tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר חודש מתחילת האירוע, נאספו הכמויות שהוערכו והוחלט להעבירן למתקני חברת אקוסול בנאות חובב לטיפול במתקן ייעודי לפסולת מסוכנת אורגנית.
מתוך החלופות לפתרון קצה לפסולת הזפת נבחנו מספר אפשרויות, בהן טיפול ביולוגי לפירוק הזפת, טיפול בכבשן לייצור מלט, הטמנת הפסולת וייצוא לטיפול מחוץ לישראל.
אך כל החלופות נפסלו בשל חוסר התאמתן לטיפול בפסולת שנאספה בחופים.
בין היתר בשל הרכב הפסולת המשתנה.
אף שמרכיבה העיקרי של הפסולת הוא זפת, מעורבים בה חפצים בגדלים שונים לרבות פלסטיק, שקיות, צמחייה, חול וצדפים שלא מאפשרים את הטיפול במרבית החלופות.
יוזמת המידע האזרחי "מדוזות בעם" השיקה אפליקציה של מפת זפת עדכנית, מבוססת מידע מדיווחי אזרחים במטרה להוות כלי מחקרי וניטורי לאורך כל השנה בדומה לניטור המדוזות.
על מנת לסייע בהכוונה של מאמצי הניקוי ובבדיקת האפקטיביות שלו וכן לשמש את האזרחים הפוקדים את החופים בזמן אמת.
ובנוסף כדי לחזק את יכולת הניטור ותשומת הלב לאירועי זפת וכתמי שמן מקומיים אחרים.
בעקבות האירוע פתח המשרד להגנת הסביבה בחקירה.
בתחילתו נמצאו כעשר אוניות חשודות שעברו במרחב והזמן בו נמצאו נתוני כתם הנפט, שתיים הגיעו לנמל אשדוד.
מפקחי היחידה הימית של המשרד הספיקו לבצע בדיקת פתע לאחת מהן ב-18 בפברואר בעודה בנמל אך נשלל קשר שלה לאסון.
גם חיל הים הישראלי מעורב בחקירת האירוע, וכן גורמים בין-לאומיים.
ב-22 בפברואר הוצא צו איסור פרסום למידע הנוגע לחקירת האירוע ובכללו כל פרט העלול לזהות את החשודים, שם כלי השיט, נמלי מוצאו והיעד אליו עשה את דרכו, פרטי המטען שנשא או נתיב השיט.
מספר ארגוני סביבה, בהם אדם טבע ודין וצלול, מתחו ביקורת על הצו, ואמרו כי מדובר ב"פגיעה אנושה באמון הציבור בממשלה וברגולטורים, שאמורים להבטיח את ביטחונו של הציבור והסביבה".
למחרת, בעקבות התגייסות עיתונאים וכלי תקשורת, העין השביעית וארגון העיתונאים לעתירה בהולה בדבר הצו, אישר השופט שחתם על הצו לערוצי התקשורת לפרסם מידע על הפרשה ובלבד שאיננו מתייחס לפרטים שעלו מהחקירה הרשמית אשר נאסר לפרסום למשך שבוע מחשש לשיבוש חקירה.
כמו כן האריך ביום אחד את איסור פרסום שמות שאר האוניות החשודות שטרם פורסמו.
ב-27 בפברואר חוקרים ישראלים בדקו האונייה היוונית "מינרווה הלן" המשמשת כמכלית נפט.
הבדיקה התבצעה בשיתוף עם משמר החופים היווני בזמן שעגנה בנמל פיראוס, בבדיקה נשלל כי היא מקור הזיהום.
האונייה שיתפה פעולה עם החקירה ובמסגרת חקירתה התקבלו חומרים שתרמו להמשך החקירה.
מספר כלי השיט החשודים באירוע היה כ-40. המשרד לאיכות הסביבה בחר בשלב זה שלא לפרסם את תוצאות בדיקת החומר ששימש מקור לזפת לדבריו על מנת לקבל חוות דעת נוספת בשל רגישות הנושא.
כאשר התברר שמקור הזפת בנפט גולמי, ניתן היה להתמקד בחקירה במכליות.
ע"פ מידע המוקדם ביותר של כתם השמן, בדקו פעילות בשטח ברדיוס של 50 מייל ימי בערך של 5 ימי הפלגה קודמים ונמצאו שתי מכליות חשודות אשר אחת מהן נשללה לחלוטין באמצעי בדיקה נוספים.
ב-3 במרץ דווח המשרד לאיכות הסביבה את תוצאות החקירה עם השלמתה בישראל.
ובנוסף התקבלה מסקנה דומה בחקירה עצמאית של סוכנות NOAA.
זוהתה האונייה האשמה באירוע על בסיס ראיות נסיבתיות חזקות.
האונייה Emerald שהייתה רשומה לאורך השנים בבעלות לובית, יצאה מהמפרץ הפרסי ושפכה כנראה בזדון, נפט גולמי תוך שימוש במשדרים סגורים במשך רוב זמן הפלגתה ובפרט בעת שהייתה מול ישראל והשלכת הנפט.
בעת ביצוע והשלמת החקירה האונייה עגנה באיראן.
מידע מפורט יותר על מסלול האונייה ופעילותה:
בתאריכים 14–18 בינואר עגנה האונייה Emerald ליד האי האיראני ח'ארג במפרץ הפרסי, ומעמיסה לפי ההערכה נפט גולמי בהיקף של 112 אלף טונות.
בזמן זה פעלה כאשר משדר AIS המשמש כמערכת זיהוי אוטומטי היה במצב כבוי.
ב-1 בפברואר הפעילה את מערכת הזיהוי האוטומטי עם כניסתה למים הכלכליים של מצרים למשך 23 שעות.
בעת שיצאה מתעלת סואץ היה שוקע המים של האונייה 14.3 מטרים המעיד על תכולה מקסימלית של המכלית בשיעור של כ-700,000 חביות נפט.
כאשר יצאה מתחום המים של מצרים כיבתה שוב את מערכת הזיהוי.
עברה מול ישראל ב-2 בפברואר כפי שעולה מצילומי לוויין.
ב-3 בפברואר הדליקה בחזרה את מערכת הזיהוי.
בין 3 ל-14 בפברואר הסתובבה הלוך ושוב בשטח מוגדר במרכז המים בין סוריה וקפריסין.
בתצלום לוויין מ-14 בפברואר נראית המכלית אמרלד מערבית לסוריה, מעבירה נפט גולמי למכלית סורית הנושאת דגל איראני.
על איראן וסוריה מוטלות סנקציות כלכליות.
בצילומי הלוויין רואים את החבירה של שתי המכליות למצב פריקה בשיטת ship to ship בלב הים.
במהלך פריקת הנפט נגרמו עוד מספר כתמי שמן קטנים מול סוריה.
כשחזרה האונייה לתעלת סואץ השוקע שלה עלה ל-8.5 מטר כלומר שמטענה נפרק בתקופה הנ"ל.
במהלך הזמן הנ"ל האונייה לא עגנה בשום נמל או מקשר ימי.
מהחקירה התברר גם שהאמרלד שהיא כלי שיט בן 19 שנים הנחשבת ישנה, לא נכנסה לאגן המזרחי של הים התיכון בשמונה השנים האחרונות.
אף על פי שאונייה זו תמיד השתמשה בדגל פנמה, יצאה בהפלגה זו תחת דגל ליטא.
החברות שהאונייה רשומה בבעלותן חשודות שהן משמשות כחברות קש.
כמו כן התברר שבדצמבר 2020 שינתה האונייה את הבעלות שלה מחברה לובית לחברה הרשומה באיי מרשל.
המשרד להגנת הסביבה הודיע כי יחד עם רשות הספנות והנמלים, ידאג כי מדינת ישראל תתבע פיצויים מהקרן הבין-לאומית (IOPC 1992) וכן יפנה למבטחים של המכלית אמרלד.
לאחר פרסום החקירה טענה השרה להגנת הסביבה גילה גמליאל שאיראן עשתה פיגוע סביבתי ואמרה: .
מערכת הביטחון פתחה בבדיקה לגבי מקור זיהום הזפת לאחר קבלת התחקיר.
ראש הממשלה החלופי ושר הביטחון בני גנץ אמר .
אל"ם (מיל') אורי דיסטניק העריך שהאפשרות שמדובר באירוע טרור יכולה להישלל.
לאחר פרסום החקירה וזיהוי האונייה האחראית לזיהום, ביצעה חברת החקירות הישראלית בלאק קיוב בדיקה עצמאית ולדבריה הצליחה על בסיס מאגרי ספנות בינלאומיים, וכן שתי הקלטות שביצעה להוכיח את שיוך המכלית אמרלד לבעלות חברת Oryx Shipping ושהחברה עצמה היא בבעלות משפחת מלאח הסורית.
לדבריהם קבוצת Malah מחזיקה בשרשרת של חברות קש באיי מרשל ולכולן אותה כתובת הרשומה בעיר פיראוס ביוון, כתובת שהתגלתה כדירה מסתור.
כמו כן התברר שהאוניות שבבעלות חברת ORYX מבוטחות על ידי The Islamic P&I Club, חברת ביטוח הנמצאת באיחוד האמירויות.
חברת זו מוכרת כאחת מהחברות היחידות בעולם המסכימות לבטח אוניות איראניות.
במסגרת האמנות CLC וקרן הפיצויים הבין לאומית לזיהומי ים בשמן (1992), שהיא ארגון עולמי בין-ממשלתי, המפצה על נזקי זיהומי ים הנגרמים בשל שפיכת שמן עמיד הנישא במכליות.
אפשר להגיש תביעות פיצויים כנגד הבעלים הרשומים של האונייה שממנה נשפך השמן שגרם לנזק באמצעות המבטח שלהם, או נגד הקרן הבין-לאומית, בכפוף למספר תנאים והיקף הנזק.
מדינת ישראל חברה באמנות הללו ולפיכך פנתה בסיוע חברת הביטוח הממשלתית ענבל ומשרד החוץ, לשם תביעת פיצויים על הוצאות הניקוי והטיפול בחופים.
ב-16 במרץ הגיע לישראל מומחה מטעם הקרן הבינלאומית לזיהומי ים בשמן.
במהלך סיורו לקח דגימות ממקומות שונים בהם חיפה, נתניה ואשדוד שמטרתן לזהות כי אכן מדובר בנפט גולמי, כדי לאפיין את תכונותיו, מוצאו וכל פרט אחר אשר יכול לקשור את הגופים החשודים לאירוע זיהום הים.
מספר ימים לאחר האירוע הוציאו משרדי הפנים הסביבה והבריאות הוראה לכלל הציבור שלא להגיע לחופים מראש הנקרה ועד זיקים לפעילות פנאי.
בעקבות מגפת הקורונה בישראל, הסתיימה בדיוק תקופת סגר ארוכה.
כמו כן יצאה הוראה מהתארגנויות הניקוי בשטח שלא להגיע להתנדבות לא מוסדרת ומפוקחת לניקוי החופים בשל הסיכון מהחשיפה לזפת.
וכן פורסמה הערכה שקיים חשש לאיחור פתיחת עונת הרחצה ב-20 במרץ 2021.
ב-21 בפברואר התקיימה פגישה מתוכננת מראש, של יו"ר האופוזיציה בנימין נתניהו עם השר המצרי למשאבי נפט ומינרלים טארק אל-מולא, בהם דנו בין היתר בסוגיות הנוגעות לפורום הגז של מזרח הים התיכון שמושבו בקהיר, וחברות בו פרט למצרים וישראל גם איטליה, יוון, קפריסין, ירדן והרשות הפלסטינית.
לאחר הפגישה אמר נתניהו בסיור עם השרה להגנת הסביבה גילה גמליאל, שהוא הציע בפני השר המצרי בעקבות האירוע, להתאגד כמה מדינות כדי לחייב את מזרח אגן הים התיכון להסב את האוניות לשימוש בגז.
לדבריו קיימת כבר הטכנולוגיה לכך.
בעקבות כך, פרסמה רשות הטבע והגנים שהיא תומכת ביוזמת שר האנרגיה, יובל שטייניץ וראש הממשלה בנימין נתניהו, להעביר את הנעת הספינות המגיעות לישראל או משייטות בסביבתה לגז טבעי.
ב-22 בפברואר האשים ראש ממשלת לבנון, חסאן דיאב, את ישראל בזיהום הזפת בחופי דרום לבנון.
כמו כן פנה ליוניפי"ל בבקשה שיפתחו בחקירה ויבחנו סיוע להתמודדות עם הזיהום החמור.
מספר ימים לאחר מכן הגיש משרד החוץ הלבנוני לאו"ם דו"ח נזקים בו ביקשו סיוע טכני ותמיכה ללבנון בגין "הנזק הסביבתי החמור שנגרם לה, שנחשב לאסון סביבתי שאין בכוחו לטפל בו ולהגביל את נזקיו הבלתי פוסקים".
וכן ביקשו שהאו"ם יקבע את הגורם לדליפת הנפט ומי אחראי לה.
בחברה להגנת הטבע ציינו כי ישנה תוכנית לאומית למוכנות לאירועי זיהום ים שאושרה בממשלה כבר לפני 13 שנים, אך מעולם לא תוקצבה במלואה, אף על פי שמדובר בעלות של 15 מיליון ש"ח בלבד לכוח אדם וציוד, תקציב שמעולם לא הגיע אל המשרד להגנת הסביבה למרות דרישותיו.
תוכנית זו שהייתה תלויה בחקיקה נלווית לחוק התלמ"ת (תוכנית למניעת זיהום ים משמן) לא בוצעה, מה שמנע העברת סמכויות ותקציבים לרשויות המקומיות בהיערכות לזיהום ים מבעוד מועד.
נחמה רונן, לשעבר מנכ"לית המשרד לאיכות הסביבה, ביקרה את המשרד להגנת הסביבה ואמרה: "יש להם תקציבים, יש להם ספינות ייעודיות, יש להם אמצעי הגנה כמו רשתות ומצופי ענק שבאפשרותן לכלוא את הזיהומים.
מאז התגלה הזיהום ניתן היה לבקש סיוע ממדינות שכנות כמו יוון וקפריסין שכמו ישראל חתומות על אמנת ברצלונה ומחזיקות ברשותן ציוד לאיגוף זיהומים בים וחסימתו...".
כמו כן נטען בדבר חוסר הקצאת משאבים לניתור או קבלת מידע קיים של גורמים מנטרים אחרים, בדבר כתמי נפט ומצב הים בהיבטי זיהום.
ב-2 במרץ נערך דיון חירום בוועדת הפנים והגנת והסביבה של הכנסת.
בסיכומה אמרה יו"ר הוועדה מיקי חיימוביץ' בין היתר ש-"המשרד להגנת הסביבה איננו ערוך להתמודדות עם אסון נרחב שכזה בשל הייבוש התקציבי שהמשרד עבר בשנים האחרונות...".
מטעם הקרן למניעת זיהום ים, נאמר: "יש תקציב בקרן למניעת זיהום ים, אבל הוא לרכישת ציוד לאירוע ים.
אבל אנחנו לא יכולים לרכוש את הציוד, כי אין מי שיפעיל אותו.
אין לנו תקנים, אז אנחנו שומרים את הכסף".
אסיף איזק יו"ר איגוד ערים שרון-כרמל אמר בוועדת הפנים והגנת הסביבה בשם הרשויות המקומיות שיש להרחיב את סמכויות הרשויות המקומיות על הנעשה בים מ-400 מטר לטווח כל שטח המים הכלכליים מאחר שהרשויות הן המטפלות הראשונות באירועים כאלה.
הקרן הבינלאומית IOPC FUND אישרה קבלת פיצויים לישראל בגין זיהום חופי הים מזפת.
בעקבות האירוע התקבלה ב-23 בפברואר 2021 החלטת ממשלה מס' 832, שבמסגרתה הוחלט על הקמת ועדה בראשות מנכ"ל המשרד להגנת הסביבה או נציגו ובהשתתפות מנכ"ל משרד ראש הממשלה, מנכ"ל משרד האוצר, מנכ"ל משרד הפנים, או נציגיהם, וכן מנכ"ל רשות הספנות והנמלים או נציגו.
על הוועדה הוטל להגיש דו"ח בתוך שישה חודשים לגבי דרכי התמודדות עם תרחישי אסון דומים ומניעתם.
הוועדה הגישה את מסקנותיה ב-21 בנובמבר 2021.
המלצות הוועדה בתמקדו בחלוקה של תפקידים ותחומי אחריות לגופים המעורבים.
הן התבססו על דיוני הוועדה, התוכנית הלאומית למוכנות ותגובה לתקריות זיהום ים בשמן (התלמ"ת, נספח 1), התייחסויות שהתקבלו, תזכיר חוק התלמ"ת, ממצאים של סדרת תחקירים ותרגילים שביצעה היחידה הארצית להגנת הסביבה הימית לפני ואחרי אירוע "זפת בסערה", ופערים בהיערכות שהיו ידועים עוד לפני האירוע.
הוועדה המליצה על הקמה של מערך מודיעין במשרד להגנת הסביבה שתפקידו גילוי והתרעה מוקדמת מזיהומי ים בשמן.
המערך יתבסס על התרעות לוויינים, בעזרת הסכם שנחתם עם האיחוד האירופי, מערכת רדאר חוף ועל מערכת לניתוח מידע.
בנוסף, הומלץ על שדרוג חדר המצב לטיפול בזיהום ים בשמן, עדכון של התלמ"ת, השלמת תוכנית רכש אסטרטגי של ציוד וכלי שיט המיועדים לתגובה, התקשרות עם ספק חיצוני של ריסוס דיספרסנטים, הקמה של מערך הדרכה ותרגול ומערך מתנדבים ושיפור המערך הלאומי לטיפול ופינוי פסולת שמנית מהחופים.
בנוסף המליצה הוועדה שמשרד הביטחון יספק למשרד להגנת הסביבה מערך זיהוי ומעקב אווירי, שיהיה זמין על בסיס התרעות זיהום ים בשמן, ועל מהלכים שונים שינקטו על ידי משרד האוצר, משרד הבריאות וחברות ממשלתיות.
אסון ברנדן פארק, מכונה לפעמים גם "אסון בולטון", הוא אירוע אשר התרחש ב-9 במרץ 1946, באצטדיון ברנדן פארק שבבולטון (מחוז לנקשייר), אנגליה, אז אצטדיונה הביתי של קבוצת בולטון וונדררס.
במהלך האסון נמחצו למוות 33 אוהדי בולטון, ומאות נפצעו.
היה זה האסון הגדול ביותר באצטדיון כדורגל עד לאסון אייברוקס ב-1971. האסון התרחש במהלך משחק בסיבוב השישי של גביע ה-FA בין בולטון לסטוק סיטי.
המשחק נמשך עד סופו למרות האסון, ונגמר בתוצאה 0-0. לאחר האסון נכתב דו"ח על ידי מולווין יוז, אשר המליץ על דרכים לשליטה יותר טובה בקהל במהלך אירוע המוני כגון משחק כדורגל.
בולטון וונדררס וסטוק סיטי נפגשו למשחק בסיבוב השישי של הגביע האנגלי באצטדיון ברנדן פארק – מגרשה הביתי של בולטון וונדררס.
בתקופה המדוברת לא היה שליטה על מספר הקהל והאוהדים שנכנסו למשחקים, והיו נכנסים עד אשר האצטדיון היה מלא פיזית.
מספר דיווחים מצביעים על כך שהיה עודף של 85 אלף אנשים ששהו באצטדיון, שיכל להכיל סביב ה-15–25 אלף אנשים בלבד.
הייתה כניסה אחת צרה לאצטדיון, והיציע שהיה מורכב ממדרגות בטון היה חלקו שבור ומרוסק מפגיעות הפצצות גרמניות ממלחמת העולם השנייה שהסתיימה זה מכבר, ועוד לא הספיקו לתקן, עם חלק מהכניסות לאצטדיון סגורות בשל ליקויי בטיחות.
בנוסף, בתקופה זו האוהדים היו קונים כרטיסים במקום עצמו מהקופות הקטנות, ולא היו קונים כרטיסים מראש.
כל הליקויים החמורים בזרימת קהל, וליקויי הבטיחות שהיו באצטדיון, בתוספת משחק עמוס ופופולרי במיוחד גרמו להיווצרות תורי ענק בקופות, וגודשי אנשים בכניסות ליציעים.
גם לאחר סגירת היציעים והקופות מחשש לפגיעה באנשים, לא הייתה למארגני האירוע כל שליטה ואנשים המשיכו להיכנס לאצטדיון, ובנוסף הם טיפסו מכיוון תחנת הרכבת ועמדו על גבי הבטון המשקיף לכר הדשא.
גודש האנשים והדוחק היה כה גדול עד אשר אנשים החלו להיכנס לכר הדשא עצמו ונכנסו לתוך תחומי המגרש, מה שגרם להפסקה זמנית של המשחק על מנת לפנותו.
עם זאת בשלב זה שני מחסומי קהל קרסו והקהל נפל קדימה, והאנשים שהיו מתחת המחסום נמחצו, חלקם למוות.
לאחר מכן המשחק הופסק שוב וקצין משטרה נזעק לדבר עם השופט, ג'ורג' דיוטון והודיע לו שהיו נפגעים ואף הרוגים במהלך ההמולה שנוצרה.
השופט קרא אליו את שני הקפטנים של הקבוצות והודיע להם שיש לרדת מכר הדשא ולהפסיק את המשחק וכך עשו.
הפצועים פונו, ונוצר מראה ביזארי ומזעזע כאשר 33 ההרוגים מהמקרה פונו לצידי המגרש, וכוסו במעילים בלבד, כאשר קצת מעל לחצי שעה מאז עצירת המשחק, הוא חודש, ובין המשחק שהתחדש וגופות ההרוגים הפריד הקו הלבן של תחומי המגרש בלבד (שנצבע מחדש).
המשחק הסתיים בתוצאת תיקו מאופסת בין הקבוצות.
בעקבות האסון נכתב דו"ח של מולווין יוז, שהמליץ על שליטה קפדנית יותר בגודל הקהל שבאצטדיון.
ועידה בנושא רישוי והסדרה של מגרשי ספורט המליצה כי באופן התנדבותי על הרשויות המקומיות לסקור אצטדיונים עם תכולה של 10 אלף, והסכימו כי ככלל אצבע, מגבלת הבטיחות המוסכמות צריכות להתקיים בשטח שיכול להכיל יותר מ-25 אלף צופים.
על הקרוסלות לרשום מכנית את מספר הצופים ובשטח יש להציב מערכות טלפון פנימיות לשליטה יותר טובה בקהל הנכנס.
אסון ברנדן פארק היה הטרגדיה הגדולה ביותר בכדורגל הבריטי עד לאסון אייברוקס ב-1971.
ב-1992 נחשף לוח זיכרון באצטדיון לנספי האסון.
בשנת 2000 עברה בולטון וונדררס לאצטדיון חדש, ולוח הזיכרון הועבר אליו.
אסון דליפת הכלוריד בנמל עקבה אירע ב-27 ביוני 2022, כאשר מכולה שהובילה 25 טון כלור נפלה ממנוף על ספינה שעגנה בנמל עקבה, ירדן, נשברה, וגז דלף ממנה באזור הנמל.
בתקרית נהרגו 14 בני אדם ונפצעו יותר מ-265.
גז כלור רעיל לבני אדם.
הוא גורם כוויות כימיות בכל רקמה שנחשפת אליו – בעור, בריריות חלל הפה והעיניים ובדרכי הנשימה.
גז כלור הנשאף, ומתערבב בלחות שבגוף האדם, יוצר חומצה היפוכלורית HOCl וחומצה הידרוכלורית.
החומצה ההיפוכלורית יוצרת רדיקלים חופשיים של חמצן, המפרקים את דפנות התאים במערכת הריאה, מה שעלול להוביל לגירוי בחשיפה קלה, אך יכול להיות רעיל וליצור בעיות נשימתיות כרוניות, בצקת ריאות, תסמונת מצוקה נשימתית חריפה, ואף להוביל למוות.
ב-27 ביוני 2022, 16:15 שעון ירדן, העמיס מנוף אחד מכמה מכלי אחסון כימיקלים בלחץ על אוניית המכולות "Forest 6" שיועדה לייצא אותו לג'יבוטי.
מערכת הכבלים של העגורן כשלה, ומכולה אחת, המכילה כ-25 טון של כלור, נפלה על הספינה ונשברה.
בעקבות זאת הכלוריד פרץ מהמכל והתפשט ברחבי הנמל.
לדברי חאג' חסן, סגן ראש רשות הנמלים באזור עקבה, "נשבר חבל ברזל הנושא מכל שהכיל חומר רעיל, כתוצאה מכך המכולה נפלה, והביאה לדליפתו".
הספינה המתינה להעמיס 20 מכולות נוספות עם אחוז כלור גבוה.
סרטון של התקרית פורסם בטוויטר על ידי הטלוויזיה הממלכתית הירדנית.
בעקבות האירוע הנמל פונה מיד.
אנשי החירום הראשונים נתנו טיפול רפואי לעובדי המזח שנפגעו.
הפצועים פונו לשני בתי חולים ממלכתיים: בית חולים שדה ומתקן פרטי.
מנהל הבריאות בעקבה, ג'מאל עוביידאת, אמר כי בתי החולים בעקבה מלאים וכי "הפצועים במצב בינוני עד קריטי".
אף על פי שהנמל מרוחק מהעיר והרוחות האיטיות הקשו על התפשטות הגז, הורה עוביידאת לתושבים, בתור אמצעי זהירות, לסגור את חלונותיהם ולהישאר בבתים.
שר המידע פייסל אל שבול אמר כי הממשלה בנתה בית חולים שדה ושלחה ציוד רפואי.
מטוס אחד פינה פצועים מעקבה לעמאן.
סיור הכבישים חסם את כל הדרכים המובילים לעקבה וחוף תיירותי סמוך לנמל פונה ונסגר.
גם יחידות האחסון והעיבוד של התבואה בנמל הושבתו מיד, כדי לשלול חשש של זיהום מגז הכלור.
שר הביטחון הישראלי, בני גנץ, הציע סיוע ואמר: "מערכת הביטחון נכונה לסייע בכל אמצעי שיידרש כפי שהעברנו לידידינו הירדנים.
ליבנו ומחשבותינו עם ההרוגים ותפילותינו להחלמת הפצועים".
ראש הממשלה הירדני, בישר אל-ח'סאונה, הנחה את שר הפנים לעמוד בראש חקירת התאונה.
אסון הטבע באודר התרחש בחודש יולי 2022 בנהר אודר, בו נצפה אירוע תמותה המונית של דגים, בונים, סרטני נהרות וחיות בר אחרות שחיו לאורך גדותיו.
למעלה מ-100 טונות של דגים מתים הוצאו ממי הנהר, דבר שגרם לחשש שהמים הורעלו.
השרה לאיכות הסביבה הגרמנית, תקפה את פולין, על רקע הזיהום החמור בנהר שגובל בין המדינות.
משבר האמון בין המדינות כתוצאה מהאירוע העמיד את פולין וגרמניה עד לכדי משבר דיפלומטי ביניהן.
השלטונות הפולניים הגיבו באטיות לתופעה והדבר הפך לשערורייה, שגרמה לפיטורי הפקידים הפולנים שהיו אחראים על ניהול המים והגנת הסביבה.
פרס של מיליון זלוטי (210,000 דולר נכון לאוגוסט 2022) הוצע עבור מידע אודות אשמים אפשריים.
האודר זורם מאוסטרבה שבהרי הסודטים שבצפון צ'כיה, דרך הגבול הצ'כי-פולני לפולין, מתחבר לתעלת גליביצה , עובר את שלזיה התחתונה, כולל תעלת ורוצלב הגדולה, מגיע לגבול גרמניה-פולין, ולאחר מכן מתנקז לאורך הגבול לים הבלטי ליד העיר שצ'צ'ין שבצפון פולין.
הנהר הוסב לתנועת דוברות כבדות לפני עשרות שנים, עקב התיעוש הכבד באוסטרבה, שלזיה העילית (המחוברת לנהר באמצעות התעלה ונהר קלודניצה להובלת פחם ממכרות הפחם הגדולים הרבים של שלזיה) ושלזיה התחתונה, במיוחד לשינוע מוצרים מהמפעלים הכימיים הגדולים בקנדז'ז'ין-קוז'לה וברז'ג דולני.
מאזור וורוצלב הנהר אודר מזוהם מאוד.
בשנת 2012, העבירו על הנהר יותר מ-100 טונות של מתכות כבדות אל הים הבלטי (נתון רשמי).
בשנת 2022 כתוצאה מהאיסור הפולני על ייבוא פחם רוסי פולין החלה להאיץ את כריית הפחם על אדמתה, להוביל אותו בדוברות על הנהר ובמקביל העמיקו את ערוץ הנהר, עובדה שעשויה לעלות לפני המים את כמות המזהמים הרעילים (כולל מתכות כבדות) ששקעו בתחתית הנהר במהלך השנים.
קטע הנהר נמצא מצפון לעיר לאולווה בדרום מערב פולין.
הדיווחים אודות התופעה נמסרו לשלטונות על ידי הדייגים המקומיים, אך בניגוד לדיווחים אלה הגופים הרגולטורים כלל לא דיווחו עליה.
במקביל למות הדגים נמצאו גם בעלי חיים מתים אחרים שכללו בונים, סרטני נהרות, חיות בר וציפורים.
תחילה עלה חשד שסיבת המוות הייתה הרעלה על ידי חומר רעיל בלתי ידוע.
דגימות מים שנלקחו מהנהר ב-28 ביולי הראו סבירות גבוהה להימצאותו של המזהם מסוג מסיטילין , אף על פי שממשלת פולין טענה שהמזהם לא קיים בדגימות שנלקחו לאחר 1 באוגוסט.
מעבדה גרמנית מצאה עקבות של כספית, אך ממשלת פולין דיווחה כי הבדיקות שלהם קבעו שהרעלת כספית אינה הגורם למוות.
לטענתם, ההרעלה נגרמה על ידי " אצות זהב ", במיוחד מהסוג פרימנזיום פרוום .
מלשכת השר לאיכות הסביבה של ברנדנבורג, גרמניה, אקסל פוגל, נמסר שהמעבדות הגרמניות מעריכות שייתכן שהמוות של הדגים נגרם כתוצאה מכמויות גדולות של מלח במים.
מנתונים שנמדדו באמצעות תחנת ניטור אוטומטית לאיכות המים בעיר פרנקפורט לאורך קטע הנהר, באורך שמעל 100 קילומטרים במורד הזרם, ציינו שהחל מ-4 באוגוסט המוליכות החשמלית של המים עלתה באופן חריג.
נתונים אלה הראו גם שינויים גדולים בפרמטרים אחרים של איכות המים.
ב-7 באוגוסט דווח שכמות החמצן המומס כמעט הוכפלה.
המוליכות החשמלית, ספיגת ה-UV, רמות החנקות צנחו והכלורופיל עלה בפקטור של עד פי עשרה.
המים הפכו גם עכורים יותר וערכי ה-pH שלהם עלו לכדי 8.8–9.2. שינויים אלה יכולים להעיד על רמות מוגברות של מלח במי הנהר, שינויים אלה במימי הנהר חופפים לעובדה שמאז 7 באוגוסט הגיעה כמות עצומה של מלח לעיר.
לטענת החוקרים המערכת האקולוגית של הנהר נפגעה קשות.
המדענים חוששים שאם הנזק נגרם מהרעלת כספית, הפגיעה במערכת האקולוגית תימשך זמן רב, כי הכספית היא מתכת כבדה שהשפעתה ושרידותה מתמשכת.
בנוסף ישנן גם השלכות בריאותיות חמורות בעלות פוטנציאל גבוה לפגיעה בבני אדם.
הופעל לִחץ על ראש ממשלת פולין, מתאוש מורבייצקי לפעול בדחיפות לפיטורי שני פקידי ממשל כתוצאה מהאירוע, ראש רשות המים, וראש הרשות הסביבתית.
הדבר גרם לזעזוע פנימי במפלגת השלטון חוק וצדק הפולנית.
תושבי פולין המקומיים התנגדו לפעולות הממשלה, וכשהטלוויזיה הממלכתית נמנעה מדיווחים על הנושא, החלו האשמות נרחבות על כיסוי והסתרה מצד הממשלה.
הביקורת הייתה גם על ראשי המחוזות המקומיים.
האופוזיציה הפולנית האשימה את ממשלת פולין בכך שהגיבה באיטיות לנוכח המצב המתפתח, להקטנה היקף הבעיה.
הממשלה הפולנית אמרה שהעבריינים ייענשו בחומרה, תוך שהיא מאשימה את הפוליטיקאים מהאופוזיציה, בפרט דונלד טוסק ורפאל טרזסקוסקי, בהגזמה בנושא.
מאידך התקשורת הממשלתית משווה את המצב כאירועים מינוריים.
ב-12 באוגוסט, סגן שר התשתיות הפולני, האשים את האופוזיציה ואת האקולוגים, וקבע שהנהר בטוח לכניסה אליו, ומותר לדיג.
חברה מפלגת "חוק וצדק" הפולנית, הכריזה בפומבי על תיאוריה מופרכת לפיה סיבת האסון נבעה מפעילות של גורמים זרים.
חלק מהדייגים המקומיים שדגים על גדות הנהר חוששים שהדגים לא יחזרו לעולם לנהר, סטפי למקה , מהמשרד הפדרלי של גרמניה לאיכות הסביבה, שימור הטבע, בטיחות גרעינית והגנת הצרכן, כינתה את המצב קטסטרופה ואסון אקולוגי מזעזע.
פקידים גרמנים התלוננו גם על חוסר התקשורת מצד הפקידים הפולנים.
אסון תדחוקת קהל קטלני התרחש במהלך משחק כדורגל באצטדיון קאנג'ורוהאן שבמאלאנג, מזרח ג'אווה, אינדונזיה, ב-1 באוקטובר 2022. בעקבות הפסד של קבוצת הכדורגל ארמה לפרסבאיה סורבאיה במסגרת ליגת העל האינדונזית בכדורגל, אוהדי ארמה פרצו למגרש והתפרעו, תקפו את המשטרה והשחקנים.
בתגובה, יחידות משטרת ההתפרעויות פיזרו גז מדמיע, שגרם למנוסת בהלה של אנשים באצטדיון שניסו להימלט מהשפעות הגז.
התקרית היא האסון הקטלני ביותר הקשור לכדורגל באסיה והשני בעולם, לאחר אסון האצטדיון הלאומי בפרו.
לחוליגניזם בכדורגל יש היסטוריה ארוכה באינדונזיה, ועשרות אוהדים נהרגו מאז שנות ה-90. במועדוני אוהדים של מספר קבוצות יש מה שמכונה "מפקדים", ויחידות של משטרת ההתפרעויות של אינדונזיה נוכחות במשחקים רבים כאשר אבוקות משמשות לעיתים קרובות לפיזור מתפרעים שפורצים למגרש.
בשנת 2018, התפרעויות בקנג'ורוהאן בעקבות משחק בין ארמה ממאלאנג לפרסיב בנדונג הביאו להרג לאחר שהמשטרה השתמשה בגז מדמיע כדי לפזר את ההמונים.
אף על פי שתקנות פיפ"א קובעות כי אסור לשוטרים להשתמש בגז מדמיע באצטדיונים, הגז משומש על ידי יחידות ההתרעויות של משטרת אינדונזיה לצורך אבטחת משחקי כדורגל.
ארמה ופרסבאיה סוראבאיה הן יריבות ותיקות והמשחקים ביניהן מכונים הסופר-דרבי של מזרח ג'אווה.
הקבוצות היו אמורות לשחק משחק עונה סדירה במסגרת ליגת העל האינדונזית באצטדיון קאנג'ורוהאן, המכיל 42,000 מקומות, ב-1 באוקטובר.
בשל חששות ביטחוניים, המשטרה ביקשה שהמשחק יתקיים מוקדם יותר אחר הצהריים בשעה 15:00 (11:00 שעון ישראל) במקום בשעה 20:30 (16:30 שעון ישראל), ושרק 38,000 אנשים יורשו להיכנס, אולם הבקשה לא התקבלה על ידי הליגה ו-42,000 כרטיסים הודפסו למשחק.
עם זאת, בעקבות עצות המשטרה לא ניתנו כרטיסים למשחק לאוהדי פרסבאיה.
לאורך המשחק עצמו, המצב הביטחוני היה טוב וללא תקריות משמעויות.
לאחר סיום המשחק, בו ניצחה פרסבאיה את ארמה 3–2, פרצו למגרש כ-3,000 אוהדי ארמה, המכונים "ארמאניה".
הם התפזרו על המגרש וחיפשו את שחקני הקבוצה והמאמנים, ודרשו הסבר לתבוסה "אחרי 23 שנים של משחקי בית ללא הפסד" מול היריבה הגדולה.
גורמי ביטחון ומשטרה ניסו להרחיק את האוהדים מהמגרש, אך ללא הועיל.
האוהדים המשיכו לזרוק חפצים, גרמו נזק לרכבי משטרה והציתו שריפות באצטדיון, מה שאילץ את שחקני פרסבאיה לרוץ לחדרי ההלבשה ולאחר מכן נדחפו למשוריינים של המשטרה למשך שעה לפני שהספיקו לעזוב את האצטדיון.
לאחר ניסיון מניעת ההתפרצות הכושל החלה המשטרה להשתמש בגז מדמיע בניסיון לפזר את המתפרעים על המגרש, אך השוטרים ירו גם בגז מדמיע לעבר היציעים, מה שגרם לאוהדים לרוץ בטירוף לעבר נקודת היציאה היחידה (שער 12) כדי להימנע מהגז המדמיע, מה שגרם לתדחוקת קהל ולחנק.
גז מדמיע נורה גם מחוץ לאצטדיון.
מהמשטרה נמסר כי עשר ניידות משטרה ושלושה כלי רכב פרטיים נהרסו על ידי האוהדים.
לאחר המהומה, שימשו מבואת האצטדיון וחדרי ההלבשה של השחקנים כעמדות פינוי מאולתרות, כאשר השחקנים וצוות האימון של ארמה סייעו בפינוי הקורבנות שעדיין נמצאו באצטדיון.
הקורבנות נלקחו לבתי חולים על ידי אמבולנסים ומשאיות של צבא אינדונזיה.
רבים מתו בדרך לטיפול או במהלך הטיפול.
אמיל דארדק, סגן מושל מזרח ג'אווה, הצהיר כי 131 בני אדם נהרגו בתקרית, על פי מקורות ממחוז ומשרדי הבריאות בעיר.
בין הנפגעים מדיווחי המשטרה יש לפחות 125 אוהדי ארמה ושני שוטרים.
קטינים, בעיקר מגיל 12 עד 17, נכללים גם הם בקרב הנפגעים, עם 17 הרוגים ו-7 פצועים.
ההרוגים כוללים גם שני כדורגלני נוער המשחקים בקבוצה של מזרח ג'אווה מהליגה השלישית.
המספר צפוי לעלות עוד יותר מכיוון שמצבם של חלק מהקורבנות התדרדר.
בין ההרוגים, 34 נהרגו בתוך האצטדיון, והשאר מתו בזמן שקיבלו טיפול רפואי.
המספרים המדווחים של פצועים נעים בין 180 ל-310. לאחר פגישה עם גורמים שונים בממשלה האזורית של מאלאנג ומזרח ג'אווה, הודיע השר המתאם לפיתוח אנושי ותרבות מוהדג'יר אפנדי כי "כמות הנפגעים הסופית, אשר אומתה על ידי כל הצדדים המעורבים, כולל המשטרה והמארגנים, הם 448 נפגעים".
מוהדג'יר הוסיף כי מתוך 448 הנפגעים, 125 בני אדם מתו, 302 בני אדם סבלו מפציעות קלות, ו-21 בני אדם סבלו מפציעות חמורות.
הממשלה העירונית של מאלאנג שילמה עבור הטיפול הרפואי בקורבנות.
האסון הוא השלישי הקטלני ביותר בהיסטוריה של כדורגל ההתאחדות בעולם.
מעליו נמצאים רק אסון האצטדיון הלאומי בלימה, פרו ב-1964, שבו נהרגו 328 בני אדם, ואסון אצטדיון הספורט של אקרה , שבו נהרגו 126 בני אדם.
זה גם הקטלני ביותר באסיה ובאינדונזיה.
על פי הדיווחים, בית החולים האזורי קפאנג'ן ובית החולים וואווה מלאים בקורבנות מהאסון, מה שהוביל לכך שחלקם נשלחו לבתי חולים אחרים ברחבי העיר.
כתוצאה מהתקרית, כל משחקי הליגה האינדונזית הושעו לשבוע.
התאחדות הכדורגל של אינדונזיה התנצלה על התקרית והודיעה על איסור על משחקי בית לארמה לשארית העונה.
הנשיא ג'וקו וידודו הורה מאוחר יותר להתאחדות להשעות את כל משחקי הליגה עד שתבוצע "הערכה של שיפור נוהלי האבטחה".
הוועדה הלאומית לזכויות האדם של אינדונזיה מתכננת לחקור את האירוע ואת השימוש בגז מדמיע על ידי המשטרה.
אף על פי שעל פי חוקי פיפ"א אסור להשתמש בגז מדמיע בתוך אצטדיונים, מפקד המשטרה האזורית הגן על השימוש בו, תוך ציון האיומים שהיוו המתפרעים לשחקני הקבוצה ולצוות.
עם זאת, מהמשטרה נמסר גם כי תעריך מחדש את השימוש בגז מדמיע.
מושל מזרח ג'אווה חופיפאח אינדר פרוואנסה הודיע כי ממשלת מזרח ג'אווה תעניק פיצוי כספי לקרוביהם של הקורבנות.
כל קרוב משפחה של המנוח יקבל 10 מיליון דולר רופיות (2,334.62 שקלים חדשים), בעוד שהקורבנות הפצועים יקבלו 5 מיליון רופיות (1,167.31 שקלים).
אסון אולם ויקטוריה התרחש ב-16 ביוני 1883 באולם ויקטוריה בסנדרלנד, אנגליה, כאשר 183 ילדים (בגילאי 3 עד 14 שנים) נהרו לחלוקת צעצועים בחינם ונמחצו למוות בעקבות חנק.
ב-16 ביוני 1883, הוצג מופע לילדים על ידי הבדרנים הנודדים מר וגברת פיי.
מופע הקסמים הנודד, המורכב ממגוון תכסיסים ואשליות, עבר ללא תקלות.
בסיום ההופעה פורסמה הודעה שילדים עם מספרי כרטיסים מסוימים יקבלו פרס ביציאה.
במקביל החלו הבדרנים שעל הבמה לחלק מתנות לילדים שישבו באולם.
מודאגים מהחמצת הפינוקים, רבים מ-1,100 הילדים שהיו בגלריה זינקו לעבר גרם המדרגות המוביל למטה.
בחלק התחתון של גרם המדרגות הייתה דלת שנפתחה כלפי פנים והשאירה מרווח מספיק גדול כדי שילד אחד יעבור בכל פעם.
מאמינים שהדבר נועד כדי להבטיח בדיקה מסודרת של כרטיסים.
עם מעט מבוגרים מלווים כדי לשמור על הסדר, הילדים זינקו במורד המדרגות לעבר הדלת.
אלו שהיו בחזית נלכדו ונמחצו למוות ממשקל ההמון שמאחוריהם.
כשהמבוגרים באודיטוריום הבינו מה קורה הם מיהרו אל הדלת, אך הם לא הצליחו לפתוח אותה במלואה כי הצירים שלה היו בצד של הילדים.
השומר פרדריק גרהם רץ במעלה גרם מדרגות נוסף והסיט כ-600 ילדים למקום מבטחים דרך יציאה אחרת.
בינתיים, מבוגרים אחרים משכו את הילדים בזה אחר זה דרך הפתח הצר, לפני שגבר אחד הצליח להוציא את הדלת מהצירים שלה.
183 ילדים בגילאי 3 עד 14 נמחצו וחנקו למוות.
המלכה ויקטוריה שלחה הודעת תנחומים למשפחות האבלות ותרמה לקרן האסונות.
תרומות שנשלחו מכל רחבי בריטניה הסתכמו ב-5,000 ליש"ט (שווה ערך ל-535,758 ליש"ט בשנת 2021) ושימשו להלוויות הילדים ולאנדרטה בפארק מוברי.
האנדרטה מציגה אם אבלה מחזיקה ילד מת.
דיווחים בעיתונים באותו זמן עוררו זעם לאומי והחקירה שהתקיימה הובילה לחקיקה לפיה במקומות בילוי ציבוריים יותקנו במספר מינימלי של יציאות חירום הנפתחות כלפי חוץ, מה שהוביל להמצאת דלתות חירום ב"דחיפה", מנגנון המשמש בדלתות חירום עד היום.
איש לא הועמד לדין בגין האסון והאדם האחראי להברגת הדלת מעולם לא זוהה.
אולם ויקטוריה נשאר בשימוש עד 1941 כאשר הוא נהרס על ידי פצצת מצנח במלחמת העולם השנייה.
האסון נתן השראה לשיר של המשורר הסקוטי ויליאם מקגונגל בשם "אסון סנדרלנד".
אסון אצטדיון אולמבה היה אסון תדחוקת קהל בקמרון שהתרחש ב-24 בינואר 2022 בכניסה הדרומית לאצטדיון אולמבה שביאונדה, לקראת משחק שמינית גמר גביע אפריקה לאומות 2021 בין נבחרות קמרון וקומורו.
באסון נספו שמונה בני אדם, ו-38 נוספים נפצעו.
באסון נספו שמונה בני אדם, ונפצעו 38 נוספים.
המשחק עצמו בין נבחרות קמרון וקומורו הסתיים בניצחון 2–1 של נבחרת קמרון.
משחק שלב רבע הגמר של הטורניר שהיה אמור להיערך באצטדיון אולמבה, הועתק לאצטדיון אחמדו אהידג'ו .
אסון בלב ים הוא סרט דרמה-פעולה אמריקאי משנת 2016, בבימויו של פיטר ברג ובכיכובם של מארק וולברג, קורט ראסל, ג'ון מלקוביץ', וקייט הדסון.
הסרט מבוסס על אירועים אמיתיים שהתרחשו במהלך פיצוץ אסדת הקידוח דיפווטר הורייזן במפרץ מקסיקו בשנת 2010, אשר הוביל לאסון אקולוגי חמור ולדליפת הנפט הגדולה ביותר בתולדות ארצות הברית.
הצילום הראשי החל ב-27 באפריל 2015 בניו אורלינס, לואיזיאנה.
הסרט הוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2016 ויצא לאקרנים בארצות הברית ב-30 בספטמבר 2016. הוא זכה לביקורות חיוביות, אבל חווה אכזבה בקופות בכך שהכניס מעט פחות מ-122 מיליון דולר ברחבי העולם מול תקציב של 110 מיליון דולר, מה שהביא להפסד של 60–112 מיליון דולר לאולפן.
הסרט היה מועמד לשני פרסי אוסקר בטקס האוסקר ה-89 : עריכת הסאונד הטובה ביותר והאפקטים החזותיים הטובים ביותר, ופרס באפט"א לסאונד הטוב ביותר בטקס פרסי האקדמיה הבריטית ה-70 .
הסרט מתאר את האירועים שהובילו לפיצוץ על אסדת הקידוח "Deepwater Horizon" של חברת BP.
מייק ויליאמס (מארק וולברג), מהנדס קידוח, יחד עם הצוות שלו, מוצאים עצמם במאבק הישרדות מול האש המשתוללת לאחר הפיצוץ.
הסרט מתמקד בגבורה של הצוות שניסה להציל את עצמו ואת חבריו בתוך הכאוס המשתולל באסדה, ומציג את השלכותיו הקשות של האסון על העובדים ועל הסביבה.
מארק וולברג בתפקיד מייק ויליאמס - מהנדס קידוח באסדת "Deepwater Horizon".
קורט ראסל בתפקיד ג'ימי הארל - מפקד האסדה.
ג'ון מלקוביץ' בתפקיד דונלד וידרין - מנהל בכיר ב-BP, שמקבל החלטות על האסדה.
קייט הדסון בתפקיד פלישיה ויליאמס - אשתו של מייק ויליאמס.
ג'ינה רודריגז בתפקיד אנדריאה פלטז - חברה בצוות האסדה.
הסרט "אסון בלב ים" זכה לשבחים רבים מהמבקרים, במיוחד על ההופעות של השחקנים, הבימוי הדינמי של פיטר ברג והאופן שבו הוצגו האירועים האמיתיים.
המבקרים ציינו לטובה את הסרט בשל הדיוק בפרטים ובתחושות, ואת הדרך שבה הוא מצליח לשלב בין דרמה אישית לבין הצגת אסון בקנה מידה גדול.
הסרט קיבל ציון של 82% באתר Rotten Tomatoes, המבוסס על מעל 250 ביקורות, וציון של 68 מתוך 100 באתר Metacritic, מה שמעיד על ביקורות חיוביות ברובן.
הלוחמים שהיו במסוקים היו שייכים בעיקר ליחידות החטיבתיות של חטיבת הנח"ל – שני צוותים של פלוגת ההנדסה (פלחה"ן) וצוות של הפלוגה נגד טנקים (פלנ"ט).
בנוסף היו במסוקים חיילים מפלוגת הקשר (פלחי"ק) של חטיבת גולני וחיילים מסיירת גולני, יחידת אגוז, חיל השריון, ועוד.
אחד המסוקים התרסק בחצר של מבנה ששימש כצימר לנופשים במושב שאר ישוב, והשני התרסק בסמוך, בערוץ נחל בין שאר ישוב לקיבוץ דפנה.
באירוע נהרגו כל 73 החיילים שהיו במסוקים.
8 מתוכם היו אנשי הצוות שהטיסו את המסוקים.
לא היו נפגעים על הקרקע.
האסון הגביר את התמיכה הציבורית בקריאה ליציאת כוחות צה"ל מרצועת הביטחון שבדרום לבנון, שהתבצעה לבסוף במאי 2000.
לאחר היערכות צה"ל ברצועת הביטחון ב-1985, נפרש צה"ל בשורה של מוצבים בין הגבול הבין-לאומי ("קו סגול") וגבול רצועת הביטחון ("קו אדום").
החל מסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הלך והתעצם העימות בין צה"ל לארגון חזבאללה, שהתבטא בתקיפות של הארגון על מוצבי צה"ל ובפשיטות נגדיות.
שני שיאים בלחימה זו היו במבצע דין וחשבון, בסוף יולי 1993, ומבצע ענבי זעם באפריל 1996.
אחת מנקודות התורפה של צה"ל הייתה התנועה בשיירות מהבסיסים בארץ למוצבים בלבנון.
שיירות אלו הובילו חיילים, בדרך לחופשה וחזרה ממנה, וכן אספקה וציוד למוצבים.
השיירות, מטבען, נעו בצירים ידועים ומוכרים מראש, באיטיות וללא יכולת לתמרן ולהתחמק, כאשר הן נושאות מספר רב של חיילים, וכך הפכו ליעד נוח וכדאי לתקיפה.
צה"ל השקיע מאמצים רבים בהתמודדות עם איום זה.
מאמצים אלה כללו שימוש בכלי רכב ממוגנים, "פתיחת הציר" על ידי כוח ייעודי לפני מעבר השיירה, פעולות חיפוי ואבטחה, ועוד.
ניסיונות הפגיעה בשיירות המשיכו, וצה"ל ספג לא מעט אבדות.
אחת מהדרכים שהוצעו להובלת חיילים בדרך בטוחה יותר למוצבים הייתה הטסה במסוקים.
גם בשיטה זו היו סיכונים לא מעטים, והיא דרשה היערכות משמעותית שכללה הכנת מנחתים ליד המוצבים, תיאום נהלים וגיבוש פקודות.
משימת ההטסה למוצבי הבופור ודלעת הייתה אמורה להתבצע ביום שני, כ"ו בשבט, תשנ"ז, 3 בפברואר 1997, ואולם בשל תנאי מזג אוויר קשים נדחתה הטיסה ליום שלאחר מכן, יום שלישי, כ"ז בשבט, 4 בפברואר.
גם ביום זה לא היה מזג האוויר נוח: שרר ערפל והראות לא הייתה טובה.
אולם בשעות אחר הצהריים השתפרה הראות וגובה בסיס העננים עלה.
עד לקבלת החלטה סופית על ביצוע ההטסה אושר למסוקים להמריא מבסיס תל נוף ולהמתין בשדה התעופה מחניים, ממנו היו אמורים לאסוף חיילים וקצינים ולהוביל אותם למוצבים בלבנון.
שני המסוקים היו מדגם סיקורסקי CH-53 סי סטליון, "יסעור", של טייסת 118 ("דורסי הלילה").
מסוק אחד, שמספרו היה 903, נועד לטוס למוצב דלעת.
צוותו של מסוק זה מנה את רס"ן , קברניט המסוק; רס"ן , טייס המשנה; והמכונאים המוטסים רס"ר ורס"ל .
יעדו של המסוק השני, שמספרו היה 357, היה מוצב הבופור.
צוותו מנה את רס"ן , קברניט המסוק; רס"ן , טייס המשנה; והמכונאים המוטסים, רס"ל ורס"ל .
שני המסוקים הגיעו למחניים בסביבות השעה 17:00. התוכנית הייתה כי לאחר הנחתת הכוחות במוצבי דלעת והבופור, יטיס אחד מן המסוקים כוח תותחנים ממוצב שרייפה חזרה לישראל.
בשעה 18:48, לאחר קבלת האישור הסופי לביצוע המשימה ולאחר שהחיילים עברו תדרוך ותרגול על פי הפקודות שהיו להטסה ללבנון, המריאו שני המסוקים לדרכם.
המסוק לבופור נשא 33 איש, והמסוק לדלעת נשא 32 איש.
דקה לאחר ההמראה ביקש רס"ן לוי מהבקר אישור לחצות את הגבול ללבנון.
אישור החצייה התעכב כמה דקות, ובינתיים הנחה הבקר את המסוקים לטוס במעגל המתנה.
בשעה 18:56 אישר הבקר למסוקים לחצות את הגבול.
שלוש דקות לאחר מכן נעלמו המסוקים מן המכ"ם.
ועדת החקירה לא הצליחה לקבוע חד משמעית את הסיבה להתנגשות בין שני המסוקים.
על סמך הנתונים שנאספו מתמונת המכ"ם עולה כי כ-50 שניות לפני ההתרסקות עבר מסוק 357 (שטס למוצב הבופור) לטוס במקביל למסוק 903 (שטס למוצב דלעת), במרחק של כ-450 מטרים ממנו.
20 שניות לאחר מכן הקטין מסוק 903 את מהירותו, ומסוק 357 עבר להיות הקדמי.
15 שניות לאחר מכן – 15 שניות לפני ההתרסקות – הגביר שוב מסוק 903 את מהירותו, וחלף שוב על פני מסוק 357. במקביל, החל בפנייה שמאלה והנמכה.
על פי ההשערה שינויי המיקום בין המסוקים היו בגלל תרגולת אותה ביצעו שני המסוקים, שמטרתה הייתה לוודא שכיבו את התאורות לפני החצייה לשטח האויב, על ידי בדיקה הדדית.
תוך כדי המעבר של מסוק 903 על פני מסוק 357, איבדו כנראה שני המסוקים את קשר העין ביניהם.
לא ברור כיצד אירע ניתוק זה.
ייתכן שהצוותים איבדו את קשר העין בגלל אורות היישובים שסביב, או שהתרכזות בפרט אחר הפנתה את תשומת הלב של הטייסים לכמה שניות.
מבנה תא הטייס במסוקי היסעור יצר מצב שבו לטייסי המסוקים היה קשה לראות זה את זה: החלונות בתא הטייס מחולקים על ידי מסגרות וקורות, היוצרים מעין "נקודות מתות" בזוויות מסוימות.
מצב זה הוחמר עוד יותר בשל העובדה שהטייסים השתמשו באמצעי ראיית לילה שנקרא "ז'ורנל".
זוהי מעין משקפת המגבירה את אור הכוכבים ומאפשרת ראייה טובה בלילה, אך מצמצמת מאוד את שדה הראייה של הטייס.
ייתכן שהשימוש באמצעי זה גרם לכך שצוותי המסוקים איבדו את קשר העין ההדדי.
ניתוק קשר העין הביא לכך שברגע ההתנגשות היה מסוק 357 משמאל ומאחורי מסוק 903 ומעט מתחתיו.
על פי ניתוח שברי המסוקים והדרך שבה היו מפוזרים בשטח הסיקו חוקרי התאונה כי הרוטור של מסוק 357 פגע בחלקו האחורי של מסוק 903. מעוצמת הפגיעה נתלש הרוטור ממקומו, ועמו כל מערכת התמסורת אליה היה מחובר.
ללא אמצעי העילוי צלל מסוק 357 והתרסק בערוץ נחל בין שאר ישוב לקיבוץ דפנה.
ייתכן שהחום והחיכוך שיצרו תלישת הממסרות הביאו להתלקחות של המסוק בעודו באוויר.
פגיעת הרוטור של מסוק 357 גרמה לתלישת הרמפה האחורית של מסוק 903 (דלת הכניסה הגדולה בקצה המסוק).
ככל הנראה, צוות מסוק 903 ניסה לבצע נחיתת חירום, אך תוך כדי ההנמכה נתלש מהמסוק חלקו האחורי.
ניתן להניח שהמסוק האחד ניזוק באופן קשה בעת פגיעת הרוטור של המסוק השני, וכאשר הגביר צוות המסוק את הספק המנועים לקראת הנחיתה עלה מאוד העומס על גוף המסוק וחלקו האחורי נתלש.
המסוק החל להסתחרר, והתרסק לתוך צימר בשאר ישוב.
בעקבות ההתרסקות הכריזה ממשלת ישראל על יום אבל לאומי.
שר הביטחון, יצחק מרדכי, מינה ועדת חקירה בראשות מפקד חיל האוויר לשעבר, דוד עברי, על מנת לחקור את נסיבות התאונה.
שאר חברי הוועדה היו השופט בדימוס חיים שפירא, לשעבר נשיא בית משפט השלום בתל אביב; האלופים במילואים בן ציון פרחי ועמוס ירון; ומפקד בסיס פלמחים, תת-אלוף שמואל אלדר.
הוועדה קיימה 37 ישיבות ושמעה 109 עדים, ואף קיימה טיסה אחת במסוק "יסעור" כדי לראות מקרוב כיצד נראה תא הטייס במסוק במהלך משימה.
מטרתה העיקרית של הוועדה הייתה למצוא את הסיבה להתרסקות.
במסוקים לא הותקנה "קופסה שחורה", ולכן משימת הוועדה הייתה מורכבת.
הוועדה בחנה שורה ארוכה של נושאים, במטרה לגלות סיבה אפשרית.
הוועדה הגיעה למסקנה שלא היו בעיות בטיחותיות במסוקים עצמם ולא נמצאה עדות לכך שהייתה תקלה כלשהי.
אנשי הצוות היו כשירים לתפקידם, ולא נמצאו עדויות לשימוש בחומרים אסורים שהיו עלולים לפגוע ביכולתם של אנשי הצוות.
הוועדה גם לא מצאה עדויות לבעיות בריאותיות, למתח נפשי ואף לא למניעים תחרותיים שהיו עלולים לגרום לתאונה.
גם הנדסת האנוש של המסוקים נבדקה כסיבה אפשרית ונשללה, אם כי הוועדה סברה שיש מקום לתרגול נוסף בשימוש במערכת ראיית הלילה ("ז'ורנל").
הוועדה שללה גם אפשרות שהתאונה נגרמה בשל שימוש בטלפון סלולרי וגם לא בשל ירי של כדור או פיצוץ רימון יד, וכדומה.
גם תנאי מזג האוויר נבדקו כסיבה לתאונה, סיבה שגם היא נשללה.
הוועדה נעזרה במומחים שונים ובעדי ראייה וכן בוצעו סימולציות שונות, ובהן שימוש במחשבים מיוחדים של נאס"א.
ב-17 באפריל 1997 פורסמו מסקנות הוועדה.
אף על פי שלא נמצאה סיבה ברורה שגרמה לתאונה, קבעה הוועדה ש"תאונות אינן קורות, תאונות נגרמות".
לפיכך, המליצה שורה של המלצות ליישום במערך המסוקים בחיל האוויר.
הוועדה מדגישה כי "...לא מצאה קשר ישיר, ברור וודאי בין המסקנות הרבות אליהן הגיעה באשר לגורמים האחרים לבין התאונה עצמה".
ועם זאת, כדי למנוע תאונות עתידיות העלתה הוועדה המלצות אלה.
ההמלצה המרכזית בדו"ח היא הקמת להק אוויר למסוקים, שמטרותיו הן פיתוח וקביעת תורת הלחימה ומדיניות ההדרכה והאימונים של מערך המסוקים בחיל האוויר.
להק המסוקים אמור לפקח על ביצוע ההדרכה והאימונים, על הסקת מסקנות מתאונות אימונים, ועוד.
הוועדה ראתה בהמלצה זו המלצה ראשונה במעלה, בשל הגידול במערך המסוקים.
בנוסף הגישה הוועדה שורה של המלצות, לגבי נתיבי הטיסה, הטיסה במבנה, נוהלי פינוי וחילוץ, ועוד.
בנוסף, העלתה הוועדה מסקנות אישיות.
הוועדה החליטה על הדחת מפקד הטייסת, סא"ל עמירם לביא.
סמ"ט ב', סרן ירון רוזן, הודח גם הוא מתפקידו ונקבע שלא ישמש בתפקיד פיקודי במשך שלוש שנים.
תת-אלוף חיים גופן, מפקד בסיס תל נוף, ננזף נזיפה מינהלית על ידי הרמטכ"ל, ורס"ן אייל תם, קצין אג"ם של עוצבת חירם בפיקוד הצפון, ננזף נזיפה מינהלית על ידי אלוף פיקוד הצפון.
לאחר פרסום מסקנות הוועדה יצאה קבוצה של משפחות שכולות נגד צה"ל, בטענות של קיפוח ואי מיצוי החקירה, בין השאר עקב הגילוי כי במסוקים הוחזק חומר נפץ לצורך השמדה עצמית במקרה התרסקות בתוך שטח האויב.
גם לאחר אסון הנ"ד עלה גילוי דומה, אך רק לאחר אסון המסוקים ניתנה הנחיה שלא לטוס עם חומר הנפץ בזמן העברת כוחות.
באסון נהרגו 18 קצינים ו-55 חוגרים.
שמונה מתוכם היו אנשי צוות אוויר, צוותי המסוקים.
היחידה שספגה את המכה הקשה ביותר באסון הייתה חטיבת הנח"ל: 28 מההרוגים היו חיילי החטיבה, 18 מהם מפלוגת ההנדסה (פלחה"ן) ועשרה מפלוגת הנ"ט ("עורב") של החטיבה.
שני חיילים נוספים שנהרגו באסון היו מחיל הלוגיסטיקה, שהיו מסופחים לפלוגת ההנדסה.
חטיבת גולני איבדה תשעה חיילים: שישה מפלוגת הקשר (פלחי"ק), אחד מפלוגת הסיור ואחד מיחידת אגוז.
סגן-אלוף , הקצין הבכיר ביותר שנהרג בהתרסקות, היה גם הוא איש החטיבה, ושימש באותה תקופה כמג"ד המוצבים ברכס עלי טאהר.
תשעה מן הנספים היו חיילים וקצינים בחיל השריון, ותשעה נוספים היו חיילים וקצינים בעוצבת חירם, בהם שני גששים.
שאר ההרוגים היו חיילים ביחידת עוקץ וכלביהם וחיילי חיל המודיעין (שניים מיחמ"מ ואחד שהיה מפקד צוות מכ"ם קשת).
שמות הנופלים באסון המסוקים סגן , פלוגת חבלה (פלחה"ן), חטיבת הנח"ל סמל , פלוגת נ"ט (עורב), חטיבת הנח"ל סמל ראשון , פלוגת חבלה (פלחה"ן), חטיבת הנח"ל סגן , פלוגת חבלה (פלחה"ן), חטיבת הנח"ל סמל ראשון , יחידת מודיעין מטרות 869, חיל המודיעין
בי"ח בתמוז תשע"ט, 21 ביולי 2019, הלך לעולמו , שהוכר כ"חלל ה-74 של אסון המסוקים".
פילס סבל מפוסט טראומה לאחר שהשתתף, כחובש קרבי, בפינוי הרוגי האסון.
ב-19 באוגוסט 2021 הורה בית משפט השלום בתל אביב למשרד הביטחון להכיר בסרן כחלל צה"ל.
הררי שירת כקצין רפואה והשתתף במיון גופות חללי האסון, ובית המשפט הכיר בכך שסבל מפוסט טראומה בעקבות זאת.
אתר ההנצחה לחללי אסון המסוקים נחנך בתחילת 2008, סמוך למקום שבו התרחש האסון, ליד בית העלמין של קיבוץ דפנה בגליל העליון.
האנדרטה בנויה בצורת מסוק יסעור.
בפתח האנדרטה מזרקת מים שקטה, ועליה שמות ההרוגים באסון.
מסביבה גיזום דשא בצורת להבי המסוק עם 73 אבנים לזכר 73 הנספים.
שביל מקשר בין האבנים לבין אבן נטויה (המתארות את גוף המסוק וכנף המסוק בהתאמה), שעליה כתובים פרטי האסון.
אתרי הנצחה נוספים נמצאים במקומות שונים בארץ:
במחנה בית ליד הוקמה אנדרטה לזכר ההרוגים באסון המסוקים מחטיבת הנח"ל.
בפתח תקווה, בשכונת הדר גנים, הוצבה אנדרטה לזכר הנופלים.
בית הכנסת המרכזי של השכונה נקרא על שם חללי אסון המסוקים ושמות החללים חרוטים בדלתות הכניסה.
ברחוב דוד טבצ'ניק נקראה כיכר על שם שלושה בני העיר שנפלו באסון.
בבית החינוך תיכון ע"ש י.
גלילי בכפר סבא הוקמה אנדרטה לזכר ההרוגים באסון, ששלושה מהם היו בוגרי בית הספר.
בחיפה הוצבה אנדרטה לזכר הנספים בשדרות הנשיא, בין מגדלי פנורמה לבית מיינץ.
במודיעין-מכבים-רעות הוקם "גן איתמר", לזכרו של .
טורניר ג'ודו מתקיים לזכרו של במועדון "הפועל פתח תקווה".
בנחל כזיב, סמוך ליישוב בית ג'ן, הוקמה אנדרטה לזכר , תושב המקום, ולזכר כל חללי האסון.
ליד קיבוץ נגבה הוקם גן בוטני שנקרא גבעת תום ותומר, לזכר , בן הקיבוץ, ו, תושב נווה שלום.
במרכז הגן אנדרטה לזכר כל חללי האסון.
בית ספר "שקד" ברעננה הקים פינת הנצחה לזכרו של איתי אדלר בבית הספר.
שכבה ו', השכבה הבוגרת עורכת טקס לזכרו מדי שנה בהשתתפות אחותו מיכל.
במכינת עצם ביישוב נווה הוקם אולם על שם אלון בביאן שהיה בוגר מחזור א' במכינה.
ברחובות הוקם בית הכנסת "אור לגיל" ("לגיל" בגימטריה 73, כמנין הנופלים באסון) לזכרו של וכל חללי האסון, על ידי משפחתו של גיל.
משפחת אפנר, שבנה נהרג באסון, עורכת מסע בשביל ישראל לזכרו של בנם.
מרוץ "לשי"ר", משאר ישוב להוד השרון, מתקיים מאז 1998 לזכר ארבעה מבוגרי תיכון הדרים בהוד השרון, ששניים מהם נהרגו באסון: ו (שני הבוגרים הנוספים הם , שנפל ב-5 באוגוסט 1997 בדרום לבנון, במוצב ריחן, ו, שנהרג בהתרסקות היסעור ברומניה ב-26 ביולי 2010).
שיקו סבן, יפתח שלפוברסקי ורונן חיון מונצחים גם בחורשת שי"ר, כקילומטר וחצי ממזרח לצומת גולני.
גן רפי, במגדל העמק, הוקם לזכרו של , סמוך לביתו.
הגן מנציח את שמו ואת שמות חללי האסון.
כיכר אלון בשכונת רמת אשכול בירושלים נקראת על שם .
באלפי מנשה הוקם "מצפה השניים", לזכר ו, בני היישוב, שנספו באסון.
מצפור בגן לאומי כוכב הירדן שוקם לזכר .
ביישוב מצפה נטופה נקרא בית הכנסת "אוהל מיכאל", על שם , בן היישוב שנהרג באסון.
בנס ציונה הוקם גן ציבורי הנקרא גן ה-73, לזכרם של כל הנופלים.
שנים מבני העיר נהרגו באסון: ו.
בכל שנה, ביום הזיכרון, מתקיים במקום טקס זיכרון של בית הספר היסודי הדר בגן.
במושב שדי אברהם הוקם גן הנצחה לזכרו של ושאר הנופלים.
הגן הוקם על ידי המשפחה והחברים, במושב בו גדל נדב.
כיום משמש הגן לטקסי יום הזיכרון וכגן משחקים לילדי המושב.
מצפור המשקיף לרצועת עזה הוקם ליד קיבוץ ניר עם, ונקרא על שמו של , שנולד וגדל בקיבוץ.
שכונת "אלוני שילה" הוקמה בשנת 1999 בדרום מזרח קרני שומרון, על שם , שגדל ביישוב.
בקיבוץ יפעת גן ניר להנצחה של ניר בן-חיים וקיר אריחים להצחת כל הלוחמים.
בנוסף לאתרי ההנצחה נוצרו כמה יצירות לזכר חללי האסון, ובהן:
השיר "כל כך קרוב" נכתב בשנת 1997 על ידי דודו דותן, לזכרו של סגן .
השיר "שום דבר לא יפגע בי", שהוקלט בשנת 2008 על ידי להקת כנסיית השכל במסגרת הפרויקט "עוד מעט נהפוך לשיר" של גלי צה"ל.
השיר הולחן על ידי יורם חזן למילים של סגן שנהרג באסון.
רבקה גריכטר פרסמה ספר שירים "לזכר השבעים ושלושה"
הפסל דן רייזנר יצר את "מפגש" שהוצב בגן מיכה ברמת אביב, לזכר מיכה גוטליב והרוגי אסון המסוקים.
הפסל עשוי משתי אבני גרניט גדולות, בשחור ולבן, שבנקודת המפגש ביניהן נובעים מים הזורמים אל בריכה עגולה.
ב-2001 נענה בג"ץ לבקשת משפחות הנופלים, וחייב את משרד הביטחון לשנות את הכיתוב על מצבות הנופלים מהנוסח "נהרג בתאונת המסוקים בשאר יישוב" לנוסח "נהרג באסון המסוקים, בדרך לפעילות מבצעית בלבנון".
אסון המכביה הוא תאונה שבה התמוטט גשר מעל נחל הירקון בעת טקס הפתיחה של המכביה החמש עשרה, ב-14 ביולי 1997. באסון נהרגו ארבעה ספורטאים ו-69 נפצעו.
בסביבות השעה שמונה בערב התמוטט גשר ארעי שהוקם כדי לאפשר את מעבר משלחות המכביה לאצטדיון רמת גן.
בשל קריסת הגשר נפלו למי נהר הירקון המזוהמים רוב חברי המשלחת האוסטרלית, בה היו 373 ספורטאים, וחלק מחברי המשלחת האוסטרית, שמנתה 51 ספורטאים.
תוצאות האירוע: ארבעה מחברי המשלחת האוסטרלית קיפחו את חייהם, 69 ספורטאים נוספים נפצעו בדרגות שונות של פציעה.
עקב מכת הגשר במים, חומרים רעילים מתחתית הירקון עלו מעלה, והפגיעה בבריאותם של מי ששהו במים הייתה חמורה מכפי שהייתה אלמלא הזיהום בירקון.
גם המחלצים שנכנסו למים על מנת לחלץ את הספורטאים נפגעו.
בעוד הספורטאים נמשים מן המים, המשיך להתנהל טקס הפתיחה במתכונת מקוצרת, והמכביה המשיכה להתנהל כרגיל.
גרגורי סמול מת לפני הגעתו לבית החולים באותו יום, וככל הנראה, מותו נגרם מחבלה עקב הנפילה עצמה.
באותו היום מתה גם ייטי בנט מחנק.
12 יום לאחר מכן, ב-26 ביולי 1997, מתה אליזבת סוויקי מזיהום.
ב-10 באוגוסט 1997 מת וורן זינס מזיהום בדרכי הנשימה, ובנתיחה שלאחר המוות התגלה שהפטרייה Pseudallescheria boydii גרמה לזיהום.
מבין הספורטאים הפצועים התפרסמה האוסטרלית סאשה אלתרמן, שעברה למעלה משלושים ניתוחים.
חמישה אנשים הורשעו בגרימת מוות וחבלה ברשלנות.
ארבעה מהם נשלחו לתקופות מאסר של חמישה עד 21 חודשים והחמישי נידון לשישה חודשי עבודות שירות.
ערעור שהגישו על פסק הדין, נדחה.
האירוע הטראגי גרם למתח בין מדינת ישראל ליהדות אוסטרליה, שטענה שישראל מתמהמהת לפצות אותם כחוק.
האסון גרם לכך שנעשו מאמצים גדולים לנקות את נחל הירקון מהמזהמים שהיו בו שנים רבות.
כמו כן, האסון, יחד עם אסון אולמי ורסאי, היה אחד הגורמים להקמתה של ועדת חקירה ממלכתית בראשות השופט ורדימוס זיילר, בחודש יולי 2001.
שנים רבות הייתה באזור האסון פינת זיכרון בלתי רשמית ובה מכתבי הזדהות עם הנספים, נרות נשמה וקישוטים שונים, עד שבשנת 2005 הקימו עיריית תל אביב-יפו ועיריית רמת גן במקום גשר גדול הנקרא "גשר המכביה ה-15", ופינת הזיכרון הוחלפה בלוח הנצחה עשוי שיש.
אסון הפאטריה הוא אסון טביעת האוניה "פאטריה", שהייתה אוניית גירוש בריטית שרוכזו עליה מעפילים משלוש אוניות שנתפסו בנובמבר 1940, ליד חופי ארץ ישראל, במטרה לגרשם למאוריציוס.
על מנת לעכב את הגירוש הטמינה "ההגנה" פצצה באונייה בעת שזו עגנה בנמל חיפה, במטרה לגרום לה נזק קל; אך הנזק היה גדול מהמתוכנן, והאונייה טבעה ב-25 בנובמבר 1940. עקב כך טבעו למוות למעלה מ-208 מעפילים (המספר המדויק אינו ידוע, אך ההערכות הן שמדובר בכ-250) ושני שוטרים בריטים.
במסגרת מאמצי ההעפלה בזמן מלחמת העולם השנייה נרכשו על ידי גורמים פרטיים שלוש ספינות יווניות ישנות (ששימשו במקור להובלת בקר) שנשאו את השמות "פסיפיק", "מילוס" ו"אטלנטיק".
הספינות שופצו במשך חודשים רבים במטרה להכשירן לשאת אלפי מעפילים מאירופה אל חופי ארץ ישראל.
בסופו של דבר, עלו על שלוש האוניות כ-3,600 פליטים יהודים מגרמניה, צ'כוסלובקיה, אוסטריה, בולגריה ודנציג.
הנאצים, שכבר שלטו במדינות אלו, סייעו ליוזמת העפלה זו על ידי ברטולד שטורפר, יהודי מתבולל, אשר מונה על ידי ראש האגף היהודי בגסטאפו, אדולף אייכמן, כאחראי ליציאת היהודים מארצות הרייך הגרמני אל ארץ ישראל.
שלוש האוניות הפליגו מנמל טולצ'אה שברומניה והגיעו לאחר מסע בתנאים קשים, במהלכו מתו מספר מעפילים, לנמל חיפה.
ב-1 בנובמבר 1940 הגיעה ה"פסיפיק", ושלושה ימים מאוחר יותר הגיעה גם ה"מילוס", אל מפרץ חיפה, ושם נעצרו על ידי ספינות בריטיות.
"פַּאטְרִיָּה" הייתה במקור אוניית נוסעים צרפתית בעלת נפח של 12,000 טון שנבנתה בשנת 1913. היא פעלה בקו מרסיי-חיפה והוחרמה על ידי הבריטים לאחר כניעת הצרפתים לגרמנים והוחזקה בנמל חיפה.
האונייה הייתה במצב טוב והבריטים החליטו להשתמש בה כאוניית גירוש ולהגלות את מעפילי שלוש הספינות למאוריציוס המרוחקת.
צעד זה נעשה על מנת להבהיר את נחרצות המנדט הבריטי למאבק בעלייה הבלתי-לגאלית; זאת, לאחר שהמעפילים במספר ספינות שקדמו להגעת הספינות הללו הורשו להישאר בארץ ישראל אף על פי שלא החזיקו בסרטיפיקטים.
ב-4 בנובמבר הועלו 1,771 נוסעי ה"פסיפיק" וה"מילוס" על ה"פאטריה", ויחד איתם היו גם 230 שוטרים, חיילים ואנשי צוות בריטים, שהועלו על האונייה כדי למנוע התארגנות של המעפילים וקשר עם החוף.
בינתיים החלה פעילות מדינית נמרצת שנועדה להניא את הבריטים מתוכניתם לגרש את המעפילים למאוריציוס, והפלגת ה"פאטריה" התעכבה.
לאחר שכל מאמצי ההנהגה הציונית נכשלו ולאחר שב-24 בנובמבר הגיעה ונעצרה גם האונייה השלישית – ה"אטלנטיק", ש-130 מנוסעיה הועלו גם הם על ה"פאטריה" – החליטו ראשי "ההגנה" לחבל באונייה על מנת לעכב את הגירוש.
פעולת חבלה באונייה בריטית נחשבה באותו זמן כצעד חריג.
למרות זאת, קיבלה הפעולה את אישור המוסדות.
בן-גוריון שהה בחוץ לארץ באותה עת, וראשי "ההגנה" קיבלו את אישורו של משה שרתוק לפעולה.
האחריות לביצוע משימת החבלה באונייה הוטלה על שאול מאירוב, מפקד המוסד לעלייה ב'.
את הפעולה ביצעה יחידה לפעולות מיוחדות של ההגנה בראשותו של יצחק שדה.
מאיר (מוניה) מרדור, איש היחידה, עלה לאונייה בכיסוי של טכנאי שבא לתקן את תנור האפייה שהתקלקל, ומסר לאנשי תנועת "החלוץ" שהיו על ה"פאטריה" מטען חבלה במשקל של ק"ג אחד, שנועד לפעור חור קטן באחת מדפנות האונייה.
"הנהגת" האונייה שקלה את הדבר והחליטה להפעיל את מטען החבלה מתוך אמונה כי לא נשקפת לנוסעים סכנה.
לימים היו שהעידו שהזהירו שמסוכן להניח את הפצצה בדופן ולא ליד המכונות, אך לא שעו לאזהרותיהם.
בבוקר ה-25 בנובמבר הופעל מטען החבלה, כאשר חלק גדול מהמעפילים ידעו על כך והיו מוכנים לקפיצה לים.
הדף המטען, שתוכנן ליצור חור קטן בדופן, קרע את כל לוח הפלדה של דופן האונייה.
החור הגדול שנפער בספינה גרם לשקיעתה על צִדהּ בתוך כרבע שעה בלבד; חלק מהנוסעים נלכדו וטבעו בתאים שבספינה, וחלקם טבעו בעת שניסו להימלט מהאונייה הטובעת ולשחות אל החוף ואל הספינות והסירות שבאו לעזרת הניצולים.
בעיתון "הבקר" הובאה עדות של אחות ששהתה בפאטריה בעת הפיצוץ:
"רוב הפליטים נמצאו אותה שעה על ספון האניה לרגל מזג האוויר היפה ...
מיד לאחר שנשמעו קולות הנפץ מתחתית האניה הורגש זעזוע קל הדומה לזעזוע בשעת רעידת אדמה ונראו כמה אנשים (יותר ממנין) שקפצו הימה.
רב החובלים של האניה פקד לרדת למטה באמרו שזוהי התקפה מן האוויר ואמנם היה רושם כזה אצל כולם ברגע הראשון.
האחות הראשית של האניה, אנגליה, ...
הזהירה את הקהל כי האניה תשקע במשך רגעים מעטים, ברם, אף איש לא שעה לדבריה והאנשים המבוהלים החלו לרדת תוך אי־סדר למטה ...
בעצם האנדרלמוסיה שנוצרה עקב הריצה המבוהלת במדרגות הצרות של האניה, נטתה פתאום האניה על צדה וזרמי מים אדירים פרצו מצדה האחד ומילאו את התאים.
מאות אנשים ונשים עם ילדים על זרועותיהן, אשר נמצאו עדיין למטה, הרימו קול יללה איומה והתחילו לפרוץ לעצמם דרך למעלה על מנת להנצל מזרמי המים הרודפים אחריהם בשצף קצף.
בין רגע הפכו היורדים עורף והחלו לעלות חזרה על הספון תוך צעקות איומות שהחרישו אזנים.
הפאניקה הלכה והתגברה מרגע לרגע.
אבל בכ"ז הצליחו רבים לעלות למעלה כשהם נרדפים על ידי לחץ המים אשר מילאו כבר כמעט את כל התאים.
ברגעים מכריעים אלה, כאשר הבינו גם השוטרים הבריטיים, אשר התנגדו מקודם ליציאת האנשים אחוזי הבהלה מן האניה, את גודל הסכנה הנשקפת לאומללים, ניתנה הפקודה המבשרת רעות: "יציל כל אחד את נפשו!" ומאות אנשים רועדים מפחד הפילו עצמם המימה.
בעצם הרגעים האיומים הללו, כאשר מאות אנשים, נשים וטף עמדו עדיין אובדי עצות ...
התהפכה פתאום האניה לגמרי והכל החל ליפול מאליו מעצמת הזעזוע הכביר ...
והרוב המכריע של הטובעים ניצול על ידי השוטרים הבריטיים והחיילים, שעשו כמיטב יכלתם וכן על ידי הסירות הערביות שהגיעו מיד והצילו את אשר ניתן להציל.
רבים מאלה שנפלו מעל הספון קבלו חבטות בגופם מהחפצים שנפלו עליהם והוצאו מן המים כמעט בלי רוח חיים, כמה מהם מתו מן החבטות ומן המים שמלאו את גופם.
רבים מן ההורים קפצו בדלית ברירה המימה עם ילדיהם היקרים וטבעו יחד אתם.
מאות פצועים הועברו לבית החולים רמב"ם – חלקם ישירות לשלושת חדרי הניתוח אשר פעלו ללא הרף במשך 24 שעות.
באחד הבניינים שבמחנה המעצר בעתלית הוקמה שלוחה של בית החולים ובה טיפלו בפצועים הקלים.
הניצולים מהאונייה הועברו למחנה המעצר בעתלית יחד עם שאר מעפילי ה"אטלנטיק".