tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם למעשה מעולם לא נערך קמפיין מכירות, ולפי פרסומים אחדים הפיתוח הופסק בשל לחץ פוליטי על ממשלת ישראל מצד יצרנים אמריקאים (וגם אירופים) שלא אהבו את הרעיון של יציאת מטוס זול לשוק.
התעשייה האווירית מעולם לא אישרה או הכחישה את הדיווחים על פיתוח ה"נמר".
על-מנת להתאימו לצורכי הלקוחות תוכנן ה"נמר" עם שני סוגי מכ"מים לבחירת הלקוחות: אלתא EL/M-2011 למטוס שנועד בעיקר לתקיפת מטרות קרקעיות, והמכ"ם EL/M-2032 אם נועד לשימוש כמטוס קרב.
עיצוב המטוס דמה מאוד לכפיר C-7, אולם ניתן היה להבחין בקלות בין השניים, בין היתר על ידי החרטום הארוך יותר של ה"נמר".
נמנצ'ין (מפולנית: Niemenczyn; בליטאית Nemenčinė, נמנצינֶה) היא עיר ליטאית השוכנת במחוז וילנה, כ-20 קילומטר צפונית-מזרחית לעיר וילנה.
העיר שוכנת על גדות נהר נמנצ'ייה.
השם נמנצ'ין (Nemenčinė) נגזר מהמילה הליטאית עבור הנהר שעל גדותיו היא שוכנת.
שם זה מקורו בראשית העיר במאה ה-14, ומהווה את השם המקורי של העיר שבו נהוג להשתמש עד היום''.
ב-1387, בעקבות התנצרותה של ליטא, הקים הדוכס יגלו פארוציה, יחידה פוליטית דתית המהווה חלק מדיוקסיה, בנמנצ'ין ובנה בה את הכנסייה הראשונה.
ב-20 בספטמבר 1941 רוכזה יהדות העיר, שמנתה 403 איש, בבית הכנסת של העיירה.
הם הובלו ליער סמוך ושם נטבחו רובם ככולם.
לפחות 128 גברים, 186 נשים ו-99 ילדים נורו בבת על ידי פלוגות איינזצגרופן של ליטאים נאצים.
כיום ישנה אנדרטה מעל קבר האחים באתר.
נמפה () היא העיר הגדולה ביותר במחוז קניון שבמדינת איידהו שבארצות הברית והעיר השנייה בגודלה בכל איידהו.
העיר שוכנת במרחק של כ-32 ק"מ ממערב לבירת איידהו בויסי לאורך הכביש הבין-מדינתי 84 וכ-10 ק"מ ממערב למרידיאן.
השם נמפה לקוח ככל הנראה מהמילה בשפת שבט השושון שמשמעותה מוקסין או טביעת רגל.
תולדותיה של נמפה מתחילות בראשית שנות השמונים של המאה ה-19, כאשר במסגרת סלילת "קו הרכבת הקצר של אורגון" נסללה שלוחה מגריינג'ר שבויומינג להנטינגטון שבאורגון ועברה דרך נמפה.
קווי רכבת נוספים עברו דרך נמפה והפכו אותה לצומת רכבות חשוב.
אלכסנדר והאנה דפס בנו את אחד הבתים הראשונים בעיר ולאחר מכן ייסדו יחד עם ידידם ושותפם לייסוד העיר, ג'יימס מק'גי, את "החברה להשבחת אדמות נמפה".
אף על פי שמה, רבים מהמתיישבים הראשונים כינו את נמפה בשם "ירושלים החדשה" (New Jerusalem), בשל אמונתם הדתית העמוקה של התושבים.
שנה אחת בלבד לאחר ייסודה צמחה העיר ומ-15 בתים שהיו בנויים בה עם ייסודה היו בה לאחר שנה כבר 50 בתים.
עם התהוות תשתיות נוספות בנמפה, היא המשיכה בתהליך צמיחתה וב-1890 היא התאגדה כעיר.
שלא כמו יישובים אחרים שנבנו בתקופה זו, שרחובותיהם היו מרושתים בכיוון צפון ודרום, רחובותיה הראשונים של נמפה נסללו בניצב למסילות הברזל שעברו דרך העיר מצפון-מערב לצפון-מזרח.
כך, חלקה הצפוני של העיר משתרע למעשה מצפון-מזרח למסילת הברזל וחלקה הדרומי מדרום-מערב אליה.
מייסד העיר, אלכסנדר דפס, קבע את תוואי הרחובות בשיטה זו כדי למנוע תאונות כמו זו שהתרחשה קודם לכן בעיירה ליד טורונטו שבקנדה.
באותה עיירה נהרגו אישה ושני ילדיה מפגיעת רכבת כאשר הם החלו לחצות את המסילה בכרכרה שהגלגל שלה נתקע במסילה.
בשל העובדה שהקו הקצר של אורגון עקף את בויסי, נבנו בנמפה רבות מתחנות הרכבת המפוארות ביותר באזור.
בית הספר היסודי הראשון בעיר נבנה בשנות התשעים של המאה ה-19. בית הספר לייקוויו היה ממוקם על גבעה בהצטלבות הרחוב השישי והשדרה ה-12 וממנו נשקף הנוף של אגם אתל.
זמן קצר לפני יובל המאה לייסודו, הוא חדל מלשמש כבית ספר ונמכר לקהילה המנוניטית.
ב-2008 הוא שופץ וכיום הוא משמש כמשכן בית הספר לאומנויות של איידהו.
אגם אתל, שהיה מאגר מים להשקיה, שימש זמן רב כאתר נופש קהילתי ורבים מאזרחי העיר נהגו לדוג, לשחות, לשוט בסירות ואף לצוד בסביבתו.
פעילות הציד לא נמשכה זמן רב, שכן בעל הקרקע הצמודה לאגם תבע את הציידים שירו בברווזי המחמד שלו.
בהמשך הציעה העיר את שטח האגם למכירה לכל המרבה במחיר וא.
דיואי, ראש העיר לשעבר, היה המציע היחידי.
הצפות חוזרות ונשנות הובילו לתביעות משפטיות מצדם של השכנים ובסופו של דבר ייבש דיואי את האגם.
זמן לא רב לאחר מכן התעניינה מועצת העיר בקניה מחדש של נחלותיהם של פריץ מילר ושל דיואי.
הלחץ לכך הופעל במשך יותר מארבע שנים.
אזרחי נמפה רצו שיוקם פארק אחר.
ב-7 באוגוסט 1924 העבירה מועצת העיר החלטה לרכוש את נחלתו של מילר וקראה לשטח "פארק נוף האגם" (Lakeview Park).
ב-1928 הושלמה בנייתה של בימת תזמורת וב-1934 נפתחה בריכת השחייה העירונית.
עד היום זהו הפארק הגדול ביותר בנמפה וחגיגות מקומיות רבות נערכו בו.
ב-1902 ראה הקולונל ויליאם ה.
דיואי, שעשה את הונו מעסקי כרייה במחוז סילבר סיטי, את ההזדמנות הטמונה בקיומם של ארבעה קווי רכבת במקום, ובנה את המלון Dewey Palace Hotel בהשקעה של רבע מיליון דולר.
ב-1903 מת דיואי והותיר מיליון דולר לבנו.
המלון שרד את השריפה הגדולה שהתחוללה ב-1909 ובה עלו באש כמה גושי רחובות במרכז נמפה, אך ב-1963 הוא נהרס בשל אי מציאת משקיע שיהיה מעוניין בשיפוצו של המבנה הגדול.
פריטים מהמלון, כמו הנברשת והכספת שלו, מוצגים במוזיאון ההיסטורי של מחוז קניון, השוכן במבנה ישן של תחנת הרכבת בעיר.
לאחר הריסת המלון נבנו על שטחו בנק ועסק למכירת צמיגים.
ב-1908 נבנתה במרכז העיר ספרייה שהייתה אחת מרשת של מאות ספריות שהוקמו בארצות הברית מתרומתו של הנדבן הידוע אנדרו קרנגי ולאחר שעברה למבנה חדש ב-1966 היא נשרפה.
כיום ניצבת הספרייה במיקום אחר ובניין חדש עבורה נמצא בתהליך בנייה.
בין השנים 1906 – 1911 נבנה מאגר מים הידוע בשם המקומי אגם לוול, על ידי לשכת הטיוב של ארצות הברית.
האגם מוקף במקלט לחיות בר שנפתח ב-1909 על ידי נשיא ארצות הברית, תאודור רוזוולט.
המקלט מנוהל על ידי השירות האמריקאי לדגים ולחיות בר.
האגם ניזון ממימיו של נהר בויסי.
ב-1910 נבנה מצפון-מערב לנמפה "בית החולים ובית הספר של איידהו" (Idaho State School and Hospital) ששימש כמעון לאוכלוסיית הסובלים מעיכוב התפתחותי של המדינה.
המוסד נפתח ב-1918 והחזיק את עצמו היטב מבחינה כלכלית, כולל חווה חקלאית שהוחזקה על ידי דיירי המוסד.
הדיירים בעלי התפקוד הגבוה סייעו לטיפול בדיירים שלא היו מסוגלים לטפל בעצמם.
מאז פתיחתו של המוסד השתנו דברים רבים בשיטות הטיפול בו.
אדמת החווה נמכרה ומשמשת כעת כמסלול גולף ודיירי המוסד לא לוקחים יותר חלק משמעותי בטיפול במטופלים אחרים.
המקום עבר תהליך מודרניזציה וממשיך לפעול, אף על פי שכמה מהבניינים הישנים שלו משמשים כמוסד לעבריינים צעירים.
החל מ-1908 מתקיים בנמפה פסטיבל קציר ושוק איכרים מדי שנה.
מאירוע זה צמח "הרודיאו של נהר סנייק" (Snake River Stampede Rodeo) הפעיל מ-1937 ועד היום ונמנה עם 12 אירועי הרודיאו החשובים ביותר בארצות הברית.
נמסידיים (שם מדעי: Nemesiidae) היא משפחת עכבישאים החיים בצינורות באדמה ובראש הצינור ישנה דלת מלכודת.
בעבר הם היו שייכים למשפחה Dipluridae.
אלו עכבישים גדולים יחסית ומזכירים במראם טרנטולות.
הנקבות של הגדולים שבהם יכולים להגיע לאורך 4 ס"מ והם בעלי רגליים ארוכות וחזקות.
הם ממתינים במחילות רוב זמנם ויוצרים דלת עם צירים.
הם פותחים את הדלת כדי לרדוף אחרי טרף שמפעיל אותה ואז חוזרים לטרוף אותו בתוך המחילה.
אצל כמה מינים מחובר אליה גם צינור.
נמר ג'אווה (שם מדעי: Panthera pardus melas) הוא תת-מין של נמר המצוי באי ג'אווה שבאינדונזיה.
נמר זה מצוי בסכנת הכחדה חמורה ונותרו ממנו לא יותר מ-250 פרטים בוגרים.
זהו נמר קטן יחסית ובעל פרווה מעט כהה ועם כתמים שחורים גדולים.
חלק מהפרטים שחורים כמו פנתרים.
הנמר שוכן באזורים הרריים ויערות טרופיים סבוכים ברחבי דרום-מערב ג'אווה וגם באזורי יער נשיר במזרח האי.
הוא ניזון ממיני פרסתנים כמו איילי מונטיאק, חזיר בר ואיילון ג'אווני, וקופים כמו מקוק סרטנים, לוטונג או גיבון כסוף-פרווה.
הם יטרפו גם חיות מבויתות.
הנמר מאוים על ידי האדם עקב ציד לא חוקי שלו ושל טרפו, איבוד אזורי מחיה ועקב תחרות עם אנשים.
"נמסטה" הוא שיר שנכתב, הולחן ובוצע על ידי הצמד הישראלי סטטיק ובן-אל תבורי ויצא לאור ב-1 בינואר 2018.
השיר יצא לאור ביום הראשון של שנת 2018, כסינגל השמיני של הצמד.
את השיר הוציאו סטטיק ובן-אל תבורי כחודשיים לאחר שהוציא את השיר "הכל לטובה".
בשיר מוזיקת רגאיי בשילוב עם מוזיקה הודית.
מקור שם השיר הוא המילה "נמסטה", המקובלת לברכת שלום בהודו ובנפאל.
הזמרת ליאורה יצחק השתתפה בביצוע בשיר בקולותיה.
המשפט "לא רואה, לא שומע, לא מגיב, אם זה לא בחיוך אז אני לא מקשיב, לא מבין מה הקשר, גם כשמדובר ב..
(לא מגניב)" כשלאחריו נשמע קול של נשר, נתפס כמשפט שנועד להקניט את הראפר רון נשר, לאור הסכסוך בין הצמד לנשר.
נשר פרסם בתגובה את השיר "לירזובתאל".
הווידאו קליפ צולם בתוך אולפן צילומים בחולון המדמה יער טרופי שנוצר על ידי צמחייה ועצים שהובאו במיוחד ממשתלה.
בקליפ השתתף כתב התרבות של חדשות 2 יונתן ריגר, כחוקר תרבות המגלה את בקבוק הנמסטה, כאשר סטטיק מקדים אותו וחוטף אותו ממנו.
סטטיק מוביל את הבקבוק אל השבט שלו.
סטטיק ובן אל לבושים בבגדים צבעוניים ולידם עשרות רקדנים הלבושים אף הם בבגדים צבעוניים.
ברקע נזיר המגולם על ידי ג'ורדי.
בסוף השיר מקבל חוקר התרבות מן השבט ארגז של "בקבוקי נמסטה".
נכון לספטמבר 2025 לשיר יש למעלה מ-26 מיליון צפיות ביוטיוב.
נמס ממך הוא אלבום הבכורה של הזמר עומר אדם.
אשר יצא לאור ב-19 בדצמבר 2010, על ידי חברת התקליטים פליי רקורדס.
האלבום יצא כשנה וחצי לאחר שאדם פרש מהתוכנית "כוכב נולד" בגלל שנחשף כי השתתף למרות שהיה מתחת לגיל 16, גיל המינימום בתוכנית.
בהפקת האלבום היו מעורבים שמות מובילים בתחום המוזיקה המזרחית, בהם דורון מדלי, יוני רועה ואסף אטדגי.
באלבום נכללו עשרה שירים, מחציתם יצאו כסינגלים.
בנוסף נכללו באלבום גרסאות רמיקס לחמישה שירים.
"להיאבד ברוח", שנכתב והולחן על ידי דורון מדלי, הוא השיר הראשון שיצא לאור כסינגל.
השיר התפרסם בספטמבר 2009, כחודש לפני שאדם חגג את יום-הולדתו ה-16. "אל תבכי", הסינגל השני מתוך האלבום, יצא בדצמבר אותה שנה.
השיר נכתב והולחן על ידי אסף לביא צנעני, בנה של מרגלית צנעני, שהייתה שופטת בתוכנית "כוכב נולד".
לביא צנעני היה אחראי גם על הסינגל הבא, "את בליבי" שיצא לאור במרץ 2010.
שני הסינגלים הבאים זכו להצלחה גם במצעדי הפזמונים.
שיר הנושא, שיצא בחודש מאי נכתב על ידי מדלי והולחן על ידי יוני רועה הגיע למקום ה-17 במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' בשנת תש"ע.
הסינגל האחרון מתוך האלבום הוא השיר "הופה", גרסה עברית לשיר "OPA" שייצג את יוון בתחרות האירויזיון אותה שנה.
השיר הגיע למקום ה-20 במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' שנה לאחר מכן.
נַמַסטֶה (בדוונאגרי: नमस्ते) היא ברכה מקובלת בתרבות ההינדית הנפוצה בתת-היבשת ההודית, בקרב הפזורה ההינדית ברחבי העולם ובחלקים מסוימים של דרום-מזרח אסיה המסווגים לעיתים כחלק מ"הודו רבתי".
במילה זו נעשה שימוש הן כברכת שלום והן כברכת פרידה.
בדרך כלל, המילה נאמרת תוך קידה קלה והצמדת כפות הידיים יחד כך שהאצבעות פונות כלפי מעלה והאגודלים קרובים אל החזה.
מקור המילה נמסטה מסנסקריט, ופירושה "אני קד לקדושה שבך".
על פי תורת היוגה המחווה נמסטה מייצגת את האמונה שיש ניצוץ אלוהי בתוך כל אחד מאיתנו שנמצא בצ'אקרת הלב.
המחווה היא הכרת הנשמה באחד על ידי הנשמה באחר.
עבור מורה ותלמיד, נמסטה מאפשרת לשני אנשים להתאחד באופן אנרגטי למקום של חיבור ונצח, חופשי מכבלי הקשר של האגו.
אם זה נעשה בתחושה עמוקה בלב ועם הכוח שנכנע, איחוד עמוק של נשמות יכול לפרוח.
נמפולה היא עיר הבירה של מחוז נמפולה בצפון־מזרח מוזמביק.
נמפולה, המכונה גם "בירת הצפון", היא מרכז העסקים בצפון מוזמביק.
יש בעיר מספר בתי מלון, מסעדות ומרכזי קניות בסגנון מערבי.
יש לה גם שדה תעופה בינלאומי קטן המחובר לניירובי בקניה וליוהנסבורג שבדרום אפריקה, והיא מהווה מוקד תחבורה לתחבורה מקומית בצפון מוזמביק.
בשנת 1907 הפורטוגזים כבשו את המקום שהיה נקודת מסחר ערבית.
אוכלוסייה העיר עומדת על 743,125 נפש (נכון למפקד האוכלוסין 2017), היא העיר השלישית בגודלה במוזמביק אחרי מפוטו ומתולה .
בנמפולה נמצא גם המוזיאון האתנוגרפי הלאומי של מוזמביק, כמה שווקים, קתדרלות, מסגדים, אוניברסיטאות ובתי ספר: ממשלתיים ופרטיים.
העיר גם מגוונת למדי באוכלוסייתה.
אוכלוסיית ה-eMakhuwa שהם התושבים האפריקאים המקומיים היא הקבוצה הגדולה ביותר.
אך ישנה גם אוכלוסייה הודית, אירופית, סינית ולבנונית.
השם "נמפולה" נגזר משפת המקומיים ה-eMakhuwa מהמילה "וומפולה", שלפי האגדה מיוחסת למנהיג שבט מהאזור בעבר.
נמפולה כעיר, היא עיר חדשה יחסית.
בשנת 1907 הפורטוגזים כבשו את המקום שהיה נקודת מסחר ערבית לפני כן.
האתר בו הוקמה העיר נכבש על ידי הצבא הקולוניאלי הפורטוגזי ששלט במוזמביק.
בראש הכח הפורטוגזי עמד רס"ן נוטל דה אברו-Major Neutel de Abreu.
ב-7 בפברואר 1919 המקום הוכרז ככפר.
ב-19 בדצמבר 1934 הגיעה מסילת הרכבת למקום מלומבו שעל חוף האוקיינוס ההודי, דבר שהביא לפיתוח מואץ של המקום.
ב-22 באוגוסט 1956 הכפר נמפולה הועלה למעמד עיר.
בשנים שלפני מלחמת השחרור של מוזמביק נמפולה הייתה המרכז הצבאי האסטרטגי של הצבא הפורטוגזי, ואף הוקמה בעיר האקדמיה הצבאית הפורטוגזית שבמוזמביק.
לכן העיר צמחה באופן משמעותי בשנים שלקראת סיום השלטון קולוניאלי.
במלחמת העצמאות של מוזמביק נלחם הצבא הפורטוגזי כנגד תנועת השחרור פרלימו המרקסיסטית.
לאחר עצמאות מוזמביק בשנת 1975, נמפולה הפורטוגזית ננטשה.
הפורטוגזים הלבנים עזבו את העיר ואוכלוסיות כפריות פלשו לתוכה.
תנועת ההגירה הזו גדלה באופן דרמטי במהלך מלחמת האזרחים, בעשור שבין השנים 1982 ל־1992. כאשר המלחמה הסתיימה הממשלה ציפתה שהפליטים יחזרו לכפרים, אך זה לא קרה והעיר נכנסה להאטה כלכלית ולעוני במיוחד בפרברים בהם התיישבו המהגרים מהכפרים.
בתקופה שלאחר המלחמה נמפולה התפתחה למרכז מסחרי מרכזי בצפון מוזמביק, שמשך מספר הולך וגדל של השקעות ציבוריות ופרטיות במגוון רחב של תחומים כלכליים וחברתיים.
בתקופה הקולוניאלית עירייה נמפולה הייתה בעלת מנדט מוגבל מאוד.
המועצה העירונית של נמפולה הוקמה בשנת 1998, במקביל להתפתחות הרשויות המוניציפליות בכלל מוזמביק.
מפלגת פרלימו ניצחה בבחירות המקומיות הראשונות באותה שנה, ובבחירות הבאות בשנת 2003 וב-2008. בין השנים 2011 ועד 2021 עברה רשות העיר לידי התנועה הדמוקרטית של מוזמביק MDM.
נמפולה מחולקת לשבעה אזורים מינהליים.
מאז הקמת העיר היו לנמפולה תשעה ראשי עיר עד לשנת 2021.
הדתות הדומיננטיות בנמפולה הן נצרות ואסלאם.
בעיר נמצאת גם קהילה קטנה של הינדים .
הבל קסבייר, שחקן כדורגל פורטוגזי.
קרלוס קווירוז, מנהל כדורגל פורטוגזי שהיה אחראי בעבר על ריאל מדריד.
מנהל הכדורגל, פאולו פונסקה, היו מנמפולה.
בעיר נמצאת הפקולטה למדעי הבריאות, מאוניברסיטת לוריו.
בשנת 2009 הושק קורס באופטומטריה, הראשון מסוגו במוזמביק.
הקורס הושק במסגרת פרויקט טיפוח העין של מוזמביק.
השותפים האחרים בפרויקט היו המכון הטכנולוגי של דבלין , אוניברסיטת אלסטר ומכון החזון Brien Holden .
בשנת 2019 סיימו 61 סטודנטים ילידי מוזמביק את לימודיהם באופטומטריה באוניברסיטת לוריו (34 גברים ו -27 נשים).
קורס האופטומטריה מוטמע כעת במערכות של אוניברסיטת לוריו והוא ממשיך לגייס סטודנטים חדשים מדי שנה.
תחום האופטומטריה רשום כמקצוע במוזמביק, והוא מוכר על ידי המועצה האפריקאית לאופטומטריה (AFCO).
מבין הבוגרים 26 עובדים כבר בבתי חולים ציבוריים.
בנוסף, 10 ממסיימי הקורס הראשון ממלאים תפקידי הוראה באוניברסיטה (חמשה גברים וחמש נשים).
שבעה מהבוגרים נרשמו לתוכניות לתואר שני (חמשה גברים ושתי נשים).
בעיר יש גם בית ספר בינלאומי פורטוגזי, Escola Lusófona de Nampula, וכן ארבעה בתי ספר בינלאומיים לאנגלית ברמה בינונית.
בית הספר הבולט ביותר היה בית הספר הבינלאומי סטלה מאריס.
לעיר יש נמל תעופה, נמל התעופה הבינלאומי נמפולה, הממוקם 4 קילומטרים ממרכז העיר.
קניה איירווייס מפעילה שלוש טיסות שבועיות מניירובי לנפולה, בעוד חברת איירלינק מפעילה טיסות ליוהנסבורג שבדרום אפריקה.
חברת LAM ממוזמביק מפעילה טיסות פנים ארציות בתוך מוזמביק למקומות כמו פמבה, ליצ'ינגה , טטה , ביירה, וילנקולו , קווילימאנה ומפוטו.
מסילת הרכבת נקלה משרתת את העיר.
בנוסף, סדנה לתחזוקת הרכבות ממוקמת בעיר.
אל התחנה מרכזית לאוטובוסים, ניתן להגיע מכל אזור בעיר תוך 10 דקות.
מהתחנה יוצאים אוטובוסים למקומות שונים במחוז נמפולה ולמחוזות הסמוכים.
האי התיירותי מוזמביק, ממוקם 200 קילומטרים ממזרח לנמפולה ונגיש באמצעות מיניבוסים.
העיר נמפולה שוכנת במרכז מחוז נמפולה ומוקפת במישורים ורכסי סלעיים חשופים.
סביב העיר גבהות והרים האופייניים לצפון מוזמביק.
בנמפולה יש אקלים סוואנה טרופי (סיווג האקלים של קופן: Aw).
נובמבר הוא החם ביותר בממוצע.
הטמפרטורות הממוצעות בנובמבר הן 26.7 °C.
בחודש יולי, הטמפרטורה הממוצעת היא 20.4 °C, הנמוכה ביותר בשנה כולה.
ההפרש בכמות המשקעים בין החודשים היבשים והרטובים ביותר היא 265 מילימטרים.
החודש החם ביותר בנובמבר חם בממוצע 6.2 °C מהחודש הקר ביותר יולי.
נמס ממך הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם.
הוא יצא לאור ב-3 במאי 2010 על ידי חברת התקליטים פליי רקורדס, כסינגל מוביל מתוך האלבום "נמס ממך".
השיר נכתב והולחן על ידי דורון מדלי ויוני רועה והופק על ידי תמיר צור.
הוא הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-27 במאי 2010. בשבוע לאחר מכן לא הצליח להיכנס למצעד.
במצעד הפזמונים העברי השנתי ב-2010 דורג במקום ה-17, אף על פי שלא נכנס למצעד השבועי של אותה התחנה.
ל"נמס ממך" לא הופק וידאו קליפ רשמי, אולם ב-27 בינואר 2013 פורסם אודיו שלו בערוץ היוטיוב הרשמי של אדם.
נכון לאוגוסט 2025 צבר הסרטון למעלה מ-6.4 מיליון צפיות.
בשנת 2014 השיר בוצע על ידי איזי, האולטראס, נאור אורמיה וענבל ביבי כחלק מפרויקט הסופרגרופ.
נמפליס מנדי הוא כדורגלן סנגלי יליד צרפת המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת ווטפורד ובנבחרת סנגל.
מנדי גדל במחלקות הנוער של טולון לה לאס, RCF טולון, טולון ומונקו.
הוא ערך 74 הופעות ליגה במדי הקבוצה הבוגרת של מונקו במסגרת ליגת העל הצרפתית וליגת המשנה הצרפתית.
ב-1 ביולי 2013 חתם מנדי בניס מליגת העל הצרפתית.
ב-3 ביולי 2016 חתם מנדי על חוזה לארבע עונות בלסטר סיטי מהפרמייר ליג.
ב-31 באוגוסט 2017 הושאל מנדי למשך עונה אחת לניס מליגת העל הצרפתית.
ב-4 בספטמבר 2023 חתם מנדי בשורות לאנס מליגת העל הצרפתית.
ב-28 באוגוסט 2025 חתם בווטפורד.
ב-26 במרץ 2021 ערך מנדי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סנגל, בתיקו 0-0 נגד נבחרת הרפובליקה של קונגו במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2021.
הוא היה חלק מסגל נבחרת סנגל בטורניר גביע אפריקה לאומות 2021 בשנת 2022, בו זכתה נבחרתו, וערך חמש הופעות בטורניר.
נמצא אחד מהם קרוב או פסול הוא כלל בדיני עדות במשפט העברי, לפיו כאשר ישנם מספר עדים שמעידים את אותה העדות, וחלקם נמצאו פסולי עדות מטעמי שארות או מטעמים אחרים, נפסלת העדות כולה (גם כאשר מספר העדים הכשרים הנותרים כשיר לנושא העדות).
למשל: כאשר שלושה עדים העידו עדות מסוימת בדיני נפשות, שנים מהעדים אינם קרובים ואילו השלישי הוא קרוב משפחה של החשוד, נפסלת העדות כולה.
והקשו חכמים: "אם מתקיימת העדות בשנים, למה פרט הכתוב בשלשה", וענה על כך רבי עקיבא:
נחלקו רבי יוסי ורבי האם הכלל תקף רק בדיני נפשות (דעת רבי יוסי) או גם בדיני ממונות (דעת רבי).
לפי רש"י רבי יוסי סובר שהכלל נוהג בדיני נפשות בלבד, ומשום שבהם נאמר "והצילו העדה", אבל בדיני ממונות תתקיים העדות בשאר העדים.
ר"י הסביר את החילוק בין דיני ממונות לדיני נפשות באופן שונה: בעוד בדיני נפשות עד אחד אינו נחשב כלל, בדיני ממונות עד אחד מחייב שבועה.
לכן בדיני ממונות כשנמצא אחד קרוב ופסול אין עדות השני בטילה לגמרי, והיא מועילה לשבועה, ומשום כך גם בשלושה עדים אין עדותם בטלה, והיא מועילה לממון.
הרמב"ם והשולחן ערוך פסקו כדעת רבי שכלל זה תקף גם בדיני ממונות.
רבי, הסובר שהדין חל גם בדיני ממונות, אומר שהדין תקף רק כשהעדים התרו בעובר העברה, שאם לא תאמר כך "מה יעשו שני אחין שראו באחד שהרג את הנפש".
ההתראה מגדירה אצל העד כוונה להעיד, וכך גם בדיני ממונות.
רבא מסביר ששואלים את העדים האם באו להעיד או רק לראות.
אם באו רק לראות לא חל עליהם הדין שעדות כולם נפסלת על ידי שנמצא אחד פסול.
מכאן פסקו הרמב"ם והשולחן ערוך שהכוונה להעיד מצרפת את העדים לכלל עדות אחת.
הרמב"ם והשולחן ערוך כתבו שכוונה להעיד אינה תנאי לכשרות עדים, ולכן אדם כשר שלא כיון להעיד וראה עדות ונחקר, עדותו קבילה, וזהו רק אופן שבו עד פסול אינו נחשב כחלק מהעדות לעניין נמצא אחד קרוב או פסול.
עד שהעיד או עד שראה
ר"י חידש שעד פסול שראה עדות יחד עם עדים כשרים אינו פוסל את כל העדות אלא אם העיד בפועל יחד עם העדים הכשרים.
כך הוא מיישב איך נותנים גט בפני עדים כשרים בנוכחות קרובי משפחה שפסולים לעדות.
דעתו של ר"י מוצגת בשולחן ערוך כדעת יש אומרים.
אמר לעשרה לחתום על גט
בתלמוד נחלקו לגבי דינו של גט כאשר בעל אמר לעשרה אנשים שכולם יחתמו על הגט, וחלק מהעשרה פסולים.
לדעת רבי יוחנן רק שנים מתוך העשרה הם עדים, ואילו שאר העשרה חותמים לבקשת הבעל, וחתימתם מהווה תנאי לכשרות הגט, אך אינם נחשבים עדים, ולכן לא חל במקרה זה דין "נמצא אחד קרוב או פסול", והגט כשר.
לעומת זאת לדעת ריש לקיש כל החותמים נחשבים עדים, ואם אחד מהם פסול, הגט פסול.
השנים הראשונים החותמים צריכים להיות כשרים גם לדעת רבי יוחנן.
נמר המדבר או נמר ערבי (שם מדעי: Panthera pardus nimr) הוא תת-מין של הנמר.
נמר המדבר הוא הנמר הקטן ביותר בעולם, ואורכו כ-160–180 סנטימטר.
צבע פרוות הגב צהוב בהיר ועליה שזורות חברבורות שחורות, מראה שמקנה הסוואה טובה בנוף המדברי בו הוא חי.
זנב הנמר ארוך מאוד, ובזמן הליכה הוא מורם לרוב למעלה באופן שחושף את צידו התחתון שצבעו לבן.
הזכרים שוקלים בממוצע 30 קילוגרמים, והנקבות כ-20 קילוגרמים.
בעקבות גודלו הקטן, נמר המדבר יעדיף טרף קטן בהתאמה.
תזונתו מורכבת משפני סלע, ארנבות, יעלים, חוגלות, מכרסמים וחיות קטנות אחרות.
האוכלוסייה העולמית של נמר המדבר נאמדת ב-200–230 פרטים.
קיומם של נמרים במדינת ישראל היה ידוע למעטים, בעיקר לתושבים בדואים בנגב ובמדבר יהודה.
בשנת 1982, נתגלה מחדש במדבר יהודה.
אוכלוסייה זו נחקרה רבות על ידי הזואולוג גיורא אילני.
אף על פי שבשנות ה-80 אוכלוסיית הנמרים שם מנתה כתשעה פרטים והוגדרה כיציבה, היא הידלדלה.
המחקר האחרון על אוכלוסיית הנמרים בישראל נערך בשנים 2002–2003, והעריך לפי דגימות DNA אוכלוסייה של 8 נמרים.
עם זאת, לפי בני שלמון, מנהל מרכז יונקים של החברה להגנת הטבע, יש עדויות לקיום נמרים בגאון הירדן, ברמת הגולן ובגבול לבנון.
לדעתו בשטחים המפורזים, ובפרט בגאון הירדן העשיר בצמחייה, במים ובטרף, הסיכון עבורם קטן בשל מיעוט הפעילות האנושית.
בעבר ייתכן שהיו בארץ ישראל גם נמרים מתת הזן Panthera pardus tulliana אך ככל הנראה נוצרה הפרדה לאורך גבול ישראל ירדן וסוריה
תת-המין המצוי בישראל הוא מן הנמרים הקטנים בעולם.
משקלו של הזכר אינו עולה על 40 קילוגרם ומשקלה של הנקבה מגיע עד 25 קילוגרם.
הזכר גדול מהנקבה ומבנה גופו כולל ראש וצוואר רחבים במיוחד.
הנמר מצטיין בגמישות אקולוגית רחבה ומסוגל לחיות בסביבות השונות, כל עוד ניתן למצוא בהן טרף.
הנמר חי בבדידות ונחשב לפעיל לילה בעיקר, אך הוא מסוגל לשחר לטרף גם בבוקר ובשעות אחר הצהריים, אם החום אינו עולה על 32 מעלות.
נמרי הר הנגב מתקיימים באזורים מבותרים המאופיינים בעושר במזון ובמחסות המשמשים ללינה או מארב לטרף.
יעלים, שפני סלע ודורבנים מהווים את עיקר מזונם, והם ניצודים על ידי הנמר בשיטה של התגנבות ומארב.
שיטת ציד זו מכתיבה את אורח החיים היחידאי של הנמר.
שטחי המחיה של הנמרים משתרעים על מאות קילומטרים רבועים ובעת החיזור משוטט הזכר על פני מרחקים גדולים.
לזכר טריטוריה המכילה עד שלוש טריטוריות של נקבות.
הנמרים מסמנים את תחומם על ידי שתן, גללים ושאגות.
מלבד מפגשים אקראיים נדירים בין פרטים, נוצר קשר בלתי מחייב בן יומיים-שלושה בין הזכר לנקבה בעונת הרבייה בלבד.
בתום פרק זמן זה ואחר ההזדווגות, נפרד הזכר מן הנקבה וזו תטפל לבדה בצאצאים מבלי שהזכר ישתתף בגידולם.
המיוחד לנמרה הוא הביוץ, תופעה המכונה "ביוץ מושרה", שבה שחרור הביצית מהשחלה לרחם נעשה כתוצאה מההזדווגות עצמה.
הנמרות מיוחמות בכל חודשי השנה, ובימי הייחום הן מסמנות את שטחן: שורטות עצים, מתגלגלות בשתן, מתחככות בסלעים ורובצות ליד הזכרים כשזנבן מורם ואחוריהן מוגבהים.
הייחום עצמו נמשך 5–7 ימים, בדרך כלל לאחר יום מראה הזכר עניין בנקבה והם מזדווגים 200–300 פעמים ב-4 ימים לערך, בממוצע כל 13.5 דקות, ההזדווגות אורכת כ-20–30 שניות, במהלכה הזכר מפעיל לחץ ומעין קוצים באיבר מינו המפעילים את מערכת הביוץ של הנקבה.
נראה כי בכך מבטיחה הנקבה כי הזכר שאיתו היא מזדווגת ומעמידה צאצאים הוא חזק ובריא.
אם הנקבה לא מתעברת לאחר מספר ימים היא יכולה לנסות שוב.
משך ההיריון הוא כשלושה חודשים ובהמלטה ממוצעת יש שגר של גור אחד או שניים.
אוכלוסיית נמרי המדבר קיימת כיום רק בתימן, עומאן, ערב הסעודית.
אוכלוסיית נמר המדבר הכוללת הכילה בעבר 200–230 פרטים, וכיום נמר המדבר מוגדר כמין שנמצא בסכנת הכחדה חמורה.
מלבד בישראל, נמר המדבר היה נפוץ בכל רחבי ארצות ערב.
באיחוד האמירויות קיים גרעין רבייה של נמרים, וכך גם בעוד מספר מקומות בודדים בערב הסעודית.
אוכלוסייתו הגדולה ביותר נמצאת בעומאן, ואחריה נמצאת אוכלוסיות נמרי המדבר שבערב הסעודית.
בבקעת עובדה שבנגב הדרומי, התגלה אתר עתיקות ייחודי, מקדש הנמרים.
המקדש של בקעת עובדה התגלה דרומית לשפך נחל יתרו באקראי עקב מעבר טנק בסמוך לו.
הוא נחקר בידי אורה יוגב ועוזי אבנר מטעם רשות העתיקות בין השנים 1980 ו-1982. המקדש בנוי מחצר מעוינת מוקפת בחומה כפולה עשויה מאבנים נמוכות, ואורך כל אחת מצלעותיה הוא כ-12 מטרים.
על פי החפירות שנעשו באתר ובדיקות הפחמן-14 שבוצעו במעבדה, הוצעו שני תאריכים לתיארוך המקדש: טווח השנים 5,573–5,273 לפנה"ס על פי שלוש דגימות פחם, וטווח השנים 5,394–5,289 לפנה"ס על פי דגימת ביצת יען.
נתון זה הופך את האתר למקדש העתיק ביותר בישראל.
על פי החופרים, המקום שימש כמקדש כ-300 שנה ברצף, עבור שבטים נוודיים שחיו באזור הזה בעונות החורף.
החוקרים מסבירים את הקשר בדמות הנמר בעיני הקדמונים בכך שהנמר היה מאז ומעולם אימתם של יושבי המדבר.
אפשרות נוספת היא שהנמרים מייצגים אלים.
בנוסף, הועלתה טענה שיש קשר בין נמר ופוריות, קשר שמופיע בכל המרחב ולאורך תקופות רבות.
בתחילת המאה ה-19 חיו נמרים בכל השטחים המתאימים בישראל.
עד 1920 הושמדו כליל אוכלוסיות נמרי הכרמל ורמת מנשה.
מייד אחר כך הגיע תורם של נמרי הגליל: בשנים 1925–1956 הורעלו וניצודו שם לפחות 14 נמרים.
בשנת 1978 אוכלוסיית הנמרים מנתה 20 פרטים, ויחס המינים היה זכר אחד לכל 2.5 נקבות.
במדבר יהודה שרדו נמרים בודדים, שהגיעו לשיא פריחתם בשנות ה-80 של המאה ה-20, ומנו אז 10–15 נמרים בוגרים.
משנת 1986 עד סוף המאה ה-20 דעכה בהדרגה אוכלוסיית נמרי מדבר יהודה, ונראה שכמעט נכחדה במהלך העשור הראשון או בתחילת העשור השני של המאה ה-21. משערים כי במדבר יהודה שרדו שני פרטים ובנגב 6–10. בשנת 2010 צולם נמר בשומרון.
בשונה ממדינות אחרות, הנמרים בישראל לא תוקפים בני אדם.
לפי גיורא אילני, במהלך מחקרו התקרב למאורה שבה גידלה הנמרה "תיהמת" את אחד מגוריה.
היא זינקה לעברו, אך כשהשליך לעברה אבן, היא נסוגה לאחור.
בשנות האלפיים כבר לא התקיים מחקר רציף ומסודר אחרי אוכלוסיית הנמרים בישראל, ולכן המידע אודותיהם הוא חלקי בלבד.
בשנת 1964 צדו בדואים נקבת נמר לא הרחק מברכת צפירה שבמעלה נחל צאלים.
הם הביאו את עורה לאברהם יפה, אז אלוף פיקוד הדרום.
גיורא אילני היה חוקר הנמרים הידוע בישראל.
הפעם הראשונה שבה חזה בנמרים, הייתה בעת שלן במדבר יהודה, וזיהה את הנמרה תרה והגור שלה, אריוך, עת צדו יעלים.
באוקטובר 1974 גילו פקחי שמורת עין גדי גווייה טרופה למחצה של יעל נובי.
כל הסימנים הובילו לכיוון אחד.
ואומנם בלילה שלאחר מכן הם ארבו לידה, והמאמץ לא היה לשווא.
עד מהרה הופיעו ליד הפגר נמרה עם גור בוגר והמשיכו לאוכלו.
לפי דודי גרינבוים, מנהל שמורת עין גדי מטעם רשות הטבע והגנים, בשנות ה-80 חיו בין 10 ל-15 נמרים במדבר יהודה.
מדובר בכמות גדולה מאוד יחסית לשטח המצומצם.
זאת מאחר שהנמר הוא חיה טריטוריאלית שחיה בבדידות ולא מתחלקת בשטח המחיה שלה, שעשוי להגיע לעשרות קילומטרים רבועים.
אילני לכד את הנמרים שחקר והצמיד להם קולר עם משדר, מה שבעתיד עורר ביקורת מצד הטוענים כי גודלו ומשקלו הפריע לנמרים.
לנמרים נתן אילני שמות עתיקים דוגמת בבתא, אניגמה, חומיבבה, תיהמת, צרויה, הורדוס ואמרפל.
לפי ד"ר בני שלמון, ביולוג מחוז אילת ברשות שמורות הטבע והגנים, שתי נמרות נהגו לבקר בקיבוצים ובאכסניית הנוער בקביעות ואחריהן נמצאו פגרי החיות אותם טרפו.
לפי מנו ברק, קצין הביטחון של המועצה אזורית תמר, לאורך השנים חדרו נמרים רבים לקיבוץ עין גדי, שפרט לפינת חי הקיימת בו, הסתובבו בו גם שפנים, יעלים וחיות בר אחרות שהיו לטרף.
לדבריו, אפילו הגדר החשמלית שנבנתה כדי לעצור את הנמרים, לא מנעה מהם להיכנס, והם קפצו מעץ סמוך לתוך הקיבוץ.
רוב נמרי מדבר יהודה מתו עד תחילת שנות התשעים.
לכך היו מספר גורמים ובהם ניסיון התושבים המקומיים להרחיק את הנמרים, ההתעניינות הציבורית אשר גרמה להפרת המאזן הטבעי, פלישה לאזורי המחיה שלהם וניהול מחקר פולשני ופוגע.
בין אלה, הוקמו תחנות האכלה אשר גרמו לנמרים להיות תלויים באדם.
כמו גם פגעו באוכלוסיית הנמרים אירועים בודדים של הרעלות, דריסה בשוגג, ציד מכוון או ירי של אדם מפוחד שנתקל בנמר.
אומנם מדובר היה במקרים נדירים, אך אלו הזיקו קשות לאוכלוסיית הנמרים הקטנה ממילא.
עקב חששות המקומיים, בתחילת שנות התשעים הוצאו שתי נמרות פוריות מהטבע אשר הועברו לפינת חי וגנים זואולוגים בארץ.
צעד זה היווה נקודת מפנה מרכזית אצל אוכלוסיית הנמרים במדבר יהודה.
בשנת 1986 מתה מהרעלה הנמרה תיהמת, בשנת 1988 מתה רישת מזקנה ובשנת 1993 מת אמרפל לאחר שנדרס על ידי אוטובוס.
באותה שנה נתקלו שני חיילים בנמרה אניגמה בנחל צאלים.
החיילים ירו שתי יריות לאוויר, כדי להרתיעה, אך מאחר שהייתה חירשת ועיוורת בעין אחת לא התרחקה.
בהמשך ירו לכיוון רגליה, ולבסוף ירו בגופה והרגוה.
בתה של חומיבבה, עתר, נלקחה בינקותה מהטבע על ידי גיורא אילני.
חומיבבה המליטה אז שני גורים, ואילני גרס שלא תוכל לטפל כראוי בגורה עתר שהייתה החלשה מביניהם.
אילני גידל את עתר במשך ארבעה חודשים, אך יכולותיה נפגעו קשות, וכאשר ניסו להשיבה לטבע היא שיחקה עם שפנים במקום לאכול אותם.
עתר לא שרדה זמן רב ומתה במהרה מחתלתלת.
בכל האזור נותרה נקבה פורייה אחת בלבד, שלומציון, שגוריה חוסלו על ידי נמרים זכרים אחרים בשטח.
עם זאת, יש הגורסים כי גודל האוכלוסייה הקטן והצפוף ממילא, הוא הגורם המרכזי להיכחדות הנמרים בכל מקרה.
בתחילת שנות התשעים, במדבר יהודה חיו חמישה זכרים יחד עם שלומציון ורק צאצא אחד שלה שרד, חריתון.
שלומציון מתה בשנת 1996 בגיל 15 לערך, סמוך לנחל צאלים.
חריתון אשר נולד ב-1990 הופיע בבתים פרטיים בקיבוץ עין גדי ונהג לטרוף חתולים וכלבים.
יש שאף התייחסו אליו כדייר קבע וחלק מהנוף הטבעי.
כמו כן, בשנת 2001 יצא סרט אודותיו בשם "הנמר האחרון".
בדצמבר 2003 פורסם לראשונה מחקר אודות נמרים בישראל במכון לחקר שמירת הטבע באוניברסיטת תל אביב.
במהלך המחקר לא נצפו נמרים כלל, אלא נאספו גלליהם בנגב ובמדבר.
ניתוח גנטי של הגללים העלה כי נותרו במדבר יהודה זכר ונקבה ובנגב כשתי נקבות וארבעה זכרים.
עם זאת, במחקר מצוין שהנתונים אינם מוחלטים ואכן, רבים שוללים את הימצאותה של נקבה נוספת במדבר יהודה.
עוד נמצא כי ייתכן שזכרים, אשר נוהגים לתור למרחקים בתקופת החיזור, עברו בין מדבר יהודה לנגב או להפך, מאחר שקיים דמיון גנטי ביניהם.
קיים סיכוי נמוך להגירת נמרים מארצות שכנות, משום שהציד המתמשך הביא לפגיעה בבתי הגידול שלהם ולסכנת הכחדה חמורה.
בשל כך, קיימת סכנה של הזדווגות בין קרובים, המובילה לבעיות גנטיות.
מאידך, לפי פרופסור יורם יום טוב, קיימים מינים נוספים שהתאוששו ממצבים דומים, בתנאי שהאדם לא יפריע.
נמרי הר הנגב התקיימו באזורים מבותרים המאופיינים בעושר במזון ובמחסות המשמשים ללינה או מארב לטרף.
יעלים, שפני סלע ודורבנים היוו את עיקר מזונם, והם ניצודו על ידי הנמר בשיטה של התגנבות ומארב.
שיטת ציד זו הכתיבה את אורח החיים היחידאי של הנמר.
מפגשים בין פרטים היו נדירים, שכן השטח המאוכלס על ידי נמרים, חולק בין הפרטים הבוגרים עם אזורי חפיפה מועטים.
תחומי המחיה משתרעים על מאות קילומטרים רבועים, כאשר שטח תחום מחיה של נמר זכר חולש על פני שטחי משכן של 2–3 נקבות.
בשנת 1997, הנמרה "ציה" אשר חיה במכתש רמון, הגיעה למצפה רמון באפיסת כוחות ונאספה על ידי פקחי רשות שמורות הטבע.
הפקחים טיפלו בה, ענדו משדר על צווארה ושחררו אותה במכתש.
כעבור כמה חודשים, היא נמצאה מתה במכתש ולידה דורבן מת.
בגופה נמצאו נעוצים 21 קוצי דורבן שחדרו לריאותיה והובילו למותה.
במאי 2007 חדר נמר בשם "משיח" לבית במדרשת בן-גוריון, ניסה לצוד את חתול הבית, ונתפס על ידי אבי המשפחה.
משיח נבדק בבית החולים הווטרינרי האוניברסיטאי ולאחר שאובחנה אצלו דלקת מפרקים הוא הועבר לחי-בר יטבתה.
בשנת 2009 מת משיח כתוצאה מהרדמה מלאכותית, כאשר וטרינרים ניסו לטפל ברגלו.
לאחר מותו של משיח, לא נראו עוד נמרים נוספים בנגב ונראה שהם נכחדו.
אין במדינת ישראל עוד תצפיות של פרטים חיים, עקבות, גללים טריים ושאריות טרף של נמרים, ולכן מקובל להניח שהם נכחדו מהאזור.
אחרוני נמרי המדבר בישראל הוכחדו ככל הנראה בתחילת העשור השני של המאה ה-21.
ציד – הגורם העיקרי שהביא לדלדול אוכלוסיית הנמרים באזורנו הוא ציד.
ציד על ידי בני אדם, אשר נחשב לאות כבוד בחברה הערבית והבדואית בפרט.
לכידתם בעבר נעשתה באמצעות מלכודות אבן שהוצבו בנתיבים העיקריים שבהם משתמשים הנמרים.
שרידיהן של מלכודות אלו נותרו במדבר יהודה, בנגב ובסיני.
הפגיעה עלתה דרסטית בממדיה החל מאמצע המאה ה-19 עקב זמינות נשק חם, בעיקר נפגעות נקבות אשר נחשפות לעוברי אורח במקום להסתתר מפניהם בגלל הצורך העז להשיג מזון עבור הגורים.
כיום מוגנים נמרי ישראל, אולם למרות זאת תועדו בשנים 1964–1993 שלושה מקרי ירי בנמרים, שלושה מקרי הרעלה ומקרה אחד של דריסה שבהם נפגעו שלוש נקבות, שני זכרים ושני גורים.
הרעלה – סניטר באזור עין גדי הרעיל חתולים מכיוון שאחת הנמרות טרפה חתולים בנווה זוהר.
הנמרה הביאה חתול מורעל לשני הגורים שלה והם מתו.
במקרה אחר, גיורא אילני הציב מלכודות בעין בוקק כדי למשדר נמרים.
הוא מצא נמרה מתה בתוך אחד הכלובים, וכשנבדקה, התברר שהורעלה בסטריכנין וכדי להעלים את ההרעלה, הניח אותה המרעיל בתוך הכלוב.
יישוב עירוני – השינויים שמחולל האדם בנוף הטבעי מאיימים על השטחים הטבעיים הנרחבים הדרושים לקיומה של אוכלוסיית נמרים יציבה.
פיתוח זה מביא לאובדן שטח מחיה ולקיטועם באופן שעלול לבודד תת-אוכלוסיות ומונע אפשרות של מעבר פרטים ביניהן.
התערבות האדם – חוקרי הנמרים בישראל לא נשמרו מהחתמתם בריח האדם, ובכך התגברו על פחדם הטבעי מהאדם.
בנוסף, הוקמו תחנות האכלה שהפכו את הנמרים לתלויים באדם.
מקרה נוסף ושנוי במחלוקת הוא הוצאת גורה מחיק אימה על ידי הזואולוג גיורא אילני וכן העברת שתי נמרות בוגרות לגני החיות על ידי רשות הטבע והגנים.
למרות כל אלה, בשונה ממדינות המפרץ, לא נעשה ניסיון להקמת גרעין רבייה ושימור.
מחסור בנקבות – בשנת 1979 נלכדו והועברו לגני חיות שתי נקבות שנהגו לצוד חתולים וכלבים בקיבוץ עין גדי ועוררו את חשש התושבים.
היעלמותן של חמש נקבות בטווח של פחות מ-30 שנה גרמה לפגיעה קשה באוכלוסייה.
מיעוט נקבות באוכלוסייה גורם לתחרות בין הזכרים ולהקטנת הסיכוי של הדור החדש להגיע לבגרות.
הרג הדדי – בתקופת ההיריון וההנקה אין הנקבות זמינות לרבייה.
ובזמן של מחסור בנקבות פוריות, זכרים הפוגשים נקבות המטפלות בצאצאי זכר אחר הורגים מייד את הגורים (מעשה זה גורם לתהליך של ייחום אצל הנקבה הזמינה לרבייה מחדש).
תופעה זו אופיינית לכל מיני החתולים.
מכשולים גאוגרפיים – אף על פי שנמרים פוסעים מדי יום לאורך עשרות ק"מ, הם תלויים במקורות מים.
לכן, הם מוגבלים בתנועתם לשטחים שבהם ימצאו מקורות כאלו.
בין הר הנגב למדבר יהודה לא קיימים מספיק מקורות שתייה קבועים ולכן נמוכה הסבירות לנדידה מהר הנגב למדבר יהודה או להפך.
הזדווגות בתוך המשפחה – כפי שהוכח בבדיקה הגנטית במחקר של ענבר פרז, בעקבות גודל האוכלוסייה הקטנה, קיימת הזדווגות בין נמרי ישראל בקרב קרובי משפחה.
איבוד השונות הגנטית מגביר את רגישות הנמרים למחלות זיהומיות, ופוגע במידת ההצלחה ברבייה.
המצב הפוליטי – בשונה מבאיחוד האמירויות ובעומאן, בישראל לא הוקמו גרעיני רבייה של נמרים כדי לאפשר השבה לטבע בעתיד.
בשנת 2020 כוננו יחסים דיפלומטיים עם מדינות אלה, ואפשר יהיה להיעזר בהן להצלת הנמר הישראלי.
המצב הביטחוני – בעקבות חדירת מחבלים ומהגרים מהצד המצרי של גבול ישראל–מצרים, הוקמה גדר גבול חדשה שמונעת מעבר פרטים בין שתי המדינות.
בעקבות זאת נוצר מצב של מחסור בשוני גנטי דבר היכול לגרום למחלות ואף למוות של נמרי מדבר.
נמר סִינַי (שם מדעי: Panthera pardus jarvisi) הוא תת-מין של נמר ואחד מארבעת תת-המינים שהיו מצויים בישראל ובסיני.
נפוץ בעבר באזורים ההרריים של סיני.
מקור שמו המדעי של נמר סיני במושל חצי האי סינַי קלוד ג'רוויס (Jarvis), אשר מסר בסוף שנות ה-20 שני עורות חנוטים של נמרים שניצודו בסיני למוזיאון הטבע בלונדון (עד 1963 היה מסונף למוזיאון הבריטי).
ב-1932 הוגדר בעל-חיים זה על ידי רג'ינלד פוקוק , חוקר במחלקת היונקים שם, כתת-מין נפרד במין נמר (Panthera pardus), ושמו המדעי ניתן לכבודו של ג'רוויס.
הנמרים של סינַי נכחדו כליל, ככל הנראה.
הם ידועים מעדויות מכלי שני ומשרידי מלכודות אבנים שנועדו ללכידתם ולחיסולם.
ראיות למציאות נמרים בדרום סיני מצויות גם בציורי הסלע בסיני.
במוזיאון הזואולוגי בגן החיות בגיזה, מצרים, מוצג פוחלץ של נמר סיני.
יש החולקים על הגדרתו של נמר סינַי כתת-מין בפני עצמו, וסבורים שיש לשייכו לתת-המין נמר המדבר (Panthera pardus nimr, המכונה גם בשם "נמר ערב"), שאליו משתייכים נמרי הנגב ומדבר יהודה.
גם מנדלסון ויום-טוב קבעו כי "ייתכן שתת-מין זה זהה עם התת-מין נמר המדבר".
בדו"ח IUCN מ-2008 על מינים בסכנת הכחדה נרשם תת-המין הג'רוויסי כשם נרדף (synonym) לתת-המין נמר המדבר (P.p.nimr).
תפוצת נמר המדבר בימינו אינה רציפה, והיא כוללת את עומאן, תימן, ערב הסעודית, איחוד האמירויות וירדן .
לא מן הנמנע שייחודו של נמר סינַי הוא גאוגרפי גרידא, ולא גנטי או מורפולוגי.
נמר סיני תואר כמי ש"צבעו בהיר, כמעט לבן, ורק גבו צהוב בהיר.
הכתמים חומים", אך מכיוון שלא נבדק פרט חי של הנמר הזה, ומכיוון שהפרוות שהגיעו לידיו של ג'רוויס עברו עיוות-מה, אין מקום לתיאור ייחודי של נמר סינַי, אלא אולי במאפייניהם של נמרי המדבר (בהנחה שאין שוני מהותי ביניהם).
הכחדתם של נמרי סינַי מיוחסת לציד בידי הבדואים.
לא רק הסיכון לחייהם ולחיי עדריהם גרם לציד, אלא היות פרוות הנמרים מצרך נחשק ועובר לסוחר.
לכידת הנמרים נעשתה באמצעות מלכודות אבן, ששרידיהן פזורים בסיני, בנגב ובמדבר יהודה.
מאז המאה-19 ניצודו הנמרים גם בנשק חם.
היעלמותם של הנמרים היא גם תוצאה של הידלדלות אוכלוסיית היעלים.
מלכודות נמרים לסוגיהן נמצאו במקומות רבים בסינַי, בעיקר באזורים ההרריים.
הן תוארו בהרחבה במאמרו של שבתאי (שבו) לוי מ-1976, שהבחין בשלוש צורות בסיסיות של מלכודות נמרים בסיני: מלכודת מחילה ומלכודת תלייה, שהן קדומות, ומלכודת ירייה, שהיא חדשה יחסית.
מבנה מלכודת המחילה מורכב בבסיסו משני קירות אבן מקומית ומתִקרת לוחות אבן כבדים.
המלכודת פעלה כאשר הטורף נכנס עד לקצה המחילה, שם נקשר גוש הבשר ששימש כפיתיון.
כשתפס בו, משך כפיס עץ וגרם בכך לנפילה של לוח האבן שבכניסה למחילה ולחסימת היציאה.
במרכז גל האבנים שכיסה את המחילה היה פתח אנכי שדרכו נהגו לנעוץ רומח, מוט חד או רובה כדי להמית את החיה הלכודה.
לעיתים הונח בקצה המלכודת רובה דרוך שהופעל כאשר הנמר משך בפיתיון.
מלכודות תלייה נעשו בכריכת חבל על ענף צדדי של עץ שיטה גבוה, שבצדו האחד תלו אבן כבדה, ואת צדו השני של החבל כרכו על יתד שלולאה גדולה פרושה סביבו.
ביתד נעצו גוש בשר כפיתיון, ומשיכת הבשר הייתה מביאה לשחרור החבל מהיתד ולהתרוממות הלולאה הגדולה.
הנמר היה מתרומם כך באוויר ונחנק.
המלכודות למיניהן הוצבו על פי רוב בנתיבים משוערים של נמרים – באוכפים הרריים, בפתחי עמקים סגורים וליד מקורות מים.
נמר השלג (שם מדעי: Panthera uncia) הוא מין במשפחת החתוליים, אחד מבעלי החיים החמקניים והנדירים ביותר בעולם.
הוא מכונה בפי התושבים המקומיים המתגוררים בשטח תפוצתו "רוח הרפאים של ההרים".
נמר השלג נפוץ רק באזורים הרריים מסוימים באסיה, בעיקר במרכז אסיה, בשטחים הנמצאים בגובה רב, לרוב בגבהים שבין 2,700–6,100 מטרים.
מבנהו מותאם באופן מיטבי לבית גידול מושלג ומוכה רוחות.
פרוותו עבה וארוכה (כ-12 ס"מ בבטנו), ומעוטרת בנקודות ובחברבורות המאפשרות לו הסוואה טובה בנוף ההררי המושלג.
גודלן הקטן של אוזניו מסייע לו בשמירת חום גופו, וחלל אפו הרחב תורם לחימום האוויר הקר בטרם הוא מגיע לריאותיו.
הוא ניחן ביכולת טיפוס מרשימה וביכולת קפיצה המגיעה למרחק של כ-15 מטרים, שמקורן בשרירי חזהו וברגליו השריריות הנתמכות בכפות חזקות וגדולות המשמשות כ"נעלי שלג".
זנבו משמש לאיזון (ואף כמעין צעיף כאשר הוא סובל מקור).
בדומה לרוב חתולי הפרא, גם נמר השלג נתון בסכנת הכחדה שלה אחראי האדם, הצד אותו בשל פרוותו הנחשקת, בשל איבריו המשמשים למרקחות רפואיות, ובשל הנזק הכלכלי הרב שהוא גורם כתוצאה מציד חיות משק.
האדם גם מצמצם את שטחי מחייתו באמצעות התיישבות וכרייה.
בשל מיעוט מידע מדויק על גודל אוכלוסיית נמרי השלג, מתבססים החוקרים על אומדן בלבד, שעל פיו מספרם מוערך בכ-4,000–7,000 פרטים.
על פי הערכות של איגוד השימור העולמי (IUCN), הידלדלה אוכלוסיית נמרי השלג החל משנת 1992 ועד 2008 בכ-20 אחוז.
הם מתקשים למצוא בני זוג ולהתרבות, כתוצאה מפיצול האוכלוסייה שנגרם מתפוצת האדם, ממלחמות ומתנאי שטח קשים.
בשל אופיו המסתגר, נדירותו ותנאי השטח ומזג האוויר הקשים בבית גידולו, לא ניתן להתחקות אחריו ולחקור את אורח חייו בטבע בקלות.
עם זאת, מספר ארגוני שימור הפועלים להצלתו בטבע, מקיימים שיתוף פעולה בינלאומי עם ממשלות וקהילות לשימורו, וכדי להעמיק ולהעשיר את הידע עליו.
אוכלוסיית נמרי השלג הנמצאת בשבי מהווה מקור מידע עיקרי.
נמר השלג חי על "גג העולם": הוא נפוץ רק באזורים הרריים מסוימים באסיה, בעיקר במרכזה: באפגניסטן, בבהוטן, בסין (כ-60% מבית גידולו נמצא בה), בהודו, בקירגיזסטן, בקזחסטן, במונגוליה, בנפאל, בפקיסטן, ברוסיה, בטג'יקיסטן ובאוזבקיסטן.
תפוצתו משתרעת למעשה מהקצה המזרחי של הרמה הטיבטית ודרומה לאורך הרי ההימלאיה דרך רכסי ההרים קארקוראם והינדו-כוש הנמצאים בפקיסטן ובאפגניסטן.
משם תפוצתו ממשיכה צפון-מזרחה אל עבר רכסי הרי פמיר, טיין שאן, הרי אלטאי, הרי חנגאי (Хангайн ) והרי סייאן.
תפוצתו המקורית השתרעה על פני שטח של כ-2.5 מיליון קמ"ר (שטח הגדול מזה של גרינלנד וקטן מזה של קזחסטן), אך כיום שטח תפוצתו הצטמצם לכדי 1.2–1.6 מיליון קמ"ר.
הוא שוכן באזורים בהם הקרקע מסולעת ומחוספסת (כגון אדמת טרשים) ושסועה על ידי צוקים, רכסים וגאיות.
כמו כן, הוא שוכן בערבות הרריות יבשות מעל קו העצים, או ביערות מחטניים בתקופות מסוימות בשנה.
פרטים שתויגו באמצעות קולר בעל משדר רדיו בנפאל ובפארק הלאומי המיס (Hemis National Park) שבלדאק, העדיפו לשהות על צוקים, על גבי קרקע שסועה ובמדרונות משופעים עד כדי זווית של 40 מעלות ומעלה.
בניגוד לכך, נמרי השלג השוהים בגבהים נמוכים יותר, כמו בהרי קונלון שבצ'ינגהאי ובמחוז גאנסו שבסין, מעדיפים לקבוע את מושבם דווקא בעמקים שבין ההרים.
הגבהים שבהם שוהה נמר השלג במשך הקיץ, נעים בין 2,743 מטר עד קו השלג בגובה 5,488–6,097 מטר, אך הוא נצפה גם במקומות נמוכים יותר בגובה 600–1,500 מטרים.
כל סוגי משפחת החתוליים התפתחו אבולוציונית מאב קדמון דמוי-פנתר שחי כ-10.8 מיליון שנים לפני זמננו בדרום-מזרח אסיה.
החתולים הגדולים מהסוג פנתר, שעמם נמנה נמר השלג, היו הראשונים "להסתעף" מענף האב.
נמר השלג הוא יונק טורף ממשפחה זו.
בסוגיה זו לא הייתה מחלוקת בקרב חוקרי הטבע, אולם בסוגיית אפיונו הטקסונומי לסוג ולמין, הם נתקלו בקשיים: מחד, נמר השלג משלב תכונות המאפיינות מינים מהסוג פנתר (Panthera uncia); ומאידך, הוא ניחן במאפיינים הנמצאים אצל מינים מהסוג חתול (Felis uncia), ובנוסף, הוא ניחן בתכונות הייחודיות רק לו (Uncia uncia).
עם חלוף השנים ובעקבות מחקרים גנטיים, הוא הוכלל תחת הסוג פנתר עם ארבעת המינים האחרים בסוג: טיגריס, אריה, יגואר ונמר.
בעל החיים הקרוב אליו ביותר בסוג זה הוא הטיגריס, ושניהם התפתחו מאב קדמון משותף שחי לפני כ-2.7 עד 3.7 מיליוני שנים.
נכון לשנת 2013, מנסה צוות "The Cat Classification Task Force" מטעם "The Cat Specialist Group" (אחת מתוך 120 הוועדות המקצועיות של IUCN) לקבוע סיווג משופר ומהימן יותר של כל משפחת החתוליים.
מאפייניו הגופניים של נמר השלג מדגימים את הסתגלותו האבולוציונית הטובה לנופים הסלעיים הגבוהים של בית הגידול שבו הוא חי ולאקלים הקר השורר בו.
הוא מתאפיין בפרווה עבה ומעט צמרירית שאורכה בבטנו כ-12 סנטימטרים, המכסה אף את כפות רגליו.
הפרווה בראשו, בפניו ובעורפו עטויה בנקודות שחורות רבות, ההופכות בשאר גופו לצורת טבעות וחברבורות המתוחמות בקו שחור.
צבע הפרווה הלבן כשלג בחלקיו התחתונים, משתנה בהדרגה מלבן חיוור לאפור ולצבע שמנת זהוב בחלקיו העליונים.
צבע הפרווה מסייע לו להסתוות בנוף הסלעים, והחברבורות מסוות אותו כאשר הוא מסתתר בין צללי שיחי הערער, עצי השדר והאשוחיות הגדלים באזורו.
גודלן הקטן של אוזניו מסייע בשמירת חום גופו, ואפו הרחב, המתאפיין בנחיריים גדולים, מסייע לו לחמם את האוויר הקר בטרם היכנסו אל ריאותיו.
נמר השלג ניחן ביכולת טיפוס יוצאת דופן.
חזהו הרחב והשרירי וזנבו הארוך והעבה משמשים לאיזון כאשר הוא מטפס, מקפץ, או רודף אחרי טרפו במדרונות התלולים והחלקלקים.
כאשר הוא סובל מקור, זנבו משמש אף כצעיף המכסה את ראשו (בעיקר את קצה אפו החשוף והרגיש), כשהוא שוכב ומתכרבל לתוך עצמו.
רגליו נתמכות בכפות חזקות וגדולות המקנות לו הן אחיזה איתנה במדרונות מסולעים והן הגנה מפניהם.
הן משמשות גם כ"נעלי שלג" טבעיות (בדומה לאלו של השונר).
הודות לשריריו המפותחים ולמבנה האנטומי של רגליו האחוריות, הארוכות מרגליו הקדמיות, הוא מסוגל לקפוץ למרחקים גדולים מאוד.
המתחרה היחידה שלו היא הפומה, המסוגלת לקפוץ למרחק של 11.7 מטרים, ותועדה בקפיצה למרחק של 3.6 מטרים כשגופת אייל בפיה (שני המינים הללו יכולים לקפוץ מגובה של כ-15–18 מטרים אל הקרקע ולנחות על רגליהם ללא פגע).
הביולוג הרוסי סרגיי איוונוביץ' אוגנב (Серге́й Ива́нович Огнёв) תיעד נמר שלג הקופץ למרחק של כ-15 מטרים.
כושר הטיפוס המעולה שלו היה לעיתים בעוכריו, לדוגמה, כשנמר השלג הראשון שהגיע לארצות הברית בשנת 1903 נורה בגן החיות ברונקס כשניסה לברוח באמצעות טיפוס דרך צוהר בכלובו.
הוא קטן באופן ניכר מחתוליים גדולים אחרים, וצבע עיניו הירוקות או האפורות (עכור) שונה אף הוא מצבע עיניהם של מרבית החתוליים (חוץ מאלה של הטיגריס הלבן ושל האריה הלבן).
עיניו ניחנות בראיית לילה מצוינת.
בדומה לחתוליים, יש לו טפרים נשלפים, ניבים גדולים המשמשים לאחיזה ולחניקה, ולשון מחוספסת המשמשת אותו לניקוי עצמי ולהסרת שאריות טרף מפרוותו ומעורו.
גולגולתו, המאופיינת בקשתות לחיים (Zygomatic arch), חזקה למדי ורחבה, אך קטנה, קצרה ומפותחת פחות מגולגולותיהם של החתולים הגדולים האחרים.
כמו כן, אף שיניו קטנות יותר משיניהם.
בדומה לטביעות האצבע האנושיות, לכל נמר שלג יש דפוס חברבורות ונקודות הייחודי לו.
דוקטור לייף בלומקויסט (Leif Blomqvist) – האוצר של גן החיות בהלסינקי, המציא שיטה לזיהוי פרטים על פי דפוסים אלו במצחם.
נמר השלג הוא יצור מתבודד וחמקמק, המעדיף את הביטחון והאנונימיות שמקנות לו השעות שבין רדת הערב לעלות השחר.
עם זאת, באזורים בהם פעילות אנושית אינה נפוצה, הוא פעיל לעיתים גם בשעות היום.
בעת סיורו בשטח, נמר השלג נוטה ללכת במסלולים העוקפים שטחים פתוחים.
בתקופות מושלגות ביותר מעדיף נמר השלג ללכת בשבילים שנכבשו על ידי חיות אחרות.
כאשר אין בנמצא דרך כזו, הוא מסוגל ללכת מרחקים ארוכים בשלג המגיע לגובה של כ-85 סנטימטרים.
מדענים שעקבו אחר מסלול הליכתו של נמר השלג ברכס ההרים טיין שאן, גילו כי הלך מרחק של כעשרה קילומטרים ללא מנוחה בשלג עמוק, כשכפותיו חדרו לעומק של כ-45 סנטימטר, ובטנו יצרה תלמים על גבי השלג.
נמרי השלג ידועים בהתנהגותם הרגועה והצייתנית כאשר הם נמצאים בשבי, ולעיתים קרובות הם יוצרים קשרים הדוקים עם מטפליהם.
נאמר עליהם כי הם הרגועים מבין החתוליים הגדולים: ישנוניים ושקטים כמו חתול מבוית.
מסתבר כי גם בטבע נמרי השלג אינם מתנהגים באגרסיביות כפי שמתנהגים קרוביהם החתולים הגדולים האחרים.
כמו כן, על פי הדיווחים, תקיפת בני אדם היא נדירה מאוד והם נוטים לוותר בקלות על תקיפת חיות משק כאשר אדם בוגר מאיים עליהם, או אפילו אם ילד מנופף לעברם במקל.
הם ממעטים להגן על עצמם ומעדיפים לברוח כאשר הם נקלעים לעימות עם האדם.
ישנו תיעוד רב על נמרי שלג שהוכו או נסקלו למוות על ידי כפריים בלתי חמושים.
דוגמה לכך הוא תיעוד סובייטי על נמר שלג שנכנס לדיר כבשים באחו הררי:
חוקרים טוענים כי הסיבה לאירועים מעין אלה, היא מיעוט פגישותיו עם האדם, וכי טרם הפנים את העובדה כי הלה עלול להוות עבורו איום קטלני.
לעומת זאת, הוא עלול להיות תוקפני כאשר הוא פוגש זכר בן מינו, והנקבה מגלה תוקפנות כאשר גוריה עומדים בפני איום.
כל פרט מאכלס טריטוריה שגודלה משתנה, בהתאם לזמינות הטרף ולתנאי השטח.
באזורים המשופעים בטרף רב, מסתפקים נמרי השלג בטריטוריה שגודלה 30–65 קמ"ר, בעוד שבאזורים החסרים את הטרף הדרוש למחייתם, הנמרים חיים בטריטוריה שגודלה מעל 1,000 קמ"ר.
הם מסיירים תכופות בשטחם, כדי לצוד ולהותיר סימנים המעידים על נוכחותם במקום ועל בעלותם עליו.
הם נוהגים לישון במקומות שמהם נשקף הנוף של הסביבה המקיפה אותם.
נמר השלג הוא טורף-על מוכשר ביותר, היכול להרוג טרף הגדול ממנו פי שלושה.
הוא מתגנב לרוב מעל הטרף, ממתין קמעה, מזנק עליו או רודף אחריו על גבי הקרקע הסלעית והחלקלקה ללא חשש מנפילה .
הוא הורג את הטרף באמצעות נשיכה בצווארו או בעורפו, ולאחר מכן הוא נושא אותו ברוב המקרים למקום שבו הוא יחוש בטוח ונינוח לאוכלו ללא הפרעה.
מזונו משתנה בהתאם לזמינות מיני הטרף הקיימים באזור תפוצתו.
הטרף החביב עליו בהרי ההימלאיה הוא הכבש הכחול (Pseudois; בעיקר המין כבש כחול מצוי) ולפיכך הוא מכונה בחלקים מסוימים בהודו "רוצח הכבשים הכחולים".
בהרי קארקוראם, בהרי אלטאי ובהרי טיין שאן הוא צד למחייתו יעלים סיביריים, וכבשים ארגאליים.
מזונו כולל גם מינים אחרים מתת-משפחת היעלים, כמו כבש אוריאל ועז הבר.
כמו כן הוא צד קיאנגים, פראים, איילי מושק, איילי ת'ורולד, איילים סיבירים, חזירי בר, צבאים, עזים מבריגות, מרמיטות, ארנבים, פסיונים, חוגלות ותרנגולי שלג.
בתקופות מחסור הוא נוהג לתקוף חיות משק מבויתות כגון כבשים, עזים, פרות, סוסים, יאקים מבויתים, תרנגולות ואף כלבים.
נמר השלג אוכל בעת שהותו בשבי בין 6 ל-27 קילוגרם בשר בשבוע.
הוא ניזון גם ממזונות צמחיים כגון דשא.
בפקיסטן לדוגמה, נמצאו בגלליו למעלה מ-22% חומר צמחי ובלדאק אף למעלה מ-50%.
בפארק הלאומי המיס שבלדאק נבחנו 173 גללים, שחלקם הכילו חומר צמחי מעובד שמקורו בשיח myricaria germanica).
בשמורת הטבע שבהרי טיין שאן נמצאה בגלליו אף כמות לא מבוטלת של חלקי אשל.
אף על פי שכל סוגי החתוליים אוכלים מזון צמחי, כמויות המזון הצמחי שצורך נמר השלג גדולות מאלו של חתוליים אחרים.
החוקרים משערים כי צריכת המזון הצמחי של החתוליים נועדה לסייע לפעילות תקינה של מערכת העיכול שלהם, וכי צריכת המזון הצמחי של נמר השלג מסייעת אף להרחקת טפילים ולהשלמת תזונתו.
אין מידע מקיף על אודות השפעת מזג האוויר על יכולת הציד ועל אחוז הצלחותיו של נמר השלג, אך ישנה סברה כי הוא צד טוב יותר בתנאי מזג אוויר גשומים ומושלגים, המספקים לו את ההזדמנות להתקרב לטרפו מבלי שהלה יבחין בו.
עם בוא הסתיו מתחילה עונת השלגים, שבה נודדים עדרי הטרף משכבת השלג הגבוהה במורד ההרים אל עבר הרמות הנמוכות בחיפושם אחר מצבורי מזון ומחסה טוב יותר.
נמר השלג מגיע בעקבותיהם ולפיכך ניתן למצוא אותו בזמנים אלו בגובה של כ-1,220 מטרים ואף נמוך מכך.
מתחריו היחידים על הטרף, מלבד האדם, הם זאבי הימלאיה השוכנים בגבהים דומים לשלו.
נמר שלג נצפה גונב גופת עז מבויתת שנטרפה על ידי דולים, שאפשרו לו לקחת את הטרף ללא התנגדות אל הצוקים הגבוהים.
נמרי השלג נוהגים לתקשר ביניהם באמצעים שונים.
עיקר התקשורת מתבצע באמצעות סימני ריח הנוצרים מהפרשת גללים ושתן.
כמו כן הם משפשפים את הקרקע באמצעות גרירת רגליהם האחוריות היוצרת עקבה בגודל של כ-20 ס"מ, שבקצה שלה נותרת תלולית קטנה של חול.
מגוון קולותיהם דומה במידת מה לקולותיהם של חתוליים אחרים (הם יכולים אף להשמיע קולות "מיאו", אך הם אינם מגרגרים).
בניגוד למשפחת החתולים הגדולים, נמר השלג אינו שואג כמוהם, וקולו נשמע כשיעול, בשל מבנה גרונו והמורפולוגיה של בית הקול שלו.
הן הזכר והן הנקבה משמיעים יללות-יבבה, בדרך כלל בין השעות 19:00 ל-22:00. יללות אלה משמשות את הנקבה המיוחמת כדי למשוך את תשומת לבו של הזכר (היא אף עולה לעיתים על ראש צוק כדי שתישמע טוב יותר).
ביולוגים בנפאל ציינו כי שמעו ממרחק רב את יבבת הנקבה בעונת הרבייה, וכי די היה בעוצמתה החזקה כדי להתגבר על שאון הנהר הסמוך.
מפגשים בין נמרי השלג לבין עצמם מתרחשים בעיקר בין האם לגוריה ובין הזכרים לנקבות בעונת הרבייה.
לעיתים נדירות הם משחקים יחדיו, כדי לשפר את יכולותיהם וקשריהם החברתיים המזדמנים.
עונת הרבייה של נמרי השלג החיים בטבע היא בחורף, ובשל כך ההמלטה מתרחשת בחודשי האביב בתנאי מזג אוויר נוחים יותר, שבהם הטרף מצוי בשפע.
כאשר נמרי השלג שוהים בשבייה, עונת הרבייה מתרחשת בין החודשים ינואר עד יוני (בדרך כלל בין ינואר לפברואר).
ממידע שנאסף אודות 427 נמרי שלג בשבייה, נמצא כי 89 אחוז מההמלטות התרחשו בחודשים אפריל, מאי ויוני (למעלה ממחציתן בחודש מאי).
זמן ההתרבות נמשך בין שלושה לשישה ימים, שבו הזוג מטייל יחדיו ומזדווג 12 עד 23 פעמים ביום.
ההזדווגות נמשכת בין 15 ל-45 שניות .
לאחר ההזדווגות נפרדים הזכר והנקבה זה מזה.
תקופת ההיריון נמשכת בין 93 ימים ל–110 ימים, ולאחר ההמלטה נוטלת הנקבה אחריות מלאה על גידול הגורים.
גודל השגר הוא בין אחד לחמישה גורים.
הנקבה מעדיפה להמליט את גוריה במקום מוגן ומבודד, כגון מערה.
היא דואגת לרפד את המקום בפרוות בטנה הרכה (במחוז סצ'ואן שבסין, נמצא מחסה שרופד בפרווה בעובי של 1.27 סנטימטר).
כאשר יש פעילות אנושית באזור, הנקבה משקיעה מאמצים באיתור מקום מוגן ומבודד במיוחד שיקשה על האדם למוצאו.
הגורים נולדים עיוורים וחסרי-ישע, במשקל 320 עד 567 גרם.
פרוותם העבה והצמרירית נועדה להגן עליהם מפני הקור.
הנקבה מקדישה את רוב זמנה לטיפול בגורים במשך השבוע הראשון להיוולדם, שבסיומו הם פוקחים את עיניהם.
הם מעלים במשקלם במהירות, כ-300–500 גרם בשבוע בשבועות הראשונים לחייהם, ובגיל ארבעה וחצי שבועות הם מפגינים לראשונה סימנים של התנהגות חברתית (כגון הצטופפות ומשחק).
בגיל חמישה שבועות הם מגיעים למשקל הנע בין 2.5 ל-3 ק"ג, המאפשר להם ללכת ביציבות.
בגיל זה הם מתחילים לאכול מזון מוצק, ומאפשרים לאמם להתפנות לעיסוקים אחרים.
בגיל חודשיים הם שוקלים כארבעה ק"ג, ובגיל 10 חודשים כשישה ק"ג ונגמלים לחלוטין מחלב אמם.
גידול הגורים מצריך עבודה רבה יותר ככל שהם גדלים, במיוחד בחודשי המחסור של החורף, שבו נדרשת הנמרה לצוד כמות טרף הגדולה פי שניים מאשר בתקופת שגרה.
אף על פי שהגורים לומדים לצוד בגיל חודשיים–שישה חודשים, הם עדיין אינם מנוסים, ולפיכך האם חייבת להקדיש זמן הן לשמירה על הגורים והן למציאת מזון להם ולה.
אין מידע מבוסס על אודות הזמן שבו הם מתחילים ללכת אחר אמם, אך משוער כי הם מוגבלים למחסה בחודשיים הראשונים לחייהם, ומתחילים לעקוב אחר אמם בין גיל זה לגיל ארבעה חודשים.
בדומה לחתוליים גדולים אחרים, נמרי השלג הצעירים תלויים באמם במשך זמן רב יותר מאשר הזמן שנדרש אצל חיות אחרות.
בשונה מחתוליים אחרים, נמרי השלג בשבייה נוטים שלא להתרבות שוב אם גוריהם מתו.
נמרי השלג בשבייה, מגיעים לבגרות מינית בגיל שנתיים עד שלוש שנים, אולם הם מעדיפים להמתין שנה נוספת בטרם יתרבו.
בנוסף, לאחר המלטה מעדיפים הנמרים להמתין שנתיים עד ההמלטה הבאה.
בדומה לרוב חתולי הפרא, נמר השלג נמצא בסכנת הכחדה.
ביטוי לכך ניתן למצוא באוכלוסייתו המצומצמת: בין 4,000 ל-7,000 פרטים השוהים בשטח שגודלו נע בין 2–2.5 מיליון קמ"ר ובעובדה כי מאז 1992 הידלדלה האוכלוסייה בכ-20 אחוזים (נכון לשנת 2008).
עיקר האיומים המסכנים את נמר השלג מפורטים להלן:
ציד: ציד לא חוקי וסחר בפרוותו ובחלקי גופו הם הגורם העיקרי לסכנה שבה נתונה אוכלוסיית נמרי השלג.
נדירותו וחמקמקותו של נמר השלג מגינות עליו, אך גם מהוות גורם מדרבן נוסף לצוד אותו, בעיקר בשל יפי פרוותו המהווה מקור הכנסה לקהילות העניות המתגוררות סמוך לבית הגידול שלו ומסמלת מעמד חברתי גבוה.
הקלות היתרה בהשגת כלי נשק באזור תפוצתו, היוותה גורם נוסף שסייע להגברת היקף ציד נמרי השלג.
היקף הציד עלה אף יותר משנת 1932, ולאחר התפרקות ברית המועצות.