tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2024 צילם את סירטו "דה האן: קול מחוץ לזמן" ואת הסרט האמריקאי After October 7th.
היה מפקד האצ"ל בירושלים, ופעל נגד הפילוג בין האצ"ל ללח"י.
מלצר היה חשמלאי, והיה אחראי לרבות מפעולות האצ"ל בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט.
צבי ירחמיאל מלצר נולד בקרקוב שבפולין לאברהם גלברט ושרה הדסה מלצר, למשפחה בת 12 ילדים.
אביו היה חסיד אלכסנדר וגבאי בית הכנסת של החסידות בקרקוב.
כשהיה בן שנתיים פרצה מלחמת העולם הראשונה, אביו גויס לצבא והוא ברח עם אימו ואחיו.
בגיל 12 התחיל לעבוד בבית חרושת לנברשות חשמל כדי לעזור לפרנס את המשפחה.
כדי לקבל סרטיפיקט נשלח למחנה הכשרה של בית"ר בלוצק.
במהלך ההכשרה מפקד המחנה חלה, ומלצר קיבל את הפיקוד במקומו.
לאחר סיום ההכשרה חזר מלצר לקרקוב, ומונה למפקד ההכשרה במקום.
באותה שנה התקיים בקרקוב כנס אזורי של הצה"ר, בו השתתף מפקד התנועה זאב ז'בוטינסקי, ומלצר היה מלווהו ושומרו מטעם קן בית"ר.
ב-1934 עלה לארץ, והצטרף לפלוגת הגיוס של בית"ר בחדרה.
מיד כשהגיע הצטרף לקן בית"ר והיה לסגנו של יצחק רוזין מפקד בית"ר בירושלים.
היה ממקימי הסתדרות העובדים הלאומית וקופת חולים לאומית בירושלים.
במוצאי יום כיפור ה'תרצ"ו העביר שופר לשרגא חייטין שתקע בו בכותל המערבי כחלק מהמאבק באיסור המנדטורי על תקיעות השופר בכותל.
בשנת 1935 הצטרף לאצ"ל בהמלצת שלמה טרכטמן (הררי).
ב-1936 עם פרוץ מאורעות תרצ"ו–תרצ"ט גויס לשמירה בימין משה, למשך שלושה חודשים.
מפקד המקום היה יוסף קרמין.
ב-1936–1937 השתתף בקורס מפקדים, מטעם ההגנה ב' בפיקודו של יעקב שליטין.
במהלך הקורס התרחש הפילוג והקורס עבר לפיקודו של דוד רזיאל מטעם האצ"ל.
סיום הקורס היה בנחלת יצחק והוזמנו אליו מפקדים בכירים.
כמה ימים לאחר הקורס נערכה פגישה בבית הספר שפיצר בירושלים ובה חולקו תפקידים למסיימי הקורס.
ב-1937 בעקבות המצב הכלכלי הקשה של פלוגת הכביש, יצר מלצר קשר עם נציב בית"ר ערי ז'בוטינסקי שביקש ממנו לעזור במקום.
למשך תקופה קצרה היה אחראי על הנשק במקום.
לאחר שסיים את קורס המפקדים, הדריך ראשי קבוצות איך להכין מוקשים וכן איך להשתמש ברובים ורימונים.
ההדרכה התקיימה בנחלת יצחק, בחסות רעשי המחצבה.
בתקופת מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, צבי מלצר, ישקה לבשטיין ומשה הורוביץ, היו אחראים לרוב פעולות האצ"ל בירושלים.
על שלוש מהפעולות קיבל מלצר צל"שים מדוד רזיאל.
רשימה חלקית של הפעולות שביצע:
+תאריךפעולהתיאור1937מוקש בכפר ערבי ליד ירושליםהפעולה הראשונה.
ביחד עם רפאל סבן ומרים רובוביץ-גולדמן.
מלצר הכין והפעיל את המוקש.1937התנקשות במנהיג כנופיות ערבי שהיה בקשר עם הנאציםברחוב יפו מול המשטרה הבריטית.
יעקב שבתאי (מוסא) הביא ולקח את האקדח, מלצר ירה.11.11.37זריקת "הזר" על חב' האוטובוסים הערבית הלאומיתברחוב יפו בירושלים.
הפעולה והכנת המטען ביחד עם ישקה לבשטיין.
אברהם דואק בדק את השטח.
ברוך דובדבני היה המודיע.14.11.37ירי על אוטובוס ברחביהכחלק משבירת ההבלגה, במה שכונה "יום ראשון השחור".13.7.38מוקש תלוי בעיר העתיקהמלצר הכין, חיים קורפו הניח את המוקש.
המוקש התגלה ופורק על ידי חבלן מהמשטרה הבריטית.16.7.38מוקש כלי עבודה וכלי מטבחבעיר העתיקה.
ישקה והורוביץ הביאו כלי עבודה וכלי מטבח, בתוכם הרכיב מלצר פצצה.
את המוקש לקח חבר אצ"ל מחופש לאפנדי באמצעות סבל.26.7.38מוקש יעקב רזישקה ומלצר הרכיבו את המוקש.
יעקב רז לקח אותו לשוק מחופש לערבי.
באותו יום הייתה שביתה אצל הערבים, שכעסו על מפר השביתה (יעקב רז) וכך התגלה המוקש.
יעקב רז נעצר כשהוא פצוע.
בהיותו בבית חולים עונה ונחקר על ידי המשטרה.
רז שחשש שלא יעמוד בלחץ ויגלה פרטים על חבריו הסיר את התחבושות ונפטר.30.7.38מוקש צנצנת בבית המשפט במגרש הרוסיםהפעולה כוונה כנגד ערבי שהיה חשוד כמנהיג כנופיות, ועבד בבית המשפט במגרש הרוסים.
המוקש הוכן בתוך צנצנת עם זיתים ופלפלים כמו שהערבים נהגו לקחת.
מלצר וישקה חיכו מחוץ לבית משפט וחבר אצ"ל מחופש לערבי נכנס.
היעד לא היה במקום והם נאלצו לנטרל את המוקש.1938מוקש האבטיח בחיפהבאמצע הלילה נלקח לחיפה שם הרכיב בתוך אבטיח שעון עם חומר נפץ.
למחרת היה פיצוץ בשוק בחיפה.
קורס קצינים בפולין והדרכה בליטא
בשנת 1939 נערך קורס קצינים לכ-25 מפקדים בכירים של האצ"ל.
הקורס התקיים באנדריכוב שבהרי הקרפטים בהדרכת קצינים מהצבא הפולני.
הקורס התקיים בסודיות רבה במשך כארבעה חודשים.
מירושלים נסעו חמישה מחברי הארגון: יעקב אליאב, משה הורביץ, מיכאל רבינוביץ' (רותם), משה נחמד וצבי מלצר.
קורס זה נערך כהכנה לצבא הארבעים אלף.
בסיום הקורס נערך מסדר חגיגי בהשתתפות הלל קוק ואברהם שטרן.
ארבעה ממשתתפי הקורס נשארו בפולין כדי להדריך את מפקדי "התאים החשאיים".
יעקב פולני, שלמה בן שלמה והלל צור נשארו להדריך בפולין, וצבי מלצר נסע להדריך בליטא בכפר בשם "יורה".
בין המשתתפים בקורס היו דב שילנסקי ויעקב אפלשטיין.
הקורס נמשך חודש ולסיומו הגיעו מאות בית"רים מכל קיני ליטא, בנוסף לחברי הנציבות ובראשם יוסף גלזמן.
מלצר ניצל את ההזדמנות והעביר קורס מקוצר בנשק לכל מאות הבית"רים שהגיעו.
בסיום הקורס נלקח מלצר לקובנה ולבקשת הנציבות התחיל בסדרת הרצאות בערי ליטא.
במקביל ביקר מדי יום בקן קובנה והשתתף בפעולות.
בעקבות המתיחות העולמית עם גרמניה ורוסיה הוחלט שאנשי הנציבות יעברו קורס צבאי מזורז, ומלצר נבחר כמדריך.
בקורס השתתפו ארבעה קצינים: הנציב יוסף גלזמן, יחזקאל פולרביץ, יחזקאל דליון ושמואל רזנקוביץ.
כיוון שפרצה מלחמת העולם השנייה, הקשר עם המפקדה נותק, וצבי החליט למנות את ארבעת הקצינים למפקדת האצ"ל בליטא.
מפקדה זו היוותה את הבסיס לפעילות חלק מהפרטיזנים בליטא.
מלצר שרצה לחזור ארצה נתקל בקשיים בשל המלחמה.
בעצת גלזמן הוחלט שילך עם פולרביץ לקונסול הרוסי לבקש ויזת מעבר דרך רוסיה.
להפתעתו מבין כל המבקשים רק הוא קיבל ויזה, כששאל על כך את הקונסול הוא ענה לו כי הוא יודע שהוא נלחם נגד הבריטים ולכן הוא צריך לחזור לארץ.
מרוסיה נסע לאיטליה ומשם עלה על אוניה לחיפה.
בעקבותיו הגיעו גם מרדכי סטרליץ, יצחק ז'רז'בסקי ויוסף קרמין באותה דרך.
"קול ציון הלוחמת" ועבודה כחשמלאי
לאחר שעלה לארץ החל עובד במלאכת החשמלאות והבנייה ביחד עם שלמה טרכטמן.
ב-1936, קנה ביחד עם אחיו יחיאל חנות לחשמל ברחוב יפו מול שוק מחנה יהודה.
ב-1940 הקימו הבריטים בית חולים צבאי בעמאן, לצורך כך הביאו בעלי מקצוע מישראל.
מלצר נסע ביחד עם מאיר גיזמן, קבלן לעבודות חשמל.
והעביר ידיעות על המקום לאצ"ל.
עם שבירת ההבלגה ב-1937 החלו הכנות לבניית משדר לארגון.
לירושלים נשלחו שני מומחים למשדרים יוצאי צ'כוסלובקיה, אליהם הצטרפו צבי מלצר, יוסף חכים וישקה אליאב.
ניסיונות ראשונים של תחנת השידור נעשו בביתו של יעקב קמרה ברחוב ילין.
משם עברו לבית הוריהם של דוד ואסתר אורן.
משם לביתו של פרופ' חיים חנני.
אחד האחראים לתחנה הניסיונית היה יצחק ברש (לוי), הקריינית הייתה רייצה בר יוסף (הנדלר).
מי שכתב את החומר היה חנוך סטרליץ (קלעי), מפקד המחוז.
השידורים נמשכו כעשר דקות ונועדו לתעמולה והסברה.
ב-1948 היה מלצר במחלקה הטכנית בתל אביב.
לאחר הטבעת האלטלנה, מנחם בגין נשא נאום שהיווה את שידורה האחרון של התחנה.
מלצר הכין את הרדיו ברחוב טשרניחובסקי ביחד עם עוד שלושה טכנאים.
ב-1940 החל הפילוג בין האצ"ל ללח"י.
באותה תקופה אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה, שינה האצ"ל גישה והחל בשיתוף פעולה עם הבריטים ואף התגייס ולחם לצד הצבא הבריטי.
הפסקת הלחימה בבריטים שהמשיכו במדיניות הספר הלבן הובילה למתח בארגון.
בעקבות כך נוצר פילוג בין אלו שטענו שנכון להפסיק את הלחימה כנגד הבריטים בתקופת המלחמה ובראשם דוד רזיאל, לבין אלו שטענו שנכון להמשיך להילחם בבריטים ובראשם אברהם שטרן, אשר הקימו ארגון חדש בשם לח"י.
באותה תקופה היה גמליאל (גמי) הלפרין מפקד מחוז ירושלים, וצבי מלצר היה סגנו.
כשהחל הפילוג גמי עזב, ומלצר קיבל את הפיקוד.
אחרי שקיבל את הפיקוד כינס מלצר אספה של כל המפקדים בירושלים והודיע על נייטרליות.
בעקבות ההכרזה על נייטרליות בירושלים ובמקומות נוספים כונסה ישיבה של המפקדים בארץ בקופת חולים לאומית בתל אביב.
אחרי שלושה ימים של דיונים הוחלט על פילוג.
מלצר כינס שוב את כל המפקדים בירושלים, מסר להם את הפרטים וקרא להם להישאר באצ"ל תחת פיקודו של דוד רזיאל.
רוב המפקדים נשארו, וחמישה מהם עברו ללח"י: שלמה טרכטמן, ישקה לבשטיין, חיים דבירי, אליהו עמיקם ויענקלה אורנשטיין.
מלצר מסר את המפקדה לידי דוד רזיאל שמינה את מלצר למפקד מחוז ירושלים של האצ"ל.
לאחר חצי שנה ביקש מלצר מרזיאל לעזוב את הפיקוד מכיוון שפרנס את הוריו ועמד להתחתן.
ב-1941 יצא רזיאל לפעילות בעיראק וביקש ממלצר להצטרף אליו לפעולה.
מלצר סירב מאותן סיבות בגינן עזב את הפיקוד.
באותה פעולה נהרג רזיאל מהפצצה של מטוס גרמני.
ב-1939 בזמן ששהה מלצר בפולין, נורה על ידי האצ"ל בירושלים אריה פולונסקי, יהודי שנחשד בשיתוף פעולה עם הבריטים.
למחרת הרצח נכנסו לחנות של צבי ויחיאל שני שוטרים בריטים במטרה לעצור את צבי בחשד שהוא היורה.
מכיוון שצבי לא היה אז בארץ החליטו לעצור במקומו את אחיו יחיאל, ולצורך כך שינו את צו המעצר.
בנוסף ליחיאל נעצרו עוד מספר יהודים בחשד לרצח.
בעקבות התערבות דודה של אשתו, יעקב קץ, פנה הרב הרצוג לראש הבולשת הבריטית וקיבל אחריות מלאה על יחיאל, וכעבור כמה ימים הוא שוחרר.
ב-1944 החל גל מעצרים באצ"ל, מלצר נעצר ונלקח לקישלה.
כעבור שלושה ימים הועבר למחנה המעצר בלטרון.
כעבור תקופה הגיע פסח ומלצר ארגן ליל סדר במחנה.
בין העצורים היה משה סגל ומלצר ביקש ממנו לנהל את הסדר.
אחרי כמה שבועות שוחרר סגל מהמעצר.
לאחר ששוחרר פנה סגל למשרד הבולשת הבריטית וביקש לשחרר את מלצר תוך התחייבות לערבות אישית.
מלצר שוחרר ביולי 1944, לאחר כחצי שנה של ישיבה במאסר.
ב-1948 שירת בכיתת כוננות של המשמר האזרחי (החי"ם).
ב-1950 התגייס לצה"ל ושירת בהג"א.
ב-1951 הצטרף לוועד סוחרי החשמל של התאחדות הסוחרים, וב-1955 התמנה ליו"ר הוועד.
ב-1957 הקים בהתאחדות הסוחרים חברה מרכזית לייבוא ושיווק מוצרי חשמל, עבור הסוחרים המאוגדים בהתאחדות, ונתמנה על ידי החברים ליו"ר החברה.
ב-1967 מונה על ידי שר האוצר לחבר ועדה ציבורית מייעצת לפקיד שומה, על ידי נציב מס הכנסה ומס רכוש, יעקב תמיר.
ב-1973 מונה ליו"ר ועד ארצי של ענף מוצרי החשמל בארץ.
ב-1974 הצטרף למשמר האזרחי של המשטרה כשלושה חודשים לאחר הקמתו.
קיבל אות הערכה לאחר שמונה שנות התנדבות.
ב-1984 נבחר לחבר מרכז "הברית" של ברית חיילי האצ"ל.
היה חבר במסדר ז'בוטינסקי ושירת 4 שנים כשלם מצודת ראשון ליהודה.
לאחר עליית גוש אמונים לקדומים, מכיוון שהייתה אי ודאות לגבי ההתיישבות, סירבו בהתחלה חלק מהספקים לקבל את הצ'קים של ההתיישבות ולספק להם סחורה.
צבי חתם על הצ'קים של היישוב ובכך עזר להתבססותו.
בשנת ה'תש"א התחתן עם שרה הני פניגשטיין ונולדו להם שלושה ילדים: שושנה דבורה (שני), שאול יצחק (איציק) ותלמה הדסה.
בשנת ה'תשל"ט נבחר ליקיר בית הכנסת הכללי בשכונת נורדיה.
נפטר בכ"ו ניסן ה'תשס"ז, ונקבר בבית העלמין במשואות יצחק.
בשנת ה'תשפ"ה בי"א בתשרי נפל נינו עומרי תמרי באסון הכטב"ם בבא"ח גולני במלחמת חרבות ברזל.
צבי לוטקר הוא מדען מחשב ישראלי העוסק בתחומי מדעי הרוח הדיגיטליים, בינה מלאכותית וחישוב מבוזר.
לוטקר הוא פרופסור חבר בפקולטה להנדסה על שם אלכסנדר קופקין באוניברסיטת בר-אילן.
בשנת 2018 זכה בפרס SIROCCO לחדשנות במחשוב מבוזר על תרומתו לאלגוריתמי רשת ובמיוחד על תרומתו לתחום הרשתות החברתיות.
לוטקר הוא מחבר הספר "ניתוח נרטיבים ברשתות חברתיות" (ספרינגר, 2021).
הוא בנו של הצייר הישראלי עודד לוטקר.
לוטקר קיבל את הדוקטורט שלו מאוניברסיטת תל אביב בשנת 2003 בהנחייתו של פרופסור בועז פת-שמיר.
לאחר קבלת הדוקטורט עבד לוטקר כחוקר פוסט-דוקטורט ב־INRIA בסופיה אנטיפוליס, צרפת וב-Max-Planck-Institut für Informatik בגרמניה.
משנת 2004 עד 2006 שימש כחוקר פוסט-דוקטורט בקבוצת המחקר Centrum voor Wiskunde en Informatica בהולנד.
בשנת 2006 הצטרף כמרצה לאוניברסיטת בן-גוריון.
בשנת 2012 מונה לפרופסור חבר באוניברסיטה זו.
בשנת 2014, יצא לוטקר לשבתון ועבד כפרופסור אורח באוניברסיטת פריז דידרו בצרפת.
משנת 2018 הוא מועסק כפרופסור חבר באוניברסיטת בר-אילן.
צבי ליבנה (נולד ב-17 באוגוסט 1952) הוא ביולוג וביוכימאי ישראלי, פרופסור אמריטוס בפקולטה לביוכימיה במכון ויצמן למדע.
מהחוקרים המובילים בתחום תיקון נזקים ב-DNA, בעיקר בתחום אנזימי שכפול חוצי נזקים (Translesion DNA Synthesis, TLS) .
ליבנה, בשיתוף עם ד"ר תמר פז-אליצור, התמחה בפיתוח שיטות המודדות את רמת התפקוד של מנגנוני התיקון אצל נבדק.
רמת תפקוד נמוכה מובילה לריבוי נזקי DNA ומשייכת את אותו נבדק לקבוצת סיכון לחלות בסרטן ריאות.
זהו מידע בעל חשיבות מרכזית ברפואה מונעת.
ליבנה כיהן כדיקן הפקולטה לביוכימיה במכון ויצמן שם היה בין יוזמי ומקימי המרכז הישראלי הלאומי ע"ש ננסי וסטפן גרנד לרפואה מותאמת אישית, וחבר ברשת מכון הסרטן הלאומי של ארצות הברית לחקר גילוי מוקדם.
צבי ליבנה (במקור – לורברבאום) נולד בליגניצה, פולין, בנם של בלומה לבית לורברבאום וירחמיאל לורברבאום (משפחות שונות עם אותו שם).
אח לחיה לורברבאום-גלסקי, פרופסור לביוכימיה באוניברסיטה העברית.
עלה לישראל עם משפחתו ב-1957 והם השתקעו בבת ים, שם למד בתיכון עירוני א' (חשמונאים).
ב-1968 החל את לימודי התואר הראשון בכימיה באוניברסיטת תל אביב וב-1970 הצטרף למסגרת העתודה האקדמית.
עם סיום לימודיו ב-1971 התגייס לשירות צבאי בחיל התותחנים.
בשנים 1975–1980 למד לתואר דוקטור בביוכימיה במכון ויצמן למדע בהנחיית פרופ' דב אלעד ופרופ' יוסף שפרלינג.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנזקים ל-DNA הנגרמים מסיבות פוטוכימיות ועל ידי רדיקלים חופשיים, ותיקון נזקים אלו.
בין השנים 1981–1983 עבד כבתר-דוקטורנט במעבדה של פרופ' ישראל רוברט להמן במחלקה לביוכימיה באוניברסיטת סטנפורד.
ב-1984 שב למכון ויצמן כחוקר, כיהן כחוקר בכיר מ-1986, התמנה לפרופסור חבר ב-1989 ולפרופסור מן המניין ב-1999. כיהן כראש המחלקה לביוכימיה במכון ויצמן (1993–1997), כראש המחלקה לכימיה ביולוגית (2002–2007), כדיקן הפקולטה לביוכימיה (2010–2016) וכמנהל המכון לחקר מניעת סרטן של החברה השווייצרית במכון ויצמן (2017–2023).
הוא פרופסור אמריטוס משנת 2022. במהלך 1992 כיהן כפרופסור אורח במחלקה לביוכימיה באוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
תחום המחקר הרחב של ליבנה הוא תיקון נזקים הנגרמים ל-DNA, החומר המכיל את המידע הגנטי ונמצא בכל תא.
ה-DNA מקודד רכיבים (למשל חלבונים) הנחוצים לתפקודו התקין של התא.
בכל יום ה-DNA בכל תא בגופנו נפגע אלפי פעמים.
נזקים אלו נגרמים הן על ידי תהליכים ביוכימיים "פנימיים" (כמו חימצון אחד הבסיסים) או גורמים חיצוניים (כגון קרינת שמש, עשן טבק ועוד).
שגיאה נקודתית (מוטציה) או נזק אחר ב-DNA פוגמים ביצירת חלבון או בבקרה של תהליכים תאיים ועלולים לגרום להשלכות חמורות.
תאים מתרבים על ידי חלוקה; הדנ"א עובר תהליך שכפול, במהלכו הסליל הכפול נפרם, וכל גדיל מועתק על ידי אנזימים משכפלי DNA.
נזקי DNA עלולים לשבש תהליך זה ולגרום לעצירתו.
סליל פרום (לגדילים פתוחים) הוא פגיע, ומצב זה יכול להוביל לשבירת ה-DNA.
שבר DNA דו-גדילי הוא אירוע קשה, שיכול לגרום למותו של תא ואף לתחילת תהליך (כגון סרטן) המאיים על חיי האורגניזם.
על כן מרבית נזקי ה-DNA מתוקנים מהר ככל הניתן על ידי מנגנוני תיקון מדויקים המסלקים את הנזק ומשחזרים את רצף ה-DNA המקורי.
עם זאת נזקי DNA רבים אינם מסולקים מיידית.
במקרים רבים, כאשר תיקון מדויק אינו מתאפשר, יש עדיפות ברורה לתיקון לא מדויק אך יעיל על פני המשך ואף החמרה של הנזק.
פגיעה במנגנוני תיקון אלו, בין שהם מדויקים או לא מדויקים, גורמת לסיכון יתר לסרטן.
מחקריו של ליבנה עוסקים בשני כיוונים עיקריים:
1. הבנת מנגנוני התיקון הלא מדויק של נזקי DNA שחמקו מפעולות התיקון המדויקים,
2. פיתוח בדיקות דם ומציאת סמנים למדידת יעילות מנגנוני התיקון המדויק באדם הנבדק, וניצול מידע זה למניעה ולגילוי מוקדם של סרטן הריאה (מחקרים אלו נעשו במשותף עם ד"ר תמר פז-אליצור).
שכפול DNA חוצה נזקים (Translesion DNA Synthesis; TLS) – הכלת נזקי DNA שחמקו מתיקון
כאשר נזק חומק ממנגנוני התיקון המדויקים התא נאלץ "לנהל סיכונים" ולהכיל נזק שעצר את תהליך העתקת הגדיל, ולהשלים את השכפול גם במחיר של השארת מוטציה נקודתית ב-DNA.
התועלת היא מניעת סכנה הגדולה הרבה יותר, של שבר DNA דו-גדילי.
תהליך זה, הנקרא שכפול חוצה-נזקים (Translesion DNA Synthesis; TLS), מתבצע על ידי אנזים משכפל DNA מסוג חדש אותו גילו ליבנה וחברי קבוצתו.
זהו DNA פולימראז V, המעתיק גדיל DNA גם כשהוא מכיל נזק, ובכך נשמרת רציפות ה-DNA.
דיוק השכפול של פולימראז V הוא נמוך, ובעת ה-TLS עלול להיכנס בגדיל החדש בסיס שגוי מול הנזק.
ליבנה ותלמידת המחקר דאז דר' נינה ראובן גילו את האנזים בחיידק המעיים E.
coli ב-1999 ובאותה "שנת הפולימראזות החדשות" התגלו פולימראזות מסוג דומה גם באורגניזמים רבים אחרים.
כמו כן התגלה שביונקים בכלל, ובאדם בפרט, יש לפחות חמש DNA פולימראזות המתפקדות ב-TLS, והמסומנות ζ, κ, ι,η ו-REV1.
שאלת המחקר הבאה של ליבנה וקבוצתו עסקה במציאת היתרון של ריבוי DNA פולימראזות בעלות דיוק נמוך.
הם מצאו כי כל DNA פולימראז הפעיל ב-TLS "מתמחה" בחציית סוג נזק DNA מסוים באופן מיטבי.
על כן ריבוי הפולימראזות, בשילוב עם בקרה גנטית שתבטיח פעילות של כל פולימראז על הנזק הנכון ובזמן ובמקום הנכונים, יצמצמו את נטל המוטציות.
בבקרה זאת מעורבים החלבון p53, שהוא מדכא-סרטן (tumor suppressor) מרכזי, והחלבון p21, רגולטור של חלוקת התא הפועל גם לריסון תהליך ה-TLS.
פגיעה באחד החלבונים הללו גורמת לאיבוד שליטה על תהליך ה-TLS, ולעלייה בשיעור המוטציות, ובכך – להגדלת הסיכוי להתפתחות סרטן.
דוגמה לתופעה זו היא מחלה הנקראת Xeroderma Pigmentisum Variant (XPV), מחלה תורשתית של רגישות גבוהה לקרינת שמש ונטייה לפתח סרטני עור.
לחולי XPV יש DNA פולימראז η פגום.
את האחריות לתיקון נזקים אשר בתא תקין מתוקנים על ידי פולימראז η נוטלות שלוש פולימראזות אחרות, אך תפקודן פחות מדויק ויעיל מזו של η.
אמנם הן מצליחות לשמור על חיי התאים והאורגניזם, אך במחיר של מחלת סרטן קשה.
פולימראזות ה-TLS מגויסות על ידי תאי סרטן וכפי הנראה מסייעות להם לשרוד; על כן פגיעה בפולימראזות אלו עשויה להוות בסיס לפיתוח תרופות נגד סרטן.
ליבנה וקבוצתו חקרו גם את מנגנון הפעולה של הליך ה-TLS וגילו שהשכפול נעשה על ידי זוג פולימראזות: אחת מחדירה את הבסיס אל מול הנזק ב-DNA והשנייה אחראית על הארכת שרשרת ה-DNA מעבר לנזק.
סמנים ביולוגיים המבוססים על פעילות אנזימי תיקון דנ"א כאמצעי למניעה וגילוי מוקדם של סרטן ריאות
מחלות הסרטן נגרמות על ידי שיבושים ב"הוראות ההפעלה" הגנטיות האגורות ב-DNA, הגורמים לחלוקה בלתי מבוקרת של תאים.
תהליך תיקון נזקי DNA משחק תפקיד מרכזי במניעת התפתחות סרטן.
פגם תורשתי באחד ממנגנוני תיקון הנזקים עלול לגרום להגדלה משמעותית של הסיכוי להופעת סרטנים תורשתיים.
לדוגמה, סרטן מעי תורשתי מסוג HNPCC נגרם על ידי פגם במנגנון תיקון התאמות-בסיסים שגויות (Mismatch repair), וסרטן שד או שחלות תורשתיים נגרמים על ידי פגם במנגנון תיקון רקומבינציה הומולוגית.
קבוצת המחקר בהובלת ליבנה ודר' תמר פז-אליצור בדקה השערה שיכולת ירודה של תיקון נזקי דנ"א גורמת לסיכון מוגבר גם בסרטנים לא-תורשתיים.
הם התמקדו בסרטן הריאה, אחד מארבעת הסרטנים השכיחים בעולם המערבי וגורם התמותה השכיח ביותר בין כל סוגי הסרטן.
הנחת העבודה הייתה כי אנשים בעלי יכולת תיקון DNA נמוכה יהיו בעלי נטייה גבוהה יותר לחלות בסרטן, בייחוד אם הם חשופים לגורמים המזיקים ל-DNA (כמו עשן טבק).
ליבנה ופז-אליצור פיתחו בדיקות דם למדידת יעילות תיקון נזקים על ידי שלושה אנזימים מתקני APE1, MPG, OGG1 :DNA, שהם חלק ממסלול תיקון DNA על ידי קטיעת בסיסים (Base excision repair, BER), ופועלים לתיקון נזקי חימצון ונזקי חילוף חומרים אחרים.
בשיתוף פעולה עם רופאים מבתי חולים בארץ ובאנגליה ועם סטטיסטיקאים בוצעו מחקרים אפידמיולוגיים עם חולי סרטן הריאה וקבוצת ביקורת של נבדקים בריאים תואמים.
החוקרים מצאו כי רמה נמוכה של פעילות OGG1 ו-APE1, ובאופן מפתיע רמה גבוהה של MPG, נמצאים באסוציאציה עם סיכון גבוה לחלות בסרטן הריאה.
מערכי רמת הפעילות של שלוש אנזימי התיקון חושב מדד תיקון דנ"א משולב, ונמצא מתאם משמעותי בינו לבין הסיכון לחלות בסרטן ריאה.
ניסוי תיקוף שנערך באוניברסיטת קיימברידג' ובית החולים Papworth באנגליה אישר את תוצאות הניסויים בישראל.
כדי לבחון אם בדיקות הדם של פעילות אנזימי התיקון יכולות לנבא סרטן ריאה בנבדקים בריאים דרוש איסוף דגימות דם מאנשים בריאים שחלקם פיתחו סרטן ריאה שנים מאוחר יותר.
ליבנה ופז-אליצור קיבלו ממכון הסרטן הלאומי (NCI) של מכוני הבריאות הלאומיים של ארצות הברית (NIH) דגימות דם מבנק הדגימות של פרויקט ה-PLCO - Prostate, Lung, Colorectal and Ovary Screening Trial.
לשלושת אנזימי התיקון המקוריים צורפו שלוש בדיקות חדשות שפותחו בקבוצה - לאנזימי התיקון TDG, SMUG1, NEIL1, גם הם ממסלול תיקון נזקי DNA על ידי קטיעת בסיסים.
יכולת ניבוי סרטן הריאה של ששת אנזימים אלה נמצאת בבדיקה.
הצלחת המחקר תאפשר הפניית אותם נבדקים שזוהו כבעלי סיכון גבוה לבדיקות מקיפות ויקרות לגילוי מוקדם של סרטן הריאה.
בנוסף, פיתוח של תרופות שישפרו את פעילות אנזימי תיקון ה-DNA יתרום למניעה של המחלה.
ליבנה הנחה 51 תלמידי מחקר: 31 לתואר דוקטור, 29 מוסמך (מהם 15 המשיכו לדוקטורט בקבוצה) ו-6 בתר-דוקטורנטים.
עמית מיוחד של אגודת הלוקמיה של אמריקה (1984–1985)
הקתדרה למחקר ביו-רפואי ע"ש מקסוול אליס (1997–2019)
פרס ישראל סרוב של האגודה הישראלית למיקרוביולוגיה (2002)
חוקר בכיר ברשת מכון הסרטן הלאומי של ארצות הברית לחקר גילוי מוקדם (2005–2011)
פרס לומברוזו לחקר הסרטן (2014)
צבי ליבנה נשוי לתמר פז-אליצור לבית פז-פואץ.
הוא אב למיכל ליבנה-אופיר ולדר' יואב ליבנה מנישואיו הקודמים לפרופ' אטה ליבנה, ואב למאיה ליבנה-פז והורה לאמיר אליצור מנישואיו לתמר.
צבי לב (4 ביוני 1905 – 2 במרץ 1987) היה איש חינוך ישראלי בתחום מדעי הטבע.
יזם, הקים וניהל במשך 30 שנה את המכון הפדגוגי למדעי הטבע ומוזיאון הטבע בירושלים.
היה המפקח על לימודי הביולוגיה בבתי הספר התיכוניים בישראל.
צבי לב נולד בביאליסטוק, שבאימפריה הרוסית (בימינו בפולין) ליעקב לב, סוחר, ולזלטה (זהבה) זיו.
אביו היה ציוני ורצה שבנו יעלה לארץ ישראל.
בביאליסטוק למד עברית והיה חבר בתנועת צעירי ציון.
במסגרת זו קיבל סרטיפיקט לעלות לארץ ישראל.
באוקטובר 1922 התחיל לב את לימודיו בסמינר למורים ע"ש דוד ילין בירושלים, אותו ניהל בן-ציון דינור.
בשנת 1925 סיים את לימודיו, ובהמלצתו של דינור נסע ללמוד באוניברסיטת אתונה היסטוריה ו.
באתונה עבד בשליחות הוועד הלאומי לכנסת ישראל ולימד בבית הספר הממלכתי של הקהילה היהודית באתונה.
במשך שנתיים למד יוונית, ובשנה השלישית (1928/1929) למד באוניברסיטה באתונה בפקולטה לפילוסופיה ולשונות קלאסיות.
על אף לימודיו, נטייתו הייתה להיות מורה למדעי הטבע.
בשנים 1929–1934 למד בפקולטה למדעי הטבע באוניברסיטת המבורג ביולוגיה, פיזיקה וכימיה ופדגוגיה.
שאיפתו הייתה להמשיך לדוקטורט, אך עקב המצב הפוליטי בגרמניה חזר לארץ ישראל.
בשנים 1934–1939 לימד ביולוגיה בבית הספר ביאליק בתל אביב.
ב-1937 נסע לגרמניה שם יצר קשר עם מורים למדעי הטבע.
הם עזרו לו להכין מכשור חדשני להוראה בתחומי הפיזיקה, הכימיה והביולוגיה.
המכשור שימש להוראה בארץ כבר ב-1939, והוסיף לשמש בבתי ספר רבים עד 1983.
משנת 1940 לימד בסמינר למורים ע"ש דוד ילין בירושלים.
הוא ראה את ייעודו בהוראת מדעי הטבע.
בהיותו מורה בבית ספר ובסמינר למורים ראה שיש צורך במוסד להשתלמויות מורים במדעי הטבע ובמקום שבו יוכלו תלמידי בתי הספר להתנסות בלימוד מדעי הטבע דרך ניסויים במעבדות.
כך נולד חזונו להקים מכון פדגוגי למדעי הטבע.
בראשית שנת 1949 נבחר בעזרתם של מנהל מחלקת החינוך בירושלים וסגן שר החקלאות האתר המתאים במושבה הגרמנית ברחוב מוהליבר בירושלים, שנקרא וילה דקאן.
המקום היה מוזנח, אך בעזרת תרומות מגורמים שונים במכשור, בריהוט ובעזרה כספית, נפתח המכון ב-1 באוקטובר 1949.
בשנות ה-50 התבסס המכון על ידי יצירת קשרים עם חו"ל וקבלת תרומות מגרמניה לרכישת מכשירים, פרפראטים, אביזרי לימוד למעבדות ועוד.
גם קרן רוטשילד סייעה במימון רכישת מכשירים להוראת המדעים.
באנגליה למד לב שיטות להוראת מדעי הטבע, ובמכון התקיימו קורסים למורים במדעי הטבע על ידי מורים אנגלים.
פעילות נוספת הייתה הבאת ילדים מבתי ספר טעוני טיפוח ברחבי הארץ ליום לימודים ארוך במעבדות המכון שכלל הסעה והסעדה.
חזונו של לב היה לשלב עם הפעילות החינוכית של המכון הקמת מוזיאון לטבע.
לאחר שהיו די הכנסות למכון, ולאחר שהתקבלו מוצגים רבים, בעיקר של גוף האדם, היה אפשר להוציא את המיזם לפועל.
בשנת 1962 נחנך המוזיאון לטבע בנוכחות שר החינוך אבא אבן.
המוזיאון כולל תצוגות מתחום מדעי הטבע, הסביבה וגוף האדם.
למכון ולמוזיאון היה תפקיד בחינוך הילדים בירושלים בתחום מדעי הטבע.
נערכו בהם ימי עיון, קורסים, השתלמויות וחוגים בשעות אחר הצוהריים.
בשנים 1961–1971 היה צבי לב מפקח ארצי להוראת הביולוגיה בבתי הספר התיכוניים בארץ.
ב-1980 פרש מניהול המכון והמוזיאון.
ב-1937 נשא לאישה את הינדה (לנה) שטיינברג שעלתה לארץ ישראל מוורשה בשנת 1934. לזוג שתי בנות.
בשנת 2025 אישרה עיריית ירושלים קריאת רחוב על שמו.
במסגרת עבודתו כמורה וכמפקח עסק גם בעריכת תוכניות לימוד ובחיבור ספרי לימוד בתחום הוראת מדעי הטבע.
מכשירי הרכבה, המכשירים סודרו והותקנו על ידי המורה צבי לב.
תל אביב: דפוס גסטטנר, ת"ש
למודי הטבע: ספר למוד ועבודה לשנות הלמודים השמינית והתשיעית, יחידת למוד: כיצד כבש האדם את כח החשמל.
ירושלים: עבר, תש"ו (הוצאה מחודשת: תשט"ו)
אטלס לביאולוגיה, ערוך בידי צבי לב.
גופנו: מערכת האיברים של גוף האדם לגזירה, לצביעה ולהרכבה, ערוך בידי צבי לב.
הצעת תוכנית ללימודי הטבע: בכתות ד-ח בבית הספר העממי, ערוך בידי צבי לב.
ספרי רקע בכימיה, עריכה כללית: צבי לב.
ירושלים ותל אביב: סטימצקי, 1970. (נושאי החוברות: 1. חומרים פלסטיים; 2. בתוככי האטום; 3. המערכת המחזורית; 4. מיכאל פאראדיי)
צבי לי-דר (נולד ב-8 במאי 1947) הוא עיתונאי ישראלי, היה שדר וכתב בגלי צה"ל ובקול ישראל, כתב ומפיק בטלוויזיה הישראלית.
נולד ב-1947 בירושלים, בנם של פסח וציפורה דילר, ניצולי השואה מהעיר סאנוק שבגליציה.
אחותו הגדולה והיחידה נספתה בשואה.
אמו עבדה כמנקה ב"חוות הלימוד", תחת ניהולה של רחל ינאית בן־צבי, וכעבור זמן היא מינתה אותה למורה לאנגלית במוסד.
בתיכון ערך לי־דר את עיתון בית הספר, וראיין את דוד בן-גוריון.
שירת בנח"ל המוצנח ולחם במלחמת ששת הימים.
לאחר המלחמה למד באוניברסיטה העברית.
ערך את ביטאון הסטודנטים "פי האתון".
מפקד גל"צ, יצחק לבני, הציע לו לעבוד בגלי צה"ל, הוא קיבל את הצעתו ושימש ככתב פרלמנטרי.
תוך כדי עבודתו בגלי צה"ל עבר קורס כתבים ב"קול ישראל".
במלחמת יום הכיפורים חויל וסיקר את הקרבות.
לאחר המלחמה, לקראת הבחירות לכנסת השמינית, עבד במטה ההסברה של הליכוד והיה אחראי על כתיבת התסריטים לשידורי התעמולה.
בשנת 1974 עבר ל"קול ישראל" ומאז שימש במספר תפקידים: כתב לענייני רווחה, כתב פרלמנטרי, כתב לענייני אפריקה, וכן שימש כעורך ומגיש.
בשנים 1979–1982 היה שליח "קול ישראל" באירופה.
בשנים 1985–1988 הוא היה ראש השליחים של המחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית במערב ארצות הברית.
לאחר מכן שב לעבוד ברשות השידור.
בלילה שבין 17 ל־18 בינואר 1991 שידר (יחד עם מיכה פרידמן) את שידור הפתיחה של מלחמת המפרץ בשידור המשולב של "קול ישראל" וגלי צה"ל.
בשנות התשעים כיהן כדובר רשות השידור.
במקביל הגיש תוכנית רדיו יומית - "שש אחרי החדשות".
כמו כן שימש מפיק וכתב בטלוויזיה הישראלית.
בסוף שנות ה-90 עבר לעבוד בהנהלת הקרן הקיימת לישראל.
בשנת 2003 נטל חופשה ללא תשלום כדי להתמודד על משרת מנהל רשות השידור, אך הפסיד ליוני בן מנחם.
בשנת 2019 פרסם את רומן הביכורים "קדר מילים", העוסק בכתב ישראלי שנרצח בגרמניה.
זירת העלילה היא מערכת החדשות של "קול ישראל" בירושלים של סוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 של המאה ה־20.
נשוי לאסתר, פסיכואנליטיקאית במקצועה, בתו של אשר מרווה, שהיה ממנהלי התיכון החרדי לבנות "לוסטיג".
גיסו הוא דיין בית הדין הרבני בתל אביב הרב יצחק מרווה.
במשך שנים התגורר בשכונת צמרת הבירה בירושלים, בצמוד לעמיתו אריה גולן.
צבי מלחין / פיטר מילכמן (21 במאי 1927 – 1 במרץ 2005) היה לוחם במוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ולאחר מכן צייר נודע בניו יורק.
התפרסם בין השאר בזכות תפקידו במבצע חטיפתו של אדולף אייכמן והבאתו למשפט בישראל.
מלחין נולד בפילגרמסהיין (Pilgramshain) שבגרמניה (כיום זולקייבקה (Zolkiewka) שבפולין).
ב-1934 הוא ומשפחתו עלו ארצה בבריחתם מהעלייה הגואה באנטישמיות בפולין.
אחותו פרומה ושלושת ילדיה, וכן 150 קרובי משפחה אחרים של מלחין, נספו בשואה.
בגיל 12 הצטרף ל"הגנה" ואחר כך הצטרף לצה"ל כמומחה חבלה וחומרי נפץ.
הוא שירת 27 שנים בארגוני הביון של ישראל - שירות הביטחון הכללי והמוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
שימש מפקד יחידת קולוסוס שביצעה מבצעים מיוחדים באירופה.
כמפקד המבצעים נטל חלק במספר רב של פעולות חשאיות והנהיג מספר פעולות שזכו לתהילה רבה.
היה שותף לחשיפת המרגל הסובייטי ישראל בר (ביחד עם השב"כ) וכן הנהיג מבצע נגד מדענים נאצים שסייעו למצרים לפתח נשק נגד ישראל אחרי מלחמת העולם השנייה.
זכה בשני פרסי ביטחון ישראל (האחד ב-1966 כחבר בצוות של יחידת קולוסוס והשב"כ).
המבצע המפורסם ביותר שמלחין השתתף בו התרחש ב-11 במאי 1960. במבצע זה מלחין, רפי איתן, צייד הנאצים משה תבור ומספר סוכני מוסד אחרים - תחת פיקודו הישיר של איסר הראל, נסעו לארגנטינה ושם לכדו את אדולף אייכמן, "התליין הראשי" של המשטר הנאצי.
באמצעות ערנותה של הקהילה היהודית בארגנטינה ועזרה ממקור חסוי בגרמניה הצליח "המוסד" לגלות את מקום הימצאו של אייכמן, ראש המדור היהודי באס אס, איש הביצוע בארגון השמדת יהודי אירופה ואחד מהוגי הפתרון הסופי, שהצליח להימלט ולהיעלם בתום מלחמת העולם השנייה למשך חמש עשרה שנה.
אייכמן נלכד בפעולה של "המוסד" בפיקודו האישי של איסר הראל בשטח.
צבי מלחין הוא שביצע את החטיפה בפועל.
הוא קרא לו "רק רגע", לכאורה כדי לשאול אותו שאלה, ואז הפיל אותו אל הקרקע והתגלגל עמו אל תעלה בשולי הדרך.
הוא נאבק עם אייכמן, ואז גרר אותו למכונית שבה חיכו לו סוכני "המוסד".
ב-1976 פרש מלחין מהמוסד ופנה לעסקים אזרחיים.
הוא שינה את שמו לפטר מלקין והקדיש את זמנו לציור, מקצוע שהיה הכיסוי שלו בעת שירותו במוסד.
בנוסף, פרסם שישה ספרים ושימש כיועץ פרטי בינלאומי למלחמה בטרור.
מלחין בילה את שנותיו האחרונות בניו יורק.
גופתו הובאה לקבורה בישראל, בבית העלמין קריית שאול.
בשנת 2018, יצא בנטפליקס הסרט מבצע פינאלה המספר את סיפור לכידתו של אדולף אייכמן.
תסריט הסרט מתבסס על חומרים שונים כולל הספר "אייכמן בידיי", האוטוביוגרפיה של מלחין, שסיפק את בסיס הסיפור לסרט.
את מלחין, גילם השחקן אוסקר אייזק.
צבי מצוי המכונה גם צבי ההרים (שם מדעי: Gazella gazella), הוא מין של אנטילופה בסוג צבי, החי ב.
זהו אחד משני הצבאים החיים בישראל, לצד צבי הנגב.
הצבאים חיים בארץ במדבר יהודה ובנגב, צבאיים ממשפחה אחרת חיים גם בצפון, ברמות יששכר.
שטחי המחיה שלהם לרוב פתוחים ושוממים, עובדה שמקשה עליהם להסתתר מטורפים.
לצבי רגליים דקות ומערכת שרירים מפותחת, בזכותה הצבי מיטיב לרוץ ולדלג.
במצבי מצוקה בכוחו לדלג מעל מכשולים בגובה שלושה מטרים ויותר, ולרוץ במהירות המגיעה עד 80 קמ"ש.
הדבר הופך את הצבי לטרף שקשה לתופסו.
הטורפים העיקריים שלו הם נמר המדבר, זאב הודי וצבוע מפוספס.
פרטים צעירים יכולים להיטרף גם בידי עיטים או תנים.
הצבי המצוי ניזון מעשבים, בפרט דגניים, מעלים של שיחים ועצים וכן ממזון אחר מהצומח, אם יימצא בסביבה.
לצבי זוג קרניים קצרות יחסית לאלה של אנטילופות אחרות, כגון אנטילופה הודית או דישון מקראי.
הן משמשות זכרים להגנה ולבדיקת יריבם, ומצויות גם אצל הנקבות.
הנקבות משתמשות בקרניהן להגנה על עצמן ועל עָפריהן.
קרני הנקבות קצרות וצרות מאלו של הזכרים.
בנוסף לקרניים, קיימת גם דו-צורתיות זוויגית בגודל הגוף, כאשר משקל זכר בוגר 17-29.5 ק"ג ונקבה בוגרת 16–25 ק"ג.
הצביה ממליטה עופר אחד אחרי חמישה חודשי הריון, כשהיא מרוחקת מהצבאים האחרים.
בימיו הראשונים, העופר, הפגיע לטורפים, ייוותר לבדו, חבוי בצמחייה וחסר תנועה, בשעה שהאם מחפשת מזון.
האם תחזור אליו כדי להיניקו ולשמור עליו.
כעבור כמה שבועות יצטרף אל אמו בשעה שהיא מחפשת מזון.
בגיל שלושה חודשים בערך, האם והעופר יחברו לעדר אמהות.
עפרה נקבה עשויה להישאר יחד עם אמה עד מותה, אך עופר זכר יעזוב את אמו בגיל 6 חודשים בקירוב ויצטרף לעדר של עופרים זכרים.
בערך בגיל שנתיים, ייפרד הצבי מהעדר של "הרווקים" ויעבור ל"חדר משפחה" משלו.
הוא יקבע לעצמו שטח מחיה, שאותו יסמן בעזרת גללים.
התנ"ך מרבה להציג את הצבי כסמל לעוז והדר במצבי מלחמה.
בספר שמואל, למשל, זוכה הצבי לדמות גיבורי מלחמה רבים, שכמוהו נלחמים על חייהם.
הצבי נזכר שתים עשרה פעמים במקרא, והוא השני ברשימת החיות הכשרות לאכילה.
נראה כי הצבי והאייל, המוזכר ראשון ברשימה, היו חיות הבר השכיחות ביותר במזונו של האדם בישראל בתקופת המקרא.
הממצא הארכאוזואולוגי מחזק טענה זו, שכן עצמות צבאים נמצאו בשבעים ושניים אתרים מתקופה זו.
עדויות לאכילת בשר צבאים מופיעה במקרא ובמקורות חז"ל.
עד לקום המדינה השתמרה מסורת כשרות ואכילת בשר הצבי בקרב יהודי ארצות האסלאם, ובעת החדשה נהגו גם היהודים בארץ ישראל לאכול צבאים.
בנוסף, יהודי בבל נהגו בעבר לכתוב ספרי תורה על גוויל העשוי מצבאים, ומהם נותרו מאות ספרים בכל רחבי הארץ.
ספרי תורה נכתבים על עורות של בעלי חיים טהורים והשימוש הפעיל בהם עד היום מהווה אפוא עדות ומסורת חיה ומתמשכת חזקה לגבי כשרותם.
צבי השיטים (או "צבי הערבה") G.
acaciae – תת-מין נדיר, אנדמי לדרום הערבה בישראל (פחות מ-30 פרטים נותרו)
בחצי האי ערב ובסביבת ים סוף:
היה נפוץ בעבר צבי סיני (gazella arabica).
אולם, החוקרים חלוקים בדעתם לגבי תת-מין זה.
יש הרואים בו מין נפרד שנכחד, בעוד אחרים רואים בו תת-מין (שגם הוא נכחד) שממנו התפצלו ושרדו התת-מינים:
farasani – תפוצתו באיי פרסאן בים סוף
cora – תפוצתו בחצי האי ערב ואזור המפרץ הפרסי
erlangeri – תפוצתו בערב הסעודית ותימן
muscatensis – תפוצתו בעומאן בלבד
מניין אוכלוסיית הצבאים המשתייכים למין זה מונה כ-15,000 פרטים.
תת-מין אזור התפוצה גודל אוכלוסייה G.
cora חצי האי ערב והמפרץ הפרסי כ-10,000 צבי ארץ ישראלי ישראל, סוריה ולבנון כ-5,000 G.
farasani האי פארסאן בים סוף כ-1,000 G.
muscatensis עומאן כ-250 צבי השיטים דרום הערבה בישראל, בשמורת טבע סגורה בחי בר סמוך ליוטבתה 20-30 פרטים
צבי נחמיה בוטקובסקי (ח' בתמוז תרמ"ו, יולי 1886 – 27 בדצמבר 1943) היה פרדסן, מפעילי התאחדות האיכרים בחדרה ונציגהּ במוסדות היישוב ובמוסדות התנועה הציונית, חבר אספת הנבחרים והוועד הלאומי, סופר עברי, עיתונאי וחוקר תולדות ההתיישבות בחדרה.
נולד בסובאלק שבפולין (אז בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית) בשנת 1886 ליהודה דוד בוטקובסקי (1853–1916), סוחר, חבר ארגון "בני משה" ופעיל ב"חובבי ציון".
הוא הועלה כילד לארץ ישראל ב-1895, וגר אצל אחיו הבכור נחמן שלמה, אך הוחזר לפולין בשל מחלת הקדחת שאכלה במתיישבי חדרה הראשונים.
עלה בשנית בעצמו בשנת 1906 והתיישב גם בעת זו בחדרה.
הוא היה פרדסן, ומפעילי התאחדות האיכרים בחדרה, מטעמה היה נציג במוסדות היישוב ובמוסדות התנועה הציונית.
בשנת 1920 נבחר ברשימת ההתאחדות לאספת הנבחרים הראשונה.
באספת הנבחרים השנייה כיהן מטעם רשימת הגוש החקלאי והיה חבר הוועד הלאומי.
בוטקובסקי התעניין בחקלאות ובפרדסנות, ופרסם מאמרים בנושאים אלה בעיתונות התקופה.
היה בין המתעדים הראשונים של תולדות חדרה, ופרסם ספר ומפות על התפתחותה.
בוטקובסקי נפטר בחדרה בשנת 1943.
על שמו נקרא רחוב בדרום חדרה.
צבי הֶרמַן סגל (1901 – 23 בספטמבר 1965) היה מראשי התנועה הרוויזיוניסטית בארץ, חבר מועצת המדינה הזמנית ומחותמי מגילת העצמאות.
סגל נולד בשנת 1901 במלאווה שבפולין, בן ליצחק חיים סגל, במשפחה חסידית.
במסגרת עסקיו קשר קשרים עם גורמי השלטון בעיר והשתדל למען יהודיה.
היה פעיל בתנועה הרוויזיניסטית, ומעת עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 סייע, כנציג חברת הספנות הגדולה "קליינשמידט־סגל" להעפלה הרוויזיוניסטית.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה ניהל משא ומתן על גורל היהודים בעיר, והביא להעלאתם לארץ ישראל ופיצויים על אובדן רכושם.
הוא עצמו עלה לארץ בשנת 1938.
בשל קשריו עם האצ"ל היה אסור במחנה המעצר בלטרון והוגלה לאריתריאה על ידי שלטונות המנדט הבריטי.
כיהן כנציג התנועה הרוויזיוניסטית במועצת המדינה הזמנית, והיה בין חותמי מגילת העצמאות.
לאחר הקמת מדינת ישראל ותנועת החרות פרש מפעילות פוליטית והקים את חברת "ברנע" לפיתוח אשקלון.
רחוב על שמו קיים בשכונת ברנע שבאשקלון.
נפטר בשנת 1965 מהתקף לב בביתו שבתל אביב.
הותיר אישה וכן בת ושני בנים.
צבי מאירוביץ נולד ב-1911 בקרוסנו שבגליציה (לאחר המלחמה בפולין).
בשנת 1924 החל לימודים גבוהים באקדמיה לאמנות בברלין, יחד עם הצייר קרל הופר .
בשנת 1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה לארץ ישראל והתיישב בחיפה.
יזם יחד עם הציירים מנחם שמי, רפאל מוהר, עוזר שבת ואחרים את הקמת "קבוצת אמני חיפה".
לאחר עלייתו פגש את יעקב וכסלר והחל לעבוד עמו במשותף.
משנת 1948 נמנה עם קבוצת האמנים "אופקים חדשים".
היה נשוי לסופרת יהודית הנדל, ובני הזוג היו הורים לשניים: דורית מאירוביץ (1950–2007), מבקרת ספרות, ושוקי מאירוביץ (1963–), סוציולוג.
צבי מאירוביץ נפטר בשנת 1974, בגיל 63. נקבר בבית העלמין הישן חוף הכרמל.
סגנון עבודתו היה עצמאי ובעל רגישות לצבע.
מאירוביץ הרבה לצייר גורמים מן הטבע והציגם בהפשטה.
תהליך עבודתו היה הדרגתי שיטתי, ולמרות זאת לא כפה על עצמו כל חוק באשר לגילום הצורות כאלמנטים מופשטים.
מאוחר יותר ויתר על דימויים ברורים והחל ביצירת קומפוזיציות חופשיות מבנה, בהם ממלא היסוד הצבעוני תפקיד מכריע.
הצורה בציוריו שומרת על תכונותיה העצמאיות ומוצגת כאשליה תלת־ממדית.
פן זה של עבודתו הושפע מהאסכולה של פריז, אך עבודותיו שמרו על בהירותם וחיותם.
1961 - מוזיאון לאמנות חדשה, חיפה.
1976 - מוזיאון ישראל, ירושלים.
1979 – מוזיאון תל אביב לאמנות.
1999 - הכוח האחר מוזיאון תל אביב לאמנות.
2014 - גלריה מונטיפיורי, תל אביב.
2019 - ציורים ביד ימין וביד שמאל, גלריה מאיה, תל אביב
1942 – פרס עידוד במסגרת פרס דיזנגוף לציור מטעם עיריית תל אביב.
1948 – פרס הרמן שטרוק מטעם עיריית חיפה.
1954 – פרס עיריית חיפה, על ציורו "דומם עם פרחים".
אליעזרה איג, בהקיץ ובחלום: (מסִפוריו של תלמיד); העִטורים: צבי מאירוביץ, חיפה: מפעלי זכוכית ישראליים פניציה, תשי"ט.
יעקב אורלנד, בית הצעצועים ; ציורים ועטיפה: צבי מאירוביץ, חיפה: מגילות, 1963.
צבי נרקיס (קיסנר) (13 בינואר 1921 – 8 באוגוסט 2010) היה מעצב גרפי, מעצב גופנים, טיפוגרף ומעצב בולים.
זכה ב-2006 בפרס א.מ.ת על מפעלו בעיצוב.
למד בבית ספר יהודי והצטיין בציור האותיות העבריות.
בהיותו בן 6 נפטר אביו (בגיל 38), ואמו נקלעה למצוקה כלכלית.
בגיל 10 נאלץ להפסיק את לימודיו ויצא לעבוד אצל דודו.
בגיל 15 הצטרף לקן תנועת הנוער הציונית "השומר הצעיר" שבעירו.
בגיל 18 יצא עם חבריו להכשרה במסגרת תנועת "החלוץ".
בתום תקופת ההכשרה התנדב נרקיס להקים סניף הכשרה חדש בעיר טימישוארה, שם גם הכיר את אשתו לעתיד, קלרה לבית קורמוש.
בעקבות הצטרפות רומניה למדינות הציר נשלח עם כל הגברים היהודים מגיל גיוס ועד 60 לעבודות כפייה בהרי הקרפטים.
הוא הצליח להיחלץ משם בזכות יכולותיו כצייר ונשלח לטימישוארה כדי לשרטט תמרורי דרך עבור הצבא הרומני.
כאשר שמע בשנת 1944 על התארגנות לעליה בלתי לגאלית לארץ ישראל עזב עם קלרה לנקודת המפגש בבוקרשט.
משם העפילו השניים באניית סוחר קטנה לארץ ישראל.
בהגיעם נקלטו בקיבוץ אילון ובהמשך עברו לשער העמקים.
כיוון שרצה ללמוד גרפיקה עברו בני הזוג לירושלים ונרקיס החל ללמוד ציור אצל יעקב שטיינהרדט ומרדכי ארדון.
לאחר מכן החל בלימודי גרפיקה בבצלאל ושימש בתפקיד המעצב הראשי ביחידה לעזרי אימון בצה"ל.
בשנת 1952 נבחר עיצובו לסמל העיר רמלה.
נרקיס פתח בשנת 1955 סטודיו פרטי לציור ועסק בעיקר בהכנת כרזות ואילוסטרציות.
סדרת בולים שאייר זכו בפרס שני בתחרות עיצוב לקראת יום העצמאות תשי"ט.
כמו כן, הוא עיצב בולים נוספים.
נרקיס עיצב את גבו של מטבע הלירה הישראלית, שהונפק החל מספטמבר 1967.
נרקיס עסק בעיצוב ופיתוח דגמי אותיות עבריות.
בין הגופנים המוכרים שפיתח אפשר למצוא את אות נרקיס, אות נרקיס בלוק, אות נרקיס תם, ונרקיסים.
הצורה העברית של הפונט אריאל עוצב על בסיס הפונט נרקיס תם ללא ידיעתו.
נרקיס עיצב את הטיפוגרפיה לסדרה הרביעית של הלירה הישראלית והראשונה של השקל.
כמו כן עיצב גם את הטיפוגרפיה לשטרות החדשים יותר של השקל (אלף עד עשרת אלפים שקלים), למטבעות השקל ולשטרות ה-20 וה-100 בסדרת השקלים החדשים.
נרקיס שימש יו"ר אגודת המעצבים משנת 1969 ואילך, ובשנות כהונתו נעשה רבות לשיפור היחסים בין האגודה לבין מעצבי בולי ישראל.
הוא שימש כיועץ אקדמי לקורס לעיצוב גרפי בטכניון וכמרצה בעיצוב גרפי וטיפוגרפיה וכן כחבר הוועדה המייעצת של בנק ישראל בנושא עיצוב שטרות ומטבעות.
בשנת 1987 זכה נרקיס בפרס המצוינות של ארגון האיקוגרדה (the icograda Excellence Award).
בשנת 1989 הוענק לו פרס יושב-ראש הכנסת לאיכות החיים.
צבי נרקיס נפטר בשנת 2010 ונטמן בבית העלמין של קיבוץ נחשון, מקום מגוריה של בתו הבכורה, תמר.
בשנת 2014 נמצא בשלבי הפקה, ספר על פועלו שיכלול חומרים מעזבונו.
רומן פריסטר, שנים סוערות, הוצאת ארץ התנ"ך, תל אביב, 1973.
עריכת צילום ועיצוב - פתח תקווה בשנות התשעים, בעריכת זלמן יואלי, פתח תקווה, 1968.
עיצוב, כתיבה ועיטור של פרק השלום, מתוך מסכת דרך ארץ זוטא, גדול השלום, ההדיר, תרגם ופירש דניאל שפרבר, על העושים במלאכה שמשון קלאוס, ירושלים, 1979.
צבי מאיר שטיינמץ (מוכר בשם העט צבי יאיר; ה' בניסן תרע"ה, 20 במרץ 1915 – י"ב באלול ה'תשס"ה, 16 בספטמבר 2005) היה משורר עברי יהודי-הונגרי, חסיד חב"ד.
שטיינמץ נולד בבודפשט וגדל בכפר בריסטר שמרמורש (כיום לופוחיב שליד טיאצ'יב באוקראינה).
היה בן יחיד עם שבע אחיות לאביו שלמה דב.
את רוב חינוכו קיבל ממורים בני גליציה שעברו בימי מלחמת העולם הראשונה בדרכם מערבה והשתקעו במרמורש.
יותר מכולם הטביע עליו את חותמו ר' יוסלי וילנר מנדבורנה שהיה בקי בתלמוד, בתנ"ך, בדקדוק ובספרות עברית וגרמנית.
תקופות קצרות למד בישיבות סלוטפינה, הלמין וגלנטה.
לאחר מכן נסע להשתלם בלימודי חול בפרשבורג שבסלובקיה.
בשנת ת"ש נישא לדבורה לבית אייזנברג מדברצן.
שרד את השואה בבודפשט ובשנת תש"ח (1948) עבר לגור בווינה.
בשנת תשי"ב (1952) העתיק את מושבו לניו יורק שבארצות הברית.
בהגיעו לברוקלין הכיר את הרבי מנחם מנדל שניאורסון ונעשה חסיד חב"ד.
האדמו"ר עודדו בכל עת לפרסם את שיריו ולהמשיך לכתוב, ואת חששו של שטיינמץ לביטול תורה ביטל הרבי באומרו כי שיריו יביאו עוד אלפים ללימוד תורה.
שטיינמץ נפטר בברוקלין ניו יורק בי"ב באלול תשס"ה (2005).
הוא נקבר בחלקה הסמוכה לאוהל חב"ד לובביץ'.
הותיר אחריו שלוש בנות; רבים מנכדיו משמשים כשלוחי חב"ד ברחבי תבל, ביניהם רבה הראשי של רוסיה, הרב ברל לזר.
את ספרו הראשון, "גשרים" (דברצן, הונגריה, תש"ב), הוציא לאור בימי השואה.
בספר שירים ליריים, שבאחדים מהם ניכרים אותות השואה הממשמשת ובאה (אספת נמירוב, בוכה אני עליכם, מכתבו של רבנו יחיאל מנימירוב).
קובץ שירים שני שלו נדפס בווינה, בשנת תשי"ב בשם "נתיב" ועל שניהם חתם בשם "בן שלמה".
שלושה קובצי שירה שלו ראו אור בארץ ישראל, מחברת שירים "על החוף" (רמת גן, תשכ"ח).
בשנת תשל"ג הוציא את "מראש צורים" (עקד, תל אביב) ובתשמ"א "מכנף הארץ", בשנת תשנ"ז יצא לאור הספר האחרון "בחביון נפש" שכלל בתוכו גם שירים שלא נדפסו עד אז.
באותה הזדמנות נדפסו מחדש גם הספרים "מראש צורים" ו"מכנף הארץ" בהוצאה במתכונת של סט, כשעל כולם הוא חותם בשם צבי יאיר.
צבי יאיר שטיינמץ הוא משורר בעל נימה דתית.
הסתכלותו בעולם היא של אדם מאמין.
לפי ישורון קשת הוא: "משורר הממשיך את הקלאסיקה העברית בלשונו ואת רוח היהדות הצרופה בצביונו".
צבי אריה נִשְרי (אוֹרְלוֹב; 14 בינואר 1878 – 22 ביולי 1973) היה ממייסדי החינוך הגופני העברי בארץ ישראל והמורה הראשון לספורט של הגימנסיה העברית הרצליה.
נשרי תרגם לעברית את חוקת הכדורגל, וכן היה ממחדשי השפה העברית בתחום הספורט.
היה חבר בוועד האולימפי הארץ ישראלי ונמנה עם מייסדיו בשנת 1933.
צבי הרשל נשרי נולד בצרקונסטנטינובה שבדרום-מערב רוסיה (אוקראינה), בנם של רפאל ורחל אורלוב.
המשפחה הייתה משפחת סוחרים זעירים ולצבי היו עוד 8 אחים ואחיות שכולם עלו בהדרגה לארץ ישראל במהלך שנות העלייה השנייה.
קיבל חינוך מקיף שכלל לימוד בחדר והשתלמות בספרות עברית ורוסית וכן רכש השכלה כללית.
בהגיעו לגיל 13 התבקש על ידי הוריו למצוא מקור פרנסה.
תחילה ניסה לעסוק במסחר אך לאחר שלא צלח הניסיון נכנס כשוליה לסדנא והחל ללמוד בניית עגלות.
לאחר שהתמחה בתחום החל לעבוד עם אחיו שהיה כבר בעל סדנא בכפר.
במקביל לעבודתו הרחיב את ידיעותיו והשכלתו ובגיל 18 החל לעסוק בהוראה.
בנוסף על כך עסק בפעילות ציונית, במסגרתה הצטרף לאגודת הפועל הצעיר והיה לאחד מראשוני חבריה.
נשרי גויס לצבא האימפריה הרוסית ושרת, תחילה, כפקיד פלוגתי ובהמשך הוכשר כשנתיים לתפקיד חובש ואף עמד בבחינות ההסמכה בהצלחה אולם בהיותו יהודי לא היה יכול לשרת בתפקיד זה ולכן הוחזר לגדוד.
נשרי שוחרר מהצבא ב-1903, חזר לכפרו והמשיך בפעילות ההוראה ב"חדר מתוקן" ובפעילות הציונית.
ב-1904, עם פרוץ מלחמת רוסיה–יפן הצטווה נשרי להתייצב לשירות אבל קרוביו שכנעוהו לעלות ארצה.
עלייה לארץ ישראל ופעילות חינוכית
בראשית שנת 1904 עלה נשרי לארץ ישראל והחל לעבוד כפועל בפתח תקווה אולם כמומחה לבניית עגלות החל לעבוד בתחום זה בראשון לציון.
בשנת 1906 פנה נשרי לעסוק בחינוך גופני ובהוראתו, עת הוזמן לשמש כמורה להתעמלות ולהקנות לתלמידים סדר ומשמעת בגימנסיה העברית הרצליה.
נשרי נעתר לפנייה, אולם הִתנה את קבלת המשרה בכך שיותר לו להשתלם במקצועו החדש בצורה מקצועית, ולאחר שנת הלימודים הראשונה נסע לשווייץ והוסמך כמורה לחינוך גופני באוניברסיטת ברן.
עם שובו לארץ היה למורה להתעמלות ולמפקח על הסדר בגימנסיה, משרה בה נשא עד לצאתו לגמלאות, ומאוחר יותר שימש גם כמורה להתעמלות בבית המדרש למורות ולגננות ע"ש לוינסקי שבתל אביב.
כמורה היה נשרי חסידה של שיטת ההתעמלות השוודית, הדוגלת באימון יחידני, ודחה את שיטת ההתעמלות האנגלית, המדגישה משחקים קבוצתיים.
בשנת 1912 העביר בזכרון יעקב את סמינר ההכשרה למורים לחינוך גופני ביזמתו של אהרן אהרנסון, שהיה הראשון מסוגו בארץ ישראל, והמשיך בהכשרת מורים בשנים הבאות.
בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20 הדריך נשרי, יחד עם ד"ר חיים בוגרשוב, מנהל הגימנסיה, טיולי תלמידים למצדה.
בשנת 1913 פרסם את ספרו "שיעורי התעמלות", החיבור הראשון בעברית על חינוך גופני, ובמשך שנים רבות נותר חלוץ יחידי בתחום זה.
נשרי חיבר ספרים נוספים בתחום החינוך הגופני והספורט, תרגם לעברית את חוקת הכדורגל ופרסם מאמרים רבים בעיתונים וכתבי עת כגון "מכבי", "ידיעון ארגון מורי ההתעמלות" (לימים "החינוך הגופני"), "הד החינוך" ו"דבר לילדים".
בשנת 1906 היה נשרי לאחר מראשוני "אגודת מתעמלים ראשון לציון יפו" מייסודו של ליאו כהן ובשנת 1909 הפך למאמנה השני.
נשרי ניצל את השפעתו כמורה על מנת להתיר לאגודה להשתמש במתקני "הגימנסיה הרצליה".
אגודה זו הייתה הבסיס לאגודת מכבי תל אביב, ונשרי היה לחבר מועצת מכבי משך שנים ארוכות.
לקראת פורים תרע"ד - 1914 יזם ועד תל אביב קרנבל ברחובות העיר (לימים: עדלאידע).
ברחובות תל אביב צעדה "תהלוכה אשר הודרכה ופוארה על ידי אלדמע ונשרי".
בשנת 1917, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הצטרף נשרי לגימנסיה שעברה זמנית למושבה מאיר שפיה ועם חלק ממנה לזכרון יעקב במסגרת גירוש תל אביב, והיה חבר ועד ההגירה ומזכירו.
היה ממייסדי הצופיות בישראל וממקימי אגודת "הרצליה", אחת משלוש האגודות שמאיחודן נולדה "הסתדרות הצופים בארץ-ישראל" (כיום הצופים העבריים).
עם איחוד האגודות בפסח 1919, נבחר נשרי לראש התנועה ותוארו היה "מנהיג ראשי".
בשנת 1923 נבחר נשרי בידי האספה הכללית הראשונה לחבר ההנהלה המצומצמת, בת שלושה חברים, של גדוד מגיני השפה, ארגון ששם לעצמו למטרה להפיץ את השפה העברית ביישוב.
בשנת 1926 יזם ביחד עם ד"ר עמנואל סימון את הקמת "ארגון המורים לחינוך גופני", אשר הוקם שנה לאחר מכך ובו 25 חברים.
לאורך השנים פעל רבות להשוואת מעמדם של מורי החינוך הגופני לשאר המורים ונשרי היה ליושב ראש הארגון.
בשנת 1933 נמנה עם מייסדי הוועד האולימפי הארץ ישראלי והיה לאחד מחבריו.
נוסף על כך היה נשרי לחבר בוועדת ההדרכה של המחלקה להכשרה גופנית של הוועד הלאומי, חבר הוועד הבוחן, חבר ועדת החינוך הגופני של מחלקת החינוך וכן בתפקידים נוספים.
בשנת 1960 קיבל בשם אגודת מכבי תל אביב את פרס הוז לספורט מטעם עיריית תל אביב.
בשנת 1971 זכה הוא עצמו בפרס, עבור ספרו "לקסיקון למונחי החינוך הגופני".
צבי נשרי נפטר בשנת 1973, בגיל 95. נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
נשרי היה נשוי ללאה (בתו של ישראל שכטר מזכרון יעקב ואחייניתו של שניאור זלמן שכטר) במשך כ-15 שנה, עד פטירתה ב-1928 מטיפוס.
בנו, דוד נשרי, נפל בשנת 1936 כשנורו יריות מהמארב אל עבר מכונית שהובילה פועלים ושומרים ממוצא עילית לירושלים, והוא בן 19 שנים.
לזכרו של הבן יצר בשנת 1938 הפסל יצחק דנציגר את הפסל "שבועה", שנהרס בחצר הסטודיו בידי קנאי דתי; משבריו יצר הפסל, ככל הנראה, את פסלו המפורסם "נמרוד", וכן את הפסל "שבזיה".
בחייו נפטר גם בנו שמשון.
בתו הייתה הסופרת רינה הברון חברת קיבוץ בארי.
אחותו הייתה הפסלת חנה אורלוף, ואחיו מאיר דב אורלוב היה מוותיקי המושבה פתח תקווה ועמד ראש אגודת בעלי מלאכה בפתח תקווה.
רפאל איתן היה אחיינו (בן אחותו מרים), ואחיין נוסף (בן אחיו מאיר דב) הוא , מחללי מאורעות תרפ"א בפתח תקווה.
באוקטובר 2023, במהלך הטבח בקיבוץ בארי, נרצחו נכדתו לילך קיפניס ובעלה אביתר.
נכדתו שושן הרן ובני משפחה נוספים נחטפו לעזה.
כמו כן נרצח בעלה של שושן, אבשלום הרן.
על שמו נקראים הארכיון במרכז הפדגוגי שבמכון וינגייט לתולדות החינוך הגופני והספורט בארץ ישראל ובתפוצות, רחוב בשכונת יד אליהו בתל אביב, וכן "פרס צבי נשרי על תרומה אקדמאית בולטת בתחום הספורט", אשר הוענק עוד בהיותו בחיים.
הכרה נוספת בתרומתו ניתנה לו בהנצחתו, בשנת 1981 ביד לאיש הספורט היהודי במכון וינגייט, מוזיאון המנציח יהודים שזכו להישגים ספורטיביים יוצאי דופן.
במכון וינגייט בבניין המרכז הפדגוגי ולצדו נמצאים תבנית ראשו של צבי נשרי ופסל לזכר בנו דוד, שפוסלו על ידי אחותו חנה אורלוף.
שעורי התעמלות: לבתי ספר, לאגֻדות ולבית, יפו: איתן–שושני, תר"פ.
מלון למונחי התעמלות, 1913. (רשימת מונחים בעריכת ועדה מיוחדת של ועד הלשון העברית)
לקסיקון מונחי החינוך הגופני, תל אביב: (צ' נשרי), תשל"א.
(עם תרגום המונחים לאנגלית ולגרמנית)
תרגילי סדר, הליכה וריצה: לבתי-ספר ולאגֻדות התעמלות; סִדר: צבי אורלוב, יפו: דפוס א' איתן וס' שושני, תר"פ.
התעמלות לקטנים, תל אביב: קוהלת, תרפ"ז.
התעמלות ומשחקים לקטנים: לבית-הספר ולבית, מהדורה ב מתוקנת ומֻרחבת, תל אביב: קהלת, תרצ"ה 1934.
התעמלות ומישחקים לקטנים: לבית הספר, לגן ולבית, מהדורה ג מתוקנת ומֻרחבת, תל אביב: הוועד הלאומי לכנסת ישראל בארץ ישראל – המחלקה להכשרה גופנית (דפוס ספר), תש"ז.
קנודסן, הטפול בגב; תרגם: צבי נשרי, מהדורה ב, מנוקדת, תל אביב: דפוס הפועל הצעיר, תרצ"ח.
(נדפס ראשונה ב"המכבי" י–יא, שנה ז' (תרצ"ו))
ראשי פרקים מדברי ימי החנוך הגופני: ותולדות השטות החדשות, תל אביב: הוועד הלאומי ליהודי ארץ ישראל – המחלקה להכשרה גופנית, ת"ש.
טִפוס בחבלים, תל אביב: הוועד הלאומי ליהודי ארץ ישראל – המחלקה להכשרה גופנית, תש"א.
צְבִי מֵדִין (נולד ב-1939) הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה כללית ומופקד הקתדרה ללימודי אמריקה האיברית וספרד על שם אליאס סוראסקי באוניברסיטת תל אביב.
צבי מדין נולד באורוגוואי ועלה לישראל בשנת 1958. הוא למד היסטוריה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב ובאוניברסיטה האוטונומית של מקסיקו.
התחיל ללמד באוניברסיטת תל אביב בשנת 1979 וייסד בה את הלימודים הלטינו-אמריקניים, את כתב העת Estudios Interdisciplinarios América Latina y el Caribe, המפרסם מאמרים בספרדית, אנגלית ופורטוגזית, ואת סדרת הספרים "איברואמריקה".
צבי מדין ייסד את המכון להיסטוריה ותרבות של אמריקה הלטינית ובשנים 1999–2001 כיהן כנשיא "הפדרציה הבינלאומית של אמריקה הלטינית והקריביים", ארגון אקדמאי בינלאומי המאגד חוקרים מכל העולם.
כל אלה היו פרי עבודתה של קבוצת תלמידיו, שעד מהרה היו לקולגות ושהפכו לחוקרים בתחום, ובהם רענן ריין, חררדו לייבנר ורוסלי סיטמן.
בין השנים 1975 ל-1980 ייסד כמנהל פדגוגי את מכון משואה, מן הראשונים בארץ שעסקו בהוראת השואה, הן לתלמידים דוברי עברית והן לקבוצות שהחלו להגיע ממדינות שונות בחו"ל.
כתביו הראשונים עסקו בהיסטוריה פוליטית מקסיקנית במאה ה-20, ועליהם קיבל מנשיא מקסיקו את אות הכבוד של "הנשר האצטקי".
החל מ-1995 התמקד בחקר משנתו של הוגה הדעות הספרדי חוסה אורטגה אי גאסט, וספרו הראשון עליו היה "Ortega y Gasset en la cultura latinoamericana", ספר שבו נפרשת השפעתו המכרעת במשך כמאה שנים בכל תחומי המרחב התרבותי של המדינות השונות ביבשת זו.
במקביל הוא מתחיל לפתח בספר זה, במובלע, את התאוריה ההרמנויטית שלו, שתבוא לידי ביטוי מפורש ב-El cristal y sus reflexiones: nueve interpretes espanoles de Ortega y Gasset.
תאוריה זו ממקדת את הפרשנות באשר היא בהקשר האונטולוגי ובהקשרה של סוגיית הזהות: הצווי האונטי (הקיומי) של הזיהוי העצמי (של המפרש) ושל זיהוי הזולת כאחד.
כל זאת במסגרת מחקר המתנהל במרחבה של ההיסטוריה האינטלקטואלית.
כיבושה של האימפריה האצטקית: מיתוס, פרגמטיזם ואימפריאליזם/ צבי מדין; עורכת הספר: צילה דרורי.
תל אביב: אוניברסיטה משודרת, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשנ"ח, 1998.
אמריקה הלטינית: על עיצובה של התודעה החברתית.
תל אביב: מפעלים אוניברסיטאיים, תשס"א, 2001.
חברה וזהות בארגנטינה: ההקשר האירופי/ עורכים: צבי מדין ורענן ריין.
תל אביב: בית הספר להיסטוריה - אוניברסיטת תל אביב, תשנ"ז, 1997.
מקסיקו לאחר המהפכה: חברה ופוליטיקה: 1910-1952/ עורכים: צבי מדין ורענן ריין.
תל אביב: מפעלים אוניברסיטאיים, תשנ"ט, 1999.
צבי מגדל (Zwi Migdal) היה ארגון סרסורים ורועי-זונות ("רופיאנים" בעגה המקומית) יהודים שפעל בין סוף המאה ה-19 ועד תחילת המאה ה-20, שמרכזו היה בארגנטינה.
הארגון הוקם בבואנוס איירס ב-1870, וחוסל ב-1930 הודות לשני עובדי מדינה ישרים: קצין משטרה בשם חוליו אלסוגראי, ושופט-חוקר בשם רודריגז אוקמפו, שסירבו לקבל שוחד מארגון "צבי מגדל", כמנהג שאר עמיתיהם במשטרה ובממסד המשפטי בארגנטינה.
עם זאת, ברקע חיסול הארגון עמדה העובדה שההגירה הגדולה למערב בכלל ולדרום אמריקה, הגיעה לקיצה.
הדמות האחראית יותר מכל לחיסולו של הארגון הייתה רחל ליברמן, שהייתה אחת מקרבנותיו, שבאומץ לב העידה בפני הרשויות כנגד הסרסורים.
במשך 60 שנות קיומו עסק הארגון בהפיכת הזנות בארגנטינה למאורגנת, וממוסדת.
בשיאו היו לו סניפים ובתי-בושת בעולם, בין היתר ביוהנסבורג, בבומביי, בשאנגחאי ובריו דה ז'ניירו.
מעלליו של הארגון תוארו במחזמר "לעוף" שעלה בינואר 2017 בקיבוץ פלך.
באמצע המאה ה-19 הגיע גל גדול של יהודים מאירופה לדרום אמריקה בעקבות העוני והדיכוי במזרח אירופה בכלל, ובפרט הפוגרומים ברוסיה ובאוקראינה.
מהגרים יהודים רבים הגיעו לארגנטינה, כשבמיוחד צמחה הבירה בואנוס איירס בקצב מהיר בעקבות הגירה המונית מכל רחבי העולם.
עקב כך נוצר בארגנטינה יחס דמוגרפי מעוות של כמעט עשרה גברים לכל אישה, והביקוש לתעשיית המין עלה מאד.
בנוסף, הקושי להשתלב בעבודה בלא ידיעת השפה, וקשיי ההסתגלות לחיים במקום חדש גרם לגברים רבים להפוך לסרסורים (שנקראו בספרדית רופיאנים), ובמקביל - ללא מעט מהגרות להתיאש ולהגיע לזנות.
הסרסורים היהודים השתלטו עד מהרה על פלח שוק זה, עד כי מרבית ה"רופיאנים" בארגנטינה, ובארצות נוספות בדרום אמריקה, באותה עת - היו יהודים (הן כסרסורים, והן כסוחרי נשים).
ארגון "צבי מגדל" התנהל כמו מאפיה, ופעל לפי כללים וחוקים נוקשים.
הארגון שיחד את כל מי שיכול היה לאיים על פעילותו: פקידי הגירה בנמלים, שהכניסו את הנשים לארץ ללא שאלות מיותרות; שוטרים ושופטים שדאגו לבלום כל ניסיון להפריע לפעילות הארגון; פקידי עירייה ופוליטיקאים שסיפקו אישורים להקמתם של בתי הבושת והרחבתם, ועוד.
נערות רבות נלקחו במרמה ממשפחותיהן ורובן ככולן עבדו בכפייה.
בשנות השיא פעלו בבואנוס איירס בלבד כ-200 בתי בושת, כמחציתם נוהלו על ידי 'מדאמיות' יהודיות.
רשת סרסורי-הנערות פעלה כך: הארגון היה שולח גבר שנראה הגון, לבוש בקפידה ומנומס לקהילות יהודיות במזרח אירופה.
האיש היה מפיץ בקהילה מודעות ביקוש ל"נערות יהודיות מבית טוב" לעבודה בבתי יהודים עשירים בארגנטינה, או למטרות שידוכים.
משפחות יהודיות במזרח אירופה, שרובן היו עניות ונואשות בשל פרעות אנטישמיות, היו שולחות עם האיש את בנותיהם בתקווה לשיפור חייהן.
רוב הנערות היו בנות 13–18. הן ומשפחותיהן האמינו שמחכה להן עתיד טוב יותר בארגנטינה - כשבעצם הן נחטפו לתעשיית המין.
מסעות אלה נקראו 'רמונטה' - מונח שלקוח מתחום הבקר.