tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החידוש בקריטריון זה הוא בהיותו אינטראקטיבי- ישנה אינטראקציה בין רכיבי טנזור המאמצים בנקודה, המשפיעה על כשל החומר.
קריטריון הכשל חייב להתבסס על המאמצים הדיביאטוריים בלבד.
ביטוי הקריטריון ע"פ המאמצים הראשיים הוא:
או עבור טנזור לא מנורמל:
כאשר מתכת חשופה לדפורמציה פלסטית, מיקומי הגרעינים והכיווניות משתנים בהתאם לדפורמציה.
כתוצאה מכך הכניעה הפלסטית במתכת תציג קשר ישיר בין המאמץ למעוות.
כאשר לא ניתן להציג קשר ישיר בין הדפורמציה לבין המאמצים הפועלים על החומר לא ניתן להשתמש בקריטריוני כשל המיועדים לחומרים איזוטרופיים כמו קריטריון פון מיזס.
קיימים מספר קריטריוני כשל עבור חומרים לא-איזוטרופיים:
גורמים המשפיעים על החוזק לכניעה
המאמץ בו מתרחש הכשל תלוי במספר גורמים, אחד הוא קצב הדפורמציה (קצב העיבור) ובאופן משמעותי יותר הטמפ' בה מתרחשת הדפורמציה.
באופן כללי חוזק הכניעה עולה עם קצב העיבור ויורד עם עליית הטמפ'.
כאשר לטמפ' אין השפעה מכרעת על החוזק, החומר מציג אנומליה מסוימת והדבר אופייני עבור סגסוגות-על.
תכונה המובילה לשימוש עבור אפליקציות בהן נדרש לעמוד בטמפ' וחוזק גבוהים.
מחקרים ראשוניים שנעשו על ידי אלדר ופיליפס מצאו קשר בין חוזק לכניעה וקצב עיבור (עבור טמפ' קבועה), הקשר הוצג על ידי המשוואה הבאה:
כאשר C הוא קבוע, m הוא מקדם הקשיית מעוותים.
המקדם מושפע מהטמפ' ועולה בהתאמה.
חומרים עבורם המקדם גדול מ~0.5 נוטים להציג יכולות סופר-פלסטיות.
ניתן לחלץ את המקדם m באמצעות לוגריתמים על שני אגפי המשוואה:
בהמשך, נוספו משוואות מורכבות יותר שעסקו בו-זמנית בטמפ' ובקצב העיבור:
כאשר ו־A הם קבועים ו־Z הוא מקדם טמפ' פיצוי המעוות שמתואר בדרך כלל ע"פ מקדם זנר-הולמן
הוא אנרגיית האקטיבציה עבור דפורמציית חום, T- טמפ' במעלות קלווין.
ישנם מספר תהליכים שניתן ליישם על חומרים גבישיים או אמורפיים על מנת להעלות את נקודת הכניעה ואת החוזק לכניעה.
באמצעות שינוי צפיפות הנקעים, זיקוק החומר, הגדלת הגרגרים (בחומרים גבישיים), החוזק לכניעה יכול לקבל ערכים גבוהים ומדויקים יותר.
ניתן לבצע זאת בין היתר על ידי הכנסת זיהומים אל תוך החומר (כגון פחמן בפלדה).
על מנת להניע את הפגם/זיהום הזה יש צורך להשקיע אנרגיה ומאמץ גבוהים יותר.
מה שגורם לעליית החוזק לכניעה.
בעוד תכונות חומרים רבים תלויים בהרכב החומר בתפזורת, נקודת הכניעה מושפעת גם בדרך בה עובד החומר והובא לתצורתו הסופית.
להלן מספר מנגנונים עבור חומרים גבישיים:
חיזוק על ידי תמיסה מוצקה
חיזוק על ידי הקטנת גרעינים
כאשר חומר חווה דפורמציה, נקעים חדשים נוצרים בסריג וצפיפות הנקעים הכללי בחומר עולה.
צפיפות הנקעים הגדלה מעלה את החוזק לכניעה של החומר, כיוון שהמאמץ הנדרש כעת 'חייב' להניע גם את הנקעים החדשים במבנה הסריגי של הגביש.
נקעים חדשים שנוצרו יכולים לבוא במגע גם עם נקעים קודמים בחומר ובכך להעלות את מאמץ הכניעה עוד.המשוואה השלטת במקרה זה היא:
כאשר הוא מאמץ הכניעה, G הוא מודול הגזירה, b- ההגבר של וקטור בורגס והוא צפיפות הנקעים.
תמיסה מוצקה מכילה בתוכה אטומים מיסודות שונים ומגדלים שונים, תוך כדי סגסוג החומר (קירור החומר והבאה למצב יציב) האטומים הקטנים/גדולים יתמקמו ישירות מתחת לנקע.
תופעה זו מחזקת את החומר כיוון שאטומי ה'זיהום' מתמקם בסמוך לנקע ומקשה על תנועתו במידה והרכיב/חומר מועמס.היחס בין הגזירה במנגנון זה מבוטא על ידי הנוסחה הבאה:
כאשר הוא מאמץ הגזירה, G הוא מודול הגזירה, b- ההגבר של וקטור בורגס, הוא ריכוז המומס והוא העיבור המושרה בסריג כתוצאה מהוספת אטומי הזיהום.
זיקון מתבסס על הימצאות שתי פאזות בחומר אחד.
כאשר מתבדלים מהפאזה המומסת נמצאים בפיזור טוב בחומר, הם יעלו את מאמץ הכניעה כיוון שיחסמו את תנועת הנקעים בתוך הגביש.
פגם או נקע ייאלץ לעבור דרך ה'מחסומים' או משקעים של החומר המומס שמהווים חסם טוב יותר לעומת הפאזה של החומר המקורי.
נקע יכול לנוע דרך החלקיקים האלו או על ידי גזירה או על ידי 'מעקף' של החלקיקים האלו, במקרה זה נוצרת טבעת חדשה סביב החלקיקים המומסים.
במקרה זה מבטא את רדיוס החלקיק/משקע, הוא מתח הפנים בין הסריג לבין החלקיק, הוא המרחק בין חלקיקים מומסים.
הצטברות נקעים סביב גבול כלשהו גורמת לכוח דוחה בין נקעים.
הצטברות גרגירים/אטומים קטנים יוצרת כח דוחה בין נקעים.
ככל שגודל הגרעין קטן שטח הפנים של הגרעינים גדל וכך מתאפשרים יותר ויותר מקומות עבור גרעיני גבול.
מעבר נקעים מגרעין לגרעין דורש אנרגיה רבה ולכן הנקעים מצטברים סביב גבול הגרעינים הנ"ל ומעלים את החוזק לכניעה של החומר.
מאמץ הכניעה עולה כמתואר במשוואה הבאה:
- המאמץ הדרוש להזחת נקע
k- קבוע החומרd- גודל הגרעין
ניסוי מתיחה שנועד לבדוק חוזק לכניעה מבצעים על ידי מתיחת דגם קטן עם שטח חתך קבוע, את המתיחה עושים באמצעות כוח מבוקר, הולך וגדל בהדרגה כך שהדגם משנה את תצורתו אלסטית ופלסטית.
שינויים אורכיים או העיבור נאספים תוך כדי המתיחה באמצעים מכניים או אופטיים.
התנהגות כשל יכולה לחישוב גם באמצעות אנליזות מכניות ממוחשבות.
במיוחד כאשר כשלים מיקרוסקופיים נגרמים בגלל המבנה המיקרוסקופי של החומר.
בדיקת קשיות חומר, לקשיות ישנה קורלציה ליניארית חזקה ביחס לחוזק למתיחה עבור רוב הפלדות, אבל מדידות על חומר אחד לא יכולות להוות מדד עבור חומר אחר.
בדיקת קשיות יכולה אפוא להוות תחליף חסכוני לניסויי מתיחה, כמו גם מתן שינויים מקומיים בחוזק מתיחה, למשל מדידה בנקודות ריתוך או אזורים שעברו תהליכים שונים.
עם זאת, עבור מצבים קריטיים בדיקות המתח נעשה כדי למנוע עמימות.
למבנים חלשים יש קשיחות נמוכה, דבר המוביל לפגמים ומעלה את הסכנה בפני קריסה.
המבנה המועמס יישאר במקרים מסוימים מעוות גם לאחר שחרור העומס ויתרה מכך במקרים מסוימים יכיל בתוכו עומסים שיוריים פנימיים כתוצאה מהעומס החיצוני.
הנדסה מכנית של מתכות מציגה כי קיים מצב של הקשיית מעוותים, כלומר לאחר שחרור העומס מאמץ הכניעה של המתכת עולה.
במבנים שעברו אופטימיזציה כמו קורות מטוסים ורכיבי מכונות אחרים, מסתמכים על מעבר נקודת הכניעה או מאמץ הכניעה כמצב כשל.
לפיכך, אין צורך במנגנון בטיחות בעת השוואת עומסי הטעינה (העומסים הגבוהים ביותר הצפויים במהלך פעולה רגילה) לקריטריוני הכשל שהוצגו לעיל.
כנניזאורוס (שם מדעי: Chenanisaurus; מילולית: "הלטאה של אזור סידי כנאן (Sidi Chennane)") הוא סוג של דינוזאור תרופוד ממשפחת האבליזאוריים, שחי במשך סוף הקרטיקון לפני 68 עד 66 מיליון שנה מזמננו.
הסוג נחשף ב-2005 באגן אולד אבדון שבמרוקו, ותואר בשנת 2017 בידי החוקר ניקולס לונגריך.
סוג זה כלל מין אחד - Chenanisaurus barbaricus, הקרוי על שם העם הברברי.
דינוזאור זה הגיע בבגרותו לאורך של 7 עד 8 מטרים, והיה בעל לסתות קצרות, אך חזקות מאוד, עם רגליים אחוריות רחבות, אך רגליים קדמיות מנוונות.
הוא היה קרובם של הקרנוטאורוס ושל הפיקנונמוזאורוס מאמריקה הדרומית.
ממצאיו נודעים בעיקר משרידים של שיניים חזקות ושל לסת תחתונה, אשר התאימו לקריעת בשר.
ככל הנראה בעליהם היה אוכל נבלות יותר מאשר טורף.
עם זאת גילו שרידים של פרט טיטאנוזאור בעל סימני נשיכה מדינוזאור זה, כך שאולי גודלו ונשיכתו החזקה עזרו לו להפיל את הזאורופוד הגדול.
הוא נכחד לפני 66 מיליון שנה, עם הכחדת אחרוני הדינוזאורים.
באבטחת מחשבים, כניסה למערכת הוא התהליך בו אדם מקבל גישה לתוכנת מחשב לאחר אימות זהותו.
לרוב האימות הנדרש כולל סיסמה ושם משתמש.
לעיתים קרובות, מערכות מאובטחות מודרניות דורשות אימות רב שלבי, שכולל את החלקים הרגילים (שם משתמש וסיסמה) ומסתמך בנוסף להם על גורם בלתי תלוי, כגון קוד אימות בהודעת דואר אלקטרוני או מסרון, עבור אבטחה מוגברת.
כאשר אין עוד צורך בגישה לתוכנה, המשתמש יכול להתנתק או לצאת.
כניסה למערכת משמשת בדרך כלל לכניסה לעמוד, אתר או אפליקציה ספציפיים, שמשתמשים לא רשומים או מנויים לא יכולים לראות.
לאחר שהמשתמש התחבר, ניתן להשתמש בהתחברות כדי לעקוב אחר הפעולות שהמשתמש ביצע בזמן שהוא מחובר לאתר.
יציאה מהאתר מתבצעת לעיתים באופן אוטומטי בעת סגירת האתר ולעיתים נדרשת התנתקות באופן אקטיבי של המשתמש בעזרת פקודה או קישור שנועדו להתנתקות.
באתרי אינטרנט המשתמשים בקובצי Cookie, למעקב אחר פעולות, כאשר המשתמש מתנתק מהאתר, לרוב ימחקו קובצי העוגיות מהאתר.
כאמצעי זהירות, אין להסתמך על אמצעי יציאה אוטומטיים (יציאה מהאתר וכיבוי המכשיר), במיוחד לא על מחשב ציבורי, אלא יש להתנתק במפורש ולהמתין לאישור שההתנתקות הושלמה.
כניעה (Submission) הוא סרט הולנדי קצר (כ-20 דקות) בשפה האנגלית משנת 2004 שהפיק וביים תיאו ואן גוך ונכתב על ידי איאן הירסי עלי (חברה לשעבר בבית הנבחרים ההולנדי מטעם מפלגת העם למען חופש ודמוקרטיה).
הוא הוצג ברשת NPO 3, רשת שידור ציבורית הולנדית, ב-29 באוגוסט 2004. שם הסרט הוא אחד מהתרגומים האפשריים של המילה הערבית "אסלאם".
בתגובה לסרט רצח איסלאמיסט את תיאו וואן גוך, ב-2 בנובמבר 2004.
הסרט מספר את סיפורן של ארבע דמויות נשים בדיוניות שמגולמות על ידי שחקנית יחידה לובשת רעלה, אך עטויה בחיג'אב שקוף, גופה העירום מצויר בפסוקים מהקוראן.
הדמויות הן נשים מוסלמיות שעברו התעללות בדרכים שונות.
הסרט מכיל מונולוגים של נשים אלו ומדגיש באופן דרמטי שלושה פסוקים מהקוראן (4:34, 2:222 ו-24:2), על ידי הצגתם מצוירים על גופן של נשים.
ניתן לצפות בסרט באתר YouTube.
הכותבת הירסי עלי אמרה "כתוב בקוראן שאישה עלולה להיות מוכה אם היא לא צייתנית.
זו אחת הרעות הרעות שאני רוצה לציין בסרט".
בתשובה לשאלה האם הסרט יפגע במוסלמים, אמרה הירסי עלי כי "אם את אישה מוסלמית ואת קוראת בקוראן שצריך לאנוס אותך אם את אומרת 'לא' לבעלך, זה פוגע וזה מעליב."
הבמאי תיאו ואן גוך, שהיה ידוע כאישיות שנויה במחלוקת ופרובוקטיבית, כינה את הסרט "עלון פוליטי".
הסרט זכה לשבחים על הצגת הדרכים שבהן נשים סובלות מהתעללות על פי חוקי האסלאם הפונדמנטליסטי.
בו בעת, הסרט עורר כעס על כך שמתח ביקורת על הקאנון האיסלאמי עצמו.
מבקר הקולנוע פיל הול כתב על הסרט: "הסרט נועז בתאורי שנאת נשים ותרבות של אלימות נגד נשים בגלל פרשנויות הקוראן.
ראוי לשאול את השאלות שהועלו בסרט: האם זה רצון אלוהי לתקוף או להרוג נשים?
האם יש קדושה בהחזקת נשים בתנאי תת-רמה, בשלילתן של הזכות לרצון חופשי ולמחשבה עצמאית?
ובסופו של דבר, איך מסגרת מחשבתית כזו יכולה בכלל להתקיים במאה ה-21?"
מבקר הקולנוע דניס לים, לעומת זאת, הצהיר כי "זה מדכא לחשוב שפיסת חוצפה זו יכולה לעבור כביקורת רצינית על האסלאם השמרני." מבקר אחר התייחס לסיפורים שסופרו בסרט כ"פשטניים, אפילו קריקטורות".
עיתונאי האינטרנט פרנסיסקו ואן ג'ול אמר שיוצרי הסרט "אימצו" את רעיונותיה של אמנית הווידאו האיראנית-אמריקאית שירין נשאת.
עבודתה של נשאת, שעשתה שימוש רב בקליגרפיה פרסית שהוקרנה על גופים, הוצגה בהולנד בשנים 1997 ו-2000.
ב-2 בנובמבר 2004, ואן גוך נרצח בפומבי, לעיני עדים רבים, על ידי מוחמד בוירי מוסלמי הולנדי-מרוקני בעל דרכון הולנדי.
מכתב, שהוצמד לגופה על ידי פגיון, קשר את הרצח לסרטו של ואן גוך ולדעותיו על האסלאם.
המכתב קרא לג'יהאד נגד הכופרים באסלאם, נגד אמריקה, אירופה, הולנד והירסי עלי כותבת הסרט.
מלבד בויירי, אחד עשר גברים מוסלמים נוספים נעצרו והואשמו בקשירת קשר להתנקשות בחיי הירסי עלי.
בוירי הורשע ונכלא למאסר עולם, ללא אפשרות לשחרור מוקדם.
חלק מהאחרים הורשעו בעבירות אחרות הקשורות למעורבותם במה שמכונה רשת הופסטד (Hofstad Network) אך לא בגין קשר ישיר עם רצח ואן גוך.
בעקבות רצח ואן גוך התאספו עשרות אלפים במרכז אמסטרדם כדי להתאבל על מותו.
כניעת אלכסנדריה באוגוסט 1802 הביאה לסיומה של המערכה הצרפתית במצרים.
חיילים צרפתים, שננטשו על ידי נפוליאון בונפרטה שעזב לצרפת כדי לא לחזור, הובסו על ידי הכוחות הבריטיים והעות'מאניים, ונסוגו לאלכסנדריה שם היו נצורים .
ב-30 באוגוסט 1801 הציע הגנרל הצרפתי עבדאללה ז'אק-פרנסואה מנו להיכנע והציע תנאים, שנחשבו, מקובלים בחלקם ובפרטים רבים תוקנו, על ידי הגנרל הבריטי ג'ון הלי-האצ'ינסון והאדמירל לורד קית' .
התמליל של הקפיטולציה מודפס במלואו ב"היסטוריה של המשלחת הבריטית למצרים" של רוברט ווילסון.
כל מאמר כפי שהוצע על ידי הגנרל מנו מלווה בהערה: הכתבות המוצעות כפי שתוקנו על ידי הערות אלו מהוות את הכניעה כפי שהיא הוכנסה לבסוף לתוקף, והביאה את הסכסוך לסיומו הרשמי ב-2 בספטמבר 1801. המסמך חתום על ידי הגנרל הראשי מנו, אדמירל קית', סגן גנרל הלי ל-האצ'ינסון.
ג'יימס קמפט , וקפודן פאשה ו-, שייצגו את הכוחות העות'מאניים.
לפי סעיף 16 של הכניעה "כתבי היד הערבים, הפסלים ושאר האוספים שנעשו עבור הרפובליקה הצרפתית, ייחשבו כרכוש ציבורי, וכפופים לרשותם של הגנרלים של הצבא המשולב".
הדבר הוביל להעברת אבן רוזטה ועתיקות מצריות אחרות לידי הרשות הבריטית שנאספו על ידי הנציבות הצרפתית למדעים ואמנויות וחוקרי המכון למצרים .
בעת הכניעה, גילו הבריטים את ספינות המלחמה הצרפתיות קוז, איג'פטין , ג'סטיס ורג'נרי , ושתי פריגטות ונציאניות לשעבר בנמל אלכסנדריה.
הבריטים ובני בריתם הטורקים הסכימו על חלוקת השלל.
הבריטים קיבלו את איג'פטין, רג'נרי ו"ונציאנית מס' 2" - על שם הצרפתי לאובן (לשעבר מדוזה הוונציאנית) - על 26 תותחיה.
העות'מאנים קיבלו את קוז עם 64 תותחים (לשעבר וולקנו הוונציאנית), ג'סטיס, על 46 תותחיה, ו"ונציאנית מס' 1" - Mantoue (Cerere לשעבר הוונציאני) - גם הוא של 26 תותחים.
הטורקים קיבלו גם כמה קורבטות טורקיות שהיו בנמל.
אדמירל לורד קית' מפקד כוחות הצי, העריך את שוויה של הפריגטה רג'נרי למטרות כספי פרסים ב-16,771 13 שילינג 6 פני.
כניסת אזרחים ללא אישור לאזורי מלחמה בישראל מתייחסת לתופעה של כניסת אזרחים למרחבים המוכרזים כאזורים צבאיים סגורים או אזורי קרב פעילים ללא קבלת הרשאה מוקדמת מהרשויות הביטחוניות.
תופעה זו מעלה סוגיות מורכבות בתחומי הביטחון, החוק והאתיקה הציבורית.
המסגרת החוקית להגבלת כניסת אזרחים לאזורי מלחמה מבוססת על מספר חוקים ופקודות:
פקודות חירום - בעת הכרזה על מצבי חירום, הממשלה מוסמכת להטיל הגבלות על תנועת אזרחים במרחבים מסוימים לשם הבטחת ביטחונם ואי-פגיעה בפעילות הביטחונית.
הכרזה על אזורים צבאיים סגורים - צבא הגנה לישראל מוסמך להכריז על אזורים כשטח צבאי סגור במסגרת הוראות החירום, כאשר הכניסה לאזורים אלה אסורה ללא אישור מפורש.
חוק הכניסה לישראל, תשי"ב-1952 - מסדיר, בין היתר, את הכללים לכניסה ויציאה ממרחבים מסוימים במדינה, ומאפשר הטלת הגבלות בנסיבות מיוחדות.
על פי המשפט ההומניטרי הבין-לאומי ואמנות ז'נבה, ובמיוחד האמנה הרביעית המסדירה את הכללים ביחס לאזרחים בזמן מלחמה, קיימת חובה להגן על האוכלוסייה האזרחית מפני סכנות הלחימה.
אזורים אלה מוכרזים על ידי הצבא ככאלה שהכניסה אליהם אסורה בשל פעילות צבאית פעילה או בשל סיכונים ביטחוניים מיוחדים.
הכרזה על שטח צבאי סגור היא דרך מקובלת בישראל למנוע מאמצעי תקשורת יכולת לסיקור של אירועים צבאיים.
הכרזה זו נהוגה כאשר זירת הפעילות הצבאית היא בלב יישוב אזרחי, ביהודה ושומרון, וכן ברצועת עזה ובדרום לבנון.
מרחבים שבהם מתנהלים קרבות או פעולות צבאיות אקטיביות, כמו אזור רצועת עזה, אזורי הגבול עם לבנון ועם סוריה, ואזורים ביהודה ושומרון המוכרזים כשטח A.
ישובים שתושביהם פונו על ידי פיקוד העורף בשל איום ביטחוני ישיר, כפי שאירע באזור הדרום לאחר ה-7 באוקטובר 2023 ובישובי הצפון במהלך הלחימה עם חזבאללה.
פגיעה ממטחי ארטילריה, טילים ורקטות
סיכון חטיפה או פגיעה על ידי כוחות האויב
נוכחותם של אזרחים באזורי קרב עלולה:
ליצור צורך בהקצאת משאבים לביטחון אזרחים במקום ביצוע משימות קרביות
לסכן את חייהם של כוחות הביטחון
הפרה של צו המכריז על שטח כשטח צבאי סגור עשויה להוות עבירה לפי תקנות ההגנה (שעת חירום), ובפרט תקנה 125.
כאשר לא נקבע עונש מיוחד לעבירה, תקנה 69 קובעת מסגרת עונש כללית (למשל עד שישה חודשי מאסר בבית משפט השלום או עד חמש שנות מאסר בבית משפט מחוזי).
בפועל דווח גם על צעדי אכיפה, לרבות הגשת כתבי אישום, למשל בפרשת "צעדת הראל".
לאחר התקפת 7 באוקטובר 2023, הוכרזו אזורים נרחבים באזור הדרום כאזורים צבאיים סגורים.
למרות זאת, תועדו מקרים של כניסת אזרחים לא מורשית לאזורים אלה.
כתבת CNN לענייני חוץ נכנסה לרצועת עזה בדצמבר 2023 ללא ליווי צה"ל, והפכה לעיתונאית המערבית הראשונה שדיווחה מתוך הרצועה באופן עצמאי מאז תחילת המלחמה.
וורד הגיעה עם קבוצת סיוע של איחוד האמירויות וביקרה בבית חולים שדה ברפיח.
חוקר ארץ ישראל וממייסדי עפרה, נהרג יחד עם החובש הצבאי גור קהתי ב-20 בנובמבר 2024 בהיתקלות עם מחבלי חזבאללה בדרום לבנון.
ארליך נכנס לאזור הלחימה כאזרח בליווי רמ"ט גולני אל"ם יואב ירום, ללא האישורים הנדרשים.
במשך שנים התלווה לכוחות צה"ל בגזרות השונות.
בעקבות מותו הוכר כחלל צה"ל באופן חריג ונפתחו תחקירים על נסיבות כניסתו ללבנון.
ב-29 בפברואר 2024 התקיימה "צעדת הראל" מתחנת הרכבת שדרות לכיוון מעבר ארז, לזכרו של סרן הראל שרביט ובקריאה לחידוש ההתיישבות בצפון רצועת עזה.
במהלך ההפגנה מספר משתתפים חצו משטח ישראל לתוך רצועת עזה בסמוך למעבר ארז, עד עומק של כ-500 מטרים; תשעה נעצרו.
במרץ 2025 דווח כי הוגש כתב אישום נגד חלק ממשתתפי האירוע; על פי כתב האישום חלק מהמשתתפים נכנסו מאות מטרים לשטח הרצועה ואף הקימו מבנים ארעיים באזור.
במהלך 2024 פעלה קבוצת פעילי ימין המזוהה עם מאחז המחאה אלי עזה הסמוך לגדר רצועת עזה.
קבוצה זו קיימה מספר ניסיונות להתקרב לגדר ואף להיכנס ללא אישור לשטח הרצועה.
ב-15 באוגוסט 2024 דווח כי כמה נערים מגרעין אלי עזה נעצרו באזור מעבר ארז לאחר שניסו להיכנס לרצועת עזה.
בספטמבר 2024 דווח כי שני פעילים מהמאחז חצו את הגדר מישראל לעזה והועברו למשטרה.
באוקטובר 2024 דווח כי פעילי הקבוצה חצו ל"מרחב המכשול" לכיוון הרצועה ונבלמו לפני שנכנסו לשטח הרצועה; שישה נעצרו, ולפי הדיווח זו לא הייתה הפריצה הראשונה של הקבוצה לכיוון הרצועה.
מייסדת תנועת נחלה ופעילת ימין בולטת, הודתה בנובמבר 2024 כי מאז פרוץ המלחמה הייתה בעזה "פעם או פעמיים בשבוע", בסך הכל "עשרות רבות של פעמים".
וייס טענה שהגיעה "להכיר את השטח" במטרה להקים יישובים ברצועה.
דובר צה"ל הגיב כי "כניסתה לא מוכרת ולא אושרה בצירים המקובלים" וכי הדבר "בניגוד לנהלים ויטופל בחומרה".
היא הורשעה בעבר (1993) בכניסה לשטח צבאי סגור בצומת יקיר ונקנסה ב-3,000 שקלים.
פעיל הליכוד נכנס לרצועת עזה בפברואר 2024, תיעד עצמו לבוש במדים עם נשק וטען שהגיע במסגרת עמותת "סיירת למען החייל".
צה"ל הגיב כי "מדובר באדם שאינו איש מילואים אשר נכנס לרצועת עזה ללא האישורים המתאימים ובניגוד לפקודות".
ראש ישיבת מדברה כעדן במצפה רמון, נכנס לרצועת עזה בספטמבר 2024 ללא האישורים המתאימים.
הכניסה אושרה על ידי אל"ם אפרים אבני ללא סמכות, והרב תועד לבוש מדים אף על פי שעבר חיול ולא היה בתפקיד פעיל.
צה"ל הבהיר כי "נכנס בניגוד לפקודות, הנהלים הובהרו".
בתחילת דצמבר 2024 דווח כי פעילי תנועת עורי צפון חצו את הגבול לאזור הכפר מארון א-ראס והקימו במקום נקודת התיישבות זמנית בשם "מי מרום".
לפי הדיווחים ניטעו במקום עצי ארז לזכרו של יהודה דרור יהלום.
ב-18 בדצמבר 2024 דווח כי לאחר תחקיר הודה צה"ל שהאזרחים חצו מספר מטרים את הקו הכחול והקימו אוהלים, לפני שהורחקו מהמקום.
בפברואר 2025, בפער של יומיים, חצתה קבוצת חרדים את הגבול ללבנון, במטרה להתפלל בחלקת קברו של הרב אשי.
כוח צה"ל הוזנק למקום והשיב אותם לישראל.
בנובמבר 2025, חצו שתי קבוצות צעירים מארגון "חלוצי הבשן" את הגבול לסוריה.
לטענתם, במטרה להקים שם התיישבות יהודית.
הם נתפסו על ידי כוחות צה"ל והועברו למשטרה, ושוחררו לאחר מספר ימים.
בנוסף ביצע הארגון עוד מספר כניסות לסוריה.
תושבים מקיבוצים שפונו כמו כפר עזה, נחל עוז ובארי ניסו לחזור לבתיהם ללא אישור בימים הראשונים לאחר הפינוי, למרות הכרזתם כאזורים צבאיים סגורים.
ארגונים בינלאומיים לזכויות אדם כמו Human Rights Watch ואמנסטי אינטרנשיונל דיווחו על מניעה שיטתית של כניסת צוותיהם לרצועת עזה.
החל משנת 2009, דחו הרשויות הישראליות באופן עקבי בקשות של ארגונים אלה להכניס חוקרים לרצועה.
במהלך הסלמה ביטחונית עם לבנון, הוכרזו יישובים כמו מטולה ואזורים נוספים בצפון כאזורים צבאיים סגורים.
תושבים מקומיים דיווחו על ניסיונות לחזור לבתיהם ללא אישור רשמי.
הצבא והמשטרה מדגישים כי הכניסה לאזורים צבאיים סגורים:
מסכנת את חיי הנכנסים באופן ישיר
חלק מהארגונים לזכויות אדם וחברי כנסת טוענים כי:
יש לאפשר כניסה מבוקרת לבעלי בתים לצורך הצלת רכוש
הצורך באיזון בין ביטחון לזכויות אזרח
חשיבות הפיקוח הציבורי על פעולות הצבא
יכולת התושבים לשמור על רכושם
התמודדות נפשית של תושבים שנאלצו לעזוב את בתיהם
המקרים של כניסה לא מורשית יצרו תקדימים משפטיים בתחום החירום והביטחון.
הגבלות על עיתונאים יצרו מתח בין הצורך הביטחוני לבין חופש העיתונות.
לפי דוח של ארגון "עיתונאים ללא גבולות" מדצמבר 2024, ישראל אחראית להרג של 21 עיתונאים בשנת 2024, מתוך 54 שנהרגו ברחבי העולם.
הארגון הגדיר את כוחות הביטחון הישראלים כ"הטורף המרכזי של חופש העיתונות בשנת 2024".
עיתונאים רבים דיווחו על קשיים לקבל גישה לאזורי הלחימה, כאשר הגישה לרצועת עזה הוגבלה כמעט לחלוטין למשך חודשים.
במקרים הבודדים שבהם אושרה כניסה, היא נעשתה בליווי צבאי מוגבל בזמן ובמרחב.
הגנה על זכויות יסוד בעת חירום
עיתונאים וארגוני תקשורת טענו כי הגבלת הכניסה פוגעת ב:
תופעה דומה קיימת במדינות אחרות המתמודדות עם סכסוכים מזוינים:
אוקראינה - הגבלות על כניסה לאזורי קרב במהלך המלחמה עם רוסיה
סוריה - איסור כניסה לאזורי עימות פעיל
עיראק - הגבלות באזורי פעילות צבאית נגד ארגוני טרור
הקומפוזיציה מתארת את כניסתו החגיגית של אלכסנדר הגדול לעיר בבל לאחר ניצחונו המכריע על דריווש השלישי בקרב ארבלה בשנת 331 לפני הספירה.
אלכסנדר מופיע מוכתר, ניצב על מרכבה הנמשכת בידי שני פילים, והוא מוקף בתהלוכה רחבת־היקף הכוללת דמויות רבות המסודרות לאורכה של הדרך המובילה אל העיר.
בקדמת הסצנה נראים פרטים טקסיים הממחישים את אופי הכניסה: דרכים מכוסות פרחים, תלת־רגלי כסף מהם מיתמר עשן קטורת, וכן חפצי פולחן ופאר המוצבים לאורך המסלול.
ברקע מתוארים גני בבל התלויים, המוצגים כמתרוממים מעל חומות העיר, עם עצים גבוהים וזקופים המספקים צל ורעננות.
הגנים נתמכים במבנה אדריכלי של עמודי אבן וטרסות, שעליהן הונחה אדמה מושקית באמצעות מתקנים נסתרים.
בכניסה לחומות העיר מתוארת דמותה המונומנטלית של סמירמיס, האוחזת בידה האחת שרביט ובידה השנייה רימון.
לצידה נראים מבני העיר וחומותיה, אשר מאחוריהם התקהל קהל רב.
בצד שמאל של הקומפוזיציה נראית דמות אישה בגבה אל הצופה, הממוקמת בקדמת התמונה.
הציור הוא מונומנטלי בממדיו: גובהו 4.5 מטרים ורוחבו 7.07 מטרים, וברוחב כולל אביזרים – 7.52 מטרים.
הוא עשוי שמן על בד.
הציור משלב תיאורים נוספים מאותו מקור, ובהם אזכור לגני בבל התלויים, המתוארים כגבוהים כראש החומות, עם עצים גבוהים וישרים וצל קריר.
דמותו של באגופנס, מושל בבל, מזוהה עם האיש הנותן הוראות בקדמת התמונה, בהתאם לעדותו של קלוד השלישי ניבֶלוֹן, תלמידו של לה ברן, אשר ציין כי באגופנס הוא שהורה על קיום התהלוכה.
הציור מדגיש סמלים של פאר שלטוני וניצחון: תלת־רגלי הכסף המעלים קטורת, הפרחים הפזורים על הדרך, והמרכבה הנמשכת בפילים.
דמותה של סמירמיס מתוארת בהשראת טיפוס פיסולי המזוהה עם Pudicité Mattei, תוך שימוש בדרפיות ארוכות ותנוחת גוף מאופקת.
הקומפוזיציה הכללית מציגה טריומף בסגנון העתיק, כאשר אלכסנדר מוצג כשליט עטור ניצחון.
מקורות צורניים נוספים שצוינו בטקסט כוללים את ניצחון קיסר של מנטניה, שבו מופיע גם צעיר רכוב על פיל, תבליטים עתיקים שונים, וכן אזכור לווזה מונומנטלית המועברת על אלונקה, המזכירה דגמים של פולידורו דה קראוואג'ו, אך בעיבוד בארוקי שופע.
הציור הושלם לפני שנת 1665, שכן באותה שנה נמצא במנופקטורת הגובלנים, שם נצפה על ידי ג'אן לורנצו ברניני במהלך ביקורו בצרפת.
ברניני ציין כי ראה את הציור לאחר שני ציורים גדולים אחרים: קרב גרניקוס וניצחון אלכסנדר.
היצירה הוצגה בסלון של שנת 1673. בשנת 1676 נחרטה בארבע לוחות בידי ז'יראר אודראן.
במהלך השנים הועבר הציור תהליך של העתקה ישנה, ובשנת 1963 שוחזר בידי פייר פולה.
היצירה מזוהה גם בשם החלופי ניצחון אלכסנדר.
נמנו עשרים ותשעה רישומים הקשורים לקומפוזיציה, השמורים במחלקת האמנויות הגרפיות של מוזיאון הלובר.
היצירה הייתה חלק מאוסף לואי הארבעה עשר ונשארה בבעלות המדינה הצרפתית.
כניעת ורקינגטוריקס ליוליוס קיסר הוא ציור היסטורי מאת הצייר הצרפתי ליונל רואייה, שנוצר בשלהי המאה ה־19. היצירה מתארת את כניעתו של ורקינגטוריקס ליוליוס קיסר לאחר קרב אלסיה בשנת 52 לפנה"ס.
הציור מוצג במוזיאון קרוזטייה שבעיר לה פווי-אן-ולה.
הציור מתאר את סיומן של מלחמות גאליה, סדרת מערכות צבאיות שניהל יוליוס קיסר נגד שבטים גאליים שהתנגדו להתפשטות הרומית.
כניעתו של ורקינגטוריקס מסמלת את תבוסת ההתנגדות הגאלית ואת השלמת המעבר לשליטה רומית.
האירוע המתואר בציור נזכר גם בכתביו של יוליוס קיסר עצמו, מלחמת גאליה, ספר ז, פרק 89, שם מתוארת כניעתו של ורקינגטוריקס והנחת נשקו בפני קיסר.
תיאור זה שימש מקור השראה לציורו של ליאונל רואייה.
הסצנה מתמקדת ברגע הכניעה ומציגה את ורקינגטוריקס עומד מוקף בלוחמיו המובסים, מול יוליוס קיסר המנצח.
הקומפוזיציה מדגישה את יחסי הכוח בין הדמויות ואת תוצאות העימות.
תיאור הלבוש, השריון והנשק של הרומאים והגאלים נעשה תוך הקפדה על דיוק היסטורי.
השימוש בצבעים עשירים תורם לעוצמתה החזותית של הסצנה.
השלכת הנשק בידי ורקינגטוריקס מסמלת את קץ ההתנגדות הגאלית ואת עליונות רומא.
כלי הנשק השבורים מייצגים את התמוטטות תקוות הגאלים, בעוד דמותו של קיסר מבטאת סמכות ושליטה.
הציור משמש תיעוד חזותי של אירוע מכריע בהיסטוריה העתיקה ומעורר עיסוק בנושאים של כוח, כיבוש והמחיר האנושי של מלחמה.
היצירה מדגישה את יכולתו של רואייה לשלב תיאור היסטורי עם עוצמה רגשית.
ברחבי ארץ ישראל נמצאו כ-265 כנסיות נוצריות עתיקות.
רובן נמצאו באזור ירושלים ובית לחם ומיעוטן בגליל, בגולן ובנגב.
ביוני, 2011, נתגלו בפעם הראשונה בעכו העתיקה שרידי מבנה ציבורי, שככל הנראה שימש ככנסייה בתקופה הביזנטית.
הכנסיות שנמצאו בארץ ישראל נבנו בשלוש תקופות עיקריות:
בימיו של הקיסר קונסטנטינוס הגדול, החל משנת 313 לספירה.
בימיה של הקיסרית אאודוקיה בשנים 393-460 לספירה.
בימיו של הקיסר יוסטיניאנוס הראשון בשנים 527-565 לספירה.
לאחר כיבוש ארץ ישראל על ידי המוסלמים, כמעט שלא נבנו כנסיות חדשות.
כנס מחולות העם בדליה התקיים בקיבוץ דליה בשנים 1944, 1947, 1951, 1958 ו-1968. משתתפיו היו להקות ומחוללים, בעיקר מאנשי ההתיישבות העובדת ותנועות הנוער החלוציות.
הוא משך אלפי צופים, ונחשב אבן דרך בשדה המחול הישראלי.
הכנסים הראשונים היו אירועי תרבות אידאולוגיים רבי חשיבות בתקופת היישוב ובראשית שנות המדינה, והייתה להם תרומה משמעותית להתפתחותה של תנועת ריקודי העם הישראליים.
כנס דליה הראשון עצמו ציין את ראשיתה של תנועת המחול העממי הישראלי כתנועה ממוסדת, שזכתה לתמיכתם של גופי שלטון לאומיים.
בכנסי דליה החלה ההפרדה בין ריקודי עם של משתתפים חובבים, שהייתה פרקטיקה מקובלת ביישוב היהודי בארץ ישראל מאז שנות ה-30, למופעי ריקודי עם שהועלו על במה.
מופעים אלו היו תשתית ללהקות שהוקמו מאז שנות ה-50, לקחו חלק במערך ההפצה של ריקודי העם הישראליים ברחבי בעולם, ובכך תרמו ליצירת הדימוי של הישראליות.
כנס מחולות דליה הוא גם הבסיס שעל פיו נוצר פסטיבל המחול כרמיאל בשנת 1988.
הכנס הראשון נערך בקיבוץ דליה ביולי 1944 לכבוד שנתו החמישית של הקיבוץ ולכבוד חג השבועות.
תכליתו הייתה גם לרומם את רוח חברי הקיבוץ לאור המצב הכלכלי הקשה והידיעות שהגיעו מאירופה על היקפה של שואת העם היהודי.
כנס זה נערך ביוזמתה של חברת הקיבוץ אילזה פלס ובסיוע גורית קדמן.
אף שבמקור הוחלט לקיימו כל שנתיים.
בשנת 1946 חל מועד הכינוס בסמוך לשבת השחורה והכינוס נדחה לשנה הבאה.
ערב הקמת המדינה, בשנת 1947, נערך הכנס השני.
קיומו בשבת לווה במחאה חריפה של הרבנות הראשית על חילול השבת הכרוך בו.
בכנס זה נתקבצו צעירים רבים, אנשי התנועה הקיבוצית וחברי הפלמ"ח.
לימים הוגדר כנס זה כ"פגישת מחזור" של בני דור תש"ח, שרבים מהם לא שבו משדות הקרב.
את הכנס הפיק חבר הקיבוץ עקיבא סטרוסטינצקי (שהפיק גם את הכינוסים ב-1958 וב-1968).
אל הכינוס השני הגיעו גם נציגי UNSCOP שהציעו את תוכנית החלוקה בישראל, וראו בהופעתן של להקות ערביות בכינוס אפשרות לקשר יהודי-ערבי.
הכנס היה אירוע רב חשיבות בתקופת היישוב ובראשית שנות המדינה, כדוגמת אירועי העדלאידע והמכביה.
לאחר מכן פחתה חשיבותו לאור השינויים שחלו בחברה הישראלית ובהם העלייה ההמונית וכן התרחקות הנוער העירוני מתחום המחול העממי.
הכנס השלישי, הראשון לאחר קום המדינה, נערך באוגוסט 1951, בימות החול ולא בשבת.
אחריו נערכו עוד שני כנסים: האחד בשנת 1958, במסגרת חגיגות העשור למדינה, והשני והאחרון נערך בשנת 1968. בשנת 1963 סירב קיבוץ דליה לארח את הכנס והוא נערך בבית ברל.
בארכיון קיבוץ דליה נמצאים חומרי המתעדים את כנסי דליה באופן מגוון וכולל.
החומרים כוללים כרזות, תוכניות, מסמכי הפקה וניהול וכן שלושה אלבומי תצלומים.
בין החומרים נמצאים שרטוטים נדירים ותצלומים של תוכניות אדריכליות של הכשרת האמפיתיאטרון שליד קיבוץ דליה, ניסוח חזון הכנס, מכתבים של גורית קדמן, יוזמת ומארגנת הכנסים, ועוד.
חומרים נוספים על כנס מחולות העם בדליה מצויים בארכיון רבקה שטורמן בקיבוץ עין חרוד מאוחד, בארכיון יונתן כרמון ובארכיונים קיבוציים נוספים.
חומרי הארכיון של קיבוץ דליה עברו דיגיטציה במסגרת פרויקט "האוסף הלאומי הדיגיטלי" בשנים 2020-2016 והם זמינים באתר הספרייה הלאומית.
כנס המחולות בדליה התקיים תחת הכותרת של מחולות עם, אולם בעיתונות היו שטענו שהכנס לא הציג מחולות עם, אלא ריקודים מומצאים שהוצגו כאילו הם "מחולות עם".
למשל, במעריב כתב דן בן אמוץ:
"בן אדם, לפחות אל תרקוד לי 'רקוד קוצרים' שאיזו כוריאוגרפית מתל אביב המקבלת משכורת מהמרכז לתרבות ולחנוך של ההסתדרות חיברה לכם כדי שתעשו רושם של איכרים.
ובשם אלוקים, לפחות לא תקראו ליצירה האינפאנטילית הזו: מחול עם [...] בימי נעורי, בתקופה הטרום דליתית, היו בארץ כמה ריקודי עם [...] הורה, פולקה, קראקוביאק וצ'רקסיה כפולה.
נכון, אלה היו ריקודי 'זרות' שלא הביעו את אהבת החיים החדשים [...] הרקודים ההם היו פשוטים ככל מחולות העם האמיתיים [...] היום העניין יותר מסובך.
רקודי עלומי נעטפו בגיליון טרי של 'מחול החודש' והושלכו לפח הזבל.
במקומם הומצאו מהר עשרות ומאות רקודי עם ישראליים, מקוריים ומתחדשים."
"חלק ניכר מהמחולות היו מחולות ראווה גרידא, מרהיבים ביופים ומאורגנים להפליא.
גולת הכותרת של חגיגות העשור, אך אין תוכם כברם.
אין הם מה שהתיימרו להיות: מחולות עם."
שולמית בת-דורי הגיבה על הטענות:
"לא המצאתי אז שום ריקוד.
הכל היה קיים, רק הצטרכתי להכניס את הריקודים השונים למסגרת."
כנס הרצליה, או בשמו המלא, כנס הרצליה על מאזן החוסן והביטחון הלאומי, הוא כנס שנתי, שמארגן מאז שנת 2000 המכון למדיניות ואסטרטגיה ובית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה במרכז הבינתחומי בהרצליה.
הדיונים בכנס נוגעים במגוון נושאים הקשורים לחוסן והביטחון הלאומי של ישראל.
בכנס מתארחים הן אנשי ממשל ואקדמיה בכירים בתחומי החוץ, הביטחון, הכלכלה והחברה בישראל והן נציגים ממדינות זרות.
מבין נושאי התפקידים הבכירים במדינה, מגיעים לנאום בכנס מדי שנה נשיא המדינה, ראש הממשלה והרמטכ"ל.
בנוסף אליהם, מוזמנים אל הכנס גם בעלי הון, אנשי תקשורת ואנשי רוח ישראלים וכן נציגים מיהדות התפוצות.
ממדינות זרות, מוזמנים לכנס שגרירים, דיפלומטים ובכירי ממשל, בעיקר מארצות הברית ואירופה.
בתום הכנס השנתי, מתפרסמות מסקנות הכנס בפרסום מיוחד, בהוצאת המכון למדיניות ואסטרטגיה, המוגש למשתתפי הכנס, למקבלי ההחלטות ולמעצבי המדיניות הבכירים בארץ.
דיוני הכנס עוסקים בין השאר בתמורות גיאו-אסטרטגיות בזירה הגלובלית, כיוונים להתחדשות ולהתעצמות הצבא, הקשרים האסטרטגיים עם ארצות הברית, נאט"ו והאיחוד האירופי, מערכת החוץ וההסברה הישראלית, יחסי החוץ של ישראל, התמודדות עם איראן המתגרענת, הסכסוך הישראלי-פלסטיני, דמוגרפיה, השלכות מדיניות של מגמות כלכליות באזור ויחסי ישראל עם מדינות ערב.
סדרת כנסי הרצליה על מאזן החוסן הלאומי של ישראל, החלה כיוזמה של המכון למדינית ואסטרטגיה ומי שעמד אז בראשו, עוזי ארד, יחד עם גורמים נוספים העוסקים בתחום.
כבר מראשיתו, תוכנן הכנס להפוך לכנס משמעותי, בעל המשכיות ולא כמאורע חד פעמי.
את הצורך בסדרת כינוסים שכזו, הסביר ארד בנאום במושב הפתיחה של הכנס הראשון.
הוא החל את דבריו בתחושה שמצד אחד, ישראל עומדת בפני אתגרים רבים ומצב חדש עומד לפיתחה.
מן הצד השני, ישנם ספקות לגבי כושר עמידתה וחוסנה של מדינת ישראל לעמוד בפני האתגרים הללו.
לכן, קיים צורך כפול:{{הערה|ארד, ע.
לבדוק מנקודת מבט אקדמית, רציונלית ולא אמוציונאלית את מצבה של מדינת ישראל מהיבטים שונים ובכך להעריך את חוסנה של מדינת ישראל.
להציע ולבחון קווי מדיניות חדשים שיכולים להתאים למציאות ולנסיבות המשתנות ובכך לחזק את החוסן הלאומי.
לקראת כל כנס ובהתאם למטרה הראשונה שהוגדרה, מתכנסים צוותי עבודה המורכבים ממומחים וחוקרים בתחום הרלוונטי ומכינים דו"חות בנושאי הדיונים.
בהתאם למטרה השנייה שהוגדרה, נושאי הדיונים משתנים כל שנה ביחס להתרחשויות בשנה העוקבת.
בנוסף לאלו, במהלך הכנס קיימת גם התייחסות ובחינה של מסקנות הכנסים הקודמים ביחס למציאות הנוכחית והאם אלו הצליחו לגרום לשינוי.
בחינה זו באה מתוך ראיית הכנס והמרכז הבינתחומי כגורם שיכול להשפיע על תהליכים מרכזיים במדינת ישראל.
חוסן לאומי ומאזן חוסן הלאומי
המושג חוסן לאומי הוא מושג חדש יחסית והוא קיים בשיח האקדמי רק בשנים האחרונות.
המושג הגיע בהשאלה ממדע הפסיכולוגיה, בו נחקר החוסן הנפשי - היכולת של פרט להתגבר על טראומות והסתגלות למצבי דחק.
חוסן לאומי, בדומה לחוסן נפשי, כולל את אותם היבטים פסיכולוגיים.
בנוסף לאלו ובשונה מחוסן נפשי, כולל החוסן הלאומי היבטים שונים וייחודיים לכל חברה (היבטים כלכליים, היבטים חברתיים, היבטים תרבותיים והיבטים רבים נוספים) אשר להם השפעה מכרעת ביכולתה של חברה להתמודד עם מצבי דחק וטראומות.
בניסיונו להגדיר את החוסן הלאומי בישראל, מרכיביו ואופן השפעתם, הפך כנס הרצליה לאחד החלוצים בתחום.מאזן החוסן הלאומי (לעיתים נקרא גם מדד החוסן הלאומי), הוא קובץ מדדים ופרמטרים, אותם חוקר ומציג לקראת הכנס המכון למדיניות ואסטרטגיה, ובהם עוסקים הדיונים והמושבים.
המאזן כולל פרמטרים רבים, הקשורים לחברה בישראל ולחוסנה ומנסה לשקלל השפעות חיוביות ושליליות, בדומה למאזן חשבונאי.
צוותי העבודה מכינים מסמכי עמדה לקראת כל דיון בכנס ומנתחים באופן כמותי ואיכותי את הנתונים המובאים לפני באי הכנס.
צוותי העבודה הללו, מורכבים לעיתים גם מחברי מכוני מחקר אחרים, דוגמת: מכון ראות, מרכז בס"א, מרכז שלם, מרכז יפה, מרכז טאוב ומכון ירושלים לחקר ישראל, אשר עוסקים בתחום מחקר המקביל לנושא הדיון הספציפי.
כאמור, המחשבה שמאחורי המאזן היא שהביטחון הלאומי ובמיוחד החוסן הלאומי אינם מורכבים רק מהיבטים ביטחוניים - אלא גם מהיבטים כלכליים, חברתיים ולאומיים.
היבטים אלו משפיעים אחד על השני ויחד על מאזן החוסן הלאומי.
בשל כך, צוותי העבודה אינם מוגבלים למתודולוגיה כזו או אחרת ואף מונחים להתייחס לרב-תחומיות של כל נושא ונושא.
התוצאה הסופית היא, שהמאזן המוצג בכנס הוא לא רק אוסף מספרים ומדדים אלא גם אוסף של פרשנויות והסברים מילוליים.
באמצעות מאזן החוסן הלאומי והדיונים בכנס, מנסה כנס הרצליה לענות מדי שנה על המטרות שהוגדרו בכנס הראשון - מחקר רציונלי ושיטתי של החוסן הלאומי והצעת קווי מדיניות חדשים לחיזוקו.
כנס הרצליה נערך מדי שנה, מאז שנת 2000, לקראת סוף או תחילת השנה האזרחית העוקבת.
הכנס, שזוכה להד רב באמצעי התקשורת, החל להפוך לבמה אטרקטיבית לבכירים במגזר העסקי ובמגזר הציבורי ולא רק לשם השמעת דעה, אלא לעיתים לצורך הצהרה מיוחדת.
הנואם הבולט ביותר שעשה זאת היה אריאל שרון, אשר בעת כהונתו כראש ממשלת ישראל, בחר בכנס הרצליה כבמה לשתי הצהרות מדיניות חשובות שלו: בשנת 2002 הכריז על תמיכתו במפת הדרכים ובשנת 2003 הציג את תוכנית ההתנתקות.
כמוהו, גם ממשיכו בתפקיד ראש הממשלה, אהוד אולמרט, בחר להציג את משנתו המדינית בכנס.
לאורך השנים, החלו פרסומי הכנס ובעיקר מאזן החוסן הלאומי אשר נידון בכנס, לזכות להתייחסות ציבורית רבה.
כנס הרצליה הראשון נערך בין ה-19 ל-21 בדצמבר בשנת 2000. הכנס נערך במלון "דן אכדיה" בהרצליה.
למרות השתתפות רבים בכנס, מבחינה תקשורתית, האפילה עליו מערכת הבחירות שהחלה באותם ימים.
המושבים שבכנס עסקו הן בסוגיות עכשוויות והן בסוגיות שמאפיינות את החברה בישראל - התחלפות הממשל בארצות הברית, מדיניות ציבורית והבעיות ביישום מדיניות, כלכלה, ביטחון, חינוך, חינוך טכנולוגי והשפעתו על הביטחון הלאומי, מאזן הרתעה, הסביבה האסטרטגית בעתיד וההסדרים האזוריים והפנים מדינתיים.
בכנס הוצג לראשונה, גם מחקר של גבריאל בן-דור מהמרכז לחקר הביטחון הלאומי שבאוניברסיטת חיפה על "המרכיב החברתי של החוסן הלאומי".
במהלך השנים, מדד זה הפך לאחד המדדים המרכזיים בכנס הרצליה.
לאחר הכנס, ביום העצמאות תשס"א, יצאה מהדורה מודפסת בהוצאת ידיעות אחרונות ובה תמצית הדברים, מהלך הדיונים ודו"חות צוותי העבודה.
כנס הרצליה השני נערך בין ה-16 ל-18 בדצמבר בשנת 2001 וכותרתו הייתה: "ישראל במערכה והמערכת העולמית".
הרקע לכנס הייתה המערכת העולמית המשתנה אחרי ה-11 בספטמבר, פיגועי הטרור בישראל והשינויי בכלכלת העולם.
מבין הנאומים שהיו בכנס, בלטו שני נאומים.
הראשון היה נאום בשידור לוויני של קונדוליזה רייס, מזכירת המדינה באותה עת.
הנאום השני שבלט היה נאומו של אפרים הלוי, מי שהיה בזמנו ראש המוסד.
בנאום הוא תיאר את המערכת האזורית אחרי ה-11 בספטמבר.
הלוי תיאר את ההשפעות של השינויים במערכת על מעמדו היורד של ערפאת בעולם, על התפתחויות אפשריות ביחסי המערב ואיראן ויחסי סוריה - חזבאללה.
נושאים נוספים שנידונו בכנס היו הסדר העולמי החדש, העם היהודי כמרכיב בחוסן הלאומי, המערכה נגד הטרור, חוסן כלכלי, בניין הכוח של צה"ל וחינוך, חברה וממשל כמרכיבים של ביטחון לאומי.
כנס הרצליה השלישי נערך בין ה-2 ל-4 בדצמבר בשנת 2002 וכותרתו הייתה: "הנוף האסטרטגי החדש: מגמות, אתגרים ומענים".
במאמרי העיתונות הופיעו תגובות מעורבות לגבי מסקנות הכנס.
שולמית אלוני הצביעה כי דפוסי המחשבה בכנס כוללים בעיקר פרדיגמה אחת ולא בוחנים שאלות מדיניות ופוליטיות מכיווני מחשבה אחרים.
לעומתה, איתן הבר התייחס לפיגוע במומבסה שהתרחש זמן קצר לפני הכנס ולשינויים הגלובליים ושיבח את הכנס על ראיית המציאות נכוחה.
כנס הרצליה הרביעי נערך בין ה-16 ל-18 בדצמבר בשנת 2003 וכותרתו הייתה: "מבט כולל: עדיפויות, הכרעות ומנהיגות".
בערב הנעילה של הכנס נאם ראש הממשלה באותה תקופה, אריאל שרון.
במסגרת הנאום, הביע לראשונה שרון תמיכה פומבית בתוכנית מפת הדרכים.
נאום זה, מעבר להשלכותיו הפוליטיות והמדיניות שהובילו לבסוף אל תוכנית ההתנתקות, הפך את כנס הרצליה לבמה מרכזית להשמעת הצהרות פוליטיות בעשור הראשון של המאה ה-21.
כנס הרצליה החמישי נערך בין ה-13 ל-16 בדצמבר בשנת 2004 וכותרתו הייתה: "מאזן החוסן והביטחון הלאומי נוכח התמורות האסטרטגיות".
מבין הנושאים הרבים שעלו בכנס בלט הפאנל בנושא "יחסי הגומלין בין שלטון ותקשורת והון ותקשורת".
במהלך הדיון התפתח עימות בין רות ירון, מי שהייתה אז דובר צה"ל לבין אילנה דיין מגישת תוכנית התחקירים עובדה.
הרקע לאירוע היה תחקיר ששודר מספר שבועות לפני הכנס בנושא פרשת סרן ר' והתגובות של המערכת הצבאית, המערכת הפוליטית גופי התקשורת.
כנס הרצליה השישי נערך בין ה-21 ל-24 בינואר בשנת 2006 ובו השתתף נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר.
כנס הרצליה השביעי נערך בין ה-21 ל-24 בינואר בשנת 2007.
כנס הרצליה השמיני נערך בין ה-20 ל-23 בינואר בשנת 2008 וכותרתו הייתה: "ישראל בשנת ה-60: הלעולם חוסן?".
יומו הראשון של הכנס התקיים בכנסת.
כנס הרצליה התשיעי נערך בין ה-19 ל-21 בינואר בשנת 2009 וכותרתו הייתה: "מדיניות, מדינאות ומנהיגות לעיתות מבחן".
כנס הרצליה העשירי נערך בין ה-31 בינואר - 3 בפברואר 2010 ובמהלכו נאם לראשונה מעל במה ישראלית ראש ממשלת הרשות הפלסטינית, סלאם פיאד.
כנס הרצליה האחד-עשר נערך בין 6–9 בפברואר 2011 ובו נאם מזכ"ל נאט"ו אנדרס פוג ראסמוסן.
כנס הרצליה השנים-עשר נערך בין 30 בינואר - 2 בפברואר 2012, נפתח בנאום ועידת וידאו של הנסיך חסן בן טלאל וננעל בנאום של מזכ"ל האו"ם באן קי-מון.
כנס הרצליה השלושה-עשר נערך בין 11–14 במרץ 2013.
כנס הרצליה הארבעה-עשר נערך בין התאריכים 8–10 ביוני 2014. בכנס זה הופיעו טובי האסטרטגים בעולם ובהם: פרופ' אדוארד לוטוואק ואנטוני קורדסמן.
כנס הרצליה החמישה-עשר נערך בין התאריכים 7–9 ביוני 2015. בכנס הופיעו נשיא צרפת לשעבר ניקולא סרקוזי, קתלין קנדי, פרופ' נוריאל רוביני, ושורה ארוכה של מנכ"לים בינלאומיים.
בין הדוברים הישראלים הבכירים שהשתתפו בכנס ה-15: נשיא המדינה, ראובן ריבלין, שנשא בכנס את נאומו המפורסם הידוע כנאום "ארבעת השבטים"; וראש הממשלה נתניהו שנשא את "נאום הרצליה".
כנס הרצליה השישה-עשר נערך בין התאריכים 14–16 ביוני 2016 וכותרתו הייתה "תקווה ישראלית משותפת: חזון או חלום?".
יומו הראשון של הכנס נערך במשכן הנשיא בירושלים וכלל נאומים של ראשי מפלגות ונשיאת בית המשפט העליון.
מבין הנושאים שהתפתחו בכנס, בלטו נאומיהם של משה (בוגי) יעלון ואהוד ברק.
כנס הרצליה זוכה לביקורות מכיוונים וטעמים שונים.
הביקורת נובעת משתי סיבות עיקריות - האחת, היא החסות של חברות פרטיות ובעלי הון לכנס שבו מתארחים בעיקר אנשי ציבור ופוליטיקאים והקשרים הנוצרים מכך.
הסיבה השנייה, היא על עצם היותו כנס פרטי, המשמש במה מועדפת לנבחרי ציבור להשמעת עמדותיהם, במקום בכנסת - דבר הגורם לפגיעה במעמדה של הכנסת, פגיעה בדיון הציבורי ובאופן עקיף גם פגיעה בדמוקרטיה.
בכנס שנערך בתחילת 2006 הופיעה שלי יחימוביץ', אז מועמדת מפלגת העבודה לכנסת, ואמרה:
ביומו הראשון של הכינוס ה-8, בשנת 2008, הכנס התקיים בכנסת וגרר אף הוא ביקורות נוספות מכל הקשת הפוליטית וגם מגורמים ציבוריים חוץ פרלמנטריים.
הביקורת על יחסי הון ושלטון בכנס הרצליה, נובעת מאופיו של הכינוס.
הכנס מתקיים בהרצליה, בין כותלי אוניברסיטה פרטית, בחסותם של בעלי הון וחברות פרטיות דוגמת: קבוצת I.D.B, בנק הפועלים ובנק דיסקונט, בואינג ולוקהיד מרטין, רון לאודר, ישראל מקוב וארקדי גאידמק.
המבקרים טוענים כי עצם מהותו של הכנס לא מאפשרת דיון עמוק ואמיתי בבעיות להן הכנס נדרש.
אחרים אף טוענים, כי הכנס מקדם אג'נדות הקשורות לבעלי ההון ולבעלי אינטרסים אחרים, אשר ניתנת להם גישה והשפעה על מגוון הדיונים שבכנס.
דוגמה אחת לנושא, היא מענק שמשרד הרווחה היה צריך להעביר למארגני הכנס על מנת לקיים מושב בנושאי רווחה.
דוגמה אחרת הייתה, כאשר נדרשו יוזמי המפקד הלאומי, יוזמת ז'נבה והתוכנית חילופי השטחים לשלם סכום כולל של רבע מיליון שקלים כדי לקיים דיון על יוזמות לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
לביקורות זו, היו מודעים מארגני הכנס כבר מראשיתו.
בתום הכנס הראשון אמר עוזי ארד, יו"ר הכנס, את הדברים הבאים:
העיתונאי יואב יצחק חשף שחלק מהנואמים בכנס, הוזמנו בתמורה לתשלום כספי גבוה, אותו שילמו הנואמים למארגני הכנס.
העיתונאי חיים ריבלין טען כי גם משרדי ממשלה נדרשים לשלם סכומי כסף גבוהים למארגני הכנס.
האירוע הגדול ביותר שנתן לכנס הרצליה את התהודה הציבורית שלו זכה, היה גם אחד הגורמים המרכזיים לביקורת כלפי הכנס.
נאומי הרצליה בכנסים בשנת 2002 ו-2003 היו מהנאומים המרכזיים בתקופת שלטונו של שרון ואלו שעיצבו את משנתו המדינית.
בניגוד לעבר ולמקובל עד אז, נאם אריאל שרון את הנאומים המרכזיים שהובילו לבסוף אל תוכנית ההתנתקות בבמה שאינה הכנסת.
הטענה היא שנבחרי ציבור החלו להעדיף את הבמה שמאפשרת להם כנס אקדמי כמו כנס הרצליה, כיוון שאינם צריכים להתמודד עם קריאות ביניים מצד חברי כנסת וחברי האופוזיציה.
בנוסף, הנאומים בדרך-כלל מתוזמנים לשעות צפיית שיא או מהדורות חדשות בהן הרייטינג גבוה ולכן הנאום זוכה לתהודה רבה מבלי הביקורת שבהצגתו בכנסת.
מאז ועד היום, אהוד אולמרט ובנימין נתניהו בתפקידיהם כראשי ממשלה, ניצלו את הבמה האקדמית במקום את במת הכנסת כדי לפרוש את משנתם המדינית, ובכך הפכו במה מסוג זה לנאומיהם לנורמה.
מאז הכנס השלישי בו החל לנאום שרון, נאמו בו מדי שנה ראשי הממשלה המכהנים, כאשר נאומים אלו שווקו כ"נאומי הרצליה".
יוצא דופן הוא הכנס בשנת 2009, כיוון שהוא התקיים זמן קצר לפני הבחירות.
מארגני הכנס הזמינו את שלושת המתמודדים העיקריים לראשות הממשלה לנאום בכנס ונאומים אלו היוו את "נאומי הרצליה" באותה שנה, במקום הנאום המסורתי אותו בדרך כלל נושא ראש הממשלה המכהן.
קיום הכנס ה-8 בכנסת בשנת 2008
בשנת 2008, כנס הרצליה השמיני תוכנן להתארח למשך יום הדיונים הראשון בכנסת.
את קיום הכנס בכנסת אישרה יו"ר הכנסת באותה עת, דליה איציק.
חברי כנסת, עמותות וארגונים שונים ביקרו את ההחלטה על כך שבאירוח הכנס היא מועלת בתפקידה כיו"ר הכנסת.
הביקורת הצביעה הן על יחסי הון ושלטון והן על פגיעה במעמד הכנסת.
ביקורות אחרות הזכירו את היותה בוגרת של המרכז הבינתחומי ואת חברותה במפלגת קדימה שזוכה לתרומות מאותם גופים שתורמים לכנס; אחרים תהו למה ארגונים חברתיים, מכוני מחקר אחרים ותנועות נוער לא זכו להתארח במשכן הכנסת.
לבסוף, התקיים הכנס בכנסת, אך מספר חברי כנסת ביטלו את השתתפותם ביום הדיונים ואחרים אף השתתפו בהפגנה שנערכה מחוץ לכנסת כמחאה.
אל המבקרים השיב פרופ' אוריאל רייכמן, מייסד המרכז הבינתחומי:
ביקורת נוספת על הכנס מופנית מצד אנשי שמאל, תנועות פמיניסטיות וארגוני זכויות אדם, על עמדותיו של הכנס כמקדם עמדות ימניות ושמרניות, בעיקר בנושאים של מדיניות חוץ וביטחון ומדיניות כלכלית וחברתית בישראל.
מבקרים אלו הצביעו על היותו משמר הגמוניה גברית-יהודית, על עמדותיו ביחס לקבוצות מיעוט וביחס לקבוצות חברתיות אחרות.
כאות מחאה, ארגונים מסוימים ארגנו כנס אלטרנטיבי, המקביל לכנס הרצליה, במטרה להעלות לתודעה הציבורית את האג'נדה שלהם.
מנגד, בימין נטען כי הכנס מקדם עמדות שמאל מובהקות, אף הן עוקפות כנסת ודמוקרטיה.
כך למשל רעיון תוכנית ההתנתקות הועלה לראשונה בכנס הרצליה.
בנוסף לכנס האלטרנטיבי, החל משנת 2003, מארגנת מכללת ספיר שליד שדרות את "כנס ישראל-שדרות לחברה" כתגובה לעניין הגובר בכנס הרצליה וכנס קיסריה אשר עוסקים בנושאי ביטחון וכלכלה.
את כנס שדרות בחרה מכללת ספיר לקיים בשדרות לא רק בשל הקרבה הגאוגרפית, אלא גם בגלל הסמליות של שדרות כעיירת פיתוח אל מול הרצליה וקיסריה המסמלות את העושר והשפע בישראל.
בכנס, בדומה לכנס הרצליה, מתפרסם מדד של החוסן הלאומי אשר מתמקד באופן בלעדי בענייני חברה וזכויות חברתיות.
כנס אלטרנטיבי נוסף הוא כנס ירושלים הנחשב כמזוהה עם חוגי הימין ועוסק גם הוא בנושאים מדיניים, חברתיים וכלכליים.
אחד מהגורמים העיקריים ליוקרתו ולהשפעתו של כנס הרצליה על השיח הציבורי בישראל היא מצבת המוזמנים והנואמים בכנס מדי שנה.
בנוסף אל הסגל האקדמי של המכון למדיניות ואסטרטגיה, בית הספר לאודר לממשל והמרכז הבינתחומי מוזמנים אל הכנס חוקרים רמי דרג, נבחרי ציבור, אנשי צבא, אנשי עסקים, אנשי תקשורת, אנשי חברה ורוח וכן נציגים ממדינות זרות.
כנס העתידנים הוא ספר מדע בדיוני שנכתב בשנת 1971 על ידי הסופר הפולני סטניסלב לם.
הספר תורגם לעברית על ידי פאולינה צלניק בשנת 1981, וראה אור בהוצאת שוקן.
הדמות הראשית בספר היא דמותו של איון טיכי, חוקר חלל ועיתונאי, שמופיע באחדים מספריו של לם.
איון שוהה במלון הילטון קוסטה ריקה כדי לסקר את כנס העתידנים העולמי השמיני, ועלילת הספר מתרחשת בעיר – במלון ומחוץ לו.
הספר פותח בתיאור רחב של המציאות הכאוטית שבה הכנס מתרחש.
לם מתאר את העתיד כמקום בו הכול גדול יותר וצפוף יותר, וכתוצאה ישירה, אי-סדר ואבסורד שוררים בכל.
כך למשל מלון בעל מאות קומות מתחבט במציאת פתרון להבאת ביצה חצי מבושלת לאחת הקומות הגבוהות בלי שתתקרש בזמן החולף, וכנס הנערך במקביל גורר מצבים לא צפויים כמו כניסה לאולם הרצאות המלא באנשים מעורטלים, בו מוגשים מתאבנים בעלי צורות ארוטיות.
מחוץ למלון (וגם בתוכו) פעולות טרור מתרחשות כמעט ללא הרף, בסדרי גודל שונים, כחלק מהשגרה.
באחת מהן מופעל גז הזיות הגורם לאיון ולקבוצת אנשים המסתתרים עמו לחוות חלומות בהקיץ בסיומם הם מוצאים עצמם שוב באותו מקום.
בנקודה מסוימת איון מאבד קשר עם המציאות ומתעורר בעתיד הרחוק יותר, עולם אוטופי עוצר נשימה.
במהלך הסתגלותו האיטית לסביבה, איון לומד כי כעת אנשים משתמשים בכימיקלים באופן יומיומי ומסיבי באופן סדיר, לפעולות כבידור, לימודי מתמטיקה, שליטה ברגשות ושינוי תכונות הגוף.
עם זאת, הוא מבחין בפרט אחד מוזר - כל האנשים שהוא מכיר מתנשפים בכבדות, כאילו הם עוסקים בפעילות גופנית מאומצת.
לאחר זמן קצר איון נדהם לגלות כי העולם אליו הגיע רחוק מלהיות מושלם.
למעשה, האנושות נמצאת במצב עלוב, יש מחסור במקום, אוכל, ובגדים והדרך היחידה לשאת את הקיום היא שימוש בחומרים כימיים הגורמים לכל בני האדם לחיות באשליות לגבי מצבם החומרי והנפשי.
כך, כל האנשים הנראים נוהגים ברכבים למעשה הולכים ברגל לכל מקום.
אפילו מעליות הן אשליה - עשרות אנשים עולים ויורדים בעזרת חבלים, במאמץ פיזי ניכר.
הספר הקצר (146 עמודים בעברית) הוא רחב יריעה ומקיף שתי תקופות חיים.
לם מסתכל קדימה אל עבר עתיד שנראה כאפשרי, מבחינת הדלדלות משאבים והמאמצים האדירים שהממשלה משקיעה כדי לאפשר מראית עין של חיי שפע.
באמצעות העולם הקיצוני ומלא הדמיון המתואר בספר, לם בוחן שאלות הנוגעות ליכולת ההכחשה של בני האדם, הרצון שלהם לחיות באשליה והפער בין המציאות האובייקטיבית לבין חוויית המציאות של האדם.
בשנת 2013 עובד הספר לסרט "כנס העתידנים" בבימויו של ארי פולמן.
כנס החלל הבינלאומי על שם אילן רמון הוא כנס חלל בינלאומי המתקיים מדי שנה בסמוך ליום השנה לאסון מעבורת החלל קולומביה.
הכנס אורגן על ידי מכון פישר למחקר אסטרטגי אוויר וחלל, ובשיתוף סוכנות החלל הישראלית ומשרד המדע והטכנולוגיה.
החל משנת 2017 עבר הכנס לאחריות של סוכנות החלל הישראלית.
זהו כנס בינלאומי, בין שאר אורחיו גם אסטרונאוטים בשירות פעיל.
הכנס מהווה במה למפגש בין תלמידים ובני נוער, בכירי הממסד התעשייתי והאקדמי של ישראל, גורמי צבא וביטחון.
בכירי מערכת הביטחון של מדינת ישראל משתמשים בכנס על מנת לתת ביטוי פומבי למדיניות החלל של מדינת ישראל.
כך למשל, לראשונה מאז קום המדינה, התבטא שר ביטחון בתחום מדיניות החלל הישראלית - הביטחונית והאזרחית גם יחד.
הכנס מהווה מוקד עניין לקהילת החלל האמריקנית, ונציגים של נאס"א, ופיקוד החלל של חיל האוויר האמריקאי מיוצגים בו על ידי גורמים מדרג גבוה.
בנוסף לערכו כמציג את מדיניות החלל הישראלית הכנס מהווה כר לשיתוף פעולה בין סוכנות החלל הישראלית וסוכנויות חלל מבקרות, ביניהן סוכנות החלל האירופית.
כנס חובבים הוא כנס שבו חובבים של סדרת טלוויזיה, קומיקס, שחקן, מדע בדיוני, אנימה (ייתכנו תחומים נוספים) מתאספים ביחד על מנת לפגוש באופן ישיר אנשים מפורסמים הקשורים לנושא הכנס (הכנס יכול להיות גם למטרות קהילתיות).
שחקנים נותנים לעיתים קרובות חתימות למשתתפים, לעיתים בחינם ולפעמים תמורת תשלום, וכאשר מדובר במוזיקאים ייתכן שהם יערכו הופעה קצרה על מנת לשעשע את הצופים.
כינוסים מסוג זה הם יקרים באופן יחסי, והכנס מאובטח על מנת למנוע את הטרדת הכוכבים על ידי מעריצים אובססיביים (מאפיינים אלה לא נפוצים ב, המיועדים ברובם למדע בדיוני כסוגה ספרותית, ולא לכיוון של מדיה חזותית, ובחלק מהמקרים לא כוללים הופעה של דמויות מפורסמות מהתחום).
כינוסי מדע בדיוני וכינוסי אנימה הם סוגים פופולריים מאוד של כינוסי חובבים.
כינוסים אלה הם המקור לסטריאוטיפ שחובבים נוטים להתלבש כמו הדמויות האהובות עליהם.
משתתפי הכנס עשויים להרחיק לכת ואף לדבר בשפות בדיוניות הקשורות לנושא הכנס.
לדוגמה: סדרות מסע בין כוכבים השונות זוכות לאוהדים רבים ברחבי העולם, המכונים "טרקרים", ובכינוסים בנושא זה משתתפים רבים מתלבשים באופן זהה לדמויות המוכרות מהסדרה (לדוגמה: קציני פדרציית הכוכבים המאוחדת וחייזרים שונים כגון הקלינגונים).
בישראל מאורגנים מדי שנה כנסים בנושא מדע בדיוני ופנטסיה כדוגמת פסטיבל אייקון, כנסים בנושא משחקי תפקידים, כמו כנס ביגור, ואף כנסים בנושא אנימה ומאנגה.
אחד הכנסים הידועים ביותר בחו"ל הוא קומיק-קון.
דוגמה נוספת לכנס חובבים הוא "בוט-קון", שעוסק בזיכיון הרובוטריקים.
כנסיות השלום (פולנית Kościoły pokoju) ביאבור ובשווידניצה שבשלזיה תחתית הן מבני הדת הגדולים באירופה העשויים ממסגרות עץ.
כנסייה שלישית שניצבה בגלוגוב עלתה באש ב-1758.
שלוש הכנסיות הלותרניות הוקמו במאה ה-17 לאחר שלום וסטפאליה ב-1648 ולכן זכו בשמן, "כנסיות השלום".
אותה עת הורשו הפרוטסטנטים בשלזיה שנשלטה על ידי בית הבסבורג הקתולי לבנות את שלוש הכנסיות, אך נאלצו להקימן מחוץ למרכזי הערים.
הכנסיות נבנו ממסגרות עץ ללא שימוש במסמרים.
בעוד שכנסיית גלוגוב נשרפה, שתי האחרות שופצו על ידי ממשלות פולין וגרמניה, ובשנת 2001 הוכרזו כאתרי מורשת עולמית.
מלחמת שלושים השנה הסתיימה בשלום וסטפאליה ב-1648 שאימץ את העיקרון לפיו דתו של השליט היא דתם של נתיניו (לטינית Cuius regio eius religio).
באותה עת הייתה שלזיה חלק ממלכות בית הבסבורג הקאתולית, וכעניין שבשגרה פרוטסטנטים נרדפו ולא נתאפשר להם לקיים את אמונתם.
בסופו של דבר, בשנים 1651-1652, ובתיווכו של מלך שוודיה, הסכים השלטון להקמתן של שלוש הכנסיות בגלוגוב, יאבור ובשווידניצה.
עם זאת, להיתר זה נלוו מספר תנאים - על הכנסיות להבנות מחומרים מתכלים בלבד, להיות מוקמות מחוץ לחומות הערים וכן להבנות בפרק זמן מוגבל.
בנוסף נאסר לבנות מגדלי פעמונים לצידן.
תנאים אלה נועדו למנוע מהפרוטסטנטים לבנות מבנים ייצוגיים או הגנתיים, והם אילצו את האדריכל אלברכט פון זביש (Albrecht von Sabisch), שהיה פעיל באזור ורוצלב, לאמץ פתרונות טכניים ואדריכליים בשימוש בעץ בהיקף ובתחכום שלא היו ידועים עד אז.
ההיתר הראשון ניתן לעיר גלוגוב ב-1651 ואתר הכנסייה שכן כ-300 מטרים מחוץ לחומות העיר.
העבודות החלו מיד והכנסייה החלה לתפקד ככזו באוקטובר 1652. אולם הכנסייה נהרסה בסערה בקיץ 1654. כנסייה חדשה נבנתה בשנה שלאחר מכן אולם זו עלתה באש ב-1758 ותחתיה הוקמה כנסיית עשויה אבן.
ההיתר לשתי הכנסיות האחרות ניתן ב-1652. הכנסייה ביאבור נבנתה בשנים 1654-1655, ובשווידניצה הוקם תחילה מבנה ארעי ב-1652, אשר הוחלף בכנסייה הנוכחית בשנים 1656-1657 הודות לתרומות.
לכנסייה בשווידניצה נוסף חדר תשמישי הקדושה ב-1695, ובמאה ה-18 הוקמו לצידה מספר מבנים נוספים אשר שימשו למגורי הכמרים וכבתי ספר בלטינית ובגרמנית.
במלחמות השלזיות הושמה שווידניצה במצור מספר פעמים, ולכנסייה נגרמו נזקים אשר תוקנו ב-1763.
הכנסיות בנויות ממסגרות עץ שביניהן לוחות עץ עטופים בתבן ומחוזקים בחומר, והן נושאות גג רעפים.
שתי הכנסיות נבנו בצורת בזיליקה עם גלריות פנימיות, אך הן שונות מעט זו מזו בתוכניתן.
בשתיהן שלושה מעברים והן מסתיימות בצידן המזרחי בבית מקהלה ובפוליגון, אך בכנסייה שבשווידניצה הפך חלקה המזרחי של הכנסייה לחדר תשמישי קדושה.
הכנסייה ביאבור מוקדשת לרוח הקודש, שטחה 1,180 מ"ר והיא מסוגלת להכיל 6,000 איש.
אורכו של המבנה הוא 43.3 מטרים ורוחבו 26.8 מטרים.
גובהו עד לתקרה בפנים המבנה הוא 16.4 מטרים, ועד לקצה הגג הוא מתנשא לגובה של 23.7 מטרים.
בצידה הדרומי של הכנסייה ניצב מגדל פעמונים מלבני שהוקם לאחר ביטול האיסור בשנת 1707. קומתו הראשונה של מגדל הפעמונים עשויה אבן והקומות העליונות שצורתן כשל מתומן עשויות ממסגרות עץ.
בתוך הכנסייה שתי קומות של גלריות ראשיות ושתי קומות של גלריות משנה שנוספו במאה ה-18. הגלריות מחולקות על ידי מסכים ומחיצות שיוצרים מערכת של ספסלים לבני האצולה המקומית ולחברי הגילדות.
העיטורים כוללים 143 סצנות תנכיות.
המזבח המרכזי עשוי ממספר קומות והוא מתוארך ל-1672.
כנסיית שווידניצה מוקדשת לשילוש הקדוש ומשתרעת על שטח של 1,090 מ"ר.
בכנסייה זו יכולים להיכנס 7,500 איש בעמידה ועד 3,000 בישיבה.
כנסייה זו היא מבנה העץ הבארוקי הגדול באירופה.
היא שוכנת מצפון למרכז העיר ונכללה בתחום חומה החיצונית שלה במאה ה-18. צורתה היא בקירוב כשל צלב יווני וגם בה גלריות המשתרעות על פני ארבע קומות.
אורך המבנה הוא 45.1 מטרים ורוחבו מגיע ל-20.9 מטרים.
רוחבה של הספינה הראשית הוא 11.5 מטרים וגובהה הוא 14.5 מטרים.
מבחוץ המבנה מתנשא לגובה של 22.5 מטרים.
את העיטורים הפנימיים החלו מוסיפים ב-1693, והמזבח הראשי החליף מזבח קודם ב-1752.
שש מכנסיות העץ בדרום פולין קטן ובקרפטיה תחתית (פולנית Drewniane kościoły południowej Małopolski i Podkarpacia), באזור פולין קטן שבדרום-מזרחה של פולין, הוכרזו בשנת 2003 כאתר מורשת עולמית.
לפי ההכרזה, מייצגות שש הכנסיות "אספקטים שונים של אדריכלות כנסייתית קתולית בימי הביניים".
סגנונן של הכנסיות התפתח במהלך המאה ה-15, וכלל בתחילה עיטורים גותיים ושימוש בצבעים רבים, אך בשל היותן בנויות עץ, נבדל סגנונן מזה של כנסיות הלבנים בנות תקופתן.
בשלב מאוחר יותר ניכרות בכנסיות השפעות רוקוקו ובארוק, וכן השפעה של הנצרות האורתודוקסית (כמו כיפות בצל) והנצרות הקתולית היוונית (כמו שימוש בצלבים יווניים).
כנסיית השליחים פיליפוס ויעקב בסנקובה (kościół św.
Jakuba w Sękowej) נבנתה ב-1516 ושופצה במאה ה-17, אך התוספות החשובות כמו הארקדה, ריצוף האבן סביב המבנה והמגדל הנמוך, נוספו במאה ה-18. לאחר מכן נוספו לה בית מקהלה וחדר המלבושים.