tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1793 כבש צבא המהפכה הצרפתי את הבישופות של בזל וסיפח את ביל לשטח צרפת.
ב-1797, לאחר שהם כבשו את עמק מוטייר ואת ארגואל, הגיעו הצרפתים לשערי ביל/ביין.
ב-6 בפברואר 1798 צעדו כוחות צרפתים דרך שער העיר הפתוח לקול מצהלות תושבי העיר.
ביל/ביין והיישובים השכנים אוגדו ל"קנטון ביין" במסגרת המחוז הצרפתי של מונטה-טריבל ברפובליקה הצרפתית הראשונה.
שנתיים לאחר מכן, ב-1800 היא הועברה למחוז או-רן בראשותו של ראש העיר זיגמונד וילדרמת, בזל קיבלה את ההוראות ישירות מפריז.
לאחר קריסתה של הקיסרות הראשונה, נשלח מטעם בין/בייל גאורג פרידריך הילמן ב-1814 כנציגה בקונגרס וינה כדי לדחוף ליצירתו של הקנטון העצמאי של ביל.
אף על פי כן, משימתו לא צלחה והקונגרס העניק את רוב שטחה של הבישופות של בזל לקנטון של ברן.
ביל הייתה יכולה להתנגד לאיחוד עד אשר ברן נאותה להשיב לביל כמה מהזכויות ההיסטוריות שלה.
ב-1815 הצטרפה ביל סופית לקנטון של ברן כחלק מהמחוז של נידאו.
מועצת העיר נאבקה להפוך את ביל לבירת המחוז.
בסופו של דבר, ב-1832 הוקם מחוז ביל והעיר הייתה לבירתו.
הרפורמות הדמוקרטיות של תקופת התחייה בשווייץ סייעו לאזרחי ביל להזדהות עם התחושה שהם חלק מקנטון ברן.
בראשית המאה ה-20 החלו קבוצות אנרכו-סינדיקליסטיות, שראו בשביתות ובמעשי חבלה כאמצעים לגיטימיים להשגת שינויים, להשפיע על תנועת העובדים בביל.
השביתה הראשונה בקנה מידה גדול הייתה שביתת עובדי הבניין ב-1902. השנים הבאות עמדו בסימן מאבקים מרים בתחום יחסי העבודה.
השביתה הגדולה ביותר הייתה שביתת עובדי ענף הנגרות ב-1907, שארכה כמעט שנה.
באותה שנה נבחר שר העבודה, גוטפריד ריימן מהמפלגה הסוציאל –דמוקרטית, לתפקיד ראש העיר.
בחירתו ציינה את הפעם הראשונה שבה נבחר סוציאל-דמוקרט לתפקיד כה חשוב בשווייץ.
מלחמת העולם הראשונה ציינה עצירה בפעילותה של תנועה העובדים, למרות ששווייץ לא הייתה מעורבת ישירות במלחמה.
השכר ירד באופן משמעותי עם פרוץ המלחמה והאינפלציה גרמה לעליית יוקר המחיה.
ביולי 1918 התפתחה הפגנה של עובדים רעבים למהומות רחוב שהצריכו פעולה צבאית לצורך דיכויים.
ב-1919 נוסדה בביל המפלגה הקומוניסטית של שווייץ, אך היא נותרה כוח חסר השפעה בעיר.
ב-1921, זכו הסוציאל-דמוקרטים ברוב דחוק במועצת העיר.
תחת מנהיגותו של ראש העיר מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית, גווידו מילר, החלה "ביל האדומה" בסדרה של ניסיונות קהילתיים סוציאליסטיים.
במהלך שנות השלושים התפתחה השכונה סביב לתחנת הרכבת על פי תאוריות התכנון הסוציאליסטיות של התקופה.
בית העם (Volkshaus), שנבנה בניהולו של אדוארד לנץ בין השנים 1928 – 1932 הוא דוגמה לסגנון הבנייה החדש והוא סמל לתקופה הסוציאל-דמוקרטית בעיר.
בשנים שלפני מלחמת העולם השנייה, החלה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לאבד מכוחה.
בשנה האחרונה שלפני המלחמה השיגה מפלגת העבודה של שווייץ תשעה מושבים במועצת העיר ושמה קץ לרוב של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
לאחר התפטרותו של ראש העיר מילר ב-1947 עברו כמעט 30 שנה עד שב-1976 נבחר שוב ראש עיר מטעם הסוציאל-דמוקרטים.
בעת ההיבדלות של קטנון ז'ורה, הוצע לביל להיות בירתו, אך העיר נותר חלק מהקנטון של בקרן.
עד לשנת 2004 היה שמה הרשמי של העיר "ביל", למרות שהצירוף הדו-לשוני "ביל-ביין" כמה היה בשימוש עוד קודם לכן.
מאז 2005 השם הרשמי של העיר הוא "ביל/ביין" (עם לוכסן).
בראשית המאה ה-20 מנתה אוכלוסיית העיר 30,000 תושבים.
ב-60 השנים הבאות היא הכפילה את עצמה והגיעה לשיא של 65,000 תושבים באמצע שנות השישים.
בין שנות השבעים לשנות התשעים חלה ירידה הדרגתית ובשנת 2000 היא ירדה לפחות מ-49,000 ועלתה למעט יותר מ-50,000 במהלך העשור הראשון של המאה ה-21. 89,000 תושבים נוספים חיים בערים הסובבות את ביל/ביין.
שטחה של ביל/ביין הוא 21.3 קמ"ר.
מתוכם 8% משמשים לחקלאות, 45.4% הם שטחים מיוערים, 45.5% הם שטחים בנויים, 0.6% הם שטחי נהרות ואגמים ו-0.7% הם שטחים בלתי מעובדים.
העיר שוכנת למרגלותיהם הדרומיים של הרי היורה על הקצה המזרחי של אגם ביל.
נכון לשנת 2014 מנתה אוכלוסיית ביל/ביין 53,667 תושבים.
נכון לשנת 2000 היה שיעור דוברי הגרמנית בעיר 55.4%.
צרפתית היא השפה השנייה בעיר כש-28.1% דוברים מהתושבים דוברים אותה.
העיר היא דו לשונית באופן רשמי (העיר הדו-לשונית הגדולה ביותר בשווייץ).
בשנים האחרונות מנצלת העיר את ייחודה הלשוני כיתרון כלכלי והיא הפכה למרכז התקשורת של שווייץ.
כמה מוקדי שירות הוקמו בביל/ביין ובסביבתה, בנוסף למגזרי התעסוקה המסורתיים.
סיימון ויליאם "ביל" אינגליש הוא פוליטיקאי ניו זילנדי שכיהן כראש ממשלת ניו זילנד בשנים 2016–2017 וכמנהיג המפלגה הלאומית של ניו זילנד (מפלגת ימין - מרכז).
קודם לכן, החל משנת 2008 ועד לבחירתו לתפקיד ראש הממשלה הוא כיהן בתפקיד סגן ראש ממשלת ניו זילנד.
לפני שנכנס לפוליטיקה עסק אינגליש בחקלאות ועבד בניתוח מידע במשרד האוצר של ניו זילנד.
ב-1990 הוא נבחר לראשונה לפרלמנט של ניו זילנד כמועמד המפלגה הלאומית במחוז הבחירה של וואלס שבדרום האי הדרומי.
ב-1996 הוא התקבל להיות חבר הקבינט וב-1999 הוא מונה להיות שר האוצר, תפקיד אותו מילא חצי שנה בלבד עד לתבוסת מפלגתו בבחירות הכלליות שנערכו ביוני אותה שנה.
באוקטובר 2001 החליף אינגליש את ג'ני שיפלי כמנהיג המפלגה וכפועל יוצא מכך כמנהיג האופוזיציה.
בבחירות הכלליות של 2002 הפסידה המפלגה שוב ובאוקטובר 2003 הוחלף אינגליש על ידי דון בראש.
בנובמבר 2006, לאחר התפטרותו של בראש, נבחר אינגליש להיות סגן מנהיג המפלגה תחת ג'ון קי.
לאחר ניצחונה של המפלגה הלאומית בבחירות הכלליות של 2008 מונה אינגליש להיות סגן ראש הממשלה ושר האוצר בכהונה שנייה.
בבחירות של 2014 לא התמודד אינגליש מטעם מחוז בחירה כל שהוא, אלא הוצב ברשימה הארצית של המפלגה.
בדצמבר 2016 הודיע ג'ון קי על כוונתו להתפטר מתפקידו כראש הממשלה.
הוא המליץ על אינגליש כמחליפו ובבחירות הפנימיות שהתקיימו מיד לאחר מכן במפלגה, זכה אינגליש בתפקיד ללא התנגדות.
ביל אינגליש הוא העשירי מבין 12 ילדיהם של מרווין ונורה אינגליש.
הוריו היו בעליה של חווה לגידול צאן ותבואה בדיפטון, עיירה קטנה בחבל סאות'לנד.
הוא נולד בעיירה למסדן הסמוכה והתחנך בבית הספר סנט תומאס בווינטון ובקולג' סנט פטריק באפר האט, שם שיחק בנבחרת הרוגבי של בית הספר.
את לימודיו האקדמיים עשה אינגליש באוניברסיטת אוטגו, שם למד מסחר והשלים תואר ראשון בספרות אנגלית באוניברסיטת ויקטוריה בוולינגטון.
לאחר סיום לימודיו שב אינגליש לדיפטון ובמשך כמה שנים עסק בחקלאות.
בין השנים 1987 – 1989 הוא עבד בוולינגטון כמנתח מידע במשרד האוצר של ניו זילנד, בתקופה בה זכתה מדיניות כלכלת השוק לעדיפות על ידי שר האוצר מטעם מפלגת הלייבור של ניו זילנד, רוג'ר דאגלס, שכונתה בציבור רוג'רנומיקס.
ב-1980 הצטרף אינגליש למפלגה הלאומית עוד בעת לימודיו באוניברסיטת ויקטוריה.
לזמן מה הוא שימש כיושב הראש של סניף חבל סאות'לנד של האגף הצעיר של המפלגה והיה לחבר ועדת הבחירות של מחוז וואלס.
לאחר שעבר לוולינגטון הוא היה לפרקים חבר ועדות הבחירות של מחוזות הבחירה של איילנד ביי ומירמאר.
בבחירות הכלליות של 1990 הציג אינגליש את עצמו כמועמד מטעם המפלגה הלאומית במחוז וואלס ונבחר ברוב גדול.
הוא ועוד שלושה חברי פרלמנט שנבחרו אז מטעם המפלגה, טוני ראייל, ניק סמית' ורוג'ר סוורי, זוהו עד מהרה ככוכבים עולים בשמי הפוליטיקה הניו זילנדית ובהזדמנויות שונות הם כונו "חבורת הפרחחים" (Brat Pack), "כנופיית הארבעה" (Gang of Four) ו"הטורקים הצעירים" (young Turks).
בתקופת כהונתו הראשונה בפרלמנט שימש אינגליש כיושב ראש הוועדה לשירותים חברתיים.
ב-1993 הוא מונה להיות תת-שר הבריאות.
בראשית 1996 נבחר אינגליש להיות שר בקבינט של ראש הממשלה ג'ים בולגר והיה לשר למיזמי הבריאות ושר שותף במשרד החינך יחד עם וייט קריץ'.
אינגליש היה אז בן 34 והיה לצעיר חברי הקבינט.
לאחר הבחירות הכלליות שנערכו באוקטובר אותה שנה נאלצה המפלגה הלאומית להקים קואליציה בשותפות עם מפלגת "ניו זילנד תחילה" (New Zealand First) כדי להקים ממשלה.
בסבב התיקים שבוצע במסגרת מהלך זה קודם אינגליש להיות שר הבריאות.
אולם, במסגרת תנאי ההסכם הקואליציוני, חלק איתו את תיק הבריאות ניל קירטון ממפלגת "ניו זילנד תחילה" שנבחר אז לראשונה לפרלמנט, ולמעשה היה סגנו של אינגליש.
הסדר זה תואר בתקשורת כ"נישואין בכפייה" (shotgun marriage) ובין שני השרים התגלעו חילוקי דעות תכופים.
לאחר שמערכת היחסים בין השניים הפכה להיות בלתי ישימה, פוטר קירטון מתפקידו באוגוסט 1997 בהסכמה עם מנהיג "ניו זילנד תחילה" וינסטון פיטרס.
כשר הבריאות היה אינגליש אחראי על המשך יישום הרפורמות במערכת הבריאות הציבורית שהמפלגה הלאומית החלה לאחר הבחירות של 1990. הרפורמות לא זכו לאהדה ציבורית ומדיניות הבריאות נתפשה כאחת מחולשותיה של הממשלה.
כתוצאה מכך ראו רבים את תיק הבריאות כאתגר.
אינגליש האמין שחוסר האהדה כלפי הרפורמות היה חלק מכישלון בהעברת המסרים והוא עודד את עמיתיו למפלגה להימנע מנקיטת לשון בירוקרטית ומתמקדת-תקציב (כמו "גיליונות מאזן" ו"חיובי המשתמשים") ותחת זאת הוא דיבר על השיפורים בשירות שיתרחשו כתוצאה מהרפורמות הממשלתיות.
הוא גם דחה את הרעיון שבתי החולים הממשלתיים יכולים לפעול כמרכזי רווח, השקפה שקודמה קודם לכן על ידי כמה מעמיתיו.
בראשית 1997, לאחר שהתגבר חוסר שביעות הרצון ממנהיגותו של בולגר, סומן אינגליש כיורש אפשרי, לצידם של ג'ני שיפלי ודאג גרהם.
גילו של אינגליש, 35, נראה כמכשול להצלחתו במרוץ למנהיגות.
משבר המנהיגות במפלגה נפתר בדצמבר 1997 כאשר בולגר התפטר ושיפלי נבחרה במקומו ללא מתחרים.
אינגליש תמך בבולגר כמנהיג המפלגה, אך שיפלי מינתה אותו מחדש כשר הבריאות בקבינט החדש שלה.
בחילופי גברי שנערכו בינואר 1999 הוא קודם להיות שר במשרד האוצר, בכפיפות לשר האוצר, ביל בירץ'.
לאחר מספר חודשים התחלפו השניים בתפקידיהם לקראת פרישתו של בירץ' ואינגליש היה לבכיר מבין השניים.
בראיונות שנערכו איתו בעבר, הדגיש אינגליש את רצונו להיתפש כפרגמטי יותר מאשר כאידאולוג והוא אמר שיוזמותיהם של כמה מקודמיו בתפקיד כמו רוג'ר דאגלס ורות ריצ'רדסון התמקדו בדיונים עקרים ותיאורטים בעוד שהאזרחים רצו רק לראות את הבעיות נפתרות.
לאחר תבוסתה של המפלגה הלאומית בבחירות הכלליות של 1999 למפלגת הלייבור של ניו זילנד בהנהגת הלן קלארק, המשיך אינגליש לכהן בממשלת הצללים כדוברה של מפלגתו בנושאי כלכלה.
בפברואר 2001 הוא נבחר להיות סגן מנהיג המפלגה, בעקבות התפטרותו של וייט קריץ' בבחירות לתפקיד התמודד מולו ללא הצלחה גרי בראונלי.
באוקטובר 2001, לאחר חודשים של ספקולציות, התפטרה ג'ני שיפלי מתפקידה כמנהיגת המפלגה הלאומית, לאחר שהובהר לה כי לא תוכל יותר לצפות לתמיכת הסיעה.
במקומה נבחר ללא מתחרים ביל אינגליש, כשרוג'ר סוורי נבחר כסגנו וכתוצאה מכך היה אינגליש למנהיג האופוזיציה בפרלמנט של ניו זילנד.
אינגליש תיאר זאת כ"יום הגרוע ביותר בחיי הפוליטיים".
הן חוגים פנימיים במפלגה והן הציבור הניו זילנדי בכללותו, היו חלוקים בדעותיהם על מידת אשמתו של אינגליש בתבוסה, אך רוב חברי המפלגה האמינו שיעלה בידיו לבנות מחדש את התמיכה הציבורית בה.
בכל אופן, בסוף 2003 נותר מעמדה של המפלגה בסקרים במצב קשה.
בשנה הראשונה לאחר הבחירות עלה במעט ולזמן קצר שיעור האהדה הציבורית כלפי המפלגה, אך באוקטובר ירד שיעור התמיכה לרמה גבוהה רק במקצת מתוצאות הבחירות.
אינגליש גם הופיע בתחרות אגרוף למטרות צדקה כנגד איש הבידור טד קלארק, אך אירוע זה לא שיפר את מעמדו כמנהיג המפלגה או את מעמדה של המפלגה והיו רמיזות על כך שהוא הוריד את ערכו כפוליטיקאי רציני.
באותה תקופה החל דון בראש, לשעבר נגיד הבנק המרכזי של ניו זילנד, וכוכב עולה בפוליטיקה, לבנות את בסיס התמיכה שלו להחלפתו של אינגליש.
ב-28 באוקטובר צבר בראש תמיכה מספקת בוועידת המפלגה להחלפת אינגליש.
חבר בממשלת הצללים וסגן מנהיג המפלגה
ב-2 בנובמבר 2003, כאש בראש הודיע על החלפת תחומי אחריות בנוגע לכמה חברי הפרלמנט, הוכרז כי אינגליש יהיה דובר המפלגה בתחום החינוך והחמישי בהיררכיה המפלגתית.
הוא המשיך לכהן כחבר הפרלמנט עד לבחירות שהתקיימו ב-2005. בתפקידו החדש כשר החינוך בממשלת הצללים, תיפקד אינגליש כיאות והמשיך להיות חביב על חוגים נרחבים במפלגה למרות אחריותו לתבוסה של 2002. בסופו של דבר הוא הוחזר לתפקיד שר האוצר בממשלת הצללים באוגוסט 2004 במקביל לאחריותו על תחום החינוך.
לאחר התפטרותו של דון בראש הביע אינגליש את רצונו להחליף את גרי בראונלי כסגן המנהיג.
בנובמבר 2006 הודיע בראונלי על כך שהוא פורש מתפקידו ורבים ציפו שאינגליש יירש את מקומו וכן יקבל את תיק האוצר בממשלת הצללים, למחרת היום אושרו מינויים אלו בוועידת המפלגה.
סגן ראש הממשלה ושר האוצר
בבחירות הכלליות של 2008 שמר אינגליש על מושבו בפרלמנט לאחר שזכה בבחירות ביתרון של כ-15,500 קולות.
בממשלה שהקימה המפלגה הלאומית לאחר הבחירות, הממשלה החמישית של המפלגה הלאומית שהושבעה ב-19 בנובמבר 2008, הוא מונה להיות סגן ראש הממשלה ושר האוצר.
בנוסף קיבל אינגליש את תפקיד שר התשתיות, תפקיד חדש לחלוטין, אך בתפקיד זה הוא החזיק במשך קדנציה אחת בלבד של הפרלמנט.
בנובמבר 2013 הודיע אינגליש כי בבחירות הקרובות לא יתמודד מטעם מחוז בחירה ובבחירות שנערכו ב-2014 הוא נבחר מטעם הרשימה הארצית של המפלגה.
השותפות בין ג'ון קי כמנהיג המפלגה לבין אינגליש כסגנו הושוותה על ידי הפרשן הפוליטי גיליאן ברדפורד לזו של בוב הוק ופול קיטינג באוסטרליה ושל טוני בלייר וגורדון בראון בבריטניה.
ב-5 בדצמבר 2016 הודיע ג'ון קי על כוונתו לסיים את תפקידו ב-12 בדצמבר והכריז על תמיכתו בבחירתו של אינגליש כיורשו.
למחרת היום הודיע אינגליש על כוונתו להתמודד על התפקיד.
בעקבות פרישתם של ג'ודית קולינס וג'ונתן קולמן מהמרוץ לבחירות לתפקיד מנהיג המפלגה, הושבע אינגליש ב-12 בדצמבר 2016 כראש ממשלת ניו זילנד ה-39.
ב-2017, למרות שהמפלגה בראשותו קיבלה 56 מושבים בפרלמנט, אינגליש נכשל בהרכבת ממשלה חדשה ובמקומו נבחרה ג'סינדה ארדרן לתפקיד.
אחרי שנתיים נוספות כמנהיג האופוזיציה, הוא הוחלף בידי דון בראש.
בוועידת המפלגה הלאומית שהתקיימה באוגוסט 2008 הוקלטו בחשאי דברים שאמר אינגליש בשתי הזדמנויות וההקלטות הודלפו לתקשורת.
בהקלטה הראשונה נשמע אינגליש אומר שבכוונתו למכור בסופו של דבר את Kiwibank (בנק הדואר של ניו זילנד בבעלות ממשלתית).
בהקלטה השנייה שפורסמה ב-4 בנובמבר, זמן קצר לפני הבחירות הכלליות בניו זילנד, הביע אינגליש את דעותיו על נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
בהקלטה הוא אמר: "אני מודאג מעט בנוגע לסוגיית אובמה ואירופה, רק משום שקיימת השפעה מוגבלת לגישה מוסרנית בנוגע ליחסים הבינלאומיים עם אירופה שהפכו להיות בלתי משפיעים במיוחד אפילו בחצר האחורית שלה".
ב-2009 נחשף בתקשורת שאינגליש קיבל סכום של 900 דולר ניו זילנדי לשבוע כחלק ממימון מגוריהם של השרים כדי שימשיך להתגורר בביתו הפרטי בוולינגטון בשווי של 1.2 מיליון דולר.
באותה עת קיבל אינגליש סכום של 276,000 דולר במשכורתו השנתית כסגן ראש הממשלה.
בתחקיר נחשף גם ששרים אחרים שבבעלותם בתים בעיר הבירה קיבלו גם הם מימון למגורים.
ב-3 באוגוסט הודיע ראש הממשלה ג'ון קי על בחינה מחודשת שתערך בנושא.
כתוצאה מכך הודיע אינגליש שהוא יחזיר סכום של 12,000 דולר ויקבל כמימון מגורים 24,000 דולר לשנה.
בספטמבר הודיע משרד מבקר המדינה שהם יערכו חקירה פרלמנטרית בסוגיית הוצאות המגורים של חברי הפרלמנט כתגובה למכתב התלונה של מנהיג המפלגה הפרוגרסיבית, ג'ים אנדרטון.
יומיים לאחר מכן הודיע אינגליש שהוא לא יקבל יותר שום סכום כמימון מגורים ושהוא יחזיר את כל הסכומים ששולמו לו במסגרת זו מאז נובמבר 2008.
אינגליש תואר כמי שמחזיק בדעות חברתיות שמרניות.
הוא מתנגד להפלות מלאכותיות, אף על פי שכשר הבריאות הוא אמר ב-1997 שהוא מאמין שהמחלוקת על הסוגיה בניו זילנד נפתרה ושעל הממשלה להתרכז באספקת "שירותים שיהיו יותר אפקטיביים בהפחתת מספר ההפלות".
אינגליש גם הצהיר על התנגדותו להמתות חסד, להתאבדויות בסיוע רופא, לאיחוד אזרחי ולמיסוד הזנות.
ב-2004 הצביע אינגליש כנגד חוק למיסוד איחוד אזרחי.
ב-2005 הוא הצביע בעד תיקון לחוק הנישואין שעל פיו הוכנס סייג שנישואין יכולים להתקיים רק בין גבר לבין אישה ונגד תיקון לחוק שאפשר נישואין בין בני אותו המין.
אף על פי כן, בדצמבר 2016 הוא אמר: "ככל הנראה אני אצביע כעת באופן שונה בנושא נישואי להט"בים, איני סבור שנישואי גאים יכולים להוות איום על נישואין של מישהו אחר".
ב-2009 הצביע אינגליש כנגד תיקון לחוק הסמים שמטרתו הייתה לאפשר את השימוש בקנאביס רפואי.
בתקופת לימודיו באוניברסיטה הכיר אינגליש את אשתו לעתיד, מרי סקנלון, שלמדה אז בבית ספר לרפואה והוכשרה כרופאה כללית.
מוצאו של אביה של סקנלון הוא מסמואה ואמה היא איטלקייה שנולדה באי סטרומבולי.
אינגליש משתייך לכנסייה הקתולית, אך הוא הצהיר שהוא מפריד בין אמונותיו הדתיות והאישיות לבין השקפותיו הפוליטית.
ביוני 2002 השתתף אינגליש בתוכנית "הלחם על חייך" (Fight For Life) בערוץ הטלוויזיה TV3, שבמסגרתה נערכו תחרויות אגרוף בין ידוענים לגיוס כספים למערכה נגד התאבדויות בקרב בני נוער.
הוא הסכים להשתתף בתוכנית בהשפעת מקרה התאבדות של אחיינו ב-1997. בתחרות הפסיד אינגליש לבדרן טד קלארק שהיה חברו לספסל הלימודים באוניברסיטה.
ויליאם (ביל) גריפית וילסון (26 בנובמבר 1895 – 24 בינואר 1971), הידוע גם בשם ביל וילסון או ביל דבליו, היה יוצר שיטת שנים עשר הצעדים להחלמה מהתמכרות, וממייסדי אלכוהוליסטים אנונימיים, ארגון בינלאומי עם יותר משני מיליון חברים.
בעקבות מסורת 12 של AA הדורשת אנונימיות מחברי הקבוצות, וילסון ידוע בכינויו "ביל W".
פיכחון הקבע של וילסון החל מ-11 בדצמבר 1934. וילסון מת מדלקת ריאות בשנת 1971. בשנת 1999 בחר בו המגזין "טיים" כאחד מ-100 האנשים המשפיעים ביותר על המאה ה-20.
וילסון נישא ללויס ב -24 בינואר 1918, ממש לפני שיצא לשרת במלחמת העולם הראשונה בתור סגן בארטילריית החופים.
לאחר שירותו הצבאי, וילסון חזר לגור עם אשתו בניו יורק.
הוא לא הצליח לסיים את לימודיו בבית ספר למשפטים, כי הוא היה שיכור מכדי להשקיע בלימודיו.
הוא הפך לספסר מניות ונסע ברחבי ארצות הברית עם אשתו, כדי לבצע הערכת חברות עבור משקיעים פוטנציאליים.
עם זאת, שתייתו הכרונית עשתה את העסקים לבלתי אפשריים והרסה את המוניטין שלו.
בנובמבר 1934 ביקר את ביל חבר אלכוהוליסט ותיק בשם אבי.
וילסון נדהם לגלות כי אבי היה פיכח במשך כמה שבועות תחת הדרכתה של קבוצת אוקספורד.
ביל השתתף מעט בקבוצה, אך זמן קצר לאחר מכן, הוא שוב אושפז בבית החולים כדי להתאושש מהתקף שתייה.
במשך שהייתו בביה"ח, על פי דבריו, הוא חוה חויה רוחנית.
ביל תיאר את חוויותיו לרופאו ד"ר סילקוורט שאמר לו, "משהו קרה לך שאני לא מבין.
ביל הצטרף לקבוצת אוקספורד וניסה לעזור לאלכוהוליסטים אחרים, אבל הצליח רק בשמירה על הפכחות שלו.
במהלך נסיעת עסקים לאקרון, אוהיו, וילסון התפתה לשתות שוב והגיע למסקנה שכדי להישאר פיכח הוא זקוק לעזור לאלכוהוליסט אחר.
הוא התקשר לכומר מקומי שהפנה אותו לד"ר בוב סמית.
ביל שיתף את סמית בתיאור החלמתו, מה שהוביל את סמית גם כן לפיכחות.
לאחר מכן ביל ובוב החלו לעבוד עם אלכוהוליסטים אחרים.
ופתחו את קבוצת אלכוהוליסטים אנונימיים הראשונה.
בשנת 1938, לאחר ש-100 אלכוהוליסטים באקרון וניו יורק התפכחו בצורה רצינית, ביל הוציא ספר.
הספר קיבל את התואר אלכוהוליסטים אנונימיים, וכלל את רשימת הפעילויות להחלמה ולעזרה רוחנית אשר כונתה שנים עשר הצעדים.
מאוחר יותר וילסון גם כתב את 12 המסורות, סדרה של הנחיות רוחניות כדי להבטיח את ההישרדות של קבוצות AA.
ב-1989 יצא הסרט "שמי הוא ביל", בכיכובם של ג'יימס וודס, בתפקיד ביל, וג'יימס גארנר בתפקיד ד"ר בוב.
הסרט מתאר את סיפור החלמתו של ביל והקמת AA.
ביכורי השדה דרום שיווק תוצרת חקלאית (2002) בע"מ, המוכרת בשם המקוצר ביכורי השדה, היא חברה ישראלית העוסקת ברכישה, מכירה והפצה של פירות וירקות טריים מתוצרת ישראל, מתן אשראי, וייבוא פירות וירקות מחו"ל בהיקף לא משמעותי.
החברה נמצאת בשליטת האחים אילן וששון שבע באמצעות ביכורי שדה (אחזקות).
החברה הוקמה כביכורי שדה בתחילת שנות ה-80 על ידי אליעזר קלורגלוס וגדעון חכם, בתחילת שנות ה-90 נפרדו השותפים אליעזר וגדעון ופיצלו החברה לשתי חברות - ביכורי השדה דרום וביכורי השדה הצפון.
אליעזר קלורגלוס החזיק את ביכורי השדה דרום נקשר עם האחים שבע בשותפות ואילו גדעון חכם עמד בראש ביכורי השדה צפון.
בערוב הימים אליעזר קלורגלוס מכר את חלקו לדודי עזרא, בעלי קבוצת NETO.
בשנים 2007–2012 נסחרו ניירות הערך של החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
הצעת הרכש להפיכתה לחברה פרטית נעשתה לפי שווי חברה של 240 מיליון ש"ח.
במאי 2020 מכרה חברת נטו מ.ע.
אחזקות את חלקה בחברה לביכורי שדה (אחזקות).
בשנת 2011 נוסדה החברה הבת גרין ארק בע"מ, העוסקת בייצוא פירות וירקות לאירופה.
בשנת 2013 הקימה החברה מרכז לוגיסטי גדול בתימורים.
נכון לסוף 2016 לחברה ארבע חברות בנות בבעלותה המלאה:
הרווח הנקי של החברה בשנת 2016 היה 46.6 מיליון ש"ח.
ביכורה הוא מרכז כפרי בדרום עמק בית-שאן המשתייך למועצה אזורית עמק המעיינות, ונמצא כ-6 ק"מ דרומית לעיר בית שאן.
המרכז הוקם בשנת 1956. מקור השם הוא בפירות המבכירים (פירות שמקדימים להבשיל) בעמק בית שאן.
המרכז מספק שירותים ליישובים המקיפים אותו וסמוכים לו: רחוב, רוויה, שדי תרומות ותל תאומים, הידועים גם בשם "ישובי ביכורה", נכון לדצמבר 2024 מתגוררים ביישובי ביכורה כ-2,286 תושבים.
מרכז ביכורה נמצא במרכז שבין 4 היישובים אותם הוא משרת, וכ-200 מטרים מהכניסה לתל תאומים.
בביכורה בית ספר יסודי (בית ספר ביכורה), מוסדות חינוך לגיל הרך, מתנ"ס, ואנדרטה לשלושה חללים מעמק חרוד ועמק יזרעאל שנפלו בספטמבר 1938, לאחר שרכבם עלה על מוקש.
בעבר הייתה במקום גם בריכת שחייה, אך היא ננטשה עם השנים.
ביוני 2003 בוצע בביכורה הפיגוע בשדי תרומות בו נרצח תושב היישוב אבנר מרדכי ונפצע קשה עובר אורח.
+שם היישובסוג היישובשנת הקמהאוכלוסייהרוויהמושב1952478רחובמושב1951612שדי תרומותמושב1951638תל תאומיםיישוב קהילתי1982658
ביכריס הוא שמו של פרעה מצרים העתיקה מהשושלת הרביעית.
ביכריס שלט בסביבות שנת 2570 לפנה"ס.
על קיומו ידוע לנו רק מכתביהם של סופרים הלניסטיים מאוחרים, מה שהוביל חוקרים רבים לפקפק בקיומו כדמות היסטורית.
ביכריס נזכר בספרו של מנתון "אגיפטיקה".
מנתון ממקם את ביכריס כחלק מהשושלת הרביעית, בין חאפרו למנכאורע.
השם "ביכריס" הוא בבירור וריאציה יוונית של השם המצרי המקורי.
ארטוסתנס אשר תרגם את ספרו של מנתון ללטינית, מתרגם את השם כ"ביוריס".
בכתובות המצריות נמצאו שמות דומים כגון "באפרע" או "באו-א-רע".
מנתון טוען כי ביכריס מלך 22 שנים בעוד ארטוסתנס טוען כי הוא מלך 10 שנים.
כיום מקובל להאמין כי בהנחה וביכריס הוא אכן דמות היסטורית, הן מנתון והן ארטוסתנס הגזימו במספריהם, וככל הנראה הוא מלך שנים ספורות בלבד.
לא נמצאו ראיות ארכאולוגיות שאכן פרעה בשם ביכריס היה קיים.
נראה כי מנכאורע היה בנו של חאפרו ולא נכדו כפי שכותב מנתון, כך שלא ידוע היכן יש למקם את תקופת שלטונו של ביכריס.
בכתובת מוואדי חממת' נזכר שליט בשם באפרע אשר מלך לאחר דדפרע שמלך לאחר חאפרו.
תקופת שלטונו של דדפרע עצמו שנויה במחלוקת ולא ברורה.
רשימת המלכים מטורינו פגומה בקטע זה ואינה ניתנת לקריאה.
עם זאת, יש המצביעים על רווח בין הקטע אשר בו נרשם שמו של חאפרו לקטע שבו היה רשום מן הסתם שמו של מנכאורע, וסבורים כי פרעה נוסף נרשם שם, ככל הנראה ביכריס או באפרע.
אין לבלבל בינו לבין הפרעה בוכחוריס מהשושלת ה-24.
ביישי (ברומנית: băieș ביחיד ו-băieși ברבים) הם קבוצה אתנית, ענף של העם הצועני הנפוצים במרכז אירופה ובדרום מזרח אירופה, שמתאפיינים בשפת אם רומנית (לא רומאני) ובתחומי עיסוק אופייניים.
עם תלות באזורי המגורים שלהם, ביישי מכונים בשמות נוספים, כשהשכיח ביותר הוא רודארי (rudari).
השם נגזר מהמילים הרומניות וההונגריות לכורה זהב, שנהג לשטוף במים את החומר ולחשוף כך את המינרל הכבד יותר, הזהב.
בעבר זה היה עיסוקם המרכזי של הביישי.
בהדרגה הביישי עברו מעיסוק בכריה לייצור כלי בית, בעיקר מעץ, מאמבטים ועד כפות עץ ומכירתם לאיכרים.
לגבי ביישי יש יותר השערות מאשר עובדות, אבל מרבית החוקרים מסכימים שמדובר בענף של הצוענים, קבוצה עבדים שהועסקו בחיפוש זהב בהרי הקרפטים המערביים עד שלהי המאה ה-16 ומשם היגרו לכל מיני כיוונים.
החולקים על מוצאם הצועני העלו כל מיני השערות, בין היתר היותם צאצאי מתיישבים ועבדים שהובאו על ידי הרומאים לעבודות כרייה.
בשלהי המאה ה-16 התחיל גל הגירה של ביישי אל דרום מערב.
המהגרים התיישבו בדרום הונגריה ובצפון סרביה וצפון קרואטיה.
גל נוסף, שפנה דרומה התיישב בנסיכות ולאכיה ובבולגריה והפונים מזרחה הגיעו עד בסרביה.
לאחר שחרור העבדים בנסיכויות הרומניות באמצע המאה ה-19 יצא לדרך גל חדש של מהגרים ביישי, שפנו אל מרכז אירופה ואל דרום מזרחה ורבים התיישבו בבולגריה.
ביישי התיישבו, במספרים קטנים, גם בסלובקיה, סלובניה, מקדוניה הצפונית, יוון, אוקראינה ואפילו הגיעו לארצות הברית וקולומביה, שם הם נקראים לודארי (ludari).
מחוז משנה ביישינקוביץ (בבלארוסית: Бешанковіцкі раён; ברוסית: Бешенко́вичский райо́н) הוא אחד מ-21 מחוזות משנה מנהליים של מחוז ויטבסק שבצפון בלארוס.
מרכזו המנהלי היא העיר ביישינקוביץ.
בתקופת עריכת מפקד האוכלוסין של בלארוס (2009) , מנתה אוכלוסיית מחוז המשנה ביישינקוביץ 14,888 בני אדם.
האוכלוסייה הצטמצמה ובשנת 2016 נמנו במחוז המשנה 15,904 בני אדם.
ויליאם ג'יימס ביילי היה אירי-אמריקאי, פעיל במפלגה הקומוניסטית שלחם במסגרת הכוחות הרפובליקנים של הבריגדות הבינלאומיות במלחמת האזרחים בספרד (1936–1939).
ביילי, שעבד כימאי, גנב את דגל צלב הקרס מחרטום הספינה הגרמנית "ברמן" שעגנה במנהטן בשנת 1935. שר התעמולה הנאצי יוזף גבלס פרסם הודעה זועמת בתגובה.
בעקבות האירוע ראש העיר של ניו יורק, פיורלו לה גוארדיה, שלח עשרה בלשים להגנת הקונסוליה הגרמנית.
כל אלו היו בלשים יהודים - עם שמות כמו גולדפרב וגינסבורג.
גבלס ראה בכך הקנטה קשה ואמר: "אנחנו לא רוצים שממזרים נחותים אלו ישמרו על אף אחד מאנשינו." ביילי הועמד לדין, אך השופט היהודי שפסק את גזר דינו החליט לזכותו ומצא תקדים לזכותו באירועי מסיבת התה של בוסטון.
הפסיקה עוררה את חמתם של הנאצים ומחלקת המדינה נאלצה להתנצל עליה בפני גרמניה הנאצית.
ביילי, שהיה חבר המפלגה הקומוניסטית משכונות מעמד הפועלים של הובוקן והלס קיצ'ן נלחם בפשיזם במהלך מלחמת האזרחים בספרד.
הוא הצטרף לחטיבת אברהם לינקולן, הנציגות האמריקאית של הבריגדות הבינלאומיות.
במהלך מלחמת העולם השנייה התגייס לצי הסוחר של השתתף בפלישה לפיליפינים.
זהותו הקומוניסטית הביאה לגירושו מאיגוד העובדים שבו פעל בתקופת מקארתי.
בעקבות אירועי המרד ההונגרי ב-1956 ביילי התפכח מהקומוניזם הסובייטי.
ביילי התגורר בהמשך באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
ב־27 בפברואר 1995 נפטר ממצב ריאתי שהיה תוצאה של חשיפה לאזבסט במהלך עבודתו בים.
פרסם אוטוביוגרפיה ב-1993. הנוסח המלא שלה זמין באינטרנט.
סיפורו של ביילי מסופר ב"המסית: ויליאם ביילי והמרד האמריקאי הראשון נגד הנאציזם" מאת פיטר דאפי.
ויליאם אמרסון ברוק השלישי היה פוליטיקאי אמריקאי, שייצג את מדינת טנסי בשני בתי הקונגרס של ארצות הברית ולאחר מכן היה חבר הקבינט של ארצות הברית במהלך שנות כהונתו של רונלד רייגן בשנות השמונים.
סבו, ויליאם אמרסון ברוק, היה דמוקרטי שייצג את טנסי בסנאט של ארצות הברית בשנים 1929–1931.
ברוק נולד בצ'טנוגה שבדרום טנסי, שם שכנה חברת סוכריות ידועה בבעלות משפחתו.
ב-1949 סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר מקלי, וב-1953 היה לבוגר אוניברסיטת וושינגטון ולי שבלקסינגטון, וירג'יניה.
עם תום לימודיו הגבוהים שירת בצי ארצות הברית עד לשנת 1956. כשהשתחרר מהצי עבד בעסקי הממתקים של משפחתו.
ברוק גדל כדמוקרטי, אך בשנות ה-50 של המאה ה-20 עבר מהפך והחל להזדהות עם המפלגה הרפובליקנית.
ב-1962 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השלישי של טנסי, שבסיסו שוכנת עיר הולדתו צ'טנוגה.
מחוז הקונגרס השלישי היה המעוז הדמוקרטי היחיד במזרח טנסי, אזור שנחשב לרפובליקני באופן מובהק.
למעשה, ניצחונו של ברוק בייצוג המחוז במהלך בחירות אמצע הכהונה חתמו 40 שנות שליטה דמוקרטיות במחוז.
הודות לנטייה השמרנית שהחלה להתחזק בגבולות מחוז קונגרס זה, ברוק נבחר מחדש ב-1964 בפער של כתשעה אחוזים מקולות הבוחרים בתוך ניצחונו של הנשיא לינדון ג'ונסון ב-44 מדינות ברחבי ארצות הברית.
ברוק נבחר מחדש גם בשנים 1966 וב-1968. במהלך כהונתו בבית הנבחרים הצביע בעד חוק זכויות האזרח משנת 1968, אך נגד חוק זכויות ההצבעה מ-1965 ונגד חוק זכויות האזרח 1964.
ברוק כיהן בבית הנבחרים ארבע קדנציות, שהן שמונה שנים, ואז זכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית לסנאט של ארצות הברית בבחירות הכלליות ב-1970, כמי שיתמודד נגד הסנאטור המכהן אלברט גור האב.
בבחירות המקדימות גבר על זמר הקאנטרי טקס ריטר.
מסע הבחירות של ברוק הצליח להעלות על מוקד תשומת הלב את הידידות של גור עם משפחת קנדי ואת דפוס הצבעותיו של גור, שהיה ליברלי מדי כמי שמייצג מדינה בדרום ארצות הברית, ובכך ניצח אותו ונבחר למושבו.
בעודו בסנאט, ברוק היה יקיר התנועה השמרנית אך היה פחות פופולרי במדינת ביתו; אישיותו הייתה מנוכרת לפי אמות המידה של מרבית הפוליטיקאים.
כשעמד לבחירה מחדש ב-1976 נחשב ל"פגיע", ומספר אישים בולטים במפלגה הדמוקרטית התמודדו אחד נגד השני בבחירות המקדימות במפלגתם במטרה אחת משותפת: להדיח את ברוק ביום הבחירות הכלליות.
השם הבולט והידוע ביותר, לפחות בראשית מערכת הבחירות המקדימות, היה המתמודד לסנאט המשפטן ג'ון ג'יי הוקר.
באופן שהפתיע את מרבית התחזיות, הזוכה בבחירות המקדימות היה ג'ים סאסר, שניהל את מסע הבחירות החוזרות של גור ב-1970.
סאסר הצליח לתעל לטובתו את הכעס הציבורי על פרשת ווטרגייט, שתמה רק כשנתיים קודם לכן.
עם זאת, אסטרטגיית הקמפיין היעילה ביותר של סאסר הייתה להדגיש כיצד ברוק האמיד, באמצעות שימוש מיומן במערך המסים בידי רואי החשבון, הצליח לשלם פחות מ-2,000 דולר אמריקני כמס הכנסה בשנה הקודמת, סכום הנמוך משמעותית מזה ששילמו תושבים רבים במדינת טנסי, המאופיינת באוכלוסייה צנועה יחסית.
סאסר נעזר גם בפופולריות של המועמד הדמוקרטי לנשיאות, ג'ימי קרטר, בקרב אנשי טנסי — מכיוון שקרטר היה צפוי לנצח במדינה זו בהפרש גדול.
אף על פי שהתחיל ביתרון של 30 אחוזים בסקרים על סאסר, ברוק איבד את מושבו בסנאט ביחס של 47%–52% בבחירות הכלליות.
לפני שעמד לבחירה מחדש לסנאט, נמנה ברוק בין האישים הפוטנציאליים להחליף את סגן נשיא ארצות הברית נלסון רוקפלר כעמיתו למירוץ של הנשיא ג'רלד פורד בבחירות לנשיאות 1976.
לאחר תבוסתו בבחירות לסנאט נותר ברוק פעיל בפוליטיקה של ארצות הברית.
בשלהי שנות ה-70 התמנה ליושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית, וזכה לשבחים על מנהיגותו בהחייאת המפלגה אחרי פרשת ווטרגייט.
הוא סייע להיבחרו של מושל קליפורניה לשעבר רונלד רייגן לנשיאות ארצות הברית ב-1980, ופעל למען השגת רוב רפובליקני בסנאט האמריקאי.
הפעיל והסופר השמרני ויליאם בנט, לימים מזכיר החינוך של ארצות הברית, זקף לזכותו של ברוק את שיקום וארגון המפלגה הרפובליקנית יותר מכל מנהיג אחר במפלגה הרפובליקנית בתקופה שלאחר ווטרגייט.
במהלך כהונת ממשל רייגן כיהן ברוק כנציב הסחר של ארצות הברית בטרם מונה למזכיר מחלקת העבודה.
בתפקידים אלה מיתן את עמדותיו השמרניות והפך לתומך בהעדפה מתקנת, בחופשת לידה ובתוכניות הסבה לעובדים.
ג'ון סייגנטלר, המוציא לאור של העיתון "נאשוויל טנסיאן" (Nashville Tennessean) וחברו של אלברט גור, ציין הרגישות והסובלנות של ברוק לצרכים של מרבית האמריקאים, וציין כי התפתח למזכיר עבודה מעולה.
ב-1988 התפטר ברוק מתפקידו בממשל רייגן כדי לסייע בניהול מסע הבחירות הכושל של בוב דול.
לאחר שעזב את הפוליטיקה בסוף שנות השמונים, ברוק הקים את "קבוצת ברוק" שייעצה אסטרטגית לחברות זרות ואמריקאיות כאחד בנוגע למדיניות סחר בינלאומי.
בראשית שנות ה-90 הרוויח משרדו כמעט כמיליון דולר אמריקני בסיוע לממשלת מקסיקו בהעברת הסכם הסחר החופשי של צפון אמריקה.
ב-1990 ברוק ורעייתו סנדי התיישבו באנאפוליס, בירת מרילנד.
כעבור ארבע שנים הכריז ברוק על מועמדותו לסנאט מטעם מדינת מרילנד, אם כי אף מועמד לסנאט מטעם מדינה אחת שכבר כיהן מטעם מדינה שנייה מעולם לא זכה בבחירות מאז החלו הסנאטורים להיבחר בבחירות ישירות במהלך התקופה הפרוגרסיבית.
ברוק התמודד נגד הסנאטור המכהן פול סארביינס, בין החברים הליברלים ביותר בקונגרס, והפסיד לו חרף .
ויליאם "ביל" פרדריק בר הוא סטנדאפיסט, שחקן, סופר, מוזיקאי, מפיק סרטים, בעל פודקאסט ומבקר חברתי אמריקאי.
בר נולד ב-10 ביוני 1968 בקנטון, מסצ'וסטס.
הוא מנחה את הפודקאסט של יום שני בבוקר.
כשחקן, הוא כיכב בסדרת הפשע של AMC Breaking Bad, הסיטקום המצויר F is for Family בנטפליקס, ובסדרה של דיסני פלוס The Mandalorian.
בשנת 2017, מגזין הרולינג סטון דירג את בר במקום ה-17 ברשימת 50 הסטנדאפיסטים הגדולים בכל הזמנים.
באוקטובר 2024, הוכרז כי בר ינחה את התוכנית "סאטרדיי נייט לייב" ב-9 בנובמבר, התוכנית הראשונה שתשודר לאחר הבחירות לנשיאות בארצות הברית.
זו תהיה הפעם השנייה שבר מנחה את התוכנית, לאחר שעשה זאת לראשונה בשנת 2020.
בשנת 2025 בר כיכב בהפקה של המחזה גלנגרי גלן רוס בברודוויי החל ממרץ 2025. ההפקה מתוכננת להסתיים ב-14 ביוני 2025.
בר נשוי לניה רנה היל מאז 2013, איתה יש לו שני ילדים ומתגורר בלוס אנג'לס.
אשתו היא ממוצא אפרו-אמריקאי, אותו הוא מזכיר לעיתים קרובות בהומור.
הוא קיבל תואר בלימודי מדיה מאמרסון קולג' ב-1993.בזמנו הפנוי, הוא צופה בפוטבול אמריקאי והוא אוהד של הניו אינגלנד פטריוטס.
המגזין "רולינג סטון" כינה את בר "האלוף הבלתי מעורער במשקל כבד של קומדיית הכעס".
ה"ניו יורק טיימס" כינה אותו ב-2013 "אחד הקולות המצחיקים והמיוחדים במדינה מזה שנים".
בר מצטט את ג'ורג' קרלין, ביל קוסבי, סם קיניסון, פטריס אוניל וריצ'רד פריור כהשפעות הקומדיה המעצבת שלו.
הוא מרבה להשתמש בהומור שחור ומתמקם נגד תקינות פוליטית ומבטל תרבות.
בהופעותיו הוא בעיקר ציני ופרובוקטיבי.
לדוגמה, הוא לועג לפמיניזם, תנועת MeToo וסטריאוטיפים אתניים בצורה שלעיתים מייצרת מחלוקת.
לא זמין מבחינה רגשית (2003)
לא זמין מבחינה רגשית: מהדורה מורחבת (2007)
למה אני עושה את זה?
אתם כולם אותו דבר (2012) [נטפליקס]
חי בבית של אנדרו (2014) [הוצאת ויניל מוגבלת]
אני מצטער שאתה מרגיש ככה (2014) [נטפליקס]
2023: זמנכם עבר - גם במאי, תסריטאי ומפיק
בוטרל הוא מפיק מוזיקלי וכותב שירים אמריקאי.
הוא שיתף פעולה עם מייקל ג'קסון, מדונה, Electric Light Orchestra ושריל קרואו.
בשנת 1990 היה שותף להפקת הלהיט "Sooner or Later" מאת מדונה, שזכה בפרס אוסקר לשיר המקורי הטוב ביותר.
בין 1967 ל-1970, בוטטרל למד בתיכון הבכיר בעמק קרסנטה בלה קרסנטה, קליפורניה, ואת תקופתו הקצרה (1968–1969) בבית הספר הבין-לאומי של פרנקפורט באוברורסל, מערב גרמניה.
הוא סיים את לימודיו ב-1970 בתיכון בקרסנטה ואלי.
הוא למד באוניברסיטת קליפורניה, סנטה ברברה בין 1970 ל-1972, ולמד לתואר ראשון במוזיקה.
ב-1974 התחתן עם אליזבת ג'ורדן, אותה הכיר בתיכון.
באותה שנה, בוטרל קיבל את הפרויקט הראשון שלו במוזיקה, כמהנדס באולפן ההקלטות של קליפורניה בהוליווד.
ב-1978, הוא עבר לאולפני סאונדקאסל בסילברלייק, שם פגש את ג'ף לין, שבסופו של דבר שכר אותו לעבוד עם ELO.
בשנת 1979 נולדה בתו אדריאן.
שנות ה-80 הושקעו בעבודה עצמאית באירופה ולוס אנג'לס, עם האמנים: הג'קסונים, ELO, מייקל ג'קסון, מדונה, ג'ורג' האריסון, סטארשיפ וטום פטי.
בתו השנייה לורה, נולדה בשנת 1983. הוא עבד עבור מייקל ג'קסון בביתו באנצ'ינו בין 1983 ל-1986, וערך רצועות מתוך Bad.
ב-1988, בוטרל היה שותף להפקת האלבום, Aliens Ate My Buick של תומאס דולבי.
ב-1989, ג'קסון ביקש ממנו להפיק, להנדס ולכתוב שירים לאלבומו Dangerous, והיה שותף בכתיבת הלהיט הגדול ביותר מהאלבום, "Black or White".
הוא שהה במשך שבעה שבועות במקום הראשון במצעד הבילבורד הוט 100 בסתיו 1991.
בנו של בוטרל, ויליאם, נולד בנסיבות קשות בשנת 1990. באותה שנה בנה בוטרל אולפן הקלטות משלו, טודה הול סטודיו, בסמוך לפסדינה פליי-האוס בפסדינה, קליפורניה, וערך ג'אם סשן שבועי.
אותו המקום נקרא "מועדון המוזיקה של ליל שלישי".
אחד מהאמנים המוכרים ביותר שפרצו מכך, הייתה שריל קרואו, שאלבום הבכורה שלה משנת 1993 (שהופק ונכתב בשיתוף בוטרל) נקרא Tuesday Night Music Club.
הסינגל שלה "All I Wanna Do" מאותו אלבום זכה בפרס גראמי להקלטת השנה בטקס ה-37 שאירע ב-1994. האלבום עצמו זכה בשני גראמי נוספים ונמכר בלמעלה מ-3.8 מיליון עותקים בארצות הברית.
ב-1999 הקים בוטרל קבוצה בשם הסטוקמן.
קבוצה זו נודעה ברחבי צפון קליפורניה בזכות המופעים שלה בסגנון הקברט.
ביל בויד הוא שחקן פוקר אמריקאי אשר זכה בארבעה צמידי אליפות העולם בפוקר, וחבר בהיכל התהילה של הפוקר מ-1981.
בויד שירת בצעירותו במשמר הלאומי של ארצות הברית, שם גילה את משחק הפוקר.
בגיל 24 החל לנהל חדרי פוקר שונים בסן פרנסיסקו.
ב-1946 עבר ללאס וגאס והחל לנהל את חדר הפוקר של ה-Golden Nugget, תפקיד אותו מילא עד לסגירתו הזמנית ב-1988 לרגל שיפוצים.
בחדר פוקר זה שוחק לראשונה אומהה הולדם באופן קבוע בלאס וגאס, לאחר שרוברט טרנר הציג את המשחק לבויד והוא הוסיף אותו לרשימת המשחקים, במקור תחת השם Nugget Hold'em, ובהמשך שונה שם המשחק לאומהה.
בויד השתתף באליפות העולם בפוקר משנתו השנייה, והוא זכה ב-4 צמידי אליפות העולם בפוקר ב-4 שנים רצופות, כולם במשחק No Limit Five-Card Stud.
באותן השנים לא השתתפו שחקנים רבים בטורנירים בעלי עלות כניסה של 10,000 דולר, וזכייתו ב-1972 הייתה מול שחקן אחד בלבד.
יוצאת דופן במיוחד הייתה זכייתו שנה לאחר מכן, שאומנם באופן רשמי נחשבת כזכייה בצמיד, אך הוא לא התחרה נגד שחקנים אחרים מכיוון שהיה היחידי שנרשם לטורניר.
ידי הפוקר הראשונות אשר חולקו בחדרי הפוקר של ה-Golden Nugget ב-1946, ושל ה-Mirage ב-1989, היו אליו.
ב-1981 נכנס להיכל התהילה של הפוקר.
כריסטיאן פרדריק ביירס נאודה היה כומר קלוויניסטי אפריקאי, תאולוג ואקטיביסט נגד האפרטהייד בדרום אפריקה.
ביירס נאודה נולד ברודפורט טרנסינוול (כיום חאוטנג) לג'וזואה פרנסואה נאודה ואדריאנה יוהנה נאודה.
הוא אחד משמונה ילדים במשפחה שהייתה חלק מקהילת האפריקאנרים.
אביו היה ראש הכנסייה הרפורמית ההולנדית ומהמקימים של ברודרבונד (Afrikaner Broederbond).
אגודה רבת עוצמה שיישמה ותמכה במדיניות ההפרדה הגזענית של האפרטהייד.
ב-1921 משפחתו עברה לגראף-ריינט במחוז הייקפ.
ביירס נאודה סיים את לימודיו בתיכון אפריקאנרי ב-1931 והלך בעקבות אביו ללימודי תאולוגיה באוניברסיטת סטלנבוש.
הוא סיים את לימודיו ב-1939 עם תואר ראשון בתאולוגיה ותואר שני בשפות.
נאודה הצטרף לברודרבונד כחבר הצעיר ביותר אי פעם בגיל- 25 בלבד.
ב-1940 נאודה מונה לעוזר הכומר הכנסייה ההולנדית הנוצרית בוולינגטון.
במשך- 20 שנה כיהן ככומר בעצמו, והסתובב בעולם והיה משוכנע בבסיס התנכי של האפרטהייד.
באוגוסט של שנת 1940 התחתן עם אליזה ודר, לזוג נולדו שלושה בנים ובת.
ביירס נאודה החל להטיל ספק במוסר של האפרטהייד לאחר שראה שאת ההרס שנגרם למשפחות שחורות בדרום אפריקה.
נקודת המפנה עבורו הייתה טבח שארפוויל ב-1960 כשראה כיצד כוחות המשטרה הרגו כ-69 שחורים שהפגינו בדרכי שלום.
הוא ניתק את הקשר עם הכנסייה שלו והחל להטיל ספק בהצדקה התנכית שהכנסייה ההולנדית הרפורמית נתנה למעשי האפרטהייד.
הכנסייה אמרה שהלבנים הם פרי הציוויליזציה הנוצרית ולכן הם הנעלים.
לאחר שחקר את הנושאה לעומק, ראה שההצדקה התנ"כית שהכנסייה נתנה היא מופרכת, ויצרה עיוותים בכתוב כדי שיתאים לצרכיהם.
בשנת 1961 נאודה הציג את הכנסייה ההולנדית הרפורמית במפגש של מועצת הכנסיות העולמי שנערך בעקבות אירוע שארפוויל, שבו הוא הנחה את ההצהרה הסופית שדחתה את האפרטהייד.
לאחר המקרה, נאודה לא הסכים לחזור במעשיו וסולק מתפקידו.
ב-1963 נאודה פרש מהברודרבונד לאחר- 22 שנות חברות ונחשב לבוגד.
נקודת המפנה הסופית, הייתה כשעמד מול קהילת האפריקאנרים ונדחה באופן גורף, נאודה נאם את הדרשה האחרונה שלו על "סמכותו של ה' לפני סמכות האדם" הסיר את גלימתו ועזב את הכנסייה.
נאודה ומשפחתו היו מנודים לחלוטין על ידי חבריהם מהקהילה האפרקאנרית, הוא אמר לאשתו "עלינו להתכונן ל-10 שנים במדבר".
באותה השנה הוא ייסד את המכון הנוצרי לדרום אפריקה שפעל נגד האפרטהייד.
לאחר 14 שנות פעילות אינטנסיביות באוקטובר 1977 המכון הנוצרי לדרום אפריקה נאסר בידי הממשלה.
ונאודה עצמו קיבל צו איסור, הוא הוחזק במעצר בית קפדני עם הגבלות אינטראקציה ותנועה קשות.
למרות זאת, הוא עדיין המשיך להצליח ליצור קשר בשיטות שונות בצורה סודית והמשיך לתרום רבות למאבק נגד האפרטהייד, בראיון אתו הוא סיפר "תקשרתי דרך מכתבים קבועים שנכתבו בסודיות ונשלחו החוצה.
ומעולם גם לא יצרתי קשר דרך הטלפון.
פשוט הייתי צריך להשתמש בחוכמה כדי למצוא דרכים ואמצעים לעביר מסרים בצורה הסודית ביותר שאפשר.
"לאחר שבע שנים בספטמבר 1984 הוסר צו האיסור של נאודה והוא מייד חזר במלואה הכוח לתרום למאבק נגד האפרטהייד.
ב־1994 לאחר ששמע את נאומו של דה קלרק, שהכריז על דרום אפריקה חדשה.
נאודה אמר "סוף כל סוף!
מה שחלמתי, קיוויתי ועבדתי עבורו נהפך לממציאות".
נלסון מנדלה בתקופת כהונתו כנשיא, כינה את נאודה "מעיין חיי של תקווה לשלום בין גזעים"
ושוב, ביום הולדתו ה-80. מנדלה אמר, חייו של ביירס נאודה הם מגדלור נוצץ לכל תושבי דרום אפריקה – שחור ולבן.
זזה דוגמה להתעלות מעל הגזע, ולהיות דרום אפריקאי אמיתי.
נאודה זכה בפרס ברונו קרייסקי על שירותים למען זכויות אדם (1979, אוסטריה)
פרס ארבעת החירויות של פרנקלין ד.
נאודה קיבל ארבע עשרה תוארי דוקטור לשם כבוד במהלך חייו ובשנת 1993 הוא היה מועמד לפרס נובל לשלום על ידי ועדת שירות הידידים האמריקאית.
ביל אלברט אקמן (; נולד ב-11 במאי 1966) הוא מיליארדר יהודי-אמריקאי, מייסד ומנכ"ל של חברה לניהול קרנות גידור בשם פרשינג סקוור קפיטל מנג'מנט .
גישת ההשקעה גרמה להגדרתו כמשקיע אקטיביסט .
אקמן נולד בניו יורק למשפחה יהודית.
הוא קיבל תואר ראשון (BA) במדעי החברה "בהצטיינות" מאוניברסיטת הרווארד ותואר שני במנהל עסקים (MBA) מבית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד.
לאקמן שלושה ילדים מנישואיו הראשונים.
נשוי בשנית לנרי אוקסמן ולהם בת אחת.
בשנת 1992 החל אקמן את הקריירה הכלכלית שלו כשייסד את חברת ההשקעות גותם פרטנרס יחד עם שותפו דייוויד ברקוביץ.
החברה השקיעה סכומים קטנים בחברות ציבוריות וצמחה במהירות לנכסים בשווי 500 מיליון דולר תחת ניהולה עד שנת 1997.
ב־2004, הקים אקמן את חברת ניהול ההשקעות "פרשינג סקוור קפיטל מנג'מנט" עם 54 מיליון דולר מהכספים האישיים שלו ושל Leucadia National.
החברה השיגה תשואה מצטברת של 11.6 מיליארד דולר עבור משקיעיה עד שנת 2014.
החל משנת 2010 החלה קרן הגידור של אקמן לרכוש מניות של חנות הכלבו המוזלת JC Penney.
אקמן השקיע מיליארדי דולרים בחברות הזנק רבות, כולל השקעה כושלת של 4.6 מיליארד דולר בווליאנט פרמצבטיקה בשנים 2015–2017.
ב־2012 לקח אקמן פוזיציית שורט בשווי מיליארד דולר נגד חברת הרבלייף בטענה שהיא פירמידה כלכלית.
המניה ירדה ב־50% עד שנת 2014 אך אקמן ספג הפסד של כ־500 מיליון דולר כשסגר את הפוזיציה ב־2018. תיק ההשקעות של אקמן בשנים 2015–2018 רשם בעיקר תשואות שליליות, ונגרמו לו הפסדים בסך של 12 מיליארד דולר.
לקראת המיתון הכלכלי ב־2020, ביצע אקמן הגנות על תיק ההשקעות של פרשינג סקוור שהניבו לחברה רווח של 2.6 מיליארד דולר בחודש אחד.
במלחמת חרבות ברזל היה אקמן מהקולות הבולטים נגד האנטישמיות הגואה בארצות הברית ופעל לפיטורי נשיאות אוניברסיטאות הרווארד, פנסילבניה והמכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), שהואשמו באנטישמיות.
בינואר 2024, לאחר שאוניברסיטת פנסילבניה פרסמה, כתגובה לפעילותו בנושא, שבעבודת הדוקטורט של אשתו ישנם 15 מקרים של גנבה ספרותית, הוא הודיע שהוא מקים פרויקט לחקר גניבות ספרותיות של חברי הסגל באוניברסיטאות העילית בארצות הברית.
הפרויקט יתחיל באוניברסיטת MIT וימשיך לשאר האוניברסיטאות.
ב-24 בינואר 2024 כצעד תמיכה בכלכלה הישראלית רכש 4.99% ממניות הבורסה בתל אביב בשווי של 350 מיליון שקל.
בעקבות תקיפת אוהדי מכבי תל אביב באמסטרדם, שאירעה בנובמבר 2024, הודיע אקמן על כוונתו למחוק את קרן הגידור מבורסת יורונקסט אמסטרדם.
ובאותו חודש יצא במתקפה נגד אוניברסיטת ייל והצהיר "ייל אינה שונה מחמאס ואולי אף יותר מסוכנת.
במרץ 2025, פורסם כי קרן פרשינג סקוור של אקמן צפויה לגייס 1.4 מיליארד דולר ממכירת 2.7% ממניות יוניברסל מיוזיק גרופ.
העסקה כוללת מכירת כ-50 מיליון מניות של החברה במחיר של 26.60 אירו למניה.
פרשינג סקוור מחזיקה ב-7.6% ממניות החברה ותישאר בעלת המניות הגדולה ביותר גם לאחר המכירה, עם החזקה של כ-17% מהפורטפוליו שלה.
בעקבות מבצע עם כלביא אמר: "ישראל בת מזל בצורה יוצאת דופן, שנתניהו מוביל את ישראל בתקופה קריטית זו בהיסטוריה".
ביוני 2025 הביע את התנגדותו למועמדותו של זוהרן ממדאני בבחירות לראשות עיריית ניו יורק מטעם המפלגה הדמוקרטית.
התנגדותו נבעה בין היתר מהתבטאויות שנויות במחלוקת של ממדאני בנוגע למדינת ישראל, לתפיסות סוציאליסטיות קיצוניות, ומקרבתו לארגונים בעלי עמדות פרוגרסיוביות ואנטי-ישראליות.
ב-9 בספטמבר 2025 פתח את יום המסחר בבורסת תל אביב, הצהיר כי רכישת מניות הבורסה בראשית 2024 היא "כנראה ההשקעה הטובה ביותר" שעשה, והודיע על כוונתו לבצע השקעות נוספות בישראל באופן פרטי.
בספטמבר 2025 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת חיפה.
נכון לאוקטובר 2025, אקמן נחשב לאחד ממנהלי קרנות הגידור המובילים בעולם.
שוויו הנקי מוערך ב-9.2 מיליארד דולר על ידי פורבס.
ויליאם ריינולדס ארצ'ר הבן הוא עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי בדימוס.
ארצ'ר כיהן שתי קדנציות, מ-1967 עד 1971, בבית הנבחרים של טקסס - מהמפלגה הדמוקרטית לרפובליקנית ב-1967 - ולאחר מכן ייצג את טקסס בבית הנבחרים של ארצות הברית כרפובליקני במשך 30 שנה, מ-1971 עד 2001, וכיהן בשש שנותיו האחרונות כיו"ר ועדת הדרכים והאמצעים של בית הנבחרים.
ארצ'ר נולד ב-22 במרץ 1928 ביוסטון, טקסס.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון סנט תומאס, ארצ'ר למד באוניברסיטת רייס ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת טקסס באוסטין, שם השיג את תוארי ה-BBA והמשפטים שלו (LLB).
באוניברסיטת טקסס, הוא היה חבר בסניף טקסס רו של סיגמא אלפא אפסילון.
עם סיום לימודי המשפטים ב-1951, ארצ'ר התקבל ללשכת עורכי הדין של טקסס והחל את העיסוק שלו ביוסטון, טקסס.
בתוך חודשים, ארצ'ר גויס ושירת כקברניט בחיל האוויר של ארצות הברית לאחר תחילת מלחמת קוריאה.
כשחזר מהשירות ב-1953, ארצ'ר הפך לנשיא הדוד ג'וני מילס, בע"מ ונשאר שם עד 1963.
בינתיים, ארצ'ר התחיל את הקריירה שלו כפוליטיקאי.
הוא כיהן כחבר מועצה וראש עירייה זמני בהאנטרס קריק וילג' בין השנים 1955 עד 1962. חמש שנים מאוחר יותר, ארצ'ר הפך למנהל בנק הייטס סטייט.
במהלך אותה שנה, הוא הפך לחבר בבית הנבחרים של טקסס וכיהן עד שנבחר ליורשו של עמיתו הרפובליקני והנשיא לעתיד ג'ורג' ה.
בוש כחבר הקונגרס האמריקני עבור המחוז השביעי של טקסס.
כשקפץ למירוץ לאחר שבן חסותו של בוש, ג'יימס בייקר, פרש, הוא זכה בבחירות הראשונות שלו עם 65% מהקולות ונבחר מחדש 14 פעמים, מעולם לא התמודד עם התנגדות רצינית במה שהפך לאחד המחוזות הרפובליקנים ביותר בטקסס.
הניצחון שלו ב-1970 התברר כאחוז הנמוך ביותר שלו; בשנים שלאחר מכן הוא מעולם לא ירד מתחת ל-79% מהקולות.
ארצ'ר כיהן כיו"ר ועדת בית הנבחרים לדרכים ואמצעים מ-1995 ועד סוף הקריירה הפוליטית שלו ב-2001. כיו"ר, הוא נודע כ"שמרן פיסקאלי קשוח", האמין שהממשלה לקחה יותר מדי מאזרחי ארצות הברית, וכיו"ר הוא ביקש לצמצם את וושינגטון על ידי צמצום הכסף שהיא לוקחת ממנו.
העם (בהתייחס למיסים), אסטרטגיה פוליטית המכונה "להרעיב את החיה".
ארצ'ר לא הועמד להיבחר מחדש לקונגרס ה-107 של ארצות הברית ולאחר מכן פרש מהפוליטיקה ב-2 בינואר 2001.
ארצ'ר נקט עמדה שמרנית מבחינה פוליטית וחברתית במגוון נושאים; בין השאר, הוא תומך בעונש מוות, מתנגד לאימוץ עבור הומוסקסואלים, וקרא לקצץ במימון הרווחה.
בשנת 1999, ארצ'ר סייע במתן מעמד זמני של האומה המועדפת ביותר (MFN) לסין, בתמיכתו של הנשיא ביל קלינטון, למרות דאגות עמוקות בנושאי זכויות אדם וגירעון הסחר.
בשנה האחרונה לנשיאותו קרא קלינטון לקונגרס לעזור לו לשנות את מעמד יחסי הסחר הנורמלי של סין עם ארצות הברית למצב קבוע.
זה ישנה את חוק הסחר משנת 1974 שהיה בעל מעמד הסחר של סין בבדיקה שנתית כדי לקבוע את דרך הפעולה הטובה ביותר.
ב-15 במאי 2000 הוצגה החקיקה על ידי ארצ'ר והיא הופנתה לוועדת הדרכים והאמצעים בבית הנבחרים.
החקיקה הוצגה באמירה שהצעת החוק נמצאת בעדיפות עליונה לשאר ימות השנה והיא חיונית לשוק החקלאות האמריקאי לקבל גישה לשוק המהווה חמישית מאוכלוסיית העולם.
לאחר פרישה מהפוליטיקה ב-2001, ארצ'ר נשאר פעיל בחיים הציבוריים והחזיק בית בוושינגטון.
אוניל התפטר מתפקיד שר האוצר ב-2002, ארצ'ר נחשב כיורש אפשרי.
הוא שמו של תוכנית מלגות מכובדת עם מערכת אוניברסיטת טקסס, תוכנית המלגות Archer (www.archercenter.org).
התוכנית התחרותית ביותר מביאה סטודנטים מכל רחבי מערכת ה-UT לוושינגטון הבירה לסמסטר שלם של שיעורים והתמחויות במרכז הפוליטי של המדינה.
בין השנים 2006–2009 היה יו"ר הקרן הבינלאומית לשימור.
כיום הוא משמש כמנתח מדיניות בכיר ב-PricewaterhouseCoopers, ומרצה אורח מדי פעם.
ויליאם צ'ארלס ברבר הוא חלוץ הוקי קרח קנדי מקצועני לשעבר ששיחק שתים עשרה עונות בפילדלפיה פליירס בליגת ההוקי הלאומית.
כחבר בקו המפורסם LCB (ר"ת לליץ', קלארק וברבר), עזר ברבר להוביל את הפליירס לשתי זכיות היסטוריות בגביע סטנלי ב-1974 ו-1975. התקבל להיכל התהילה של ההוקי ב-1990. כיום משמש בתור יועץ סקאוטינג עבור הפליירס.
ברבר נבחר על ידי הפליירס במקום השביעי הכללי בדראפט 1972. זומן לאחר 11 משחקים ב-AHL עם ריצ'מונד רובינס.
בעונתו הראשונה עם הפליירס, כבש 30 שערים ו-34 אסיסטים והיה מועמד לזכייה על גביע קאלדר בתור הטירון הטוב ביותר באותה עונה.
ברבר הוצב באגף שמאל על ידי המאמן פרד שרו.
כבש לפחות 20 שערים בכל עונה.
עונתו הטובה ביותר הייתה כשכבש 50 שערים ו-62 אסיסטים בעונת 1975/76. במהלך העונות המוצלחות של הפליירס בפלייאוף גביע סטנלי ב-1974 וב-1975, ברבר כבש שלושה ושישה שערים בהתאמה.
כן כבש עוד שישה שערים בריצת פלייאוף לא מוצלחת ב-1976. בנוסף ליכולות הניקוד המכובדות שלו, ברבר היה גם שחקן גמיש מאוד.
במשחק כוח יכול היה לשמש בתפקיד התקפי ולנצח על המשחק ואם נאלץ לעבור לתפקיד ההגנתי, היה מסוגל לכך.
בגביע קנדה 1976, הבקיע ברבר את אחד משעריו המפורסמים בזמן ששיחק עבור נבחרת קנדה.
במהלך הגמר מול צ'כוסלובקיה, כבש ברבר שער שהשווה את התוצאה והמשחק עבר להארכה ובסופו של דבר הטורניר הסתיים בניצחונה של נבחרת קנדה.
הוביל את הקבוצה במהלך שנות השמונים.
בעונת 1979/80, לפליירס היה שיא עם רצף של 35 משחקים ללא הפסד וברבר היה התורם העיקרי לכך.
עזר לפליירס להעפיל לגמר גביע סטנלי באביב 1980 עם מספר שערי פלייאוף חשובים מול ניו יורק ריינג'רס ומינסוטה נורת'סטארס.
ברבר היה קפטן הפליירס בעונת 1981/82 ובחלק מ-1982/83. נכון לסוף עונת 2012/13, הוא עדיין מחזיק בשיא הבקעות בקריירה כשחקן פליירס עם 420 שערים.
כן מחזיק בהובלת שערי פלייאוף בקריירה של הקבוצה בשוויון עם ריק מקליש; לשניהם יש 53 שערי פלייאוף.
ברבר נאלץ לפרוש כשחקן בתום עונת 1984/85 לאחר שלא הצליח לחזור לכושר עקב ניתוח חוזר בברך, באביב 1984. הפליירס הפרישו את מספר 7 שלו ב-7 באוקטובר 1990, מיד לאחר שהתקבל להיכל התהילה של ההוקי.
ב-14 בינואר 2017, שיחק ברבר מול קהל עם למעלה מ-19,000 צופים בוולס פארגו סנטר במשחק בוגרי היובל של הפליירס נגד בוגרי פיטסבורג פינגווינס ושיחק לצד חבריו הוותיקים, בובי קלארק ורגי ליץ'.
המשחק הסתיים בשוויון 3–3. לפני המשחק, ברבר הצהיר שזה יהיה משחק הבוגרים האחרון שלו.
לאחר קריירת המשחק, החל ברבר לאמן.
אימן את הרשי ברס במהלך 16 משחקים ב-1985. היה עוזר מאמן פליירס בין 1985 ל-1988. אימן את קבוצת המשנה של הפליירס, פילדלפיה פאנטומס במשך ארבע שנים וזכה בגביע קאלדר הראשון שלו ושל הקבוצה ב-1998. היה המאמן הראשי של הפליירס מדצמבר 2000 עד אפריל 2002 וזכה בגביע ג'ק אדמס לאחר 2000/01.
ברבר היה מנהל סגל השחקנים של טמפה ביי לייטנינג, תפקיד בו כיהן מאוגוסט 2002 עד יוני 2008. שמו של ברבר נוסף לגביע סטנלי בפעם השלישית ב-2004 עם טמפה ביי.
ב-13 באוקטובר 2008 חזר לארגון הפליירס, לאחר שמונה לשמש כיועץ סקאוטינג.
לברבר ואשתו ג'ני שני ילדים.
ג'ני נפטרה מסרטן ריאות בשנת 2001. ב-25 בספטמבר 2010, חנות בשם ספורט קומפלקס של ביל ברבר נפתחה לכבודו בעיר ילדותו קלאנדר שבאונטריו.
ויליאם הנרי "ביל" גייטס השלישי הוא יזם, איל הון, משקיע, סופר ונדבן אמריקאי.
בשנת 1975, גייטס ופול אלן ייסדו את מיקרוסופט, שהפכה לחברת התוכנה הגדולה בעולם.
במהלך הקריירה שלו במיקרוסופט, גייטס מילא את תפקידי היו"ר, המנכ"ל ואדריכל התוכנה הראשי (Chief Software Architect), והיה בעל המניות הגדול ביותר עד מאי 2014.
מאז 1987, גייטס נכלל ברשימת האנשים העשירים בעולם של פורבס, והיה העשיר ביותר במשך שנים רבות לסירוגין.
לאחר שהתגרש וחלק את הונו עם אשתו לשעבר מלינדה, הונו פחת משמעותית.
בספטמבר 2025 הוערך הונו בכ-106.6 מיליארד דולר, מקום 17 בעולם.
גייטס נולד בעיר סיאטל שבמדינת וושינגטון למשפחה אמידה פרוטסטנטית אדוקה.
אביו, ויליאם גייטס האב, היה עורך דין שעסק בדיני חברות.
אמו, מרי מקסוול גייטס, הייתה חברה במועצות מנהלים של חברות בנקאיות כ-First Interstate Bank ו-Pacific Northwest Bell.
כבן עשירים טיפוסי למד גייטס בבית הספר התיכון היוקרתי בעיר שם פיתח את כישורי התכנות שלו על מחשב בית-הספר.
כמו כן במהלך לימודיו בתיכון עבד בחברת ISI כמהנדס תוכנה על קטע תוכנה בתמורה לאפשרות גישה למחשב.
בשנת 1973 התקבל לאוניברסיטת הרווארד, אך גילה עניין מועט בלימודים ונשר מהם כעבור זמן לא רב.
במהלך תקופת לימודיו פיתח גייטס עם חבר ילדות, פול אלן, מפרש לשפת BASIC למחשבי Altair 8800, המחשב האישי הראשון שזכה להצלחה כלשהי.
הפרויקט של גייטס ואלן הושפע משפת התכנות הקלה ללמידה, BASIC, שפותחה בדארטמות' קולג' לצורכי הוראה.
ב-1975 נטש גייטס סופית את לימודיו, והקים, ביחד עם אלן, את חברת התוכנה מיקרוסופט.
ב-5 בינואר 1993 גייטס נישא למלינדה פרנץ', ילידת-טקסס ובאותה עת אקדמאית ומורה פרטית לתכנות מחשבים ומתמטיקה.
הם גרים בסמוך לאגם וושינגטון במדינת וושינגטון.
ב-3 במאי 2021 הודיעו בני הזוג כי הם מפרקים את קשר הנישואין ביניהם, ובאוגוסט 2021 התגרשו.
מעבר לפעילותו במיקרוסופט, פרסם גייטס ספר בשם "עסקים במהירות המחשבה".
גייטס הקים יחד עם אשתו את קרן ביל ומלינדה גייטס בשנת 2000, העוסקת בתרומות למוסדות חינוך ומחקר רפואי.
הוא ורעייתו לשעבר, היו מגדולי הפילנתרופים בעולם.
תרומותיו של גייטס, במסגרת הקרן, נאמדות בכ-42.3 מיליארד דולר.
בין השאר, תרם מלגות לימוד בהיקפים ניכרים לאוכלוסיות מוחלשות וסייע לקידום המלחמה במחלות, בפרט במחלות המאיימות על העולם השלישי.
גייטס יזם וקידם, יחד עם וורן באפט, את קמפיין התחייבות הנתינה, המעודד מיליארדרים לתרום את מרב הונם לצדקה.
בינואר 2000 פרש גייטס מתפקיד מנכ"ל מיקרוסופט, והוחלף על ידי סטיב באלמר.
ב-2004 הוא נבחר לאיש השנה של המגזין טיים ול"גורו המושלם מספר 2" של ה"Financial Times" (במקום הראשון דורג פיטר דרוקר ובמקום השלישי ג'ק וולש).
ב-15 ביוני 2006 הודיע על התחלת תהליך פרישתו מתפקיד יושב ראש החברה, כדי להתמקד בפילנתרופיה.
ב-30 ביולי 2018 עברו סמכויותיו במלואן למחליפו בתפקיד, ריי אוזי, בעוד גייטס נשאר חבר הנהלה.
בדצמבר 2008 הוענק לביל גייטס "פרס איינשטיין" מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-4 בפברואר 2014 הודיע גייטס כי הוא פורש מתפקידו כיושב ראש מועצת המנהלים של מיקרוסופט.
במרץ 2020 דווח כי גייטס יפרוש גם מחברות בדירקטוריון החברה.
ב-2016 החליט נשיא ארצות הברית ברק אובמה להעניק לו ולרעייתו את מדליית החירות הנשיאותית, עיטור הכבוד הגבוה במדינה.
ב-2007 הקים גייטס קרן הון סיכון חדשה בשם Global Village, ביחד עם מארק צוקרברג, מייסד פייסבוק, אריק שמידט, יו"ר גוגל ועוד, במטרה להשקיע בחברות סטארט-אפ צעירות.
במרץ 2014 נשא הרצאה בוועידת TED על הצורך בהיערכות עולמית מול מגפה אפשרית.
באוקטובר 2019 ערך גייטס כנס בשם Event 201 ובו דימה תרחיש של מגפה עולמית.
חודש לאחר מכן, בנובמבר 2019, פרצה מגפת וירוס הקורונה.
ביל גייטס הוא שחקן ברידג' נלהב.
שותפו בברידג' הוא וורן באפט.
במאי 2025 הודיע כי יעביר 99% מהונו האישי, 107 מיליארד דולר, דרך קרן הצדקה שלו עד 2045, במטרה להיאבק בעוני ובמחלות בעולם.
ויליאם סקוט "ביל" גולדברג הוא שחקן ומתאבק עבר יהודי-אמריקאי, שהופיע בארגוני ההיאבקות WWE ו-WCW.
גולדברג נחשב לאחד המתאבקים המקצועיים ביותר בכל הזמנים.
גולדברג נולד בטולסה, אוקלהומה שבארצות הברית, להורים יהודים ממוצא אשכנזי.
אמו, את'ל (לבית קסנר), היא מכליאה זני פרחים ואף יצרה זן חדש של סחלב בשנת 2000 על-שמו.
אביו, ג'ד גולדברג, נפטר בשנת 2006, והיה גינקולוג ומיילד.
גולדברג גדל והתחנך בבית יהודי-רפורמי, אך עם זאת משפחתו כן נהגה לחגוג חגים יהודיים (גם נודע בכך שהחליט שלא-להיתאבק בימי כיפור).
כמו כן, חגג בר מצווה בבית כנסת רפורמי שבעיר הולדתו.
גולדברג היה שחקן פוטבול, ששיחק במספר קבוצות ב-NFL, אולם פציעה קטעה את הקריירה שלו.
בשנת 1996 גולדברג הצטרף לארגון ההיאבקות WCW.