתוצאה של 39.43 מטר, 2 ס"מ ממדליית ארד ופסל בתחרויות להדיפת כדור ברזל ולהטלת כידון.
באולימפיאדת סטוקהולם (1912) בגיל 42 סיים יארווינן במקום 12 בזריקת דיסקוס בשתי ידיים בתוצאה של
ליארווינן 4 בנים, שלושה מהם היו ספורטאים מצטיינים שאותם אימן: מאטי הצעיר, אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1932) ושיאן עולם בהטלת כידון, אקילס בעל שתי מדליות כסף אולימפיות (אמסטרדם 1928 ולוס אנג'לס 1932) ושיאן עולם בקרב עשר והבן הבכור קלה, מקום 9 באולימפיאדה (לוס אנג'לס 1932) ושיאן אירופה בהדיפת כדור ברזל.
ורנל היא העיר הגדולה ביותר ומושב המחוז במחוז יואינטה במדינת יוטה שבארצות הברית, כ-280 קילומטרים מזרחית לסולט לייק סיטי ו-32 קילומטרים מערבית לגבול עם מדינת קולורדו.
על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית משנת 2010 היו ביישוב 9,089 תושבים.
האוכלוסייה גדלה מאז ל-10,844 על פי הערכת האוכלוסייה ב-2014.
ורנל, שלא כמו רוב הערים ביוטה, לא הוקמה על ידי המורמונים.
בריגהם יאנג שלח סיירים לאגן יואינטה ב-1861 והם דיווחו לו שהאזור לא מתאים לדבר פרט למגורים זמניים לנוודים, ולשמש שדות ציד לאינדיאנים.
באותה שנה הקצה נשיא ארצות הברית, אברהם לינקולן את האזור לשמש כשמורת האינדיאנים יואינטה (Uintah Indian Reservation), וקפטן פרדון דודס (Pardon Dodds) מונה כסוכן לענייני האינדיאנים.
כשדודס פרש ב-1873 הוא הקים בעמק אשלי (העמק בו שוכנת ורנל) את הבקתה הראשונה בעמק כשישה קילומטרים צפונית-מערבית מוורנל של ימינו.
רווקים רבים נוספים – ציידים, מחפשי זהב, ונוודים הגיעו לעמק וחלקם התיישב בו.
בסתיו 1879 הגיעו משפחות של מתיישבים רבים לעמק.
ב-29 בספטמבר 1879 התרחש בקולורדו טבח מיקר (Meeker Massacre), אירוע שבו רצחו אינדיאנים בני קבוצת הוויט ריוור משבט היוט 11 לבנים וחטפו את נשותיהם וילדיהם.
הרוצחים, בני היוט, רכבו לעמק אשלי וניסו לשכנע את בני קבוצת היואינטה משבט היוט שהתגוררו שם להרוג את כל הלבנים באזור.
במקום זאת האינדיאנים בני היואינטה הזהירו את הלבנים והמליצו להם להתבצר.
הלבנים הקימו מבצר באזור שכונה "הספסל" (the Bench).
רבים מהמתיישבים פירקו את הבקתות שלהם ועברו להתגורר במבצר.
החורף היה קשה מאוד, רוב חיות המשק מתו, והמתיישבים היו על סף גוויעה ברעב.
באביב הקימו משפחות רבות מחדש את בקתות המגורים שלהם, אחרות נשארו במבצר.
מהמבצר התפתחה עיירה שהייתה קרויה מרכז אשלי (Ashley Center).
במקום נפתחה חנות והתושבים ביקשו לפתוח משרד דואר במקום.
הם הציעו את השם "מרכז אשלי", אבל על מנת שלא להתבלבל עם העיירה אשלי, החליטה מחלקת הדואר של ארצות הברית לקרוא ליישוב ורנל (מילולית "אביבי").
הכנסייה המורמונית סייעה לארגן את היישוב כעיירה מסודרת ב-1884, אבל המקום הוכר רשמית רק ב-1897. ב-1948 חוותה העיירה שגשוג בעקבות גילוי נפט באזור.
מאז היו בעיירה כמה מחזורים של גאות ושפל כלכליים.
בתקופות השפל החזיקה הכלכלה המקומית מעמד הודות לייצור החקלאי ולתיירים שביקרו במונומנט הלאומי דינוזאור הסמוך.
ב-1964 נבנה סכר נקיק פליימינג (Flaming Gorge Dam), והמאגר שיצר הביא תיירים נוספים.
סכרים נוספים סיפקו מים להשקיה ויצרו אתרי נופש.
ב-1990 התגוררו בעיר 6,644 תושבים ומאז האוכלוסייה כמעט והוכפלה.
ורנל שוכנת באגן יואינטה, כשבגבולה הצפוני מתנשא רכס הרי יואינטה, אחד הרכסים הבודדים המשתרע בכיוון מזרח-מערב במקום מצפון לדרום כמקובל.
מדרום שוכנים צוקי בוק (Book Cliffs), ההר הכחול (Blue Mountain) במזרח, כשוורנל עצמה שוכנת בעמק אשלי (Ashley Valley), הקרוי לכבודו של סוחר הפרוות ויליאם אשלי (William H.
Ashley), שהגיע לאזור ב-1825 כששט על הנהר גרין בסירה המחופה בעורות חיות.
ורנל שוכנת ב- על הקצה הצפוני של רמת קולורדו ודרומית לאזור הנופש הלאומי נקיק פליימינג על הגבול בין יוטה לוויומינג.
העיר שוכנת במדבר הגבוה של מדבר האגן הגדול.
שטחה הכללי של העיר על פי לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית הוא 11.9 קילומטרים רבועים, הכול יבשה.
ורנל שוכנת באזור של אקלים צחיח למחצה קר (סיווג 'BSk על פי שיטת קפן), כשהלחות נמוכה.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 7.2°C, הטמפרטורה הממוצעת הגבוהה היא 16.1°C והטמפרטורה הממוצעת הנמוכה היא 1.6°C-.
האוכלוסייה גדלה מאז ל-10,844 על פי הערכת האוכלוסייה ב-2014. צפיפות האוכלוסייה הייתה 760 תושבים לקילומטר רבוע, והאוכלוסייה התחלקה ל-50.8% זכרים ו-49.2% נקבות.
היו בעיר 3,659 יחידות דיור.
89.6% מהאוכלוסייה היו לבנים, 0.5% אפרו-אמריקאים ו-2.2% אמריקנים ילידים.
ההכנסה השנתית הממוצעת למשק בית הייתה 56,563 $, כש-7% ממשקי הבית מתחת לקו העוני, כולל 10% מתחת לגיל 18 ו-7.1% בגיל 65 ומעלה.
כלכלת ורנל מבוססת על ניצול משאבי טבע, כולל קידוחי נפט וגז טבעי, כריית פוספטים, וגילסוניט (Gilsonite), שם מסחרי לסוג מיוחד של אספלט טבעי המצוי אך ורק ב"אגן יואנטה".
השם הבלתי מסחרי הוא אוינטאטיט (uintatite).
את החומר השחור, המבריק והפריך כורים במכרה סמוך לעיירה מייטון (Myton) בדרום מזרח יוטה.
בחומר משתמשים ללכה, צבעים, דיו, רכיבים מוגני מים, חומרי בידוד לחשמל וחומרי קירוי.
עקב כך הוקמו משרדים של חברות כדוגמת הליברטון ושלומברגר.
תיירות משחקת גם היא תפקיד בכלכלה של ורנל בשל השורשים של העיר במערב הישן של אמריקה וקרבתה למונומנט הלאומי דינוזאור שבו מאובנים רבים של דינוזאורים.
ורנל וסביבותיה חביבים על חובבי ספורט בטבע כיוון שיש בהם מקומות רבים לדיג, לציד ופעילות אחרת בטבע.
ורנל שוכנת על כביש 40, כביש פדרלי שכיוונו ממזרח למערב.
צמוד לעיר שוכן שדה התעופה ורנל-יואינטה (Vernal-Uintah County Airport) שבו טיסות סדירות ישירות לסולט לייק סיטי של חברת בוטיק איר (Boutique Air) במטוסי Pilatus PC-12. שירות הנוסעים מסובסד על ידי הממשלה הפדרלית במסגרת התוכנית שירות אוויר חיוני (Essential Air Service).
גנרל ורנר זאנה היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ונפל בשבי במהלך קרב סטלינגרד.
זאנה נולד ב-5 באפריל 1889 בברלין, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1908 התגייס זאנה לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-117 (הדוכסות הגדולה של הסן ה-3 - הדוכסית הגדולה), ולחם בשורותיו בתחילת מלחמת העולם הראשונה.
בהמשך הוא הועבר לשרת כשליש בדיוויזיה ה-25, ולאחר מכן מונה כקצין מטה בקורפוס ה-54. ב-18 באוקטובר 1917 הוא הועלה לדרגת האופטמן, וב-5 בינואר 1918 נשא לאישה את קתרינה קלם פון הוהנברג.
לאחר המלחמה הצטרף זאנה לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בדצמבר 1930 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-1 בפברואר 1933 מונה למפקד הגדוד ה-1 של רגימנט הרגלים ה-18, ובעקבות כך הועלה ב-1 במאי 1934 לדרגת אוברסט לוטננט.
ב-15 באוקטובר 1935 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-57, וב-1 באפריל 1936 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה היה זאנה מפקד רגימנט הרגלים ה-57, והוצב עמו כחלק מהדיוויזיה ה-9 בחזית המערבית.
ב-2 בפברואר 1940 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-193, וב-1 באפריל אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-11 במאי 1940 מונה זאנה למפקד הדיוויזיה ה-34, ובמהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה לחמה הדיוויזיה כחלק מהקורפוס ה-23 במסגרת הארמייה ה-16. ב-10 באוקטובר 1940 מונה זאנה למפקד הדיוויזיה הקלה ה-100, ובמהלך במבצע ברברוסה לחם עמה כחלק מהקורפוס ה-52 במסגרת הארמייה ה-17, והשתתף עמה בקרב אומן ובקרב חרקוב הראשון.
ב-19 בדצמבר 1941 הוא קיבל על פעולותיו את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-22 בפברואר 1942 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 באפריל 1942 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-6 ביולי 1942 הפכה הדיוויזיה לדיוויזיית היגר ה-100. במתקפת הקיץ הגרמנית לחמה הדיוויזיה כחלק מהארמייה השישית, ולאחר מכן לחמה עמה הדיוויזיה בקרב סטלינגרד כחלק מהקורפוס ה-51. הדיוויזיה לחמה בקרבות הקשים בתוך העיר, וב-31 בינואר 1943 נכנע זאנה בראש שרידי הדיוויזיה ונלקח לשבי.
זאנה שהה במחנות שונים ברחבי ברית המועצות, וב-26 בספטמבר 1952 מת במחנה קראסנופול.
ורנר אוסטנדורף היה קצין בוואפן אס אס בדרגת גרופנפיהרר אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
אוסטנדורף נולד ב-15 באוגוסט 1903 בדורטמונד, שהשתייכה לקיסרות הגרמנית.
בשנת 1925 הוא התגייס לרייכסווהר, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-1. בשנת 1933 הוא סייע בהקמת בסיס הדרכה, ובשנת 1934 הוא הועבר ללופטוואפה.
ב-1 באפריל 1935 הוא הצטרף לאס אס, ובשנת 1937 הוא הצטרף למפלגה הנאצית.
עם הקמת דיוויזיית אס אס "דאס רייך", ב-10 באוקטובר 1939, מונה אוסטנדורף לראש מטה הדיוויזיה, והחזיק בתפקיד עד יוני 1942. לאחר המערכה על צרפת, בקיץ 1940, הוא עוטר בעיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וב-13 בספטמבר 1941 הוא עוטר בעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
באביב 1942 הוא פיקד על צוות קרב של הדיוויזיה, וב-5 ביוני אותה שנה הוא קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ביוני 1942 מינה אותו פאול האוסר לראש מטהו בקורפוס הפאנצר אס אס השני, עמו לחם בקרב חרקוב השני ובקרב חרקוב השלישי, וב-20 באפריל 1943 הוא הועלה לדרגת אוברפיהרר.
ב-15 בנובמבר 1943 הוא מונה למפקד דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17 שהוקמה בצרפת, על בסיס יחידות מדיוויזיית פאנצר אס אס העשירית, ונקראה על שם הגיבור הגרמני גץ פון ברליכינגן.
ב-20 באפריל 1944 הוא הועלה לדרגת בריגדפיהרר, וביוני 1944 מיד לאחר פלישת בעלות הברית לצרפת, הועברה הדיוויזיה לנורמנדי, ואף נטלה חלק חשוב בקרב על קרנטן.
ב-17 ביוני 1944 נפצע אוסטנדורף קשה במהלך הקרבות, ולאחר החלמתו חזר לפקד על הדיוויזיה.
ב-1 בדצמבר 1944 הוא הועלה לדרגת גרופנפיהרר, ולמחרת מונה לראש מטהו של הימלר בקבוצת ארמיות אוברריין.
ב-4 בפברואר 1945 מונה אוסטנדורף למפקד דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-2 בהונגריה, אולם ב-9 במרץ נפצע באורח קשה.
ב-1 במאי 1945 מת מפצעיו בבית חולים צבאי בבאד אאוסזה, וב-5 במאי הוענק לו לאחר מותו תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים.
ורנר השני, רוזן הבסבורג (נפטר ב-19 באוגוסט 1167) היה רוזן הבסבורג גם בשם ורנר השלישי, ואב קדמון של בית הבסבורג.
הוא היה הסבא-רבא של רודולף הראשון, מלך גרמניה.
ורנר היה בנו של אוטו השני, רוזן הבסבורג והילה מפירט.
ורנר התחתן עם אידה מהומברג.
ורנר היה מעורב במלחמת הירושה של ברגנץ רצף בשנים 1164–1166.
הוא מת ליד טוסקולום בשנת 1167, לאחר קרב מונטה פורציו.
ורנר היה אביו של אלברכט השלישי, רוזן הבסבורג ואוטו השני, בישוף קונסטנס (1165–1174).
בתו ריכנצה התחתנה עם לודוויג הראשון, רוזן פירט.
ורנר הראשון, רוזן הבסבורג היה אציל ממייסדי בית הבסבורג.
הוא היה אב קדמון של המלך רודולף הראשון, מלך גרמניה.
ורנר שכונה לעיתים בשם ורנר האדוק, היה בנו של ראדבוט, רוזן הבסבורג, ואידה דה לורן, בתו של פרידריך הראשון, דוכס לורן העילית.
בשנת 1045 מת אביו, וורנר ירש את נחלותיו.
ורנר תמך ברודולף מריינפלדן במאבקו נגד היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1096 מת ורנר, ובנו אוטו השני, רוזן הבסבורג ירש את נחלותיו.
בשנת 1057 התחתן ורנר עם רגינלינדה מנלנבורג, ממנה היו לו שני בנים: אוטו השני, רוזן הבסבורג ואלברכט השני, רוזן הבסבורג.
קרל רודולף ורנר בראון (11 באפריל 1909 - 7 ביוני 1951) היה קצין אס-אס גרמני שסייע בהשמדת יהודי אירופה.
עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות בשנת 1941, בראון היה מפקדה של איינזצגרופן 11b, שהייתה חלק מאיינזצגרופן D.
בראון ארגן ופיקד על רצח המוני של יהודים בנציבות הרייך אוקראינה.
על חלקו בשואה בראון נשפט במשפטי נירנברג הנוספים, במשפט שנודע בשם משפט האיינזצגרופן.
הוא הורשע, נידון למוות והוצא להורג בשנת 1951.
בראון סיים לימודים תיכוניים בשנת 1929 וקיבל דיפלומת "אביטור" גרמנית.
לאחר מכן למד לימודי משפטים תאורטיים באוניברסיטת פרידריך שילר בינה, באוניברסיטת בון ובאוניברסיטת מינכן.
בשנת 1933 סיים את לימודיו באוניברסיטת וינה עם תואר במשפט אזרחי.
ב-1 ביולי 1931, בעודו סטודנט ובגיל 22, נהיה לחבר מספר 581,277 של המפלגה הנאצית.
בנובמבר 1931 בראון הצטרף לארגון הצבאי למחצה של הנאצים, האס-אה, פלוגות הסער של המפלגה הנאצית.
בנובמבר 1934 הצטרף לשורות האס-אס כחבר מספר 107,364 של התנועה.
בנוסף לאלה, הצטרף גם לשירות הביטחון הנאצי, האס דה.
בשנת 1936 הקצין עוד יותר והצטרף גם לארגון הגסטפו.
בשנת 1938 כבר פיקד על חיילי גסטאפו במינסטר.
בשנת 1940 נהיה למפקד בכיר בגסטאפו (צ'יף), תחילה בעיר קובלנץ, ולאחר מכן כראש הגסטאפו של ברמרהאפן והחל ממאי 1941 של העיר האלה.
מאוקטובר 1941 עד תחילת ספטמבר 1942, בראון פיקד על פלוגה מבצעית 11b, שהייתה חלק מאיינזצגרופן D, חטיבה תחת פיקודו של אוטו אולנדורף שנשפט יחד עם בראון כפושע מלחמה.
אחיו הצעיר של בראון, פריץ בראון (יליד 1910 - 1973) היה מפקד של פלוגה מקבילה בחטיבה - פלוגה 4b.
תחת פיקודו הישיר של בראון, פלוגתו ביצעה פשעי מלחמה ומעשי רצח המוני בסימפרופול, חצי האי קרים, בין ה-11 בדצמבר עד ה-13 בדצמבר 1941 הם טבחו ב-14,300 מיהודי האזור.
בספטמבר 1942 בראון חזר להאלה.
בשנת 1943 הועלה לדרגת אס-אס אובר-שטורמבאנפיהרר (דרגת אס אס המקבילה לסגן-אלוף בצה"ל).
בשנת 1945 נשלח לנורווגיה כמפקד המשטרה החשאית, משטרת הביטחון, וכמפקד האס דה באזור.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בראון הועמד למשפט כפושע מלחמה במסגרת משפט האיינזצגרופן בפני בית דין צבאי בנירנברג.
הגנתו היחידה של בראון הייתה כי הוא קיבל פקודה בלתי חוקית בעליל, כלומר שהוא רק מילא אחר פקודות הממונים עליו.
הגנתו לא התקבלה על ידי שופטי בית הדין:
ב-10 באפריל 1948 בראון נידון לגזר דין מוות, הוא הוצא להורג מעט אחרי חצות ב-7 ביוני 1951. ההוצאה להורג בוצעה בכלא לנדסברג שם נתלו פושעי מלחמה נאצים רבים.
יחד עימו הוצאו להורג פושעי מלחמה נוספים שנמצאו אשמים במשפט האיינזצגרופן: אוטו אולנדורף, אריך נאומן, פאול בלובל ואוסוולד פוהל.
ורניקי (באוקראינית ורוסית: Вареники) הם כיסונים שמקורם במטבח האוקראיני, המקבילים במידה רבה לפירוגי מהמטבח הפולני.
המילויים לוורניקי מגוונים מאוד וכמעט בלתי מוגבלים.
הגרסאות המקובלות כוללות בין היתר טבורוג (מלוח או מתוק), תפוחי אדמה, כרוב הגינה, דובדבן חמוץ, בשר טחון, פטריות, וגם ריבה.
מקור השם בשורש вар" ("var")", שפירושו "לבשל" באוקראינית.
את הכיסונים מכינים באופן מסורתי מעיגול בצק, שנסגר לרוב בצורת חצי סהר.
לאחר מכן הכיסונים מבושלים במים חמים.
ורניקי עם בשר או תפוחי אדמה מוגשים בדרך כלל עם בצל מטוגן ושמנת חמוצה, ואילו ורניקי מתוקים עם מילוי טבורוג, דובדבנים או פירות יער מוגשים בדרך כלל עם חמאה וסוכר או ריבה.
במטבח הרוסי קיים מאכל דומה מאוד בשם פלמני.
הפלמני נבדל מוורניקי בעיקר בצורתו: ורניקי הם בצורת חצי ירח, ואילו בפלמני הקצוות נסגרים.
בנוסף, בדרך כלל פלמני ממולאים בבשר טחון נא עם בצל, בעוד שבוורניקי אפשר להשתמש בבשר טחון שכבר עבר עיבוד לפני כן.
הבצק לפלמני לרוב מעט דק יותר.
קארל רודולף ורנר בסט היה גרמני נאצי, משפטן, מפקד משטרה, אובר-גרופנפיהרר באס-אס מנהיג במפלגה הנאצית ותאורטיקן נאצי מדרמשטאדט, הסן.
הוא היה ראש מחלקה 1 של הגסטפו, המשטרה החשאית של גרמניה הנאצית, ויזם מרשם של כל היהודים בגרמניה.
כסגנו של אובר-גרופנפיהרר ריינהרד היידריך ארגן בסט איינזצגרופן שהיו אחראיות להרג המוני.
בסט שירת בממשל הכיבוש הצבאי הגרמני של צרפת (1940–1942) והיה המנהל האזרחי של דנמרק הכבושה (1942–1945).
הוא הורשע בפשעי מלחמה בדנמרק אך שוחרר בשנת 1951. הוא נמלט מתביעה נוספת במערב גרמניה בשנת 1972 בגלל בריאות לקויה ומת בשנת 1989 בגיל 85.
בסט נולד ב-10 ביולי 1903 בדרמשטאדט אך הוריו עברו לדורטמונד כשהיה בן תשע.
הם התיישבו במיינץ, שם רכש את השכלתו.
אביו היה עובד בדואר ונהרג בצרפת בראשית מלחמת העולם הראשונה.
בצעירותו הקים בסט את ליגת הנוער הלאומית הגרמנית והצטרף למפלגת העם הלאומית של מיינץ.
בין 1921 ל-1925 למד משפטים בפרנקפורט, פרייבורג, גיסן ואוניברסיטת היידלברג, שם השיג דוקטורט בשנת 1927.
בשל התנגדותו לכיבוש הצרפתי של הרוהר נעצר בסט ונכלא לזמן קצר.
בשנת 1930 הצטרף למפלגה הנאצית וב-1931 - לפני שהנאצים עלו לשלטון - כבר היה חבר באס-אס.
בשנה זו נאלץ לפרוש מהשירות המשפטי במדינת הסן בעקבות גילוי מסמכים שכתב, שהיו תוכניות לפוטש נאצי.
בתקופת גרמניה הנאצית ומלחמת העולם השנייה
בסט היה עורך דין מיומן, והיידריך והימלר סמכו לאורך שנות השלושים על כישוריו בהמשגת והצדקת החוק הנאצי.
חוק זה סייע לספק לאס-אס את כוחו בחברה הגרמנית.
בסט הקדיש עצמו למטרה הגזעית-לאומית של הנאצים.
בדמותו אפיין בסט את איש המנהל האידיאלי למנגנוני הטרור של האס-אס.
בסט עלה במהירות לדרגת בריגדפיהרר באס-אס והפך לראש מחלקה 1 בגסטפו - המחלקה האחראית על ארגון, מינהל וענייני משפט.
הוא היה סגנו של היידריך וכהיידריך, ראה גם הוא את הגסטפו כפועל מטעם העם הגרמני באמצעות "טיהור אתני ופוליטי כאחד".
ב-1934 דחף ארנסט רהם להשפעה פוליטית גדולה יותר של ארגונו, האס-אה.
היטלר ביקש לחסל את האס-אה ככוח פוליטי עצמאי.
ב-30 ביוני 1934 פעלו האס-אס והגסטאפו במעצרים המוניים מתואמים שנמשכו יומיים.
היידריך ריכז את המבצע מברלין ובסט נשלח למינכן "לפקח על גל מעצרים" בדרום גרמניה.
הטיהור נודע כ"ליל הסכינים הארוכות".
עם הזמן החלה החברות בגסטאפו לכלול הכשרה אידאולוגית, במיוחד לאחר שבסט קיבל תפקיד בכיר בהכשרה באפריל 1936. בהפעלת מטפורות ביולוגיות עודד בסט את אנשי הגסטפו לראות עצמם "רופאי" הגוף לאומי במאבק נגד "פתוגנים" ו"מחלות"; בין המחלות המרומזות היו "קומוניסטים, בונים חופשיים והכנסיות, ומעל כל אלה - היהודים."
ב-27 בספטמבר 1939 נכללו האס-דה והסיפ"ו (המורכב מהגסטפו והקריפו) במשרד הביטחון הראשי החדש תחת שליטתו של היידריך.
בסט נעשה לראש מחלקה I של המשרד: ניהול ומשפט.
מחלקה זו טיפלה בנושאים משפטיים וכוח אדם של האס-אס ומשטרת הביטחון.
היידריך והימלר הסתמכו על בסט כדי ליצור בסיס חוקי לפעולות נגד אויבי המדינה ולמדיניות הנאצית כלפי היהודים.
בשנת 1939 הפך בסט לאחד ממנהלי קרן היידריך והופקד על בחירת מנהיגים לכוחות המשימה של האיינזצגרופן ותת-היחידות שלהם (איינזצקומנדו) מבין משכילים בעלי ניסיון צבאי; רבים מהם היו חברי פרייקור לשעבר.
בשנת 1940 הפסיד בסט במאבק כוחות בתוך ה-RSHA ונאלץ לעזוב את ברלין.
עם התואר הצבאי "ראש מינהל המלחמה" (Kriegsverwaltungschef) מונה בסט לראש מדור המינהל (Abteilung Verwaltung) במטה הממשל, תחת ד"ר שמיד, שהיה כפוף למפקד צרפת הכבושה, גנרל אוטו פון שטילפנגל.
בסט מילא תפקיד זה עד 1942.
בנובמבר 1942 מונה בסט לשליח הרייך בדנמרק הכבושה, תפקיד שהעניק לו שליטה על נושאים אזרחיים בדנמרק.
שלא כמו רוב ראשי המדינות תחת הכיבוש הגרמני הנאצי, נותר המלך כריסטיאן העשירי בשלטון יחד עם הפרלמנט הדני, הקואליציה, הקבינט (הממשלה) ובתי המשפט.
כשניסו הנאצים לגרש את יהודי דנמרק, התנגדו הקבינט וכריסטיאן העשירי.
בסט והמנהל הגרמני בדנמרק הכבושה
בהתאם להחלטת הקבינט הדני ב-9 באפריל 1940 לשתף פעולה עם שלטונות גרמניה, שיתפה המשטרה הדנית פעולה עם כוחות הכיבוש הגרמניים.
הסדר זה נותר בתוקף גם לאחר שהתפטרה ממשלת דנמרק ב-29 באוגוסט 1943. ייתכן כי בסט חיבל בריכוז האוכלוסייה היהודית בדנמרק כדי להימנע מלעורר את האוכלוסייה הדנית הכללית נגד גרמניה.
בתקופה זו, באוקטובר 1943, סירות הסיור הגרמניות באזור הוכנסו לנמל למשך שלושה שבועות לשיפוצים.
ייתכן שבסט הודיע למקורב יהודי על כך, אך הרשויות הדניות מעריכות כי יד ימינו של בסט, גאורג דוקוויץ, הוא שהשיג את המידע על הגירוש המתוכנן ותרם לבריחתם של יהודים.
בינואר 1944 הציע מזכיר הקבע של משרד החוץ הדני, נילס סוונינגן, להקים מחנה מעצר בתוך דנמרק כדי להימנע מגירוש דנים למחנות ריכוז גרמניים.
בסט קיבל את ההצעה, אך דרש שהמחנה יוקם סמוך לגבול גרמניה.
מחנה הכלא פרוסלב (Frøslev) נפתח באוגוסט 1944. ב-12 במאי 1944 דרש בסט כי המשטרה הדנית תישא באחריות להגנה על 57 מפעלים שהיו בסכנת חבלה מצד תנועת ההתנגדות הדנית.
בסט איים שאם הממשל האזרחי הדני לא יעשה זאת, כוחה של המשטרה הדנית יופחת ל-3,000 גברים.
נילס סוונינגן, שתפקד כראש ממשלה אזרחי דני בהיעדר ממשלה דנית, נטה לקבל דרישה זו, אולם המשטרה הדנית התנגדה לכך.
ב-19 בספטמבר 1944 החל הצבא הגרמני לעצור אנשי כוחות משטרה דניים; 1,984 שוטרים מתוך 10,000 נעצרו וגורשו למחנות ריכוז ושבויים, רובם לבוכנוואלד.
ב-3 במאי 1945 ניסה בסט להימנע מיישום מדיניות אדמה חרוכה בדנמרק.
בסט שמר על מעמדו בדנמרק עד תום המלחמה במאי 1945, גם לאחר שהמפקד הצבאי הגרמני הרמן פון האנקן - שעודד על ידי היטלר לשלוט בדנמרק ביד ברזל - קיבל שליטה ישירה על הממשל הדני ב-29 באוגוסט 1943.
לאחר המלחמה העיד בסט כעד במשפטי נירנברג.
הוא ניסה להציג את הגסטאפו כארגון ממלכתי לא פוליטי, בדומה למשטרה הפלילית.
הוא טען כי הגסטאפו חוקר בתגובה לדיווחים מהציבור וכי רק מקרים חמורים של בגידה הצדיקו "חקירות משופרות" תחת הנחיות קפדניות, שבמהלכן לא נסחטו מעולם הודאות בכוח.
בשנת 1948 נידון בסט למוות בבית משפט דני אך בערעור הופחת עונשו ל-12 שנים.
בסט שוחרר בשנת 1951 במסגרת תוכנית חנינה דנית לפושעי מלחמה נאצים.
בשנת 1958 נקנס ב-70,000 מארק על ידי בית משפט לדה-נאציפיקציה בברלין בעוון מעשיו כקצין אס אס במהלך המלחמה.
במרץ 1969 הוחזק בסט במעצר ובפברואר 1972 הואשם שוב בפשעי מלחמה אך שוחרר באוגוסט 1972 בטענה של אי כשירות רפואית לעמוד לדין.
לאחר מכן היה בסט חלק מרשת שסייעה לנאצים לשעבר ועסק ב"קמפיין לחנינה כללית".
הוא מת במילהיים על הרוהר שבנורדריין-וסטפאליה ב-23 ביוני 1989.
ורנר ליבריך היה כדורגלן גרמני, ששיחק בעמדת הבלם.
קייזרסלאוטרן לכל אורך הקריירה שלו וזכה עם גרמניה המערבית במונדיאל 1954.
ליבריך הגיע ממשפחה ממעמד הפועלים; אביו, ארנסט, היה טַיָּח וקומוניסט שנרדף בידי הנאצים.
לאחר מעצרו של אביו בידי השלטון הנאצי הוא, אמו ואחיו חיו בעוני מחפיר.
קייזרסלאוטרן לכל אורך הקריירה שלו וערך את הופעת הבכורה המקצועית שלו בשנת 1944 בגיל 17. הוא היה שותף בשתי אליפויות גרמניה בהן הקבוצה זכתה בעונות 1950/1951 וב-1952/1953.
הוא ערך שש-עשרה הופעות בנבחרת גרמניה המערבית, וזכה עמה במונדיאל 1954. הוא היה השחקן שפצע את קפטן נבחרת הונגריה פרנץ פושקש במהלך המשחק הראשון של שתי הנבחרות בטורניר בשלב הבתים.
פושקש נאלץ להחמיץ את שני המשחקים הבאים של הטורניר, והופיע רק בגמר מול גרמניה המערבית, שאז עדיין לא היה כשיר לחלוטין.
בשנת 1950 הציעה לו קבוצת הכדורגל האיטלקית מילאן חוזה, אך הוא סירב ורצה להישאר במועדון עיר הולדתו.
מלבד הזכייה באליפות גרמניה עם פ.צ.
קייזרסלאוטרן, הגיע ליבריך לשיא במונדיאל 1954, ובייחוד במשחק נגד יוגוסלביה ברבע הגמר שם הציג יכולת הגנתית טובה.
אחרי מונדיאל 1954, אחת ההופעות הטובות ביותר שלו הגיעה במשחק נגד אנגליה בוומבלי ב-1 בדצמבר 1954. תפקידו במשחק זה היה לעצור את החלוץ האנגלי רוני אלן וגם עזר לכסות את סטנלי מתיוס.
ליבריך פרש מקריירת משחק בשנת 1962, אחרי כמעט עשרים שנה במועדון עיר הולדתו.
ב-20 במרץ 1995 נפטר ליבריך מאי-ספיקת לב בגיל 68 בקייזרסלאוטרן.
ורנר זילברשטיין (אברהם דוד ורנר זילברשטיין, 24 בנובמבר 1899 – 31 בינואר 2001) - היה רופא, פרופסור לבקטריולוגיה, המנהל הראשון של המעבדות המרכזיות ושל מחלקת המעבדות לבריאות הציבור של משרד הבריאות.
נולד בברלין בן למשפחה דתית-מסורתית.
בשנת 1917 התקבל ללימודי רפואה בברלין.
בשנת 1924 סיים את לימודי הרפואה בפרייבורג.
עבד שנתיים במחלקה פנימית בבית החולים האוניברסיטאי של ברלין.
בשנת 1926 הצטרף זילברשטיין למחלקה הכימותרפית במכון רוברט קוך בברלין ועסק בחקר מחלות מידבקות.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933, פוטר מעבודתו ועלה לארץ ישראל.
ביו השנים 1938–1933 עבד כמיקרוביולוג בבית החולים הדסה בירושלים.
בשנת 1938 הוזמן ע"י פרופ' הוגו בראון מנהל המכון למיקרוביולוגיה של אוניברסיטת איסטנבול להצטרף אליו למחקר ולהוראה.
בשהותו באיסטנבול חקר ופרסם יחד עם בראון שורת עבודות העוסקות בחיידקי מעיים.
באחת העבודות תיארו מצע יעיל ופשוט לזיהוי מהיר של החיידקים הפתוגניים במעי - מצע שהיה בשימוש במעבדות המרכזיות עד סוף שנות ה-70 של המאה ה-20.
בשנת 1942 חזר זילברשטיין לארץ ישראל.
משנת 1943 עבד זילברשטיין כבקטריולוג ממשלתי במעבדות המרכזיות של משרד הבריאות המנדטורי בירושלים.
עם קום המדינה נתמנה למנהל המעבדות.