tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"אני לא הייתי בפלמ"ח" - הוס נתן בשיריו ביטוי להתנגדותו לנחמה ולהגנה שאמורה להעניק "תרבות היחד" (התרבות הקולקטיביסטית של תנועות הנוער והפלמ"ח).
שירתו היא לירית ואליטיסטית (לעומת השירה הפופולרית המגויסת והנוחה לקליטה שהייתה מקובלת בשנות ה-40), ועמדתו מתנגדת לתרבות המוות והאלימות ששגשגה בשירה העברית של אותן שנים.
בשירתו ניכרות השפעות של המשורר הגרמני רילקה.
הלשון בשיריו היא לשון גבוהה, והוס נצמד לצורות מסורתיות של משקל וחרוז.
שירתו מזוהה עם הנאו-סימבוליזם בשירה העברית הארץ-ישראלית.
תנועות ועיצורים: שירים, תל אביב, יחדיו, 1984.
עכשיו - אז: שירים, ירושלים, הוצאת כרמל, 1998.
אמיתות לכאורה, בני ברק, הוצאת הקיבוץ המאוחד - ספרי סימן קריאה, 2009 (סיפורים).
שירים, תל אביב, קשב לשירה, 2012 (אחרית דבר: חנן חבר).
הוס תרגם סיפורים, שירה, מחזות ומסות מאנגלית, מצרפתית ומגרמנית.
היינריך בל, הרכבת נהגה לדייק (תרגם: אברהם הוס), גבעתיים, מסדה, 1982 (קובץ סיפורים מוקדמים)
אביגדור דגן, סיפורים ירושלמיים (תרגם: אברהם הוס), ירושלים, דביר, 1983 (מהדורה בעברית קלה יצאה לאור בעיבוד אלכס זהבי על-ידי המחלקה לחינוך ולתרבות יהודיים בגולה של ההסתדרות הציונית העולמית, 1992)
, הקיר (תרגם: אברהם הוס), תל אביב, ספרית פועלים, 1992.
, דרכים הביתה (תרגם: אברהם הוס), תל אביב, ספרית פועלים, 1992 (רומן).
גרשון בן-דוד, לזרוק אל תוך הרוח, ניסויים במטא-ברבריות: שירים (תרגם מגרמנית: אברהם הוס, על המשורר ורקע שירתו: אברהם הוס, סוזן ברנופסקי, עורכים: רנטה בירקנהאור ואוטו דב קולקה), Straelen, שטראלנר מנוסקריפטה, 1995.
מנס ספרבר, כמו דמעה בים (סיפור), מעובד לבמה על ידי מנס ומילו ספרבר (תרגם: אברהם הוס), תל אביב, הבימה, 1973.
מכס ברוד, הטירה על פי פרנץ קפקא (תרגם: אברהם הוס), תל אביב, התיאטרון הלאומי הבימה, 1976.
פרידריך דירנמט, המלך ג'והן על פי ויליאם שייקספיר (תרגם: אברהם הוס), תל אביב, התיאטרון הלאומי הבימה, 1976.
פטר וויס, מרה סאד: סיפור רדיפתו ומותו של ז'אן פול מרה, כפי שהוצג על ידי להקת השחקנים של בית המרפא בשארנטון בהדרכתו של מר דה סאד, מחזה בשתי מערכות (תרגם: אברהם הוס), רמת גן, מרכז ישראלי לדרמה ליד "בית צבי", 1982.
(ואחרים), פרויד ודורה (עריכה: עמנואל ברמן, תרגום: אברהם הוס (מגרמנית), מרים קראוס (מאנגלית)), תל אביב, עם עובד, 1993.
ליאו שטראוס, ירושלים ואתונה: מבחר כתבים (ערך והקדים מבוא: אהוד לוז, תרגמו: אברהם הוס ודוד זינגר), ירושלים, מוסד ביאליק ומכון ליאו בק,2001.
היה נשוי לחוה לבית קרן (2010-1928), פסיכולוגית קלינית ופסיכואנליטיקאית.
להם שני בנים: ד"ר מתי הוס, מרצה בכיר (בגמלאות) לספרות עברית באוניברסיטה העברית ומתמחה בספרות עברית בספרד של ימי הביניים, ופרופ' בועז הוס, חוקר קבלה במחלקה למחשבת ישראל באוניברסיטת בן-גוריון.
התגורר בשכונת רחביה בירושלים .
נפטר ב-12 ביוני 2015, והובא לקבורה בהר המנוחות .
הרב אברהם היכיני או היכני היה רב, פוסק, פייטן ומשורר בקושטא ובאזמיר במאה ה-17.
נולד בקושטא בשנת ה'שע"א (1611) לערך, למד אצל רבי יוסף מטראני יחד עם רבי חיים בנבנישתי, מחבר ספר כנסת הגדולה, שקורא לו: .
כיהן כדיין בעיר יחד עם רבי משה בנבנישתי, מחבר שו"ת פני משה.
היה מבכירי תומכי שבתי צבי, מכיוון שהיה מקובל בולט נהפך לאחד ממנהיגי התנועה, שבתי צבי הכתיר אותו למלך שלמה - מלך על האימפריה העות'מאנית ולאחר מכן כנביא.
האמין בשבתי צבי כמשיח אמת אף לאחר פטירתו.
נפטר באזמיר בשנת תמ"ב (1682)
ספר הוד מלכות (קושטא תט"ו) - מאה וחמישים מזמורי תפילה שחיבר, הדומים באופיים למזמורי תהלים.
תוספת מרובה, ביאור על התוספתא.
תשובה בכת"י בדין ניזונת ואיני עושה
ווי העמודים מהדורה מדעית מוערת מאת נועם לפלר, כרוב 2022.
אברהם הדסי (נולד ב-1953) הוא קלע שהשתתף בארבע משלחות אל המשחקים הפאראלימפיים.
הדסי נפצע במלחמת יום הכיפורים.
בבית הלוחם החל להתאמן בקליעה ובשנת 1988 הוכנס לנבחרת ישראל.
בתחילה התאמן ברובה אוויר ובהמשך עבר לירי ברובה חופשי.
ב השתתף בשלוש תחרויות קליעה:
בתחרות ירי רובה אוויר בעמידה בדרגת נכות SH1 קלע 540 נקודות וסיים במקום החמישי.
בתחרות Mixed English לדרגות נכות SH1-3 קלע 578 נקודות ולא העפיל למקצה הגמר.
דורג במקום 10 במקצה המוקדמות.
בתחרות Mixed SB Rifle 3X40 לדרגות נכות SH1-2 קלע 1092 נקודות ולא העפיל למקצה הגמר.
דורג במקום 9 במקצה המוקדמות.
בתחרות ירי Free Rifle 3X40 לדרגת נכות SH1 קלע 1107 נקודות ולא העפיל למקצה הגמר.
דורג במקום 15 במקצה המוקדמות.
בתחרות ירי Mixed English לדרגת נכות SH1 קלע 584 נקודות במקצה המוקדמות ו-685.5 נקודות במקצה הגמר, בו דורג שישי.
בתחרות ירי Mixed Air Rifle Prone לדרגת נכות SH1 קלע 588 נקודות ולא העפיל למקצה הגמר.
דורג במקום 34 במקצה המוקדמות.
ב השתתף בתחרות ירי Mixed Free Rifle Prone לדרגת נכות SH1. הוא הגיע למקום השני בקצה המוקדמות עם 590 נקודות וסיים במקצה הגמר במקום הרביעי עם 688.9 נקודות.
ב השתתף בתחרות ירי Mixed Free Rifle Prone לדרגת נכות SH1. הוא הגיע למקום הרביעי בקצה המוקדמות עם 588 נקודות וסיים במקצה הגמר במקום הרביעי עם 691.2 נקודות.
הרב אברהם הכהן (באבא רבי) (?
- ה'תע"ה, 1715) היה דיין ופוסק בתוניסיה, אב בית הדין וראש רבני תוניסיה בראשית המאה השמונה עשרה,
לצידו של רבי צמח צרפתי.
שנת לידתו והסמכתו אינם ברורים, אולם ידוע ששימש בדיינות כראש רבני תוניסיה עד פטירתו בשנת תע"ה-1715. קיימת סברה שהוא אבי משפחת הכהן יצחקי.
בין צאצאיו ניתן למנות את רבי יוסף הכהן יצחקי הדיין.
ורבי אברהם הכהן יצחקי בעל משמרות הכהונה הבא אחריו בתפקיד הרב הראשי היה בנו רבי שמואל הכהן.
רבי אברהם בן נחמן הכהן מסלוניקי (ה'תק"מ 1780 ~ - ב' בכסלו ה'תרמ"ו, 10 בנובמבר 1885), היה מחכמי סלוניקי ומחבר ספרים.
לא ידועים פרטים על בית הוריו ורבותיו, פרט לכך שאחד מרבותיו היה תלמידו של רבי חיים פאלאג'י.
בסביבות שנת ת"ר (1840) יסד בסלוניקי ישיבה בשם "בית אברהם לחיים", ישיבה שהתקיימה שנים רבות לאחר פטירתו.
במשך יום השבת התקיימו בישיבה זו קבוצות לימוד שונות, ללימוד תנ"ך, מדרש רבה, או זוהר, שהיו פתוחות להשתתפות הציבור הרחב.
רבי אברהם ייסד בבית מדרש זה קופה ששימשה כעין ביטוח לגמילות חסדים בחיים ולאחר המוות.
כל אחד מחברי הקופה התחייב לתת פרוטה בכל יום לקופה, לבקר חולים מבין חברי הקופה, וללמוד לעילוי נשמתם לפי תוכנית מפורטת שכתב בספר "בית אברהם לחיים".
הקופה מימנה גם טיפול רפואי.
מבין תלמידיו היה המקובל רבי וידאל אנג'ל, שמאוחר יותר עלה לירושלים וכיהן בבית דינו של הרב יעקב שאול אלישר.
בתו שרה נפטרה בימיו, בשנת תר"ב.
הספדים עליו נדפסו בספר "שם משמעון" (רבי שמעון מנשה) ובספר "אברהם את ידו" (רבי אברהם פלאג'י).
נוסח מצבתו מופיע ב"מצבות סלוניקי" (ח"ב עמ' 840).
רבי אברהם הכהן כתב שמונה ספרים, בעיקר בענייני הלכה.
רוב שמות הספרים לקוחים מפרשת ביקור המלאכים בבית אברהם אבינו (בראשית יח).
ספריו נדפסו במרוצת כארבעים שנה, אבל כבר כשהתחיל להדפיס אותם היו כולם מתוכננים ומוכנים, ויש בכולם הפניות מזה לזה.
הספרים יצאו לאור שוב על ידי "מפעל תורת חכמי סאלוניקי", חלקם בעריכה מחודשת וחלקם כדפוס צילום.
בית אברהם לחיים (שנת תר"ד) - תפילות ובקשות על החיים והמתים, ותוכנית מפורטת לקופת גמילות חסדים הנ"ל.
הספר נכתב בהשראת ספר דומה של רבי חיים פאלאג'י, "עטרת חיים", והשם "בית אברהם לחיים" רומז לכך.
נדפס בעריכה מחודשת (תשס"ז) על ידי "מפעל תורת חכמי סלוניקי", עם מבוא נרחב על תולדות המחבר, ובסופו "קונטרס סגולות הנהגות ואזהרות", עצות והדרכות מוסריות שלוקטו מכל ספרי המחבר.
במהדורת צילום של "מפעל תורת חכמי סאלוניקי" נוסף בתחילתו קונטרס הערות על הספר מאת הרב עובדיה יוסף.
נדפס שוב במהדורת צילום יחד עם שו"ת מעט מים.
טהרת המים (תרל"ט) - זהו ספרו המפורסם ביותר של רבי אברהם: ליקוט ענייני הלכה על פי סדר א- ב בסגנון אנציקלופדי, בדומה לשדי חמד המאוחר לו.
יחד עמו, מעין נספח השלמות גדול בכמותו, שיורי טהרה.
יוקח נא (תרמ"א) - על שולחן ערוך אורח חיים.
בסופו ספר סעדו לבכם, חידושים על התלמוד.
תחת העץ, ספר דרשות ופירושים על פסוקי התורה, שלא נדפס.
הספר מוזכר בכמה מספריו האחרים, אך טרם נמצא כתב היד.
היה רגיל ללמוד תנ"ך בכל יום.
לא הסתפר בכל ימי ספירת העומר, מפסח עד שבועות, כמנהג האר"י.
הרב ד"ר אברהם (בנו) הייס (בסרבו-קרואטית: Abraham (Beno) Heisz, בסרבית קירילית: Хеисз, Бено; 15 במרץ 1872, דורוג, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 1942, מחנה ההשמדה יאסנובאץ) היה הרב הראשי ליהודי סיסאק מ-1906 ועד לתקופת השואה, והיסטוריון.
נולד בדורוג שבאימפריה האוסטרו-הונגרית (בשטחי הונגריה המודרנית) למשפחה נאולוגית.
הוא רכש השכלה תיכונית בבודפשט.
בהמשך למד בבית המדרש לרבנים בבודפשט ובמקביל רכש תואר בהיסטוריה באוניברסיטת בודפשט.
ב-1906 הגיע לסיסאק וכיהן כרבה הראשי, ובמקביל הרצה בנושאי יהדות במוסדות חינוך מקומיים.
הוא פעל במשותף עם אנשי דת נוצרים קתוליים ואורתודוקסיים ליצירת שיח והכרות בין דתית.
הייס ניהל את מערכת החינוך היהודית בעיר.
בנו הייס היה היסטוריון אשר חקר את תולדות עם ישראל ופרסם מספר ספרים ומאמרים בנושא.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר הפלישה ליוגוסלביה והקמת מדינת קרואטיה העצמאית, החלו שלטונות האוסטאשה ברדיפות יהודים.
ב-15 ביוני 1942 גורש הייס למחנה ההשמדה יאסנובאץ, ושם נרצח.
אברהם הֶרצפֶלד (פוסטרלקו) (ה' בסיוון תרמ"ו, 8 ביוני 1886 – ב' באלול תשל"ג, 30 באוגוסט 1973) היה חלוץ איש העלייה השנייה, פעיל ציוני, ממייסדי מפלגת "אחדות העבודה" ובין יוזמי הקמת ההסתדרות הכללית, חבר הכנסות הראשונה עד החמישית.
חתן פרס ישראל לשנת תשל"ב (1972) על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה, וחבר בוועד ידידי ישיבת פוניבז'.
הרצפלד נודע בפעילותו למען יישוב ארץ ישראל ובהתמסרותו להקמת נקודות יישוב, בעיקר של ההתיישבות העובדת, בכל רחבי הארץ.
נולד כאברהם פוסטרלקו בעיירה סטבישצ'ה בפלך קייב שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), בתחום המושב היהודי.
אימו מתה בצעירותה ואביו נישא בשנית.
למד בישיבת ברדיצ'ב ובישיבת טלז והוסמך לרבנות.
אחרי פרעות קישינב ומהפכת 1905, הצטרף ב-1906 למפלגת ס.ס.
בעקבות פעילותו נאסר על ידי שלטונות הצאר הרוסי, נכלא לשנתיים בכלא לוקישקי בווילנה, ונדון ב-1910 לגלות בסיביר.
במהלך גלותו בפלך אירקוטסק עבד בדיג ובמכרות זהב ונתן שיעורים בעברית וברוסית.
ב-1913 היה בין מארגניה של שביתת עובדים במכרות הזהב בביליזורוב שבסיביר.
השביתה דוכאה באלימות על ידי השלטון, שירה באש חיה בפועלים הבלתי מזוינים, והרג מאות מהם.
פוסטרלקו (הרצפלד) הצליח להימלט, אך נתפס לבסוף והוחזר למחוז קרינסק שבפלך אירקוטסק.
עם זאת, לבסוף הצליח להימלט פעם שנייה מסיביר באמצעות דרכון שנשא את השם אברהם הרצפלד, שם שאימץ לעצמו, ולהגיע לליטא ממנה עלה ארצה בקיץ 1914. עם הגיעו ארצה הצטרף, בעצת דוד בלוך-בלומנפלד, לקבוצת הפועלים 'אחוה' בפתח תקווה שעבדה בזיבול ועיבוד פרדסים בקבלנות בפרדסי המושבה.
הוא החל להשתלב בפעילות ארגונית של הפועלים ביישוב, ארגן קופת מלווה פועלית שהייתה בין הראשונות בארץ, והיה לאחד ממנהיגי הסתדרות פועלי יהודה בעין גנים.
בעת המשבר במושבה כתוצאה ממלחמת העולם הראשונה התמנה כנציג הפועלים לוועדה שחילקה תרומות קמח שהגיעו מארצות הברית.
משנגמר הקמח, סיכן עצמו ויצא ברגל לירושלים, בלא רישיון נסיעה, במטרה להחזיר בשלום למושבה שיירת גמלים עמוסה ב-89 שקי קמח.
בהמשך התמנה לאיש הקשר של היישוב עם האסירים שנלקחו לעבודות כפייה בחזית הדרום, והיה מסכן עצמו ונודד בלא רישיון בשטחי החזית כדי להציע עזרה במזון ובבגדים.
בהמשך עבר להתגורר תקופת מה בקבוצת כנרת שם עסק בגידול ירקות, ומשם עבר למושב תל עדשים אליו הוזמן על ידי שמואל הפטר.
סייע למחתרות שפעלו בארץ, כמו ניל"י, שנרדפו על ידי גורמי השלטון של האימפריה העות'מאנית, והשתתף בפינוי הפצועים לאחר קרב תל-חי ובהם יוסף טרומפלדור.
כשהחלו הטורקים לאסור יהודים ממושבות יהודה ולשלוח אותם ברכבות צפופות לבתי כלא בדמשק, דרך תחנת עפולה, התמנה פעם נוספת להעמיד סיוע לאסירים עד כמה שניתן מטעם היישוב.
באמצעות שוחד היה פועל להגיע לקרונות הרכבת ולהעביר לאסירים לחם, תה ומוצרי מזון שהוכנו על ידי ישובי העמק.
בהמשך התנדב לנסוע לדמשק להמשיך ולפעול מטעם היישוב בניסיון לסייע לאסירים.
לשם כך, נסע תחילה בדרכים לא חוקיות מתל עדשים לפתח-תקווה, שם הושגה עבורו תעודה אוסטרית, לקבל עליה אישור מהקונסול האוסטרי בצפת - ולהגיע ברכבת צבאית לדמשק, שם הצטרף ליצחק בן-יעקב במתן סיוע לאסירים.
הרצפלד שב לארץ ישראל עם כיבושה המלא על ידי הבריטים, והשתלב בפעילות פוליטית במסגרת מפלגת פועלי ציון שבראשות דוד בן-גוריון.
בהמשך נמנה עם מייסדי מפלגת "אחדות העבודה" (שהוקמה בשנת 1919 כאיחוד של מפלגת פועלי ציון עם תנועת "הבלתי מפלגתיים" שבראשות ברל כצנלסון).
בהמשך היה מראשי מפלגת פועלי ארץ ישראל (מפא"י - שהוקמה בשנת 1930 כאיחוד של פועלי ציון והפועל הצעיר).
כיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י מאז הכנסת הראשונה ועד הכנסת החמישית.
בכל הכנסות שבהן כיהן היה חבר בוועדת הכספים.
היה בין יוזמי הקמת ההסתדרות הכללית (שהוקמה בשנת 1920), וכן היה בין המייסדים וחבר הנהלה בניר שיתופי, חברה לבניין בתים במושבות, ויזם את הקמת בית ההבראה 'ארזה' ליד מוצא.
עיקר פעילותו הציבורית הייתה במסגרת הנהלת המרכז החקלאי, בה כיהן במשך 40 שנים.
המרכז פעל תחילה כגוף עצמאי של החלוצים ופועלים אנשי העלייה השנייה, ולאחר כך כחלק מההסתדרות.
בתפקידו זה ריכז את פעולות ההתיישבות של פועלים חברי ההסתדרות על קרקעות לאומיות ופרטיות, ופעל להקצאת תקציבים ומשאבים לפעולת ההתיישבות, בין היתר של קיבוצים ומושבים.
בתפקידו זה נודע בכינוי 'אבי ההתיישבות', ונהג להיות נוכח באופן אישי בכל טקס עלייה על הקרקע של יישוב חדש.
הרצפלד, שחיבב מצעירותו ניגונים ושירה, שילב אותם בפעילויותיו, וכדבר שהפך למסורת סיים כל טקס עלייה על הקרקע כשפצח בשיר , דבר שהפך אותו לדמות ציורית עוד בחייו.
מיד לאחר מלחמת ששת הימים, הטיף הרצפלד להמשיך ולהתנחל בכל חבלי הארץ עליהם השתלטה ישראל במלחמה.
בשנת 1972 זכה בפרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה בגין פעילותו למען ההתיישבות.
בערוב ימיו, התגורר הרצפלד בחולון, הוסיף לעבוד במרכז החקלאי, ועסק גם בקידום מוסדות ומסגרות לטיפול בזקנים ובאנשים עם מוגבלות.
בין היתר סייע להקמת בתי אבות, בתי חולים ומוסדות סיעודיים.
לצד זאת הקים קרן הנצחה לזכר מנהיגים מהתנועה הציונית אשר חילקה מלגות לתלמידי בתי ספר חקלאיים.
לאחר פטירתו של הרב יוסף שלמה כהנמן בשנת 1969, היה ממקימי ועדה לצורך השלמת מפעליו של הרב כהנמן, בין השאר, השתתף גם במסגרת ירחי כלה שבישיבת פוניבז'.
נפטר ב-30 באוגוסט 1973 בבית החולים בילינסון, כשבועיים לאחר שאושפז ועבר ניתוח.
הוא נקבר בבית הקברות כנרת לצד ראשי תנועת העבודה.
לווייתו יצאה מבית המרכז החקלאי בתל אביב, ועברה בפתח תקווה, בשרון, בעמק חפר, בחדרה, בעמק יזרעאל ובבית שאן בדרכה לעמק הירדן.
על שמו קרויים המושב שדי אברהם והמרכז הרפואי שיקומי גריאטרי הרצפלד בגדרה.
בית יציב ("בית שדות ולב") בבאר שבע קרוי על שם יצחק יציב ועל שמו.
בנוסף קרויים על שמו מספר רחובות בערים ברחבי הארץ.
ביתו בחולון משמש כארכיון ומוזיאון לתולדות חולון.
אהרן מאירוביץ, הרצפלד מספר, תל אביב: המרכז לחקלאי, תשכ"ט-תשל"ד -1969–1974.
אברהם הרצפלד, כבוש הקרקע בארץ ישראל, ירושלים: קרן היסוד, 1937.
אברהם הרצפלד, לתנופה חלוצית מחודשת, [תל אביב: חמו"ל], תשכ"ו.
אברהם הֶרְשְׁקוֹ (נולד ב-31 בדצמבר 1937) הוא ביוכימאי ישראלי, פרופסור בפקולטה לרפואה של הטכניון בחיפה והמדען הישראלי הראשון, לצד אהרן צ'חנובר, שזכה בפרס נובל.
ביחד עם צ'חנובר ושותפם האמריקאי אירווין רוז, זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 2004 על "גילוי אחד מהתהליכים המחזוריים החשובים ביותר בתא, המאפשר את פירוק החלבונים".
הרשקו הוא גם חתן פרס ישראל לחקר הביוכימיה לשנת ה'תשנ"ד (1994) וחתן פרס א.מ.ת בקטגוריה מדעי החיים בתחום הרפואה לשנת 2002.
אברהם הרשקו נולד בעיירה קרצג במחוז יאס-נאג'קון-סולנוק שבהונגריה לשושנה, בת לבית ווּלץ, ולמשה הרשקו.
שמו הרשום בפנקסי האוכלוסין היה Herskó Ferenc (פֶרֶנְץ הרשקו).
אביו היה מורה בבית הספר היהודי.
בזמן מלחמת העולם השנייה נלקח אביו לעבודות כפייה בצבא ההונגרי ונפל בשבי הסובייטי, ובמשך שנים לא ידעה משפחתו מה עלה בגורלו.
הרשקו נכלא עם אמו ואחיו בגטו שהוקם בפרוורי עירו, ואחר כך הם הועברו לגטו סולנוק.
לאחר פירוק הגטו ושליחת רוב יהודיו לאושוויץ, נשלחו הרשקו ומשפחתו למחנה ריכוז באוסטריה.
לאחר המלחמה שבו לביתם ואף אביו חזר מהשבי.
ב-1950, כאשר היה אברהם בן 12, עלתה המשפחה לישראל והתיישבה בירושלים.
בשנת 1965 קיבל תואר דוקטור לרפואה, ובשנת 1969 תואר דוקטור לפילוסופיה במדעי הרפואה, שניהם מבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית.
באוטוביוגרפיה שלו, שנכתבה לרגל קבלת פרס נובל, ציין ארבעה מורים שהשפיעו עליו לבחור במחקר בביוכימיה: ישעיהו ליבוביץ, שלמה הסטרין, ארנסט ורטהיימר ויעקב מגר.
לאחר לימודיו שירת בצה"ל כרופא, ולאחר שירותו הצבאי, יצא לפוסט-דוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בסן פרנסיסקו.
לאחר שובו לישראל (1972), הצטרף לסגל הפקולטה לרפואה של הטכניון בחיפה בדרגת פרופסור חבר.
הוא מכהן כפרופסור במכון רפפורט למחקר במדעי הרפואה.
בשנת 1976 הצטרף אהרן צ'חנובר, אז תלמיד מחקר, למעבדתו של הרשקו.
המחקר שערכו השניים, יחד עם אירווין רוז מהמכון לחקר הסרטן בפילדלפיה, זיכה את השלושה בפרס נובל לכימיה כעבור יותר מעשרים שנה.
במחקר זה גילו ותיארו את מערכת האוביקוויטין, האחראית לפירוק חלבונים בתוך התא, והביא לפריצת דרך בחקר הסרטן, מחלות ניווניות במוח ומחלות אחרות.
הרשקו נשוי ליהודית ואב לפרופ' דן הרשקו (רופא מומחה לכירורגיה כללית), יאיר (יזם הייטק) ועודד (איש חינוך).
אחיו, חיים הרשקו, הוא פרופסור להמטולוגיה.
הפרופסורים הרשקו וצ'חנובר זכו בעבר בשורה ארוכה של פרסים, ביניהם פרס ישראל בחקר הביולוגיה ופרס לסקר.
הפרסים ניתנו להם על גילוי מערכת האוביקוויטין האחראית לפירוקם של חלבונים בגוף החי.
בניגוד לתהליך היווצרותם של החלבונים, תהליך פירוקם לא זכה למחקר רב עד שנות השבעים, בין השאר משום שחשיבותו לא הובנה עד אז.
כיום ידוע שתקלות במנגנון פירוק החומרים מביאות להתפתחותן של מחלות קשות כגון סרטן צוואר הרחם, סרטן הדם וסיסטיק-פיברוזיס.
בשנים 1980–1987 גילו שני החוקרים כי את תהליך פירוק החלבונים מתזמנת מולקולה קטנה המשמשת כ"תג המוות" של החלבון.
מולקולה זו, הקרויה אוביקוויטין, נצמדת לחלבון ובכך מבשרת לו שסופו הגיע.
"נשיקת המוות" של האוביקוויטין מעוררת את תהליך השמדתם של החלבונים שסומנו.
בתהליך האמור שותפים שלושה סוגי חלבונים - זה המצמיד את "תג המוות" לחלבון המועמד להשמדה; האוביקוויטין, המסמן את אותו חלבון המועמד למוות; והחלבון המבצע את ההשמדה.
הבנת מערכת האוביקוויטין פתחה דלת לפיתוחן של תרופות המתקנות את המנגנון האמור, וכך פועלות נגד המחלות השונות הקשורות בו.
ואכן, בעקבות גילויה של מערכת זו עוסקות חברות שונות, ביניהן פייזר, בפיתוח תרופות המבוססות על התגלית.
חברה ישראלית בשם פרוטאולוג'יקס עובדת על פיתוחה של תרופה לאיידס, שגם היא מבוססת על תגלית זו.
תרופה המיוצרת על ידי החברה האמריקנית "מילניום" ומיועדת לטיפול בסרטן מסוג מיאלומה, כבר קיבלה בארצות הברית את כל האישורים הדרושים לשימוש בה.
פרס ישראל לחקר הביוכימיה לשנת ה'תשנ"ד (1994)
פרס ואכטר מאוניברסיטת אינסברוק, אוסטריה (ביחד עם אהרן צ'חנובר, 1999)
פרס לסקר במחקר רפואי בסיסי (2000)
בשנת 2002 צורף כחבר לאקדמיה הלאומית הישראלית למדעים
בשנת 2003 צורף כחבר זר לאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית
בשנת 2009 זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית בירושלים
בשנת 2011, זכה בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה.
בשנת 2012 החליטה עיריית רחובות לקרוא על שמו רחוב בשכונת רחובות המדע.
ב-2017 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בר-אילן
אברהם הֶפְנֶר (7 במאי 1935 – 19 בספטמבר 2014) היה במאי קולנוע, תסריטאי, סופר ושחקן קולנוע ישראלי.
פרופסור בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
זוכה פרס אופיר על מפעל חיים.
את השכלתו התיכונית עשה בבית הספר הריאלי העברי בעיר.
הוא התגייס לצבא בשנת 1953 ושירת בלהקת הנח"ל יחד עם אורי זוהר, חיים טופול ונחמה הנדל.
לאחר שירותו בצה"ל עבר הפנר להתגורר בירושלים, שם למד באוניברסיטה העברית ספרות אנגלית ופילוסופיה.
בהמשך למד פילוסופיה, בלשנות וספרות אמריקאית בסורבון בפריז.
לאחר שלוש וחצי שנים עבר הפנר לניו יורק.
הוא המשיך את לימודי הפילוסופיה בסיטי קולג' וכמו כן החל ללמוד קולנוע.
בניו יורק ביים שלושה סרטים קצרים, ביניהם "המרת הדת המופלאה ביותר של המלט הצעיר" וסרט המבוסס על "סיפור פשוט" של ש"י עגנון.
אהבתו לקולנוע קיננה בו, על פי עדותו, כבר בגיל 17. הוא החל כשחקן ("חור בלבנה" של אורי זוהר, 1965), שיחק תפקיד ראשי בסרט קצר של אסי דיין (שנגנז) ובסרטו של רפי נוסבאום - "המטרה טיראן" (1968).
החל מסוף שנות השישים החל הפנר לבנות את מעמדו כאחד מיוצרי הקולנוע הבולטים והאיכותיים בארץ, על אף שלא יצר סרטים רבים.
סרטו הקצר הרביעי מ-1967 "לאט יותר", זיכה אותו בפרס פסטיבל ונציה.
את התסריט כתב הפנר תוך שימוש במילותיה של סימון דה בובואר מתוך מאמר שפרסמה בכתב העת "זמנים מודרניים".
בשנות השישים והשבעים הוא נמנה עם קבוצת יוצרי הקולנוע האישי ("הרגישות החדשה") שיצרו סרטים חברתיים בעלי סגנון אמנותי אירופי-אוונגרדי שהיוו ניגוד לסרטי הבורקס העממיים שפרחו במקביל.
סרט בולט במגמה זו היה "לאן נעלם דניאל וקס?" שכתב וביים בשנת 1972 ונחשב על ידי המבקרים לאחד הסרטים הטובים של הקולנוע הישראלי בכל הזמנים.
בשנת 1971 שיחק בסדרת הטלוויזיה "חדוה ושלומיק" ובשנת 1977 שיחק בסרט הקולנוע "פנטזיה על נושא רומנטי" שכתב המחזאי חנוך לוין.
בהמשך עבר ליצור לעולם הילדים.
בשנת 1974 החל לשתף פעולה עם הטלוויזיה החינוכית, ויחד עם יצחק בן נר, היה תסריטאי סדרת הילדים "דלת הקסמים", שעסקה בחינוך הילדים לזהירות בדרכים.
תוכנית זו זכתה להצלחה רבה ושודרה בשידורים חוזרים עד שנות השמונים.
שני סרטים אחרים שלו, "דודה קלרה" (1977) ו"אהבתה האחרונה של לורה אדלר" (1990), מהווים הספד לדור יוצאי אירופה הזקנים, דוברי היידיש.
"דודה קלרה", שנוצר עם יסודות אוטוביוגרפיים על משפחתו, מספר על שלוש דודות פולניות בארץ המשגיחות על אחיינית צעירה, ו"אהבתה האחרונה של לורה אדלר" מהווה הספד לתיאטרון היידיש ולשחקניו.
דרמת הטלוויזיה שיצר, "ארץ קטנה, איש גדול" (1998), מהווה מבט ציני על מדינת ישראל המשתנה של שנות התשעים ועל מיתוסים ציוניים שלטענתו לא נשאר מהם הרבה.
בשנת 2004 קיבל את פרס האקדמיה הישראלית לקולנוע (פרס אופיר) על מפעל חיים בקולנוע הישראלי.
הפנר הרצה שנים רבות על קולנוע ותסריטאות במוסדות אקדמיים וכתב מספר רומנים וספרי עיון על קולנוע: "סינימה נייר" ו"סרטים לא גדלים על עצים".
בשנת 2012 ראה אור הספר "אברהם הפנר: ספר התסריטים" בהוצאת כתר.
הספר מאגד בתוכו את כל התסריטים לסרטיו הארוכים של אברהם הפנר, והוא פרי שיתוף פעולה בין החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב לבין בית הספר לקולנוע סם שפיגל בירושלים.
לרגל יציאת הספר התראיינה בתו של הפנר, מאיה, וחשפה כי אביה סובל מפגיעת ראש חמורה וכי לא ניתן לתקשר עמו יותר.
הפנר נפטר ב-19 בספטמבר 2014 כשהוא בן 79, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ צרעה .
השאיר אחריו את אשתו יעל, וביתו היחידה, התסריטאית מאיה הפנר ("בטיפול", "השיר שלנו") .
על אף שספר ביכוריו יצא כבר בסוף שנות ה-60, מקושר אברהם הפנר פעמים רבות לסופרי שנות ה-80 בספרות העברית, ספרות אשר נקראת לעיתים גם פוסטמודרנית.
בכל ספריו כתיבתו של הפנר אישית מאוד, זורמת ואסוציאטיבית.
סיפוריו כתובים בשפת יומיום ומשופעים בהערות שוליים אשר הופכות להיות חלק מהטקסט ומרחיבות אותו.
דמותו נוכחת לעיתים קרובות בספריו ולפעמים הוא הגיבור הראשי, כמו בספרו "אברהם הפנר: ספר המפורש".
הפנר שימש כמרצה לתסריטאות בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב, החל מאמצע שנות השבעים ועד לפרישתו בתחילת שנות האלפיים.
כמורה הוא השפיע על יוצרי קולנוע רבים וביניהם: איתן גרין, יונתן ארוך, רנן שור, ארי פולמן, חגי לוי, אורי סיון, רני בלייר, אבי כהן, דוד טור, דורון צברי, מנשה נוי, דובר קוסאשווילי, איתן צור ועוד.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתו ברחוב נחום הנביא 8.
"המחברות של יוחנן שלכט" (1974)
"סינימה נייר - עיבודים מספרות לקולנוע" (1999)
"כמו אבלאר, כמו אלואיז: רומן אהבה ושני סיפורים" (הספריה החדשה, 2001)
"ארץ קטנה, איש גדול" (הוצאת הקיבוץ המאוחד / ספרי סימן קריאה, 2002)
"סרטים לא גדלים על עצים" (תל אביב: אורט ישראל, תשס"ב 2002)
"אברהם הפנר: ספר התסריטים", עורכים: עליזה ציגלר, איתן גרין, רנן שור, מרט פרחומובסקי, מאיה הפנר (הוצאת כתר, 2012)
"המרת הדת המופלאה ביותר של המלט הצעיר" (סרט קצר, 1963)
"אהבתה האחרונה של לורה אדלר" (1990)
"ארץ קטנה, איש גדול" (מיני סדרת טלוויזיה, התסריט נכתב יחד עם מאיה הפנר, 1998)
רבי אברהם וואלפאנזאן (וולפנזון) (נולד ה'תקס"ד - תרט"ו) היה דיין של עדת הפרושים בצפת.
ממקימי היישוב היהודי-אשכנזי בארץ ישראל.
נולד בעיירה שקלוב שבבלארוס, לפי גרסה אחת בשנת תקמ"ג (1783), ולפי המחקר המודרני - 1799 (לפי נתוני מפקד מונטיפיורי משנת 1849) או בשנת 1804 (לפי נתוני מפקד מונטיפיורי משנת 1839).
בן לזאב, ממשפחתו של רבי שמריהו לוריא שהיה מעשירי רוסיה.
הלך לעולמו בשנת תרט"ו - 1854. נטמן בשיפולי הר הזיתים בקרבת יד אבשלום בבית העלמין הישן המשותף לעדה האשכנזית והספרדית.
מנישואיו הראשונים עם בתיה ברינא נולדו לו שלושה בנים ובת.
שני בניו נהרגו עקב הרעש בצפת והוא נשאר עם בנו זאב ובתו פייגה טויבה.
זאב, שגם הוא היה לשד"ר וגדול בתורה, גר כל ימי חייו במאה שערים עם אשתו רבקה.
לימים ביתם נישאה לנינו של הגר"א, אלעזר לנדא.
בנם אליהו נולד ב-1873 בירושלים.
נכדו הוא משה (מוסה) אשד ממגלי דרך בורמה לירושלים ב-1948. פייגה טובה נישאה לרבי שניאור זלמן שניאורסון נכדו של רבי משה שניאורי ונינו של בעל התניא.
מנישואיו השניים עם גברת שיינדל נולדו לו בת ובן: אסתר-מלכה ויהושע.
בתו נישאה לרב יעקב גולדמן ובנו נישא לסימה גיטל.
לפי מסורת משפחתית מאוחרת, מיד אחרי נישואיו לבתיה בריינא הקים את תנועת "חזון ציון" שבראשה עמד רבי הלל ריבלין משקלוב והייתה הרוח החיה של הגר"א.
כל תלמידי התנועה היו ממדינת ריסין ממוהילב והמחוזות הסמוכין:
הרב הלל ריבלין, רב מנדיל, רב ישראל משקלוב (שהיה בן דודו), רבי סעדיה, רב זלמן דקטור לוריא.
קודם לעלייתו, עלתה שיירה גדולה שמנתה שבעים איש, ביניהם ר' אברהם אשתו ועוד שתי משפחות.
זאת נעשתה במטרה להכין את א"י להתיישבות.
בשנת 1808 יצא מהעיר שקלוב בה שירת ברבנות, למסע במשך 13 חודשים.
לפי מפקדי מונטיפיורי, עלה ארצה רק בסביבות שנת 1834.
ירושלים, שהייתה עיר מלאה במחלות, לא יכולה הייתה לקלוט את העולים ולכן הם השתקעו בצפת יחד עם כל 70 המשפחות שעלו אחריהם.
צפת הפכה ליישוב יהודי גדול אליה נהרו רוב השיירות של הפרושים.
בעיר נוסדו לא רק בתי דין ובתי כנסת אלא גם ישיבה גדולה שבראשה עמד ר' ישראל (אשכנזי) משקלוב בעל פאת השולחן.
רק לאחר הרעש בצפת, בשנת 1837 כשהחלו היהודים לנהור אל עבר ירושלים, יבשו את הביצות.
כשלושים שנה לפני עליית הפרושים ארצה, עלתה קבוצה קטנה של חסידים שהתיישבה בצפת.
הפרושים רצו להשתלט על דעת הציבור בארץ לבל ילכו אחרי החסידות הגיעו בהמוניהם, אלא במקום שהמחלוקת בין המתנגדים לחסידים תגדל - היא הפכה לשלום וחברות קרובה.
ר' אברהם היה הגורם מרכזי לאחדות זו, כיוון שהשיא את בתו, טיבא פייגא, לנכדו של בעל התניא, ר' שניאור זלמן שניאורסון בירושלים.
אברהם ואן דן קרקהובן (בפלמית: Abraham van den Kerckhoven; סביבות 1618 -סביבות 1701) היה נגן עוגב ומלחין פלמי.
קרקהובן נולד במכלן שליד בריסל בפלנדריה (היום בלגיה), למשפחה שבין בניה היו ציירים, זמרים ונגני עוגב רבים.
בשנת 1633 התמנה קרקהובן לנגן עוגב בכנסיית קתרינה הקדושה (Sint-Katharinakerk) בבריסל, במקום פייר קורנה.
בשנת 1648 החליף את יוהאן קספר קרל כנגן העוגב בלשכת הארכידוכס לאופולד וילהלם מאוסטריה ומשנת 1659 כיהן כנגן העוגב של החצר האוסטרית למשך 14 שנים לפחות.
רוב יצירותיו נמצאו בשנת 1905 בכתב-יד, בכרך של יצירות לעוגב משנת 1741 שערך וכינס ז'.
קוקיאל, נגן עוגב וכומר בכנסיית וינסנטיוס הקדוש בסואניי.
כתב היד הזה נקרא לעיתים על שם קוקיאל ונמצא כיום בספרייה המלכותית על שם אלברט הראשון בבריסל, מס' קטלוגי Ms II 3326. את יצירותיו של קרקהובן הוציא לאור בפעם הראשונה בשנת 1933 י.
ואטלה ככרך השני של סדרת Monumenta Musicae Belgicae; בשנת 1982 יצאה לאור פקסימיליה של כתב היד של קוקיאל עם מבוא מאת חודליבה ספיסנס, וזו ההוצאה המקובלת כיום בשימוש.
מכלול יצירותיו של קרקהובן ששרדו מורכב בעיקר מיצירות לעוגב: פנטזיות, פוגות, פרלודים, מיסות ועוד.
במוזיקה שלו ניכרת השפעה של סגנונות איטלקיים וצרפתיים; הפוגות והפנטזיות מזכירות את יוהאן יאקוב פרוברגר ולא מעט יצירות מכילות ציוני רגיסטרציה של העוגב, כגון: dessus de tierce ,plein-jeu ,cornet.
פרלודים בפרקים אחדים עם קונטרפונקט חופשי וחיקויי לסירוגין, עשירים בהרמוניות ורחבי-יריעה, מזכירים את מסורת העוגב הצפון-גרמנית.
אברהם ואזאנא, הידוע גם בכינוי בעל הארי, חי ופעל במרוקו בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19.
נולד בסכורה שבמרוקו, שמו של אביו היה יעיש.
התחיל את דרכו בארץ ישראל עד שנבחר להיות שד"ר לאיסוף כסף ליהודי ארץ ישראל ממרוקו.
משסיים את שליחותו ביקשה ממנו הקהילה המקומית שיישאר.
אל שמו של רבי אברהם מקושרת אגדה המספרת על אחד ממסעותיו.
רבי אברהם רצה לצאת בשיירה לכיוון ביתו בורזאזאת.
השיירה התכוונה לצאת ביום רביעי ורבי אברהם ביקש מראש השיירה לצאת ביום ראשון, על מנת להספיק להגיע לפני השבת, אך ראש השיירה סירב.
בלית ברירה נאלץ רבי אברהם להצטרף לשיירה זו, וכך אחרי יומיים של מסע הגיע ערב שבת ורבי אברהם נאלץ להיפרד מהשיירה ולשבות מלכת, הוא ושמשו באמצע המדבר, למרות הפצרותיו של ראש השיירה כי המקום מסוכן.
רבי אברהם חג במקלו בקרקע וסימן את התחום בו ישבות בשבת.
משסיים קם, התפלל מנחה של ערב שבת ולאחר התפילה הדליק נרות וקיבל את השבת.
במהלך תפילת השבת נשמעה שאגה.
שמשו של ר' אברהם נבהל, הסתכל לכיוון השאגה וראה שני אריות מתקדמים לעברם.
האריות הגיעו עד לקו שסימן באדמה רבי אברהם, והתיישבו שם עד יום ראשון לפנות בוקר.
כאשר רבי אברהם ושמשו התארגנו להמשיך בדרכם, האריות עדיין רבצו על האדמה והם עלו עליהם ודהרו לכיוון העיר ורזאזאת, וכך בשעות הבוקר נראו האריות בעיר לעיניהם המפוחדות של התושבים, ומאז שמו של רבי אברהם ואזאנא נפוץ כבעל ניסים.
ישנו קלף עם חתימות של חכמי מרוקו שניתן למשפחת ואזאנא כאשר הם עלו לארץ ישראל ובו מעידים הם על המעשה שקרה.
גם לאחר מותו פורסם כצדיק שמחולל ניסים, ומספר סיפורי ניסים של המתפללים על קברו התפרסמו בספר 'השושלת לבית ואזאנא'.
אברהם ("אייב") הַרמן (Harman; במקור הֶרמן, Herman; י"ח בחשוון תרע"ה, 7 בנובמבר 1914, לונדון – י"ט באדר א' תשנ"ב, 23 בפברואר 1992, ירושלים) היה דיפלומט ישראלי, שגריר ישראל בארצות הברית ונשיא האוניברסיטה העברית בירושלים.
אברהם הֶרמן (Herman; לימים עִברת את שמו ל'הַרמן') נולד בשנת 1914 בלונדון בירת בריטניה, בנם של צפורה וישראל.
אביו, שנסמך לרבנות היה סוחר שהיגר לבריטניה בטרם מלחמת העולם הראשונה, היה פעיל ציוני ופעל למען תחיית הלשון העברית.
הרמן התחנך בחדר, ולמד עברית עם אביו.
היה פעיל בתנועת נוער ציונית.
בשנת 1935 סיים לימודי משפטים והיסטוריה בוודהאם קולג' שבאוניברסיטת אוקספורד, וקיבל תואר דוקטור למשפטים.
באותה שנה ביקר בארץ ישראל.
עם סיום לימודיו הצטרף לסגל הפדרציה הציונית בלונדון ושימש סגן עורך השבועון של הפדרציה.
ב-1939 נשלח בשליחות ההסתדרות הציונית לדרום אפריקה ושימש מנהל מחלקת הנוער והעיתונות של הפדרציה הציונית ביוהנסבורג.
בשנת 1940 חזר לארץ ישראל ומונה לראשות המדור האנגלי במחלקת הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית ואחר כך היה מראשי מחלקת ההסברה שלה.
לאחר הקמת מדינת ישראל מונה למנהל קשרי חוץ של לשכת העיתונות הממשלתית.
ביולי 1949 מונה לקונסול הכללי הראשון של ישראל במונטריאול שבקנדה.
בשנת 1950 עבר לשמש מנהל מרכז ההסברה בניו יורק.
בין השנים 1953–1955 שימש הקונסול הכללי של ישראל בניו יורק, ולאחר מכן חזר לישראל והתמנה לסמנכ"ל משרד החוץ.
בשנת 1956 הושאל לסוכנות היהודית כחבר ההנהלה הציונית ושימש יו"ר מחלקת ההסברה כמינוי של מפא"י.
בין השנים 1959–1968 שימש שגריר ישראל בארצות הברית.
בסיום תפקידו בארצות הברית פרש מהשירות הציבורי.
בין השנים 1968–1983 היה נשיא האוניברסיטה העברית בירושלים ולאחר מכן שימש נגיד האוניברסיטה, עד פטירתו.
בשנות ה-80 היה יו"ר המועצה הציבורית למען יהודי ברית המועצות.
קיבל תוארי כבוד מישיבה יוניברסיטי, אוניברסיטת ברנדייס, אוניברסיטת רוצ'סטר, אוניברסיטת ניו יורק, ברוקלין קולג', אוניברסיטת פנסילבניה ו.
הרמן נפטר בראשית שנת 1992 בבית החולים הדסה בירושלים מסיבוכים של דלקת ריאות.
הוא הובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
היה נשוי לזינה הרמן (לבית שטרן), דיפלומטית וחברת הכנסת מטעם המערך, אב לשלושה:
דוד הרמן (פרופסור לחינוך, לשעבר מנכ"ל הרשות המשותפת לחינוך יהודי ציוני של ההסתדרות הציונית העולמית והסוכנות היהודית, המדען הראשי של הג'וינט וכיום ראש חבר היועצים של ההיברו יוניון קולג' בירושלים).
נעמי חזן (פרופסור באוניברסיטה העברית ובמכללה האקדמית תל אביב-יפו, חברת הכנסת, ונשיאת הקרן החדשה לישראל לשעבר)
ד"ר אילנה הרמן-בוהם (רופאה, מנהלת מחלקה פנימית ומרפאת הסוכרת בבית החולים סורוקה בבאר שבע).
ספריית הרמן למדעי הטבע בקמפוס אדמונד י' ספרא (גבעת רם) של האוניברסיטה העברית.
המכון ליהדות זמננו על שם אברהם הרמן בפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה העברית.
מועדון הדיבייטינג של האוניברסיטה העברית.
מעמדה של מדינת ישראל בתפוצות: ארצות הברית, עורך: משה דייוויס, ירושלים: המכון ליהדות זמננו - האוניברסיטה העברית בירושלים (מפרסומי החוג לידיעת עם ישראל בתפוצות בבית נשיא המדינה), תשמ"ג 1983.
אברהם וילנצ'יק (1917 – 25 בפברואר 1943) היה איש לח"י שהוצא להורג על ידי אנשי לח"י בהרצליה בשנת 1943.
אברהם וילנצ'יק תושב הרצליה היה אחד מראשוני חברי לח"י, בתקופה שהלח"י נקרא עדיין "אצ"ל בישראל".
הוא נעצר על ידי הבריטים חודשיים לאחר השוד בבנק אפ"ק שהתרחש ב-16 בספטמבר 1940, בו שדדו אנשי לח"י, לאור היום, סכום של 4,406 וחצי לירות (סכום השווה למיליוני שקלים של היום), בבנק אנגלו-פלשתינה, בסניפו ברחוב בן-יהודה בתל אביב.
מעצרו של וילנצ'יק היה ביחד עם מעצרם של עשרות מחבריו בפשיטה שערכה המשטרה בכל רחבי הארץ בנובמבר 1940. המעצר היה בהתאם לתקנות החירום המנדטורית ולווילנצ'יק יוחסה חברות בלח"י.
הוא הוחזק במעצר במחנה המעצר בלטרון ולאחר מכן במחנה המעצר מזרעה ליד עכו.
הוא שוחרר ממעצרו ב-20 בפברואר 1943, לאחר 26 חודשי מעצר.
שחרורו התאפשר לאחר שראש המועצה המקומית הרצליה השתדל למענו אצל השלטונות, אך הוא חויב להתייצב פעמים בשבוע בתחנת המשטרה ביפו.
וילנצ'יק גילה עמדה נייטרלית במחלוקת שבין האצ"ל לבין הלח"י.
בעת מעצרו בלטרון הוא סיפר לחבריו כי הוא עומד לפרוש מן הלח"י ולחזור לאצ"ל יחד עם חברי לח"י אחרים.
לעומת זאת לטענת אנשי הלח"י הוא קנה את שחרורו מהמעצר בנכונותו למסור לבריטים מידע על הלח"י.
ב-25 בפברואר 1943, ימים ספורים לאחר שחרורו מן המעצר, התנקשו אנשי הלח"י בחייו.
איש לח"י לבוש במדי נוטרים התדפק בשעה 21:15 על דלת בית אביו של אברהם בהרצליה, בעוד איש לח"י אחר, לבוש בבגדים אזרחיים, עמד ברחוב בריחוק מה מן הבית, כשפתח אביו של אברהם וילנצ'יק את הדלת פנה אליו האיש ושאל האם בנו בבית.
הוא השתמש בלשון של הכרות כביכול והשתמש בפנייתו בכינוי "אברשה".
האב השיב כי בנו לן אצל חותנו בבית הסמוך, והלך עם האיש לקרוא לבנו.
מיד לאחר שהאב נכנס לבית החותן, יצאה אשתו של אברהם ושאלה את האיש מי הוא.
הלה השיב לה "מה אכפת לך, אני נוטר.
אני צריך את אברשה לשוחח עמו בחוץ".
אברהם שכבר שכב במיטה התלבש ויצא החוצה.
בצאתו נורה בשלושה כדורים, שניים ברגלו ואחד בלבו.
בני הבית יצאו מיד החוצה והיורה כבר נעלם.
הם הספיקו עוד לשמוע מפיו של אברהם קריאת "אמא" והוא מת.
הוא השאיר אחריו אישה ובת בת שלוש.
נקבר בבית הקברות הישן פינסקר בהרצליה.
ד"ר שלמה רזניק, איש המחלקה לסוציולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, שחקר את נושא המחתרות וסופר אלמוני שכינה עצמו "י.
עוקב", בספרו "המעש השחור", מסכימים כי המטרה העיקרית להתנקשות בחייו של אברהם וילנצ'יק הייתה לתת משמעות מפחידה לסיסמת הלח"י השאובה משירו של אברהם שטרן "חיילים אלמונים": "משורה ישחרר רק המוות" ("שורה" = שורת הלוחמים).
זאת על מנת שחברי לח"י אחרים שחלפה בלבם במחשבה לעזוב את הלח"י יחשבו פעמיים לפני שיעשו כן.
לעומתם מתי שמואלביץ, איש הלח"י ולימים מנכ"ל משרד ראש הממשלה, סיפר כי בשנת 1969 הוא פגש בקצין לשעבר מן המודיעין הבריטי בארץ ישראל שסיפר לו כי אכן וילנצ'יק מסר מידע רב ערך לבריטים ובתמורה זכה לשחרור מהכלא.
רבי אברהם הרופא פורטלאונה (א' בניסן ה'ש"ב, 1542 – כ"ט בתמוז ה'שע"ב, 29 ביולי 1612) היה רב, איש אשכולות ורופא באיטליה.
פורטלאונה (שער אריה) נולד לדוד, בראש חודש ניסן שנת ה'ש"ב (1542) במנטובה שבאיטליה למשפחה מיוחסת ועשירה, שהיו בה ארבעה דורות של רופאים.
בצעירותו למד תורה אצל אביו, כמקובל באותם הימים, ואצל מורים פרטיים, ביניהם: רבי מאיר בן רבי אפרים מפדובה ורבי יהוסף בן רבי יצחק זרקא.
בהמשך החל ללמוד משניות נ"ך עם פירושים, ורמב"ם אצל רבי יהוסף סיני.
בהמשך למד פוסקים וגמרא בישיבת בולוניה אצל רבי יעקב מפאנו .
בשנת ה'שי"ד (1554) לאחר גזירת שריפת התלמוד חזר למנטובה, ולמד בישיבה אצל רבי יהודה פרובינצאלו, ואצל רבי אברהם פרובינצאלו, שהפך לרבו המובהק.
וכך הוא מספר על לימודו אצלו: .
בשלב מסוים, עבר, יחד עם הרב פרובינצאלו, לאוניברסיטת פאביה ללמוד רפואה, תוך שהוא ממשיך במקביל ללמוד תורה מהרב פרובינצאלו.
בראש חודש ניסן ה'שכ"ו קיבל תואר דוקטור לרפואה, ובי"ט אלול באותה שנה התקבל כחבר באיגוד הרופאים של מנטובה.
באותה תקופה, חלה אביו, שהיה רופא החצר של הדוכס של מנטובה, ופורטלאונה החליף אותו.
כמו כן, הוא למד מאביו למול, והיה למוהל במנטובה.
כחלק מעבודתו כרופא החצר, כתב כמה ספרי רפואה.
אחד מהם, שעסק בשאלת סגולתיו הרפואיות של הזהב נכתב לבקשתו של הדוכס.
מלבד השכלתו התורנית, כללה השכלתו שליטה בשפות רבות, ידע נרחב ברבים ממדעי הטבע, והיכרות עם יצירות מופת קלאסיות בלטינית וביוונית.
בבעלותו הייתה אחת הספריות הגדולות והעשירות ביותר במנטובה.
בשנת ה'שס"ה בעקבות שיתוק צדו השמאלי נפל למשכב לתקופה ארוכה.
בעשותו חשבון נפש הגיע למסקנה שמחלתו היא עונש על שמיעט לעסוק בתורה והתעסק בחכמות חיצונית, ובעקבות כך החליט, לאחר שהחלים ממחלתו, לכתוב את הספר "שלטי הגיבורים".
הספר נכתב בתוך שנה וחצי בין ניסן ה'שס"ו לאלול ה'שס"ז.
ככל הנראה בעקבות שריפת התלמוד ומחסור בספרים קלאסיים באותה תקופה, פנו רבים מרבני איטליה לתחומים תורניים אחרים כמו דקדוק לשון ולימודי קבלה.
בין הנושאים הללו נמנה העיסוק במקדש וחלקיו ובו עיקר עיסוק הספר הזה.
הספר מורכב משני חלקים, חלק עיקרי המכיל תשעים פרקים, חלק זה משמש כמבוא לחלק השני הנקרא 'שלושת המגנים'.
החלק הראשון מרחיב ביתר פירוט את כל חלקי המקדש, הן הפן ההלכתי והתורני כמו דרגות הקדושה, וחלקי הקרבנות והמנחות, והן פירוט מדעי על פי הידוע בתקופתו על אופן ביצוע מלאכות המקדש.
כך למשל המחבר מרחיב מאד על שירת הלווים ומבנה המוזיקה במקדש (פרקים ד-יא), על אבנים טובות ותכונותיהן (פרקים מח-מט) וכן על תורת הצומח הקשורה בזיהוי הקטורת (פרקים עח-פח).
מעניינת הנחת המוצא של המחבר שכלל העניינים שבמקדש היו בתכלית השכלול והטכנולוגיה הידועה עד זמנו, מהם למדו שאר האומות בזמן מאוחר יותר.
כך למשל הוא כותב בעניין המוזיקה:
דוגמה נוספת היא כמה מחוקי המלחמה שלדעתו המציא אברהם אבינו וכן העלאת האפשרות ששמן האפרסמון הגיע למצרים בידי יעקב אבינו.
יחד עם גישתו 'המדעית' חשוב להזכיר שלא זאת היא מטרתו העיקרית של הספר.
כך למשל בהקדמה הוא מזכיר רק את החלקים התורניים של הספר ולא מזכיר כלל את עיסוקיו המדעיים, וכן אחרי דיון צדדי בענייני ייצור המלח הוא כותב:
על אף היות החלק הראשון רוב הספר, הוא נכתב בעצם כמבוא לחלק השני הנקרא 'שלושת המגינים'.
חלק זה עוסק בסדר היום של יהודי הכולל תפילה ולימוד תורה ובסופו יש לימוד יומי, ככל הנראה לבניו על מנת שלא יבטלו מתורה וכך תשמש התורה 'מגן' מפני ייסורים כמו שהגיעו למחבר עצמו ושבעקבותיהם החל בכתיבת הספר.
יש בחלק זה שלושה חלקים הראשונים הנקראים 'מגינים', השניים הראשונים (שלשמם נכתב החלק העיקרי) מתארים את סדר הבוקר של ימי חול, שבתות וימים טובים, ואחר כך סדר אמירת המעמדות (ב'מגן הראשון') וכן דברי התעוררות בדבר חשיבות תפילת מנחה הכוללים תחינה וקטעי לימוד הנוגעים לתמיד של בין הערביים.
בחלק השלישי נמצא לימוד יומי לכל אחד מימי השנה בו הוא מפנה אלו קטעים מתוך הספרות הבסיסית יש ללמוד באותו יום, הלימוד כולל תנ"ך, משנה, גמרא, מדרש וזוהר.
המחבר ממריץ את בניו ללמוד תורה בלילות.
שמות החלקים מיוסדים על הפסוק ()
הספר מסתיים ב"מאמר במעלת לשוננו הקדוש" בו הוא מדבר על הכתב והלשון העברי וכן על ניקוד וטעמים.
הספר נחתם בסיפור מוצאו של המחבר וברקע לכתיבת הספר.
חלק מפרשני המשנה העוסקים בענייני המקדש מצטטים את דבריו ומתייחסים אליו בכבוד ובהערכה, פעמים חולקים ופעמים מקבלים את דבריו.
לא פעם כונה על ידם 'השליט' וכן מסופר שהספר היה נחשב בעיני האדמו"ר מבעלזא.
הספר נדפס פעם אחת במנטובה בשנת ה'שע"ב (1612) באותיות צפופות ושבורות (ובדורנו בדפוסי צילום) על ידי אלישמע המדפיס שהוזמן במיוחד מוונציא לעסוק בהוצאת הספר.
ארבעה פרקים מתוך הספר (מד - מז) פורסמו בספר שנקרא "בגדי כהונה", עם ביאורים הקדמות ומפתח מאת ר' שאול שפר.
בשנת תש"ע (2010), ההדיר כולל "בית הבחירה", שבכרמי צור, בשיתוף מכון שלמה אומן שע"י ישיבת שעלבים ומכון ירושלים, מהדורה מתוקנת מוערת ומפוארת של הספר.
אברהם וילקומירסקי (17 באוגוסט 1917 – 7 במאי 1998) היה זמר טנור ישראלי ב וחזן.
אברהם וילקומירסקי נולד לחזן נחום וילקומירסקי ולססיליה לבית ריזנברג כילד שני בביאליסטוק שבפולין, אז חלק מן האימפריה הרוסית.
בילדותו עברה משפחתו ללייפציג שבגרמניה, שם שימש האב כחזן בבית הכנסת הגדול ביותר בעיר.
בילדותו למד פסנתר אצל המלחין והפסנתרן הרמן ברלינסקי.
וילקומירסקי עזב את לייפציג ועלה לארץ ישראל ב־1935.
לאחר עלייתו הרבה להקליט עבור קול ירושלים וקול ישראל וקטע שלו אומר את מה טובו פתח את השידורים בבוקר.
הוא הצטרף כסולן לאופרה הישראלית עם הקמתה בסתיו 1947 והיה מעמודי התווך שלה.
ב־1948 היה מהגבורים הראשיים של "הספר מסביליה" ו"מנון לסקו".
הוא המשיך להופיע באופרה במבחר תפקידים עד תחילת שנות ה־60.
בליל הסדר נהג להופיע במלון מגידו בחיפה.
שירתו הייתה חביבה על ד"ר חיים ויצמן, שהזמינו לרחובות לשיר בפניו.
הזמר השתתף פעמים רבות בעצרת לזכר הנשיא לאחר מותו.
ב־1963 היגר לסן פרנסיסקו בארצות הברית והצטרף לאחותו הבכורה, ג'ניה, שהשתקעה שם עם בעלה, גאורג אורי (Ury), יהודי-גרמני ממשפחה עשירה.
בני הזוג נמלטו מאימת הנאצים עם פלישתם לצרפת ב־1940.
וילקומירסקי שימש כחזן בבית הכנסת "חברה תהילים" של הקהילה היהודית-אורתודוקסית כאביו, לפניו.
הוא המשיך בתפקיד זה עד צאתו לגמלאות ב־1991.
אברהם וילקומירסקי נפטר בגיל 71 בבית האבות של הקהילה היהודית בסן פרנסיסקו.
הוא לא הותיר אחריו ילדים.
"גדל בארץ זמר ממדרגה גבוהה מאוד.
קול הטנור של וילקומירסקי גדול בדיאפוזון, יפה גון, רך ומתכתי.
הזמר שולט בטכניקה ווקאלית בצורה האיטלקית הקלאסית.
נוסף לסגולותיו אלו מחונן הוא במוזיקליות טבעית, העוזרת לו להשתלט על סגנונים שונים – זמרה עממית, אמנותית, אופראית וליטורגית.
מבטאו ברור וזמרתו נקיה וצלולה."
רבי אברהם וינברג (הראשון) מסלונים (תקס"ד, 1803 – י"א בחשוון תרמ"ד, 11 בנובמבר 1883) היה מייסדה של חסידות סלונים.
ידוע בכינויו על שם ספרו יסוד העבודה.
נולד לאביו, רב יצחק מתתיהו ויינברג, דיין ובורר בפינסק, שהיה מקורב לרבי אשר הראשון מסטולין ולאמו, מרים מויליקא.
בצעירותו התקרב והפך לאחד מחשובי תלמידיו של רבי נח מלכוביץ' ושל ממשיך דרכו רבי משה מקוברין.
אחר פטירת רבו מקוברין בכ"ט בניסן ה'תרי"ח, בחרו בו התלמידים כממשיך הדרך והכתירו אותו כאדמו"ר.
ניהל את חצרו ואת ישיבתו בעיר סלונים, ומכאן שמה של החסידות.
עם זאת, בחסידות סלונים מייחסים את תחילת דרך משנתם לרבי מרדכי מלכוביץ', דרך בנו רבי נח ותלמידו רבי משה מקוברין, ובהמשך דרך אדמו"רי חסידות סלונים.
פעילותו כאדמו"ר בעיר סלונים התקיימה לצד פעילותו של הרב אייזל חריף רב העיר שהשתייך למחנה המתנגדים, אך הם פעלו זה לצד זה בידידות.
חיבר וכתב חיבורים רבים, חלקם בדרך הקבלה.
חיבורו העיקרי "יסוד העבודה" נמנה בין ספרי החסידות הבודדים שלא נכתבו על סדר פרשיות התורה, אלא כמשנה סדורה המבארת את עיקרי תורת החסידות.
חלק נכבד מספרו זה עוסק בביאור תורה לשמה, בו הוא חולק על הרב חיים מוולוז'ין שסובר כי מהותה של תורה לשמה היא לימוד לשם ידיעת התורה בעוד רבי אברהם כותב בספרו כי לימוד התורה מטרתו להידבק בה' על ידה.
נושא זה נמנה בין הנושאים השנויים מאז במחלוקת בין החסידים למתנגדים.
כרבותיו גם הוא ייחס חשיבות למצוות יישוב ארץ ישראל ועמד בנשיאות כולל רייסין, ועודד רבים מחסידיו לעלות לארץ ישראל.
בצעד נדיר שלח בשנים תר"ל-תרל"ד שלושה מנכדיו לעלות לארץ ישראל בעודם כבני 13 שנים.
באומרו, כי "תבוא תקופה של הסתר נורא...
וברצונו שתתקיים פינה של חבורתנו בא"י כדי שיהיה סביב מי להתלכד".
חסידיו מייחסים לצעד זה רוח הקודש, כיוון שבכך הבטיח את המשך מורשתו, לאחר שרוב החסידים נהרגו בשואה, ומחבורה זו שהתקיימה בא"י שוקמה מחדש החסידות בארץ ישראל.
יצוין כי אחד מחסידיו שעלה לארץ בפקודתו בשנת תרל"ה היה סופרו הרב יהודה לייב קסטלניץ אביו של מנהיגם של חסידי סלונים אחרי השואה, רבי מרדכי חיים סלאנים, וחותנו של רבי משה קליערס, רבה של טבריה וראש ישיבת "אור תורה".
ואחד מנכדיו אותם שלח לארץ היה הרב נח וינברג, אביו של האדמו"ר מסלונים, רבי אברהם וינברג (השלישי), חותנו של האדמו"ר רבי שלום נח ברזובסקי מסלונים.
נפטר בי"א בחשוון ה'תרמ"ד, ונקבר בעיר סלונים.
ממשיכו באדמו"רות היה נכדו רבי שמואל וינברג ה"דברי שמואל".
במהלך מלחמת העולם השנייה נהרס בית הקברות בו נטמן.
בשנת תשמ"ה אותר מקום החלקה מחדש, ולאחר פעולות שחזור שוקם קברו וקבר שניים מנכדיו, האדמו"רים רבי ישכר לייב וינברג ואחיו רבי אברהם וינברג (השני).
בין תלמידיו המפורסמים היו רבי מנחם נחום עפשטיין, מייסד חסידות קוברין-ביאליסטוק, חתנו הרב משה מרדכי (בן אחיו הרב הלל), נכדו רבי משה מידנר ואחיינו הרב יהודה לייב קסטלניץ.
חסד לאברהם - על עשרה מאמרות, סדר הבריאה, מאמרי שבת על פסוק "ויכולו".
יצא לאור בשני חלקים ביוזפוף תרמ"ו על ידי נכדו רבי שמואל.
בכתב יד נוסף גם מאמר על פסוק "נעשה אדם".
יסוד העבודה - עוסק בענייני תורה לשמה, תשובה ויסודות בעבודת ה', וכן 79 מאגרותיו.
יצא לאור לראשונה בשנת תרנ"ב על ידי נכדו רבי שמואל וינברג.
בארץ ישראל הודפס בט"ו באב תשי"ט במהדורה חדשה עם תוספות ובהוצאה שנייה בשנת תש"ע, על ידי מכון "אמונה ודעת".
באר אברהם - ביאור על המכילתא.
מבוסס על הפירוש "זה ינחמנו" של הרב משה פרנקפורט מאמסטרדם.
יצא לאור בוורשה בשנת תרפ"ז על ידי נכדיו רבי ישכר לייב ורבי אברהם.
חסד לאברהם - סוד האבות, ברית מילה ויציאת מצרים.
באר אברהם - ליקוט מדברי תורתו על התורה והמועדים (מכתבי ושמועות זקני החסידים וליקוט מספריו האחרים) וכן עשרות מאגרותיו.
יצא לראשונה בהוצאת ישיבת בית אברהם בכ"ט בטבת תש"ל עם הקדמת רבי שלום נח ברזובסקי (אז ראש הישיבה) על קורות חייו ודרכו.
יצא מחדש על ידי חסידי סלאנים עם תוספות ליקוטים על אגדות הש"ס.
חסד לאברהם - ביאורים על חומש בראשית (מפרשת לך לך), שמות והנביאים בדרך הקבלה (2 חלקים).
החלק הראשון יצא לאור בשנת תשמ"ו על ידי מכון "נחלי אמונה" של חסידות סלאנים מכתב ידו שנמסר לרבי יהודה לייב קסטלניץ, אחיינו של רבי אברהם ועבר בירושה לרבי מרדכי חיים סלאנים ולבנו הרב יהודה לייב שמסרו לדפוס.
רבים מכתביו אבדו בשואה, וחלק מכתביו עדיין לא יצאו לאור.
אחיו, הרב הלל וינברג (מחותנו של רבי אברהם וחותנו של הרב אשר וייסשטיין סבו של רבי שלום נח ברזובסקי בעל הנתיבות שלום האדמו"ר מסלונים וראש ישיבת בית אברהם).
אחיו, הרב מרדכי חיים וינברג (חותנו של אחיינו, רבי יהודה לייב קסטלניץ אביו של רבי מרדכי חיים סלאנים מטבריה הנקרא רבי מוטל דיין).
אחותו, אסתר שפרינצא הכהן (אשת רבי יהושע זעליג הכהן מבוטען, ובזיווג שני, אשת רבי אלחנן איסר מבערעדיא ועלו לטבריה).
זוגתו בזיווג ראשון, אסתר דבושה זלצר (בת רבי דוד זלצר).
ובזיווג שני נשא את, אסתר ויינברג (בת אחיו רבי הלל ויינברג).
בנו היחיד, הרב יחיאל מיכל אהרן ויינברג (אביו של האדמו"ר רבי שמואל וינברג מסלונים ושל הרב נח וינברג שנשלח על ידי סבו לארץ ישראל).
בתו, לאה ויינברג (אשת אחיינו הרב משה מרדכי ויינברג מקוברין בן הרב הלל ויינברג.
בנם היה הרב יצחק מתתיהו סנדברג שנשלח על ידי סבו לארץ ישראל).
בתו, אסתר מישקין-מיסקי (אשת הרב יעקב לייב מישקין-מיסקי.
בנם היה הרב משה מידנר).
הרב אברהם ויינברג (תרל"ב - כ' באלול תש"ב) היה רב בפולין לפני השואה, תלמיד מובהק של רבי אברהם בורנשטיין מסוכטשוב.
נרצח ביריות לאחר שסירב לעלות על הרכבת מגטו ורשה לטרבלינקה.
נולד בסטוצין בפולין לישראל ניסן, מחסידי קוצק.
למד בצעירותו בישיבתו של רבי אברהם מסוכטשוב, חתנו של רבי מנחם מנדל מקוצק.
רבו שכנע אותו להעביר בקביעות שיעורים לבחורים מוכשרים.
התחתן עם בתו של משה קובלסקי, מחסידי קוצק.
בשל מצבו הכלכלי הקשה, השפיעו עסקני אגודת ישראל על רבו המובהק לשכנעו להיות חבר בוועד הרבנים של ורשה.
רבים שלחו אליו שאלות הלכתיות.
היה ראש ישיבת "בית אברהם" בורשא.
בתר"ץ הוציא לאור את ספרו ראשית ביכורים על מסכת בכורות.
שאר כתביו, ובהם חיבור על מסכת זבחים, אבדו בשואה.
מתלמידיו: רבי שמואל שלמה ליינר, שלימים הוכתר לאדמו"ר מראדזין, והרב שמחה עלברג.
על אף התנאים הקשים בגטו ורשה, המשיך ללמד את קבוצת הבחורים, עם הרב אריה צבי פרומר, בבונקר ברחוב מילא 14. סירב לאכול מתבשילים שהוכנו במיוחד לרבנים והורה לבני משפחתו לאכול רק ממה שהוכן לכלל הציבור.
כשהחלו המשלוחים להשמדה המשיך ללמד את תלמידיו וסירב לקבל עבודה בבתי המלאכה של הגרמנים, למרות שמי שלא היה לו כרטיס עבודה חייו היו בסכנה.
בכ' באלול תש"ב לקחו הנאצים כמה תלמידים כדי לשולחם ברכבת לטרבלינקה.
הרב ויינברג הלך בראשם לכיוון הרכבת.
הרב התנגד לעלות על הרכבת ונורה למוות.
עמו נספו גם רעייתו ובנו היחיד.
חלק מתלמידיו שניצלו המשיכו בלימודם ובהמשך הצטרפו למרד גטו ורשה.
אברהם וולף יַאסְני (ציפֶּרמן) (על פי רוב: א.
וולף יאסני; ביידיש: אברהם וואָלף יאַסני (ציפּערמאַן); בפולנית: Abraham Wolf Jasny (Cyperman); 1893, זֶ'לֶכוב, האימפריה הרוסית – 5 בפברואר 1968, תל אביב) היה עיתונאי, סופר, מסאי, פובליציסט והיסטוריון חובב יידי פולני-ישראלי.
פעיל סוציאליסטי, איש לודז', שעלה לישראל לאחר קום המדינה.
פרסם ביקורת תרבות וספרות, מחקרים על שואת יהודי לודז', וערך ספרי יזכור לקהילות שנחרבו בשואה.
אברהם וולף יאסני (ציפרמן) נולד בשנת 1893 בעיירה זֶ'לֶכוב (ביידיש: זשעלעכאָוו; בפולנית: Żelechów) שליד לודז' (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בפולין), בנם של שמחה יהודית ולייביש פסח.
בגיל 11 עזב את העיירה ועבר להתגורר אצל דודו בלודז', ועבד כשוליית אורג.
כשהיה נער בן 16 היה פעיל בחוגים בלתי-לגאליים של "הבּוּנְד", תנועת הפועלים היהודית, ונאסר לזמן-מה על ידי שלטונות האימפריה הרוסית בגין פעילותו.
לאחר מכן היה ממייסדי הסתדרות הנוער של הבונד בעיר, "צוּקוּנְפְט" ('עתיד').
את דרכו העיתונאית החל ב-1913 ככתב קורספונדנט בלודז' של העיתון "אונדזער צייט" ('זמננו') של הבונד, שיצא בסנקט פטרבורג (חתם בשם העט 'צ.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר עברה לודז' לשליטת המדינה הפולנית החדשה, נאסר שוב (הפעם על ידי שלטונות פולין) ונשלח למחנה המאסר דוֹמְבּייה שליד קרקוב.
לאחר שחרורו שב ללודז', ומ-1923 היה לכותב קבוע בעיתון הלודז'י "ניַיער פֿאָלקסבלאַט" בהמשך היה עורך המהדורה הלודז'ית של עיתון הבונד הורשאי "פֿאָלקס־ציַיטונג".
באותו זמן היה ממשתתפיו הקבועים של העיתון "לאָדזשער וועקער" ('המעורר הלודז'י).
במקביל הוסיף להיות פעיל בתנועה הסוציאליסטית.
ב-1937 ראה אור ספרו הראשון, "געשיכטע פון דער יִידישער אַרבעטער-באַוועגונג אין לאָדזש" ('תולדות תנועת העבודה היהודית בלודז').
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נסע מזרחה לברית המועצות.
שם נעצר על ידי הנ.ק.ו.ד.
(המשטרה החשאית), נחקר בעינויים, ולבסוף נידון לשמונה שנות עבודת פרך במחנה כפייה בסיביר.
רק בשנת 1946, לאחר תום המלחמה, שוחרר, ואז שב ללודז' שבפולין הקומוניסטית וחידש את פעילותו העיתונאית-ספרותית.
הוריו, אחיותיו איידל ופֶרְל ושני ילדיו מרים ואלי נספו בשואה.
בשנים 1946–1949 עבד במכון ההיסטורי היהודי בוורשה.
פרסם מאמרים על תקופת השואה בעיתוני פולין "דאָס ניַיע לעבן", "פֿאָלקס־ציַיטונג", Nasze Słowo, "אַרבעטער ציַיטונג" ו"יִידישע שריפטן".
בשנת 1948 פרסם יאסני בחוברת 1, 2 של הרבעון "בלעטער פאר געשיכטע" ('דפים להיסטוריה') של המכון היהודי ההיסטורי את מחקרו על גטו לודז' – "די ענדגילטיקע ליקווידאַעציע פֿון לאָדזשער געטאָ" ('החיסול הסופי של גטו לודז') (ראה אור גם בהוצאה נפרדת).
לאחר קום המדינה ב-1948 עזב את הבונד, וקרא לניצולי השואה לעלות לישראל.
הוא עצמו עלה לישראל ב-1949, השתקע בתל אביב והקים משפחה מחדש; שני ילדיו, אליהו ומרים, נקראו על שם ילדיו שנספו.
בארץ עבד זמן-מה בעיתון "דבר", ופרסם מאמרים על השואה ב"לעצטע נײַעס".
בשנת 1951 הצטרף ל"לעצטע נײַעס" והיה חבר המערכת ועורך המדורים לספרות ולתרבות.
בארץ פרסם את הספר "די אויסראָטונג פֿון לאָדזשער יִידן / השמדת יהודי לודז'" (1950), ובשנות ה-60 ראה אור ספרו "די געשיכטע פֿון יִידן אין לאָדזש אין די יָארן פֿון דער דיַיטשער יִידן-אויסראָטונג" ('תולדות יהודי לודז' בשנות השמדת-היהודים הגרמנית'), בשני כרכים.
הספר זכה בפרס מטעם הקונגרס העולמי לתרבות יהודית באמריקה.
בנוסף היה בשנותיו בארץ עורכם של שישה ספרי יזכור לקהילות פולין שהוחרבו בשואה – הראשון בהם ספר זיכרון לעיירתו זֶ'לֶכוב.
עבד על עריכתם של שני ספרי יזכור נוספים ("ספר גניוושוב" ו"ספר זגירז'"), אך נפטר בטרם סיים.
יאסני נפטר בחורף 1968 ממחלה ממארת ממושכת, בגיל 74. נקבר בבית עלמין הדרום בחולון.
בעת מותו שירתו בנו ובתו בצה"ל (בנו שירת כצנחן).
ארכיונו, ובו קטעי עיתונות, התכתבות וטיוטות בכתב יד של מאמריו, שמור בספרייה הלאומית.
געשיכטע פון דער יִידישער אַרבעטער-באַוועגונג אין לאָדזש, לודז'; ורשה: (דפוס Grafia), 1937.
די אויסראָטונג פֿון לאָדזשער יִידן: השמדת יהודי לודז', תל אביב: ארגון הלודז'אים בישראל, 1950.
די געשיכטע פֿון יִידן אין לאָדזש אין די יָארן פֿון דער דיַיטשער יִידן-אויסראָטונג; הקדמה פֿון ד"ר מ.
דוואָרזשעצקי, תל אביב: פארלאג י.
א' וואלף יאסני (רעדאַקטאָר), יזכּור-בוך פֿון דער זשעלעכאָווער יִידישער קהלה, שיקגו: צענטראַלער זשעלעכאווער לאנדסמאנשאפט, 1953. (זֶ'לֶכוב)
א"וו יאסני (עורך אחראי), ספר יזכור לקהלת שדלץ: לשנת ארבע עשרה לחורבנה, בואנוס איירס: הארגונים של יוצאי שדליץ בישראל ובארגנטינה, תשט"ז.
וואלף יאסני (רעדאַקטאָר), ספר פּביאניץ: יזכּור-בוך פֿון דער פארפייניקטער קהילה, תל אביב: ארגון יוצאי פביאניץ בישראל, תשט"ז.
וואלף יאסני (רעדאַקטאָר), ספר קלובוצק: מזכרת כבוד לקהילה...
שהושמדה, תל אביב: ארגון יוצאי קלובוצק בישראל און קלובאָצקער לאַנדסמאַנשאַפֿטן פֿון פֿראַנקרייך און פֿון אויסטראַליע, תש"ך 1960. (קְלוּבּוֹצק)
וואלף יאסני (רעדאַקטאָר), יזכּור-בוך פֿון דער טשעכאַנאָווער יִידישער קהילה: ספר-יזכור לקהילת צ'חנוב, תל אביב: ארגון יוצאי צ'חנוב בישראל און די לאַנדסמאַנשאַפֿטן אין חוץ-לארץ, תשכ"ג 1962. (צֶ'חָאנוב)
א' וואלף יאסני (רעדאַקטאָר), ספר יאַדוב / יאַדאָוו בוך, ירושלים: אנציקלופדיה של גלויות (ספרי זיכרון לקהלות הגולה); קאָמיטעט פֿון ארגון יוצאי יאַדוב אין ישראל און יאַדאָווער לאַנדסמאַנשאַפֿט אין ניו-יורק, תשכ"ז 1966. (יאדוב)
אַבְרָהָם וְהַצְּלָמִים הוא סיפור העוסק בראשית דרכו של אברהם ובמאבקו בחברה הפוליתאיסטית של זמנו.
סיפור זה אינו מופיע בתנ"ך, והוא מוכר משלושה מקורות: ספר היובלים, שהינו המקור הקדום ביותר לסיפור זה, ספר המדרשים היהודי "בראשית רבה", וספר הקוראן המאוחר מהמדרש.
הסיפור בנוסחיו המקוריים ובתרגום לעברית
להלן מובאת טבלה השוואתית המציגה שתי גרסאות: מדרש מספר "בראשית רבה", שנכתב בארמית גלילית בין המאה ה-4 ל-6, והקוראן, שנכתב במאה ה-7 בערבית.
הן מוצגות בנוסחיהן המקוריים ובתרגום לעברית.
כפי שניתן לראות, שני הסיפורים בהחלט אינם זהים, אבל יש ביניהם הרבה נקודות דמיון.
פעם אחת הלך למקום [כלשהו], והושיב את אברהם [בנו] כמוכר במקומו.
באה אישה אחת שהביאה קערת סולת אחת, ואמרה לי: 'זה לך, הקרב לפניהם'.
נְטָלוּהוּ וְהִשְּׁלִיכוּהוּ לָאוּר וְנֶחְמְרוּ בְּנֵי מֵעָיו וְיָצָא וּמֵת עַל פְּנֵי תֶּרַח אָבִיו לקחו אותו והשליכוהו לאש, ונשרפו קרביו, ויצא ומת על פני תרח אביו.
את האגדה תולה המדרש בפסוק .