tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם מעט משקעים במהלך החורף, המשקעים מתרכזים בחודשים החמים יותר, כאשר סופות רעמים מתרחשות לעיתים קרובות, ומייצרות לעיתים קרובות טורנדו.
ממוצע השלג הוא 66 ס"מ לעונה, אולם הצטברות עונתית נעה בין 18 ס"מ בשנים 1967–1968 ל-141 ס"מ בשנים 2018–2019. השלג נוטה לרדת בכמויות קלות, אם כי סופות שלג אפשריות וקורות.
בממוצע 39 ימים עם עומק שלג של 2.5 ס"מ ומעלה.
החלון הממוצע לטמפרטורות ההקפאה הוא 5 באוקטובר עד 25 באפריל, ומאפשר עונת גידול של 162 יום.
הטמפרטורה הממוצעת היומית החודשית נעה בין C° 3.9− בינואר ל-C° 25.6 ביולי.
עם זאת, העיר נתונה הן לאפיזודות של קור בחורף והן בגלי חום בקיץ, עם 10.1 לילות של C° 18−, 41.8 ימים של C° 32, ו-3.5 ימים של C° 38. העיר חוצה את גבול אזורי העמידות 5b ו-6a.
הטמפרטורות הקיצוניות נעו בין C° 36.1− ב-12 בינואר 1974 ועד C° 46.1 ב-25 ביולי 1936. טמפרטורות גבוהות של עד C° 41 או נמוכות עד C° 20− מתרחשות לעיתים רחוקות, המקרה האחרון של כל אחד מהם היה ב-22 ביולי 2012 ו-16 בפברואר 2021 בהתאמה.
החלוקה הגזעית בעיר הייתה 86.0% לבנים, 3.8% אפריקאים אמריקאים, 0.8% אמריקאים ילידים, 3.8% אסייתים, 0.1% תושב האי האוקיינוס השקט, 2.5% מגזעים אחרים ו-3.0% משני גזעים או יותר.
6.3% מהאוכלוסייה היספנית או הלטינית מכל גזע.
נכון למפקד זה היו 103,546 משקי בית, מתוכם 27.7% היו ילדים מתחת לגיל 18 שגרה איתם, 44.0% היו זוגות נשואים שגרים יחד, 10.2% היו בעלי בית נשי ללא בעל נוכח, 4.1% היו בעלי בית גבר ללא אישה נוכחת, ו-41.8% היו לא משפחות.
31.3% מכלל משקי הבית היו מורכבים מאנשים פרטיים וכ-8.8% היו אנשים שגרים לבד בגיל 65 ומעלה.
גודל משק הבית הממוצע היה 2.36 וגודל המשפחה הממוצע היה 3.01.
הגיל הממוצע בעיר היה 31.8 שנים.
החלוקה המגדרית של העיר הייתה 50.0% גברים ו-50.0% נשים.
לינקולן היא העיר השנייה באוכלוסייה.
בשנת 2013, לינקולן נבחרה לאחת מעשר הערים הטובות ביותר בקבלת פליטים מרחבי עולם באמריקה על ידי Welcome America.
לאחר נפילתה של סייגון בשנת 1975, פליטים וייטנאמים הקימו קהילת מגורים ועסקים גדולה לאורך מסדרון הרחוב ה-27 לצד בתי אוכל מקסיקניים ושווקים אפריקאים.
לינקולן הוגדרה כעיר "ידידותית לפליטים" על ידי משרד המדינה האמריקני בשנות השבעים.
בשנת 2000 הייתה לינקולן אתר היישוב מחדש בגודל שתים עשרה לנפש במדינה.
נכון לשנת 2011, לינקולן הייתה האוכלוסייה הגדולה ביותר בקארן (המיעוט האתני הבורמזי) בארצות הברית (מאחורי אומהה), עם כ-1,500 נפש בשנת 2019. נכון לאותה שנה, נברסקה הייתה אחד האתרים הגדולים ביותר ליישוב מחדש של תושבי סודאן, בעיקר בלינקולן ובאומהה.
בשנת 2014 העריכו כמה ארגוני שירות סוציאלי כי עד 10,000 פליטים עיראקיים התיישבו מחדש בלינקולן.
בתקופה של שלוש שנים אוכלוסיית התלמידים העולים והפליטים בבתי הספר הציבוריים בלינקולן עלתה 52% - מ-1,606 תלמידים בשנת 2014, ל-2,445 בשנת 2017.
באוקטובר 2019 שיעור האבטלה המקדמי של לינקולן מטרופוליטן (MSA) היה 2.7% (לא מותאם עונתית).
עם שוק עבודה הדוק, לינקולן חלה עליית שכר מהירה.
מקיץ 2014 לקיץ 2015 עלה התשלום הממוצע לשעה לעובדים ציבוריים ופרטיים כאמור בשיעור של 11%.
העיר לינקולן מנוהלת על ידי מועצת עיר בת שבעה חברים הנבחרים על בסיס אישי מבין תושבי העיר.
בראש המועצה עומד ראש העיר.
ארבעה מחברי המועצה נבחרי מכל אחד מארבעת רובעי העיר, ושלושת החברים האחרים נבחרים בבחירות כלל עירוניות.
העיר מקושרת לרשת מסילות הברזל של חברת אמטרק, ועוצרת בה הקליפורניה זפיר בדרכה מתחנת יוניון שבשיקגו לאמריוויל שבקליפורניה.
חברת סטארטראן מפעילה בעיר מערכת תחבורה ציבורית הכוללת 60 אוטובוסים ו-9 מיניבוסים.
שדה התעופה העיקרי של העיר הוא שדה התעופה לינקולן המקשר את העיר לנמל התעופה שיקגו או'הייר ולנמל התעופה הבינלאומי דנוור באמצעות קווים של חברת יונייטד איירליינס וכן לנמל התעופה הבינלאומי מיניאפוליס - סיינט פול באמצעות חברת נורת'ווסט איירליינס.
בעיר לינקולן ממוקם בניין הקפיטול של מדינת נברסקה, שתוכנן על ידי האדריכל ברטרם גודיו ונבנה בין השנים 1922–1932. מבנה זה הוא גורד שחקים שבראשו כיפה מוזהבת.
בראש המגדל פסל שגובהו שישה מטרים המתאר חקלאי בשדה חיטה ותירס מעשה ידי הפסל לי לורי, המייצג את תושבי המדינה החקלאים.
בעיר פועלים מספר מוזיאונים ובהם מוזיאון הילדים של לינקולן, גן חיות לילדים, מוזיאון הטלפון של פרנק וודס, מוזיאון המהירות האמריקאי והמוזיאון להיסטוריה של נברסקה.
בעיר פועלת אוניברסיטת נברסקה–לינקולן, מוסד הדגל של מערכת אוניברסיטאות מדינת נברסקה, מכללת בריין למדעי הבריאות, מכללת וסליאן נברסקה, מכללת יוניון וכן סניפים של אוניברסיטת בלוויו, מכללת דואן, מכללת פרו המדינתית, והמכללה הקהילתית סאות' איסט.
בלינקולן פועלת קבוצת הפוטבול האוניברסיטאית נברסקה קורנהסקרז.
במסגרת אוניברסיטת נברסקה–לינקולן שבעיר פועלות 21 קבוצות ספורט של גברים ו-14 קבוצות ספורט של נשים החברות בליגות הלאומיות של ארצות הברית.
בעיר פועלת קבוצת ההוקי קרח ה-לינקולן סטארז ("כוכבי לינקולן") החברה בליגת הוקי הקרח האמריקאית הצעירה.
Link 16 היא רשת תקשורת צבאית המשמשת את החברות בברית נאט"ו להעברת מידע דיגיטלי בין מחשבים בפורמט מוגדר.
באמצעות Link 16 כוחות קרקע, כלי טיס וספינות מלחמה של חברות הברית יכולים להחליף מידע אודות תמונת המצב הטקטית שלהם בזמן אמת.
המערכת Link 16 תומכת בהעברת הודעות טקסט ותמונות ומספקת לצורך כך שני ערוצים בקצב של 2.4 קילוביט לשנייה או 16 קילוביט לשנייה.
התקשורת בה מוצפנת ומבוססת על TDMA.
התקשורת היא אלחוטית בתחום תדרי ה־L (969–1206 MHz) בספקטרום התדר אולטרה גבוה.
פלטפורמות טקטיות שיש להן מקמ"ש המאפשר חיבור לרשת (מותנה חברות בנאט"ו), רשימה חלקית
ג'נרל דיינמיקס F-16 פייטינג פלקון
לוקהיד מרטין F-35 לייטנינג II
מערכות הגנה אקטיביות (לפי אתר ויקיפדיה באנגלית)
לפי הסוכנות לפיתוח בחלל של ארצות הברית, רשת לינק 16 תמומסר דרך לוויינים המקושרים באמצעות תקשורת אופטית, בין לווינית בחלל כך שפלטפורמות טקטיות יוכלו לבצע תקשורת נתונים "מכל מקום לכל מקום בכדור הארץ" (לאחר שמערכי הלוויינים יושלמו במלואם).
יכולת זו הודגמה כבר בניסויים.
בכדי שפלטפורמה מסוימת תדע לקבל נתונים מהרשת, היא צריכה שיהיה לה מקמ"ש (משדר - מקלט) ייעודי וחיבור אינטגרטיבי למחשבי הפלטפורמה עצמה - כדי לתרגם את ישויות המידע השונות מהישויות הייחודיות לפלטפורמה, למסרי רשת תקינים ולהפך.
המקמ"ש בפלטפורמה נקרא Joint Tactical Radio System והוא נשען על רדיו מוגדר תוכנה.
פיתוח ה JTRS נמשך למעלה מ 15 שנה לפני שהצליחו להצטייד במכשירי הרדיו וזו נחשבת דוגמה לאחד הפרויקטים הגרועים ביותר בהיסטוריה של משרד ההגנה האמריקאי.
אחת שההצטיידות כן הושלמה - היא מאפשרת תקשורת נתונים מוצפנת בין כל הפלטפורמות הטקטיות של מדינות נא"טו ובנות ברית מסוימות שלה ולכך יש תרומה מבצעית ניכרת.
במידה רבה, זו התשתית לרעיון של "לחימה מבוססת רשת" Network-centric warfare.
באיור/ אילוסטרציה המצורפת רואים כמה שימושים אפשריים:
מכ"מים קרקעיים לגילוי טילי קרקע - קרקע, מגלים טילים בליסטיים במעופם, מכניסים את המידע לרשת וככה, סוללות ההגנה האקטיביות יכולות לרכז את המשאבים לכוון המטרות - עוד לפני שהן רואות את הטילים התוקפים בעצמן.
לינקולן היא עיר במחוז לינקולנשייר שבאזור מזרח המידלנדס.
העדויות המוקדמות ביותר להתיישבות בלינקולן, התגלו על ידי ארכאולוגים ב-1972 ותוארכו לתקופת הברזל, במאה הראשונה לפנה"ס.
לא ניתן לדעת מה היה גודל היישוב העתיק, כיוון שרובו קבור תחת הריסות מתקופות מאוחרות יותר, כמו גם תחת העיר המודרנית.
בתקופה זו נקרא המקום בשם לינדון, שפירושו בקלטית, הבריכה (או האגם), על שם האגם הקרוב.
בשנת 48 לספירה, כבשו הרומאים חלק זה של בריטניה ולאחר זמן קצר הקימו במקום מחנה לגיונרים וקראו לו לינדום.
בשנת 71 עבר הלגיון לאזור יורק ובלינדום נוסדה קולונית לינדום, בה התיישבו לגיונרים משוחררים.
במשך מאתיים השנים הבאות שגשגה ההתיישבות, בין השאר הודות לשני נהרות שמספקים לה גישה לים, ובתחילת המאה ה-4 אף הייתה לבירת מחוז בריטניה תחתית.
אולם במאה השנים הבאות נזנחו העיר ונהרותיה והיא התרוקנה מרוב תושביה.
במאות השנים הבאות ידעה העיר מורדות ועליות עד שבשנת 1068 הורה ויליאם הכובש על בניית טירת לינקולן.
ב-1072 נבנתה בעיר קתדרלת לינקולן, ולאחר שנהרסה ונבנתה מחדש פעמיים, הייתה הגבוהה בעולם.
בניית הקתדרלה סימנה את כוחה של העיר באותה תקופה.
מספר המנזרים בדיוקסיה של לינקולן היה גדול ממספר המנזרים בכל שאר אנגליה, והדיוקסיה נתמכה על ידי אחוזות גדולות ועשירות.
הבישוף של לינקולן אף היה אחד החותמים על המגנה כרטה, ובמשך מאות שנים נשמר בטירת לינקולן אחד מארבעת העותקים המקוריים שלה.
במהלך האנרכיה, בשנת 1141, התרחש בלינקולן קרב בין סטפן מלך אנגליה לבין מתילדה הקיסרית.
לאחר קרב סוער ברחובות העיר, הובס צבאו של סטפן.
הכלכלה בעיר הייתה מבוססת על טקסטיל וצמר שיוצאו לפלנדריה.
אורגי לינקולן הקימו גילדה ב-1130, כך שב-1150 הייתה לינקולן שוב בין הערים החשובות והעשירות באנגליה.
במאה ה-13 הייתה לינקולן העיר השלישית בגודלה באנגליה.
במהלך מלחמת הברונים הראשונה נקלעה העיר למאבק בין כוחות המלך ובין כוחות הברונים שנתמכו על ידי צרפת, ובעקבות הפסד הברונים בלינקולן ובדובר נחתם הסכם השלום בין המחנות היריבים.
כחלק מספיחי המאבק ולאחר סיומו, נבזזה העיר על ידי חיילי המלך לאור תמיכתה בנסיך לואי.
לאחר מכן, במאה ה-14 ירדה העיר מגדולתה הזמנית, העיר התחתית הייתה נתונה להצפות חוזרות ונשנות ומגפות תקפו את תושביה, ביניהן, הדבר השחור.
פירוק המנזרים במאה ה-16 הרע עוד יותר את מצבה הכלכלי של העיר.
מקור הכנסה ותמיכה חשוב בדמות שבעה מנזרים בעיר, ומספר דומה של מנזרים ממלכתיים מחוצה לה, נפסק, השפעתו הפוליטית של הבישוף ירד, וכתוצאה מכך נחלש האזור כולו.
כשנרקב והתמוטט צריח הקתדרלה העשוי עץ ב-1549, לא נמצא מספיק כסף כדי לתקנו והדבר סימל את ירידת קרנה הפוליטית והכלכלית של העיר.
בימינו, ניתן לראות יתרון אחד בשינוי זה: עוניה של העיר גרם לכך שמבנים מתקופות קדומות יותר, נותרו ללא שינוי מחוסר אפשרות לשפצם או לבנות חדשים במקומם וכך ניתנת אפשרות לחוקרי התקופה ללמוד עליה.
בגלל מיקומה במלחמת האזרחים האנגלית נמשכו מגמות הריסת העיר ועזיבת תושביה.
המהפכה התעשייתית הביאה עימה ברכה לכלכלת העיר והעיור המוגבר הגדיל את מספר תושביה.
דרכי הגישה לים שחזרו להיות פעילות ומסילות הרכבת שחיברו את העיר לשאר חלקי הארץ, תרמו לפתיחת מפעלי תעשייה כבדה בעיר.
בגלל זיהום במקורות המים של העיר ב-1905, הכתה בעיר מגפת טיפוס שגבתה 113 קורבנות.
במלחמות העולם הוסבה התעשייה בעיר ליצור לצרכים צבאיים, בין השאר יוצר בה במלחמת העולם ה-1, הטנק הראשון.
לאחר מלחמת העולם ה-2, הצטמצמה התעשייה בעיר משמעותית, כשעל שטחי המפעלים נבנו פרוורים חדשים.
כלכלת העיר מבוססת על מסחר, מנהל ציבורי, חקלאות, תיירות וכן כמה מפעלים שנותרו מתקופות קודמות.
הקהילה היהודית בלינקולן הייתה אחת מחמש הקהילות החשובות באנגליה בימי הביניים.
בשנת 1190 פרצו פרעות אנטישמיות בעיר קינגז לין שבמחוז נורפוק הסמוך ללינקולנשייר והתפשטו גם לעיר לינקולן.
יהודי הקהילה זכו להגנה מלכותית, אולם רכושם נבזז.
עדויות לקהילה ניתן למצוא במבנים יהודיים מהמאה ה-12 ביניהם "בית אהרן" ו"בית היהודים", כפי שהם מכונים בפי תושבי המקום.
בשנת 1255 הואשמו ראשי הקהילה ברצח ילד נוצרי ונשלחו למגדל לונדון בו הוצאו להורג 18 מהם.
בשנת 1290 גורשו יהודי הקהילה מהעיר במסגרת גירוש יהודי אנגליה כולה.
לינק הוא גיבור סדרת משחקי "האגדה של זלדה" של חברת נינטנדו.
המונח לינק לא מתייחס לדמות ספציפית אלא למספר דמויות בעלות אותו שם המופיעות במשחקים שונים בסדרת האגדה של זלדה.
לינק נוצר בשנת 1986 בתחילת היצירה של המשחק הראשון בסדרה, שגם נקרא "האגדה של זלדה".
כעבור 12 שנים, ב-1998, לינק הגיע לצורה תלת־ממדית במשחק "האגדה של זלדה: אוקרינת הזמן" .
במשחק שיצא מאוחר יותר, The Legend of Zelda: Wind Waker, קיבל לינק צורה מצוירת יותר, אולם בגרסת הנינטנדו גיימקיוב של המשחק SoulCalibur 2, בה השתתף כאורח, נראתה דמותו דומה לזו של המשחקים הקודמים בסדרה: "אוקרינת הזמן" ו"המסכה של מג'ורה".
לינק ידוע בעיקר בגלל היכולות הרבות שלו בכלי נשק: שימוש בחרב, בחץ וקשת, ברוגטקה, בבומרנג ובנשקים רבים אחרים.
חרב מיוחדת וידועה של לינק היא חרב המאסטר שהופיעה לראשונה במשחק A Link to the Past בשנת 1991 וסיפור היווצרותה מופיע ב-Skyward Sword בשנת 2011, שמשמשת בכל משחק לחיסול היריב הראשי של לינק, גאנונדורף (גאנון) (או דמייס ב-Skyward Sword).
לעומת זאת, במשחקים "ארבע החרבות" (Four Swords), ו"כובע המיניש" (The Minish Cap) לינק משתמש בחרב הארבעה המפצלת אותו לארבעה לחיסול ואאטי (Vaati).
במשחק "הרפתקאות ארבע החרבות" (Four Swords Adventures) לינק משתמש בחרב הארבעה גם כדי לחסל את ואאטי וגם את גאנון.
אחד מהכוחות הרבים של לינק הוא לנגן שירים קסומים בכלי נגינה קסומים, כמו: חליל פאן, אוקרינה, נבל, חצוצרות, וחליל, שמבצעים מספר דברים כגון: שירי שיגור למקומות מסוימים וכל מיני דברים דומים.
לינק יכול לשנות צורה בחלק מהמשחקים.
במשחק "ההרפתקה של לינק" לינק יכול בעזרת כישוף להפוך לפיה,
ב- A Link to the Past הוא הופך לארנב בעולם האופל, במסכה של מג'ורה שינויי צורה הופכים למשהו עיקרי במשחק, כשלינק יכול להפוך לארבעה יצורים בעזרת 4 מסכות שהן בעצם נשמות של יצורים שלינק הציל ולכל שינוי צורה כוח מיוחד.
ב"נסיכת הדמדומים" , כשלינק נכנס לאזורי דמדומים, הוא הופך לזאב בעל יכולות מיוחדות כמו חפירה ושימוש בחושים מחודדים.
ברוב המשחקים, לינק מתואר כמישהו מיומן עם סוסים, ובדרך כלל יש לו סוסה משלו, בשם אפונה .
במשחק זלדה: Skyward Sword ללינק יש ציפור גדולה (Loftwing) שהיא דרך התחבורה שלו בשמיים.
לינק משתמש בכלי תחבורה רבים בנוסף לסוסה שלו, כמו ספינה ורכבת.
למשל במשחק 'מעורר הרוח' (The Legend of Zelda: The Wind Waker) לינק משתמש בספינה בשם 'המלך של האריות האדומים' (King of Red Lions) כדי לשוט בים.
לינקולן (במקור: Lincoln) הוא סרט דרמה-ביוגרפי אמריקני משנת 2012 בבימויו של סטיבן ספילברג, ובכיכובם של דניאל דיי-לואיס כאברהם לינקולן וסאלי פילד כמרי טוד לינקולן.
הסרט מבוסס על ספרה רב המכר של דוריס קירנס גודווין "צוות של יריבים", ומתאר את המאבקים הפוליטיים שמנהל לינקולן יחד עם צוות יועציו, לאשרור התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, אשר מבטל את העבדות בארצות הברית.
עלילת הסרט מתמקדת בחודשיים האחרונים לחייו של הנשיא ה-16 של ארצות הברית, אברהם לינקולן, אשר במהלכם פעל להביא לסיום מלחמת האזרחים ולביטול העבדות בארצות הברית.
לינקולן משער שמלחמת האזרחים קרובה לסיומה, וחושש כי הכרזתו בעבר, בדבר שחרור כל העבדים אשר עברו למדינות הצפון, חסרת בסיס משפטי מוצק, וניתן יהיה לחזור ולשעבד בתום המלחמה עבדים שכבר שוחררו.
כדי למנוע מצב זה, לינקולן משוכנע שיש להקדים ולהעביר את התיקון ה-13 לחוקה, האוסר על קיומה של העבדות, לפני תום המלחמה.
הסרט מציג את התלבטותו של לינקולן, להמשיך את המלחמה עד שהתיקון יעבור, ובכך לחשוף עוד אמריקאים למוות מיותר מידי בני ארצם, או, להסכים לקיים פגישת הפסקת אש עם מדינות הדרום, ובכך ככל הנראה להכשיל את סיכויו של התיקון ה-13 לעבור.
שכן, רבים מהנציגים שהצביעו בעד התיקון ה-13, עשו זאת רק כדי לסיים את המלחמה - מרגע שאין מלחמה, אין סיבה לתמוך בחוק.
התקופה שמתוארת בסרט היא שלהי תקופת מלחמת האזרחים האמריקאית.
לינקולן נבחר לפני זמן קצר לכהונתו השנייה, והפופולריות שלו בשיאה.הסרט נפתח עם חלום שלינקולן חולם, ובו הוא נראה עומד על ספינה ומביט אל עבר אופק בהיר.
הדרך להעברת החוק רצופת מכשולים רבים ציבוריים ואישיים עבור לינקולן, והסרט מתאר כיצד הוא פועל כדי להתגבר עליהם.
הרוב בבית הנבחריםהרוב בבית הנבחרים עדיין שייך למפלגה הדמוקרטית.
הבחירות ייכנסו לתוקפן רק בעוד חודשיים, ועד אז, הרוב הזעום שייך למפלגה הדמוקרטית.
כדי להתגבר על מכשול זה, מציע לינקולן להעניק "כיבודים" לחברי בית הנבחרים אשר יהיו מוכנים לתמוך בתיקון ה-13. לינקולן מסביר זאת כך - הדמוקרטים בלאו הכי הפסידו בבחירות, ובעוד חודשיים יהיו מחוסרי עבודה.
אז דווקא עכשיו ניתן להציע להם להצביע לפי צו מצפונם, ולא לפי הקו המפלגתי הנוקשה.
אשתו המעורערת של הנשיא, מכבידה עליו, ואחוזת חרדה לגורל ילדיה.
בסרט נרמז שסיבה אפשרית לכך היא מות בנם הצעיר, זמן קצר לפני אירועי הסרט.
לינקולן מתקשה להתמודד איתה, ועם מאמצי התיקון ה-13 במקביל.
כמו כן, בנו הבכור, מגיע במפתיע מלימודיו ודורש להתגייס לצבא, דבר שמוסיף לחרדה ולקושי בבית המשפחה.
לינקולן מנווט דרך קשיים אלו, באמצעות עיקשות ואמונה כי הדבר הנכון אכן ייעשה.
בסוף הסרט, נשאר לינקולן במעונו, בזמן שבבית הנבחרים נערך הדיון על קבלת התיקון ה-13 לחוקה.
תחילה מתקיים דין ודברים לגבי משא ומתן עם נציגי מורדים.
נטען על ידי האופוזיציה של לינקולן שנציגים אשר מעוניינים לדון בתנאי כניעה וסיום המלחמה, מעוכבים במתכוון על ידי לינקולן - כדי להטות את נציגי הקונגרס להצביע בעד התיקון.
תגובת הנשיא, אשר מועברת דרך שליח, היא תשובה מתחכמת שמבהירה כי לא נעשו שום מגעים נכון לעכשיו עם נציגים מהדרום.
לאחר רגעים מתוחים, שנבעו מהצהרתו של מנהיג סיעת השמרנים בלייר, שלא יהיה מוכן לתמוך בתיקון עד שלא יקבל הבהרה מהנשיא שאכן אין נציגים בשטח המדינה, מתחילה ההצבעה.
במהלכה, מסתבר כי חלק מנציגי הדמוקרטים משנים את הצבעתם לטובת העברת החוק.
כך החוק עובר, במקביל לתחילת השיחות עם נציגי הדרום על כניעתם הסופית.
בסצנת הסיום, מכונס לינקולן עם חברי הקבינט המדיני, במעונו.
הם דנים בנושאים שונים כאשר שליח קורא ללינקולן להזדרז להתלוות לאשתו להצגה.
לינקולן נענה לו אך מעיר עם זאת כי היה מעדיף להישאר בחדר עם היועצים שלו ולהמשיך לעבוד.
משפחתו ובני ביתו של לינקולן שם השחקן/ית שם הדמות תפקיד בסרט דניאל דיי-לואיס אברהם לינקולן נשיאה ה-16 של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית.
שואף לבטל את העבדות, באמצעות העברת התיקון ה-13 לחוקה האמריקאית.
סאלי פילד מרי טוד לינקולן אשתו של אברהם לינקולן.
מעורערת בנפשה, וחרדה לגורל בניה, לאחר שאיבדה את בנה הקטן שנים ספורות לפני ההתרחשויות שמתוארות בסרט.
ג'וזף גורדון לוויט רוברט טוד לינקולן בנם הבכור של אברהם ומרי לינקולן, סטודנט למשפטים, אשר עוזב את לימודיו כדי להצטרף ללחימה במלחמת האזרחים האמריקאית.
גלוריה ראובן אליזבת קקליי אשת סודה של הגברת הראשונה, ותופרת שמלות במקצועה.
חברי הקבינט המדיני דייוויד סטראתיירן ויליאם סיוורד מזכיר המדינה של ארצות הברית, ושותפו לדרך של אברהם לינקולן.
ברוס מק'גיל אדווין סטנטון מזכיר המלחמה של ארצות הברית.
בילבו לוביסט רפובליקני אשר נשכר על ידי מזכיר המדינה, להטות קולות של נציגים דמוקרטים בבית הנבחרים בהצבעה בעד התיקון ה-13 לחוקה.
ג'וזף קרוס ג'ון היי המזכיר הצבאי, מזכירו הצבאי של אברהם לינקולן.
המפלגה הרפובליקנית טומי לי ג'ונס תדיאוס סטיבנס נציג בולט של המפלגה הרפובליקנית ומנהיג מטעמה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
לוחם זכויות אדם נלהב, ידוע בשל דעותיו הליברליות ותמיכתו במתן זכויות שוות לשחורים ומנהיג סיעת "הרפובליקנים הרדיקליים".
האל הולברוק פרנסיס פרסטון בלייר חבר בולט במפלגה הרפובליקנית, ומוביל הסיעה המתונה.
מנסה באמצעות קשרים אישיים עם אנשי הדרום, ליזום שיחות הפסקת אש בין שני הצדדים.
דייוויד קוסטבייל ג'יימס אשלי חבר קונגרס רפובליקני מאוהיו.
גרנט מפקד כוחות צבא הצפון במלחמת האזרחים האמריקאית.
אחראי לניצחון על כוחות הדרום.
מאוחר יותר בקריירה, יהפך לנשיא ה-18 של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית.
אפאתה מרקרסון לידיה סמית עוזרת הבית של תאדיאוש סטיבנס.
במהלך שנת 1999, בעת שהשתתפה בפרויקט של סטיבן ספילברג, הסופרת דוריס קירנס גודווין ציינה לראשונה בפני ספילברג שבכוונתה לכתוב ספר ביוגרפי אודות אברהם לינקולן.
בתגובה ספילברג מיד ציין בפניה שהוא מעוניין בזכויות להפקת העיבוד הקולנועי לספר.
העסקה הושלמה מול אולפני דרימוורקס בשנת 2001, ולקראת סוף השנה התסריטאי ג'ון לוגן חתם על עסקה שבמסגרתה הוא יכתוב את התסריט לסרט.
הטיוטה של התסריט שכתב לוגן התמקדה בידידותו של לינקולן עם פרדריק דאגלס.
בהמשך המחזאי פול ווב נשכר לשכתב את התסריט.
הטיוטה של ווב כיסתה את מלוא כהונתו של לינקולן כנשיא.
על אף שהצילומים לסרט היו אמורים להתחיל בינואר 2006, ספילברג החליט לעכב לבסוף את הצילומים בשל חוסר שביעות רצון מהתסריט.
בעקבות כך התסריטאי טוני קושנר החליף את ווב.
הטיוטה הראשונית של קושנר הייתה בת 500 עמודים והתמקדה בארבעה החודשים האחרונים בחייו של לינקולן.
עד פברואר 2009 הטיוטה של קושנר שוכתבה על מנת שתתמקד בשני החודשים האחרונים בחייו של לינקולן, בתקופה בה הוא התמקד באימוץ התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית.
במאי 2008 ציין ספילברג לראשונה כי בכוונתו להתחיל לצלם את הסרט בתחילת 2009, על מנת שהסרט יופץ בנובמבר 2009.
השחקן ליאם ניסן, אשר עבד בעבר עם ספילברג בסרט רשימת שינדלר, לוהק במקור לגלם את דמותו של לינקולן בינואר 2005. אף על פי כן, ביולי 2010, ניסן החליט לסגת מהפרויקט, משום שלדעתו הפך זקן מדי לתפקיד.
בנובמבר 2010, הוכרז כי דניאל דיי-לואיס יחליף את ניסן בתפקיד.
המחוז ממוקם בצפון-מזרח אנגליה, באזור מזרח המידלנדס.
הוא גובל בנורפוק מדרום-מזרח, קיימברידג'שייר מדרום, ראטלנד מדרום-מערב, לסטרשייר ונוטינגהאמשייר ממערב ודרום יורקשייר מצפון.
המחוז נרשם לראשונה במאה ה-11. המחוז בגבולותיו הנוכחיים נוצר בשנת 1996. ב-27 בפברואר 2008 הכו במחוז שתי רעידות אדמה בטווח של 4.7-5.3 בסולם ריכטר.
רעידות האדמה גרמו לפציעתו של אדם אחד.
עיר הבירה של המחוז והעיר הגדולה בו היא לינקולן (120 אלף תושבים).
מרבית מהאוכלוסייה גרה בכפרים ועיירות קטנות.
בגלל הצפיפות הנמוכה, כפרים רבים שומרים על עצמאות תרבותית וכלכלית רבה.
לינקולנשייר הוא אחד המחוזות ההומוגניים באנגליה- 98.5% מהתושבים הם לבנים.
למרות ההגירה של אוכלוסיות שאינן לבנות, ההומוגניות הלבנה עדיין רבה.
בשנים האחרונות ישנה הגירה של מבוגרים רבים למחוז.
האוכלוסייה המקומית נחשבת לשמרנית מאוד.
בבחירות הכלליות משנת 2015 48% מהתושבים הצביעו למפלגה השמרנית, וכ-19% למפלגת UKIP.
במשאל העם על חברות הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי 65% מהתושבים הצביעו בעד עזיבה.
ב-4 במאי 2017 התקיימו הבחירות למועצת המחוז אשר מכילה כ-70 מושבים.
רשימות מקומיות ועצמאיים- חמישה מושבים
לינקולן רד אימפס הוא מועדון כדורגל גיברלטרי המשחק בליגת העל.
לינקולן הוא המועדון הראשון שייצג את גיברלטר במסגרת אירופית כלשהי, כשבעונת העפילה לשלב הבתים של הקונפרנס ליג.
מועדון הכדורגל הוקם בשנת 1976 על ידי צ'ארלס פולסון וצ'ארלס האד כקבוצת נוער ששיחקה בליגה הרביעית בגיברלטר.
כאשר השחקנים במועדון גדלו הצטרף המועדון לליגה השנייה בגיברלטר, ולאחר עונה אחת בלבד עלה לליגת העל.
בעונת 1984/85 זכה המועדון באליפות הראשונה שלו, ובין 1989 ל-1994 זכה באליפות בכל שנה.
בין השנים 2003 ל-2016 זכתה הקבוצה ב-14 אליפויות רצופות.
לאחר הצטרפותה של גיברלטר לאופ"א הוחלט כי אלופת גיברלטר תייצג את המדינה בליגת האלופות, ולאחר זכייתה של לינקולן באליפות בעונת 2013/14 היא התמודדה במוקדמות, אך הודחה לאחר הפסד 3–6 בסיכום הכללי להבנר בולטפלאג בסיבוב הראשון.
ב-7 ביולי 2015 ניצחה 2–1 את סנטה קולומה במסגרת מוקדמות ליגת האלופות, ובסיכום שני המשחקים אף העפילה לסיבוב הבא במסגרת המוקדמות.
בכך רשמה את הניצחון הראשון של קבוצה גיברלטרית במסגרת אירופית, והפכה לקבוצה הגיברלטרית הראשונה שעוברת סיבוב במסגרת טורניר אירופי רשמי.
ב-12 ביולי 2016 ניצחה הקבוצה בביתה 1–0 את סלטיק הסקוטית במשחק הראשון של הסיבוב השני במוקדמות עונת בליגת האלופות, אך הפסידה 0–3 בחוץ והודחה.
ב-26 באוגוסט 2021 ניצחה לינקולן 3–1 את ריגה הלטבית במסגרת שלב הפלייאוף של מוקדמות הקונפרנס ליג לעונת , ובכך הפכה לקבוצה הראשונה מגיבלטר שמעפילה לשלב הבתים של מפעל אירופי כלשהו.
עם זאת, הקבוצה סיימה במקום האחרון בבית ללא ניצחונות במאזן שערים 2–17.
גביע פפה רייס (סופר-קאפ): 12
לינקולן דבנפורט צ'ייפי הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל רוד איילנד בין השנים 2011–2015. קודם לכן כיהן כסנאטור מטעם רוד איילנד בין השנים 1999–2007, כחבר המפלגה הרפובליקנית.
בשנת 2007 עזב את המפלגה והפך לעצמאי, ובבמאי 2013 הודיע כי הוא מצטרף למפלגה הדמוקרטית.
ביוני 2015 הכריז צ'ייפי על התמודדותו בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016, אך פרש באוקטובר באותה השנה, לפני הפריימריז.
צ'ייפי נולד וגדל בפרובידנס, רוד איילנד.
אביו היה הפוליטיקאי הרפובליקני ג'ון צ'ייפי, אשר כיהן כמושל רוד איילנד בשנים 1963–1969, כמזכיר הצי של ארצות הברית מ-1969 ועד 1972, וכסנאטור מטעם רוד איילנד בשנים 1976–1999. הוא למד לימודים קלאסיים באוניברסיטת בראון.
לאחר סיום לימודיו עבר לבוזמן, מונטנה, כאשר למד פרזול סוסים באוניברסיטה מקומית, ולאחר מכן עבד במרוצי סוסים בארצות הברית ובקנדה.
לאחר מכן חזר לרוד איילנד ונכנס לפוליטיקה כאשר נרשם כנציג רפובליקני לוועידה המפלגתית של המדינה.
שנה לאחר מכן נבחר למועצה העירונית של העיר ווריק, שם שירת עד לבחירתו כראש העירייה ב-1992. כאשר אביו מת בשנת 1999, בעודו מכהן בסנאט, מינה מושל רוד איילנד לינקולן אלמונד את צ'ייפי לרשת את מושבו של אביו בסנאט.
בשנת 2000 נבחר לכהונה מלאה, כאשר הביס את יריבו הדמוקרטי.
צ'ייפי זוהה תמיד כרפובליקני מתון וליברל, ונחשב לרפובליקני הכי פחות שמרן בסנאט, ואף פחות מכמה סנאטורים דמוקרטים.
הצבעותיו היו לרוב בעד יוזמות שמאליות ונגד כאלה של מפלגתו.
כך למשל, תמך בהעלאת שכר המינימום ובהעלאת מס הרווח הפדרלי, הצביע נגד קידוח בשמורת טבע באלסקה, והיה לרפובליקני היחידי שהצביע נגד מלחמת עיראק בסנאט.
הוא גם מתנגד לעונש מוות.
בנוסף תמך עוד מתקופה זו בחופש הבחירה לביצוע הפלות, בנישואים חד-מיניים, במימון פדרלי למחקר בתאי גזע עובריים ובפיקוח על אחזקת נשק.
צ'ייפי לא הצביע לדבריו עבור ג'ורג' ווקר בוש עת הבחירות ב-2004, ובמקום זה רשם על פתק ההצבעה את שם אביו ג'ורג' הרברט ווקר בוש, כסימן לכך שהוא מתנגד לדעותיו של בוש הבן אך אין לו דבר אישי נגדו.
הוא רץ לבחירה מחודשת לסנאט ב-2006, וזכה לתחרות מימין בפריימריז הרפובליקנים.
צ'ייפי נתמך על ידי האליטה הרפובליקנית, וגם על ידי הגברת הראשונה לורה בוש, נוכח ההערכה שהוא היחיד בעל אפשרות היבחרות במדינה הדמוקרטית העמוקה רוד איילנד.
צ'ייפי ניצח את יריבו השמרן בפריימריז אך הובס בבחירות הכלליות על ידי הדמוקרט שלדון וייטהאוס, התובע הכללי לשעבר של המדינה, ברוב של 54%-46%.
צ'ייפי עזב את המפלגה הרפובליקנית ב-2007 ובאותה השנה נהיה לעצמאי.
לאחר מכן תמך במועמדותו של ברק אובמה לנשיאות ב-2008 וכן לבחירתו המחודשת של הנשיא ב-2012 כשלקח חלק פעיל בקמפיין, ומונה ליושב ראש משותף של מסע הבחירות.
ב-2010 נבחר למושל רוד איילנד.
ב-2013 הצטרף רשמית למפלגה הדמוקרטית.
בשנת 2014 החליט לא להתמודד לכהונה שנייה כמושל רוד איילנד, בין השאר בעקבות סקרים לא מחמיאים אשר העידו על חוסר הפופולריות של צ'ייפי במדינתו.
החליפה אותו בתפקיד הדמוקרטית ג'ינה ריימונדו.
צ'ייפי נשוי לסטפני ואב לשלושה ילדים.
לינקולן אדוארד קרסטיין היה סופר, אמרגן, היסטוריון ומבקר בתחום הבלט והצילום, אוצר ואספן אמנות, מפיק תיאטרון ואירועים ונדבן יהודי־אמריקאי שנודע בפעילותו בתחום האמנות והתרבות בניו יורק.
קרסטיין ייסד, בשותפות עם ג'ורג' בלנצ'ין, ולדימיר דימיטרייב ואדוארד וורבורג, את להקת "ניו יורק סיטי בלט".
הוא שימש מנכ"ל של הלהקה בשנים 1946–1989 ותרם רבות להתפתחותה בשנים 1933–1989. קרסטיין כיהן גם כיושב ראש בית הספר לבלט אמריקאי מיסודו של בלנצ'ין.
קרסטיין נולד בברוצ'סטר, ניו יורק, במשפחה יהודית אמידה ושוחרת תרבות.
אביו, לואי אדוארד קרסטיין כיהן לימים כסגן יו"ר הנהלת חנות הכלבו "פילנה" בבוסטון סבו מצש האב הקים חברה למוצרי אופטיקה "אדוארד קרסטיין ובניו".
אמו, רוז לבית שטיין, הייתה בת למשפחת תעשייני טקסטיל, בעלי חברת שטיין-בלוך.
לינקולן היה הילד האמצעי מבין שלושת ילדי המשפחה, לצד מינה, אחותו הבכורה ואחיו הצעיר, ג'ורג' שהתפרסם כמו"ל של עיתונים.
בגיל 15 פרסם קרסטיין מחזה ובגיל 16 מכר את פסלו הראשון.
בשנת 1926 הוא סיים את לימודי התיכון בבית הספר ברקשייר היוקרתי ונרשם ללימודים באוניברסיטת הרווארד.
ב-1929 סיים את התואר הראשון ובשנה הבאה את התואר השני.
חברת הרווארד לאמנות בת זמננו
בשנת 1928, במהלך לימודיו בהרווארד, הקימו קרסטיין וחבריו ג'ון ווקר השלישי ואדוארד מ.מ.
וורבורג את "חברת הרווארד לאמנות בת זמננו".
התערוכות הראשונות של החברה התקיימו בפברואר ובמרץ 1929 והוצגו בהן יצירות מאת אדוארד הופר, ג'ורג' בלווז וג'ורג'יה או'קיף.
בין החודשים דצמבר 1930–ינואר 1931 התקיימה תערוכת הבאוהאוס הראשונה בארצות הברית בחסות החברה.
חברת הרווארד הייתה ההשראה להקמת המוזיאון לאומנות מודרנית (MoMA) בניו יורק בנובמבר 1929. בשנות ה־30 כיהנו קרסטיין וורבורג כחברי הוועד המייעץ של ה־MoMA.
בשנת 1927, אחרי שהמגזין "הרווארד אדבוקייט" סירב לפרסם יצירה פרי עטו, פנה קרסטיין לאביו ועם חברו וריאן פריי שכנע אותו לממן רבעון לספרות בשם "כלב הציד והקרן" (the Hound & Horn) בעריכת השניים.
בשנת 1930, לאחר שסיים את לימודי התואר השני, עבר קרסטיין לניו יורק וכתב העת שלו עבר עימו.
בניו יורק הרבעון זכה למוניטין והתפרסמו בו יצירות של סופרים כמו ג'יימס ג'ויס, גרטרוד סטיין, טי אס אליוט או אי.
קרסטיין המשיך לערוך את הרבעון עד שנת 1934, אז החליט לממן את פעילותו החינוכית והאמנותית באמריקה של הכוראוגרף הגאורגי ג'ורג' בלנשין.
קרסטיין הוקסם מאמנות הבלט עוד בנעוריו.
בשנת 1920, כשהיה בן 13, נחשף קרסטיין לראשונה למופע בלט של אנה פבלובה בבוסטון.
העניין של קרסטיין בבלנצ'ין וביצירתו התעורר בפריז, כשצפה בלהקת "בלט רוס" (Les Ballets Russes) מבצעת את יצירותיו של בלנצ'ין, "אפולו" ו"הבן האובד" בשנת 1929 ובשנת 1933 צפה קרסטיין בלהקתם החדשה של בלנצ'ין ושל קושנו, Les Ballets, בפריז.
קרסטיין היה נחוש בדעתו להביא את בלנצ'ין לאמריקה.
קרסטיין, ורבורג ובלנצ'ין, אותו הכיר קרסטיין אישית לראשונה בלונדון בשנת 1933, הקימו את בית הספר לבלט אמריקאי בהרטפורד, קונטיקט באוקטובר באותה שנה.
קרסטיין כיהן כיושב ראש בית הספר עד לפרישתו בשנת 1989. בשנת 1934 הסטודיו עבר לקומה הרביעית של בית בשדרת מדיסון ורחוב 59 בניו יורק.
אביו של וורבורג הזמין קבוצת תלמידים משיעורי הערב של הסטודיו להופיע במסיבה פרטית.
הם ביצעו שם את ה"סרנאדה", הבלט החשוב הראשון המבוסס על כוריאוגרפיה של בלנצ'ין שהוצג באמריקה.
כעבור חודשים אחדים בלבד קרסטיין, ורבורג, בלנצ'ין וולדימיר דימיטרייב ייסדו את "חברת הבלט האמריקאית", ששמה שונה בהמשך ל"להקת הבלט האמריקאית" (American Ballet Ensemble).
הלהקה הפכה בשנים 1935–1938 ללהקת הבית של מטרופוליטן אופרה.
סידור זה לא השביע את רצונם של בלנצ'ין וקרסטיין מפני שהנהלת האופרה לא איפשרה להם חופש אומנותי.
בשנת 1936 יזמו השניים את הקמתה של להקה נוספת – "קרוואן הבלט" (Ballet Caravan) שנועדה לצאת לסיבובי הופעות.
בין היצירות האמריקאיות שהציגה ניתן למנות את Filling Station של ליו כריסטנסן, "בילי הנער" (Billy the Kid) של יוג'ין לורינג לפי ליבריות מאת קרסטיין עצמו.
בעקבותיה קמה "קרוואן הבלט האמריקאי" שערכה, לפני שהתפרקה בשנת 1941, סיור נודע בדרום אמריקה.
הקריירה התיאטרלית של קרסטיין הופסקה בעקבות מלחמת העולם השנייה, כאשר ארצות הברית הצטרפה ללחימה בשלהי שנת 1941. קרסטיין התגייס לצבא בפברואר 1943 ועבר טירונות בפורט דיקס, ניו ג'רזי.
לאחר מכן נשלח לפורט בלווֹאר, וירג'יניה, לקורס הנדסה קרבית.
מיד אחרי גיוסו לצבא התחיל קרסטיין לעבוד על מיזם של איסוף ותיעוד יצירות אמנות של חיילים.
מיזם זה היה בסיס לתערוכות שהוצגו בגלריה הלאומית לאמנות, בספריית הקונגרס וב-MoMA, והתפרסמו במגזין "לייף" ובספר שערך קרסטיין וכותרתו "אמנים תחת אש".
באותה תקופה הכין קרסטיין תוכניות להקמת "מוזיאון לאומי לאמנות בימי מלחמה", תוכנית שלא יצאה לפועל.
החל משנת 1944 שובץ קרסטיין כשליח, כמתורגמן וכנהג בארמייה השלישית של הגנרל פטון.
ביוני 1944 נשלח כמתורגמן למפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית (SHAEF) בלונדון ובספטמבר הועבר לצרפת ליחידה של הארמייה השלישית שנקראה "מחלקת המונומנטים, האמנויות והארכיונים" (MFAA) ונועדה להציל ולשמר דברי אמנות באירופה.
קרסטיין שובץ במסגרת זו הודות להמלצה של דייוויד פינלי, מנהל הגלריה הלאומית לאומנות וסגן יושב ראש ועדת רוברטס שעסקה בהצלת חפצי אמנות באירופה בימי המלחמה.
בצרפת כתב קרסטיין שירים המבוססים על חוויותיו שהתפרסמו בשנת 1964 תחת הכותרת "חרוזים של טוראי ראשי" (Rhymes of a Pfc).
בינואר 1945 קודם קרסטיין לדרגת טוראי ראשון במסגרת ה־MFAA ועבר עם יחידתו לשטח גרמניה בתור עוזר לקפטן רוברט פוזי, "האחראי על מונומנטים" בארמייה השלישית.
בגרמניה עסק קרסטיין באופן אישי במציאת דברי אמנות שהוסתרו בסביבות מינכן ובמכרות המלח באלטאוסזה.
בפברואר 1945 גילו קרסטיין ופוזי ציור קיר של סצנת הבשורה מן המאה ה־14 בכנסיית המנזר (פריורות) בסן מרטן שבמחוז מרת ומוזל שבצרפת (סמוך לגבול לוקסמבורג).
הציור, שהיה מכוסה בשכבת טיח במשך מאות שנים,
התחיל להיחשף כתוצאה מההפצצות ומרטיבות.
בתוך המכון נתגלו ספרי תורה, ארכיונים יהודים וחומרים מוחרמים אחרים, חמרי תעמולה אנטישמית וכו'.
התגלית המפורסמת ביותר של השניים היה המסתור שבמכרה המלח שבאלטאוסזה, אוסטריה.
שם, בתוך קילומטרים של מנהרות ומערות, הסתירו אנשי רוזנברג ציורים כמו "המדונה מברוז'" מאת מיכלאנג'לו, "האסטרונום" מאת ורמיר, תמונת המזבח של גנט מאת
יאן ואן אייק ואלפי יצירות אמנות ודברי ערך תרבותי אחרים.
היצירות נאספו על ידי אנשי המונומנטים בנקודת איסוף מרכזית במינכן ומשם החוזרו לארצות שמהן נשדדו.
בספטמבר 1945, מועד שחררו מהצבא, פרסם קרסטיין בכתב העת "Town & Country" את המאמר "The Quest for the Golden Lamb" על פעילותו זו בגרמניה.
בשנת 1946, עם תום המלחמה, ייסדו קרסטיין ובלנשין את להקת "חברת הבלט" אשר שמה שונה בשנת 1948 ל"ניו יורק סיטי בלט".
לאחר שביצעה הלהקה את הבלט "אורפאוס" היא הוזמנה בשנת 1948 על ידי מורטון באום, יו"ר הנהלת אולם התיאטרון "ניו יורק סיטי סנטר", לקבוע שם את מושבה.
כיום מקום מושבה של הלהקה הוא "תיאטרון דייוויד ה.
קוק" בלינקולן סנטר – המרכז הערוני למוזיקה ולדרמה.
האולם עוצב על ידי חברו של קרסטיין מלימודיו בהרווארד, האדריכל פיליפ ג'ונסון.
קרסטיין כיהן כמנכ"ל הלהקה מעל 40 שנה, עד שנת 1989. במכתב משנת 1946 כתב קרסטיין שהעילה היחידה שהניעה אותו הייתה לאפשר לבלנצ'ין לעשות ככל העולה על רוחו ובאופן שבו הוא מעוניין לעשות זאת.
תחומי העניין המגוונים של קרסטיין, שאפתנותו והעניין שגילה בתרבות הגבוהה, בהתבססו על אמצעים עצמאיים, משך אליו חוג רחב של ידידים יצירתיים מתחומי האמנויות השונים.
עם חוג רעיו נמנו יוצרים כמו גלנוויי וסקוט, מונרו ווילר, ג'ורג' פלאט ליינס, ג'רד פרנץ', ברנרד פרלין, פאבל צ'ליצ'ב, קתירין אן פורטר, ברברה הריסון, גרטרוד סטיין, ג'נסן יאו, ג'ונתן טיצ'נור, דונלד וינדהם, ססיל ביטון, ז'אן קוקטו, ו.ה.
אודן, ג'ורג' טוקר, מרגרט פרנץ' קרסון, ווקר אוונס, סרגיי אייזנשטיין ואחרים.
קרסטיין ניהל יומנים עוד מימיו במחנה הקיץ בשנת 1919 ועד לשנות ה־1930 המאוחרות.
מרטין דוברמן שאב מהם ומהתכתבויות שניהל קרסטיין מקורות ראשוניים לספר הביוגרפיה שכתב עליו בשנת 2007: "העולמות של לינקולן קרסטיין"
קרסטיין היה ידוע במשיכתו לגברים: סטודנטים בהרווארד, ימאים, נערי רחוב.
הוא קיים, בין השאר, מפגשים מזדמנים במקלחות ה־YMCA שברחוב 63. קרסטיין ניהל רומנים עם מספר אומנים ויוצרים – וביניהם הרקדן פיט מרטינז, האמן הפלסטי דן מלוני ואוצר האומנות ג'נסן יאו – והיו לו גם מספר אהבות אפלטוניות.
לעיתים תכופות הפכו מפגשיו המזדמנים לקשרי ידידות ארוכי ימים.
קרסטיין ניהל קשרים אינטימיים גם עם נשים ובשנת 1941 הוא נשא לאשה את פידלמה קדמוס, ציירת ואחותו של הצייר פול קדמוס שאותו לקח קרסטיין תחת חסותו.
נישואיהם ידעו עליות וירידות עד למותה בשנת 1991. כמה ממאהביו של לינקולן התגוררו יחד עם הזוג בביתם ברחוב 19 מזרח ואשתו חיבבה את רובם.
שני בני הזוג לקו בהפרעות נפשיות.
פידלמה סבלה במהלך חייה ממשברים נפשיים קשים שגרמו לה להפסיק לצייר, להסתגר ולנתק מגע מן העולם.
קרסטיין מצידו התמודד בשנותיו האחרונות עם התלקחויות של הפרעה בעלת מאפיינים דו-קוטביים: מצבים מאניים, דיכאון ופרנויה.
קרסטיין אף הרס את הסטודיו של חברו דני מלוני תוך כדי התפרצות זעם.
לעיתים נזקק לאשפוזים פסיכיאטריים שארכו כמה שבועות ואף היה צורך לרסנו באמצעות כתונת כפייה.
אף על פי כן, מחלתו לא פגעה באופן משמעותי ביצירתיות שלו והוא המשיך ליצור עד סוף חייו.
נטייתו הדו-מינית של קרסטיין היה סוד גלוי בחברה הבוהמית הניו יורקית, אולם הוא התייחס לכך בפומבי רק אחרי שנת 1982.
קרסטיין היה הראשון מבין המצנטים שתמכו בפול קדמוס, קנה רבות מתמונותיו ומימן את הוצאות המחיה שלו.
קדמוס התקשה בתחילה למכור את ציוריו בגלריות בשל המטען הארוטי של הדמויות הגבריות שצייר.
קרסטיין היה אינטלקטואל מעורב במאבקים החברתיים והפוליטיים שהתרחשו באותה עת:
במרץ 1965 הוא השתתף בצעידה השנייה מסלמה למונטגומרי (אלבמה) למען הזכויות הפוליטיות והאזרחיות של האוכלוסייה האפרו־אמריקאית שהוביל ד"ר מרטין לותר קינג.
בית הספר לבלט ו"הניו יורק סיטי בלט" שהקים קרסטיין נחשבים עד היום כ"מכה" של לימודי הבלט ומופעי הריקוד האמנותי באמריקה.
המבקר האנגלי קלמנט קריספ העריך כי קרסטיין "היה אחד מאותם הכישרונות הנדירים שנגעו בכל תחומי החיים האמנותיים של זמנם: בלט, קולנוע, ספרות, תיאטרון, ציור, פיסול, צילום – הכל עורר בו עניין".
בשנת 1940 הקים קרסטיין את ארכיון הריקוד במוזיאון לאמנות מודרנית MoMA בניו יורק, ארכיון שהיווה כעבור שנים בסיס לאוסף הריקוד של הספרייה הציבורית של ניו יורק.
הוא ייסד גם את כתב העת "Dance Index" והיה עורכו בשנים 1942–1948
ותרם גם לחיי התיאטרון בארצו: בשנת 1955 הוא ייסד את פסטיבל שייקספיר האמריקאי בסטרטפורד, קונטיקט, והפיק את המופע "חלום ליל קיץ" בשנה הראשונה לכינונו.
בשנת 1959 ארגן קרסטיין סיור ברחבי אמריקה עבור מוזיקאים ורקדנים מיפן שהציגו מופעי מוזיקת חצר וריקודי חצר יפניים.
קרסטיין קבע את מושבו של ניו יורק סיטי בלט בבניין התיאטרון הממלכתי הניו יורקי בלינקולן סנטר ודאג למימון הדרוש לשם כך.
הבניין עוצב בשנת 1964 על ידי האדריכל פיליפ ג'ונסון.
למרות חזות הבניין השמרנית שעוצבה עם מוטיבים ארכיטקטוניים מודרניסטיים, עיצוב הפנים של האולם באדום ובזהוב מזכיר את התפאורות הנוצצות, עתירות הדמיון והפאר של הבלט רוס בפריז.
שיתוף הפעולה בין קרסטיין לבלנצ'ין נמשך עד למותו של הכוריאוגרף הגדול בשנת 1983. ב־26 במרץ 1984 העניק הנשיא רונלד ריגן לקרסטיין את מדליית החירות הנשיאותית על תרומתו לאמנויות.
קרסטיין נודע גם כאספן אמנות וחפצי ערך היסטוריים ותרם כמות משמעותית של מוצגים היסטוריים לאגף הריקוד ע"ש ג'רום רובינס בספרייה הציבורית לאמנויות הבמה של העיר ניו יורק זמן קצר אחרי פתיחתה בלינקולן סנטר.
לפני מותו בשנת 1996 תרם קרסטיין לאגף רובינס את המסמכים האישיים, חפצי האומנות ומוצגים אחרים שהיו ברשותו וקשורים לתולדות הריקוד.
לינקולן קרסטיין נפטר במנהטן, ניו יורק בשנת 1996.
1958 - מדליה להצטיינות מטעם המכון הלאומי לאמנויות ולספרות (ארצות הברית)
1960 - עיטור מסדר האוצר הקדוש, דרגה ד, מטעם יפן
1973 - מדליון הנדל מטעם העיר ניו יורק
1981 - מדליית הזהב הלאומית להצטיינות של החברה הלאומית לאמנויות ולספרות של ארצות הברית - יחד עם ג'ורג' בלנשין
1981 - מדליית בנג'מין פרנקלין של החברה המלכותית לאמנויות, בריטניה
פרס להישגים יוצאים מן הכלל מטעם אוניברסיטת ברנדייס
1984 - מדליית החירות הנשיאותית
1985 - המדליה הלאומית לאמנויות של ארצות הברית
1987 - מיוצג במוזיאון הלאומי לריקוד והיכל התהילה על שם ואנדרבילט-ויטני
1995 - חבר לשם כבוד של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולספרות
1996 - מדליית אוניברסיטת ברנדייס להישגים מצוינים
1996 - מדליון הנדל להישגים הטובים ביותר בתרבות, מטעם העיר ניו יורק
השחקן בוב בלבן שיחק את תפקיד הטוראי הראשי "פרסטון סביץ", שעוצב בחלקו בדמותו של לינקולן קרסטיין.
קרסטיין כתב מעל 500 מאמרים, מונוגרפיות וספרים לרבות כתבים בתחום ההיסטוריה והביקורת של האמנות, שירה, רומנים, מחקרים היסטוריים ויצירות אוטוביוגרפיות.
1934 – Nijinsky (ניז'ינסקי) בשיתוף פעולה מוסווה עם רומולה ניז'ינסקי ועם הקדמה מאת פול קלודל
המשורר אודן העריך ספר זה כ"ספר המשכנע, הנוגע והמרשים ביותר" שקרא על מלחמת העולם השנייה
(אירוע בבית הלבן - מחזה על רצח הנשיא לינקולן
("אנציקלופדיה של הריקוד" - בשותפות עם אנטולי צ'וז'וי ופ.וו.
יוג'ין סמית':הצלחה או כישלון, אמנות או היסטוריה" ב"וו.
(הריקוד:קיצור תולדות הריקוד התיאטרוני הקלאסי)
(תנועה ומטאפורה:ארבע מאות שנות בלט)
("ניו יורק סיטי בלט", עם צילומים מאת מרתה סוופ וג'ורג' פלאט ליינס)
(חמישים יצירות מופת של בלט: מן המאה ה-16 עד למאה ה-20)</div>
לינקולן קאסיו דה סוזה סוארס (בפורטוגזית: Lincoln Cássio de Souza Soares, נולד ב-22 בינואר 1979 בסאו בראס דו סואסוי, מינאס ז'ראיס שבברזיל) הוא כדורגלן עבר ברזילאי ששיחק בעמדת הקשר ההתקפי.
ללינקולן היו תקופות בקריירה בהן נחשב לשחקן מוביל ואחד הטובים בעולם בתפקידו, בעיקר כאשר שיחק בשאלקה 04 עמה הגיע להישגים גדולים, אך בעיות משמעת רבות היו בעוכריו פעמים רבות במהלך הקריירה שלו.
לינקולן שיחק לאורך שנות נעוריו באתלטיקו מיניירו, ובשנת 1997 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון.
בשנת 1999 סייע לקבוצה לסיים במקום השני בליגת העל הברזילאית, כאשר שיתף פעולה עם ז'וליאנו בלטי, קלאודיו קסאפה ומלך השערים גיירמה.
בשנת 2001 חתם לינקולן בקייזרסלאוטרן מהבונדסליגה, במקומו של צ'יריאקו ספורצה שעזב לבאיירן מינכן.
לינקולן שיחק בקייזרסלאוטרן שלוש עונות ולפרקים הציג יכולת טובה מאוד, בעיקר בעונתו הראשונה בקבוצה, 2001/02, בה הבקיע שמונה שערי ליגה, כשהוא משתף פעולה עם מירוסלב קלוזה, ורטיסלב לוקבנץ, מריו באסלר ואולף מארשל.
ברם, המועדון סבל מבעיות ניהוליות ולינקולן עצמו היה מועד לבעיות משמעת.
במהלך עונת 2003/04 לינקולן נעלם למועדון, שהסיק כי הוא חזר למולדתו ברזיל ששם יוכל לטפל בפציעה ממנה סבל.
קייזרסלאוטרן, שהתמודדה במאבקי תחתית קשים באותה שנה, לא אישרה ללינקולן לעזוב.
כאשר חזר, הושעה לתקופה ארוכה, והיה נתון לחיצי הביקורת של אוהדי הקבוצה, שלא ראו בעין יפה את היעלמותו כאשר הקבוצה נאבקה במאבקי התחתית.
בקיץ 2004 חתם לינקולן בשאלקה 04 להפתעת רבים, שכן המוניטין שלו נפגע בעקבות היעלמותו בקייזרסלאוטרן.
החתמה זו התבררה כהברקה, ובעונתו הראשונה בקבוצה, לינקולן נבחר כשחקן העונה של שאלקה, וכשחקן החודש בבונדסליגה בנובמבר 2004. בעונה זו, 2004/05, הבקיע לינקולן 12 שערי ליגה, ושיתף פעולה בחלק ההתקפי עם ג'רלד אסמואה, אבה סאנד ואאילטון, ושאלקה סיימה שנייה בבונדסליגה לאחר האלופה באיירן מינכן.
עונת 2006/07 הייתה האחרונה של לינקולן בשאלקה, ובעונה זו פחת מעט מספר הופעותיו, אך הקבוצה סיימה במקום השני בבונדסליגה, מרחק שתי נקודות בלבד מהאלופה שטוטגרט.
בתום עונה זו, עזב לינקולן את שאלקה לאחר שצבר 86 הופעות ליגה והבקיע 20 שערים, וחתם בגלאטסראיי הטורקית על חוזה לארבע עונות, תמורת סכום של חמישה מיליון אירו.
קבלת הפנים לה זכה לינקולן בנמל התעופה באיסטנבול הייתה חמה במיוחד, כאשר 5000 אוהדי גלאטסראיי הגיעו לקבלו.
בעונתו הראשונה בקבוצה, 2007/08, הבקיע לינקולן חמישה שערים ובישל מספר שערים חשובים.
עם זאת, לינקולן, וחברו לקבוצה הקאן שוקור, עברו עבירת משמעת בגינה הושעו מהדרבי מול בשיקטש על ידי מאמנם קרל-היינץ פלדקאמפ, כאשר הביאו את משפחותיהם לצפות באימון סגור של הקבוצה.
פלדקאמפ ספג ביקורות על החלטה זו, אך בדיעבד, גלאטסראיי ניצחה 2-1 גם ללא לינקולן ושוקור.
בתום אותה עונה זכה לינקולן עם גלאטסראיי באליפות טורקיה ובסופר קאפ הטורקי.
בנובמבר 2008 הבקיע לינקולן שער כבר אחרי דקה וחצי בדרבי מול פנרבחצ'ה, אך קבוצתו הובסה לבסוף 4-1. במהלך עונה זו מונה לקפטן הקבוצה, אך בקיץ 2009, כאשר הקבוצה החלה את מחנה האימונים, לינקולן נעדר ממנו והושעה מהקבוצה.
במהלך הקיץ שוחרר מגלאטסראיי עקב בעיות משמעת חוזרות, וסרט הקפטן הועבר לארדה טוראן.
בפברואר 2010 חתם לינקולן על חוזה לשנתיים בפלמיירס מליגת העל הברזילאית, והציג יכולת טובה לפרקים, אך מאמנו פליפה סקולארי לא בנה עליו לעתיד, ולינקולן, שרצה לשחק יותר, הושאל באוגוסט 2011 לאבאי הברזילאית, שם היה שחקן הרכב קבוע במשך חצי עונה.
בשנת 2012 חתם לינקולן בקוריטיבה, וזכה עמה פעמיים ברציפות באליפות מדינת פרנה.
בשנת 2014 הושאל לינקולן לבאהיה.
לינקולן הופיע פעמיים במדי נבחרת ברזיל עד גיל 23, אך מעולם לא זומן לנבחרת ברזיל, גם בתקופות השיא בקריירה שלו.
שחקן החודש של הבונדסליגה: נובמבר 2004
אחד מחמשת השחקנים הטובים בבונדסליגה לשנת 2006
לינקולן פירס הוא צייר קומיקס אמריקאי.
נולד באיווה שבארצות הברית, ובתור ילד אהב לצייר.
כשהיה בקולג' במיין צייר רצועת קומיקס שבועית בשם "Third Floor" עבור עיתון הקולג'.
לאחר מכן למד ציור ופיסול בבית הספר סקוהיגן לציור ולפיסול.
לימד אמנות ואימן את נבחרת הבייסבול של בית הספר התיכון קסבייר בניו יורק במשך שלוש שנים לפני שעבר ב-1992 במיין.
ב-7 בינואר 1991 החל לכתוב ולצייר את רצועת הקומיקס "נייט הגדול", שמופיעה מדי יום בכ-300 עיתונים ברחבי ארצות הברית.
כמו כן צייר אנימציות עבור ניקלודיאון ו-Cartoon Network.
בעקבות רצועת הקומיקס "נייט הגדול", החל לכתוב ב-2009 את סדרת הספרים המצליחה העוסקת ב"נייט הגדול".
עד כה יצאו שמונה ספרים.
הסדרה היא רב-מכר של "הניו יורק טיימס".
לאחר השלמת סדרת הרומנים של "נייט הגדול" בשנת 2016, הוא החל לעבוד על סדרה חדשה בת שלושה ספרים "מקס ואבירי הביניים" בהוצאת Crown Books.
הספר הראשון בה פורסם ב-8 בינואר 2019.
כיום חי עם אשתו ושני ילדיהם במיין.
מקס ואבירי הביניים, בן שמן: הוצאת כתר, 2019.
לינק 22 הוא ערוץ רדיו מאובטח המאפשר קישוריות בתדרי HF ו-UHF, בשימוש בעיקר על ידי כוחות צבא כאמצעי קישור נתונים טקטי.
בסוף שנות ה-80, נאט"ו, לאור הסכמה על הצורך לשפר את ביצועי לינק 11, הגדירה משימה שהפכה לימים לבסיס של הקמת תוכנית NILE (ראשי תיבות של Nato Improved Link Eleven).
תוכנית זו הגדירה את תקן STANAG (או STANdardization AGreement) מספר 5522 לארכיטקטורת מודל תקשורת רב שכבתי חדשה.
ערוץ הנתונים החדש נקרא לבסוף לינק 22 על ידי נאט"ו.
תוכנית NILE ממומנת בשיתוף פעולה של שבע מדינות תחת חסותו של מזכר ההבנות (MOU).
ועדת היגוי שולטת בתוכנית NILE השלמה.
התוכנית מנוהלת על ידי PMO, הממוקם בפיקוד לוחמת ים וחלל (SPAWAR), בסן דייגו, קליפורניה.
ה-PMO כולל נציגים מכל המדינות השותפות ומנהל פרויקט מארצות הברית.
לינקולון קוסמופוליטן הייתה מכונית סלון מפוארת, שנבנתה גם בתצורת לימוזינה, אשר יוצרה על ידי חטיבת "לינקולן" ("Lincoln Motor Company"), של יצרנית הרכב האמריקאית פורד, בין השנים 1948–1954.
בנוסף לתצורות הסלון והלימוזינה, יוצרו דגמי "לינקולן קוסמופוליטן" בגרסאות קבריולה וקופה.
בשנות החמישים והשישים של המאה העשרים הייתה ה"לינקולן קוסמופוליטן" המכונית נשיאותית בארצות הברית.
בישראל היה דגם "לינקולן קוסמופוליטן" מכוניתו הנשיאותית של הנשיא הראשון חיים ויצמן.
דגמי ה"לינקולן קוסמופוליטן" התאפיינו בשמשה קדמית ביחידה אחת, ומושבים וחלונות בהפעלה חשמלית.
גרסאות "לינקולן קוסמופוליטן" דור ראשון
2 דלתות - קופה דגם "קפרי"
גרסאות "לינקולן קוסמופוליטן" דור שני
בשנת 1950 העניק הנרי פורד השני, מנכ"ל חברת המכוניות פורד, לחיים ויצמן מכונית פורד לינקולן קוסמופוליטן מלכותית במתנה, אחת מתוך סדרת ייצור שכללה 18 מכוניות מסוג זה, שיוצרו על-פי מפרט מיוחד שתוכנן עבור נשיא ארצות הברית.
את 17 הדגמים הנותרים קיבל הנשיא הארי טרומן.
המכונית שימשה כרכב השרד הרשמי של נשיא המדינה, ונסעה בכבישי המדינה כשעל הפגוש שלה, מלפנים ומאחור, מופיע סמל המדינה, ועל הכנף הימנית הקדמית מתנוסס דגל הנשיא (דגל ששימש בעבר את נשיא המדינה והיה בעצם דגל המדינה, כאשר סמל המדינה מופיע במקום המגן דוד).
לאחר מותו של הנשיא ויצמן בשנת 1952, הוצבה ה"לינקולן קוסמופוליטן" לתצוגה בבית חיים ויצמן.
מכוניותיהם של הנשיאים הארי טרומן ודוויט אייזנהאואר
ב-1950, בתקופת נשיאותו של הארי טרומן, נפוצה האגדה האורבנית שהנשיא נטר טינה לחברת ג'נרל מוטורס בשל העובדה שהם לא התירו לו להשתמש במכוניותיה במהלך מסע הבחירות לנשיאות של 1948. כך או כך, הוא בחר במכונית לינקולן של חברת פורד כמכונית הנשיאותית.
גגות המכוניות הוגבהו כדי שיותאמו לכובעים הגבוהים שהיו מקובלים באותה תקופה, והן נצבעו בצבע שחור.
תשע מהמכוניות הללו היו בעלות גוף סגור, והעשירית, שיועדה לנשיא עצמו, הייתה פתוחה וצוידה בלוחות שריון.
אורכה של מכונית זו היה 6.1 מטרים, רוחבה 2 מטרים ומשקלה הגיע ל-2,900 ק"ג, 770 ק"ג יותר ממכוניות רגילות מסדרת קוסמופוליטן.
רכב זה המשיך לשמש בצי המכוניות הנשיאותיות עד 1965.
מכוניותיהם של הנשיאים ג'ון קנדי ולינדון ג'ונסון
מכונית זו קיבלה מהשירות החשאי את שם הקוד X-100 והייתה המכונית הנשיאותית המתוחכמת ביותר עד אותה עת.
לאחר הרצח עוצבה המכונית מחדש בעלות משוערת של כ-500,000 דולר.
מכל הדלק שלה מוגן נגד התפוצצות באמצעות מילויו בקצף נקבובי שתפקידו למזער את היקף שפיכת הדלק במקרה של ניקוב המכל.
תא הנוסעים מוגן בשריון במשקל של 730 ק"ג, ושלושת הגגות הנפתחים הוחלפו בגג זכוכית קבוע שעלותו הגיעה ליותר מ-125,000 דולר.
גג הזכוכית היה עשוי מ-13 חלקים שונים של זכוכית משוריינת שעוביים נע בין 25 ל-46 מ"מ, ובאותה עת הוא היה המוצר העבה ביותר עד אז שהיה עשוי מחומר זה.
ב-1967 בוצעו התאמות נוספות ב-X-100 ושודרגה בה מערכת מיזוג האוויר, הותקן בה חלון אחורי הניתן לפתיחה, ובוצעה הגדלה של חלקה האחורי.
אף על פי שמכוניות נשיאותיות נוספות נכנסו לשירות, ה-X-100 המשיכה לשמש בהזדמנויות שונות את הנשיאים לינדון ג'ונסון, ריצ'רד ניקסון, ג'רלד פורד וג'ימי קרטר, עד שהוצאה מהשירות בראשית 1977. המכונית מוצגת במוזיאון הנרי פורד בדירבורן שבמישיגן.
הלינקולן בשנות השבעים והשמונים בשירות הבית הלבן
ב-1974 התקבלה לשירות בבית הלבן מכונית מותאמת מדגם לינקולן קונטיננטל משנת ייצור 1972 באורך של 6.7 מטרים ובמשקל של 5,900 ק"ג.
מכונית זו שבה היו שישה מקומות ישיבה נחכרה מחברת פורד תמורת תשלום של 5,000 דולר לשנה והיא הייתה מצוידת במנוע V8 בנפח של 7.5 ליטרים שהספקו 214 כוחות סוס.
המכונית הייתה מצוידת במערכת מיקרופונים חיצוניים כדי שנוסעי הרכב יוכלו לשמוע את הנעשה בחוץ, בדפנות ממוגנות, בחלונות מזכוכית משוריינת ובמקום לאחסון תת מקלעים.
במכונית זו נסע הנשיא פורד בעת ניסיון ההתנקשות השני בו ב-22 בספטמבר 1975, ובה הועבר הנשיא רונלד רייגן לבית החולים לאחר ניסיון ההתנקשות בחייו ב-1981.
מכוניותיהם של הרמטכ"לים יעקב דורי, יגאל ידין ומרדכי מקלף
מכונית השרד של שלושת הרמטכ"לים הראשונים של צה"ל, יעקב דורי, יגאל ידין ומרדכי מקלף, הייתה "לינקולן קוסמופוליטן" מדגם "טאון סדאן".
מספר הרישוי שלה היה "צ-500" זהותה של לינקולן הרמטכ"ל מתבהרת מתוכנו של מכתב שהפיץ ראש לשכת הרמטכ"ל ב-23 בספטמבר 1953, ובו "רשימת חלקי חילוף הדרושים למכונית הרמטכ"ל", שנדפסה באנגלית אך הוכנה בתל אביב.
הרשימה מתייחסת ללינקולן קוסמופוליטן, סדרה 9H, גוף 73. "לינקולן הרמטכ"ל" יצאה משירות בדצמבר 1953.
רכב השרד של הרמטכ"ל הרביעי רב-אלוף משה דיין היה "אולדסמוביל" שנת 1953. מספר הרישוי שלה היה "צ-1000".
מדגם זה יוצרו 7,302 יחידות.
תמונות "לינקולן קוסמופוליטן" של הנשיאים חיים ויצמן והארי טרומן
לינקולן C היא מכונית קונספט, בתצורה של רכב משפחתי קומפקטי, 5 דלתות, (הצ'בק) אשר הוצגה על ידי חטיבת "לינקולן" בחברת פורד בשנת 2009.
דגם ה-"לינקולן C" הוצג לראשונה בתצוגת המכוניות הבינלאומית של צפון אמריקה שנערכה בדטרויט בשנת 2009.
דגם ה-"לינקולן C" התבסס על פלטפורמת (Ford Global C platform) דגם "פורד פוקוס" ו-וולוו דגמי וולוו C30 ו-"וולוו S40".
לינקולן זפיר היא מכונית סלון מתוצרת חטיבת "לינקולן" ("Lincoln Motor Company" ) השייכת ליצרנית הרכב האמריקאית פורד, אשר יוצרה במספר רב של תצורות בין השנים 1936–1948.
תצורותיה השונות של מכונית "לינקולן זפיר":
4 דלתות - קבריולה סלון
2 דלתות - קבריולה קופה
לינקולן SS–100–X ) הייתה המכונית הנשיאותית ששירתה את נשיא ארצות הברית, ג'ון פיצג'רלד קנדי מ-15 ביוני 1961.
דגם ה-"לינקולן SS–100–X" יוצר על ידי חטיבת מכוניות היוקרה "לינקולן" ("Lincoln Motor Company" ), בבעלות קונצרן הרכב ה-אמריקאי פורד.
במכונית זו נסעו הנשיא קנדי ורעייתו ג'קלין קנדי-אונאסיס ב-22 בנובמבר 1963 בעת ההתנקשות בחייו, בדאלאס, טקסס.
המכונית שירתה את הנשיא לינדון ג'ונסון עד שנת 1967, והמשיכה לשרת בממשל הפדרלי עד שנת 1978.
שם הקוד "SS–100–X" ניתן על ידי השירות החשאי של ארצות הברית.
הותקן מושב אחורי מורם הידראולית (2 המושבים בשורה האמצעית)
את גג הדגם אפשר היה לפרק ולהרכיב במספר קונפיגורציות (גם חלקית)
מחיר שימוש עבור השירות החשאי של ארצות הברית לשנה - 500 דולר
חברת "Centigon (company)" התאימה את הרכב לצרכיו המיוחדים של השירות החשאי
לינקולן סדרה H (באנגלית Lincoln H-series) היא מכונית סלון מתוצרת חטיבת היוקרה "לינקולן" ("Lincoln Motor Company" ) מבית יצרנית הרכב האמריקאית פורד אשר יוצרה בין השנים 1946–1948.
2 דלתות - קבריולה, יוצרו 1,241 יחידות.
לינקולן סדרה EL היא מכונית סלון מתוצרת חטיבת היוקרה "לינקולן" ("Lincoln Motor Company" ) מבית יצרנית הרכב האמריקאית פורד אשר יוצרה בין השנים 1949–1951.
לינקולן סדרה K הם מכוניות סלון במספר תצורות מתוצרת חטיבת היוקרה "לינקולן" ("Lincoln Motor Company" ) מבית יצרנית הרכב האמריקאית פורד אשר יוצרו בין השנים 1931–1940.
דגמי "לינקולן סדרה K" הופיעו בסדרות טלוויזיה וסרטים אמריקאים.
מכונית שרד מ"סדרה K" שהייתה קרויה "סאנשיין ספיישל" ששירתה את נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
לימוזינות - 7 נוסעים (יוצרו משנת 1936)
לינקולן סדרה L היא מכוניות סלון בסגנון גוף "Torpedo (car)" מתוצרת חטיבת היוקרה "לינקולן" ("Lincoln Motor Company" ) מבית יצרנית הרכב האמריקאית פורד אשר יוצרו בין השנים 1920–1930.
דגמי "לינקולן סדרה L" הם המכוניות הראשונות שיוצרו על ידי חטיבת "לינקולן" ("Lincoln Motor Company" ).
קבריולה - 2 מושבים + 2 מושבים, 2 דלתות.
קבריולה - 4 מושבים, 4 דלתות.
לינק אנד קו 03 (בסינית: 领克03) היא מכונית משפחתית גדולה מתוצרת יצרנית הרכב הסינית-שוודית לינק אנד קו חברת בת של ג'ילי וזיקר אשר מיוצרת משנת 2018 ועד היום בסין.
דגמי לינק אנד קו 03 משווקים בסין מאוקטובר 2018.
פלטפורמה משותפת עם דגם ולוו XC40 .
קיבולת מכל דלק: 50 ליטר.
הנהר לינק הוא נהר קצר המחבר את אגם קלאמת העליון לאגם יואנה בעיר קלאמת פולס במדינת אורגון שבארצות הברית.
הנהר, המנקז אגן של 9,900 קילומטרים רבועים, מתחיל בקצה הדרומי של אגם קלאמת העליון וזורם מרחק קצר לסכר נהר הלינק (Link River Dam) וממשיך 2.4 קילומטרים עד לתחילת אגם יואנה.
ה"מפלים" שמהם שואבת העיר קלאמת פולס (מילולית "מפלי קלאמת") את שמה, ואשר במציאות מתוארים בצורה הטובה ביותר כאשדים ולא כמפלים, נראים במרחק קצר מתחת לסכר, אם כי זרימת המים בדרך כלל אינה גבוהה מספיק כדי שהמים יזרמו מעל הסלעים.
הנהר קלאמת מתחיל בקצה הדרומי הצר של אגם יואנה וזורם משם 407 קילומטרים לאוקיינוס השקט.
לפני שהגיעו המתיישבים האירופאים לאגן קלאמת, היה הנהר לינק ידוע לבני הקלאמת המקומיים בשם יולאלונה (Yulalona), כלומר "הלוך ושוב".
לעיתים, רוחות חזקות דחפו את המים במעלה הזרם לתוך אגם קלאמת העליון וניקזו חלקית את אפיק הנהר.
לאחר הקמתה ב-1867, נקראה קלאמת פולס במקור לינקוויל (Linkville), כלומר "עיר הנהר לינק".
לינק אנד קו טכנולוגיית רכב בע"מ (Lynk & Co Automotive Technology Co., Ltd) או בשמה המסחרי לינק אנד קו היא יצרנית רכב סינית.
החברה נמצאת בבעלות משותפת של קבוצת ג'ילי אוטו וזיקר.
המותג נוצר בשנת 2016 בגטבורג כמיזם משותף של וולוו, קבוצת ג'ילי אוטו וג'ילי החזקות.
בנובמבר 2024 השתנה מבנה הבעלות למבנה הנוכחי.
לינק אנד קו הושקה לראשונה בשנת 2016 עם שלושה דגמי ייצור סדרתי.
כל הרכבים התבססו על פלטפורמת CMA שנעשה בה שימוש גם ברכבי וולוו, פולסטאר וג'ילי.
מטרת החברה הייתה לייצר רכב שנמצא בקטגוריית ביניים בין וולוו לג'ילי.
באוגוסט 2017 חתמו החברות ג'ילי החזקות, ג'ילי אוטו וולוו על הקמת מיזם משותף לקידום המותג.
בהתאם להסכם ג'ילי אוטו החזיקה ב-50% מהיזם, וולו ב-30% וג'ילי החזקות ב-20% הנותרים.
הדגם הראשון של החברה היה הקרוסאובר לינק אנד קו 01 שהוצג לראשונה בתערוכת הרכב הבין-לאומית של שאנגחאי.
הייצור החל באותה השנה במפעל של וולוו ב, סין.
בהמשך יוצרו הדגמים בשלושה מפעלים שונים: דגמי ה-02 ו־03 מיוצרים במפעל ב, דגמי ה-01, 06, 08 ו-09 מיוצרים במפעל ב והדגמים 05 ו-07 מיוצרים בטאיג'ואו.
בספטמבר 2020 הציגה החברה את מכונית הקונספט לינק אנד קו זירו, שהייתה אמורה להיות המכונית חשמלית הראשונה של המותג.
בסופו של דבר המכונית נמכרה תחת המותג זיקר כזיקר 001.
בנובמבר 2024 נעשה שינוי משמעותי במבנה ההחזקות של ג'ילי אוטו, זיקר ולינק אנד קו.