tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היא כתבה מאמרים, מאמרי דעה, ויחד עם אנתוני הוציאה לאור עיתון שבועי, "המהפכה (The Revolution)", שיצא לאור בניו יורק בין ינואר 1868 לפברואר 1972. השבועון התמקד בזכויות הנשים, ובמיוחד בזכות הבחירה לנשים, אך הוא גם כיסה נושאים נוספים, כמו פוליטיקה, תנועת הפועלים ופיננסים.
אנתוני ניהלה את ההיבטים העסקיים, בשעה שסטנטון ערכה את העיתון יחד עם הכומר פרקר פילסברי, תומך במאבק לסיום העבודות ובזכויות נשים.
"תנ"ך האישה" (The Woman's Bible) הוא ספר עיון בן שני חלקים שנכתב על ידי סטנטון ו-26 נשים.
מטרתה של סטנטון הייתה ליזום מחקר ביקורתי של טקסטים תנ"כיים המשמשים בסיס לדיכוי נשים במטרה להוכיח כי לא הרצון האלוהי משפיל נשים, אלא הרצון הגברי לשליטה.
היא ניסתה לקבל את עזרתן של כמה מלומדות בעברית ויוונית, אך כמה מהן דחו אותה, מחשש שמא ייפגע שמן.
נשים אחרות פחדו לפרש את התנ"ך מסיבות דתיות.
הספר פורסם ב-1895 וב-1897 ואתגר את העמדה המסורתית, כי נשים צריכות להיות כפופות לגבר, אך לא טען כי נשים שוות לגברים.
באמצעות הספר היא ביקשה לקדם תאולוגית שחרור רדיקלית נוצרית, המדגישה את ההתפתחות האישית.
תנ"ך האישה עורר מחלוקת רבה ואנטגוניזם עם פרסומו, אך הפך לרב מכר.
פעילות למען זכות הבחירה לנשים, שחששו כי הספר יפגע במאבקן ובאגודה האמריקאית למען זכות ההצבעה לנשים יזמו דיון בספר שאנתוני לא הצליחה למנוע אותו.
הן הוציאו גינוי רשמי לספר והדגישו שהאגודה לא תומכת בביקורת של סטנטון על הנצרות הממוסדת.
תולדות מתן זכות הבחירה לנשים
הספר "תולדות מתן זכות ההצבעה לנשים" (History of Woman Suffrage) הייתה יוזמה משותפת של סטנטון, אנתוני, מטילדה ג'וסלין גייג' ואידה הוסטד הארפר.
הספר פורסם בשישה כרכים בין השנים 1881 עד 1922, והוא מתאר את ההיסטוריה של תנועה למתן זכות הבחירה לנשים, בעיקר בארצות הברית.
התכנון המקורי היה לכתוב פרסום צנוע שהתפתח לספר בן 5,700 עמודים שכתיבתו נמשכה אחרי מותן של אנתוני וסטנטון.
הספר הציג את תפיסת עולמן של אנתוני וסטנטון.
אליזבת קיידי סטנטון נפטרה ב-26 באוקטובר 1902 מאי ספיקת לב, 18 שנה לפני שנשים קבלו זכות בחירה בארצות הברית.
היא נקברה לצד בעלה בבית קברות בברונקס, ניו יורק.
דעותיה פורצות הדרך והשנויות במחלוקת בנושא דת, תעסוקת נשים ומעמד האישה במשפחה, הובילו לכך שסוזן ב.
אנתוני נתפסה כמייסדת התנועה לזכות הבחירה לנשים.
הספר "תנ"ך האישה", שהיה שנוי במחלוקת גרם להתרחקות של סופרג'יסטיות צעירות מסטנטון וחיזק את מקומה של אנתוני כמנהיגה המוכרת יותר של תנועה.
ב-1923, בחגיגת יום השנה ה-75 לוועידת סנקה פולס, רק האריוט סטנטון בלאץ' הדגישה את המקום המרכזי של אמה בהנעת תנועת הנשים.
בהמשך השנים היא קיבלה הכרה.
ב-1975 ביתה של סטנטון קיבל מעמד של אתר היסטורי לאומי.
אליזבת' אן ריזר היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית.
ידועה בשל גילומה את אסמה קאלן בסדרת סרטי הפנטזיה "דמדומים",, ועוד לפני כן בסרט "הישאר!" (2005), ובסרטי הקומדיה "עד שהמשפחה תפריד בינינו" (2005), "סטטוס: ידידים" (2011) ו"תקועה" (2011).
ריזר נולדה וגדלה בפרוור האמיד של דטרויט, בלומפילד הילס (אנ'), מישיגן, בתם של קארן דוידסון (לבית ויידמן) וג'ון ריזר.
היא האמצעית מבין שלוש אחיות.
אמה, היא עקרת בית, ואביה, היה עורך דין שהפך למסעדן והפך למורה מחליף.
הוריה התגרשו כשהייתה צעירה, ובשנת 1995, אימה נישאה בשנים לאיש העסקים היהודי ביל דוידסון, פילנתרופ שתרם את מכון דוידסון לחינוך מדעי ואת מרכז דוידסון והיה הבעלים של קבוצת ה-NBA דטרויט פיסטונס.
אימה קיבלה בעלות על הקבוצה לאחר פטירת אביה החורג של ריזר ב-2009.
ריזר התפרסמה לראשונה כשחקנית קולנוע בשנת 2005 בתפקיד ראשי בדרמת האינדי "אדמה מתוקה" עליו הועמדה לפרס אינדפנדנט ספיריט, בתור האישה הגרמנייה אינגה אלטנברג המגיעה לארצות הברית כדי להינשא בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
התפרסמה בתפקידי משנה במותחן הפסיכולוגי " הישאר" ובדרמה הקומית "עד שהמשפחה תפריד בינינו".
ב-2006 שיחקה בקומדיה "פוצ'יני למתחילים" בתור הסופרת הלסבית אלגרה ושיחקה בעונה היחידה של סדרת הדרמה הרפואית "Saved".
ריזר שיחקה ב-17 פרקים בסדרת הדרמה "האנטומיה של גריי", בתפקיד המטופלת רבקה פופ הנשלחת לבית חולים פסיכיאטרי.
היא הועמדה לפרס אמי על הופעת האורח הטובה ביותר.
ריזר שיחקה במספר פרקים בסדרת הדרמה "האישה הטובה", בתפקיד שדרנית ספורט.
בשנת 2008 זכתה ריזר לחשיפה עולמית בזכות תפקידה בפנטזיית הערפדים "דמדומים" בתור אסמה קאלן, אם משפחת הערפדים קאלן.
באותה שנה שיחקה ריזר בתפקיד הראשי בעיבוד האמריקאי של רשת NBC לסדרה הישראלית "האקס המיתולוגי".
ב-2009 חזרה על תפקיד אסמה קאלן בשובר הקופות "דמדומים 2: ירח חדש" וב-2010 בחלק השלישי של הסדרה "דמדומים 3: ליקוי חמה".
+שנהסדרהתפקידהערות1998Sports Theater with Shaquille O'Nealמוליפרק: "Scrubs"2000הסופרנוססטייסיפרק: "D-Girl"2002, 2006חוק וסדר: כוונה פליליתסרינה וויט'פילד / ג'יליאן סלאטר2 פרקים2004האקאליין ג'ונספרק: "Extreme Commerce"The Juryרייצ'ל ברנספרק: "Pilot"2006Savedאליס אלדןתפקיד ראשי; 13 פרקיםבקו העימותאניה רידפרק: "Heroine"2007–2008האנטומיה של גרייאווה / רבקה פופ18 פרקים
אליזבת בייקון קסטר הייתה אשתו של גנרל ג'ורג' קסטר.
אחרי מותו היא נהייתה לדוברת נלהבת של מורשתו בעזרת ספרים שכתבה והרצאות.
דמותו האייקונית של בעלה לאחר מותו כפי שהצטיירה בציבור האמריקני הייתה לא מעט בזכותה.
אליזבת ליבי בייקון נולדה בעיר מונרו, מישיגן ב-1842. אביה היה שופט עשיר ובעל השפעה.
ילדותה הייתה רצופה בטרגדיות כששלושת אחיה ואמה מתו עוד לפני הגיעה לגיל 13. בשל היותה בתו היחידה של אביה שהגיעה לבגרות, אהב אותה אביה בקנאות.
ליבי שהייתה יפה ואינטליגנטית סיימה את תיכון הבנות ביוני 1862 כמצטיינת כיתתה.
אביה קיווה שתינשא לאדם ממעמד משפחתי דומה.
בסתיו 1862 פגשה את בעלה לעתיד באמצע מלחמת האזרחים האמריקנית.
מאוחר יותר כתב קסטר שהוא התאהב בה כבר בפגישה הראשונה.
אביה של אליזבת לא היה מרוצה מהקשר בין השניים.
הוא לא הסכים שאליזבת תיפגש עם קסטר שכן הוא היה ממשפחה ענייה ולא מוכרת וכן מפני שלא רצה שאליזבת תהיה אשת איש צבא.
רק לפני קרב גטיסברג, כשקסטר הועלה לדרגת בריגדיר גנרל, הוא התרצה והסכים לנישואיהם.
מותו של קסטר ופועלה להנצחתו
לאחר שקסטר נהרג יחד עם כל הכוח שעמד בראשו בקרב ליטל ביגהורן ביוני 1876 הוא ספג ביקורות רבות מהתקשורת ומקצינים בצבא על כך שהוא עשה טעויות מטופשות ונכנס לתוך מלכודת.
נשיא ארצות הברית יוליסס ס.
גרנט האשים בפומבי את קסטר באסון הצבאי.
בחוששה שקסטר יהפוך לשעיר לעזאזל של ההיסטוריה היא יצאה לקמפיין תקשורתי נרחב על מנת לבנות את דמותו של בעלה מחדש.
היא החלה לכתוב מאמרים ולהרצות בכנסים שבהם היללה את שמו של בעלה שהיה בעיניה קדוש מעונה.
שלושת הספרים שכתבה: 'מגפיים ואוכפים' (1885), 'בעקבות הדגל' (1890) ו'מחנה במישורים' (1893) היו יצירות ספרותיות איכותיות והוקדשו להאדרת שמו של בעלה.
דמותו של קסטר הגיבור, שרוכב בראש הכוח כנגד האינדיאנים ולבסוף נהרג בגבורה, נצרב בתודעה האמריקנית כמו קרב אלמו.
אליזבת נשארה נאמנה לבעלה ולא נישאה מחדש.
על אף שסיירה ברחבי ארצות הברית והעולם במהלך חייה, אליזבת מעולם לא הגיעה לעמק שבו התרחש קרב ליטל ביגהורן.
סופר עליה ששמרה מכתב מנשיא ארצות הברית תאודור רוזוולט שבו הוא כתב לה ש"קסטר הוא אחד מגיבורי'.
לאחר תקופה ראשונית של התמודדות עם החובות הכספיים של בעלה עברו עליה מרבית חייה בנוחות כלכלית עקב ההכנסות מהקריירה הספרותית שלה וההרצאות שנשאה.
היא השאירה אחריה נכסים בשווי 100,000 דולר כשנפטרה ארבעה ימים לפני יום הולדתה ה-91 ב-4 באפריל 1933. כמה שנים לפני מותה היא אמרה לכתב שראיין אותה שאכזבתה הגדולה ביותר היא העובדה שלא ילדה בן שיישא את שמו המכובד של בעלה.
אליזבת שורט , שנודעה לאחר מותה בכינוי הדליה השחורה, הייתה אישה אמריקאית שבגיל 22 הייתה קורבן לאחד ממקרי הרצח הידועים לשמצה והמפורסמים ביותר בארצות הברית.
שורט נולדה בבוסטון והייתה אמצעית בין חמש אחיות.
היא גדלה בפרוורי מדפורד במסצ'וסטס וסבלה מאסתמה וברונכיטיס.
אביה היה איש עסקים אמיד שבנה מגרשי מיני גולף, ירד מנכסיו בהתרסקות שוק המניות ב-1929 ונעלם למספר שנים מסיבה אישית או לא ידועה.
בגיל 19 נסעה שורט לגור עם אביה בוולאחו, צפונית לסן פרנסיסקו.
לאחר מכן עברה לסנטה ברברה ועבדה בבסיס צבאי בלומפוק.
באותה תקופה נעצרה שורט בעוון שתייה לשוכרה מתחת לגיל החוקי, ונשלחה על ידי הרשויות למדפורד.
לאחר מכן התגוררה לסירוגין במסצ'וסטס ובפלורידה ועבדה כמלצרית.
במיאמי, פגשה שורט את מתיו גורדון ג'וניור, רב-סרן בחיל האוויר האמריקאי, והשניים התאהבו ותכננו להינשא.
אולם החתונה לא יצאה לפועל בשל מותו של גורדון בהתרסקות מטוסו באוגוסט 1945. ביולי 1946, עברה שורט ללוס אנג'לס כדי לבקר את בן זוגה לשעבר, סגן גורדון פיקלינג, שגם אותו הכירה במיאמי.
בחודשים האחרונים לחייה שהתה שורט בדרום קליפורניה, והתגוררה בעיקר באזור לוס אנג'לס.
גופתה העירומה של שורט נמצאה ב-15 בינואר 1947 במגרש נטוש בדרום לוס אנג'לס ותאריך זה נקבע באופן רשמי כיום מותה.
הגופה, שצולמה ופורסמה ללא צנזורה (אף על פי שהמראה היה קשה מאוד לצפייה), הייתה חצויה לשניים באזור מותניה והושחתה בין היתר בפיה שקצותיו הוארכו לכל צד עד אוזניה ויצרו חיוך גלאזגו, באיבר מינה ובשדיה.
פרט מחריד נוסף היה שדמה של הגופה נוקז והיא נשטפה במקצועיות לפני שהועברה למקום בו נמצאה.
הרצח הבלתי מפוענח של שורט הפך לסנסציה תקשורתית והיה לאחת החקירות הגדולות בתולדות משטרת לוס אנג'לס.
העיתונות הציגה את שורט באור שלילי, כבחורה מופקרת ופתיינית, וטענו שהיא הביאה על עצמה את הרצח, אף על פי שדמותה האמיתית הייתה רחוקה מכך ואף על פי שהיא לא הייתה אשמה בכך שנרצחה בלי תלות במי הייתה.
בשל כך יש המאשימים את התקשורת, שבימים הראשונים לפרשה פרסמה כל פרט מידע שהגיע אליה, גם מיותר ושולי, בכך שהמשטרה לא הצליחה לפענח את הפרשה, ולמעשה השתעשעה על חשבון הנושאים הרגישים - שורט כקורבן תמים וחומרת המעשה.
לאחר שגופתה זוהתה, התקשרו כתבים מה"לוס אנג'לס אקסמינר" לאמה של שורט וסיפרו לה שבתה זכתה בתחרות יופי, במטרה לדלות ממנה פרטים.
העד האחרון שראה אותה בחיים היה שוער בית מלון שראה אותה עוזבת את המלון ב-9 בינואר 1947, 6 ימים לפני התאריך שבו כנראה נרצחה.
במהלך שהותה במלון היא בילתה עם גבר נשוי בשם רוברט מאנלי, שהפך לאחד החשודים הראשונים ברציחתה.
מאנלי עבר בדיקה בפוליגרף ויצא חף מפשע, ובנוסף סיפק אליבי.
מאוחר יותר עבר התמוטטות עצבים ואושפז בבית חולים פסיכיאטרי בשנת 1954.
ב-23 בינואר 1947, התקשר לעיתון "לוס אנג'לס אקסמינר" אדם שטען לכאורה שהוא זה שרצח את שורט, והציע לשלוח להם בדואר פריטים של הקורבן.
יום למחרת הגיעה לעיתון חבילה שכללה את תעודת הלידה של שורט, תצלומים שלה, נייר עם שמות ופנקס כתובות בו הודגש השם מארק הנסן, שהיה בעל מועדון הלילה ההוליוודי "פלורנטין גרדנס".
שורט התגוררה בביתו של הנסן כמה שבועות בסוף שנת 1946, והוא היה כנראה אחד האנשים האחרונים ששוחחו עמה לפני מותה.
בחקירתו סיפק החשוד גרסאות סותרות, אולם אשמתו לא הוכחה.
בשל אופיו הברוטאלי של הרצח והטיפול בגופה החצויה, חשדה המשטרה ברופאים.
בין הרופאים שנחשדו היו ד"ר וולטר ביילי, מנתח שהתגורר בקרבת המקום בו נמצאה הגופה ושבתו הייתה חברה של אחת מאחיותיה של שורט, וד"ר פטריק או'ריילי, סאדיסט בעל עבר עשיר של אלימות שהורשע בתקיפה קשה של מזכירתו וככל הנראה הכיר את הנסן.
רופא אחר שנחשד היה ד"ר ג'ורג' הודל, שבתו תמר התלוננה שהתעלל בה מינית כשהייתה בת 14 ואילץ אותה לשמש מודל עירום לציירים שונים וביניהם האמן הנערץ על אביה, מאן ריי.
אחיה, סטיב הודל, שוטר במשטרת לוס אנג'לס, חשף שחיתויות חמורות בחקירת הרצח של הדליה השחורה (דבר שנרמז כבר ב-49' בדו"ח בית המשפט) וב-2003 פרסם ספר בשם "Black Dahlia Avenger", שבו האשים את אביו ברצח הדליה השחורה.
לטענתו, אביו הפעיל את קשריו על מנת להתחמק מהרשעה.
כן טען כי ההשחתה שבוצעה בשורט נעשתה מתוך ניסיון להפוך אותה לדומה לאחת התמונות של מאן ריי.
מאות אנשים נחשבו לחשודים ואלפים נחקרו, אך הפרשה עד היום נשארה בלתי מפוענחת.
כ-60 איש הודו ברצח רק על מנת לזכות במעין 15 דקות של תהילה ולהשתעשע על חשבון חומרת המעשה, בעוד ש-25 חשודים אחרים נחשבו על ידי המשטרה כאלה שקיים סיכוי רב שאחד מהם רצח את שורט.
כינויה "הדליה השחורה" מבוסס על הסרט "הדליה הכחולה" וניתן לה על ידי חבריה כבדיחה על בגדיה ושיערה השחור.
אליזבת מונטגיו ריין הייתה טניסאית אמריקאית מהטובות ביותר בהיסטוריה במשחקי זוגות, שהחלה להשתתף בתחרויות בעשור השני של המאה ה-20. היא זכתה ב-30 תוארי גראנד סלאם (כולל 4 בתחרות אליפות העולם שהייתה קיימת בטרום אליפות צרפת הפתוחה), כולם במשחקי זוגות.
שיא זה החזיק מעמד עד לשנת 1979 כאשר נשבר על ידי בילי ג'ין קינג.
יום לאחר שבירת השיא, אליזבת ריין נפטרה.
אליזבת ריין נולדה באנהיים, קליפורניה, אך רוב הזמן התגוררה בבריטניה.
כמו טניסאים אחרים מאותה תקופה, היא אף פעם לא השתתפה באליפות אוסטרליה הפתוחה.
היא הגיעה למשחקי הגמר ב-3 תחרויות גראנד סלאם נשים אך לא הצליחה לזכות אף פעם.
לעומת זאת היא זכתה במספר רב של פרסי גראנד סלאם בתחרויות זוגות נשים וזוגות מעורבים.
בתחרויות זוגות נשים היא שיחקה עם הלן וילס, סוזן לנגלן, סימון מאתיה והלן ג'ייקובס.
אליזה פוליצ'ק (בהולנדית: Alizée Poulicek; נולדה ב-26 ביוני 1987) היא דוגמנית בלגית, מיס בלגיה לשנת 2008.
פוליצ'ק נולדה בעיר אקסל שבמחוז בריסל שבבלגיה לאם בלגית ואב צ'כי.
בשנת 2008 היא ייצגה את אזור לייז' בתחרות מיס בלגיה וזכתה בתואר.
היא עוררה סערה במהלך התחרות, בכך שפעם הראשונה מיס בלגיה אינה דוברת פלמית, וספגה על כך ביקורת רבה מן העיתונות הבלגית.
בתגובה לביקורת היא הבטיחה בפני התקשורת שתשפר את הפלמית שלה.
היא ייצגה את בלגיה בתחרויות מיס תבל ומיס עולם.
ב-2009 היא שימשה כדוגמנית הבית של חברת ההלבשה התחתונה לה פרלה, ובאותה שנה החלה לעבוד כמנחה בטלוויזיה.
הייתה נוצרייה פרוטסטנטית שעבדה כמורה בברלין והוכרה כחסידת אומות עולם בעקבות סיועה ליהודים בגרמניה במהלך מלחמת העולם השנייה.
אליזבת שמיץ נולדה בעיירה הנאו, הצעירה מבין שלוש בנות לפרופסור אוגוסט שמיץ (August Schmitz) שעודד את בנותיו להשכלה, לערכים ליברליים ולנצרות הפרוטסטנטית.
בזמן שהייתה בבית ספר תיכון, נפתחה אפשרות ההשכלה הגבוהה לבנות בגרמניה, ובעידוד הוריה היא הגישה מועמדות לאוניברסיטת ההיסטוריה בון וברלין (Universitäten Bonn und Berlin Geschichte).
בשנת 1914 היא התקבלה ולמדה שם גרמנית ותאולוגיה.
לאחר שנים ספורות בהן עסקה במחקר היסטורי, שמיץ החליטה שהיא רוצה להיות מורה והתחילה ללמוד הוראה.
במקביל, חיפשה עבודות בתור סייעת בבתי ספר בברלין כדי לצבור ניסיון.
בבתי ספר אלו היא נתקלה באירועים רבים של גזענות בכלל ואנטישמיות בפרט, ועניין זה החל להפריע לה.
בשנת 1933, כאשר היטלר עלה לשלטון, תוכנית הלימודים שונתה על ידי המפלגה הנאצית באופן שידגיש את ההיסטוריה הגרמנית ותורת הגזע.
שמיץ מצאה את אמונותיה וערכיה עומדים בסתירה לאידאולוגיה אותה היא חויבה להעביר לתלמידיה.
קונפליקט פנימי זה גרם לה לנסות ולמחות כנגד המשטר הנאצי.
תחילה היא בחרה בשתי דרכים צנועות יחסית: היא הצטרפה לכנסייה פרוטסטנטית מיוחדת אשר עודדה התנגדות להיטלר; וכתבה מסמך בן 23 עמודים בנושא "בדבר מצבם של הגרמנים שאינם אריים", שחזה באופן די מדויק את התדרדרות היחס מצד הנאצים כלפי היהודים.
שמיץ ניסתה לפרסם את מסמך זה כמה פעמים בשנת 1935, אך לא קיבלה תמיכה מגורמים חיצוניים ובסופו של דבר הדפיסה ופרסמה כמה עותקים בעצמה.
בעקבות מאורעות ליל הבדולח בנובמבר 1938, שמיץ הרגישה שהאנטישמיות בסביבתה מגיעה לשיא והחליטה לנסות לפעול נגדה.
היא הגישה מכתב התפטרות מבית הספר בו היא עבדה.
במכתבה היא ציינה כי אינה מסוגלת ללמד חומר הנוגד בצורה קיצונית את עמדותיה ורגשותיה.
הפעילות בזמן השואה להצלת יהודים
כאשר גירוש היהודים בגרמניה החל, שמיץ סייעה לכמה מחבריה היהודים, בתמיכה כספית ובאספקת מזון.
בשנת 1937 לאחר שהשלטונות המקומיים חשדו בקשריה עם יהודים, שמיץ נלקחה לחקירה אך שוחררה לבסוף ללא ממצאים חד משמעיים.
אחרי החקירה היא הרחיבה את הסיוע שהעניקה והחלה להסתיר יהודים בדירתה בברלין לפרקי זמן משתנים.
אחת הפעילות בקהילה היהודית בברלין, ליזלוטה פרלס (Liselotte Pereles) מצאה מקלט בביתה של שמיץ למשך כחצי שנה, לאחר שגורשה מביתה.
יהודים בולטים נוספים שהתארחו אצלה היו מרתה קאסל (Martha Kassel) שהייתה רופאה יהודיה וצ'ארלס מילפורד (Charles C.
Milford) שאביו היה יהודי ואמו הייתה אחת מהשותפות למחאת הנשים ברוזנשטראסה.
במקביל לאירוח קבוע או ממושך בביתה, היא המשיכה לספק מצרכי מזון ליהודים נזקקים ולמקלט לימים ספורים ליהודים שהיו באמצע בריחה.
קשה להעריך לכמה יהודים שמיץ סייעה בזמן השואה, מכיוון שאת רובם לא הכירה, וחלק גם לא ידעו מי היא.
לאחר הפצצה אווירית על ברלין בשנת 1943, דירתה של שמיץ נהרסה והיא חזרה לעיר הולדתה הנאו.
לאחר המעבר היא המשיכה לתמוך כלכלית בפרלס וביהודים נוספים שנזקקו לעזרה כספית, אך הפסיקה להסתיר יהודים בביתה.
בסוף מלחמת העולם השנייה, בשנת 1946 שמיץ חזרה ללמד בבית הספר "קארל ראהבן" (Karl Rehbein Schule) בהנאו.
היא פרשה מההוראה בשנת 1958, וחזרה לעסוק בהיסטוריה – השתתפה במחקר אודות החיים היהודיים בהנאו.
בשנת 1961, ליזלוטה פרלס העידה על הסיוע שקיבלה משמיץ בתקופת השואה, ללא ידיעתה של שמיץ.
ב-16 באוגוסט 2010 הוכרה שמיץ על ידי "יד ושם" כחסידת אומות עולם.
נוצר קשר עם ראש העיר של הנאו בחיפוש אחר קרובי משפחה, אך לא נמצאו כאלה, כיוון שאחיותיה נפטרו והיא מעולם לא נישאה.
תעודת חסידת אומות העולם שלה הוענקה ב-20 בנובמבר 2011 בנוכחות נציג מהקהילה היהודית של הנאו.
אליזבת ג'יין רוברטסון היא מדענית בריטית בתחום הביולוגיה ההתפתחותית, זוכת המדליה המלכותית לשנת 2016.
אליזבת רוברטסון נולדה בבריטניה ב-3 ביולי 1957. שנות ילדותה עברו עליה בניגריה שם אביה היה חוקר בתחנת מחקר בינלאומית.
כשהייתה בת שמונה חזרה המשפחה לאוקספורד.
רוברטסון למדה לתואר ראשון ושני באוניברסיטת אוקספורד.
את הדוקטורט בגנטיקה עשתה באוניברסיטת קיימברידג' בהנחיית מרטין אוונס לימים זוכה פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה.
רוברטסון נשארה בקיימברידג' שש שנים נוספות, בתחילה כפוסט-דוקטורנטית ואחר כך כעמיתת מחקר.
מקיימרידג' עברה לתפקיד פרופסור חבר במחלקה לגנטיקה באוניברסיטת קולומביה.
מקולומביה עברה לאוניברסיטת הרווארד שם שימשה, במשך 10 שנים, כפרופסור במחלקה לביולוגיה של התא ושנתיים שימשה כ"פרופסור הקתדרה של הרשל" לגנטיקה מולקולרית.
בשובה לאנגליה התמנתה לפרופסור לביולוגיה התפתחותית בבית הספר לפתולוגיה של אוניברסיטת אוקספורד.
במקביל היא גם עמיתת מחקר ראשית (Principal Research Fellow) של קרן ולקם .
רוברטסון ידועה בעיקר בזכות מחקריה החלוציים בגנטיקה התפתחותית: יצירת מוטציות מלאכותיות בעכברים באמצעות תאי גזע עובריים שבוצעה בהם מודיפיקציה גנטית.
זוכת המדליה המלכותית - 2016.
עמיתת אקדמיה אירופיאה - 2012
זוכת מדליית ודינגטון של האגודה הבריטית לביולוגיה התפתחותית - 2009.
זוכת פרס פרס פרל מייסטר גרינגרד - 2007.
זוכת הפרס ע"ש קורנליוס של האגודה האמריקנית לחקר הסרטן (AACR), על הישגים יוצאים מהרגיל בחקר הסרטן - 1992.
נשיאת הקרן לחקר הסרטן של חברת ג'נרל מוטורס.
נשיאת האגודה הבריטית לביולוגיה התפתחותית (BSDB).
אליזבת שארלוטה, נסיכת הפפאלץ , הייתה אשתו של פיליפ הראשון, דוכס אורליאן.
ליזלוטה נולדה בהיידלברג ב-27 במאי 1652, לקרל הראשון לודוויג, הנסיך הבוחר מפפאלץ ושארלוטה, רוזנת הסן-קאסל, בתם של וילהלם החמישי, רוזן הסן-קאסל ואמליה אליזבת, רוזנת הנאו-מינצברג.
בהיותה בת 5 נשלחה ליזלוטה להנובר, שם גרה אצל דודתה סופיה מהנובר, אשתו של ארנסט אוגוסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
בשנת 1663 נאלצה ליזלוטה לחזור להיידלברג, שם התגוררה עם אמה החורגת מריה לואיזה פון דגנפלד ועם אחיה קרל השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ ושאר אחיה ואחיותיה.
ליזלוטה רצתה להתחתן עם וילם השלישי, נסיך אורנז', אולם משפחתה החליטו להשיא אותה עם פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, שהיה נשוי קודם לכן לדודניתה הנרייטה אן, נסיכת אנגליה.
ב-16 בנובמבר 1671 התחתנו פיליפ הראשון, דוכס אורליאן וליזלוטה, שהמירה את דתה לקתוליות, והשניים היו מאושרים מאוד בשנים הראשונות לנישואיהם.
ביוני 1673 ילדה אליזבת את ילדם הראשון, לואי אלכסנדר אשר קיבל את התואר דוכס ולואה, אולם, הוא מת בשנת 1676. בשנת 1674 נולד בנם השני, פיליפ השני, שמאוחר יותר שימש כעוצר הכתר הצרפתי בתקופת לואי החמישה עשר.
בשנת 1676, נולדה בתם אליזבת שארלוט ד'אורליאן.
במכתביה לדודתה, סופיה מהנובר, סיפרה אשתו השנייה של פיליפ כי אחר לידה זו עברה לחדר שינה נפרד וקיבלה בשקט את יחסיו עם מאהביו הרבים.
היא גידלה את ילדיו מנישואיו הראשונים כאילו היו ילדיה שלה.
אליזבת שארלוטה לא אהבה את ילדיו הבלתי חוקיים של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ובשל כך כעסה מאוד כאשר בנה פיליפ החליט להתחתן עם פרנסואז מארי דה בורבון, בתם של לואי הארבעה עשר ומאדאם דה מונטספן.
בשנת 1685 מת אחיה קרל השני, הנסיך הבוחר מפפאלץ ללא יורשים, וקרוב משפחתה פיליפ וילהלם, רוזן פפאלץ-נויבורג עלה לשלטון במקומו.
אולם אליזבת שארלוטה שהייתה נשואה לפיליפ הראשון, דוכס אורליאן טענה אף היא לזכותה לשלטון, ובעקבות כך פרצה בשנת 1688 מלחמת הירושה הפלטינית.
בשנת 1715 מת לואי הארבעה עשר, מלך צרפת בגיל 77 בארמון ורסאי, ובצוואתו הוא חילק את זכויות היתר של קרובי משפחה וחצרנים, והקצה לבנו הלא חוקי, לואי אוגיסט, דוכס מיין, אפוטרופסות על המלך החדש, לואי החמישה עשר, שהיה בן חמש.
הפרלמנט של פריז ביטל את הצוואה, והפך את בנה של אליזבת שארלוטה - פיליפ השני לעוצר הממלכה.
ב-8 בדצמבר 1722 מתה אליזבת שארלוטה בשאטו דה סן-קלו, והיא בת 70 שנים.
היא ובעלה היו המייסדים של בית אורליאן, ועל צאצאיה נמנו פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, מארי אנטואנט, מלכת צרפת, לואי פיליפ, מלך הצרפתים ופדרו השני, קיסר ברזיל.
ב-16 בנובמבר 1671 התחתנה אליזבת שארלוטה עם פיליפ הראשון, דוכס אורליאן, ממנו נולדו לה 3 ילדים:
אליזבת שארלוט ד'אורליאן, נסיכת קומרסי (1676–1744), התחתנה עם לאופולד, דוכס לורן
אליזה אורז'שקובה (באנגלית Eliza Orzeszkow; 6 ביוני 1841 – 18 במאי 1910) הייתה סופרת ממוצא פולני, אשר הובילה את תנועת הפוזיטיביזם במהלך חלוקת פולין.
בשנת 1905, יחד עם הנריק סנקביץ' היא הייתה מועמדת לפרס נובל בספרות.
אורז'שקובה נולדה למשפחת האצולה לבית פאולאוסקי Pawłowski, מהעיר Milkowszczyzna, ונפטרה ב-גרודנו (נמצאת בבלארוס).
בגיל שש-עשרה, אלייזה נישאה לפיוטר אורזסקו, אציל פולני, שגילו היה כפול משלה, אשר הוגלה לסיביר בעקבות מרד ינואר של 1863. הם נפרדו באופן חוקי ב-1869. היא התחתנה שוב בשנת 1894, לאחר 30 שנים של רומן ארוך וסוער עם סטניסלב נהורסקי, אשר נפטר שנים מספר מאוחר יותר.
אורז'שקובה כתבה סדרה של 30 רומנים ו-120 סקיצות עוצמתיות, דרמות ונובלות, אודות התמודדות עם המצב הסוציאל אוקונומי של העם שלה החי במדינה תחת כיבוש.
הרומן שלה איליי מקואוור (1875) מתאר את היחסים בין היהודים לבין מעמד האצולה הפולני; רומנה השני, Meir Ezofowicz – מאיר אזופוויץ (1878) מתאר את הקונפליקט בין היהדות האורתודוקסית לבין הליברליזם המודרני.
המחקר שלה אודות הפטריוטיות ועל הקוסמופוליטיות התפרסם ב-1880. מהדורה אחידה של עבודותיה פורסמה בוורשה בין 1884–1888. רבות מעבודותיה תורגמו לגרמנית.
בשנת 1905 הייתה אמורה אורז'שקובה לחלוק את פרס נובל לספרות עם הנריק סנקביץ' וליאו טולסטוי.
ברגע האחרון הפרס הוענק לסנקביץ' בלבד.
על פי הדוחות הרשמיים של ועדת פרס נובל, הרעיון לחלוקת הפרס נדחה כאקט של השפלה, ולבסוף הוחלט להכתיר רק את סנקביץ' כחתן הפרס.
אליזבת ריידר היא שחקנית אנגלייה, המוכרת גם בשם ליזה ריידר.
היא ידועה מהופעתה בתפקיד לינט דרייבר באופרת הסבון "רופאים" של ערוץ BBC One.
ריידר למדה משחק בבית הספר גילדהול למוזיקה ודרמה וזכתה שם במדליית זהב.
אחרי הלימודים הצטרפה ללהקת התיאטרון Radio Drama Company, והייתה חתומה איתם על חוזה במשך שישה חודשים.
ב-1979 הופיעה ריידר בתפקידה הראשון בטלוויזיה במיני-סדרה "עדות נעורים".
ב-1997 גילמה את שילה תווייט בסדרת הטלוויזיה "האגמים".
ב-1999 שיחקה באופרת הסבון של רשת ITV "קורוניישן סטריט" בתפקיד אמו של אשלי פיקוק.
ב-2004 השתתפה בעשרה פרקים בסדרה "איסטאנדרס" בה גילמה את ג'יל גרין.
ב-2001 וב-2002 הופיעה ריידר בעונות השנייה והשלישית של סדרת הדרמה "At Home with the Braithwaites" בדמות הלן ברייתווייט.
היא דיבבה את משחק הווידאו "מלחמת הכוכבים: אבירי הרפובליקה הישנה: הלורדים של הסית'" הסיקוול ל"מלחמת הכוכבים: אבירי הרפובליקה הישנה".
ריידר שיחקה בעונה 23 של הדרמה הרפואית הוותיקה "חדר מיון" בתפקיד קאתי מאלון.
עוד הופיעה ריידר בסדרות כגון "בקצב הלב", "אמרדייל", "הולבי סיטי", "הוליאוקס", "The Street", "מיילדת", "Marchlands", "המודיע", ובפרק "The Time of the Doctor" ספיישל חג המולד של "דוקטור הו" משנת 2013. ב-2009 החלה ריידר לגלם את לינט דרייבר באופרת הסבון "רופאים" של ערוץ BBC One.
Wilson גלדיס וילסון מיני-סדרה 2018 Care הלן סרט טלוויזיה 2019 שחיתות Line of Duty אנדראה וייז סדרת טלוויזיה 2019 דוק מרטין Doc Martin למורנה המונד בפרק "To the Lighthouse" 2021 חשודה בחשיפה גבוהה (אנ') Showtrial השופטת איזבל קאבנדיש מיני-סדרה 2023 Sister Boniface Mysteries הת'ר ארטווד פרק: "The Book of Shadow"
אליזה סילבה (; נולדה ב-2000) מוכרת בשמה הפרטי אליזה היא זמרת פורטוגזית מהאי מדיירה.
סילבה ניצחה ב-7 במרץ 2020 בתחרות קדם האירוויזיון הפורטוגזי, "Festival de Canção 2020" ונבחרה לייצג את פורטוגל בתחרות האירוויזיון לשנת 2020 שברוטרדם, הולנד.
האירוויזיון בוטל בעקבות מגפת הקורונה.
במקום זאת, נבחרה להגיש את הניקוד מטעם פורטוגל באירוויזיון 2021.
אליזבת רבקה קופין הייתה אמנית, מחנכת ופילנתרופית אמריקאית, הידועה בציוריה של ננטקט, מסצ'וסטס.
היא הייתה אחת מ"הנשים החדשות" של המאה ה-19.
אליזבת רבקה קופין, שכונתה "ליזי", נולדה ב־9 בספטמבר 1850 בברוקלין, ניו יורק, למשפחת קווייקרים.
היא הייתה בתם של אנדרו ג' קופין ואליזבת' שרווד קופין.
אביה נולד בננטקט, מסצ'וסטס, ואמה בעיר ניו יורק.
היא הייתה צאצא של דור שמיני של מתיישבי ננטקט המקוריים טריסטרם ודיוניס קופין.
קופין למדה בבית ספר בעיר ניו יורק לפני שנכנסה למכללת ווסאר, שם לימד אותה הצייר ההולנדי הנרי ואן אינג.
היא קיבלה תואר ראשון באומנויות בשנת 1870. בשנת 1872 נרשמה לאקדמיה לאמנויות של האג, הולנד והייתה לאישה הראשונה שהתקבלה לבית ספר זה.
קופין למדה באקדמיה בהאג במשך שלוש שנים והשתתפה בקורסים באנטומיה, קומפוזיציה, פרספקטיבה ורישום עתיק.
היא קיבלה את התואר השני לאמנויות יפות ממכללת ווסאר בשנת 1876; קופין הייתה הראשונה בארצות הברית שקיבלה תואר זה.
מריה מיטשל, פרופסור לאסטרונומיה בווסאר, הייתה המנטורית וחברתה של קופין לאורך חייה.
בהמשך למדה קופין בליגה לסטודנטים לאמנות בניו יורק ובאקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
היא גם נסעה רבות לאירופה ולקליפורניה והייתה תלמידתו של תומאס אייקינס.
קופין החלה לבלות בקיץ בקביעות באי ננטקט, החל משנות ה-80 של המאה ה-19, ועברה לשם בשנת 1900. היא ציירה בסגנון הריאליסטי האמריקאי.
ציוריה תיעדו את אורח החיים בננטקט, שכבר לא הייתה נמל לווייתנים, עקב המשבר הכלכלי שפקד את ענף הלווייתנים בעקבות המעבר לתאורת נפט וחשמל.
הציור שלה Hanging the Nets הוצג בשנת 1892 באקדמיה הלאומית לעיצוב וזכה בפרס נורמן דודג' על התמונה הטובה ביותר שצוירה על ידי אישה.
היא זכתה בפרס זה שוב באקדמיה הלאומית בשנת 1902. היא הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
היא הייתה אחת מהפעילות בתנועת "האישה החדשה" של אמניות נשים מצליחות במאה ה-19, כמו אלן דיי הייל, מארי קאסאט, אליזבת נורס וססיליה בו.
בערך בשנת 1890 קופין יצרה דיוקן עצמי.
יחד עם הייל ונורס, נשים אלו "יצרו דיוקנאות עצמיים משכנעים שבהם הן הציגו את עצמן ללא מורא כאינדיבידואליות שמוכנות לחרוג מקודים חברתיים ולאתגר רעיונות מקובלים ביחס למקום האישה בחברה.
דיוקנאות הנשים החדשות של שנות ה-80 וה-90 של המאה ה-19 מציגות נשים אנרגטיות, בעלות ביטחון עצמי ומיומנות."
קופין הייתה חברה בגילדת האמנות בברוקלין ובליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק.
עבודות האמנות שלה היו באוספי הגלריה לאמנות במכללת ווסאר, אוסף פרנסס להמן לוב, האיגוד ההיסטורי של ננטקט.
בשנותיה המאוחרות יותר, היא השקיעה את מרבית מירצה בהדרכת מלאכת יד בבית הספר קופין, שנבנה בשנת 1852 לחינוך ימי ופרטי של בנים ולצאצאיו של מייסד העיירה טריסטראם קופין על ידי האדמירל סר אייזיק קופין.
בית הספר נסגר בשנת 1898 ואליזבת קופין פתחה מחדש את בית הספר לתלמידים משני המגדרים בשנת 1903.
הוא לימד בנים עבודות עץ, רישום מכני, אינסטלציה ועבודות מתכת.
הבנות למדו קליעת סלים, בישול ותפירה.
עד שקופין לימדה עשיית סלים, הסלים היו מיוצרים באופן מסורתי על ידי בנים וגברים יורדי ים שפרשו בננטקט.
התלמידים שלה כללו נשים מהאגודה הספרותית על שם גולדן רוד שהוקמה בשנת 1895. קופין פתחה מחדש את בית הספר בתקופה בה הסתיים צייד הלווייתנים, שהיה עמוד השדרה הכלכלי של האי.
המקצועות סייעו ביצירת הזדמנויות חדשות לגברים ונשים.
בבית הספר ע"ש קופין מוצגים ציוריה של אליזבת קופין.
בשנת 1910 גרה קופין ברחוב רמסן 30 בברוקלין, ניו יורק.
היא נסעה לאירופה מתוך כוונה לבלות שם שנתיים.
בשנת 1927 הפליגה מסאות'המפטון, אנגליה לניו יורק ב-SS Nieuw Amsterdam עם פרד קופין, שנולד בשנת 1873 והתגורר ברחוב רמסן 30 בברוקלין.
תחומי ההובי שלה כללו שייט, הליכה ונהיגה.
היא התעניינה גם בתיאטרון, באופרה ובמוזיקה.
במהלך חייה היא עבדה עם מועדוני בנים ובנות, כולל תמיכה בגימנסיה במועדון האתלטיקה ננטקט לילדים, ותנועת זכיות הבחירה.
היא הייתה פעילה בוועד הלאומי לעבודות ילדים, האגודה לשימור פרחי בר, האגודה ההיסטורית של ננטקט והליגה האזרחית של ננטקט.
קופין התגוררה בביתה ברחוב לילי בננטקט כשנפטרה ב־21 ביוני 1930.
היא נקברה בברוקלין, ניו יורק בבית העלמין בפארק פרוספקט.
רטרוספקטיבה של עבודתה נערכה בווסאר בשנת 1920 במהלך מפגש "איחוד הכיתה ה-50 שלה"; טיילור הול הציגה יותר מ-70 מיצירותיה.
בשנת 2007 הציגה האגודה ההיסטורית ננטקט את ציוריה של קופין.
אליזבת שיפן גרין הייתה מאיירת אמריקאית.
היא איירה ספרי ילדים ועבדה עבור מגזינים שונים.
אליזבת גרין נרשמה לאקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה בשנת 1887 ולמדה אצל הציירים תומאס פולוק אנשוץ, תומאס אייקינס ורוברט וונו.
לאחר מכן החלה ללמוד אצל הווארד פייל במכון דרקסל שם הכירה את ויולט אוקלי וג'סי וילקוקס סמית.
ככל שהזדמנויות החינוך הועמדו לרשותן יותר במאה ה-19, הפכו אמניות נשים לחלק מענפים מקצועיים, כולל הקמת עמותות אמנות משלהן.
יצירות אמנות שנעשו על ידי נשים נחשבו לנחותות, וכדי לסייע להתגבר על כך נשים הפכו ל"קולניות ובטוחות יותר ויותר "בקידום עבודותן, וכך הפכו לחלק מהדימוי המתהווה של "האישה החדשה" המשכילה, המודרנית והחופשית יותר.
אמניות "מילאו תפקיד מכריע בייצוג האישה החדשה, הן על ידי ציור תמונות של האייקון והדגמת סוג חדש של דרך חייהן." בסוף המאה ה -19 ותחילת המאה העשרים כ־88% מהמנויים של 11,000 כתבי-עת וכתבי-עת היו נשים.
עם כניסת נשים לקהילת האומנים, שכרו המו"לים נשים ליצור איורים המתארים את העולם מנקודת מבט של נשים.
מאיירות מצליחות אחרות היו ג'ני אוגוסטה בראונסקום, ג'סי וילקוקס סמית, רוז אוניל, ויולט אוקלי.
גרין הייתה חברה במועדון הפלסטיק של פילדלפיה, ארגון שהוקם במטרה לקדם "אמנות למען האמנות".
חברות נוספות כללו את אלנור אבוט, ג'סי וילקוקס סמית, ויולט אוקלי.
רבות מהנשים שהקימו את הארגון היו תלמידות של האוורד פייל.
המועדון נוסד כדי לספק אמצעים לעידוד אחת מהשנייה באופן מקצועי וליצור הזדמנויות למכירת יצירות האמנות שלהן.
היא התפרסמה לפני שמלאו לה שמונה עשרה שנה, והחלה לצייר איורים למגזינים שונים, כמו סנט ניקולס, בשנת 1901 חתמה על חוזה בלעדי עם המגזין Harper's Magazine גרין הייתה גם מאיירת ספרים.
בשנת 1903, היא ופלורנס סקובל שין הפכו לנשים הראשונות שנבחרו כחברות עמית באגודת המאיירים אף על פי שנשים לא הורשו להיות חברות מלאות בארגון באותה תקופה.
בשנת 1905 זכתה גרין בפרס מרי סמית בתערוכה השנתית של האקדמיה לאמנויות יפות בפנסילבניה.
בשנת 1994 היא נבחרה להיכל התהילה של אגודת המאיירים.
גרין הפכה לחברה קרובה לכל החיים עם ויולט אוקלי וג'סי סמית .
הן גרו תחילה יחד בפונדק הורד האדום (הן נקראו על "בנות הוורד האדום") ואחר כך בקוגליאה, ביתם בשכונה בפילדלפיה.
בשנת 1911, בגיל ארבעים, התחתנה גרין עם האגר אליוט, פרופסור לאדריכלות, לאחר התקשרות של חמש שנים, והתרחקה מחברותיה בקוגליאה.
גרין המשיכה לעבוד בשנות העשרים של המאה העשרים .
אליזבת גרין נפטרה ב־29 במאי 1954.
אליזבת סאד'רדן תומפסון, ליידי באטלר הייתה ציירת בריטית, והתמחתה בציור סצנות ממערכות צבאיות וקרבות בריטיים, ביניהם מלחמת קרים וקרב ווטרלו.
היא כתבה על ציוריה הצבאיים באוטוביוגרפיה שפרסמה בשנת 1922: "מעולם לא ציירתי לתפארת המלחמה, אלא כדי להציג את הפאתוס והגבורה שלה." היא נישאה לסגן אלוף סר ויליאם באטלר, והפכה לליידי באטלר.
באטלר נולדה בוילה קלרמונט בלוזאן שבשווייץ, והייתה בתם של תומאס ג'יימס תומפסון (1812–1881) ואשתו השנייה כריסטיאנה וולר (1825–1910).
אחותה הייתה הסופרת והמשוררת המפורסמת אליס מיינל.
כשגדלה באיטליה, אליזבת החלה לקבל הדרכת באומנות בשנת 1862. בשנת 1866 נסעה ללונדון ונכנסה לבית הספר המלכותי לנשים בדרום קניזנגטון.
היא הפכה לקתולית יחד עם שאר בני המשפחה לאחר שעברו לפירנצה בשנת 1869. בזמן שהייתה בפירנצה, למדה אצל האמן ג'וזפה בלוצ'י (1827–1882).
בראשית דרכה כציירת עסקה באטלר בנושאים דתיים, אך לכשנסעה לפריז בשנת 1870 היא נחשפה לציורי סצנות קרב מאת ז'אן לואי ארנסט מייסייה ואדואר פרטלה, ובהשראתם עברה להתמקד בציורי מלחמה.
בשנת 1873, ציירה סצנת קרב ממלחמת צרפת-פרוסיה המתארת את סבלם וגבורתם של החיילים.
ציור זה היה היצירה הראשונה שהגישה לאקדמיה המלכותית.
ציור נוסף של באטלר, המתאר שורה של חיילים תשושים, הוצג בשנת 1874 בתערוכת הקיץ של האקדמיה המלכותית וזכה לפופולריות רבה כל כך עד כדי שהיה צורך בהצבת שוטר ליד הציור, שישליט סדר בקרב ההמונים שהגיעו לצפות בו.
באטלר כתבה בספרה האוטוביוגרפי כי לאחר פתיחת תערוכת הקיץ היא מצאה את עצמה מפורסמת.
תהילתה גברה ככל שציוריה נדדו באירופה, מלווים בתצלומים שלה.
היא קיבלה תשומת לב רבה כשאנשים גילו שהיא אישה צעירה ויפה, שכן הדבר לא היה אופייני לציירי סצנות קרב.
הפרסום שלה בלט בתקופה שבה גאתה גאווה ויקטוריאנית לאימפריה הבריטית ההולכת ומתרחבת.
בעוד הנושאים של ליידי באטלר שיקפו רומנטיקה אימפריאלית, ציוריה בדרך כלל היו ריאליסטיים והציגו היבטים כמו בלבול, בוץ ותשישות בשדות הקרב.
עבודותיה נטו להתמקד בכוחות הבריטים בשעת קרב או זמן קצר לאחריו, תוך הימנעות מסצנות של קרבות פנים-אל-פנים.לאחר נישואיה בשנת 1877 לסר ויליאם פרנסיס באטלר (1838–1910), קצין מכובד של הצבא הבריטי, מטיפררי שבאירלנד, נסעה אליזבת באטלר עם בעלה ברחבי האימפריה הבריטית וגידלה את ששת ילדיהם.
במהלך תקופה זו הושפעה ליידי באטלר מאמונתו של בעלה האירי כי האימפריאליזם הקולוניאליסטי של הממלכה המאוחדת וכוחות אירופים אחרים עלולים שלא להיות לטובת הילידים בארצות הקולוניאליות.
עם זאת היא המשיכה לצייר סצנות המציגות את גבורת החייל הבריטי מן השורה.
נוסף על כך, באטלר גם איירה איורים בשחור לבן, לרבות איור ספרי השירים של אחותה, אליס מיינל, ויצירותיה של תאקריי.
היא הציגה את עבודותיה בארמון האמנויות ובניין האישה בתערוכה הקולומביאנית העולמית בשנת 1893 בשיקגו, אילינוי.
עם פרישת בעלה משירותו הצבאי, עברה איתו לאירלנד, שם התגוררו בטירת באנשה, במחוז טיפררי.
היא הציגה תמונות באקדמיה המלכותית משנת 1892. בין הציורים שציירה הייתה קבוצה של ציורים בצבעי מים שציירה בזמן שטיילה עם בעלה בארץ ישראל .
ליידי באטלר התאלמנה בשנת 1910, אך המשיכה להתגורר בבאנשה עד שנת 1922, אז עברה לגור עם הצעירה מבין ששת ילדיה, איילין גורמנסטון, בטירת גורמנסטון, מחוז הית.
במהלך מלחמת האזרחים האירית הועברו הציורים למשמרת בביתה בטירת גורמנסטון, אך כמעט כולם נהרסו מאוחר יותר על ידי ההפצצות הגרמניות בלונדון במהלך מלחמת העולם השנייה.
באטלר נפטרה בטירת גורמנסטון זמן קצר לפני יום הולדתה ה-87 ונקברה בבית הקברות הסמוך, סטמולן.
ציוריה של באטלר נכללו בתערוכת נשים 2018 בפריז.
אליזבתה קנצ'סקה-מילבסקה (במקדונית: Елизабета Канческа-Милевск; נולדה ב-30 ביולי 1970) היא פוליטיקאית מקדונית ממפלגת VMRO-DPMNE, שכיהנה כשרת התרבות ה-11 של מקדוניה הצפונית.
קנצ'סקה-מילבסקה נולדה ב-30 ביולי 1970 בוולס.
ב-1989 סיימה בבית ספר התיכון יוסיפ ברוז טיטו בסקופיה.
ב-1993 סיימה את לימודיה לתואר ראשון בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת סקופיה.
ב-2005, קיבלה את התואר השני בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת סקופיה, ובפברואר 2012, קיבלה את הדוקטורט בפקולטה לפילוסופיה באוניברסיטת סקופיה.
קנצ'סקה-מילבסקה נכנסה לתפקיד שרת התרבות במקדוניה הצפונית ב-26 ביולי 2008, וסיימה את תפקידה ב-1 ביוני 2017. בזמן שעבדה כשרת התרבות במקדוניה הצפונית, היא הייתה אחראית בין היתר על הקמת אנדרטה לזכר האם תרזה, שחזור מגדול השעון בפרילפ, והפרויקט סקופיה 2014.
בנוסף, היא נשואה ויש לה ילד.
אליזבת רובינס פנל הייתה סופרת אמריקאית, שבמשך רוב חייה הבוגרים בילתה בלונדון.
בנוסף, כתבה ספרי מסעות, בעיקר על מסעות אופניים באירופה וזכרונות.
אמה נפטרה כשהייתה צעירה מאוד, והיא נשלחה לבית ספר במנזר מגיל 8 עד 17. כשחזרה לבית אביה הוא נישא בשנית והיא מרדה בדרישות ובמגבלות של החינוך הקתולי האדוק שקיבלה.
היא רצתה לעבוד, ובעידודו של דודה, הסופר והפולקלוריסט צ'ארלס גודפרי לילנד, היא התחילה לכתוב כקריירה.
תחילה עם מאמרים בעיתונים כמו Atlantic Monthly, ובאמצעות עבודה זו פגשה אמן קוואקר צעיר בשם ג'וזף פנל, שנאלץ גם הוא להתמודד עם מורת רוחם של ההורים כדי להמשיך את הייעוד היצירתי שלו.
כך החל שיתוף פעולה פורה בין סופר למאייר.
ספרה הראשון היה הביוגרפיה הראשונה באורך מלא של מרי וולסטונקראפט (1759–1797)
ביוני אותה שנה התחתנה אליזבת רובינס עם ג'וזף פנל.
בני הזוג קיבלו משימת כתיבת מסעות ממגזין אמריקאי ויצאו לאירופה ועשו מספר מסעות רכיבה על אופניים, בשנת 1884 מלונדון לקנטרברי ובשנת 1885 דרך צרפת.
הם התבססו בבירה הבריטית במשך יותר משלושים שנה, עם ביקורים תכופים באירופה.
הם היוו צוות עבודה טוב שהפיק מאמרים וספרים רבים יחד ותמכו זה בזה בעבודתם.
במשך שנים רבות הם פתחו את ביתם בימי חמישי בערב כסלון ספרותי ואמנותי.
כמה מהאנשים שנהנו מאירוחם היו: "המבקרים סר אדמונד גוס ויליאם ארצ'ר; האמנים אוברי בירדסלי וג'יימס מקניל ויסלר; הסופרים הנרי ג'יימס, מקס בארבום, אוסקר ויילד וג'ורג' ברנרד שו.
והמוציאים לאור ג'ון ליין ויליאם אי.
הנלי." פנל כתבה על התכנסויות אלה בזיכרונותיה, "ביתנו והאנשים בו" (1910), "ביתנו ולונדון מחוץ לחלונותינו" (1912), "בלילות: רומא וונציה בשנות השמונים", "לונדון ופריז בשנות התשעים" (1916).
עבודתה העיקרית של פנל הייתה בתחום האמנות ולאחר מכן כמבקרת אוכל, שכתבה עבור כתבי עת.[6] פנל נסעה לפריז, וביקרה בקביעות בגלריות בלונדון לצורך סקירת התערוכות.
קימברלי מורס ג'ונס כותבת כי "הביקורת של פנל מהווה מרכיב חיוני בתנועה רחבה יותר בביקורת הוויקטוריאנית שהפכה לביקורת האמנות החדשה".
מקומה של פנל בהיסטוריה הספרותית של בישול ואכילה הוערך מחדש, מכיוון שהיא "סללה את הדרך לכותבי מדורי האוכל כמו אליזבת דייוויד, מ.פ.
פישר וג'יין גריגסון", לדברי ג'קלין בלוק ויליאמס.
"תענוגות האכילה העדינה" שלה הודפס מחדש בשנת 2000. פנל התכוונה להגדיר מחדש את הארוחות כאומנות גבוהה, תוך שימוש בשפה של אסתטיקה כדי להפוך את האכילה למעשה של הערכה אינטלקטואלית".
כדי לאפשר לה לכתוב על אוכל, קנתה פנל ספרי בישול שישמשו כחומר עזר.
בשלב מסוים היא החזיקה ביותר מ-1,000 ספרים בנושא.
פנל חיברה ביבליוגרפיה של הספרייה הקולינרית שלה, שהופיעה תחילה במאמרים בעיתון ואז בספר שכותרתו "My Cookery Books", והתמקדה בסופרים אנגליים מהמאות הקודמות.
חלק ניכר מהאוסף הזה הועבר בסופו של דבר לאגף הספרים הנדירים והאוספים המיוחדים בספריית הקונגרס.
בעקבות הצלחתה עם הביוגרפיה על "מרי וולסטונקרפט", פנל כתבה ביוגרפיות אחרות, והפיקה בשנת 1906 את הספר הראשון של דודה, צ'ארלס לילנד, שכתב, או חיבר, את ארדיה, או את הבשורה של המכשפות (1899), ספר מאוד משפיע בפיתוח הדת הניאופגנית בוויקה.
ג'וזף ואליזבת פנל היו חברים של הצייר ג'יימס אבוט מקניל ויסלר, והם כתבו עליו ביוגרפיה בשנת 1911.
פנל גם כתבה ביוגרפיה על בעלה, לאחר מותו בשנת 1928.
תחום כתיבה נוסף היה על רכיבת אופניים באופן כללי והקלות שהיא מאפשרת לתושבי העיר לברוח לאזור הכפרי, עם האוויר הצח והנוף.
היא טענה כי "אין צורת פעילות גופנית בריאה יותר או מגרה יותר.
אין הנאה גופנית גדולה מזו.
רכיבה בקצב טוב, על דרך קשה וחלקה ועל ידי המאמצים שלך".
היא החלה לרכוב על אופניים בשנות ה-70 של המאה ה-19 עוד בחייה בפילדלפיה.
כשעברו ללונדון, היא ובעלה החליפו את תלת-אופן הטנדם הרוטרי שלהם בקובנטרי לדגם Humber, והמשיכו להתנסות בתלת אופן יחיד, באופניים טנדם ולבסוף באופניים בודדים עם מסגרת מדורגת ("זרוקה").
המסע הראשון שהפך לספר היה "עלייה לרגל לקנטרברי", מחווה לסיפורי קנטרברי של צ'וסר, כמבוא עדין לרכיבה על אופניים באנגליה.
במהלך השנים הבאות, הצמד ערך כמה טיולים יחד, כולל עלייה לרגל ספרותית נוספת, הפעם בדרך של רומן המסע של לורנס סטרן משנת 1765 מסע סנטימנטלי דרך צרפת ואיטליה.
בשלב מאוחר יותר של מסע זה בשנת 1885 הם רכבו בתלת אופן טנדם מפירנצה לרומא, ומשכו יותר תשומת לב מכפי שהיה לה נוח, אולי כרוכבת הנשית הראשונה שהאיטלקים ראו אי פעם.
בשנת 1886, זו הייתה תקופה מרכזית בתולדות האופניים, וגם בתולדות זכויות הנשים, ושתיהן שזורות זו בזו, בדמותה של האישה החדשה.
הקהל חיכה לספרי המסעות שלה על האופניים וספרה נבחר כספר החודש.
אליזבת פנל ובעלה חזרו לארצות הברית לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה, והתיישבו בעיר ניו יורק.
לאחר מות בעלה היא עברה מברוקלין למנהטן ומתה שם בפברואר 1936. ספריהם, במיוחד אוסף ספרי הבישול המשמעותי שלה הורישה לספריית הקונגרס.
התכתובות שלה ושל בעלה מוחזקים בארכיוני האוניברסיטה.
אליזבת רונה הייתה כימאית גרעינית אמריקאית ממוצא יהודי-הונגרי, ידועה בעבודתה עם איזוטופים רדיואקטיביים.
לאחר פיתוח שיטה משופרת להכנת דגימות פולוניום, זכתה רונה להכרה בינלאומית כמומחית מובילה בהפרדת איזוטופים והכנת פולוניום.
בין השנים 1914–1918, במהלך לימודי הפוסט-דוקטורט שלה עם ג'ורג' דה הוושי, היא פיתחה תאוריה לפיה מהירות הדיפוזיה תלויה במסת הנוקלידים.
מכיוון שזוהו אז רק כמה יסודות אטומיים, האישור שלה לקיומו של "אורניום-Y" (המכונה כיום בשם תוריום -231) הייתה תרומה מרכזית לכימיה הגרעינית.
פרס האייטינגר (Haitinger Prize) הוענק לה ולשותפתה במחקר על ידי האקדמיה האוסטרית למדעים בשנת 1933.
לאחר שהיגרה לארצות הברית בשנת 1941 בגיל 51, הוענקה לה מלגת קרנגי (Carnegie Fellowship) כדי להמשיך במחקריה וסיפקה מידע טכני על שיטות הפקת הפולוניום שלה לפרויקט מנהטן.
מאוחר יותר בקריירה שלה, הפכה לפרופסורית לכימיה גרעינית ב"מכון אוק רידג' ללימודי גרעין" (Oak Ridge Institute of Nuclear Studies) ואחרי 15 שנים שם עברה ל"מכון למדעי הים" (Institute of Marine Sciences) באוניברסיטת מיאמי.
גם באוק רידג' וגם במיאמי המשיכה בעבודתה בנושא גאוכרונולוגיה של אלמנטים בקרקעית הים ובתיארוכים רדיומטריים.
היא הוכנסה לאחר מותה להיכל התהילה של נשים בטנסי (Tennessee Women's Hall of Fame) בשנת 2015.
אליזבת רונה נולדה ב-20 במרץ 1890 בבודפשט, הונגריה, לאידה (לבית מאהלר) ולשמואל רונה.
אביה היה רופא יהודי משגשג שעבד עם לואי וויקהאם ועם הנרי-אוגוסט דומיניצ'י, מייסדי הטיפול ברדיום, כדי להציג את הטכניקות בבודפשט, והתקין שם את אחת ממכונות הרנטגן הראשונות.
אליזבת רצתה להיות רופאה כמו אביה, אך שמואל האמין שקשה מדי לאישה להשיג תואר כזה בימים ההם.
על אף שאביה נפטר כבר כשהייתה בשנה השנייה באוניברסיטה, הוא עודד אותה ודרבן את התעניינותה תמיד במדע כבר מגיל צעיר.
היא נרשמה לפקולטה למדעים באוניברסיטת בודפשט, למדה כימיה, גאוכימיה ופיזיקה, וקיבלה את הדוקטורט (PhD) בשנת 1912.
רונה החלה את הכשרתה בפוסט-דוקטורט בשנת 1912 במכון לפיזיולוגיה של בעלי חיים בברלין ובמכון אגודת הקייזר וילהלם, למדה על שמרים כחומר מגיב (מגיב או ריאגנט הוא כל חומר המשתתף בתגובה כימית).
בשנת 1913 עברה למכון קרלסרוהה לטכנולוגיה, עבדה בהנחייתו של קאזימיר פאיאנס (כימאי ממוצא יהודי-פולני), מגלה האיזוטופים, במשך שמונת החודשים הבאים.
במהלך הקיץ של 1914, למדה ביוניברסיטי קולג' לונדון, אך חזרה לבודפשט עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בקבלת מישרה בראש במכון לכימיה של בודפשט, היא השלימה מאמר מדעי על "הדיפוזיה של ראדון במים".
בעבודה עם ג'ורג' דה הוושי התבקשה לאמת אלמנט חדש שנקרא באותה תקופה אורניום-Y, המכונה כיום Th-231. אף על פי שאחרים לא הצליחו לאשר את היסוד, רונה הצליחה להפריד בין האורניום-Y מהאלמנטים המפריעים, והוכיחה שמדובר בפולט בטא (פליטת β) עם מחצית תקופת חיים של 25 שעות.
האקדמיה ההונגרית למדעים פרסמה את ממצאיה.
רונה טבעה לראשונה את המונחים תוויות איזוטופ (Isotope labels) ועקיבות (Isotopic tracer) במהלך מחקר זה, וציינה כי מהירות הדיפוזיה תלויה במסת הגרעינים.
אף על פי שזה נכלל רק בהערת השוליים, זה היה הבסיס להתפתחותם של מחקרים של ספקטרומטר מסה והמים הכבדים שביצעו מאוחר יותר מדענים אחרים.
בנוסף לבקיאותה המדעית, רונה דיברה אנגלית, צרפתית, גרמנית והונגרית.
כאשר הוושי עזב את בודפשט, בשנת 1918 הציע פרנץ טאנגל, ביוכימאי ופיזיולוג ידוע מאוניברסיטת בודפשט, משרת הוראה לרונה.
היא לימדה כימיה סטודנטים נבחרים שטאנגל חש כי אין להם ידע מספיק כדי להשלים את עבודת הקורס, והפכה לאישה הראשונה שלימדה כימיה ברמה אוניברסיטאית בהונגריה.
הדירה בה התגוררה רונה עם אמה נתפסה עם הכרזת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית בהונגריה בשנת 1919. בגלל חוסר היציבות הפוליטית והרדיפה של בעלי אהדה קומוניסטית במהלך "הטרור הלבן" הנגדי, אחרי נפילת הרפובליקה, העבודה הרבה במכון, שהלכה וגברה, נפלה על רונה.
כאשר הוצע לה תפקיד, בשנת 1921, לחזור לדאהלם ולמכון אגודת הקייזר וילהלם על ידי אוטו האן, התפטרה רונה בבודפשט.
היא הצטרפה לצוות של האן בברלין כדי להפריד בין יוניום (המכונה כיום Th-230) לבין אורניום.
ההיפר-אינפלציה ברפובליקת ויימאר אילצה את מעבר שלה ל"מכון לסיבי הטקסטיל" של מכון הקייזר וילהלם, מכיוון שמחקר מעשי כזה הייתה העבודה היחידה שהותרה באותה עת.
מחקר תאורטי ללא יישום חיוני לא היה בראש סדר העדיפויות.
הכשרתה אפשרה לה לחזור להונגריה יציבה יותר פוליטית ולקבל משרה במפעל טקסטיל שם בשנת 1923. עבודה זו לא עיניינה אוחתה ועד מהרה עזבה.
היא הצטרפה לצוות "המכון לחקר הרדיום בווינה" (Institut für Radiumforschung) בשנת 1924 לבקשתו של סטפן מאייר.
המחקר שלה שם התמקד ב"מדידת הספיגה וטווח קרני המימן", וכן בפיתוח פולוניום כחומר רדיואקטיבי חלופי לרדיום.
כבר בשנת 1926 כתב מאייר לאירן ז'וליו-קירי והציע לרונה לעבוד איתה כדי ללמוד כיצד המעבדה שלו בווינה תוכל להכין דגימות פולוניום משלה.
ברגע שהנס פטרסון (1888–1966) שהיה פיזיקאי ואוקיינוגרף שוודי הצליח להבטיח כספים לתשלום הוצאותיה של רונה, ז'וליו-קירי אפשרה לה לבוא וללמוד הפרדת פולוניום במכון קירי בפריז.
רונה פיתחה שיטה משופרת להכנת מקורות פולוניום וייצור פליטת אלפא (קרינת α).
וזכתה להכרה כמומחית בתחום, היא הביאה את הכישורים הללו למכון רדיום יחד עם דיסק קטן של פולוניום.
דיסק זה אפשר לרונה ליצור דגימות מעבדה של פולוניום, ששימשו בחלק ניכר מהמחקרים הבאים של המכון.
הכישורים שלה היו מבוקשים מאוד והיא יצרה שיתופי פעולה רבים בווינה.
עבדה עם אוולד שמידט על שינוי שיטת אידוי הפולוניום של פול בונה-מורי (Paul Bonét-Maury); עם מריאטה בלאו על "תחליבי צילום של קרני מימן" ועם הנס פטרסון.
בשנת 1928 ביקש ממנה פטרסון לנתח דגימה של משקעים בקרקעית הים כדי לקבוע את תכולת הרדיום שלה.
מכיוון שהמעבדה שעבדה בה בווינה הייתה מזוהמת לבדיקה, היא לקחה את הדגימות למעבדה האוקיינוגרפית על "תחנת המחקר הימי בורנו" (Bornö hydrografiska fältstation) על האי Stora Bornö בפיורד Gullmarsfjorden, בשוודיה, אשר תהפוך ליעד המחקר הקיץ שלה במשך 12 השנים הבאות.
הניתוחים שלה עם הפיזיקאית האוסטרית ברטה קרליק (Berta Karlik) על מחצית תקופת החיים של אורניום, תוריום ואקטיניום, זיהוי תיארוך רדיומטרי וטווחי חלקיקי אלפא אלמנטריים.
בשנת 1933, רונה וקרליק זכו בפרס הייטינגר של האקדמיה האוסטרית למדעים.
בשנת 1934 חזרה רונה לפריז ולמדה אצל ז'וליו-קירי שגילתה את הרדיואקטיביות מלאכותית (Induced radioactivity).
זמן קצר לאחר מכן נפטרה קירי וגם רונה חלתה, אך היא הצליחה לחזור לווינה בסוף השנה שלאחר מכן כדי לחלוק את מה שנלמד עם קבוצת חוקרים המורכבת מפטרסון, אליזבת קארה-מיכאילובה וארנסט פוין, ששימש כעוזר של המדענית הנורווגית אלן גלדיץ' באותה תקופה.
מחקריהם התמקדו בההשפעה הנגרמת מהפצצת רדיונוקלידים בנייטרונים.
בשנת 1935 רונה איחדה חלק ממערכות היחסים הזו, עבדה על האי סטורה בורנו, אחר כך ביקרה את גלידיץ' באוסלו, אחר כך נסעה לקופנהגן כדי לפגוש את הוושי, ומאוחר יותר לקאלהובודט (Kålhuvudet) בשוודיה כדי להיפגש עם קרליק ופטרסון.
אחד הפרויקטים שעליהם עבדה הקבוצה במשך כמה שנים היה לקבוע אם יש קשר בין עומק המים לתכולת הרדיום, ומחקר מי הים שלהם העריך את ריכוז היסודות במי הים שנאספו ממקומות שונים.
לאחר האנשלוס בשנת 1938 עזבו רונה ומריאטה בלאו את מכון רדיום בגלל מורשתם היהודית והרדיפה האנטישמית שחוו במעבדה.
רונה חזרה לראשונה לבודפשט ועבדה במעבדה תעשייתית, אך תוך מספר חודשים התפקיד בוטל.
היא עבדה מאוקטובר עד דצמבר 1938 בשוודיה, ואז קיבלה משרה זמנית, למשך שנה, באוניברסיטת אוסלו, אותה הציעה לה גלדיץ'.
רונה לא רצתה אז לעזוב את מולדתה ובסיום שנתה באוסלו, חזרה לבודפשט.
היא מונתה לתפקיד בבית החולים לרדיום-סרטן בבודפשט, להכנת רדיום למטרות רפואיות.
אל מול ההתמודדות עם הקומוניזם מחד גיסא והמעורבות הנאצית בהונגריה במלחמת העולם השנייה מאידך גיסא, בתחילת 1941 השיגה רונה אשרת תייר וברחה לארצות הברית.
במשך שלושה חודשים הייתה מובטלת ואף נחשדה שהיא מרגלת, על אף שביקשה עזרה ממדענים שעבדה איתם באירופה כדי למצוא עבודה.
בפגישה של האגודה הפיזיקלית האמריקאית היא פגשה את הפיזיקאי היהודי-אוסטרי קרל הרצפלד, שעזר לה להשיג משרת הוראה ב"אוניברסיטת טריניטי וושינגטון" (Trinity Washington University) בוושינגטון הבירה.
במהלך תקופה זו הוענקה לה מלגת קרנגי למחקר במכון קרנגי למדע במעבדה הגאופיזית בעבודה על ניתוח מי ים ומשקעים.
בין השנים 1941–1942 היא ניהלה עבודות בקרנגי בשיתוף עם המכון האוקיינוגרפי בוודס הול, ומדדה את כמות הרדיום במי הים ובמי הנהר.
המחקר שלה, שהושלם בשנת 1942, הראה כי היחס בין רדיום לאורניום היה נמוך יותר במי ים וגבוה יותר במי הנהרות.
לאחר שחזרה מביקור קיץ בלוס אלטוס בקליפורניה, קיבלה רונה מברק מעורפל ממכון האופטיקה של אוניברסיטת רוצ'סטר בעניין עבודות למען המלחמה ובנושא הפולוניום, אך לא נמסרו לה פרטים על המטלה.
כשרונה הגיבה, כי היא תהיה מעוניינת לעזור במאמץ המלחמתי, אך יש לה בעיות הגירה, הופיע במשרדה איש שהזדהה כבריאן אובראין והסביר את מהות העבודה הסודית: פרויקט מנהטן.
הם הציעו לקנות את שיטת הפקת הפולוניום שלה ונתנו הוראות ספציפיות לסוג העוזרים שהיא תשתמש בהם.
מעמדה ללא אזרחות אמריקאית לא מנע ממנה לעבוד במשרד למחקר ופיתוח מדעי (OSRD), לו העניקה את שיטותיה ללא תמורה.
לפני פרויקט מנהטן, נעשה שימוש בפולוניום רק בדגימות קטנות, אך הפרויקט הציע להשתמש הן בפולוניום והן בבריליום כדי ליצור תגובה שמאלצת נייטרונים להיפלט ולהצית את תגובת הביקוע הנדרשת לנשק גרעיני (פצצת האטום).
מפעלי פלוטוניום הוקמו על בסיס המפרט שלה לגבי הדרוש לעיבוד האלמנטים.
הם נבנו במדבר ניו מקסיקו במעבדה הלאומית לוס אלמוס, אך לרונה לא נמסרו פרטים.
רונה המשיכה ללמד עד שנת 1946 בטריניטי.
בשנת 1947 החלה לעבוד במעבדה הלאומית ארגון.
עבודתה שם התמקדה בתגובות לחילוף יונים והיא פרסמה כמה עבודות עבור הוועדה לאנרגיה אטומית של ארצות הברית.
בשנת 1948 היא הפכה לאזרחית אמריקאית.
בשנת 1950 החלה בעבודת מחקר במכון אוק רידג' ללימודי גרעין בתור כימאית וכמדענית בכירה במחקרי גרעין.
במהלך תקופה זו שיתפה פעולה עם אוניברסיטת טכסס A&M בנושא הגאוכרונולוגיה של משקעי קרקעית הים, ותיארכה דגימות ליבה על ידי אומדן ההתפרקות הרדיואקטיבית שלהן.
היא פרשה מאוק רידג' בשנת 1965 ועברה לעבוד באוניברסיטת מיאמי בתפקיד הוראה ב"מכון למדעי הים" שם עבדה במשך עשור.
רונה פרשה בפעם השנייה בשנת 1976 וחזרה לטנסי בסוף שנות ה-70.
היא הוציאה ספר בשנת 1978 על שיטות מעקב הרדיואקטיביות שלה.
שמה צוין בציר זמן של נשים במדע (Timeline of women in science)
רונה נפטרה ב-27 ביולי 1981 באוק רידג', טנסי.
אליזבת רונה לא קיבלה הכרה מלאה על הישגיה בתקופת חייה.
היא הוכנסה לאחר מותה להיכל התהילה של נשים בטנסי בשנת 2015. בשנת 2019 קיבלה סוף סוף הנצחה והספד בניו יורק טיימס, כחלק מהסדרה (Overlooked (obitation feature.
אליזבת קרטר הייתה משוררת, מתרגמת ומחברת אנגלייה, מהבולטות והמלומדות ביותר בדור הראשון של מעגל הבלוסטוקינג.
היא החלה לפרסם פואמות בשנת 1734, תחת שם העט אלייזה (Eliza), וזכתה למוניטין כקלאסיציסטית ובעלת כישרון רב לשפות.
עבודתה המוערכת ביותר היא תרגום ראשון לאנגלית של כתבי אפיקטטוס.
בני תקופתה החשיבו אותה ל"אישה המלומדת ביותר באנגליה".
קרטר נולדה בעיירה דיל, שבמחוז קנט באנגליה.
היא הייתה בתו הבכורה של ניקולס קרטר, איש כנסייה ואחד מששת המטיפים בקתדרלת קנטרברי.
אמה, מרגרט, הייתה הבת היחידה והיורשת של ריצ'רד סוויין מדורסט.
האם נפטרה כשאליזבת הייתה בת 10. אחיינה של קרטר כתב בזכרונותיו שמצבה של האם הידרדר לאחר שהמשפחה איבדה חלק ניכר מהונה בהתרסקות הכלכלית של חברת הים הדרומי.
לפני שנפטרה האם, נולדו לזוג בת ושלושה בנים נוספים.
בשנת 1729 התחתן האב בשנית, עם מרי בין, ומנישואים אלה היו לאליזבת אח ואחות למחצה.
אליזבת עזרה בגידול אחיה הצעירים, ומאוחר יותר סייעה להכין את אחיה למחצה, הנרי, ללימודים באוניברסיטת קיימברידג'.
אביה של קרטר, שהיה אדם מלומד ובעל ידע בשפות, דאג להשכלה של כל בניו ובנותיו, ועודד את בתו הבכורה למחשבה עצמאית.
בספר האחרון שהוציאה, ספר פואמות משנת 1762, כללה קרטר פואמה לאביה, בה היא הודתה לו על שחינכהּ לעצמאות ולחירות מחשבה:
אליזבת התקשתה בתחילה בלימודיה והצליחה לרכוש השכלה בזכות עקשנותה והתמדתה.
כשבגרה, היא הייתה מתעוררת מוקדם בבוקר, וכדי להתמיד בלימודים עד שעת לילה מאוחרת הייתה לועסת תה ירוק ומריחה טבק, התמכרות שגרמה לכאבי ראש חזקים שליוו אותה כל חייה.
בדרך זו הצליחה קרטר ללמוד יוונית ולטינית, המשיכה לעברית, צרפתית, איטלקית וספרדית, ובהמשך למדה גם פורטוגזית, ערבית וגרמנית.
מקצועות אחרים - אסטרונומיה, מתמטיקה, גאוגרפיה והיסטוריה של יוון העתיקה - למדה קרטר מחברה, הפילוסוף והאסטרונום תומאס רייט , ששימש עבורה כמורה פרטי.
אולם, מקצועות אלה לא נחשבו באותה תקופה ל"נשיים", וכדי להשלים את השכלתה בתחומים שנחשבו הולמים לבנות מינה, נשלחה קרטר לשנה בקנטרברי, שם למדה סריגה, ציור ומוזיקה בביתו של גולה הוגנוטי.
אביה של קרטר הכיר את אדוארד קייב, המוציא לאור של הירחון The Gentleman's Magazine, ובזכות ידידות זו החלה קרטר לפרסם את יצירותיה הראשונות.
הפואמה הראשונה, "חידה על אש", פורסמה תחת הפסבדונים "אלייזה" במגזין, בנובמבר 1734. כחצי שנה לאחר מכן זכתה הפואמה לתגובה משבחת מכותב שחתם בשם העט "סילביוס" (ככל הנראה ג'ון דיואיק) ועודד אותה להמשיך לתרום למגזין.
קרטר ענתה לסילביוס שהיא שואפת לכתוב נושאים שברומו של עולם כמו חיים ומוות, אך היא חוששת שאין לה ניסיון מספיק לכך.
עם זאת, היא המשיכה לפרסם משיריה בירחון, וככל הנראה פרסמה שם גם תרגום ראשון מיוונית, אודה של אנאקראון.
בשנים 1735–1739 ביקרה קרטר בלונדון במספר שהיות ארוכות.
החוקרת סילביה הרקסטרק מאיירס שיערה שאביה של קרטר, שפרסם גם כן מספר דרשות אך היה בעל הכנסה מצומצמת, שלח את בתו ללונדון בתקווה שכישרונה ישפר את מעמדם בקרב אנשי החברה בעיר.
במהלך השנים האלה המשיכה קרטר לפרסם במגזין של קייב, ויצירותיה התקבלו באהדה גוברת.
בין השאר, היא פרסמה תרגומים לאודות של הורטיוס, ובשנת 1738 יצא לאור בעילום שם קובץ של פואמות פרי עטה.
אחת הפואמות שכתבה, "חידה על החלומות", משכה את תשומת לבו של סמואל ג'ונסון, שהחל גם כן לתרום למגזין מכתביו באותן השנים.
באפריל 1738 פרסם ג'ונסון במגזין מכתם המשבח את "אלייזה" ביוונית ולטינית, וקרטר ענתה לו חודש לאחר מכן, גם כן ביוונית ולטינית.