tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר הסכם השלום בין ישראל למצרים השתתף המפעל בפרויקט חקלאי-תעשייתי במצרים, והוקמה בקהיר סוכנות בבעלות מצרית, שהייתה סוכנות בלעדית של מצרפלס.
בשנת 1984, רכשה ידע לייצור צינורות ביתיים מחברה צרפתית שפשטה את הרגל.
בשנת 1991, זכתה בפרויקט רחב היקף בדרום אמריקה כקבלן משנה של חברה בריטית.
בשנת 1992, הקימה החברה מיזם משותף עם חברת "דוראליין" מארצות הברית בתחום של ייצור צנרת לכבלים.
בשנת 2004 רכשה את חלקה של "דוראליין" במיזם.
באותן השנים החלה גם שותפות עסקית עם איש העסקים שאול אייזנברג, שהקים פרויקטים חקלאיים ברפובליקות הסובייטיות לשעבר, בעיקר בקזאחסטאן.
מצרפלס סיפקה את כל הטפטפות לפרויקטים שלו.
בהמשך הקימה מצרפלס חברת בת בארגנטינה, ששיווקה פרויקטים של השקיה לכרמים וליקבים באזור מנדוסה, בו מגדלות חברות מובילות באירופה את ענבי היין שלהן.
בשנת 1994 הייתה מעורבת החברה בפרשת קרטל "אהליך יעקב" במסגרתה יצרה הסדר כובל שגרם לייצוב ועליית מחירים במחירי צנרת פוליאתילן להולכת קווי חשמל.
במסגרת הפרשה הורשעה מצרפלס וחויבה בקנס.
כמו כן הורשע מנכ"ל החברה דב אביטל וחויב בקנס ובעבודות שירות.
בשנת 1997 הקימה מצרפלס מפעל בספרד בשותפות שווה עם גורם מקומי בשם אגרו-מצר.
באוקטובר 2005 בוצע שינוי בהסכם, מצרפלס מכרה את חלקה במיזם לשותף הספרדי תמורת מזומנים והתחייבות לרכוש ממצרפלס את כל צריכת הטפטפות שלו לטווח ארוך.
בשנת 2006 רכשה קבוצת גאון 25% מהבעלות ב"מצרפלס", תמורת 33.5 מיליון שקלים חדשים.
בשנת 2018 רכש חזרה קיבוץ מצר את החלק שהיה בבעלות קבוצת גאון תמורת 45 מיליון ש"ח לפי שווי של 180 מיליון ש"ח לחברה כולה.
בשנת 2018 הקימה מצרפלס מיזם משותף עם חברת סקיפר ההודית, המייצרת צינורות פלסטיק לתעשיית המים, בהשקעה משותפת כוללת של 8 מיליון דולר.
המיזם עוסק בייצור מערכות השקיה כטפטפות לשוק ההודי.
המפעל מייצר מערכות השקיה מסוגים שונים (צינורות וטפטפות), צנרת מים ביתית, צינורות גז וצינורות לתקשורת.
החברה מעסיקה כ-130 עובדים, מהם 55 בני קיבוץ מצר.
בבעלות החברה שלוש חברות בנות: "דורה-ליין" העוסקת בייצור ושיווק שפופרות ומוליכי טלקומוניקציה, "מצרפלס השקיה" העוסקת בשיווק מוצרי החברה בארגנטינה ו"מצרפלס אוסטרליה" העוסקת בשיווק מוצרי החברה באוסטרליה.
כ-80% מתוצרת החברה מיוצאים למדינות אחרות, בהן אוסטרליה, ארגנטינה, הודו, ספרד, צ'ילה וקניה.
מאז 2011 מאמצת מצרפלס את מועדון הכדורסל הפועל תל אביב, בהסכם ששוויו מוערך במאות אלפי שקלים בשנה.
מִצְרִים (בערבית מצרית: مَصريين, בערבית: مِصريون, בקופטית: ϩⲁⲛⲣⲉⲙ̀ⲛⲭⲏⲙⲓ) הם עם וקבוצה אתנית בעלי קשר למדינת מצרים אשר חולקים תרבות, היסטוריה ושפה משותפת.
לזהות המצרית יש קשר הדוק לגאוגרפיה.
אוכלוסיית מצרים מרוכזת בעמק הנילוס הנמוך, רצועת אדמה קטנה הראויה לעיבוד חקלאי אשר נמתחת ממפל המים הראשון ועד הים התיכון ומוקפת מדבר ממזרח וממערב.
נוף גאוגרפי ייחודי זה היה לבסיס התפתחותה של החברה המצרית מאז ימי קדם.
כקבוצה אתנית, העם המצרי מהווה את אחת הקבוצות הגדולות בעולם.
השפה היום-יומית של המצרים היא בעיקר המגוון המקומי של ניבים בשפה הערבית, הנקראת ערבית מצרית.
בנוסף, מיעוט גדול למדי של מצרים המתגוררים במצרים עילית דוברים ערבית סעידית.
רוב המצרים הם מוסלמים סונים, לצד מיעוטים שיעים ומצטרפים למסדרים סופיים מקומיים.
מיעוט אתני-נוצרי משמעותי, המופלה ומודר על ידי הרוב המוסלמי, הם הקופטים השייכים לכנסייה הקופטית, ששפת כתבי הקודש שלהם היא מצרית.
איגפטים, בשפות לועזיות רבות נגזר השם של העם המצרי מהמצרים הקדמונים, ששמם קשור לשם "אגיפטוס" (Egyptos – Αἰγύπτιοι), הכינוי היווני העתיק למצרים.
השם היווני נגזר מהשפה המצרית המאוחרת.
ההיסטוריון המצרי מנתון קרא לממפיס במצרית עתיקה "חות קה פתח" שמשמעותו היא "בית הנשמה של פתח".
שם זה הועבר ליוונית כ-Aί γυ πτoς (אי-גי-פטוס), ושיבושו יצר את המילה היוונית "אגיפטוס", שהוא שמה של מצרים עד היום בשפות המערב.
סטראבון סיפק אטימולוגיה עממית לפיה המילה Αἴγυπτος התפתחה כצירוף כבול Aἰγαίου ὑπτίως Aegaeou huptiōs, שמשמעותה, "מתחת לאגאי", באנגלית שם העצם "איגיפטים" הופיע במאה ה-14, בתנ"ך של ג'ון ויקליף כ-Egipcions.
קופטים, (قبط, qibṭ, qubṭ), גם נגזרים מהמילה היוונית Αἰγύπτιος, Aiguptios ("אגיפטים"), שהופיעה תחת השלטון המוסלמי.
לאחר שהרוב המצרי המיר את דתו מן הנצרות לאסלאם, המונח נקשר באופן בלעדי עם הנצרות המצרית והמצרים אשר בחרו להישאר נוצרים, אף על פי שקיימות עדויות לאזכור מוסלמים מקומיים כקופטים עד התקופה הממלוכית.
מצארין, השם המצרי המודרני, אשר מגיע מהשם השמי העתיק למצרים ומרמז במקור על "הציוויליזציה" או "המטרופולין".
בערבית קלאסית המילה "מיצר" (בערבית מצרית: "מצאר") היא מאותו המקור כמו המילה העברית המקראית "מצרים", שמשמעותה "בין שני מצרי ים", המתייחסת להפרדה בין מצרים עילית לבין מצרים תחתית.
אדוארד ליין כתב בשנות ה-20 של המאה ה-19 כי המצרים לרוב קוראים לעצמם "אל-מצארין" (המצרים), "אוולאד מצאר" (בני מצרים) ו"אהל מצאר" (העם המצרי).
הוא הוסיף כי הטורקים תייגו את המצרים עם השם 'אהל-פרעון' כלומר, 'האנשים של פרעה".
לפי פירושים מסוימים היה השימוש בשם מצרים ייחודי לבני ישראל, ששועבדו על ידי אנשי מצרים בתקופת שהותם במצרים והוא לקוח המילה מיצר, המסמל מקום צר ומעיק.
כמת, השם של התושבים הקדומים של ילידי עמק הנילוס, אשר ישבו בה בתקופת הממלכה הפרעונית.
(km.t, 𓆎𓅓𓏏𓊖), שמשמעותו "אדמה שחורה".
לפי הערכות, נכון לשנת 2012 ישנם 82.2 מיליון מצרים.
רובם ילידים במצרים, בה המצרים הילידים מהווים סביב 99.6% מכלל האוכלוסייה.
בהתבסס על מפקד שנערך על ידי הממשלה כ-90% מכלל האוכלוסייה של מצרים הם מוסלמים ו-10% נוצרים (9% קופטים ו-1% נוצרים אחרים), אם כי הערכות משתנות.
רוב האוכלוסייה מתגוררת על גדות נהר הנילוס שם נמצאת הקרקע היחידה הראויה לעיבוד.
קרוב למחצית מהאזרחים המצרים היום מתגוררים בערים; רוב יתר האזרחים הם פלאחים (חקלאים) ילידים, יחד עם צאצאים של כמה שבטים ערבים המתגוררים באזורים כפריים.
קיים זרם גדול של פלאחים אשר מהגר לערים הגדולות, והליך עיור מהיר מתרחש באזורים כפריים רבים מאז תחילת המאה ה-20, מה ששינה את האיזון בין מספר התושבים עירוניים לכפריים.
המצרים גם מהווים מיעוטים קטנים במדינות שכנות, בצפון אמריקה, באירופה ובאוסטרליה.
למצרים זיקה חזקה לא רק למדינתם אלא גם למחוזות מגוריהם, לעיירות ולכפרים שמקורם בהם.
לכן, תושבים חוזרים כמו עובדים זמניים בחו"ל, חוזרים לאזור מוצאם במצרים.
על פי ארגון ההגירה הבין-לאומי, כ-2.7 מיליון מהמצרים חיים בחו"ל ותורמים באופן פעיל לפיתוח ארצם דרך שליחת כספים, זרימת הון אנושי, הון חברתי והשקעות.
כ-70% מהמהגרים המצרים חיים במדינות ערביות (923,600 בסעודיה, 332,600 בלוב, 226,850 בירדן, 190,550 בכווית והשאר במקומות אחרים באזור) ו-30 האחוזים הנותרים מתגוררים בעיקר באירופה וצפון אמריקה (318,000 בארצות הברית, 110,000 בקנדה 90,000 באיטליה).
חלק ניכר מהפזורה המצרית היגרה החל משנות ה-80, כאשר המצב הפוליטי והכלכלי החל להניע את המצרים להגר מהמדינה במספרים משמעותיים.
נכון ל-2006 מונה הגלות המצרית מונה כארבעה מיליון איש.
באופן כללי, אלו שהיגרו לארצות הברית ולמערב אירופה נוטים להגר לצמיתות, כך ש-93% מהמצרים שהיגרו לארצות הברית ו-55.5% מהמצרים שהיגרו למערב אירופה לא שבו למצרים.
מצד השני, מצרים אשר נודדים בין מדינות ערביות, כמעט תמיד עושים זאת עם כוונה לשוב לארצם, ומיעוטם משתקע במדינה ערבית זרה.
לפני 1974, רק מיעוט מאנשי המקצוע המצרים עזבו את ארצם בחיפוש אחר תעסוקה.
לחצים פוליטיים, דמוגרפיים וכלכליים הם שהובילו לגל ההגירה הראשון אחרי 1952. בהמשך יותר מצרים עזבו את מולדתם לאחר משבר האנרגיה העולמי בשנת 1973 ושוב בשנת 1979, אבל רק במחצית השנייה של שנות ה-80 בה ההגירה המצרית הפכה למגמה בולטת.
היום ההגירה המצרית מונעת משיעור גבוה של אבטלה במצרים, גידול באוכלוסייה ועליית המחירים.
דיכוי פוליטי והפרת זכויות אדם על ידי המשטר במצרים הם גורמים נוספים שמעודדים את הגירה ממצרים.
המצרים הושפעו גם כן מהמלחמות בין ישראל למצרים, במיוחד לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1967, כך ששיעורי ההגירה החלו לעלות.
המצרים המתגוררים במדינות השכנות מתמודדים עם אתגרים נוספים.
במשך השנים הם נתקלו בהשפלות, ניצול או התעללות במדינות הערביות של המפרץ הפרסי, כמו גם בעיראק ובלוב עליהן דווח בארגוני זכויות האדם המצרים ובכלי התקשורת השונים.
אזרחים במדינות ערביות שונות הביעו חשש בעבר מפני "מצריזציה" של הניבים והתרבות המקומית אשר לדעתם נבעו מהדומיננטיות של אנשים מצרים בתחום החינוך.
המצרים מצידם, מתנגדים למה שנקרא בפיהם "סעודיזציה" של התרבות שלהם בשל ההשקעות הסעודיות הרבות בתעשיית הבידור המצרית.
פעמיים לוב הייתה על סף מלחמה עם מצרים בשל ההתעללות בפועלים מצרים ואחר חתימת הסכם השלום עם ישראל.
כאשר מלחמת המפרץ הסתיימה, פועלים מצרים בעיראק היו נתונים לתנאים קשים ולגירוש על ידי ממשלת עיראק ולהתקפות אלימות מצד העיראקים שחזרו מהמלחמה למלא את שוק העבודה.
מידת הזהות המצרית של העם המצרי, כביטוי לתחשות זהות קולקטיבית, השתנתה לאורך ההיסטוריה.
שאלת הזהות הגיעה לשיאה במאה ה-20 כאשר המצרים ביקשו להשתחרר מהכיבוש הבריטי, אשר הוביל לעליית הלאומית המצרית החילונית.
תנועה לאומית זו מכונה לעיתים "פרעוניזם".
לאחר שהמצרים קיבלו את עצמאותם מבריטניה, צורות אחרות של לאומיות התפתחו, כולל הלאומיות הערבית החילונית וכן האסלאמיזם.
ה"פרעוניזם" עלה לגדולה פוליטית בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20 במהלך הכיבוש הבריטי, כאשר מצרים התפתחה בנפרד מיתר העולם הערבי.
חלק מהמעמד הגבוה אשר התמערב ביותר טען כי מצרים היא חלק מהציוויליזציה של הים התיכון.
אידאולוגיה זו התפתחה בעיקר מתוך ההיסטוריה הטרום-אסלאמית הארוכה של המדינה, הבידוד היחסי של עמק הנילוס והאתניות ההומוגנית של התושבים.
אחד התומכים הבולטים של הפרעוניזם היה טאהא חוסיין: .
הפרעוניזם נהפך לצורך הביטוי הדומיננטית ביותר בתנועה האנטי-קולוניאליסטית במצרים לפני מלחמת העולם הראשונה ובין שתי מלחמות העולם.
בשנת 1931, בעקבות ביקור במצרים, לאומן ערבי-סורי בשם סאטי אל חוסרי ציין כי .
שנות ה-30 המאוחרות היו במידה רבה תקופה מכוננת בלאומיות הערבית במצרים בעקבות מאמצים של אינטלקטואלים סורים, פלסטינים ולבנונים.
מבחינה פוליטית, הסנטימנט הערבי-מוסלמי ניזון מתחושת הסולידריות של המאבק המצרי לעצמאות מבריטניה לאלו ברחבי העולם הערבי אשר נמצאו במאבקים אנטי-אימפריאליסטיים דומים.
בפרט, הצמיחה של הציונות בארץ ישראל נתפסה כאיום על ידי מצרים רבים והסיבה להתנגדות שם אומצה על ידי התנועות האסלאמיות העולות, במיוחד האחים המוסלמים, כמו גם הדרג המדיני כולל המלך פארוק הראשון וראש הממשלה מוסטפא א-נחאס פאשה.
עם זאת, שנה לאחר הקמת הליגה הערבית ב-1945, שבסיסה בקהיר, ההיסטוריון מאוניברסיטת אוקספורד, ה.
.יותר מעשור לאחר מכן, החל מתקופת שלטונו של גמאל עבד אל נאצר, הלאומיות הערבית והרחבת הסוציאליזם הערבי הפכו למדיניות ממשלתית ואמצעי להגדרת עמדת מצרים במזרח התיכון ובעולם, שבדרך כלל באה לידי ביטוי בלעומתיות כלפי הציונות והמדינה השכנה, ישראל.
הפוליטיקה של נאצר עוצבה על ידי אמונתו כי כל מדינות ערב נלחמו במאבקים אנטי-אימפריאליסטיים ובכך הסולידריות ביניהם הייתה הכרחית לעצמאותם.
ובראותו את הלאומיות המצרית הקודמת של סעד זע'לול כפנימית מדי, ולא ראה כל סתירה בין פטריוטיות המצרית (וטניה) ולאומיות ערבית (קומיה).
במשך זמן מה מצרים וסוריה הקימו את הרפובליקה הערבית המאוחדת (רע"ם).
כשברית זו פורקה, מצרים המשיכה להיקרא רע"ם עד שנת 1971, אז מצרים אימצה את שמה הרשמי הנוכחי, הרפובליקה הערבית של מצרים.
צירוף העם המצרי ללאומיות הערבית נחקר במיוחד לאחר מלחמת ששת הימים ב-1967. אלפי מצרים קיפחו את חייהם, והארץ החלה להתפכח מהאשליה של הפוליטיקה הערבית.
אף על פי שהערביזם הוחדר במצרים על ידי נאצר, הוא לא נטמע עמוק בחברה.
נוצרה קרבה בין מצרים לבין שאר העולם הערבי, ומצרים ראתה את עצמה כמנהיגת ישות תרבותית ערבית רחבה.
הגרסה של נאצר לפאן-ערביות הדגישה את הריבונות וההנהגה המצרית באחדות הערבית, יותר מאשר את חלקן של המדינות הערביות שממזרח
יורשו של נאצר, אנואר סאדאת, הן באמצעות מדיניות ציבורית והן באמצעות יוזמת השלום שלו עם ישראל, החיה מחדש את האוריינטציה המצרית הבלתי מעורערת, בטענה חד משמעית כי רק מצרים והמצרים תחת אחריותו.
לדברי דאווישה, המונחים "ערבי", "ערביות" ו"אחדות ערבית", נעלמו עם השם הרשמי החדש.
עם זאת, למרות הניסיונות השיטתיים של סאדאת לעקור את הסנטימנט הערבי, הלאומיות הערבית במצרים נשארה לכוח רב עוצמה.
החוקר המצרי גמאל חמדאן הדגיש כי הזהות המצרית הייתה ייחודית, אבל מצרים הייתה המרכז התרבותי של העולם הערבי, וטען כי .
מבקרים מצרים של הלאומיות הערבית טוענים כי היא נועדה לשחיקה או דחקה את הזהות המצרית הילידית על ידי התמקדות רק באספקט אחד של התרבות המצרית.
השקפות אלה ומקורות עבור הזדהות קולקטיבית במדינה המצרית תועדו במילותיו של אנתרופולוג לשוני אשר הוביל עבודת שטח בקהיר:
מבחינה היסטורית, המצרים ראו את עצמם נבדלים מהערבים ולעיתים רחוקות הם עושים זיהוי זה בהקשרים מזדמנים; בערבית מצרית המונח "אל-ערב", (הערבים), מתייחס בעיקר לתושבי מדינות המפרץ.
מצרים שיחקה תפקיד מפתח גם בהובלת הפאן-ערביות, אך גם בהתנגדות לו.
בתקופת נאצר, המצרים היה צריכים, לעיתים קרובות בכוח, "להפוך לערבים", אף שמבחינה היסטורית הם לא הזדהו כך.
מצרים הייתה אומה לא רק לפני הפאן-ערביות אלא גם לפני שהפכה לקולוניה באימפריה הבריטית.
הרצף הטריטוריאלי שלה מאז ימי קדם, ההיסטוריה הייחודית שלה כפי שהודגמה בעברה הפרעוני ומאוחר יותר בשפה והתרבות הקופטית, הפכו את מצרים לאומה מאות שנים קודם לכן.
המצרים ראו בעצמם, בהיסטוריה, בתרבות ובשפה שלהם כייחודיים למצריים, ולא לערבים.
במאה ה-21 קיימות דעות מחולקות בנוגע לזהות של מצרים.
רבים מהמצרים רואים את זהותם הלאומית והערבית כבלתי נפרדות, ומדגישים את תפקידה המרכזי של מצרים בעולם הערבי.
אחרים דוחים את השייכות הערבית, ומדגישים את המורשת הילידית של מצרים, את הייחודיות התרבותית שלה ואת המסורת הפוליטית הריבונית שלה, תוך שמירה על ביקורת כלפי כישלונות המדיניות הפאן-ערבית.
האנתרופולוגית המצרית לילא אל-חמאמסי תיארה את המתח הזה, כאשר אמרה: "לאור ההיסטוריה שלהם, המצרים...
צריכים להיות מודעים לזהותם הלאומית ולראות את עצמם, קודם כל, כמצרים.
איך יכול המצרי, עם תחושת זהות מצרית חזקה כזו, לראות את עצמו גם כערבי?" היא הסבירה שככל שהזמן עבר, הלאומיות המצרית התפתחה ללאומיות ערבית, ולטענתה "התרחשה האצה של הערביזציה" כאשר שליטה בשפה הערבית אפשרה גישה למורשת התרבותית הערבית הרחבה.
"כך, בחיפוש אחר זהות תרבותית, מצרים חידשה את המורשת התרבותית הערבית שלה".
מחקרים גנטיים שנערכו על מומיות מצריות ועל מצרים מודרניים מלמדים כי האוכלוסיות שחיות כיום במצרים שונות מהותית מאשר המצרים הקדמונים, נדמה שלאחר הכיבוש הערבי הגיעה כמות גדולה של מהגרים מחצי האי ערב שהתערו באוכלוסיות השונות שאכלסו את מצרים קודם.
רוב הדנ"א הלא-אפריקאי של המצרים המודרניים, שעומד על 80% מהגנום שלהם, מקורו מהתפשטות הכיבוש האסלאמי של מצרים במאה ה-13 לספירה.
ממחקר אחר עולה כי כמות הדנ"א מאפריקה שמדרום לסהרה עלה בכ-8% בקרב המצרים המודרניים בהשוואה למומיות שנמצאו מהתקופה הרומית.
הוצע כי אולי סחר בעבדים אפריקאים או שיפור בניידות בקרב אפריקאים שחיפשו פרנסה הם הסיבה לכך.
התרבות המצרית מתהדרת בהיסטוריה עשירה שנמשכת מעל לחמשת אלפים שנה.
תרבות מצרים העתיקה הייתה אחת מהתרבויות הגדולות והחשובות ביותר, אשר במהלך קיומה שמרה על יציבות תרבותית ומורכבות מרשימה, והשפיעה רבות על תרבויות מאוחרות יותר באירופה, במזרח התיכון ובאפריקה.
לאחר עידן הפרעונים, עמדו המצרים תחת השפעתן של ההלניזם, הנצרות והתרבות האסלאמית.
בעת המודרנית, רבים מההיבטים של התרבות המצרית העתיקה מתקיימים בסינרגיה עם אלמנטים מודרניים חדשים, ובמיוחד תחת השפעתה של התרבות המערבית, שלעצמה מושפעת מהישגי מצרים העתיקה.
מצרים משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער המצריים 26 מדליות, מהן שבע מדליות זהב.
מצרים מוליכה יחד עם את טבלת המדליות של כל הזמנים בענף הכדוריד עם מדליית זהב ומדליית כסף.
תשעת ענפי הקיץ בהם לא התחרה נציג מטעם מצרים במשחקים האולימפיים לנוער הם גולף, הוקי שדה, החלקה מהירה על גלגיליות להב, טיפוס, כדורגל, כדוריד חופים, קאנו/קיאק, רוגבי שביעיות וריקוד.
המשלחת הראשונה של מצרים למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת כללה 74 ספורטאים שהתחרו ב-17 ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישגים בענף הכדוריד בטורניר הבנים ובענף הקשתות בתחרות היחידים עם זכייה במדליית זהב.
זוהי הפעם הראשונה בה מצרים זוכה במדליית זהב בענפים הללו במסגרת המשחקים האולימפיים, הן לנוער והן הרגילים.
הישגים נוספים רשמה הנבחרת בענף ההתעמלות עם זכייה במדליית כסף בקרב רב לקבוצות בהתעמלות אמנותית, בהיאבקות בסגנון יווני-רומי בה זכתה במדליית כסף (עד 85 ק"ג), בענף האגרוף עם זכייה במדליית ארד (משקל זבוב עד 51 ק"ג) ובהרמת משקולות עם זכייה במדליית ארד (מעל 85 ק"ג, בנים).
כמו כן, בענף האתלטיקה נציגי המשלחת הגיעו כמעט לכל מקצי הגמר בתחרויות.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 83 ספורטאים שהתחרו בעשרים ענפי ספורט.
ההישגים המשמעותיים ביותר היו בענפים הרמת משקולות עם זכייה במדליית זהב (עד 63 ק"ג, בנות) ומדליית ארד (עד 85 ק"ג, בנים), שחייה עם זכייה במדליית זהב (800 מטר חופשי, בנים) והיאבקות עם זכייה בשתי מדליות ארד (עד 85 ק"ג, בנים בסגנון יווני-רומי ועד 100 ק"ג, בנים בסגנון חופשי).
בניגוד לאולימפיאדת הנוער סינגפור נבחרת הבנים בכדוריד זכתה במדליית כסף ולא במדליית זהב.
הישגים נוספים נרשמו בעת זכייה במדליית ארד בענף הטאקוונדו (עד 73 ק"ג, בנים) ואתלטיקה (יידוי פטיש).
מצרפי המקרים הוא רומן עם יסודות של מדע בדיוני ופנטזיה פרי עטו של יואב בלום.
הספר יצא לאור בשנת 2011 בהוצאת כתר וזכה להצלחה רבה בישראל ובעולם.
מצרפי המקרים זכה בפרס ספר הזהב על מכירת 20 אלף עותקים.
באוקטובר 2018 זכה הספר בפרס רטרו גפן, שחולק לכבוד 20 שנה לפרס גפן, בקטגוריית ספר המקור העברי.
בתחילת הספר הקורא מתוודע לקבוצת אנשים הנקראים "מצרפי מקרים" שתפקידם לגרום לשרשרת אירועים אשר תוביל לאירוע הרצוי שהוטל עליהם "ליצור", אך הם אינם יכולים פשוט לפנות אל אותם אנשים ולצוות עליהם לעשות את המוטל עליהם.
כל מצרף מקרים עובר הכשרה ארוכה ומעמיקה הכוללת שישה עשר חודשים עמוסים וקשים של למידה תיאורית ומעשית.
הספר מתרכז בשלושה מצרפי מקרים בעלי משימות שונות, גיא (העוסק בעיקר בצירופי שידוך), אמילי (המתמקדת בעיקר בגילויים והמצאות) ואריק (שעוסק בכל הצירופים).
שלושת הגיבורים, גיא, אמילי ואריק, הם מתלמדים שהיו ביחד בקורס מצרפי מקרים ושומרים על קשר הדוק גם לאחר סיום הקורס.
במהלך העלילה משולבים קטעים מחומרי הלימוד של קורס מצרפי המקרים החושפים את הקוראים למה שמצרפי מקרים לומדים במהלך הקורס.
כל מצרף מקרים מקבל את משימותיו על ידי מעטפה חומה שמושחלת מתחת לדלתו, ובה כל המידע הדרוש לו.
יום אחד, גיא מקבל מעטפה משונה, ובה כתובים רק מקום, שעה, והמשפט הסתום "אכפת לך אולי אם אני אבעט לך בראש?".
"מצרפי המקרים" תורגם למספר רב של שפות, ביניהן אנגלית, פורטוגזית, ספרדית, צרפתית, איטלקית, גרמנית, פולנית, צ'כית ובולגרית.
הספר קיבל ביקורות חיוביות באתר Goodreads.
הזכויות לספר נקנו בידי אולפני אפיק האמריקאים.
במהלך 2018 פורסם כי הספר יועבד לסרט על ידי התסריטאי ריצ'רד פרידנברג .
מצרים הפרהיסטורית או מצרים הקדם-שושלתית היא תקופה שהחלה בהתיישבויות האנושיות הראשונות והסתיימה עם הקמת שושלת הראשונה של מצרים בסביבות 3100 לפני הספירה.
"מצרים הקדם-שושלתית" מוגדרת באופן מסורתי כתקופה שהחלה מחלקה האחרון של התקופה הנאוליתית בסביבות 6200 לפנה"ס והסתיימה בסוף תקופת הנקאדה השלישית בסביבות 3000 לפני הספירה.
תאריכי התקופה הקדם-שושלתית הוגדרו לראשונה עוד לפני שהתקיימה חפירה ארכאולוגית נרחבת של מצרים, וממצאים אחרונים המצביעים על התפתחות שושלתית הדרגתית מאוד הובילו למחלוקת מתי בדיוק הסתיימה התקופה הקדם-שושלתית.
לפיכך, מונחים שונים כגון "התקופה הפרוטו-שושלתית" או "שושלת 0" משמשים כדי למנות את החלק של התקופה שעשוי להיות מאופיין כטרום-שושלת על ידי חלקם ושושלת מוקדמת על ידי אחרים.
התקופה הקדם-שושלתית מחולקת בדרך כלל לתקופות תרבותיות, כל אחת מהן נקראת על שם המקום שבו התגלה לראשונה סוג מסוים של יישוב מצרי.
עם זאת, אותה התפתחות הדרגתית המאפיינת את התקופה הפרוטו-שושלתית קיימת לאורך כל התקופה הקדם-שושלתית, ואין לפרש "תרבויות" בודדות כישויות נפרדות אלא כחלוקות סובייקטיביות ברובן המשמשות כדי להקל על לימוד התקופה כולה.
הרוב המכריע של הממצאים הארכאולוגיים הקדם-שושלתיים התגלו במצרים העליונה, מכיוון שהסחף של נהר הנילוס שקע בכבדות רבה יותר באזור הדלתא, וקבר לחלוטין את רוב אתרי הדלתא הרבה לפני התקופה המודרנית.
מצרים הייתה מיושבת על ידי בני אדם (כולל בני אדם ארכאיים) כבר יותר ממיליון (וכנראה יותר מ-2 מיליון) שנים, אם כי העדויות לכיבוש מוקדם של מצרים הן דלות ומקוטעות.
הממצאים הארכאולוגיים העתיקים ביותר במצרים הם כלי אבן השייכים לתרבות האולדובאית, המתוארכים באופן גרוע.
כלים אלה שוכללו יותר והפכו לאלה השייכים לתעשייה האשלית.
האתרים האשליים הצעירים ביותר במצרים מתוארכים לתקופה שלפני כ-400-300,000 שנים.
בתקופת הפלייסטוקן המאוחרת , כאשר מצרים נכבשה על ידי בני אדם מודרניים, מוכרות מספר תעשיות ארכאולוגיות, כולל התעשיות הסילסיליות, הפחוריאניות, האפיניות, הקובניות, האידפואן-שוויקאטיות והאיסנן.
כמה מהמבנים הידועים העתיקים ביותר התגלו במצרים על ידי הארכאולוג ולדמר חמילבסקי לאורך הגבול הדרומי ליד ואדי חלפא, סודאן, באתר ארקין 8. חמילבסקי תיארך את המבנים ל-100,000 שנים לפני זמננו.
שרידי המבנים הם שקעים סגלגלים בעומק של כ-30 ס"מ ובמידות 2×1 מטרים.
רבים מצופים בלוחות אבן חול שטוחים המשמשים כטבעות אוהל התומכות במגורים דמויי כיפת עורות או סבך.
סוג מבנים אלו סיפקו מקום מגורים, אך במידת הצורך ניתן היה לפרק אותם בקלות ולהעבירם.
הם היו מבנים ניידים - מתפרקים, זזים ומורכבים בקלות - שסיפקו לציידים-לקטים מגורים קבועים למחצה.
התעשייה הפלאוליתית המאוחרת של הפאחור במצרים העליונה, הראתה כי קיימת אוכלוסייה הומוגנית בעמק הנילוס במהלך הפלייסטוקן המאוחר.
מחקרים של חומר השלד הראו שהם נמצאים בטווח השונות שנמצאו בוואדי חלפא, ג'בל סהבה ובחלקים מאוכלוסיות קום אומבו.
ייצור כלים אטרי הגיע למצרים בסביבות 40,000 לפני זמננו.
תעשיית חורמוסאן במצרים החלה בין 42,000 ל-32,000 לפני זמננו.
בני חורמוסאן פיתחו לא רק כלי אבן אלא גם כלים מעצמות בעלי חיים ומהמטיט.
הם גם פיתחו ראשי חצים קטנים הדומים לאלה של עמים ילידים ביבשת אמריקה, אך לא נמצאו קשתות.
סופה של תעשיית חורמוסאן הגיע בסביבות 16,000 לפני זמננו.
עם הופעתן של תרבויות אחרות באזור, כולל הגמאית (Gemaian).
התקופה הפלאוליתית המאוחרת במצרים החלה בסביבות 30,000 לפני זמננו.
שלד מנז'לת קאטר (Nazlet Khater) נמצא בשנת 1980 ותוארך לגיל של 33,000 שנים בשנת 1982, בהתבסס על תשע דגימות שתוצאות תיארוכן נעו בין 35,100 ל-30,360 שנים.
דגימה זו היא השלד האנושי המודרני השלם היחיד מתקופת האבן המאוחרת הקדומה ביותר שנמצאה באפריקה.
חלפן וקובניה, שתי תעשיות הקשורות זה לזה, שגשגו לאורך עמק הנילוס העליון.
אתרי חלפן נמצאים בצפון הרחוק של סודן, ואילו אתרי קובניה נמצאים במצרים העליונה.
עבור החלפן, הופקו רק ארבעה תיארוכי פחמן רדיואקטיבי.
שילד וונדורף (2014) משליכים את המוקדם והאחרון כבלתי יציב ומסיקים שתרבות חלפן התקיימה בסביבות 22,000-22,500 שנים לפני זמננו.
אנשים התקיימו על תזונה המבוססת על בשר חיות עדר גדולות ומסורת דיג חורמוסאן.
ריכוזים גדולים יותר של פריטים מצביעים על כך שהם לא היו כבולים לנדודים עונתיים, אלא התיישבו לתקופות ארוכות יותר.
תרבות חלפן נגזרה בתורה מחורמוסאן, שהיה תלוי בציד מיוחד, דיג ואיסוף טכניקות להישרדות.
השרידים החומריים העיקריים של תרבות זו הם כלי אבן, נתזים ומספר רב של ציורי סלע.
תרבות סביליאן החלה בסביבות 13,000 לפני זמננו ונעלמה בסביבות 10,000 לפני זמננו.
במצרים, ניתוחים של אבקה שנמצאו באתרים ארכאולוגיים מצביעים על כך שאנשי תרבות סביליאן (הידועה גם בשם תרבות אסנה) אספו דגנים, אף על פי שלא נמצאו זרעים מבויתים.
עלתה השערה שאורח החיים במגורי קבע שהיו לנוהג על ידי מלקטי תבואה אלה הוביל ללוחמה מוגברת, אשר הזיקה לחיי הקבע והביאה לסיומה של תקופה זו.
תרבות קאדן (13,000–9,000 לפני זמננו) הייתה תעשייה מזוליתית שמקורה, לפי עדויות ארכאולוגיות, במצרים העליונה (כיום דרום מצרים) לפני כ-15,000 שנה.
על פי ההערכות, קיומה של קאדן נמשכה כ-4,000 שנים.
התרבות התאפיינה בציד, כמו גם בגישה ייחודית לאיסוף מזון ששילבה הכנה וצריכה של עשבי בר ודגנים.
מאמצים שיטתיים נעשו על ידי אנשי קדאן בהשקית, טיפול וקצירת הצמחים המקומיים, אך דגנים לא נשתלו בשורות מסודרות.
כעשרים אתרים ארכאולוגיים בנוביה העליונה מעידים על קיום תרבות טחינת התבואה של תרבות הקאדן.
יוצריה תרגלו גם קציר תבואות בר לאורך הנילוס בתחילת שלב הסחאבה דארו של הנהר (Sahaba Daru Nile), כאשר יובש בסהרה גרם לתושבי נווה המדבר הלובי לסגת אל עמק הנילוס.
בין אתרי תרבות קאדן נמצא בית הקברות ג'בל סחאבה , שתוארך לתקופת המזוליתית.
עמי קדאן היו הראשונים לפתח מגלים וגם פיתחו אבני רחיים באופן עצמאי כדי לסייע באיסוף ועיבוד של מזונות צמחיים אלה לפני הצריכה.
עם זאת, אין אינדיקציות לשימוש בכלים אלו בתרבות זו לאחר 10,000 לפני זמננו, כאשר ציידים-לקטים החליפו אותם.
עדויות מוקדמות לתרבויות נאוליתיות בעמק הנילוס ממוקמות בדרך כלל בצפון מצרים, ומציגות שלבים מפותחים של קיום נאוליתי, כולל גידול יבולים ומגורי קבע, כמו גם ייצור כלי חרס מסוף האלף ה-6 לפני הספירה ואילך.
בשנת 1947 חוקר הטבע פרדריק פלקנבורגר, בהתבסס על סט מדגם של כ-1,800 גולגולות מצריות פרהיסטוריות, ציין הטרוגניות רבה בין הדגימות שלו.
פלקנבורגר סיווג אותם על סמך מדד האף, צורת הראש והפנים הכללית, תוך התחשבות ברוחב, מבנה ארובות העין ומַחְוָנים (אינדיקטורים) נתונים אחרים.
הוא חילק ואפיין את הגולגולות לארבעה סוגים: סוג קרו-מניון, סוג "כושי", סוג ים תיכוני וטיפוסים מעורבים הנובעים מתערובת הקבוצות הללו.
באופן דומה, הגולגולות של המצרים המוקדמים הוגדרה על פי הרופא והאנתרופולוג יוג'ין סטרוהל ב-1971, כקרו-מניון של צפון אפריקה, ים תיכוני, "כושי" של מזרח אפריקה, ובינוני/מעורב.
חסן מנתונים ארכאולוגיים וביולוגיים, תושבי עמק הנילוס המצרי, היו תוצאה של יחסי גומלין מורכבים בין תושבי חופי צפון אפריקה, סהרה ה"נאוליתית", ציידים נילוטים ופרוטו-נוביים בנהר עם השפעה מסוימת מהגירה מהלבנט (חסן, 1988).
מצרים העליונה והתחתונה (הידועה גם בשם שתי הארצות) היא תקופה בהיסטוריה המצרית, אשר הייתה השלב האחרון של מצרים הפרהיסטורית וקדם ישיר לאיחוד הממלכה.
תפיסת מצרים כשתי ארצות הייתה דוגמה לדואליזם בתרבות המצרית העתיקה והופיעה לעיתים קרובות בכתבים ובדימויים, כולל בתארים של פרעונים מצריים.
התואר המצרי zmꜣ-tꜣwj (הגייה אגיפטולוגית sema-tawy) מתורגם בדרך כלל כ"איחוד שתי הארצות" והוצג כקנה הנשימה של האדם השזור בצמח הפפירוס והחבצלת.
קנה הנשימה עמד על איחוד, בעוד שצמח הפפירוס והחבצלת מייצגים את מצרים התחתונה והעליונה.
התארים הסטנדרטיים של פרעה כללו את הפרנומן , פשוטו כמשמעו "של הכָּרִיךְ והדבורה" (nswt-bjtj, הסמלים של מצרים העליונה והתחתונה) ו"אדון שתי הארצות" (נכתב nb-tꜣwj).
מלכה עוצרת , המולכת בפועל, קיבלה פנייה כפרעה זכר.
מלכה רעיה עשויה לשמש בגרסאות נשיות של התואר השני, "גברת שתי הארצות" (nbt-tꜣwj), "פילגש של כל שתי הארצות" (hnwt-tꜣwy-tm), ו"פילגש שתי הארצות" ( hnwt-tꜣwy).
מצרים העתיקה חולקה לשני אזורים, כלומר מצרים העליונה ומצרים התחתונה.
מצפון הייתה מצרים התחתונה, שם השתרע הנילוס עם מספר יובליו שיצרו את דלתת הנילוס.
מדרום הייתה מצרים העליונה, שהשתרעה עד אסואן.
המינוח "עליון" ו"תחתון" נובע מזרימת הנילוס מהרמות של מזרח אפריקה צפונה לים התיכון.
שתי הממלכות של מצרים העליונה והתחתונה אוחדו בסביבות 3150 לפני הספירה, אבל כל אחד שמר על סמל משלו: הדג'ט או הכתר הלבן למצרים העליונה והדשרת או הכתר האדום למצרים התחתונה.
לפיכך, הפרעונים נודעו כשליטי שתי הארצות, וחבשו את הפשנט , הכתר הכפול, שכל חצי מייצג את הריבונות של אחת הממלכות.
המסורת המצרית העתיקה זיכתה את מנס, שכיום מאמינים שזהותו היא נערמר, כשליט שאיחד את מצרים העליונה והתחתונה.
בלוח השחיקה של נערמר, מתואר השליט כשהוא חובש את הכתר האדום בסצנה אחת ואת הכתר הלבן בסצנה אחרת, ובכך מייצג את שלטונו בשתי הארצות.
האיחוד של מצרים העליונה והתחתונה מתואר על ידי צמחי פפירוס וקנה מסוקסים.
המוטיב המחייב מייצג הן הרמוניה באמצעות קישור והן שליטה באמצעות הכלה.
הדואליות היא חלק חשוב מהאיקונוגרפיה המלכותית.
לפעמים, הדואליות מתרחבת עוד יותר בכך שהצמחים המסוקסים מתרחבים וקושרים גם אויבים זרים (הן מהצפון והן מהדרום).
במהלך תקופת השושלת הראשונה, צצים תארים מלכותיים דואליסטיים, כולל התואר מלך מצרים העליונה והתחתונה (nswt bjtj) המשלב את הצמח המייצג את מצרים העליונה ודבורה המייצגת את מצרים התחתונה.
התואר הדואליסטי הנוסף הוא השם שתי גברות או שם נבטי.
שתי הגברות הן נח'בת, אלת הנשר הקשורה לנחן במצרים העליונה, וואצת, אלת הקוברה המזוהה עם בוטו במצרים התחתונה.
ישנם תיאורים רבים של האיחוד הפולחני של שתי הארצות.
לא ידוע אם היה זה אולי טקס שנחקק בתחילת שלטון או רק ייצוג סמלי.
רבים מתיאורי האיחוד מראים שני אלים קושרים את הצמחים.
לעיתים קרובות האלים הם הורוס וסת, או לפעמים הורוס ותחות.
ישנן מספר דוגמאות של דוכני דוברה מתקופת שלטונם של אמנחותפ השלישי (הרמופוליס), תהרקה (ג'בל ברקל) ואטלנרסה (ג'בל ברקל) המציגות שני אלי נהר מבצעים את הטקס.
זה תואם סצנה מהמקדש באבו סימבל מתקופת רעמסס השני.
יש רק קומץ סצנות המראות את השליט עצמו מבצע את הטקס.
כל אלה הם מדוכני דוברה ומתוארכים לתקופת שלטונם של אמנחותפ השלישי, סתי הראשון ורעמסס השלישי.
שני האחרונים עשויים להיות עותקים של הראשון.
מצרף (נקרא גם כור היתוך) הוא מכל שבתוכו ניתן להתיך מתכות או חומרים אחרים, או לחשוף אותם לטמפרטורות גבוהות במיוחד.
אף שמצרפים אלה היו עשויים בעבר לרוב מחרס, הם יכולים להיות עשויים מכל חומר המסוגל לעמוד בטמפרטורות הגבוהות מספיק כדי להתיך או לשנות את תכולת המכל.
צורתו של המצרף השתנתה לאורך התקופות, בהתאם לשיטות השימוש בו ולמאפיינים אזוריים.
הצורות הקדומות ביותר של מצרפים כאלה מתוארכות למאה השביעית או השישית לפני הספירה, במזרח אירופה ובאיראן.
מצרפים ששימשו להתכת נחושת היו לרוב כלי חרס רדודים ורחבים, אשר לא ניחנו בתכונות עמידות לחום גבוה (רפרקטוריות) – בדומה לחרסים אחרים מאותה תקופה.
במהלך התקופה הכלקוליתית, חיממו את המצרפים מלמעלה באמצעות מפוח.
כלים קרמיים מתקופה זו מציגים שיפורים כגון ידיות, כפתורים או פיות יציקה, שהפכו את המצרף לנוח יותר לשימוש.
דוגמאות מוקדמות לכך נמצאו בפינאן, ירדן.
שם נראו מצרפים עם ידיות, אך לא נשתמרה עדות לפיות יציקה.
תפקידם העיקרי של המצרפים בתקופה זו היה לשמור את עפרת המתכת באזור שבו התרכזה האש, כדי להפריד את המתכת מהפסולת לפני עיבודה.
מצרף מהתקופה שבין 2300–1900 לפנה"ס, אשר שימש ליציקת ברונזה, התגלה באתר מקודש בקרמה.
שימושם של מצרפים בתקופת הברזל דומה מאוד לשימוש בהם בתקופת הברונזה.
גם כאן השתמשו בנחושת ובבדיל ליצירת ברונזה, וצורתם של המצרפים לא השתנתה מהותית.
בתקופה הרומית ניכרת חדשנות טכנולוגית, כאשר נעשה שימוש במצרפים עבור סגסוגות חדשות.
תהליך ההתכה השתנה הן מבחינת שיטת החימום והן בעיצוב הכלי.
המצרף קיבל צורה חרוטית או עגולה, לעיתים בתחתית מחודדת, והתחילו לחממו מלמטה, להבדיל מהחימום מלמעלה בתקופות קודמות.
עיצוב זה העניק יציבות רבה יותר בתוך גחלי העץ.
מצרפים אלה היו דקים יותר ובעלי תכונות רפרקטוריות משופרות.
בתקופה זו הופיע תהליך מתכני חדש – צמנטציה – לייצור פליז.
תהליך זה כולל שילוב של מתכת עם גז ליצירת סגסוגת.
הפליז נוצר מערבוב של נחושת מוצקה עם תחמוצת אבץ בצורת קלמין או סמיתסוניט.
חימום התערובת לכ-900°C גורם לאבץ להתאדות ולשחרר גז, אשר מגיב עם הנחושת הנוזלית.
כיוון שהתגובה דורשת תנאים סגורים חלקית כדי למנוע בריחת אדי האבץ, המצרפים תוכננו עם מכסים.
עיצובם היה דומה לזה של מצרפי התכה רגילים באותה תקופה, עם מבנה חרוטי ופתח צר.
מצרפים קטנים מסוג זה (בקוטר 4 ס"מ) התגלו באתר קולוניה אולפיה טראיאנה (כיום קסנטן), גרמניה.
ישנם גם מצרפים גדולים יותר, כגון קדרות ובקבוקי אמפורה, ששימשו לתהליך הצמנטציה בכמויות גדולות.
כיוון שהתהליך מתרחש בטמפרטורות נמוכות, ניתן היה להשתמש בכלים קרמיים רגילים.
הכלים עצמם שימשו גם כווסתי לחץ, וכיוון שהתגובה הובילה לאטימת המצרף או להדבקת הפליז לדפנותיו – נאלצו לשבור את המצרף בתום התהליך.
התכת נחושת וסגסוגותיה (כגון ברונזה עם עופרת) נעשתה במצרפים הדומים לאלה של התקופה הרומית, עם דפנות דקות ותחתית שטוחה שהותאמה להנחה בתנור.
לקראת סופה של תקופה זו התפתחו חומרים חדשים לחיזוק הקרמיקה.
חלק מהמצרפים שימשו לייצור פעמונים, ונדרשו להיות גדולים – כ-60 ס"מ.
המצרפים המאוחרים יותר יוצרו בצורה תעשייתית.
תהליך הצמנטציה, שנשכח לאחר התקופה הרומית, חזר לשימוש, וייצור הפליז גבר הודות להבנה משופרת של הטכנולוגיה.
שיטות הצמנטציה לא השתנו עד המאה ה-19.
עם זאת, חידוש טכנולוגי חשוב במיוחד שהופיע באותה תקופה היה ייצור פלדת מצרף.
הפלדה יוצרה על ידי ערבוב ברזל עם פחמן, בדומה לתהליך ייצור הפליז.
הדוגמה הקדומה ביותר היא פלדת ווץ' מהודו, שם המצרפים מולאו בברזל רך באיכות גבוהה יחד עם חומרים אורגניים (כגון עלים או עץ), אך ללא פחם.
המצרפים ייצרו כמות פלדה קטנה בלבד ונשברו עם סיום התהליך.
בסוף ימי הביניים נדד מרכז הייצור לאוזבקיסטן של ימינו, שם נעשה שימוש במצרפים מחומרים חדשים כגון מוליט.
אלה היו מצרפים מחרסית חולית שנוצקו סביב גליל בד.
לכלי היה חור עליון לפליטת גזים.
בתום ימי הביניים החלו להופיע עיצובים חדשים ותהליכים חדשים במצרפים.
הצורות הלכו והפכו לאחידות, ונוצרו בידי מספר מצומצם של מומחים.
אחד הסוגים הנפוצים היה מצרף הסי (Hessian crucible), שיוצר באזור הסה שבגרמניה.
צורתו משולשת, והכנתו נעשתה באובניים או בתבניות, תוך שימוש בחרסית עתירת אלומינה ובתוספת חול קוורץ טהור.
באותו זמן יוצר גם מצרף גרפיט בדרום גרמניה – בעיצוב דומה אך גם בגרסה חרוטית.
מצרפים אלו ייוצאו לרחבי אירופה והעולם החדש.
הידע שהצטבר בתקופות אלו הוביל להמצאת הקופל – כלי קטן בצורת ביצה העשוי קרמיקה או אפר עצמות, המשמש להפרדת מתכות בסיס ממתכות יקרות.
אף שהוא היה קיים עוד קודם לכן, הקופלים הייעודיים הופיעו לראשונה במאה ה-16. כלי נוסף לתהליך דומה הוא ה"סקוריפייר", מעט גדול יותר, אשר מסלק את העופרת ומשאיר את המתכות היקרות.
כלים אלו יוצרו בהמוניהם, מאחר שלאחר כל הפעלה הם נספגו בעופרת והפכו לבלתי שמישים.
נעשה בהם גם שימוש בבדיקות מתכת (assay), בהן הפרידו את המתכות היקרות מהמטבע או מהחפץ לבדיקה.
במעבדה, משמשים מצרפים להחזקת תרכובות כימיות במהלך חימומן לטמפרטורות גבוהות מאוד.
מצרפים זמינים בגדלים שונים ולרוב כוללים גם מכסה תואם.
בעת חימום בלהבה, המצרף מוחזק לרוב בתוך משולש חרס (pipeclay triangle), אשר מונח על כן תלת-רגלי.
מצרפים ומכסים מיוצרים מחומרים עמידים לחום, בדרך כלל פורצלן, אלומינה או מתכת אינרטית.
אחד השימושים הקדומים בפלטינה היה לייצור מצרפים.
חומרים קרמיים כמו אלומינה, זירקוניה ובעיקר מגנזיה מסוגלים לעמוד בטמפרטורות הגבוהות ביותר.
עם זאת, יש להביא בחשבון את תגובת החומר המוכנס למצרף עם דפנות המצרף עצמו; בפרט יש לשים לב לאפשרות להיווצרות מערכת אאוטקטית – תערובת שמורידה את טמפרטורת ההתכה.
בעת האחרונה נעשה שימוש גם במתכות כמו ניקל וזירקוניום.
המכסים הם לרוב רופפים במכוון, כדי לאפשר לגזים להימלט במהלך החימום.
מצרפים מגיעים בצורת "גובה מלא" (high form) או "גובה נמוך" (low form), ובשלל גדלים – אך מצרפי פורצלן קטנים בנפח של 10–15 מ"ל הם הנפוצים ביותר לאנליזה גרבימטרית במעבדה.
מצרפים אלו נמכרים בזול בכמויות גדולות, ולעיתים נזרקים לאחר שימוש אחד בניתוח כמותי מדויק.
עם זאת, כאשר הם נמכרים בנפרד בחנויות תחביבים, המחיר עשוי להיות גבוה בהרבה.
בתחום האנליזה כימית, משמשים מצרפים לניתוח כמותי מסוג אנליזה גרבימטרית – ניתוח על פי מסה של החומר הנבדק או תוצריו.
השימוש הנפוץ כולל את השלבים הבאים:
שארית או משקע מהתגובה הכימית נאסף או מסונן על גבי נייר סינון "ללא אפר".
המצרף והמכסה נשקלים בדיוק גבוה במאזניים אנליטיים.
המשקע עם נייר הסינון מונח במצרף ומחומם בטמפרטורה גבוהה עד שכל החומרים הנדיפים והלחות מתאדים, והנייר נשרף לחלוטין.
המצרף מקרר בתוך דסיקטור (כלי אטום הכולל חומר סופח לחות).
רק לאחר קירור מלא לטמפרטורת החדר, נשקל המצרף עם המשקע – על מנת למנוע שגיאות בגלל זרמי אוויר חמים.
חיסור מסת המצרף הריק (שנשקל מראש) ממסת המצרף עם המשקע – נותן את מסת החומר היבש.
מצרף עם תחתית מחוררת, המיועד במיוחד לסינון (כגון לצורך אנליזה גרבימטרית), נקרא מצרף גוץ (Gooch crucible) על שם ממציאו, פרנק אוסטין גוץ.
לצורך דיוק מרבי, יש להחזיק את המצרף רק באמצעות מלקחיים, שכן טביעות אצבעות מוסיפות מסה מדידה.
מצרפי פורצלן הם היגרוסקופיים – כלומר סופחים מעט לחות מהאוויר – ולכן יש לחמם אותם מראש למסה קבועה.
נדרש לבצע לפחות שני סבבי חימום, קירור, ושקילה – עד לקבלת אותה מסה בדיוק, כדי לאשר שהמצרף יבש לחלוטין.
תהליך זה מתבצע גם לפני השקילה הסופית עם הדגימה.
מצת גלגל או בריח גלגל הוא מנגנון שהיה מותקן בכלי נשק חמים נטעני לוע במהלך מאה ה 16. המנגנון יצר ניצוץ שהצית את מטען אבק השריפה הראשוני ששימש להצתת המטען ההודף בחלק האחורי של הקנה ואיפשר לראשונה הצתה עצמית בכלי ירייה.
שמו נובע מגלגל הפלדה המסתובב שיצר את הניצוץ להצתה.
הוא פותח באירופה בסביבות שנת 1500, והיה בשימוש לצד כלי נשק בעלי מנגנון בריח פתיל שקדמו לו והמשיך להיות בשימוש גם לאחר כניסת מנגוני הצתה מתקדמים יותר ממשפחת מנגנוני מצת חלמיש.
כל אלו היות תכונות ייחודיות שאיפשרו שימוש בכלי נשק קטני מידות.
למרות המורכבות והמחיר הגבוה שלהם, הם הותירו חותם הן על התפתחות כלי הנשק אלא גם על טקטיקות בשדות הקרב.
מנגנון מצת גלגל היה מורכב מאוד לייצור ועלות כלי נשק בעלי מנגנון זה הייתה גבוהה כל זאת גרם לכך שרק קצינים, אצילים ויחידות מיוחדות יכלו להרשות לעצמם שימוש בכלי נשק מצת גלגל, ורבים מכלי נשק אלו שיוצרו במיוחד על ידי אנשי מקצוע מתמחים זכו לעיצוב בדומה ליצירות אמנות.
מקורותיו המדויקים של מנגנון המצת גלגל אינם ברורים לחלוטין, אך ידוע כי השימוש בניצוץ שנוצר מחיכוך פלדה ואבן לצורך הצתת אבק שריפה היה קיים לפני הופעתו של המנגנון המבוסס על גלגל וקפיץ.
דוגמה לכלי נשק מוקדם המשתמש בניצוצות של צור ופלדה מוצגת בארכיון של דרזדן ונקרא "אקדח הנזיר" (גרמנית: Mönchsbüchse) מבחינה טכנית, מדובר הקנה עם מנגנון שמחובר לצד שמאל של הקנה.
האבן מוחזקת בלסתות של מנגנון דמוי נחש או פטיש הנדרך על ידי קפיץ, האבן נחה על לוח פלדה מחוספס והיורה היה צריך למשוך ולדחוף את הפטיש כנגד לוחית הפלדה במהירות כדי ליצור את הניצוצות הדרושים להצתת אבק השריפה.
ככל הנראה, זו הייתה הפעם הראשונה שבה נעשה שימוש בחיכוך של פיריט ופלדה למטרה זו.
הנשק היה מגושם, יד אחת החזיקה היטב את הקנה ואילו השנייה הפעילה את מנגנון החיכוך.
ישנם גם ויכוחים על גילו האמיתי של פריט יד זה וההשערה היא כי הוא יוצר ככל הנראה בין השנים 1500–1550 ועל פי השערה אחרת בשנת 1480 ולא ברור אם "אקדח הנזיר" הוא שלב אורגני בהתפתחות מנגנון מצת גלגל או מנגנון מקביל שפיתוחו נקלע למבוי סתום.
המקורות הגרפיים והטקסטואליים הראשונים מתוארכים כולם לסוף המאה ה-15, תחילת המאה ה-16. הדוגמה הגרפית הראשונה למתקן ירי עם מנגנון מצת גלגל המחובר ללוח מלבני, מקורה בנירנברג, גרמניה בכתב היד קודקס ליפלהולץ המתוארך לשנת 1505. ספר זה מציג כלי ציד שונים וכלים לייצור כלי ירייה, כולל שני מנגנוני מצת הגלגל.
דוגמה נוספת לסכימה של מנגנון ירי מצת גלגל נמצאת בקודקס אטלנטיקוס של לאונרדו דה וינצ'י מערכת זו שונה למדי מזו הנפוצה בכלי נשק בעלי מנגנון מצת גלגל מאחר הקפיץ הראשי של המנגנון אינו קפיץ עלה אלא קפיץ סלילי.
ייתכן גם שזו אינה המצאה ראשונית, אלא רעיון של אמן לשיפור מערכת קיימת.
הקודקס נכתב וצויר בין 1478 ל-1517, כך שהשנה המדויקת שבה הומצא מנגנון זה אינה ידועה.
המקורות הטקסטואליים הראשונים אודות מנגנון הגלגל קשורים לממלכת הונגריה.
הופעה מוקדמת של מערכת מנגנון הגלגל המודרנית במזרח אירופה מובנת, שכן ממלכת הונגריה לחמה ברציפות במלחמה קשה נגד האימפריה העות'מאנית שפלשה לבלקן, ולכן כלי הנשק והטקטיקות המודרניים ביותר יכלו להיכנס לשירות באופן מיידי.
הממצאים הארכאולוגיים הראשונים שלנו מתוארכים גם הם למחצית הראשונה של המאה ה-16. בשנת 1873 נמצאה סירה קטנה ובה ציוד של 14 חיילים: 14 חרבות, 14 שריונות, 14 קני רובה ו-7 מנגנוני מצת גלגל הקשורים אליהם.
אקדחים בעלי מנגנון מצת גלגל חוללו מהפכה באכיפת החוק ובפשיעה באירופה, מכיוון שהיה זה כלי הנשק הראשון שהיה ניתן לשאת טעון ודרוך, מוסתר מתחת לבגדים, ומוכן לשימוש מיידי ושיפור משמעותי לעומת רובי הפתיל המסורבלים.
מתוך אלפי פריטים שנשמרו באתר, נשק בעל מנגנון מצת גלגל תופס מקום מרכזי, כאשר הוא כולל מספרים גדולים של מוסקטים ואקדחי פרשים גודלו האדיר והמגוון שלו מאפשרים לחוקרים ללמוד על לוגיסטיקה צבאית ועל המכניקה של המנגנון מנקודת מבט מעשית.
בנוסף, האוסף משקף את מרכזי הייצור המרכזיים של התקופה, שכן כלי הנשק נרכשו מספקים מובילים בגרמניה, כמו אאוגסבורג ונירנברג, וממרכזים מקומיים באוסטריה, ובכך הוא מציג את השונות והאבולוציה הטכנית והעיצובית של מנגנוני מצת-גלגל במהלך המאה ה-17.
המנגנון "מצת גלגל" פועל על ידי סיבוב מיכאני של גלגל פלדה קפיצי כנגד פיסת פיריט - צורת המינרל של סולפיד הברזל, ליצירת ניצוצות, אשר מציתים את אֲבַק התִּחוּל באַגַּן ההַצָּתָה האש עברה דרך חור קטן בין האגן לחלק האחורי של הקנה והציתה את המטען העיקרי בקנה כלי הירייה.
כאשר לוחצים על ההדק, מכסה כף ההצתה נפתח, והגלגל מסתובב, כנגד הפיריט הנלחץ אליו.
אנלוגיה מודרנית קרובה למנגנון הגלגל היא פעולתו של מצית, בו מסובבים גלגל פלדה משונן במגע עם פיסת חומר יוצר גיצים כדי להצית את הדלק הנוזלי.
לכלי ירייה בעל מנגנון גלגל היה יתרון בכך שניתן היה להכין אותו ולירות בו באופן מיידי, אפילו ביד אחת, בניגוד לכלי ירייה בעלי מנגנון פתיל אשר דרשו פתיל בוער ודרשו את מלוא תשומת הלב של המפעיל ואת שתי ידיו לצורך תפעול.
מנגד, מנגנוני הגלגל היו מורכבים ויקרים לייצור.
הכלב הוא שמה של זרוע קפיצית המחוברת בציר לחלק החיצוני של לוח המנגנון.
חומר מפיק ניצוצות, שבדרך כלל הוא פיסת פיריט ברזל קטנה, נתפס ומוחזק בלסתות דמויות מלחציים בקצה הנע של הזרוע.
ל"כלב" יש שני מצבים אפשריים שניתן לסובב אותו אליהם ביד: מצב "בטוח", שבו ה"כלב" נדחף לכיוון לוע כלי הירייה, ומצב "הפעלה", שבו ה"כלב" נמשך לכיוון המפעיל כך שהפיריט שבלסתותיו יכול לבוא במגע עם החלק העליון של שפת גלגל פלדה הנושא חריצים אורכיים סביב היקפו.
הקטע העליון של הגלגל המחורץ, העשוי פלדה מוקשה, בולט דרך חריץ החתוך למידותיו המדויקות בבסיס אגן ההצתה.
הגלגל מחורץ בהיקפו החיצוני בשלושה או יותר חריצים דמויי V עם חתכים רוחביים במרווחים כדי לספק משטח חיכוך לפיריט.
הגלגל מקובע לציר, שאחד מקצותיו בולט מחוץ ללוח המנעול.
הבליטה החיצונית היא בעלת חתך מרובע כדי לאפשר חיבור של מפתח ברגים לצורך מתיחה עוקבת של המנעול.
הקצה השני של הציר עובר דרך חור בלוח המנעול, ועל קצה זה מחושל גלגל אקסצנטרי.
קצה אחד של שרשרת קצרה וחזקה עשויה משלושה או ארבעה חוליות שטוחות ומקבילות, כמו קטע קצר של שרשרת אופניים מקובע לזיז, בעוד הקצה השני של השרשרת מוחזק בחריץ בקצה הזרוע הארוכה יותר של קפיץ בצורת V, המוחזק בדרך כלל באמצעות בורג ותושבת עם ראש העוברת דרך בליטות בתוך לוח המנעול.
כמו בכל כלי ירייה נטעני לוע ולפני הכניסה לשימוש של מנגנון כיפת הקשה כלי הנשק כללו אגן הצתה שבו אבק שריפה שניצת מהניצוץ והעביר את האש אל מטען אבק השריפה הראשי שבתוך בית הבליעה של הקנה, דרך פתח הצתה בצד בית הבליעה.
אגן ההצתה של בכלי נשק בעלי מנגנוני מצת גלגל תוכנן עם כיסוי מחליק שיש לו שתי מטרות: הראשונה היא להכיל את אבק השריפה הראשוני ולספק לו הגנה מסוימת מפני פגעי מזג האוויר ומטרה שנייה היא לתזמן את מגע הכלב עם הגלגל.
ניתן להחליק את מכסה התא לפתיחה ולסגירה ידנית, אך הוא גם מחובר לזרוע בתוך לוחית המנגנון המופעלת על ידי הגלגל האקצנטרי שעל ציר הגלגל.
ההדק בבכלי נשק בעלי מנגנון מצת גלגל משלב זרוע אחת של לשונית המסתובבת סביב צירה בין שני תומכים אנכיים המחוברים במסמרות או בהלחמה לצד הפנימי של לוחית המנגנון.
הזרוע השנייה של הלשונית עוברת דרך חור בלוחית המנגנון, ומשתלבת בצדו הפנימי של הגלגל, ובכך למעשה נועלת אותו ומונעת כל סיבוב, כנגד טריז הנלחץ מתחת לזרוע האחורית של הלשונית כלומר בין לוחית המנגנון ללשונית כאשר הזרוע הקדמית נכנסת לשקע שבגלגל.
כאשר לוחצים על ההדק, הטריז נסוג ממקומו ומשיכה חזקה של הקפיץ הראשי דוחפת את הלשונית המשוחררת חזרה לתוך המנגנון והגלגל חופשי להסתובב.
פעולה ראשונה שעל המשתמש בנשק לעשות היא סיבוב הכלב קדימה למצב "בטוח" ומכסה אגן ההצתה נפתח, לאחר טעינת מטען אבקת שריפה וכדור דרך הקנה, המפעיל לוקח את "המפתח" מלביש אותו על החלק המרובע של ציר הגלגל, ומסובב אותו עד שנשמע קליק (כחצי עד שלושה רבעי סיבוב), הגלגל ננעל והמפתח מוסר.
בתוך המנגנון פעולת סיבוב המפתח גורמת לסיבוב הגלגל שמותח את הקפיץ הראשי באמצעות השרשרת, הנכרכת חלקית סביב הציר עד לעצירתם על ידי הלשונית הנכנסת לחור סמוי בצידו הפנימי של הגלגל, ובכך נועל אותו.
לאחר מכן ממלא המשתמש את אגן ההצתה באבקת תיחול, ומכסה האגן נסגר.
לבסוף, הכלב נמשך לאחור כך שהפיריט שבלסתותיו מונח על גבי מכסה האגן, תחת לחץ מהקפיץ שבבסיס זרועו.
עם לחיצה על הדק הלשונית מבצעת סיבוב קל שמאפשר לגלגל להסתובב בחופשיות תחת המתח של הקפיץ הראשי.
ברגע שהגלגל משוחרר הזרוע הארוכה יותר של הקפיץ הראשי מושכת את השרשרת המשולבת בו.
הקצה השני של השרשרת מקובע לזיז על ציר הגלגל, והאחרון מסתובב במהירות גבוהה, בעוד שהזיז המסתובב דוחף קדימה את הזרוע שאליה מחובר מכסה אגן ההצתה, ובכך גורם למכסה האגן להחליק קדימה לכיוון קנה הנשק, ולפיריט ליפול על הגלגל המסתובב.
הסיבוב המהיר של הגלגל כנגד הפיריט יוצר ניצוצות לוהטים המציתים את אבק השריפה באגן ההצתה, הלהבה מועברת למטען הראשי בבית הבליעה של הקנה דרך הפתח והאקדח יורה.
טעינה, הכנה וירי של מנגנון הגלגל ארכו בערך דקה.
איורים רבים בני זמנם של אקדח גלגל בפעולה מראים את הנשק מוחזק מסובב מעט (בזווית של כ-45 מעלות מהאופק) ולא אנכית כפי שהיה בתותח יד, כדי להבטיח שאבקת ההצתה בתא תונח כנגד פתח הקנה, וכדי למנוע "כשל הצתה בתא".
בין היתרונות של מנגנון מצת גלגל הייתה עמידות טובה יותר לגשם או לתנאים לחים מאשר מנגנון בריח פתיל, וביטול השימוש בפתיל הצתה בקרבת אבק שריפה שהיה סכנה של ממש.
פתיל בערה איטי היה כמעט בלתי אפשרי להדלקה בגשם, אך מנגנון מצת גלגל איפשר הפקת ניצוצות בכל מזג אוויר על ידי ומכסה שהותקן על אגן ההצתה ונפתח רק ברגע ירי הנשק.
למעשה המנגנון שאפשר פעולה מהירה מאוד והקטנה משמעותית של הנשק כך שניתן היה להפעיל אותו ביד אחת, לשאת אותו בנרתיק ולהסתיר כלי ירייה מתחת לבגדים.
עם זאת, עלות הייצור הגבוהה ומורכבות המנגנון הפריעו לאימוץ נרחב של מנגנון מצת גלגל.
מנגנון מצת גלגל שימש לצד מנגנון בריח פתיל עד ששניהם הוחלפו על ידי בריח חלמיש הפשוט יותר וזול יותר.
החיסרון הגדול ביותר היה הצורך למתוח את הגלגל באמצעות מפתח.
בעיה אחת הייתה הסכמה של מתיחת יתר שעלולה הייתה לגרות לכשל מיכאני שגרם למנגנון להפסיק מלפעול, בעיה שנייה הייתה הסכנה שהמפתח יאבד והנשק יהפך לבלתי שמיש.
כדי למנוע אובדן כזה, המפתח היה קשור לקת הנשק או לפרק כף היד של המשתמש.
למפתח היה תפקיד חשוב נוסף, כאשר קצה אחד שלו היה מחודד כמו מברג.
כאשר הגלגל וחלקים נעים שונים נסתמו באבק פיריט ואבק שריפה, ניתן היה לפרק חלקית את המנגנון לצורך ניקוי באמצעות כלי משני זה.
מנעולי גלגל (wheel locks) של ראשית המאה ה-16 הוגבלו לשימוש אישי על ידי אצילים, קצינים, ויחידות מובחרות.
עד מהרה, עם זאת, הם נרכשו על ידי יחידות כמו הפרשים כדי לאזן את הכוחות בשדה הקרב.
פרשים משוריינים במלואם, או פרשים כבדים, שלטו בשדה הקרב של ימי הביניים, אך רגלים מיומנים שהשתמשו ברובי ארקבוס יכלו לירות שלוש יריות בדקה ולחדור שריון ממרחק של כמעט 100 מטרים, תוך שהם נשארים מוגנים על ידי לוחמים המחזיקים רומחים במבנה צפוף כדי לבלום הסתערות פרשים.
הפרש הראשון שנשא כלי ירייה, ההארקבוזייר שהיה חמוש ברובה קרבין עם מנגנון מצת גלגל, יכול היה להישאר על האוכף במקום לרדת מהסוס.
הקרבין, עם קנה קצר יחסית של כ-60 ס"מ היה קל לתפעול גם בעת החזקת המושכות.
אם הקרקע לא הייתה משובשת מדי, הרוכב יכול היה לבצע ירי תוך כדי רכיבה ועד סוף המאה ה-16, ירי מעל גב הסוס בעת דהירה היה נוהג מקובל.
הקרבינייר שהיה פרש בעל שריון קל יותר גם עבר להשתמש ברובים עם מצת גלגל וטעינה מחדש במהירות האפשרית הייתה מיומנות חיונית.
עד סוף המאה, הקרבינייר תואר כטוען מחדש תוך כדי דהרה.
הקרבין חובר לשרשרת כדורים שחצתה את החזה לפעולה מהירה יותר במהלך הטעינה מחדש.
הקרבינייר השתמש בנרתיק עור רב-תכליתי שהיה תלוי מחגורת החרב שלו עבור שקית הכדורים, מיכל אבק השריפה, ומפתח הברגים החשוב מכל.
עד שנות ה-40 של המאה ה-16, הופיעו בשדות הקרב אקדחי מצת גלגל, שהיו בשימוש על ידי האצולה כדי לבדל עצמם מרובה המצת פתיל של חיל הרגלים.
האקדח, בהיותו קל משקל וניתן לתפעול ביד אחת, איפשר את חזרתו של הפרש המשוריין לשדה הקרב.
עם זאת, טעינה בדהרה דרשה מיומנות רבה והירי היה נעשה ללא כוונות.
משימתם העיקרית של הפרשים נושאי האקדח הייתה לירות במהירות ולסגת לטעינה מחדש, תוך שימוש בטקטיקות התחמקות.
לשם כך, היה חיוני שיהיו ברשותם שריון אמין ואקדחים נוחים לאחיזה.
אקדחים גרמניים נודעו ב"קתות כדור" עשויות עץ או מתכת, ששימשו הן כמשקל נגד והן לתמיכה ברתיעה ואחיזה בטוחה.
הפרשים נושאי האקדח חולקו לאקדחנים קלים, ששימשו ללחימה לא סדירה ופשיטות ונהגו לשאת עד שישה אקדחים טעונים בגלל הסיכון לתקלות; ולאקדחנים בינוניים וכבדים.
האקדחן הבינוני לבש שריון שלושת-רבעים וקסדה מלאה, האקדחן הכבד לבש שריון מלא לעיתים קרובות שולבו קרביניירים ואקדחנים יחד ביחידות גדולות, כאשר הקרביניירים ירו ממרחק רב יותר.
פרשי הנשק החם השתמשו בטקטיקות מורכבות, כגון ירי במטחים תוך כדי תנועה, ותמרוני היערכות, פנייה והתפצלות מתואמים, שהפכו לחלק מהטקטיקות היסודיות בשדה הקרב של המאה ה-16 המאוחרת.
הפרשים נושאי האקדח ניצבו מול האתגר העיקרי של שבירת המבנה הטקטי של פייק אנד שוט, שהיה המבנה הקרבי החזק ביותר בשדה הקרב האירופי של המאות ה-15 וה-16. במרכזו של המבנה עמדו חיילי חמושים ברובי ארקבוז ומוסקט וסביבם במבנה צפוף יחידות של נושאי-רומח שאמורים היו להדוף התקפות אויב.
כדי להתמודד עם אתגר זה, פיתחו יחידות הפרשים תמרונים מורכבים במבנים ריבועיים, כשהטקטיקה הידועה ביותר נקראה קאראקול, אשר פותחה באיטליה ואומצה על ידי פרשים גרמנים.
טקטיקה זו דרשה רמת דיוק גבוהה וכללה פלוגת פרשים שהסתערה במבנה צפוף כשהשורה הקדמית הגיעה לטווח ירי, היא ירתה פעם-פעמיים, התפצלה לשניים והסתובבה לאחור לצורך טעינה מחדש, בעוד השורה הבאה חזרה על הפעולה.
מחזור מתגלגל זה של ירי-פנייה-טעינה יצר אש מהירה יחסית, ובתנאים אידיאליים, יכול היה לשבש ולמוטט את ריבוע הרגלים, ולאפשר לפרשים לפרוץ דרכו.
עם זאת, התמרון היה רצוף סיכונים וחיל הרגלים במבנה המותקף נקט בטקטיקת נגד של הפלת השורות הקדמיות של הפרשים באמצעות ירי, כדי לשבש את התמרון ולגרום להצטברות של נפגעים.
כאשר שתי יחידות פרשים חמושות באקדחים הסתערו זו על זו, הצלחתן הייתה תלויה בתזמון ובקור רוח.
במצבים אלה נהגו לפצל את מבנה הפרשים לשניים בפנייה של 90 מעלות, ולאחר מכן לבצע פניית גלגל נוספת של 180 מעלות, כך שהטורים הפנימיים שימשו כשורות ירי קדמיות.
הפרשים יכלו לירות מטחים או לירות באופן עצמאי לעבר האויב החולף במרכז, תוך שמירה על שלמות המבנה.
מאחר ששריון החזית היה עמיד בפני ירי אקדחי מצת הגלגל, בקרבות המוניים היה נהוג לחלוף על פני האויב במכוון כדי לירות בנקודות התורפה בצד או בגב, והיה מקובל גם לירות בסוס של האויב כך עלייתו של האקדח סימנה את קצו של הקוד האבירי מימי הביניים.
בסופו של דבר, מנגנון מצת הגלגל נתן מענה לאתגר שהביאו כלי הנשק הארוכים עם מנגנון מצת פתיל לטקטיקות ולשימוש ביחידות פרשים.
האקח יצא עד מהרה משדות הקרב ובזכות השימוש הנוח והמהיר מצא שימוש בידיים אחרות.
הרצח, שבוצע באמצעות אקדח בעל מנגנון מצת בריח, שאפשר ירי מטווח קצר בתוך אחוזתו של וילם, סימן את הגעתו של איום קטלני חדש על ביטחונם של מנהיגים ברחבי העולם והוא אקדח אישי, קטן ומוסתר, המאפשר התנקשות באופן קל יחסית.
הספר מראה כיצד הירצחו של וילם השתקן זעזע את המעצמות האירופיות, במיוחד את בת בריתו הפרוטסטנטית, המלכה אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה שהייתה יעד למזימות התנקשות בעצמה.
הפחד מהאיום שהציב האקדח הוביל לחקיקה שאסרה נשיאה והכנסה של אקדח לקרבת ארמון המלך.
ג'רדיין מסכמת כי התנקשות זו הציבה תקדים היסטורי ארוך וקטלני.
והיא הייתה הראשונה בשרשרת של רציחות פוליטיות בהם אקדח היה כלי הנשק מבחירה של הרוצחים, אירועים מפורסמים אלו היו רצח אברהם לינקולן ב-1865 ורצח פרנץ פרדיננד ב-1914.
מקאו או "מקאו – האזור המנהלי המיוחד של הרפובליקה העממית של סין" (במנדרינית: 澳门, בפין-יין: Aòmén, נהגה: אַװ-מֶן; בפורטוגזית: Macau) הוא חצי-אי לחופה הדרומי של סין, מערבית להונג קונג, מקאו מוגדרת כאחד משני אזורים מנהליים מיוחדים ברפובליקה העממית של סין (כשהשני הוא הונג קונג) כאוטונומיות-למחצה משאר המשטר הסיני.
פירוש שמה המקורי בסינית הוא "שער הים".
מקאו נמצאת כ-70 ק"מ דרום-מערבית להונג קונג.
במקאו תוחלת החיים הגבוהה בעולם, העומדת על כ-84.36, נכון לשנת 2009.
מקאו היא חבל הארץ הצפוף בעולם עם למעלה מ-21,000 אנשים לק"מ רבוע (נכון לספטמבר 2016).
בעקבות ההסכם בין הבריטים והסינים לגבי מעמדה של הונג קונג, הגיעו הפורטוגזים בשנת 1987 להבנה דומה עם הסינים לגבי מעמדה של מקאו כ"אזור אדמיניסטרטיבי מיוחד", הסדר שנכנס לתוקפו ב-20 בדצמבר 1999. בשנת 2005 הוכרז המרכז ההיסטורי של מקאו כאתר מורשת עולמית.
בראש האזור המנהלי המיוחד של מקאו עומד "הרשות המבצעת" (בפורטוגזית: Chefe do Executivo de Macau), אשר ממונה על ידי הממשלה המרכזית של סין, לאחר שנבחר בידי ועדה.
ראש המנהלת ממונה על 'ועד המנהלת', קבינט המונה 7–11 חברים.
בית המחוקקים של מקאו הוא "האספה המחוקקת", המורכבת מ-23 חברים, 8 מהם נבחרים, 8 נוספים מהם ממונים כנציגי קבוצות וארגונים, ועוד 7 שממונים על ידי ראש המנהלת.
המועצה המחוקקת אחראית על חקיקה כללית.
המערכת המשפטית של מקאו מבוססת בעיקר על החוק הפורטוגזי.
למקאו יש מערכת שיפוט עצמאית, הכוללת בית משפט גבוה – "בית המשפט לערעורים סופיים" (Tribunal de Ultima Instancia).
השופטים נבחרים על ידי ועדה מיוחדת, וממונים על ידי ראש המנהלת.
הטריטוריה המיוחדת של מקאו מורכבת מחצי האי מקאו שבים סין הדרומי, ששטחו 7,850 דונם והוא מחובר לסין במצר יבשה, ומהאיים טייפה (5,800 דונם) וקולואן (7,800 דונם).
אורך קו החוף הוא כ-40 ק"מ.
מקאו מרוחקת 60 ק"מ מהונג קונג ו-150 ק"מ מגואנגג'ואו בירת המחוז.
חצי האי מוקף בנהר ג'וג'יאנג שהוא הנהר השלישי בגודלו בסין, ושפכו מגיע למזרחו של נהר סיג'יאנג.
האיים מחוברים ליבשת באמצעות גשרים, שנבנו במסגרת פרויקט ענק של ממשלת סין, שמטרתו להפוך את מקאו לאזור תיירות חוץ.
כחלק מהפרויקט פועל במקום קזינו של חברה אמריקאית גדולה, ואתרי נופש רבים.
בעבר הייתה גם מקאו אי, אך היא חוברה עם השנים ליבשה.
בחיבור היבשתי של מקאו וסין, באורך 340 מטר בלבד, מפרידה ביניהן חומת אבן עתיקה שנבנתה על ידי סין בשנת 1573, וגבול זה תקף עד היום.
שטחה של מקאו גדל בהתמדה עקב בנייה ועקב ייבוש חלקי ים נוספים והיא גדלה מ-15 קמ"ר בשנת 1972 ל-21.3 קמ"ר בשנת 1994; רוב הגידול מתרחש באיים.
כמעט כל שטחה של מקאו הוא שטח עירוני מיושב בצפיפות.
האקלים הוא סובטרופי חם ולח עם ממוצע טמפרטורה שנתי של 25 מעלות צלזיוס.
הטמפרטורה מגיעה ל-30 מעלות מיוני עד ספטמבר.
כמות המשקעים הממוצעת גבוהה מאוד, 2,030 מ"מ בשנה, ומקאו חשופה לסופות טרופיות שמקורם באוקיינוס השקט במהלך הקיץ.
כלכלת מקאו מבוססת בעיקר על תיירות, אך גם על טקסטיל, הימורים למיניהם, וייצור זיקוקין די-נור.
הניסיונות לגוון את כלכלת מקאו הביאו לשיפור בתעשייה הזעירה, כגון בייצור צעצועים, פרחים מלאכותיים, ומוצרים אלקטרוניים למיניהם.
תעשיית טקסטיל היא המקור של שלושה רבעים מרווחי הייצוא של מקאו, וההימורים מהווים יותר מ-40% מהתמ"ג.