tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השמרנים מאמינים שהחברה היא אורגניזם חי המורכבת מחברים התלויים זה בזה והיא אינה רק אוסף של אנשים.
השמרנים מעדיפים מוסדות ומנהגים שהתפתחו בהדרגה והם ביטויים של המשכיות ויציבות והם מאמינים שהממשלה צריכה לשמור על המצב הקיים, ולא לשנות אותו.
אף על פי שקיימות גישות שונות המתייחסות לנושא השמרנות, ישנם שלושה עקרונות העומדים בבסיס כלל הגישות:
המציאות האנושית מורכבת ממספר לא ידוע של משתנים, ולכן לא ניתן להסיק בוודאות את ההשלכות של כל שינוי משמעותי.
ה"מוסדות" והתרבות האנושית מתפתחים בתהליך אבולוציוני הכולל ניסוי וטעייה, ולכן כפיית שינויים דרסטיים צפויה להזיק יותר מאשר להועיל.
"הטבע האנושי", על מעלותיו וחסרונותיו, אינו צפוי להשתנות באלפי השנים הקרובות.
לכן כל חזון אוטופי המתעלם מחסרונותיו של הטבע האנושי, נידון בהכרח לכישלון.
אחד מההוגים השמרניים המרכזיים הוא המדינאי אדמונד ברק.
גישתו של אדמונד ברק, תופסת את המציאות כתוצר מורכב של תהליך דיאלקטי היסטורי.
בתהליך זה נוצר איזון בין הצרכים, הכוחות והרצונות השונים בקהילה, איזון המיוצג באמצעות הפרקטיקות, המוסכמות וההסדרים החברתיים.
אלו ממלאים תפקידים פורמליים ובלתי פורמליים כאחד (גם אם לפעמים שונים מייעודם המקורי).
אדמונד ברק מזהיר כי סך התפקידים כה מורכב עד כי האדם מוגבל ביכולתו להבינם.
יוצא שהניסיון ההיסטורי, להבדיל מקריטריונים רציונליים מופשטים או דגמים אוניברסליים, הוא המתאים מוסד חברתי לקהילה נתונה בזמן נתון.
לפיכך, ככל שחברה ותיקה יותר, כך מתרבים התחומים שבהם הושגו מוסכמות ונוצרו פרקטיקות.
הודות לכך פוחתים אזורי החיכוך.
זאת ועוד, מוסכמות ופרקטיקות אלו מהוות מבנה רב עוצמה, המגביל את היכולת לשנותן.
מהאמור לעיל נובעת מסקנה שמרנית מרכזית.
אף שהתנהגות פוליטית מושפעת מתבונה והגיון, היא גם מושפעת מרגש, דמיון ומסורת.
לפי התפיסה השמרנית האדם ובאופן מודגש יותר חברה, מתקשים לשנות תפיסות "עצמי" ו"האחר".
האדם מעצב תפיסות ודימויים בצעירותו אשר ילוו אותו בהמשך חייו.
בעיצוב התפיסות והדימויים הפרט מאמץ תפיסות הרווחות בסביבתו.
לאחר מכן, תפיסות אלו ימנעו ממנו להשתנות.
גם כאשר הוא עובר תהליך של שינוי, התפיסות הרווחות בחברה לא השתנו.
עקב זאת, לרוב יאמץ בחזרה את דעותיו הקודמות.
על כן, שינוי יכול להתבצע רק לאורך זמן ובהדרגה.
שינוי מהותי יכול להתרחש רק במהלך של כמה דורות.
להבדיל מהאדם, המוגבל ביכולת הלימוד שלו, המדינה המתקיימת דורות רבים יכולה לצבור שינויים הדרגתיים לכלל שינוי מהותי.
שינוי מהותי יוגדר כשינוי של תפיסות יסוד כגון תפיסות זהות וכיוצא בזה.
על כן, טוען אדמונד ברק, כי עד כמה שהתאוריות על תיקון החברה נכונות באופן מטפיזי, כך הן שגויות מוסרית ופוליטית.
ניתן להגדיר את הפוליטיקה של ברק, כ"פרגמטיזם בעל עקרונות".
לטענתו, מטרת המוסדות וההסדרים היא מילוי צרכים ולא מימוש זכויות.
על כן, הוא מבחין בין קביעת מטרות ארוכות טווח, לבין הוצאתן לפועל.
משמע, הפעולה הפוליטית היא אמצעי ותיבחן לפי קנה מידה של תועלת.
המטרה היא הקריטריון לפיו נקבע האם הפעולה הייתה מוצדקת או מוטעית.
רוצה לומר, תבונה פוליטית היא התאמת מטרות לאמצעים (ולא רק להפך) והבנת הטוב הפרקטי, המוגבל ובר ההשגה, של קהילה בזמן ומקום נתון.
כל זאת, להבדיל מטוב אידיאלי אשר ניסיון להשיגו יביא סבל גדול יותר.
הפוליטיקאי השמרן נדרש להפיק את המרב מהקיים, אולם הוא גם מחויב להתאים עצמו למציאות המשתנה.
ההיסטוריה אינה קופאת על שמריה ובמציאות של צרכים ויחסי כוחות משתנים, המוסדות והפרקטיקות מתאימים את עצמם.
פער ואי התאמה בין הכוחות והצרכים בחברה מחד והמוסדות והפרקטיקות מאידך, עלולים להוביל למלחמות ומשברים.
לאור זאת מייעץ אדמונד ברק, כי הרוצה לשמר את היתרונות שבמצב הקיים, חייב לשנות.
אך על השינוי להיות הדרגתי.
כיוון שאין דרך להבין את כלל הכוחות הפועלים במערכת, מעצב המדיניות עלול להשמיט נושאים חשובים וליצור בעיות אחרות תוך ניסיון לפתור את הקיימות.
הוא ממליץ על שינוי במסגרת 'הכלת תכנים חדשים למסגרות ישנות', הפוגע במינימום יתרונות והישגים קיימים.
לפיכך, יש ליצור מנגנונים לבחינת שינוי מדורג הלוקח בחשבון את שיקולי העבר, כמו בשיטת הכרעת הרוב ה"אל-זמני".
על רקע זה התנגד ברק למהפכה הצרפתית.
לטענתו, היה צורך להמתין עד שוך ההתרגשות, אז ייראו פני הדברים על דיוקם.
אומנם בחיסול סדר קיים הורסים גם פגמים רבים, אך משום שהסדר החדש אינו מגובה במסורת ולגיטימציה, הוא יישען על שימוש בכוח (תוך הפרת זכויות למען המטרה).
רק בהדרגה יתעצבו סדרי ממשל, תיבנה לגיטימציה ויחל תהליך 'רכישת' הזכויות.
ערך החירות בתפיסה השמרנית מתבסס על הבנה כי חירות היא תוצר של הסדרים פוליטיים וחברתיים המאפשרים לה להתקיים ולא זכות טבעית מולדת של האדם כפי שטוענת התפיסה הליברלית ולפי תפיסה זו החירות קודמת למדינה ולשלטון.
פרשנות נוספת לערך החירות בהגות השמרנית הגדיר ד"ר משה מאיר לפיו ערך החירות העומד בבסיס התפיסה השמרנית; הסתכלות הרואה ביחיד, האטום האנושי, את מי שגלומים בו גם החיבורים למשפחה, לקהילה ולעם.
כפועל יוצא, במקרה של התנגשות ערכים התפיסה השמרנית תיטה להעדיף את חירויות המשפחה, הקהילה והעם עם פני חירויות היחיד.
לכן הגישה השמרנית אינה נוטה לתמוך בזכות ההפלה, בהקלה על גירושין, במתן אפשרות נישואין בלי מגבלה של זהות ובהמתת חסד.
כהמשך לכך, התפיסה השמרנית תיטה לתמוך בפלורליזם המאפשר קיום מלא למשפחה, לקהילה ולעם.
מאידך, במקרים רבים יש בתפיסה השמרנית התנגדות ל"אידיאה הפלורליסטית" הסבורה כי אין "אמת מוחלטת" ולכן "מצַווה לאפשר שימה של נרטיב ליד נרטיב".
שמרנות חברתית היא תפיסה פוליטית המאמינה שהממשלה צריכה לאכוף ערכי מוסר מסורתיים.
שמרנים חברתיים ברחבי העולם שונים בנוגע לערכים הספציפיים שהם רוצים להגן עליהם.
שמרנים חברתיים בארצות-הברית נוטים להיות יותר דתיים ונוטים להיות בקשר עם אנשים הדומים להם.
שמרנות תרבותית הנה אידאולוגיה הקשורה לשמרנות חברתית.
זוהי תפיסה פוליטית המאמינה שהמסורת והערכים התרבותיים הם הבסיס לחברה.
שמרנים תרבותיים הם לאומנים ומסורתיים יותר משמרנים חברתיים, והם רואים בכלכלת שוק חופשית איום על התרבות שלהם.
שמרנים תרבותיים נוטים יותר לשנאת זרים ולכן מואשמים לפעמים בגזענות.
מחקר בקנה מידה גדול מצא קשר בין אמונה דתית לשמרנות פוליטית.
ב-15 מתוך 16 המדינות שנבדקו, אנשים שהצהירו על אמונה דתית היו בעלי סיכוי גבוה יותר להיות בעלי אידאולוגיות ימניות ושמרניות.
לארצות הברית מקום מיוחד בשל המאבק החברתי-תרבותי שמתחולל בתוכה בין שמרנים לפרוגרסיבים, אשר יחס הכוחות הפוליטי ביניהם נוטה לשוויון.
במדינה זו, השמרנים, המזוהים עם המפלגה הרפובליקנית האמריקאית, דוגלים בכך שתהיה השפעה חזקה של הדת הנוצרית וערכיה, במיוחד של ערכי המשפחה, על החברה והמדינה.
לעומתם, הפרוגרסיבים, אשר מזוהים עם המפלגה הדמוקרטית האמריקאית, שואפים לכך שארצות הברית תהיה מדינה פלורליסטית ככל האפשר, עם השפעה דתית מינימלית.
שני נושאי המחלוקת הבולטים בין המחנות הם נישואים חד-מיניים והפלות.
בשנת 2006 אנדרו שלפלי (שמרן אמריקאי), הקים את קונסרבפדיה, שהיא אנציקלופדיה מקוונת המיועדת לציבור השמרני בארצות הברית.
התנגדות הדת לליברליזציה של החברה הביאה לברית פוליטית בין המחנה הנוצרי-דתי-שמרני והנהגת היהדות החרדית במדינה כנגד הזרם הליברלי, אשר לדידם של השמרנים הדתיים, מאיים למעשה על שתי הדתות כאחד.
למעשה, היהודים החרדים בארצות הברית הם מתומכיה המובהקים של המפלגה הרפובליקנית.
שמרנות קיימת גם בחברה החרדית ובמגזר הערבי, אך היא אינה מבוססת על ציונות אלא על שמרנות דתית, תרבותית וחברתית המתבטאת בקיום מנהגים מסורתיים ומבנה קהילתי ריכוזי ו/או סגור (כגון משפחה, חצר חסידית או חמולה).
בישראל יש מסורת שמרנית ארוכת שנים הגובלת לפעמים בריאקציה (רצון לחזור לעבר, להחזיר עטרה ליושנה).
בשנים האחרונות מתפתח זרם שמרני המגבש תפיסת עולם סדורה סביב השמרנות עצמה כעיקרון מנחה, במנותק מהמוסדות והמסורות הראויים לדעתם לשימור.
זאת בין השאר כתגובת נגד למגמות פרוגרסיביות ופוסטמודרניסטיות בפוליטיקה הישראלית.
ביוזמת קרן תקווה נערך ב-16 במאי 2019 כנס "שמרנות ישראלית הראשון", בבנייני האומה.
הכנס נועד לפתוח דיון בהגדרת ה'שמרנות' שמתאימה לחברה הישראלית ותוכנית הכנס כללה מושבים מקבילים שעסקו בהיבטים הפוליטיים, האינטלקטואליים והחברתיים של השמרנות בתחומי מדיניות, כלכלה ותרבות.
העיתונאי יואב שורק הגדיר את מהות הכנס: .
נדב איל כתב על הקרן: "שמרנות היא קהילתנית.
היא מקדשת את המקום, המסורת, הדרך בה תמיד נהגנו.
קרן תקווה ושלוחותיה מחפשות לא שמרנות, אלא מהפכה של דיבוב אמריקני זול ...
אם מביטים בחזקות שבמדינות המערב, באלה שטוב לחיות בהן, הרי שמדינות רווחה מאפשרות חיים טובים ויציבים, והשיטה האמריקנית במצוקות עמוקות.
שמרנות ישראלית אמיתית הייתה מברכת על מדינת הרווחה, ערך מסורתי, קונצנזוס של הציונות, ושואלת איך לתקן אותה (באורח קפיטליסטי, לדידם של שמרנים, בוודאי)".
את תחילת ההמסורת השמרנית ניתן לראות במסורת האנגלו-אמריקאית.
ניתן למצוא את תחילת השמרנות עוד בלקטי הכתבים המשפטיים האנגליים המוקדמים ביותר ששרדו, המתוארכים למאה ה-12, שבהם ניתן לראות כאבותיה הקדומים של המסורת השמרנית.
ההוגה הבולט הראשון שניתן לזהות כמאמין במסורת השמרנית האנגלית הוא סר ג'ון פורטסקיו (1394–1479).
מעמדו של פורטסקיו במסורת השמרנית האנגלו-אמריקנית דומה במידת-מה למעמדו של ג'ון לוק במסורת הליברלית המאוחרת-יותר.
אף שפורטסקיו אינו מייסדה של המסורת השמרנית, הוא המנסח הבולט הראשון שלה והדגם שלאורו התפתחה המסורת המאוחרת-יותר.
בעת שהותו בגלות כתב פורטסקיו כמה חיבורים בנוגע לחוקה של אנגליה ולחוקיה.
אחד הראשונים שבהם הוא חיבור קצר ששמו 'שבח חוקי אנגליה'.
כמו המסורת השמרנית המאוחרת-יותר, גם פורטסקיו אינו מאמין שכתבי הקודש או התבונה האנושית יכולים לספק חוק אוניברסלי כלשהו המתאים לכל האומות.
אנו מוצאים שהוא שואב תכופות מחוקת משה ומ"ארבעת ספרי המלכים" (אלו שאנו מכנים ספרי שמואל א-ב ומלכים א-ב) ומסתייע בהם לשם הבנת הסדר המדיני והחוקה האנגלית.
יחד עם זאת, פורטסקיו מדגיש כי בכל ממלכה, החוקים משקפים את ניסיונה ההיסטורי של האומה ואת אופייה, בדיוק כפי שהחוק המנהגי האנגלי תואם את הניסיון ההיסטורי האנגלי.
פורטסקיו טוען למשל כי אומה בעלת משמעת עצמית והרגל של ציות-מרצון לחוקים (ולא מתוך כפייה) היא אומה המסוגלת לקחת חלק פורה באופן שבו היא נמשלת.
אופי כזה, קובע פורטסקיו, הוא אופיו של העם האנגלי.
כמאתיים שנים לאחר מותו נוהל המאבק הגדול של מגיני החוקה האנגלית המסורתית במהלך המאה ה-17 – נגד האבסולוטיזם המדיני מצד אחד, ונגד חסידיו הראשונים של הרציונליזם האוניברסלי ברוח לוק מצד שני.
מאבק זה הוא חלק משמעותי בתהליך גיבושה של מסורת שמרנית.
בין ההוגים החשובים שהובילו מאבק זה ניתן למנות את ג'ון סלדן (1584–1654).
סלדן – בכיר משפטני החוק המנהגי של דורו, הוגה מדיני בולט, הפך למנהיג מוביל בפרלמנט והצטרף לאדוארד קוק בשורת התנגשויות עם המלך וסמכויותיו.
בתקופה זו כפר הפרלמנט בכמה זכויות מלכותיות כביכול: בזכות לאסור נתינים אנגלים מבלי שיובאו בפני בית דין; בזכות להטיל מיסים ומלווים כפויים ללא אישור הפרלמנט; בזכות לשכן חיילים בבתי אזרחים; ובזכות לעשות שימוש בממשל צבאי כדי לעקוף את חוקי הממלכה.
בשנת 1628 היה לסלדן תפקיד מוביל בניסוחו, ובהבאתו לידי אישור בפרלמנט, של מסמך חשוב שנודע בשם "עצומת הזכות" – מסמך שביקש להשיב על כנן "את הזכויות והחירויות השונות של הנתינים" שהוכרו במסגרת החוקה האנגלית המסורתית.
המפורסם בין חיבורים אלה הוא 'החוק הטבעי וחוק האומות' (1640) אדיר הממדים.
בחיבוריו אלה ביקש סלדן להגן על המסורות השמרניות – כולל זו האנגלית – לא רק מפני התורה האבסולוטיסטית של בני סטיוארט אלא גם מפני הטיעונים שהעלה הרציונליזם האוניברסלי – טיעונים שלפיהם די לבני האדם להיוועץ בתבונתם, הזהה לחלוטין אצל כולם, כדי לקבוע את החוקה הטובה ביותר בעבור האנושות-כולה.
השקפה רציונליסטית זו החלה לקבץ לה תומכים בקרב חסידיו האנגליים של ההוגה המדיני הדגול, הוגו גרוטיוס, אשר בחיבורו 'על חוקי המלחמה והשלום' (1625) הציע כי אפשר להיפטר מהחוקות המסורתיות של האומות השונות באמצעות הסתמכות בלעדית על תבונתו של היחיד.
כאז כן עתה, שמרנים לא יכלו להבין כיצד הסתמכות על תבונה אוניברסלית עשויה להיות בת-ביצוע.
בהתאם לכך, עמודיו הראשונים של "החוק הטבעי וחוק האומות" כוללים התקפה רחבת היקף על תורות שכאלה.
סלדן טוען שם שבמהלך ההיסטוריה כולה, "שימוש בלתי מוגבל בתבונה טהורה ופשוטה" הוביל למסקנות שהן "במהותן חסרות-עקביות ולא דומות בין בני אדם".
אם היינו יוצרים ממשל על בסיס התבונה הטהורה בלבד, היה ממשל זה מוביל – בסופו של דבר – לא רק להתפרקות הממשל המדיני אלא גם לבלבול רחב היקף, למחלוקות עמוקות, ולאי-יציבות מתמדת (שכן ממשל אחד יוחלף באחר שברגע מסוים נראה תבוני יותר).
למעשה, בדחיית הרעיון שלפיו מערכת זכויות הניתנת ליישום באופן אוניברסלי היא מן האפשר כל עיקר, סלדן הולך בעקבות פורטסקיו.
כפי שכתב סלדן בהערותיו למהדורת 1616 של 'שבח חוקי אנגליה' מאת פורטסקיו, מה "שאפשר והוא מתאים ביותר או צודק במדינה אחת, אפשר שיהיה באותה המידה חסר-צדק או חסר-התאמה באחרת, ויחד עם זאת שתיהן חוקתן וממשלן מעולים".
סלדן משיב לטענות בעניין התבונה האוניברסלית באמצעות טיעון בזכות עמדה שניתן לכנותה "אמפיריציזם היסטורי".
לפי עמדה זו, כפי שהוא מסביר ב"החוק הטבעי וחוק האומות" החשיבה שלנו בענייני מדינה ומשפט צריכה להתבסס על מורשת המסורת הלאומית.
זו מאפשרת למדינאי או למשפטן להתגבר על המאגר הדל של ההתבוננות והניסיון שיחידים מסוגלים לצבור במהלך חייהם "אותה ינקות דלת-ידע אשר חיינו הקצרים בלבד מאפשרים לנו" ולנצל את "דורות-עברוּ הרבים של התבוננות וניסיון" אשר מאפשרים לנו "לצבור לנו שנים כאילו חיִינו אפילו מתחילת הימים".
את השמרנות המודרנית ניתן לזהות אצל אדמונד ברק (1729–1797).
את הביקורת שלו על המהפכה הצרפתית בספרו "מחשבות על המהפכה בצרפת" הוא שואב מהחשיבות של חיבור למסורת ולדת ולא מעצם הניסיון לצאת מהשלטון הטוטליטארי ששלט בצרפת באותה תקופה.
אין ספק שרעיונותיו הושפעו עמוקות מהמסורת האנגלית ומהגותם של מגיניה ובהם פורטסקיו וסלדן.
על אף השתייכותו למפלגה הוויגית (שהייתה המפלגה השמאלית בבריטניה אז) החליט ברק לחצות את הקווים ולהגן על המסורת האנגלית מפחד שגלי המהפכה יגיעו גם לאנגליה.
הגותו באותה התקופה היא זו שהביאה לפריצת השמרנות לתודעה העולמית ועל כן הוא נחשב כאבי השמרנות המודרנית.
ההוגים האנגלים באותה תקופה שביקשו לשמור על המסורת האנגלית מפני השלטון הטוטאליטרי מחד ומפני הרציונליזם והתבונה האוניברסלית מאידך לא הגדירו עצמם כשמרנים אך רעיונותיהם הניחו תשתית מוצקה לחשיבה השמרנית המודרנית ומהווים את הבסיס לה.
שמש-אדום (בכתיב המצרי: שמשו-אתום) הייתה עיר קדומה בארץ כנען.
לא ידוע במדויק היכן נמצאת שמש-אדום.
לפי רשימותיו הגאוגרפיות של תחותמס השלישי, כנראה נמצאת העיר בגליל.
נראה, כי שמש-אדום עמדה בדרך ראשית, שהובילה מארץ העמק צפונה לגליל המזרחי ומשם לבקעת הלבנון ולמעברות הארנת.
ייתכן וזו העיר "אדמה" המוזכרת במקרא ברשימת ערי שבט נפתלי.
אנשי העיר מרדו באמנחותפ השני, וכשהוא יצא למסע צבאי בארץ כנען, הוא הרס את העיר, לקח שבויים רבים, ושדד את העיר.
שָׁמְרַת (מאוית גם בכתיב מלא שׁוֹמְרַת; האיות המקורי בכתיב חסר עם קמץ גדול; על משקל צָפְנַת) הוא קיבוץ במחוז הצפון בישראל.
הוא שוכן בגליל המערבי, ליד העיר עכו.
הקיבוץ משתייך לתנועת הקיבוץ הארצי, וכן גם למועצה אזורית מטה אשר.
הקיבוץ הוקם במאי 1948 על ידי חברי השומר הצעיר מרומניה, הונגריה וצ'כוסלובקיה, על חלק מאדמות הכפרים הערביים אל-סומיריה ואלמנשיה, שתושביהם עזבו אותם במהלך מלחמת העצמאות (לאחר מבצע בן עמי), ולא הורשו לחזור אליהם לאחריה.
עד 1953 נקרא הקיבוץ "היוצרים".
הקיבוץ קלט במשך השנים חברות נוער וגרעיני תנועת השומר הצעיר מארגנטינה, אורוגוואי, ישראל, ארצות הברית וקנדה.
בשנות ה-2000 עבר הקיבוץ הפרטה ואימוץ משכורות דיפרנציאליות לחברים והפך לקיבוץ מתחדש.
חברי הקיבוץ גילו בשדות המשק שלוש אבנים שעליהן נחקקו מספר אותיות.
בדיקת האבנים מלמדת כי הן שימשו לציון גבולות של שדות בתקופה הצלבנית.
אמת המים לעכו שנבנתה בשנים 1814- 1815 על ידי סולימאן פאשה חוצה את שטח הקיבוץ מצפון לדרום.
השטח שבו הוקם הקיבוץ היה משנת 1906, חווה חקלאית שהשתייכה למרטין ואלפרידה שטול, חברי תנועת הטמפלרים, שגורשו מהארץ על ידי שלטון המנדט הבריטי.
תושבי הקיבוץ מתפרנסים מחקלאות (אבוקדו, גידולי שדה, רפת לחלב בשיתוף המושב רגבה).
רוב חברי הקיבוץ בגיל העבודה עובדים מחוץ לקיבוץ.
בעבר היו בקיבוץ מספר מפעלי תעשייה שנסגרו עם הזמן: מפעל רהיטים ששיווק את רהיטיו כחלק מרשת השיווק שמרת הזורע, מפעל סריגים לייצור בדים ומפעל עיבוד שבבים.
בעבר היה בקיבוץ גם ענף תיירות של אירוח כפרי, אך גם הוא נסגר.
ילדי הקיבוץ מתחנכים בבית הספר היסודי "גוונים" בעין המפרץ ובבית חינוך אופק בעברון.
ענף הספורט הראשון שבו התחרו חברי הקיבוץ היה כדורגל.
הקבוצה שבה שיחקו ותיקי הקיבוץ יוצאי הונגריה, רומניה, צ'כוסלובקיה וארגנטינה העפילה בשנות החמישים עד לליגה ג'.
במהלך שנות השמונים והאלפיים זכתה קבוצת הקט רגל של הקיבוץ בתשע אליפויות וארבע פעמים בגביע יחיעם.
ענף השחייה התחרותית התפתח בקיבוץ בעקבות בניית בריכת שחייה חצי אולימפית שנבנתה בשנת 1964, בעזרת כספי השילומים שקיבלו חברים ניצולי שואה, והקיבוץ החליט לייעד למטרה זו.
בבריכה התקיימו משנות השישים ועד שנות השמונים תחרויות שבהן השתתפו רבים מילדי הקיבוץ.
ענף הכדורעף התפתח בעקבות בניית מגרש תקני בקיבוץ על ידי המועצה האזורית געתון.
זמן קצר לאחר הקמתו נבחר המגרש לארח משחק בין לאומי, בין נבחרת ישראל לקבוצת "הכוכב האדום" מפראג שהייתה אלופת צ'כוסלובקיה.
המשחק שנערך בתאריך 27.1.1967 בגשם שוטף ובנוכחות קהל של כ-2,500 צופים הסתיים בתוצאה 3:1 לטובת הקבוצה האורחת.
משחק בין לאומי נוסף התקיים במגרש בתאריך 12.7.1968 בין נבחרת הולנד לנבחרת הנוער של ישראל.
קבוצת הכדורעף של בנות הקיבוץ העפילה בשנת 1974 לליגה הלאומית.
חברי הגרעין מארצות הברית וקנדה שהגיעו לקיבוץ בראשית שנות השבעים פיתחו בקיבוץ את ענף הבייסבול.
ובקיבוץ הוכשר מגרש מקצועי שאירח משחקים רבים.
הקיבוץ מוכר בארץ גם בעקבות אירוע פרשת האונס שהיה בשנת 1988. פרשה זו עוררה הדים רבים בישראל והביאה לשינוי בהתייחסות החוק למעשי אונס.
שמריהו (שְׁמֶרְקֶ'ה) קָצֶ'רְגִינְסקי (ביידיש: שמערל או שמערקע קאַטשערגינסקי; בכתיב לועזי: Shmerke Kaczerginski; 1908, וילנה – 28 באפריל 1954, מנדוסה, ארגנטינה) היה סופר, עיתונאי ומשורר יידיש, פרטיזן במלחמת העולם השנייה.
שמרקה קצ'רגינסקי נולד בווילנה שבליטא (אז באימפריה הרוסית) בשנת 1908. למד במוסדות דתיים והשתלם בענף הדפוס בווילנה.
מגיל צעיר החל לכתוב שירים וסיפורים ולפרסמם.
היה בין המייסדים והפעילים של חבורת משוררי היידיש הצעירים בווילנה, "יונג וילנה" ("וילנה הצעירה").
קצ'רגינסקי היה בעל השקפות שמאלניות, והצטרף בצעירותו למפלגה הקומוניסטית.
בווילנה היה כתב של העיתון היידי מאמריקה "מאָרגן פֿרייַהייט".
כבר מצעירותו נתחבבו כמה משיריו על ההמונים היהודים בווילנה ובפולין, והפכו לשירי עם מושרים.
עם ההסכם בין ברית המועצות לגרמניה הנאצית, הסכם ריבנטרופ–מולוטוב (1939), התרכזו בווילנה עשרות אלפי יהודים שנמלטו מפולין, ובהם משוררים וסופרים רבים.
תוך זמן קצר קמו מוסדות ספרותיים קומוניסטיים, לפי הדגם הסובייטי, וקצ'רגינסקי תפס מקום בולט בהתארגנויות החדשות.
ביוני 1941 החלה הפלישה הנאצית לברית המועצות.
יהודים רבים הצליחו להימלט מזרחה עם הקומוניסטים, אך רבים יותר נותרו בווילנה בגטו.
קצ'רגינסקי לא הצליח להימלט מזרחה, ונמלט כשנה מהגרמנים כשהתחזה למשוגע חרש אילם.
באביב של שנת 1942 חזר לווילנה והשתקע בגטו.
נטל חלק פעיל בחיי התרבות הענפים והאינטנסיביים שהיו בגטו.
פעל בגטו יחד עם המשורר אברהם סוצקבר ואחרים, והיה בין השאר בין מצילי אוצרות היהדות העצומים שהיו בווילנה: באפריל 1943 החלו הנאצים לבזוז את ספריית "ייווא", כחלק מ"מבצע רוזנברג", וכפו על קצ'רגינסקי לסייע להם באיסוף מסמכים מייווא על מנת להעבירם לברלין.
היות ש-"ייווא" שכן מחוץ לגטו, עלה בידו של קצ'רגינסקי, בסיוע סוצקבר ואחרים, להציל ספרים, כתבי-יד ומסמכים מארכיון גטו וילנה.
קבוצה זו בהנהגתם כונתה "בריגדת הנייר".
בספטמבר 1943 נמלט קצ'רגינסקי מגטו וילנה, והצטרף ליחידת פרטיזנים ביער רודניקי.
בשל חברותו במפלגה הקומוניסטית, קוּדם לתפקידי ארכיון, עיתונאות, רישום ותעמולה בחטיבת הפרטיזנים הרוסית.
בקיץ 1944 היה בין ראשוני השבים לווילנה ולגטו החרב.
קצ'רגינסקי התמסר לפעולות הצלה שימור ואיסוף של יצירות התרבות היהודית שנמחקה.
ובשנת 1948 בשיתוף עם דוד בוטביניק הוציא אנתולוגיה גדולה של שירת יידיש שחוברה בגטאות ובמחנות ההשמדה.
לשירים צורפו לחנים והאסופה הזו הפכה לאבן פינה ביצירת היידיש של תקופת ההשמדה.
קצ'רגינסקי לא היה ציוני; הוא התנכר לעברית, ובחר שלא לשבת בישראל, בניגוד לחברו המשורר אברהם סוצקבר.
הוא היגר בשנת 1950 לארגנטינה, שהיה בה עדיין באותה עת ציבור דוברי יידיש ניכר.
ואכן, חמישה מספריו, ביידיש, יצאו לאור בבואנוס איירס.
ב-28 באפריל 1954 נהרג שמרקה קצ'רגינסקי בתאונת מטוס בארגנטינה.
שמרקה קצ'רגינסקי פרסם עשרות ספרי שירה וסיפורת ביידיש.
רק שירים בודדים מיצירתו תורגמו לעברית.
חורבן ווילנע: אומקום פון די יידן אין ווילנע און ווילנער געגנט פערזענלעכע איבערלעבונגען: זאמלונג פון עדות באווייזן אדער דאקומענטן, ניו יורק: ארויסגעגעבן פון דעם פאראייניקטן ביכער פארלאג, 1947.
פארטיזאנער גייען: פארצייכענונגען פון ווילנער געטא, בואנוס איירס: צענטראל-פארבאנד פון פוילישע יידן אין ארגענטינע, 1947.
צווישן האמער און סערפ: צו דער געשיכטע פון דער ליקווידאציע פון דער יידישער קולטור אין סאוועטן-רוסלאנד ["בין הפטיש למגל: לתולדות חיסול התרבות היהודית ברוסיה הסובייטית"] / ש' קאטשערגינסקי, פריז: א גרופע פריינד פון ווילנע, 1949. (מהדורה נוספת: בואנוס איירס, דער אמת, 1950.)
איך בין געווען א פארטיזאן: די גרינע לעגענדע / שמריהו קאטשערגינסקי, בואנוס איירס: פריינד פונעם מחבר, 1952.
שמערקע קאטשערגינסקי אנדענק בוך / שמריהו קאטשערגינסקי, בואנוס איירס: [חמו"ל], תשט"ו.
דאס געזאנג פון ווילנער געטא [תווים] / געזאמלט, דערקלערט און הקדמה פון ש' קאטשערגינסקי, פריז: פארבאנד פון די ווילנער אין פראנקרייך, 1947.
לידער פון די געטאס און לאגערן [תווים] / טעקסטן און מעלאדיעס געזאמלט: ש' קאטשערגינסקי; רעדאקטירט: ה' לייוויק, ניו יורק: ציקא, 1948.
גאטע און ישראל לידער [תווים] / שמריהו קאטשערגינסקי, בואנוס איירס: ארגענטינער אפטייל פון יידישן קולטור קאנגרעס, תש"י.
סמל השמש, הכוכב הבולט בשמי היום, והחיוני לקיומם של החיים על פני כדור הארץ, נפוץ בדגלים, בסמלים ובמטבעות של מדינות רבות.
השמש, בדומה לכתר, היא גם סמל למלוכה.
שמש בדגליהן של מדינות אחדות:
בדגלי מדינות אחדות, כגון דגל אוגנדה, השמש אינה מופיעה באמצעות סמל מפורש, אלא בצורה של פס צהוב המסמל אותה.
שמש בסמליהן של מדינות אחדות:
בראות טובה, ניתן יהיה לראות את השמש באזורי הקטבים ברציפות כ-24 שעות ביממה.
מספר הימים בשנה בהם תתקיים שמש חצות במקום כלשהו, תלויה במידת הקרבה לקטבים, וגדלה בהתאמה.
האנשים החווים תופעה זו דרומית לחוג האנטארקטי (דרומי) הם הנמצאים בתחנות מחקר, ובחוג הארקטי (צפוני) ישנם האזורים והמדינות: קנדה (יוקון, הטריטוריות הצפון-מערביות ונונווט), דנמרק (גרינלנד), פינלנד, לפלנד, רוסיה, נורווגיה (ארץ שקיבלה את הכינוי שלה מהתופעה: "ארץ שמש החצות"), שוודיה, אלסקה וצפון איסלנד.
התופעה ההפוכה היא ליל קוטב, המתרחש במהלך החורף באותם אזורים כאשר השמש נמצאת במהלך שעות היממה מתחת לקו האופק.
אזורים מעבר לקו רוחב 60 מעלות, שהם דרומית לחוג הארקטי או צפונית לחוג האנטארקטי חווים תופעה דומה בשם דמדומי חצות.
התופעה מוסברת בזווית של כ-6 מעלות הנוצרת בין קו האופק לשמש, ועוצמת האור מספקת לקריאה למשל במידה שהשמיים לא מעוננים.
לילות לבנים הפכו להיות סמל מוכר בסנקט פטרבורג רוסיה ובמדינות רבות, ומתרחשים כל שנה בין ה-11 ביוני ל-2 ביולי, כאשר עשרת הימים האחרונים של יוני נחגגים באירועים תרבותיים ופסטיבלים, כאשר הידוע בהם הוא פסטיבל הלילות הלבנים.
רבים מהתושבים המקומיים במקומות אלו מתקשים להתנהל במציאות זו, בתקופות בהן השמש אינה שוקעת.
ברם, דיירים חדשים כמו גם תיירים מושפעים רבות מהיעדר החושך, שינה ואיזון בין שעות היום, ונטען כי יש לכך קשר עקיף להיפומאניה.
תופעה זו מציבה אתגרים רבים בפני דתות המקיימות את פולחניהן על פי סדר יום מחזורי בעל זמני זריחה ושקיעה בטווח סביר.
ביהדות לדוגמה, קיום תפילת השחרית נקבע לפי הנץ החמה, ותפילת הערבית לפי צאת הכוכבים.
מסיבה זו, הקהילה היהודית שהיגרה לסקנדינביה ולאזוריה הצפוניים במאה ה-18, שקדה על קיום כללי הלכה יהודיים לאזורי הקטבים .
שמש (, בפיניקית: 𐤔𐤌𐤔 – שמש) או שפש (, באוגריתית: 𐎌𐎔𐎌 – שפש) היא אלת השמש הכנענית (והאמורית).
שם האלה נהגה בכנענית ואמורית עתיקות מתקופת הברונזה כמעט תמיד כ"שַׁמְשֻׁ" (או בהטיית שייכות "שַׁמְשִׁ"), בניגוד להגיית שם אל השמש הזכר האכדי שַׁמַשׁ (צורה זאת מופיעה פעם אחת בשם אמורי מאללחֿ).
באללחֿ בתקופת הברונזה התיכונה החל תהליך שבו העיצור מ' איבד את קוליותו בעקבות העיצור שׁ' האטום, והפך לעיצור פּ', וכך בשמות אמוריים מאללחֿ מתועדות גם הצורה שמש וגם שפש; באוגרית בתקופת הברונזה המאוחרת מתועדת רק הצורה "שפש".
אלה הם שני האתרים היחידים שבהם מתועדת במפורש צורה זאת.
בשמות אמוריים מוזכרת שַׁמְשֻׁ כרכיב תאופורי המציין את אלוהות השמש.
בשירה האוגריתית, בניגוד לנשמות בני האדם, היו האלים נכנסים לממלכתו של האל מות - "בית החופשית", ויוצאים ממנה באופן סדיר.
שפש אלת השמש השוכנת בשמים במשך היום, מגיעה לעולם התחתון כל יום אחרי שקיעתה של השמש בערב.
בדומה האל מות מכריז כי כוחו כה גדול, עד כי שפש צחורת השמים נעצרת בקנה לועו (בלילה).
בעלילות בעל וענת היא מתוארת כמי שמכריזה כי אל מצדד בים.
בעקבות מותו של בעל היא עוזרת לענת לקבור את בעל, מבכה אותו, ומפסיקה להאיר, ובעקבות חלומו של אל אודות תחייתו של בעל, אל פונה לענת, ומבקש ממנה שתשכנע את השמש לחזור ולהאיר, והשמש מסכימה, אך מודיעה שהיא תמשיך לחפש את בעל.
במלחמה בין מות לבעל, שבה מנסה מות לנשל את בעל ממלכותו, היא מתערבת ומאיימת עליו שאל יהפוך את כיסא מלכותו וישבור את שרביט ממשלתו, איום שמפסיק את הקרב.
בלחש עלילת האלים הנאבקים בנחש ממלאת שפש תפקיד מרכזי: הדמות המרכזית "אם פחל" קוראת לאמה, שפש, להוביל קול אל אלים שונים במעונותיהם, כדי להודיעם לחש קסם נגד נשיכת נחשים.
בלוח הממשיך את הלוח הזה, שפש נקראת לאסוף מהרים ערפל כי ה"חמה" (ארס) גברה על הארץ, ולאחר מכן אלים רבים מוזכרים כאוספי "חמה" (אזכוריו המקוטעים של חורון בתחילת לוח זה, כמו גם היותו האל הראשון המוזכר אוסף "חמה", מעלה את האפשרות ששפש חשדה בבגידתו ובשחרור הנחשים מידיו).
בתנ"ך מתוארת עבודת האלה שמש בהשתחוות לכיוון השמש למזרח.
בממלכת יהודה נעבדה בפולחן הקשור לסוסים ומרכבות שיוחדו לה.
במקום פולחן המשלב את פולחן שמש ופולחן בעל, מעל המזבחות לבעל היו צורות של שמשות הקרויות "חמנים".
במקרא לעיתים מתייחס לַשמש כזכר, אולי בהשפעת המיתולוגיה המסופוטמית שבה האל שַמַש הוא זכר.
יש הטוענים ששמשון, שנולד בקרבת בית שמש, נושא שם הקשור לאלה שמש.
פולחנה של השמש בנראטיב המקראי מוקע ודינו של אדם שעבד לה היה סקילה.
בספר מלכים מסופר שהמלך יאשיהו ביטל ברפורמה שלו בין יתר הפולחנים את פולחן השמש.
יחזקאל מתאר אנשים משתחווים לשמש בהר הבית.
ממצאים אפיגרפיים פיניקיים המזכירים את אלת השמש נדירים למדי.
הקבלה בין השם הפיניקי "עבדשמש" לשם היווני Ἡλιόδωρος (מתנת הליוס) בכתובת עבדתנת מאתונה מעלה הקבלה בין האלוהויות שמש והליוס.
אחד החודשים הפיניקיים נקרא "זבח־שמש".
השמות "עבדשמש" ו"אבנשמש" מוזכרים בכתובות קיר פיניקית מאבידוס , והשם "עבדשמש" מופיע גם בכתובת בנבעל ובכתובת בנחדש הכתי מאתונה.
במקביל ל"שפש עלם" (שמש עולם) המופיעה בכתבי אוגרית, נמצאה בכתובת אזתוד האלוהות "שמש עלם", ואליה מקבילים גם אזכור ("השמש הנצחית") במכתבי אחתאתן (אל־עמרנה) ואזכורים ספרותיים במקרא המייחסים לשמש נצחיות.
"שמש", אולי כאלוהות ואולי כגרם השמים (אם בכלל הייתה הפרדה בין השנים בתרבות הפיניקית), הופיעה גם בביטויים אחרים בכתובות פיניקיות, כגון "בחיים תחת שמש", "מבוא שמש" (מערב) ו"מוצא שמש" (מזרח), ובדימוי הפיניקי־מקראי להיות כשמש וכירח.
בקרתחדשת התקיים "בת שמש" (מקדש לאלוהות "שמש"), כפי שמתעדות כמה כתובות.
שמרת הזורע היא רשת רהיטים שנוסדה בשנות ה-50 כשותפות של המפעלים רהיטי שמרת ורהיטי הזורע, אשר היו שייכים לקיבוץ שמרת ולקיבוץ הזורע, בהתאמה.
רהיטי שמרת התמחו, בעיקר, בייצור של רהיטי ארגז, כלומר מערכות קיר, שולחנות אוכל וכדומה.
ואילו רהיטי הזורע התמחו, בעיקר, בייצור כיפופי עץ, מערכות ישיבה מרופדות, כורסאות מעוצבות וכדומה.
הרהיטים יוצרו במפעלים של רהיטי שמרת ורהיטי הזורע וחלק אחר של רהיטי שמרת הזורע יובא מחו"ל ובעיקר מאיטליה.
בסוף שנות ה-90 נרכשה רשת שמרת הזורע מהקיבוצים שמרת והזורע על ידי קבוצת ויסמן אחזקות, אשר מייסדה ליאו ויסמן, היה מחלוצי תעשיית הרהיטים בישראל והקים ב-1932 את מפעל הרהיטים הגדול בארץ, בשכונת תל ארזה בירושלים.
פעילות החברה שהחלה בבית מלאכה קטן בירושלים, הלכה והתפתחה עם השנים, החל בייצור רהיטים אישי ויוקרתי לקהל הירושלמי, דרך ריהוט ייצוגי לאישי ציבור, מנהיגים ומוסדות שונים ביישוב היהודי בארץ.
ברבות השנים הצטרפו לפעילות בניו של ליאו, אריה ונחום ויסמן, זאת תוך כדי ביצוע פרויקטים בתחום הייצור לשוק העסקי והמוסדי לצד פיתוח פעילות קמעונאית לשוק הירושלמי תחת השם "רהיטי ויסמן".
כיום, מעל ל-85 שנה מאז הקמתה, עוסקת הקבוצה במספר פעילויות החולשות על שוק הרהיטים בארץ.
שמש ורגינה, כוכב ורגינה או כוכב ארגיד הם שמות שניתנו לסמל של שמש או כוכב בעל 16 קרניים.
הסמל התגלה בחפירות הארכאולוגיות שנערכו בשנת 1977 בעיר ורגינה שבמקדוניה היוונית על ידי פרופסור מנוליס אנדרוניקוס.
הסמל התגלה על ארון קבורה מזהב (לרנקס) בקברם של מלכי ממלכת מוקדון.
אנדרוניקוס מתאר את הסמל ככוכב או שמש בעלי קרניים ומעריך שהקבר עליו הוא נמצא שייך לפיליפוס השני, אביו של אלכסנדר הגדול.
אולם יש המעריכים שהקבר הוא של פיליפוס השלישי, אחיו למחצה של אלכסנדר.
מאז גילויו המחודש הפך השימוש בסמל למוקד של סכסוך פוליטי ותרבותי בין יוון לבין רפובליקת מקדוניה, אשר מתייחסות אליו כסמל לאומי.
כך, לדוגמה, שמש ורגינה היא אחד מהסמלים הלאומיים ביוון, והיה גם המוטיב המרכזי בדגל מקדוניה עד שנת 1995.
החשיבות והשימוש של הסמל בעולם העתיק אינם בהירים.
קיים ויכוח האם הסמל תפקד כסמל ממלכת מוקדון, כסמלו של פיליפוס השני ושושלת ארגיד, כסמל דתי הקשור לאלים האולימפיים או פשוט כקישוט אומנותי.
אנדרוניקוס מרבה לתאר את הסמל כסמל ממלכת מוקדון, אולם חוקרים אחרים מצביעים על השימוש הנפוץ שלו באומנות המקדונית העתיקה בפרט ובאומנות העולם העתיק בכלל כראייה ששימש כקישוט אומנותי בלבד.
בנוסף, שמשות בעלות 8 ו-12 קרניים היו נפוצות במטבעות יוונים ומקדוניים באותה תקופה.
בנוסף לכך, שמשות זהות בעלות 16 קרניים נצפו על מגנים של הופליטים מאתונה העתיקה מהמאה ה-6 לפני הספירה, וגם במטבעות מאיי יוון ויוון היבשתית עצמה (לדוגמה-מטבעות שנמצאו באי קורפו מהמאה ה-5 לפני הספירה).
לפני הגילוי בקברי מוקדון נתפס הסמל כקישוט רגיל, ואילו לאחר הגילוי החל אט אט להקשר למקדונים העתיקים, למרות השימוש שלו באמנות יוון העתיקה.
לאחר הגילוי אומץ הסמל על ידי הקהילה המקדונית-יוונית כחיבור בין תרבות מקדוניה העתיקה לתרבות המקדונים ביוון (באותה תקופה רפובליקת מקדוניה הייתה אחד מששת המחוזות של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה).
שמש ורגינה על רקע כחול הוא דגל מקדוניה היוונית, משמש משנת 1993 כסמל לאומי, ומוצג כסימן מים בדרכון היווני בין העמודים 22 ו-23. הסמל מסמן את החיבור של יוון אל המורשת המקדונית העתיקה.
הסמל אומץ גם על ידי הפזורה המקדונית היוונית ברחבי העולם.
גם המקדונים אימצו את הסמל כסימן לקשר ההיסטורי שלהם לממלכת מוקדון.
כאשר רפובליקת מקדוניה נפרדה מיוגוסלביה בשנת 1991, הפכה שמש ורגינה למוטיב המרכזי בדגל ולסמלה הלאומי של המדינה החדשה.
יוון החשיבה צעד זה כהתרסה כלפיה.
גם במקדוניה עצמה השימוש בסמל עורר אי נוחות.
המיעוט האלבני במדינה התלונן שמדובר בסמל אתני ולאומי שאינו מתאים לשמש כסמל, ובדגל של מדינה רב-לאומית.
לעומת זאת, גם ביוון הייתה תרעומת רבה אף יותר כלפי השימוש בסמל.
ממשלת יוון, יוונים רבים ובעיקר יוונים-מקדוניים הרגישו שנעשתה מעילה בסמל ההלניסטי, ושהשימוש בסמל מהווה בסיס לחזקה על מורשתו של פיליפוס השני.
כמו כן, ממשלת יוון ראתה בחלק מסעיפיה של החוקה המקדונית עילה לחזקה על הטריטוריה של מקדוניה היוונית.
בינואר 1995, משרד החוץ היווני פרסם הודעת גינוי וטען ש"הסמל הוא יווני והוא נגנב".
לאומנים בשני המחנות קישרו את הסמל עם כוכב בית לחם וטענו שקהילותיהם השתמשו בסמל למטרות קדושות לפני גילויו בשנת 1977.
גם תמיכתם של מומחים ומדינאים מארצות נוספות הייתה נתונה לשני המחנות.
הנרי קיסינג'ר, לשעבר מזכיר המדינה של ארצות הברית, צוטט בתמיכתו בעמדה היוונית:
לעומתו הפרופסור ללימודים סלאביים מאוניברסיטת המבורג פיטר היל, שפרסם מאמרים רבים בנושא המקדונים העתיקים, תמך בגרסה המקדונית למקור הסמל וצוטט כשאמר:
הארכאולוגית המקדונית בויאנה מויסוב טענה בתוכנית ב-BBC ש"המשקל הסימבולי שהוצמד לשמש ורגינה הוא אבסורד מבחינה ארכאולוגית-אבל לא נמנע פוליטית".
למרות שהרשויות המקדוניות הכחישו שישנן משמעויות נסתרות בשימוש בסמל בדגל, קבלתו של הדגל הייתה אחד מסלעי המחלוקת העיקריים בין יוון למקדוניה בתחילת שנות ה-90. התנגדותה של יוון לדגל המקדוני הובילה לכך שהדגל המקדוני נאסר לשימוש במגוון מקומות ובהם האומות המאוחדות, המשחקים האולימפיים ומשרדיה של מקדוניה בארצות הברית ובאוסטרליה.
עד שנות התשעים היה הסמל נפוץ כסמל אזורי ביוון, אולם בשל המתיחות הפוליטית גברה חשיבותו ומרכזיותו.
משנת 1990 ועד החלפת הדרכמה היוונית באירו בשנת 2001 הוטבעה שמש ורגינה בחזית מטבעות 100 דרכמה.
כמו כן הופיעה שמש ורגינה על טלאי הידיים של כוחות המשטרה בבירה אתונה; תחנת הטלוויזיה מקדונה TV שבסלוניקי (בירת מרכז מקדוניה והעיר הגדולה ביותר במקדוניה היוונית) החליפה את סמלה לשמש ורגינה מאומיקרון; בנק מקדוניה אימץ את הסמל לחיקו, וגם מספר יחידות צבאיות.
בשנת 1993 העביר הפרלמנט היווני הצעת חוק שהפכה את שמש ורגינה לסמל לאומי ביוון, וב-1995 הגישה תביעה לרישום הסמל כסימן מסחרי תחת פסקה 6 של אמנת פריז לארגון העולמי לקניין רוחני.
באוקטובר אותה השנה הגישה מקדוניה התנגדות לתביעה זאת.
הסכסוך נפתר חלקית כשאומצה פשרה שקידם האו"ם: שמש ורגינה הוחלפה בשמש בעלת 8 קרניים בדגל מקדוניה כחלק מהסכם לכינון יחסים דיפלומטיים וכלכליים בין יוון ומקדוניה.
סמל השמש בעלת 8 הקרניים נתגלה בחפירה ארכאולוגית בעיר טרנובץ במקדוניה, והיה בשימוש כסמל של קהילת הארומנים.
אולם למרות הפשרה שהושגה, מחוז מקדונסקה קמניצה עדיין מציג את שמש ורגינה בדגלו.
כמו כן לאומנים מקדוניים וקבוצות מקדוניות ברחבי העולם כדוגמת קבוצת "ארגונים מקדוניים" שבקנדה ממשיכים להשתמש בדגל הקודם ובשמש ורגינה כסמל.
כמו כן גם קבוצות מיעוט מקדוניות במדינות הבלקן הסמוכות, כדוגמת המקדונים בסרביה ומחוז ליקנס שבאלבניה (מחוז בעל מיעוט מקדוני גדול) משתמשים בשמש ורגינה בסמלם הרשמי.
שמרית לוסטיג (נולדה ב-24 במאי 1982) היא שחקנית וסופרת ישראלית.
בשנת 2004 החלה את לימודיה בסטודיו למשחק ניסן נתיב בתל אביב.
בזמן לימודיה זכתה פעמיים במלגת קרן שרת אמריקה ישראל (2005, 2006).
בשנת 2007 הייתה שמרית מועמדת לפרס השחקנית המבטיחה על משחקה בתפקיד דסדמונה בהצגה "אותלו".
בשנת 2003 שיחקה בעונה השנייה של הסדרה "אהבה מעבר לפינה" לאחר מכן, השתתפה בסרט "ברונו מאוהב" בבימויו של אילן הייטנר.
ב-2005 שיחקה לוסטיג בעונה הראשונה והשנייה בסדרת הדרמה לנוער "ראש גדול".
כמו כן, במהלך השנים 2007–2009, שיחקה במשך שלוש עונות בקומדיית המצבים לילדים "המובילים".
ב-2007 השתתפה בעונה השנייה של הסדרה "בטיפול".
ב-2010 גילמה את דנה פוגל במיני-סדרה בשם "המגפה", סאטירה מקברית בבימויו של ימי ויסלר.
לוסטיג דיבבה דמויות בסדרות ובסרטי הנפשה שונים, ביניהם איב בסרט "וול-E" של פיקסאר והפיה וידיה בסרטים "טינקרבל" ו"טינקרבל והסוד הקסום" של חברת וולט דיסני.
ב-2011 השתתפה בסדרה הקומית "גבוה וגרינבאום".
בשנת 2012 גילמה את חלי בסדרה "קטמנדו" ששודרה בערוץ 2.
בשנת 2014 שיחקה בתפקיד הראשי בסדרה "מי נתן לך רישיון?" ב, שם גילמה את אוריאלה.
בשנת 2016 שיחקה בסדרה "מפלצות קטנות" בתפקיד שרון, אמא של רינה ואיגי.
באותה שנה השתתפה בעונה השנייה של הסדרה "יום האם" בתור רומי, אמא של טליה.
באוגוסט 2022 יצא לאור ספרה הראשון של לוסטיג, "בית לוריא", בהוצאת "לוקוס".
יש להם שלושה בנים והם גרים בתל אביב.
אחותה, ד"ר דורין לוסטיג היא מרצה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
הצגה תפקידהערות הלילה ה-12 אוליביה גן הדובדבנים אניה סדר עולמי חדש מליסהחברות הכי טובותקו-פרודוקציה של הקאמרי ובית ליסין תעלולי סקפן היאסיניט הקסם הגדול מרתה די ספלטה אהובת הדרקון האהובה הקמצן אליז המצליחים מריה אותלו דסדמונה
שנה סרט/סדרה תפקיד2016מפלצות קטנותשרון בן בסטיום האם 2אמא של טליה2015ג'וני ואבירי הגלילעורכת דין 2014 מי נתן לך רישיון?
אוריאלה2013מקימינוגה המגפה דנה פוגל 2012 קטמנדו חלי 2011 גבוה וגרינבאום היליתהשועליםיסמין2008בטיפול 2רננה ברעם 2007–2009 המובילים דפנה2006אגדת דשאצליל2005ברונו מאוהברייצ'ל 2004–2006 ראש גדול איילה שכטר 2004 הפיג'מות אדווה, הנכדה של מר לטין אהבה מעבר לפינה 2 הילה
שמש אדומה הוא מערבון משנת 1971 ובו מככבים מספר שחקנים בינלאומיים: צ'ארלס ברונסון, טושירו מיפונה, אלן דלון ואורסולה אנדרס.
הסרט צולם בספרד על ידי הבמאי הבריטי טרנס יאנג.
הסרט יצא לאור באירופה בשנת 1971 ובארצות הברית בשנת 1972.
סטיוארט (ברונסון) הוא פושע אכזרי המשתף פעולה עם אגוש (דלון), מנהיג עם כנופיית שודדים.
הכנופיה ביצעה שוד מוצלח ולהפתעתם גילו כי אחת מהמכוניות נושאת שגריר יפני, שברשותו חרב טקסית במתנה לנשיא יוליסס גרנט.
אגוש לוקח את החרב והורג את אחד משני שומרי הסמוראי, בעוד שחברי הכנופיה שלו נאשמים בניסיון לרצח.
המשלחת היפנית ששרדה מצילה את השגריר ומורה לו לסייע לקורודה במעקב.
תוך מעקב אחר החבורה של אגוש, הצמד נתקל במכשולים, וקורודה מגלה כי ערכי הסמוראים שלו הולכים ונעלמים כשם שבארצו אין כבר כל ערך למנהגים הישנים.
בסופו של דבר הוא מגיע להסכם עם הסמוראי שאגוש לא ייהרג לפני שהוא מגלה את מיקומו של הכסף שנגנב.
העלילה מתפתחת ואשתו של אגוש, כריסטינה (אנדרס), נחטפת ומובילה את הגברים לאגוש ולכנופיה שלו.
במאבק שהתפתח, קורודה נפצע אנושות ואגוש מנסה לפנות לתאוות הבצע של לינק.
לינק מחליט שכבודו של הסמוראי למות והוא חשוב לו יותר מאשר ללמוד את מיקומו של הכסף שנגנב ומסיבה זו הוא הורג את אגוש.
לינק מבטיח שהוא יחזיר את החרב לשגריר היפני.
הוא עושה זאת ובכך שומר על כבודו של קורודה.
צ'ארלס ברונסון בתור לינק סטיוארט
טושירו מיפונה בתור קורודה ג'וביי
שמש בגבעון דום הוא סיפור מקראי על נס שאירע לבני ישראל על ידי יהושע בן נון בעת מלחמת מלכי הדרום.
השם נגזר מפסוק י"ב בפרק, בו נאמר: .
על פי הכתוב יהושע פנה אל ה' וציווה על השמש והירח להיעצר ולהפסיק את תנועתם, מה שמיד התרחש.
לעומת פשט הפסוקים לפיו השמש אכן עמדה מלכתה זמן מסוים, ישנם פרשנים שדחו אפשרות זאת, ופירשו את הפסוקים המתארים את הנס באופן שונה.
הביטוי "שמש בגבעון דום" הפך למטבע לשון מוכר.
על פי המסופר ב, מלכי ירושלים, חברון, ירמות, לכיש ועגלון כרתו ברית (אשר נקראה "ברית הדרום") נגד גבעון, בת בריתה של ישראל, ויצאו נגדה למלחמה.
הנס קרה במהלך המרדף אחר הצבאות הנסוגים, כשיהושע גרם לשמש לעמוד במקומה, כדי לאפשר לעם ישראל למקסם את הניצחון במערכה, ולהמשיך במרדף אחר האמורים.
בתלמוד מובא מדרש על פיו השמש עמדה פעמיים באותו יום, בחצות ("בחצי השמים"), ובשקיעה ("ולא אץ לבוא" – לשקוע).
באותו מדרש מובאות דעות שונות לגבי הזמן בו עמדה השמש מלכת.
רבי יהושע בן לוי אמר שהשמש עמדה 6 שעות בחצות, ועוד 6 שעות בזמן השקיעה.
רבי אלעזר אמר שהשמש עמדה 12 שעות בחצות ו-12 שעות בשקיעה, ולדעת רבי שמואל בר נחמני היא עמדה 12 שעות בחצות ו-24 שעות בשקיעה.
לפי גרסה נוספת שם, דעת רבי יהושע היא שעמדה 12 ו-12, דעת רבי אלעזר שעמדה 12 בחצות ו-24 בשקיעה, ולפי ר' שמואל עמדה 24 ו-24.
בפרקי דרבי אליעזר, פרק נ"ב, מובא שהשמש וכן שאר הכוכבים עמדו 36 שעות כדי למנוע את חילול השבת מהלוחמים, וייתכן שדעתו כדעת ר' שמואל (בגרסה הראשונה).
על פי מדרש בראשית רבתי ופירוש רש"י ליהושע, מקום קבורתו של יהושע, תמנת חרס, נקרא כך משום שעל קברו הועמדה תמונת שמש ("חרס" הוא שמש).
אחת השאלות בה התקשו הפרשנים היא כיצד ייתכן שעל ידי יהושע נעשה נס גדול יותר מהמופתים שעשה משה, שהרי על משה נאמר "ולא קם נביא עוד בישראל כמשה".
לדעת הרלב"ג, כוונת הפסוקים וכן דברי חז"ל עליהם, היא שהניצחון במערכה היה כה מהיר, שללוחמים בשדה הקרב נראה היה כי השמש נעמדה במקומה.
רבי חסדאי קרשקש כתב שהשמש לא נעצרה, אלא הואטה לזמן קצר.
ראייתו לפירושו היא המילים "ולא אץ", מהן נשמע שהשמש הואטה אך לא נעצרה כליל.
רבי חסדאי מסביר כי קיצור הנס ומיעוט המרגישים בו הם הסיבה ללשון המרומזת והנסתרת שבה נכתב סיפור המעשה.
האברבנאל תוקף את אלו שטענו שהשמש לא נעצרה מהילוכה.
האברבנאל פורך את השאלה מעיקרה: לטעמו נביא עושה ניסים לפי צורך השעה, ולכן אין הניסים מהווים הוכחה לגדולת הנביא שעשאם.
משה הוא הנביא הגדול ביותר מכל הנביאים לא בגלל גודל הניסים שעשה אלא בקרבתו המיוחדת לאלוהים: "אשר יְדָעוֹ ה' פנים אל פנים".
עוד מזכיר אברבנאל שהשאלה בין כה אינה קשה, מאחר שלפי חז"ל גם משה עצר את השמש מהילוכה.
נחלקו הדעות מהי דעת הרמב"ם בעניין, שהתקשה אף הוא בהבנת הנס.
היו שטענו כי דעת הרמב"ם היא כדעת הרלב"ג.
אחרים טענו ממילותיו "עמידת אור השמש" כי דעתו הייתה שהיה נס מקומי בשדה הקרב כאשר "האיר להם גשם מאיר שעות ידועות", כלומר אמנם השמש לא נעצרה, אך הנס לא היה רק פסיכולוגי, אלא אור אחר האיר להם בציווי יהושע.
לעומתם רבי יצחק עראמה דוחה פירושים אלו של דברי הרמב"ם.
לשיטתו הרמב"ם התכוון לעמידת השמש ממש, אך צמצם את זמן עמידתה כך שהנס האריך את היום "כגדול שבימי הקיץ שם".
התנגדות למהפכה הקופרניקאית על רקע הפסוק
בעקבות פרסום ספרו של ניקולאוס קופרניקוס "על תנועת גרמי השמים" בשנת 1543 החלה המהפכה הקופרניקאית בקרב מלומדי האסטרונומיה (ובקרב אנשים מועטים עוד קודם עם פרסום קומנטריולוס ב־1514).
עד פרסום ספרו של קופרניקוס הגישה הרווחת באסטרונומיה המערבית הייתה המודל הגאוצנטרי שהיה מקובל בקרב עמים רבים ושהתבסס במערב מימי יוון העתיקה.
המהפכה הקופרניקאית חוללה טלטלה תרבותית עצומה באירופה, והובילה, יחד עם גורמים נוספים, לערעור כוחה של הכנסייה הקתולית בשל התנגדותה לשינוי התפיסתי.
במובן רחב יותר הדבר גרם לערעור האמונה בטקסטים דתיים או בהגות פילוסופית בכלל ככלי להבנה וחקר היקום, והדגש במחקר המדעי עבר לשיטות כמו ביצוע תצפיות, מדידות מדויקות וניסויים.
המהפכה הקופרניקאית גררה בעקבותיה מהפכות מחשבתיות רבות – המהפכה המדעית – שינוי הדרך שבה נחקרים מדעי הטבע והחברה ושינויים בדרך בה האדם רואה את מקומו בטבע ואת עצמו.
במקום שכדור הארץ יהיה במרכז היקום, הוא אחד מיני כמה כוכבי לכת שמקיפים את השמש, שנתברר בהמשך שגם היא לא מרכז היקום אלא אחת ממאות מיליארדי כוכבים אחרים.
ארבע שנים לפני פרסום ספרו של קופרניקוס, מרטין לותר העיר הערות מזלזלות על הגישה ההליוצנטרית של קופרניקוס, לפי פרטי התיאוריה, שכבר היו ידועים.
התנגדותו של לותר התבססה על המילים , כלומר שהשמש היא זו שנעה ולא כדור הארץ.
פיליפ מלנכתון, שותפו של לותר, הציע ששליטי ארצות יאסרו פרסומים כאלה, הנגועים בקלות ראש, לדבריו.
דמויות נוספות מעולם הרפורמציה פסלו את תורתו של קופרניקוס על הסף.
בהמשך גם הכנסייה הקתולית התנגדה בחריפות למודל והכניסה את ספריו של גלילאו, שתמכו במודל, לרשימת הספרים האסורים.
הפסוק העיקרי שהוזכר בהקשר זה היה , ובנוסף גם ().
רבנים שונים בעת החדשה תלו את התנגדותם בפסוק זה, ביניהם חכם דוד ניטו והרב פנחס הורביץ, מחבר ספר הברית שהשפיע על רבים אחריו.
ניתן לפרש את הנאמר במקרא במספר דרכים, שכל אחת מהן מעלה שאלות פיזיקליות ותאולוגיות.
חלק מהאנשים דחו את כל התיאור כסיפור דמיוני מראשיתו ועד סופו, כאשר הדבר קשור גם למהימנות הכללית של ספר יהושע ולשאלה האם באמת בני ישראל פלשו לארץ ישראל במהלך כיבוש עתיר קרבות או שהיו בכלל חלק מעמי הארץ שעברו שינוי תאולגי וחברתי איטי.
אנשים אחרים חיפשו בסיפור גרעין היסטורי שהתפתח בהמשך לתיאור דרמטי יותר.
חוקרים מודרניים רבים מתקשים לקבל את התיאור לפיו השמש אכן עצרה או תיאור דרמטי אחר של עצירת כדור הארץ ואז החזרתו בחזרה לסיבוב.
פרשנות אחת היא כי אכן השמש סובבת את כדור הארץ, אלוהים עצר את השמש במסלולה (וכן את הירח) וכך העניק לבני ישראל עוד אור יום.
פרשנות זו שהייתה מקובלת בעבר מתנגשת עם מספר תצפיות וחוקים פיזקליים.
המודל ההליוצנטרי שאושש מאז היווצרו במאות תצפיות, מסביר כי כדור הארץ ושאר כוכבי הלכת מקיפים את השמש ולא להפך.
המחשבה שהשמש מקיפה את כדור הארץ, ובדרך זו נוצרים היום והלילה, אף שהייתה מקובלת מאוד בתקופה העתיקה, אינה נכונה והיא נובעת מאשליה הנגרמת עקב סיבוב כדור הארץ סביב צירו.
מכאן, הוגים כמו שפינוזה טענו כי ההסבר הפשוט ביותר הוא שיהושע עצמו וכן הכותב של ספר יהושע לא הכירו את המודל הזה ולכן טעו בדבריהם.
לאחר קבלת המודל ההליונצטרי חלק מהפרשנים טענו כי אלוהים עצר את סיבוב כדור הארץ עצמו, כך שנראה שהשמש והירח עצרו בשמיים.
גם דבר זה מעורר בעיות מדעיות.
כדור הארץ מסתובב במהירות של מאות קמ"ש סביב צירו; עצירה פתאומית של סיבוב כדור הארץ וכן החזרת הסיבוב הייתה צריכה לגרום לגלי צונאמי ענקיים שהיו הורגים את רוב בני האדם, החיות והצמחים על פני האדמה.
מכאן שעצירה כזו הייתה צריכה גם לבוא עם כוח מסתורי שימנע מהמים לגלוש לכיוון היבשה.
עצירה פתאומית מדי הייתה גם גורמת לפגיעה אנושה בצמחים, בעלי חיים, בני אדם ומבנים עקב התאוצה הגבוהה.
הקושי להסביר את עצירת השמש, את האטתה, את עצירת כדור הארץ או את שינוי מסלולו, משום שאירועים כאלה היו גורמים לאסונות עצומים ואולי אף למחיקת החיים בכדור הארץ עקב שינוי אקלים קיצוני.
לדעה זו שותפים גם הוגים דתיים נוצריים.
נוצרים ויהודים דתיים מספקים הסברים אחרים שיסבירו את הכתוב בספר יהושע.
אירוע של ליקוי חמה טבעתי.
שפינוזה הציע הסבר טבעי כמו כלבי השמש.
יצירת אור מלאכותי וזמני רק באזור של גבעון
יצירת אשליה המונית של השמש לעיני האנשים בגבעון.
לפי טענת נוצרים, הכוונה במילה "דום" היא לא עצירת השמש אלא "כיבוי" השמש, כלומר יהושע כיוון ליצירת ליקוי חמה במטרה להקל על הפחתת עומס החום על הלוחמים.
הרבי מלובביץ' מסביר שעל אף שמקובל לחשוב שהמדע הוכיח שכדור הארץ סובב את השמש, בכל זאת לא מדובר בהוכחה אלא שכך יותר נוח לתאר את מערכת השמש.
שמאחר ומסת השמש גדולה ממסת הארץ פי 330,000 לכן ביחס לשאר הכוכבים ביקום השמש כמעט ולא זזה ממקומה וכדור הארץ הוא זה שזז.
אבל מאחר שהתורה פוסקת ש"הארץ לעולם עומדת", יש לומר שכדור הארץ הוא זה שעומד במקום והשמש מקיפה אותו בדרך נס יחד עם כל היקום פעם ביממה.
ומה שהמדע מכנה כסיבוב סביב השמש פעם בשנה (כמו שמוכח בשיטת הפרלקסה), זה גם כן תנודות של היקום ברדיוס של 150,000,000 קילומטר ולא תנועה של כדור הארץ.
ואפילו מדידות תאוצה על פני השטח מעידות רק על תנועת כלל המסה ביקום סביבנו כמו שמתואר בניסוי הדלי ביקום ריק.
פירוש מחדש של הכתוב בתנ"ך לאור המהפכה הקופרניקאית
לאור התבססות המהפכה הקופרניקאית, פרשנים יהודים רבים קיבלו את התפיסה החדשה ופירשו מחדש את הפסוק, וטענו שדיברה תורה בלשון בני אדם, ואין לפרש את עמידת השמש לפי הפשט.
על רבנים אלו נמנו בין היתר הרב משה קוניץ, הרב שמשון רפאל הירש, הרב אריה ליב ליפקין, הרב אליהו מאיר פייבלזון הרב חיים קנייבסקי ועוד.
בספרו מאמר תאולוגי-מדיני מ-1670 טוען ברוך שפינוזה כי הנביאים ניחנו בדמיונות חיים בצורה יוצאת דופן, ולא דווקא במוח חד, חכם או משכיל במיוחד.
הוא מציין את הסיפור על "שמש בגבעון דום" כדוגמה לבורות של כותבי התנ"ך ושל הנביאים עצמם ביחס לתופעות טבע.
שמרית לוי ששון (נולדה ב-3 באוגוסט 1980) היא שחקנית ישראלית.
למדה בתיכון מקיף "אורט רוגוזין" במגדל העמק.
בצה"ל שירתה כמדריכת אימון גופני בבה"ד 8. בין השנים 2000–2001 הייתה חברה בצוות הבידור של מלון "רויאל ביץ'" באילת.
ב-2001 למדה קורס משחק ומשחק מול מצלמה אצל שרון אלכסנדר.
ב-2005 סיימה 3 שנות לימוד משחק בבית הספר לאמנויות הבמה "בית צבי" לצד עידו רוזנברג והילה זיתון.
במהלך לימודיה זכתה במלגות ע"ש עדנה פלידל ומשה זעירי, וזכתה במלגת קרן שרת לשנת 2004.
בשנת 2005 השתתפה בטלנובלה בע"מ כחלק מלהקת "פארנויה".
בתיאטרון הבימה: בין השנים 2002–2005 גילמה את שירלי במחזמר "מרי לו" שכתבו דן אלמגור וסטיבן דקסטר וביים סטיבן דקסטר.
בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער: בין השנים 2005–2015 גילמה את קרחתופי בהצגה "מעלה קרחות" מאת אפרים סידון שביימה ציפי פינס.
בין השנים 2007–2009 שיחקה בהצגה "דרך השיר" שכתבה וביימה צביה הוברמן.
ב-2009 גילמה את טייגר לילי במחזמר "פיטר פן" שעיבדה וביימה צביה הוברמן.
המחזמר הופק בשיתוף עם תיאטרון חיפה.
החל מ-2013 מגלמת את האמא החורגת בהצגה "הלב של שירז" שכתבה צרויה להב וביימו משה קפטן ועוז מורג.
בתיאטרון בית ליסין: ב-2006 שיחקה במחזמר "ברנשים וחתיכות" מאת ג'ו סוורלינג ואייב בורוז שביים קן אולדפילד.
בתיאטרון נדנדה: בין השנים 2008–2012 גילמה את רונית הרקדנית בהצגה "חגיגת השירים של דתיה" מאת דתיה בן דור שביים עידן עמית.
בתיאטרון הקאמרי: החל מ-2008 משחקת במחזמר "כנר על הגג" מאת ג'וזף שטיין (ע"פ סיפורי טביה החולב מאת שלום עליכם) שביים משה קפטן.
ב-2012 שיחקה במחזמר "קברט" מאת ג'ון קאנדר ופרד אב שביים עמרי ניצן.
החל מ-2012 מגלמת שכנה במחזמר "קזבלן" מאת יואל זילברג ויגאל מוסינזון שביים צדי צרפתי.
בשנת 2018 גילמה את תפקיד דיאנה מוראלס במחזמר "שורת המקהלה" שביים צדי צרפתי.
השתתפה גם בערבי מחווה ומופעים מיוחדים יחד עם קבוצת "צעירי הקאמרי" בתיאטרון הקאמרי: ב-2008 הופיעה במופע מחווה לנורית הירש שערך והפיק אבי גז.
ב-2011 הופיעה במופע מחווה ליורם טהרלב שערך וביים אבי גז, במופע מחווה לשושנה דמארי שערך והפיק אבי גז, במופע מחווה ליצחק נבון שערך והפיק אבי גז, ובמופע מחווה למחזמר הישראלי שערך וביים אבי גז.
ב-2012 הופיעה במופע מחווה לאמנים עלי ויחיאל מוהר שערך והפיק אבי גז.
ב-2014 הופיעה במופע "ובמקום הראשון - העברית!" שערך וביים אבי גז, ובמופע "שרים לליאור".
בתיאטרון המדיטק: ב-2009 גילמה מיילדת בהצגה "ציפור הנפש" - מחזה מוזיקלי שעיבד אורן יעקובי (ע"פ ספרה של מיכל סנונית) וביים משה קפטן.
בתיאטרון המסחרי: בין השנים 2006–2008 שיחקה בהצגה "הפנינה של אור" שכתב אסף אשתר וביים משה קפטן בהפקת עמותת "מהות החיים" של שרי אריסון.
ב-2007 גילמה את יסמין במחזמר "אלאדין" שעיבדו מאור מיימון ובר קדמי וביים ליאור חמו בהפקת מ.מ הפקות.
בין השנים 2007 -2008 גילמה את סינדרלה במחזמר "סינדרלה" שעיבד מאור מיימון וביים עופר שפריר.
ב-2012 שיחקה במחזמר "השירים המשחקים" של רינת גבאי שביים משה קפטן בהפקת חסידה הפקות.
ב-2016 גילמה את סיגי, בת דודה של מרי לו ואת קלרה אמא החורגת של גבריאל במחזמר "מרי לו" שכתבו דן אלמגור וסטיבן דקסטר וביים סטיבן דקסטר.
ב-2008 דיבבה דמויות אורחות בסדרה "קסם המג'י" ששודרה בערוץ הילדים.
בנוסף, דיבבה את דנה בסדרה "דיבו דרקון המתנות" ואת גברת קרן אור בסדרה "המופע של מר שמח" ששודרו בערוץ הופ!.
בשנת 2019 שיחקה את הדמות מיראבל טולדנו במחזמר "זה אני" פרי עטו של מאור זגורי בתיאטרון הקאמרי, ועליו זכתה בפרס השחקנית המצטיינת של הקאמרי לשנת 2019.
בשנת 2020 בוצעה קריאה מבוימת של מחזה שכתבה - "רואה לך בעיניים" בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2021 גילמה את נדיה כהן- אשתו של אלי כהן, בהצגה "אלי" של תיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
בשנת 2022 השתתפה כזמרת במופע "כשאבשלום פגש את טהרלב" משירי יורם טהרלב יחד עם אבשלום קור ועופר כץ.
בשנת 2023 לוהקה למחזמר "מברוכ" פרי עטו של מאור זגורי לתפקיד נעמי אביטן.
בשנת 2024 שיחקה בסדרה "באש ובמים" בתפקיד אמו של ניסו (גיא עמיר).
בנוסף חזרה לשחק את מיראבל טולדנו בגרסה המחודשת של "זה אני".
בשנת 2025 השתתפה בהצגה "צ'רלי וחצי" שמבוססת על סרט הקאלט הישראלי באותו השם, שם גילמה את פלורה בן-חנניה, אמא של צ'ארלי שאותה גילמה עדנה פלידל בסרט המקורי.
שימרית לוי ששון נשואה לאיתי לוי שחקן בעברו והיא אם לשניים.
שמש-שום-אוכין היה מלך בבל בתקופת השושלת העשירית האשורית של בבל.
הוא מלך בבבל בין השנים 648-668 לפנה"ס.
הוא היה נסיך אשורי, בנו השני של המלך האשורי אסרחדון, שמלך על בבל לפניו.
סין-אידינה-אפלה, שהיה הבן הבכור של אסרחדון, היה יורש העצר ומת בשנת 672 לפנה"ס.
אסרחדון מינה את אשורבניפל, אחיו הצעיר של שמש-שום-אוכין, ליורש עצר על אשור, ואת שמש-שום-אוכין הועיד למלוך על בבל, שהייתה באותה עת ממלכה וסאלית של אשור.
הסדר זה גרם למחלוקות באשור.
אחד מנושאי המשרה בפקידות של אשור, כתב מכתב אזהרה לאסרחדון כנגד הסדר זה.
אסרחדון מת במפתיע בעת מסע מלחמה בעקבות מרד שהתרחש במצרים בתקופתו של המלך תהרקה.
רק פעולתה התקיפה של סבתו, נַקִיַה-זַכּוּתּוּ, אלמנתו של סבו סנחריב ואמו של אביו, העלתה את אשורבניפל לשלטון באשור, וזאת בניגוד לרצונם של פקידי החצר וחלק מהכהונה.
היא השביעה את תושבי הממלכה בשבועת נאמנות נוספת לאשורבניפל.
שמש-שום-אוכין, שהיה מבוגר יותר, הפך למלך בבל.
ההסדר נועד להחמיא לבבלים על ידי מתן מראית עין של עצמאות.
בשנת 668 לפנה"ס, החזיר שמש-שום-אוכין את פסלו של האל מרדוך, אשר נלקח על ידי סבו סנחריב, בחזרה לבבל.
בשנה לאחר מכן, בטקס יום השנה החדשה, הוא לקח את ידו של האל בל והפך למלך החוקי של בבל.
שטח השליטה של ממלכת בבל כלל את העיר בבל, והערים בורסיפה, כותה וסיפר.
כשליט העליון, המשיך אשורבניפל להקריב קורבנות בערים הללו, בעוד ששמש-שום-אוכין היה השליט הריבוני של הדרום רק בתאוריה.
אשור החזיקה חיל מצב בניפור וכמה ממושלי המחוזות הדרומיים ניסו לקבל הטבות ממנה.
מכתבו של סין-בלסו-איקבי, מושל העיר אור, מראה כיצד הוא ניסה להתחבב על אשורבניפל.
אשורבניפל השאיר לעצמו את האחריות על הגנת בבל ומדיניות החוץ.
שמש-שום-אוכין עסק בכלכלת הממלכה ובבעלות על קרקעות.
אשורבניפל לקח תפקיד פעיל בשיקום מקדשים בדרום.
אסטלה שנמצאת כעת בלונדון מנציחה את עזרתו בשיקום מקדש אסגילה.
אסטלה אחרת מתארת איך הוא שיקם את מקדשו של האל נבו בבורסיפה.
בתקופה זאת, חזרה השפה השומרית לתחיה ושימשה כשפה רשמית.
לתקופה מסוימת השילוב הזה בין שני האחים עבד.
בהמשך הושפע שמש-שום-אוכין מהלאומיות הבבלית וטען שהוא ולא אחיו הצעיר הוא היורש האמיתי של מלכי האימפריה המסופוטמית, ששטחה נמתח בין שטח איראן של היום עד לים התיכון, והרי הקווקז ועד ערב וצפון אפריקה.
בשנת 656 לפנה"ס יזם שמש-שום-אוכין ברית סודית במטרה למרוד באשור.
בין שותפיו היו נבו-בל-שומת (Nabu-bel-shumate) מלך בשושלת ארץ-הים, ממלכת עילם, שבטי הכשדים בדרום, המלכים של שבטי הגותים, המלוהה (Meluhha), מצרים העתיקה ושבטים ערבים מערב.
נסיגת עילם מהברית, הביאה את שמש-שום-אוכין לתקוף את אשור בסוף שנת 652 לפנה"ס, בלי לחכות לסיוע ממצרים.
אשורבניפל המופתע הצליח לגייס את כוחותיו.
לאחר שנתיים של מאבק, בורסיפה ובבל היו נצורות, עילם הובסה ונהרסה.
לאחר 4 שנות מרד, בשנת 648 לפנה"ס, נכנעה העיר בבל.
שבר של טקסט מאנלים של אשורבניפל שנחפרו בכלח, מציין ששמש-שום-אוכין נפצע על ידי חץ.
בטקסט אחר נכתב שהוא זרק את עצמו לתוך ארמונו הבוער בעת שבבל נכבשה על ידי כוחות אשור.
יורשו של שמש-שום-אוכין על כס המלוכה בבבל היה כנדלנו, שמונה על ידי אשורבניפל.
שמש בוגדנית הוא קופרודוקציה רוסית-צרפתית, סרט קולנוע דובר רוסית עטור שבחים בבימויו של ניקיטה מיכאלקוב.
הסרט זכה בפרס אוסקר לסרט הזר הטוב ביותר ובפרס הפדרציה הרוסית.
בנוסף גרף את פרס גרנד פרי של פסטיבל קאן 1994.
לסרט יצאו 2 סרטי המשך בשנים 2010–2011: "שמש בוגדנית 2: הציפייה" ו"שמש בוגדנית 2: המצודה".
זו דרמה היסטורית חזקה המתרחשת במהלך יום אחד בקיץ 1936 בברית המועצות ומתארת את סיפורו של קצין בכיר בצבא האדום, בגילומו של מיכלקוב, ומשפחתו במהלך הטיהור הגדול של סוף שנות ה-30 בברית המועצות הסטליניסטית.
במהלך חופשה עם אשתו, בתו הצעירה ומגוון חבריו ובני משפחתו, דברים משתנים באופן דרמטי עבור קולונל קוטוב כאשר אהובה הוותיק של אשתו, דמיטרי, מופיע לאחר שנעדר שנים רבות.
בני משפחה וחוג ידידיה, מרביתם אמנים מוזיקאים וסופרים, מעבירים את ימי הקיץ בדאצ'ה כפרית שלווה במבואות מוסקבה.
את האידיליה מפר דמיטרי (מיטיה) אציל לשעבר ואיש התנועה הלבנה לפני היעלמותו בעשור הקודם.
דמיטרי מגיע לבקר את מַרוסיה, אהובתו לשעבר לאחר שלא התראו כעשר שנים.
היא בינתיים נישאה למפקד בכיר ונערץ בצבא האדום סרגיי קוטוב ונולדה להם בת, נדיה.
מסתבר שבינתיים הצטרף מיטיה אל שורות המשטרה החשאית של סטלין ועוסק בחיסול המתנגדים למשטר.