tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טרם מלחמת העולם השנייה, בעוד שחלק מאיי האוקיינוס השקט היו תחת מנדט יפני, צבא יפן החל לבנות מספר שדות תעופה, ביצורים, מערות ותעלות מילוט באיים.
אותם מבנים שימשו את הצי הקיסרי היפני להילחם בבעלות הברית בחזית הדרומית של האוקיינוס השקט.
בשנות התשיעים של המאה ה-20, המעורבות היפנית וקשרי המסחר בין יפן לאיים באוקיאניה גברו עקב אינטרסים מסחריים ואסטרטגים.
בשנת 1989, יפן תרמה 98.5 מיליון דולר לדרום האוקיינוס השקט, ובכך הפכה לתורמת הרביעית בגודלה לדרום האוקיינוס השקט באותה השנה אחרי צרפת, אוטרליה וארצות הברית בהתאמה.
תרומתה האדירה של יפן אף עקפה את התרומות השנתיות של ניו זילנד והממלכה המאוחדת.
חברות יפניות רבות החלו לפתוח מפעלים בדרום האוקיינוס השקט, ופיתחו את תחום התיירות באזור.
יפן חברה בארגונים הבינלאומיים הבאים:
ליפן יש מספר סכסוכים טריטוריאליים עם שכונותיה אשר נוגעות לתביעת שליטה באיים מסוימים.
יפן תובעת את שליטתה על האיים הקוריליים שנמצאים תחת ריבונות רוסית.
יפן טוענת שברית המועצות כבשה מיפן את האיים הללו בשנת 1945, וכתוצאה מפירוק ברית המועצות שאירע בשנת 1992 יש להחזיר את האיים לשליטה יפנית.
יפן טוענת לריבונותה על סלעי ליאנקור שנמצאים תחת השלטון של קוריאה הדרומית.
יפן שולטת על איי סנקאקו, אך טאיוואן וסין טוענות לריבונותיהם על האיים הללו.
הטענה היפנית אומרת כי שליטת האיים עברה מארצות הברית ליפן כבר בשנת 1971. מאידך, סין טוענת כי היא גילתה את האיים האלו כבר בראשית המאה ה-14, טענה בה יפן אינה מכירה.
עוד שטח שנוי מחלוקת בין סין ליפן היא שונית האלמוגים, "אוקינוטורישימה".
ביפן פועלות 153 שגרירות ועשרות קונסוליות זרות.
רוב המדינות שאינן מיוצגות ביפן בדרג השגרירות האמינו את שגרירותן בבייג'ינג, הרפובליקה העממית של סין הסמוכה, על יפן.
נציגויות דיפלומטיות של יפן בעולם
מאז עצמאותה ב-1991 של מקדוניה הצפונית, יחסי החוץ של מקדוניה הצפונית התאפיינו בעיקר במאמציה של המדינה לזכות בחברות בארגונים בינלאומיים כמו נאט"ו והאיחוד האירופי ולזכות בהכרה בין-לאומית תחת שמה החוקתי.
למקדוניה הצפונית היה סכסוך על שם המדינה עם יוון השכנה.
התנגדויות יווניות לשמה של המדינה הביאו אותה להתקבל לאו"ם ולמספר פורומים בין-לאומיים אחרים, אבל רק בשם הזמני, הרפובליקה היוגוסלבית לשעבר של מקדוניה.
מקדוניה הצפונית נהייתה למדינה חברה באו"ם ב-8 באפריל 1993, כ-18 חודשים לאחר עצמאותה מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
שמה הזמני באו"ם היה "הרפובליקה היוגוסלבית לשעבר של מקדוניה", בהמתנה להחלטה, למחלוקת ארוכת השנים על שמה של המדינה.
באופן יוצא דופן, דגל המדינה לא הונף במטה האו"ם כאשר המדינה הצטרפה לאו"ם.
רק לאחר שינוי דגל המדינה הונף במטה האו"ם.
גופים בין-לאומיים אחרים, כמו האיחוד האירופי, איגוד השידור האירופי, והוועד האולימפי הבינלאומי אימצו את אותה אמנת השמות.
הארגון נאט"ו השתמש בשם זה גם במסמכים רשמיים, אך הוסיף הסבר על המדינות החברות שמכירות בשם החוקתי.
כל המדינות החברות באו"ם מכירות כיום במקדוניה הצפונית כמדינה ריבונית.
ארבעה מחמשת החברים הקבועים של מועצת הביטחון של האומות המאוחדות (בריטניה, ארצות הברית, רוסיה, והרפובליקה העממית של סין) ומעל מ-130 המדינות החברות באו"ם אחרים הכירו במדינה בשמה החוקתי הקודם, הרפובליקה של מקדוניה, ולא לפי השם המוכר באו"ם.
יחסי החוץ של הולנד (בהולנדית: Nederlandse buitenlandse betrekkingen) הם היחסים הבינלאומיים של הולנד.
הולנד מנהלת יחסים עם רוב מדינות העולם.
משרד החוץ של הולנד הוא הגוף הממשלתי האחראי על ניהול קשרי החוץ של הולנד.
הולנד חברה בין היתר באו"ם, ברית נאט"ו וב.
במהלך המאה ה-17 ואחריה - תור הזהב של הולנד - ההולנדים בנו אימפריה מסחרית וקולוניאלית.
זו הייתה מעצמת ספנות וימית מובילה ולעיתים קרובות הייתה במלחמה עם אנגליה, יריבתה העיקרית.
השליטה הקולוניאלית העיקרית שלה הייתה באינדונזיה, שלחמה נגדה והשיגה עצמאות לאחר 1945. הקשרים ההיסטוריים שירשו מעברה הקולוניאלי עדיין משפיעים על יחסי החוץ של הולנד.
מדיניות סחר החוץ שלה מטופלת על ידי האיחוד האירופי.
ההולנדים היו פעילים בתפקידי שמירת שלום בינלאומיים.
היבוא (בעיקר מוצרים תעשייתיים) והיצוא (בחלקו מוצרים תעשייתיים, ובחלקו מוצרי אנרגיה ומוצרים חקלאיים) לגרמניה עומד על 19–24%, ונורדריין-וסטפאליה היא שוק היצוא החשוב ביותר עבור הולנד.
מאידך, הולנד מחזיקה בגרמניה שגרירות בברלין, ו-15 קונסוליות בברלין, אאכן, ברמן, קלן, דרזדן, דיסלדורף, אמדן, פרנקפורט, המבורג, הנובר, קלווה, מינכן, מינסטר, נירנברג ושטוטגרט.
יחסי הולנד–הממלכה המאוחדת, הן יחסי החוץ בין הולנד לבריטניה, ובין שתי המדינות מתקיימים קשרים פוליטיים וכלכליים חזקים.
אורוגוואי ייצאה להולנד בשנת 2017 סחורה בשווי 492 מיליון דולר אמריקני.
זה החל במהלך סחר התבלינים, כאשר הולנד כוננה את עמדת המסחר של חברת הודו המזרחית ההולנדית (VOC) במה שכיום הוא אינדונזיה, ולאחר מכן החזיקה שם בתור איי הודו המזרחיים ההולנדיים עד אמצע המאה ה-20. אינדונזיה הייתה המושבה ההולנדית הגדולה ביותר.
ב-2013, לקראת ביקורו של ראש ממשלת טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן בהולנד, זוג לסביות הולנדיות שאימצו ילד טורקי בשם יונוס (מכאן שמה של הפרשה) קראו לארדואן להתייחס לקריאותיהם של ההורים הביולוגיים של יונוס.
ב-11 במרץ 2017 אסרה הולנד על שר החוץ של טורקיה, מבלוט צ'בושאולו , לנחות במדינה לקראת נאומו בעצרת תמיכה בנשיא טורקיה ארדואן.
ב-1939 פרצה מלחמת העולם השנייה, ושתי המדינות נלחמו בקרב איי הודו המזרחיים.
בין מדינת ישראל והולנד מתקיימים יחסים דיפלומטיים מלאים החל משנת 1949, כאשר לישראל יש שגרירות רשמית בהאג, בעוד שלהולנד יש שגרירות רשמית ברמת גן, וכן משרד מידע בירושלים ו-2 קונסוליות כבוד בערים אילת וחיפה.
כיום הולנד נחשבת על ידי רבים בישראל ומחוצה לה כידידתה הקרובה ביותר של ישראל באיחוד האירופי, לצד גרמניה, ולתומכת עקבית בה במסגרת הסכסוך הישראלי-פלסטיני, וזאת חרף חילוקי דעות פנימיים במערכת הפוליטית בהולנד ביחס לכך.
כמו כן ראש ממשלת הולנד, מארק רוטה, ידוע בתור תומך נלהב של ישראל.
היחסים החמים באו לידי ביטוי במהלך פגישתו של נשיא מדינת ישראל, שמעון פרס, עם מלך ומלכת הולנד באוקטובר 2013, במהלכה הגדיר המלך את הידידות בין שתי המדינות כ"ידידות היסטורית" שראשיתה בפועלו של הבנקאי היהודי-הולנדי יעקובוס קאן, וקרא להמשך המעורבות ההולנדית בתהליך השלום במזרח התיכון.
היה זה קאן שהעמיד לראשונה לרשותו של הרצל והתנועה הציונית את המימון והקשרים הפוליטיים הדרושים לקיום הקונגרסים הציונים ולהגשמת הרעיון הציוני.
באוגוסט 1961 נחתמה עסקת נשק בין ישראל להולנד, במסגרתה סיפקה ישראל לצבא הולנד 80,000 עוזי.
מאמצים אלו נשאו פרי, כאשר שנת 2012 היוותה שנת שיא בסחר ההדדי בין שתי המדינות, אשר היקפו באותה השנה נמדד על למעלה מ-5 מיליארד דולר.
יחסי בנגלדש–הולנד הם היחסים הבילטרליים בין הרפובליקה העממית הדמוקרטית של בנגלדש לבין הולנד.
החל מסוף המאה ה-16, החלה הרפובליקה ההולנדית לכונן יחסים דיפלומטיים ידידותיים עם מדינות מוסלמיות כמו האימפריה העות'מאנית ומרוקו, עקב אינטרסים משותפים ואויבת משותפת - ספרד.
יחסי הולנד–מאלי מתייחסים ליחסים הדיפלומטיים והצבאיים בין הולנד למאלי.
שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-11 ביולי 1964.
הולנד מחזיקה במאלי שגרירות בבמקו.
מאלי מחזיקה קונסוליית כבוד ברוטרדם.
הבטחת הביטחון הלאומי, הגברת ההשפעה בקרב שכנותיה הערביות והבטחת החזרת רמת הגולן לשטחה, היו המטרות העיקריות במדיניות החוץ של הרפובליקה הערבית הסורית.
בנקודות רבות בהיסטוריה שלה, חוותה סוריה מתח ארסי עם שכנותיה הגאוגרפיות, כגון טורקיה, ישראל, עיראק ולבנון.
סוריה נהנתה משיפור היחסים עם כמה מדינות באזור שלה במאה ה-21, לפני האביב הערבי ומלחמת האזרחים במדינה
ב-17 באפריל 1946 הכריז נשיא סוריה שוכרי אל-קוותלי על עצמאותה של סוריה מידי השלטון המנדטורי הצרפתי.
הפוליטיקה הסורית, מתקופה זו ועד לשנות השישים המאוחרות, עמדה בסימן חוסר יציבות מובהק.
המדינה ידעה כמה הפיכות עד לדיקטטורה של חאפז אל-אסד ממפלגת הבעת'.
בתקופה זו התקרבה סוריה לברית המועצות כאשר שיתוף הפעולה הצבאי בין השניים החל בשנת 1956. במקביל היו איחוד כושל עם מצרים בראשות גמאל עבד אל נאצר במסגרת הרפובליקה הערבית המאוחדת ושיחות אחרות לאיחוד עם עיראק ומצרים שכשלו גם הן.
בימי חאפז אל-אסד, גברה מערבות סוריה בלבנון השכנה.
נוכחות הכוחות הסורים במדינה החלה במהלך מלחמת האזרחים הלבנונית ונמשכה עד 2005. הנוכחות הצבאית בלבנון הסתיימה ב-26 באפריל על רקע מהפכת הארזים, שבאה בעקבות חיסולו של ראש הממשלה לשעבר רפיק אל-חרירי בשנת 2005. המדינות כוננו יחסים לראשונה בשנת 2007.
במהלך המאה ה-20 סוריה היוותה גורם מרכזי בסכסוך הערבי-ישראלי, ומצויה בעימות עם מדינת ישראל מאז הקמתה.
האמריקאים תיווכו במספר שיחות שלום בין הסורים והישראלים.
לאחר שצדדה בגוש המזרחי במהלך המלחמה הקרה, החליטה סוריה בשנים 1990–1991 להדק את קשריה עם וושינגטון, לאחר קריסת ברית המועצות.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21, ממשלת ארצות הברית הטילה שורה של סנקציות כלכליות על סוריה על רקע יחסה של סוריה לטרור וסוגיות אחרות.
מאז תחילת המאה ה-21 זיהתה סוריה שוב את רוסיה כשותפה מדינית חשובה, בפרט על רקע בידודה הבינלאומי.
רוסיה מצדה הביעה לאורך השנים תמיכה גורפת בסוריה, תוך שהיא דחתה את ההאשמות כלפיה במגוון סוגיות בעייתיות, כגון התוכנית הגרעינית הסורית, פעילותה בלבנון, חימוש חזבאללה, תמיכתה בארגוני טרור ושיתוף הפעולה בינה לאיראן.
מאז 2009, במקביל לוויתור על חובות כספיים שרוסיה דרשה מסוריה, רוסיה החלה לשפץ את בסיס צי טרטוס כולל העמקת הנמל במטרה לאפשר לאוניות מלחמה גדולות יותר לעגון בו.
מאז פרוץ מלחמת האזרחים המתמשכת מאז 2011, מדיניות החוץ של הסורים הייתה מבודדת יותר ויותר מהמדינות באזור ומהקהילה הבינלאומית.
היחסים הדיפלומטיים נותקו עם כמה מדינות, כולל: טורקיה, ערב הסעודית, ירדן, קנדה, צרפת, איטליה, אוסטרליה, ניו זילנד, קוריאה הדרומית, שווייץ, שוודיה, דנמרק, הולנד, גרמניה, ארצות הברית, בריטניה, בלגיה, ספרד, יפן, קטר ובחריין.
סוריה הושעתה מהליגה הערבית ב-2011 ומהארגון לשיתוף פעולה האסלאמי בשנת 2012. ב-26 במרץ 2013, הכירה פסגת הליגה הערבית בקואליציה הלאומית הסורית של האופוזיציה והכוחות המהפכניים כנציגים הלגיטימיים של העם הסורי.
לקואליציה הלאומית הוענק מושב בפסגה.
אלג'יריה, עיראק ולבנון התנגדו למעשה הכרה זה.
ב-9 במרץ 2014 אמר המזכ"ל נביל אל-ערבי כי מושבה של סוריה יישאר פנוי עד שהאופוזיציה תסיים את הקמת מוסדותיה.
יחסיה עם גאורגיה נותקו בעקבות הכרתה של סוריה בדרום אוסטיה ואבחזיה ב-2018, ויחסיה עם אוקראינה נותקו בעקבות הכרתה של סוריה ברפובליקה העממית של דונצק וברפובליקה העממית של לוהנסק ב-2022.
ממשלת סוריה המשיכה לטפח יחסים טובים עם בעלות הברית המסורתיות שלה, איראן ורוסיה.
שניהן אף סייעו צבאית להשרדות ממשלה זו במלחמת האזרחים.
מדינות אחרות המקיימות כיום יחסים טובים עם סוריה כוללות את סין, קוריאה הצפונית, אנגולה, וייטנאם, בולגריה, קובה, ונצואלה, בוליביה, אקוודור, ניקרגואה, גיאנה, הודו, דרום אפריקה, טנזניה, פקיסטן, ארמניה, בלארוס, דרום אוסטיה, טג'יקיסטן, אינדונזיה, הפיליפינים, אוגנדה, זימבבואה, מיאנמר, בורונדי, רומניה, סרביה, אוזבקיסטן, לאוס, מונגוליה, קמבודיה ואחרות.
מבין מדינות הליגה הערבית, סוריה ממשיכה לקיים יחסים טובים עם עיראק, מצרים, אלג'יריה, לבנון, מאוריטניה, עומאן, סודאן והרשות הפלסטינית.
לסוריה מעולם לא היו יחסים דיפלומטיים עם ישראל, קוסובו וטאיוואן.
בדצמבר 2018, לאחר שנשיא ארצות הברית דונלד טראמפ הודיע על נסיגה חלקית של כוחות ארצות הברית מסוריה, כמה מדינות יזמו פתיחה מחודשת של היחסים הדיפלומטיים שלהם עם סוריה.
לאחר ביקורו של נשיא סודאן עומר אל-בשיר ב-2018, החלה הליגה הערבית את תהליך הכניסה מחדש של סוריה לארגון, ואילו איחוד האמירויות הערביות פתחה מחדש את שגרירותה בסוריה ב-27 בדצמבר כמו גם בחריין, ערב הסעודית, ועל פי הדיווחים גם כווית ואיטליה הודיעו על כוונתן לפתוח מחדש את שגרירותן במדינה.
במרץ 2022, לראשונה זה 11 שנים, ביקר אסד במדינה ערבית, איחוד האמירויות הערביות.
מדינהכינון היחסיםפרטים1963 המאבק של האלג'יראים נגד הקולוניאליזם הצרפתי במהלך מלחמת העצמאות של אלג'יריה, גרר השראה ממדינות ערב האחרות כמו סוריה.
אף על פי כן, בעקבות עצמאותה של אלג'יריה ב-1962 והפיכת המדינה הסורית בשנת 1963, שתי המדינות כוננו יחסים.
על אף מלחמת האזרחים בסוריה, אלג'יריה שומרת עם סוריה על יחסים דיפלומטיים תקינים ונכון לשנת 2015 אלג'יריה קיבלה כמעט 25,000 פליטים סורים שנמלטו מהמדינה.
ב-10 באוקטובר 2011, הפכה לוב למדינה הראשונה שהכירה במועצה הלאומית של סוריה, קבוצת מנהיגי האופוזיציה בסוריה ומחוצה לה, שהוקמה כחלופה לממשלת אסד.
ב-1 במרץ 2020, משלחת דיפלומטית לובית, המייצגת את בית הנבחרים הלובי, ביקרה בדמשק על מנת להגיע להבנות בנושא הפעלת המשימות הדיפלומטיות בין שתי המדינות.
היחסים בין שתי המדינות הם יחסים בעלי היסטוריה ארוכה, מהקרירות על רקע משבר הבצורת ברפובליקה הערבית המאוחדת ועד ההידוק ביחסים בין שתי המדינות על רקע מיגור אויבים משותף.
מצרים וסוריה היו שתיהן חלק מהאימפריה העות'מאנית.
ביוני 2013 נשיא מצרים, מוחמד מורסי הודיע כי יסיים את כל היחסים עם ממשלת סוריה.
אף על פי כן, תחת עבד אל-פתאח א-סיסי, מצרים נקטה בעמדה תומכת יותר כלפי ממשלת אסד.
בשנת 2017, קראה מצרים להכניס מחדש את סוריה לליגה הערבית.
לסוריה שגרירות בקהיר בירתה של מצרים.
למצרים שגרירות בדמשק בירתה של סוריה.
שתי המדינות חולקות היסטוריה משותפת: הן הושבו בעבר על ידי האימפריה הרומית.
פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה הקשתה על מערכת היחסים בין שתי המדינות, כאשר מרוקו תמכה באופוזיציה הסורית נגד משטר אסד בסוריה.
מרוקו אף גירשה את שגריר סוריה בשנת 2012 כמחאה נגד משטרו של אסד.
בשנת 2019, משום שינוי תפיסת ממשלת מרוקו לטובת בשאר אל-אסד, מרוקו בחרה להבטיח שתצביע בעד חזרתה של סוריה לליגה הערבית.
אף על פי כן, המתיחות ההיסטורית בין שתי המדינות מעוררת חוסר אמון תמידי בין השתיים.
ב-16 בדצמבר 2018, נשיא סודאן, עומר אל-בשיר, הפך לחבר הליגה הערבית הראשון שביקר בסוריה מאז פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה בשנת 2011. תוניסיה הפסיקה להכיר בממשלת סוריה ב-4 בפברואר 2012. במהלך כהונתו קרא ראש ממשלת תוניסיה, חמאדי ג'עבלי, למדינות ערביות נוספות ללכת בעקבותיה ואמר: "עלינו לגרש את שגרירי סוריה ממדינות ערב".
בשנת 2019 אמר נשיא המדינה, קייס סעיד, שבכוונתו לחדש את היחסים הדיפלומטיים של תוניסיה עם סוריה.
+מדינהכינון היחסיםפרטים לארגנטינה שגרירות בדמשק הבירה.
לסוריה שגרירות בבואנוס איירס הבירה.
היחסים בין המדינות החלו לראשונה כאשר ארצות הברית מינתה קונסול לחלב, שהייתה אז תחת האימפריה העות'מאנית.
בדצמבר 2012 הודיע נשיא ארצות הברית ברק אובמה כי מדינתו תכיר רשמית בקואליציה הלאומית הסורית של האופוזיציה והכוחות המהפכניים ולא בממשלת בשאר אל-אסד, כנציג הלגיטימי של העם הסורי.
נכון לשנת 2012, שגרירותה של ארצות הברית אינה פעילה בעקבות מלחמת האזרחים בסוריה.
יחסי סוריה-ונצואלה השתפרו משמעותית לאחר בחירתו של הוגו צ'אווס לנשיא ונצואלה בשנת 2013.
לוונצואלה שגרירות בדמשק הבירה.20 באוגוסט 1950 מקסיקו וסוריה כוננו יחסים דיפלומטיים באוגוסט 1950. במרץ 2011 החלה מלחמת האזרחים הסורית.
מאז, היחסים בין שתי המדינות לא קיימים.
מקסיקו תרמה גם 3 מיליון דולר לתמיכה בפליטים סורים בירדן, לבנון וטורקיה.
למקסיקו שגרירות שממוקמת בקהיר בירת מצרים.
לסוריה שגרירות בסנטיאגו דה צ'ילה הבירה.
מאז תחילת מלחמת האזרחים בסוריה, מעל 40,000 פליטים סורים התיישבו בקנדה.
+מדינהכינון היחסיםפרטים במהלך מלחמת איראן–עיראק, סוריה צידדה באיראן כנגד האויב שלה בעיראק.
איראן וסוריה קיימו ברית אסטרטגית, בין השאר בעקבות האיבה המשותפת שלהם לסדאם חוסיין והתיאום כנגד ארצות הברית וישראל.
לסוריה ולאיראן גם שיתוף פעולה של הברחת כלי נשק מאיראן לחזבאללה אשר נמצא בלבנון הגובלת בישראל.
סוריה נחשבת לבעלת הברית הקרובה ביותר של איראן, על אף הפערים הדתיים והאידאולוגיים בין המדינות.
במהלך השנים איראן השקיעה בסוריה משאבים צבאיים, כלכליים ומדיניים רבים, והיא התומכת המרכזית שלה מאז ראשית מלחמת האזרחים בסוריה בזירה הצבאית והבינלאומית.
בתמורה משמשת סוריה כצינור אספקה לעושי דבריה של איראן, בהם חזבאללה, חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
שתי המדינות רואות עין בעין נושאים עקרוניים רבים, מכירות באויבים משותפים ומשתפות פעולה בנושאים מגוונים.
בסוריה חיים כ-120,000 תושבים ממוצא ארמני.
בארמניה יש שגרירות בדמשק הבירה וקונסוליה בחלב.
מאז 1997 יש לסוריה שגרירות בירוואן.
גאורגיה הודיעה על ניתוק היחסים דיפלומטיים עם סוריה במאי 2018 לאחר שסוריה הכירה באבחזיה ודרום אוסטיה כמדינות עצמאיות.סוריה הכירה בעצמאותה של דרום אוסטיה ושומרת על יחסים דיפלומטיים עם המדינה.
להודו ולסוריה קשרים היסטוריים ותרבותיים הבאים רבות לידי ביטוי בתחום הכלכלי.
המדינות קיימו יחסים יחסית טובים במהלך מלחמת האזרחים בסוריה.
אף על פי שטורקיה חולקת את הגבול המשותף הארוך ביותר שלה עם סוריה וקשרים גאוגרפיים, תרבותיים והיסטוריים שונים אחרים קושרים את שתי המדינות השכנות, היחסים בין המדינות מתוחים זה מכבר.
המתח המסורתי ביחסים נבע ממחלוקות הכוללות סיפוח עצמי של פרובינציית האטיי לטורקיה בשנת 1939, סכסוכי מים שנבעו מפרויקט דרום-מזרח אנטוליה ותמיכת סוריה במפלגת הפועלים של כורדיסטן (PKK), ובנוסף, פירוק הצבא הארמני הסודי לשחרור ארמניה (ASALA) שהוכר כארגון טרור על ידי נאט"ו, האיחוד האירופי ומדינות רבות אחרות.
היחסים השתפרו מאוד לאחר אוקטובר 1998, אז גורש מנהיג ה-PKK, עבדוללה אג'לאן, על ידי הרשויות הסוריות.
עם זאת, מלחמת האזרחים הסורית מתחה שוב את היחסים בין המדינות, והובילה להשעיית הקשר הדיפלומטי.
סוריה שמרה על שגרירות באנקרה ושתי קונסוליות כלליות באיסטנבול ובגזיאנטפ.
לטורקיה הייתה שגרירות בדמשק וקונסוליה כללית בחלב.
מאז תחילת מלחמת האזרחים הסורית, היחסים בין סוריה לטורקיה התדרדרו מאוד.
הסכסוך הסורי החל להשפיע על טורקיה כאשר לפחות 3,000 פליטים סורים ברחו מסוריה כתוצאה מאירועים כמו מבצע של צבא סוריה בג'סר א-שורור ביוני 2011. ביוני 2011, ראש ממשלת טורקיה רג'פ ארדואן תיאר בפני הסוכנות האנטולית את תחושתו כי "הם [סוריה] אינם פועלים באופן אנושי.
זו פראיות." עם זאת, בתחילת הדרך נמנעה ממשלת טורקיה מלתאר את הסורים שנמלטו לטורקיה כ"פליטים "או" מבקשי מקלט", ובמקומה התייחסה אליהם כאורחים, וארדואן, תוך דרישה ליישום רפורמות שהובטחו על ידי ממשלת סוריה נמנע מלכתחילה לקרוא לעזיבתו של בשאר אל-אסד, אם כי לאחר מכן עשה גם את זאת.
ההסכם הוא מה שגרם לשתי המדינות להתחלק ואם לא היו מתחלקות סביר להניח שהיו נשארות מדינה אחת עד היום.
שתי המדינות נלחמו יחד נגד ישראל במגוון מלחמות ושתי המדינות היו שונאות ישראל עד שנת 1995 בה ירדן חתמה על הסכם השלום עם ישראל.
לאחר הסכם השלום בין ישראל לירדן, הייתה ירדן נקודת מעבר חשובה עבור אנשי עסקים סורים העוסקים בעסקים בשטחים הפלסטיניים.
היחסים בין שתי המדינות השתפרו לאחר מותו של חוסיין מלך ירדן והצטרפותו של עבדאללה השני, מלך ירדן בפברואר 1999 ומותו של חאפז אל-אסד והצטרפותו של בנו בשאר בשנת 2000. מלך ירדן ביקר בסוריה על מנת לברך את בשאר באותה שנה.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, ירדן עבדה בשיתוף פעולה הדוק עם ארצות הברית ותמכה במורדי החזית הדרומית המתונה עד שנת 2017, אך גם הייתה מתואמת עם רוסיה.
ב-26 במאי 2014 גירשה ירדן את שגריר סוריה ממדינתה.
יחסי ישראל–סוריה מתאפיינים מראשיתם בעוינות שאף הביאה לשלוש מלחמות בין המדינות.
מלחמת העצמאות, מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים.
העמדה הסורית הבסיסית שוללת את הרעיון הציוני ורואה במדינת ישראל נטע זר במזרח התיכון שיש לעוקרו מן השורש.
מאז הקמתה הייתה סוריה חלוצת ומובילת המאבק המדיני והצבאי ביישוב היהודי ומדינת ישראל.
מספר תקיפות בסוריה, יוחסו לישראל, על פי פרסומים בתקשורת, הגם שישראל לא אישרה אותם.
אלו כללו את תקיפת הכור הגרעיני בסוריה בספטמבר 2007, (ישראל לקחה עליה אחריות רק במרץ 2018), חיסול בכיר חזבאללה עימאד מורנייה בדמשק ב-12 בפברואר 2008, תקיפת שיירת הנשק הסורית במחוז ריף דמשק שבסוריה בינואר 2013 ומספר תקיפות של מחסני נשק ומתקנים צבאיים במאי 2013.
בשנת 2008 אישר נשיא סוריה בשאר אל-אסד כי השיחות עם ישראל התחדשו באמצעות צד שלישי.
בות'יינה שעבאן, אישרה כי ישראל מוכנה לוותר על רמת הגולן.
למרות ניסיונות חוזרים ונשנים מאז ראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 להגיע להסכם שלום, מתקיים עד היום מצב לוחמה רשמי בין המדינות.
סוריה הגדולה, כפי שהייתה מכונה בתקופת שלטון האימפריה העות'מאנית, הייתה מורכבת מסוריה, לבנון, ישראל וירדן של ימינו.
בשנת 1943 השיגו סוריה ולבנון עצמאות זמנית מצרפת, ומכיוון ששאפו לעצמאות מלאה ולנסיגת כל הכוחות הזרים עד 1946, הקפידו התנועות הלאומיות לשמור על אחדות כדי לא לפגוע ברעיון העצמאות.
בתחילה הייתה ברית כלכלית בין המדינות, אך היא הסתיימה בשנת 1948, אולם הלאומנים הסורים לא הסכימו להכיר בעצמאות לבנון, וראו בה חלק לא נפרד מסוריה הגדולה.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1978, סוריה שינתה את עמדתה וצידדה באש"ף.
הכוחות הסורים נותרו בלבנון, כשהם בעלי השפעה לא מבוטלת על ממשלתה משנת 1990 ועד 2005. לאחר נסיגת ישראל מדרום לבנון ומותו של חאפז אל-אסד בשנת 2000, הנוכחות הצבאית הסורית בלבנון ספגה ביקורת קשה והתנגדות מהאוכלוסייה הלבנונית.
היחסים בין המדינות כוננו רק בשנת 2008, לאחר שבשאר אל-אסד החליט להכיר בריבונותה של לבנון, בעקבות נסיגת הכוחות הסוריים מלבנון בשנת 2005.
זליגת מלחמת האזרחים הסורית ללבנון הביאה בעקבותיה אי שקט למדינה אשר בה יש מאבק פוליטי מתמיד בין שני גושים גדולים: מחנה ה-14 במרץ האנטי-סורי שנתמך בידי סעודיה, ומחנה ה-8 במרץ הפרו-סורי שמגובה בידי איראן.
סין1 באוגוסט 1956 הממשלה הלאומנית של סין הכירה בסוריה בשנת 1946. היחסים הדיפלומטיים בין שתי המדינות כוננו ב-1 באוגוסט 1956.
ראשית היחסים החלו בפיצול המדינות לאחר מלחמת העולם הראשונה, מה שגרם לקץ החלום של שלטון השושלת ההאשמית בסוריה הגדולה.
לאחר מכן ידעו יחסי המדינות עליות ומורדות, וכיום יחסי המדינות מתאפיינים בשיתוף פעולה ובלחימה כנגד כוחות דאעש.
לאחר התחלת מלחמת האזרחים בסוריה, עיראק נמנעה מההצבעה האם לגרש את סוריה ממדינות ערב.
אנשי הדת השיעים של עיראק סירבו לתת תמיכה באסד, ואילו מוקתדא א-סאדר קרא לנשיא סוריה להתפטר מהשלטון.
מאז 2016, מתנדבים עיראקים נלחמים לצד הצבא הסורי, וכוחות שלהם נפגשו על מעבר הגבול הסורי-עיראקי.
ביולי 2017 חתמה עיראק, יחד עם איראן, על הסכם להגברת שיתוף הפעולה הצבאי עם סוריה.
בין המדינות ישנם יחסים היסטוריים אשר החלו בשנות ה-40 של המאה ה-20 עם עצמאותה של סוריה והכרת כל מדינה ברעותה.
במלחמת ששת הימים סוריה לחמה לצד צבאות ערב וכנגד מדינת ישראל בעוד שערב הסעודית תמכה בצבאות ערב ושלחה כוח סיוע לצבאות ערב כנגד מדינת ישראל.
במלחמת יום הכיפורים שלחה ערב הסעודית לסוריה חיל משלוח, שכלל גדוד צנחנים וגדוד שריוניות AML ולא הספיק לקחת חלק במלחמה.
מלחמת האזרחים בסוריה שהחלה בשנת 2011 פגעה ביחסים בין המדינות.
עקב העברות נשק לכאורה של ערב הסעודית לכוחות האופוזיציה הסורית ולמורדים, וחברות בכוח משימה מיוחד למבצע פתרון אינהרנטי.
איראן לעומת זאת, תומכת בכוחות בשאר אל-אסד והקואליציה הסורית.
עבדאללה, מלך ערב הסעודית היה המנהיג הראשון בעולם הערבי לגנות את משטר אסד באוגוסט 2011 וקרא לאזרחי סוריה לצאת ולהפגין.
כתוצאה מכך, השגריר הסורי בערב הסעודית גורש ושגרירות ערב הסעודית בסוריה נסגרה בפברואר 2012. שתי המדינות היו בדרך המשי בה התחלפו חילופי תרבויות במשך מאות שנים.
במהלך מלחמת יום הכיפורים בשנת 1973 (המכונה בדרך כלל מלחמת הרמדאן בפקיסטן) סייעו כמה טייסים פקיסטנים לחיל האוויר הסורי.
בשנת 2005 סוריה ופקיסטן סיכמו על שיתוף פעולה הדדי בתחומי המדע והטכנולוגיה.
פקיסטן תומכת בממשלת סוריה על אף מלחמת האזרחים בסוריה.
סוריה וקוריאה הצפונית נמצאות ביחסים הדוקים עוד מאז סוף שנות ה-60 של המאה ה-20, כאשר קוריאה הצפונית סיפקה סיוע צבאי לסוריה במלחמותיה עם ישראל.
לכל אחת מהמדינות שגרירויות בבירות אחת של השנייה.
קטר נשיא סוריה חאפז אל-אסד התייצב לצידה של ערב הסעודית כנגד האמיר הקטרי חמאד בן ח'ליפה אאל ת'אני כאשר הוא הדיר את אביו.
בהמשך ביקר בשאר אל-אסד בדוחה בשנת 2003, שיזם פרק חדש של יחסי כלכלה, מסחר והשקעות בין המדינות.
בשנים 2007–2008 הוקמו בסוריה כמה בנקים במימון קטרי.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, קטר, יחד עם ערב הסעודית, טורקיה ומדינות המערב, תמכו באופן פומבי במורדים שונים בתמיכה בנשק ובכספים כנגד הממשלה.
קטר הייתה המממנת הגדולה ביותר של כוחות האופוזיציה הסוריים במהלך מלחמת האזרחים.
+מדינהכינון היחסיםפרטים31 במרץ 1992 סוריה הכירה באוקראינה כמדינה עצמאית ב-28 בדצמבר 1991. היחסים היו חיוביים עד שנת 2011, אז התקררו באופן משמעותי.
ב-29 ביוני 2022 אוקראינה ניתקה את היחסים עם סוריה, עקב הכרתה בעצמאותן של הישויות הבדלניות בחבל דונבאס: הרפובליקה העממית של לוהנסק והרפובליקה העממית של דונצק.
איטליה סגרה את שגרירותה בסוריה ב-2012 עקב מלחמת האזרחים בסוריה.24 באוגוסט 1954 לבולגריה שגרירות בדמשק הבירה ובקונסוליית כבוד בחלב.
לסוריה שגרירות בסופיה הבירה.26 באוגוסט 1993 היחסים בין המדינות החלו ב-26 באוגוסט 1993. היחסים בין המדינות נותקו בשנת 1965 לאחר כינון היחסים עם מדינת ישראל.
שגרירות גרמניה בדמשק נסגרה ב-19 בינואר 2012.
העניינים הדיפלומטיים מטופלים כיום באמצעות השגרירות הגרמנית שבביירות, לבנון.
לסוריה יש שגרירות בברלין בירת גרמניה.29 באוגוסט 1992 שתי המדינות כוננו יחסים דיפלומטיים ב-29 באוגוסט 1992.
הולנד סגרה את שגרירותה בסוריה ב-2012 עקב מלחמת האזרחים בסוריה.
בשנת 2001 נוצרו יחסים חיוביים בין ראש הממשלה טוני בלייר לממשלת סוריה, במסגרת המלחמה העולמית בטרור.
מאז מלחמת האזרחים בסוריה בשנת 2011 היחסים התדרדרו, ובריטניה הייתה אחת המדינות הראשונות שהכירו באופוזיציה כנציגה הלגיטימית היחידה של העם הסורי.
הקשר הראשון בין שתי מדינות הים התיכון החל בקדמוס שהציג את האלף-בית הפיניקי ליוון העתיקה.
בנוסף, אוגרית בסוריה הייתה בקשר גם עם מסיניאה והתרבות המינואית, עד שנהרסה על ידי גויי הים.
ב-8 במאי 2020 הודיע שר החוץ היווני ניקוס דנדיאס על שיקום היחסים בין יוון לסוריה, ומינה את השגריר לשעבר בסוריה וברוסיה, טסיה אתנאסיו, כשליח מיוחד של משרד החוץ של יוון לסוריה.
יוון מחזיקה בסוריה שגרירות בדמשק ושלוש קונסוליות כבוד בלטקיה, טרטוס וחלב.
סוריה מחזיקה ביוון שגרירות באתונה.
לפולין הייתה שגרירות בדמשק אשר נסגרה ב-2012.
לסוריה שגרירות בוורשה.1953 לפינלנד הייתה שגרירות בדמשק אשר נסגרה ב-2012. לקשרים בין צרפת לסוריה רקע היסטורי ארוך ועשיר.
סוריה הייתה מנדט חבר הלאומים של צרפת במשך שני עשורים לאחר התמוטטות האימפריה העות'מאנית לאחר מלחמת העולם הראשונה, לפני שפונו החיילים הצרפתים האחרונים מסוריה והכרה רשמית עצמאות סוריה ויחסים דיפלומטיים בין צרפת למדינה הסורית שזה עתה נוצרו.
למרות הקשרים ההיסטוריים בין סוריה לצרפת, היחסים מתוחים לעיתים קרובות כתוצאה מהמצב הבלתי יציב של הפוליטיקה של המזרח התיכון ומדיניות החוץ של צרפת.
צרפת, מאז אוגוסט 2011, מתעקשת כי על נשיא סוריה, בשאר אל-אסד, המגובה על ידי רוסיה ואיראן, להתפטר, ומאז צרפת מגבה את האופוזיציה הסורית.
צרפת הייתה המדינה המערבית הראשונה שהעניקה הכרה ב-SOC ב-13 בנובמבר 2012.
לצרפת הייתה שגרירות בדמשק (נסגרה במרץ 2012) וקונסוליה כללית בחלב ולטקיה.
לסוריה יש שגרירות בפריז וקונסוליות במרסיי ובפואנט-א-פיטר.
נשיא סוריה בשאר אל-אסד הפך לנשיא הסורי הראשון שביקר בקפריסין כשעשה זאת בנובמבר 2010, וכתוצאה מכך נחתמו חמישה הסכמים בין שתי המדינות והמדינות התחייבו לעבוד מקרוב בנושאים בעלי עניין משותף.
שני המנהיגים הסכימו להעצים את שיתוף הפעולה בתחום התיירות, הבנייה, האנרגיה, התחבורה, החינוך, השירותים והטלקומוניקציה, כמו גם בתחומים אחרים במגזר הציבורי והפרטי.
ההסכם החשוב ביותר שנחתם בין המדינות היה על תיאום שירותי חיפוש והצלה.
בנוסף, קפריסין וסוריה חתמו על הסכמים בנושא שיתוף פעולה בשירותי טלקומוניקציה וטכנולוגיית מידע, שירותי אוויר, שיתוף פעולה תרבותי, ביטוח לאומי וחקלאות.
שתי המדינות הגיעו גם להסכמה על שיתוף פעולה טכני בין הבנקים המרכזיים של שתי המדינות.29 באוגוסט 1997 היחסים בין המדינות החלו ב-26 באוגוסט 1997. לסוריה יש שגרירות בבוקרשט וקונסוליית כבוד בקונסטנצה.
לרומניה יש שגרירות בדמשק ושתי קונסוליות כבוד בחלב ולטקיה.
בין המדינות מערכת יחסים איתנה ורבת שנים שראשיתה כבר בימי ברית המועצות.
לרוסיה יש שגרירות בדמשק, ולסוריה שגרירות במוסקבה.
רוסיה נהנית מיחסים היסטוריים חזקים, יציבים, וידידותיים עם סוריה, כפי שהיה לה עם רוב המדינות הערביות קודם פריצתו של האביב הערבי.
המתקן הימי היחיד של רוסיה באזור הים התיכון ממוקם בנמל הסורי בעיר טרטוס והוא חלק מצי הים השחור שלה.
בשנים 2011–2012 השתמשה רוסיה בזכות הווטו שלה במועצת הביטחון של האו"ם כדי לבלום החלטות שונות שמקדמות מדינות מערביות וערביות, שמטרתם להטיל סנקציות אפשריות או התערבות צבאית נגד ממשלת סוריה.
כן המשיכה רוסיה לספק כמויות גדולות של נשק שסוריה התחייבה לקנות קודם לכן.
ב-30 בספטמבר 2015, העמיקה רוסיה את מעורבותה בלחימה בסוריה והציבה בסוריה מטוסי קרב וכוחות קרקע, שהשתתפו בלחימה לצד אסד, ותקפו קבוצות מיליטנטיות הלוחמות נגד הממשלה, במסווה לחימה בדאעש.
לרוסיה שגרירות בדמשק וקונסוליה בחלב.
לשוודיה יש שגרירות בדמשק שהועברה מאוחר יותר זמנית לביירות שבלבנון מסיבות ביטחוניות.
סוריה מיוצגת בשוודיה באמצעות שגרירותה בסטוקהולם הבירה.
שווייץ סגרה את שגרירותה בדמשק בשנת 2012 והטילה סנקציות כלכליות על ממשלת סוריה.
עם זאת, כמה קיסרים חלשים שלטו - כמו ילדים עם יורש עצר בשלטון - ועלילות רבות והתנקשויות התרחשו.
תחת שליטים חלשים או בעת שינויים מהירים על כס המלוכה, נוצרה חוסר יציבות מסוימת ואפילו כאוס בתחום יחסי החוץ.
רוסיה מילאה תפקיד מינורי יחסית במלחמות נפוליאון עד 1812, כאשר הצבא הרוסי הקיסרי השמיד כמעט את צבאו הענק של נפוליאון כשפלש לרוסיה.
רוסיה מילאה תפקיד מרכזי בתבוסת נפוליאון ובקביעת תנאים שמרניים להחזרת אירופה האריסטוקרטית בשנים 1815–1848. רוסיה ניהלה כמה מלחמות עם האימפריה העות'מאנית בשנים 1568–1918 ובשנת 1856 הפסידה רוסיה את מלחמת קרים לקואליציה שכללה את בריטניה הגדולה, צרפת והאימפריה העות'מאנית.
מלחמות קטנות נוספות פרצו בסוף המאה ה-19.
במשך שלוש מאות שנים, מימיו של איוואן האיום (1547–1584), התרחבה רוסיה לכל הכיוונים בקצב של 18,000 מיילים רבועים בשנה והפכה למעצמה הגדולה ביותר מבחינת גודל השטח (בסין היו יותר אנשים אבל הרבה פחות כוח צבאי או כלכלי או דיפלומטי).
ההתרחבות הביאה לממשל הרוסי קבוצות אתניות מיעוטיות רבות שהיו בעלות דתות ושפות משלהן.
המערכת הפוליטית הרוסית הקיסרית הייתה אוטוקרטיה שנשלטה על ידי הצאר; בימיה המאוחרים התערער השלטון על ידי קבוצות מהפכניות שונות שהפכו במידה רבה לבלתי יעילות תחת מדינת משטרה קשוחה ששלחה אלפים רבים ממתנגדיה לגלות בסיביר הנידחת.
ההתפשטות הטריטוריאלית הסתיימה במידה רבה בשנות 1850, אך הייתה תנועה כלשהי דרומה לעבר אפגניסטן והודו, מה שהטריד מאוד את בריטניה, ששלטה בהודו.
האויב ההיסטורי העיקרי של רוסיה היה האימפריה העות'מאנית, ששלטה על הכניסה של רוסיה לים התיכון.
קיסרים מאוחרים יותר נתנו חסות למורדים הסלאבים בבלקן נגד העות'מאנים.
סרביה תמכה במורדים נגד אוסטריה ורוסיה עמדה מאחורי סרביה, שהייתה (כמו רוסיה) אורתודוקסית מזרחית בדתה וסלאבית בתרבותה.
בעלת בריתה העיקרית של רוסיה משנות 1890 הייתה צרפת, שנזקקה לגודל ולכוח הרוסי בכדי להתמודד עם האימפריה הגרמנית המתחזקת (נוסדה בשנת 1871).
רוסיה נכנסה למלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 נגד גרמניה, אוסטריה והאימפריה העות'מאנית כדי להגן על ממלכת סרביה, ולהשיג גישה לים התיכון על חשבון האימפריה העות'מאנית.
עזרה כספית הגיעה מבעלי בריתה בריטניה וצרפת.
הצבא הרוסי דשדש, כמו גם המערכת הפוליטית והכלכלית.
הרוסים איבדו אמון בקיסר הכושל ניקולאי השני.
כתוצאה מכך נוצרו שתי מהפכות בשנת 1917 שהרסו את האימפריה הרוסית והובילו לעצמאותן של המדינות הבלטיות, פינלנד, פולין (לזמן קצר) אוקראינה ושלל מדינות לאום קטנות יותר כמו גאורגיה.
לאחר לחימה עזה במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה (1917–1922) עם מעורבות בינלאומית, משטר קומוניסטי חדש תחת שלטונו של לנין הבטיח את השליטה על כל שטחי רוסיה והקים את ברית המועצות בשנת 1922 (לתקופה הבאה של יחסי החוץ רוסיים ראו יחסי חוץ של ברית המועצות ויחסי החוץ של רוסיה).
התרחבות גאוגרפית באמצעות לוחמה והסכמי אמנה הייתה האסטרטגיה המרכזית של מדיניות החוץ הרוסית מתקופת המדינה המוסקובית הקטנה במאה ה-16 ועד מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914. המטרות היו השגת טריטוריה, נמלי מים חמים והגנה על הנצרות האורתודוקסית.
הנשק העיקרי היה הצבא הרוסי הקיסרי הגדול שהפך למאומן יותר ויותר, אך הכלכלה המקומית הייתה בלחץ מתמיד בכדי לספק את הכספים הדרושים.
אף על פי שהיו מדי פעם תבוסות ותקלות, מרבית השנים היו מוצלחות עד שנות 1900.
מצפון מערב, רוסיה ניהלה מאבק בן מאה שנים נגד שוודיה על השליטה בים הבלטי.
האימפריה הצליחה בשנות 1720 והשיגה לא רק גישה לים אלא גם בעלות על פינלנד והמדינות הבלטיות: לטביה, ליטא ואסטוניה.
במערב התרחשה סדרה של מלחמות עם פולין וליטא, ואחריה נערך משא ומתן עם פרוסיה ואוסטריה שהעניקו לרוסיה שליטה על מרבית אוקראינה, ונתח גדול מפולין.
נפוליאון אתגר את הרוסים ללא הצלחה באופן ישיר עם פלישתו בשנת 1812 לרוסיה.
רוסיה תפסה שטחים נוספים והפכה למעצמה גדולה, עם עמדה משמעותית בענייני אירופה משנת 1814 עד 1840.
מדרום הסכסוך עם האימפריה העות'מאנית נמשך מאות שנים.
רוסיה לקחה שטחים שהיו בידי העות'מאנים בעבר, כמו חצי האי קרים, והפכה למגינה הפוליטית החזקה של הנוצרים האורתודוקסים בבלקן, וגם לנוצרים בעבר הקווקז.
התבוסה הגדולה ביותר בתולדות ההתרחבות הרוסית הגיעה במלחמת קרים (1854–1856), שכן הבריטים והצרפתים הגנו על שלמות האימפריה העות'מאנית.
עם זאת, הצארים השיבו במידה רבה את הפסדיהם עד 1870.
מדרום-מזרח, רוסיה תפסה את השלטון בחלקים גדולים מהשטחים במרכז אסיה בה התגוררו מוסלמים ממוצא טורקי.
אף על פי שחלק מהמתיישבים הרוסים נשלחו לקזחסטן, בדרך כלל אליטות מקומיות מובילות נותרו בשלטון כל עוד היה ברור שרוסיה שולטת במדיניות החוץ והצבא.
הזרם המרכזי של ההתפשטות הגיע לבסוף לאפגניסטן באמצע המאה ה-19, מה שהוביל למשחק הגדול במלחמות חוזרות ונשנות נגד השבטים האפגניים והיה כרוך יותר ויותר באיומים נגד נגד הבריטים, שהיו נחושים להגן על אחזקותיהם הגדולות בתת היבשת ההודית.
לבסוף, ההתרחבות למזרח הרחוק, כאשר מתנחלים רוסים עברו למחוזות הכרייה והחקלאות בסיביר והשתלטו על שבטים מקומיים ובנו ערים, מבצרים, מחנות כלא לאורך הרכבת הטרנס-סיבירית.
אוכלוסיית סיביר הכוללת הייתה רק מיליון וחצי מיליון בשנת 1800, אך הגיעה ל-9 מיליון בשנת 1914, מתוכם מיליון פושעים וגולים פוליטיים.
בינתיים, בסוף המאה ה-19, האימפריה היפנית התרחבה למנצ'וריה ובעיקר לקוריאה.
היא הציעה עסקה לפיה לרוסים יהיה תפקיד שולט במנצ'וריה וביפן בקוריאה.
הצאר, שבז ליפנים, סירב בבוטות.
במלחמת רוסיה-יפן יפן הדפה את צבא רוסיה בקרקע והטביעה את צי אוניות הקרב הרוסיות הראשי.
יפן השתלטה על קוריאה ועל המחצית הדרומית של הרכבת המזרחית הסינית.
ההתרחבות הרוסית הגיעה לצפון אמריקה, עם פעולות סחר קטנות בפרוות באלסקה, יחד עם מיסיונרים שנשלחו להרצות בפני הילידים.
בשנת 1861 הפסיד הפרויקט כסף רב, החברה הרוסית-אמריקאית שניהלה את הסחר באזור ספג התנגדות של ממש מאנשי המושבות ולא ניתן היה להגן על השטחים מבריטניה.
ברכישת אלסקה בשנת 1867 השטח נמכר לארצות הברית תמורת 7.2 מיליון דולר.
הצאר היה מעצב מדיניות החוץ, לכן זו יכלה לעבור שינויים רבים לפעמים באופן רדיקלי ובן לילה.
הדוגמה המפורסמת ביותר הגיעה כאשר בשנת 1762, במהלך מלחמת שבע השנים, הקיסרית יליזבטה כמעט הרסה את פרידריך הגדול ששלט בממלכת פרוסיה ואז היא מתה לפתע.
הצאר החדש פיוטר השלישי היה חברו של פרידריך, ששרד באופן בלתי צפוי וכינה אותו "נס בית ברנדנבורג" ובתקופה זו היחסים בין המדינות הלכו והתחממו.
בימי הביניים התנהלו כמה מלחמות בין השוודים לרוסים ו-11 מלחמות התנהלו בין רוסיה לשוודיה מאז המאה ה-15. במלחמות אלה כוחות רוסיים עלו לרוב על השוודים, שלעיתים קרובות עמדו על מקומם בקרבות כמו נארווה (1700) וסוונסקסונד (1790) בשל הארגון הצבאי המוגבל של שוודיה.
הנושא המרכזי בשנים 1600–1725 היה המאבק בין שוודיה לרוסיה על השליטה בים הבלטי, כמו גם על השטחים סביבו.
בסופו של דבר רוסיה יצאה המנצחת, ושוודיה איבדה את מעמדה כמעצמה מרכזית.
בשנת 1610 צעד הצבא השוודי למוסקבה בפיקודו של יאקוב דה לה גארדי.
בשנים 1623–1709, המדיניות השוודית, במיוחד תחת גוסטבוס אדולפוס (1611–1632) וקרל ה-12 (1697–1718), עודדה ותמכה צבאית באופוזיציה להגמוניה הרוסית המוסקבאית.
גוסטבוס אדולפוס נלחם במלחמת אנגריה נגד רוסיה, שהסתיימה בשנת 1617 עם חוזה סטולבובו, שהדיר את רוסיה מהים הבלטי.
התבוסה הדרמטית ביותר בשוודיה בשדה הקרב הגיעה בשנת 1709 בקרב פולטאבה, בניסיון להפקיר את מנהיג המרידה האוקראיני מזאפה.
פיוטר הגדול (1672–1725) השתלט על רוסיה בשנת 1695. הוא הרחיב מאוד את שטחה של רוסיה תוך שהוא מקבל גישה לנמלים בים הבלטי, השחור והכספי.
מפקדיו הרוסים היו אלכסנדר דנילוביץ' מנשיקוב ובוריס שרמטייב.
לפני פיוטר, רוסיה הייתה מבודדת במידה רבה מענייני אירופה במונחים לא רק של צבא אלא של יחסים כלכליים ותרבותיים.
אדמת המזרח הרחוקה והמסתורית זכתה להערכה נמוכה מהמשטר.
פיוטר ראה את הצורך הדחוף בגישה לים הבלטי והקים קואליציות כדי לאתגר את הדומיננטיות השוודית שם.
הצלחתו שינתה את תפקידה של רוסיה והפכה אותה לשחקנית משמעותית שיש להתחשב בה בענייני אירופה.
בשנת 1695 תקף פיוטר את הכוחות הטורקים ששלטו על נהר הדון.
הוא נכשל מכיוון שחסר לו צי או מהנדסים מוכשרים לנהל מצור ולא הייתה לו אחדות פיקוד.
הוא תיקן במהירות את הליקויים וכבש את אזוב בשנת 1696. בשנת 1697 נסע למערב אירופה ללמוד את שיטות הלחימה המודרניות.
בשובו בשנת 1698 החל ברפורמה במדינה, והפך את רוסיה הצארית לאימפריה מודרנית תוך העתקת מודלים ממערב אירופה במטרה ליצור צבא וצי מקצועיים וחזקים, כמו גם בסיס כלכלי חזק.
בתחילה הוא הסתמך על קצינים שכירים, בעיקר גרמנים.
עד מהרה הוא בנה רשת של בתי ספר צבאיים ברוסיה כדי לייצר מנהיגות חדשה.
המפעל החביב עליו ביותר היה בניית צי מודרני מהסוג שרוסיה מעולם לא הכירה עד אז.
בשנת 1700 פיוטר פתח במלחמת הצפון הגדולה עם ברית משולשת של דנמרק – נורווגיה, סקסוניה ופולין–ליטא.
הם פגעו במתקפה משולשת על פרוטקטורט שוודיה של הולשטיין-גוטורפ השוודית ופרובינציות ליבוניה ואינגריה.
קרל זכה בניצחונות מרובים אף על פי שהיה במיעוט מספרי גדול יותר.
הוא הביס צבא רוסי גדול בהרבה בשנת 1700 בקרב נארווה.
בשנת 1706 הכוחות השוודים בפיקודו של הגנרל קרל גוסטב רנסקניולד הביסו את הצבא המשולב של סקסוניה ורוסיה בקרב על פרוסטאדט.
רוסיה הייתה כעת המעצמה העוינת היחידה שנותרה.
לאחר מכן, המצעד של קרל למוסקבה זכה להצלחה ראשונית כאשר הניצחון בא בעקבות הניצחון המשמעותי בקרב הולובצ'ין בו הצבא השוודי הקטן הביס צבא רוסי כפול מגודלו.
המערכה הסתיימה באסון, כאשר צבא שוודיה ספג אבדות כבדות לכוח רוסי הגדול מפי שניים מגודלו בפולטבה, ואחריו הכניעה בפרבולוצ'נה.
קרל בילה שנים בניסיונות חסרי תועלת להחזיר את השלטון השוודי לאזורים הללו; אך רוסיה הייתה כעת דומיננטית יותר בים הבלטי.
ממלכת אנגליה ורוסיה הצארית כוננו יחסים בשנת 1553 כאשר הנווט האנגלי ריצ'רד קנצלר הגיע לארכנגלסק, כשאיוואן האיום שלט ברוסיה.
בשנת 1555 הוקמה חברת מוסקבה, שהחזיקה במונופול על הסחר בין אנגליה לרוסיה עד 1698.
משנות 1720 פיוטר הזמין מהנדסים בריטים לפטרבורג, מה שהוביל להקמתה של קהילת סוחרים יוצאת אנגליה קטנה אך משפיעה מסחרית בשנים 1730–1921. במהלך סדרת המלחמות האירופיות במאה ה-18, שתי האימפריות מצאו את עצמן כבעלות ברית אך גם אויבות.
שתי המדינות נלחמו באותו צד במהלך מלחמת הירושה האוסטרית (1740–1748).
הן היו בצדדים מנוגדים במהלך מלחמת שבע השנים (1756–1763), אם כי לא התעמתו זו עם זו בשום קרב.
ראש הממשלה ויליאם פיט הבן נבהל מההתרחבות הרוסית בחצי האי קרים בשנות 1780 על חשבון בעלת בריתו העות'מאנית.
הוא ניסה להשיג תמיכה בפרלמנט בביטולו.
בשיחות שלום עם העות'מאנים סירבה רוסיה להחזיר את מבצר המפתח אוצ'קוב.
פיט רצה לאיים בתגמול צבאי.
עם זאת שגריר רוסיה סמיון וורונצוב ארגן את אויביו של פיט ופתח במסע להשפיע על דעת הקהל.
פיט זכה בהצבעה בצורה כה מצומצמת עד שהוא ויתר כאשר וורונצוב הבטיח את חידוש האמנה המסחרית בין בריטניה לרוסיה.
במדיניות חוץ, הקיסר אלכסנדר הראשון שינה את עמדתה של רוסיה ביחס לצרפת ארבע פעמים בין 1804 ל-1812 מנייטרליות, להתנגדות ולבעלת ברית.
בשנת 1805 הצטרף לבריטניה במלחמת הקואליציה השלישית נגד נפוליאון.
לאחר התבוסה המסיבית של צבאות רוסיה ואוסטריה בידי נפוליאון בקרב אוסטרליץ בשנת 1805, האשימה התעמולה הרשמית הרוסית את האוסטרים והדגישה את עליונותו המוסרית של אלכסנדר הראשון.
הוא החליף צד והקים ברית עם נפוליאון על ידי חוזה טילזיט (1807) והצטרף למערכת החרמים הכלכליים של נפוליאון נגד בריטניה.
הוא ונפוליאון מעולם לא יכלו להסכים, במיוחד לגבי פולין, והברית קרסה עד 1810. הניצחון הגדול ביותר של הקיסר הגיע בשנת 1812 כאשר פלישתו של נפוליאון לרוסיה התבררה כאסון מוחלט עבור הצרפתים.
היוזמה פנתה לעבר הפיכת השניים לבעלות הברית.
צבאות רוסים הצטרפו לצבאות אחרים כדי להדוף את הצרפתים, לכבוש את פריז ולאלץ את נפוליאון להתפטר בשנת 1814.
במסגרת הקואליציה המנצחת נגד נפוליאון רוסיה זכתה לשלל בפינלנד ובפולין בקונגרס וינה בשנים 1814–1815. הקיסר השתתף והיה מעורב עמוק בהתגוששות הדיפלומטית על גורלות פולין, סקסוניה וממלכת נאפולי.
הוא סייע בכינון בריתות שהביסו את ניסיונו של נפוליאון להחזיר את השלטון בשנת 1815 ועזרו לטפח רוח של שיתוף פעולה בין המנהיגים השמרנים של בריטניה, צרפת, אוסטריה ופרוסיה.
הרווח הטריטוריאלי העיקרי היה השליטה בפולין, אותה הפך נפוליאון למדינה עצמאית.
הצאר הפך למלך פולין (בהתחלה) ואפשר לו אוטונומיה ניכרת.
פרוץ המהפכה הצרפתית ומלחמותיה הנלוות איחדו זמנית את בריטניה החוקתית ורוסיה האוטוקרטית בברית אידאולוגית נגד הרפובליקניזם הצרפתי.
בריטניה ורוסיה ניסו לעצור את הצרפתים אך כישלון הפלישה המשותפת שלהם להולנד בשנת 1799 הביא לשינוי בעמדותיהן.
שתי המדינות היו במלחמה, עם קרב ימי מוגבל מאוד במהלך המלחמה האנגלו-רוסית (1807–1812).
בשנת 1812 בריטניה ורוסיה הפכו לבעלות ברית נגד נפוליאון במלחמות נפוליאון.
אחרי 1815 קידמה רוסיה מדיניות מאוד שמרנית למצב הפוליטית במערב אירופה.
היו בה כל האדמות שרצו ולכן עדיפות גבוהה הייתה להגן על הגבולות.
בפועל הנושא העיקרי היה פולין, שהתחלקה בין רוסיה, גרמניה ואוסטריה.
תחושה חזקה של לאומיות פולנית כמו גם מתחים בשפה ובדת (קתולים לעומת אורתודוקסים) גרמו לאי שביעות רצון באוכלוסייה הפולנית.
הפולנים פתחו במרידות גדולות בשנים 1830–1831 ובשנים 1863–1864 ונמחצו על ידי הצבא הרוסי.
מדרום ודרום-מערב, הפגיעות הגוברת של האימפריה העות'מאנית הביאה את רוסיה לתמוך במרידות נוצריות אורתודוקסיות נגד העות'מאנים בבלקן וביוון.
מטרה עיקרית לטווח הארוך הייתה שליטה במצר, שתאפשר גישה מלאה לים התיכון.
בריטניה, וגם צרפת, תמכו בעות'מאנים, מה שהוביל למלחמת קרים, בשנים 1853–1856, שהותירה את רוסיה חלשה מאוד.
רוסיה התקשתה הרבה פחות להתרחב לדרום, כולל בכיבוש טורקסטן.
סין הייתה חלשה מכדי להתנגד ונמשכה יותר ויותר לתחום ההשפעה הרוסי.
יפן התנגדה בתוקף להתרחבות רוסית, והביסה את רוסיה במלחמה בשנים 1904–1905. יפן השתלטה על קוריאה, ומנצ'וריה נותרה אזור שנוי במחלוקת.
בינתיים, צרפת, שחיפשה ברית נגד גרמניה לאחר 1871, הקימה ברית צבאית בשנת 1894, עם הלוואות בהיקף גדול לרוסיה, מכירת נשק וספינות מלחמה, כמו גם תמיכה דיפלומטית.
לאחר שחילקו באופן בלתי פורמלי באפגניסטן בשנת 1907, בריטניה, צרפת ורוסיה התקרבו יותר ויותר ויצרו אופוזיציה לגרמניה ואוסטריה.
הם יצרו הסכם אנטנט משולש רופף שמילא תפקיד מרכזי במלחמת העולם הראשונה.
מלחמה זו פרצה כאשר האימפריה האוסטרו-הונגרית, בתמיכה גרמנית חזקה, ניסתה לדכא את הלאומיות הסרבית ורוסיה תמכה בסרביה.
כולם החלו להתגייס וברלין החליטה לפעול לפני שהאחרים יהיו מוכנים להילחם ופלשו תחילה לבלגיה וצרפת במערב, ואז לרוסיה במזרח.
לאחר 1815 רוסיה הקימה את הברית הקדושה כדי לדכא תנועות מהפכניות באירופה שראו בה איומים לא מוסריים על מלכים נוצרים לגיטימיים.
רוסיה תחת הצאר ניקולאי הראשון סייעה לקלמנס פון מטרניך האוסטרי בדיכוי התנועות הלאומיות והליברליות.
ההתערבות החשובה ביותר הגיעה כאשר צבא רוסיה מילא תפקיד מכריע בריסוק המהפכה בהונגריה בשנת 1849.
הסיבה המיידית למלחמת קרים כללה את זכויות המיעוטים הנוצרים בארץ הקודש, שהייתה חלק מהאימפריה העות'מאנית.
צרפת קידמה את זכויותיהם של הקתולים ואילו רוסיה קידמה את זכויות הכנסייה האורתודוקסית המזרחית.
הסיבות ארוכות הטווח כללו את שקיעתה של האימפריה העות'מאנית וחוסר נכונותן של בריטניה וצרפת לאפשר לרוסיה להשיג שטח וכוח על חשבון העות'מאנים.
המלחמה התמקדה במידה רבה בחצי האי קרים וכללה מספר רב מאוד של נפגעים, במיוחד ממחלות.
עליונות בריטית-צרפתית בים הוכיחה את עצמה כמכריעה והמלחמה הסתיימה כאשר בעלות הברית השמידו את סבסטופול.
רוסיה נאלצה לערוך ויתורים, אך בסופו של דבר החזירה את אותם שטחים שמסרה והמשיכה לאיים על האימפריה העות'מאנית.
במשך רוב תקופת שלטונו של ניקולאי, רוסיה נתפסה כמעצמה צבאית מרכזית, עם כוח ניכר.
סוף סוף מלחמת קרים בתום שלטונו הוכיחה לעולם את מה שאיש לא הבין קודם לכן: רוסיה הייתה חלשה מבחינה צבאית, נחשלת מבחינה טכנולוגית ובלתי כשירה מבחינה ניהולית.
למרות שאיפותיו הגדולות לכיוון דרום וטורקיה, רוסיה לא בנתה את רשת הרכבות שלה בכיוון זה והתקשורת הייתה גרועה.
הביורוקרטיה הייתה רצופה כשלים, שחיתות וחוסר יעילות פשו בה ורוסיה לא הייתה מוכנה למלחמה.
חיל הים היה חלש ונחשל טכנולוגית; הצבא, אף על פי שהיה גדול מאוד, היה טוב רק למצעדים, סבל מאי מימון מספק ומורל ירוד והיה עוד יותר מחוץ לקשר עם הטכנולוגיה העדכנית ביותר שפותחה על ידי בריטניה וצרפת.
בסוף המלחמה, ההנהגה הרוסית הייתה נחושה לבצע רפורמה בצבא ובחברה.
כפי שמציין פולר, "רוסיה הוכתה בחצי האי קרים, והצבא חשש כי בהכרח יוכה שוב, אלא אם כן יינקטו צעדים להתגבר על חולשתה הצבאית." חוזה פריז (1856) היה אמנת שלום שניצלה את חולשתה של רוסיה בכך שהחלישה אותה בצורה משפילה יותר.
רוסיה הפכה כמעט לחסרת אונים גם בים השחור וגם ב.
יחסי החוץ לאחר מלחמת קרים
הקיסר ניקולאי הראשון נפטר במהלך המלחמה וליורשו מונה הקיסר אלכסנדר השני.
הוא נתן לנסיך גורצ'קוב שליטה מלאה במדיניות החוץ.
המדיניות החדשה הייתה לשמור על פרופיל נמוך באירופה תוך בנייה מחודשת של הצבא ורפורמה בכלכלה המקומית.
גורצ'קוב ניהל מדיניות זהירה ומחושבת היטב.
בראש סדר העדיפויות היה להחזיר את הגישה הימית לים השחור.
המדיניות התרכזה בקשרים טובים עם צרפת, פרוסיה וארצות הברית.
מדינאים רוסים השיגו את המטרה עד 1870 למרות התנגדות בריטניה ואוסטריה-הונגריה.
רוסיה הפנתה את תוכניות ההרחבה שלה לדרום ולמזרח.
כוחות רוסיים עברו תחילה להשתלט על אזור הקווקז, שם נמשכו מרידתם של בני השבט המוסלמים - צ'צ'נים, צ'רקסים ודגסטאנים - למרות מסעות פרסום רבים ברוסיה במאה התשע עשרה.
לאחר שכוחותיו של אלכסנדר בריאטינסקי כבשו את מנהיג המורדים הצ'צ'ני האגדי שמיל בשנת 1859, חידש הצבא את ההתרחבות למרכז אסיה שהחלה תחת ניקולאס הראשון.
תפיסת טשקנט הייתה ניצחון משמעותי על ח'אנת קוקנד, שחלקה סופח.
בשנת 1866. בשנת 1867 כוחות רוסים כבשו מספיק שטח כדי להקים את גוברניה (מושל גנרל) של טורקסטן, שבירתו הייתה טשקנט.
חאנת בוכרה איבדה אז את אזור סמרקנד המכריע לכוחות הרוסים בשנת 1868. כדי להימנע מהבהלת בריטניה, שהייתה לה אינטרסים חזקים בהגנה על הודו הסמוכה, רוסיה עזבה את שטחי בוכוראן הגובלים ישירות עם אפגניסטן ופרס באופן עצמאי.
החאנות המרכז אסיאתיות שמרו על מידה של אוטונומיה עד שנת 1917.
רוסיה עקבה אחרי ארצות הברית, בריטניה וצרפת בכינון היחסים עם יפן, ויחד עם בריטניה וצרפת, רוסיה השיגה ויתורים מסין בעקבות מלחמת האופיום השנייה (1856–1860).
על פי חוזה עגון בשנת 1858 וחוזה בייג'ינג בשנת 1860, סין ויתרה לרוסיה זכויות מסחר נרחבות ואזורים הסמוכים לנהרות עמור ואוסורי ואפשרה לרוסיה להתחיל בבניית בסיס נמל וצי בוולדיווסטוק .
כחלק ממטרות מדיניות החוץ באירופה, רוסיה נתנה בתחילה תמיכה מוגנת בדיפלומטיה האנטי-אוסטרית של צרפת.
אולם, האנטנט צרפתי-רוסי החלש נחלש עוד יותר, כאשר צרפת תמכה בהתקוממות פולנית נגד השלטון הרוסי בשנת 1863. אז התייצבה רוסיה באופן הדוק יותר עם פרוסיה בכך שהיא אישרה את איחודה של גרמניה בתמורה לתיקון חוזה פריז וההחלמה מחדש של הים השחור.
הישגים דיפלומטיים אלה הגיעו בכנס בלונדון בשנת 1871, לאחר תבוסתה של צרפת במלחמת צרפת-פרוסיה.
לאחר 1871 גרמניה, המאוחדת תחת הנהגת פרוסיה, הייתה המעצמה היבשתית החזקה ביותר באירופה.
בשנת 1873 הקימה גרמניה את הליגה השלושה שלושת הקיסרים עם רוסיה ואוסטריה-הונגריה כדי למנוע מהם ליצור ברית עם צרפת.
אף על פי כן, השאיפות האוסטרו-הונגריות והרוסיות התנגשו בבלקן, שם התגלעו יריבות בין לאומים סלאביים ורגשות אנטי-עות'מאניים.
בשנות ה-70 של המאה העשרים הפכה הדעה הלאומנית הרוסית לגורם מקומי רציני בתמיכתה בשחרור נוצרים בלקניים מהשלטון העות'מאני והפיכת בולגריה וסרביה לכמעט חסות של רוסיה.
משנת 1875 עד 1877, משבר הבלקן הסלים עם המרד בבוסניה והרצגובינה, והתקוממות בבולגריה, שהטורקים העות'מאניים דיכאו באכזריות כה גדולה, עד שסרביה, אך אף אחת ממעצמות מערב אירופה, לא הכריזה מלחמה.
בתחילת 1877 הגיעה רוסיה להצלתה של סרביה הכבורה כאשר יצאה למלחמה עם האימפריה העות'מאנית בשנים 1877–1878 .
תוך שנה אחת התקרבו חיילים רוסים לקונסטנטינופול, והעות'מאנים נכנעו.
הדיפלומטים והגנרלים הלאומניים של רוסיה שכנעו את אלכסנדר השני לאלץ את העות'מאנים לחתום על חוזה סן סטפאנו במרץ 1878, ויצרו בולגריה עצמאית מוגדלת שהשתרעה לדרום מערב הבלקן.
תוצאה נוספת משמעותית של 1877–1878 מלחמת רוסיה-טורקי לטובת רוסיה הייתה הרכישה מידי העות'מאנים של הפרובינציות של באטום, ארדהאן, ו-קארס ב-דרום הקווקז, אשר הפכו את האזורים המנוהלים הצבאי של מחוז באטום ו קארס Oblast .
כדי להחליף פליטים מוסלמים שברחו מעבר לגבול החדש לשטח העות'מאני, יישבו השלטונות הרוסים מספר רב של נוצרים ממגוון אתני של קהילות במחוז קארס, במיוחד הגאורגים, היוונים בקווקז והארמנים, כולם קיוו להשיג שאיפות אזוריות משלו בגב האימפריה הרוסית.
כאשר בריטניה איימה להכריז מלחמה על תנאי אמנת סן סטפאנו, רוסיה המותשת נסוגה.
בקונגרס ברלין ביולי 1878 הסכימה רוסיה להקמת בולגריה קטנה יותר.
לאומנים רוסים זעמו על אוסטריה-הונגריה וגרמניה על כישלונם בגיבוי רוסיה, אך הצאר קיבל ליגה מחודשת ומחוזקת של שלושת הקיסרים וכן את ההגמוניה האוסטרו-הונגרית במערב הבלקן.
לאחר מכן התמקדו האינטרסים הדיפלומטיים והצבאיים הרוסיים מחדש במרכז אסיה, שם הרוסה רוסיה סדרה של התקוממויות בשנות ה-70 של המאה העשרים, ורוסיה שילבה אימפריות עד אז לעצמאות.
בריטניה מחודשת דאגותיה ב-1881 כאשר חיילים רוסים כבשו טורקמנים אדמות על הפרסי וגבולות אפגניים, אבל גרמניה תמכה דיפלומטי להתקדמות רוסית, ומלחמה האנגלי-רוסי נמנעה.
בינתיים, החסות של רוסיה לעצמאות בולגריה הביאה לתוצאות שליליות כאשר הבולגרים, זועמים על ההתערבות המתמשכת של רוסיה בענייני פנים, ביקשו את תמיכתה של אוסטריה-הונגריה.
בסכסוך שנוצר בין אוסטריה-הונגריה לרוסיה, גרמניה נקטה עמדה נחרצת כלפי רוסיה תוך שהיא מפיחה את הצאר עם ברית הגנה דו-צדדית, אמנת ביטוח המשנה משנת 1887 בין גרמניה לרוסיה.
בתוך שנה, הצטמצמות רוסית-גרמנית הובילה לכך שאוטו פון ביסמרק אוסר על הלוואות נוספות לרוסיה, וצרפת החליפה את גרמניה בתור הכספית של רוסיה.
כאשר וילהלם השני פיטר את ביסמרק בשנת 1890, האנטנט הרוסי-פרוסי הרופף קרס לאחר שנמשך יותר מעשרים וחמש שנה.
שלוש שנים מאוחר יותר, רוסיה התאחדה עם צרפת על ידי כניסה לוועידה צבאית משותפת, שתואמת את הברית הכפולה שהוקמה בשנת 1879 על ידי גרמניה ואוסטריה-הונגריה.
בין השנים 1820 עד 1907 נוצר אלמנט חדש: רוסופוביה.
סנטימנט האליטה הבריטי הפך עוין יותר ויותר כלפי רוסיה, עם מידה גבוהה של חרדה לשלומה של הודו, מחשש שרוסיה תדחוף דרומה דרך אפגניסטן.
בנוסף עלה החשש כי רוסיה תערער את יציבותה של מזרח אירופה על ידי התקפותיה על האימפריה העות'מאנית המקרטעת.
פחד זה הפך את שאלת המזרח לסדר עדיפות גבוה.
רוסיה הייתה מעוניינת במיוחד להשיג נמל מים חמים שיאפשר את הצי שלה.
הוצאת גישה מהים השחור לים התיכון הייתה מטרה, שפירושה גישה דרך המצר בשליטת העות'מאנים.
רוסיה התערבה למען היוונים האורתודוקסים במלחמת העצמאות היוונית (1821–1829); אמנת השלום בלונדון העדיפה את יוון אך הגבירה את רוסופוביה בבריטניה ובצרפת.
בשנת 1851 נערכה בארמון הקריסטל בלונדון התערוכה הגדולה של עבודות התעשייה של כל העמים, כולל למעלה מ-100,000 תערוכות מארבעים מדינות.
זו הייתה התערוכה הבינלאומית הראשונה בעולם.
רוסיה ניצלה את ההזדמנות כדי להפיג את רוסופוביה הגוברת על ידי הפריכה של סטריאוטיפים של רוסיה כעריצות דיכוי נחשלות, מיליטריסטית.
תערוכותיה המפוארות של מוצרי יוקרה ו"אובייקטים ד'ארט "גדולים עם מעט טכנולוגיה מתקדמת, לעומת זאת, לא שינו מעט את המוניטין שלה.
בריטניה ראתה את חיל הים שלה חלש מכדי לדאוג, אך ראתה בצבא הגדול שלה איום גדול.
הלחץ הרוסי על האימפריה העות'מאנית נמשך, והותיר את בריטניה וצרפת לברית עם העות'מאנים ולדחוף נגד רוסיה במלחמת קרים (1853–1856).
רוסופוביה הייתה אלמנט ביצירת תמיכה פופולרית של בריטניה וצרפת במלחמה הרחוקה.
דעת עלית בבריטניה, במיוחד בקרב ליברלים, תמכה בפולנים כנגד השלטון הרוסי הקשה, לאחר 1830. ממשלת בריטניה צפתה בעצבנות בזמן שרוסיה מדכאת את המרידות בשנות ה-60 של המאה ה-20 אך סירבה להתערב.
בשנת 1874, המתיחות פחתה כאשר בנה השני של המלכה ויקטוריה התחתן עם בתו היחידה של הצאר אלכסנדר השני, ואחריו ביקור ממלכתי לבבי של הצאר.
הרצון הטוב השטחי נמשך לא יותר משלוש שנים, כאשר כוחות מבניים דחפו שוב את שני העמים אל סף מלחמה.
היריבות בין בריטניה לרוסיה גדלה בהתמדה מעל מרכז אסיה במשחק הגדול בסוף המאה ה-19. רוסיה רצתה נמלי מים חמים על האוקיינוס ההודי ואילו בריטניה רצתה למנוע מכוחות רוסים להגיע לפלישה פוטנציאלית להודו.
בשנת 1885 סיפחה רוסיה חלק מאפגניסטן בתקרית פנחידה, שגרמה להפחדת מלחמה.
עם זאת שר החוץ של רוסיה ניקולאי גירס ושגרירו בלונדון הברון דה סטאל קבעו הסכם בשנת 1887 שהקים אזור חיץ במרכז אסיה.
בכך זכתה הדיפלומטיה הרוסית בקבלת בריטניה למורת רוח כלפי התפשטותה.
פרס הייתה גם זירת מתח, והיא חולקה לתחומי השפעה ללא לוחמה.
רוסיה הלכה בעקבותיהם של המעצמות הגדולות בשליחת כוח כיבוש להגנה על נתינים בינלאומיים בסין במהלך מרד הבוקסר (1899–1901).
הדיפלומט ניקולאי גירס, נצר למשפחה עשירה וחזקה ממוצא סקנדינבי, כיהן כשר החוץ, 1882–1895, בתקופת שלטונו של אלכסנדר השלישי.
הוא היה אחד האדריכלים של הברית הצרפתית-רוסית משנת 1891, שהורחבה מאוחר יותר לכדי המשולש המשולש בתוספת בריטניה.
הברית ההיא הוציאה את צרפת מבידוד דיפלומטי והעבירה את רוסיה מהמסלול הגרמני לקואליציה עם צרפת, שנתמכה מאוד בסיוע כספי צרפתי למודרניזציה הכלכלית של רוסיה.
הצאר אלכסנדר תפס קרדיט על מדיניות שלווה, אך על פי מרגרט מקסוול, היסטוריונים העריכו את הצלחתו בדיפלומטיה שהציגה התנחלויות, חוזים ומוסכמות רבים.
הסכמים אלה הגדירו את גבולות רוסיה והחזירו את שיווי המשקל למצבים בלתי יציבים בצורה מסוכנת.
הוא תמך בוועדות בינלאומיות רבות ויצא למשימות רצון טוב רבות, במהלכן הדגיש שוב ושוב את כוונותיה הרוסיות של רוסיה.
הצלחתו הדרמטית ביותר הגיעה בשנת 1885, והסדיר מתיחות ארוכת שנים עם בריטניה הגדולה, שחששה שההתרחבות הרוסית לדרום תהווה איום על הודו.
ג'ירס הצליח בדרך כלל לרסן את נטיותיו התוקפניות של הצאר אלכסנדר השלישי, ושכנע אותו שעצם שרידותה של מערכת הצאר תלויה בהימנעות ממלחמות גדולות.
עם תובנה עמוקה על הלכי הרוח והשקפותיו של הצאר, גירס עיצב בדרך כלל את ההחלטות הסופיות על ידי תמרון עיתונאים, שרים ואפילו הזרינה, כמו גם שגרירים משלו.
תחת ג'יירס ואלכסנדר רוסיה לא נלחמה במלחמות גדולות.
מלחמת רוסיה-יפן (1904–1905) נלחמה בגלל שאיפות יריבות במנצ'וריה ובקוריאה.
רוב המשקיפים הבינלאומיים ציפו שרוסיה תנצח בקלות את יפן המתרוממת - ונדהמה כאשר יפן טבעה את הצי הרוסי הראשי וניצחה במלחמה, וסימנה את הניצחון הגדול הגדול באסיה על מעצמה אירופית מודרנית.
רוסיה חיפשה נמל מים חמים על האוקיינוס השקט לצורך הצי ההולך וגדל שלה, ולהרחבת הסחר הימי.