tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הנשיא הסוציאליסטי הראשון, פרנסואה מיטראן, שנבחר ב-1981, תמך גם הוא בפרשנות זו.
החל משנת 1986 נבחרו מעת לעת פרלמנטים עם רוב שלא תמך בנשיא.
תקופות כאלה מכונות בצרפת חיים משותפים (), ובהן הנשיא ממנה ראש ממשלה מהרוב הפרלמנטרי החדש.
במהלך החיים המשותפים, מלבד הסמכויות השמורות לנשיא על פי החוקה, כל שאר סמכויות הממשלה מופעלות על ידי ראש הממשלה.
בשנת 2000 תוקנה החוקה על ידי קיצור כהונתו של הנשיא משבע שנים לחמש, במקביל לתקופת כהונת הפרלמנט.
משמעות התיקון היא שהבחירות לנשיאות צרפת יתקיימו בסביבות הבחירות לפרלמנט, מה שמגדיל את הסיכוי לבחירת נשיא ופרלמנט שיסכימו זה עם זה ומפחית את הסיכוי לחיים משותפים.
החוקה קובעת את בחירת הנשיא והפרלמנט, בחירת הממשלה, הסמכויות של כל אחד מהם והיחסים ביניהם.
הוא מבטיח סמכות שיפוטית ויוצר בית משפט גבוה, מועצה חוקתית ומועצה כלכלית וחברתית.
החוקה מאפשרת אשרור של אמנות בינלאומיות וכאלה הקשורות לאיחוד האירופי.
לא ברור אם הנוסח תואם את משפט האיחוד האירופי.
החוקה גם קובעת שיטות לתיקון של עצמה: משאל עם (סעיף 11) או הליך פרלמנטרי בהסכמת הנשיא.
התיקון חייב להיות מאומץ על ידי שני בתי הפרלמנט ולאחר מכן לעבור ברוב רגיל במשאל עם או ברוב של שלוש חמישיות בקונגרס הצרפתי, מושב משותף של שני בתי הפרלמנט (סעיף 89).
לפני 1971, אף על פי שהחלטות ביצועיות, מינהליות ושיפוטיות היו חייבות לעמוד בעקרונות הכלליים של המשפט, לא היו הגבלות על החקיקה.
ההנחה הייתה ששופטים לא נבחרים ופקידים ממונים אחרים לא יהיו מסוגלים לבטל חוקים שעברו בפרלמנט הצרפתי שנבחר ישירות.
בשנת 1971 ציינה החלטה של המועצה החוקתית את ההקדמה לחוקה והתייחסויותיה לעקרונות שנקבעו בהצהרת זכויות האדם והאזרח כסיבה לדחיית חוק, שלטענת המועצה הפר את אחד העקרונות הללו.
למרות שנחשבה אז כהפיכה משפטית, ההחלטה היוותה היום את הבסיס של המועצה החוקתית.
מאז "החסימה החוקתית" כוללת לא רק את החוקה, אלא גם את שאר המסמכים הנזכרים בהקדמה שלה:
הצהרת זכויות האדם והאזרח משנת 1789
ההקדמה לחוקת 1946 (המוסיפה מספר "זכויות חברתיות", כמו גם שוויון בין גברים לנשים)
האמנה לאיכות הסביבה משנת 2004
מאז ניתנה האפשרות לעתור נגד חוקים בפני המועצה.
בפועל האופוזיציה עותרת נגד החוקים השנויים במחלוקת.
התהליך מזכיר את הביקורת השיפוטית בישראל, בה נפסלים חוקים על ידי בית המשפט הגבוה לצדק מאז המהפכה החוקתית.
בחוקה כתובים עקרונות הרפובליקה הצרפתית:
רווחה סוציאלית, כלומר כל אזרחי המדינה חייבים להיות מסוגלים לגשת לשירותים ציבוריים בחינם ולהיעזר בהם בעת הצורך.
חילוניות , כלומר הכנסיות מופרדות מהמדינה והחופש מהדת מוגן.
דמוקרטיה, כלומר הפרלמנט והממשלה נבחרים על ידי העם.
אי-חלוקה, כלומר העם הצרפתי מאוחד במדינה ריבונית אחת עם שפה אחת, השפה הצרפתית, וכל האנשים שווים.
החוקה של 1958, הידועה גם כחוקת הרפובליקה הצרפתית החמישית, מקיימת את המבנה השלטוני הנוכחי של צרפת.
היא מספקת יציבות פוליטית וכוללת את העקרונות של הדמוקרטיה, זכויות האדם, הפרדת הרשויות, והתחייבות למדינה אחת מאוחדת עם מערכת פוליטית פרלמנטרית ונשיאותית.
החוקה חותרת לשלב בין שלטון מרכזי חזק לבין דמוקרטיה פרלמנטרית.
פרק 1 - תיאור המדינה
סעיף 1 - עקרונות הרפובליקה הצרפתית
סעיף זה מהווה את לב החוקה ומכיל את עקרונות היסוד של הרפובליקה הצרפתית.
החוקה קובעת את היסודות הדמוקרטיים של הרפובליקה הצרפתית.
סעיף 1 קובע כי צרפת היא רפובליקה דמוקרטית, וללא כל קשר לצורת המשטר, הממשל יהיה ריבוני ויתנהל על פי עקרונות של חירות, שוויון ואחווה.
עקרון הריבונות: הריבונות הצרפתית שייכת לעם הצרפתי בלבד, ולא לשום מוסד או אדם.
כלומר, השלטון מבוצע בשם העם, והעם הוא שמקבל את ההחלטות הפוליטיות.
שוויון: החוקה קובעת כי כל האזרחים יהיו שווים בפני החוק ללא קשר למעמד חברתי, גזע, דת או מין.
כל אזרח זכאי למעמד משפטי זהה.
חירות: כל אדם בצרפת זכאי לחופש אישי, חופש הביטוי, חופש ההתאגדות, חופש הדת, וחופש הביטוי.
החוקה מצהירה כי צרפת היא לא רק מדינה של חוקים וצרכים פוליטיים, אלא גם קהילת אזרחים האוחזת באחווה.
עקרון האחווה מבטיח סולידריות בין האזרחים והגנה על הקשרים החברתיים בין כל חלקי החברה הצרפתית.
סעיף 1 מבהיר כי זכויות האדם והחירויות האוניברסליות הם חלק מהותי מהחוקה.
החוקה מבטיחה את ההגנה על זכויות פרטיות, זכויות פוליטיות ואזרחיות עבור כל האזרחים, כך שהיא מחויבת לספק ביטחון אישי לכל אדם במדינה.
החוקה הצרפתית קובעת כי כל האזרחים, המוסדות, והממשלה כפופים לחוקה ולחוקי המדינה, ושהם אינם יכולים לפעול בניגוד לעקרונות היסוד המובילים את המדינה.
סעיף 2 - ריבונות העם
סעיף זה עוסק בריבונות העם, שהיא עקרון יסוד בחוקה הצרפתית.
כל הכוח השלטוני מקורו בעם, והחוקה מבטיחה שהרפובליקה הצרפתית תתנהל בהתאם לרצון העם ובצורה דמוקרטית.
הכוח השלטוני שייך לעם הצרפתי.
כל השלטון במדינה מופעל בשם העם, ושום רשות או מוסד לא יכולים לפעול בניגוד לרצון העם.
העם הוא המקור לכל הסמכויות השלטוניות.
ריבונות העם מתבצעת דרך הבחירות הדמוקרטיות.
עם קיום הבחירות הכלליות והציבוריות, העם בוחר את נציגיו, ובכך מכתיב את כיוון השלטון במדינה.
דרך האספה הלאומית והסנאט, דרך הבחירות המנהליות, והמשאלים הציבוריים, העם מבצע את שלטונו באופן ישיר ועקיף.
סעיף 3 - עקרון שלטון החוק
סעיף 3 קובע את עקרון שלטון החוק במדינה, לפיו כל פעולה של השלטון חייבת להיות על פי החוק, והאזרחים חייבים לציית לחוקים שנחקקו.
הגבלת פעולתה של הרשות המבצעת: כל פעולה של המדינה חייבת להסתמך על חוקים שנחקקו על ידי הרשות המחוקקת, ולא ייתכנו פעולות שרירותיות של השלטון או פגיעות בזכויות פרטיות ללא בסיס חקיקתי ברור.
סעיף 4 - צורת המדינה
סעיף זה מבהיר את צורת המשטר של המדינה, שהיא רפובליקה.
החוקה שותפה בהכרה בעקרונות הרפובליקה הצרפתית, שבהם השלטון מצוי בידיים של העם.
אין מקום למשטר מלוכני או למשטרים של אוליגרכיה.
סעיף זה גם מגדיר את הקווים המרכזיים של הסדר החברתי והפוליטי בצרפת.
סעיף 5 - שימור שלמות הטריטוריה
סעיף 5 קובע כי שלמות הטריטוריה הצרפתית לא תישחק או תיפגע.
אם יש לאיומים על הגבולות או על שלמות המדינה, תהיה חובה על הרפובליקה להפעיל אמצעים דחופים לשמירה על הטריטוריה.
סעיף 6 - בחירות כלליות
החוקה קובעת את הבחירות הכלליות, בהן כל אזרח מעל גיל 18 זכאי לבחור ולהיבחר.
בחירות אלה הן חופשיות, שוות, חשאיות וכוללות.
הבחירות מתקיימות באופן תקופתי ובאמצעות הצבעה ישירה כדי להבטיח את הדמוקרטיה הייצוגית במדינה.
הרשות המבצעת בצרפת מורכבת מהנשיא וההמשלה, כאשר לכל אחד מהם תפקידים וסמכויות ברורים.
הרשות המבצעת אחראית על ניהול המדינה, קביעת מדיניות, ביצוע חוקים וייצוג המדינה בזירה הבינלאומית.
הנשיא מכהן כראש הרשות המבצעת, ויש לו סמכויות נרחבות, בעוד שראש הממשלה והממשלה כולה פועלים בניהול השוטף של ענייני המדינה.
הנשיא הצרפתי הוא תפקיד מרכזי מאוד במערכת השלטון, ובעל סמכויות רחבות ביותר, במיוחד בתחום מדיניות החוץ והביטחון.
הבחירה וההסמכה: הנשיא נבחר בבחירות ישירות מדי 5 שנים (נכון לשנת 2024).
הוא עומד בראש המדינה ומייצג את המדינה בזירה הבינלאומית.
סעיף 5: של החוקה קובע כי הנשיא אחראי על שמירת האחדות הלאומית והכיבוד של החוקה.
הנשיא מחויב להפעיל את סמכויותיו בהתאם לכללי החוקה ולהקפיד על הדמוקרטיה.
סעיף 6 קובע כי הנשיא נבחר לקדנציה של חמש שנים וכי הוא לא יכול להיבחר יותר מפעמיים ברצף.
סעיף 8: קובע את סמכות הנשיא במינוי ראש הממשלה, ואחריו, במינוי חברי הממשלה.
נשיא יכול להדיח את ראש הממשלה במקרים מסוימים, אך למעשה הדבר נעשה במקרים קיצוניים.
סעיף 15: הנשיא הוא המפקד העליון של הצבא, והוא יכול להפעיל את הצבא בעת הצורך, למשל, במהלך משברים ביטחוניים או מלחמה.
הנשיא אחראי גם על מדיניות החוץ של צרפת, והוא מיופה כוח המדינה בקשרים בינלאומיים.
בנוסף, הנשיא יכול להפעיל את סמכותו לכנס את האספה הלאומית (הפרלמנט) או להפסיק את כהונתה (לפרסם צוים לבחירות חדשות), במיוחד במקרה של משבר פוליטי.
הממשלה הצרפתית היא רשות מבצעת, בראשות ראש הממשלה, והיא אחראית לניהול השוטף של המדינה.
הממשלה מורכבת מחברי הממשלה, אשר ממונים על ידי הנשיא או ראש הממשלה.
כל חבר ממשלה עומד בראש משרד ומופקד על תחום ניהולי מסוים (כגון בריאות, כלכלה, חינוך).
ראש הממשלה נבחר על ידי הנשיא ומאושר על ידי האספה הלאומית.
הממשלה חייבת לפעול בהתאם למדיניות שנקבעת על ידי הנשיא והפרלמנט.
ראש הממשלה ממונה על ידי הנשיא והוא אחראי על ניהול הממשלה ומימוש מדיניותה.
הממשל הצרפתי מאופיין בשיתוף פעולה הדוק בין הנשיא וראש הממשלה, במיוחד כאשר יש "קואליציה נשיאותית" (כלומר, כאשר הנשיא וראש הממשלה הם מאותו מפלגה פוליטית).
ראש הממשלה אחראי על ביצוע החוקים במדינה.
הוא מכנס את הישיבות הממשלתיות, מנהל את מדיניות הממשלה ומבצע את ההוראות שניתנות לו על ידי הנשיא.
ראש הממשלה מקבל מנדט להגיש הצעות חוק לחוקק חוקים בעניין כלכלה, חינוך, בריאות ועוד.
הוא אחראי על ניהול משברים פנימיים, וכשהממשלה נדרשת לנקוט בפעולות חריגות (למשל, בעיתות חירום), ראש הממשלה מקבל את ההחלטות.
הסמכות לייעוץ לנשיא: ראש הממשלה מקבל מנדט לבצע ייעוץ לנשיא בעניין פנים וביטחוני.
הרשות המחוקקת בצרפת היא דו-בתית, כלומר, היא מורכבת משני בתים: האספה הלאומית (Assemblée nationale) והסנאט (Sénat).
כל אחד מהבתים מציע, דן ומאשר חוקים, ויש להם תפקידים שונים.
האספה הלאומית היא הגוף המרכזי של הרשות המחוקקת ומורכבת מ-577 חברי פרלמנט הנבחרים ישירות בבחירות כלליות לכל תקופה של 5 שנים (כמו הנשיא).
לכל חבר אספה יש את הזכות להציע חוקים ולבצע פיקוח על פעולתה של הממשלה.
חקיקת חוקים: האספה הלאומית אחראית על חקיקת רוב החוקים במדינה.
הצעות חוק יכולות להיות מוגשות על ידי חברי האספה או על ידי הממשלה.
פיקוח על הממשלה: חברי האספה מבצעים פיקוח על פעולתה של הממשלה, והם יכולים להביע בה אי-אמון (כפי שמפורט בסעיף 49 לחוקה).
האספה הלאומית יכולה להצביע אי-אמון נגד הממשלה, ובכך להכריח את ראש הממשלה להתפטר.
הסנאט בצרפת מורכב מ-348 חברים שנבחרים על ידי אסיפות אזוריות (לפי פרובינציות ומחוזות).
הסנאט לא נבחר ישירות על ידי הציבור, אלא נבחר באמצעות מערכת אלקטורלית עקיפה.
הסנאט עוסק בעיקר בפיקוח על החוקים שמאושרים על ידי האספה הלאומית.
אם הסנאט לא מקבל הצעת חוק שהועברה לו, הוא יכול להחזיר אותה עם תיקונים, אך בסופו של דבר האספה הלאומית יכולה לאשר אותה גם ללא הסנאט.
הסנאט לא אחראי להטיל אי-אמון על הממשלה, אך יש לו תפקיד חשוב במערכת הפיקוח והביקורת.
הרשות השופטת בצרפת נועדה לאכוף את החוק ולהבטיח שהחוק מתקיים כפי שנקבע על ידי המחוקק.
הרשות השופטת עצמאית לחלוטין מהשלטון המבצעי והמחוקק, ותפקידה הוא לפסול חוקים או החלטות שמנוגדות לחוקה.
המערכת המשפטית הצרפתית מתאפיינת במבנה היררכי שבו ישנן ארבעה סוגים עיקריים של בתי משפט:
בתי משפט מנהליים (Conseils d'Etat)
החוקה הצרפתית מבטיחה את העצמאות השיפוטית והאחריות המשפטית של מערכת המשפט, כך שאין לרשויות המבצעות או המחוקקות להשפיע או להתערב בפסיקות השופטות.
החוקה קובעת שפקידי המערכת השיפוטית לא יכולים להיות מושפעים מהכוחות הפוליטיים, והם יכולים להפעיל אקטיביזם שיפוטי במקרים של החלטות מחוקקות שמנוגדות לחוקה או לזכויות האזרח.
פרק 6 - מערכת המשפט
פרק 6 בחוקה הצרפתית עוסק במערכת המשפטית של הרפובליקה הצרפתית ובפיתוחה של מערכת עצמאית ואפקטיבית שיכולה לפקח על פעולתה של הממשלה ולשמור על עקרונות הדמוקרטיה.
הרשות השופטת בצרפת נפרדת לחלוטין מהשלטון המבצעי והמחוקק, והעצמאות השיפוטית היא אחד העקרונות המרכזיים של החוקה.
סעיף 64 – עצמאות השופטים: החוקה מבטיחה את עצמאות השופטים תוך כדי כך שהם לא יוכלו להיות כפופים ללחץ פוליטי מצד הרשויות המבצעת או המחוקקת.
סעיף 65 – הוועדה לבחירת השופטים: הוועדה הזאת אחראית להמליץ על מינויים לשיפוט, והיא פועלת על מנת לשמור על אובייקטיביות ויושר.
סעיף 66 – השופטים יכולים לפסול חוקים אשר אינם תואמים את העקרונות החוקתיים, והם מחויבים להפעיל את סמכויותיהם בהתאם לזכויות האדם ולהגבלות החוק.
פרק 7 - המועצה החוקתית
המועצה החוקתית (Conseil Constitutionnel) מהווה את הזרוע החוקתית שמפקחת על חוקיות החוקים ומפקחת על תקינות פעולתה של המדינה, במיוחד בנוגע לבחירות ולחוקי היסוד.
תפקיד המועצה החוקתית: המועצה אחראית לוודא שהחוקים שאושרו על ידי הפרלמנט לא סותרים את החוקה הצרפתית.
היא עוסקת בהערכות חוקתיות של הצעות חוק, והיא משמשת כגוף המפקח על הליך החקיקה, במיוחד לגבי חוקים שנוגעים לזכויות אדם ולפגיעות אפשריות באיזון הדמוקרטי.
סעיף 56 – המועצה החוקתית מורכבת משנים עשר חברים, שמינויים תלויים בנשיא, בפרלמנט ובבית המשפט העליון.
הם ממונים לתקופה של 9 שנים ולא ניתן להדיחם בקלות, דבר שמבטיח את עצמאותם.
סמכויות המועצה החוקתית כוללות את אפשרות הפסילה של חוקים אם הם מפרים את עקרונות החוקה.
פרק 8 - תיקונים לחוקה
הפרק ה-8 של החוקה עוסק בתהליך תיקון החוקה, שהוא תהליך מחמיר במטרה לשמור על יציבותה של החוקה, אך עם זאת מאפשר לה להשתנות ולהתעדכן בהתאם לצורכי הזמן.
סעיף 89 – תהליך תיקון החוקה: תיקון לחוקה יכול להתבצע על ידי האספה הלאומית והסנאט בהצבעה של רוב חברי הפרלמנט, או על ידי העם באמצעות משאל עם.
אם הצעת תיקון לא הוסכמה בפרלמנט, היא עשויה להיות מועברת לשאלת משאל עם, שם העם יקבע אם לאשר את התיקון.
תהליך זה מבטיח את היציבות החוקתית, אך גם מאפשר גמישות במקרים של צורך בשינויים גדולים, כמו בסוגיות פוליטיות או חברתיות.
פרק 9 - סדרי ממשלה בשעת חירום
החוקה הצרפתית מכילה מנגנון לשעת חירום המאפשר לממשלה לנקוט באמצעים חריגים בעת מצבים בלתי רגילים, כגון מלחמה או משברים גדולים.
זאת על מנת לשמור על יציבות המדינה ולהתמודד עם מצבים של איום מיידי.
סעיף 16 – הנשיא יכול להפעיל סמכויות חירום בנסיבות קיצוניות, כמו מלחמה או איום ממשי על המדינה.
בעת שימוש בסמכויות אלה, הנשיא מקבל את הזכות להפעיל אמצעים חריגים כמו התפשטות צבאית או הגבלות על זכויות האזרח.
סעיף 36 – מסדיר את כינוס הממשלה במצבי חירום, ומבהיר את סמכויות הממשלה והנשיא בהגנה על המדינה.
פרק 10 - פרק שנוגע לחברות במדינות אחרות
החוקה הצרפתית כוללת התייחסות לשטחים שמעבר לאירופה ולחברות של צרפת עם מדינות אחרות.
המדובר בשטחים הצרפתיים כמו הפולינזיה הצרפתית והגוואדלופ, שבהם החוקה מתקיימת תחת משטר מיוחד.
סעיף 73 - הפרק קובע כי החוק הצרפתי חל על השטחים הללו, אך עם התאמות ומודיפיקציות בהתאם לצורכי כל שטח.
זאת, על מנת לאפשר להם אוטונומיה חלקית, תוך שמירה על קשר הדוק עם צרפת.
פרק 11 - זכויות האדם
פרק זה עוסק בהגנה על זכויות האדם בצרפת, ובפרט באותם עקרונות שנקבעו בהצהרת זכויות האדם של 1789, אשר מהווה את הבסיס לזכויות פרטיות וכלליות במדינה.
סעיף 1 - החוקה מבטיחה את עקרונות שוויון, חירות, ואחווה.
סעיף 2 - כל אזרח בצרפת זכאי לזכויות פרט שמוקנות לכל אדם, כמו חופש הביטוי, חופש הדת, חופש העיתונות, והגנה על פרטיות.
פרק 12 - ההסכמים הבינלאומיים
הפרק עוסק בהסכמים בינלאומיים בין צרפת למדינות אחרות.
הסכמים בינלאומיים יכולים להיות חשובים במיוחד בשמירה על אינטרסים פוליטיים, כלכליים וביטחוניים של המדינה.
סעיף 52 - החוקה מאפשרת לראש הממשלה ולנשיא להסכים על הסכמים בינלאומיים, אך כל הסכם חייב לעבור אישור של האספה הלאומית.
סעיף 53 - נוגע להסכמים שמחייבים את הצרפתים, כמו הסכמים כלכליים או צבאיים.
פרק 13 - נשיאות חירום בשעת מלחמה
כחלק מההגנה על המדינה במצבים קיצוניים, סעיף זה עוסק בהפעלת נשיאות חירום בעת מלחמה.
סעיף 16 - הנשיא מקבל סמכויות נרחבות בעת מלחמה או איום ביטחוני, כולל שליטה על הצבא, חקיקת צווים דחופים ויכולת להגביל זכויות פרט בעת הצורך.
פרק 14 - ההגנה על טריטוריית הרפובליקה
פרק זה עוסק בזכותה של צרפת להגן על גבולותיה מפני כל איום חיצוני או פנים.
החוקה מאפשרת סנקציות ואמצעים צבאיים לשמירה על הטריטוריה.
סעיף 25 - קובע את הזכות להפעיל צבא להגנה על הטריטוריה.
פרק 15 - תחולה ודינים נוספים
פרק זה קובע את התחולה של החוקה ואת הדינים הנוספים הנוגעים למערכת השלטונית ולתפקוד המדינה, כמו גם את ההתאמות הנדרשות במדינות ובאזורים מעבר לים.
סעיף 88 – החוקה נחשבת כחוק העליון, ולפיכך כל חקיקה או פעולה המנוגדת לה תהיה בטלה.
לפי סעיף 89, לחוקה יש נוסחה מתקנת.
ראשית, הצעת חוק חוקתית חייבת לעבור בשני בתי הפרלמנט.
לאחר מכן, הצעת החוק חייבת להיות מאושרת על ידי הקונגרס, מושב משותף מיוחד של שני הבתים, או לעבור במשאל עם.
ב-1962 הציע שארל דה גול שהנשיא ייבחר בבחירות ישירות.
הוא עקף את הליך התיקון החוקתי על ידי שליחת ההצעה ישירות למשאל עם, לפי סעיף 11. הנוהל היה הליך להצעת חקיקה, לרבות שינוי ארגון המוסדות החוקתיים.
משאל העם של 1962 אושר ב-62% מהקולות, אך רק 46% מהמצביעים הרשומים הצביעו בעדו.
התיקון איפשר לעם לבחור את הנשיא, מפני שהפרלמנט היה מפיל את הצעת החוק.
משאל העם היה שנוי במחלוקת מאוד באותה תקופה, אך המועצה החוקתית קבעה שהיא יכולה לבחון רק פעולות חקיקה לא-חוקתיות, לא פעולות ביצועיות.
מאחר שמשאל העם הוצע על ידי הרשות המבצעת, הוא לא נתון לביקורת.
מאחר שמשאל העם ביטא את רצון העם הריבוני, קבעה המועצה כי התיקון אומץ.
ב-21 ביולי 2008 העביר הפרלמנט רפורמות חוקתיות של הנשיא ניקולא סרקוזי בהפרש של שני קולות.
השינויים, שהיו סופיים, הציגו מגבלה של שתי קדנציות רצופות לנשיאות, העניקו לפרלמנט זכות וטו על כמה מינויים לנשיאות, הפסיקו את השליטה הממשלתית על מערכת הוועדות של הפרלמנט, אפשרו לפרלמנט לקבוע סדר יום משלו, אפשרו לנשיא לנאום בפרלמנט בזמן המושב וסיים את זכותו של הנשיא לחנינה קולקטיבית.
ציר הזמן של החוקות הצרפתיות
חוקת רומא של בית הדין הפלילי הבין-לאומי (ICC) היא אמנה בין-לאומית הכוללת את עקרונות היסוד לפיהם פועל בית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג.
החוקה אומצה בוועידה דיפלומטית שנערכה ברומא, איטליה, ב-17 ביולי 1998, ונכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2002. נכון לנובמבר 2024, בחוקה חברות 124 מדינות, בנוסף לרשות הפלסטינית.
היא קובעת, בין היתר, את תפקיד בית הדין, את הפשעים שבסמכותו, את התנאים להפעלת סמכות השיפוט שלו, ואת המבנה הארגוני שלו.
חוקת רומא מקנה לבית הדין סמכות שיפוט בארבע קטגוריות של פשעים בין-לאומיים: רצח עם, פשע נגד האנושות, פשע מלחמה ופשע נגד השלום.
על פשעים אלה לא חלה התיישנות.
סמכותו של בית הדין משלימה את סמכויות השיפוט של בתי המשפט המדינתיים.
הוא יכול לחקור ולהעמיד לדין נאשמים בפשעים אלה רק אם המדינות בעלות הסמכות המדינתית לגביהן נמנעות מחקירה או מהעמדה לדין, בגלל חוסר רצון או חוסר יכולת.
סמכות השיפוט של בית הדין חלה רק לגבי פשעים שבוצעו בשטחה של מדינה שהסכימה לסמכות בית הדין, או על ידי אזרח של מדינה כזו, או במצבים שבהם מועצת הביטחון של האומות המאוחדות מפנה את העניין לבית הדין במסגרת סמכותה על פי פרק VII למגילת האו"ם.
הפשעים שבסמכותו של בית הדין, על פי החוקה
בחוקת רומא נקבעה סמכותו של בית הדין לשפוט בארבע קטגוריות של פשעים בין-לאומיים:
החוקה נכתבה במהלך משא ומתן שארך מספר שנים, ומטרתה היא הקמת בית דין בין-לאומי קבוע שבו עומדים לדין יחידים המואשמים באחד מפשעי הליבה.
החל מסוף המאה ה-19 נעשו מספר ניסיונות להקים בית דין בין-לאומי קבוע.
הנושא נדון בכלליות בוועידות השלום בהאג בשנים 1899 ו-1907, בהן נכרתו אמנות האג.
המונח "פשע נגד האנושות" נטבע לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הצעות להקמת בית דין קבוע עלו בוועידת השלום בפריז (1919) ובדיוני חבר הלאומים בז'נבה בשנת 1937, אך אלה לא נשאו פרי.
בדצמבר 1948 נחתמה באו"ם האמנה בדבר מניעתו וענישתו של הפשע השמדת עם.
ההחלטה קראה, בין השאר, לייסד בית דין פלילי בין-לאומי קבוע, בעל סמכות שיפוט על פשעים מסוג זה.
הניסיון להגדיר חוקה לבית דין פלילי בין-לאומי התעכב במשך שנים ארוכות, בין השאר בגלל המלחמה הקרה שהקשתה על הצדדים להגיע להסכמות.
בדצמבר 1989 ביקשה טרינידד וטובגו מהעצרת הכללית של האומות המאוחדות לחדש את השיחות להקמת בית דין פלילי בין-לאומי, ובשנת 1994 הציגה טיוטת חוקה.
האספה הכללית של האו"ם הקימה בשנת 1996 ועדה אד-הוק לניסוח חוקה לבית הדין הפלילי הבין-לאומי, וזו הגישה טיוטה ראשונה בשנת 1998.
בהיעדר בית דין בין-לאומי קבוע, הקים האו"ם מוסדות אד הוק לשיפוט נאשמים בפשעי הליבה: בית הדין הפלילי הבין-לאומי ליוגוסלביה לשעבר (1993) ובית הדין הפלילי הבין-לאומי לרואנדה (1994).
אימוץ החוקה והקמת בית הדין הפלילי הבין-לאומי
בית הדין הפלילי הבין-לאומי הוקם בוועידה שכינס האו"ם ברומא, איטליה, בתאריכים 15 ביוני 1998 עד 17 ביולי 1998. השתתפו בה נציגים מ-161 מדינות חברות, וכן משקיפים מארגונים שונים, בהם ארגוני זכויות אדם רבים.
בהצבעה על חוקת רומא תמכו בנוסח שהוצע 120 מדינות, 7 מדינות התנגדו ו-21 מדינות נמנעו.
הוסכם כי לא יהיה תיעוד רשמי של ההצבעות של כל משלחת בנוגע לקבלת חוקת רומא, לכן אין בהירות לגבי לזהותן של שבע המדינות שהצביעו נגד החוקה.
ארצות הברית, ישראל וסין הצהירו בפומבי כי הצביעו נגד החוקה.
על פי משקיפים ופרשנים שונים, המדינות הנוספות שהצביעו נגד החוקה היו לוב, עיראק, קטר ותימן.
החוקה אומצה ב-11 באפריל 2002 בטקס שנערך במטה האומות המאוחדות בניו יורק, בו השתתפו נציגים מעשר מדינות.
החוקה נכנסה לתוקף ב-1 ביולי 2002, לאחר שאושררה על ידי 60 מדינות (בהתאם לסעיף 126 בחוקת האו"ם).
בית הדין רשאי להעמיד לדין נאשמים רק בפשעים שבוצעו בתאריך זה או אחריו.
בשנת 2010 נערכה בקמפלה, אוגנדה.
בוועידה זו נוספו לחוקה הגדרת פשע תוקפנות, וכן תיקונים והרחבות נוספים.
כל תיקון לחוקת רומא מחייב תמיכת רוב של שני שלישים מהמדינות החתומות על החוקה, ותיקונים לחוקה (למעט תיקונים המשנים את רשימת הפשעים) נכנסים לתוקף רק לאחר שהם מאושררים על ידי שבע שמיניות מהמדינות החברות.
נכון לשנת 2023, 123 מדינות חברות בחוקת רומא, בהן כל מדינות אמריקה הדרומית, רוב מדינות אירופה, רוב מדינות אוקיאניה וכמחצית ממדינות אפריקה.
מבין מדינות המזרח התיכון רק ירדן חברה בחוקה, ומרבית מדינות אסיה המרכזית אינן חברות בה.
בורונדי והפיליפינים חתמו על החוקה אך פרשו ממנה בשנים 2017 ו-2019 בהתאמה.
31 מדינות נוספות חתמו על חוקת רומא אך לא אשררו אותה.
דיני האמנות מחייבים מדינות אלה להימנע ממעשים הנוגדים את מטרת החוקה, אלא אם כן יודיעו למזכ"ל האו"ם על כוונתן לפרוש ממנה.
ארבע מדינות שחתמו על החוקה הודיעו כי בכוונתן לפרוש ממנה: ישראל (2002), סודאן (2002), ארצות הברית (2008) ורוסיה (2016).
41 מדינות לא חתמו ולא הצטרפו לחוקת רומא.
חלק מהן, בהן הודו והרפובליקה העממית של סין, הביעו ביקורת על הקמת בית הדין הבין-לאומי.
אוקראינה, שחתמה על החוקה אך לא אשררה אותה, נתנה הסכמה אד-הוק להחלת סמכות השיפוט של בית הדין על פשעים שבוצעו בשטחה החל מ-21 בנובמבר 2013.
הרשות הפלסטינית, בפועלה כמדינה פלסטינית, הצטרפה לחוקת רומא ב-2 בינואר 2015, על פי נוהל של מזכ"ל האו"ם המכיר בישות כמדינה אם גוף של האו"ם הכיר בה ככזו.
"פלסטין" הוכרה כמדינה על ידי העצרת הכללית ב-29 בנובמבר 2012 בהחלטה 67/19, ועוד קודם לכן על ידי אונסק"ו בהחלטה מ-2010. על כן, בתחילת 2021 קבעו שופטי בית הדין שסמכות בית הדין חלה בגדה המערבית, ברצועת עזה ובמזרח ירושלים, ותובעת בית הדין פתחה בחקירת בית הדין הפלילי הבין-לאומי בעניין פלסטין.
חוקת רומא קובעת את המבנה הארגוני של בית הדין ואת סמכויות השיפוט.
בית הדין יכול להעמיד לדין בגין הפשעים המפורטים בחוקה כל אדם מעל גיל 18. בית הדין לא מוסמך להעמיד לדין מדינות או ארגונים.
תנאי מקדמי להפעלת סמכותו של בית הדין היא שהפשע בוצע בשטחה של מדינה החתומה על חוקת רומא, או על ידי אזרח של מדינה החתומה על חוקת רומא, או אם הפשעים הועברו לתובע בית הדין על ידי מועצת הביטחון של האו"ם.
במקרים מסוימים בית הדין רשאי להתחיל בחקירה לפני הוצאת צו.
בבית דין זה אין מפני העמדה לדין, גם לא לראשי מדינות הנהנים מחסינות בפני בתי משפט מדינתיים.
חוקת רומא מקימה, נוסף על בית הדין עצמו, את אספת המדינות החברות (ASP) וקרן הנאמנות לקורבנות.
בהתאם לחוקה, בית הדין מורכב מנשיאות (בעלת סמכות מנהלית), מחלקות משפטיות, משרד התובע ורשם.
חתימת ישראל על החוקה והפרישה ממנה
ישראל תמכה במקור ברעיון של הקמת בית דין פלילי בין-לאומי והייתה שותפה פעילה בדיונים לגיבוש חוקת רומא.
עם זאת היא הייתה בין המדינות שהצביעו נגד החוקה בשנת 1998, בין היתר בגלל סעיף המגדיר את מדיניות ההתנחלויות כפשע מלחמה.
סעיף 8 (2) (b) (viii) בחוקה מגדיר "עבירה של העברת אזרחים של המדינה הכובשת לשטח הכבוש".
ב-31 בדצמבר 2000 הודיעה ישראל כי תחתום על חוקת רומא, כחודשיים לאחר שארצות הברית חתמה עליה, מתוך הזדהות עם הערכים שבחוקה.
אך ישראל לא אשררה את החוקה, ובאוגוסט 2002 הודיעה כי בכוונתה לפרוש ממנה, על רקע החשש מסתירה בין החוקה לבין פעילותה נגד הפלסטינים במהלך האינתיפאדה השנייה.
במהלך השנים תמכו גופים שונים בהצטרפותה מחדש של ישראל לחוקת רומא.
בשנת 2013 פורסם מאמר של סיגל הורוביץ ממרכז מינרבה לזכויות האדם ובו מספר נימוקים מעשיים להצטרפות זו.
בשנת 2016 הגישו מספר חברי כנסת ממפלגות שמאל הצעת חוק לאשרור חוקת רומא.
ניסיון דומה נעשה בשנת 2020.
בית הדין הפלילי הבין-לאומי דן לראשונה בנושא הקשור לישראל בתביעה שהגישה קומורו בפרשת המשט לעזה (2010), והתביעה נדחתה לאחר שנקבע שחומרת הפשעים אינה עולה כדי עמידה בדרישות הסף של חוקת רומא.
חקירת בית המשפט הבין-לאומי הפלילי בעניין פלסטין
בשנת 2021 נפתחה חקירת בית הדין הפלילי הבין-לאומי בעניין פלסטין, עקב פניית הרשות הפלסטינית.
בתביעה נטען, בין השאר, כי יש בסיס סביר להאמין כי בוצעו על ידי ישראל פשעי מלחמה שנאסרו בחוקת רומא, בהם התקפות מכוונות כלפי אזרחים ואובייקטים אזרחיים, שימוש באזרחים כמגן אנושי, מניעה מכוונת מאנשים מוגנים את זכותם למשפט הוגן, הריגה מכוונת, עינויים ויחס לא-אנושי, ופגיעה פושעת בכבוד האדם.
לפני פתיחת החקירה נדונה התביעה בערכאת קדם המשפט, בה ביקשה התובעת חוות הדעת של בית הדין לגבי סמכות בית הדין לדון בתביעה, בגלל הספקות המשפטיים לגבי מעמדה ושטחה של המדינה הפלסטינית שבשמה הוגשה התביעה.
ישראל פרסמה מזכר משפטי ובו עמדתה, לפיה הישות הפלסטינית באופן מובהק אינה עומדת בתנאים לקיומה של מדינה לפי המשפט הבין-לאומי, בפרט בהיעדר שליטה אפקטיבית על השטח, וכי אף הרשות הפלסטינית מודה בכך למעשה כאשר היא טוענת כי השטח כבוש על ידי ישראל.
גישה זו נתמכה על ידי אוגנדה, אוסטריה, אוסטרליה, ברזיל, גרמניה, הונגריה וצ'כיה, וכן על ידי מספר מומחי משפט בין-לאומי.
ב-5 בפברואר 2021 קבעה ערכאת קדם המשפט ברוב דעות כי ניתן לראות ב"פלסטין" מדינה ששטחה משתרע על כלל שטחי הכיבוש הישראלי, בהם יהודה ושומרון, מזרח ירושלים ורצועת עזה, ובהתאם לכך אפשר לפתוח בחקירה בבית הדין בגין פשעים שבוצעו בשטחים אלה.
אחת מהסיבות המרכזיות לאי-הצטרפותה של ישראל לחוקת רומא היא הכללתו של סעיף האוסר העברת אוכלוסייה לשטח שנכבש, ותכליתו היא למנוע שינוי דרסטי של הרכב האוכלוסייה בשטח הכבוש.
החוקה מגדירה מעשה מסוג זה כפשע מלחמה.
איסור על העברת אוכלוסייה לשטח כבוש נכלל כבר באמנת ז'נבה הרביעית, אשר ישראל היא צד לה.
במאמר של יובל שני הוא מנתח את משמעויות הסעיף והקשיים ביכולתו של בית הדין לפעול לפיו.
לאור ניתוח פסקי דין של בית הדין הפלילי הבין-לאומי, שני מעריך שלא יועמדו לדין ישראלים בגין הקמת התנחלויות או מגורים בהתנחלות.
עם זאת, להערכתו בית הדין עשוי לפעול נגד ישראל אם זו תנקוט צעדים שיובילו לשינוי דרסטי בהרכב האוכלוסייה ביהודה ושומרון, בהם הקמת התנחלויות חדשות או קביעת מדיניות ממשלתית חדשה שתעודד אכלוס מסיבי של התנחלויות קיימות.
בדצמבר 2021 קיבלה ממשלת ישראל בראשות נפתלי בנט את החלטה 864, שמטרתה עידוד צמיחה דמוגרפית בת קיימא ביישובי המועצה האזורית גולן ובקצרין.
בהתבסס על מחויבותה של חוקת רומא למנוע שינוי דרסטי של הרכב האוכלוסייה בשטח הכבוש, הארגונים עדאלה ומרכז אלמרסד (המרכז הערבי לזכויות האדם ברמת הגולן) פנו ליועץ המשפטי לממשלה ולראש הממשלה בדרישה לבטל החלטה זו.
על פי מיכאל ספרד, פינוי ח'אן אל-אחמר (שאושר עקרונית על ידי בג"ץ) יכול להתפרש כפשע מלחמה על פי חוקת רומא, ולגרום לפגיעה בתמיכת מדינות אירופה בישראל.
זו הסיבה, לדעתו, שישראל נמנעת מפינוי זה.
טענות למדיניות אפרטהייד על ידי ישראל
חוקת רומא מגדירה את האפרטהייד כפשע מובהק נגד האנושות.
בשנת 2007 פרסם האו"ם דו"ח של החוקר המיוחד ג'ון דוגארד, בו קבע כי "אלמנטים של הכיבוש הישראלי מהווים צורות של קולוניאליזם ואפרטהייד, שמנוגדים לחוק הבין-לאומי." לאחר מכן פורסמו דו"חות נוספים של ארגוני זכויות אדם המשווים את מדיניות ישראל לאפרטהייד, בהם אל-חק, יש דין, בצלם, Human Rights Watch ואמנסטי אינטרנשיונל.
ארגון Human Rights Watch קרא למשרד התביעה של בית הדין הפלילי הבין-לאומי לחקור ולהעמיד לדין אנשים שנגדם קיימים חשדות מהימנים בדבר מעורבות בפשעים נגד האנושות של אפרטהייד או רדיפה, במסגרת החקירה הכוללת שלו בעניין פלסטין.
ג'רלד שטיינברג דחה את ההשוואה בין ישראל לבין משטר האפרטהייד בדרום אפריקה, וציטט בהקשר זה את ריצ'רד גולדסטון, שכתב: "בישראל אין אפרטהייד.
שום דבר שם אינו מתקרב להגדרה של אפרטהייד תחת חוקת רומא."
מספר משפטנים הצביעו על האפשרות להשתמש בחוקת רומא כבסיס להעמדה לדין של פעילים בארגוני טרור בבית הדין הפלילי הבין-לאומי.
צעד זה עדיין לא נוסה.
חוקת הרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין (בטורקית: Kuzey Kıbrıs Türk Cumhuriyeti Anayasası) היא החוק העליון בצפון קפריסין, מדינה עצמאית דה-פקטו שאינה מוכרת על ידי הקהילה הבינלאומית.
החוקה נכתבה על ידי האספה המכוננת של צפון קפריסין לאחר הכרזת עצמאותה ב-15 בנובמבר 1983, ואושרה במשאל עם על ידי בעלי זכות הבחירה הקפריסאים-טורקים ב-5 במאי 1985 על ידי תמיכה של 70.2% מהמצביעים.
החוקה דומה לחוקתה של המדינה הפדרלית הטורקית של קפריסין, הישות המדינית שקדמה לרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין אך קיימות בה מספר הוראות חדשות המותאמות לצורכי הרפובליקה החדשה.
החוקה מורכבת מ-164 סעיפים ומ-13 סעיפי משנה.
שיטת הממשל המכוננת על ידי החוקה היא דמוקרטיה פרלמנטרית.
בשיטה זו, הריבון הוא העם (המורכב מאזרחי צפון קפריסין) והוא זה שבוחר את הגופים בעלי הסמכות במדינה.
שום רשות רשמית לא יכולה להפעיל כל סמכות מבלי שהוסמכה לכך בחוקה.
סעיף 7 קובע את עליונות החוקה.
החוקה מכילה הוראות המבטיחות זכויות וחירויות בסיסיות.
דוגמאות לזכויות אלו הן: הזכות לשוויון, הזכות לחיים ולשלמות גופנית, הזכות לחירות ולביטחון אישי, זכות הגישה לבית המשפט והזכות לדיון הוגן ופומבי תוך זמן סביר על ידי בתי משפט בלתי תלויים וחסרי פניות, וזכויות מורשעים.
סעיפים נוספים בחוקה מכילים מספר זכויות כלכליות וחברתיות: איסור על עינויים, הזכות לפרטיות, חופש התנועה והמגורים, חופש מדע ואמנות, חופש העיתונות וחופש ההתאספות וההתאגדות.
זכויות אלו מובטחות גם הן בהוראות המשקפות את מאפייניה הדמוקרטיים של המדינה.
בהשוואה לחוקה מ-1975, החוקה 1985 מכילה הוראות מפורטות יותר להגנה על זכויות האדם וחירויות היסוד.
לדוגמה, בוטל עונש המוות על רצח מכוון.
סעיף 15 הכריז כי ניתן להטיל עונש מוות על פי חוק רק במקרים של בגידה בתקופת מלחמה, מעשי טרור ושוד ים ועבור רציחות חוזרות ונשנות.
גם במקרים אלו לא יינתן עונש מוות אלא אם כן האספה המחוקקת מחליטה על פי הוראות סעיף 78.
כמו כן, בחוקה זו גובשו זכויות כלכליות וחברתיות חדשות כמו הזכות להגנה מרעב, הגנה על מובטלים ונזקקים, הגנת הצרכן ופיתוח הספורט.
ישנן הוראות מפורטות לגבי אזרחות השומרות גם על זכויות נרכשות.
חוקת הרפובליקה העממית של סין (במנדרינית: 中华人民共和国宪法; פין-יין: Zhōnghuá Rénmín Gònghéguó Xiànfǎ) היא מסמך חוקתי המרכזי של הרפובליקה העממית של סין.
היא מהווה את הבסיס המשפטי להכרה בזכויות האדם, מבנה השלטון, וכוחות הרשויות השונות במדינה.
סין הקיסרית (לפני 1912): עד תחילת המאה ה-20, סין הייתה תחת שלטון קיסרי.
לא היו חוקים כתובים או חוקה מרכזית, אלא סדרי חיים שהיו מבוססים על מסורת ועקרונות קונפוציאניים.
הרפובליקה הסינית (1912–1949): ב-1912 הוקמה הרפובליקה הסינית לאחר קריסת שושלת צ'ינג.
החוקה הראשונה של סין נכתבה ב-1912, אך לא הוחלה באופן מלא, והיא לא התפקדה כבסיס יציב לשלטון.
במהלך תקופה זו, סין עברה שינויים פוליטיים ותסבוכות כלכליות רבות.
הקומוניזם הסיני (לאחר 1949): ב-1949, לאחר מלחמת האזרחים, עלתה לשלטון המפלגה הקומוניסטית של סין בראשות מאו צה-דונג.
ב-1954 התקבלה החוקה הראשונה של הרפובליקה העממית של סין, שהייתה מבוססת על עקרונות מרקסיסטיים-לניניסטיים.
שינויים מאז 1954: החוקה הסינית עברה מספר עדכונים ושינויים, בעיקר ב-1975, 1978 ו-1982, כאשר העדכון המשמעותי ביותר היה ב-1982, עם החוקה הנוכחית.
החוקה נועדה לשדר יציבות ולתת תוקף לחוקי המדינה בסביבה פוליטית משתנה.
החוקה הסינית בנויה מכמה פרקים שמסבירים את מבנה המדינה, עקרונות השלטון, זכויות האדם והחובות, והארגונים השלטוניים השונים.
החוקה הנוכחית, שהתקבלה ב-1982, מורכבת משישה פרקים:
מבוא – עקרונות יסוד וערכים מרכזיים של המשטר הקומוניסטי הסיני.
הזכויות והחובות של האזרחים – מציינת את הזכויות החיוביות והשליליות של אזרחי הרפובליקה העממית של סין.
המבנה השלטוני – מגדיר את המוסדות השלטוניים והכוחות הפוליטיים.
המערכת הכלכלית – דגש על המעבר כלכלה מרכזית לניהול מבוזר יותר, אך תחת שליטה מרכזית.
המערכת הצבאית – מציין את כפיפות הצבא למפלגה הקומוניסטית ולשלטון המרכזי.
תיקונים לחוקה – מאפשר שינויים עתידיים לחוקה בהתאם לצרכים פוליטיים וכלכליים.
החוקה הסינית מתארת את מבנה השלטון במדינה כמרוכז ומבוזר, כאשר כל הסמכויות המרכזיות מצויות בידיים של המפלגה הקומוניסטית, וההרשויות השלטוניות פועלות תחת המניע שלה.
"הקונגרס העממי הלאומי" – הרשות המחוקקת
מונה כ-3,000 נציגים שמייצגים את כל המחוזות.
מקבל החלטות בנוגע לחוקים, תקנות, אישור תקציב המדינה ועוד.
בדרך כלל האספה מאשרת את ההחלטות המרכזיות של המפלגה הקומוניסטית.
הוועד הקבוע של הקונגרס העממי הלאומי
גוף משנה של הקונגרס העממי הכולל מספר מצומצם של נבחרים, המתפקד בזמן שהקונגרס העממי לא מכונס, ומאשר חוקים ופעולות רגישות בממשל.
מועצת המדינה – הרשות המבצעת
הגוף המבצע העליון במדינה, בראשות ראש הממשלה.
אחראי על הניהול השוטף של המדינה, כולל הכלכלה, הצבא, החינוך, הבריאות ועוד.
מועצת המדינה פועלת על פי הכוונת המפלגה הקומוניסטית.
תפקידו סמלי יותר, אך יש לו סמכויות ניהוליות רבות בשיתוף פעולה עם ראש הממשלה.
הנשיא נבחר באופן פורמלי על ידי הקונגרס העממי הלאומי, ובפועל, נשיא סין נבחר תמיד ממנהיגי המפלגה הקומוניסטית.
החוקה הסינית לא מפרטת בצורה מעמיקה את סמכויות הרשות השופטת כמו שמצוי בחוקות דמוקרטיות אחרות, אך היא מדגישה את תפקידה של הרשות השופטת בשמירה על החוק.
המערכת המשפטית בסין נתונה להשפעתה הישירה של המפלגה הקומוניסטית של סין, והמערכת לא מבוססת על עקרון הפרדת הרשויות כפי שמקובל בדמוקרטיות ליברליות.
למעשה, המפלגה הקומוניסטית שולטת לא רק במערכת השלטונית אלא גם במערכת המשפטית.
ישנה הבחנה בין סוגי המוסדות המשפטיים – שלושת הגורמים המרכזיים בתפקוד המערכת המשפטית בסין הם:
הוועדה הפוליטית-חוקית: גוף מרכזי במפלגה הקומוניסטית הסינית, המפקח על המערכת המשפטית כולה.
הוועדה אחראית גם על המשטרה, התביעה, והשירותים המשפטיים במדינה.
הוועדה הפוליטית-חוקית קובעת את הכיוונים העקרוניים לפסיקות שיפוטיות ומספקת הנחיות לפסקי-דין.
היא גם פועלת כגוף שמוודא שפסיקות שיפוטיות יהיו מתואמות עם מדיניות המפלגה.
בית המשפט העליון של העם (SPC): החוקה מתארת את בית המשפט העליון כגוף שמפקח על כל המערכת המשפטית של סין.
תפקידו להבטיח את האחידות בפרשנות החוקים והתקנות ולהשפיע על פעולתה של מערכת המשפט במדינה.
ככלל, בית המשפט העליון עוסק גם בתיקי עקרון ומשפט עקרוני.
בתי המשפט של העם: החוקה מתארת את הרשות השופטת כ"ברשות העם" ומציינת כי בתי המשפט במדינה נחשבים לבית משפט של העם.
בתי המשפט במדינה מחולקים לפי דרגות שונות (בתי משפט מקומיים, מחוזיים וערכאות עליונות).
סמכויות בתי המשפט הן לטפל במקרים של תיקי פלילים, אזרחיים ועניינים שונים.
החוקה הסינית מפרטת את המעמד של צבא השחרור העממי ככפוף למפלגה הקומוניסטית של סין, ולא לרשויות האזרחיות במדינה.
החוקה לא עוסקת באופן פרטני בכל היבטי הצבא, אך היא קובעת את העקרונות והמבנה הכללי שמנחים את פעולתו.
סעיף 1 – הוועדה הצבאית המרכזית
צבא השחרור העממי כפוף לוועדה הצבאית המרכזית (CMC, Central Military Commission), שהיא הגוף המפקח והמפקד העליון.
הוועדה פועלת תחת הפיקוד הכללי של המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית, שהוא גם הנשיא של הרפובליקה.
כל ההחלטות הצבאיות והאסטרטגיות עוברות דרך גוף זה.
הוועדה הצבאית המרכזית היא לא גוף אזרחי אלא גוף פוליטי מובהק של המפלגה הקומוניסטית, ויש לה סמכויות בלעדיות על כוחות הצבא.
הוועדה הצבאית המרכזית מופיעה בצורה ברורה בחוקה ומוגדרת כגוף שמפקח על כלל פעולתו של הצבא, הן במובן של קביעת מדיניות והן בהכוונה המעשית של פעילות הצבא.
הוועדה הצבאית המרכזית היא למעשה נמצאת תחת פיקודו של המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית.
פועלת תחת הפיקוד הכללי של המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית, שהוא גם הנשיא של הרפובליקה.
הוועדה הצבאית המרכזית אחראית לגיבוש מדיניות צבאית לאומית, קביעת תקציבים לצבא, מינוי קצינים בכירים ועוד.
ראש הוועדה הצבאית המרכזית הוא למעשה המנהיג של המדינה – הנשיא, וזה תפקיד מרכזי בהשגת שליטה פוליטית וצבאית.
סעיף 2 – צבא העם
החוקה מגדירה את הצבא הסיני כ"צבא העם" – כלומר, הצבא לא נמצא תחת שליטת הממשלה האזרחית, אלא הוא נתון לפיקוד של המפלגה הקומוניסטית.
המפלגה קובעת את סדרי היום של הצבא ומנחה אותו בשאלות פוליטיות וצבאיות, בהתאם לאינטרסים של השלטון הפוליטי.
הכפיפות של הצבא למפלגה הקומוניסטית נועדה לשמור על עקרונות הסוציאליזם במאבק הפנימי והחיצוני של המדינה, תוך שמירה על יציבות השלטון.
סעיף 1 – עקרון הסוציאליזם
החוקה הסינית מציינת באופן מפורש כי הכלכלה הסינית נשענת על סוציאליזם עם מאפיינים סיניים.
סעיף 1 של החוקה קובע כי:
הסוציאליזם הוא המבנה הכלכלי המרכזי של סין, והחברה הסינית פועלת על פי עקרונות הסוציאליזם, כאשר המשמעות העיקרית היא שליטת המדינה, תחת המפלגה הקומוניסטית, על המשאבים המרכזיים במדינה.
יש מקום ליוזמה פרטית בתוך המערכת הסוציאליסטית, כלומר, המדינה לא שוללת לחלוטין את הפעילות הכלכלית הפרטית או את השוק החופשי, אלא מווסתת אותה ומפנה אותה לכיוונים שמשרתים את טובת הכלל.
סעיף 2 – השליטה על אמצעי הייצור
סעיף 2 בחוקה הסינית מציין כי:
המדינה שומרת על שליטה על אמצעי הייצור העיקריים, כלומר המשאבים הגדולים, כמו קרקעות, תעשיות מפתח (כגון אנרגיה, תשתיות ותחבורה) והון.
המדינה אחראית לפיתוח הכלכלה ומבקרת את כל הענפים החשובים שבהם יש לה השפעה ישירה על המגזר הציבורי, בעוד שהיא מאפשרת יזמות פרטית במגוון תחומים לא אסטרטגיים.
החוקה של הרפובליקה העממית של סין עברה מספר תיקונים מאז שנוסחה לראשונה בשנת 1954. כל תיקון לחוקה מתבצע באמצעות האספה הלאומית של העם (NPC), הגוף המחוקק העליון של סין, שהוא גם הגוף המפקח על החוקה.
תיקונים אלו משקפים את ההתפתחויות הפוליטיות, הכלכליות והחוקיות במדינה, תוך שמירה על עקרונות הסוציאליזם עם מאפיינים סיניים.
החוקה הראשונה של הרפובליקה העממית של סין התקבלה ב-1954, אחרי הקמת הרפובליקה ב-1949, כשהמפלגה הקומוניסטית השתלטה על המדינה והחלה לבסס את השלטון הסוציאליסטי.
החוקה הראשונה הייתה מבוססת על עקרונות הסוציאליזם הקומוניסטי והשתלבה בתהליך הקמת מוסדות המדינה החדשים.
החוקה המקורית כללה עקרונות בסיסיים כמו:
עקרון הסוציאליזם: החוקה ייחסה את כל אמצעי הייצור והמשאבים הגדולים לשלטון המדינה.
התחייבות ליציבות פוליטית: החוקה הדגישה את שמירת השלטון של המפלגה הקומוניסטית ואת מאבק בכוחות מתנגדים, במיוחד במלחמה נגד כוחות "אנטי-מהפכניים".
החוקה לא כללה כל פרט על הרפורמות הכלכליות שהחלו בשנות ה-80, או את המעבר למדינה עם כלכלה מעורבת.
עם הזמן, נעשו תיקונים שיעדכנו את העקרונות והמערכות המשפטיות, כלכליות וצבאיות במדינה.
תיקון 1 (1982) – עידן דנג שיאופינג והתחלת הרפורמות
התיקון המרכזי ביותר נעשה ב-1982 תחת נשיאותו של דנג שיאופינג, שהוביל את הרפורמות הכלכליות הגדולות בסין.
תיקון זה שינה את החוקה בצורה מהותית, תוך יצירת בסיס משפטי לרפורמות הכלכליות ולהתפתחות השוק הסיני:
הכנסת מושג הסוציאליזם עם מאפיינים סיניים: תיקון זה הוסיף את עקרון "הסוציאליזם עם מאפיינים סיניים", שמאפשר לכלכלה להיות פתוחה יותר תוך שמירה על שליטת המפלגה הקומוניסטית.
הגברת הפרטת הכלכלה: החוקה הוסיפה כללים שציינו את הצמיחה הכלכלית על ידי שימוש בכוחות השוק (הכנסת עקרונות כלכלה מעורבת).
הגברת הכיבוד של זכויות פרטניות: החוקה קבעה גם את הזכויות המשפטיות והחוקיות של האזרחים הסינים, אם כי יש להן מגבלות בהתאם למדיניות המפלגה הקומוניסטית.
תיקון זה התמקד בהמשך השינויים הכלכליים, כשההדגשה הייתה על עידוד כלכלה חופשית יותר:
הכנסת שוק הסחורות: ההכרה ב"כלכלה המבוססת על השוק" כתפיסת יסוד לפיתוח המדינה.
הכניסה של המגזר הפרטי וההשפעה הגדולה של סחר חופשי.
הוזלה של מעורבות הממשלה: החוקה הדגישה את המגבלות של המדינה על כלכלה פרטית, אך נתנה לעסקים פרטיים אפשרות להתפתח.
תיקון 3 (1993) – חוקי פרטיות ותחום הכלכלה
תיקון נוסף ב-1993 הציב את יסודות השוק יותר באופן ישיר בהקשר החוקתי:
הכרה במגזר הפרטי: החוקה עדכנה את עקרונות הפעולה הכלכלית של סין, והחלה להכיר בתעשיות פרטיות וביזנס עצמאי בשוק הסיני.
יציבות כלכלית: החוקה הכירה בשוק הסיני ובפיתוחו כמרכיב מרכזי בשמירה על יציבותה הכלכלית.
תיקון 4 (1999) – ייצוב המגזר הפרטי והעקרונות הקומוניסטיים
תיקון זה חיזק את המעמד של המגזר הפרטי אך עם הדגשה על שמירה על העקרונות הקומוניסטיים של המפלגה:
הגברת המעמד של המגזר הפרטי: החוקה הוסיפה סעיפים המגנים על פעילות פרטית תוך שמירה על העקרונות הסוציאליסטיים.
הגברת מעורבות המפלגה: החוקה חיזקה את הצהרות המפלגה הקומוניסטית כי כלכלת סין תהיה תחת שליטה מרכזית, עם מתן תמריצים למגזר הפרטי.
תיקון זה כלל הרחבה של זכויות הפרט וההגנה על פרטיות האזרחים הסינים:
הגנה על זכויות האזרחים: החוקה כללה את הזכות של אזרחים להגיש תביעות משפטיות נגד עוולות מסוימות (בהגבלות מסוימות), כגון פגיעות ברכוש ובזכויות האזרח.
הגברת ההגנה על קניין פרטי: תיקון זה הוסיף הסדרה משפטית להגן על קניין פרטי, תוך שמירה על תחום הכלכלה המרכזית.
תיקון 6 (2018) – ביטול הגבלת קדנציות הנשיא
תיקון זה היה מהלך פוליטי משמעותי שמשך תשומת לב עולמית.
החוקה שונתה כך שנשקל ביטול מגבלת הקדנציות לנשיא ולסגן הנשיא:
הסרת הגבלת הקדנציות לנשיא: החוקה הסינית עדכנה את הסעיף הקובע שנשיא המדינה יכול לשמש רק שתי קדנציות.
בעקבות תיקון זה, לא קיימת יותר מגבלה חוקתית על הקדנציות של הנשיא.
הגברת ריכוז הכוח בידי הנשיא: תיקון זה שדרג את מעמדו של הנשיא כשליט העליון במדינה, כשהוא מצוי לא רק בראש המדינה אלא גם בראש המפלגה הקומוניסטית ובוועדה הצבאית המרכזית, מה שמאחד את כוחות השלטון תחת ידו.
תיקון 7 (2023) – חיזוק עקרונות המפלגה והצבא
במהלך 2023, חוקים חדשים גם בתחום הצבא והמדיניות הכלכלית הוספו, תוך שמירה על שליטה צמודה מצד המפלגה:
חיזוק שליטת המפלגה: התיקון מדגיש את החשיבות של שליטת המפלגה הקומוניסטית לא רק בכלכלה אלא גם בתחום הצבא והתרבות.
הגברת השקיפות בהליכי חקיקה: לצד זאת, החוקה הוסיפה הוראות הקשורות להתקדמות טכנולוגית והחוק החדש בתחום האינטרנט והנתונים האישיים.
חוקת הרפובליקה של סינגפור היא חוקה המהווה את הבסיס המכונן המשפטי והפוליטי העליון של סינגפור.
היא מגדירה את ארגון השלטון, זכויות האדם, היחסים בין רשויות השלטון, והכללים הבסיסיים לפיהם מתנהלת החברה הסינגפורית.
החוקה של סינגפור, נכנסה לתוקף בשנת 1965 עם קבלת העצמאות מבריטניה.
סינגפור, המנוהלת לפי מערכת של "חוק-משפט" (Rule of Law), מציבה את החוקה בתור מקור הסמכות העליונה בנוגע לארגון השלטון, זכויות האדם והגדרת כוחות המוסדות השלטוניים.
החוקה הסינגפורית הושפעה רבות מהממשל הבריטי ומהמודל של דמוקרטיות פרלמנטריות, עם דגש חזק על יציבות פוליטית והימנעות מהפרעות לא יציבות שנגרמות ממחלוקות פנימיות.
החוקה הסינגפורית נוסחה עם קבלת העצמאות של סינגפור בשנת 1965, לאחר שהמדינה פרשה מהפדרציה של מלזיה בעקבות סיבות פוליטיות וכלכליות.
סינגפור הפכה לרפובליקה ריבונית עם משטר פרלמנטרי, והשלטון נעשה תחת עקרונות של יציבות פוליטית, פיתוח כלכלי מהיר, וללא התפרצות של מהומות או זעזועים פוליטיים.
החוקה עצמה הושפעה רבות מהמודל הבריטי של שלטון פרלמנטרי, אך הותאמה לצרכים המקומיים, וכוללת עקרונות שמטרתן להבטיח יציבות כלכלית ופוליטית במדינה, תוך שמירה על זכויות הפרט במידה מסוימת, לצד סמכויות נרחבות לממשל על מנת למנוע אי-סדרים.
החוקה הסינגפורית עברה כמה שלבים חשובים במהלך השנים
1945-1959: סינגפור הייתה קולוניה בריטית, והחוקה שלה הייתה תחת שליטה בריטית.
בשנים אלו ניכרו גידול בהשתתפות המקומיים בממשל, כולל יצירת מועצות מייעצות.
1959: סינגפור קיבלה אוטונומיה תחת חוקת מדינה חדשה, שמיתרה את הבריטים מהשפעה ישירה על הממשל המקומי.
1963: סינגפור הצטרפה לפדרציה של מלזיה, ולקראת סוף 1965, לאחר משברים פוליטיים כלכליים ואתניים, סינגפור פרשה ממלזיה והפכה למדינה ריבונית.
1965 : החוקה הסינגפורית החדשה נכנסה לתוקף באופן רשמי עם הצהרת העצמאות של סינגפור.
לאורך השנים, חקיקת החוקה כללה תיקונים והבהרות שהיו נדרשים על פי שינויי המציאות הפוליטית, החברתית והכלכלית במדינה.
החוקה הסינגפורית מורכבת ממספר פרקים מרכזיים.
לכל אחד מהפרקים יש תפקיד חשוב בהסדרת הפעולה השלטונית, זכויות האדם, ויחסי הגומלין בין המוסדות השונים במדינה.
ההקדמה לחוקה מציינת את ההצהרה ההיסטורית על עצמאות סינגפור ומטרות החוקה.
היא מבטאת את מחויבות סינגפור לעקרונות של חירות, צדק ושוויון לכלל אזרחי המדינה, תוך שמירה על צמיחה כלכלית ויציבות פוליטית.
ההקדמה לא מפרטת עקרונות משפטיים, אלא קובעת את כוונת המדינה להיות חברה חופשית, ריבונית, עם מחויבות לעקרונות הדמוקרטיה והחוק.
פרק 1: הקמת הרפובליקה של סינגפור (The Republic of Singapore)
פרק זה מכונן את סינגפור כמדינה ריבונית, חופשית ועצמאית.
זהו פרק סמלי בעיקרו, אך הוא חשוב מבחינה חוקתית, כי הוא מגדיר את מהות המדינה ואת עצמאותה במדיניות פנימית ובינלאומית.
בין היתר, הפרק מציין את הצהרת העצמאות של המדינה, את עקרונות השלטון הדמוקרטי, וכן את שמירת זכויות האדם והחוק.
בפרק זה מסודרות זכויות האדם הבסיסיות שניתנות לכל אזרחי סינגפור.
מדובר בזכויות חשובים שמיועדים להבטיח את חירותם של האזרחים תוך שמירה על הסדר הציבורי.
הזכויות הנכללות בפרק זה כוללות:
חופש הביטוי והעיתונות: יש זכות להביע דעות, אך ישנם מגבלות במקרים של פגיעה בביטחון המדינה או הסדר הציבורי.
חופש ההתאגדות וההתאספות: מאפשר לאזרחים להתאגד ולהתאסף, אם כי יש מגבלות בתחום הפוליטי.
הגנה על חיי אדם: החוקה מבטיחה זכויות לחיים, חירות, ושוויון בפני החוק.
עם זאת, החוקה כוללת גם הגבלות לשמירה על הסדר הציבורי וביטחון המדינה.
לדוגמה, ישנם סייגים לזכויות אלו כאשר מדובר בביטחון המדינה, כמו גם במקרים של הצורך להפעיל אמצעים דחופים להילחם בפשיעה או אי-סדרים פוליטיים.
פרק 3: המבנה השלטוני (The Government)
פרק זה מתאר את המבנה השלטוני של סינגפור ומפרט את תפקידי שלוש הרשויות המרכזיות: הרשות המחוקקת, הרשות המבצעת והרשות השופטת.
הרשות המחוקקת (הפרלמנט): הפרלמנט של סינגפור הוא חד-חדרי ומורכב ממספר חברי פרלמנט שנבחרים בבחירות כלליות.
תפקיד הפרלמנט הוא לחוקק חוקים, לפקח על פעולתה של הממשלה ולוודא שהממשלה פועלת במסגרת החוק.
הרשות המבצעת: הרשות המבצעת מורכבת מהממשלה, שהורכבה מראש הממשלה ושרים, אשר ממונים על ידי ראש הממשלה.
ראש הממשלה נבחר מתוך חברי הפרלמנט, ויש לו סמכויות נרחבות בניהול המדינה.
הנשיא, שהוא תפקיד סמלי, מקבל את המלצות הממשלה אך לא מעורב במישרין בניהול יומיומי.
הרשות השופטת: מערכת המשפט בסינגפור היא עצמאית וכוללת את בית המשפט העליון, ובו בית המשפט לערעורים ובית המשפט העליון הראשון, וכן מספר בתי משפט נמוכים יותר.
הרשות השופטת אחראית להבטיח שהחוקים ייאכפו כראוי ולהגן על זכויות האזרחים.
הפרק עוסק בהסדרת פעילות הפרלמנט.
הוא כולל את כללי הבחירה והסמכויות של הפרלמנט, כולל תהליך חקיקת החוקים והפיקוח על פעולתה של הממשלה.
זהו אחד הפרקים המרכזיים בחוקה, שכן הוא מגדיר את הדרך בה תפקוד המדינה יתנהל על פי עקרונות דמוקרטיים.
הרכב הפרלמנט: הפרלמנט בסינגפור הוא חד-חדרי וכולל חברי פרלמנט שנבחרים בבחירות הכלליות.
בנוסף, קיימת מערכת של מינוי חברי פרלמנט שמייצגים קבוצות מיעוט.
סמכויות הפרלמנט: הפרלמנט עוסק בחקיקת חוקים, תקצוב המדינה, מינוי שופטים ופיקוח על פעולתה של הממשלה.
הכנסת חוקים דורשת רוב מיוחד של חברי הפרלמנט.
הפרק מתאר את תפקידי הרשות המבצעת, שמורכבת מהממשלה ומהנשיא.
הנשיא בסינגפור הוא בעיקר תפקיד סמלי, אך יש לו סמכויות משפטיות כלפי ההוצאות הממשלתיות והחלטות כלכליות מסוימות.
ראש הממשלה נבחר מתוך חברי הפרלמנט ויש לו סמכויות נרחבות בניהול המדינה, קביעת מדיניות, ומינוי השרים.
השרים אחראים על תחומים מסוימים בממשל (כמו תחום הבריאות, התחבורה, וכו').
פרק 6: הרשות השופטת (The Judiciary)
החוקה קובעת את עצמאות הרשות השופטת ומסדירה את סמכויות בתי המשפט.
מערכת המשפט בסינגפור כוללת את בית המשפט העליון, שמורכב מבית המשפט לערעורים ובית המשפט העליון הראשון, ואת בתי המשפט הנמוכים יותר, אשר עוסקים בעניינים פליליים ואזרחיים.
החוקה מבטיחה את עצמאות המערכת השיפוטית ומגנה על זכויות האזרחים בכך שהיא שומרת על עקרון של ייחודיות ותוקף של פסיקות בתי המשפט.
הנשיא בסינגפור נהנה מסמכויות רחבות בעיקר בתחומים כלכליים, אך המגבלות על תפקידו מבהירות כי הוא לא נושא בסמכויות פוליטיות מלאות.
הנשיא נדרש לאשר הוצאות ממשלתיות מסוימות, במיוחד כאשר מדובר בכספי ציבור.
פרק 8: תיקונים לחוקה (Amendments)
החוקה הסינגפורית כוללת מנגנון תיקון נוקשה.
תיקון לחוקה יכול להיעשות רק אם ההצעה לשינוי מתקבלת ברוב של שני שלישים של חברי הפרלמנט.
תיקונים יכולים להתבצע גם על ידי התערבות ציבורית בהליך החקיקה, כאשר יש צורך בהסכמה רחבה לכל שינוי מהותי.
נכון לשנת 2024, חוקה סינגפורית עברה כמה תיקונים חשובים.
כל תיקון נועד להתאים את החוקה למציאות המשתנה במדינה, ולחזק את מוסדות השלטון או את הגבלת כוחותיהם.
1. תיקון 1966 – תיקון ראשוני לחוקה לאחר העצמאות
עם קבלת העצמאות של סינגפור ב-1965, היו מספר תיקונים ראשוניים לחוקה שנועדו להבטיח את המבנה החוקתי החדש של המדינה, לאחר פרישתה מהפדרציה של מלזיה.
תיקון זה עסק בשינויים בנוגע למוסדות השלטון, וערך את תהליך הקמתם של מוסדות ריבוניים חדשים.
2. תיקון 1989 – חיזוק סמכויות הנשיא
תיקון חשוב נעשה ב-1989, שבא כדי לחזק את סמכויות הנשיא של סינגפור, במיוחד בנוגע לפיקוח על כספי המדינה.
התיקון הביא לידי כך שהנשיא קיבל סמכויות רחבות יותר בהפעלת פיקוח על הוצאות המדינה, במיוחד בהוצאות הנוגעות לרזרבות המדינה, והעביר אליו סמכויות שמירה על הביטחון הפיננסי של המדינה.
על פי התיקון, הנשיא לא רק מקבל החלטות סמליות על הצעות התקציב, אלא נדרש לאשר הוצאות מסוימות באופן עצמאי, במיוחד כאשר מדובר בהוצאות שיכולות להשפיע על עתודות המדינה.
3. תיקון 1991 – הגבלות על חופש ההתאגדות והפגנות
תיקון 1991 התקבל בעקבות עליית החשש לעוררות מחאות פוליטיות ברחוב הסינגפורי, ותוקן בנוגע למגבלות על חופש ההתאגדות וההפגנות.
תיקון זה העביר את הסמכות לממשלה להפעיל אמצעים נגד הפגנות מסוימות או התנגדויות ציבוריות שיכולות להוות איום על הביטחון הציבורי או על הסדר החוקי.
תיקון זה היה חלק ממדיניות השמירה על יציבות פוליטית במדינה, ודרש רישוי ממשלתי להפקת הפגנות ציבוריות.
זהו תיקון שמכיל את האיזון שבין שמירה על חופש הביטוי לבין הגנה על הסדר הציבורי.
4. תיקון 1999 – חיזוק כוחות הנשיא וחשש מקומוניזם
בשנות ה-90, בעקבות תמורות פוליטיות ואיומים אפשריים מצד מפלגות קומוניסטיות שהתארגנו באזור אסיה, נעשה תיקון נוסף לחוקה שנועד לחזק את כוחות הנשיא, ובפרט את סמכויותיו בהגנה על הדמוקרטיה והחוקה.
תיקון זה כלל גם את הרחבת כוחות הנשיא בתחום הביקורת על מינוי שופטים ומנכ"לים במוסדות ציבוריים.
5. תיקון 2003 – חיזוק השפעת הבחירות והשלטון המקומי
תיקון זה התמקד בשינויים שיביאו להתאמה למודל הבחירות והייצוג הפרלמנטרי של סינגפור.
הוא כלל שינויי חקיקה שנגעו לאיזון הייצוג הפוליטי של קבוצות מיעוט ולהגברת השקיפות בהליכי הבחירות.
תיקון זה מיקד את תשומת הלב בהגברת השתתפות האזרחים בתהליך הפוליטי, תוך שמירה על יציבות משטרית.
6. תיקון 2016 – הגברת השפעת הבחירות הישירות
ב-2016, לאחר דיונים ציבוריים, התקבל תיקון נוסף לחוקה שהיה אמור לשפר את השפעת המערכת הדמוקרטית בהיבט של הבחירות הישירות.
שינוי זה היה קשור למודל הבחירות שדרש ייצוג יותר שוויוני של כל המגזרים השונים, כדי למנוע מצב בו ציבור רחב ירגיש שלא מיוצג באופן הולם.
7. תיקון 2021 – ניהול השקעות המדינה
תיקון זה העביר עוד יותר סמכויות לנשיא בנוגע לניהול כספי המדינה והשקעותיה, במיוחד בנוגע לקרנות עתודות לאומיות ולתחום הכלכלה.
תיקון זה היה חלק מההכנה של סינגפור לעתיד כלכלי לאור שינויים גלובליים, והדגיש את הצורך בניהול זהיר וחדשני של המשאבים הפיננסיים הלאומיים.
8. תיקון 2022 – חיזוק סמכויות הרשות השופטת
החוקה שונתה גם בשנים האחרונות כדי לחזק את עצמאות הרשות השופטת ולהבטיח שמערכת המשפט תוכל לפעול באופן אובייקטיבי ונטול לחצים פוליטיים.
תיקון זה נתן לבית המשפט יותר סמכויות במקרים של אכיפת זכויות פרט, ובפרט הבטיח שהשופטים לא יהיו נתונים להשפעה חיצונית כאשר הם פוסקים בעניינים משפטיים.
חוקת ספרד (בספרדית: Constitución Española) היא מסמך חוקתי המרכזי של ממלכת ספרד.
החוקה הספרדית של 1978 היא חוקת המדינה של ספרד, שנכנסה לתוקף ב-29 בדצמבר 1978, לאחר תהליך של מעבר לדמוקרטיה שהחל בעקבות מותו של פרנסיסקו פרנקו, שליט הדיקטטורה הספרדית.
החוקה הייתה צעד משמעותי בהקשר של תהליך הדמוקרטיזציה של ספרד, והיא נחשבת לאבן יסוד של המערכת הפוליטית והמשטרתית במדינה.
החוקה נחשבת לאחת החוקות המוצלחות של מדינות המעבר לדמוקרטיה, והיא נתפסת כמודל במדינות אחרות שהיו נתונות לדיקטטורה והתמודדו עם המעבר לדמוקרטיה.
לאחר מותו של פרנקו ב-1975, ספרד הייתה במעבר משמעותי מהדיקטטורה למשטר דמוקרטי.
החוקה של 1978 נוצרה בתגובה לצורך בהסדרה חוקתית שתחזיר את ספרד אל משפחת האומות הדמוקרטיות ותסדיר את מערכת השלטון במדינה.
היא נכתבה על ידי אספה מכוננת, שכללה נציגים מכלל המפלגות הספרדיות, כולל נציגים מהשמאל ומהימין.
הדיקטטורה של פרנסיסקו פרנקו (1939–1975)
ספרד הייתה תחת שלטון דיקטטורי במשך ארבעה עשורים, מאז סיום מלחמת האזרחים הספרדית (1936–1939), שבה ניצח פרנסיסקו פרנקו, שהפך לשליט האבסולוטי של ספרד.
תחת שלטונו, ספרד הייתה מדינה אוטוריטרית ומבודדת, שבה הוצא דיכוי של חופש הביטוי, זכויות פוליטיות, דתיות, ותרבותיות.
פרנקו שלט באמצעות "המדינה הלאומית" (El Estado Nacional), תוך שמירה על דיכוי פוליטי של כל המפגינים, קבוצות פוליטיות אלטרנטיביות ותרבויות מיעוטים כמו הקטלונים והבסקיים.
עם מותו של פרנקו ב-20 בנובמבר 1975, נוצרו שאלות קיומיות לגבי עתיד ספרד – האם המדינה תישאר תחת שלטון אוטוריטרי או שהיא תעבור לדמוקרטיה.
המעבר לדמוקרטיה – תהליך טרנסיציה (1975–1978)
לאחר מותו של פרנקו, ספרד עברה תהליך הדרגתי של פתיחה פוליטית ושינוי במוסדות המדינה, שנקרא "הטרנסיציה" (Transición).
המהלך היה מרשים בכך שהוא התנהל בשלבים של דיאלוג ופשרה בין הכוחות השונים בחברה הספרדית: מצד אחד השלטון של פרנקו, ומצד שני הכוחות הדמוקרטיים והחוקתיים.
השלב הראשון: מינוי חואן קרלוס הראשון למלך (1975)
השלב המרכזי במעבר לדמוקרטיה החל עם מינויו של חואן קרלוס הראשון למלך ספרד ב-22 בנובמבר 1975, מיד לאחר מותו של פרנקו.
המלך החדש בחר לעודד תהליך של פתיחות דמוקרטית, בניגוד לרצונו של המשטר הפרנקיסטי לשמור על שליטה נמשכת.
המהלך המרכזי של המלך היה מינוי אדולפו סוארס לראש ממשלת ספרד ב-1976. סוארס היה איש של הממסד הפרנקיסטי, אך היה בעד הרפורמה והמעבר לדמוקרטיה.
הוא יזם את פתיחת המערכת הפוליטית, חקיקת חוקים המאפשרים חופש פוליטי, והחלה פעילות המפלגות שאסור היה להן לפעול תחת שלטון פרנקו.
השלב השני: חקיקת החוקים הבסיסיים של המעבר לדמוקרטיה
ב-1977 חוקקה ספרד את "החוקים הבסיסיים של המעבר", שבמסגרתם תוקנו מערכת הבחירות, הוקם פרלמנט דו-ביתי, והוקמה מערכת פוליטית דמוקרטית.
חוק האמנציפציה (1976) – שלב ראשון במעבר לדמוקרטיה, אשר שחרר את המדינה מהכבלים של המשטר הפרנקיסטי.
חוק ההסכמה (1977) – חוק זה היה צעד חשוב לקראת השגת הסכמה כללית בין כל הכוחות הפוליטיים, כולל השמאל והימין.
החוק לא רק שביטל את המגבלות על חופש הביטוי והאסיפה, אלא גם סיפק את הבסיס ליצירת חוקה חדשה.
השלב השלישי: כתיבת החוקה (1978)
לאחר המעבר לחוקות זמניות שהסדירו את המערכת הפוליטית, בשלה העת להקים חוקה חדשה שתהווה את הבסיס החוקי לדמוקרטיה הספרדית.
ב-1977 נבחרה אספה מכוננת (Cortes Generales) על מנת לנסח חוקה חדשה.
האספה כללה נציגים ממגוון המפלגות הספרדיות, מהימין והשמאל, וכן מהמיעוטים האתניים כמו הקטלונים והבסקיים.