tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החברה מתחה ביקורת על אורסקס והזמינה אותה ואת הציבור לקרוא כ-187 מסמכים שנכתבו בין השנים 1977 ל-2014. היא וג'פרי סופרן עשו זאת ותמכו בסיפורים המקוריים בכתב העת שכתב ביקורת עמיתים ב-Environmental Research Letters בשנת 2017, כפי שדווח בוושינגטון פוסט.
מאמרי מערכת נבחרים ומאמרי דעה
סוחרי הספק (2014) - בתפקיד עצמה
נעמי אַפּוֹר בגרסה ההונגרית נוֹאֵמִי (במקור וארקוני, בהונגרית: Apor Noémi; בודפשט, 8 במאי 1918 – 29 ביוני 2005) הייתה שחקנית יהודייה-הונגרייה, זוכת "פרס מרי יאסאי" (1975).
היא הייתה אחותו של זולטאן ורקוני ואשתו של במאי הסרטים המפורסם זולטאן פאברי.
נעמי אפור נולדה במשפחה יהודית.
היא סיימה את בית הספר למשחק של האגודה הלאומית למשחק בשנת 1941. בשל יהדותה לא יכלה לשחק על הבמה, אלא רק אחרי מלחמת העולם השנייה.
בין השנים 1945–1949 הייתה חברה ב"תיאטרון האמנים" (Művész Színház) עד לפירוקו.
בין השנים 1950–1952 שיחקה ב"תיאטרון הפיאונירים" (Úttörő Színház).
בין השנים 1952–1954 הופיעה ב"תיאטרון הנוער" (Ifjúsági Színház).
היא הופיעה בסרט לראשונה בשנת 1953. בשנת 1954 הוזמנה לתיאטרון הלאומי של בודפשט.
משנת 1974 היא הייתה שחקנית ב"אולפן הסרטים פאנוניה" (Pannónia Filmstúdió) אולפן הסרטים הגדול ביותר בהונגריה ומשנת 1975 במפילם (Mafilm).
בדרמה של ז'אן ז'ירודו מלחמת טרויה לא תפרוץ שיחקה את תפקיד קסנדרה, בחטא ועונשו של דוסטויבסקי, גילמה את דמותה של יליזבטה.
באגדה ארץ הפלאות שיחקה את התפקיד של הילד הקטן.
היא הייתה מגדלנה במחזה של פדריקו גארסיה לורקה בית ברנרדה אלבה, נערת הרחוב במחזה לדה (Leda) של הסופר ומחזאי הקרואטי מירוסלב קרלז'ה והתפקיד של קתלי בדרמה של יוג'ין אוניל מסע ארוך אל תוך הלילה.
היא שיחקה בעיקר דמויות דרמטיות.
היא הייתה "האישה הג'ינג'ית" בתפקיד הבלתי נשכח שלה בסרט של בעלה זולטאן פאברי "העונה המאוחרת".
אפור נולדה כאמור במשפחה יהודית.
הם נישאו ב-7 בפברואר 1912 בבודפשט היא נולדה בשם נעמי וארקוני, ובנוסף לאחיה זולטאן וארקוני הייתה לה אחות, קטלין.
מספר ההופעות הבכורה שלה שנרשמו במאגר התיאטרון: 33 .
נעמי אלסקובסקי-לנדא (17 במאי 1921 – 18 במרץ 2013) הייתה רקדנית, כוריאוגרפית ומורה למחול ישראלית.
אלסקובסקי החלה את הקריירה שלה בשנות הארבעים כסולנית בלהקה של גרטרוד קראוס, ובמשך יותר מ-40 שנה הופיעה בישראל ומחוצה לה, הן בלהקות שונות והן באופן עצמאי.
בין תלמידיה וחברי להקתה נמנים רות זיו איל, ינון נאמן, יונתן כרמון, ועוד.
בין היתר, שיתפה אלסקובסקי פעולה עם הבלט הישראלי, להקת בת שבע, להקת המחול הקיבוצית ועוד.
נעמי אלסקובסקי נולדה בשנת 1921 בבאקו.
הוריה, לידיה ואברהם אלסקובסקי היגרו לאזרבייג'ן מאודסה.
בילדותה נסעה אלסקובסקי עם משפחתה לטהרן, ושם החלה ללמוד מחול עם מורה רוסיה מאסכולת הבלט הקלאסי.
בשנת 1937 עלתה משפחתה של אלסקובסקי לישראל והשתקעה בחיפה.
בשלהי שנות השלושים החלה אלסקובסקי את לימודיה את גרטרוד קראוס, לאחר שצפייה במופעה של קראוס עוררה באלסקובסקי רושם רב.
בין השנים 1941–1943 הופיעה אלסקובסקי עם להקתה של קראוס בתוכניות "מחול ונגינה", שיצרה קראוס בשיתוף עם התזמורת הארצישראלית ומנהלה מרק לברי.
בהופעות אלה רקדה אלסקבובסקי כסולנית, בניגוד להופעות להקתה של קראוס עד אז, בהן גרטורד קראוס לקחה על עצמה את המחולות היחידניים.
בשנת 1944 הופיעה אלסקובסקי לראשונה ברסיטל עצמאי בקולנוע מוגרבי בתל אביב בשנות הארבעים הופיעה אלסקובסקי מספר פעמים ברסיטלים ברחבי הארץ, שהתקיימו בין היתר באולם ההסתדרות בירושלים, ותיאטרון אהל.
בשנת 1941, עם הקמת האופרה הארצישראלית העממית החלה להקתה של קראוס לשתף עמה פעולה.
במופעים אלה הופיעה אלסקובסקי כחברה בהרכב הלהקה הקבוע וכסולנית.
בשנת 1947 התפרקה האופרה הישראלית, ואלסקובסקי הוזמנה להופיע בפסטיבל הנוער הדמוקרטי בפראג יחד עם קבוצת רקדנים ישראלים.
הקבוצה כללה שמונה זוגות רקדנים, ובין משתתפיה נמנו מירל'ה שרון, ורדה גולדמן ויערה גורן.
באותה משלחת פגשה אלסקובסקי פגשה את זאב לנדא, ונישאה לו.
הופעותיה באירוע זכו להצלחה, והיא הוזמנה בעקבותיהן להופעות נוספות בצ'כוסלובקיה, וכן בפולין רומניה, בולגריה, הונגריה, אוסטריה, וברית המועצות.
כמו כן יצאה אלסקובסקי ללמוד בפריז אצל אמנים שונים, ובעיקר אצל הפנטומימאי ז'אן-לואי בארו.
בתחילת מלחמת העצמאות רצתה אלסקובסקי לחזור לישראל אך גורמים שונים עיכבו בעדה, והיא המשיכה להופיע, תוך יצירת הריקוד "החייל העברי הקדום" שהוקדש לחיילי ההגנה.
ריקודיה זכו לשבחים בעיתונים הצ'כוסלובקיים.
כדי לאפיין את סגנונה אמרה אלסקובסקי:
במאי 1949 חזרה אלסקובסקי לישראל, והופיעה ברסיטל בחיפה, בתוכנית לחיילים לרגל יום העצמאות הראשון ובתיאטרון אהל.
בשנת 1950 לקחה אלסקובסקי חלק בתיאטרון המחול הישראלי אותו ייסדה קראוס.
במסגרת הלהקה עלו שתי תוכניות וכן נוצר שיתוף פעולה עם הרקדן האמריקאי טלי ביאטי.
ברם, הלהקה נסגרה ב-1951 עקב קשיי מימון.
באותה שנה הקימה אלסקובסקי סטודיו למחול, ושנה לאחר מכן תלמידיו הופיעו באולם אהל וכן זכו בפרסים.
בשנת 1953 יצאה אלסקובסקי לתקופת לימודים בארצות הברית.
שם, למדה אלסקובסקי אצל חוזה לימון, סופי מאסלו, ג'יין דאדלי ודונלד מקייל.
אלסקבוסקי בחרה ללמוד אצל לימון בשל קרבות לתפיסתה כרקדנית מחול ההבעה, וטענה כי "בניו־יורק הגישה שלי לתנועה התרחבה" בתקופה זו הופיעה אלסקובסקי מספר פעמים, וכן הרצתה בנושאי מחול ישראלי ותימני.
בשנת 1954 חזרה אלסקובסקי לישראל.
מיד עם חזרתה הקימה אלסקובסקי להקה משלה, ושמה "הלהקה הקאמרית למחול".
בלהקה השתתפו, בנוסף לאלסקובסקי, הרקדנים יהודית בן-אמוץ, שמעון לוי, ויונתן כרמון, ומופעה הראשון התקיים ב-27 באוקטובר 1955 בתל אביב.
תוכניתה הראשונה של הלהקה זכתה להצלחה, והיא בוצעה בישראל כ-70 פעמים.
עם זאת, לאחר שנה שמעון לוי עזב את הארץ ויונתן כרמון הקים להקה משלו, ואלסקובסקי הצטרכה להקים את הלהקה מחדש.
בשנת 1957 השתתפו בלהקתה אריה כלב, אברהם דוד, רות זינגר ואהובה ענברי.
ב-1958 הקימה אלסקובסקי את להקת "בימת מחול" יחד עם רינה גלוק ורינה שחם.
ברם, הלהקה הייתה חסרה תמיכה ממסדית, וסבלה ממתחים פנימיים בין הרקדניות.
הלהקה נסגרה ב-1962, עם מעבר מרבית רקדניה ללהקת התיאטרון הלירי של אנה סוקולוב, שקמה באותה שנה.
במסגרת הלהקה התגלו רקדנים צעירים רבים, בהם רנה שינפלד, סמי מולכו, זאבה כהן, עליזה טרי, שייקה אופיר, ועוד, והיא העלתה בימי קיומה כשלושים הופעות ברחבי הארץ.
בין המופעים אותם העלתה הלהקה נכללו עיבודים לכוריאוגרפיות "פואמה של התעלות" ו-"אלכסנדרה החשמונאית" לאנה סוקולוב
בשנת 1963, לאחר לידה והפסקה של כשלוש שנים, ערכה אלסקובסקי הופעה עם להקה חדשה אותה הקימה.
בין היתר, הופיעה הלהקה בערב מחול בפר עין הוד.
באותה שנה החלה אלסקובסקי לעבוד על עיבוד כוריאוגרפי למחזה בית ברנרדה אלבה.
הבלט הועלה בשנת 1965 בהשתתפות שבע רקדניות.
באותה תקופה החלה אלסקובסקי להתפרנס מהוראה, כאשר בסטודיו אותו הקימה למדו עשרות תלמידים.
בשנת 1966 הוזמנה מאלסקובסקי עבודה כוריאוגרפית לפי המחזמר צור וירושלים למתתיהו שוהם.
המחזה עלה בשנת 1968 בפסטיבל עין גב ופסטיבל ישראל.
בשנת 1969 התפרקה להקתה של אלסקובסקי, לטענתה בעקבות הצעות יותר אטרקטיביות לרקדנים מצד הלהקות בת-שבע ובת דור.
בעקבות זאת, יצאה אלסקובסקי לשהות של שבע שנים בבלגיה, יחד עם בעלה, שעבד באותה תקופה עבור אל על.
שם, לימדה אלסקובסקי בבית ספר מודרה בהנהלת מוריס בז'אר, וכן בבית הספר המלכותי לבלט באנטוורפן, ובבית הספר של הבלט המלכותי הפלמי.
בבית הספר של הבלט המלכותי יצרה אלסקובסקי כוריאגורפיה לתלמידיה, עמה התלמידים הופיעו ברחבי המדינה אלסקובסקי השתתפה ככוריאוגרפית בטקס לציון 25 שנה להכתרת בודואן, מלך הבלגים, ואף הייתה האמנית הזרה היחידה שהתתפה בתכנון האירוע.
כמו כן ארגנה את הכוריאוגפיה עבור אירוע לזכר הצייר פטר פאול רובנס, והשתתפה בשנת 1976 כוריאוגרפית בהצגה 'פר גינט' של התיאטרון הלאומי הבלגי.
עם סיום העבודה על ההצגה שבה אלסקובסקי לישראל.
עם שובה יצרה אלסקובסקי כוריאוגרפיות עבור הבלט הישראלי ועבור המופע "הילכי רוח" של להקת המחול הקיבוצית.
בשנות השמונים המוקדמות המשיכה אלסקובסקי לעבוד עם הבלט הישראלי, וכן יצרה עבור להקת בת שבע את העבודות "כאבן המתגלגלת" (1981) ו-"אשמורת שלישית – ירושלים של לפנות בוקר" (1983).
בשנת 1988 יצרה אלסקובסקי שחזורים ליצירות של גרטרוד קראוס, עבור ערב מחווה לאמנית במסגרת פסטיבל ישראל.
בערב השתתפו להקת המחול הקיבוצית, להקת בת שבע, ולהקת קול ודממה, ובוצעו היצירות "אלגרו ברברה", "קרוסלה" ו-"חלום שוברט".
שחזור המחול "קרוסל" עלה גם בשנת 1994 בפסטיבל מחול כרמיאל.
בשנת 2002 הוענקה לאלסקובסקי תעודת הוקרה על פעילותה במסגרת פרסי שר התרבות ליוצרים ומבצעים בתחום המחול.
ב-18 במרץ 2013 נפטרה אלסקובסקי, ונקברה בבית העלמין בגבעת השלושה.
התמונות צולמו בידי אלפונס הימלרייך, ונשמרו בארכיון רות זיו איל שהופקד בספרייה הלאומית.
נעמי בשקנסקי , היא שחמטאית אמריקאית, אלופת העולם בשחמט לבתי ספר (בנות עד גיל 13), אלופת צפון אמריקה לנוער בנות עד גיל 20, ואמנית שח בינלאומית.
בשנת 2016 זכתה במקום הראשון באליפות העולם לבתי ספר בשחמט בסוצ'י, והפכה לאלופת צפון אמריקה לנוער בנות עד גיל 20 לשנת 2017 בדאלאס, טקסס.
באוקטובר 2018 השיגה את המד כושר של פדרציית השחמט האמריקאית הגבוה ביותר שלה—2126.
אלופת הארץ בקרב בנות עד גיל 8 בשנת 2010. זכתה באליפות ארצות הברית לבנות בשחמט עד גיל 10 בשנת 2013 ועד גיל 12 בשנת 2015. חילקה מקום ראשון באליפות שחמט פאן-אמריקאית לנוער 2013 בברזיל, בקטגוריית בנות עד גיל 10. בשנת 2018 זכתה באליפות צפון אמריקה לבנות.
משנת 2021 סטודנטית למדעי המחשב באוניברסיטת הרווארד.
נעמי באן (במקור שנברגר, בהונגרית: Bán Noémi; סגד, 29 בספטמבר 1922 – בלינגהם, 7 ביוני 2019) הייתה ניצולת שואה יהודייה-הונגרייה שהיגרה לארצות הברית בגיל 35, נואמת עטורת פרס תפוח הזהב ומורה.
נעמי שנברגר נולדה במשפחה יהודית כבתם של שאמו שנברגר, מורה לדת היהודית ולאחר מכן מנהל בית ספר ושל יוליאנה שנברגר.
הוריה נישאו בסגד ב-27 בדצמבר 1921, והיו קרובי משפחה רחוקים.
כשנעמי הייתה בת שנתיים, היא עברה עם הוריה לסנטגוטהארד, עיירה במחוז ואש על גבול הונגריה-אוסטריה-סלובניה של היום וכעבור כמה שנים לעיר קישקונהלש הקרובה לסגד, עיר הולדתה, שם למדה בגן וסיימה את כיתה א'.
היא הייתה הבכורה מבין שלושת ילדי המשפחה ואחריה נולדה אחותה ארז'בט, שהייתה צעירה ממנה בתשע שנים, ואחיה הצעיר, גאבור, יליד דצמבר 1943. ב-1941 מונה אביה למנהל בית ספר בדברצן ולכן משפחתה עברה לשם.
היא רצתה להמשיך את לימודיה לאחר קבלת תעודת בגרות, אך עקב ההידרדרות במצב היהודים נשלחה אל דודתה שהתגוררה בבודפשט, כדי ללמוד תפירה בעיר הבירה.
היא הייתה רק בת עשרים ואחת כאשר היא ומשפחתה הגיעו לגטו.
במהלך הכיבוש הגרמני של ממלכת הונגריה (מבצע מרגרטה), נשלח אביה למחנה עבודות כפייה, ואילו היא, ארז'בט, גאבור, אמה, סבתה מצד אמה, נינה, ואחד עשר קרובי משפחה נוספים נשלחו תחילה למפעל ללבנים ליד דברצן ולאחר מכן, ב-1 ביולי 1944, למחנה הריכוז אושוויץ.
כל בני משפחתה שנשלחו לאושוויץ נרצחו, אך היא הועברה על ידי יוזף מנגלה בעצמו לאלנדורף, תת-מחנה של מחנה הריכוז בוכנוולד, לעבודה במפעל תחמושת.
ב-15 באפריל 1945, היא וחבריה הוצעדו ממחנה בוכנוולד למחנה הריכוז ברגן בלזן.
בדרך, נמלטה עם אחד עשר מהאסירים, ואז התגלו ליד ברגן בלזן על ידי הצבא האמריקני, שזה עתה שחרר את מחנה ברגן בלזן.
בספטמבר 1945, חזרה לדברצן, שם התאחדה עם אביה, שאמו (ששינה מאוחר יותר את שם משפחתו לגאבור לזכר בנו המנוח שנרצח באושוויץ).
באוקטובר של אותה השנה היא נישאה בסגד לארנה באן (לימים ארנסט באן), מורה מבודפשט, איתו עברה לבודפשט ב-1948.
לאחר ההשתלטות הקומוניסטית בין 1947 לבין 1948, לימדה כיתות ז' ו-ח'.
עקב הדיכוי הסובייטי היא ניסתה להימלט לאוסטריה במהלך המרד ההונגרי עם בעלה ועם שני בניה, אישטוואן (סטיבן) וג'רג' (ג'ורג'), אך הם לא הצליחו לעבור ברכבת שחצתה את הגבול.
ב-29 בדצמבר 1956, פחות מחודש לאחר מכן, למרות האיסורים, ניסו לחצות שוב והפעם הסתתרו בכדורים ענקיים של חוטי תפירה.
הפעם הצליחו והם הגיעו לווינה ב-1 בינואר 1957 ולארצות הברית בתחילת פברואר.
בשנת 1957, נעמי עברה עם משפחתה לסנט לואיס, מיזורי.
היא ובעלה למדו אנגלית והשיגו תעודות הוראה.
בנה הבכור, סטיבן, עבר לבלינגהם, מדינת וושינגטון, לשם גם היא ובעלה עברו ב-1982. בשנת 1994, ארנסט מת ממחלת אלצהיימר.
לאחר מותו של ארנסט, נשאה באן הרצאות על השואה הן בארצות הברית והן ובכמה מדינות ברחבי העולם (גם בהונגריה ובטאיפיי).
בשנת 1998 קיבלה את פרס תפוח הזהב.
בשנת 2003 יצא לאור ספרה Sharing Is Healing: A Holocaust Survivor Story, בו כתבה על קורותיה בתקופת השואה ועל וויותיה כנואמת בציבור.
בשנת 2007 צולם סרט דוקומנטרי בשם My name is Noémi על חייה.
פרס תפוח הזהב הוא שם למספר פרסים שאינם קשורים זה לזה ומוענק למחנכים במדינות שונות בארצות הברית.
הפרס שהיא קיבלה מכיר ביחידים ובתוכניות לימוד שעושים שינוי דרמטי בחינוך במדינת וושינגטון (המדינה בה נעמי באן קיבלה את הפרס) מכיתות גן טרום-חובה עד כיתה י"ב.
נעמי שרה אקי היא שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלייה, זוכת פרס ביפ"א ופרס באפט"א.
היא ידועה בזכות תפקידה בתור בוני סדרת הטלוויזיה "סוף הפאקינג עולם" (2019), עבורו זכתה בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית המשנה הטובה ביותר ובסדרה "מומחה לכלום" (2021) של נטפליקס.
בקולנוע היא ידועה מתפקידיה בסרטים "מלחמת הכוכבים – פרק 9: עלייתו של סקייווקר" (2019), "ויטני – I Wanna Dance with Somebody"(2022) בתור ויטני יוסטון, "צאי מזה" (2024) של זואי קרביץ, "סורי, בייבי" (אנ') (2025) ו"מיקי 17" (2025) של הבמאי בונג ג'ון-הו.
נעמי אקי נולדה וגדלה בוולת'אמסטו (אנ') שבמזרח לונדון להורים שהם דור שני למהגרים מגרנדה שב.
אביה היה עובד חברת התחבורה הציבורית של לונדון ואמה עבדה בשירות הבריאות הלאומי.
נעמי היא הבת הצעירה במשפחה של שלושה ילדים, ויש לה אח ואחות גדולים.
למדה בבית ספר ולטהמסטאו לבנות.
תפקידה הראשון בתחום אמנויות הבמה היה בגיל 11, כשגילמה את דמותו של המלאך גבריאל במחזה לכבוד חג המולד בבית הספר.
היא למדה בבית הספר המלכותי המרכזי לאמנויות הדיבור והדרמה וסיימה את לימודיה בשנת 2014.
הפריצה הקולנועית של אקי הייתה בעקבות תפקיד שגילמה בשנת 2016 בעיבוד הקולנועי Lady Macbeth עליו זכתה בפרס השחקנית הצעירה המבטיחה ביותר במסגרת פרסי הקולנוע הבריטי העצמאי.
לאחר מכן היא הופיעה בסרט הבכורה של אידריס אלבה כבמאי, בסרט "Yardie" (2018) ובסרט "מלחמת הכוכבים-פרק 9: עלייתו של סקייווקר" (2019).
היא שיחקה בתפקיד אורח בעונה השנייה של סדרת הקומדיה השחורה של נטפליקס סוף הפאקינג עולם ובנוסף גילמה מפקחת בית ספר בסרט "חינוך", מסדרת סרטי האנתולוגיה של הבמאי סטיב מקווין.
אקי גילמה את הזמרת האמריקאית ויטני יוסטון בסרט הביוגרפי על חייה של יוסטון.
למרות שהביקורות על הסרט עצמו היו מעורבות, המשחק של אקי זכה לשבחים רבים מהמבקרים.
בשנת 2024, אקי שיחקה בתפקיד ראשי בסרט הבכורה "צאי מזה" של השחקנית זואי קרביץ, לצידו של השחקן צ'אנינג טייטום
בשנת 2025 שיחקה בסרט "מיקי 17" של הבמאי והתסריטאי הקוריאני בונג ג'ון-הו.
הסרט מבוסס על רומן המדע הבדיוני מאת אדוארד אשטון.
שיחקה לצד השחקנים רוברט פטינסון, טוני קולט ומארק רופאלו.
באוקטובר 2024, פורסם כי אקי תככב בסרט של בוטס ריילי בשם "I Love Boosters", בהפקת אולפני Neon.
+שנהמחזהתפקידהערות2009Successלוסיהתיאטרון המלכותי הלאומי2012The Day the Waters Cameאסתרסיבוב הופעות לאומי2013מלכת השלגגוריתיאטרון גריניץ' (אנ'), לונדוןLife MouldריטהCanada Water Library, לונדוןMissingקווין גודסןפסטיבל הפרינג' של אדינבורוBilly the Girlאמברתיאטרון סוהו (אנ'), לונדון2015מפצח האגוזים ומלך העכבריםמאמאתיאטרון יוניקורן (אנ'), לונדוןWalking the TightropeמרסדסTheatre Delicatessen, לונדוןSolace of the Roadגרייס גיבסוןתיאטרון דרבי (אנ'), דרבי
נעמי די סניי (באיטלקית: Noemi Di Segni; נולדה ב-24 בפברואר 1969) היא נשיאת איגוד הקהילות היהודיות של איטליה מיולי 2016.
נעמי די סניי נולדה וגדלה בירושלים למשפחה יהודית שמקורה ברומא וטורינו.
שירתה בצה"ל כחיילת בחיל המודיעין.
בשנת 1989 הכירה את בן זוגה במחנה קיץ לצעירים באיטליה, והחליטה לעבור להתגורר איתו ברומא.
בעלת תואר שני בכלכלה ומשפטים, עם התמחות בכלכלת האיחוד האירופי והסמכה בראיית חשבון.
הייתה גזברית של אורט איטליה ושל קרן המוזיאון היהודי של רומא.
משנת 1998 היא משמשת כיועצת לנשיא המועצה הלאומית של רואי החשבון באיטליה.
משנת 2012 שימשה כמנהלת הכספים של איגוד הקהילות היהודיות של איטליה, וביולי 2016 נבחרה ברוב גדול לנשיאת האיגוד.
די סניי חברה במועצה המבצעת של הקונגרס היהודי העולמי.
נוטלת חלק מרכזי במאבק באנטישמיות באיטליה, תוך שיתוף פעולה עם כוחות הביטחון והמודיעין האיטלקיים.
די סניי היא גם נשיאת הקרן על שם גרציאדו איסאיה אסקולי, ארגון לקידום התרבות והשפה העברית, ושל עמותת "יד ליד", עמותת רווחה של יהודי איטליה.
בתקופת מגפת הקורונה באיטליה יזמה הקמת מוקד חירום טלפוני של איגוד הקהילות היהודיות, כדי לספק חברה לאנשים מבודדים, להציע תמיכה נפשית וסיוע רפואי לנזקקים, ולספק צרכים בסיסיים לבתים ולבתי חולים.
בזמן ביקור בנימין נתניהו ברומא במרץ 2023 נשאה בפניו נאום הכולל ביקורת נוקבת על ממשלתו ועל הרפורמות המשפטיות שהיא מקדמת.
אם לשלושה ילדים, המתגוררים, נכון ל-2023, בישראל.
נעמי גונן (נולדה ב-5 ביולי 1953) היא סופרת ילדים ונוער ומשוררת ישראלית.
גונן מרצה ומנחה סדנאות לכתיבה יצירתית לילדים.
פרסמה שירים, סיפורים, חידונים ותשבצים בעיתוני ילדים.
חלק מיצירותיה נלמדות במקראות לבתי הספר ומופיעות באנתולוגיות ובתקליטורים.
חברה באגודת הסופרות והסופרים העבריים ובאקו"ם.
ילידת עמק בית שאן, בת להורים ניצולי שואה.
בשירותה הצבאי בסיני קיבלה את "אות השירות המבצעי" ו"אות מלחמת יום הכיפורים".
שיריה וסיפוריה החלו להתפרסם בעיתוני ילדים משנת 1979.
במהלך השנים הופיעה במפגשים עם ילדים בבתי הספר ובמסגרות שונות, והנחתה סדנאות לכתיבה יצירתית לילדים בבתי הספר הדר ברמת השרון, והיובל ברעננה.
גונן השתתפה בתוכנית הטלוויזיה "מי סופר?", במספר תוכניות רדיו, וסיפוריה שודרו בתוכנית הרדיו "עוד סיפור אחד ודי".
הספר "ספסל הסיפורים" היה מועמד לתרגום לשפות זרות על ידי המכון לתרגום ספרות עברית.
בנוסף, נבחר "ספסל הסיפורים" לרשימת הספרים של משרד החינוך לרגל 60 שנות מדינה בנושא: "עליה וקליטה".
נשואה ואם לבן ובת וסבתא לנכדים.
בין האותיות פרצה מריבה - ספר עם חוברת עבודה (תל אביב: לילך, 1995)
שנה נוגעת בשנה: המקראה לחנוכה (כפר יונה: ליתם, 1997)
מסיבת הפתעה (קריית גת: דני ספרים, 1997)
צעדים על השביל (קריית גת: דני ספרים, 1999)
סוד הקסם (קריית גת: דני ספרים, 2000)
לילה טוב לשמש שהפכה לירח (קריית גת: דני ספרים, 2001)
הנעליים של אבא (קריית גת: דני ספרים, 2003)
מה היה קורה אם (קריית גת: דני ספרים, 2003)
הצבע של המחשבות (קריית גת: דני ספרים, 2003)
קפסה מיחדת (קריית גת: דני ספרים, 2003)
ספסל הסיפורים (קריית גת: דני ספרים, 2006)
נעמי טליסמן (נולדה ב-1966) היא במאית קולנוע, מפיקה, צלמת קולנוע ואנימטורית יהודיה אמריקאית ילידת ישראל.
היא ידועה בעיקר בזכות ההפקה והבימוי של הסרט הדוקומנטרי הקצר "Last Day of Freedom", שעליו קיבלה מועמדות לפרס אוסקר לסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-88, בשיתוף עם די היברט-ג'ונס .
טליסמן נולדה בתל אביב וגדלה בהרצליה.
היא למדה "צילום ואומנויות יפות" בבצלאל אקדמיה לאמנות ועיצוב ירושלים ובמכללה האקדמית בית ברל.
ב-2003 סיימה תואר שני ממילס קולג' באוקלנד, קליפורניה.
לאחר מכן לימדה בבתי הספר קמרה אובסקורה, שנקר והמכללה האקדמית הדסה ירושלים.
טליסמן חיה באירופה, קנדה ויפן.
החל משנת 2001 מתגוררת בסן פרנסיסקו.
ב-2015 טליסמן יצרה את הסרט "Last Day of Freedom", יחד עם בת זוגה די היברט-ג'ונס.
הסרט עוסק בביל באביט, אפרו-אמריקני שומר חוק המתלבט האם להסגיר את אחיו שביצע פשע.
באפריל 2016, היברט-ג'ונס וטליסמן זכו במלגת גוגנהיים, וזכו בפרס אמי על "שעה אחרונה של חופש", בטקס פרסי האמי ה-45 השנתי.
בשנת 2019, זכו טליסמן והיברט-ג'ונס בפרס הון יצירתי לעבודה על סרט האנימציה הדוקומנטרי הארוך הבא שלהם Run With It.
טליסמן נשואה ליוצרת הקולנוע די היברט-ג'ונס, איתה היא גם עובדת; לשתיהן יש בן משותף.
טליסמן והיברט-ג'ונס זכו במשותף בפרסים והמועמדויות הבאים:
פרס הון יצירתי לשנת 2019 עבור Run With It, סרט דוקומנטרי מונפש (עם די היברט-ג'ונס)
עמית לשנת 2016 של קרן הזיכרון של ג'ון סיימון גוגנהיים
2016 אגודת הסניגוריה הציבורית של קליפורניה, פרס גדעון (סרט), עבור היום האחרון של החופש (עם די היברט-ג'ונס וביל באביט)
2016 Veterans Braintrust Award, קולקציית הקונגרס השחורה, עם די היברט-ג'ונס, עבור היום האחרון של החופש
2016 הפרס השנתי ה-45 של אזור צפון קליפורניה EMMY®, דוקומנטרי-אקטואלי
2015: מועמדות לפרס האוסקר: הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר
2015: האגודה הבינלאומית לתיעוד: פרס הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר.
2015: פסטיבל קולנוע דוקומנטרי מלא
הסרט הקצר הטוב ביותר - פרס חבר השופטים
אוניברסיטת דיוק, פרס יוצר הסרטים של המרכז ללימודי תעודה
2015: פסטיבל הסרטים הבינלאומי של המפטון
פרס כוכב הים הזהב - הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר בחסות ID Films.
פסטיבל הסרטים טאלגראס - פרס גדילי הזהב, סרט תיעודי קצר מצטיין.
דוק לייפציג - סרט תיעודי אנימציה בתחרות בינלאומית - ציון כבוד
פסטיבל הסרטים בבר הארבור - סרט האנימציה הקצר הטוב ביותר
SF Doc Fest- פרס הקהל הקצר הטוב ביותר
אטלנטה דוקופסט - הסרט התיעודי הניסיוני הטוב ביותר
פסטיבל הסרטים העצמאיים של DC - הסרט התיעודי הקצר הטוב ביותר
נעמי היילה גירמה היא כדורגלנית מקצוענית אמריקאית המשחקת כמגנה בקבוצת צ'לסי מפרמייר ליג ובנבחרת ארצות הברית בכדורגל נשים.
גירמה שיחקה כדורגל מכללות בקבוצת סטנפורד קרדינלס ; היא שימשה כקפטנית הקבוצה כשזכתה בגביע המכללות לנשים 2019 ; היא הייתה הבחירה הכללית הראשונה בדראפט 2022 של הליגה הלאומית לנשים שם; היא נבחרה לרוקי השנה של הליגה ב-2022, ולמגנת השנה של הליגה ב-2022 וב-2023.
גירמה שיחקה בנבחרות ארצות הברית עד גיל 17 , עד גיל 19 ועד גיל 20 , לפני הופעת הבכורה שלה בבוגרות ב-2022. היא נבחרה לשחקנית השנה בכדורגל בארצות הברית ב-2023. היא זכתה במדליית הזהב עם נבחרת ארצות הברית באולימפיאדת פריז 2024, שם היא שיחקה בכל דקות הטורניר.
ב- ינואר 2025 חתמה בצ'לסי עד 2029 והפכה לשחקנית היקרה בעולם כשצ'לסי שילמה לקבוצתה הקודמת כ-900 אלף פאונד דמי העברה.
גירמה נולדה בסן חוזה, קליפורניה, להורים מהגרים מאתיופיה שנפגשו באזור המפרץ.
יש לה אח אחד המבוגר ממנה בשלוש שנים.
בצעירותה, גירמה שיחקה במועדון מקומי שאביה הקים עבור הקהילה האתיופית באזור המפרץ ב-2005, ולמדה בבית הספר היסודי Hacienda ושיחקה כדורסל לאחר הלימודים בבית הספר של ימק"א.
היא גם התאמנה בהתעמלות במשך חמש שנים' לפני שהתחילה לשחק בכדורגל בחטיבת הביניים.
לאחר שהרשימה מאמנים בשנת 2009 במהלך אימון אליו הוזמנה על ידי חברה, גירמה שיחקה במועדון נוער מקומי בשם "סנטראל וואלי קרוספייר", משנת 2010 ועד לפירוקו בשנת 2017. בקרוספייר, המאמן עודד אותה להשתתף באירועי תוכנית הפיתוח האולימפית (US Youth Soccer ODP), והיא נקראה למחנה הנבחרת עד גיל 14 של ארצות הברית.
לאחר מכן היא הפכה לשחקנית אורחת ב-De Anza Force , וגם שיחקה באקדמיית הת'ורנס של קליפורניהובתיכון פיוניר .
גירמה שיחקה כדורגל מכללות עבור הקרדינלס סטנפורד, ושימשה כקפטנית הקבוצה בזכייה בגביע המכללות לנשים 2019 .
היא החמיצה את החלק המוקדם של עונת 2021 לאחר שקרעה את הרצועה הצולבת הקדמית שלה.
במהלך החלמתה, היא הגישה בקשה והתקבלה לתוכנית עמיתי מייפילד ליזמות בסטנפורד .
בדצמבר 2021, גירמה החליטה לוותר על זכאותה הנותרת לשחק בליגת הקולג'ים, והכריזה על הצטרפותה לדראפט ליגת הנשים המקצוענית לשנת 2022 .
היא סיימה את לימודיה בסטנפורד ב-2022 עם תואר ראשון בבלשנות חישובית, והמשיכה ללמוד לתואר שני במדעי הניהול וההנדסה בסטנפורד, לאחר שהפכה לשחקנית כדורגל מקצועית.
"סן דייגו וויב" בחרה בגירמה כבחירה הראשונה בדראפט 2022 של ליגת הנשים .
היא נבחרה לנבחרת החודש בחודשים מאי ויוני 2022, וזכתה בתואר רוקי החודש של הליגה לחודש יוני.
בסוף העונה, היא נבחרה למגן השנה, וגם לרוקי השנה של הליגה, והפכה לשחקנית הראשונה שזוכה במספר פרסי סוף שנה בעונת הרוקי שלה.
ב-14 ביוני 2023, סן דייגו וויב הודיעה כי החתימה את גירמה על חוזה חדש עד שנת 2026. היא הובילה את הקבוצה לזכייה במגן הליגה לעונת 2023, ונבחרה למגֵנת השנה של הליגה שנה שנייה ברציפות.
בינואר 2025 עברה גירמה מקבוצת סן דייגו ווייב לקבוצה האנגלית צ'לסי.
ההעברה בוצעה תמורת 1.1 מיליון דולר, מה שהפך את העסקה לראשונה בהיסטוריה של כדורגל הנשים שחצתה את רף מיליון הדולר.
גירמה התחרתה בנבחרות ארצות הברית עד גיל 17, עד גיל 19 ועד גיל 20 ובנבחרות הבכירות.
היא הייתה קפטנית הנבחרת עד גיל 20 שזכתה באליפות CONCACAF לנשים עד גיל 20 לשנת 2020 .
בדצמבר 2020 זכתה גירמה בפרס שחקנית השנה הצעירה בכדורגל האמריקאי לשנת 2020.
גירמה קיבלה את הזימון הראשון שלה לנבחרת הבוגרת של ארצות הברית בדצמבר 2019 אך נאלצה לפרוש עקב פציעה.
היא זומנה שוב באוקטובר 2020. היא הופיעה לראשונה בנבחרת הבוגרת ב-12 באפריל 2022, במשחק ידידות בינלאומי נגד אוזבקיסטן.
היא הופיעה גם באליפות גביע הזהב של CONCACAF לנשים 2022, ורשמה אסיסט על שער של סופיה סמית' נגד ג'מייקה במהלך הטורניר.
ביוני 2023, גירמה נבחרה לסגל ארצות הברית לגביע העולם בכדורגל נשים 2023 באוסטרליה וניו זילנד.
היא היא עלתה בהרכב הראשון כמגנה במשחק הראשון של הקבוצה בשלב הבתים נגד וייטנאם.
גירמה נבחרה לשחקנית השנה של 2023 בכדורגל בארצות הברית, והפכה למגן הראשון שזוכה בפרס זה בתולדותיה, וזאת מכיוון שהיא הייתה חלק מרכזי בהגנה שאפשרה ממוצע של ספיגת 0.17 שערים בלבד למשחק במהלך השנה, הממוצע הטוב ביותר בתולדות קבוצה כלשהי.
בשנת 2024, גירמה זומנה לנבחרת ארצות הברית שהתחרתה בשני טורנירים: גביע הזהב של CONCACAF לנשים 2024 וגביע SheBelieves.
גירמה נבחרה לסגל של 18 השחקנים אולימפיאדת פריז 2024. היא זכתה לשבחים רבים לאורך כל הטורניר כשחקנית החשובה ביותר של הקבוצה.
היא הייתה שחקנית השדה היחידה ששיחקה בכל דקה בטורניר, עד למשחק מדליית הזהב מול ברזיל, בו ניצחה ארצות הברית 1–0 משער של מלורי סוונסון .
בנובמבר 2024, הבקיע גירמה לראשונה, שער בכורה בינלאומי, ואחריו שער נוסף, במשחק הידידות מול ארגנטינה שהסתיים בתוצאה 3:0 לזכות האמריקאיות.
נעמי וייטהד היא אישה אמריקאית מעל גיל 110, שהפכה בגיל 114 לאדם השני החי המבוגר בעולם והאדם החי המבוגר ביותר בארצות הברית מאז מותה של אליזבת פרנסיס ב-22 באוקטובר 2024.
ווייטהד נולדה בג'ורג'יה ב-26 בספטמבר 1910 ווייטהד ממוצא אפרו-אמריקאי שחייה באזורים הכפריים של ג'ורג'יה שם גדלה בחווה שקטפה כותנה וטבק.
התגוררה בג'ורג'יה, בצעירותה עם האחים הגדולים שלה דאגלס, קלרנס ואלן וויולה.
ווייטהד מתגוררת בפנסילבניה שבארצות הברית.
בשנות ה-80 נפטר בעלה סילבסטר ווייטהד.
לווייטהד היו שלושה בנים, אלברט (שנולד בשנת 1934 ונפטר בשנת 2006), סילבסטר ופאריש (שנולד בשנת 1933 ונפטר בשנת 2011).
ווייטהד הצהירה שהיא מעולם לא עישנה או שתתה אלכוהול.
היא אמרה לכתבים, "אני אחיה כל עוד אלוהים מרשה לי".
נעמי בריקמן (נולדה ב-1944) היא ציירת פיגורטיבית ישראלית שחיה ופועלת בירושלים.
בריקמן נולדה בירושלים לפרידה וגד (גרהרד) בריקמן, שניהם ילידי גרמניה.
אמה הגיעה לארץ ישראל ב-1936 והייתה מזכירתה הראשונה של התזמורת הפילהרמונית.
אביה, היה פעיל בתנועת הנוער הציונית בלאו-וייס, ד"ר לכימיה ולאחר הגעתו ארצה היה אחד ממקימי המחלקה לפרמקולוגיה באוניברסיטה העברית.
בזמן מלחמת העצמאות השתתף בכיבוש קטמון והמושבה הגרמנית, ואחרי-כן שימש כמפקד שכונת מקור חיים, ונהרג בעלותו על מוקש.
לאחר מות האב נמסרה בריקמן לזמן קצר לגידול במשפחה אומנה.
בנעוריה עסקה בהתעמלות מכשירים בנבחרת ישראל בהדרכת אגנס קלטי.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 למדה לימודי תולדות האמנות באוניברסיטה העברית, אולם פרשה מהלימודים לאחר שנה ונסעה לפריז לארבע שנים.
בשנים 1967-1969 למדה שם בבית הספר הגבוה לאמנות מודרנית (Ecole Superieure des Arts Modernes).
אחר כך נסעה לניו יורק למשך תשע שנים ושם גם פגשה את בעלה פסח סלבוסקי.
בשנים 1971-1975 למדה בבית הספר לאמנות של מוזיאון ברוקלין (Brooklyn Museum Art School).
בשנים 1970-1972 למדה בניו יורק בבית הספר לאמנויות חזותיות (School of Visual Arts).
עם חזרתה לארץ השתקעה עם בעלה בירושלים.
בשנת 1997 למדה בסטודיו הירושלמי לציור ורישום.
בשנת 1999 למדה תקופה קצרה ב-Maryland Institute of Art בבולטימור.
בשנת 2008 למדה בסדנת ההדפס ירושלים.
במשך השנים בריקמן גם לימדה בבית הספר לאמנות של מוזיאון ברוקלין (1974–1975) ובאגף הנוער של מוזיאון ישראל (מאז שנת 1979).
הייתה נשואה לצייר פסח סלבוסקי, ולזוג נולדו שני בנים.
בשנת 2022, לאחר מותו של סלבוסקי, הוציאה בריקמן ספר לזכרו.
עבודתה המוקדמת של בריקמן התבססה על דיוקנאות דמיוניים בעלי גוון סוריאליסטי.
עבודותיה המאוחרות כוללות ציור בשמן מהתבוננות וכן רישומי נוף ודיוקנאות דמיוניים.
ברבים מהם עשתה בריקמן שימוש במצע רווי טקסטורות, שהדגישו את מצבי רוחה של האמנית.
מאז חזרתה לארץ מארצות הברית ועד שנת 1993 מיעטה בריקמן לצייר.
באמצע שנות ה-90, חזרה בריקמן לצייר, הציגה במשך השנים כ-15 תערוכות יחיד והשתתפה בעשרות תערוכות קבוצתיות.
השופטים שהעניקו לבריקמן את פרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש-שלום כתבו בנימוקיהם להענקת הפרס:
"עולמה של האמנית נעמי בריקמן נע בין דל"ת אמות הסטודיו שלה; בין החפצים והזיכרונות העוטפים אותה, בעלי החיים והדיוקנאות הרבים של חברים, של אהובים ובעיקר – שלה עצמה.
הדיוקן העצמי הוא אחד הנושאים העיקריים, שהיא שבה וחוקרת לאורך הקריירה הארוכה שלה.
על אינספור דפים ובדים במגוון טכניקות רישום וציור מופיעים תווי פניה של האמנית, הנבחנים ונרשמים ללא פשרות וללא אידיאליזציה.
פעולה רפלקסיבית זו, שאליה חוזרת האמנית שוב ושוב, מתאפיינת באומץ ובעמידה איתנה אל מול הזמן העובר, החורט את סימניו על פניה.
נאמנה למסורת העתיקה של הדיוקן העצמי ולרעיון הבסיסי של האמנות כעדות לנוכחות, כהטבעה של רגע חולף, מנסה בריקמן לגעת במהותו החמקמקה של הדיוקן ואף לחדור אל מתחת לפני השטח, אל מתחת לעור, וללכוד את נבכי הנפש, המתווים את רישומם על הפנים המשתנות".
2003 - פרס ליצירה אמנותית ע"ש שושנה איש-שלום
2025 - פרס מפעל חיים ע"ש מרדכי איש-שלום
1995 – קיבוץ לוחמי הגטאות
1996 – "חצר ציפור בובה" – בית האמנים בירושלים
2002 – "התקופה החומה" – הגלריה האחרת מכללת תלפיות, תל אביב
2005 – "עלים וקפלים" – גלריה ארטספייס, ירושלים
2005 – "כשכובע נפוליאון משתולל" – גלריות קיבוץ לוחמי הגטאות וראש הנקרה
2008 – "חיריק חיריק וו פתוח" – גלריה בארי בקיבוץ בארי
2012 – "הציפור של אבא" – בית האמנים תל אביב
2013 – "עם הלילה הזה, עם הברוש הכהה, עם האור חיוור" – גלריה רוטשילד, תל אביב
2013 – "אשמורת" – גלריה ברבור, ירושלים
2015 – "דמדומים" – גלריה בקיבוץ מחניים
2018 – "מקור חיים" – בית טיכו מוזיאון ישראל, ירושלים
2018 – "מקור חיים" – הגלריה בקיבוץ לוחמי הגטאות
2000 – מרכז ההנצחה, קריית טבעון (עם פסח סלבוסקי)
במשך השנים השתתפה בריקמן בכ-60 תערוכות קבוצתיות.
1996 – "מראות" – מוזיאון ישראל, ירושלים
2005 – "תודה לך פמלה" – גלריה אנטיאה, ירושלים
2011 – "קליפות אדומות" – סדנת ההדפס ירושלים
2016 – "מחנה ציור פעילים" – מוזיאון הנגב לאמנות, באר שבע
2020 – "דיוקן עצמי: רק את עצמי לצייר ידעתי" – גלריה עירונית, כפר סבא
עוזי צמח, מבראשית עד נח: סיפורי התורה, ירושלים, הוצאה עצמית, 1980
רבקה מרים, מעבר לגבעות האחרונות, תל אביב, ספרית פועלים, 1991, הוצאה מחודשת: הוצאת אבן חושן, 2008.
רבקה מרים, וגם סיפור על מיטה שהתאהבה בכיסא: סיפורים, תל אביב, אבן חושן, 2008
רבקה מרים, שילוח וכל מיני: סיפורים, תל אביב, אבן חושן, 2016
Colette Aboulkher-Muscat, Alone With The One, ACMI Press, New York,1995 (ספר של קולט אבולקר-מוסקט, שהייתה מורה רוחנית, מחברת ספרי עיון, מטפלת ברפואה אלטרנטיבית ובדמיון מודרך ומשוררת).
נעמי זייבט היא יוצרת תוכן גרמנייה ופעילה פוליטית המזוהה עם חוגי הימין הפופוליסטי בגרמניה.
את פרסומה רכשה בראשית דרכה בזכות סרטונים ברשתות החברתיות, שבהם ביקרה את מדיניות האקלים הבין-לאומית ואת התנועות הסביבתיות.
זייבט כונתה לעיתים בתקשורת כ"יריבתה" של פעילת האקלים גרטה טונברי, בין היתר בשל עמדותיה הספקניות כלפי שינוי האקלים ותמיכתה במפלגת "אלטרנטיבה לגרמניה" (AfD).
בהמשך התפרסמה בזירה הבין-לאומית, לאחר ששיתפה פעולה עם גופים שמרניים שונים ופעלה גם בארצות הברית.
נעמי זייבט נולדה וגדלה בעיר מינסטר.
בשנות לימודיה התיכוניים נטלה חלק בתחרויות ידע מדעיות אזוריות, וב־2017 סיימה את לימודיה בתיכון בציון סופי גבוה.
לאחר מכן החלה ללמוד באוניברסיטת מנהיים, ובהמשך עברה ללימודי פסיכולוגיה מרחוק.
בשנת 2019 החלה לפרסם סרטונים ביוטיוב וברשתות חברתיות נוספות.
סרטוניה עסקו בנושאים כמו מדיניות אקלים, חופש ביטוי וביקורת על פוליטיקאים ומוסדות תקשורת.
עקב פרסום תכנים שנויים במחלוקת הושעה ערוץ היוטיוב שלה לפרקי זמן שונים, ולאחר מכן הוחזר.
מאז 2024 עברה להתגורר בארצות הברית, והמשיכה לפעול בעיקר ברשת החברתית X.
זייבט נודעה בזכות עמדותיה הביקורתיות כלפי מדיניות האקלים, והציגה עצמה כמי שמתנגדת ל"גישה האזעקנית" בנושא זה.
בהמשך הרחיבה את פעילותה לתחומים פוליטיים נוספים, ובהם ביקורת על מדיניות ההגירה של גרמניה, התקשורת הממסדית וארגונים בינלאומיים.
זייבט הוזמנה לראיונות, כנסים ואירועים פוליטיים שונים בגרמניה ומחוצה לה, בהם אירועים של גופים שמרניים בארצות הברית.
בשלביה הראשונים של פעילותה ברשת, התמקדה זייבט בנושא שינוי האקלים והביעה ספקות ביחס למידת השפעתו של האדם על תהליכים אקלימיים.
בהמשך הרחיבה את פעילותה לנושאים נוספים המזוהים עם הימין הפוליטי, ובהם ביקורת על מדיניות ההגירה ועל המערכת הפוליטית בגרמניה.
זייבט תיארה את עצמה כמי שתומכת בחופש ביטוי מקסימלי, ופעלה נגד מה שלטענתה הוא "צנזורה" ברשת.
לאורך שנות פעילותה התראיינה לכלי תקשורת שמרניים והשתתפה בכנסים בעלי אוריינטציה דומה.
עמדותיה של זייבט עוררו מחלוקת ציבורית רבה בגרמניה ומחוץ לה.
מבקריה טענו כי היא מקדמת נרטיבים פוליטיים שמטרתם לערער על מדיניות האקלים הבינלאומית, וכי היא משמשת קול צעיר עבור קבוצות פוליטיות שמרניות ורדיקליות.
במקביל, גורמים התומכים בה ראו בה דמות חדשה בזירה הציבורית האירופית, בעלת יכולת למשוך צעירים לשיח ביקורתי על סוגיות פוליטיות, תקשורתיות וחברתיות.
זייבט פרסמה תכנים ברשתות חברתיות שונות, ובהן YouTube, Instagram ו־X.
סרטוניה זכו למיליוני צפיות ונידונו בכלי תקשורת בינלאומיים.
כמו כן הופיעה בכנסים ואירועים פוליטיים בגרמניה, באירופה ובארצות הברית.
נעמי בלחסן (נולדה ב-6 באפריל 1980) היא כדורגלנית עבר ישראלית ששיחקה בעמדת המגן באס"א תל אביב ובנבחרת ישראל בכדורגל נשים.
בין השנים 1998 ל-2015 שיחקה בלחסן כמגן בקבוצת הכדורגל אס"א תל אביב.
במהלך תקופתה במועדון זכתה במספר אליפויות וגביעי מדינה.
בין השנים 1998 ל-2008 שיחקה בלחסן בנבחרת ישראל בכדורגל נשים.
היא רשמה לזכותה 21 הופעות בין-לאומיות.
נעמי דה-מאיו (התפרסמה בשם נעוריה, נעמי לוי) היא זמרת ישראלית, שעיקר פרסומה בא מכיכובה בילדותה כסולנית מקהלת הילדים של צדיקוב שבה החלה להופיע כבר בגיל 12.
לוי השתתפה כסולנית באלבום הראשון של מקהלת ילדי צדיקוב, שיצא בשנת 1963. היא שרה את השירים "פעמונים" וכן את השיר מהמחזמר "צלילי המוסיקה", "שיעור בזמרה".
ב-1964 השתתפה לוי בת ה-14 בפסטיבל הזמר תשכ"ד.
היא ביצעה את השיר "דברים של לא כלום", מאת חיים קינן ושמעון כהן, שזכה במקום השני.
התפרסמה בעיקר בזכות ביצועה לשיר "אחרי השקיעה בשדה", מאת נעמי שמר, עם מקהלת גברי השריון.
פרנקל נולדה וגדלה בברלין, בת למשפחה מתבוללת, לצד שישה אחים ואחיות.
אביה לחם בשורות הצבא הגרמני במלחמת העולם הראשונה, ובמהלכה הכיר את אימהּ, בת למשפחה שומרת מצוות מפולין.
אימהּ נפטרה כשהייתה בת חמש שנים.
אביה מת כשהייתה בת 14. לאחר עליית הנאצים לשלטון צורפה בשנת 1934 לקבוצת נערות שעלו לארץ ישראל ונקלטה בחוות הלימוד של רחל ינאית בן-צבי.
משם עברה לחברת הנוער של קיבוץ משמר העמק.
היא נישאה למדריכהּ בתנועה, ישעיהו (שייק) בארי, ולזוג נולדו שתי בנות.
במלחמת העצמאות שירתה בפלמ"ח, ולאחר מכן עברה לקיבוץ בית אלפא, שם נישאה לישראל רוזנצוויג, מורה לעברית ולהיסטוריה יהודית, ועורך ספרותי בספרית פועלים.
על ראשית דרכה כסופרת סיפרה: "אין לי יצר הפרסום.
שנים כתבתי ולא הראיתי דבר לאיש.
פעם, אחרי שנים של ניסיון, כאשר נתגבשו אצלי ארבעת הפרקים הראשונים, קראתי אותם לפני בעלי.
ישראל הוא בעל טעם ספרותי מעולה, הוא לקח את הפרקים לשלונסקי, שנחן ב'חוש ששי' והוא מבחין בכישרון גם כשהוא באיבו.
מיד פרסם את הפרקים ב'אורלוגין'.
הופיעו ביקורות טובות, והדבר היה בחינת הפתעה גם לי וגם לקיבוץ.
מעולם לא הכרזתי על עצמי כסופרת, וכך התחלתי."
בשנת 1956 פרסמה את הספר הראשון בטרילוגיה "שאול ויוהאנה" - רומן המתאר את יהדות גרמניה ערב עליית הנאציזם.
בעקבות זאת קיבלה, בהמלצתו של שר המשפטים, פנחס רוזן, מלגה מאביה של אנה פרנק על מנת לחקור את העם הגרמני, שהתה שנה בגרמניה וחצי שנה באנגליה.
במהלך שהותה בגרמניה כתבה את החלק השני של "שאול ויוהאנה" שיצא לאור ב-1962; ובשנת 1967 יצא לאור החלק השלישי.
את השלמת פרידתה מהרעיונות המרכסיסטיים של החברה הקיבוצית תיארה: "בתקופה שבה הייתי באנגליה במסגרת המלגה נפגשתי עם אדם ששחרר אותי לגמרי מהמרכסיזם.
הוא הראה לי מסמכים של שיתוף פעולה בין הנאצים והרוסים.
סטלין והרוסים היו הראשונים שאימנו את הקצינים הגרמנים.
ועוד כל מיני דברים כאלה שהיו עבורי שוק מוחלט".
ב-1968 ערכה את ספרו האוטוביוגרפי של מאיר הר-ציון, "פרקי יומן", ובעקבות זאת גויסה על ידי אברהם ארנן, לכתוב עבור חיל הים את ההיסטוריה של יחידה מובחרת שלו, לשימוש פנימי.
מהלך זה איפשר לה לעזוב את הקיבוץ, שבו התקשתה להישאר לאחר פטירת בעלה.
על גיוסה אמרה: "כן, בהחלט לא הייתי צעירה.
וזה באמת היה אטרקציה שהסופרת המפורסמת נעשתה פתאום חיילת".
שירתה כאזרחית עובדת צה"ל בחיל הים בשייטת 13, כתחקירנית ומתעדת את פעולות הלוחמים במהלך מלחמת ההתשה, ואחר כך במפקדת החיל, שירות כולל של שבע שנים, שכלל את מלחמת יום הכיפורים.
במסגרת עבודתה זו ערכה את הספר "ימים עלי ימים", שיצא לאור בהוצאת מפקדת חיל הים.
בשנת 1973 יצא לאור ספרה "דודי ורעי" - סיפורה של בת קיבוץ (שעוּבד לסרט טלוויזיה ב-1975, עבורו נכתב השיר "כמו צמח בר").
במקביל למדה באוניברסיטה העברית בירושלים היסטוריה של עם ישראל.
המראות שראתה במלחמת יום הכיפורים הותירו בה רושם עז.
בין השאר תיארה: "כשירדתי לסיני, הגעתי לשדה התעופה של אופירה.
שדה התעופה, שהיה תמיד שוקק חיים, היה עכשיו שומם.
רק שורה ארוכה של ארונות מתים הייתה על הארץ.
עד היום אני מתעוררת לפעמים בלילה ורואה לפני את שורות המתים".
עוד אמרה: "הייתי עדה לדברים נוראיים שקרו, זה הוריד עבורי מהפרק את כל גיבורי הדור.
נישאה בשלישית לעיתונאי מאיר בן גור.
בשנת 1981 יצא לאור ספרה "צמח בר" (המשך ל'דודי ורעי') על חיילי צה"ל בסיני.
בסוף 1983 עברה לגור בקריית ארבע עם משפחתה.
מעבר שכלל גם הקצנה בדעותיה הפוליטיות, בין השאר הביעה תמיכה בתוכנית הטרנספר של הרב מאיר כהנא ואמרה: "הייתי עדה לטרנספר של ערבים בעמק יזרעאל ב־ 1948, כשהעלו אותם על טרקטורים והוציאו אותם מן העמק.
אבל טרנספר יכול להיות דבר מאוד הומאני.
אני שונאת את השקרים המהלכים בעם.
אם אין אפשרות של חיים משותפים, אז הכי טוב שהערבים ילכו אל ארצותיהם ותרבותם".
לטענתה, כפועל יוצא מן המעבר הפיזי והמהפך האידאולוגי נודו היא ויצירתה מן השיח הספרותי: "ברגע שעברתי לחברון, עברתי דברים קשים מאוד.
קודם לכן הייתי מלכת הספרות העברית.
ברגע שדרכו רגלי פה, התחילו להחרים אותי.
הוציאו את 'שאול ויוהאנה' מתוכנית הלימודים.
אנשים שהיו חברים שלנו, שאכלו על שולחננו שנים, חדלו לדבר איתי.
בשנים 1985–1987 הייתה בעלת טור בעיתון "חדשות".
בשנת 1999 הוציאה לאור את הרומן ההיסטורי "ברקאי", במרכזו בן למשפחת אנוסים המשמש כאביר בחצר המלך פרננדו השני בספרד ומאהבה של המלכה איזבלה, אשר חונך כנוצרי אך חזר לשורשיו היהודיים.
בשנת 2003 יצא לאור הרומן "פרדה", המתרחש בירושלים של שנות ה-50 של המאה ה-20, במרכזו מלכיאל, ניצול מאורעות תרפ"ט, ויוסק'ה, מפקדו בפלמ"ח.
בספטמבר 2004 בעקבות אישור תוכנית ההתנתקות חתמה על עצומה שקראה לא להשתתף בפעולות פינוי היישובים, אותה הגדירה פשע נגד האנושות ופעולה בלתי חוקית בעליל.
במהלך ביצוע תוכנית ההתנתקות קראה לסירוב פקודה.
נפטרה ב-20 בנובמבר 2009 במרכז הרפואי שיבא, ביום הולדתה ה-91. לפי צוואתה נקברה בבית אלפא, ליד בעלה השני ישראל רוזנצוויג.
בשנת 2013 יצאה לאור הביוגרפיה של פרנקל, שכתבה מפיה חברתה ציפורה כוכבי-רייני, שגם ירשה את כל נכסיה.
הביוגרפיה הסנסציונית כוללת האשמות כנגד בעלה הראשון ישעיהו (שייק) בארי באונס, שבעקבותיו אולצה להתחתן אתו.
וחשיפה של משולש רומנטי בין לאה גולדברג, נעמי פרנקל ובעלה ישראל רוזנצוייג.
את כתיבת הביוגרפיה החלה כוכבי-רייני לפני מותה של פרנקל.
פרנקל זכתה במספר פרסים ספרותיים, בהם:
פרס ראש הממשלה ע"ש לוי אשכול ב-1970
שאול ויוהאנה, ספרית פועלים, 1957.
רחלי והאישון, לילדים, ציירו אורה ואליהו שוורץ, תל אביב, לוין אפשטיין, 1972. עובד גם לסדרת תסכיתים ששדורה בקול ישראל.
נער צמח בגדות האסי, תל אביב: משרד הביטחון - ההוצאה לאור, 1976. רומן לזכרו של גיורא אשכנזי, שנפל במלחמת ששת הימים בקרב על שחרור ירושלים המזרחית.
נעמי קליין היא עיתונאית, סופרת וחוקרת תרבות ותקשורת יהודייה-קנדית.
קליין התפרסמה בזכות ספרה "בלי לוגו", העוסק במה שקליין רואה כהשתלטותם של תאגידים בינלאומיים על הכלכלה העולמית.
בשנים האחרונות היא כותבת ספרים ומובילה מאבקים הקשורים לשינוי אקלים והתחממות עולמית.
קליין נולדה במונטריאול בחבל קוויבק שבקנדה.
הוריה היגרו בשנת 1967 מארצות הברית לקנדה עקב התנגדותם למעורבות האמריקאית במלחמת וייטנאם.
אמה, בוני שר קליין , היא מפיקה של סרטים דוקומנטריים ואביה, מיכאל קליין, הוא רופא.
את קריירת הכתיבה שלה החלה בכתב העת "ורסיטי", עיתון הסטודנטים של אוניברסיטת טורונטו, שאותו אף ערכה.
בעקבות הירצחן של סטודנטיות להנדסה במכון הפוליטכני בדצמבר 1989, פיתחה מודעות פמיניסטית.
בשנת 2000 פרסמה קליין את ספרה "בלי לוגו", שנחשב בעיני רבים כמניפסט של תנועת האנטי-גלובליזציה.
בספר תקפה קליין את התרבות הצרכנית מוכוונת המותגים והאשימה מספר תאגידים בניצול עובדים במדינות עניות.
בין היתר, ביקרה את חברת הנעליים "נייק" בחומרה, והחברה פרסמה תגובה המתייחסת לאי-דיוקים שהופיעו בספר.
קליין מפרסמת מאמרים במגזינים שונים בעולם.
ב-2002 פרסמה קליין את "גדרות וחלונות", אוסף של מאמרים ונאומים שכתבה ברוח האנטי-גלובליזציה.
קליין נשואה ל, ולשניים בן.
בשנת 2004, הפיצה עם בעלה סרט תיעודי, בשם "The Take", אודות עובדים בארגנטינה שהשתלטו על מפעל סגור וחידשו את הייצור באמצעות פעולה כקולקטיב.
ספרה השלישי של נעמי קליין "דוקטרינת ההלם: עלייתו של הקפיטליזם של האסון" , יצא לאור בספטמבר 2007 ומציג את התזה שלה שממשלות עושות שימוש באירועי אסון לאומיים על מנת לחולל שינויים ברוח הניאו ליברליזם בכלכלות הלאומיות.
לשיטתה, הכלכלה הנאו-ליברלית מבית מדרשו של מילטון פרידמן ותלמידיו ב"אסכולת שיקגו", פוגעת במרבית האוכלוסייה.
קליין טוענת כי הממשלות נוהגות לעשות שימוש במצבן הרגשי של אזרחיהן בעקבות משבר כלשהו, טבעי או יזום – אסון טבע, מלחמה, טרור או משבר כלכלי עמוק - על מנת לשכנע אותן לבצע שינויים כלכליים מרחיקי לכת שעתידים לפגוע בהם, ולהעמיק את הפערים הכלכליים.
הספר מציע שורה של דוגמאות לשימוש בטקטיקה זו, כעליית החונטה הצבאית של הגנרל אוגוסטו פינושה בצ'ילה בשנות ה-70, שהושפע עמוקות מרעיונותיו של מילטון פרידמן.
דוגמאות נוספות שהיא מציגה הן היציאה למלחמת פוקלנד על ידי ממשלת בריטניה בהנהגת מרגרט תאצ'ר, מלחמת עיראק והשפעתה על החברה האמריקאית, ודוגמאות נוספות מפולין, רוסיה ודרום אפריקה.
הספר הוא רב מכר בינלאומי, ובעקבותיו יצא גם סרט תיעודי שבוים על ידי הבמאי מיכאל וינטרבוטום בשנת 2009.
לרגל יציאתו לאור של הספר בעברית ובערבית, ביקרה קליין בישראל ונשאה דברים בתיאטרון אל-מידאן בחיפה.
במהלך הביקור, ביקרה גם ברשות הפלסטינית וברצועת עזה.
the Climate" (בתרגום חופשי: "זה משנה הכל: קפיטליזם נגד האקלים") שיצא גם כסרט תיעודי באותו שם בשנת 2015. התזה העיקרית בספר היא שהשיטה הכלכלית השלטת בעולם המערבי, כלכלת השוק, חוסמת את האפשרות לרפורמות ההכרחיות כדי למנוע המשך שינוי אקלים הרסני.
בשנת 2015, קליין הייתה ממנסחי "מניפסט הקפיצה" (The Leap Manifesto) שהציג הצעה לרפורמה כלכלית-חברתית מקיפה בקנדה, על בסיס הפסקת השימוש במקורות אנרגיה בלתי מתחדשים.
קליין חברה בדירקטוריון של הארגון הסביבתי 350.org ותמכה בחיבור כוחות בין תנועת המחאה החברתית, אוקיופיי, לתנועת המאבק בשינוי האקלים.
קליין היא ממובילות המחאה נגד המשך הכרייה בחולות הזפת של אלברטה וכנגד בניית צינור הנפט מקנדה לארצות הברית, Keystone XL.
בשנת 2019, קליין פרסמה את הספר On Fire: The (Burning) Case for a Green New Deal (בתרגום חופשי: "בוער באש: הצורך (הבוער) לניו-דיל ירוק חדש").
הספר מבוסס על מאמרים של קליין מהעשור האחרון העוסקים במאבק כנגד שינוי אקלים בהקשרים פוליטיים-חברתיים רחבים.
קליין התבטאה מספר פעמים בעד תנועת החרם על ישראל, ה-BDS.
קליין ביקרה בישראל בשנת 2009, סביב פרסום תרגום בעברית לספרה "דוקטרינת ההלם".
הספר יצא בהוצאת אנדלוס, המתמחה בספרות ערבית, וקליין תרמה להוצאה את תמלוגיה.
בריאיון לעיתון "הארץ" היא אמרה: "חשוב לי לא להחרים את ישראל אלא להחרים את הנורמליזציה של ישראל ושל הסכסוך".
במהלך מלחמת חרבות ברזל, נשאה נעמי קליין דברים לטובת הפלסטינים והאשימה את ישראל ברצח עם.
לרגל סדר פסח 2024 השוותה את הציונות לעגל הזהב לו סוגדים רבים "מעבר לים".
במאמר בשבועון האקונומיסט נמתחה ביקורת על קליין.
בין השאר נטען כי היא מתעלמת מהשפעתו החיובית של הקפיטליזם, וכי היא מחזיקה בתפיסות תמימות ומעורפלות כחלופה לקפיטליזם, כן נטען כי כתיבתה מצביעה על ליקויים ללא העלאת הצעות ישימות לשיפור.
הסופר וההיסטוריון הליברטריאני יוהאן נורברג העלה מספר טענות נגד ספרה "דוקטרינת ההלם", בהן: ניסוח כושל של הדוקטרינה, סילוף ההיסטוריה והצגה מסלפת של תורתו של מילטון פרידמן.
קליין הגיבה לחלק מהביקורות כלפיה באתר האינטרנט שלה.
היא טענה בתגובתה כי ביקורותיהם מכילות כשלים לוגיים והם אינם מבקרים למעשה את טענותיה.
עוד טענה כי הביקורת שנמתחה עליה היא אישית ולא מקצועית.
"פעם אחר פעם, קוראי הניו ריפבליק מקבלים את הרושם כי "דוקטרינת ההלם" היא גישה המבוססת על דעה עיתונאית ולא תזה הבנויה על מחקר."
תגובה זו עוררה את נורברג לכתוב תגובה נוספת לדבריה של קליין.
ביקורת הוטחה בקליין גם משמאל.
בביקורת של עורך הניו ריפבליק נטען כי קליין מעלה תאוריית קשר פשטנית, שאינה נתמכת בעובדות, וכי היא אף אינה מתוחכמת דיה להבין את הסתירות הפנימיות בתאוריה שלה.
מבקר אחר משמאל גרס כי בסרט התיעודי שיצרה קליין, תיארה את פרון כסוציאל-דמוקרט.
על מאמרה "להביא את נג'ף לניו-יורק" מ-2004 נמתחה ביקורת שהוא מייצג דעות שמצדיקות מהלכים ימניים מובהקים למרות שנכתב מהצד השמאלי של המפה הפוליטית.
ביקורת זו נמתחה עליה בעיקר בנוגע לדעותיה בנושא מלחמת עיראק.
בלי לוגו: המטרה: בריוני המותגים, תרגמה עידית פז, תל אביב: הוצאת בבל, תשס"ב, 2002.
גדרות וחלונות, תרגמה והוסיפה הערות עידית שורר, תל אביב: בבל, תשס"ג, 2003.
דוקטרינת ההלם - עלייתו של הקפיטליזם של האסון, תרגמה דבי איילון, תל אביב: הוצאת אנדלוס, 2009.
לא זה לא מספיק, תרגם מאנגלית: ברוך גפן, ספרי נובמבר, 2018.
נעמי רגן היא סופרת, מחזאית ופעילת זכויות האישה.
ישראלית, ילידת ארצות הברית, שכתבה אחד עשר ספרים (נכון ל-2019), כמעט כולם רבי מכר, אשר תורגמו לשפות רבות.
יצירותיה מתארות את הווי החברה היהודית הדתית והחרדית מנקודת מבטה של אשה חרדית לשעבר, אך עדיין דתייה.
המחזה שלה "מניין נשים" הוצג בשעתו בתיאטרון הבימה במשך שש שנים, וכן בארצות הברית, קנדה וארגנטינה.
רגן חויבה פעמיים בתשלום פיצויים, בשל הפרת זכויות יוצרים שביצעה ביצירותיה.
רגן נולדה ב-1949 בברוקלין, ניו יורק שבארצות הברית, למשפחת טרלינסקי.
אמה הייתה דור שני בארצות הברית, להורים שהיגרו מפולין בין שתי מלחמות העולם.
אביה הגיע גם הוא, כילד עם משפחתו, מאוקראינה לארצות הברית, בין שתי מלחמות העולם.
לרגן אח אחד, מבוגר ממנה בשש שנים ואח שני, צעיר ממנה בשלוש.
אבי המשפחה נפטר ב-1955 כשרגן עוד הייתה ילדה בת שש ומאז חיה המשפחה חיי עוני.
רגן למדה בבית ספר יהודי דתי פרטי, בעזרת מלגה שקיבלה האם, בתור אלמנה המגדלת שלושה ילדים לבדה.
רגן הייתה זו שעודדה את בני משפחתה לשמור על אורח חיים דתי.
למדה וקיבלה תואר ראשון בספרות אנגלית בברוקלין קולג', כשבמקביל היא לומדת גם הוראה בסמינר חרדי ומתפרנסת מהדפסת עבודות אוניברסיטאיות למרצים ולסטודנטים.
בשנתה השנייה באוניברסיטה הכירה את אלכס רגן, סטודנט לתואר שני בכלכלה ובוגר ישיבה וב-1969 השניים נישאו.
כעבור שנתיים, ב-1971 הם עלו לישראל ומאז התגוררו בירושלים עד 2021, אז עברו לגור בזכרון-יעקב.
ב-1978 קיבלה תואר שני בספרות (בהצטיינות), באוניברסיטה העברית בירושלים.
יש לרגן ארבעה ילדים, שתי בנות ושני בנים.
הבן הצעיר, עקיבא רגן, סופר .
כתיבתה של רגן עוסקת בתחומים רגישים בחברה הדתית בכלל ובחברה החרדית בפרט.
בכתיבתה היא לעיתים מעבירה ביקורת על הנוקשות והשמרנות שבחברה זו, ובפרט על מעמד האישה בה, בלי לפגוע במסגרת הדתית הכללית, אותה היא מעריכה ומכבדת.
בספריה של רגן עולים נושאים שחלקם נחשבים טאבו אצל חלקים מרכזיים בחברה זו, כגון: התאהבות, יחסי מין ובגידה.
במקביל ספוגים ספריה גם באהבת ארץ ישראל והציונות, נושאים שבאחדים מספריה אף היו מרכזיים.
ספרה הראשון, בת יפתח, נכתב כששהתה המשפחה בעמק הסיליקון בקליפורניה במשך שלוש שנים, במסגרת עבודתו של בעלה.
הספר יצא לאור ב-1989 והיה לרב מכר בארצות הברית ובבריטניה.
הצלחתו סללה את דרכה של רגן כסופרת ידועה, תחילה שם ובהמשך גם בישראל ובעולם.
הספר תורגם לעברית רק ב-1998.
ספריה של רגן עוסקים בהיסטוריה יהודית, בחיים של יהודים אורתודוקסים, בהתמודדות עם הטרור הערבי בישראל, ועוד.
ספרה "כמיהה לעדן", עוסק בחלקו בסיפורה של הסופרת העברית שרה פונר.
רגן כותבת את ספריה באנגלית, אך כולם תורגמו גם לעברית ורובם גם לשפות נוספות, לרבות צרפתית, איטלקית ועוד.
כמעט כל ספריה הפכו לרבי-מכר.
רגן כתבה את המחזה "מניין נשים".
עלילת המחזה עוסקת באשה חרדית הבורחת מבעלה הנואף והמתעלל.
היא מגלה שהוא השפיע בעורמה על בית הדין הרבני כדי לשלול ממנה את הזכות להיות בקשר עם שנים עשר ילדיה.
הסיפור מבוסס על מקרה אמיתי.
המחזה הוצג בתיאטרון "הבימה" במשך שש שנים (2001–2007) והוצג בהצלחה גם בארצות הברית, קנדה וארגנטינה.
בשנת 2007 נמנתה עם קבוצת העותרים לבג"ץ נגד הפעלת קווי מהדרין בתחבורה הציבורית בישראל.
רגן היא בעלת טור קבוע בג'רוזלם פוסט.
תביעות על הפרת זכות יוצרים
שלוש סופרות חרדיות הגישו נגד רגן תביעות אזרחיות בעילות של גנבה ספרותית או הפרת זכויות יוצרים.
במרץ 2007 הגישה הסופרת מיכל טל את התביעה הראשונה נגד רגן בטענה לגנבה ספרותית כביכול מספרה "The Lion And The Cross", שבוצעה לכאורה בספרה של רגן "בידך אפקיד רוחי".
בית המשפט המחוזי קבע שעל רגן לשלם פיצויים לטל.
אולם, בעקבות פטירתה של טל בשנת 2010, נמחקה התביעה ובינואר 2012 קיבל בית המשפט העליון את בקשתה של רגן למתן פסק דין למרות פטירת התובעת.
בשנת 2007 הגישה הסופרת שרה שפירו תביעה נגד רגן בגין גנבה ספרותית של קטעים מתוך ספר אוטוביוגרפי שהוציאה "Growing With My Children: A Jewish Mother's Diary", שבוצעה בספרה של רגן "ואל אישך תשוקתך".
מנגד, שפירו תעביר לצדקה את 97 אלף ש"ח שקיבלה כפיצוי מרגן.
שפירו העבירה את סכום הכסף לעמותת יד שרה.
במאי 2010 הגישה הסופרת סודי (סינטיה) רוזנגרטן תביעה נגד רגן בגין גנבה ספרותית של סיפור קצר של רוזנגרטן, "שידוך משמים", בטענה שספרה של רגן "עקדת תמר" העתיק ממנו פרק שלם.
בנוסף נטען שמכיוון שספרה של רוזנגרטן הוא אוטוביוגרפי, השינויים שהוכנסו בפרק המועתק מעוותים את סיפורה האישי ופוגעים ברגשותיה.
בנובמבר 2014 קיבל בית המשפט המחוזי בירושלים את התביעה בחלקה.
נפסק שרגן העתיקה חלקים מהותיים מסיפורה של רוזנגרטן, אולם זו אינה בעלת הזכויות בסיפור, משום שהעבירה אותן לשרה שפירו, עורכת לקט סיפורים שבו התפרסם הסיפור.
בית המשפט קבע שרגן תפצה את רוזנגרטן בגין אי-מתן קרדיט, ובגין סילוף היצירה של רוזנגרטן, בסכום של 60,000 ש"ח (וכן שכר טרחת עו"ד והוצאות משפט אחרות).
במרץ 2016 תבעה את רגן אמם של הילדים בהם התעלל העבריין אליאור חן.
בתביעה טענה האם כי בספרה "שטן בירושלים", השתמשה רגן בפרוטוקולים חסויים מהמשפט שהתנהל בעניין.
רגן השיבה כי שאבה השראה מהסיפור אולם ספרה הוא בדיוני.
ואל אישך תשוקתך (באנגלית - Sotah), תרגמה מאנגלית: עדה פלדור, ירושלים: כתר, 1995.
עקדת תמר, מאנגלית: עדית פז, ירושלים: כתר, 1997.
בת יפתח, מאנגלית: עדה פלדור, ירושלים: כתר, 1998.
בידך אפקיד רוחי, מאנגלית: עדה פלדור, ירושלים: כתר, 1999.
סיפור אמריקאי, מאנגלית: עדה פלדור, ירושלים: כתר, 2001.
הברית, מאנגלית: עדה פלדור, ירושלים: כתר, 2004.
עזר כנגדו, מאנגלית: יעל אכמון, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2007.
השיר העשירי, מאנגלית: עדה פלדור, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2011.
כמיהה לעדן, מאנגלית: עדה פלדור, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2012.
שטן בירושלים, אור יהודה: כנרת, זמורה-ביתן, 2015.
אחרי החופה, כנרת זמורה דביר, 2022.
נעמי פארן (נולדה ב-18 ביולי 1952) היא מייסדת מקהלת מורן, וכן המנצחת והמנהלת המוזיקלית שלה מאז הקמתה בשנת 1986. בשנת 2022 זכתה בפרס אמ"י למפעל חיים.
פארן היא בוגרת המגמה לניצוח בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה בתל אביב.
השתלמה בניצוח מקהלות בקונסרבטוריון בקופנהגן ובבית הספר הגבוה למוזיקה במאלמה שבשוודיה.
היא מוזמנת תדיר להנחות כיתות אמן למנצחים וסדנאות בסימפוזיונים ברחבי העולם וכן לשפוט בתחרויות בינלאומיות, כשם שעשתה בסלובניה, בדנמרק, בהונג קונג, בסין, בקוריאה הדרומית, באיטליה, בספרד, בארגנטינה ובפסטיבל "אירופה קנטאט" בהולנד.
בשנים 1992–2002 הובילה מטעם משרד החינוך והתרבות פרויקט מיוחד לקידום ופיתוח מקהלות ילדים ונוער בישראל.
במסגרת תפקידה זה יזמה סדנאות למידה למורים ולמנצחים, הנחתה מקהלות בכל רחבי הארץ והעמיקה את הקשר בין מלחינים לבין מקהלות הילדים והנוער.
בשנת 1996 זכתה בתואר Outstanding Conductor בתחרות מקהלות בינלאומית.
בשנת 2002 הוקם ביוזמתה המרכז הישראלי למוזיקה ווקאלית מיסודה של מקהלת מורן.
במרכז נערכות סדנאות לזמרים צעירים, למנצחים, למורים ולמקהלות.
פרק מיוחד בפעילות המרכז מוקדש לקירוב וקידום של אוכלוסיות טעונות טיפוח באמצעות עשייה משותפת של ילדי מקהלת מורן עם ילדים חולי סרטן, ילדים בסיכון וילדים ובני נוער בעלי צרכים מיוחדים.
"עלינו להטמיע את תרבות השירה בתוכנו כדי שנוכל להיות אנשים טובים יותר, רגישים יותר ותורמים יותר לסביבה," הסבירה פארן.
"לנצח פירושו לאזן בין מודעות לזרימה בזמן אמיתי.
לשיר זה פשוט להיות אתה".
נעמי פולני (4 באוגוסט 1927 – 15 באפריל 2024) הייתה זמרת, רקדנית, שחקנית, מפיקה מוזיקלית, מעבדת מוזיקלית, עורכת, כוריאוגרפית ובמאית ישראלית.
מזוהה בעיקר כבמאית הלהקות הצבאיות בראשית דרכן, וכמייסדת ובמאית להקות "התרנגולים" ו"החמציצים".
כלת פרס ישראל בתחום אמנות הבמה: תיאטרון ומחול לשנת ה'תשע"ט (2019).
פולני נולדה ליחיאל פולני (עברות של פולסקין) ועדה (לבית חיסין) בתל אביב.
מצד אימה, היא נכדתו של ד"ר חיים חיסין, ממייסדי תל אביב, שעלה ארצה מבלארוס (אז חלק מהאימפריה הרוסית), והמציא את התרופה למחלת המלריה.
הוריה דיברו עם הילדים רק עברית, אולם נהגו לשיר ברוסית.
פולני למדה משחק בתיאטרון "האוהל" ומחול אצל גרטרוד קראוס.
לאחר שסיימה את לימודיה בגימנסיה הרצליה הצטרפה לפלמ"ח, הייתה חברת ההכשרה המגויסת בקיבוץ חצרים והשתתפה בליווי השיירות לירושלים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הייתה ממקימי להקת הבידור של הפלמ"ח, הצ'יזבטרון, ואחת הכוכבות הבולטות של הלהקה.
פולני הגיעה ללהקה בהמלצתו של שייקה אופיר, שהתוודע לכישרונה בתיאטרון "האוהל".
במיוחד זכורה שירת הסולו שלה בשיר "היו זמנים" והדואט שלה עם שייקה אופיר בשיר "היי הג'יפ".
לתקופה קצרה בעת המלחמה השתתפה גם בהופעותיה של הלהקה הצבאית הארצית, ובה בלטה בקטעי חיקוי.
עם פירוק הצ'יזבטרון לאחר המלחמה, החלה לשחק בתיאטרון הקאמרי (בהצגה "מלכת שבא" 1951).
לאחר מכן, למדה מוזיקה אצל הרברט ברין וריקוד אצל הכוריאוגרפית נועה אשכול, והשתתפה ב-1955 ברביעיית המחול של אשכול במופע "ריקוד קאמרי".
בשנות החמישים הייתה לבמאית הלהקות הצבאיות, שהיו אז בראשית דרכן.