tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אטנפו אבטה (באמהרית: አጥናፉ አባተ; 1930 - 3 בפברואר 1977) היה איש צבא אתיופי אשר שימש כיושב ראש הדרג השני לאחר הפלתו של עלם טסמה בגלל חילוקי הדעות בתנועה עצמה, למרות שלא התמנה לשליט אתיופיה, אבטה היה אחד מאלו שעיצבו את החונטה כפי שאנחנו מכירים.
האידאולוגיה של אבטה הייתה שמרנית וכללה בין היתר לאומנות (לאומיות אמהרית-כלל אתיופית), סוציאליזם, דתיות וממלכתיות.
אבטה נולד ליד העיירה ביצאנה שבמחוז גוג'אם והתחנך באקדמיה הצבאית אואלטה.
בזמן המהפכה האתיופית אבטה שירת בחטיבה הרביעית שהוצבה באדיס אבבה.
הצטרפותם של הסוכנים מהמועצה לא הייתה מקובלת על אבטה והוא החל לארגן קבוצת התנגדות ובכך הקים מחדש את הקבוצה שכללה בתוכה חברים חדשים בין היתר מהמשמר הקיסרי האתיופי, מחיל ההנדסה ומחיל האוויר.
ראש הוועדה הקודם, עלם נהפך לנטול סמכויות ומפחד לחייו ברח למחוז הולדתו ב-22 ביוני.
בשנים הראשונות לקיומו של הדרג, מערכת היחסים בין שני האישים החזקים בתוכו אבטה ומנגיסטו הייתה מתוחה, אך חברית מתי שצריך להתאחד.
אבטה התמנה במאי 1976 להיות האיש שאחראי לגיוס איכרים לצבא, תוכנית שנכשלה כישלון חרוץ ולכן אבטה הוחלף עי ידי קצין אחר.
מזלו של אבטה היה כאשר לא נכח באותה הפגישה שבה נרצח אמן אנדום, לאחר רצח אנדום, אבטה נשאר היחיד אשר התנגד למנגיסטו התנגדות שהובילה לרציחתו ב-3 בפברואר 1977.
אטנאסיו חירארדוט (ספרדית: Atanasio Girardot, 2 במאי 1791 - 30 בספטמבר 1813) היה קצין קולומביאני, ממוצא צרפתי, אחד מגיבורי המלחמות המהפכניות לעצמאותן של קולומביה וונצואלה בתחילת המאה ה-19, אחד מעוזריו של סימון בוליבאר.
אטנסיו חירארדוט נולד בסאן חרונימו כבן לסוחר וכורה צרפתי בשם ז'אן לואי ז'ירארדו, שהתיישב במחוז אנטיוקיה ואחר כך בעיר בוגוטה,
ולאישה מקומית ממחוז אנטיוקיה בשם מריה חוזפה דיאס דה הויוס.
למד משפטים במכללת "נואסטרה סניורה דל רוסאריו" (גבירתנו של רוסאריו) בבוגוטה וסיים את התואר ב-30 באוקטובר 1810. לאחר מכן התגייס יחד עם שני אחיו, פדרו ומיגל, לצבא המהפכני שנלחם בעד העצמאות במחוז לידתו.
היה ללוטננט (סגן) בגדוד המתנדבים של המשמרות הלאומיים בפיקודו של הקולונל אנטוניו בראיה.
הצטרף למסע דרומה שאורגן על ידי החונטה הממשלתית העליונה של נואבה גרנדה (קולומביה של היום) לצורך התמיכה בקונפדרציית הערים והצטיין בשחרור העיר פופאיאן מידי הכוחות המלוכנים בהנהגתו של מיגל טאקון אי רוסיקה, הידוע כרודן מפופאיאן.
תרומת לוחמיו של חירארדוט הייתה מכרעת בקרב שהתנהל ב-28 במרץ 1811 בבאחו פלאסה.
מאוחר יותר השתתף ב"מלחמת האזרחים הגרנדית הראשונה" בין הפדרליסטים ובין תומכי השלטון הריכוזי
ניצח את הסנטרליסטים בקרבות בפאלובלנקו ובאלטו דה לה ווירחן אך הובס על ידי כוחותיו של אנטוניו נריניו על גבעת מונסראטה בבוגוטה ב-9 בינואר 1813.
במלחמת העצמאות של ונצואלה חירארדוט לקח חלק לראשונה תחת פיקודו של הקולונל מנואל קסטייו אי ראדה לראשונה בעת הקרב באנגוסטורה דה לה גריטה ב-13 באפריל 1813. בנוסף השתתף במבצעים צבאיים אחרים במהלך "המסע המדהים" (Campaña Admirable) של שנת 1813.
באותה שנה, 1813, הקונגרס של נואבה גרנדה החליט לשלוח כתגבורת לכוחותיו של סימון בוליבר, יחידה בת 600 לוחמים על מנת להילחם למען שחרור ונצואלה.
בין חבריה היה גם אטנסיו חירארדוט.
בראש כוח חלוץ של צבא השחרור, חירארדוט הביס את הכוחות המלוכנים ברמת פונומסה ואת אלו של הקפטן מנואל קניאס בקרב באגואה אוביספוס.
ב-31 ביולי 1813 השתתף בקרב טגואנס.
אחרי שחרור קראקס ובמשך המצור הראשון של פוארטו קבייו על ידי המלוכנים, בוליבאר נסוג אל ולנסיה, שם נתקל בחיילי המפקד הספרדי דומינגו מונטברדה.
באתר המוכר כ"בארבולה", תקף בוליבאר ב-30 בספטמבר 1813 את הכוח הקדמי של המלוכנים של רמיחיו בובאדייה.
באותו קרב נורה למוות אטנסיו חירארדוט בעת שנשא את דגל הרפובליקה.
גופתו נקברה בכנסיית איגלסיה מטריס דה ולנסיה, הממוקמת בוונצואלה.
לפי פקודתו של בוליבר לבו של חירארדוט נקבר בקתדרלה בקראקס במאוזולאום מיוחד בתוך קפלת השילוש הקדוש שהשתייכה למשפחת בוליבר.
אנדרטה לזכרו - על גבעה, בצד השמאלי של הדרך אל בארבולה.
אצטדיון אטנאסיו חירארדוט, האצטדיון המרכזי של העיר מדיין בקולומביה
העיר חירארדוט במחוז קונדינמרקה בקולומביה
המוניקיפיום חירארדוט, המרכז המנהלי של העיר מרקאי במדינת ארגואה בוונצואלה
המוניקיפיום חירארדוט במדינת קוחדס בוונצואלה
אטלס כוכבים הוא אטלס המכיל מפות של שמי הלילה.
באטלס כוכבים משתמשים אסטרונומים לצורך איתור גרמי שמים, צפייה בהם ומחקר אודותם.
באטלס כוכבים בן זמננו נעשה שימוש במערכת הקואורדינטות המשוונית, שכן מערכת זו נוחה לשימוש עם חצובה משוונית, וחצובות אלה נפוצות מאוד.
במערכת הקואורדינטות המשוונית מציינים שני מספרים כל נקודה בשמים:
קואורדינטת האורך נמדדת מקו המשוה השמימי, המקביל לקו המשוה הארצי.
מקו המשווה נמדדות מעלות עד מעלה 90 - הציר הצפוני - מצד אחד ועד מינוס 90 - הציר הדרומי - מעברו השני של קו המשוה.
כינוי קואורדינטה זו במערכת השמימית הוא נטייה משום שבזווית זו יש להטות מכשירים למדידת קואורדינטות בשמים.
קואורדינטות הרוחב מחולקות ל 24 שעות, כל שעה מחולקת ל 60 דקות וכל דקה ל 60 שניות.
את שעת האפס קבעו לנקודה בה השמש מצויה בזמן שוויון האביב.
תנועת נקודת שעת האפס ותקופת הייחוס של האטלס
מאחר שכדור הארץ אינו כדור מושלם, קיימת תופעת נקיפה - ציר כדור הארץ מתווה מעגל על כיפת השמים מדי כ 24,000 שנים.
יחד עם תזוזת הציר זזות גם נקודות השוויון.
מכך יוצא שמערכת הקואורדינטות השמימית גם היא זזה.
מקובל לציין מערכת שונה כל יובל שנים בשנים עגולות על פי הלוח הלועזי, ועל האטלס מצוין לאיזה תקופת ייחוס מתייחסות הקואורדינטות.
קיימים עזרים להמרה מקואורדינטות תקופת ייחוס אחת לשנייה, בעבר השתמשו בסרגל חישוב מכני, כיום בדרך כלל משתמשים בתוכנה לשם כך.
בנוסף לעידן לו מתאים האטלס, המצוין על פי רוב בשערו, קיימים המדדים הבאים:
מובן שלא ניתן לקבוע קנה מידה בדומה לאטלס גאוגרפי, שכן לא ניתן לחלק את כיפת השמים לקילומטרים או מידת אורך אחרת.
במקום זאת מדובר בקנה מידה של הגודל הזוויתי של פיסת שמים מול הגודל המוקצב לה באטלס.
מה הבהירות נראית הגבולית של כוכב שיצוין באטלס.
ככל שהבהירות הגבולית גבוהה יותר, יצוינו יותר כוכבים באטלס.
אילו גרמי שמים פרט לכוכבים מצוינים באטלס.
ברוב האטלסים ישנו מידע נוסף בקשר לגרמי השמים המצוינים בו.
מהעת העתיקה אין בידינו מפות כוכבים.
דומה שהקדמונים הסתפקו בגלובוסים מעשה ידי אמן, שעליהם נחרטו דמויות הקבוצות.
הגלובוסים המעטים ששרדו מלפני 2,000 שנה לא כוללים את הכוכבים עצמם, אם כי ישנם היסטוריונים שטוענים שכוכבים שובצו בהם, אולי באבני חן, ונשרו או נעקרו במשך השנים.
חיסרון מובהק של גלובוסים אלו היה היותם חפצים כבדים ומסורבלים, הולמים לעטר חצר אך לא מעשיים כפתרון לנווט של ספינה.
בימי הזוהר של האימפריה הערבית פותח האצטרולב, אולי כהמשך לדגמים יווניים, ובו שוטח כדור השמיים, על ידי היטל סטראוגרפי, ללוח עגול.
היטל סטראוגרפי שומר על זוויות יחסיות, ולכן על גבי אצטרולב קל היה לעשות את חישובי הניווט והאסטרולוגיה להם שימשו הגלובוסים, והיה לו את היתרון של היותו שטוח וניתן לנשיאה.
למעט האצטרולב וניסיונות בודדים למיפוי על גבי מפה שטוחה, רובם מהמזרח הרחוק, לא התקדם מיפוי הכוכבים עד עבודתו פורצת הדרך של יוהאן באייר.
אורנומטריה יצא לאור ב 1603, והיה הניסיון הראשון להפיק אטלס כוכבים מלא.
הסטנדרט הגבוה של יצירת מופת זו, שהייתה מוקפדת לעילא מבחינת דיוק מדעי ומאמץ גרפי ויצירת אמנות אסתטית ללא תקדים - הוא הבסיס שמולו נבחן כל אטלס כוכבים שיצא מאז.
אוראנומטריה היה מדהים בדיוקו לזמנו, ויפיפה גם לעין בת זמננו.
באייר הסתמך על הרשומות הקפדניות של טיכו ברהה, שהצליח ללא טלסקופ למדוד את מיקומם של כאלף כוכבים ברמת דיוק מרשימה- לרוב עד כדי דקת-קשת בודדה.
אך ברהה לא מיפה את שמי הדרום, למעשה הוא לא ראה אותם מימיו.
את כל עבודתו עשה בחצי הכדור הצפוני, בדנמרק ובפראג.
באייר נאלץ לפנות למקור אחר למידע על שמי הדרום.
המקור היחיד שהיה לו לשם כך, רשומות נווט הולנדי, לא התקרב למידת הדיוק והקפדנות של ברהה, ואורנומטריה מכיל מיקומים שגוים כמו גם בהירות שגויה של רוב כוכבי הדרום.
אך אוראנומטריה לוקה בדברים נוספים, מעבר למיפוי שמי הדרום.
שגיאה בולטת היא הצבת קווי קואורדינטות שמקורם במספר מוקדים במפה אחת, ואף על פי כן כולם קווים ישרים.
חיבתו של באייר לקווים ישרים הכשילה אותו, שכן לא קיים אף היטל, וזה בלתי אפשרי גאומטרית, שיותר ממוקד אחד במפה שטוחה של כדור יפרוש קווים ישרים.
הידע על היטלים היה מצומצם בזמנו של באייר, והוא לא הכיר אף את המעט שהיה.
הוא הסתמך על אינטואיציה בבוחרו מעין היטל טרפזואידי, שלא היה מוגדר היטב והניב סתירות בין מפה אחת לשנייה.
בעיות נוספות קיימות באוראנומטריה אך ורק מנקודת מבט מאוחרת לו.
אחת מהן היא בחירתו של באייר בקואורדינטות שמימיות שמבוססות על גלגל המזלות.
בחירתו של באייר הייתה מובנת מאליו לזמנו.
הוא הסתמך על סטנדרט שנקבע אלפי שנים לפניו, סטנדרט שהציב את האסטרולוגיה בראש.
"בעיה" נוספת, מנקודת מבט בת זמננו, היא הציורים המופלאים של קבוצות הכוכבים, שללא ספק מוסיפים רבות אמנותית ואסתטית, אך מבלבלים את מי שמנסה להשתמש באורנומטריה לזיהוי כוכבים.
עם זאת, בזמנו ציורים אלו היו חיוניים.
כל עבודות האסטרונומים בני זמנו של באייר, לרבות קופרניקוס, השתמשו בציון תפקידו של כוכב בקבוצה שלו כאמצעי זיהוי.
"הצבת הצפונית של העקרב" או "עינה של הדובה הגדולה" נטולי משמעות ללא ציור העקרב והדובה.
בעיה אחרונה, שהיא ללא ספק תוצאה של המשך המסורת של גלובוסי-שמים היא שמפותיו של באייר הפוכות מימין לשמאל, כפי שהן נראות על גלובוס שמים בו הצופה הדמיוני מביט על כדור השמים מבחוץ.
לאורך כל המאה ה-17 יצאו אטלסי כוכבים שהתאמצו לעמוד בסטנדרטים של אוראנומטריה, ולא לשפר אותם.
רק בשליש המאה הבאה יצא לאור אטלס שהיווה שיפור מהותי ומובהק: אטלס השמים (לטינית: Atlas Coelestis) של האסטרונום המלכותי הבריטי, ג'ון פלאמסטיד.
אגדות רבות קשורות לאטלס זה: ישנם הטוענים שפלאמסטיד כלל לא אבה לפרסם את קטלוג הכוכבים המפורט שלו כאטלס, ורק בזכות סיר אייזק ניוטון, שהיה איש ריב ומדון ורצונו של פלאמסטיד היה לצנינים בעיניו, פורסם האטלס בכל זאת.
אגדה נוספת, שידוע מעל לכל ספק שהיא שגויה, היא שפלאמסטיד הוא שטבע, באטלס הזה, את מספרי פלאמסטיד.
למעשה, אלו הופיעו לראשונה בתרגום צרפתי של האטלס, שעליו הופקד האסטרונום ז'רום לאלנד.
אך ערכו של האטלס של פלאמסטיד עולה על כל אגדה, דמיונית או נכונה.
ראשית, לראשונה יצא אטלס שמים עם היטל גאומטרי מוגדר ומדויק.
אפשר להתווכח על חסרונותיו ומעלותיו של ההיטל הסינוסואידי שפלאמסטיד בחר, אבל אין ספק שמדובר בהיטל מדויק, ואכן ניתן למדוד מיקומי כוכבים בדיוק מצוין - של פחות מדקת-קשת - באטלס זה.
חסרונותיו של ההיטל - בעיקר עיוות דמויות הקבוצות הרחוקות מקו המשווה - בטלים בשישים מול יתרון זה.
למעשה החלו לקרוא להיטל סינוסאידי "היטל פלאמסטיד", על אף שההיטל לא הומצא על ידו.
בזכות ההיטל המדויק והקפדנות בה יישם אותו פלאמסטיד יכלו אסטרונומים שהשתמשו באטלס, לראשונה, למדוד מיקומים מדויקים ולציין ללא כל בעיה את מיקומו של כל גילוי.
האטלס של פלאמסטיד הכיל קווי רשת כל מעלה ומעלה - רמת רישות נדירה לפני מחצית המאה ה-20.
פלאמסטיד גם היה הראשון שהחל להפרד מקואורדינטות מבוססות גלגל המזלות.
אלו אמנם מופיעות באטלס, אבל כרשת משנית.
העיקרית היא רשת הקואורדינטות המשוונית, כפי שמשתמשים בימינו.
זו ללא ספק תוצאה של רוח הזמן - במאה ויותר השנים שחלפו בין אוראנומטריה לאטלס השמים של פלאמסטיד התבסס הטלסקופ ככלי אסטרונומי, ויתרונות החצובה המשוונית היו לחשובים הרבה יותר מאשר ההתאמה למסורות קדומות.
מפאי השמים הבולט בתחום הוא ויל טיריון, החתום על האטלסים המובילים בעולם.
אורנומטריה 2000.0 הוא אטלס מקיף ביותר בשלושה כרכים כבדי משקל.
שניים מהכרכים הם מפות והשלישי מכיל מידע נוסף וקטלוג כוכבים.
אטלס 2000 הוא אטלס בקנה מידה בינוני בפורמט אלבומי, ללא מידע פרט למפות.
קיימות לו מהדורות רבות, לרבות מהדורת שדה בה המפות שחורות והכוכבים לבנים ומהדורת דה-לוקס צבעונית.
אטלס הכיס של Sky&Telescope הוא אטלס נוח לנשיאה בקנה מידה בינוני, ללא מידע פרט למפות.
אטלס המילניום, בדומה לאוראנומטריה, הוא אטלס מקיף מאוד בכמה כרכים כבדים.
אטלס השמים לצופה של אריך קארקושקה הוא אטלס בפורמט ייחודי, המכיל מפות בקנה מידה גבוה אך ורק של אזורים נבחרים בשמים, לצד מידע מקיף על כ 200 גרמי שמים נבחרים ומפות בקנה מידה קטן של כל כיפת השמיים.
כוכבים במסילותם היא חוברת ובה דברי מבוא על האסטרונומיה וכן אטלס שמים דק מאת אינג' אריה נתן בהוצאת החברה להגנת הטבע המיועד לצופים באמצעות משקפת.
אטלס קוסמוס לשמי ישראל בעריכת ד"ר יגאל פתאל, אטלס מקיף בפורמט אלבומי, עם מפות של ויל טיריון.
האנציקלופדיה של קבוצות הכוכבים מאת ד"ר יגאל פתאל, כולל שני כרכים ומכיל לקסיקון אסטרונומי מקיף נוסף לאטלס.
ייחודו של אטלס זה הוא שמלבד מפות כוכבים ברמות הגדלה שונות ישנה סקירה על גרמי שמיים בעלי עניין בקבוצות, של ההיסטוריה ושל המיתולוגיות של אותן קבוצות.
אטלס השמיים הישראלי מאת ד"ר צפריר קולת, האטלס כולל מידע רב נוסף על מפות השמיים המפורטות שבו.
בשנים האחרונות הולך ונעשה נפוץ השימוש בתוכנות שונות לאותן מטרות בהן משתמשים באטלס כוכבים.
לתוכנה קיימים יתרונות רבים: ניתן לשנות את קנה המידה, את הבהירות הגבולית, ואף ניתן לחבר בין המחשב לטלסקופ לצורך כיוון אוטומטי של הטלסקופ.
עם זאת, השימוש בתוכנה בשטח דורש מחשב נייד, שיחשף לפגעי מזג האוויר בזמן התצפית.
כמו כן, הקרנת האור ממסך המחשב פוגעת בהתאמת עיני הצופים לראיית לילה.
אמנם בחלק ניכר מהתוכנות יש מצב "ראיית לילה" שממזער השפעה זו, אך עדיין מדובר בפתרון פחות נוח מהשימוש הקלאסי באטלס מודפס בצירוף פנס ראש אדום.
התוכנה החופשית סטלאריום היא אחת הנפוצות ביותר לשימוש ביתי ואף תורגמה לעברית.
לצידה קיימות תוכנות מסחריות פופולריות כגון Cartes de Ciel וGoogle Sky.
קיימות גם תוכנות למחשבי כף יד, כגון PicoSky.
אטלסיב סיביו (ברומנית: Clubul Sportiv Universitar Atlassib Sibiu) היא קבוצת כדורסל רומנית מהעיר סיביו.
המתמודדת בליגת העל הרומנית וביורופקאפ.
מועדון הכדורסל של אטלסיב סיביו הוקם בשנת 1971, ובעונת 1977/78 החל לשחק בליגה הבכירה ברומניה.
אוהדי הקבוצה ידועים כרעשניים מאוד, שממלאים את האולם הביתי בכל משחק.
בכל פעם שהוחלף הספונסר הראשי, שמה של הקבוצה השתנה בהתאם:
אטסוטו אוצ'ידה (ביפנית: 内田 篤人; נולד ב-27 במרץ 1988) הוא כדורגלן עבר יפני ששיחק בעמדת המגן הימני.
לזכותו של אוצ'ידה 71 הופעות במדי נבחרת יפן.
אוצ'ידה ערך את הופעת הבכורה במדי קאשימה אנטלרס בתחילת מאי 2006, כשעלה בהרכב במשחק במסגרת ליגת העל היפנית בכדורגל בגיל 17, ולאחר כשלושה שבועות כבש את שער הבכורה במדי הקבוצה הבוגרת במשחק מול ונטפורט קופו.
בשלוש עונותיו הראשונות במועדון, סייע אודיצ'ה לקבוצה לזכות בשלוש אליפויות רצופות, ואף נבחר בעונות ו- לנבחרת העונה בליגה.
ביולי 2010 חתם אוצ'ידה על חוזה לשלוש שנים בקבוצת שאלקה 04 המשחקת בבונדסליגה בגרמניה.
כבר בעונת הבכורה שלו בגרמניה עזר אודיצ'ה לקבוצתו לזכות בגביע הגרמני ובסופר קאפ הגרמני.
ב-13 באפריל 2011 הפך אוצ'ידה לשחקן היפני הראשון שהגיע לשלב חצי הגמר של ליגת האלופות.
בתחילת עונת נפצע והושבת לתקופה ארוכה.
בקיץ 2017 עזב אוצ'ידה את שאלקה לאחר שבע עונות, וחתם באוניון ברלין מהבונדסליגה השנייה לעונה אחת, אליה עבר בהעברה חופשית.
אוצ'ידה ערך שתי הופעות בלבד באוניון ברלין, וכבר בינואר 2018 חזר לקאשימה אנטלרס מליגת העל היפנית.
אוצ'ידה שיחק במדי נבחרות יפן הצעירות השונות, ואף לקח חלק במדים היפניים במסגרת גביע העולם בכדורגל עד גיל 20 שנערך בקנדה בשנת 2007. הוא זומן לראשונה לנבחרת הבוגרת בשנת 2006, אך לא שותף בפועל במשחקיה.
ב-26 בינואר 2008, בהופעת הבכורה המחודשת של טקשי אוקדה כמאמן הנבחרת במשחק אימון ביתי מול , קיבל אוצ'ידה הזדמנות ועלה לראשונה לשחק במדים הלאומיים.
הוא לקח חלק במשלחת היפנית לאולימפיאדת בייג'ינג (2008) ואף היה חבר הנבחרת שזכתה בגביע אסיה בכדורגל 2011.
אטלס עץ חיים הוא אנציקלופדיה לתולדות חכמי ישראל מתקופת המקרא ועד תקופת האחרונים.
האטלס הוא פרויקט של הרב רפאל הלפרין, וזכה להמלצות מרובות של רבנים ואנשי אקדמיה.
האטלס מתפרס על פני 20 כרכים, ובהם שני כרכי מבוא.
אטלס הגנום הסרטני הוא פרויקט שמטרתו קטלוג מוטציות גנטיות הגורמות לסרטן, על ידי ריצוף גנומים וניתוחם בשיטות ביואינפורמטיות.
הפרויקט, שהחל בשנת 2005, מהווה ניסיון למלחמה במחלת הסרטן תוך שימוש בשיטות גנומיות רבות-תפוקה (high-throughput analysis), על מנת לשפר את יכולת האבחון, הטיפול והמניעה של סרטן, וזאת על ידי הבנה מעמיקה יותר של הבסיס הגנטי של אוסף המחלות המכונות סרטן.
הפרויקט מצוי בפיקוח של המכון הלאומי לסרטן והמכון הלאומי לחקר הגנום האנושי של ארצות הברית.
פיילוט בן שלוש שנים, שהחל בשנת 2006, התמקד באפיון השינויים הגנטיים החלים בשלושה סוגי סרטן נפוצים באדם: גליאובלסטומה, סרטן ריאות וסרטן שחלות.
בשנת 2009 עבר הפרויקט לשלב השני, שמטרתו השלמת הריצוף והאפיון הגנטי של 20-25 סוגים של גידולים סרטניים שונים עד שנת 2014.
מימון הפרויקט נחלק בין מרכזי אפיון הגנום, אשר אמונים על ביצוע שלב הריצוף, ובין מרכזי ניתוח המידע הגנומי, אשר מבצעים את הניתוח הביואינפורמטי.
יחודו של הפרויקט נעוץ בהיקף הדגימות הנבדקות, עד 500 דגימות לכל סוג סרטן
, וכן במספר השיטות השונות המשמשות לניתוחן.
שיטות האפיון כוללות בחינת תבנית ביטוי גנים, שינוי במספר העותקים (של כרומוזומים או מקטעים גנומיים), אפיון SNPs, מתילציות על ה-DNA, בחינת תבנית ביטוי של microRNAs וריצוף האקסונים של 1,200 גנים שונים לפחות, ובמקרים מסוימים מבוצע ריצוף הגנום השלם.
בשלב השני של הפרויקט מבוצע ריצוף של כלל האקסום עבור כל הדוגמאות בשלושת מרכזי הריצוף.
בנוסף עבור 10% לפחות מסך הדוגמאות מבוצע ריצוף כלל הגנום
עבור כל דוגמה מרקמה סרטנית הנלקחת מחולה מסוים, נלקחת ומאובחנת גם דגימה מרקמה בריאה כדי לאפשר השוואה של דפוסים שונים הייחודיים לגידול הסרטני, וזאת על מנת לאתר את השינויים שגרמו להתמרה הסרטנית.
כלל מסדי הנתונים הנבנים במסגרת הפרויקט, נגישים באופן חופשי דרך שער המידע של TCGA
מטרת פרויקט הפיילוט הייתה להדגים ששימוש בטכנולוגיות גנומיות מתקדמות, על ידי קבוצת מדענים ממוסדות אקדמיים שונים, יכול לשמש להסקת מסקנות ביולוגיות בעלות מובהקות סטטיסטית תוך שימוש במאגרי המידע המופקים במסגרת הפרויקט.
מטרת השלב השני היא הרחבת הידע שהושג בשלב הראשון על ידי אפיון סוגי סרטן נוספים.
פרויקט הפיילוט מומן על ידי המכון הלאומי לסרטן והמכון הלאומי לחקר הגנום האנושי באופן שווה, ובהשקעה של 50 מיליון דולר על ידי כל אחר מהמכונים.
השלב השני ממומן גם הוא על ידי שני גופים אלו בהשקעה של 25 מיליון דולר לשנה כל-אחד, כאשר המכון הלאומי לחקר הגנום האנושי התחייב למימון זה לשנתיים בעוד שהמכון הלאומי לסרטן התחייב למימון בן חמש שנים.
מימון נוסף בעבור השלב השני של הפרויקט ניתן ישירות על ידי ה-NIH, כך שההוצאה עבור ריצוף DNA בשלב השני צפויה לעמוד על סך של 150 מיליון דולר.
70 מיליון דולר נוספים יושקעו בהשגת הרקמות, הפקת DNA ו-RNA מהן ובדיקות איכות.
הפרויקט מוצא לפועל על ידי מספר סוגי מרכזים האמונים על יצירת המידע וניתוחו:
מרכזי טיפול בדגימות (Biospecimen Core Resource) - כיום קיימים שני מרכזים מסוג זה, האמונים על קבלת דגימות הרקמה, בדיקת טיבן מבחינה כמותית ואיכותית, הפקת RNA ו-DNA מהן ובדיקת איכות התוצרים.
לאחר תהליכים אלו מועברת הדוגמאות לריצוף.
מרכזי ריצוף הגנום (Genome Sequencing Centers) - במרכזים אלו, שלושה במספר, מבוצע תהליך קביעת הרצף של חומצות הגרעין שהופקו מן הרקמות.
עד לא מכבר הריצוף היה מבוצע בשיטת סנגר, אך כעת מבוצעת החלפה של שיטה זו בשיטות מהדור החדש (Next-generation sequencing).
מרכזי אפיון הגנום (Genome Characterization Centers) - שישה מרכזים האחראיים על אפיון כלל השינויים הגנומים שהתרחשו בגנום הסרטני, ובכלל זאת גם שינויים אפיגנטים ושינוי ברבות ביטוי של גנים ו-microRNA.
מרכזי אפיון הפרוטאום (Proteome Characterization Centers) - למרכזים אלו מגיעים חלק מן הדגימות לצורך אפיון פרופיל הביטוי של סך החלבונים ברקמה הסרטנית.
מרכז אחסון מידע (Data Coordinating Center) - מרכז זה אחראי על אחסון כלל המידע הנצבר בפרויקט, וכן אחראי לבצע בדיקות איכות שלו.
כמו כן, מפעיל המרכז את שער המידע של הפרויקט, המאפשר גישה חופשים של חוקרים מכל רחבי העולם למידע.
מרכזי ניתוח המידע הגנומי (Genome Data Analysis Centers) - מרכזים אלו אחראיים על אינטגרציית המידע ממרכזי הריצוף והאפיון, ומתן אינטרפרטציה ביולוגית למידע.
כל שבעת המרכזים מסוג זה משתפים פעולה על-מנת לפתח שיטה לביצוע אנליזה אוטומטית של המידע הנאסף בפרויקט.
להלן סוגי הגידולים אשר נחקרים במסגרת השלב השני של הפרויקט:
בעקבות עליית הנאצים לשלטון, עלה לארץ זרם גדול של מהגרים בעלי השכלה גבוהה ומיומנויות מקצועיות, שחיפש את עתידו במסגרות הכלכליות והתרבותיות שהיו בארץ.
בזרם המהגרים מגרמניה היו כמה אנשי "מדעי כדור הארץ"- הידרולוגים, מטאורולוגים וגאוגרפים שאפשר לכנותם "החבורה הגרמנית" ("הייקים").
בין אנשי חבורה זאת, בלטו אנשי המטאורולוגיה שהמשיכו לשמור על קשר עם המחקר הגאוגרפי: רודולף פייגה, מרטין גוטפלד (מרדכי גלעד) אדגר רוזנאו (נפתלי רוזנן) באותו זרם מהגרים הגיעו לירושלים גם שני גאוגרפים: הורסט קלנר (דוד עמירן) ואייזק (יצחק שטנר).
הרוח החיה והסוכן המרכזי של מקצוע הגאוגרפיה, היה דוד עמירן שנולד בברלין, 1910, ולאחר סיום בית הספר התיכון החליט לצאת ללמוד גאוגרפיה בפרייבורג בשנת 1929.
כשנתיים (1937) לאחר שהגיע לארץ, דוד עמירן הגיש את הרעיון 'לאטלס ארץ ישראל' כפרויקט לקבלת מעמד של עמית מחקר, באוניברסיטה העברית בירושלים.
את המימון השיג בהמלצת יהודה ליאו פיקרד, מקרן קיימת לישראל ו"מהמשרד המרכזי להתיישבות של עולי גרמניה".
במשך כשלוש שנים, אסף אינפורמציה, שיתף במטלות את מכיריו "מהחבורה הגרמנית", והגיש לקק"ל טיוטה חלקית של האטלס שערכה תצוגה פומבית של המפות הראשונות בחודש מאי 1939. את מהותו וחשיבותו של אטלס לאומי, למד עמירן ממוריו בגרמניה דרך המקרה של אטלס פינלנד.
פרוץ מלחמת העולם הביא לביטול המימון, עמירן התגייס לצבא הבריטי.
בינתיים תפסו אנשי החבורה הגרמנית תפקידים חשובים במוסדות הבריטים השונים: מחלקת המדידות והשירות המטאורולוגי.
לאחר קום המדינה בשנת 1949, עמירן קיבל מינוי להקים את המחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית, ויחד עם עמיתיו "מהחבורה הגרמנית", החליטו בראשית שנות החמישים להמשיך את פרויקט האטלס, ולמעשה יישמו את תוכניתו של עמירן שעוצבה עשרים שנה קודם.
בא לעזרתם, יוסף אלסטר, יליד ורשה וידידו האישי של שר העבודה הראשון מרדכי בנטוב שמינה אותו לעמוד בראש מחלקת המדידות.
הם גייסו אנשים נוספים לעבודה, רובם "ייקים" שאליהם נקשרו דרך 'הבריגדה', 'ההגנה' או על רקע יחסים אישיים ומקצועיים.
אין פלא כי עורכי האטלס וראשי המדורים הם מהגלעין של "החבורה הגרמנית".
מתוך 14 עורכי המדורים כעשרה הם 'ייקים': עמירן, פיקרד, רוזנן, גולדשמידט, בודנהיימר, שטנר, גלעד, אבי יונה, קרמון, מיוזם.
תפקידו של האטלס היה לכנס בקובץ של מפות את כל הנתונים היסודיים של טבע הארץ, ושל התפתחות האוכלוסייה, הכלכלה והתרבות.
כל מפה באטלס הציגה פן אחר של הענפים האלה, ועל ידי השוואת המפות אפשר היה לעמוד על השפעות הגומלין שבין הענפים, ועל טיב הנוף בכללו.
זו גם הדרך להגיע להבנה מלאה ועמוקה של הגאוגרפיה של ארץ ישראל.
האטלס הודפס על גיליונות גדולים של 70x50 ס"מ.
מאה ואחד גיליונות חובקים כחמש מאות מפות ודברי הסבר.
תהליך ההוצאה לאור, שתוכנן להימשך כשלוש–ארבע שנים, ארך בפועל יותר מ-7.5 שנים, מאוקטובר 1956 ועד יוני 1964, שבמהלכן הופצו הגיליונות למנויים מדי מספר חודשים.
המנויים קיבלו אוגדן קשיח לכריכה עצמית של הגיליונות.
הכרך השלם, מידותיו גדולות במיוחד - 5x40x50 ס"מ ומשקלו 7.5 ק"ג.
לאטלס היו עורכים רבים, על פי תחומי מומחיותם.
לכל פרק עורך ראשי, וחלק מן העורכים היו גם חברי המערכת הכללית.
חברי המערכת וההנהלה היו: משה גרדון, אורי צידון, נפתלי קדמון, יוסף אלסטר, ד"ר דוד עמירן, מרדכי גלעד.
גאומורפולוגיה – ד"ר דוד עמירן
גאולוגיה – פרופ' יהודה ל.
הצומח – פרופ' מיכאל זהרי
החי – פרופ' שמעון פ.
תולדות הנוף – ד"ר יצחק שטנר
חקלאות – ד"ר אמיל לואי לוי
תעשייה ומסחר – ד"ר יצחק גלפט
שירותים – ד"ר הלמוט מיוּזם
ייעוץ סטטיסטי – פרופ' רוברטו בּקי
תכנון כרטוגרפי – מרקו עיני
המהדורה השנייה, בשפה האנגלית (Atlas of Israel), הופיעה בשנת 1970 בשיתוף ההוצאה ההולנדית "אלסוויר".
המהדורה השלישית, דו-לשונית (עברית ואנגלית), ראתה אור ב-1986 בשיתוף הוצאת כרטא בישראל והוצאת מקמילן בארצות הברית ובריטניה.
בשנת 1995 ראתה אור המהדורה הרביעית, שנקראה אטלס ישראל החדש.
מהדורה זו, שהופקה ביוזמתו של פרופ' אריה שחר, חבר מערכת ההוצאה השלישית, נועדה להתאים לתלמידי בית הספר; היא הודפסה בפורמט קטן יותר, שכלל רק מפות, הסתייעה בחידושים טכנולוגיים וכללה מפות חדשניות.
'אטלס ישראל' עוצב על פי הגישה של הגאוגרפיה הרגיונלית, בגרסה המכונה "הגישה הפוסיבליסטית".
על פיה, תנאי הטבע יוצרים מגוון אפשרויות, וכל תרבות תגיב אחרת למגוון.
הגישה הזאת התאימה יותר לתיאור התמורות שהביאה הציונות לארץ ישראל: האדם העברי הכניע את טבע הארץ, בעוד הפלח הערבי נשלט על ידי תנאים אלה.
מחברי האטלס הביאו להוכחת הטיעון הזה שפע מפות משוות כגון: "נוף הארץ במאה ה-19" ולידה מפת "נוף הארץ במאה ה-20" - לאחר התפשטות ההתיישבות הציונית.
הגאוגרף הרגיונלי מאמין כי על ידי רצף המפות הוא מציג את המנגנון שמייצר את "ייחודו של האזור", ובסיומו של כל מחקר הוא מצהיר על "אישיותו של המקום".
אם כך מהו ייחודה של 'ארץ ישראל'?
יוצרי האטלס סיכמו את הייחוד במאפיינים הבאים:
הארץ יצרה את דמותו הרוחנית, החברתית של העם העברי
דמותה של הארץ השפיע על אורח החיים של היהודים בגולה
הארץ חרבה וציפתה להתחדשות על ידי העם העברי
עורכי האטלס הדגישו את היותו של האטלס כלי עזר לניהולה התקין של המדינה.
האטלס מהווה "מכשיר מעשי שימושי לקידומה הכלכלי והדמוגרפי של ארצנו".
אמנם, הגאוגרפיה הרגיונלית שהתפתחה בראשית המאה העשרים לא ראתה בצד היישומי מטרה בפני עצמה, אך במהלך שנות העשרים והשלושים גברה הנטייה לראות במחקר רגיונלי כלי תכנוני.
"אטלס ארץ ישראל" או "אטלס ישראל"
לאחר מלחמת העולם הראשונה, המתח הפוליטי-אינטלקטואלי הביא גאוגרפים גרמניים רבים לתמוך באחד הרעיונות שצצו באותם ימים הוא הרעיון של הבחנה בין שלושה סוגי גבולות במרחב: גבולות טבעיים, גבולות היסטוריים-תרבותיים וגבולות פוליטיים .
כאשר ניגש דוד עמירן להציע תוכנית ליצירת האטלס בשנת 1937, בתקופה שהמתח הפוליטי סביב תוכנית החלוקה היה בשיאו, נראה לו מובן מאליו ליצור את "אטלס ארץ ישראל".
מנקודת מבט של אותה תקופה: האטלס הנ"ל צריך היה לשקף את ארץ ישראל המנדטורית ואת התפיסה הציונית של הגדרת המרחב של ארץ ישראל, כפי שהוצגה בוועידת וורסאי 1919.
הקמת המדינה, יצרה את המתח בין "הגבולות הטבעיים", "הגבולות ההיסטוריים", ו"הגבולות המדיניים".
קיימת, איפוא, דו משמעותיות באטלס הנ"ל: "אטלס ישראל", בשמו מציין את המדינה שהוציאה אותו לאור, אך במפותיו משקף גם תפיסת עולם אחרת של הציונות והיהדות: המפות כוללות גם את "עבר הירדן", ו"הגדה המערבית".
קווי הגבול המדיניים - הקו המנדטורי, ו"הקו הירוק", מופיעים במפות מסוימות, אך במפות הפיזיות של הארץ - גאולוגיה, גאומורפולוגיה, הם מופיעים במטושטש.
לכן המתבונן באטלס יכול בקלות לקלוט את הגישה שישנם לארץ "גבולות קבועים" והם הגבולות הפיזיים, וישנם גבולות ארעיים - הקו הירוק או המנדטורי.
בגרסה האנגלית של האטלס, שיצאה בשנת 1970, בהתאם למדיניות הממשלה הושמט "הקו הירוק" מהמפות של מחלקת המדידות, ולכן גם "ממפה הבסיס" של הארץ.
האירועים הפוליטיים והצבאיים אחרי 1970, הביאו את עורכי המהדורה השלישית (1985) להתייחס גם לנושא הגבולות בסדרה של ארבע מפות, המראות את שינויי הגבולות המדיניים והמנהליים בארץ, ובפירוט את שינויי הגבול הצפוני והדרומי.
שלטון מנכס לעצמו מרחב על ידי הענקת שמות חדשים, תהליך שכיח מאז ומעולם, כפי שניתן לראות זאת בעת העתיקה ובתקופה המודרנית.
כך לדוגמה, במרכז אירופה, השתלטות התרבות הגרמנית על אזורים של לאומים אחרים (צ'כים או פולנים) הביאה להתפשטות שמות המקומות הגרמניים ואלה הונצחו בקרטוגרפיה הגרמנית; התמוטטות העולם הקומוניסטי, החזיר למפות שמות מקומות שהועלמו מאז מלחמת העולם השנייה.
הפיכת מפת הארץ למפה עברית - היא למעשה קביעת ממשות התרבות העברית והשאיפות הפוליטיות הציוניות על הטריטוריה של ארץ ישראל.
יש בכך השלמה להשגים הצבאיים והמדיניים.
לאחר מלחמת העצמאות, פעולות העברות של מפת הארץ, היו לא פחות חשובות מפעולות התיישבות הפיזית, והן נותבו מ"ועדת השמות" שליד משרד ראש הממשלה, כפי שכותבים עורכי האטלס: "[…] בעיית מיוחדת במינה היו המונחים הגאוגרפיים וכן שמות המקומות בארץ ישראל.
'אטלס ישראל' משתמש במונחים שהוצעו בידי הוועדה למונחי הגאוגרפיה שליד האקדמיה ללשון העברית, ובשמות הגאוגרפיים שאושרו על ידי ועדת השמות שליד משרד ראש הממשלה.[…]"
ביטויי העבריות של האטלס, ניכר במדור כרטוגרפיה.
שם מופיעה מפת "ישראל 1:250.000", המלווה באינדקס של שמות יישובים ואתרים גאוגרפים.
רשימה זו כוללת כ-4000 שמות וממויינת בשני אינדקסים נפרדים: שמות בתחום מדינת ישראל, ושמות מחוץ לשטח המדינה.
ברור כי 2000 השמות בתחומי המדינה הם שמות עבריים, כולל שמות הרים, נחלים ואתרים גאוגרפים שונים.
כפי שרשימה זו מציינת את העבריות, באותה העת מציינת גם את מחיקתם של השמות ערביים שהיו נהוגים בארץ.
עברות השמות בולט מאוד כשמשווים רשימת המקומות בתחומי מדינת ישראל לרשימה השמות שמחוץ לתחומיה - בה לאתרים הגאוגרפים בדרך כלל שמות ערביים.
אך גם כאן, אתרים שהיה להם שם עברי, הוא הועדף על השם הערבי, כגון: שכם, חברון, הר גריזים או עמק דותן.
במהדורה האנגלית, 1970, נעשה תרגום השמות מעברית לאנגלית, על פי התרגום הרשמי, ואילו במהדורה השלישית, שהיא מהדורה דו-לשונית, הוסיפו גם את השם העברי בכתיב לועזי, לדוגמה: ירושלים=Yerusalyim = Jerusalem ; שכם =Nablus = Shekem ; ים כנרת=Yam Kinneret = Sea of Galilee .
במהדורה זו לא נכתבו השמות הערביים של המקומות בארץ, באותיות עבריות או לועזיות (ירושלים = אל-קודס או חברון = אל-חליל)
האטלס כמסמל את האתוס הציוני
האטלס, כייצוג גרפי המשרת את הציונות והלאומיות, לא יוצא דופן מייצוגים אחרים שנוצרו להנצחת הערך של חזרה לאדמה "בתקופת היישוב": שירה, ספרות, חגים, קולנוע ועוד.
ואמנם, ישנה באטלס התייחסות יתר לנושא החקלאות, בהשוואה לענפי כלכלה אחרים: לעומת כ-70 מפות העוסקות באספקטים שונים של התעשייה העברית, הרי החקלאות מיוצגת בקרוב ל-100 מפות ותרשימים.
זאת בנוסף למפות המוקדשות ליישובים הכפריים העבריים, המבנה הפנימי ותפוצתם בארץ.
ברור שהמפות מדגישות את החקלאות והתעשייה העבריים.
עם זאת חלק מהמפות כוללות גם את ענפי החקלאות ביישובים הערביים (כזיתים, טבק ותבואות).
מיפוי "שימושי הקרקע החקלאיים" בפירוט רב כל כך, הוא חלק מהמסורת הגרמנית שעליה צמחו אנשי המערכת, מאחר שהכפר והחקלאות מציינים את "השורשיות" בלאומיות מחד, ואת "הנוף הכפרי האופייני" לאזור מסוים מאידך.
האתנוצנטריות הציונית של האטלס, ניכרת גם בסימולה של האוכלוסייה הערבית.
כך לדוגמה ברב המפות המציגות את תוצאות מפקד האוכלוסין הנתונים המוצגים הם של האוכלוסייה היהודית ולא את הנתונים המקבילים של האוכלוסייה הערבית.
העבריות מוצגת בהדגש המיפוי של המוסדות והארגונים שמציינים את האוכלוסייה היהודית: כך לדוגמה זוכה "ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים", ומוסדותיה השונים ל-19 מפות בתוך האטלס.
והארגונים השיתופיים היהודיים לעוד 14 מפות, ואילו היישובים הערביים בנושאים אלה מוצגים בשתי מפות.
עם הופעת המהדורה השלישית, ב-1985, התעורר פולמוס סביב הגישה להתיישבות היהודית ביהודה ושומרון.
הוויכוח נסב סביב הפרשנות הפוליטית להתיישבות היהודית ביהודה ושומרון ודרכי כינויה באטלס.
את הערך המקורי כתב פרופ' דוד עמירן.
פרשנותו של עמירן לא עלתה בקנה אחד עם התפיסה הממשלתית, והתוצאה הייתה הפסקת הפצת האטלס, והחלפת דפי ההסבר של פרופ' עמירן בדפי הסבר שנכתבו על פי התפיסה הפוליטית של הממשלה באותם ימים.
אטמן (סנסקריט: आत्मन्), היא מילה בסנסקריט שפירושה "העצמי הפנימי" או "נשמה".
בפילוסופיה ההינדית, ובמיוחד באסכולת הוודנטה של ההינדואיזם, האטמן הוא העיקרון הראשוני - האני האמיתי של האדם, מהותו של האדם, כלומר מעבר להזדהותו עם תופעות.
על מנת להגיע לשחרור, על האדם לרכוש ידע עצמי (אטמה ג'נאנה), ולהגיע לתובנה שהאני האמיתי של האדם (אטמן) זהה עם ברהמן (העצמי הנשגב, האלוהות).
השימוש המוקדם ביותר של מילה "אטמן" בטקסטים הוודיים נמצא בוודה ריגה.
יסקה טען שעקבות הכתוב בוודה זו, מוגדרות המשמעויות הבאות של אטמן: "העיקרון החודר לכל, האורגניזם שבו אלמנטים אחרים מאוחדים, והעיקרון התבוני האולטימטיבי".
האטמן הוא רעיון מרכזי בכל האופנישדות, ו"דע את האטמן שלך" נושאם המרכזי.
כתבים אלה טוענים שליבתו של כל אדם אינה הגוף, לא ההכרה ולא האגו, אלא האטמן - ה"נשמה" או ה"עצמי".
אטמן הוא המהות הרוחנית בכל היצורים, קיומם האמיתי הפנימי ביותר.
הוא נצחי, הוא המהות, הוא חסר-גיל.
אטמן הוא מה שכל אדם הוא באמת, ברמה העמוקה ביותר של קיומו.
הברהדארנייקה אופנישד מתארת את האטמן כזה שבו הכל קיים, שערכו הוא הגבוה ביותר, שחודר לכל, שהוא המהות של הכל, שהוא אושר עילאי ומעבר לכל תיאור.
במזמור 4.4.5, האופנישד מתארת את האטמן בתור ברהמן (הנשמה העילאית, האלוהות), ומקשרת אותו לכל מה שאדם הוא, כל מה שהוא יכול להיות, רצונו החופשי, תשוקותיו, מה שהוא עושה, מה שאינו עושה, הטוב שבו, הרע שבו.
נושא זה - זהותו של העצמי של כל יצור עם ברהמן - חוזר בהרחבה באופנישד זו.
היא מכריזה שידע זה - "אני הוא ברהמן" ושאין שום הבדל בין "אני" ל"אתה" ל"הוא" - הוא המקור לשחרור, ואפילו האלים לא יכולים לגבור על אדם משוחרר כזה.
ביחד עם הברהדארנייקה, כל האופנישדות המוקדמות והאמצעיות דנות באטמן בעודן בונות תאוריות העונות כיצד אדם יכול להשיג שחרור, חירות ואושר עילאי.
לדוגמה הקטה אופנישד, מסבירה את האטמן כמהות האימננטית וטרנסצנדנטית הפנימית ביותר של כל אדם וכל יצור חי.
היא מסבירה שהאטמן הוא אחד, למרות שהצורות החיצוניות של יצורים חיים נראות שונות.
לדוגמה, במזמור 2.2.9 ואחרים, היא טוענת:
בספר 1, המנונים 3.3-3.4, מתוארת האנלוגיה הנפוצה של המרכבה כקשר בין העצמי לגוף, ההכרה והחושים.
תרגום לעברית של תרגומו לאנגלית של סטפן קפלן מתרגם את המנונים אלה: "דע את האטמן כנוסע במרכבה, ואת הגוף כמרכבה עצמה.
דע את האינטלקט בתור נהג המרכבה, ואת ההכרה בתור המושכות.
החושים, נטען שהם הסוסים, והאובייקטים החושיים הם המסלולים שמסביבם".
הקטה אופנישד אז טוענת ש"כאשר העצמי [האטמן] מבין את זה והוא מאוחד, ממוזג עם הגוף, החושים וההכרה, כשהוא מוסרי, מודע וטהור - הוא מגיע לאושר עילאי, חירות ושחרור".
הצ'אנדוגיה אופנישד מסבירה את אטמן בתור זה שנראה כאילו מפריד בין שני יצורים חיים - אבל לא מפריד, בתור המהות והעצמי האמיתי, הפנימי, הקורן של כל היצורים, שמחבר ומאחד בין כולם.
לדוגמה, במזמורים 4.10.1-4.10.3, ניתנת הדוגמה של נהרים - חלק מהם זורמים למזרח, חלק למערב, אבל בסופו של דבר כולם מתמזגים עם האוקיינוס והופכים לאחד.
באותו אופן, כל הנשמות האינדיבידואליות הן קיום טהור, התגלמות של האוקיינוס של הנשמה האוניברסלית האחת.
האטמן הוא נושא מרכזי באופנישדות, אבל הן מציגות שתי גישות מעט שונות.
חלק מהן מלמדות שברהמן (האלוהות) זהה עם האטמן, בעוד שאחרות גורסות שאטמן הוא חלק מברהמן אבל לא זהה לו.
המחלוקת הקדומה הזו התפתחה לכמה תאוריות דואליות ולא-דואליות בהינדואיזם.
הברהמהסוטרה של באדארייאנה (~100 לפני הספירה) מיזגה ואיחדה את התאוריות הסותרות האלה.
היא טענה שאטמן וברהמן שונים בכמה היבטים, במיוחד במצב הבורות (כאשר אדם לא מואר), אבל ברמה העמוקה ביותר ובמצב הידע-העצמי (ההארה), אטמן וברהמן הם אחד, לא שניים (אדוויטה).
איחוד זה התגבר על המסורת הדואלית של הסאמקיה יוגה וזרמי הנייה-וייששיקה, ואפשר לו להפוך לבסיס של ודנטה בתור המסורת הרוחנית המתמשכת ביותר של ההינדואיזם.
כל שש האסכולות האורתודוקסיות הגדולות של ההינדואיזם מקבלות את הנחת היסוד הבסיסית של הוודות והאופנישדות ש"אטמן קיים".
ג'ייניזם גם מקבלת את הנחה הזו, למרות שיש לה נקודת מבט משלה על משמעותה.
ידיעת אטמן, שגם ידוע כידע-עצמי, הוא אחד מהנושאים המרכזיים של כל האסכולות הגדולות של ההינדואיזם, אך הן חולקות על שאלת ה"כיצד".
ידע-עצמי בהינדואיזם הוא הידע וההבנה של אטמן - מה הוא ומה הוא לא.
ההינדואיזם מחשיבה את האטמן כשונה מהאישיות הפרטית המשתנה-תמידית (האגו) שמאופיינת בהרגלים, דעות, תשוקות, אשליות, פחדים וכו'.
האישיות האנושית ונטיותיה משתנות או מתפתחות עם הזמן; בעוד האטמן לא.
לפי אסכולות אלה, אטמן הוא העצמי הקורן הפנימי ביותר, הבלתי משתנה, שאינו מושפע מהאישיות, מהאגו של האדם או מהאגו של אחרים; אטמן הוא זה שתמיד-חופשי, לעולם לא כבול, זה שמחפש, מוצא ומגשים, זה שהוא המטרה, המשמעות, והשחרור בחיים.
פוצ'לסקי מצהירה, "המטרה האולטימטיבית של החיים הרוחנים ההינדים היא להתעלות מעבר האישיות, להגשים את טבעו האמיתי של האדם", המהות האמיתית שלו, שהיא אלוהית וטהורה.
אסכולות פילוסופיות כמו אדוויטה (אין-שניות, אין-דואליות) רואות בעצמי/נשמה/רוח שבכל יצור חי כזהה לגמרי עם ברהמן - הנשמה האוניברסלית, האלוהות.
האדוויטה גורסת שיש נשמה אחת שמחברת וקיימת בכל היצורים החיים, ללא קשר לצורתם.
אין שום הבחנה, שום דבר נעלה, שום דבר נחות, שום נשמה פרטית נפרדת, שום נשמה אלוהית נפרדת.
האחדות מאחדת בין כל היצורים, יש אלוהות בכל יצור, וכל הקיום הזה הוא מציאות אחת.
בניגוד לכך, זרמי דבקות של ודנטה כמו דוויטה (דאוליות, שניות) מבדילים בין האטמה הפרטי שביצורים חיים, לבין האטמה העילאי.
פילוסופיית אדוויטה ודנטה מתייחסת לאטמן כאל מודעות המתקיימת-מעצמה, חסרת גבולות ולא-דואלית.
לאדוויטים, אטמן הוא ברהמן, ברהמן הוא אטמן, וכל עצמי אינו שונה מהאינסוף.
אטמן הוא העיקרון האוניברסלי, מודעות יחידה, נצחית, אחידה, מוארת-מעצמה, האמת.
בני אדם, במצב של חוסר מודעות ובורות לעצמי האוניברסלי הזה, רואים את ה"אני-יות" שלהם כשונה משל אחרים, ואז פועלים מתוך דחפים, פחדים, תשוקות, בלבול, ותחושה של שונות.
ידע-עצמי עבור האדוויטים הוא מצב של מודעות מלאה, שחרור וחירות המתגברים על דואליות בכל השלבים, מצב שבו האדם מגשים את האלוהות שבתוך עצמו, ומכיר באופן מלא באלוהות שבכל דבר אחר, באחדות הלא-דואלית, ושהכל הוא האלוהות.
הזיהוי של הנשמות האינדיבידואליות עם האטמן האחד הוא נקודת מבטה הלא-דואלית של האדוויטים.
לעומתם, אסכולת הדוויטה ודנטה מתייחסת לאטמן האלוהי בתור "פאראמאטמן" וגורסת שהוא שונה מהאטמן האינדיבידואלי.
חוקרי דוויטה אוחזים שהאלוהות היא הנשמה האולטימטיבית השלמה והמושלמת, אך שהיא שונה מהג'יוות (נשמות אינדיבידואליות) הלא מושלמות.
בעוד שאסכולת האדוויטה מאמינה שידע-עצמי מוביל לשחרור כבר בחיים אלה, אסכולת הדוויטה מאמינה ששחרור אפשרי רק אחר המוות, ורק דרך חסדו של אלוהים (אם לא, האטמן של האדם נולד מחדש).
הדוויטים אוחזים שאלוהים יצר את הנשמות הפרטיות, אבל שהן מעולם לא היו ומעולם לא יהפכו להיות אחד עם אלוהים; המיטב שהן יכולות להגיע אליו הוא לחוות אושר עילאי על ידי התקרבות אינסופית לאלוהים.
אם כך, בניגוד לעמדה המוניסטית של האדוויטה, אסכולת הדוויטה מציגה גישה של מונותאיזם בה ברהמן הופך לשם נרדף של וישנו, שהוא שונה מהנשמות הפרטיות.
גרהאם אופי טוען שאסכולת הדוויטה אינה מונותאיזם מוקפד כיוון שאינה שוללת קיומם של אלים אחרים והאטמן שלהם.
האטמן מוזכר מספר פעמים ביוגה סוטרות של פטנג'לי.
בפסוק 2.5 מתואר שחלק מהבורות היא בלבול האטמן עם מה שאינו אטמן:
בספר 4, היוגהסוטרה מתארת שחרור רוחני כמצב שבו היוגי מגיע לידע-עצמי, אינו מבלבל יותר את הכרתו עם נשמתו, הכרתו כלל אינה מושפעת מדאגות או כאבים, בורות נעלמת, ו"תודעה טהורה נחה בטבעה הטהור".
אסכולת היוגה דומה לסמקייה ברעיונותיהן על האטמן.
זה האטמן שמתגלה בזמן השחרור בשתי האסכולות.
בשניהן זה לא אטמן אוניברסלי, אלא אחד מני רבים - של כל היצורים החיים.
בשחרור, כל אטמן בתור נשמה ייחודית נח בעצמו.
רעיונותיה של היוגה השפיעו רבות על אסכולות אחרות בהינדואיזם.
לדוגמה ודנטה-מוניזם אימצה את היוגה כאמצעי להגיע למצב של שחרור בחיים אלה.
השפעותיו של רעיון האטמן על המוסר ההינדי
תאוריית האטמן באופנישדות השפיעה רבות על תאוריות מוסר קדומות וחוקי דהרמה שכיום ידועים כהינדואיזם.
הדהרמהסוטרות הקדומות של ההינדים חוזרות על רעיונות האטמן מהוודות והאופנישדות ועל בסיסן בונות תאוריות מוסר וחוק.
תאוריית האטמן, במיוחד בגרסאותיהן של אסכולות היוגה ואדוויטה-ודנטה, השפיעה על עליית רעיונות האהימסה (אי-אלימות כלפי כל היצורים), צמחונות, ועוד.
הדהרמהסוטרות והדהרמהשאסטרות מאחדים את ההוראות של תאוריות האטמן.
אפטסמבה דהרמהסוטרה, הטקסט ההודי הקדום ביותר על חוק, קורא לפרקים 1.8.22-23 "ידע-עצמי" וכותב:
חסידי תנועת ג'ייניזם ובברהמא קומאריס משתמשים בביטוי "אטמן" להתייחס ל"עצמי".
לעיתים אטמן מבולבל עם המושג "ייוה" אם כי יש הבדל.
בעוד "אטמן" מתייחס לעצמי, "ייוה" מתייחסת ליצור החי, כפי שהוא נתפס על פי אסכולות פילוסופיות שונות.
רעיון האטמן והדיונים עליו בפילוסופיה ההינדית מקבילים לרעיון הנשמה והדיונים עליה בפילוסופיה היוונית הקדומה.
יש הטוענים שיש הבדל משמעותי: אסכולות הינדואיזם אוחזות שמשתמע מ"שחרור אטמן" ידע-עצמי ואושר עילאי.
רעיון הידע-העצמי בהינדואיזם מקביל ל"דע את עצמך" של הפילוסופיה היוונית.
מקס מילר סיכם זאת כך,
אטלס לאומי הוא אטלס שמשמש כאחד הסמלים של אחדות וגאווה לאומיים.
ניתן להעריך את הופעת האטלסים הלאומיים מסוף המאה ה-19, כחלק מעליית הלאומיות, התפתחות המדע וחשיבותו הציבורית.
עשרות מדינות בעולם, הפיקו במשך השנים "אטלס לאומי", כולל אטלס ישראל של מדינת ישראל.
אנדרסון (1983) שיצר את המונח "קהילות מדומיינות", טען כי חברה מודרנית, בנויה על קשרים אופקיים וזקוקה למנגנון מאחד.
דרך מנגנון כזה אנשים הרחוקים "אופקית", זה מזה, יוכלו לחלק ביניהם זכרונות ואידיאות משותפות.
אלה מועברים בעזרת המסורת, התקשורת, ספרות שמאחדים את האנשים בזמן, במקום ובאירוע.
למשל טקסים, מצעדים וחגיגות לאומיות, משמשים כלים, בעלי מחזור שנתי, לגיבוש הקהילות.
אף פעולות יומיות כקריאת עיתון או צפייה במהדורות חדשות, אינן רק ענייני העברת מידע, אלא גם יצירת "קהילתיות מדומיינת", של המדינה והחברה בה אנו חיים ופועלים.
מכאן מסקנתו כי מדינת הלאום, מעורבת בייסודם ובהחזקתם של מוסדות וארגונים שתורמים להשרדות אותה "קהילה מדומיינת": מערכת החינוך, התרבות, תקשורת ועוד.
היינו, לצורכי חבור ההווה והעבר, "המרחב המסורתי" ו"המרחב החילוני", יש צורך במפעלים שביניהם מונה אנדרסון גם את "מפקד האוכלוסין", "המפה"
אחת הדרכים המקובלות, להעברת המסרים האידאולוגיים, ולתעמולה של השלטון, כלפי פנים וכלפי חוץ, נעשית בעזרת אטלסים, כך טען בלק (1997).
מלחמת העולם הראשונה, הביאה לגידול התעניינות במיפוי פוליטי.
קוראי העיתונים נעשו מודעים בעזרת המפות לקרבות, למהלכי מלחמה ולהסכמים הפוליטיים שיצרו גבולות חדשים ומדינות שלא היו קיימות קודם.
ההתעניינות הייתה לא רק כלפי העבר, אלא בעזרת המפות ניסו להבין גם את העתיד.
ההסכמים הבינ"ל היו קשורים לבעיות טריטוריאליות, ואלה נשענו על דרישות היסטוריות, ומכאן עולה חשיבות המיפוי ההיסטורי.
כך לדוגמה, טוען בלייק, האטלס ההיסטורי של בלגיה שפורסם בשנת 1919, תפקידו היה להציג לקובעי המדיניות בחוזה ורסאי את גבולותיה ההיסטוריים של בלגיה, לפני שאלה נקבעו מחדש.
האטלס הבלגי, עקף את בעיית האתניות של המדינה, והציג אותה כרצף של המשכיות היסטורית.
בכך בלגיה יצאה דופן מאטלסים אחרים של מרכז אירופה ובמזרחה שהדגישו מאוד את המימד האתני במפותיהם.
דוגמה טובה לכך היא המיפוי הפולני והגרמני של אזור שלזיה, בשנות העשרים - כאשר כל עם (הגרמני או הפולני) מטשטש את המיעוט השני, כדי להדגיש את נוכחות הרוב האתני שלהם באותו חבל ארץ.
עוד טוען בלייק כי הגאוגרפיה והכרטוגרפיה הגרמניים שרתו את מטרות המשטר.
הם עשו מניפולציות בנתונים ליצירת דימויים רצויים.
אם הכרטוגרפיה ההיסטורית הגרמנית של סוף המאה ה-19, באה לשרת את מטרת איחודה של גרמניה תחת פרוסיה, הרי לאחר מלחמת העולם הראשונה, המטרה הייתה לקבוע תחומים וזהות של הגרמנים כלפי מזרח אירופה: "גרמניה", נתפסה כמייצגת את הגרמנים באשר הם.
האויבים החיצוניים, התאחדו עם האויבים שמבפנים (היהודים).
הפרספקטיבה הגזענית הזאת נעזרה מאוד בכרטוגרפיה.
כך למשל החלוקה היסטורית הפנימית של מדינות גרמניה, הדגישה מאוד את ההבדלים ביחס לתפוצת היהודים.
עד מלחמת העולם השנייה, האטלסים הלאומיים שנעשו במערב אירופה וצפון אמריקה, ביטאו יותר את השגי המדע, ואת השימושיות של האטלס כמכשיר עזר.
אבל בשני הדורות שלאחר מלחמת העולם השנייה, מספר האטלסים הלאומיים גדל בשיעור ניכר, מפחות מ 20, ליותר מ 80. האטלסים החדשים האלה מציינים לא רק את התהוות הזהות הלאומית הפוסט קולוניאלית, אלא גם השגי הכלכלה והחברה של אותן יחידות פוליטיות.
עוד הוא טוען כי האטלסים הלאומיים עשויים לתת גושפנקא ולגיטימציה לכיבושים טריטוריאליים, אימפריאליזם תרבותי ולתמורות כלכליות וחברתיות.
כך לדוגמה הם עשויים לשייך לתחומם חבלי גבול שיש עליהם סכסוך עם מדינות שכנות, כמו במקרה של אזור קשמיר.
לא כל אטלס שבכותרתו המונח "אטלס לאומי", הוא אמנם כזה.
הקריטריונים המצוטטים ביותר הם אלה של הוועדה לאטלסים לאומיים של "האיגוד הגאוגרפי הבין לאומי" (IGU), משנת 1960, בראשותו של הרוסי Salichtchev.
על פי ועדה זו אטלס לאומי חייב לעמוד בשלושה קריטריונים:
א) יכסה מדינה אחת או אומה אחת.
ב) יספק מגוון תמטי המבוסס על מחקר מדעי ויכסה את הנושאים: הפיסי, כלכלי, דמוגרפי, תרבותי-היסטורי.
ג) יקבל את החסות של מוסדותיה המדעיים של המדינה וממשלתה.
הקריטריונים לכאורה פשוטים, אך אינם מוחלטים.
כך למשל אינם נותנים תשובה לגבי אטלסים שהופקו על ידי חבלים/לאומיים שאין להם עצמאות מדינית כמו בויילס ב־1980. האם אטלס חבלי כזה יחשב לאטלס לאומי?
או במקרה אחר, האטלס הלאומי של אירלנד (1979), שכלל את שני חלקי האי, אף על פי שהן שתי יחידות פוליטיות נפרדות.
הקריטריונים אינם מטפלים בטיפוסי המפות המינימליות שצריכות להיות באטלס לאומי.
ארצות גדולות כמו קנדה וברית המועצות אינן יכולות לספק מפות מפורטות לכל הנושאים בשטחן.
כמו כן לא ברור עד כמה מעורבות צריכה להיות לגופי המדע במדינה, כדי שהמוצר יקבל את השם "אטלס לאומי".
יש לפיכך אפשרויות פרשנות די רחבות וסובייקטיביות לקריטריונים של הוועדה הנ"ל.
אבל עם זאת, ועדה זאת היא שקבעה, כי האטלס הראשון שענה על קריטריונים אלה הוא "אטלס פינלנד", 1899, וקבעו כי הוא יחשב האטלס הלאומי הראשון.
לדעת מונמונייר, יש לדחות את הקריטריונים של ה IGU, ומאחר והם התייחסו לקריטריון "התוכן" של האטלס, מנקודת המבט של המידע, ולא הכניסו קריטריון של "הכוונה" הסמלית - לשרת את הלאומיות.
לפיכך, הוא מביא כמה דוגמאות מוקדמות של אטלסים שעל בסיס "הכוונה" יכולים להחשב כאטלסים לאומיים, מאנגליה וצרפת של המאה ה-16, ובעיקר טוען כי אטלס סטטיסטי שהוצא בארצות הברית על ידי ווקר 1874 יכול להחשב כאטלס לאומי אף הוא.
בדומה לאטלסים לאומיים מודרניים, האטלס של ווקר, היה מבוסס על נתוני מפקד 1870, בעיקר נתונים דמוגרפיים וכלכליים, הניתנים לרמה של נפות.
בתקופה שבה החל להתמסד המדע הבינלאומי, אטלס לאומי כזה יכול להחשב כהישג מדעי עצום של המדינה שהוציאה אותו.
עם זאת ביצירתו לא היו מעורבות אגודות מדעיות לאומיות, ולכן הוא לא נכלל בקריטריונים שהוזכרו למעלה.
לעומת האטלס האמריקאי, אגודות מדעיות היו הגורם המניע מאחורי הופעתו של האטלס של פינלנד 1899. שהפך לאב טיפוס של אטלסים לאומיים.
כל העבודות: הסקר והמדידה, המחקר, המיפוי והכרטוגרפיה נעשו בפינלנד, ולא היו מביישות אף את הכרטוגרפיה הגרמנית או הבריטית, של אותם ימים.
היו ניסיונות נוספים להגדרת "אטלס לאומי", כך לדוגמה לאוניטייב 1974 הציע להוסיף את אמות המידה של: מורכבות - נתונים מורכבים וכוללים של הטריטוריה הממופה, בתחומים הפיסי, כלכלי, פוליטי.
תכונה שנייה גבולות הטריטוריה - האטלס יציג רק טריטוריה שלמה של מדינה אחת.
היינו, אטלסים של חלקי מדינה, או של יותר ממדינה אחת, לא יכללו בקטגוריה של אטלסים לאומיים.
תכונה שלישית - היקף המפעל - מדעיותו, איכותו הכרטוגרפית, מקורות המפוי ומטרותיו.
הוא טען כי האטלס הלאומי צריך:
(1) לשקף את מצבה העכשווי של המדינה, במשתנים הפיזיים, כלכליים ואנושיים, וכן את מאבקה לעצמאות לאומית.
(2) ליצר אטלס כמקור מדעי לשימוש לפתרון בעיות של פיתוח כלכלי, תרבותי וחברתי של המדינה.
(3) אטלס ישמש כבסיס להמשך המחקר המדעי .
הוא חזר והדגיש כי תפקידו העיקרי של האטלס, ככלי שימושי ליישום תוכניות פיתוח ותכנון ממשלתיות.
לדעתו מטרות לא פחות חשובות הן תרבותיות פוליטיות של האטלס: "אינדוקטרינציה של רגשות פטריוטיות וגאווה לאומית"..
בין השנים 1920–1940, שתים עשרה מדינות הוציאו או חידשו את האטלסים הלאומיים שלהן, והיה נראה כי הגיע גל עולמי של תופעה זו, אך מלחמת העולם השנייה העבירה את הכרטוגרפיה לפסים צבאיים, ולכן הגל הגדול של אטלסים לאומיים נדחה לשנות הששים והשבעים.
הנתונים לקביעה זו מבוססים על מספר רשימות שהאחרונה שבהם היא זו של ספרית הקונגרס משנת 1980. על פי הרשימות האלה, עד שנת 1940 פורסמו סה"כ כ 12 אטלסים לאומיים.
בשנת 1960 היו סה"כ 15 אטלסים לאומיים, ובשנת 1970 היו 52 אטלסים לאומיים, ובראשית שנות השמונים למעלה מ 80. מכאן הגיע מונמונייר (1994) למסקנה, כי "עידן האטלסים הלאומיים" הוא ללא ספק, התקופה של שנות הששים והשבעים, שמדינות רבות זכו לעצמאות.
האטלסים האלה יכולים להחשב יותר לצורכי גאווה לאומיים, מאשר לתוצרי מחקר מדעי מתמשך ויכולות טכניות כמו שהציגו האטלסים של המערב והגוש המזרחי.
התפרקות ברית המועצות בשנות התשעים למדינות עצמאיות, יצר גל חדש של אטלסים לאומיים, חלקם מנצל את המדיה הדיגיטלית האינטרנטית.
גם בארץ נוצר "אטלס לאומי".
הוא אחת היצירות המדעיות החשובות שנוצרו לאחר כינון המדינה, זהו "אטלס ישראל" שהופיע בשלוש מהדורות (1956, 1970, 1985) אוסף המפות הנ"ל בא לייצג ולסייע בבניית הזהות הלאומית של מדינת ישראל, שאך זה הוקמה.
רעיונות האטלס וראשית ביצועו, קדמו למעשה להקמת מדינת ישראל, והושפעו מרעיונות שהובאו מאירופה על ידי מדענים עולי גרמניה במהלך שנות השלושים.
נראה כי עתידם של "האטלסים הלאומיים" כפרויקטים ממלכתיים מודפסים, הולך ונגמר, מכמה סיבות: התיישנות מהירה של ייצוגים המביאים נתונים כלכליים ודמוגרפיים, היינו "חיי מדף" של אטלס כזה עד עשר שנים.
שנית, הכרטוגרפיה הממוחשבת, והייצוגים הממוחשבים מייצרים אפשרויות חדשות לביטויים הכרטוגרפים.
בסיסי נתונים שיחודשו אוטומטית יותאמו לייצוגים ברשתות המידע הבינלאומי.
ייתכן ואליהם אולי יתווספו אף ספרים עם מפות.
אטלס חיפה והכרמל, הוא אטלס שיצא לאור בשנת 1980, על ידי החברה למחקר מדעי שימושי של אוניברסיטת חיפה ואגף המדידות של מדינת ישראל.
העורכים הראשיים הם הפרופסורים ארנון סופר וברוך קיפניס.
בניגוד לאטלסים לאומיים כמו אטלס ישראל, ישנם מקומות שבהם מוציאים גם אטלסים עירוניים ואטלסים אזוריים, כמו אטלס ירושלים.
נוהג הוצאת אטלסים כאלה היה שכיח בעידן הפרה דיגיטלי, והאטלס היווה מאגר חשוב לנתונים על העיר והאזור למשך שנים רבות.
אטלס חיפה והכרמל, הופיע בשלהי העידן הפרה דיגיטלי.
עורכיו ארנון סופר וברוך קיפניס כותבים על מטרתו: להציג את אזור חיפה והכרמל לאוכלוסיות רבות ולשימושים מגוונים - אנשי מנהל ועסקים, חוקרים, מתכננים ומקבלי החלטות, תלמידים וסטודנטים וקהל משכיל שוחר דעת.
המטרה היא להנגיש תהליכי הווה לצד תהליכי העבר, להציג בעיות חברתיות כלכליות וסביבתיות, למען העתיד.
האטלס, בדומה לאטלסים עירוניים - אזוריים אחרים בעולם, מציג במפות, בטקסט ובתמונות את המרכיבים השונים של הנוף הטבעי והנוף התרבותי של אזור חיפה והכרמל.
מבחינה גאוגרפית זהו אזור מגוון הכולל - הר, מישור וחוף ים.
ליבתו של האזור היא העיר חיפה ופרבריה, המשולבים בתוך פארק הכרמל מחד, ואזורי תעשייה, מסחר ותחבורה - בעיקר הנמל, מהצד השני.
באזור זה התקיימה התיישבות רציפה של האדם משחר הפרהיסטוריה, ועד ההווה.
כדי להגדיל את קהל היעד, האטלס הוא דו לשוני - בעברית ואנגלית.
הפרק הראשון הפותח את האטלס, כמיטב המסורת של הגאוגרפיה, מתאר את הנוף של הסובב הטבעי.
תשומת לב מיוחדת ניתנו לנושאים של איכות אוויר ואיכות המים שהם נושאים בעלי חשיבות באזור חיפה וסביבתה.
מפות הסובב הטבעי מתחילות עם המסד הגאולוגי והגאומורפולוגי, אחריו לפי הסדר מוצגים הנושאים: קרקעות, צומח, אקלים ומשאבי האוויר והמים.
הפרק השני הוא הפרק ההיסטורי.
הפרק בנוי בצורה כרונולוגית, החל מהתקופות הפרהיסטוריות ועד הקמת מדינת ישראל.
רוב המפות עוסקות באזור כולו ובעיקר בהר הכרמל, ששימש מקום לפעילות אנושית לאורך כל ההיסטוריה.
מפה אחת מציגה את כל האתרים הארכאולוגיים בעיר חיפה, והיא מלמדת עד כמה חיפה עשירה באתרים כאלה - למרות הדימוי המקובל.
המפה השנייה מתרכזת בחוף הים, ובממצאים הארכאולוגיים התת-ימיים בעיקר בחוף הכרמל.
אלה נשמרים עקב מבנה המיוחד של אדן היבשת מבחינת הטופוגרפיה והגאולוגיה שלו.
שלושת הפרקים הבאים עוסקים בנושאים עכשוויים מתחום הגאוגרפיה האנושית: מבנה העיר, האוכלוסייה והתחבורה.
בתוכם מוצג מבחר גדול של מפות - החל בשחזור התפתחות השטח הבנוי העירוני בתקופות השונות, מערך שימושי הקרקע דרך מאפייני האוכלוסייה והכלכלה העירונית.
סוגרת את קבוצת המפות האלה מערך התחבורה - בעיקר התפתחות מערכת הכבישים ונמל חיפה.
בכל המפות בשלושת הפרקים האלה, הושם דגש על המצב בהווה - למעשה שנות השבעים של המאה העשרים, שבהם נאספו הנתונים עבור מפות האטלס.
בפרקים אלה מושם הדגש על המשמעות של המבנה הטופוגרפי והפיזי של העיר והשפעתו על המשתנים האנושיים.
כך לדוגמה מרכזי העסקים בעיר, מחולקים לשניים - המרכז של העיר התחתית ליד הנמל, המרכז בהדר הכרמל - מדרגה טופוגרפית אחת מעל העיר התחתית.
בתוך הפרקים האנושיים מוקדשות מפות לנושא המיעוטים בעיר ותפוצתם, הן באזורים ההיסטוריים שלפני מלחמת העצמאות, וכלה בהגירה הפנימית של אוכלוסיית המיעוטים במהלך השנים.
הפרק השישי - תכנון, מרכז את מרב התוכניות שהוכנו לעיר חיפה ולשכנותיה השונות מחד, ולמחוז כולו מאידך.
לתכנון היה תפקיד חשוב מאוד בעיצוב הנוף העירוני של העיר.
ראשיתו של התכנון בתקופת המנדט מאחר שהם ייחסו חשיבות מיוחדת לעיר כעיר תעשייתית ועיר נמל שאמורה לשרת את הצרכים האימפריאליים של הבריטים במזרח התיכון.
מאז קום המדינה, נמשך מעשה התכנון אשר בעיקרו ניסה לשלב את מגמות ההווה והעתיד, עם העובדות והרעיונות של תכנון הבריטי.
כאמור, כל מפה מלווה בטקסט דו לשוני מקיף מאוד, המתאר, מסביר ומנתח את המוצג במפה.
מבחינה זאת האטלס מהווה מקור חשוב ביותר שסיכם מאות מאמרים, דוחות ופרסומים בכל התחומים - אלה מובאים בסוף האטלס ברשימת מקורות מרשימה המחולקת בהתאם לפרקי האטלס.
שני העורכים הראשיים של האטלס - ארנון סופר וברוך קיפניס, גייסו צוות חוקרים מאוניברסיטת חיפה וממוסדות אקדמיים נוספים בארץ - הטכניון, אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית ואוניברסיטת בר-אילן.
כמו כן מהמכון הגאולוגי, ממחלקת העתיקות הממשלתית, רשות הגנים הלאומיים ועוד.
את הצד הציבורי של הוצאת האטלס, השגת משאבים ופיקוח ניהלה מועצה ציבורית בראשות השופט אמנון כרמי, גרשון אבנר - נשיא אוניברסיטת חיפה, יצחק הופמן מנכ"ל החברה לפיתוח חיפה ונפתלי וידרא מנכ"ל המכון לחקר הספנות, ויו"ר מועצת המנהלים של רשות הנמלים.
אטלסקופקוזאורוס (שם מדעי: Atlascopcosaurus) הוא סוג של דינוזאור צמחוני מקבוצת האלסמריה אשר חי בקרטיקון התחתון, לפני 114 מיליון שנה.
מאובניו נמצאו ב-1984 בדרום ויקטוריה שבאוסטרליה.
הדינוזאור נקרא על שם חברת "אטלס קופקו", אשר סיפקה את ציוד החפירה של המגלים.
מאובני האטלסקופקוזאורוס הראשונים נתגלו במכרה בקרבת חוף הים של דרום ויקטוריה, ובהמשך נחפרו עצמות רבות בחפירות בעומק של עד עשרה מטרים.
עיקר השרידים שנתגלו היו עצמות לסת עליונה ועצמות דומות.
משחזור השלד נראה שהגיע לאורך 2–3 מטרים ולמשקל 125 ק"ג.
הוא היה דו-רגלי בעל מקור קרני ושיניים ארוכות אשר הותאמו ללעיסת צמחייה כמו עלים ושורשים.
האטלסקופקוזאורוס היה קשור לאבות האיגואנודוניים אך היה קטן יותר ודמה במראהו להיפסילופודון או ללילינזאורה, שנתגלה בסמוך אליו.
דינוזאור זה חי ביערות אוסטרליה ושם ניזון מצמחיית קרקע ונמלט מטורפים כמו האוסטרלונטור.
אטלס השפות בסכנת הכחדה בעולם (נקרא גם: הספר האדום של השפות בסכנת הכחדה) הוא סדרת פרסומים המתפרסמת על ידי ארגון אונסקו ובו רשימה מקיפה של השפות העומדות בסכנת הכחדה בעולם.
בשנת 1992 במהלך "הקונגרס הבינלאומי של הבלשנים (CIPL)" שנערך בקנדה דנו מיטב בלשני העולם בנושא: "שפות בסכנת הכחדה" וכתוצאה מכך החליטו להקים את "ועדת השפות בסכנת הכחדה".
באותה השנה קיימה הוועדה קיימה פגישה בינלאומית בפריז, צרפת כדי להציג את הנושא בפני העולם וליזום פעולה נרחבה לכך.
פגישה זו נחשבה חשובה מספיק כדי שתוכל להיות תחת סמכות של ארגון אונסקו.