tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בנוסף הופקו יצירות פארודיה, המשכונים, ויצירות אחרות שבהן מככבת דמותה של יוליה.
מרי סונדרסון הייתה האישה הראשונה שגילמה כשחקנית את התפקיד, במהלך המאה ה-17. קודם לכן כל השחקנים היו גברים בלבד.
פגי אשקרופט הייתה אחת היוליות הידועות ביותר בהיסטוריה, ובמיוחד בהפקה הלונדונית בשנת בבימויו של ג'ון גילגוד, שבה גילגוד ולורנס אוליבייה גילמו לסירוגין את תפקידיהם של רומיאו ומרקוציו.
נורמה שירר בסרט רומיאו ויוליה של הבמאי ג'ורג' צוקור משנת 1936, עם לסלי הווארד היה רומיאו שלה.
אדריאנה קאסלוטי שרה את תפקידה של יוליה המחפשת את רומיאו, בשירו של איש הפח "If I Only Had a Heart" בסרט הקוסם מארץ עוץ של ויקטור פלמינג משנת 1939.
ג'ודי דנץ' בהפקה הלונדונית של פרנקו זפירלי בשנת 1960 בתיאטרון אולד ויק.
משחקה של אוליביה הוסי בתפקיד הוא אחד המפורסמים, בסרט רומיאו ויוליה של פרנקו זפירלי משנת 1968 שהיה נכון לזמנו העיבוד המצליח ביותר בקופות של המחזה.
ניב קיוזאק בשנת 1986 במסגרת חברת שייקספיר המלכותית, עם שון בין כרומיאו שלה.
קלייר דיינס בגרסה המודרנית של באז לורמן משנת 1996, "רומיאו + יוליה", לצד לאונרדו דיקפריו בתור רומיאו.
גוגו אמבתה-רו בהפקה משנת 2005.
היילי סטיינפלד בעיבוד הקולנועי של קרלו קרלי, מול דאגלס בות' בתור רומיאו.
דיפיקה פדוקון גילמה את יוליה בעיבוד ההינדי של סנג'אי לילה בהנסאלי ל-2013 לרומיאו ויוליה.
תרזה פאלמר גילמה את תפקיד את ג'ולי גריג'יו, בת דמותה של יוליה בעיבוד לסרט הזומבים "מת עליה" משנת 2013, מול ניקולס הולט כ-R, בן דמותו הזומבי של רומיאו.
בסרט המצויר "רומיאו ויוליה: חתום בנשיקה", יוליה היא למעשה כלבת ים לבנה, המדובבת על ידי פטרישיה טריפט בגרסה המקורית ועל ידי טליה ברקאי בדיבוב לעברית.
בסרט המצויר נומיאו ויוליה, יוליה היא גמדת גינה בדיבובה של אמילי בלאנט, שחזרה לתפקיד גם בסרט ההמשך עולמם הסודי של גמדי הגינה.
בגרסאות של הסרטים בעברית דיבבה את הדמות דקלה הדר
בסרט זוכה פרס האוסקר "שייקספיר מאוהב", מגלמת גווינת' פלטרו את ויולה דה לספס, לכאורה השחקנית הראשונה בהיסטוריה שגילמה את יוליה, תחת זהות בדויה של גבר.
הזמרת והיוצרת האמריקאית טיילור סוויפט נכנסה לתפקיד יוליה בקליפ שלה לשיר Love Story, ובו הסוף שונה מטרגי לטוב.
בסרט רוזליין משנת 2022, שהוא עיבוד קומי לטרגדיה, איזבלה מונר היא יוליה.
המחזה הועלה ועובד פעמים רבות בישראל, ושחקניות רבות גילמו את תפקיד הנערה המאוהבת:
המחזה ההומוריסטי "הו, הו יוליה" של אפרים קישון משנת 1974 מציג את המשך קורותיהם של רומיאו ויוליה לולא התאבדו.
במחזה גילמה את יוליה השחקנית שושיק שני, כשלצידה בעלה אריק לביא בתפקיד רומיאו.
ברחוב Via Cappello מס' 23 בעיר ורונה שוכן "קאסה די ג'ולייטה", בית מתחילת המאה ה-14 שנטען כי הוא בית משפחת קפולט ובשל כך הפך לאטרקציה תיירותית, על אף שהוא ריק ברובו.
השם האמיתי של המשפחה שהתגוררה בו היה באיטלקית קפלטי (Cappelletti), משפחת אצולה, ולא קפולטי (Capuleti).
זהו אחד האתרים המתויירים ביותר בעיר.
ישנן מספר אמונות טפלות ומסורות הקשורות באתר, וביניהן:
האגדה מספרת כי מי שילטף את הצד הימני של החזה של הפסל שבחצר, יזכה לגורל טוב ומזל באהבה.
עקב כך, שבו נשחקה המתכת בחלק של החזה
אנשים רבים כותבים את שמותיהם ואת שמותיהם של יקיריהם על קירות הכניסה לבית, המכונה החומה של יוליה.
במהלך שנת 2019, עבר המבנה שיקום וניקיון, והייתה כוונה לקבוע לוחות הניתנים להחלפה או יריעות לבנות מחוץ למבנה על מנת שהכתובות ייעשו עליהם.
מכתבי אהבה קטנים מונחים מדי שנה ברבבות על קירות המבנה,.
עובדי האתר מסירים אותם באופן קבוע על מנת לשמור על ניקיון החצר.
אוהבים נוהגים לרשום את שמם ושם מושא אהבתם על גבי מנעול, אותו הם מצמידים לשער המקושט הגדול שנמצא באחורי החצר.
מאז שנות ה-30 הגיעו לורונה מכתבים הממוענים ליוליה.
נכון לשנת 2010, התקבלו מדי שנה למעלה מ-5,000 מכתבים, ש-75% מתוכם היו מנשים.
קבוצת השולחים הגדולה ביותר הייתה של בני נוער אמריקאים.
המכתבים נקראים על ידי מתנדבים מקומיים, שגם משיבים עליהם.
המתנדבים התארגנו מאז שנות ה-80 ב"מועדון יוליה" (Club di Giulietta) אותו מממנת עיריית ורונה.
אודות המועדון נכתב ספר מאת ליז וסיל פרידמן, שבעקבותיו נוצר בשנת 2010 הסרט מכתבים ליוליה.
יוליה גורדיצ'וק (נולדה ב-9 במרץ 1998) היא שחיינית פאראלימפית ישראלית.
מלידה היא קטועת רגל שמאל וקטועת חצי כף יד בידה הימנית.
לאחר עלייתה לישראל, החלה בגיל 12 בפעילות במסגרת איל"ן בחיפה.
בשנת 2014 הגיעה למקום הרביעי באליפות אירופה בשחייה לנכים ובשנת 2015 למקום השביעי באליפות העולם.
במשחה 100 מטר בסגנון פרפר בדרגת נכות S9 בו סיימה את משחה המוקדמות עם תוצאה של 1:13.08 דקות ועלתה למשחה הגמר, בו דורגה במקום השביעי עם תוצאה של 1:13.35 דקות.
בנוסף התחרתה במשחה 200 מטר בסגנון מעורב אישי בדרגת נכות SM9 בו דורגה במשחה המוקדמות במקום החמישי עם תוצאה של 2:52.48 דקות, ובמשחה 400 מטר בסגנון חופשי בדרגת נכות S9 בו דורגה במשחה המוקדמות במקום החמישי עם תוצאה של 4:58.40 דקות.
גורדיצ'וק תושבת קריית ים ולומדת לתואר ראשון בחינוך גופני במכון וינגייט עם התמחות בחינוך מיוחד.
יוליאן שוסטר הוא כדורגלן עבר גרמני ומאמן כדורגל בהווה.
ככדורגלן שיחק שוסטר בעיקר בפרייבורג, וכיום הוא מאמן הקבוצה.
שוסטר שיחק בנוער של שטוטגרט והחל משנת 2005 שיחק בקבוצת המילואים של המועדון.
באוקטובר 2007 ערך את הבכורה שלו בקבוצה הבכירה, במשחק מול באייר לברקוזן במסגרת הבונדסליגה.
עם זאת, שוסטר מיעט מאוד לשחק בקבוצה הבוגרת והמשיך לשחק בקבוצת המילואים עד תום עונת 2007/08.
בקיץ 2008 חתם שוסטר בפרייבורג, שם שיחק עשר עונות, והפך לסמל בולט של המועדון.
בעונת הבכורה שלו במועדון, 2008/09, שיחקה פרייבורג בבונדסליגה השנייה.
שוסטר הבקיע שישה שערי ליגה וסייע לה להעפיל לבונדסליגה מהמקום הראשון.
שוסטר ופרייבורג התבססו בבונדסליגה בעונות הבאות, ובעונת 2012/13 רשמו הישג נהדר כשסיימו במקום החמישי בליגה, שהקנה להם מקום במפעל הליגה האירופית בעונת 2013/14, ממנה הודחו בשלב הבתים.
בעונת 2014/15 שוסטר ופרייבורג נשרו לבונדסליגה השנייה, לאחר שסיימו במקום הלפני אחרון בבונדסליגה.
לקח להם עונה אחת בלבד לחזור, ושוב מהמקום הראשון, אך בעונת ההעפלה, 2015/16, ערך שוסטר 8 הופעות ליגה בלבד.
בשתי העונות הבאות שוסטר הפך לשחקן משלים, כשהוא לא משחק בקביעות.
בתום עונת 2017/18 פרש ממשחק פעיל.
לאחר שפרש ממשחק פעיל, שוסטר לקח קורס באימון כדורגל, ובמקביל שימש כעוזר מאמן בפרייבורג, תחת המאמן הוותיק כריסטיאן שטרייך, ואף מילא את מקומו כאשר שטרייך חלה בקורונה.
בשנת 2023 קיבל שוסטר את רישיון האימון, ובאפריל 2024 הוא מונה כמאמן ראשי בפרייבורג החל מעונת 2024/25, לאחר ששטרייך הודיע על פרישה מאימון לאחר 13 עונות בפרייבורג.
בעונת הבכורה שלו בקבוצה, שוסטר רשם הישג נהדר כאשר הקבוצה סיימה במקום החמישי בבונדסליגה והעפיל עמה למפעל הליגה האירופית, אך נשאר עם טעם מר כאשר הקבוצה החמיצה במחזור האחרון את ההעפלה לליגת האלופות בעקבות הפסד 3-1 לאיינטרכט פרנקפורט, דווקא לאחר שבחלקים גדולים מהעונה הקבוצה הייתה במקומות המובילים לליגת האלופות.
יוליה סוארה (ברומנית: Iulia Soare; (5 ביולי 1920 – 24 ביולי 1971), סופרת ומתרגמת יהודיה רומניה.
יוליה סוארה נולדה בשם לילי זוננפלד (Lilly Sonnenfeld) בגאלאץ, רומניה ונפטרה בבוקרשט.
בשנת 1946 היא סיימה את לימודי ספרות באוניברסיטת בוקרשט.
בין היצירות המרכזיות שלה טרילוגיה על חיי משפחה יהודית שפורסמה במהלך סוף שנות ה-50 – תחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. בנוסף לכתיבה היא עסקה בתרגום מגרמנית.
1956 – Familia Calaff "משפחת קאלאף", על משפחה יהודית
יוליה וולודימיריבנה טימושנקו (באוקראינית: Юлія Володимирівна Тимошенко; נולדה ב-27 בנובמבר 1960) היא פוליטיקאית אוקראינית ומנהיגת האיחוד הכל-אוקראיני "מולדת".
טימושנקו שימשה כראש ממשלת אוקראינה וכיושבת ראש האופוזיציה לאחר הפסדה בבחירות לנשיאות ב-2010.
קודם לכן היא נמנתה עם מנהיגי "המהפכה הכתומה", ובאותה תקופה כונתה בתקשורת המערבית "ז'אן ד'ארק של המהפכה".
סגנון עיצוב השיער הכפרי-אוקראיני שלה הפך לסמל המזוהה עמה באותה תקופה.
לפני כניסתה לפוליטיקה, הייתה טימושנקו אשת עסקים מצליחה בתחום תעשיית הגז.
ביולי 2005 הכריז המגזין "פורבס" כי היא האישה החזקה ביותר בעולם אחרי קונדוליזה רייס האמריקאית ווו יי הסינית.
יוליה טימושנקו נולדה בדניפרופטרובסק (לימים דניפרו), אז בברית המועצות, לוולדימיר גריגיאן וליודמילה טלגינה.
הוריה התגרשו כשהייתה בת שנתיים, ואביה עזב את המשפחה.
מאוחר יותר, שינתה אמה את שם משפחתן חזרה לשמה המקורי "טלגינה".
שם זה נחשב לרוסי, מה שמעורר מחלוקת בעניין מוצאה האתני.
טימושנקו שמוצא אביה לטבי ומוצא אמה אוקראיני, אך הטענות נתקלו בספקות בשל שמות משפחה בעלי מאפיינים רוסיים וארמניים.
שם משפחתה מצד אביה, גריגיאן, יכול לכאורה לרמוז על מוצא ארמני.
בנוסף, על פי מסמך שפרסם הפוליטיקאי דמיטרי צ'ובוט, סבה מצד אביה, הוא אברם קלמנוביץ' קפיטלמן, בעל שם יהודי מובהק.
השיח על מוצאה הפך לנושא פוליטי, והועלו טענות שמקורן בפרובוקציות שנועדו לערער את התמיכה בה באוקראינה.
למרות הדיווחים על שורשים יהודיים וארמניים, טימושנקו הכחישה את יהדותה אך ציינה שבעיות העם היהודי קרובות לליבה.
בשנת 1979 החלה ללמוד באוניברסיטה הלאומית של דניפרופטרובסק בפקולטה לכלכלה.
באותה שנה התחתנה עם אחד מבני בעלי העסקים הגדולים בעיר, אלכנדר טימושנקו, ובשנת 1980 ילדה את בתה היחידה יבגניה.
בשנת 1984 קיבלה תואר שני בכלכלה וקיברנטיקה מאוניברסיטת דניפרופטרובסק.
בשנת 1999 קיבלה דוקטורט בכלכלה באוניברסיטה הכלכלית של קייב.
נושא התזה שלה היה ניהול מערכת המיסים על ידי המדינה.
טימושנקו נכנסה לפוליטיקה בשנת 1996, ונבחרה כחברת פרלמנט הראדה העליונה, נציגת המחוז קירובוגרד.
מ-1999 ועד 2001 הייתה סגנית ראש הממשלה לענייני אנרגיה במשרדו של ויקטור יושצ'נקו.
היא פוטרה על ידי הנשיא ליאוניד קוצ'מה לאחר שהייתה לה מחלוקת עם האוליגרכים בתחום.
טימושנקו נאסרה ונשפטה בטענה של זיוף מסמכי מכס, ויבוא גז לא חוקי בין השנים 1995 ל-1997. היא שוחררה לאחר כשלושה שבועות.
לטענת טימושנקו האשמות שווא אלו נוצרו על ידי קוצ'מה והאוליגרכים שלא רצו לבצע רפורמות מבניות בשוק שיפתחו את התחרות בתחום.
אף-על-פי שנוקתה מכל אשמה, הכריזה רוסיה על צו מאסר נגדה, אשר בוטל לאחר ארבע שנים, כאשר הייתה כבר ראש ממשלה.
היא הפכה למנהיגת רחוב שהובילה הפגנות נגד שלטונו של הנשיא ליאוניד קוצ'מה, בטענה שהנשיא אחראי לרציחתו של העיתונאי גיאורגי גונגדזה.
בהפגנות הייתה ידועה כנואמת משלהבת קהל שדרבנה את העם לצאת להפגנות ולהוביל מהפכה נגד השלטון.
בבחירות לפרלמנט היא זכתה ב-7.2% מהקולות, על אף שלא ניתנה לה זכות הדיבור בתקשורת.
בבחירות לנשיאות ב-2004 תמכה בוויקטור יושצ'נקו ולאחר הכרזת ניצחון יריבו נהפכה לאחת מהיוזמות הנלהבות של "המהפכה הכתומה".
לאחר בחירת יושצ'נקו לנשיא מונתה לראשות הממשלה ב-2005.
ב-24 באוקטובר 2009 הביעה מפלגתה של טימושנקו תמיכה במועמדותה לתפקיד הנשיא בבחירות בינואר 2010. ב-31 באוקטובר נרשמה טימושנקו בוועדת הבחירות המרכזית של אוקראינה כמועמדת לתפקיד הנשיא.
בבחירות אלה התמודדה, בין השאר, מול ויקטור ינוקוביץ', מנהיג האופוזיציה, וויקטור יושצ'נקו.
בסיבוב הראשון שנערך ב-17 בינואר 2010 הגיעה למקום השני
עם 25.05% מהקולות, לאחר ינוקוביץ'.
בסיבוב השני שנערך ב-7 בפברואר זכתה טימושנקו ב-45.47% מקולות המצביעים, ובכך הפסידה לינוקוביץ', אשר זכה ב-48.95% מהקולות.
תחילה לא הכירה טימושנקו בהפסדה והחליטה להילחם בתוצאות בבית-המשפט, בטענת זיופים המוניים, אולם לבסוף משכה את טענותיה.
ב-2011, בעודה מכהנת כיו"ר האופוזיציה, נאלצה להתעמת עם האשמות בדבר נטילת חלק לא חוקי ומעורבות בעסקת הגז בין גזפרום לנפטוגז בעת כהונתה כראש ממשלה ב-2009, שהביאה לחשדות בדבר גריפת רווחים באופן לא חוקי, כאשר מחלקת המדינה האמריקנית הזהירה את השלטון האוקראיני מלהעמיד לדין את ראשי האופוזיציה.
באוגוסט 2011 היא נעצרה במתקן כליאה זמני עד לתחילת משפטה.
ב-11 באוקטובר 2011 הרשיע אותה בית המשפט בקייב בשימוש לרעה בסמכויותיה, וגזר עליה שבע שנות מאסר בפועל.
ב-22 בפברואר 2014, בעקבות הצלחת המהומות באוקראינה, היא שוחררה.
ב-7 ביוני 2024, נודע כי משרד הפנים של רוסיה הכניס את יוליה טימושנקו לרשימת מבוקשים.
יוליה אנדרייבנה יפימובה היא שחיינית רוסייה, אלופת העולם בעלת 16 מדליות, מהן 6 זהב ופעמיים סגנית אלופה אולימפית (ריו דה ז'ניירו 2016) במשחים ל-100 מטר חזה ול-200 מטר חזה.
המשפחה עברה להתגורר בוולגודונסק והיא החלה להתאמן בשחייה בהדרכת אביה.
לאחר מספר שנים היא עברה לטגנרוג (על שפת ים אזוב).
בשנת 2011 עברה להתאמן בארצות הברית.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באיינדהובן, הולנד באפריל 2008 זכתה יפימובה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 כסף.
באליפות העולם בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה במנצ'סטר, בריטניה באפריל אותה שנה זכתה יפימובה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:20.48 דקות, אחרי סוזאן ואן ביליון מדרום אפריקה שקבעה שיא תחרות חדש של 2:18.73 דקות וסאלי פוסטר מאוסטרליה (2:20.11 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום חמישי, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.71 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:58.38 דקות.
במשחה ל-50 מטר חזה היא הגיעה לשלב הגמר אך פסלה.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה יפימובה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:07.43 דקות, 9 מאיות השנייה ממדליית ארד, בשלב המוקדמות היא קבעה תוצאה של 1:06.08 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום חמישי במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:23.76 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:57.84 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה ברומא, איטליה בשנת 2009 זכתה יפימובה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב במשחה ל-50 מטר חזה בשיא עולם חדש של 30.09 שניות, לפני רבקה סוני מארצות הברית (30.11 שניות) ושרה קסוליס מאוסטרליה (30.16 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום 14 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:26.39 דקות.
נוסף לכך, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב הרביעייה מרוסיה סיימה ראשונה אך נפסלה בשל זינוק מוקדם של יפימובה.
באליפות העולם בשחייה (בריכה של 25 מטר) שנערכה בדובאי בדצמבר 2010 סיימה יפימובה 3 פעמים במקום רביעי, במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 29.99 שניות, במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:19.69 דקות ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:53.08 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.50 דקות, בשלב חצי הגמר היא קבעה תוצאה של 1:05.22 דקות.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בשאנגחאי, סין בשנת 2011 זכתה יפימובה בשתי מדליות כסף, במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 30.49 שניות, אחרי ג'סיקה הארדי (30.19 שניות) ולפני סוני (30.58 שניות) ובמשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:22.22 דקות, אחרי סוני 2:21.47 דקות ולפני מרתה מקייב מקנדה (2:24.81 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה פעמיים במקום רביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.56 דקות, 4 מאיות השנייה לאט ממדליית ארד ובמשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בשיא רוסיה חדש של 3:57.38 דקות, את סגנון החזה היא שחתה ב"זינוק שליחות" של 1:05.91 דקות, התוצאה השנייה בטיבה אחרי סוני.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה יפימובה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חזה בשיא אירופה חדש של 2:20.92 דקות, אחרי סוני שקבעה שיא עולם חדש של 2:19.59 דקות וסאטומי סוזוקי מיפן (2:20.72 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום שביעי במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:06.98 דקות ובמקום רביעי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב בתוצאה של 3:56.03 דקות.
באליפות העולם שנערכה בברצלונה ספרד ביולי 2013 זכתה יפימובה ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
מדליית זהב, במשחה ל-50 מטר חזה בשיא רוסיה חדש של 29.52 שניות, לפני רותה מיילוטיטה מליטא (29.59 שניות) שקבעה בשלב חצי הגמר שיא עולם חדש של 29.48 שניות ושיאנית העולם היוצאת ג'סיקה הארדי 29.80 שניות.
יפימובה קבעה בשלב המוקדמות שיא עולם חדש של 29.78 שניות.
מדליית זהב שנייה במשחה ל-200 מטר חזה בשיא רוסיה חדש של 2:19.41 דקות, לפני ריקה מילר פדרסן מדנמרק (2:20.08 דקות) שקבעה בשלב חצי הגמר שיא עולם חדש של 2:19.11 דקות ומיקה לורנס מארצות הברית (2:22.37 דקות).
מדליית ארד, במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם דריה אוסטינובה, סבטלנה צ'ימרובה וורוניקה פופובה בתוצאה של 3:56.47 דקות, אחרי ארצות הברית (3:53.23 דקות) ואוסטרליה (3:55.22 דקות).
בתחרות שנערכה בטוקיו שביפן במסגרת גביע העולם (בריכת 25 מטר) ב-10 בנובמבר אותה שנה קבעה יפימובה במשחה ל-50 מטר חזה שיא עולם חדש של 28.71 שניות, שיפור לשיא בן ה-4 שנים של ג'סיקה הארדי (28.80 שניות).
בינואר 2014 דיווחו כלי תקשורת מרוסיה על כך שיפימובה נכשלה בבדיקת סמים שנערכה מחוץ לתחרויות באוקטובר 2013. במאי 2014 היא קיבלה השעיה ל-16 חודשים (מ-31 באוקטובר 2013 ועד 28 בפברואר 2015).
התוצאות שלה והמדליות שלה מאליפות אירופה בשחייה 2013 (בריכת 25 מטר) נשללו וכן 4 שיאי עולם שלה נמחקו (2 בשליחות).
יפימובה חזרה להשתתף בתחרויות ובאליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה באוגוסט 2015 היא זכתה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.66 דקות, לפני רותה מיילוטיטה (1:06.36 דקות) ואליה אטקינסון מג'מייקה (1:06.42 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 30.13 שניות, אחרי יני יוהנסון משוודיה (30.05 שניות) ואליה אטקינסון (30.11 שניות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום 17 במשחה ל-200 מטר חזה בתוצאה של 2:26.11 דקות ובמקום חמישי במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב בתוצאה של 3:44.83 דקות.
בין ה-15 בפברואר ל-30 במרץ 2016 נימצאה יפימובה חיובית חיוביות למלדוניום 6 פעמים והושעתה זמנית, השעיה זו בוטלה ב-15 ביולי והוועדה הודיעה שאין אשמה ואין רשלנות ואיפשרה לה לחזור להשתתף בתחרויות.
חודש לאחר מכן, היא השתתפה באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) למורת רוחו של הקהל ששרק בוז בכל פעם שהיא השתתפה.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב ביחד עם אנסטסיה פסיקובה, סבטלנה צ'ימרובה וורוניקה פופובה בשיא רוסיה חדש של 3:55.66 דקות, כשחיינית חזה היא שחתה ב"זינוק שליחות" תוצאה של 1:04.98 דקות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 זכתה יפימובה ב-4 מדליות, 1 זהב, 2 כסף ו-1 ארד.
מדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:05.05 דקות, אחרי לילי קינג שקבעה שיא עולם חדש נוסף של 1:04.13 דקות וקייטי מיילי (1:05.03 דקות).
בשלב חצי הגמר היא קבעה שיא רוסיה חדש של 1:04.36 דקות, רק מאית השנייה לאט משיא העולם של רותה מיילוטיטה ועלתה מהמקום הראשון למשחה הגמר.
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו, סקוטלנד באוגוסט 2018 זכתה יפימובה ב-5 מדליות, 4 זהב ו-1 כסף.
מדליית כסף, במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב משולב בתוצאה של 3:42.71 דקות, אחרי בריטניה שקבעה שיא אירופה חדש של 3:40.18 דקות ולפני רוסיה אילטיה (3:44.85 דקות).
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומית ביולי 2019 זכתה יפימובה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
יוליה פישר (נולדה ב-15 ביוני 1983) היא כנרת יהודייה-גרמנייה.
פישר היא גם פסנתרנית מקצועית, אך לא מרבה בנגינת פסנתר בהופעותיה.
יוליה פישר נולדה במינכן, גרמניה לאם גרמנייה יהודייה, שהיגרה לגרמניה מקושיצה שבסלובקיה ב-1972, ולאב גרמני שבאותה השנה היגר מסקסוניה שבמזרח גרמניה למערבה.
יוליה התחילה ללמוד לנגן בכינור עוד לפני שהייתה בת ארבע.
חודשים ספורים לאחר מכן החלה ללמוד פסנתר מאמה.
פישר מעידה כי אחיה וגם אמה ניגנו בפסנתר, והיא רצתה להביא כלי נוסף למשפחה.
היא החלה ללמוד במוסד רשמי לנגינה - לאופרד מוצרט באאוגסבורג.
בגיל תשע החלה ללמוד באקדמיה למוזיקה במינכן.
פישר זכתה בפרסים יוקרתיים רבים - ביניהם, התחרות הבינלאומית יהודי מנוחין לכינור, בה בחן אותה יהודי מנוחין בכבודו ובעצמו.
היא זכתה בפרס הראשון של ביצוע סולו של באך ב-1995, ובתחרות האירוויזיון השמינית לנגנים צעירים ב-1996.
בסתיו 2004 הוציאה את הדיסק הראשון שלה: קונצ'רטי רוסיים לכינור עם יעקוב קרייצברג והתזמורת הרוסית.
הרפרטואר שלה (מבאך ועד פנדרצקי, מוויולדי ועד שוסטקוביץ) כולל יותר מארבעים יצירות עם תזמורת ועוד כשישים יצירות של מוזיקה קמרית.
יוליה מנגנת על כינור גואדניני משנת 1742. ויש ברשותה כינור סטרדיוואריוס שכינויו "בוטן" (Bootn) משנת 1716.
יוליה פֶּבְזְנֶר היא במאית אופרה ותיאטרון ישראלית.
בריאיון שנערך עִמה סיפרה על התחלת דרכה באופרה ב-1994:
בזכותן של בייגר בלאקוול זליג, מנהלת ההפקות באופרה הישראלית לשעבר, וחנה מוניץ, מנהלת האופרה הישראלית לשעבר, התחילה פבזנר לעבוד כמנהלת הצגה, ובהמשך כעוזרת במאי באופרה הישראלית.
עבודת הבימוי הראשונה של פבזנר הייתה ב-1998 בהצגת הבכורה של האופרה "הנסיך המאושר" של גיל שוחט, על-פי אוסקר ויילד, בפסטיבל למוזיקה עכשווית במוזיאון תל אביב.
בין הבמאים עמם שיתפה פעולה בתחילת דרכה היו דייוויד פאונטני ודייוויד אולדן והיא חידשה כמה מהפקותיקהם.
פאונטני הכיר לה את פרנצ'סקה זמבלו, במאית האופרה הבכירה בעולם, שהייתה למורת הדרך של פבזנר.
במשך כמה שנים, שימשה פבזנר כעוזרתה, הן ביימו יחדיו בבתי אופרה בקובנט גרדן, לונדון, בבולשוי במוסקבה ובבסטיליה בפריז.
מאוחר יותר חידשה פבזנר מספר רב של הפקותיה.
ב-2008 ביימה את האופרה "החוטם", מאת דמיטרי שוסטקוביץ', באופרה של בוסטון.
האופרה זכתה בתואר Best of Boston (מטעם העיתון הבוסטון גלוב).
כתב העת Artforum כלל אותה בין עשרת אירועי התרבות החשובים של השנה.
בכתב העת Opera News נכתב על ההפקה של "החוטם":
ב-2004 יצרה מופע תיאטרון מחול ושירה מוזיקלי "מכתבים לאורפיאוס", מאת רונן שפירא וענת שרון-בלייס, שהוצג בפסטיבל קול המוזיקה בכפר בלום, בחממה במשכן לאמנויות הבמה בתל אביב ובפסטיבל התיאטרון הבינלאומי בטביליסי (גאורגיה).
ב-2005 יצרה את המופע "Helen of Troy Does Counter Dancing" בפסטיבל הפרינג' הישראלי.
ב-2009 פבזנר ביימה את הבכורה העולמית של "גולם 13" של נעם שריף באופרה הלאומית של פראג.
דגם של התפאורה לאופרה "יבגני אונייגין", שביימה באופרה של וירג'יניה, ב-2008, שעיצב אלכסנדר ליסיאנסקי, מוצג במוזיאון ברוסיה.
יוליה פבזנר ביימה אופרות בישראל, ארצות הברית, איטליה, שווייץ, צרפת, צ'כיה, יוון ורוסיה.
היא ביימה ערבי קריאת מחזות בתיאטראות הקאמרי ובית ליסין.
פבזנר גם כותבת עיבודים לדיאלוגים עבור ההפקות שהיא מביימת.
תרגמה מספר מחזות מעברית לאנגלית ולרוסית לצורך כתוביות.
בשנים 2003–2010 עבדה כבמאית בבית הספר למשחק בית צבי.
בין 2001–2003 ו-2007–2009, שימשה כבמאית כיתת האופרה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב.
לימדה כיתות אמן באופרה של יוסטון, בבית הספר הבינלאומי במוסקבה, בסדנת האופרה של תל אביב ובאופרה סטודיו.
בשנת 2010 שימשה כמנהלת האמנותית של פסטיבל המוזיקה לילדים בגליל.
בשנת 2014 שימשה כיועצת אומנותית בפסטיבל "קלאסי בים האדום".
הקימה עם אביב רון קבוצת אופרה קאמרית בשם "אופרת אביב", והיא בין המייסדים של האופרה הירושלמית.
בין השנים 2016–2022 שימשה מנהלת ההפקות באופרה הישראלית.
משנת 2022 משמשת מנהלת קשרי חוץ באופרה הישראלית.
יוליה פבזנר נשואה לאביב ציפר ולהם שתי בנות: מיקה ואנה.
בשנת 2024 החלה ללמד שירה בימתית ותיאטרון במגמת המוזיקה בתיכון "מור מטרו ווסט" ברעננה.
יוליה סרגייבנה פצ'ונקינה היא אתלטית עבר רוסיה, אלופת עולם (הלסינקי 2005) ושיאנית העולם בעבר (52.34 שניות, 8 באוגוסט 2003 בטולה), כ-16 שנים, בריצת 400 מטר משוכות ובמרוץ שליחים.
היא מחזיקה בשיא העולם במירוץ השליחים 4x200 מטר (1:32.41, יחד עם יקטרינה קונדרטיבה, אירינה קברובה ויוליה גושצ'ינה).
מחלת הסינוסיטיס מנעה ממנה להשתתף באולימפיאדת בייג'ינג (2008), ובאליפות העולם באתלטיקה בברלין (2009), והביאה לבסוף להחלטתה לפרוש מאתלטיקה.
כיום עובדת פצ'ונקינה בסקטור הבנקאות.
יוליה פְּלוֹטְקִין-עוֹז היא שחקנית ודוגמנית ישראלית ילידת בלארוס הסובייטית.
יוליה פלוטקין נולדה בבלארוס הסובייטית שבברית המועצות לשעבר, ובשנת 1991 עלתה לישראל עם משפחתה.
בנעוריה למדה לימודי משחק מול מצלמה ב"טכניקה" ולימודי משחק במגמת התיאטרון והדרמה בתיכון "אורט עכו", משם המשיכה ללימודי משחק בסטודיו סל"ה מיסודו של יורם לוינשטיין.
פלוטקין החלה לדגמן כבר כשהייתה בת 16, עבור המעצבת נעמה בצלאל.
כשהייתה בת 18 הגיעה לאודישנים של תוכנית המציאות "נולד לרקוד", אך הודחה באחד מהאודישנים המתקדמים.
את שירותה בצה"ל עשתה כמש"קית נפגעים.
לאחר שחרורה, החלה לשחק בתיאטרון בין היתר שיחקה בהצגה "ילדים רעים" ובהצגה "דוד חיים - הטיול אל האוצר", לצד חיים אוסדון וליאור פאוקר.
בקולנוע שיחקה בין היתר בתפקיד משנה בסרט הקולנוע הישראלי, "הערת שוליים".
בטלוויזיה שיחקה בין היתר את דמותה של לודה בסדרת הדרמה, "חסמבה דור 3", כמו כן השתתפה בתפקיד אורח בסדרה הקומית, "נשואים פלוס" ובהמשך שיחקה בסדרה, "עניין של זמן", בה גילמה את אנה, הבת החורגת של ויצמן אותו מגלם שי קפון.
כמו כן הופיעה בין היתר בקליפים שונים של הזמרים ערן צור, חמי רודנר ולהקת סטנגה והשתתפה בפרסומות ל-שניד, קופת חולים כללית, קפה טסטרצו'יס, פלאפון, ורדינון, אפנת סלה, FIX, קמפיין נעלים בגרמניה ועוד.
בשנת 2012 השתתפה פלוטקין בתוכנית הריאליטי, "הישרדות VIP" בערוץ 10, שם זכתה גם בפרס כחביבת הקהל.
בחנוכה של אותה שנה הופיעה עם דון לני גבאי ואריה מוסקונה בהצגה "מסביב לעולם בשמונים יום".
בשנת 2013 התארחה בתוכנית המתיחות של ערוץ הילדים "סתאאאם", בתפקיד הנמתחת.
באותה שנה שיחקה בעונה השנייה של "חסמבה דור 3".
בספטמבר אותה שנה שיחקה פלוטקין בעונה השנייה של הסדרה "יומני החופש הגדול", בתפקיד צלמת בשם זואי.
הנחתה את התוכנית "זה לא אמיתי" לצד טוביה צפיר ואורי פסטר בערוץ 24.
בשנת 2014 שיחקה בסדרה הקומית "מי נתן לך רישיון?" ששודרה בערוץ הראשון וגילמה את "הכחולה".
בשנת 2015 שיחקה בהצגה "מנותקים" בפסטיבל לתיאטרון אחר עכו, בבימויו של רועי מליח רשף.
גילמה את אילזה בהצגה "התעוררות האביב", עיבוד לאביב מתעורר בתיאטרון תמונע.
בשנת 2016 גילמה את ביאנקה בהצגה "אילוף הסוררת" בתיאטרון בית ליסין.
בשנת 2017 סיימה לימודי עיצוב אופנה בסטודיו 6b ועיצבה קולקציית שמלות ערב.
במקביל סיימה קורס משחק בשיטת איוונה צ'אבק אצל שחר רוזן.
באותה שנה השתתפה בסדרה "שרה שטיין" שיועדה לגרמניה בעונה הראשונה.
ב-2018 גילמה את ליאת בסרט הקצר של אורית פוקס רותם, "הינומה" שהיה מועמד לפרס אופיר על הסרט הקצר הטוב ביותר.
עוד באותה שנה גילמה את אנה במחזה "קיצור תהליכים", שכתב רועי רשף מליח שעלה בצוותא.
פלוטקין מלמדת משחק משנת 2015 בסטודיו במה.
הנתחתה תוכנית לייף סטייל בשם "עיצובינה" מבית מגזינה באתר וואלה!
ב-2020 הובילה והנחתה את התכנית "הנבחרים", תוכנית צרכנות מבית "וואלה NEWS".
פלוטקין חברה לסופרת דנה אבירם והפכה פעילה בתחום הזהירות ברשת בבתי ספר ברחבי הארץ, מובילה שתי הצגות יחיד - "חברים ברשת", "חרם על רותם" בשילוב הרצאות וסדנאות להורים וילדים.
אבירם אף הוציאה את הספר "מפורסמת" שנכתב בהשראת הצגה שיצרו יחד, המתאר מקרים אמיתיים של נערות בהתמודדות עם הרשתות החברתיות.
באותה שנה הצטלמה בתפקיד מוביל לסרט הקצר "מולוטוב" של אריאל סמל.
הסרט זכה בפרס סרט הדוקו המתוסרט הטוב ביותר בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
ב-2021 לוהקה לתפקיד הראשי לסרט "LIBA AND I" של היוצרת והאנימטורית ענבר כספי.
ב-2013 פלוטקין נישאה לשחר עוז.
יוליה וינר הייתה משוררת, סופרת ומתרגמת ישראלית בשפה הרוסית.
חייתה במוסקבה עד 1971 ומאז ועד מותה בירושלים.
יוליה וינר נולדה במוסקבה בירת ברית המועצות.
אביה, מאיר וינר (ווינער; 1893–1941), סופר, מבקר וחוקר ספרות, נישא לתמרה לוריא, בתו של ידידו הקרוב, סופר היידיש והמחנך הסובייטי נח לוריא (לוריע; 1885–1960).
אמה הייתה צעירה בהרבה מאביה, ובתוך זמן קצר הם נפרדו, אף שנשארו ידידים טובים.
כשהייתה ילדה פרצה מלחמת העולם השנייה, ובקיץ 1941 פלשה גרמניה לברית המועצות; אביה התנדב לצאת לחזית, ונהרג בחודשים הראשונים למלחמה.
אמה, תמרה נויחובנה לוריא (Тамара Нояховна Лурье; 1911–1990), הייתה מתרגמת, שתרגמה לרוסית מיידיש ומפולנית.
סיימה לימודים בפקולטה לתסריטאות במכון הממלכתי הסובייטי לאמנות הקולנוע (ВГИК).
התפרנסה מכתיבת תסריטים לטלוויזיה, וכן עסקה בתרגום לרוסית מצרפתית ופולנית.
בחודש מרץ 1971 עלתה לישראל והתיישבה בירושלים, שבה היא התגוררה עד למותה.
לדבריה, "מחצית חיי חייתי כיהודייה ברוסיה.
את המחצית השנייה אני חיה כרוסייה בישראל".
עד סוף שנות ה-80 או אמצע שנות ה-90, עבדה בתסריטאות לסרטים דוקומנטריים.
בסוף שנות ה-80 החלה לעבור לעיסוק בתרגום לרוסית מאנגלית ומעברית וכן לכתוב יצירה מקורית בשפה הרוסית – בתחילה שירה, ובהמשך פרוזה.
בעשרים השנים האחרונות מתפרסמים שיריה, סיפוריה ומסותיה בעיתונות בכתבי עת בשפה הרוסית בישראל וברוסיה, בהם "נוֹבִי מיר" (Новый мир), "דרוּז'בָּה נָרוֹדוֹב" (Дружба народов), "אריון" (Арион) ו-"לחיים" (Лехаим).
בשנת 1998 ראה אור בירושלים קובץ שיריה הראשון, "על כסף, על זקנה, על מוות וכו'" (О деньгах, о старости, о смерти и пр.) (ב-2007 הופיע במהדורה מורחבת בהוצאת "טקסט" במוסקבה).
ב-2006 התפרסם בהוצאת "טקסט" במוסקבה הרומן הראשון פרי עטה, "האָדָמַנט האדום" Красный адамант), שב-2008 הופיע בברלין בתרגום לגרמנית.
ב-2011 ראה אור קובץ סיפוריה "מקום לחיות בו" (Место для жизни), וב-2012 רומן נוסף – "היהלום שבתיק" (Бриллиант в мешке), שניהם בהוצאת "טקסט" במוסקבה.
וינר תרגמה את שירתה מרוסית לעברית ולאנגלית.
בשנת 2003 ראה אור בהוצאת כרמל קובץ שיריה "על כסף, על זקנה, על מוות וכו'" בתרגום עברי מאת חמוטל בר-יוסף.
בשנים 1978 - 1987 הייתה נשואה לקולנוען ההולנדי John Fernhout .
הלכה לעולמה ב-13 בפברואר 2022 בגיל 86 בירושלים והובאה למנוחות בבית הקברות גבעת שאול בירושלים.
על כסף, על זקנה, על מוות וכו': (ארבע פואמות); תרגמה מרוסית: חמוטל בר יוסף, ירושלים: כרמל, תשס"ג 2003. (О деньгах, о старости, о смерти и пр.)
(אמנון יונה, שליחות ללא עקבות)
יוליה שוויגר (נולדה ב-20 באוקטובר 1994) היא שחמטאית ישראלית בדרגת אמן בינלאומי.
אלופת ישראל בשנים 2018, 2021 ו-2022, ושחקנית נבחרת הנשים של ישראל.
נכון לספטמבר 2025, מדורגת במקום ה-99 בין הנשים בעולם.
יוליה שוויגר נולדה בוויניצה, שבאוקראינה.
היא החלה להתחרות בשחמט בגיל חמש, ובגיל 14 עלתה לישראל במסגרת תוכנית נעל"ה.
תחילה התגוררה בקיבוץ שובל ובשנת 2010 סיימה את לימודי התיכון במבואות הנגב.
שוויגר שיחקה במסגרת מועדון באר שבע בליגה הלאומית ומאמנה היה רב-אמן מרק צייטלין.
בשנת 2013 התגייסה לצה"ל ושירתה בחיל האוויר כספורטאית מצטיינת.
באותה שנה הייתה האישה היחידה שהשתתפה בגמר אליפות ישראל הפתוחה.
שווייגר למדה לתואר ראשון בהנדסה כימית במכללת סמי שמעון ומתגוררת בבאר שבע.
בשנת 2022 שווייגר זכתה באליפות ישראל בשחמט.
אמן בינלאומי לנשים - 2013
אמן בינלאומי - 2017 (הדרגה הכללית, הנחשבת יוקרתית יותר מרב-אמן לנשים).
שוויגר ייצגה את ישראל, במסגרת נבחרת הנשים, בארבע אולימפיאדות שחמט.
יוליה ויאצ'סלבובנה ליפניצקאיה היא מחליקה על קרח רוסייה, אלופה אולימפית בהחלקה על הקרח בקבוצות באולימפיאדת סוצ'י (2014), ואלופת אירופה לשנת 2014.
ב-9 בפברואר 2014 זכתה במדליית זהב בתחרות ההחלקה על הקרח לקבוצות במשחקי החורף האולימפיים בסוצ'י והפכה לאחת האלופות האולימפיות הצעירות ביותר בתולדות ההחלקה על הקרח לנשים, והיא בת 15, כשהיא צעירה שישה ימים בלבד מהמתחרה הקודמת, האמריקאית טרה ליפינסקי, שזכתה במדליית זהב אולימפית בתחרות ליחידות באולימפיאדת נאגנו (1998).
בתחרות ליחידות היא סיימה במקום חמישי.
יוליה נולדה ביקטרינבורג והחלה להתאמן בגיל צעיר.
בשנת 2009 היא עברה למוסקבה והחלה להתאמן תחת המאמנת אטרי טוטברידזה.
בעונות שלאחר אולימפיאדה היא לא הצליחה לשחזר הישג זה ולנצח בתחרויות משמעותיות.
היא אובחנה בבולמיה נרבוזה וטופלה זמן רב במרפאות בישראל לפני שבאפריל 2017 הודיעה על פרישתה מהקריירה הספורטיבית.
יוליה ליפניצקאיה נולדה ב-5 ביוני 1998 בייקטרינבורג, רוסיה.
ליפניצקאיה גודלה על ידי אם חד הורית, אשר ממנה קיבלה את שם המשפחה שלה.
אביה של ליפניצקאיה, התגייס לצבא הרוסי בזמן שאמה הייתה בהריון, והוא בחר שלא לחזור למשפחה לאחר מכן.
הסבתא של ליפניטסקיה, עסקה באקרובטיקה, בהחלקה ובהפלגה בנעוריה.
יוליה צ'פלובה היא ספורטאית סובייטית ורוסייה, בענף סקי למרחקים (קרוס קאנטרי).
היא אלופה אולימפית ואלופת העולם.
צ'פלובה בעלת 6 מדליות אולימפיות, מהן 3 זהב, וזכתה במספר מדליות באליפויות העולם.
יוליה צ'פלובה נולדה בקומסומולסק על אמור.
אביו היה מורה ספורט והילדה התמנה אצלו.
בגיל 17 היא נשלחה לאליפות העולם לנוער וזכתה במדליית זהב.
בשנים 1993–1995 היא זכתה 6 פעמים באליפות העולם לנוער.
החל משנת 1996 צ'פלובה החלה להשתתף בתחרויות בוגרים ובשנת 1998 נכללה בנבחרת שנשלחה לאולימפיאדת נאגנו
בשנת 2003 צ'פלובה עשתה הפסקה בתחרויות בעקבות לידת בת.
בשנת 2004 היא חזרה להתאמן ובשנת 2005 בלטה באליפות העולם.
בשנת 2007 היא עשתה הפסקה שנייה, גם בעקבות לידה.
לאחר מספר שנים צ'פלובה חזרה להתאמן ובכוונתה היה להגיע למשחקים בינלאומיים חשובים.
אומנם בקיץ 2009 היא הואשמה בשימוש אריתרופויאטין המהווה חומרים ממריץ.
האיגוד הרוסי לסקי לא תמך בה וצ'פלובה הודיעה על פרישה מתחרויות.
לאחר הפרישה היא כתבה מכתב גלוי ליו"ר הוועד האולימפי הבינלאומי בו טענה שוועדה נגד שימוש בתמריצים מפריזה בעבודתה ואינה נותנת לספורטאים לעסוק בהכנה לתחרויות.
כול הטענות שלה נותרו ללא מענה.
באולימפיאדה הראשונה שלה, בנאגנו 1998, צ'פלובה השתתפה ב-3 תחרויות, אך רק במרוץ ל-30 זכתה במדליית זהב.
ביתר התחרויות היא זכתה במקום השישי וה-13.
בתחרויות סולט לייק סיטי 2002 צ'פלובה הגיעה כאחד מכוכבי הנבחרת והוצבה ב-5 מרוצים.
בתחרות מרדף ל-5 ק"מ היא זכתה במקום הרביעי ובמרוץ ל-30 ק"מ במקום ה-9 בלבד.
בטורינו 2006 צ'פלובה השתתפה ב-5 תחרויות כמו במשחקים הקודמים.
היא זכתה בשני מדליות ומקום הרביעי במרדף.
יוליה רובינסקי (נולדה ב-1968) היא נבלאית ישראלית המכהנת כנגנית הנבל הראשית בתזמורת הפילהרמונית הישראלית משנת 2003.
נולדה בסנט פטרסבורג ולמדה בבית הספר המיוחד למוזיקה.
היא סיימה את לימודיה לתואר שני באקדמיה למוסיקה על שם רימסקי קורסקוב בסנט פטרסבורג.
ב-1988 זכתה בתחרות הנבל הלאומית במוסקבה.
מאז עלייתה לישראל ב-1991 רכשה לה מקום מרכזי על בימות הקונצרטים בארץ, והיא מופיעה לעיתים קרובות במסגרת אנסמבל מוזיקה נובה.
השתתפה בפסטיבל כפר בלום, פסטיבל משגב ופסטיבל אבו גוש, ומרבה בנגינת מוזיקה קאמרית בהרכבים שונים.
הופיעה כסולנית עם התזמורות החשובות בישראל, לרבות התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
כמו כן ערכה סיורי קונצרטים בארצות הברית ואמריקה הדרומית, סינגפור ותאילנד, קייב וסופיה.
בשנת 2002 זכתה בפרס ראש הממשלה לביצוע יצירה ישראלית.
בשנת 2016 מונתה למנהלת המוזיקלית של תחרות הנבל הישראלית הבינלאומית.
יוליה מלינובסקי קונין היא פוליטיקאית המכהנת כחברת הכנסת מטעם מפלגת ישראל ביתנו; לשעבר חברת מועצת העיר חולון.
בכנסת העשרים וארבע הייתה יו"ר ועדת מיזמי תשתית לאומיים מיוחדים ושירותי דת יהודיים.
מלינובסקי נולדה בעיר וורושילובגרד שבאוקראינה הסובייטית, לימים לוהנסק שבאוקראינה.
אמה, יהודייה בשם סופיה ואביה, ולדימיר, ממוצא רוסי, יווני וארמני.
אחותה הצעירה עלתה לישראל בכוח חוק השבות במסגרת תוכנית "נעל"ה", בעקבותיה עלתה מלינובסקי עצמה בשנת 1998, ובהמשך הצטרפו אליהן גם יתר בני המשפחה.
מלינובסקי היא עורכת דין בעלת תואר ראשון במשפטים (LL.B) מ"האוניברסיטה הממלכתית באוקראינה", שהיא השלוחה של "האוניברסיטה הלאומית המזרח-אוקראינית" בלוהנסק.
במשך תקופה מסוימת שירתה במשטרת אוקראינה כקצינת כוח אדם.
כיהנה כחברת מועצת העיר חולון מטעם סיעת ישראל ביתנו החל משנת 2004 וכיושבת ראש התנועה בעיר עד כניסתה לכנסת, בנוסף לפעילותה הפוליטית, הייתה מלינובסקי גזברית איגוד ערים לכבאות חולון-בת ים-אזור.
במערכת הבחירות לכנסת ה-18 דורגה מלינובסקי במקום ה-18 ברשימת ישראל ביתנו ולא נכנסה לכנסת.
במערכת הבחירות לכנסת ה-19 דורגה מלינובסקי במקום ה-37 ברשימה המשותפת של הליכוד - ישראל ביתנו ולא נכנסה לכנסת.
במערכת הבחירות לכנסת ה-20 דורגה מלינובסקי במקום ה-9 ברשימת ישראל ביתנו ולא נכנסה לכנסת בהיבחרה, אך הייתה לחברת הכנסת ב־1 ביוני 2016, לאחר שאביגדור ליברמן התמנה לשר הביטחון והפסיק את חברותו בכנסת במסגרת "החוק הנורווגי הקטן".
עם השבעתה כחברת הכנסת, הייתה הכנסת העשרים לכנסת עם מספר הנשים הגבוה ביותר: 33 חברות כנסת; סיימה את כהונתה בכנסת לאחר התפטרותו של אביגדור ליברמן מתפקיד שר הביטחון וחזרתו לכהן כחבר הכנסת.
מלינובסקי העבירה יחד עם ח"כ אורן חזן את חוק המאבטחים - לראשונה יוסדרו התנאים הפיזיים של המאבטחים והשומרים בחקיקה.
למאבטחים רבים מדי ברחבי ישראל אין תנאים עבודה מינימליים, והם חשופים לפגעי מזג האוויר.
חוק זה נועד להסדיר את התנאים הבסיסיים המגיעים לכל עובד.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת שובצה במקום החמישי ברשימת ישראל ביתנו ונבחרה לכנסת.
בבחירות לכנסת ה-22 וה-23 שובצה מלינובסקי שוב במקום החמישי ברשימת ישראל ביתנו ונבחרה לכנסת.
בכנסת העשרים ושלוש הייתה חברה בוועדת הפנים, בוועדה להתמודדות עם נגיף הקורונה, ובוועדה לזכויות הילד.
בכנסת ה-24 כיהנה מלינובסקי כיו"ר ועדת מיזמי תשתית לאומיים מיוחדים ושירותי דת יהודיים.
במהלך כהונתה יצאה מלינובסקי רבות נגד הרבנות הראשית לישראל ונגד חברי הכנסת החרדים, ותמכה ברפורמה במערך הכשרות שהציגו שר האוצר ליברמן והשר לשירותי דת מתן כהנא.
להלן חוקים שנחקקו ביוזמת מלינובסקי:
חוק הביטוח הלאומי (תיקון מס' 250) – מורשעים בעבירות טרור שאינם תושבי מדינת ישראל וזכאים לתשלום גמלה מהביטוח הלאומי.
חוק להפסקת פעילות אונר"א בשטח מדינת ישראל
יוליה לבצ'נקו (נולדה ב-28 בנובמבר 1997) היא אתלטית אוקראינית, סגנית אלופת העולם (לונדון 2017) וסגנית אלופת אירופה באולם (גלאזגו 2019) בקפיצה לגובה.
לבצ'נקו זכתה במדליית זהב בקפיצה לגובה באולימפיאדת הנוער נאנג'ינג (2014) בתוצאה של 1.89 מטר.
היא ייצגה את אוקראינה באליפות העולם באתלטיקה 2015 אך לא עברה את שלב המוקדמות.
ביוני 2016 קבעה שיא אישי של 1.95 מטר, באליפות העולם באתלטיקה מתחת לגיל 20 באותה שנה זכתה במדליית ארד.
היא נכללה במשלחת האוקראינית לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, אך לא העפילה לגמר.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם 2017 זכתה במדליית ארד בשיא אישי של 1.94 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 23 שהתקיימה ב-2017 בבידגושץ' שיפרה את שיאה האישי ל-1.96 וזכתה במדליית זהב.
ביולי 2017 סיימה שנייה בתחרות ליגת היהלום במונקו בשיא אישי של 1.97 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 זכתה במדליית כסף בשיא אישי של 2.01 מטר לאחר מריה לאסיצקנה.
באליפות העולם באתלטיקה באולם 2018 סיימה במקום החמישי.
באליפות אירופה באתלטיקה באולם 2019 זכתה במדליית כסף בתוצאה של 1.99 מטר.
באליפות אירופה באתלטיקה עד גיל 23 שהתקיימה ב-2019 הגנה על תוארה בתוצאה של 1.97 מטר.
בספטמבר 2019 שיפרה את שיאה האישי ל-2.02 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2019 סיימה רביעית בתוצאה של 2.00 מטר.
יוליה אולגובנה סמוילובה היא זמרת רוסייה הלוקה בניוון שרירים.
נבחרה לייצג את רוסיה באירוויזיון 2017 ובאירוויזיון 2018.
סמוילובה, ילידת אוחטה חלתה בגיל 13 בניוון הנוירון המוטורי (Spinal muscular atrophy).
בעקבות כך היא מתניידת בכסא גלגלים.
היא הייתה מייסדת הרכב TerraNova ובעונה השלישי של תוכנית הזמר "Фактор А" (הגרסה הרוסית של ) הגיעה עד לגמר וקיבלה מאלה פוגצ'ובה את פרס "כוכב הזהב של אלה".
היא ביצעה דואט עם גושה קוצנקו לשיר "Комета" שהוכנס לאלבומו השני של קוצנקו.
בשנת 2014 הופיעה בטקס הפתיחה של המשחקים הפראלימפיים בסוצ'י עם השיר "יחד" (Вместе) ובסוף 2016 נטלה חלק עם זמרים נודעים אחרים ברוסיה להקלטת השיר "לחיות", שנכתב עבור הרוגי התרסקות מטוס טופולב Tu-154 של משרד ההגנה הרוסי.
השיר אותו שרה הוא "I Won't Break".
יוליה נשואה למוזיקאי אלכסיי טראן, שמתפקד גם כמנהלהּ המוזיקלי.
יוליה ליווילה הייתה אצילה רומאית מהשושלת היוליו-קלאודית.
היא הייתה בתו של גרמניקוס, נכדתו המאומצת של טיבריוס, נינתו של אוגוסטוס, אחותו של קליגולה, אחייניתו של קלאודיוס ודודתו של נירון.
יוליה ליווילה נולדה בשנת 18. היא הייתה בתם של המצביא גרמאניקוס יוליוס קלאודיאנוס קיסר, שהיה נכון לאותה תקופה יורש העצר של הקיסר טיבריוס, ושל אגריפינה הזקנה.
יוליה הייתה הצעירה מבין הבנות.
שתי אחיותיה הגדולות היו אגריפינה ודרוסילה.
יוליה נולדה בלסבוס במהלך סיור של הוריה באיי יוון, וגדלה באנטיוכיה במשפחה חמה ואוהבת.
שני אחיה הגדולים אומצו בידי טיבריוס (ומאוחר יותר הוצאו להורג במצותו), ויחד עם שתי אחיותיה ואחיה קליגולה, נשלחה לגור עם סבתא רבתא שלהם, ליוויה, אמו של טיבריוס.
יוליה הייתה מאורסת לדודן רחוק שלה, קווינקטיליוס וארוס, אשר היה בנם של פובליוס קווינקטיליוס וארוס ושל קלאודיה פולכרה.
אלא שבשנת 27 נפל וארוס קורבן לאחד מתככיו של סיאנוס והואשם בבגידה.
גורלו של וארוס לא ידוע.
בשנת 31 מת סיאנוס, וטיבריוס הכריז על קליגולה כיורשו המיועד.
בשנת 33, השיא טיבריוס את יוליה למרקוס ויניקיוס, אשר טקיטוס כותב עליו: "מזגו היה נוח ודיבורו נמלץ".
בתחילת 37 מינה טיבריוס את ויניקיוס למושל הפרובינקיה אסיה, ויש סימנים שיוליה התלוותה אליו לשם.
בהמשך אותה שנה, וקליגולה ירש אותו כקיסר.
בשנה הראשונה לשלטונו, היחסים בין קליגולה ושלוש אחיותיו, היו כמעט תמיד טובים וחמים.
בשנת 38 מתה דרוסילה, ומותה היווה מכה קשה לקליגולה, וגרם לכך שחינן של אגריפינה וליוויליה סר בעיניו.
עם זאת, בהמשך אותה שנה, בשל תככיה של אשת קלאודיוס, מסלינה, אשר קינאה ביוליה, הואשמה יוליה בניאוף עם הפילוסוף סנקה.
חרף העובדה שאשמתם לא הוכחה, הוגלתה יוליה לאי פאנדאטאריה וסנקה הוגלה אל קורסיקה.
בסוף 41 או תחילת 42 הוצאה יוליה להורג במקום גלותה.
ב-46 הורתה מסלינה לרצוח גם את בעלה של יוליה, מרקוס ויניקיוס.
ב-48 הוצאה מסלינה להורג, ואחותה של יוליה, אגריפינה, נישאה לקלאודיוס.
אגריפינה הורתה להחזיר את סנקה מהגלות, וכן את שרידי גופתה של יוליה.
יוליה (יהודית) אַסְטְמַן-מוֹרֶצקָה (ביידיש: יוליאַ אַסטמאַן-מאָרעצקַא; בפולנית: Julia Astman-Morecka; בכתב לטיני גם Moretzka; 16 במרץ 1916 – 3 במרץ 1994) הייתה זמרת ישראלית ילידת פולין ששרה ביידיש, והתמחתה בשיר העם היהודי.
יוליה מורצקה נולדה וגדלה בעיר לבוב, שבילדותה הייתה לחלק מפולין.
בצעירותה החלה לשיר במקהלת ה"טמפל" (בית הכנסת המודרני) בניצוחו של אדולף גימפל, ולאחר מכן למדה זמרה ומוזיקה בקונסרבטוריון ע"ש קארול שימָנובסקי שבעירה.
בשנים שבין מלחמות העולם הופיעה בפולין.
בשנה שלפני פרוץ מלחמת העולם השנייה החלה להופיע באופרה של לבוב ונחשבה לכוכבת עולה.
במלחמת העולם השנייה ניצלה בעזרת תעודות "אריות" מזויפות והוסתרה על ידי נוצרים.
לאחר המלחמה חדלה לשיר בפולנית ועברה לשיר ביידיש ובעברית.
היא הופיעה בפולין ובמדינות אחרות בקונצרטים ובחגיגות שארגנו אגודות התרבות היהודית המקומיות, והייתה בין האמנים היהודים שהופיעו בזמרה ביידיש בפני שארית הפליטה שבמחנות העקורים בגרמניה ועודדו את רוחם.
היא עברה לפריז בירת צרפת, שם קנתה לה שֵם בקולה וביחסה העמוק לשיר היהודי.
מקץ 6 שנים, בסביבות שנת 1953, עזבה יחד עם חבורת סופרים ואמנים יהודים את צרפת והיגרה לארגנטינה, שם התיישבה בבירה בואנוס איירס.
בשנותיה בדרום אמריקה החלה לשיר גם בספרדית.
כעבור 14 שנה, בסביבות שנת 1970, עלתה לישראל.
מורצקה נודעה באינטרפרטציה אמנותית שנתנה לשיר העממי היהודי.
המוזיקולוג יששכר פאטר כתב כי מורצקה "מצטיינת בהבעת השיר היהודי העממי".
מבקרת המוזיקה של "על המשמר", אוליה זילברמן, כתבה כי היא "מחוננת באצילות מוזיקליות לירית, בקול נעים, מאומן, אבל קטן, בדיאפזון מוגבל.
היא מצליחה ביותר בביצוע שירים ליריים ושירי-ילדים", אך הוסיפה כי "דרמאטיות של ביטוי ועממיות של מזג חזק וטבעי – אין כמעט בתחומיה".
שליח העיתון "הבוקר", שצפה בהופעתה ברסיטל זמרה בז'נבה מספר חודשים לפני כן, כתב:
בסיפוק מלא מצאנו מחדש לא רק את מורצקה שלנו מפריז, בביצועה הסוגסטיבי-הנעים והעממי-הלבבי לשירים היהודיים ביותר, אלא שמענו ממנה אף שורה של יצירות חדשות.
יהודית מורצקה הוסיפה בבואנוס-איירס להעשיר את הרפרטואר שלה, שנעשה רב-גוני יותר וכולל שירי-ילדים ישראליים, שהיא מבצעת אותם בשלל של הומור רב-חן ונפשיות בלתי-אמצעית, וגם שירי גיטו וחורבן, שהיא עומסת אותם במתח דרמטי ובחויה אמיתית.
ומבקר העיתון, יריב אזרחי, שצפה בה גם הוא בארץ ב-1956, הוציא תחת ידו ביקורת שבה הילל את זמרתה:
המצו-סופרן של הזמרת מצטיין ביפי-צליל שאין מוצאים אותו אלא לעיתים נדירות.
מורצקה שרה ללא מאמץ ובשליטה גמורה על סולם הקולות שווה החוזק והגוון שלה.
המבטא הברור וחמימות הצלילים מרנינים אצלה כל מלה, ובזמרתה כופה היא על השומע חוויות שממוזגות בהן ההנאה הספרותית והמוזיקלית.
מורצקה מגישה כל שיר בפשטות שבצנעה ואצילות.
נעים היה להאזין לה כל הערב ולעקוב אחרי המימיקה העדינה של פניה ודמותה הנאים.
יוליה ליאונידובנה לטינינה היא סופרת ועיתונאית רוסיה.
היא בעלת טור בעיתון נובאיה גזאטה ומנחה תוכנית רדיו פופולרית בתחנת אֶחוֹ מוסקבי , וכן מחברתם של מעל 20 ספרים בסוגות שונות, ביניהן הגות פוליטית, היסטוריה, פנטזיה ומתח.
לטינינה נולדה במוסקבה ללאוניד לטינין, משורר וסופר, ואָלה לטינינה, מבקרת ספרות ועיתונאית.
בשנות ה-80 למדה פילולוגיה במכון גורקי לספרות בעיר, ובשנת 1993 קיבלה תואר דוקטור ממכון גורקי לספרות עולמית במסגרת האקדמיה הרוסית למדעים.
לטינינה עבדה כעיתונאית בכלי תקשורת מרכזיים רבים בשנות התשעים וה-2000 המוקדמות, לרבות איזבסטיה, NTV ו-ORT.
מאז שנת 2001 היא בעלת טור בנובאיה גזאטה ומאז שנת 2004 היא מנחה תוכנית רדיו בתחנת אחו מוסקבי, בשם "קוד גישה".
לטינינה הייתה חברה בארגון הגג של האופוזיציה הרוסית ועדת 2008.
בשנת 2007 קיבלה פרס על עבודתה מטעם העיתון האיטלקי קוריירה דלה סרה, שנקב בשמה כעיתונאית הזרה הטובה ביותר.
בשנת 2008 קיבלה את "פרס מגני החירות" מטעם מחלקת המדינה של ארצות הברית.
לטיטינה היא מבקרת חריפה של נשיא רוסיה ולדימיר פוטין ושלטונו, אותו היא מאשימה בשחיתות, בהונאת בחירות, בהרס האקלים העסקי והפיננסי של המדינה, ובמדיניות חוץ כושלת.
כמו כן לטינינה ידועה בהצהרותיה מעוררות המחלוקת; היא טוענת שזכות הצבעה לכל מרעה את מצבן של מדינות עניות, ומבקרת את הליברליזם המערבי וארגוני זכויות אדם על כך שהם לא מאפשרים לנצח במלחמה נגד הטרור.
לטינינה מגדירה עצמה ליברטריאנית, והייתה חברה במפלגה "הבחירה הדמוקרטית" המזדהה עם עמדות ליברליות קלאסיות.
עם זאת, חלק מעמדותיה החברתיות של לטינינה נמצאות ימינה מהמקובל בקהלים אלה במדינות דוברות אנגלית.
בלילה שבין ה-18 ביולי ל-19 ביולי 2017 הותקפה לטינינה בדירתה בגז רעיל ומאכּל-רקמות מטיב לא ידוע שפוזר בחלל הבית.
בנוסף אליה נפגעו שמונה אנשים לרבות ארבעה קשישים ושני ילדים.
היא סירבה להתלונן על התקיפה במשטרה שכן לטענתה זו אינה חוקרת מתקפות כנגד גורמי אופוזיציה.
ב-2 בספטמבר 2017 מכוניתה עלתה באש, והחוקר הממונה על התקרית טען שהיא "ניצתה מעצמה".
שבוע לאחר מכן הכריזה לטינינה שהיא עוזבת את רוסיה ואינה מתכוונת לחזור בעתיד הנראה לעין, שכן הצתת המכונית היא בגדר ניסיון לרצח בעיניה.
יוליה לרמונטובה , הייתה כימאית רוסייה.
האישה הראשונה בעלת תואר דוקטור לכימיה ברוסיה, וייתכן שגם בעולם.
קיבלה את הדוקטורט על ידי אוניברסיטת גטינגן בשנת 1874. הצטרפה לחברה הרוסית לכימיה בשנת 1875. התפרסמה בזכות מחקרה בנושא פחמימנים אליפטיים, רוויים ובלתי רוויים.
יוליה וסבולודובנה לרמונטובה נולדה ב-21 בדצמבר 1846 בסנט פטרסבורג, רוסיה, לייליזווטה אנדרייבנה קוסיקובסקי ולגנרל וסבולוד לרמונטוב (בן דודו השני של המשורר הרוסי מיכאיל לרמונטוב), בן המשפחה האריסטוקרטית לרמונטוב.
במשך רוב חייה הצעירים התגוררה במוסקבה, מכיוון שאביה היה אחראי על חיל הצוערים במוסקבה.
כתוצאה מכך שהוריה היו חברים בעלי מעמד והשכלה גבוהים, הוריה יכלו להעניק לה חינוך איכותי, ולרמונטובה רכשה את השכלתה היסודית ממורים פרטיים.
מאז ילדותה חיבבה כימיה ורפואה.
בעוד שמשפחתה לא הבינה לגמרי את עניינה במדע, המשיכה לעסוק בו, והיא הייתה נוהגת לקרוא ספרות מקצועית ולנהל ניסויים פשוטים בבית.
בשנת 1868 לרמונטובה ניסתה להתקבל ללימודי כימיה באקדמיה לחקלאות על שם פטרובסק שבמוסקבה (כיום אקדמיית טיריישה), אבל מועמדותה, כמו של רבות אחרות באותה העת, נפסלה.
חברתה הטובה סופיה קובלבסקיה, לימים המתמטיקאית המפורסמת, עזרה ללרמונטובה לשכנע את הוריה לאפשר לה לצאת ללמוד בחו"ל, ובסתיו 1869 התחילה ללמוד באוניברסיטת היידלברג שבגרמניה ביחד עם קובלבסקיה.
בהתחלה הן נתקלו באותה בעיה בה נתקלו ברוסיה, ולאחר מאבק עיקש קיבלו אישור להיכנס להרצאות של מרצים בכירים כמו רוברט בונזן וגוסטב קירכהוף.
ללרמונטובה הוענקה גישה למעבדה של רוברט בונזן בעזרתו של דימיטרי מנדלייב, איתו הייתה בקשר במשך כל שהותה בגרמניה.
במעבדתו של בונזן למדה את שיטותיו לניתוח עפרות מתכת ועסקה בפיתוח שיטות להפרדת המתכות בסגסוגות פלטינום, רעיון שהוצע לה על ידי מנדלייב.
לאחר מכן עברה למעבדתו של אוגוסט פון הופמן באוניברסיטת ברלין.
היא חקרה ובדקה מאפיינים של קבוצות פחמימנים (תרכובת אורגנית המכילה פחמן ומימן בלבד) אליפטיים.
בשנת 1872 פרסמה את מאמרה הראשון, שעסק במחקרה על תרכובות ארומטיות.
באותה התקופה הן אוניברסיטת היידלברג והן אוניברסיטת ברלין סירבו להעניק תואר לאישה.
בסופו של דבר אוניברסיטת גטינגן קיבלה את לרמונטובה כמועמדת לדוקטורט, ולאחר שעברה מבחן בעל פה קיבלה את התואר דוקטור לכימיה בדרגת הצטיינות magna cum laude (בכבוד רב).
לאחר לימודיה שבה לרוסיה, ועם שובה התקבלה בחום על ידי מיטב המדענים הרוסים, ביניהם דימיטרי מנדלייב ואלכסנדר באטלרוב, בחגיגה שנערכה בביתו של מנדלייב.
באטלרוב אף הציע לה במפגש להצטרף לקבוצת המחקר שלו באוניברסיטת סנט פטרסבורג.
למרות זאת לרמונטובה החליטה לחזור למוסקבה שם עבדה במעבדתו של ולדימיר מרקוניקוב, שם החלה לחקור נפט, ואף פיתחה מתקן לזיקוק נפט, אך בסופו של דבר מתקן זה לא הצליח להתאים לקנה מידה תעשייתי.
בשנת 1875 הצטרפה לרמונטובה לחברה הרוסית לכימיה.
ב-1878 החליטה להסכים להצעתו של באטלרוב, ועברה לסנט פטרסבורג.
באטלרוב ולרמונטובה ביצעו יחדיו עבודה ניסויית מקיפה על אלקנים ואלקאנים.
רוב עבודתה פורסמה תחת שמו של באטלרוב (עם תודות).
בינואר 1878 בכנס של החברה הרוסית לכימיה, הפרופסור של אוניברסיטת חרקוב, אנטולי איוונוביץ' אלטקוב, דיווחו על תוצאות ראשוניות של שיטה חדשה לסינתוז (יצירה באופן כימי) של אלקנים.
פרופסור באטלרוב השתתף בפגישה זו והבחין כי מספר ניסויים בתחום זה בוצעו על ידי יוליה לרמונטובה שנה קודם לכן.
מאוחר יותר כתבה ד"ר לרמונטובה במאמר שפרסמה כי לא מיהרה לפרסם את תוצאותיה משום שלא חשבה שישנם מדענים רבים שחוקרים את התחום באותה העת, והיא רצתה להגיע לתנאים ולתוצאות הטובות ביותר שאפשר לפני פרסום התוצאות.
משום כך, היא זנחה את כל הניסויים שהתחילה באותו הזמן על מנת לסיים ולתעד את הניסויים האחרים שנערכו וכבר פורסמו, ובכך להגיע למסקנות.
תהליך הסינתזה הזה נקרא מאוחר יותר ריאקציית באטלרוב-אלטקוב-לרמונטובה.
על בסיס הסינתזה שפיתחו שלושת המדענים הללו, פותחו סוגים שונים של דלקים לכלי תחבורה.
יוליה ויקטורובנה סניגיר היא שחקנית ודוגמנית רוסייה.
יוליה נולדה כיוליה ויקטורובנה סיריסקינה בעיר דונסקוי, שבמחוז טולה, רוסיה הסובייטית, ברית המועצות.
היא סיימה את בית הספר התיכון מספר 20 בדונסקוי.
בתקווה לרכוש השכלה טובה, נסעה יוליה למוסקבה והתקבלה לפקולטה לשפות זרות של האוניברסיטה הפדגוגית הממלכתית, ולמדה שם בחוג לאנגלית, תוך התמחות ב"פילולוגיה אנגלית".
על מנת לקיים את עצמה מבחינה כלכלית, היא לימדה אנגלית בבית הספר לאחיות.
לאחר שחבר הראה תמונות של יוליה לנציג של סוכנות דוגמנות במוסקבה, היא קיבלה עבודה כדוגמנית.
יוליה הפכה לדוגמנית מצליחה, כשהיא ממשיכה במקביל בתוכנית הלימודים באוניברסיטה.
הוצע לה חוזה עם מותג התכשיטים מוביל בצרפת, והיא תכננה לעבור לצרפת, כאשר מלהק ראה אותה בסוכנות הדוגמנות והזמין אותה לאודישן לסרט.
את קריירת המשחק שלה התחילה כאשר התקבלה לאקדמיה למשחק של תיאטרון וכטאנגוב.
הופעת הבכורה הקולנועית שלה הייתה בסרט הטבח האחרון, אשר בעקבותיו יצאו הסרטים חיסון ולכה, של אנדריי קונצ'לובסקי.
הפריצה הגדולה שלה הגיעה כאשר הוצע לה אחד התפקידים המובילים בסרט מדע בדיוני שובר קופות האי המיושב (2008) והמשכו.
יוליה הפכה לפנים של לוריאל ברוסיה, כמו גם של רשת Mexx.
היא הנחתה את תוכנית תורת היחסות בערוץ STS ב-2009. ב-2010 היא הפכה למגישה בערוץ הטלוויזיה פטרבורג – ערוץ 5.
היא הופיעה בסרט מת לחיות ביום טוב (2013) לצד ברוס וויליס.
בסרט, היא שיחקה דמות של אנטגוניסטית רוסית בשם אירינה.
ב-2015, הערוץ הראשון ברוסיה סדרת טלוויזיה בת 12 פרקים בשם "הגדולה", שבה השחקנית גילמה את התפקיד הראשי של יקתרינה הגדולה.
באותה השנה היא שיחקה בקומדיה הרומנטית סרט אודות אהבה, בבימויה של אנה מליקיאן.
היא כיכבה כיקטרינה סמוקובניקובה במיני סדרה בנתיב הייסורים, עיבוד של רומן באותו השם מאת אלכסיי טולסטוי.
הסדרה שודרה בערוץ NTV ב-2017. היה לה גם תפקיד משנה בקומדיית הפשע בלוקבאסטר בבימויו של רומן וולובוייב שיצא באותה שנה.
ב-2019 גילמה תפקיד ראשי בסרט הקומדיה "הצלחה" וגילמה תפקיד משני בסדרה "האפיפיור החדש", סדרת ההמשך של האפיפיור הצעיר, לצידו של ג'וד לאו.
היא הייתה במערכת יחסים עם צלם הקולנוע מקסים אוסאדצ'יי, שעבד על סט האי מיושב.
בפברואר 2013, נודע כי סניגיר מתראה עם השחקן דנילה קוזלובסקי, שאיתו כיכבה בסרט רספוטין.
כיום בן זוגה הוא השחקן יבגני ציגאנוב.
+רשימת הופעותיהשנהסרטתפקידהערות2006הטבח האחרוןאנג'לה2006חיסוןנטשה2007לכהדוגמנית2008האי המיושבראדה גאאלחלק 12009הקרב על האי המיושבחלק 22010זייצב, תישרף!2011עמק הוורדיםמאיה2011רספוטיןדורה2012איוון האטומיטניה2012קוקוקונטשה2013מת לחיות ביום טובאירינהסרט הוליוודי2013טיסה לקוטבליודה2014מקפיאאליסהסרט הוליוודי בכיכובו של דילן מקדרמוט2015ארץ אוז2015אודות אהבהליזה2017בלוקבסטר (ru)לנה2019הצלחה2021הנוסעיםסרט דרמה בבימויו של קארן אוגנסיאן2022וולנדמרגריטהסרט פנטזיה על האמן ומרגריטה על ספרו של מיכאיל בולגאקוב
+רשימת הופעות בטלוויזיהשנהסדרההתפקידהערות2010ביערות ובהריםמריה2010דוקטור טירסהליסה2010השמיים באשליסה2011משחק נגדאירינה2011אני לעולם לא אשכח אותךקטיה2014היכן שמתחילה המולדתנטליה2015הרונה השביעיתטטיאנה2015יקטרינה הגדולהיקטרינה השנייההפקה של הערוץ הראשון2017בנתיב הייסוריםיקטרינההפקה של ערוץ NTV2018 הגבירה הארורה (ru) דריה סאלטיקובההפקה של רוסיה-12020 האפיפיור החדש (en) הפקה של HBO2020 האיש הטוב יבגניה קליוצ'בסקאיה הפקה של VGTRK אודות מיכאיל פופקוב2020 הנוסעים2021 הקתדרלה2021 ספוילר
יוליה ויקטורובנה נצ'לובה הייתה זמרת סובייטית ידועה ממוצא רוסי, שחקנית ומנחת טלוויזיה.
בין 2001-2004 הייתה נשואה לזמר דמיטרי לנסקוי.
ב-2006 נישאה ליבגני אלדונין, לזוג נולדה בת באותה שנה.
בין 2011-2016 הייתה במערכת יחסים עם שחקן ההוקי המקצועי אלכסנדר פרולוב
ב-2019 אושפזה בשל עליה חדה ברמת הסוכר בדם ונפטרה מבצקת מוחית ואלח דם בבית חולים במוסקבה.
יוליה סטאניסלבובנַה סַאבִיצֶ'בַה היא זמרת רוסייה.
סאביצ'בה נולדה בקורגן למשפחה של מוזיקאים, היא הופיעה על הבמה לראשונה בגיל ארבע עם להקה בשם אגתה כריסטי.
ב-2003 השתתפה בעונה השנייה של התוכנית מפעל הכוכבים והודחה בשלב חצי הגמר.
ב-2004 ייצגה רוסיה באירוויזיון עם השיר "Believe Me" שם הייתה במקום ה-11.
ב-2005 יצא האלבום הראשון שלה, באותה שנה ביצעה את שיר הנושא לסדרה קטי המכוערת.
יוליה פירוט הייתה עיתונאית יהודייה-פולנייה שנודעה בעבודתה במרסיי במהלך מלחמת העולם השנייה, שם תיעדה את המחתרת הצרפתית, כן נודעה בצילומים שצילמה בעקבות פוגרום קיילצה בשנת 1946.
נולדה בשם יוליה דיאמנט בקונסקובולה שבפולין.
היא היגרה לבלגיה ב-1934, שם נישאה לז'אן פירוט, פעיל זכויות עובדים בבריסל, ולמדה צילום, בהשראת סוזן ספאק, לימים פעילת המחתרת הצרפתית וחסידת אומות העולם.
במאי 1940, לאחר הכיבוש הגרמני וגירוש בעלה, עשתה פירוט את דרכה לדרום צרפת, שם מילאה תפקיד פעיל בקבוצות ההתנגדות היהודית והצרפתית.
במרסיי עבדה כצלמת עיתונות בעיתון "Dimanche Illustré" (יום ראשון מאויר), והעבירה נשק, מסמכים מזויפים ופרסומי מחתרת.
במהלך תקופה זו צילמה תצלומים רבים המתעדים את החיים תחת משטר וישי.
כחברה ב - "FTP" (Francs-Tireurs et Partisans) - הצליחה פירוט לצלם את פעילות ההתנגדות של המאקי בקיץ 1944 ואת שחרור מרסיי.
תצלומיה במהלך הקרב על מרסיי זכו לתהודה עולמית.
לאחר המלחמה שבה פירוט לפולין כצלמת עיתונות עבור העיתון הפולני "Zolnierz Polski".
היא סיקרה את תוצאות פוגרום קיילצה שאירע ב-4 ביולי 1946 והשתתפה בקונגרס העולמי של האינטלקטואלים להגנה על השלום בוורוצלב ב-1948. שם צילמה את דיוקנאותיהם של פיקאסו, אירן ז'וליו-קירי ואיש הרוח דומיניק דסנטי .
פירוט ביקרה בישראל ב-1957. לאחר מכן נישאה לכלכלן הפולני יפים סוקולסקי, שנפטר ב-1974.