tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נוסף לעבודתו ככנר ראשי בתזמורת ולנגינת מוזיקה קאמרית ברביעייה, מיכאל מופיע כסולן באירופה ובארצות הברית.
בין השאר ניגן את מכלול הסונאטות והפרטיטות לכינור סולו של באך בקונצרטים בבולוניה ובערים אחרות באירופה, וכן במזרח התיכון.
מיכאל אשכול (13 בספטמבר 1924 – 27 בדצמבר 2022) היה פעיל ציוני ששימש כאיש חינוך, פעיל עלייה ומדריך קליטה.
פועלו בין המחצית השנייה של שנות ה-60 לבין שלהי שנות ה-80 של המאה ה-20 בתמיכה רחבה של מנהיגים, זקנים וכהנים מקרב ביתא ישראל, בהפצת הציונות, היהדות, העברית וארגון קהילתו תרמו רבות לשמירת זהותה, חיזוק קשריה עם יהדות התפוצות ומדינת ישראל, ולבסוף לעלייתה וקליטתה.
נולד בשם אדמס בכפר הוג גבריאל, בנפת סקלט שבמחוז בגמדר שבאתיופיה.
אביו צ'קולה אלמו, מצאצאי אזג' דינזו אברהם, כיהן לפני מלחמת אתיופיה-איטליה השנייה כמושל מקומי בנפה, ולאחריה היה לאיכר, ואמו סאואגניו שארו הייתה עקרת בית.
כילד היה רועה צאן עד אשר נפתח בית ספר ממשלתי, בעל השקפה נוצרית-דתית, והיה לתלמיד בו ולמד געז, הברית הישנה והברית החדשה ואת ספר תהילים בעל פה.
לאחר לימודיו אלו עבר אשכול לחיות אצל קרוב משפחתו מצד אביו בכפר ג'נדה והמשיך ללמוד במנזרים גלילה ומנדבה, שבהם נקלע, לא פעם, לעימותים על סירובו להתנצר.
לאחר לימודיו במנזר הגיע אשכול לעיר דברה תבור ובה למד בבית ספר שהופעל על ידי מיסיונרים בריטים ממיסיון הכנסייה ליהודים, שרבים מתלמידיו היו יהודים.
למדו בו אנגלית, מתמטיקה, מלאכת יד, דת ורפואה.
בתום לימודיו עבר אשכול הכשרה מעשית ברפואה באזורים שונים במחוז בגמדר, לרבות בנפת צ'ילגה, וכשסירב לבקשת מנהל המיסיון ובית הספר, אריק פין, לערוך פרקטיקות נוצריות הגיעו לפשרה עמו והוא היה למורה בבית ספר שפתח תחת חסותם בכפר בקרא יאסוס.
כמורה הזדהה אשכול עם תלמידיו היהודים ולא כפה עליהם להתנהג כנוצרים, סוגיה ששוב העמידה אותו מול מנהליו ששחררו אותו מתפקידו.
פיטורים אלו הובילו את אשכול להשתקע באדיס אבבה ולעבוד כספרן בספרייה ציבורית.
בעיר התחבר לקהילה היהודית יוצאת תימן וביתא ישראל, לתיירים ושליחים מישראל שחשפו אותו לציונות ומדינת ישראל.
קשריו עם הקהילה יוצאת תימן הביאו אותו לאמץ את השם 'מיכאל אשכול' ובהמשך כשהתפרנס כשומר ועוזר של משפחה בסגל שגרירות ישראל נישא.
בראשית המחצית השנייה של שנות ה-60 עזב אשכול, יחד עם משפחתו, את אדיס אבבה ועבר אל הכפר וולקה, הסמוך לעיר גונדר.
המעבר קירב בינו לבין הליקה כהנת, קס ברהן ברוך וכשקם ארגון קהילות בית ישראל שמטרתו הייתה עלייה לישראל, הפצת יהדות, ציונות ועברית נמנה בין מייסדיו.
הרקע להקמת הארגון היו המחלוקות בין קס ברהן ליונה בוגלה, שליח הסוכנות היהודית, בעיקר בסוגיית חלוקת התקציב וההשקעות בכפרים השונים.
חילוקי דעות אלו צצו לאחר קיצוצים שגרמו לסגירת בתי ספר ויוזמות אחרות, למעט אלו שבאזור אמבובר.
במרוצות ראשית שנות השישים עם כניסת הוועד לפלאשים, שבוגלה היה לנציגו, ושהחליף את הסוכנות המצב נותר על כנו.
הארגון שנוסד קבע את מרכזו בכפר וולקה ובו הקימו פעיליו בית מלאכה לנשים ובית לימוד לילדים בהם הושרשו רעיונותיו, ועם הכנסת ספר התורה לבית הכנסת נכחו באספה זו נציג משגרירות ישראל, כהנים ומנהיגים מכפרים שונים.
הפעילות אשר הוטלה על אשכול נעשתה בזמנו הפנוי ובשאר הזמן הועסק כשומר במרפאה שהוקמה בידי הוועד לפלאשים, שפוקחה בידי ד"ר דניאל פרידן.
תפקידו בארגון היה ארגונם של ראשי הכפרים של הקהילה ולימוד עברית, וזה הביא למתנגדים שראו בכך התרסה כנגד המשטר האתיופי, ולהתחממות המחלוקת מול פעילי הוועד לפלאשים.
לאור זאת קיבל הסמכה כשליחו הישיר של קס ברהן, שכלל בין היתר תעודות, מסמכים ומכתבים עם חותמתו שהורידו חלק מהחשד.
חילוקי הדעות, וההתנגדויות, לא פסקו והחריפו ביתר שאת עם תוכנית חומרה שעליה הייתה אחראית הוועידה הנמשכת, הזרוע העולמית של הוועד לפלאשים.
לאחר כשנתיים בוולקה נדרש אשכול, יחד עם משפחתו, על ידי קס ברהן לפעול בקרב היהודים בנפת שירה שבתיגראי, שהוזנחו כליל על ידי הוועד לסיוע לפלאשים, וזאת על פי בקשתם.
בראשית הדרך ועם הגיעו לאסמרה, שבאריתראה, התלבט לגבי המעבר ובמקביל התפרנס ממפעל נעליים מקומי בשם Tip-Top, התחבר לצעירי קהילתו שחיו בעיר, ליהודים יוצאי תימן, לישראלים מקומיים ולקונסוליה הישראלית בעיר.
אלו הפצירו בו להמשיך בפועלו ולכך הסכים רק לאחר ביקור אישי והפצרה מהליקה כהנת, קשי, יצחק איאסו.
השתקעותו בתגראי, בכפר עדי וורבה, הסמוך לעיירה אנדבגונה, והפעילות בה נעשתה בדומה לוולקה.
הוקמו בית ספר, ארגון קהילה, בית כנסת וחנוכתם הייתה בברכת כהני וראשי הקהילה במקום.
הפעילות שכללה הפצת ציונות ועברית בקרב יהודי המקום הביאה להתנגדות השלטונות, בדומה לוולקה, אך מושל המחוז, הנסיך מנגשה סיום, נתן את חסותו והגנתו וכך נמנעה הפסקתה.
בראשית 1971 הוזמן אשכול לישראל, כנציג ביתא ישראל שבתגראי, על ידי יוצאי תיגראי בישראל, והפעיל רס"ר עובדיה חזי, לעניין עליית קהילתם.
בזמן שהותו, שארכה שלושה חודשים, עבר השתלמויות שונות ופגש בין היתר בפעיל חזי, ביושב ראש הוועד הציבורי לסיוע לפלשים, אריה טרטקובר, במנכ"ל המחלקה לעלייה וקליטה בסוכנות היהודית, יהודה דומיניץ, בשר הביטחון משה דיין, ברב הראשי, הראשון לציון יצחק נסים, ורגע לפני חזרתו לאתיופיה הסכים להיות שליחו של חזי.
חזרת אשכול לאתיופיה, בחג הפורים, נחוגה כחגיגה וכהתייעצות שבה נכחו מנהיגים מוולקה, בהם קס ברהן, ואשר קיבלוהו כשליחו של חזי.
בשלהי אותה השנה, בזמן חג החנוכה, הגיע חזי לעדי וורבה, נפגש עם אשכול, עודד את אנשי המקום, ובשהותו חילק תשמישי קדושה וספרי קודש.
אשכול וחזי המשיכו את הקשר במכתבים שבהם התבקש אשכול לשלוח חומרים, כתובים ואחרים, כדי לבסס את זהותה היהודית של הקהילה.
בתקופה זו פועלו של אשכול לא נתמך על ידי ועד הפלאשים והמחלוקת בין הארגון לבין בוגלה נמשכה.
בשל כך נערכו פעולות שבהן יצאה עצומה להחליף את בוגלה כנציג הוועד ובביקורו של חזי נערך גישור שלא צלח.
לבסוף מונה במקום בוגלה נציג שאינו מהקהילה, סא"ל יצחק פז, בעודו נותר כמפקח על החינוך, למרות השינויים הללו אשכול והארגון לא קיבלו שום תמיכה.
פרוץ המהפכה האתיופית הביאה את ארגוני הפעילים, ההתאחדות, הארגון, האגודה לרווחת הפלאשים, הוועד הישראלי והאגודה האמריקאית לפעול לעלייה מידית של היהודים.
הפעילות הראשונה הייתה ניסיון שצלח להבאת שבעה צעירים לעבוד בחברת כור ובמסווה של עובדים זרים לחברה צרפתית ולשם כך נשלח לאתיופיה מנכ"ל מנכור, מחלקת כוח האדם של כור, גבריאל סבג.
הצלחת הפעולה הביאה אותם לארגן, בה לקח חלק אשכול, קבוצה גדולה יותר של עשרות צעירים.
אולם בזמן ההכנות לכך באפריל 1975 היא הופסקה משום הדלפה לתקשורת בישראל ושהגיעה דרך המודיעין המצרי לשלטונות האתיופים שעצרו זאת.
בעקבות זאת יזמו הפעילים פעולה אחרת בה ניסו להוציא צעירים דרך הגבול הקנייתי, אך הם נעצרו בידי משמר הגבול האתיופי, נשלחו למעצר ורק בהתערבות ישראלית שוחררו.
במקביל לפעילות העלייה במהלך 1976 מונה גרשון לוי כנציג ועד הפלאשים, אשר קיבל גם את הפיקוח על החינוך מידי בוגלה, ביקר בתגראי וזאת לאחר בקשות רבות.
בתגראי נפגש עם הארגון המקומי ולאחר מכן החל הוועד לתמוך בארגון ובבית הספר שהקים אשכול במקום.
לאור ההתערבות הישראלית הועלה נושא העלייה באופן רשמי מול הממשלה האתיופית כחלק מעסקת יהודים תמורת נשק.
המשא ומתן נוהל במספר מישורים ובהם המחוזי ונערך בין מושל גונדר, קולונל ילמה מנגיסטו, לבין נציג הקהילה קס ברהן ואשכול.
רשימת העולים, שהייתה איחוד משפחות ליוצאי אתיופיה שבישראל, כללה 150 נפשות, אורגנה בידיו ובידי פעילים נוספים וחולקה לשלוש קבוצות.
הקבוצה הראשונה כללה 62 איש, בראשם קס ברהן, עלתה באוגוסט 1977, השנייה בדצמבר, והאחרונה בוטלה לאור ניתוק היחסים הביטחוניים בין המדינות בעקבות חשיפתו של שר החוץ הישראלי, משה דיין, על אספקת הנשק לאתיופיה בזמן מלחמת אוגדן.
יציאתה של הקהילה, מתגראי, אל עבר סודאן וממנה לישראל, במסגרת מבצע אחים, הובילה אותו לאסוף את משפחתו, אשתו וילדיו, ולצעוד בשלהי 1979 במסלול שכלל התחמקות מהצבא האתיופי ומארגוני המורדים, לרבות היחאפה, ומנוחה בכפרי הקהילה.
בכפרים אלו הפיץ את דבר העלייה, ומספר אנשים הצטרפו אליהם, בהמשך כשכבר לא היה ידוע התוואי שכרו מלווים שהובילו אותם לגבול.
בסודאן עלו על משאית שלקחה אותם אל עבר העיירה ספואה ומשם נסעו אל גדריף והתמקמו לבסוף במחנה הפליטים ג'דידה.
במחנה גויס על ידי זימנה ברהני כפעיל קומיטי והיה לאחראי על זיהוי, תחקור ורישום המועמדים לעלייה.
בעקבות חילוקי דעות בינו לבין מועמדים על תורם, טענות על הטבות למקורבים, וחיפושו בידי שגרירות אתיופיה במדינה בהוראתו של מושל גונדר, מייג'ור תפרה מלקו, נלקח מהמחנה ועלה עם משפחתו ב-9 באוקטובר 1980.
בישראל אשכול ומשפחתו שוכנו במרכז הקליטה 'שאול המלך', בבאר שבע, והוא שימש כמדריך מטעם הסוכנות היהודית לעולים.
לאחר כשנתיים במרכז הקליטה עבר עם משפחתו אל העיר קריית גת, ועבד במדור לעולי באתיופיה במחלקה לקליטה עלייה בהסתדרות הפועל המזרחי במשך כחמש שנים.
אשתו של אשכול הייתה מזל (מאזה אלמיו), בתו של קס אלמיו יעקב איאסו ואברש זלקה אבנת.
נולדה ב-1940 בכפר עדי שוואה, בנציבות אריתריאה, שבמזרח אפריקה האיטלקית (היום בנפה הצפון-מערבית שבתיגראי).
במהלך מלחמת העולם השנייה משפחתה עברה לאזור גונדר וזמן קצר אחר כך אימה נפטרה והיא אומצה בידי משפחת אחי אביה, אלקה נגוסה יעקב איאסו, שלימד אותה ושלח אותה לבית הספר למען נדחי ישראל שבאסמרה.
לאחר לימודיה קיבלה שיעורים בבית הספר למלאכת יד שהקימה ורד הראל אשתו של הרופא דן הראל, מנהלה הראשון של המרפאה שהקים הוועד לפלאשים.
בני הזוג הכירו באמצעות שידוך, בעזרת אבבה ברהן, בהיות אשכול מורה ומזל תלמידה בבית הספר למלאכה ונולדו להם שישה ילדים, שאחת מהם נפטרה בינקותה.
לעיתים כאשר אשכול נעדר לפעילות אחרות, מזל מילאה את מקומו כמורה לעברית.
בנוסף, אשכול היה אב לחמישה ילדים מנישואים קודמים.
מיכאל בן-יוסף (נולד ב-9 באוקטובר 1931) הוא ניצול שואה אשר שירת כטייס חיל האוויר (קרב ותובלה), עבד שנים רבות באל-על כקברניט, כטייס ראשי וכמנהל צי בואינג 200–747 ובהמשך עסק בייננות.
בן יוסף יליד רומניה, גדל בעיר יאשי, היה ילד בתקופת מלחמת העולם השנייה, בשנים 1939–1944 חי תחת משטר גרמני נאצי ובהמשך תחת משטר קומוניסטי עד עלייתו ארצה.
כילד, בן יוסף היה עד לפוגרום שהיה בעיר.
בן יוסף שהה אצל דודתו בעיירה קרובה שבה נעצרה רכבת שבה היו כ-3,000 יהודים שמתו מצימאון ומחום.
ברכבת היו שני אחים של אמו, אחד מהם שרד והשני מת ברכבת.
כילד עזר לחלק מהם כי אמר להם לא לשתות את מי הביוב והבריכה שהייתה במקום, מי ששתה מת כמעט מיד.
בתקופת השואה הועבר בן יוסף לבית ספר יהודי (תלמוד תורה) שם המשיך ללמוד עד לשחרור הסובייטי באוגוסט 1944. בשנה האחרונה של המלחמה משפחתו התגוררה במרתף שליד הבית עקב הפצצות של בנות הברית ומאוחר יותר הפצצות של הגרמנים והרוסים.
בשנת 1949 עבר בן יוסף קורס טיס ראשוני מטעם השלטונות הקומוניסטיים ברומניה.
לאחר כמאה שעות טיסה קיבל בן יוסף רישיון טייס אזרחי, סיים את לימודי הבגרות ולמד שנה ראשונה בטכניון הרומני, ביאשי בפקולטה להנדסת מכונות.
ב-19 באוגוסט 1951, בגיל 19, עלה בן יוסף עם אימו למדינת ישראל באוניה "טרנסילבניה" שעגנה בחיפה.
בן יוסף ואימו הופנו למעברת "נחלת יהודה" מספר חודשים עבד כפועל בניין, ולאחר גיוסו לצה"ל הצטרף לקורס הטיס מספר 10.
באפריל 1953 סיים את קורס הטיס העשירי של חיל האוויר, ביחד עם עוד שישה חניכים, בהם זוריק לב.
הוא שירת בשרות חובה וקבע במשך שש שנים וחצי ועוד 20 שנה במילואים.
במהלך השנים הטיס מטוסי סטירמן, הרווארד, ספיטפייר, איירספיד אוקספורד, מוסקיטו, דקוטה, נורד והרקולס.
בשנת 1956 יצא לצרפת בראש משלחת של 20 טייסים, כדי להביא לארץ את מטוסי ה"דקוטה".
בהמשך, במבצע קדש, השתתף כטייס מוביל בהצנחת הצנחנים במיתלה ובפינוי הצנחנים הפצועים.
בשנת 1976 נקרא למילואים לקחת חלק במבצע אנטבה, במסגרתו שובץ כטייס ב"הרקולס" השני שהמריא לאוגנדה.
הוענקה לו תעודה "פרח ניצול" מצבא הגנה לישראל על תרומתו להמשך קיום העם היהודי.
עם שחרורו של בן יוסף מחיל האוויר, עבר לאל על, שם שירת כטייס במשך כ־40 שנה.
בין המטוסים שהטיס: קונסטליישן, בריטניה, בואינג 707, בואינג 200–747, בואינג 400–747.
במשך השנים מונה לטייס ראשי ומנהל צי 200–747. הוא צבר כ-32,000 שעות טייס והיה אחד מטייסי "אל על" שהטיסו את דוד בן-גוריון לבורמה.
בהיותו קברניט סיים תואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב ובהמשך תואר מאסטר ב"טעימת יינות" מאקדמיה של נאפה שבקליפורניה.
בן-יוסף בעל תואר "WINE MASTER" מטעם האקדמיה הבינלאומית ליין בסן-פרנסיסקו, קליפורניה.
השתתף בקורסים לטעימת יין באקדמיות הצרפתיות הגרמניות והבריטית ועוסק בהדרכה לתרבות וגסטרונומיה.
בן יוסף שופט בתחרויות יין בינלאומיות.
שימש בעבר העורך המקצועי של המגזין "יין" (בשיתוף עם המגזין הבריטי דקנטר) ופרסם מאמרים בנושאי יינות במגזין "סיגאר", "מגזין יין וגורמה", ובג'רוסלם פוסט.
בערב הגאלה שחתם את תחרות היין הבינלאומית, TERAVINO 2015, הוכרז לאיש השנה בתעשיית היין הישראלית.
בן יוסף מתגורר בתל אביב, נשוי לאביבה, אותה הכיר בזמן שירותה הצבאי בחיל האוויר.
לזוג שתי בנות ובן, נכדים ונינים.
הוא עבר מבחנים לרישיון משיט.
רכש ספינה באנגליה, ובהמשך הוסמך לקברניט מוביל ספינות, מפינלנד ומצרפת לארץ.
"יינות ישראל + מדריך", 1997 (132 עמודים) הוצאת משכל (חמד + ידיעות אחרונות)
"יינות ישראל (אלבום+מדריך)", הוצאת משכל (ידיעות אחרונות), תרגום מאנגלית: נורית דנגוט
פרק בספר "Wine" של "Andre Dominé" (מחבר שותף בספר הבינלאומי Wine שהודפס במעל שני מיליון עותקים באנגלית ועוד 11 שפות).
מיכאל ביילין (נולד ב-25 באפריל 1976) הוא מתאבק ישראלי לשעבר, זכה בשתי מדליות ארד מאליפויות העולם בהיאבקות.
ביילין הוא במקור מפרם שברוסיה.
בשנת 1994 עלה עם הוריו לישראל כחלק מהעלייה מברית המועצות בשנות ה-90. ביילין החל את דרכו בהיאבקות בגיל 8 ברוסיה ולאחר שעלה לישראל התאמן בהפועל תל אביב תחת הדרכתו של ניק זגרניצ'ני ובמקביל שירת בצה"ל.
באליפות העולם 1997 שנערכה בוורוצלב, ביילין סיים במקום הרביעי לאחר שהפסיד בקרב על מדליית הארד לאלוף האולימפי המכהן, ולודז'ימירש זאווצקי הפולני.
באותה השנה ביילין סיים במקום השישי באליפות אירופה.
באליפות העולם 1999 שנערכה בפיראוס שביוון, זכה ביילין במדליית הארד לאחר שניצח את בחודיר קורבנוב האוזבקי בקרב על המדליה.
הוא השתתף במשחקים האולימפיים בסידני 2000, התחרה בקטגוריית המשקל עד 63 ק"ג וסיים במקום ה-15 לאחר ניצחון אחד והפסד אחד.
באליפות העולם בשנת 2001 שנערכה בפטרס שביוון, ביילין זכה שוב במדליית הארד כאשר ניצח בקרב על המדליה את חואן מארן הקובני, סגן האלוף האולימפי המכהן.
באותה השנה הוא סיים במקום השביעי באליפות אירופה שנערכה באיסטנבול.
באליפות אירופה 2002, ביילין התחרה בקטגוריית המשקל עד 66 ק"ג וזכה במדליית הארד לאחר שבקרב על המדליה ויטלי זוק הבלארוסי לא הופיע בשל פציעה.
באותה שנה סיים במקום ה-12 באליפות העולם.
באליפות העולם בשנת 2005, סיים ביילין במקום ה-19 ובאליפות אירופה בשנת 2006 סיים שוב במקום ה-19.
מיכאל (מיקי) בבלי (21 בפברואר 1936 כ"ח בשבט ה'תרצ"ו - אפריל 2018, י"ג באייר ה'תשע"ח) היה דיפלומט ישראלי.
כיהן כשגריר ישראל בהולנד וכסמנכ"ל אגף מערב אירופה במשרד החוץ.
כיהן כנציג נציבות האו"ם לפליטים UNHCR בין 1999–2014. מגיש ועורך תוכנית הרדיו "אוסף פרטי" בקול המוסיקה וכאן קול המוסיקה.
בבלי עשה את שירותו בצה"ל בלהקת הנח"ל.
לאחר שחרורו למד מתמטיקה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
סיים את התואר השני באוניברסיטת סורבון בפריז.
1961-1964 מתמחה במחלקת אפריקה, מחלקת מערב אירופה והמחלקה הכלכלית
1969-1971 עוזר ראשי במחלקת צפון אמריקה
1976-1978 סגן מנהל מחלקת צפון אמריקה
1978-1981 קונסול כללי בבוסטון (ארצות הברית)
1983-1987 חל"ת מנהל קשרי חוץ באוניברסיטה העברית בירושלים
איש מדור המוזיקה במשרד התרבות והספורט.
חבר הוועד המנהל ונאמן כבוד של האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
בבלי ערך והגיש את התוכנית השבועית "אוסף פרטי" במשך שבע עשרה שנים בתחנת הרדיו קול המוסיקה וכאן קול המוסיקה.
התוכנית הציגה נושאים מגוונים בעולם המוזיקה והתבססה על אוסף ההקלטות שבנה במשך שבעה עשורים.
בסך הכל הוקלטו כ-700 תוכניות, מקצתן כוללות הקלטות וביצועים נדירים כמו הופעת הבכורה של מריה קאלאס.
נולד בתל אביב, בנם של הכנרת וכוהנת הנימוסין חנה בבלי והדיפלומט יצחק בבלי, שהיו שניהם חברי "ההגנה".
נישא לרעייתו רות לבית ואהל בשנת 1963, בנו הוא הדיפלומט הישראלי עפר בבלי.
בנותיו הן השופטת הבכירה בבית משפט השלום שרון לארי-בבלי ותמר בבלי-רייטר.
בבלי היה איש ספר, דיבר שבע שפות.
מיכאל (מיקי) בר-אלי (נולד ב-23 בינואר 1953) הוא פסיכולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס אשר כיהן כפרופסור מן המנין במחלקה למנהל עסקים, וכמופקד על הקתדרה למחקר בספורט על־שם נט הולמן בפקולטה לניהול שבאוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע.
בר-אלי שירת בעבר בתפקידים שונים באוניברסיטה, בין היתר כראש המחלקה למינהל עסקים וכנציג הפקולטה לניהול בוועדת המינויים העליונה.
בנוסף לכך הוא מכהן כיושב ראש המועצה האקדמית העליונה ויושב ראש ועדת המינויים המוסדית במכללה האקדמית בווינגייט.
בר-אלי נולד ב-1953, הוא גדל והתחנך בחולון.
למד בבי"ס תיכון "מיטרני" במגמה המתמטית-פיזיקלית.
את שירותו הסדיר בצה"ל עשה כמפעיל טיל משגר בסוללת טילי נ"מ "הוק", במלחמת יום הכיפורים הסוללה בה שירת לחמה בחזית המצרית, והצטיינה במספר ההפלות הגבוה ביותר שנרשם לסוללת "הוק" כלשהי מאז ומעולם.
לאחר שחרורו מצה"ל למד מדעי ההתנהגות לתואר ראשון באוניברסיטת בן-גוריון, פסיכולוגיה לתואר שני באוניברסיטה העברית בירושלים, ופסיכולוגיה של ספורט לדוקטורט באוניברסיטה לספורט בקלן שבגרמניה את כולם סיים בהצטיינות.
עם שובו לישראל בתום לימודיו התנדב כפסיכולוג צבאי לשירות קבע, שבגינו הוענקה לו דרגת רב-סרן (לאחר מעבר קורס קצינים בגיל 32).
עם תום מילוי שני תפקידים במסגרת הצבאית, עבר לעסוק בפסיכולוגית ספורט באגף למחקר ורפואת ספורט שבמכון וינגייט, כמנהל המחלקה למדעי ההתנהגות.
ב-1995 מונה לפרופ' חבר בפקולטה לניהול שבאוניברסיטת בן-גוריון, וב-2003 קודם לדרגת פרופ' מן המנין.
בין השנים 2015–2018 שירת כראש המחלקה למנהל עסקים.
פרופ' בר-אלי משמש גם כיו"ר המועצה האקדמית העליונה וראש המגמה לניהול ספורט במכללה האקדמית שבוינגייט.
יועץ כיום לגופים שונים בנושאי פיתוח וניהול משאבי אנוש.
משמש כעמית מחקר באיגוד הישראלי לפיתוח ארגוני (איפ"א).
בתחום הספורט: עסק בייעוץ פסיכולוגי-ארגוני בעיקר בענפי כדור קבוצתיים.
שימש, בין היתר, כפסיכולוג של קבוצות כדורסל, כמו למשל מכבי תל אביב, וכן של נבחרות ישראל בכדורסל ובכדור-מים וקבוצות כדורגל בליגת-העל.
העביר סדנאות והרצאות רבות בנושאים הקשורים לספורט ופעילות גופנית.
כיהן מ-1989 ועד 1997 כנשיא האיגוד הישראלי לפסיכולוגיה וסוציולוגיה של הספורט והחינוך הגופני.
בין השנים 1991–2001 שימש נציג ישראל באיגוד האירופי לפסיכולוגיית ספורט (FEPSAC), כולל 4 שנים כחבר הנהלה ויו"ר הוועדה המדעית של האיגוד.
נמנה ב-1989 על מייסדי האיגוד האסיאני-אוקיאני לפסיכולוגית ספורט (ASPASP), בו כיהן כסגן ומ"מ הנשיא עד 2011.
1995 - באוניברסיטה לספורט באוסלו, נורווגיה
2003/4 - באוניברסיטה לספורט בקלן, גרמניה [היה המומחה הבינלאומי הלא-גרמני הראשון אשר שימש כפרופסור-אורח/מ"מ (VERTRETUNGSPROFESSOR) באוניברסיטה זו מאז יסודה].
2009 - באוניברסיטת פאריס, צרפת.
2012/13- באוניברסיטת טיבינגן, גרמניה, כ"מרקטור-פרופסור" (Mercator Guest-Professor) .
2013 - באוניברסיטה הטכנית (טכניון) של מינכן, גרמניה.
2013 - באוניברסיטת צפלין, פרידריכסהאפן, גרמניה.
בר-אלי החל לפרסם באינטנסיביות ב-1988, בעיקר בנושא הדוקטורט שלו – אבחון משברי ביצוע פסיכולוגיים בתחרויות ספורט.
במסגרת זו נבדקה מזווית רבות השפעתם של גורמים שונים ומגוונים על סיכויי היווצרות משבר, אל מול סיכויי הימצאותו של הספורטאי במצב פסיכולוגי מיטבי (אופטימלי) המאפשר ביצוע מרבי (מקסימלי).
לצורך זה היה בר-אלי הראשון שהשתמש בגישה הבייזיאנית בספורט, וזאת לצורך אבחון מתמשך של סיכויי היווצרות המשבר בתחרות.
מהיבט זה היוו מחקרים אלה גם את הבסיס לעיסוקו המאוחר יותר בשיפוט וקבלת החלטות .
בתחילת שנות ה-90 של המאה הקודמת פנה בר-אלי לעסוק בהצבת מטרות כדרך לשיפור הביצוע, נושא שהתפתח באותה תקופה באופן מואץ בפסיכולוגית ספורט.
במהלך שנות ה-90 החל לעסוק גם בהיבטים פסיכופיזיולוגיים של הביצוע האנושי בספורט, והיה שותף לחקר ופיתוח "גישת חמשת הצעדים של וינגייט להכנה מנטלית", המבוססת בין היתר על עיקרון המשוב הביולוגי (ביופידבק).
את כל הנ"ל ניתן לסכם תחת הכותרת "הכנה מנטלית לביצוע" במובן הרחב ביותר של המילה.
בשוליה עסק בר-אלי במגוון נושאים, כמו למשל אינטליגנציה, חשיבה, תפיסת העצמי, מוטיבציה, שחיקה, ופציעות ספורט.
בנוסף לכך עסק בסוגיות שונות הקשורות לחונכות ולספורטאים צעירים, וזאת מהזווית הפסיכולוגית, הבין-תרבותית, הסוציו-היסטורית והחינוכית.
כמו כן השתתף במספר מחקרים בתחומי הסוציולוגיה והניהול ברמת ה"מאקרו", כתב על מערכות מורכבות, תרם לספרות העוסקת בהיסטוריה ובפילוסופיה של הספורט, ושלח ידו גם בכתיבה בנושאים מתודולוגיים וסטטיסטיים.
עם המעבר למחלקה למינהל עסקים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב בשנת 1995 החל בר-אלי לעסוק ביתר שאת בנושאים פסיכולוגיים בעלי משמעות ניהולית, כגון שיפוט וקבלת החלטות, לקיחת סיכונים וכלכלה התנהגותית.
בעבודותיו התייחס לסוגיות אלה בהקשרים שונים, בין היתר ספורט, חינוך גופני, פעילות גופנית מותאמת, התנהגות צרכנים, צבא ומשטרה.
כמו כן התמקד בשאלות הנוגעות לסוגיית (חוסר?) הרציונליות של תהליכי קבלת החלטות, להתנהגות פרדוקסלית, ליצירתיות ולחדשנות, ודן בהן מהיבטים פסיכולוגיים, פסיכו-פילוסופיים וכלכליים.
פרסומיו של בר-אלי רלוונטיים ביותר לנושאים ניהוליים קלאסיים, כמו למשל כלכלה, קבלת החלטות, מוטיבציה וההשפעות המורכבות שיש ללחץ על ביצוע.
בכך היה בר-אלי לחלוץ לא רק בשדה פסיכולוגית הספורט, כי אם לא פחות מכך, ביישומי הידע שנרכש בשדה זה להבנת הביצוע האנושי בארגונים בכלל.
דוגמה מצוינת לכך מהוות עבודותיו על מומנטום ו"היד החמה", ועוד יותר מכך, מחקריו על בעיטות 11 בכדורגל, שבמהלכם התגלתה "הטיית העשייה" (ACTION BIAS) אשר יושמה בהקשרים רבים ומגוונים ונחשבת כיום לאחת מההטיות החשובות המאפיינות את תהליכי החשיבה האנושית.
אנגלית: בר-אלי פרסם כ-220 מאמרים בכתבי-עת מדעיים בעולם, פרקים בספרים מדעיים בין-לאומיים וספרים ערוכים, בעיקר בתחומי הפסיכולוגיה והניהול של הספורט והמאמץ הגופני, אך גם בתחומים אחרים של מדעי-ההתנהגות ויישומיהם בניהול.
בנוסף לכך חיבר (עם שותפים) שני ספרים ראשוניים וייחודיים בתחומם בעולם – האחד, על שיפוט, קבלת החלטות והצלחה בספורט, אשר פורסם בשנת 2011 בהוצאת WILEY, והשני, על יישומי תורת המערכות המורכבות בספורט, אשר פורסם בשנת 2013 בהוצאת ROUTLEDGE.
כמו כן חיבר TRADEBOOK העוסק ביישומי פסיכולוגית הספורט בניהול ובעבודה ("BOOST!"), אשר פורסם בהוצאת OXFORD UNIVERSITY PRESS בשנת 2018 ותורגם למספר שפות.
עברית: בר-אלי פרסם כ-90 מאמרים בכתבי-עת מדעיים, ופרקים בספרים מדעיים וספרים ערוכים בנוסף לכך השתתף בחיבור מספר ספרים, ביניהם שני ספרי לימוד: "הפסיכולוגיה של הספורט והפעילות הגופנית" (חלקים א' ו-ב') ו"סטטיסטיקה לחינוך הגופני ולספורט" – שניהם ייחודיים בתחומם בישראל.
כמו כן בשנת 2020 פורסם בעברית ספרו "BOOST!"- כיצד יכולה פסיכולוגית הספורט לשפר את ביצועך בניהול ובעבודה?"
נכלל ב-1994 ברשימת 10 פסיכולוגי הספורט המובילים באירופה, אשר פורסמה על ידי האיגוד האירופי לפסיכולוגית ספורט (FEPSAC).
עבודתו על בעיטות 11 בכדורגל נבחרה על ידי ה-New York Times Magazine לאחת מפריצות הדרך המחקריות החדשניות והבולטות ביותר בשנת 2008. היא זכתה לציטוטים רבים בכל העולם; כך למשל זהו המחקר המדעי היחיד המצוטט בספרו (מ-2015) של מאמן הכדורגל הנודע סיר אלכס פרגוסון.
נבחר ב-2009 לשאת את ההרצאה לזכרו של G.
Lawrence Rarick כנס ISAPA (הסימפוזיון הבינלאומי לפעילות גופנית מותאמת) שנערך ב-Gaevle, שוודיה.
היה ב-2012 למדען הלא-גרמני הראשון שזכה על סמך הישגיו המחקריים יוצאי הדופן במדעי הספורט במלגת מרקטור (Mercator) היוקרתית מטעם הקרן הגרמנית למדע (DFG) לצורך שהיה כפרופסור-אורח באוניברסיטה גרמנית (Tuebingen).
נבחר ב-2014 ל-Distinguished Invited Professor באוניברסיטת היידלברג, זאת במסגרת התוכנית של ממשלת גרמניה לטיפוח מצוינות בינלאומית.
נבחר ב-2018 כ-Fellow של האיגוד האסיאני-אוקיאני לפסיכולוגית ספורט (ASPASP) כאות הוקרה על תרומתו לייסוד, קידום ופיתוח האיגוד.
מיכאל בּוֹכְנֶר (בסרבו-קרואטית: Mihael Bohner; 21 בספטמבר 1924, בראטיסלבה, צ'כוסלובקיה - 6 בדצמבר 2008, כפר סבא, ישראל) היה תת-ניצב במשטרת ישראל, אשר כיהן כמפקד מרחב הנגב, דובר המשטרה ונספח משטרת ישראל בארצות הברית.
מיכאל בוכנר נולד בברטיסלאבה, צ'כוסלובקיה.
בילדותו עברו הוריו לזאגרב, קרואטיה אשר בממלכת יוגוסלביה ושם גדל.
בזמן מלחמת העולם השנייה ותחת הכיבוש הגרמני הסתתרו הוא ומשפחתו בהרי סרביה וחייהם ניצלו תודות לכפריים סרביים.
לקראת סוף המלחמה הצטרף לפרטיזנים של טיטו ולאחר המלחמה שירת בצבא היוגוסלבי.
לאחר הקמת מדינת ישראל, עלה עם משפחתו ארצה, ומספר חודשים לאחר מכן, התגייס למשטרת ישראל.
בוכנר כיהן בשורת תפקידי קצונה במשטרה.
ב-1958 מונה לראש המחלקה לתפקידים מיוחדים במשטרת ירושלים.
ב-1964 מונה לראש הענף לתפקידים מיוחדים במחוז הדרומי.
כמו כן שימש במקביל כדובר משטרת ירושלים ודובר המחוז.
ב-1959 הצליח, בעזרת קשריו עם אנשי האו"ם, למנוע את הסגרתו של כושי רימון לידי הירדנים.
לאחר מלחמת ששת הימים, הוביל את הקמתה מחדש של המשטרה בירושלים המזרחית ושילובה במשטרת ישראל.
ב-1967 מונה למפקד נפת פתח-תקווה השרון.
ב-1970, מונה למפקד מרחב הנגב.
ב-1973 מונה על ידי המפכ"ל שאול רוזוליו לדובר המשטרה.
ב-1974 מונה לראש המחלקה לתפקידים מיוחדים באגף החקירות.
באוגוסט 1977 מינה המפכ"ל חיים תבורי את בוכנר לראש ועדה לבדיקת את סוגיית הפשע המאורגן בישראל.
הוועדה, שנודעה כ"ועדת בוכנר", קבעה כי אין פשע מאורגן בישראל ברמת ארגון כולל, אך ציינה בנספח את שמותיהם של 11 עבריינים בכירים במדינה.
רשימה זו הודלפה בהמשך לעיתונות.
ב-1977 מונה לתפקיד נספח משטרת ישראל בארה"ב וקנדה.
עם חזרתו ארצה ב-1981 מונה לממונה על הביקורת הפנימית ותלונות הציבור והועלה לדרגת תת-ניצב.
ב-1983 מונה למפקד המכללה לקצינים בכירים.
ב-1984 סיים את שירותו במשטרה ומונה לשליח מטעם קרן היסוד בגרמניה המערבית.
כמו כן, כיהן כיועץ מיוחד למשטרת סינגפור בנושאי מודיעין משטרתי.
מיכאל בוכנר הלך לעולמו ב-2008 והוא בן 84. נטמן בבית העלמין כפר נחמן שברעננה.
הוא היה נשוי לגרדה לבית בוטנר ואב לשניים.
מיכאל בן דוד (נולד ב-26 ביולי 1996) הוא זמר, רקדן ושחקן תיאטרון וטלוויזיה ישראלי שייצג את ישראל באירוויזיון 2022, עם השיר "I.M", לאחר שניצח בעונתה הרביעית של "אקס פקטור ישראל", התחרות המקדימה לאירוויזיון.
בן דוד נולד לאם ממוצא רוסי-אוקראיני ולאב ממוצא גאורגי, באשקלון.
הוא ילדם השני מתוך חמישה של הזוג.
הוא גדל והתחנך בפתח תקווה.
בכיתה ו' עבר לפנימיית הכפר הירוק.
הוא יצא מהארון בפני אמו כהומוסקסואל בגיל 16, זמן קצר לפני חזרתה בתשובה.
כנער עבר התעללות מתמשכת על ידי חבריו לכיתה, שלעגו לו בשל קולו הגבוה.
הוא מיאן לשתף את אמו בהתעללות שעבר בבית הספר, כיוון שלא רצה להדאיג ולצער אותה.
את שירותו הצבאי עשה בן דוד ביחידה מסווגת במשרד הביטחון ולאחר מכן החל ללמוד משחק ב"בית צבי".
בן דוד התמודד בתוכנית הריאלטי "אקס פקטור ישראל" בניסיון לייצג את ישראל באירוויזיון 2022. בשלב האודישנים ביצע בן דוד את השירים "Juice" ו-"אמא", והעפיל לשלב הבא.
בשלב הכיסאות הוא ביצע את השיר "California Dreamin'" של להקת The Mamas & the Papas, והעפיל לשלב הגמר.
ב-30 בינואר 2022 פורסם כי שני השירים אותם עתיד לבצע במשדר "השיר שלנו לאירוויזיון", בהפקת כאן 11, הם "I.M" ו-"Don't".
ב-3 בפברואר 2022 בחרו שופטי התוכנית "אקס פקטור", הוועדה המקצועית של תאגיד השידור הישראלי והקהל את "I.M" כשיר עימו יתחרה בגמר הקדם-אירוויזיון.
הוא ביצע את השיר בגמר הקדם ב-5 בפברואר, הגיע למקום הראשון, ונבחר לייצג את ישראל באירוויזיון 2022. ב-12 במאי 2022 ביצע בן דוד את "I.M" על בימת חצי הגמר השני של אירוויזיון 2022. הוא נכשל בניסיון להעפיל לגמר התחרות, שהתקיים ב-14 במאי.
במהלך המשדר של חצי הגמר השני באירוויזיון 2022 התקרב בן דוד למנחי המשדר (אלסנדרו קטלן, מיקה ולאורה פאוזיני) כשהוא עטוף בדגל ישראל.
הוא ניסה לברך אותם לברכת שלום ואף נתן נשיקה בלחיהם של פאוזיני וקטלן, במקביל לשידור החי.
בעקבות הדבר הוטחו בבן דוד שלל ביקורות על החלטתו להפריע למנחים בשידור החי ואף לנסות לנשק אותם.
כמה ימים לאחר מכן פורסמה ידיעת כזב על ידי RAI כי בעקבות כך הוחלט לפסול את השתתפותו של בן דוד באירוויזיון, וכתוצאה מכך הוא לא הוכרז בין האמנים שהעפילו לגמר.
בהמשך הבהיר איגוד השידור האירופי שישראל לא נפסלה וכי פרסום זה שקרי.
יום לאחר גמר אירוויזיון 2022, ב-15 במאי, הוציא בן דוד את הסינגל הראשון שלו, "לא להיות אני".
הוא נכתב על ידו, לצד טליסמאן וגלעד מרקוביץ', שגם הפיקו את השיר.
הווידאו קליפ של "לא להיות אני" פורסם ביום צאת הסינגל בערוץ היוטיוב הרשמי של בן דוד, בהפקתו של שי ניסים ברשישת.
ב-22 בינואר 2023 הוציא בן דוד את הסינגל השני שלו, "שים גז".
הוא נכתב על ידו לצד מיטל דה רזון.
במאי 2023 עלתה לאוויר סדרת הנוער "לעוף על אנה" שם הוא מגלם את יקי אלחנן בתפקיד משחק ראשון.
החל מ-2025 משחק במחזמר "פריסילה מלכת המדבר" בתפקיד אדם.
בן דוד הוא הומוסקסואל מוצהר, מתגורר עם בן זוגו רועי רם ברמת גן.
שנהפרסקטגוריהתוצאה2022פרסי נבחרי השנה של פרוגיפריצת השנה במוזיקה
מיכאל בייזר Бейзер, נולד ב-8 באפריל 1950) הוא היסטוריון ישראלי המתמחה בהיסטוריה של יהודי רוסיה וברית המועצות.
לפני עלייתו ארצה היה מסורב עלייה סובייטי.
בייזר נולד בלנינגרד (כיום סנקט פטרבורג).
סיים לימודי תואר ראשון ושני כמהנדס פיזיקה (קיברנטיקה) באוניברסיטה הפוליטכנית של לנינגרד.
מ-1973 עד 1987 עבד כמתכנת במכון למחקר ומדע בענף בניית ספינות (ЦНИИ Румб) ובמכון "אנרגומאש" לתכנון וטכנולוגיה בענף האנרגיה.
בשנת 1979, לאחר שהגיש בקשה לקבלת אשרת יציאה לישראל וסורב, הצטרף למאבק מסורבי העלייה על הזכות לצאת מברית המועצות ולעלות לישראל.
במסגרת היותו פעיל עלייה, ניהל סמינר ביתי על היסטוריה ותרבות יהודית, והיה אחד מהעורכים והמחברים של כתב העת הבלתי חוקי "האלמנך היהודי של לנינגרד" (Ленинградский еврейский альманах - ЛЕА) שהופץ בשיטת סאמיזדאט (Самиздат).
בתחילה חקר באופן עצמאי את ההיסטוריה של יהודי לנינגרד, והעביר הרצאות בנושא ברחבי העיר.
עד אז לא היו הדרכות טיולים בעיר שעסקו בהיסטוריה יהודית (או טיולים לפי קבוצות אתניות באופן כללי), כיוון שהמשטר הסובייטי פעל לטשטוש הזהויות האתניות של העמים השונים שהיו בשליטתו.
בייזר פרסם את הרצאותיו כספר בשיטת סאמיזדט ב-1986. את הספר בייזר הבריח בחשאי במיקרופילם בעזרת תיירים יהודים מחו"ל ללונדון, להיסטוריון הבריטי הנודע מרטין גילברט.
בשל חלוציותו של הספר, הראשון שעסק בהיסטוריה של יהודי לנינגרד בעת החדשה, גילברט דאג למימון ולתרגום של הספר לאנגלית.
ב-1989 יצא הספר "יהודי סנט-פטרבורג" (The Jews of St.
Petersburg) באנגלית וברוסית בעריכתו של גילברט.
ב-23 מרץ 1987 מיכאל בייזר השתתף בהפגנה של שבעה מסורבי עלייה מול הכניסה לבנייני הוועד המחוזי של המפלגה הקומוניסטית של לנינגרד.
יום למחרת היה סיקור קצר של ההפגנה בתוכנית הרדיו "הפנורמה של לנינגרד", ובעיתון "ערבי לנינגרד" (Вечерний Ленинград) הודפסה כתבה עם תצלום של המפגינים אשר לפיה הם לא הורשו לעזוב את ברית המועצות כיוון שנחשפו לסודות מדינה של הממשל הסובייטי.
שלושה ימים לאחר מכן בייזר קיבל אשרת יציאה מברית המועצות.
במאי 1987 עלה לישראל והחל את לימודי תואר השלישי בהיסטוריה במכון ליהדות זמננו של האוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1996 קיבל תואר דוקטור על עבודתו תחת הכותרת "יהודי לנינגרד (פטרוגרד) בין מלחמות העולם" בהנחיית פרופ' מרדכי אלטשולר.
במקביל ללימודי התואר השלישי עבד כעורך-שותף של כתב-העת Jews in Eastern Europe במרכז לחקר ותיעוד יהדות מזרח אירופה, ובהמשך כיהן כסגן עורך ראשי של כתב-העת האקדמי של האוניברסיטה העברית ברוסית Вестник Еврейского университета.
לאחר קבלת הדוקטורט, בייזר שימש כמרצה בחוג להיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטה העברית בירושלים וכחוקר עמית במכון למדעי היהדות על שם מנדל.
במקביל לעבודתו המחקרית באוניברסיטה עבד בארגון הג'וינט, שם בתחילה עסק בסיוע לקהילות יהודיות במדינות ברית המועצות לשעבר בקבלת ובמיצוי זכויות וכן בשיפוץ בתי כנסת שהולאמו על ידי השלטונות הסובייטים.
לאחר מכן כיהן כיועץ ההיסטורי של המחלקה הרוסית של הג'וינט.
מ-2018 משמש כעורך המדעי של האנציקלופדיה המקוונת "פטרבורג היהודית".
מ־2002 מכהן כיועץ היסטורי וחבר הנהלה של העמותה לתיעוד התנועה היהודית הלאומית בברית המועצות "נזכור ונשמור".
פרסם כחמישה עשר ספרים (חלקם כתב וחלקם ערך) וכ-80 מאמרים מחקריים בעברית, באנגלית וברוסית.
דע מאין באנו: רקע היסטורי-חברתי של עולי ברית המועצות, עורכים מיכאל בייזר וריבה פרלמוטר, ירושלים: משרד החינוך והתרבות, הרשות לקליטת עלייה, 1992.
תולדות יהודי רוסיה, עורך ראשי: ישראל ברטל, כרך 3, ממהפכות 1917 עד נפילת ברית המועצות, בעריכת מיכאל בייזר, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2015.
מיכאל בן-אור (נולד ב-1955) הוא מדען מחשב ישראלי, פרופסור למדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים.
מיכאל בן-אור נולד בשנת 1955 ירושלים, בן לד"ר יוסף בן-אור, פרקליט מחוז ירושלים ולפרופ' שרה בן-אור חברת סגל לשעבר בפקולטה לרפואה באוניברסיטה העברית.
בשנת 1982 קיבל תואר דוקטור למתמטיקה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, על עבודה שכותרתה "אלגוריתמים הסתברותיים בשדות סופיים", שנעשתה בהנחייתו של פרופ' מיכאל רבין.
שהה שנתיים בפוסט-דוקטורט במעבדה למדעי המחשב במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT).
בשנת 1984 הצטרף לסגל המחלקה למדעי המחשב של האוניברסיטה העברית.
תחומי מחקרו הם מדעי המחשב התאורטיים, חישוב מבוזר, סובלנות תקלות, קריפטוגרפיה וחישוב קוונטי.
בשנים 1996–2000 היה חבר בוועדת המענקים של המדען הראשי במשרד המסחר והתעשייה.
בשנים 2000–2004 היה חבר בוועד המנהל של האוניברסיטה העברית.
באביב 2014 ובקיץ 2018 היה מדען אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 2023 הוענק לו פרס דייקסטרה על מאמר שכתב יחד עם אבי ויגדרזון ושפי גולדווסר ועל מאמר נוסף שכתב יחד עם טל רבין, על חישוב רב-משתתפים בטוח עם בטיחות מבוססת תורת האינפורמציה.
מיכאל בן שבתי כהן בלבו (ב' בניסן ה'קע"א, 27 במרץ 1411 – אחרי 1484) היה רב, מקובל ומשורר עברי יליד כרתים.
הוא השתייך למשפחה רבנית נכבדה, והיה בנו של שבתי בלבו, שחיבר והעתיק ספרים בפילוסופיה, בקבלה ובפירוש המקרא.
כתב יד השמור בספריית הוותיקן כולל כמה מיצירותיו, ובהן: שיר שחיבר בשנת 1453 לרגל נפילת קונסטנטינופול וסיום המלחמה; שיר קינה על מות אביו (1456); פירוש דרשני על תהילים כ"ח; ושלוש דרשות שנשא בלבו בעיר קניאה בשנים 1471, 1475 ו־1477, בהתאמה.
כתב יד נוסף כולל תיאור ויכוח בין בלבו לבין ר' משה אשכנזי בנושא גלגול הנשמות.
חיבור בשם שערי רחמים, שהוא פירוש לפירוש הרמב"ם על פרק חלק, הפרק האחד־עשר במסכת סנהדרין, וכן פירוש לפיוט של ר' אברהם אבן עזרא הפותח במילים "אחד לבדו ואין סמוך", נושאים שניהם את שמו של מיכאל כהן כמחברם — ומשה שטיינשניידר סבר כי זהו אותו אדם, מיכאל בן שבתאי כהן בלבו.
מיכאל בן-גד הוא כלכלן ישראלי בריטי, פרופסור לכלכלה באוניברסיטת לונדון בבריטניה.
מיכאל בן-גד הוא ישראלי בריטי, שנולד ב-1963. הוא שירת בצה"ל כלוחם שריון וחייל בודד בין השנים 1982 ועד 1985.
הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה העברית בירושלים מ-1988, תואר שני מאוניברסיטת שיקגו בארצות הברית מ-1992, ותואר שלישי גם כן מאוניברסיטת שיקגו מ-1996.
מחקריו מתמקדים בתחום מקרו-כלכלה דינמי.
בין הנושאים שבהם עסק השפעות כלכליות של הגירה, חוב ציבורי, מיסוי, ביטחון לאומי, מודלים של צמיחה כלכלית מרובי שיוויי משקל ומודלים אקונומטריים.
הוא בין מחברי דו"ח The Economic and Fiscal Consequences of Immigration של האקדמיה למדעים של ארצות הברית משנת 2016.
פעיל בתחומים אקדמיים גם מחוץ לאוניברסיטת לונדון.
החל משנת 2022 הוא אחד העורכים של כתב העת Economic Affairs.
ב-23 באוקטובר 2025, בעת הרצאה שהעביר באוניברסיטת לונדון, התפרצו לחדר ההרצאה סטודנטים פרו פלסטינים ש"איימו לערוף את ראשו".
מיכאל (מיקי) גורביץ' (נולד ב-30 בנובמבר 1951) הוא מחזאי ובמאי תיאטרון ישראלי.
משנת 2001 עד 2018 שימש כבמאי וכמנהלו האמנותי של תיאטרון החאן בירושלים.
גורביץ' נולד בתל אביב לאנטול גורביץ' והילדה קסטן.
הוא מספר על המשיכה הראשונית שלו לתיאטרון:
כנער קיבל את התקליט של ההצגה "הנסיכה האמריקאית" של נסים אלוני והאזין לו עשרות פעמים.
בגיל עשרים הלך ללמוד בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
הוא הרבה לשהות בקיבוץ גבעת חיים, מישהו הציע לו לעשות הצגה.
הוא הקריא שירים של לאה גולדברג על רקע מוזיקה, אביו לימד אותו להכין תפאורה מכמה ארגזים ותאורה בסיסית.
ההצגה הצליחה מאוד ובעקבותיה ביים הצגות נוספות.
ניסן נתיב הגיע לצפות באחת מהצגותיו ובעקבות זאת נתן לגורביץ' לביים את המחזה הראשון שלו מלאכים הם לא לנצח, בשנה השלישית ללימודיו בסטודיו.
אחר-כך השתלם בבימוי ובחינוך בלונדון.
ב-1978 חזר מהשתלמות בחו"ל, והתחיל ללמד ולביים בסטודיו למשחק ניסן נתיב.
כשגורביץ' רצה להתחיל לביים בתיאטרון הוא פנה לדוד לוין, שהיה אז מנהלו האמנותי של הבימה, ששלח את עמרי ניצן, במאי הבית, לצפות במחזה "מסע לכיוון הים" שביים, ניצן.
המחזה הראשון שכתב וביים כמורה בסטודיו למשחק היה סטניסלבסקי!
היה במאי בית בתיאטרון "הבימה" במשך שש שנים.
בשנת 2001 החל לשמש כבמאי וכמנהלו האמנותי של תיאטרון החאן בירושלים.
בשנת 2016, פורסמו טענות של שתי שחקניות על מה שהגדירו כהתנהגות בלתי הולמת מצדו; גורביץ דחה את הטענות.
ועדת בדיקה מטעם החאן מצאה שלא עבר על החוק וכהונתו הוארכה עד 30 בנובמבר 2018. בסוף 2018 הגישו נגד גורביץ' שלוש בוגרות ניסן נתיב תלונה למשטרה, בדבר הטרדה מינית, בעילה אסורה תוך ניצול יחסי מרות וניצול מיני והתעללות נפשית.
בעקבות התלונות גורביץ הפסיק את עבודתו בהסכמה עם הנהלת בית הספר.
בינואר 2020 החליטה פרקליטות מחוז תל אביב על סגירת התיק מחוסר אשמה.
בימים אלה הוא כותב ספר המתאר את תפיסת התיאטרון שלו ואת דרך עבודתו.
בבימוי ההצגות שהוא כותב, פועל גורביץ' בתהליך של שיתוף פעולה מלא עם שחקניו.
לדבריו, "הצד של הבמה, של השחקן, הוא זה שתמיד מושך אותי, מעניין ומגרה אותי, וזה הכאן והעכשיו האמיתי של ההצגה".
עוד טען כי "כל מה שאני עושה בתיאטרון הוא במהותו אנטיתזה לערוץ 2. הטלוויזיה הצליחה לדלל את הנפש שלנו".
לגורביץ' אח למחצה מנישואיו של אביו לשחקנית רבקה גור.
לגורביץ' בת ובן בהורות משותפת עם דניז וינברג.
1988 – פרס פינקל עבור בימוי המחזה "גן ריקי"
פרס מוזיאון תל אביב ע"ש ד"ר חיים גמזו
1999 – פרס התיאטרון הישראלי לבמאי השנה עבור בימוי "צל חולף"
2004 – פרס לנדאו לאמנויות הבמה עבור בימוי המחזה "הקמצן"
2004 – פרס התיאטרון הישראלי לבמאי השנה עבור בימוי "הקמצן"
2005 – פרס התיאטרון הישראלי לבמאי השנה עבור בימוי "אושר"
על עבודות בימוי ועל תרומתו לתיאטרון הישראלי
2012 – תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
מחזה תיאטרון הצגת בכורה שיר ישן, רחוק...
הסטודיו למשחק בהנהלת ניסן נתיב 23 באוגוסט 1979 מלאכים הם לא לנצח 22 במאי 1975 השינה והאש הסטודיו למשחק בהנהלת ניסן נתיב אורפאוס הסטודיו למשחק בהנהלת ניסן נתיב
שם המחזה תיאטרון מחזאי הצגת בכורה אניהו התיאטרון הקאמרי אתגר קרת ורוני סיני 2019
מיכאל גורלובסקי (נולד ב-24 בינואר 1963) הוא איש ציבור ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת מטעם הליכוד בכנסת ה-16.
גורלובסקי נולד בעיר דזיארז'ינסק, בברית המועצות, שם למד הנדסת מכונות.
הוא עלה לישראל בשנת 1988, והשתקע עם משפחתו בבאר שבע.
הוא עבד מספר שנים כעצמאי עד שהצטרף לפעילות פוליטית כעוזרו ונהגו של אביגדור ליברמן, אשר שימש בזמנו כיד ימינו של בנימין נתניהו.
גורלובסקי עמד בראש מטה העולים של הליכוד בין השנים 1993–1996.
לאחר ניצחון נתניהו בבחירות לכנסת ה-14, ומינוי ליברמן למנכ"ל משרד ראש הממשלה, מונה גורלובסקי לעוזר בכיר של ליברמן.
כשפרש ליברמן מהליכוד והקים את ישראל ביתנו ב-1999, גורלובסקי נשאר בליכוד וב-2003 נבחר לכנסת ה-16 מטעם הליכוד.
כיהן כחבר בוועדת הכספים, ועדת הפנים והגנת הסביבה וועדת הכנסת.
במאי 2003, כשלושה חודשים אחרי בחירתו לכנסת היה מעורב בפרשת ההצבעות הכפולות, יחד עם חבר הכנסת יחיאל חזן.
עם חשיפת הפרשה הודה שהצביע פעמיים בשתי הצבעות שונות.
בעקבות ההודאה, ועדת האתיקה של הכנסת החליטה להטיל עליו עונש הרחקה של ארבעה חודשים מפעילות בכנסת.
גם בחקירת המשטרה, ביולי 2003, הודה שהצביע פעמיים.
בספטמבר 2003 היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין החליט להגיש כתב אישום נגדו על זיוף בכוונה לקבל דבר בנסיבות מחמירות, מרמה והפרת אמונים, אך ועדת הכנסת החליטה בדצמבר 2003 שלא להסיר את חסינותו, כך שהוא לא הועמד לדין.
בעקבות ההחלטה לא להסיר את חסינותו עתרה התנועה למען איכות השלטון בישראל לבג"ץ.
באוקטובר 2004 החליט נשיא בית המשפט העליון, אהרן ברק, להעביר את הדיון בעתירה להסיר את חסינותו של גורלובסקי להרכב של 7 שופטים.
בפברואר 2005 ביטל בג"ץ את החלטת ועדת הכנסת לא להסיר חסינות של גורלובסקי והחזיר את הדיון לוועדה.
אך ביוני 2005 ועדת הכנסת הצביעה בשנית נגד הסרת חסינות גורלובסקי, בניגוד להנחיית בג"ץ.
שוב הוגשו עתירות לבג"ץ נגד ההחלטה, והרכב של 7 שופטי בג"ץ פסק פה אחד שניתן להחיל על המקרה חוק חדש המסיר את החסינות אוטומטית.
מיד אחר כך הודיע היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, כי בכוונתו להגיש כתב אישום כנגד גורלובסקי בפרשת ההצבעות הכפולות.
במסגרת עסקת טיעון, הוא הודה אז בעבירה של הפרת אמונים, ופברואר 2007 נידון לחודשיים עבודות שירות וחודשיים מאסר על תנאי.
בבחירות לכנסת ה-17 התמודד גורלובסקי ברשימת הליכוד לכנסת אך לא נבחר לאחר שמוקם במקום ה-54 הלא ריאלי ברשימה.
ב-2 בנובמבר 2015 נעצר גורלובסקי בחשד לסחיטה באיומים ושוחד, במסגרת חקירת "פרשה 618" – פרשת שחיתות בחברת נתיבי ישראל.
ב-8 בנובמבר 2015, מעצרו הוארך בשבוע.
המשטרה חשדה כי אלכס ויז'ניצר, שהיה יו"ר חברת "נתיבי ישראל", ובכירים נוספים בחברה יצרו מנגנון שחיתות שיטתי, שנוהל על-ידם, שבמסגרתו חברו לספקים חיצוניים, בהם גורלובסקי, וקידמו את העסקתם בפרויקטים של החברה.
זאת, בתמורה לשוחד וטובות הנאה שונות בהיקף של עשרות מיליוני שקלים.
כמו-כן נחשף כי גורלובסקי קיבל לא פחות מ-33 מיליון שקל בעבור שירותי ייעוץ לנתיבי ישראל במשך שש שנים.
באוקטובר 2017 הודיעה המשטרה כי גורלובסקי יועמד לדין בכפוף לשימוע, הוא הודיע בתגובה כי הוא "לא מסכים עם החשדות ושומר על זכות השתיקה".
בפברואר 2021 הוגש כתב אישום נגד גורלובסקי על מתן שוחד והלבנת הון.
מיכאל בר-זוהר (נולד ב-30 בינואר 1938 בסופיה, בולגריה) הוא סופר, היסטוריון וביוגרף ישראלי, שכיהן כחבר הכנסת.
חיבר ספרים רבים בנושאי ביטחון והיסטוריה פוליטית.
מיכאל בר זוהר נולד בשם מישל יולזרי בשנת 1938 בסופיה, בירת בולגריה, כבנם של אינס, זמרת אופרה, ושל ז'ק משולם יולזרי (1904–1962), רופא שיניים ומנתח פה ולסת, יליד קרנובט, הוריו היו בוגרי אוניברסיטאות בצרפת ובבית גדל כדובר צרפתית.
מילדותו דיבר גם בולגרית ולדינו.
בעת הרדיפות נגד היהודים בבולגריה בתקופה השואה גורשה המשפחה מסופיה לכפר קטן בהרים, שבו עבד אביו כרופא.
משפחת יולזרי עלתה לישראל בשנת 1948. התגוררו בהתחלה ביפו.
בעת לימודיו שם שינה מישל את שם המשפחה
שיחק בקבוצת נוער לכדורגל של מכבי יפו.
בהמשך למד בר-זוהר בתיכון עירוני ה' בתל אביב.
שירת בחיל האוויר, בו עשה קורס טיס.
כעבור זמן עבר לפי רצונו לחיל המודיעין.
השתתף במבצע קדש ובשירות המילואים לחם בחטיבת הצנחנים במלחמת ששת הימים, אחר כך במלחמת יום הכיפורים ובמלחמת לבנון הראשונה בתקופה בה כיהן כחבר הכנסת.
את התואר הראשון קיבל מהאוניברסיטה העברית במדע המדינה ויחסים בין-לאומיים.
עוד בעת לימודיו האקדמיים ושירותו הצבאי כתב מאמרים בנושאי מדע ב"דבר השבוע" והתמנה כעבור זמן קצר לעורך מדור המדע תחת שם העט רז מיכאלי.
מאוחר יותר המשיך לכתוב בעיתונים "דבר", "דבר לילדים" ולשבועון הדתי " פנים אל פנים" של הרב שמואל אבידור הכהן.
עבד בהמשך גם בגלי צה"ל בתוכנית למדע וכתב תסכיתים.
כשנסע ללימודי תואר שני ודוקטורט בצרפת המשיך לשתף פעולה עם "גלי צה"ל" ועם עיתונים ישראלים, והיה, בין שאר, כתב העיתון "למרחב" בפריז.
בגיל 25 קיבל תואר דוקטור בהיסטוריה מאוניברסיטת הסורבון בפריז עם עבודה על יחסי ישראל–צרפת, לאחר מכן פנתה אליו הוצאת הספרים הכי גדולה בצרפת וביקשה להוציא את עבודתו כספר, מה שבסוף קרה.
הספר התפרסם בתל אביב ובפריז והפך לרב-מכר.
ב-2001 זכה בעיטור אביר לגיון הכבוד הצרפתי.
בשנת 2014 עלה למסכים הסרט "טוביאנסקי", בבימויו של ריקי שלח, על פי תסריט של בר-זוהר, אודות פרשת הוצאתו להורג של מאיר טוביאנסקי, בעת מלחמת העצמאות.
בר זוהר היה ממקימי רפ"י.
לאחר מלחמת ששת הימים היה דובר משרד הביטחון.
אחר כך חבר לשכת ומרכז מפלגת העבודה.
ב-1977 היה פעיל במטהו של שמעון פרס לראשות מפלגת העבודה.
נבחר במקום לא ריאלי בבחירות לכנסת ה-9. ב-1981 נבחר בר-זוהר לכנסת ה-10 מטעם מפלגת העבודה, ובשנת 1988 נבחר בשנית לכנסת ה-12. כחבר הכנסת שימש חבר בוועדת החינוך, התרבות והספורט בכנסת ה-10 ויו"ר הוועדה בכנסת ה-12.
בר-זוהר השתתף בפריימריס בבחירות לכנסת ה-13 ב-1992 ולכנסת הארבע עשרה ב-1996, אולם בשתי הפעמים לא הוצב במקום ריאלי ברשימה לכנסת.
ב-2008 עזב יחד עם אפרים סנה את מפלגת העבודה ועבר למפלגת ישראל חזקה, והגיע למקום ה-11 בבחירות המקדימות ב"ישראל חזקה", אך פרש מהרשימה לקראת הבחירות לכנסת ה-18.
ב-1 באפריל 2021 הודיע על כוונתו להתמודד בבחירות 2021 לנשיאות ישראל על תפקיד נשיא המדינה, אך ב-19 במאי הודיע על פרישתו מהמירוץ לנשיאות.
יצירתו הספרותית של בר זוהר מגוונת וכוללת ספרי עיון, ביוגרפיות ומותחנים.
כתיבתו עוסקת במגוון תחומים, ובהם פרשיות ריגול, מלחמת העולם השנייה, ופוליטיקה ישראלית.
חלק מספריו ראו אור לראשונה באנגלית תחת שם העט Michael Hastings.
בשנת 1965 זכה בפרס סוקולוב על ספרו "גשר על הים התיכון".
בנובמבר 1964 ניגש בר-זוהר לכתיבת ביוגרפיה של דוד בן-גוריון.
בן-גוריון, שמעולם לא פגש את בר-זוהר לפני כן, העמיד לרשותו את ארכיונו הפרטי ואת יומניו, והסכים שיתלווה אליו בעבודתו בביתו בתל אביב, בביתו בשדה בוקר ובנסיעותיו ברחבי הארץ.
בר-זוהר התלווה אליו הן בשיחותיו עם אנשים שונים בחדר עבודתו והן בכנסים פומביים, במשך שנה וחצי, מנובמבר 1964 ועד אפריל 1966. הביוגרפיה נתפרסמה לראשונה בלועזית בשם "בן-גוריון, נביא נושא נשק", והופיעה במספר ארצות: צרפת, אנגליה, ארצות הברית, גרמניה, ספרד, הולנד וברזיל.
לצורך פרסום הביוגרפיה בעברית, ערך בר-זוהר, החל משנת 1968, מחקר מחודש.
בר-זוהר הרצה בשנים 1973-1970 בתחום ההיסטוריה ומדעי המדינה באוניברסיטת חיפה.
ובשנת 1993 הוזמן להרצות כאורח באוניברסיטת אמורי באטלנטה קורס על אישים בהיסטוריה הפוליטית של ישראל וקורס על תולדות מדיניות החוץ והביטחון של ישראל.
בשנת 1978 פרסם את המותחן "אניגמה", על עריק מזרח גרמני, שנשלח בחזרה לברלין על ידי ה-CIA, כדי לחלץ מכונת אניגמה.
ב-1982 הופק סרט על פי הספר, בכיכובם של מרטין שין, סם ניל, דרק ג'קובי, מייקל לונסדייל, פרנק פינלי, וורן קלארק וברידג'יט פוסי.
בשנת 2013 הגיש העיתונאי רונן ברגמן תביעה כנגד בר זוהר וניסים משעל, בטענה שלצורך כתיבת ספרם "המוסד - המבצעים הגדולים", השניים העתיקו מספריו חלקים נרחבים, וזאת ללא ציון שם המקור.
בתגובה, הגישו בר-זוהר ומשעל תביעה נגד ברגמן על השמצה ולשון הרע.
ב-2022 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו בשם "שלכם, מיכאל בר-זהר".
בר-זוהר נשוי לגלילה משנת 1958 והשניים מתגוררים בשכונת נווה אביבים שבתל אביב.
1964 - הפרס על שם מרשל פוש של האקדמיה הצרפתית על ספרו הראשון "גשר על הים התיכון"
1965 - פרס סוקולוב - על הספר "גשר על הים התיכון"
2018 - עיטור המסדר סטארה פלנינה של בולגריה, דרגה א
דוקטור לשם כבוד אוניברסיטת בן-גוריון (2010) ושל אוניברסיטת סופיה
"ציד המדענים הגרמניים", הוצאת שוקן, 1965
"בן-גוריון, נביא נושא נשק", 1965, בצרפתית
"החודש הארוך ביותר" 12 במאי - 10 ביוני 1967 (מלחמת ששת הימים), הוצאת לוין-אפשטין, 1968
"ספר הצנחנים" (עם איתן הבר), הוצאת לוין-אפשטין, 1969
"הממונה" איסר הראל ועלילות שירותי הביטחון, הוצאת ויידנפלד וניקולסון, 1970
"האמת השלישית", הוצאת ויידנפלד וניקולסון, 1972, מהדורה שנייה של הספר יצאה בהוצאת ידיעות אחרונות, בשנת 2013
"האיש שמת פעמיים", הוצאת ויידנפלד וניקולסון, 1973
"הרשימה הסודית", ספרי עידן בשיתוף ידיעות אחרונות, 1975
"בן-גוריון", (3 כרכים), ביוגרפיה מדינית, הוצאת עם עובד 1975, הוצאת כתר 1977
"התעלומה" ("אניגמה"), עידן מהדורת ידיעות אחרונות, 1979; מהדורה שנייה של הספר יצאה בהוצאת מגל בשנת 2009
"תיבת פנדורה", ספרי ידיעות אחרונות הוצאת עידנים, 1983
"קשר הזהב", הוצאת עידנים, 1984
"המרדף אחרי הנסיך האדום" (עם איתן הבר), הוצאת זמורה ביתן, 1984
"בן-גוריון" האיש מאחורי האגדה, הוצאת משרד הביטחון, 1986
"החייל האלמוני", ספרית מעריב, 1988 (על מלחמת וייטנאם)
"ספר המופת: אנשי מופת ומעש בישראל" (עורך), משרד הביטחון, 1987
"מול המראה האכזרית" ישראל ברגע האמת, ידיעות אחרונות, 1990
"ביום נקם" פרשת הנקם היהודי בנאצים, הוצאת טפר-מגל, 1991 - הופיע בגרסה קודמת בשם "הנוקמים"
"מרגל בחורף", הוצאת מעריב, 1992; הוצאה מחודשת ידיעות אחרונות, 2013
"מזימה" סיפור המרגל היהודי של היטלר, הוצאת כתר, 1992 (על חייו של פאול ארנסט פקנהיים)
"אחים", הוצאת מגל, 1994; הוצאה מחודשת ידיעות אחרונות, 2013
"בושם מר", ידיעות אחרונות, 1996 (עוסק בחדירת הנאצים לצמרת לוריאל וכניעתה לחרם הערבי)
"ספר הגבורה" (עורך), משרד הביטחון, 1997
"הרכבות יצאו ריקות" ההצלה הנועזת של יהודי בולגריה מהשמדה, הוצאת הד ארצי, 1999
"צפנת פענח" חייו ומותו של נסיך יהודי, ד"ר יעקב הרצוג - הביוגרפיה", משכל, 2003
"ארץ מולדת" (עורך), משרד הביטחון, 2004
"נקמת מינכן" (עם איתן הבר), זמורה ביתן, 2005 (מהדורה מעודכנת של הספר יצאה בשם "המרדף אחר הנסיך האדום")
"כעוף החול" שמעון פרס - הביוגרפיה, ידיעות אחרונות, 2006
100 אנשי מופת וגבורה (עורך), משרד הביטחון, 2007
"המוסד - המבצעים הגדולים" (עם ניסים משעל), הוצאת ידיעות ספרים, 2010
"צה"ל - המבצעים הגדולים" (עם ניסים משעל), ידיעות ספרים, 2013
"הלוחמים פשטו עם שחר" (עם ניסים משעל), ידיעות ספרים, 2015
"החודש הארוך ביותר - 50 שנה למלחמת ששת הימים", ידיעות ספרים, 2017
"חיסול ממוקד, שב"כ - המבצעים הגדולים" (עם ניסים משעל), ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2017
"קיצור תולדות ישראל", ידיעות ספרים, 2018
"לוחמות המוסד" (עם ניסים משעל), ידיעות ספרים, 2020
"שלכם, מיכאל בר-זהר", אוטוביוגרפיה, ידיעות ספרים, 2023
"חרבות ברזל, לבבות שבורים: מלחמת ישראל בציר הרשע", ידיעות ספרים, 2024
מיכאל גילן היה מנצח ומלחין יהודי-אוסטרי.
גילן נולד בדרזדן לבמאי יוסף גילן ולרוז (מבית שטויירמן).
רוז, אמו הייתה שחקנית ובאה ממשפחה יהודית מסמביר.
גילן ואחיו הוטבלו לנצרות וחיו כקתולים עד עליית הנאצים לשלטון.
גילן החל בקריירה שלו כפסנתרן בבואנוס איירס ארגנטינה, שם למד אצל ארווין לויכטר, בנגינת מכלול יצירות הפסנתר של שנברג.
בתקופת עבודתו כמנצח חזרות על האופרה של וינה (1951–1960), ניצח גילן על יצירות מודרניות רבות מחוץ לבית האופרה.
עבודתו האופראית הבאה הייתה כמנצח האופרה המלכותית השוודית (1960 - 1965).
בהמשך עבד בבתי האופרה של הולנד ושל פרנקפורט, כמנצח ראשי של תזמורת המוזיאון של פרנקפורט.
הוא היה מנצח ראשי של התזמורת הלאומית של בלגיה (1969–1973), של התזמורת הסימפונית של סינסינטי (1980–1986), וכן של תזמורת הרדיו של דרום-מערב גרמניה (1986 - 1999).
גילן הפגין בקיאות ושליטה בפרטיטורות מודרניות מורכבות, וניצח על ביצועי בכורה של יצירות רבות, ביניהן הרקויאם של ליגטי, "קארה" של שטוקהאוזן ו"רקויאם למשורר צעיר" של ברנד אלואיס צימרמן.
כמלחין שכלל את מסורת האסכולה הווינאית השנייה.
מיכאל גילן נפטר ב-8 במרץ 2019.
מיכאל (יוֹמִי) ברקאי (26 בינואר 1935 – 28 במאי 1999) היה מפקד חיל הים הישראלי בשנים 1976–1978. עוטר בעיטור המופת על תפקידו כמפקד שייטת ספינות הטילים במלחמת יום הכיפורים.
מיכאל ברקאי (בורסוק) נולד כבן בכור למשה ולרחל בורסוק בעיר פלוישט, ברומניה.
שנות ילדותו הראשונות עברו עליו ברומניה הפשיסטית.
בחודש דצמבר 1947, כשהיה בן 12, ניסו הוריו לעלות לארץ ישראל באונייה "עצמאות", אך האונייה נתפסה בלב ים על ידי הבריטים ומשפחת בורסוק, ההורים ושני בניהם, מיכאל (יומי) הבכור ואברהם (בומי) הצעיר, נשלחו למחנה מעצר בקפריסין, שם חגג מיכאל בר מצווה.
מאוחר יותר עלתה המשפחה לארץ ישראל והתיישבה בבת ים.
הוריו התפרנסו בדוחק וברקאי עזר לפרנסת הבית בעבודה כדייג, טיפול בסירות מפרש וכשליח על אופניים.
בחוף בת ים גילה ברקאי את חיבתו לים ולשיט מפרשיות בימיה של "הפועל" בת ים.
רבים מחבריו השייטים מאותה תקופה היו לימים לקצינים בצי הסוחר ולמפעילי ספינות הדיג.
בעת ילדותו בבת ים הכיר ברקאי את האמן יגאל תומרקין והחברות ביניהם נמשכה עד יומו האחרון של ברקאי.
ברקאי למד שנתיים בבית הספר היסודי תחכמוני, ואת תעודת הבגרות השלים בלימודי ערב.
בכוחות עצמו למד מתמטיקה, אנגלית וגם נגינה בגיטרה וברידג'.
ברקאי התגייס לחיל הים בשנת 1955, ושנתיים מאוחר יותר סיים את מחזור ה' של קורס חובלים.
לאחר הקורס שירת בבסיס חיל הים באילת.
בשנת 1959 התנדב ברקאי לשייטת הצוללות וקיבל את אות הצוללן מס' 60. הוא הוצב לשרת בצוללת אח"י רהב בתפקיד קצין טורפדו, בפיקודו של רס"ן הדר קמחי.
בשנת 1963 מונה ברקאי לסגנו של , מפקד הצוללת "רהב" ולימים מפקד אח"י דקר.
ברקאי שימש בתפקיד סגן המפקד עד סיום שירותה הפעיל של הצוללת.
בתקופת ההמתנה שקדמה למלחמת ששת הימים הוחזר ברקאי מקורס פיקוד ומטה, והוצב כמפקדה של הצוללת "רהב", אף שלא הייתה כשירה לצלילה.
כוונת מפקדת חיל הים הייתה להניע את הצוללת, כדי להציג למודיעין האויב צוללת פעילה לכאורה.
ברקאי יזם והפעיל את הצוללת ככלי נגד צוללות ולמטרה זו הופעל סונר הצוללת והותקנה בה מערכת להטלת פצצות עומק.
בשנת 1967 נשלח לקורס מפקדי צוללות בצי הבריטי.
עם שובו לישראל יזם, בתיאום עם רס"ן גדעון רז, שהיה בפורטסמות' בתפקיד סגן מפקד הצוללת אח"י לוייתן, את כתיבת נוהלי התקיפה של הצוללות מסדרת T.
בדצמבר 1967 החליף ברקאי את רס"ן זאב אלמוג (אברוצקי) ומונה למפקד אח"י "לויתן".
הוא פיקד על "לויתן" עד אוגוסט 1968. בעת פיקודו על הצוללת יישם בה שיטות לחימה חדשות, תוך שיתוף פעולה עם לוחמי שייטת 13.
ברקאי קיבל את ההודעה על אובדן הקשר עם אח"י דקר בעת ש"לויתן" בפיקודו הייתה באימונים בים.
הוא הבין את משמעות אובדן הקשר והעריך מיד שקרה אסון וש"דקר" אבדה.
הצוללת "לויתן" הייתה מאותה סדרת ייצור של "דקר", והועברה דרישה להפסיק את האימונים ולהחזירה לבדיקות.
בצוות הדקר נספה גם אחיו, בומי ברקאי, ובלא קשר לאבדן האישי הודיע ברקאי ש"לויתן" צוללת בטוחה ודרש להמשיך בצלילות כדי לא לאבד את ביטחון הצוות בצוללת.
דרישתו אושרה על ידי אל"ם אברהם בוצר בגיבוי מפקד חיל הים שלמה אראל.
בעקבות מלחמת ששת הימים גדלו משימות בסיס אשדוד וכללו את חופי סיני, רצועת עזה ואת גזרת ים המלח.
מפקד חיל הים אברהם בוצר העריך שברקאי יהיה האיש הנכון לקבל את המשימות החדשות.
בשנת 1971 עבר ברקאי לשייטת ספינות הטילים, ושירת בה כמפקד ספינת טילים אח"י מזנק וכמפקד פלגה.
בחודש יולי 1973 קיבל את הפיקוד על השייטת כולה.
חודשיים לאחר מכן פיקד עליה במלחמת יום הכיפורים.
מצבת השייטת כללה תחילה שתי ספינות תותחים מדגם סער 1, ארבע ספינות מדגם סער 2 ושש ספינות סער 3 שאורגנו בשלוש פלגות והוצבו בבסיס חיל הים בחיפה.
פלגת הספינות מדגם סער 4, שכללה שתי ספינות והייתה בהתארגנות במספנות ישראל להפלגה לים סוף, הצטרפה בתחילת המלחמה לשייטת ספינות הטילים תחת פיקודו של ברקאי.
ההתמודדות העיקרית שניצבה בפני ברקאי וספינותיו היו ספינות הטילים מן הסדרות אוסה וקומאר שבידי חיל הים המצרי וחיל הים הסורי, שהיו מצוידות בטילי סטיקס שטווח פעולתם עלה בהרבה על טווח טילי גבריאל שבידי ישראל.
תורת הלחימה של ספינות הסער, שפותחה על ידי מפקדי השייטת הדר קמחי ושבתאי לוי, כללה הפעלת כוח הספינות בתקיפה מתואמת של כל ספינות השייטת.
בתקופה הקצרה שפיקד על השייטת לפני המלחמה, יזם ברקאי חידושים כמו חפ"ק מפקד השייטת ותרגולת הטעיה בשלב ההסתערות.
מפקדי הפלגות והספינות הפנימו את תורת הקרב בתרגולות רבות.
ניתן היה להרכיב כוחות משימתיים, כשמפקדי פלגות מפליגים גם בספינות אחרות מאלו שהיו תחת פיקודם דרך קבע.
התחקיר החושפני שהונהג בשייטת הגביר את אמונו של מפקד החיל, אלוף בנימין תלם, ביכולת ספינות הטילים בכלל ובתפקודו של ברקאי בפרט.
במלחמה כוללת הועיד המטה הכללי לחיל הים תפקיד של הגנת חופי ישראל וההיערכות המקובלת הייתה בקרבת החוף הישראלי.