tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1993, כאשר אולמרט התמודד על ראשות עיריית ירושלים תמך בו טלנסקי בתרומות אישיות ובגיוס תרומות, בסכומים שהצטברו במהלך השנים למאות אלפי דולרים.
סכומים של מיליוני דולרים הועברו במזומן במעטפות.
בתחילת מאי 2008, התפרסמו בישראל ידיעות לפיהן המשטרה חוקרת חשדות על פיהם ראש הממשלה אהוד אולמרט קיבל כספים שלא כדין בסכום של מאות אלפי דולרים בעת שכיהן כראש עיריית ירושלים וכשר התמ"ת.
בתחילתה של חקירה זו הוצא צו איסור פרסום על פרטיה, אך צו זה הוסר ב-8 במאי.
עם הסרת צו איסור הפרסום, התברר כי האיש ממנו קיבל אולמרט לכאורה את הכספים הוא משה טלנסקי.
על פי החשד, כספים אלו הועברו במזומן בתוך מעטפות, פעמים באופן ישיר בין טלנסקי לאולמרט ופעמים באמצעות ראש לשכתו של אולמרט, שולה זקן, או באמצעות ידידו ומקורבו, אורי מסר.
עם הסרת צו איסור הפרסום כינס אולמרט מסיבת עיתונאים בה הכחיש את המיוחס לו והכריז כי בכוונתו להישאר בתפקידו ולהילחם על חפותו.
במסגרת חקירת המשטרה בפרשה זו, נחקר ראש הממשלה פעמיים במעונו בירושלים.
על פי הדלפות שפורסמו בעיתונות, במהלך חקירות אלה הכחיש אולמרט קבלת כספים שלא כדין, וטען כי לא ידע על העברות הכספים שעליהן הופקדו שולה זקן ואורי מסר.
לנוכח החשש כי טלנסקי יעזוב את ישראל עוד לפני השלמת החקירה, החליטו בפרקליטות המדינה לגבות ממנו עדות מוקדמת בבית המשפט המחוזי בירושלים.
פרקליטיו של אולמרט ערערו פעמיים על החלטה זו, אך ערעורם נדחה, וב-27 במאי נגבה מטלנסקי חלקה הראשון של עדותו בבית המשפט.
בעדות זו, שתוארה באמצעי התקשורת כחמורה ודרמטית, תיאר טלנסקי מקרים שבהם העביר מזומנים לאהוד אולמרט בזמן שהותו של האחרון בארצות הברית.
לדבריו, כספים אלה שימשו גם להנאות אישיות של אולמרט, כגון חופשה משפחתית באיטליה, שדרוג מחלקה בטיסות לארצות הברית וקניית מוצרי מותרות כגון סיגרים ועטים יוקרתיים.
טלנסקי אמר בעדותו כי חש רגשי אהבה והערכה כלפי אהוד אולמרט וזו הסיבה שהביאה אותו להעביר אליו סכומי כסף גדולים כל כך במזומן.
ביולי 2012 זיכה בית המשפט המחוזי את אולמרט בפרשה זו, אולם לאחר ערעור שכלל הצגת ראיות חדשות הוא הורשע במאי 2015 במרמה, הפרת אמונים וקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות, ונדון ל-8 חודשי מאסר וקנס בסך 100,000 ש"ח.
הבמאי יוסף סידר יצר את סרטו נורמן: עלייתו המתונה ונפילתו התלולה של מאכער אמריקאי בהשראת דודו משה טלנסקי, והסתבכותו בפרשת מעטפות הכסף.
משה טיומקין (נולד ב-22 ביולי 1931) הוא ניצב בדימוס במשטרת ישראל וחבר מועצת העיר תל אביב-יפו.
טיומקין נולד בסטניסלבוב שבפולין ובמלחמת העולם השנייה, לאחר הכיבוש הגרמני של העיר והאקציות שבוצעו בה, ברחה משפחתו מהעיר אל בית סבו בעיירה מונסטז'יסקה שבפולין.
לאחר שהגרמנים הגיעו לעיירה, נתפס טיומקין ונשלח עם משפחתו לגטו בוצ'אץ'.
בשנת 1942 נערכה אקציה בגטו במהלכה התגלה מקום מחבואם ואימו נרצחה בעוד חייו ניצלו לאחר שמצא מסתור בין גופות.
לבסוף, עלה טיומקין לארץ ישראל ב-1948.
בשנת 1950 התגייס טיומקין לצה"ל, עבר קורס קצינים וב-1953 התגייס למשמר הגבול והיה בין מקימי החיל.
טיומקין היה סגן מפקד פלוגה בחיל בעת טבח כפר קאסם, שבוצע על ידי מחלקה שהשתייכה לפלוגה זו, ואף הגיע בשעת האירוע לכפר קאסם והפסיק את הירי באזרחים.
לאחר הטבח, היה טיומקין בין העדים המרכזיים במשפט של 11 אנשי מג"ב שהיו מעורבים באירוע.
ב-31 במאי 1962 פיקד על אבטחת ביצוע גזר דין מוות לאדולף אייכמן, והיה בין הנוכחים בתלייתו.
בשנים 1962–1964 היה מפקד פלוגת מג"ב בפרוזדור ירושלים.
במלחמת ששת הימים היה מפקד גדוד שהשתתף בכיבוש ג'נין, שכם ורמת הגולן.
לאחר המלחמה פיקד על גדוד 4 של מג"ב, שפעל משני עברי הקו הירוק באזור השרון ובנוסף גם ברצועת עזה.
בשנים 1970–1972 המשיך לפקד על הגדוד לאחר שזה נהפך למרחב התיכון במשמר הגבול.
כמפקד המרחב הקים טיומקין את יחידת מג"ב בנמל התעופה בן-גוריון, אשר הייתה כפופה למרחב עליו פיקד, בין היתר בזמן חטיפת מטוס סבנה ובזמן ביצוע הטבח בנמל התעופה על ידי קוזו אוקמוטו.
בנובמבר 1972 המשיך טיומקין לשירות במשטרת ישראל והיה מפקד מרחב ירקון.
לאחר ששירת כסגן מפקד מחוז תל אביב במשך כשנתיים, מונה בספטמבר 1976 מונה למפקד המחוז ובינואר 1977 הועלה לדרגת ניצב.
בתקופת שירותו במשטרת ישראל פיקד טיומקין על אירועים שהסעירו את המדינה בתקופה זו כגון: אירוע חוליית המחבלים שהשתלטה על מלון סבוי, ההפגנות ברחוב השומר, פיגוע הדמים בכביש החוף ב-1978, וחטיפת הילד אורון ירדן ורציחתו על ידי הרוצח צבי גור.
בנוסף, בתקופתו כמפקד המחוז פעל טיומקין כנגד הפשע המאורגן בישראל (רשימת ה-11).
לאחר פרישתו מהמשטרה כיהן כחבר הנהלה במספר חברות ביניהן סולל בונה, שיכון ובינוי אחזקות, ספרינג ניהול קרן פנסיה, וכן בחברות הבת של קבוצת איילון ביטוח.
כמו כן, בשנות ה-80 היה יו"ר ההנהלה של אגודת אל סם.
בנוסף, שימש טיומקין כיו"ר ועדת הביקורת של קופת גמל "שובל" וכיו"ר דירקטוריון "מגן זהב" לניהול קרנות פנסיה.
בשנים 1997–2003 היה שופט בבית הדין האזורי לעבודה בתל אביב כנציג ציבור מטעם המעסיקים.
נוסף לכך שימש טיומקין יועץ ליחסי עבודה עבור התאחדות הקבלנים וחבר ועדת העבודה בלשכת התיאום של הארגונים הכלכליים.
במקביל לתפקידיו האזרחיים, שירת טיומקין כקצין בפיקוד העורף שבצה"ל בשירות מילואים, במהלכו הגיע לדרגת אלוף-משנה.
בפעילותו הציבורית שימש יו"ר סניף תל אביב, יו"ר מרחב תיכון וחבר ההנהלה הראשית של האגודה למען החייל.
בשנת 1998 נבחר למועצת העיר תל אביב-יפו מטעם מפלגת כח לגמלאים, וכיהן כחבר המועצה במשך שלוש כהונות.
במהלך כהונות אלו שימש טיומקין כראש רשות התחבורה, תנועה וחנייה העירונית, וכן היה אחראי על תיק החירום ועל קשרי החוץ של העירייה.
במאי 2012 מונה טיומקין כיושב ראש מועצת המנהלים של איילון חברה לביטוח למשך שנה.
ביום העצמאות 2014 קיבל טיומקין את אות יקיר העיר תל אביב-יפו על פועלו הרב למען העיר.
טיומקין נשוי לוויקי, אשת חינוך ואמנית בזכות עצמה, והם מתגוררים בתל אביב.
טיומקין אב ל-2 בנים ולבת, מהם יש לו 7 נכדים ו-3 נינים.
שני בניו, אילן ורון, שירתו אף הם כקצינים בצה"ל, וסיימו את שירותם בדרגת סגן-אלוף.
טיומקין בעל תואר ראשון בקרימינולוגיה מאוניברסיטת בר-אילן ותואר שני ודוקטורט במנהל עסקים מאוניברסיטת ניופורט שבארצות הברית.
רבי משה טייטלבוים (ה'תקי"ט 1758 − כ"ח בתמוז ה'תר"א, 1841) היה הרב של קהילת יהודי אוהעל בשאטוראליאויהיי שבהונגריה, מראשי מפיצי החסידות בהונגריה.
נכדו היה האדמו"ר הראשון בשושלת סיגוט, ממנה יצאה חסידות סאטמר.
מכונה הישמח משה על שם ספרו.
נולד בפרעמישלא שבגליציה בשנת ה'תקי"ט, לרבי צבי הירש וחנה.
בגיל 13 נישא לחיה שרה בת רבי ניסן מפרעמישלא.
תחילה היה רבי משה מתנגד לתנועת החסידות, ולאחר מכן הצטרף אליה .
בצעירותו למד תורה אצל דודו, אחי אביו, רבי יוסף רבה של קולבסוב ואצל דודו, אחי אמו, רבי אריה יהודה הלוי, בעל דרישת אריה, רבה של סטריזוב.
בשנת ה'תקמ"ד, בגיל 25, התמנה לרב העיירה שינווא, ובשנת ה'תקס"ח נתקבל לרב ואב"ד אוהעל ואלפים ורבבות נסעו אליו.
בהשפעת חתנו, רבי אריה לייב ליפשיץ, בעל "אריה דבי עילאי" שהיה תלמידו של החוזה מלובלין התקרב ונעשה גם הוא תלמיד מובהק של החוזה מלובלין.
קיבל גם מהמגיד מקוזניץ, רבי מנחם מנדל מרימנוב והאוהב ישראל מאפטא.
עסק רבות בחלוקת קמעות ועורר בכך את התנגדותו של רבי נפתלי מרופשיץ שטען שלפי האר"י אסור להתעסק עם שמות הקודש.
לאחר חליפת מכתבים ביניהם ומופת של ה"ישמח משה" ביטל רבי נפתלי את התנגדותו לקמיעות ה"ישמח משה".
עם תלמידיו נמנו: רבי יואל אשכנזי, אב"ד זלוטשוב בעל "מלא הרועים", רבי מנחם מנדל פנט מדעעש, רבי צבי הירש פרידמן מליסקא, בעל "אך פרי תבואה", ורבי יהודה גרינפלד.
נפטר בכ"ח בתמוז ה'תר"א ונקבר בשאטוראליאויהיי.
בנו, רבי אלעזר ניסן, כיהן כרב בדרוהוביץ' וממנו המשיכה שושלת אדמו"רי סיגט.
בתו, חנה נישאה לרבי אריה לייב ליפשיץ רבה של וישניצה ומחבר ספר השו"ת "אריה דבי עילאי".
נכדו, רבי חנניה יום טוב ליפא מייער-טייטלבוים שהיה אדמו"ר מסאסוב, ניצל בנס בשואה לאחר מכן עלה לישראל ובנה בגני תקווה, את שכונת "קריית ישמח משה", על שם ספרו של סבו בעל ה"ישמח משה".
ישמח משה – על התורה ונ"ך
תפילה למשה – על תהלים
יין הרקח – על פרקי אבות
מעין טהור – הלכות נדה (ביידיש)
תפלה למשה - על ספר תהלים
ישיר משה – על שיר השירים
כליל תפארת – על מגילת רות
אבל משה – על מגילת איכה
מור ולבונה – על מגילת קהלת
עסיס רמוני – על מגילת אסתר
יין הרקח – על אגדות חז"ל ופלפולים
שיח ספונים – על תפילות ופיוטים וזמירות לשבת
תוכחת חיים – אמירה נעימה דרושים לחודש אלול וימי רצון
אבקת רוכל – לקוטים רמזים וטעמים
היה מתלמידיו הבולטים של "בעל הסולם", הרב יהודה לייב הלוי אשלג.
נולד בירושלים, נצר לשושלת חסידי קרלין וחסידי ללוב.
אביו, הרב מרדכי דוד וינשטוק, היה חתנו של האדמו"ר מלעלוב רבי דוד צבי שלמה בידרמן.
אבי סבו של רבי משה יאיר הוא רבי ברוך בנימין ויינשטוק (ביידיש: וויינשטאק), שהיה הדיין הראשון של העדה החרדית האשכנזית בירושלים.
בצעירותו למד בישיבת עץ חיים בראשות הרב יחיאל מיכל טיקוצ'ינסקי ובישיבת חיי עולם שהקים סבו, הרבי מללוב, בשנת תרמ"ו בעיר העתיקה, ונסמך לרבנות.
נישא לבת דודו, הדס דבורה וינשטוק.
בזמן מלחמת העולם הראשונה, בהיות הרב וינשטוק בחור צעיר (המלחמה פרצה בהיותו כבן 15) כשהשלטון העות'מאני הוציא צו על האפלת הבתים בלילה, הוא יצא לחצר ביתו ולמד תורה לאור הלבנה.
היה בסכנת גיוס לצבא הטורקי, אך ניצל הודות לסבו, הרבי מלעלוב, שהחביאו בביתו במשך כתשעה חודשים עד שחלפה הסכנה.
היה מקורב גם לדודו ואחי אימו, ר' שמעון נתן נטע בידרמן.
היה נערץ על יהודים ונכרים כאחד.
כשהיה צריך להתאשפז בבית החולים, אף מעשנים כבדים שלא היו יהודים שומרי מצוות או שהיו גויים שהיו שכניו לחדר נמנעו מלעשן בשבת כדי לא לצערו.
לאחר עלייתו של הרב אשלג לארץ ישראל בתרפ"א (1921) החל ללמוד אצלו את חכמת הקבלה.
בנוסף למד עם המקובלים, הרב חיים שאול הכהן דוויק, מראשי ישיבת בית אל, ומחותנו הרב ישעיה אשר זעליג מרגליות.
אף שתמך בדרכה של העדה החרדית, היה מהמשתתפים הקבועים בסעודה השלישית שערך הרב קוק.
נפטר בט' באב תשמ"ב לאחר מחלה ממושכת.
בניו הקימו מכון להוצאת ספריו 'מכון להוצאת כתבי הגרמ"י וינשטוק שע"י קרן שפת משה ירושלים'.
שניים מבניו, יוסף מנחם ויצחק שמואל, סייעו בעריכת הכתבים.
בנו, הרב יצחק שמואל וינשטוק, חיבר מספר ספרים העוסקים בהיסטוריה של תולדות החסידות.
חתנו של הרב יצחק שמואל הוא האדמו"ר מאשלג, רבי שמחה אשלג.
סגנון חיבוריו הוא ליקוט, שילוב, חיבור ועריכה אנציקלופדית בין התלמוד, הקבלה, ותורת החסידות, הלכה ומדרש.
בספריו הוא מגלה בקיאות עצומה בכל ספרי הקבלה שנדפסו עד היום.
מטרתו הייתה לקשר את תורת החסידות רבת הענפים אל חכמת הקבלה, בחיבורו המקיף "סידור הגאונים והמקובלים והחסידים" בירר וחקר מקורות של מנהגים שונים.
מאור התורה – עוסק ב"תורת לשון המקרא בנגלה ובנסתר ובחסידות" הכוללת את מבנה לשון התנ"ך, פרקים בדקדוק עברי, טעמי המקרא, הניקוד, התגין והאותיות.
עם תמונות של סימני הניקוד, התגין, הטעמים והאותיות לפי שיטות הבית יוסף והאר"י.
פירוש קדושת התורה ודקדוקיה על התנ"ך:
על התורה – חמישה כרכים בהוצאת "המכון להוצאת כתבי הגרמ"י וויינשטאק", ירושלים תשמ"ה–תשמ"ח.
על מגילות שיר השירים וקהלת – מפורש ומבואר על פי התרגומים, דברי חז"ל בתלמודים, בזוהר, במדרשים ובספרי קבלה וחסידות.
'המכון להוצאת ספרי הגרמ"י ויינשטוק [שע"י מכון שפת משה]', ירושלים תשנ"ח.
על תרי עשר וספר משלי – מפורש ומבואר על פי התרגומים, דברי חז"ל בתלמודים, בזהר, במדרשים ובספרי קבלה וחסידות.
מכון "שפת משה", ירושלים תשנ"ט.
דברי יאיר: דרושים וחידושי תורה על הפרשיות ומועדי השנה, 'המכון להוצאת ספרי הגרמ"י וויינשטוק', ירושלים תשנ"ז
חדרי המרכבה: בענייני מרכבת יחזקאל ו'היכל כיסא הכבוד – פירושיו לפרק א' מספר יחזקאל ולפרק ו' מספר ישעיהו.
יצאו לאור יחד עם פירושו של הרב יוסף ג'יקטיליה לפרק א' ביחזקאל, פירוש המרכבה שהוא השם של הספר הכולל.
בעריכת נכדו, הרב שמעון אלעזר וינשטוק ובהוצאת 'המכון להוצאת ספרי הגרמ"י ויינשטאק [שע"י קרן שפת משה]', ירושלים תשנ"ה.
סידור הגאונים והמקובלים והחסידים – חיבור מקיף על התפילות והברכות במהלך כל השנה.
מחולקת ל"מחלקת התפילה" הכוללת שבעה-עשר כרכים ו"מחלקת הברכות" שבה ארבעת הכרכים האחרונים.
יצא לאור בדפוס ש' וויינפלד, ירושלים תש"ל–תשמ"ג.
מאור התפילה: שיטה מקובצת לענייני תפילה, על סדר התפילה היום יומי: בנגלה ובנסתר ובחסידות, 'מכון להוצאת ספרי הגרמ"י ויינשטאק', ירושלים תשנ"ה.
מאורות המצוות: שיטות מקובצות לעיני ג' המצות המשולבות בתפלה : א.
מצות קריאת שמע, בהוצאת 'מכון להוצאת כתבי הגרמ"י ווינשטאק' ו"ספרים געשעפט", ירושלים תשנ"א.
שולחן המערכות בסתרי החכמה : בית גנזים ובית עקד לכל העניינים הנסתרים: אלקות, עולמות העליונים, ונשמות – חיבור בן שלושה כרכים:
חלק א – "אור מחצב הספירות: מערכות א–ז בענייני העולמות העליונים";
חלק ב – "אור מחצב המלאכים: מערכות ח–ט בענייני מלאכי עליון וצבא מרום";
חלק ג – "אור מחצב הנשמות: מערכה י בענייני האדם הפנימי".
יצא לאור בהוצאה שנייה בירושלים תשס"ה.
בהוצאה הראשונה יצא הספר בתשל"ו (כרך ראשון) ובתשל"ז.
ספר יצירה השלם – כולל: ביאור "יוצר אור" המעובד מחכמים קדמונים, "מסורת" (מראי מקומות לתלמודים, למדרשים, לספר הזוהר ושאר ספרי קודש), ו"אחרית דבר" שבו "קונטרס רוח ממללא: פרקים על חכמת דקדוק לשון הקודש" וקטעים מענייני משטרי הכוכבים ומזלות ועוד.
נועם הכבוד – "מבוא ופרוזדור" (לשון הרב ויינשטוק) ל"אדרא רבא", "אדרא זוטא", אדרא דמשכנא וספרא דצניעותא.
בהוצאת מכון "שפת משה", ירושלים תשס"א.
אדרא רבא השלם – "אדרא רבה" עם ביאור "נתיבות יאיר" (שיטה מקובצת מספרי הרמ"ק, האר"י, הבעל שם טוב ותלמידיהם) ועם "מסורת החכמה" (מראה מקומות, הגהות, הערות ושינויי נוסחאות), והנספח "אור יקר" מהרמ"ק.
אדרא זוטא השלם – "אדרא זוטא" כולל ביאור "נתיבות יאיר" ו"מסורת החכמה".
אדרא דמשכנא השלם – "אדרא דמשכנא" עם ביאור "נתיבות יאיר" ועם "מסורת החכמה".
יצא לאור בירושלים תשל"ה עם ספרא דצניעותא השלם.
ספרא דצניעותא השלם – "ספרא דצניעותא" עם ביאור "נתיבות יאיר" ועם "מסורת החכמה".
יצא לאור בירושלים תשל"ה עם אדרא דמשכנא השלם.
סדר עולם רבה השלם – חיבור בן שלושה כרכים כולל: הביאור "ימות עולם", "סדר זמנים" (השוואות ושינויי נוסחאות והשיטות בשני התלמודים ובמדרשי חז"ל ודברי הראשונים) ו"מסורת הסדר עולם" (מראי מקומות בצירוף טבלאות ומבואות) בצירוף טבלאות, תולדות התנא רבי יוסי בן חלפתא (מחבר "סדר עולם רבה") ומבואות.
הוצאת "מתיבתא תורת חסד", ירושלים תשכ"ב–תשכ"ה.
סדר עולם זוטא השלם – כולל הביאור "ימות עולם", "סדר עולם" (השוואות ושינויי נוסחאות והשיטות בשני התלמודים ובמדרשי חז"ל ודברי הראשונים), ו"מסורת הסדר עולם".
בהוצאת "מתיבתא תורת חסד", ירושלים תשי"ז.
טעמים על פי סוד על כמה וכמה מצות עשה ומצות לא תעשה – חיבור בן שני כרכים של "רעיא מהימנא" עם ביאור "נתיבות יאיר" ועם ציוני מראי מקומות והשוואות.
בהוצאת 'מכון להוצאת כתבי הגרמ"י וויינשטאק [שע"י קרן שפת משה'], ירושלים תשמ"ג, ושוב הודפס על ידי המכון בתשמ"ט בהוספת שער מפורט.
מראה אדם: פרקים בידיעת מבנה האדם בגופניות וברוחניות, בפנימיות ובחיצוניות ומערכת אדם: ענייני האדם בחומר ובצורה, מסודר ע"פ ערכים בסדר אלפא ביתא, 'מכון להוצאת ספרי הגרמ"י ווינשטאק שע"י מכון שפת משה]', ירושלים תשנ"ה.
ספר אור הדעת: פרקים בהסתכלות פנימית בתכלית הבריאה ובריאת האדם – בהוצאת 'המכון להוצאת ספרי הגרמ"י ויינשטאק שע"י קרן שפת משה', ירושלים תשס"ב.
יצא לראשונה בשתי חוברות בהוצאת "חברת שבטי ישראל", ירושלים תרצ"ו, בשם אור הדעת: פרקים בהסתכלות פנימית בתור אדם המעלה, כשבחוברת הראשונה "ראש דבר" העוסק בהתעלות האדם על ידי החכמה הפנימית ו"כבוד שמיים" העוסק בכוונת הבריאה בכלל והאדם בפרט.
בחוברת השנייה "עדות וקילוס, הכבוד וההכנעה".
ביאור ימות עולם לאגרת רב שרירא גאון – ביאור על חיבורו ההיסטורי של רב שרירא גאון עם השוואות ומקורות.
בתחילתו המאמר "יאיר נתיבות" של בנו ר' יוסף מנחם על אביו בהוצאת 'מכון שפת משה להוצאת ספרי הגרמ"י וויינשטאק', ירושלים לאחר תש"ס.
משאת משה – שירים עם מוסר השכל על יסוד תורת החסידות של הבעש"ט ותלמידיו.
בהוצאת דפוס "יהודה וירושלים", ירושלים תרצ"ג.
כינור בן דוד – שירי קודש.
בהוצאת "מכון שפת משה", ירושלים תשס"ד.
שנים עשר שבטי ישראל – כולל את ספר אלדד הדני השלם ותקבוצת לענייני עשרת השבטים.
בהוצאת "מתיבתא תורת חסד", ירושלים תשט"ז (1955).
תולדות חכמי הדורות – תולדות עם ישראל מתקופת הגאונים לאחר חתימת התלמוד הבבלי עד תקופת השולחן ערוך ונושאי כליו.
בהוצאת 'המכון להוצאת ספרי הגרמ"י ויינשטאק', ירושלים תשנ"ה.
תפארת בית דוד : דברי ימיהם של האדמו"רים לבית ללוב בארץ ישראל – על תולדות חייהם של אדמו"רי ללוב בארץ.
יצא לאור בירושלים תשכ"ט ושוב בתשל"ח, בעריכת הבן הרב יצחק שמואל וינשטוק.
קודש הילולים – על תולדותיו, סיפורים עליו והנהגותיו של סבו, הרבי מללוב, ועל תולדות חסידות ללוב בכלל.
יצא לראשונה בניו יורק תש"ט, ובדפוס צילום בהוצאת "מכון שפת משה להוצאת ספרי הגרמ"י ווינשטאק", ירושלים תשס"ד, בכריכה אחת עם הספר "פרי קודש הילולים" בכותר משותף של "תולדות בית לעלוב".
פרי קודש הילולים – על סבו הרבי מללוב, ועל דודו (בן סבו) ר' שמעון נתן נטע בידרמן.
יצא לראשונה בהוצאת "מתיבתא תורת חסד", ירושלים תשכ"א.
אגרות שלו מצויות בספר קול יהודה, בעל הכתבים חלק א' – רובו ככולו של הספר הוא מכתבים בענייני קבלה של הרב יהודה זאב ליבוביץ, הרב וינשטוק ובנו הבכור, ר' יוסף מנחם.
זו אמורה להיות סדרה וספר זה הוא החלק הראשון.
בעריכת הרב דב חילקו, ובהוצאת "המכון להוצאת כתבי רבינו שליט"א שע"י כולל ובית המדרש 'נחלת צבי'", בני ברק אלול תשס"ט.
כמו כן פרסם מאמרים בספרים שונים מהם:
חוות יאיר – בספר ה' שמעתי שמעך : מאמרים בעבודת ה' על דרך האמת שכתב הרב ברוך שלום הלוי אשלג לפי מה ששמע מאביו ר' יהודה לייב (מחבר "הסולם"), כרך ג', בהוצאת "אור ברוך שלום", ירושלים תשס"ט.
בכרך זה מאמרים מתלמידי בעל "הסולם".
בכרך א' מובאים מאמרים ובכרך ב' מובאות אמרות על המועדים, שכתב ר' ברוך שלום כפי שקיבל מאביו, עם הערות וביאורים מהרב אברהם מרדכי גוטליב, ויצאו לאור בתשס"ז.
בכרך ד' שיצא לאור בתשס"ט, מובאים מאמרים של תלמידי ר' יהודה לייב אשלג, ובו מאמריהם של הרב בנימין סינקובסקי ("יד בנימין"), הרב דוד מינצברג ("וישאל דוד בה'") והרב יוסף וינשטוק ("וילקט יוסף").
תולדות רבינו משה קורדובירו – בסוף בספר תומר דבורה, הוצאת "תומר", ירושלים תשמ"ח.
הרב משה עקיבא טיקוצ'ינסקי (תר"ע, 1910 – כ"ד בטבת תשמ"ח, 14 בינואר 1988) היה המשגיח והמנהל הרוחני של ישיבת סלבודקה בבני ברק, וקודם לכן מנהל רוחני של ישיבת מקור חיים בירושלים.
נולד לרבי אברהם יצחק טיקוצ'ינסקי.
בשנת תרפ"ה (1925), בהיותו בן 15, עלה עם אביו לארץ ישראל.
למד זמן קצר בישיבת מרכז הרב ואחר כך עבר לישיבת כנסת ישראל בחברון.
שם דבק בשיטת המוסר של סלובודקה והיה מקורב לסבא מסלובודקה.
לאחר פטירת הסבא מסלובודקה, בשנת תרפ"ז, לא השלים הרב טיקוצ'ינסקי עם משנתו של ממלא מקומו רבי יהודה לייב חסמן, אך נשאר בישיבת חברון לשמוע את שיחותיו של רבי אברהם נח פאליי, שכיהן כמשגיח בישיבה.
בפרעות תרפ"ט נפצע ממכת גרזן בראשו.
לאחר שהרב פאליי עזב את הישיבה עקב חולשתו, עבר לישיבת סלובודקה בליטא, שם למד אצל ראש הישיבה רבי אייזיק שר והמנהל הרוחני רבי אברהם גרודזינסקי שהיה קרוב משפחתו.
הוא היה למשמשו של הרב גרודזינסקי ונהג לחזור על שיחותיו בפני הבחורים.
באותה תקופה נישא לחיה רבקה שר, אחותו של רבי אייזיק שר, שגדלה בביתו.
בתחילת ת"ש, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, חזר לארץ ישראל עם אשתו ובתו.
למד בבית המדרש "אוהל תורה" שבראשות הרב שמואל יצחק הילמן.
בתחילת קיץ ת"ש ייסד את ישיבת מקור חיים, עם גיסו רבי ברוך יצחק לוין.
אחרי תום מלחמת העולם השנייה, נסע הרב טיקוצ'ינסקי למחנות העקורים באיטליה.
בשנת תש"ז עבר לכהן כמשגיח ומנהל רוחני בישיבת סלבודקה בבני ברק, שנוסדה על ידי גיסו רבי יצחק אייזיק שר.
בה' בכסלו תשמ"ח נפטרה רעייתו, וכמה שבועות אחר כך, בכ"ד בטבת, נפטר.
נישא לחיה עלקא רבקה שר, בתם של יוסף חיים שר וטויבע לויטן, אחותם של הרבנים בן ציון ואשר ניסן לויטן ובת שבע שך, אמו של הרב אלעזר מנחם מן שך.
חתניו הם: הרב נחמן פלונצ'ק, היה מראשי ישיבת סלבודקה בבני ברק עד לפטירתו במרץ 2025, והרב יצחק לוין, בעבר מראשי ישיבת בית שמעיה, מחבר סדרת ספרי ברכת יצחק (14 כרכים) ונתיבות יצחק (3 כרכים).
נכדו הרב צבי פלונצ'ק הוא משגיח בישיבת אור אלחנן בירושלים.
בעקבות משה (שני כרכים) - שיחות ומאמרים
הרב הגאון ר' משה יהודה לייב זילברברג מקוטנא (תקנ"ד, 1794 - ג' בשבט תרכ"ה, 30 בינואר 1865) היה רב מפורסם בפולין ובירושלים.
התפרסם בשם ספרו זית רענן.
משה יהודה נולד בלנצ'יץ שבפלך קאליש בפולין, לרב בנימין ביינוש ולבאשע בת הרב זאב וולף אוירבך.
לפי מסורת המשפחה הם מצאצאי רבי יוסף קארו ה"בית יוסף".
הרב משה יהודה כיהן ברבנות בקוואל, בשפסק, בדוברי, בלאסק ובקוטנא, והתפרסם ברחבי פולין בגאונותו.
בעיירות שבהן כיהן ברבנות פתח גם ישיבה, ולימד בה תלמידים שהגיעו מכל הסביבה.
בשנת תרי"ז מסר לבנו הרב אברהם בנימין בייניש את כס הרבנות, עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, שם שכר דירה בחצרו של דוד ילין הראשון.
את אחד מחדריו הקצה לבית מדרש, שם היה לומד כל היום, עטור בטלית ותפילין, ומלמד תורה לכל החפץ בכך, ללא תשלום.
כמו כן מסר מדי יום שני שיעורים בבית הכנסת מנחם ציון (סמוך לחורבה), בבוקר בגמרא בעיון ובערב בהלכה.
בשנת תרי"ח התמנה לחבר נשיאות תלמוד תורה וישיבת עץ חיים ומסר בה שיעורים.
בשנת תרי"ט היה ראש החותמים על ההסכם בין העדה הספרדית לאשכנזים בסכסוכים על מוסדות ותפקידים.
ייסד מניין שחרית בכותל המערבי, אך המניין פורק לאחר מעט זמן.
מתלמידיו בירושלים היו הרב יהושע צבי מיכל שפירא, הרב אליעזר דן רלב"ג, הרב ישעיהו אורנשטיין, יהושוע השיל יואל בסאן ויואל משה סלומון.
רחוב "זית רענן" בקריית צאנז בירושלים נקרא על שם ספרו.
בתו, שרה ליבא אשת הרב ישראל יעקב הלוי, רב בפלונסק ואחר כך ראב"ד בירושלים
בנו, הרב אברהם בנימין (בייניש) זילברברג, ממלא מקומו ברבנות קוטנא ואחר כך רב ואב"ד בווירשוב, מחבר הספר "עלי זית"
תפארת ירושלים, פירוש על המשנה, שחלקו הגדול בא ליישב את שאלות רבי עקיבא אייגר על המשנה בחיבורו "תוספות רע"א".
זית רענן, שו"ת לפי סדר השולחן ערוך.
התפרסם בעיקר על שם ספר זה.
משה טל (בלומנטל; 27 בינואר 1947 – 9 ביוני 1967) היה לוחם בחטיבת הצנחנים שנהרג במלחמת ששת הימים.
על לחימתו בקרב ברצועת עזה במלחמה זו קיבל את עיטור הגבורה.
טל נולד במחנה עקורים בפורנוולד בגרמניה לנטי ופינחס בלומנטל.
בשנת 1949 עלה לישראל עם משפחתו, שהתיישבה בחיפה.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר הגפן, המשיך לתיכון "חוגים" והשתייך לתנועת הצופים.
בשנת 1962 הצטרף לפנימייה הצבאית לפיקוד, במסגרתה למד בבית הספר הריאלי בעיר עד שסיים את לימודיו בשנת 1965.
טל גויס לצה"ל באוגוסט 1965, התנדב לחטיבת הצנחנים וסיים קורס קצינים ונתמנה למפקד מחלקה בגדוד 202. במהלך שירותו הסדיר השתתף בפעולת סמוע.
הוא יצא לקורס מרגמות, וחתם שנתיים שירות קבע.
במלחמת ששת הימים פיקד על מחלקה שפרצה את הדרך מחאן-יונס לפאתי עזה.
בקרב נפלו מפקד הפלוגה וסגנו, וטל קיבל על עצמו את הפיקוד.
הוא נפגע במהלך הקרב ארגן חילוץ פצועים תחת אש ועודד את החיילים ללחימה.
לאחר הקרב הועבר לבית החולים תל השומר שם נפטר מפצעיו כעבור חמישה ימים.
על פעולותיו בקרב עוטר טל לאחר מותו בעיטור הגבורה על ידי שר הביטחון משה דיין, על התנהגותו בשעת הקרב, אומץ לבו ומנהיגותו.
טל נקבר תחילה בבית הקברות הצבאי בקריית שאול, ולאחר זמן מה הועבר לבית הקברות הצבאי בחיפה.
לאחר נפילתו הועלה לדרגת סגן בהתאם לתפקיד שמילא בשדה הקרב.
לאחר פטירתו נפתח לזכרו חדר תרבות מיוחד בבית ההבראה לילדים בנוה שאנן.
חבריו וידידיו הוציאו את סיפורו "רסיסי טל" על פרשת חייו הצעירים.
סיפורו ושמו מוזכרים בספרים "מלחמות הצנחנים" ו"המסתערים ראשונה" של אורי מילשטיין.
שמו מוזכר גם בספרים: "ההיסטוריה של מלחמת ששת הימים" של אריה חשביה, "עשרים שנות גבורה בישראל" של יהודה הראל, "השבח להם" של מרדכי נאור וחלק מעזבונו מופיע ב"גווילי אש" כרך ד' המנציח את חללי מערכות ישראל.
בן דודו שמואל טל שינה את שם משפחתו לאחר פטירת משה טל.
משה יהודה ("קינלי") טור־פז (נולד ב-29 באפריל 1972, ט"ו באייר ה'תשל"ב) הוא חבר הכנסת מטעם יש עתיד ולשעבר סגן יו"ר הכנסת, איש חינוך ישראלי.
כיהן כראש מינהל חינוך ירושלים וכיו"ר תנועת נאמני תורה ועבודה.
נולד כמשה קיילנגולד (שם המשפחה המקורי היה ציילנגולד, ואונגלז לקיילנגולד) בארצות הברית לאשר ועדנה בעת ששהו בשליחות.
המשפחה שבה לישראל כשהיה בן שנה.
לאחר מספר שנים יצאו לשליחות בלונדון, וכשחזרו לישראל התגוררו בחיפה ובירושלים.
דודתו מצד אביו הייתה לוחמת ההגנה אסתר ציילנגולד ודודו היה הדיפלומט יהודה אבנר.
למד בישיבת נווה שמואל ובישיבת הר עציון.
הוא בעל תואר ראשון במחשבת ישראל ובמקרא ממכללת הרצוג ותואר שני בהיסטוריה של עם ישראל, מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא בוגר תוכנית המנהיגות הבכירה של קרן וקסנר מחזור 2017.
טור-פז שירת כחייל וכקצין בגדוד 101 של חטיבת הצנחנים והשתחרר בדרגת סגן.
הוא הגיע לדרגת סגן-אלוף במילואים ושירת כמפקד גדודי הסיור של חטיבת שועלי מרום.
בשנת 2005, לקראת תוכנית ההתנתקות מרצועת עזה, היה מיוזמי ומקימי פורום "יום פקודה", פורום קצינים דתיים למאבק בסרבנות.
במלחמת חרבות ברזל שירת במילואים כקצין אג"ם באוגדת עזה.
בשנים 2001–2005 כיהן כיו"ר תנועת "נאמני תורה ועבודה".
שימש כסגן מנהל בית הספר פלך בירושלים, ובין השנים 2007–2012 ניהל את בית הספר העל-יסודי הדתי שק"ד בקיבוץ שדה אליהו.
בשנת 2012 מונה על ידי ראש עיריית ירושלים ניר ברקת לראש מנהל החינוך בעיר (מנח"י), תפקיד אותו מילא עד ראשית שנת 2017. לאחר מכן היה מנכ"ל רשת החינוך של תנועת הקיבוץ הדתי.
בשנת 2019 יצא לאור בהוצאת ידיעות ספרים ספרו "עיניים בגב – שישה מבטים בחינוך", העוסק במערכת החינוך בישראל.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת הצטרף למפלגת "יש עתיד" והוצב במקום ה-42 ברשימת "כחול לבן".
הרשימה זכתה ב-35 מנדטים וטור-פז לא נבחר לכנסת.
במקום זה הוצב גם במערכות הבחירות לכנסות העשרים ושתיים והעשרים ושלוש.
ב-5 בינואר 2021 החל טור-פז לכהן כחבר כנסת מטעם סיעת "יש עתיד" בעקבות התפטרותה של חברת הכנסת עינב קאבלה.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב טור-פז במקום ה-21 ברשימת "יש עתיד" לכנסת ולא נכנס.
במאי 2021 מונה למנכ"ל המועצה הציונית בישראל.
הוא חזר לכנסת ב-9 ביולי 2021, לאחר התפטרותה מהכנסת של השרה מירב כהן במסגרת החוק הנורווגי.
ב-21 בדצמבר 2021 מונה ליו"ר ועדת המשנה לחינוך הממלכתי דתי.
היה חבר בוועדת חוץ וביטחון ובוועדת החינוך, התרבות והספורט של הכנסת.
שימש כמתווך בין חסידות בעלז למשרדי הממשלה במגעים להכנסת לימודי ליבה לבתי הספר.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-22 ברשימת המפלגה, ונבחר לכנסת.
הוא משמש כחבר בוועדת החינוך, התרבות והספורט, בוועדת החוץ והביטחון ובוועדה המיוחדת לפניות הציבור של הכנסת.
עד ל-5 במרץ הוא כיהן גם כסגן יושב ראש הכנסת.
קיבל את אות אבירי ואבירות איכות השלטון לשנת 2024 מטעם התנועה לאיכות השלטון על מאבק עקבי כנגד תקציבים לא שקופים וחשיפת מנגנוני תקצוב פסולים ועל הובלת השדולה למשרתי המילואים תוך שילוב עשייה ציבורית וחתירה לצדק.
בשנת 2022, במהלך כהונת הכנסת העשרים וארבע, היה טור-פז היוזם והמתווך המרכזי בגיבוש "מתווה בעלזא", שנחתם בין משרד החינוך לבין חסידות בעלזא וקבע כי מוסדות החינוך של החסידות (תלמודי תורה לבנים) יזכו לתקצוב ממשלתי מוגדל, השווה לרשתות החינוך החרדיות הגדולות, בתמורה לשילוב לימודי ליבה מלאים (מתמטיקה, אנגלית ומדעים).
טור-פז קידם מודל של "כעומק הליבה - עומק התקצוב", הכולל מבחנים חיצוניים של משרד החינוך למדידת הישגי התלמידים כתנאי להעברת הכספים.
המתווה עורר התנגדות עזה בקרב הזרם הליטאי (דגל התורה), דבר שהוביל למשבר פוליטי בתוך מפלגת יהדות התורה ערב הבחירות לכנסת העשרים וחמש.
בספטמבר 22 בלחץ ראש האופוזיציה נתניהו הקפיאו בעלז את הסכמתם למתווה.
המתווה הוקפא ובמקומו ניתנו הבטחות תקציבים למוסדות חרדיים ללא התנייתם בלימודי ליבה ומבחנים חיצוניים.
טור-פז ביקר מהלך זה וטען כי מדובר בפגיעה בסיכויי ההשתלבות של צעירים חרדים בשוק התעסוקה.
כתוצאה מהאכזבה מאי קיום ההבטחות לתקצוב מוגדל, במהלך השנים 2024-2025 נכנסו רוב מוסדות החינוך של בעלז ואחריהם של חסידויות נוספות למתווה הממלכתי חרדי (ממ"ח).
ביולי 2025 הגיש טור-פז, יחד עם יו"ר הוועדה לביקורת המדינה ח"כ מיקי לוי, עתירה לבג"ץ נגד משרד החינוך, לאור סירובו לחשוף את היקף יישום לימודי הליבה במוסדות החינוך החרדיים.
הוא פעל במישור המשפטי כדי להבטיח שהשוואת תקציבים תתבצע רק בכפוף למבחנים חיצוניים ופיקוח של החשב הכללי.
בדיוני הוועדה לביקורת המדינה, הוא חשף כי משרד החינוך אינו מקיים פיקוח אפקטיבי על המתרחש בתוך מוסדות הפטור והרשתות הגדולות, ודרש סנקציות כלכליות על מוסדות המציגים מצגי שווא.
במסגרת פועלו לשילוב חרדים בצה"ל, נמנה טור-פז עם מייסדי הפלוגות החרדיות "תומר" בחטיבת גבעתי ו"חץ" בחטיבת הצנחנים.
נשוי לשלומית, בתו של פרופסור אביעזר רביצקי, מנהלת מרכז ג'ואן וארווין ג'ייקובס לחברה משותפת במכון הישראלי לדמוקרטיה, ואב לחמישה.
באוקטובר 2024 יצא לאור ספרו ח"כ במשמרת לילה: יומן מלחמה בהוצאת סלע מאיר.
רבי משה טברסקי (מכונה גם המגיד מקוריסטשוב; ה'תקמ"ט - י"ח בטבת ה'תרכ"ו) אדמו"ר חסידי מייסד חסידות קוריסטשוב.
רבי משה נולד לרבי מרדכי טברסקי (המגיד מצ'רנוביל) ולחיה שרה בתו של רבי אהרן מקארלין.
נישא בזיווג ראשון לחנה בתו של רבי יעקב יוסף מאוסטראה, ובזיווג שני נישא לבתו של רבי צבי אריה לנדא מאליק.
עם פטירת אביו בכ' באייר ה'תקצ"ז סירב רבי משה לכהן באדמורו"ת והסביר זאת כי איננו כשיר ואיננו ראוי דיו כדי למלא את מקומו של אביו.
אך למעשה כעבור זמן עזב רבי משה את צ'רנוביל וייסד את חצרו בעיר קוריסטשוב לצד אחיו שייסדו את החצרות: רחמסטריווקה, טאלנה, סקווירה, צ'רקס וטריסק.
ובכך היה האדמו"ר הראשון בשושלת.
רבי משה נפטר בי"ח בטבת ה'תרכ"ו ונטמן בקוריסטשוב.
את מקומו מילא בנו בכורו רבי מרדכי כהאדמו"ר השני בשושלת.
רבי מרדכי טברסקי, האדמו"ר השני מקוריסטשוב (נפטר ה'תרע"ו).
נישא לבתו של רבי אברהם טברסקי (המגיד מטריסק)
רבי נחום יוסף טברסקי, נישא לבת רבי ישעיה משולם זושא טברסקי (המגיד מצ'רנוביל (השני))
רבי דוד יעקב טברסקי, נישא לבת רבי ישראל טברסקי (אדמו"ר מסקווירה)
נישא לבת רבי אפרים מרגליות
חתן רבי משה שפירא (אדמו"ר מסלאוויטא)
שרה הינדא טברסקי, אשת הרב יעקב טברסקי (אדמו"ר מסקווירה)
חנה טברסקי, אשת רבי משה אריה לייב טברסקי (אדמו"ר מחלם)
רייזל טברסקי, אשת רבי ברוך אשר טברסקי (אדמו"ר מצ'רנוביל)
הרב משה יהודה לייב שפירא (תרי"ג, 1853 - ב' בחשוון תרע"ז, 1916) כיהן ברבנות ואדמו"רות בבייטש, סאסוב וסטריז'וב.
בנו של רבי שלמה שפירא, אבי חסידות מונקאטש.
נולד בסטריז'וב לרבי שלמה ולחיה פרומא רבקה בתו של רבי יקותיאל שמלקה ערבליך בנו של רבי משה לייב מסאסוב.
סבו רבי אלעזר שפירא ואחריו אביו כיהנו ברבנות העיר סטריז'וב.
בשנת תרל"ב (1872) נישא לחנה בתו של רבי ברוך מגורליץ ולאחר חתונתו אכל קעסט אצל אבי חותנו, רבי חיים מצאנז.
כיהן ברבנות בייטש, ולאחר מכן עבר לכהן ברבנות סאסוב.
בזמן שהותו בסאסוב עזב אביו, שלא היה מרוצה מהקהילה, את סטריז'וב ועבר למונקאץ' שם הקים את חצרו.
בני הקהילה ניסו להציע את התפקיד לרב משה לייב אך הוא סרב.
עקב זאת פנו בני סטריז'וב אל הרב אלתר זאב הורוביץ (צאצא לאדמו"רי מעליץ), נינו של הרב נפתלי צבי מרופשיץ שכיהן ברבנות העיר, לכהן ברבנות העיר.
הרב אלתר זאב קיבל את התפקיד אך לאחר מספר שנים הגיע הרב משה לייב לעיירה.
אוהדיו של רבי שלמה שפירא רצו שרבי משה לייב יכהן ברבנות ופנו לדין תורה בנושא.
למעשה לא נעשתה הכרעה והרבנים נשארו חלוקים בדעותיהם.
השלטונות הכירו ברבי אלתר זאב, ולרבי משה לייב היה בית כנסת נפרד.
בנו וממלא מקומו רבי נחמיה הצליח להעביר את גופתו למונקאץ'.
על שמו נקרא רבי משה יהודה לייב רבינוביץ', האדמו"ר ממונקאטש.
משה טייף היה סופר ומתרגם יהודי-סובייטי, כתב ביידיש.
אביו של טייף עבד בחנות, הוא הקנה לבנו את האהבה לספרות.
למד בחדר, אך נאלץ לעזוב את הלימודים.
החל מגיל 13 הוא עבד במפעל, היה חבר בקומסומול.
למד בבית הספר של נוער עובד.
היה חבר מערכת עיתון דער יונגער ארבעטער, שם הוא גם פרסם את השיר הראשון שלו.
באמצע שנות העשרים עבר למוסקבה, שם עבד בעיתון דער עמעס.
הוא החל לפרסם את חיבוריו בעיתונות יהודית של מינסק, מוסקבה וחרקוב.
ב-1928 הוא התחיל ללמוד יידיש וספרות יידיש באוניברסיטה הפדגוגית של מוסקבה, הוא סיים את לימודיו ב-1933.
ב-1941 הוא שוחרר ונשלח לחזית.
הוא השתתף במלחמה כולה והצליח לשרוד, אך אמו ובנו נרצחו בשואה.
אחרי מלחמה הוא היה פעיל מאוד, הוא כתב, תרגם, שיתף פעולה עם הוועד היהודי האנטי-פאשיסטי.
ב-1951 הוא נעצר שוב ונאסר באשמת לאומנות, קיבל 8 שנים במחנות פרך.
הוא שוחרר ב-1956 וחוזר למוסקבה, הוא המשיך בכתיבה.
הוא השתתף במערכת סאוועטיש היימלאנד, הוא פרסם בעיתון זה חלק מחיבוריו.
בשנותיו האחרונות רצה לתרגם ליידיש את שיר השירים, אך נפטר טרם הספיק לסיים את המלאכה.
הוא נפטר ב-23 בדצמבר 1966 במוסקבה מהתקף לב.
משה יגר (30 באוקטובר 1930 – 28 בנובמבר 2025) היה דיפלומט ישראלי, היסטוריון של האסלאם בדרום-מזרח אסיה וחוקר תולדות היישוב והציונות בתקופת המנדט הבריטי, וכן של תולדות מדיניות החוץ של ישראל ומשרד החוץ בשנים הראשונות למדינה.
אביו של יגר, יעקב יגר, נולד בשנת 1902 בעיירה גליניאני שבגליציה המזרחית (אז בפולין, כיום באוקראינה).
למד בסמינר העברי למורים של לבוב והוסמך להיות מורה למקצועות יהדות.
בשנת 1929 התחתן עם חוה לבית קליין.
הזוג הצעיר נסע לבואנוס איירס שבארגנטינה, ושם נולד משה.
יעקב יגר, גיסו משה קליין ועוד מורה עברי מקומי הקימו את בית הספר העברי הראשון ח"נ ביאליק בבואנוס איירס.
בשנת 1935, עלתה המשפחה לארץ ישראל לזיכרון יעקב.
בשנת 1941 עברה המשפחה לחיפה, שם למד משה יגר בבית הספר הריאלי.
אחר-כך, למד לימודי האסלאם, מדע המדינה והיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים וקיבל תואר דוקטור בתולדות עמי האסלאם בדרום מזרח אסיה.
במאי 1956, הצטרף יגר למשרד החוץ בתור מתמחה (צוער) במחזור השלישי להכשרת דיפלומטים.
הוא החל את שירותו הדיפלומטי ברומניה, לאחר מכן הועבר לבורמה (לימים: מיאנמר).
ב-1965 שהה במאלזיה לשם נשלח להקים משרד כלכלי-מסחרי שהיה כיסוי לנוכחות דיפלומטית ישראלית ראשונה (ואחרונה) במדינה מוסלמית זו.
בין שליחות אחת לשנייה בחוץ-לארץ מילא תפקידים בכירים בישראל, בהם מנהל מחלקת ההסברה במשרד החוץ (1975–1978), סמנכ"ל אגף מידע ותקשורת (1980–1985) וסגן מנהל כללי לענייני אסיה, אפריקה ואוקיאניה (1990–1993).
ב-1 בנובמבר 1995 פרש יגר לגמלאות.
במשך תשע השנים הבאות, יגר לימד באוניברסיטה העברית בירושלים את תולדות דרום-מזרח אסיה כמרצה מן החוץ.
כן, היה עמית מחקר במכון טרומן.
נפטר ב-28 בנובמבר 2025. הותיר אחריו אישה, ד"ר דבורה ברזילי-יגר, היסטוריונית, בן ובת.
האקדמיה הצ'כית למדעים, מדליית זהב על שם פ.
פאלאצקי, על מחקריו באסלאם של דרום-מזרח אסיה (1994).
המכון לענייני אסיה והפסיפיק על שם פרופ' מ"ל סונדהי, ניו דלהי, פרס למדיניות בינלאומית, על חלקו בכינון יחסי ישראל–הודו (2013).
פרס ז'בוטינסקי לספרות ולמחקר על הביוגרפיה הציונית "קולונל ג'ון פטרסון" (2019).
ב-2020 זכה בפרס מולדובן לספרות צבאית חדשה לשנת 2019 על ספריו: גיון הנרי פטרסון הגדודים העבריים והציונות, ריצ'רד מיינרצהאגן והציונות, הספר אורד וינגייט קורותיו והציונות.
יושב-ראש הנהלת בית עגנון בירושלים (4 שנים)
יושב ראש הנהלת תזמורת הבארוק ירושלים
יושב ראש המכון לתרגום ספרות עברית
יגר כתב ארבעה-עשר ספרים עיוניים בעברית וארבעה ספרים באנגלית.
ספריו תורגמו לאנגלית, בנגלית, בורמנית, צ'כית וערבית.
כמו כן, כתב עשרות מאמרים עיוניים ובנושאי אקטואליה בכתבי-עת שונים בישראל ובחו"ל.
במקביל לפעילותו הדיפלומטית ולימודיו האקדמיים, יגר עסק בכתיבה בתחומים הבאים:
פרשיות היסטוריות ואישים בתולדות הציונות ותולדות היישוב.
תולדות משרד החוץ, החל מהמחלקה המדינית של הסוכנות היהודית לפני קום מדינת ישראל ועד מלחמת ששת הימים, 1967; דמותו ותפקידיו של הדיפלומט הישראלי; עבודת ההסברה בחוץ-לארץ.
יחסי החוץ של ישראל עם מדינות המזרח-הרחוק ובמיוחד עם הודו, סין, מאלזיה, סינגפור, בורמה ויפן; וכן, עם שוודיה וצ'כוסלובקיה בהן שירת יגר כשגריר.
ביוגרפיות של קצינים בריטים שתמכו בציונות וביישוב היהודי בתקופת המנדט הבריטי בארץ-ישראל: אורד צ'ארלס וינגייט, קולונל ריצ'רד מיינרצהגן וג'ון הנרי פטרסון.
מחקרים על האסלאם בדרום-מזרח אסיה.
משה יגר (תרגום), פר אנגר, עם ראול ולנברג בבודפשט, זכרונות משנות המלחמה בהונגריה, הוצאת כרמל, 2017
ג'ון הנרי פטרסון, הגדודים העבריים והציונות, מכון ז'בוטינסקי בישראל, 2018
ביחד עם דבורה ברזילי-יגר, משבר "אוגנדה" בציונות, הוצאת כרמל, 2020
יגר תרגם לעברית ועיבד לפרסום שמונה ספרי אגדות עם וסיפורים לילדים.
סיפורי עם ואגדות מאסיה, הספרייה למדריך, מוסד סאלד למען הילד והנוער, ירושלים, 1965.
המסע אל השמש ועוד סיפורים, ניצנים, ירושלים ותל אביב, 1976.
בעל הספינה הקמצן והמלח העקשן ועוד סיפורים, ניצנים, ירושלים ותל אביב, 1976.
אגדות אפריקה, ניצנים, ירושלים ותל אביב, 1977.
אגדות עמים, הדר הוצאת ספרים, תל אביב, 1985.
טרולים ובני אדם: סיפורי עם ואגדות שוודיים, הוצאת כרמל, ירושלים, תשנ"ה-1995.
אגדות עם אינדיאניות, הוצאת כרמל, ירושלים, תשנ"ז-1997.
סיפורים מארץ רחוקה, הוצאת יובלים, ירושלים, תשנ"ז-1997 (יחד עם דבורה יגר).
משה טבק (21 בנובמבר 1932 – 1 באוגוסט 2020) היה קצין בכיר בחיל הים, פיקד על טרפדת, שירת במשחתות כסגן מפקד קיבל את ספינות הנבנות במספנת שרבורג.
והשתתף במילוט ספינות שרבורג לאחר מכן פיקד על פלגת ספינות סער.
במלחמת יום הכיפורים היה סגן ראש מחלקת ים.
לאחר המלחמה מונה כנספח ימי בוושינגטון.
לאחר השירות יצא בשליחות הקרן הקיימת לישראל בארצות הברית וכשחזר התקבל לרשות הנמלים והתקדם בתפקידי ניהול שונים.
אביו של משה טבק, יצחק, עלה לארץ מגליציה ב-1912 והתפרנס כרוכל.
אימו, יהודית לבית גלר, הייתה ילידת ברדיצ'ב ועלתה לארץ ישראל בגפה בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20. לזוג טבק נולדו שני ילדים: חיה, ב-1929, ומשה, ב-1932. משה נולד בתל אביב, אך ב-1937 עברה המשפחה לבת ים.
למרות המעבר המשיך טבק המשיך ללמוד בבי"ס ע"ש ביאליק בתל אביב.
שבוע לפני שציין בר מצווה נפטר אביו וטבק נרתם לסייע לפרנסת המשפחה בחלוקת עיתונים ודואר בבת ים.
החיים ליד הים יצרו אצל טבק את המשיכה להיות יורד ים.
הוא הצטרף לאגודת יורדי ים זבולון בבת ים ומאז שולבו חייו בים.
תוכנית ההכשרה באגודה כללה לימודי תאוריה פעמיים בשבוע ופעילות מעשית בשבתות, שכללה סירות חתירה וסירות מפרש.
בגיל 16 נעשה טבק מפקד סירה מוסמך ויצא להפלגות בסירות מפרש כאחראי.
מתוך חניכיו של טבק בסניף בת ים צמחו כמה מן המפקדים הבכירים בחיל הים העתידי, וביניהם , שנספה בטביעת הצוללת דקר ב-1968, ואחיו מיכאל ברקאי (יומי), לימים אלוף, מפקד חיל הים התשיעי.
לאחר החלטת האו"ם על תוכנית החלוקה החלו יריות וצליפות נגד תושבי בת ים ובית משפחת טבק היה בקו האש.
בגיל 15 הצטרף טבק יחד עם חבריו בזבולון לארגון ההגנה והועסק בשמירה על גבול בת ים יפו.
לימים קיבל את עיטור לוחמי המדינה.
עד לשחרור יפו הייתה הדרך לבת ים ארוכה ומסוכנת, וחברו שכנע את טבק להתארח אצלו בתל אביב למשך חודשיים עד שוך הקרבות.
זלינגר נהרג ב-1954, בעת היותו טייס בחיל האוויר הישראלי.
ביוני 1950 סיים טבק את הלימודים בגימנסיה גאולה ועד לגיוסו בנובמבר עבד כמבקר כרטיסים בקואופרטיב דרום יהודה.
את המשכורת העביר לאמו ואז גם הצליח לחבר את דירת המשפחה לחשמל.
שאיפתו של טבק להגיע לשירות ימי הייתה חזקה והוא שאף לא להשאיר את עתידו ביד המקרה.
כחודשיים לפני מועד גיוסו הגיע למפקדת חיל הים בסטלה מאריס שעל הכרמל והודיע כי הוא בוגר אגודת יורדי ים זבולון ומעוניין בשירות ימי.
בקשתו נענתה והוא צורף לחיל הים.
בעת גיוסו נשלח לטירונות במחנה צריפין ולאחר כחודש הועבר לחיל הים והוצב לשרת על פריגטה.
נראה שביקורו המקדים הועיל, מכיוון שכעבור זמן קצר עבר מבחני כניסה והתקבל לקורס חובלים.
בפברואר 1951 החל מחזור ג' את השלב הראשון בקורס קציני חי"ר כללי במחנה דורה, מדרום לנתניה.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה שלח חיל הים חניכים בקורס חובלים לקורס זה.
במאי 1951 הסתיים הקורס הכללי ולחובלים הוענקה סיכת מ"מ.
שלב ב' של הקורס נערך בבסיס ההדרכה החילי בבת גלים.
טבק חלק חדר עם שבתאי לוי, לימים תת-אלוף וראש מספן ים.
הפלגת הסיום של הקורס נערכה בפריגטה אח"י מזנק (ק-32) לפורטו גרנדה באפריקה המערבית, אז תחת שלטון פורטוגל.
לאחר קורס החובלים הוצב טבק לפלגות הטרפדות ולאחר שנה קיבל פיקוד על טרפדת.
הפיקוד על כלי שיט קטן התאים לו, וטבק מצא את מקומו כמפקד מוערך.
ב-1956 ירד טבק עם קבוצת ימאים לאילת כדי להכין את קליטת הטרפדות שהיו אז בבניה.
היחידה החדשה נקראה שייטת 15. לקראת מלחמת סיני עלה טבק עם צוותו מאילת לחיפה וקיבל פיקוד על טרפדת.
הטרפדות היו בנמל חיפה לפנות בוקר, 31 באוקטובר, כאשר החלה המשחתת המצרית איברהים אל אוול להפגיז את חיפה.
הפגזים נפלו בתוך המעגן אך לא גרמו נזק.
לאחר המלחמה חזר טבק עם הצוות לאילת.
הטרפדות החדשות, שאת קליטתן הכין טבק, היו מתוצרת איטליה, ונבנו במספנת באלייטו (Baglieto) בלה ספציה.
אחת מהדרישות הבסיסיות בעת בניית הספינות הייתה שגודלן יאפשר את העברתן לאילת בדרך היבשה, ולפיכך הוגבל גודלן ל-16 מטרים.
שלוש טרפדות הגיעו לחיפה והובלו לאילת באמצעות מובילי טנקים, בליווי צוותי הספינות.
באחד מעיקולי דרך מעלה עקרבים התהפך מוביל אחת הספינות על צידו והצוות סייע ביישור המשאית.
עם הגעתן לאילת הוענקו לטרפדות שמות תנ"כיים שהיו קשורים לזירת הפעילות: אח"י אופיר (ט-150), אח"י שבא (ט-151) ואח"י תרשיש (ט-152).
הכלים החדשים בזירה הפליגו דרומה במפרץ אילת עד מעבר למצרי טיראן.
אחת המשימות שהוטלו על הטרפדות הייתה מציאת מעבר בין האיים טיראן וסנפיר, כדי להוות נתיב חלופי לשיט דרך מצרי טיראן הנשלטים בתותחים.
במהלך הבדיקות התפתחה תקרית אש במהלכה ירה תותח ממוצב סעודי על הספינות, ונענה באש מתותח אורליקון של הטרפדת.
לטרפדת לא נגרם נזק אך הסעודים דיווחו על אבדות.
שירות במשחתות ותפקידי הדרכה ומטה
בשנת 1959 עבר טבק לשרת במשחתת אח"י יפו (ק-42), שהייתה אז בפיקוד סגן-אלוף אברהם בוצר (לימים מפקד חיל הים השביעי).
טבק שירת בתפקיד קצין .
לאחר שרות של שנתיים עבר טבק לאח"י אילת (ק-40), אז בפיקוד סא"ל בנימין תלם (לימים מפקד חיל הים השמיני).
באח"י אילת שימש טבק כסגן המפקד וקודם לדרגת רב-סרן.
בתפקידים אלה ביסס טבק את מעמדו כקצין מקצועי, אמין ויעיל וזכה להערכתם של בוצר ותלם.
ב-1964 מונה טבק למפקד קורס קציני גילוי, ניווט וקשר, בבה"ד חיל הים.
הקורס נמשך באותה תקופה שנה שלימה.
אחד מהחניכים בקורס היה מיכה רם, לימים אלוף ומפקד חיל הים השנים עשר.
תפקידו הבא של טבק היה מפקד יחידת הקשר החילית, היחידה שקדמה ליחידת השליטה הימית.
באותה תקופה הייתה היחידה אחראית גם על תחנות המכ"ם בחופי הארץ.
כאשר הוטבעה אח"י אילת, ב-21 באוקטובר 1967, נשלח רס"ן משה טבק לתאם את פעולות איסוף הניצולים על ידי חיל האוויר הישראלי.
במשך שנות ה-60 של המאה ה-20 עסק חיל הים בבניית כוחו.
היה ברור שעידן המשחתות והפריגטות מימי מלחמת העולם השנייה עבר, במיוחד עם הופעתם של טילי ים-ים.
בעיה ייחודית עבור חיל הים הישראלי הייתה הצוותים הגדולים של אוניות אלה, לאור הרגישות המיוחדת בישראל לאבדות.
טביעתה של אח"י "אילת", שבה נהרגו 47 קצינים ומלחים ונפצעו 91 זעזעה את החברה הישראלית והדגישה באופן טרגי רגישות זו.
כדי שיוכל לנצח בקרב הימי המודרני בחר חיל הים בפתרון ייחודי: ספינות אלה' שנודעו כ"ספינות סער" או "ספינות טילים" נבנו במספנות שבבעלות פליקס אמיו בשרבור, צרפת.
באוקטובר 1967 נשלח טבק להצטרף לצוות הקבלה של הספינות, בשרבורג.
כאשר הגיע הייתה הספינה הראשונה, אח"י מבטח, בניסויי ים.
ראש המשלחת היה אז אל"ם בנימין תלם.
לאחריה קיבל כמפקד ספינה את כל הספינות בעת ההשקה, ערך בהן הפלגות ניסויים, פיקח על השלמת ההתקנות והתיקונים והכשיר את מפקדיהן להשטה.
בספטמבר 1968 מונה בנימין תלם מונה לראש מחלקת ים, והפיקוד על המשלחת עבר לאל"ם הדר קמחי, שנעשה מפקדו של טבק.
בסתיו 1968 החליטה ממשלת צרפת על החמרת האמברגו על אספקת אמצעי לחימה למזרח התיכון.
כדי לחמוק מהאיסור הצפוי על הוצאת כלי שיט משרבור הוחלט על יציאה מהירה של הספינה השביעית, אח"י סער.
טבק, עם צוות מצומצם מאוד, הוציא את הספינה בשבת, 4 בינואר 1969, לגיברלטר.
המזל שיחק והים במפרץ ביסקאיה היה שקט יחסית.
במשך למעלה מ-48 שעות תפקד על גשר הספינה.
בגיברלטר פגש את אל"ם הדר קמחי על אח"י עכו שיצאה לפניו.
קמחי חזר לשרבורג וטבק המשיך עם שתי הספינות לישראל.
לאחר היציאה החפוזה ביטל הצי הצרפתי את זכות העגינה ורשות הכניסה למעגן הצי.
הספינות שנבנו הושקו למים כל חודשיים ונקשרו לדוברת עגינה ברציף האזרחי בנמל.
באפריל שנת 1969 הועלה טבק לדרגת סגן-אלוף ומונה למפקד המשלחת.
בתפקידו זה הכין את מבצע מילוט ספינות שרבורג לישראל בדצמבר 1969.
במשך כל שנת 1969 ניהל טבק, שנשאר עם צוות מצומצם, את כל ההכנות לקראת המילוט.
טבק הציג את סיפור הכיסוי שנבנה עבור הספינות ואף הוסיף סיפורים משלו.
אירוע השקת הספינה הרביעית היה ברגשות מעורבים.
הספינה יורדת למים המספנה אינה יודעת מתי תקבל תשלום.
בחודש דצמבר הגיע שוב אל"ם הדר קמחי שמונה למפקד ההפלגה.
הירידה של הספינה החמישית כוונה לאמצע חודש דצמבר וטבק היה המשיק של הספינה האחרונה.
באותו יום יצאה פקודת הפלגה של חיל הים וטבק נהיה למפקד אותה ספינה אח"י חץ (סער 3) גם בהפלגה לארץ.
הבעיה העיקרית שלספינה זו טרם הותקן מכשיר המכ"ם.
נוסף לכל הקשיים בדרך התמודד טבק גם עם חוסר מכ"ם ונאלץ למשנה הקפדה ופיקוח.
בארץ נעשה טבק מפקד פלגה בשייטת ספינות הטילים והכשיר את הספינות באמונים לפי תורת הקרב.
תפקיד אותו מילא עד 1972 אז עלה בדרגה ונעשה סגן ראש מחלקת ים תפקיד חדש שנוצר לענות לצרכים של חיל הים בעת מלחמת ההתשה.
בשנב-14 ביולי 1972 היה טבק סגן ראש מחלקת ים.
הוא היה הראשון בחיל הים בתפקיד זה שלימים קיבל הגדרה כראש מחלקת .
מפקדו הישיר היה תא"ל הדר קמחי.
בתפקיד זה עסק במלחמת יום הכיפורים במעקב והוראות לאניות הסוחר כדי למנוע היפגעות.
עם חתימת הפסקת האש נשלחה המכלית "סיריס" לאזור אבו רודס ובדרכה עלתה על מוקש.
טבק נשלח ממפקדת חיל הים לזירת ים סוף עם משימה כפולה.
לעשות את המעבר המזרחי שהיה בשימוש כלי השיט הצבאיים ראוי למעבר מכליות.
לשם כך הועברו נתבים לסיורים והוצבו סימנים נושפים על השרטונות.
פתיחת המעבר נעשתה בהצלחה ותוך כשבוע ימים החלו מכליות לעבור בו.
העברת הדלק משדות הנפט במפרץ סואץ חודשה.
משימה נוספת הייתה הנצלת המכלית סיריס שהייתה בשלבי טביעה.
הימצאות המכלית בתוך שדה המוקשים שגבולותיו אינם ידועים הקשתה על הפעולה.
המכלית הורחקה מהמקום הראשוני אך לבסוף טבעה.
חלק מתפקידו היה קשרים עם ציים אחרים.
לאחר המלחמה גברה התעניינות ונפתח ערוץ פעולה עם הצי האמריקני.
בתפקידו האחרון בצה"ל שירת החל משנת 1975 כנספח ימי בארצות הברית.
פעילות הנספחות בניו יורק הייתה מתואמת עם משלחת הקניות של משרד הביטחון אשר ישבה בני יורק ובראשה עמד יוסף צ'חנובר.
במסגרת תפקידו היה טבק אחראי לארוח ספינות הטילים שהגיעו במסע הצדעה לחגיגות ה-200 מבצע פעמון החירות.
האמריקאים הכינו את האירוע זמן רב קודם לכן והזמנתם לישראל נענתה בשלילה.
כאשר התקבלה החלטה בישראל לשלוח את הספינות היה טבק צריך לשכנע את המארגנים לשבץ אותן למפגן בניו יורק.
כמו כן עסק טבק במסגרת תפקידו ברכישת אניית שירות לחיל הים שנקראה "אח"י מעוז 2".
טבק סיים תיכון גאולה ובצה"ל עבר את קורס החובלים.
כל בקשותיו ללימודים במהלך השרות נדחו עקב היותו חיוני בתפקידיו השונים.
בשנת 1978 החל ללמוד באוניברסיטת בר-אילן בחוג המשולב לכלכלה ולחברה.
כאשר הגיע שוב לוושינגטון נרשם לאוניברסיטת מרילנד למד בה שנה אחת תוך כדי עבודה.
כאשר עבר ליוסטון השלים בעבודת סמינריונית בנושא "התנהגות מפקדים בכלי שיט קטנים" וקיבל תואר במנהל עסקים באוניברסיטת מרילנד.
בשנת 1978 סיים טבק את תפקידו בארצות הברית ולאחר שנת לימודים פרש מצה"ל.
הוא הועסק על ידי הקרן הקיימת ונשלח שוב לארצות הברית.
עשה שנה אחת בוושינגטון ואז נשלח להקים לפתוח את המשרד ביוסטון, טקסס.
התפקיד היה סדרת מפגשים עם הקהילה היהודית באזור ועידוד להתרמה.
לאחר שובו ארצה מונה טבק כסגן מנהל נמל חיפה למינהל וכח אדם ברשות הנמלים.
כעבור שנתיים עבר לתפקיד ראש אגף כוח אדם והדרכה ברשות הנמלים.
בתפקידיו אלה ניהל משא ומתן עם העובדים תהליך קשה שגבה מחיר בריאותי.
טבק שמר על הכללים: והגיע בדרך כלל לפתרון.
לאחר כ-17 שנה יצא בשנת 1997 לגמלאות.
בשנת 1953 נישא למונה לבית מטמון ועבר להתגורר בקרית ים.
לאחר גירושיהם, נישא טבק בשנית בשנת 1965. מנישואים אלה נולדו לו שלושה בנים.
משה טמיר (1924 – 13 בנובמבר 2004) היה צייר ומורה לאמנות ישראלי.
משה טמיר (טולצ'ינסקי) נולד באודסה, ברית המועצות (אוקראינה של ימינו), בשנת 1924. בשנת 1927 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
בתחילה התגוררה המשפחה בקריית חיים ובשנת 1939 עברה לירושלים.
בשנת 1942 הצטרף להכשרה בקיבוץ בית אלפא ועבד כרועה צאן.
בין השנים 1944-1943 שירת בפלמ"ח באזור הגלבוע.
בין השנים 1948-1947 היה חבר בפלוגות חי"ש של ההגנה.
לאחר הקמת צה"ל שירת ביחידה קרבית ובשנת 1949 נפצע בקרב על הגנת ירושלים.
בשנת 1950 שינה את שמו ל"טמיר".
כמיהתו הגדולה לציור ולאמנות הביאה אותה לעזוב כנער צעיר את הקיבוץ.
הוא הגיע חסר כל לירושלים, והתקבל ללימודים בבית הספר בצלאל החדש, שם למד בין השנים 1944–1947, כשהוא מפרנס עצמו בין השאר בהדרכת נוער במצוקה ובהדרכה בבית הספר לריפוי בעיסוק באוניברסיטה העברית.
טמיר התבלט בכישרונו, וזכה כבר בשנתו השנייה בפרס "הרמן שטרוק".
את הפרס העניק לו מנהל בית הספר, האמן מרדכי ארדון.
בין השניים התפתחה חברות אמיצה שנשמרה עד פטירתו של ארדון.
כשהיה על סף סיום לימודיו פרצה מלחמת העצמאות.
טמיר גויס לפלמ"ח והשתתף בקרות על הגנת ירושלים.
באחת מההפוגות בלחימה נטל שק של פחמי עץ וצייר ציור קיר גדול של חיילי פלמ"ח, שזכה לציון בעיתונות של אותה תקופה.
עם שובו לישראל, בשנת 1963, התמנה לתפקיד המפקח על לימודי האמנות במשרד החינוך.
במסגרת תפקיד זה פיתח סמינרים להוראה ויזם את "שבוע האמנות" בבתי הספר.
הוא החזיק בתפקיד זה עד 1988.
יצירתו המוקדמת של טמיר, מסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, הכילה דימויים הקשורים למלחמת העצמאות.
ציורים אלו, כגון "אמנון הפצוע" (1948), הכילו דימויים של חיילים וקורבנות, ואופיינו בסגנון ציור אקספרסיבי ובשילוב בין הפשטה לריאליזם.
בשנות ה-50 החל טמיר לעשות שימוש באימפסט כבד בציוריו, שהפכו לדקורטיביים.
על הנושאים שהופיעו בעבודותיו נמנים דימויים של חיות וציפורים, לצד תיאורים מיסטיים וארכיטיפים.
בשנת 1968, נתלו במשכן נשיאי ישראל, שלושה שטיחים בנושאי מנורת המקדש ("אור"), ירושלים ולוחות-הברית, שנארגו על ידי אמן שטיחי הקיר ג'ורג' גולדשטיין, לפי ציוריו של משה טמיר.
היה נשוי לאמנית תמרה טמיר.
רישום אצל הרמן שטרוק ופאול ק.
פיסול אצל זאב בן-צבי, ירושלים
1947-1944 - בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות, ירושלים
1958-1955 - בית הספר הלאומי הגבוה לאמנויות יפות, פריז, צרפת.
1954-1953 - בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות, ירושלים
1961 - מנהל-שותף, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1988-1963 - המפקח הארצי על לימודי האמנות, משרד החינוך והתרבות.
1947 - פרס הרמן שטרוק, בית הספר בצלאל החדש לאומנות ולאמנות, ירושלים
1949 - פרס על הציור "אמנות הפצוע", בית האמנים, תל אביב
1961 - פרס ראשון, הביאנלה של סן פאולו, סן פאולו, ברזיל.
רבי משה טוביה מזונטהיים (כ"ח בטבת ה'תקי"ג, 4 בינואר 1753, זונטהיים ליד היילברון – ד' בתשרי תקצ"א, 21 בספטמבר 1830, הנאו) רבה של הנאו, ומגדולי רבני יהדות גרמניה בתקופתו.
נולד בעיירה זונטהיים שליד היילברון, בצפון מדינת באדן-וירטמברג.
בגיל שלוש נמסר על ידי אמו לקרוב משפחתם רבי נפתלי הירש קצנלנבוגן רבה של מרגנטהיים שגידל וחינך אותו עד הגיעו לגיל שמונה עשרה, אז נישא לקרובתו זיסה זונדהיים, נכדתו של הרב הלל מינץ שהיה רב במנהיים.
גיסו, אח אשתו היה הרב הלל מזונטהיים, שכיהן כרב באשאפנבורג .
אחרי נישואיו עבר לגור בעיר פירט, בה למד בישיבתו של הרב המקומי רבי יוסף שטיינהארט, ישיבת פיורדא.
רעו לספסל הלימודים בישיבה זו היה הרב מרדכי בנט, לימים רבה של ניקלשבורג.
בשנת תקנ"ה (1795) התמנה לכהן כרבה של הנאו, בה הקים ישיבה לאחר שנה.
עמד בקשרי מכתבים עם רבים מגדולי דורו ודבריו משוקעים בכתביהם.
הוא היה בין הרבנים הלוחמים ברפורמים.
בשנת ה'תקע"ד (1813), לאחר המאורעות שחוותה הקהילה בעת המלחמות הנפוליאוניות, חיבר את "מגילת האנוי" המתארת את הקורות, וקבע את יום ו' במרחשוון כתענית ציבור לבני הקהילה.
שנה לאחר פטירת אשתו הראשונה, נישא בשנית בשנת תקפ"ג (1823) לגיטה בת אברהם בעער מבקנהיים, שגרה בגלנהויזן.
הרב משה טוביה מזונטהיים כיהן ברבנות הנאו במשך 35 שנים עד לפטירתו בד' בתשרי תקצ"א, 21 בספטמבר 1830. הוא נקבר למחרת היום בהנאו במעמד רבני האזור.
בנו, רבי נתן נטע אריה זונדהיים, התפרסם אף הוא כגדול בתורה וטוב לבריות.
- הספר מאגד את חידושיו, וכן שאלות ותשובות מכתביו.
משה טלמון (1950) הוא פסיכולוג קליני, מומחה ומדריך בפסיכותרפיה ופסיכודיאגנוסטיקה, וממייסדי שיטת טיפול פסיכולוגי בו מתקיימת פגישה טיפולית אחת יחידה (SST - single session therapy).
משה טלמון, יליד קיבוץ בית אלפא, השלים את הדוקטורט שלו באוניברסיטת פנסילבניה כפסיכולוג קליני (1982).
את ההתמחות שלו עשה בבית החולים לילדים ובמרכז לייעוץ לילד בפילדלפיה (PCGC) תחת הנחייתו של פרופ' סאלוודור מינושין (Salvador Minuchin) ואחרים.
טלמון שימש כמנהל קליני במרכז הקיבוצים לטיפול בילד ובמשפחה (ת.ל.ם) בחדרה וכרכז השתלמויות מחו"ל של מרכז ההדרכה של התחנה בסמינר הקיבוצים בתל אביב.
כיום הוא מנחה סדנאות בכל רחבי העולם (ארצות הברית, קנדה, אנגליה, אוסטרליה ניו זילנד, יפן וסינגפור) וגם משמש כמרצה בתוכנית הבינלאומית של אוניברסיטת תל אביב ומלמד סמינר אמפירי בחקר האושר בלימודי תואר שני וכן קורסים בפסיכותרפיה ופסיכולוגיה חיובית במכללה האקדמית תל אביב-יפו ובמרכז האקדמי רופין.
הוא הקים את המרכז הבינלאומי ל-SST בתחילה בסן פרנסיסקו.
טלמון פועל בהרצליה להקמת רשת בינלאומית שמנגישה באופן מיידי, באמצעות הרשתות החברתיות את המפגש בין מטפלים למטופלים, באופן שמאפשר טיפול, ייעוץ, הדרכה או פתרון בעיות מיידי, ממוקד אשר מותאם לצרכיו של כל אחד ואחת על פי אופיים ואמנותם.
ספריו שיצאו לאור בארצות הברית תורגמו לשפות רבות וביניהם לעברית: "תרפיה בפגישה אחת" ו"שווה לכל נפש".
לאחרונה יצא ספר חדש יצא בעריכתם של מייקל הוייט ומשה טלמון שבו שורה של פסיכותרפיסטים בעולם מסכמים את ניסיונם וממציאהם מטיפולים של פגישה אחת בכל רחבי העולם: בסין, בארצות הברית, באוסטרליה, באנגליה ובקנדה.
שווה לכל נפש: הדרך הקצרה לפסיכותרפיה יעילה.
(1982) "המעבר ללינה משפחתית: סיכויים וסיכונים להתפתחות הילד ותפקידי המשפחה", שדמות, 18.
משה טאובה (נולד ב-1948 בשצ'צ'ין, פולין) הוא בלשן ישראלי, מומחה לשפות סלאביות, פרופסור אמריטוס לבלשנות באוניברסיטה העברית בירושלים.
טאובה קיבל תואר דוקטור לפילוסופיה מהסורבון בשנת 1979 ומונה למרצה בחוג לבלשנות בירושלים בשנת 1983. תחומי המחקר של פרופסור טאובה כוללים את הלשונות והספרויות הסלאוויות-מזרחיות בימי הביניים: רוסית עתיקה, רוּתֶנית (קודמתן של האוקראינית והביילורוסית של היום), ובמיוחד התרגומים מעברית ללשונות אלה בימי הביניים.
הכרוניקות הרוסיות העתיקות, לשון היידיש וספרותה על כל פניה, ובמיוחד התחביר, הסמנטיקה, הפרגמטיקה והפראזיאולוגיה של הלשון הכתובה של המאות הי"ט-כ', אך גם שלבי לשון מוקדמים יותר.
ההתפתחות ההיסטורית של הלשון וניביה והתדלדלותה לאחרונה בפי דובריה החרדים בישראל ובארה"ב.
השפעתן של הלשונות הקו-טריטוריאליות (פולנית, אוקראינית וביילורוסית) על הדקדוק ואוצר המלים של היידיש, וגם השפעתן של העברית המודרנית ושל האנגלית על היידיש הנוכחית, הכתובה והמדוברת, והשפעתן של היידיש והסלאווית על תחביר העברית המודרנית.
בשנת 1981 תרגם מפולנית את הספר "להקדים את אלהים" מאת הסופרת חנה קראל העוסק במרד גטו ורשה וכולל ראיונות עם מארק אדלמן, ממנהיגי המרד.
טאובה פרסם מספר מאמרים בנושא דקדוק יידי, ובכתובים מהדורות ביקורתיות פרי עטו של טקסטים אשר תורגמו מעברית לסלאבית עתיקה במאה ה-15.
משה טאובה (Moshe Taube; 17 ביוני 1927 - 11 בנובמבר 2020) היה חזן, אקדמאי ומוזיקאי.
טאובה נולד בקרקוב ב-1927. בגיל 8 החל לשיר במקהלה של יוסלה מנדלבאום.
בשנת 1939, בזמן מלחמת העולם השנייה, גורשה משפחתו לגטו.
אביו והוא ניצלו על ידי חסיד אומות העולם אוסקר שינדלר.
לאחר המלחמה התיישבו משה ואביו ברומניה, אך זמן קצר לאחר מכן עלו לארץ ישראל.
בארץ הופיע בקונצרטים ושימש כחזן הראשי של בית הכנסת בוגרשוב בתל אביב.
בשנת 1957 היגר לארצות הברית והמשיך את לימודי המוזיקה שלו בג'וליארד בניו יורק.