tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נולד באונגוואר כבן בכור למלכה והרב יוסף מאיר כהנא, דור שמיני למשפחת הרבנים כהנא הלר ודור רביעי לאדמו"ר רבי יוסף מאיר וייס, מייסד חצר חסידות ספינקא.
במעמד ברית המילה שלו כובד הרב יוסף אלימלך כהנא בסנדקאות ורבי חיים אלעזר שפירא ממונקאטש שימש כמוהל.
את ילדותו המוקדמת עשה בצל סבו האדמו"ר רבי יצחק טייטלבוים מהוסאקוב שהתגורר בסוף ימיו באונגוואר, וחלק מילדותו בילה בעיירה ספינקא בצל סבו רבי צבי הירש, רבה של העיירה שנספה בשואה.
בל"ג בעומר תש"א (1941) הגיע ביחד עם בני משפחתו לארץ ישראל, שבועות בודדים לפני שגורשו הנתינים הזרים מאונגוואר לגבול הפולני, שלמעט בודדים, כולם מתו ממחלות ורעב והשאר נרצחו על ידי הנאצים.
בתחילת הגעתו ארצה למד תקופה קצרה בתלמוד תורה "תורה ויראה", משם עבר לישיבת תורת אמת, כבר אז נחשב לעילוי ולפיכך למד עמו בחברותא רבה של קטמון הרב דב בער אליעזרוב סוגיות סבוכות בשולחן ערוך, עוד בהיותו כבן שתים-עשרה.
כן למד בישיבת "בית יוסף צבי" אצל הרב יוסף צבי דושינסקי, אותו ראה כרבו מובהק.
בהיותו כבן שש עשרה נתבקש על ידי הרב שמואל הלוי ואזנר שהתרשם מאוד מלמדנותו, לבוא ללמוד בישיבתו חכמי לובלין בעיר בני ברק, העילוי הצעיר נעתר לבקשה ועשה שם תקופה קצרה כשלאחר מכן שב לישיבת תורת אמת.
בכסלו תשי"ב נישא לרבנית גולדא בת הרב משה מנחם הרשטיג, והחל לשמש בפועל כראש הכולל "ישיבת אמרי יוסף" בירושלים שהייתה תחת נשיאותו של אביו.
כעבור מספר שנים הוזמן ליטול חלק בין צוות רבני מכון אוצר הפוסקים, תחילה שימש כעורך ובהמשך כעורך ראשי ויו"ר המערכת, מתוקף תפקידו עמד במשך השנים בקשרים עם גדולי הרבנים בהלכה.
בשבט תשל"ח עם פטירתו של אביו הוכתר על ידי רבה של העדה החרדית בירושלים רבי יצחק יעקב וייס לממשיך דרכו באדמו"רות, בתפקיד זה נשא במשך שלושים ושלוש שנים.
במשך שנות הנהגתו נהג לנסוע לשבתות ביישובים ברחבי הארץ בהן ערך שולחנות שבת ומסר שיחות מוסר, דרשות ושיעורים בפרקי אבות.
מדי שנה ערך שבת במירון לקראת הילולת רבי צבי הירש מזידיטשוב, על קבר רבי שמעון בר יוחאי, בהשתתפות חסידיו.
בשבת זו סעד האדמו"ר את סעודות השבת עם כל המשתתפים בתחילה בחצר המערה, וברבות השנים כאשר הציבור גדל בחדר האוכל של קמפוס בני עקיבא סמוך לקבר הרשב"י.
מסורת זו הופסקה כארבע שנים לפני פטירתו, כאשר החלה הרעה במצב בריאותו.
בשל היותו כהן מיוחס, התכבד האדמו"ר לפדות מאות רבות של בכורים ביניהם הרב אהרן מרדכי רוקח מבעלזא ועוד בני אדמו"רים ורבנים.
עם העלייה הגדולה ממדינות ברית המועצות לשעבר, הוזמן למעמדי פדיון הבן למאות עולים בכורים כשאחד המפורסמים שבהם התקיים במגדל העמק ביוזמתו של הרב יצחק דוד גרוסמן.
נפטר ב בירושלים בכ"ד בתמוז תשע"א, בהלווייתו השתתפו אלפים והוא נקבר בחלקת ספינקא בהר הזיתים בסמוך לקברי אביו ודודו האדמו"ר רבי נחמן כהנא.
בחייו נדפס ספרו "ברכות אבי" דרושים על ברכת המזון על פי סדר פרשיות השבוע.
הותיר אחריו כתבים בדרוש ובהלכה ולאחר פטירתו יצאו לאור שני ספרים מתוך כתבי היד שלו על ספרי בראשית ושמות תחת השם "גדולת מרדכי".
רבי אליעזר ליפא כהנא הוכתר לאב"ד ספינקא ירושלים.
רבי אפרים דוב כהנא, מכהן כמשגיח הרוחני של ישיבת בעלזא בית חלקיה, חתן הרב שלום יהודה גרוס האדמו"ר מהאלמין
רבי משה מנחם כהנא, האדמו"ר מסערדנא בבני ברק, הוא חתן רבי אלימלך כהנא מספינקא בני ברק.
רבי חיים יהודה כהנא, מתגורר בקנדה ומכהן כמשגיח בישיבת טהאש שבקנדה
אהרן מרדכי (מורדי) וייס (נולד בשנת 1982) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה, המכהן כמפקד חטיבת הקומנדו (עוז).
שימש כקצין אג"ם של פיקוד הצפון, וקודם לכן שימש כמפקד חטיבת אפרים, מפקד גדוד גפן ומפקד גדוד 101.
וייס למד במכינה קדם-צבאית בני דוד בעלי במחזור י"ג.
התגייס לצה"ל בשנת 2002, התנדב לצנחנים והתקבל לסיירת צנחנים.
בסיום הקורס שב לחטיבה ומונה למפקד מחלקה, והשתתף בלחימה כנגד הטרור הפלסטיני באינתיפאדה השנייה ובמלחמת לבנון השנייה.
בהמשך שימש כמפקד פלוגה מבצעית בגדוד 101. לאחר מכן עבר לסיירת מטכ"ל שם מונה למפקד פלגת ההכשרות ביחידה.
ב-22 בנובמבר 2024 פורסם כי ימונה למפקד חטיבת הקומנדו, וב-3 ביוני 2025 נכנס לתפקידו כמפקד החטיבה.
וייס מתגורר בעלי, נשוי ואב לשמונה.
בעל תואר ראשון במדעי המדינה וצבא וביטחון מאוניברסיטת חיפה.
הרב מרדכי הצרפתי (לפני ה'תקע"ב 1812 - ה'תרמ"ד 1884) היה דרשן, ראש ישיבה, פוסק הלכה, אב בית הדין ורבה של מרקש שבמרוקו במאה ה-19.
נולד במרקש לאביו רבי יהודה שהיה גזבר העיר ומחכמיה.
למד בצעירותו אצל הרב משה רוזיליו ראש הישיבה בעיר, יחד עם חבירו רבי יעקב בטאן.
בהמשך, נשא את אסתר, לזוג נולדו למעלה משישה ילדים.
לאחר מכן נשאר ללמד בישיבה, ונמנה עם ראשי הישיבה.
בין תלמידיו ידוע רבי מרדכי עזראן מחכמי מרקש וירושלים.
היה נוהג לבחון תלמידים על התלמוד, ובכך לאפשר להם להמשיך ללמוד הלכות שחיטה.
שם חתימתו היה 'מרבי"ץ', שפירושו: מרדכי בן יהודה צרפתי.
היה דרשן וספדן, והספיד את חכמי העיר כדוגמת רבי רפאל מסעוד אבן מוחא ורבי יעקב בטאן.
לקראת סוף ימיו, ראייתו נחלשה ונכדו היה מוליכו.
נפטר בשנת ה'תרמ"ד במרקש, הספידו רבי משה חלאוה.
אשתו אסתר נפטרה בחייו ככל הנראה בשנת ה'תרמ"א.
בנו של רבי מרדכי הוא רבי מנחם - מחכמי העיר מרקש.
בתו פריחא נישאה לרבי שמואל קורקוס.
בתו רחל נישאה לרבי אברהם זריהן - מדייני העיר מרקש.
חתניו רבי יהודה שושנה, ורבי אברהם אזוילוס, נמנו עם חכמי העיר מרקש, ושימשו בתפקידים שונים.
נכדיו היו דייני ורבני מרקש, רבי משה זריהן - רבה של מרקש.
רבי מרדכי קורקוס - אב בית הדין.
רבי יוסף אזוילוס - דיין.
בחודש תמוז שנת ה'תרל"ב התמנה לדיין, בבית דינו של רבי רפאל מסעוד אבן מוחא.
בטקס הכתרתו נשא דרשה ברבים.
החוקרים משערים שסיבת המינוי הייתה בעקבות פטירתו של הדיין רבי יעקב בטאן כחודשיים קודם לכן.
היה קנאי באופיו ופעמים שהיה נוהג להעניש בחומרה.
בשנת ה'תרל"ד, לאחר פטירתו של רבי רפאל מסעוד, התמנה לאב בית הדין ולרבה של העיר תחתיו.
בבית דינו כיהנו הדיינים: רבי יוסף אביטבול, רבי שלום הכהן, רבי רפאל יוסף חרוש, רבי מסעוד פינטו, ורבי אברהם אבן מוחא.
פסקי הדין התפרסמו בערים אחרות במרוקו, וחכמים אחדים העתיקו מפסקי דיניהם.
כמו כן עמד בקשרים עם רבי אברהם שלום חי חמוי, ושלח הסכמות לספריו.
חידושי תורה ודרושים מלוקטים - חלקם נדפסו בספר 'אעלה בתמר'.
וחלקם מצויים בכתב יד בנו רבי מנחם.
פסקי דין - ראו אור בספר 'תשובות חכמי מראכש'.פנמה תשפ"ב.
מרדכי "מוֹצי" דהמן (נולד ב-27 בינואר 1957) הוא פוליטיקאי ישראלי, ממייסדי קיבוץ מצפה שלם וראש המועצה האזורית מגילות ים המלח מיום הקמתה ב-1993 ועד לפרישתו ב-2015 בשל מעורבותו בפרשת השחיתות בישראל ביתנו.
נולד ב-1957 בבת ים להורים שעלו מלוב.
למד בתיכון אורט מלטון בעיר, והיה שייט מפרשיות חובב.
בסביבות שנת 1975, בסוף שנות התיכון שלו הצטרף לתנועת "המתנחל הצעיר", תנועה על-מפלגתית שגייסה צעירים להתיישבות, ובמסגרתה התגייס לגרעין נח"ל שהקים את היאחזות הנח"ל במצוקי דרגות שהשתקעה ואוזרחה כעבור כמה שנים במיקום אחר והפכה לקיבוץ מצפה שלם.
כיהן במספר תפקידים בקיבוץ, בהם גזבר ומרכז המשק.
בשנת 1993, כשיישובי צפון ים המלח שמחוץ לקו הירוק הופרדו מהמועצה האזורית תמר (בעקבות הסכמי אוסלו) והוקמה המועצה האזורית מגילות ים המלח – נבחר דהמן לעמוד בראשה.
מאז, נבחר שלוש פעמים נוספות לתפקיד, האחרונה שבהן בשנת 2012.
בדצמבר 2014 נעצר יחד עם מנכ"ל המועצה דוד בלאו, ונחקר באזהרה בחשד למתן שוחד לחברת הכנסת פאינה קירשנבאום ולגורמים נוספים תמורת תקציבים לפעילות המועצה.
דהמן חתם על הסכם עד מדינה.
בעדותו סיפר כי העביר כסף מזומן, בתוך מארזים של תמרים ומוצרי קוסמטיקה של חברת AHAVA מקיבוצו לשדלן ישראל יהושע, מקורבה של חברת הכנסת קירשנבאום, וכן לעיתון הישראלי ברוסית "יזרוס" המזוהה עם מפלגת ישראל ביתנו, ובתמורה דאגה קירשנבאום להעברת תקציב למועצה מכספים קואליציוניים של המפלגה.
ב-17 באוגוסט 2015 הודיע על התפטרותו מראשות המועצה.
במכתב לתושבי המועצה כתב דהמן שכל מעשיו היו לטובת המועצה, בשל הסבך הביורוקרטי המקשה על רשות מקומית להתנהל, ולא לשם השגת רווח אישי.
דודו נפל בעת שירותו הצבאי בשנת 1963.
מרדכי (דיקו) הרה (נולד ב-12 בדצמבר 1944, סופיה, ממלכת בולגריה), הוא כדורגלן עבר ישראלי, אשר שיחק לרוב בעמדת הקשר, ומזוהה עם קבוצת מכבי יפו.
דיקו הרה נולד ב-1944 בסופיה בירת בולגריה ליצחק ואסתר.
בשלהי 1948, במסגרת העלייה ההמונית, עלתה משפחתו לישראל והתיישבה ביפו.
ב-1957 רשם אותו אביו לקבוצת הנערים של מכבי יפו, ושם שיחק לצד מוצי ליאון, בלפור גולדברג ואברהם מעודד.
ב-1960 בחלקה השני של עונת 1959/1960 בליגה הלאומית העלה אותו המאמן ואסיל ספאסוב לשורות הבוגרים למשחק עם מכבי תל אביב.
לאחר עשרים דקות נפגע הרה והוחלף.
הוברר כי סבל מקרע במניסקוס והוא נעדר לתקופה ארוכה מהמגרשים.
הוא שב לשחק בשורות הבוגרים ב-3 באוקטובר 1964, במשחק מול הכח מכבי רמת גן, במחזור הראשון של עונת 1964/1965 בליגה הלאומית.
הוא שיחק בשורות מכבי יפו ב-184 משחקים בליגה הראשונה, ובהם הבקיע 11 שערים.
בעונת 1964/1965 בליגה הלאומית קיבל הצעה מוואסיל ספאסוב מאמן מכבי חיפה לעבור ולשחק בשורותיה.
הנהלת מכבי יפו סרבה לשחררו, הרה לא היה מעוניין להיכנס להסגר, ונשאר לשחק במכבי יפו.
משחק הליגה האחרון שלו היה ב-18 בנובמבר 1972 מול מכבי פתח תקווה, בראשית עונת 1972/1973 בליגה הלאומית תחת המאמן חאקו זעפרני.
בסיומה של העונה הוא פרש ממשחק פעיל.
לאחר פרישתו השתלב הרה בהנהלת מכבי יפו.
ב-1976 מונה למנהל מחלקת הכדורגל של האגודה, ועבד לצידו של צ'וצ'קו לוי שהיה מאמנה.
במהלך עונת 1976/1977 בליגה הלאומית סיימה מכבי יפו כסגנית האלופה והעפילה למשחקי האינטרטוטו.
בהמשך, שב לכהן כמנהל הקבוצה.
עם שחרורו מצה"ל התקבל הרה לעבודה בעיריית תל אביב-יפו.
הוא החל כרכז ספורט במרכז ספורט בשכונת התקווה.
עם השנים התקדם לתפקיד מנהל הטקס והאירועים בעירייה ועבד בצמוד לשלושה ראשי ערים: שלמה להט, רוני מילוא ורון חולדאי.
מאז פרישתו לגמלאות, היה פעיל וארגן אירועים חברתיים לקהילת יוצאי בולגריה בישראל.
כמו כן ביחד עם חברו לקבוצה אהרן לוי ארגן מפגשים חברתיים לוותיקי מכבי יפו.
הרה מתגורר בראשון לציון, הוא נשוי לרחל, אב לשלושה ילדים וסב לנכדים.
הרב מרדכי הופמן (28 בפברואר 1876, ג' באדר תרל"ו – 6 בינואר 1973, י"ב בטבת תשל"ד) היה פוסק ודיין של קהילת יהודי ברטיואויפאלו שבהונגריה.
בתקופת השואה ניצל מהשמדה על ידי רכבת קסטנר, עלה לארץ ישראל ושימש כדיין בבני ברק שבישראל.
נולד ב-28 בפברואר 1876 (ג' באדר תרל"ו) בעיר סנטה שהייתה תחת שליטת האימפריה האוסטרו-הונגרית לאביו חיים לייב תלמידו של יקותיאל יהודה טייטלבוים (ייטב לב).
לאחר שהגיע לגיל בר מצווה נשלח ללמוד בישיבתו של הרב משה פולק בבונהאד.
אחרי פטירת רבו עבר ללמוד אצל הרב זעקל פולק תלמידו של החתם סופר ולאחר מכן אצל הרב יהודה גרינוולד.
בהמשך עבר ללמוד אצל האדמו"ר מסיגט חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים במשך שש שנים.
כשרצה הופמן לעלות לארץ ישראל ביקש רשות מהאדמו"ר ונענה בסירוב ומשכך נשאר בהונגריה.
בשנת תר"ס התחתן עם ליבא רוזנברג בתו של יצחק רוזנברג אב בית הדין בהיידוהדהאז ונינתו של הלל ליכטנשטיין שם קבע את מגוריו והחלו להתקהל סביבו תלמידים.
בשנת תרע"ב מונה לדיין ומורה הוראה של קהילת יהודי ברטיואויפאלו.
הוא מילא תפקיד זה במשך 36 שנה.
ביוני 1944 שלחו הנאצים אותו אשתו ושתי בנותיו הצעירות לאוראדיה, בעוד שבעת ילדיו נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ עם 21 מנכדיו.
כעבור תשעה עשר ימים חילקו הנאצים את 3,100 היהודים שקובצו באוראדיה לשתי קבוצות משום שהיו ביניהן חמש משפחות שהיו מיועדות לעלות על רכבת קסטנר.
הפקיד הנאצי שהיה ממונה לחלוקת הקבוצות טעה וסבר כי על כל חמש המשפחות להיות משפחות רבנים, ומשום שארבע מתוך חמשת המשפחות שנכללו ברשימה לא היו משפחות רבנים הוא החליף אותן בשלוש משפחות רבנים אחרות, ביניהם משפחתו של מרדכי הופמן שכללה את אשתו ושתי בנותיו.
משם הם נסעו ברכבת לבודפשט שם מרדכי ואשתו נאלצו להיפרד מבנותיהם שעלו על הרכבת למחנה הריכוז ברגן-בלזן ומשם לשווייץ הנייטרלית.
לאחר סיום המלחמה חזרו מרדכי ואשתו לביתם והתאחדו עם בניהם אברהם וחיים ששרדו את מחנה אושוויץ.
הם עלו לארץ ישראל בשנת 1948 והתיישבו בבני ברק שם התיידד מרדכי עם החזון איש.
הוא נפטר בבני ברק ב-6 בינואר 1973 (י"ב בטבת תשל"ד), ונקבר בבית הקברות שומרי שבת שבעיר.
בשנת תשנ"ט יצא לאור הספר "אמרי מרדכי" אשר קיבץ חלק מאמרותיו המתועדות על התורה, תהילים וספר קהלת, שקובצו על ידי נכדו מאיר זית.
בנו, הלל הופמן, נרצח בשואה יחד עם אשתו מרים וששת ילדיהם
בנו, יוסף יוזפא, נרצח בשואה יחד עם אשתו לאה וחמשת ילדיהם
בתו, פייגא (פייגי), נרצחה בשואה יחד עם בעלה אשר וששת ילדיהם
בנו, ברוך בענדיט, נרצח בשואה יחד עם אשתו פראדל וארבעת ילדיהם
בנו, אברהם, שרד את מחנה ההשמדה אושוויץ
בתו, רחל, נשאה לזאב ברנד
מרדכי וולקני-אלעזרי (וילקַנְסקי) (11 באוגוסט 1891 – 7 ביולי 1935) היה אגרונום שפעל רבות לפיתוח החקלאות בישראל וייסד חוות מחקר חקלאי שנקראה לאחר מותו על שמו (חוות מרדכי).
אחיו, יצחק וולקני-אלעזרי, עסק גם הוא באגרונומיה.
מרדכי וולקני-אלעזרי נולד ב-1891 כמרדכי וילקנסקי בעיירה איישישוק שבפלך וילנה, תחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (כיום בליטא) לאלעזר יהושע וילקנסקי ולבתיה לבית אלטשולר (בת ד"ר בר אלטשולר).
אביו היה דיין ואמו הייתה ממשפחת רבנים מפורסמים בליטא.
וילקנסקי למד בילדותו במסלול המשלב לימודי תורה ולימודים חילוניים וב-1906 עלה ארצה עם אחיו יצחק, במסגרת העלייה השנייה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נסע ללימודי אגרונומיה בקליפורניה, ארצות הברית ובצרפת וחזר ארצה ב-1921. עם חזרתו ייסד וניהל את היחידה לגידולי שדה וגן (לימים מכון וולקני) והחל לעבוד בחוות הניסיונות השונות בארץ כשבין השאר פעל בחוות כנרת, בכרם בן שמן ובגבת.
בתקופת זו חקר אספקטים שונים של גידולי הפלחה כמו דרכי עיבוד שדות, רווחיות גידולים, שיטות דישון, זמני זריעה ומחזור זרעים, סחף קרקע, גידולי תעשייה, קליטת זנים חדשים מחו"ל, שיפור שאיבת מים לחקלאות ועוד.
החל מ-1932 קידם תוכנית להקמת חוות ניסיונות על אדמות בהיקף של כ-5,600 דונם שרכשה קק"ל בקרבת הכפר קובייבה.
בסופו של דבר הקים וילקנסקי, ב-1935, את חוות מרדכי על כ-1,000 דונם מהאדמות הנ"ל.
לאחר מותו נקראה החווה של שמו.
ב-1944 הוציא מכון וולקני ספר בשם "מחקרים בשדות בעל" המהווה אוסף של עבודות של וילקנסקי.
לוילקנסקי היו שני אחים (יצחק וולקני-אלעזרי ומאיר וילקנסקי) ושלוש אחיות (שרה פזנר (אשת אברהם פזנר), אסתר גולדברג ולאה) וכן שלוש אחיות חורגות (מאשתו הראשונה של אביו).
ב-4 בפברואר 1931 נישא לשושנה בת מרדכי רוזנבלום ולזוג נולדו שלושה ילדים.
וילקנסקי נפטר ב-7 ביולי 1935 לאחר שננשך על ידי חולדה, והובא למנוחות בבית הקברות ברחובות.
ב-1937 נקבע לוח זיכרון לוילקנסקי במכון וולקני
מרדכי יעקב דוד (נולד ב-31 במרץ 1999) הוא פעיל ימין וכוכב רשת ישראלי.
דוד עלה לכותרות לאחר שהחל לעסוק בחסימת מפגינים, עיתונאים ואנשים המזוהים לדעתו עם השמאל, פעילות שבגינה הוצאו נגדו צווים זמניים למניעת הטרדה מאיימת.
את פעילותו הוא מתעד באמצעות צילומי סרטונים והעלאתם לפלטפורמות חברתיות כגון אינסטגרם, טוויטר וטיקטוק.
מימון הפעילות מתבצע באמצעות עמותת "אחים לצדק" שאותה הקים.
בעבר הורשע בפלילים בשימוש פחזני באש, בניסיון הצתה ובשיבוש הליכי משפט.
דוד נולד בבני ברק ב-31 במרץ 1999, בן לאב שחזר בתשובה ולאם דתייה.
ואת פעילותו הפוליטית החל בהפגנות נגד כנגד אכיפת תקנות הקורונה.
בשנת 2020 היה דוד מעורב באירוע פלילי מטען פירוטכני ברחוב רבי עקיבא הסואן.
דוד, יחד עם אדם נוסף, הניח במרכז הכביש מתקן המכיל 25 חזיזים והדליק אותו – בזמן שרכבים נסעו משני צידי הדרך.
המעשה יצר סכנה מיידית לחיי אדם, ובעקבותיו הוגש נגד דוד כתב אישום בגין עבירה של שימוש פחזני באש.
ההליך המשפטי הסתיים בהסדר טיעון במסגרתו הורשע דוד במיוחס לו ונגזרו עליו ארבעה חודשי מאסר על תנאי.
ניסיון הצתה ושיבוש מהלכי משפט
בינואר 2021, בעיצומן של מהומות בבני ברק נגד אכיפת הגבלות הקורונה ואכיפת הסגרים במגזר החרדי, היה דוד מעורב בניסיון הצתת אוטובוס - במהלך ההפגנות המון-אדם תקף את האוטובוס, ואילץ את הנהג והנוסעים לנטוש אותו.
דוד הבעיר משטח קרטון והניחו על מושב הנהג אשר נכבה ולא גרם לשום הצתה, בעוד אחרים מבעירים קרטונים נוספים על מושבי הנוסעים.
בסמוך לכך האוטבוס נשרף כליל ונזק כבד נגרם לבנייני מגורים סמוכים, שתושביהם פונו.
כתב אישום שהוגש נגד דוד כלל קשירת קשר לביצוע פשע, הצתה ושיבוש מהלכי משפט, בשל ניסיון למנוע מהמשטרה לתפוס את מכשיר הטלפון שלו.
בסופו של ההליך הורשע דוד במסגרת הסדר טיעון בעבירות של ניסיון הצתה ושיבוש מהלכי משפט, ונגזרו עליו תשעה חודשי מאסר, שרוצו בעבודות שירות.
בפברואר 2022, לפני שהחל לרצות עבודות שירות בספארי ברמת גן, תיעד את עצמו נכנס בניגוד לנהלים אל שטחי המחיה של חיות פרא, בהן תנינים, קרנפים והיפופוטמים ומתגרה בהן.
הוא עמד לדין על כך באשמת התנהגות פרועה בשטח ציבורי ובאוקטובר 2024 חוייב לבצע 30 שעות של עבודות שירות, ללא הרשעה ורישום פלילי.
דוד מציג עצמו אקטיביסט ימני אידאולוגי, הלוחם לטענתו, נגד ההגמוניה של השמאל ואמצעי התקשורת בישראל.
דוד מגיע להפגנות ומוקדי חיכוך תוך שהוא מצלם את עצמו מפגין ויוצר פרובוקציות עם מפגינים, פוליטיקאים או עיתונאים.
הסרטונים מופצים ברשתות (טיקטוק, טוויטר) ערוכים לרוב בצורה מגמתית, המדגישה את הנרטיב של דוד כמי ש"רק שואל שאלות" או מביע עמדה לגיטימית, בעוד הצד השני מוצג כתוקפן או כמי ש"איבד עשתונות".
בראיונות לערוץ 14, הוא מתואר כמי ש"מטריף את אנשי השמאל" וחושף את פרצופם האמיתי.
הצעירים שמגיעים בעקבותיו להפגנות תועדו נוהגים באלימות כלפי מפגינים ומגיעים למקום עם אלות ומקלות.
דוד טוען שהוא נוקט בשיטות של מחאת השמאל ("כוח קפלן", "אחים לנשק") ומפעיל אותן כנגדם.
הוא ופעילים שמצטרפים אליו ביצעו חסימות ממוקדות של רכבי מפגינים או מנהיגי מחאה, בטענה שהוא חוסם "רק שמאלנים" וכי הפעולה נעשית "למען החטופים".
בנוסף הוא מסיר שלטים, פוסטרים וסממני מחאה של המרכז-שמאל מהמרחב הציבורי.
כחלק מהמאבק על צביון המרחב הציבורי, דוד פעיל בארגון ותיעוד של תפילות בהפרדה מגדרית במרחבים חילוניים מובהקים (כדוגמת כיכר דיזנגוף בתל אביב), פעולה שלשיטתו היא התרסה מכוונת כנגד הערכים הליברליים של תושבי האזור.
בנוסף הוא עוסק בהקמת דוכני תפילין בבתי ספר חילוניים, והתפרץ למשרדו של מנהל שאסר זאת.
דוד מציג את עצמו כמי שמוביל מאות פעילים ומפעיל את עמותת "אחים לצדק", אשר מממנת את פעילותו תחת הכותרת של תמיכה בחיילים ומניעת פילוג.
אולם אופי הפעילות המתועד מעיד על ליבוי יצרים ועימותים.
פעילותו זוכה לגיבוי פומבי ולשיתוף פעולה מצד שרים בממשלה, אשר הביעו תמיכה בפועלו, אותה הם מתארים כהצבת "מראה" למפגיני השמאל וכדרישה לאכיפה שוויונית.
דפוס פעולתו של דוד עצמו מתאפיין בחסימת נתיבי נסיעה והטרדה שיטתית של מפגינים ואנשי ציבור בצעקות וקללות, תוך תיעוד האירועים והפצתם ברשתות החברתיות, בעיקר בטיקטוק ובאינסטגרם, לשם צבירת חשיפה.
רשימת היעדים של דוד כוללת דמויות בולטות ממערכת המשפט, התקשורת והפוליטיקה, ובהן נשיא בית המשפט העליון בדימוס אהרן ברק, ראש הממשלה לשעבר אהוד ברק, העיתונאי גיא פלג, חברי הכנסת גלעד קריב ואחמד טיבי, איש יחסי הציבור רני רהב, וכן העדה בתיק נתניהו הדס קליין ומנכ"ל "אחים לנשק" איתן הרצל.
פעולות אלו הובילו לא אחת להתערבות רשויות האכיפה והמשפט.
בחלק מהפעמים ביצע את החסימות בשיתוף פעולה עם רועי סטאר.
בנובמבר 2025 דוד עוכב לחקירה לאחר שחסם את רכבו של ח"כ קריב.
בינואר 2026, תקרית בה חסם את רכבו של אהרן ברק ביציאה מכנס פוליטי בתל אביב עוררה הדים תקשורתיים והובילה להגשת תלונה במשטרה.
על רקע החשש מהסלמה, קיים שירות הביטחון הכללי (שב"כ) שיחות אזהרה עם דוד במהלך שנת 2025, בהן הובהר לו כי גלישה לפסים אלימים תוביל למעצרו.
כשארב דוד לרונן צור מחוץ לבית קפה בו שהה, הפתיע צור את דוד כאשר ציין בפניו את צירוף המילים "רוח צפון", דבר שנראה שגרם מבוכה לדוד מסיבה לא ברורה.
בסוף 2025 ובתחילת 2026 יצאו מספר צווים זמניים למניעת הטרדה מאיימת נגד דוד, לבקשותיהם של מספר עיתונאים ופעילים, בין השאר העיתונאים אור-לי ברלב וגיא פלג ופעילת השמאל סיגל הררי שוקרון.
פעילותו של דוד זוכה לתמיכה בעיקר מצד פוליטיקאים ואנשי ימין בציבור הישראלי, אשר מזמינים אותו ללשכותיהם או לביקורים במשכן הכנסת.
עם התומכים נמנים השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר ושר המשפטים יריב לוין, חברת הכנסת טלי גוטליב, השרה להגנת הסביבה עידית סילמן והשרה לשוויון חברתי וקידום מעמד האישה מאי גולן מביעות תמיכה בפעילותו של דוד, בעיקר באמצעות רשתות חברתיות ופרסומים ברשת X.
בשנת 2026 זכה למספר חיקויים שונים בתוכנית הבידור הסאטירית ארץ נהדרת.
פעיל המחאה יאיא פינק פתח בקמפיין מימון המונים למטה חדש, שמטרתו מאבק במרדכי דוד והגנה מפניו.
מרדכי זעירא (גְרֶבֶּן; 6 ביולי 1905 – 1 באוגוסט 1968) היה מחשובי המלחינים והפזמונאים הישראליים.
כתב מנגינות לטובי המשוררים והפזמונאים, בהם יעקב אורלנד, נתן אלתרמן, אהרן אשמן ואלכסנדר פן.
יצירותיו מושמעות גם כיום, חלקן בלבוש מודרני על ידי אמנים צעירים.
בזמנו כונה "הטרובדור של הזמר העברי".
מרדכי זעירא נולד כדמיטרי מארק (מיטְיָה) גְרֶבֶּן בעיר קייב שבאימפריה הרוסית (כיום בירת אוקראינה).
למד במגמת מכונאות בפוליטכניקום של קייב, אך עקב קשיי הפרנסה הפסיק לימודיו לאחר שני סמסטרים ועבר לעסוק בתפירת נעליים.
בשנת 1924 נעצר עקב השתייכותו לתנועת הנוער הציונית "השומר הצעיר", אך קיבל היתר לעזוב את ברית המועצות ועלה לארץ ישראל בגיל 19. בארץ הצטרף לקיבוץ אפיקים (שאז נקרא "קיבוץ השומר הצעיר ס.ס.ס.ר."), ששכן אז ליד יבנאל.
חברי הקיבוץ העלו הצגת אופרה עברית בשם "כרמלה".
על התזמורת, שכללה קונצרטינה ונגני מסרק, ניצח זעירא, שהיה מוכשר בנגינה על מסרקים.
בפי חבריו נקרא אז בשם "מסרקי".
לאחר חודשים אחדים עברה הקבוצה לעפולה והעלתה הצגה חדשה, "חולצה כחולה", ובה שירו הראשון של זעירא (מילים ולחן) הקרוי אף הוא "חולצה כחולה", שזכה לפופולריות רבה בקרב תנועות הנוער הסוציאליסטיות בארץ ישראל.
משה הלוי, מייסד "האהל", שכנע את זעירא לעבור לתל אביב וללמוד משחק.
בשנת 1927 החליט זעירא להפסיק את לימודי המשחק וללמוד הלחנה, בעיקר עם המוסיקולוגים שלמה רוזובסקי ודוד שור.
החלטתו לעבור מלימודי משחק ללימודי מוסיקה נעשתה בעקבות מפגשו עם המלחין יואל אנגל בתיאטרון ה'אהל'.
לאחר פטירתו של אנגל ב-1927 המשיך זעירא את קשריו עם המלחין שלמה רוזובסקי, שכתב גם הוא מוסיקה עבור אותו תיאטרון (ל'יעקב ורחל').
זעירא עבד אז במפעלי ים המלח ובמשך כשנה עלה בסופי שבוע לירושלים אל ביתו של רוזובסקי, כדי ללמוד אצלו.
בתמורה העתיק עבורו זעירא תווים, לצורך מחקר אודות טעמי המקרא שכתב אז המלחין.
בעידודו של רוזובסקי התוודע זעירא למוסיקה של מגוון העדות היהודיות בירושלים, כדי להכיר את "מקורות" המוסיקה היהודית מהם ישאב בעתיד.
כמו כן, הוא למד גם אצל הפרופ' דוד שור - בהרצאות פומביות ובשיעורים פרטיים, שהפרופסור, שהבחין בכשרונותיו, והיה ער למצבו הכלכלי, לימד אותו בחינם, בביתו.
ב-1927 הכיר את שרה גוטמן, תלמידת סמינר לוינסקי לגננות, כששרו שניהם במקהלת "בית הלויים" של מנשה רבינא בתל אביב.
השניים היו לבני-זוג, כעבור כמה שנים, בינואר 1933, נישאו בכפר ויתקין, וב-1935 נולד בנם היחיד, יובל.
בשנת 1928 פרסם עם יצחק שנהר אוסף שירי עלייה לירושלים, שבו כתב שנהר את המילים וזעירא את הלחנים.
זעירא ראה בכך את ראשית יצירתו כמלחין.
בשנה זו שינה את שם משפחתו ל"זעירא", בשל קומתו הנמוכה, בעצתו של הסופר אהרן אשמן.
מסוף שנת 1933 התפרנס למחייתו מעבודה בחברת החשמל, בתחילה כקורא מונים ואחר כך, בעקבות התקף לב, עבר לעסוק בהנהלת חשבונות.
בהקשר זה כתב והלחין את השיר "שיר הרשת" ("הזקן מנהריים") על אודות פנחס רוטנברג.
במלחמת העולם השנייה התגייס זעירא לצבא הבריטי, נמנה עם מקימי להקת "מעין זה" של הבריגדה היהודית והלחין חלק משיריה, בהם "שלכת" ("עמוק העצב בעיניים").
כמו כן כתב אז בדרכו ברכבת למצרים את המילים של "שיר ההודיה" ולאחר מכן גם את הלחן.
זמן קצר אחר סיום מלחמת העצמאות בא אל ביתם של מרדכי ושרה זעירא בתל אביב חיים הלפרין, פרופסור לחקלאות שכתב גם שירים וביקש מזעירא להלחינם.
הלפרין גילה שבדירתו של זעירא אין פסנתר.
לשאלתו כיצד הוא מלחין ענה זעירא שלפעמים הוא שורק, ולפעמים דופק על השולחן, וכשאין ברירה והוא חייב להיעזר בפסנתר הוא הולך בלילות לגן הילדים של שרה אשתו ועובד על הפסנתר שנמצא שם.
זעירא קנה פסנתר בתשלומים, אבל לא הצליח לעמוד בהם והפסנתר נלקח ממנו.
פרופ' הלפרין פנה לרשויות ודרש שיימצא הסדר שיאפשר לזעירא לקבל פסנתר, וכך היה.
הפעם זעירא לא נדרש לשלם במזומן, אלא החזיר את הכסף בנגינה.
הוא היה נוסע בסופי שבוע לקיבוצים ומושבים ועורך בהם ערבי שירה בציבור.
שירים שנכתבו כתגובה למאורעות בארץ
זעירא היה קשוב למתרחש בארץ, וכמה משיריו הם תגובות בזמן אמת למאורעות שאירעו.
כך לדוגמה, שירו "חמישה יצאו מולדת לבנות" הוא תגובה על רצח חמשת היהודים על ידי פורעים ערבים שעל שמם קרוי קיבוץ מעלה החמישה.
שירו הנודע "לילה לילה" הולחן באחד מימי העוצר של השלטון הבריטי.
זעירא הלחין שניים משיריו של אלכסנדר פן לזכרו של אלכסנדר זייד.
ביום השנה הראשון הלחין את השיר "שיר של זייד" ("פעם ועוד") (זייד נרצח שנה קודם), ושנתיים אחר כך הלחין את "אדמה אדמתי" (בטעות סוברים כי שיר זה הולחן ליום השנה הראשון).
שיר מפורסם נוסף שנכתב על ידו וע"י חברו אורלנד היה "שיר שמח" שנכתב לאחר רצח נוסעי אוטובוס במעלה העקרבים בשנת 1954 על ידי מסתננים מירדן.
השניים נפגשו במועדון בתל אביב עם ראש הממשלה משה שרת, שהפציר בהם לכתוב שיר שיפיג את אווירת הנכאים ששררה בארץ בעקבות הרצח.
השיר נכתב מיד והפך ללהיט גדול באותן שנים.
בשיריו של זעירא קיים מיזוג של מזרח ומערב, אך בולטת בשיריו נימת הזמר החסידי שקלט עוד כילד מהבית וכן השפעת הלחן הרוסי.
הצלחת שיריו מוסברת בהיותם קליטים אך בו בזמן יש בהם התפתחות פיוטית מעניינת ובעלת חן מלודי.
יצירתו זכתה להערכה רבה והקנתה לו את התואר "הטרובדור של הזמר העברי".
כשנשאל לימים כיצד הוא מחבר את שיריו, השיב: "אני אוהב שירה וקורא הרבה שירים וחוזר וקורא.
והנה יש אשר עם קריאה בשיר מסוים נרטט משהו בקרבי לפתע.
אז כאילו נזרע הניגון ומתחילה 'נביטתו', אשר יש ותארך שעות, ימים, חודשים ואפילו שנים – עד שהלחן מופיע ויוצא לאור העולם".
זעירא נפטר מהתקף לב ב-1968 ונטמן בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
הותיר אחריו את רעייתו, שרה ובנם היחיד, יובל.
שרה עסקה בהפצת שיריו לאחר פטירתו.
היא יזמה את הוצאתם לאור של שני ספרים של שיריו - "עוד שיר אחד" ו"לילה לילה".
כמו כן, הופק גם אלבום השירים "לילה לילה" שכולל 43 שירים ב-2 תקליטורים.
ארכיונו מופקד במחלקת המוזיקה בספרייה הלאומית בירושלים.
"למולדתי" (למילותיו של הלל ברגמן-אביחנן) (במקור "בשערי המולדת", וידוע גם כ"פקד ה'")
"היו לילות" (למילותיו של יעקב אורלנד)
"הנה תמו יום קרב וערבו" (למילותיו של נתן אלתרמן)
"לילה לילה" (למילותיו של נתן אלתרמן)
"כנרת" (למילותיו של אלכסנדר פן)
"על גבעות שייח' אבריק" (למילותיו של אלכסנדר פן)
"שמאל הירדן" (למילותיו של זאב ז'בוטינסקי)
"שיר שמח" (למילותיו של יעקב אורלנד)
"שירת הנודד" (למילותיו של אהרן אשמן, עיבוד גיל אלדמע, - "היי ציוניוני הדרך...")
"שועלי שמשון" (למילותיו של אורי אבנרי)
"ליל גליל" (למילותיו של נתן אלתרמן)
"אנו נושאים לפידים" (למילותיו של אהרן זאב)
"רק את לי נותרת" (למילותיו של עודד אבישר)
"יודקה" (למילותיו של עודד אבישר)
"שני שושנים" (למילותיו של יעקב אורלנד)
"מה אומרות עינייך" (למילותיו של יצחק שנהר)
"ניגון עתיק" (למילותיו של נתן אלתרמן)
"שיר אלייך" (למילותיו של יעקב אורלנד)
"שקט שקט, החנוכייה דולקת" (למילותיו של עמנואל הרוסי)
"שיר הכד" (למילותיו של אברהם חלפי)
מרדכי זעירא באסופת "מלחיני משוררים ישראלים" בעריכת דודו אלהרר, האתר של נילי דגן
"איה" (למילותיו של נתן אלתרמן)
שלכת (למילותיו של יעקב אורלנד)
"שיר הרשת" (מוכר בשם "הזקן מנהריים")
"שיר ההודיה" ("ליווית אותי ארצי")
לילה לילה: משירי המלחין מרדכי זעירא; עורך גיל אלדמע, מבוא ופרטי מידע: אליהו הכהן, תל אביב: מפעלי תרבות וחינוך (הספרייה למוסיקה ע"ש נסימוב), 1998.
יפה ירקוני עם תזמורת הד ארצי ומקהלת ציון, 1957
יהורם גאון, קסם מולדת, 1976
מרדכי זעירא: לילה לילה, 1998
גיתית שובל, לילה לילה, 1998
קרן הדר, מוזיקת לילה זעירא, 2006
1952 – פרס אלקוני (במסגרת פרס אנגל) לזמר עברי
רחובות נקראו על שמו בתל אביב וברעננה.
אקו"ם חילק פרס על שמו למלחינים, פזמונאים, מחברים ומעבדים של שירים.
חנן שלזינגר הלחין את ה"סוויטה הפסטוראלית" הכוללת 4 פרקים ומושתת על לחנים מאת זעירא ושרה לוי-תנאי
מרדכי זאב (ולדימיר) חַבקין היה בקטריולוג ואימונולוג יהודי, שעשה רבות למען שיפור תנאי הבריאות בהודו בפועלו שם.
תרומתו המשמעותית למדע היא פיתוח חיסון נגד כולרה ודבר.
בסוף חייו הקים את קרן חבקין לתמיכה בישיבות ובמוסדות תורה.
מרדכי זאב נולד בברדיאנסק, רביעי בין חמישה ילדים, לאהרון מנהל בית ספר במשפחה יהודית מתבוללת.
אמו נפטרה בילדותו והוא גדל עם אביו ואחיותיו, בתנאים כלכליים קשים.
לאחר ריב עם אחד המורים עבר לאוניברסיטת אודסה שם השתתף בשיעורים כשומע חופשי בפקולטה למתמטיקה ופיזיקה.
בתום לימודיו שוב חזר לאוניברסיטת אודסה (1879).
לאחר לימודיו התנדב לצבא, שירת בפלוגה ארטילרית.
בשנות ה-80 של המאה ה-19 התעניין ברעיונות נרודניקים, אך כשקבוצה זו פנתה לטרוריזם עזב אותה.
חבקין היה חבר "הליגה היהודית להגנה עצמית".
הוא נפצע כשהגן על בית יהודי במהלך פוגרום, ובעקבות פעולה זאת הוא נעצר, אך שוחרר זמן קצר לאחר מכן בעקבות התערבותו של מורו איליה מצ'ניקוב, מגדולי הביולוגים בתקופתו, ולימים חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה.
חבקין סיים לימודיו בהצטיינות באוניברסיטת אודסה, ובסיום לימודיו הציע לו דיקן האוניברסיטה, פרופסור יסנוגורודסקי, להישאר כפרופסור בפקולטה, בתנאי שיטבול לנצרות.
חבקין סירב, ולימים כתב ביומנו .
במקום עבודה זו החל לעבוד במוזיאון הטבע של אודסה.
בשנת 1889 היגר חבקין לשווייץ ועבד תקופה באוניברסיטת ז'נבה, ושנה לאחר מכן הצטרף למכונו של לואי פסטר לצד מצ'ניקוב.
חבקין החל את הקריירה המחקרית שלו בתור פרוטוזואולוג, תחת הנחייתו של איליה מצ'ניקוב באוניברסיטת אודסה ומאוחר יותר במכון פסטר שבפריז.
מחקריו הראשונים התמקדו בעיקר בפרוטיסטים מהסוגים: Astasia, Euglena וסנדלית ובחיידקים מהסוג Holospora אשר מהווים טפיל של סנדליות.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19 זנח חבקין את מחקרו בפרוטוזואולוגיה לטובת מחקר בבקטריולוגיה, אותו מצא בעל השלכות רבות יותר.
באותה תקופה, השתוללה מגפת הכולרה באירופה ובאסיה, ולמרות העובדה כי רוברט קוך גילה כבר בשנת 1883 את החיידקים Vibrio cholerae, הוא לא נתפס כגורם המחלה המרכזי על ידי מדענים ורופאים רבים דאז.
חבקין פיתח חיסון נגד המחלה שהתבסס על חיידקי Vibrio cholerae מוחלשים.
ביולי 1892, תוך סיכון חייו, הוא ערך את הניסוי הראשון אודות יעילות החיסון על גופו, ועל גופם של ארבעה רופאים נוספים.
לאחר כמה ימים של חום, נשארו החמישייה בריאים ומחוסנים כנגד הכולרה.
ב-30 ביולי אותה השנה חבקין פרסם את מחקריו בכתב העת של האגודה הלינאית של לונדון, אולם למרות הפרסום, מסקנותיו התקבלו בספק גדול בקהילה המדעית, לרבות בקרב פסטר ומצ'ניקוב ובקרב הרשויות הרפואיות של צרפת, גרמניה ורוסיה.
בתגובה לכך החליט לנסוע להודו, שבה חלו ומתו מאות אלפים ממחלת הכולרה.
בתחילה נתקל חבקין בהתנגדות עזה, ואף שרד בשנת 1893 ניסיון התנקשות איסלאמיסטי; אולם הוא הצליח לחסן כ-25,000 מתנדבים, ורובם שרדו.
חבקין חזר לאירופה לאחר שנדבק במלריה ובאוגוסט 1895 דיווח לקולג' המלכותי לרופאים שבלונדון על תוצאות החיסון ההמוני שערך בהודו והקדיש את הצלחתו בפיתוח החיסון ללואי פסטר.
במרץ 1896, בניגוד להמלצת רופאיו, חזר חבקין להודו וערך כ-30,000 חיסונים נוספים במהלך שבעה חודשים.
בתור בקטריולוג ראשי הצליח לחסן תוך שנתיים 42,000 איש.
מקרי המוות בין אנשים שחוסנו ירדו פי עשרות.
באוקטובר 1896 פרצה בבומביי (כיום מומבאי) מגפת הדבר וחבקין התבקש על ידי השלטונות לסייע.
עבודות הפיתוח של החיסון ארכו שלושה חודשים וב-10 בינואר 1897, לאחר שבדק את החיסון על עצמו ומצא אותו יעיל, הוחלט על ידי הרשויות לערוך ניסוי ביקורת על קבוצת אסירים שהתנדבו לשם כך.
החיסון היה אמנם מלווה בלא מעט תופעות לוואי, אך תוצאות הניסוי נמצאו יעילות במניעת הדבר.
החיסון שפיתח חבקין יוצר וניתן לתושבי בומביי והצליח לצמצם את מקרי התחלואה והתמותה באופן ניכר.
הודות למשקיפים על פעילותו מארצות שונות התפרסם שמו של חבקין בעולם כמומחה לחיסונים נגד מגפות (לקראת סוף המאה ה-19 הגיע מספר המחוסנים בהודו לבדה לכמיליון).
המעבדה לחקר מחלת הדבר שהקים ב-1899 בבומביי, בעת התפרצות המחלה בעיר, נהפכה עם הזמן למרכז בקטריולוגיה ואפידמיולוגיה במזרח אסיה (בשנת 1925 שונה שמה למכון על שם חבקין ).
ב-1897 המלכה ויקטוריה מינתה אותו כחבר במסדר האימפריה ההודית.
ב-1915 זכו החיילים הבריטיים לסדרה של חיסונים נגד שלושה סוגים של מחלות טיפוס לפי המלצתו של חבקין.
ב-1895 כתב לביוגרף אנגלי: "יהיה זה עונג גדול עבורי אם במקום לגרום לאנשים להאמין שאני רוסי או פולני, תוכל לומר שאני יהודי, בן לעם ישראל או עברי – מה שתעדיף מבין אלה".
בפברואר 1908 התמנה לחבר בחברה לפתולוגיה אקזוטית שנה לאחר מכן קיבל את הפרס הגבוה ביותר מטעם האקדמיה הצרפתית למדעים.
ב-1907 קיבל מבית-הספר לרפואה טרופית בליברפול אות הוקרה על פעילותו בהודו שהיוותה פתח לחיסונים המוניים אחרים.
במלחמת העולם הראשונה היה חווקין חבר המועצה הרפואית שליד מפקדת הצבא הבריטי בצרפת והמשיך במחקריו.
ב- 1916 פרסם מסה גדולה על היהדות, המסה פורסמה במספר כתבי-עת יהודים באנגליה ותורגמה למספר שפות.
במסה זו הגיע חווקין למסקנה, שהיהדות היא הערך היחיד שהמדע המתקדם לא סתר, אלא דווקא אישש, וכלשונו: "הסיכום הכולל של כל התגליות המדעיות בכל הארצות ובכל הזמנים הוא התקרבות המדע אל 'אדון עולם' שלנו, השיר הנעלה אשר בו עשה היהודי ועוד יוסיף לעשות בעולם, את המהפכות הנפלאות ביותר".
ב-1919 הוא כתב עצומה בנושא זכויותיהם של יהודים במזרח אירופה, העצומה הוצגה בוועידת ורסאי, לאחר תקופה התיישב בפריז, שם כיהן בחבר הנאמנים של מכון המחקר היהודי ושל ארגון 'אליאנס'.
את שנותיו האחרונות בילה בפריז, שם חזר בתשובה.
ב-1929 ביקר בברית המועצות ועמד נפעם נוכח השינויים שהתחוללו שם בשנות העדרו.
היה בין התומכים ברעיון הציוני, אך טען שהיישוב יוכל לתפקד רק בתנאי שהחוקים שלו יתבססו על תורת ישראל.
את הונו הרב, כחמישים מיליון דולר, הקדיש לקרן חבקין, לתמיכה בישיבות מזרח אירופה, באמרו: .
הוא הציע שבישיבות ילמדו גם מעט כימיה ופיזיקה, וכן שתלמידי הישיבה ילמדו מקצוע שיוכלו להתפרנס ממנו, אולם כתב במפורש כי ההחלטה בעניין מסורה בידי גדולי התורה.
בצעירותו בעת לימודיו באוניברסיטת אודסה התאהב בבחורה אך הוריה סירבו לקבלו בשל דלותו, עם פרסומו הוריה הסכימו לשידוך, בתגובה אמר: "אני אינני יכול לשאת אשה.
אם אאהבנה-פוזמקאותיה המזוהמות אנשק; ואני עלי לעבוד לכך נוצרתי".
נשאר רווק עד פטירתו, נפטר ב-26 באוקטובר 1930 בלוזן.
זכרו של חווקין הונצח בבולי דואר: ב-1964 הופק בול הודי לזכרו.
ב-8 בפברואר 1994, הנפיק דאר ישראל בול להנצחת זכרו של חווקין, שעליו מופיע דיוקנו.
בתחתית הבול ועל השובל של הבול מופיע קטע בכתב ידו של חווקין, בשפה האנגלית, מתוך מסמך שהנושא שלו "מה לעשות נגד המגפה בהודו?".
שאול טשרניחובסקי חברו לספסל הלימודים פרסם את תולדותיו בעיתון "בוסתנאי".
מרדכי וירשוּבְסקי (10 במאי 1930 – 1 במאי 2012) היה משפטן, פוליטיקאי ופעיל ישראלי לזכויות האזרח.
לשעבר חבר הכנסת וסגן יושב ראש הכנסת.
וירשובסקי נולד בלייפציג שבגרמניה, להורים בעלי אזרחות פולנית.
הוא נולד עם שיתוק ברגלו ובידו הימנית ועלה לארץ ישראל בשנת 1939. למד בגימנסיה העברית "הרצליה" ולמד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
באפריל 1955 קיבל תואר שני במשפטים.
כעורך דין, החל לעבוד בפרקליטות מחוז תל אביב, אך במהרה עבר לכהן כיועץ המשפטי לנציבות המים, תפקיד אותו מילא בשנים 1955–1966. בתפקידו זה עבד מספר שנים על חוק המים התשי"ט.
בין השאר הוא נשלח לפרו על ידי המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי במשרד החוץ, לסייע לה בחקיקת חוקי מים.
בשנת 1971 יצא לסייע בחקיקה דומה בניקרגואה.
משנת 1966 ועד 1977 שימש היועץ המשפטי של עיריית תל אביב.
בשנים 1974–1976 פרסום דו"חות ביקורת נגד פעילות בלתי חוקית, לשיטתו, של העירייה בענייני תכנון ובנייה.
מנגד טענו נגדו שדרישותיו מחבלות בפעילות תקינה של העירייה ומעכבות אישורי בנייה.
היה ממייסדי מפלגת שינוי בשנת 1974. בשנת 1977 נבחר מטעמה לכנסת, במסגרת התנועה הדמוקרטית לשינוי, וכיהן בה במשך ארבע קדנציות.
בכל תקופת חברותו בכנסת היה חבר בוועדת החוקה, חוק ומשפט, כן שימש חבר בוועדת הפנים והגנת הסביבה בכנסות ה-9, ה-11, וה-12. בכנסת ה-12 שימש סגן יושב ראש הכנסת.
בשנת 1987 עבר לרצ ונבחר מטעמה לכנסת ה-12. בבחירות לכנסת ה-13, עת התמודדה מרצ בפעם הראשונה כסיעה מאוחדת, אך שנה מאוחר יותר נבחר למועצת העיר בתל אביב יפו כנציג רצ.
לקראת הבחירות לכנסת החמש עשרה שובץ במקום הרביעי ברשימת כח לגמלאים, שלא עברה את אחוז החסימה.
לאחר שהפסיד בבחירות הפנימיות של מרצ לרשימתה לכנסת נבחר וירשובסקי למועצת העיר תל אביב-יפו מטעם מפלגת הירוקים ובין היתר כיהן כיו"ר הנהלת הסינמטק.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2008 הצטרף לרשימתו של אורן שחור ושובץ במקום השלישי, אך הרשימה לא נכנסה למועצת העיר.
וירשובסקי כיהן כיושב ראש ארגון הגג של ארגוני הנכים בישראל וכחבר נשיאות.
בשנת 2001, יצא וירשובסקי, יושב ראש ארגון הגג של ארגוני הנכים בישראל, נגד הפגנות הנכים הגדולות בירושלים.
יואב קריים, שכיהן אז כדובר מטה מאבק הנכים, התעמת עם וירשובסקי בעיתונות.
וירשובסקי היה פעיל בארגון יוצאי גרמניה ושימש יושב-ראש ועדת הכספים של הארגון.
בשנת 2000 זכה וירשובסקי באות יקיר קהילת הלהט"ב בישראל בצוותא עם שולמית אלוני ובשנת 2009 קיבל את אות יקיר העיר תל אביב-יפו.
מרדכי וירשובסקי נפטר ב-1 במאי 2012 בביתו ונטמן בבית העלמין ירקון.
הוא הותיר אחריו את רעייתו ויולה (לבית ישראל) ושני בנים.
בשנות ה-80 וירשובסקי היה ממובילי היוזמה לביטול הצנזורה על מחזות, שעליה הייתה אחראית המועצה לביקורת סרטים ומחזות.
החוק שיזם לביטול הצנזורה עבר לבסוף ביולי 1989. על הצנזורה הוא אמר: "עצם קיומה של הצנזורה בישראל בשנת 2002 מעיד על אנכרוניזם ועל כך שהדמוקרטיה שלנו היא בערבון מוגבל מאוד.
מי הם אנשי אותה מועצה שקובעים לעצמם עמדה לגבי מה חושב או מה יכול האזרח לחשוב?
קיום המוסד הזה הוא סכנה לחופש הדעות והמחשבה".
בשנת 1989 וירשובסקי יזם תיקון ל"חוק הגבלת הפרסומת והשיווק של מוצרי טבק", שירחיב את ההגבלות על פרסומת למוצרי טבק.
אולם החקיקה הושלמה רק לאחר שעזב את הכנסת.
וירשובסקי גם יזם את חקיקת חוק חובת המכרזים (התשנ"ב-1992), שעיגן בספר החוקים את העיקרון המחייב כל רשות ציבורית בישראל לערוך מכרז פומבי בטרם תכרות חוזה מול ספק פרטי כלשהו.
בשנת 2008 התראיין לסרט התיעודי של מיקי רוזנטל "שיטת השקשוקה", והביע את עמדתו כנגד הצעתו של סמי עופר להוסיף לשם מוזיאון את שמו כאשר אינו תורם מעל 50% לאגפים השונים, ובעקבות כך נדחתה בקשתו לכך.
מרדכי (מוטי) זַלקין (נולד ב-17 בנובמבר 1952 (כ"ט בחשוון ה'תשי"ג) בירושלים) הוא היסטוריון ישראלי שמחקריו עוסקים בהיסטוריה החברתית של יהודי מזרח אירופה ובתולדות החינוך היהודי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
זלקין היה חבר קיבוץ במשך שנים רבות ושימש כמורה להיסטוריה בבתי-ספר תיכוניים.
למד באוניברסיטה העברית בירושלים, בחוגים לחינוך ולהיסטוריה של עם ישראל.
עבודת הדוקטורט שלו, ב-1996, הייתה בנושא "ההשכלה היהודית באימפריה הרוסית - 1860-1800 - היבטים חברתיים", ונכתבה בהדרכתו של פרופ' עמנואל אטקס.
שימש כמרצה במכון שכטר למדעי היהדות בירושלים, כיועץ מיוחד לבית התפוצות בתל אביב, וכעמית מחקר במכון ללימודים יהודיים מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה, במרכז ללימודי יהדות באוניברסיטת הרווארד ובמרכז תקווה למשפט ולתרבות יהודית באוניברסיטת ניו יורק.
משנת 1999 ועד לפרישתו לגמלאות היה חבר סגל במחלקה להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
היה ראש התוכנית הבין-תחומית לתואר שני למורים במדעי היהדות בפקולטה למדעי הרוח והחברה באוניברסיטה זו, בשנים 2009-2011 ו-2015-2019 שימש בתפקיד ראש המחלקה.
היה חבר הנהלת החברה ההיסטורית הישראלית וחבר מערכת הפרסומים של מרכז זלמן שזר.
בשנים 2015-2019 שימש כראש התוכנית הבין-אוניברסיטאית ללימודי רוסיה ומזרח אירופה.
מחקריו עוסקים בהיסטוריה חברתית, כלכלית ותרבותית של יהודי מזרח אירופה, ובעיקר בעולמם של יהודי ליטא ("הליטוואקס").
בשנת 2022 זכה לעיטור כבוד של נשיא ליטא בשל מחקריו ופעילותו לקידום מורשת יהדות ליטא.
רב וקהילה בתחום המושב, הוצאת מאגנס, ירושלים 2017
אל היכל ההשכלה: תהליכי מודרניזציה בחינוך היהודי במזרח אירופה, ספריית הילל בן-חיים, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תל אביב 2008
ההשכלה היהודית במזרח אירופה, האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב 2003.
מגנזי וילנה, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע 2001.
בעלות השחר - ההשכלה היהודית באימפריה הרוסית, הוצאת מאגנס, ירושלים 2000.
הלל נח מגיד שטיינשניידר, עיר ווילנא חלק ב', הוצאת מאגנס, ירושלים 2002
ספר הקונדס, מרכז דינור, האוניברסיטה העברית, ירושלים 1997
"הרוח החיה באופני ההדפסה: דבורה ראם כסוכנת תרבות", דרך ספר: שי לזאב גריס, ירושלים תשפ"א
"המזרח מתבונן במזרח" : יוסף יהודה טשארני כסוכן הנאורות היהודית בקהילות היהודיות בקווקז", המשכיל בעת הזאת, ישראל תשע"ז
"וילנה של מטה : עיר כ'אם' ועיר כ'בת'", אבני דרך, ירושלים תשע"ו
"חקלאות וחקלאים במרחב התרבות היהודית-הליטאית", ציון עז (תשע"ב)
"מסורת, נאורות ודמוקרטיה בחברה היהודית במזרח אירופה במאה ה-19", בדרך הדמוקרטית, שדה בוקר תשע"ג
"את הדר הטבע לא ידעו ואת תכלת השמים לא ראו"?
: ילדות בחברה היהודית המסורתית במזרח-אירופה", זמנים 102 (2008)
"שיהיה כולו עברי" : רשת החינוך "יבנה" בליטא בין "חינוך חרדי" ל"חינוך עברי", זכר דבר לעבדך, ירושלים תשס"ז
"עיר של תורה" : תורה ולימודה במרחב העירוני הליטאי במאה התשע-עשרה", ישיבות ובתי מדרשות, ירושלים תשס"ז
"בין "בני אלוהים" ל"בני אדם" : רבנים, בחורי ישיבות והגיוס לצבא הרוסי במאה התשע-עשרה", שלום ומלחמה בתרבות היהודית, ירושלים תשס"ו
מרדכי זר (14 בינואר 1914 – 16 בדצמבר 1982) היה איש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י.
נולד במשהד שבאיראן, צאצא למשפחת אנוסים מפרס (אנוסי משהד).
בפרס עבדה המשפחה במשך דורות בעבודות, שכללו שימוש בחוטי זהב.
על שם מלאכה זו נקראה המשפחה: 'זַר', שבפרסית פירושו חוטי זהב.
עלה לארץ ישראל בשנת 1935. בשנותיו הראשונות בישראל עבד בבניין ובסלילת כבישים.
בשנת 1942 עבר לעבוד בלשכת העבודה של הסתדרות העובדים הכללית.
בשנת 1946 מונה זר למנהל המחלקה לעדות המזרח בהסתדרות בירושלים.
לאחר מכן, בהיותו חבר מועצת פועלי ירושלים, נבחר למנהל המחלקה לתרבות של המועצה.
ביולי 1962 נבחר לחבר מזכירות המועצה.
במקביל עסק בפעילות ציבורית ונבחר לשמש יו"ר ועד העדה הספרדית בעיר ונשיא התאחדות עולי פרס בישראל.
בשנת 1949 הוא הציע להקים ארגון של בני עדות המזרח בתוך מפא"י.
בשנים 1955–1965 כיהן כחבר מועצת עיריית ירושלים.
בשנים 1960–1963 היה יו"ר ועדת התחבורה העירונית.
זר הוצב במקום ה-46 ברשימת מפא"י לכנסת הרביעית ונכנס לכנסת לאחר שמפא"י הפתיעה וקבלה 47 מנדטים.
לקראת הבחירות לכנסת החמישית הוצב במקום ה-45 ברשימת מפא"י, אולם ירידה בכוחה של מפא"י הביא לכך שלא נבחר לכנסת.
לאור זאת, ניסה זר להתמנות לסגן ראש עיריית ירושלים בשכר, אך ללא הצלחה.
בשנת 1963 שב זר לכנסת בעקבות פטירתו של עמי אסף.
בכנסת הרביעית היה חבר ועדת החינוך והתרבות ובכנסות לאחריה חבר ועדת העבודה והרווחה.
בכנסת השביעית נבחר לסגן יושב ראש הכנסת.
ביוני 1960 קבע המוסד לביקורת של מפא"י שזר שגה בטעות חמורה על שסיפר לעיתונאים פרטים על סכסוכים בתוך המפלגה.
הוא היה אביהם של השחקן דודו זר מפרפר נחמד וגידי זר מצוות הווי פיקוד צפון.
בנו של בן דודו היה סוחר הקרקעות איש השומרון משה זר.
רחוב בשכונת פסגת זאב בירושלים נקרא על שמו.
מרדכי (מרקו) ולגר (2 באפריל 1952 – 30 במרץ 2008) היה מהנדס ישראלי וחתן פרס ביטחון ישראל.
ולגר נולד בשנת 1952 בפולין ובהיותו בן חמש עלתה משפחתו לישראל והתיישבה בטבריה.
בשירותו בצה"ל הוא היה ביחידת הניסויים של חיל החימוש ובתום שירותו הצבאי למד הנדסת אווירונאוטיקה בטכניון.
לאחר סיום הדוקטורט הוזמן ולגר לתקופת הבתר-דוקטורט אל מרכז המחקר איימס שבקליפורניה.
במרכז זה, בהנהלת נאס"א, שהה ולגר עד 1987 ובו הוא השתלם בנושאי רובוטיקה, ראייה ממוחשבת ובקרה.
לאחר שובו לישראל הצטרף ולגר לחברת "אל-אופ" והיה שותף לפיתוח קסדת טיס בעלת מסד נתונים ולוח תצוגה פנימיים.
בשנת 1990 הוא קודם לעמוד בראש קבוצת הבקרה של "אל אופ", תפקיד בו שימש עד למותו.
בשנת 2005 היה ולגר שותף לצוות משותף ל"אל-אופ", "נס טכנולוגיות", משרד הביטחון וחיל האוויר הישראלי שזכה בפרס ביטחון ישראל על "פיתוח מערכת מודיעין חזותית מתקדמת ביותר."
בתפקידו כראש קבוצת הבקרה היה ולגר שותף בשנות עבודתו לפרויקטים המובילים בתחום בישראל, ביניהם פיתוח מערכות הבקרה של טנק המרכבה, פיתוח הנחתה אוטומטית במזל"טים ושדרוג מערכות תצפית אוויריות על ידי שילוב GPS בתכונותיהן.
תרומתו הייחודית נגעה לפיתוח רכבים אוטונומיים (בלתי מאוישים) הפועלים על פי מסלול מוגדר מראש ותוך שמירה על כללי התנועה המקובלים.
ולגר נפטר בשנת 2008 כתוצאה מטביעה במהלך שליחות בברזיל.
מרדכי זאב פַיֶארברג (20 בספטמבר 1874, זווהיל (נובוהרד-וולינסקי), פלך ווהלין, האימפריה הרוסית – 2 במרץ 1899, שם) היה סופר עברי, חובב ציון ומשכיל.
אביו של פיארברג, שמעון, היה שוחט ממשפחה חסידית, וביקש ללמדו מלאכה זו, אך מרדכי הצעיר זועזע מהמלאכה (ולימים ביטא זאת בסיפורו "העגל"), וביקש מפלט מחלק ההלכה שבלימודי התלמוד.
הוא אורס בשידוך בגיל 18, אך לא נישא מעולם, עקב מחלת השחפת שתקפה אותו בצעירותו, ושממנה לא החלים.
פיארברג הרבה גם לקרוא בכתבי ההשכלה, ודרכם התוודע לספרות ולשירת ימי הביניים העברית, ובמיוחד לשירת יהודה הלוי ולהגות העברית של התקופה.
ליצירות אלו הייתה השפעה רבה על יצירתו.
בשנת 1896 נסע להתרפא בוורשה, ושם התוודע לסופרים עבריים שונים, בהם נחום סוקולוב, שעודדו אותו להמשיך בניסיונותיו בכתיבת פרוזה, אך יעצו לו למשוך ידו מכתיבת שירה.
פיארברג התפרנס משכר סופרים ומקצבה שהעניק לו הנדבן קלונימוס זאב ויסוצקי בהשתדלות אחד העם.
הניסיון להוציא לאחר מותו את כל כתביו במקובץ לא עלה יפה בשל התנגדות אביו המסורתי לתכניהם.
פיארברג, ממבשרי הסימבוליזם בסיפורת העברית, פרסם מספר סיפורים קצרים בכתבי העת "הצפירה" ו"השילוח", בעידוד עורכו אחד העם.
עד מותו ממחלתו עסק פיארברג בליטוש יצירתו העיקרית, הנובלה "לאן", שפורסמה זמן קצר לאחר מותו ב"השילוח".
היצירה מתארת בפרוטרוט את לבטיו של צעיר בן-דמותו של המחבר, בשאלות של אמונה, השכלה, עם וגורל.
התשובה לשאלה "לאן?" שניתנת ביצירה היא ארץ ישראל, שם יונחו יסודות ל"חברה חדשה".
הלוך-רוח זה הפך את היצירה למרכזית בתודעת דורות של ציונים.
רחוב "לאן" ברמת גן נקרא על שם יצירה זו, וכך גם הסמטאות "לאן א" ו"לאן ב" ברחוב פיארברג בתל אביב.
גם בחיפה, נתניה, באר שבע ופתח תקווה נקראו רחובות על שמו.
מרדכי זברודסקי (26 בנובמבר 1903 – 19 ביוני 1977) היה אדריכל ישראלי, בוגר הטכניון, אשר פעל בארץ ישראל החל מהמחצית השנייה של שנות ה-30 ועד לשנות ה-70.
גוף עבודותיו כולל עשרות מבנים שתכנן עבור המגזר הפרטי והציבורי, בתל אביב ומחוצה לה.
מרדכי זברודסקי, בן יעקב וצביה, נולד בבולשוי טוקמק, אוקראינה, למשפחה חקלאית ציונית.
משפחת זברודסקי היגרה לארץ בשנת 1925 עם ששת ילדיה, והם התגוררו ברחוב פינסקר 40 בתל אביב.
עם הגיעו לתל אביב עבד כפועל בבית החרושת 'סיליקט' בתל אביב.
בשנת 1926 התקבל מרדכי ללימודי אדריכלות בטכניון בחיפה, והיה לאחד הבוגרים הראשונים בפקולטה לאדריכלות במוסד שנפתח זמן קצר קודם לכן.
במהלך שנים אלו הכיר את אשתו לעתיד שרה לבית מרלנדר.
שרה הייתה רופאת שיניים שקבלה את הכשרתה בוורשה, פולין.
עד לשנת 1931 התגוררו בירושלים, ולאחר מכן עברו להתגורר תל אביב.
בשנת 1933 חבר לאדריכל יצחק בלקס, והשניים הקימו משרד תכנון זברודסקי את בלקס ברחוב יהודה הלוי 40 בתל אביב.
בשנות ה-40 שימש זברודסקי מתכנן בשירות המחלקה לעבודות ציבוריות (מע"צ) של הממשל הבריטי.
לאחר קום המדינה עבר להתגורר עם משפחתו בתל אביב, ועבד תקופה קצרה במשרד השיכון.
החל משנות ה-50 ועד ליציאתו לגמלאות באמצע שנות ה-60 שימש זברודסקי כאדריכל הראשי של "איחוד הקבוצות והקיבוצים".
הוא תכנן מבני ציבור רבים בקיבוצים ביניהם חדרי האוכל בקיבוצים איילת השחר, עין חרוד איחוד, דורות וחניתה.
הוא נפטר ביולי 1977 בגיל 74 ונקבר בבית הקברות בקריית שאול.
רחוב יהודה הלוי 60 תל אביב
בניין החברה לפיתוח חוף נתניה
חדר אוכל בקיבוץ איילת השחר
חדר אוכל בקיבוץ רמת יוחנן
חדר אוכל בקיבוץ עין השלושה
הרב מרדכי ורדי (נולד ב-14 בפברואר 1958) הוא רב הקיבוץ ראש צורים.
היה ראש מגמת תסריטאות וראש בית המדרש בבית הספר לקולנוע מעלה, רב מזמור בית ספר למוזיקה ורב אולפנת אומנויות "הללי" שבגבעת ושינגטון.
למד בישיבה התיכונית בנתניה ובישיבת ההסדר כרם ביבנה שבמסגרתה שירת בחיל שריון בצה"ל.
היה שותף להקמת ישיבת עטרת כהנים.
למד כתשע שנים בישיבת מרכז הרב.
שימש כר"מ בישיבת ההסדר במעלות וכרב היישוב מצפה נטופה בגליל התחתון.
לאחר מכן, היה רב הגרעין התורני "אלישיב" בעיר לוד.
הוא בעל תואר ראשון בחינוך (B.eD) בתורה שבעל פה ממכללת הדרום ברחובות, ובעל תואר שני בקולנוע מאוניברסיטת תל אביב במגמת בימוי והפקה.
בשנת 2010 הקים עם איציק וייס ודניאל זמיר את מזמור בית ספר למוזיקה בקריית החינוך גבעת ושינגטון.
בשנת 2014 הקים עם פורת סלומון בית ספר לאמנות בשם "פרדס" ובשנת 2015 היה שותף להקמת האולפנה לאמנויות "הללי", שניהם גם כן בגבעת ושינגטון.
הרב ורדי חבר בארגון רבני צהר.
בעקבות פנייה מצד אנשי בית הספר הדתי לקולנוע מעלה התמנה הרב ורדי לראש בית המדרש של בית הספר בירושלים.
במטרה לברר סוגיות העוסקות בקשר בין היצירה האומנותית ליהדות, הוא הקים את "בית המדרש לתורה ויצירה" ומאז עומד בראשו.
הוא היה שותף להקמת מגמת התסריטאות במעלה ועמד בראשה עד שנת 2019.
בראיון עמו אמר הרב ורדי כי "יש התעוררות של יצירה ואמנות במגזר הדתי וגם החרדי.
במקום שבו יתחברו כישרון ומקצוענות יש הזדמנות גם להתחדשות דתית, וגם ליצירות בעלות עומק רוחני יהודי".
בשנת תש"ס (2000) ערך עם הרב עמית קולא את אסופת המאמרים "מדרש לוד".
בשנת 2004 ערך ורדי את תוכנית פרשת השבוע של ערוץ 2, "פרשת דרכים", שהופקה בשיתוף בית הספר מעלה.
סרט שיצר במסגרת לימודי הקולנוע שלו, בשם: "התינשאי לי", עוסק בבחור דתי הומוסקסואל המתייעץ עם רבו האם לספר לחברתו על נטייתו.
בעקבות הסרט, בפברואר 2009 השתתף ורדי בכנס ארגון חברותא, בו נכח גם הרב יעקב מדן, ראש ישיבת הר עציון.
במסגרת לימודיו כתב גם תסריטים לסרטים: "חלאקה", בבימויה של אביגיל שפרבר, ששודר בערוץ הראשון, "שאלת רב", ו"שומר ישראל".
בשנת 2012 יצא סרטו הדוקומנטרי "לרדוף אחרי הצל" העוסק בדמותו של הרב שג"ר.
בשנת 2014 ביים והפיק את הסרט התיעודי "אמא לא משוגעת".
הסרט מלווה אישה דתייה חברת ראש צורים המתמודדת עם הפרעת אישיות גבולית (borderline personality disorder) ומעגלי החיים שלה במשפחה ובקהילה.
הסרט השתתף בפסטיבל דוקאביב ובפסטיבל דרום.
בשנת 2017 ביים והפיק את הסרט התיעודי "השדה".
הסרט מלווה יוזמה משותפת של מתנחלים ופלסטינים לפיוס ודו קיום בגוש עציון במהלך גל הטרור של 2015. הסרט השתתף בפסטיבל דוקאביב ובפסטיבל דרום.
בשנת 2020 יצא סרטו התיעודי "חתונה הפוכה" העוסק בהומואים דתיים ולסביות דתיות שהיו נשואים לבני המגדר השני ובהתמודדויות שלהם.
בחודש דצמבר 2020 הסתיימו צילומי הסרט העלילתי הארוך "עקרה" שכתב וביים ורדי, בהפקת דרומה הפקות ובסיוע קרן קולנוע גליל.
הסרט התחרה במסגרת הסרטים העלילתיים הישראלים בפסטיבל ירושלים לקולנוע 2022.
מרדכי (מרקוס) זאב ברוידא (ברודא) (Markus Braude; עשרה בטבת תר"ל (1869), בריסק דליטא – 1949, ירושלים) היה רב, מחנך, עסקן ופעיל ציוני.
אביו היה הרב אריה לייב ברודא (רב ואב"ד בלבוב, מצאצאי רבי יואל סירקיש (הב"ח), שאול וואהל, והרב צבי אשכנזי), ואמו, חנה, בתו של הרב צבי הירש אורנשטיין אב"ד בריסק.
בצעירותו עברה משפחתו לגור בריישא ולבוב, בעקבות מינוי אביו.
הוא למד בבית הספר הריאלי בלבוב, ואחר-כך השלים את בחינת הבגרות שלו בגימנסיה המקומית, ואף קיבל תעודת בגרות.
מפני התנגדות סבו לא המשיך ללמוד באוניברסיטה, ורק אחרי פטירת סבו נסע לברלין ולמד בבית המדרש לרבנים ובאוניברסיטה במגמת פילוסופיה.
בשנת 1898 קיבל תואר דוקטור באוניברסיטת פרייבורג על דיסרטציה בנושא "על ההכרה התחושית הטהורה".
מכיוון שלפי חוקי אוסטריה לא היה תוקף לתואר של אוניברסיטת חוץ ולתואר הדוקטור שלה, נאלץ כדי שיוכל למלא תפקיד באוסטריה, להיבחן שנית בפקולטה הפילוסופית באוניברסיטת לבוב.
לאחר מכן שימש כרב-מטיף בבית הכנסת המודרני (טֶמפֶּל) בעיר סטניסלבוב (כיום: איוונו-פרנקיבסק) למשך כשבע שנים, החל משבועות 1900 עד לסוף שנת 1906.
היה ממשתתפי הקונגרס הציוני העולמי הראשון בבזל (1897), והשתתף כציר בקונגרסים ציוניים נוספים.
היה פעיל בפוליטיקה המקומית, ומיוזמי התוכנית הפוליטית שנקבלה באספה הכלל ציונית האוסטרית שהתקיימה ביולי 1906 בוועידת קרקוב (שותפו לתוכנית היה אדולף ביהם).
הקהילה בסטניסלבוב, שהייתה מורכבת ברובה מקהל מתבולל, לא ראתה בעין יפה את עיסוק הרב בציונות, דבר שהוביל לסיום תפקידו בקהילה.
בשנות 1907 היה מועמד מטעם הציונים בבחירות לסיים הגליציאני במחוז ברודי.
בשנת 1907 היה מועמד לפרלמנט האוסטרי.
הציונים זכו במספר רב של קולות, אך קולות רבים נספרו כפסולים עקב שימוש לא חוקי באיות הגרמני ולא הפולני.
עקב כישלון הבחירות ואיבוד המשרה בסטניסלוב, החליט לעזוב את גליציה, ונבחר בשנת 1909 למטיף בבית הכנסת הרפורמי בלודז', משרה שבה כיהן עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בלודז' התרחבה פעילותו הציונית לקנה מידה רחב אף יותר, בהקמת בנק קואופרטיבי ציוני בגליציה, וכן החל לעסוק הפצת התרבות הציונית, בעיקר לבני נוער.
הוא יסד גימנסיה בעלת תוכנית רחבה ללמודי היהדות.
אחרי הכיבוש הגרמני של האזור, התפתחה הגימנסיה עד פי שלשה מגודלה הקודם.
בעקבות הצלחת הגימנסיה, מוסדות דומים נפתחו בכל רחבי פולין.
לאחר הקמת המדינה הפולנית, אוגדו כל הגימנסיות היהודיות במדינה לכדי ארגון אחד: אגודת בתי הספר התיכוניים היהודים הלאומיים.
בוועידת ורסאי השתתף בתור נבחר הציבור הלאומי היהודי בפולין במשלחת ההסתדרות הציונית העולמית.
בשנת תרפ"ב (1922) נבחר מטעם הרשימה הלאומית לסנאט הפולני, וכיהן בתפקיד זה עד שנת תרפ"ז (1927).
יחד עם ד"ר יהושע טהון הקים את המכון לחכמת ישראל בוורשה ועמד בראשו עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
ליום הולדתו השישים (בעשרה בטבת תר"ץ) נערכו לכבודו סדרת חגיגות ברחבי פולין הציונית.
בין השאר יצא לכבוד האירוע (נדפס בפועל רק בשנת תרצ"א) ספר יובל לכבודו, בשתי השפות: עברית ופולנית.
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה הצליח לעזוב את פולין ולעלות לארץ ישראל.
בבואו לארץ התיישב בירושלים ונבחר לעמוד בראש הוועד לחקר תולדות היהודים בגליציה.
אשתו, נלי, הייתה אחותו של מרטין בובר ונכדתו של שלמה בובר.
ספר היובל לכבוד ד"ר מרדכי זאב ברודא, ורשה: החברה להפצת מדעי היהדות בפולניה, תרצ"א.
דב סדן וחיים אורמיאן (התקינו לבית הדפוס), זיכרון מרדכי זאב ברודא: קובץ לזכר מרדכי זאב ברודא; הקדים: דב סדן;, ירושלים: הספרייה הציונית על יד ההסתדרות הציונית, תש"ך 1960. (מרבית הטקסט הוא מפרי עטו של ברודא)
רבי מרדכי זוסיא טברסקי (ה'תר"ך – כ"ז באדר ה'תרצ"ו) היה האדמו"ר מטריסק-הוצלס-יאס והשלישי לשושלת חסידות טריסק.
נכד רבי אברהם טברסקי (המגיד מטריסק).
נולד בעיר טוריסק שברוסיה לרבי מנחם נחום טברסקי, האדמו"ר מטריסק-בריסק השני לשושלת טריסק, ולחיה בת רבי דוד טברסקי מטולנה.
נישא בי"ב באדר א' ה'תרל"ח לחוה גיטל בת רבי יצחק פרידמן מבוהוש והתגורר ליד בית חותנו בבוהוש.
לאחר פטירת סבו רבי אברהם טברסקי בב' בתמוז תרמ"ט נקרא רבי מרדכי זוסיא לכהן למלא מקומו בטוריסק אך סירב, ורק בשנת ה'תרנ"א השפיעה עליו אמו להיענות לבקשת יהודי הוצלס (מחוז חרסון) ולהתמנות שם כאדמו"ר.
לאחר מספר שנים עבר לבוהוש ולבסוף קבע מושבו ביאס שם כיהן כאדמו"ר עד לפטירתו בכ"ז באדר ה'תרצ"ו ושם נקבר.
בנו השלישי רבי יעקב אריה טברסקי מילא את מקומו כאדמו"ר הרביעי מטריסק בלונדון ובבני ברק.
תורותיו נדפסו בספר "נועם מרדכי" (ירושלים תשס"ה) על ידי נכדו רבי יצחק דוד טברסקי.
ר' שלום יוסף טברסקי, אדמו"ר מטריסק-בורו פארק (נפטר כ"ה שבט תש"ח)
ר' דוד טברסקי, מילא את מקום חמיו (רבי ישראל שלום יוסף פרידמן) בבוהוש (נפטר בכ"ג בכסלו ה'תרצ"ד)
ר' יעקב אריה טברסקי, אדמו"ר מטריסק-לונדון (נפטר הושענא רבה ה'תש"ם)
ר' נחום יצחק טברסקי, רב בתל אביב
בלומא רייזיל טברסקי, אשת הרב אביגדור שור (אדמו"ר מבורדיטשוב)
פייג'לה טברסקי, אשת הרב מנחם נחום מרגליות (הרבי משטפנשט)