tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אטלס נשוי לניקול ואב לשלושה.
הוא אחיו של שחקן העבר תומר אטלס ומתגורר בקריית אונו.
מנזר או אבאציית קלרבו היה מנזר ציסטרציאני ששכן בכפר וויל-סו-לה-פרטה (Ville-sous-la-Ferté), 15 ק"מ מבאר-סיר-אוב ו-10 ק"מ דרומית לעיר טרואה, בעמק האוב, במחוז אוב בחבל שמפאן בצפון-מזרח צרפת.
הוא היה אחד מחמשת המנזרים הראשיים של הנזירים הציסטרציאנים בצרפת.
הבניין המקורי שהוקם בשנת 1115 על ידי ברנרד הקדוש (ברנאר מקלרבו) ומלוויו שנשלחו לכאן על ידי אב המנזר של סיטו, האנגלי אטיין (סטיבן) הרדינג, הוא כיום חורבות.
המנזר נהנה בזמנו מיוקרת אישיותו של ברנארד הקדוש.
הבניין הנוכחי הוקם ב-1708 .
יחד עם לה פרטה, פונטיני ומורימון היה מנזר קלרבו חלק מקבוצת מוסדות דת מיסודו של מנזר סיטו, המנזר הציסטרציאני הראשון.
הוא עצמו הקים בהמשך 80 מנזרי - שלוחות ישירות.
הוכר בשנת 1926 כמורשת היסטורית על ידי משרד התרבות של צרפת.
בימי המהפכה הצרפתית המנזר נסגר.
בימי האימפריה הצרפתית הראשונה, אחרי שנת 1808, בנינייו נרכשו על ידי המדינה שהקימה בו
בית סוהר מרכזי, כעת בית סוהר בעל ביטחון מרבי La Maison centrale de Clairvaux.
המנזר הוקם באזור שלו בלבו של היער הצרפתי ("היער הגאלי"), למרגלות רמת הלאנגר (Plateau de Langres), בגבול חבלי שמפאניה ובורגונדיה (בורגון), שם יצרו ברנאר הקדוש ומלוויו במטרה זו קרחת יער שכונתה "עמק האבסינת" .
בדרך כלל המנזרים הציסטרציים נבנו לפי תוכנית קבועה, להוציא את המקרים שבהם הנסיבות דרשו אחרת.
מתחם המנזר הוקף בחומה איתנה, מצוידת במרווחים מסוימים במגדלי שמירה ואמצעי הגנה אחרים.
חפיר מגן הקיף את המתחם לגמרי או חלקית כשמולא במי נחלות מקומיים שתועלו אליו.
מים אלה סיפוק למנזר תוספת מים לצורך השקיה, תברואה ולשימוש במשרדים ובבתי המלאכה.
חומה נוספת חצתה את המנזר מצפון דרומה וחילקה אותו לחצר "פנימית" ולחצר "חיצונית".
בחצר הפנימית שכנו בתי המנזר עצמו, בעוד שבחצר החיצונים נמצאו בתי המלאכה ושטחים חקלאיים.
הקמת המנזר התרחשה בתקופת ההתפשטות הראשונית של מסדר הציסרציאנים.
בשנת 1115 מנזר-האם ביישוב סיטו - מנזר סיטו -הקים שתי שלוחות "אבאציות" - מנזרים ראשיים - לה פרטה (La Ferté) ופונטיני (Pontigny) .
עם הקמת המנזר הרביעי, מנזר מורימון בחבל שמפאן, הוחלט לעלות על קרקע שנתרמה על ידי קרוב משפחה של המייסד, ברנאר מקלרבו, על אדמות שבבעלות רוזן שמפאן, איג מטרואה, בדיוקסיית לאנגר (לימים דיוקסיית טרואה), ולהקים בה מנזר ציסטרציאני חמישי .
מנזר זה, מנזר קלרבו, הוקם ב-25 ביולי 1115 בקרחת יער מבודדת שנוצרה על ידי הנזירים במקום שכונה אחר כך "עמק האבסינת", על גדת נחל אוב.
המקום נקרא בלטינית גם "clara vallis" כלומר "עמק מואר", ומשם השם הצרפתי שלו - קלרבו.
מייסדי המנזר היו כאמור הנזיר ברנאר שנודע כ "ברנאר מקלרבו" (לימים ברנרד הקדוש) ועוד תריסר נזירים, לפי המנהג הציסטרציאני.
את מיקום המנזר בחרו בקפידה כדי שיתאים לדרישות המסדר:ריחוק מהעולם וגישה לזרם מים, לצורך תברואה ואפשרות להקים טחנת קמח ולנהל משק אוטארקי.
מצד שני נמצא האתר שני קילומטר מרחק מן הדרך הרומית הגדולה שחיברה את מילנו עם בולון.
המבנים הראשונים של המנזר, בנויים מעץ, אחר כך מאבן, יצרו מנזר הולם את כללי בנדיקטוס הקדוש - מסביב לקלויסטר נבנו קפלה, חסר שינה ורפקטוריום.
הכוך של ברנאר התחבר עם הקפלה.
בשנים 1115–1135 הסביבה עובדה, גם היער נוצל ואפיק נחל האוס הוסט.
המנזר שלט על אחוזה עשירה שכללה כרמים, נפחיות, שדות, מכרות מלח ויערות.
רחוק מלהיות אוטארקי, שכן קרוב לדרכם של ירידי שמפאן
סמוך לשדותיו נבנתה רשת אסמים.
בשל פעילותו המגוונת, הפך המנזר צר מדי והחל משנת 1135 הוחלט לבנות אחד חדש 400 מ' מזרחית מהמקום הראשון.
הכריזמה והיוקרה של ברנאר מקלרבו משכה אל המנזר חניכים רבים מרחבי אירופה: בשנים 1115–1153 888 נזירים (ביניהם "פוסטולנטים" ב"טרום-חניכות") עברו דרך קלרבו, ביניהם גם אפיפיור לעתיד - אאוגניוס השלישי.
עוד בחייו של ברנאר מקלרבו נזירים אלה הקימו 68 מנזרים בצרפת, איטליה, גרמניה, אנגליה, ספרד ופורטוגל.
בשנת 1152 הארכיבישוף מלונד (שוודיה), אסקיל, ביקר אצל ברנאר בקלרבו והתרשם מאוד מפעילותו.
בשנת 1177 הוא פרש מתפקידו והתיישב כנזיר במנזר קלרבו, בו נפטר בשנת 1781.
בעת מותו של ברנאר ב-20 באוגוסט 1153 חיו במנזר כ-700 נזירים.
בניית המנזר השני לא הושלמה עדיין.
כנסייתו נחנכה בשנת 1174, השנה שבו הוכרז ברנאר מקלרבו לקדוש של הכנסייה הקתולית.
היו לה ספינה ראשים ושתי ספינות משניות ו-11 חלקים.
היה בה טרנספט בעל אורך 54 מ' שכלל 8 מזבחים מרובעים אחד מול השני.
הסגנון היה סגפני לפי עקרונו של ברנאר - "דבר לא יסיח את העין מהאל".
היה לה צלב מעץ וכנראה, החל מן המאה ה-13 - פסל הבתולה הקדושה.
הכנסייה צוידה בבית מקהלה גדול עם דאמבולטוריום (או אמבולטוריום), מסביב לקברו של ברנאר, עם תשע קפלות.
מחדר השינה בית מדרגות הוביל לכנסייה, כדי לאפשר לנזירים ללכת לתפילה הלילית.
הקלויסטר נבנה במחצית השנייה של המאה ה-12 ועבר שינויים במאות הבאות.
מסביבו אורגנו בית האחים החילונים, המטבח, הרפקטוריום (חדר האוכל), אולם החימום (שנקרא פעם קלפקטוריום) ובית הנזירים.
באחרון נמצאו בקומה הראשונה חדר השינה של הנזירים ובקומת הקרקע - הסקריפטוריום.
בפני הכניסה לרפקטוריום נמצא כיור לנטילת הידיים.
האדריכלות הציסטרציאנית בקלרבו וגם בפונטנה נועד לשרת את צורכי הנזירים.
היו בהם מבנים שנועדו לחיי היום-יום (בתי הנזירים והחילונים, האולמות המשותפים - טחנות, מטבחים וכו') והיה בניין שנקרא "אבאציאלי" שנועד לתפילה.
האידיאל הציסטרציאני דרש לנהל חיים המבוססים על תפילה ועבודת כפיים.
ולכן הספרייה הראשונה במנזר כללה רק ספרי דת ספורים.
בשנת 1224 רכש המנזר קלרבו בית בפריז כדי לאכסן מוסד אקדמי לנזירים.
ב-1246 הוקמה בו מכללת סן ברנאר שבו סטודנטים ציסרציאנים הכינו את עבודת התואר שלהם בתאולוגיה.
המנזר הצטיין מאוחר יותר בספרייה גדולה שכללה 1700 כתבי יד מן המאה ה-15 וכן 3.800 כתבי יד ו-35000 ספרים מודפסים מן המאה ה-18. אחת הבעיות בשימור ספרים הייתה הכריכה.
חוקרים בדקו את ה DNA של 19 ספרים מהשנים 1140 ו-1275 וגילו שהספרים היו כרוכים בעור של כלבי ים
במנזר נקברו פרט לברנרד הקדוש, עוד מספר אנשים מפורסמים שבחרו בחיי נזירות סגפנית:אנרי מצרפת, שהיה אחיו של המלך לואי השביעי, אלכסנדר מקלן, אחד מממשיכי מפעלו של ברנאר מקלרבו, אנרי מארדק, שכיהן כאב המנזר ווקלר, והיה לימים ארכיבישוף יורק, כמו כן פיליפ, ארכידיאקון מליאז', וכו'.
מנזר קלרבו היה הפורה ביותר בין כל המנזרים הציסטרציאנים בעיקר הודות לכריזמה של ברנרד הקדוש.
חניכיו הפיצו את תורתו בצרפת cab, בשנת 1153 מתוך 345 מנזרים ציסטרציאנים 167 היו שלוחות של מנזר קלרבו.
במהלך הזמן ברחבי אירופה הקימו או אימצו בוגרי המנזר 80 מנזרים שהיו שלוחות ישירות שלו ובסך הכל עוד 350 מנזרי-שלוחות בכל אירופה.
- מנזר טרואה פונטן Trois Fontaines
- מנזר נוטר דאם ד'איני Notre-Dame d'Igny
- מנזר נוטר דאם דה לונפון - Notre-Dame de Longpont
- מנזר לה גראס-דייה באוני (Aunis) La Grâce-Dieu
- מנזר אוטקומב - Hautecombe
- מנזר בוזה - Buzay
- מנזר באלרן - Balerne
- מנזר בניסון-דייה - Bénisson-Dieu
- מנזר נוטר דאם דה לאריבור Notre-Dame de Larrivour
- מנזר ואל רישה Val-Richer
- מנזר נוטר דאם דה לוס Notre-Dame de Loos
- מנזר לה פרוז La Peyrouse
- מזנר נוטר-דאם דה מור Notre-Dame de Mores
מנזר סנטה אספינה Santa Espina
מנזר ארמנטיירה Armenteira, על יד מייס (פונטוודרה)
מנזר קיאראוואלה דלה קולומבה Chiaravalle della Colomba
מנזר טרה פונטאנה Tre Fontane
מנזר סנטה מריה דלה פאלודי Santa Maria delle Paludi
מנזר סן פייטרו דלה קאונינקה San Pietro della Canonica
מנזר לה דין Les Dunes
במאה ה-18 נשארה קהילת המנזר משגשגת עם 200,000 דונם של יערות, כרמים ושדות ראויים לעיבוד חקלאי.
מתוך שאיפה לשיפור תנאי המחיה החליט המנזר בשנת 1708 להרוס חלק גדול מהבניינים מימי הביניים ולבנות מנזר מונומנטלי בסגנון קלאסיציסטי.
נותר רק בית החילונים מכיוון שהפך בינתיים לקפלה.
בשנת 1789 בעקבות צו מ-2 בנובמבר 1789 שהעמיד את נכסי הכנסייה הקתולית לרשות האומה, נמכר המנזר כ"נכס לאומי" .
בשנת 1792 תעשיינים קנו את האתר על מנת למקם בו בתי חרושת.
בית מלאכה לזגוגית הוכנס לתוך המנזר עצמו.
אמנם הם פשטו רגל והמקום נקנה מחדש על ידי המדינה בשנת 1808 כדי להופכו לבית סהר.
בית הסוהר המרכזי של קלרבו
הפיכת מנזרים לבתי כלא במאה ה-19 הייתה נפוצה למדי ונקשרה ברפורמת במערכת הפלילית שהנהיגה בשנת 1808 בהתאם בהחלטות נפוליאון הראשון - עונש חדש:"שלילת החירות".
המנזרים על חומותיהם וכוכיהם נראו הולמים היטב את מטרה זו.
בנוסף התושבים מצאו במוסדות העונשין האלה תחליף כלכלי מסוים במקום הקהילה הדתית.
מתחם המנזר נתפס כולו על ידי בית הסוהר.:בניין החילונים היה לכלא לנשים אחר כך לבית מלאכה, לטקסטיל, שבו היזמים המקומיים העסיקו את כוח האדם מקרב הכלואים.
הקלויסטר הגדול הפך לבית כלא גדול לגברים, ובו נכלאו בין היתר, החל משנת 1812 החיילים המרדנים של הצבא הגדול של נפוליאון.
באותה שנה נמכרה כנסיית המנזר נמכרה כדי לשמש כמחצבת אבן שנועדה לעזור בהחזרת חובות המוסד.
אמנם מנהל הכלא פוטר בקבות החלטה זו מכיוון שבנסיבות האלה היו נשארים האסירים ללא מקום תפילה.
בשנת 1847 פרצה שערורייה לגבי מפעל האסירים אחרי שבמהלך 30 חדשים 700 אסירים מצאו את מותם בגלל תנאי החיים בו: כליאה לילית ללא השגחה בתאים גדולים, נתונים לחסדי עבריינים אלימים וראשי כנופיות, תזונה זעומה ורעילה מורכבת מלחם מעורבב עם גיר שנועד לתת לו מראה של "לחם לבן" ועבודות פרך.
עם האסירים המפורסמים נמנה קלוד זה, ששימש השראה לסופר ויקטור הוגו.
חוק משנת 1875 חייב שימוש בתאים אינדיבידואליים.
בגלל חוסר אמצעים אחרים ארגנה הנהלת בית הסוהר תאים שכונו "כלובי תרנגולות" (מיטות מוקפות כל אחת בסורגים לאורך פרוזדורים).
הם היו בשימוש עד שנת 1970.
בית הכלא המשיך להשתמש בבניינים מן המאה ה-18 אולם בית הסוהר המרכזי עבר משנת 1971 לבניינים חדשים שהחליפו את כנסיית המנזר הישנה.
בבניינים היסטוריים התמקמו חדרים של משרד המשפטים ובמיוחד, אחרי שנת 2002, של משרד התרבות שנפתחו לביקורים.
התנהל תהליך רחב של שיפוצים :בשנים 2003–2013 שיפוץ אולם השינה של הקונרסים - שריד יחיד של המנזר מימי הביניים, שופצו כלא הילדים, הוסדרו במרחבים החיצוניים, אמצעי הבטיחות למבקרים וב-1815 הסתיים שיפוץ הרפרקטוריום של הנזירים שהפך ב-1813 לקפלה של האסירים.
כל שנה מבקרים את המקום כ-20,000 מבקרים על מנת לראות את תנאי הכליאה במאה ה-19 וכדי להשתתף בפסטיבל למוזיקה קלאסית "צללים ואורות" שהוקם כאן בשנת 2004 על ידי אן-מארי סאלה.
מתארגנים מופעים גם בפני אסירי בית הסוהר המרכזי.
אישים קבורים במנזר קלרבו בצרפת
פיליפ הראשון, רוזן פלנדריה- גופתו הובאה מארץ ישראל
מנחה לסערה (בספרדית: Ofrenda a la tormenta) הוא סרט ספרדי-גרמני משנת 2020 בבימויו של פרננדו גונזלס מולינה, שנכתב על ידי לואיסו ברדחו ודולורס רדונדו ובכיכובם של מרתה אטורה, לאונרדו סברגליה ופאקו טוס.
זהו הפרק השלישי והאחרון בטרילוגיית בסטאן, אחרי השומר הבלתי נראה ומורשת העצמות.
המפקחת אמיה סלסאר וצוותה חוקרים מקרי מוות בעריסה של תינוקות, כאשר נאמר שהייתה למפקחת אחות תאומה שמתה מוות בעריסה.
גם בחלק זה אמא מעורבת, היא בורחת מבית החולים,בהיעדר גופה, המפקחת מסרבת להאמין שהיא אכן מתה.
בחיפושה אחר האמת המפקחת מתעמתת עם מקורות הסיוטים שלה כשהיא חושפת את הסודות האפלים ביותר של עמק בסטאן.
פאקו טוס כד"ר סן מרטין, פתולוג
הסרט היה אמור לצאת לאקרנים אך בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בספרד יציאתו נדחתה ולבסוף שוחרר ב-24 ביולי 2020 ברשת נטפליקס.
מנזרי המאה ה-16 על מורדות הפופוקטפטל (בספרדית: Monasterios en las faldas del Popocatépetl) הם חמישה עשר מנזרים מהמאה ה-16 שנבנו על ידי האוגוסטינים, הפרנציסקנים והדומיניקנים במטרה להפיץ את הנצרות הקתולית באזורים מדרום וממזרח להר הגעש פופוקטפטל במרכז מקסיקו.
מנזרים אלה הוכרו על ידי אונסק"ו כאתרי מורשת עולמית בשנת 1994, מכיוון שהם מהווים את המודל למבני המנזר והכנסייה המוקדמים וכן למאמצי ההתנצרות בספרד החדשה וכמה מקומות מעבר לאמריקה הלטינית.
מנזרים אלה כוללים באופן אחיד כמעט אטריום גדול מאוד לפני כנסייה בת ספינה אחת עם (בספרדית: קפלה פתוחה).
האטריום תפקד כנקודת המפגש בין העמים הילידים לבין הנזירים המיסיונרים, כשהמיסה עבור המומרים החדשים נערכה בחוץ במקום בתוך הכנסייה.
סידור זה חזר על עצמו באזורים אחרים במקסיקו, כאשר הנזירים הללו הקימו מנזרים חדשים ברחבי ספרד החדשה.
חמש עשרה המנזרים פתוחים למבקרים, כאשר אחד עשר נמצאים בצפון מדינת מורלוס, שלושה במדינת פואבלה ואחד בטלקסקלה.
לצורכי תיירות מפרסמים את אחד עשר המנזרים במורלוס גם כ"מסלול הרי הגעש" (Ruta de los Volcanes) או "מסלול המנזרים" (Ruta de los Conventos).
במושב ה-44 בשנת 2021 הורחב אתר המורשת ונוספה לו קתדרלת טלקסקלה.
אתר המורשת העולמית כולל חמישה עשר מנזרים הממוקמים מדרום וממזרח לעיר מקסיקו סיטי, רובם במדינת מורלוס, למעט שלושה שנמצאים במדינת פואבלה, ואחד במדינת טלקסקלה.
המנזרים במורלוס ממוקמים במועצות האזוריות של אטלאטלאווקאן (Atlatlahucan), קוארנבקה, טטלה דל וולקאן (Tetela del Volcán), יאוטפק (Yautepec), אוקואיטוקו (Ocuituco), טפוסטלאן (Tepoztlán), טלאיאקפן (Tlayacapan), טוטולפן (Totolapan), יקאפיסטלה (Yecapixtla) וסקואלפן דה אמילפס (Zacualpan de Amilpas).
השלושה בפואבלה ממוקמים בקלפן (Calpan), וחוצינגו (Huejotzingo) וטוצ'ימילקו (Tochimilco) והמבנה בטלסקלה שוכן בעיר טלקסקלה.
רוב המנזרים האלה ממוקמים בפאתי הר הגעש פופוקטפטל.
אף על פי שפופוקטפטל הוא הר געש פעיל, אף אחד מהמנזרים לא הושפע מפעילות זו, אם כי חלקם נפגעו מפעילות סייסמית.
הסכנה של הר הגעש נמוכה במנזרים אלה ובעוד יותר ממאה המונומנטים ההיסטוריים של האזור, כי באזור זה יש מעט קילוחי לבה מהר הגעש ומכיוון שהמונומנטים לא נבנו באזורים בהם לבה נוטה לזרום.
חמישה עשר המנזרים הוכרזו אתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-17 בדצמבר 1994, בשל היותם המודל למנזרים והטפה להתנצרות ביבשת האמריקאית.
הם נבנו בתחילת התקופה של התנצרות הילידים לאחר הכיבוש, והם מייצגים את אימוץ הסגנון האדריכלי על ידי המיסיונרים הפרנציסקנים, הדומיניקנים והאוגוסטינים הראשונים, שכלל שימוש בחלל פתוח חיצוני.
שימוש זה בשטח פתוח בתכנון כנסיות ומנזרים אומץ ברוב מקסיקו ובחלקים אחרים של אמריקה הלטינית.
קיימת מחלוקת אם המנזרים מייצגים אכיפה מוחלטת של עיצוב אירופי או שמא הם אימצו היבטים מסוימים של אתרי הטקסים המקומיים.
עם זאת, השימוש בקפלות פתוחות ו"קפייס פוסס" (capillas posas) או קפלות פינתיות באטריום הוא ייחודי.
האטריומים הגדולים אפשרו להכיל את המומרים הילידים הראשונים, שלא היו רגילים להיכנס למבנים סגורים גדולים.
האטריום הפך חיוני כנקודת המפגש בין המיסיונרים לילידים.
לאחר שהמנזרים הוכרזו כאתר מורשת עולמית, התחייב של מקסיקו (בראשי תיבות INAH) להשקיע מיליוני פסו מקסיקני לשיקום ושימור אחד עשר מאתרי המנזר.
חלק גדול מהכסף הופנה לבעיות הנגרמות עקב לחות בקירות.
אחד הפרויקטים הראשונים היה שיקום ציורי הקיר במנזר טטלה דל וולקאן.
פרויקט מוקדם נוסף היה שיקום הגנים והשדות של מנזר אטלאטלאווקאן.
בשדות אלה מגדלים כיום אבוקדו וגידולים אחרים הנמכרים כדי לסייע במימון התחזוקה.
למעלה מ-70% מהמנזרים שנבנו במאה ה-16 עדיין במצב טוב.
עם זאת, ישנן טענות כי הכסף שהוקצה לעבודות השיקום אינו מספיק למטרה, והרבה פחות ממה שתוקצב עבור מונומנטים אחרים כגון או אפילו ארמון המרקיז מאפרטדו (Palacio del Marqués del Apartado), שניהם במקסיקו סיטי.
חלק ניכר מהעבודה שבוצעה כרוך בשיקום אזורי האטריום, מסדרונות התהלוכות וקפלות האטריום, במקומות שהם עדיין קיימים.
מאמץ מרכזי נוסף הוא להיפטר מהאזוב ומהצמחים שגדלו על הבניינים עצמם.
עבודות השיקום והשחזור במספר מנזרים הביאו במקרים מסוימים, לגילוי מחדש של ציורי קיר.
עם זאת, עדיין יש צורך לבצע עבודות שיקום רבות.
אף על פי שפופוקטפטל הוא הר געש פעיל, אף אחד מהמנזרים לא הושפע מפעילות זו, אם כי חלקם נפגעו מרעידות אדמה.
הסכנה למנזרים אלו ולמעלה מ-100 מונומנטים היסטוריים באזור מהר הגעש נמוכה, כי באזור זה יש מעט קילוחי לבה מהר הגעש ומכיוון שהמונומנטים לא נבנו באזורים בהם לבה נוטה לזרום.
כדי לפרסם עוד יותר את מנזרי המורשת העולמית במורלוס, המדינה מקדמת את אחד עשר המנזרים בתחומה כ"מסלול המנזרים" (Ruta de los Conventos) או כ"מסלול הרי הגעש" (Ruta de los Volcanes).
המסלול מתחיל בקוארנבקה, בירת מורלוס, כאשר כנסיית המנזר משמשת כקתדרלה של העיר.
המסלול עובר אז מזרחה ומעט צפונה דרך טפוסטלאן (Tepoztlán), אואסטפק (Oaxtepec), טלאיאקפן (Tlayacapan), טוטולפן (Totolapan), אטלאטלאווקאן (Atlatlahucan), יקאפיסטלה (Yecapixtla), אוקואיטוקו (Ocuituco), טטלה דל וולקאן (Tetela del Volcán) ווייאפן (Hueyapan) לפני הסיום בסקואלפן דה אמילפס (Zacualpan de Amilpas).
חמש עשרה המנזרים מהמאה ה-16 שהוכרזו על ידי אונסק"ו כאתרי מורשת עולמית הממוקמים מסביב למרגלות הר הגעש פופוקטפטל הם:
הסיבה להכרזה על המנזרים כאתר מורשת עולמית היא שבנייתם שימשה מודל לתכנון אדריכלי ועירוני עבור המנזרים והעיירות שנבנו אחריהם.
מנזרים אלה נבנו כמבנים מוצקים מאוד עם קירות עבים וצורה פשוטה מאוד.
בחלק מהמתחמים אפשר לראות שינות מאבן שגורמים למתחמים להיראות כמו טירות או מבצרים.
אלו נועדו למטרות הגנה, מכיוון שהנזירים פלשו לאדמות של מסו-אמריקה בכדי לכפות דת חדשה.
מסיבה זו, כנסיות ומנזרים מסוג זה נקראים "מקדשי מבצר".
ברוב המנזרים יש אטריום גדול מול הכנסייה, קפלה פתוחה, ארבע קפלות בכל פינה של האטריום, וצלב במרכז האטריום, תחנות הצלב על קירות האטריום, כנסייה מקורה, ואזור הקלויסטר עבור נזירים.
שלא כמו בכנסיות שנבנו לפני ובמאות השנים שלאחר מכן, לאטריום היה תפקיד קריטי במנזרים אלה, שנבנו בתחילה לצורך המרת הדת של הילידים.
בכל מנזר היו רק קומץ נזירים, אך מאות מומרים ילידים שאמורים להשתתף במיסה.
חלק מהסיבה הייתה להכיל את הכמות הגדולה של המשתתפים אבל גם משום שטקסים טרום ספרדיים בוצעו בחוץ.
לשם ההטפה הדתית נבנו תחילה האטריום והקפלה הפתוחה הנלווית אליו.
האטריומים מוקפים בקירות נמוכים, שגובה אף אחד לא עולה על חמישה מטרים, כדי לתת תחושה אינטימית יותר, אך לשמור על האזור בחוץ.
הקפלות הפתוחות נבנו כמעט תמיד בצד הכנסייה הראשית ופונות לאותו כיוון, לעבר האטריום.
מכיוון שרוב הילידים לא ידעו לקרוא או לכתוב, עוטרו הכנסיות והקפלות הפתוחות בסצנות תנ"כיות על מנת להפיץ את הדת באמצעות הציורים.
בקירות האטריום יש לעיתים קרובות סימונים לתחנות הצלב וארבע קפלות, אחת בכל פינה.
אלו נקראים קפייס פוסס (capillas posas).
הם שימשו במהלך תהלוכות, במיוחד במהלך קורפוס כריסטי, כשהם מחזיקים בלחם הקודש.
באמצע האטריום הוצב צלב אבן גדול.
מבחוץ לכנסיות המוקדמות הללו, צלבים מופיעים כמעט תמיד ללא דמותו של ישו.
הסיבה לכך היא שהנזירים לא רצו שהילידים יקשרו את המנהג הישן של הקרבת קורבנות אדם לדת החדשה וישתמשו בכך כהצדקה להמשך הנוהג.
לכנסיות היה גג גדול והיה להם שם אחד בלבד כשבצד אחד, בדרך כלל בדרום, נמצא אזור הקלויסטר של הנזירים.
ברוב הקלויסטרים יש או היו ציורי קיר, גנים גדולים ומזרקות.
אלמנטים דקורטיביים בשניהם משתנים, לעיתים קרובות מערבבים מגמות שונות שהיו נפוצות באירופה באותה תקופה, כגון חלונות רוזטות הנפוצים בקתדרלות צרפתיות, שערים דומים לאלה בספרד ואפילו מזבחות משולשות בסגנון אסלאמי.
בכנסיות ניתן למצוא מספר אלמנטים חבויים כגון מספרים חשובים לאמונות של הילידים, כגון מספר המדרגות והיבטים של הדמויות הדקורטיביות.
לא ידוע אם אלה נסבלו על ידי הנזירים או שנוספו בחשאי.
המנזרים הם חלק מההיסטוריה של הניצור המוקדם של מקסיקו.
הפרנציסקנים הוזמנו ראשונים להגיע על ידי הרנאן קורטס, ואחריו זמן קצר לאחר מכן הגיעו הדומיניקנים והאוגוסטינים.
לאחר שהתבססו במקסיקו סיטי וביתרת , הם ניצרו את האזור מדרום וממזרח להר הגעש.
בין המיסיונרים היו חואן דה טקטו (Juan de Tecto), חואן דה איורה (Juan de Ayora) ו.
האחרון למד נאוואטל כדי לתקשר עם הילידים.
המנזרים הראשונים נבנו על ידי הפרנציסקנים בשנת 1524, שייסדו את המנזרים וחוצינגו, קוארנבקה, קלפן וטוצ'ימילקו.
הדומיניקנים הלכו בעקבותיהם בשנת 1526, והקימו את המנזרים באואסטפק, טפוסטלאן, טטלה דל וולקאן ווייאפן.
האוגוסטינים הגיעו בשנת 1533 והקימו את המנזרים באוקואיטוקו, טוטולפן, יקאפיסטלה, טלאקאפן, אטלאטלאווקאן וסקואלפן דה אמילפס.
מאוחר יותר, אותם מנזרים שלחו מיסיונרים לחלקים אחרים של ספרד החדשה, כגון גררו, ואחאקה, צ'יאפס וגואטמלה.
המנזרים שימשו כאבני הפינה של העיירות שהוקמו או שהוקמו מחדש על ידי הספרדים בתקופה הקולוניאלית המוקדמת מאוד, כאשר שאר האוכלוסייה הילידית התיישבה או התיישבה מחדש סביבן.
המנזרים שימשו גם כבתי חולים מוקדמים, בתי ספר ומתקני אחסון למזון ומים, כאשר לעיתים קרובות מובילה אליהן אמת מים.
האוגוסטינים לא רק עסקו בניצור האוכלוסייה: הם הקימו את מרכזי החינוך הראשונים לילידים ללימוד מקצועות אירופאיים.
הדומיניקנים נתנו עדיפות רבה יותר לפיתוח הכלכלי של האזורים שהם ניצרו, וניצלו את פוריות הארץ.
הם היו בולטים יותר במקומות הגבוהים יותר.
חלקם, כמו זה בטלאיאקפן, שימשו קסרקטינים במהלך המהפכה המקסיקנית ונמצאו גרפיטי של חיילים מאותה תקופה.
גם מנזרים אחרים, כמו יקאפיסטלה, מכילים כתובות גרפיטי מודרניות, בשל חוסר שמירה במקום.
מנזר לה אסונסיון בקוארנבקה ידוע יותר בשם קתדרלת העיר.
הוא נוסד על ידי הפרנציסקנים, ובמקור אפשרו רק לאצילים ילידים להיכנס לשטחו יחד עם הספרדים.
זה היה המבנה החמישי בספרד החדשה בהזמנתו ובפיקוחו של המיסיונר .
היחיד מבין ארבעה עשר המנזרים שהוכרזו ב-1994 שעבר שינויים משמעותיים במהלך ההיסטוריה שלו.
בגלל חשיבות העיר ותפקידה של הכנסייה כמקום מושב הבישוף, עברו הכנסייה ושטחיה שינויים.
הקפלה הפתוחה הגדולה הפכה לשער הראשי וקפלות האטריום הוגדלו לכנסיות בגודל משמעותי.
הסבב האחרון של שיפוצים ושינויים גדולים, שכלל שיקום ציורי הקיר שלו על ידי מומחים והוספת אלמנטים מודרניים, במיוחד באזור המזבח הראשי, התרחש בסוף שנות השבעים ותחילת שנות השמונים של המאה ה-20. במנזר נשמרים מספר פרסקו, שבחלקם מתוארים מיסיונרים של ספרד החדשה בפיליפינים וביפן.
הקפלה הפתוחה משמשת לעיתים קרובות לחתונות.
מנזר לידת ישו או הבשורה למרים בטפוסטלאן, הממוקם על גבעה בעמק טפוסטקו (Tepozteco), נבנה בשנים 1550–1564 ועדיין מתנשא מעל הבניינים האחרים בעיר.
בתחילה שהו בו רק חמישה נזירים דומיניקנים.
באטריום הגדול יש צלב אבן גדול עם סמלי הפסיון של ישו.
יש קפלה פתוחה וקפלות בפינות, אך רובן הרוסות.
הקלויסטר מכיל אפריז עם סמל המסדר.
ישנן עדויות לסינקרטיזם של אמונות ילידות וקתוליות כגון דמותו של מלאך בעל תווי פנים אירופיים אך עם כנפי נשר, בדומה לאלה שניתן למצוא בקצלקואטל.
בחלק הפנימי יש פרסקו עם כלב (גזע כלבים חסר שיער) עם לפיד בפיו וגבול מסביב לקירות עם פרחי סקווש וורדים, מוקף באבנים יקרות, כולל אבן מקומית המכונה בשם צ'לצ'יוויטה (chalchihuite).
הכיכר מול אטריום של המנזר בטפוסטלאן היא שוק הומה שמוכר הכול, החל מצורכי מזון בסיסיים ועד אביזרי העידן החדש.
המנזר בטלאיאקפן נבנה בשנים 1554–1572 על ידי האוגוסטינים ומכיל את אחת הכנסיות הגדולות ביותר במדינת מורלוס.
המנזר הוא בעיקר בסגנון רנסאנס, אך יש לו גם היבטים גותיים.
גם כאן ניתן למצוא סינקרטיזם עם שילוב שמשות וירחים בעיטור חזית הכנסייה.
אזור הקפלה הפתוחה ואזור הקלויסטר הוסב למוזיאון המנוהל על ידי אגודה אזרחית מקומית.
כאן נמצאים שמורים בצורה הטובה ביותר יצירות ציורי הקיר בשחור-לבן של המתחם, יצירות קדם ספרדיות וקולוניאליות, וכן כמה שרידים חנוטים מהמאה ה-18. ציורי הקיר השמורים משתרעים על פני 2,700 מטרים רבועים ומתארים דמויות וסצנות כגון יוסף הקדוש, קתרינה מסיינה והצגת ישו בבית המקדש.
מנזר סן גיירמו ממוקם בטוטולפן ונבנה על ידי האוגוסטינים בשנת 1553. הקלויסטר שלו קטן אף על פי שקירותיו והתומכות שלו כבדים מאוד.
הקפלות הפינתיות באטריום עדיין שלמות ויש מספר ציורי שמן בולטים ועוגב ישן בבית המקהלה בכנסייה.
באחד החדרים בקומה הראשונה של המנזר ליד החזית הראשית של הכנסייה יש גם אפריז יוצא דופן בשני צבעים.
עבודת ציור זו ועבודות אחרות במעברים הפנימיים של הקלויסטר שוחזרו לאחרונה.
ארקדות אבן ועמודים מעוטרים באבנים קטנות משובצות במלט.
המנזר הדומיניקני על שם דומיניקוס הקדוש באואסטפק ממוקם על גבעה תלולה למדי מעל בימת פולחן קדם ספרדית.
מסיבה זו, האטריום אינו ממוקם מול הכנסייה והוא גבוה יותר מהכנסייה.
בחלק הפנימי של הכנסייה, קשתות גותיות תומכות בגג והקמרון מעוטר במוטיבים פרחוניים.
ישנם שני קישוטים מאחורי המזבח מעץ מהמאה ה-17. במנזר של אואסטפק יש עמודים בקלויסטר עם תמונות של קדושים, וקמרונות חבית מעוטרים במוטיבים חוזרים כמו פלר דה ליס.
בציורי הקיר כאן יש שרידים של צביעה יוצאת דופן בצבע כחול, אך רוב הציורים איבדו לגמרי את צבעם.
רוב ציורי הקיר שנעלמו כליל נהרסו עקב לחות, הנובעת בעיקר מחוסר תחזוקה של ניקוז הגג.
הקלויסטר של המנזר הוסב למוזיאון, אך רק שלושה מהאולמות פתוחים לקהל הרחב.
הוא מכיל אוסף צנוע של יצירות קדם ספרדיות ובעלי חיים, חרקים וצמחים מהאזור.
המקדש והמנזר הישן של השליח מתי הקדוש באטלאטלאווקאן נבנה על ידי האוגוסטינים בסביבות 1570 על שרידי מקדש קדם ספרדי בחלק הגבוה ביותר של העיר.
תחנות הצלב באטריום מיוצגות על ידי קפלות קטנות בצד החיצוני של קיר האטריום.
יש בו שתי קפלות מקורות באטריום שלו, באחת מהן יש ציור קיר של העץ הגנאלוגי של אוגוסטינוס הקדוש.
חזית הכנסייה גבוהה במיוחד, אלמנט נפוץ במבנים אוגוסטיניים, ומתנשאת לגובה של כ-50 מטרים.
ציורי פרסקו כיסו את רוב פנים המתחם, עם קמרונות המשלבים אלמנטים מוריים עם אלה של הרנסאנס האיטלקי.
תאי הווידוי נבנו בדפוס "s" בקיר המפריד בין הכנסייה לאזור הקלויסטר.
בקלויסטר, אחת האטרקציות העיקריות היא קמרון אחד בקומת הקרקע, המעוטר בשרשרת עשויה תמונות של .
המפלס העליון משמש כביתו של כומר הקהילה.
המקדש והמנזר הישן של השליח יעקב הקדוש באוקואיטוקו מתוארך לשנת 1534 והוא המנזר האוגוסטיני הראשון ביבשת האמריקאית, כאשר הכומר ערך את המיסה הראשונה שלו בשנת 1534. הוא שימש לא רק מרכז מיסיונרי, אלא גם מרכז הכשרה לנזירים.
במנזר יש קמרון בקומה התחתונה של הקלויסטר שהדמויות המצוירות בו צבועות בחום, לבן וירוק.
הקפלה לעולים לרגל סגורה, בניגוד למנזרים האחרים, אך שאר המתחם פתוח למבקרים.
היו כמה שינויים במבנים מאז שנבנו, אך אלמנט אחד שנשמר היטב הוא מזרקת האבן מהמאה ה-16, העתיקה ביותר מבין כל המנזרים של אתר המורשת העולמית.
מזרקה זו היא העתק של אחת המזרקות בארמון אלהמברה בקורדובה.
היא כוללת שישה אריות מאבן חול הפונים למרכז, אשר פוסלו על ידי אומנים ילידים.
בחלקו החיצוני של הקלויסטר, יש מזרקה נוספת שהייתה ידועה בעבר כמזרקת בתולות הים (Fuente de las Sirenas), אך היא הידרדרה קשות.
שניהם סיפקו לקהילה מים שזרמו אליהם מפופוקטפטל.
מנזר דומיניקוס הקדוש בווייאפן הוא המנזר השוכן במקום הגבוה ביותר מבין כול המנזרים במדינת מורלוס, באקלים קר בהשוואה לרוב שטח המדינה.
זהו אחד המנזרים הקרובים ביותר להר הגעש.
הוא נוסד על ידי הדומיניקנים, אך המנזר שלו נבנה מלבני בוץ (אדובי) ועץ עם גג רעפים במקום אבן.
הוא התפורר מהר יחסית בגלל איתני הטבע וננטש.
הוא נשאר סגור ברובו עד היום.
רק אזור האטריום פתוח למבקרים עד 13:00 בכל יום.
החזית הצנועה של הכנסייה הראשית שרדה ויש בה גומחה בארוקית בולטת.
אפשר גם לראות מספר ציורי קיר שנותרו.
מנזר יוחנן המטביל בטטלה דל וולקאן נבנה על ידי הדומיניקנים במחצית הראשונה של המאה ה-16 ואף ביקר בו הרנאן קורטס.
הוא נמצא בגובה רב ליד הר הגעש מוקף ביער אורנים באקלים קר יחסית.
בחוץ יש ארקדות המקיפות את המתחם, אך מוסתרות חלקית על ידי עצים.
החלקים העליונים של הקירות מסביב למתחם מכוסים בצבע.
בקומה התחתונה של הקלויסטר יש דמויות המתוארות על הקשתות ובקירות.
רבים מהם הם נזירים אוגוסטינים.
בקמרונות מעל השבילים ישנם כרובים רבים המביסים רוחות רעות וחלקם אף נלחמים זה בזה.
אלמנט אדריכלי ייחודי הוא קירוי קורות עץ בסגנון מורי על חדר תשמישי הקדושה.
מתקיים כאן שוק אומנות בכל יום רביעי.
באטריום יש סדרה של ציורי קיר באיכות גבוהה מאוד, שצייר אומן יליד מקומי במאה ה-16. הם שוחזרו בשנת 2008.
המנזר האוגוסטיני של יוחנן המטביל ביקאפיסטלה תוכנן על ידי חורחה דה אבילה (Jorge de Ávila) וחרונימו דה סן אסטבן (Jeronimo de San Esteban), על סמך התוכניות לקתדרלה המטרופוליטנית של מקסיקו סיטי.
יש קיר אטריום עם 365 פסלים משולשים הדומים לאלו של בפירמידה של וגם שינות.
אזור האטריום משמר את קפלות הפינה שלו ואת צלב האבן המרכזי שלה.
חזית הכנסייה נחשבת לאחת הדוגמאות הטהורות ביותר לאדריכלות הרנסאנס בספרד החדשה, אך היא כוללת חלון רוזטה בסגנון גותי.
הקלויסטר גדול ומואר, אך יש לו רק קומה אחת מאחור; בדרך כלל יש לקלויסטר שתי קומות לאורך כל הדרך.
חזית הקלויסטר אכן בעלת שתי קומות.
בשער לעולים לרגל יש תמונה של מריה הבתולה מוקפת כרובים.
לתמונה זו יש רקע כחול, צבע שנעשה בו שימוש נדיר בעיטור כנסיות ומנזרים בתקופה זו.
הקמרון בקומה התחתונה של הקלויסטר הוא בגובה של לפחות 10 מטרים מהרצפה ויש בו שרידים של ציורי קיר כגון תחנות הצלב וחלק מחיי היומיום של נזירים אוגוסטינים.
הוא מכיל מזרקה מהמאה ה-17.
מנזר העיבור ללא חטא בסקואלפן דה אמילפס נבנה על ידי האוגוסטינים.
הוא שימר חלק ניכר מהתכנון המקורי שלו, כולל התכנון המקורי של גנים ובתים המקיפים אותו.
מים כאן מסופקים על ידי השלגים הנמסים של הפופוקטפטל.
לבפטיסטריום יש קשת ובקיר שלו שרידים של קישוט מזבח מצויר.
בקפלת רוסאריו יש עוד קישוטי מזבח בארוקיים קטנים באיכות מעולה.
יש אגן הטבלה מאבן שנעשה על ידי אומנים ילידים וסדרת קפלות באטריום המתוארכות למאה ה-18. יש גם סדרה של יצירות אמנות מאותה תקופה.
וחוצינגו הוא העתיק מבין חמישה עשר המנזרים.
הוא נבנה בשנת 1524. הוא גם אחד המרשימים ביותר בשל מגוון האלמנטים שנשמרו היטב.
האטריום כולל ארבע קפלות פינתיות שהן מהמתוכננות מסוגן ממקסיקו הקולוניאלית.
הן נבנו בדקדקנות באבן חול.
קישוט המזבח העיקרי הוא מהמאה ה-16, כאשר במקסיקו יש רק שלוש כמוהו.
בצלב האטריום יש כתר קוצים מפורט.
ניתן למצוא את שרידי אמת המים על אחד מקירות האטריום.
קלפן הוכנעה על ידי קורטס באופן אישי בשנת 1522 והפרנציסקנים הגיעו לכאן כדי לבנות את מתחם מנזר פרנציסקוס מאסיזי בשנת 1548 תחת חואן דה אלמדה (Juan de Alameda).
בניית הקפלות הפינתיות החלה בשנת 1555. החזית היא בסגנון עם השפעה מורית.
הוא מעוטר בוולוטות של איזבלינה על קשת הכניסה ועליו קונכיות.
יש מגדל פעמונים אחד בצד ימין.
הספינה היחידה שלה רחבה, עם בית מקהלה שהיה בתחילה שמור לנזירים כדי שלא יראו את כלל הציבור.
הקלויסטר הוא כיום מוזיאון האתר, כשהכניסה אליו דרך הקפלה הפתוחה.
הקפלות, הבנויות מאבן חול ורודה בפינות האטריום, ידועות בתבליטים המעוצבים היטב שלהן.
הקפלה הראשונה ממוקמת בצד המנזר ומוקדשת למריה הבתולה.
היא מכילה ציורי קיר עם תבליטים על חייה וסבלה של מרי.
השנייה נמצאת משמאל לראשונה והוקדש לפרנציסקוס הקדוש מאסיזי עם תבליטים דומים על חייו של קדוש זה.
השלישית מוקדשת למלאך מיכאל והאחרונה ליוחנן המטביל, לפי התבנית של השתיים הראשונות.
אלו מייחדים את הקפלות הללו במקסיקו והן הסיבה לכך שמנזר זה נכלל ברשימת אתרי המורשת.
מנזר הבשורה לגבירתנו בטוצ'ימילקו מקבל מים מהר הגעש באמצעות אמת מים ארוכה המביאה את הנוזל ישירות לתוך הבניין, כמו גם למזרקה מהמאה ה-16 בכיכר של העיר.
בקירות הפנימיים של האטריום יש גומחות לכל אחת מתחנות הצלב.
מנזר זה הושפע מרעידת אדמה בשנת 1999, שפגעה בקירות ובקמרונות, אך נזק זה תוקן מאז במהלך עבודות שיקום שבוצעו בין 2001 ל-2003. המנזר מארח תערוכות זמניות כגון הקרטוגרפיה של ספרד החדשה של טוצ'ימילקו (Cartografía Novohispana de Tochimilco), בחסות ה-INAH, עם מפות בהשאלה מארכיון איי הודו בסביליה בספרד.
קתדרלת טלקסקלה היא הכנסייה העיקרית בעיר טלקסקלה והמנזר היחידי באתר המורשת במדינת טלקסקלה.
במקור הייתה קרויה מקדש פרנציסקוס מאסיזי.
אולם כאשר הוקמה הדיוקסיה של טלקסקלה הוחלט לשנות את המעמד לקתדרלה שהוקדשה לעליית מרים לשמים (Catedral de Nuestra Señora de la Asunción).
המקדש נבנה במאה השש עשרה בשנים 1530–1536 על פי דייגו מוניוס קמרגו (Diego Muñoz Camargo), והוא מבנה עם ספינה אחת, עם קירוי עץ, מעוטר בסגנון מודחאר מעץ מפואר, שמור היטב ולמעשה הוא האחרון מסוגו שנותרה עדיין ביבשת אמריקה.
כיפת המקדש מתומנת ועם מנזר כחלק משטחיו.
מנחם אדלשטיין (נולד ב-1950) הוא פרופסור לחקלאות שימש כמדען בכיר בנושא דלועיים במרכז מחקר צפון של מינהל המחקר החקלאי מרכז וולקני.
אדלשטיין נולד בשנת 1950 ברומניה.
בשנת 1961 עלה עם משפחתו לארץ, והתגוררו במגדל העמק.
בנעוריו למד בבית הספר תיכון הדתי שבכפר חסידים.
את שירותו הצבאי עשה כקצין בחטיבת גולני.
אדלשטיין למד לתואר ראשון בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית בירושלים, מסיום לימודיו ועד 1978 לימד ביולוגיה וחקלאות בבית הספר החקלאי כפר הנוער הדתי שבכפר חסידים.
בשנת 1976 החל את עבודתו בתחנת הניסיונות נווה יער (שמה שונה ל"מרכז מחקר צפון נווה יער") של מינהל המחקר החקלאי.
בשנת 1981 סיים לימודי תואר שני ומחקרו עסק בחיטת הלחם, בשנת 1992 סיים את לימודי הדוקטורט במחקר על זרעי המלון, כולם בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית.
אדלשטיין נשוי לטובה ולהם שלושה בנים.
אדלשטיין חקר בעיקר גידולים ממשפחת הדלועיים.
הנושאים העיקריים היו בתחום האגרוטכניקה, פיזיולוגיה של הצמח, שימוש במים שוליים ונביטת זרעים.
כמו כן חקר את ההרכבות בירקות.
כך היה מעורב במספר מחקרים בנושא הרכבות בעגבנייה, שיכולה להוות פתרון למחלות ומזיקים.
בנוסף אדלשטיין הראה שבאמצעות הרכבות תוך מיניות ניתן לפתור נושא הלכתי בנושא כילאים.
כך מצא אדלשטיין כי כנות שונות בדלועיים משפיעות על עמידותם למחלות קרקע שונות.
במשך השנים שימש אדלשטיין חבר בוועדות מקצועיות רבות בנושאי: גידול דלועיים, ועדה לפיתוח משותף של המכון לגידולי שדה, פרויקטים של חממה טכנולוגית, חבר בוועדות שיפוט וועדות היגוי לתוכניות מחקר של המדען הראשי במשרד החקלאות וחבר הוועדה לרישום זנים של משרד החקלאות.
אדלשטיין שימש במספר תפקידים ניהוליים בתחום החקלאות בישראל ובין היתר שימש מנהל היחידה לדלועיים במנהל המחקר החקלאי, מנהל מדעי של מו"פ עמקים וחבר הנהלת תחנת המחקר החקלאי בנווה יער.
מנחות קבורה הן חפצים, מזון, נוזלים או סמלים המופקדים לצד הנפטר כחלק אינטגרלי מטקס הקבורה.
המנהג המתועד במרחב הלבנט כבר מהתקופה הפלאוליתית התיכונה, מהווה את אחד המקורות הארכאולוגים המרכזיים לשחזור עולמם הרוחני, החברתי והחומרי של חברות קדומות.
בתרבויות קדומות ובשבטים מבודדים מקובל היה פולחן האבות ויישום מנחות יום יומי.
קטגוריות של מנחות הן בין היתר, חפצים אישיים שהיו בשימוש בחיי הנפטר (Heirlooms), מנחת מזון ומשקה (Viaticum) סמלית ו"ערכות קבורה" ייעודיות (Votive funerary kits), מערכת האופיינית לתקופה ולמסורת מקומית המוקפדת בתקופה, מקום וזהות אתנית, ומאפשרת זיהוי והגדרה של אוכלוסיות ולעיתים מאופיינות בייצור המוני או במיניאטוריזציה.
מנחות קבורה מספקות מידע רב-ערך על היבטים שונים של החברה: מערכת אמונות דתית ותפיסות לגבי חיים שאחרי המוות, היררכיה חברתית ומעמד אישי, זהות מגדרית וגילית, רשתות סחר וחילופי מתנות, טכנולוגיה ואומנות, וקשרים בין חיים למתים בתרבות נתונה.
תופעת הכללת מנחות בקברים מהווה אחד הביטויים העתיקים והאוניברסליים ביותר של התנהגות סימבולית אנושית.
עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שנוהג זה החל כבר בפלאולית התיכון, לפני כ-100,000 שנה, אם כי הפרשנות של הממצאים המוקדמים ביותר שנויה במחלוקת מדעית.
מתקופה זו ואילך, חברות אנושיות ברחבי העולם פיתחו מגוון עצום של נוהגי קבורה הכוללים מנחות מסוגים שונים.
המשמעות התרבותית של מנחות קבורה
בחלק מהחברות, המנחות נתפסו כציוד הכרחי למסע הנפש לעולם שאחרי החיים מזון לדרך, כלי נשק להגנה, או "מטבעות לתשלום" למעבירים מיתולוגיים (בין עולם החיים והעולם שאחריו).
בחברות אחרות, המנחות שיקפו בעיקר את מעמדו החברתי של המת, כאשר אליטות קבורות עם עושר חומרי רב בעוד אנשים פשוטים קבורים עם מעט או בלי מנחות כלל.
מנהגי הקבורה היו אופייניים לקהילות, דתות בזמנים שונים ובמקומות מוגדרים.
בתי קברות, הכוללים קברים רבים שבכל אחד מספר רב של נקברים לאורך דורות, כמו גם קיברי יחיד חד - פעמיים, בתקופות ובמקומות מסוימים, המנחות שימשו לביטוי זהות קבוצתית - גילית, מגדרית, מקצועית או אתנית.
המחקר הארכאולוגי של מנחות קבורה
המחקר הארכאולוגי של מנחות קבורה התפתח משמעותית במאה ה-20 וה-21. אם בעבר התמקד המחקר בעיקר בתיאור וסיווג של החפצים, כיום הוא משלב גישות תאורטיות מורכבות מתחומי האנתרופולוגיה, הסוציולוגיה, ולימודי הדת, לצד טכנולוגיות מתקדמות של ניתוח מדעי.
גישות מחקר עכשוויות בוחנות לא רק את החפצים עצמם, אלא גם את ההקשר הארכאולוגי המלא - מיקום החפצים ביחס לגופה, סידור מרחבי של הקבר, ראיות לטקסים שהתרחשו לפני, במהלך ואחרי הקבורה, וקשרים בין קברים שונים באתר.
העדר מנחות בקבר אינו בהכרח מעיד על עוני או חוסר אמונה דתית.
תרבויות מסוימות, במיוחד לאחר התפשטות המונותיאיזם: היהדות, הנצרות והאסלאם, פיתחו תפיסות תאולוגיות ששללו או הגבילו את הכללת מנחות בקברים.
כמו כן, מצבי שימור שונים עשויים להותיר עדויות רק למנחות עשויות מחומרים עמידים כמו אבן או מתכת, בעוד שחפצים אורגניים כמו בדים, עור, מזון או פרחים נעלמו ללא עקבות.
שיטות מחקר: כללי המחקר הארכאולוגי מבוססים על עבודה שיטתית ועקביות, כאשר בחפירה כל ממצא מתועד, במיקום מדויק ובהקשר לממצאים שכנים.
חקר קברים ומנחות שונה מחפירה ארכאולוגית של מבנים, בכך שבדרך כלל (אם לא נשדד או נפגע מתהליכים מאוחרים), נשמר במצבו המקורי ולכן להקפדה על המיקום.
זיהוי הממצאים מיקום שרידי עצמות וכדומה מאפשרים שחזור של תהליכי הקבורה ומנחות בייחס לנקבר.
תיעוד ארכאולוגי: בזמן החפירה: תיעוד מרחבי, חזותי, כתוב, לקיחת דגימה מחומרים אורגנים ושברי כלים, בחינה טיפולוגית, ודגימות של עצמות אדם ובעלי חיים.
ייחוס המנחות ביחס לשלד או סביבת הקבר חשוב לזיהוי מנהגי הקבורה והזמן.
חקירה פורנזית: (ממצאים אופייניים) לעיתים ניתן להפיק DNA משרידי עצמות ולזהות מקור אתני ייחודי או משותף לאוכלוסיות.
בדיקה בעזרת איזוטופים רדיואקטיבים (פחמן, חמצן, צורן ועוד) מאפשרת הערכת משך הזמן שבו הצטבר החומר, כבדיקה משלימה לזיהוי שיירים,(use-wear), בדיקה מטלורגית מאפשרת זיהוי מדויק של סגסוגת, וגם את מקור המתכת לפי אפיון מקורות כמו נחושת, בדיל וברזל., תיארוך, אנתרופולוגיה, טופונימיה, בוטניקה
אתנו-ארכאולוגיה: ייחוס הממצאים לאוכלוסיות ספציפיות ואנלוגיות למנהגים המקובלים במרחב גאוגרפי או אתני (ארנולד ואן גנפ),
Grave Goods - המונח הנפוץ והכללי ביותר, מתייחס לכלל החפצים הפיזיים שבקבר, בשפה עממית, פחות בשימוש במחקר.
Burial Offerings - מדגיש את היבט המתנה וקשור לעיתים לזבח או לסעודה טקסית בשלב קבורה.
Funeral Offerings - תיאור המושג מנחות קבורה.
לעיתים מתמקד בהיבט הטקסי של הנחת החפצים במסגרת טקס הלוויה.
Grave Deposits - מונח נפוץ במחקר ארכאולוגי אובייקטיבי.
כולל את כל המכלול שנמצא בקבר, גם שרידי עצמות וחומר אורגני בקבר ובסביבתו.
Mortuary Goods - מונח רחב המתייחס לכל החומר הקשור למוות והקבורה.
כמו בגדים, חפצים אישיים, תכשיטים, כלי נשק, מנחות.
Funerary Equipment - מדגיש את תפקיד החפצים כ"ציוד" למת או לתהליך הקבורה שטמונים בקבר.
למשל כלי נשק השייכים לנקבר.
היבטים ארכאולוגיים ומתודולוגיים (Methodological Aspects)
הבחנה בין חפצי יומיום למנחות ייעודיות: המתודולוגיה המודרנית משלבת בדיקות מיקרוסקופיות של סימני שימוש (Use-wear analysis) כדי לקבוע אם חפץ היה בשימוש מעשי בחיי הנפטר או שיוצר במיוחד לקבורה (למשל, כלי חרס שיוצרו בסמוך למועד הקבורה ולמטרה זו בלבד).
ניתוח מרחבי ומבני - בתוך-הקבר ובסביבתו הקרובה.
סטטיסטיקה, GIS, שחזור טקסי קבורה: לפי מיקום הכלים, הגדרה של ערכות, המופיעות בתקופה מסוימת ובאזור מוגדר ומעידות על קרבה תרבותית.
לכן חשוב לאתר לזהות ולמפות את החפצים והשלדים במקומם המקורי לפני הוצאתם.
קבורה בתוך בתים, בדולמנים בקברי ארגז או במערות קבורה מאפיינים מסורות ותקופות ספציפיות (שיתוארו בהמשך)
זהו עקרון מתודולוגי המזהיר כי הממצא בקבר אינו "שיקוף ראי" של החברה.
החפצים בקבר הם תוצאה של בחירה תרבותית סלקטיבית; תרבויות מסוימות עשויות להיות עשירות מאוד אך לקבור את מתיהן ללא מנחות מסיבות אידאולוגיות (כגון שוויוניות דתית)
שימור ופוסט-דפוזיציה (שינוי מיקום החפץ במהלך הזמן)
הבנת התהליכים שעברו על הקבר מרגע סגירתו (כגון שוד קברים בעת העתיקה, תהליכי ריקבון אורגני או הפרעות גאולוגיות) חיונית להערכה נכונה של עושר המנחות ותבניתו המקורית.
מעבר להגדרה הבסיסית, המחקר מבחין במספר מניעים מרכזיים להפקדת חפצים בקבר, המשתלבים זה בזה:
אספקה ותועלתנות (Utilitarian/Functionalist): התפיסה שהנפטר זקוק לציוד פיזי להמשך קיומו בעולם הבא.
רציונל זה כולל מזון ומשקה (Viaticum), כלי נשק להגנה וכלים מקצועיים.
סימון סטטוס וזהות (Social Identity and Stratification): המנחות אינן משקפות רק את הנפטר, אלא את המעמד והעוצמה של משפחתו או קהילתו.
כמו צבירת עושר בקבר (כגון מתכות יקרות או חפצי יבוא) (Conspicuous Consumption) שמטרתה לבסס היררכיה חברתית בקרב החיים
היבטים טקסיים ולימינליים (Ritual and Liminality): החפצים משמשים ככלי עזר במעבר (Rite of passage) בין עולם החיים לעולם המתים.
אלו כוללים קמעות הגנה ומנחות שנועדו לשכך את זעמם של כוחות על-טבעיים.
במחקר הארכאולוגי, ערכה (קיט) קבורה מוגדרת כמכלול חפצים, סידור מרחבים ומאפיינים טקסיים החוזרים בעקביות בקבורות מאותה תרבות, תקופה או ציוויליזציה, במידה המצביעה על נורמה חברתית מחייבת ולא על בחירה מקרית.
מובהקות נקבעת לפי מידת הסבירות שצירוף חפצים בסדר מסוים אינו מיקרי.
אחד המדדים המרכזיים הוא הופעתם החוזרת של אותם פריטים או צירופי פריטים במספר רב של קברים:
סוגי כלים זהים או דומים שתפקידם בטקס הוגדר, כמו פערור (קדרה גדולה) לבישול סעודה, כד גדול עם פכית קטנה בכניסה למבואה, נר.
מספר ומיקום, מספר הכלים ביחס לסוגי הכלים, בעקר בקברים משותפים לנקברים רבים.
קומבינציות חוזרות (למשל: כלי חרס + תכשיט + מנחת מזון).
זיהוי מנחות פולחן מנחות הכוללות בעלי חיים שאינן מוסברות כחפצים פרקטיים: צב,צפרדע, קרן יחמור, ושרידי צמחים.
ערכת קבורה מאופיינת לרוב באחידות טיפולוגית: אחידות זו מעידה על בחירה תרבותית מודעת ולא על זמינות אקראית.
כמו קנקניות עם זרבובית (נפוץ בברונזה ביניימית - תיכונה), בילביל,(ברונזה) דמויות אנתמורפיות (דמוי אדם) מחרס, מקדשי קבורה מחרס (בתקופה הכלקוליתית) ועוד.
לעיתים יכולים לזהות את מקור החומר ושיטת הייצור.
סגנון עיטור אחיד משתנה או מתפתח.
אופן הנחת המנחות ביחס לשלד מספק מידע חשוב:
מיקום קבוע של חפצים (למשל ליד הראש או הרגליים).
תנוחת השלד וכלי המנחה שסביבו מעידה על מסורת ושייכות אתנית - דתית, ומהווה כלי עזר להגדרת זמן הקבורה.
מכלול ייעודי נועד לתת לנפטר כלים בסיסיים, כפי שהובנו בקהילה או משפחה,
בקברים רב - דוריים (משפחתיים) נמצא לפעמים שינויים במנח השלד ושינויים בהרכב הערכות ובסדר מקומם.
קבורות כאלה שימשו לעיתים מאות שנים.
סידור עקבי מחזק את ההנחה לקיומו של מכלול אופייני לתרבות, זמן ומקום ונקרא ערכה (קיט).
קיט קבורה מזוהה תמיד בהקשר תרבותי מוגדר:
השוואה בין אתרים בני אותה תרבות או זיהוי שינויים תרבותיים בזמן מוגדר.
מכיוון שקברים שלא נפגעו מציגים הקפאת הזמן מרגע סתימת הגולל.
בדיקת שונות בין אזורים סמוכים.
זיהוי גבולות תפוצה של דפוסים קבורתיים.
קיט שאינו חוצה את גבולות התרבות מחזק את ההגדרה כנורמה מקומית.
מנחות קבורה לפי תקופות בתרבות האנושית
לאורך קיום הציוויליזציה האנושית התפתח היחס למתים והיכולת לקיים אתוס של קבורה.
בתקופת האבן הקדומה (פליאולית קדומה) נמצאו בארץ במערות שרידי אנוש מלפני כ־140000 שנה.
במערת מיסליה בישראל, נמצאו כבר אביזרי קישוט מהתרבות האשלו-ירבודית והמוסטרית נמצאו כלי צור ואבן והוכחות לשימוש באש, אך לא נמצאו מנחות המיוחסות לקבורה ולכן קיימים עדויות לקבורה טקסית ומנחות קבורה רק מתקופות מאוחרות יותר.
התקופה הפליאוליתית התיכונה (כ-100,000 עד 45,000 שנים לפני זמננו)
בתקופה הפליאוליתית התיכונה מופיעות העדויות הראשונות בעולם לקבורה מכוונת המלווה בחפצים והן נמצאות כאן, בארץ ישראל.
עדויות אלה תואמות תרבות של לקטים - ציידים שכבר ידעו להשתמש בכלי צור משוכללים והשתמשו באותן מערות למשך אלפי שנים.
אתר מרכזי: מערת קדומים (קאפזה - Qafzeh), ליד נצרת.כ-95,000–100,000 שנים לפני זמננו.
התרבות: התרבות המוסטרית (מקושר לאדם המודרני המוקדם, Homo sapiens).
הממצאים: קבורה של נער (קאפזה 11) שבידיו הונחו קרני אייל הכרמל (Capreolus capreolus).
הקרניים נמצאו צמודות לחזהו, המעיד על הנחה מכוונת כחלק מטקס.
וכן שרידי עצמות וקונכיות הצבועים באוכרה (צבע אדום שמופק ממחצב מרוחק מהמקום) זהו אחד המקרים הקדומים בעולם של מנחה שאינה כלי עבודה, אלא בעלת משמעות סמלית/טקסית.
הנחת קרני אייל או יחמור צעיר בקברי ילדים הייתה מקובלת גם בתקופות מאוחרות לאורך ההיסטוריה.
התקופה הפליאוליתית התיכונה המאוחרת ונוכחות ניאנדרטליים
האדם הניאנדרטלי התקיים לאורך תקופה ארוכה במקביל לאדם ההומו סאפיינס, לעיתים באותן מערות, (גם בכרמל בישראל) שאולי אוכלסו בתקופות שנה שונות.
סגנון קבורה ומנחות הייחודיות לניאנדרטלי עדיין לא הוכחו.
ולכן מייחסים את הממצאים במערות משותפות וקבורות משותפות כתרבות אחת.
כחלק מתרבות הלקטים - ציידים במבנה משפחתי, מגורים בעיקר במערות קבורה לעיתים כשיתוף הנקבר בחיי המשפחה.
אתר מרכזי: מערת שנידאר (Shanidar Cave), כורדיסטן העיראקית כ-60,000 שנים לפני זמננו.
התרבות: מוסטרית (כולל אדם ניאנדרטלי).
הממצאים: "קבורת הפרחים" (שנידאר 4).
בדיקות פולן העלו ריכוזים של פרחי בר בעלי סגולות רפואיות מסביב לשלד של נער ונערה.
כיום יש חוקרים הטוענים שהפולן הובא על ידי מכרסמים, אך הפרסום המקורי עדיין מהווה נקודת ייחוס מרכזית למנחות בוטניות קדומות.
התקופה הפליאוליתית העליונה (כ-45,000 עד 12,000 שנים לפני זמננו)
בתקופה הפליאוליתית העליונה חלה קפיצת מדרגה בכמות ובמורכבות המנחות (תכשיטים, אמנות) תחילתה באירופה.
אתר מרכזי: סונגיר (Sunghir) (ברוסיה).
בתקופה זו נמצאו כלי חרס ביפן ובסין לפני 15000 שנה במערת Xianrendong' בטורקיה ובצפון הלבנט כבר לפני כ־9000 שנה.
התרבות הגראוותית (התקופה הפלאוליתית העליונה, כ-33,000 עד 21,000 שנים לפני זמננו באירופה), שחוקרים מכנים לעיתים "תור הזהב הראשון" של מנחות הקבורה והאמנות הפרהיסטורית.
התרבות הגראווטית ידועה בעיקר בזכות פסלוני ה"ונוס" שלה, אך בתחום מנחות הקבורה היא מסמנת שינוי דרמטי: המעבר מקבורה פשוטה לקבורה הכוללת השקעת אנרגיה עצומה בייצור חפצים פולחניים.
המאפיינים העיקריים של מנחות הקבורה
בקבר של שני ילדים נמצאו כ-10,000 חרוזי שנהב מממותה המעידים על יצור המוני של מנחות (החרוזים מסונגיר).
חישובים ניסויים (Experimental Archaeology) הראו שייצור כל חרוז דרש כ-45 דקות עבודה.
כלומר, הושקעו אלפי שעות עבודה ביצירת מנחות קבורה בלבד.
זוהי עדות לסטטוס חברתי המהווה מורשת (Ascribed status) שמעיד על מבנה חברתי היררכי שבו עושר עובר במשפחה.
מנחות קבורה בתקופה הנאוליתית בסהר הפורה
בתקופה הנאוליתית (בקירוב: 10,000–4,500 לפנה"ס, סוף עידן הקרח): התחממות ושינויים קיצוניים בפאונה ובפלורה שלאחריו.
מעבר מציידים לקטים ונוודים לביות חיות הבית (כבשים, עיזים) ומעבר לאורח חיים יישובי חקלאי.
התמחות במקצועות ושלבים ראשונים של סחר חליפין.
הירארכיה שבטית - יישובית וארגון חברתי.
במצריים כבר הוקמה ממלכה לאורך הנילוס, ומנהגי הקבורה שם שונים לחלוטין.
חלו שינויים עמוקים בדפוסי הקבורה ובמשמעותם החברתית והטקסית.
מנחות קבורה בתקופה זו אינן אחידות, ומשתנות באופן מובהק בין תרבויות, אזורים ושלבים כרונולוגיים.
החל ממנחות מצומצמות יחסית של חקלאים ונוודים בעלות אופי סמלי, פולחני וזהותי ועד הפגנת עושר באתרי קבורה מפוארים במצרים ומסופוטמיה בסוף התקופה.
אתרים בולטים בישראל: יריחו, נחל עוג, מערת חילזון תחתית.
מאפיינים עיקריים: קבורות בתוך תחום היישוב, לעיתים מתחת לרצפות מבנים, כחלק משייכות למשפחה.
בתקופה זו כבר השתמשו בלבני בוץ ואבן וריצוף.
לעיתים שימוש באוכרה אדומה לציפוי עצמות או הקבר.(מנהג שהיה מקובל כבר בפליאולית המאוחר) לעיתים חרוזים מאבן או צדף בעיקר כחלקי לבוש או קישוט.
במערת חילזון תחתית נמצא קבר ייחודי של אישה, (כ־12000 שנה לפני הספירה) סמוך לגופה, שהייתה מונחת על עור נמר, נמצאו כנף של עיט זהוב ,שריונות של צבים ,זנב של שור, ועצמות רגל אדם.
בבדיקת השלד הסתבר שהאישה הייתה פגועה ברגל אחת, ונראה שהרגל האנושית הנוספת שצורפה בקבר שימשה כמנחה לבריאות ב"עולם האחר".
ממצא זה מדגים הערכה מיוחדת לאישה זו, וכן קיום טקסים מיתיים ותקרובות שכבר היו בתקופה זו.
הממצא גם מעיד על היררכיה דתית או פולחנית, ועל ייחוס כבוד מיוחד לבעלי תכונות ייחודיות.
ארכאולוגים מכנים את האישה ה"שמאנית" בעלת תפקיד מרכזי בקהילה.
אתרים בולטים בישראל: עין גדי, חפירות כפר החורש, יריחו, יפתחאל.
מאפיינים עיקריים: קבורות ראשוניות ומשניות.
(קבורת הגופה בקבר ראשוני והעברת השלד לקבר משני).
ממצא ייחודי: גולגולות מטויחות (Plastered Skulls).
ציפוי הגולגולת בטיח לבן והנחת צדפים על העיניים.
כלים ותכשיטים: חרוזים (אבן גיר, קלציט, טורקיז) שימשו כחלק מביגוד או אוצר השייך לנפטר ולא בהכרח מנחות.
כלי צור ואבן קטנים, ששימשו בחיי היום-יום או ככלי נשק.
סכינים, מרצעים, אבני יד שימשו כמנחה המיועדת לשימוש בעולם האחר שנחשב לדומה בצרכיו לחיים באותה קהילה.
עצמות בעלי חיים: מבחינים בין עצמות של בעלי חיים נאכלים, כמו אייל, עז, כבש שמפורשים כמזון לנשמה במעבר מעולם החיים לעומת בעלי חיים שמסמלים מיתוס או אתוס מקומי, כמו צפרדעים, צבים או ציפורים וצדפים ושרידי צמחים.
בחפירות כפר החורש נמצאו כבר כלי חרס, אך לא הובחנו בקבורה.
שימוש בצבע ובחומרים סמליים (אוכרה אדומה)
הממצאים: גופות הנפטרים כוסו בשכבה עבה של אוכרה אדומה (Ochre) שהופך למאפיין אוניברסלי.
לעיתים האוכרה שימשה כחומר משמר, אך מפורשים גם כסמל לדם, (אוכרה נמצאה גם בציורי מערות מתקופת הקרח) לדוגמה: הגברת האדומה מפאבילנד" (Red Lady of Paviland) שלד (שלמעשה התברר כגבר) מכוסה אוכרה שנמצא בווילס, לצד מנחות של מוטות שנהב וטבעות מצדפים.
במערות הכרמל נמצאו גם גושי חומר גלם עם סימני שימוש.
מנחות מן החי כסמלי עוצמה
הממצאים: שיני זאב, שיני שועל קוטב שיני אייל מנוקד (Red Deer canines) נמצאו כחלק מעיטורי לבוש ומחרוזות בקברים.
המשמעות: בניגוד לקרני האייל בתקופות מוקדמות יותר, כאן השיניים עברו עיבוד (קידוח חורים) והפכו לתכשיטים המייצגים את המיומנות של הצייד או את הקשר המאגי שלו לבעל החיים.
פרשנות: המנחות קשורות לפולחן אבות, זיכרון קולקטיבי והמשכיות הקבוצה.
הגולגולות המטויחות נתפסות כסמלים של זהות ושייכות, ולא כחפצי קבורה במובן הקלאסי, בעוד חפצים שימושיים מצביעים על אמונה שהמציאות בעולם ה"אחר" דומה לזו שבחיים.
הנאוליתי הקרמי (Pottery Neolithic; כ־6,500–4,500 לפנה"ס)
תרבויות בולטות: ירמוכית, חסונה, סמרה, חלף
אתר מרכזי בישראל: שער הגולן.
מנחות הקבורה: עיקר הממצא המיוחד הוא פסלוני "עיני פולי" (Cowrie eyes) וחלוקי נחל חרוטים.
אלו מנחות בעלות מטען סימבולי הקשור לפולחן פריון ואדמה.
חפירות רבות (עין החורש, נחל זהרה, עין קנה ועוד) מעידות על עושר טכנולוגי ותרבותי, כמו פסלונים זואומורפים, צלמיות של נשים וכלי חרס מעוטרים וצבועים, מבנים סדורים כולל מבנים המוגדרים כמבני ציבור.
אבל חסר תיעוד המראה שימוש במנחות או טקסי קבורה.
מכך ניתן להסיק כי הקבורות פשוטות, לרוב ללא מנחות.
לעיתים כלי חרס קטנים או חרוזים.
בעוד החרוזים הם בדרך כלל קישוט כחלק מבגד הקבורה, כלי חרס הם תמיד מנחות.
תרבות חסונה וסמרה (מסופוטמיה צפונית)
הופעת כלי חרס אופייניים (כלי חסונה) כמרכיב מנחה.
בקברים נמצאו קנקנים, קערות ולעיתים חפצי עצם.
כלי הקיבול הכילו כנראה מנחה של מזון או משקה, או חומר יקר כאוכרה, שמן ותמרוקים.
שמעידים כבר על התפתחות הטכנולוגית והחקלאית של האוכלוסייה.
וכן צלמיות שהעידו על פולחן שהתקיים גם בטקס הקבורה.
תרבות חלף היא תרבות ארכאולוגית שהתקיימה בצפון מסופוטמיה בשטח שהיום נמצא בדרום-מזרח טורקיה, סוריה וצפון עיראק, בין השנים 6100 - 5100/5400 לפנה"ס.
לתרבות הזאת הייתה השפעה גם באזורים אחרים במסופוטמיה.
על אף השכלול של ייצור כלי חרס מעוטרים (כלי חלף), צלמיות ופסלונים זואומורפים שנמצאו בחפירות של מבנים, מעט מאוד ידוע על מנהגי הקבורה של תרבות חלף, אבל נראה שהם לא היו אחידים באתרים השונים.
ביירים טפה (Yarim Tepe) נמצא קבר פיר עם תא צדדי קטן, שבתוכו הונחה הגופה.
בדומוזטפה שבטורקיה וגם בישראל, האנשים נקברו בבורות, מעין קבר פיר, שבתוכם נמצאו כ-40 שלדים.
התקופה הנאוליתית המאוחרת, כ-6,000 עד 4,500 לפנה"ס, (נחשבת גם לתחילת התרבות הכלקוליתית) תרבות זו מסמנת שינוי משמעותי עם הופעת כלי חרס מעוטרים בדמויות אנשים וצבועים בשחור או אדום מבריק, האופייניים לתרבות זו.
מנחות החרס המורכבות הראשונות בלבנט.
אתר מרכזי: עין אל-ג'רבה (עמק יזרעאל) ו תל מונחתה.
קבורת קנקן (Jar Burials): תינוקות וילדים קטנים נקברו בתוך כדי חרס גדולים, לעיתים עם מנחות של כלי חרס זעירים לצידם.
כלי חרס ייחודיים: "כלים מעוטרים בשחור" (Dark Faced Burnished Ware) כלים באיכות גבוהה שהונחו כמנחות, המעידים על מיומנות טכנולוגית גבוהה.
נמצאו פסלוני חרס סכמתיים וכן קערות מעוטרת בדמויות אדם אופינייות לתקופה.
התרבות הע'סולית מהווה כבר מעבר לתקופה הכלקוליתית- שימוש בנחושת.
בתקופה זו מתפתחת לראשונה בלבנט הקבורה המשנית (Secondary Burial) במערות קבורה ייעודיות מחוץ ליישובים ולאחריה להתפתחות מנחות ייחודיות:
ניתוח השוואתי: מנחות קבורה נאוליתיות בסהר הפורה
תקופה / תרבותאזור עיקריסוגי קבורהמנחות קבורה אופייניותמאפיינים ייחודייםPPNA (נקקא)הלבנטקבורה ביישובאוכרה אדומה, חרוזים בודדיםראשית קבורה יישוביתPPNB (נקקב)הלבנט, מסופוטמיה צפוניתקבורה ראשונית ומשניתחרוזים, כלי אבן קטנים, עצמות בעלי חייםגולגולות מטויחותירמוכיתהלבנט הדרומיקבורה פשוטהלעיתים כלי חרס קטניםמנחות מועטותחסונהמסופוטמיה צפוניתקבורה ביישובכלי חרס, חפצי עצםראשית קרמיקה קבורתיתחלאףמסופוטמיה צפוניתקבורה מגוונתכלי חרס מעוטרים, פסלוניםטקסיות מפותחת
השוואה בין הסהר הפורה לתרבויות נאוליתיות מקבילות
במצרים הנאוליתית (פיום, מרימדה) מופיעות קבורות מלוות במנחות כגון כלי חרס, תכשיטים ולעיתים מזון.
בניגוד לסהר הפורה, הקבורה אינה משולבת לרוב במרחב המגורים, והדגש מושם יותר על הפרדה מרחבית בין חיים למוות.
מנחות הקבורה משקפות כבר בשלב מוקדם תפיסות של המשכיות לאחר המוות, שיהפכו מרכזיות בתקופות המאוחרות יותר.
במסופוטמיה הנאוליתית ניכרת שונות אזורית גבוהה.
בצפון מסופוטמיה (חסונה, חלאף) הקבורה דומה במאפייניה לזו של הלבנט, בעוד שבאזורים דרומיים מופיעים דפוסים מוקדמים של הפרדת בתי קברות.
מנחות הקבורה כוללות כלי חרס ולעיתים פסלונים המעידות על התפתחות הדרגתית של פולחן המתים.
דולמנים: בגולן ובצפון ארץ ישראל נבנו הדולמנים, שהגיעו לרמת הגון ונבנו מאבני בזלת ענקיות, כנראה לקבורה, כנראה כמסורת צפונית שכבר הייתה בלבנט.
במרכז הארץ החליפו את הדולמנים גלי אבנים (תומולוס), שבהם נשמרו הקברים במבנה אופיניי דמוי דולמן ומכוסה אבנים.
לפי המנחות נראה ששימשו בתרבות הברונזה הקדומה והביניימית.תופעת הקבורה בדולמנים, או ברוגם, החלה בצפון הלבנט וגלשה בהמשך לגולן וארץ ישראל.(ההנחה ששימשו לקבורה בלבד עדיין במחקר, כי נמצאו מעט פריטים, והשתמשו בדולמנים בתקופות מאוחרות יותר)
בקפריסין הנאוליתית ובאיים האגאיים מופיעות קבורות מלוות במנחות כגון כלי אבן, כלי חרס וחרוזים.
הקבורה מתבצעת לעיתים בתוך מבנים (מתחת לרצפה או הכניסה לבית) ולעיתים בבתי קברות ייעודיים.
סיכום מנחות קבורה בתקופה הניאוליטית בלבנט
בעוד שבסהר הפורה מנחות הקבורה הנאוליתיות קשורות בעיקר לזהות קהילתית ולפולחן אבות, בתרבויות מקבילות ניכרת מגמה מוקדמת יותר של הפרדת מרחב הקבורה והעמקת ההיבט האסכטולוגי.
ההבדלים משקפים מסלולים תרבותיים נפרדים בהתמודדות עם המוות בראשית החברות החקלאיות.
התקופה הנאוליתית על שלביה, מהווה את המהפכה החקלאית והמעבר ממערכות משפחתיות - שבטיות לציוויליזציה מאורגנת, עם התמחות מקצועית ומסחר חליפין.
ביות חיות הבית שינה לחלוטין את אורח החיים וניצול משאבים, גם אם מרוחקים ממקום היישוב.
לא תמיד הפיתוח התבטא בממצאים המעידים על טקסים ומנחות קבורה, וייתכן ויש קשר למעבר של תרבות חברתית שונה גם ביחס לנפטרים.
מנחות ומכלולי קבורה בתקופה הכלכוליתית
התקופה הכלקוליתית (בקירוב: 4,500–3,500 לפנה"ס) מאופיינת בהאצה של תהליכי התמחות, סחר בין אזורי והתכנסות תרבותית.
תהליכים אלה משתקפים במכלולי הקבורה, הן בכמות המנחות והן באופיין הסמלי והחומרי.