tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם יודעים שבתוך 45 דקות ניתן למחוק כרגיל כפר בגודל מלא ושליש מתושביו יהיו הרוגים או פצועים".
למרות הצהרות כאלה, חיל האוויר המלכותי הגדיר בפקודות הקבע שיש לעשות מאמץ למנוע פגיעות בקרב נשים או ילדים ככל הניתן, ולצורך זאת יש לתת אזהרה, כאשר הדבר ניתן.
חיל האוויר המלכותי הגדיר שהכוח האווירי לא נועד להוות כלי למשימות תגמול מהירות.
אחת ההפצצות האסטרטגיות המפורסמות בתקופה שבין המלחמות הייתה ההפצצה על העיר גרניקה על ידי טייסים גרמניים מיחידת לגיון הקונדור במהלך מלחמת האזרחים בספרד ב-26 באפריל 1937. ההפצצה הביאה להרס רב ולמאות רבות של הרוגים.
יחסית להפצצות שיתרחשו במהלך מלחמת העולם השנייה, שנים ספורות לאחר מכן היה מספר ההרוגים קטן, אך ההפצצה העידה על ההתפתחות המהירה והנמשכת של המפציצים, וניבאה את ההרס הרב שיביאו עמם בעתיד הקרוב.
ההפצצות בספרד, למרות ההרס הרב והנפגעים הרבים שגרמו, החלו לעורר כמה ספקות לגבי ההפצצה האסטרטגית.
למרות כוחם הרב של המפציצים, הסתבר שעוצמתם של מטוסי הקרב גדלה.
הנספח הצבאי של ארצות הברית בספרד אמר ב-1937 ש"התיאוריה (שנהגתה) בימי שלום לגבי חסינותו המלאה של המפציץ המודרני לא תופסת יותר.
מהירותם הגדלה של המפציץ ומטוס הקרב נוטים לטובת מטוס הקרב...
תכנוני המלחמה, שנעשו בצבאות השונים בתקופה שלפני מלחמת העולם השנייה, הגזימו מאוד בהערכת הנזק שאותו יוכלו המפציצים לגרום, והעריכו הערכת חסר את יכולת העמידה של האוכלוסייה האזרחית.
ההערכה הייתה שכל מלחמה עתידית תהיה קצרה וברוטלית מאוד.
מסמך תכנון שהוצג לממשלת בריטניה ב-1938 צפה שבמלחמה עתידית מול גרמניה ייפגעו 35% מהבתים בבריטניה מפצצות במשך 3 השבועות הראשונים.
על פי כמה היסטוריונים, הערכות כאלה הביאו למדיניות הפיוס כלפי היטלר בסוף שנות ה-30. אולם נראה שההפצצות הכבדות בספרד גרמו לאפקט מנוגד, ומשקיפים זרים ציינו שההפצצות הביאו לחיבור מחדש של קבוצות פוליטיות שהיו מסוכסכות ביניהן לכדי כח לוחם משמעותי, במקום לדמורליזציה המצופה.
המדיניות של ההפצצה האסטרטגית הייתה ברורה לשני הצדדים לקראת פתיחת המלחמה, אך ההיערכות הייתה שונה.
גרמניה הנאצית והקיסרות היפנית עשו שימוש בעיקר במפציצים דו מנועיים, שהיו יכולים לשאת מטען ייעודי במשקל פחות מ-2,300 ק"ג, ולאורך המלחמה לא פיתחו מפציצים גדולים יותר.
בריטניה וארצות הברית פתחו גם הן את המלחמה עם מפציצים בגודל דומה, אך הכניסו לשירות, בהמשך המלחמה, מטוסים גדולים בהרבה, בעלי ארבעה מנועים, שנשאו מטען ייעודי במשקל גדול יותר, עד 9 טונות במפציצים מדגם בואינג B-29 סטרטופורטרס, ועד 10 טונות במפציצי אברו לנקסטר שהותאמו במיוחד לשאת פצצות מטיפוס גראנד סלאם.
עם תחילתה של פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1 בספטמבר 1939, קרא פרנקלין דלאנו רוזוולט, נשיא ארצות הברית (שהייתה אז נייטרלית) לצדדים הלוחמים להגביל את התקיפות האוויריות שלהם למטרות צבאיות בלבד, ו"בשום פנים ואופן לא לבצע הפצצות מהאוויר של אוכלוסיות אזרחיות בערים לא מבוצרות".
בריטניה, צרפת וגרמניה הודיעו על היענותן לבקשה, תוך שבריטניה מתנה את תשובתה בהבנה שכל הצדדים הלוחמים ישמרו על התניה זו, וגרמניה מסבירה את הפצצת ורשה בהיות העיר עיר מבוצרת.
במהלך השנה הראשונה למלחמה באירופה התפתחה ההפצצה האסטרטגית בדרך של ניסוי וטעייה.
במהלך הפלישה לפולין תקף הלופטוואפה בעוצמה רבה מטרות צבאיות וגם אזרחיות החל מיומה הראשון של המלחמה.
מטוסים גרמניים הפציצו ערים בפולין ומטרות תשתית אזרחית כמו בתי חולים ואף הפציץ שיירות של פליטים שנמלטו מאזורי הקרבות.
הלופטוואפה הפעיל מערכה של הפצצה אסטרטגית על בריטניה כמהלך מקדים לפלישה המתוכננת, שלא יצאה אל הפועל.
מטרת המערכה האווירית הגרמנית הייתה לאלץ את חיל האוויר המלכותי הבריטי (RAF) לפעול כנגד המטוסים הגרמניים, במטרה לשחוק את כוחו, או להשמיד את מטוסיו על הקרקע.
לאחר שהגרמנים נכשלו במערכה זו החלו הבריטים בהפצצת ערים גרמניות.
הגרמנים מצידם פתחו בהפצצות על ערי בריטניה, שכונו הבליץ, ונועדו לשבור את רוחו של העם הבריטי ולאלץ את הממשלה הבריטית להתחיל בשיחות שלום על ידי הטלת טרור אווירי.
המערכה הגרמנית החלה בהפצצות בשעות היום, אך בהמשך עברה להפצצות לילה בשל האבדות הכבדות שספגו הגרמנים ביום.
גם ה-RAF, שהעדיף הפצצות דיוק, עבר לתקיפות בלילה בשל האבדות הכבדות שספגו המפציצים בשעות היום.
עד מאי 1940 הגבילו הבריטים את עצמם לתקיפות טקטיות ממזרח לריין ולתקיפות על מטרות ימיות.
אחרי הפצצת רוטרדם, ב-14 במאי 1940, הונחה חיל האוויר המלכותי הבריטי לתקוף מטרות בחבל הרוהר, כולל מתקני זיקוק והפקת נפט ומטרות אזרחיות נוספות שסייעו למאמץ המלחמה הגרמני.
התקיפה הראשונה של מפציצים בריטיים על מטרות בעמק הרור התבצעה בלילה שבין 15 ל-16 במאי, כאשר המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה עדיין הייתה בעיצומה.
בספטמבר 1941 פרסם היועץ המדעי לקבינט של ממשלת בריטניה דו"ח שנכתב על ידי עוזרו, דייוויד בן סוסן-בט (David Bensusan-Butt).
בעקבות הדו"ח אימץ חיל האוויר המלכותי מדיניות של הפצצת שטח, שנועדה לעכב ולסכל את הייצור התעשייתי המלחמתי הגרמני וגם לפגוע ביכולתה לנהל מלחמה על ידי ריתוק כוחות להגנה אווירית במקום שיופנו ללחימה בחזית, וכן כדי לפגוע במורל האזרחי.
במקביל השקיעו הבריטים מאמץ בשיפור יכולות הניווט של צוותי האוויר, כדי שהפצצות תפגענה סמוך יותר למטרה, בממוצע.
דיוק הפגיעה עלה, אך גם לאחר השיפור פגעו הפצצות במרחק ממוצע של 4.8 קילומטרים מהמטרה.
חילות האוויר של צבא ארצות הברית אימצו מדיניות של הפצצות דיוק, שנעשו לאור יום כדי לאפשר דיוק זה.
מדיניות זו הייתה מבוססת על ההנחה (המוטעית) שהמפציצים יוכלו להגן על עצמם מפני מטוסי הקרב של האויב.
תפיסה זו הביאה לאבדות כבדות עד להצטרפותם של מטוסי קרב ארוכי טווח, כמו הP-51 מוסטנג, שהייתה להם היכולת ללוות את המפציצים עד ליעד ובחזרה.
הטקטיקה האמריקנית נשענה גם על השימוש בכוונת ההפצצה הסודית נורדן, אך התנאים בזירה האירופית היו שונים מאוד מהתנאים במטווחי הירי בנבדה וקליפורניה, שם נוסתה הכוונת לראשונה.
במטווחי הירי היו השמיים בהירים ונקיים, אך באירופה נתקלו צוותי המפציצים לעיתים קרובות בראות גרועה, במטרות שהיו מכוסות בעננות כבדה, במסכי עשן או בעשן משריפות שחוללו הפצצות קודמות.
כתוצאה מכך הוטל מטען הפצצות באופן "עיוור", תוך שימוש בטכניקה של ניווט מקורב, שלא הייתה שונה בהרבה מהטכניקה שבה עשו שימוש המפציצים הבריטיים.
מעבר לכך, למעשה רק המפציץ המוביל בכל מבנה מפציצים השתמש בכוונת "נורדן", ושאר מטוסי המבנה הטילו את הפצצות שלהם כאשר ראו שהמוביל עושה זאת.
מבנה של מפציצים מכסה שטח נרחב, גם אם המטוסים טסים באופן מהודק (כלומר כשהם קרובים יחסית זה לזה), ולכן הפצצות התפזרו על שטח נרחב.
העובדה שמבני המפציצים התפזרו בדרך כלל, בגלל אש נגד מטוסים שהייתה למדויקת יותר ככל שהתמשכה המלחמה וגם בגלל מטוסי קרב של האויב, הפכה את ההפצצה למדויקת הרבה פחות.
למרות השאיפה להפצצת דיוק בפועל לא הצליחו המפציצים האמריקאיים להשיג דיוק גדול מזה של חבריהם לנשק הבריטיים, והפצצות פגעו בממוצע במרחק של 4.8 קילומטרים מן המטרה.
הפצצה אסטרטגית הייתה דרך להביא את המלחמה לתוך אירופה בשלב שבו כוחות הקרקע לא היו יכולים לעשות זאת, ושימשה גם להעלאת המורל אצל בעלות הברית בשלב שבו לא הייתה לוחמה קרקעית.
חילות האוויר של בעלות הברית טענו ליכולת להפציץ "סביב השעון", אך בפועל רק מטרות בודדות הופצצו על ידי מפציצים בריטיים ואמריקניים באותו יום.
דוגמה להפצצה כזו - שהייתה, כאמור, מקרה יוצא דופן - הייתה בידוד נורמנדי לקראת הנחיתה האמפיבית ב-6 ביוני 1944. כך גם הייתה הפצצת דרזדן, 13 - 15 בפברואר 1945, שהתבצעה בכמה גלים רצופים של מפציצים.
למרות דוגמאות אלו, בדרך כלל לא היו תוכניות מתואמות להפצצה סביב השעון של מטרות כלשהן.
עם התקדמות ההפצצות האסטרטגיות על גרמניה הלכה והתבררה הפגיעה בתשתית הגרמנית, אך המערכה האווירית החלה להראות הצלחה משמעותית רק עם תחילת התקיפות על תשתיות הפקת, זיקוק והובלת הדלק ועל מערכת התחבורה, בשנה האחרונה למלחמה.
בזירת האוקיינוס השקט ובזירת סין ודרום מזרח אסיה השתמשו הכוחות האוויריים של האימפריה היפנית לעיתים קרובות בהפצצות אסטרטגיות.
שירות האוויר של הצי הקיסרי היפני ושירות האוויר של הצבא היפני הקיסרי הפציצו את סינגפור, ראנגון בבורמה וערים בסין, ובהן שנגחאי, גואנגג'ואו, נאנג'ינג, וצ'ונגצ'ינג.
עם זאת, התקדמות הצבא היפני הקיסרי הייתה מהירה בדרך כלל ולא היה צורך בהפצצות אסטרטגיות רבות.
מעבר לכך, לתעשיית המטוסים היפנית לא הייתה היכולת לייצר מפציצים אסטרטגיים אמיתיים, כאמור.
כאשר היה צורך בהפצצה אסטרטגית נעשה שימוש במפציצים קטנים יותר מהמטוסים המקבילים של בעלות הברית.
מטוסים אלה נשאו מטען פצצות קטן יותר ולא היו יכולים להביא לאותו נזק שאותו חוללו המטוסים המקבילים של בעלות הברית באירופה באותה עת, ומאוחר יותר גם ביפן עצמה.
לעומת היפנים, ארצות הברית פיתחה את המפציץ הסדרתי הכבד ביותר ששירת במלחמת העולם השנייה, הבואינג B-29 סופרפורטרס.
מעבר למטען הפצצות הכבד שיכול היה מפציץ זה לשאת, היה המטוס בעל טווח ארוך במיוחד, שאפשר את הפצצת יפן.
תחילה נערכו גיחות ההפצצה מסין, ובהמשך מבסיסים שהוקמו באיים שנכבשו מיפן, בעיקר באיי מריאנה - סאיפאן, גואם וטיניאן.
המפציצים הטילו על הערים היפניות, ובראשן טוקיו, פצצות חומר נפץ מרסק ופצצות תבערה, שגרמו לנזקים כבדים מאוד בבתים העשויים מעץ ונייר, והביאו ליצירת סופות אש שהחריבו שטחים נרחבים מאוד.
הפצצת טוקיו בלילה שבין 9 ל-10 במרץ 1945 גרמה למותם של 90,000 - 100,000 בני אדם, ההפצצה האווירית הכבדה בהיסטוריה.
בניגוד להפצצות של בעלות הברית באירופה, שמטרתן המוצהרת הייתה הפצצת דיוק על יעדים אסטרטגיים (גם אם לא ניתן היה להשיג מטרה זו), הפצצת ערי יפן כוונה מלכתחילה לפגוע בבתי מגורים ובאוכלוסייה אזרחית.
שיאה של מערכת ההפצצות האסטרטגיות נגד יפן הייתה הטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי ב-6 וב-9 באוגוסט 1945, בהן נספו בין 130,000 ל-226,000 בני אדם, והביאו לסיומה של המלחמה.
כניסת הנשק הגרעיני שינתה את ההפצצות האסטרטגיות: פצצה אחת יכולה להביא לנזק גדול בהרבה מזה שיכולים להשיג מאות מפציצים הנושאים מאות ואלפי פצצות רגילות.
התפתחות שנייה ששינתה את פני ההפצצה האסטרטגית היה פיתוח הנשק המונחה: האפשרות לפגוע בדיוק גדל והולך במטרה אפשרה להימנע מהנזק המשני הרב שנגרם על ידי ההפצצות הנרחבות שהיו במלחמת העולם השנייה.
חשיבותה של דעת הקהל, התחדשותם של כלי התקשורת והאפשרות להביא לידיעת הציבור תמונות וקולות בזמן אמת או סמוך מאוד לכך יצרו מציאות שבה הפצצה אסטרטגית כבדה עלולה לגרום לנזק פוליטי חמור, שהביא לא פעם להפסקת מערכת הפצצות כזו.
בשלבים הראשונים של מלחמת קוריאה הגביל חיל האוויר של ארצות הברית את עצמו להפצצה טקטית כנגד מטרות אסטרטגיות.
המלחמה נתפסה כעימות מצומצם שאינו חורג מגבולותיה של קוריאה וממשלת ארצות הברית, בראשות נשיא ארצות הברית הארי טרומן, חששה להתערבות סינית או סובייטית אם יופצצו מטרות בסמוך לגבול הסיני.
התערבות סין במלחמה בנובמבר 1950 שינתה את מדיניות ההפצצות האוויריות באופן דרמטי.
חיל האוויר של ארצות הברית החל במערכת הפצצות אינטנסיבית נגד צפון קוריאה במטרה לפגוע במורל של אוכלוסיית המדינה ולגרום לנזק כלכלי גדול ככל הניתן, שיפגע ביכולתה של המדינה לנהל מלחמה.
ההפצצות הכבדות על צפון קוריאה נמשכו עד לחתימת הסכם שביתת הנשק בין הכוחות הקומוניסטיים וכוחות האו"ם ב-27 ביולי 1957.
במהלך מלחמת וייטנאם הפעילה ארצות הברית כנגד צפון וייטנאם מערכת הפצצה אסטרטגית שנקראה מבצע רעם מתגלגל.
המערכה התנהלה במשך יותר משלוש שנים, ממרץ 1965 עד נובמבר 1968, ומטרתה הייתה לגרום לדמורליזציה של האוכלוסייה בצפון וייטנאם, לפגוע בכלכלתה ולהפחית את יכולתה לתמוך במאמץ המלחמתי.
זאת, בתקווה שפגיעה כזו תביא את צפון וייטנאם לבקש משא ומתן לשלום.
המערכה נכשלה ולא הביאה לתוצאה זו.
ממשל ארצות הברית, בראשות הנשיא לינדון ג'ונסון, חשש שוב מכניסת סין למלחמה, והטיל מגבלות על המערכה, כמו גם הסלמה מדורגת של עצימותה.
ממשל הנשיא ריצ'רד ניקסון המשיך במערכת הפצצות מצומצמת יותר שנקראו מבצע ליינבקר 1 (9 במאי - 23 באוקטובר 1972) ומבצע ליינבקר 2 (18 - 29 בדצמבר 1972).
תמונות ששודרו בטלוויזיה בארצות הברית, כמו זו של פאן טי קים פוק הנמלטת עירומה מכפרה הבוער, גרמו לזעזוע עמוק בדעת הקהל בארצות הברית והביאו לדרישה להפסקת המערכה.
בשל הלחץ הציבורי, ובשל חוסר היעילות של הפצצות שטח, פותחו כלי נשק מונחים, בעלי דיוק רב יותר.
אמצעי לחימה אלו אפשרו מניעת פגיעה באוכלוסייה אזרחית ולפחות את צמצומה ומאידך פגיעה יעילה ומשמעותית יותר במטרה.
ההפצצות האסטרטגיות החלו לשנות את אופיין, ומטרותיהן הפכו למטרות נקודה - תשתיות לאומיות שנדרשו שנים להקמתן והושקע בהן הון רב.
ההתקדמות הרבה בתחום החימוש המונחה באה לידי ביטוי במלחמת המפרץ ב-1991. למרות שרוב הפצצות שהוטלו במלחמה זו (93%) היו עדיין פצצות רגילות, השימוש בנשק המונחה היה משמעותי.
במלחמת קוסובו, בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 ובשלבים הראשונים של מלחמת עיראק (2003) היה שימוש נרחב בנשק מונחה על ידי המדינות שהחזיקו בו.
מערכת ההפצצות במלחמות אלה היה אסטרטגי במהותו, אך הפצצות השטח של מלחמת העולם השנייה נעלמו, והפגיעה באוכלוסייה אזרחית הייתה קטנה בהרבה, אם כי לא נעלמה.
שינוי נוסף שהביא השימוש בנשק מונחה היה השינוי בסוגי המטוסים שהופעלו לצורך הפצצות אסטרטגיות.
במקום המפציצים הכבדים שבהם נעשה שימוש במלחמת העולם השנייה, ויורשיהם שיועדו למטרה זו (כמו ה-בואינג B-52 סטרטופורטרס) באו מטוסים שנחשבו עד עתה כמטוסי קרב והפצצה טקטיים, כמו הבואינג F-15E איגל והלוקהיד מרטין F-16 פייטינג פלקון.
בזכות החימוש המונחה יכולים היו מטוסים כאלה להשמיד מטרות שבעבר היה צורך בעשרות ומאות מפציצים כבדים להשמדתן.
ישראל נקטה במדיניות של הפצצה אסטרטגי מספר פעמים.
במהלך מלחמת ההתשה, בתחילת 1970, תקף חיל האוויר הישראלי מטרות עומק במצרים, בסדרת מבצעים שנקראו מבצעי פריחה (מ-7 בינואר עד 13 באפריל).
התקיפות התאפשרו לאחר קליטתם של מטוסי מקדונל דאגלס F-4 פנטום ודאגלס A-4 סקייהוק בחיל האוויר: מטוסים אלה היו בעלי יכולת נשיאת חימוש גדולה בהרבה מהמטוסים שהיו עד אז ברשות ישראל.
במהלך מבצעי "פריחה" הותקפו מחנות של צבא מצרים, תחנות מכ"ם וסוללות טילי נ"מ.
יעילותם של מבצעים אלה נתונה במחלוקת: יש הטוענים שתקיפות אלו הכריחו את מצרים לחתום על הסכם הפסקת אש ללא הישגים כלשהם למצרים, בניגוד לרצונם; אחרים טוענים כי הפצצות העומק הביאו להתערבות סובייטית בסכסוך, שגררה תוצאות לא רצויות לישראל.
גם במלחמת יום הכיפורים נקטה ישראל במדיניות כזו, הפעם כנגד סוריה.
החל מהיום השלישי למלחמה תקף חיל האוויר מתקנים אסטרטגיים בעלי השפעה על המשק הסורי בעומק סוריה, במטרה להוציאה ממעגל הלחימה ולהביא לריתוק כוחות הגנה בעורף על חשבון חזית רמת הגולן שבה התנהלו קרבות קרקעיים קשים.
חלק מן התקיפות התבצעו גם על ידי חיל הים הישראלי ויחידות מיוחדות.
התקיפות כוונו גם אל מתקני שלטון ומחנות עורפיים של הצבא הסורי, כמו המטכ"ל הסורי ושדה התעופה אל מאזה, בין השאר.
חלק גדול מיעדי התקיפה היו מתקני אנרגיה, שהבולטים בהם: השמדת תחנות הכוח הגדולות "קאנטינה" ו"אולהומה" ב-10 באוקטובר ותקיפת מסוף הדלק בבניאס ב-11 באוקטובר.
לאחר שהפסקת האש הראשונה מיום ה-22 באוקטובר הופרה, הוחלט גם על תקיפת מתקני הדלק בצפון סוריה.
מטרת ההפצצות האסטרטגיות הללו לא הושגה: למרות הנזק הרב והאבדות הכבדות שסבלו הסורים, המשיך הצבא הסורי בלחימתו גם במלחמת ההתשה שלאחר המלחמה.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, במהלך התמודדותה של ישראל מול ארגון חזבאללה, נעשה ניסיון נוסף להשתמש בהפצצה אסטרטגית.
ישראל תקפה יעדים אסטרטגיים של לבנון, מתוך ההנחה שלבנון אחראית על ארגון החזבאללה הפועל משטחה, וכי פגיעה ביעדי תשתית תביא ללחץ של לבנון על הארגון.
בפועל הסתבר, כי תקיפות כאלה לא הועילו לטווח הארוך, גם אם השיגו רגיעה לטווח הקצר והבינוני.
מבחינה מסוימת הזיקו הפצצות אלו לישראל, שכן נתפסו בדעת הקהל העולמית בצורה שלילית ובפועל חיזקו את חזבאללה.
לוחמה אווירית, ככל סוגי הלוחמה, כפופה לדיני המלחמה ולכללי המשפט ההומניטרי.
מטרתם של חוקי המלחמה היא ליצור הבחנה בין אזרחים ללוחמים ובין מטרות צבאיות למטרות אחרות.
החוק הבינלאומי המתייחס להפצצה אווירית, שהיה בתוקף במהלך שתי מלחמות העולם, התבסס על אמנת האג שנחתמו בשנים 1864, 1899 ו-1907, שהגדירו את רוב חוקי המלחמה באותה עת.
באמנה שנחתמה ב-1907 ישנם שני הסכמים הנוגעים להפצצות אוויריות, ובהם הסעיפים הבאים:
סעיף 25: תקיפה או הפצצה, בכל אמצעי, של עיירות, כפרים, מגורים או מבנים שאינם מוגנים אסורה.
סעיף 26: הקצין המפקד על כוח תוקף חייב לפני תחילת הפצצה, למעט מקרי תקיפה, לעשות כל שביכולתו להזהיר את השלטונות.
סעיף 27: במצור ובהפצצות יש לנקוט בכל הצעדים הדרושים כדי להגן, ככל האפשר, על מבנים המוקדשים לדת, אמנות, מדע או צדקה, אנדרטאות היסטוריות, בתי חולים ומקומות שבהם נאספים החולים והפצועים, בתנאי שהם אינם בשימוש באותו זמן למטרות צבאיות.
חובתם של הנצורים לציין את קיומם ומיקומם של מבנים או מקומות כאמור באמצעות שלטים מובהקים ונראים לעין, אשר יימסרו לאויב מראש.
למרות שההסכמים באמנת האג מ-1907 אסרו על הפגזה מן הים על מקומות לא מוגנים, לא היה איסור בינלאומי על הפגזה או הפצצה לא אבחנה על אוכלוסייה לא לוחמת באתרים מוגנים, לקונה שהוחמרה בהפצצות אוויריות.
עם זאת, משתתפי ועידת השלום ב-1907 אמצו הצהרה על איסור להטיל קליעים וחומרי נפץ מכדורים פורחים או מכלי טיס אחרים.
מלחמת העולם הראשונה חשפה את עוצמתה האפשרית של הלוחמה האווירית.
אוכלוסיות לא לוחמות הפכו לפגיעות מאוד ובאופן בלתי נמנע הפכו למטרות צדדיות בלוחמה כזו, בהיקף רחב בהרבה ממה שהיה לפני כן.
בעקבות המלחמה הועלתה בשנת 1923 טיוטה לאמנה שהייתה אמורה להיקרא "חוקי האג ללוחמה אווירית".
הטיוטה כללה כמה סעיפים שהיו אמורים להשפיע ישירות על הפצצות אוויריות, אך כל המעצמות דחו את הטיוטה בטענה שאינה ריאליסטית והאמנה לא אומצה כמחייבת משפטית.
בשנים 1927–1930 קיימו גרמניה ויוון תהליך בוררות לגבי פיצוייים שהיו אמורים להתקבל מגרמניה על ידי יוון בגין נזקים שנגרמו בהתקפות גרמניות על יוון במלחמת העולם הראשונה.
בית הדין שעסק בבוררות קבע שהלוחמה האווירית כפופה לדיני המלחמה שנקבעו באמנות האג.
התקדים שקבע בין הדין של הבוררות לא התקבע; עד תום מלחמת העולם השנייה, ב-1945, התעלמו למעשה הצדדים הלוחמים מהחלטות בית הדין.
לאחר המלחמה, לקראת משפטי נירנברג, גיבשו בעלות הברית את האמנה שתהווה את התשתית המשפטית והחוקית לשפיטתם של פושעי המלחמה הנאציים.
סעיף 6(b) של האמנה הוקיע "הרס ערים, כפרים ויישובים באופן מכוון, או הרס ללא הצדקה של כורח צבאי", והגדיר מעשה כזה כהפרת חוקי המלחמה או נוהגי המלחמה, ולפיכך הוא פשע מלחמה.
סעיף זה הוכלל גם באמנה שהייתה הבסיס למשפטי טוקיו.
עם זאת, בשל העובדה שבמהלך מלחמת העולם השנייה לא היה חוק בינלאומי או נוהג האוסר על הפצצה בלתי חוקית, הוחלט שלא להעלות האשמה בהפצצה ללא אבחנה של ערי האויב, ואף מפקד צבאי או מדינאי של מדינות הציר לא נשפט על עבירה כזו.
לאחר המלחמה, לא מעט כתגובה לתוצאותיה ההרסניות, אומצו סדרה של אמנות המסדירות את דיני המלחמה, שגובשו לאמנת ז'נבה הרביעית שנחתמה ב-1949. למרות שאמנת ז'נבה הרביעית ניסתה להקים כמה הגנות משפטיות לאזרחים בזמן מלחמה, הוקדש עיקרה להגדרת זכויות האזרח בשטחים כבושים ולא ניתנה תשומת לב מפורשת לבעיות ההפצצה.
בשנת 1977 אומץ הפרוטוקול הנוסף הראשון לאמנות ז'נבה, האוסר על תקיפה מכוונת או חסרת הבחנה של אזרחים ואובייקטים אזרחיים, גם אם האזור הכיל מטרות צבאיות, ודרישה מהכוח התוקף לנקוט באמצעי זהירות וצעדים כדי לחסוך את חייהם של אזרחים ורכוש אזרחי ככל האפשר.
עם זאת, נאסר על כוחות צבאיים ומדינות למקם יעדים צבאיים בקרבת או באזורים מיושבים בצפיפות ולהשתדל לסלק אזרחים מקרבת מטרות צבאיות.
צדדים לוחמים שלא יעשו זאת ישאו באחריות לאבדות אזרחיות, אפילו פלילית.
עם זאת, הפרוטוקול קובע גם כי איתור יעדים צבאיים בקרבת אזרחים "לא ישחרר את הצדדים לסכסוך מהתחייבויותיהם החוקיות ביחס לאוכלוסייה האזרחית ולאזרחים".
ההגדרה "הפצצת טרור" היא מונח רגשני שנועד לתאר הפצצות אוויריות שנועדו להחליש או לשבור את מורל האויב.
השימוש במושג מרמז שהפצצות אלו הן פשע מלחמה על פי חוקי המלחמה, ואם הן מותרות בכל זאת הן מהוות, מכל מקום, פשע מוסרי.
במונח "הפצצת טרור" מתייחסים בדרך כלל לגיחות הפצצה ארוכות טווח, אך גם גיחות קצרות טווח שבהן נפגעים אזרחים מכונות בשם זה.
יוזף גבלס, שר התעמולה של המשטר הנאצי תיאר את הפצצות חיל האוויר המלכותי (ה-RAF) וחילות האוויר של ארצות הברית (USAAC) על גרמניה כ"התקפות טרור" (Terrorangriffe).
ממשלות בעלות הברית הגדירו את ההפצצות כ"הפצצת שטח" (RAF) או "הפצצת דיוק" (USAAC).
גם כלי התקשורת במדינות בעלות הברית השתמשו במושגים אלו.
עם זאת, במסיבת עיתונאים שנערכה ב-16 בפברואר 1945, יומיים לאחר הפצצת דרזדן, אמר קולין מקיי גרירסון, קצין בכיר בחיל האוויר המלכותי, כי המטרה העיקרית של ההפצצה הייתה ניתוק צומת דרכים מרכזי, בכדי למנוע העברת תגבורות ואספקה.
הוא הוסיף, כהערת אגב, שהגיחה סייעה להרוס "מה שנותר מהמורל הגרמני".
בשל טעות של הצנזורה פורסמו הדברים, והביאו למאמרי דעה רבים בעיתונות ולשאילתות בפרלמנט הבריטי.
הטלת הפצצות הגרעיניות על הירושימה ונגסקי מיקדה את הדיון המוסרי והאתי בהן, וטשטשה למשך שנים רבות את הדיון לגבי ההפצצות הקונבנציונליות במהלך מלחמת העולם השנייה.
הייתה הסכמה שההפצצות הגרמניות לפני המלחמה, כמו הפצצת גרניקה, וההפצצות במהלך המלחמה, כמו על ורשה, רוטרדם, קובנטרי, לונדון, ועוד, היו הפצצות טרור שנועדו להטיל אימה על האוכלוסייה האזרחית, בעוד ההפצצות של בעלות הברית בהמשך המלחמה היו פעולות צבאיות לגיטימיות.
זאת, למרות שמפציצי בעלות הברית שהשתתפו במתקפות, בשיאן, נשאו מטעני פצצות גדולים וכבדים בהרבה מאלה שנשאו מטוסי מדינות הציר, ומספר האבדות שגרמו היה גדול עשרות מונים מאלה שגרמו הפצצות מדינות הציר.
ההפצצות הגרמניות נתפסו כהפצצות טרור משום שמבחינה מלחמתית לא היה בהן צורך: ההפצצה על גרניקה הייתה כאשר ההכרעה במלחמה כבר הייתה ברורה וההפצצה לא השיגה שום יעד צבאי, למשל.
מאידך, הפצצות בעלות הברית נתפסו במשך שנים רבות כחיוניות לניצחון.
ואולם, בשנות ה-90 של המאה ה-20 וב החל הדיון על מוסריות ההפצצות, גם של בעלות הברית, לעלות שוב למרכז הדיון ההיסטורי והמוסרי.
הדיון כולו נשען על ההבנה, שלמרות שהמלחמה עצמה היא דבר רע, ישנו רוע גדול יותר וקטן יותר, וההסכמה הכללית במדינות המערב הייתה שניתן לצמצם את מידת העוול והרוע במלחמה.
על פי הבנה זו, יציאה למלחמה היא רע הכרחי שיש לצמצם אותו ככל הניתן, וגם אם קיים כורח להילחם, יש לצמצם את העוול והרוע הנגרמים בגלל המלחמה ככל הניתן.
צמצום העוול והרוע צריך להיעשות על ידי הטלת מגבלות על המלחמה, ובראשן השמירה על הבידול בין אזרחים לבין לוחמים.
השאלה אתה מעלים היסטוריונים וחוקרי אתיקה היא לא רק האם ניתן להימנע מפגיעה באזרחים - וככל הנראה, עם התפתחות הנשק המודרני ובמיוחד ההפצצה האסטרטגית, לא ניתן להימנע מנזק משני ומפגיעה באזרחים - אלא האם נזק זה הכרחי לניצחון במלחמה.
אחת השאלות המפורסמות בהקשר זה היא האם היה צורך אמיתי בהטלת פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי, ואם אכן היה צורך בהטלת הפצצה על הירושימה, האם היה צורך בהטלת פצצה שנייה על נגאסאקי.
יש לציין שישנם החולקים על הנחת הצורך בצמצום המלחמה: גנרל צבא ארצות הברית במלחמת האזרחים האמריקנית, ויליאם טקומסה שרמן, טען "מלחמה היא גיהנום" (War is hell), ושכל ניסיון לצמצם את ההרס שהיא זורעת הוא אבסורדי, וגם מכין את התשתית למלחמה הבאה.
סוגיית יעילותן של ההפצצות האסטרטגיות היא שאלת מפתח בדיון על מוסריותן, שכן אם ההפצצות לא היו יעילות הרי שלא תרמו למטרת המלחמה, ולפיכך היו לא מוסריות.
מחקרים שנערכו בעשורים שלאחר המלחמה טענו שההפצצות היו יעילות הרבה פחות ממה שנטען במהלך המלחמה .
על פי מחקרים אלה המשיך הייצור התעשייתי של גרמניה המשיך עד לסתיו 1944, נזק שנגרם למסילות ברזל ולמפעלי תוקן במהירות, והמורל לא נפגע בצורה רצינית.
מסקנות אלו צוטטו בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20 על ידי מתנגדים להפצצות הכבדות של ארצות הברית על וייטנאם, שבוצעו בהוראתו של נשיא ארצות הברית לינדון ג'ונסון.
עם זאת, מחקרים מאוחרים יותר מערערים על הנחות אלה: לדבריהם, הפצצות בעלות הברית גרמו לקריסה של התעשייה הגרמנית, בעיקר כאשר ההפצצות התרכזו בתעשייה האסטרטגית.
על פי מבקרים אלה, "מתקפת הנפט" כנגד מפעלי ייצור השמן הסינתטי הגרמניים הביאו לירידה של כ-90 אחוז מהייצור בין מאי לספטמבר 1944. הרס קווי רכבת
מנע הובלת דלק נאותה ובכך הגביל את השימוש במטוסי קרב גרמניים, דבר שהפך את הפצצות בעלות הברית ליעילות יותר, והביא להמשך הרס התעשייה הגרמנית ופגיעה קשה עוד יותר בייצור ובשינוע הדלק.
לא ניתן, כמובן, לבדוק את ההשערה הנגדית, כלומר לאילו הישגים היה הייצור הגרמני מגיע ללא ההפצצה.
הייצור הגרמני ירד רק מהמחצית השנייה של 1944, וחלק מהירידה נגרמה מכיבוש מקורות הנפט ברומניה על ידי הצבא האדום.
הפפירוסים של זנון הם אוסף של אלפי פפירוסים ביוונית שהיו שייכים לארכיונו של זנון בן אגראופון (Agreophon), שחי במחצית המאה ה-3 לפנה"ס במצרים בתקופת תלמי השני.
הם מהווים מקור מידע היסטורי חשוב למצב הכלכלי והפוליטי בתקופה התלמית.
זנון, שהיה ממוצא יווני מהעיר קאונוס באזור קאריה באנטוליה, היה פקידו הפרטי של אפולוניוס הדיאויקטס , שהיה ראש השרים והאחראי על הכספים של תלמי השני.
הוא התמנה לתפקידו זה בשנת 260 לפנה"ס וחי לפחות עד שנת 243 לפנה"ס.
על פי הפפירוסים, זנון נסע בכל רחבי היחידה המנהלית שנקראה "סוריה ופיניקיה", אשר ארץ ישראל הייתה חלק ממנה.
הוא החל את מסעו במגדל סטרטון (קיסריה), שם עגנה ספינתו.
לאחר מכן נסע לירושלים דרך פגאיי ליד מעיינות ראש העין, ומשם נסע ליריחו, שם נבנו בתקופה ההלניסטית מפעלי השקיה גדולים.
לאחר מכן עבר לעבר הירדן וביקר ב"אבל", שהייתה אזור של כרמים והמשיך לארץ טוביה, ואז עלה צפונה והגיע עד ל"לקסה" ששכנה מדרום לדמשק.
בהמשך מסעו ירד דרומה ל"נוה" ול"איטה", ששכנה על גדות הירמוך, משם המשיך ל"בית ענת", שבה הייתה לאפולוניוס אחוזה גדולה.
לאחר מכן הגיע זנון לקדש הנמצאת דרומית-מזרחית לבית ענת.
תחנתו האחרונה הייתה עכו, שנקראה בזמנו פטולמאיס, שם עלה על ספינה בחזרה למצרים.
הפפירוסים נמצאו בשנת 1915 על ידי פלאחים מצריים באזור בו שכנה העיר פילדלפיה באזור פיום.
העיר הייתה עיר חדשה שנבנתה באזור בתקופת תלמי השני וזנון התיישב בה לאחר שעזב את שירות המדינה.
בין השנים 258-259 לפנה"ס שהה זנון ביחד עם פקידים נוספים בארץ ישראל, והפפירוסים מספקים מידע על הפעילות הכלכלית במצרים ובארץ ישראל בתקופה זו.
בין המקומות המוזכרים במכתבים היו גם הערים עזה אפק, עכו, קדש וצור.
בכמה פפירוסים מספר זנון על התנהלותם של השליטים המקומיים שהעזו להתנגד לפקידי המלך.
מכתב אחר הוא דיווח על שני פקידים שהיו בשירותו, דרימילוס ודיוניסיוס, שפנו לעיסוק צדדי בסחר בנשים ומכירתן לזנות.
המסמכים מכילים גם רשימה של סחורות שיוצאו מארץ ישראל, הכוללים תבואה, שמן, אספלט מאזור ים המלח, ואפרסמון.
באחד המכתבים מפורט משלוח עבדים ושפחות, סריסים, וחיות נדירות שהוא שלח למצרים.
העבדים היו נערים ונערות צעירים שנרכשו במחיר מוזל ונועדו לשמש בבתיהם של עשירי מצרים.
חמישה מכתבים שכתב זנון בפברואר–מרץ 258 לפנה"ס, לאחר שובו מארץ ישראל למצרים, עוסקים בתפיסתם והחזרתם של נערים שנקנו כעבדים באידומיאה וברחו.
מכתב מפילוטאס, אחד מסוכניו של אפולוניוס, מדווח לזנון על בריחתם של עבדים מנמל עזה.
המסמכים מכילים מידע על טוביה, מעשירי התקופה, שהיה אביו של יוסף בן טוביה.
על פי הפפירוסים, טוביה חי בעבר הירדן באזור שנקרא "ארץ טוביה" ולמשפחה היה מבנה מבוצר ששימש מעין מושבה צבאית.
באחד המכתבים מטוביה לאפולוניוס, טוביה כותב כי שלח לו סריס אחד וארבעה ילדים, ומספק את תיאורם הפיזי.
במכתב אחר נזכר השם "יֶדוּס", שאינו מוכר באוצר השמות היווני, ואביגדור צ'ריקובר משער כי זהו תעתיק יווני של השם העברי "יֶדוּע" (כפי שהשם "ישוּע" תועתק "יֶסוּס").
אוסף הפפירוסים מפוזר בין מוסדות שונים ברחבי העולם, בין השאר באוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת קולומביה, המוזיאון הבריטי בלונדון, המוזיאון המצרי בקהיר, ועוד.
חלק ניכר מהאוסף נסרק והועלה לאינטרנט במסגרת פרויקט פרסאוס של אוניברסיטת טאפטס.
הפעמון הגדול של בורדו הוא מגדל פעמונים בעיר בורדו שבצרפת, שהיה בעבר חלק מבניין העירייה.
המגדל היה לאחד האלמנטים המזוהים עם העיר, והוא מופיע בסמל העיר.
המגדל נבנה במאה ה-15 על הריסותיו של שער העיר סנט-אלואה שהוקם במאה ה-13.
הפעמון שהוצב בו שימש את פרנסי העיר שצלצלו בו כדי להודיע על תחילת הקציר, אך גם כדי להתריע מפני שרפות.
הוא התחבב כל כך על תושבי העיר, עד כי לאחר שהתקוממו נגד המלך אנרי השני ב-1548, הדרך בה בחר להענישם הייתה ליטול את הפעמון.
ב-1567 נוסף שעון מעל לשער שבתחתית המגדל.
הוא הוחלף בשעון חדש ב-1759, הניצב בו גם כיום.
בשל משקלו הכבד של הפעמון, והחשש שתנודות רבות מדי עלולות להביא לקריסתו, כיום מצלצלים בו רק באירועים מיוחדים.
מדי שנה מצלצלים בו ב-11 בנובמבר, בשעה 11:00 בבוקר, לציון המועד בו הסתיימה מלחמת העולם הראשונה.
בנוסף, צלצלו בפעמון יום הניצחון במלחמת העולם השנייה, ב-8 במאי 1945 ובעת ביקורו בעיר של שארל דה גול ב-10 באפריל 1961.
המגדל כולל שני צריחים מעוגלים המתנשאים לגובה של 40 מטרים, המחוברים ביניהם בצריח מרכזי שבראשו אריה.
בתחילה כלל המבנה ארבעה צריחים, אך רק שניים מהם נותרו.
בסמל העיר בורדו מופיעים כל ארבעת הצריחים.
הפעמון הנוכחי הותקן ב-1775. גובהו והיקפו 2 מטרים, ומשקלו 7,800 ק"ג.
הוא ניצב מעל מרפסת ובה מעקה ברזל מעוטר, ומעליו שני גרגוילים.
הפצה דיגיטלית הוא מונח המתייחס להפצה של תוכן, כגון ספרים, מוזיקה, סרטים, סדרות טלוויזיה, תוכנות ומשחקי מחשב, דרך תקשורת נתונים (לרוב דרך האינטרנט) מבלי שימוש במדיה פיזית כגון נייר או תקליטורים.
העברת התוכן יכולה להתבצע על ידי גישה לתוכן באינטרנט דרך הזרמת מדיה או הורדת תכנים שניתנים להורדה למכשיר.
הפפירוס הארוטי מטורינו (מכונה גם הפפירוס הארוטי, פפירוס טורינו) הוא מסמך מצרי קדום.
הפפירוס מתוארך על ידי חוקרים לסוף האלף השני לפני הספירה ושמור כיום במוזיאון המצרי בטורינו שבאיטליה.
מקורותיו המדויקים של הפפירוס אינם ידועים, אף על פי שהוצהר כי אותר בדיר אל-מדינה שבמצרים.
על פי הערכות, הפפירוס שורטט על ידי שרטט מתבאי שבמצרים העליונה.
הפפירוס שנחקר לאורך זמן לא פורסם, זאת לאחר שהוגדר בידי חוקרו הראשון, ז'אן-פרנסואה שמפוליון, כ"גסות מפלצתית".
אגיפטולוגים נוספים שחקרו את הפפירוס הגיעו למסקנות דומות ובהתאם לזאת, רק בשנת 1973 הפפירוס פורסם על ידי האגיפטולוג הגרמני יוזף אומלין.
הפפירוס מורכב משתי חתיכות ברוחב שונה.
אורכו הקצר, 259 סנטימטרים (101.97 אינץ'), חריג לעומת פפירוסים אחרים המתוארכים לאותה תקופה, שאורכם נע בין ארבעה לחמישה מטרים.
כתוצאה מכך, חוקרים רבים סוברים כי מדובר בשני שרידים של פפירוסים שונים שהודבקו ושימשו כאחד.
בצדו הימני של הפפירוס מצוירות סצנות של בעלי חיים עם כלי נגינה.
זאת בדומה לשרטוטים שנמצאו על אוסטרקונים.
הסצנות הקטנות יותר כוללות בעלי חיים משוחחים ומשחקים משחקי שולחן.
לצד סצנות אלו לא נמצא טקסט.
בצדו השמאלי של הפפירוס מופיעים ציורים המתארים שתים עשרה סצנות של פעילות מינית.
שבע מתוכן כוללות גבר ואישה מקיימים יחסי מין.
נראה כי לא מדובר באותו זוג החוזר על עצמו בווריאציות שונות, אלא שהדמויות משתנות.
דמות של גבר קרח שאינו מגולח ולבוש בחצאית באופן מרושל מופיעה בשכיחות רבה.
הגברים מתוארים כבני מעמד נמוך, כפי שמלמדת קרחתם החשופה.
ייצוגם איננו משקף את תפיסת שלמות הגוף כפי שהיא מוכרת באמנות המצרית הקונבנציונלית.
כמו כן, הגברים כולם מצוידים באיברי מין גדולים במיוחד.
הנשים מובחנות פחות, וככלל הן תואמות את אידיאל היופי המצרי כמתואר בשירי אהבה מצריים.
הסצנות ברובן מתרחשות בחדר סגור ובתוכו חפצים המייצרים אווירה ארוטית.
נמצא הסיסטרום, כלי ההקשה המשויך לחתחור, אלת האהבה.
הכדים מלאים ביין או בירה, ורוב הסצנות מכילות משתתף נוסף, פאלוס שמתנענע ומתנדנד בין בני הזוג.
ההערות החרוטות בשוליים מביעות הנאה ועונג "בוא מאחורי עם אהבתך, הו!
הזוגות מתוארים במגוון תנוחות מיניות.
בחלק מהסצנות נשים מפתות את שותפן המיני, רוקדות ומסדרות את עצמן לקראתו.
באחת מהן הנערה מחזיקה מראה וצובעת את שפתיה.
היא גוחנת עם רגליה מעל אגרטל עם תחתית בצורת קונוס הנושקת לערוותה.
הגבר כורע ברך לידה, אוחז את האגרטל בידו האחת ובידו השנייה נראה כמצביע או מלטף את אזורה האינטימי.
ניתן להניח כי האגרטל משמש בסצנה זו כאביזר מין.
הציורים מהווים מושא לפירושים והסברים רבים.
היעדרם של מקורות מדויקים לפפירוס זה מהווה קושי לקביעת משמעותו של הנרטיב המוצג.
חוקרים רבים הציעו שמהות הפפירוס היא סאטירה פוליטית על רעמסס השלישי והרמונו.
חוקרים נוספים, ביניהם אומלין, סברו שהאירוניה מכוונת לאלים המצריים או לפחות לייצוגם הרשמי באמנות.
הוצע שהדמויות בפפירוס הם הכומר של אמון, אל העולם, עם זמרת פולחנית של האלה חתחור, אלת האהבה.
ההנחה שמדובר בכהן דת מבוססת על העובדה שהגברים המופיעים בציור הם נימולים.
בעבר סברו אגיפטולוגים כי הזמרות של חתחור נודעו לשמצה ובהתאם לכך פירשו את ציורי הפפירוס.
חוקרים אחרים סברו כי הפפירוס מתאר את ביקוריו של איכר גס ומוזנח בבית בושת.
בשל סטנדרט הציור הגבוה, ניצול שטח הפפירוס המחושב וכן החיבור המקצועי של שתי החתיכות, קיימת סברה כי קיים שרטט יחיד לפפירוס הזה.
הסצנות אוירו בכישרון רב גם בהשוואה לאוסטרקון המוצלח ביותר באותה תקופה.
רצף ההתרחשויות ובחירת הדמויות הראשיות מצטיירים כבחירה מכוונת וכוללת.
לכן, אף על פי שמתקבל הרושם כי אין קשר בין הסצנות של בעלי החיים בפפירוס לפעילות המינית האנושית, יש להניח כי עבור המצרים היה קיים קישור ידוע.
הפעמון המזמר הוא סיפור מדע בדיוני קצר מאת אייזק אסימוב.
הסיפור הופיע לראשונה בגיליון ינואר 1955 של The Magazine of Fantasy and Science Fiction, ותורגם לעברית בשנת 1983 בגיליון 44 של פנטסיה 2000, ושוב ב-2014 בכתבי אייזק אסימוב 4. הפעמון המזמר היה הסיפור הראשון של אסימוב בו הופיע החוקר ונדל אורת', שהופיע גם בסיפורים האבן המדברת, הלילה הגווע והמפתח.
העבריין הפלילי לואי פייטון הוא אדם אשר רימה את החוק במשך שנים בלי להשאיר מספיק ראיות.
באחת השנים, הוא טס עם אדם בשם אלברט קורנוול לירח, כדי למצוא מטמון של "פעמונים מזמרים" (סלעי ירח שאחרי ליטוש משמיעים צליל יפה מאוד כשמכים עליהם) בעלי ערך רב, שקורנוול השיג את מיקומם על ידי הריגת המחביא שלהם.
בעולם יש אולי עשרה אנשים עם פעמון חסר פגם, ובמטמון יש יותר מעשרים.
אחרי שהם מעבירים את השלל לחללית שלהם, פייטון הורג את קורנוול, לוקח את הפעמונים לכדור הארץ, מחביא אותם, ומשמיד את החללית.
המשטרה יוצרת קשר עם ונדל אורת', מדען אקסצנטרי, כדי שיעזור להם להוכיח שפייטון היה על הירח, וכך לקבל אישור להשתמש בחיישן-מוח עליו, כדי לקבל ראיות מספיקות להרשעה.
עם זאת, מאחר שאפשר להשתמש עם חיישן-מוח על אדם רק פעם אחת, המשטרה רוצה להיות בטוחה שפייטון אכן היה על הירח.
כפי שמסביר השוטר, לפייטון אין אליבי במובן הרגיל, אבל אין גם צורך בו.
הרצח התרחש באוגוסט, וכל מסמך ועדות מראים שפייטון מבלה כל אוגוסט באחוזה מבודדת לחלוטין בהרי רוקי מאחורי שדה כוח חזק בלי לצאת משם ובלי לראות בני אדם אחרים תחת שום תנאים.
לכן, ללא עדות משכנעת, כל בית דין יהיה חייב להאמין שכך היה גם השנה.
אורת' נותן לפייטון את הפעמון הפגום שלו לבדיקה, ומבקש ממנו לזרוק אותו עליו.
פייטון מטיל את הפעמון בצורה גרועה והפעמון נופל לרצפה ונשבר לרסיסים.
אורת' מוכיח שפייטון היה על הירח לאחרונה, ולא הצליח להטיל את הפעמון מאחר שטרם הסתגל בחזרה לכוח המשיכה של כדור הארץ.
בתמורה לעזרתו אורת' מבקש פעמון מזמר מלוטש ללא פגם.
הפפירוסים של ניצנה (או תעודות ניצנה) הם ממצא ארכאולוגי-היסטורי אשר התגלה בחפירות בתל ניצנה על ידי משלחתו של ה.
קולט בשנים 1935–1938. הפפירוסים מתוארכים למאות השישית עד השביעית לספירת הנוצרים ונחשבים לאחד מהמקורות החשובים ביותר על תקופה זו בארץ ישראל, ויותר מכך על תקופה זו בנגב.
הפפירוסים נכתבו בשפות יוונית וערבית ומתארים בעיקר את חיי היומיום של תושבי ניצנה ושל תושבי האזור.
אזור זה היה בעברו בשלטון נבטי עצמאי, לאחר מכן נבטי אוטונומי בתוך האימפריה הביזנטית, אחר כך ביזנטי לחלוטין כשהעם הנבטי נטמע באימפריה הביזנטית הנוצרית ולבסוף נכבש בידי המוסלמים.
תמורות אלו בשלטון הקשו על התיעוד ההיסטורי מה שמעלה את הערך המחקרי של הפפירוסים.
קולט מניו יורק יצאה בשנת 1933 על מנת לחפור בעיר שבטה אך בצורת קשה אשר ייבשה את מקורות המים הכריחה את המשלחת לאחר תקופת חפירות קצרה לסטות מתוכניתם ולעבור לעוג'ה אל-חפיר שבה היו מצויים המים בבארות.
הציפייה למציאת תגלית של ממש בעוג'ה הייתה נמוכה שכן המקום ניזוק על ידי הטורקים אשר בנו על גבי העתיקות מרכז מנהלי ואכסניית דרכים וכן עקב הנזק שנגרם למקום מן הקרבות של מלחמת העולם הראשונה.
כיוון שהבצורת נמשכה זמן רב ולא יכלו חברי המשלחת לחזור לשבטה הם החלו לפנות את ההריסות ולחפור במקום.
בתוך חפירותיהם מצאו כ-195 תעודות על גבי פפירוסים, הראשונות מסוגן בישראל, בתוך כנסיית סרגיוס ובכחוס הקדושים (Sergius and Bacchus), הכנסייה הצפונית בניצנה ומתוארכת למאה החמישית לסה"נ.
הפפירוסים התפרסמו לאחר מכן במספר פרסומים מדעיים על ידי חוקרים-מתרגמים שונים וביניהם קרמר, קירק ואבל.
הפפירוסים נחלקים לחמש סוגות עיקריות על פי תוכנם: א.
הסוגה הספרותית (13 פפירוסים) ב.
"גנזך החייל" של גדוד "התיאודוסיים הנאמנים ביותר" (17 פפירוסים, הקדומים ביותר בניצנה, מן המאה השישית לסה"נ) ג."גנזך הכנסייה" (חמישה פפירוסים מסוף המאה השישית לסה"נ) ד."הגנזך של סרגיוס בן גיאורגיוס בן פטריקיוס" כומר ראש מנזר ובעל חלקות חקלאיות רבות מסוף המאה השביעית לסה"נ (לאחר הכיבוש המוסלמי).
"הגנזך הערבי" (40 פפירוסים מסוף המאה השביעית לסה"נ).
בין הפפירוסים הספרותיים נמצאו קטעים מן ה"אינאיס" של ורגיליוס ושני ספרי עזר ליצירה זו, מעין מילונים לטיניים-יווניים, שמהם נשתמרו 1025 ערכים.
מממצא זה אנו מסיקים כי האיניאיס נלמד אז בבית הספר שבחסות הכנסייה.
בנוסף נתגלו קטעים מן הספרות הנוצרית וביניהם: האגרות אל הרומיים, האגרות אל הקורינתיים, האגרות אל הקולוסיים ועוד אגרות שכתב פאולוס וכן פרקים מן הבשורה על-פי יוחנן.
כמו כן נתגלו גם קטעי ספרות דתית חיצונית וביניהם: האגדה על גיאורגיוס הקדוש, מכתבו של אבגר שליט אדסה אל ישו ותשובתו של ישו, "שנים עשר פרקים על האמונה" ועוד קטעים בעלי אופי דתי שלא זוהו.
נוסף על כך נמצאו קטעים מספרי חוק שונים.
"גנזך החייל" ו-"גנזך סרגיוס בן גיאורגיוס בן פטריקוס"
פפירוסים אלו עוסקים בענייני רכוש ובעניינים אישיים של חקלאי ניצנה.
חקלאים אלו היו מן החיילים (כשליש מאוכלוסיית ניצנה), מן הכנסייה ומן האזרחים תושבי "כפר ניצנה שבמחוז [חלוצה]" כפי שמוגדר בתעודות, וחלקם אף היו בנים לעם הנבטי כפי שמלמד שמם בתעודות.
כמה מן הפפירוסים עוסקים בחלוקת רכוש, אשר עקב אופייה החקלאי של ניצנה כולל תמיד גם חלוקה בזכות השימוש במים.
חלק מן הפפירוסים עוסקים בעניינים כספיים וחלק בענייני נישואין וגירושים.
בפפירוסים העוסקים בנישואים מפורטות המתנות שמקבלת הכלה ממשפחתה וממשפחת החתן.
חלק מן הפפירוסים של "גנזך החייל" עוסקים בעניינים צבאיים מובהקים וביניהם פעולה צבאית בקיסריה אליה נשלחים חיילים מניצנה.
מן הפפירוסים של גנזך זה אנו למדים על תמיכתם הרחבה והעזה של תושבי הנגב בכנסייה ועל חלוקת החשיבות הרבה לפולחנו של סרגיוס הקדוש.
פולחנו של סרגיוס הקדוש היה חשוב עד כדי כך כי ביום זה היו נאספים תושבי האזור כולו וגם מאילה-אילת הגיעו נציגים.
בגנזך זה אנו מוצאים פפירוסים אשר מתארים את המיסים שנדרשו להעלות תושבי ניצנה לכובשים המוסלמים.
תושבי ניצנה שעד לעת זו היו חופשיים ממיסים עקב מעמדם כחיל חלוץ במערכת הלימס ביזנטית, נדרשו עתה להעלות כמס חלק מיבולם, שמן וחיטה, וכן מס גולגולת ומס קרקע לשבטים הבדואים אשר התיישבו באזור כחילות מצב מטעם השלטון המוסלמי.
פפירוס אחד מתאר את מכסת המס של ערים שונות בפרובינקיה וביניהן: עבדת, ממפסיס-ממשית, חלוצה ובאר שבע.
אזכור זה תרם רבות לזיהוין של אותן ערים.
באחד מן הפפירוסים אף מסופר על משלחת אשר יצאה להתלונן אודות עול המיסים בפני המושל המוסלמי שבעזה (בעת הכיבוש המוסלמי עבר הממשל מחלוצה לעזה).
מיסוי כבד זה הוא הגורם המרכזי לנטישתה של ניצנה והערים הסמוכות לה.
גילוי הפפירוסים ופרסומם תרמו למחקר ההיסטורי תרומה עצומה.
תרומה זו משמעותית ביותר בכמה שדות מחקר שונים וביניהם: החקלאות הקדומה, המשפט והבירוקרטיה הקדומים, ההתיישבות בנגב, העם הנבטי וממלכתו, שלטון האימפריה הביזנטית בארץ ישראל, ראשית הנצרות בארץ ישראל והכיבוש והשלטון המוסלמי.
מן הפפירוסים של ניצנה עולה תיעוד רב ומפורט על החקלאות הנבטית ושל סוג הגידולים שגידלו בנגב המאות השישית והשביעית לספירה וכן פירוט של כמות היבול והיחס בינו לבין כמות הזרעים.
מתוך המידע הזה מסיקים החוקרים מה היו הגידולים בנגב גם לפני הזמן אליו מתוארכים הפפירוסים.
בפפירוסים מוזכרים גידולי חיטה ושעורה, קטנית ששמה "אראקוס", תאנה, זית, תמר, שקד וגפן.
ניסיונות גידול בשיטות קדומות של חוקרים בני זמננו תומכים בממצא הכתוב ומאששים את הטענה כי מינים אלו גודלו בנגב.
בנוסף, חלק מן הפפירוסים אשר עוסקים בחלקות חקלאיות מגדירים חלקות מסוימות על מתקני ההשקיה והגידול שבהן.
ממידע צדדי זה לומדים חוקרים אודות השיטות החקלאיות הקדומות ומשלימים את המידע הארכאולוגי המצוי בשטח.
העיקרון המנחה בחקלאות קדומה זו היה איסוף מי גשמים משטחים גדולים וריכוזם בשטחי עיבוד קטנים.
בתוך אותו מידע אודות מתקנים חקלאיים מוזכרים גם מתקנים חקלאיים מיוחדים לגפנים.
מתקנים אלו זוהו אחר כך עם ה-"תולילאת אל ענב/רוג'ום אל כורום" ששימושם נחשב עד אז לתעלומה מדעית ומיתוס בדואי.
התרומה למחקר אודות המשפט והביורוקרטיה הקדומים
מונחים רבים מתגלים למחקר בפפירוסים של ניצנה, ביניהם: חרסוס- אדמת בור המתאימה לגידולים חקלאיים על אף שאינה מעובדת כיום, חוריאון- כפר או חווה, קפוס-גן עצי פרי וכסרוקפאון- גן עצי פרי המושקה במי נגר.
מונחים אלו הם עדות למסגרת הגדרות משפטית אשר שימשה לחוזים ותעודות העוסקים בחקלאות.
בפפירוסים גם מתואר אורח החיים של אנשי ה-"לימס", הלימיטנים, בארץ ישראל והם מתארים כי לימיטנים אלו גרו מחוץ למצודה ולעיתים אף מחוץ לניצנה.
ככל הנראה בניצנה התקיימו ישיבות בית הדין, לכל הפחות ישיבות סדירות של בית הדין הצבאי, ופסקי הדין נשלחו לחלוצה.
181 הפפירוסים הלא ספרותיים הם דוגמה לדרך החוק וניסוחו וכן לפעולות שונות אשר היו מעוגנות בחוק כגון החרמת גמלים לצורכי הצבא והכנסייה.
התרומה למחקר אודות הנבטים, ההתיישבות בנגב וחילופי השלטון
הפפירוסים של ניצנה מתעדים ומזכירים יישובים רבים בנגב וזיהוים של יישובים אלו התאפשר במידה רבה הודות לפפירוסים אלו, למעשה זיהויה של עוג'ה אלחפיר כניצנה התאפשר תודות לפפירוסים.
בנוסף הפפירוסים מתעדים את התמורות שחוללו חילופי השלטון בנגב ואף את היטמעות האוכלוסייה הנבטית באימפריה הביזנטית ולאחר מכן ב"דאר אל אסלאם", ארצות האסלאם.
עדות לעם הנבטי האוטונומי נמצאת גם היא בפפירוסים אלו בשמות הנבטיים של חלק מתושבי ניצנה.
מכך אנו מסיקים כי הנבטים לא עזבו את מרחב הנגב עד לסוף המאה השביעית לסה"נ בה עזבו רוב תושבי הנגב את המרחב עקב עול המיסים הכבד שהטיל השלטון המוסלמי.
הפער המגדרי בוויקיפדיה הוא מושג מתחום הביקורת על ויקיפדיה המצביע על פערים מגדריים בוויקיפדיה הן מבחינת התפלגות דמוגרפית של עורכי ויקיפדיה והן מבחינת איכות התוכן, קיומו או חסרונו.
שיעור הנשים שעורכות בוויקיפדיה, בקנה מידה גלובלי, הוא בין 8.5% ל-16%.
על פי סקר מ-2015, שיעור הנשים העורכות בוויקיפדיה העברית עומד על 19.9%.
אולם, בדו"ח הסיכום של הסקר מודגש כי בדומה לסקרים נוספים שנעשו לגבי ויקיפדיה העברית, סקר זה אינו מדעי, ואין בו נתונים מהימנים בנוגע לפער המגדרי בוויקיפדיה העברית.
הספרות המחקרית מצביעה על כך שההטיה המספרית לטובת גברים בקרב עורכי ויקיפדיה מובילה להטיה משמעותית בתוכני ויקיפדיה.
ההטיה התוכנית באה לידי ביטוי בסיקור לקוי של נושאים שונים; בהצגת מידע באופן מוטה; ובצמצום במגוון הגישות לגבי השאלות "מהו ידע?" ו"כיצד ידע נוצר?".
הצמצום במגוון הגישות לגבי שאלות אלה מוביל את עורכי ויקיפדיה לקביעת מדיניות מתוך נקודת מבט אנדרוצנטרית (המציבה את הגבר במרכז) בסוגיות העוסקות בנייטרליות של מידע ובחשיבות אנציקלופדית של נושאים שונים, ומצב זה תורם להיעדרו של ידע.
הספרות המחקרית, שבוחנת את הפערים בוויקיפדיה, מצביעה גם על הטיה אירופוצנטרית ועל הטיה גזעית – כלומר, על כך שבוויקיפדיה ניתנת עדיפות לפרספקטיבה ולתחומי העניין של האדם הלבן המערבי.
ההכרה בקיום הפער המגדרי בוויקיפדיה
ויקיפדיה, שנוסדה בשנת 2001, הפכה עם הזמן למקור המידע הפופולרי ביותר באינטרנט.
נכון לדצמבר 2016, ויקיפדיה היא האתר החמישי הפופולרי ביותר בעולם, והאתר השישי הפופולרי ביותר בישראל.
במהלך השנים, חוקרים החלו לזהות בוויקיפדיה מספר בעיות סיסטמטיות, כשאחת מהן היא הפער המגדרי.
קיומו של הפער המגדרי בוויקיפדיה פורסם לראשונה בשנת 2010, עם פרסום ממצאי סקר שמצא כי שיעור הנשים העורכות בוויקיפדיה עומד על 12.6% בלבד.
סוגיה זו החלה לזכות לתשומת לב תקשורתית ואקדמית רבה לאחר פרסום כתבה בנושא בניו יורק טיימס בשנת 2011. מחקרים רבים מראים כי הפער המגדרי מוביל להטיה מגדרית בתוכני ויקיפדיה, ומסבירים מדוע, על אף המוטו של ויקיפדיה לפיו "כל אחד יכול לתרום", קיימת דומיננטיות גברית מובהקת.
אף על פי שנשים מהוות 51% מאוכלוסיית העולם, הן סובלות מחוסר ייצוג משמעותי בזירות רבות בחברה (בזירה התקשורתית, האקדמית, הכלכלית, הפוליטית וכדומה).
האו"ם עורך מאמצים להגדיל את ייצוג הנשים במדיה, מתוך הכרה בכך שהמדיה היא כלי משמעותי ביותר להשגת שוויון מגדרי.
גישתה של קרן ויקימדיה לנושא שונה: הקרן קושרת את הפער המגדרי לבעיה קשה של איכות בתוכני ויקיפדיה, ועורכת מאמצים לצמצמו מתוך הרצון לשפר את ויקיפדיה, ולא מתוך רצון לקדם שוויון מגדרי.
לטענת סו גרדנר, מנכ"לית קרן ויקימדיה , ויקיפדיה אומנם שואפת להציג לציבור את מכלול הידע האנושי, אולם בפועל היא מציגה את מכלול הידע הגברי; זאת, משום ששיעור הנשים העורכות בוויקיפדיה נמוך כל כך.
לדבריה, מנקודת המבט של קרן ויקימדיה, הפער המגדרי אינו סוגיה מוסרית, אידאולוגית או פמיניסטית, אלא סוגיה של איכות התוכן בוויקיפדיה: אם המטרה היא להציג את מכלול הידע האנושי, לא ניתן לעשות כן אם לא כולם משתתפים ביצירתו.
ההתפלגות המגדרית בשימוש באינטרנט בארצות הברית מצביעה על שיעור דומה בין גברים לנשים: 81% גברים מול 77% נשים.
בקרב עורכי ויקיפדיה, לעומת זאת, הפער המגדרי בקרב העורכים גדול מאוד: 85%–90% מהעורכים הם גברים.
הסיקור הדל של נשים ושל תחומי עניין הנוטים להעסיק נשים קשור בחלקו לסיבות היסטוריות (נשים באופן מסורתי הודרו מהתיעוד ההיסטורי), אולם נובע גם מן ההעדפות של העורכים בוויקיפדיה.
גברים ונשים נוטים לערוך בתחומי עניין שונים, ולכן פער מגדרי בין העורכים מוביל לסיקור לא שוויוני של תחומים שונים.
בנוסף, לפער המגדרי יש השלכות משמעותיות לא רק על הידע עצמו אלא גם על קהילת העורכים בוויקיפדיה.
ישנם הטוענים כי הפער המגדרי בוויקיפדיה אינו מהווה בעיה.
לדעתם, האחריות על שיעורי העריכה הנמוכים בקרב נשים מוטלת על ציבור הנשים, הבוחר שלא לתרום לוויקיפדיה.
חלקם אף לועגים לנושאים המשתייכים לתחומי עניין הנחשבים "נשיים", וגורסים כי אין הצדקה לכלול נושאים כאלה באנציקלופדיה.
מחקר שניתח את התגובות לסיקור הפער המגדרי בכלי התקשורת מצא כי השיח כולל לעיתים באקלאש – תגובה אנטגוניסטית ולעגנית – נגד נשים.
הפער המגדרי ביחס לוויקיפדיה ניתן לחלוקה לשלושה תחומים:
סוגיית הפער המגדרי בין קוראים – סוגיה זו עוסקת בהתפלגות המגדרית בין קוראי ויקיפדיה.
מספר סקרים מצאו כי הפער המגדרי בין הקוראים הוא זניח.
סוגיית הפער המגדרי בין עורכים – סוגיה זו עוסקת בהתפלגות המגדרית בין עורכים לבין עורכות בוויקיפדיה, באופיה, בסיבותיה ובדרכים לצמצומה.
המחקר מצא כי קיים פער מגדרי ניכר בקרב עורכי ויקיפדיה.
סוגיית הפער המגדרי התוכני (הטיה מגדרית) – סוגיה זו עוסקת בפער התוכני: קיומם והיעדרם של תכנים, והאופן בו הם מתוארים (מסגור, ארגון, עומק והיקף).
המחקר מצא כי קיימת הטיה מגדרית משמעותית בידע לפיה ערכים על נשים או ערכים הנוגעים לתחומי עניין הנוטים להעסיק נשים נמצאים בחוסר ובדלות כמותית ואיכותית, בעוד ערכים על גברים או ערכים הנוגעים לתחומי עניין שנוטים להעסיק גברים נהנים מעושר כמותי ואיכותי.
ויקיפדיה נוסדה על בסיס רעיוני של שתי מסורות: מסורת האנציקלופדיה ומסורת תנועת התרבות החופשית (התוכן החופשי).
בשתי המסורות הללו קיימת היסטוריה של דומיננטיות גברית מובהקת – דומיננטיות שוויקיפדיה ירשה, גם אם באופן בלתי מודע ומכוון.
חלק מההטיות המגדריות בוויקיפדיה נגרמות עקב שעתוק של תיעודים ממאגרי מידע מוטים אחרים, אולם אין בכך כדי להסביר את הפער המגדרי הגדול שקיים לא רק בחוסר ביוגרפיות של נשים אלא בדלות בתחומי ידע שונים.
התוכן בוויקיפדיה משקף את מה שמעניין את העורכים, ולכן השעתוק אינו בא לידי ביטוי רק בשימוש במקורות חיצוניים קודמים בעלי הטיה מגדרית, אלא גם בהעדפות ובתחומי העניין של העורכים.
הטיה מגדרית הייתה קיימת באנציקלופדיות מאז היווצרן.
הפילוסופית סימון דה בובואר כתבה בשנת 1949 בספרה "המין השני" כי "אין זאת נחיתותן של הנשים שקבעה את חוסר חשיבותן ההיסטורי: זהו חוסר חשיבותן ההיסטורי שגזר עליהן את הנחיתות".
באנציקלופדיות המוקדמות זכו נשים לאזכורים קצרים ביותר.
במהדורה הראשונה של אנציקלופדיה בריטניקה , הערך "מחלות סוסים" כלל 39 עמודים, בעוד הערך "אישה" כלל 3 מילים בלבד: "הנקבה של האדם".
את האנציקלופדיה הגדולה ערכו 150 גברים ואף לא אישה אחת, וספר הביוגרפיות של ונצואלה שפורסם בשנת 1957, הכיל רק 3.6% ביוגרפיות על נשים, כאשר רוב הביוגרפיות עסקו באישי צבא ובפוליטיקאים (זירות שנשים לא פעלו בהן).
ההיסטוריונית גיליאן תומאס (Gillian Thomas) חקרה את אנציקלופדיה בריטניקה, ומצאה כי נשים נדחקו בה לשולי תולדות החברה האנושית ונתפסו כתוספת לביוגרפיה של גברים.
המדענית מארי קירי לדוגמה, שזכתה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 1903 ובפרס נובל לכימיה בשנת 1911, לא זכתה לערך במהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה , אלא נאלצה להסתפק באזכור קצר בערך על אודות בעלה, פייר קירי.
מתוך 1,500 עורכי המהדורה האחת-עשרה של אנציקלופדיה בריטניקה, רק 35 (כ-2%) היו נשים (רובן סופרג'יסטיות).
בנוסף, נשים נעדרו לחלוטין מרשימת 49 העורכים-היועצים של האנציקלופדיה.
בשנת 1942 חקרה ההיסטוריונית מרי ריטר בירד את הפער המגדרי באנציקלופדיה בריטניקה ומצאה בה הטיות מגדריות רבות.
כך למשל, הערך מלכה לא היה קיים, נשים הודרו לחלוטין מערכים שעסקו ברפואה ובבריאות, והערך "שיר" הותיר את הרושם שלנשים לא הייתה שום תרומה לשירה באירופה.
ריטר מסרה את דו"ח ממצאי המחקר שלה לעורך הראשי של בריטניקה, וולטר יאסט , וחרף הבטחותיו לשינוי, בפועל הדו"ח זכה להתעלמות.
משום כך, ריטר הפצירה בנשים להפסיק לערוך את בריטניקה.
במאה ה-19 טען, ג'ון ראסקין כי נשים צריכות לקבל נגישות לידע רק אם הדבר יאפשר להן להביע אהדה כלפי העונג של בעליהן בפעילותם לצבירת ידע.
תומאס טוענת כי תפיסת עולם זו משתקפת בערכים של בריטניקה.
ההיסטוריונית ג'ינה לוריה ווקר טוענת כי ויקיפדיה אינה שונה מאנציקלופדיות אחרות במובן זה שהידע שבה נוצר על ידי גברים ועבור גברים.
עקרון "החשיבות האנציקלופדית" בוויקיפדיה, שמנחה את עורכיה בבואם לשקול אלו ערכים לכלול ואלו למחוק, עלול להוות מכשול הניצב בפני תוכן של נשים ושל קבוצות מיעוט בכלל.
בוויקיפדיה, אחד הקריטריונים העיקריים לכתיבת ערך על אישיות הוא כיסוי רחב אודותיה במקורות אמינים.
קריטריון זה מקשה על כניסה של דמויות נשיות: מבחינה היסטורית, לעיתים קרובות נשים זכו להתעלמות, או שהקרדיט על פועלן ניתן לגברים (תופעה הנקראת אפקט מטילדה), ולכן קיים מחסור בתיעוד היסטורי של הישגים נשיים.
ויקיפדיה משעתקת הטיות קודמות: כשם שהגמוניה גברית הייתה קיימת בספרות המדעית מזה מאות שנים, כך גם בוויקיפדיה קיימת הגמוניה גברית כמעט מוחלטת, שמגבילה את נקודת המבט הנשית באופן משמעותי, ודוחקת לשוליים נושאים שנחשבים נשיים.
אף על פי שערכים של חופש ופתיחות עומדים בבסיס תנועת התרבות החופשית, תנועה זו מפגינה את אותו חוסר ייצוג מגדרי של תרבות המחשבים ממנה צמחה.
נשים מהוות רק 1.1% אחוז מקהילת הקוד הפתוח.
החוקר ג'וזף ריגל טוען כי פער מגדרי זה מושפע באופן משמעותי מההקשר החברתי, ולא ניתן לבטל את חשיבותו בטענה לפיה מדובר רק בבחירה אישית של נשים.
האמונה כי ערכי הפתיחות והחופשיות שוללים אפליה עשויה לנבוע מתוך תפיסה אנדרוצנטרית לפיה נקודת המבט הגברית היא נקודת המבט הנייטרלית.
תפיסה זו עשויה לבוא לידי ביטוי בהנחה כי הפער המגדרי הוא מקרי ונובע רק משום שנשים בוחרות שלא להשתתף בעריכת ויקיפדיה.
ערכי החופשיות והפתיחות בתנועת התרבות החופשית, שוויקיפדיה היא חלק ממנה, מאפשרים למיעוטים בה להשפיע, באופן לא פרופורציונלי למספרם בקהילה, על הטון והדינמיקה בין חברי הקהילה.
בנוסף, עורכי ויקיפדיה עשויים לגייס ערכים אלו על מנת להדוף באמצעותם טענות בדבר פגיעה בחברי קהילה אחרים וכן על מנת להדוף טענות בדבר פער מגדרי.
ריגל טוען כי במבט ראשון הטענה שערכי הפתיחות והחופשיות תורמים לפער המגדרי נראית מגוחכת משום שאין מגבלות פורמליות שנוגעות למגדר העורכים.
עם זאת, הוא גורס כי במבט שני מתגלים מנגנונים ודינמיקות בלתי פורמליים, הקיימים בקהילת העורכים, ואשר עשויים ליצור חסמים משמעותיים להשתתפות של נשים בקהילה.
התנהגות מנוכרת וסקסיסטית בתוך קהילות הקוד הפתוח מדירה נשים (לדוגמה: כשחברה בקהילת הקוד הפתוח הזדהתה כאישה, אחד מחברי הקהילה מיד שאל אותה אם היא בלונדינית, וחבר אחר בקהילה שאל אותה אם היא רוצה להתחתן אתו).
אפליה בלתי פורמלית זו עשויה להיות סמויה מן העין, משום שערכים של אוטונומיה ואינדיבידואליות מובילים רבים להתמקד בבחירות האישיות של נשים במקום להסתכל על ההטיה המערכתית.
אידאולוגיית התרבות החופשית מאפשרת קבלה של משתמשים מחרחרי ריב ומיזוגניים, ומאפשרת למשתתפים בדיונים לבטא עצמם בבוטות – דבר שמועיל למשתתפים האגרסיביים ביותר, שהם גברים, על פי רוב.
משתמשים גסים ובוטים עשויים לשגשג בקהילות פתוחות מעצם טבען הפתוח והמכיל.
ריגל טוען כי למספר "תפוחים רקובים" יש את הכוח להדיר נשים, גם אם הם מיעוט.
בוויקיפדיה, קיימים עורכים שתורמים מאוד להעשרת התוכן האנציקלופדי, אולם הם מתנהגים בעוינות ובכך מדירים אנשים מקרב קהילת העורכים.
כמן כן, באופן מסורתי, תנועה זו מקושרת לתרבות "גיקית", שמזוהה עם חיבה לדיונים אינטנסיביים בעלי אופי וכחני.
ריגל טוען כי הרעיון של פתיחות ארגונית אינו אפשרי.
לדבריו, קהילה אינה יכולה להחליט אם להיות פתוחה או לא, אלא רק להחליט למי הקהילה תהיה פתוחה, ומציע כי במקום לחשוב על מושג החופש כ"חופש להיות אנשים לא נעימים לאחרים" יש לחשוב על החופש של האחר להרגיש רצוי.
למרות קיומו של פער מגדרי גדול, התפיסות בנוגע לשאלת קיומו שונות בין גברים ונשים בתנועת התרבות החופשית: סקר שנערך בקרב קהילת הקוד הפתוח מצא כי 78% מהגברים סבורים שאין בקהילה אפליה נגד נשים, בזמן ש-75% מהנשים סבורות כי אפליה כזו אכן מתקיימת.
פער מגדרי בקרב עורכי ויקיפדיה
לנשים יש נטייה גדולה יותר מגברים להתנדב, ולכן חוקרים טוענים כי סביר היה להניח שנשים יקדישו מזמנן לעריכה בוויקיפדיה.
כמו כן, שיעור הנשים שמשתמשות באינטרנט במערב לא קטן משיעור הגברים, ולעיתים אף עולה עליו.
עובדות אלה יכולות להוביל את מי שנחשף אליהם להשערה כי בוויקיפדיה, המושתתת על פעילות התנדבותית ברשת, מתקיים איזון מגדרי.
ואולם, מחקרים שונים מצביעים על קיומו של פער מגדרי משמעותי בוויקיפדיה.
במהלך השנים, נערכו סקרים ומחקרים שמדדו את היחס הכמותי בין עורכים לעורכות בוויקיפדיה.
הן מחקרים שנעשו בקנה מידה גלובלי והן מחקרים שבחנו ויקיפדיות בשפות ספציפיות מצאו פער מגדרי משמעותי, שמצביע על מיעוט עורכות.
בקנה מידה גלובלי, שיעור הנשים בוויקיפדיה הוא בין 8.5% ל-16%.
בוויקיפדיה העברית, שיעור הנשים עומד על 19.9%, אולם רק 10% מהעורכים הפעילים בווקיפדיה העברית (שלהם יש זכות הצבעה ויכולת לקבוע מדיניות ולהכריע בשלל דיונים) הם נשים.
+ סקרים גלובלייםסקר שנה תיאור סקר UNU-MERIT 2010 סקר UNU-MERIT , שנערך על ידי אוניברסיטת האומות המאוחדות בשיתוף קרן ויקימדיה, היה הסקר הגלובלי הראשון שבחן את הפער המגדרי בוויקיפדיה, והראשון לבשר עליו ברמה הגלובלית.
הסקר נערך ב-22 שפות וכלל 176,192 קוראים, עורכים קבועים ועורכים מזדמנים.
לפי נתוני הסקר, שיעור הנשים בוויקיפדיה כולה עמד על 12.64%, ושיעור הנשים העורכות בארצות הברית עמד על 18%.
סקר קרן ויקימדיה 2011סקר זה היה לסקר הגלובלי הראשון שערכה קרן ויקימדיה.
הסקר נערך בכל השפות והוגבל לעורכים רשומים בלבד.
לפי הסקר, בוויקיפדיה קיימת דומיננטיות גברית מובהקת: מתוך כל עורכי ויקיפדיה: 91% גברים, 8.5% נשים ו-0.5 אחוז טרנסקסואלים או טרנסג'נדרים.