tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החל לשחק במכבי חיפה מגיל 8. עלה לקבוצה הבוגרת בגיל 18, בעונת 1981/82. שיחק במכבי חיפה עד לשנת 1989, נחשב לאחד השחקנים המובילים בקבוצה, והוא ניצב במקום השני בטבלת קלעי הנקודות של המועדון בכל הזמנים, עם סך של 2749 נקודות.
בשנת 1989 עבר לשחק עונה אחת ב א.ס רמת השרון, ועונה לאחר מכן חתם בהפועל גבת.
בעונה זו רוזנברג קלע 42 נקודות במדי גבת נגד מכבי תל אביב, ובכך הגיע לשיא קריירה במספר נקודות למשחק.
בשנת 1991 חזר לקדנציה נוספת בחיפה ושיחק בשורותיה שתי עונות.
בעונה השנייה 1992/93, הוא מונה כמאמן שחקן במקומו של רוני ברשץ במחזור ה-20, אך בתום העונה ירדה חיפה ליגה.
לאחר מכן הצטרף להפועל אילת בה שיחק עד לשנת 1997, ובמהלך העונה עבר להפועל תל אביב.
בעונה זו הפועל תל אביב ירדה ליגה בתום העונה ורוזנברג פרש ממשחק.
רוזנברג שיחק 72 משחקים במדי נבחרת ישראל וקלע 365 נקודות.
היה חלק מסגל הנבחרת באליפות העולם בכדורסל 1986 שהתקיימה בספרד בה סיימה ישראל במקום השביעי, וקלע 15 נקודות בחמישה משחקים.
בנוסף השתתף באליפות אירופה בכדורסל 1987 וקלע 10 נקודות בממוצע למשחק.
רוזנברג היה ידוע כשחקן בעל יכולת קליעה מעולה מכל הטווחים, ויכולת גבוהה בחדירה לסל.
בשנות ה-80 של המאה העשרים התקרב רוזנברג לדת והחל לשמור שבת.
במהלך היותו שחקן פעיל למד לתואר במשפטים, וכיום הוא שותף במשרד עורכי הדין רוזאק.
בשנת 2012 החל לשמש כיועץ המשפטי של קבוצת הכדורסל של מכבי חיפה.
כיום מתגורר רוזנברג במושב הדתי כפר הרא"ה שבעמק חפר עם חמשת ילדיו.
בנו, נתאי רוזנברג, משחק בהפועל כפר קאסם (כדורסל)
ארי לשם כבוד היה מעמד בגרמניה הנאצית שהוענק ליחידים ולקבוצות אשר לא עמדו בסטנדרטים הנאצים הנדרשים כדי להימנות עם הגזע הארי.
בעל המעמד היה שווה זכויות לארים במדינה, והמעמד ניתן בידי משרד מדיניות הגזע או על ידי בכירים במשטר הנאצי.
המעמד ניתן לבני אדם אשר תרמו באופן משמעותי לכלכלת גרמניה או למאמץ המלחמתי.
הוא ניתן גם לבני אדם אשר השתייכו לקבוצות שנחשבו לנחותות על פי תורת הגזע הנאצית.
היטלר העניק לכלל היפנים את התואר, שכן האימפריה היפנית נלחמה לצד מדינות הציר.
כמו כן, המופתי אמין אל-חוסייני, מנהיג ערביי ארץ ישראל בתקופת המנדט, הוכרז כ"ארי לשם כבוד" כחלק מיחסי גרמניה הנאצית עם העולם הערבי.
אדם נוסף שקיבל את התואר היה אמיל מוריס, ממייסדי יחידות האס אס ומראשוני המפלגה הנאצית.
אבי סבו של מוריס היה יהודי, לכן הוא לא נחשב ליהודי על פי חוקי הגזע, אך קרבת המשפחה היהודית לא אפשרה לו להמשיך ולהיות חלק משורות האס אס.
במכתב סודי מ-1935, הכריז עליו היטלר, שהיה מיודד עם מוריס, כ"ארי לשם כבוד" על מנת שיוכל להמשיך ולשרת בארגון.
אריות של כבוד מפורסמות היו שטפני פון הוהנלוהה, יהודית-אוסטרית שריגלה לטובת הנאצים וקיבלה את התואר מהיינריך הימלר, והלנה מאייר, סייפת גרמנית שהוכרחה לעזוב את גרמניה לטובת ארצות הברית ב-1935 וזכתה במדליית כסף לגרמניה באולימפיאדת ברלין (1936).
ארי פטי אולווי וטנן (בפינית: Ari Pieti Uolevi Vatanen; נולד ב־27 באפריל 1952 בטופובארה, פינלנד) הוא נהג ראלי פיני, שהפך לפוליטיקאי וחבר בפרלמנט האירופי משנת 1999 עד 2009. זכה בתואר אליפות העולם בראלי בשנת 1981 וניצח את ראלי פריז-דקר ארבע פעמים.
מאז 2013 וטנן משמש כנשיא איגוד הספורט המוטורי האסטוני.
וטנן נולד וגדל באזור טופובארה שבמזרח פינלנד.
אביו נהרג בתאונת דרכים כאשר ארי היה בן 8. וטנן היה ברכב בעת התאונה.
את הופעת הבכורה בראלי עשה בשנת 1971 באליפות פינלנד ובאותה שנה ניצח במירוץ אחד.
וארבע שנים לאחר מכן עשה את הופעת הבכורה באליפות העולם בראלי כשהשתתף בראלי אלף האגמים של 1974. הראלי הבינלאומי הראשון שלו היה ראלי ג'מייקה ב־1975 בו נהג בדאטסון 120Y.
הוא סיים במקום ה־12 עם הנווט ג'רי פיליפס.
בסוף אותה עונה הוצע לו לראשונה להשתתף כנהג מקצועי, בפורד אסקורט RS1800, בראלי בריטניה.
הוא התרסק ביום השני, אך הספיק להרשים את מנהל צוות פורד, סטיוארט טרנר כדי שיוצע לו מקום בקבוצה לאליפות הראלי הבריטית בשנה שלאחר מכן.
וטנן זכה באליפות, הישג שהוא חזר עליו בשנת 1980, עם הנווט דייוויד ריצ'רדס, שמאוחר יותר הפך ליו"ר המרוצים פרודרייב ואחת הדמויות המשפיעות ביותר בספורט המוטורי.
בין 1977 ל־1980 התמודד וטנן גם במרוצים באליפות העולם, תחילה בקבוצת פורד הרשמית ולאחר פרישתה מהענף בסוף 1979, בקבוצת הראלי הפרטית למחצה של רות'מנס.
הוא זכה בניצחון הבכורה שלו בראלי אקרופוליס ב־1980 והפך לאלוף העלום בראלי בשנת 1981.
דרכם של וטנן וריצ'רדס נפרדו לפני עונת 1982 ובשנים הבאות ישב לצידו של וטנן טרי הרימן.
וטנן לא נשאר באליפות העולם להגן על תוארו בעונת 1982 ובמקום זאת התמודד באליפות בריטניה עם פורד.
ב־1983 חזר להשתתף באליפות העולם באופן סדיר יותר בקבוצת אופל.
האופל אסקונה והמנטה לא היו בעלות הנעה 4X4 ולכן גם לא היו תחרותית מספיק, אך עם זאת, הצליח וטנן לנצח בראלי ספארי התובעני.
בשנת 1984 חתם וטנן בקבוצת פיג'ו.
עם הפיג'ו 205 T16 ניצח וטנן חמישה מרוצים ברצף, מראלי אלף האגמים של 1984 ועד ראלי שוודיה של 1985. הוא היה מועמד לזכות באליפות העולם של 1985 אך סדרת תקלות ותאונות מנעו זאת ממנו.
וטנן גם עבר תאונה קשה בראלי ארגנטינה, כאשר מכוניתו התהפכה במהירות של מעל 190 קמ"ש.
מושב הנהג נשבר, והוא הושלך בתוך המכונית כשהוא סובל מפגיעות קשות ברגליו ופלג הגוף העליון ודימום פנימי מסכן חיים.
הוא בילה 18 חודשים בהתאוששות מהפציעות הגופניות האלו ואחר כך מדיכאון קשה.
הוא התאושש באופן מוחלט וחזר לספורט המוטורי בשנת 1987 עם ארבעה ניצחונות ראלי פריז-דקר, עם פיג'ו בשנים 1987, 1989 ו־1990, ועם סיטרואן בשנת 1991. הוא היה במרכז שערורייה כשנגנבה מכוניתו תוך שהוא מוביל את הראלי בשנת 1988.
וטנן המשיך להתמודד באליפות העולם בראלי בצורה פחות או יותר פעילה עד עונת 1998. הוא נהג עבור מיצובישי ראליארט אירופה בארבעה מרוצים בעונת 1989 ובחמישה בשנת 1990. התוצאה הטובה ביותר שלו עם מיצובישי גלנט VR-4 הייתה מקום שני בראלי 1000 האגמים.
מ־1992 ועד 1993, הוא התחרה עבור סובארו ב־11 מרוצים, מסיים במקום השני שלוש פעמים, כולל באירוע הבכורה של הסובארו אימפרזה בפינלנד.
וטנן אף הוביל לזמן קצר לפני שהורד בדירוג על ידי זוכה האירוע יוהא קנקונן.
אף על פי כן, הקבוצה ויתרה עליו בסוף עונת 1993 לטובת קרלוס סאינס.
בשנה שלאחר מכן חזר וטנן לשבת מאחורי ההגה של פורד, כעת עם האסקורט RS קוסוורת' עבור צוות פרטי למחצה, ובהמשך גם משתלב בצוות המפעל של פורד, במקום פרנסואה דלקור הפצוע.
התוצאה הבולטת שלו באותה השנה הייתה סיום על הפודיום בראלי ארגנטינה, הפעם הראשונה בה התמודד באירוע מאז התאונה הקשה תשע שנים קודם לכן.
עונות 1995ו־1996 היו רגועות כשהקריירה שלו כנהג מרוצים מהשורה הראשונה אט־אט מגיעה לסיומה.
עם זאת, המשיך וטנן להתמודד בכמה אירועים ובשנים שלאחר מכן, התוצאה הטובה ביותר שלו הייתה סיום על הדוכן בראלי ספארי של 1998. לאחר מכן הוא חזר לקדנציה קצרה בסובארו לראלי סיום העונה בבריטניה שהיה למירוץ המאה שלו באליפות העולם בראלי.
אף על פי שהפך פחות פעיל בראלי, הרעב שלו לספורט מוטורי המשיך לבעור ווטנן הצטרף לניסאן בפריס־דקר בשנת 2003 אותו סיים במקום השביעי.
הוא הופיע גם בראלי פינלנד של 2003 עם פיג'ו 206 WRC של קבוצה פרטית וסיים במקום ה־11. בשנים 2004 ו־2005 המשיך וטנן להשתתף בדקר עבור ניסן ובשנת 2007 עשה ניסיון נוסף עם פולקסווגן אך פרש בקטע השביעי.
אף על פי שאין לו שורשים באסטוניה, בינואר 2013 הוצעה מועמדותו של וטנן לתפקיד נשיא איגוד הספורט המוטורי האסטוני על ידי מועצת האיגוד.
ללא אף מועמד יריב הפך וטנן לנשיא האיגוד והיה לזר הראשון שמונה לתפקיד זה.
בספטמבר 2008, וטנן השתתף בראלי על שם קולין מקריי, שהיה חלק מסבב אליפות סקוטלנד.
וטנן נהג שוב בפורד אסקורט RS1800 איתה זכה באליפות ב־1981 כשלצידו דייוויד ריצ'רדס.
הוא היה אחד מכמה אלופי עולם לשעבר שהשתתפו באירוע לזכרו של מקריי, שנהרג בתאונת מסוק שנה לפני כן.
יש להם בתים בפינלנד ובצרפת.
קים הוא המנהל של אלוף העולם בראלי סבסטיאן אוז'ייה.
בשנת 2016 מקס הלך בדרכו של אביו כשנכנס לאליפות הראלי הבריטית בה עם קבוצת M-Sport והפורד פיאסטה R5.
לאחר כמה שנים בהן עבד וטנן עם צוות ראלי צרפתי, התיישב בשנת 1993 בדרום צרפת שם קנה חווה ויקב.
עד מהרה הוא פיתח עניין בפוליטיקה ובשנת 1999 הוא נבחר לפרלמנט האירופי מרשימת מפלגת הקואליציה הלאומית השמרנית, אף על פי שהמשיך לחיות בצרפת.
הסוגיות בהן עבד כוללות מיסוי רכב, מדיניות תחבורה, סיוע בפיתוח ומדיניות חקלאית.
בשנת 2004 הוא נבחר מחדש, הפעם מטעם מפלגה שמרנית צרפתית.
בשנת 2009 היה מועמד שוב מטעם מפלגת הקואליציה הלאומית הפינית אך הפעם לא נבחר.
ב־2009 הכריז וטנן על מועמדותו בבחירות לנשיאות ה-FIA מול הנשיא הנוכחי בשמנו מקס מוסלי יחליט להתמודד מחדש לכהונה נוספת.
ב־23 באוקטובר 2009, נכשל וטנן בבחירות בהן זכה הבוס שלו לשעבר בקבוצת פיג'ו, שלאחר מכן הפך למנהל קבוצת פרארי בפורמולה 1, ז'אן טוד.
ארי כהן הוא שחקן טלוויזיה, תיאטרון וקולנוע יהודי-קנדי.
שנהשםתפקיד1991Archangelפילבין1993For the Momentססיל2000Bruiser2007רסיסיה של אפרילמר ברקוביץ2010Small Town Murder Songsהבלש וושינגטון2017זהרבי אוריס2019Spiralאהרוןזה: חלק 2רבי אוריס2023פריסילהפול בוליו
קורטני שאנדה סלטר , ידועה בשם הבמה ארי לנוקס (Ari Lennox) היא זמרת ופזמונאית אמריקאית.
ארי לנוקס החלה להעלות את המוזיקה שלה לאינטרנט בשנת 2012. ב-2013 הוציאה את מיקסטייפ הבכורה שלה, Five Finger Discount.
ב-8 בדצמבר 2015 הוכרז כי חתמה לנוקס בחברת התקליטים של הראפר ג'יי קול, דרימוויל רקורדס.
ב-21 באוקטובר 2016 היא הופיעה באלבום השיתופי של החברה, Revenge of the Dreamers II, ברצועה "Backseat" יחד עם הראפר קוז.
ב-21 באוקטובר 2016 הוציאה את מיני-אלבום הבכורה שלה, Pho.
באותה שנה, התארחה בשיר "Change" של ג'יי קול, מתוך אלבומו, 4 Your Eyez Only.
ב-7 במאי 2019, הוציאה את אלבום הבכורה שלה, Shea Butter Baby.
האלבום זכה לתשבחות רבות והגיע בשיאו למקום ה-38 במצעד אלבומי ה-R&B/היפ-הופ.
ב-27 במרץ 2020 הוציאה את מיני-אלבום הרמיקסים , הכולל רמיקסים לשלושה שירים מתוך האלבום, בהשתתפות דוג'ה קאט, סמינו ודורנד ברנר.
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס ה-BET2025זמרת ה-R&B/פופ הטובה ביותרארי לנוקס
ארי (אהרן) פייס (בהולנדית: Aäron (Arie) Pais; 16 באפריל 1930 – 25 ביוני 2022) היה פוליטיקאי וכלכלן יהודי הולנדי.
היה פעיל במפלגת העבודה ההולנדית (PvdA) ואחר כך במפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה (VVD).
בשנים 1977–1981 כיהן כשר החינוך והמדע בממשלת ואן אכט הראשונה כשר הליברלי הראשון לחינוך מאז מלחמת העולם השנייה.
בהמשך היה תקופה ארוכה חבר בבית הראשון (הסנאט) של הפרלמנט ההולנדי ובשנים 1982–1988 סגן יושב ראש הבנק האירופי להשקעות EIB.
לאחר מכן התגייס לפעילות להגנת בעלי החיים והיה ליושב ראש איגוד הצמחונים של הולנד.
אהרן "ארי" פייס נולד באפריל 1930 בהאג.
היה צאצא למשפחה יהודית פורטוגזית (ספרדית).
יחד עם הוריו ואחותו הוסתר בימי השואה בעיר ברנוולד.
פייס למד בנעוריו בגימנסיה ווסיוס באמסטרדם ולאחר מכן למד לימודי כלכלה באוניברסיטה.
עשה דוקטורט תחת הדרכתו של פיטר דה וולף (1962).
בשנת 1948 הצטרף פייס למפלגת העבודה ההולנדית והתחיל את הקריירה הפוליטית כחבר במועצת העיר אמסטרדם מטעם מפלגה זו.
אחרי שבדצמבר 1961 עזב את הלבוריסטים באפריל 1962 הצטרף למפלגה הליברלית – "מפלגת העם למען חירות ודמוקרטיה" (VVD).
ב־1971 לה הצליח להיבחר כחבר בבית השני של הפרלמנט.
בשנים 1974–1977 לימד כפרופסור לכלכלה ציבורית באוניברסיטת אמסטרדם.
בספטמבר–דצמבר 1977 כיהן כחבר בבית הראשון של הפרלמנט (ה"סנאט") ובין אוקטובר–דצמבר 1977 עמד בראש ועדת הכספים שלו.
בשנים 1977–1981 כיהן ארי פיס כשר החינוך והמדע בממשלת ואן אכט הראשונה.
כיורש התפקיד מהסוציאל-דמוקרט יוס ואן קמנאדה, היה פיס הליברלי הראשון שכיהן בתפקיד זה מאז מלחמת העולם השנייה.
הוא ערך רפורמה של חטיבות הביניים ובתי הספר התיכוניים.
לאורך כהונתו כשר התווכח רבות עם שר האוצר הנוצרי-דמוקרטי פרנס אנדריסן בנוגע לתקציב משרדו.
בשנים 1981–1982 היה פייס חבר בבית הראשון של הפרלמנט ויושב ראש ועדת הכספים שלו.
בשנים 1982–1988 כיהן כסגן יושב ראש הבנק האירופאי להשקעות EIB.
התגייס להגנת בעלי החיים ונבחר ליושב ראש איגוד הצמחונים ההולנדים.
ארי פיס היה נשוי לדיפלומטית והפוליטיקאית אחיה סכו (Eegje Schoo) שכיהנה בשנים 1982–1986 כשרה בלי תיק לשיתוף פעולה בפיתוח.
גיסו היה העיתונאי הנדריק יאן סכו, עורך ראשי של כתב העת Elsevier וסגן עורך ראשי של היומון de Volkskrant.
ארי תורגילסון (באיסלנדית: Ari Þorgilsson; נהגה קרוב ל"ארי ת'ורקילסון"; 1067 או 1068 – 1148), שנודע גם בכינוי ארי הין פרודי (Ari hinn fróði), כלומר ארי החכם.
הוא היה כומר קתולי, מנהיג, סופר וכרוניקן איסלנדי.
הוא ידוע כמחברו של "ספר האיסלנדים" - "איסלנדינגאבוק" ושותף לכתיבת הספר "לנדנאמאבוק", שניהם מקורות היסטוריים ראשיים להתחלות ההיסטוריה של איסלנד.
ארי תורגילסון היה המחבר האיסלנדי הראשון שכתב יצירה לא בלטינית, כפי שהיה נהוג, אלא בשפה שדוברה באיסלנד, השפה הנורדית העתיקה ולפיכך נחשב לאבי ההיסטוריוגפיה והספרות האיסלנדית.
כונה לפעמים "הרודוטוס של איסלנד".
ארי נולד בערך במחצית השנייה של המאה - 11 במשפחה אריסטוקרטית מהלגאפל במערב איסלנד.
נחשב לאחד האישים המשפיעים בתולדות איסלנד והכרוניקה שלו "איסלנדינגאבוק" מסתיימת באילן יוחסין של ה"אנגלינגר" ובני בריידאפיירדור, שבאמצעותם היה מקורב לשושלת המלכים הנורווגים אינגלינגר ומלכיה האגדיים של שוודיה, צאצאי האב הקדמון אינגווי.
אביו של ארי, תורגיל גלירסון, השתייך לקלאן הייקדאילר.
שמונה דורות הפרידו אותו מאולפר הלבן (Ólafr Hvíti) שהיה למלך דבלין, ומהמלכה הוויקינגית אודר קטילדוטיר החכמה (Auðr inn djúpúðga), בתו של קטיל ביורנסון "אף שטוח" (שהיה בנו של ביורן בונה גרימסון (820-765)).
חמישה מאבותיו של ארי נולדו באיסלנד ומתוכם שניים לפני התנצרות העם.
ארי ציין ב"איסלנדינגאבוק" שהיה בן שתים עשרה בזמן מותו של הבישוף איסלייפר גיסוררסון בשנת 1080. בפתח הדבר שלו לספר Heimskringla ("היימסקרינגלה", ציין סנורי סטורלוסון שארי נולד בשנה שלאחר נפילתו של האראלדר סיגורדרסון (1066) ומרבית השנתונים האיסלנדים קובעים את שנת 1067 כשנת לידתו.
בילדותו טבע אביו תורגיל בבריידאפיירדר וארי גודל בבית סבו גליר.
אולם סבו מת בשובו מעלייה לרגל לרומא וכעבור שנה, בגיל שבע עבר ארי להייקאדאלר אצל האלר תורריאסון, שהיה משורר סקאלד ונמנה עם מחברי הפואמה "האטאליקיל".
(כנראה מכיוון שאשתו של האלר, יורון, הייתה בת דוד מדרגה שנייה של אמו.
ארי גודל בהמשך על ידי טייטר איסלייפסון, אדם מלומד מאוד, בנו של איסלייפר גיסוררסון, הבישוף הראשון של איסלנד.
ארי שהה בהייקאדאלר למשך ארבע עשרה שנים.
על חייו של ארי בבגרותו קיימים פרטים מועטים.
יודעים שהוסמך ככומר נוצרי וכיהן ככומר ובתפקיד של ראש קלאן - goði (גודי).
ביישוב בסטאדור, כיום סטאדאסטאדר, בחצי האי סנאיפלסנס שבדרום איסלנד.
הוא היה נשוי ואב לשני ילדים:בן ובת.
ארי תורגילסון הלך לעולמו בגיל 81.
בפתח הדבר ציין ארי שהוא הציג את הגרסה הראשונה של "איסלנדינגאבוק" בפני הבישופים תולאקר וקטיל (שייתכן כי הם הטילו על ארי את המשימה לכתוב את הספר) וכן בפני סמונדר החכם (סיגפוסון).
בהמשך לדבריו ערך גרסה שנייה, שהושלמה בנקודות מסוימות.
אולם דילגה על הגנאלוגיות (« áttartölu ») ובייחוד על חיי המלכים (konunga ævi) שעוררו דיונים רבים בנוגע לטיבם.
באחרית דבר שכתב במהדורה שלו ל"לנדנאמאבוק", ציין האוקר אלנדסון את קיומה של גרסה ראשונה של ספר זה, בעריכת ארי תורגילסון וקולסקגר אאוסביירנסון.
מיחסים לארי גם את "קיצור חיי ה"גודי" סנורי (Ævi Snorra goða)
כפי שמעיד הכינוי "פרודי" ("החכם") שהוענק לו על ידי בני עמו ("כבוד שזכו לו רק שניים או שלושה בקרבם")
וכפי שתיאר אותו סנורי סטירליסון ב"היימסקרינגלה" שלו - כ"איש שהצטיין בחוכמתו", מחונן ב"ידע מעמיק על אירועי הזמנים הקדומים כאן ובחוץ לארץ כאחד" וכן "בקיא ומצויד בזיכרון טוב", זכה ארי תורגילסון להכרה רחבה מאוד בימי הביניים.
כל המחברים האיסלנדים מימי הביניים היו שותפים להערכה שגילה סנורי כלפי ארי בתור עד יוצא דופן של ההיסטוריה האיסלנדית.
ארי תורגילסון צוטט כמקור מוסמך גם על ידי כותבי הסאגות המלכותיות (פרט לסנורי, אודר סנוראסון וגונלאוגר לייפסון הזכירו אותו בכתביהם המוקדשים לאולאופר טריגוואסון) וכן על ידי כותבי הסאגות האיסלנדים.
האופי הכמו מודרני בגישתו של ארי הודגש לעיתים קרובות.
רז'י בוייה מיחס לו "דיוק בתיעוד, השוואת מקורות, הפניה לעדים מהימנים, תיארוך המבוסס על ציוני דרך בזמן".
"איסלנדינגאבוק" יחד עם "לנדנאמאבוק" מהווה מקור חשוב ביותר בנוגע להתחלת ההיסטוריה של איסלנד, על אף מגבלותיו.
תורגילסון נפגמה על ידי שאיפתו לחיזוק הכנסייה, אמונתו במוצא הנורווגי של המתיישבים, חיפושו המועדף אחרי מידע על האזור שלו, חבל בריידאפיירדר.
אילסנדינגאבוק, כספר ראשון שנכתב בשפת הארץ, נחשב לספר מכונן בספרות האיסלנדית ובמיוחד לגבי הסאגות.
רז'י בואייה מצא בו את כל התכונות שלימים הבטיחו את ההצלחה הנצחית של הסאגות:הקצב המהיר, החסכון באמצעי הסגנון, השימוש בליטוטה והצמצום שיצא בזה.
פטר האלברג הדגיש את ההבדלים בין יצירתו של ארי לסאגות: היא איננה מתרכזת בגיבור אחד ואין בה הסצנות והדיאלוגים התוססים האופייניים לסאגה.
חיי המלכים כפי שהופיעו בגרסה השנייה של ה"אסלנדינגאבוק", עשויים, בדומה ליצירתו האבודה של סמונדר, להיחשב ל"אבות הישירים של הסאגות המלכותיות", בדור הראשון שלהם.
ארי מורה ויירה פילהו (בפורטוגזית: Ari Moura Vieira Filho; נולד ב-31 ביולי 1996) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר במטאליסט 1925, בהשאלה מאתלטיקו מטרופוליטנו.
מורה התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל וראנופוליס, ממנה הצטרף לסאו לואיס.
ב-17 בפברואר 2019 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 1–2 נגד אתלטיקו טובאראו.
באפריל הושאל לקונפיאנסה מהליגה השלישית בברזיל.
בינואר הושאל לברזיל דה פלוטאס.
ביוני הושאל בשנית לקונפיאנסה מהליגה השנייה בברזיל.
ב-21 ביוני 2021 הושאל לבני סכנין מליגת העל.
ב-3 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו, בקבוצה בהפסד 2–3 להפועל חיפה במסגרת גביע הטוטו.
ב-14 ביוני 2022 הושאל לסקציה נס ציונה.
את שער הבכורה שלו כבש ב-22 באוקטובר, כשנכנס כמחליף בניצחון 0–1 על הפועל חיפה.
ב-14 ביולי 2023 הושאל למטאליסט 1925 מליגת העל האוקראינית.
רוזוב נולד בתל אביב לרבקה (לבית גרליק) והאדריכל שמואל רוזוב בשנת 1925. משפחתו התגוררה בחיפה, ולצורך הלידה עקרה המשפחה באופן זמני לבית הוריו של שמואל בתל אביב ומיד לאחר מכן חזרה המשפחה המורחבת לחיפה שם גדל, התחנך ופעל עד לפטירתו.
את לימודי היסודי והתיכון העביר בבית הספר הריאלי ובתום לימודיו הצטרף ל.
לקראת סיום שירותו הצבאי גם שהה תקופה עם גדודו באיטליה.
עם שובו לארץ-ישראל התגייס לגדוד 22 של חטיבת כרמלי והשתתף בקרבות על חיפה במלחמת העצמאות.
עם שחרורו המשיך ללימודי אדריכלות בטכניון.
בתום לימודיו התחתן עם הודה (לבית ברקוביץ) והצטרף למשרד האדריכלים המצליח שהפעיל אביו מאז 1930, בהמשך הפך לשותף ולאחר פטירת אביו היה לאדריכל הראשי במשרד עד לפטירתו.
אוסף המשרד נמסר על ידי המשפחה לארכיון העיר חיפה.
מלון דן כרמל, מרכז הכרמל, חיפה
בסיס חיל האוויר תל נוף
בית אגד בתחנת מרכזית בת גלים (בשיתוף אריה שרון, בנימין אידלסון ואריה פרייברגר)
בית האיכרים, רחוב קפלן, תל אביב
בית המועצה לשיווק פירות הדר, רחוב ויסוצקי 6, תל אביב
דיור מוגן "פסגת אחוזה", חיפה
ארי שפר היה צייר רומנטי הולנדי-צרפתי.
הוא נודע בעיקר בזכות יצירותיו המבוססות על ספרות, עם ציורים המבוססים על יצירותיהם של דנטה, גתה ולורד ביירון, וכן נושאים דתיים.
הוא גם היה צייר דיוקנאות פורה של אנשים מפורסמים.
מבחינה פוליטית, היו לארי שפר קשרים חזקים עם המלך לואי פיליפ הראשון, לאחר שהועסק כמורה של ילדיו של המלך, מה שאפשר לו לחיות חיי מותרות במשך שנים רבות עד המהפכה של 1848.
שפר היה בנו של יוהאן ברנרד שפר (1765–1809), צייר דיוקנאות שנולד בהומברג על אוהם או קאסל (שניהם בגרמניה) ועבר להולנד בצעירותו, ושל קורנליה לאמה (1769–1839).
ציירת מיניאטורות ובתו של צייר הנוף ארי לאמה מדורדרכט, שעל שמו נקרא ארי.
לארי שפר היו שני אחים, העיתונאי והסופר קארל ארנולד שפר (1796–1853) והצייר הנדריק שפר (1798–1862).
תחילה הוא התחנך אצל הוריו, ולאחר מכן למד באקדמיה לציור באמסטרדם מגיל 11. בשנת 1808 הפך אביו לצייר החצר של לואי בונפרטה באמסטרדם, אך אביו מת שנה לאחר מכן.
לאחר מות אביו עבר ארי ללמוד בעיר לליל שבצרפת.
ב-1811 הוא ואמו, שהשפיעה רבות על הקריירה שלו, עברו לפריז, צרפת, שם למד בבית הספר לאמנויות היפות כתלמידו של פייר-נרסיס גירה.
אחיו הגיעו בעקבותיו לפריז מאוחר יותר .
שפר החל להציג בסלון דה פריז בשנת 1812. הוא החל להיות מוכר בשנת 1817, ובשנת 1819 הוא התבקש לצייר דיוקן של המרקיז דה לאפייט.
אולי בגלל הכרותו את לאפייט, שפר ואחיו היו פעילים פוליטית לאורך חייהם.
בשנת 1822 הוא הפך למורה לציור לילדים של לואי פיליפ הראשון, הדוכס מאורליאן.
בגלל הקשר שלו איתו, הוא השיג הזמנות רבות עבור דיוקנאות ועבודות אחרות.
בשנת 1830 הפרות סדר נגד שלטונו של המלך צ'ארלס העשירי הביאו להפלתו.
ב-30 ביולי נסעו שפר והעיתונאי רב ההשפעה אדולף טייר מפריז לאורליאן כדי לבקש מלואי פיליפ הראשון להוביל את ההתנגדות, וכמה ימים לאחר מכן הפך ל"מלך הצרפתים".
באותה שנה נולדה קורנליה בתו של שפר, לא ידוע מי הייתה אמה.
קורנליה שפר (1830–1899) הפכה לפסלת וציירת בזכות עצמה.
אמו של שפר לא ידעה על נכדתה בשמה עד 1837, ולאחר מכן טיפלה בה עד מותה, שנתיים מאוחר יותר.
שפר הפך לחבר שותף במכון המלכותי של הולנד ב-1846, והתפטר ב-1851.
שפר ומשפחתו שגשגו בתקופת שלטונו של לואי פיליפ הראשון, שהתפטר ב-24 בפברואר 1848. שפר והנדריק הוצפו בעבודות אמנותיות, והם לימדו תלמידים רבים בבית המלאכה שלהם בפריז.
ציורים רבים שהופקו בתקופה זו בסדנא שלהם, נושאים את חתימתו.
שפר קיבל אות בלגיון הכבוד בשנת 1848. כקצין של "הגארד נשיונל" הוא ליווה את משפחת המלוכה הצרפתית בבריחה מארמון טווילרי.
שפר לחם במהלך מרד יוני בפריז בין ה-23 ל-26 ביוני 1848. האכזריות והשנאה שהפגין הדרג הממשלתי ואומללות המעמדות הנמוכים, זעזעו אותו עד שהוא פרש מהפוליטיקה וסירב לצייר פורטרטים של משפחת נפוליאון השלישי, שמלך לאחר המרד.
ב-16 במרץ 1850 נישא לסופי מארין, אלמנתו של הגנרל בודראן, וב-6 בנובמבר של אותה שנה הפך לבסוף לאזרח צרפתי.
הוא המשיך לנסוע לעיתים קרובות להולנד, ונסע לבלגיה, גרמניה ואנגליה, אך בריאותו התדרדרה ובסופו של דבר נפטר בשנת 1858 בבית הקיץ שלו בארגנטויל.
שפר צייר לעיתים קרובות נושאים מהספרות, במיוחד את יצירותיהם של דנטה, ביירון וגתה.
שתי גרסאות של דנטה וביאטריס נשמרו בגלריה לאמנות וולברהמפטון, בריטניה, ובמוזיאון לאמנויות יפות, בוסטון, ארצות הברית.
במיוחד זכה לשבחים פרנצ'סקה דה רימיני שלו, שצוירה ב-1836, הממחישה סצנה מתוך התופת של דנטה אליגיירי.
ביצירה מסתחררים גופותיהם השזורים של פרנצ'סקה די רימיני ופאולו מלטסטה בסערה הבלתי נגמרת שהיא המעגל השני של הגיהנום.
אשליה של תנועה נוצרת מהווילונות שעוטפים את בני הזוג, כמו גם משיערה הגולש של פרנצ'סקה.
שתי דמויות אלו יוצרות קו אלכסוני שחותך את רוב הבד ויוצר לא רק תחושה של תנועה, אלא גם נותן לציור אווירה של חוסר יציבות.
פרנצ'סקה נצמדת לפאולו כשהוא מפנה את פניו בייסורים.
ישנן שתי דמויות נוספות בתמונה: מוסתרות ברקע, המשוררים דנטה ווירג'יל מביטים כשהם עושים את דרכם בתשעת מעגלי הגיהנום.
מאוחר יותר שפר פנה לנושאים דתיים.
שפר היה גם צייר פורטרטים מוכשר, וסיים כ-500 דיוקנאות בסך הכל.
נושאיו כללו את המלחינים פרדריק שופן ופרנץ ליסט, המרקיז דה לה פאייט, אלפונס דה למרטין, צ'ארלס דיקנס, הדוכסית דה ברולי ואחרים.
לאחר 1846, הוא הפסיק להציג.
קשריו החזקים עם משפחת המלוכה גרמו לו להפסיק מרצונו כאשר בשנת 1848, נוצרה הרפובליקה הצרפתית השנייה.
שפר מונה למפקד לגיון הכבוד ב-1848, כלומר לאחר שפרש לחלוטין מהסלון.
בסטודיו שלו, נותרו ציורים רבים שהוצגו רק לאחר מותו ב-1858.
ארי צבי זיבוטופסקי הוא רב ושוחט, פרופסור חוקר, מנהל מעבדת חקר תנועות העיניים, במכון לחקר המוח של אוניברסיטת בר-אילן.
החל מ-2008 הוא מורה דרך בעיר דוד.
בשנת 2015 נסע לכורדיסטן שחלקים ממנה היו בשליטה עצמאית מן הסורים ומן הטורקים, כדי להתחקות אחר שרידי הקהילות היהודיות שם.
במהלך המסע פגש זיבוטפסקי נשים יזידיות שנחטפו בידי דאעש והותקפו נאנסו ונפגעו.
יחד עם הפסיכולוג ד"ר יעקב הופמן השניים טיפלו בנשים אלו, ואף יזמו השתלמות לימודית לטיפול בנשים אלו, אותה עברו 18 מטפלות מכורדיסטן בישראל בשנת 2019.
זיבוטפסקי מחבר מאמרי עיתונות ומאמרים במגוון נושאים, שהקשר ביניהם הוא במקרים רבים ההלכה היהודית, הפסיכולוגיה או חקר תנועות העיניים, ותוצאות מסעותיו ברחבי העולם.
זיבוטפוסקי נולד בניו יורק, עלה לישראל עם משפחתו בשנת 2000. בעל תואר ראשון מקופר יוניון, תואר שני בהיסטוריה יהודית מישיבה יוניברסיטי, ותואר שלישי מאוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב.
עשה פוסט דוקטורט במכון העיניים של המכונים הלאומיים לבריאות.
בין היתר למד שחיטה, הנדסה והיסטוריה יהודית, ועסק בפסיכולוגיה קוגניטיבית.
המאבק על הכרת ירושלים כבירת ישראל
כתבותיו בעיתון משפחה (אתר העיתון משפחה)
פרסומים בעיקר פוליטיים בעיתון The Times of Israel
מאמריו האקדמיים של זיבוטפסקי באתר בר-אילן (שבאקדמיה.
ארי קלאס (באסטונית: Eri Klas; 7 ביוני 1939 – 26 בפברואר 2016) היה מנצח ומוזיקאי אסטוני ממוצא יהודי.
קלאס נולד לאנה לבית גורביץ' ואדוארד בטאלין.
אמו, אנה, הייתה פסנתרנית ומחנכת.
הוריה של אנה, יוסל ואסתר גורביץ' הכירו בריגה, שם שימש האב כמורה לשירה וניצוח בבית ספר לבנים.
לאחר כיבוש אסטוניה בידי הנאצים, נותר האב אדוארד עם הוריו באסטוניה ואילו אמו נמלטה עם ארי לתוככי ברית המועצות (באזור ירוסלבל).
האב נרצח בסתיו 1941. לאחר המלחמה שב עם אמו לאסטוניה.
בשנת 1959 סיים את בית הספר התיכון למוזיקה ובשנת 1964 סיים לימודיו בקונסרבטוריון.
הוא עבד בעיקר באזור הנורדי, אבל נזכר בעיקר בזכות עבודתו בהובלת תזמורת הרדיו ההולנדית שהתפרקה.
בין השנים 1999 עד 2001 היה קלאס יועץ מוזיקלי של הסינפונייטה הישראלית באר שבע.
מיוני 1999 שימש כשגריר רצון טוב מטעם יוניסף.
הוא ניצח על ביצוע הבכורה של קונצ'רטו לצ'לו מס' 1 מאת אלפרד שניטקה (הפילהרמונית של מינכן, 1986 שגריר רצון טוב) ועל פר גינט של אדוורד גריג (האופרה הממלכתית של המבורג, 1989), ועבד על הפצת הרפרטואר הסימפוני האסטוני.
קלאס היה פעיל גם כפדגוג, והחזיק בתואר פרופסור באקדמיית סיבליוס (1993–1997) ובאקדמיה האסטונית למוזיקה ותיאטרון (1997 עד מותו), שם קיבל תואר דוקטור לשם כבוד.
בשנת 1986 הוא זכה בתואר האמן העממי של ברית המועצות.
קלאס עוטר במסדר האריה של פינלנד (1992, לרגל יום העצמאות ה-75 של פינלנד) ובמסדר הכוכב הלבן האסטוני.
קלאס היה גם אלוף אסטוניה לנוער באיגרוף קל משקל והיה חבר בוועד האולימפי האסטוני.
קלאס היה נשוי שלוש פעמים.
ב-1966 נולדה לו בת מזוגיות עם אניטה מיט, פעלולנית ורקדנית.
בשנים 1966-68 היה נשוי לניבס לפ, זמרת אופרה ושחקנית.
לשניים נולדה ב-1967 הבת דיאנה (לימים, שחקנית).
מ-1972 עד 1991 היה נשוי במשך לרקדנית הבלט אילה אולה (Ülle Ulla).
בשנת 1992 נישא לאריאל ואימץ את שתי בנותיה.
ארי קלאס נפטר ב-2016 ונטמן בבית העלמין היהודי בטאלין.
ארי ליבסקר (נולד ב-1972 בחיפה) הוא קולנוען דוקו ועיתונאי ישראלי.
סרטו סטאלגים (2008) נסקר בניו יורק טיימס וזכה במספר פרסים.
במרץ 2012 הוא אצר את התערוכה "איראן", המוחה על מה שהוא רואה כ"פאניקה סביב פצצת האטום האיראנית".
סרטו "הקונצנזוס הברברי" (ישראל 2004, 30 דקות) עסק בהשפעות המזיקות של ברית מילה.
ערוץ 2 ניסה לצנזר את הסרט ובסופו של דבר שידר אותו בשעה מאוחרת.
הסרט עורר תגובות וביקורות רבות.
בסוף שנות ה-90 היה אחד המייסדים של קבוצת "האקדמיה החופשית".
בשנת 2002 שיחק בסרט הקצר "ואן גוך בתל אביב" (ישראל 2002, 16 דקות) של קבוצת בבון.
משנת 2004 הוא שותף בעריכה של מגזין מעיין, מגזין לשירה ורעיונות, ובמגזין הקולנוע מערבון.
אחת מהתערוכות שלהם נקראה "שכבתי עם ארי ליבסקר" ונערכה על גג בתל אביב, תערוכה נוספת נקראה "שרון" על הקשר בין אזור שפלת השרון העשיר בישראל לראש הממשלה לשעבר אריאל שרון.
במאי 2006 הציג ליבסקר את עבודת הווידאו "Magic 2" בתערוכה "דורון", המתייחסת לדורון סבג, שהוצגה בגלריה מינשר בתל אביב ועסקה באמנות ובזכויות עובדים.
במהלך שנות ה-60 המוקדמות בישראל (ובתקופת משפט אדולף אייכמן) "סטאלגים" היו ספרים פורנוגרפיים המתארים יחסי מין אכזריים מזוכיסטיים בין סוהרות נאציות לאסירי מחנות ריכוז.
הסרט מנתח את הגורמים לתופעה.
בהשקה מוקדמת של סרטו (ב-6.9.07) ליבסקר התראיין לניו יורק טיימס וסיפר "הבנתי שתמונות השואה הראשונות שראיתי, כאחד שגדל כאן, היו של נשים עירומות.
אני זוכר כמה היינו נבוכים."
בשנת 2009 השלים ליבסקר את הסרט "הפואמה הביתית" (ישראל 2009, 60 דקות) סרט שעקב אחר שלושה אנשים, אחד מהם סבתו והקשר שלהם לבית.
שם הסרט מתייחס לספר הפואמה הביתית של המשורר אהרן שבתאי.
בשנת 2013 פרסם את הנובלה "הדוקומנטריסט" (צורפה לגיליון התשיעי של כתב העת מעיין).
בעשור הראשון של המאה ה-21 עבד כעיתונאי כלכלי במגזין פירמה (גלובס).
בעשור השני החל לעבוד בכלכליסט.
בשנת 2010 התחזה למיליארדר קרואטי המעוניין לרכוש נדל"ן כדי לחדור לדירתו של שר הביטחון אהוד ברק ופרסם על כך כתבה במגזין.
הרצה בתוכנית לימודי צעירים של המכללה האקדמית תל אביב-יפו על סקירתו את שוק הדיור והאופציות שיש בו לצעירים.
ארי טפני פוהלוינן (בפינית: Ari Tapani Puheloinen; נולד ב-26 בדצמבר 1951) הוא גנרל פיני בדימוס אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של כוחות ההגנה של פינלנד בין השנים 2009–2014.
פוהלוינן נולד בטאיפלסארי ב-26 בדצמבר 1951. הוא היה בנם השני של חשמלאי ומנקה; מוצאו ממשפחה ממעמד העובדים הוא יוצא דופן בקרב הקצונה הבכירה בפינלנד, הבאים בדרך כלל ממעמד הביניים או ממשפחות של אנשי צבא.
כך למשל, אבותיהם של ארבעת ראשי ההגנה הקודמים לו היו קולונלים, אדמירלים או גנרלים.
משפחתו עברה בהמשך ללומקי (Luumäki) , שם השלים את לימודיו כחשמלאי בשנת 1970.
ב-1970 התגייס לכוחות ההגנה של פינלנד לשירות החובה שלו, ועבר הכשרה כקצין מילואים.
עם סיום תקופת שירות החובה שלו התקבל ללימודים בבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת אלטו בהלסינקי ולאוניברסיטת טמפרה, אך הוא בחר להמשיך את שירותו באקדמיה הצבאית קדטיקולו (Kadettikoulu).
ב-1974 סיים פוהלוינן את לימודיו, הוסמך כלויטננט והחל לשרת כקצין סדיר בבריגדה משוריינת.
ב-1978 נבחר, יחד עם עוד שלושה קצינים פינים, להשתתף בקורס בן חמישה חודשים בברית המועצות, שעסק בפיקוד טקטי על חיל רגלים ממוכן.
זמן קצר לאחר הקורס החל פוהלוינן את לימודיו בקולג' לפיקוד אותו סיים ב-1983. לאחר לימודיו שירת שלוש שנים כקצין מודיעין במטה כוחות ההגנה הפיניים, והתמחה בנושאים הקשורים למזרח.
שימש כעוזר הנספח הצבאי במוסקבה עד סוף המלחמה הקרה, ב-1990.
עם סיום תפקידו במוסקבה חזר פוהלוינן לפינלנד ומונה ב-1993 למפקד בטליון שריון בבריגדה המשוריינת, משימתו הפיקודית הראשונה.
ב-1995 מונה פוהלוינן לתפקיד במטה הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (OSCE) ועם שובו לפינלנד השתתף בעבודת המטה הכללי הפיני לקראת שיתוף הפעולה של ארצו עם נאט"ו.
לאחר תפקיד זה יצא פוהלוינן ללימודים באוניברסיטת הרווארד, בארצות הברית.
ב-1999 מונה למפקד בריגדת שריון.
החל משנת 2000 שירת פוהלוינן כאחראי המוכנות של המטה הכללי וב-2004 מונה למפקד פיקוד המזרח של צבא פינלנד.
בנוסף לתפקיד זה היה אחראי על הארגון מחדש של צבא פינלנד.
ב-2007 מונה לראש המטה הכללי, סגן מפקד כוחות ההגנה, תפקיד שבפינלנד הוא טכני בעיקרו.
באותה תקופה נישא לקצינה בצבא הקבע הפיני, לויטננט ראשונה טינה לייסי פוהלוינן, אשתו השנייה.
ב-23 בינואר 2009 נמסרה הודעה על בחירתו של פוהלוינן לתפקיד ראש ההגנה הבא.
הוא נכנס לתפקידו ב-1 באוגוסט 2009 וכיהן בו עד 31 ביולי 2014.
אריאגנר סמית' (בספרדית: Ariagner Smith; נולד ב-13 בדצמבר 1998) הוא כדורגלן ניקרגואי המשחק בעמדת החלוץ בפוניבז'.
סמית' התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל מקומיות בניקרגואה.
בגיל 16 חתם בריאל אסטייל מליגת העל הניקרגואית.
שנה לאחר מכן נבחן באודינזה מהסרייה א', אך לא הצליח להרשים את ראשי המועדון.
ב-1 במרץ 2018 חתם בספרטקס יורמלה מליגת העל הלטבית במדיה שיחק עונה אחת.
לקראת עונת הושאל לקיזילקום זראפשון ובמהלך העונה עזב ללוקומוטיב טשקנט שניהן מליגת העל האוזבקית.
בעונת חזר לספרטקס ורשם 7 שערים ב-25 משחקים.
עונה לאחר מכן הושאל לספוטניק רצ'יצה מליגת העל הבלארוסית ובמהלך העונה הושאל לוולס מוסקבה.
בעונת הושאל לפוניבז' מליגת העל הליטאית.
בעונה זו כבש 8 שערים ב-34 משחקים וחתם לשנתיים נוספות בקבוצה.
עונה לאחר מכן כבש 14 שערים והיה מלך שערי הקבוצה שזכתה באליפות הראשונה שלה.
ב-16 במרץ 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ניקרגואה בהפסד 2-0 ל.
ב-27 במרץ הבקיע צמד בניצחון 0-7 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2022.
ליגת העל הניקרגואית: , ,
ארי דייוויד שפיר (Ari David Shaffir; נולד ב-12 בפברואר 1974) הוא קומיקאי, סטנדאפיסט, שחקן, מנחה פודקאסט, כותב ומפיק אמריקאי-יהודי.
ארי שפיר נולד בעיר ניו יורק שבארצות הברית למשפחה יהודית דתית.
אביו היה ניצול שואה מרומניה.
כשהיה בן 9 עברה משפחתו לרוקוויל, מרילנד.
לאחר סיום התיכון למד שנתיים בישיבה בירושלים וחזר ללמוד באוניברסיטת מרילנד, שם סיים תואר ראשון בספרות אנגלית.
לאחר הלימודים, שפיר עבר ללוס אנג'לס ושם החל את הקריירה שלו כקומיקאי.
את דרכו הוא התחיל במוקד הטלפונים של מועדון The Comedy Store, והחל לקבל שם תפקידים קטנים, עד שמשך את עינה של בעלת המקום, מיצי שור (Mitzi Shore) והחל להופיע במועדון בקביעות.
שפיר נודע במיוחד בזכות עבודתו כסטנדאפיסט.
לאורך השנים שפיר הופיע במועדוני סטנדאפ ופסטיבלים שונים, וזכה להכרה בסגנונו הייחודי.
לאורך השנים שפיר הוציא ספיישלים קומיים.
שפיר הוא גם המפיק והמנחה של הפודקאסט "Skeptic Tank" שם עסק בשיחות ארוכות עם אורחים במגוון רחב של נושאים.
שפיר גם לוקח חלק בהנחיה של הפודקאסט "Punch Drunk Sports" יחד עם ג'ייסון ת'יבאולט וסם טריפולי, והוא גם נוהג להתארח באופן תדיר בפודקאסט The Joe Rogan Experience ואף היה האורח הראשון של פודקאסט זה.
בעבר שפיר גם יצר, הנחה והפיק את סדרת הטלוויזיה "This is Not Happening" בה התארחו קומיקאים שסיפרו על סיפורים אמיתיים שהם חוו.
ככל הידוע ארי אינו בזוגיות ואין לו ילדים.
בעבר הייתה לו מערכת יחסים, בת שבע שנים, עם .
"אריאדנה" הייתה אוניית הצי הקיסרי הגרמני אשר נכנסה לשירות במאי 1901.
אריאדנה הייתה החמישית בסדרת גאצלה, שכללה עשר סיירות קלות אשר נבנו עבור הצי הקיסרי הגרמני.
סדרה זו שילבה את היתרונות של סיירות לא ממוגנות ושל סירות אוויסו, ועל עיצוב זה התבססו כל הסיירות הקלות העתידיות של הצי הקיסרי.
סדרה זו נבנתה כדי לשרת את הצי הגרמני הראשי וכסיירת קולוניאלית.
היא הייתה חמושה בסוללה של עשרה תותחי 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') והגיעה למהירות מרבית של 21.5 קשרים (39.8 קמ"ש).
אריאדנה ראתה שירות מועט במהלך הקריירה שלה; היא שירתה בשייטת הראשית, תחילה בשייטת הראשונה ואחר כך בקבוצת הסיור הראשונה בין השנים 1902–1906. בתקופה זו נטלה חלק באימונים שגרתיים ובהפלגות לחו"ל.
היא הושבתה בסוף 1906, והייתה בעתודה עד תחילת מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914. היא הופעלה מחדש ב-2 באוגוסט, היא שירתה כמנהיגת שייטת סירות טורפדו ששמרו על חופי הים הצפוני של גרמניה.
במהלך קרב מפרץ הלגולנד ב-28 באוגוסט, היא יצאה לפעולה כדי לתגבר את הספינות בסיור במפרץ הלגולנד, שם הופתעה והוטבעה על ידי סיירות מערכה בריטיות.
נתוני הנפגעים משתנים, כאשר 59 או כ-250 מאנשי הצוות שלה חולצו על ידי סיירות גרמניות אחרות.
בעקבות בניית הסיירות הבלתי מוגנות של מסדרת בוסארד והאוויסו מסדרת הלה עבור הצי הקיסרי הגרמני, מחלקת הבנייה של משרד הצי הקיסרי (גר') הכין עיצוב לסיירת קטנה חדשה שתשלב את התכונות הטובות ביותר של שני סוגי כלי השיט.
המעצבים היו צריכים לתכנן סיירת קטנה עם מיגון שריון בעל שילוב אופטימלי של מהירות, חימוש ויציבות הנחוצים לפעילות הצי, יחד עם הסיבולת לפעול בתחנות זרות באימפריה הקולוניאלית הגרמנית.
התכנון של סדרת גאצלה שהתקבל סיפק את הבסיס לכל הסיירות הקלות שנבנו על ידי הצי הגרמני עד לתכנונים הרשמיים האחרונים שהוכנו בשנת 1914.
מערכת ההנעה שלה כללה שני מנועי קיטור תלת דרגתיים מתוצרת AG Weser.
המנועים הונעו על ידי שמונה דוודי צינור מים פחמיים מסוג מארין.
היה לה צוות של 14 קצינים ו-243 מלחים.
הספינה הייתה חמושה בעשרה תותחי 10.5 ס"מ (4.1 אינץ') SK L/40 בצריחים בודדים.
שניים הוצבו זה לצד זה קדימה על המצודה, שישה מוקמו באמצע הספינה, שלושה משני הצדדים, ושניים הוצבו זה לצד זה מאחור.
התותחים יכלו לתקוף מטרות עד לטווח של 12,200 מטרים (13,300 יארד).
היא הצטיידה גם בשני צינורות טורפדו בקוטר 45 סנטימטרים (17.7 אינץ') עם חמישה טורפדות.
הם היו שקועים בגוף הספינה בצד הרוחב.
הספינה הייתה מוגנת על ידי סיפון משוריין שהיה בעובי 20–25 מילימטרים (0.79–0.98 אינץ').
במגדל הניווט היו דפנות בעובי 80 מילימטרים (3.1 אינץ'), והתותחים היו מוגנים במגני תותחים בעובי 50 מ"מ (2 אינץ').
אריאדנה הוזמנה תחת שם החוזה "D" והונחה במספנת AG Weser בברמן ב-14 בדצמבר 1899. היא הושקה ב-10 באוגוסט 1900 ומנהל ה-Kaiserliche Werft (המספנה הקיסרית) בווילהלמסהאפן, קונטר-אדמירל הוגו פון שוקמן נשא נאום בטקס, ולאחר מכן החלו עבודות ההתאמות.
היא הוזמנה לניסויים ימיים ב-18 במאי 1901. בעודה בניסויים ב-11 ביולי, התפוצץ הדוד הראשון שלה בצד השמאלי; שלושה נהרגו ושלושה נוספים נפצעו בתאונה.
הספינה הוכרזה לבסוף מוכנה לשירות ב-22 באוקטובר 1902, כאשר היא שובצה לסיירת הראשונה, שבסיסה בקיל.
קורבטנקפיטן אדולף יוזפי קיבל את הפיקוד על הספינה באותה תקופה.
היא הצטרפה לאוניות המערכה של השייטת לשייט לנורווגיה, ולאחר מכן התקיימו אימונים בים הצפוני.
ב-1 במרץ 1903 שובצה אריאדנה לקבוצת הסיור הראשונה, יחידת הסיור הראשית של השייטת, בפיקודו של קונטר-אדמירל לודוויג בורקנהאגן.
היחידה יצאה לשייט אימונים לספרד בתחילת 1903, במהלכו אריאדנה עצרה בברסט, צרפת ב-14 במאי כדי לאסוף דואר לשייטת.
ביולי, עיקר הצי, כולל אריאדנה, ערך ביקור נוסף במימי נורווגיה.
תרגילי אימון הסתיו השנתיים של הצי נערכו בספטמבר ובאוקטובר, והתקיימו בים הצפוני והבלטי כאחד.
הספינה השתתפה בתרגילי הצי במאי 1904, ולאחר מכן נערכה סקירה ימית עבור המלך הבריטי אדוארד השביעי במהלך ביקורו בקיל.
הצי ערך לאחר מכן ביקור בבריטניה ואריאדנה ליוותה מאוחר יותר את היאכטה הוהנצולרן של הקייזר וילהלם השני בשייט בין 3 ל-10 בספטמבר.
קורבטנקפיטן אלפרד שירמר החליף את יוזפי באותה תקופה.
בשנת 1905, הספינה השתתפה בתוכנית האימונים של השנה, אשר הופסקו במרץ כאשר אוניית המערכה מקלנבורג עלתה על שרטון בחגורה הגדולה; אריאדנה הייתה בין הכלים שנשלחו למשוך אותה לחופשי.
בפברואר 1906, אריאדנה ליוותה את אוניית המערכה החדשה פרוסן, שייצגה את גרמניה בטקסי ההכתרה של המלך הדני פרידריך השמיני בקופנהגן.
לאחר שחזרה לגרמניה, אריאדנה הוצאה משירות בווילהלמסהאפן ב-22 בספטמבר והושמה בעתודה, שם שהתה בשמונה השנים הבאות.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה ביולי 1914, אריאדנה הופעלה מחדש ב-2 באוגוסט כמובילת שייטת עבור שייטת סירות הטורפדו של הגנת החוף ששמרו על שפכי נהרות היאדה והווזר.
על הספינות הוטלה המשימה להגן על דרכי המים החשובים הללו מפני התקפות של ספינות מלחמה של האויב.
מפקדה היה קפיטן צור זי הנס זיבוהם.
ב-23 באוגוסט, מספר מפקדים בריטים הגישו תוכנית לתקוף את קו הסיור לאורך החוף הגרמני עם הסיירות והמשחתות הקלות של כוח הארוויץ', בפיקודו של קומודור רג'ינלד טירוויט.
ספינות אלו ייתמכו על ידי צוללות וסיירות המערכה של תת אדמירל דייוויד ביטי וכוחות קלים קשורים.
התוכנית אושרה ונקבעה ל-28 באוגוסט.
הכוחות הבריטיים החלו לצאת מהנמל בערב 26 באוגוסט, החל מהצוללות שהוקצו למבצע.
רוב כוחות השטח יצאו לים מוקדם בבוקר שלמחרת; שייטת הסיירות ה-7, שנוספה כדי לספק תמיכה נוספת לכוח הארוויץ', יצאה מהנמל מאוחר יותר באותו היום.
בבוקר 28 באוגוסט, אריאדנה הוסבה אל מחוץ לקו הסיור הקדמי ועגנה בכניסה אל נהר וזר לתמיכה בסיירות ובספינות הטורפדו בסיור.
לאחר קבלת דיווחים על המתקפה הבריטית בבוקר אותו היום, אריאדנה ועוד כמה סיירות הפליגו ומיהרו לתמוך בפטרולים הגרמנים.
היא פגשה את שטטין בערפל כבד בסביבות השעה 13:40, אך פחות מעשרים דקות לאחר מכן, הגיעו סיירות המערכה של ביטי, שרדפו אחר קלן, והחלו לירות גם על אריאדנה.
היא פנתה לימין וניסתה לברוח.
היא נפגעה מספר פעמים מהתותחים הבריטיים, ופגז אחד פגע בחדר הדוודים הקדמי.
מחסן הפחם עלה באש וחמישה דוודים הושבתו; המהירות שלה ירדה ל-15 קשרים (28 קמ"ש).
שתי סיירות מערכה צמצמו את הטווח לעברה, אחת מהן הייתה לאיון, עד שהם ירו בתותחי ו- רובים במרחק של , טווח נקודתי עבור תותחים בקליבר הזה.
אריאדנה השיבה אש כמיטב יכולתה, אך ללא השפעה.
עם שריפות משתוללות מקדימה ומאחורה, אריאדנה הציפה את מחסן התחמושת הקדמי שלה כדי שהלהבות לא יגיעו למטעני חומר הנפץ ההודף.
בשעה 14:15 הפסיקו הבריטים את האש ואפשרו לאריאדנה לצלוע.
הצוות שנותר בחיים שהצליח להימלט מהספינה התאסף על המצודה והתכונן לנטוש את הספינה.
הסיירת דנציג הגיעה מעט לפני השעה 15:00 והחלה לאסוף ניצולים, כאשר זמן קצר לאחר מכן הצטרפו קולברג ושטרלזונד למאמץ החילוץ.
שטרלזונד ניסתה לגרור את הכלי הנכה, אך בשעה 16:25, אריאדנה התהפכה, מה שסיים את המאמץ להציל את הספינה.
היא נשארה לצוף זמן מה לפני שטבעה לבסוף.
מאמץ החילוץ נפגע כתוצאה מפיצוצים תכופים של תחמושת שאוחסנה על הסיפון של אריאדנה, מה שמנע מסירות להתקרב מדי לסיירת ההרוסה.
הדיווחים על נפגעים שונים מאוד.
לפי ההיסטוריון גארי סטאף, בסך הכל חולצו תשעה קצינים, כולל מפקדה, וחמישים מלחים.
אבל ההיסטוריונים הנס הילדברנד, אלברט רוהר והנס-אוטו שטיינמץ מצהירים שכ-250 מאנשי הצוות שלה ניצלו, ורק 64 מאנשי הצוות שלה נהרגו בטביעה.
ארי ערב (נולד ב-8 ביוני 1956 בתל אביב) הוא פסנתרן ומלחין ג'אז ישראלי הפועל בישראל ובאירופה.
ארי ערב החל לנגן פסנתר בגיל ארבע.
הוא נחשף לג'אז בשנות העשרה שלו והחל ללמוד ג'אז ואלתור אצל המוזיקולוג צבי קרן ובהמשך אצל פיסי אושרוביץ, וכן בקורסים שונים ב (בעיקר עם המעבד אילן מוכיח).
החל את פעילותו כפסנתרן ג'אז בשנת 1980.
ערב הופיע בפסטיבלי ג'אז בארץ ובאירופה, וכן בסיורי הופעות במועדונים באירופה, ושיתף פעולה עם נגני ג'אז אירופיים ואמריקאיים.
לדבריו, הושפע בתחילת דרכו ממלחיני המוזיקה הפופולרית הישראלים הבולטים סשה ארגוב, מתי כספי ויוני רכטר, ובהמשך מפסנתרני הטריו הגדולים של הג'אז קית' ג'ארט, הרבי הנקוק, וצ'יק קוריאה.
יותר מכל אלה הוא מציין את ההשפעה של פסנתרן הג'אז ביל אוונס.
בהמשך דרכו גיוון את מקורות ההשפעה שלו ומונה בהם גם את הפסנתרנים פרד הרש ומישל פטרוצ'יאני.
כך גיבש זהות מוזיקלית משלו שבאה לידי ביטוי בארבעה אלבומים שהקליט כמוביל.
באלבומים אלה הביא לידי ביטוי גם את יכולתיו כמלחין, כאשר רוב הקומפוזיציות הנכללות בהן הן יצירות מקוריות.
בנוסף כלל בכל אחד מאלבומיו לפחות קטע ישראלי אחד בעיבוד ג'אז של מלחינים ישראלים דוגמת שלום חנוך וסשה ארגוב.
יצירתו המושפעת משלישיות הג'אז הגדולות כמו גם ממוזיקה לטינית, מאופיינת בקווים מלודיים ברורים וקליטים המלווים בהרמוניות עשירות, במגע פסנתרני עדין והיא מנוגנת ברגש רב.
באלבומו השני, "A Handful of Changes" מ-2012 שיתף פעולה עם הסקסופוניסט האמריקאי ג'ואל פרהם .
אריא יוספי (בפרסית: آریا یوسفی; נולד ב-22 באפריל 2002 בבנדר מאהשהר שבאיראן) הוא כדורגלן איראני המשחק בעמדת המגן הימני בקבוצת ספהאן מליגת העל האיראנית ובנבחרת איראן.
יוספי גדל במחלקות הנוער של נפט אהוואז וספהאן.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של ספהאן במסגרת ליגת העל האיראנית.
ב-5 בינואר 2024 ערך יוספי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת איראן, בניצחון 2-1 על נבחרת בורקינה פאסו במשחק ידידות.
נכלל בסגל נבחרת איראן לטורניר גביע אסיה 2023 בשנת 2024, אך לא שיחק בטורניר.
ארי פזובסקי היה מנגן כינור ומנצח סובייטי ממוצא יהודי.
ארי פזובסקי נולד בשנת 1887 בפרם למשפחה יהודית.
אביו היה ממשפחת קנטוניסטים ועסק במסחר.
בשנת 1897 פזובסקי החל ללמוד הקונסרבטוריון של סנקט פטרבורג.
הוא סיים קורס נגינה בכינור אצל לאופולד אואר.
לאחר סיום הלימודים בשנת 1904 הוא התחיל להופיע ככנר.
בשנת 1905 פזובסקי החל קריירה כמנצח תזמורת.
הוא היה מנצח בתיאטראות ביקטרינבורג, פרם, קאזאן, סראטוב, וילנה וערים נוספות.
בשנת 1918 פזובסקי היה מנצח בתיאטרון מרינסקי.
החל משנת 1929 פזובסקי היה מנהל תיאטראות לאופרה במספר ערים ברחבי ברית המועצות.
בשנת 1936 פזובסקי חזר ללנינגרד והיה מנצח ראשי ומנהל אמנותי של תיאטרון מרינסקי.
בתקופה זו הועלו אופרות רבות של מלחינים רוסים מהמאה ה-19.
בשנת 1943 פזובסקי הועבר לתיאטרון בולשוי ומונה למנצח ראשי ומנהל אמנותי במקום סמואיל סאמוסוד.
בעקבות מחלה הוא עזב את התפקיד כעבור 5 שנים.
על פעילותו פזובסקי קיבל פרס ברית המועצות (1941, 1942, 1943) ומספר עיטורים.
בשנת 1940 הוענק לו תואר אמן העם של ברית המועצות.
הוא כתב מספר ספרים על פעילות המנצח, הם התפרסמו רק אחרי פטירתו.
פזובסקי נפטר בשנת 1953 במוסקבה ונטמן בבית העלמין ודנסקויה.
ארי רפופורט (1963 בערך – 23 ביוני 2025) היה פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-15 שנותיו האחרונות הרחיב את תחום מחקרו גם למדעי המוח, נוירולוגיה ופסיכיאטריה, בהם פיתח תאוריות על פעילות המוח, הפרעות ומחלות בו.
נולד וגדל בירושלים, בן לפרופסור צבי רפופורט.
למד ביסודי ובתיכון בגימנסיה העברית רחביה (סיים ב-1980).
את שירותו הצבאי עשה ביחידה 8200.
בשנים 1985–1987 למד לתואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת הדוקטורט, בהנחיית לורנס רודולף, שכותרתה "מבני נתונים ואלגוריתמים לגרפיקה ממחשבת ודיגום גאומטרי", עשה באוניברסיטה העברית בשנים 1987–1990.
בשנת 1991 הצטרף לסגל בית הספר למדעי המחשב של האוניברסיטה העברית בירושלים, ובמשך השנים קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
חקר סמנטיקה ממוחשבת, בלשנות חישובית ועיבוד שפה טבעית.
עם תלמידיו לדוקטורט נמנים פרופ' רועי שוורץ ופרופ' עומרי אבנד.
ב-2010, יחד עם הדוקטורנטים אורן צור ודימיטרי דווידוב, פיתח אלגוריתם לזיהוי סרקזם, שנמנה עם 50 ההמצאות הגדולות של שנת 2010 על פי מגזין טיים.
ב-1998 יסד את חברת ההזנק פרופישנסי (Proficiency) שעסקה בפיתוח תוכנה לשיתוף בתהליכי עיצוב טכני-תעשייתי (CAD/CAM), והיה מנהל טכנולוגיות ראשי שלה.
החברה העסיקה בשיאה 150 איש.
ב-2009 נמכרה החברה ל-ITI TranscenData Inc תמורת חצי מיליון דולר.
ב-2019 ייסד את חברת למידת השפה MagniLEARN.
באפריל 2025 יצא לאור בהוצאת אלסביר ספרו The Science of the Brain: Function, Dysfunction and Disease, בספר זה הציע רפפורט הסברים מקוריים למספר בעיות רפואיות, למרות היותו נטול השכלה רפואית רשמית.
ארי רפופורט היה נשוי בשנית, ואב לחמישה ילדים.
נפטר ב-23 ביוני 2025 אחרי מאבק בסרטן ריאות.
ארי סורקו-רם (נולד ב-30 באוקטובר 1941) הוא שחקן עבר ישראלי-אמריקאי.
סורקו-רם שירת כקצין בצבא ארצות הברית, ובוגר אוניברסיטת דרום קליפורניה.
חתנו של פרדה לינדסי, ממייסדות ארגון Christ for the Nations, שנפטרה.
בשנת 1976 זכה באזרחות ישראלית ואימץ את השם ארי סורקו-רם.
בשנת 1981 ייסד יחד עם אשתו שירה את "מועז ישראל משרדים" ארגון הפועל בישראל ומקדם הפצה, הכשרה, תרגום, הוצאה לאור, סיוע כלכלי ומענה לאסונות.
הארגון הקים ומממן קהילה עברית בתל אביב.
בשנת 1987 הגיש עתירה נגד שר הביטחון יצחק רבין, בעקבות החלטה להרחיקו משירות המילואים שבו שימש כמלווה למתנדבים יהודים מחו"ל בטענה כי עסק בהפצת אמונתו בקרבם, העתירה נדחתה.
ב-1974 הופיע בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "Nakia" וגילם את מרל.
ב-1975 שיחק בסדרת הטלוויזיה הדרמה האמריקאית "Cage Without a Key" בתור נהג מטעם מועדון הרכב.
באותה השנה גם שיחק בסדרה האמריקאית "", בה גילם את דמותו של סמל מספר 1 נייט סמית'.
בנוסף באותה השנה שיחק בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "Hawaii Five-O", בה שיחק את טסאי.
בשנה זו שיחק גם בסדרה האמריקאית "Matt Helm", בה גילם את אהרונסון.
כמו כן באותה השנה גם שיחק בסדרה האמריקאית "Sky Hei$t" בתפקיד סגן השריף פירסון.
ב-1976 התארח בסדרת הטלוויזיה הלימודית "גבי ודבי" ששודרה בטלוויזיה החינוכית, גילם את דמותו של מר ניקולסון.
באותה השנה גם שיחק בסדרה האמריקאית "Police Story" בתפקיד שוטר.
בנוסף באותה השנה גם שיחק בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "Good Heavens" בתפקיד שוטר מדינה.
כמו כן באותה השנה שיחק בסרט האמריקאי "Two-Minute Warning" בתפקיד בק מצוות ה-.
ב-1977 שיחק בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "The Feather & Father Gang" בתפקיד הסמל סטרטון.
בשנים 1977–1978 שיחק בסדרה האמריקאית "CHiPs" בתפקיד השוטר שיין.
ב-1978 התארח בסדרת ההמשך של "גבי ודבי" שנקראת "דבי בבית החולים" גילם את דמותו של זאב זוהר.
באותה השנה גם שיחק בסרט "מיליונר בצרות" בתפקיד עו"ד ליברמן, עורך הדין של ג'רי אופנהיימר (יהודה בארקן).
בנוסף באותה השנה שיחק בסרט האמריקאי "Wonder Woman", בו שיחק את אמיל ברגר.
ב-1986 שיחק בסרט האמריקאי "America 3000", בו שיחק את רלק.
ב-1987 שיחק בסרט האמריקאי "His Last Days" בתפקיד וידאו קיפאוס.
ב-1992 שיחק בסרט האמריקאי "The Finest Hour", בו גילם את פיטרסן.
בשנים 1992–1993 שיחק בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "Sweating Bullets", בה גילם את דמותו של הסמל גרגורי.
ב-2001 שיחק בסרט האמריקאי "Criss Cross" בתפקיד הסמל גרגורי.
רם כתב את הספרים "האדם החדש באור הברית החדשה", ו"טבילה".
ב-11 בפברואר 1977 נישא רום לאשתו שירה.
לשניים שני ילדים ושישה נכדים, והם מתגוררים ברמת השרון.
אֲרִיאֵל היא התנחלות במעמד עיר השוכנת בלב השומרון, ליד כביש חוצה שומרון.
הוקמה בשנת 1978, והוכרזה כעיר בשנת 1998. העיר ממוקמת בגובה הנע בין 500 מטר מעל פני הים ועד לגובה של כ-706 מטר מעל פני הים.
מבחינה טופוגרפית היא בנויה על גבעה המשתרעת לאורך כ-12 ק"מ.
אריאל מכונה לעיתים קרובות "בירת השומרון".
אוכלוסיית אריאל היא חילונית ברובה.
בעיר נמצאת אוניברסיטת אריאל בשומרון.
נכון לשנת 2023 מתגוררים באריאל יותר מ-20,000 תושבים.
הגרעין הראשוני של העיר, שהוקם ב-17 בינואר 1978 נקרא בשם הזמני "חרס", על שם הכפר חארס הסמוך.
ב-31 בדצמבר 1978 ניתן ליישוב השם "אריאל", על פי הצעתו של זאב וילנאי.
אריאל הוא שם נרדף לירושלים ולבית המקדש, ומקורו מהתנ"ך: ().
פסוק זה חרוט גם על פסל האריה, שנתרם על ידי החברה האמריקאית יהודית לשימור ההיסטוריה, שממוקם בכניסה (הישנה) לאריאל.
ביולי 2009 החליטה מועצת עיריית אריאל לקרוא את העיר על שם ראש הממשלה לשעבר אריאל שרון, לבקשת משפחת שרון ובתמורה ליוזמת משפחת שרון לבנות בעיר מוזיאון ומרכז תרבות, אך ועדת השמות הממשלתית דחתה החלטה זו.
המילה אריאל ("אראל") מופיעה במקרא במשמעויות נוספת ואף במצבת מישע.
בשנת 1973 התארגנו 200 משפחות מהתעשייה הצבאית בראשות רון נחמן, לימים ראש העירייה; יוסף בר-אילן, מהנדס בתעשייה הצבאית; גיורא שחר ודוד חסמן, לגרעין שביקש להקים יישוב עירוני בשומרון.
הם פנו אל משה דיין בבקשה לקדם את הקמת היישוב, אולם בעקבות פרוץ מלחמת יום הכיפורים הטיפול בעניין נדחה.
לאחר המלחמה הם המשיכו לפעול להקמת היישוב, אך העניין התעכב עוד משום שהמוסדות המיישבים לא הכירו ביישוב שהוא "לא עיר ולא כפר, לא מושב ולא קיבוץ".
לאחר המהפך, ביוני 1977, התארגנו מחדש 45 משפחות בעמותה שנקראה "גרעין תל אביב".
הם נפגשו בספטמבר 1977 עם סגן שר הביטחון, מרדכי ציפורי, וב-16 בינואר 1978 התקבלה החלטת ממשלה על הקמת יישוב על ידי גרעין תל אביב, בשם הזמני "חרס", על שם הכפר חארס הסמוך.
תחילה עלו למקום הגברים בלבד וב-17 באוגוסט 1978 עלו לקרקע 40 המשפחות הראשונות מהגרעין והתיישבו באשקוביות.
כעבור כשנתיים עברו התושבים למבני הקבע הראשונים ביישוב.
בתחילת 1979 התגוררו באריאל כ-100 משפחות ולטענת רון נחמן בתור חיכו 600 משפחות.
באותה עת הייתה ליישוב ועדת קבלה, שסיננה את הפונים.
במרץ 1981 הוכרזה אריאל בצו אלוף הפיקוד כמועצה מקומית, שבראשה הועמד כראש מועצה ממונה, יעקב פייטלסון, שכיהן עד 1985. לאחריו כיהן רון נחמן, שכיהן בתפקיד, תחילה כראש מועצה מקומית ולאחר מכן כראש עיר, במשך כ-28 שנה.
במאי 1982 חוברה אריאל לרשת החשמל הארצית.
בין השנים 1978–1988 היישוב ביסס את מעמדו כמרכז עירוני עבור היישובים היהודיים בסביבה, הוקמו בו ארבע קופות חולים ושלושה בתי ספר יסודיים, הוקמה מכללת יהודה ושומרון באריאל (כיום אוניברסיטת אריאל) והוקמו מתנ"ס, היכל ספורט ובית כנסת בעיר.
ביולי 1998 הוכרזה אריאל כעיר.
המנון העיר נכתב על ידי תושבת העיר שרה פוגרב.
במהלך 20 השנים מאז הוכרזה לעיר התפתחה אריאל בכיוון מזרח (שכונת מוריה).
ב-2007 נבנתה גדר ההפרדה מסביב לעיר.
מכללת יו"ש הפכה לאוניברסיטה, הוקם מרכז ספורט, נחנך היכל התרבות בעיר ונפתח קניון מגה אור בכניסה לעיר, קניון אריאל סנטר בצמוד לאוניברסיטה ומרכז צעירים בסמוך למבני העירייה.
בשנת 2018 התקבלו האישורים להקמת שכונת אריאל דרום.
בסמוך לאוניברסיטה הולך ונבנה המרכז הרפואי ובית הספר לרפואה על שם שלדון אדלסון באוקטובר 2021 אישר שר השיכון זאב אלקין מאות יחידות דיור נוספות בעיר ובכלל זה הקמת שכונת אמירים באריאל מערב, לכיוון אזור התעשייה אריאל.
כחלק מגל הטרור בישראל (אביב 2022) אירע באפריל 2022 פיגוע ירי בכניסה לעיר בו נורה למוות מאבטח מירי מחבלים.
לאחר מות ראש העירייה רון נחמן, כיהן אליהו שבירו כראש העיר במשך כעשור.
בבחירות לרשויות המקומיות ב־2024, נבחר לראשות העירייה יאיר שטבון.
בשנת 2007 ניסתה עיריית אריאל להתחמק מתשלום מס שכר בתואנה כי חוקי מדינת ישראל אינם חלים עליה, אך טענה זו נדחתה בבית המשפט.
מעמדה של העיר בהסכם עתידי עם הפלסטינים שנוי במחלוקת, עקב מיקומה הגאוגרפי, המונע רצף טריטוריאלי בישות הפלסטינית העתידית, חרף הימצאותה בשטח גדר ההפרדה.
בשיחות השלום בין ישראל לפלסטינים בוועידת קמפ דייוויד, ועידת טאבה, דרשה ישראל להכליל את העיר וקבוצת יישובים ממערב לה בשטחי ישראל; גם בשיחות בין ראש הממשלה אהוד אולמרט ואבו מאזן, בוועידת אנאפוליס (2007) ובספטמבר 2008, הוצגה הדרישה להשארת גוש אריאל בריבונות ישראלית, בכפוף לחילופי שטחים.
במסגרת תוכנית המאה של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ נכללה העיר כחלק מהשטח שעתיד להיות חלק ממדינת ישראל.
להלן גרף גידול האוכלוסייה בעיר
שלב מכונן בהיסטוריית העיר היה עם העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, שבא עם התפרקות ברית המועצות.
העיר הפכה לעיר קולטת עלייה ובין השנים 1989 ל-1998 הצטרפו אליה מעל 6,000 עולים חדשים שהכפילו את אוכלוסייתה.
העולים היוו את אותה מסה קריטית שלה הייתה העיר זקוקה לביסוס מעמדה כעיר מחוז מרכזית בשומרון ולהכרה באריאל כעיר בישראל, הכרה שבוטאה בטקס במעמד ראש הממשלה בנימין נתניהו בשנת 1998. אוכלוסיית יוצאי חבר העמים משפיעה רבות על חיי התרבות והמסחר בעיר, ופרסומים שונים של העירייה נעשים בשפה הרוסית לצד עברית.
הקהילה הדתית שהתפתחה אט-אט מאז ייסוד העיר זכתה לחיזוק בסוף אוגוסט 2005, כאשר לעיר הגיעו חלק ממפוני היישוב נצרים שבגוש קטיף.
המפונים השתכנו בסמוך לאוניברסיטה, בחלקה המזרחי של אריאל.
הקהילה הדתית באריאל מתרכזת בעיקר סביב שתי קהילות: קהילת "שבות אריאל" שמרכזה בשכונות הוותיקות במרכז העיר, וקהילת "נצר אריאל" שבסיסה מפוני נצרים והיא פועלת באזור שכונת מוריה שעל יד האוניברסיטה.
בעיר פועלים כחמישה-עשר בתי כנסת של מגוון עדות ונוסחים.
בריאיון באוגוסט 2007, אמר ראש העירייה רון נחמן, כי הוא דוגל בהרחבת העיר למען גידול הקהילה הדתית בעוד מאות משפחות.
אחת הסיבות שציין לכך היא העובדה שאריאל הוקמה כעיר חילונית, ולכן הקהילה ההטרוגנית שבה כוללת מספר גדול של עולים חדשים בעלי רקע חילוני.
משכך, לדעתו, יש לעבות את האוכלוסייה הדתית כדי לתת דגש רב יותר למסורת היהודית.
ברוח גישתו זו סייע בקליטת ישיבת ההסדר מנצרים באריאל.
מקום מגוריה של קהילת נצרים נמצא מעל גבעת האוניברסיטה, בשכונת נווה שאנן.
אולם הישיבה הגבוהה, בתי הספר היסודיים והגנים, ממוקמים בלב השכונה החילונית בעיר, מה שיצר חיכוכים בין התושבים לתלמידי הישיבה.
כשהחליטה עיריית העיר להצטרף לפרויקט "נעים בסופ"ש", שמקדם תחבורה ציבורית בשבת, מרבית הקהילה הדתית התנגדה למהלך.
הקהילה הגאה התפתחה בעיר בהדרגה בעיקר עם כניסת אוכלוסייה סטודנטיאלית גדולה לעיר.
בקיץ 2021 אגודת הסטודנטים של אוניברסיטת אריאל ביקשה לקדם אירוע לקהילת הלהט"ב בעיר.
לאחר שלא קיבלה את המימון הראוי להסדרת מקום מונגש לאירוע מהעירייה, עקב לחץ של גורמים דתיים בעיר, היא בחרה לקיים אותו באולם הצדדי במתחם הקאנטרי בעיר.
בתחילת האירוע פרצו נערים רעולי פנים למתחם, ונקטו באלימות נגד המשתתפים.
בנובמבר 2021 הוגש כתב אישום נגד תושב העיר מקהילת נצר אריאל בתקיפת משתתפי האירוע.