tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחוז כויאשק הוקם ב-1 בינואר 2009 באיחוד של שלושה מחוזות שנשאו את שם היישוב הגדול ביותר בהם.
זאת כחלק מרפורמה בחלוקה המנהלית של גרינלנד שחילקה מחדש את האי לחמישה מחוזות גדולים והפארק הלאומי צפון מזרח גרינלנד במקום מספר רב יותר של מחוזות קטנים.
המועצה של מחוז כויאשק מורכבת מחמישה-עשר חברים הנבחרים בבחירות הנערכות אחת לארבע שנים.
כויאשק הוא המחוז הדרומי ביותר בגרינלנד והיחיד שנמצא כולו מדרום לחוג-הארקטי מכיוון שכולו שוכן מתחת לקו הרוחב 66.5°N.
למחוז גבול אחד בלבד עם מחוז סרמרסוק השוכן מצפון לו.
מדרום וממערב הוא גובל בים לברדור, וממזרח הוא גובל בצפון האוקיינוס האטלנטי.
חופי המחוז והאזור המיושב בו הרריים מאוד ופיורדים רבים חורצים אותו, בדומה לשאר האזורים בגרינלנד.
ההתיישבות במחוז מרוכזת לאורך החוף ובקצות הפיורדים.
בשל מיקומה הצפוני של גרינלנד שורר בה אקלים קוטבי, אך מכיוון וכל שטחו של מחוז כוייאשק נמצא מדרום לחוג-הארקטי תנאי מזג האוויר בו נוחים יחסית לשאר גרילנד, והאדמה בקצה הדרומי של גרינלנד אינה קפאת-עד.
התנאים במישורים שמצפון לעיר נארסאק, שהיא העיר התשיעית בגודלה בגרינלנד מבחינת אוכלוסייה, מאפשרים גידול תוצרת חקלאית מועטה, ואף 31 מתוך 53 חוות הכבשים הרשומות בגרינלנד נמצאות באזור זה.
בשונה משאר גרינלנד, במחוז כויאשק, בעיקר בסביבת הערים נארסאק וקאקורטוק ישנן מעט דרכי עפר למעבר רכבי שטח גם מחוץ לרחובות היישובים, בעונת החורף התחבורה בדרכים המעטות ובכלל, תיעשה בעיקר על ידי אופנוע שלג.
הפיורד שלחופו שוכנת נארסאק משמש כנמל טבעי עמוק, וממנו יוצאת המעבורת Arctic Umiaq לעיר אילוליסאט שבמחוז אוואנאטה, בחודשי החורף בהם הפיורד קופא, מתחילה המעבורת את מסלולה בנמל קאקורטוק המשמש כתחנה במסלול הרגיל.
במחוז כויאשק מדברים בתת-ניב מקומי של גרינלנדית מערבית - כַּלׇשִׂיסוּט (Kalaallisut) אך בשל מיקומו של המחוז בו נפגשים החופים המערבי והמזרחי, במחוז כויאשק יש המדברים אף בניב המזרחי - טוּנוּמִיסוּט (tunumiusut); כמו כן אף על פי שדנית כבר אינה השפה הרשמית בגרינלנד היא מובנת ומדוברת על ידי רוב התושבים.
מחוז לואיזיאנה, היה ייעוד רשמי וזמני של ממשלת ארצות הברית לחלק של רכישת לואיזיאנה שלא אורגן בטריטוריית אורלינס (החלק של רכישת לואיזיאנה מדרום לקו 33, שהוא כיום גבול מדינות ארקנסו - לואיזיאנה).
המחוז התקיים רשמית מ-10 במרץ 1804 עד 4 ביולי 1805, אז אוגד כטריטוריית לואיזיאנה.
האזור שמצפון לארקנסו של ימינו מכונה בדרך כלל לואיזיאנה עילית.
למחוז לואיזיאנה של ארצות הברית היו שני גלגולים: הראשון, כמחוז צבאי בניהול פדרלי (10 במרץ 1804 - 30 בספטמבר 1804); לאחר מכן כטריטוריה מאורגנת (1 באוקטובר 1804 - 4 ביולי 1805) בשטח השיפוט של טריטוריית אינדיאנה.
מחוז בשם דומה "מחוז לואיזיאנה" היה גם בעבר חטיבה מנהלית תחת השלטון הספרדי והצרפתי.
המחוז הצבאי של לואיזיאנה (1804)
בחקיקה שנחקקה ב-31 באוקטובר 1803, הקונגרס קבע הוראות לממשלה זמנית של השטח שנרכש מצרפת.
הנשיא הוסמך להשתמש בכוחות צבאיים כדי לשמור על הסדר, אם כי השלטון האזרחי המקומי היה אמור להמשיך כפי שהיה תחת השלטון הצרפתי והספרדי.
שלטון צבאי זה היה בתוקף מ-10 במרץ 1804 — התאריך הרשמי של ההעברה מידי צרפת (המכונה יום שלושת הדגלים) — עד 30 בספטמבר 1804. בשלב זה, המחוז חולק עוד יותר לחמש חטיבות או מחוזות מנהליים: ניו מדריד, קייפ ג'יררדו, סט.ג'נבייב, סנט צ'ארלס וסנט לואיס.
עמוס סטודארד שירת בתקופה זו כמפקד המחוז.
ב-26 במרץ 1804 חוקק הקונגרס חקיקה אשר נכנסה לתוקף ב-1 באוקטובר 1804, שהרחיבה את סמכותם של המושל והשופטים של טריטוריית אינדיאנה לספק סמכות שיפוט זמנית על מחוז לואיזיאנה.
מאוחר יותר באותה שנה, מושל טריטוריית אינדיאנה, ויליאם הנרי הריסון, והשופטים הטריטוריאליים דייוויס, גריפין וונדנברג כוננו בית משפט בבירת המחוז של סנט לואיס וחוקקו חוקים לאזור.
ב-4 ביולי 1805, מחוז לואיזיאנה הוגדר מחדש כטריטוריית לואיזיאנה (1805–1812), כאשר הוא כונן ממשלה טריטוריאלית משלו, בדגם של טריטוריית אינדיאנה.
על פי תנאי החוק להקמת הממשלה הזמנית, היו אמורים המושל והשופטים של טריטוריית אינדיאנה להיפגש פעמיים בשנה בסנט לואיס.
עם זאת, המתיישבים ממערב לנהר המיסיסיפי התלוננו בחריפות על ההסדר.
מחאות על מדיניות שאינה מכירה במענקי הקרקע הקודמים של ספרד (כולל רכוש השייך לדניאל בון);
התנגדויות למדיניות לפינוי מתיישבים מקרקע בציפייה לאזורים שיינתנו לאינדיאנים אמריקאים — שהיו אמורים להיות מועברים ממערב לנהר המיסיסיפי;
אי הסכמה ליישום המשפט המקובל כאשר הקרקע נשלטה קודם לכן על ידי המשפט האזרחי;
ויכוחים על הטלת מיסים חדשים;
חוסר שביעות רצון מהיעדר הוראות לחינוך הרוב דובר הצרפתית;
ויכוח סוער על החשש שהוראות פקודת צפון-מערב האוסרות על בעלות על עבדים ייושמו באזורים שבהם הותרה עבדות באופן היסטורי;
החששות שהבירה הטריטוריאלית של אינדיאנה, וינסנס, הייתה במרחק של יותר מ-180 מיילים מבירת המחוז, סנט לואיס.
אזרחים נסערים של מחוז לואיזיאנה נפגשו בסנט לואיס בספטמבר 1804 כדי לחתום על הצהרה רשמית במחאה על הסיפוח.
בין החותמים היו אוגוסט צ'וטו.
אירוע בולט בתקופה זו היה החתימה על הסכם סנט לואיס, שבו ויתרו השבטים האינדיאנים סאק ופוקס על צפון מזרח מיזורי, צפון אילינוי ודרום ויסקונסין לארצות הברית.
טינה על הסכם זה גרמה לשבטים לעמוד לצד הבריטים במהלך מלחמת 1812 בפשיטות לאורך נהרות מיזורי, אוהיו ומיסיסיפי ועוררה את מלחמת הבלאק הוק ב-1832.
ב-3 במרץ 1805, הקונגרס חוקק חקיקה המארגן את מחוז לואיזיאנה לתוך טריטוריית לואיזיאנה, החל מ-4 ביולי 1805. השלטון הטריטוריאלי היה מאורגן בדומה לזה של טריטוריית אינדיאנה.
לוס ריוס (בספרדית: Los Ríos) הוא אחד ממחוזות אקוודור.
הוא ממוקם במערב מרכז המדינה.
שטח המחוז הוא מעט יותר מ־7,000 קמ"ר והוא מורכב מ־13 קנטונים.
מחוז לה קורוניה (גליסית: A Coruña; ספרדית: La Coruña) הוא המחוז הצפון-מערבי ביותר של ספרד, על חצי האי האיברי, ואחד מארבעת המחוזות המרכיבים את הקהילה האוטונומית של גליסיה.
מחוז זה מוקף באוקיינוס האטלנטי ממערב ומצפון, מחוז פונטוודרה מדרום ומחוז לוגו ממזרח.
תחילת ההיסטוריה של מחוז לה קורוניה בסוף ימי הביניים בתקופת שלטונם של המלכים הקתולים של ספרד.
באותן שנים שטחו של המחוז היה קטן במידה משמעותית מגודלו בספרד מאז המאה ה-19. במסגרת החלוקה הטריטוריאלית של ספרד בשנת 1833 אוחדו כל מחוז בנטזוס יחד עם מחצית מונדוניידו, למחוז אחד, ולעיר המחוז נקבעה לה קורוניה.
מאז 1833, במחוז הייתה האוכלוסייה הגדולה ביותר והחוף הארוך ביותר בגליסיה.
עד למחצית השנייה של המאה ה-20, מחוז זה היה המרכז הדתי והתרבותי של האזור כולו.
עד להשלטת משטר דמוקרטי בספרד אוניברסיטת סנטיאגו דה קומפוסטלה הייתה האוניברסיטה היחידה בצפון-מערב ספרד.
שיעור גידול האוכלוסייה במחוז מאז 1877
קתדרלת סנטיאגו דה קומפוסטלה שהיא יעדם של העולים לרגל בדרך סנטיאגו, נתיב עלייה לרגל היסטורי וחשוב מאז ימי הביניים, עדיין מהווה מקור משיכה למאות אלפי עולי רגל בכל שנה מכל רחבי העולם.
הפארק הלאומי האיים האטלנטיים של גליסיה הוא הפארק הלאומי היחיד בגליסיה.
הוא משותף בין מחוזות לה קורוניה ופונטוודרה .
פארק יערות הנהר יומה (Eume).
פארק דיונות של קורובדו (Parque Natural das Dunas de Corrubedo e lagoas de Carregal e Vixán) הוא פארק הנמצא על החוף בקצה הדרום-מערבי של המחוז, על חצי האי ברבנזה.
שדה התעופה בסנטיאגו דה קומפוסטלה
שדה התעופה בעיר לה קורוניה
מנחת המסוקים בבסיס הצי בפרול
רשת המסילות הלאומית של ספרד המקשרת בין הערים הגדולות במחוז: פרול, בטנזוס, לה קורוניה וסנטיאגו דה קומפוסטלה
מסילת רכבת ספרדית צרה מקשרת את העיר פרול עם עיירות שונות בתחום הרשות של פרול ואורטגל.
קו זה ידוע גם בשם מסילת אירון-פרול וממשיך מזרחה עד חבל הבאסקים.
רשת הרכבות המהירות הספרדית (AVE) מקשרת בין לה קורוניה, סנטיאגו דה קומפוסטלה עם ליסבון ומדריד וקטעים ממנה נמצאים בבנייה.
לה קורוניה - הנמל המסחרי המרכזי במחוז
מלפיקה – נמל דייגים – Costa da Morte
פרול - נמל מסחרי ונמל הצי הספרדי
קריניו (Cariño) – נמל דייגים
אספסנטה (Espasante) – נמל דייגים
סדיירה (Cedeira) – נמל דייגים
קבוצות ספורט בולטות במחוז הן:
קבוצת הכדורגל דפורטיבו לה קורוניה משחקת בפרימרה דיוויסיון של ספרד.
קבוצת הכדורגל רסינג פרול משחקת בליגה הספרדית השנייה בספרד.
מחוז לאון (בספרדית: Provincia de León) הוא מחוז בצפון-מערב ספרד בצפון הטריטוריה ההיסטורית של לאון ובחלק הצפון מערבי של הקהילה האוטונומית של קסטיליה ולאון.
אוכלוסיית המחוז מונה 451,706 (2021) תושבים וכרבע מהם מתגוררים בבירה לאון.
את המחוז מאפיין אקלים יבש, קר בחורף וחם בקיץ.
אקלים זה יוצר את סביבה טובה לגידול גפני יין.
במחוז שתי קתדרלות קתוליות מפורסמות, המרכזית היא קתדרלת לאון ואחרת באסטורגה.
המחוז משתרע על חלק מהפארק הלאומי פיקוס דה אירופה (ברכס הרי פיקוס דה אירופה) הנמצא גם בשטח קנטבריה ואסטוריאס.
בשטח המחוז שמונה נפות ו-211 רשויות מקומיות.
נתונים היסטוריים של אוכלוסיית המחוז מפורטים בגרף הבא:
ממשלת המחוז של לאון חתמה על הסכמים עם איגודי שפה לקידום השפה הלאונית והיא זוכה להגנה מיוחדת בחוק שהתקבל באוטונומיה של קסטיליה ולאון.
אין אומדן מדויק על מספר דוברי השפה והערכות שונות נעות בין 5,000 ל-50,000 איש.
לאונית נלמדת ב-16 בתי ספר במחוז, בעיר לאון, פונפראדה ובמספר ערים נוספות וכן בשיעורים למבוגרים.
מועצת העיר לאון מפרסמת לציבור חלק מהודעותיה בלאונית על מנת לקדם את השימוש בשפה.
בחלק המערבי של נפת אל בירזו, האזור המערבי ביותר של המחוז הגובל בגליסיה, מדברים ומלמדים בשפה הגליסית בבתי ספר.
אקלים המחוז קר בשל גובהו מעל פני הים.
תקופת הכפור נמשכת מנובמבר עד מאי והוא תכוף ומשמעותי יותר באזורים ההרריים, שם עשויה הטמפרטורה בחורף לרדת עד מינוס 18 מעלות צלזיוס.
בכפר וגה דה ליורדס, הנמצא בפיקוס דה אירופה, נרשמה ב-7 בינואר 2021 טמפרטורה של מינוס 35.8 מעלות צלזיוס.
יריכוור לאנד הוא מחוז במדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה.
בירת המחוז היא העיר בורג.
שם המחוז מגיע משם העיר יריכו שבמחוז ולא משם העיר יריחו.
במאה ה-13, היה האזור בשליטתה של ארכיבישופות מגדבורג.
במלחמת שלושים השנים ניזוקו יישובי המחוז קשות מהקרבות.
ב-1816 או 1817 הוקם בפרוסיה מחוז יריכוור, תחת אזור סקסוניה, כשבירתו היא בורג.
לאחר מלחמת העולם השנייה היה המחוז תחת שלטון גרמניה המזרחית.
במחוז זורם נהר אלבה ו-3 מיובליו.
כמו כן עוברות במחוז 2 תעלות מלאכותיות: תעלת אלבה-האבל המחברת את מגדבורג לברנדנבורג ותעלת מיטלנד, מהגדולות שבתעלות גרמניה, שנמשכת מהמחוז, כמעט עד לגבול הולנד, מרחק של 325 ק"מ.
הנקודה הגבוהה ביותר בשטח המחוז היא "הר ירושלים" , המתנשא לגובה 127 מטרים מעל פני הים.
במחוז 5 ערים ועוד 3 עיריות מקומיות הכוללות יישובים כפריים בלבד.
מחוז דוכסות לאונבורג הוא מחוז בדרום מדינת שלזוויג-הולשטיין שבגרמניה.
גבולו הדרומי של המחוז הוא נהר האלבה, ומדרום לנהר נמצאת סקסוניה התחתונה.
ממערב למחוז נמצאת עיר המחוז המבורג.
הנוף מאופיין באגמים רבים, היוצרים את פארק הטבע "אגמי לאונבורג".
האגם הגדול ביותר הוא אגם רצבורגר בשטח של 16 קמ"ר.
תעלת אלבה-ליבק חוצה את המחוז מדרום לצפון.
מחוז דוכסות לאונבורג קרוי על שם דוכסות סקסוניה-לאוונבורג שהתקיימה בצורות שונות בין השנים 1296–1803, ושהייתה אחת השרידים של דוכסות סקסוניה המקורית.
לאורך השנים התחלק שטח הדוכסות במסגרת הסכמי ירושה שונים.
ב-1876 צורף שטח הדוכסות לפרובינציית שלזוויג-הולשטיין שבשליטת ממלכת פרוסיה.
שאר היישובים במחוז מאוגדים ב-8 נפות הנקראות בגרמנית .
מחוז לֵר הוא מחוז בסקסוניה התחתונה שבגרמניה.
גבולותיו הם (מצפון מערב בכיוון השעון) על ידי העיר אמדן, על ידי המחוזות אוריך, ויטמונד, פריזלנד, אמרלנד, קלופנבורג ואמסלנד, וגבול גרמניה עם הולנד.
המחוז ממוקם בחלק הצפוני של פריזלנד המזרחית.
הנהר אמס (Ems) עובר במחוז לר, ויוצא ממחוז אמסלנד בדרום, ועוקב אחרי הדולרט, מפרץ בים הצפוני.
האי בורקום (ששייך לאיי פריזיה המזרחית) מהווה גם הוא חלק מהמחוז.
בשנת 1744 צורפה פריזלנד המזרחית לפרוסיה.
בשנת 1867 האזור חולק למחוזות שונים - מחוז ליר ומחוז ווינר יוסדו.
בשנת 1932 נטמעו שני המחוזות הללו יחדיו.
מועצות מקומיות: בונדה, ימגום, מורמרלנד, אופלנגן, וסטאופרלדינגן.
מחוז לינץ-לנד הוא מחוז במזרח אוסטריה עילית שבאוסטריה.
נכון ל-2001 אוכלוסיית המחוז מנתה 153,611 תושבים.
שטחו של המחוז משתרע על 460.3 קמ"ר ויש בו 4 ערים ו-18 עיירות.
מחוז מונרו הוא מחוז במדינת ניו יורק שבארצות הברית.
במפקד האוכלוסין שנערך בארצות הברית בשנת 2000 מספר האוכלוסייה במחוז עמד על 735,343. המחוז קרוי על שמו של נשיאה החמישי של ארצות הברית, ג'יימס מונרו.
עיר המחוז היא רוצ'סטר, "עיר הפרחים".
פנפילד (ניו יורק) - עיירה
ריגה (ניו יורק) - עיירה
מחוז מאווי הוא מחוז שהוקם ב-1905 במדינת הוואי שבארצות הברית.
האיים העיקריים במחוז הם: מאווי, לאנאי, מולוקאי וקאהולאווה.
למחוז יש 21 ערים תאומות שהן:
מחוז לימריק הוא אחד ממחוזותיה הדרומיים של אירלנד.
המחוז שוכן במרכזה של פרובינציית מנסטר.
שטחו של המחוז 2,686 קמ"ר, (העשירי בשטחו באירלנד) ואוכלוסייתו כ-184,000 נפש (השביעי באירלנד).
למחוז לימריק אין גבול ימי, והוא מוקף כולו במחוזות אחרים.
עם זאת, יש למחוז גישה לים דרך הנהר שאנון העובר בתחומו, ושפכו לאוקיינוס האטלנטי.
בצפון גובל המחוז במחוז קלייר, בצפון מזרח במחוז טיפררי, בדרום במחוז קורק, ובמערב במחוז קרי.
המחוז נקרא על שם העיר הראשית בו, לימריק, שבסביבתה מרוכזת רוב האוכלוסייה (כ-50,000 בעיר, וכ-90,000 באזור המטרופוליטני).
לימריק היא בירת המחוז והיא העיר הרביעית בגודלה באירלנד.
מחוז לֶיִיק הוא מחוז השוכן בחלק הצפון מזרחי של מדינת אילינוי שבארצות הברית, לצד החוף המערבי של ימת מישיגן.
המחוז הוא חלק מאזור המטרופולין של שיקגו וגבולו הדרומי הוא עם מחוז קוק, המכיל את השטח המוניציפלי של עיריית שיקגו.
חלקו המזרחי של המחוז נכלל באזור נורת' שור של אילינוי.
בירת מחוז לייק היא ווקיגן.
נכון למפקד האוכלוסין של שנת 2000, אוכלוסיית המחוז מנתה 644,356 תושבים.
במקור שכנו באזור זה ילידים אינדיאנים אשר השתייכו לשבט הפוטאוואטומי (Potawatomie).
מחוז לייק הוקם בשנת 1839 על ידי בית המחוקקים של מדינת אילינוי.
באותה העת, בירת המחוז הייתה ממוקמת ביישוב ליברטיוויל (Libertyville) של היום (אשר נקרא באותה העת אינדפנדס גרוב).
בשנת 1841, נערכה הצבעה בה הכריעו תושבי המחוז על העברת בירת המחוז ליישוב ליטל פורט (אשר נקרא כיום ווקיגן).
על פי נתוני מפקד האוכלוסין האמריקני, שטח המחוז הוא 3,543 קילומטרים רבועים, מהם 1,159 קילומטרים רבועים הם שטחי יבשה, ו-2,384 קילומטרים רבועים (67.28%) הם שטחי מים.
רוב שטחי המים של המחוז נמצאים בימת מישיגן.
מחוז קנושה שבמדינת בוויסקונסין גובל במחוז לייק מצפון, מחוז אלאגן שבמדינת מישיגן גובל במחוז לייק מצפון-מזרח, מחוז ואן ביורן שבמדינת מישיגן גובל במחוז לייק ממזרח, מחוז באריאן שבמדינת מישיגן גובל במחוז לייק מדרום-מזרח, מחוז קוק שבמדינת אילינוי גובל במחוז לייק מדרום ומחוז מק'הנרי שבמדינת אילינוי גובל במחוז לייק ממערב.
על פי נתוני מפקד האוכלוסין משנת 2000, התגוררו באותה העת במחוז 644,356 תושבים.
צפיפות האוכלוסין הממוצעת הייתה 556 נפש לקמ"ר.
78.7% דיווחו כי הם דוברי אנגלית כשפת אם, 12.9% דיווחו כי הם דוברי ספרדית כשפת אם ו-1.0% דיווחו כי הם דוברי רוסית כשפת אם.
היישובים וואקיגן ונורת' שיקגו הכילו 20% מכלל אוכלוסיית המחוז.
ההכנסה החציונית למשק בית במחוז הייתה 66,973 דולרים, וההכנסה החציונית למשפחה במחוז הייתה 76,424 דולרים.
ההכנסה החציונית של הגברים במחוז הייתה 50,789 דולרים לעומת 33,458 דולרים של הנשים במחוז.
ההכנסה לנפש במחוז הייתה 32,102 דולרים.
כ-4.00% מכלל המשפחות במחוז ו-5.70% מכלל האוכלוסייה במחוז היו מתחת לקו העוני.
7.00% מהתושבים שתחת גיל 18 ו-4.80% מהתושבים שמעל גיל 65 נמצאו תחת קו העוני.
לפי נתוני מפקד האוכלוסין האמריקאי של שנת 2000 מחוז לייק היה בעל ההכנסה החציונית השנייה בגודלה למשק בית במדינת אילינוי, כאשר ההכנסה החציונית למשק בית הגבוה ביותר במדינת אילינוי הייתה במחוז דופייג'.
להלן רשימה של יישובי מחוז לייק אשר מוצגים לפי כמות האוכלוסין בסדר יורד:
שם שנת תאגוד אוכלוסייה (2000) מידע נוסף ווקיגן (Waukegan) 1829 87,901 עיר המחוז של מחוז לייק ואחד היישובים הוותיקים ביותר במדינת אילינוי.
ווקיגן נחשבת כיום לעיר התשיעית בגודלה במדינת אילינוי.
נורת' שיקגו (North Chicago) 1895 35,918 העיר מכילה מרכז אימונים גדול של הצי האמריקאי, את המשרדים הראשיים של "מעבדות אבוט" (Abbott Laboratories) ואת אוניברסיטת "Rosalind Franklin University of Medicine and Science".
בעיר ישנם גם שני בתי חולים.
העיר קולטת מהגרים עניים רבים, שהקבוצות הבולטות ביניהם הן של שחורים ממדינות הדרום של ארצות הברית ומהגרים ממזרח אירופה.
אוכלוסיית העיר ענייה ביחס ליישובים השכנים לה.
היילנד פארק (Highland Park) 1869 31,365 העיר מכילה כמה יצירות אדריכלות מפורסמות כמו בית וליטס (Willits House) של פרנק לויד רייט.
בעיר צולמו סרטים רבים שעלילתם מתרחשת ביישובים הפרוורים של שיקגו, גרים בה הרבה ידוענים יחסית לפרוורי שיקגו האחרים, יש בה מתקני אימונים של קבוצות ספורט אחדות ויש בה בית חולים.
העיר היא המארחת הקבועה של פסטיבל רוויניה הוותיק והנודע אשר נערך בהיילנד פארק מדי שנה בחודשי הקיץ תחת כיפת השמים, באוהלים או במבנים אחרים שמוקמים מדי פעם בשטחו.
היישוב מכיל גם קהילה יהודית גדולה מאוד.
זאיון (Zion) 1901 22,866 - לייק פורסט (Lake Forest) 1861 20,059 היישוב נחשב כיום לאחד היישובים העשירים ביותר בארצות הברית.
היישוב מציע מגורים ליד החוף באחוזות מיוערות ומכאן שמו.
ביישוב נמצא גם מתקן האימונים והמטה הראשי של קבוצת הפוטבול שיקגו ברס.
בשנת 1987, קנה השחקן מיסטר טי אחוזה מיוערת בשטח נרחב של שבעה אקר ביישוב, ולמחאת השכנים והעיתונאים כרת את החורש הטבעי הנרחב שבאחוזתו, בעצמו, בעזרת מסור שרשרת.
הוא סיפר לעיתונאים שהוא "אלרגי לעצים".
בעקבות פעולתו זו, חוקק חוק עזר עירוני ביישוב המצריך קבלת רישיון לגדיעת עצים גבוהים בשטח פרטי.
פארק סיטי (Park City) 1958 6,637 היישוב שואב את שמו מהקרוואנים בהם מתגוררים רוב תושבי היישוב.
הייווד (Highwood) 1887 4,143 היישוב נוסד במקור יחד עם המאחז הצבאי "שרידן" שהיה בתחומה.
המאחז הוקם כדי לשכן כוחות צבא זמינים לדיכוי הפגנות פועלים בשיקגו.
לאורך השנים היישוב התפתח בעיקר משירות חיילי המאחז.
מסיבה זו, רבים מהעסקים בעיר הם בתי מרזח וברים (בשלב מסוים היישוב אף החזיק בשיא גינס למספר בתי מרזח לקילומטר רבוע).
בשנת 1993, עם סוף המלחמה הקרה, נסגר המאחז.
שם שנת תאגוד אוכלוסייה (2000) מידע נוסףארלינגטון הייטס (Arlington Heights) 1887 76,031 חלקו העיקרי של תחום היישוב נמצא בשטח מחוז קוק.
באפלו גרוב (Buffalo Grove) 1958 45,000 חלק מתחום היישוב נמצא בשטח מחוז קוק.
ווילינג (Wheeling) 1894 34,496 חלקו העיקרי של תחום היישוב נמצא בשטח מחוז קוק.
מאנדליין (Mundelein) 1909 30,935 - גורני (Gurnee) 1928 28,834 בשטח היישוב ממוקם פארק השעשועים "ששת הדגלים" (Six Flags Great America), מרכז הקניות הרביעי בגודלו באילינוי "גורני מילז" (Gurnee Mills) ופארק המים המקורה "קי ליים קוב" (KeyLime Cove).
המתיישבים הראשונים הגיעו לאזור בשנת 1835, בסיוע ממשלתי, אולם גורני הוכרה כמושבה רק ב-1850. בשנת 1842 הוקם במקום גשר מעל לנהר והתנועה הרגלית והרכובה בין שיקגו למילווקי עברה במקום.
המקום הפך גם למקום חנייה נוח עבור עוברי הדרך ולמקום התארגנות להברחת עבדים שברחו מאדוניהם האמריקנים אל קנדה.
בשנת 1890 שינתה את שמה לשמו של מקים קו הרכבת שלידה.
המושבה שוכנת על שפך הנהר דס-פליינז (Des Plaines) לימת מישיגן.
ראונד לייק ביץ' (Round Lake Beach) 1937 25,859 - ליברטיוויל (Libertyville) 1882 21,760 - ורנון הילס (Vernon Hills) 1958 20,120 בתחום היישוב נמצא מוזיאון קיונאו (Cuneo Museum).
גרייסלייק (Grayslake) 1895 18,506 - דירפילד (Deerfield) 1903 18,420 חלק מתחום היישוב נמצא בשטח מחוז קוק.
המוסדות הבולטים ביישוב הם בית ספר תיכון ממלכתי בעל מוניטין גבוה וקמפוס של האוניברסיטה הנוצרית האוונגליסטית "Trinity International University".
היישוב זכה לכותרות בשנת 1959 כאשר תושביו נלחמו נגד מגורי שחורים בשטחו.
אנטיאק (Antioch) 1892 8,788 - איילנד לייק (Island Lake) 1952 8,153 חלק מתחום היישוב נמצא בשטח מחוז מק'הנרי.
לונג גרוב (Long Grove) 1956 6,735 - וינתרופ הארבור (Winthrop Harbor) 1901 6,670 ביישוב נמצאת מרינת "נורת' פוינט" הנחשבת למרינה הגדולה ביותר בכל אזור הימות הגדולות.
מספר המבקרים במתחם המרינה ובחופים הסמוכים לה מוערך בלמעלה ממיליון נופשים מדי קיץ.
לייק בארינגטון (Lake Barrington) 1959 4,757 - בארינגטון הילס (Barrington Hills) 1957 3,915 חלק מתחום היישוב נמצא בשטחי המחוזות קוק, קיין ומק'הנרי.
וואדסוורת' (Wadsworth) 1962 3,083 - נורת' בארינגטון (North Barrington) 1959 2,918 - לייקמור (Lakemoor) 1938 2,788 חלק מתחום היישוב נמצא בשטח מחוז מק'הנרי.
להלן רשימה של 18 תתי-המחוזות (Townships) במחוז לייק המוצגים לפי כמות האוכלוסין בסדר יורד:
אתרים בעלי עניין תיירותי באזור
פארק השעשועים סיקס פלאגס גרייט אמריקה (Six Flags Great America) ממוקם בגורני.
מוזיאון המכוניות של וולו (Volo Auto Museum) ממוקם בוולו.
המוזיאון הוא למעשה חלק מחנות גדולה המוכרת מוצרים ישנים משומשים (antique mall).
הקניון "גורני מילס" (Gurnee Mills Mall) ממוקם בגורני.
הקניון "ווסטפילד האות'רן סנטר" ממוקם בוורנון הילס.
תושבים נודעים בולטים אשר נולדו ו/או חיו במחוז לייק כוללים את:
מייקל ג'ורדן (נולד ב-17 בפברואר 1963) - שחקן כדורסל אמריקאי לשעבר ואיש עסקים פעיל בהווה.
ג'ורדן נחשב לאחד משחקני הכדורסל הגדולים והפופולריים ביותר של כל הזמנים.
ג'ורדן מתגורר באחוזה בעיירה היילנד פארק.
ריי ברדבורי (נולד ב-22 באוגוסט 1920) - סופר אמריקאי אשר נודע במיוחד בשל ספרי הפנטזיה, האימה, המתח והמדע-בדיוני הרבים שכתב.
ידוע בעיקר בשל הרומנים הדיסוטופיים שכתב "פרנהייט 451" ו"The Martian Chronicles".
ברדבורי נחשב לאחד הסופרים הפופולריים הגדולים בארצות הברית של הספרות הספקולטיבית של המאה העשרים.
בצעירותו נודע בעיקר בזכות תפקידיו בסרטים "חשמלית ושמה תשוקה", "חופי הכרך" ו"ברנשים וחתיכות".
בשנת 1937 ברנדו עבר עם משפחתו לליברטיוויל שם הוא גר עד 1942.
וינס ווהן (נולד ב-28 במרץ 1970) - שחקן קולנוע אמריקאי.
נודע בעיקר בזכות התפקידים אותם גילם בסרטים "Swingers" ו"לדפוק חתונה".
לאחר מכן עבר ללייק פורסט, שם הוא למד בבית הספר התיכון של לייק פורסט (Lake Forest High School) עד שסיים בהצלחה את לימודיו בשנת 1988.
גארי קולמן (8 בפברואר 1968 - 28 במאי 2010) - שחקן טלוויזיה וקולנוע אמריקאי.
נודע בעיקר כארנולד ג'קסון, תפקיד אותו גילם בקומדיית המצבים המצליחה "על טעם ועל ריח" בשנים 1978–1986. קולמן נולד בזאיון.
ג'ק בני היה אחד מגדולי הכוכבים ברדיו ובטלוויזיה בארצות הברית במהלך המחצית הראשונה של המאה העשרים.
ג'ק בני נולד וגדל בוואקיגן.
מחוז מור הוא מחוז במדינת טנסי שבארצות הברית.
נכון למפקד 2010, מתגוררים במחוז 6,362 תושבים.
מרכז המחוז הוא העיר לינצ'בורג, ושטחו 340 קמ"ר (בין המחוזות הקטנים ביותר במדינה, למעט טרוסדייל - Trousdale).
המחוז הוקם בשנת 1871, ונקרא על שמו של הגנרל ויליאם מור, תושב ומחוקק ותיק במדינה.
במחוז מספר רב של מזקקות ויסקי, בין השאר מיוצר במחוז הויסקי ג'ק דניאל'ס, ומהווה מקור ההכנסה המרכזי של המחוז.
עקב התיקון ה-18 לחוקת ארצות הברית נאסר במחוז מכירת אלכוהול.
אף על פי שהתיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית ביטל את האיסור על מכירת אלכוהול, מדינת טנסי הגדירה את איסור המכירה בכל המחוזות כברירת מחדל.
אם כי חלק מהמחוזות ביטלו את האיסור באופן מקומי, מחוז מור עדיין לא ביטל את האיסור, כך שלמעשה בשטח המחוז עצמו אסורה מכירת המשקאות המיוצרים בו.
מחוז מָאיוֹ הוא מחוז במערב אירלנד.
המחוז שוכן בפרובינציית קונכט, ונקרא על שם העיר מאיו.
מחוז מאיו שוכן לחוף האוקיינוס האטלנטי, וגובל בשלושה מחוזות של אירלנד: בדרום במחוז גולוויי, במזרח במחוז רוסקומון, ובצפון במחוז סלייגו.
נכון לשנת 2011, אוכלוסיית המחוז מונה כ-130,638 תושבים, אשר רובם הגדול הוא נוצרי קתולי.
שתי הערים המאוכלסות ביותר במחוז הן קַסלבר ובָלינה.
כ-9% מתושבי המחוז מתגוררים בשטחי הגיילטאכט.
מחוז ליטרים הוא מחוז במערב אירלנד, הנקרא על שם הכפר ליטרים.
המחוז שוכן בפרובינציית קונכט, והוא חלק מאזור הגבול.
המחוז הוא הקטן ביותר בפרובינציית קונכט, הן מבחינת שטח והן מבחינת אוכלוסייה, והוא גובל בשישה מחוזות של אירלנד: בצפון במחוז דניגול, בצפון מזרח במחוז פרמנה (הנמצא בצפון אירלנד), במזרח במחוז קאוואן, בדרום במחוז לונגפורד ובמערב במחוז סלייגו.
נכון לשנת 2011, אוכלוסיית המחוז מונה כ-31,798 תושבים, אשר רובם הגדול הוא נוצרי קתולי, מה שהופך את המחוז לקטן ביותר באי אירלנד מבחינת האוכלוסייה המתגוררת בו.
שתי הערים המאוכלסות ביותר במחוז הן קאריק על השאנון ומיינורהאמילטון.
בעבר היה המחוז מהמאוכלסים ביותר באירלנד, אולם, בעקבות הרעב הגדול, ההגירה מאירלנד לאמריקה והתיעוש של מרב מקצועות החקלאות והטקסטיל באזור, אוכלוסיית האזור צנחה בצורה דרסטית במהלך המאות ה-19 וה-20. בשנים האחרונות, עולה קרנו של המחוז בתחום החקלאות ואוכלוסייתו משתקמת.
נכון להיום, צמיחת האוכלוסייה במחוז היא הגדולה ביותר בקונכט.
מחוז ליש הוא מחוז באירלנד.
המחוז ממוקם בפרובינציית לנסטר, ובירת המחוז היא העיר פורט ליש.
המחוז הוקם על אדמות הממלכה הקלטית ההיסטורית לויגיס, שעל שמה הוא גם נקרא, והוא המחוז היבש ביותר באירלנד.
בתקופת השלטון הבריטי באירלנד היה נקרא המחוז "מחוז המלכה" ובירתו נקראה "מריבורו" – שניהם על שמה של מרי הראשונה, מלכת אנגליה.
לפי מפקד משנת 2022, מתגוררים במחוז כ-91,657 תושבים, עלייה של כ-56% מאז המפקד של 2002 – גידול האוכלוסין הגבוה ביותר באירלנד.
הרי סליבה בלום משתרעים על חלק עצום של החלק הצפון-מערבי של מחוז ליש, ובהם כ-480 ק"מ של שבילי הליכה.
מבחינה היסטורית, יש למחוז עבר עתיק.
מעגל אבן משומר מתקופת הברונזה במונמונרי וכמה מבצרים בקלופוק, מונלי ובעיקר בסקירק, מציעים נוף לעבר העתיק של המחוז.
המחוז גובל במחוז קילקני מדרום, במחוז טיפררי מדרום מערב, במחוז אופאלי מצפון, במחוז קילדייר ממזרח ובמחוז קרלו מדרום מזרח.
מחוז מונאהן הוא מחוז באירלנד.
המחוז ממוקם בפרובינציית אלסטר, והוא המחוז הקטן ביותר בה - הן מבחינת אוכלוסייה והן מבחינת שטח.
בירת המחוז היא העיר מונאהן, על שמה הוא נקרא.
לפי מפקד אוכלוסין משנת 2016, מתגוררים במחוז כ-60,483 תושבים, רובם נוצרים קתולים.
המחוז גובל במחוז לאות' מדרום מזרח ובמחוז קאוואן מדרום מערב, ובמחוז פרמנה ממערב, במחוז טיירון מצפון מערב, ובמחוז ארמה ממזרח, שלושת האחרונים בצפון אירלנד.
בעקבות מלחמת העצמאות האירית וחתימת האמנה האנגלו-אירית ב-1921, מונאהן היה לאחד משלושת המחוזות היחידים באלסטר שהצטרפו למדינת אירלנד החופשית ולא לצפון אירלנד.
אוכלוסיית המחוז צנחה בהדרגתיות מאז הרעב ועד לאמצע המאה ה-20 - אם בשנת 1841 התגוררו במחוז כ-200,442 תושבים, בסוף המאה ה-19 התגוררו בו כ-74,611 תושבים בלבד, ואילו עד שנות ה-60 של המאה ה-20 חלה ירידה נוספת והתגוררו בו כ-45,732 תושבים.
עלייה החלה להרשם רק משנות ה-70 של המאה ה-20, למרות שעד היום לא הצליחה אוכלוסיית המחוז להתאושש, והיא עומדת על כ-30% מאוכלוסייתו המקורית.
מחוז מוראביצה (בסרבית: Моравички округ) הוא אחד ממחוזות סרביה הממוקם במערב המדינה.
במחוז ישנה עיר אחת, מספר עיירות, וכ-200 כפרים.
הכלכלה המקומית מתבססת בעיקר על התעשייה הענפה בצ'אצ'אק.
כתוצאה משגשוג התעשייה באזור, אחוז האבטלה נמוך מאוד ביחס לשאר סרביה.
לייפציג הוא מחוז במערב מדינת סקסוניה שבגרמניה.
במחוז 19 ערים ו-11 עיריות מקומיות.
מאנספלד-דרום הָרץ הוא מחוז במדינת סקסוניה-אנהלט שבגרמניה.
בירת המחוז היא העיר זנגרהאוזן.
בחלקו הגדול שלטה נסיכות מנספלד, בצפון נסיכות אנהלט ובחלקים נוספים שלט לסירוגין בית וטין.
מאז נעשו כמה שינויים מנהליים בהגדרת גבולות המחוזות, כאשר האחרון שבהם, ב-2007, יצר את מחוז מאנספלד-דרום הָרץ מאיחוד של מחוזות מנספלד לנד וזנגרהאוזן.
בחלק הצפוני של המחוז נמצאים שיפוליו המזרחיים של רכס הרי ההארץ, כאשר הקרקע נמצאת במגמת עלייה ממזרח למערב.
במערב המחוז נמצאת הנקודה הגבוהה ביותר המתנשאת לגובה 580 מטרים מעל פני הים.
במחוז זורמים שניים מיובליו של הזאלה, העובר צמוד למקטע מגבולו המזרחי של המחוז.
במחוז פעלו בעבר מכרות של פצלים המכילים נחושת וכסף.
הכרייה פסקה לאחר איחוד גרמניה מחדש, בגלל חוסר רווחיות.
כמו כן נכרו בעבר מלח ומעט אורניום.
זכר למפעלי הכרייה מונצח בסמל המחוז בדמות הפטישים.
במחוז 7 ערים ועוד 2 עיריות מקומיות הכוללות יישובים כפריים בלבד.
מחוז מרשל הוא מחוז במרכז מדינת טנסי שבארצות הברית אשר הוקם בשנת 1836. שטחו של המחוז הוא 974 קמ"ר ובירתו היא העיירה לואיסבורג.
2.87% מהאוכלוסייה היו היספניים או לטיניים כלשהו.
ההכנסה החציונית למשק בית במחוז הייתה 38,457 $, ואת ההכנסה החציונית למשפחה היה 45,731 $.
ההכנסה לנפש של המחוז הייתה 17,749 $.
מחוז המרכז במשטרת ישראל אחראי על האזור המאוכלס ביותר במדינה, גוש דן והסביבה ומשתף פעולה עם מחוז תל אביב הסמוך אליו.
המחוז הוקם ב-1954 כשקודם לכן נפת השפלה הייתה תחת פיקוד מחוז ירושלים וחלקים אחרים שלו היו תחת פיקוד מחוז תל אביב.
מטה המחוז שכן במצודת טגארט ברמלה, שקודם לכן שימשה את משטרת רמלה.
בשנת 1958 בוצע ארגון מחדש במשטרה, והמחוז אוחד לתוך מחוז ירושלים, שהיה למחוז דרום.
המחוז הוקם מחדש כמחוז עצמאי בשנת 1981.
מחוז מיאמי-דייד הוא מחוז שנמצא בדרום-מזרח מדינת פלורידה שבארצות הברית.
על פי דו"ח מפקד אוכלוסין משנת 2019, אוכלוסיית המחוז מנתה 2,716,940 תושבים, מה שהופך אותו למחוז המאוכלס ביותר במדינת פלורידה, ולשביעי המאוכלס ביותר בארצות הברית.
בנוסף, המחוז הוא גם השני הגדול ביותר במדינה במונחים של שטח קרקעי, עם 6,296 קמ"ר.
כמחצית מאוכלוסיית מטרופולין דרום פלורידה מתגוררת במיאמי-דייד וכמה מהערים הראשיות של המדינה נמצאות בו.
מושב המחוז נמצא בעיר מיאמי, הגדולה ביותר במחוז והעיר המרכזית בדרום פלורידה.
במחוז מאוגדות 34 ערים בכמה אזורים קורפרטיבים.
חלקיו הצפוניים, המזרחיים והמרכזיים מעוירים במידה רבה מאוד וקיימים בהם רבי-קומות רבים הבנויים לאורך קו החוף.
בנוסף, במחוז נמצא גם מרכז העסקים הראשי של דרום פלורידה, האזור המסחרי של מיאמי (דאונטאון מיאמי).
בדרום המחוז נמצאים האזורים רדלנד (Redland) והומסטד (Homestead) המשמשים את התעשייה החקלאית של מיאמי.
באזור זה, המאוכלס בדלילות, נמצאת רק כשליש מכמות האוכלוסייה בו וזאת בניגוד לצפון-המחוז העירוני בו הצפיפות רבה הרבה יותר.
החלק המערבי של המחוז מגיע עד לפארק הלאומי אוורגליידס ומושביו.
בחלק המזרחי נמצא הפארק הלאומי ביסקיין.
בשטח המחוז נבנתה טירה על ידי אדוארד לידסקאלנין שמהווה אטרקציה תיירותית.
העדות הקדומה ביותר ליישובים של ילידים אמריקנים (אינדיאנים) באזור מיאמי היא מלפני כ-12,000 שנה.
התושבים הקדומים הראשונים התיישבו על גדות נהר המיאמי, כשהכפרים העיקריים היו בגדה הצפונית של הנהר.
התושבים המקומיים בתקופת ההגעה הראשונית של מתיישבים אירופאיים היו בני הטקווסטה (Tequesta), אשר שלטו במרבית דרום מזרח פלורידה, כולל מה האזורים שהיום מוכרים בשמות מחוז מיאמי-דייד, מחוז ברוורד (Broward) והחלק הדרומי של מחוז פאלם-ביץ' (Palm Beach).
בני הטקווסטה ניזונו מדיג, צייד ואיסוף פירות ושורשים של צמחים (אם כי הם לא עסקו בחקלאות מסודרת).
בשנת 1513, חואן פונסה דה ליאון היה האירופאי הראשון שביקר באזור כשהפליג למפרץ ביסקיין.
ביומן שלו נכתב כי הגיע לצ'קוושה (Chequescha), וריאציה של השם טקווסטה, השם הידוע הראשון של אזור מיאמי.
לא ידוע לפי היומן האם הוא ירד לחוף או יצר קשר כלשהו עם הילידים.
פדרו מננדז דה אווילה (Pedro Menéndez de Avilés) ואנשיו היו הראשונים לתעד ירידה לחוף כאשר ביקרו בישובי הטקווסטה ב-1556, במהלך חיפושים אחר בנו הנעדר של אווילה שאונייתו טבעה באזור שנה לפני כן.
חיילים ספרדים בהובלת האב פרנצ'סקו וילהריאל בנו מיסיון ישועי בפתח נהר המיאמי כעבור שנה, אולם מיסיון זה לא החזיק מעמד זמן רב.
לאחר שהספרדים עזבו את האזור, בני הטקווסטה נאלצו להילחם במחלות שמקורן באירופה, כגון אבעבועות שחורות.
בשנת 1711, בני הטקווסטה שלחו זוג ראשי שבטים (צ'יפים) מקומיים להוואנה, קובה, כדי לברר על אפשרות להגר לשם.
הקובנים שלחו שתי ספינות לסייע להם, אולם המחלות הספרדיות הכו בהם ורוב בני הטווקסטה מתו.
מתיישבי הקבע האירופאיים הראשונים הגיעו למקום בראשית המאה ה-19. מתיישבים הגיעו מאיי בהאמה לדרום פלורידה ואזור הקיז (Keys) על מנת לחפש אוצרות שמקורם בספינות שעלו על שרטון בשונית פלורידה הגדולה.
בערך באותו זמן, האינדיאנים בני שבט הסמינול (Seminole) הגיעו למקום, ביחד עם קבוצה של עבדים שברחו.
באזור התרחשה מלחמת הסמינול השנייה, במהלכה רב-סרן ווילאים ס.
הארני הוביל מספר פשיטות כנגד האינדיאנים.
מרבית התושבים הלא-אינדיאנים היו חיילים שהוצבו במצודת דאלאס (Fort Dallas).
זאת הייתה המלחמה ההרסנית ביותר כנגד האינדיאנים בתולדות אמריקה, והיא גרמה לאובדן כמעט מוחלט של אוכלוסיית מיאמי באותה תקופה.
לאחר תום המלחמה בשנת 1842, ויליאם אינגליש הקים מחדש מטע שהוקם במקור על ידי דוד שלו על גדות נהר מיאמי.
הוא הקים את "הכפר של מיאמי" (Village of Miami) על הגדה הדרומית של נהר המיאמי ומכר מספר חלקות אדמה.
ב-1844, מיאמי הפכה למושב המחוז, וכעבר 6 שנים מפקד אוכלוסין שנערך דיווח על 96 תושבים באזור.
מלחמת הסמינול השלישית שהתרחשה בין השנים 1855–1858 לא הייתה הרסנית כמו קודמתה, אולם היא האטה את ההתיישבות בדרום מזרח פלורידה.
בתום המלחמה, חלק מהחיילים נשארו במקום.
מחוז מריאמפולה (בליטאית: Marijampolės apskritis) הוא אחד מעשרת מחוזות ליטא.
בירת המחוז היא העיר מריאמפולה.
המחוז ממוקם בדרום-מערב ליטא, הוא משתרע על פני 4,463 קמ"ר המכסים 6.8% משטח ליטא כולה.
ב-1 ביולי 2010 בוטל הממשל המחוזי במחוזות ליטא ובכללם זה של מחוז מריאמפולה, והוא נשאר הלכה למעשה כיחידה טריטוריאלית וסטטיסטית בלבד.
מחוז מריאמפולה הוא השישי בגודל אוכלוסייתו בין מחוזות ליטא, נכון לשנת 2012 התגוררו בשטחי מחוז מריאמפולה כ-157,900 בני אדם, 5.4% מכלל תושבי ליטא.
מחוז מריאמפולה מחולק ל-5 מחוזות משנה:
קזלו רודה (מחוז משנה) (קזלובה-רודה)
מחוז מית' הוא מחוז באירלנד.
המחוז הוא השני בגודלו בפרובינציית לנסטר, ובירתו היא העיר נאבן.
המחוז נקרא על שם הממלכה ההיסטורית מית', שפירוש שמה באירית הוא "מרכז".
לפי מפקד אוכלוסין משנת 2016, מתגוררים במחוז כ-194,942 תושבים.
המחוז גובל במחוז דבלין מדרום מזרח, במחוז קילדייר מדרום, במחוז וסטמית' ממערב, במחוז קאוואן מצפון מערב, במחוז לאות' מצפון מזרח ובים האירי ממזרח.
בתקופת רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד, קטנה אוכלוסיית המחוז בחצי כתוצאה ממוות או מהגירה.
אוכלוסיית המחוז הצליחה להגיע למצבה של לפני הרעב רק בתחילת שנות ה-2000. בעקבות צירופן של פולין וליטא לאיחוד האירופי בשנת 2004, הגיעו למחוז עובדים רבים ממדינות אלו והשתקעו בו.
שני אזורי הגיילטאכט (אזורים בהם רוב האוכלוסייה דוברת את השפה האירית) האחרונים בפרובינציית לנסטר נמצאים במחוז מית' - ראקארן ובאלי ריב.
במחוז כ-2,603 תושבים שמעידים שהם דוברים את השפה האירית מחוץ למערכת החינוך, מתוכם 1,299 דוברים ילידיים המתגוררים בשטחי הגיילטאכט.
המחוז נודע באירלנד בכינוי "המחוז המלכותי", בעקבות היותו מקום מושבו ההיסטורי של המלך העליון של אירלנד.
במחוז גם נמצאת גבעת טארה המפורסמת.
בשנת 2003 נמצאה גופה של האיש מקלוניקוון.
מחוז מכה הוא מחוז במערב ערב הסעודית.
המחוז משתרע על פני 153,128 קמ"ר ולפי מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2022 מתגוררים בו כ-7.77 מיליון תושבים, ובכך הוא המחוז השני המאוכלס ביותר במדינה, אחרי מחוז ריאד.
בירת המחוז היא העיר מכה הקדושה לאסלאם והעיר הגדולה ביותר היא ג'דה המשמשת כעיר נמל מרכזית ביותר בקנה מידה ארצי.
עיר מרכזית נוספת היא טאיף.
מחוז מרכז-צפון הוא אחד מן 13 המחוזות בבורקינה פאסו, מדינה במערב יבשת אפריקה.
נכון ל-2010, האוכלוסייה במחוז עומדת על 1,334,860 תושבים, כאשר 52.97% מהאוכלוסייה הן נשים.
האוכלוסייה במחוז זה מהווה 8.49% מכלל אוכלוסיית המדינה.
נכון ל-2007, שיעור האוריינות באזור זה נמדד ב-16.6% לעומת הממוצע הארצי שעומד על 28.3%.
המחוז כולל שלושה יובלים של הנהר וולטה: הוולטה האדום, הוולטה השחור והוולטה הלבן.
מרקם הקרקע במחוז הוא נקבובי.
הגובה הממוצע במחוז נע בין 200–300 מטרים מעל פני הים.
מזג האוויר במחוז הוא בדרך כלל חם לצד הגשמים היורדים במקום.
העונה היבשה במחוז היא בדרך כלל מאוקטובר עד מאי, והגשמים שכיחים יותר מיוני עד ספטמבר.
ממוצע הגשמים באזורים הצפוניים של המחוז מגיע ל-250 מ"מ לעומת האזורים הדרומיים שממוצע הגשמים הוא כ-1,000 מ"מ.
אוכלוסיית המחוז מהווה כ-8.49% מסך האוכלוסייה במדינה.
נכון לשנת 2007, כ-70% מהאוכלוסייה כוללת אנשים העובדים, 22% מועסקים, 15.1% לא עובדים ו-0.7% מובטלים.
באותה שנה, סך אוכלוסיית תלמידי בית הספר במחוז הגיעה ל-230 תלמידים כאשר מתוכם 118 בנים ו-112 בנות.
בירת המחוז היא אורל, עיר בה 200,000 תושבים בערך.
המחוז גובל ברוסיה, וקרוב להרי אורל.
נהר אורל זורם מרוסיה אל הים הכספי דרך המחוז, מה שגורם לכך שחלק מהמחוז נמצא באירופה.
המחוז גובל במחוז אקטובה ממזרח ובמחוז אטיראו מדרום.
בנוסף, המחוז גובל במחוזות הבאים ברוסיה: מחוז אסטרחן מדרום-מערב, מחוז וולגוגרד ממערב, מחוז סראטוב מצפון-מערב, מחוז סמרה מצפון, ומחוז אורנבורג מצפון-מזרח.
המחוז מחולק ל-12 נפות ולעיר אורל:
לשני מקומות במדינה יש מעמד של עיר, אורל ואקסאי.
ברבע האחרון של שנת 2020, מחוז מערב קזחסטן דיווח על אחוז אבטלה של 4.8%, ועל משכורת חודשית ממוצעת של 186,857 טנגה קזחית.
הגידולים העיקריים הם חיטה, שעורה, חמניות, חריע, ותפוחי אדמה.
יש במחוז 196 קואופרטיבים חקלאיים רשומים.
במחוז מערב קזחסטן יש מורשת היסטורית ותרבותית עשירה.
במחוז יש יותר מ-6,000 אתרים היסטוריים וארכאולוגיים מתקופות שונות, ו14 מונומנטים בעלי חשיבות לאומית.
יש במחוז 24 מוזיאונים, כולל 2 פרטיים ו-13 באזורים כפריים.
הספריות של המחוז עובדות על דיגיטיזציה של הספרים שלהם, ובחצי הראשון של 2020, יש לספריות 4,642 ספרים דיגיטליים ו-175 עבודות אחרות.
במחוז יש גם 263 מרכזים תרבותיים, כש237 מהם באזורים כפריים.
בבירת המחוז אורל יש רק קבוצת בנדי מקצועית אחת, אקז'איק.
בשנת 2016 הקבוצה של המחוז ניצחה באליפות הלאומית.
בשנת 2014, הקבוצה קיבלה תואר לאומי בתחרות של בנדי קרח.
מחוז מריון הוא מחוז בצפון-מרכז של פלורידה, ארצות הברית.
במפקד האוכלוסין שנערך ב-2010 נמנו במחוז כ-331 אלף נפש.
לאחר חכירת פלורידה על ידי ארצות הברית מספרד, המחוז הוקם בשנת 1844. הוא נקרא על שמו של פרנסיס מריון, גיבור מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
במהלך השנים שטח המחוז הוקטן תוך הקמת מחוזות חדשים בסביבה.
בשטח המחוז ממוקמות מספר אטקרציות תיירותיות לרבות מקורות מים מינרליים, יער לאומי ופארקי שעשועים.
85% מאוכלוסיית המחוז הם אמריקנים-לבנים וכ-11.5% הם אפרו-אמריקאים.
בשטח המחוז ממוקם בית הסוהר לוול, כלא נשים הגדול בארצות הברית.
מחוז מקוסטה הוא מחוז של מדינת מישיגן בארצות הברית.
עיר הבירה של המחוז היא ביג ראפידס.
המחוז נקרא על שמו של צ'יף מקוסטה, המנהיג של השבט האינדיאני פוטוואטומי , שנדדו לאורך מקורות המים באזור בחיפוש אחר דגים.
צ'יף מקוסטה היה אחד מאלה שחתמו על הסכם וושינגטון בשנת 1836. למרות שעובדים התיישבו באזור כבר בשנת 1851, המחוז הוכר רשמית על ידי ממשלת ארצות הברית רק ב-1859. במחוז ישנם כ-100 אגמים, נהרות, ונחלים, ביניהם גם נהר מוסקגון , העובר דרך חלק מהמחוז ודרך עיר הבירה ביג ראפידס (לשעבר לאונרד).
בשנת 1852 ג'ון דייוויס 0.65 קמ"ר במקום בו נמצא היום הכפר מקוסטה, וג'ון פאריש קנה 0.23 קמ"ר באזור ביג ראפידס.
הם נהפכו לתושבים הקבועים הראשונים של מחוז מקוסטה.
בפברואר 1858 לאונרד (מאוחר יותר ביג ראפידס) והעיירה גרין הוכרו.
ב-5 באפריל 1858 התקיימו הבחירות הראשונות וג'סי שואו נבחרה לראשת העיר לאונרד.
ב-11 בפברואר 1859 אזור מקוסטה הוכר רשמית כמחוז ולאונרד הוכרזה כעיר הבירה שלו.
באפריל התקיימו הבחירות למחוז ואלפרד ל.
בשנת 1860 אוכלוסיית המחוז הגיעה ל-671 תושבים.
בשנת 1862 הודפס העיתון הראשון של המחוז, והוא המשיך עד היום.
+ חלוקה אתנית קבוצה אתנית כמות (באחוזים) לבנים 92.68 שחורים 3.6 אינדיאנים 0.64 אסייתים 0.87 אנשים מאיים באוקיינוס השקט 0.04 אחרים 0.37 שני גזעים או יותר 1.79
+ ארצות המוצא ארץ המוצא כמות (באחוזים) ארצות הברית 39.4 גרמניה 25.5 אנגליה 20.6 אירלנד 9.2 פולין 5.3
+ שפת האם שפת אם כמות (באחוזים) אנגלית 95.9 ספרדית 1.7 גרמנית 1.1
המעסיקים הגדולים והחשובים במחוז (כולם בביג ראפידס) הם:
מחוז מיוחד יוגיאקרטה (באינדונזית: Daerah Istimewa Yogyakarta, נהגה: [dʒɒɡjəˈkɑːrtə]; בשפת ג'אווה: ꦝꦲꦺꦫꦃꦆꦱ꧀ꦠꦶꦩꦺꦮꦔꦪꦺꦴꦒꦾꦏꦂꦠ, נהגה: [Nɑːjɒɡjəkɑːrtə]) הוא מחוז אוטונומי באי ג'אווה שבאינדונזיה, בירתו היא העיר יוגיאקרטה המכונה גם ג'וג'ה (Jogja) או ג'וג'אקרטה ומשמשת כיעד התיירותי הפופולרי ומרכזו התרבותי של המחוז.
המחוז נשלט על ידי סולטנות יוגיאקרטה, והמחוז הוא המונרכיה היחידה באינדונזיה המוכרת רשמית על ידי הממשלה.
סולטנות יוגיאקרטה שהוקמה בשנת 1755 סיפקה תמיכה בלתי מעורערת לעצמאותה של אינדונזיה במהלך מלחמת העצמאות האינדונזית (1945–1949).
כחטיבה מנהלית ברמה ראשונה, יוגיאקרטה נשלטת על ידי הסולטן האמנגקובוונו העשירי כמושל, והנסיך פאקו עלאם כסגן המושל.
המחוז המיוחד יוגיאקרטה נשלט בידי מספר בתי מלוכה לאורך השנים החל מההיסטוריה המוקדמת דרך תקופת השלטון ההולנדי ואף שרד את הפלישה של האימפריה היפנית ב-1942 לאיי הודו המזרחיים ההולנדיים.
ב-17 באוגוסט 1945 הכריז הנשיא הראשון סוקרנו על עצמאותה של הרפובליקה האינדונזית, וכבר בספטמבר שלחו הסולטן האמנגקובוונו התשיעי והדוכס סרי פאקו עלאם השמיני שליטי יוגיאקרטה מכתבים לסוקרנו שהביעו את תמיכתם במדינה שזה עתה נולדה.
בתמורה הכיר סוקרנו בסולטנות יוגיאקרטה כחלק מהרפובליקה האינדונזית.
תמיכתה הגורפת של יוגיאקרטה והפטריוטיזם של הסולטן היו חיוניים במאבק האינדונזי לעצמאות במהלך מלחמת העצמאות האינדונזית (1945–1949).
והעיר יוגיאקרטה אף שימשה כבירת הרפובליקה האינדונזית מינואר 1946 עד דצמבר 1948 לאחר נפילת ג'קרטה בידי ההולנדים.
מאוחר יותר, ההולנדים פלשו ליוגיאקרטה, מה שגרם להעברת בירת הרפובליקה האינדונזית לבוקיטינגגי במערב סומטרה ב-19 בדצמבר 1948. בתמורה לתמיכתה של יוגיאקרטה, בשנת 1950 הוסדר במלואו המעמד של המחוז כמחוז מינהלי מיוחד, מה שהפך את יוגיאקרטה למחוז היחיד באינדונזיה שבראשו עומד מונרך.
המחוז המיוחד יוגיאקרטה ממוקם בדרום האי ג'אווה, הוא גובל מדרום באוקיינוס ההודי, ממערב, ממזרח ומצפון הוא מוקף במחוז מרכז ג'אווה ועם שטח של כ-3,133 קמ"ר הוא המחוז השני הקטן ביותר באינדונזיה, אחרי המחוז המיוחד של הבירה ג'קרטה.
יחד עם המחוזות שסביבו במרכז ג'אווה, מדובר באחד האזורים הצפופים ביותר בג'אווה.
הר מראפי ממוקם צפונית לעיר יוגיאקרטה ונפת סלמאן.
וזהו הר הגעש הפעיל ביותר באינדונזיה שמתפרץ באופן קבוע החל מ-1548. הוא התפרץ בפעם האחרונה באוקטובר-נובמבר 2010, הרג ופצע אנשים רבים ועקר באופן זמני כ-100,000 תושבים.
כאליאוראנג היא עירה קטנה 25 קילומטרים מצפון-צפון-מזרח ליוגיאקרטה, בנפת SLEMAN.
גבולה הצפוני נמצא במרחק כ-5.7 קילומטרים משפת לוע הר הגעש מראפי במקום שבו קצה גבולו הצפוני של מחוז מיוחד יוגיאקרטה, נתן לצפות בהר מן העירה.
במקום יש שפע וילות נופש, וגם מגרש גולף "גולף מראפי".
מגרש הגולף הזה התפרסם בזמן ממשל סוהארטו משום שהוא נהג לשחק שם עם חבריו קציני הצבא.
וילות הנופש התפרסמו, בתקופה שבין 18 במאי 1958 ל-2 ביולי 1962. באחת מהן היה כלוא אלאן לורנס פופ, סוכן CIA שנלכד לאחר שמטוסו הופל על ידי הטיס איגנאתיוס דואנתו, ומשפטו חשף את מעורבות סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית במרד PERMESTA / CIA, אחת מן המזימות להפלת ממשל סוקרנו.
סוכן ה-CIA, נשפט למות ב-29 באפריל 1960, והיה כלוא בכאליאוראנג, בזמן שהבירוקרטיה האינדונזית לא מיהרה לבצע את גזר הדין, מול מאבק של ממשל ארצות הברית לשחרורו, שנשא פרי אחרי חנופה רבתי כלפי סוקרנו.
ע"פ מפקד האוכלוסין האחרון משנת 2020 אוכלוסיית המחוז מנתה כ-3.6 מיליון תושבים.
מלבד השפה האינדונזית, שפת ג'אווה מוכרת גם כן כשפה רשמית של המחוז תחת תקנה מספר 2 של מחוז מיוחד יוגיאקרטה מ-2021.
האסלאם היא הדת השלטת במחוז באופן מובהק, כאשר 92.62% מתושבי המחוז הם מוסלמים, השאר הם נוצרים קתולים 4.5%, נוצרים פרוטסטנטים 2.68%, בודהיסטים 0.1%, הינדים 0.09% ואחרים 0.01%.
כך, שבראש המחוז המיוחד, עד 1988, עמד הסולטן ששלט ביוגיאקרטה, עוד לפני עצמאות אינדונזיה וסגן ראש המחוז המיוחד, עד 1998, ההיה על ידי הנסיך פאקו עלאם שגם כן היה בשלטון מלפני עצמאות הרפובליקה האינדונזית.
המינוח של המושל וסגן המושל של המחוז המיוחד נמצא בשימוש רק מאז 1999. מאז 2012, מנגנון מילוי תפקידי המושל וסגן המושל של המחוז המיוחד יוגיאקרטה מוסדר בחוק 13/2012 בדבר ההרשאות של המחוז המיוחד של יוגיאקרטה.
המחוז המיוחד של יוגיאקרטה מחולק לארבע נפות (באינדונזית: kabupaten) ועיר אחת:
+שםשם בשפת מקורעיר בירהשטח (קמ"ר)אוכלוסייהיוגיאקרטהkota Yogyakartaיוגיאקרטה32.50373,589נפת בנטולKabupaten Bantulבנטול508.13985,770נפת גונונגקידולKabupaten Gunungkidulוונוסארי1,431.42747,161נפת קולון פרוגוKabupaten Kulon Progoוואטס586.28436,395נפת סלמאןKabupaten Slemanסלמאן574.821,125,804
במחוז המיוחד יוגיאקרטה פועלים שני שדות תעופה, שדה התעופה הבינלאומי אדיסוטג'יפטו ושדה התעופה הבינלאומי יוגיאקרטה , האחרון נפתח לפעילות מינימלית בסוף אפריל 2019 ופועל במלואו החל מסוף מרץ 2020.
במחוז קיימת מערכת תחבורה ציבורית מגוונת הכוללת אוטובוסים עירוניים ובינעירוניים, באמצעותם ניתן להתנייד בתוך המחוז וכן להגיע למספר יעדים בג'אווה ובבאלי.
רכבת פועלת במחוז החל משנת 1872 טרם עצמאות אינדונזיה.
כשאחד משני קווי הרכבת העיקריים העוברים ברחבי ג'אווה בין ג'קרטה במערב לסורבאיה במזרח עובר בו.
ביוגיאקרטה קיימות שתי תחנות רכבת, תחנת יוגיאקרטה המשרתת רכבות ברמת מחלקת עסקים ומנהלים, ותחנת למפויאנגן המשרתת רכבות ברמת מחלקת תיירים, שתי התחנות ממוקמות במרכז העיר יוגיאקרטה.
רכבת הנוסעים כוללת גם את פרמבנאן אקספרס (Prameks) הפועלת בעיר יוגיאקרטה ובנפת קולון פרוגו, נוסעת מתחנת למפויאנגן ומגיעה לתחנת סולו בלפן בעיר סורהקרטה, ולתחנת קוטארוג'ו בקוטארוג'ו.
כחלק מתהליך הפיתוח של יוגיאקרטה מפותחת בימים אלה תוכנית בנייה לשלב השני של הרכבת המהירה שתגיע מבאנדונג ליוגיאקרטה וסולו, על פי התוכנית הבנייה צריכה להסתיים עד שנת 2024.
מאז תחילת 2008 מפעילה הממשלה מערכת אוטובוסים מהירה שנקראת טרנס ג'וגג'ה (Trans Jogja), הידועה גם בכינוי "TJ".
והם מכסים את הנתיבים שמטרמינל ג'ומבור בצפון עד מסוף האוטובוסים גוואנגן בדרום שנשחב למסוף האוטובוסים הגדול באינדונזיה.
בעיר יוגיאקרטה יש גם כביש מהיר הידוע בכינויו כביש הטבעת, ומחלפים רבים הכוללים את מחלף ג'אנגי, מחלף למפויאנגן, ומחלף שנבנה לאחרונה בחלקו הצפוני של כביש הטבעת.
מחוז יוגיאקרטה הוא ביתן של יותר מ-100 מוסדות להשכלה גבוהה, המספר הגבוה ביותר של מוסדות להשכלה גבוהה מכל מחוזות אינדונזיה.
שעליהן נמנית גם האוניברסיטה הממלכתית הראשונה שהוקמה באינדונזיה, אוניברסיטת גדג'ה מדה .
לפיכך, זכתה יוגיאקרטה לכינוי "עיר הסטודנטים" (באינדונזית: Kota Pelajar).
המחוז המיוחד של יוגיאקרטה חתם על יחסי מחוזות אחים או על הסכם קשרי ידידות עם מספר מחוזות/מדינות:
מיראפלורס הוא מחוז בעיר לימה שבפרו.
מחוז מיראפלורס, אשר ממוקם לאורך החוף מדרום למרכז העיר לימה, מכיל שכונות מגורים אקסקלוסיביות וכמו גם אזור שופינג יוקרתי.
זהו גם אחד מהמחוזות האמידים ביותר בעיר לימה.
המחוז מכיל בתי מלון יוקרתיים רבים (כולל הילטון, מאריוט ובלמונד), מסעדות, ברים, מועדוני לילה וחנויות כלבו.
המחוז מהווה את אחד מיעדי התיירות המרכזיים בלימה.
המחוז נוסד במקור ב-2 בינואר 1857. בעקבות קרב מיראפלורס שנערך במהלך מלחמת האוקיינוס השקט, המחוז זכה לכינוי "סיודאד הרויקה" ("העיר ההירואית").
המחוז מתפרש על פני כ־9.62 קמ"ר.
פירוש השם נגזר כהלחם המילים בספרדית mirar + flores שמשמעותו "מראֶה הפרחים".
במירפלורס נמצאות גם חורבות העיר ואקה פוקיאנה אשר לפי ההערכות נוסדה עוד לפני תקופת אימפריית האינקה.
מחוז מנבי (בספרדית: Manabí) הוא מחוז באקוודור.
המחוז נקרא על שם העם הילידי מנבי.
בתקופה הפרה-קולומביאנית, מחוז מנבי היה מקום מושבן של האימפריות מנאטה וקארה.
אימפריית המאנטה הייתה ממוקמת בדרום (סביב מה שהם כינו Jocay, מאנטה של היום).
אימפריית הקארה הייתה בצפון המחוז, והתרחבה לתוך מחוז פיצ'יצ'ה של היום.
בני שבט המאנטה, שהאימפריה שלהם התקיימה מסביבות שנת 500 לספירה ועד הקונקיסטה (בסביבות 1535), היו יורדי ים שהגיעו על גבי רפסודות גדולות לפרו ופנמה של ימינו.
נמצאו תיעודים להגעה אף למקסיקו וצ'ילה.
באוקטובר 1820 ערי מחוז מנבי של ימינו הכריזו בהדרגה על עצמאותן, ולאחר מכן הפכו לחלק מקולומביה הגדולה.
ב-2 באוגוסט 1822, סימון בוליבר ייסד את מחוז פורטובייו של אקוודור של היום, של קולומביה הגדולה.
עם קבלת החוק על החלוקה הטריטוריאלית של קולומביה רבתי מ-25 ביוני 1824, נוצר למעשה מחוז מנבי, שכלל את הקנטונים פורטובייחו, מונטקריסטי וג'יפיג'פה.
כמו מחוז גואיאס, היא הייתה שייכת למחלקת גואיאקיל.
המחוז כחלק מאקוודור עם הכזרתה על עצמאותה.
ב-1878 עברו שתי הקהילות והקנטונים הנוכחיים של אטקאמס ומוייזנה למחוז אזמרלדס.
מחוז מנבי כולל כיום 22 קנטונים ו-55 קהילות כפריות.
קבוצות אתניות במחוז נכון למפקד האוכלוסין באקוודור משנת 2010:
כלכלת מנבי, שהוא מחוז חוף הממוקם במערב אקוודור, מושתת על עיבוד של משאבי טבע ומוצרים אורגניים המצויים בשפע באזור.
המסחר במנבי כולל גידולי קקאו, בננות, עצי אצולה, כותנה ופירות ים.
כמו כן ישנם גידולים של פירות טרופיים דוגמת פפאיה ואננס.
באזורים הצפוניים של המחוז ישנו עיסוק בדייג ובגידול שרימפס.
במנבי נמצא הנמל הלאומי של אקוודור ובסיס לצי של צבא אקוודור.
בעבר היה בה גם בסיס צבאי אמריקאי.
מחוז מיין היה הכינוי הממשלתי למה שהיא כיום מדינת מיין מה-25 באוקטובר 1780 עד ה-15 במרץ 1820, אז התקבלה לאיחוד כמדינה ה-23. המחוז היה חלק ממסצ'וסטס ולפני עצמאות ארצות הברית היה חלק מפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס הבריטית.
היישוב המקורי שנוסד בשנת 1607 על ידי חברת פלימות', אזור החוף בין הנהרות מרימאק וקנבק, כמו גם חלקת אדמה לא סדירה בין מי השפכים של שני הנהרות, הפך לפרובינציית מיין בזיכיון קרקע משנת 1622. בשנת 1629 פוצלה הארץ, ויצרה אזור בין הנהרות פיסקאטקווה ומרימאק שהפך לפרובינציית ניו המפשייר.
היא התקיימה באמצעות סדרה של זיכיונות קרקעיים שנעשו על ידי מלכי אנגליה בתקופה זו, וכללה את ניו סומרסטשייר, ליגוניה ופאלמות'.
הפרובינציה שולבה במושבת מפרץ מסצ'וסטס במהלך שנות ה-50 של המאה ה-17, החל מהקמת נפת יורק, מסצ'וסטס, שהשתרעה מנהר פיסקאטקווה עד מזרחית לשפך נהר הפרסומפסקוט במפרץ קסקו.
בסופו של דבר, השטח שלה גדל והקיף כמעט את כל מיין של ימינו.
גודלו הגדול של הנפה הוביל לחלוקתה בשנת 1760 באמצעות הקמת נפות קמברלנד ולינקולן.
החלק הצפון-מזרחי של מיין של ימינו נכבש לראשונה בדלילות על ידי אינדיאנים מאליזים ומתיישבים צרפתים מאקדיה.
האדמות שבין הנהרות קנבק וסנט קרואה הוענקו לדוכס יורק ב-1664, אשר ניהל אותן כנפת קורנוול, חלק מהמחוז הקנייני שלו בניו יורק.
בשנת 1688, אדמות אלו (יחד עם שאר חלקי ניו יורק) הועברו לדומיניון ניו אינגלנד.
התביעות האנגלית והצרפתית במערב מיין התמודדו לעיתים באלימות, עד לכיבוש הבריטי של צרפת החדשה במלחמת מלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
עם הקמתה של פרובינציית מפרץ מסצ'וסטס בשנת 1692, כל מה שהוא כיום מיין הפך לחלק מאותו מחוז.
כאשר מסצ'וסטס אימצה את חוקת המדינה שלה בשנת 1780, היא יצרה את מחוז מיין כדי לנהל את המחוזות הצפוניים ביותר שלה, תחום במערב על ידי נהר פיסקאטקווה ובמזרח על ידי נהר סנט קרואה.
עד 1820, המחוז חולק עוד יותר עם הקמת מחוזות הנקוק, קנבק, אוקספורד, פנובסקוט, סומרסט ווושינגטון.
תנועה למדינת מיין החלה כבר ב-1785, ובשנים הבאות נערכו כמה כינוסים כדי לבצע זאת.
החל משנת 1792 התקבלו חמש הצבעות עממיות אך כולם לא הצליחו להגיע לרוב הדרוש.
במהלך מלחמת 1812, כוחות בריטיים וקנדיים כבשו חלק גדול ממיין כולל כל השטח מנהר פנובסקוט מזרחה ועד לגבול ניו ברנזוויק במטרה לספח אותם לקנדה כמושבת ניו אירלנד.
תגובה חלשה של מסצ'וסטס לכיבוש זה וסיפוח בריטי אפשרי תרמו להגברת הקריאות במחוז להקמת מדינה.
בית המשפט הכללי של מסצ'וסטס העביר חקיקה מאפשרת ב-19 ביוני 1819, המפרידה בין מחוז מיין משאר מדינת מסצ'וסטס.
בחודש שלאחר מכן, ב-19 ביולי, אישרו המצביעים במחוז את הקמת המדינה ב-17,091 ל-7,132.
תוצאות הבחירות הוצגו בפני מועצת מושל מסצ'וסטס ב-24 באוגוסט 1819. חוקת מיין אושרה פה אחד על ידי 210 הנציגים לוועידת מיין באוקטובר 1819. ב-25 בפברואר 1820, בית המשפט הכללי העביר צעד המשך המקבל באופן רשמי את עובדת הפיכתה למדינה של מיין.
בזמן בקשתה של מיין למדינה, היה מספר שווה של מדינות עבדות ומדינות חירות.
חברי הקונגרס התומכים בעבדות ראו בקבלתה של מדינה חופשית אחרת, מיין, איום על האיזון בין מדינות עבדות למדינות חירות.
הם יתמכו בהקמת מדינה עבור מיין רק אם טריטוריית מיזורי, שבה העבדות הייתה חוקית, תתקבל לאיחוד כמדינת עבדות.
מיין הפכה למדינה ה-23 של האיחוד ב-15 במרץ 1820, בעקבות פשרת מיזורי, שאפשרה למיזורי להיכנס לאיחוד כמדינה מחזיקת עבדים ולמיין כמדינת חירות.
מחוז מייסן הוא מחוז בצפון מדינת סקסוניה שבגרמניה.
במחוז 10 ערים ו-18 עיריות מקומיות.
מחוז מרציג-ואדרן הוא מחוז במערב מדינת חבל הסאר שבגרמניה.
בירת המחוז היא העיר מרציג.
בשטח המחוז עוברים שני נהרות עיקריים: נהר הסאר שעל שמו נקרא החבל כולו, ונהר המוזל, אליו נשפך הסאר מחוץ לגבולות המחוז.
המחוז נוצר בשנת 1816 כאשר האזור הפך לרכוש פרוסיה, בעקבות החלטות קונגרס וינה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה וחוזה ורסאי, היה אזור הסאר תחת ממשל מיוחד של חבר הלאומים (טריטוריית אגן הסאר), שחילק את המחוז לשניים.
האזור סביב ואדרן נותר תחת שליטה פרוסית, בעוד שאזור מרציג הפך לחלק מאזור הסאר.
ב-1935, חבל הסאר צורף שוב לגרמניה; עם זאת, רק לאחר מלחמת העולם השנייה אוחדו שני חלקי המחוז מחדש בשנת 1946.
במחוז 2 ערים: מרציג וואדרן ועוד 5 עיריות מקומיות הכוללות יישובים כפריים בלבד.
סידאמו היה מחוז בחלק הדרומי של אתיופיה, עיר הבירה של המחוז הייתה בירגעלם, ואחרי כן אווסה.
המחוז נקרא על שם הקבוצה האתנית שבאזור הסידאמים, שהיו המרכיב העיקרי של המחוז.
המחוז הוקם על חלק משטחה של ממלכת קאפה.
המחוז גבל בדרום מזרחה בסומליה בדרומה בקניה במזרחה בבלה בצפון מזרחה בארסי בצפונה בשוואה בצפון מערבה בקפאה ובמערבה במחוז גמו גופה.
עם מטעי הקפה הגדולים של המחוז, סידאמו הייתה בעלת הכנסות שופעות והשטח ניתן לאצילים כגון דאג'אזמאץ' באלצ'ה אבא נפסו, שהיה המושל של הפרובינציה לפני הכיבוש האיטלקי.
אחרי שחרורה של אתיופיה במהלך המערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם השנייה על ידי בעלות הברית, בשנת 1942, סופחו למחוז זה המחוזות בוראנה ווואליטה.
בסידאמו התחולל, ב-1960, מרד המיסים של הגאוודים שהתנגדו לארגון מחדש של מערכת המסים.
המרד דוכא באופן ברוטלי כפי שגברו זאוודה ראה וכתב, "האיכרים שהיו חמושים בעיקר בחניתות וחרבות התעמתו כנגד אויב מזוין היטב, שהורכב מחיילים ושוטרים." המתקוממים הגאוודים התנגשו עם כוחות הממשלה מספר פעמים, ואחרי שהוקמה ועדה רק מנהיגי המורדים נענשו.
מחוז סולט לייק (Salt Lake County) הוא מחוז במדינת יוטה שבארצות הברית.
נכון לשנת 2010 האוכלוסייה במחוז הייתה 1,029,655, זה הוא המחוז המאוכלס ביותר במדינת יוטה.
בירת המחוז והעיר הגדולה ביותר היא העיר סולט לייק סיטי שהיא גם בירת מדינת יוטה.
ממערב למחוז נמצא ההר אוקוור וממזרח נמצא רכס ההרים וסאץ', חלק מימת המלח הגדולה נמצא בתוך הקטע הצפוני-מערבי של המחוז.
המחוז מוכר בעיקר בזכות אתרי הסקי שלו, בשנת 2002 אירחה סולט לייק סיטי את אולימפיאדת החורף
במאה ה-19 בשנת 1847, באזור זה שעמד להפוך למחוז סולט לייק הגיעו מתיישבים מהדת המורמונית אשר נמלטו מהרדיפה במזרח.
בריגהם יאנג, מנהיג המורמונים, הכריז "זהו המקום".
המקום היה צחיח ויבש, אולם הם מיד הקימו עיר עצמאית ופורחת, 'סולט לייק סיטי הגדולה', בעזרת שיטות וטכניקות השקיה נרחבות.
במהלך השנים המאוחרות של המאה ה-19 הוקמו מכרות בהרי הווסאץ'.
ניצול העושר במינרלים של המחוז היה קשה עד הגעת התחבורה המסילתית בשנת 1870. בהרי האוקוור הוקם המכרה בקניון בינגהם אשר הכיל כמויות עצומות של נחושת וכסף, מכרה זה היה המצליח ביותר מכל המכרות במחוז.
המכרה אשר ממוקם באזור הדרום-מערבי של המחוז, משך אלפי מתיישבים לקניון הצר.