tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרידמן שימש כנראה כחוקר בלבד במהלך כתיבת הספר.
היה זה הספר הראשון מבין עשרות ספרים שהתפרסמו בנושא מאז שנות ה-80 של המאה ה-20.
ב-1991, אחת עשרה שנים לאחר פרסום ספרם של ברליץ ומור, התפרסם ספרם של קווין ד.
שמידט: "התרסקות עב"ם ברוזוול" (UFO Crash at Roswell).
הספר התבסס על ראיונות עם עדים חדשים רבים, ונהנה מעשור של דיונים על הנושא, שהחלו לאחר פרסום ספרם של ברליץ ומור.
הספר הציע כרונולוגיה שונה מעט של תאריכי מציאת השרידים על ידי ברייזל ושל התקרית אותה תיאר ברנט, ותיאור מעט שונה של מציאתם.
בספר זה נטען לראשונה כי החללית החוצנית נגעה לרגע בקרקע בחווה שבה עבד ברייזל, והותירה אחריה מעין חריץ באורך כ-140 מטרים.
הספר מתאר הרחקת עדים ממקום האירוע, אם כי לא בפירוט.
עדות חדשה שנוספה בספר הייתה עדותו של גלן דניס, שהעיד על ניתוחים שנעשו לכאורה בגופות של חוצנים.
עדות נוספת שהובאה בספר הייתה עדותו של גנרל ארתור א.
Exon), שהעיד כי שרידי החללית והחוצנים הובאו בסופו של דבר לשדה התעופה רייט, בדייטון, אוהיו.
אקסון העיד, כי היה חלק מקבוצה שנקראה "שלושה עשר הלא-קדושים" (The Unholy Thirteen), ששלטה בכל המידע הקשור להתרסקות ברוזוול.
שנה לאחר פרסום הספר "התרסקות עב"ם ברוזוול" הופיע ספר שלישי בנושא, שכותרתו "התרסקות בקורונה" (Crash at Corona).
ספר זה עוסק בעיקר במאמצי ההסתרה של הממשל.
מחברי הספר היו סטנטון פרידמן ורוברט ווטן (Wooten), והם הסתמכו על מסמכי "מג'סטיק 12" שהוזכרו לעיל.
חלק גדול מממצאי הספר היו פרי מחקרו של פרידמן, שאותו ערך במהלך ההכנות לכתיבת ספרם של ברליץ ומור.
שמו של הספר נקרא "התרסקות בקורונה", מכיוון שקורונה קרובה יותר למקום ההתרסקות עצמה.
לוח הזמנים אותו מפרט הספר דומה ללוח הזמנים שתואר בספרים הקודמים, אך בספר זה מתואר כיצד נכלא ברייזל לכמה ימים, עד שהסכים לשנות את גרסתו לגרסה הרצויה על ידי הממשל.
פרידמן פרסם את ספרו מכיוון שחש שמחברי "התרסקות עב"ם ברוזוול" דחו חלק גדול מן העדויות שהביא, ללא סיבה מספקת.
עם זאת, פרידמן מסכים עם הסיפר העקרוני שהעלו קודמיו.
ב-1994 פרסמו רנדל ושמידט ספר שני, שנקרא "האמת על התרסקות העב"ם ברוזוול" (The Truth about the UFO Crash at Roswell).
פרסומו של ספר זה העיד על ויכוח בתוך קהילת חוקרי העב"מים, לגבי פרטים רבים הנוגעים לתאוריית ההתרסקות.
רנדל ושמידט, מחד, ופרידמן מאידך, הציגו לוחות זמנים שונים ומיקומים שונים של ההתרסקויות, כמו גם הבדלים נוספים.
שתי האסכולות שנוצרו ערערו על תקפותן של עדויות שונות, שתמכו באסכולה השנייה.
קהילות חוקרי העב"מים בארצות הברית ניסו ליישב סתירות אלו.
ספריהם של רנדל ושמידט נותרו, מכל מקום, בעלי השפעה רבה בקרב תומכי תאוריות העב"מים; הם טענו שערכו למעלה מ-2,000 ראיונות, עם יותר מ-500 עדים.
מן הספרים השונים שהתפרסמו עולה התאוריה שגיבשו חוקרי עב"מים, תאוריה שגובשה כאמור על סמך עדויות שונות.
לצורך פשטות ההסבר מובאים כאן הדברים כסיפר אחיד.
עם זאת, יש לזכור שישנם הבדלים בין הספרים השונים, הבדלים שצמחו במשך השנים.
שורת הפרסומים השונים על התקרית שכנעה יותר ויותר אמריקנים שייתכן שברוזוול אכן קרה אירוע יוצא דופן.
סקר שערכה רשת CNN ב-15 ביוני 1997 הראה כי 80% מאזרחי ארצות הברית סבורים שהממשלה מסתירה מידע שיש בידה לגבי חוצנים.
בפברואר 1994 הודיע ה-GAO על פתיחת תהליך ביקורת שנועד לאתר מסמכים המתארים את התקרית ולבחון האם הטיפול במסמכים אלה היה ראוי.
עצם העובדה שגוף ממשלתי רשמי החליט על פתיחת חקירה מראה עד כמה נתפס הנושא כמשמעותי.
ה-GAO החל בבדיקת כמה משרדי ממשלה: החקירה כללה מסמכים מסווגים ולא מסווגים משנות הארבעים ושנות החמישים, במשרד ההגנה, ב-FBI, ב-CIA, בסוכנות לביטחון לאומי (NSA), ובמשרדים נוספים.
החקירה העלתה כי כמה מסמכים שתיעדו את הפעילות בשדה התעופה הצבאי ברוזוול הושמדו.
אותרו שני מסמכים שאזכרו את ההתרסקות, דיווח צבאי שהזכיר את הדיווח הראשוני על מציאת "צלחת מעופפת" והודעת טלפרינטר של ה-FBI שדיווחה על מציאת שרידי בלון לגובה רב.
דו"ח ה-GAO מצא שהנהלים חייבו דיווח על כל התרסקות של כלי טיס (ארבע התרסקויות כאלה נרשמו באותה תקופה) אך לא היה נוהל לדיווח על התרסקות כלי טיס קל מן האוויר.
לא נמצא כל תיעוד להתרסקות של כלי טיס ליד רוזוול ביולי 1947.
כאמור, הבדיקה הרשמית נערכה על ידי ה-GAO, אך היה ברור שהמוקד יהיה בחיל האוויר.
בשל כך החל חיל האוויר עצמו בבדיקה ובניסיון לאתר מסמכים רלוונטיים לנושא.
הבדיקה כללה מחקר יסודי במסמכי חיל האוויר, דיווחים רשמיים, דו"חות טכניים, צילומים, סרטים, וראיונות עם המעורבים בנושא.
הדו"ח של חיל האוויר פורסם ב-1995, 15 שנים לאחר פרסום הספר הראשון של ברליץ ומור.
כותרת הדו"ח הייתה: "דו"ח רוזוול - תיק סגור" (The Roswell Report - Case Closed).
הבדיקה העלתה שמה שנקרא "תקרית רוזוול" לא נחשב כלל כקשור לעב"מים עד סוף שנות השבעים.
עד אז פטר חיל האוויר את הנושא בלא כלום, משום שהיה ברור שהמדובר בשרידי כדור פורח.
הדו"ח הסיק שהתאונה ברוזוול לא הייתה תאונה אווירית של כלי טיס קונבנציונלי, שכן אלו מתועדות בקפידה, כולל תאונות של כלי טיס ניסיוניים וסודיים.
בין 24 ביוני ל-28 ביולי 1947 תועדו חמש התרסקויות של כלי טיס בניו מקסיקו, אך אף אחת מהן לא הייתה בתאריך התקרית או באזור.
בלונים שהתרסקו לא נחשבו כתאונה אווירית, ורישומים לגביהם הושמדו לאחר זמן קצר.
לא נמצא כל תיעוד לכך שההתרסקות הייתה של טיל, וגם לא תוצאה של פיצוץ נשק גרעיני (אף על פי שבשדה רוזוול חנתה טייסת של מפציצי B-29 שנשאה כלי נשק כאלה).
מעבר לשלילת אפשרויות אלו, שלל הדו"ח גם כל אפשרות לכך שהתקרית הייתה קשורה בדרך כלשהי לחלליות חוצניות.
על פי הדו"ח, לא נמצא כל תיעוד שהוא המעלה אפשרות שכזו.
באותם ימים, ימי תחילת המלחמה הקרה, המושג "עב"ם" התייחס אמנם לעצם בלתי מזוהה, אך החשש היה מכלי טיס בלתי מזוהים שמקורם בברית המועצות.
המחשבה על כלי טיס שמקורם חוצני כלל לא הייתה קיימת.
התיעוד היחיד לתקרית רוזוול שנמצא במסמכי חיל האוויר היה דיווח על הצפת משרד יחסי הציבור של שדה התעופה ברוזוול בשאלות על הצלחת המעופפת שנמצאה לכאורה.
הפעילות שנרשמה בשדה התעופה באותו חודש הייתה שגרתית ולא נמצא כל תיעוד לפעילות יוצאת דופן, לא בשדה עצמו ולא בתשדורות בדרגים גבוהים יותר.
בניגוד לטענות של חוקרי עב"מים, לא נמצאה כל הוכחה לכך שבכירים בחיל האוויר היו עסוקים בפעילות סודית או ייחודית באותם ימים.
ההסבר של חיל האוויר: פרויקט מוגול
על פי ההסבר של חיל האוויר של ארצות הברית, הטענה שהועלתה בדו"חות אלה היא שהשרידים שנמצאו במדבר ב-1947 הם שרידים של פרויקט סודי שנקרא "פרויקט מוגול" (Mogul).
התייחסות הדו"ח של חיל האוויר לעדויות לכאורה על עב"מים
מה שתואר על ידי העדים כפעילות יוצאת דופן של חיל האוויר באותו זמן הייתה הפעילות סביב הכדורים הפורחים, שילוחם ואיסופם.
כך גם הדיווחים על תנועה של כוחות צבאיים שהגיעו במהירות לאתרי "התרסקות" ואספו שברים וגופות לכאורה, היו למעשה יחידות שאספו את הבלונים ואת הבובות דמויות האדם שהיו בהם.
חלק מן הממצאים לכאורה של חוקרי העב"מים הוגדרו כתרמיות של מי שהוגדרו כעדים לתקרית.
הדו"ח של חיל האוויר היה הבסיס לתגובות ביקורתיות נוספות כלפי ספרים העוסקים ברוזוול, אם כי עוד לפני פרסום הדו"ח היו שהטילו ספק בתאוריות שהועלו באותם ספרים.
המבקרים העלו כמה טענות כנגד התאוריה שהוצגה לעיל.
טענה אחת הייתה כי החוקרים ומחברי הספרים השונים טענו כי ראיינו מאות עדים, ואף יותר מכך.
ואולם, המבקרים הראו כי בפועל מתוך אותם מאות עדים רק בודדים טענו שראו בעיניהם שרידי חללית או גופות של חוצנים.
רוב העדים חזרו למעשה על דבריהם של אחרים; עדות כזו היא עדות שמיעה שאינה קבילה בבית משפט על פי דיני הראיות.
כך למשל, מחברי הספר "תקרית רוזוול" טוענים שראיינו 90 עדים, אך בספר מופיעים רק 25 עדים; רק שבעה מתוכם טענו שראו בעיניהם את השרידים, ורק חמישה מתוך השבעה נגעו בשרידים אלה.
יתר על כן, אחד מאותם חמישה טען בתוקף שהשרידים אינם ממקור חוצני.
טענות דומות מועלות כלפי ספרים אחרים בנושא.
טענה נוספת כלפי העדויות נוגעת לאמינותן.
ג'סי מרסל, שהראיון עמו הניע מחדש את העניין בתקרית רוזוול, תואר (כאמור לעיל) כקצין מודיעין ואיש צוות אוויר בחיל האוויר האמריקני בזמן מלחמת העולם השנייה, בעל אלפי שעות טיסה, חמישה עיטורים, הפלת חמישה מטוסי אויב ותואר ראשון בפיזיקה גרעינית.
ואולם, בדיקת עברו של מרסל הראתה שלא היה לו כל ניסיון בטיסה, שום רישום על הפלת מטוסי אויב, ושלא היה לו כלל תואר אקדמי.
המבקרים העלו ספקות רבים לגבי עדים נוספים.
מבקרי תאוריית נחיתת העב"ם ברוזוול טענו עוד, שכל העדויות ניתנו לפחות 31 שנים לאחר האירוע, חלקן יותר מ-40 שנה לאחריו.
המבקרים טוענים שלא ניתן להסתמך על עדויות לאחר זמן רב כל כך, במיוחד כאשר יש חשש שהעדים הושפעו, במודע או שלא במודע, מעדויות אחרות ששמעו.
כך נטען, למשל, לגבי מרסל, ששינה את עדותו לאחר שהסתבר לו שאינה אמינה.
המבקרים טוענים כי סיפור רוזוול המתואר בחיבורים השונים מורכב למעשה מעדויות הנוגעות במקרים שונים זה מזה, שאוחדו לסיפור אחד למרות הסתירות הגלויות הנוצרות מאיחוד זה; לטענתם, חסידי העב"מים נוטים לצרף לסיפור אחד כל דבר הרומז לעב"ם, ללא התייחסות לבעייתיות העלולה להיווצר מאיחוד מלאכותי כזה.
מבקרי התאוריה האשימו את חוקרי העב"מים בשיקולים תועלתניים, שבגללם יצרו ופיתחו את תאוריית רוזוול, וכך הוליכו שולל את הציבור התמים.
חוקרים שונים העלו כי בחינה נוספת של התאוריות השונות לגבי ההתרסקות מראה שייתכן וחלק מן העדויות מצביעות על התרסקות כלי טיס קונבנציונליים; באזור רוזוול התרסקו ארבעה כאלו בשנים 1948–1950. ייתכן שסיפורים על גופות חוצנים נגעו למעשה לחילוץ גופות אנושיות, או לבובות מבחן ריסוק, כפי שטען חיל האוויר.
המחלוקת סביב צילומי מסיבת העיתונאים
ראיה חשובה לכאורה להתרסקות העב"ם ולמאמצי ההסתרה של השלטונות נמצאה, לטענת חוקרי עב"מים, בתמונה שצולמה ב-8 ביולי 1947. בתמונה זו נראה הגנרל רוג'ר ראמיי (Roger Ramey) וראש המטה שלו, קולונל תומאס דובואה (Thomas Dubose), כשהם אוחזים בידיהם שרידים של מה שהוגדר על ידם כשרידי בלון לחיזוי מזג האוויר.
ראמיי, קצין בכיר בחיל האוויר השמיני, הציג בפני העיתונאים שרידים אלה כהכחשה להודעה המוקדמת יותר על מציאת "צלחת מעופפת", כביכול.
בתמונה ניתן לראות שהגנרל מחזיק בידו פיסת נייר.
חוקרי עב"מים טוענים שפיסת נייר זו היא מברק ובו נאמר שנמצאו גופות ו"צלחת" (disc).
לטענתם, ניתן לקרוא גם משפטים נוספים המראים על תכנון מערכת הטיוח וההסתרה של חיל האוויר.
ראיה זו נראית בעיני חוקרי העב"מים כראיה ניצחת, "אקדח מעשן".
ואולם, גם ראיה לכאורה זו סובלת מקשיים רבים.
חוקרים שונים הראו שפענוח הטקסט המצולם בעייתי ביותר, וקריאתו מושפעת מעמדותיו המוקדמות של מפענח הטקסט.
קושי נוסף בקבלת הראיה נובע מכך שהפענוח המוצע על ידי תומכי תאוריית התרסקות העב"ם אינו דומה כלל למברקים צבאיים סטנדרטיים, ואין בו שום רמז להיותו מידע מסווג; לו היה כזה, טוענים המבקרים, בוודאי לא היה גנרל ראמיי אוחז בו מול עשרות עיתונאים וצלמים.
דוגמה נוספת לוויכוחים הרבים סביב התאוריה על רוזוול היא הדיון על אמיתותם של המסמכים שכונו "מג'סטיק 12".
התומכים במהימנותם של מסמכים אלה הביאו ראיות שונות לכך; מנגד, ה-FBI, שנדרש לבדוק מי הדליף את המסמך (שאמור להיות סודי ביותר) קבע בדו"ח מיוחד שאין טעם בחקירה, לאחר שהוכח שהמסמכים מזויפים.
ויכוח בתוך קהילת חוקרי העב"מים
במקביל לספקות הרבים שהחלו להתעורר על ידי מבקרים מחוץ לקהילת חוקרי העב"מים, החלו להתעורר גם ויכוחים בתוך הקהילה.
שניים מן החוקרים החשובים של תקרית רוזוול היו, כאמור, קווין ד.
שניהם זכו להכרה כחוקרים המובילים בנושא זה, יחד עם סטנטון פרידמן.
ואולם, עם פרסום הדו"ח של חיל האוויר עלו ממנו טענות לגבי ספרם של רנדל ושמידט, שהאשימו את השניים במחקר רשלני.
כך למשל, רנדל ושמידט ציינו שמות של אחד עשר חיילים וקצינים ששירתו בבסיס רוזוול, ושלכאורה נמחקו מהרשומות הצבאיות כדי להסתיר את עדותם להבאת השרידים והגופות לבסיס.
ואולם, בדיקת חיל האוויר הראתה ששמונה מן השמות שהועלו נמצאו ללא קושי ברשומות, ואילו שלושת השמות האחרים היו שמות נפוצים.
בדומה, רנדל ושמידט טענו כי חמש אחיות שהיו עדות לניתוחים שנעשו בגופות החוצנים הועלמו על ידי שלטונות חיל האוויר ושמותיהן נמחקו מן הרשומות; גם במקרה זה הצליח עיתונאי של כתב העת OMNI למצוא את האחיות הנעדרות ללא כל קושי.
רנדל טען להגנתו כי שמידט הוא זה שעשה את המחקר הרשלני.
הפער ביניהם עוד הלך וגדל: שמידט טען כי הוא בעל תארי בוגר ומוסמך מאוניברסיטאות שונות, וכי הוא לקראת קבלת דוקטור בקרימינולוגיה.
ואולם, הסתבר כי לא היו לו כלל תארים אקדמיים.
בתגובה טען רנדל כי הוא ניתק את הקשר עם שמידט בשל שקריו.
חוקרי עב"מים מצאו קשיים נוספים.
דו"ח חיל האוויר התעלם מפרנק קאופמן, עד חשוב בספרם של רנדל ושמידט "האמת על התרסקות העב"ם ברוזוול" מ-1994. ואולם, לאחר מותו של קאופמן הסתבר כי המסמכים שהציג היו מזויפים וכי ניפח את חלקו האמיתי בתקרית.
רנדל וחוקר נוסף, מארק רודייר (Rodeigher) הפריכו את אמינותו של קאופמן במאמרים שפרסמו ב-2002.
חוקרי עב"מים לא היססו לחשוף עדויות בעיתיות.
בתגובה טען פרידמן כי פפלוק הוא סוכן דיסאינפורמציה.
פרסום הדו"ח של חיל האוויר האמריקני והספקות הרבים שהועלו במקביל ובעקבותיו הביאו לשינוי אצל כמה מחוקרי העב"מים, שהחלו לראות במה שקרה ב-1947 אירוע שאינו קשור בתופעות הקשורות לחוצנים.
בינואר 1997 הכריז קארל פּפלוק, כי על סמך המחקר שעשה, ומחקרים נוספים שעשו אחרים, הוא הגיע למסקנה שב-1947 לא התרסק ברוזוול כלי טיס חוצני.
השרידים שמצא ברייזל, על פי פפלוק, הם שרידים ארציים, כנראה מפרויקט מוגול הסודי.
פפלוק הסתמך גם על פרסום דיוניהם של בכירי חיל האוויר האמריקני, כאמור.
חוקר חשוב נוסף שהביע את שינוי עמדתו היה ויליאם ל.
מוּר, מחבר הספר "תקרית רוזוול" (יחד עם צ'ארלס ברליץ), שהיה כזכור הספר הראשון שהתפרסם בנושא.
פרידמן שהיה, כאמור לעיל, מי שראיין את ג'סי מרסל בסוף שנות ה-70 ונותר ממובילי חקירת האירוע, המשיך לעמוד על דעתו שמסמכי "מג'סטיק 12" הם אמיתיים, ושהתאוריה לגבי רוזוול שתוארה לעיל היא אכן מה שקרה באמת בתחילת יולי 1947 מצפון לעיר רוזוול.
פרידמן הציג את טענותיו בספרו "סודי ביותר/מג'יק: מבצע מג'סטיק 12 וטיוח העב"מים של ממשלת ארצות הברית" שיצא לאור בשנת 2003.
ספר נוסף שהתפרסם בתחילת המאה ה-21 התומך בתאוריית התרסקות העב"ם ברוזוול, הוא ספרם של דונלד שמידט ותום קארי, "עֵד ל (תקרית) רוזוול" (Witness to Roswell).
בספר זה טוענים השניים לרשימה גדלה והולכת של עדים, למעלה מ-600, הקשורים באורח ישיר או עקיף לאירועים ברוזוול והמאמתים את הסיפֵּר המקורי, בדבר התרסקות כלי טיס חוצני ברוזוול.
הם מציעים גרסה מעט שונה של התקרית, תוך שינוי כמה זמנים ומיקומים, אך העיקרון נותר זהה.
המחלוקת על התצהיר של וולטר האוט
גם הספר "עד לרוזוול" עורר מחלוקת, בשל אחת העדויות המרכזיות בו: זוהי עדותו של וולטר ג.
האוט היה קצין יחסי הציבור של בסיס רוזוול, והוא זה שפרסם את ההודעה הראשונית כאילו נמצאה צלחת מעופפת.
לאחר מותו של האוט, ב-2002, נפתחה הצהרה בשבועה שעליה חתם, ושאותה ביקש לפתוח לאחר מותו.
בהצהרה זו טען האוט כי הסיפור שהתפרסם כאילו הייתה זו התרסקות של כדור פורח היה סיפור כיסוי בלבד.
החפץ האמיתי שנמצא היה חללית חוצנית, שאוחסנה בסודיות באחד מהמוסכים בשדה התעופה.
יחד עם החללית היו גם גופות של חוצנים.
על פי התצהיר של האוט הוא נכח בישיבה רמת דרג בה השתתפו מפקד הבסיס, קולונל ויליאם בלנשרד וגנרל רוג'ר ראמיי, מפקד חיל האוויר השמיני.
בישיבה זו הועברו בין הנוכחים פיסות מהחומר שממנו הייתה החללית בנויה; איש מהם לא יכול היה לזהות את החומר.
לדבריו של האוט היו שני אתרי התרסקות, שאחד מהם הוסתר.
במבצע טיוח מקיף סרקו אלפי חיילים את אתרי ההתרסקות, ניקו מהם את כל פיסות החומר שנמצאו וטשטשו כל שריד להתרסקות.
בסוף התצהיר העיד האוט: .
ואולם, מבקרים העלו ספקות לגבי עדותו של האוט.
ראשית, עדות זו הייתה שונה מכל העדויות שנתן האוט בימי חייו, והשינוי העלה תמיהה.
מעבר לכך, התצהיר לא פורסם מיד לאחר מותו של האוט, אלא רק עם פרסום ספרם של שמידט וקארי ב-2007, במלאת 60 שנה לאירוע עצמו.
גם דחייה זו העלתה סימני שאלה רבים.
ספק שלישי הועלה בידי חוקרים שראיינו את האוט שנתיים לפני כן.
הראיון צולם, ובו נראה האוט כשהוא מגלה כנראה סימנים ראשונים לשיטיון, דמנציה; הוא לא זכר פרטים רבים שנגעו לשירותו הצבאי, למשל.
ואולם, בתצהיר יורד האוט לפרטי פרטים, באופן שמעלה תמיהה רבה מול תפקודו בראיון הקודם.
שמידט הודה שלמעשה הוא זה שכתב את התצהיר בעקבות שיחות רבות עם האוט, אך האוט הוא זה שחתם עליו; יש הרואים בחתימה, שנערכה בנוכחות נוטריון, עדות חשובה, ויש המטילים גם בחתימה זו ספק.
כך או כך, הוויכוח סביב קבלתה של העדות הוא דוגמה לוויכוח בכלל סביב הוכחת או הפרכת התאוריה על מה שקרה ברוזוול ביולי 1947.
כאמור, הוויכוח סביב מה שאירע ברוזוול טרם הסתיים.
בשנת 2012 סיפר סוכן CIA לשעבר, כי ראה בארכיון הסוכנות עדויות המוכיחות שהעצם שהתרסק ברוזוול אכן הגיע מחוץ לכדור הארץ, ונמצאו בו שרידי גופות חוצנים.
לדברי צ'ייס ברנדון, המוצג בכתבה כסוכן CIA לשעבר, בעת שיטוט במתחם מיוחד במטה ה-CIA בלנגלי, הנקרא "אוסף מודיעין היסטורי", קרא את הכותרות שנכתבו על קופסאות, ואחת מהן - "רוזוול" - צדה את עינו.
"הורדתי את הקופסה, פתחתי אותה, חיטטתי בה, החזרתי אותה למדף ואמרתי לעצמי, 'אלוהים, זה באמת קרה!'", סיפר ברנדון.
"זה לא היה בלון ארור לחיזוי מזג אוויר...
זה היה כלי טיס שברור שלא בא מהכוכב הזה.
הוא התרסק ואין לי ספק שהשימוש במילים 'שרידים' ו'גופות' היה בדיוק מה שאנשים דיברו עליו".
חוקר העב"מים קווין רנדל, שהוזכר לעיל, מעלה שורת שאלות על תוכן העדות: כיצד ייתכן שמותר לאדם לשוטט באופן חופשי במתחם כה מסווג?
ואם אכן הייתה לו הרשאה כזו, מדוע לא ראה את המידע כבר לפני כמה עשרות שנים?
האם הגיוני שבאופן מקרי מצא האיש את כל המידע הדרוש כבר בקופסה אחת?
רנדל מטיל ספק רב בעדות, עד כדי הטלת ספק בעצם קיומו של אדם בשם צ'ייס ברנדון.
תקרית רוזוול הפכה לסמל תרבותי.
יש הרואים בה מיתוס ההולך ומתפתח, ואף גרעין של דת חדשה לכל דבר.
תקרית רוזוול היוותה השראה ליצירת סרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה, משחקי וידאו, וספרים רבים.
הספר "התרסקות ברוזוול" של שמידט ורנדל, שהתפרסם ב-1991, היה ההשראה לסרט טלוויזיה בשם "רוזוול", שהוקרן ב-1994. גיבור הסרט הוא ג'סי מרסל, המנסה לחשוף את האמת מאחורי האירועים שהתרחשו.
בסרט כיכבו מרטין שין וקייל מקלכלן.
הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב, אך לא זכה.
סדרת הטלוויזיה "רוזוול", ששודרה בין 1999 ל-2002 עוסקת בשלושה חוצנים ששרדו את ההתרסקות והשתלבו כבני נוער בעיירה רוזוול.
תקרית רוזוול מאוזכרת בסרטים רבים.
בסרט היום השלישי מגלה נשיא ארצות הברית שבאזור 51 נמצאות גופות של חוצנים, שנמצאו ברוזוול ב-1947. בסרט אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח מוזכר שאינדיאנה היה אחד מן המומחים שהובאו לרוזוול כדי לבדוק את שרידי ההתרסקות.
תקרית רוזוול מאוזכרת פעמים רבות בסדרת המתח והאימה תיקים באפילה.
פרק בסדרת המדע הבדיוני מסע בין כוכבים: חלל עמוק 9 נקרא "אנשים ירוקים קטנים", ובו גרסה דמיונית של התקרית.
עוד כמה וכמה סדרות וסרטים הופקו בהשראת התקרית.
בכל שנה ב-4 ביולי נערך בעיר רוזוול פסטיבל העב"מים השנתי, המארח חוקרי עב"מים ודיונים בנושא.
בעיר נמצא מוזיאון העב"מים ומכון מחקר.
בשנת 2013 גוגל יצרו דודל אינטראקטיבי בעניין התקרית, במלאת 66 שנים לקיומה לפי הטענות.
"תקרת הזכוכית" היא דימוי המשמש לתיאור "מחסום בלתי נראה", ובכל זאת בלתי עביר, המונע או מעכב את עלייתם של מיעוטים לשלבים העליונים של הסולם החברתי, ללא קשר לכישורים או להישגים שלהם".
במקור, ונכון גם לימינו, תקרת הזכוכית היא מטפורה שחוקרות ופעילות פמיניסטיות משתמשות בה בהתייחסות לחסמים בקריירות של נשים לקידום לדרגים גבוהים.
הטענה לפיה קיים מחסום בלתי נראה עולה משום שהחוק (בישראל ובמדינות אחרות) אוסר מחסום גלוי, כלומר אוסר אפליה מטעמי מין, מגדר, דת, לאום ומוצא, אך חרף זאת ניכרים הבדלים בולטים בשוק העבודה הבאים לידי ביטוי בשכר, בדרגות, ועוד.
גם בשטחים אחרים ניכרים הבדלים, בין נשים לגברים, או בני קבוצת מיעוט לבני קבוצת הרוב.
"תקרת הזכוכית" מייצגת הסבר אפשרי לתופעה זו.
בשנת 1839, הסופרת הצרפתייה ז'ורז' סאנד השתמשה בביטוי דומה במחזה גבריאל, קשת בדולח בלי חדירה une voûte de cristal impénétrable לתיאור חלומה של הגיבורה שביקשה לפרוס כנפיים והייתה לאיקרוס נשי.
מטפורה לאישה המנסה לפרוץ מעבר לתפקידיה המקובלים.
השימוש הראשון במונח תקרת הזכוכית היה של מרילין לודן במהלך כנס 1978. לודן, אז בת 31 ומנהלת בדרג ביניים בחברת Telephone Co.
בניו יורק, התבקשה להגיע לכנס לאחר שסגנית הנשיא היחידה של החברה לא יכלה לקחת חלק בכנס.
היא הציגה את הנתונים על תעסוקת נשים ואמרה "נראה לי שיש מחסום לקידום שאנשים לא רואים [אותו]".
על פי וול סטריט ג'ורנל, בכתבה שפורסמה ב־3 באפריל 2015, במקביל ללודן, באביב 1978 מריאן שרייבר וקתרין לורנס טבעו את המונח תקרת זכוכית בהיולט פקארד.
תקרת הזכוכית הוגדרה על ידי לורנס כדפוסי קידום מפלים כאשר מדיניות הקידום הכתובה אינה מפלה, אך בפועל מונעת קידום לנשים מוכשרות.
היא הציגה בכנס השנתי של מכון הנשים לחופש העיתונות בפגישה עם מועדון העיתונות הלאומי .
ב-1984 אמרה בראיון גיי בראיינט, שהייתה האישה הראשונה ששימשה כעורכת ראשית של המגזין המשפחה הנפוץ ביותר בארצות הברית, Family Circle, "נשים הגיעו לנקודה מסוימת - אני קוראת לה 'תקרת הזכוכית'.
הן בראש ההנהלת הביניים ו[אז] נעצרות ונתקעות.
אין מספיק מקום לכל הנשים האלה בצמרת.
בראיינט תרמה לפופולריות של המושג תקרת הזכוכית.
באותו הספר, גם בסיה הלוויג השתמשה במונח בפרק אחר.
בדוח שחיברו קרול חימוביץ וטימותי שלהרדט (Schellhardt) במרץ 1986 עבור העיתון "וול סטריט ג'ורנל", הם הפכו את המושג תקרת הזכוכית לחלק מאוצר המילים הפוליטי והעסקי בארצות הברית.
ב-1991, במסגרת חקיקת חוק זכויות האזרח (1991) בארצות הברית, מינה הקונגרס את ועדת תקרת הזכוכית.
הוועדה מנתה 21 חברים ובראשה עמד רוברט רייך, ששימש כמזכיר העבודה של ארצות הברית.
הוועדה בדקה את החסמים שמונעים מנשים ומאנשים צבעונים להגיע לרמות הנהול הבכירות ביותר בתאגידים בארצות הברית, ולשם כך ערכה מחקר נרחב שכלל סקרים, שימועים וראיונות.
הוועדה פרסמה את ממצאיה בדו"ח בשנת 1995. הדוח המליץ על מדיניות, נהלים ופרקטיקות שיכולים לצמצם ואף להעלים את תקרת הזכוכית.
הדוח כלל שתים-עשרה המלצות מדיניות לגיוון מגדרי וגזעי ולהפחתת האפליה במקומות עבודה.
החוק (בישראל ובמדינות אחרות) אוסר על אפליה מחמת מינו של העובד, ולכן, לפחות לכאורה, נשים וגברים הם בעלי סיכויים שווים להגיע לעמדות ניהול ותפקידים בכירים.
בפועל, הנשים הן מיעוט במוקדי הכוח, ולאור זאת, ייתכן שקיימת "תקרת זכוכית" בלתי נראית העוצרת את הנשים בעלייתן אל מוקדי הכוח, ורק מעטות מצליחות לעבור אותה.
שיעור הנשים בין בעלי העמדות הבכירות לא עלה בצורה משמעותית גם לאחר ההצלחה של נשים בהשתלבות במקצועות שבעבר היו גבריים בעיקרם כגון: רפואה, משפטים, מחשבים, פסיכולוגיה, חשבונאות, אדריכלות ועוד.
גורמים שונים מסבירים את היווצרותה של תקרת הזכוכית, בבסיס התפיסות הללו נמצא אי שוויון מובנה.
גורמים מרכזיים להיווצרות תקרת זכוכית:
תפיסת העובד: עובד אידיאלי בחברה המערבית הוא לרוב לאדם בעל רמת מחויבות גדולה לארגון, שחייו מתמקדים בעבודה במשרה מלאה.
דהיינו, לעובד האידיאלי יש אישה שדואגת לצרכיו האישיים ולילדיו.
כך עובד המוכן ויכול לעבוד שעות נוספות נתפס כנאמן ובעל תפוקה גבוהה יותר.
המחויבות למקום העבודה, לכאורה, אינה קשורה למגדר ויכולה להיתפס כמידה להערכה אובייקטיבית.
אך, למעשה תפיסת העובד האידיאלי מפלה נשים שהציפייה מהן היא לנהל את הבית ולגדל ילדים.
העדפת הדומה: בהנהלת ארגון שבו הנשים הן מיעוט, מתקיים תהליך מעגלי שמנציח את המשך היותן מיעוט.
המנהלות מתקשות להשתלב ברשתות בלתי פורמליות ולהשיג דרכן יכולת השפעה.
הקושי להשתלב מתבסס גם על חוויית אי הוודאות המאפיינת את עולם הניהול הבכיר.
ישנה נטייה להתבסס על חשיבה סטריאוטיפית, העדפות אישיות ודמיון במאפיינים חברתיים.
מנגנונים חברתיים הפועלים לשעתוק בין-דורי; כלומר מנגנונים חברתיים ותרבותיים המעודדים נשים לקחת על עצמן את הטיפול בבית והילדים.
בעיה זו טמונה לרוב בנורמות חברתיות ובתפיסות המושרשות בנו מגיל צעיר (במודע או לא).
ישנה הטמעה של תפקידים מגדריים, ביחס לחלוקת העבודה בתא המשפחתי וביחס למקצועות ואפיקי התקדמות.
קשיים פיזיים של בני הקבוצה הפועלים לרעתם; למשל מגורים באזורים מרוחקים ללא מערכת של תחבורה ציבורית יעילה חוסמים נשים ובני קבוצות אחרות להגיע למרכזי תעסוקה.
חוקים מפלים או אפליה גלויה; דרישות בסיס למשרות בכירות שנשים או בני קבוצות מיעוט לא יכולים לעמוד בהם.
מאפיינים תרבותיים חברתיים הגורמים לבני קבוצות מסוימות להיות בממוצע מתאימים פחות למשרות בכירות.
למשל, חינוך המעודד פיתוח חיי משפחה וטיפוח ילדים על פני קידום הקריירה או תפיסת עולם שאינה מעודדת רכישת השכלה, נטייה לרכישת השכלה בעלת ביקוש נמוך בשוק העבודה וכיוצא בזה.
חוקים המקשים על העסקת עובדים מקבוצות אלו.
למשל, חוק המאפשר לאישה לצאת לחופשת לידה ארוכה מבלי שתישקף סכנה למקום עבודתה.
חוק זה, למשל, עלול לגרום למעסיק להימנע מראש מלהעסיק אישה בגיל הפוריות למשרה בכירה אשר במסגרתה עלול הנזק שייגרם לתפקוד הארגון כתוצאה מחופשה כזו עשוי להיות רב (או לחלופין להעסיק את האישה בשכר נמוך יותר אשר יגלם את הסיכון הנוסף שהמעסיק נוטל על עצמו).
כדי להוכיח את קיומה של תקרת זכוכית במקרה נתון, יש לבודד את ההבדלים האפשריים בין בני הקבוצה לשאר האוכלוסייה.
קיומם האפשרי של הבדלים דקים וקשים לכימות (כגון במוטיבציה או תחומי עניין) מקשה על החוקרים להוכיח שתקרת הזכוכית קיימת.
סקרים המצביעים על דעה קדומה בקרב מעסיקים, או על נטייה שלהם להעדיף אוכלוסייה מסוימת (מבלי שייתנו פומבי לכך) מחזקים את האפשרות שתקרת הזכוכית משפיעה בחיי המעשה.
התמודדות עם תופעת תקרת הזכוכית
על אף הקושי להוכיח מחקרית את קיומה של תקרת הזכוכית, מספר הנשים ובני קבוצות מיעוט בדרגות בכירות מוכיחים זאת.
בישראל ומחוצה לה נעשו פעולות שונות על מנת לנסות ולשבור את תקרת הזכוכית.
פעולות אלו נעשות במספר מישורים: שינוי חקיקה, פעילות ציבורית הסברתית ופעילות העצמה לנשים.
שינוי חקיקה: בשנת 1991 הוקמה בארצות הברית "ועדת תקרת הזכוכית", בראשותו של שר העבודה רוברט רייך, שנועדה לפרוץ את תקרת הזכוכית באמצעות זיהוי המחסומים המעכבים קידומם של נשים ומיעוטים.
בנובמבר 1995 הגישה הוועדה את מסקנותיה.
בפתח הדו"ח שהגישה הציגה הוועדה את תקרת הזכוכית כפוגעת בחלום האמריקאי, המבטיח הזדמנות שווה לכל.
את תקרת הזכוכית ראתה הוועדה לא רק כפגיעה בצדק החברתי, אלא גם כגורמת נזק כלכלי, משום שהיא מונעת מיצוי הפוטנציאל הגלום בהון האנושי.
הוועדה הגישה סדרה של המלצות לדרכי פעולה לניפוצה של תקרת הזכוכית.
בישראל, נעשה ניסיון "לשבור" את תקרת הזכוכית, על ידי "שריון": הקצאה של מספר מקומות לקבוצות ייעודיות, או באמצעות קביעת חובה בחוק להקצאת משרות בצורה שתשקף את ההתפלגות באוכלוסייה.
העדפה מתקנת גלויה לנשים מונהגת בעשרות השנים האחרונות.
שיאה של העשייה בתחום הכנסת חוקקה תיקון לחוק החברות הממשלתיות ב-16 במרץ 1993 אשר קבע כי יש לתת ייצוג הולם לבני שני המינים בדירקטוריונים של חברות ממשלתיות.
לאחר שהחלטת הכנסת לא נאכפה, פנתה שדולת הנשים לבבג"ץ שהורה להעביר מתפקידיהם כמה דירקטורים, מכיוון שבמינוים לא נעשה מספיק מאמץ למצוא לתפקיד זה נשים.
יוזמה לסדיקת תקרת הזכוכית, באה מצדה של הכנסת בהצעת חוק אותה הגישו יולי תמיר ואתי לבני אשר נתמכה על ידי חברות כנסת נוספות.
הצעה זו דורשת "ייצוג נשי הולם בתהליכים מדיניים".
פעילות ציבורית הסברתית: ארגוני נשים וקבוצות מיעוט שונות פועלים על מנת לעלות ולחשוף את תקרת הזכוכית המונעת את קידומן של נשים ועובדים מקבוצות שונות.
הפעילות כוללת סקרים, מחקרים, העלאת הנושא לדיון באמצעי התקשורת, פעילות לובי ועוד.
פעילות העצמה: בפעילויות העצמה עובדים עם מנהלים ומנהלות מקבוצות מיעוט על מנת לתת להם את הכלים להתמודד ברמה האישית עם תקרת הזכוכית בארגון בו הם עובדים.
מטרת הקורסים היא לתת כלים והכשרה שתאפשר היכרות עם החסמים הארגוניים בארגון ולכללי המשחק הנהוגים בו שיובילו בסופו של דבר לקידום.
נתונים על תקרת הזכוכית בישראל
אקדמיה: שיעור הנשים מבין כלל הסטודנטים גדל בכל שנה ומצביע על רוב - 55% מהסטודנטים לתואר ראשון הן נשים, 60% מהסטודנטים לתואר שני ו־52.4% בתואר שלישי.
כאשר בוחנים את מקומן בסגל האקדמי המצב משתנה.
לפי נתוני המועצה לקידום נשים במדע, במשרד המדע, הטכנולוגיה והחלל ב־2010 25% מכלל הסגל הבכיר באוניברסיטאות היו נשים, לעומת 38% באיחוד האירופי.
מתוך חברי סגל בדרגת פרופסור מן המניין, 15% היו נשים, לעומת 19% בממוצע באיחוד האירופי.
מספר הנשים החברות באקדמיה למדעים הוא שמונה מתוך 105 חברים.
הסטטיסטיקה על שיעורן של נשים בסגל האקדמי באוניברסיטאות בישראל מביאה להעלאת השערה בדבר קיומה של תקרת זכוכית בתחום זה.
שיעור הערבים במוסדות להשכלה גבוהה נמוך אף יותר משיעור הנשים.
לפי נתוני המועצה להשכלה גבוהה, רק כ-2% מהסגל הבכיר במוסדות המתוקצבים על ידי המדינה הם ממוצא ערבי (הנתון כולל דרוזים).
באקדמיה למדעים אין נציג ערבי אחד.
11% מהסטודנטים לתואר ראשון הם ערבים.
שוק העבודה: ב-2011 היו 139 אלף גברים מנהלים שמהווים 9% מכלל המועסקים ו-73 אלף נשים מנהלות שהוא 5% מכלל המועסקות.
נשים היוו 34% מכלל המנהלים.
קיימת עלייה הדרגתית לאורך בהשתלבותן של נשים במשרות ניהול לאורך שנים: 19% מנהלות ב-1995 ו-26% בשנת 2000. במקרים רבים, נשים המשתייכות לקבוצת מיעוט סובלות מאפליה צולבת, כלומר, עובדים או מועמדים לעבודה יכולים לסבול מאפליה בעבודה עקב השתייכותם ליותר מקבוצה אחת.
למשל נשים ערביות ונשים עם מוגבלויות.
כאשר נשים ובני קבוצות מיעוט מתקשים להשתלב בעבודה, היכולת להגיע לעמדות בכירות צונח בצורה משמעותית.
במרץ 2021 פרסם האקונומיסט טבלה ובה 'מדד תקרת הזכוכית לנשים' ב-29 מממדינות ה-OECD.
הקריטריונים למדד הם השכלה גבוהה, השתתפות בכוח העבודה, פערי שכר מגדריים, שיעור הנשים בתפקידי ניהול, שיעור הנשים בדירקטוריונים, ציונים במבחני GMAT ושיעור הייצוג בפרלמנט של המדינה.
ישראל דורגה במקום ה-19 מתוך 29 מדינות במדד (כאשר שוודיה במקום הראשון ודרום קוריאה באחרון).
במרץ 2024 באותו מדד, ישראל דורגה במקום ה-25 מתוך 29 מדינות.
תקרת צלעות היא טכנולוגיית בנייה שכיחה מאוד של תקרות מבטון מזוין.
התקרה בנויה כרצף של קורות הנשענות על שני סמכים הצולבות רצף קורות נוסף.
בין הקורות, המכונות "צלעות", קיימים רווחים קבועים בכל אחד מהצירים.
רווחים אלה יכולים להישאר כחללי אוויר ויכולים להיסגר על ידי גופי מילוי קלים על מנת ליישר את חלקה התחתון של התקרה ולהקל על תהליך הבנייה.
התקרה המתקבלת היא בצורה של רשת המתנגדת לכפיפה בשני הצירים הישרים שלה.
גם במשטח העליון שנוצר בתקרת הצלעות מונחת רשת פלדה השומרת על כל התקרה כיחידה מקשית אחת עליה גם ניתן להניח חול וריצוף עבור הקומה הבאה.
על אף שברוב מוחלט של המקרים בנויה תקרת הצלעות בזויות ישרות, קיימות תקרות צלעות הפועלות באותו העיקרון אך בצורת משולשים.
המסה השימושית לטובת היציבות בתקרת הצלעות היא למעשה תיבה ממנה נגרעו תיבות קטנות ונמוכות יותר.
על מנת לחסוך בבטון (שהוא חומר כבד מאוד) מניחים את גופי המילוי הקלים בטרם היציקה בין הצלעות הנדבקים לבטון והופכים להיות חלק מהתקרה.
לרוב משתמשים בבלוקי איטונג קלים אך קיימים גם שימושים בבלוקים אחרים ובשילוב עם חומרים אחרים כגון קל-קר.
גופי המילוי חוסכים טפסות עבור הנפחים המיותרים.
יתרונותיהם של גופי מילוי אלה מלבד היותם קלים יותר מאשר בטון ומקלים אף על תבניות היציקה הם בידוד תרמי ואקוסטי טובים יותר וכן יצירת תקרה שטוחה ונוחה יותר עבור הוספה של שכבת טיח.
אם איכות יציקת הבטון היא גבוהה, ניתן להשאירה חשופה ולהראות את הצלעות ואת החללים שביניהן.
גישה זו מקובלת בבנייה ברוטליסיטית.
הקושי בתקרה מסוג זה היא כאמור הצורך ליצור תיבות כחלק מהטפסות אשר ייצרו את חללי האוויר ולאחר היציקה ישלפו החוצה.
תקשור בפאראפסיכולוגיה הוא שם כולל לתקשורת לכאורה בין בני אדם לבין ישויות אחרות, שלא מקובל לחשוב כי ניתן לתקשר עמן.
בדרך כלל הכוונה לתקשורת בין שני בני אדם רחוקים, ללא אמצעי פיזי או טכנולוגי, או בין בני אדם חיים למתים, ולעיתים המילה משמשת גם על מנת לציין תקשורת עם מדריכים רוחניים, מלאכים, חוצנים, או ישויות נוספות.
בתחום התקשור קיימת ספרות הדרכה מקיפה, והדעה הרווחת בקרב "מתקשרים" או שחוו תקשור היא שהחוויה נגישה עבור כל אדם.
על פי רוב, תקשור עם ישויות של אנשים שנפטרו (כדוגמת סיאנס), נתפס גם בעיני מתקשרים כחוויה לא רצויה, בעוד תקשור עם ישויות אחרות גבוהות יותר כגון מלאכים, מדריכים, ישויות אור וכדומה נתפס כחוויה רצויה ואף מומלצת.
גם הממצאים שעשויים לתמוך בתפיסה על חושית, אינם מתיישבים עם הטענות ליכולות תקשור עם ישויות, והחוקרים רואים בהם עדויות לתופעות מנטליות טבעיות שטרם אובחנו.
יש המייחסים תופעות שונות ביהדות לתקשורים, כגון גילוי אליהו וכן אזכורים רבים בספר הזוהר ובספרי חסידים על 'מגידים' וישויות נוספות שסייעו בידי לומדי תורה לקבל מידע נוסף אודות לימודם.
לאופנים מסוימים של תקשור יש התייחסות שלילית לנושא וחלקם אף אסורים מהתורה, כמו שנאמר: "כִּי אַתָּה בָּא אֶל-הָאָרֶץ אֲשֶׁר ה' אֱלֹהֶיךָ נֹתֵן לָךְ – לֹא תִלְמַד לַעֲשׂוֹת כְּתוֹעֲבֹת הַגּוֹיִם הָהֵם.
מתוארת פגישה של המלך שאול אצל בעלת האוב מעין דור, שמסייעת לו לבקשתו להעלות את הנביא שמואל מן המתים (בניגוד לרצונו).
האנתרופולוג אדם קלין-אורון הגדיר כך את התופעה: "מדובר ברוחניות המתמקדת בהעצמת הפרט וביכולת שלו ליצור קשר ישיר עם כוחות קוסמיים (מלאכים, צדיקים ואף אלוהים עצמו)".
ניתן להציע שרוחניות מסוג זה צמחה בישראל בשנות ה-90 בעקבות מעבר המרכז מן הקבוצה והחברה, לדגש על אושרו ויכולותיו של הפרט.
בהקשר זה, דומה המגמה לרבות מהתנועות והמגמות הדתיות בעידן החדש.
תקשורת בין-אישית היא הדרך שבה שני אנשים או יותר משתפים ביניהם מידע או רעיונות.
התקשורת מהווה אמצעי חשוב לביסוס קשר אותנטי וזורם בין אנשים, שהוא תנאי הכרחי ובסיסי לשיתוף פעולה משום שהוא מזמן אמצעים לפתרון בעיות ולהבעה של אכפתיות וקרבה.
בהתאם לכך, התקשורת הבין-אישית משפיעה על יכולתו של האדם לקשור קשרים עם בני אדם אחרים בחברה.
התקשורת הבין-אישית כוללת אמצעים מילוליים כמו דיבור, יחד עם אמצעי תקשורת בלתי מילוליים.
על כן, היא יכולה לבוא לידי ביטוי במגוון דרכים:
שפת גוף – שפת גוף תקינה כוללת תגובות גופניות מותאמות בגודלן, ביכולת האובייקטיבית ליצור אותן בהתאם לסיטואציה בה נמצאים.
הבעת פנים – תינוקות לומדים להביע בעזרת פניהם את רצונם וכך מפתחים את מגוון הפרצופים שיש בכוחם להשפיע על זולתם.
קול – התקשורת הבין-אישית כוללת יכולת תגובה קולית, המתאימה למעשה או למראה הנגלה לעיני האדם.
בדרך כלל ישנה הלימה בין הקול לפרצוף המתלווה לו.
התקשורת הבין-אישית היא חלק מההתפתחות החברתית של האדם.
התקשורת הבין-אישית נלמדת על ידי התינוק מינקותו, בשל הצורך בטיפול על ידי הסובבים אותו.
במהרה הוא לומד לבכות או לצרוח כאשר הוא צריך דבר מה (תקשורת קולית) וכן לחייך כאשר למד כי מחייכים אליו חזרה (הבעות פנים).
פעוט יודע להרים ידיו מעלה כדי שירימו אותו (תנועות גוף).
התקשורת הבין-אישית כוללת גם את היכולת לתקשר במידה נכונה, באופן הנכון מול הסובבים כך שהתגובה תהיה נורמטיבית.
קשיים בתקשורת בין-אישית נובעים מחוסר היכולת של היחיד להפעיל באופן אינטואיטיבי את הבעות פניו, קולו ותנועות הגוף שלו ביחס לקורה סביבו, זאת כאשר הוא לא מבין מהי הנורמה ומה פירוש המצב לו הוא שותף, ולכן תגובתו אינה נורמטיבית.
תקרת הקפלה הסיסטינית היא שמו של הפרסקו שבתקרת הקפלה הסיסטינית, שנהפך ברבות הימים לאחת מיצירות האומנות החשובות בתבל.
את הפרסקו יצר הצייר, הפסל, המהנדס והאדריכל האיטלקי מיכלאנג'לו בואונרוטי.
הקפלה הסיסטינית נבנתה בין השנים 1477–1480 על ידי האפיפיור סיקסטוס הרביעי ובתכנונו של האדריכל באצ'ו פונטלי (Baccio Pontelli).
כחלק מקישוט הקפלה עוטרה כיפת המבנה בידי הצייר פיירמטיאו ד'אמליה במוטיב של שמים הצבועים בפיגמנט אולטראמרין.
השמים מולאו בדגם מעגלי של כוכבים המצוירים בזהב.
במסגרת עבודות השיקום נסגרה הקפלה לכשנה, נהרסו מבני ספח של הקפלה, אשר שימשו כמגורי חיילים, והסדקים נסתמו וטויחו.
ההזמנה שקיבל מיכלאנג'לו נועדה לפצות אותו על דחיית תוכניתו הרהבתנית לקבר.
טענות נוספות מעידות כי הבחירה במיכלאנג'לו כצייר לתקרה לא הייתה בחירה מקרית, אלא נבעה מן הטינה שרחש לו הארכיטקט דונטו ברמנטה, שעבד באותה תקופה בשרותו של יוליוס והיה מקורב אליו.
אמנם מיכלאנג'לו הוכשר בצעירותו במלאכת יצירת הפרסקו, אולם הוא התמחה בעיקר במלאכת הפיסול בשיש.
יש שהעריכו כי בכך ניסה ברמנטה, שהניח כי מיכלאנג'לו ייכשל במלאכת הציור הגדולה, להוציא את דיבתו של מיכלאנג'לו.
את טכניקת הפרסקו, בה נמרחים הצבעים על גבי טיח לח, למד מיכלאנג'לו כחניך בסדנתו של דומניקו גירלנדיו, אשר נחשב לאחד מציירי הפרסקו הפופולריים בפירנצה.
בין השאר היה שותף גם ליצירת מחזורי הפרסקאות מחיי משה וישו על קירות הקפלה הסיסטינית.
תוכניתו של יוליוס לעיטור התקרה כללה דיוקנאות של שנים-עשר השליחים, המסודרים סביב משטח מרכזי גדול ובו דגם עיטורי גאומטרי.
אולם, מיכלאנג'לו לא היה מסופק מתוכניתו הצנועה של האפיפיור וכינה אותה "דבר עלוב".
הוא ביקש מן האפיפיור רשות להציע עיצוב אחר.
בצעד חריג לתקופה הסמיך יוליוס את מיכלאנג'לו לעצב את התקרה על פי ראות עיניו.
בניגוד לאמונה העממית, שהופצה ברומן של אירווינג סטון - "חיי מיכלאנג'לו", את העבודה, שהחלה ב-10 במאי 1508, לא השלים מיכלאנג'לו לבדו, אלא בעזרת צוות של עוזרים שעזר לו לצייר שטח של כ-520 מטרים רבועים.
כשלב ראשוני נזקק מיכלאנג'לו לפיגום גבוה שיאפשר את הסרת שכבת הפרסקו הישנה ואת הכנת התקרה לפני הנחת שכבת הפרסקו החדש.
הפיגום שתכנן לא נשען כנהוג על מערכת של עמודים מן הרצפה, אלא היה מבוסס על משטחי עבודה מעץ שנתלו מחורים בקירות הגלריה בגובה רב ואפשרה את המשך הפולחן בקפלה במשך רוב זמן העבודה על הציור.
על פי עדותו של הביוגרף והתלמיד של מיכלאנג'לו - אסקניו קונדיבי (Ascanio Condivi), נתלו מתחת לפיגום יריעות בד אשר הגנו על חלל הקפלה מפני שברי גבס וטפטופי הצבע שנפלו בעת העבודה על התקרה.
בניגוד לאמונה עממית מוטעית אחרת, מיכלאנג'לו לא צייר את הפרסקו כשהוא שוכב על גבו והפיגום אפשר לו לעמוד ברווחה יחסית מתחת לתקרה.
עם זאת, התנאים הקשים ושעות העבודה הארוכות גרמו לו לחבר שורות שיר אירוניות על מצבו העגום בעת ציור התקרה:
לאחר תחילת העבודה גילה מיכלאנג'לו כי בקצוות הפרסקו החל לגדול עובש על הטיח, המעיד על תערובת פגומה.
לאחר הסרת שכבת הפרסקו בשלמותה, החל מיכלאנג'לו להשתמש בתערובת טיח שרקח אחד מעוזריו.
תערובת זו משמשת ליצירת פרסקו עד ימינו.
עד חודש ספטמבר 1509 השלים מיכלאנג'לו את ציורן של שלוש הסצנות מחיי נח.
נראה שציור סצנת המבול היה הראשון שבהם.
ב-15 באוגוסט 1510 נערכה בקפלה מיסה חגיגית שבמסגרתה נחשפה מחציתו של הפרסקו בפני ראשי הכנסייה.
כשנחשף הפרסקו השלם בפני הציבור, בשנת 1512, הפך מיד להצלחה.
ג'ורג'ו וזארי, היסטוריון אמנות בן תקופת הרנסאנס המאוחר כתב כי "היה אפשר לשמוע את העולם כולו בא בריצה לראותה, ואכן, היא הדהימה את כל רואיה והכתה אותם באלם".
תוכניתו של מיכלאנג'לו נזקקה להתגבר על אילוצים שנבעו מצורתה של הקפלה וממערך העיטורים שהיה קיים בה.
מבחינה אדריכלית נזקק מיכלאנג'לו לשלב ארבעה פנדטיבים - חלקים משולשים עליה נשענת התקרה בחיבורה עם קירות הקפלה, וכן עוד שמונה ספנדראלים - אשר בדומה לפנדטיבים מחברים את התקרה לקירות על ידי משטחים משולשים וקטנים יותר, והממוקמים מעל חלונות הקפלה.
בנוסף לכך חלונות אלו נוצרו בעזרת קמרון מעוגל אשר שבר אף הוא את רציפות משטח התקרה.
מבחינה תוכנית הוגבל מיכלאנג'לו בכיוון הקומפוזיציה שתכנן כיוון ומחזורי הפרסקאות מחיי ישו ומשה, אשר צוירו כ-30 שנה קודם לכן, החלו את התיאורים לא מכיוון הכניסה לקפלה, אלא מקיר המזבח.
על כן נאלץ הצופה לחצות את הקפלה כולה בטרם יוכל "לקרוא" את העלילות המתוארות.
ארגון היצירה של מיכלאנג'לו בחר להיצמד באופן חלקי לתכתיבים שקבעו עיטורי הקפלה.
לעומת זאת בחר מיכלאנג'לו להדגיש ולהעצים את המבנה האדריכלי של תקרת הקפלה על ידי יצירת אשליה פרספקטיבית של קומות נוספות.
1. נח שיכור 2. המבול ותיבת נח 3. הקורבן של נח לאחר המבול 4. הפיתוי והגרוש של אדם וחוה מגן העדן 5. בריאת חוה 6. בריאת אדם 7. הפרדת הים מהיבשה 8. בריאת המאורות 9. הפרדת האור מהחושך
קריאה כרונולוגית של העבודות, בהתאם לתיאור של ספר בראשית, צריכה להתחיל מכיוון המזבח, אולם הסצנות מאורגנות גם על פי היררכיה דתית המתחילה בתיאור ה"ארצי" ביותר - תיאור נח השיכור בקיר הכניסה אל הקפלה - ומתקדמת אל התיאור הרוחני ביותר - סצנת הפרדת המאורות הקרובה לקיר המזבח.
כיוון ההתבוננות בסצנות הוא מקיר המזבח.
הבחירה בתיאור היררכי משקפת את התעניינותם של אנשי הרנסאנס בספרות ובפילוסופיה של העת העתיקה.
המעבר המדורג בין הארצי אל האלוהי מקביל להתאמה הנוצרית שנעשתה לתורתו של הפילוסוף היווני אפלטון בתקופה זו.
הסצנות נתונות בתוך תיאור של חלל אדריכלי המשלים את המבנה האדריכלי הממשי של תקרת הקפלה.
סביב הסצנות מצוירת מסגרת כמעין כרכוב הנתמכת על ידי פילסטרים ובהם מעין פסלי שיש לבנים שנושאם זוגות של פוטי מצוירים.
זוג "עירומים" אוחז במדליון ועליו תבליטים מצוירים של סצנות קרב.
משני צידי תיאור הפרדת האור מן החושך:
משמאל: הנביא אליהו עולה במרכבת האש השמימה ()
משני צידי תיאור הפרדת הארץ והשמים:
מימין: ריפוי נעמן מצרעתו (), התיאור לא בוצע !
משמאל: מות אבשלום (, )
משני צידי תיאור בריאת חווה:
מימין: אלכסנדר לפני הכהן הגדול (יוסף בן מתתיהו, קדמוניות היהודים י"א ח 5)
משני צידי תיאור מנחת נוח:
מימין: עונשו של הליודורוס (מכבים ב' ג 25–27)
משמאל: מתתיהו הורס את המזבח (מכבים א' ב 23–25)
משני צידי תיאור שכרותו של נוח:
מימין: התאבדותו של רזיס (מכבים ב' יד 39–42)
משמאל: נפילת אנטיוכוס מן המרכבה (מכבים ב' ט 4–7).
שושלת זו מתחילה, על פי האמונה הנוצרית, באברהם ומגיע עד לישו במשך של ארבעה עשר דורות.
בפנדטיבים מתוארים ארבעה סיפורים נוספים ובהם מוטיבים המשקפים את האמונה באל - יהודית והולופרנס, דוד וגוליית; משה ונחש הנחושת וצליבת המן.
תיאורי "הברית הישנה" מהווים פרה פיגורציה לעידן הנצרות החדש.
מיקומו המרכזי של יונה מחזק טענה זו כיוון שנביא זה אשר נולד ממעי הדג נחשב כמבשר של ישו אשר קם לתחייה לאחר שלושה ימים.
הפרסקו של מיכלאנג'לו מעיד על קרבתו של הצייר אל מלאכת הפיסול.
הדמויות שעל גבי התקרה מתוארות כדמויות עבות בשר ושריריות ותיאורו של מיכלאנג'לו מעניק לתלת־ממדיות פלאסטית זו את הבכורה על פני תיאור ציורי-פרספקטיבי.
בנוסף לכך ניכרת בתקרה הרגשת המבנה האדריכלי המועצמת על ידי דמויות המתוארות כפסלים קלאסיים.
שלושת התיאורים מחייו של נח היו הראשונים לציור מבין תיאורי ספר בראשית.
סצנת שכרותו של נח הייתה כנראה השלישית לציור מבין ציורי חטיבה זו.
במישור הקדמי של התיאור מופיע נח השיכור, יושב בהסבה חלקית על גבי בד או כרית ירוקה.
דמותו של חם מצביעה על עירומו ואילו שם ויפת מנסה לכסות את גופו בבד סגול-שקוף.
המעמד מתרחש בתוך מבנה פתוח דרכו אנו רואים גבר נוסף העובד את האדמה.
גם אם הדמויות תופסות כמעט את כל חלל הקומפוזיציה, ניכרת התגברות העניין של מיכלאנג'לו בתיאור ציורי יותר, לעומת תיאור הציור הראשון שעשה - סצנת המבול.
בסצנה זו מתאר מיכלאנג'לו את המבול המתקרב ואת האנשים הנסים ממנו.
ברקע התיאור מופיע תיבת נח כמבנה עץ מרובע וסגור, בעל אפריז המחולק על ידי קורות עץ וגג משופע, שבאחד מחלנותיו העליונים ניצבת יונה לבנה.
דמויות בני האדם הנסים מסודרות אמנם בקומפוזיציה של נוף וניכרת התייחסות מסוימת לפרספקטיבה, אולם משטח המים הגדול יוצר שטיחות בתיאור וגם חיבורן במרחב של קבוצות דמויות זו לזו מעצים את מימד השטיחות שבתיאור.
גישה דומה ניכרת גם בתיאור קורבנו של נח, המתרחש לפני קיר אבן החוסם את הפרספקטיבה של החלל.
גם הדמויות הרבות והמזבח הגדול הניצב במרכז התיאור תורמים לשטיחות של חלל זה.
בתיאור אדם וחוה, הנקרא לעיתים גם "נפילתו של האדם" מופיע תיאור אלגורי של ההתרחשויות.
בצד אחד של הקומפוזיציה מופיעים אדם העומד בפרופיל 3/4 ואוחז בענף עץ הדעת.
לצידו שוכבת חוה וידה מושטת אל עבר הנחש הכרוך סביב העץ.
הוא מתואר כהיבריד המשלב בין פלג עליון של אישה עם זנב ארוך של נחש.
בצידה השני של הקומפוזיציה מופיע מלאך המגרש בחרב את הזוג.
בתיאור זה ניתן למצוא הקבלות לציור הפרסקו של מזאצ'ו "הגירוש מגן עדן".
תיאור בריאתה של חוה מתרחש בחלל פתוח הנחסם על ידי גוש סלעי גדול בשמאלה של הקומפוזיציה.
חוה משמשת בציור כאלמנט מתווך בין דמותו של אדם לבין דמות האל, המופיע הפעם כאדם ההולך על הקרקע.
סידור הדמויות במרחב יוצר השטחה של הקומפוזיציה ומעניק תחושה אינטימית יותר של החלל.
התיאור המפורסם של בריאת אדם מציג את האל במלוא הדרו.
ידו האחת נשענת על כתפו של אחד המלאכים וידו השנייה מושטת קדימה לעבר אדם.
אדם שוכב בהסבה, נשען על ידו האחת ואילו ידו השנייה מושטת לעבר האל.
מיכלאנג'לו בחר להנציח את הרגע שלפני הנגיעה בין שתי הדמויות, ובכך יצר אפקט של מתח המזכיר יצירות מן האמנות הקלאסית כגון זורק הדיסקוס.
שלושת תיאורי הבריאה לקוחים מתוך המתואר בפרק הראשון של ספר בראשית.
הסצנה הראשונה מתארת את בריאת העולם על ידי הפרדת האור מן החושך.
אלוהים מתואר במבט מלמטה ובהקצרה חריפה של פניו.
גופו ממלא את רובו של הציור.
הוא מתואר מרחף כבתוך ערפל סמיך ולבן.
רגלו נוגעת בשולי הקומפוזיציה, כאילו היא נשענת עליה כעל חלון.
בכך היא מעניקה תחושה חדה של תלת־ממדיות.
בסצנת בריאת המאורות, הגדולה מבין שלוש הסצנות, בחר מיכלאנג'לו לכלול תיאור כפול של האל.
בצד ימין מופיע האל במלא הדרו.
הוא מרחף בחלל ותחת גלימתו מתוארים ארבעה מלאכים.
ידו האחת מושטת בהקצרה קדימה, בה הוא בורא באצבעו את כדור השמש.
בצידה השני של הקומפוזיציה מתואר האל מאחור, מרחף קדימה וידו מושטת לעבר צמחייה, המייצגת את הארץ.
הדינמיות של התיאור הפרספקטיבי מועצמת על ידי תיאור בגדו הסגול של האל המתנפנף ברוח ומצביע על התנועה.
בסצנת הפרדת המים מופיע האל שוב בליווי המלאכים.
האל מתבונן למטה אל הארץ ואילו המלאכים, האוחזים בגלימה המנפנפת, מביטים לכיוונים אחרים.
הדבוקה נעה משמאל הפורמט אל צד ימין.
ידי האל פרושות ואחת מהן מתוארת בהקצרה חריפה.
שלוש הסצנות, אשר הושלמו בשלב השלישי של מלאכת הציור, מכילות מן הצד האחד דימוי ברור ותחום, ותחושה גדולה של תנועה ודינאמיות.
תקשורת אלחוטית היא מכלול הדרכים להעברה של מסרים בין שתי נקודות מרוחקות ללא שימוש בקווי תקשורת פיזיים (שאפיינו את הטלפון הקווי והטלגרף).
הטכניקה העיקרית לתקשורת אלחוטית היא קשר רדיו, ולכן יש המשתמשים במושג "תקשורת אלחוטית" כשכוונתם היא לקשר רדיו.
עם זאת, בתקשורת אלחוטית נכללות דרכי תקשורת נוספות שאינן כרוכות בקווי תקשורת פיזיים, ובהן:
גלי קול, בעיקר באולטרה סאונד - קול בתדירות גבוהה מזו שאדם יכול לשמוע.
אור נראה, ובפרט תקשורת באמצעות קרן לייזר.
גלים אלקטרומגנטיים שאינם גלי רדיו, כגון תקשורת בקרינה תת-אדומה.
יש המרחיבים את ההגדרה של תקשורת אלחוטית כך שתכלול גם אמצעי תקשורת מיושנים, שאינם פועלים באמצעות אפנון של גל נושא:
דואר יונים: העברת דברי דואר באמצעות יונה.
איתות חזותי: סימני עשן, סמפור, איתות באמצעות דגלים.
תקשורת אלחוטית משמשת לקשת רחבה של טווחים, החל מטווח קצר מאוד (בלוטות', שלט רחוק), וכלה בטווח ארוך מאוד (לוויין תקשורת).
בתחילת דרכה של התקשורת האלקטרונית, היא פעלה בתקשורת קווית בלבד, בטלגרף, בטלפון וכדומה.
לאחר מכן פותחה תקשורת אלחוטית בגלי רדיו.
שני כיווני ההתפתחות (מקווי לאלחוטי, ומאלחוטי לקווי) מתקיימים זה לצד זה.
תקשורת טלפון החלה באמצעות תשתית קווית וכעת ניתנת גם באמצעות תקשורת אלחוטית (טלפון סלולרי).
שידורי טלוויזיה החלו בתקשורת אלחוטית (גלי רדיו) וכעת ניתנים גם באמצעות תקשורת קווית (טלוויזיה בכבלים).
פעמים רבות מתקיים שילוב של שתי דרכי התקשורת באותה שיחה.
שיחת טלפון בין יבשתית, שחלקה נעשה בתקשורת קווית וחלקה בתקשורת אלחוטית באמצעות לוויין תקשורת
טלפון אלחוטי ביתי, שבו הקשר בין המטלפן לעמדת הבסיס שבביתו נעשה בתקשורת אלחוטית, והקשר מעמדת הבסיס למרכזייה נעשה בתקשורת קווית.
שיחה מטלפון קווי לטלפון סלולרי.
תקשורת אופטית היא הגדרה לכל צורה של תקשורת המשתמשת באור לנשיאת נתונים.
מערכת התקשורת האופטית מורכבת משלושה חלקים עיקריים: המשדר האופטי, הממיר את הנתונים לאור, התווך המעביר את הנתונים אל היעד והמקלט, המקבל את האות האופטי ביעד וממיר את האור חזרה לנתונים.
מערכת אופטית נפוצה היא מערכת הראייה אצל בני אדם ובעלי חיים.
לדוגמה, כאשר אנו רואים אור מתחלף ברמזור (המשדר), האור מתקדם באוויר (תווך חופשי) ונקלט על ידי העין והמוח (מערכת הקליטה).
בתקשורת נתונים משתמשים במערכת שידור אופטית המבוססת על סיבים אופטיים.
רק חלק קטן מהספקטרום האלקטרומגנטי הוא בתחום האופטי: קרינת תת-אדום, אור נראה, ורוב טווח העל-סגול.
עוד משחר ההיסטוריה החלה ההתקשרות האנושית בתקשורת באמצעות הראיה, בתחילה במקביל לתקשורת באמצעות שמיעה, בצורה של הבעות פנים, מחוות גופניות ושפת גוף.
כאשר גבר הצורך ליצור העברת אותות ומידע לטווח רחוק יותר, החל השימוש במדורות ואבוקות אור להעברת מידע.
לדוגמה, לפי המסורת היהודית, כאשר ראש חודש נקבע על סמך ראיית מולד הלבנה, היו נוהגים להודיע לכל העם על קידוש החודש בעזרת משואות של אש ובאבוקות שהיו מעלים על כל הרי הארץ:
כאשר לא היה קשר עין בין הנקודות השונות, או במהלך היום כאשר קשה להבחין במדורות האש, הומצאה השיטה של סימני עשן; זוהי הצורה המוקדמת ביותר של איתות - בסין העתיקה הצליחו להעביר מידע על תקיפה לאורך החומה הגדולה של סין (480 קילומטר) במספר שעות בלבד.
בסביבות 150 לפנה"ס המציא פוליביוס שיטה להפוך מספר אותות עשן לאותיות ובצורה זו להעביר מסר.
מאוחר יותר, במלחמת העולם הראשונה, התבסס צבא הקיסרות הגרמנית על שיטה זו.
במהלך השנים שוכללה השיטה ובסוף המאה ה-18 הומצאה שיטת הסמפור בידי האחים שאפה (Chappe) בצרפת.
השיטה מתבססת על זוויות שונות של מוט בראש גג גבוה ונראה למרחק.
קו הסמפור הראשון נחנך בשנת 1792 באורך של 193 קילומטר והוא שימש להעברת מסרים במהלך המלחמה בין צרפת לאוסטריה.
הקו כלל 15 תחנות ממסר, והזמן שנדרש לתו הראשון של הודעה להגיע ליעדו היה תשע דקות בלבד; בממוצע הועברה הודעה בת 36 סימנים תוך כ-32 דקות.
מאוחר יותר השתמשו בשיטת האיתות בדגלים במקומות בהם לא הייתה אפשרות לאש או שהיה צורך בניידות (כמו ספינות או בזמן הזזת כוחות).
השיטה יושמה לראשונה על ידי משרד המסחר הבריטי (BOT) ב-1857, ומאוחר יותר התקבלה ברמה הבינלאומית.
גם כיום עדיין משתמשים באיתות הדגלים, המאפשר תקשורת ללא קשיי שפה במצבים הנוגעים לבטיחות השיט או לסכנת חיים.
בדגלי איתות משתמשים גם במסגרות צבאיות, כשרוצים להימנע משימוש במערכת הקשר לתקשורת והנעת כוחות.
אמצעי תקשורת אופטי נוסף הוא ההליוגרף, המשתמש בקוד מורס בעזרת קרני השמש.
המכשיר מוזכר עוד בימי היוונים ב-405 לפנה"ס, ואצל הרומאים כאשר הקיסר טיבריוס השתמש במכשיר לחזק את שליטתו באימפריה.
המכשיר מכיל מראה הניתנת להזזה ולהסתרה לכיוון קרני השמש לעבר המטרה.
הליוגרף היה ציוד תקני בצבא בריטניה עד 1960, ובצבא פקיסטן עד 1975. שיא המרחק לתקשורת הליוגרף הושג בארצות הברית והגיע לכ-300 קילומטר.
על בסיס ההליוגרף בנה אוטור אלדיס (Authur C W Aldis) את מנורת האיתות - מנורה עם תריס המאפשרת לאותת בקוד מורס.
שיטה זו נהוגה גם כיום בשדות התעופה במצבי חירום.
בשנת 1880 המציא אלכסנדר גרהם בל את הפוטופון - צינור סלניום המשמש כמקלט כאשר התנגדותו משתנה על ידי ההארה, כלומר כאשר המקלט מואר התנגדותו יורדת ולהפך.
תופעה זו הייתה ידועה בתקופתו, אך הייחוד במכשיר הפוטופון הוא איפנון האור המגיע למקלט; איפנון זה נעשה על ידי מראה רוטטת: תנודות הקול של הדובר משנה את המראה מקעורה לקמורה, ובכך משנה את האור מאור ממוקד למפוזר, ומשנה את עוצמת ההארה המגיעה למקלט הנמצא במוקד המראה.
המכשיר מתפקד כטלפון לכל דבר, כאשר במקום אות חשמלי המידע אופטי.
בל האמין שמכשיר זה הוא המצאתו החשובה ביותר, וב-3 ביוני 1880 העביר בל את השידור האלחוטי הראשון בפוטופון למרחק של 213 מטר על ידי שימוש באור השמש כמקור ההארה.
לאחר המצאת הלייזר יושם הפוטופון בצורה דומה כמיקרופון לייזר, המסוגל לזהות תנודות קלות במראה באמצעות התאבכות באינטרפרומטר.
רוב התקשורת האופטית כיום מבוססת על קרינה בתחום התת-אדום, שאינה נמצאת בתחום האור הנראה.
משדר אופטי הוא החלק ההופך את המידע אותו מעוניינים לשדר לאות אופטי.
אם המידע לשידור הוא אופטי מלכתחילה יש צורך רק לצמד אותו למערכת השידור.
אם מידע שמעוניינים לשדר הוא אות חשמלי או כל צורה אחרת (לדוגמה קול), יש צורך להפוך אותו לאות אופטי בעזרת משדר.
האמצעי הנפוץ ביותר הוא על ידי אפנון לייזר או דיודת לייזר, בשיטה זו ניתן ליצור אותות של אור וחושך (באות אנלוגי גם שלבי ביניים), ובעזרתם ניתן לשדר את המידע הרצוי.
תווך השידור האופטי הוא התווך המשמש כ"צינור" לצורך העברת האות האופטי במערכת.
תווך זה חייב להיות מסוגל להעביר את האות האופטי למרחק הרצוי ללא הפרעות ורעשים.
בתקשורת האופטית משתמשים בעיקר בסיב אופטי מזכוכית (סיליקה) מצופה, סיב זה מתאים לאורך הגל של השידור האופטי הנפוץ בתת-אדום (1300-1550 ננומטר); אך יש מוליכי גל שונים עבור סוגים שונים של תקשורת, לדוגמה האוויר משמש תווך שידור לאותות רדיו לצורך תקשורת בתווך חופשי.
מקלט אופטי הוא החלק שמטרתו להפוך את האות האופטי המתקבל, חזרה למידע בצורה שבה מעוניינים לקבל אותו.
לדוגמה, פוטודיודה הופכת אות אופטי לאות חשמלי (זרם או מתח).
למערכת האופטית יכולים להתווסף מספר מרכיבים בהתאם לצורך, למשל:
מגבר אופטי - כאשר מקור השידור הוא בעוצמה נמוכה או לאורך טווח ארוך, יש צורך בהגברת עוצמת האות; שימוש במגבר אופטי מסוגים שונים מהווה פתרון לבעיה זו.
שימוש נכון ומושכל במגברים אופטיים במערכת יכול להביא לשיפור יחס האות לרעש במקלט.
מעבד אופטי - ביצוע פעולות באות המשודר לצורך קידודו או כל פעולה אחרת, יכול להתקיים על ידי מעבד אופטי במערכת השידור.
מעבד זה יכול למנוע צורך במעבר בין אות אופטי לחשמלי ולהפך, ומשפר את ביצועי המערכת.
כיום מפתחים טכנולוגיה לעיבוד המידע בסיב האופטי עצמו.
מתג אופטי - כאשר בכניסה למערכת או ביציאה ממנה יש מספר מקורות שידור או קליטה, בהתאמה, יש צורך בהכוונה של האות ליעד הנדרש; במקרה כזה ניתן להשתמש במתג אופטי, המאפשר שליטה על העברה או חסימה של האות וכן הפנייה ליעד מתאים.
מרבב ומפלג אופטי (מסנן) - משמש לצורך הכנסת מספר אורכי גל לשידור יחדיו, וכן לפענוח השידור ביציאת המערכת.
מבודד אופטי (איזולטור) - רכיב המסוגל ליצור מחסום חד כיווני לאור העובר במערכת, כך שייתכן מעבר אור בכיוון אחד בלבד (רכיב בלתי הפיך)
מצמד סיבים אופטיים - רכיב המסוגל לצמד שתי מערכות תקשורת זו לזו, לדוגמה שני סיבים שונים לחבר אותם יחדיו לסיב בודד, או להפך, להפריד אות מסיב בודד לשני מקורות שונים ביחס רצוי.
מנחת אופטי - רכיב שמטרתו להנחית את האות המשודר.
ה"מנחת" מפחית את עוצמת (משרעת) האות האופטי על ידי בליעת אור או פיזורו.
תקשורת אופטית מבוססת סיב אופטי
תקשורת אופטית מבוססת סיב אופטי היא שיטה המבוססת על מעבר של אות אופטי דרך מנחה גל סגור.
השיטה יעילה ביותר לשידור לטווח ארוך.
השידור הנפוץ הוא שידור על מערכת תקשורת מבוססת סיב אופטי ויעיל ביותר לשידור מידע מבוסס אור.
כיום המערכות משמשות בעיקר את תחום הטלפוניה והאינטרנט, רשתות מחשבים, שידורי טלוויזיה בכבלים, ובגלל העלות האטרקטיבית - אף לשידורים לטווח קצר.
רוב המערכות כיום מבוססות על סיב אופטי עם ליבת זכוכית (סיליקה), אולם לטווחים קצרים משתמשים גם בסיבי פלסטיק.
שידורי מידע לטווח רחוק לא נראו חשובים כל כך בעבר הרחוק, אולם ככל שהתפתחה הטכנולוגיה, הלך וגבר הצורך ונפח המידע המועבר.
ככל שרמת החיים והטכנולוגיה השתפרו, גבר גם הצורך במערכת יעילה ואמינה להעברת מידע לטווחים גדולים.
הטלגרף ולאחריו הכבל קואקסיאלי שנעשה נפוץ החל מ-1940, הציג את הבעייתיות של מערכות אלו; הצורך במגברים לאורך הקו וכן רעשים והפרעות בשיטה זו, הובילו לחיפוש פתרון חלופי מבוסס אופטיקה.
בשנת 1966 הציגו בחברת STL את הרעיון לשימוש בזכוכית כעדיפה על כבל קואקסיאלי.
פיתוח הלייזר בשנות השישים של המאה ה-20 פתר את הבעייתיות של מקור הארה מתאים.
בשנת 1970 כאשר חברת "קורנינג" (Corning Glass Works) הציגה את הסיב האופטי עם האיבודים הנמוכים משמעותית, המתאים לאורכי הגל של הלייזר מבוסס מוליכים למחצה שגם הוא פותח באותה השנה - נסללה הדרך למערכות תקשורת מבוססות אופטיקה לטווח רחוק.
המערכת המסחרית הראשונה שיצאה לשוק הותאמה לאורך גל של 0.8 מיקרון.
השידור הראשון שנעשה במערכת תקשורת אופטית היה ב-22 באפריל 1977, כאשר חברת "General Telephone and Electronics" שידרה לראשונה שידור טלפון מקליפורניה.
הדור הבא של מערכת תקשורת אופטית היה בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20, והוא היה מותאם ל-1.3 מיקרון.