tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאוחר יותר, על פי עדויותיהם, האש התפשטה גם אל הסיפון שבו היו מאוכסנים כלי הרכב.
דיווחים אחרים אמרו שבעיות בספינה החלו להתעורר מיד לאחר היציאה מהנמל, אך הצוות לא עשה מאומה, ולאחר שהאש התפשטה והצוות נלחם בה במשך כעשר דקות ללא כל הצלחה, החלה הספינה להתהפך.
מאוחר יותר, דווח ב-BBC שאחד הקצינים הבכירים באוניה ששרד את הטביעה, אמר כי האש עצמה לא גרמה לטביעת הספינה, אלא פעולות כיבוי האש המסיביות והמים שנשפכו באוניה.
קשר רדיו רציף ורגיל פעל בין הנמל לספינה במאה הקילומטרים הראשונים מתחילת ההפלגה - מהנמל בערב הסעודית, אך לאחר מכן אבד הקשר איתה, בשעה עשר בערב בזמן המקומי (20:00 בשעון גריניץ').
ישנן מספר גרסאות באשר למספר האנשים שהיו במעבורת בעת הטביעה.
לפי גרסת מנהל החברה שהפעילה את הספינה - בזמן הטביעה, שהו במעבורת 1,312 נוסעים ו-96 אנשי צוות.
לעומת זאת, קודם לכן אמר דבר שגרירות מצרים בלונדון שבמעבורת שהו 1,310 נוסעים ו-105 אנשי צוות.
רוב העובדים במעבורת היו מצרים שעבדו בחברה בערב הסעודית, והנוסעים כללו תיירים וכן עולי רגל שחזרו מהחג', העלייה לרגל למכה.
על המעבורת היו גם 220 כלי רכב.
אות בקשת עזרה, SOS, לא שודר מהספינה, ומזג האוויר הפריע לניסיונות החיפוש וההצלה.
388 אנשים שרדו את הטביעה, חולצו וניצלו, מעל ל-1,000 אחרים טבעו או נעדרים.
לפי רוב הממצאים, הסיבה הבסיסית לטביעה הייתה שרפה.
למרות זאת, אולם, לא השרפה עצמה ורק היא גרמה לטביעה, אלא גם התנאים במקום ואופי הספינה.
ישנן מספר דעות באשר לסיבות הטביעה, המבוססים על מזג האוויר בעת הטביעה, הזמן שבו נגמרו השידורים מהספינה, וכן השערות שונות:
תכנון לקוי: המעבורת היא ספינה יחסית הנבנה בטכניקה פרימיטיבית, ולכן ולו דליפת מים קטנה יכולה לגרום להתהפכות הספינה מבלי אפשרות להחזירה למצבה הרגיל.
אש: שרפה כתוצאה מדלק או חומרים בעירים אחרים שהיו על גבי הספינה יכלו לגרום לטביעתה.
מזג האוויר: ים סוף ידוע ברוחות החזקות השוררות בו וכן בתנאי השיט שלא תמיד נוחים.
יכול להיות, שהרוחות ומזג האוויר הסוער תרמו לטביעה.
בכל מקרה, מזג האוויר הקשה מאוד על חילוץ ניצולי המעבורת.
שינויים ב-1980: בשנת 1980 בוצעו באונייה מספר שינויים דרסטיים, בין השאר הרחבת סיפון הנוסעים והמקום שבו היו מאוכסנים כלי רכב, דבר שיכל להקטין את יציבות האוניה.
ב-3 בפברואר 2006, ב-23:58 שעון גריניץ', התקבל במרכז הצלה בסקוטלנד אות מצוקה אוטומטי מהספינה.
סקוטלנד עדכנה את הרשויות במצרים על האות.
בחיפוש הניצולים השתתפו סירות, מטוסים ומסוקים רבים, וכן ארבע פריגטות המשרתות בחיל הים המצרי.
בריטניה שלחה אונית מלחמה לעזרה בחיפוש.
מדינת ישראל הציעה למצרים הצעות עזרה בחילוץ וניסיונות למציאת הניצולים על ידי חיל הים הישראלי, אך מצרים סירבה להצעה.
בשל כך, נמתחה על מצרים ביקורת רבה, כמו כן מצרים רבים טענו על אדישות וחוסר אכפתיות מצד כוחות החילוץ המצרים, שלא עשו מספיק בניסיונות העזרה לאנשים.
רבים גם דיווחו שראו את אנשי הצוות והקפיטן בורחים מהספינה בעזרת סירות הצלה.
נטען שהם ידעו על תקלה בספינה מראשית ההפלגה, אך החליטו לא לחזור אל הנמל.
אבו חאמד מוחמד בן מוחמד אל-ע'זאלי היה פילוסוף ומתקן דת מוסלמי, מחשובי התאולוגים המוסלמים.
במשך השנים הפך אל-ע'זאלי לפוסק הלכתי חשוב מטעם האורתודוקסיה הסונית.
נודע בהשפעתו על התאולוגיה המוסלמית ועל הגישור בין התפיסות והתנועות המיסטיות באסלאם לתפיסות ההלכתיות.
נולד בעיר טוס שבחבל ח'וראסאן שבמזרח פרס, בקרבת העיר משהד.
אבו חאמד אל-ע'זאלי חי ופעל בתקופה סוערת בדברי ימי העולם המוסלמי.
הימים היו ימי שלטון בית עבאס ששלט ברוב שטחה של האימפריה האסלאמית.
עם זאת, הופיעו כבר סימני התפוררות ודעיכה בעוצמתה של הח'ליפות העבאסית הגדולה.
בקצוות האימפריה החלו להופיע שלטונות עצמאיים שפרקו מעליהם למעשה, את מרותם של ח'ליפי בית עבאס.
כוח השלטון עבר לידי גורמים זרים.
במקביל, הפלג האסמאעילי שפרש מהשיעה השנים עשרית, החל לצבור במאה העשירית כוח ועוצמה.
תנועה זו האמינה באסמעיל אבן ג'עפר כאימאם הלגיטימי, בניגוד לדעתם של השיעים מהזרם המרכזי.
הם פיתחו תפיסה תאולוגית מיסטית הרואה באימאם שלהם את התגלמות האל עלי אדמות.
הח'ליפים הפאטימים, שהשתייכו לאסמעיליה, הצליחו לתפוס את השלטון באזורים נרחבים בצפון אפריקה ובמצרים, עד נפילתם בידי צלאח א-דין בשנת 1171. השלטון הפאטימי הוא אחת הסיבות לכך שהמאה העשירית מכונה גם "המאה השיעית".
סכסוך נוסף בדבר זהותו של האימאם הביא לפילוגה של תנועת ה"חשישיון" מתוך האסמעיליה.
החשישיון, שהיו כת שהשתמשה באלימות רבה כדי לקדם את מטרותיה, מיקמו את מרכז פעילותם במבצר אַלַמוּת שבצפון פרס.
היחלשות השלטון המרכזי באימפריה העבאסית הביאה את הסלג'וקים מאזור טורקמניסטן של היום לפלוש אל האימפריה.
במאה האחת עשרה תפסו הסלג'וקים את השלטון על האימפריה העבאסית.
הסולטאנים הסלג'וקים הביאו לפריחה מחודשת של התרבות המוסלמית הסונית, בייחוד תחת שלטונו של הסולטאן מֵלִכּשאה (1072–1092) והווזיר ניזאם אל-מוּלכ.
לתנאים גאופוליטיים אלו הייתה השפעה גדולה על מהלך חייו של אל-ע'זאלי.
עידודם של הסלג'וקים את פריחת מדעי הדת העמיד בפניו את האמצעים להתפתח בלימודיו ובעבודתו הדתית.
מנגד, המחלוקת הגדולה עם התפיסה השיעית של החשישיון והאלימות שנקטו השפיעו על התפתחות תפיסותיו של אל-ע'זאלי ועל מאורעות משמעותיים בימי חייו, כמו רצח פטרונו ניזאם אל-מולכ.
אל-ע'זאלי נולד בשנת 1058 (450 להיג'רה) בעיר טוּס הנמצאת בצפון פרס, ושמה המודרני משהד אשר באיראן, או באחד הכפרים שסביבה.
חלק מהמקורות קובעים שאת שמו קיבל משמו של אותו כפר, ע'זאלה.
הביוגרפים הערביים הקדומים טוענים ששם זה הגיע דווקא ממשלח ידו של אביו שהיה טווה בפלך (ישנו הבדל בהגיית האות ז' שבשם על פי כל גרסה).
הוריו היו יראי שמיים פשוטים.
אביו הוריש את כספו לפני מותו למורה סוּפי מאותה העיר כדי שילמד את מוחמד הצעיר ואת אחיו הקטן אחמד, שהפך גם הוא לחכם דת חשוב בבגרותו.
בצעירותו למד בעיר שבה גדל, ולאחר מכן עבר לגורגאן הסמוכה.
ביוגרפים אחדים מציינים מעשה שקרה לו באותן השנים שהשפיע עליו באופן משמעותי: פעם אחת, כשהיה בדרכו מגֻ'רג'אן לטוס, התנפלו שודדים על השיירה שבה נסע ושדדו את כל חפציהם.
אל-ע'זאלי הצעיר הפציר בראש השודדים שיחזיר לו את כתבי היד שבהם כתב את תורתו.
השודד סירב ולגלג עליו שכעת שהכתבים בידו שלו, שוב אין זו תורתו של אל-ע'זאלי.
בעקבות מעשה זה החליט המלומד הצעיר ללמוד את כל תורתו בעל פה וישב שלוש שנים בטוס עירו כדי לשנן את כל תורתו ולא להיות תלוי ברשימותיו.
לאחר מכן עבר אל-ע'זאלי לעיר נישאפור שבצפון פרס כדי ללמוד מפי התאולוג הנודע , שהגיע לנישאפור אחרי שנים רבות שפעל בערים מכה ומדינה.
מפיו למד עד יום מותו של המורה הגדול.
תורתו של אל-ג'ווייני השפיעה עמוקות על אל-ע'זאלי וספריו הראשונים היו בעצם מעין סיכום של תורת אל-ג'ווייני.
שיטתו של אל-ג'ווייני ובעקבותיו של אל-ע'זאלי הייתה שייכת לאסכולה השאפעית בהיבטיה ההלכתיים ונטתה לתפיסה האשערית בממדיה התאולוגיים.
תחת השגחתו של מורו, החל להתפרסם אל-ע'זאלי הצעיר כעילוי מופלג בהלכה ובהשקפה.
עם מותו של מורו הרוחני, נקרא אל-ע'זאלי למדרסה (בית המדרש האסלאמי) הניזאמיה שבבגדאד שעמדה תחת חסותו של הווזיר הסלג'וקי הגדול ניזאם אל-מולכּ.
כאמור אל-מולכ היה אחראי לפריחה הרוחנית הגדולה של האסלאם הסוני באימפריה הסלג'וקית.
הוא הקים מדרסות רבות, שנקראו על שמו "הניזאמיות", ושקד לטפח את חיי התרבות והרוח ברחבי הממלכה, במידה רבה גם כתנועת נגד להתעצמות השיעית שסביב.
בניזאמיה המשיכה קרנו של אל-ע'זאלי לעלות.
אל-מולכ לקח את העילוי הצעיר תחת חסותו והפך לפטרונו האישי.
הוא הציב אותו כמורה, ויש אומרים כראש המדרסה הגדולה שבבגדד בה למד.
מכל קצות האימפריה המוסלמית החלו להתאסף תלמידים אשר ביקשו ללמוד מפי אל-ע'זאלי הגאון ושאלות רבות בנושאים רבים ושונים, בשריעה ובאגדות אסלאמיות, הופנו אליו.
למרות הצלחתו הכבירה, ארבע השנים שהיה בבגדד לא היו מאוד טובות לאל-ע'זאלי.
פטרונו ניזאם אל-מולכ נרצח בידי החשישיון זמן קצר לאחר בואו לבגדד.
הוא עצמו היה נתון לחששות גדולים מפני זעמם של החשישיון מפני שהיה ידוע כמתנגד חריף לתפיסתם האלימה ולהערצתם את האימאם שבו הם מאמינים.
בנוסף, הלכה וגברה בו אי נוחות ותחושת ריחוק מהחשיבות המוגזמת בעיניו שנתנו חבריו חכמי הדת הסונים לעולם פרטי המעשים ללא תשומת לב לענייני האמונה ועבודת הלב.
גם תופעות של רדיפת שררה וכבוד בקרב אנשי הדת שסביבו היו לו לזרא.
בשנת 1095, לאחר חודשים של מחשבה ולבטים שלדבריו הפילוהו למשכב, החליט לעזוב את מעמדו הרם ואת תפיסותיו הישנות ולצאת למסע של חיפוש אחר האמת הדתית והאמונית.
הוא החל לחקור וללמוד את הזרמים והשיטות השונות שהיו קיימות באסלאם של ימיו.
דרכו עברה במסגדים שבדמשק ובירושלים, במערת המכפלה ואולי אף במצרים, ולאחר מכן עלה לכעבה שבמכה במסגרת החג'.
מסעו המשיך משם לאזורים שאינם ברורים כל צורכם, כנראה חזר לזמן מה גם לבגדד ולטוס עיר הולדתו.
את מקומו ההשקפתי מצא לבסוף בקרב השיטה הסוּפית, שבה מצא את עבודת הלב ואת החוויה הדתית שחסרו לו בתפיסה ההלכתית-גרידא שממנה הגיע.
במהלך השנים הללו פיתח אל-ע'זאלי את תורתו המתאפיינת בשילוב של עולמו ההלכתי הקודם וזה החווייתי-מיסטי שאימץ מההשקפה הסוּפית, והעלה אותה על הכתב.
בשנת 1106 חזר אל נישאפור שבה למד בצעירותו לבקשתו של בנו של ניזאם אל-מולכ, שנרצח גם הוא כעבור זמן קצר.
חזרתו לחברת בני האדם ולמסגרות הפורמליות הייתה קשה מבחינתו, אך הוא ראה בכך גזירה וייעוד, להדריך את בני האדם בדרך הנכונה בעיני האל.
לאחר אותה שנה חזר לטוס עיר הולדתו ושם לימד גם ענייני הלכה בבית המדרש וגם במנזר הסופי המקומיים.
בשנת 1111 מת אבו חאמד מוחמד אל-ע'זאלי בעיר טוס ונקבר בטבאראן השכנה.
בעוד אבו חאמד אל-ע'זאלי היה כאמור חכם הלכתי חשוב ביותר שכבר בגיל צעיר השיב על שאלות והעמיד תלמידים, עיקר עיסוקו ופרסומו היה בתחומי הרוח ועבודת הלב.
אל-ע'זאלי בעצמו עסק רבות בפילוסופיה, למשל בספרו רב ההשפעה כוונות הפילוסופים.
(חיבור זה שימש גם פילוסופים יהודיים במאות שלאחריו, בעיקר כמקור לדיונים במדעי הטבע.
את "כוונת הפילוסופים" תרגמו כמה פילוסופים יהודים לעברית, ואף כתבו עליו הערות, בהם: יצחק אלבלג, יצחק פולקר, משה נרבוני ור' יצחק אבן שם טוב).
אולם מאוחר יותר שינה אל-ע'זאלי את טעמו והחל לכתוב על חסרונותיה ומגבלותיה.
בספרו "מפלת הפילוסופים" הוא יוצא במלחמה נגד דרכי החשיבה של הפילוסופיה הדתית ובפרט נגד אסכולת ה"מותכאלימון" שהציבה את עיקר עיסוקו של האדם הדתי בחקירה שכלית פילוסופית.
לטענתו של אל-ע'זאלי חקירה זו לא רק שמביאה את האדם פעמים רבות למבוי סתום, אלא היא בעיקר מעקרת מלב המאמין את יחסו האישי והרגשי אל האל.
הוא אימץ בחום את הגישה הסוּפית הרואה את העבודה הדתית כניסיון להגיע לחוויה אישית בלתי אמצעית של האל.
בפרט התנגד אל-ע'זאלי לטענת המותכאלימון שאפילו פשוטי העם חייבים לאמץ תפיסות פילוסופיות מסוימות.
אלה רק פוגעות בהם לשיטתו ומרחיקות אותם מדרך האמת.
בתגובה לחיבורו זה, חיבר הפילוסוף המוסלמי אבן רושד את ספרו "תַהַ֫אפֻת א-תַּהַ֫אפֻת" (=הפלת ההפלה), שבו הוא מתפלמס עם מרבית מטיעוניו של אל-ע'זאלי, ומגן על העיסוק בפילוסופיה.
חיבור אחר של אל-ע'זאלי (מִשְׁכַּ֫את אל-אנוואר) עוסק בטבעה של המיסטיקה, הנבואה, ותיאור עניינם של בעלי 'הראייה הפנימית' החווים חוויות דתיות.
ספר זה תורגם לעברית (על ידי יצחק אלפאסי בתחילת המאה ה-14) בשם: משכית האורות בפרדס הניצנים.
החיבור שב והופיע בתרגום עברי במהדורה מודרנית אקדמית (גומחת האורות, תרגום עברי, מבואות וביאורים: אבי אלקיים, בהוצאת מאגנס, תשע"ח, ספר זה מוקדש לפסוק האור).
הנושא הנוסף, שאולי הוא החשוב והמרכזי בפעילותו של אל-ע'זאלי אחרי גלותו ואימוצו את השיטה הסוּפית, הוא היחס בין עבודת הלב לדקדוק ולפלפול ההלכתי.
העולם הדתי שפעל סביב אל-ע'זאלי היה עמוס בחכמי הלכה שעסקו בפלפול ובחקירת פרטי ההלכות.
במדרסות הסוניות ראו בלימוד ההלכתי הפלפולי, ה"פִיקְהְ", את עיקר עבודתו של חכם הדת.
ה"פַקִ֫יהְ", הלמדן, נחשב לאיש הדת הבכיר ביותר.
אל-ע'זאלי עצמו עמד במעמד שכזה לפני גלותו, אך חש את חוסר האיזון שבו.
בתחום היחס בין עולם ההלכה לעולם החוויה והרז פיתח אל-ע'זאלי משנה ענפה ומפוארת המשלבת יחד את שני העולמות הללו.
מחד הוא מציב את הקשר הפנימי של המאמין אל האל ועבודתו כתחום המרכזי והחשוב ביותר של עולם הדת, ומאידך הוא רואה במסגרת ההלכתית על כל פרטיה את הדרך ההכרחית כדי להגיע לאותה חוויה עמוקה.
לדידו שני הקצוות מוכרחים לדור בכפיפה אחת, על כל המורכבות והעדינות שבשילוב זה.
את עבודתו הגדולה זו הציג באופן המלא ביותר בחיבור "החייאת מדעי הדת", שהפך לנכס צאן ברזל בחשיבה המוסלמית הסונית עד היום.
במאבקו מול השיעה שסביבו התמקד אל-ע'זאלי בשני תחומים.
ברחבי האסלאם רווח הפולמוס מתי וכיצד ניתן להכריז על אדם ככופר, ובכך בעצם להרחיק אותו מחברת המאמינים ואף להתיר את דמו.
תנועות קיצוניות כמו ה"חשישיון" נקטו גישה מחמירה ביותר לגבי הגדרת הכופרים, והכריזו מלחמה על כל מי שלא היה שייך לחברתם.
אל-ע'זאלי נקט בשיטה הפוכה הנזהרת מאוד מלהכריז על אדם – גם אם חטא – שהוא אינו מוסלמי ושדמו הותר.
התחום השני שבו חלק נחרצות על החשישיון והשיעה ככלל הוא הערצתם העיוורת כלפי האימאם שלהם.
מאבקו זה החל עוד ביושבו בנישאפור ובבגדד.
בנושא זה היה אל-ע'זאלי נאמן לתפיסה הסונית המסורתית הרואה במוחמד את אחרון הנביאים, וכל הבאים אחריו אינם אלא באי-כוחו.
התפיסה הרואה באימאמים השיעים דמויות הנעלות ממוחמד, או אפילו התגלמות אלוהית, הייתה פסולה בעיניו.
קשה להפריז בהשפעתו של אל-ע'זאלי על העולם הסוני, ואף מחוצה לו, כמו על הוגים יהודים הסמוכים לתקופתו.
אומנם בתחילת הדרך היו שחלקו על שיטתו, אך בהמשך איחוד הקצוות שיצר והחיבור העדין בין עולם הרוח, החוויה הרגשית והמעשה ההלכתי הפכו לעמדה הרשמית של האסלאם הסוני האורתודוקסי.
הוא החזיר לאסלאם את החום והחיות שהלכו ונעלמו תחת מעטה הפלפול והשררה, ומנגד קירב את העולם הסוּפי חזרה לחיק האותודוכסיה המוסלמית.
באוניברסיטת אל-קודס הוקמה קתדרה לחקר אל-ע'זאלי ומוסטפא אבו סווי עומד בראשה.
אל-נאיר (בכתיב לועזי: Al-Nair) או α בעגור (נקרא גם גליזה 848.2) הוא הכוכב הבהיר ביותר בקבוצת הכוכבים עגור והוא אחד הכוכבים הבהירים בשמים.
מקור שמו של הכוכב הוא מערבית, (النائر - אל-נאיר), קיצור של "אל נאיר אל דנב" - "הבהיר שבזנב" שכן קבוצת עגור נחשבה בחצי האי ערב לחלק האחורי של קבוצת דג דרומי ואל-נאיר ייצג חלק מזנב הדג.
אל-נאיר הוא תת-ענק כחול, מטיפוס ספקטרלי B7 IV במרחק של 101 שנות אור עם טמפרטורה של 13,500 קלווין, מסה של כ-4 מסות שמש ורדיוס פי 3.5 מרדיוס השמש.
בהירות נראיתו היא מדרגה 1.73 כך שהוא מאיר בעוצמה של פי 165 מעוצמת ההארה של השמש בתחום האור הנראה ופי 380 אם כוללים גם את התחום העל-סגול.
לאל-נאיר מהירות סיבוב גבוהה ואופיינית לכוכבים מסוגו - 236 ק"מ לשנייה כך שהוא משלים סיבוב סביב עצמו בכ-18 שעות.
ספקטרום הפליטה של אל-נאיר הוא פשוט ביותר וכמעט ללא פסי בליעה ולכן מדידתו באמצעות ספקטרוסקופ מאפשרת את ניתוח הרכב החומר הבין-כוכבי בסביבת מערכת השמש.
אל-נאיר נמצא בשלבי סיום התכת המימן שבליבתו להליום והוא יוצא מהסדרה הראשית בתהליך של התקררות והתנפחות עד שיהפוך לענק אדום.
אל-מתקי באללה (מילולית: האדוק באל), אבו אסחאק אבראהים בן אל-מקתדר באללה ", נולד בשנת 908, והיה הח'ליף העבאסי שמשל בבגדאד בין 940 ל-944.
עם פטירת הח'ליף א-ראדי, אורגנה מועצת חכמי דת בראשות ה"אמיר אל-אמראא" הטורקי בקג'ם לבחירת ח'ליף חדש.
הבחירה נפלה על אל-מתקי אחיו.
לפני שהמינוי יכול היה לקבל את אישורו, נהרג בקג'ם בתאונת ציד.
חוסר היציבות השלטוני עורר גל מהומות בבגדאד, ואל-מתקי נמלט על נפשו מן העיר ומצא מחסה אצל החמדאנים במוסול.
החמדאנים ניצלו את ההזדמנות, ושלחו צבא יחד עם אל-מתקי במטרה לכוננו מחדש כח'ליף.
לאחר כשנה של כיבוש, התערערה שליטתם בבגדאד בשל המיליציות הטורקיות והם נסוגו ממנה.
עם נסיגת החמדאנים מהעיר, נכנס אליה המצביא הטורקי טוזון, ונטל לעצמו את התואר "אמיר אל-אמראא".
לאחר שהייה קצרה בעיר, המשיך טוזון הלאה במסעו הצבאי לעבר החמדאנים.
במקביל, קנוניה פנימית בחצר הח'ליף הובילה את אל-מתקי לעזוב את העיר בחופזה תחת משמר חמדאני.
אל-מתקי נמלט ראשית למוסול, ולאחר מכן לנציבין.
לאחר שנסתיימה המערכה בין החמדאנים לטוזון, מצא אל-מתקי מחסה בא-רקה, עיר ששימשה כעיר מקלט לרבים מאבותיו.
אך, עד מהרה סגרו עליו כוחותיו של טוזון, והוא הסגיר את עצמו בידיו.
למרות הבטחתו שלא לפגוע בו, הדיח טוזון את אל-מתקי ועיוור אותו בשולחו לגלות.
אל-עבאס בן עבד אל-מטלב בן האשִם בן עבד מַנאף בן קֻצַי בן כִלאב בן מֻרּה היה דודו של הנביא מוחמד ואחד מהצחאבה, חברי הנביא במסורת המוסלמית.
לפי המסופר במסורת, אל-עבאס נולד בשנת 566 לספירה והיה סוחר עשיר משבט קריש במכה.
אף על פי שהתאסלם רק לאחר קרב בדר בשנת 624 לספירה, הוא הגן על מוחמד כבר מראשית דרכו כנביא מפני אויביו עובדי האלילים.
צאצאיו של אל-עבאס ייסדו לימים את הח'ליפות העבאסית שזכתה להכרת מרבית העולם המוסלמי בין השנים 750 ו-1517.
אל-עבאס היה בנו של עבד אל-מטלב, סבו של הנביא, ואחיו הצעיר של עבדאללה בן אל-מטלב, אביו של הנביא.
אל-עבאס היה מבוגר ממוחמד אחיינו ב-4 שנים בלבד.
אל-עבאס עשה הון במסחר והיה מעשירי העיר מכה.
כאשר החל אחיינו להתנבא, הוא היה עוין אליו בתחילה, אך פרש עליו את חסותו.
שנתיים לאחר ההגירה למדינה הוא אימץ את האסלאם.
לאל-עבאס היו לא מעט בנים.
אשתו המועדפת הייתה לֻבַּאבַּה בִּנְת אל-חארת', המכונה גם אם אל-פצ'ל (קרי: פדל), בנם הבכור.
לבאבה הייתה האישה השנייה שהתאסלמה, לאחר ח'דיג'ה.
לבאבה מפורסמת בכך שהתקיפה את אויבו של מוחמד, אבו להב, עם עמוד מרכזי של אוהל.
בנו השני של אל-עבאס מלבאבה היה עבדאללה בן עבאס, המוכר בספרות המוסלמית כאבן עבאס.
בנוסף לאל-פצ'ל ועבדאללה, היו לו ילדים אחרים ובהם עֻבַיד אללה, מעבד, קֻתַם, עבד א-רחמאן ואֻם חבּיבּ.
אל-עבאס התאסלם לבסוף לאחר שנשבה בקרב בדר, עשרים שנה לאחר אשתו.
אגדה אומרת שמלאך סייע למוסלמי ששבה אותו, אדם בשם אבו אל-יסאר.
מוחמד נתן לאל-עבאס את התואר "אחרון המוהאג'רון" והעניק לו זכויות רבות, ובהן חלק משלל המלחמה והזכות לספק מים מבאר הזמזם לעולי הרגל לכעבה.
זכות זו עברה בירושה ליורשיו.
אל-עבאס נפטר בשנת 653, בימי ח'ליפותו של עת'מאן בן עפאן.
הוא נקבר בג'נאת אל-בקיע, בית הקברות העתיק שלמרגלות מסגד הנביא בעיר.
בנו אבן עבאס מוכר כגדול פרשני הקוראן הקדומים, וצאצאיו בדורות הבאים טענו לכס הח'ליפות.
במחצית המאה השמינית לספירה ערכו מהפכה נגד האומיים, הביסום וייסדו שושלת שהחזיקה בכס זה במשך למעלה מ-750 שנים עד לשנת 1517.
אל־עאלם הוא ערוץ חדשות בשפה הערבית מאיראן הנשלט על ידי תאגיד התקשורת הממשלתי שידורי הרפובליקה האסלאמית של איראן ("IRIB").
הסיקורים הפוליטיים של הרשת פופולרים ביותר, אך גם נושאים אחרים כמו פרשנויות, ניתוחים, עסקים וספורט זוכים אף הם לבמה.
התוכניות משודרות ללמעלה מ־300 מיליון דוברי ערבית ברחבי העולם, ובפרט במפרץ הפרסי ובמזרח התיכון.
ערוץ הלוויין זמין בחמש יבשות.
לערוץ יש משרדים בטהראן, בביירות ובבגדאד.
בניגוד לערוצים רבים אחרים, ניתן לצפות באל-עאלם גם ללא לוויין, משום שכדי לשדרו משתמשים בהעברה קרקעית הקרובה לגבול עיראק־איראן.
אתר בשפה האנגלית, הידוע כ־"Alalam News", הושק באוגוסט 2006. אתר זה מתיימר להפיץ חדשות בלתי־משוחדות, מלאות ומתונות.
רשת החדשות השיקה אתר גם בפרסית באפריל 2007 כדי לסקר את החדשות הבלעדיות בלבד בשפה הפרסית.
ביולי 2013 פשטו כוחות הביטחון המצריים על משרדיה של הרשת בקהיר ועצרו את מנהל התחנה באשמה של הפעלת תחנה ללא אישור.
אל-ע'וביה א-תחתא היה כפר ערבי בנפת חיפה, כ-28 קילומטרים מדרום מזרח לעיר חיפה, שהתקיים עד 1948.
תושבי הכפר התפרנסו מחקלאות והתגוררו בבתים העשויים ממלט ובוץ.
בית הספר היסודי של הכפר הוקם על ידי העות'מאנים בשנת 1888 ושימש גם את הכפרים הערביים שהקיפו אותו.
עם תחילת המנדט הבריטי בית הספר נסגר.
על פי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל אוכלוסיית הכפר נאמדה בכ-1,130 תושבים.
הכפר היה הכפר הערבי הקרוב ביותר לקיבוץ משמר העמק.
הוא רוקן מיושביו במהלך מלחמת העצמאות ב-8 באפריל 1948 כחלק מקרב משמר העמק.
ההתקפה על הכפר באה כתגובה להפגזת תותחים על קיבוץ משמר העמק (שבמחיצתם היו ילדים) מצד צבא ההצלה.
לאחר הקרב, הרסו אותו יחידות של ההגנה.
קבוצת אל-סורג בע"מ היא חברה פרטית ישראלית אשר עוסקת בייצור, פיתוח, שיווק והתקנה של מוצרי מיגון, בטיחות והצללה לחלונות ומשטחי זכוכית של מבנים וכלי רכב (בהם חלונות ראווה, שמשות וקירות מסך).
החברה הוקמה בשנת 1986 ומשרדה הראשי ממוקם במושב אמונים שבמועצה אזורית באר טוביה.
היא כוללת שלוש חברות בת; אל-סאן - המייצרת מוצרי הצללה וחיפוי לחלונות, אל-סורג פתרונות מיגון - המייצרת מוצרי מיגון וחלונות ממוגני ירי והדף, ואל-סורג הסורג השקוף - מערכות סורגים שקופים כאמצעי הגנה ובטיחות שהוא פיתוח ייחודי של החברה.
אל-סורג היא גם המשווקת היחידה בארץ של מוצרי קוטלב חניתה בארץ.
בין הפרויקטים שלה ניתן למנות את בניין בורסת היהלומים הישראלית, מלון קראון פלזה ים המלח, הטכניון, כמו גם את בניין קונסול האיחוד האירופי בבריסל, אוניברסיטת וינה, בניין האו"ם בעמאן, בניין המוזיאון הימי בסינגפור ובניין הפרלמנט האוסטרלי.
אל-סורג הוקמה על ידי ארז פז בשנת 1986 כחברה המספקת פתרונות מיגון והצללה לחלונות ומשטחי זכוכית, שנתיים לאחר מכן היא הפכה גם למשווקת הבלעדית בארץ של חברת קוטלב חניתה, המייצרת בין היתר סרטי ציפוי לחלונות.
קיבוץ חניתה אף מחזיק בעשרה אחוזים מבעלות החברה.
החברה מפתחת מערכות ייחודיות ומפיצה אותם באמצעות צוות של יועצים מקצועי, בנוסף היא מכילה צוותי התקנה אורגניים אשר נשלחים להתקין את המערכות בארץ וסביב העולם.
אל-סורג היא חברה במכון ליצוא בהתאחדות התעשיינים בישראל ואמון הציבור.
חברת אל-סורג עוסקת בפיתוח, יצור והתקנת מערכות מיגון פתחי מבנה, עם דגש על מבנים קיימים.
לאורך שנות פעילותה, פיתחה החברה כ-15 מערכות מיגון שונות, כאשר בין הבולטות מביניהם היא מערכת No-Bar; עיגון אשר בשילוב עם ציפוי מגן שקוף, משפרת את העמידות של משטחי הזכוכית וחלונות המבנה.
המערכת פותחה על ידי אל-סורג ורשומה כפטנט שלה, כמו גם מותקנת ומשווקת באופן בלעדי על ידה.
מערכות המיגון שפיתחה החברה עוברות מבחני עמידות בפני פריצה, ירי והדף, הן על ידי החברה והן על ידי גופים חיצוניים בהם מכון התקנים הישראלי.
מערכות אלו משווקות בין היתר למספר גופים בעולם בהם חברות ביטחון, האו"ם, שגרירויות זרות ואף צבא ארצות הברית.
בנוסף, משווקת ומתקינה אל-סורג ציפויים שקופים למיגון חלונות והגנה מפני הדף, פגיעות ופריצות.
ציפויי החלונות המיוצרים בחניתה בשילוב עם מערכת הכבלים שאל-סורג משווקת, הצליחו לעמוד בפני פיצוץ של 830 ק"ג TNT במרחק 40 מטרים מהחלון.
מערכת זו מגנה על החלון מפני הדף בעזרת ציפוי פולימר שקוף, בנוסף לכבלי פלדה סופגי אנרגיה השומרים על הזכוכית במקום ומונעים שבירה ופיזור רסיסים.
לצד שדרוג החלונות ומשטחי הזכוכית, אל-סורג מייצרת ומתקינה גם חלונות ודלתות נגד ירי, הדף ופריצה אלימה.
מיגונים בליסטיים מפיתוח אל-סורג הותקנו במספר מבנים ומוסדות בארץ ובעולם, בהם מבני ציבור, מעונות יום וכיתות לימוד באזורי עוטף עזה החשופים לירי מכיוון רצועת עזה, כמו גם בניין השגרירות הקנדית ברמאללה.
בנוסף, כחלק מפעילות המיגון בישובי עוטף עזה, עסקה אל-סורג גם במיגון רכבי כנגד יידוי אבנים.
'הסורג השקוף', פיתוח נוסף של חברת אל-סורג אשר משנת 2004, היא מערכת המותקנת בצמוד לחלונות ולפתחי המבנה ומהווה שכבת הגנה וביטחון כנגד פריצות, פגיעה בחלון ונפילות.
הרעיון מאחורי המערכת הוא שדרוג הביטחון והבטיחות, מבלי לחסום את הנוף הנשקף מהחלון.
המערכת עמדה בהצלחה בבדיקות שהתבצעו במכון התקנים הישראלי, כמו כן היא מערכת הסורגים הישראלית היחידה שעומדת בתקן F-2006 של 'האיגוד האמריקני לבחינה וחומר' (ASTM) ותקן "בית בטוח" הישראלי (6250).
מלבד השימוש בסורג השקוף כחלק ממערכת סורגים לחלון, מציעה החברה שימוש בטכנולוגיה זו גם כהגבהה שקופה למעקה או קירות המרפסת.
מערכת הסורג השקוף מיוצרת במתקני החברה באמונים והיא משווקת על ידי אל-סורג באופן בלעדי, סורגים שקופים שואפים להגביר את ביטחון החלון מבלי לפגוע באסתטיקה העיצובית של החלל.
אחת מהפעילויות הוותיקות של קבוצת אל-סורג היא שיווק והתקנה ציפויים למשטחי זכוכית וחלונות, תוצרת חברת קוטלב-חניתה.
ציפויים אלו מסננים קרינה אולטרה סגולה (UV) ובכך מצלילים את חלל פנים המבנה ותורמים גם לשמירה על טמפרטורה נמוכה.
לפי חברת אל-סורג, סינון הקרינה מאפשר חיסכון של כ-20% (בשל צמצום עלויות מיזוג האוויר) בצריכת החשמל ובכך תורמת הן לצמצום עלויות תפעול המבנה והן שמירה על איכות הסביבה.
ציפויי אל-סאן נבדקו בטכניון במסגרת פרויקט ונמצא שהם תורמים לחיסכון משמעותי בעלויות צריכת החשמל.
במסגרת פעילות זאת אל-סאן ביצעה פרויקטים נרחבים בין היתר במספר מבני ביטוח לאומי ובבניין חברת טבע.
בנוסף, עוסקת אל-סאן בשיווק ציפויים דקורטיביים לחלונות כמו גם ציפויי הצללה לכלי רכב.
אל-ע'יט'ה היא עיר הבירה של מחוז אל-מהרה שבמזרח תימן.
היא נמצאת כ-1,222 קילומטרים מהבירה צנעא וכ-122 קילומטרים מהגבול עם עומאן.
בעיר ממוקם נמל התעופה אל-ע'יט'ה .
נמל התעופה אל-ע'יט'ה ממקום מדרום לעיר, והגישה היחידה אליו היא ממנה.
גובהו של נמל התעופה הוא 41 מטרים מעל פני הים.
כביש מס' 100 עובר בעיר ומהווה את עורק התחבורה הראשי שלה ושל יישובי האזור.
מצפון לעיר נמצאת צומת כבישים, ששניהם מגיעים לגבול עם עומאן וממשיכים מעבר לו.
העיר שוכנת בגובה של כ-13 מ' מעל פני הים.
ואדי ד'אחאוואן חוצה את העיר מצפון לדרום, ומעליו עוברים 3 גשרים: אחד במזרח העיר, אחד במרכז העיר ואחד במערב העיר - של כביש מס' 100.
בעיר שורר אקלים צחיח (BWh לפי שיטת קפן).
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 51 מילימטרים.
אל-סיראט הוא מושג בתאולוגיה האסלאמית המתאר גשר צר אותו חייב לחצות כל אחד מבני האדם ביום הדין על מנת להיכנס לגן העדן.
על פי תיאורו במסורת האסלאמית, הגשר צר כשערה וחד כלהב של חרב, כשמצד אחד הוא מחובר לכותל המערבי, ומהצד השני לגן העדן, בעוד שמתחתיו בוערת אש הגיהנום אליה יפלו הרשעים.
על פי פרשני הקוראן והחדית', הסיראט הוא גשר שיוקם מעל הגיהנום, עליו יעברו אנשים על פי מעשיהם.
כמה מהם יעברו כהרף עין, או כמו ברק, או כמו הרוח, או כמו סוסים מהירים.
חלקם יחצו בריצה, חלקם יצעדו, חלקם זוחלים, וחלקם ייחטפו וייזרקו לאש הגיהנום, כל אחד לפי מעשיו.
חלק מהפרשנים מתארים זאת כך:
על פי פוסקי ההלכה באסלאם, חובה על המוסלמי להאמין בגשר (אל-סיראט), ואין האמונה שלמה בלי האמונה בגשר.
בחדית' שנמסר על ידי אבו סעיד אל-ח'ודרי נאמר שהצחאבה שאלו את מוחמד באשר לגשר, והוא ענה להם שהגשר חלקלק ועליו מלחציים חדים וקוצים דוקרניים.
הוא הוסיף שחלק יעברו את הגשר במהירות וללא פגע, בעוד שחלק יפלו ממנו היישר אל הגיהנום.
מומחי השפה הערבית טוענים שישנן מספר דרכים לכתוב ולהגות את הביטוי, ובהן: א-צִראט (الصراط), א-סִראט (السراط), וגם א-זִראט (الزراط).
כמו כן, חלוקים המומחים בנוגע לשאלה האם אל-סיראט היא מילה בלשון זכר או בלשון נקבה.
אל-עאלם אַלְ-יַוְם הוא עיתון עסקים בערבית שמפורסם בקהיר, מצרים.
זהו העיתון העצמאי הפרטי הראשון של המדינה.
על-עאלם אל-יום, שבסיסו בקהיר, הושק בשנת 1991 כעיתון העסקי הראשון במצרים.
בנוסף, זהו העיתון העצמאי הראשון בבעלות פרטית של המדינה.
יאסר ת'אבת ועמאד אדיב הם מייסדי העיתון.
הבעלים של העיתון הם חברת Good New 4Me Holding אשר מחזיקה גם בעיתון נוסף ושמו Nahdet Misr.
עמאד אדיב הוא גם היו"ר ולמיס אל-חדידי הוא מנכ"ל העיתון.
העיתון מתפרסם שש פעמים בשבוע ומתמקד בחדשות עסקיות ביחס למצרים, המזרח התיכון ושאר חלקי העולם.
העיתון מציע גם ניתוחים פיננסיים.
קהלי היעד שלה כוללים מובילי דעה, נשות עסקים וגברים ומקבלי החלטות בתאגידים רב לאומיים ופרטיים.
לעיתון משרדים בפריז, לונדון, ז'נבה, בון, ערב הסעודית, כווית, קטר, בחריין, מרוקו וביירות.
הוא מפרסם מהדורה מצרית ומהדורת אזור המפרץ.
תפוצת העיתון בשנת 2005 הייתה 35,000 עותקים.
הוא ממוקם בצפון המדינה, דרומית למחוז כפר א-שיח', ומצפון למחוז אל-מנופיה.
בירת המחוז היא טנטא, שנמצאת 90 ק"מ צפונית לקהיר, ו-120 ק"מ דרום-מזרחית לאלכסנדריה.
העיר הגדולה ביותר באל-ע'רביה היא אל-מחלה אל-כוברא.
השטח הכולל של אל-ע'רביה הוא 1,942 קמ"ר.
המחוז מחולק למספר יישובים, בינואר 2023, אומדן אוכלוסיית המחוז היה 5,483,000 תושבים.
השם של אל-ע'רביה הוא מונח בערבית שפירושו "המערבי" או "הצד המערבי".
הגאוגרף בן המאה ה-15, אל-קלקשנדי, מתאר את המחוז כפורה ומשגשג.
עד 1836, אל-מחלה אל-כוברא הייתה בירת המחוז.
לאחר מכן הוחלפה על ידי העיר טנטא.
בתקופה המודרנית, המחוז בולט בגידול כותנה ותעשיית הטקסטיל שלו.
על פי הערכות אוכלוסייה, בשנת 2015 רוב התושבים בנפה התגוררו באזורים כפריים, עם שיעור עיור של 30.0% בלבד.
מתוך מספר מוערך של 4,751,865 תושבים המתגוררים במחוז, 3,324,630 מהתושבים התגוררו באזורים כפריים לעומת 1,427,235 בלבד המתגוררים באזורים עירוניים.
ב-2016, שווייץ התחייבה לממן תוכנית לניהול פסולת מוצקה באל-ע'רביה, פרויקט בשיתוף המשרד המצרי לאיכות הסביבה שהסתיים ב-2021. התוכנית הלאומית לניהול פסולת מוצקה (NSWMP) כללה בניית תשתיות חדשות, כמו גם הרחבה ושיפור של מתקנים קיימים לטיפול בפסולת, הטמנה ומחזור.
אל־עמארנה , או בשמו הקדום אַחֶתְאַתון, הוא אתר ארכאולוגי נרחב במצרים השוכן בגדה המזרחית של הנילוס במצרים העליונה באמצע הדרך בין תבאי (נא אמון) לממפיס (מף) באזור הנקרא היום נפת 402 ק"מ צפונית לעיר לוקסור.
האתר נמצא באזור מישורי המוגבל במזרח בקשת צוקים הנחצים על ידי ואדי הזורם במישור לכיוון הנילוס.
משמעות שם העיר בפי המצרים הקדמונים, אַחֶתְאַתון, היא "האופק של אתון" (אחד מכינויו של רע, אל השמש המצרי), והעיר הוקדשה לדת החדשה, האתוניזם, שבה אתון הוא האל היחיד.
האתר מכיל את שרידי עיר הבירה של מצרים העתיקה בימי השושלת השמונה־עשרה המאוחרת, שנבנתה בהוראת פרעה אחנתון (פרעה אמנחותפ הרביעי) ובנייתה הסתיימה בערך ב־1353 לפנה"ס.
לאחר מותו של אחנתון, ב־1332 החליט יורשו, תות־ענח'־אמון, להחזיר את הבירה לתבאי.
העיר ננטשה לחלוטין כ־10 שנים לאחר מכן וחלקים ממנה הפכו לחומרי בנין עבור הבנייה העתידית.
בימי השושלת ה־19 בתקופתו של פרעה סתי הראשון ישבו באתר פועלים אשר פרקו אבני בנייה מהמבנים לצורך העברתם לאחד ממפעלי הבנייה שלו.
לאחר מכן, העיר נותרה בלתי מיושבת.
חשיבות האתר נובעת בין היתר מכך שנמצאת בו אחת הערים המצריות הגדולות המעטות שנשתמרו מתקופת השושלות.
בגלל משך הקיום הקצר שלה, הממצאים הם בני שכבת זמן אחת דבר המאפשר לחוקרים להבין ביתר דיוק את קורותיה ואורח החיים בה.
חשיבות משמעותית נוספת היא חשיפת ארכיון אל־עמארנה בעיר.
בימינו לעיתים העיר נקראת תל אל־עמארנה.
השם נובע משמו של השבט בני עמארן שחי באזור ויסד בו מספר יישובים, ביניהם הכפר א־תל שיחד עם שם השבט יצרו את השם תל אל־עמארנה.
העיר אַחֶתְאַתון נוסדה בהוראת פרעה אמנחותפ הרביעי (1352–1334 לפנה"ס), צאצא ישיר לאמנחותפ השלישי ולמלכתו הראשית, תיה.
הבנייה של העיר והעברת בירת הממלכה אליה הייתה מלווה במהפכה דתית ותרבותית.
לעיתים מתוארת פעולה זו כיוזמה פרטית של נביא שהקדים את זמנו ויש לומר ששילם מחיר אישי כבד על כך, אולם חוקרים מצאו סיבות רקע נוספות שיכולות לשמש הסבר להתרחשויות כפי שיתואר להלן.
תיארוך של העובדות ההיסטוריות משתמש בכרונולוגיה המצרית של משנת 2000. קיימות שיטות תיארוך אחרות, קודמות יותר הנבדלות בכ־25 שנה מזאת שבשימוש בערך זה.
איחוד מצרים העילית והתחתית, החל בתקופת השושלתית הקדומה, בסביבות 3000 לפנה"ס.
בתקופה זאת התגבש פנתאון אלים לאומי לקבוצות אלים המקושרות על ידי המיתולוגיה שלהן, ונוצרו מרכזי סגידה במרכזי פולחן.
בעיר און (הליופוליס בשמה היווני) שבמצרים התחתית, התפתח פולחן שקשר בין אלים חשובים כמו אתום, רע (אל השמש), אוסיריס, והגדיר מיתוס בריאה יחיד.
עם הזמן גדלה השפעתו של האל רע, ומרכז הכת שלו באון (הליופוליס) הפך לאתר הדתי החשוב ביותר במדינה.
בהמשך, מצרים ידעה מורדות ועליות ובמהלך הממלכה התיכונה (2000–1750 לפנה"ס) שמרכזה היה בתבאי (במקור במצרים העילית), החלה גואה הפופולריות של האל אמון.
התחזקות כוהני הדת בכלל וכוהני אמון בפרט
לאחר תהפוכות נוספות, תחת הפרעונים הראשונים של הממלכה החדשה (1550–1070 לפנה"ס) הפך האל אמון לאל המדינה העליון.
הוא סונכרן עם האל רע, פטרון המלכות הוותיק, לישות דתית אחת בשם אמון־רע.
מקדשו בקרנך (לוקסור) הפך למרכז הדתי החשוב ביותר במצרים.
חשיבותו של אמון נבעה בחלקה מחשיבותה הרבה של תבאי, אך הדבר נבע גם מהכהונה המקצועית שהלכה וגדלה ותפסה משרות והשפעה עד להיותה מעורבת בשלטון.
תהליך זה החל להתפתח בתקופת חתשפסות (1473–1458 לפנה"ס), המלך־אישה שאף הופיעה ככוהנת גדולה, אשתו של אמון, במקדש כרנכ.
היא מתוארת כצאצאית ישירה של האל אמון במקדש המוות שלה בדיר אל־בחרי.
יש חוקרים הסבורים שהכוהנים זכו לתמיכה חזקה מצידה בתמורה לתמיכתם בשלטונה שעלול היה להיתקל בחוסר הסכמה, בגלל היותה עוצרת ואישה.
בתקופתו של תחותמס השלישי (1479–1425 השליט הבא לאחר חתשפסות), שהפך את מצרים לאימפריה עשירה, התחזק גם מעמדם של כוהני האל אמון ובראשם הכוהן הראשי רב העוצמה, שמעמדו היה מעל מפקדי הצבא, שרי המדינה ולעיתים גם מעל המלך.
הממסד הכוהני צבר עוצמה כלכלית ושלט על אוצרות, אדמות, צוותי חרטומים, כוהנים, אריסים, סמכויות משפט וגביית מיסים.
תקופה זאת הייתה שיא כוחם של כוהני האל אמון.
יורשי תחותמס השלישי שמרו טינה לכוהני אמון על תמיכתם בחתשפסות ששלטה כעוצרת במקום תחותמס השלישי ועיכבה את עלייתו לשלטון כשהכתירה את עצמה כפרעה שליט בתמיכתם של כוהנים אלה.
עם זאת, כוחם ועושרם של כוהני אמון המשיך להיות חזק גם בתקופת אמנחותפ השני (1425–1400 לפנה"ס), יורשו של תחותמס השלישי.
בימי תחותמס הרביעי (1400–1390 לפנה"ס), ניתן לגלות סדקים בכוחם של כוהני אמון והתחזקות כוחם של כוהני רע.
"" המצויה בין רגלי הספינקס הגדול של גיזה מציגה את הלגיטימציה השלטונית של תחותמס הרביעי כנובעת מקרבתו לאל רע־אתון.
על גבי אסטלה זאת מתואר כיצד הנסיך תחותמס הרביעי נרדם באמצע היום ובחלומו האל הרמשיס־חפרי־רע־אתון אומר לו שהוא בנו והוא מיועד לשלוט על מצרים.
מצד אחד נועדה אסטלה זאת להעניק לגיטימציה לשלטונו של תחותמס הרביעי, כאשר התמיכה וההכוונה ניתנה לו מכוהני און.
אבל באסטלה קיים גם אזכור של אמון באופן משני.
אסטלה זאת מעידה על כרסום במעמדם של כוהני אמון ועליית השפעתם של כוהני רע־אתון.
אם כי בשלב הזה האלוהות העיקרית הראשית במצרים היא אמון־רע.
עליית אתון – אמנחותפ השלישי
למרות ההשפעה הגוברת של הכוהנים מאון, אמנחותפ השלישי (1390–1352 לפנה"ס) מתאר את עצמו בתבליטים על גבי קירות המקדש בלוקסור כצאצא של האל אמון שעיבר את אמו, .
חוקרים משערים שהוא היה צריך ליצור אתוס שבו הוא צאצא אלוהי, של אל חזק.
פירוש שמו "אמנחותפ – אמון שבע רצון, שליט תבאי", שם המלכות שלו "נב־מאאט־רע – רע הוא אדון האמת" (Nebmaatre).
תקופתו של אמנחותפ השלישי הייתה תקופת שלטון אזורי.
כפי שמסתמן ממכתבי אל־עמארנה, הוא שלט בכל כנען מסוריה בצפון ועד נוביה בדרום.
תקופתו מצוינת ביציבות ובפיתוח קשרים דיפלומטיים עם עמי האזור.
זאת אחת התקופות העשירות ביותר בתולדות מצרים.
הוא השתמש בכוחו וניסה לצמצם את השפעתם הגוברת והולכת של כוהני האל אמון על ידי תמיכה בכוהני האל רע והרחבת שליטתם הדתית.
אך הוא בנה מקדש מפואר לאל אמון בלוקסור ושיפץ את המקדש בקרנך.
במקביל בנה גם מקדשים לאלה סח'מת ולאל סבכ דרומית לתבאי.
לקראת חגיגת יובל 30 שנות מלכותו (פסטיבל־סד, היה ציון יובל מלכותי שנחוג כדי לחזק את כוחותיו האלוהיים של מלכותו של פרעה) הוא הגדיר את הישות המלכותית (הוא עצמו) כישות אלוהית המאוחדת עם האל רע (אל השמש).
נמצאו כתובות שבהן הוא מתואר כדיסקית השמש המסנוורת (אתון – דיסק השמש שהיה אחד ממאפייני האל רע).
כלומר, הוא הפך לאל אתון במקביל להיותו צאצא של האל אמון.
אחד הכינויים המקובלים של אמנחותפ השלישי היה "האתון הבוהק","Aten-tjehen".
כינוי זה מופיע במקדש בלוקסור ובעוד מקומות.
יורש העצר – אמנחותפ הרביעי
יורשו של אמנחותפ השלישי היה אמנחותפ הרביעי, צעיר בניו, לאחר שבנו בכורו, , מת בעשור השלישי למלכותו.
קיים דיון בין החוקרים לגבי קיום תקופת חפיפה בשלטונם של שני המלכים.
המחלוקת היא בין תקופה ארוכה שהחלה עם חג היובל (30 למלכותו) של אמנחותפ השלישי, עד למותו כ־9 שנים לאחר מכן, לבין תקופה קצרה של שנתיים לבין אי חפיפה.
על פי ממצאים ארכאולוגיים בנקרופוליס של ב־2013 שנמצאו בקברו של הווזיר (מספר 28), מסיקים חוקרים ששני המלכים מלכו בחפיפה שלטונית לפחות 9 שנים החל משנת ה־30 למלכותו של אמנחותפ השלישי.
בקברו של נמצאו ארבעה עמודי תמיכה המתוארכים לשנת היובל, ובהם מוזכרים אמנחותפ השלישי בשם המלכות שלו, כמלך מצרים העילית והתחתית, בנו של רע, וכן אמנחותפ הרביעי (בכינויו נפר־חפרו־רע, Neferkheperure) כמלך מצרים העילית והתחתית, בנו של רע גם כן, יחד עם תבליטים המתארים את אמנחותפ השלישי בחגיגות ה־30 למלכותו.
קיימים גם מספר ממצאים נסיבתיים פחות מובהקים שתומכים במסקנה זאת.
אמנחותפ הרביעי, נחשף להשפעת האל אתון ובעיקר לחלק של הדיסק הזוהר שבו, אתן, כבר במשך תחילת שנות מלכותו שכאמור היו בחפיפה עם אביו.
יתר על כן, לאור הפיכת האב לישות האלוהית עצמה, ההערצה לאל זה התמזגה עם ההערצה לאב.
בשנת 2021 התגלה על יד לוקסור יישוב גדול קרוב למקדש המוות של אמנחותפ השלישי, "אתון הבוהק", .
העיר נבנתה על ידי אמנחותפ השלישי, קרוב ל היכן ששכנו הארמונות והמקדשים שבנה.
העיר ננטשה על ידי אמנחותפ הרביעי.
חוקרים מקווים שהחפירות במקום ישפכו אור על הסיבות לנטישה ולמעבר לאל־עמארנה.
מהפכה דתית – שינוי שם ודת חדשה
אמנחותפ הרביעי הוכתר למלך במקדש האל אמון בתבאי או בסבירות נמוכה יותר בממפיס או בארמת.
בזמן עלייתו לשלטון המצב הפוליטי הפנימי במצרים היה מורכב: כוהני האל אמון צברו כוח, רכוש וסמכויות בנפרד מאלה של המלך.
הם היוו גורם נוסף שהיה מעורב בשלטון.
המאבק בין שתי הסמכויות הכוהניות, של תבאי (כוהני האל אמון) ושל און (כוהני רע־אמון) שהתחיל בימי תחותמס הרביעי, היה בעיצומו, בתמיכת המלך הקודם באחרונים.
בשנים הראשונות למלכותו נשאר אמנחותפ הרביעי בתבאי.
מכתובות שנמצאו הוא המשיך לעבוד את האלים שהיו מקובלים בזמנו, אתום, אוסיריס, אנוביס, נחבת, חתחור, והעין של רע.
הוא גם המשיך את בניית המקדש לאמון שהחל אביו בקרנך.
גם הסגנון האמנותי נשאר ללא שינוי בשנים אלה.
השינוי הדתי החל בבניית המוקדשים לאתון, גלגל החמה הזוהר, בקרנך.
מבנייה זאת נמצאו תלאתאת, לבני קיר, ששימשו את אמנחותפ הרביעי לבניית המקדשים, שפורקו בתהליך שהחל בימי תות־ענח'־אמון וביתר שאת בידי חרמחב ושימשו כחומר מילוי לבניית המקדשים של האחרון.
בלבני קיר אלה היו עיטורים שלא דמו לסגנון האמנותי שהיה קיים עד תקופת אחנתון: האיקונוגרפיה שהייתה מקובלת של רע הייתה של בז עם גלגל השמש (אתון) על כתפו, הוסבה בידי אמנחותפ הרביעי לקרני שמש המסתיימות בכפות ידיים והנותנות חיים.
בניית מקדשים אלה החריפה את המתיחות בין שתי הכתות.
בשנת מלכותו השנייה או השלישית, אמנחותפ הרביעי חגג פסטיבל סד, שבו הוא העלה מנחות רק לאל אתון, בניגוד למקובל.
בפסטיבל זה נוסדה האמונה שהמלך הקודם ודיסקת השמש חד הם ובכך בעצם, הכוח העליון השולט נמצא אצל המלכים.
בשנת מלכותו החמישית עדיין נמצאו מספר מכתבים המכנים אותו אמנחותפ הרביעי, אך די מהר לאחר מכן, הופיע השם אחנתון על גבי אסטלת גבול של עמארנה, מאז ועד עולם.
בד בבד חל שינוי בייצוג הסמלי של האל אתון.
כל ההוויה הדתית השתנתה והעניקה לפרעה סמכות אלוהית מוחלטת.
הוא לקח את המאבק בין הכתות הדתיות במצרים שלב נוסף קדימה, על ידי הצגת דת חדשה, אתוניזם, שהאלילה את דיסקת השמש, אתון כאל הראשי ובטלה את הפולחן לכל האלים האחרים.
עיקר האמונה של דת זאת הוא באל אתון ובהתממשות שלו, אתן, שהוא הבורא, המחיה, הזן והמפרנס הכול.
הדת הדגישה את חשיבות וכוח אמירת האמת.
אחד הביטויים לכך הוא השינוי באמנות שניסתה לתאר באופן יותר מציאותי את המוצגים.
אחנתון הביע את הערצתו לאל אתון בהמנון שחיבר לכבודו.
ניתן למצוא קווי דמיון בין המנון זה ובין המזמור "ברכי נפשי" (תהילים ק"ד), אם כי לא כל החוקרים תומכים בהבחנה זאת.
למרות הביטול של הסגידה לריבוי אלים, אין זאת אמונה מונותאיסטית המוגדרת כאמונה באל אחד, אלא הנותיאיזם, אמונה באל אחד הניצב בראש פירמידה של אלים בלי לשלול צורות שונות ואחרות של התגלויות המתייחסות לאותו אל.
אחנתון ואשתו נפרטיטי, הוגדרו כממשק היחידי אל האל המתווכים אותו לאנשים.
לכת זאת, אתן, היו נחוצים פחות כוהנים, תפקידם הוגדר להגשת המנחות לאל והסרת השאריות בלבד.
הם הוגדרו באופן ברור כמשרתים של האלוהות שהעיקר בהם היה פרעה בעצמו.
בשנת מלכותו השישית, אסר אחנתון את השימוש במקדשי האל אמון, החרים את רכושם וטימא אותם.
כמו כן הוא הפנה את כל ההכנסות שהתקבלו מהעם למקדשי האל אתון.
לאחר מכן נטש את תבאי ועבר עם ביתו לעיר חדשה שבנה בחולות המזרחיים, אַחֶתְאַתון (אַחֶתְאַתון הוא "האופק של אתן"), הלא היא אל־עמארנה.
בשנות מלכותו הייתה כל שימת ליבו של אחנתון נתונה לעיר החדשה ולדת החדשה.
הוא לא הקדיש הרבה מאמצים לנעשה בחלק הצפוני של הממלכה שהגיעה עד סוריה בצפון והייתה נתונה לניהול עצמי של שליטים מקומיים.
העובדה שמחוזות אלה גבלו באזורי השפעה של החתים ושל המיתנים, שהיו במלחמות וסכסוכים, ושהם עצמם ניהלו סכסוכים פנימיים שדרשו התערבות מצד מצרים ולא נענו לבקשות העזרה שלהם, פגעה במוניטין של מצרים וביכולת המשילות שלה.
במדיניות הפנים, גם כן היו צרות, שכן בשנים בין ה־8 למלכותו עד לשנה ה־12, התנהלו רדיפות נגד כת אמון ויתר האלים.
הפסלים של האלים נותצו, ושמותיהם נמחקו ממוסדות ומאנדרטאות.
גם פרטי רכוש פרטיים המכילים סימנים של אלים אלה הושמדו.
הייתה אווירת טרור ופחד כללית בציבור.
כלכלית, סגירת המקדשים פגעה במנוע הצמיחה של האזרחים, בה בשעה שבניית העיר החדשה דרשה הרבה משאבים.
המדינה הייתה על סף פשיטת רגל.
העניינים הפנימיים נוהלו בפועל על ידי הסנדק איי ואת הצבא ניהל חרמחב.
שניהם הפכו לפרעה ברבות הימים.
המלכה נפרטיטי מתוארת בקברים השונים ובשברי האנדרטאות כשותפה שווה לפרעה במלכות.
בשנת מלכותו ה־12 של אחנתון, התיאורים נפסקים אולם יש רמזים לשלטון משותף עם סמנח כא רע.
יש חוקרים שמתבססים על כתובות המעידות על שינוי שמה של נפרטיטי שסמנח כא רע הוא בעצם נפרטיטי ושהיא צורפה לשלטון משותף.
אחנתון מת בשנת 17 למלכותו.
מעט תיעוד קיים לגבי שנות שלטונו האחרונות.
לאחר מותו הוא נקבר בקבר המלך באל־עמארנה, בו כבר נקברה אמו.
סמנח כא רע מלך כשנתיים אחריו ותות־ענח'־אתון, בנו של אחנתון מאשתו השנייה קיאה, עלה לשלטון.
אחר עלייתו לשלטון, הוא "הפך" את המהפכה, שינה את שמו לתות־ענח'־אמון, חזר לתבאי ונטש את אחתאתון.
איי, יורשו המשיך את הנטישה.
יורשו של איי, חרמחב, ציווה להרוס את העיר ואת קברו של המלך ולמחוק את זכרו של אחנתון מכל המקומות.
הוא העביר את המומיה שלו לעמק המלכים, לקבר KV55. שם נמצאה המומיה עם הסרקופג עם פנים מושחתות, על מנת שימנעו ממנו מנעמי החיים שלאחר המוות.
במשך שנים היה ספק לגבי זהות המומיה בקבר זה, אולם בדיקות DNA הוכיחו את הקשר המשפחתי בין מומיה זאת למומיה של תות־ענח'־אמון ולמומיה של אמנחותפ השלישי.
המבנים שנחשפו באתר כוללים מקדשים לאל "אתון", ארמונות, מבנים ממלכתיים ומבני פקידים שניהלו את האדמיניסטרציה של הממלכה וכן מפעל לייצור זכוכית.
בדרום העיר נמצא כפר שבו גרו הפועלים ואומנים שבנו את העיר.
בצוקים שמסביב למישור בו שכנה העיר נמצאו מערות קבורה שנועדו לפקידים.
מערות אלה נמצאו גם ברכס הדרומי של הצוקים.
אתר הקבורה של המלך נמצא בוואדי המרכזי במזרח.
קבר זה נשדד עוד בימי קדם.
אחד המבנים שנמצאו הוא הארכיון.
כבר בשנת 1891 זיהתה משלחתו של פלינדרס פיטרי מבנה שקראה לו "לשכת הסופרים".
בבור האשפה של המבנה נמצאו שברי לוחות.
המשלחת הגרמנית מצאה לוחות נוספים על מפתן הכניסה לבניין.
על הצוקים שממזרח וממערב לנילוס נחקקו על גבי אסטלות, כתובות שתיארו את סיבת החלטתו של אחנתון להקים את עיר הבירה החדשה.
כתובות אלה שימשו כסימני הגבול של העיר המתוכננת.
העיר נבנתה בחופזה על קרקע בתולית, על גבי שטח של כ־13 קמ"ר.
הבנייה התחילה בשנת מלכותו החמישית של אחנתון והסתיימה כעבור כ־9 שנים, אולם היא הפכה לבירת הממלכה כשנתיים קודם לכן.
חוקרים מעריכים שאוכלוסיית העיר מנתה בין 20,000 ל־50,000 נפשות.
העיר הייתה מתוחמת על ידי אסטלות, חלקן נחצבו בצוקים וחלקן הוצבו בשטח.
על מנת לזרז את תהליך הבנייה, נבנו מרבית הבניינים מאריחי בוץ.
הבניינים החשובים צופּוּ באבנים מקומיות.
הריסות העיר מראות על מבנה רשתי: רחובות שהשתרעו מצפון לדרום, במקביל ל"דרך המלך" (הידועה גם בשם "Sikhet es-Sultan") שרוחבה היה כ־40 מטר ורחובות חוצים ממזרח למערב.
מגורי בית המלוכה שכנו בצד הצפוני, בחלק הידוע כ"עיר הצפונית".
החלק המרכזי הכיל את האזור המנהלי והדתי והחלק הדרומי והפרברים יועדו למגורים.
העיר הצפונית כשמה, נבנתה באזור הצפוני של העיר.
היא הייתה מקושרת לעיר המרכזית בדרך המלך הרחבה שאפשרה לכרכרות רתומות בסוסים להתנהל בה.
בחלק הדרומי של העיר הצפונית, וממערב לדרך המלך נמצא מבנה מבוצר הידוע כארמון גדת הנהר הצפוני.
ארמון נוסף באזור הוא הארמון הצפוני, שם התקבלו האורחים ועבדו את אתן.
מגורי המשפחה המלכותית היו בדירות מאחורי הארמון.
החלק העשיר והמהודר של הארמון היה מעוטר בציורי נוף וטבע.
הוא הוקדש לאתון, כאשר על פי האמונה האל גר בהם.
כתובות שנמצאו בארמון מראות שהארמון נבנה תחילה עבור נפרטיטי או , נשותיו של אחנתון, הוא הוסב מאוחר יותר כארמון לבתו הבכורה של המלך, הנסיכה .
לרובו של הארמון לא היה גג, כמו לבניינים נוספים בעיר, כמחווה של קבלת פנים לאתון.
נמצאו גם עדויות למספר בניינים אדמיניסטרטיביים באזור.
בנוסף, האזור הכיל מתחם חצרות ומחסנים ומספר וילות מגורים גדולות.
ממול, על דרך המלך נמצאו מכלולים של בתים גדולים מאוד.
משערים שהגדול מכולם, U25.11, השתייך למישהו שהיה מקורב למלך.
הייתה בו קפלת תפילה פרטית בנויה אבן.
על הריסות בית זה בנתה ב־1924 (EES-The Egypt Exploration Society) בראשות הארכאולוג את בניין המשלחת.
הפרברים הצפוניים היו אזור מגורים שהיה בשימוש גם לאחר נטישת העיר.
הבתים פה נראים פחות מתוכננים וקטנים יותר.
בשנים 1929–1932 נחפר האזור על ידי המשלחת לחקר מצרים.
הוא הכיל בתים במגוון גדלים.
ביתו של הבנאי הראשי האטיאי Hatiay (T34.1 & 4) מתבלט בגלל משקוף מצויר מושלם שנמצא בו ושמוצג במוזיאון בקהיר.
כמו כן התגלו באזור חפצים ופסלונים שונים.
חלק מסוים מאזור זה נבנה מחדש בתקופה הרומאית.
רוב האזור נזנח ונהרס ונכון למאה ה־21 הוא נראה כחולות משובצים ערימות לבנים ופסולת.
העיר המרכזית נבנתה בחלק הסופי של דרך המלך.
זה היה האזור המנהלי של העיר שבו רוכזו רוב הבניינים הרשמיים ובו גרו ועבדו אנשי המנהלה.
המבנים בחלק זה נבנו מאבן על גבי יסודות המאפשרים לחוקרים לזהות את מקומם.
רוב האבנים פורקו ועברו שימוש נוסף לאחר נטישת העיר.
הארמון המלכותי הגדול – נבנה בקצה דרך המלך ובמקביל אליה.
המבנה השתרע לאורך כ־580 מטר בין דרך המלך לגדת הנהר.
נמצאו שרידים המעידים על תכנון אסתטי קפדני.
החומרים שנמצאו הם פיאנס מצרי, בהט (אלבסטר), פסלי גרניט וקוורץ.
לבני הבוץ היו מצוירות, העמודים מעוטרים והרצפות עשויות גבס.
רצפות אלה התגלו על ידי פיטרי ב־1891 ותוארו על ידו.
היו בו חצרות פתוחות שהכילו פסלי ענק של המלך ובהן התקבלו שליחים ואורחים.
מחובר על ידי גשר היה מבנה ששימש כנראה את אספת השרים של המלך.
מקושר אליו בגשר היה הארמון המלכותי הקטן היכן שהיה המשכן הטקסי של בני המלוכה.
המקדש הגדול – שימש כמרכז העצבים של כת האתון בעמארנה.
על בסיס תרשימים שהתגלו במבנים בשטח, ארכאולוגים הסיקו שהמבנה היה בשטח של 800 X 300 מטר.
רובו הכיל חצר פתוחה והיו בו שני בניינים: המקדש הארוך, קרוב לחזית וקודש הקודשים בחלק האחורי.
החצר הייתה מלאה בכ־365 שולחנות עולה.
המקדש היה מאוכלס בפסלים רבים של אחנתון, נפרטיטי, אמנחותפ השלישי ואשתו השנייה של אחנתון, קיאה.
נמצאו שברים של פסלים אלה על ידי הווארד קרטר כאשר עבד במשלחתו של פיטרי ב־1892. מחקר מחודש של המקדש התחיל ב־2012.
דרומית למקדש, נמצאו מספר בתים, ביניהם ביתו של הכהן הגדול.
נמצאו בשטח מספר לבנים עם הציון "האחוזה", שאולי מתאים לשם המופיע על אחת מאסטלות הגבול, "אחוזת אתון".
לכל חלק הייתה גישה בין שני עמודים.
החצר הראשונה הכילה 106 שולחנות עולה, החצר השנייה הכילה מבנה קטן המכונה היום כ"בית הכוהן", והחצר השלישית הכילה מבנה שהיה קודש הקודשים.
הארכיון המרכזי – השטח מאחורי בית המלך והמקדש הקטן היה מאוכלס על ידי מבנים מסודרים בשורות וביניהם רחובות צרים.
נראה שהם שימשו את סופרי המלך.
ביניהם נמצא המבנה שבו נמצאו רוב מכתבי עמארנה והמכונה "הארכיון המרכזי".
אזור המגורים הדרומי הוקצה לאנשי המעלה העשירים, בהתאם לכך היו שם אחוזות גדולות מאוד ואנדרטאות של אנשי מעלה.
הווילה המפורסמת ביותר באזור זה הייתה של , פסל, שהיה אמון על בניית פסלי הפורטרטים המלכותיים.
בביתו, ב־1912 נמצאו הרבה פורטרטים כאלה על ידי משלחת גרמנית, ביניהם הפורטרט המפורסם, חסר העין של המלכה נפרטיטי, הנמצא מאז במוזיאון בברלין.
באזור הפרברים הדרומי התגוררו האיכרים ועובדי האדמה וכן בוני הקברים שבנקרופוליס.
דרומית־מזרחית לאזור המגורים, בקום־אל־ננה נמצאו בין השנים 1988 ו־2000, שרידי מקדש אבן גדול שהיה מוקף בגן עצים ומספר מבני שרות וביניהם גם מאפייה.
בזמנו חשבו שהמקום הוא שרידי מחנה רומאי.
כ־3 ק"מ דרומית לאזור המגורים, נמצאת .
זהו ארמון או מקדש שמש.
מבחינים בו שני אזורים מוקפים חומה עם מזבחות, אגם קטן ושבילים מעוטרים בציורי טבע.
במקור חשבו שהמקום נבנה עבור קיאה, אולם לאחר מותה, שונו השמות והתמונות לאלה של מרית־אתן, בתו של אחנתון.
האתר נחפר בשנים 1896 על ידי ברסאנטי וב־1921 על ידי ליאונרד וולי.
בזמן המודרני המקום נכבש על ידי שדות מעובדים והוא בחזקת אבוד.
צפונית לדרך המובילה לאתרי הקבורה, נמצאו שרידים של מבנים הבנויים מלבני בוץ.
מבנים אלה מכונים "מזבחות המדבר".
כמו כן נמצא כאן כפר העובדים, 64 בתים רגילים, בתוך חומה תוחמת ובית תפילה.
המקום היה מיושב גם בימי תות־ענח'־אמון, אולי כדי לשרת את הקברים, לשמור עליהם או אולי כדי לפרק אותם.
אתר דומה נמצא מזרחית לכפר העובדים, לא רחוק ונקרא "עיר האבן" על שם סלעי אבן הגיר המרוכזים באופן בולט במקום.
הוא דומה במידת מה לכפר העובדים.
המקום נחקר מעט מאוד ואינו פתוח למבקרים.
אתרי הקבורה שנמצאו באל-עמארנה אינם כוללים אתרים המיועדים לאנשים מהשורה.
נמצאו קברי המלך ומשפחתו, קברי אצילים ונושאי משרות.
בשנות ה־2000 נמצאו מדרום לעיר בתי קברות שהכילו כ־3,000 מתים.
רובם לא עברו חניטה, לא היו בהם כתבים, לעיתים הם נעטפו ונמצאו על ידם כלי חרס.
צפונית למישור המדברי, בקצה שיפוע שמוביל לצוק של 85 מטר, נמצאים שישה קברים של יועציו הקרובים ביותר של המלך.
כמו כן נמצאו שם הכנות למספר קברים נוספים.
הקברים מוגנים באמצעות שער ברזל.
מס קברשם הנקברתפקיד1מפקח ההרמון המלכותי
אוצר של המלכה הגדולה טיה2הרשם המלכותי
מפקח ההרמון המלכותי של נפרטיטי
מפקח חצר המשפט4כהן גדול של אתן בבית רע
נושא המניפה לימין המלך5רשם מלכותי
משרת ראשי של אתן באַחֶתְאַתון
אציל מדרגה ראשונה6משרת ראשי של אתן בבית אתן
נביא משני של האל של המלך
בתקופה הרומית, במאות החמישית והשישית לפנה"ס, התיישבה במקום קהילה נוצרית קופטית.
ניתן לראות שרידי בקתות אבן שלהם.
6 (פנהסי) הוסב על ידם לכנסייה תוך ביצוע שינויים בקבר.
קבוצה גדולה יותר ומכילה 19 קברים, ממוספרים 7–25.
מבנה הקרקע כאן הוא באיכות נמוכה, אבל הגישה מרובעי המגורים היא קלה יותר.
שוכני קברים אלה שייכים למגוון רחב יותר, החל ממפקד המשטרה (מס.
9) וכלה בקברו של "הסנדק" איי שהפך לפרעה לאחר תות־ענח'־אמון (מס.
בקברו של איי, יש תיאור כיצד הוא מעלה תפילה, ההמנון של המלך פרעה אחנתון על השמש.
חלק גדול מהקברים אינם מעוטרים כלל וחלקם לא יושבו לפני שהעיר ננטשה.
אוצר הזהב והכסף9מאהומפקד המשטרה10איפירשם והמלך מלצר11רמוסהרשם המלך
אוצר של אמנחותפ השלישי12נחפא־אתןוויזיאר13נפרחפרו־הר־סחפרראש העיר אחתאתון14מאיהנושא המניפה
היה בעל משרה בהליופוליס לקראת סוף חייו של אחנתון,
שמו נמחק מהרבה מקומות נראה שסר חנו בעיני המלך.15סותינושא המגן של אחנתון16–18לא ידועיםללא עיטורים ולכן ללא שם הבעלים19סותאומפקח האוצר20–22לא ידועיםללא עיטורים ולכן ללא שם הבעלים23אנירשם מלכותי
רשם של שולחן המנחות של אתן
אוצר האחוזות של אמנחותפ השני24פא־אתנהברשם
מפקח כל הסוסים של המלך
יפה עלותך על כנף השמים / אתון חי מחולל החיים / בעלותך באפסי מזרח / מלאה כל ארץ הדרך: / כי יפיפית, גדלת / מתנוצץ מרום על פני האדמה / קרניך תחבקנה כל הארצות / כל אשר יצרת עשית.
/ צפרים ירחפו על ביצותיהן / פרושות כנפיהן לך תשתחווינה / כל בני מרון / ירקדו ברגליהם / תחיינה כי תאיר עליהן..
בתרגומו של שאול העברי לימים, לאחר מות תות־ענח'־אמון, הוא הפך לפרעה בעצמו.
בתחילת מלכותו, אמנחותפ הרביעי עוד תכנן להיקבר בעמק המלכים, בסמיכות לאביו, אמנחותפ השלישי.
הוא התחיל לבנות לעצמו קבר, WV25. בהמשך התקבלה ההחלטה לנטוש את תבאי ואז הופסקה העבודה על הקבר.
הקבר שהוא בנה לעצמו באל־עמארנה, מסומן במספר 26. הוא נמצא במרחק של כ־6 ק"מ מהוואדי.
המבנה של הקבר שונה מהמבנה של הקבר של אמנחותפ השלישי, הארכיטקטורה שלו היא בקו ישר.
כמו כן, היות שהקבר יועד ליותר מבן משפחה אחד, נמצאו מספר חדרי קבורה במקום.
בקבר נקברו הנסיכה מקט־אתן שנפטרה לפני אביה, אמו, אשתו המשנית, קיאה וגם הוא עצמו.
בגלל איכות הקרקע הנמוכה, הרבה עיטורים בוצעו על גבי ציפוי גבס של הקירות ולכן נשחתו עם הזמן.
הקבר נפרץ בזמן עתיק, הסרקופג נותץ ויש הסוברים שהמומיה שלו נקברה מחדש, לאחר שפניה הושחתו בעמק המלכים בקבר KV55.
הוא התגלה בשנת 1880 על ידי אנשים מקומיים.
ממצאים של הסרקופגים המנופצים של אחנתון וביתו וכן שרידים של כדים קנופיים, משוחזרים נמצאים במוזיאון המצרי בקהיר.
נמצאו גם כ־200 דמויות אושבטי של אחנתון.
מדרום לוואדי יש מספר נוסף של קברים גדולים, כיאה למשפחת המלוכה, לא גמורים.
נמצאו 16 אסטלות גבול שתחמו את העיר.
סוברים שהיו יותר וחלק כוסו בחול ונעלמו.
אסטלות אלה נשאו כרזות וכתבים וכמעט כל מה שידוע על העיר נלמד מהן.
בין היתר מפורט באחת האסטלות כיצד נבחר האתר שבו נבנתה העיר: "מקום שלא שייך לאף אל ולאף מלך".
האסטלה הראשונה נתגלתה על ידי , בתונה אל־גבל , במערב הנילוס, וסומנה כאסטלה A.
האסטלה הראשונה שנתגלתה בחלק המזרחי הייתה אסטלת U.
בעיקרון מחלקים את האסטלות לשתי קבוצות: אסטלות M, X ו־K, משויכות לשנת מלכותו החמישית של אחנתון ונושאות טקסט הידוע כ"הכרזה הראשונה".
אסטלות אלה נחצבו בתוך גומחה.
אסטלות A, B, F, J, N, P, Q, R, S, U ו־V, מתוארכות לשנת מלכותו השישית עם תוספת כתובית המתוארכת לשנה השמינית של מלכותו, והמחזקות את השבועה הקודמת.
על יד האסטלות ניצבו פסלי בני המשפחה.
בהמשך נמצאה אסטלה נוספת, L, במצב פחות שמור.
מכאן מסיקים שייתכן ויימצאו אסטלות נוספות.
האסטלה הקדומה ביותר, K, מכילה את כרזת ההתחייבות לאל החדש.
הכרזה מתארת כיצד אתן הופיע לפני אחנתון בכרכרתו וציווה עליו להכין לו מקום.
המלך נשבע לקבל על עצמו את מצוות האל ולבנות לו את אחוזתו ולהעביר אליו את כל המיסים.
האמנות המצרית, בתקופת עמארנה הקצרה, שונה מהאמנות שהייתה מקובלת במצרים במשך מאות שנים לפני כן ושחזרה לקדמותה לאחר תקופת עמארנה.
אחד המקומות הראשונים שבהם נתקלים בתהליך השינויים האמנותיים הוא בקברו של הווזיר .
על קיר אחד מצוי ציור של אמנחותפ הרביעי הצעיר היושב מאחורי אביו ומצויר באופן המסורתי.
ציור זה צויר עם מותו של אמנחותפ השלישי.
בקיר אחר, מאוחר יותר, מופיעים אמנחותפ הרביעי ונפרטיטי מבורכים בידי הקרניים של אתון, ומצוירים בדרך חדשה, שלא כתמונות אופייניות של בני משפחת המלוכה משושלות אחרות.
כלומר מזהים שינוי בביטוי האמנותי המקובל.
אחנתון ניסה להנחיל שנויים משמעותיים בתרבות המצרית, על מנת להלל את האל, אתן.
הקו המנחה את אחנתון, היה "חיה על פי האמת".
לכן האמנות הייתה יותר ריאליסטית מאשר קודם לכן.
השינויים נגעו במספר תחומי אמנות:
הציור מאופיין על ידי תנועה ופעילות.
הדמויות בעלות ידיים מורמות, דמויות רבות חופפות והרבה תרחישי צפופות.
הדמויות רזות מרימות את ידיהן.
הפרטים של הידיים מודגשים, כולל ציפורניים.
הדמויות תמיד מתוארות בפרופיל, בתנועה ולהן רגל ימין וגם שמאל, בעוד שבתרבות מצרים העתיקה היו שתי רגליים זהות.
אין הבדל בצבע הגוף של הגבר והאישה (בתרבות העתיקה, הגבר צבוע בגוון כהה יותר).
צוירו תרחישים מחיי המשפחה תמונות חיבה זוגיות.
אכילה ושתייה, משחק עם הצאצאים, חיבוק ונשיקה.
המלכה מצוירת בגודל ריאלי, יחסית לגודל של המלך והיא מופיעה לצידו בפעילויות השונות שלו.
ציורים רבים היו ציורי טבע ונוף, כפי שנמצאו בארמון הצפוני ובמבנים שונים בעיר.
הספרות המקובלת עד אז במצרים נסובה בעיקר סביב טקסי המוות וכללה לחשים ושבועות שנרשמו בקברים ושאמורים היו ללוות את המת לעולם הבא.
כל אלה בוטלו, כמו גם האלים הרבים.
במקום זה שפת הכתיבה הייתה שפת הדיבור היומיומית.
הייתה האדרת אל השמש והביטוי שלו בצורת הדיסקית, אתן, וניצול הנאות החיים, כי אין אחריהם מאומה ודבר אינו נצחי מלבדו.
הדבר בא לידי ביטוי בהמנון לאתן שנמצא בקברו של איי, "המנון לשמש".