tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרן ליליואוקלאני נוסדה ב-2 בדצמבר 1909, לטיפול ביתומים וילדים עניים בהוואי.
כל עיזבונה היה אמור לשמש את הקרן, חוץ מאשר מספר ירושות ספציפיות אשר מנתה.
הירושות הגדולות מבין אלה היו האחוזות המשפחתיות אשר השאירה לילדיה, כולל ילדי ההנאי המאומצים, וליורשיהם: לג'ון איימוקו דומיניס את בית וושינגטון, ולג'וזף קייפונוהיאה את קיאלוהילאני, אחוזתה בווייקיקי.
המרכז לילדים על שם המלכה ליליואוקלאני עדיין פעיל כחלק ממורשתה.
ליליואוקלאני חונכה על ידי מיסיונרים אמריקאים מילדות, ואימצה את הנצרות הפרסביטרית כתוצאה.
היא הייתה נוצרייה אדוקה רוב חייה, וביקרה באופן קבוע בכנסייה, הובילה את המקהלה וניגנה באורגן.
המלכה האמינה ב"שוויון זכויות" לכל הדתות, וגילתה התעניינות בנצרות הקתולית, המורמונית, והאפיסקופלית, וכן בזרמים פרוטסטנטים אחרים.
במשך ההפיכה ומאסרה, בישוף אלפרד וויליס מקתדרלת סיינט אנדרוז היה תומך גלוי של המלכה, אשר הייתה מבקרת קבועה בכנסייתו.
זמן קצר לאחר ששוחררה על תנאי, המלכה לשעבר הוטבלה לזרם האנגליקני במאי 1896.
בשנת 1906, היא המירה דתה לדת המורמונית, אך מאוחר יותר עניינה בדת זו דעכה.
המלכה גם הייתה ידועה בתמיכתה בכמרים הבודהיסטים והשינטו של הוואי, ואף נכחה בחגיגות יום וסאק (יום ההולדת של הבודהה) במאי 1901, אחת מילידות הוואי הראשונות להשתתף בטקסים אלו.
נוכחותה תרמה לקבלת הבודהיזם והשינטואיזם בחברה ההוואית, וחסמה את האיסור על שתי דתות שתכננה הממשלה הטריטוריאלית.
השתתפותה גם זכתה לסיקור עיתונאי נרחב בסין וביפן וכן בשאר העולם, וכתוצאה מכך הפכה לדמות נערצת ביפן ובקרב יפנים החיים בהוואי.
ליליואוקלאני ואחיה מוכרים על ידי היכל התהילה למוזיקה בהוואי בתור "ארבעת המלכותיים" (Na Lani 'Ehā) בשל החסות וההעשרה שהם תרמו למורשת הוואי.
ליליואוקלאני הייתה מלחינה וסופרת מחוננת.
ספרה, "Hawaiʻi's Story by Hawaiʻi's Queen" (סיפורה של הוואי מאת מלכתה של הוואי) סיפר את ההיסטוריה של ארצה ואת סיפור הפיכת המלכות מנקודת מבטה.
היא לא רק הלחינה, אלא גם הייתה מוזיקאית מוכשרת, וניגנה בגיטרה, בפסנתר, באורגן, ביוקללה, ובסיטאר.
היא תרמה לשימור התרבות המסורתית של הוואי בזמן ששילבה במוזיקה ההוואית הרמוניות מערביות שלמדה מהמיסיונרים.
אוסף שירים שהלחינה יצא לאור בכותרת "The Queen's Songbook" ב-1999 בהוצאת קרן ליליואוקלאני.
כשהייתה במעצר, נמנעו ממנה ספרים ועיתונים, וכך הייתה מנותקת מבני עמה.
אך היו לה עפרון ונייר, והיא העבירה את זמנה בכתיבה והלחנה, בהם מצאה נחמה.
גם לאחר תקופה זו, היא המשיכה להשתמש בהלחנותיה כדרך להביע את רגשותיה לעמה, למולדתה, ולגבי ההתפתחויות הפוליטיות וההיסטוריות שחלו בהוואי.
הדוגמה הטובה ביותר לכך הוא תרגום ה"קומוליפו" (Kumulipo – שירת הבריאה ההוואית), שערכה בזמן שהייתה כלואה, מכיוון שחששה שלא תצא משם בחיים, ורצתה לוודא שהתרבות ההוואית לא תאבד.
שיר נוסף שכתבה באותה העת, "אלוהה אווה" (Aloha ʻOe), היה לקלאסיקה הוואית.
במקור, השיר נועד להיות שיר פרידה בין אוהבים, אך הוא הפך לסמל, וקינה, לאובדן המולדת.
זה היה השיר שליווה אותה בלווייתה.
בול עם דיוקן המלכה הופק ב-1891.
מטבע דולר הוואי עם דיוקן של המלכה ליליואוקלאני, שהוטבע בשנת 1891.
מטוס בואינג 737 של אלוהה איירליינס נקרא על שמה.
"מרכז המלכה ליליואוקלאני", בניין לשירותים לימודיים בקמפוס מנואה של אוניברסיטת הוואי.
"הגנים הבוטניים ע"ש ליליואוקלאני" בהונולולו.
"Liliuokalani Park and Gardens" – פארק יפני באי היילו, הוואי, שהוקדש על ידי המלכה ב-1917, ונקרא על שמה.
"Queen Liliuokalani Freeway" – כביש מהיר על שם המלכה באווהו, הוואי.
"בית ספר יסודי ע"ש המלכה לידיה ליליואוקלאני" בקיימוקי, הוואי, נוסד בשנת 1912, נסגר בשנת 2011.
"Queen Lili'uokalani Children's Center", נוסד על ידי קרן ליליואוקלאני, מציע שירותי תמיכה ורווחה לילדים יתומים ונזקקים.
ב-1976 אירע פסטיבל מורשת הוואי על שם המלכה ליליואוקלאני במרכז לתרבות ואמנות קליהי-פלאמה, ובכללה תחרות ריקוד הולה לילדות (גילאי 6–12) על שם המלכה, שמתרחש מאז באופן שנתי.
ליליום היא חברת הזנק גרמנית העוסקת בייצור כלי תחבורה מוטס, שהוקמה בשנת 2015 על ידי 4 סטודנטים
ליליום (על שם חלוץ התעופה הגרמני אוטו לילינטל) נוסדה על ידי מהנדסים ודוקטורנטים מהאוניברסיטה הטכנית של מינכן דניאל וויגנד, סבסטיאן בורן, פטריק נתן ומתיאס מיינר.
הכלי המרכזי הנמצא בפיתוח פורץ דרך בכך שהוא בעל מקור כח חשמלי, ויכולת המראה ונחיתה אנכית, כך שאינו צריך מסלול המראה.
בדגם הראשון לייצור יהיו 7 מושבים ובהמשך יפותח דגם של 16 מושבים.
בספטמבר 2017 החליטה Tencent הסינית להשקיע בליליום 90 מיליון דולר
לגבי הדגם הראשון (של 7 מושבים) התכנית היא להתחיל בייצור ב-2023 עם 25 עותקים.
ב 7 במאי 2024 פרסמה ליליום שחברת UrbanLink מפלורידה הזמינה 20 מטוסים.
לילינזאורה (שם מדעי: Leaellynasaura) הוא סוג של דינוזאור צמחוני קטן שחי בקרטיקון תחתון לפני 110–118 מיליון שנה באוסטרליה.
דינוזאור זה קרוי על שם בתו של החוקר טום ריץ' שגילה אותו, ליליאן ריץ'.
הוא מוכר בזכות שני שלדים וכמה גולגולות.
יצור זה הגיע לאורך 90 סנטימטרים והיה בעל מבנה גוף שדמה להיפסילופודון ואולי לדריוזאוריים.
הוא הכיל כמה חוליות זנב ארוכות והזנב כלל שליש מאורכו.
היו לו לסתות קטנות שהסתיימו כנראה במקור קרני.
יצור זה נע על 2 רגליים ורץ מהר כדי לברוח מטורפיו.
ייתכן שהיו לו נוצות, אך לא התגלו סימנים לכך במאובנים.
מאובני הדינוזאור נמצאו באוסטרליה, והוא חי כנראה גם באנטארקטיקה הקרטיקונית שבניגוד להווה, לא הייתה בעלת אקלים קוטבי אלא צפונית יותר ובעלת זמנים ממושכים של אור וחום וחודשי חורף קרים אליהם נאלצו הלילינזאורים להסתגל.
ייתכן שהיו אז יערות דרומיים לאורך אנטארקטיקה.
דינוזאורים אלה נראים בסדרה ללכת עם דינוזאורים בפרק על יערות הקוטב.
ליליאנה סגרא (באיטלקית Liliana Segre; נולדה ב-10 בספטמבר 1930 במילאנו) היא "סנטורית לכל החיים" איטלקייה אשר מונתה על ידי נשיא איטליה סרג'ו מטרלה ב-19 בינואר 2018.
סגרא נולדה במשפחה יהודית בשנת 1930, ובגיל 8, לאחר פרסום פקודות חוקי הגזע ב-1938, גורשה מבית ספרה.
בשנת 1943 נעצרה וגורשה למחנה הריכוז אושוויץ יחד עם רבים מבני משפחתה.
לאחר 1990 היא החלה לשאת הרצאות בפומבי, ולשתף את הציבור הרחב ובעיקר את הקהל הצעיר אודות חוויות ההשרדות שלה.
כילידת מילאנו למשפחה יהודית, ליליאנה סגרא התגוררה עם אביה אלברטו, והוריו (סביה) ג'וזף סגרא ואולגה לבית לאובי.
אמה, לוסיה פוליג'ינו, נפטרה כאשר לליליאנה טרם מלאה שנה אחת.
היא הוטבלה לנצרות כדי להתקבל לבית הספר קתולי.
ליליאנה למדה על זהותה היהודית רק ב-1938, לאחר שגורשה מבית ספרה בעקבות יישום חוקי הגזע באיטליה.
בעקבות התעצמות רדיפות היהודים באיטליה, אביה של סגרא החביאה בבית חבריו באמצעות מסמכים מזויפים.
ב-10 בדצמבר 1943, בגיל שלוש עשרה, ליליאנה סגרא ניסתה להימלט יחד עם אביה ושני בני דודיה לשווייץ, אך ארבעתם נדחו על ידי הרשויות השווייצרית.
למחרת, היא נעצרה על ידי פשיסטים בסלווטה די ויג'ו שבנפת וארזה.
לאחר שישה ימי שהיה בכלא בווארזה, היא נשלחה לקומו ולבסוף למילאנו, שם הייתה עצורה למשך 40 ימים.
ב-30 בינואר 1944 נשלחה ליליאנה סגרא מרציף 21 של תחנת מילאנו צ'נטראלה אל מחנה הריכוז אושוויץ, אליו הגיעה לאחר שבעה ימי מסע.
היא הופרדה מיידית מאביה אלברטו והייתה זו הפעם האחרונה שראתה אותו בחיים.
אלברטו סגרא נרצח ב-27 באפריל 1944. ב-18 במאי 1944 נעצרו סביה, ג'וזף ואולגה באינבריג'ו (Inverigo) שבנפת קומו, וגורשו לאחר מספר שבועות למחנה אושוויץ, בו הם נרצחו עם הגעתם ב-30 ביוני.
במהלך הסלקציה שעברה ליליאנה, היא קועקעה עם המספר הסידורי 75190. היא סופחה לעבודת כפייה באיגוד תחמושת המפעל, אשר היה שייך לסימנס, במשך שנה אחת.
במהלך שהותה היא עברה שלוש סלקציות נוספות.
בסוף ינואר 1945, לאחר פינוי המחנה, היא שרדה את צעדת המוות לכיוון גרמניה.
ליליאנה סגרא שוחררה על ידי הצבא האדום ב-1 במאי 1945 ממחנה הריכוז מלכוב, שהיה מסונף למחנה הריכוז ראוונסבריק, גרמניה.
מתוך 776 ילדים איטלקיים שגורשו למחנה הריכוז אושוויץ בגיל 14 או פחות, רק 35 שרדו.
לאחר השואה, ליליאנה סגרא עברה לגור במארקה בו היא חיה עם סביה מצד אמה, שהיו השורדים היחידים מכל בני משפחתה.
ב-1948 פגשה ליליאנה את אלפרדו בליי פאצ'ינו, קתולי אשר שהה במחנות הריכוז הנאציים מכיוון שסירב להצטרף לצבא רפובליקה הסוציאלית האיטלקית לאחר הסכם שביתת הנשק בין איטליה לבעלות הברית ב־1943. הזוג נישא בשנת 1951 ונולדו להם שלושה ילדים.
במשך שנים רבות סגרא שמרה בפרטיות את זיכרונותיה מהזוועות אותם עברה, ולא שיתפה פומבית את חוויות ההשרדות מתקופת השואה.
בדומה לרבים מדור השורדים, הדרך בה יכלו להחלים ולהתאושש מהעבר הייתה להתמקד בבניית חיים חדשים ונורמליים במידת האפשר.
סגרא אף זוכרת, שלתחושתה לא הייתה אוזנת קשבת שהייתה מוכנה להתמודד עם הזכרונות הקשים אשר נשאה בליבה:
בראשית שנת 1990 החליטה סגרא להפסיק את השתיקה לגבי חוויותיה: היא החלה להופיע בבתי ספר, באסיפות ובכנסים ולספר לאנשים צעירים אודות חייה.
היא החליטה לדבר גם בשם מיליוני הנספים והשורדים שאין באפשרותם לדבר.
בשנת 1997 היא הייתה בין העדים של הסרט הדוקומנטרי Memoria, שהוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
בשנת 2004 היא רואיינה לצד גוטי הרשקוביץ באוור וג'וליאנה פיורנטינו טדסקי, על ידי דניאלה פדואן ב"Come una rana d'inverno.
שיחות עם שלוש נשים ששרדו מאושוויץ").
ב-2005 שוחזר סיפור הישרדותה ביתר פירוט בספר-ראיון על ידי עמנואלה סופרוויזוטה "Sopravvissuta ad Auschwitz.
Liliana Segre fra le ultime testimoni della Shoah" ("שרדה באושוויץ - ליליאנה סגרא - מהעדים האחרונים של השואה").
באותה שנה, היא השתתפה בסרטו של מוני עובדיה-הסרט תיעודי "Binario 21" (רציף 21) בבימויה של פליצ'ה קאפה, אשר נוצר בהשראת השיר "Dos lid funem oysgehargetn yidishn folk" ("שיר הרצח של העם היהודי") אשר נכתב על ידי המשורר היהודי ממוצא רוסי יצחק קצנלסון.
ב-27 בנובמבר 2008 העניקה אוניברסיטת טריאסטה לליליאנה סגרא את התואר דוקטור של כבוד בתחום המשפט.
ב-15 בדצמבר 2010 אוניברסיטת ורונה העניקה לה תואר דוקטור של כבוד בתחום מדעי החיים.
ב-19 בינואר 2018, במלוא 80 שנה לחוקי הגזע האיטלקיים, העניק נשיא איטליה, סרג'ו מטרלה לליליאן סגרא את התואר "סנאטורית לכל החיים", על בסיס הפקודה ה-51 של החוק האיטלקי, בעבור תרומה בעל ערך רב לחברה.
ליליאן סגרא היא האישה הרביעית הנושאת בתפקיד זה, לאחר קאמילה רברה, ריטה לוי-מונטלצ'יני ואלנה קטנאו.
ליליֶינשטֶרנוס (שם מדעי: Liliensternus) הוא סוג של דינוזאור תרופוד טורף שחי בסוף תור הטריאס, כ-228–201 מיליון שנה לפני זמננו.
זהו אחד מתרופודי הטריאס הידועים ביותר באירופה והגדול ביותר שנמצא.
הוא קרוי על שם החוקר הוגו רול פון ליליינשטרן (Hugo Rühle von Lilienstern).
מאובני הדינוזאור הלטיכוזאורוס נחשבו כשייכים אליו בתחילה.
הוא היה בעל גולגולת צרה עם "קסדה" הדומה לקסדתו של הדילופוזאורוס מתור היורה.
היו לו לסתות חזקות ועצמות ירכיים קצרות יותר, והוא היה שונה מהדילופוזאורוס וקרוב יותר לצלופיזיס, מראשוני הדינוזאורים.
עצמות היצור נמצאו בשווייץ ובגרמניה בחפירות שבהן נמצאו עצמות מקוטעות שכנראה היו שייכות לשני יצורים.
ייתכן שהשלדים היו של צעירים עקב הסתעפות החוליות.
היצור היה טורף גדול בזמנו, וניזון מאוכלי-עשב גדולים כמו הפלטאוזאורוס וכן מכמה תרופודים וזוחלים אחרים.
ליליינטל נורמל-זגל-אפראט היה כלי טיס למטרת גלישה אווירית שפותח על ידי המהנדס הגרמני אוטו ליליינטל בשנת 1893.
בין השנים 1896–1893 יוצרו 10 יחידות בקיסרות הגרמנית.
מרווח קרקע מקסימלי (שהגיעו אליו על ידי ליליינטל): 250 מטר.
שליטה על ידי העברת משקל הטייס כמו בגלישה מטוסי זנב ניידים.
כנפיים מתקפלות (להקל את ההובלה).
ליליינטל בי-פלאן (שם במקור: Großer Doppeldecker) היה כלי טיס בתצורת דאון דו-כנפי למטרת גלישה אווירית שפותח על ידי המהנדס הגרמני אוטו ליליינטל בשנת 1895.
הסיפון התחתון של "ליליינטל בי-פלאן" הוא בגודל זהה לזה ששימש בליליינטל נורמל-זגל-אפראט החד-כנפי של ליליינטל.
הסיפון העליון אינו, כמו התחתון, מתקפל לחלוטין, אלא מתקפל באמצע, כך הרחפן מצטמצם בקלות לרוחב הניתן להעברה של קצת יותר משני מטרים.
הסיפון העליון שינה גם את התכונות המכניות לטיסה בהשוואה למטוס החד-כנפי.
המרכז האווירודינמי תוכנן גבוה יותר ולכן הגביר את יציבות הטיסה, אך הפחית את סמכות השליטה לרוחב.
המטרה של ליליינטל הייתה בסופו של דבר להשתמש ברוחות חזקות יותר כדי להשיג טיסות גלישה ארוכות.
הדאון היה יציב בשיפוע וגלגול וניתן היה להטיס אותו בבטחה בגובה בינוני באוויר חלק.
ליליאנה לרה (בספרדית: Liliana Lara; נולדה ב-30 ביוני 1971) היא סופרת ישראלית ילידת ונצואלה הכותבת בסוגות הסיפור הקצר, הרומן והמסה.
בעלת דוקטורט בספרות איברו-אמריקאית מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
חלק מסיפוריה ומאמריה תורגמו לאנגלית, גרמנית, פולנית ועברית.
כותבת ועורכת בלוג בשם Desvíos y dislocaciones (דיסלוקציות).
לרה נולדה וגדלה ברובע בקראקס עד גיל שבע, אז נאלצה לעבור עם הוריה ואחותה הצעירה למטורין () עקב הצעת עבודה שקיבל אביה.
בעיר מטורין, אשר הייתה גם עיר הולדתה של אמה, גדלה ליליאנה וסיימה את בית הספר היסודי ואחר כך את בית הספר התיכון.
ב-1998 סיימה תואר ראשון בחינוך במגמת ספרדית וספרות באוניברסיטת המזרח () בעיר .
ב-2002 סיימה תואר שני בספרות אמריקה הלטינית, באוניברסיטת סימון בוליבאר () בקראקס.
ב-2018 קיבלה תואר דוקטור (PhD) בספרות איברו-אמריקאית באוניברסיטה העברית בירושלים.
מרחב ושיח ביצירתם של שלושה מחברים נודדים לטינו-אמריקניים עכשוויים (מריו בז'טין, קרינה בר ומרסלו כהן).
ב-2002 נישאה ליליאנה ועברה עם בעלה לישראל להתגורר בקיבוץ ברור חיל.
בתחילת דרכה בישראל כתבה עבור השבועון הוונצואלי .
חברת ועדת המקצוע במשרד החינוך – הפיקוח על הוראת הספרדית (Comisión ELE - Ciclo Lectivo 2019 - 2021).
לרה מרצה באקדמיה גורדון על ספרות לטינית-אמריקאית ואורינות בשפה זרה במסגרת התוכנית לתעודת הוראה, מרצה בנושא ספרות לטינית אמריקאית עכשווית ב בתל אביב ומלמדת ספרדית בגימנסיה העברית "הרצליה".
נערך מחדש בשנת 2014 על ידי Sudaquia Editores, ניו-יורק - ארצות הברית.
זכה בפרס הביאנלה הספרותית ה-16 על שם José Antonio Ramos Sucre.
Trampa-jaula ("מלכודת ציפורים"), שנת 2015, הוצאת Equinoccio, קראקס - ונצואלה.
הספר הגיע לגמר בתחרות Equinoccio על שם Oswaldo Trejo בשנת 2012.
Abecedario del estío (האלפבית של הקיץ), שנת 2019 הוצאת Sudaquia Editores, ניו-יורק - ארצות הברית.
הספר הגיע לגמר בתחרות השמינית לסוגה כללית של הקרן לתרבות עירונית בשנת 2013.
La música de los barcos ("מנגינת האוניות"), שנת 2019, הוצאת Ígneo, קראקס - ונצואלה.
(Nuestros más cercanos parientes (2016 ("הקרובים לנו ביותר"): אנתולוגיה קצרה של הסיפור הוונצואלי ב-25 השנים האחרונות
מאה נשים נגד האלימות המגדרית")
2007 - פרס הביאנלה הספרותית ה-16 על שם José Antonio Ramos Sucre.
2012 - הגיעה לשלב הגמר בתחרות Equinoccio על שם Oswaldo Trejo וספרה "מלכודת-כלוב" זכה להערכת חבר השופטים.
2013 - הגיעה לשלב הגמר בתחרות הטרנסג'נדר ה-XIII של הקרן לתרבות עירונית בשנת 2013 וספרה "האלפבית של הקיץ" זכה להערכה רבה של השופטים אשר ציינו כי "היה בתחרות צמודה עם הרומן הזוכה בהתחשב באיכותו, ביופיו ובתיאור הזיכרונות".
2020 - פרס אסתר זליגסון מהמחלקה ללימודי איברו-אמריקה באוניברסיטה העברית בירושלים על הצטיינות במחקר ספרותי בעבודת הדוקטורט: "מרחב ושיח ביצירתם של שלושה מחברים-מהגרים אמריקאים לטיניים עכשוויים (, , Krina Ber)".
ליליאס אדי הייתה אישה סקוטית שגרה בכפר טוריברן הסמוך לחוף הים, במחוז פייף, סקוטלנד.
היא הואשמה בכישוף ובניאוף עם השטן, אך מתה בכלא לפני שניתן גזר דינה.
קברה נמצא באזור הכרית והוא הקבר היחיד בסקוטלנד השייך למכשפה לכאורה, משום שרוב מי שהואשמו בכישוף ניצודו והועלו על מוקד.
מרישומים שאותרו נראה כי שמה הפרטי היה לילי (Lilly) ושם משפחתה היה אדי (Addie) או אידי (Eddie).
בשנת 1704 הוחזקה במאסר בגין עיסוק במעשי כשפים.
בכפר בו גרה פרצה מחלה שהביאה לתקופה קצרה אך אינטנסיבית של ציד מכשפות.
אישה בשם ג'ין בזיי האשימה את אדי בכישוף, והכריזה כי יש להישמר ממנה: "הזהרו פן תתקלו אתם או ילדיכם בליליאס אדי".
בעקבות האשמות אלו נאסרה אדי, שהייתה אז ככל הנראה כבת 60. אדי נלקחה אל ראש הכנסייה המקומית, הכומר אלן לוגן, כדי להשיב להאשמות שהועלו נגדה.
למשך חודש שלם, יום אחר יום, הייתה נתונה לחקירה קשה – עד שלבסוף נשברה והודתה הודאת שווא.
במסגרת ה"הודאה" שסיפקה אדי לכומר, סיפרה כיצד לכאורה הגיע השטן לפגוש אותה לראשונה בשדה תירס בזמן שקיעה בעודו חובש כובע.
היא תיארה אותו כבעל "עור קר וחיוור, ורגליים בצורת פרסות כמו של פרה", כיצד שכבו בחושניות ואיך שכנע אותה לוותר על חיי נצרות.
ככל שנמשכה החקירה, נאלצה אדי להמשיך לספק פרטים ולהרחיב את סיפור הודאתה.
היא סיפרה כי לאחר המפגש הראשון, הגיע השטן אל ביתה "כמו צל" כדי לפגוש אותה, וכי היא עצמה נהגה להיפגש ולהתרועע עמו ועם מכשפות נוספות.
אף על פי שעברה עינויים בזמן החקירה, סירבה לתת שמות של נשים נוספות כדי שיואשמו בכישוף גם הן, וטענה כי המכשפות באותם מפגשים נהגו להתחפש.
אדי מעולם לא נשפטה, ומתה בעודה במאסר לפני שהושלמה חקירתה.
היא נקברה בחוף הים סמוך לטוריברן, בתוך תיבת עץ פשוטה, תחת "חצי טון" של סלע חולי, בעקבות אמונת התושבים המקומיים כי השטן עלול לשוב ולהקים אותה לתחיה ולרדוף אותם.
בשנת 1852 הגיעו שודדי קברים ואספני עתיקות אל קברה והוציאו את שרידיה.
התיבה שהוצאה מן הקבר הייתה באורך של כמעט 2 מטר, ועצמות הירכיים היו זהות לאלו של אדם בגובה 1.80 מטר.
רוב השיניים עוד היו בפיה, והן נראו "לבנות ונקיות".
באותו הזמן לא נמצאה הגולגולת שלה, אך זו התגלתה בשנת 1875 במוזיאון פרטי של אספן העתיקות ג'וזף נואל פייטון בעיירה דנפרמליין.
לאחר מכן, הוצגה הגולגולת במוזיאון של אוניברסיטת סנט אנדרוז, אבדה וצצה שוב בשנת 1938 במסגרת תערוכה בינלאומית שנערכה בגלאזגו, אך מאז נעלמה.
מזכרות כמו מקל הליכה שככל הנראה גולף מארון קבורתה של אדי וצמיד כסף עליו חרוט שמה נתרמו בשנת 1927 למוזיאון פיטנקריף האוס בדנפרמליין.
בשנת 1904 צילמו חוקרים את שרידי הגולגולת של אדי.
בעזרת צילומים אלה, הנמצאים כיום בספרייה הלאומית של סקוטלנד, הצליחו בשנת 2017 צוות של מדענים ואנשי מקצוע מתחום המשפט הפלילי מהמרכז לאנטומיה וזיהוי אנושי באוניברסיטת דנדי ליצור מודל תלת־ממדי ותמונה דיגיטלית של פניה של אדי.
הרשויות במחוז פייף יזמו מבצע לאיתור שרידיה של אדי על מנת שיוכלו לערוך לה קבורה הולמת.
"הגיע הזמן להניח למושג המשעשע של המכשפה בסגנון ליל כל הקדושים, ולהתייחס אל האפליה המגדרית ההיסטורית והסבל שנגרם לנשים בשם ציד המכשפות", אמרו.
הרשויות קיבלו חזרה מקלות הליכה שנטען כי גולפו מתיבת העץ בה נקברה אדי, כאשר אחד מהם היה שייך לאנדרו קרנגי.
"חשוב לזכור כי ליליאס אדי, כמו גם אלפי נשים וגברים אחרים, שנרדפו והואשמו בכישוף בעת החדשה המוקדמת בסקוטלנד, לא היו אנשים מרושעים כפי שההיסטוריה מתארת.
הם היו קורבנות של זמנים חשוכים.
הגיע הזמן שנהיה מודעים לאי הצדק שנגרם להם.
אני מקווה שבהעלאת המודעות לסיפורה של ליליאס, ניתן לה ולהם את הכבוד והמנוחה המגיעים להם", אמרה ג'ולי פורד המובילה את המבצע.
ב-31 באוגוסט 2019, 315 שנים לאחר מותה, נערך לאדי טקס אזכרה.
על קברה הונח זר פרחים שנועד להעלות מודעות לרדיפה שחוו נשים וגברים על ידי תושבי האזור בשם הפחד ממכשפות.
לילית הוא סרט דרמה אמריקאי בשחור לבן משנת 1964 בבימויו של רוברט רוסן (סרטו האחרון), עם וורן ביטי וג'ין סיברג בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב אף הוא על ידי רוברט רוסן והוא מבוסס על הרומן "לילית" של ג'.
סלמנקה משנת 1961. העלילה היא על המתרחש בכותלי מוסד פסיכיאטרי ובעיקר על קשר אסור בין עובד המוסד ומאושפזת.
ג'ין סיברג הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה.
וינסנט ברוס (וורן ביטי) חוזר לעירו רוקוויל לאחר שירות צבאי במלחמת קוריאה שהשפיע עליו נפשית.
הוא מתקבל לעבודה במוסד פסיכיאטרי יוקרתי כמרפא בעיסוק.
מקבלת אותו הפסיכיאטרית ד"ר ברייס (קים האנטר) שעורכת לו סיור במוסד.
וינסנט מתקשר במיוחד לשני מאושפזים, לילית ארתור (ג'ין סיברג) וסטיבן אבשבסקי (פיטר פונדה).
לילית היא אישה יפה ומושכת ווינסנט נמשך אליה מינית אף על פי שזה אסור.
וינסנט מציג את יחסו ללילית בפני מנהל המוסד ד"ר לברייר (ג'יימס פטרסון) ואומר שמצבה של לילית משתפר הודות לקשריו אתה.
המנהל מאשר לו לצאת איתה ליריד סמוך בו מנצח וינסנט בתחרות רכיבה על סוסים.
לילית מעריצה אותו והוא לוקח אותה על הסוס למקום מבודד שם הם מקיימים יחסים.
וינסנט נפגש במקרה בעיר בחברתו הקודמת לורה (ג'סיקה וולטר) שמזמינה אותו לביתה ומכירה לו את בעלה נורמן (ג'ין הקמן).
לאחר שנורמן יוצא היא מציעה לו לקיים יחסים אך וינסנט עוזב.
וינסנט מגלה שלילית מקיימת יחסים לסביים עם המאושפזת מיס מיהן (אן מיצ'ם) והוא מפסיק את הקשר ביניהן באלימות.
סטיבן מגלף קופסת עץ כמתנה ללילית והיא מדמה זאת כמתנה מאחיה שהתאבד.
וינסנט לוקח את הקופסה וכשסטיבן שואל אותו איך הגיבה לילית על המתנה הוא מוסר לו את הקופסה.
זה משפיע רע על סטיבן והוא מתאבד.
לילית נכנסת למצב קטטוני ווינסנט חושב שהוא אחראי לזה.
הוא מחליט לעזוב את המוסד אבל בדרכו הוא רואה את ד"ר ברייס וד"ר לברייר.
הוא נעצר, ניגש אליה ומבקש מהם טיפול.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותוורן ביטיויסנט ברוסמרפא בעיסוקג'ין סיברגלילית ארתורמאושפזתפיטר פונדהסטיבן אבשבסקימאושפזאן מיצ'םמיס מיהםמאושפזתקים האנטרד"ר ברייספסיכיאטריתג'סיקה וולטרלורהידידה של וינסנטג'ין הקמןנורמןבעלה של לואהג'יימס פטרסוןד"ר לבריירמנהל המוסד
לילית הוא כתב עת עצמאי, יהודי - אמריקאי, פמיניסטי, ללא מטרות רווח, שיוצא מדי רבעון מאז שנת 1976. בכתב עת פורסמו כתבות תחקיר עטורי פרסים, ביקורות בידור, סיפורת ושירה, אמנות וצילום.
נושאי כתב העת נוגעים בכל - החל מהתנהגות מינית של רבנים, לטקסים וחגיגות, לפירוק הסטריאוטיפ של ה-JAP (הנסיכה היהודית האמריקאית), ועד להבנת העמדה היהודית בנושא הפלות.
המגזין נוסד בשנת 1976 על ידי קבוצת נשים בראשותה של סוזן ויידמן שניידר: איימי סטון שימשה כעורכת הבכירה הראשונה של המגזין.
אביבה קנטור זוקוף שימשה כעורכת.
ויידמן שניידר ועמיתיה הקימו את לילית כדי למלא את החלל בתנועה הפמיניסטית ובעיתונות הפמיניסטית עם פרסום המתמקד בדת ובחוויות ספציפיות של נשים מאוכלוסיות מיעוטים.
מטרה זו הוסברה במאמר המערכת של הגיליון הראשון של המגזין ב-1976:"כנשים אנחנו נמשכות להרבה מהאידאולוגיה של תנועת הנשים הכללית; כיהודיות, אנו מכירות בכך שיש לנו דאגות מיוחדות שלא תמיד משותפות לקבוצות אחרות.
איך מיישבים את תחושתנו כאינדיבידואלים ראויים תוך הזדהות עם מבנה דתי וחברתי שהגביל את אפשרויות הנשים בבית הכנסת, בבית ובקהילה בכלל?"בשנים הראשונות התמקד כתב העת "לילית" בנושאים דתיים ובביסוס הארגוני של הקהילה היהודית.
העורכות תיעדו את המאבק להסמכת נשים בסמינר התאולוגי היהודי ופרסמו עדכונים ומאמרים תכופים בנושא.
ב"לילית" פורסמו גם ספרות, שירה וביקורות על ספרים, סרטים, תיאטרון ומוזיקה.
כתב העת נקרא על שם לילית, דמות עליה נאמר כי הייתה אשתו הראשונה של אדם.
אף על פי שאינה מוזכרת במקרא, חוקרי התלמוד כתבו מאוחר יותר שלילית גורשה מגן עדן לאחר שסירבה להיות כנועה לאדם.
לילית פורשה על ידי פמיניסטיות מודרניות כסמל של עצמאות ואקטיביזם חברתי המכוון לזכויות נשים.
ב"לילית" פורסמו גם עבודות של אמנים חזותיים, כולל ג'ודי שיקגו, מרים שפירו, אילנה מרילס שטוקמן, ג'ואן רוט (הצלמת של לילית), מאירה קלמן, רוז צ'סט ואווה הסה.
ליליאנה קאוואני (באיטלקית: Liliana Cavani; נולדה ב-12 בינואר 1933) היא במאית קולנוע ותסריטאית איטלקייה.
קאוואני התפרסמה לאחר הצלחת סרטה שוער הלילה בשנת 1974. סרטיה מבוססים על אירועים היסטוריים.
בנוסף לסרטי עלילה היא ביימה גם סרטים תיעודיים ואופרה.
קאוואני נולדה בקארפי, איטליה, בת יחידה לאב אדריכל ממנטובה ואם חובבת סרטים ומופעי תרבות.
סיימה לימודי תואר ראשון בספרות ופילולוגיה באוניברסיטת בולוניה ב-1959, ולאחר מכן למדה בבית ספר לקולנוע ברומא.
בשנים 1961–1962 ביימה מספר סרטים קצרים במסגרת לימודיה.
בזמן לימודיה בבית הספר לקולנוע, קאוואני זכתה בתחרות של רשות השידור האיטלקית RAI והועסקה בשנים 1961–1965 כבמאית של סרטי תעודה היסטוריים.
בין השאר ביימה סרטים על תולדות הרייך השלישי, על יוסיף סטלין ועל אנרי פיליפ פטן.
סרטה על פטן זכה בפרס אריה הזהב בפסטיבל הסרטים של ונציה.
בתקופה זו יצרה גם סרט תיעודי בן ארבע שעות אודות הגירה פנימית באיטליה, מדרום לצפון.
בשנת 1966 ביימה את סרטה העלילתי הראשון, אודות חייו של פרנציסקוס מאסיזי.
הסרט זכה לשבחי המבקרים, אך היה שנוי במחלוקת עזה באיטליה מכיוון שהציג את דמותו של פרנציסקוס באופן שכונה "כפירה, חילול השם ופגיעה במורשת העם האיטלקי".
בשנת 1968 ביימה סרט אודות גלילאו גליליי, בו מתוארים בפירוט העימותים בינו לבין הכנסייה בנושאי מדע ודת, וחקירתו על ידי האינקוויזיציה ברומא.
רשות השידור האיטלקית RAI סירבה לשדר את הסרט, וראש ממשלת איטליה ג'וליו אנדראוטי גינה אותו.
בשנת 1970 ביימה את הסרט הדיסטופי "הקניבלים" המציג משטר דיקטטורי במילאנו ואישה הנלחמת בו, עם בריט אקלנד בתפקיד הראשי.
אחריו ביימה מספר סרטי עלילה נוספים וסרטים תיעודיים.
בשנת 1974 התפרסמה בסרט "שוער הלילה", שהיה אף הוא שנוי במחלוקת, וחלק מהמבקרים כינו אותו "שערורייתי".
הסרט, עם דירק בוגרד ושרלוט רמפלינג בתפקידים הראשיים, מתרחש בווינה ב-1957 ובו נפגש איש אס אס לשעבר עם אסירה שאותה עינה והשפיל במחנה ריכוז, ובמקום שתברח ממנו או תסגיר אותו, היא מתמסרת אליו להשפלות נוספות.
סרטה "מעבר לטוב ולרע" (1977) מתאר את מערכת היחסים בין הפילוסוף הגרמני פרידריך ניטשה, חברו הסופר פול ריי והסופרת הפמיניסטית הרוסייה לו אנדריאס-סלומה.
הסרט רווי סצנות מיניות והיה אף הוא שנוי במחלוקת.
ב-1980 ביימה את הסרט "העור", המבוסס על ספר של קורציו מלפרטה ומתרחש בנאפולי ב-1944, בתקופה שבה תושבי העיר סבלו מרעב ומהתמודדות עם נזקי המלחמה.
גיבור הסרט הוא סופר איטלקי שמתבקש ללוות אשת סנטור אמריקאי לסיור בעיר.
בין השנים 1981 ל-2002 ביימה קאוואני מספר סרטים נוספים.
בשנת 2008 ביימה עבור הטלוויזיה האיטלקית מיני-סדרה על חייו של אלברט איינשטיין.
לאחר הפוגה של כ-20 שנה ביימה בשנת 2023, בהיותה בת 89, את סרטה העלילתי האחרון "סדר הזמן", המבוסס על ספר של הפיזיקאי האיטלקי קרלו רובלי.
במקביל לעבודתה הקולנועית, בשנת 1979 החלה קאוואני לביים אופרות עבור בתי אופרה באירופה, ובין השאר ביימה את האופרות ווצק ולה סקאלה.
בשנות ה-90 ביימה אופרות לטלוויזיה, בהן לה טרוויאטה, מנון לסקו ואבירות כפרית.
סרט תיעודי שקאוואני ביימה אודות אנרי פיליפ פטן זכה בפרס אריה הזהב לסרטים תיעודיים בפסטיבל הסרטים של ונציה בשנת 1965.
בשנת 2023 קיבלה קאוואני בפסטיבל הסרטים של ונציה את פרס אריה הזהב על מפעל חיים.
בכתבת דיוקן שפורסמה עליה בניו יורק טיימס ב-1974 צוין שהיא לא נשואה ומתגוררת בגפה ברומא.
בשנת 1975 יצא לאור ספר ביוגרפי על חייה של קאוואני.
בעיר הולדתה קארפי הוקם ארכיון המשמר את סרטיה.
ליליהאמר היא סדרת טלוויזיה בסוגות קומדיה-פשע-דרמה אשר שודרה לראשונה בערוץ NRK1 בנורווגיה ב-25 בינואר 2012, והפכה זמינה בהמשך בנטפליקס ב-6 בפברואר 2012. הסדרה נוצרה על ידי אן ביורנסטאד ואייליף סקודווין.
בתחילתה הסדרה איש המאפיה האיטלקי אמריקאי פרנק טגליאנו (מגולם על ידי סטיבן ואן זאנדט), מסכים להעיד נגד הבוס שלו בתמורה לכך שהוא יהיה בתוכנית ההגנה על עדים.
כאשר הוא נשאל לאן הוא רוצה לעבור, פרנק בוחר בלילהאמר שבנורווגיה, עיירה נידחת ושלווה שזכורה לו לטובה מהפעם בה הוא צפה באולימפיאדת החורף של 1994 אשר התקיימה בלילהאמר.
בעקבות כך פרנק מקבל את הזהות החדשה ג'ובאני "ג'וני" הנריקסן והוא עובר לגור בלילהאמר, בתקווה שיצליח לחיות שם חיים שקטים הרחק מעולם הפשע.
עם זאת, הביורוקרטיה הנורווגית, הנורמות החברתיות הנוקשות ואי-היכרותו עם המנהגים המקומיים מובילים ללא מעט אתגרים בחייו של פרנק.
פרנק, אשר מתקשה להסתגל, חוזר לדרכיו הישנות בארגון הפשע, כאשר הוא משתמש בשיטות של הפחדה, בשחיתות ובאלימות על מנת להשיג את מבוקשו.
בהדרגה פרנק מקים ארגון פשע חדש בלילהאמר.
הסדרה הופקה במשך שלוש עונות, בין השנים 2012 עד 2014, וכללה בסך הכול 24 פרקים.
הסדרה הראשונה צולמה ברובה בלילהאמר שבנורווגיה.
במהלך 2011. על אף שהסדרה הייתה אמורה לעלות לשידור במקור בנורווגיה בערוץ NRK1 ב-1 בינואר 2012, תאריך זה נדחה בשל סכסוך בין NRK1 לבין מפיקי הסדרה אודות פרסום סמוי בפרקי הסדרה, אשר היה בלתי חוקיים באותה העת על פי החוק הנורווגי.
הסדרה עלתה לבסוף לשידור בנורווגיה ב-25 בינואר 2012.
הסדרה הופקה בשיתוף פעולה בין NRK1, נטפליקס וחברת ההפצה הגרמנית Red Arrow International.
לילינפלד הוא מחוז בדרום מדינת אוסטריה תחתית שבאוסטריה.
סנקט וייט אן דר גלזן
לילית הוא ציור משנת 1887 מאת האמן האנגלי ג'ון קולייר.
הציור מציג את הדמות המיתולוגית היהודית לילית ומוחזק מאז שנות השבעים בגלריית האמנות אטקינסון בסאות'פורט שבאנגליה, לאחר שהועבר לשם מגלריית בוטל.
לילית מוצגת בציור זה כשעורה בצבע חרסינה לבנה ושיערה זהוב מתנופף מאחור, עירומה, אוחזת בכתפה בראש נחש המתפתל סביב גופה בחיבוק סוער.
על רקע ג'ונגל כהה בגווני חום-ירוק ניצבת דמותה העירומה, שבוהקות בהירות עורה ושערה הבלונדיני הארוך היורד על גביה בחדות אל מול העשבייה העבותה.
מבטה של לילית נסוב מפני הצופה, מרוכז בראש הנחש המונח על כתפה; הנחש עוטף את קרסוליה בצמידות, עולה על ברכה ומתפתל סביב בטנה התחתונה, שם הוא מתחבא חלקית.
בידיה תומכת לילית בגופו של הנחש באזור פלג גופה העליון, כך שראשו מוברג על כתפה הימנית ומגיע עד צווארה, וראשה של לילית מוטה לעברו כאשר לחייה נשענת על עורו הצמיג.
גוני החום העמוקים של הנחש ניגדים לצדק ועדינות גופה החיוור של האישה, אך להרמוניה צבעונית עם סביבת הג'ונגל שסביבה.
קולייר שאב השראה מפי שירתו של הצייר והמשורר דנטה גבריאל רוזטי משנת 1868, "לילית, או יופיו של הגוף", שבה מופיעה לילית כמכשפה שאהבה את אדם לפני חוה, ושעורה המרהיב תואר כ"זהבו הראשון של העולם", בעוד יופייה משמש נשק וקסמיה קטלניים.
מגזין The British Architect תיאר את היצירה בשנת 1887 כך:"זוהי אישה עירומה, צורתה העגולה והשופעת מיוצגת באופן חינני ביותר, מוקפת בנחש רב־גוף, החלק העבה ביותר של גופו חוצה אותה אופקית ומחתך אותה לחצי; ראשה נשמט אל חזהה ונראה כאילו היא מושכת אותו לעיטופים הדוקים עוד יותר.
הרקע הוא סוג מחוספס של ירוק, דוחה ותועבה."
כאשר קולייר הציג את ציורו המונומנטלי לציבור, הוא זכה לשבחים רבים, החל בתערוכת האקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון בשנת 1887.
לרגל תערוכת הקיץ האחת עשרה של גלריית גרוסוונור בלונדון בשנת 1887, מצא מגזין The Photographic News כי מחקר העירום „לילית" הוא בעל ערך רב.
כתב העת The Athenaeum קבע כי קולייר עורר השוואה מסוכנת על ידי שאב השראה משירתו של דאנטה גבריאל רוזטי "לילית" לציורו.
לילית של קולייר מוצגת באמצעות דוגמנית איתנה בת כ-25, העומדת זקופה ועירומה, זרועותיה משולבות מול גופה וראשה נוטה מעט לצד, כך ששיערה הבלונדיני הבהיר נשפך על גב זרתה כגלימה.
דמותה נשזרת בידי נחש מסחרי, המתפתל סביב גופה ודוחף את ראשו מעל כתפה.
הציור של הדמות הנשית מרשים במלואו - מעוצב באופן מדוקדק, מעובד בקפידה ונושא אופי מחושב היטב - אך מתקשר יותר אל "שלמבו" מאשר אשר את שירת רוזטי.
כחקר מעודכן ומקור מקורי הוא זכה לשבח רב, וככל שנשפט, לא נחשב לחיקוי צלול מדי של רוזטי.
הציור הוצג במסגרת התערוכה Wild.
Fashion Untamed במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק בשנת 2004.
ליליאנה בל קטצ'מן , הידועה בשם הבמה לילי קיי , היא רקדנית, דוגמנית ואישיות מדיה חברתית אמריקאית.
ליליאנה קטצ'מן נולדה לסטייסי וכריסטופר קטצ'מן.
יש לה אח גדול אחד בשם קיידן.
אמה היא פסיכולוגית ורקדנית לשעבר ואביה הוא פסנתרן ופסיכולוג.
קטצ'מן נולדה וגדלה בפייטוויל, צפון קרוליינה, שם למדה בבית הספר לבלט קמפנריה.
קטצ'מן החלה לרקוד כשהייתה בת שנתיים והתחילה להתחרות בגיל ארבע.
בשנת 2015, קטצ'מן השיקה את ערוץ היוטיוב שלה, הכולל סרטונים של ריקודים, בישול, טיפים לאופנה ויופי, משחקים ומתיחות.
לערוץ שלה יש יותר משלושה מיליון מנויים ו-288 מיליון צפיות.
אבי לי מילר מהתוכנית "רקדניות קטנות" גילתה את קטצ'מן דרך נוכחותה במדיה החברתית.
בשנת 2015, כשקטצ'מן השתתפה בצילומים בניו יורק, הוצע לה להשתתף בתוכנית המציאות "רקדניות קטנות" עם אבי לי מילר.
אמה של קטצ'מן, לעומת זאת, דחתה את ההצעה בגלל המוניטין של מילר.
קטצ'מן לבסוף הצטרפה לעונה השישית של "רקדניות קטנות" כחלק מקבוצת המיני של להקת המחול אבי לי (ALDC) בגיל שבע.
הסולו הראשון של קטצ'מן היה נקרא "Step by Step", שהגיע למקום הראשון.
בשנת 2017 היא הצטרפה לקבוצת המחול הראשית (ALDC Elite).
קטצ'מן הגיע למקום הראשון במחלקת הנוער בתחרות הארצית.
במהלך עונה שבע, קטצ'מן הגיע למקום הראשון בתחרות בספוקיין, וושינגטון.
קטצ'מן הייתה חברת הצוות היחידה שחזרה לעונתה השמינית של התוכנית, קטצ'מן זכתה בתחרות הכללית לשבוע ה-14 עם הסולו שלה "Black Widow".
עבור הסולו שלה "Straight Escape" ששודר במהלך שבוע 16, היא זכתה בציון מושלם של 300 נקודות וסיימה במקום הראשון.
במהלך התחרות הארצית, קטצ'מן סיימה במקום השני בקטגוריית הנוער ובמקום הרביעי הכללי עם הסולו שלה "Inside Out".
קטצ'מן הופיעה בקליפים רבים עבור אמנים ביניהם ביאנקה ראיין, סיה, ובוגרת התוכנית "רקדניות קטנות", ג'וג'ו סיווה.
בקליפ של סיה לשיר "Move Your Body", בו קטצ'מן גילמה את סיה הצעירה זכה לשבחים מצד המבקרים.
בנובמבר 2020, קטצ'מן ואמה פרסמו טיזר לסינגל ולקליפ שלה, "Underneath".
לילית מדבר (שם מדעי: Strix hadorami) היא מין בסוג לילית.
יש המזהים את הקאת המקראית עם לילית המדבר.
שמה הלטיני ניתן לה לכבודו של הצפר הדורם שיריחי.
לילית המדבר היא עוף דורס לילה בגודל בינוני.
אורך גופה יכול להגיע עד ל-32 ס"מ ומשקלה מגיע ל-225 גרם.
בגלל פניה, הדומים במראה העיניים לפני האדם, ובשל הקולות שהיא משמיעה בלילות, זיהו אותה עם שֵדת הלילה – לילית, הנחשבת בספרות העממית של הדתות המונותאיסטיות לאשתו של השטן.
תחום תפוצתה משתרע מאזור הנילוס עד לפקיסטן.
לילית המדבר היא עוף מדברי מובהק, וחיה בוואדיות מצוקיים בקרבת מקור מים.
לילית המדבר ניזונה ממכרסמים, עופות קטנים, זוחלים ומחרקים.
לילית מצויה (שם מדעי: Strix aluco) היא מין בסוג לילית.
הלילית המצויה היא דורס הלילה השכיח ביותר במרכז אירופה.
היא נפוצה ברוב ארצות אירופה, צפון אפריקה (מרוקו, תוניסיה ואלג'יריה) ודרום רוסיה.
תפוצתה האסייתית כוללת את צפון מערב הודו, הרי ההימלאיה, דרום סין, קוריאה וטאיוואן.
בישראל היא יציבה ומקננת נפוצה למדי בצפון הארץ.
עד שנות החמישים הייתה לילית זו נפוצה בכל החבל הים-תיכוני.
במהלך השנים הצטמצמה תפוצתה בארץ בשל הרעלות וכיום היא נפוצה בחורשי הגליל העליון ונדירה יותר בכרמל.
מאז אמצע שנות התשעים של המאה העשרים, ניכרת עלייה בגודל האוכלוסייה, והרחבת תפוצה לאזורים רבים בהם לא נראתה שנים רבות, בהם השומרון, עמק חפר ובקעת הנדיב, הגליל התחתון ואף בשפלת יהודה.
הלילית המצויה חיה בזוגות קבועים ולכל זוג נחלה משלו.
היא מקננת בנקרות עצים, בנקיקי סלע, במאורות שונות, בעליות גג ובמחסנים.
ביישובים כמו חיפה וטבעון היא מקננת על ענפים יבשים בצמרת דקל הוושינגטוניה.
הלילית המצויה היא עוף דורס בגודל בינוני והיא גדולה וכהה יותר מלילית מדבר (Strix hadorami).
ללילית המצויה ראש גדול ומעוגל וכנפיים מעוגלות.
ללילית טפרים חדים המשמשים אותה לתקוף את המאיימים על הקן שלה או על גוזליה.
היא מופיעה בשתי צורות צבע, חום אדמדם וחום אפרפר, עם כל צורות הביניים.
עיניה של הלילית שחורות וביכולתה לסובב את ראשה עד 180 מעלות.
בעבר זוהתה הלילית כשֵׁדַת הלילה, כנראה בשל קולה הדומה ליללה.
לעומת זאת בימי הביניים נחשבה הלילית המצויה כסמל החוכמה.
קולה של הלילית הונצח על ידי ויליאם שייקספיר כ-tu-whit tu-whoo.
כיום ידוע שלמעשה הקול מורכב משני קולות: הtu-whoo של הזכר ותגובתה של הנקבה tu-whit.
לילית נגר (נולדה ב-22 באוגוסט 1935) היא שחקנית, זמרת ושדרנית ישראלית.
נגר הייתה פעילה במיוחד בשידורי הטלוויזיה בערבית של רשות השידור, שם היא נקראה בשם לילא נג'אר (ليلى نجار).
לילית נגר נולדה בארץ ישראל בשנת 1935, בשכונת נווה צדק שבתל אביב להורים יוצאי מצרים.
כשהייתה בת שלוש משפחתה חזרה למצרים והשתקעה בהליופוליס, פרוור עשיר של קהיר.
למדה בבית־ספר של נזירות צרפתיות, שם קיבלה חינוך צרפתי.
בשנת 1951, כאשר הייתה בת 15, עלתה לישראל עם אחותה במסגרת עליית הנוער ונקלטה בקיבוץ שדה אליהו שבעמק בית שאן.
שנה מאוחר יותר הגיעו הוריה וכל המשפחה עברה להתגורר בחולון.
שירה המוקלט הראשון של נגר הפך ללהיט כשהייתה בת 17. את השם "לילית נגר" הציע לה הפזמונאי אברהם ברושי.
בשנות ה-50 כיכבה לילית נגר בשירי עמנואל זמיר, כגון "דבקה רפיח" ("לי יומי ולי לילי"), ולצידם ביצעה גם להיטים לועזיים שתורגמו לעברית ("לימון לימונרו", "אל תיקח הכל ללב").
בשנת 1954 ביצעה את השיר "נגן נגנה" (המוכר כיום בשם "צל עץ תמר"), אשר יצא כתקליט בהפקת חברת התקליטים "מקולית".
נגר זכתה במקום השלישי בפסטיבל הזמר והפזמון 1960 עם השיר "ערב חג" שתורגם מערבית, אותו שרה יחד עם ג'ו עמר.
לאחר נישואיה ב-1962 פרשה מכל עיסוקיה המקצועיים והתמסרה לגידול שתי בנותיה.
עם הקמת הטלוויזיה בערבית גייס אותה מנהל התוכניות סלים פתאל לשחק בהפקה טלוויזיונית בערבית של המחזה "משרתם של שני אדונים", שביים לואי לנטין.
אחר כך החלה להגיש ולהנחות תוכניות שונות בערבית.
במקביל חזרה לקריירה המוזיקלית שלה, זכתה פעמיים במקום הראשון בפסטיבל הזמר המזרחי בין השנים 1970 ל-1976, עם השירים "המלאך הטוב יופיע", ו"זמר בודד הוא הלב" המוכר בשם "עוד יום יבוא" שזכה לחידוש מספר שנים מאוחר יותר על ידי זוהר ארגוב והיה לאחד הלהיטים הראשונים שלו בתקליט "אלינור".
נגר שיחקה גם בתיאטרון בית ליסין.
בשנת 1970 נגר הוציאה אלבום שנקרא "השטיח המעופף" - כשם תוכנית הטלוויזיה שלה.
נגר שיחקה לצד ז'אק כהן בהצגות הבידור "תפוס כפי יכולתך" (1972) ו"בעלי במילואים" (1974), בהפקת תיאטרון הזמן.
היא השתתפה בתוכניות רדיו וטלוויזיה רבות, והנחתה תוכניות אירוח ותוכניות ילדים בטלוויזיה.
בין השאר שיחקה בסרטים "בדרנית בחצות" (1977) ו"סופו של מילטון לוי" (1981), ובסדרות הטלוויזיה "עאדל וסמירה" ביחד עם ז'אק כהן (בתחילת שנות השבעים, בערבית), "השטיח המעופף" (במהלך שנות השבעים, בערבית), "וידאו וחצי" (בערבית), "מישל עזרא ספרא ובניו" (1983) ו"פרנקו וספקטור" (2003).
בשנת 2005 השתתפה בעונה השנייה של "השיר שלנו", דרמה מוזיקלית ששודרה בערוץ "yes ישראלי".
בשנת 2008 הופיעה כמנחה וכזמרת באירוע "בית בקהיר, בוסתן באלכסנדריה" במסגרת פסטיבל מספרי סיפורים.
בקול ישראל הכירה את יעקב חזמה, שהיה עורך דין ומנהל השידורים בערבית בקול ישראל, ונישאה לו ב-1962. חזמה שימש גם כעורך העיתון הישראלי בערבית "אל-אנבא".
הם היו נשואים עד למותו באופן פתאומי ב-11 באוגוסט 1981. לנגר וחזמה נולדו שתי בנות, אחת מהן היא השחקנית-זמרת סיגי חזמה.
לילנגני (בסוואזית ובאנגלית: Lilangeni; סימון לפי תקן ISO 4217: SZL) הוא ההילך החוקי של מדינת אסוואטיני שבדרום אפריקה.
והוא מחולק ליחידות משנה של 100 סנט.
הלילנגני (ברבים: אמלנגני) הוצג לראשונה בשנת 1974 בשווה לראנד הדרום אפריקאי, אליו הוא נותר קשור בשער חליפין קבוע של אחד לאחד.
ב- 6 בספטמבר 1974 הציגה הרשות המוניטרית של סווזילנד שטרות בערכים של 1, 2, 5 ו-10 אמלנגני, ובשנת 1978 התווסף אליהם השטר של 20 אמלנגני.
בשנת 1981 הבנק המרכזי של סווזילנד (כיום אסוואטיני) השתלט על ייצור שטרות הנייר, והדפיס שטרות מיוחדים לציון 60 שנות מלוכה של המלך סובהוזה השני (אנ').
וב-1990 הדפיס הבנק גם שטר של 50 אמלנגיני.
שטרות ה-2 וה-5 אמלנגני הוחלפו במטבעות ב-1995. שטר ה-100 אמלנגני נכנס למחזור בשנת 1996 ואחריו ב-1998 נכנס למחזור גם שטר ה-200 אמלנגני.
כאשר שטרות ה-200 אמלנגני מציינים את יום השנה ה-30 לעצמאותה של אסוואטיני.
ב-5 בספטמבר 2008 הוציא הבנק המרכזי של סווזילנד שטרות של 100 ו-200 אמלנגני לציון יום הולדתו ה-40 של המלך מסוואטי השלישי ולציון 40 שנות עצמאות.
וב -1 בנובמבר 2010 הוציא הבנק המרכזי של סווזילנד סדרת שטרות חדשה עם תכונות אבטחה משופרות.
לילך סונין (נולדה ב-11 ביוני 1974) היא אשת טלוויזיה ומגישת חדשות בערוץ 2 בעבר.
בצעירותה שרה סונין בלהקת הנוער "נעורי גבעתיים".
לפני עבודתה בערוץ 2 עבדה במשך חמש שנים בערוץ הספורט.
בתחילת דרכה הטלוויזיונית הייתה שדרנית קווים במשחקי כדורגל וכדורסל.
בהמשך עברה להגיש את התוכנית היומית חדשות הספורט עם מירי נבו ואלי אילדיס.
אחיה ואחותה של סונין עסקו גם הם בתקשורת.
אחיה אורי שירת ביחידת ההסרטה של דובר צה"ל ואחותה בת חן היא עיתונאית וכיום עורכת של המקומון "זמן מודיעין".
לאחר מותו של אחיה אורי מסרטן בגיל 20, יזמה משפחתה לזכרו תחרות "קליפ צעיר" לעידוד יוצרים צעירים בתחום הווידאו והמוזיקה, עם עיריית תל אביב-יפו, סינמטק תל אביב וערוץ 24, בה סונין שימשה כנציגת המשפחה.
תקרית זו זכתה להבלטה בעיתונות הבריטית.
באוקטובר 2004 הצטרפה סונין לחברת החדשות של ערוץ 2. היא שימשה מגישה ועורכת של מבזקי החדשות והכינה כתבות למהדורת החדשות המרכזית, והייתה מגישה מחליפה בתוכנית חיסכון.
סיקרה את תחום איכות הסביבה.
בינואר 2013 עזבה את ערוץ 2, אחרי שמונה שנות עבודה.
בתוכנית עבודה ערבית שיחקה תפקיד של קריינית חדשות בפרקים 11, 12 ו-13 של העונה השנייה.
מאז פרישתה מערוץ 2 לא שבה לתקשורת, מיעטה להתראיין ולא פרסמה כתבות.
בפברואר 2014 נישאה לבמאי הקולנוע אהרון קשלס.
לילך (שם מדעי: Syringa) הוא סוג צמח במשפחת הזיתיים, הכולל בין 12 ל-25 מינים.
גודלם של צמחים אלו נע בין שיחים גדולים לעצים (2–10 מטר).
צמחים אלו נשירים והם נפוצים באירופה ובאסיה.
עלי הלילך פשוטים וצורתם דמוית לב, וישנם זנים עם עלים מחטיים.
הפרחים פורחים באביב, קוטר פרח בודד כסנטימטר אחד ולו ארבעה עלי כותרת.
הלילך פורח בגוונים של לבן, סגול בהיר וסגול, הפרחים גדלים בצבירים גדולים (אשכולות), ומספר זנים מפיצים ריח חזק.
הלילך משמש מזון לזחלים של פרפרים.
צבע סגול בהיר ידוע כצבע לילך על שם הצמח.
בשפת הפרחים, פרחי לילך סגולים מסמלים אהבה ראשונה ופרחי לילך לבנים מסמלים נעורים ותום.
גזע הלילך הוא אחד הצפופים ביותר באירופה ולכן הוא קשה ביותר.
באופן מסורתי נהוג היה לגלף ממנו כלי נגינה וידיות לכלי נשק וכדומה.
אמסה לילנד סטנפורד היה איל הון, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, מייסדה של אוניברסיטת סטנפורד.
לילנד סטנפורד נולד בווטרוילט שבמדינת ניו יורק, אחד משמונת ילדיהם של ג'וזאיה ואליזבת פיליפס סטנפורד.
אבות המשפחה התיישבו באזור עמק המוהוק שבניו יורק בסביבות שנת 1720,סטנפורד למד במוסד הליברלי "קלינטון" ולאחר מכן למד משפטים בסמינר "קזנוביה".
ב-30 בספטמבר 1850 נישא סטנפורד לג'יין אליזבת לאתרופ בעיר אולבני.
ב-1852, לאחר שספרייתו ורכוש נוסף נשרפו בשרפה, עבר סטנפורד לקליפורניה.
הייתה זו תקופת הבהלה לזהב וסטנפורד נכנס לעסקי כריית הזהב יחד עם שלושה מאחיו, שעברו בעקבותיו לחוף המערבי.
באותו הזמן עבד סטנפורד כשומר בחנות שנועדה לכורים ועזר להקים את אגודת הספרייה של סקרמנטו, שהפכה מאוחר יותר לספרייה הציבורית של סקרמנטו.
ב-1856 עבר לסן פרנסיסקו והחל לעסוק במסחר באופן נרחב יותר.
סטנפורד היה אחד הצירים בוועידה הלאומית של המפלגה הרפובליקנית בשנת 1860, שבה נקבעה מועמדותו של אברהם לינקולן לנשיאות.
ב-1861 ייסד בצוותא עם קוליס הנטינגטון, מארק הופקינס וצ'ארלס קרוקר (ארבעתם כונו "ארבעת הגדולים") את חברת הרכבות סנטרל פסיפיק ומונה לנשיאה.
הקטר הראשון של הרכבת נקרא "המושל סטנפורד" (Gov.
כנשיא חברת הרכבת, הורה להמשיך את בנייתה אל מעבר להרים, למסילה באורך 530 מיל, שנבנתה ב-293 ימים.
ב-1872 שכר סטנפורד את שירותיו של אדוארד מויברידג' כדי שיוכיח עבורו שלרגע מסוים, בעת דהרת הסוס, עוזבות כל פרסותיו את הקרקע והוא אינו נוגע באדמה.
עניינו של סטנפורד בשאלה היה ככל הנראה יותר מאקדמי: הוא נקט את עמדתו, שהסוס אינו נוגע בקרקע, בהתערבות על סכום עתק של 25,000 דולר.
כדי להוכיח זאת מיקם מייברידג' מצלמות רבות על מסלול הריצה של הסוס, ולמעשה בישר את תחילת עידן הקולנוע.
בשנים 1885–1890 כיהן סטנפורד כנשיא חברת הרכבות סאותרן פסיפיק, במקביל לכהונתו כנשיא חברת הרכבות סנטרל פסיפיק, תפקיד אותו נשא עד מותו ב-1893. משום האינטרס שלו בבניית ופיתוח הרכבת, עודד סטנפורד הגירה מסין, כך שיוכל להעסיק מהגרים סינים בשכר נמוך יותר.
ההגירה אכן הורחבה, אך בעקבותיה פחתו מספר המשרות לתושבי קליפורניה.
בתגובה, הפך סטנפורד את המהגרים, שהגיעו בהוראתו, לשעירים לעזאזל, והשפיע על הממשל בקליפורניה להטיל מיסים ולהתקין תקנות לא הוגנות כנגד המהגרים הסינים.
סטנפורד היה פעיל פוליטית במסגרת המפלגה הרפובליקנית.
הוא נבחר להיות המושל השמיני של מדינת קליפורניה, וכיהן בתפקיד מדצמבר 1861 עד דצמבר 1863. בתקופה הזו, קיצץ סטנפורד את חוב המדינה בחצי, ודגל בשימור היערות.
כמו כן, היה מעורב בהקמת ה"נורמל סקול" (Normal school) בסן פרנסיסקו, שהפך לאחר מכן לאוניברסיטת סן חוזה.
לאחר סיום כהונתו, הוארכה משך כהונת המושל משנתיים לארבע שנים.
כעשרים שנה לאחר סיום תפקידו כמושל, ישב סטנפורד בסנאט של ארצות הברית למשך קדנציה אחת, מ-1885 עד 1893. ארבע שנים מתוכה היה יושב ראש ועדת הסנאט לבנייה ציבורית וקרקעות.
בנוסף, היו בבעלותו שני יקבים: יקב לילנד סטנפורד, שנוסד ב-1869 ונוהל בידי אחיו ג'וזאיה, וחוות וינה הגדולה, כ-220 קמ"ר, בה היה היקב הגדול בעולם.
כמו כן, הייתה בבעלותו חווה בפאלו אלטו, בה גידל את סוסי המירוץ הגזעיים שלו.
חווה זו נתנה לאוניברסיטת סטנפורד את כינויה - "החווה", מכיוון שהאוניברסיטה הוקמה בשטחה של חוות הסוסים.
ב-13 במרץ 1884 מת ממחלת טיפוס הבטן לילנד סטנפורד הבן, בנם היחיד של סטנפורד ואשתו ג'יין, במהלך טיול לפירנצה שבאיטליה.
לזכרו, הקימו השניים את אוניברסיטת סטנפורד, באומרם: "ילדי קליפורניה יהיו ילדינו".
כ-20 מיליון דולרים (השווים ל-400 מיליון דולרים במונחים של ימינו) מהונו הפרטי, שהוערך בכ-50 מיליון דולרים, הושקעו באוניברסיטה.
לילנד סטנפורד מת בביתו בפאלו אלטו שבקליפורניה ונקבר במאוזוליאום של משפחתו.
לילך גליל אל עמי (נולדה ב-9 באוקטובר 1967) היא סופרת ומשוררת ישראלית.
עוסקת בהנחיית סדנאות כתיבה ובעריכת כתבי יד.
סיפוריה הראשונים התפרסמו בשנים 1996-7 ב"על המשמר", "דבר ראשון", "מאזנים" ובמוסף "ידיעות אחרונות".
בשנים אלה זכתה בפרס הרי הרשון לכתיבת פרוזה לקובץ סיפוריה הראשון ("עכשיו תכתבי").
לאחריו פרסמה שלושה רומנים וספר סיפורים נוסף.
בין השנים 2003–2005 שימשה כעורכת העיתון "פנדורה", מגזין לסבי פמיניסטי בהוצאת קל"ף.
בשנת 2014 פרסמה את ספר שיריה הראשון ("כשהאיילה תחלוף") ומאז פרסמה שירים בכתבי עת שונים ובעיתונים, השתתפה בתוכניות רדיו, וכן הופיעה בפסטיבלי שירה בארץ.
ב-2016 פרסמה ספר שירה שני ("אני רוצה לספר לך הרים וגבעות") בעריכת המשוררת אגי משעול.
ספרה הבא, "מינהיות", בנוי מפרגמנטים ליריים ומספר על אודות דמות המבקשת להתחקות אחר שברי זיכרונות במהלך ניסיונותיה להבין את מיניותה.
ספר שיריה האחרון, "מתוך הנילוס האדום", מוקדש לאמה.
יש בו שירים מן השנים האחרונות והוא נחתם בפואמה "חרוזות" שנכתבה במהלך ליווי המשוררת את אמה בימיה האחרונים.
עכשיו תכתבי, קובץ סיפורים, ספרית פועלים, 1997
רואה את הקולות, רומן, ידיעות אחרונות (סדרת פרוזה), 2000
תראי אותי, קובץ סיפורים, גוונים, 2004
כשהאיילה תחלוף (שירה), פרדס, 2014
אני רוצה לספר לך הרים וגבעות (שירה), פרדס 2016
מינהיות (שירה בפרוזה), עיתון 77 2020
מתוך הנילוס האדום (שירה), עולם חדש 2021
דרמה ביום אביב, בספר "עיר – סיפורים תל אביביים" (בעריכת עליזה ציגלר), ידיעות אחרונות (סדרת פרוזה), 1999
לישון, בספר "נימפה בג'ינס – סיפורי נשים" (בעריכת דורית זילברמן וציפי שחרור), הד ארצי, 1998
בית גדול מול הים, בכתב העת "מטעם" (בעריכת יצחק לאור), גיליון 3, ספטמבר 2005
תמיד מישהו חסר (מחזור פרגמנטים), בכתב העת "מטעם" (בעריכת יצחק לאור), גיליון 6, יוני 2006
החתול, בכתב העת "מטעם" (בעריכת יצחק לאור), גיליון 11, ספטמבר 2007
מכונת הכתיבה, בספר "מסמרים", "איזה יופי" (בעריכת אמיר רותם), ספטמבר 2006
דרך הימים, בספר "מסמרים", "אושר ועושר" (בעריכת אמיר רותם), מרץ 2008
לילה לבן, ב"מאזניים", יוני 2011
לילכ (בערבית "ليلك") הוא ירחון ערבי הפונה לקהל הנשים, מבית א-סנארה.
המגזין עוסק בנושאים שונים, בהם: אמנות, תרבות, מדורי אוכל ורכילות.
נכון לשנת 2010 העורכת הראשית שלו היא יארא משעור.
הירחון עורך מדי שנה תחרות "מלכת היופי" של המגזר הערבי הנקראת "מיס לילכ".
לילך דקל-אבנרי (נולדה ב־2 באוקטובר 1970) היא במאית תיאטרון, דרמטורגית ומתרגמת ישראלית.
דקל-אבנרי נולדה ב-1970 למשפחה עם שורשים מזרח אירופיים.
בילדותה רקדה בלהקת בת דור, אך בגיל 16 עזבה את הלהקה כי רצתה ללמוד קולנוע.
בתום שירות צבאי כקצינה סיימה תואר ראשון בקולנוע ובאומנות,
לאחר מכן התגוררה שנתיים בפריז, למדה צרפתית בסורבון, וכששבה לארץ סיימה תואר שני בהצטיינות בכתיבה, דרמטורגיה ובימוי באוניברסיטת תל אביב.
במהלך לימודיה יזמה וניהלה אמנותית את פסטיבל Smallבמה, תיאטרון הסטודנטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2007–2012 הייתה במאית הבית, דרמטורגית ויועצת אמנותית בתיאטרון תמונע, ובמסגרת תפקידה יזמה את עונת "שייקספיר אנפלאגד" (2008), העונה הנורווגית (2009), פסטיבל ביופידבק (2009) והעונה הגרמנית שהופקה בשיתוף מכון גתה (2010).
הייתה חברה בוועדה האמנותית של פרויקט "נקודת פתיחה" של מפעל הפיס, והתנדבה כחברת ועדה בתיאטרון תמונע ובאמנות-לעם.
מאז 2016 היא מנהלת את הוועדה העברית של רשת "יורדרם", ומנהלת אמנותית את פסטיבל "מדרום" באופקים, שיתוף פעולה בין מכללת ספיר לעיריית אופקים, ובאותה שנה גם זכתה דקל-אבנרי בפרס רוזנבלום לאמנויות הבמה כיוצרת מצטיינת.
ב-2017 פיתחה עבודת פרפורמנס במסגרת רזדנסי בבית הנסן שהוצגה בתערוכה של משתתפי הרזדנסי ובפסטיבל מדרום 8, באופקים.
דקל-אבנרי העבירה סדנאות לסטודנטים למשחק ולבימוי במסגרות שונות, לימדה במכללת לוינסקי וספיר וניהלה אמנותית את פסטיבל מדרום לאמנות בינתחומית, באופקים.
היום מלמדת בימוי בנקודת פריצה ומורה למשחק בגודמן - בית ספר למשחק בנגב.
טריסטן ואיזולדה בוורשה - במסגרת פסטיבל Small במה.
עובדיה בעל מום - על פי ש"י עגנון.
דג בבטן - על פי שלושה סיפורים מאת אפרת דנון.
ההצגה זכתה בפרס קיפוד הזהב למבצעת.
פדרה מאוהבת - עיבוד מודרני לסיפור המיתולוגי של פדרה והיפוליטוס מאת שרה קיין.
זוכת פרס קיפוד הזהב לשחקנית הטובה ביותר.
מקבת' - עיבוד מודרני למחזה מאת ויליאם שייקספיר בכיכובן של הרקדנית איריס ארז והמוזיקאית קרני פוסטל.
מישהו בדרך הנה - מאת המחזאי הנורווגי יון פוסה ובתרגום דורון תבורי.
אדם גייסט - מאת המחזאית הגרמניה דאה לוהר.
זוכת פרס קיפוד הזהב לעיצוב חלל.
פרא או האיש עם העיניים העצובות - קריאת המחזה מאת הנדל קלאוס במסגרת פסטיבל העונה הגרמנית.
מגי מחפשת את בריק - אינטרפרטציה לחתולה על גג פח לוהט של טנסי ויליאמס בתרגומו של אהוד מנור.
רוחות מורנוב - קומדיה שחורה על פי הסיפור הקצר פרי עטה של המחזאית הפולנייה סילביה חוטניק בעיבודה של דקל-אבנרי, ששילבה במחזה גם שתי סצנות מק.
ההצגה עלתה במקביל בתיאטרון דרמטיצ'ני בוורשה, ובאולם נחמני בתל אביב במסגרת שיתוף פעולה עם הקאמרי ואנסמבל עיתים.
גן העדן האבוד - מופע שנכתב כתגובה לטרגדיה היוונית פרומתאוס הכבול מאת אייסכילוס, במסגרת בפסטיבל עכו, 2014. המופע זכה בפרסים להצגה הטובה ביותר, עיצוב הסאונד, עיצוב החלל ופרס שחקנית המשנה ללני שחף.
אמסטרדם - בעקבות המחזה של מאיה ערד יסעור.
חדר אמנים, חדר לדוגמה - פרויקט אינטרנטי במסגרת פסטיבל "הערה 13".
דיור מוגן - פרויקט אינטרנטי שהופק במהלך תקופת הקורונה במסגרת פסטיבל ויראלי.
She will find Solace - פרויקט פרפורמטיבי תלוי חלל שהוצג במוזיאון ווזנסנסקי במוסקבה במסגרת פסטיבל מסכת הזהב.
פרויקט אייכמן - טרמינל 1 - מופע פרפורמטיבי למצלמה בפסטיבל ישראל, זוכה פרס קיפוד הזהב ליצירה לדיגיטל, 2021
אדם בתוך עצמו - המחזה שפתח את פסטיבל הקריאות המבוימות.
תחת גגות שלהבת - פורסם באנתולוגיה "קולות חדשים בדרמה הישראלית" בעריכת שמעון לוי.
מחזאות גרמנית של המאה ה-21 - עורכת שותפה באנתולוגיה של הוצאת רסלינג בשיתוף מכון גתה.
מטוהרים - מחזה מאת שרה קיין
ארורים - מחזה מאת שרה קיין
אחרי הסוף - מחזה מאת דניס קליי
אלוהים הוא DJ - מאת פאלק ריכטר.
תרגום משותף עם מתיאס נאומן עבור מכון גתה.
S-27 - מאת שרה גרוחאלה
ב-2014 הקימה דקל-אבנרי את קבוצת התיאטרון והפרפורמנס פאתוס-מאתוס, אותה היא מנהלת אמנותית.
ב-2015 השיקה קבוצת פאתוס-מאתוס את פרויקט "בחדרי חדרים" - סדרה של מפגשים תלויי חלל, בחללים אלטרנטיביים בתל אביב ובפורמט אינטימי, בעקבות נשים במקרא ללא שם.
הפרויקט זכה לתמיכה של 929 וקרן רבינוביץ.
בעקבות הפרויקט עלה ב-2016 מופע של כ-4 שעות באלמא בזכרון יעקב, ובאותה השנה הופיעו חברי הקבוצה עם המשחק הפרפורמטיבי "אמת או חובה בחדרי חדרים", בגלריה משונע, בתיאטרון תמונע, ובבית הגפן בחיפה.
ב-2018 יזמה דקל-אבנרי בשיתוף חברי הקבוצה רועי פביאן ונדב משעלי, את פרויקט "מניפסטאובייקט" פרויקט פלייסמייקינג, בשיתוף ובתמיכת עיריית אופקים וארגון הפדרציות היהודיות בצפון אמריקה.
במסגרת פסטיבל עכו 2021 עלה המופע בימי כתר שיצרה דקל אבנרי בהשתתפות חברות הקבוצה ומתאר הוויה אנושית־נשית בתקופת הקורונה.
המופע זכה בצל"ש על יצירה הפורצת את גבולות המדיום.
בשנת 2010 השתתפה דקל-אבנרי עם ההצגה "אדם גייסט" בפסטיבל בתיאטרון דרמטיצ'ני בוורשה, תחת ניהולו האמנותי של פאבל מיצ'קביץ, וב-2012 הזמין אותה מיצ'קביץ לביים בתיאטרון.
בשנת 2013 נבחרה על ידי האגף לקשרי תרבות ומדע במשרד החוץ, מינהל התרבות של משרד התרבות והמכון למחזאות ישראלית לנהל אמנותית את אירועי "ישרא-דרמה" - פרויקט לחשיפת תיאטרון ישראלי למנהלי תיאטראות ומחזאים ברחבי העולם.
ב-2014 כיהנה כנשיאת חבר השופטים בפסטיבל הבינלאומי בבלגרד 48Bitef.
כמו כן השתתפה בפסטיבלי תיאטרון באירופה, ביניהם פסטיבל "מפגש תיאטרון" בברלין, "תיאטרון העולם" במנהיים, פסטיבל של האקדמיה לאמנויות בברלין, ופסטיבל PUF בפולה שבקרואטיה.
המופע "פרויקט אייכמן" שיצרה עבור פסטיבל ישראל השתתף בשנים 2021–2022 בפסטיבל Dramatiker בגראץ, בפסטיבל Femart בקוסובו, בפסטיבל Segal בניו יורק ובפסטיבל Chutzpah בוונקובר.
אימה של דקל-אבנרי היא צופיה דקל, אוצרת אומנות ובעברה יוזמת מוסף גלריה של עיתון הארץ.
אחותה היא האמנית שחף דקל, יוצרת סדרת הרשת "י (ו)צרים".
נשואה לאיציק אבנרי וב-2005 נולד בנם היחיד.
לילך אסולין (נולדה ב-13 בינואר 1972) היא שופטת כדורגל ישראלית בינלאומית.
ב-28 באפריל 2012 הייתה לאישה הראשונה שניהלה משחק בליגת העל הישראלית כשופטת.
אסולין נולדה למשפחה חובבת כדורגל.
אמה מרגלית ואביה הוא שופט הכדורגל יעקב אסולין.
גם אחיה הצעיר, אוהד, הוא שופט כדורגל, ושני אחים נוספים, נמרוד ותומר, משמשים כמאמנים במחלקות נוער ובקבוצות בוגרים בליגות הנמוכות.
אחרי שעברה קורס שופטים, החלה אסולין את דרכה כשופטת קו במשחקי ילדים ונוער כבר בגיל 16 במחוז צפון.
בשנת 1989 הוחלט לקדם אותה לשפוט במשחקי בוגרים בליגות הנמוכות.
ב-1998 הכיר גם איגוד השופטים העולמי ביכולתה ואסולין זכתה לתג שופטת פיפ"א שמאפשר לה לשפוט במשחקים רשמיים בחו"ל.
משחק הבכורה שלה היה באותה שנה במשחק בין נבחרת הנשים של בולגריה למקבילתה היוונית.
בשנת 2002 החליטה אסולין לפרוש משיפוט והתמסרה לחיי המשפחה.
חמש שנים מאוחר יותר ואחרי שהתגרשה, חזרה לשפוט.
היא קיבלה בחזרה את תג השיפוט הבינלאומי ואף זכתה לציון גבוה ולשבחים לאחר שניהלה משחק בין ארמניה לבוסניה-הרצגובינה.
בשנת 2009 שפטה משחק במסגרת גביע המדינה לבוגרים בין מכבי חיפה לבני יהודה.
בסוף חודש אפריל 2012 שפטה לראשונה משחק בליגת העל בישראל; אסולין שובצה למשחק בין האלופה עירוני קריית שמונה לבין מ.ס.
אשדוד במסגרת משחקי הפלייאוף העליון.
שבועיים מאוחר יותר ניהלה את משחקה השני בליגת העל, בין הפועל פתח תקווה להפועל ראשון לציון.
ביולי 2015 נבחרה אסולין לשמש כשופטת רביעית באליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 19 שנערכה בישראל.
ב-11 בנובמבר 2019 שפטה בתוכנית גולסטאריות בעונה השנייה.
בעלת תואר ראשון בחינוך גופני.
עובדת במקביל לשיפוט גם כמורה לנהיגה על משאית ואוטובוס וגם כבוחנת נהיגה (טסטרית) בחיפה.
לילך גליקְסְמן (נולדה ב-28 בספטמבר 1972), שנודעה בכינויה "לילך הג'ינג'ית", היא זמרת-עבר ישראלית שפעלה בשנים 1977–1980 ונחשבת לאחת מילדי הפלא המצליחים בתולדות ישראל.
היא התפרסמה בעקבות הופעותיה בפסטיבלי שירי הילדים וביצועיה לשירי ילדים.
גליקסמן נולדה בשנת 1972 ברמת גן.
היא בתם של רוחלה, גננת במקצועה, ופרנקי גליקסמן, מוזיקאי בוגר להקת גייסות השריון, ממייסדי אולפני טריטון וטכנאי הקלטות בכיר.
פרצה לתודעת הקהל כילדת פלא בגיל 5 כשביצעה עם כוכבת הילדים ציפי שביט בפסטיבל שירי הילדים מס' 8 (בחנוכה 1977) את השיר "מר אפצ'י".