tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המרגרינה הראשונה הייתה חֵלֶב-בקר שתובל בחלב ועובד כחמאה; מרגרינות צמחיות הופיעו עם פיתוח תהליך ההידרוגנציה עבור שמנים בשנת 1900 לערך.
במרבית חלקי אירופה, מן הרנסאנס ועד למהפכה התעשייתית, התבצע החיבוץ באמצעות חבית-נדנדה שנוענעה הלוך ושוב ביד, ורובן הגדול של החמאות היו עבודת ידם של חוואים.
לאחר מכן השתלטו על התהליך אמצעים מכניים.
מפעלי החמאה הראשונים הוקמו בארצות הברית בשנות השישים המוקדמות של המאה ה-19, לאחר הצלחתם הרבה של מפעלי הגבינה עשור קודם לכן.
בשנות ה-70 המאוחרות של המאה ה-19, מפריד השמנת הצנטריפוגי נכנס לשימוש, הודות לשיווק המוצלח של המהנדס השוודי קארל גוסטב פטריק דה-לוול.
מפריד זה האיץ דרמטית את תהליך הפקת החמאה בשל ביטול השלב האיטי של ציפתה האיטית של השמנת מעל פני החלב.
בתחילה, חלב שמן הובא למפעלי החמאה, והפרדת השמנת נעשתה בהם.
אולם, עד מהרה נעשתה טכנולוגיית הפרדת השמנת פשוטה וזולה מספיק כדי להביא לייעול נוסף: תהליך ההפרדה בוצע עוד בחווה, והשמנת לבדה הובלה אל המפעלים.
עד שנת 1900, יותר ממחצית כמות החמאה המופקת בארצות-הברית הפכה לתוצרתם של המפעלים; תהליך תיעוש זה התרחש גם באירופה, בפער זמנים קטן.
"ציקלופדיית הבית" (Household Cyclopedia), אנציקלופדיה אמריקאית לכלכלת משק הבית משנת 1881, מורה:
שיעורי צריכת החמאה לנפש בעולם המערבי הלכו והצטמצמו במרוצת המאה ה-20, בעיקר הודות לכוחה העולה של המרגרינה, הזולה יותר.
בארצות-הברית, עברה צריכת המרגרינה את זו של החמאה במהלך שנות ה-50. כיום, מצב זה נשמר – המרגרינה נצרכת יותר מן החמאה, וכך הדבר אף ברוב המדינות האחרות שהשוואה שכזו התבצעה בהן.
בטמפרטורה העומדת על 15 מעלות צלזיוס בקירוב, שהיא יותר מטמפרטורת המקרר, מתרככת החמאה הרגילה עד למדרגת מרקם הניתן למריחה.
אפשר ש"תא החמאה" המצוי במקררים רבים הוא אחד המקומות החמים שבמקרר, אולם, די בו כדי להותיר את החמאה קשה למדי.
עד לאחרונה, מקררים רבים שנמכרו בניו זילנד כללו "מייצב חמאה", היינו, תא אחסון שנשמר בטמפרטורה גבוהה יותר בהשוואה לשאר חלקי המקרר – אך עדיין נמוכה מזו שבחדר – בזכות גוף חימום קטן.
אחסון החמאה בעטיפה מעכב את העיפוש, המואץ על ידי חשיפה לאוויר ולאור; העטיפה גם מסייעת למנוע ספיחת ריחות זרים לחמאה.
לחמאה עטופה אורך-חיים בן מספר חודשים בטמפרטורות הטיפוסיות למקרר.
"צלוחיות חמאה צרפתיות" או "צלוחיות חמאה אקדיות" (על שם חבל-הארץ ההיסטורי בצפון-אמריקה) כוללות מכסה בעל שפה פנימית ארוכה, היושב במכל המחזיק כמות קטנה של מים.
לרוב הצלחת מחזיקה מספיק מים כדי להשקיע את השפה הפנימית כשהצלוחית נסגרת.
המים משמשים מעין חותם לשמירה על טריות החמאה, וכן כדי לשמור על החמאה מפני התחממות יתר בטמפרטורות גבוהות.
דבר זה מאפשר לאפסן את החמאה בבטיחות רבה על המדף למשך מספר ימים, וזאת מבלי שתתקלקל.
על אף שחמאה ניתנת למאכל כמות שהיא, מעטים האנשים שעושים זאת.
השימוש המוכר ביותר שנעשה בחמאה ללא עיבוד כלשהו הוא מריחתה על דברי מאפה שונים, בעיקר על לחם.
ברחבי העולם נפוצה מאוד הגשת חמאה מרוככת לצד דברי מאפה בהגשה של ארוחות בוקר במסעדות ובבתי מלון.
כשהחמאה מתרככת, ניתן לערב לתוכה תבלינים, עשבי תיבול, או חומרי טעם אחרים, ובכך ליצור חמאה בטעמים.
עיקר השימוש בחמאה נעשה כחומר גלם בבישול.
בחמאה נעשה שימוש לטיגון קל ככבד, הגם שמוצקי החלב שבה בוערים ומשחימים מעל 150 מעלות צלזיוס – טמפרטורה נמוכה למדי בעבור רוב התבשילים.
נקודת העשן של שומן-החלב היא כ-200 מעלות צלזיוס, כך שחמאה מזוקקת (גהי) מתאימה יותר לטיגון כבד.
הגהי הייתה מאז ומעולם אמצעי טיגון נפוץ בהודו, שם רבים הנמנעים משימוש בשומן בעלי-חיים מסיבות תרבותיות או דתיות.
לחמאה תפקיד מרכזי בהכנת רטבים, במיוחד במטבח הצרפתי.
חמאת אגוזים וחמאה שחורה הם רטבים העשויים חמאה מומסת המבושלת עד שמוצקי החלב נחרכים ונעשים מוזהבים או שחומים; גימור הרוטב נעשה בשילוב חומץ או מיץ לימון.
רוטב הולנדז ורוטב ביארנז הם תחליבי חלמון וחמאה מומסת; למעשה, הם מיונז במהותם, כאשר החמאה מחליפה את השמן בתהליך הייצור.
ההולנדז והביארנז מיוצבים בעזרת התחליבים חזקים שבחלמוני הביצה, אך החמאה עצמה מכילה די תחליבים – לרוב שאריות של כדוריות השומן שבקרומי-התא – כדי ליצור תחליב יציב משל עצמה.
הכנת חמאה לבנה מתבצעת על ידי הקצפת חמאה לתוך חומץ מצומצם או יין, ובכך נוצר תחליב בעל מרקם של שמנת סמיכה.
Beurre monté היא תחליב של חמאה לבנה דלת טעם הנוצרת על ידי הקצפת חמאה לתוך מים רותחים, בתהליך המאפשר לתחליב להישאר יציב עד לטמפרטורה גבוהה יחסית של 80 מעלות צלזיוס.
התחליב משמש כרוטב בפני עצמו או כמרכיב ברטבים שונים.
לחמאה מספר תפקידים באפייה, ונעשה בה שימוש באופן הדומה לשימוש הנעשה בשומנים מוצקים אחרים דוגמת שומן חזיר, חלב-כליות ושומן פריך לאפייה.
אולם, לחמאה טעם העשוי להשלים את זה של מיני-תרגימא אפויים.
בצקי עוגיות רבים ואף תבלילי עוגה, מוחמצים, לפחות באופן חלקי, על ידי הקצפת חמאה וסוכר יחדו, מה שמביא ליצירת בועות אוויר בחמאה.
הבועות הזעירות נלכדות בתוך החמאה בחום האפייה ומוסיפות אווריריות לעוגה או לעוגייה.
ישנן עוגיות כמו עוגיית חמאה פריכה, החסרות כל מקור לחות זולת המים שבחמאה.
מאפים כבצק פאי כוללים חלקי שומן מוצק בתוך הבצק, מה שיוצר שכבות דקות של שומן כאשר הבצק מגולגל.
במהלך האפייה השומן נמס, בהותירו מרקם העשוי רבדים-רבדים.
חמאה, בשל טעמה, היא בחירה נפוצה בתור השומן לבצק שכזה, אך אפשר שיהיה קשה יותר לעבוד עמה מאשר שומן לבצק פריך, בשל "נקודת השריפה" הנמוכה יחסית שלה.
האופים מקררים פעמים רבות את כל המרכיבים והכלים בעודם עובדים עם בצק חמאתי, כדי לשמור על טמפרטורה נמוכה ככל האפשר בעת התהליך.
תושבי הודו מפיקים וצורכים כמויות עצומות של חמאה, יותר מבכל מדינה אחרת ברחבי בעולם, ומחצית תוצרת החלב השנתית שלה מוקדשת להכנת חמאה או גהי.
בשנת 1997, יצרה הודו 1,470,000 טונות חמאה, ותושביה צרכו כמעט את כולן (כקילו וחצי לנפש בשנה).
במונחי צריכה, גרמניה הייתה שנייה רק להודו, עם 578,000 טונות חמאה שנצרכו בה במהלך 1997 (כ-7 קילוגרמים לנפש), ולאחריה צרפת (528,000 טון, כ-8.3 קילוגרמים לנפש), רוסיה (514,000 טון, כ-4 קילוגרמים לנפש) וארצות-הברית (505,000, כ-2 קילוגרמים לנפש).
רוב המדינות מייצרות וצורכות חמאה מתוצרתן הלאומית.
ניו זילנד, אוסטרליה ואוקראינה נמנות עם המדינות המעטות המייצאות חלק ניכר מהחמאה תפוקת ארצן.
סוגים שונים של החמאה רווחים ברחבי העולם.
במטבח המזרח-תיכוני קיים שימוש במוצר דומה לגהי הקרוי "סאמנה" (Smen), חמאה צלולה ומתובלת, הנקברת בקרקע ומתיישנת במשך חודשים ואף שנים.
חמאת יאק הבית היא מצרך בעל-חשיבות בטיבט; הצאמפה, קמח שעורה המעורבב בחמאת יאק, הוא מרכיב תזונתי עיקרי שם.
תה-חמאה נצרך באזורי ההימלאיה של טיבט, בוטאן, נפאל והודו.
הוא כולל תה המוגש עם מלח וחמאת יאק מתובלת, או "מעופשת".
במדינות מתפתחות באפריקה ובאסיה, החמאה מיוצרת מסורתית מחלב חמוץ ולא משמנת.
עשויות לעבור שעות מספר בבישול חלב מותסס בטרם מופקים גרגרי חמאה הניתנים לעיבוד.
בשנת 1962, הונהגה בשוק האירופי המשותף (ה-EEC) "מדיניות חקלאית משותפת" (CAP) – קובץ חוקים וכללים לסבסוד ושימור החקלאות האירופית.
ניסיונות אירופיים להיפטר מהחמאה על ידי שיווקה לארצות העולם השלישי במחירים נמוכים נתקלו בהתנגדות תקיפה מצד ארצות הברית ששאפה לשמור על רמת מחירים גבוהה בעבור יצואני החמאה שלה.
ניסיונות אחרים להתגבר על הבעיה היו במיסוי המרגרינה ובתרומות חמאה לארוחות בבתי הספר ולברית המועצות.
בשנת 1985 נחתם הסכם בין מדינות אירופה לארצות הברית שהסדיר הפצה זו.
בנוסף, בשנת 1988 הוכנס לשוק האירופי המשותף מנגנון של מייצבי שוק, ואמצעים אלה הצליחו "להמס" את רובו של "הר החמאה", אם כי לא להעלימו כליל, ובמחצית הראשונה של 2002 שוב נערמו כ-120,000 טון חמאה במחסנים, וסובסידיות החקלאות היו כ-42% מתקציב השוק האירופי המשותף.
בישראל צריכת החמאה השנתית נכון ל-2002 עמדה על כ-800 גרם לנפש, גידול של 43% לעומת הצריכה ב-1996. תחומי הייצור, השיווק והמכירה של החמאה, נמצאים בפיקוח משרד החקלאות.
במרץ 2004 ייצאה ישראל 600 טונות חמאה לארצות-הברית, בשל "עודפי שומן שנוצרו הודות לתכולת השומן הנאה בחלב שמייצרות הפרות בישראל – כ-3.3%" – כך אמר מנכ"ל מועצת החלב בישראל.
בשנת 2019 התרחשו אירועים רבים של מחסור בחמאה.
על רקע טענת חברת טרה כי ייצור החמאה במחיר מפוקח גורם לה להפסדים, צימצמה החברה את ייצור החמאה, מהלך שהוביל למחסור.
לאחר שבמשך כשנה לא נמצא פתרון להסדרת אספקה של חמאה בכמות שתענה על הביקוש בישראל, החליטה הממשלה על הגדלה משמעותית של מכסות הייבוא.
הגדלה זו פתרה את המחסור באופן כמעט מיידי ובעת אירועי בהלת קניות עם התפרצות מגפת הקורונה בישראל, לא נצפו מחסורים בחמאה.
בנובמבר 2021 החליטו שר האוצר אביגדור ליברמן ושר החקלאות עודד פורר, לבטל זמנית את הפיקוח על מחירי החמאה ולאפשר יבוא חופשי ללא מכס.
בישראל משווקת חמאה בעיקר באריזות של 100 ו-200 גרם ובמידות של 9x5.5 ס"מ בקירוב.
נכון לשנת 2022 נמכרו בישראל תשעה מותגים של חמאה מוצקה: שניים מקומיים (תוצרת תנובה וטרה) והיתר מיובאים מחו"ל.
צריכת החמאה בישראל, במיוחד בתחום המרגרינה למריחה, עברה את צריכת המרגרינה, זאת כנראה על רקע הפרסומים אודות נזקיה הבריאותיים של המרגרינה.
ב-23 בנובמבר 2021 הוצא צו המורה על הפסקת הפיקוח על החמאה בישראל.
הסרת הפיקוח גרמה להתייקרות החמאה המקומית.
נכון לאפריל 2025 התייקרה החמאה ב-4.5%.
בשנת 2022 נמכרו בישראל 6,685 טון חמאה על שלל סוגיה, כשמרביתה (83%) היא חמאה מוצקה בחפיסה, והיתר נוזלית בגביע.
בארצות הברית, על-פי רוב מיוצרת החמאה ונמכרת במקלות במשקל 4 אונקיות (כ-113.4 גרם); כל מקל עטוף בניר שעווה; 4 מקלות בכל קופסת-קרטון.
שורשי מנהג זה נעוצים ככל הנראה בשנת 1907, עת החלה חברת סוויפט ושות' לארוז חמאה בצורה זו לשם הפצה סיטונאית.
בשל הבדלים היסטוריים בממדי תבניות החמאה, מקלות אלה מיוצרים לרוב בשתי צורות שונות:
הצורה הנפוצה ממזרח להרי הרוקי היא האלגין, המכונה גם "האריזה המזרחית".
צורה זו היא פרי פיתוח חברת "אלגין באטר טאב", שנוסדה בשנת 1882 באלגין (Elgin) וברוק פולס (Rock Falls) שבאילינוי.
עם מכונות-הייצור הראשונות שעשו שימוש בצורה זו נמנה "פורס-החמאה של אלגין באטר".
מערבית להרי הרוקי, פורסי-החמאה התכנסו בחלוף השנים לעבר צורה מקובלת אחרת שכיום נקראת "האריזה המערבית".
אורכם של מקלות חמאה אלה הוא 3.125 אינץ' ורוחבם 1.5 אינץ'; לרוב הם ארוזים זה-בצד-זה בקופסה מלבנית שטוחה.
שתי צורות אלה כוללות כמות חמאה זהה, הגם שרוב הסכו"ם והצלחות הנמכרים לצורך אכילת חמאה הם פרי תכנון במיוחד עבור "האריזה המזרחית".
על עטיפתו של מקל-החמאה מסומנות יחידות-נפח – 4 אונקיות נוזלים (כ-118 סמ"ק); אך נפחו המלא כ-½4 אונקיות נוזלים.
חמאד אבו רביעה היה איש ציבור ופוליטיקאי בדואי-ישראלי.
אבו רביעה נולד בתל מלחתה, למד בבית הספר לילדי הבדואים בבאר שבע ומגיל 18 היה שייח' שבט אבו רביעה, לאחר מות אביו, חליל אבו רביעה.
כשייח' של השבט דאג להקמת בית ספר יסודי ובית ספר תיכון לילדי השבט, שהוקם סמוך לכביש באר-שבע ערד.
ב-1973 החליטו מנהגי הבדואים בנגב להקים רשימה עצמית לקראת הבחירות לכנסת השמינית, הרשימה הערבית לבדואים וכפריים, אבו רביעה נבחר לעמוד בראש הרשימה.
הרשימה זכתה בבחירות במנדט אחד ואבו רביעה היה לבדואי הראשון שנבחר כחבר כנסת.
אבו רביעה גר בעת שנבחר בבית אבן סמוך לתל מלחתה, לבית ולאזור כולו לא היה קווי טלפון, ולא כבישים סלולים.
בעקבות דרישה של מזכירות הכנסת הותקן טלפון בביתו, בנובמבר 1974.
ב-10 במרץ 1974 הצביע בעד הקמתה של ממשלת ישראל השש עשרה, לאחר שהצטרף למערך, וכעבור שלושה חודשים גם עבור ממשלת ישראל השבע עשרה (ממשלת יצחק רבין הראשונה).
נאבק למען זכויות הערבים בישראל ובמיוחד בנושא האדמות, פעל נגד הפקעת אדמות וביקש לקבל ההכרה בבעלות הבדואים על אדמתם בנגב.
השתתף בעצרת שהייתה בסכנין ב-14 בפברואר 1976, שבה הוכרז על שביתה כללית במגזר הערבי ובעקבות המשך הפקעת האדמות, פרש, יחד עם סיעת קידמה ופיתוח מהמערך ב-8 ביוני 1976 ויחד הם הקימו את הרשימה הערבית המאוחדת, בה היו שלושה חברים: חמאד אבו רביעה עצמו, סיף-אלדין אל-זועבי וג'בר מועדי.
אבו רביעה נכנס לכנסת במקומו של סיף-אלדין אל-זועבי, שהתפטר לאחר שתי שנות כהונה בכנסת, באפריל 1979. במהלך כהונתו עסק אבו רביעה במאבק נגד הפקעת חלקים נרחבים מאדמות השבט, לצורך הקמת בסיס נבטים ושדה תעופה עבור חיל האוויר.
בסיס נבטים הוקם בעקבות הסכם השלום עם מצרים והצורך לפנות בסיסים בסיני.
לצורך הפינוי הוכנה הצעת חוק לפינוי ופיצוי בעלי האדמות משבט אבו רביעה.
בנוסף נאבק נגד השתלטות של תושבי בית יתיר על אדמה חקלאית, שאותה עיבד שבט אבו רביעה בניגוד לחוק, סמוך ליער יתיר.
אבו רביעה המשיך לקבל איומים טלפוניים על חייו ועל חיי משפחתו, אך סירב בתוקף להתפטר.
מתוך חשש, הוא שכר לעצמו שני שומרי ראש אישיים.
לאחר כתשעה חודשים, אבו רביעה שילם למועדי 60 אלף שקלים בתמורה לביטול הסכם הרוטציה.
משוכנע מכך שהסכנה חלפה, אבו רביעה פיטר את שומרי ראשו.
כמה שבועות אחר כך, ב-12 בינואר 1981, הגיע אבו רביעה למשכן הכנסת.
במזנון שבמשכן שוחח עם משה שחל, ומאוחר יותר גם עם שמעון פרס.
ב-20:00 עזב את המשכן ונסע למלון הולילנד בירושלים.
לאחר שחנה בכניסת המלון, הגיעו שני רעולי פנים, ירו באבו רביעה בעודו במכונית, וברחו באמצעות ג'יפ.
בניו של מועדי הורשעו ברצח ונכלאו, ולאחר כעשר שנים קיבלו חנינה ושוחררו.
אבו רביעה הובא לקבורה בבית הקברות בכסייפה.
על שמו הוקם בית ספר במערב כסייפה.
חמאית (שם מדעי: Pinguicula), צמח טורף ממשפחת הנאדידיים שמונה כ-80 מינים.
המינים נפוצים ברובם בחצי הכדור הצפוני ומרביתם מצויים במקסיקו ובאירופה.
החמאית, בדומה לטללית, משתמשת במלכודת דבק כדי ללכוד את טרפה, המורכב בעיקר מיתושים, זבובים וחרקים קטנים נוספים.
פני העלה של החמאית מכוסים בבלוטות המפרישות דבק לכידה ובכאלה המפרישות אנזמי עיכול המעכלים את הטרף הנדבק לעלים.
המין חמאית האלפים גדל באזורים שונים על פני כדור הארץ; מהרי האלפים והפירנאים שבאירופה ועד להרי ההימאלאיה שבמזרח אסיה (צפון הודו, נפאל והרי טיבט).
בתקופת הקרח האחרונה לפני כ-10000 שנה, חמאית האלפים (pinguicula alpina), הייתה נפוצה לאורך כל יבשות אירופה ואסיה מהפירנאים ועד להרי ההימאליה ונפאל.
אולם עקב התחממות האקלים נכחד הצמח מכל אזור הביניים שבין מערב אירופה לצפון הודו ונפאל.
חמאסטן (בערבית = حماستان; הלחם של "חמאס" ו"סטן" = ארץ) הוא כינוי המשמש בעיקר את מתנגדי חמאס למצב שבו לארגון חמאס יש ריבונות על אדמה פלסטינית.
הכינוי משקף מצב בו תיווצר בשטח זה רפובליקה איסלאמית בה מונהגים חוקי השריעה.
משמעות נוספת של הביטוי משקפת את החשש מהקמת מדינה תומכת טרור בדגם הדומה לתמיכה שהעניק שלטון הטליבאן באפגניסטן לארגון הטרור אל-קאעדה.
הכינוי נוצר, ככל הנראה, בסוף 2004 בעקבות עליית כוחה של תנועת חמאס ברשות הפלסטינית, אז שימש המונח את המתנגדים לתוכנית ההתנתקות.
ב-18 וב-25 באוקטובר 2004 עשה בו לראשונה שימוש חבר הכנסת אפרים סנה ממפלגת העבודה:
ב-9 במאי 2005 התבטא שר החוץ, סילבן שלום כי "לא נראה לי הגיוני שאם חמאס ינצח בבחירות לרשות הפלסטינית ביולי, ישראל תוכל לבצע את ההתנתקות וגם לא נראה לי הגיוני להקים 'חמאסטן'".
הכינוי הוזכר גם בריאיון עם מחמוד א-זהאר, מראשי חמאס, בריאיון לניוזוויק זמן קצר אחרי ביצוע תוכנית ההתנתקות.
א-זהאר נשאל על ידי הכתב קווין פריאנו: "גורמים ישראלים רשמיים מזהירים שאחרי הנסיגה תהפוך עזה ל"חמאסטן".
על כך הוא השיב: "היא צריכה להיות חמאסטן.
אנו משרתים את המעמדות הנמוכים.
הכינוי חזר לשימוש בישראל לאחר שבנימין נתניהו, מנהיג "הליכוד", השתמש בו בינואר 2006 כתגובה לניצחון חמאס בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית באומרו: "היום קמה מדינת חמאסטן".
לאחר השתלטות חמאס על רצועת עזה ביוני 2007 הכינוי חדר אף לעיתונות הזרה עת נוצרה דה פקטו ריבונות של חמאס ברצועת עזה.
לטענת בנימין נתניהו, הוא זה שטבע את המונח.
המונח מורכב משתי מילים משפות שונות.
המילה "חמאס" היא ראשי תיבות של מילים מן השפה הערבית (שמשמעותן: "תנועת ההתנגדות האסלאמית"), ואילו הסיומת "סטן", שמשמעותה "מדינה" (דוגמת פקיסטן ואפגניסטן), באה מן השפה הפרסית.
באופן דומה, קודם לכן נקבע הכינוי פתחלנד, שתיאר את אזור מחנות הפליטים הפלסטיניים בדרום לבנון.
בכינוי זה המילה פת"ח היא היפוך ראשי תיבות של מילה בערבית בצירוף הסיומת לנד, המסמלת מדינה או חבל ארץ בשפות גרמאניות.
לכן יש המשתמשים בביטוי חמאסלנד במקום חמאסטן.
עם זאת, שימוש זה שכיח פחות, בעיקר בגלל הזיהוי של הסיומת "סטן" עם מדינות מוסלמיות.
חמאם אל-מליח הוא אתר בנחל מלחה (ואדי אל-מליח) במזרח השומרון, בו נובעים מים חמים.
האתר נמצא כשלושה קילומטר מערבית לכביש הבקעה, בסמוך לכביש המחבר את כביש אלון לעיירה טובאס (כביש 5799).
המעיינות בחמאם אל-מליח שייכים לקבוצת המעיינות החמים הנובעים בשקע הירדן.
נביעות דומות יש בחמת גדר ובחמי טבריה.
אין במקום סידורים לרחצה מסודרת במים החמים.
המרחצאות נטושים מאז מלחמת ששת הימים.
הכנסייה הלטינית, בעלת המקום, בנתה במקום מבנה גדול ומבנים קטנים מעל המעיינות – חורבת אל מליח' מבנה בן שתי קומות, ששימש למגורי הבאים לרחוץ במעיינות.
סביב המבני גדלים עצי אקליפטוס ועצי תמר.
בסמוך למקום נהגו להתאמן יחידות החי"ר של צה"ל.
ב-1981 הוקם במקום בסיס האימון המתקדם של חטיבת הצנחנים שנקרא על שם האתר – בסיס חמאם אל-מליח.
הבסיס פורק ב-2003 עם הקמת בסיס האימונים החטיבתי – מחנה איתן, סמוך לקיבוץ שומריה.
בקרבת חמאם אל-מליח הוקם בסיס חטיבת חשמונאים.
ב-19 במרץ 2002, תקפו שני מחבלים צוות טירונים מיחידת מגלן, אשר באותה עת החל את האימון המתקדם, בשעה שתירגל לינה בשטח.
ממכת האש הראשונה נהרג מפקד הצוות, , ונפצעו מספר חיילים.
המעיינות נובעים בעמק צר, בו זורם "ואדי אל-מאליח" ונשפך אל נהר הירדן.
העמק משתרע מדרום מזרח לצפון מערב.
מבחינים בזווית במקום מסוים בעמק, כאשר נוצרת מעין "ברך" בזווית של 90 מעלות.
הבקעה נוצרה כתוצאה מתנועות אנכיות ואופקיות ב"תפר" שבין הלוחות טקטוניים המצויים משני צידי בקעת הירדן.
כתוצאה מהתנועות נמצא כי הצד המזרחי של בקעת הירדן "זז" צפונה יחסית לצד המערבי.
מכאן ההשערה כי הלוח הערבי הועתק למרחק של 105 ק"מ צפונית ללוח האפריקני בקטע שעד ים הכנרת (כך למשל המקום המקביל לבקעת תמנע מצדו המזרחי של השבר הסורי־אפריקני מצוי 100 קילומטר צפונית לו בפינון שבירדן), ו-40 ק"מ בקטע שלאחריו.
שני הלוחות נעים צפונה, אולם הלוח הערבי המזרחי לו, נע במהירות רבה יותר.
מהירות התנועה היחסית בין הלוחות היא בסביבות 4 מילימטרים לשנה (לעומת מהירות של כ-4 סנטימטרים לשנה בהעתק סן אנדראס).
בנחל מלחה מתגלה נוף טרשי קרסטי שנוצר במחשוף של סלעים קדומים מגיל יורה עליון.
המחשוף הוגדר בתור תצורת מאליח.
סלעים דומים נחשפו באזור החרמון, שידוע בנופים הקרסטיים.
על סלעי היורה מונחת שכבה של סלעים וולקניים.
האתר בנחל אל-מלח, הוא אחד המקומות הבודדים, בהן נחשפים בארץ ישראל סלעים מעידן זה.
גם צפונית מהנחל התגלו ממצאים נוספים המעידים על פעילות וולקנית.
חומם של המים במעיינות מגיע ל-36 מעלות צלזיוס, המתאימים לרחצה; אך בהיעדר תחזוקה, הם מוזנחים ומימיהם לא מומלצים לרחצה.
המים מכילים 1,500 מ"ג כלור לליטר ושפיעתם 162 מטרים מעוקבים לשעה.
הם מדיפים ריח גופרית המורגש היטב בסביבה.
עמקו של המעיין כ-30 ס"מ.
סביב המעיין פורחים בחודשי הקיץ פרחי שברק קוצני.
מקורם של המים החמים הוא ממי תהום הזורמים באקוויפר ומגיעים לעומק רב מתחת לפני הקרקע.
בעומק כדור הארץ שכבת הסלע חמה יותר.
המים שבאים במגע עם הסלע החם מתחממים, וכאשר הם פורצים אל פני השטח, הם יוצרים מעיינות חמים.
בדרך כלל המעיינות החמים עשירים במינרלים שונים.
ליד חמאם אל-מליח, היכן שה"ברך", נובע מעיין מים מתוקים "עין חילו", שפרושו "המתוק" שתכולת הכלור שלו רק 371 מ"ג לליטר אך שפיעתו נמוכה: 7 מטרים מעוקבים לשעה.
ממערב לחמאם אל-מליח, על גבעה רמה, נמצא ברג' אל-מלח - שרידי מבצר צלבני.
הגבעה בנויה מסלעים מתקופה היורה, המצויים רק בהר החרמון ובמכתש רמון.
המרחב כולו נמצא בתחומי שמורת הטבע "נחל בזק עילי", ששטחה כ-55 אלף דונם.
חמאם (בטורקית: Hamam; בערבית: حمّام), או בית מרחץ טורקי, הוא בית מרחץ לח המקובל ברחבי המזרח התיכון וצפון אפריקה.
האירופאים למדו אודות החמאם באמצעות מגעיהם עם האימפריה העות'מאנית, ועל כן הוא סווג כ"טורקי" (בטורקית ובערבית החמאם אינו מוגדר כ"טורקי").
בהתייחס לבתי המרחץ באל-אנדלוס מקובל גם המינוח "בית מרחץ מורי", ובעברית ישראלית מדוברת מכונה החמאם לעיתים בכינוי (המכיל כפילות או יתירות) "סאונה לחה".
החמאם התעצב במזרח התיכון והתפשט במקביל להתפשטות האסלאם ולאחר מכן.
מקורו בבית המרחץ הרומי שהמשיך והיה בשימוש גם בתקופת האימפריה הביזנטית.
בתי המרחץ הראשונים מסוג זה הופיעו בעבר הירדן בימי הביניים.
הם אומצו והותאמו למנהגי הטהרה של האסלאם, המטיף להגיינה ולרחצה, במיוחד לפני התפילה, ומאוחר יותר הפכו למאפיין חיוני בכל עיר עות'מאנית.
הרחצה בחמאם הייתה נפרדת לנשים ולגברים, והוא היה למקום מפגש חברתי, שלעיתים כלל גם בידור או הגשת משקאות ואוכל, ונקשר עם אירועים שונים כמו חתונות, לידה או חגים.
עם השנים התפתחו בו מנהגים ייחודיים של רחצה טקסית שחולקה למספר שלבים.
הבילוי בחמאם החל בשהיה בחדר הזעה חם, המשיך ברחצה במים ובסבון, והסתיים בהתרגעות בחדר קריר.
לעיתים הוא כלל עיסוי, שפשוף העור או הלקאת הגוף בתחילתו.
באימפריה העות'מאנית שימש נער צעיר שכונה בטורקית טלאק (Tellak) כבלן בחמאם, ולתפקיד היה גם פן הומוארוטי, ולעיתים אף רומנטי.
במאה ה-20 נעלם פן זה מתרבות החמאם, וכיום התפקיד מבוצע בטורקיה על ידי בגירים.
החמאם הובא לבריטניה במאה ה-19 והפך לאופנה פופולרית, שבשיאה פעלו באיים הבריטים מאות בתי מרחץ כאלה.
משם הוא התפשט לארצות מערב אירופה האחרות, ואף לאוסטרליה (1859), ארצות הברית (1863), קנדה (1869) ולניו זילנד (1874).
עם התפתחות חדרי האמבטיה בבתים פרטיים, נעלם החמאם כמעט לחלוטין בחלק מארצות מוצאו, כמו טורקיה או מצרים, וחשיבותו החברתית פחתה; אך השימוש בו עדיין רווח בארצות המערב כחלק מתרבות הפנאי וטיפוח הגוף.
לעיתים השימוש בחמאם כזה משותף לבני שני המינים בו"ז.
בדומה לבית המרחץ הרומי, נבנה חמאם אופייני משלושה חלקים שנבדלו זה מזה בטמפרטורה ובייעוד.
החדר החם ביותר עטור פעמים רבות בכיפה, ובה קבועים חלונות זכוכית קטנים שאפשרו חדירת מוגבלת של אור.
חלונות אלה עוצבו לעיתים קרובות בצורות גאומטריות שונות, כגון כוכבים.
במרכז החדר ניצב משטח שיש מוגבה שעליו שוכבים הרוחצים, ובפינותיו הותקנו ברזי מים.
המקום שימש כחדר הזעה ועיסוי.
החדר החמים שימש לרחצה במים וסבון והחדר הקר להתרגעות.
החמאם חולק לאזור לנשים ולאזור לגברים, שבדרך כלל היה גדול ומהודר יותר.
במקומות בהם הדבר לא התאפשר נקבעו שעות שונות לשימוש במקום על ידי גברים ועל ידי נשים.
החמאם המודרני בעולם המערבי כולל בדרך כלל רק את החדר החם.
משטח השיש, שאיבד את תפקידו והפך לספסל בלבד, עבר ממרכז החדר והוא מותקן בסמוך לקירותיו, בדומה למקובל בסאונה הפינית.
חמאם אל-באשה הוא חמאם היסטורי השוכן מדרום למצודת עכו, בצפונה של עכו העתיקה.
החמאם הוקם בשנת 1795 על ידי מושל צפון הארץ, אחמד אל-ג'זאר, והוא קרוי על שמו.
לפי הסברה הוא הוקם על שרידיו של בית מרחץ צלבני, וחזיתותיו המזרחית והצפונית חופפות למבנה הקדום.
בדומה לחמאמים אחרים ברחבי האימפריה העות'מאנית, הוא שימש גם כמקום מפגש חברתי.
בין השנים 2000–2003 שופץ המבנה על ידי רשות העתיקות והחברה לפיתוח עכו העתיקה, וכיום מוצגת בו מצגת אור-קולית קבועה בשם "הבלן האחרון".
המופע מתחקה אחר תולדות העיר באמצעות סיפורה של שושלת בלנים דמיונית, ועושה שימוש באלמנטים הוויזואלים של המבנה.
חדרי החמאם ערוכים סביב חצר פנימית (3 בתרשים) המובילה אל מלתחה שבמרכזה מזרקת שיש ולאורך קירותיה ספסלי שיש (4 בתרשים).
משם עברו הרוחצים דרך חדרי שירות לחדר פושר (7 בתרשים) שבשני צדדיו ארבעה חדרים פרטיים, ולאחריו לחדר חם (8 בתרשים) שאליו צמודים תנור הסקה ומאגר מים.
החדר החם בנוי בצורת מתומן ובארבע פינותיו חמישה חדרים קטנים לשימוש אישי (בפינה הצפון-מזרחית יש שני חדרים).
החדר החם וכל חדרי המשנה עטורים בכיפות.
כיפת החדר החם נחה על ארבעה עמודי שיש מסיביים, והיא מחוררת בפתחים עגולים קטנים רבים, המחדירים את אור קרני השמש דרך חלונות זכוכית צבעונית.
קרני אור אלה יצרו אפקט ייחודי בשילוב אדי המים שעלו מרצפת החדר.
מבנה בית המרחץ מעוטר ברצפות שיש, בעמודי גרניט ופורפיר ובאריחי קרמיקה צבעוניים שהובאו מדמשק ומאנטוליה.
חמאם זה, שנבנה בידי דאהר אל-עומר, קטן בהרבה מחמאם אל-באשה.
הוא נזכר לראשונה בשנת 1704 כחלק ממסגד אל-רַמל, והיה בשימוש עד שנות ה-40 של המאה ה-20. כיום הוא הרוס חלקית.
השייח' חמאד אבו דעאבס (נולד ב-דצמבר 1961) הוא לשעבר יושב ראש הפלג הדרומי של התנועה האסלאמית ויו"ר מועצת השורא של הרשימה הערבית המאוחדת.
אבו דעאבס נולד בוואדי אל הוזייל בצפון רהט.
אבו דעאבס נבחר ליו"ר הפלג הדרומי של התנועה האסלאמית בישראל באפריל 2010, במקומו של חבר הכנסת אברהים צרצור, ברוב של 192 קולות לעומת 142. אבו דעאבס הוא דמות שבאופן יחסי לא התפרסמה רבות, ביחס למנהיגים אחרים בתנועה האסלאמית.
הוא התפרסם עקב דעותיו בענייני משפחה: התנגדותו לנישואים בתוך המשפחה בחברה הבדואית וצידודו בזרם הפשרני באסלאם המאפשר ביצוע הפלות במגבלות מסוימות (עד 120 ימי הריון לעובר בעל מום, או סכנה לחיי האם לאחר מכן).
סגנו של דעאבס כיושב ראש הפלג הוא מנסור עבאס, סיו"ר הפלג הדרומי של התנועה האסלאמית ויו"ר רע"מ.
חמארה (חַמַרָה) היה יישוב יהודי חלוצי שנועד להיות מושב עובדים ב המזרחי.
נוסד באוקטובר 1919 (תר"פ) באתר ממזרח לכפר גלעדי, ונעזב בשל קשיי המחיה והתקפות פורעים ב-1 בינואר 1920.
כמה מחברי הקבוצה בחמארה יסדו בדצמבר 1921 (תרפ"ב) את מושב "עין טבעון" הוא כפר יחזקאל.
קרקעות חמארה נרכשו מידי ערבים על ידי הברון רוטשילד, והועברו לבעלות יק"א ב-1900. בקרקעות אלה נוסד תחילה קיבוץ כפר גלעדי בתרע"ז 1916. פקידות יק"א הקצתה כ-1,000 דונם ליישוב חדש נוסף, שנקרא באופן זמני חמארה או חמרה.
הקמת היישוב נתמכה על ידי יק"א וההסתדרות הציונית באמצעות בנק אנגלו-פלשתינה.
בשנת תרע"ט 1919 יק"א פנתה אל חברי קבוצה שהתארגנה להתיישבות במתכונת של מושב עובדים; חלקם עבדו בחווה במגדל, רובם אנשי העלייה השנייה ובעלי משפחות.
רוב חברי הקבוצה היו חקלאים במקצועם: ירקנים, פלחים ונוטעים.
בכ"א באב תרע"ט 1919 נערכה אספה כללית של הקבוצה במרחביה, והוגדרו היסודות שעליהם יבנה המושב.:
הקרקע עליה יוקם המושב תהא של הקרן הקיימת לישראל
הקרדיט הדרוש להתיישבות יתקבל בערבות הדדית של חברי הקבוצה, ויתחלק לפי הסוג: הלוואות לבניינים הפרטיים, לבנייני הצבור, לכלים ולקרן חוזרת, למספר קבוע של שנות-פרעון.
המשקים שיוקמו יהיו בשיטת המשק המעורב.
שטח האדמה - כ-40–50 דונם לכל מתיישב.
המתיישבים תכננו גם כי המושב יכונן על יסוד עבודת היחיד בחלקתו, אבל הכשרת הקרקע, בניית המושב ומוסדות הציבור, קניית צורכי המושב מבחוץ ומכירת תוצרתו תעשינה באופן משותף.
וכן תינתן הרשות לקבוצות קטנות של חברי המושב להוציא לפועל עבודות שונות או לפתח ענפי משק באופן משותף.
המתיישבים ניגשו לעבודתם בתקווה שהקרן הקיימת לישראל תוסיף להם שטח של 4,000 דונם נוספים, אשר יספיק להם בשביל מושב בן מאה חברים.
באתר המיועד ליישוב החדש בקרקעות חמארה התיישבה קבוצת חלוצים שמנתה 14–16 נפש, חיל חלוץ של חבורה גדולה.
המתיישבים בחמארה בנו שני צריפים לאנשים ולבהמות העבודה.
הם החלו להכשיר כ-500 דונם מהקרקעות לגידולים חקלאיים.
הם זרעו וגדלו תבואה, ירקות, נחיל דבורים, עופות, פרות וסוסים.
לאחר נסיגת הצבא הטורקי מארץ ישראל בשלהי מלחמת העולם הראשונה נאבקו יחידות חמושות של ערבים כנגד שלטון הצרפתים; בין השאר באזור הגליל הצפוני, אשר הריבונות עליו הייתה בדיונים בין צרפת לבין בריטניה.
הכנופיות החמושות עסקו למעשה בטיהור אתני של הכפריים הנוצרים באזור, וגם את ההתיישבות היהודית ראו בעין רעה.
ארבע נקודות עבריות בגליל הצפוני היו בסכנה מתמדת של התנכלות והתנפלות: מטולה, כפר גלעדי, תל-חי וחמארה.
חמארה, דהיינו שני צריפיה שאִכלסו אדם ובהמה, הייתה במרחק של כ-3 ק"מ מכפר גלעדי.
היא נתפסה כנקודה הפגיעה והחלשה ביותר מבין ארבעת היישובים.
הצריפים הוקמו על אם הדרך שבה הלכו ערביי הסביבה בדרכם מן הגולן לעמק החולה ולכפרי הנוצרים שמצפון למטולה; יתרון בימי שלום, וחסרון בתקופת הפקר ואלימות.
"כאשר החלה המתיחות בצפון חפרנו תעלות מגן סביב הצריפים אבל גדר לא הייתה סביבם.
החבאנו את נשקנו שיהיה בהישג יד ושמרנו היטב בלילות".
בתאריך י' בטבת תר"ף 1 בינואר 1920: "התנפלו ערבים, בדרך בין חמרה לכפר-גלעדי על י.
גזלו סוסה, שהובילה שק קמח, ושלחו את א.
להודיע לחברים, כי נשבּה, והם דורשים בעדו כֹפר שלשים לירות [מצריות].
השבוי [י.] נמלט והגיע אלינו [לכפר גלעדי].
הוא ספר, כי הובילוהו למחנה האויב.
שם נמצאו כמאה וחמִשים רוכבים וצבא רגלי רב, המזוין ברובים ורמוני יד.
היריה שירו בו לא פגעה בו, והרודפים לא המשיכו לרדֹף אחריו.
מחמרה והודיע שמצב קבוצת חמרה קשה.
ארבעה חברים [מכפר גלעדי] הלכו לחמרה להגן.
בבואם מצאוה ריקה ועזובה מאנשים".
לאחר העזיבה הבהולה פנו חברי הקבוצה אל המושבה מטולה.
הרגשתם הייתה "קשֶה וגם מיואש.
ומלבד העגלות והפרדות והרתמה - לא נשאר להם דבר".
הם שהו במטולה עד עזיבתה גם כן בעקבות מאורעות תל חי.
בסתיו תרפ"א 1920 החלה חזרתם של חברי קיבוץ כפר גלעדי ואיכרי מטולה, אך חמארה לא הוקמה מחדש.
חלק מחברי הקבוצה היו ממייסדי המושב כפר יחזקאל.
חמאה מזוקקת היא סוג שמן בישול, שמופק מחמאה ומכיל פחות מוצקי חלב, חלבונים וסוכר חלב, ביחס לחמאה רגילה.
החמאה המזוקקת היא שומן מן החי הניתן לשימור למשך זמן ללא צורך בקירור.
חמאה מזוקקת מצויה במטבחים רבים בעולם.
במטבח התימני, המרוקאי, ובמזרח התיכון, נקראת חמאה זו סאמנה.
במטבח ההודי חמאה זו נקראת גהי.
כדי להכין חמאה מזוקקת מתיכים חמאה רגילה בלי להביאה לרתיחה, מסירים את הקצף הנוצר מעל פני הנוזל, ומקררים אותו.
החומר הצלול הוא השומן, ואילו העכור הוא שאריות מוצקי חלב.
חמאה מזוקקת עמידה יותר לחום מחמאה רגילה, וניתכת ב-252 מעלות צלזיוס.
חמאס עיראק הוא ארגון חמוש המבוסס בעיראק ומשתייך לאסלאם הסוני הארגון נוסד עם פרישת אנשיו מבריגדת מהפכת 1920 ב-18 במרץ 2007. ב-2014 הארגון חבר לארגון חמאס שבעזה.
בעקבות עלייתה של המדינה האסלאמית נהרגו בארגון מנהיגים ומפקדים של הארגון, אך בעזרה של חמאס ואיראן שיקם את עצמו.
ב-16 ביוני 2015 חייליו עזרו לצבא עיראק לשחרר את העיר פלוג'ה מהמדינה האסלאמית שיגיעו למוסדות של העירייה.
הקבוצה מייחסת לעצמה מעשי חבלה שונים נגד חיילי ארצות הברית השוהים בעיראק.
מנגד, בריגדת מהפכת 1920 טוענת כי הארגון סייע לכוחות ארצות הברית במתקפה שביצעו על פעילי אל-קאעידה במחוז דיאלא שבעיראק.
ב-11 באוקטובר 2007 חבר הארגון למועצה פוליטית התומכת במאבק מזוין נגד כוחות ארצות הברית שבעיראק.
בשנת 2007 הארגון פרסם משנה אידאולוגית, בה נכתב:
"התנועה מאמינה בג'יהאד מזוין כאמצעי לגירוש הכובש, וקוראת לדעת הקהל וסוכנויות ומוסדות בינלאומיים לכבד זכות זו ...
זכות של כל העמים להתנגד לכיבוש, ולהבחין בין זה לבין פשעים חמושים אשר יעדם הוא באזרחים חפים מפשע".
"אנו מאמינים בקשר הכרחי בין מאמצים הצבאיים ופעילות פוליטית – שני מכשירי תמיכה הדדית להשגת היעדים של התנגדות לשחרור וגאולה ומניעת התנועות הפונדמנטליסטיות מקצירת הפירות של ההתנגדות."
"אנחנו מאשרים את נחיצות המשך ההרג עד ליציאתו של החייל האחרון מהצבאות הכובשים, ולא לנהל משא ומתן עם האויב אלא בהסכמת הפלגים של הג'יהאד וההתנגדות העיראקית; ובנסיבות והתנאים המתאימות".
ב-2014 חבר חמאס עיראק לארגון חמאס בעקבות מלחמה מול המדינה האסלאמית.
אחד מההישגים שלהם הוא כיבוש העיר פלוג'ה עם צבא עיראק מידי המדינה האסלאמית.
בה חיילי הארגון וחיילי צבא עיראק הניפו את דגל עיראק בבניין העירייה.
אזורים גדולים של עיר נמצאים בשליטת מדינת עיראק.
שאזורים אחרים נלחמים מול המדינה האסלאמית.
יש דיווחים שהארגון נשבע אימונים למדינת עיראק.
חמאדה גאנם (נולד ב-1961) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה.
שירת כמפקד החטיבה הצפונית באוגדת עזה וכנספח צבאי ברומניה.
גאנם התגייס ב-1979 ליחידה 300. הוא שירת כלוחם וכקצין ביחידה, סגן מפקד הפלוגה המסייעת, מפקד פלוגה ב', מפקד הפלוגה המסייעת וסגן מפקד הגדוד.
לאחר מכן שירת כקצין אג"ם בעוצבת חירם, סגן מפקד חטיבת עציון, מפקד בסיס הטירונים של יחידה 300 וב-1994 מונה למפקד גדוד חרב.
ב-1996 מונה לקצין אג"ם של אוגדת עזה, שירת בתפקיד במהלך מהומות מנהרת הכותל ופיקד על חילוצו של נביה מרעי שנהרג בדרום הרצועה.
בהמשך שירת כמפקד חטיבת הערבה ובשנת 2000 מונה למפקד החטיבה הצפונית באוגדת עזה, תפקיד בו שירת בפרוץ האינתיפאדה השנייה ושירת בתפקיד עד מרץ 2002, לקראת סוף תפקידו היה מעורב בהתקלות עם מחבל והצליח להורגו.
בתפקידו האחרון בשירות הקבע שימש נספח צה"ל וראש משלחת משרד הביטחון ברומניה עם אחריות גם לאוקראינה ובולגריה.
ב-2008 מונה למנהל אגף הרישוי במשרד התחבורה.
ב-2013 הועמד לדין משמעתי בעקבות עבירות משמעת שביצע, ננזף באופן חמור, אולץ לפרוש ממשרד התחבורה ונפסקה לו פסילה למשך 5 שנים ממשרד התחבורה.
בעל תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
חמאמה הייתה עיירה ערבית במישור החוף הדרומי, כ-24 קילומטרים מצפון לעזה וכשלושה קילומטרים מצפון למג'דל.
חמאמה נכבשה בידי חטיבת גבעתי, במהלך מלחמת העצמאות, באוקטובר 1948, ותושביה נמלטו לרצועת עזה.
הכפר ישב על שרידי היישוב הביזנטי "פלאיה" (Peleia).
חרסים מן התקופה הביזנטית (המאות ה-5 וה-6 לספירה) נמצאו במקום.
עם הכיבוש המוסלמי נשמר פירוש השם המקורי (פלאיה היא "יונה" וכך גם "חמאמה").
בשנת 1099, במהלך מסע הצלב הראשון, התחולל במקום קרב בין המוסלמים והצלבנים, שבו ניצחו הצלבנים.
ב-1432 עבר בכפר הסולטן הממלוכי, ברסביי .
במפקד האוכלוסין העות'מאני מ-1596 מנו תושביו 462 נפשות.
במאה ה-17 עבר בכפר אל-נבלוסי ודיווח על הימצאותו של קבר השי'ח איברהים אבו ערכוב שם.
ב-1863 ביקר בכפר החוקר הצרפתי ויקטור גרן וכתב על מסגד הבנוי מאבנים עתיקות.
מרישומים עות'מאנים מסביבות 1870 עולה שבכפר גרו 635 גברים וכלל 193 בתים.
ועד מקומי הוקם בעיירה לניהול יעיל יותר של היישוב
ב-1921 נפתחו שני בתי ספר בכפר: אחד לבנים ואחד לבנות.
בשנת 1946 למדו בבית הספר לבנים מעל 300 תלמידים.
הכפר נחצה על ידי ואדי לחלק המזרחי, העתיק, ולחלק המערבי, החדש יותר.
בתקופת המנדט הגיעו נציגי מחלקת העתיקות של ממשלת המנדט הבריטי לכפר ודיווחו על המצאם של שני מסגדים בו.
אחד, המוזכר לעיל והשני ע"ש השיח' חמיד.
במפקד האוכלוסין של המנדט הבריטי בשנת 1922 נמנו בכפר 640 תושבים ובמפקד של 1931 822 תושבים ב-175 בתים.
המוח'תאר של הכפר, עבד רבו, מכר קרקע לקרן הקיימת בשנת 1942, שמסרה אותו לידי קיבוץ ניצנים, שהתארגן באותה עת לעלות על הקרקע.
בשלב הראשון של מבצע יואב, ב־18 באוקטובר 1948, הפגיז צה"ל את העמדות המצריות באיסדוד הסמוכה מהאוויר ומהים.
בעקבות ההתקפות, הצבא המצרי (באיסדוד, מג'דל, ניצנים ויד מרדכי) נסוג דרומה לאורך החוף ועמו גם כפריים רבים, ביניהם תושבי חמאמה.
העיירה נכבשה בלא קרב בסוף אוקטובר 1948.
במבצע פינוי האזור מכפריים שערך צה"ל ב-30 בנובמבר 1948 לא נמצאו בה תושבים כלל.
מבני העיירה נהרסו מאוחר יותר.
לטענת וליד ח'אלדי, הוקמו קיבוץ ניצנים מחדש וכן מושב בית עזרא ב-1950 על אדמות הכפר.
לאחר שנהרס הכפר, ניטעו בשטחו פרדסים.
בשנים 2019-2020 נבנתה שכונת "עיר היין" של העיר אשקלון בשטח שבו היה הכפר.
חמאמט (באיטלקית: Hammamet) היא סרט דרמה ביוגרפי איטלקי משנת 2020, שנכתב ובוים על ידי ג'אני אמליו, על בסיס שנות חייו האחרונות של בטינו קרקסי (1934–2000), מדינאי ופוליטיקאי איטלקי שהיה מזכיר המפלגה הסוציאליסטית האיטלקית וכיהן כראש ממשלה במהלך שנות השמונים.
את קרקסי מגלם פיירפרנצ'סקו פבינו.
הסרט יצא לאקרנים זמן קצר לפני יום השנה העשרים למותו של קרקסי, שהיה ב-19 בינואר 2000 בעיירה התוניסאית חמאמט, שם התגורר מאז 1994 כדי להימנע מלרצות 27 שנות מאסר בכלא בשל פשעי השחיתות שלו.
בשלהי שנות התשעים, לאחר שברח מאיטליה כדי להימנע ממאסר, בטינו קרקסי הזקן והחולה מבלה את ימיו האחרונים עם אשתו ובתו בוילה שלו בחמאמט, תוניסיה.
חייו החדשים כמנהיג שנפל וכנמלט מוקדשים כעת לפגישה עם בני משפחה, חברים ותיקים ודמויות מעורפלות מעברו.
הצילומים החלו ב-18 במרץ 2019 והתקיימו בפאוויה, איטליה ובחמאמט, תוניסיה.
תמונות ראשונות מהסרט התפרסמו ב-13 במרץ 2019 ואילו הקדימון הראשון יצא ב-18 בדצמבר 2019.
חמאדה היא סוג של נוף מדברי שמורכב בעיקר ממישורים סלעיים קשים גבוהים ועקרים, שרוב החול שבו הוסר על ידי שחיקה רוחית.
החמאדה נוצרת על ידי הרוח שמסירה תוצרי בליה עדינים: תהליך אאולי המכונה דפלציה.
הגרגירים העדינים יותר נלקחים בהסעה בהקפצה, ואילו החול מוסר באמצעות זחילה על פני השטח, ומשאיר אחריו נוף של חצץ, סלעים וסלע חשוף.
חמאדה קשורה לריצוף מדברי (הידוע בכינויו רג, סריר, גיבבר או סאי), המתרחש כמישורים אבניים או שקעים מכוסים בחצץ או סלעים, ולא כמישורי הרמה.
בניגוד לחמאדה הארג הוא שטח גדולים של דיונות חול נעות.
חמאם דאוט-פאשין (במקדונית: Даут-пашин амам) הוא חמאם טורקי שנמצא בבזאר הישן בסקופיה, ליד כנסיית דימיטרי הקדוש .
המבנה נבנה בסוף המאה ה-15, כמונומנט לזכרו של קושה דאווד פאשה .
כיום, החמאם משמש כגלריה לאמנות והוא מאכלס את המטה של הגלריה הלאומית , שחלק מהתערוכות נמצאות בחמאם צ'יפטה.
החמאם נבנה 1489–1497, כמונומנט לזכרו של קושה דאווד פאשה .
הבניין ניזוק קשות בשריפה של 1689, והתחיל להתפרק בהדרגה.
המבנה שופץ ב-1948, כאשר הוסב לגלריה לאמנות.
המבנה ניזוק גם ברעידת האדמה של 1963, אך שופץ במהרה.
כיום, זהו המבנה היחיד ששרד מהטרויקה האסלאמית לשעבר, שעדיין היה מורכב ממסגד איבני פג'קו והקרוואנסראי.
חמאם צ'יפטה (במקדונית: Чифте амам) הוא חמאם טורקי שנמצא בבזאר הישן בסקופיה, ליד מסגד מוראט-פאשינה וסולי אן.
כיום, החמאם משמש כגלריה לאמנות והוא מאכלס מספר תערוכות של הגלריה הלאומית .
החמאם נבנה במחצית השנייה של המאה ה-15, בהוראתו של איסה-בג איסקוביץ' .
המבנה נפגע קשות מרעידת האדמה של 1963, אך שופץ מאוחר יותר, וכיום היא משמש כגלריה לאמנות.
הוא גם מכיל חלק מהתערוכות של הגלריה הלאומית , שהמטה שלה ממוקם בחמאם דאוט-פאשין.
חמאם גולצ'ילר (במקדונית: Ѓулчилер амам), הידוע גם בשם חמאם שנגול (במקדונית: Шенѓул амам) או חמאם קורי (במקדונית: Кури амам) הוא חמאם טורקי שנמצא בבזאר הישן בסקופיה, ליד קורשומלי אן.
הוא נבנה על ידי מולה מוסלדין אוג'ה במחצית השנייה של המאה ה-15. הבניין שימוש כחמאם עד לשרפה של 1689, ונהרס ברעידת האדמה של 1963.
ידוע שהחמאם היה די גדול והשתייך לקבוצת החמאמים הבודדים שנבנו על ידי האימפריה העות'מאנית.
הבניין, שכניסתו אליו היה מהצד הדרומי של הבניין, היה בנוי מסלעים ומלבנים.
לארגון הטרור חמאס נוכחות קבועה ומבוססת בדרום לבנון.
התבססות חמאס בלבנון מעוררת חששות בקרב תושבי לבנון לגבי ריבונותה ויציבותה של המדינה.
במהלך החזית הצפונית במלחמת חרבות ברזל נהרג סאלח אל-עארורי, סגן מנהיג הלשכה המדינית של חמאס בתקיפה אווירית ברובע הדאחייה בביירות.
אל-עארורי היה אחת מדמויות המפתח מאחורי טבח שבעה באוקטובר.
יחד איתו נהרגו בכירים נוספים בחמאס בהם סמיר פינדי אבו עאמר ועזאם אל-אקראה אבו עמאר.
פתח שריף, ראש השלוחה הלבנונית של חמאס, נהרג בסיכול ממוקד במבצע חיצי הצפון.
שלוחת החמאס בלבנון פעילה בעיקר במחנות הפליטים הפלסטיניים אל־ברג' אל־שמאלי ואלבצ באזור צור, ויש לה נוכחות גם במחנה הפליטים ברג אל-בראג'נה בביירות ובמחנה הפליטים עין אל-חילווה ליד צידון.
לפי הערכות יש לארגון כ־1,500 פעילים, שעברו הכשרות גם באיראן.
מערכת היחסים בין חמאס וחזבאללה התפתחה עם השנים בעקבות שאיפות הדדיות לערעור מעמדו של אש"ף בעקבות שיתוף הפעולה שלו עם ישראל.
מערכת היחסים בין הארגונים התדרדרה בעקבות הברית המדינית של חמאס עם טורקיה, מדינה שאיראן, תומכת חזבאללה, הייתה באי הסכמות איתה.
מערכת היחסים ביניהם החמירה ב-2011, במהלך המלחמה בסוריה, כאשר חמאס תמך במורדים נגד הממשלה וחזבאללה נלחם עם ממשלת סוריה נגד המורדים הסורים שכללו פעילי חמאס שנכחו בסוריה.
יחסי חמאס וחזבאללה החלו להשתפר בעקבות שיפור הקשר בין איראן לטורקיה.
לחמאס היו פעילים לאורך השנים במחנות הפליטים בלבנון, השיפור ביחסי חמאס-חזבאללה-איראן הוביל להגברת הנוכחות והכוח של חמאס בלבנון, שדווח לא רק כפוליטי אלא כתמיכה צבאית.
מבחינה היסטורית, מעורבותו של חזבאללה בפוליטיקה הלבנונית הוגבלה לפעילות פרלמנטרית.
עם זאת, נסיגת ישראל מלבנון בשנת 2000 ויציאת סוריה מלבנון בשנת 2005, שינו את הנוף המדיני והצבאי הן בחזית האזורית והן בחזית הפנים.
בשנת 2004 התקבלה החלטה 1559 של מועצת הביטחון של האו"ם, שהורתה לפרק את כל הכוחות החמושים בדרום לבנון מנשקם על מנת לאפשר למדינת לבנון לקחת אחריות על ריבונותה.
בשנת 2006 התקבלה החלטה נוספת במועצת הביטחון של האו"ם, בעקבות מלחמת לבנון השנייה.
החלטה 1701 המורה על חזבאללה וישראל להפסיק את הלחימה ואת כל ההתקפות והפעולות זה נגד זה וכן הורתה על חזבאללה לסגת אל מעבר לנהר הליטני.
חזבאללה הפר את החלטת האו"ם בהזדמנויות שונות.
במהלך השנים האחרונות דווח כי חזבאללה מקבל נשק מאיראן ובונה בסיסים לייצור נשק עצמאי בתוך לבנון.
ב-Time of Israel נכתב כי צבא לבנון נמנע מלהתערב במחנות בדרום לבנון, הותיר אותם פגיעים ובכך אפשר למפלגות פלסטיניות, כולל חמאס להשתלט עליהם.
בשנת 2017, יחיא סינואר נבחר למנהיג חמאס ברצועת עזה.
סינוואר, בעל יחסים קרובים עם איראן תיקן את מערכת היחסים של חמאס עם הארגון הלבנוני חזבאללה ועם נשיא סוריה בשאר אל-אסד.
מערכת היחסים המשוקמת יצרה "אחדות של שדות קרב" לא רשמית.
בשנת 2020 דווח על ביקור מנהיג חמאס, איסמעיל הנייה, במחנות הפליטים הפלסטינים של לבנון.
בשנת 2022 חשף סינוואר הסכם בציר ההתנגדות (חזבאללה-חמאס-סוריה-איראן).
יש שטוענים כי קיים חמ"ל משותף בלבנון.
אף על פי שיתוף הפעולה של הארגונים, לדברי אחמד עבד אל-האדי, ראש הלשכה המדינית של חמאס בביירות, חמאס לא הודיע לחזבאללה לפני התקפתם ב-7 באוקטובר 2023 בישראל.
החששות על שיתוף הפעולה בין חמאס לחזבאללה הועלו על ידי שגריר ישראל באו"ם, דני דנון במכתב שכתב במאי 2018. דנון הזהיר בנוגע להתחזקות היחסים בין חמאס לחזבאללה, והתייחס אליהם כאל "שני ארגוני הטרור המוכרים בינלאומית...
במכתב התייחס דנון למכתב קודם ששלח ב-2017, בו הודיע לאו"ם כי חמאס קושר קשר עם חזבאללה וחסותו בטהראן במטרה להרחיב את פעילותו מעבר לגבולות עזה.
לדברי דנון, שיתוף הפעולה בין חמאס, חזבאללה ואיראן מהווה איום בינלאומי.
חמאס בלבנון במלחמת חרבות ברזל
מאוקטובר 2023 ועד אוגוסט 2024 קיבל הארגון אחריות על 15 פעולות נגד ישראל.
בהם נכללו שיגור רקטות לעבר הגליל המערבי ב־10 באוקטובר 2023 וניסיון חדירה ליד מרגליות ב־14 באוקטובר 2023.
ב-4 בדצמבר 2023, בעיצומה של מלחמת חרבות ברזל, הכריז חמאס על הקמתו הרשמית של הארגון בלבנון.
היחידה שבסיסה בלבנון כונתה "יחידת משמרות מבול אל-אקצא".
הודעת חמאס קראה ל"עם הפלסטיני" של לבנון ולכל לוחמי הג'יהאד להצטרף לארגון ו"לתרום להתנגדות נגד הכיבוש, תוך מסגרות כחלק מהמאבק הרחב לשחרור ירושלים ומסגד אל-אקצא".
לפי גורם אמריקאי שדווח בסקיי ניוז, חזבאללה סיפק לאנשי חמאס בלבנון רקטות לשימוש נגד ישראל.
ב-30 בספטמבר 2024 חוסל בסיכול ממוקד מפקד השלוחה, פתח שריף אבו אל-אמין.
בבוקר שבת, ה-21 במרץ 2025, התחזו פעילי חמאס בלבנון לפעילי חזבאללה באמצעות הצבת דגל הארגון ותמונה של חסן נסראללה ליד עמדת שיגור רקטי מצפון לנהר הליטאני ושיגרו שש רקטות לעבר מטולה, שלוש מתוכן התרסקו בלבנון ושלוש הנותרות יורטו על ידי חיל האוויר הישראלי.
חזבאללה הכחיש כי שיגר את הרקטות באותו הבוקר, שכן הייתה זו הפרה של הסכם הפסקת האש ישראל–לבנון 2024.
בעקבות האירוע התכנסה המועצה העליונה להגנה בלבנון, בהשתתפות נשיא לבנון מישל עאון וראש ממשלת לבנון נואף סלאם, לדיון על פעילות חמאס בלבנון ועל פירוק הפלגים הפלסטיניים החמושים מנשקם.
המועצה החליטה להמליץ לממשלת לבנון להזהיר את חמאס מפני שימוש בשטח לבנון לצורך ביצוע פעולות שמאיימות על הביטחון הלאומי של המדינה.
בעקבות ההחלטה, זימן ראש מנהלת הביטחון הכללי בלבנון, לואא' (אלוף) חסן שקיר, את נציג חמאס בלבנון, אחמד עבד אל־האדי, והזהיר אתו מפני פעולות שיערערו את ריבונות לבנון.
עבד אלהאדי הודיע כי הוא מוכן להסגיר את ארבעת הפלסטינים המבוקשים על שיגור רקטות, וציין כי שיגור הרקטות היה פעולה אינדיבידואלית ולא כתוצאה מהחלטה של חמאס.
בנוסף, חמאס הבטיחה לא להפר את ריבונות לבנון בעתיד.
שלושה מתוך ארבעת המבוקשים הוסגרו לידי צבא לבנון.
הקמת "משמרות מבול אל-אקצא" הובילה לביקורת מצד דמויות פוליטיות ופלגים שונים בלבנון.
רבים טענו שארגון כזה, בעל השלכות צבאיות פוטנציאליות, עלול לפגוע בריבונותה של לבנון ולהפר החלטות בינלאומיות, במיוחד את הסכם טאיף.
מבקרים, כולל חברי מפלגת הכוחות הלבנוניים הנוצריים ואישים פוליטיים אחרים, הביעו דאגה לגבי הישנות פוטנציאלית של סוגיות היסטוריות הקשורות לארגוני טרור פלסטיניים הפועלים משטח לבנון.
בתגובה לביקורת הנרחבת ניסה נציג חמאס בלבנון, אחמד עבד אל-האדי, להפיג את החששות בקביעה שלארגון לא יהיה אופי צבאי.
עם זאת, הצהרות סותרות של מקורות אחרים בחמאס הצביעו על כך שחלק מהחברים עשויים להיות מעורבים בהתנגדות מזוינת.
ראש ממשלת לבנון, נג'יב מיקאתי, דחה בתוקף את הקמת הארגון החדש, והדגיש כי "הדבר בלתי נתפס, וכי גורמים רלוונטיים הבהירו כי אינו מיועד לפעולה צבאית".
חמאן (בגוג'ראטית: ढोकला; באנגלית: Khaman) הוא חטיף הודי העשוי מקמח חומוס מותסס ומטוגן ונפוץ במדינות תת-היבשת ההודית.
החטיף עשוי מקמח חומוס, מים ויוגורט המותססים למשך לילה שלם ולהם מוסיפים סוכר, אבקת אפייה, כורכום, מלח, חרדל, פלפל צ'ילי, זנגביל, מערבבים, חותכים לקוביות, מעבירים לאידוי ומטגנים.
החמאן נחשב לחטיף המוגש לרוב כארוחת בוקר או כמנה ראשונה ומוגש לצד צ'אטני מנגו או קוקוס ומקושט עם גרגירי רימון.
חמד בן עיסא אָאל ח'ליפה הוא מלך בחריין מאז 14 בפברואר 2002. לפני כן שימש כאמיר של המדינה מאז מות אביו, עיסא בן סלמאן אאל ח'ליפה, האמיר הקודם של בחריין ב-1999.
חמד נולד ב-28 בינואר 1950 בעיר מנאמה שבבחריין לעיסא בן סלמאן אאל ח'ליפה, האמיר הקודם של בחריין.
הוא למד באוניברסיטת קיימברידג' בבריטניה ולאחר מכן בפנימיות צבאיות בבריטניה ובארצות הברית.
בשנת 1999 ירש את אביו בתפקיד האמיר, ומינה את בנו סלמאן לנסיך הכתר של ממלכת בחריין.
עם עלייתו לשלטון הנהיג חמד שורה של רפורמות בבחריין וקידם את זכויות האדם במדינה.
הוא שחרר אסירים פוליטיים, העניק זכות הצבעה לנשים וערך בחירות לפרלמנט.
הרפורמות זכו לשבחים מארגון זכויות האדם הבינלאומי אמנסטי.
הוא ידוע ביחסו האוהד ליהודים במדינתו.
בשנת 2002 לאחר שבחריין הוכרזה כממלכה הוכתר אאל ח'ליפה למלך.
בספטמבר 2010 דיווחו הרשויות בבחריין כי עצרו התארגנות שיעית באשמת פעילות טרור וניסיון הפיכה כנגד בית המלוכה המשתייך למיעוט הסוני במדינה.
חמד מטפח את העיסוק בענפי ספורט שונים בנסיכות, בהם: גולף, טניס, דיג, כדורגל ומרוצי סוסים.
לחמד ארבע נשים ושנים עשר ילדים.
ב-14 בפברואר 2011, בהשראת האביב הערבי, התחילו הפגנות אלימות וקטלניות ברחבי המדינה, בהן נהרגו יותר מ-95 אנשים.
בעקבותן הבטיח המלך רפורמות, שביצוען שנוי במחלוקת בין הצדדים.
במהלך דצמבר 2014 הורה למנות מועצת שורא חדשה, בה יכהנו תשע נשים (שתיים פחות מהמושב הקודם), ביניהן נוצרייה ויהודייה.
חמאת בוטנים הוא ממרח שעשוי מבוטנים קלויים המרוסקים לכדי משחה.
הממרח הוא מזין ועתיר קלוריות אך גם אלרגני.
קיימים מתכונים שונים להכנת הממרח המתאימים להכנת חמאת בוטנים חלקה או עם שבבי בוטנים וכן חמאה עם בת-טעם מתוקה או מלוחה.
בארצות הברית ובמדינות אנגלוסקסיות נהוג לאכול כריך אגוזן וריבה.
מלבד היות אגוזן ממרח, הוא משמש למגוון רחב של מאכלים ובעיקר קינוחים.
בישראל משווקות ארבע גרסאות נפוצות של אגוזן; קלאסי, עם דבש, עם שוקולד ועם שברי אגוזי אדמה.
אגוזן נותן את הטעם העיקרי לחטיף הידוע "במבה" אף כי הוא מהווה רק את הציפוי הדק לחטיף העשוי תירס.
חמאת בוטנים הופיעה לראשונה בתרבויות האצטקים והאינקה, שטחנו בוטנים קלויים לעיסה.
בשנת 1890 הוחל בשווק מסחרי של חמאת בוטנים כתוסף חלבונים לאנשים שלא יכלו ללעוס חלבון ממקור אחר עקב בעיות שיניים.
איש עסקים מסנט לואיס בשם ג'ורג' בייל ייצר ומכר חמאת בוטנים בצורה של חטיף בשנת 1894. עד 1917, צרכנים אמריקאים השתמשו במוצרי בוטנים בתקופות של קיצוב בשר, עם מבצעים ממשלתיים של " ימי שני ללא בשר " כאשר חמאת בוטנים הייתה בחירה מועדפת.
דוגמה חדשה יותר לכך היא הפלאמפינאט, מזון מבוסס-בוטנים המשמש לטיפול בתת-תזונה, שנהגה בידי אנדרה בריינד, מדען צרפתי, בשנת 1999. זהו סוג של חמאת בוטנים העשירה בחלבונים ובקלוריות, שמופץ בעטיפות נייר הניתנות להעברה לילדים בבתיהם במקום בתחנות הזנה מיוחדות כמקובל בעבר.
ניתן אף לאוכלו בלא כל הכנה ובלא כל אמצעים נוספים.
פלאמפינאט הוגדר על ידי ארגון הבריאות העולמי בתור מזון-תרפויטי-מוכן-לשימוש (RUTF).
מכונות מוקדמות לייצור חמאת בוטנים פותחו על ידי ג'וזף למברט, שעבד בסנטוריום באטל קריק של ג'ון הארווי קלוג, וד"ר אמברוז שטראוב שקיבל פטנט על מכונה לייצור חמאת בוטנים בשנת 1903.
כינוי סלנג לחמאת בוטנים במלחמת העולם השנייה היה "חמאת קופים".
בין סוגי חמאת בוטנים הנפוצים נמצאים:
חמאת בוטנים רגילה, המורכבת ממלח, סוכרים ושמן צמחי מוקשה.
חמאת בוטנים פריכה, הכוללת שברי בוטנים טחונים גס להענקת מרקם נוסף.
חמאת בוטנים חלקה, שבה הבוטנים נטחנים בצורה אחידה, אולי בתוספת סירופ תירס ושמן צמחי, ליצירת מרקם סמיך וקרמי כמו חמאה.
חמאת בוטנים טבעית, המכילה בדרך כלל רק בוטנים (לפעמים בתוספת מלח) ונמכרת ללא חומרים מתחלבים הקושרים את שמני הבוטנים עם משחת הבוטנים, ולכן לעיתים קרובות דורשת ערבוב כדי לשלב מחדש את המרכיבים לפני הצריכה.
חמאת בוטנים רגילה נחשבת כשרות פרווה אבל הופכת לחלבית כשמוסיפים לה חלב או תוספות חלביות.
באתר "פרשת" מובא כי חמאת בוטנים, יש לברך עליה ברכת 'שהכל נהיה בדברו', על פי המבואר בספר הליכות ברכות (סימן ר"ב אות מ"ו) היות שלא ניכר תואר וצורת הבוטנים.
וגם אם יש מעט חתיכות בוטנים בחמאת בוטנים, ברכתה 'שהכל נהיה בדברו', היות שהעיקר זה החמאה והבוטנים טפלים.
בדעת השולחן ערוך יש להסתפק האם נחשב שנשתנה שמו כמו חטיף או עוגייה, והוא הדין הכא נעשה חמאת מריחה, או אולי נחשב שלא נשתנה שמו אלא רק צורתו.
שנראה שבצירוף יש לומר שייתכן שאין לו חשיבות של פרי מחמת שכל אכילתו הוא רק בתורת ליפות ולא בפני עצמו, ועוד מכיוון שדעת תורמת הדשן שעל כל פרי מרוסק שלא ניכר צורתו ברכתו 'שהכל', לכן יש לצדד שאף לדעת השולחן ערוך ברכתו 'שהכל נהיה בדברו'.
עבר ובירך עליו ברכת 'בורא פרי האדמה', כתב בספר הליכות ברכות (שם) שיצא ידי חובה.
חמד"ע (חינוך מדעי) הוא מוסד לימודי הנמצא בתל אביב (שוכן ברחוב הפרדס, סמוך לעיריית תל אביב).
הוא משמש כקמפוס מדעי לתלמידי בתי הספר התיכוניים בעיר הלומדים לבגרות בפיזיקה ובכימיה במתכונת של חמש יחידות לימוד.
המוסד הוקם על מנת לרכז מעבדות, ציוד מחשבים וציוד הדגמה מתקדמים, ולהבטיח רמת הוראה גבוהה ומקצועית.
21 בתי ספר תיכוניים בתל אביב נמצאים בקשר קבוע עם חמד"ע ושולחים את תלמידיהם פעמיים בשבוע ללימודים מרוכזים.
כיתות הלימוד בחמד"ע הן המעבדות עצמן.
בנוסף, מורי חמד"ע מעבירים השתלמויות למורי ת"א ואזור המרכז.
חמד"ע פועלת מאז שנת 1991. את הקמת חמד"ע יזמה קרן יד הנדיב (קרן רוטשילד) בשיתוף עם עיריית ת"א ומכון ויצמן.
עקרונות חמד"ע הותוו על ידי ועדה בינלאומית של מדענים ואנשי חינוך מישראל ומחו"ל, בראשותו של נשיא מכון ויצמן למדע, פרופסור חיים הררי.
הפעילות בחמד"ע מתמקדת בהוראה לבגרות של כימיה ופיזיקה לתלמידי תיכון, אשר בחרו בנושאי לימוד אלו בהיקף מוגבר.
כמו כן, לומדים בחמד"ע תלמידים מצטיינים בחטיבת הביניים.
מעבר לחומר הלימוד הסטנדרטי משתתפים התלמידים המעוניינים בכך גם בקורסי השלמה בנושאים מתקדמים דוגמת יחסות פרטית, אנליזה ממדית, לייזרים והולוגרמות, קוסמולוגיה ועוד.
בנוסף, תלמידים זוכים פעם בשנתיים ללכת למאיץ החלקיקים במצפה רמון וללמוד על פעולותיו.
חמד"ע מפעילה אתר אינטרנט בו ניתן לתלמידים ליצור קשר אישי וישיר עם המורים.
כמו כן, התלמידים מקבלים את ציוני הבחינות שלהם לאתר, והמורה יכול להעלות חומרי למידה.
בנוסף, מעבירים בחמד"ע הרצאות מדעיות לקהל הרחב, ומקיימים אירועים כגון FameLab.
מנהלת חמד"ע היא ד"ר אלה ליבשיץ.
בשנת הלימודים תשע"ד נפתח מרכז חמד"ע חדש במכון ויצמן למדע ברחובות בהנהלת ד"ר רונן מיר.
כיום המרכז נקרא מרכז שוורץ רייסמן לחינוך מדעי, רחובות.
בשנת הלימודים תשע"ט עתיד להיפתח מרכז שוורץ רייסמן שלישי בראשון לציון בהנהלת מר אלי שלו.
מ"ח (מדע חישובי) הוא מקצוע חדש אשר משלב בין מדע ומדעי המחשב ונלמד בחמד"ע ובמכון דוידסון לחינוך מדעי (בתמיכת חמד"ע),
ללימודי המקצוע נבחרים מדי שנה תלמידי כיתות ט מצטיינים בעלי אוריינטציה מדעית שלומדים מתמטיקה ופיזיקה כמקצועות מורחבים (5 יח"ל).
משך התוכנית הוא שלוש שנים.
המדע החישובי אף הוא בהיקף של 5 יח"ל.
הנושא בתוכנית הוא תחום אינטרדיספלינרי מדעי חדש.
במסגרת לימוד המדע החישובי, נלמד המחשב ככלי שבאמצעותו ניתן לפתור בעיות שחוקיותן מוכרת אך מורכבותן הרבה אינה מאפשרת פתרון אנליטי.
המחשב משמש גם לבקרת ניסויים מתקדמים ומורכבים תוך הבנת תכונות גלאים ואוגר נתונים ומגבלותיהם, וכן הכנסת תשומה מדעית ועיבודה כשהתוצר הוא סימולציות מחשב ומודלים.
חמאת אגוזים (בצרפתית Beurre Noisette על שם צבעה ולא מרכיבה) או חמאה חומה היא חמאה לא-מומלחת מומסת בחום נמוך ומופרדת לשומן-חמאה ומוצקי-חלב.
באופן טבעי, מוצקי-החלב שוקעים לתחתית המחבת ואז, אם הם מחוממים בעדינות, עוברים תגובת מייאר ומתחילים להשחים ולשנות את טעמם.
כשמתקרב גון מוצקי-החלב לצבעם של אגוזים קלויים, מורחקת המחבת ממקור החימום.
חמאת אגוזים קלה לשימוש הן בצורתה הנוזלית והן בצורתה המוצקה, המקוררת.
תהליך הפקתה מקנה לה טעם חמים ואגוזי, והיא נודעת במיוחד כחלק מבלילות של עוגיות מדלן ופיננסייר.
נמצאת בשימוש רב במטבח הצרפתי.
חַמְגָּשִׁית (הלחם של חַם + מגשית) היא אריזה חד-פעמית לארוחה, המוכנה להגשה מיידית, המיועדת לטלטול נוח של הארוחה.
חלק מהחמגשיות משמשות גם לשמירה על טמפרטורת המזון.
חלק מהחמגשיות הן סוג של תבנית אפייה חד-פעמית מיריעת אלומיניום, בעלת שוליים מסולסלים המיועדים לסגירה על גבי מכסה מותאם.
לעיתים היא מחולקת למספר מדורים, לשם הפרדה בין מרכיבי הארוחה.
היא מאפשרת חימום חוזר של הארוחה בתנור וכן אכילת הארוחה ישירות מתוכה.
קיימות גם חמגשיות מקלקר או חומרים פלסטיים דומים, המיועדות לשמירה על חום הארוחה, אך לא לחימום חוזר.
חמגשיות משמשות לאריזת ארוחות טייק אוויי ולהבאת ארוחות לסועדים על ידי חברות הסעדה.
ארוחות טיסה וארוחות טלוויזיה ארוזות בסוגי חמגשית הניתנים לחימום.
חמאת קקאו, הנקראת גם שמן תאוברומה, היא השמן הצמחי האכיל והטבעי שמופק מפולי הקקאו.
היא משמשת ליצירת שוקולד, תרופות, משחות ותמרוקים.
לחמאת קקאו יש טעם וריח עדינים של שוקולד.
במהלך עיבוד פולי הקקאו, מוצקי הקקאו וחמאת הקקאו מופרדים בשלב מוקדם.
מאחדים את שניהם מחדש במהלך הייצור של שוקולד רגיל (חום).
שוקולד לבן מכיל חמאת קקאו אבל לא את מוצקי הקקאו.
לצורה הנפוצה של חמאת הקקאו יש נקודת התכה של 34–38 מעלות צלזיוס, שמאפשרת לשוקולד להיות מוצק בטמפרטורת החדר אבל ניתך בקלות בפה.
לחמאת הקקאו יש מספר צורות התגבשות שונות, הנקראות על שם הגבישים α ,γ ,β', β עם נקודות התכה של 35–37, 26, 23, ו-17 מעלות צלזיוס בהתאמה.
בייצור של השוקולד משתמשים רוב הפעמים רק בצורת ה-β, בגלל נקודת ההתכה הגבוהה, מבנה גבישי אחיד שגורם למרקם חלק וברק.
חימום יתר של חמאת הקקאו יגרום למבנה גבישי פחות יציב שימס מתחת לטמפרטורת החדר.
עם הזמן, החמאה תחזור באופן טבעי לצורה הכי יציבה.
נקודת ההתכה של חמאת הקקאו, והעובדה כי גוף האדם יכול לפרקה, מאפשרת שימוש בה בתעשיית התרופות.
השימוש בחמאת הקקאו בתרופות מאפשר שמירה על מצבן המוצק בטמפרטורת החדר, והתכתן ("המסתן") בטמפרטורת הגוף, תוך כדי שחרור התרופה.
חמאת הקקאו היא אחת מהשומנים היציבים ביותר.
החמאה מכילה נוגדי חמצון המונעים את הרס השומן ונותנים לו חיי מדף הנעים בין שנתיים לחמש שנים.
לכן חמאת הקקאו מתאימה ונוחה לשימוש גם במוצרים אשר אינם מוצרי מזון.
המרקם החלק, הריח המתוק, והתכונה המרגיעה של חמאת הקקאו הופכים אותה למרכיב נפוץ בקוסמטיקה ומוצרים אחרים לטיפוח העור, כמו סבון, ג'ל גילוח וקרם לחות.
חמד חלאילה היה חבר הכנסת בכנסת העשירית מטעם המערך.
במהלך השנים עבד בהסתדרות העובדים הכללית.
בשנת 1981 נבחר חלאילה לכנסת העשירית מטעם המערך.
בשנות כהונתו הוא היה חבר ועדת החינוך והתרבות, וחבר בוועדה למינוי קאדים שרעים.
השייח' חַמַד בן ח'ליפה אַאל ת'אני הוא פוליטיקאי קטרי, היה אמיר קטר משנת 1995, אז הדיח את אביו ח'ליפה בן חמד אאל ת'אני מהשלטון בעת שזה בילה בחופשה בשווייץ, ועד יוני 2013, עת הודיע רשמית על העברת השלטון לבנו, תמים בן ה-33.
שייח' חמד אאל ת'אני נולד ב-1952. הוא איבד את אימו זמן קצר לאחר הלידה, וגודל על ידי דודו.