tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא קיבל, כנראה בסוף מאי 1944, עותק של הדו"ח מיוסף רייזנר, יהודי שעבד בקונסוליה הטורקית בבודפשט והפיץ אותו בשישים עותקים – שהועברו ליודנרט, לנציגים ציונים (אך לא לקסטנר), לנציגי מדינות נייטרליות כאל סלוודור, שווייץ, שוודיה ועוד, ולאישים בכירים בצמרת ההונגרית.
ג'ורג'ה מנדל-מנטלו יהודי ודיפלומט של אל סלוודור בשווייץ, יזם נסיעה של בלדר לבודפשט לבירור המצב.
משה קראוס מסר לו דו"חות, כולל תמצית של דו"ח ורבה-וצלר, וב-21 ביוני 1944 הגיעו הדו"חות לג'ורג' מנטלו, שמיד הפיץ עותקים ליעדים רבים, בשווייץ ובעולם, וההשמדה באושוויץ עלתה לכותרות העיתונים השווייצריים ואחר כך העולמיים.
בעקבות הרעש התקשורתי פנו מדינות וגופים רבים לשליט ההונגרי מיקלוש הורטי בבקשה להפסיק את ההשמדה.
הידיעות הבדוקות שהגיעו למערב בסמוך לגירוש יהודי הונגריה גרמו להפעלת לחץ מצד ממשלות נייטרליות על עוצר הונגריה, מיקלוש הורטי.
נשיא ארצות הברית פרנקלין רוזוולט שלח מכתב מאיים (על ידי שר החוץ קורדל הול) ב-26 ביוני 1944 לשליט הונגריה מיקלוש הורטי ובו נכתב: "אני סומך לא רק על שיקולים הומניטריים אלא גם על כוח הנשק...
גורל הונגריה לא יהיה כמו אף אחת מהארצות התרבותיות...
אלא אם המשלוחים יופסקו מידית".
מספר ימים אחר כך, ב-2 ביולי 1944, הוכתה בודפשט קשות בהתקפת 600 מפציצים אמריקאים.
המכתב (עם מכתבים נוספים של מלך שוודיה, האפיפיור ועוד) יחד עם ההפצצה שכנעו את הורטי להפסיק את המשלוחים לאושוויץ.
ואכן הורטי עצר את המשלוחים ב-9 ביולי, למעט יוצאים מהכלל.
עד שנת 1998 לא פורסם הדו"ח בספרי הלימוד בשפה העברית.
בשנת 1998 יזמה פרופ' רות לין מהפקולטה לחינוך באוניברסיטת חיפה, הענקת תואר דוקטור לשם כבוד לרודולף ורבה על ידי האוניברסיטה, וכן יזמה את פרסום זיכרונותיו בתרגומם של יהושע בן עמי ושלומית קדם.
במאמרה משנת 2004 ובספרה (שפורסם בשפה האנגלית באותה שנה), תיארה פרופ' לין את היעדר סיפור דו"ח ורבה-וצלר בספרי לימוד ההיסטוריה בישראל עד פרסום ספרו של ורבה בשפה העברית.
לעומתה טען פרופ' יהודה באואר כי קיום הדו"ח לא הוסתר.
הוא הביע את הערכתו לוורבה ולפועלו, ובריאיון לעיתון "מקור ראשון" משנת 2006, אף צוטט באומרו כי "הסיפור צריך להיכתב בספרי הלימוד לבתי הספר.
מדובר במעשה גבורה בלתי רגיל".
דו"ח בוורידג' (באנגלית – "Beveridge Report") הוא דין וחשבון שהוגש לפרלמנט הבריטי בשנת 1942 בנוגע לביטוח לאומי ושירותים נלווים, על ידי ועדה בין-משרדית שבראשה עמד הכלכלן ויליאם בוורידג'.
הדו"ח זיהה חמישה "ענקים", "רעות חולות" בחברה הבריטית: הזנחה, בערות, מחסור, אבטלה וחולי.
הדו"ח הציע רפורמה נרחבת במערכת הביטחון הסוציאלי בבריטניה במטרה להילחם באותם "ענקים רעים".
הדו"ח פורסם בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, וזכה לפופולריות רבה בציבור הבריטי.
מפלגת הלייבור, בראשות קלמנט אטלי, שעלתה לשלטון ב-1945 ושלטה עד 1951 – פעלה בשנים אלה ליישום הדו"ח, ערכה רפורמה ממשית בנושא הביטחון הסוציאלי והביטוח הלאומי, הקימה את שירות הבריאות הלאומי הבריטי, והניחה את התשתית למדינת הרווחה הבריטית.
ב-1940, במהלך מלחמת העולם השנייה, הקים וינסטון צ'רצ'יל ממשלת אחדות, שבה השתתפה מפלגת הלייבור.
ב-10 ביוני 1941 הכריז ארתור גרינווד, אחד מחברי הפרלמנט המשפיעים של הלייבור, ושר בלי תיק בממשלתו של צ'רצ'יל, כי הממשלה תמנה ועדה בין-משרדית שתבחן את מצב הביטוח הלאומי והשירותים הנלווים בבריטניה.
"לבחון, תוך התייחסות מיוחדת ליחסים בין התוכניות השונות, ולערוך סקר של התוכניות הלאומיות הקיימות בנושא הביטוח הלאומי והשירותים הנלווים, לרבות פיצויים לעובדים, ולהמליץ את המלצותיה".
לוועדה מונו עובדי מדינה בכירים מהמשרדים הכלכליים השונים בממשלה, ובראשה הועמד הכלכלן ויליאם בוורידג'.
בוורידג', כלכלן בעל שם בעל רקע פביאני, עבד עבור שר העבודה ממפלגת הלייבור, ארנסט בווין, בנושאים הקשורים בארגון כוח אדם.
בווין הציע לגרינווד כי בוורידג' יעמוד בראש הוועדה, וההצעה התקבלה על דעת כל המעורבים.
הדו"ח, שפורסם בנובמבר 1942, כלל שלושה עקרונות עיקריים:
הצעות למדיניות צריכות להתבסס על ניסיון העבר, אך אל להן להיות מוגבלות בידי אינטרסים מגזריים שהם נחלת העבר.
רגע זה בהיסטוריה הוא רגע מהפכני, המאפשר שינויים מקיפים.
נושא הביטוח הלאומי הוא אך חלק ממדיניות חברתית מקיפה שמטרתה להרוג את חמשת הענקים.
הביטוח הלאומי דואג להריגת ענק ה"מחסור".
יש לטפל גם בארבעת הענקים האחרים.
מדיניות של ביטחון סוציאלי חייבת להיות מושגת באמצעות שיתוף פעולה בין המדינה והיחיד.
על המדינה להסדיר את קיום השירות והתקבולים, אך בכך עליה להישמר מלפגוע ביוזמה החופשית, בהזדמנות ובאחריות.
תפקידה של המדינה הוא לספק מינימום המספיק לצורכי המחיה.
כל יחיד אחראי להעניק לעצמו ולמשפחתו מעבר למינימום זה.
בוורידג' התנגד לגמלאות (תשלומי הביטוח הלאומי למבוטח) המבוססות על מבחני אמצעים.
הוא ראה בתשלום דמי הביטוח דרך השומרת על כבוד המשלם, קלה לניהול, ואינה מעיקה על התקציב.
מבחני אמצעים יצרו מלכודת עוני, בכך שככל שעלתה משכורתו של הפועל, וקטנה בהתאם זכאותו לגמלאות, כך היה הסכום הכולל של הכנסתו נמוך יותר.
הדו"ח המליץ על שמירת המערכת שהייתה קיימת לפני המלחמה, של ביטוח המבוסס על תשלום שבועי של השכירים והמעבידים, תוך הרחבתה לפי ששת המאפיינים הבאים:
שיעור אחיד ("שטוח") של גמלאות.
שיעור אחיד ("שטוח") של תשלום של המבוטח.
איחוד האחריות המינהלית לכל סוגי הביטוח.
התאמת התקבול לשיעור המאפשר "מחיה".
סיווג הזכאים לפי סוגים שונים (שכירים, עצמאים, עקרות בית, גמלאים וכיוצא בזה).
יישום עקרונות אלו בשטח הביטוח הלאומי יביא למערכת של ביטחון סוציאלי, שתלווה את האזרח מהעריסה עד הקבר, ותדאג למחייתו, גם במצבים שבהם אינו יכול להשתכר כגון מחלה, פגיעה או זקנה, ולחיסול העוני.
הדו"ח פורסם בנובמבר 1942 וזכה לתשומת לב רבה ולפופולריות, ואף להתלהבות.
מצב הרוח הלאומי הבריטי היה גבוה, וזאת בין היתר בשל הניצחון בקרב אל עלמיין השני.
עם זאת הדו"ח זכה להתנגדות מסוימת בקרב השמרנים ובקרב הפקידות הבכירה במשרדי הממשלה.
הממשלה השמרנית, בראשות וינסטון צ'רצ'יל הודיעה בבית הנבחרים כי לא תיישם את הדו"ח מיד.
צ'רצ'יל נשא נאום, ב-21 במרץ 1943 ובו הזהיר את הציבור שלא לצפות לשינויים חברתיים הכרוכים בהוצאות גדולות של המדינה לאחר המלחמה.
הוא אמר כי לאחר המלחמה תופעל "תוכנית ארבע שנים" המכסה חמישה או שישה אמצעים פרקטיים לרבות "ביטוח חובה לאומי לכל המעמדות מהעריסה עד הקבר; חיסול האבטלה באמצעות מדיניות ממשלתית; הרחבת בעלות המדינה ויזמות המדינה; דיור חדש; רפורמה מקפת בחינוך; הרחבת שירותי הרווחה והבריאות".
בסופו של דבר אימצו השמרנים את הצעות הדו"ח בעיקרן, אך לא ראו מקום ליישמו מיד.
מפלגת הלייבור הבריטית לא מיהרה לאמץ את הדו"ח, אם בשל התנגדותה לרעיון המובע בו של שירות בריאות לאומי המבוסס על מרכזי בריאות מקומיים ולא גוף המנוהל על ידי המדינה, ואם בשל היחסים הגרועים בין שר העבודה ארנסט בווין ובין בוורידג'.
בוורידג' התלונן כי בשל הרקע של בווין כאיש האיגודים המקצועיים, הוא ראה לנגד עיניו רק את ההתמקחות על השכר, ולא ראייה מקפת של הביטוח הלאומי.
בשנת 1945 עלה הלייבור לשלטון בבריטניה, לאחר ניצחונו של קלמנט אטלי בבחירות.
ממשלת הלייבור החדשה החלה לאמץ את הצעות בוורידג', ועד לחזרת השמרנים לשלטון ב-1951 חוקקו שורה של חוקים שהביאו ליישום הדו"ח, וליצירת מדינת רווחה בבריטניה.
מדינת הרווחה הבריטית, שהייתה מבוססת על עקרונותיו של בוורידג', זכתה לתמיכה בין-מפלגתית והייתה למעשה הקונצנזוס העממי הבריטי עד סוף שנות ה-70 ועלייתה של מרגרט תאצ'ר לשלטון.
המודל הבריטי השפיע על מדינות רבות, ובהן ישראל, ביישום מודל דומה של שירותי ביטוח לאומי.
דו"ח חירות בעולם , מתפרסם מדי שנה על ידי ארגון ה-Freedom House האמריקאי.
מטרת הדו"ח היא לנסות ולהציג מדד כמותי לרמת הדמוקרטיה והחירות הפוליטית במדינות וטריטוריות שונות בעולם.
הדו"ח מדרג את רמת הזכויות הפוליטיות והחירויות האזרחיות במדינות ובטריטוריות השונות בסולם של 1 (חופשי ביותר) ועד ל-7 (הכי פחות חופשי).
על פי דירוגים אלה, מחולקות המדינות לקטגוריות – "חופשית" (Free), "חופשית חלקית" (Partly Free) ו"אינה חופשית" (Not Free).
פרסום המדד החל בשנת 1973 על ידי הסוציולוג ריימונד גסטיל.
נתוני הדו"ח זוכים לשימוש רב בעולם, ונחשבים על ידי רבים לסמכות בתחום.
המדד מופיע רבות בתקשורת, זוכה לשימוש רב במחקרים אקדמיים וכן משמש את האומות המאוחדות, הבנק העולמי והסוכנות האמריקנית לפיתוח בינלאומי של ממשלת ארצות הברית.
מדד זה נחשב בקרב החוקרים כ"קנה מידה למדידת הדמוקרטיה", ולדעת תומכיו ישנו מתאם גבוה בינו לבין מדדי דמוקרטיה אחרים, כמו מדד ה-Polity data series.
מאידך, כמה ממרכיבי הדו"ח זכו גם לביקורת.
הציון במדד ניתן בכל אחת משתי הקטגוריות – זכויות פוליטיות וחירויות אזרחיות.
הדירוג בסולם נע בין 1 ל-7, כאשר דירוג 1 מייצג את הרמה הגבוהה ביותר ודירוג 7 מייצג את הרמה הנמוכה ביותר.
הציון ניתן מחישוב התשובות ל-25 שאלות, 10 הקשורות בזכויות פוליטיות ו-15 הקשורות בחירויות אזרח.
דוח משנת 2023, מסכם את התהליכים בחמישים השנים בהן הדוח נכתב.
על פי סיכום זה המהדורות הראשונות של הדוח, החל מ-1973, חפפו לתחילתו של "הגל השלישי" של הדמוקרטיזציה.
בתקופה זו, דיקטטורות צבאיות רבות פינו את מקומן למנהיגים אזרחיים נבחרים.
בעשורים הראשונים עד אמצע שנות העשרים מתוארת התקדמות.
דמוקרטיות מבוססות שהתגבשו במהלך תקופות התקדמות אלה הוכיחו עמידות.
הנתונים מראים כי ברגע שמדינות זוכות למעמד "חופשית", הן נוטות לשמור עליו למשך עשורים.
בשנות ה-70: ביוון קרסה חונטה צבאית ב-1974, והדמוקרטיה שוחזרה.
ספרד החלה את המעבר לדמוקרטיה לאחר מותו של פרנסיסקו פרנקו ב-1975, מעבר שאושר באמצעות בחירות חופשיות ב-1977
שנות ה-80: באמריקה הלטינית, מנהיגיה הצבאיים של ארגנטינה התפטרו לאחר הפלישה הכושלת לאיי פוקלנד ב-1982, והמדינה חזרה לשלטון אזרחי.
ברזיל חזרה לדמוקרטיה לאחר בחירות ב-1985, וצ'ילה סיימה את הדיקטטורה הצבאית של אוגוסטו פינושה דרך הצבעה בקלפי.
שנות ה-90: טייוואן ביססה את מעמדה כ"חופשית" לאחר שקיימה את הבחירות הישירות הראשונות לנשיאות.
דרום קוריאה בחרה את הנשיא האזרחי הראשון שלה מאז 1961. דרום אפריקה שודרגה ל"חופשית" לראשונה במהדורת 1994–95, לאחר שסיימה את האפרטהייד וקיימה בחירות חופשיות ושוויוניות.
לאחר המלחמה הקרה: נפילת מסך הברזל (1989) והתפרקות ברית המועצות (1991) הביאו חירות למדינות רבות במרכז ומזרח אירופה.
הנסיגה וההידרדרות העולמית (2005 ואילך)
בדו"חות 2023-2025 מצוין כי מזה שני עשורים, משנת 2005, חלה ירידה מתמשכת ברמת החירות שנמדדת על פי הדו"ח כאשר ב־52 מדינות חלה ירידה לעומת 21 מדינות שבהן חלה עליה.
הפגיעה בחירויות האזרחיות ובמיוחד חופש הביטוי וחופש העיתונות, היא גורם מפתח בנסיגה הדמוקרטית העולמית.
מספר המדינות והטריטוריות שקיבלו ציון 0 מתוך 4 במדד חופש העיתונות גדל מ-14 ל-33 במהלך שנות הדעיכה.
עיתונאים מתמודדים עם תקיפות מתמשכות מצד אוטוקרטים ותומכיהם, ואף מקבלים הגנה בלתי מספקת בחלק מהדמוקרטיות.
הציונים במדד חופש הביטוי האישי נפגעו גם הם, כאשר יותר אנשים חוששים להביע דעות ביקורתיות עקב פלישה גוברת לפרטיות, הטרדות, ועידוד לצנזורה עצמית.
השימוש הגובר בטכנולוגיות מעקב וריגול תרם לצמצום חופש הביטוי.
במהלך העשורים האחרונים הפך קשה יותר לבסס מוסדות דמוקרטיים מתפתחים.
יותר ויותר מדינות נשארות במעמד "חופשית באופן חלקי" במקום להתקדם למעמד "חופשית".
על פי דוח משנת 2023 הכשלים החמורים ביותר בחירות ובדמוקרטיה נבעו ממלחמות, הפיכות והתקפות על מוסדות דמוקרטיים על ידי מנהיגים לא ליברלים מכהנים אשר ניצלו את מעמדם לרעה.
מנהיגים שנבחרו באופן דמוקרטי תוקפים יותר ויותר את מנגנוני הפיקוח על כוחם, כולל התקשורת, גופים למלחמה בשחיתות והרשות השופטת.
בכל שנה הדו"ח מנסה למפות מאפיינים ומגמות עדכניות, שלעיתים מושפעות מאירועים עדכניים.
בתקופת מגפת הקורונה פורסם דו"ח 2021 בשם "דמוקרטיה במצור", והוא עוסק בין השאר, בפגיעה בדמוקרטיה במספר מקומות בעולם בעת המגפה.
גם בדו"ח שנתי אחר של הארגון, הדו"ח על רמת החירות ברשת האינטרנט (Freedom on the Net Report), תוארו מגמות עולמיות שליליות בעקבות המגפה.
מגמות אלו כללו ניצול של המגפה על ידי מספר ממשלות לשם הגבלת הגישה של אזרחים למידע שאינו נוח לממשלה ובמקביל להצפת מידע מוטעה; הגברת איסוף מידע על האזרחים בידי הרשויות באופן שעלול לפגוע בפרטיות; הגבלת כניסת מידע על-ידי "פיצול" של האינטרנט הגלובלי.
בראשית שנת 2023, השנה ה-17 ברציפות בה נמדדה ירידה, נמדד הפער בין מספר המדינות שרשמו שיפורים כוללים בזכויות פוליטיות וחירויות אזרחיות לבין אלה שרשמו ירידות כוללות היה הצר ביותר מזה 17 שנים של הידרדרות גלובלית.
בהסתמך על נתון זה מוזכר כי ייתכן שהמאבק לדמוקרטיה יתקרב לנקודת מפנה.
מספר המדינות שבהן חלה נסיגה (35) היה המספר הקטן ביותר שתועד מאז החלה המגמה השלילית.
ההתקדמות מיוחסת בעיקר להתפתחויות חיוביות מבחירות תחרותיות באפריקה ובאמריקה הלטינית, וכן מהסרת המגבלות שהוצבו במדינות שונות בגלל מגפת הקורונה.
חופש העיתונות וחופש הביטוי האישי ירדו בחדות הרבה ביותר מכל המדדים מאז 2005. חופש המדיה היה נתון ללחץ בלפחות 157 מדינות וטריטוריות במהלך 2022. מלחמת רוסיה–אוקראינה הייתה ההתקפה הישירה ביותר על הדמוקרטיה והחופש העולמי.
במהלך 2024, 60 מדינות חוו הידרדרות בזכויות הפוליטיות ובחירויות האזרחיות שלהן, לעומת 34 מדינות בלבד שרשמו שיפורים.
שנה זו שהייתה שנת בחירות גלובלית הייתה רוויה באלימות ומאמצים אוטוריטריים להגביל את בחירת הבוחרים.
דירוג המדינות בדו"ח נכון לשנת 2025:
דירוגה של ישראל לאורך השנים
מאז שנת 2014 ישנה, ירידה הדרגתית ועקבית בדירוג של ישראל, שגברה משנת 2023: בתשע השנים שבין תחילת 2014 ל-2022 הייתה ירידה בחמש נקודות מ-81 ל-76, בדוח המסכם את שנת 2022 הייתה עליה בנקודה, ובשנתיים שבין 2023 ל-2025 ירידה בארבע נקודות מ-76 ל-73- הדירוג הנמוך ביותר שלה.
המדד מתחלק לשני חלקים: זכויות פוליטיות וחירויות אזרחיות.
הירידה בארבע הנקודות הייתה בחירויות הפרט.
בשנת 2025 הציון על זכויות פוליטיות היה 34 מתוך 40 ואילו הציון על חירויות אזרחיות היה 39 מתוך 60 בלבד.
על פי דו"ח 2025 משנת 2023 החלו ניסיונות של ממשלת ישראל לערער את הרשות השופטת.
בתי המשפט המשיכו לבלום ניסיונות של הממשלה להרחיב את סמכויותיה מעבר לגבולות הראויים, אך הם נותרו פגיעים.
דירוג נמוך יותר (הסעיפים CL ו-PR) משמעו מצב חופש טוב יותר; אולם כמות נקודות נמוכה יותר משמעה מצב חופש גרוע יותר.
דו"ח על הגירה, יישוב ופיתוח קרקעות , הידוע יותר כדו"ח הופ-סימפסון או כוועדת הופ-סימפסון היה דו"ח סיכום עבודתה של ועדה בריטית שהוקמה במהלך אוגוסט 1929 בראשותו של ג'ון הופ סימפסון , מומחה לקרקעות ולהתיישבות (ולהעברות אוכלוסייה), כמסקנות לוועדת חקירה שהוקמה לבחינת הגורמים למאורעות תרפ"ט וכיצד ניתן למנוע פרעות דומות בעתיד.
מסקנותיו של הדו"ח ביחד עם מסקנות ועדת שו וועדת הכותל המערבי, הובילו לפרסום הספר הלבן של פאספילד ולהגבלת ההגירה היהודית לארץ ישראל.
ב-20 במאי 1930 הגיע הופ-סימפסון לארץ ישראל, ושהה בה כחודשיים עד 27 ביולי 1930. בתום עבודתו חזר לאתונה, שבה שימש נציג חבר הלאומים, ועסק בניסוחו הסופי של הדו"ח.
הוא הגיש את מסקנותיו ב-22 באוגוסט 1930, והדו"ח פורסם באוקטובר 1930. על הדו"ח מופיע התאריך 1 באוקטובר 1930, אך למעשה הוא פורסם באופן רשמי רק ב-21 באוקטובר.
חלק ממסקנותיו של הופ-סימפסון היו מבוססות על קריאה לא נכונה של הנתונים: חלקם נאספו באמצעות צילומי אוויר, שפענוחם לא נעשה כראוי.
ממדי העלייה בשנות ה-30 והתפתחות ההתיישבות החקלאית של היהודים הפריכו את מסקנותיו.
ההגירה היהודית והערבית גרמה לאבטלה בקרב תושבי המקום ויש לסלק את המהגרים הבלתי-חוקיים מהארץ, ולאפשר עליה רק לבעלי-הון יהודים, שיפתחו את הארץ.
הערבים מכרו אדמות ליהודים וכעת נותרו ללא יכולת לפרנס עצמם.
הצעה לפיתוח הארץ על ידי פתיחת בארות מים חדשים והטלת פיקוח על מקורות המים הקיימים.
הדוח קבע, בטעות, שאין בארץ ישראל מקום למתיישבים נוספים כל עוד תישאר החקלאות הערבית לא־מפותחת, ולכן שלל עלייה יהודית נוספת המיועדת להתיישבות חקלאית.
בעקבות רכישת קרקעות יהודית מחיר הקרקע עלה ופגע ביכולתם של הערבים לרכוש אדמה:
יהודים העדיפו עבודה עברית בפרויקטים יהודיים וגרמו לאבטלה בקרב הערבים בארץ:
קיים שטף הגירה מסוריה וירדן של עוברי אורח הנשארים בארץ בצורה בלתי חוקית שיוצר לחץ כלכלי על תושבי המקום:
לדוח הסופי שכתב הופ-סימפסון, הוא הוסיף מכתב לוואי, בו כתב: "כל הפקידים הבריטים [בארץ ישראל] נוטים להיעשות פרו-ערבים, או, אולי ביתר דיוק, אנטי־יהודים...
אישית אני יכול להבין תופעה זו היטב למדי.
חוסר האונים של הפלאח מדבר אל ליבו של הפקיד הבריטי.
לעומת זאת, הביטחון העצמי התוקפני של המהגר היהודי, דוחה".
לורד פאספילד מסר את הדו"ח ונספחיו לחברי הקבינט הבריטי ודרש מהם לאמץ את מסקנותיו.
עוד בטרם פרסום מסקנותיו, הודיע חיים ויצמן כי יתפטר מתפקידו כנשיא ההסתדרות הציונית אם הממשלה תפרסם ספר לבן על פיהן.
ב-21 באוקטובר 1930 החליטה הממשלה לפרסם את הדו"ח באופן רשמי.
יום קודם לכן, הודיע ויצמן במסיבת עיתונאים על התפטרותו ופרסם גילוי דעת אל העם היהודי, תחת הכותרת "בשעה קשה זו" ("A Solemn Hour").
אלא שהאולטימטום וההתפטרות נועדו רק לאיים על הממשלה, שתחזור בה.
ב-21 באוקטובר פורסם הספר הלבן של פאספילד, שבו צימצמה הממשלה בחומרה את מחויבותה להצהרת בלפור.
נוכח תנאי המנדט, הגבלת העלייה ורכישת קרקע בידי יהודים הייתה מפוקפקת מבחינה משפטית, והתנועה הציונית איימה להעלות את הסוגיות הללו לפני בית הדין הבין-לאומי בהאג.
איומו של ויצמן בהתפטרות מתפקידו, משמעותו הייתה שציונים קיצונים יותר ממנו, ופחות אוהדי בריטניה, ינהיגו במקומו את התנועה הציונית.
לחץ ציוני בעיתונות הבריטית ושתדלנותו של ויצמן בלונדון נשאו פרי.
בסופן של שיחות בין ויצמן לנציגי הממשלה, שלח ראש הממשלה רמזי מקדונלד ב-13 בפברואר 1931 איגרת לויצמן, שהוקראה בפיו בישיבת בית הנבחרים, ולמעשה ביטלה את מעמדם של הספר הלבן של פאספילד ודו"ח הופ-סימפסון כמסמכים בעלי תוכן מחייב.
הוא מהווה את התיעוד המפורט ביותר שבנמצא אודות פעולת הרצח של יחידת איינזצקומנדו.
הדו"ח, הכתוב גרמנית, משתרע על פני שישה עמודים.
ביחס לכל פעולה בו פורטו מועד עריכתה ומקומו ומספר הקרבנות שנרצחו במהלכה, תוך הבחנה ביניהם – גברים יהודים, נשים יהודיות, ילדים יהודים, קומוניסטים רוסים וקומוניסטים ליטאים.
בסך הכל נמנו בדו"ח 85 ימי פעולה וכן 12 תקופות פעולה נוספות.
הדו"ח מתעד את רציחתם של 137,346 אנשים, מהם 124,711 שנרצחו בליטא (4,000 מהם נרצחו לפני תחילת פעולת היחידה של יגר), 9,585 שנרצחו בלטביה ו-3,050 שנרצחו במינסק.
רוב הקרבנות היו יהודים, ומרביתם נרצחו בחודשים אוגוסט, ספטמבר ואוקטובר.
הדו"ח מציין כי המרחק הממוצע בין מקומות האיסוף של הקרבנות לבין המקומות שבהם נרצחו ונקברו היה 4 עד 5 קילומטרים.
בסיום הדו"ח כתב יגר כי המטרה של "פתרון הבעיה היהודית בליטא" הושגה.
הוא ציין כי מצויים בליטא יהודים ויהודיות המועסקים בעבודת כפייה וכי עבודתם היא חיונית.
הוא המליץ להתחיל לאלתר בעיקור הגברים היהודים על מנת למנוע רבייה, והוסיף שאם למרות זאת תהרה אחת הנשים היהודיות, היא תומת.
הדו"ח נוצר בחמישה עותקים, אך רק אחד מהם שרד כיום ומוחזק בארכיון המרכזי של ליטא בעיר וילנה.
דוחות כספיים מאוחדים הם "דוחות כספיים של קבוצה בהם הנכסים, ההתחייבויות, ההון, ההכנסות, ההוצאות ותזרימי המזומנים של החברה האם ושל החברות הבנות שלה מוצגים כדוחות כספיים של ישות כלכלית אחת".
הדו"חות המאוחדים כוללים דו"ח על המצב הכספי מאוחד, דו"ח על הרווח הכולל מאוחד, דו"ח על השינויים בהון מאוחד, דו"ח תזרים מזומנים מאוחד וביאורים.
בהתאם לתקן דיווח כספי בינלאומי מספר 3, כאשר נרכשת שליטה יש:
לזהות את הרוכש - יש לזהות מי הוא הרוכש הכלכלי (שאינו בהכרח זהה לרוכש המשפטי)
לקבוע את מועד הרכישה - ממועד זה מתחילים להציג את הדו"חות המאוחדים
להכיר בנכסים, בהתחייבויות ובזכויות שאינן מקנות שליטה - עלות צירוף העסקים מורכבת מהתשלום של האם בתוספת שווי הוגן של זכות הונית קודמת בהתאם לגישת המעברים בתוספת הזכויות שאינן מקנות שליטה.
להכיר במוניטין או ברווח מרכישה במחיר הזדמנותי
דו"ח מורגנטאו היה דו"ח שהוצא על ידי הוועדה האמריקנית בראשות הנרי מורגנטאו (האב), הומר ג'ונסון (Homer H.
Johnson), הבריגדיר גנרל אדגר ג'אדוין , ומהצד הבריטי סר סטיוארט סמואל , לחקור דיווחים לגבי התעללות ביהודים בפולין.
דעת הקהל המערבית הפכה למודעת יותר ויותר, בעיקר מדיווחי עיתונים, להתעללות וזוועות שבוצעו נגד יהודים במזרח אירופה, בעקבות מלחמת העולם הראשונה והתלקחות מספר עימותים מקומיים (כמו מלחמת פולין-אוקראינה והמלחמה הפולנית-סובייטית).
ביוני 1919, הרברט הובר, אז ראש "מנהל הסעד האמריקני" (ARA) , לאחר שיחות עם ראש ממשלת פולין איגנצי יאן פדרבסקי, כתב לנשיא ארצות הברית וודרו וילסון והזהיר שהדיווחים על זוועות מסבים נזק לתדמית פולין, בת ברית מתהווה שארצות הברית טיפחה איתה יחסי ידידות כתגובה לברית המועצות.
הובר, ש"מנהל הסעד" שלו פיקח על מאמצי הסעד באירופה, הבטיח את תמיכתו של פדרבסקי בעזרת אזהרות גלויות שהדיווחים על זוועות נגד יהודים "עלולים להתפתח למבוכה רצינית לכולנו בקשר לסעד לפולין".
לחץ כזה לפעולה ממשלתית הגיע לנקודה בה הנשיא וודרו וילסון שלח ועדה רשמית לחקור את העניין.
ועדת מורגנטאו נשלחה על ידי ארצות הברית לאמת את הדיווחים הללו.
משלחתו של מורגנטאו נפגשה עם אלפי יהודים בוורשה וערים פולניות אחרות בהן ביקרה, אולם מנהיגים ציוניים פולנים התרחקו ממורגנטאו, שהיה מתבולל ביקורתי כלפי לאומיות יהודית.
בזמן שהעיתונות הפולנית היהודית העניקה למשלחת קבלת פנים חמה, תגובת העיתונות הפולנית הלא-יהודית נעה בין קרירות לעוינות גלויה עם מקרים של ביטויים גלויים של עוינות אנטי-יהודית.
העיתון היומי "Robotnicza" קרא לחרם מוחלט על יהודי פולין, בזמן שהשבועון המוביל "Mysl Niepodlegla" האשים את וילסון בהתיצבות נגד העם הפולני לטובת היהודים "החיים על הלוואה בריבית, רמאות, קבלת סחורה גנובה, סחר בנשים, זיוף ופשיטת רגל במתכוון".
בזמן שפדרבסקי קיבל את החקירה ברצון, מורגנטאו מצא עוינות בחוגים פוליטיים פולנים אחרים, במיוחד מקרב המחנות של מנהיג המפלגה הלאומית הדמוקרטית ("Endecja") רומן דמובסקי ויריבו, "ראש המדינה" יוזף פילסודסקי.
בהשוואה לפדרבסקי, שהייתה בו תמיכה אמריקנית משמעותית, פילסודסקי נחשב אז כהרפתקן צבאי פחות אמין, ותואר על ידי מורגנטאו כ"שודד ממעמד גבוה".
פילסודסקי התרעם על התערבותה של משלחת מורגנטאו בעניינים פולניים, למרות שהוא הוכר כיריב של האנטישמיות הגלויה של דמובסקי וכמנהיג המחויב למדיניות ליברלית כלפי היהודים ומיעוטים אחרים, שכיבדה את זכויותיהם.
מורגנטאו השקיע עצמו בפגישות עם נציגים מכל חלקי החברה הפולנית מכל צדדי הסכסוך.
הוא נכח בתפילה המונית למען 35 הקורבנות היהודים של הטבח בפינסק, שהתרחש באפריל 1919, וציין מאוחר יותר ש"זאת הייתה הפעם הראשונה שהבנתי לחלוטין מהו צער משותף של עם נרדף".
משלחת של ארצות הברית לפולין
ועדה אמריקנית למשא ומתן לשלום
לוועדה האמריקנית למשא ומתן לשלום:
1. משלחת הכוללת את מר הנרי מורגנטאו, בריגדיר גנרל אדגר ג'אדווין ומר הומר ה.
ג'ונסון מונתה על ידי הוועדה האמריקנית למשא ומתן לשלום לחקור את ענייני היהודים בפולין.
מינוי משלחת כזאת נתבקש קודם לכן על ידי מר פדרבסקי, נשיא מועצת השרים של רפובליקת פולין ב-30 ביוני 1919. המזכיר לאנסינג כתב למשלחת הזאת:
"מתבקש שהמשלחת תערוך חקירה זהירה בכל העניינים המשפיעים על היחסים בין הגורמים היהודים והלא-יהודים בפולין.
זה, כמובן, יערב את חקירת מעשי הטבח, הפוגרומים ומעשי-זוועה אחרים שנטען שהתרחשו, החרם הכלכלי ושיטות אחרות של אפליה נגד העם היהודי.
2. המשלחת הגיעה לוורשה ב-13 ביולי 1919, ונשארה בפולין עד 13 בספטמבר 1919. כל המקומות בהם מעשי הזוועה העיקריים התרחשו נערך בהם ביקור.
בנוסף לכך, המשלחת למדה גם את התנאים הכלכליים והחברתיים במקומות כמו לודז', קרקוב, גרודנו, פוזן, חלם, לובלין וסטניסלבוב.
בנסיעה במכונית לאורך 2,500 מייל דרך פולין הרוסית, האוסטרית והגרמנית, המשלחת באה בקשר מידי גם עם תושביהם של עיירות קטנות וכפרים.
כדי להעריך כיאות את התנאים התרבותיים והחברתיים הנוכחיים, המשלחת ביקרה גם במוסדות חינוך, ספריות, בתי חולים, מוזאונים, גלריות לאמנות, בתי יתומים ובתי כלא.
3. חקירות מעשי הזוועה נעשו לרוב בנוכחות נציגי הממשלה הפולנית והקהילות היהודיות.
4. היהודים נכנסו לפולין במספרים גדולים במהלך המאות ה-12 וה-13, כאשר היגרו מגרמניה וארצות אחרות כתוצאה מרדיפות קשות.
שפתם הייתה גרמנית, שלאחר מכן התפתחה לדיאלקט עברי-גרמני, או יידיש.
טרם הגירה זו רק שני מעמדות היו קיימים בפולין (בעלי האדמות והאיכרים) המהגר היהודי הפך לחלוץ המסחר והכספים, ביושבו בעיירות ובכפרים.
במהלך הזמן זה הפך ידוע ברחבי אירופה שפולין הייתה מקלט ליהודים, ומספריהם גדלו כתוצאה מרדיפות במערב אירופה.
יותר לאחרונה כתוצאה מגירוש היהודים מרוסיה בגלל אכיפת תחום המושב וחוקי מאי של שנת 1882, מספרם גדל עוד יותר.
5. חרף העובדה שפולין הייתה מקלט ליהודים, היו תנועות אנטי-יהודיות בזמנים שונים.
התחושה האנטישמית הנוכחית לבשה צורה פוליטית ברורה לאחר המהפכה הרוסית של 1905. תחושה זו הגיעה לשלב רציני ב-1912, כאשר המפלגה הלאומית הדמוקרטית הפולנית מינתה אנטישמי לייצג את ורשה בדומה הרוסית והיהודים הצביעו עבור הסוציאליסט הפולני וניצחו בבחירות.
המפלגה הלאומית הדמוקרטית החלה אז בתעמולה אנטישמית נמרצת.
בזמן הכיבוש הגרמני התעמולה הזאת הופחתה זמנית.
בסוף המלחמה הגדולה מצב העניינים הכאוטי והלא-טבעי שבו פולין מצאה עצמה, העניק בסיס טוב למצב של אי-שקט חברתי, שיחד עם הנטייה העולמית הנמרצת לכיוון הגדרה עצמית לאומית, הדגישו את הרגשות בין גורמים יהודים ולא-יהודים.
התגובה השוביניסטית שנוצרה מרכישה פתאומית של חירות מבוקשת מזה זמן הבשילה את דעת הקהל לרגש אנטישמי או אנטי-זרים, שהותסס בחוזקה על ידי העיתונות ועל ידי הפוליטיקאים.
זה בסופו של דבר עודד ביטויים פיזיים או עלייה אלימה מעל לפני הקרקע של מצב חברתי בלתי מאוזן.
6. כאשר בנובמבר 1918, צבאות הכיבוש האוסטרי והגרמני עזבו את פולין, לא הייתה ממשלה יציבה עד הגעת הגנרל פילסודסקי...
וזה היה בתקופה זו, לפני שהרפובליקה הפולנית נוצרה, שהראשון מבין מעשי-הזוועה התרחש.
השימוש במונח "פוגרום" נמנע באופן מכוון, מאחר שהמילה משמשת לכל דבר מהתפרצויות קטנות למעשי טבח מתוכננים מראש ומאורגנים בקפידה.
אין הגדרה קבועה שמובנת בדרך כלל.
היו שמונה מעשי-זוועה עיקריים, המתוארים כאן בסדר כרונולוגי:
זמן קצר לאחר פינוי הכוחות האוסטרים, יהודי העיר הזאת הבטיחו לעצמם אישור מהשלטונות המקומיים לקיים אספה בתיאטרון פולסקי.
מטרת האספה הייתה לדון בשאיפה הלאומית היהודית.
במהלך אחר הצהריים קהל קטן של אזרחים פולנים המורכב ברובו מסטודנטים התאסף מחוץ לתיאטרון.
ב-6:30 בערב האספה החלה להתפזר וכאשר רק כ-300 איש נשארו בתיאטרון, כמה אנשי מיליציה נכנסו והחלו לחפש נשק.
זמן קצר לאחר מכן ובזמן שאנשי המיליציה היו עדיין בבניין, קהל של אזרחים וכמה חיילים נכנס לאולם ודחפו את היהודים לכיוון המדרגות.
על המדרגות היו שתי שורות גברים חמושים באלות וכידונים, שהכו את היהודים בצאתם מהבניין.
לאחר שהיהודים הגיעו אל הרחוב הם שוב הוכו על ידי ההמון בחוץ.
כתוצאה מהתקפה זו ארבעה יהודים נהרגו ומספר רב נפצעו.
מספר אזרחים הואשמו בהשתתפות במעשה הזוועה הזה, אבל הם עדיין לא הובאו למשפט.
ב-30 באוקטובר 1918, כשהאימפריה האוסטרית קרסה, הכוחות האוקראינים, קודם לכן בשירות האוסטרי, תפסו את השליטה על העיר.
כמה מאות נערים פולנים, בשילוב עם מתנדבים רבים בעלי אופי מפוקפק, תפסו מחדש כמחצית מן העיר והחזיקו בה עד להגעת תגבורת פולנית ב-21 בנובמבר.
האוכלוסייה היהודית הכריזה על עצמה נייטרלית, אבל העובדה שהרובע היהודי שוכן בחלק הכבוש על ידי האוקראינים ושהיהודים ארגנו מיליציה משל עצמם, ובנוסף, השמועה שחלק מהאוכלוסייה היהודית ירתה על החיילים, עוררה בקרב המתנדבים הפולנים נטייה אנטישמית שהעבירה את עצמה מיד לכוחות הבאים לעזרה.
המצב הסתבך עוד יותר בשל נוכחותם של 15,000 עריקים במדים ופושעים רבים ששוחררו על ידי האוקראינים מבתי כלא מקומיים, שהיו מוכנים להצטרף לכל אי-סדר, במיוחד אם, כמו במקרה של ביזה כללית, יוכלו להפיק רווח על ידי כך.
לקראת היציאה הסופית של האוקראינים, אלמנטים ידועים לשמצה אלה בזזו בשיעור של מיליונים רבים של קרונות את בתי המגורים והחנויות ברובע היהודי, ולא היססו לרצוח כשנתקלו בהתנגדות.
בזמן הפרות-הסדר שבאו לאחר מכן, שגברו ב-21, 22 ו-23 בנובמבר, ששים וארבעה יהודים נהרגו וכמות גדולה של רכוש נהרסה.
שלושים ושמונה בתים הוצתו באש, ובשל שיתוק כיבוי האש, כלו לחלוטין.
בית הכנסת נשרף גם כן ומספר רב של ספרי תורה הושמדו.
דיכוי המהומות הפך קשה יותר בשל חוסר המשמעת ששרר בקרב הקצינים הזוטרים לנקוט בצעדי ענישה חמורים.
כאשר סיורי קצינים תחת מנהיגים מנוסים אורגנו לבסוף ב-23 בנובמבר, השוד והאלימות פסקו.
ב-24 בדצמבר 1918, ממשלת פולין, דרך משרד המשפטים, החלה בחקירה קפדנית של האירועים של 21 עד 23 בנובמבר.
ועדה מיוחדת בראשות שופט בית המשפט העליון נפגשה בלמברג במשך כחודשיים, ומסרה דו"ח רשמי נרחב שסופק למשלחת.
למרות רשימות התיקים המלאות של בתי המשפט המקומיים, בהם עומדים עכשיו מעל 7,000 תיקים, 164 אנשים, עשרה מהם יהודים, נשפטו על שיתוף פעולה במהומות נובמבר, ותיקים דומים רבים מחכים לחיסול.
ארבעים וארבעה אנשים נדונו לעונשים הנעים בין עשרה ימים לשמונה עשר חודשים.
חוץ מבתי המשפט האזרחיים בית המשפט הצבאי המקומי גזר על אנשי צבא מאסר עד שלוש שנים על הפקרות בזמן התקופה הנדונה.
למשלחת זו נודע שעל בסיס חקירות רשמיות הממשלה החלה בתשלום פיצויים על נזקים שנגרמו מאירועים אלה.
מאוחר אחרי הצהריים ב-5 באפריל 1919, כחודש או יותר לאחר הכיבוש הפולני של פינסק, 75 יהודים משני המינים, באישורו הרשמי של מפקד העיר, התאספו באולם האספה בבית העם, ברחוב קופייקה, כדי לדון בחלוקת הסעד שנשלחה על ידי ועדת החלוקה האמריקנית.
כאשר האספה עמדה להינעל, היא הופרעה על ידי קבוצת חיילים, שאסרו וערכו חיפוש על כל משתתפי האספה, ולאחר ששדדו את האסירים, הצעידו אותם בקצב מהיר למפקדת המשטרה.
אז הובלו האסירים לשוק והועמדו בשורה אל קיר הקתדרלה.
ללא אורות מלבד הפנסים של רכב צבאי, שש הנשים בקהל וכ-25 גברים הופרדו מההמון, והשאר, שלושים וחמישה במספר, נורו לאחר דיון מועט וללא משפט כלשהו.
מוקדם בבוקר למחרת שלושה קורבנות פצועים נורו בדם קר ברגע שנתגלו בהם סימני חיים.
הנשים ואסירים אחרים שנדחה עונשם נכלאו בכלא העירוני עד יום חמישי.
הנשים הופשטו והוכו על ידי סוהרים באופן כל כך קשה שכמה מהן היו מרותקות למיטתן במשך שבועות לאחר מכן, והגברים היו נתונים לאכזריות דומה.
נטען באופן רשמי על ידי השלטונות הפולנים שהייתה סיבה לחשוד באספה זו בנאמנות בולשביקית.
אנחנו משוכנעים ששום טיעונים בעלי אופי בולשביקי לא הוזכרו באספה המדוברת.
ההצהרות הרשמיות של גנרל ליטובסקי, מפקד הקבוצה הפולני, שהאוכלוסייה היהודית ב-5 באפריל תקפה את הכוחות הפולנים, הן נעדרות בסיס.
אנחנו עוד בדעה שההתיעצות שקדמה להוצאה להורג של שלושים וחמישה היהודים, שנטען על ידי מייג'ור לושינסקי שהייתה בעלת אופי של משפט צבאי, הייתה בשל אופי המקרה עניין שטחי מאוד ללא אופי משפטי כלשהו, מאחר שפחות משעה חלפה בין המאסר וההוצאה להורג.
נמצא עוד ששום ניסיון מצפוני לא נעשה באותו הזמן לחקור את ההאשמות נגד האסירים או אפילו באופן מספיק כדי לזהות אותם.
למרות שהיו חקירות רשמיות של המקרה הזה, אף אחד מהעבריינים האחראים על ההוצאה להורג המזורזת הזו לא נענש או אפילו נשפט...
ב-17 באפריל 1919, כוחות הצבא הפולני כבשו את לידא מהבולשביקים הרוסים.
לאחר שהעיר נפלה לידי הפולנים, החיילים המשיכו להיכנס ולשדוד את בתי היהודים.
בזמן הביזה הזו 30 יהודים נהרגו.
מספר רב של יהודים, ובהם הרב המקומי, נעצרו באופן שרירותי באותו יום על ידי השלטונות הפולנים והוחזקו במשך עשרים וארבע שעות ללא מזון בתנאים מבחילים של זוהמה ברחוב קמיינסקה מספר 60. יהודים גם גויסו בכח לעבדות כפייה ללא התחשבות בגיל או חולשה.
לא נראה שמישהו נענש על מעשי-הזוועה הללו, או שצעדים ננקטו לשלם בחזרה לקורבנות על מעשי השוד.
ב-19 באפריל, פלוגות פולניות נכנסו לעיר וילנה.
העיר נכבשה לחלוטין על ידי הפולנים לאחר שלושה ימים של קרבות רחוב, כאשר בזמן זה הם איבדו שלושים ושלושה אנשים שנהרגו.
במשך אותו הזמן ששים וחמישה יהודים איבדו את חייהם.
מתוך הראיות שהוגשו, נראה כי אף אחד מאנשים אלה, מתוכם היו ארבע נשים ושמונה גברים מעל גיל 50, לא שירת עם הבולשביקים.
שמונה יהודים הוצעדו שלושה קילומטרים לפאתי העיר וילנה ונורו במכוון ללא שום דבר הנראה כמשפט או חקירה.
אחרים נורו על ידי חיילים ששדדו בתי יהודים, שום רשימה לא סופקה למשלחת לגבי אזרחים פולנים כלשהם שנורו במהלך הכיבוש.
יחד עם זאת, הוצהר על ידי הממשלה שהתושבים האזרחיים של וילנה לקחו חלק בשני צדי הלחימה, וש כמה אזרחים ירו על החיילים.
מעל אלפיים בתים וחנויות של יהודים בעיר נפרצו על ידי חיילים ואזרחים פולנים במשך שלושת הימים הללו, ויושביהם נשדדו והוכו.
נטען על ידי הקהילה היהודית שסך ההפסדים הגיע למעל 10,000,000 רובלים.
רבות מהמשפחות העניות ביותר נשדדו מנעליהן ושמיכותיהן.
מאות יהודים נאסרו וגורשו מן העיר.
חלק מהם קובצו לקרונות-מטען סגורים והוחזקו ללא מזון או מים במשך ארבעה ימים.
גברים ונשים זקנים נלקחו ללא משפט או חקירה.
שניים מאסירים אלה כבר מתו מאז מהטיפול אותו קיבלו.
כלולים ברשימה זו היו כמה מהיהודים החשובים ביותר בווילנה, כמו הסופרים היהודים החשובים יפה וניגר.
במשך ימים משפחות האסירים הללו היו ללא חדשות מהם וחששו שהם נהרגו.
החיילים גם פרצו לבית הכנסת והשחיתו את ספרי התורה הקדושים.
עד ל-3 באוגוסט 1919, כאשר המשלחת הייתה בווילנה, אף אחד מהחיילים או האזרחים האחראים למעשי-הזוועה האלה לא נענש.
במשך כמה ימים לפני ה-7 במאי 1919, יהודי קולבוסובה חששו שמעשי-זוועה עלולים להתרחש, מאחר שהיו פרעות בערים השכנות רזושוב וגלסגוב.
פרעות אלו היו תוצאה של תסיסה פוליטית במחוז זה, ושל התרגשות שנגרמה על ידי מקרה של רצח פולחן לכאורה, שבו הנאשם היהודי זוכה מאשמה.
ב-6 במאי חבורת חיילים נשלחה לקולבוסובה כדי למנוע את הצרה המאיימת.
מוקדם בבוקר ה-7 במאי, מספר גדול של איכרים, ביניהם היו חיילים רבים לשעבר של הצבא האוסטרי, נכנסו לעיירה.
הפורעים פרקו את נשקם של החיילים ושלושה איכרים נהרגו.
הם המשיכו אז לשדוד את חנויות היהודים ולהכות את כל היהודים שנפלו בידיהם.
שמונה יהודים נהרגו במעשה-זוועה זה.
הסדר הושב כאשר פלוגה חדשה של חיילים הגיעה מאוחר אחר הצהריים.
אחד הפורעים נשפט מאז והוצא להורג על ידי ממשלת פולין.
ב-27 במאי 1919, בצ'נסטוחובה, ירייה שנורתה על ידי אדם לא ידוע פצעה קלות חייל פולני.
שמועה פשטה שהירייה נורתה על ידי היהודים, ופרעות פרצו בעיר בהן חיילים ואזרחים פולנים לקחו חלק.
במהלך פרעות אלה חמישה יהודים, בהם רופא שמיהר לעזור לאחד הפצועים, הוכו למוות ומספר רב נפצעו.
קצינים צרפתים, שהיו מוצבים בצ'נסטוחובה, לקחו חלק פעיל במניעת רציחות נוספות.
ב-8 באוגוסט 1919, הכוחות הפולנים כבשו את העיר מינסק מהבולשביקים.
הכוחות הפולנים נכנסו לעיר בסביבות השעה 10 בבוקר, ועד השעה 12 הייתה להם שליטה מוחלטת.
חרף נוכחותו במינסק של גנרל ג'אדווין וחברים אחרים במשלחת, והפקודות של הגנרל המפקד הפולני, האוסרות אלימות נגד אזרחים, שלושים ואחד יהודים נהרגו על ידי החיילים.
רק אחד מהם יכול בצורה כלשהי להיות מקושר עם התנועה הבולשביקית.
שמונה עשר ממקרי המוות נראה כי היו רצח מכוון.
שתיים מרציחות אלו היו כרוכים במעשי שוד, אבל השאר בוצעו ככל הנראה רק בשל כך שהקורבנות היו יהודים.
במהלך אחר הצהריים ובערב ה-8 באוגוסט, החיילים הפולנים, שנעזרו באזרחים, בזזו 377 חנויות, כולן שייכות ליהודים.
אולם יש להדגיש כי כ-90 אחוז מהחנויות במינסק הן בבעלות יהודים.
שום ניסיון ממשי לא נעשה כדי למנוע את מעשי השוד הללו עד הבוקר הבא, כאשר סיורי קצינים מספיקים נשלחו לאורך הרחובות והושתת סדר.
בתיהם הפרטיים של רבים מן היהודים נפרצו גם הם על ידי חיילים ויושביהם הוכו ונשדדו.
ממשלת פולין הצהירה שארבעה חיילים פולנים נהרגו בזמן שניסו למנוע מעשי שוד.
נמסר למשלחת גם שחלק מהפורעים הוצאו להורג.
7. היו גם פה ושם מקרים פרטיים של רצח שלא ממוספרים בפסקה הקודמת ...
יש לזכור שמתוך שמונה הערים שבהן קרו הפרות-סדר בולטות, רק קילצה וצ'נסטוחובה הן בגבולות פולין הקונגרסאית.
האחריות למעשי-זוועה אלה היא לרוב של הטירונים הפולנים הבלתי-ממושמעים ובלתי-כשירים, שבהיותם בלתי-נשלטים על ידי קציניהם הבלתי-מנוסים ולעיתים מפוחדים, חיפשו להרויח על חשבון חלק זה באוכלוסייה שהם רואים בו זר ועוין ללאומיות והשאיפות הפולניות.
[...] מדיניות עקבית ותקיפה יותר ופרסום כללי יותר של דיווחים על העמדות לדין משפטיות וצבאיות היו מצמצמות את מעשי-הזוועה הבאים על ידי ערעור האמונה בין אנשי הצבא ששוד ואלימות יכולים להתבצע ללא עונש.
8. כשם שהיהודים היו מתרעמים על היותם מגונים כעם על מעשם של כמה מבני-דתם הלא-רצויים, כך יהיה זה בהתאם לכך לא הוגן לגנות את האומה הפולנית בכללותה על האלימות המבוצעת על ידי חיילים בלתי-נשלטים או אספסוף מקומי.
מעשי-זוועה אלה היו ככל הנראה לא מתוכננים, מאחר שאם היו חלק מתוכנית שנהגתה מראש, מספר ההרוגים היה עולה לאלפים במקום להסתכם בסביבות 280. הסברה היא שמעשי-זוועה אלה היו תוצאה של דעות קדומות אנטישמיות רווחות שהוחמרו בשל האמונה שהתושבים היהודים היו עוינים מבחינה פוליטית למדינה הפולנית.
כאשר גבולות פולין יקובעו והארגון הפנימי של המדינה יושלם, ממשלת פולין תוכל יותר להגן על כל חלקי האזרחות הפולנית.
מאחר שהרפובליקה הפולנית חתומה על ההסכם המספק הגנה על מיעוטים גזעיים, דתיים ולשוניים, מצופה בביטחון שהממשלה תקבל בלב שלם את האחריות...
גם לחנך את ההמונים מעבר למצב הרוח שעושה תוקפנות כזאת לאפשרית.
9. מלבד מעשי-הזוועה הללו דווחו למשלחת מקרים רבים של צורות אחרות של רדיפות.
כך, כמעט בכל אחת הערים והעיירות של פולין, יהודים נעצרו על ידי החיילים וזקנם נתלש או נגזר...
כתוצאה מכך רבים מהם מפחדים לנסוע.
התוצאה של כל הרדיפות הקטנות הללו היא לשמור את האוכלוסייה היהודית במצב של פחד ולהכניס בהם את הפחד שמעשי-זוועה חמורים יותר עלולים שוב להתרחש.
10. ...היה קשה יותר לקבוע את שיעור האפליה נגד יהודים.
אפליה זו מוצאת את התגלמותה הברורה ביותר בצורה של חרם כלכלי.
המפלגה הלאומית הדמוקרטית נהלה ללא הרף תעמולה לחנק כלכלי של היהודים.
דרך העיתונות והודעות פוליטיות, כמו גם על ידי נאומים בפני ציבור, מפצירים ביסודות הלא-יהודים של העם הפולני להימנע מביצוע עסקאות עם היהודים.
בעלי קרקעות מוזהרים שלא למכור את נכסיהם ליהודים, ובחלק מהמקרים שמכירות כאלה נעשו, שמותיהם של העבריינים נרשמו בהודעות בעלות מסגרת שחורה המציינות שמוכרים כאלה "מתים בפולין".
אפילו בתקופה זו, תעמולה זו נערכת על ידי רוב העיתונות הלא-יהודית, שתומכת בקביעות בכך שהחרם הכלכלי יהיה בשימוש כאמצעי לפטירת פולין מהיסוד היהודי שלה.
תעמולה זו יצרה במחשבתם של חלק מהיהודים את ההרגשה שיש חבל בלתי-נראה סביב צווארם, והם טוענים שזוהי הרדיפה החמורה ביותר שניתן לכפות עליהם לשאת.
פועלים לא-יהודים סירבו במקרים רבים לעבוד לצדם של יהודים.
אחוז היהודים במשרות ציבוריות, במיוחד אלה שבתפקידים זוטרים, כמו עובדי רכבת, כבאים, שוטרים וכיוצא באלה, קטן באופן מהותי מאז שהממשלה הנוכחית קבלה את השלטון.
מסמכים שסופקו למשלחת הראו שהרכבת בבעלות הממשלתית פיטרה עובדים יהודים ונתנה להם אישורים שהם פוטרו בשל שום סיבה אחרת מלבד זה שהם שייכים לעם היהודי.
11. נוסף על כך, הקמתן של חנויות קואופרטיביות היא לטענת יהודים רבים צורה של אפליה.
נראה אמנם, שתנועה זו היא מאמץ לגיטימי להגביל את פעילותו ובכך את רווחיו של המתווך.
למרבה הצער, כאשר חנויות אלו הופיעו בפולין הן פורסמו כאמצעי לחיסול הסוחר היהודי.
ליהודים, לכן, נגרם להרגיש שהקמת הקואופרטיבים היא התקפה עליהם.
בזמן שהקמתם והחזקתם של קואופרטיבים ייתכן והושפעה על ידי רגש אנטישמי, זוהי צורה של פעילות כלכלית שכל קהילה רשאית לחלוטין להתמיד בה.
מצד שני, היהודים מתלוננים שאפילו הקואופרטיבים היהודיים ויהודים פרטיים מופלים לרעה על ידי הממשלה בחלוקת האספקה הנשלטת על ידי הממשלה.
12. הממשלה הכחישה שאפליה נגד יהודים בוצעה כמדיניות ממשלתית, אולם לא הכחישה שייתכן ויש מקרים פרטיים בהם אנטישמיות שיחקה תפקיד.
נעשו הבטחות למשלחת על ידי סמכויות שלטוניות שככל שזה בכוחה של הממשלה, אפליה זו תתוקן.
13. ...יש לזכור שמאז החלוקה של 1795 הפולנים נאבקו להתאחד מחדש כאומה והשיג מחדש את חרותם.
מאמץ מתמשך זה להשאיר חיים את שאיפותיהם הלאומיות גרם להם להביט בשנאה על כל דבר שעלול להפריע למטרותיהם.
זה הוביל לעימות עם הצהרותיהם הלאומיות של חלק מהארגונים היהודים הרוצים בהקמת אוטונומיה תרבותית...
בנוסף, עמדת היהודים התומכת בסעיף 93 של הסכם ורסאי, המבטיח הגנה למיעוטים גזעיים, לשוניים ודתיים בפולין, יצרה כעס נוסף עליהם.
יתר על כן, הרגש הלאומי הפולני נרגז בשל מה שנחשב כאופיה ה"זר" של הכמות הרבה של האוכלוסייה היהודית.
זה חודר כל הזמן למוחם של הפולנים על ידי העובדה שרוב היהודים עושים שימוש בלבוש מיוחד, שומרים את השבת, מנהלים עסקים ביום ראשון, יש להם חוקי תזונה נפרדים, מגדלים זקנים ארוכים, ודוברים שפה משלהם.
בסיס השפה הזאת הוא דיאלקט גרמני, והעובדה שגרמניה הייתה ועדיין נחשבת על ידי הפולנים כמדינת אויב הופכת את שפת הדיבור הזאת במיוחד לבלתי-אהודה.
ריכוז היהודים במחוזות או רבעים מסוימים בערים פולניות מדגיש גם כן את קו התחימה המפריד אותם מאזרחים אחרים.
14. היחסים המתוחים בין היהודים והלא-יהודים הוחרפו עוד יותר, לא רק בשל המלחמה הגדולה...
אלא גם על ידי העימות הנוכחי עם הבולשביקים והאוקראינים.
המצב הכלכלי בפולין הוא בתחתית השפל שלו.
מאות אלפים סובלים מרעב...אלפים מתים ממחלות ורעב.
הפסקת המסחר מורגשת במיוחד בקרב האוכלוסייה היהודית, התלויה בו כמעט לחלוטין.
מפאת התנאים שתוארו, מחירים הוכפלו ושולשו והאוכלוסייה הפכה זועמת כלפי הסוחרים היהודים שאותם היא מאשימה בעלייה הלא-נורמלית שנגרמה בשל כך.
15. הרוב הגדול של היהודים בפולין משתייך למפלגות פוליטיות יהודיות נפרדות.
הגדולות מאלו הן האורתודוקסית, הציונית והלאומית.
מאחר שהיהודים מהווים קבוצות פוליטיות נפרדות, סביר שחלק מהאפליה הפולנית נגדם היא פוליטית יותר מאשר אנטישמית באופייה.
המפלגות השולטות בפולין מעניקות לתומכיהן משרות ממשלתיות וחסות ממשלתית...
אסור שתהיה אפליה בבחירת פרופסורים ומורים, או בבחירת עובדי רכבת, שוטרים וכבאים...
פולין מוכרחה להבין שמשרות אלו אסור שיהפכו פוליטיות.
יעילות תושג רק אם האנשים הטובים ביותר יועסקו, בלי לשים לב למפלגה או דת.
16. היחסים בין יהודים ולא-יהודים ישתפרו ללא ספק בפולין דמוקרטית חזקה.
כדי להחיש זאת, צריך להיות פיוס ושיתוף-פעולה בין ה-86 אחוז נוצרים ו-14 אחוז יהודים.
17. ...לצורך ניסוח פתרון לבעיה היהודית יהיה צורך במחקר זהיר ורחב...
מומלץ שחבר הלאומים, או המדינות הגדולות יותר בעלות עניין בבעיה זו, ישלחו לפולין ועדה הכוללת מומחים מקצועיים מוכרים...
שצריכים להישאר שם ככל שיידרש כדי לבחון את הבעיה בשורש שלה.
18. הוועדה צריכה לתכנן תוכנית לפיה יוכלו היהודים בפולין להבטיח את אותן הזדמנויות כלכליות וחברתיות מהן נהנים בני דתם בארצות חופשיות אחרות.
חוקה פולנית חדשה עכשיו בעשייה...
פולין אישרה את נאמנותה לעקרונות החרות והצדק וזכויות המיעוטים...
חיים חדשים יפתחו לפיכך ליהודים וזאת תהיה מטרתה של הוועדה המוצעת להכשיר אותם להפיק תועלת על ידי כך ולזכות באותה הערכה בה זכו בני דתם במקומות אחרים כנכס בעל ערך לקהילות העמים בהן הם חיים...
העובדה שזה עלול להימשך דור אחד או שניים עד להשגת היעד אסור שתייאש.
19. כל אזרחי פולין צריכים להבין שהם חייבים לחיות יחד.
הם לא יכולים להתגרש אלה מאלה בכח או בעזרת שום בית משפט...
בית חצוי כנגד עצמו לא יכול לעמוד.
צריך להיות רק מעמד אחד של אזרחים בפולין, שכל חבריו נהנים מזכויות שוות וחלים עליהם חובות שוות.
דו"ח מורגנטאו זיהה בסופו של דבר שמונה מקרים גדולים בשנים 1919-1918, והעריך את מספר הקורבנות בין 200 ל-300 יהודים.
ארבעה מהם יוחסו לפעולות של עריקים ושל חיילים בלתי-ממושמעים בודדים; לגבי אף אחד מהמקרים לא הוטלה האשמה במדיניות רשמית של הממשלה.
בין המקרים שנחקרו על ידי משלחת מורגנטאו היו הפוגרום בלבוב (1918), שהתרחש לאחר שהצבא הפולני כבש את לבוב, ובו נהרגו 72 יהודים על ידי המון פולני שכלל חיילים פולנים, וכן הטבח בפינסק.
בפינסק, קצין פולני האשים קבוצת אזרחים יהודים שהתאספו באספה עירונית כדי לדון בחלוקת העזרה האמריקנית, בהיותם בולשביקים הקושרים קשר נגד הפולנים.
35 מהגברים נלקחו כבני ערובה, נשדדו ונורו.
הנשים הופרדו מהגברים, הופשטו והוכו.
משלחת מורגנטאו הוציאה גינוי חריף של המפקד האחראי.
כמה אירועים אחרים בפולין נמצא מאוחר יותר שהוגזמו, במיוחד על ידי עיתונים מאותו הזמן כמו הניו יורק טיימס, למרות שהתעללויות רציניות נגד יהודים, כולל פוגרומים, נמשכו במקומות אחרים, במיוחד באוקראינה.
תוצאת הדאגה לגורל יהודי פולין הייתה סדרה של סעיפים ברורים בחוזה ורסאי שהגנו על זכויות המיעוטים בפולין.
ב-1921, חוקת מרץ העניקה ליהודים את אותן הזכויות החוקיות כשל שאר האזרחים והבטיחה להם סובלנות דתית.
בזמן שהייתה ביקורתית כלפי שלטונות פולנים מקומיים במקום האירוע, הוועדה ציינה גם שבאופן כללי השלטונות הצבאיים והאזרחיים הפולנים אכן עשו כמיטב יכולתם כדי למנוע את המקרים ואת הישנותם בעתיד.
היא סיכמה שצורות אחדות של אפליה כנגד יהודים אופיין היה פוליטי ולא אנטישמי, ושורשיהן בתחרות פוליטית.
הדו"ח נמנע באופן ספציפי משימוש במונח "פוגרום", בהדגישו שהמונח שימש למגוון רחב של "מעשי-זוועה" (המונח המועדף על מורגנטאו) ולא הייתה לו הגדרה מדויקת.
תדאוש פיוטרובסקי (Tadeusz Piotrowski) ציין שהנימוק של מורגנטאו להימנע משימוש במילה "פוגרום" התבסס על התנאים הכאוטיים הקיימים באזור מלחמה.
מורגנטאו ציין שיהיה זה לא הוגן לגנות את כל האומה הפולנית על פעולותיהם של חיילים עריקים או אספסוף, והאמין שההתקפות לא היו מתוכננות מראש.
הוא ציין, יחד עם זאת, ש"מעשי-זוועה אלה היו ככל הנראה תוצאה של דעות קדומות אנטישמיות רווחות שהוחמרו בשל האמונה שהתושבים היהודים היו עוינים מבחינה פוליטית למדינה הפולנית".
ג'אדווין וג'ונסון הגישו את הדו"ח שלהם בנפרד מזה של מורגנטאו.
כפי שתואר על ידי אחד ההיסטוריונים, מורגנטאו הדגיש שיהודים נרצחו בכוונה תחילה רק בשל העובדה שהיו יהודים, ואילו ג'אדווין וג'ונסון מצאו שהאלימות נגד יהודים בפולין מקורה היה בעיקר בהתבדלות היהודית ובתחרות במסחר.
הערכות לגבי עבודותיה של המשלחת נעו בין תומכים ומבקרים שמצאו כי היא או חשפה את האמת על ההאשמות לגבי אנטישמיות פולנית או שסיפקה תמיכה להן.
הובר חשב שהמשלחת עשתה "שירות טוב", בזמן שאחרים החשיבו את ממצאיה כ"טיוח" של מעשי-זוועה פולנים.
האפשרות של חוסר איזון בדו"ח מורגנטאו נידונה על ידי כמה מלומדים.
אנדז'יי קפישבסקי (Andrzej Kapiszewski) כתב שהדו"ח הושפע על ידי מטרות מדיניות החוץ האמריקנית באותו הזמן.
ניל פיז (Neal Pease) כתב: "כדי להגן על המוניטין הבינלאומי של פולין כנגד האשמות נפוצות, או מוגזמות, של התעללות במיעוט היהודי הגדול שלה, וושינגטון שלחה ועדת חקירה בראשות הנרי מורגנטאו, אחד האישים הפוליטיים היהודים-אמריקניים הבולטים ביותר.
מורגנטאו נבחר למשימה בדיוק בגלל שהיה ידוע כבעל אהדה לפולין, והדו"ח שלו זיכה את ממשלת פולין מאשמה, בדיוק כפי שציפו ממנו".
כמה מהתגובות בעיתונות היהודית באותו הזמן האשימו את מורגנטאו וסמואל, החברים היהודים בוועדה, בכך שהציגו "טיוח" של מעשי הטבח, והאשימו אותם בבגידה.
דו"ח דלעת היא סדרת אנימציה אמריקאית.
הסדרה מתקדמת במקס שמגלה שהאחים החדשים שהגיעו הם חייזרים מרושעים שהגיעו מחללית בצורת דלעת.
הוא וחבריו מתמודדים מול מזימותיהם כדי להציל את כל אנשי העיר כולל חבריו.
בסוף כל פרק טרסה וגולייט שולחים הודעה אל החייזרים על מה שנכשלו.
מקס: ילד בן 12 שמגלה שהאחים החדשים שהגיעו הם חייזרים ובכל יום נעזר בחבריו להתמודד מול מזימותיהם הכי טוב בהכול הדמות הראשית פוחד מהחושך.
גולייט וטרסה: חייזרים דלעת דמוי ילדים שרוצים להשתלט על העולם ומקס חייב לעצור אותם טרסה טובה יותר מי מקס גולית לא יודע לדבר .
פיקסל: בנו של סיימון סיליקון וחבר של מקס לא חכם במיוחד פוחד מי פרות בכובע מסיבה.
ויולט: חברתו של מקס הראשונה שהאמינה בחיזרים יש לה יומן מאוהבת במקס פוחדת לדבר מול קהל.
סיימון סיליקון: אביו של פיקסל ומדען כושל.
אמא ואבא: הוריו של מקס שלא מאמינים שהאחים החדשים שלו הם חייזרים שמשתלטים על העולם.
דוח לוכטר הוא מסמך פסאודו מדעי שנכתב על ידי פרד לוכטר (Leuchter), מכחיש שואה אמריקאי, שהיה מהנדס וטכנאי של תאי הוצאה להורג.
דו"ח לוכטר הוזמן על ידי ארנסט צינדל, גם הוא מכחיש שואה.
צינדל הזמין את הדו"ח מלוכטר במטרה להגיש אותו בבית המשפט בקנדה כחלק מהתגוננות מפני האשמה בהפצת חומרים שקריים, הנוגעים בעיקר להכחשת שואה.
לוכטר כתב את הדו"ח ב-1988 במטרה לחקור את הכדאיות של ההשמדה ההמונית באמצעות גז במחנות ההשמדה, בעיקר באושוויץ.
לוכטר נסע למחנה, אסף מספר חתיכות של לבנים משרידי המשרפות ותאי הגזים, מבלי שקיבל רשות לכך.
לוכטר הביא אותם בחזרה לארצות הברית ושלח אותם לאנליזה כימית.
במשפט נדרש לוכטר להסביר את הדו"ח כעד מומחה, אולם התברר כי הוא חסר השכלה או ניסיון להעיד כמומחה בתחום הזה.
לוכטר התמקד בהיעדר החומר הכימי כחול פרוסי (משקע של ברזל ציאנידי) מקירות תאי ההשמדה.
לטענתו, היעדר חומר זה מעלה ספק באשר לטענות כי תאי הגזים שימוש להרג.
עם זאת, חשיפה לציאניד לא תמיד מלווה ביצירת משקעי ברזל ציאנידי על הקירות.
הדבר תלוי בתנאים מסוימים מאוד אשר מאפיינים את הקירות.
לוכטר לא התייחס לעובדה זו בדו"ח ולא לסוגים השונים של תרכובות ציאניד שעלולים להיות על הקירות, עובדה שפגעה קשות באמינותו.
לעומת זאת, בבדיקות שנערכו במעבדות זיהוי פלילי בפולין הייתה התייחסות להימצאותן של תרכובות ברזל בקירות והבדיקות אישרו את המצאות הציאניד במקומות בהם ציפו למצוא אותו.
בנוסף, הדו"ח הפולני גם הראה כי לוכטר התעלם מראיות חשובות, כגון מסמכים במשרדי האדריכלות של האס אס, המתארים את אופן השימוש בתאי הגזים, ואת קצב שריפת הגופות.
מסמכים אלו סותרים את טענותיו של לוכטר.
ארנסט צינדל היה מכחיש שואה ונאו-נאצי גרמני.
צינדל נתבע בקנדה ב-1985 על פרסום ספרו "האם באמת מתו שישה מיליון יהודים".
הוא הורשע במשפט אך הרשעתו בוטלה מסיבות טכניות והדבר הוביל למשפט שני, שהתקיים ב-1988, שבו הורשע שוב.
אף על פי שהורשע פעמיים זוכה צינדל בסופו של דבר על ידי בית המשפט העליון של קנדה שקבע כי החוק על פיו הורשע מפר את חופש הביטוי המובטח בכתב הזכויות והחירויות הקנדי (צינדל גורש בסופו של דבר לגרמניה, שם נשפט שוב.
הורשע ונידון ב-15 בפברואר 2007 לחמש שנות מאסר).
צינדל הזמין את רוברט פוריסון, איש אקדמיה בריטי-צרפתי, פרופסור לספרות שעסק בהכחשת השואה, שיסייע בניהול משפטו.
צוות ההגנה כלל גם את דייוויד אירווינג, ממכחישי השואה המוכרים.
פוריסון טען שהשוואה בין תאי הגזים באושוויץ אל מול תאי הוצאה להורג בגז הקיימים בארצות הברית מעלה כי לא הייתה שום אפשרות באושוויץ לבצע הרג המוני בגז.
צינדל ופוריסון הזמינו את ביל ארמונטראוט, שהיה סוהר בבית הסוהר המחוזי של מיזורי ונכח בהוצאות להורג מהסוג הזה כדי שיעיד לטובתם.
ארמונטראוט הציע לצינדל לפנות ללוכטר שהיה טכנאי של תאי הוצאה להורג.
פוריסון העיד כי בתחילה לא פקפק לוכטר בשואה, אבל לאחר יומיים של דיונים ארוכים הצליח פוריסון לשכנע אותו בכך שההשמדה ההמונית בגז לא התרחשה ולוכטר הסכים לשמש כעד במשפטו של צינדל.
כהכנה למשפט נסע לוכטר לשבוע לפולין, בלוויית אשתו, מתרגם לגרמנית ופולנית, צלם (שנשכר על ידי צינדל), וכתב.
אף על פי שלא היו איתם פיזית, לוכטר אמר שפוריסון וצינדל היו איתם ברוחם.
לוכטר היה שלושה ימים באושוויץ ועוד שלושה במיידנק.
בזמן שהותו באתרי המחנות לקח, ללא רשות, דגימות מהריסות תאי הגזים.
אשתו והמתורגמן שימשו כצופים בעוד הצלם מתעד את הכל במצלמתו.
את הסרטון ואת תיעוד האיסוף הגיש בבית המשפט כעדות.
לוכטר ביסס את טענותיו על בסיס הידע שלו בהפעלת תאי גז, הסקירה שעשה באושוויץ בהריסות תאי הגזים ועל בסיס תוכניות המתאר של המחנה, אותן קיבל - לטענתו - מגורמים רשמיים במוזאון אושוויץ.
הדוח פורסם בארצות הברית באמצעות ההוצאה לאור של צינדל, "פרסומי סמיסזדאט", ובבריטניה על ידי ההוצאה לאור של אירווינג, "נקודת מוקד".
בית המשפט קיבל את הדו"ח רק כהצגת ראיות כללית ולא כראיה ישירה, ולוכטר נדרש להעיד במשפט, להסביר את ממצאיו ולהוכיח את מהימנות הדו"ח.
לפני שיעיד על הדו"ח שחיבר נשאל לוכטר על כישוריו המקצועיים.
לוכטר הודה כי אינו מומחה רעלים וכי אין לו תעודת הנדסאי.
הסתבר שהוא בעל תואר ראשון בלבד אך הוא האמין כי רכש את הכישורים הנחוצים למהנדסים ברמה מקצועית.
הוא טען כי התואר הראשון שלו עסק בנושא הקשור להנדסה, אך התברר כי תחום עיסוקו היה היסטוריה.
הוא גם טען כי דעתו נקבעה בעיקר מאותן תוכניות של המחנה שקיבל ממוזיאון אושוויץ, אך לאחר המשפט הכחיש מנהל המוזיאון כל קשר אליו.
השופט רונלד תומאס הגדיר את המתודולוגיה של לוכטר כ"מגוחכת" ו"אבסורדית" ופסל חלקים נרחבים מהדו"ח כ"אינפורמציה מיד שנייה".
הוא סירב לאפשר ללוכטר להעיד על ההשפעה של ציקלון B על בני אדם מכיוון שמעולם לא עבד עם החומר, ומכיוון שאינו מומחה לרעלים או כימאי.
השופט קבע כי דעותיו של לוכטר אינן טובות יותר מזו של כל הדיוט אחר.
השופט גם מנע מלוכטר להעיד על הקרמטוריום מכיוון שאין לו מומחיות כלשהי בנושא.
לוכטר טען שקיים התייעצויות באופן קבוע עם מומחים מחברת הכימיקלים דופונט בנוגע לתרכובות הציאניד, אך החברה מסרה כי מעולם לא סיפקה מידע על תרכובות ציאניד לאנשים שזיהו עצמם כמכחישי שואה, כולל פרד לוכטר, ומעולם לא סיפקו מידע לגבי השימוש בציאניד באושוויץ, בירקנאו או מיידנק.
תוכן הדו"ח ובעיקר המתודולוגיה של לוכטר זכו לביקורת רבה.
ג'יימס רות', מנהל המעבדה שבה בוצע ניתוח הדגימות שנאספו על ידי לוכטר, העיד בשבועה על תוצאות הבדיקה שערך.
רק כשעלה לדוכן העדים נודע לו נושא המשפט.
הוא העיד שציאניד היה חודר לקיר רק לעומק של בערך 10 מיקרומטר, כחמישית מעוביה של שערה אנושית.
מכיוון שלא ידע מהו מקורם של החומרים שקיבל ובלא שקיבל את סיפור רקע שלהם, טחנה המעבדה את הדגימות לאבק דק וכך דוללה מאוד השכבה שבה היה הציאניד.
הדרך הנכונה לבצע את הבדיקה הייתה לבחון את המשטח החיצוני של הדגימות שנאספו.
טענותיו של לוכטר על כך שלא נעשה שימוש בתאי הגזים להרג המוני מתבססות בעיקר על הימצאותם של כתמי ציאניד על קירות תאי הגזים ותאי החיטוי.
אף על פי ששני סוגי התאים היו חשופים לציקלון B, על קירות תאי החיטוי נמצאו הרבה יותר כתמי ציאניד, הידועים כ"כחול פרוסי", מאשר על קירות תאי ההשמדה.
עובדה זו אינה עולה בקנה אחד עם כמות הציאניד הנדרשת כדי להרוג בני אדם, אל מול הכמות הנדרשת לחיסול כינים, שהייתה נדרשת בתאי החיטוי.
טיעון זה משמש מכחישי שואה רבים.
ד"ר ריצ'רד גרין, שהוא דוקטור לכימיה פיזיקלית, הוא מהדמויות המובילות בהתמודדות עם הטענות הללו.
לדבריו, הופעתם של כתמים בצבע כחול פרוסי אינה הוכחה הכרחית לחשיפה לציאניד.
אחד הגורמים להיווצרותם של כתמים כאלה היא ריכוז גבוה מאוד של ציאניד.
בניגוד לטענות מצידם של מכחישי השואה, נדרשת כמות גדולה בהרבה של ציאניד כדי להרוג חרקים וכינים מאשר להרוג בני אדם, כיוון שלחרקים ישנה עמידות הרבה יותר גבוהה לרעל זה.
כדי להרוג חרקים יש צורך ברמות ריכוז של עד 16,000 חל"מ (חלקים למיליון) וזמן חשיפה של יותר מ-20 שעות (לפעמים אפילו 72 שעות).
לעומת זאת, ציאניד בריכוז של 300 חל"מ בלבד הוא קטלני לבני אדם בחשיפה של דקות.
מכיוון שהחשיפה לציקלון B הייתה ארוכה הרבה בתאי החיטוי, נוצרו הכתמים דווקא שם ופחות בתאי הגזים.
זוהי אחת מהסיבות להבדל בין תאי הגזים לתאי החיטוי.
גורם נוסף המשפיע על היווצרות הכתמים הוא מדד החומציות.
מדובר במדד רגיש מאוד המושפע גם מנוכחות של בני אדם.
כיוון שקירות תאי הגזים היו עשויים בטון ואליהם נדחסו אנשים רבים, הייתה רמת הפחמן הדו-חמצני גבוהה, עובדה שיצרה סביבה חומצית המונעת את ההיווצרות של כחול פרוסי.
לעומת זאת בתאי החיטוי הייתה סביבה לחה ובסיסית, וכך נוצרו שם הכתמים.
גרין גם מציין כי יש לבדוק את נוכחות הציאניד בקירות, יש לבחון לא רק את כתמי הכחול פרוסי, אלא נוכחות של מלחי ציאניד נוספים.
גם כאשר מחפשים מלחי ציאניד אחרים בקירות תאי הגזים כמעט ולא נמצאו שאריות ציאניד בקירות.
עובדה זו מוסברת בעובדה שמרבית מלחי הציאניד הקיימים מסיסים במים (בניגוד לכחול פרוסי אשר אינו נמס במים).
תאי הגזים בבירקנאו נהרסו באוקטובר 1944 לאחר התמרדות הזונדרקומנדו, לעומת תאי החיטוי שנותרו שלמים; בשל ההרס היו הקירות הפנימיים של תאי הגזים חשופים למזג האוויר ושרידים אפשריים של הציאניד הושמדו.
לוכטר לא התייחס כלל לסוגיה של מידת המסיסות של החומרים.
פרופסור יאן מרקביץ, מנהל המכון למחקר משפטי (IFRC) בקרקוב, ערך בפברואר 1990 ניסוי שבו התחשבו בקיומן של תרכובות ברזל ובתנאים הסביבתיים הקיימים על הקירות.