tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2016 נטשה בת זוגה ברברה משין את חייהן המשותפים לטובת הקומיקאית רודה קמרון, והדליפה לעיתונות באמצעות חברה כי "סוזן הרוסה ושבורת לב.
ברברה הכריזה לפתע פתאום כי היא עוזבת אותה.
סוזן עדיין אוהבת אותה ומקווה כי תשוב אליה."
בשנות התשעים הקימה היל חברת הוצאה לאור משלה, בשם Long Barn Books, שפרסמה שני סיפורים מסדרת הבלש Simon Serrailler וכן את The Magic Apple Tree,כולם מאת סוזן היל.
הרומן הפך למחזה בשנת 1987 וממשיך לרוץ בווסט אנד של לונדון, והצטרף לקבוצת המחזות שרצה למעלה מעשרים שנה.
האשה בשחור הופק גם לסרט טלוויזיה בשנת 1989, והן לסרט של האמר הפקות קולנוע בשנת 2012. היל המשיכה וכתבה סיפור רפאים נוסף עם מרכיבים דומים, The Mist in the Mirror בשנת 1992, והמשך לרומן רבקה של דה מוריאה שכותרתו Mrs.
בשנת 2004 החלה היל לכתוב ספרי מתח ומסתורין ויצרה סדרה של ספרים בהם מככבת דמותו של הבלש סיימון סריילר, בשם The Various Haunts of Men.
אחרי סדרה זו כתבה ופרסמה עוד ספרים וסיפורים קצרים בסוגת ספרי פנטזיה מתח ומסתורין.
2012 - תואר כבוד מפקד מסדר האימפריה הבריטית (CBE) ממלכת אנגליה, עבור תרומתה של היל לספרות הבריטית.
סוזן אליזבת בראון היא שחקנית אנגלייה.
בשנת 2011 שיחקה בסרט הקולנוע "אשת הברזל", ובעונה הראשונה של סדרת הטלוויזיה "משחקי הכס".
בראון הייתה מועמדת לפרס טוני על הופעתה בהפקה מחודשת של המחזה "מלאכים באמריקה", ולפרס לורנס אוליבייה על תפקידה במחזה "Home, I'm Darling" משנת 2018.
לפני שפתחה בקריירה מקצועית למדה בבית הספר למשחק רוז ברופורד קולג'.
באוקטובר 1993 שיחקה בראון בתפקיד גברת דימוק בפרק "The Peking Gun" בסדרה "לאבג'וי".
היא מוכרת לקהל הבינלאומי בתפקיד ספטה מורדיין בעונה הראשונה של סדרת הפנטזיה "משחקי הכס".
הדמות שגילמה מתה בפרק האחרון של העונה.
בסרט "אשת הברזל" שיחקה בראון בתפקיד משנה, וגילמה את ג'ון, שהייתה המטפלת של מרגרט תאצ'ר.
עוד שיחקה בתפקידי משנה בסדרות הדרמה של ה-BBC "מיילדת" ו"טורצ'ווד".
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2015 Husbands & Sons גברת גסקויין הפקה משותפת של התיאטרון הלאומי בלונדון ושל רויאל אקסצ'נג' במנצ'סטר 2017 מלאכים באמריקה Angels in America אתל רוזנברג, האנה פיט, הנרי ראבי, שמלוויץ אלקסי הוצג בתיאטרון המלכותי הלאומי
סוזן הייל הייתה סופרת, מטיילת ואמנית אמריקאית.
היא התמסרה לאמנות הציור בצבעי מים אותה למדה אצל ציירים אנגלים, צרפתים וגרמנים.
הייל נסעה רבות, שרטטה וביקרה בגלריות ברחבי עולם.
הייל נולדה בבוסטון, מסצ'וסטס לנתן הייל ולשרה פרסטון אוורט, ולה עשרה אחים.
אביה של הייל היה עורך דין וכן עורך ובעלים של ה"בוסטון דיילי פרסוויסט" ואילו אימה הייתה סופרת.
אחותה הייתה הציירת אלן דיי הייל.
אחיה היה אדוארד אוורט הייל, כומר ופוליטיקאי, והיא שיתפה עימו פעולה בכתיבת ספרי מסעות.
בבגרותה הייתה בעיקר בת לוויה של אחותה הגדולה העיתונאית והסופרת לוקרטיה פיבודי הייל.
היא חונכה באופן פרטי על ידי מורים עד לגיל 16, ואז עברה ללמוד בבית הספר של ג'ורג' בארל אמרסון.
היא למדה לצייר בעצמה בשנים אלו.
במשך שנים רבות הייתה מורה מצליחה בבוסטון.
היא התחילה בהוראה כשאביה חלה והיה צורך להשלים את הכנסות המשפחה.
בשנת 1860 היא עברה לברוקלין עם משפחתה.
אביה נפטר שם בשנת 1862 ואימה בשנת 1865. כשמשפחה התפרקה בשנת 1867, הייל ואחותה לוקריטיה נסעו מעבר לים להתארח אצל אחיהם צ'ארלס שהיה הקונסול הכללי של ארצות הברית במצרים.
כשחזרה מהנסיעה, שכרה הייל חדרים ברחוב בוילסטון 91 בבוסטון והמשיכה בהוראה.
בגיל מבוגר יחסית, בשנת 1872, החליטה שהיא רוצה לקבל את ההכשרה הטובה ביותר בציור בצבעי מים, ויצאה לאירופה ללמוד אמנות בפריז, בירת צרפת, ובוויימאר שבגרמניה, במשך כמעט שנה.
כשחזרה בשנת 1873, החלה להעביר שיעורים בציור בצבעי מים.
היא גרה ברחוב בוילסטון 64 והחזיקה סטודיו במועדון האמנות.
בשנת 1885 היא החלה לגור בבית הקיץ של אחיה, אדוארד, במאטונוק שברוד איילנד, אותו כינתה "הבית" עד מותה בשנת 1910. אחיה ואשתו נסעו לאירופה כדי לטפל בביתם החולה.
הייל העבירה בסופו של דבר את רוב מטלטליה למטונוק, והחלה לשהות שם באופן קבוע במהלך הקיץ, ואת החורפים העבירה בנסיעות.
בשנים לפני כן, סדר הזמנים שלה הפוך - היא בילתה חורפים בעבודה בבוסטון ונסעה בקיץ.
לעיתים ליוותה בנסיעות ידידים ידועי שם, כמו הסופר תומאס גולד אפלטון והצייר פרדריק אדווין צ'רץ'.
היא המשיכה לבקר בבוסטון בין מסעותיה לאירופה ובין שהותה במטרונוק.
עבודות צבעי המים שלה תיארו בעיקר נופים שראתה במהלך מסעותיה.
היא גם תיארה את מסעותיה בפרטי פרטים במכתבים לאחותה, לוקרטיה.
כמו כן איירה באיורים רבים את ספרי המסעות שכתבה, כולל ספרים על מקסיקו, מצרים ואתרים באירופה.
הייל נפטרה בביתה במטונוק בשנת 1910.
סוזן מרי בונמיצ'י היא פוליטיקאית יהודייה-אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת אורגון, מאז 2012. מחוז בחירה זה ממוקם בצפון-מערב אורגון, ומשתרע מהפרברים המערביים של פורטלנד ועד לחלקים מהחוף הצפוני של אורגון.
ערי המחוז העיקריות הן ביברטון, הילסבורו וטיגרד, כולן באזור המטרופולין של פורטלנד.
הוא כולל את מחוזות קלצופ, קולומביה, וושינגטון ויימהיל, וחלק מדרום-מערב מחוז מולטנומה שבירתו פורטלנד.
טרם היבחרה אל הקונגרס האמריקאי הייתה בונמיצ'י, אשת המפלגה הדמוקרטית, חברת בית המחוקקים של אורגון, בין השנים 2007–2008 בבית הנבחרים של אורגון מטעם מחוז האספה ה-34, ובשנים 2008–2011 כיהנה כחברת הסנאט של אורגון, מטעם המחוז ה-17.
בונמיצ'י נולדה בדטרויט וגדלה בעיירה קטנה במישיגן.
באוניברסיטת אורגון השלימה את לימודי התואר הראשון שלה במשפטים, וביוג'ין הייתה עוזרת משפטית במחוז אורגון.
בתום לימודי המשפטים, החלה לעבוד כפרקליטה להגנת הצרכן בנציבות הסחר הפדרלית שבוושינגטון הבירה.
לאחר מכן החלה לעבוד כעורכת דין בפורטלנד וייצגה עסקים קטנים.
בשנת 2006 החליט בראד אווקיאן, חבר בית הנבחרים של מדינת אורגון, להתמודד אל הסנאט של המדינה.
בונמיצ'י התמודדה על מושבו שעזב בבית התחתון של בית המחוקקים במחוז הבחירה ה-34. בבחירות אלה גברה על מועמדת המפלגה הרפובליקנית ג'ואן דרייפר ברוב של 62%.
ב-30 באפריל 2008 מונתה בונמיצ'י על ידי נציבים ממחוזות וושינגטון ומולטנומה לייצג את המחוז ה-17 בסנאט המדינתי של אורגון.
המושב התפנה כאשר אווקיאן מונה לנציב לשכת העבודה והתעשיות באורגון.
היא הושבעה לתפקידה ב-19 במאי 2008.
בבחירות המיוחדות לסנאט המדינתי שהתקיימו בנובמבר 2008 התמודדה בונמיצ'י ללא התנגדות, ונבחרה עם 97% מקולות הבוחרים.
ב-2010 היא זכתה בבחירות לתקופת כהונה שנייה עם 64% מהקולות.
בבחירות אלה נבחרה עם 53.8% מהקולות.
ב-31 ביולי 2014 הציגה בונמיצ'י בפני מליאת בית הנבחרים את "חוק החינוך, המחקר ואזהרת הצונאמי" בקונגרס ה-113 של ארצות הברית.
הצעת החוק הסמיכה את מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי להוציא כ-27 מיליון דולר אמריקני אחת לשנה, במשך שלוש שנים, במסגרת עריכת תוכניות התרעות מפני צונאמי ומחקר התופעה.
סיימון, שופט פדרלי, ולהם שני ילדים.
היא יהודייה, גדלה והתחנכה כנוצרייה אפיסקופלית ואוניטרית, ולאחר מכן התגיירה.
היא לומדת עם בעלה (שנולד יהודי), ועם ילדיהם בקהילת בית ישראל, קהילה רפורמית הפועלת באורגון.
סוזן אנספק הייתה שחקנית קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאית.
היא למדה דרמה ומוזיקה באוניברסיטה הקתולית בוושינגטון די.
ואחר כך חזרה לניו יורק, למדה באולפן השחקנים והחלה להופיע על הבמה בברודוויי ואוף ברודוויי.
היא שיחקה בתפקיד הראשי של שיילה בגרסה הבימתית הראשונה של המחזמר "שיער".
היא שיחקה באוף ברודוויי במחזה מראה מעל הגשר לצידם של רוברט דובאל, ג'ון וויט ודסטין הופמן.
בסרט "The Landlord" שביים האל אשבי ובו גילם בו ברידג'ס צעיר שקונה בניין בשכונה בברוקלין שמתגוררים בה בעיקר שחורים.
באותה שנה התפרסמה במשחקה בסרט רסיסי חיים (Five Easy Pieces) של בוב רפלסון לצידו של ג'ק ניקולסון.
בנה כיילב נולד באותה תקופה והיא טענה שניקולסון הוא האב אך הוא הכחיש.
ב-1972 הופיעה בתור גרושתו של וודי אלן בסרטו "שחק אותה סאם".
ב-1973 הופיעה בסרטו של פול מזורסקי "אני אוהב את גרושתי" לצידם של ג'ורג' סיגל, כריס כריסטופרסון ומרשה מייסון.
בשנות ה-70 היו שהשוו אותה בארצות הברית לקתרין הפבורן, אלא שהיא לא הצליחה כמוה להיחקק בתודעה ההוליוודית והקריירה שלה לא נסקה.
ב-1981 שיחקה בסרטו של דושאן מקבייב, "מונטנגרו".
ב-1987 שיחה בסרט האימה "Blue Monkey".
ב-1989 השתתפה בתפקיד קטן בסרט "Blood Red".
היא הופיעה גם בטלוויזיה באפיזודות של "מקמילן ואשתו", "רצח במשיכת קולמוס" ועוד.
ב-1968 נולדה בתה קתרין מיחסיה עם סטיב קארי שהופיע אתה במחזמר "שיער".
ב-1970 ילדה את בנה כיילב וטענה שג'ק ניקולסון הוא אביו.ניקולסון הכחיש את הדבר ולא הכיר בילד.
ב-1970 נישאה לשחקן מרק גודארד שאימץ את שני ילדיה.
הם התגרשו ב-1978. ב-1982 נישאה למוזיקאי בוב שרווד והתגרשה ב-1988.
היא מתה מאי ספיקת לב בביתה בלוס אנג'לס, בגיל 75.
סוזן ג'יין הלמס היא אסטרונאוטית עבר אמריקאית בנאס"א ולוטננט גנרלית לשעבר בצבא ארצות הברית.
היא הייתה האסטרונאוטית הראשונה מצבא ארצות הברית ומפקדת חיל האוויר ה-14 של ארצות הברית.
הלמס השתתפה בחמש משימות במעבורות חלל בהן שהתה בתחנת החלל הבינלאומית במשך 211 ימים, והשתתפה בהליכת החלל הארוכה ביותר, לצידו של ג'יימס ווס.
לאחר שירות של יותר מעשרים שנה, פרשה הלמס מחיל האוויר של ארצות הברית בשנת 2014.
הלמס נולדה בשארלוט שבצפון קרוליינה לפט (לוטננט קולונל לשעבר בצבא ארצות הברית) ולדורי הלמס.
בהמשך למסורת הצבאית המשפחתית למדה אווירונאוטיקה באקדמיית חיל האוויר האמריקאי, ובהמשך הוצבה בבסיס חיל האוויר אגלין שבפלורידה.
בבסיס חיל האוויר בפלורידה, הלמס עבדה כמהנדסת חימוש למטוסי F15 ו-F16, ולאחר מכן המשיכה את לימודיה באוניברסיטת סטנפורד והפכה למרצה חיצונית באקדמיית חיל האוויר האמריקאי.
במסגרת תפקידה כמהנדסת בודקת טיסות, טסה ביותר משלושים סוגי מטוסים שונים.
בשנת 1990, נבחרה להיות אסטרונאוטית על ידי NASA, והכשרתה הסתיימה כעבור כשנה, אשר לאחריה נשלחה ל-5 משימות שונות בחלל.
במהלך משימות אלו שהתה במצטבר 211 יום בתחנת החלל הבינלאומית.
עם חזרתה לצבא ארצות הברית, שימשה הלמס כסגנית מפקד אגף החלל ה-45 בצבא ארצות הברית ובהמשך שימשה כסגנית מפקד אגף חינוך והכשרה בבסיס חיל האוויר רנדולף.
בשנת 2006, הלמס הפכה למפקדת אגף החלל ה-45 ולאחר כשנתיים מונתה לתפקיד מנהלת תכנון ומדיניות בבסיס חיל האוויר אופוט.
חמש שנים מאוחר יותר, קודמה הלמס לדרגת לוטננט גנרל בצבא האמריקאי ומונתה למפקדת חיל האוויר ה-14.
ב-2013 מונתה על ידי הנשיא ברק אובמה לסגנית מפקד פיקוד החלל שבחיל האוויר האמריקאי, אולם מינוי זה נפסל על ידי הקונגרס בשל טענות על כך שלא נהגה בחומרה מספקת במקרה של תלונה על תקיפה מינית.
זאת על רקע ריבוי הטרדות ותקיפות מיניות בחיל האוויר האמריקאי אשר פורסמו בתקופה זו והעלו את המודעות לנושא ואת הצורך במדיניות תקיפה יותר.
הלמס שהתה במצטבר כ-5064 שעות בחלל, במהלך כחמש טיסות שונות לחלל, וביצעה הליכות חלל כשמונה שעות ו-56 דקות.
במשימתה הראשונה STS-54 הלמס טסה במעבורת החלל אנדוור (ג'ון קספר היה מפקד צוות), במשימה שמטרתה הייתה פריסת מערכת TDRS (Tracking and Data Relay Satellite System).
במשימה STS-64 במעבורת החלל דיסקברי (ריצ'רד ריצ'רדס היה מפקד צוות) ב-1994 הלמס שימשה כמהנדסת הטיסה וכמפעילת RMS (מערכת לתפעול מרחוק במעבורת).
מטרת משימה זו הייתה הערכת האירוסולים באטמוספירת כדור הארץ.
במשימה STS-78 במעבורת החלל קולומביה (טרנס הנריקס היה מפקד צוות) הלמס שהתה יותר מ-16 ימים בחלל, בהם שימשה כמהנדסת הטיסה במשימה שמטרתה הייתה הטסת מעבדה כהכנה לתחנת החלל הבינלאומית.
במשימתה הרביעית, STS-101 הלמס סייעה בהבאת אספקה חדשה ותיקונים שונים בתחנת החלל הבינלאומית.
בטיסתה האחרונה, במעבורת החלל דיסקברי במשימה STS-102 הלמס הגיע לחלל כחברה במשלחת מס' 2 לתחנת החלל הבין-לאומית.
היא שהתה בתחנת החלל הבינלאומית כ-163 ימים, בהם השתתפה בהליכת החלל הארוכה ביותר, שנערכה כשמונה שעות וחמישים ושש דקות.
ב-2002 הלמס עזבה את NASA וחזרה לשרת בחיל האוויר האמריקאי.
עיטור בכיר בחיל האוויר ואסטרונאוט
מדליית שירות ראוי לשבח בחיל האוויר
עיטור שירות ארוך מחוץ לארצות הברית
פרס שירות ארוך בחיל האוויר
עיטור הקליעה של צבא ארצות הברית
עיטור האימונים של חיל האוויר
בשנת 2018, הלמס הוכנסה להיכל תהילת הנשים שבקולורדו.
סוזן אייזקס היא סופרת ותסריטאית שנולדה בשנת 1943 בברוקלין, ניו יורק, וכיום אמא לשניים, ומתגוררת בלונג איילנד יחד עם בן זוגה אלקן אברמוביטץ'.
אייזקס כתבה חמישה עשר ספרים, חלקם בסוגת הריגול והמסתורין והשאר רומנים, שזכו להצלחה רבה ותורגמו ל-30 שפות.
בין ספריה שתורגמו לעברית: "ניצוץ באפלה", "ברבות הימים" ו"פסים וכוכבים".
היא כתבה את התסריטים לסרטים "Compromising Positions" (שהוא גם ספר פרי עטה), "Hello Again" וגם ספריה "ניצוץ באפלה" ו" After All These Years" עובדו לקולנוע.
סוזן אייזקס נולדה בברוקלין להורים יהודים - מרטין אייזקס (מהנדס חשמל) והלן אשר אייזקס (עקרת בית) וגדלה בברוקלין, מלבד תקופה קצרה בה משפחתה חייה באוהיו.
לאחר שסיימה את בית הספר התיכון למדה אייזקס ב"קווינס קולג'", בתחילה רפואה, לאחר מכן כלכלה ולבסוף ספרות אנגלית.בשנתה האחרונה בקולג' אייזקס נשרה מהלימודים וניסתה להתקבל לעבודה בתכנות מחשבים.
היא מספרת שהרעיון להפוך כתיבה ליותר מתחביב עלה בה לראשונה כאשר בסוכנות התעסוקה ראו שהיא כתבה בעיתון הקולג' שלה והציעו לה משרה של עורכת זוטרה במגזין "Seventeen".
אייזקס אהבה את העבודה במגזין, אך הרגישה שהיא לא מממשת את יכולותיה שם, והתחילה במקביל לכתוב נאומים פוליטיים עבור נציגי המפלגה הדמוקרטית באזור, בתחילה בהתנדבות ולאחר מכן בתשלום.
אייזקס התחתנה עם אלקן אברמוויטץ' (עורך דין פלילי) ונולדו לה שני ילדים – אנדרו ואליזבת'.
בעקבות לידתם התפטרה אייזקס מעבודתה במגזין, אך המשיכה לכתוב נאומים פוליטיים ומדי פעם גם כתבות לעיתונים ומגזינים שונים.
כאשר בתהּ של אייזקס הייתה בגן היא התחילה לחשוב על כתיבת ספר, ובעקבות זאת הגדירה לעצמה לוח זמנים שלפיו כתבה 3 שעות בכל בוקר.
שנה לאחר מכן, ב־1978 יצא לאור ספרה הראשון "Compromising Positions i" .
אייזקס מספרת במאמר "Don't Know Much About Semitism" שכתבה לעיתון "The Forward" בשנת 2012, שבביתה היא גדלה כיהודייה והם שמרו על מסורות כמו צום יום כיפור, הדלקת נרות שבת וסדר פסח, אך שהיא לא הרגישה מאוד מחוברת לדת עד שנותיה המבוגרות יותר.
אייזקס תומכת בקרן של קווינס קולג', בבית המדרש לרבנים באמריקה, בארגונים נגד אלימות במשפחה ובארגונים הפועלים למען זכויות בעלי מוגבלויות.
היא פועלת למען איסוף תמיכה בתוכנית לספרות ולאומנויות, והייתה מעורבת במספר קמפיינים כנגד צנזורה כחלק מאמונתה בחיוניותו של חופש הדיבור.
ספרה הראשון של סוזן אייזקס Compromising Positions" (1978)" יצא לאור בזכות חבר קרוב של בן זוגה שהיה עורך ומוציא לאור ב"Simon & Shuster", ומספר את סיפורה של חוקרת חובבנית – ג'ודית סינגר, שמנסה לפתור את התעלומה סביב מותו של רופא החניכיים המקומי.
הספר זכה להצלחה גדולה ולביקורות חיוביות, עובד לקולנוע, היה הבחירה הראשונה של מועדון ספר החודש ותורגם ל-30 שפות.
ספרה השני שפורסם בשנת 1980 "Close Relations" זכה גם הוא לתשבחות, וכונה כ"סיפור אגדות מודרני" וכ"סאטירה הקורעת סטריאוטיפים אתניים."
חוץ מספרים, פרסמה אייזקס גם מאמרים וחיבורים, כתבה מספר תסריטים וסיקרה את הבחירות של שנת 2000 בשביל העיתון "Newsday".
בנוסף, היא כתבה ביקורות ספרים בשביל ה"ניו יורק טיימס", ה"וושינגטון פוסט", "לוס אנג'לס טיימס" ו"Newsday".
גיבורותיה של אייזקס הן בדרך כלל נשים יהודיות.
היא מספרת שכאשר התבגרה היא נמשכה באופן טבעי לכתיבה על נשים יהודיות, כמותה, אך כיוון שבקיאותה בדת היהודית הייתה נמוכה התחילה ללמוד ולחקור אותה.
ככל שחקרה יותר, כך התקרבה יותר אייזקס לדת, ובמאמרה לעיתון "The Forward" היא מספרת שחקירת הדת היוותה לה השראה גדולה לספרים ודמויות.סיפוריה של אייזקס מתרחשים מוואיומינג ועד לונג איילנד, ממנהטן ועד גרמניה הנאצית, ודמויותיה מייצגות אנשים רגילים הנקלעים לסיטואציות מיוחדות ובכך מגלים את כוחותיהם הנסתרים.
סוזן אייזקס בעצמה הצהירה: ושדרנית בתוכנית הרדיו "Fresh Air" אמרה עליה: .
בנוסף להיותה יושבת ראש של ארגון הספרות "Poets & Writers" ונשיאה לשעבר של הארגון "סופרי המסתורין של אמריקה", אייזקס חברה במעגל מבקרי הסופרים הלאומי, בקואליציה היצירתית, ב"PEN", בחברה האמריקאית של עיתונאים וסופרים ובארגון הבינלאומי של סופרי פשע.
סוזן קיי אוליבר דלבנה היא פוליטיקאית ולשעבר אשת עסקים אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת וושינגטון, מאז 2013.
דלבנה נולדה בסלמה שבאלבמה, בתם החמישית של בארי ובת' אוליבר.
בגיל צעיר עברה משפחתה לעיר ניופורט הילס, ניוקאסל דהיום, השוכנת במחוז קינג שבמדינת וושינגטון.
מאוחר יותר הם עברו לאי מרסר.
בסרטון אוטוביוגרפי תיארה דלבנה את הקושי של משפחתה לשלם תשלומים וחשבונות, שנבע לאחר שאביה הטייס איבד את עבודתו.
לאחר כיתה ד' נדדה משפחתה ברחבי ארצות הברית במטרה למצוא עבודה.
אחרי שסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון צ'וט רוזמרי הול (Choate Rosemary Hall) שבקונטיקט, נסעה דלבנה לפורטלנד שבאורגון, שם השלימה במכללת ריד לימודי תואר ראשון בביולוגיה.
לאחר מכן המשיכה דלבנה את לימודיה הגבוהים באוניברסיטת וושינגטון, שם קיבלה תואר שני במנהל עסקים.
בין השנים 1989–1998 עבדה דלבנה במיקרוסופט כמנהלת שיווק ופיתוח עסקי ועסקה בהדרכת שיווקית ומכירות עבור נכסי האינטרנט של מיקרוסופט, ומילאה תפקידי פיתוח עסקי אחרים וניהול מוצרי Windows 95 וגרסאות מוקדמות של אינטרנט אקספלורר.
בשנת 1998 היא עזבה את התאגיד כדי לסייע בייסוד אתר האינטרנט "drugstore.com" ולכהן כסגנית הנשיא שלו.
ב-2000 הייתה למנכ"לית החברה "Nimble Technology" והובילה אותה עד אשר נרכשה בידי "Actuate Corporation" ב-2003. בשנת 2004 שבה למיקרוסופט כדי להיות סמנכ"לית עסקית בתחום התקשורת הסלולרית, עד שנת 2007. בשנים 2008–2009 הייתה יועצת אסטרטגית של " Global Partnerships", מוסד ללא כוונת רווח שסיפק מיקרו מימון ופתרונות בר-קיימא באמריקה הלטינית.
ב-30 בנובמבר 2010 מונתה דלבנה למנהלת מחלקת ההכנסות של מדינת וושינגטון.
בבחירות אמצע הכהונה ב-2010 התמודדה דלבנה אל בית הנבחרים של ארצות הברית במחוז הקונגרס השמיני של וושינגטון מול נציג המחוז המכהן, דייב רייקרט מהמפלגה הרפובליקנית.
היא מיקדתה את מצע הבחירות שלה על כלכלת ארצות הברית (שניזוקה בעקבות המשבר הכלכלי העולמי שהחל ב-2008) וזכתה לתמיכתם של עיתונים בוושינגטון (כדוגמת "סיאטל טיימס") מובילים ואישי ציבור מהמפלגה הדמוקרטית.
ב-2 בנובמבר הפסידה לרייקרט בפער בן 4.1%, וגרפה 47.95% מקולות הבוחרים.
בבחירות 2012 התמודדה שוב אל בית הנבחרים.
היא זכתה בפריימריז הדמוקרטים לייצוג מחוז הקונגרס הראשון, אותו ייצג אז ג'יי אינסלי, שהפך תחרותי יותר בשל חלוקה מחדש של מחוזות בחירה.
אינסלי התפטר במרץ על מנת להתמקד במסע הבחירות שלו לתפקיד מושל וושינגטון.
דלבנה התמודדה ביום הבחירות בשתי מערכות בחירות נגד ג'ון קוסטר הרפובליקני: בחירות מיוחדות למילוי שארית כהונתו של אינסלי (שהתקיימו במחוז הקונגרס הראשון הישן), ובחירות רגילות לתקופת כהונה מלאה בת שנתיים.
היא הביסה את קוסטר בשתי מערכות הבחירות, וזכתה בבחירות המיוחדות עם 60% מהקולות ובבחירות הרגילות עם 54%.
ב-13 בנובמבר 2012 הושבעה לתפקידה.
בשנת 2019 הציגה דלבנה חקיקה שתחייב חברות להציג את מדיניות הפרטיות שלהן ב"אנגלית רגילה".
החקיקה תיצור גם אפשרות לצרכנים "להסכים מראש" בטרם חברות יוכלו להשתמש במידע הפרטי של הצרכנים.
החל מינואר 2021, עם התכנסות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית, דלבנה מכהנת כיושבת ראש שדולת הדמוקרטים החדשים וכסגנית יו"ר ועדת הדרכים והאמצעים של בית הנבחרים האמריקאי.
השתתפה במשלחת האמריקאית למזרח אסיה, בראשות ננסי פלוסי, יושבת ראש בית הנבחרים, ששהתה שם בחודש אוגוסט 2022. בין 2 באוגוסט ל-3 באוגוסט המשלחת שהתה גם בטאיוואן.
סוזן אנדרסון הייתה רופאה אמריקאית, אחת מהנשים הראשונות שעסקו ברפואה במדינת קולורדו.
אנדרסון נולדה בפורט וויין, אינדיאנה.
הוריה התגרשו כשהייתה ילדה והיא גדלה עם אביה, אחיה הצעיר וסבתה.
לאחר שסיימה את לימודי התיכון בשנת 1891, משפחה עברה לגור בעיירה קריפל קריק, קולורדו (אז מחנה כרייה) בעקבות הבהלה לזהב של קולורדו.
למרות כוונותיה לעבוד כמרכזנית, אביה עודד אותה להירשם לבית הספר לרפואה באוניברסיטת מישיגן.
היא סיימה את לימודי הרפואה וקיבלה רישיון לעסוק בתחום בשנת 1897. לאחר מכן שבה לקולורדו בחיפוש אחר עבודה.
תחילה התמקמה במחנה הכרייה וטיפלה בכורים ובתושבי האזור, בהם נער שכמעט איבד את ידו לאחר שהיה מעורב בתאונת דינמיט במכרה.
רופא שהיה נוכח במקום טען שיש לכרות את היד.
מנגד ד"ר אנדרסון התעקשה שניתן לטפל בפציעה הקשה ללא ניתוח, ובכך הצילה את זרועו של הנער.
המקרה התפרסם וד"ר אנדרסון בנתה לעצמה מוניטין של רופאה בעלת אומץ ויכולת למנוע ולטפל בזיהום.
לאחר כשלוש שנים, ובעקבות מותו של אחיה, עזבה את קריפל קריק ועברה לדנוור.
היא פתחה מרפאה אך לאחר זמן לא רב נאלצה לסגור, משום שמטופלים לא סמכו על רופאה שהיא אישה והעדיפו ללכת לרופאים גברים.
היא המשיכה אל גרילי בצפון-מזרח קולורדו, שם נאלצה להתפשר ולעבוד במשך שש שנים כאחות למרות השכלתה.
שיטת הטיפול באותם ימים עודדה חולים לעבור לאזורים בעלי אקלים קר ויבש, ובהתאם לכך עברה ד"ר אנדרסון אל העיירה ההררית פרייזר, ושם נשארה לגור גם לאחר החלמתה.
השמועה בדבר רופאה שגרה בקרבת מקום הגיעה לאוזניהם של תושבי האזור, ואלו החלו לפקוד את ביתה.
עד מהרה נודעה בקרב המקומיים כד"ר סוזי.
אף על פי שלא היו ברשותה סוס או מכונית, הגיעה לכל מקום בו נדרשה, וביצעה ביקורי בית בכל תנאי מזג האוויר.
היא טיפלה בתינוקות רכים, ילדים, נשים וגברים כאחד, ובמגוון רחב של מצבים רפואיים, תחלואות ופציעות.
משום שרבים היו עניים, התשלום שקיבלה היה בדרך כלל עצי הסקה, דברי מאכל או באמצעות שירותים שניתנו לה כברטר.
במשך 49 שנים הייתה הרופאה היחידה בכל אזור פרייז'ר.
על מנת להשלים הכנסה, החלה בשנת 1926 לעבוד בחצי משרה כפתולוגית מחוזית.
לעת זקנה שבה אל קריפל קריק, ולאחר מותה נקברה לצד אחיה.
סוזן בנט היא מדבבת אמריקאית ולשעבר זמרת הליווי של רוי אורביסון וברט בכרך.
בקולה נעשה שימוש בתוכנת סירי.
בשנת 1967 היא התחילה ללמוד בקולג' ובשנת 1971 היא סיימה אוניברסיטת בראון בה התמחתה בלימודים קלאסיים והתכוונה להיות מורה.
לאחר הלימודים בנט השתתפה בכמה הצגות תיאטרון והייתה חברה בלהקת ג'אז.
בשנת 1974 היא הקליטה את קולה למערכת ממוחשת של בנק באטלנטה.
בהמשך היא הקליטה עבור חברת תעופה דלתא איירליינס, תוכנות למידה ממוחשבת, חברות טלפון ומערכות GPS.
בנט הוקלטה למספר רב של פרסומות.
בנוסף לכך היא דיבבה בכ-10 סרטים.
בשנת 1993 היא הייתה מפיקה של כמה פרקים בסדרת טלוויזיה Crossfire.
בשנת 2005 בנט הוקלטה על ידי חברת ScanSoft לצורכי פרויקט הקמת בסיס נתונים לניתוח דיבור.
הקלטות קול אלו של בנט נוצלו עבור סירי על ידי חברת אפל בשנים 2011–2013. אפל אף פעם לא הצהירה של מי הקול, אך ניתוח שבוצע על ידי מומחים הוכיח שקול של "סירי" זה קול של סוזן בנט.
בשנת 2021 סוזן בנט הוקלטה עבור חברת UserWay.
באותה שנה היא הצטלמה בסרט תיעודי Beyond Sixty.
בשנת 2022 דיבבה את קולה של מרגו, מערכת הבינה המלאכותית המתקדמת של הבית בסרט האימה "מרגו" (אנ') בבימויו של סטיבן סי.
במקביל לקריירה בדיבוב בנט ממשיכה בקריירת זמרת.
ביחד עם בעלה הם הקימה להקת ג'אז.
בתקופת לימודיה באוניברסיטה היא הכירה את בעלה הראשון, שחקן ההוקי קרח קורט בנט.
לאחר גירושים היא התחתנה בשנית עם מהנדס הקול והגיטריסט ריק הינקל.
סוזן איטון הייתה פרופסור לביולוגיה מולקולרית במכון המחקר מקס פלאנק שבדרזדן גרמניה.
סוזן איטון נולדה באוקלנד קליפורניה בעשרים ושלישי בדצמבר 1959. כבר מגיל קטן, אמה מספרת, היה לה אהבה לספרים ומוזיקה, היא הייתה פסנתרנית מצליחה והגיעה לחגורה שחורה בטאקוונדו.
את התואר הראשון שלה עשתה באוניברסיטת בראון שברוד איילנד ואת הדוקטורט שלה עשתה במיקרוביולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס שבלוס אנג'לס שבמהלכו, בשנת 1987, שנה לפני סיום הדוקטורט, עבדה על ויסות התעתוק של שרשראות הגנים הכבדים שבהמוגלובין.
לאחר מספר שינויי מעבדות, איטון לבסוף השתכנה בשנת אלפיים בדרזדן שבגרמניה והייתה בין מקימות מכון "מקס פלנק" למיקרוביולוגיה.
לאחר שמחקרה פרח והצליח, איטון נהייתה ראש המעבדה ושילבה ביולוגיה מודרנית וביולוגיית התא ביחד.
שאלת המחקר הגדולה של איטון במהלך השנים הייתה "איך תאים יוצרים רקמה?" כחלק ממחקריה איטון חקרה על הצורה שבה תאים מסתדרים אחד ליד השני, תחילה שמסתכלים על זה, זה נראה מקרי בלבד אבל עם סדר מסוים באותה העת.
במהלך החקר, היא גילתה את התפקיד של החלבונים העוזרים בסידור התאים ברקמה.
בהמשך לגילוי זה הצליחו להבין את הכוחות שמעצבים ומסדרים את התאים בעלי שמונה דפנות ליצירת רקמה.
לבסוף, איטון הצליחה לגלות איך תאים מתקשרים בינן לבין עצמם, ואיך הכוחות עובדים עליהם כדי ליצור רקמה, גילוי זה נחשב למהפכני וחדשני ביותר.
לאיטון הייתה השפעה עצומה על המדע באותה העת מכיוון שבמחקריה שילבה פיזיקה, ביולוגיה, מיקרוביולוגיה ומתמטיקה כדי לענות על שאלות שונות ולהסביר תופעות טבע.
שאלת מחקר נוספת שבה עסקה דוקטור איטון היא איך כנף הזבוב מגיעה לשלב ההתפתחות הסופי שלה.
לאחר מחקר מעמיק ותצפיות מרובות איטון גילתה שכנף הזבוב מקבלת את צורתה הסופית במהלך השלב הפגית (או הזחל) לבין שלב הבגרות של הזבוב בעזרת תהליך מכני פעיל שמערב התכווצות רקמות.
סוזן איטון נשאה לדוקטור טוני היימן, גם הוא כמוה, מיקרוביולוג, וביחד הם הביאו לעולם שני ילדים לוקס ומקס.
בנוסף להיותה מדענית, איטון הייתה ספורטאית חזקה, התאמנה ולימדה טאקוונדו (הגיעה לחגורה שחורה דאן שתיים) הייתה פסנתרנית מצליחה – לרוב ניגנה ביחד עם בעלה אשר ניגן בחליל ולפעמים נגנו שניהם על פסנתר (לפי דברי בעלה).
אלו הפרסים המרכזיים שסוזן איטון קיבלה במהלך חייה:
פרס על שם סידני ריטנברג על עבודתה האקדמית והדוקטורט שלה על ידי ה"יו סי אל איי" (1988)
פרס הנשים בביולוגיה תאית לכבוד מחקריה המצליחים ופורצי הדרך על ידי המכון לביולוגיה תאית האמריקאי (2006).
דוקטורט במיקרוביולוגיה מאוניברסיטת קליפורניה שבלוס אנג'לס
ביולי 2019 נכחה איטון בוועידה באקדמיה האורתודוקסית בצפון מערב כרתים שביוון.
במהלך ביקורה, ב-2 ביולי, סוזן יצאה להליכה כאשר השאירה את הטלפון שלה במלון, שם נראתה בפעם האחרונה.
פרסקקיס נידון למאסר עולם על ידי בית המשפט של חאניה, כרתים.
שנתיים לאחר מותה, במאי 2021 נוצר פרס לזכרה הנקרא "פרס סוזן איטון" על ידי ה "יו סי אל איי" בשווי של אלפיים ושמונה מאות דולרים.
פרס זה מוענק לסטודנטים לדוקטורט במיקרוביולוגיה, ביוכימיה וביולוגיה מולקולרית.
התנאי לקבלת הפרס הוא משמעת, אכפתיות והצטיינות – בדיוק כמו דוקטור סוזן איטון.
סוזן ז'אן "סוזי" אטווד היא שחיינית עבר אמריקאית, סגנית אלופה אולימפית (מינכן 1972) ושיאנית עולם (1968–1972) במשחה ל-200 מטר גב וזוכת מדליית ארד אולימפית (מינכן 1972) במשחה ל-100 מטר גב.
שותפה בעבר לשלושה שיאי עולם במשחה שליחות 4x100 מטר מעורב.
אטווד נולדה וגדלה בלונג ביץ', קליפורניה.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי היא סיימה במקום עשירי במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:35.2 דקות.
באליפות ארצות הברית שנערכה לואיוויל, קנטקי ב-14 באוגוסט 1969 קבעה במשחה ל-200 מטר גב שיא עולם חדש של 2:21.5 דקות, שיפור לשיא של קארן מיור מדרום אפריקה (2:23.8 דקות).
שיא זה החזיק 3 שנים ונשבר על ידי מליסה בלוטמארצות הברית (2:20.64 דקות).
ב שנערכו בסנטיאגו דה קאלי, קולומביה היא זכתה ב-5 מדליות, 4 כסף ו-1 ארד.
מדליות כסף במשחים ל-100 מטר גב, 200 מטר גב, 200 מטר מעורב אישי ובמשחה שליחות 4x100 מטר מוערב.
מדליית ארד במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
באולימפיאדת מינכן זכתה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף במשחה ל-200 מטר גב בתוצאה של 2:20.38 דקות, אחרי מליסה בלוט שקבעה שיא עולם חדש של 2:19.19 דקות ולפני דונה גור מקנדה (2:23.22 דקות).
מדליית ארד במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:06.34 דקות, אחרי מליסה בלוט שקבעה שיא אולימפי חדש של 1:05.78 דקות ואנדריאה ג'רמטי מהונגריה (1:06.26 דקות).
באוניברסיאדה שנערכה במוסקבה 1973 היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-200 מטר מעורב אישי.
בשנת 1977 התמנתה למאמנת ראשית של השחייניות באוניברסיטת המדינה של אוהיו.
בשנת 1992 זכתה להיכנס להיכל התהילה הבינלאומי של השחייה
סוזן אליזבט הָאף היא גאופיזיקאית וסייסמולוגית במכון הגאולוגי של ארצות הברית בפסדנה, קליפורניה, והייתה המדענית האחראית על המשרד.
היא שימשה כעורכת ותורמת בכתבי עת רבים, והיא עורכת תורמת למגזין Geotimes .
האף סיימה את לימודיה באוניברסיטת קליפורניה, ברקלי ב--1982, והיא בוגרת אוניברסיטת קליפורניה, סן דייגו, שם קיבלה את הדוקטורט שלה בגיאופיזיקה, ממכון סקריפס לאוקיינוגרפיה ב-1987. מ-1998 עד 2004 היא כיהנה במועצת המנהלים של האגודה הסיסמולוגית האמריקאית , ומ-2006 עד 2009 במועצת המנהלים של המרכז לרעידות האדמה של דרום קליפורניה .
לאחר רעידת האדמה בהאיטי ב-2010, הובילה הָאף את צוות המכון הגאולוגי של ארצות הברית, שהופקד שם על התקנת תחנות סייסמיות ומדי תאוצה.
ה-.U.S.G.S תורם למאמצי הנדסת רעידות אדמה על ידי שיפור הניטור והדיווח על רעידות אדמה באמצעות ה-U.S.G.S.
האף וצוותהּ פרסו סייסמומטרים ניידים לתיעוד רעידות עוקבות, והיא ממשיכה לשתף פעולה עם סייסמולוגים מהאיטי להקמת ניטור סייסמי קבוע בארצם.
אזורים שסובלים מסיכון מרעידות אדמה עתידיות, ממופים באמצעות "מיקרו-זונציה סייסמית" , תוך שימוש בנתונים גאולוגיים מקומיים, כדי לאפיין את הסכנה הסיסמית (Seismic Hazard).
בדרך כלל, ההשפעה של שכבות סלעי משקע נחשבת כגורם משמעותי בהגברת תאוצות הקרקע המקסימליות באתר, וגורמות לתגובת אתר סייסמית.
אולם, טופוגרפיה מקומית לא נחשבה בהקשר זה.
עם זאת, התוצאות שסיפקו הָאף וצוותה, הדגישו שהגברה טופוגרפית של תאוצות הקרקע, מילאה תפקיד מרכזי בגרימת נזקי רעידת האדמה ב-Pétion-Ville , פרוור של הבירה פורט-או-פרינס, ובכך ערערה את ההשקפה המקובלת לגבי גורמים שיש לקחת בחשבון בעת ביצוע מיקרו-זונציה.
האף פרסמה מאות מאמרים מדעיים וגם פופולריים – צר המקום מלציין אפילו את מקצתם.
סוזן קרלטון אתיי היא כלכלנית אמריקאית, פרופסור לכלכלה בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת סטנפורד וחוקרת בתחומי מיקרו-כלכלה, תורת המשחקים, וכלכלת טכנולוגיה.
אתיי ידועה בתרומותיה פורצות הדרך בתחום עיצוב מכרזים, כלכלת פלטפורמות דיגיטליות, ויישום למידת מכונה בכלכלה.
היא זוכת מדליית ג'ון בייטס קלארק לשנת 2007, האישה הראשונה שזכתה לכבוד זה.
היא סיימה תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטת דיוק ב-1991 ודוקטור בכלכלה בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת סטנפורד ב-1995, תחת הנחייתו של פול מילגרום.
עבודת הדוקטורט שלה התמקדה במודלים תאורטיים של מכרזים והשפעתם על התנהגות כלכלית.
אתיי לימדה במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנים 1995–2001 ובאוניברסיטת סטנפורד, לפני שהצטרפה כפרופסור מן המניין לבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד ב-2006. ב-2013 חזרה לסטנפורד, שם היא מכהנת כפרופסור לכלכלה וטכנולוגיה.
היא גם חברה בכירה במכון סטנפורד למחקר מדיניות כלכלית (SIEPR) ועמיתת מחקר בלשכה הלאומית למחקר כלכלי.
מחקריה מתמקדים בניתוח התנהגות כלכלית בסביבות מורכבות, כגון מכרזים מקוונים, שווקים דו-צדדיים, ופלטפורמות דיגיטליות.
היא חלוצה בשילוב כלים מתמטיים מתקדמים עם נתונים אמפיריים, תוך שימוש בטכניקות של ביג דאטה ובינה מלאכותית.
בתחום המכרזים היא פיתחה מודלים תאורטיים המסבירים כיצד עיצוב המכרז משפיע על התוצאות הכלכליות, תוך התמקדות במכרזים עם מידע חלקי.
מחקריה הראו כיצד ניתן לשפר את היעילות של מכרזים לממשלות וחברות פרטיות, והשפיעו על מדיניות ציבורית בתחומים כמו הקצאת משאבים ורכש ציבורי.
בתחום פלטפורמות דיגיטליות, בחנה את האופן שבו חברות טכנולוגיה מנהלות תחרות וחדשנות.
היא ניתחה את ההשפעות של אלגוריתמים במנועי חיפוש ומסחר אלקטרוני על התנהגות צרכנים ועל דינמיקות שוק.
שילוב למידת מכונה במחקר כלכלי הראתה כיצד ניתן להשתמש באלגוריתמים של למידת מכונה כדי לשפר ניתוחים אמפיריים, למשל בחיזוי התנהגות צרכנים או בהערכת מדיניות כלכלית.
אתיי כיהנה כחברת דירקטוריון בחברות טכנולוגיה, בהם Ripple Labs, אקספדיה, Turo וכן כיועצת כלכלית לחברות ובהן מיקרוסופט (2007-2018).
ב-2012 נבחרה לחברה באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית, היא חברה באגודה האמריקאית לכלכלה וכיהנה כנשיאת האיגוד ב-2023.
בשנים 2022 עד 2024 כיהנה ככלכלנית הראשונית באגף ההגבלים העסקיים של מחלקת המשפטים של ארצות הברית.
ב-2007 זכתה במדליית ג'ון בייטס קלארק פרס שמעניקה האגודה האמריקאית לכלכלה לכלכלן אמריקאי (או שעיקר עבודתו בארצות הברית) מתחת לגיל 40, שלדעת האגודה תרם את התרומה הגדולה ביותר למחשבה ולידע הכלכלי.
היא האישה הראשונה שזכתה בפרס זה.
ב-2019 זכתה בפרס ז'אן-ז'אק לפונט של האגודה הצרפתית לכלכלה.
כמו כן זכתה לתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת דיוק ובית הספר לעסקים של לונדון.
אתיי נשואה לחתן פרס נובל לכלכלה חידו אימבנס, אף הוא פרופסור באוניברסיטת סטנפורד ואם לשלושה.
סוזן מולר אוקין הייתה הוגת דעות וסופרת בעלת דעות פמיניסטיות.
אוקין נולדה בשנת 1946 באוקלנד, ניו זילנד, ולמדה לתואר ראשון באוניברסיטת אוקלנד בשנת 1967. בשנת 1970 סיימה לימודי תואר שני בפילוסופיה באוניברסיטת אוקספורד ובשנת 1975 סיימה את לימודי הדוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
היא לימדה באוניברסיטאות באוקלנד, מכללת ואסר, ברנדייס, הרווארד ואוניברסיטת סטנפורד.
ב-1979 פרסמה אוקין את ספרה "נשים במחשבה הפוליטית המערבית" בה תיארה את ההיסטוריה של תפיסת האישה במחשבה הפוליטית במערב.
בספרה "צדק, מגדר והמשפחה" משנת 1989 מתחה ביקורת על תאוריות מודרניות של צדק הנעות מן הליברליזם של ג'ון רולס ורוברט נוזיק עד לקהילתנות של אלסדייר מקינטאייר ומייקל וולצר.
לפי אוקין הוגים אלו כותבים מנקודת ראות זכרית המניחה באופן שגוי שמוסד המשפחה הוא צודק.
היא מאמינה שהמשפחה מנציחה את אי השוויון המגדרי בכל החברה, במיוחד בשל כך שהילדים רוכשים את ערכיהם הבסיסיים בהקשר המיני (סקסיסטי) של המשפחה, ומקיימים עקרונות אלו כבוגרים.
על-מנת שתאוריה של צדק תהא אכן מושלמת, מציעה אוקין שהיא תכלול התייחסות ישירה לאי השוויון המגדרי הקיים במסגרת מוסד המשפחה.
בשנת 1990 מונתה למישרת הפרופסור לאתיקה בחברה בקתדרה על שם מרתה סאטון וויקס באוניברסיטת סטנפורד.
ב-2004 מתה מסיבות טבעיות בביתה בלינקולן, מסצ'וסטס.
סוזן סונטג הייתה סופרת, במאית קולנוע, פילוסופית, מומחית בתורת הספרות ופעילה פוליטית יהודיה-אמריקאית.
סונטג התבטאה בסוגיות פוליטיות וחברתיות בכתב ובעל פה וכן נסעה אל אזורי עימות, ובכלל זה בתקופת מלחמת וייטנאם והמצור על סרייבו.
היא כתבה בהרחבה על צילום, תרבות ותקשורת, איידס וחולי, זכויות אדם, וקומוניזם ואידאולוגיה שמאלנית.
המאמרים ונאומיה לפעמים גררו ביקורת.
The New York Review of Books הכתיר אותה כ"אחת מהמבקרים החשובים ביותר בדורה".
סונטג נולדה בשם סוזן רוזנבלט בעיר ניו יורק, לג'ק ולמילדרד רוזנבלט, יהודים אמריקאים.
אביה היה פרוון בסין ושם מת ממחלת השחפת ב־1939 כאשר סונטג הייתה בת חמש.
שבע שנים לאחר מות אביה, נישאה אמה בשנית לנתן סונטג, קברניט בצבא ארצות הברית.
לסוזן ואחותה ג'ודית ניתן שם משפחתו של אביהן החורג, אף שמעולם לא אימץ אותן באופן חוקי.
סונטג לא קיבלה חינוך דתי וטענה שלא נכנסה לבית הכנסת עד אמצע שנות העשרים לחייה.
רוב שנות ילדותה ונעוריה עברו עליה בעיר טוסון באריזונה ובגיל 15 סיימה את לימודי התיכון בלוס אנג'לס, בתיכון צפון הוליווד (North Hollywood High School).
לאחר סיום לימודי התיכון החלה בלימודי תואר ראשון באוניברסיטת ברקלי, אולם במהלך הלימודים עברה ללמוד באוניברסיטת שיקגו מתוך הערצה לפרסומה ולתוכנית הליבה של האוניברסיטה.
היא למדה פילוסופיה, היסטוריה עתיקה וספרות, וסיימה תואר ראשון.
בעת לימודיה בשיקגו היא ומייק ניקולס הפכו לחברים טובים.
בהמשך, למדה באוניברסיטת הרווארד לתואר שני.
בתחילה למדה ספרות עם פרי מילר והארי לוין, ולאחר מכן עברה ללמוד פילוסופיה ותאולוגיה עם מורים כמו פאול טיליך, יעקב טאובס, רפאל דמוס ומורטון ווייט.
עם סיום התואר השני, המשיכה ללמוד בהרווארד לימודי דוקטורט במטפיזיקה, אתיקה, פילוסופיה יוונית ופילוסופיה קונטיננטלית ותאולוגיה.
עם סיום לימודי הדוקטורט זכתה סונטג במלגת מחקר מטעם American Association of University Women's לשנה אקדמית בקולג' סנט אן באוניברסיטת אוקספורד, לשם היא נסעה ללא בנה ובעלה.
היא לא סיימה את תקופת מלגת המחקר באוקספורד, והמשיכה לסורבון בפריז.
בפריז היא התחברה עם אמנים גולים, אינטלקטואלים ואנשי רוח.
סונטג מציינת את תקופתה בפריז כתקופה החשובה ביותר בחייה.
תקופה זו היוותה בסיס לחיבורה האינטלקטואלי והאמנותי עם התרבות הצרפתית.
עוד בתקופת לימודיה בשיקגו, בהיותה בת 17, נישאה למרצה לסוציולוגיה בשם פיליפ ריף, לאחר שזה חיזר אחריה במשך 10 ימים.
השניים התגרשו לאחר שמונה שנות נישואים.
במהלך הנישואים נולד לזוג בן - דייוויד ריף, לימים העורך הספרותי של אמו בהוצאת הספרים פרר, שטראוס וג'ירו ואף סופר בזכות עצמו.
סונטג הייתה ביסקסואלית, ועל משיכתה לנשים כתבה בפירוט כבר בגיל 15 ביומנה האישי.
בשנות ה-70 המוקדמות היא ניהלה מערכת יחסים עם השחקנית הצרפתייה ניקול סטפני (1923 – 2007) ובהמשך הייתה בת זוגן של הצלמת אנני ליבוביץ', הכריאוגרפית לוזיאנה צ'יילדס והתסריטאית מריה אירין פורנס.
סונטג הייתה פתוחה לגבי נטייתה המינית, ואף דיברה על כך בהרחבה בריאיון לעיתון הבריטי הגארדיאן בשנת 2000.
סוזן סונטג החלה את עבודה הספרותית בעודה מלמדת פילוסופיה באוניברסיטת העיר ניו יורק ובשרה לורנס קולג'.
במקביל היא גם לימדה עם מוריה פילוסופיה של הדת באוניברסיטת קולומביה בין השנים 1960–1964. ב-1965 היא סיימה את הקריירה האקדמית שלה והתמסרה לכתיבת ספרות ומסות.
ב־1963, היא פרסמה רומן ניסיוני בשם "איש החסד" (The Benefactor); בעקבותיו, ארבע שנים לאחר מכן, התפרסם ספרה Death Kit .
למרות שלא פרסמה מספר רב של ספרים, סונטג התייחסה לעצמה בעיקר כסופרת.
הסיפור הקצר שלה "The Way We Live" יצא לאור וזכה לשבחים רבים בניו יורקר 1986. הסיפור מתאר את ראשיתו של משבר האיידס בראשית שנות השמונים בארצות הברית, כאשר המחלה החלה לגבות קרבנות מבני האליטה התרבותית בניו יורק.
הסיפור מסופר כולו בצורה של שברי שיחה, אזכורים ולחישות.
הוא מסופר, כביכול, על ידי חבריו הרבים של אלמוני השוכב חולה בבית חולים.
מחלת האיידס עדיין לא היה מוכרת כשהופיע הסיפור לראשונה, ולמרות זאת, הסיפור זכה להצלחה ופופולריות.
הוא נחשב ליצירת הדגל על מחלת איידס שנים ארוכות.
סונטג זכתה להצלחה מאוחרת כסופרת עם פרסום רב המכר (The Volcano Lover (1992. בגיל 67 פרסמה את הרומן האחרון שלה, באמריקה (2000).
בנוסף, היא כתבה וביימה ארבעה סרטים וכן כתבה מספר מחזות.
מאמריה של סונטג הם אלו שהביאו לה הכרה ומוניטין.
בגיל 31 (1964) פרסמה את "הערות על קאמפ", מאמר שסימן אותה כאינטלקטואלית מבטיחה.
במאמר היא דנה במשמעויות הקאמפ ב-58 היבטים שונים.
היא מבטלת את הדיכוטומיה בין אמנות גבוהה ונמוכה, בוחנת את הקשר בין מעמד, תופעות חברתיות ופוליטיות לבין סגנון אסתטי, תפיסות מיניות ועוד.
בספר "נגד פרשנות ומאמרים נוספים" (Against Interpretation) (1966), עוסקת סונטג במחלוקות בין שני סוגים שונים של ביקורת אמנות ותאוריה: פרשנות פורמליסטית, ופרשנות מבוססת תוכן.
היא יוצאת נגד עיסוק היתר בפרשנות באמנות (באמנות הפלסטית, בספרות, בקולנוע ובתיאטרון).
לטענתה הפרשנות "השתלטה" על האמנות והפכה את האמנות לצייתנית.
הפרשנות הפורמליסטית, היא הפרשנות המודרנית, איבדה את הרגישות והיא שואפת לחפור עד הרס.
על אף שמו של המאמר, סונטג אינה מתנגדת כלל לפרשנות.
פרשנות התוכן מאפשרת להתחבר להיבטים החושניים ולחבר מחדש את התוכן והצורה של עבודת האמנות.
ההנאה מאמנות פוחתת בגלל עומס יתר על החושים שיוצרת הפרשנות ובעזרת "המצאת" אוצר מילים על מה העבודה עושה ואיך היא עושה.
סונטג כותבת בספרה הצילום כראי התקופה (1977, 1978) כי הקלות בצילום מודרני יצרה עודף של חומר ויזואלי, ונראה כאילו הכל כבר צולם.
המצלמה המודרנית הקלה לתפעול, שזמינותה רבה בעולם המערבי, שינתה את תפיסת המציאות, את תפיסת הזמן - היכולת לתעד את ההווה, וגרמה לטשטוש בין אמנות לצילום התפקודי.
תמונות מסוגלות לתפוס את מקומה של המציאות, ראשית משום שתצלום אינו בבואה או אינטרפטציה של הממשי, אלא הוא גם דבר מה הלקוח במישרין מהמציאות.
זמינות הצילום שינתה את הציפיות שלנו בנוגע לאובייקטים עליהם ראוי להתבונן, שאנחנו מעוניינים להתבונן עליהם, והאם יש לנו זכות להציגם.
נוצר קוד אתי חזותי חדש.
הצילום הרחיב את הידע שלנו על מקומות רחוקים ותיעד רגעים היסטוריים שעד כה לא היו נגישים.
סונטג מפנה את תשומת ליבנו לכך שהצילום הוריד את רמת הרגישות של קהל הצופים וחשף אותם לחוויות אנושיות מחרידות.
סונטג שואלת במחלה כמטפורה (1978, 1979), באיזו מידה מדע הרפואה מושפע מהתרבות?
האם דימויים של מחלות, משפיעים על ההבנה הרפואית שלנו?
היא קראה תיגר על המנטליות של "האשמת הקורבן", שמסתתרת מאחורי השפה בה אנו משתמשים כדי לתאר מחלות ואת אלה הסובלים מהן.
היא מדגימה את טיעוניה תוך כדי בחינת היחס למחלת הסרטן במאה ה-20 ומחלת השחפת במאה ה-19. סונטג מראה כי שתי המחלות מתקשרות עם תכונות פסיכולוגיות.
היא טוענת שמטפורות ומונחים המשמשים לתיאור שתי המחלות הובילו ליצירת קשר בין המבנה האישיותי של החולה לבין המחלה הפיזית עצמה.
לסרטן מיוחסים רגשות קיצוניים, דיכוי נפשי, סגפנות והדחקה, ואילו השחפת נתפסה כמחלה של רומנטיקנים, משוררים, אמנים, וקשורה בתשוקות חסרות מימוש וחוסר יכולת לממש אידיאלים רומנטיים.
סונטג המשיכה לפתח את התאוריה על תפקידו של הצילום בחיים האמיתיים במאמרים ובספרה להתבונן בסבלם של אחרים (2003, 2005).
ספר זה אינו המשך או הרחבה של "הצילום בראי התקופה" אלא הוא בעיקר עוסק בצילום מלחמה.
באמצעות הדיון בצילום היא מבקשת לענות על אחת משלוש השאלות שהוצגו ב"שלוש הגינאות" ספרה של וירג'יניה וולף, "איך לדעתך ניתן למנוע מלחמה?".
הספר מבקש לעורר את הקורא להרהר באופן שבו אנחנו מתבוננים בתצלומים שמתעדים את פגעי המלחמה.
אילו תגובות מתעוררות בנו כאשר אנחנו מתבוננים בתמונות של החורבן, פציעה ומוות.
ההתבוננות מביאה, לרוב, לתחושות של אמפתיה כלפי מי שסובל, אולם ההזדהות מניעה מעטים ביותר לפעולה.
להתבונן בסבלם של אחרים היה הספר האחרון שסוזן סונטג פרסמה לפני מותה.
סוזן סונטג הייתה פעילה פוליטית גם לאחר 1960. כסופרת עסקה בנושאים הנוגעים לזכויות אדם, מיעוטים ואקטיביזם.
היא נסעה להאנוי בעת ההפצצות האמריקאיות על העיר בעת מלחמת וייטנאם וכתבה באופן אוהד על החברה הצפון וייטנאמית.
לדידה, הייתה הבחנה ברורה בין האידאולוגיה הצפון וייטנאמית לבין סין המאואיסטית וכן הקומוניזם המזרח-אירופאי, אותו כינתה בשלב מאוחר יותר בחייה "פשיזם עם פנים אנושיות".
ב-1982 היא הזדהתה עם תנועת סולידריות הפולנית.
בין השנים 1987–1989, בזמן שכיהנה סונטג כנשיאה של הסניף האמריקאי של ארגון הסופרים הבינלאומי PEN, איתאללה רוחאללה ח'ומייני קרא למותו של הסופר סלמאן רושדי בגלל הדרך בה הוצגה דמותו של הנביא מוחמד בספר "פסוקי השטן".
סונטג הובילה את המחאה בקהילה הספרותית.
בשנות התשעים נסעה סונטג מספר פעמים לסרייבו וקראה לפעולה בינלאומית נגד מלחמת האזרחים המתרחבת באזור.
בשנת 1993, היא ביימה והפיקה בסרייבו את המחזה של סמואל בקט "מחכים לגודו".
סונטג זכתה בשנת 2001 בפרס ירושלים לספרות.
סונטג הלכה לעולמה ב-28 בדצמבר 2004, בגיל 71, מלוקמיה.
כשלושים שנים קודם למותה קיבלה כימותרפיה והקרנות לטיפול בסרטן השד וסרטן הרחם בהם לקתה.
היא נקברה בבית הקברות מונפרנאס בפריז.
את תקופת מחלתה האחרונה תיעד בנה דייוויד ריף.
סוזן טרוורס הייתה חיילת בריטית ששירתה במסגרת לגיון הזרים הצרפתי במלחמת העולם השנייה והייתה האישה היחידה שלחמה בשורות הלגיון מאז ומעולם.
אביה היה אדמירל בצי, אך היא גדלה בדרום צרפת, ובתחילת דרכה הייתה שחקנית טניס מקצוענית למחצה.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה שירתה טרוורס בשורות הצלב האדום הצרפתי כאחות רחמניה, אך לאחר מכן הצטרפה לחיל המשלוח הצרפתי של מתנדבים שיצאו לסייע לצבא הפיני במלחמתו בברית המועצות.
לאחר התבוסה הצרפתית במערכה על צרפת בשנת 1940, הגיעה טרוורס לאנגליה, שם הצטרפה לכוחות צרפת החופשית של הגנרל שארל דה גול.
בשנת 1941 הייתה לנהגת של קצין הרפואה של הגדוד ה-13 של לגיון הזרים (13e demi-brigade de Légion étrangère).
היא השתתפה במבצע "אקספורטר" בו לחמו כוחות צרפת החופשית, לצד הבריטים ולוחמים בני היישוב בלבנון ובסוריה, כנגד אנשי צרפת של וישי.
שם קיבלה מהליגיונרים את הכינוי "La Miss".
לאחר מכן נסעה לצפון אפריקה דרך דהומיי ונהר קונגו.
במהלך נסיעה זו פיתחה מערכת יחסים רומנטית קצרה עם האציל הגאורגי דמיטרי אמילחווארי שלחם אף הוא בשורות לגיון הזרים כקצין.
לאחר מכן מונתה להיות הנהגת של הגנרל מארי-פייר קניג, שלחם בצפון אפריקה.
השניים הפכו לזוג אוהבים, על אף שקניג היה נשוי.
בשנת 1942 פיקד קניג על כוחות צרפת החופשית, וביניהם אנשי לגיון הזרים בקרב ביר חכים, בו הגנו הצרפתים על מצודה מדברית בלוב בשם ביר חכים, כנגד התקפתו של הגנרל ארווין רומל.
בתחילת מאי 1942 כאשר היה ברור כי רומל נערך לקרב הורה קניג לכל הנשים באזור להתפנות, אך התיר לטרוורס להישאר לצידו.
הקרב היה קרב עז, ובמהלכו הופגזה ביר חכים בארטילריה והופצצה מן האוויר במאות גיחות של הלופטוואפה.
ב-10 ביוני נתן קניג פקודת נסיגה, לאחר עמידה הירואית של אנשיו, שעצרה את כוחותיו של רומל, וסייעה לכוחות הארמייה השמינית של הצבא הבריטי להיערך.
במהלך הנסיגה נהגה טרוורס בראש הטור הנסוג במכוניתו של קניג, דרך שדות מוקשים ואש גרמנית בלתי פוסקת.
בשעה 10:30 ב-11 ביוני הגיע הטור הצרפתי לשטח בשליטת בריטניה.
משעצרה מכוניתה של טרוורס נמצא כי פגעו בה 11 כדורים, וכי הבלמים יצאו מכלל פעולה, וכן בולמי הזעזועים.
לאחר הקרב סיימה טרוורס את יחסיה עם קניג, והוא שב לאשתו.
טרוורס המשיכה לשרת בלגיון, ולחמה באיטליה, צרפת וגרמניה, כנהגת של אמבולנס, משאית ואף תותח אנטי-טנקי מתנייע.
במהלך המלחמה נפצעה כאשר רכבה עלה על מוקש.
לאחר המלחמה נותרה טרוורס בלגיון הזרים, ואף גויסה רשמית לשורותיו והוענקה לה דרגת adjudant-chef (המקבילה לרב-סמל בכיר בצה"ל).
היא שירתה בווייטנאם במהלך מלחמת הודו-סין הראשונה.
היא נשאה לרב-סמל בלגיון בשם ניקולא שלגלמילך, שלחם אף הוא בביר חכים.
לאחר פרישתם גרו בפרברי פריז.
בשנת 1956 העניק לה קניג, שמונה לשר ההגנה הצרפתי את "צלב המלחמה".
כן עוטרה באות לגיון הכבוד וב"מדליה הצבאית".
בשנת 2000 פרסמה ביוגרפיה אותה כתבה בשיתוף עם ונדי הולדן, בשם "מחר היי אמיצה: זכרונות האישה היחידה שאי פעם שירתה בלגיון הזרים".
היא המתינה עד שכל יתר המעורבים בסיפור הלכו לעולמם, בטרם פרסמה את זכרונותיה.
סוזן טיירל , נולדה בתור סוזן ג'יליאן קרמר, הייתה שחקנית קולנוע אמריקאית.
הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר לשנת 1972 על הופעתה בסרט "עיר שמנה".
טיירל נולדה בסן פרנסיסקו לאם דיפלומטית ולאב סוכן כישרונות.
החלה את דרכה במחזות חובבים, כשעברה לניו יורק החלה לעבוד כשחקנית תיאטרון מקצועית במחזות אוף ברודוויי.
טיירל פרצה בתור שחקנית קולנוע ב-1972 בדרמה של ג'ון יוסטון "עיר שמנה", קיבלה את מועמדותה לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר על תפקידה בסרט בתור אומה חברתו של המתאגרף הוותיק בילי טולי.
בשנות ה-80 שיחקה טיירל בקומדיות: הקאלט "אזור אסור" בתפקיד המלכה דוריס, "פי ווי הרמן הגדול" בתור מידג' אשתו הקטנה של בעל הקירקס מייס מונטנה (קריס קריסטופרסון) ובסרטו ההוליוודי הראשון של פול ורהובן "רומן הדמים" בתור הפרוצה סלין.
ב-1990 גילמה טיירל את רמונה ריקטס הסבתא של מנהיג כנופיית הרחוב "קריי בייביי" (ג'וני דפ) בסרט הפולחן המוזיקלי, "נער שוליים".
בשנת 2000 טיירל איבדה את שתי רגלייה כתוצאה מהפרעת תרומבוציטמיה ראשונית, לאחר שהתגלו קרישי דם שהתגלו בגפיה היא נאלצה לכרותן.
בשל מצבה הכלכלי והצורך בתרופות ארגן מועדון הלילה "The Viper Room" ערב תמיכה והתרמה לטיירל שהונחה על ידי ג'וני דפ.
ב-16 ביוני 2012 נפטרה בשנתה בביתה באוסטין, בגיל 67.
המיטה של אנדי וורהול (1977)
מעולם לא הבטחתי לך גן של ורדים (1977)
סיפור של שיגעון פשוט (1981)
הרפתקאות הצ'ימפאנקס בכדור פורח (1987)
אזור האסור 2: הגלקסיה האסורה (2011)
סוזן וולדרידג' היא שחקנית אנגלייה.
וולדרידג' היא בתם של המלחין ג'ון וולדרידג' ושל השחקנית הבריטית מרגרטה סקוט, אחיה הוא השחקן יו וולדרידג'.
היא נולדה בלונדון והתחנכה בבתי ספר במנזרים.
החלה להופיע כשחקנית ב-1972. פריצת הדרך הגדולה שלה הייתה ב-1984 כשהשתתפה בסדרת הטלוויזיה עטורת השבחים "היהלום שבכתר" על פי ספריו של פול סקוט.
היא גילמה את דמותה של דפני מנרס, צעירה אנגליה שמתאהבת בצעיר הודי נאה, הארי קומאר, ומעדיפה אותו על פני קצין המשטרה רונלד מריק, ובכך חורצת את גורלו.
על תפקידה זה הייתה מועמדת לפרס באפט"א ולפרס ALVA כשחקנית הטובה ביותר.
היא השתתפה בסרטים בריטיים רבים, בהם "תקווה ותהילה" משנת 1987 עליו זכתה בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה.
הופיעה גם בסדרות וסרטי טלוויזיה רבים בהם "תעלומה באחוזה" (1986) על פי ספרה של אגאתה כריסטי "Dead Man's Folly" בכיכובם של פיטר יוסטינוב, ג'ין סטייפלטון וטים פיגוט-סמית.
על הבמה גילמה את ליידי בראנקל במחזה "חשיבותה של רצינות".
ב-2009 יצא לאור רומן ראשון שלה "The Hidden Dance".
סוּזָן קָתֵ'רִינָה לָנְגֶר הייתה פילוסופית אמריקאית של הנפש, שעסקה בפילוסופיה של ההכרה ושל האומנות.
הייתה מחלוצות הנשים בעיסוק הפילוסופי האקדמי, תלמידתם של אלפרד נורת' ווייטהד ושל ארנסט קסירר.
ידועה בעיקר בזכות ספרה מ-1942: "פילוסופיה בסולם חדש" (Philosophy in a New Key).
לנגר נולדה במנהטן, ניו יורק, לאנטוניו ואלזה קנאות', זוג מהגרים גרמנים.
בילדותה למדה לנגן על צ'לו ועל פסנתר.
לנגר נתחנכה בבית-הספר ולטין לבנות.
את התואר הראשון סיימה ב-1920 בקולג' רדקליף, שם קיבלה גם תואר דוקטור ב-1926. את הדיסרטציה שלה כתבה בהנחיית אלפרד נורת' וייטהד.
שמשה כמרצה בקולג'ים: רדקליף, ולסלי וסמית' ובאוניברסיטת קולומביה.
כמו כן, הייתה מרצה אורחת במספר מוסדות נוספים.
ב-1941 הכירה את ארנסט קסירר, אשר את חיבורו, "הפילוסופיה של הצורות הסמליות" (Philosophie der symbolischen Formen), קראה בשנות העשרים וממנו הושפעה רבות.
השניים שמרו על קשר עד למותו של קסירר ב-1945.
היא נישאה ב-1921 לוויליאם ל' לנגר, לימים פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת הרווארד.
לשניים נולדו שני ילדים: לאונרד וברטרנד.
בשנת 1942, התגרשו ויליאם וסוזן.
בין השנים 1954 ל-1962 כיהנה לנגר כפרופסור לפילוסופיה בקולג' של קונטיקט.
ב-1960 נתמנתה לאקדמיה האמריקאית לאומנויות ולמדעים.
ב-1956 קיבלה מענק מעמותת אדגר ג' קאופמן, אשר הודות לו יָכֹלה להקדיש את 25 שנותיה הנותרות למחקר ולכתיבה.
לנגר נפטרה בקונטיקט ב-17 ביולי 1985, לאחר שסיימה את הכרך השלישי של יצירתה הגדולה: "התודעה: חיבור על אודות התחושה האנושית" (Mind: An Essay on Human Feeling).
הפילוסופיה של לנגר עוסקת בתהליך התודעתי של מתן משמעות באמצעות תרגום דבר אחד למושגיו של אחר.
בחיבורה החשוב הראשון: "פילוסופיה בסולם חדש" (Philosophy in a New Key), הציגה לנגר רעיון שהפך די נפוץ בימינו: טבעו של האדם לייצג את העולם בסמלים, להמציא משמעויות ולשקע אותן בעולם.
הספר מתחיל בביקורת של הפוזיטיביזם, ממשיך בהצגת תאוריה בתחום הסמנטיקה ומניח תשתית לפילוסופיה של האומנויות בכלל, דרך עיסוק בפילוסופיה של המוזיקה.
בניסוחה של לנגר, התודעה האנושית "מצרינה באופן סימבולי את הנתונים הנקלטים באופן חושי", כך שהיא "מבוע מקורי של רעיונות ספונטניים, פחות או יותר".
אחד מחידושיה הידועים של לנגר הוא ההבחנה בין הצרנה דיסקורסיבית לבין הצרנה ייצוגית.
הצרנה דיסקורסיבית בונה משמעות חדשה באמצעות סידור כלשהו של סמלים יסודיים (לא תמיד מלים) בעלי משמעות קבועה ובלתי תלוית הקשר.
הצרנה ייצוגית אינה תלויה בסמלים יסודיים בעלי משמעות.
לא ניתן לפענח אותה באמצעות הבנה הדרגתית של מרכיביה השונים כשהם מבודדים זה מזה.
יש להבין את הסמל כשלם.
לדוגמה: תו ביצירה מוזיקלית אינו מייצג שום משמעות המגולמת בו בפני עצמו.
יש לבחון את משמעותו ביחס להקשרה של היצירה כולה.
לנגר סברה שעיסוקה המרכזי של הפילוסופיה הוא ההצרנה, מפני שהיא עומדת בבסיס כל ההבנה והידע האנושיים.
כמו ארנסט קסירר לפניה, גם היא סברה שהמאפיין העיקרי של האדם המבחין אותו משאר בעלי-החיים הוא היכולת להצרין ולהשתמש בסמלים.
בעוד ששאר בעלי-החיים נשלטים על ידי תחושות, בני האדם מתווכים את תחושותיהם באמצעות מושגים, סמלים ושפה.
אמנם חיות מגיבות לסמלים, אך עוררותם של בני-אדם כלפי הסמל היא מורכבת בהרבה.
לנגר היא מראשוני הפילוסופים שהתייחסו למושג הווירטואליות.
בהשפעת אנרי ברגסון, שהתייחס לחומר וזיכרון, קישרה לנגר בין אומנות לבין הווירטואלי.
לפי תיאורה, הווירטואליות היא "תכונתם של הדברים שנוצרו כדי להיות מובנים".
עבורה, הווירטואלי אינו עניין תודעתי גרידא, אלא מהות חיצונית הנוצרת בכוונה וקיימת כמרחב חומרי של הגות מחוץ לתודעה האנושית.
לפי לנגר, הווירטואליות היא מרחב שנוצר על ידי האומן, ש"יש לו משמעות בפני עצמו ולא כחלק מסביבתו".
סוזן סולומון היא כימאית של האטמוספירה יהודיה אמריקאית.
בספטמבר 2021 הופיעה ברשימת 50 היהודים המשפיעים ביותר בעולם של הג'רוזלם פוסט.
סולומון נולדה בשיקגו ב-1956, בתם של לאונרד סולומון, סוכן ביטוח יהודי ואליס רוטמן סולומון, מורה בבית ספר יסודי.
כבר בילדותה התעניינה במדעים: בבית הספר התיכון זכתה בפרס בתחרות מדעית על פרויקט בו מדדה את אחוז החמצן בתערובת של גזים.
סיימה תואר ראשון בכימיה במכון הטכנולוגי של אילינוי, בשנת 1977. סיימה דוקטורט בכימיה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ב-1981, עבודת התזה שלה הייתה בנושא כימיה של האטמוספירה.
רוב שנותיה עבדה במנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי (NOAA).
עד 2011 הייתה ראש קבוצת הכימיה ומזג האוויר של הארגון.
באותה שנה עברה למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס שם היא משמשת כפרופסור בקתדרה לכימיה של האטמוספירה ומדעי מזג האוויר.
סולומון היא חברה בפנל הבין-ממשלתי לשינוי האקלים (IPCC ).
השתתפה בכתיבת דוח ההערכה השלישי (TAR).
הייתה יושב ראש משותף של קבוצת העבודה הראשונה של דוח ההערכה הרביעי (AR4).
בתור שכזו הייתה שותפה לפרס נובל לשלום לשנת 2007 שניתן ל-IPCC.
סולומון נישאה בשנת 1988 לבארי סיידבל.
סולומון הייתה הראשונה שהציעה את ההשערה כי ריאקציית הרדיקליים חופשיים של Chlorofluorocarbon היא הגורם ל"חור באוזון" מעל אנטארקטיקה.
בשנים 1986 ו-1987 עמדה בראש משלחת האוזון הלאומית למצר מקמרדו שבאנטארקטיקה.
משלחת שערכה מדידות לאישוש ההשערה.
מחקריה של סולומון היוו את הבסיס לפרוטוקול מונטריאול להגנה על שכבת האוזון מפני פגיעה, באמצעות הטלת הגבלות על ייצור חומרים המסכנים אותה.
חברה באקדמיה הלאומית למדעים (ארצות הברית)
המדליה הלאומית למדעים - 1999
פרס מכון ויצמן למדעניות מצטיינות - 2002
נכללה בהיכל התהילה האמריקאי לנשים 2009
זוכת פרס חזית הידע של קרן BBVA לשנת 2012.
זוכת פרס קראפורד לשנת 2018
אוכף השלג סולומון שבארץ ויקטוריה באנטארקטיקה.
קרחון סולומון שבארץ ויקטוריה באנטארקטיקה.
סוזן דיאן ווצ'יצקי (באנגלית Susan Diane Wojcicki;
) הייתה אשת עסקים יהודייה-אמריקאית שהייתה מנכ"לית יוטיוב מ-2014 עד ל-2023. ההון האישי שלה, נכון ל-2024, הוערך ב-800 מיליון דולר.
ווצ'יצקי היא בתם של אסתר ווצ'יצקי, מחנכת יהודייה ממוצא רוסי, וסטנלי ווצ'יצקי, פרופסור לפיזיקה באוניברסיטת סטנפורד ממוצא פולני אמריקאי.
ווצ'יצקי גדלה בקמפוס של אוניברסיטת סטנפורד ולמדה בבית הספר גאן בפאלו אלטו שבקליפורניה, בו הייתה כותבת בעיתון בית הספר.
ווצ'יצקי למדה היסטוריה וספרות באוניברסיטת הרווארד וסיימה בהצטיינות בשנת 1990, היא תכננה להמשיך בלימודי כלכלה אך שינתה את תוכניותיה כאשר גילתה את העולם הטכנולוגי.
נוסף על כך, היה לה תואר בכלכלה מאוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז ובשנת 1998 קיבלה תואר שני במנהל עסקים מבית הספר אנדרסון למנהלים השייך לאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
ווצ'יצקי עבדה כמשווקת בחברת אינטל.
עם הקמת חברת גוגל בספטמבר 1998, שכרו מייסדי החברה, לארי פייג' וסרגיי ברין משרד במוסך של משפחת ווצ'יצקי במנלו פארק, ובשנת 1999 הפכה ווצ'יצקי למנהלת השיווק הראשונה של חברת גוגל, שם עבדה על תוכניות השיווק הראשונות של החברה וכן על שרבוטי גוגל דודל הראשונים.
עד ל-2023 שימשה כמנכ"לית יוטיוב.
חצי שנה לאחר מות בנה ממנת יתר, נפטרה ממחלת הסרטן.
היו לה שתי אחיות, ז'נט ווצ'יצקי, ואן ווצ'יצקי מייסדת חברת 23andMe.
בן זוגה היה דניס טרופר, והיו להם חמישה ילדים.
ווצ'יצקי נפטרה ב-9 באוגוסט 2024, לאחר שחלתה בסרטן הריאה מסוג תאים קטנים (Small Cell Lung Carcinoma).
סוזן לינץ' היא שחקנית צפון אירית.
לינץ נולדה בקורינשגו, ניורי במחוז ארמה שבצפון אירלנד לאם איטלקייה ואב אירי.