tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא השווה את ההתקוממות של דתן ואבירם כנגד משה, ל"התקוממות האנושות כנגד ההתעלות אל האנושי וצלילתה לתהום האפלה של תורת הגזע".
"מכים את היהודי והורגים את האדם".
אולי זו הסיבה ש"אנחנו היהודים נולדים כבר זקנים".
"קפקא טען כי "ליהודים ולגרמנים יש הרבה מן המשותף, הם שאפתנים, יעילים, חרוצים ושנואים בתכלית על ידי האחרים.
הבנת היהודים לדעתו של קפקא היא מכשול, כיוון שדרכו של אדם היא לשעבד את הזולת כשאינו מכירו, באופן הזה מצפונו אינו מציק לו.
"לכן אין איש מכיר את תולדות היהודים" .
כאשר קפקא ויאנוך חלפו ברחובות הרחבים של פראג החדשה, העיר קפקא "אנו מהלכים ברחובות הרחבים של העיר החדשה, אך צעדינו ומבטינו אינם בטוחים...
עיר היהודים הישנה החולה שבתוכנו, היא הרבה יותר מוחשית מאשר העיר החדשה ההיגיינית, הסובבת אותנו".
כתושב יהודי של פראג, אמר קפקא כי כיהודי, הוא חולם לעלות לארץ ישראל.
"היהודים אינם יכולים להסתפק עוד בהיסטוריה".
אם ישראל היא בשביל היהודים מטרה חיונית, הרי שצ'כוסלובקיה, היא רק נקודת מוצא עבור הצ'כים.
על אסופות סיפורים של יהודי מזרח אירופה, כגון י"ל פרץ ושלום אש, אמר שהם מציגים סיפורי עם כי "היהדות אינה רק עניין של אמונה, אלא בראש ובראשונה עניין של אורח חיים, של קהילה שדפוסיה נקבעים על ידי האמונה".
על עבודתו במשרד התלונן קפקא, כי זוהי עבודת כפייה וכי הוא מתגעגע לעבודת כפיים, אך בשל מצבו הבריאותי, אין הוא יכול לעשות זאת.
"עבודה אינטלקטואלית עוקרת את האדם מן הקהיליה האנושית, ולעומת זאת מלאכת כפיים, מוליכה אותו אל הבריות...
תמיד תוקפים אותי יסורי מצפון על שאני מניח לחיים שלי לטבוע בתוך פרנסה של משהו".
"המוזיקה מגבירה את חיי החושים.
ואילו השירה, לעומתה, מדבירה אותם, וגורמת לעילויים...את השירה משנים החיים, זה לפעמים עוד יותר גרוע".
"האמנות לאמן היא סבל שמכוחו הוא משתחרר בשביל סבל חדש", הוא השווה את האמן לציפור תימהונית בתוך כלוב הקיום שלה, כמוה אמר: "אני ציפור בלתי אפשרית לחלוטין, אני קאק, אני קפקא".
המהפכה הרוסית - "ככל שמרחיק שיטפון להתפשט, כך נעשים מימיו רדודים ודלוחים יותר.
המהפכה מתאדה ונשאר רק הרפש של ביורוקרטיה חדשה.
הכבלים של האנושות המעונה עשויים נייר משרדים." קפקא טען כי ניסיונם של האנשים ברוסיה להקים עולם צודק, הוא עניין דתי וכשיאנוך השיב לו כי הבולשביזם אינו דת, ענה קפקא: "מעשי התערבות, התקוממות ומצור, מה הם כל המעשים האלה?
אלה הן הקדמות קטנות למלחמות דת איומות שישתוללו בעולם".
האנרכיסטים הצ'כים – "אנשים אלה המכנים את עצמם אנרכיסטים, הם כה חביבים ונעימים, שיש להאמין לכל מילה שלהם.
אך באותה עת – ובגלל אותן תכונות עצמן – אי אפשר להאמין להם, שאמנם הם יכולים להיות הורסי עולם כאלה כפי שהם מכריזים על עצמם".
הקפיטליזם - "המרקיז דה סאד יכול לזכות בחדוות חיים אך ורק באמצעות סבל הזולת, כשם שמותרות העשירים, מצוקת העניים משלמת את תמורתם".
העטיפה הקדמית והאחורית של הספר שיחות עם קפקא במהדורה העברית, מאוירת ברישומיו של קפקא, והאותיות של שם הספר הן פרי המצאתו.
בשיחותיו עם יאנוך הביע קפקא מדי פעם את רצונו לדעת לצייר ואת אכזבתו מהתוצאות: "מאוד הייתי רוצה לדעת לצייר.
למעשה, אני חוזר שוב ושוב ומנסה, אך אין תוצאות.
זהו כתב תמונות אישי לחלוטין.
כעבור זמן מסוים, אני עצמי איני יכול לגלות את פירושו".
את האיורים שלו הוא כינה שרבוטים ואידיוגרמות ונוכח עיניו של יאנוך, הוא היה משליך אותם ככדורי נייר לפח האשפה.
הוא הסביר כי לפיגורות שהוא מצייר אין פרופורציות נכונות ואופק משלהם וכי הפרספקטיבה שהוא כה מתאמץ ללכוד, מונחת מחוץ לנייר.
יאנוך שאל את קפקא לאחר שחזר מביקור בכפר: "שוב בבית?", וקפקא ענה: "בבית?
יש לי חדר כאן משלי, אך זו אינה מולדת, אלא רק מקום מקלט, שבו אני יכול להסתיר את אי השקט הפנימי שלי, ולהתמכר לו ביתר שאת".
באחד מן הטיולים המשותפים, הראה קפקא ליאנוך את החנות ואת ביתו של אביו.
"אם כן עשיר אתה" אמר יאנוך.
קפקא עיקם את פיו וענה: "ומהו עושר?
לאחד, אפילו חולצה ישנה היא עושר, אחר עני גם אם הוא בעל עשרה מיליונים".
כשגוסטב יאנוך סיפר לקפקא כי אביו גזר מתוך עיתון את השירים של אלטנברג ושמר אותם, אמר קפקא: " תמיד אהבתי את אביך.
במבט ראשון הוא נראה כל כך קריר ומפוכח, סבורים כי אינו אלא פקיד רציני וחרוץ, אך כשמכירים אותו מקרוב, מגלים מתחת לפני השטח המטעים, מעיין של אנושיות מחממת".
ובהזדמנות אחרת אמר: "אביך מפתיעני ברבגוניות שלו.
לגביו הדברים הם כל כך מוחשיים.
הכול כה קרוב ונהיר לו.
הוא בוודאי אדם מאמין בעומק נשמתו, כי אחרת לא היה עולה בידו להתקרב כל כך אל הדברים".
כאשר יאנוך סיפר בדרך היתול על עבודת הנגרות והמסגרות של אביו, אמר קפקא: "אתה צוחק, כיוון שאתה מצטער על כי אינך יכול להשתתף במלאכת הנגרות והמסגרות יחד עם אביך.
אלה הן דמעות שלא נבכו".
"ב-14 במאי 1924 נטש אבי את החיים מרצונו החופשי.
עשרים ואחד ימים מאוחר יותר...
זה היה מניין שנותי, כאשר התמוטט עלי אופק הרגש והרוח של נעורי".
בהקדמה לספר בתרגום העברי נכתב כי סביר להניח שלא כל הפרטים המופיעים בספר מדויקים, במיוחד אלה המתייחסים למחוות הגוף של קפקא, וכי ייתכן שגוסטב יאנוך הושפע מתיאור המחוות שהופיעו בסיפורים שפרסם קפקא.
עם זאת צוין, כי "אין יסוד להטיל ספק במהימנות התיאורים של יאנוך באשר להתבטאויותיו של קפקא".
דורה דיאמנט, האשה עימה גר קפקא בחודשי חייו האחרונים התרשמה כי הרשימות של יאנוך ממחישות את הסגנון ואורח החשיבה של קפקא.
הרטמוס בינדר, עורכו של הספר ' קפקא ספר עזר' טען כי רשימות אלה, הן כמעט העדויות היחידות על סגנון הדיבור של קפקא.
הוא הניח כי קפקא נמנע ביחסיו עם חבריו הסופרים, מאותו חופש הבעה שהתיר לעצמו ביחסיו עם מעריצו הצעיר גוסטב יאנוך, שראה בו דמות של אב.
מארק הרמן (Mark Harman) מ-Elizabethtown College, כתב בחודש יולי 2008, סקירה בשם 'ידידו הבלתי אמין של קפקא', בה הוא נותן ביטוי למגוון דעות של אנשי רוח באשר לאמינות כתיבתו של גוסטב יאנוך: ביניהם, אדוארד גולדסטאקר וזיידי סמית:
אדוארד גולדסטאקר (Eduard Goldstücker), שהיה נשיא אגודת הסופרים הצ'כית בתקופת האביב של פראג, הציג מאמר בשפה הגרמנית שכותרתו 'ידידו הבלתי אמין של קפקא', אותה כותרת שציטט מארק הרמן בסקירתו.
במאמר נטען כי ספרו של יאנוך לוקה בעובדות שגויות, דוגמת אזכור תאריכי פגישותיו של יאנוך עם קפקא, בשעה שהלה שהה מחוץ לעיר.
בתגובה לדברים הללו, אמר יאנוך כי הוא לא טרח לרשום ביומניו את מועדי הפגישות, אלא רק את תיעוד הפגישות והשיחות שערך עם קפקא.
זיידי סמית, בסקירה שכתבה באוקטובר 2008 על חיבורו הביוגרפי של לואיס בגלי על קפקא, (Louis Begley's biographical essay on Kafka), התייחסה לספרו של יאנוך כאל עבודה הגיוגרפית, המאדירה את נשוא הכתוב.
כמו כן ציינה באותה סקירה כי יש להניח שקפקא דיבר בשפת דיווח, ודבריו יופו, לצורך שיווק הספר.
ג'ף נובאק (Jeff Nowak) כתב בשנת 2007 כי יש להתייחס בזהירות לכתוב בספר, כיוון שאיש אינו יכול להיות בטוח לגבי אמינות הדברים הכתובים, אך עם זאת, גם אם הספר מטעה, הרי שיש לסלוח על כך, כיוון שהחיוניות המשתקפת מן הכתוב, שייכת לאדם שהכיר את קפקא.
באופן אישי, הוסיף נובאק, הוא סקפטי באשר לאופן ההתבטאות של קפקא, אך דעתו אינה נחשבת עוד.
מאז שמכס ברוד ודורה דיאמונט טענו כי הספר אותנטי, גם הוא סבור כי זוהי סיבה טובה לכלול את גוסטב יאנוך "בכל רשימה של כותבי ביוגרפיות".
שִׁיחוֹר לִבְנָת הוא ציון גאוגרפי המופיע בתנ"ך בתיאור נחלת שבט אשר.
הפירוש המקובל הוא שמדובר על נחל בסמוך למקום בשם לבנת, הנמצא בגבול הדרומי של נחלת שבט אשר.
שיחור לבנת מוזכר פעם אחת בתנ"ך, בספר יהושע:
המילה "שיחור" מופיע בתנ"ך כשם של הנילוס ובהתאם ההנחה הוא שהוא מציין בביטוי "שיחור לבנת" נחל או מעיין.
עם זאת, תרגום השבעים מתרגם את "שיחור לבנת" כשיחור ולבנת, כלומר שני מקומות שונים.
על פי הפירוש המקובל, נמצא שיחור לבנת בחלק הדרומי-מערבי של נחלת שבט אשר, באזור הכרמל, המוזכר לצידו בפסוק.
הזיהוי של שיחור לבנת משולב בזיהוי גבולה הדרומי של נחלת שבט אשר.
אדוארד רובינסון, אלברכט אלט ואחרים זיהו את שיחור לבנת בנחל תנינים או נחל דליה הנשפכים לים התיכון מדרום לטנטורה, המזוהה כעיר המקראית דֹּאר.
לשיטתם, הגבול הדרומי של אשר היה חייב להיות דרומית לדאר, שעל פי הייתה שייכת לשבט מנשה בתוך נחלת אשר.
בנימין מזר ויוחנן אהרוני שללו את האפשרות שגבול אשר היה במיקום כה דרומי.
לטענתם, היות העיר דאר למנשה, הביא לכך שגם מבחינת הגבול, דאר נכללה בנחלת מנשה, והיותה חלק מאשר מציין רק עובדה היסטורית.
על כן, הם זיהו את שיחור לבנת בשפך נחל קישון.
בהתאם, זיהה אהרוני את לבנת בתל אבו הואם.
זיהוי נוסף של שיחור לבנת הוא בנחל נעמן.
זיהוי זה שימש בעיתונות העברית במחצית הראשונה של המאה ה-20.
שיחות לעובדי גוגל (AtGoogleTalks או Talks@Google) הן סדרה של הרצאות, כל אחת במשך כחצי שעה עד שעה, שניתנו בפני עובדי חברת גוגל במשרדיה השונים ברחבי העולם, הוקלטו, והן זמינות לציבור הרחב באתר יוטיוב.
המרצים באים מתחומים שונים כמו ממשל ופוליטיקה, מדע, מחשבים, אמנות, ספרות, בידור, טלוויזיה, בלשנות, הגות, היסטוריה ועוד.
סדרת ההרצאות החלה בשנת 2006, ועד לשנת 2017 נערכו בה יותר מ-4,000 הרצאות.
כתריסר הרצאות נוספות מדי שבוע.
נכון ל-2018 היו לערוץ למעלה מ-125 מיליון צפיות.
שיחור הוצאה לאור בע"מ הייתה הוצאת ספרים ישראלית, שעסקה בעיקר בהוצאה לאור של מדריכי טיולים.
מיכאל שיחור יסד את ההוצאה בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20. במהלך שנות פעילותה הפיקה החברה למעלה מ-45 מדריכי טיולים לערים ולארצות בעולם.
המדריכים תורגמו ל-11 שפות והופצו במיליוני עותקים בישראל ומחוצה לה.
ביוני 2010 השיקה ההוצאה את סדרת המדריכים החדשה הכוללת:
מד צפיפות - המראה בספר, בסמוך לאתר, מהי מידת הצפיפות בכל שעה ושעה של היום.
מד הגילאים מאפשר זיהוי והתאמה מהירה של האטרקציות לילדים על פי החלוקה – מתאים, אפשרי או לא מתאים.
מפה נפתחת – מפת העיר (מקופלת) מוצמדת לכריכת הספר וכוללת את סימון המסלולים המומלצים שבספר.
בנוסף, כוללת המפה הגדלה של מרכז העיר ואף את מפת התחבורה הציבורית ואינדקס רחובות מפורט.
מדבקות צבעוניות לסימון עמודים חשובים במדריך.
עשרות המדבקות מחולקות על פי קטגוריות (לא להחמיץ, אוכל ושתייה, טיפ חשוב, ילדים ואף מדבקות חלקות להתאמה אישית).
המדבקות הן רב שימושיות וניתן להדביק ולהסיר אותן מספר רב של פעמים.
חוברת תקופתית המצורפת לספר וכוללת המלצות על אירועים, בילויי וחיי לילה, מסעדות, בתי מלון קניות ועוד.
בשנת 2009 החלה ההוצאה לפתח תכנים דיגיטליים שכללו, בין היתר, אפליקציית תיירות לטלפונים חכמים ולמכשירי אייפד.
המהדורות האחרונות של מדריכי הטיולים יצאו לאור בשנת 2019, ובאותה שנה הפסיקה ההוצאה את פעילותה.
"אטלס אנציקלופדי : נופים, ארצות, ערים, מפות", בחמישה כרכים.
סדרת מדריכים לאורח חיים בריא, שנכתבה בשיתוף מכבי שירותי בריאות.
שִׁיחִין הייתה עיירה יהודית מרכזית בגליל התחתון בימי בית שני ובתקופת המשנה והתלמוד.
העיירה נזכרת רבות בכתבי חז"ל, בעיקר בקשר לתעשיית הקדרות הענפה שהתקיימה בה, ולחכמים שישבו בה, ובהם יוסף בן סימאי ונחמיה איש שיחין, וכן בקשר לחורבנה בשלב מסוים לצד מספר עיירות נוספות בגליל התחתון.
כמו כן, הייתה אחד מיישובי משמרות הכהונה בגליל.
העיירה מתוארת במקורות כסמוכה לציפורי.
אתרה של העיירה מזוהה כיום באתר ארכאולוגי השוכן בין ציפורי ובין כביש 77, ממערב ליישוב הושעיה, בו אותרו שרידים מרשימים של תעשיית קדרות וכן שרידי בית כנסת.
בעבר הועלתה השערה כי היישוב שכן בתל חנתון.
משמעות המילה "שיחין", המשמשת רבות בספרות ההלכתית, היא מאגרי מים ארוכים ופתוחים.
לאחר כיבוש הגליל על ידי אנטיגונוס הראשון ועלייתו לשלטון של אחיו, אלכסנדר ינאי, וניסיונו לכבוש את עכו, פלש בשנת 103 לפנה"ס לגליל התחתון תלמי התשיעי לתירוס, מלך קיפרוס.
בין היישובים המרכזיים שנתקל בהם היו שיחין וציפורי.
בשנת 102 לפנה"ס הוא הצליח לכבוש את שיחין, לאחר שהפתיע את תושביו היהודים כשהתקיף אותם בשבת.
תושבי ציפורי הספיקו להתכונן להתקפה, והצליחו להדוף את ניסיון כיבוש העיר.
יוסף בן מתתיהו בספרו קדמוניות היהודים מציין את שיחין, תחת השם היווני אסוכיס, כאחד היישובים היהודיים המרכזיים בגליל בימי הבית השני.
בזמן המרד הגדול, יוסף בן מתתיהו עצמו חנה במקום בזמן שנודע לו על הכוונה להעבירו מתפקידו כמפקד הגליל, והוא מציין כי תושבי היישוב יצאו נגד המשלחת שהגיעה מירושלים כדי להוציא לפועל את העברתו מהתפקיד.
לפי הפייטן אלעזר הקליר, בעיירה התגוררה משמרת הכהנים יֶשֶׁבְאָב, כחלק ממעבר משמרות הכהונה מיהודה לגליל לאחר מרד בר כוכבא.
העיירה שיחין נודעה במקורות חז"ל בעיקר בשל תעשיית כלי החרס שהתקיימה בה, שהתפרסמו באיכותם הגבוהה הודות לאדמת הטין המשובחת שבאזור.
בתוספתא מתייחס רבי יוסי אל תעשיית הקדרות ביישוב באמרו: , ובתלמוד הבבלי מובא כי , ונראה כי כלכלת העיירה התבססה במידה רבה על ייצור נרות שמן.
במספר מקורות חז"ל נזכר מעשה הנוגע להלכות איסור כיבוי אש בשבת ולפיו: .
בתלמוד הירושלמי ובמדרש נזכר גם החכם נחמיה איש שיחין כבן דורו וכמכרו של רבי עקיבא, וכן כמי שאירח פליטים מירושלים ופעל כדרשן.
קרבתה של העיירה לציפורי נזכרת גם אגב דיון הלכתי בדיני מעילה.
בנוסף, נזכרת העיירה במגוון מקורות חז"ל בשל יבוליה המשובחים, ובפרט החרדל: , וכן נזכרים עניי העיירה לעניין הלכות תחומי שבת: .
העיירה נזכרת גם במדרש במדבר רבה כאחד המקומות בהם נתגלו סגולות בארה של מרים לעניין טבילה וריפוי: .
כמו כן, העיירה נזכרת במספר מקורות כעיירה יהודית גדולה שחרבה בשלב מסוים, לצד מספר עיירות נוספות בגליל התחתון, ובהן מגדל צבעייא וכבול: .
האתר נסקר לראשונה בשנת 1988 על ידי משלחת מהאוניברסיטה של דרום פלורידה שחפרה בציפורי.
סקר נוסף נערך במאי 2011 על ידי משלחת מאוניברסיטת סמפורד.
האתר הארכאולוגי של שיחין נחפר על ידי משלחת חפירות שיחין, משלחת משותפת ישראלית־אמריקאית בראשותם של ד"ר ג'יימס סטריינג' מאוניברסיטת סמפורד (Samford University) מבירמינגהאם אלבמה, ד"ר מרדכי אביעם מהמכון לארכאולוגיה גלילית במכללה האקדמית כנרת וד"ר דייוויד פינסי מהאוניברסיטה הנוצרית של קנטקי (Kentucky Christian University).
החפירות באתר החלו בקיץ 2012 ומתוכננות להימשך מספר שנים.
במהלך החפירות נחשפו ממצאים המעידים על קיומו של בית כנסת מפואר, ובהם עמוד פינה ודלתות אבן גדולות.
כמו כן, נמצאו שבע תבניות להכנת נרות שמן ועדויות נוספות לקיום תעשיית קדרות מפותחת.
החופרים משערים שהאתר נעזב במאה ה-4 לספירה, ייתכן בעקבות רעש אדמה שהתרחש בשנת 363, או בעקבות מרד גאלוס שהתרחש בשנת 351 ומרכזו היה בעיר ציפורי הסמוכה.
במהלך השיחות הוצעו פשרות במספר סוגיות אשר אמורות היו להוות חלק מהסדר מדיני כולל.
בסופו של דבר הניסיונות להגיע להסכם כלשהו נכשלו והשיחות נפסקו באופן לא רשמי בסוף שנת 2008.
בשיחות אלה הוצעו מצד ישראל ההצעות מרחיקות הלכת ביותר שהוצעו על ידיה מעולם.
בשיחה עם חברי כנסת ב-2012, על פי עיתון "הארץ", טען עבאס כי אם היו ממשיכות השיחות, הצדדים היו מגשרים על כל הפערים ומגיעים להסכמה תוך חודשיים בלבד.
בריאיון לתוכנית "המקור" ב-2015 טען כי לא היה מנהיג ישראלי עמו הגיע להסכמה רחבה כל-כך כמו אולמרט.
אולמרט טען בריאיון לאותה התוכנית שבמהלך פגישתו האחרונה עם עבאס, אמר לו ש:"חמישים שנה לא יציע ראש ממשלה ישראלי את מה שאני (אולמרט) מציע".
הוא אף טען כי בדיעבד עבאס התחרט על כך שלא הסכים להצעותיו.
מינויו של מחמוד עבאס ליו"ר הרשות הפלסטינית
בעקבות כישלון ועידת קמפ דייוויד ופרוץ האינתיפאדה השנייה, רווחה בקרב הציבור הישראלי הסברה ש"אין פרטנר" בצד השני, והאמון בהסכם שלום הלך ופחת.
מינויו של עבאס, שנחשב מתון מקודמו, יאסר ערפאת, לממשיכו, עוררה מחדש את האמון בתהליך השלום.
ב-9 בינואר 2005 התקיימו ברשות הפלסטינית בחירות מיוחדות בהן נבחר ברוב גדול יו"ר הוועד הפועל של אש"ף, מחמוד עבאס (אבו מאזן), אשר דיבר בגנות מאבק אלים באינתיפאדה השנייה.
ממשלת שרון שהחרימה את ערפאת בהאשמת מעורבותו בפעולות הטרור, ראתה בעבאס דמות מתונה והחלה לשתף עמו פעולה (כמוצהר בפסגת שארם א-שייח').
ערב ההתנתקות אף הכריז עבאס על סיום "הג'יהאד הקטן" (החמוש) ותחילת "הג'יהאד הגדול" (בניית המדינה שבדרך).
כל אלה והמאבק המתמשך מול חמאס, הקנה לעבאס תדמית של מנהיג מתון הנאבק בקיצוניים ועורר אמון מחודש במשא ומתן ובסיכוי להסדר מדיני.
ב-14 ביולי 2005 הורה עבאס למנגנוני הביטחון של הרשות לעצור בכוח את ירי הפצמ"רים של החמאס לעבר ישראל.
בכך החלה סדרת מאבקים בין חמאס לפת"ח.
בינואר 2006 ניצחה תנועת חמאס בבחירות למועצה המחוקקת והוטלה עליה משימת הקמת הממשלה.
חמאס התנגד להכרה במדינת ישראל ולמשא ומתן עמה וגרר חרם כלכלי על הרשות מצד אירופה, ארצות הברית, ישראל ומספר ארצות ערב.
בכך גדל שוב המתח בין חמאס לפת"ח, מה שהוביל למספר רב של תקריות אלימות בין פעילי התנועות.
במרץ 2007 הושבעה ממשלת אחדות פלסטינית בניסיון לגשר על המחלוקות בין שתי התנועות, אולם ב-14 ביוני באותה השנה הודיע עבאס על פירוק ממשלת האחדות בעקבות השתלטות חמאס על רצועת עזה.
ניתוק הפת"ח מחמאס אפשר כחודשיים לאחר מכן לחתום על הסכם לחידוש התיאום הביטחוני בין מדינת ישראל לרשות הפלסטינית, לאחר שבע שנות ניתוק.
התפצלות מפלגת "הליכוד" וניצחון "קדימה" בבחירות
באוגוסט 2005 הוציאה לפועל ממשלתו של אריאל שרון את תוכנית ההתנתקות.
התוכנית ספגה התנגדות כבדה מתוך הממשלה והובילה לפרישתו של בנימין נתניהו מתפקידו כשר האוצר והתייצבותו מול אריאל שרון.
סיעת השלטון, הליכוד, הייתה מפוצלת בין תומכי התוכנית (הפשרניים יותר פוליטית) למתנגדיה (הנציים יותר).
דבר זה בין השאר הוביל לפרישתם של כשליש מחברי הסיעה, תומכי שרון, ביניהם ציפי לבני, אהוד אולמרט ואברהם הירשזון והקמת מפלגת מרכז חדשה שכללה גם בכירים ממפלגת העבודה כגון דליה איציק, חיים רמון ושמעון פרס.
כמו כן הצטרף לסיעה גם אחד ממייסדי מפלגת שינוי הפרופסור אוריאל רייכמן.
עד מהרה זכתה המפלגה לתמיכה רחבה של ראשי ערים, מועצות מקומיות ואזוריות ולהצטרפותם של שרי ליכוד נוספים כגון השר צחי הנגבי ושר הביטחון שאול מופז.
ב-4 בינואר 2006, היום בו נרשמה מפלגה זו כמפלגת "קדימה" אצל רשם המפלגות, לקה ראש הממשלה שרון באירוע מוחי ממנו לא התאושש עד יום מותו.
אהוד אולמרט, ממלא מקום ראש הממשלה, התמנה לתפקיד ראש הממשלה בפועל.
במהלך מערכת הבחירות הציג אולמרט לציבור את תוכנית ההתכנסות, תוכניתו המדינית שכללה דבקות במדיניות ההפרדה, כלומר פינוי מרבית ההתנחלויות.
על פי התוכנית תנסה ממשלת ישראל להידבר עם הפלסטינים, ואם לא יימצא פרטנר, מהלך ההיפרדות יבוצע באופן חד צדדי.
מועד המהלך נקבע לכל היותר עד סוף 2008 (לאחר כמה חודשים הצהיר אולמרט שתוכנית זו ירדה מהפרק).
ב-28 במרץ זכתה מפלגת קדימה בבחירות לכנסת השבע עשרה ברוב גדול והקימה ממשלת שמאל-מרכז-חרדים בראשותו של אהוד אולמרט.
בקווי היסוד שלה התחייבה הממשלה לנהל משא ומתן עם הפלסטינים על מנת להגיע להסכמי קבע שיביאו ל"עיצוב גבולות הקבע של המדינה, כמדינה יהודית עם רוב יהודי וכמדינה דמוקרטית" שייחתמו על בסיס הכרה הדדית והסכמים קודמים שנחתמו (קרי הסכמי אוסלו והסכם ואי).
על פי אולמרט, בספטמבר 2006, כשבועיים אחרי תום מלחמת לבנון השנייה, החל לאותת לעבאס על כוונתו להיפגש.
עבאס הגיע למעון ראש הממשלה ב-23 בדצמבר וזו הפעם הראשונה שנועדו השניים.
מטרת ועידת אנאפוליס שהתקיימה בין התאריכים 27–28 בנובמבר 2007 הייתה הכרזה על פתיחת המשא ומתן בין הישראלים לפלסטינים.
בוועידה נכחו נציגי הרשות הפלסטינית וישראל, וכן נציגי מדינות רבות בעולם כגון הקוורטט ונציגים מהליגה הערבית.
זו הייתה הוועידה הראשונה מסוגה מאז ועידת קמפ דייוויד, והיא סימנה את סופו של הקיפאון המדיני בין הישראלים לפלסטינים, על אף ששיחות התקיימו בפועל מזה מספר חודשים.
בפתח הוועידה הקריא נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש, הצהרה המוסכמת על ידי שני הצדדים, ועיקרה התחייבות שני הצדדים ליישום תוכנית מפת הדרכים (אליה התחייב כבר שרון) ולפתוח במשא ומתן שיימשך עד סוף 2008, ובבסיסו הכרה הדדית, שלום והקמת שתי מדינות לשני עמים.
בוועידה בירך אולמרט על יוזמת השלום הערבית.
אף על פי שהשיחות התקיימו בחדרי חדרים ותוכנן מעולם לא נחשף באופן רשמי ומסודר, התוכן שלהן התגלה לציבור הרחב מראיונות שקיימו ראש הממשלה אולמרט, ובכירי הרשות הפלסטינית, עבאס ועריקאת, עם כלי תקשורת שונים.
על פי אבי יששכרוף, אולמרט ועבאס נפגשו לפחות 36 פעמים במסגרת השיחות, לרוב אחת לשבועיים.
כל הפגישות התקיימו במעון ראש הממשלה בירושלים, למעט אחת ביריחו.
במקביל לשיחות התנהל משא ומתן רשמי בין הצדדים, אשר התחיל לאחר ועידת אנאפוליס, בהובלת ציפי לבני בצד ישראלי ואבו עלא בצד הפלסטיני.
בתחילת כל פגישה נפגשו הצדדים לארוחת ערב ובהמשך ישבו אולמרט ועבאס לשיחה ב"ארבע עיניים".
בסוף כל שיחה כזאת נקראו המזכיר המדיני שלום תורג'מן וסאיב עריקאת לרשום את סיכום הדברים.
ב-3 במאי 2008 נועד ראש הממשלה אולמרט עם מזכירת המדינה האמריקנית קונדוליזה רייס, אז הציג בפניה את הצעתו המגובשת להסדר מדיני.
רייס העבירה את הדברים בפני עבאס כמה ימים לאחר מכן.
ב-16 בספטמבר נפגשו עבאס ואולמרט בפעם האחרונה, אז הציג אולמרט הצעה מתקדמת יותר.
אמנם לא חתמו הצדדים על הסכם כלשהו בפגישה הזו, אבל הפלסטינים לא השיבו בסירוב מוחלט להצעה.
הצדדים המשיכו להיפגש ללא נוכחות ראש הממשלה ויו"ר הרשות, בחודשים שלאחר מכן.
השיחות נפסקו באופן לא רשמי בסביבות דצמבר 2008 - ינואר 2009 ולא חודשו עד למשא ומתן ב-2010.
בשיחות דובר על נסיגה ישראלית מלאה לגבולות 1967 ולחילופי שטחים.
תחילה הציע עבאס סיפוח של 1.9% משטחי הגדה לישראל בתמורה לשטחים בעלי גודל ומהות זהים.
אולמרט הציע לספח 3 גושי התיישבות עיקריים: גוש אריאל, גוש אדומים-ירושלים וגוש עציון.
גושים אלה כללו כ-150,000 אזרחים ישראליים וכ-6.3% משטח הגדה.
בתמורה הציע שטחים מחבל לכיש, דרום הר חברון, עמק בית שאן וממזרח לרצועת עזה, אשר עמדו על כ-5.8% משטח הגדה.
על פער חצי האחוז הנותר הציע לגשר באמצעות סלילת כביש תת-קרקעי בין דרום הר חברון לרצועת עזה וכך לפתור את בעיית חוסר הרצף הטריטוריאלי בין הגדה לרצועה.
מפה עם הגבולות המתוארים הוצגה למשלחת הפלסטינית בפגישה האחרונה ב-16 בספטמבר 2008. כאשר ביקש עבאס לקחת את המפה למוקטעה ולהיוועץ במומחים לגביה, סירב לכך אולמרט והפציר בו לחתום עליה בראשי תיבות על המקום.
עבאס סירב ומאחר ולא קיבל עותק, שרטט מזיכרונו את המפה המדוברת על מפית.
שרטוט זה ידוע כ"מפת המפית" וצילום שלו דלף על ידי רשת אל-ג'זירה כחלק מפרשיית "מסמכי פלסטין" .
לטענת עבאס, כל השטח הבנוי בהתנחלויות הוא 1.1% משטחי הגדה, ולכן הצעתו של 1.9% הייתה מרחיקת לכת כשלעצמה.
משום כך, הצעת אולמרט לא באה בחשבון.
אולמרט מצדו, טען שהוא סימן לעבאס על מוכנותו להתפשר על 5.9%.
המחלוקת העיקרית נעה סביב אילו התנחלויות תפנה ישראל.
העמדה הפלסטינית הרשמית היא שישראל תוכל לספח את מרבית ההתנחלויות, אם כי ההתנחלויות הפוגמות בהמשכיות הטריטוריאלית של השטחים הפלסטיניים ובביטחון תושבי הסביבה הן מחוץ לתחום.
במרכז סוגיה זו עמדה העיר אריאל, אז מקום מושבם של 18,000 ישראלים, אותה התעקש אולמרט לספח, בניגוד לעמדת עבאס.
עריקאת אישר כי המשלחת הפלסטינית לא הסכימה להתפשר יותר מ-1.9%.
למרות הכל, אף בנושא זה לא הגיעו השיחות לידי "פיצוץ" מאחר שהצדדים האמינו כי יהיה ניתן לגשר עליהן בהתערבות אמריקאית.
אולמרט הציע לחלק את ירושלים ולוותר על הריבונות הישראלית בעיר העתיקה.
על פי ההצעה, השכונות הערביות של ירושלים יסופחו למדינה הפלסטינית בעוד שהשכונות היהודיות יישארו בריבונות ישראלית.
כלומר שמזרח ירושלים תהפוך לעיר הבירה של המדינה הפלסטינית.
עבאס הציע שהעיר לא תחולק לגמרי; חלקה המערבי וחלקה המזרחי יזכו כל אחד למועצה משלו, כאשר כל אחד יהווה עיר בירה למדינתו, אך יהיה גוף אשר מקשר ביניהן.
על הסכמתו לחלק את ירושלים אמר אולמרט:
הוסכם כי לעיר העתיקה יהיה מעמד בינלאומי מיוחד (בדומה לתוכנית החלוקה) אשר לגביו יתנהל משא ומתן במועד מאוחר יותר.
תמונה ועדה שתכלול נציגים מ-5 מדינות להצעת אולמרט; ישראל, פלסטין, ירדן, ערב הסעודית וארצות הברית אשר תדון, בבוא הזמן, על ניהול מתחם "האגן הקדוש".
עבאס הציע שלוועדה זו יצטרפו גם מצרים והוותיקן.
העיקרון המרכזי אשר ינחה ועדה זו, יהיה חופש מלא לבני כל הדתות להתפלל במקומות הקדושים להן.
המחלוקת הגיעה בהגדרה של מה ייכלל כחלק מהמקומות הקדושים.
אולמרט הציע שגם הר הזיתים, עיר דוד וסילוואן ייכללו במסגרת זו, אולם עבאס לא הסכים מאחר שהר הזיתים וסילוואן אמורים היו להיות, לדעתו, חלק נכבד מהבירה הפלסטינית העתידית.
אם כן, בשיחות אלה, לראשונה לאחר שחרורה במלחמת ששת הימים, הסכים ראש ממשלת ישראל לוותר על ריבונות ישראלית בעיר העתיקה.
כפי שחושפת קונדוליזה רייס באחד מספריה, בנושא זה הציע אולמרט לקלוט כ-5,000 פליטים פלסטיניים בשטח מדינת ישראל תוך חמש שנים "מסיבות הומניטריות".
במבט כולל, נושא הפליטים יטופל ב"רוח יוזמת השלום הערבית".
כאשר הציגה רייס את הדברים בפני אבו מאזן הוא דרש את קליטתם בידי ישראל של 60,000 פליטים.
בתגובה היא דרשה שיסכים ל-10,000-15,000. אולמרט מצדו טוען שאם היה מבקש עבאס 10,000-15,000 פליטים, הוא היה מסכים לכך ללא היסוס, ושהיה ברור לו ש-5,000 הוא מספר התחלתי בלבד אשר היה אמור לעלות במהלך המשא ומתן.
באופן רשמי, לא ידוע מה המספר עליו חשב עבאס בעניין זה.
בריאיון לתוכנית "המקור", חשף חיים רמון שבמקביל למשא ומתן, הוא בעצמו ניהל משא ומתן נפרד על נושא הפליטים בלבד עם עבאס.
לטענתו, עבאס דרש שיבה של 150,000 פליטים תוך 10 שנים, בעוד שרמון הסכים ל-100,000 פליטים תוך 15 שנים.
על פי עדותו של אבו מאזן:
על הנושא הביטחוני אמר עבאס שהיה "עניין סגור", כלומר ללא מחלוקת.
בנושא זה סוכם כי על מדינה הפלסטינית להחזיק בכוח משטרתי חזק, אולם עליה להיות מפורזת מצבא.
צה"ל לא יורשה לחדור לשטחה של המדינה הפלסטינית ובנוסף אסור יהיה לה לקיים הסכמים צבאיים עם מדינות אשר אינן מכירות במדינת ישראל.
כמו כן לישראל יינתן חופש תנועה אווירי מלא מעל שמי המדינה הפלסטינית.
בניגוד לאהוד ברק, במסגרת המשא ומתן הנוכחי הסכים אולמרט לוותר על השליטה הישראלית בבקעת הירדן.
כוחות בינלאומיים (או צבא זר) אשר מקובלים על מדינת ישראל היו אמורים לפקח על גבול המדינה הפלסטינית עם ירדן.
עבאס, לאחר היוועצות עם האמריקאים, הציע את כוחות נאט"ו.
ב-16 בספטמבר 2008 נפגשו אולמרט ועבאס בפעם האחרונה במסגרת השיחות.
בניגוד להסכמי קמפ דייוויד, הפעם לא ניתן לומר כי המגעים הגיעו לידי "פיצוץ" ואף צד לא הטיח האשמות כלפי הצד השני.
נראה כי מספר גורמים הביאו לכישלון השיחות, חלקם ברורים יותר וחלקם פחות.
פרשת טלנסקי, התפטרות אולמרט והבחירות לראשות "קדימה"
ב-30 ביולי 2008 הודיע אולמרט על התפטרותו מתפקיד ראש הממשלה בעקבות החקירות שנפתחו נגדו.
ב-17 בספטמבר, למחרת שיחתו האחרונה עם עבאס, נבחרה ציפי לבני לראשות מפלגת השלטון, קדימה.
הנשיא שמעון פרס הטיל עליה להרכיב ממשלה חדשה ומשנכשלה לעשות כן, הכריז על הליכה לבחירות.
בכך, למעשה, נעשתה ממשלתו של אולמרט ממשלת מעבר והוא עצמו לראש ממשלת מעבר.
מצב זה הביא לכך שהיה ברור מצד אחד כי אולמרט יפסיק לכהן כראש הממשלה חודשים ספורים לאחר מכן, ומצד שני לא היה ברור כיצד תורכב הממשלה שתיבחר לאחר הבחירות המדוברות.
לטענת הפלסטינים, דברים אלה הובילו לבלבול בקרבם והם העדיפו להשהות את השיחות עד היבחר ראש ממשלה חדש.
אולם, טענו כי כבר מראשית החקירות שנפתחו נגד אולמרט (מאי 2008) החלו לפקפק באמון הציבור בו.
אולמרט טוען, כי לא הייתה אמורה כל סיבה לפקפק באמינותו ובלגיטימיות שבהצעותיו לפחות עד אפריל 2009 (אז הושבעה ממשלת נתניהו השנייה) וכי אם עבאס היה מסכים להצעתו שהוצגה ב-16 בספטמבר, השניים היו ניצבים יחד בעצרת הכללית של האו"ם יומיים לאחר מכן ומכריזים כי השיחות הגיעו לידי הסכמה.
המתווה היה מוצג בפני כל הנציגויות באו"ם להצבעה ועובר ברוב גדול ("למעט אולי סוריה ואיראן").
לאחר מכן היו מעלים אותו להצבעה בפרלמנט האירופי ולבסוף חותמים עליו בבית הלבן בנוכחות 25,000 איש ומנהיגי כל מדינות העולם.
מהלך זה, לטענתו, היה מבטיח לאולמרט ניצחון בבחירות והוא היה נבחר לכהונה נוספת בה הסכם השלום היה מיושם.
עד אז לקח על עצמו ממשל בוש לגשר בין הצדדים ולפקח על המשא ומתן.
בנובמבר 2008 התקיימו הבחירות לנשיאות ארצות הברית, בהן נבחר ברק אובמה.
שינוי זה במבנה השלטון בארצות הברית תרם לתחושת אי הוודאות בניהול השיחות, ולמעשה עד ינואר 2009 הייתה אף הממשלה בארצות הברית ממשלת מעבר.
בדצמבר 2008 יצא לפועל מבצע עופרת יצוקה אשר הביא למשבר ביחסי ישראל והרשות הפלסטינית.
על פי סאיב עריקאת, הפלסטינים היו מוכנים לפשרה בנושא הטריטוריאלי (שהיווה מחסום עיקרי בהגעה להסכם) והציגו מפה בפני ראשי הממשל האמריקני ב-18 בדצמבר 2008. בוש הורה על קביעת פגישה משותפת ישראלית, פלסטינית ואמריקנית בוושינגטון ב-3 בינואר 2009, אולם הפגישה בוטלה בגלל המבצע.
אם כן, לא ידוע באופן רשמי ביוזמת איזה צד היא בוטלה, אך ככל הנראה ביוזמת הצד הערבי.
מימין, בעודו מכהן כיו"ר האופוזיציה, השמיע בנימין נתניהו ביקורת נוקבת על ההצעות שהועלו בשיחות, בדגש על התנגדותן של ש"ס וישראל ביתנו שישבו בקואליציה באותה תקופה, לחלוקתה של ירושלים (שהוצעה בשיחות).
בנוסף, התייחס נתניהו לכך שסירובם של הפלסטינים להצעות ה"סופר מרחיקות לכת" שהוצעו במשא ומתן מראה על אי נכונותם להגיע לכל הסדר שהוא
בינואר 2008, כמחאה על העיסוק בנושאי ליבה במשא ומתן, פרשה מפלגת ישראל ביתנו מן הקואליציה.
משמאל, שאול אריאלי, ממגבשי מפת ההסדר של "יוזמת ז'נבה", מתח ביקורת על הדבקות של אולמרט בסיפוח שטחים העולים על 4% משטח הגדה, בניגוד ל"בסיס הבינלאומי הלגיטימי לקביעת גבול", וששטחים צחיחים ברמת ערד ומדבר יהודה אינם פיצוי הולם.
סאיב עריקאת טוען שנאמר לו מפי בכירים ישראלים לקראת סוף כהונתו של אולמרט, שאולמרט אינו רלוונטי פוליטית.
עריקאת ביקר אף את אי נכונותו של אולמרט להעביר לפלסטינים עותק של מפת ההסדר וכן על התעקשותו על הסכמה מידית של אבו מאזן לחתום על תוכנה ללא היוועצות במומחים.
בנוסף הוא התייחס לתמיהה הישראלית מהסירוב הפלסטיני, וטען שלדעתו פסול מצד הישראלים "להגיע להסכמות בינם לבין עצמם" ואז כאשר הפלסטינים אינם מקבלים אותן, לבקרם.
אבו מאזן מצדו, טען שהחקירות נגד אולמרט נראות בעיניו כמו "רצח פוליטי" על מנת למנוע ממנו להגיע להסכם.
בנוגע לחילופי השטחים, טען שהשטחים שאולמרט ביקש לספח למדינת ישראל פוגעים בהמשכיותם הטריטוריאלית של חלקים מהמדינה הפלסטינית ושבתמורה לשטחים פוריים ומיושבים, הציע שטחים בעלי ערך נחות יותר.
בנושא הפליטים, טען עבאס שאמנם הוא מברך על פשרת אולמרט, אולם הוא מכיר בזכותם של 5 מיליון פליטים לשוב לתוך גבולות הקו הירוק.
מאחר שהוא יודע שמספר זה מופרך מעבר לכל דמיון, הוא מוכן להתפשר על פחות, אם כי ה-5,000 שהציע אולמרט הם כמעט אפסיים לעומת כמות סך כל הפליטים.
אליוט אברמס, היועץ המיוחד לענייני המזרח התיכון בממשלת בוש, טען שרייס הופתעה מאוד מנכונותו של אולמרט "להרחיק לכת יותר מברק".
בנוסף סיפר גם שלדעתו ההצעות של אולמרט לא היו ריאליות מאחר שלא היו מאושרות בכנסת ואף בקבינט.
בשידורי רדיו אלו עלה בידו של רוזוולט לְהָזֵם שמועות ולהסביר את צעדי המדיניות שלו.
סגנונו הרטורי הייחודי של הנשיא, ובפרט יכולתו לבאר נושאים מורכבים באופן בהיר ושווה לכל נפש, סייע להרגיע את הציבור האמריקני ולהשיב את אמונו במערכת השלטונית בתקופה של ייאוש וחוסר ודאות.
רוזוולט היה מנהיג שידע להשתמש היטב במדיום, והשיחות ליד האח שמרו עליו במרכז ההתעניינות הציבורית לכל אורך תקופת נשיאותו.
עד סוף העשור השני של המאה ה-20 היה מרבית השימוש ברדיו לצרכים של טלגרפיה אלחוטית.
הרדיו שימש את הצבא וכוחות הביטחון בזמן מלחמת העולם הראשונה, ובכך הוכיח את חשיבותו, אך במרבית הבתים בארצות הברית לא היו עדיין מקלטי רדיו.
מצב זה השתנה בתחילת שנות ה-20, כאשר בד בבד עם תחילת הייצור ההמוני של טכנולוגיית רדיו לצרכנים החלו גם שידורי רדיו מסחריים שנועדו להיקלט אצל צרכנים רבים בו-זמנית.
שידור הרדיו המסחרי הראשון בארצות הברית היה בנובמבר 1920, על ידי תחנת הרדיו KDKA.
עם זאת, פריחת עסקי הרדיו החלה רק בסוף שנת 1921, לאחר שהשתפר המצב הכלכלי ומקלטי רדיו הפכו לנפוצים יותר.
בתחילת 1923 היו 556 תחנות רדיו פעילות בארצות הברית.
מרבית התחנות הופעלו על ידי יצרנים וספקים של מכשירי רדיו, אך גם גופי תקשורת כתובה החלו להפעיל תחנות רדיו כהשלמה לעסקיהם.
בשנים 1923–1924 החלה AT&T ליצור רשת של תחנות רדיו מקומיות, שחוברו באמצעות רשת כבלי הטלפון של החברה.
התחנות השונות יכלו לשדר באמצעות רשת זו תוכניות רדיו שנוצרו על ידי תחנות אחרות ברשת, וכך נוצרה מערכת הרדיו הראשונה שהייתה יכולה לטעון לתפוצה לאומית של תכניה.
משיקולים רגולטוריים נמכרה רשת זו לחברת RCA, שיחד עם תחנות הרדיו הבולטות יצרה את NBC.
ב-1929 כללה הרשת של NBC 69 תחנות רדיו, ושידוריה כיסו את רוב צפון-מזרח ארצות הברית וחלקים מהחוף המערבי והאפלצ'ים.
שימוש פוליטי ברדיו לפני רוזוולט
הפוליטיקאי הראשון שהשתמש ברדיו לצורך קמפיין פוליטי היה, ככל הנראה, ראש עיריית ניו יורק ג'ון פרנסיס היילן , שב-1921 הסביר למאזינים את מצע הבחירות שלו, יומיים לפני הבחירות.
בשנתיים לאחר מכן התפתח השימוש ברדיו לצרכים פוליטיים, ותחנות הרדיו הגדולות החלו להציע את שירותיהן לפוליטיקאים בתמורה לתשלום.
וורן הרדינג היה הנשיא הראשון שעשה שימוש ברדיו כדי להגיע להמונים.
ב-14 ביוני 1922 שודר ברדיו נאומו בטקס להנצחת פרנסיס סקוט קיו, ובשנים 1922–1924 שודרו מספר נאומים נוספים שלו.
ב-8 בפברואר 1922, הרדינג התקין לראשונה מערכת לשידור רדיו בבית הלבן.
הוא לא הספיק להשתמש במערכת זו, אך מוערך כי יותר ממיליון אנשים האזינו לנאומו על בית הדין הבין-לאומי לצדק ב-23 ביוני 1923.
קלווין קולידג', שירש את הנשיאות אחרי מותו של הרדינג, נשא לפחות ארבעה נאומים בשישה החודשים הראשונים לנשיאותו.
הוא היה הנשיא הראשון שעשה שימוש בולט ברדיו לצרכים פוליטיים, ונאומיו משכו תשומת לב רבה.
עם זאת, נאומיו של קולידג' היו תמיד בפני קהל חי, והם לא תוכננו מראש כנאומים לקהל בבית.
במהלך נאומיו תוכננה מערכת השידור כך שקולו של קולידג' ישמע נמוך יותר, דבר שלטענת רבים הפך את נאומיו למשכנעים יותר.
ב-1923 נשא הנשיא לשעבר וודרו וילסון, שהיה כבר מותש וחולה, נאום רדיו בשידור חי מביתו, בו ביקר את מדיניות ההתבדלות והביע תמיכה בחבר הלאומים.
ביום למחרת, בו צוין יום שביתת הנשק, התקהל המון אוהד של כ-20,000 תומכים מחוץ לביתו כדי לעודד אותו, אף שבשנים מאז תום נשיאותו לא הייתה לו בולטות מיוחדת בציבור.
אירוע זה ונאומיו של קולידג' המחישו את העוצמה הפוליטית של הרדיו.
המפלגות הגדולות שמו לכך לב, ובקמפיין הבחירות של שנת 1924 הקדישו חלק מתקציבן לשידורי רדיו, אף שחלק זה עדיין התגמד לעומת התקציב שהוקדש לכלי תקשורת אחרים.
לאחר ניצחונו, קולדג' סירב להרחיב את השימוש ברדיו ולקיים שידורים שייועדו מראש לרדיו.
הוא המשיך לנאום מול קהל חי, ונאומים אלו שודרו לעיתים ברדיו.
במהלך הקמפיין להבחירות לנשיאות ארצות הברית 1928 הקדישו שתי המפלגות סכומים גדולים מתקציבן לשידור ברדיו, שהפך עם הזמן לפופולרי יותר ויקר יותר למפרסמים.
לראשונה, זמני הנאומים של אישים פוליטיים שונו על מנת להתאימם להרגלי ההאזנה של הקהל בבית.
בנובמבר 1928 היה הרברט הובר למועמד הראשון לנשיאות שנשא נאום במיוחד בשביל הרדיו, ללא נוכחות קהל חי.
לאחר שנבחר הובר לנשיאות, הוא עשה שימוש תכוף יחסית ברדיו, אך השימוש לא היה בשעות רגילות ומתוכננות מראש, דבר שהפריע ללוח השידורים של התחנות.
דווקא כשהחל השפל הגדול ומעמדו הפוליטי צנח, החל הובר להמעיט בשידורים.
מבחינה כמותית נשא הובר כמעט 80 נאומים ששודרו ברדיו במהלך נשיאותו – כפול ממספר נאומי הרדיו של קולידג' ויותר ממספר הנאומים של רוזוולט בקדנציה הראשונה שלו.
עם זאת, מבחינת האיכות, קיימת הסכמה שהשימוש שהוא עשה ברדיו היה נבון ומגובש פחות מזה של רוזוולט.
רוזוולט החל להשתמש ברדיו ככלי פוליטי עוד לפני שהיה לנשיא.
בשנים 1929–1932, כשהיה מושל ניו יורק, פנה רוזוולט למאזינים באמצעות הרדיו במטרה להפעיל לחץ על המחוקקים מהמפלגה היריבה, ששלטו בבתי המחוקקים במדינה.
בכך המשיך את המושל הקודם, אל סמית', שהשתמש ברדיו לפניו.
המפלגה הדמוקרטית השקיעה סכומי כסף ניכרים לצורך שידורי רדיו וערכה מחקר ללימוד הרגלי ההאזנה של תושבי מדינת ניו יורק.
בסך הכל נשא רוזוולט במהלך כהונתו כמושל לפחות 39 נאומים ברדיו, 29 מתוכם בלעדית לרשת תחנות הרדיו WGY בניו יורק.
נאומים אלו איפשרו לו לפתח את סגנון הדיבור שאפיין מאוחר יותר את השיחות ליד האח – סגנון שנשמע למאזינים מזמין ואמפתי, כחלק משיחה ידידותית ולא כנאום מהפודיום.
מסיבה זו, חלק מההיסטוריונים טענו שהשידורים בתקופה זו היו למעשה המהדורה הראשונה של "שיחות ליד האח".
השידור הראשון של רוזוולט כמושל היה ב-3 באפריל 1929 מתחנת הרדיו WGY.
רוזוולט התייחס לשידור כ"דוח" א-מפלגתי, שנולד מתוך תחושת החובה שלו לעדכן את תושבי המדינה על המתרחש במוסדות הפוליטיים של המדינה והציג את עצמו כמי שרק מציין את העובדות.
עם זאת, בהמשך השידור הוא תקף את המחוקקים הרפובליקניים, שלטענתו לא פעלו באמת כדי לממש את מצע הבחירות שלהם.
לקראת סוף כהונתו כמושל התייחסו שידורי הרדיו של רוזוולט ישירות למצב הכלכלי שנגרם בעקבות השפל הגדול, ובהם החל להסביר את גישתו, שאותה ראה כפרוגרסיבית.
השידור המפורסם ביותר מתקופה זו ניתן ב-7 באפריל 1932. רוזוולט הציג את המשבר הכלכלי כמצב חירום חמור יותר מזה של מלחמת העולם הראשונה.
הוא השווה את ממשלו של הובר לשלטון של נפוליאון בונפרטה, שלדבריו הפסיד את קרב ווטרלו משום ש"שכח" את חיילי הרגלים כפי שהובר מפסיד את הקרב משום שהוא שוכח את הכוח הכלכלי של האנשים הפשוטים.
רוזוולט קרא למדיניות חדשה שתתבסס על כוחו הכלכלי של "האדם הנשכח" (The 'Forgotten Man' Speech):
נאומים מעין אלה קנו לרוזוולט אויבים, כולל בן בריתו לשעבר אל סמית, שהתייחס אליהם כאל דמגוגיה שיוצרת קרע בין עשירים לעניים.
עם זאת, הם התאימו לדעת הקהל במקומות רבים וגם קנו לו תומכים רבים לקראת הוועידה הדמוקרטית בשיקגו, במיוחד בדרום ובמערב.
אחת הסיבות להסתמכות של רוזוולט על הרדיו הייתה נכותו שהתבטאה בשיתוק וקשיים פיזיים.
רוזוולט השתדל להסתיר את מצבו הרפואי, והפנייה לקהל האזרחים באמצעות הרדיו איפשרה לו להקרין בריאות ועזוז, מבלי לחשוף את גופו לעין הציבור.
לפי איימוס קיוה, "הנכות הפיזית של רוזוולט ללא ספק סייעה לו להבין את הכוח של המדיום כאידיאלי עבור פוליטיקאי נייח, באפשרו לו להגיע למיליוני אנשים בקלות יחסית".
עם זאת, רוזוולט לא תמיד בחר להימנע מחשיפה לציבור – הוא נשא נאומים רבים מול קהל, ובקמפיין הבחירות לנשיאות הוא התעקש, בניגוד לעצת חלק מיועציו, לא לנהל קמפיין "מהכורסא", אלא לערוך מסע ברכבת שבמהלכו הוא נאם ברחבי ארצות הברית.
לאחר כניסתו לבית הלבן העריך רוזוולט ש-85% מהעיתונים בארצות הברית מתנגדים לו.
בראיון רדיופוני ללוול מאלט (נשיא מועצת החירום הלאומית) טען רוזוולט שהעיתונים מעוותים את המציאות ומוסרים לאזרחים מידע לא נכון.
לדבריו, "בחלק מהקהילות זו עובדה מצערת שהדרך היחידה להתגבר על הרעש של אי-האמיתות או חצאי האמיתות המוגזמות היא דרך הרדיו".
היסטוריונים חלקו על קביעתו של רוזוולט ש-85% מהעיתונים פנו נגדו, אך לפי ההיסטוריון דגלאס קרייג, לפחות 60% אכן התנגדו למדיניות בין המשבר של 1932–1933 לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
ההיסטוריונית בטי הוצ'ין וינפילד אמרה, "הוא ויועציו היו מודאגים מכך שהדעות הקדומות של העיתונים ישפיעו על טורי החדשות, ובצדק".
מתוך תחושה זו, ובעקבות ההבנה שהצלחת ממשלו תלויה בדו-שיח חיובי עם קהל הבוחרים, פנה רוזוולט לרדיו ככלי תקשורת מרכזי להשגת לגיטימציה ושמירה על קשר עם האזרחים.
מלבד השיחות ליד האח, רוזוולט נשא נאומים שונים ברדיו (20 נאומים עד ינואר 1934) וב-1939 הוא הכריז על סדרה של שיחות רדיו עם חברי קבינט.
בסדרת השיחות ליד האח פנה רוזוולט למאזיני הרדיו כדי שיסייעו לו בקידום סדר היום שלו.
מכתבים שנשלחו על ידי המאזינים לאחר הנאומים הללו גרמו להפעלת לחץ על המחוקקים כדי שיעבירו את הצעדים שרוזוולט הציע.
חידוש מרכזי בשיחות, ביחס לשימוש של נשיאים קודמים ברדיו, היה הסגנון הנינוח שלהן, שיצר אצל המאזינים תחושה של קרבה אמיתית לנשיא.
רוזוולט הבין שהאפקטיביות של שיחות אלה תלויה בהתאמתן ללוח הזמנים של המאזינים ושל הרדיו – הוא קיים את רובן בימים ראשון–שלישי בערב, זמנים שבהם הקהל היה הרב ביותר ותכנן את דבריו כך שלתחנות הרדיו תהיה בעיה מינימלית לקיים את התחייבויותיהן המסחריות.
בנוסף, הוא נזהר מחשיפת יתר שעשויה הייתה לשחוק לאורך זמן את העניין של הציבור בדבריו.
לאחר ארבע שיחות, רוזוולט הפחית את תדירותן בטענה ש"הפסיכולוגיה הציבורית לא יכולה לשמור על קשב לאורך תקופת זמן ארוכה לחזרה בלתי-פוסקת של התווים הגבוהים ביותר בסולם".
אף על פי שמקובל לעיתים לחשוב שהשיחות ליד האח היו שיחות שבועיות, למעשה, קיים רוזוולט רק 30 שיחות כאלו בתקופת נשיאות שארכה 4,422 ימים (12 שנים).
הוא התנגד לעצתם של אלו שעודדו אותו לנאום לעיתים תכופות יותר, וגישתו זו השתקפה בתשובתו לראסל לפינגוול לאחר השיחה של 23 בפברואר 1942:
כל אחת מהשיחות נכתבה לפני השידור בכתריסר טיוטות.
תשומת לב רבה ניתנה גם לאופן בו הקריא הנשיא את הנאום.
כאשר הבין רוזוולט כי בשידור נקלט קול שריקה קלה שנבעה מהרווח שבין שתי השיניים הקדמיות בלסת התחתונה שלו, הוא ביקש שיותקן לו גשר לשיניים שאותו נהג להרכיב בזמן השידורים.
רוזוולט נהג לשאת את נאומיו מחדר קבלת הפנים הדיפלומטי בבית הלבן.
הוא היה מגיע 15 דקות לפני תחילת השידור כדי להיוועד עם כמה עיתונאים, כולל אנשי רדיו ויוצרי יומני קולנוע.
המגיש מטעם NBC בבית הלבן, קרלטון א.
סמית', היה קורא משפט הקדמה פשוט: "גבירותי ורבותי, נשיא ארצות הברית".
לרוב היה רוזוולט פותח את דבריו במילים, "ידידיי", או "חבריי האמריקאים" ואז היה קורא את נאומו מתוך דפים שהיו מאוגדים בתוך קלסר.
יועצו של רוזוולט וכותב נאומיו, סמואל אירווינג רוזנמן, העלה בזיכרונותיו את השימוש התכוף שעשה הנשיא בהיקשים פשוטים ואת הקפדתו להימנע מהכרזות דרמטיות.
"הוא חיפש לעשות שימוש במילים שיכלו להוות חלק משיחה בלתי רשמית עם אחד או שניים מידידיו".
80% מהמילים בהן עשה הנשיא שימוש בנאומיו היו בין אלף המילים השכיחות ביותר באנגלית.
מקורו של המונח "שיחות ליד האח" הוא בהצהרה שניתנה על ידי מזכיר העיתונות של רוזוולט, סטפן ארלי, שאמר שהנשיא אהב לחשוב על קהל מאזיניו כחבורת אנשים היישובים סביב לאח.
המאזינים היו מסוגלים לדמיין את הנשיא, היושב גם הוא ליד אח, ואת עצמם יושבים לצדו.
המונח נטבע על ידי מנהל השידורים של רשת CBS, הארי ס.
בוצ'ר ממשרד הרשת בוושינגטון, בהודעה לתקשורת שפורסמה לפני השידור של 7 במאי 1933. יצירת המונח יוחסה לעיתים לכתב ה-CBS, רוברט טרוט, אך זה ציין שהוא למעשה היה רק האדם הראשון שעשה בו שימוש בפעם הראשונה בשידור רדיו.
המונח נקלט על ידי העיתונות ועל ידי הציבור ומאוחר יותר עשה בו שימוש גם הנשיא עצמו, והוא נעשה לחלק מהפולקלור האמריקאי.
הרעיון לקיים סדרה של שידורי רדיו נשיאותיים עלה עוד לפני כניסת רוזוולט לתפקיד.
בדצמבר 1932, נשיא חברת NBC מרלין הול איילסוורת' כתב לרוזוולט מכתב בו הוא הציע לנשיא המיועד שהוא ישא דרשה שבועית ברדיו לאחר כניסתו לתפקיד, ושכל שידור יימשך 15 עד 20 דקות.
הצורך בהצהרה ציבורית גבר בפברואר ומרץ 1933, חודשים שבהם התבטא השפל הכלכלי בפאניקה של חלקים מהציבור ועלה חשש אמיתי שהבנקים יתמוטטו אם הציבור ימשיך למשוך כסף מהבנקים.
חלק מהפניקה הייתה קשורה לחילופי הממשל ולחשש שרוזוולט יוציא את ארצות הברית מתקן הזהב וינהיג מדיניות אינפלציונית שמטרתם להפחית את ערך הדולר.
הנשיא היוצא, הובר, פנה מספר פעמים לרוזוולט בבקשה שיצהיר שאין לו כוונה להשפיע על ערך המטבע.
בפברואר הכריזה מישיגן על השבתת הבנקים במדינה על מנת למנוע את קריסתם ועד כניסת רוזוולט לבית הלבן 37 מדינות נקטו בפעולות דומות.
מייד עם כניסתו לתפקיד, הכריז רוזוולט על צו נשיאותי להשבתת פעילות מערכת הבנקים הפדרליים לארבעה ימים, עד שיתחיל הקונגרס החדש לפעול.
ב-9 במרץ עבר בקונגרס חוק חירום שאיפשר להמשיך בהשבתת הבנקים בימים הבאים .
מאוחר יותר, עשה רוזוולט שימוש בחוק זה כדי ליצור את התאגיד הפדרלי לביטוח פיקדונות.
באותו היום הודיע רוזוולט על כוונתו לשאת דברים לציבור מעל גלי הרדיו.
ב-11 במרץ 1933, יום לפני שהחלו הבנקים לחזור לפעולה, הכריז רוזוולט שוב על כוונתו לשאת דברים ברדיו.
רוזוולט אמר שהבנקים בכל המדינות יחזרו לפעול בימים שני, שלישי ורביעי בהדרגה.
בהודעה, הוא הסתמך על הסעיף בפרק 2 לחוקה שמטיל על הנשיא אחריות לדווח לקונגרס על מצב האומה וטען כי חובה דומה קיימת עליו לדווח לציבור על המצב.
ב-12 במרץ 1933, שמונה ימים לאחר השבעתו, שידר רוזוולט את ה"שיחה" הראשונה, אל קהל מאזיני רדיו של יותר מ-60 מיליון איש.
רוזוולט התכונן לשידור על פי טיוטה שהוכנה על ידי אחד מעוזריו, ולפני השידור הוא עדכן את תוכן דבריו בעקבות מברקים שנשלחו ממושלים של מדינות שונות.
סגנון דבריו של הנשיא תואר כאישי, חם, ישיר, אינפורמטיבי, ואינטימי.
הוא התייחס לעצמו בגוף ראשון ופנה למאזינים ישירות בגוף שני: "אני רוצה לספר לכם מה נעשה בימים האחרונים, למה זה נעשה, ומה עומדים להיות הצעדים הבאים".
בחלקו, השידור של רוזוולט היה פדגוגי ונועד לעורר אמון מצד קהל המאזינים באמצעות הסברים על אופן פעולת המערכת הבנקאית.
כך למשל, הוא הסביר במילים פשוטות שהכסף שמופקד בבנקים לא מגיע לכספת של הבנק, אלא מושקע בניירות ערך, משמש להלוואות וכדומה, ולבסוף משמש כמנוע לתעשייה ולחקלאות.
באופן זה הוא הסביר, מצד אחד, כיצד אמון של האזרחים בבנקים מסייע לכלכלה הלאומית, ומצד שני, את השתלשלות העניינים שהובילה למשבר.
משבר זה נוצר לדבריו כתוצאה מפסיכולוגיה של פחד, אך הבטיח כי הצעדים שהממשל נוקט יביאו לכך ש"הפנטום של הפחד בקרוב ייזנח".
תוצאה זו, הוא הבטיח, תושג על ידי צעדים של הממשל להבטחת הזמינות של כסף בבנקים, שיוכלו להיענות לכל דורש, גם לאלו ש"עוד לא החלימו מהפחד".
באותו הזמן, רוזוולט הבהיר שהצלחת הייצוב של המערכת הבנקאית תלויה גם בציבור, וכך ניסה לשכנע את המאזינים שעליהם לפעול באופן אחראי: "ההצלחה של כלל התוכנית הלאומית הגדולה תלויה, כמובן, בשיתוף הפעולה של הציבור – על תמיכתו ושימושו במערכת האמינה באופן אינטליגנטי".
הוא סיים את השידור במילים שעודדו את המאזינים לבטוח בתוכנית של הממשל ולראות תמיכה זו כחובה אזרחית:
תוצאת נאום זה הייתה, על פי ההיסטוריון הכלכלי ויליאם ל.
סילבר, "שינוי לטובה ראוי לציון של אמון הציבור...
העיתונות בת התקופה אישרה שהציבור הכיר באמינות צעדיו של הנשיא, וכתוצאה מכך האמין שהבנקים, לכשיפתחו, הם מקום בטוח, כפי שהנשיא הסביר בשיחה ליד האח".
תוך שבועיים הפקיד הציבור יותר ממחצית מסכומי הכסף שהם אגרו במזומן, ויום הסחר הראשון במניות לאחר פתיחת הבנקים מחדש עמד בסימן של עלייה יומית בשערי המניות בשיעור הגבוה ביותר מאז ומתמיד.
לפי הכלכלן רנג'יט דיגה, התגובה לשידור הייתה "נלהבת".
בעקבות השידור, הכסף שהודפס כמעט שלא נצרך, וכך גם הצעדים שתוכננו למניעת אגירה של כסף מזומן.
הבנקים דיווחו על עלייה דרמטית בהפקדות, שוק המניות חזר לפעולה יומיים לאחר מכן, ועד סוף מרץ יותר מ-1.2 מיליארד דולר, מחציתם בזהב, הוחזרו לבנקים.
התגובות לשידור היו חיוביות גם בתוך הממשל, וההיסטוריון דייוויד קנדי העריך שרוזוולט קיבל כ-450,000 מכתבים שמודים לו על השידור.
לדבריו, "רוזוולט נגע בליבם ודמיונם של בני ארצו כפי שלא עשה אף אחד מקודמיו".
החל מהשידור השני ועד השידור השמיני עסקו השיחות בעיקר בתוכנית הניו דיל שממשל רוזוולט הוביל ובמיזמים ותוכניות פדרליות שונות שפותחו במסגרת זו.
לפי דייוויד רייף, רוזוולט לא התייחס לכל שידור כאל נושא מבודד, אלא יצר בשידורים תחושה של סדרת שיחות הקשורות זו בזו.
כל שידור החל בהתייחסות לשיחה הקודמת ולאחר מכן בסקירת ההתפתחויות שהתרחשו מאז השידור האחרון.
רייף טוען שגישה זו איפשרה לרוזוולט ליצור תחושה של סדרת רדיו דרמטית.
רוזוולט המשיך להשתמש ברטוריקה שכללה פנייה ישירה לקהל המאזינים ושפה פשוטה.
הוא השתמש במילה "אנחנו" לעיתים כדי להתייחס לממשלה הפדרלית ולעיתים כהתייחסות לעם כולו, דבר שיצר תחושת אינטימיות ותחושה של זהות בין הממשל לקהילת האזרחים כולה.
בשידורים, רוזוולט ניסה להתגבר על החשדנות כלפי התערבות יתרה של הממשלה בכלכלה ובחברה, והוא השתמש בסיפורים ובאנקדוטות על מנת ליצור תחושה שהתוכנית של הממשל היא מוכרת ולא מאיימת.
השידור השני של רוזוולט התקיים כשמונה שבועות לאחר הראשון, ובמסגרתו הציג רוזוולט את תוכנית הניו דיל.
הוא הסביר שמדיניותו נבעה מהחלטה להימנע מדפלציה, שהייתה פוגעת במשקי הבית האמריקאים, ושהקונגרס, בתמיכת שתי המפלגות, החליט להעניק לו סמכויות לפעול בהתאם למצב החירום הכלכלי שנוצר.
רוזוולט הסביר שפעולות הממשל לא פגעו במסכויות הקונגרס ושהן "חוקתיות ובהתאם למסורת האמריקאית בעבר".
לאחר מכן הוא פירט לגבי צעדים ספציפיים שנקט הממשל, כגון צעדים מעודדי תעסוקה, וכן על תוכניות וחקיקה עתידיות.
כדי להסביר את ההיגיון שמאחורי התערבות הממשל בתחומים שונים, רוזוולט השתמש בדוגמאות קונקרטיות.
כך למשל, הוא הסביר את הצורך בהתערבות הממשלה באסדרה של שוק העבודה על ידי הדוגמה של תעסוקה בתנאים לא הוגנים בתעשיית הכותנה.
המסקנה שהתבקשה מהדוגמה היא ש"לממשלה חייבת להיות הזכות" למנוע פרטיקות לא הוגנות כלפי עובדים ולאכוף הסכמי עבודה.
באותו הזמן, הוא ביקש להבהיר שהתוכנית לא יוצרת שליטה של הממשלה בתעשייה ובחקלאות, אלא מהווה "שותפות של הממשלה ושל החקלאות, התעשייה והתחבורה, לא שותפות ברווחים, שכן הרווחים עדיין הולכים לאזרחים, אלא שותפות בתכנון, ושותפות במימוש התוכניות".
השידורים הבאים המשיכו את אותו הקו.
בשיחה השלישית רוזוולט הציג את תוכניתו ליצירת מנהל השיקום הלאומי והחל לענות לביקורות על מעורובות הממשלה בכלכלה.
רוזוולט הציג את המנהל כפתרון לבעיית הפעולה הקולקטיבית : בעוד שכולם יכולים להסכים כי קיים פתרון אופטימלי מנקודת המבט של החברה כולה ושל התעשייה, תמיד ימצאו הטרמפיסטים שיעדיפו לנהוג על פי שיקול הדעת האגואיסטי שלהם וירחיקו את כלל החברה מהפתרון.
כך לדבריו, בנוגע לצורך להעלות את השכר של העובדים ולקצר את שעות העבודה,
ככל שקידם ממשל רוזוולט את הניו דיל, כך גברו גם הביקורות על מדיניותו, ובשיחות הבאות ניסה רוזוולט להשיב למבקרים.
לפי דייוויד קנדי, שיחות אלו היו חלק מקמפיין, לקראת בחירות האמצע של שנת 1934, לנסח את הפילוסופיה החברתית שהיוותה את הלב האידאולוגי של הניו דיל.
בשיחה החמישית, מ-28 ביוני 1934, מחה רוזוולט נגד מבקרים שטענו שתוכניתו פוגעת בחירויות הפרט.
המתנגדים, לטענתו, מכנים את מדיניותו כפשיזם, סוציאליזם, קומוניזם ועוד שמות שונים, אך התוכנית היא למעשה "משהו מאוד פשוט ופרקטי".
רוזוולט ביקש מהמאזינים לשאול עצמם "האם איבדתם משהו מהזכויות או החירויות או מהחופש הפעולה והבחירה החוקתי?".
בשיחה הבאה ציטט רוזוולט מדבריהם של אברהם לינקולן ואליהו רוט וצייר עצמו כממשיך דרכם.
הריכוז העצום של ההון בידי תעשיינים מותיר את הפרטים חסרי אונים כשהם פועלים כיחידים, אך הממשלה מהווה עבורם את "השליטה המאורגנת" ההכרחית לצורך שמירה על חירותם.
תכליתה של הממשלה היא לקדם את הדברים שהיחידים, כל אחד לעצמו, רוצים אך אינם מסוגלים לקדם.
רוזוולט סיכם בניסוח הגדרתו למושג "חירות":
השידור על בית המשפט העליון
בבחירות בשנת 1936 זכה רוזוולט לרוב מוחץ והמפלגה הדמוקרטית הבטיחה את הרוב הגדול ביותר שהיה למפלגה מאז תקופת השיקום.
רוזוולט ראה בכך הבעת תמיכה שאינה משתמעת לשני פנים בתוכנית הניו דיל, אף שרבים עדיין ביקרו את התוכנית.
רוזוולט חשב שהאופוזיציה הקשה ביותר למדיניותו נמצא בבית המשפט העליון.
תחושה זו התחזקה אחרי 27 במאי 1935, "יום שני השחור", שבו פסל בית המשפט פעולות שונות של הנשיא ואת עיקרי החוק שעמד בבסיס מנהל השיקום הלאומי.
בינואר 1936 קבע בית המשפט שהחוק שמכוחו הוקם מנהל התיאום החקלאי (AAA – סוכנות שמטרתה הייתה להקטין את ההיצע של התוצרת החקלאית ולעלות את מחיריה בשוק) אינו חוקתי וכן שחוק במדינת ניו יורק שקבע שכר מינימום אינו חוקתי.
בתגובה ניסה רוזוולט לקדם הצעת חוק לשינוי בהרכב בית המשפט העליון .
ב-9 במרץ 1937, יום לפני שהחלה ועדת המשפט של הסנאט לדון בהצעת החוק, ניסה רוזוולט לגייס את תמיכת האזרחים באמצעות השיחה ה-9 ליד האח.
לפי דונובן ביסבי, הנאום של רוזוולט בשידור זה ניסה להשיג שלוש מטרות רטוריות.
ראשית, רוזוולט ניסה ליצור תחושה של מצב חירום לאומי.
רוזוולט טען שהשיקום שהושג עד כה הוא חלקי בלבד, ושקיים "משבר שקט" שצפוי להתפרץ אם לא ינקטו פעולות מתאימות.
שנית, הוא ביקש לנסח נרטיב היסטורי לפיו בית המשפט העליון הוא המעצור המרכזי בפני התקדמות לפתרון המשבר.
שלישית, הוא השתמש במטאפורות מתחום הרפואה כדי לבקר את המתנגדים לתוכניתו, לדחות הצעות אלטרנטיביות לפתרון ולצייר את השינוי של הרכב בית המשפט כמענה הסביר היחיד למשבר.
רוזוולט סיים את הנאום בטענה שבמהלך חצי המאה האחרונה ה"איזון" בבית המשפט הופר ושתוכניתו נועדה להחזיר את האיזון וש"אתם שמכירים אותו תקבלו את הבטחתי שבעולם שבו הדמוקרטיה נמצאת תחת מתקפה, כוונתי היא לגרום לדמוקרטיה האמריקאית להצליח".
הניסיון של רוזוולט לגייס תמיכה בתוכניתו לגבי בית המשפט לא צלח.
ולדו בריידן וארנסט ברנדנבורג כתבו ב-1955 שהרוב המוצק של רוזוולט "נמס" בדיון על בית המשפט העליון וש"השיחה ליד האח ונאומים אחרים של רוזוולט על נושא בית המשפט לא השכיכו את הספקות של הציבור וככל שעבר הזמן התמיכה בו בנושא זה דעכה".
עם זאת, הפסיקות של בית המשפט העליון הפכו בהמשך לידידותיות יותר כלפי הממשל, ורוזוולט טען מאוחר יותר ל"ניצחון ברור" במאבקו.
עד 1939 כל השיחות ליד האח עסקו בענייני פנים, ובעיקר בכלכלה ובניו דיל.
בשנים 1937–1938 נכנסה ארצות הברית למיתון שבמהלכו עלה משמעותית שיעור האבטלה וירדה התפוקה של התעשייה בארצות הברית.
רוזוולט דיבר בשיחה ליד האח בנובמבר 1937 על מצב האבטלה וביקש מהאזרחים לשתף פעולה עם מפקד האבטלה – מפקד אוכלוסין וולונטרי שבו התנסתה לראשונה לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית באיסוף מידע באמצעות מדגם.
באפריל 1938 הוא דיבר על המיתון.
כפי שהוא נהג גם בשיחות רדיו קודמות, רוזוולט הזכיר בשיחה זו את המילה "ביטחון", אך התייחסותו הייתה לביטחון הכלכלי של אזרחי ארצות הברית ("אתם ואני מסכימים שביטחון הוא הצורך החשוב ביותר שלנו – הסיכוי לעבוד, ההזדמנות לרווח סביר בעסקים").
לפי אנדרו פרסטון, שפה זו איפשרה לרוזוולט ליצור קשר בין נושאים שקשורים לביטחון בינלאומי לבין נושאים שקשורים לתחום החברתי והכלכלי.
ביוני אותה שנה רוזוולט דיבר על הבחירות המקדימות לקונגרס.
הוא סקר את ההישגים של הקונגרס היוצא בשמונה נקודות, ומתוכן רק האחרונה התייחסה למצב הבינלאומי ("בגלל ההתחמשות המוגברת של אומות אחרות ומצב בינלאומי שהוא בהחלט מטריד עבור כולנו, הקונגרס אישר תוספת משמעותית להגנה החמושה חופינו ואנשינו").
באופן כללי, נושאים בינלאומיים תפסו מקום שולי בשיחות ליד האח עד 1939. גם לאחר פרוץ המלחמה באירופה, רוזוולט הדגיש נושאים כלכליים וחברתיים ואף קיווה כי המלחמה לא תשנה את הרפורמה הכלכלית שהוא הנהיג.
לדוגמה, בשיחה ליד האח מ-25 במאי 1940, רוזוולט הבטיח למאזינים שמצב החירום המדיני לא יגרום להכבדה בשעות ובתנאי העבודה של אמריקאים, לא יפגע בפנסיות ובביטוח ולא יוביל לנסיגה מהמטרות החברתיות של ממשלו.
ב-3 בספטמבר 1939, יומיים לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, שידר רוזוולט לראשונה שיחה ליד האח שהמצב הבינלאומי במרכזה.
לפי דניאל אלדרידג', שיחה זו שיקפה את דעת הקהל האמריקני ערב מלחמת העולם השנייה, שהייתה נתונה בסתירה פנימית – מרבית האמריקאים רצו שצרפת והממלכה המאוחדת יביסו את גרמניה הנאצית, אך חששו מהשתתפות ארצות הברית במלחמה לאור זיכרונם הכואב ממלחמת העולם הראשונה.
רוזוולט החמיא לקהל האמריקני, שלדבריו הוא הנאור ביותר והיחיד שאינו נתון תחת צנזורה ולכן יכול להעריך את המצב לאשורו.
עם זאת, הוא הזהיר את האמריקאים מפני שמועות וסילוף עובדות על ידי אנשים שמדברים בקול סמכותי.
ארצות הברית, הוא אמר, תישאר נייטרלית כרגע, מתוך רצון להרחיק את המלחמה מחופיה, אך לא ניתן לצפות את העתיד, והנייטרליות של ארצות הברית אינה מחייבת את אזרחיה לנייטרליות מוסרית:
לפי ההיסטוריון רוברט דאלק , מילים אלה שיקפו את אמונתו של רוזוולט שעל אף הצורך בנייטרליות מדינית, על האמריקאים לקבל עמדה מוסרית התומכת בבריטניה ובצרפת.
באופן כללי, השידור היווה בסיס לשינוי העמדות של חלק נכבד מהאזרחים אמריקאים, מהעדפה של נייטרליות בלתי-מתפשרת להעדפה של מדיניות גמישה יותר, שעזרה לממשל לפעול באופן אקטיבי לטובת בנות בריתה באירופה.
בשיחה נוספת מ-26 במאי 1940, אמר רוזוולט למאזיניו:
לפי דאלק, שידור זה היה מהמוצלחים ביותר של רוזוולט.
סקרי דעת קהל שבדקו את השפעתו הראו ש-76% מהאמריקאים היו מודעים לשידור (השיעור הגבוה ביותר מכל השידורים של רוזוולט) ו-80% מאלו שהקשיבו הביעו תמיכה לעומת 12% שלא אהבו את השידור.
השידור בספטמבר 1941 היה דוגמה נוספת לניסיון של רוזוולט להשתמש בשיחות ליד האח כדי לעצב את דעת הקהל האמריקאית.
הרקע לשידור היה התקרית שבה הספינה USS Greer ירתה לעבר צוללת גרמנית, עוד לפני שהוכרזה מלחמה על גרמניה.