tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאז ועד 1991 כיהן כמנכ"ל וכיו"ר של חברות תעשייתיות בישראל, באנגליה ובארצות הברית, ביניהן גלנויט ישראל, גלנויט אנגליה וגלנויט ארצות הברית, אינלנד ישראל.
הוא שימש כיו"ר פעיל של מועצת המנהלים של אתא, כמנכ"ל של USOP, של NSI מקבוצת אייזנברג בארצות הברית ושל חברת אסם.
מ-1992 כיהן כדירקטור בחברות ציבוריות ביניהן: גרנית הכרמל, החברה לישראל, ריטליקס, עשות אשקלון, ח.מר תעשיות ופרדס תעשיות.
כמו כן היה חבר במועצה המייעצת של רפא"ל.
הוא הקים מועצות מנהלים והיה יו"ר של טרפלקס בקיבוץ רשפים, "פלסן סאסא" "וסאסאטק" בקיבוץ סאסא ויו"ר ב"חופית" בקיבוץ כנרת.
ממרץ 2000 כיהן כנציג ציבור במועצת הרשות הממשלתית למים ולביוב.
מ-1990 עד 2004 שימש לוי כחבר הוועד הפועל של אורט ישראל וכחבר מועצת המנהלים של אורט העולמי.
לוי כיהן כחבר הנהלת עמותת השריון מאז היווסדה.
היה נשוי לאלה לבית שינדלר.
לזוג היו שני ילדים: איריס ואלי, נכדים ונינים.
אחיו היה איש התיאטרון אורי לוי.
הרב אשר זאב ורנר (כ"ז באלול תרנ"ד, 28 בספטמבר 1894 – ז' בטבת ה'תשי"ח, 30 בדצמבר 1957) כיהן כרב בטבריה לאחר פטירתו של הרב משה קליערס בשנים 1934–1958.
נולד בירושלים לרב שמחה בונם ורנר, דיין בעדה החרדית.
אמו הייתה בתו של הרב יהודה לייב קסטלניץ, חתן אחותו של האדמו"ר הראשון של חסידות סלונים הרב אברהם וינברג, בעל "יסוד העבודה".
דודו מצד אמו היה הרה"צ ר'מוטל סלאנים/קסטילניץ, דיין ומנהיג חסידות סלאנים לאחר השואה.
סבו היה הרב משה מנחם מנדל ורנר, מקים שכונת בתי ורנר בירושלים.
אחיו הוא הרב אברהם ורנר, רבה הראשון של נתניה.
בשנת תרע"ב (1912) נישא לבתו של הרב יצחק מתתיהו סנדברג (נכדו של היסוד העבודה וחתנו של הרב מאיר מארים) ובעקבות זאת עבר לטבריה ולמד בישיבת אור תורה אצל דודו (חתן סבו הרב קסטלניץ), הרב משה קליערס, רבה של טבריה, אשר נתן לו סמיכה לרבנות.
למרות שנולד בבית בעל זיקה חסידית, הגדיר את ימיו בטבריה כימים בהם הפך ל'חסיד'.
לאחר שאשתו נפטרה נישא לבתו של הרב אהרן יוסף לוריא, בעל "עבודת פנים" ומחשובי חסידי סלונים בטבריה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא ברח לאלכסנדריה ומשאזל כספו הוא הפליג לארצות הברית ביחד עם מכר שקיבל הוראה מהאדמו"ר מסלונים, רבי שמואל וינברג, לנסוע לארצות הברית לאסוף כסף עבור החסידים בארץ ישראל.
בארצות הברית הוא עסק באיסוף כספים למען יהודי מזרח אירופה שנפגעו קשות במלחמה.
לאחר זמן התמנה לרב בארצות הברית.
במקביל לעבודתו ברבנות אסף כספים עבור ישיבת אור תורה ובין השאר הקים ארגון "עזרת נשים" שאסף כספים רבים עבור הישיבה.
ורנר היה מפורסם במעשי החסד והצדקה שלו.
בשנת תרצ"ג חלה הרב קליערס וביקש שיבוא לטבריה להחליפו.
הרב קליערס נפטר בשבט תרצ"ד והרב ורנר חזר לארץ ישראל לאחר חג הפסח ונתמנה לרבה של טבריה וראש ישיבה בישיבת אור תורה על יד העדה החרדית בטבריה.
במקביל מינתה קהילת טבריה של הוועד הלאומי את הרב יוחנן זרחי (זופוביץ) לרב העיר.
בהמשך, כיהן הרב ורנר ברבנות המאוחדת של טבריה, לצדם של הרב רפאל קוק, שנתמנה בשנת תש"ח לממלא מקומו של הרב זרחי, והרב ועקנין, הרב הספרדי של העיר.
הרב רפאל קוק כונה רב העיר טבריה והרב אשר זאב ורנר זכה לתואר אב בית דין בעיר.
הרב ורנר כיהן במועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, הביע עמדות מתונות יחסית וספג על כך ביקורת.
באמצע שנת 1954 פרש מהמועצה.
בשנת 1955 נבחר לרבה של מפלגת פועלי אגודת ישראל במקום הרב מאיר קרליץ.
הרב ורנר נהג להשתתף בחגיגות יום העצמאות והיה מבקש מהאופה בטבריה להכין חלות כי זהו יום חג.
הרב ורנר עסק בקבלה והיה מיודד עם הרב יהודה לייב הלוי אשלג.
בספרו "בנערינו ובזקינינו" הוא הביע תמיכה בהיתר המכירה לאחר הקמת מדינת ישראל.
הרב אשר זאב ורנר נפטר בטבריה ביום ז' בטבת תשי"ח ונטמן בטבריה בהלוויה בהשתתפות אלפים.
לאחר פטירתו נתמנה בנו, הרב שמחה בונם וורנר לראש הישיבה.
חתנו של הרב ורנר, הרב אברהם דב אוירבך, התמנה במקומו לאב בית דין של טבריה והוא שימש בפועל גם כרב הקהילה האשכנזית בעיר.
לאחר פטירתו הוקם בית כנסת על שמו בשכונת 'בית וגן' בטבריה בשם 'שער אשר' וכן רחוב במרכז שכונת קריית שמואל בעיר.
בבית הכנסת המרכזי בשכונה, 'אור תורה', קיים לוח זיכרון מעל מקום תפילתו.
בנו הרב משה (נפטר תש"ע), היה חתנו של רבי נפתלי חיים אדלר ,
בנו, הרב חיים ורנר, משפיע חסידי (חתנו של דודו, מרדכי יחיאל לוריא)
בנו הרב שמחה בונים, היה ראש "ישיבת אור תורה", חתנו של הרב שמחה בונם לייזרזון (חתנו של הרב חיים יהודה לייב אוירבך)(נפטר בו' אדר ב' תשפ"ד)
בתו, יפה מרים (נפטרה תשפ"ג), הייתה אשת הרב אברהם דב אוירבך, ממלא מקום חותנו ואב"ד טבריה
בתו אסתר לאה, נשואה לרב חיים שלום דייטש, חסיד חב"ד, ראש כולל צמח צדק בעיר העתיקה
בתו שרה רחל הייתה אשת הרב צבי שרייבר רב קהילת חסידי באיאן בירושלים (נפטר בתשרי תשפ"ה)
טעם זקנים - גלויים מכתבי האר"י הקדוש, באתר HebrewBooks.
אשר הירשברג (1921–2002), היה הממונה על עידוד הסרט הישראלי במשרד המסחר והתעשייה משנת 1955 עד 1969.
מ-1949, ועד המחצית הראשונה של שנות ה-60 היה הירשברג הממונה על יחסי החוץ של משרד האספקה ולאחר מכן דובר משרד המסחר והתעשייה.
ב-1955, הוא מונה לרשות לביצוע החוק לעידוד הסרט הישראלי.
יחד עמו מונה לרשות גם דוד תשר - מנהל מנהל ההסברה.
כחברי ועדת הביצוע התמנו י.
דוידזון - יושב ראש התאחדות בעלי בתי הקולנוע וא.
בד בבד, המשיך הירשברג במילוי תפקידו כדובר משרד המסחר והתעשייה.
בתפקידו קבע הירשברג אילו סרטים יזכו בתואר "סרט ישראלי" וממילא יקבלו הלוואות והחזרי מס על מכירת כרטיסים בקופות.
מי שהפיקו סרטים שלא אושרו על ידיו לא יכלו לשרוד כלכלית.
בנימוקיו לאישור או דחיית סרט מוצע התחשב גם במניעים ציוניים ומוסריים, וסרט שלא עמד בדרישותיו המחמירות נדחה.
בין השאר עודד בראשית דרכם את מנחם גולן וג'אד נאמן, וקידם סרטי קולנוע זרים שהופקו בישראל.
בין תפקידיו, עמד גם בראשה של המועצה לביקורת סרטים והיה ממונה על פקחים שסיירו בבתי הקולנוע ופיקחו על הקרנת יומני החדשות בשלמותם.
בראשית שנות החמישים של המאה ה-20, בתקופת הצנע, היה הירשברג דובר משרדו של שר הקיצוב, דב יוסף ושימש כ"מפקח על המזונות", אשר חינך את האזרחים כיצד לחסוך ולהסתפק במועט, בעזרתה של אשתו, השדרנית תחיה בת-אורן.
אשר הירשברג הוא אביה של הזמרת אסתר שמיר.
אשר כהן (נולד ב-27 במרץ 1958) הוא פרופסור חבר ומרצה במחלקה למדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן בעבר שימש כראש האקדמי לתוכניות המיוחדות לכוחות הביטחון וכראש בית הספר לתקשורת במקום.
נולד וגדל בבני ברק, בנם של מרדכי ורבקה כהן, שעלו מרומניה בשנת 1946. למד בית הספר סגולה בבני ברק ולאחר מכן בישיבת הדרום ברחובות.
למד בישיבת הגולן במסגרת ישיבת הסדר ולאחר כמה חודשים, התגייס לשירות צבאי מלא בחיל השריון.
בשירות קבע היה מדריך בבית הספר לקצינים.
בשירות המילואים הגיע לדרגת רב-סרן.
כהן הוא בוגר תואר ראשון בתולדות ישראל ובמדע המדינה (1984), תואר שני (1988) ודוקטורט (1995) במדע המדינה באוניברסיטת בר-אילן.
עבודת הדוקטור שלו נכתבה בהנחייתו של ישעיהו ליבמן, בנושא: "מדינת התורה – חזון ומציאות: תמורות בהתייחסותה של התנועה הציונית-דתית לרעיון מדינת התורה ודרכי הגשמתו בתקופת העיצוב – 1947–1953".
אחר כך המשיך ללימודי פוסט-דוקטורט במרכז ללימודים יהודיים באוניברסיטת הרווארד.
לימד אזרחות והיסטוריה בישיבות בני עקיבא נחלים ונתניה, כשבראשונה גם ניהל פנימייה.
הרצה במכללות האקדמיות צפת, אשקלון וכנרת.
כהן היה בעבר עמית במכון לאסטרטגיה ציונית וחבר הנהלת תנועת נאמני תורה ועבודה.
בשנת 2011 מונה לראשות ועדת מקצוע האזרחות במשרד החינוך, והיה שותף לאישור ספר הלימוד "ישראל – מדינה יהודית ודמוקרטית".
לקראת הבחירות לכנסת העשרים התמודד בפריימריז של מפלגת הבית היהודי, הוצב במקום ה-22 ברשימת המפלגה לכנסת העשרים, ולא נבחר ל.
במהלך הבחירות לכנסת ה-21 תמך פומבית במפלגת הימין החדש שהוקמה על ידי נפתלי בנט ואיילת שקד שפרשו מהבית היהודי.
לקראת הבחירות לכנסת ה-24 הוצב כהן במקום ה-15 ברשימת ימינה בראשות בנט שהייתה בבחירות אלו המשך של הימין החדש.
לאחר הקמת הממשלה בראשות נפתלי בנט, יצא נגדה ונגד השתתפות מפלגת ימינה בממשלה, וגיבה את חבר הכנסת עמיחי שיקלי שהתנגד למהלך.
בטורים שפרסם ב"ישראל היום" ובעלוני שבת תמך ברפורמה המשפטית ובבנימין נתניהו תוך הבעת התנגדות נחרצת לתנועות המחאה והשתתפות בהפגנות של חוג הפרופסורים לחוסן מדיני.
בשנת 2024 הצטרף לתנועת "נקראים לדגל" בראשות תא"ל במיל' וקצין מילואים ראשי לשעבר דני ון בירן.
עבודת התזה: בדלנות ופתיחות: התייחסותן של העיתונות והמנהיגות הציונית-דתית לחילונים ולחילוניות בתקופת המדינה – 1948–1986, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, 1987
עבודת הדוקטורט: מדינת התורה – חזון ומציאות: תמורות בהתייחסות התנועה הציונית-דתית לרעיון מדינת התורה ולדרכי הגשמתו בתקופת העיצוב – 1947–1953, רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, התשנ"ה–1995
הטלית והדגל: הציונות הדתית וחזון מדינת התורה בימי ראשית המדינה, ירושלים: יד יצחק בן-צבי, ה'תשנ"ח–1998
התבוללות ישראלית: טמיעתם של לא יהודים בחברה היהודית בישראל והשלכותיה על הזהות הקולקטיבית, רמת גן: מרכז רפפורט לחקר ההתבוללות ולחיזוק החיוניות היהודית, אוניברסיטת בר-אילן, ה'תשס"ב–2002
מהשלמה להסלמה: השסע הדתי–החילוני בפתח המאה העשרים ואחת (עם פרופ' ברוך זיסר), ירושלים: שוקן, 2003
הציונות הדתית – עידן התמורות: אסופת מחקרים לזכר זבולון המר (עריכה מדעית), ירושלים: מוסד ביאליק וקרן קיימת לישראל, ה'תשס"ד–2004
יהודים לא־יהודים: זהות יהודית ישראלית ואתגר הרחבת הלאום היהודי בישראל, ירושלים ורמת גן: מכון הרטמן והפקולטה למשפטים, אוניברסיטת בר-אילן, ה'תשס"ז–2006
מרוממות לחרדה: הציונות הדתית בעשור הראשון של המדינה (עם פרופסור דב שוורץ), רמת גן: אוניברסיטת בר-אילן, ה'תש"ף–2020
הרב ד"ר אשר יצחק חננאל (בבולגרית: Ашеp Ицхак Хананел; 1 ביולי 1895, שומן, נסיכות בולגריה – 26 בספטמבר 1964, סופיה, הרפובליקה העממית של בולגריה) היה היסטוריון, הרב הראשי ליהודי סופיה, ובהמשך הרב הראשי של בולגריה.
ב-1943 נאבק הרב חננאל ביחד עם הרב דניאל ציון להצלת יהודי סופיה מגירוש אל מחנות ההשמדה.
לאחר עלייתו של הרב דניאל ציון לישראל, מונה לרב הראשי ליהודי בולגריה והחליט להישאר בבולגריה עם הקהילה הקטנה שנותרה בה.
ב-1960 ביטל המשטר הקומוניסטי את משרת הרב הראשי וב-1961 הפקיע את בית הכנסת בסופיה מרשות הקהילה.
הרב חננאל נקלע לעימות מול השלטונות, אשר בעקבותיו נשפט באשמת שווא ונכלא, תוך שמצב בריאותו הולך ומדרדר.
לאחר לחץ בינלאומי כבד שוחרר הרב חננאל מהכלא וזמן קצר לאחר שחרורו, הלך לעולמו.
אשר חננאל נולד בשומן למשפחת סוחרים ורבנים.
סבו שכונה בקרב יהודי שומן "החכם חננאל", היה רבה של הקהילה, אם כי לא זכה למינוי רשמי והכרה מטעם השלטונות.
אשר חננאל רכש השכלה יסודית בבית הספר של רשת כל ישראל חברים בעירו.
במלחמת העולם הראשונה לחם כקצין בצבא הבולגרי, נפצע, עוטר בצלב הברזל – דרגה שנייה ונחשב גיבור מלחמה בולגרי.
לאחר המלחמה סיים לימודי משפטים באוניברסיטת סופיה, ויצא ללימודי תארים מתקדמים במשפטים באוניברסיטת וינה.
ב-1920 החליטו ראשי יהדות סופיה להעניק לחננאל מלגת לימודי רבנות.
חננאל הפסיק את לימודי המשפטים ונשלח לבית המדרש לרבנים בברסלאו, בו למד במשך 7 שנים.
לאחר שעמד בהצלחה במבחני הגמר מונה לרב הראשי ליהודי סופיה ולאב בית הדין הרבני שבה.
בעת מינויו של חננאל היו חיי הדת של יהודי בולגריה בנסיגה.
לאחר עזיבתו של הרב מרדכי אהרנפרייז שהפגין דומיננטיות רבה בתפקידו, לא מונה רב ראשי במשרה קבועה ובמקביל דחקה הקונסיסטוריה היהודית של בולגריה את הרבנות לתפקיד משני בניהול הקהילות.
תהליך החילון בשילוב התחזקות מעמדה של המפלגה הקומוניסטית, הוסיפו עוד לנסיגת חיי הדת.
אשר חננאל ביצע רפורמות במנגנון הרבנות, הוא תרגם תפילות לבולגרית ולדינו וערך דרשות בקרב יהודי סופיה במסגרתן הטיף להתקרבות לדת, לשליחת בני הקהילה לבתי הספר העבריים ולא הממשלתיים ולמניעת התבוללות.
מאבקו של חננאל לא זכה לגיבוי מלא מהנהגת יהודי בולגריה ככלל וסופיה בפרט והוא מיתן אותו בהדרגה.
עם זאת, המשיך חננאל בפרסום ספרים וכתבים בתחום עיסוקו ובכללם הספרים: "התורה בדרשות", "הגדות מן התלמוד" ו"דמויות תנכיות".
דמותו של הרב אשר שילבה בין היותו גיבור מלחמה בולגרי ואיש דת משכיל גרמה למקובלתו בחוגים נרחבים בציבוריות הבולגרית.
ב-1934, ביקר בסופיה אלכסנדר הראשון, מלך יוגוסלביה והתעכב לשיחה עם הרב חננאל שעסקה בקהילות היהודיות בשתי הממלכות.
מסופיה יצא אלכסנדר הראשון לצרפת ושם נרצח.
ב-21 במאי 1943 החלו להימסר צווי הגירוש הראשונים ליהודי סופיה.
במועד מסירת הצווים לא ידוע היה שהגירוש יתבצע רק לערי השדה ובני הקהילה והנהגתה סברו, שהם מיועדים להשלח למחנות ההשמדה.
הנהגת הקהילה החלה בפעולה נמרצת במטרה למנוע את הגירוש.
הרב דניאל ציון הכריז על יום 24 במאי כיום צום ותפילה ועם הרב חננאל נאמו בפני קהל אלפים בבית הכנסת שברובע יוצ'בונאר.
לאחר הנאומים החל להקהל לנוע לכיוון ארמון המלך במטרה להפגין נגד הגירוש, אך ההפגנה פוזרה בכוח רב בידי המשטרה ומאות מבני הקהילה נעצרו.
לאחר תום העצרת עזבו שני הרבנים את המקום והגיעו לביתו של המטרופוליט סטפן, שם נועדו עמו ועדכנו אותו על חומרת המצב.
המטרופוליט סטפן התקשר לארמון המלך וביקש לשוחח עמו, אך בוריס השלישי עזב את ארמונו לבקתת הצייד שלו בהרי רילה ולא ניתן היה להשיגו.
בהמשך, נאם המטרופוליט סטפן בפני קהל אלפים שבא לחגוג את חג קירילוס ומתודיוס ומחה על רדיפות היהודים.
מביתו של המטרופוליט סטפן המשיך הרב חננאל לביתה של אקטרינה קרבלובה מקורבתו של המלך בוריס ולאחר פגישה נרגשת קיבלה מהרב חננאל מכתב אישי למלך בוריס, בו נכתב שיהודי בולגריה מוכנים להקריב את חייהם למען בולגריה, אך בתוך גבולות מולדתם.
קרבלובה הוסיפה את בקשתה האישית מהמלך והעבירה את המכתב לארמונו.
לאחר פיזור ההפגנה שיצאה מרובע יוצ'בונאר הוציאה המשטרה הבולגרית פקודת מעצר לרב חננאל וב-25 במאי, הוא נעצר והובל למטה הקומיסריון לשאלות יהודיות.
במטה התחולל עימות מילולי בינו לבין אלכסנדר בלב.
בלב צעק על הרב חננאל ובין השאר ציין שיהודי בולגריה חותרים תחת בולגריה ואינם נאמנים לממלכה.
הרב חננאל השיב לו שהוא קצין צבא בולגרי שנפצע במלחמה ועונד את צלב הברזל ובולגריה היא מולדתו, בדיוק כפי שהיא מולדתו של בלב.
בלב נאלץ לשחרר את הרב חננאל על רקע היותו גיבור מלחמה בולגרי, תוך שהוא נאלץ להודות בפניו שלא יעלה בידו לגרש את יהודי סופיה אל מחוץ לגבולות בולגריה.
ב-1947 הקים הקונסיסטוריון את המכון היהודי למדעים ובכלל זה ספרייה מרכזית לתרבות יהודית, מתוך מטרה לאסוף ולשמר שירים, אגדות, מסמכים ופולקלור.
הרב חננאל, ד"ר אלי אשכנזי וד"ר מוריץ מרקוס הועמדו בראש המכון.
בדצמבר 1948 עלה לישראל הרב דניאל ציון והרב חננאל מונה במקומו לכהונת הרב הראשי ליהודי בולגריה.
חננאל בחר להישאר בבולגריה ולדאוג לקהילה המצומצמת שנותרה שם, משום שלדבריו בישראל כיהנו רבנים רבים ובבולגריה הוא היה היחיד שנותר.
הרב חננאל היה הרב הראשי הראשון ליהודי בולגריה שהיה יליד המדינה, לאחר שורת רבנים, חלקם אשכנזים, שהובאו מחוץ למדינה, וכיהן בתפקידו עד 1960, מועד בו בוטלה משרת הרב הראשי.
ב-1949 הופקע המכון מרשות הקהילה היהודית ותכולתו הועברה לאקדמיה הבולגרית למדעים.
במרץ 1949 אושר בפרלמנט הבולגרי חוק הדתות שקבע הפרדה מוחלטת בין דת למדינה.
באותה השנה בוטלו מרבית ועדי הקהילות והוקמו ועדים אזוריים בסופיה, פלובדיב, בורגס ופלבן ובראשם הועמד הרב חננאל.
ב-19 במאי 1951 אושר בכפוף לחוק תקנון הדת היהודית ובמסגרתו הועברו כל הסמכויות בנושאי דת מהקונסיסטוריון ל"מועצה דתית יהודית מרכזית – להלן רבנות", אשר בראשה הועמד הרב חננאל והורכבה מ-5 נציגים.
עוד הוקמו מועצות אזוריות שהיו כפופות למועצה המרכזית.
ב-1955 פרסמה האקדמיה הבולגרית למדעים את שני כרכי ספרם של הרב חננאל וד"ר אלי אשכנזי, שעסק בהתפתחותם הכלכלית והתרבותית של עמי הבלקן במאות ה-16 וה-17, בהתאם לספרי שאלות ותשובות.
הרב חננאל היה חבר באקדמיה הבולגרית למדעים.
ב-15 ביולי 1956 הגיע הרב חננאל לביקור בישראל ונפגש עם נשיא המדינה יצחק בן-צבי.
במהלך ביקורו ציין הרב בראיונות לעיתונות, כי בבולגריה אין אנטישמיות והשלטונות מעניקים יחס הוגן לבני הקהילה היהודית שנותרה במדינה.
העימות מול השלטון הקומוניסטי, מאסרו ואחריתו
לאחר מבצע סיני סירב הרב חננאל לדרישת השלטונות להשתתף בכנס מחאה נגד ישראל ולפרסם גינוי כנגדה על רקע "תוקפנותה ופשעיה" בנימוק שהוא רב ולא פוליטיקאי.
ב-1960 ביטלו שלטונות בולגריה את משרת הרב הראשי ליהודי בולגריה וב-1961 הודיעו על הפקעת בית הכנסת מרשות הקהילה היהודית והפיכתו למוזיאון.
הרב חננאל המשיך להפעיל את בית הכנסת ובמקום המשיכו להתקיים תפילות.
הרב חננאל נעצר באלול תשכ"א, אוגוסט–ספטמבר 1961. דבר מעצרו פורסם באוקטובר 1961 תוך ציון שהוא מואשם בעסקאות בלתי חוקיות במטבע זר.
הג'ואיש כרוניקול הלונדוני טען שהמעצר בוצע על רקע ניסיון של קומוניסט יהודי להשתלט על הקהילה היהודית.
פרסום אחר, שהוכחש, טען שהרב נאסר משום שסירב לחתום על צו להחרמת בית הכנסת.
בנובמבר 1961 פורסם שיחד עם הרב חננאל נאסרה גיסתו שהואשמה בגניבת זהב מהמדינה והעברתו לידי הרב חננאל ושהרב מואשם בנוסף בגניבת תשמישי קדושה מבית הכנסת.
מצבו הבריאותי של הרב התדרדר בזמן מעצרו והוא אושפז במשך 20 ימים בבית חולים.
ב-4–5 בינואר 1962 נערך משפטו בו הורשע בהפיכת בית הכנסת למרכז ספסרות ועסקים, ושוחרר בערבות עד שמיעת ערעורו.
לאחר משפטו, ביוזמת הקומוניסטים היהודים "הודח" הרב חננאל מכהונת רב בסופיה.
באפריל 1962 נדחה ערעורו והוא הושב לכלא הרב חננאל היה חולה בסוכרת, מצבו הבריאותי הלך והדרדר ומאסרו עורר הדים נרחבים בעולם היהודי.
הופעל לחץ כבד על הממשלה הבולגרית במישרין ובעקיפין לשחרר את הרב במהלך משפטו ולאחר מאסרו, ובין הפונים נחום גולדמן נשיא הקונגרס היהודי העולמי, אריה טרטקובר, הנהגת תנועת המזרחי יושב ראש מועצת גדולי התורה זלמן סורוצקין והרב הראשי ליהודי בריטניה ישראל ברודי.
נערכו מגעים דיפלומטיים בין ישראל לבולגריה במטרה לאפשר לרב חננאל לעזוב את בולגריה ולעלות לישראל, אך למרות המאמצים נותר הרב חננאל מסורב עלייה.
בגבור הלחץ הבינלאומי, ערכו השלטונות הבולגריים לרב חננאל "משפט חוזר" והוא שוחרר מכלאו.
בספטמבר 1964, הלך הרב חננאל לעולמו.
הרב אשר חננאל הובא למנוחות בבית העלמין היהודי בסופיה.
חננאל היה אב לשתי בנות, אשר עלו לישראל וכן עלו אחיו ואחיותיו.
אחד מניניו הוא דובי פרנסס.
ביולי 2024 נקרא רחוב בשכונת נווה אליעזר בתל אביב-יפו על שמו של אשר חננאל.
הרב אשר טננבוים (ה' בניסן תש"א, 2 באפריל 1941 – ט"ז בשבט תשע"ג, 27 בינואר 2013) היה מנהל ועד הישיבות ורבה של שכונת גבעת שאול בירושלים.
נולד בירושלים, מצד אביו דור רביעי בארץ ישראל, בנו של הרב משה דוד טננבוים, שהיה מנהל ועד הישיבות במשך כחמישים שנה.
למד בישיבת עץ חיים בירושלים ולאחר מכן בישיבת פוניבז' בבני ברק.
נישא לשפרה, בתו של מנחם פרוש.
לאחר נישואיו למד בישיבת מיר בירושלים.
בשנת תשכ"ח (1968), בהיותו בן 27, התמנה כרבה של שכונת גבעת שאול בירושלים מטעם המועצה הדתית.
בשנות ה-70 הקים את בית מדרש "ברכת מנחם" בשכונה, לכבודו של חותנו מנחם פרוש, במרתף בנין, ובשנות ה-90 הועבר בית המדרש למבנה מרווח והחליף את שמו ל"משכן באב"ד".
תחת הנהלתו של הרב הורחב בית המדרש במהלך השנים, נבנו בו מקווה וספרייה תורנית עשירה עד שהפך לבית מדרש מרכזי בשכונה.
בכסלו תשנ"ד (נובמבר 1993), לאחר פטירת אביו, התמנה על ידי הרב שך, נשיא ועד הישיבות, למלא את מקום אביו בניהול ועד הישיבות.
ייצג את הישיבות המאוגדות בוועד הישיבות מול השלטונות ורשויות הצבא.
במסגרת תפקידו היה חותם על טופסי הדיחוי של בני הישיבות לצה"ל, ומאשר את היותם בני ישיבות, ועומדים בקריטריונים של תורתו אומנותו, הרב טננבוים היה ידוע בקפדנותו לבדוק האם מבקש הדיחוי אכן תלמיד ישיבה, ורק אז הסכים לחתום על התצהיר.
היה בקשר הדוק עם ראשי אכ"א וטיפל במקרים של בחורי ישיבה שהתעוררו אצלם בעיות מול שלטונות הצבא.
פרסם את הוראותיו של הרב שך בנושאים שונים הקשורים לעולם הישיבות וכן תקנות מיוחדות לבחורי הישיבות ובהן האיסור להוציא רישיון נהיגה, כאשר הוחלט כי תלמיד ישיבה שיוציא רישיון, אינו זכאי למעמד בן ישיבה מועד הישיבות.
היה מרבה להתייעץ עם הרב שך בנושאים השונים שעלו על הפרק, והיה מגיע רבות למעונו לצורך כך.
לאחר פטירת הרב שך היה נועץ בהרב אלישיב.
בשנת תשנ"ט (1999) התמנה כחבר בוועדת טל שדנה בסוגיית גיוס בני ישיבות והדיחוי משירות בצה"ל הניתן להם מתוקף הסדר תורתו אומנותו.
בשל פעילותו זו, זכה למכתבי תמיכה מאותם חברים במועצת גדולי התורה.
כמו כן סירב להשתתף בישיבות ועדת כץ שהכינה את החוק להגשתו לכנסת, ותחתיו השתתף נציג אחר של ועד הישיבות.
בשנת תש"ע חלה במחלת הסרטן, ולאחר שלוש שנים שבהן נאבק במחלתו נפטר.
לאחר פטירתו מינה הרב שטיינמן את חתנו הרב חיים אהרן קאופמן למלא מקומו בוועד הישיבות.
אחיו, יצחק מתתיהו טננבוים, הוא עורך המודיע.
חתנו הרב חיים אהרן קאופמן מכהן כרב בית הכנסת משאת בנימין בשכונת מעלות דפנה בירושלים וכהיום ממשיך דרכו כיו"ר ועד הישיבות .
חתנו הרב עקיבא פרנקל, בנו של הרב איסר פרנקל, רבה של שכונת בבלי בתל אביב, הוא דיין.
בנו הרב דב מאיר, חתנו של הרב יצחק זילברשטיין, מכהן כר"מ בישיבת קריית מלך, בנו הרב יעקב, ממלא את מקומו כרב בית הכנסת משכן באב"ד.
חתנו הרב מנחם פרנקל, כהיום ר"מ בישיבת להבת התורה בביתר חתנו הרב שלמה וינברג אבא של אהרן וחתנו הנוסף הוא ר' שוקי וילהלם מחותנו של מוטי ברזובסקי.
אשר חירָם (ז'יגמונד קֶרֶקֶש; בהונגרית: Kerekes Zsigmond; 17 בדצמבר 1897, בודפשט – 26 בנובמבר 1973, א' בכסלו תשל"ד, ירושלים) היה אדריכל ומהנדס ישראלי ממוצא הונגרי.
מתכנן בתי הקברות הצבאיים של מדינת ישראל ואדריכל הבית של המחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון.
זיגמונד קרקש נולד ב-1897 בעיר בודפשט שבהונגריה למשפחה יהודית-הונגרית.
למד אדריכלות בבית הספר הטכני הגבוה (Deutsche technische Hochschule) בעירו והשלים את הכשרתו כמהנדס ואדריכל בבית הספר הטכני הגבוה בברנו שבצ'כוסלובקיה בשנת 1922. לאחר שמונה שנים של עבודה במשרד אדריכלים בעיר פתח קרקש משרד עצמאי.
באותן שנים הייתה ברנו מוקד חשוב של הסגנון המודרניסטי באדריכלות, וקרקש בנה בעיר מבנים רבים.
לאחר סיפוח צ'כוסלובקיה לגרמניה ב-1939 חזר עם משפחתו להונגריה, וב-24 באפריל עלה לארץ ישראל עם משפחתו והתיישב בתל אביב.
בתחילת 1940 עבר לירושלים ועבד במחלקת עבודות ציבוריות של ממשלת המנדט.
בירושלים עִברת זיגמונד קרקש את שמו ל"אשר חירם"; חירם היה שמו של חרש המתכת של מקדש שלמה, ובכך ביטא קרקש את שיוכו המקצועי ואת חברותו בבונים החופשיים.
בארץ ישראל השתתף חירם באופן פעיל בתחרויות אדריכלים רבות.
בהן היו תכנון חלקת חללי המאורעות בבית הקברות נחלת יצחק ובית ספר שבח בתל אביב.
בשנת 1944 זכה בפרס הראשון בתחרות לבניית עיריית דמשק, תוכנית שלא יצאה לפועל.
ב-1949 השתתף חירם בתחרות של המחלקה להנצחת החייל במשרד הביטחון לעיצוב המצבה הצבאית ובתי הקברות הצבאיים בנחלת יצחק ובעפולה וזכה בה.
בעקבות זאת התמנה לאדריכל הבית של המחלקה ושימש בתפקיד זה בשנים הראשונות שלאחר קום המדינה.
בתוקף תפקידו תכנן מהיסוד את כלל בתי הקברות הצבאיים ומילא תפקיד מפתח בעיצוב המצבה הצבאית האחידה.
כמו כן תכנן עשרות אנדרטאות ברחבי ישראל.
מספטמבר 1950 ועד פרישתו לגמלאות בדצמבר 1962 שימש חירם כאחראי על שימור מבנים ואתרים היסטוריים במחלקת העתיקות.
במהלך תפקידו פיתח עניין מיוחד בבתי כנסת עתיקים, וכתב דיסרטציה בנושא, שזיכתה אותו בתואר דוקטור מאוניברסיטת וינה.
בשנת 1962 פרסם את התזה בכתב העת Wiener Jahrbuch für Kunstgeschichte ('שנתון וינה לתולדות האמנות').
בשנת 1952 הכין תוכנית (שלא בוצעה) לבניית מוזיאון לעתיקות בגבעת רם שהיה אמור להחליף את מוזיאון רוקפלר, שהיה באותה תקופה בשטח בשליטה ירדנית.
אשר חירם נפטר בשנת 1973, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
מצבתו ומצבת אשתו (נפטרה ב-1982) פשוטות, ומונחות עליהן אבני ראש בעלות צורה זהה לזו של המצבות הצבאיות.
החלקה הצבאית בבית הקברות נחלת יצחק
בית הקברות הצבאי בהר הרצל
האנדרטה לזכר כ"ג יורדי הסירה
אנדרטת מתנדבי היישוב במלחמת העולם השנייה
אנדרטת מגיני הרובע היהודי במלחמת השחרור
אנדרטאות לכבוד מרגמת הדוידקה בירושלים, צפת וטבריה
האנדרטה לבני רמת-גן שנפלו במלחמת העצמאות
אנדרטה לבני כפר ורבורג שנפלו במלחמת העצמאות
אנדרטה לנופלים על שחרור אשדוד במלחמת העצמאות
אנדרטת האוניה ארינפורה בהר הרצל
עמוד זיכרון המשולב כיום במוזיאון גולני
רבי אשר ישעיה רובין (תקל"ה 1775/תקל"ז 1777 – י"ד בניסן תר"ה, 1845) היה האדמו"ר השני מרופשיץ ורבה של רופשיץ.
ממלא מקום חמיו רבי נפתלי מרופשיץ.
נולד בוורשה לרבי אליעזר ליפמן רובין ("החייט") ולפרומט בתו של רבי אשר הורוביץ אב בית-דין נארול.
בצעירותו היה תלמידם של רבי יעקב יצחק הורוביץ (החוזה מלובלין), רבי אברהם יהושע השיל מאפטא, רבי ישראל הופשטיין מקוז'ניץ ורבי מנחם מנדל מרימנוב.
נישא לרייצא בתו של רבי נפתלי צבי הורוביץ.
לאחר פטירת חותנו בשנת תקפ"ז נתמנה על ידי רבי שלום רוזנפלד מקאמינקא ורבי שמעון מרילוס מירוסלב למלא את מקומו כרבה של רופשיץ ולאדמו"רה ותלמידי חמיו עברו אליו.
הוא נודע בעיקר ביראת שמיים המופלגת שלו, בהקפדתו על ענייני קדושה וטהרה ובענוותנותו.
צדיקי דורו העריצו אותו והפליגו בשבחו ומפורסמת היא הגדרתו של בעל הדברי חיים מצאנז כי רבי אשר ישעיה הוא "אור העולם".
ובספרו דברי חיים הוא מכנהו "אדמו"ר נר ישראל גאון הדור קדוש ישראל מו"ה אשר ישעיה נרו יאיר".
מסופר שכשהגיע לראשונה לחוזה מלובלין אמר שהוא "קורבן פסח יפה" ואכן נפטר בערב פסח ה'תר"ה, כשהוא בן 70. לאחר פטירתו פורסמו דברי תורתו בספר "אור ישע".
בסוף ימיו נודע רבי אשר ישעיה כגדול אדמו"רי גליציה בדורו, ותלמידו המובהק רבי שלום מקאמינקא אמר שכדאי ללכת שלש מאות מיל כדי לקבל שלום עליכם מרבי אשר ישעיה.
רבי שלמה זלמן מוויליפולי .
רבי מנשה, מילא את מקום אביו ברופשיץ (נפטר ה'תרכ"א)
רבי אהרן, היה רב ברימנוב (נפטר ה'תרי"ז)
רבי אלימלך, היה רב בסוקולוב פודלסקי (נפטר ה'תרכ"ב)
רבי מנחם מענדל, היה רב בגלוגוב (נפטר ה'תרל"ג)
רבי יחיאל, היה רב בקולבסוב (ה'תק"ע - ה'תר"ך)
חנה, אשת רבי משולם פייבוש האלפרין מברז'אן
בת נוספת נישאה לרב יצחק רייך, חמיו של רבי אברהם מתתיהו פרידמן האדמו"ר משטפנשט
אשר יהלום (נולד בכ"ד בחשוון, ה'תשכ"ט, 15 בנובמבר 1968 בירושלים) הוא פרופסור מן המניין לפיזיקה בפקולטה להנדסה באוניברסיטת אריאל בשומרון.
אשר יהלום נולד לשלומית ויוסף יהלום בירושלים, ולו ארבעה אחים ואחיות.
שירת בצה"ל בשנים 1986–1989, ובמהלך שירותו הצבאי ב-1986 החל ללמוד פיזיקה ומתמטיקה באוניברסיטה העברית.
לאחר מכן המשיך לתואר שני ושלישי בפיזיקה, ובשנת 1996 קיבל תואר דוקטור על עבודה שכותרתה "Energy Principles for Barotropic Flows with Applications to Gaseous Disks".
במהלך הפוסט-דוקטורט שלו באוניברסיטת תל אביב קיבל הזמנה מיוסף פנחסי להצטרף לסגל המכללה האקדמית יהודה ושומרון (לימים אוניברסיטת אריאל בשומרון) וב-1999 הפך יהלום לחבר הסגל הרביעי במחלקה להנדסת חשמל ואלקטרוניקה.
בשנת 2006 מונה לפרופסור חבר ובשנת 2013 מונה לפרופסור מן המניין.
בשנים 2014–2017 כיהן כראש המחלקה להנדסת חשמל ואלקטרוניקה, ובשנים 2018–2021 כיהן כסגן הדיקאן של הפקולטה להנדסה.
בשנים 2020–2021 כיהן כיושב ראש חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי.
על שמו רשומים 300 פרסומים שפיטים, לרבות ספרים, פרקים בספרים, מאמרים בעיתונות המדעית ומאמרים בקובצי כנסים.
בין השנים 2001–2020 שימש כיושב ראש ארגון הסגל הבכיר במכללה ובאוניברסיטה.
לארגון היה תפקיד מרכזי בהתאמת תנאי העבודה והשכר למקובל באוניברסיטאות, ובהפיכה דה פקטו של "מכללת יהודה ושומרון" לאוניברסיטה לכל דבר ועניין.
השינוי דרש מאבק בפקידי האוניברסיטה ובפקידי האוצר שדרשו להשאיר את הסגל האקדמי בתנאי עבודה ושכר של מכללה ובכך לבטל דה פקטו את ההכרה במוסד באריאל כאוניברסיטה.
עד 2022 זכו עבודותיו שבע פעמים לציון לשבח מטעם הקרן למחקרי כבידה, בפעם האחרונה על עבודתו בנושא "עידוש כבידתי", עבודה נוספת במסגרת רעיון מהפכני תחליפי לחומר אפל שהיום מקובל על הקהילייה המדעית כדי להסביר אנומליות במדידות מהירות בגלקסיות.
פרופ' אשר יהלום נשוי לשופטת הדס יהלום - נשיאת בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב ולהם שלושה ילדים.
אחיו הוא פרופ' שלם יהלום.
קידמה בתורת השדות הקלאסית (בנת'ם, 2011)
אשר זליג ארליך (18 במרץ 1878, נהר טוב, אוקראינה – 5 בינואר 1952, תל אביב) היה פעיל ציוני.
עבד בישראל ומחוצה לה כמורה ומנהל בתי ספר.
ממייסדי הסתדרות המורים וממקימי התיאטרון העברי בארץ.
ארליך נולד ב-1878 במושבה החקלאית היהודית נהר-טוב שבפלך חרסון שבאוקראינה לחיים יצחק ארליך ופנינה-פרל (רבינוביץ') מחסידי חב"ד.
בצעירותו התחנך בזרם החרדי והוסמך לשחיטה ולרבנות.
בישיבת ליובאוויטש למד יחד עם רבי יוסף יצחק שניאורסון שמאוחר יותר נהיה לאדמו"ר השישי מליובאוויטש.
שירת תחילה כשו"ב בעיר נוביבוג ואחר כך עבד כרב ושו"ב בדימובקה שבפלך חרסון.
על אף היותו שייך לזרם החרדי הצטרף ארליך לתנועת חיבת ציון וב-1897 נסע לאודיסה על מנת להרחיב את השכלתו הכללית ואת ידיעותיו בחינוך.
בתקופה זו התמסר לפעילות ציונית וב-1898 אף מונה למזכיר ההסתדרות הציונית באוקראינה (בראשותו של זאב טיומקין).
ב-1899 יצג ארליך תנועה זו בקונגרס הציוני השלישי שנערך בבזל ואף זכה ללחוץ שם את ידו תיאודור הרצל.
ב-1900 גויס ארליך לצבא רוסיה ונשלח למבצר קארס (Kars Kalesi) שבקווקז (כיום בגבולות טורקיה) שם מונה לסופר הגדוד ומורה.
בין חיילי הגדוד ששירת במבצר נמנו כ-140 חיילים יהודים (מתוך כ-400 יהודים ששירתו בחיל המצב בעיר קארס עצמה).
על אף האיסור של שלטונות הצבא להיות חבר בארגון כלשהו המשיך ארליך לפעול בקרב החיילים היהודים ויהודי המקום להחדרת הרעיון הציוני וללימודי יהדות.
לאחר מספר חודשים בצבא הופסקה המגבלה של חברות בארגונים וארליך החל לארגן אגודה ציונית, בשם "צבא ציון", עבור החיילים היהודים ששירתו באזור.
ארגון ציוני זה אף זכה לאישורו של מנחם אוסישקין.
באותה תקופה פעל ארליך גם בקרב היהודים של כפרי האזור כדי לקרבם ליהדות ולציונות ואף יזם פעילויות משותפות, בתקופות החגים היהודיים, עבור החיילים והיהודים תושבי האזור.
בתקופת שירותו גמר ארליך אומר לעלות ולהתיישב בארץ ישראל ואף הודיע על כוונתו זו לאוסישקין תוך שהוא מבקש את עזרתו למצוא אדמה באזור הספר.
ב-1903 שוחרר ארליך מהצבא, הגיע לאודסה ומשם לעירו ניקולאייב.
עם חזרתו הוצע לו ללמד בבית הספר הציוני שבעיר (החדר המתוקן) וארליך קיבל את ההצעה והחל ללמד שם.
ב-1904 עבר ארליך לגור בחרסון שם היה פעיל הארגון ההגנה העצמית היהודית.
ב-1904 עלה ארליך ארצה במסגרת העלייה השנייה.
עם הגיעו ארצה הצטרף לצוות המורים של בית הספר לבנות ביפו.
לפי הצעתו של מנהל יק"א, צבי הנרי פרנק, התיישבו ארליך ואשתו בכפר תבור על מנת להחליף את יוסף ויתקין כמנהל בית הספר של יק"א ביישוב.
בתקופת שהותו בכפר תבור היה שותף ארליך למאמצים להחליף את השומרים הערבים בשומרים מארגון השומר.
ב-1909 פוטר ארליך ממשרתו בכפר תבור על ידי פקיד יק"א "בגלל התערבותו בפוליטיקא".
לאחר שפוטר, שבתו תלמידי בית הספר מלימודיהם.
פרשה זו תוארה בהרחבה על ידי ממש"י (מנחם שמואלי) ב"הפועל הצעיר":
אחרי פיטוריו עבר ללמד בבית הספר אליאנס בביירות אולם ב-1911 הסתכסך עם הנהלת הארגון ושוב פוטר ונשלח לנהל את הגימנסיה העברית בעיר פלובדיב שבבולגריה.
ב-1914 חזר ארליך ארצה והחל ללמד בבית הספר לבנים בירושלים בהנהלת חיים אריה זוטא אך זמן קצר לאחר שחזר פרצה מלחמת העולם הראשונה וארליך נאלץ לעבור לטבריה על מנת לחמוק מחובת הגיוס לצבא הטורקי.
בטבריה מונה למזכיר המשרד לענייני המושבות ובמסגרת זו פעל לקליטת מגורשי תל אביב יפו.
במסגרת תפקידו הקים בטבריה בית ספר לילדי המגורשים אותו ניהלו אליעזר פפר וישראל יהודה אדלר.
לאחר שנחשד בקשר למחתרת ניל"י נאסר והועבר לכלא "ח'אן אל באשה" בדמשק שם נחקר ארוכות ועונה.
לאחר תקופה בכלא החליטו שופטים שאינו קשור לארגון ניל"י והוא נשלח כמגויס (יחד עם עוד 30 משוחררי הכלא) לשרת בטורקיה שם חלה בטיפוס (יחד עם עוד 6 מגויסים) והועבר לבית חולים צבאי שם נשאר עד תום המלחמה.
ב-1918 עם סיום המלחמה חזר ארליך לטבריה וניהל את בית הספר שיסד.
במסגרת פעילותו הציבורית בטבריה היה בין מייסדי שכונת "קריית שמואל" ופעל להקמת מלון אליזבת בשכונה.
החל משנת 1920 היה ארליך פעיל בהסתדרות המורים והיה שותף להקמת מוסדות עזרה למורים כמו קרן פנסיה, קופת גמל ובנק (בנק מסד).
בנוסף לעבודתו כמורה היה ארליך ממקימי התיאטרון העברי (ביחד עם מנחם גנסין, אליעזר פפר ויעקב מושלי).
בנוסף התעניין בתחום האסטרונומיה ובנה מכשירי עזר ללימוד וצפייה בכוכבים.
ב-1905 נשא ארליך לאשה את דבשה לויט ולזוג נולדו 3 ילדים.
נפטר ב-1952 ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
אשתו, דבשה, נפטרה ב-1968 ונקברה לצידו.
בית הספר "ארליך" בטבריה נקרא על שמו.
ב-1954, במלאת שנתיים למותו הוצב בבית הספר לוח הנצחה על שמו.
בנוסף לדמותו נחקק על הלוח גם המשפט "המורה, התוכן, איש העלייה השנייה, מאבות העיר וממייסדי בית ספר זה".
ב-1959 הוציאה משפחתו ספר לזכרו בשם "אשר היה".
המדריך בשמי ארצנו, הוצאת צ'צ'יק, 1959
לוח המאורות, הוצאת העורך, 1989
קמיל פלמריון, אסטרונומיה לכל - ספר לימוד וקריאה לבתי-ספר ולעם.
אשר טללים (30 במרץ 1950 – 21 באוקטובר 2022) היה במאי קולנוע ישראלי, שביים וערך עשרות סרטים ארוכים וזכה בפרס האקדמיה הישראלית (אופיר).
טללים שילב עשיית סרטים עם הוראת קולנוע, והיה פעיל במוסדות ידועים בתחום הקולנוע.
מרכז פעילותו של טללים היה בישראל, אך מ-1998 ועד 2021 פעל בלונדון.
טללים נולד ב-1950 בטנג'יר שבמרוקו בשם מסוד בן-טולילה לאסתר ויעקב בן-טולילה.
ממרוקו עברה המשפחה למאלגה שבספרד, וב-1960 עלה לישראל עם משפחתו וקיבל את השם אשר.
המשפחה התיישבה בבני ברק שם למד בבית ספר התיכון הדתי.
ב-1968 התגייס טללים לחטיבת גולני ושירת בסיני בתקופת מלחמת ההתשה ובהמשך השתתף במלחמת יום הכיפורים.
החוויות משתי מלחמות אלו היוו את הבסיס ליצירותיו הראשונות.
טללים גר ופעל תקופה ארוכה בירושלים ועסק בבימוי ועריכת סרטים וכן בהוראה.
ב-1986 ייסד את הקורס הפופולרי "קולנוע – טריטוריה נסתרת" בסינמטק ירושלים והיה שותף בניהולו ואף הירצה בו עד 1997.
ב-1989 היה בין מייסדי בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה ושימש בו כמורה לעריכת קולנוע.
ב-1998 עבר טללים עם אשתו השנייה, רונית, לגור בלונדון (בעקבות לימודי הדוקטורט של אשתו) שם הוזמן להצטרף לסגל הקבוע של בית הספר הגבוה לקולנוע של בריטניה , ה־NFTS ולימד בו.
בתקופה זו הפעיל טללים קרן לסרטים קצרים TPSFF@UKJF והיה שותף להפקתם של 29 סרטים (23 עלילתיים, 3 דוקומנטריים, 3 סרטי אנימציה).
טללים חזר לפעילות קולנועית בישראל באפריל 2021 והתגורר תקופה ביישוב כליל שהיה בין מייסדיו ב-1979. לאחר תקופה בכליל חזר לגור בלונדון.
טללים נישא בנישואים ראשונים למירי שטראוס טללים (לבית פיליפ) ונולדו להם 2 ילדים (ענהאל ותום קרלוס).
נישא שנית לרונית (לבית יואלי) ומנישואים אלו נולדו לו 2 ילדים נוספים (אביגיל ויהונתן).
נפטר באוקטובר 2022 בלונדון לאחר מאבק במחלת הסרטן.
בנו, תום קרלוס, שנקרא על שם דודו, (אחיו הצעיר של טללים), שנהרג ב-1973 במהלך מלחמת יום הכיפורים, הוא מלחין, כותב, מתכנת וסולן.
בתו, ענהאל צימרמן, היא קלינאית תקשורת, מטפלת DIR, מדריכה, מרצה וצלמת, מתגוררת בתל אביב.
נפטר ב-21 באוקטובר 2022, והובא למנוחות ביישוב כליל .
טללים היה סב לחמישה נכדים.
1983 – מפגש במדבר, סדרת טלוויזיה של 7 פרקים על מפגש משפחתו של ג'וליאן שגרן עם משפחה בדואית.
1984 – יום ביומן אישי, דוקומנטרי.
תעוד יום אחד ביומנו של דוד פרלוב.
1988 – התמונה החסרה, סרט על העשייה של הסרט "הלם קרב" של יואל שרון.
טללים גם הפיק וכתב את התסריט לסרט.
היה מועמד לפרס אופיר לסרט העלילתי הטוב ביותר.
זוכה פרס אופיר לסרט התיעודי הטוב ביותר
1998 – טרמפיסטים, (דינמיקה בין ישראלי ממוצע ושלושה טרמפיסטים שאסף: חייל דתי, בחורה היפית ובחור ערבי).
2003 – גלות, מבט אישי בפרספקטיבה מלונדון על הקונפליקט הישראלי/פלסטיני.
השתתף פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין ובפסטיבל הקולנוע ירושלים
1992 – דיג דיג דוג (בהשתתפות דליק ווליניץ, שרון שחל ונורית הירש)
1994 – עולם קטן (בהשתתפות יעל אבקסיס, נורית הירש וצ'רלי סופר)
1995 – ילדיש (בהשתתפות עוזי חיטמן.
הוקרן גם בערוץ 2 מטעם טלעד)
1995 – בא לי מסיבה לי (בהשתתפות אורנה דץ ומשה דץ)
1996 – אפרוחים (בהשתתפות ענת אלימלך, אסי לוי, שרי בז'יז'נסקי ושרון צור)
1996 – הולכים לגן (בהשתתפות שרון שחל, אביגיל אריאלי, אייל אהרונוביץ' וכרמל סידי)
1983 – מפגש במדבר - סדרת טלוויזיה לילדים
1990 – כל האנשים הבודדים.
סדרה דוקומנטרית בת 3 פרקים המתעדת מוזיקאים ישראלים (ימיה המוקדמים של להקת החברים של נטאשה, אלברט עמר ואהוד בנאי).
1980 – טרנזיט, סרט קולנוע (יחד עם לוי זיני)
1983 – פרידה מסיני, תיעוד הפרידה מסיני.
1986 – משלים שועליים, סדרת אנימציה בפלסטלינה.
1992 – דרך האטלס, סדט תיעודי ששודר בערוץ הראשון
מורה בחוג לקולנוע באוניברסיטת ת"א (1987–1999).
מורה בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים (1989–2018).
מורה במעלה - בית הספר לקולנוע ולטלוויזיה (1990–1998).
1990 – פרס וולגין לסרט התיעודי הטוב ביותר, פסטיבל הקולנוע ירושלים עבור "כל האנשים הבודדים"
1994 – פרס אופיר על הסרט "אל תגעו לי בשואה".
2008 – סרט קצר שהיה שותף בהפקתו נבחר לרשימה הקצרה של האוסקר האמריקאי.
2015 – סרט שסייע בהפקתו היה מועמד ל־BAFTA הבריטי.
אשר הלפרין (29 באפריל 1925 - 3 באוקטובר 2014) היה כלכלן ישראלי, שכיהן בתפקידים בכירים בבנקים.
ד"ר הלפרין היה מנכ"ל משותף בבנק הפועלים, מנכ"ל איגוד הבנקים בישראל, מנכ"ל בנק לאומי לתעשייה ומנהל מחלקת המחקר בבנק לאומי.
אשר הלפרין היה הישראלי הראשון שסיים לימודי דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון.
הוא למד בגימנסיה גאולה ובבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בו סיים לימודי תואר ראשון בשנת 1947. את התואר השני באוניברסיטת קליפורניה בברקלי סיים בשנת 1952. בשנת 1955 היה הישראלי הראשון שסיים דוקטורט באוניברסיטת פרינסטון.
בתום לימודיו בבית הספר התיכון התגייס להגנה ושירת במשטרת היישובים העבריים בכפר גלעדי.
במסגרת שירותו עסק בשמירה וסייע לעליית יהודים מלבנון ומסוריה, שבאו ברגל.
במלחמת העצמאות שירת בחטיבת גבעתי והשתתף במבצע תינוק ובמבצע חסידה.
משנת 1950 עבד ככלכלן באגף מטבע חוץ במשרד האוצר.
בין תפקידיו בבנק: יועץ כלכלי של הבנק, מנהל מחלקת המחקר ומנהל בנק לאומי לתעשייה.
בשנים 1969 עד 1972 היה מנכ"ל משותף של בנק הפועלים.
לאחר מכן ניהל את חברת פקטורינג וולטר אי.
בתקופת עבודתו בבנק הפועלים היה מנכ"ל בנק משכן, בנק למשכנתאות של בנק הפועלים.
החל משנת 1976 ועד 1991 היה מנכ"ל איגוד הבנקים בישראל.
הלפרין הרצה בכלכלה ובמנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב בשנים 1955 עד 1995 ובנוסף לכך היה מרצה אורח בטכניון, באוניברסיטה העברית בירושלים, באוניברסיטת בר-אילן, באוניברסיטת קולומביה, אוניברסיטת ניו יורק ובאוניברסיטת פנסילבניה.
החל משנת 1992 היה מרצה לכלכלה במכללה למינהל.
אשר הלפרין היה נשוי לבלהה הלפרין, שעד פרישתה לגמלאות עבדה כמורה לתנ"ך בגימנסיה הרצליה.
אֲשֶׁר הֵנִיא הוא פיוט לחג הפורים, המסכם את סיפור המגילה.
על פי ההשערה המקובלת, במקורה הייתה זו ברכה מפויטת, דהיינו גרסה פיוטית לברכה שלאחר קריאת המגילה (ברכת הרב את ריבנו).
אולם לא נמצא מקור המעיד על כך, ובכל המקורות המוכרים נהוג לאומרו לאחר הברכה בליל פורים ולא כחלק מהברכה עצמה.
הפיוט חובר באקרוסטיכון של אותיות האלפבית העברי.
מפורסמים שני הבתים האחרונים הפותחים במילים "שושנת יעקב", אשר על פי מנהג אשכנז כיום, נאמרים גם ביום לאחר קריאת המגילה.
במחזור ויטרי (1208) נכתב שהוא "מיסודם של אנשי כנסת הגדולה".
יש שכתבו שמחברו הוא רבי אשר, סבו של רבי יצחק הלוי: .
המחקר כיום מפקפק במסורת זו, בשל העובדה שהפיוט השני שמיוחס לאותו ר' אשר הלוי, אשר בגלל אבות, ידוע כפיוט קדום ומופיע כבר בסידור רב סעדיה גאון.
ייתכן כי מסורת זו נוצרה כדי להסביר את הפתיחה הבלתי שגרתית של הפיוט במילת קישור, "אשר".
הפיוט אינו נמצא במקורות מוקדמים, והובא בספרי ההלכה והמנהג של ראשוני אשכנז, צרפת ואיטליה, כמו מחזור ויטרי, שיבולי הלקט, תניא רבתי והגהות מיימוניות ונהוג במנהגיהן.
הוא מופיע בקטע אחד מהגניזה הקהירית, אך קטע זה עצמו הוא קטע אשכנזי.
אף על פי כן, הפיוט נחשב לקדום, וזאת על פי סגנונו, משקלו וסידורו לפי א' ב' ולא לפי חרוזים.
גם דמיונו לברכת 'אשר בגלל אבות' הקדומה וחברותיה, מחזקים את ההשערה שנתחבר בארצות המזרח ומשם התגלגל לאירופה, אלא שיצא מכלל שימוש במזרח בשלב מוקדם.
ביהדות אשכנז התפשט המנהג לאומרו בליל פורים לאחר קריאת המגילה.
בעבר אמרוהו במקום זה גם בנוסח צרפת ונוסח איטליה.
ביום פורים אין אומרים אותו, משום שאמרו כבר פיוטי קרובות בחזרת הש"ץ אשר כוללים את תוכנו של פיוט זה.
על אף זאת, נהוג לומר ביום פורים את סופו של הפיוט, משושנת יעקב ואילך.
בקהילות בהן אין אומרים קרובות, יש שכתבו שיש לומר את אשר הניא כולו, כבערב, אולם ברוב המקומות השתרש המנהג שאין אומרים את הפיוט גם אם לא אומרים קרובות.
יש הנוהגים לומר רק את שני הבתים האחרונים ואת התוספת "ארור המן", גם בלילה וגם ביום.
שני הטורים האחרונים של הפיוט הפותחים באותיות ש' ות', הם הטורים המפורסמים בפיוט.
שני טורים אלה, , נאמרים גם לאחר קריאת המגילה ביום, אף על פי שיתר הפיוט לא נאמר ביום אלא רק בליל פורים.
קטע זה זכה ללחנים רבים והם מושרים רבות בחג הפורים.
פתיחת הטור האחרון במילה "תשועתם" רומזת לחתימת הברכה "האל המושיע", ונועד לקיים את הדרישה ההלכתית ל"מעין החתימה סמוך לחתימה".
לאחר סיום הא"ב ישנו טור נוסף: .
טור זה אינו תואם במקצבו את מקצב יתר הפיוט, וגם אינו כלול באקרוסטיכון, ולכן סביר שהוא תוספת מאוחרת שאינה מגוף הפיוט.
מאידך גיסא, טורים דומים מוכרים גם מסוף הפיוט תרומה הבדילנו שגם הוא ברכה מפויטת.
בכתבי יד ספורים נוסף אחר טור זה טור מעבר נוסף, שנועד להעביר שנית לחתימת הברכה.
לאחר הפיוט נאמרים המשפטים "ארור המן אשר ביקש לאבדי, ברוך מרדכי היהודי, ארורה זרש אשת מפחידי, ברוכה אסתר בעדי, ארורים כל הרשעים, ברוכים כל הצדיקים, וגם חרבונה זכור לטוב".
מקטע זה אינו קשור כלל לפיוט והוא מוסף מחויב אמירה לאחר קריאת המגילה לפי התלמוד ירושלמי ומסכת סופרים.
בתלמוד ירושלמי () נאמר: , ובמסכת סופרים (): .
גם בתלמוד בבלי נרמזת חובת אמירה זו, באימרתו של רבא () , והתוספות והרא"ש ציינו לדברי הירושלמי.
וכך נפסק בטור ובשולחן ערוך.
לפיסקה זו גרסה אחרת הנאמרת גם בנוסח עדות המזרח (שאינם אומרים את הפיוט "אשר הניא") המתחילה "ברוך ה' אלקי ישראל".
גרסאות נוספות מופיעות במחזורים וסידורי תפילה קדומים.
לפיוט הולחנו לחנים רבים ובפרט לשורותיו האחרונות (החל מהמילים שושנת יעקב), ביניהם כמה שהתפרסמו ביותר:
הלחן המפורסם בציבור הוא לחנו של ידידיה אדמון.
בציבור הדתי-חרדי מפורסם לחנו של חיים שלמה סבינר מחסידות גור (הופיע באלבום פורים טיש 1).
לחסידות גור עוד עשרות לחנים.
לחן של עזריאל מנדלבוים מחסידות באבוב.
אף הוא פופולרי בציבור החרדי.
הופיע באלבום פורים טיש 2. לחסידות באבוב עוד מספר לחנים, בהם לחנו של רבי בן ציון מבאבוב, לחנו של אהרן מילר ולחנו של משה גולדמן.
לחנו של רבי שאול ידידיה טאוב מחסידות מודז'יץ.
לחסידות מודז'יץ עוד לחנים רבים מהאדמו"רים ומחסידים.
לחסידות ברסלב שני לחנים, אחד מהם של הרב מאיר לייב ברכר.
לחסידות חב"ד לחן של תלמידי בעל התניא.
לחן נוסף הוא של המלחין החב"די שלום חריטונוב.
בחסידות בויאן מושר השיר בשני לחנים של פנחס ספקטור וכן בלחנים נוספים של בן ציון שנקר (הופיע בדיסק פורים טיש 3) ובלחן של חסידות רוזבדוב (אף הוא הופיע ב"פורים טיש 3").
לחן חסידות סאטמר, הופיע בדיסק פורים טיש 3. יש אומרים שהוא של בעריש ווישווער ויש אומרים שהוא של ליפא ליוש.
מושר בחסידות סקווירא ובחסידות נדבורנה.
מתוך הפיוט: "להודיע שכל קוויך" - ניגון קרלין.
ניגון נוסף הוא של חסידות ברסלב.
מתוך הפיוט: "תשועתם היית לנצח" - ניגון ויז'ניץ
הרב יצחק גינזבורג הלחין כמה לחנים על שני הבתים האחרונים ("שושנת יעקב") וכן על ההוספה "ארור המן".
טעות נפוצה בחלק מהלחנים היא במילים "תשועתם הָיִיתָ לנצח" המוחלפות בטעות ב"תשועתם הָיְתָה לנצח".
אשר וסרטיל (כ"ג בשבט תרפ"א, 1921 – ט' בכסלו תשס"ט, דצמבר 2008) היה איש חינוך ועורך.
פיקד על מחנות עולים בצרפת בשליחות ההגנה ובאלג'יר בשליחות המוסד לעלייה ב'.
מראשי האגף הדתי במשרד החינוך והתרבות, עורך ראשי של ספרית המורה הדתי, ועורך ספרים, בהם "שמירת שבת כהלכתה".
יקיר החינוך הדתי לשנת תשנ"ח (1998).
זמן קצר לאחר לידתו היגרו הוריו לדרמשטאדט שבגרמניה, שבה עבר את ימי ילדותו.
היה חניך ומדריך בתנועת הנוער "עזרא".
בפסח תרצ"א (1931) נכנס כיהודי דתי יחידי בכיתתו לגימנסיה הריאלית בעיר.
בפסח תרצ"ה (1935) הוצא משם לפי פקודת הממשלה הנאצית.
מאז ועד פסח תרצ"ח (1938) למד תורה בישיבת פולדא שבגרמניה אצל הרב יונה מרצבך, הרב ברוך קונשטט וחתנו הרב ד"ר קלמן כהנא, אשר ליווהו גם בהמשך דרכו בארץ ישראל.
במקביל המשיך להרחיב את השכלתו הכללית.
בפסח תרצ"ח (1938) נתקבל בתור תלמיד מן המניין לכתה העליונה של בית המדרש לרבנים בברלין מיסודו של הרב עזריאל הילדסהיימר.
שם למד עד שנת תרצ"ט (1938), בעיקר אצל הרב יחיאל יעקב ויינברג, בעל ה"שרידי אש", שעמד אז בראש בית המדרש.
מאוחר יותר, בהיותו שליח המוסד לעלייה ב', נועץ בו רבות.
תחילת עבודתו בעריכה הייתה בתקופה זו, בעריכת תשובותיו של הרב ויינברג.
בחזרתו לדרמשטאדט הופקד על ארגון הלימודים של הילדים היהודים בעיר ובמחוז.
לאחר ליל הבדולח (ט"ז בחשוון תרצ"ט, 1938) קיבל לידיו צו המורה לו להתייצב במחנה הריכוז דכאו, אך קיבל ארכה בת יומיים ממפקד נאצי שהיה קונה קבוע בחנות המשפחה.
בפרק זמן זה הגיע לידיו סרטיפיקט (אשרת-כניסה) לארץ ישראל בזכות השתדלותו של רבו הרב מרצבך.
בראשיתו של חודש אלול תרצ"ט (1939) עלה לארץ ישראל.
עד שנת ת"ש (1940) למד בישיבת תפארת ישראל בחיפה בראשות הרב דב מאיר רובמן.
לאחר מכן למד בישיבת קול תורה ובישיבת חברון.
אחרי פסח תש"א (1941) הצטרף לקיבוץ הנוער האגודתי בכפר סבא, שבו היה חבר עד ראש השנה תש"ד (1943).
במשך תקופה זו עסק בחקלאות וכן בלימוד הלכות מצוות התלויות בארץ עם רבו הרב קלמן כהנא.
בנוסף עסק בהדרכת נוער מעולי טהראן ומעולי טורקיה.
לאחר שעזב את הקיבוץ נכנס לישיבת נובהרדוק "בית-יוסף" בתל אביב.
בין השנים תש"ה–תש"י פעל להעלאת יהודים בצרפת, בשוודיה ובאלג'יר, שם גם נשא לאישה את סוזן לבית לוי.
בשנת תש"י (1950) שב לישראל עם משפחתו והתיישב בכפר חסידים, שם שימש כמורה.
באב תשי"א עלתה המשפחה לירושלים ולאחר תקופה נתמנה למנהל סגן שר החינוך, הרב קלמן כהנא.
בתקופה זו עסק בהקמת האגף לחינוך ממלכתי דתי ופיתוחו.
בשנת תשכ"ו (1966) יצא עם אשתו וששת ילדיו לפריז בשליחות הסוכנות היהודית, ושימש כמנהל החינוך היהודי בצרפת.
בתקופה זו הקים בתי ספר יהודיים במרסיי, בטולוז ועוד, וכן עסק בהעלאת יהודים ארצה.
בקיץ תשכ"ח (1968) שבה המשפחה לביתה בירושלים וכעבור מספר חודשים עלו לעיר העתיקה בירושלים ונמנו על הגרעין הראשון של מתיישבי העיר העתיקה בירושלים.
באותה עת שב לעבודתו באגף החינוך הדתי.
עם השנים ביקש להתמקד בעריכה ושימש כעורך הראשי של אגף החינוך הדתי.
בהמשך עסק בעריכת ספרים נוספים, ומן המפורסמים שבהם "שמירת שבת כהלכתה" בו השקיע מאמצים גדולים במיוחד במשך כחמישה עשורים.
תבנית הספר שהטביע וכן המפתח היוו דגם אב לספרי הלכה רבים שיצאו לאחר מכן.
מעבר לעבודת העריכה עסק גם בתרגום כתבים שונים, אשר בראשם עומדים פירושי הרד"צ הופמן לספרים בראשית ושמות, אותם תרגם מגרמנית גותית, וכן חלק מפירוש הרש"ר הירש לספר בראשית.
פועלו בהעלאת יהודים לארץ ישראל
בשנת תש"ה עבר סמינריון לשליחים ומדריכים של פועלי אגודת ישראל.
בתחילת קיץ תש"ו נסע לשווייץ בשליחות תנועה זו והקים עם חיים גיטלר את המרכז האירופאי של פא"י באנגלברג.
היה מפקד מחנה לעולים חברי פא"י בפליסן שבדרום צרפת, ולאחר מכן בעוד מחנות.
בתקופה זו, שהו אניות השבי הבריטיות בהן היו עולי "יציאת אירופה" (אקסודוס) בנמל בפורט דה בוק (Port De Bouc) שבדרום צרפת.
הוא נתמנה כאחראי על האספקה וכן על הרמת רוחם של כארבעת אלפים וחמש מאות עולים אלה.
לאחר זמן נתמנה כמפקד על כל מחנות העולים בדרום צרפת.
בשנת תש"ז עמד בראש בית ילדים בסן-פייר-דה-שרטרז אותו הקימה תנועת פא"י ובו גדלו כמאה וחמישים ילדים ניצולי שואה במסגרת עליית הנוער.
וסרטיל ניהל את מוסד הילדים מיום היווסדו עד חזרתו ארצה באלול תש"ח (1948).
לאחר שנה חזר ארצה, לאחר לידת בנם הבכור שלמה, כיום מנכ"ל מוזיאון גוש קטיף בירושלים.
בשנת תשכ"ו (1966) יצא פעם נוספת, עם ששת ילדיו, לשליחות בצרפת מטעם הסוכנות היהודית.
שם הוא שימש כמנהל החינוך היהודי בצרפת, ובמסגרת זו הקים בתי ספר יהודיים במרסיי, בטולוז ועוד.
בשנת תשכ"ז (1967) הכשיר את השטח להעלאתה ארצה של קבוצת אקדמאים שתשתלב במערכת האקדמיה, וכן מצא מקורות תעסוקה בשדה החינוך ובתחומים נוספים לרבים מהעולים טרם עלייתם ארצה.
ביתו בצרפת שימש כמרכז עבור הצעירים מצרפת, אשר לימים רבים מהם עלו ארצה.
בשנת תש"י (1950) החל את דרכו בשדה החינוך כאשר שימש כמורה בכפר חסידים.
בשנת תשי"א התמנה כמנהל הלשכה של סגן שר החינוך, הרב קלמן כהנא, ומאז החלה עבודתו במשרד החינוך.
יחד עם ד"ר יוסף גולדשמידט הקים את האגף לחינוך ממלכתי דתי (חמ"ד).
מתוקף תפקידו ערך ריאיון לכל מורה שביקש להיכנס להוראה ובחר את מקום עבודתו על פי צורכי החינוך שבכל אתר ואתר ברחבי הארץ.
עקב מחסור במורים פנה לראש הממשלה דוד בן-גוריון, בדבר שיתוף של חיילים במערכות החינוך, ובכך טבע את מסגרת השירות של ה"מורים חיילים".
כמו כן היה שותף בהקמת מסגרת ה"שירות לאומי".
הוא הוציא מתחת ידו ספרייה ענפה אשר נערכה או תורגמה ועברה הגהה על ידו.
במסגרת זו גם יזם כתיבת ספרים בנושאים חינוכיים שונים למען העמקת התודעה היהודית בקרב ילדי ישראל.
המפורסמים שבהם: סידור "רינת ישראל", סדרת "כה עשו חכמינו", "הסידור שלי", ועוד.
על פעלו בשדה החינוך זכה בתואר יקיר החינוך הדתי לשנת תשנ"ח (1998).
כך הוערך וסרטיל בתעודת ההוקרה אשר ניתנה לו כיקיר החינוך הדתי:
"ילקוט מנהגים", ליקוט מנהגי עדות.
הספר יצא לאור מטעם משרד החינוך לראשונה בשנת תשכ"ז (1967) ובמהדורתו השלישית בשנת תשנ"ו (1996).
"ברכת אשר", פרשנות על חמישה חומשי תורה ובפרט על פירוש רש"י.
הפירוש מנסה להתחקות אחר יסודות בדרך פרשנותו.
ההערות נכתבו לשימושו הפרטי על גבי כרטיסיות, ולאחר פטירתו נערכו על ידי נכדו הרב רפאל וסרטיל שהוסיף תשובות על קושיותיו הרבות שנותרו ללא מענה.
בשנת תשע"א (2011) יצא לאור כרך נוסף על הגדה של פסח, עם סיפורים על יציאתו מן הגולה.
על תולדות קהילות תוניסיה ולוב, חוברת בהוצאת האגף לחינוך דתי, 1976
שלושה מאמרים בהוראת ההיסטוריה, חוברת בהוצאת האגף לחינוך דתי, 1977
מגדל מים בשכונת קריית משה בירושלים, שנבנה בשנת תשכ"ה (1965) ושימש תצפית ביטחונית, הוסב למרכז רוחני תורני בדרכו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
המיזם נעשה לזכרו על ידי בנו עו"ד שלום וסרטיל ונקרא על שמו "מגדל אשר".
בבסיס המגדל הוקם בית כנסת על שמו ועל שם הרב מנחם שפרן והרב בצלאל זאב שפרן, וכרב הקהילה משמש צאצאם הרב פרופ' יגאל שפרן.
במסגרת המרכז הרוחני מתקיימים שיעורים לרופאים בענייני רפואה והלכה, שיעורים לקציני צה"ל, ימי עיון, שיעורים לנשים ועוד.
ספר לזכרו שיצא ביום השלושים לפטירתו.
חלקו הראשון של הספר הוא סיפור שכתב אשר וסרטיל בעצמו ובו תיאור ילדותו בגרמניה בתקופה שקדמה לשואה בצל האנטישמיות, ליל הבדולח ועוד.
בספר מובאים קורות חייו, תמונות, דברי זיכרון מקרוביו ומכריו, רשימת הספרים שכתב או ערך, ועוד.
ילדיו הם: שלמה, מנכ"ל מוזיאון גוש קטיף בירושלים; תמר, אשת פרופ' יחיאל ליכטנשטט, לשעבר דקאן הפקולטה למדעים מדויקים ע"ש ריימונד ובברלי סאקלר.
על שמה הוקמה העמותה לתמיכה בחולי סרטן "יד תמר"; עו"ד שלום, יו"ר חברת הנדל"ן "ציפחה"; משה; דינה פלד; ומיכאל (מיכי), יו"ר ומייסד עמותת "יד תמר".
אשר וייל (נולד בשם אנתוני ג'יימס קמפבל וייל ב-30 במאי 1936) הוא עורך ומוציא לאור ישראלי-בריטי, ש עמד בראש צוות ההוצאה של ביוגרפיות וכתבים של רבים מהפוליטיקאים המובילים במדינה.
וייל היה ממקימי יריד הספרים הבינלאומי בירושלים ועמד בראש האגודה הישראלית לתרבות הדיון והסמינר האנגלו-ישראלי.
זוכה פרס ידיד ירושלים מטעם יריד הספרים הבינלאומי בירושלים ופרס "בוני-ציון" של אגודת נפש בנפש בשנת 2015.
וייל נולד בלונדון, בן בכור לברנרד מקס וייל וויולט ססיל אפריאט (וייל).
משפחתו של אביו היגרה לאנגליה מגרמניה בסוף המאה ה-19, ואמו היא בת למשפחה יהודית ממרוקו ומהגרים איריים וסקוטיים שהגיעו לאוסטרליה.
לווייל חמישה ילדים משני נישואין והוא מתגורר בירושלים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשל ההפצצות האוויריות על לונדון ופינוי העיר, וייל התגורר בקנט, קורנוול ולונדון.
הוא למד בפנימיית ויסדבורו לודג' ובתיכון העיר לונדון , שם התגלה הכישרון שלו בתחום השחייה.
וייל היה אלוף בריטניה לשנת 1956 במקצה 100 יארד (כ-91.5 מטר) שחיית גב ובשנת 1957 ייצג את בריטניה בתחרות המכביה.
הוא למד אנתרופולוגיה באוניברסיטת לונדון עד שעלה לישראל בשנת 1958. התגורר תחילה בקיבוץ בית השיטה ובשנת 1959 עבר לתל אביב.
בשנת 1955 החל וייל לעבוד בהוצאת הספרים של אוניברסיטת אוקספורד כעורך ספרים להוראת אנגלית.
בהמשך מונה לאחראי לפרסום הבינלאומי של ספרי ההוראה של החברה.
בשנת 1959 מונה וייל למנהל המכירות, ובהמשך למנהל ההוצאה לאור, של מפעל תרגומי המדע הישראלי, אז תחת משרד ראש הממשלה.
התוכנית נעזרה בידע המדעי של המהגרים לישראל בתרגום פרסומים מדעיים שיצאו ממדינות הגוש המזרחי, שהיו בלתי ידועים לעולם המדע המערבי.
במהלך זמן זה הוא הקים והיה למוציא לאור של הוצאת הספרים האוניברסיטאית.
וייל הציג לישראל סטנדרטים פרסומיים מערביים, בהם כריכות ספרים קשיחות-מעוצבות וכן תקן מחירים קמעונאיים.
וייל היה ממקימי יריד הספרים הבינלאומי בירושלים, ובמשך כ-50 שנה נמנה בוועד המנהל.
אחת לשנתיים בין השנים 1967–2002, פרסם את מדריך הסחר של מפעלי ההוצאות לאור בארץ, ובשנת 2001 הוא כתב ופרסם את הספר ההיסטורי של היריד.
בשנים 1962–1975 ישב וייל בראש המרכז הישראלי להדפסת וייצוא ספרים.
בשנת 1969 מונה וייל למנהל ודירקטור של חברת הוצאת ספרים בירושלים, Weidenfeld & Nicolson.
כשזו נסגרה בשנת 1975, בשל המיתון הכלכלי שהכה בישראל לאחר מלחמת יום הכיפורים, נהיה למייסד של חברת הוצאה לאור בשם "עידנים", בשיתוף עם העיתון "ידיעות אחרונות".
במהלך שנות פעילות החברות וייל הוציא לאור ספרים רבים של מנהיגי ישראל, בהם חיים הרצוג, עזר ויצמן, שמעון פרס, גולדה מאיר, יצחק שמיר, משה דיין, אבא אבן, יגאל ידין, איסר הראל, טדי קולק, עדין אבן ישראל, נתן שרנסקי ולאה רבין.
כמו כן פרסם את ספריהם של אישים לא ישראלים, בהם אנואר סאדאת, הנרי קיסינג'ר וננסי ורונלד רייגן.
וייל פעל בשיתוף עם ידיעות אחרונות עד לשנת 1993.
בשנים 1993–2001 העביר וייל קורס באוניברסיטה הפתוחה בשם "הוצאה לאור - תאוריה ויישום".
בשנת 1981 מונה וייל עורך הראשי של המגזין הרבעוני של משרד החוץ, אריאל: רבעון לאמנויות ולמדע בישראל, שסקר את התרבות הישראלית ויצא לאור בשש שפות, אנגלית, צרפתית, גרמנית, ספרדית, רוסית וערבית.
במהדורות מיוחדות המגזין הודפס בשפות רבות נוספות, כגון יפנית וסינית.
מגזין אריאל היה הערוץ העיקרי באמצעותו הציגה ישראל את חייה התרבותיים בפני העולם.
בשל קיצוצי תקציב נסגר המגזין בשנת 2003.
בין השנים 1986–1991 וייל ניהל את מחלקת העיתונות של ההסתדרות הציונית העולמית.
במהלך תפקיד זה ערך את הירחון החדשותי "הסצנה הישראלית" (Israel Scene), מאמרים בשם סוכנות הידיעות של ההסתדרות הציונית העולמית, "כיוונים", "צבר", עדכוני ירושלים והוצאות נוספות בשם ההסתדרות.
וייל כתב, ערך ותרם למגוון גדול של פרסומים נוספים, בהם האנציקלופדיה היהודית, המדריך לישראל ולירושלים, המילון הפוליטי של המזרח התיכון, האנציקלופדיה של הציונות, המדריך לתרבות היהודית, הביוגרפיה של ההיסטוריה היהודית והביוגרפיה העולמית של נשים יהודיות.
מאז 1995 וייל מכנס ומארגן את הסמינר האנגלו-ישראלי הדו-שנתי.
בסמינר זה מתכנסות דמויות מובילות ישראליות ובריטיות מתחומים נבחרים.
וייל ממשיך להיות העורך ומוציא לאור של מידע אקדמי ולא אקדמי עבור הסמינר.
מאז שנת 2010 אחראי וייל למידע בשפה האנגלית של תוכנית "לימוד FSU", אדפטציה לשפה הרוסית של תוכנית לימוד עבור הקהילות היהודיות.
מאז שנת 1977 מתנדב וייל למילואים ביחידת מל"ח (משק לשעת חירום) האחראית על תפקוד החיים האזרחיים במצבי חירום.
פעילות מל"ח החלה במבשרת ציון שם הקים וייל מערכת מידע לציבור לבקשת ראש המועצה דאז.
החל משנת 1987 מונה וייל לאחראי על הקמת ותפעול מערכי מידע לציבור ביתר הרשויות המקומיות במחוז ירושלים.
מתפקיד זה פרש וייל במאי 2016.
בשנת 1995 הקים וייל את "שיח ושיג", האגודה הישראלית לתרבות הדיון, שהביאה את אמנות הדיבייט והדיבור הציבורי לבתי ספר ואוניברסיטאות בישראל.
בנוסף, האגודה שולחת משלחות לתחרויות דיבייט בינלאומיות.
וייל חבר בוועד המנהל של המרכז העולמי בני ברית, כמו כן הוא יושב בחבר השופטים של הפרס השנתי על שם מטסדורף למצוינות בתחום העיתונאות בתפוצה היהודית עולמית.