tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דרכו הפשרנית עוררה ביקורת לא רק מצד לנין וחסידיו, אלא גם מצד מגני זכויות הנשים.
זאת כשהסכים להתפשר ולדחות את יישומן המידי של זכות הנשים לבחור ולהיבחר בפרלמנט.
פעילותו בתחום זכויות האדם וההגדרה העצמית של עמים
ונדרוולדה התעניין במתרחש ברוסיה, וביקר בה אחרי מהפכת פברואר 1917. הוא ביקר שם שוב בשנת 1922, ולימד סנגוריה על נאשמים במשפטים שהמשטר הבולשביקי ארגן נגד חברי הפלג הימני של המפלגה הסוציאליסטית מהפכנית הרוסית.
ונדרוולדה תמך בזכותם של עמים להגדרה עצמית.
במסגרת עמדה זו תמך בעצמאות הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה, וביקר בה כשהונהגה על ידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הגאורגית בספטמבר 1920, במסגרת משלחת האינטרנציונל הסוציאליסטי, שכללה גם את קאמיל הויסמנס (Huysmans), לואי דה ברוקר (de Brouckère), רמזי מקדונלד, תומאס שו וקרל קאוטסקי.
בשנת 1928 ערך ביקור בארץ ישראל המנדטורית לפי הזמנת ההסתדרות הציונית, והתרשם לחיוב מהמפעל הציוני, כפי שציין גם בנאומו באוניברסיטה העברית בירושלים.
ונדרוולדה התנגד לגישה האנטי-ציונית של קאוטסקי ושל "הבונד", וראה בהתיישבות היהודית בארץ ישראל מהלך השונה מקולוניזציה מסורתית.
הוא האמין שלחלוצים היהודים ולפלאחים הערבים יש אינטרס משותף במאבק בקפיטליסטים.
המפעל הציוני בארץ ישראל נראה לו "אחד המאמצים האידיאליסטים המפליאים שבזמננו".
יחד עם מנהיגים סוציאל-דמוקרטים אחרים, כמו קאמיל הויסמנס, לאוי דה ברוקר מבלגיה, אדוארד ברנשטיין, פאול לבה מגרמניה, לאון בלום מצרפת, איראקלי צרתלי וויקטור צ'רנוב מהגולה הרוסית, נמנה ונדרוולדה עם חברי לשכת ה"ועד הסוציאליסטי למען ארץ ישראל עובדת", שתמך בציונות הסוציאל-דמוקרטית.
הישגיו החברתיים אחרי הסכמי לופם
בין השנים 1918–1921 כיהן ונדרוולדה כשר המשפטים, ובתוקף תפקיד זה החל בשורה של רפורמות בתחום בתי הסוהר, המאבק באלכוהוליזם, זכויות האיגודים המקצועיים, זכויות האישה וכדומה.
בשנת 1920 החליט להקים את השירות האנתרופולוגי של בתי הסוהר.
אף שבקריירה הארוכה שלו כחבר פרלמנט ושר יזם ונדרוולדה חוקים לא מעטים, החוק להגבלת מכירות המשקאות החריפים במדינה נשאר המזוהה ביותר עם שמו והוא מוזכר בתודעה הציבורית כ"חוק ונדרוולדה".
מדובר בחוק מ-29 באוגוסט 1919 שאסר על מכירת המשקאות החריפים המזוקקים במקומות ציבוריים – בברים ובבתי קפה, בבתי מלון, בחנויות רגילות, בבתי עינוגים, ברכבות ובאוניות, ובבתי חרושת ובאתרי בניה.
סוחרים המתמחים במכירתם היו רשאים למכור לא פחות משני ליטר לאדם וזאת לא לצריכה במקום אלא לצריכה ביתית בלבד.
נשאר ללא מגבלות הסחר והצריכה של משקאות מותססים בעלי פחות מ-18 מעלות אלכוהול.
הוכפלו פי ארבעה המיסים על יבוא ועל מכירה של משקאות אלכוהוליים.
כמו כן ננקטו אמצעים נגד המזקקות הבלתי חוקיות והמאולתרות.
אומנם חוק זה לא הופיע בחלל ריק.
חוק ונדרוולדה עורר זעם בקרב בעלי "בתי הקפה".
תחת הכותרת "חוק מטופש" פנתה ה"קונפדרציה של בעלי בתי הקפה" לדעת הקהל באלו המלים:
בעיתונות התקופה פורסמה קריקטורה שבה שוטר מניח את ידו על כתפי קשיש השותה כוסית, בלי להתייחס כלל לאזרח אחר השותה בנחת מתוך בקבוק ענק, ומחזיק עוד בקבוק כזה בידו השנייה.
החוק אכן השיג מטרות חברתיות חשובות כאשר עזר להגביל את צריכת המשקאות האלכוהוליים במדינה.
אומנם נמתחה עליו ביקורת על כי "עודד" בעקיפין ייצור ומכירה בלתי חוקיים במקומות מאולתרים ותחת כיסויים שונים, כולל של חוגים פרטיים שהתחזו למלכ"רים.
החוק ונדרוולדה בוטל ב-28 בדצמבר 1983.
כשר החוץ של בלגיה בשנים 1925–1927 תרם ונדרוולדה לניסוח הסכם לוקרנו בין גרמניה, צרפת, בלגיה, בריטניה ואיטליה.
בעת שכיהן כשר חוץ גם בממשלת אנרי יאספר, ספגה גישתו האנטי-מיליטריסטית ממפלגות האופוזיציה ביקורת קשה, במיוחד כשהציע לקצר את השירות הצבאי הסדיר לשישה חודשים.
בשנים 1935–1936 היה שוב חבר הממשלה בראשותו של פול ון זלנד (van Zeeland), כשר בלי תיק, ושנה לאחר מכן, ב-1936–1937, כיהן כסגן ראש הממשלה ושר הבריאות.
ב-1933 נבחר אמיל ונדרוולדה ליושב ראש מפלגת הפועלים הבלגית – תפקיד שנוֹסד אז לראשונה – ומילא תפקיד זה בחמש השנים האחרונות של חייו.
המשבר סביב תמיכתו ברפובליקנים במלחמת האזרחים בספרד
בשנים 1931–1934 הביעו ונדרוולדה ומפלגתו אהדה לרפובליקה הספרדית.
בשנת 1931 ביקר בה ונדרוולדה לראשונה, ובמהלך השנים קרא לעיתים קרובות לחיזוק התמיכה בה נוכח "הסכנה הפאשיסטית".
באוגוסט 1936 בחרה ממשלת ון זלנד, שבה היה חבר, להצטרף ליוזמה הצרפתית להכריז על נייטרליות בכל הקשור למלחמה בספרד.
אולם, כשגרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית עזרו בצורה ממשית לכוחות של פרנקו, דרש ונדרוולדה שיופסק החרם על המשטר הרפובליקני במדריד.
סוגיית מלחמת האזרחים בספרד (1936–1939) הביאה בסופו של דבר לידי עימות בקרב הסוציאליסטים הבלגים.
אנרי דה מאן ופול-אנרי ספאק, שכיהן כשר החוץ, תמכו באי-התערבות וב"נייטרליות", בעוד ונדרוולדה התנגד לכך וניבא איוּם הולך וגובר מצד הכוחות הפאשיסטים.
הוא טען שלבלגיה, שהייתה הקורבן הראשון לתוקפנות גרמניה במלחמת העולם הראשונה, יש כעת אחראיות למנוע פריצת מלחמת עולם שנייה.
חיזוק המחנה הפאשיסטי – הקואליציה של גרמניה, איטליה והמחנה הלאומני הספרדי – היה מבחינתו התרת רסן לפריצת מלחמה כזו.
אין אפשרות של דו-קיום בין דמוקרטיות ובין משטרים טוטליטריים, טען.
חטיפתו ורציחתו של הדיפלומט הבלגי ז'אק דה בורגרב (Jacques de Borchgrave) על ידי פעילים מהמחנה ה"אדום" סיבכה את מאמציו של ונדרוולדה.
בשנתיים האחרונות לחייו שימש שוב פרופסור למשפטים באוניברסיטה החופשית בבריסל.
הוא לא הִרפה מדרישתו לבטל את החרם על הרפובליקנים הספרדים, וביקר שוב בספרד.
בשנת 1938 נכח בפתיחת הפרלמנט הרפובליקני.
הוא התאכזב מאוד כאשר ממשלת ון זלנד הכירה בחונטה של הגנרל פרנקו בבורגוס.
ונדרוולדה נפטר ממחלת לב ב-27 בדצמבר 1938 בביתו בבריסל.
אחרי מותו גלשה מפלגתו כולה אל העמדה הפשרנית כלפי המעצמות הפשיסטיות.
בשנת 1900 התחתן עם "ללה" ספייר, אישה רבת פעלים ממוצא יהודי-אנגלי, לזוג לא נולדו ילדים; הוא התחתן שוב ב-1927 עם ז'אן בקמן.
תחת הנהגתו ראו הסוציאליסטים הבלגים הגשמת רפורמות פוליטיות חשובות שהיו יעד שלהם זה שנים רבות:
יום עבודה בן 8 שעות
הבמאי הבלגי אנרי סטורק ביים סרט תיעודי ("הפטרון מת") מרשים על הלווייתו ועל אבל מעמד הפועלים בבלגיה אחרי מותו של ה"פטרון" (ה"בוס", במקרה זה כביטוי חיבה וכבוד) שלהם, אמיל ונדרוולדה.
מכון "אמיל ונדרוולדה", שהוקם בשנת 1946, הוא המרכז ללימודים של המפלגה הסוציאליסטית הבלגית.
שדרה ותחנת מטרו בבריסל נושאות את שמו.
Socialisme en Belgique (1898), נכתב יחד עם דסטרה (Destreé) ("הסוציאליזם בבלגיה")
L'Exode rural et le retour aux champs (1903) ("ההגירה השלילית מהכפר והחזרה אל השדות")
אמיל יונג היה שף צרפתי.
אביו היה טבח והיה הבעלים של בית מלון עם מסעדה בדרום אלזס, והוא נפטר כשאמיל היה בן 17. אמיל יונג התלמד במלון "מזון רוז'", אחר-כך במסעדת "לה מר גי" ליון, לה היו אז שני כוכבים במדריך מישלן האדום.
מדי חורף נסע לפריז ועבד ללא תשלום במסעדות מובילות על-מנת לקבל השראה.
ב-1965 הכיר את אשתו מוניק, שסיימה ללמוד בבית-ספר למלונאות בשטרסבורג ועבדה כמארחת במסעדה.
ב-1966, תשעה חודשים אחרי שקיבל מאימו את הפיקוד על המסעדה המשפחתית, זכו יונג בדירוג הכוכב הראשון שלהם במישלן, באותה עת היה צעיר השפים בעלי הכוכב בצרפת.
ב-1971 רכשו מסעדה בשטרסבורג בשם "או קרוקודיל" (Au Crocodile), אמיל היה השף ומוניק המארחת, וב-1972 החזיר לעצמו את הכוכב.
ב-1975 דורגו בשני כוכבים וב-1989 בשלושה כוכבים.
במהלך השנים הוריד המישלן את דירוג מסעדתם לשני כוכבים.
ב-2009 פרש יונג והותיר את המטבח לשף פיליפ בוהרר, עקב כך הוריד המישלן את דירוג מסעדת "או קרוקודיל" לכוכב אחד.
יונג בישל מטבח אלזסי כפרי מסורתי מעודן.
אדמירל משנה אמיל אנרי מיזלייה (בצרפתית - Emile Henry Muselier; 17 באפריל 1882 - 2 בספטמבר 1965) היה ימאי צרפתי שהוביל את כוחותיה הימיים של צרפת החופשית במהלך מלחמת העולם השנייה.
מיזלייה נטל חלק במבצעי צרפת החופשית, והיה אחראי לכיבוש איי סן-פייר ומיקלון בשנת 1941, אך בשנת 1942, לאחר סכסוך עם שארל דה גול פרש מתפקידו, ולאחר מכן העמיד עצמו לפקודת הגנרל אנרי ז'ירו.
לאחר המלחמה פרש לעסקיו הפרטיים.
ב-1899 החל את לימודיו באקדמיה הימית של צרפת (École Navale), ולאחר סיום הלימודים שירת כקצין ימי במזרח הרחוק ובים האדריאטי.
במלחמת העולם הראשונה לחם כקצין נחתים בבלגיה ב-1915. ב-1916 עבד במטה הצי כאחראי לחידושים טכנולוגיים, וב-1918 קיבל את פיקודו הימי הראשון.
לאחר המלחמה עלה בסולם הדרגות, ועם פרוץ מלחמת העולם השנייה מונה לדרגת אדמירל-משנה על ידי מפקד הצי פרנסואה דרלאן.
מינוי זה עוכב בכמה חודשים בשל האשמות שהועלו כנגד טוהר המידות של מיזלייה, האשמות מהן טוהר.
לאחר תבוסת צרפת במהלך המערכה על צרפת היה מיזלייה בין הקצינים שסירבו לקבל את הסכם הכניעה.
באותה תקופה היה הצי הצרפתי נכס רב ערך במערכה.
היה בו כדי להכריע את המערכה הימית, אם ייעשה בו שימוש, בתקופה בה היה חשש מפלישה גרמנית לבריטניה.
מיזלייה היה נכס רב ערך למאמצים להעביר את הצי הצרפתי לטובת מטרת בעלות הברית.
בלונדון נפגש עם שארל דה גול, אשר מינה אותו למפקד הצי הקטן שהתגבש בנמלי בריטניה, מספינות הצי הצרפתי שהעמידו עצמן לרשות מטרות צרפת החופשית.
באוקטובר 1940 נדון מיזלייה למוות על ידי בית דין צבאי בווישי.
בינואר 1941 אירעה תקרית חמורה, כאשר שירות המודיעין הבריטי חשד במיזלייה כי הוא מעביר מידע לאנשי צרפת של וישי, וכי בשל המידע כשל מבצע כיבוש דקר, בספטמבר 1940. מיזלייה נאסר, בהתבסס על מסמכים שהעביר לגנרל רוזואה, נציג וישי בבריטניה שהוחזר לאחר מכן לצרפת.
לאחר התערבותו של דה גול, התקיימה חקירה נוספת, שטיהרה את החשדות כנגד מיזלייה, והעלתה כי מדובר בקנוניה שבושלה כנגדו על ידי גורמים בשירות הביון הבריטי.
בספטמבר 1941 הכריז דה גול על הקמת "הוועד הלאומי", שהיה מעין ממשלה צרפתית בגולה, ובה מונה מיזלייה לשר הצי.
בטרם הקים דה גול את הוועד, דרש מיזלייה כי הוא אשר יעמוד בראש הוועד, ודה גול יוותר על סמכויותיו וישמש בתפקיד סמלי, אך לאחר מכן נסוג מדרישתו זו.
בדצמבר 1941 הגיע מיזלייה לקנדה על מנת לבחון שם ספינות צרפתיות שעגנו בנמלי ניופאונדלנד.
דה גול, שחשש כי איי סן-פייר ומיקלון, מושבה צרפתית בצפון אמריקה, שנמצאו תחת שליטת וישי, ייכבשו על ידי ארצות הברית, הורה לו להגיע בראש צי קטן אל האיים, ולהעבירם לשליטת אנשי צרפת החופשית.
מיזלייה דרש לקבל את הסכמת יתר בעלות הברית למבצע, וקיבל תשובה שלילית מארצות הברית.
דה גול, שקיבל מידע מודיעיני כי ממשלת קנדה מתכוונת לשלוח כוח צבאי אל האיים, הורה לו לתקוף.
ב-23 בדצמבר הגיע מיזלייה אל האיים, והשתלט עליהם בדרכי שלום.
במקום בוצע משאל עם בסיומו החליטו תושבי האי לתמוך במטרות צרפת החופשית, ולדחות את ממשל וישי.
פעולה זו עוררה את זעמו של משרד החוץ האמריקאי, וכן את כעסם של הבריטים והקנדים.
בסופו של דבר נרגע המשבר, והאיים נותרו בחזקת אנשי צרפת החופשית, אך הפעולה גרמה למשבר אמון משמעותי בין דה גול ובין רוזוולט שמעולם לא יושב עד תומו.
במרץ 1942 הודיע מיזלייה לדה גול כי הוא פורש מתפקידיו בוועד הלאומי של צרפת החופשית.
בתחילה תבע לשמור בידו את סמכויותיו בצי, ונעזר בגורמים בריטיים כאלברט ויקטור אלכסנדר, הלורד הראשון של האדמירליות שתמך בדרישתו.
דרישה זו הועברה לדה גול על ידי אנתוני אידן, שר החוץ הבריטי, אך לאחר חודש חזרו בהאם הבריטים מדרישתם, ומיזלייה פרש מכל תפקידיו בצי.
בשנת 1943 לאחר מבצע לפיד בו השתלטו בעלות הברית על צפון אפריקה, ולאחר רצח האדמירל ז'אן פרנסואה דרלאן, הגיע מיזלייה לאלג'יר וחבר אל האדמירל אנרי ז'ירו.
ז'ירו עמד אז במגעים עם דה גול לאיחוד השורות ויצירת גוף מאוחד שירכז את ההתנגדות הצרפתית.
לאחר שמגעים אלו נשאו פרי, קיבל מיזלייה את תפקיד סגנו של ז'ירו בניהול ענייני אלג'יריה.
לאחר מכן היה חבר במשלחת הימית הצרפתית בגרמניה.
הוא פרש מכל פעילות בשנת 1946 ומת בשנת 1965.
מיזלייה עוטר בעיטורים רבים וביניהם
מפקד במסדר לאופולד (Ordre de Léopold) - עיטור בלגי.
מוריציו ולזארו (Ordine dei Santi Maurizio e Lazzaro) תואר המוענק על ידי בית סאבויה.
שארל אמיל לוי ולדטויפל היה מלחין יהודי צרפתי, בעיקר של מוזיקה לריקודים.
ולדטויפל (בגרמנית - שד היער) נולד בשטרסבורג במחוז אלזס למשפחה יהודית של מוזיקאים.
אמו, פלורה נויבאואר, הייתה מורה לפסנתר ולמחול ילידת בוואריה ואביו ואחיו היו מוזיקאים מצליחים.
בהיותו בן חמש נתקבל אחיו השלישי, איזאק (יצחק) - אשר כינויו לאון - ללימודי כינור בקונסרבטוריון של פריז, אז עברה לשם כל משפחתו ושם גר כל חייו.
בשנים 1853–1857 למד פסנתר בקונסרבטוריון ובין חבריו ללימודים היו ז'ורז' ביזה וז'יל מאסנה.
בגיל 27 התמנה לפסנתרן החצר של הקיסרית אז'ני (אשתו של נפוליאון השלישי).
לאחר נפילת הקיסרות השנייה, הופיע ביחד עם תזמורתו של אביו לואי, בנשפים בארמון האליזה.
שמו היה ידוע אז רק למעטים.
המפנה בחייו אירע בשנת 1847 כאשר הנסיך אדוארד השביעי נכח בהופעה שלו והתרשם מהמוזיקה שלו.
באמצעות קשריו של אדוארד, הופיע ולדטויפל בקונצרטים בארמון בקינגהאם לפני המלכה ויקטוריה.
באותה תקופה חיבר את רוב יצירותיו לריקודים והתפרסם בכל אירופה.
יצירתו המפורסמת ביותר הייתה "ואלס המחליקים על הקרח" (Les Patineurs) שחוברה ב-1872.
ולדטויפל הופיע בנשפים במספר ערים באירופה כשהוא מנצח על המחולות שהלחין.
המחולות של ולדטויפל התחרו באלה של יוהאן שטראוס הבן שפעל באותה התקופה אבל במבחן הזמן נשכחו רובם פרט לבודדים ("המחליקים על הקרח", "אסטודינטינה" ו"אספניה"-לפי נושאים מ"אספניה" של עמנואל שברייה).
170 (1880) - יצירה זו נלקחה על ידי מלחיני חסידות גור בשנת תרצ"ח לפיוט "כי אנו עמך" המושר בתפילת יום כיפור.
אמיל לודוויג (לפעמים נכתב עמיל, בגרמנית: Emil Ludwig; 25 בינואר 1881 – 17 בספטמבר 1948) היה סופר יהודי-גרמני, שהתפרסם בביוגרפיות שכתב.
אמיל לודוויג (במקור נקרא אמיל כהן (Emil Cohn) נולד בברסלאו שבגרמניה (כיום בפולין).
לודוויג למד משפטים אבל בחר בקריירה של כתיבה.
בתחילה כתב מחזות ונובלות אבל עבד גם כעיתונאי.
ב-1906 עבר לשווייץ אבל בזמן מלחמת העולם הראשונה עבד ככתב זר עבור העיתון ברלינר טאגבלאט (Berliner Tageblatt) בווינה ואיסטנבול.
ב-1932 קיבל אזרחות שווייצרית וב-1940 היגר לארצות הברית.
בסוף מלחמת העולם השנייה הוא נסע לגרמניה כעיתונאי והודות לו נמצאו ארונותיהם של גתה ושילר שנעלמו מוויימאר ב-1943/44. הוא חזר לשווייץ לאחר המלחמה ונפטר ב-1948 במושה (Moscia) ליד אסקונה.
בשנות ה-20 הוא קיבל פרסום בינלאומי בשל הביוגרפיות הפופולריות שלו ששילבו עובדות היסטוריות וסיפורת עם ניתוח פסיכולוגי.
אחרי שהביוגרפיה של גתה יצאה לאור ב-1920 הוא כתב כמה ביוגרפיות דומות, כולל אחת על ביסמרק (1922–1924) ואחרת על ישו (1928).
משום שהביוגרפיות שלו היו פופולריות מחוץ לגרמניה ותורגמו לשפות רבות היה לודוויג אחד מהמהגרים בני המזל שהייתה להם הכנסה בזמן שהתגורר בארצות הברית.
לודוויג ראיין את בניטו מוסוליני וב-1 בדצמבר 1929 את מוסטפא כמאל אטאטורק.
הריאיון שלו עם מייסדה ומקימה של הרפובליקה של טורקיה התפרסם ב-"Wiener Freie Presse" במרץ 1930 ועסק בנושאי דת ומוזיקה.
הוא ראיין גם את יוסיף סטלין במוסקבה ב-13 בדצמבר 1931. קטע מריאיון זה כלול בספרו של סטלין "לנין".
לודוויג מתאר את הריאיון הזה בביוגרפיה שלו על סטלין.
מה שהושמט במקור על ידי סטלין עצמו פורסם בתרגום לאנגלית של הריאיון על ידי גרובר פר (Grover Furr), פרופסור מאוניברסיטת מונקלר.
הריאיון המורחב עם טומאש מסריק, מייסדה ונשיאה הראשון של צ'כוסלובקיה, הופיע ב-1936.
ספריו נשרפו ב-1933 על ידי הנאצים.
אחד מספריו הידועים היה ספרו "רצח בדאבוס" על ההתנקשות בחייו של וילהלם גוסטלוף מייסד התנועה הנאצית בשווייץ על ידי דוד פרנקפורטר.
לודוויג העריץ את פרנקפורטר וראה בו דוד המכה את גוליית.
גבלס החשיב את ספרו זה כמסוכן במיוחד והזכיר אותו ביומנו ב-6 בנובמבר 1936.
נפוליון, תרגם מגרמנית י' לופבן, ברלין; תל אביב: א"י שטיבל, 1930.
לינקולן, תרגם מ' בוגדנובסקי, תל אביב: חברה, 1930.
רוזוולט, עברית: פנחס לנדר תל אביב : צ' לינמן, 1941.
קלאופטרה : קורות מלכה אחת, עברית: אביגדור המאירי, תל אביב: מסדה, 1954.
שלושה גאונים : מיקל אנג'לו, רמבראנדט, בטהובן, עברית: נ' רבן, תל אביב: בצלאל, 1956.
גולים מפורסמים בהיסטוריה בעריכת אמיל לודוויג, תל אביב: מ' מזרחי, 1962.
יולי 1914, פון דייטש - ז' קאלמאנאוויטש.
ריגע : ביכער פאר אלעמען, 1929.
'''ישו הנוצרי (דער מענטשנזון), איבערגעזעצט פון דייטש מארק פאגעלמאן.
אמיל ושלושת התאומים הוא ספר המשך לאמיל והבלשים של אריך קסטנר.
הספר יצא לאור ב-1934, בתקופה שקסטנר היה מוחרם על ידי הנאצים וספריו נשרפו, לכן לא זכה לפופולריות בגרמניה כמו אמיל והבלשים.
הוא יצא בתרגום לעברית של מנחם זלמן וולפובסקי בהוצאת יזרעאל בשנת 1936 בשם אמיל והתאומים.
העלילה מתרחשת שנתיים לאחר הרפתקאות אמיל והבלשים ומשתתפים בה רבים מאלה שלקחו בהן חלק: אמיל טישביין, אמו הספרית, דודניתו פוני, סבתו, השוטר ישקה, הבלשים-הפרופסור, גוסטב, דינסטג הקטן ועוד.
בספר יש קווים אוטוביוגרפים כפי שתיאר בספרו כאשר הייתי נער קטן, אמו הייתה ספרית והוא היה עוזר לה בעבודתה.
את חופשותיו נהג לבלות בחופי הים הבלטי כפי שמתואר בספר זה.
שנתיים לאחר עלילות הספר הקודם, מקבל אמיל מכתב מהפרופסור בו הוא מודיע כי ירש מקרובת משפחתו בית על חוף הים הבלטי.
הוא יוצא לחופשה בבית ביחד עם הוריו ומזמין אליו את אמיל, פוני, הסבתא והבלשים.
הם נופשים בבית הסמוך לחוף ומתוודעים לשלישית להטוטנים בשם שלושת הביירונים, המופיעים בבית מלון סמוך.
השלישייה מורכבת מה"אב" ביירון ומילדיו ה"תאומים" מקי וג'קי.
עם התפתחות העלילה מתברר שאין כל קשר משפחתי בין השלושה ושאין אלה שמותיהם האמיתיים.
ג'קי גדול ממקי וה"אב" מבקש להיפטר ממנו ולהשאירו במלון לבד כי הוא נעשה כבד וזה מקשה על הלהטוטים שהם מבצעים.
אמיל וחבריו מבקשים לעזור לג'קי שנשאר לבד.
הם מגייסים תרומות מהילדים בסביבה ומגיעים להסכם עם בעל בית קולנוע שבו מוצג הסרט אמיל והבלשים, שהם יופיעו בעצמם לאחר הסרט לפני הקהל וההכנסות משלוש ההצגות הראשונות תועברנה לג'קי.
גם בספר הזה כקודמו מודגש העניין של התגייסות הכלל למען הפרט.
קסטנר מתעסק גם בבעיית הקשר בין אמיל ואמו.
השוטר ישקה מבקש לשאת את אמו האלמנה של אמיל וזו מסכימה רק אם אמיל לא יתנגד.
אמיל מתקשה להחליט כי הוא קשור לאמו ורוצה אותה לעצמו.
רק לאחר שיחת נפש עם הסבתא שמסבירה לו שאמו תאהב אותו תמיד אבל גם לה יש חיים משלה, מסכים אמיל לכך.
אמיל מוריס היה מחבריה הראשונים של המפלגה הנאצית ונמנה עם מייסדי האס אס.
מוריס היה חבר של אדולף היטלר, שדאג להעניק לו מעמד "ארי לשם כבוד" על אף מוצאו היהודי החלקי.
מוריס היה שען במקצועו, והיה חבר קרוב של היטלר; עוד משנת 1919 החלו היחסים האישיים ביניהם.
עם ייסוד האס אה בשנת 1920, מוריס היה מפקדו הראשון של הארגון.
בשנת 1923, מוריס היה למפקד דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה, יחידת אס אה שהייתה אחראית על אבטחת היטלר בכנסים ובעצרות של המפלגה הנאצית.
הוא נאסר יחד עם היטלר ורודולף הס בכלא לנדסברג לאחר הפוטש במרתף הבירה.
בעודו כלוא העלה על הכתב את הפרקים הראשונים של הספר מיין קמפף, עד שהוחלף בהס.
ב-1925, שנתיים לאחר ניסיון הפוטש הכושל, מוריס והיטלר הקימו מחדש את יחידת הלייבשטנדרטה וכן את האס אס.
בזמנו, היטלר היה החבר מספר 1 באס אס וחברו נעשה למספר 2 ברשימה.
מוריס קיבל דרגת אס-אס-פיהרר בארגון החדש, אם כי הפיקוד על האס אס ניתן לראשונה ליוליוס שרק.
מוריס נעשה לנהגו של היטלר.
היו שמועות על כך שהסיבה לכך שאיבד את המשרה לבסוף הייתה פרשת אהבים עם גלי ראובל, אחייניתו של היטלר.
כאשר האס אס התארגן מחדש והתרחב בשנת 1932, מוריס קיבל דרגת אוברפיהרר.
אף כי הוא מעולם לא קיבל תפקיד בכיר באמת, הרישום שלו כמספר 2 ברשימת הארגון העניק לו יוקרה בקרב הארגון, לדוגמה, היינריך הימלר שהיה הרבה יותר בכיר ממנו, היה רק מספר 168 ברשימה.
לאחר שהימלר מונה למפקד העליון של האס אס, נאלץ מוריס לעמוד בתקנות שקבע הרייכספיהרר לטוהר הגזע של המשרתים.
ב-1935, לפני שנישא, היה עליו להציג מסמכים לגבי ההיסטוריה של משפחתו.
כל קציני האס אס היו צריכים להוכיח שלא היה פגם באילן היוחסין שלהם עד 1750. למוריס היו שורשים יהודיים: שארל מוריס שוורצנברגר (1805–1896), המייסד של תיאטרון תַליה בהמבורג, היה אבי-סבו.
מבחינה גזעית, הוא היה שמינית-יהודי.
לדבר לא היו השלכות מבחינת חוקי נירנברג (שסיווגו רק רבע-יהודים ומעלה והתעלמו מפחות מכך), אולם הימלר ביקש לסלקו מהאס אס בהתאם לתקנות, יחד עם אחרים ממשפחתו.
אך היטלר תמך בחברו הוותיק.
במכתב חשאי שנכתב ב-31 באוגוסט 1935, היטלר הורה להימלר לחרוג מן החוקים בנוגע למוריס ולאחיו.
הם הוכרזו "ארים של כבוד" והותר להם להישאר באס אס.
ב-29 במרץ נעשה לחבר ברייכסטאג מטעם המפלגה הנאצית, ובשנת 1937 מונה ליושב-ראש איגוד בעלי המלאכה במינכן.
בשנים 1940 עד 1942 הוא שירת בלופטוואפה כקצין.
לאחר המלחמה בשנת 1948 הוא נידון ל-4 שנים במחנה עבודה, אך שוחרר מוקדם.
אמיל ז'אק-דלקרוז היה מלחין, מוזיקאי ומחנך מוזיקה שווייצרי, שפיתח את הריתמיקה, גישה ללמוד ולחוות מוזיקה באמצעות תנועה.
"גישת דלקרוז" עוסקת בהוראת מושגים מוזיקליים באמצעות תנועה.
מגוון של אנלוגיות תנועה משמש למושגים מוזיקליים, לפיתוח תחושה כוללת וטבעית לביטוי מוזיקלי.
דלקרוז גרס, שהפיכת הגוף לכלי נגינה מכוונן כראוי היא הדרך הטובה ביותר לייצר מסד מוזיקלי איתן ומלא-חיים.
גישת דלקרוז מורכבת משלושה יסודות שווים בחשיבותם: ריתמיקה, סולפג' ואלתור.
משלושתם ביחד, לדברי דלקרוז, מורכב האימון המוזיקלי החיוני למוזיקאי שלם.
בגישה אידיאלית, מתלכדים יסודות מכל אחד מן הנושאים והתוצאה היא גישה להוראה, הנובעת מיצירתיות ותנועה.
את הקריירה שלו החל דלקרוז כפדגוג בקונסרבטוריון של ז'נבה בשנת 1892, שם לימד הרמוניה וסולפג'.
בשיעורי הסולפג' שלו החל לבחון רבים מרעיונותיו הפדגוגיים המהפכניים והמשפיעים.
בין 1903 ל-1910 החל דלקרוז להציג לפני קהל את גישתו.
ב-1910, בעזרת התעשיין הגרמני וולף דוהרן, ייסד דלקרוז בהלראו, סמוך לדרזדן, בית ספר שהוקדש להוראת גישתו.
רבים למדו בהלראו, עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914, אז ננטש בית הספר.
אחרי מלחמת העולם השנייה, אימצו בתי ספר בריטיים את רעיונותיו כ"מוזיקה ותנועה".
אמיל אנרי ז'אק נולד בווינה בשנת 1865. את השם אמיל ז'אק דלקרוז אימץ בהמשך לעצמו.
אמו, ז'ולי ז'אק, הייתה מורה למוזיקה והקשר שלו למוזיקה נוצר כבר בילדותו.
כצפוי, ובהשפעת אמו, החל דלקרוז את לימודי המוזיקה הפורמליים עוד בגיל הרך.
כשמלאו לו 10, עקרה משפחתו את מגוריה לז'נבה, שווייץ, וב-1877 נכנס דלקרוז לקונסרבטוריון למוזיקה שם.
הוא למד גם בקולג' של ז'נבה, שאותו לא העריך, כיוון שראה בו "כלא", שהלימודים בו מבוססים בעיקר על חוקים וכללים ואין בו התייחסות לתחומי העניין של התלמידים.
בשנת 1881, היה חבר באגודה לספרות יפה, Belles-Lettres Literary Society, קבוצת סטודנטים שהקדישה את עתותיה למשחק, כתיבה וביצוע מוזיקה באופן כללי.
אותו זמן גילה דלקרוז עניין בהלחנה, בעיקר.
בשנת 1884 למד הלחנה אצל ליאו דליב וגבריאל פורה.
בערך באותה שנה היה בקומדי פרנסז.
בהמשך למד הלחנה אצל מתיס לוסי, שהשפיע עליו בתהליך ההתפתחות הרתמית.
בשנת 1886 היה עוזר מנצח בארג'ליה, שם גילה את מוזיקת העם הערבית.
בקשר סוג זה של מוזיקה, עמד דלקרוז על כך, שיש בנמצא עולמות שונים של ביטוי רתמי, שכל אחד מהם דורש דרך כתיבה שונה, כמו גם סגנון ביצוע ייחודי.
בהתאם לכך, פיתח סוג חדש של כתב תווים.
בשנת 1887, נסע לקונסרבטוריון של וינה, שם למד אצל אנטון ברוקנר.
בשנת 1892 התקבל דלקרוז לסגל הקונסרבטוריון למוזיקה של ז'נבה, אך בשנת 1910 עזב את הקונסרבטוריון והקים בית ספר משלו בהלראו, סמוך לדרזדן.
רבים מתומכי המחול המודרני של המאה ה-20 למדו בבית ספר זה, בהם קורט יוס והאניה הולם, רודולף לאבאן, מריה ראמברט, אודאי שנקר ומרי ויגמן.
ב-1911 הזמין הנסיך סרגיי וולקונסקי את דלקרוז ותלמידיו להציג את עבודתם בסנקט פטרבורג ובמוסקבה.
ב-1914 חזר דלקרוז לז'נבה שם פתח מוסד חדש וב-1920 עבר בית הספר להלראי לאקסנבורג, סמוך לווינה.
בית הספר נסגר בהמשך בפקודת הנאצים.
בחיפושיו אחר דרכים להגביר את ההתנסות הרתמית, הציג דלקרוז כמה שאלות.
ראשית, הקשה מדוע מלמדים תאוריית המוזיקה וכתב תווים כדברים מופשטים, המנותקים מן הצלילים, התנועות והרגשות שהם מייצגים.
יתרה מזאת, בהציגו את הפסנתרן כדוגמה, שאל דלקרוז, איך אפשר לראות בטכניקת האצבוע שמלמדים מורי נגינה חינוך מוזיקלי שלם.
לבסוף, הטרידה אותו העובדה, שהתכונות המאפיינות מוזיקאי אמיתי זוכות רק לעיתים נדירות לייצוג כחוויה לימודית בשיעור מוזיקה.
דלקרוז סבר, שהכלי הראשון שיש לאמן ולהכשיר במוזיקה הוא הגוף.
דלקרוז פיתח טכניקות, ששילבו שמיעה עם תגובה גופנית, הבאה לביטוי בשירה ובקריאת תווים.
הוא ערך ניסויים רבים עם תלמידיו, והשתמש בתוצאות הניסויים כעזר בתהליך הלמידה והתחושה המוזיקלית.
מטרתו העיקרית הייתה לפתח את האוזן הפנימית ככלי עזר בחשיבה מוזיקלית, בקריאת תווים ובכתיבת מוזיקה בלי להיעזר בכלי נגינה.
תוך כדי כך שהמשיך לבנות את המתודולוגיה שלו, צפה בתלמידיו ושם לב לכך, שהתלמידים שלא יכלו לנגן לפי הקצב בעולם המוזיקה, יכלו לצעוד לפי הקצב בעולם הממשי.
פעולת הצעידה הייתה קלה וספונטנית לחלוטין.
בהמשך, ציין בתצפיותיו, שכמה מן הטובים בתלמידיו יכולים לציין את הפעמה באמצעות רגליהם, או לנענע את ראשיהם וגופם בתגובה למוזיקה.
ההגבה הגופנית הזאת הייתה טבעית ומשותפת לכל שכבות הגיל ולכל התרבויות.
יתר על כן, הוא שם לב לכך, שתלמידים נוטים לשנות את תנועותיהם בהתאם לקרשנדו ומגיבים גופנית להטעמות במוזיקה.
הם גם ריפו את שריריהם בסיומי משפטים.
מאחר שנראה כי שמיעת המוזיקה מחוללת בהם את השפעותיה, הגיע דלקרוז למסקנה, שהתלמידים עצמם הם כלי הנגינה, לא הפסנתר.
דלקרוז נתן דעתו על כך, שתלמידים מגלים תפיסה מכנית במקום הבנה מוזיקלית.
הם לא היו מסוגלים לשמוע הרמוניות שכתבו בשיעורי תאוריית המוזיקה, ולא יכלו ליצור מלודיות פשוטות ורצפי אקורדים.
במילים אחרות, היה להם חסך רגישות, שגרם לבעיות בביצועיהם.
הוא כיוון את מאמציו למציאת דרכים, שיעזרו לתלמידין לפתח כישורים שישפרו את יכולתם להרגיש, לשמוע, ליצור, לדמיין, לקשר, לזכור, לקרוא ולכתוב, כדרכים לשפר את נגינתם ואת פרשנותם המוזיקלית.
הוא עמל לשחרר את התלמידים מן הקונפליקטים בין רוח לגוף, הרגשה וביטוי.
דלקרוז נוכח לדעת, שהיבטי המוזיקה הקשורים יותר לחושים הם המקצב והתנועה.
בהתייחסו לשלושת יסודות המוזיקה: גובה, מקצב ודינמיקה, הכיר בכך שהשני והשלישי תלויים לחלוטין בתנועה.
הוא גם מצא את המודלים הטובים ביותר שלהם במערכת השרירים.
כפי שהוא ראה זאת, אפשר לחוות, להבין ולבטא את כל דרגות הזמן - הקצב, או הטמפו - באמצעות הגוף.
הוא חש, שההתלהבות של רגשות מוזיקליים תלויה בחריפותן של תחושות גופניות.
הוא היה משוכנע, שהשילוב בין קשב דרוך להגבות הגוף יניב וישחרר כוח מוזיקלי רב-עוצמה.
הולדת הריתמיקה, התנסויות ראשונות ותגליות
דלקרוז היה זקוק למעבדה לנסות בה את התאוריות שלו.
הוא החליט לשכור לו מרחב משלו לעבוד בו עם תלמידיו.
הוא החל לחפש עקרונות, אסטרטגיות הוראה, סגנונות ושיטות הוראה, שיוכלו להפוך מוזיקה לכלי הוראה מעשי.
העקרונות והשיטות שפיתח בעבודתו עם התלמידים היו חדשים וייחודיים, ועל כן ניתן להם שם מיוחד: ריתמיקה.
אמיל לב היה גנרל בווארי – גרמני ששירת בצבא הקיסרות הגרמנית במלחמת העולם הראשונה וכמפקד קורפוס בוורמאכט במלחמת העולם השנייה.
אחיו הגדול היה וילהלם ריטר פון לב, שהיה פילדמרשל בוורמאכט.
אחיו היה בעל תואר האצילות "ריטר" (תואר המקביל בערך לתואר אביר) ולשמו נוספה הקידומת "פון", הייחודית בעלי תואר אצולה.
תארים אלו ניתנו לו לאחר שהועלה לדרגת אצולה והוענק לו עיטור המסדר הבווארי הצבאי של מקס יוזף.
בשל כך נוספה לשמו של האח הגדול הקידומת "פון", לעומת האח הצעיר שנותר בשמו המקורי.
לב נולד ב-17 ביוני 1881 בפסאו שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, והיה אחיו הצעיר של גנרל-פלדמרשל וילהלם פון לב.
בשנת 1901 התגייס לב לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הארטילריה הבווארי ה-4 (המלך).
בתחילת מלחמת העולם הראשונה הועבר לב לרגימנט הארטילריה הבווארי במילואים ה-1, ובאביב שנת 1915 הועבר לדיוויזיה הבווארית ה-10, וב-1 ביוני 1915 הועלה לדרגת האופטמן.
לאחר המלחמה נשאר לב ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בפברואר 1925 הועלה לב לדרגת מיור וב-1 בפברואר 1929 מונה למפקד הגדוד ה-2 ברגימנט הארטילריה ה-7 (הבווארי).
ב-1 בדצמבר 1929 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט וב-1 באוקטובר 1932 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 באפריל 1933 מונה לקצין מטה באגף החימוש של הצבא וב-1 ביולי 1935 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-1 באפריל 1936 מונה למפקד הדיוויזיה ה-15, וב-1 באוגוסט 1937 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
ב-1 באפריל 1939 הועלה לב לדרגת גנרל חיל התותחנים, ומונה למפקד הקורפוס ה-11.
בפרוץ המלחמה היה לב למפקד הקורפוס ה-11, ופיקד עליו במהלך הפלישה לפולין כחלק מהארמייה העשירית במסגרת קבוצת ארמיות דרום.
ב-1 במרץ 1940 פרש לב מתפקידו, והועבר למשרד החימוש.
ב-1 בספטמבר 1943 הוענק ללב עיטור הצלב הגרמני בכסף, וב-1 במאי 1945 פרש לביתו.
לאחר המלחמה התגורר לב במינכן, עד למותו ב-8 בספטמבר 1969.
אמיל ליטוינסקי (18 בפברואר 1891 יפו - 21 בספטמבר 1962) היה פעיל ציבור שעסק בגאולת אדמות והיה מרוכשי ומקימי שכונת תל ליטוינסקי.
אמיל (עמנואל) נולד ביפו ב-1891 ליעקב אלחנן ליטוינסקי ולשרה (לבית פינקלשטיין), אח למשה (מוריס) ליטוינסקי ולריימונד ליטוינסקי.
למד בבית הספר הצרפתי ביפו ובבית הספר הגבוה למסחר.
אמיל ומשה ליטוינסקי הקימו חברה מסחרית בשם "האחים ליטוינסקי".
ב-1914, בתקופת מלחמת העולם הראשונה, גורש עם אחיו, משה, למצרים שם עסקו השניים במסחר וסיפקו ציוד לצבא הבריטי במזרח התיכון.
לאחר המלחמה מונו האחים כסוכני חברת הדלק הבריטית של וכן הייתה בבעלותם חברה קבלנית לבניית חנויות ביפו.
האחים עסקו ברכש אדמות ברחבי הארץ ובין השאר רכשו כ-1700 דונם מתושבי כפר סאקיה עליהן תכננו להקים יישוב כפרי גדול בקרבת תל אביב.
ב-1934 החלה הקמת היישוב תל ליטוינסקי והאחים ליטוינסקי עברו לגור במרכז היישוב (ברחוב שנקרא כיום "האחים ליטוינסקי") כשביתו של אמיל הוקם במספר 51. כמו כן רכש עם אחיו כ-1800 דונם בכפר ג'יוס שבשומרון.
על 300 דונם מהם נטע פרדס.
אביו, יעקב אלחנן ליטוינסקי, ייסד את לשכת הבונים החופשיים ביפו וכיהן כנשיאה הראשון.
אמיל נישא למרגלית (לבית אפלבוים) ולזוג נולד בן אחד (אריאל).
אמיל נפטר ב-1962 ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
אשתו, שנפטרה ב-1988, נקברה לצידו.
הניסיון לפרק את שותפות "האחים ליטוינסקי" ולחלק את הרכוש הרב שצברה הביא בסופו של דבר לסכסוכים משפטיים בין בני המשפחה שנמשכו שנים רבות.
בשנת 2016, הגישו יורשי משפחת ליטוינסקי עתירה לבית המשפט המחוזי בתל אביב נגד מדינת ישראל, בדרישה להשיב למשפחה את קרקעות תל ליטוינסקי, לפצותה, או להעביר אליה קרקעות חלופיות.
אמיל אברהם טואטי היה יהודי-צרפתי, מומחה עולמי בתחום השיווק והפרסום, פובליציסט, ונשיא הקונסיסטוריה היהודית של פריז.
בשנת 1984 קיבל את אות לגיון הכבוד על היותו נשיא הקהילה היהודית, על תרומתו לקהילת יהודי צרפת ועל פעילות ציבורית התנדבותית רבת שנים.
אמיל אברהם טואטי הוא בנו של הרב חיים טואטי, רבה הראשי של תלמסאן, ושל זורה סולטאן, נצר לשושלת רבנים באלג'יריה.
סב אביו היה רבי חיים בלייח, וסב סבתו היה רבי חיים קצבי.
אחיו היה הרב פרופ' שרל שלום טואטי רב, חוקר ומרצה יהודי צרפתי לפילוסופיה.
בשנת 1941 גורש מבית הספר באלג'ריה בשל החלטת ממשלת פטן לגרש את כל התלמידים היהודים מבתי הספר הממלכתיים והמשיך את לימודיו מהבית באופן עצמאי.
לאחר פלישת הצבא האמריקאי-אנגלי שב למסלול הלימודים בשנת 1943 וסיים בגרות בהצטיינות.
בשנת 1945 התקבל למכון ללימודים פוליטיים (Sciences Po).
בשנת 1947 סיים תואר בוגר הפקולטה למשפטים ולמדעי הכלכלה והוסמך על ידי המכון הגבוה למדעי המדינה.
טואטי המשיך בלימודיו הגבוהים ובשנת 1949 קיבל את התואר דוקטור לכלכלה עם הגשת עבודת דוקטורט בנושא "התקופה שלאחר המלחמה ומאזן התשלומים של צרפת" וכן תואר דוקטור למשפטים, בכך היה לאחד מהדוקטורים הצעירים בצרפת.
בתום הלימודים שב טואטי לאלג'ריה, אך חזר לפריז בשל אכזבתו, אחרי חצי שנה בלבד.
עם חזרתו, התמודד נגד כלכלנים מבריקים על משרה יחידה של פקיד כלכלי בינלאומי בכיר בז'נבה.
על אף שדורג במקום הראשון, מועמדתו נדחתה בשל גילו הצעיר.
בשנים 1951–1952 שירת בכוחות הצבא הצרפתיים בגרמניה.
יחד עם קבוצת אינטלקטואלים צעירים ייסדו וניהלו הוצאה לאור לספרות יהודית (שלא הייתה בנמצא אחרי מלחמת העולם השנייה), סייעו לשקם את הקהילה היהודית על מוסדותיה, והשתדלו לסייע לקהילה היהודית בצרפת ובאלג'יריה באמצעות קשרים בשלטונות.
בשנת 1956 נישא לפאני שרה סמואל, ונולדו להם בפריז שלושה ילדים אשר עלו לישראל בתום לימודיהם העל-תיכוניים.
טואטי ופאני עלו גם הם לישראל בשנת 1991, והתגוררו בירושלים.
בשנת 1992 הצטרף לחבר הנאמנים של אוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 1995 נפטר אמיל טואטי בירושלים בעקבות מחלה.
פעילותו המקצועית של טואטי הייתה מגוונת ונגעה בתחומים רבים.
טואטי יצר בפעילותו סינרגיה בין עולמות השיווק, הפרסום, התקשורת והכלכלה, המחקר, ההוצאה לאור ואחרים.
הוא החל ככתב לענייני כלכלה בעיתון הצרפתי לה מונד.
בהמשך חיבר מאמרים מגוונים וכתבות רבות בנושא המדיה והתקשורת, הן בזו הצרפתית והן בפרסומים זרים.
בהמשך לפעילותו הספרותית הוציא לאור את "מפתחות לשוק הצרפתי", "מפתחות לשוק האירופאי", "הטלוויזיה בצרפת".
טואטי כיהן במספר משרות מפתח בתחום הפרסום.
הוא היה חבר מועצת המנהלים של המרכז ללימודי תמיכות הפרסום – CESP, סגן נשיא המכון למחקר וללימודי הפרסום – IREP, מנהל העמותה "תקשורת מחר".
בתחום התקשורת שימש חבר במועצת המנהלים של יורוקום וכן הרצה רבות ב"מכון הצרפתי למדיה" – CELSA.
בנוסף, ניהל את יחידת השיווק והמחקר בחברה HAVAS, חברת פרסום ותקשורת גלובאלית הפועלת בלמעלה ממאה מדינות.
נוסף לפעילותו המקצועית, לקח טואטי חלק משמעותי בחיי הקהילה היהודית בפריז - עסק בפעילות פילנתרופית ענפה וכיהן במספר עמדות מפתח בקהילה.
בין היתר, היה מרצה אורח באוניברסיטת פריז II וב-ENA Ecole Nationale d'Administation, בית הספר הגבוה למנהל ציבורי, שבו הוכשרו רוב הפוליטיקאים הבכירים בצרפת (לרבות נשיאים, שרים וראשי ממשלה).
החל משנת 1970 שימש טואטי כחבר מועצת המנהלים וכן כיהן כנשיא ה-Consistoire היהודי של פריז למשך שתי קדנציות, שאליהן נבחר פה אחד בין השנים 1983–1990. בנוסף, במסגרת פעילותו בקהילה היהודית היה חבר הוועדה העליונה של כל ישראל חברים ושל הוועד הלאומי של הארגון החברתי היהודי המאוחד.
במסגרת פעילותו הפילנתרופית כיהן כחבר מועצת המנהלים של עמותת קרן רוטשילד הקרויה כיום יד הנדיב.
קרן זו הוקמה ביוזמת משפחת רוטשילד ופעלה בין השאר בתחום החינוך, הסביבה ומצוינות אקדמית.
כמו כן כיהן טואטי כסגן נשיא ארגון הגג של הארגונים היהודיים בצרפת (קריף), כחבר הוועדה המארגנת של הקונגרס היהודי העולמי וכסגן נשיא האחווה היהודית-נוצרית בצרפת.
פעילויותיו הוקדשו לשיקום וקידום הקהילה היהודית בצרפת בכלל ופריז בפרט, הפצת התרבות היהודית, קירוב בין צרפת וישראל, הגנה מתמדת על מדינת ישראל ומדיניותה, קירוב בין יהודים לנוצרים, עיסוק בתחומי החינוך, החברה, הקמת מרכזים קהילתיים ובתי כנסת.
מגיל צעיר גדל טואטי בצל התרבות היהודית.
יחד עם היותו איש מאמין ומקיים מצוות, דחה כל קנאות ואורתודוקסיה עיקשת.
בעיניו סובלנות הייתה מידה בעלת חשיבות עליונה ללכידות הקהילה והעם.
הוא היה מעורב בחיים היהודיים מבלי להיות מסוגר בשום גטו אינטלקטואלי או חברתי.
טואטי היה בעל תרבות והשכלה רחבה מאוד, גם כללית וגם יהודית ולא ראה ביניהן סתירה.
יותר מכל, היו חשובים לו שימור והפצת הטקסטים היהודיים, התרבות היהודית הנשענת על התורה, כתבי דוד המלך, הנביא ישעיה והרמב"ם.
הוא היה משוכנע כי זו המהות האמיתית של היהדות ויש לקדמה על חשבון יהדות של קמעות, אמונות טפלות וטקסיות.
נהג לומר כי "מתחבר בקלות למזמורי התהילים ופחות מעניינות אותו סוגיות הלכתיות אודות קירות משותפים".
טואטי לא התיימר לפרש ולהסביר הכול, ולמשל בהקשר השואה והשאלות הקשות שבאו בעקבותיה, תמך בגישתו התיאורית של פרימו לוי ודחה פרשנות של ויזל ואחרים.
בין פעילותו הספרותית הענפה ניתן למנות את מינויו כמחבר מאמר המערכת וחבר הוועד המנהל של הירחון Information juive.
בשנים 1957–1964 כיהן כמייסד ומנהל הסדרה "נוכחות היהדות" (Présences du judaïsme) מטעם ההוצאה לאור Albin Michel.
הוא חיבר את הספר "יהודי בצרפת", אשר יצא לאור מטעם LAFFONT בשנת 1990. כמו כן שימש חבר פעיל בוועדה המארגנת של הכנסים של האינטלקטואלים היהודים דוברי צרפתית ואף הרצה במספר כנסים אשר בוצעו במסגרת זאת.
השם טואטי נכתב במקור אתוואתי, וכך הוא מופיע לדוגמה בהקדמה לספרו של סב אביו, רבי חיים בלייח, פתח השער על הספר שער כבוד ה' לרבי אפרים אלנקאוא: .
עם המעבר מערבית לצרפתית נפלה האל"ף הנחה בהתחלה והשם הפך ל-Touati ותואתי.
כך נהוג לכתוב את השם עד היום.
בעברית המודרנית רוב השמות עברו מכתיב בתי"ו לכתיב בטי"ת, וכך מופיע שלום טואטי בספרי חברת מקיצי נרדמים ובכל הספרות האקדמית.
טואטי נהג לחתום כך במאמריו וספריו בעברית, למרות אי שביעות רצונו ממעבר זה, וזאת בעקבות הנהוג בעולם האקדמי.
משמעות השם: "מאזור תואת" שבאלג'יריה, בדומה ל-"ירושלמי" לדוגמה.
אמיל ולטר בוקהרד היה כדורגלן גרמני ששיחק בעמדת הבלם בשנות ה-20 וה-30 של המאה ה-20. לאחר ששיחק במשך שנתיים בפיגרס, שיחק ולטר במשך עשור במדי ברצלונה, והוא זכה עמה 3 פעמים בגביע הספרדי ובמהדורה הראשונה של אליפות ספרד ב-1929. ולטר גם נודע לעיתים בשם הספרדי אמיליו ולטר.
ולטר נולד וגדל בפפורצהיים, עיר בדרום-מערב גרמניה, שם החל לשחק כדורגל במועדון המקומי גרמניה ברצינגן.
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20, בשל המצב הכלכלי הקשה שפקד את גרמניה, היגר לפיגרס שבקטלוניה, שם מצא עבודה במפעל.
הוא הוזמן למשחק אימון שערכה הקבוצה המקומית פיגרס, שם חברי הקבוצה ראו שיש לו בעיטה חזקה, והוא הצטרף לקבוצה זו כשחקן הגנה.
נאמר שבעיטתו הייתה כה חזקה, כך שהוא היה מסוגל לבעוט למרחקים אדירים, עד כדי כך שהבקיע משערו שלו לשער השני.
את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה ערך נגד אספניול, בעונת 1921/1922.
ב-1923 חתם ולטר בשורות ברצלונה, המועדון הבכיר באזור קטלוניה, והוא היה שותף עמה ל"דור זהב" שנמשך במהלך העשור.
ב-1925 זכה עם ברצלונה בפעם הראשונה בגביע הספרדי, לאחר שפתח בגמר נגד ארנס גצ'ו ועזר לקבוצתו לנצח 2-0. שנה מאוחר יותר זכה עם הקבוצה בפעם השנייה ברציפות בגביע, הפעם הודות לניצחון 3-2 על אתלטיקו מדריד.
לאחר שב-1927 הגיעו לחצי גמר הגביע, ב-1928 שבו ולטר וברצלונה לזכות בגביע.
בגמר פגשה ברצלונה את ריאל סוסיאדד, ונערכו שני משחקים חוזרים, מכיוון ששני המשחקים הראשונים הסתיימו בתיקו.
ולטר פתח בכל שלושת המשחקים, כשבאחרון שבהם ניצחה ברצלונה 3-1 וזכתה בתואר.
ב-1929 נוסדה הליגה הספרדית, וברצלונה זכתה באליפות הראשונה של המפעל החדש.
ולטר השתתף ב-13 מתוך 18 משחקי ליגה והוא תרם לזכייה 3 שערים.
בעונה הבאה השתתף פעם נוספת ב-13 משחקים, אך ברצלונה הגיעה למקום השלישי.
ולטר פרש ממשחק בשנת 1933, לאחר שנפצע באופן חמור, פציעה שהביאה לכך שצלע עד סוף חייו.
בסך הכול ערך 242 הופעות במדי הקבוצה.
במקביל לכך שהיה שחקנה של ברצלונה, השתתף ולטר במספר משחקים של נבחרת קטלוניה.
בשל מחסור במידע לא ברורה הכמות המדויקת של המשחקים בהם שותף.
לאחר פרישתו שב ולטר לגרמניה, ובין היתר עבד כמאמן של קבוצת היקסוואגן שבנורדריין-וסטפאליה וכן שימש יושב ראש של מועדון נעוריו גרמניה ברצינגן.
במהלך שנות ה-40 הידרדר מצבו הפיזי והכלכלי של ולטר.
ב-1947 החל נשיא ברצלונה אגוסטי מונטל אי גלוברט לשלוח חבילות מזון לגרמניה במשך מספר שנים כדי לעזור לוולטר.
בנובמבר 1949 הוזמן ולטר כאורח כבוד לחגיגות היובל של המועדון.
ב-1 במרץ 1952 נפטר ולטר, והדגלים בברצלונה הורדו לחצי תורן כציון אבל לפטירתו.
אמיל יוליוס גומבל היה סטטיסטיקאי ופעיל פוליטי יהודי-גרמני אמריקאי.
גומבל נולד במינכן, בן להרמן ופלורה גומבל.
הוא למד באוניברסיטת מינכן, וקיבל תואר דוקטור ביולי 1914, על עבודה שכותרתה "Über die Interpolation des Bevölkerungsstandes", שנעשתה בהנחייתו של גאורג פון מאייר .
שירת בצבא בתחילת מלחמת העולם הראשונה, ולאחר שהפך לפציפיסט השתחרר מהצבא באביב 1915. הצטרף ל"ליגה של המולדת החדשה", שבשנת 1922 שונה שמה להליגה הגרמנית לזכויות האדם .
עד סוף המלחמה בשנת 1918 עבד במחלקת אחזקת המטוסים בשדה התעופה יוהניסטל בברלין, ולאחר מכן עבד בחברת טלפונקן בברלין.
בשנת 1921 לימד בבית הספר למועצות העובדים של האיגוד המקצועי הגרמני בברלין ולמד פיזיקה.
בשנת 1923 מונה למרצה לסטטיסטיקה מתמטית באוניברסיטת היידלברג, ובשנת 1930 מונה לפרופסור חבר.
בעקבות רצח חבר, השתתף במשפט שבו ראה כיצד השופט מתעלם מהראיות נגד האס אה.
הוא החל לחקור רציחות פוליטיות דומות ופרסם זאת בשנת 1922 בספרו "ארבע שנים של רצח פוליטי" , שבו פרסם פרטים על רציחות פוליטיות ומצא שבשנים 1919–1922 היו בגרמניה 376 רציחות פוליטיות, מהן 354 בידי אנשי הימין הפוליטי ורק 22 בידי אנשי השמאל.
עם זאת, מערכת המשפט הגרמנית הפגינה סלחנות רבה כלפי הרוצחים מהימין הפוליטי, והחמירה עם הרוצחים מהשמאל הפוליטי.
מסקנות ספרו אושרו במחקר שהזמין שר המשפטים של רפובליקת ויימאר, גוסטב רדברוך.
ב-1924 עלתה דרישה לפטרו מהאוניברסיטה עקב פעילותו הפוליטית, אך ועדה בת שלושה חברים, בהם הפילוסוף קרל יספרס, המליצה לשר החינוך של רפובליקת באדן, וילי הלפאך , שלא לפטרו.
ב-1928 פרסם ספר נוסף "גורמים לרצח פוליטי" וניסה ליצור קבוצה פוליטית נגד הנאציזם.
בעקבות פעילותו זו פוטר ממשרתו בהיידלברג בשנת 1932.
ב-1932 עבר לצרפת, שם לימד בפריז ובליון.
ב-1933 נשללה ממנו האזרחות הגרמנית.
ב-1939 הוא ומשפחתו קיבלו אזרחות צרפתית.
באוקטובר 1940, לאחר פלישת גרמניה לצרפת, נמלט בעזרת וריאן פריי (הוועד לסיוע לשעת חירום) דרך פורטוגל לארצות הברית.
הוא לימד בבית הספר החדש למחקר חברתי ובשנת 1953 מונה לפרופסור באוניברסיטת קולומביה שם לימד עד למותו ב-1966.
לגומבל היה תפקיד מכריע בפיתוח תורת הערכים החריגים יחד עם לאונרד טיפט ורונלד פישר.
ספרו "Statistics of Extremes" פורסם ב-1958. על שמו נקראת התפלגות גומבל .
ב-1930 נישא למארילואיז צ'טריץ, שהייתה אם לשני בנים מנישואיה הראשונים.
היא הביאה אתה את בנה הצעיר, ואילו בנה הבכור נותר עם אביו.
אמיל יוליוס גומבל נפטר ב-10 בספטמבר 1966. כתביו הפוליטיים נשמרו בארכיון של מכון ליאו בק בניו יורק.
אמיל יונסון (באיסלנדית: Emil Jónsson; 27 באוקטובר 1902 – 30 בנובמבר 1986) היה ראש ממשלת איסלנד מדצמבר 1958 ועד נובמבר 1959. קודם לכן הוא שימש בתפקיד שר הדייג והרווחה.
הוא היה מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של איסלנד בין השנים 1956 – 1968 וחבר האלת'ינגי (הפרלמנט האיסלנדי) משנת 1934 ועד 1971.
אמיל יונסון נולד בעיר הפנרפיירדיר ליון יונסון ולזיגבורג זיגורדרדוטיר.
ב-1919 הוא סיים את לימודי התואר השני שלו וב-1925 את לימודי ההנדסה בקופנהגן.
בין השנים 1925 – 1926 שימש יונסון כעוזר מהנדס בעיר אודנסה שבדנמרק.
לאחר מכן ועד 1930 היה מהנדס העיר בעיר הולדתו.
לאחר מכן ועד 1949 שימש כשר התחבורה כשב-1947 קיבל על עצמו גם את תפקיד שר המסחר.
ב-1949 הוא מונה לתפקיד שר החוץ, תפקיד בו שימש עד 1956. לאחר מכן שימש בתפקיד ניהולי בבנק האיסלנדי Landsbankinn.
ב-23 בדצמבר 1958 נבחר לתפקיד ראש ממשלת איסלנד ובמקביל כיהן גם כשר הדיג והתחבורה.
ב-19 בנובמבר 1959 סיים את תפקידו כראש הממשלה לאחר שמפלגתו נוצחה בבחירות על ידי מפלגת העצמאות בראשותו של אולאפור תורס שירש אותו בתפקידו והוא עצמו לא נבחר לפרלמנט.
בממשלתו של תורס כיהן יונסון כשר הדיג והרווחה עד 1965, אז מונה לתפקיד שר החוץ, תפקיד בו הוא שימש עד 1971.
אמיל מאירסון היה אפיסטמולוג, כימאי ופילוסוף של המדע יהודי-צרפתי ממוצא פולני.
לצד עבודתו המדעית היה פעיל ציוני ומנהל יק"א.
אביו, ברנרד, עמד במשך שנים רבות בראש הקהילה היהודית בעיר, ואמו, מַלווינה (מלכה) מאירסון לבית הורביץ, הייתה סופרת ששלטה בשפות רבות וכתבה רומנים היסטוריים בפולנית על ההיסטוריה של יהודי פולין.
בגיל צעיר נסע ללימודים בברלין, סיים את לימודיו בבית־ספר ריאלי, למד כימיה במספר אוניברסיטאות בגרמניה.
בשנת 1882 סיים את לימודיו ונסע לפריז, שם עבד תקופה קצרה ככימאי, ולאחר מכן היה עורך לענייני חוץ של סוכנות הידיעות HAVAS.
בשנת 1893 הצטרף לאגודת חובבי ציון, "יישוב ארץ־ישראל".
בינואר 1894 היה נציג אודסה בוועידה בין־ארצית של חובבי ציון ונבחר למזכיר הוועד.
באפריל 1896 חלה נקודת מפנה בחייו של מאירסון; בעקבות מותו של מייסדה ונשיאה של חברת יק"א, הברון מוריס דה הירש, התאפשר להפעיל את יק"א גם בארץ ישראל, ובשלושים השנים הבאות התמסר מאירסון לפעילות התיישבותית בארץ ישראל.
באפריל 1899 נסע מאירסון לראשונה לארץ ישראל לשם הכשרתו לתפקיד בכיר ביק"א.
לשם כך ביקר במושבות ולמד על מוסדות בעלי חשיבות ליהודי ארץ ישראל.
לאחר מכן התמנה למנהל משותף של חברת יק"א, ולבעל אחריות מיוחדת לענייני ארץ־ישראל, תפקיד זה מילא עד לפרישתו בשנת 1923.
מאירסון מת בשנתו מאוטם שריר הלב בגיל 74.
מאירסון היה אחיה של המשוררת והמחזאית הפולנית ממוצא יהודי פרנצ'ישקה אַרנשטַיינובה .
מקסימיליין פול אמיל ליטרה היה לשונאי, מילונאי ומתרגם צרפתי, היה גם רופא והיסטוריון של הרפואה, פילוסוף פוזיטיביסטי, פוליטיקאי ופובליציסט.
ליטרה היה איש אשכולות הידוע בעיקר בזכות מילון לשפה הצרפתית שחיבר, המכונה מילון ליטרה, ובתרגום של אוסף כתבי היפוקרטס לצרפתית.
ליטרה היה חבר באקדמיה הצרפתית, באקדמיה לרפואה ובאקדמיה לכתובים ולספרות של צרפת.
הסופר מישל בוטור טען שמילונו של ליטרה הוא אחד מספרי המופת של הספרות הצרפתית, "שחשיבותו דומה לזו של בעקבות הזמן האבוד" או לספרי מונטן.
אף על פי שמסיבות משפחתיות לא סיים את בחינת הדוקטורט ברפואה היה ליטרה סטודנט וסטז'ר (מתמחה) מצטיין ובמשך 25 שנה פעל כרופא של הכפר מניל-לה רואה.
ליטרה נולד בשנת 1801 בפריז כבנו הבכור של מישל-פרנסואה ליטרה ושל מארי-סופי לבית ז'ואנו (Johanot).
אביו היה בן של צורף בזהב מאווראנש שבנורמנדיה, ששירת בצעירותו כתותחן בחיל הים של צרפת ואחר כך היה לפקיד, ראש משרד ברשות המיסים העקיפים.
שני ההורים היו חושבים חופשיים.
בית ההורים נמצא ברחוב גראנז אוגוסטן 21 בפריז (rue des Grands Augustins).
חלק לא מבוטל מהשכלתו רכש ליטרה מאביו שהחזיק בביתו ספרייה עשירה, ולמד שפות עתיקות, כמו יוונית וסנסקריט.
בהמשך נשלח ליטרה ללמוד בתיכון לואי הגדול, שבו התיידד עם לואי אשט, לימים מוציא לאור מפורסם, ועם אז'ן בירנוף, לימים חוקר בתרבות ההודית.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים בהצטיינות לקח ליטרה פסק זמן שבו השתלם בלימוד שפות: אנגלית, גרמנית, איטלקית, לטינית ויוונית.
הוא הגיע לשליטה כזאת בהן שהיה מסוגל לכתוב בהן שירים.
ב-1823 הועלתה על ידי האקדמיה לכתבים ולספרות מועמדותו להיכנס לבית הספר הממלכתי למפות אך בסופו של דבר לא התקבל.
באותה שנה קיבל יחד עם ברתלמי סנט אילר שיעורי סנסקריט מידידו, בירנוף, דבר שתרם להרחבת אופקיו בתחום ההגות.
עבד תקופה כמזכיר של הרוזן דארי
לימודי הרפואה והתחלת פעילותו הפוליטית
בשנת 1822 החליט להירשם ללימודי רפואה בפריז.
במשך 8 שנים הקדיש לכך את זמנו ועבר את כל השלבים, כולל הסטאז'ים וההתמחות.
עמיתיו ללימודים היו לואי-מרי מישון, אנטואן קונסטאן דאניו ונטליס גיו.
כאשר עמד לסיים את עבודת הגמר לדוקטורט ברפואה בשנת 1827, נפטר אביו והאם נשארה ללא פרוטה.
ליטרה ויתר מיד על הבחינה ועל אף ששמר את העניין ברפואה פנה למתן שיעורים פרטיים בלטינית וביוונית כדי לפרנס את המשפחה.
בימי מהפכת יולי 1830 השתתף באופן פעיל עם רובה ביד, כחסיד להוט של הרפובליקה, בהתקוממות שגירשה את המלך שארל העשירי.
באותם ימים לבש את מדי המשמר הלאומי עם כובע עגול על ראשו.
ידידו ז'ורז' פארסי נפל בקרב על ידו וליטרה הביא את גופתו לביתו.
פעילותו כעיתונאי בתחום התרגום וההגות
בשנת 1830 הציעו לו מוריו בפקולטה לרפואה, בויו ואנדראל, תפקיד של עורך בכתב העת הרפואי שהקימו, "Journal hébdomadaire de médecine" (עיתון שבועי לרפואה).
בעיתון זה כתב ליטרה מאמרים חשובים על תולדות הרפואה ועל דמויותיהם של ואן הלמונט, ויליאם קאלן, רוברט בראון ומדענים אחרים.
בשנת 1831 קיבל המלצה לפנות לארמאן קארל, עורך העיתון "נסיונל" (National), שהטיל עליו את המשימה ללקט קטעים מעניינים מהעיתונות האנגלית והגרמנית.
כשב-1835 הבחין קארל יותר מקרוב בכישוריו העסיק אותו בקביעות.
ליטרה חידש את לימודי הרפואה, כשבין השאר, פקד את הרצאותיהם של פייר רייה, של בויו ושל אנדראל בבית החולים לה שאריטה בפריז.
הוא חתם עם המו"ל ז'אן בטיסט באייר על חוזה לתרגום ועריכת כל כתבי היפוקרטס.
החל מ-1836 התחיל לכתוב בכתב העת "רוויו דה דה מונד" (Revue des deux mondes) מאמרים בנושאים מגוונים, ביניהם עם התייחסות לרפואה ולפילוסופיית הטבע.
Les Grandes Épidémies - המגפות הגדולות (15 בינואר 1836);
על אף היותו אגנוסטי בחר להתחתן בשנת 1837 או 1835 עם צעירה פשוטה ואדוקה, שילדה לו בת בשם סופי, שגדלה בדת הקתולית.
הכרך הראשון של התרגומים מהיפוקרטס הופיע בשנת 1839. עבודה זו הביאה לו ב-22 בפברואר הכרה מידית על ידי בחירתו כחבר באקדמיה לכתובים ולספרות.
באותה תקופה, בגיל 40 גילה בהתלהבות את ספרי אוגוסט קונט, שריתקו אותו באופיים המדעי והשיטתי.
קריאתם הייתה לדבריו "נקודת המפנה בחייו".
מאותו רגע חייו הושפעו על ידי הגישה הפוזיטיביטסית והוא עצמו תרם רבות לפיתוחה של גישה זו.
התיידד עם קונט והפיץ את רעיונותיו בשורה של ספרים, בין היתר בתמצית בהירה ומיומנת תחת הכותרת "ניתוח מנומק של הקורס לפילוסופיה פוזיטיבית".
אחרי שבשנת 1842 איבד קונט את משרתו באקול פוליטקניק, ליטרה הפך לאחד מתומכיו הכספיים העיקריים.
באותו זמן המשיך לעבוד על התרגומים מהיפוקרטס אותם השלים רק בשנת 1862. יחד איתם פרסם גם תרגום מ, תולדות הטבע" של פליניוס הזקן עבור סדרת המחברים הרומיים שבניהולו של דזירה ניזאר.
אחרי מותו של פוריאל נבחר ליטרה בוועד לעריכת "היסטוריה הספרותית של צרפת" שבמסגרת האקדמיה לכתובים ולספרות.
הודות לידע הרב שלו בצרפתית הקדומה ושל הספרות נמנה ליטרה עם המחברים הראשיים של הכרכים כ"א, כ"ב וכ" ג של המיזם הזה.
קיבל בשמחה את מהפכת 1848 והסכים לקבל על עצמו את התפקיד של יועץ עירוני.
אולם כשצפה בהתפתחות האירועים הפוליטיים העדיף להתפטר, אף סירב את אות לגיון הכבוד.
חזר לפרסם מאמרים ב"נסיונל" והם הוצאו לאור בקובץ בשנת 1852 תחת הכותרת "שימור, מהפכה ופוזיטיביזם".
הוא הביע בהם הזדהות ללא סייג עם רעיונותיו של קונט.
אולם עם הזמן בשנותיו האחרונות של קונט הפילוסוף, הבין ליטרה שלא יוכל לקבל בשלמותם את כל הדוגמות והמחשבות המיסטיות שלו.
עם זאת הוא הסתיר את חילוקי הדעות ביניהם וקונט לא שם לב שתלמידו הלך יותר רחוק בדרכו, כפי שהוא עצמו הרחיק לכת בדרכו של מורו,
בימי האימפריה הצרפתית השנייה, דאג ליטרה להתרחק מפוליטיקה והקדיש את זמנו אך ורק לתחום הלשוני, הספרותי והמדעי וזכה להכרה כאחד המלומדים הבולטים של ארצו.
פנה שוב לעיוניו ברפואה ויחד עם רובן השלים את הלקסיקון לרפואה ולכירורגיה של ניסטן, שהפך בידיו ספר מקורי ואישי.
האוסף ההיפוקרטי, "קורפוס היפוקרטיקוס", שרד בזכות העתקים שנעשו עד לימי הביניים.
תוך כדי ההעתקות הופיעו טעויות והשמטות בטקסט המקורי עד כדי היווצרות קשיים רבים בהבנת חלק ממנו.
במאה ה-16 ניסו שני מלומדים בשם קורנריוס ופואס לעשות סדר במורשת כתובה זו, אך לא הצליחו להשלים את העבודה.
ליטרה אסף גרסאות של 70 כתבי היד שנשמרו בספריות ברחבי אירופה ועקב אחרי השינויים בהם.
הצליח לאבחן טקסטים שהחליפו את הטקסט המקורי, קטעי כתבים זרים שהוכנסו לתוכו, איחד ספרים שהופרדו באופן שרירותי והבדיל בין ספרי הלימוד להערות בודדות שחוברו יחדיו ללא היגיון או קשר.
ב-ספרייה הלאומית בפריז גילה ליטרה תרגום ללטינית של" ספר השבועות" שנחשב מזה מאות שנים לאבוד.
הספר היחיד שחסר הוא "ספר האפיונים והפצעים".
ליטרה סתר את התאוריות לפיהן היפוקרטס לא התקיים באמת והביא את העדויות של תקופתו - המאה של פריקלס - שאיששו את קיומו.
מצד שני ברר ליטרה באגדות הרבות שנרקמו סביב דמותו של אבי הרפואה והסתפק בלהציג רק את העדויות המהימנות.
ליטרה הראה שמדובר לא רק בכתבי היפוקרטס עצמו אלא באוסף כתבי רפואה שההשתפו בהם גם בנו של היפוקרטס, תסאלוס, של חתנו, פוליבוס, ואף ישנם בו כתבים של יריביו מאסכולת קנידוס.
על סמך עדויות נקבע בזמנו, כי היפוקרטס היה זה שכתב את "ספר המפרקים" "האפוריזמים" ו"הרוקחות הרפואית" .
על ידי מחקרים מתוחכמים הוכיח ליטרה, שעוד כתבים נוספים נכתבו על ידי היפוקרטס - ספר השברים, הפרוגנוזה, הספר הראשון והשלישי של "המגפות" " דיאטת המחלות החריפות", "הרפואה הקדומה", ספר "האוויר, המים והמקומות".
אך עבודתו העיקרית הייתה ללא ספק המילון של השפה הצרפתית, אותו יזם מבעוד מועד, ב-1841, בהסכמת ידידו, המו"ל לואי אשט, שעמד בראש ההוצאה לאור "אשט" (Maison Hachette).
הצליח להתחיל לעבוד עליו רק כעבור שנים רבות.
אדואר זומר ומרסל ברנאר ז'וליין נתבקשו על ידי בית אשט לסייע לליטרה במפעל עריכת המילון.
היקף העבודה מתבטא היטב במספר הרב של פתקאות - 415,636 שסודרו ב-240 חבילות של אלף פתקאות כל אחת, והוכנסו לתוך שמונה ארגזים מעץ לבן והובאו למרתף בית הקיץ של ליטרה במניל-לה-רואה.
בחודש אוגוסט 1870 בעקבות הצפי לקרבות בסביבות פריז, העביר ליטרה את הארגזים לפריז עצמה והם אוחסנו במרתפי ההוצאה לאור אשט, כדי להגן עליהם מפני הפגזות.
המילון בלט, בין היתר, בנוכחותן של מילים עכשוויות רבות, כולל מונחים טכניים, מילים מהשפה המדוברת ומהניבים של השפה הצרפתית.
זאת הייתה העבודה המילונאית הגדולה שנעשתה אי פעם על השפה הצרפתית.
מותו של קונט שחרר את ליטרה מהחשש להיכנס לעימות עם מורו ורבו בשנותיו האחרונות, וב-1859 הרשה לעצמו לפרסם את רעיונותיו המקוריים בParoles de philosophie positive ("דברי פילוסופיה פוזיטיבית") וביריעה גדולה יותר בספרו 'Auguste Comte et la philosophie positive' (אוגוסט קונט והפילוסופיה הפוזיטיבית) (1863).
בספר זה חקר ליטרה את מקורות השקפותיו של קונט אצל הוגים קודמים כמו טורגו, עמנואל קאנט וסן-סימון, סיפר את חיי קונט במילות הערצה, הציג את שיטתו הפילוסופית, את תוצאות מחקריו ואחר כך הציג גם את חילוקי הדעות ביניהם.
ליטרה הסכים לחלוטין עם ההגות של קונט, עם החוקים הגדולים של החברה שהוא ניסח ועם שיטתו הפילוסופית, עליהם סינגר בחום מול ביקורותו של ג'ון סטיוארט מיל, אולם הצהיר שבעוד שהוא מאמין בפוזיטיביזם, אינו מאמין בגלישה המיסטית של קונט אל "דת האנושות".
בשנת 1863 סיים ליטרה את תרגומיו מהיפוקרטס ומפליניוס ועדיין המשיך בצורה מאומצת בעבודתו על המילון של השפה הצרפתית.
באותה שנה הוצגה מועמדותו לאקדמיה הצרפתית, אבל היא הוסרה בגלל התנגדותו של פליס דיפאנלו, הבישוף הקתולי מאורליאן, שהוקיע את ליטרה בחוברת "אזהרה לאבות המשפחות " בתור ראש המטריאליסטים הצרפתיים.
באותה תרופה הקים ליטרה יחד עם וירובוב (וירובוף) את כתב העת "פילוזופי פוזיטיב" (Philosophie positive) שנועד להפיץ בקרב הציבור את התזות של ההוגים הפוזיטיביסטים המודרניים.
מאמר שפרסם ב-1870 "על המקורות האורגניים של המוסר" עורר תשומת לב רבה וסיפק ליריביו הקתוליים עילות לטענותיהם שהוא אתאיסט.
באותה שנה תמך ליטרה באלמנתו של קונט במשפטה נגד מנהלי העזבון של קונט והתנגד לפרסום ספריו האחרונים של קונט אותם החשיב כלא ראויים.
נפילת האימפריה השנייה החזירה אותו לפוליטיקה.
מכיוון שהרגיש די זקן כדי להתמודד עם מצוקות המצור על פריז בשנת 1870 נסוג ליטרה עם משפחתו לחבל ברטאן.
בהמשך מינה אותו לאון גמבטה לפרופסור להיסטוריה ולגאוגרפיה בבית הספר הפוליטכני של בורדו.
אולם כעבור זמן קצר פרש ליטרה מהחיים הפוליטיים מבלי לוותר על יתר עיסוקיו.
לא נשאר זמן רב מחוץ לזירה הפוליטית.
ב-8 בפברואר 1871 נבחר מטעם מחוז סן לאספה הלאומית של צרפת במקום 33 מתוך 43 חברים כשזכה ל-87,868 קולות מקרב 328,970 מצביעים.
כנציג השמאל הרפובליקני הצביע בקביעות בעד רפובליקנים מתונים, למשל, נגד השלטון החוקתי של האספה הלאומית, בעד הפיזור, נגד הפלתו של אדולף טייר ב-24 במאי בימי "שבוע הדמים", נגד ה"ספטנאט", נגד חוק ראשי הרשויות ונגד הכרזת העוצר, בעד התיקון ואלון והתיקון דיפרא, שדרשו שהסנאט ייבחר בבחירות כלליות, ובעד מכלול החוקים החוקתיים.
בעת חידוש המועצות הכלליות התמנה ליטרה ב-15 באוקטובר 1871 לחבר המועצה הכללית של הקנטון סן דני ונבחר לסגן היושב ראש שלה.
בישיבה מ-30 בדצמבר 1871 בחרה בו האקדמיה הצרפתית כחבר בכיסא 17 במקום אבל-פרנסואה וילמן המנוח, על אפו וחמתו של הבישוף דיפנאלו שביקש להתפטר במחאה אך בסופו של דבר הסתפק בלהחרים את ישיבות המוסד.
דיפאנלו תקף את ליטרה בכמה הזדמנויות, בספרון "אזהרה לאבות של משפחות נגד המטריאליסטים והדרוויניסטים" ובספר "עיון בבנייה החופשית", שכוון נגד הבונים החופשיים.
את נאום הקבלה לכבוד ליטרה נשא ב-5 ביוני 1873 הרוזן שמפאני.
באספה הלאומית, ליטרה שהיה בעל כישורים פולמוסיים בעיקר בכתב, העדיף לא לקחת חלק בדיונים, ולא עלה אף פעם לבמה.
עם זאת הקפיד לבוא לישיבות בנסיעות יומיומיות מפריז לוורסאי ובחזרה.