tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נחושת מצויה בכמה אזורים, ונכרתה בקלימבה (Kilembe) שבמערכת בוגנדה-טורו בין השנים 1957 ל-1978. בתקופה זו היא היוותה 95% מיצוא המחצבים של אוגנדה.
טונגסטן, וכן ניוביום וטנטלום, שנכרים כקולומביט וטנטליט (קולטן) או כפירוכלור, נמצאים במערכת בוגנדה-טורו ובמערכת קאראגווה-אנקוליאן, שבה גם נמצאים בדיל, ליתיום, ביסמוט ועפרת ברזל.
קובלט נמצא במערכת בוגנדה-טורו, יחד עם ניקל שנמצא במערכת זו ובחבורת קאראסוק, שם גם נמצאת פלטינה.
טיטניום, ונדיום, אורניום ותוריום מצויים במתחמים הקרבונטיטים, כמו גם ורמיקוליט, שמכרה שלו פועל בנאמקהארה.
פוספטים מצויים במתחם הקרבונטיטים של סוקולו (Sukulu carbonatite complex) במזרח אוגנדה ובבוסומבו (Busumbu), קרוב לגבול עם קניה.
אבן גיר, גבס, וחצץ מצויים במשקעים במערב הבקע ומשמשים לייצור צמנט, לבנים שרופות, ורעפים.
מלח בישול מצוי במשקעים של מערב הבקע.
פארקים לאומיים ואתרי מורשת עולמית
עשרה פארקים לאומיים הוכרזו באוגנדה, מתוכם שניים הוכרזו על ידי אונסק"ו כאתרי מורשת עולמית.
הפארק הלאומי הגדול ביותר הוא הפארק הלאומי מפלי מרצ'יסון, המשתרע על שטח של 3,840 קמ"ר בצפון-מערב המדינה.
את הפארק חוצה נילוס ויקטוריה, אשר פורץ דרך נקיק שרוחבו 7 מ' ונופל מגובה של 43 מ'.
הפארק הלאומי המלכה אליזבת הוא הפארק המתויר ביותר באוגנדה.
הוא שוכן במערב המדינה בין רכס רוונזורי לאגם אדוארד.
הפארקים הלאומיים שהם גם אתרי מורשת עולמית הם הפארק הלאומי רכס רוונזורי והפארק הלאומי הבלתי חדיר ביווינדי.
רכס רוונזורי, כאמור, שוכן על גבול אוגנדה-הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
ברכס הרים מכוסים שלג עד וקרחונים.
הפארק הלאומי הבלתי עביר ביווינדי שוכן ברמת קיגזי בדרום מערב המדינה.
יש בו יער גשם טרופי שעביר להולכי רגל בלבד.
אתר מורשת עולמית שלישי, שאינו פארק לאומי, הוא אתר קברי מלכי בוגנדה בקסובי, שם קבורים מאז 1884 כל מלכי בוגנדה באחוזת קבר בארמונם המסורתי.
בשנת 2010 עלה המתחם באש ונשרף כליל.
פארקים לאומיים נוספים באוגנדה: הפארק הלאומי קיבאלה, הפארק הלאומי עמק קידפו, אגם מבורו, הפארק הלאומי מגהינגה לגורילות, הר אלגון, הפארק הלאומי סמוליקי.
אוגנדה מחולקת מנהלית לארבעה חבלים (regions), אשר מחולקים לעשרה חבלי משנה (subregions) ול-112 מחוזות (districts), לרבות מחוז הבירה קמפלה, שבתורם נחלקים לנפות (counties) ותת-נפות (subcounties).
נכון לשנת 2011 אוכלוסיית אוגנדה מוערכת בכ-32.9 מיליון נפש, דבר המעמיד את צפיפות האוכלוסין במדינה על כ-136 נפש לקמ"ר.
בדרום המדינה, סמוך לאגם ויקטוריה, וכן במערב המדינה סמוך לגבול עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, הצפיפות גבוהה יותר, ואילו בצפון-מזרח המדינה היא נמוכה יותר.
באוגנדה קבוצות אתניות רבות, אשר מאפיין בולט המבדיל בין אחת לאחרת הוא השפה.
בצפון המדינה מתגוררים עמים נילוטיים ועמים דוברי שפות מרכז סודאניות, ואילו בדרומה מתגוררים קבוצות בנטו.
כ-84% מאוכלוסיית אוגנדה היא נוצרית, כאשר כמחציתה קתולים והיתר אנגליקנים, אוונגליסטים ומזרמים אחרים.
כ-12% הם מוסלמים, בעיקר סונים, והיתר משתייכים לדתות מקומיות ואחרות.
תפוצת הדתות ברחבי המדינה מעורבת, אולם במחוזות הצפון עיקר האוכלוסייה היא נוצרית-קתולית.
כ-15% מאוכלוסיית אוגנדה מתגוררת בערים, כאשר מספר שהיישובים שבהם מתגוררים למעלה מ-5,000 איש עומד על 149. חלק ניכר מהאוכלוסייה העירונית מתרכז בסמוך לאגם ויקטוריה.
קמפלה היא עיר הבירה של אוגנדה והעיר הגדולה והמאוכלסת ביותר בה.
אוכלוסייתה מונה כ-1,660,000 נפש, וכמו ערים רבות אחרות באוגנדה, היא שוכנת לחוף אגם ויקטוריה.
העיר השנייה בגודלה היא ג'ינג'ה, השוכנת 87 ק"מ צפונית-מזרחית לקמפלה, גם היא לחוף אגם ויקטוריה, על גדת מקורו של הנילוס הלבן.
רשימת עשר הערים המאוכלסות ביותר באוגנדה:
אורכן של מסילות הרכבת מגיע לכדי 1,244 ק"מ (נכון לשנת 2010).
מספר שדות התעופה הוא 46, כאשר בחמישה מהם מסלולים סלולים.
נמל התעופה הבינלאומי אנטבה הוא נמל התעופה הבינלאומי היחיד במדינה.
לחופו של אגם ויקטוריה פועלים שלושה נמלים.
אלג'יריה היא מדינה בצפון אפריקה, או במגרב, השוכנת לחופו של הים התיכון.
היא גובלת בתוניסיה ובלוב ממזרח, בניז'ר מדרום-מזרח, במאלי ובמאוריטניה מדרום-מערב ובמרוקו, לרבות סהרה המערבית, ממערב.
זו המדינה הגדולה ביותר באפריקה מבחינת שטח.
עיקר האוכלוסייה מתרכזת על רצועת חוף הים התיכון בצפון המדינה.
דרומית לרצועה זו מתנשא רכס הרי האטלס המשתפל אל הים, אולם רוב שטח המדינה משתרע על פני מדבר סהרה.
עיר הבירה אלג'יר היא העיר הגדולה והמאוכלסת ביותר במדינה.
קו החוף של אלג'יריה לאורך הים התיכון בצפונה הוא 998 ק"מ.
במזרחה אלג'יריה גובלת בתוניסיה לאורך 965 ק"מ ובלוב לאורך 982 ק"מ.
בדרום-מזרח היא גובלת בניז'ר לאורך 956 ק"מ.
בדרום-מערב היא גובלת במאלי לאורך 1,376 ק"מ ובמאוריטניה לאורך 463 ק"מ.
במערב היא גובלת במרוקו לאורך 1,601 ק"מ, מתוכם 42 ק"מ הם הגבול עם סהרה המערבית.
שטחה של אלג'יריה נע בין מעט מעל קו רוחב 37° צפון לקו רוחב 19° צפון ובין קו אורך 12° מזרח לקו אורך 9° מערב.
הצפונית ביותר – כף בוגארון לחוף הים התיכון;
המזרחית ביותר – משולש הגבולות עם לוב וניז'ר;
הדרומית ביותר – אתר לא מוגדר על הגבול עם מאלי במחוז אדראר;
המערבית ביותר – קו הגבול עם מרוקו, לרבות סהרה המערבית, לכל אורכו.
שטחה הכולל של אלג'יריה הוא 2,381,741 קמ"ר, דבר המציב אותה כמדינה הגדולה ביותר באפריקה, ומהגדולות בשטחן בעולם.
עם זאת, שטח מקורות המים באלג'יריה הוא אפסי.
רכס הרי האטלס הנמצא בשטח אלג'יריה הוא חיץ טבעי בין מדבר סהרה לים התיכון.
הרכס נחלק לשתי שרשראות, אטלס התל ואטלס הסהרה, שביניהן משתרעת הרמה הגבוהה דמוית הערבה.
השרשרת הנמוכה מבין השתיים היא אטלס התל, הנושקת לים התיכון ואשר נמשכת מגבול מרוקו עד להרי אוראס במזרח.
באזור זה מתרכזת מרבית אוכלוסיית המדינה.
במזרח השרשרת מתנשאים הרי אל-קבאאל (קבילייה), הגדולים והקטנים.
גובהה של הרמה הגבוהה נע בין 1,300 מ' מעל פני הים במערב ל-400 מ' במזרח.
הרמה מאוד צחיחה, עד כדי כך שלעיתים היא נחשבת חלק מהסהרה.
בעונות הגשומות זורמים בה נחלי אכזב היוצרים מלחות.
הרמה מכוסה קרקעות סחף מבליית ההרים סביבם, וברחביה מפוזרים רכסים קטנים המשנים את צורת הנוף המונוטונית.
שרשרת אטלס הסהרה מורכבת משלוש שרשראות הרים קטנות יותר: קסור, עמור ואולאד נאיל.
בהרים אלה יורדים יותר משקעים מאשר ברמה הגבוהה וצומחים בהם שטחי מרעה רבים יותר.
הנחלים המנקזים הרים אלה משקים את נאות המדבר מדרום לשרשרת זו, בקצה הצפוני של הסהרה.
הקצה המזרחי של הרי האטלס הוא הרי אוראס, זוהי שרשרת הרים מבודדת יחסית ברכס האטלס ובה חיים חיי נוודות שבטי שאויה (אמאזיגים).
רבע משטח הסהרה באלג'יריה מכוסה בימות חול (ארג).
הגדולה שבהן היא ימת החול המזרחית הגדולה, שבה דיונות בגובה של 2 עד 5 מטרים עומדות במרחק של 40 מ' אחת מהשנייה.
ימת חול גדולה נוספת היא המערבית הגדולה, שבה לא מתגוררת אוכלוסיית קבע ואף אין סלולים דרכה כבישים.
יתר השטח מכוסה ברובו במשטחים סלעיים הנקראים חמדה (ברבים חומוד).
ברביע הדרום-מזרחי של הסהרה האלג'יראית מתנשאים רכסי טאסילי נאג'ר, שבו אתרי אמנות סלע, והרי אהגר, הכוללים את ההר הגבוה ביותר באלג'יריה, הר תאהאת, שמתנשא לגובה 3,003 מ'.
באופן כללי, החלק הצפוני של המדבר באלג'יריה יבש פחות מחלקו הדרומי.
משום כך יש בו יותר נאות מדבר ומתגוררים בו מספר גבוה יותר של אנשים.
קרוב יותר לאטלס הסהרה נמצא עמק מזאב, השוכן ברמה עשויה אבן גיר.
מנגד, בחלקו הדרומי של המדבר, היבש כמעט לחלוטין, נודדים שבטי טוארג.
קו החוף של אלג'יריה עם הים התיכון נמשך לאורך 998 ק"מ, כאשר בחלקו המערבי ביותר נקרא הים ים אלבוראן.
לאורך קו החוף שוכנות ערי נמל חשובות כאלג'יר ואוראן.
שטח פני המים באלג'יריה גופא הוא אפסי, אם כי קיימים אגמים יבשים, שהגדול שבהם הוא שוט מלע'יע', המקום הכי נמוך במדינה בגובה של 40 מ' מתחת לפני הים.
שטחו של האגם הוא 6,700 קמ"ר והוא מתמלא מים בחורף מנחלי האכזב שמזינים אותו.
הנהר הארוך ביותר במדינה הוא נהר שליף, הזורם מאטלס הסהרה לאורך 700 ק"מ ונשפך אל הים התיכון.
האקלים באלג'יריה הוא אקלים סובטרופי המשתנה מאקלים ים-תיכוני ברצועת החוף הצפונית לאקלים צחיח במרכז ובדרום בסהרה.
באטלס התל החורף אינו קר, אך הלחות גבוהה וכמות המשקעים רבה.
במזרח המדינה הטמפרטורות הממוצעות נמוכות יותר ויורדים יותר משקעים, אולם בערבות שברמות המישוריות הטמפרטורות מגיעות למעט מעל לאפס עם כמות נמוכה של משקעים.
במדבר סהרה, המצוי סביב חוג הסרטן, הטמפרטורות גבוהות ביום, אפילו בחורף, אולם הלילות קרירים עקב אובדן החום המהיר של הקרקע, וניכר הפרש טמפרטורות בין היום ללילה משמעותי.
המשקעים באזור זה מועטים מאוד.
מאלג'יריה נושבת רוח סירוקו, רוח חמה ממדבר סהרה הנושאת עמה אבק וחול ונעה לכיוון הים התיכון ואירופה.
רוח זו נפוצה בסתיו ובאביב ויכולה להגיע למהירויות גבוהות כשל סופה טרופית.
בעלי החיים הנפוצים במדינה הם בעיקר חיות מדבריות כגון: פנק, ירבוע ויעל וכן חזיר בר, ארנב, אנטילופות ומיני זוחלים.
עם עצי אלג'יריה נמנים ארז האטלס ומיני אורנים ואלונים.
במורדות ההרים, היכן שיש צמחייה, ישנו ערער וכן שיחים.
הרמה הגבוהה צחיחה, אם כי ניתן למצוא צמחייה אופיינית לערבה.
הצמחייה המועטה במדבר סהרה כוללת עשבים העמידים ליובש ועצי שיטה ושיזף.
הנפט והגז הטבעי, יחד עם עפרת ברזל, פוספטים, אורניום, עופרת ואבץ, הם משאבי טבע העיקריים באלג'יריה.
באלג'יריה עשרה פארקים לאומיים, שמונה מתוכם מתרכזים בצפון המדינה, ואילו השניים האחרים נמצאים ברכסי ההרים במדבר סהרה.
הפארק הגדול ביותר, שהוא גם אתר מורשת עולמית, הוא טאסילי נאג'ר המשתרע על פני 72,000 קמ"ר.
מדובר בהרים בדרום־מזרח המדינה, בלבו של מדבר סהרה, הידוע בזכות אתרי אמנות הסלע הפרהיסטוריים המפוזרים לאורכו.
באתר גם תצורות נוף גאולוגיות בעלות עניין של יערות סלע העשויים אבן חול שעברה תהליכי בליה ואשר משווים לאזור נוף ירחי.
הפארק השני בגודלו הוא הפארק הלאומי תאזה, שבו חי המקוק הברברי, פרימט בסכנת הכחדה האופייני לצפון אפריקה.
חלק מן הפארקים הלאומיים, לרבות טאסילי נאג'ר ותאזה, הם גם שמורות טבע ביוספיריות.
באלג'יריה שבעה אתרי מורשת עולמית, נכון לשנת 2012, מתוכם שישה הם תרבותיים ואחד נוסף, טאסילי נאג'ר כאמור, הוא אתר מעורב (תרבותי וטבעי).
מבחינה מנהלית, אלג'יריה מחולקת ל-48 מחוזות (ولاية) המחולקים ל-553 נפות (دائرة), שבתורן נחלקות ל-1541 עיריות (بلدية).
עיר הבירה של כל יחידה שלטונית היא העיר הגדולה בה.
המחוז הגדול ביותר הוא מחוז תמנראסת והמחוז המאוכלס ביותר הוא מחוז אלג'יר עם כ-3 מיליון תושבים.
נכון לשנת 2012, אוכלוסיית אלג'יריה מוערכת בכ-37.1 מיליון נפש, דבר המעמיד את צפיפות האוכלוסין במדינה על כ-15.6 נפש לקמ"ר.
למעלה מ-90% מהאוכלוסייה מתרכזת לאורך רצועת חוף הים התיכון והרי האטלס, ואילו במדבר סהרה, המשתרע על פני יותר מ-80% משטח המדינה, צפיפות האוכלוסין נמוכה ביותר, עם נקודות פזורות של התיישבות ושטחים נרחבים הריקים מהתיישבות אדם.
כמעט כל תושבי אלג'יריה, כ-99%, מוגדרים כברברים-ערבים.
היתר הם תושבים ממוצא אירופי ואחרים.
רוב דומה באוכלוסייה הוא של מוסלמים סונים.
נכון לשנת 2010, 66% מתושבי אלג'יריה מתגוררים בערים, מרביתם ברצועת החוף של הים התיכון ובהרי האטלס.
כמו במדינות נוספות בצפון אפריקה, בערים הגדולות באלג'יריה ישנם רבעים עתיקים, רובע המדינה, אשר חלקם בנויים סביב קסבה.
אלג'יר היא עיר הבירה של אלג'יריה, והעיר הגדולה והמאוכלסת ביותר בה.
העיר שוכנת לחוף הים התיכון, כאשר בגובה פני המים בנויה העיר המודרנית, ובמדרון של גבעה תלולה ובסמוך לקסבה, עומדת העיר העתיקה, אשר נבנתה על חורבות העיר איקוסיום והייתה לעירם של הדיים.
העיר השנייה בגודלה, אוראן, אף היא שוכנת לחוף הים התיכון, אם כי במערב המדינה, כ-370 ק"מ מאלג'יר.
זו עיר נמל מרכזית ומרכז מסחרי בצפון אפריקה.
קונסטנטין, העיר השלישית, שוכנת במזרח המדינה, כ-80 ק"מ מקו החוף, ומהווה את המרכז של חלקה המזרחי של המדינה.
רשימת עשר הערים המאוכלסות ביותר באלג'יריה:
אורכן של מסילות הרכבת מגיע לכדי 3,973 ק"מ (נכון לשנת 2008).
מספר שדות התעופה הוא 143, כאשר ב-57 מהם מסלולים סלולים.
נמל התעופה הבינלאומי הוארי בומדין הוא נמל התעופה הגדול במדינה, והוא משרת את עיר הבירה.
בנוסף, 9 נמלים בנויים לחוף הים התיכון.
גאוגרפיה כלכלית תחום בגאוגרפיה, העוסק בקשר שבין הפעילות הכלכלית של האדם לבין האזור הגאוגרפי בו הוא פועל.
התחום חוקר, בין השאר, את ההשפעה הכלכלית של ניצול משאבי הטבע (מחצבים, מים ועוד), את השינויים הגאוגרפיים שמקורם בפעילות בני האדם ואת האופן בו משפיעות עסקאות ופעולות כלכליות על הגאוגרפיה.
גאוגרפיה כלכלית עוסקת גם בהערכה של ההשפעה של מגמות ותהליכים כגון גלובליזציה, עוני, הגירה, התפשטות מחלות, ועוד, על האוכלוסייה.
הגאוגרפיה הכלכלית נכללת בתחום הגאוגרפיה האנושית, שעוסקת בנושאים כמו צפיפות האוכלוסייה, שיעורי הגדילה והצמיחה הטבעיים שלה, הפריסה הגאוגרפית ותוחלת החיים.
מחקר בתחום זה עשוי לבדוק, למשל, את ההשפעה של שיפור רמת התזונה על קצב גידול האוכלוסייה, כתוצאה מהקטנת התמותה.
עוד לפני התפתחותו של תחום הגאוגרפיה הכלכלית, ניסו חוקרים לצפות כיצד ישפיעו שינויים גאוגרפיים על האוכלוסייה האנושית.
לדוגמה, תומאס מלתוס שהיה כלכלן אנגלי, פרסם בשנת 1798 חיבור, בו העלה השערה כי הקצב המהיר של גידול האוכלוסייה, לעומת הקצב האיטי יותר של התפתחות של ייצור המזון, יגרום לתקופה של רעב בעולם, ולצמצום האוכלוסייה.
חקלאות היא ענף כלכלי חשוב, אשר מספק לאוכלוסייה האנושית מזון וביגוד.
בעבר כ-90% מהאוכלוסייה עסקה בחקלאות לעומת כ-50% כיום.
הסיבות לתעסוקה נרחבת בענף החקלאות בעבר:
שימוש בבהמות ככח עיקרי בעיבוד השדות, הצריך אספקת מזון ושטח גידול לבהמות.
שיטות ישנות ופרימיטיביות, כגון שימוש בזבל הבהמות כדישון.
חוסר בכלי תחבורה להסעת הסחורה ממקום למקום חוץ מהבהמה.
דברים אלו השפיעו לרעה על החקלאות בימים ההם ועודפי המזון היו קטנים ולכן אנשים רבים עסקו בחקלאות.
זמן קצר אחרי המהפכה התעשייתית החלה מהפכה בענף החקלאות, החלו לייצר מכונות אשר עוזרות לחקלאים לעבד את האדמה ולנוע ממקום למקום והחל גם שימוש בדשנים.
מהפכה זו הביאה לירידה בצורך בידיים עובדות וגם לתפוקה גדולה יותר, מכיוון שחקלאים יכלו לגדל על שטח אדמה גדול יותר בזמן קצר יותר בגלל שימוש במכונות.
הדשנים שיפרו את התוצרת החקלאית (מכילים חומרים שתרמו לצמיחה כמו זרחן ואשלגן) והאוניברסיטאות התחילו להכשיר אנשים במקצועות העוסקים בתחום, לדוגמה, אגרונומים.
במהלך הזמן, הומצאו גם החממות שבהם משתמשים עד היום ואותה תקופה נקראה "המהפכה הלבנה".
בעולם התעשייה הגאוגרפיה הכלכלית מראה לנו את הגורמים המשפיעים על הסטנדרטים על התעשייה באזור, לדוגמה: מפעל לא יצליח להרוויח באזור לא מיושב (חוסר עובדים).
גאוגרפיה כלכלית זו מתארת את השפעת הגאוגרפיה על הרווחים בתעשייה.
גֵּאוֹגְרַפְיָה היא תחום מדעי אינטגרטיבי, בו נחקרים שלל תופעות ותהליכים ארציים בכדור הארץ; מגמות ותהליכים חוץ-ארציים, כמו השפעותיה של השמש על האקלים הארצי; ותהליכים אנושיים, דהיינו השפעותיה של התנהגות האדם על המרחב הפיזי.
נהוג לחלק את הגאוגרפיה לשני תחומים עיקריים: "גאוגרפיה פיזית", הנשענת על מדעים פלנטריים ועוסקת בתופעות פיזיות שבכוכבי לכת, בתחומים כמו: גאולוגיה, מטאורולוגיה והידרולוגיה.
ו"גאוגרפיה אנושית", החוקרת את הממדים המרחביים של מדעי הרוח ומדעי החברה בתחומים כמו: הגירה, קיימות, תכנון ערים, אדריכלות, פסיכולוגיה, מדעים קוגניטיביים, דמוגרפיה, כלכלה, תרבות, היסטוריה, מדעי המדינה ועוד.
חלק נכבד ממדע הגאוגרפיה הוא רישום, תיעוד וניתוח של המידע הגאוגרפי.
פעולות אלה, נעשות בעזרת "טקסט גאוגרפי".
טקסט זה עשוי להיות מידע פונטי כתוב, טבלה ותרשים.
עם זאת, הטקסט הבסיסי הבולט בגאוגרפיה הוא המפה.
המפה מהווה את הכלי הנפוץ ביותר בגאוגרפיה, ומשמשת לרישום, הצגה וניתוח של שלל התופעות – הפיזיות והאנושיות – שעל פני כדור הארץ.
מדע הקרטוגרפיה הוא מדע עזר של הגאוגרפיה החוקר ומנתח את המאפיינים של המפות ודרכי יצירתן, ובכך משמש את הגאוגרפיה לרישום ותיעוד המידע שהיא אוספת.
יתרה מזאת, מדע עזר נוסף של הגאוגרפיה, אשר התפתח בשנים האחרונות ומדגיש את הפן הטכנולוגי והדיגיטלי של התחום, הוא השימוש במערכות מידע גאוגרפי.
מערכות אלה, עוזרות לשימוש, ניתוח וחקר המידע, באמצעות תוכנות מתקדמות ויכולות חישוב גבוהות.
מקור המילה הוא מהשפה היוונית העתיקה: גאו (γη) – "אדמה/קרקע" או "ארץ", גרפיה (γραφία) – "תיאור (או תיעוד) ציורי".
היוונים היו הראשונים שחקרו באופן פעיל את הגאוגרפיה כמדע וכפילוסופיה, התורמים הגדולים לתחום היו תאלס, הרודוטוס, אריסטו, תלמי ועוד.
גם הרומאים השתמשו בגאוגרפיה ובקרטוגרפיה כאשר חקרו וגילו ארצות חדשות.
במהלך ימי הביניים, הערבים המשיכו את מסורת היוונים והרומאים ועסקו במיפוי העולם שהיה ידוע אז.
לאחר מסעותיו של מרקו פולו התפשט העניין בגאוגרפיה לכל אירופה.
במהלך הרנסאנס ובהמשך, במאה ה־16 ובמאה ה־17, המסעות לגילויי הארצות וגילוי העולם החדש החיו את הרצון למפות מדויקות והמשך החקר הגאוגרפי, על מנת לספק יסוד תאורטי מוצלח למסעות.
במאה ה־19 נעשתה הגאוגרפיה לדיסציפלינה עצמאית והפכה לחלק בלתי נפרד מתוכניות הלימודים באוניברסיטאות.
בין החוקרים החשובים של הגאוגרפיה במאה ה־19: אלכסנדר פון הומבולדט וקרל ריטר, שניהם מגרמניה, וידאל דה לבלש מצרפת, והלפורד מקינדר הבריטי – כל אחד מהם פיתח ודחף רעיונות, ושיטות מחקר חדשות במקצוע.
מהמחצית השנייה של המאה ה-19, ועליית הלאומיות באירופה, עלתה ההכרה של חשיבות הגאוגרפיה בחינוך ובסוציאליזציה של התלמידים.
לכן הוכנס המקצוע כאחד המקצועות החשובים בבתי הספר היסודיים והעל יסודיים לצד מקצועות ההיסטוריה והספרות הלאומית.
תהליך זה זירז גם את התפתחות המחלקות לגאוגרפיה בארצות אלה - תחילה בגרמניה, בריטניה וצרפת, ומאוחר יותר גם בארצות אחרות.
החינוך הגאוגרפי הפך למרכיב בסיסי ויסודי בכל מערכות החינוך התת־אוניברסיטאיות בעולם.
במאה ה-20 הפכה הגאוגרפיה ממקצוע תיאורי למקצוע אנליטי, החוקר תהליכים ולא רק מתאר אותם.
כמו כן הוא שם במרכזו את הקשר בין האדם לנוף.
נוצרו תחומי מחקר רבים, כגון גאוגרפיה עירונית, גאוגרפיה חברתית, גאוגרפיה פוליטית ועוד.
בשנים האחרונות שמה הגאוגרפיה דגש על מחקר הסביבה, ותורמת גם בתחום התכנון היישובי והארצי.
ישנו קשר חזק בין גאוגרפיה לבין מקצועות אחרים מתחומי מדעי הטבע כבוטניקה וגאולוגיה; מקצועות מתחום מדעי החברה כסוציולוגיה ומדע המדינה; ומקצועות בתחום מדעי הרוח כהיסטוריה.
זהו הענף האנושי, או התרבותי והפוליטי של הגאוגרפיה.
לעיתים קוראים לו גם הגאוגרפיה של האדם (אנתרופוגאוגרפיה), והוא מתמקד במדעי החברה ובמדעי הרוח וחוקר את ההיבטים הלא-פיזיים של ארגון העולם.
הענף בודק איך בני אדם, חברות וארגונים למיניהם, מתאימים עצמם לסביבה הטבעית ומעצבים את סביבתם.
אפשר לחלק את הענף לתחומים הבאים: גאוגרפיה פוליטית (גאופוליטיקה), גאוגרפיה כלכלית, גאוגרפיה תרבותית, גאוגרפיה חברתית, גאוגרפיה יישובית, גאוגרפיה עירונית, גאוגרפיה צבאית.
גאוגרפיה היסטורית וגאוגרפיה של זמן
תחומים והיבטים שונים של עיצוב הסובב בידי האדם בעבר, או במילים אחרות: את כל מה שחוקרת הגאוגרפיה האנושית (הגאוגרפיה של האדם) העכשווית וכך גם בעבר הלא כל כך רחוק, כגון התפתחות התרבויות והחברות בכדור הארץ.
חקר פני השטח הוא אחד מן הכלים החשובים ביותר בענף זה, שכן בעזרת חקר השטח ניתן להבין את השפעת בני האדם על סביבתם, ואת השפעת הסביבה על האדם; כלי מרכזי במחקר הגאוגרפי-היסטורי הם מסמכים למיניהם, המצויים לרוב בארכיונים, שמחקרם חושף את התהליכים החברתיים-פוליטיים-כלכליים אשר עצבו את נופי העבר.
זהו תחום מחקר בתוך הגאוגרפיה האנושית העוסק בתמורות שהאדם יוצר בנופו הפיזי של כדור הארץ, כמו בניית מדרגות חקלאיות באזורים הרריים, אך גם עוסק בתמורות בנוף התרבותי עצמו, היינו בנוף שהאדם יצר כמו סגנונות בנייה של כפרים וישובים עירוניים.
התחום קשור למדעים נוספים כמו אנתרופולוגיה, סוציולוגיה, היסטוריה.
התחום מושפע בדור האחרון מגישות ביקורתיות חברתיות, תאוריות פוסט מודרניות או פוסט קולוניאליות.
בתחומי הגאוגרפיה התרבותית נכללים גם ביקורת על הייצוגים הגאוגרפיים הקלסיים, כמו מפות ואטלסים ומשמעותם בעיצוב הדימוי המרחבי התרבותי.
ענף זה מתעסק בגאוגרפיה כמדע כדור הארץ, ועושה שימוש במתמטיקה ופיזיקה על מנת להבין את תנועת כדור הארץ ומערכת היחסים שלו עם גופים אחרים במערכת השמש, ובעיקר – את מרכיבי הנוף הטבעיים ומעצביו, כגון פני השטח (הטופוגרפיה), הקרקעות והמסלע (גאומורפולוגיה), המים (הידרולוגיה) והאקלים (קלימטולוגיה).
כמו כן הענף כולל גם את התחומים גאוגרפיה סביבתית ו־"landscape ecology", שזכו לפיתוח ניכר בדור האחרון.
תחום מדעי שעוסק בלימוד הפיזור הגאוגרפי של מינים ביולוגיים במרחב ולאורך הזמן.
ענף במדעי כדור הארץ, העוסק בתהליכים היוצרים ומעצבים את הנוף (תהליכי "בנייה" נופיים).
הגאומורפולוגיה שואפת לנתח ולצפות את דרכי היווצרות הנוף והשתנותו, באמצעות תצפיות שטח, ניסויים פיזיקליים ומודלים מתמטיים.
הגאומורפולוגיה מתקשרת לתחומים נוספים, ובהם גאולוגיה, גאוגרפיה פיזית, טקטוניקה, ארכאולוגיה, פדולוגיה והנדסה.
תחום בגאוגרפיה, העוסק בחקר צורות פני השטח של כדור הארץ, תיאורן ומיפויים (מיוונית, טופוס – שטח, גרפיה – רישום).
תחום זה נלמד באוניברסיטה, תנועות נוער, חוגי סיירות ובצבא.
יישום מעשי של תורה זו הוא ביצירת מפות טופוגרפיות ובניווט.
לטופוגרפיה שימושים אזרחיים וצבאיים שונים, ובהם תיור, ניווט, וככלי עזר לפעילות צבאית ולהנדסה אזרחית.
הגוף המרכזי האחראי על תחום זה בישראל, הוא המרכז למיפוי ישראל (מפ"י).
תחום החקירה הוותיק ביותר בתוך הגאוגרפיה, וראשיתו עוד מימי יוון העתיקה.
תחום זה עוסק בתיאור התכונות הייחודיות של אזורים-חבלים בעולם.
זאת על ידי חקירת מאפייניהם הפיזיים כאקלים, רכסי הרים, נהרות או צומח טבעי.
במקביל ישנה חקירת המאפיינים האנושיים של האזור כיישובים, אוכלוסייה, תחבורה, כלכלה ועוד.
המטרה המרכזית של החקירה הרגיונלית היא מציאת והגדרת המאפיינים המיוחדים של האזור הנחקר בהשוואה לאזורים אחרים.
פועל יוצא של התחום היא שיטת הרגיונליזציה שבה מחלקים אזור גדול כמו מדינה, לאזורי משנה קטנים יותר, קובעים את הגבולות ביניהם לצרכים שונים כמו איסוף נתונים סטטיסטיים או תחומי שלטון מקומי.
הגאוגרפיה היא אחת המקצועות הנלמדים בבתי הספר היסודיים והתיכוניים בכל ארצות העולם.
תפקידה של הוראת הגאוגרפיה היא לחשוף את התלמיד לידע על ארצו ומולדתו של התלמיד ועל חלקי העולם השונים, נופם הפיזי והאנושי.
מקצוע הגאוגרפיה מקנה לתלמיד מיומנויות בסיסיות של התמצאות במפות, אחד מכישורים החשובים ליכולת של התלמיד לתפקד כאדם עצמאי במרחב בו הוא חי.
מאז אמצע המאה ה-19, החינוך הגאוגרפי הפך לכלי חשוב בעיצוב הערכים ותחושת הלאומיות של התלמידים.
הספרות הגאוגרפית בעברית ותרומתם של היהודים לספרות הגאוגרפית דל בהשוואה למקצועות אחרים.
בשנת 1949 הקים פרופסור דוד עמירן את המחלקה הראשונה לגאוגרפיה באוניברסיטה העברית בירושלים – המחלקה הראשונה לגאוגרפיה באוניברסיטאות בישראל.
עמירן נחשב לאבי הגאוגרפיה הישראלית המודרנית.
בארץ ישראל, שימשה תחילה הגאוגרפיה ההיסטורית ככלי עזר בידי חוקרי המקרא והארכאולוגים, לזיהוי אתרים ותוואים קדומים (בעיקר בתקופת התנ"ך).
לאחר מכן התפתחה להיות תת-תחום בפני עצמו, שמרבה לעסוק בדינמיקה של תופעות מרחביות מורכבות בעבר הקרוב (כגון תהליכי התיישבות בראשית העת החדשה), ולעמוד על הקשריהם, משמעותם והשלכותיהם.
בתור אבי הגאוגרפיה ההיסטורית המודרנית בארץ נחשב הגאוגרף פרופסור יהושע בן אריה מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
אסטוניה היא מדינה בצפון-מזרח אירופה והיא אחת מן המדינות הבלטיות (ליטא, לטביה
ואסטוניה), אסטוניה גובלת: ברוסיה ממזרח, לטביה מדרום, מפרץ פינלנד מצפון והים הבלטי ממערב.
אסטוניה היא מדינה נמוכה המכסה כ-45,226 קמ"ר מתוכם 2,015 מים.
לאסטוניה קו חוף רדוד הגובל בים הבלטי באורך 3,794 ק"מ.
רובה של אסטוניה הוא מישורי, והטופוגרפיה שלה מושפעת ממישורי מורנה.
מראה תלוי בעיקר ביסוד הטופוגרפי.
שתי הרמות הגבוהות באסטוניה הן רמת פנדיוורה, המגיעה עד ל-166 מטרים מעל פני הים, ורמת סאקאלה, המגיעה עד ל-146 מטרים מעל פני הים.
שלוש הרמות המצטברות באסטוניה הן רמת האנייה, המגיעה עד ל-317 מטרים מעל פני הים, רמת אוטפה, המגיעה עד ל-217 מטרים מעל פני הים ורמת קארולה, המגיעה עד ל-137 מטרים מעל פני הים.
אזורים גבוהים יותר כוללים גם רמות מסוג נוסף, בהן המשטח השטוח בדרך-כלל נחתך על ידי עמקי נהר וביטויי תכונות הקרסט.
רמות מסוג זה הן האריו וווירו, הממוקמות באסטוניה הצפונית.
שתיהן מגיעות עד ל-30–70 מטרים מעל פני הים.
לאורך קו החוף קיימים 1520 איים והמרכזיים מביניהם הם סארמאה, והיומאה השוכנים ממערב לאסטוניה.
סארמאה שגודלו כ-2672 קמ"ר הוא האי הרביעי הגדול ביותר בים הבלטי והגדול ביותר תחת שליטת אסטוניה, האי שטוח ומישורי וחופייו מלאים בסלעים, לפני כמה אלפי שנים פגע באי מטאוריט שיצר מקבץ של 9 מכתשים.
היומאה הוא האי השני בגודלו באסטוניה, אוכלוסייתו מונה כ-9181 איש שטחו הוא כ-980 קמ"ר ואורכו שלקו החוף של האי הוא 310 ק"מ, הנקודה הגבוהה ביותר באי היא גבעת טורנימאגי שגובהה הוא 68 מטר מעל פני הים.
בנוף של האי ניתן למצוא בעיקר עצים מחטטנים וביצות אך באזורים הקרובים לים אפשר למצוא אחו.
וורמסי הוא האי השלישי בגודלו באסטוניה ושטחו הוא 98 קמ"ר
האי הנמצא קרוב החוף הצפון מערבי של אסטוניה הוא מישורי ונמוך
רוב האי מלא בצמחי סבך ויערות (שליש מן האי).
האגם הגדול ביותר באסטוניה הוא אגם פייפסי ששטחו הוא 3,555 קמ"ר (האגם מתחלק בין אסטוניה ורוסיה 2015 קמ"ר בשטח אסטוניה ו-1540 קמ"ר בשטח רוסיה).
ווהנדו (באסטונית: Võhandu) הוא הנהר הארוך ביותר באסטוניה.
אורכו 162 ק"מ והוא זורם כולו בשטח המדינה.
מוצא הנהר ברמת אוטפה, סמוך לכפר סאוורנה (Saverna) והוא נשפך לאגם למי (Lämmi), הוא החלק האמצעי של אגם פייפסי.
בשנת 1963 הוכרזה שמורת טבע בעמק ווהנדו.
נהר פרנו הוא השני באורכו באסטוניה.
הוא מתחיל באסטוניה, נמשך לאורך 144 ק"מ ונשפך בריגה.
הוא נהר שאורכו 18 ק"מ, הנהר מתחיל באזור רמת וידזמה באסטוניה וממשיך דרך הערים צסיס וולדמיירה שבלטביה עד לשפיכתו לים הבלטי לא רחוק מריגה, בירת לטביה.
מזג האוויר באסטוניה הוא חורפי הטמפרטורה הממוצעת נעה בין C° 2− ל-C° 8−, ובקיץ היא נעה בין C° 10–18.
באסטוניה קיימים משקעים כל השנה וכמותם נעה בין 20 ל-70 מ"מ בחודש בהתאם לעונה.
איראן שוכנת באזור הדרום-מערבי של אסיה ובקצהו המזרחי של המזרח התיכון, היא גובלת בטורקמניסטן בצפון-מזרח, בים הכספי בצפון מרכז, באזרבייג'ן, בנגורנו-קרבאך, בארמניה ובנחצ'יבאן בצפון-מערב, בטורקיה, בכורדיסטן העיראקית ובעיראק במערב, במפרץ הפרסי ומפרץ עומן בדרום ובפקיסטן ובאפגניסטן במזרח, אורך גבולותיה מסתכם בכמעט 6,000 ק"מ.
שטחה הכולל של המדינה מגיע ל-1,648,000 קמ"ר והיא מדורגת כמדינה ה-18 בגודלה בעולם.
לשם השוואה, שטחה שווה ערך לחמישית מארצות הברית, או לשטחן הכולל של בריטניה, צרפת, ספרד וגרמניה.
הנוף של איראן מורכב ברובו מרמות צחיחות מוקפות הרים, והאוכלוסייה מרוכזת ברובה בצפון המדינה ובמערבה.
החלק המערבי הוא ההררי ביותר עם רכסים כהרי זגרוס והרי אלבורז זה האחרון מכיל את הנקודה הגבוהה ביותר במדינה, "הדמאוונד", שמגיעה לגובה של 5,609 מטר.
מישורים קטנים ומקוטעים ניתן למצוא גם לאורך החוף של המפרץ הפרסי, מצר הורמוז, ומפרץ עומן.
אקלימה של איראן הוא בעיקר יבש או יבש למחצה, ולמרות זאת קיים מזג אוויר טרופי למחצה לאורך חופי הים הכספי.
הטופוגרפיה של איראן מורכבת מחישוקים הסלעיים, הרריים המקיפים אגנים פנימיים גבוהים.
שרשרת ההרים העיקרית היא הרי הזגרוס, סדרה של רכסים מקבילים וביניהם מישורים החוצים את המדינה ממערב לדרום מזרח.
פסגות רבות בזגרוס עולות על 3,000 מטרים מעל פני הים, ובאזור הדרום המרכזי של המדינה יש לפחות חמש פסגות שמעל 4,000 מ'.
כשהזגרוס ממשיך לדרום מזרח איראן, הגובה הממוצע של הפסגות יורד באופן דרמטי ל-1,500 מטר.
רימינג חוף ים הים הכספי הוא שרשרת נוספת של הרים, הרי אלבורז הצרים אך גבוהים שבהם נמצאת הפסגה הגבוהה באירן הדמאוונד בגובה 5,610 מטר, ההר הממוקם במרכז הרי אלבורז, הוא לא רק הפסגה הגבוהה ביותר במדינה, אלא גם את ההר הגבוה ביותר בדרום מערב אסיה.
המרכז של איראן מורכב ממספר אגנים סגורים שביחד מכונים הרמה המרכזית.
הגובה הממוצע של רמה זו הוא כ-900 מטר, אבל ההרים המתנשאים מעל המישור עולים על 3,000 מטרים.
החלק המזרחי של הרמה מכוסה על ידי שני מדבריות מלח היבשים מלבד כמה נאות מדבר מפוזרים, על כן מדבריות אלה מיושבים פחות משאר חלקי המדינה הצפופה.
לאיראן יש רק שני מרחבי שפלה: מישור ח'וזסתאן בדרום מערב ובמישור חוף הים הכספי בצפון.
מישור ח'וזסתאן הוא הגדול ביניהם אולם חלק גדול ממנו מכוסה בביצות.
המישור הכספי ארוך וצר יותר מקודמו.
אורכו כ-640 קילומטרים לאורך חוף הים הכספי, אבל הנקודה הרחבה ביותר שלו היא פחות מ-50 קילומטר, ואילו במקומות מסוימים פחות מ-2 קילומטר המפרידים בין הים להרי אלברוז.
לאורך חוף המפרץ הפרסי בדרום ח'וזסתאן ומפרץ חוף עומאן אין מישורים אמיתיים כמו בצפון והזגרוס מגיע ממש עד לקו חוף.
באיראן קיימים מספר נהרות ונחלים, הגדול שבהם הוא נהר "הקארון" באורך של כ-800 קילומטרים, כ-180 קילומטר ממנו משמשים אף לתנועת סחר אל העיר אהוואז שעל גדתו.
נהרות גדולים נוספים הם "כרחה" באורך של כ-700 קילומטר ונשפך לחידקל, ונהר "זיאנדה", שאורכו כ-300 קילומטר.
ישנם עוד מספר נהרות גדולים הנשפכים למפרץ הפרסי בדרום ולים הכספי בצפון אך אלה קטנים יותר, אלה הנשפכים לים הכספי מקורם בלב הרי אלבורז ובכל מיני מקוואות ואגמונים הנמצאים שם.
ברמה המרכזית, נהרות רבים אך רובם הגדול הם נהרות אכזב יבשים בקיץ וזורמים בהפשרת השלגים בהרים באביב, נהרות אלה מתנקזים אל אגני ניקוז ואגמים מקומיים הנוטים להתייבש במהלך בחודשי הקיץ.
יש אגם מלח קבוע, אגם אורמיה, בצפון מערב המדינה, אגם זה הוא גבוה מדי כדי לאפשר לבעלי חיים ויצורים ימיים לחיות בו.
יש גם כמה אגמים מלוחים מחוברים לאורך הגבול בין איראן לאפגניסטן במזרח.
איראן מחולקת ל-31 פרובינציות (אֹסְתאן) שונות המחולקות בתוכן ל-483 מחוזות (שַהְרֶסְתאן).
ששלטונם נמצא בדרך כלל בעיר הגדולה במחוז, המכונה עיר הבירה (مرکز, מַרְכַז) של המחוז.
ראש המחוז הוא המושל (استاندار, אֹסְתאנְדאר), הממונה על ידי שר הפנים האיראני, וכפוף לאישור של המג'לס.
עד שנת 1950, איראן הייתה מחולקת ל-12 פרובינציות בלבד, באותה שנה נוצרו מחוזות שהוכפפו לפרובינציות הקיימות.
בין השנים 1960–1981 כל המחוזות קודמו בהדרגה למעמד של פרובינציות.
בשנות קיומה של הרפובליקה האסלאמית באיראן, נוספו עוד תשעה פרובינציות, האחרון הוא אלבורז, שבירתו היא העיר כרג'.
בצפון מערב המדינה, החורפים קרים עם שלג כבד וטמפרטורות מקפיאות במהלך חודשי דצמבר וינואר.
האביב והסתיו הם קלים יחסית והקיץ יבש וחם.
בדרום, החורף מתון והקיץ חם מאוד, עם טמפרטורות יומיות ממוצעות בחודש יולי העולות על C° 38. במישור ח'וזסתאן, חום הקיץ מלווה בלחות גבוהה.
באופן כללי, לאיראן יש אקלים צחיח שבו רוב המשקעים השנתיים דלים ויורדים בין אוקטובר לאפריל.
ברוב חלקי הארץ, ממוצע המשקעים השנתי הוא כ-250 מילימטרים בלבד ואפילו פחות.
חריגים הם העמקים הגבוהים של הרי הזגרוס ומישור חוף הים הכספי, שבהם ממוצע משקעים לפחות 500 מילימטרים בשנה.
בחלקו המערבי של הים הכספי, כמות משקעים עולה על 1,000 מילימטרים שנה והוא יורד באופן שווה יחסית לאורך כל השנה.
זאת בניגוד לכמה אגנים של הרמה המרכזית שמקבלים עשרה סנטימטרים או פחות של משקעים בשנה.
בחלקה הדרום-מזרחי של איראן שוכן מדבר לוט ששטחו משתרע על פני כ-51,800 קמ"ר.
בשל החום הקיצוני השורר בו, לא מתקיימים שם חיים כלשהם, לא של בני אדם, לא של בעלי חיים, ואפילו לא של חיידקים.
הסיבה לחום הכבד המאפיין את מדבר לוט היא שכבת אבני בזלת ולבה שחורה המכסה חלק ניכר מהמדבר, וגורמת לכך שקרני השמש נקלטות באדמת המדבר ומחממות את האוויר שמעל אדמת המדבר הלוהטת.
בשנת 2005 נמדדה במדבר לוט, באמצעות לוויין של נאס"א, טמפרטורה קרינתית של C° 70.7, מה שהפך את מדבר לוט למקום בו נמדדה הטמפרטורה הקרינתית הגבוהה בעולם אי פעם (זוהי מדידת פליטה של חום מפני הקרקע ולא מדידה של טמפרטורה בצל, שהיא מדד מקובל יותר).
באיראן כ-7% משטח המדינה מיוער.
הגידולים נרחבים ביותר נמצאים במורדות ההר העולה מהים הכספי, עם חורשים של עצי אלון, ברוש ועצים יקרי ערך אחרים.
על הרמה המרכזית, אזורים רבים פוריים, ועל כן אזור זה עתיר בגידולים של בעיקר דולב, צפצפה, ערבה, אגוז, מייפל ותות.
באזור האדמה הצחיחה צומחים באביב צמחים ושיחים פראיים ואזורים אלה הופכים לטובים למרעה, אולם כשמגיע הקיץ השמש שורפת אותם במעלות הגבוהות באזור.
איראן מגוונת מאוד במיני וסוגי בעלי החיים הנמצאים בה, בעלי החיים כוללים, דובים, צבי ים, חזירי בר, זאבים, חתולי פאלאס, לוטרות אירופיות, עיזי בר, צבאיים הודים, איילים אדומים, איילי כרמל, תנים זהובים, פנתרים, ושועלים.
חיות הבית כוללות, כבשים, עזים, בקר, סוסים, תאו, חמורים וגמלים.
הפסיון, החוגלה, החסידה, עיטים והבזים גם הם ילידי איראן.
נכון לשנת 2001 כ-20 מיני יונקים ו-14 מיני עופות נמצאים בסכנת הכחדה.
ביניהם דוב בלוצ'יסטן, פרא פרסי, צבי פרסי, יחמור פרסי, כבש אוריאל, צב ים ירוק, קוברה האוקסוס ודולפינים.
הברדלס האסייתי הוא מין בסכנת הכחדה חמורה אשר כבר נכחד במקומות אחרים וכיום קיים רק באיראן.
הנמר הפרסי הוא מין הנמר הגדול בעולם.
נמר זה נמצא במקביל ליעלים.
לפיכך, הוא נמצא בכל רחבי רכסי ההרים הזגרוס והאלברוז, כמו גם בשטחים קטנים ביותר בתוך המישור האיראני.
אוכלוסיית הנמרים מאוד דלילה, כתוצאה מאובדן בית הגידול, אובדן הטרף טבעי, ופיזור האוכלוסייה באיראן.
איראן איבדה את כל האריות שהיו בה בתחילת המאה ה-20.
קוויבק היא הגדולה בפרובינציות קנדה מבחינת שטחה (כמיליון וחצי קמ"ר).
ממוקמת במזרח המדינה וגובלת באוקיינוס האטלנטי.
על אף גודלה, אוכלוסייתה מונה כשמונה מיליון תושבים בלבד, מעל 90% מהם מתגוררים באזור מצומצם סביב נהר סנט לורנס, בו נמצאת גם הבירה - קוויבק סיטי, וגם העיר הגדולה בפרובינציה - מונטריאול.
קוויבק שוכנת בלב החלק המזרחי של קנדה, ומהווה חלק מרכזי במדינה.
שטחה 1,542,056 קמ"ר, והיא גדולה פי 77 מישראל ופי שלושה מצרפת.
אוכלוסייתה, המונה כשמונה מיליון תושבים בלבד, מיישבת אותה בדלילות רבה.
בשל גודלה, קיים שוני בטופוגרפיה שלה מאזור אחד למשנהו.
האקלים ברובה תת-ארקטי קיצוני, ורק בדרומה נוטה להיות ממוזג יותר.
מדרום גובלת קוויבק בפרובינציה אי הנסיך אדוארד ובפרובינציה ניו ברנזוויק.
במזרח מפרץ סנט לורנס שהוא המשכו של האוקיינוס האטלנטי.
בצפון-מזרח היא גובלת בפרובינציית ניופאונדלנד ולברדור.
בצפון היא גובלת במפרץ אונגבה ומצר הדסון, ובגבולה המזרחי הגדול היא גובלת במפרץ הדסן, שלושתם קפואים בחודשי החורף ומהווים אגן קרח נרחב.
בדרום ובדרום מזרח היא גובלת בפרובינציית אונטריו.
בקוויבק נמצאות העתודות הגדולות ביותר בעולם של מים מתוקים, המהוות 12% של פני השטח שלה.
למעשה, 3% אחוז מהמים המתוקים על כדור הארץ ממוקמים בקוויבק, בעוד אוכלוסייתה מהווה רק כ־0.1% מאוכלוסיית העולם.
יש בה יותר מחצי מיליון אגמים, שטחם של שלושים מתוכם גדול מ-250 קמ"ר.
4,500 נהרות נמצאים בחבל קוויבק.
חלקם זורמים לאוקיינוס האטלנטי דרך מפרץ סנט לורנס, וחלקם לאוקיינוס הארקטי, דרך מפרץ ג'יימס (James Bay), מפרץ הדסון, ומפרץ אונגגבה (Ungava Bay).
ימת מיסטסיני (Lake Mistassini) היא הימה הטבעית של מים מתוקים הגדולה ביותר בקוויבק.
מאגר קניאספיקו (Caniapiscau Reservoir) הוא מאגר מים מלאכותי ענק שיועד להכיל את המים המשמשים את מיזם מפרץ ג'יימס להפקת חשמל הידרואלקטרי.
נהר סנט לורנס משתרע מהאזור הפנימי הנרחב של צפון אמריקה אל האוקיינוס האטלנטי ולו מפרצים טבעיים רבים.
באזור הדלתה של הנהר הנשפך לאוקיינוס האטלנטי נמצאות עריה הגדולות של קוויבק, ביניהן מונטריאול וקוויבק סיטי.
הגישה שלו למרחבים גדולים בצפון אמריקה סייעה למחקר הצרפתי של האזור במאה ה-17. מאז 1959, מקשר נתיב המים סנט לורנס בין האוקיינוס האטלנטי בין הימות הגדולות, ומאפשר הגעה אליהם בדרך הים ומסחר.
שפך הנהר של סנט לורנס, צפון-מזרחית לקוויבק סיטי, עשיר בדגה ועופות ים ומהווה מקור תזונה ללווייתנים רבים.
עשרות נהרות מתנקזים לנהר סנט לורנס לפני השפך לאוקיינוס, מה שהופך את האזור לעשיר באופן מיוחד בדגה, עופות מים וצמחייה, בתקופה שבה מזג האוויר מאפשר זאת.
הנקודה הגבוהה ביותר בקוויבק, בגובה 1,652 מטרים היא הר קוביק (Mount Caubvick).
הממוקם על הגבול עם ניופאונדלנד, לברדור, בחלקו הצפוני-מזרחי של המחוז, Torngat ההרים.
האזור המאוכלס ביותר בקוויבק הוא שפלת סנט לורנס, בחלקו הצפון מערבי של חבל קוויבק, לאורך חופי נהר סנט לורנס.
באזור זה נמצאות הערים מונטריאול וקוויבק סיטי.
בצפון האזור - הרי לוראן.
זה בעיקר מכסה את השטחים של מרכז-du-קוויבק, Laval, Montérégie ו מונטריאול, האזורים הדרומיים של Capitale-Nationale, Lanaudière, Laurentides, Mauricie וכולל האי אנטיקוסטי, Mingan הארכיפלג, ושאר האיים הקטנים של מפרץ סנט לורנס בשפלה יערות ecoregion.
הנוף הוא נמוך ושטוח, מלבד סלע יסוד געשי מחשופי ליד מונטריאול אשר נקרא גבעות מונטרג'ן, אשר כוסה בעבר במימי אגם שמפליין.
גם גבעות אוקה מיתמרות באזור.
מבחינה גאולוגית, השפלה נוצרה כבקע לפני כ-100 מיליון שנים.
האזור מועד לרעידות אדמה נדירות אך חזקות.
השכבות האחרונות של סלע משקע נוצרו בקרקעית הים העתיק שמפליין בסוף עידן הקרח הקודם, לפני 14,000 שנים.
השילוב של קרקע עשירה ונוחה לעיבוד עם אקלים קוויבק הופך את המקום לאזור החקלאי הפורה ביותר של מחוז קוויבק.
יערות מעורבים מספקים את מרבית יבול האביב של סירופ המייפל בקנדה.
החלק הכפרי של הנוף מחולק למלבנים צרים ונרחבים של ארץ שמשתרעים מן הנהר ומתוארכים לדפוסי ההתיישבות בצרפת החדשה, במאה ה-17.
ברוב שטחה של קוויבק יש אקלים תת-ארקטי.
הקיץ חמים אך קצר מאוד, כחודשיים.
באזורים הצפוניים ביותר של קוויבק יש אקלים ארקטי, עם חורפים בעלי קור קיצוני, לעיתים אף מינוס שלושים מעלות צלזיוס.
בדרום קוויבק, בשפלה של ערבות נהר סנט לורנס ולחופי מפרץ סנט לורנס, מתגוררים יותר מ-90% מאוכלוסיית קוויבק.
שתי הערים הגדולות, בהן ריכוז האוכלוסין המאסיבי הן מונטריאול וסביבתה, וקוויבק סיטי.
מזג האוויר באזור זה הוא אקלים יבשתי והוא הקל ביותר למחיה, ביחס לקוויבק.
הקרבה לאגני מים ולחוף הדרומי של האוקיינוס האטלנטי על זרמיו, מאפשרים, מזג אוויר מעט יותר ממוזג, אם כי המיקום הצפוני עדיין מוריד את הטמפרטורות.
הקיץ קצר (כשלושה חודשים), חמים יחסית וגשום.
עונות המעבר מובחנות בבירור, אך קצרות עקב מישכו של החורף.
החורף מושלג וקר מאוד, אך לא באופן הקיצוני של צפון ומרכז המדינה.
הטמפרטורה בחורף עשויה להגיע עד מינוס 15 מעלות צלזיוס.
מבחינת גאוגרפיה אורבנית, חייב אקלימה של מונטריאול את בנייתה באופן מותאם לאקלים.
הקור בה עז, והעיר מכוסה בשלג במשך כל חודשי החורף (כשישה חודשים בשנה), מאחר שהשלג שירד לרוב אינו מפשיר כולו עד ירידת השלגים הבאים.
תכנון העיר נעשה בהתאם, כאשר לחלק גדול מהחנויות קיים מפלס תחתון גדול, הפעיל בחודשי החורף הקרים.
בין החנויות ומרכזי הקניות ישנם מעברים, בתוך המפלס התת-קרקעי, בהם ניתן לעבור, מבלי לעלות למפלס הרחוב.
אורך המעברים במפלס שמתחת לפני הקרקע במונטריאול הוא 24 ק"מ.
גאוגרפיה רגיונלית (גאוגרפיה חבלית באנגלית: Regional Geography) היא אחד מתחומי המחקר הוותיקים והמרכזיים בגאוגרפיה, שעוסק בתיאור המאפיינים של יבשות, מדינות ואזורים בכדור הארץ.
התחום שגשג במחצית הראשונה של המאה ה-20.
גאוגרפיה רגיונלית היא אחד מתחומי החקר של הגאוגרפיה, העוסק בתיאור התכונות הייחודיות של אזורים על פני כדור הארץ.
תכונות ייחודיות אלה יכולות להיות פיזיות כאקלים, הרים, נהרות.
אליהן מצטרפות תכונות אנושיות – יישוב, אוכלוסייה, כלכלה.
התחום היווה את הליבה של הגאוגרפיה מהמאה ה-19 ועד שלהי המאה העשרים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ירדה קרנה של הגאוגרפיה הרגיונלית בין השאר עקב ביקורת על העדר תאוריה מאחוריה ואי יכולתה לעסוק בהכללה ובניבוי – תכונה חשובה במדעים אחרים.
עם זאת היא נותרה תחום חשוב בחינוך הגאוגרפי בבתי הספר, משרתת את התכנון האזורי ואף התגלגלה כנושא בלימודים אזוריים או בלימודי אדם-סביבה.
התפתחות הרעיון הרגיונלי במאה ה-19
ראשית הדרך – הגישה הגרמנית
הגאוגרפיה הרגיונלית בעת החדשה התפתחה בעקבות העבודות של קרל ריטר, אשר פירסמן בתחילת המאה ה-19. בעבודות אלה הוא תיאר חלקי העולם שלא היו ידועים לאירופאיים.
קרל ריטר סיכם בספריו תצפיות ותיאורים של נוסעים רבים שעברו במקומות האלה.
הוא קיבל מעמיתו אלכסנדר פון הומבולדט (1769-1859) את הגישה כי יחידת החקירה בגאוגרפיה היא יבשת, אך ראה אותה כמורכבת מיחידות משנה רבות על בסיס האזורים הטבעיים של אותה יבשת.
יחידות משנה אלה נקבעו על פי ההבדלים בתבליט ובאקלים.
לאחר חלוקת היבשת על בסיס ההבדלים הפיזיים לאזורי משנה, הוא חזר לחלקם על בסיס שונות היסטורית ותרבותית תוך תיאור תופעות אלה.
הוא הדגים את שיטת החקירה על יבשות אסיה ואפריקה.
קרל ריטר חקר את העולם בגישה האינדוקטיבית, של איסוף נתונים רבים והסקת מסקנות מהם.
ריטר ניסח כמה כללים שהפכו לנכסי צאן ברזל של הגאוגרפיה בכלל והרגיונלית בפרט כגון: המחקר הוא כוללני – היינו, כולל חקר תופעות פיזיות ואנושיות כאחד.
כן קבע כי המחקר הרגיונלי יעשה תוך השוואה בין אזורים שונים לשם קביעת ייחודיותו של האזור הנחקר.
עוד קבע כי יבשת או אזור הם יחידות המחקר המיוחדות לגאוגרפיה כמו שתקופות הן יחידות המחקר בהיסטוריה.
אלכסנדר פון הומבולט הוסיף להנחות הייסוד שקבע קרל ריטר גם את העיקרון שמיקום התופעה הנחקרת חשוב כמו תיאורה.
עוד הוסיף פון הומבולדט גם את עקרון הסיבתיות: לכל תופעה ישנה סיבה למיקומה ותפקידו של הגאוגרף לחשוף סיבתיות זו.
גם אלכסנדר פון הומבולדט דגל במחקר אינדוקטיבי – מאיסוף הפרטים להכללה והדגים זאת במסעותיו בעיקר בדרום אמריקה.
פון הומבולט חשף את הקשרים הקיימים בטבע, והפך בכך לאחד מאבות הגאוגרפיה והאקולוגיה.
הקשרים שחשף היו בין התופעות הפיזיות השונות כגון גובה המקום, האקלים והצומח.
המתודות שהמציא כמו איזוטרמות, סייעו מאוחר יותר לגאוגרפים הרגיונליים לתעד ולתאר את ממצאיהם, תוך חיפוש הקשרים המיוחדים לאזור הנחקר.
פון הומבולדט השתמש במושג "הסתגלות האדם לסביבתו הטבעית", כדי לתאר את השפעת התנאים הפיזיים על תרבות האנושית.
שהוא רעיון מרכזי בגאוגרפיה הרגיונלית.
בשנה שנפטרו קרל ריטר ופון הומבולט, פרסם צ'ארלס דרווין (1809–1882) את ספרו הידוע "מוצא המינים" (1859) ,שבו הוא הוסיף רבדים נוספים למדעי הטבע.
את חלקם אימצו הגאוגרפים הרגיונליים כמו הרובד של "הזמן והאבולוציה": השתנות הסביבה הפיזית במשך הזמן ומשמעותה בהסתגלות האנושית לסביבה החדשה.
הגאוגרפים הרגיונליים הכניסו לפיכך גם את המימד ההיסטורי למחקריהם – הן בתחומים הפיזיים כגאולוגיה, והן בתחומים האנושיים כמו היסטוריה של התיישבות וכלכלה.
את רעיונותיו של דרווין יישם לתחום הגאוגרפיה פרידריך ראצל שכתב אמנם על הגאוגרפיה האנושית, אבל תיאר בצורה נרחבת את הקשר בין התנאים הפיזיים ובין תפוצת האדם, יישוביו ותרבויותיו.
גישתו זו של קשר סיבתי בין התנאים הפיזיים ובין תפוצת האדם קיבל את הכינוי דטרמיניזם סביבתי .
דטרמיניזם זה היה אבן ייסוד בכל המחקרים הרגיונליים שהתפתחו מסוף המאה ה-19. במילים אחרות – הגאוגרפיה הרגיונלית קיבלה את הרעיון שבכל מקום בכדור הארץ, שיש בו תנאים סביבתיים פיזיים דומים הם ייצרו תופעות אנושיות דומות.
כך לדוגמה, חברות שהתפתחו בעמקי נהרות גדולים באזורים מדבריים, פיתחו את תרבות הסכרים וההשקיה בהצפה – כעמקי הנילוס והאינדוס.
לא לחינם הרגיונליסטים הרבו לצטט את הרודוטוס (המאה ה-5 לפנה"ס) שקבע את האימרה "מצרים היא מתנת הנילוס".
גישה חלופית לדטרמיניזם הסביבתי של הגאוגרפיה הרגיונלית, הציג בצרפת בין דורו של ראצל הגאוגרף וידאל דה לה בלאש הנחשב למייסד האסכולה הצרפתית של הגאוגרפיה הרגיונלית.
הוא היטיב לתאר נופים פיזיים ותרבותיים המתקיימים ביחידות גאוגרפיות מוגדרות אותן כינה חבל (Region).
במחקריו הוא חיפש את השוני המרחבי במערכות יחסים בין אלמנטים שונים בנוף.
הוא חיבר בסינתזה בין הגורמים השונים, היוצרים במשותף את הנוף – יחסי הגומלין בין גורמים אלה מדגישים את הייחוד של האזור הנחקר.
גישתו של דה לה בלאש מהווה שלב בהתפתחות הגאוגרפיה הרגיונלית.
היא כונתה בשם "פוסיבליזם" שאותה יצר כאלטרנטיבה לגישה הדטרמניסטית הגרמנית שהייתה בבסיס המחשבה של הגאוגרפיה הרגיונלית.
במונח פוסיבליזם, הוא התכוון לכך כי תנאים פיזיים דומים יוצרים הזדמנויות דומות לתרבויות האנושיות, אך כל אחת מהן מנצלת את הנוף הטבעי בהתאם לתכונותיה ויכולותיה.
התפתחות הרעיון הרגיונלי במאה ה-20
תיאורי יבשות ואזורים גאוגרפיים, הפכו מסוף המאה ה-19 למתודה החשובה ביותר של המחקרים הגאוגרפיים, שהגיעו לשיאן בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
אמנם במקביל התפתחו לאיטם גם תחומי גאוגרפיה אחרים כגון הגאומורפולוגיה והגאוגרפיה האנושית, אבל הרעיון הרגיונלי נתפס כפרדיגמה המרכזית של המקצוע.
נכתבו עשרות מחקרים אמפיריים שתיארו חלקי עולם, ואחד מגדולי הגאוגרפים הגרמניים באותם ימים היה היהודי אלפרד פיליפסון (1864–1953), שחיבוריו על אירופה ואזור הים התיכון היו חיבורים גאוגרפיים רגיונליים, עם דגש על הגיאומורפולוגיה, שזכו לתהילה גדולה בזמנו.
בין מלחמות העולם, סייע לגיבוש הפארדיגמה הרגיונלית גאוגרף גרמני נוסף הוא אלפרד הטנר שהיה מרצה באוניברסיטת היידלברג שבגרמניה.
הוא הגדיר את הרעיונות המרכזיים של המקצוע והדגיש את אחדותו.
הטנר, שלמד פילוסופיה ועסק אף במחקר גאומורפולוגי, ניסח טיעונים שכבר היו אבני ייסוד ידועים ויצר מהם תורה סדורה של מהות הגאוגרפיה, נציין כמה מהם:
הגאוגרפיה היא מדע כורולוגי (chorological science), החוקר תופעות המצויות זו לצד זו
מחקר גאוגרפי נובע מהשונות האזורית, שהיא נשוא המחקר העיקרי
הגאוגרפיה נדרשת להגדרת ייחודיות של התופעה המרחבית
דרך המחקר הרצויה להבחנת הייחודיות היא הדרך ההשוואתית
המחקר חייב להיות אובייקטיבי, תוך פיתוח סכמות מחקר קבועות
ספרו של הטנר השפיע לא רק על הגאוגרפיה בגרמניה בין מלחמות העולם, אלא עבר גם לעולם האמריקאי דרך אחד החיבורים החשובים שנכתבו באותם ימים – ספרו של ריצ'רד הארטשורן "טבע הגאוגרפיה".
בספרו הביא המחבר את עיקרי התפיסה הגרמנית ואת המסקנה המתבקשת ממנה לגבי הרעיונות המרכזיים של מקצוע הגאוגרפיה ומטרתו המחקרית.
הוא הציב את חקר "הגאוגרפיה הרגיונלית" כפסגתו של המקצוע וטען שעל שאר התחומים הנושאיים (הסיסטמטיים) לשרתו מבחינת המחקר.
אחת התרומות החשובות בחיבוריהם של הטנר והארטשורן היא הניסיון ליצור בסיס פילוסופי שיכניס תחת קורת גג אחת תחומי מחקר הנראים רחוקים מאוד זה מזה, שיצדיקו את "אחדותו של המקצוע".
מאז מלחמת העולם השנייה פחתה הדבקות בגאוגרפיה הרגיונלית, בגישתה הרעיונית ובדרך המחקר שהציעה.
גאוגרפים שביקרו את הגישה הזאת טענו שאיננה מביאה להכללה ואין לה כוח ניבוי כפי שמצפים מתאוריות מדעיות.
גם הגישה התיאורית של התופעות ספגה ביקורת ובמקומה העלו את הרצון להשתמש בשיטות מחקר אנליטיות ובנתונים כמותיים.
באקדמיה התפתחה אלטרנטיבה לגישה הרגיונלית, שהביאה החל מסוף שנות החמישים לשינויים פרדיגמטיים בגאוגרפיה המכונים "המהפכה הכמותית-פוזיטיביסטית".
כתוצאה מכך, המחקר וההוראה של הגאוגרפיה הרגיונלית הלכו ונעלמו באוניברסיטאות במחצית השנייה של המאה העשרים.
עם זאת יש הטוענים כי הגישה קיימת בצורות אחרות שנזקקות למתודה הרגיונלית כמו במחקרים ועבודות יישומיות של תכנון אזורי או במחקרים ביחסי אדם-סביבה ואקולוגיה.
בתחומי החינוך ממשיכה הגאוגרפיה הרגיונלית להיות דרך הוראה מרכזית בהקניית יסודות הגאוגרפיה ברחבי העולם.
עוד לפני שהוקמה המחלקה לגאוגרפיה הראשונה בארץ, בשנת 1949 על ידי פרופ' דוד עמירן, כבר הופיעו בארץ ספרים עיוניים שנכתבו בגישת הגאוגרפיה הרגיונלית.
בראש וראשונה צריך להזכיר את ספרו של פרופ' א"י ברוור, שהופיע ב-1928, והפך לספר היסוד על הגאוגרפיה של הארץ.
הספר סיכם את המחקרים והידע של אותם ימים מתחומי הגאולוגיה והאקלים, ועד לניתוח נתונים סטטיסטיים ויישוביים.
הספר ערוך בגישה הרגיונלית הקלאסית, אותה הכיר פרופ' בראוור מלימודי הגאוגרפיה באוניברסיטת וינה בתחילת המאה ה-20.
אפשר לכלול בקטגוריה של סקירות רגיונליות גם ספרים שהופיעו בשנות השלושים, בהוצאת "אומנות" ביוזמתה של הקק"ל בסדרת ספרים – תחת הכותרת "לנוער, ספריית ארץ ישראל".
בסדרה הופיעו במשך כעשרים שנה ספרים על אישים, מקומות, מושגים בהיסטוריה הציונית וארץ ישראל.
הספרים נכתבו על ידי מומחים לנושא באותה העת.
הספרים הרגיונליים שירטטו תמונת מצב של האזור הנסקר מבחינת התנאים הגאוגרפיים, ההתיישבות וההיסטוריה לפני הציונות.
בהמשך הספר מתוארות פעולות ההתיישבות הציונית באזור.
אלה אינם חיבורים רגיונליים קלסיים, אבל השתמשו במתודה הרגיונלית לצורכי התעמולה של הקק"ל והפצתה בקרב הנוער.
לדוגמה יכול לשמש ספרו של נתן שלם על עמק החולה.
באמצע שנות השלושים הגיע לארץ ד"ר יהויקים פאפוריש, שלמד אף הוא גאוגרפיה באוניברסיטת וינה.
הוא החל לכתוב ספרי לימוד רגיונליים, רובם לבתי הספר היסודיים, אך כתב גם כמה ספרים לבתי ספר תיכוניים ולסטודנטים, שהראשון שבהם היה "גאוגרפיה של ארץ ישראל" שהופיע ב-1940. משנות החמישים ואילך חוברו ספרים רגיונליים רבים נוספים למערכת החינוך בארץ.
משהוקמה המחלקה לגאוגרפיה בירושלים (1949) תוכנית הלימודים שלה תוכננה על ידי פרופ' דוד עמירן.
מאחר שלמד גאוגרפיה בגרמניה בסוף שנות העשרים וראשית השלושים, הוא חונך בתפיסת עולם שראתה בגאוגרפיה הרגיונלית את פסגת המקצוע.
לכן תוכנית הלימודים צריכה הייתה להכשיר את הסטודנטים למחקר רגיונלי.
הוא קיווה שעבודות המחקר לתואר השני ולתואר השלישי יביאו בסופו של דבר למחקר כלל האזורים של ארץ ישראל.
ראשוני התלמידים במחלקה בירושלים, צעדו בנתיב הרגיונלי במחקריהם.
פרופ' יהודה קרמון, כתב תיזה על עמק החולה, ומאוחר יותר על אזור השרון.
עבודת הדוקטורט של פרופ' דב ניר הייתה על עמק בית שאן, פרופ' יהושע בן אריה כתב על עמק הירדן התיכון.
בכל העבודות האלה נשמרו העקרונות של מחקרים רגיונליים: סקירת התפתחות האזור ומאפייניו הפיזיים והאנושיים ודיון מסכם על ייחודו של האזור.
למעשה המשותף לשלוש התיזות היה נהר הירדן והעמק שבו הוא עובר.
בכל עמק נוצרו טיפוסי נוף אחרים עקב התנאים הפיזיים השונים וההיסטוריה המקומית.
במהלך השנים הבאות פרופ' דב ניר המשיך לפרסם ספרים למערכת החינוך התיכונית בגישה הרגיונלית, בנוסף להתמחותו בגיאומורפולגיה.
אף פרופ' יהודה קרמון נהג בגישה זאת, וספרו שימש כספר חובה בקורסים אוניברסיטאיים על גאוגרפיה רגיונלית של ארץ ישראל.
פרופ' דוד עמירן שאף להביא את המידע הרגיונלי על הארץ כולה בביטוי גאוגרפי אחר – "אטלס ישראל".
אטלס, שיסכם את כל הידע והמחקרים שנעשו, ויציגם במפות נושאיות.
בהכנת אטלס ישראל השתתפו חוקרים מתחומי דעת מגוונים – קלימטולוגים, היסטוריונים, ארכאולוגים, גאולוגים ועוד.
האטלס הופק בפורמט ענק על ידי ממשלת ישראל, כשמאחורי כל מפה נכתב טקסט מלווה.
כך למעשה האטלס הפך למסמך רשמי רגיונלי על ארץ ישראל ומאפייניה הטבעיים והאנושיים.
האטלס החל להופיע באמצע שנות ה-50, והופיע בכמה מהדורות במשך כ-25 שנה.
כפי שצוין בראשית הערך, הפרדיגמה של הגאוגרפיה הרגיונלית הלכה ונעלמה מהמחקר העולמי עקב השתנות תפיסת העולם במקצוע.
מגמה זו חדרה גם לישראל, ותוכניות הלימודים באוניברסיטאות החלו להכניס יותר קורסים סיסטמטיים על חשבון קורסים רגיונליים.
התהליך הביא ליוזמה לערוך כנס מדעי בשנת 1975. בכנס ניסו מצדדי הגישה הרגיונלית לעשות חשבון נפש מקצועי.
במבט לאחור על הדברים שנאמרו בכנס, תוך ידיעת ההתפתחות שהתרחשה בעולם הגאוגרפיה מאז – נראה כי הכנס היה שירת הברבור לרעיון הרגיונלי כגישת מחקר מדעית מרכזית של הגאוגרפיה בישראל.
את הכנס יזם פרופ' דב ניר שהיה מחשובי הרגיונליסטים בארץ, שכל חייו דגל בגישה הרגיונליסטית וכתב ספרים אחדים בנושא, ובכללם ספר העיון המרכזי בשיטות המחקר בגאוגרפיה רגיונלית.
למרות מה שנאמר לעיל, על גסיסתה והיעלמותה של הגאוגרפיה הרגיונלית מליבת הפארדיגמה הגאוגרפית, המשיך להיות ביקוש לטקסטים ותאורים רגיונליים, שעל חלקם כבר הצביעו בכנס.
כך, לדוגמה, הצביע פרופ' ברוך קיפניס, על הצורך בגאוגרפיה רגיונלית בתהליכי תכנון אזוריים, שהתגלגלו לימים לסקרים וחוות דעת רגיונליות לוועדות תכנון ארציות.
פרופ' ארנון סופר, אף הוא מחסידי הגאוגרפיה הרגיונלית, ראה בהעלמות התחום כאופנה זמנית בעולם המחקרי, וקרא להמשיך לחקור ללמד ולפרסם בגישה זאת.
באותה העת הורגש צורך בקרב גאוגרפים להמשיך לתאר ולחקור את אזורי הארץ שלא נכללו בעבודות המחלקה לגאוגרפיה בירושלים.
היוזמה לכך הייתה של פרופ' אבשלום שמואלי מאוניברסיטת תל אביב, שהביא להופעתם של כמה סדרות של מחקרים רגיונליים, אותן ערך עם עמיתים מאוניברסיטאות אחרות.
הסדרות, שהופיעו במהלך שנות השמונים, קבלו את שמות האזורים שנחקרו: ארצות הגליל, מחקרי יהודה ושומרון, ספר הנגב, אגן הים התיכון.
לסיכום אפשר לומר כי גם בישראל, כמו בארצות רבות בעולם המערבי, המחקר הרגיונלי האקדמי נעלם תוך כדי שינוי תפיסת העולם המדעית של המקצוע.
עם זאת הוא ממשיך להיות קיים ובולט במערכת החינוך, בה הגישה הרגיונלית משרתת צרכים של חינוך לאומי וקשר עם הארץ.
יש לשער כי הוראת הגאוגרפיה בשיטה הרגיונלית מקבעת גם את הדימוי השכיח של הגאוגרפיה כמקצוע מדעי, דימוי ששונה לחלוטין מהמחקר המדעי הנערך במחלקות לגאוגרפיה בישראל ומחוצה לה.
על פי הצהרת האומות המאוחדות שנעה בוונקובר בנושא "התנחלויות אנושיות" (1976) - "יישובים אנושיים פירושם מכלול הקהילה האנושית - בין עיר, עיירה או כפר - עם כל המרכיבים החברתיים, החומריים, הארגוניים, הרוחניים והתרבותיים המקיימים אותה ".
בכך רואים יישובים בעיקר כאלמנטים מהנוף התרבותי שהתפתח עם הזמן.
מלבד אוסטרליה, אירופה ו-הודו, המונח משמש לעיתים רחוקות בשפה האנגלית ודי נפוץ בשפות אחרות.
אחד הספרים האחרונים באנגלית על גאוגרפיה של ההתיישבות ראה אור על ידי הוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בשנות ה-90.
בגלל השינויים הנעשים בעולם והפיתוח המהיר של הערים והתרחבותן על חשבון יישובים קטנים יותר, נוצר טשטוש בין גאוגרפיה עירונית לבין גאוגרפיה ישובי, במיוחד במדינות מתועשות ובמדינות שיש בהן פיתוח מואץ בשנים האחרונות.
נקודת מבט זו נמצאת גם באסטרטגיות תכנון רבות כמו תכנון "היישוב המאוחד" מכאן שתחום זה של גאוגרפיה הרואה ביישובים העירוניים והיישובים הכפריים רצף אחיד מקבל מחדש את החשיבות שאבדה במהלך המאה ה-20.
ישנן שפות בהם נקרא תחום זה בשם: גאוגרפיה כפרית כדי להבדיל בינו לבין: גאוגרפיה עירונית.
גאוגרפיה אסטרטגית הוא ענף של גאוגרפיה אנושית (להבדיל: "גאואסטרטגיה" הקשור אל המחקר הפוליטי) המתעסק אל בקרה או אל גישה לאזורים מרחביים המשפיעים על ביטחונם ושגשוגם של מדינות ועל אזורים מרחביים הנוגעים לשינוי גאוגרפי-אסטרטגי לגבי אופי הצרכים או הפיתוח האנושיים.
תחום זה הוא כשלעצמו יותר מתעסק באופי המחקר הכללי יותר בגאוגרפיה ופחות באופן הלימוד והעיון.
תחום זה של גאוגרפיה קשור גם אל ענפים אחרים במקצוע כגון: גאוגרפיה פיזית, גאוגרפיה כלכלית, גאוגרפיה עירונית, גאוגרפיה חברתית, גאוגרפיה פוליטית, וגאוגרפיה צבאית.
אסטרטגית אזורית או מחקרים במדינה אסטרטגית
גאוגרפיה פמיניסטית היא תת-תחום של הגאוגרפיה האנושית, המקשרת בין התיאוריות, הגישות והביקורות של הפמיניזם לבין חקר המרחב הגאוגרפי.
מכאן, הגאוגרפיה הפמיניסטית עוסקת בשאלות המחברות בין המרחב לבין המגדר.
הגאוגרפיה הפמיניסטית החלה בשנות ה-70 של המאה ה-20, והושפעה הן מתנועות מתוך האקדמיה והן מחוצה לה.
ביקורות פמיניסטיות בתחום הגאוגרפיה עלו כחלק מהופעתם של זרמים ביקורתיים חדשים בגאוגרפיה, שקמו אל מול שליטתם של זרמים פוזיטיביסטיים בגאוגרפיה, לפיהם ניתן לחקור את הגאוגרפיה בצורה אובייקטיבית על ידי מחקר נייטרלי.
זרמיה הביקורתיים והתרבותיים של הגאוגרפיה האנושית, ביניהם הגאוגרפיה הפמיניסטית, מציעים לבחון את המרחב באמצעות הבנה וחוויה ישירה של המרחב תוך פרשנות שלו.
גאוגרפיה פמיניסטית מנסה לענות על שאלות שונות, בהן – כיצד המרחב משפיע על נשים וכיצד נשים משפיעות על המרחב, האם ההשפעה של נשים על המרחב שווה להשפעה של גברים על המרחב, ובאיזה אופן אי שוויון בין נשים לגברים מתבטא באי שוויון מרחבי.
לפי גישות פמיניסטיות, רוב החברות בעולם מאורגנות באופן של יחסים חברתיים לא סימטריים בין גברים לנשים, כאשר לגברים הייתה פריווילגיה לעומת נשים.
סדר חברתי זה נכח בכל תוצר תרבותי של החברה האנושית, כולל במרחבים ובערים.
התאוריה של הגאוגרפיה הפמיניסטית מנסה לענות על השאלה כיצד מגדר ומרחב השתנו במהלך האינטראקציה ביניהם.
קיימות נקודות מבט שונות מהתאוריה של הגאוגרפיה הפמיניסטית, המציגות תאוריות נפרדות זו מזו.
מגדר ותכנון עירוני – אינטרס הציבור
מתן מענה לאינטרס הציבור נתפס כבר שנים רבות כאחד מהעקרונות הבסיסיים בתכנון עירוני.
בעבר הייתה תפיסה כי מתכנני ערים הם אובייקטיביים ויודעים מהו "אינטרס הציבור", אותו אינטרס שהוצג כהומוגני, אחיד ומוסכם.
אולם, לפי תאוריות ביקורתיות שונות, בהן הגאוגרפיה הפמיניסטית, יש לבחון את הציבור כריבוי ולא כמקשה אחת, ולו אינטרסים מגוונים ושונים.