tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא ניהלה אורח חיים מגוון, ולא הייתה מוטרדת מהוצאות כלכליות או מהמלחמה (השפל הגדול ומלחמת העולם השנייה התרחשו בתקופת פרסום ספרים אלה).
סטרטמאייר טען כלפי הדמות בגרסתה הזו שהיא ישירה מדי, והרייט אדמס ביקשה להפכה לידידותית ועדינה יותר.
הביקורת העיקרית כלפי גלגול זה של הדמות גורסת שהיא חבה את הצלחתה למעמדה הכלכלי, ומאשימה את הכותבים בגזענות ואפליית מעמדות.
ספרים אלו נערכו מחדש, בהתאם לדרישות המוציא לאור, החל מ-1959. השינויים התמקדו, כאמור, בהשמטת רעיונות גזעניים ובהתאמה לעידן המודרני, אך יש שטוענים שדמותה של דרו השתנתה משמעותית תחת עריכה זו.
הדמות החדשה, לפיהם, היא גרסה מדוללת של הקודמת, שאיבדה את ייחודה כדמות חזקה ועצמאית והפכה ליותר שגרתית וכנועה.
אחרי מותה של הרייט אדמס ב-1982, הפקת הספרים עברה לידי בת טיפוחיה ננסי אקסלרד.
לבסוף נמכרה Stratemeyer Syndicate להוצאת Simon & Schuster, ודמותה של דרו עברה שינוי נוסף, במגמה של חזרה לטיפוס הדמות המקורי.
כמו כן, הושם דגש רב יותר על שילוב רומנטיקה בעלילה, דגש שבא לידי ביטוי גם בסדרת "תיקי ננסי דרו" ("The Nancy Drew Files").
בנוסף, בסדרה זו מופיעה יותר אלימות.
קווי העלילה הרומנטיים בולטים גם בסדרה "ננסי דרו בקמפוס" ("Nancy Drew on Campus") מ-1995, בה ננסי נפרדת מבן זוגה נד ניקרסון.
בגלגוליה האחרונים, החל מביטול הסדרה המקורית ב-2003, דמותה של דרו הפכה ריאליסטית יותר, פחות מושלמת.
בסדרה "Girl Detective", העלילה סופרה בגוף ראשון מנקודת מבטה של ננסי דרו, ודמותה החזיקה בטלפון נייד ובמכונית היברידית (בשונה מהקבריולה הכחולה המזוהה עם הדמות).
חלק מהביקורות שבחו את הגישה הריאליסטית, שיוצרת דמות שקל יותר להזדהות עמה.
עם זאת, מעריצים רבים התנגדו לשינוי, שהפך לכאורה את ננסי לנערה טיפשית ומגוחכת שעוסקת בחקירות טריוויאליות.
לדמותה של ננסי דרו מיוחסת השפעה תרבותית רחבה.
בין השאר, הצלחת הסדרה יצרה מגמה נרחבת של ספרות בלשית עם גיבורות נשיות (למשל, סיפוריהן של קט טרייסי, וורוניקה מארס).
בנוסף, נשים רבות טוענות כי דמותה נתנה להם השראה בשאיפה לתפקידים בלתי שגרתיים, ובהתבגרותן והפיכתן לעצמאיות.
בין נשים אלו נמנות סנדרה דיי או'קונור (השופטת הראשונה בבית המשפט העליון של ארצות הברית), אופרה וינפרי, ברברה סטרייסנד, הילרי רודהם קלינטון ועוד.
ספרי "ננסי דרו" הם רבי מכר עד היום, והכותרים החדשים בסדרת "Girl Detective" הגיעו לרשימות רבי המכר של The New York Times.
מבקרי ספרות שונים מסכימים כי חלק מהפופולריות של דרו נובעת מהשילוב שהיא מייצגת, של ערכים סותרים: עצמאות מלאה תוך תלות בנכסי אביה, עזרה למעמדות חלשים בשילוב עם השתייכות למעמד קפיטליסטי גבוה, ולבסוף - שחרור נשי מול הסכמה לתכתיבי החברה בקשר לתפקידי האישה.
ספרי ננסי דרו שיצאו לאור בעברית
ספרים אלה יצאו בהוצאת זמורה ביתן מודן, ספרי ארז:
תעלומת האורלוגין (מאנגלית: אריה חשביה, 1977)
חידת המדרגות הנסתרות (מאנגלית: אריה חשביה, 1978)
תעלומת הבקתה המסתורית (מאנגלית: דוד קרסיק, 1981) (בפנים הספר מופיעה הכותרת "תעלומת הבקתה הבודדת")
מסתרי הפונדק הסגול (מאנגלית: דוד קרסיק, 1981)
מיסתרי חוות הצללים (מאנגלית: דורית קלינגר, 1988)
מיסתרי המכתב המוזר (מאנגלית: חוה ארליך, 1988)
מיסתרי השער האדום (מאנגלית: דורית קלינגר, 1988)
מיסתרי הרמז ביומן (מאנגלית: דרורה ארנון-בלישה, 1988)
מסתרי האלון החלול (מאנגלית: יעל זיידמן ומיכאל חזק, 1990)
מסתרי הנרות המשונים (מאנגלית: דרורה ארנון-בלישה, 1990)
מסתרי התליון השבור (מאנגלית: דורית קלינגר, 1990)
מסתרי סמטת הדרבניות (מאנגלית: חוה ארליך, 1990)
סדרה זו יצאה בהוצאת מ.
מזרחי, בתרגום שרגא גפני תחת שם העט אבנר כרמלי.
ננסי פרימן-מיטפורד הייתה סופרת, ביוגרפית ועיתונאית אנגלייה.
היא זכתה למוניטין בעקבות הרומנים שחיברה על חיי החברה הגבוהה באנגליה ובצרפת, ובזכות שנינותה הנועזת.
בנוסף, זכתה להערכה כמחברת ביוגרפיות עממיות של דמויות היסטוריות.
מיטפורד גדלה למשפחה מבוססת, כבתו הבכורה של דייוויד פרימן-מיטפורד, הברון השני של רידסדייל.
היא התחנכה על ידי מורים פרטיים.
בשנת 1931, בגיל 27, פרסמה רומן ראשון פרי עטה, אך הוא לא עורר רושם, וכך גם שלושת הרומנים שפרסמה אחריו.
לאחר מלחמת העולם השנייה, פרסמה שני רומנים אוטוביוגרפיים למחצה, בשם "The Pursuit of Love" (1945), ו-"Love in a Cold Climate" (1949), אשר ביססו את המוניטין שלה.
מיטפורד הייתה נשואה שלא-באושר מאז 1933 לפיטר רוד (Rodd).
רק ב־1957 הסכים רוד לגירושין.
במהלך מלחמת העולם השנייה ניהלה מיטפורד רומן עם קצין המחתרת הצרפתית בשם גסטון פאלבסקי, שהפך אהבת חייה.
מערכת היחסים לא הייתה הדדית ולאחר המלחמה עקרה מיטפורד לצרפת בעקבותיו של פלאבסקי למרות ניסיונותיו להניא אותה מכך.
מיטפורד נשארה לגור בצרפת עד מותה.
היא קיימה קשרים חברתיים עם החברה הגבוהה האנגלית ועם משפחתה באמצעות חליפת מכתבים וביקורים מעת לעת.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 היא זוהתה עם ההבחנה המכונה "אנגלית U לאנגלית לא-U", שלכאורה הציעה מבחן לקביעת מוצאו המעמדי של אדם לפי בחירות מסוימות באוצר המילים שבפיו.
מיטפורד התכוונה להתבדח, אך רבים קיבלו את הרעיון כפשוטו, והחלו להחשיב את מיטפורד כפוסקת בענייני נימוסים והליכות, ועל כך חלק ניכר מפרסומה.
בשנותיה המאוחרות זכתה להצלחה רבה של הביוגרפיות ההיסטוריות שפרסמה של מאדאם דה פומפדור, וולטר, ולואי הארבעה עשר, מלך צרפת, אך יחסיה עם פאלבסקי הגיעו אל קיצם.
בריאותה התרופפה בסוף שנות ה-60, ולאחר מספר שנות מחלה, נפטרה בשנת 1973.
מאנגלית - רנה לוטן, תל אביב: אנקור, תשט"ז
ננסי ג'יין מאיירס היא במאית קולנוע, מפיקה ותסריטאית אמריקאית יהודייה.
מאיירס נחשבת לאחת הבמאיות היחידות המצליחות בהוליווד ומתמקדת בסרטיה בגיבורות בגיל העמידה.
סרטה "מה נשים רוצות" היה בשלב מסוים הסרט הרווחי ביותר שבויים על ידי אישה.
אביה היה בכיר בתעשיית הרכב האמריקאית ואמה הייתה מעצבת פנים.
למאיירס שתי אחיות גדולות והיא גדלה בבית יהודי באזור היל דרקסל.
בגיל 12 קראה את האוטוביוגרפיה של מוס הארט והחלה להתעניין בתיאטרון.
מאיירס בעלת תואר בעיתונאות מטעם אמריקן יוניברסיטי בוושינגטון.
לאחר סיום לימודיה החלה מאיירס לעבוד בטלוויזיה הציבורית בפילדלפיה.
בגיל 22 עברה ללוס אנג'לס עם אחותה והחלה לעבוד בתור עוזרת הפקה.
בהשראת תוכנית הטלוויזיה הפופולרית, המופע של מרי טיילר מור, מאיירס החליטה שהיא רוצה לכתוב.
בסופו של דבר היא החלה לעבוד כעורכת תסריטים לחברות הפקה.
משם החלה לפלס את דרכה לכתיבת תסריטים משל עצמה.
שנתיים לאחר שהגיעה להוליווד התפטרה מעבודתה והחלה להתמקד ביצירת תסריטים מקוריים ולקחה שיעורים על הפקת סרט והתחברה לבמאי מרטין סקורסזה.
כדי לתמוך בעצמה כלכלית הקימה עסק קטן לעוגות גבינה, לאחר התגובות שקיבלה מכל מי שטעם את המאפים שלה.
ב-1980 כתבה את התסריט לסרט "טוראית בנג'מין" והייתה מועמדת לפרס אוסקר לתסריט הטוב ביותר.
ב-1998 ביימה את סרטה הראשון, "אבא מתארס", שהתבסס על סרט של דיסני משנת 1961. הסרט זכה להצלחה קופתית וביקורתית ונחשב לפריצת הדרך של השחקנית לינדזי לוהן.
בשנת 2000 כתבה וביימה את "מה נשים רוצות", בכיכובם של מל גיבסון והלן האנט.
ב-2003 ביימה את הסרט "באהבה אין חוקים", בכיכובם של דיאן קיטון וג'ק ניקולסון, שזכה להצלחה רבה וביסס את מעמדה כאחת הבמאיות החשובות בהוליווד.
רצף הצלחותיה לא נגדע כאשר ב-2006 יצא סרטה הרביעי, "החופשה", בכיכובם של קייט וינסלט, קמרון דיאז, ג'וד לאו וג'ק בלאק, וזכה להצלחה גלובלית.
ב-2009 שיתפה פעולה עם השחקנית המוערכת מריל סטריפ, יחד עם אלק בולדווין וסטיב מרטין, בקומדיה הרומנטית "זה מסובך", שזיכתה אותה בשתי מועמדויות לגלובוס הזהב (לסרט הטוב ביותר ולתסריט).
ב-2015 יצא סרטה השישי, "המתמחה", בכיכובם של אן האת'וויי ורוברט דה נירו.
בפברואר 2026 דווח כי מאיירס חוזרת לביים ולכתוב סרט קולנוע חדש לאחר הפסקה של כ־11 שנים מאז סרטה העלילתי האחרון.
מדובר בקומדיה שטרם ניתן לה שם, אשר תופק עבור אולפני האחים וורנר ומהווה גרסה של הפרויקט "Paris Paramount", אשר פותח במקור בנטפליקס בשנת 2023. מועד היציאה שנקבע לסרט הוא חג המולד, 25 בדצמבר 2027. מאיירס תשמש כתסריטאית וכבמאית של הסרט, בהתאם למסורת סרטיה הקודמים.
צוות השחקנים הראשי כולל את פנלופה קרוז, קירן קאלקין, ג'וד לאו, אמה מקי ואוון וילסון.
בשנת 1995 התחתנה מאיירס עם התסריטאי והמפיק צ'ארלס שייר ברומא, לאחר מערכת יחסים ארוכה שהחלה ב-1976. השניים נפרדו ב-1999 ולבסוף התגרשו.
להם שתי בנות, שכיכבו בתפקידי אורח בסרטיה.
מאיירס מתגוררת כיום ברנטווד שבקליפורניה.
ננסי גרייס רומן הייתה אסטרונומית אמריקנית שהייתה בין הנשים הראשונות שהגיעו לתפקיד מנהלי בנאס"א.
ידועה בתור "האמא של האבל" לאור תפקידה המשמעותי בתכנון טלסקופ החלל האבל.
לאורך הקריירה שלה, הייתה פעילה כמחנכת וכתומכת בקידום נשים במדע.
רומן נולדה בנאשוויל, טנסי לאם מורה למוזיקה ולאב גאופיזיקאי.
עקב עבודת האב, המשפחה עברה לאוקלהומה מיד לאחר לידתה של רומן.
רומן והוריה עברו בהמשך ליוסטון, ניו ג'רזי ולמישיגן.
לאחר 1955, היא חיה בוושינגטון הבירה.
רומן החשיבה את הוריה למקור השפעה משמעותי על העניין שלה במדע.
מחוץ לעבודתה, נהנתה רומן מללכת להרצאות ולקונצרטים, והייתה פעילה באיגוד האמריקאי של נשים באוניברסיאות.
כבר בגיל אחת עשרה רומן הראתה התעניינות באסטרונומיה, כאשר הקימה מועדון אסטרונומיה בבית ספרה.
היא וחבריה לכיתה למדו על קבוצות כוכבים אחת לשבוע, מתוך ספרים.
למרות ניסיונות סובביה להניא אותה מכך, רומן ידעה החל מתקופת לימודיה בתיכון שהיא רוצה לממש את עניינה באסטרונומיה.
היא הגיעה לתיכון בבולטימור בו השתתפה בתוכנית מצוינות וסיימה את לימודיה בהצלחה בתוך שלוש שנים.
רומן למדה לתואר ראשון באסטרונומיה במכללת סווארת'מור אותו סיימה ב-1946. במהלך לימודיה, עבדה במצפה הכוכבים ספרול.
לאחר מכן היא המשיכה וקיבלה דוקטורט באסטרונומיה מאוניברסיטת שיקגו ב-1949.
רומן נשארה באוניברסיטה לשש שנים נוספות כעובדת במצפה הכוכבים Yerkes, לעיתים מטיילת למצפה הכוכבים McDonald שבטקסס על מנת לעבוד כעוזרת מחקר עם ויליאם וילסון מורגן.
עבודתה כעוזרת מחקר לא הייתה עם קביעות, ובמקביל רומן הפכה למרצה זוטרה ולאחר מכן לפרופסור משנה.
רומן עזבה את עבודתה באוניברסיטה לבסוף עקב הקשיים של אישה באותו הזמן לקבל קביעות במשרה מחקרית.
היא המשיכה להיות מעורבת עם האלמה מאטר שלה כשעבדה בוועד המנהל של מכללת סווארת'מור בין 1980 ל-1988.
במהלך עבודתה באוניברסיטת שיקגו רומן חקרה את מערכת הבינרית AG Draconis וגילתה שספקטרום הפליטה שלו השתנה מתצפיות קודמות.
תגלית זו נתנה לה חשיפה והערכה בקהילת האסטרונומיה.
לאחר עזיבתה את אוניברסיטת שיקגו רומן עבדה במעבדת המחקר של צי ארצות הברית בתחום הרדיו-אסטרונומיה.
במסגרת עבודתה ביצעה תצפיות גיאודזיות ולאחר מכן הייתה אחראית על תחום הספקטרוסקופיה בתחום גלי המיקרוגל.
במהלך הרצאה שניתנה על ידי הרולד יורי, פנה לרומן, מדען מנאס"א בשם ג'ק קלארק והציע לה להקים תוכנית לתצפית אסטרונומית בגלי מיקרוגל בנאס"א.
היא קיבלה את עצתו והציעה מועמדות למשרה.
רומן הייתה המנהלת הראשונה של תחום האסטרונומיה במשרדי נאס"א לחקר החלל והייתה האישה הראשונה שהחזיקה בתפקיד זה בנאס"א.
במסגרת תפקידה, היא טיילה ברחבי ארצות הברית כדי להכיר לאסטרונומים נוספים את תחום התצפיות מהחלל והיתרונות בשימוש בטלסקופ מעל האטמוספירה.
בין השנים 1961-1963 היא הייתה אחראית על תצפיות לשמש ותצפיות אסטרונומיות בנאס"א.
במסגרת תפקידה, רומן הייתה אחראית על ניהול ותקצוב פרויקטים של טלסקופי חלל, בין השאר סדרת טלסקופי חלל מצפה כוכבים מסלולי.
היא הייתה אחראית גם על פרויקטי שלושה לוויינים קטנים עם מצלמות בתחום האינפרה אדום והאולטרה סגול.
בין הפרויקטים הרבים שהייתה מעורבת בהם לאורך השנים, רומן הייתה אחראית על הצבת סוגים שונים של טלסקופים ומצלמות על חלליות ג'מיני ואפולו וגם על תחנת החלל סקיילאב.
הפרויקט הגדול ביותר עליו עבדה והכי מקושר אל פועלה היה טלסקופ החלל האבל.
רומן הייתה מעורבת מאוד בהקמת הפרויקט וביצירת התשתית של ניהול הפרויקט, ובזכות תרומתה המשמעותית היא ידועה בתור "האמא של האבל".
רומן הייתה מהגורמים המשפיעים ביותר בשכנוע חברי הסנאט האמריקאי לתקצב את הפרויקט, ובפנייה לקהילת האסטרונומיה כדי להגדיר יעדים ומטרות מדעיות לטלסקופ.
רומן עבדה בנאס"א עד לפרישתה בשנת 1979. לאחר מכן עברה לעבוד על ניתוח נתוני טלסקופ החלל האבל עבור החברות המתפעלות את המרכז למידע אסטרונומי עבור מרכז טיסות החלל גודרד.
היא עבדה כיועצת של מקדונל דאגלס ואחראית בנושא המחשוב וקטלוג עד שהייתה אחראית על המרכז בשנת 1995. היא פרשה מתפקיד זה בשנת 1997.
נפטרה ב-25 בדצמבר 2018 אחרי מחלה ממושכת.
בין הפרסים ואותות ההוקרה שקיבלה:
אחת מ-100 האנשים הצעירים החשובים של מגזין לייף בשנת 1962
האסטרואיד 2516רומן נקרא על שמה
מדליית נאס"א להישג מדעי יוצא דופן
מדליית נאס"א למנהיגות מדעית יוצאת דופן
דוקטור לשם כבוד מטעם מכללת סווארת'מור, מכללת ראסל סייג' בניו יורק, מכללת הוד במרילנד, ומכללת בייטס במיין
בשנת 2017, חברת לגו הנציחה את דמותה בסט "נשות נאס"א", יחד עם סאלי רייד, מרגרט המילטון, קתרין ג'ונסון ומיי ג'מיסון.
טלסקופ החלל ננסי גרייס רומן נקרא על שמה.
ננסי אודל היא מנחת טלוויזיה אמריקאית ועיתונאית של עולם הבידור.
היא שימשה כמנחה משותפת של התוכניות "כניסה להוֹלִיווּד" ו"בידור הערב" מה-3 בינואר 2011 עד ה-2 באוגוסט 2019.
אודל נולדה בסאמר, דרום קרוליינה, ועברה להתגורר עם הוריה במירטל ביץ' כשהייתה תינוקת.
לאחר שסיימה את לימודיה בשנת 1984 בבית הספר התיכון "Coastal Academy High School" היא המשיכה ללמוד באוניברסיטה.
בשנת 1990 היא סיימה את לימודי התואר הראשון בשיווק באוניברסיטת קלמסון בציון ראוי לשבח.
בקלמנסון או'דל הצטרפה לאחווה קאפה קאפה גאמא .
ב-1987 נבחרה למיס דרום קרוליינה וייצגה את המדינה בתחרות מיס אמריקה 1988 , שם זכתה לראשונה בפרס בגד הים.
בשנת 1990, בתחרות מיס דרום קרוליינה ארצות הברית, אודל סיימה בתואר סגנית האלופה של אמריקה ג'ינה טולסון .
טולסון זכתה במיס עולם באותה שנה.
אודל החלה את קריירת השידור שלה ככתבת ומנחה ב-WPDE-TV במירטל ביץ', דרום קרוליינה.
בהמשך עבדה כמנחה בחדשות הבוקר וכתבת לענייני פשע ב-WCBD-TV בצ'ארלסטון, דרום קרוליינה.
בהיותם כתבת לענייני פשע, הדיווחים שלה על הגישה המשטרתית הקלה במקרי נהיגה תחת השפעת אלכוהול (DUI = Driving under the influence) הובילו לחקירה של אגף אכיפת החוק במדינה שהביאה לכך שהרשויות הוציאו הנחיה מחמירה יותר למקרים כאלה.
סוכנות הידיעות AP (סוכנות הידיעות אסוֹשייטד פְּרס Associated Press) העניקה לה פרס על הדו"ח הטוב ביותר של השנה (מבין כל כלי התקשורת, בדרום קרוליינה).
בשנת 1993 היא הצטרפה ל-WTVJ ב-NBC במיאמי, והנחתה את חדשות השעה 17:30 אחר הצהריים עם ג'קי נספרל .
אודל עזבה את תחנת הטלוויזיה בשנת 1995 כדי לעבור ללאס וגאס.
בהיותה בלאס וגאס עבדה ככתבת לענייני בידור בתוכנית הצהובונים "רומן נוכחי" עד לסיום התכנית בשנת 1996.
אודל הצטרפה לתוכנית הבידור Access Hollywood כאשר התכנית עלתה לשידור לראשונה בשנת 1996. בנוסף לעבודתה ב-Access Hollywood, אודל הנחתה גם NBC News את התכנית היום אמריקה - Today ואת התכנית תחקי הפשע Dateline NBC .
היא סיקרה טקסים כמו פרסי האוסקר, האמי, הגראמי וגלובוס הזהב, וכן אירחה מספר אירועי קדם הופעות לאמי ולפרס גלובוס הזהב.
אודל אירחה את תחרויות מיס ארצות הברית ומיס תבל בשנים 2004 ו-2005 .
היא הנחתה את מצעד יום פטריק הקדוש בעיר ניו יורק ברשת WNBC בין השנים 2004–2006. היא הגישה יחד עם דרו לאצ'י את תחרות מיס ארצות הברית 2006, תחרות מיס יוניברס 2006 עם קרלוס פאנס, ותחרות מיס ארצות הברית 2007 יחד עם טים וינסנט.
אודל הופיעה בתפקידים מינוריים בסדרת הטלוויזיה Charmed (פרמיירה של עונה 1 ועונה 5).
היא הופיעה בתפקיד עצמה בסרט "הצעקה 2" ובסרט "הצעקה 3" והופיעה בפרקים של מספר סדרות, בהן "מכושפות" ו"אלי מקביל".
שימשה כיועצת, כמארחת ומפיקה בתחרות הכישרונות של רשת USA שנקראה נאשוויל סטאר בשתי העונות הראשונות שלה.
ב־13 בינואר 2008, לאחר שבוטל האירוע השנתי השישים וחמש של פרסי גלובוס הזהב כתוצאה משביתת איגוד התסריטאים האמריקאי (2007–2008), היא אירחה את 65 הזוכים בפרסי גלובוס הזהב בתוכנית של רשת רשת NBC עם המנחה של Access Hollywood, בילי בוש.
בשנת 2009 אירחה אודל את תוכנית המוקדמות של NBC לטקס פרס גלובוס הזהב השנתי ה-66 עם טיקי ברבר וברוק בורק .
היא שיחקה את עצמה בפרק השלישי של העונה של האנה מונטנה "Cheat It".
היא הופיעה גם בסיטקום "ברשת פוקס" בסדרה האחים .
ב־12 באוקטובר באותה שנה היא ומריה מנונוס ארחו במשותף ב-WWE Raw.
אודל הייתה אמורה להשתתף בעונה השמינית של הסדרה רוקדים עם כוכבים, יחד עם הרקדן המקצועי טוני דובולני , אך נאלצה לוותר על התפקיד, לפני שהעונה החלה, לאחר שקרעה את המניסקוס שלה במהלך האימונים; המחליפה שלה הייתה מליסה ריקרופט .
אודל עברה ניתוח ארתרוסקופיה לתיקונו ב-20 במרץ 2009.
בדצמבר 2009 אודל הכריזה על עזיבתה את התכנית אקסס הוליווד.
היא עזבה את התוכנית כשנותרו לה עוד שנתיים בחוזה.
ב־22 ביוני 2010, אודל אירחה את הקונצרט של נאשוויל Nashville Rising במטרה לגייס כסף לטובת תושבי נאשוויל, לאחר השיטפונות שהתרחשו בחודש מאי באותה שנה.
היא חלקה את הנחיית האירוע עם טים מקגרו ופיית' היל.
ב־2 באוגוסט 2019 אודל הודיעה בשידור החי שהיא תסיים ותעזוב את התכנית "בידור הערב" לאחר השידור של אותו יום.
היא גם נשאה דברי הספד למנהל שלה שמת באותה שנה.
בין השנים 1995 - 2020 השתתפה בצילומי הסדרות והסרטים הבאים:-
אודל הייתה נשואה לריצ'רד אודל Richard O'Dell מ־30 בספטמבר 1995 ועד ל-4 בנובמבר 2004. בשנת 2005 נישאה לקית' זובצ'ביץ'.
אודל ילדה את בתם ביוני 2006, במרכז הרפואי ארז-סיני בלוס אנג'לס.
לדבריה, שינויים בלתי צפויים ומפתיעים קרו בגופה במהלך ההריון שגרמו לה לכתוב ספר הורות בשם, "מלא חיים".
היא הייתה שגרירה של האגודה הלאומית האמריקאית המטפלת בחולי ניוון שרירים כתוצאה ממחלת ה-ALS .
בספטמבר 2016 אודל הגישה בקשה להיפרדות משפטית מזובצ'ביץ' ובנובמבר 2017 הם הגישו בקשה לגירושין.
במאי 2013 אודל קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד במדעי הרוח מאוניברסיטת קלמסון.
בטקס היא נשאה דברים לשאר הבוגרים, ועודדה אותם לעולם לא לוותר על חלומות: "החלטתי שאני מעדיפה להיכשל בלעשות משהו שנהניתי ממנו מאשר להצליח לעשות משהו שיהיה רק טחינה [..
המשאלה שלי מכולכם, שתעשו את אותו הדבר.
תהיה מי שאתה כי תמיד אתה צודק".
ננסי וויצ'ר לנגהורן אסטור הייתה האישה הראשונה שכיהנה בבית הנבחרים הבריטי.
אסטור נולדה וגדלה בווירג'יניה שבארצות הברית.
היא התחתנה בארצות הברית, אך נישואיה כשלו במהרה.
בשנת 1905, כשהייתה בת 26, אסטור היגרה לאנגליה.
בשנותיה הראשונות של אסטור בבריטניה, היא הפכה לדתית הרבה יותר, ובו זמנית פיתחה דעות אנטי-קתוליות ואף אנטישמיות.
בשנת 1919 נכנסה לעולם הפוליטי, זאת לאחר שבעלה הצליח להיבחר לבית הלורדים.
והייתה לאישה הראשונה שכיהנה בבית הנבחרים הבריטי מטעם המפלגה השמרנית.
אמנם פעילה אירית בשם קונסטנס מרקייביץ הצליחה להיבחר לפרלמנט כשנה קודם לכן, אך זו לא כיהנה בפועל בפרלמנט כתוצאה מהסכסוך בין צפון אירלנד לבריטניה.
בשנותיה הראשונות בפרלמנט, אסטור התיידדה עם פוליטיקאים מכל הקשת הפוליטית.
התיידדות עם חברי מפלגת הלייבור נמשכה עד שנת 1931. היא לא החזיקה בשום תפקיד מרכזי, ולכן השפעתה הייתה מוגבלת.
אסטור עצמה לא רצתה עמדה בכירה בשורות השלטון, זאת מכיוון שרצתה חופש לבקר את ממשלתה.
במהלך שנות ה-20 הצליחה לחוקק חוק אשר העלה את הגיל המינימלי לצריכת משקאות חריפים מ-14 ל-18. בנוסף על כך, היא פעלה על מנת לקדם צירוף נשים לשירות הציבורי, רפורמות בחינוך ותמיכה בנפגעי פשע צעירים.
שנות ה-30 היו יותר קשות ומורכבות עבור אסטור.
בשנת 1929 זכתה בקושי במקומה בפרלמנט.
בשנת 1931 נעצר בנה מהנישואים הראשונים בגין הומוסקסואליות.
בנוסף על כך, אסטור עוררה סערה ציבורית כאשר טענה שנבחרת הקריקט הבריטית הפסידה לזו האוסטרלית בגין שימוש באלכוהול.
סערה זו הפחיתה באופן משמעותי את הפופולריות של אסטור.
בתקופה זו התיידדה עם הסופר ג'ורג' ברנרד שו, אך המחלוקות הפוליטיות ביניהם העיבו על היחסים.
בנוסף על כך, אסטור קיימה עם בנה ביקור שנוי במחלוקת בברית המועצות ואף פגשה את שליט המדינה יוסיף סטלין.
בנה הרעיף שבחים על השלטון הסובייטי, אך אסטור המשיכה לנקוט בעמדות אנטי-קומוניסטיות.
למרות דעותיה, ביקורה של אסטור הפחית גם הוא את הפופולריות שלה, והציג אותה כרכה אל מול הקומוניזם.
עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, אוסטר הביעה עמדה ביקורתית כלפי מעמדן של הנשים, אך הביעה חשש ממלחמה עולמית נוספת.
רבים מחבריה הביעו פייסנות כלפי המשטר הנאצי החדש.
על אף האנטי-קתוליות שלה, אסטור התיידדה עם שגריר ארצות הברית בבריטניה ג'וזף קנדי, אשר היה קתולי בעצמו.
בהתכתבויות ביניהם נמצאו התבטאויות אנטישמיות, אשר הביעו חשש ש"התקשורת היהודית" בארצות הברית מסיתה את המדינה כנגד השלטון הנאצי על מנת לגרום למלחמה עולמית.
למרות דעותיה האנטישמיות במקצת, אסטור מעולם לא הביעה בפומבי עמדה פרו-נאצית.
עמדותיה האנטי-קתוליות והאנטי-קומוניסטיות הפכו לקשיחות יותר בהמשך העשור.
לאחר חתימת הסכם מינכן בספטמבר 1938, היא טענה כי אם הפליטים הצ'כים שנמלטו מהדיכוי הנאצי הם קומוניסטים, עליהם לבקש מקלט בברית המועצות ולא בבריטניה.
ב-1938, לבקשתו של פליקס פרנקפורטר, חבר יהודי בסגל הפקולטה למשפטים באוניברסיטת הארווארד ומעט מאוחר יותר שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, פנתה אסטור אל ידידיה במשטר הנאצי וסייעה לשחרורו של דודו הקשיש של פרנקפורטר, מלומד בספרייה הלאומית של וינה, ממחנה הריכוז בו נכלא.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה, הודתה אסטור בטעויותיה והתנגדה לראש הממשלה נוויל צ'מברלין, אך עדיין נשמעה כלפיה ביקורת ביחסה אל הנאצים.
בתקופה זו יחסה אל הקתולים הידרדר, והיא אף טענה שישנן קונספירציות קתוליות כנגד משרד החוץ הבריטי.
נאומיה נעשו מהוססים ולא מובנים.
שנים אלו היו לה קשות גם מבחינה אישית.
אחותה ובנה נפטרו, וכך גם אחד מחבריה הטובים.
בעלה קיבל התקף לב, דבר שפגע באיכות הנישואים שלה.
בשנת 1945 התפטרה בכעס מהפרלמנט, זאת לאחר שבעלה טען כי לא יתמוך בה במידה ותמשיך בפוליטיקה.
כלפי חוץ אסטור טענה כי פרישתה נכפתה עליה.
הסכסוך בין אסטור לבעלה העמיקו עוד יותר כשהוא התחיל לנטות שמאלה בדעותיו בפוליטיות.
סכסוך זה הוביל לכך שהזוג גר בנפרד.
הזוג השלים לפני מותו של הלורד אסטור ב-30 בספטמבר 1952. בשנים שלאחר פרישתה מהפוליטיקה, הדימוי הציבורי של אסטור דעך, זאת לאחר שהעמיקה את דעותיה כנגד זרים ויהודים.
בשנים שלאחר מכן אסטור הפכה לבודדת יותר, לאחר שכל אחיה וחברה הקרוב ג'ורג' ברנרד שו נפטרו.
בנה ג'קי התחתן עם אישה קתולית, דבר שפגע ביחסיו עם אמו.
אסטור נפטרה בשנת 1964 בלינקולנשייר וגופתה נשרפה.
נַנְסִי מוֹרֵחוֹן (בספרדית: Nancy Morejón; נולדה ב-7 באוגוסט 1944 בהוואנה שבקובה) היא סופרת, מבקרת, מתרגמת ואחת מהמשוררים הבולטים של קובה.
שיריה מתאפיינים בתיאור חוויותיה כאזרחית קובנית וכאישה שחורה, על כן הם עוסקים בנושאי זהות אישית, חברתית ופוליטית.
בשנת 2001 זכתה בפרס הלאומי של קובה לספרות.
אוסף יצירותיה הגדול ביותר נכרך בספר שכותרתו "במבט פנימה: שירים נבחרים", (Mirar Adentro: Poemas Escogidos) שיצא לאור בשנת 2002.
ננסי מורחון נולדה וגדלה בהוואנה, בירת קובה, להורים אנחליקה הרננדז דומינגוז ופליפה מורחון נויולה.
אמה עבדה כתופרת של איגודים מקצועיים ואביה עבד במזח.
את השכלתה רכשה באוניברסיטת הוואנה, והייתה הסטודנטית הקובנית האפריקאית הראשונה שלמדה תואר בפקולטה לאמנויות באותה אוניברסיטה, שם למדה שפה וספרות צרפתית.
היא סיימה את לימודיה בהצלחה ולאחר מכן למדה ספרות קריבית ואת עבודותיו של ניקולס גיין.
היא חברה מלאה באקדמיה הקובנית לשפה מאז 1999. בשנת 2008, היא נבחרה להיות נשיאת איגוד הסופרים בקובה (UNEAC), שם עבדה במשך שנים רבות, וכיום היא מכהנת כמנהלת האקדמיה הקובנית לשפה במרכז ללימודי הקריביים בקאסה דה לאס אמריקאס, הוואנה, מוקד האינטליגנציה הקובנית והלטינית.
מורחון היא המשוררת הקובנית המצליחה ביותר בעולם.
היא הייתה המשוררת השחורה הראשונה בהיסטוריה הקובנית, שניתנה לה הזדמנות לפרסם ספרים רבים ולרכוש מעמד מקצועי כסופרת, מבקרת ומתרגמת.
בהשפעה עמוקה של תנועת השחרור השחורה, לוחמי החירות, אנשי רוח כמו אנג'לה דייוויס בארצות הברית, ובקובה על ידי מדריך הספרות שלה, ניקולס גיין.
מורחון הייתה אחת הנשים הקובניות הראשונות שפיארו את זהות צבע העור השחור בשירה.
כמו גיין, היא סירבה להפריד בין פוליטיקה שחורה לבין התהליך המהפכני הרחב.
מכאן שאין היא מסתפקת רק בתמיכה במהפכה הסוציאליסטית הקובנית, אלא אף מבקשת להתמקד בשירתה בפועלם ובתרומתם של קובנים שחורים (בעיקר נשים) למהפכה בקובה.
עבודותיה עוסקות בסוגיות עכשוויות של מוצא אתני, מגדר, היסטוריה, פוליטיקה וזהות אפרו-קובנית, ותורגמו לשפות רבות.
שיריה מתבוננים בהשתקפות של התרבויות הספרדית והאפריקנית בקובה, ושילובן בחייה:
מורחון בחרה לתרגם שירה של פול אלוארד, ז'אק רומיין ואיימה ססיר.
היא ביקרה בקייפטאון ב-1992 והעבירה שם מספר קריאות וסדנאות.
בנוסף היא שיתפה פעולה עם מוזיקאים, מחזאים ושחקנים בולטים, ולאחרונה הרחיבה את כישרונותיה האומנותיים לאומנות החזותית.
שיריה של מורחון מקובצים לרוב בספרי שירה, להלן כמה ספרים וספרי שירה שכתבה:
האוניברסיטה האוטונומית הלאומית של מקסיקו, פרסמה שני כרכים של יצירותיה:
אוניברסיטת סלמנקה אספה את מרבית השירה הקיימת של מורחון לתוך האנתולוגיה שכותרתה "הגן המפואר של כולם" (Elhuerto magnifico de todos), בעריכת אלפרדו פרז אלנקרט.
מורחון זכתה בפרס המבקרים בקובה (Cuban Premio de la crítica) בשנת 1986, על תרומתה התאורטית החשובה לספרות הקובנית.
בשנת 2001 זכתה בפרס הלאומי של קובה לספרות, שהוענק לראשונה לאישה שחורה.
הפרס נוצר בשנת 1983, וניקולס גיין, מדריכה, היה הראשון לקבלו.
הוענקו לה פרסים רבים נוספים: כתר הזהב של מקדוניה (2006), פרס רפאל אלברטי (2007), הסופרת העולמית של גאלגה (2008), ואת פרס האגודה לחקר היוקרתי לטיני אמריקאי (2012).
בשנת 2009, אוניברסיטת סרז'י פונטואז, פריז, צרפת, העניקה לה דוקטורט כבוד.
בשנת 2013 הוענק לה אות מסדר האמנויות והאותיות של הרפובליקה הצרפתית.
ננסי למורו וילסון היא מוזיקאית, זמרת, פזמונאית, מפיקה מוזיקלית ומלחינה אמריקאית.
היא עלתה לתהילה לצד אחותה הגדולה, הזמרת אן וילסון, בתור גיטריסטית וזמרת גיבוי בלהקת הרוק הארט, אליה הצטרפה בשנת 1974.
וילסון גדלה בבלוויו, פרוור של סיאטל, וושינגטון.
היא החלה לנגן מוזיקה כנערה.
בתקופת הקולג', היא הצטרפה לאחותה אן, שהייתה הסולנית של הארט, להקת הרוק הכבד הראשונה בהובלת נשים.
שני האלבומים הראשונים של הארט, Dreamboat Annie (1975) ו-Little Queen (1977), הניבו סינגלים שעלו למצעדים כגון "Magic Man", "Crazy on You" ו-"Barracuda".
ללהקה הייתה הצלחה מסחרית, במיוחד עם אלבום האולפן התשיעי שלהם, Bad Animals, שיצא ב-1987. לאורך כל תקופת הקריירה של הלהקה, הארט מכרה יותר מ-35 מיליון אלבומים.
וילסון זכתה להכרה בשל נגינת הגיטרה שלה, המתאפיינת בשילוב אלמנטים של פלמנקו וגיטרה קלאסית עם הארד רוק.
ב-2016, חברת הגיטרות גיבסון דירגה את וילסון במקום השמיני ברשימת הגיטריסטיות הגדולות ביותר בכל הזמנים.
וילסון נולדה בסן פרנסיסקו, קליפורניה.
הילדה השלישית ואחרונה של ג'ון וילסון ולואיס מרי וילסון (לבית דסטין).
השם האמצעי שלה הוא על שם סבתה, ביאטריס למורו.
יש לה שתי אחיות בוגרות, לין ואן.
וילסון גדלה בדרום קליפורניה ובטאיוואן, לשם עברה המשפחה בעקבות הקריירה הצבאית של האב בחיל הנחתים.
כשהוא פרש, הם חזרו לארצות הברית והתיישבו באזור סיאטל, וושינגטון, כשווילסון הייתה בת שש.
הייתי בת שבע או שמונה בזמנו....
מיד התחלנו לעשות מופעי גיטרה בסלון, לזייף מבטא אנגלי, וללמוד את כל ה-fanzines."
בגיל 12, שני חברים של וילסון הצטרפו אליה ואל אן כדי להקים את הרכב המוזיקה הראשון שלהן, The Viewpoints, קבוצת הרמוניה ווקאלית בארבעה קולות.
בתקופה זו התחילה לנגן גיטרה.
ב-25 באוגוסט 1966, הביטלס הופיעו בסיאטל, מופע אשר וילסון, אן, וחברי הלהקה היו בו, אירוע נוסף ששתיהן זוכרות כהשפעה מוקדמת.
ההופעה הראשונה של The Viewpoints הייתה בפסטיבל הפולק בוואשון איילנד ב-1967. על פי וילסון, "לא שילמו לנו, אבל היו אנשים בכיסאות מתקפלים, אז מבחינתנו זו הייתה הופעה מקצועית".
הלהקה הופיעה במקומות כמו תערוכות מכוניות ומפגשי כנסייה.
האחיות וילסון הופיעו בפעם הראשונה כצמד ביום האם בכנסייה שלהן.
לאחר מכן, ביום הנוער בכנסייה, האחיות ביצעו שרשרת שירים שכללה את "The Great Mandala (The Wheel of Life)" של פיטר, פול ומרי, "Crying in the Chapel" של אלביס פרסלי, ו-"When the Music's Over" של The Doors.
המסרים נגד המלחמה והמילים של חלק מהשירים נתפסו כחוסר כבוד מצד חלק מהקהל.
עוד לפני שהן סיימו, יותר ממחצית הקהל יצא מהאולם.
וילסון הרגישה קצת אשמה בשל ההתרחשות, אבל "זה הדליק מדורה מתחתינו כי ראינו בפעם הראשונה שמה שאנו עושות על הבמה יכול להשפיע על הקהל."
לאחר שסיימה את לימודי התיכון ב-1972, וילסון למדה באוניברסיטת פסיפיק בפורסט גרוב, אורגון במשך שנה אחת, לקראת תואר באמנות וגרמנית, ואז עברה לפורטלנד סטייט.
במהלך לימודיה, וילסון הייתה מנגנת הופעות סולו אקוסטיות במרכזי סטודנטים, ומבצעת קאברים לשירים של ג'וני מיטשל ופול סיימון, לצד שירים מקוריים משלה.
בסוף 1973, וילסון חזרה לסיאטל, והמשיכה את לימודיה באוניברסיטת וושינגטון.
בעודה בתיכון, אן הייתה בלהקה בה המתופף הכיר פזמונאי קאנטרי שהיה צריך להקת גיבוי להקלטת הדמואים שלו, וכך, האחיות נכנסו לאולפן הקלטות בסיאטל כדי להקליט את הדמו.
במהלך הסשן, המהנדס הרשה להן להקליט את השיר "Through Eyes and Glass", שהשתיים כתבו ביחד.
למהנדס היה לייבל משלו, והוא אהב את השיר מספיק כדי להוציא עבורן 500 עותקים "בשביל כמה דולרים".
הסינגל הראשון של ננסי ואן הופיע בצד B של שיר קאנטרי בשם "I'm Gonna Drink My Hurt Away".
הקרדיט ניתן ל"אן וילסון וה- Daybreaks", אשר לא היה השם של הלהקה, וננסי הושמטה ככותבת.
מאוחר יותר, הוחזרו לאחיות 250 עותקים של האלבום אשר לא נמכרו.
אן וילסון, כשהתגוררה בוונקובר, קנדה, הייתה מכרה של הגיטריסט רוג'ר פישר והבסיסט סטיב פוסן (מהלהקה המקומית The Army) כשהיא ענתה לפרסומת שלהם בה חיפשו מתופף וזמר.
היא הרשימה אותם עם הקול שלה ומיומנויותיה, ותוך שעה, היא הצטרפה ללהקה, לה הם קראו הוקוס פוקוס.
הקבוצה במהרה שינתה את שמה להארט.
תחת לחץ מאחותה, וילסון הצטרפה גם היא ללהקה ועברה לגור במערב ונקובר.
אן וננסי החלו לכתוב שירים, בעיקר אקוסטיים, כדי להרחיב את הרפרטואר של הלהקה, כי היה ברצונם להקליט אלבום.
הם הקליטו דמו עם Mushroom Records, והמפיק מייק פליקר התרשם מקולה של אן ורצה להחתים אותה; הוא היה פחות מעוניין ברוג'ר פישר, הבסיסט, וראה את ננסי כ"יהלום לא מלוטש", אבל היה מסוקרן מהרעיון של גיטריסטית רוק.
אך מכיוון שמייקל פישר היה בן הזוג של אן ומנהל הלהקה, בנוסף להיותו אחיו של רוג'ר, פליקר זיהה את הפוליטיקה הפנימית הכרוכה במצב, והחתים את ארבעתם על חוזה הקלטות.
הלהקה הוציאה סינגל ראשון ב-1975, "How Deep It Goes", אותו כתבו שתי האחיות, כדי לבחון את השוק לפני הוצאת אלבום.
פליקר התרשם ממספר שירים שכתבו ננסי ואן, במיוחד "Crazy on You", "Magic Man", ו-"Soul of the Sea".
סינגל המבחן לא היה להיט, אך בכל זאת יצא סינגל שני, "Magic Man", אשר הושמע ברדיו במונטריאול.
הלהקה לאחר מכן החלה להקליט את אלבום הבכורה שלה, Dreamboat Annie, בוונקובר.
לאחר השלמת ההקלטה, הקבוצה הציעה להווארד ליס, שעבד עמם בהפקת האלבום, מקום בלהקה בתור גיטריסט וקלידן.
ליס היה חבר הלהקה החדש הראשון וגם היה החבר ארוך-הטווח ביותר, (אחרי ננסי ואן), ונשאר עם הארט סך הכל 24 שנים.
האלבום זכה לזמן שידור ברדיו בקנדה, ועד סוף 1975 גם נמכר שם במידה ניכרת.
בארצות הברית, האלבום יצא ביום ולנטיין ב-1976. "Magic Man" כבר היה להיט בקנדה וכך הלהקה קיבלה חשיפה בצפון ארצות הברית גם כן, בערי גבול כמו דטרויט, באפלו, וסיאטל, שם קולטים תחנות קנדיות.
באוקטובר 1975, רוד סטיוארט הזמין את הארט להופיע בתור מופע חימום שלו במונטריאול, שם קיבלו את פניהם בחום.
הארט לאחר מכן תיירה עם זי זי טופ והגדילה את החשיפה שלה, אך לא יכלו לעשות סיבוב הופעות מלא בארצות הברית בגלל סטטוס הגיוס של מייקל פישר, שברח לקנדה כדי להימנע מגיוס למלחמת וייטנאם.
הוא החליט להסגיר את עצמו לרשויות, והתיק שלו בסופו של דבר נסגר ללא זמן בכלא, בעזרת העובדה שהוא חשף שחיתות במשרד הגיוס המקומי שלו, שם שחררו מגיוס מועמדים עשירים.
אביה של וילסון, סרן במארינס בדימוס, כתב מכתב בתמיכה לפישר.
בעוד Dreamboat Annie טיפס במצעדים, מייקל הבין שהלהקה הופכת לגדולה מדי עבורו לנהל, והלהקה שכרה מנהל חדש, קן קניר.
מכיוון שהם הרגישו שהלהקה הוכיחה את עצמה כהצלחה – Dreamboat Annie זכה לסטטוס פלטינה בנובמבר 1976 – הם הרגישו שמגיעים להם תמלוגים בהתאם למקובל ללהקת פלטינה.
חברת התקליטים התנגדה, וחששה שמא הלהקה היא להקת-להיט-אחד, או יותר גרוע, אולי רק קוריוז בשל האחיות הרוקיסטיות.
בתקופה זו, פליקר עזב את הלייבל, אך המשיך לעבוד עם הלהקה, והפיק את ארבעת האלבומים הבאים שלה.
האלבום השלישי של הארט, Magazine, הוצא על ידי Mushroom ללא שיתוף פעולה מהארט בתחילת 1978, והכיל שמונה שירים, שחלקם היו לא גמורים; הלהקה ביקשה צו מניעה ו-Magazine הורד מן המדפים אחרי שחמישים אלף עותקים כבר נמכרו.
המחלוקת לגבי האלבום, שכבר נמשכה כמעט שנתיים, הסתיימה עם קביעה של בית המשפט שהלהקה חייבת ללייבל אלבום שני על פי החוזה.
הלהקה אז הקליטה מחדש, עשתה רמיקס, וערכה מחדש את הרצועות באלבום Magazine, והתקליט המחודש יצא באפריל 1978. עם צאת האלבום המחודש, הלהקה מצאה את עצמה במצב הייחודי בו כל שלושת האלבומים שלה היו במצעדים בו-זמנית.
ב-28 ביולי 1977, ננסי ואן הופיעו על השער של "רולינג סטון" בפעם הראשונה.
עם ההצלחה של Little Queen, היה לחץ גדול על הלהקה להוציא במהירות עוד אלבום.
וילסון והלהקה נסעו לברקלי, קליפורניה, שם חברה של וילסון, סו אניס, למדה לדוקטורט באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי.
אניס הפכה לשותפה לכתיבה באלבום הרביעי של הארט, Dog & Butterfly, אותו כתבו יחדיו במהלך יום אחד בלבד.
האלבום יצא בחודש אוקטובר 1978, ונמכר במיליון עותקים בתוך החודש הראשון.
הוא נשאר במצעד האלבומים כמעט שנה, והגיע לסטטוס פלטינה משולשת.
היה זה האלבום הרביעי ברציפות שנמכר ביותר ממיליון עותקים.
במהלך סבב ההופעות לקידום האלבום, וילסון ופישר, שהיו בני זוג באותה עת, נפרדו לאחר שווילסון גילתה שהוא בגד בה.
היא התחילה לצאת עם מייקל דרוסייה, גם הוא חבר הלהקה.
המתח בין חברי הלהקה גבר, והסתיים בכך שפישר שבר גיטרה על הבמה, וזרק חתיכה ממנה בחדר הלבשתה של וילסון.
באוקטובר 1979, הקבוצה הצביעה להדיח את פישר מהלהקה.
עזיבתו השאירה מקום לווילסון וליס לקחת על עצמם תפקידים דומיננטיים יותר, ולווילסון את ההזדמנות לנגן יותר גיטרה מובילה.
האלבום החמישי של הארט, Bébé le Strange יצא ביום ולנטיין 1980. האלבום זכה לביקורות הטובות ביותר של הלהקה עד אותו הזמן, ובסופו של דבר הגיע לסטטוס זהב.
וכתוצאה הלהקה יצאה לסיבוב ההופעות הגדול ביותר שלה, שכלל הופעות עם לנרד סקינרד, מרשל טאקר בנד וקווין, והיו מופע החימום עבור הרולינג סטונז באחת מהופעותיהם.
במאי של אותה השנה, מגזין "רולינג סטון" פרסם מאמר על ננסי ואן והן הופיעו על השער בפעם השנייה.
אנני ליבוביץ' צילמה את תמונת השער.
האלבום השישי של הארט, Private Audition יצא ביוני 1982 ונמכר רק ב-400,000 עותקים; הוא הגיע בשיאו למספר 25 במצעד בילבורד.
לאחר הרצף של אלבומי פלטינה וזהב, זה היה נחשב לכישלון.
עם זאת, הארט המשיכה להצליח במכירת כרטיסים להופעות.
במהלך תקופה זו, המתח בין וילסון לדרוסייה המתופף גבר לאחר שהשניים נפרדו וחזרו מספר פעמים, והוחלט כי גם הוא וגם הבסיסט פוסן יעזבו את הלהקה.
במהלך השנה הבאה, הם הוחלפו על ידי הבסיסט מארק אנדיס והמתופף דני קרמסי.
המשך הצלחה מסחרית של הארט
הביצועים המאכזבים של Private Audition הובילו ללחץ מוגבר עבור האלבום הבא של הלהקה, Passionworks.
סמים גם הפכו לגורם בתפקוד הלהקה בתקופה זו.
על פי וילסון, "כל מה שעשינו באותן שנים היה מכוסה בזוהר של אבקה לבנה.
היו שם רק מעט אנשים בצוות שלנו, או בלהקה, שלא נכנסו לזה.
קוקאין היה מפוזר על האלבומים, על קטעי הווידאו, ועל חיינו.
קוקאין מחק את כל ההומור מהמוזיקה שלנו.
קטעי הווידאו שעשינו נוצרו ללא כל כוונה קומדיית, אבל היו כל כך רציניים.
לאחר צאת האלבום, הלייבל שלהם, CBS, שחרר את הלהקה עקב מכירות ירודות.
לאחר שנדחו על ידי חמישה לייבלים, קפיטול רקורדס הסכימה להחתים את הארט, אבל רק בתנאי שיסכימו להקליט שירים שנכתבו על ידי אחרים, או שיכתבו את השירים בשיתוף עם פזמונאים שהם "מפעלי להיטים"; הלהקה הסכימה בלית ברירה.
קפיטול גם הביאה את רון נוויסון בתור מפיק.
אחד מהתנאים של נוויסון היה הסרת הגיטרה האקוסטית מהלהקה, תנאי לו וילסון הסכימה.
מכיוון שהלהקה טרם הוציא אלבום על שמה, חבריה הסכימו, שוב בחוסר רצון, לקרוא לאלבום האולפן הבא שלהם Heart.
Heart הפך לאלבום מספר אחד הראשון של הלהקה.
"What About Love" יצא כסינגל לקראת צאת האלבום, והיה ללהיט מיידי, ועשה קרוס-אובר למצעדי הפופ.
באלבום היו חמישה סינגלים סך הכל, שהיו כולם ללהיטים.
"If Looks Could Kill" פספס את הטופ-40 והגיע בשיאו למס' 54; השאר היו להיטי טופ-10, בכללם: "Nothin' At All", "Never" ו-"These Dreams".
האלבום נשאר במצעדים למשך 78 שבועות, והוסמך כ-5x פלטינה.
"These Dreams" הוצע ללהקה (יחד עם "We Built This City" שהיה ללהיט עבור ג'פרסון סטארשיפ) על ידי ברני טופין ומרטין פייג' אחרי שסטיבי ניקס דחתה אותו.
וילסון אהבה את השיר מההתחלה, אך הייתה צריכה להילחם לשיר אותו כי כמה מחברי הלהקה חשבו שזה "לא נשמע כמו שיר של הארט." גם מנהלי הלייבל לא היו להוטים שתשיר סולו בשיר, אבל היא התעקשה.
במהלך ההקלטות, הם קיבלו מכתב משרון הס, אוהדת בת 22 שגססה מלוקמיה.
אחת ממשאלותיה הייתה לפגוש את ננסי ואן, והיא הגיעה באותו יום לסשן ההקלטות בו וילסון שרה את "These Dreams".
שרון התאהבה בשיר, ומאוחר יותר, וילסון הקדישה לה את השיר בהערות בעטיפת האלבום.
שרון נפטרה כמה ימים לאחר שסיימו את הפקת האלבום, ונקברה בחולצה וכובע של הארט, עם הגיטרה האהובה עליה בידיה.
וילסון אמרה, "ככה בדיוק אני הייתי רוצה ללכת." "These Dreams" הפך לסינגל מספר-1 הראשון של הארט בבילבורד הוט 100 ב-22 במרץ 1986.
וילסון נישאה בתקופה זו לתסריטאי קמרון קרואו, ואז החלה בחזרות לאלבום הבא של הלהקה.
כמו בקודם, הם השתמשו בשירים של פזמונאים אחרים, אבל עם אלבום מספר-1 במצעדים, היה להארט מבחר גדול יותר.
שם האלבום, Bad Animals, נבחר כבדיחה אודות חיות המחמד של חברי הארט, והאלבום יצא ב-6 ביוני 1987. הסינגל "Alone" יצא לקראת האלבום, והיה ללהיט מספר-1 השני של הלהקה, ולסינגל השני המצליח ביותר לאותה שנה.
זה נתן להם משהו שלא היה להם באלבום הקודם, על אף הצלחתו: שיר מספר-1 עוד לפני תחילת סבב ההופעות לקידום האלבום.
עוד שיר מתוך האלבום, "There's the Girl" הגיע בשיאו למס' 12 במצעד הפזמונים כשיצא כסינגל, וחזר כעבור שנה לאותו המקום במצעד כשהאלבום עצמו הגיע לשיאו במצעדים, בינואר 1988, כמספר 2.
במהלך סיבוב ההופעות של האלבום, אן החלה לחוות התקפי חרדה ופחד במה.
ננסי הייתה יוצאת לקדמת הבמה בסולו גיטרה לא מתוכנן, או ממלא זמן אחר, כדי לתת לאן זמן להתאושש.
הלהקה החלה לעבוד על האלבום הבא, Brigade, ב-1989. חברת התקליטים לחצה עליהם להמשיך להקליט שירים של כותבים חיצוניים, ובאלבום נכללו רק שלושה שירים של האחיות וילסון, ושניים של כל אחד מהפזמונאים דיאן וורן ומאט לאנג.
הלייבל התעקש על שיר אחד של לאנג, "All I Wanna Do Is Make Love to You", שהפך ללהיט.
Brigade היה אלבום המולטי-פלטינה השלישי ברצף של הארט, ובשיאו הגיע למס' 3 במצעד בילבורד.
בסביבות 1990, האחיות וילסון הוזמנו על ידי הצלב האדום להופיע בפני החיילים במהלך מלחמת המפרץ.
המארגנים רצו את להקת הארט, אבל רוב חברי הלהקה שוחררו אחרי סיבוב ההופעות של Brigade.
ננסי ואן שכנעו את חברתן סו אניס, איתה כתבו בשנים המוקדמות, להצטרף ולהופיע איתן באופן חד-פעמי, יחד עם עוד חבר, פרנק קוקס.
הם בחרו בשם The Lovemongers (מחרחרי אהבה) כאנטיתזה לאווירה מחרחרת המלחמה ששררה באותה התקופה.
מכיוון שלא היה להם מתופף, אניס תכנתה רצועת מקצב בקלידים שלה, והם העלו על הבמה דמות קרטון של רינגו סטאר בתור בדיחה.
הקבוצה הופיעה במסיבת הסגירה של סרטו של קמרון קרואו, Singles, יחד עם להקה מקומית מסיאטל, מוקי בליילוק (שהייתה לפרל ג'אם).
The Lovemongers הופיעו במספר התרמות, בהן ננסי ואן שילמו לצוות הטכני ואת יתר החשבונות בעצמן.
באוקטובר 1991, הארט הוציאה את האלבום Rock the House Live!
אשר תיעד שירים מסיבוב ההופעות של Brigade ב-1990. בתקופה זו, מוזיקת הגראנג' תפסה אחיזה איתנה, ובשילוב עם חוסר להיטים גדולים האלבום הגיע בשיאו רק למקום 107 במצעד הפזמונים.
מכיוון שהאלבומים האחרונים של הארט היו מעין מרוץ להקליט כמה שיותר מהר כדי "לרכב על הגל", ננסי ואן החליטו לקחת את הזמן עם האלבום הבא.
הלייבל הסכים, כל עוד האלבום יכלול את ""Will You Be There (In the Morning)" של מאט לאנג.
ב-1991, ננסי ואן חתמו על שותפות עם סטיב לוסון, שהיה בעל האולפן קיי-סמית' – בו הרבה מהלהיטים שלהן משנות ה-1970 הוקלטו.
הם שידרגו את המתקן ושינו את שמו ל-Bad Animals Studio.
תהליך ההקלטה באולפן משלהן סייע להן לקחת את הזמן שרצו בעבודה על האלבום.
אמנים כדוגמת אר.אי.אם., ניל יאנג, בי בי קינג, סאונדגארדן, אליס אין צ'יינס, פרל ג'אם, ואחרים הקליטו באולפן לפני שהאחיות מכרו את חלקן ב-1997, אז שונה השם של האולפן לסטודיו X.
האלבום, שכותרתו Desire Walks On, יצא בנובמבר 1993, והגיע למקום 48 במצעד בילבורד.
זה היה רחוק מלהיות כישלון – הוא קיבל הסמכה כאלבום זהב באוגוסט 1995 – אבל זה גם היה רחוק מסטטוס המולטי-פלטינה של רצף האלבומים שלהן משנות ה-1980. "Will You Be There (In the Morning)" היה להיט טופ-40 והגיע למספר 10, 15 ו-25 במצעדים השונים.
הסינגל "Black on Black II" הגיע לטופ-5 במצעד הרוק, ונשאר במקום 4 למשך ארבעה שבועות והושמע תדיר בתחנות הארד רוק ומטאל.
הלהקה הייתה חייבת לקפיטול רקורדס עוד אלבום.
מכיוון שהיו למופעים של The Lovemongers תגובות חיובית, הן החליטו להקליט אלבום "אנפלאגד".
הן גייסו נכבדי רוק להשתתף באלבום, שכותרתו The Road Home.
ג'ון פול ג'ונס מלד זפלין שימש כמפיק; ליין סטאלי מאליס אין צ'יינס וכריס קורנל מסאונדגארדן השתתפו.
האלבום הגיע רק למקום 87 במצעד בילבורד 200, והלייבל שחרר את הלהקה.
ב-1995, וילסון ביקשה לקחת הפסקה מהארט.
היא הסבירה שהיא רוצה לבלות יותר זמן עם בעלה קמרון קרואו בעבודה על מוזיקה לסרטים, ולהקים משפחה.
באותו הזמן, וילסון הייתה בת 41, ועברה טיפולי פוריות, אשר הקשו עליה לעבוד על פי לו"ז של סבבי הופעות.
וילסון שיחקה את תפקיד "בחורה יפה במכונית" בסרטו של קרואו Fast Times at Ridgemont High, ואז היה לה תפקיד דיבור קטן בסרט The Wild Life.
היא גם תרמה כמה הקלטות גיטרה לסרטו של קרואו משנת 1989 Say Anything...
וכן את השיר המקורי "All For Love".
וילסון נהייתה מעורבת עוד יותר בסרט "ג'רי מגווייר", והחליטה לכתוב את מוזיקת הרקע לסרט.
בשביל זה, וילסון שכרה את שירותיו של מהנדס צעיר, וקנתה בחנות טלוויזיה ומכשיר וידאו כדי לעשות את העבודה בזול.
הם עבדו לעיתים בתנאי חום של 40 מעלות כי המזגן של המהנדס היה מקולקל.
עבור סרטו של קרואו משנת 2000, "כמעט מפורסמים", וילסון הלחינה את תמת נושא והפיקה את השירים המקוריים.
היא גם עזרה בתור יועצת טכנית, יחד עם פיטר פרמפטון, בהדרכת השחקנים כיצד להיראות ולהתנהג כמו מוזיקאים על הבמה.
היא גם הלחינה את מוזיקת התמה של הסרטים "ונילה סקיי", ושל "אליזבתטאון", שבו היא גם ניגנה על כל הכלים.
במהלך ההפסקה מהארט, וילסון לא נטשה לגמרי את הופעותיה כמוזיקאית – היא הופיעה מדי פעם עם The Lovemongers בהתרמות, ובשנת 1996, וילסון ביצעה את מופע הסולו האקוסטי הראשון שלה מזה 30 שנה.
קלי קרטיס ארגנה שהקלטת המופע ייצא כאלבום, Live from McCabe's Guitar Shop, בשנת 1999. המוזיקה באלבום הייתה תערובת של שירים של הארט (ארבעה מהם), קאברים (לשירים של פיטר גבריאל, ג'וני מיטשל, פול סיימון), וחומר מקורי חדש.
השירים כוללים רק את וילסון שרה ומנגנת בגיטרה אקוסטית ומנדולינה, פלוס קולות רקע.
בנובמבר 1997, ננסי ואן יצאו לסבב קצר של 12 הופעות, ובאותה שנה גם הקליטו ופרסמו את האלבום הראשון של The Lovemongers, Whirlygig.
בשנת 2002, וילסון יצאה לסיבוב הופעות עם אן בתור הארט.
זה הפך לפרויקט משפחתי, עם ארבעת ילדיהן והמטפלות בשילוב עם כל המוזיקאים, הצוות הטכני, וצוות הבמה.
הסיור ארך שמונה שבועות וסימן את הסוף להפסקה בת עשר השנים של ננסי מהארט.
סיבוב ההופעות, שנקרא "Summer of Love" יצא כ-DVD בשם Alive in Seattle, אשר הגיע לסטטוס זהב ללא אלבום המקושר אליו.
האחיות החליטו להקליט אלבום אולפן חדש של הארט, Jupiters Darling, הראשון מאז 1993. וילסון הייתה מפיקה שותפה, יחד עם הגיטריסט קרייג ברטוק, אשר הצטרף ללהקה.
הן כתבו את כל שירי האלבום, מלבד אחד.
כדי לשפר את קטעי הגיטרה, וילסון גייסה את חבריה ג'רי קאנטרל מאליס אין צ'יינס ומייק מקרידי מפרל ג'אם להשתתף.
האלבום הגיע למצעד בילבורד הוט 100, אבל נמכר רק ב-100,000 עותקים.
האלבום פורסם על ידי Sovereign Records, אך ננסי ואן שמרו על שליטה אמנותית מלאה בעשיית האלבום.
בשנת 2009, לאחר השלמת סיבוב הופעות עם Journey וצ'יפ טריק, וילסון התחילה להקליט יחד עם אן את אלבום האולפן הארבעה עשר של הארט, Red Velvet Car.
האלבום יצא ב-2010, וכלל שני סינגלים שכתבה וילסון: "Hey You", אשר הגיע לטופ-40 במצעד Adult contemporary; ו-"Sunflower", אשר וילסון כתבה לכבוד יום הולדתה ה-60 של אן.
האלבום הגיע בשיאו למספר 10 במצעד בילבורד 200 ולמקום 3 במצעד אלבומי הרוק.
כשננסי בת 56, ואן עומדת להיות סבתא ובעשור השביעי לחייה, האחיות הצליחו לייצר להיט רוק, ועשו אלבומים שהגיעו לטופ-10 במהלך ארבעה עשורים שונים בחייהן.
המופעים של הלהקה היו סולד-אאוט, ונרשמו במצעדים של בילבורד אחרי אלה של ליידי גאגא וריהאנה.
לאחר השלמת סיבוב הופעות בינלאומי עם דף לפארד ב-2011, הארט הייתה מועמדת לכניסה להיכל התהילה של הרוקנ'רול.
ב-11 בדצמבר 2012 הוכרז כי הלהקה נכנסה להיכל התהילה כחלק ממחזור 2013, יחד עם ראש, אלברט קינג, רנדי ניומן, דונה סאמר, פאבליק אנמי, קווינסי ג'ונס, ולו אדלר.
ננסי ואן גם זכו לכוכב עבור הארט בשדרת הכוכבים של הוליווד בספטמבר 2012.
הארט הוציאה את אלבום האולפן החמישה עשר שלה, Fanatic, באוקטובר 2012; האלבום יצא כמספר 24 בבילבורד 200, והגיע למספר 10 במצעד אלבומי הרוק של בילבורד.
בו זמנית, וילסון החלה לסייע באיסוף חומרים לסט-הקופסה הראשון של הלהקה, Strange Euphoria (על שם חברת פרסום המוזיקה שפתחו).
הסט כולל שלושה דיסקים עם 51 שירים, פרשנות, ו-DVD של הופעה חיה משנת 1976. הגרסה הבלעדית של אמזון כוללת תקליטור בונוס של חמישה קאברים לשירי לד זפלין, שכותרתו "Heart: Zeppish".
הסט כולל את השיר "Through Eyes and Glass", הסינגל שהאחיות הקליטו בעודן בנות נוער, כששרו גיבוי לזמר הקאנטרי, וכן דמואים מוקדמים של השירים "Crazy on You" ו-Magic Man".
ב-2016, יצא אלבום האולפן השישה עשר של הארט, Beautiful Broken, אשר כולל את וילסון שרה סולו בשיר "Two." ב-26 באוגוסט 2016, במופע באובורן, וושינגטון, לקידום האלבום, יצא דיווח שבניה של וילסון, בגילאי העשרה לחייהם, הותקפו על ידי דין וטר, בעלה של אן, אחרי שעלו לאוטובוס של הלהקה.
וטר הודה באשמה בשתי עבירות קלות, של תקיפה בדרגה רביעית.
אחרי שהלהקה סיימה את סיבוב ההופעות באוקטובר, אושר שהארט בהפסקה עד להודעה חדשה.
עם זאת, וילסון אמרה: "אני תמיד אופטימית, כי אני באה ממשפחה חזקה וקרובה, ואני לא חושבת ששום דרמה שהיא זמנית תוכל לשנות לנו את יחסינו האיתנים.
אנחנו רק צריכים לעבור את זה קודם.
זה היה סוג של סיוט."
בסוף 2016, וילסון הקימה להקה חדשה בשם Roadcase Royale עם חברת להקתו לשעבר של פרינס וזמרת ה-R&B ליב וורפילד, הגיטריסט ריאן ווטרס (שהיה המנהל המוזיקלי לעבודות הסולו של ליב וגם הוא בן חסות של פרינס), הקלידן של הארט כריס ג'ויינר, הבסיסט דן רוטשילד והמתופף בן סמית'.
הם הוציאו את הסינגל הראשון שלהם, ""Get Loud" בינואר 2017. הלהקה חתמה עם חברת התקליטים Loud and Proud ביולי 2017 ואלבום הבכורה שלהם באורך מלא First Things First יצא ב-22 בספטמבר 2017.
וילסון יצאה עם חברי הלהקה רוג'ר פישר ומייקל דרוסייה במהלך השנים המוקדמות של הארט.
וילסון הכירה את התסריטאי קמרון קרואו בסביבות 1983 דרך חברה שלה, קלי קרטיס, ונישאה לו ב-27 ביולי 1986. אחרי טיפולי פוריות כושלים, וילסון וקרואו נעזרו בתורמת ביצית ופונדקאית, ונולדו להם תאומים בנים, ויליאם "בילי" ג'יימס קרואו וקרטיס וילסון, בינואר 2000. וילסון וקרואו התגרשו בשנת 2010.
ב-2011, וילסון התחילה לצאת עם ג'ף בייווטר, מפיק מוזיקלי לטלוויזיה.
הם התארסו ב-2012 והתחתנו ב-28 באפריל 2012 במיל ואלי, קליפורניה.
First Things First, (אלבום אולפן, ספטמבר 2017)
1997: פרס ASCAP (האגודה האמריקאית של מלחינים, סופרים ומוציאים לאור), עבור הלחנת "ג'רי מקגווייר"
2012: כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד – במשותף עם אן
2000: פרס מבקרי הסרטים של לאס וגאס (פרס סיירה – למוזיקה הטובה ביותר בסרט) עבור "כמעט מפורסמים"
2001: פרס מבקרי הסרטים של פיניקס (פרס PFCS – לפסקול המקורי הטוב ביותר) עבור "כמעט מפורסמים"
2001: BAFTA (פרס אנתוני אסקווית' למוזיקה בסרט) עבור "כמעט מפורסמים"
2002: האקדמיה למדע בדיוני, פנטזיה וסרטי אימה (פרס סטורן למוזיקה הטובה ביותר) עבור "ונילה סקיי"
2006: פרס איגוד מבקרי שידורי הקולנוע (פרס בחירת המבקרים – למלחין הטוב ביותר) עבור "אליזבתטאון"
ננסי הארט דאגלס הייתה גששית, מדריכה וסוכנת חשאית עבור קונפדרציית המדינות של אמריקה בזמן מלחמת האזרחים האמריקנית.
דאגלס שירתה בתחילה עם שומרי היערות המוקסינים, קבוצת גרילה פרו-קונפדרציה שפעלה בווירג'יניה המערבית.
לאחר מכן דאגלס הצטרפה לצבא הקונפדרציה והמשיכה לשרת כמדריכה וסוכנת חשאית תחת פיקודו של הגנרל תומאס ג'ונתן ג'קסון.
ננסי הארט דאגלס נולדה בשנת 1846 בראלי שבקרוליינה הצפונית.
דאגלס ומשפחתה עברו לטאזוול שבווירג'יניה כשהייתה פעוטה.
הארט חיה עם משפחתה בווירג'ינה המערבית עד פריצתה של מלחמת האזרחים, שבזמנו הארט הייתה תומכת של המאבק המערבי.
בראשית חייה בחוות משפחתה, הפכה הארט למומחית לרובים, אקדחים ורכיבה על סוסים.
לאחר מכן עברה לגור עם אחותה ואחיה החורג, מארי ויליאם קליי פריס.
ויליאם קליי פרייס לא היה חייל, אבל פעל עבור צבא הקונפדרציה בערבים.
בערב אחד, צבא האיחוד הגיע לתשאל את ויליאם ולאחר מכן חיילי הפדרציה רצחו אותו במורד בית משפחתו.
מקרה זה מילא את ננסי בזעם ושנאה כלפי מאבק האיחוד.
בתחילת 1861, לאחר שנציגות חיילי האיחוד שהונהגה על ידי פרי קונלי עברו דרך העיר בה התגוררה הארט, היא הצטרפה לשומרי היערות המוקסינים שכן הייתה תומכת של צבא הקונפדרציה.
הארט הפכה לעוזרת בעלת ערך עבור שומרי היערות, היא שירתה את הקבוצה כסוכנת חשאית ומדריכה אזורית.
הארט התפרסמה והפכה למטרה עבור כוחות האיחוד בווירג'יניה המערבית ואף הוצע פרס כספי עבור מידע שיוביל לתפיסתה.
הארט נתפסה על ידי כוחות האיחוד ב-1862. זמן קצר לאחר מכן היא ואישה נוספת נאסרו על ידי כוחות האיחוד שהונהגו על ידי הסגן אלוף סטאר בסאמרוויל בווירג'יניה המערבית, שם הארט צולמה בצורה המציגה אותה כחסרת רגשות ושמחה על ידי צלם נודד.
הטלגרפר של מלחמת האזרחים מאריון ה.
קרנר, קצין שהתחבר עם הארט בשבי פרסם את סיפור זה במגזין "לאזלי שבועי".
באותו הלילה הארט ברחה ממחנה האיחוד על סוסו של סטאר והצטרפה לפלוגה של 200 חיילי קונפדרציה שהונהגה על ידי הרב סרן ר.
אוגוסטוס ביילי (בזמן זה שומרי היערות המוקסינים חדלו לפעול).
שבוע לאחר מכן חיילי הקונפדרציה השתלטו על סאמרוויל, שם שרפו בניינים ציבוריים רבים ואסרו את הסגן אלוף סטאר.
מאריון קארנר נאסר גם כן, קארנר התייחס באדיבות להארט בזמן שהייתה שבויה על ידי כוחות האיחוד ולכן שכנעה הארט את קציני הקונפדרציה לשחרר את קארנר.
למרות זאת הוא נתפס מחדש זמן קצר לאחר מכן אחרי ניסיון להעביר מברק לכוחות האיחוד.
ספרו של פרנסיס מילר "ההיסטוריה הפוטוגרפית של מלחמת האזרחים" פורסם ב-1911 וטוען באופן חוזר שהארט נתפסה על ידי הסגן אלוף סטאר, תמונה של הארט מעידה על כך שלקחה אקדח של סטאר ושבוע לאחר מכן הנהיגה יחידה של הקונפדרציה שתפסה את הסגן אלוף סטאר.
מסמכים רשמיים של מלחמת האזרחים אינם מזכירים את עצירתה או בריחתה של ננסי הארט ב-1862. כמו כן הדוח הכללי לא הציג נפגעים במחנה שבויים של כוחות האיחוד נכון לתאריכים בהם הארט נשבתה.
לאחר המלחמה נישאה לשומר היערות לשעבר ג'ושוע דאגלס, הם חיו בספרינג קריק קרוב לקורדובה שבמחוז גרינברייר במשך שארית חייהם.
היו להם שני בנים, ג'ורג' וקנוס.
לאחר מכן עברה ננסי להתגורר עם בנה במננינג נוב, כ-11 קילומטר דרומה לריצ'ווד, שם קברה שוכן היום.
עדויות של תאריך מותה של ננסי שנויות במחלוקת.
על מצוותה נכתב כי נפטרה ב-1902 אבל לא קיימים מסמכים רשמיים שמעידים על כך במחוז גרינברייר או בדוחות המדינה.
קברו של ג'ושוע דאגלס נמצא בכנסיית ריצ'ווד בווירג'יניה המערבית.
ציור קיר המתאר את הצילום המפורסם של ננסי הארט קיים בריצ'ווד.
סיפורה של ננסי שימש את אדית' המינגוויי וג'קלין שילדס בכתיבת הנובלה הארט המורדת.
ב-1992 הופקה בריצ'ווד שבווירג'יניה המערבית דרמת המוזיקה של סוזן מת'יאס ג'ונסון "קבור אותי על יד ננסי הארט" על ידי שחקני מיל וויסל.
ההצגה הופקה על ידי איגוד התרומה הארצי למדעי הרוח במחלקת התרבות וההיסטוריה של וירג'יניה המערבית.
ההצגה מספרת את סיפור התפיסה של ננסי ובריחתה בשנים המוקדמות של מלחמת האזרחים.
הסיפור מתחיל כאשר שומר מונח למנוחה ליד קברה של הארט.
איוון מורגן האנטר היה תומך דרומי שהוקסם מסיפורה של ננסי בזמן שעבר במגדל אש מעל קברה.
איוון והקברן שלו נזכרים בפלאשבקים של סיפורה של ננסי איך גברה על השובים שלה ובריחתה.
המחזה הופקה ב-1993 בסאמרפילד שבווירג'יניה המערבית, בתור דרמה המתרחשת מחוץ לתיאטרון בהשתתפות שחקני הולד מיין.
ג'ונסון כתבה את "ננסי הארט, ההופעה החיה!", מופע עם שחקנית אחת, פאם בוטצ'ר.
המופע הופק גם הוא בווירג'יניה המערבית באמצעות המחלקה לתרבות והיסטוריה כחלק מתוכנית "היסטוריה חיה" ב-1994.
ב-2006, פרסמה ג'ונסון מאמר בהור הארלד בשם "האם ננסי הארט האמיתית תיגש קדימה".
המאמר מציין תרחישים היסטוריים שונים מחייה של ננסי הארט.
ננסי סבין וקסלר היא גנטיקאית אמריקנית המשמשת פרופסור לנוירופסיכולוגיה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת קולומביה.
עיקר פרסומה ממעורבותה במחקר בו התגלה מיקום הגן הגורם למחלת הנטינגטון.
וקסלר בעלת בדוקטורט בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת מישיגן, אך עיסוקה המחקרי הוא בגנטיקה.
וקסלר חברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ועמיתה בקולג' המלכותי לרופאים בלונדון.
בשנת 1979 החלה וקסלר לנהל מחקר רחב היקף בקרב אוכלוסייה בוונצואלה, במסגרתו מופה אילן היוחסין של 18,149 אנשים שסבלו מהמחלה במשך עשרה דורות ונלקחו למעלה מ-4,000 דגימות דם.
הנתונים שנאספו במסגרת מחקר זה סייעו לזיהוי מיקום הגן הגורם למחלת הנטינגטון בקצה כרומוזום 4, ובנוסף סייעו במיפוי מחלות גנטיות נוספות, בהן מחלת אלצהיימר, סרטן הכליות, שני סוגי נוירופיברומטוזיס, טרשת אמיוטרופית צידית (ALS), גמדות ואחרות.
וקסלר נולדה בוושינגטון, ארצות הברית למילטון ולאונורה וקסלר.
אביה היה פסיכואנליטיקאי שפעל בלוס אנג'לס, ואימה הייתה ביולוגית שנפטרה לאחר שלקתה במחלת הנטינגטון.
בשנת 1964 סיימה תואר ראשון בפסיכולוגיה במכללת רדקליף, ובשנת 1974 קיבלה את הדוקטורט שלה בפסיכולוגיה קלינית מאוניברסיטת מישיגן.
בשנת 1972, בעת שנכחה בסימפוזיון לציון 100 שנים למאמר שכתב ג'ורג' הנטינגטון, שמעה מפסיכיאטר ונצואלני כי על חופי אגם מרקאיבו נמצאת אוכלוסייה גדולה של חולי מחלת הנטינגטון.
בשנת 1976 מונתה להוביל ועדה שזימן הקונגרס של ארצות הברית, שמטרתה הייתה לייצר סדר עדיפויות תקציבי במימון המאבק נגד מחלת הנטינגטון.
ב-1977 הציגה הוועדה את המלצותיה בפני הקונגרס, שאישר תקצוב לחקר המחלה.
ביולי 1979 ובאפריל 1980 נסעה וקסלר לוונצואלה כהקדמה להגעת משלחות המחקר.
באוקטובר 1979, במסגרת סדנה שהעבירה, עלה רעיון של שימוש בפולימורפיזמים כסמן שישב קרוב למיקום של הגן הגורם לפגם הגנטי על הכרומוזום.
הדבר התאפשר הודות למהפכה שהתרחשה באותה עת בביולוגיה המולקולרית - הגילוי וההשמשה של אנזימי הגבלה.
במרץ 1981 הגיעה לוונצואלה משלחת המחקר (שלימים תהפוך למשלחת שנתית) לאסוף דגימות דם ולמפות את עץ המשפחה של תושבי המקום.
ב-1982 הצליח ג'יימס גוסלה (James Gusella), חוקר מבית החולים האוניברסיטאי של אוניברסיטת הרווארד, לזהות פולימורפיזם שהופיע רק בבני משפחה (מתוך מאגר גנטי של משפחה מאיווה) שלקו במחלה.
במאגר לא היה די כדי לזהותו בוודאות, אך הדגימות ששלחה וקסלר מוונצואלה אימתו את הזיהוי.