tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יתר-על-כן, חברות אנושיות רבות הן גדולות מכדי שיוכל מי מחבריהן להכיר ולזכור את כל שאר החברים, ולפיכך נוצר צורך במיסוד של תפקידים, ארגונים ונורמות חברתיות.
במדינות, ממשל ניתן להגדרה כאמצעי הפוליטי לחוקק ולאכוף חוקים, ולצורך אכיפה זו הוקמו מוסדות ציבוריים כמו משפט ומשטרה.
במשך הפרהיסטוריה וההיסטוריה הופיעו שיטות ממשל רבות ושונות בארגונים אנושיים.
שבטים קטנים של ציידים-לקטים בדרך-כלל חיים במשטר שוויוני יחסית, מפני שאין להם יישובי קבע וחקלאות, שמאפשרים לצבור רכוש רב ולאגור מזון בהיקף גדול.
כפרים בחברות חקלאיות בדרך-כלל מונהגים על ידי מועצה של ראשי המשפחות, הבוחרים אדם אחד או יותר לעמוד בראשם.
קואליציות גדולות יותר של שבטים או כפרים לעיתים מתאחדות תחת משטר צ'יף, ערי-מדינה ומדינות תחת מונרכיות, ומספר מדינות עשויות להתאגד יחד בבריתות, אימפריות ופדרציות.
שליטים ואנשים בעמדות כוח נוטים לצבור זכויות, השפעה ורכוש, ולעיתים קרובות להוריש אותם לצאצאיהם או לקרובי משפחה אחרים, תהליך המוביל ליצירת מונרכיה העוברת בירושה ואצולה מצד אחד, ומעמדות עניים ואף משועבדים מצד שני.
על-מנת להגביל ולבקר את כוחם של שליטים ומוסדות שלטון, ולשמור על זכויות בסיסיות לכל אדם, פותחו שיטות ממשל דמוקרטיות ורפובליקניות.
ממשלים סוציאליסטיים וקומוניסטיים ומוסדות רווחה מפעילים מנגנונים ציבוריים שונים, דוגמת מסים, לחלוקה מחדש של משאבים בחברה.
מסחר הוא חליפין-מרצון של סחורות ושל שירותים.
המנגנון שמאפשר את המסחר נקרא שוק.
כלכלה היא הענף במדעי החברה העוסק ברכוש ובמסחר בו.
בחברות ציידים-לקטים ובחברות חקלאיות קדומות, המסחר היה סחר חליפין, כלומר החלפה ישירה של סחורות ושל שירותים, והשוק היה מקום פיזי שבו התנהל מסחר, לעיתים בימי יריד.
המסחר אִפשר לבני אדם להתמחות בעיסוקים שונים, ובאופן זה לחלק את העבודה ביניהם ביעילות רבה יותר.
מסחר בין קהיליות עודד יחסי שלום ביניהן, וכתוצאה מכך גם החלפת ידע והפריה הדדית בין השקפות עולם שונות.
עדויות ארכאולוגיות מצביעות על סחר חליפין באבן צור ובזכוכית געשית כבר בתקופה הפלאוליתית.
המהפכה הנאוליתית הגדילה מאוד את עודפי המזון וצבירת הרכוש בקהיליות אדם, וכן שיפרה את אמצעי התובלה.
נתיבי מסחר בינלאומי ידועים לראשונה מן האלף השלישי לפנה"ס, כאשר שומרים ממסופוטמיה סחרו עם תרבות עמק האינדוס בהודו.
במהלך ההיסטוריה פותחו אמצעי-חליפין שונים, כגון כסף (במטבעות, בשטרות ניר או באמצעים אחרים) ואשראי, אשר קידמו מאוד את יעילות המסחר הודות לאפשרות להפריד את פעולת הקנייה מפעולת המכירה ומקבלת שכר.
על פי סברה מקובלת, צורות הכתב הראשונות התפתח ממערכות סימנים מוסכמות ששימשו לניהול חשבונות ולתיעוד בעלות ועסקאות.
בעת החדשה ובייחוד מאז המהפכה התעשייתית, מהירותה של הקידמה הטכנולוגית והמדעית אפשרה גם סחר בינלאומי גלובלי נרחב, צמיחה כלכלית מהירה, הגדלה ניכרת באשראי להשקעה ביוזמות חדשות, ושיפור עצום ברמת החיים: בשנת 1500 היה התוצר הלאומי הגולמי לנפש בעולם שווה-ערך ל-550 דולר, ובראשית המאה ה-21 הוא עומד על 8,800 דולר.
בממצאים ארכאולוגיים בני למעלה מ-100 אלף שנה ממערת הגדי ומערת קפזה בישראל, כמו גם במערות שיושבו בידי האדם הניאנדרטלי באותה תקופה, ניתן לזהות לראשונה סימני קבורה טקסית מלווה במנחות קבורה, הרומזים על אמונה בחיים שלאחר המוות.
צלמיות וציורי סלע מן התרבות האוריניאקית, לפני כ-30 אלף שנה, מתארים נשים שופעות גוף אשר ייתכן שהיו אלות פיריון, ויצורים שחציים אדם וחציים חיה, דוגמת הארי-אדם ממערת שטאדל, המצביעים על אמונה בעל-טבעי.
דת היא סוג של התארגנות חברתית ותרבותית אשר כוללת מערכת של אמונות והשקפות עולם המקשרות את האדם לרוחניות או לעקרונות מוסריים מחייבים.
דתות רבות כוללות סמלים, פולחנים וכתבי קודש המיועדים להסביר את הדרך בה נוצרו החיים והיקום, ואת משמעותם.
אנימיזם – האמונה בנשמות של חיות ואף של חפצים דוממים – נפוצה כיום אצל ילדים קטנים, וכן בתרבויות ציידים-לקטים.
פוליתאיזם היא אמונה בריבוי אלים שהייתה נפוצה בתרבות המערב בימי-קדם, וגם כיום בדתות מזרח שונות כמו שינטו והינדואיזם.
המונותאיזם – אמונה באלוהים אחד ויחיד – השתרש בתרבות המערב בעיקר עם הופעת הדתות האברהמיות: היהדות, הנצרות והאסלאם.
דתות אחרות כגון קונפוציאניזם, זן בודהיזם וטאואיזם מדגישות פילוסופיה ודרך-חיים יותר מאשר אמונה באלים מסוימים.
כל חברות האדם מתאפיינות במסורות מוסכמות של נורמות, מנהגים, גבולות ואיסורים לצורת ההתנהגות הראויה.
בני אדם נוטים לגמול לנשמעים לנורמות החברתיות ולהעניש את החורגים מהן.
ההבדלים בין הנורמות של חברות אדם ברחבי העולם מעידים על כך שהן מתעצבות ומועברות באופן תרבותי, אך לרבות מהן עשוי להיות גם בסיס ביולוגי.
נורמות חברתיות מושרשות עמוק בחשיבתם ובמנהגיהם של בני אדם, ומעצבות את רגשותיהם והתנהגותם הפרטית אפילו בהיעדר גמול, עונש או השלכות חברתיות כלשהן.
התגבשות נורמות למערכת סדורה של ערכים וכללים נקראת מוסר.
בחברות אדם גדולות וממוסדות, גם חלק מהנורמות והמוסר ממוסד בחוק, שעברה עליו מוענשת כפשע.
חברות אדם רבות מקדשות את המוסר והחוק, ומייחסות להם מקור וצידוק נעלים – אלוהיים, טבעיים או אידאולוגיים.
אֳמָנוּת במובנו הרחב של המונח מתייחס ליצירה ולעיצוב של חפצים ופעילויות למען יופים או הרגשות שהם מעוררים, בנוסף או אף ללא תועלת חומרית כלשהי.
רמזים ראשונים לחוש אסתטי ניתן למצוא כבר בעיצוב הסימטרי המוקפד של אבני יד מן התרבות האשלית שקדמו לאדם הנבון בלמעלה ממיליון שנה.
תכשיטים לקישוט, בעיקר צדפים ושיני חיות מחוררים, מתגלים החל מהתקופה הפלאוליתית התיכונה, אך עדיין נדירים ביותר.
רק החל בתקופה הפלאוליתית העליונה מתגלות בממצא הארכאולוגי מספר רב של יצירות אמנות פרהיסטורית מובהקות, כמו ציורי המערות ותגליפים המתארים בכישרון ובדיוק רב בעלי-חיים שונים; מאותה תקופה התגלו גם חלילים מגולפים מעצם המעידים על ביטוי מוזיקלי.
אמנות נחשבת לצורת ביטוי אנושית אוניברסלית, וכל קהילייה אנושית כיום עוסקת בה באופן כלשהו.
בין צורות האמנות המוכרות ניתן למנות את האמנויות החזותיות והפלסטיות: ציור, פיסול ואדריכלות; אמנויות הבמה כגון מוזיקה, תיאטרון, ריקוד; וספרות כגון שירה וסיפורת.
פיתוח טכנולוגיות חדשניות אִפשר גם סוגי אמנות חדשים, כמו צילום וקולנוע.
יכולת מיוחדת באֻמָּנוּת, מלאכת-יד או פעילות אחרת שיש לה שימוש מעשי, כגון קדרות, בישול או לחימה, עשויה להתעלות בעיני אנשים מסוימים לדרגת אמנות.
צורות רבות של אמנות הן אופייניות מאוד לתרבות, לתקופה ולחברה שבהן נוצרו, ואנשים מתרבויות אחרות מתקשים להעריכן ללא הכרות עם הרקע וההקשר המתאימים; למשל הגשת תה, קיפול נייר ושליפת חרב עשויות להיות צורות אמנות בתרבות היפנית.
אמנות ממלאת תפקיד מרכזי בפעילויות ובתרבויות אנושיות.
פולקלור שימש לאיחוד קהיליות אנושיות סביב סיפרים ומיתוסים מוכרים שהועברו מדור לדור.
צורות שונות של אמנות משמשות לעורר רגשות, לבטא עמדות וליצור הזדהות בקהל אנשים, לעיתים בשירות מטרות שונות כמו בטקסים לאומיים, צבאיים או דתיים, לעיתים לצורך חינוך, בידור, או משיכה מינית ורומנטית, ולעיתים רק לצורך ביטוי אישי של האָמָּן היוצר.
אמנים משתמשים באמנות כדי להפגין את היצירתיות שלהם ואת מיומנותם הווירטואוזית בכלים, בסגנון או בסוגה שבהם התמחו.
יצירות מופת מסוימות זוכות להערכה ולהערצה כה רבות, עד כי לא ניתן עוד לרכוש אותן בכסף, הן מוצגות רק במוסדות ובאירועים מיוחדים, ונחשבות על ידי אנשים רבים כפסגת הישגי האנושות.
אלימות היא התנהגות כוחנית הפוגעת בבני אדם וביצורים אחרים, לעיתים עד כדי גרימה למותם.
להתנהגות אלימה בבני אדם יש מאפיינים ביולוגיים שנמצאו גם אצל בעלי חיים, כמו נטייה להיכנס למצב הפיזיולוגי המוכר במונח הילחם או ברח.
עם זאת, התנהגות אלימה בבני אדם מושפעת מאוד מתרבותם.
בני אדם הם כמעט היחידים בעולם החי אשר מתכננים, בונים, מתאמנים ומשתמשים בכלי נשק – מכשירים ייעודיים לפגיעה בבני אדם וביצורים אחרים.
אלימות פיזית נגד בני אדם אחרים משמשת להשגת רווח חומרי, לענישה, להבעת רגשות, ליישוב סכסוכים וחילוקי דעות, ואף כשעשוע סדיסטי.
הלגיטימיות החברתית והתרבותית של אלימות תלויה בהקשר שלה.
מאז ימי הביניים עברו חברות אנושיות רבות תהליך מתועד של תירבות, וכיום מדינות רבות בעולם מוקיעות ומגנות אלימות, מחוקקות חוקים ומקבלות תקנות בינלאומיות כנגדה.
אך גם בחברות כאלו אלימות נתפסת במקרים מסוימים כלגיטימית, בעיקר כאשר מדובר בהגנה עצמית או בארגונים רשמיים של משטרה וצבא שהוסמכו על ידי הממשל לאכוף את שלטונו וחוקיו.
בדומה למרבית צורות ההתנהגות של בני אדם, גם האלימות שלהם לעיתים מאורגנת בקבוצות גדולות.
מלחמה היא מאבק אלים וחמוש בין ארגונים אנושיים גדולים, לרוב עמים, שבטים או מדינות, המנוהל במטרה להכניע את הצד שכנגד, להכתיב לו דרישות שונות, לשלוט בטריטוריה ובאוכלוסייה שלו, ובמקרים קיצוניים אף להשמידו כליל.
ניסיון מכוון ומאורגן להשמיד קבוצה חברתית מובחנת, כגון לאומית, אתנית או דתית, נקרא רצח עם.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 הגיע מספר ההרוגים במלחמות לשיא של עשרות מיליונים, בעיקר במלחמות העולם הראשונה והשנייה.
אולם תקופה זו גם התאפיינה בגידול מהיר של אוכלוסיית העולם: כאשר מתייחסים למספר ההרוגים כאחוז מתוך האוכלוסייה או מכלל מקרי המוות, ניתן להעריך כי לאורך ההיסטוריה הייתה ירידה הדרגתית בשיעורי פשע אלים ומלחמה, ועשרות השנים האחרונות הן מן השלוות הידועות בהיסטוריה.
תרבויות אנושיות עוסקות באופן מאורגן בחקר העולם, בחיפוש אחר תבניות וסדירויות במציאות, באגירת ידע ובארגונו, בהכללה שלו לעקרונות מופשטים ואוניברסליים, ובהנחלתו לדורות הבאים.
המתמטיקה התפתחה ממנייה, חישוב, מדידה והתווית צורות גאומטריות, ומטרתה בניית הכללות מופשטות וכלליות יותר ויותר, כמו מספרים מסוגים שונים.
תרבויות חקלאיות עתיקות, כמו תרבויות שומר ומצרים העתיקה, השתמשו במתמטיקה כבר לפני למעלה מ-5,000 שנים כדי לעקוב אחר עונות השנה, לתכנן מבני ענק ולערוך חישובי מס ומסחר.
במקביל התפתחה הפילוסופיה לחקר ביקורתי של מושגי יסוד בהכרה האנושית, כמו קיום, מציאות, היגיון, וסיבתיות.
הלוגיקה, שהתפתחה בעיקר ביוון העתיקה, היא שיטה מסודרת להיסק מתוך ידע קיים באמצעות אינדוקציה ודדוקציה.
עד העת החדשה לא הייתה הבחנה ברורה בין מדע לבין תחומים מטאפיזיים כמו מיתוס, דת, פילוסופיה, ופסאודו-מדע.
השיטה המדעית פותחה לבחינה מסודרת של השערות על ידי עימותן עם תוצאות ניסויים מדעיים ותצפיות, ולניסוח חוקי טבע ותאוריות מדעיות.
הצלחתה הגדולה הובילה למהפכה המדעית, העומדת בבסיס ההתקדמות הטכנולוגית והרפואית המואצת של האנושות במאות השנים האחרונות.
מדע האסטרונומיה חוקר את היקום, הפיזיקה והכימיה חומרים ואנרגיה, והגאולוגיה את מבנה ותולדות כדור הארץ.
מדעי החיים חוקרים את החיים, את מבנה הגוף והמוח ואת הרפואה.
במאות השנים האחרונות התפתחו גם מדעי הרוח, כמו היסטוריה, ארכאולוגיה, אנתרופולוגיה ולינגוויסטיקה, ומדעי החברה כמו פסיכולוגיה, סוציולוגיה, כלכלה ומדע המדינה.
סיפורים על מוצא האדם מהווים חלק חשוב במרבית דתות העולם, במיתוסים ובפולקלור של עמים שונים.
ביהדות ובנצרות, על פי הכתוב בספר בראשית, האל ברא את הגבר והאישה הראשונים בצלמו.
הוא יצר את האדם מאדמה ו"נפח באפיו נשמת חיים".
גם באסלאם ישנו תיאור דומה, שבו האדם נוצר מחימר ולאחר נתינת צורה לו נפח בו האל מנשמתו.
בריאת בני האדם הראשונים מאדמה, בוץ או חימר היא מוטיב נפוץ במיתולוגיות של עמים שונים.
האל הבורא במיתולוגיה המלגשית ראה את בתו מפסלת בובות קטנות מחימר, והן מצאו חן בעיניו כל כך שהוא נפח בהן רוח חיים.
במיתולוגיה העתיקה ביותר המוכרת כיום - המיתולוגיה השומרית - האל אנכי לש את בני האדם הראשונים מחימר בעת שהיה שיכור, ובכך מוסברות חולשותיו וצרותיו הרבות של המין האנושי.
לא תמיד הגבר הוא שנברא ראשון – בכמה גרסאות של המיתולוגיה המאורית האל טאנה לש קודם את האישה הראשונה מחימר אדום.
במיתולוגיות אחרות בני אדם נבראו מחומרים שונים, למשל הבוראים במיתולוגיה המלנזית ובמיתולוגיה הנורדית יצרו את בני האדם הראשונים מעצים, והבורא במיתולוגיה של סמואה יצר אותם מתולעים.
באפוס הבריאה הבבלי אנומה אליש, האלים שניצחו את האלה תיאמת יצרו את האדם מגופתו של בנה הענק.
במיתולוגיה של האפאצ'ים האל האקטקין ברא את בעלי-החיים מחימר, והם ביקשו ממנו לברוא יצור נוסף אשר יגן עליהם למקרה שהאל ינטוש את העולם.
האל ברא את האדם הראשון בצלמו מחומרים שאספו החיות השונות – הדם מאוכרה אדומה, העצמות מסלעים, העור מאלמוגים וכדומה, ונשף בו רוח חיים.
בסוג אחר של סיפורי בריאה, בני האדם הראשונים לא עוצבו בדקדקנות אלא צמחו מתוך יסוד ראשוני או אלוהי.
במיתולוגיה המצרית, האלים הילדים, שו אל האוויר ותפנות אלת הערפל והלחות הלכו לאיבוד בטיול.
אתום אביהם, האל הבורא, דאג להם ושלח את עינו רואת-הכול כדי לחפש אחריהם.
כששבו הביתה, התרגש אתום והחל לבכות משמחה.
דמעותיו טפטפו על האדמה והפכו לבני האדם הראשונים.
מיתולוגיות רבות מספרות על בריאת האדם במספר שלבים, שכן האלים הבוראים נוטים להתחרט ולהשמיד את ניסיונותיהם המוקדמים, תכופות באמצעות מבול או אסונות טבע דומים.
במיתולוגיה של האינקה, האל הבורא ויראקוצ'ה ברא תחילה עולם ללא שמש, ירח וכוכבים.
הוא גילף באבן יצורים ענקיים, אך החליט להרוס אותם כיוון שחשש מפניהם.
במקומם הוא יצר בני אדם, אך כעבור מספר שנים השמיד גם אותם כיוון ששכחו אותו.
אחרי החורבן הגדול, ניגש ויראקוצ'ה שוב למלאכה, והפעם, קודם ליצירת האדם, הוא ברא אור, שמש, ירח וכוכבים.
שוב גילף בני אדם מתוך הסלע, והפעם הוסיף גם בעלי חיים.
לאחר הבריאה, הצהיר ויראקוצ'ה בפני בני האדם שהוא האל הבורא שיש לעבדו לנצח, ונעלם אל תוך הים.
טבע האדם בתרבות, בספרות ובהגות
לאורך ההיסטוריה עסקו תרבויות אנושיות, יצירות אומנות וספרות, תאולוגים, אידאולוגים, פילוסופים ואנשי מדע בשאלות עמוקות בדבר טבע האדם, מקומו בעולם ומשמעות קיומו.
דתות ומיתולוגיות נוטות לתפיסה תאוצנטרית שבה תכלית האדם הוא לעבוד את האלוהות (יחידה או מרובה) שבראה אותו, ומנגד התפתחו תפיסות אנתרופוצנטריות המעמידות את האדם במרכז, ואף מציגות אותו כמי שעיצב את האל בדמותו.
תכופות מוצג האדם כנעלה על בעלי החיים, אך גם כנחות מהאל.
בקהלת נאמר כי "מותר האדם מן הבהמה אין", אך לפי ספר בראשית האדם נבדל מכל החיות בכך שנברא "בצלם אלוהים".
שאלת יכולתו של האדם לעלות לדרגת אל, למשל לזכות בחיי אלמוות, העסיקה אפוסים עתיקים כעלילות גילגמש.
מותר האדם ומשמעות קיומו נידונו באריכות בפילוסופיה ובספרות, ובעיקר לנוכח תגליות המדע המודרני כי האדם הוא מין של אורגניזם אשר התפתח ממיני אורגניזמים אחרים, על כוכב לכת שאין לו ייחוד ברור, במקום לא-מיוחד בתוך יקום עצום בגודלו ועתיק מאוד.
ייחודו של האדם ביקום הוא נושא הדיון הפילוסופי-קוסמולוגי בין העיקרון הקופרניקני ועקרון הממוצעות לבין העיקרון האנתרופי.
שאלתו המפורסמת של המלט: "להיות, או לא להיות" מבטאת את הדילמה האקזיסטנציאליסטית: מדוע על האדם לבחור בחיים ולא במוות?
שאלה נוספת החוזרת ביצירות ספרותיות ובדיונים פילוסופים ותאולוגיים היא באיזו מידה יש לאדם בחירה חופשית בעיצוב גורלו, או האם גורל זה מוכתב מראש על ידי האלוהות, על ידי כוחות היקום או על ידי טבעו של האדם.
ביצירות אפיות כמו האיליאדה והאודיסיאה, ובטרגדיות דוגמת אדיפוס המלך, אפילו גורלם של שליטים, גיבורים ואנשי מופת נקבע מראש, ולעיתים מוכרע על ידי פגם טרגי באופיים, אך ניתנת להם בחירה באופן שבו הם נושאים גורל זה.
בהינדואיזם, כמתואר למשל בבהגווד גיטא, נפוצה התפיסה שלכל אדם יועד גורל ומקום בחברה שאין לחרוג מהם, אך המקבלים את גורלם בתבונה יזכו לקארמה ולגורל טוב יותר בגלגול הבא.
הדרך ("דהרמה" או "דאו") להשתחרר ממחזור הגלגולים ולהגיע להארה היא נושא מרכזי בפילוסופיות מזרחיות.
שאלה נפוצה שלישית לגבי טבע האדם היא באיזו מידה הוא טוב מיסודו או רע מיסודו.
תכופות מוצג האדם כנעלה על בעלי החיים בהיותו בעל דעת ויכולת בחירה מוסרית להכריע בין טוב לרע.
יצירות ספרותיות רבות עוסקות בהתחבטות הגיבורים והכרעתם בדילמות מוסריות הרות גורל.
מקורו של הרוע על פי תפיסות נפוצות יכול להיות ביצר הרע, בחטא קדמון, בכוח על-טבעי משחית דוגמת אהרימן בזורואסטריות או השטן, סמאל ואשמדאי בדתות אברהמיות, או בכוחות טבע עוורים.
המדע חוקר את שאלת התורשה מול סביבה – באיזו מידה נקבע טבע האדם מלידה ובאיזו מידה הוא נלמד מהסביבה והחינוך, ונתון לבחירה ללא פנייה אל הטבע.
אדם-עטלף הוא דמות בדיונית המופיעה בחוברות הקומיקס באטמן ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Detective Comics #400 מיוני 1970 ונוצרה על ידי הכותב פרנק רובינס והמאייר ניל אדמס.
אדם-עטלף הוא האלטר אגו של רוברט קירקלנד "קירק" לאנגסטרום, מדען המתמחה בחקר עטלפים, מפתח נוסחה שמקנה לבני אדם את האפשרות להשתמש בחוש אקולוקציה כמו שיש אצל עטלפים.
הוא מנסה את הנוסחה על עצמו מכיוון שיש לו לקות שמיעה.
הנוסחה עובדת, אך גם גורמת לו לתופעת לוואי חמורה - היא הופכת אותו לאיש עטלף מפלצתי.
הנסיוב גוזל ממנו את האינטליגנציה שלו, ולכן הוא יוצא למסע זעם מטורף עד אשר באטמן מסוגל לנטרל את ההשפעה.
מאוחר יותר, לאנגסטרום לוקח את הנסיוב בשנית ומשתנה שוב.
הפעם הוא משכנע את אשתו פרנסין לקחת את הנסיוב, והיא משתנה בהתאם.
השניים מטילים את חיתתם על גות'אם סיטי עד אשר באטמן עוצר בעדם.
במקרים מסוימים, לאנגסטרום נוטל את הנסיוב ומצליח להשיג מידה מסוימת של אינטליגנציה שמאפשרת לו לחזור למוטב.
קירק לאנגסטרום הוא דמות ראשית ואדם-עטלף-ערפד בסרט "ליגת הצדק: אלים ומפלצות" .
הדמות שלו היא הכלאה של באטמן, מן-באט וערפד.
אדם-עטלף מופיע בפרק הראשון של באטמן סדרת האנימציה בדיבובו של מארק סינגר וקולות נוספים של פרנק ולקר.
דמותו של קירק לאנגסטרום מופיעה בשני פרקים נוספים בדמות אדם בלבד.
כאשר באחד הפרקים האלה אשתו פרנסין נוטלת את הזהות של "שי-באט" בטעות.
אדם-עטלף היה אמור להופיע כדמות נבל-על בסרט ההמשך ל"באטמן ורובין", שאמור היה להיקרא "Batman Triumphant", אך סרט זה לא הופק מעולם.
דמותו הייתה אמורה להיות מגולמת על ידי מארק לין-בייקר.
אדלן (בהונגרית: Edelény) היא עיר במחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן, צפון הונגריה.
באזור אדלן נמצאו כלים מהתקופה הפלאוליתית.
אדלן מוזכרת במקורות מהמאה ה-13. הכפר בורשוד שסופח אליה במאה ה-20 מוזכר במקורות מהמאה ה-12 כמקום מושבה של קהילה שהשתייכה לאציל מקומי, בעל טירה.
במהלך כיבוש הונגריה על ידי העות'מאנים ננטשה העיירה מספר פעמים.
בתחילת המאה ה-18 נבנה ארמון בסגנון בארוק שנשמר עד היום ומהווה אטרקציה חשובה למבקרי האזור.
במאה ה-19 עלתה חשיבותה של התעשייה בעיירה, ובשנת 1838 הוקם בה מפעל סוכר ונפתח בה מכרה פחם.
בשנת 1986 קיבלה אדלן מעמד של עיר.
בינואר 1941 נמנו באדלן 260 תושבים יהודים מתוך כ-3,000 תושבי העיירה, רובם אורתודוקסים.
בשנת 1942 גויסו גברים יהודים רבים מהעיירה לעבודות כפייה במסגרת הצבא ההונגרי ורובם נספו באוקראינה.
הצבא הגרמני כבש את הונגריה ב־19 במרץ 1944. במאי יצאה פקודה הונגרית להקים גטו בעיירה ובגטו רוכזו כ-500 יהודים.
ביוני גורשו לאושוויץ רוב יהודי העיירה.
טולקין, המתואר בספריו (שר הטבעות, הסילמריליון ואחרים), בני האדם מהווים גזע החי לצידם של גזעים דמויי-אדם בדיוניים רבים, כגון בני-לילית, גמדאים והוביטים.
בני-אדם אלה הם גזע בדיוני בעצמו.
בסילמריליון מתוארות בריאתם של בני האדם ותולדותיהם, השזורות בתולדות הארץ התיכונה, בבידול רב מהאדם האמיתי (באותו אופן שבו העלפים של טולקין שונים מאלפים של חג המולד).
אין מקום להנחה שיש קשר בין האדם בארץ התיכונה והאדם בכדור הארץ.
זאת לעומת הקשר שכן מתקיים בעלילות פנטזיה ומדע בדיוני רבות, כגון מסע בין כוכבים והארי פוטר, בהם האדם חי לצד גזעים בדיוניים, אך מוזכרים מקומות אמיתיים ואין שכתוב מקור האדם.
בהסתייגות, ניתן לשים לב לדמיון בין העולם האמיתי לארץ התיכונה בימי שגשוג ממלכות האדם ושקיעת ממלכות העלפים, העוזבים את הארץ התיכונה בספינותיהם מערבה.
בני האדם של טולקין מחולקים למספר עמים החיים באזורים נפרדים ומדברים שפות שונות.
מצד שני, עולמם אינו כה עשיר, כי שינויים במראהו של אדם עשויים לבלבל בינו לבין גזע אחר לחלוטין, כגון גמד.
(החלוקה בארבעת הגזעים הנ"ל אף מותירה רושם כי כל בני האדם של טולקין הם לבנים).
בבני האדם והעלפים יחד מכונים ילדי אילובטר.
מבין ילדי אילובטר, העלפים הם הגזע הראשון, ואילו האדם החל להלך בארץ מאוחר יותר.
סיפורים המתמקדים בעלפים ובמיאר, מודגשים חסרונות האדם כבן-תמותה חלש, פוחד, צר הבנה, צר אופקים וחמדן.
חולשתו של האדם לאוצרות אף מפילה אסון על הארץ התיכונה ברדיפה אחר הטבעת האחת.
לעומת זאת, לצד ההוביטים, בני אדם כדוגמת ארגורן מתוארים כלוחמים אמיצים וחזקים.
בעידן הראשון עזרו חלק בני האדם לנולדור במילחמתם במורגורת והאחרים לחמו לצידו.
בעידן השני בתקופת ממלכת נומנור מודגש הצד האפל בבני האדם כשרבים מתושבי הממלכה נופלים בשקריו של סאורון ועובדים את האופל מפחד המוות.
לבסוף, הם מגדילים לעשות ויוצאים בראש צבא לתקוף את אמאן.
אילובטר מתערב מטביע את נומנור ומוציא את אמאן מהעולם הגשמי.
הפליטים ששרדו מבין התושבים שליבם נותר נאמן לו הגיעו לארץ התיכונה והקימו שם את ממלכת גונדר וארנור.
סאורון ששרד שם בראש מטרותיו להשמידם.
ממלכת ארנור נשמה אך גונדור נותרה ואותה הכה נחרצות במהלך העידן השלישי ומלחמת הטבעת.
לאחר אירועי מלחמת הטבעת והפלתו של סאורון ערקו כמעט כל העלפים בחזרה לאמן והשליטה בארץ התיכונה הייתה בידי בני האדם.
מינס טירית הפכה לעיר הבירה של גונדור וארנור שוקמה.
הגמדאים תיקנו את השער של מינאס טירית והכינו שער חדש ממית'ריל.
אדליידה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (נולדה בשם אדליידה אמיליה לואיזה תרזה קרולינה, בגרמנית: Adelaide Louise Theresa Caroline Amelia von Sachsen-Meiningen; 13 באוגוסט 1792 - 2 בדצמבר 1849) המלכה הרעיה של הממלכה המאוחדת ושל הנובר, אשת ויליאם הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת.
העיר אדלייד, בירת דרום אוסטרליה, קרויה על שמה.
אדליידה נולדה ב-13 באוגוסט 1792 במיינינגן שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-מיינינגן, לגאורג הראשון, דוכס סקסוניה-מיינינגן, וללואיזה אלאונורה, נסיכת הוהנלוהה-לאנגנבורג, בתו של כריסטיאן אלברכט, נסיך הוהנלוהה-לאנגנבורג.
לאחר מותה של הנסיכה שרלוט מוויילס, מי שהייתה אמורה להיות מלכת אנגליה ברבות הימים, נאלץ דודה, אחי-אביה, ויליאם הנרי להינשא.
אף על פי שהייתה לו פילגש שילדה לו עשרה ילדים, ויליאם הנרי, כמי שהתעתד להפוך למלכה של הממלכה המאוחדת, היה זקוק לילדים חוקיים.
הוא בחר להנשא לאדליידה הצעירה ממנו ב-27 שנים.
הם נישאו ב-11 ביולי 1818 בארמון קיו שבלונדון.
בני הזוג נפגשו לראשונה רק שבוע קודם לכן, ב-4 ביולי במלון ברחוב בונד.
למרות ההתחלה הלא-רומנטית של הקשר ביניהם, הקשר בין בני הזוג שגשג: הם עברו להתגורר בהנובר, וויליאם שיפר את התנהגותו הפרועה: הוא הפסיק לשתות לשוכרה, מיתן את סגנון דיבורו ונימוסיו השתפרו.
למרות מספר הריונות, לאדלייד ולבעלה לא נולדו ילדים שהגיעו לבגרות.
לאחר מות גיסה, ג'ורג' הרביעי, מלך הממלכה המאוחדת הפך בעלה ויליאם למלך הממלכה המאוחדת.
אחד מצוויו הראשונים היה הקניית פארק בושי לאדלייד למשך כל ימי חייה.
היא ובעלה הוכתרו ב-8 בספטמבר 1831 במנזר וסטמינסטר.
המלכה אדלייד הייתה אהובה בקרב הציבור האנגלי, בגלל אדיקותה, צניעותה וטוב ליבה כמו גם מות ילדיה הטראגי.
היא התייחסה בחביבות לאחייניתה, הנסיכה ויקטוריה (מי שהפכה מאוחר יותר לוויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת).
אדלייד, שהגיעה מבית ליברלי מאוד (ממלכת אביה הייתה היחידה באותה תקופה שהתירה הדפסת ביקורת על השליט), לא הייתה מעורבת בפוליטיקה האנגלית ולא הביעה את דעתה במחלוקות של אותה תקופה.
עם זאת, ניתן לשער כי לדעתה הייתה השפעה בהסכמת בעלה לחוק הרפורמה של 1832. חוסר הסכמתה להביע תמיכה בצדדי הפוליטיקה הביאו לשמועות מרושעות על כך שהיא מנהלת רומן עם אישים שונים (דבר ללא כל ביסוס היסטורי).
ב-20 ביוני 1837, מת בעלה, ואדלייד הפכה למלכה האלמנה הראשונה אחרי למעלה ממאה שנים.
היא מתה שתים-עשרה שנים לאחר מכן, תחת שלטון אחייניתה - ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת, ב-2 בדצמבר 1849, ונקברה בכנסיית סט.
ויקטוריה אדלייד מרי לואיז, הנסיכה המלכותית נקראה אדלייד על שם דודת אמה.
אדלרדו רודריגס סאנצ'ס (בספרדית: Adelardo Rodríguez Sánchez; נולד ב-26 בספטמבר 1939) הידוע כאדלרדו, הוא כדורגלן עבר ספרדי, ששיחק בעמדת הקשר.
אדלרדו שיחק כמעט לכל אורך הקריירה באתלטיקו מדריד, איתה הופיע ב-511 הופעות בכל המסגרות (מתוכן 401 בליגה), במהלכן הבקיע 113 שערים (מתוכם 73 בליגה), והוא שני במספר ההופעות בקבוצה בכל הזמנים אחרי קוקה.
אדלרדו נולד בעיר בדחוס שנמצאת בקהילה האוטונומית אקסטרמדורה, שבספרד.
אדלרדו שיחק במספר קבוצות נוער מקומיות, עד שהגיע לקבוצת אקסטרמדורה בה התקדם עד לקבוצת הבוגרים של המועדון, ששיחקה בליגת המשנה.
לאחר שנה בקבוצה, הועבר אדלרדו לקבוצה מעיר הולדתו, בדחוס, ששיחקה גם היא בליגת המשנה.
בשנת 1957 חתם אדלרדו באתלטיקו מדריד לאחר שהרשים את מאמן הקבוצה דאז, פרדיננד דוצ'יק, בעת משחק ידידות בין המועדונים.
הופעת הבכורה של אדלרדו בליגה הבכירה בספרד התקיימה ב-13 בספטמבר אותה שנה, במחזור הראשון של עונת 1959/1960, במשחק נגד לאס פאלמס.
המשחק הסתיים בניצחון 0-3 לאתלטיקו, ואדלרדו כבש בדקה העשירית.
אדלרדו שיחק באתלטיקו במשך 17 עונות, ועד לאחרונה החזיק בשיא ההופעות של המועדון, עם 511 הופעות (401 בליגה) ועם 113 שערים (73 בליגה).
אדלרדו נחשב לאחד הקשרים הטובים בדורו.
עם אתלטיקו זכה אדלרדו ב-3 אליפויות ספרד ובחמישה גביעים, והיה שותף לזכייה בתואר הבינלאומי הראשון של המועדון, גביע אירופה למחזיקות גביע, בשנת 1962. בנוסף זכה גם בגביע הביניבשתי בשנת 1974.
בשנת 1976 פרש אדלרדו ממשחק פעיל.
ב-1 בספטמבר אותה שנה, נערך לכבודו משחק הוקרה באצטדיון ויסנטה קלדרון משחק הוקרה על תרומתו למועדון נגד נבחרת מקסיקו.
לאחר פרישתו מכדורגל מצועני, שיחק אדלרדו בקבוצת הכדורגל החובבנית דאז "אינטר סאלה" הספרדית, והביא אותה לזכייה בטורניר רשמי שאורגן על ידי פדרציית הכדורגל הספרדית המלכותית.
בנוסף, כיהן אדלרדו בתפקיד הנשיא בקבוצת הכדורגל מעיר הולדתו, בדחוס.
אדלרדו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ספרד ב-6 ביוני 1962, נגד במסגרת גביע העולם בצ'ילה.
משחק זה הסתיים בהפסד 2-1 לברזיל, כאשר אדלרדו כבש לזכות נבחרתו.
אדלרדו נכלל בסגל הנבחרת הספרדית ביורו 1964, שנערך בספרד אשר גם זכתה בטורניר.
אדלרדו לא זכה לדקות במהלך הטורניר.
כך גם קרה במונדיאל 1966, שנערך באנגליה.
פרט לשער שכבש בהופעת הבכורה שלו בנבחרת, כבש אדלרדו שער נוסף במשחק ידידות שנערך במדריד בחודש יוני 1963, נגד נבחרת סקוטלנד.
לאדלרדו 14 הופעות ו-2 שערים ב-8 שנים במדי הנבחרת הלאומית.
גביע אירופה למחזיקות גביע: 1961/1962
אדלימומאב (Adalimumab) היא תרופה אנטי-דלקתית (anti inflammatory) מסוג נוגדן המשמשת לטיפול במגוון מחלות דלקתיות: דלקת מפרקים שיגרונית, דלקת מפרקים אידיופטית נעורים, דלקת מפרקים פסוריאטית, דלקת חוליות מקשחת, קרוהן, קוליטיס כיבית, פסוריאזיס, הידרדניטיס סופורטיבה, ודלקת הענבייה.
הנוגדן מתחבר ל־Tumor Necrosis Factor (TNF) במחזור הדם ומונע את פעילותו ברקמות השונות.
הנוגדן באדלימומאב הוא נוגדן IgG אשר משוכפל מתאי אדם, בשונה משתי תרופות דומות: ב־Etanercept הנוגדן מיוצר מתאי עכבר וב-Infliximab הנוגדן הוא חיבור של נוגדן עכברי והומני.
שימוש בנוגדן הומני מוריד את הסיכון של נוטלי התרופה ליצור תגובה חיסונית נגד גוף זר.
מחלות עם רמות גבוהות של TNF שבהן נוגדנים אלו יכולים לעזור הם מחלת קרוהן, דלקת מפרקים שיגרונית, דלקת חוליות מקשחת.
על אף שהשימוש בנוגדן זה נועד להגן על האדם מפני שלל מחלות אלו, הטיפול בנוגדן אדלימומאב עלול להעלות את הסיכון לחלות במחלות זיהומיות.
ההשפעות ארוכות הטווח של הטיפול באדלימומאב נגד מחלת קרוהן ונגד דלקת מפרקים אינן ידועות במידה מספקת.
אדלימומאב אושרה על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי בשנת 2002. התרופה מיוצרת על ידי חברת אבווי ומשווקת בישראל תחת השם הומירה (Humira) בתוך מזרק שמולא מבעוד מועד וניתן בזריקה תת-עורית.
תרופה זו אינה יכולה להילקח על ידי בליעה שכן מערכת העיכול תפרק חלבון זה.
הומירה היא התרופה הראשונה מבחינת מכירות בארצות הברית, עם הכנסה של 18.6 מיליארד דולר בשנת 2022. לאדלימומאב גרסאות ביוסימילריות רבות, ובשנת 2024 קיבלה חברת טבע, בשיתוף עם חברת אלווטק אישור לשווק ביוסימילר תחת השם סימלנדי.
ה-Adalimumab פועל על הגוף בכך שהוא נקשר ל-TNF ומונעת את קשירתו לקולטן TNF.
בכך למעשה מונע הנוגדן את פעילותו של חלבון זה, TNF, אשר בהתאם למספר מאמרים ומחקרים הוא מהווה גורם מרכזי בהיווצרותם של מספר מחלות אוטואימוניות.
דוגמה לכך ניתן לראות במחלת פרקים כרונית, בה חדירת מקרופאג'ים ונויטרופילים למפרק הדלקתי וייצור של מספר מולקולות אשר בראשם נמצא ה-TNF, גורמים לתגובת שרשרת שבסופה יחדרו תאים מהמערכת לתוך המפרק ויגרמו לדלקת והרס המפרק.
התרופה מונעת את תגובת השרשרת הזו בראשיתה, ובכך למעשה מצמצמת נזקים וסימפטומים אשר נלווים למחלה.
שימוש בנוגדנים מסוג זה יש ביכולתו למזער את הסימפטומים הנלווים למחלה, אך לא למנוע את היווצרותה.
דלקת פרקים שיגרונית - מוריד את הסימפטומים והסימנים אשר נלווים למחלה אשר מבוגרים.
Psoriatic Arthritis - זו היא דלקת פרקים אשר נלווית אצל חולי פסוריאזיס.
דלקת חוליות מקשחת - מוריד את הסימנים והסימפטומים.
מחלת קרוהן - ניתן כטיפול מתמשך בהפרש של שבועיים ומעלה.
נועד על מנת להוריד התנפחות וכאבי מפרקים, ובנוסף להטיב עם סימפטומי המחלה.
Ulcerative colitis - אושר על ידי ה-FDA לטיפול בחולים קשים עד בינוניים מבוגרים.
ישנם מצבים רפואיים בהם השימוש ב-Adalimumab נאסר: חולה עם שחפת (יש לבדוק את החולה לפני מתן תרופה, על ידי בדיקת "מנטו"), חולה עם אי ספיקת לב, וכמו כן נשים בהיריון ונשים מניקות.
כמו כן, יש להשתמש עם יתר תשומת לב אצל חולים בעלי:
COPD - דלקת כרונית של דרכי הנשימה
אי ספיקת כבד וחולי צהבת.
היסטוריה של מחלת הסרטן או מחלה בהווה
תופעות אלו מתחלקות לתופעות שכיחות מאד (יותר מ-1 מתוך 10 מטופלים), שכיחות (1–10 מתוך 100 מטופלים) ולתופעות עם שכיחות פחות גבוהה (שיכולות להגיע גם להסתברות של 1 מ-1000 חולים).
תופעות שכיחות מאד כוללות כאב וגירוד באזור מתן הזריקה, כאבי ראש, זיהומים בדרכי הנשימה - כולל התקררות, נזלת, זיהום בסינוסים, דלקת ריאות, כאב בטן, בחילה, הקאה, פריחה וכאבי שרירים.
עדיין לא ניתנו הוראות חותכות בקשר לשימוש בתרופות אילו והיכולת שלהם להשפיע על היריון תקין.
התרופה יכולה להגביר את הסיכון למחלות זיהומיות לעובר בזמן ההיריון, לכן לא מומלץ להמשיך טיפול בזמן היריון.
כמו כן, אישה שנוטלת Adalimumab צריכה להימנע מלהיכנס להיריון במהלך הטיפול ואף עד 5 חודשים עד לאחר הזריקה האחרונה אשר ניתנה לה.
ישנה המלצה לא לתת חיסונים לתינוקות אשר נחשפו ברחם האם לתרופה זו כחמישה חודשים לפני הטיפול האחרון.
בנוסף על כך יש לשאר כי תרופה זו עוברת בעת הנקה לתינוק ועל כן יש צורך להימנע מטיפול אף בעת תקופת ההנקה.
אדם-קוף הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיע בחוברות הקומיקס הפנתר השחור ביקום מארוול קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בחוברת Avengers #62 ממרץ 1969, ונוצרה על ידי הכותב רוי תומאס והמאייר ג'ון בוסימה.
אדם-קוף הוא האלטר אגו של מ'באקו, יליד ואקאנדה ואחד מלוחמיה הגדולים, שני רק לפנתר השחור.
הוא זמם לגזול את מלכות ואקאנדה בעזרת הפולחן הלא חוקי של הגורילה הלבנה, ולהחזיר את ואקאנדה למצבה הפרימיטיבי.
מ'באקו זכה לכוחותיו העל אנושיים על ידי רחצה בדם גורילה לבנה ואכילת בשרה, ואימץ את כינוי אדם-קוף.
הוא נאבק עם הפנתר השחור, אשר הביס אותו ובקרב זה מ'באקו לכאורה נהרג.
מ'באקו נסע לאמריקה, שם הפנתר שהה יחד עם קבוצת האוונג'רס.
הוא הצטרף ללגיון הקטלני המקורי, אשר הורכב מגרים ריפר, הלייזר החי, פאוור מן ואמן החרבות.
הוא חבר הצוות הראשון שנפגש עם האוונג'רס, והובס על ידי קפטן אמריקה.
הוא לכד את חברתו של הפנתר, הזמרת מוניקה לין.
מ'באקו פיתה את הפנתר למלכודת, בה הפנתר הובס עם בובה מתפוצצת של מוניקה.
הלגיון קשרו את הפנתר ומוניקה לכיסאות, אך הפנתר בורח רק כדי להיות מובס על ידי גרים ריפר.
מ'באקו הובס ביחד עם שאר הלגיון כאשר ויז'ן שחרר את שאר חברי האוונג'רס הלכודים.
הוא הביס את הפנתר פעם נוספת והובס על ידי קפטן אמריקה.
הוא נראה מאוחר יותר עם הלגיון הקטלני החדש, כאשר חבריו לקבוצה הם גרים ריפר, בלאק טאלון, פאוור מן כגוליית, נקרה ואולטרון-12 ונאבק בטיגרה.
הוא נטש את גרים ריפר, מלווה בבלאק טאלון.
הוא הצטרף לגלגול השביעי של אדוני הרשע, והובס על ידי קבוצת ת'נדרבולטס.
במהלך אירוע "מלחמת אזרחים", מ'באקו נראה כחבר בקונגרס אפריקאי אשר נועד לתת תגובה לסערה בעקבות חוק רישום העל-אנושיים, אך הקונגרס התפרק.
הוא הוזמן לחתונתם של הפנתר וסטורם, שם השתכר וניסה לריב עם ספיידרמן.
הוא נראה בסוף החוברת Heroes for Hire #6 יחד עם גרים ריפר והחבלנית, ונהרג על ידי מורלון במהלך אירוע "שלטון אפל".
לפני מותו הוא שלח שליח לוואקאנדה על מנת להזהיר מפני הסכנה המתקרבת.
הוא נראה חי והצטרף לקבוצת נבלים להשכרה של האיש הסגול.
בגרסת אולטימייט מארוול מ'באקו הוא אחיו של הפנתר השחור.
מ'באקו הופיע ב"האוונג'רס: סדרת האנימציה", ודובב על ידי קווין מייקל ריצ'רדסון, ובמשחק הווידאו Marvel: Ultimate Alliance 2 דובב על ידי אמרסון פרנקלין.
את דמותו בסרטי הלייב אקשן "הפנתר השחור", "הנוקמים: מלחמת האינסוף", "הנוקמים: סוף המשחק" ו"הפנתר השחור: ואקאנדה לנצח" מגלם השחקן וינסטון דיוק.
אָדָם (מכונה בפרשנות המקרא: אדם הראשון) הוא דמות מקראית.
לפי סיפור בריאת העולם שבספר בראשית הוא היה האדם הראשון עלי אדמות, ואבי האנושות כולה.
פרק א' בספר בראשית מספר כי האדם נברא על ידי אלוהים ביום השישי לבריאת העולם, ביחד עם האישה:
פרק ב' מספר כי אלוהים יצר את אדם הראשון מהאדמה, עוד לפני הצמחים, החיות והאישה, והניח אותו בגן עדן כדי שיעבד את הגן וישמור עליו.
אדם היה בן זוגה של חוה, האישה הראשונה, שעל פי פרק ב' נוצרה מצלעו כדי לשמש כ"עזר כנגדו".
לאחר חטא עץ הדעת גורשו שניהם מגן עדן.
לפי פרק ה' בספר בראשית, אדם נפטר בגיל תשע מאות ושלושים שנה.
לפי הכרונולוגיה המקראית והמסורתית היה זה בשנת תתק"ל (2831 לפנה"ס).
במדרש שמו של אדם אפשר לראות את צורת לשון נופל על לשון: אדם-אדמה.
לדעת חוקרי מקרא זוהי אטימולוגיה עממית.
לסיפור בריאת אדם וחוה ישנן שתי גרסאות.
לפי המסופר בבראשית א', אדם וחוה נבראו ביום השישי בצלם אלוהים.
על-פי סיפור הבריאה השני, אלוהים ברא את האדם, הניחו בגן עדן.
תחילה אלוהים ברא את בעלי החיים והביאם אל האדם, אך הוא לא מצא בהן "עֵזֶר כְּנֶגְדּוֹ".
לכן יצר אלוהים את האישה מצלעו כדי להפיג את בדידותו: "לֹא-טוֹב הֱיוֹת הָאָדָם לְבַדּוֹ; אֶעֱשֶׂה-לּוֹ עֵזֶר כְּנֶגְדּוֹ" הכתוב במקרא אינו מציין מי מהברואים נברא ראשון, אדם או חוה.
בניגוד לסיפור בריאת האדם בבראשית א', בריאת האדם בבראשית ב' נמסרת באריכות, האדם נוצר מן העפר ואילו האישה נוצרת מצלעו.
כמה ממדרשי האגדה מפרשים את הכתוב "זָכָר וּנְקֵבָה, בָּרָא אֹתָם" כי האדם נברא דו-פרצופין.
במקור אחר נכתב: "אמר רבי ירמיה בן אלעזר, בשעה שברא הקב"ה את אדם הראשון אנדרוגינוס בראו, הדא הוא דכתיב 'זכר ונקבה בראם' ".
הגאון מווילנה רואה במצב הפיזי בסיפור הבריאה הראשון, של אדם וחוה בבראשית א', יחסים של ניכור.
החסידות קוראת למצב הבריאה השני בו נוצרה חוה מצלעו של אדם: 'פנים אל פנים'.
רבי מנחם נחום מצ'רנוביל, כתב כי: "בחינת זיווג פנים בפנים נקרא התכללות" ובכך רומז לאירוע הכלולות.
לפי המסופר ב מצווה אלוהים על אדם לא לאכול מפרי עץ הדעת וזאת לפני בריאת האישה.
הסיפור ב מספר כי הנחש פנה אל האישה.
האישה עונה לנחש בלשון רבים.
לאחר שחוה טועמת מהפרי היא נותנת לאדם לטעום.
המקרא אינו מספר על דו-שיח שהתקיים ביניהם.
אדם וחוה מגורשים מגן עדן כי אכלו מפרי עץ הדעת וכך קונים לעצמם דעת, כלומר את היכולת להבחין בין טוב לרע.
אדם וחוה מתנערים מאחריות כאשר ה' פונה אליהם בשל מעשה החטא.
לאחר החטא נענש אדם בידי אלוהים: "אֲרוּרָה הָאֲדָמָה בַּעֲבוּרֶךָ" דברים אלו מבוארים על ידי הכתוב בהמשך "בְּעִצָּבוֹן תֹּאכְלֶנָּה כֹּל יְמֵי חַיֶּיךָ.
מאמץ קשה זה של עבודת האדמה לא תמיד יניב פרי למאכל.
לאחר החטא והעונש ה' יוצר לאדם כתנות עור ולבסוף מגרשו מגן העדן בשל החשש שיאכל מעץ החיים ויחיה לעולם.
לאדם וחוה נולדו בתחילה שני בנים, קין והבל.
כשהיה אדם בן מאה ושלושים (בשנת ק"ל) נולד לו שת, וכן נולדו לו עוד בנים ובנות שלא הוזכרו בשמם.
שמות כאלו קיימים במקורות חיצוניים.
בתלמוד מובא שקין והבל נולדו כל אחד עם אחות תאומה, ודרשו כן מייתור המילים 'את' בפסוק: ', הבל ואחותו, קין ואחותו".
לפי בראשית רבה נולדה עם קין תאומה אחת ועם הבל שתי תאומות.
רבי יצחק אברבנאל מביא בשם "ספרי האומות" ששמה של תאומת קין היא קלמנה ושם תאומת הבל היא בלבירה:
בספר היובלים נזכרו שמותיהם של שתי בנות שנולדו לאדם ואשתו:
כמו נאמר שם כי קין התחתן עם אחותו 'עון': .
שם נוסף המופיע בספרים חיצוניים הוא 'הויה', חומקמה, או דבורה.
במדרשי חז"ל מופיעים מספר תיאורים של אדם הראשון, לפיהם היה עצום בגודלו ויפה תואר.
הוא נברא כגבר בן 20, מושלם במראהו, והתלמוד מונה אותו בין הדמויות היפות ביותר בהיסטוריה, דרגה אחת מתחת לאל עצמו.
אגדה תלמודית מספרת כי אפילו מלאכי השרת התבלבלו בין אדם הראשון לאלוהים, עד שהאל הפיל שינה על האדם כדי להדגיש את ההבדל ביניהם (אלוהים אינו זקוק לשינה).
במסכת חגיגה כתוב שגובהו של אדם הראשון היה עצום: כאשר עמד ראשו נגע בשמים, וכאשר שכב נגעו רגליו בכיפת השמים במזרח וראשו נגע בכיפת השמים במערב.
לאחר חטא עץ הדעת, האל הניח את ידו על ראשו של האדם והנמיך אותו.
כאשר נברא אנכידו, אחד מגיבורי המיתולוגיה המסופוטמית, הוא חי בחברת החיות.
הקדשה "שמחת" מפתה אותו לקיום יחסי מין, אכילת לחם ושתיית שיכר, ובכך משתנה הווייתו מאדם-חיה לאדם שחי בחברת בני אדם.
יש חוקרים המשווים בין המעבר של אנכידו מחיים בהרמוניה עם הטבע לחיים בחברה אנושית מתורבתת לגירוש האדם מגן העדן לאחר חטא עץ הדעת.
חלק ממזמורי ספר תהילים מיוחסים לאדם:
אדליידה מלוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג , הייתה אשתו של מיגל הראשון, מלך פורטוגל, ולאחר מותו חיתנה את בנותיה עם בתי האצולה הכי נכבדים באירופה.
אדליידה נולדה ב-3 באפריל 1831 בטירת לוונשטיין, קליינהויבאך, לקונסטנטין, נסיך הכתר של לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג ולאגנס, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, בתם של קרל לודוויג הראשון, נסיך הוהנלוהה-לנגנבורג ואמליה הנרייטה, רוזנת זולמס-בארוט.
בשנת 1835 מתה אמה, ובשנת 1838 מת אביה, ואדליידה ואחיה קרל גודלו על ידי הורי אביה קרל תומאס, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג וסופיה, רוזנת וינדיש-גרץ.
ב-24 בספטמבר 1851 התחתנה אדליידה עם האינפנטה מיגל מפורטוגל, אשר מלך בפורטוגל בין השנים 1828–1834, והודח על ידי אחייניתו מריה השנייה, מלכת פורטוגל.
בנוסף בשנת 1837 נשללה ממיגל אף זכות הירושה לכתר הספרדי, בעקבות סיועו של מיגל לאינפנטה קרלוס, רוזן מולינה במהלך המלחמה הקרליסטית הראשונה.
למיגל ואדליידה נולדו 7 ילדים, אולם מיגל מת במפתיע בשנת 1866 במהלך מסע ציד.
אדליידה שהייתה אישה שאפתנית מאוד, השיאה את שש בנותיה עם בתי האצולה הכי נכבדים באירופה.
בשנת 1895 פרשה אדליידה למנזר סנט-ססיל דה סולסמס שבצפון-מערב צרפת, וב-2 ביוני 1897 הפכה שם לנזירה.
מאוחר יותר עברה אדליידה לקאווס ומשם לרייד שעל האי וייט, שם מתה ב-16 בדצמבר 1909. במהלך חייה מלכו 6 מלכים בפורטוגל: מיגל הראשון, מלך פורטוגל, מריה השנייה, מלכת פורטוגל ובעלה פרננדו השני, מלך פורטוגל, פדרו החמישי, מלך פורטוגל, לואיש הראשון, מלך פורטוגל, קרלוש, מלך פורטוגל ומנואל השני, מלך פורטוגל.
ב-24 בספטמבר 1851 התחתנה אדליידה עם מיגל הראשון, מלך פורטוגל, ממנו נולדו לה 7 ילדים:
האינפנטה מריה דאס נוורס מפורטוגל (1852–1941), התחתנה עם אלפונסו קרלוס, דוכס סן חיימה
מריה תרזה, נסיכת פורטוגל (1855–1944), התחתנה עם קרל לודוויג, ארכידוכס אוסטריה
מריה ז'וזה, נסיכת פורטוגל (1857–1943), התחתנה עם קרל תאודור, דוכס בבוואריה
האינפנטה אדלגונדס, דוכסית גואימראס (1858–1946), התחתנה עם אנריקו, רוזן בארדי
מריה אנה, נסיכת פורטוגל (1861–1942), התחתנה עם וילהלם הרביעי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג
מריה אנטוניה, נסיכת פורטוגל (1862–1959), התחתנה עם רוברטו הראשון, דוכס פארמה
אדלר דיפלומט היא מכונית סלון מתוצרת יצרנית האופנועים והמכוניות הגרמנית אדלר ("Adler (cars and motorcycle)" ) אשר יוצרה בין השנים 1934–1940.
סך הכול, יוצרו 3,205 יחידות.
במלחמת העולם השנייה "אדלר דיפלומט" דגם קבריולה שירת בוורמאכט.
"Limousine" - סלון, 4 דלתות, 4 מושבים
"Pullman Limousine" - סלון, 4 דלתות, 6 מושבים, חלל פנימי מרווח יותר מדגם ה- "Limousine"
"Diplomat (3G)" (יוצר בין השנים 1934–1935 בתצורות: לימוזינה, קבריולה)
"Diplomat (3GS)" (יוצר בין השנים 1934–1935 בתצורת: פולמן-לימוזינה)
"Diplomat (3G (Ü))" (יוצר בין השנים 1935–1938 בתצורות: לימוזינה, קבריולה)
"Diplomat (3GS (Ü))" (יוצר בין השנים 1935–1938 בתצורת: פולמן-לימוזינה)
אֶדְלֶר הוא היה תואר אצולה הנמוך ביותר בין "תוארי אצולת השירות" במרחב הגרמני, האימפריה הרומית הקדושה ויורשותיה.
הוא נמצא מתחת לתואר ריטר.
תואר אדלר נמצא מעל אצולה ללא תארים שמורשים להוסיף רק von ("של", סיומת -י) לפני שם משפחה.
התואר הוענק בדרך כלל לפקידי ממשל וקצינים וכמו כן למקבלי הדרגה הנמוכה של עיטורי מסדר.
בימי הביניים, תחת השיטה הפיאודלית (באירופה ובמקומות אחרים), מי שהחזיקו בנחלה היו בדרך כלל בני האצולה, לכן תואר האצולה כלל את שם הנחלה עם קידומת "פון" (von) או "צו".
במאות ה-18, ה-19 ותחילת המאה ה-20 נוהג הענקת "תוארי אצולת הגלימה" הפך לנפוץ, ומתוך מסורת, על מנת להדמות לתוארי האצולה האחרים, גם תואר אדלר בא עם קידומת "פון" או "צו" לפני שם המשפחה, במקום שם הנחלה הפאודלית.
באימפריה הרומית הקדושה וביורשתיה: האימפריה האוסטרית (ואחר כך אימפריה אוסטרו-הונגרית) היו מספר יהודים שקיבלו תואר אצולה - אדלר, כאות הוקרה על תרומתם בכלכלה ובחברה.
היהודי הראשון שקיבל תואר אדלר היה ישראל הניג פון הניגסברג, שקיבל את התואר מידי קיסר האימפריה הרומית הקדושה ליאופולד השני ב-1789.
אָדֶלֵיד לאביל-גייארד הייתה ציירת מיניאטורות ודיוקן עצמי צרפתייה.
היא תמכה בכך שנשים יקבלו הזדמנויות שוות לגברים, ויוכלו להפוך לציירות גדולות.
לאביל-גייארד הייתה בין הנשים הראשונות שהפכו לחברות באקדמיה הצרפתית המלכותית.
מעט מאוד ידוע על הכשרתה של לאביל-גייארד בשל המדיניות שהייתה נהוגה במאה ה-18 שמנעה מאמנים (בעיקר גברים) להכשיר נשים כאמניות.
נשים נתפסו כבלתי מסוגלות לעבוד לצד גברים.
במהלך גיל ההתבגרות התמחתה לאביל-גייארד בלימודי ציור מיניאטורי אצל הצייר פרנסואה-אלי וינסנט.
בשנת 1767 התקבלה לאקדמיה דה סנט-לוק.
הציור שבזכותו התקבלה לאקדמיה נעלם, וגם תיעוד היצירה לא שרד.
בסיום לימודיה היא השתלמה אצל אומן הפסטל קוונטין דה לה טור.
תערוכה באקדמיה דה סנט-לוק: בשנת 1774 הציגה את עבודתה באקדמיה דה סנט-לוק.
עצם קיום תערוכה לאומנית-אישה היה כה יוצא דופן, עד שהאקדמיה המלכותית, בגיבוי מוסד המלוכה, הוציאה צו במארס 1776 אשר אילץ את האקדמיה לסגור את שעריה בשנת 1777. למרות זאת, לאביל-גייארד לא ויתרה על שאיפותיה להמשיך להתפתח כאמנית.
חברות באקדמיה המלכותית: לאחר שהאקדמיה דה סן-לוק סגרה את שעריה, החלה לאביל-גייארד ללמוד ציור כדי שתוכל להגיש בקשה לאקדמיה המלכותית שחייבה אותה להציג לפחות ציור אחד לצורך קבלתה.
לאביל-גייארד בחרה להציג כמה מעבודותיה ב־Salon de la Correspondance בשנת 1779. עבודותיה כללו את הדיוקן העצמי שלה בפורטרטים של פסטל ושמן שהתקבלו היטב על ידי המבקרים.
לאביל-גייארד התפרסמה במהירות כציירת שמן ופסטל, והיא קיבלה הכרה לאומית שהובילה בסופו של דבר לקבלתה לאקדמיה המלכותית לציירים ופסלים, ב-31 במאי 1783. שלוש נשים נוספות התקבלו כחברות אקדמיה באותו היום.
הכרת האקדמיה המלכותית פתחה דלתות עבור לאביל-גייארד, ובית המלוכה הפך להיות פטרון שלה.
ציירת משפחה המלוכה: פטרוניה המלכותיים של לאביל-גייארד כללו את דודתו של לואי ה-16 מצרפת, הנסיכה מארי אדלאידה ואחותה ויקטוריה לואיז, ואליזבת, אחות המלך.
היא הרוויחה פנסיה ממשלתית של 1,000 ליברות.
דיוקנה של אדלאיד שהושלם בשנת 1787, היה אחת מיצירותיה הגדולות והשאפתניות ביותר.
בהמשך הוזמנה בשנת 1788 על ידי אחיו של המלך, רוזן פרובאנס (לימים לואי ה-16 מלך צרפת).
בשנת 1795 היא השיגה מלגת מגורים בלובר ופנסיה של 2,000 ליברות.
היא הייתה האמנית הראשונה שאושר לה להקים סטודיו לעצמה ולתלמידיה בלובר.
כדי לפנות למגוון רחב של צופים, כולל גברים ונשים מהמעמד הגבוה, לאביל-גייארד שילבה בציוריה את האופנות האחרונות של תקופתה, דבר שאפשר לה להציג את יכולתה האמנותית.
היא התמחתה בתיאור הפרטים הקטנים כמו הצגת קפלים מפוארים ושכבות חצאיות מורכבות שהיו באופנה באותה תקופה.
עם זאת, שלבה בציוריה לעיתים קרובות קריצה ביקורתית, כמו ציור נשים הפונות ישירות אל הצופה או בעלות מחשוף נמוך, מנהג שהיה נדיר בהצגת נשים באמנות במאה ה-18.
עדויות נוספות לתעוזתה של לאביל-גייארד ניתן לראות בדיוקנאותיה העצמיים אשר משאירים אותה חשופה מעט יותר מהרגיל, אך ברמז עדין כדי שלא לעורר טענות להתנהגות מופקרת מצד האומנית.
הדבר ניכר בציור הדיוקן העצמי שלה עם שני תלמידים.
בניגוד לכמה ציורים אחרים של אמניות במאה ה-18, לאביל-גייארד בחרה לתאר את עצמה באופן פעיל ולא פסיבי ובמנוחה.
לאביל-גייארד גם דחפה נגד מגבלות אחרות, כמו אלה שהגבילו את מספר הנשים שיכולות להשתתף באקדמיה המלכותית.
על ידי תיאור של שתי סטודנטיות בפורטרט עצמי עם שני תלמידים, לאביל-גייארד מציעה שיש לאפשר ליותר נשים להתקבל לאקדמיה המלכותית.
במובן זה, לאביל-גייארד העזה לחבל במוניטין של עצמה באופן מחושב, מבלי לפגוע בכבוד המקצועי שהשיגה בעולם האמנות.
לאביל-גייארד השפיעה רבות על האמניות הצעירות שלמדו אצלה.
במכתב שכתבה אם שבתה למדה ציור אצל אקדמאית-אישה (אשר נראה שמתייחס ללאביל-גייארד) היא כתבה כי המורה התעקשה לשמור על הסטנדרטים הגבוהים ביותר של צניעות בסטודיו שלה.
המחויבות שלה לתלמידות ניכרה לאורך כל שנות חברותה באקדמיה המלכותית.
בישיבה שהתקיימה ב־23 בספטמבר 1790, הציעה לאביל-גייארד להכניס נשים לאקדמיה במספר בלתי מוגבל ולאפשר להן לכהן בוועד המנהל של המוסד.
במהלך המהפכה הצרפתית של 1789 נשארה לאביל-גייארד בצרפת, למרות שהקשרים המלכותיים שיצרה לאורך הקריירה שלה הפכו אותה לחשודה פוליטית.
בשנת 1793 צוותה להשמיד כמה מיצירותיה, כולל עבודה בלתי גמורה לרוזן פרובאנס.
הגליית מועצת פרובאנס משמעותה שלאביל-גייארד, לא רק איבדה את פטרונה המלכותי האחרון, אלא שהיא גם לא קיבלה דבר מהסכום שהובטח לה (30,000 ליברות).
בהמשך, גם אחות המלך ברחה מצרפת בפברואר 1791 מבלי ששילמה עבור כמה דיוקנאות שהזמינה.
דיוקנאות הפסטל של מארי אדלאייד, ויקטואר-לואיז ואליזבת נשארו ברשות לאביל-גייארד עד שמתה ממחלה ב־24 באפריל 1803.
לאביל-גייארד נולדה בפריז והייתה הצעירה מבין שמונה ילדים.
אביה, קלוד-אדמה לאביל, היה בעל עסק קטן.
בשנת 1769 התחתנה עם הליברטיסט ניקולא-פרנסואה גייארד ולבסוף התגרשה ממנו.
בשנת 1799 התחתנה עם הצייר פרנסואה-אנדרה וינסנט.
אחותה הגדולה פליסי הייתה נשואה לצייר אנטואן-ז'אן גרו.
אלופה אולימפית (אמסטרדם 1928) ושיאנית עולם במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי.
למברט נולדה וגדלה באנקון (אזור תעלת פנמה), פנמה.
החלה לשחות בתעלת פנמה ליד מקום מגוריה.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1923 זכתה למברט במדליית זהב במשחה ל-100 יארד חופשי.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1925 היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-300 יארד מעורב אישי.
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1926 היא זכתה בשתי מדליות זהב, במשחה ל-220 יארד גב ופעם שנייה ברציפות במשחה ל-300 יארד מעורב אישי ובאליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1927 היא זכתה פעם שנייה ברציפות במדליית זהב במשחה ל-220 יארד גב.
במבחנים האמריקאיים לאולימפיאדת אמסטרדם (1928) סיימה למברט במקום שלישי במשחה ל-100 מטר גב, אך במשחקים עצמם היא השתתפה רק
במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי ביחד עם אלינור גרטי, מרתה נורליוס ואלבינה אוסיפוביץ וזכתה במדליית זהב בשיא עולם חדש של 4:47.6 דקות, לפני בריטניה (5:02.8 דקות) ודרום אפריקה (5:13.4 דקות).
שיא זה החזיק מעמד 4 שנים ונשבר על ידי ארצות הברית באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932).
לאחר המשחקים האולימפיים זכתה למברט בתוארי אליפות ארצות הברית במשחים בסגנון חופשי, גב ומעורב אישי.
אדליידה מהסן (בפולנית: Adelajda heska; בגרמנית: Adelheid von Hessen - אדלהייד פון הסן 1324 - אחרי 26 במאי 1371) הייתה נסיכה גרמנייה, שהייתה בשנים 1341–1368 מלכה-רעיה שנייה בפולין בעקבות נישואיה למלך פולין קז'ימייז' הגדול.
היא הייתה צאצאית לבני רגינר ולענף הסן של בית ברבנט, בתם של הרוזן היינריך מהסן ושל אליזבת מתורינגיה, שהייתה בתו של המרקיז פרידריך הראשון ממייסן מבית וטין.
נישואיה בפוזנן ב-29 בספטמבר 1341 למלך קז'ימייז' נערכו לפי הסכם בין המלך קז'יימיז' לבית לוקסמבורג.
יש מניחים שהמלך הצ'כי קארל מלוקסמבורג רצה להיות בטוח שמלך פולין לא יפול תחת השפעתו של חם יותר חזק שעלול לאיים על האינטרסים של בוהמיה.
נישואים אלה היו השניים עבור המלך הפולני, אחרי מות אשתו הראשונה, אלדונה מליטא.
לאדליידה ולקז'יימיז' לא היו ילדים.
נישואיה לקז'ימייז' לא היו מאושרים, ובן זוגה המלכותי העדיף לגור בנפרד ממנה זמן קצר אחרי החתונה.
אדליידה מהסן נולדה בשנת 1323 ושמה אדליידה ניתן לה לזכר סבתה מצד האב, אדלהייד מראוונסבורג, שהייתה בתו של אוטו השלישי, רוזן ראוונסבורג.
ב-29 בספטמבר 1341, בגיל 17 התחתנה אדליידה בעיר פוזנן עם קז'ימייז' השלישי, מלך פולין, המבוגר ממנה ב-14 שנים, בהתאם להסכם בין המלך הפולני לבית לוקסמבורג.
היא הוכתרה כמלכת פולין בקתדרלת פוזנן.
אלו היו נישואיו השניים של קז'ימייז', אחרי מות אשתו הראשונה, אלדונה מליטא.
הנדוניה של אדליידה הייתה קטנה: אלפיים גרושים פראגיים שלבסוף לא שולמו כלל.
קז'ימייז' הביא לה לעומת זאת את חבל סנדומייז' ותכשיטים וחפצי ערך נוספים.
לקז'ימייז' לא נולדו צאצאים ממין זכר.
היו לו עד אז שתי בנות מנישואיו לאלדונה מליטא, אליזבת מפולין (1361-1326) וקוניגונדה.
הנישואים בין קז'ימייז לאדליידה לא היו מאושרים, כשהמלך העדיף לגור בנפרד מאשתו זמן קצר אחרי החתונה.
הוא בגד בה עם נשים אחרות.
הגלה אותה בארמון מרוחק בז'רנובייץ, על נהר פיליצה, ולא ביקר אצלה, ככל הנראה בטענה שחמיו לא שילם לו את הנדוניה המובטחת.
הכרוניקן יאן דלוגוש סיפר על כך: "על אף היותה נהנית מאספקה הולמת ונדיבה של כל צרכיה, היא סלדה מהשפלתה הכואבת שנמשכה כמעט חמש עשרה שנה, והתקשתה לסבול את היחס המזלזל כלפיה, בעוד שזונות התארחו במיטתה הטהורה.
היא ביקשה מאביה, הלנדגרף היינריך השני - שעדיין היה בחיים - לגאול אותה מהבושה וההשפלה ולהחזירה הביתה, שמא תמשיך להיות עדה לחיי הפאר של הזונות בחצר.
היה ידוע שחרף הנזיפות והעצות של הבישופים ויועציו, לא ויתר בעלה, המלך הפולני קז'ימייז', על חיי ההוללות ואף שקע בהם עוד יותר".
מיחסים למלכה את הקמת הכנסייה הפרוכית של ז'רנובייץ.
בספטמבר 1356 נפרד ממנה קז'ימייז' סופית ונשא לאשה, באופן בלתי חוקי, את פילגשו כריסטינה רוקיצ'אנה.
היא הייתה אלמנתו של הסוחר האמיד מיקלוש רוקיצ'אני, וחיה עד אז בפראג.
למרות המרחק, היא עקבה אחרי התנהלות ענייניה בבית הדין של קרקוב.
היותו של קז'ימייז' ביגמיסט ורודף שמלות גרם לערעור יחסי המלך עם הכנסייה.
קז'ימייז' המשיך בזוגיות עם כריסטינה על אף תלונות אדליידה בפני האפיפיור אינוקנטיוס השישי.
לשווא קרא האפיפיור לשלום בית בין בני הזוג המלכותי.
גם בישוף קרקוב, יאן בודזאנטה, שלא הסכים עם המלך, קם להגן על המלכה.
בשנת 1363 או 1364 שוב הכריז קז'ימייז' את עצמו כגרוש וב-1365 התחתן עם יאדוויגה ז'גאנסקה.
עם זאת לאור המשפט הקאנוני הייתה אדליידה עדיין אשתו החוקית של המלך.
מנישואיו עם אדליידה לא נולדו ילדים והנישואים בוטלו רשמית ב-1368. ידוויגה מז'אגאן, ילדה לקז'ימייז' עוד שלוש בנות.
מכיוון שאדליידה וכנראה גם כריסטינה עדיין היו בחיים, נישואי המלך לידוויגה נחשבו גם הם כ"ביגמיה".
הלגיטימיות של שלוש הבנות האחרונות של המלך הפכה לשנויה במחלוקת.
קז'ימייז' דאג להכרת חוקיות שתיים מבנותיו - אנה, לימים רוזנת צליה וקוניגונדה, שזכו לברכתו של האפיפיור אורבנוס החמישי ב־5 בדצמבר 1369. את חוקיותה של הבת הצעירה, ידוויגה, הכיר האפיפיור גרגוריוס האחד עשר ב-1 באוקטובר 1371.
אדליידה בילתה את שאר חייה במולדתה הסן.
אחרי מותו של קז'ימייז' בנובמבר 1370 עוד נאבקה על זכויות הירושה, ופנתה בסוגיה זו אל האפיפיור גרגוריוס השנים עשר.
ב-26 במאי 1371 האיץ האפיפיור במלך לודוויק להחזיר לה את נכסיה.
היא נפטרה בהסן באותה שנה, בגיל 47.
המלכה אדליידה היא אחת הגיבורות הראשיות בעונה השנייה של סדרת הדרמה ההיסטורית הפולנית ""Korona Królów"
(כתר המלכים), שבה היא מגולמת על ידי השחקנית אלכסנדרה פשסלאב.
אדלתריום (שם מדעי: Adalatherium; מילולית: "חיה מטורפת") הוא סוג נכחד של יונק קדום שהתקיים במשך הקרטיקון העליון במדגסקר של המאסטריכט, לפני 70 עד 66 מיליון שנה מזמננו, עד שנכחד עם הכחדת הקרטיקון.
יונק זה היה שייך לקבוצה הקדומה תרימורפה והוא התגלה בממצאי מאובנים בתצורות מיוארנו שבצפון-מערב מדגסקר, בה התגלה שלד כמעט שלם של פרט חצי-בוגר.
הוא תואר למדע ב-2020 בידי החוקר David W.
הסוג הכיל מין בודד - Adalatherium hui.
במראהו היה זה יונק מוזר ומגושם מעט, דומה לרפנומאמוס או לוינטנה והייתה לו גולגולת גדולה באורך 8.4 ס"מ ומשקלו מוערך ב-1.775 עד 5.218 ק"ג בקירוב.
ייתכן שדמה מעט לגירית באורח חייו ואולי היה אוכל כל מתחפר.
השלד שתואר ממנו היה השלם ביותר מכל היונקים של חצי הכדור הדרומי של המזוזואיקון.
אדלינה קליין (נולדה בשנת 1951) היא משוררת ישראלית.
אדלינה קליין נולדה במחוז קלוז' שבטרנסילבניה, רומניה.
עלתה ארצה ב-1958 וגדלה בנהריה ובירושלים.
למדה באוניברסיטה העברית בירושלים תקשורת ודוברות ועבדה במשרד החינוך.
ייסדה וערכה בשנים 1992–1995 את כתב העת לשירה "מדרגות".
בנוסף היא מבקרת, מנחה ומארגנת ערבי ספרות לסופרים ומשוררים בירושלים.
שימשה יו"ר הסניף הירושלמי של "אגודת שוחרי הספרות הארצית" וכן הייתה חברה בקרן רון אדלר באוניברסיטת חיפה ובארגוני ספרות שונים.
פרס מטעם המועצה הישראלית לתרבות ולאומנות ואגודת הסופרים על פעילותה בבימת "על חוֹד העֵט" ועל הנְחיית סדנאות שירה ופרוזה ב"בית ש"י עגנון" בירושלים, 1984
שירה "הַטֶבַע שָׁב אֶל עֶצְמוֹ" זכה במקום הראשון באולימפיאדת התרבות העולמית שנערכה ביוון מטעם משרד התרבות ועיריית אתונה, 1999
תעודת הוקרה ובתואר "משוררת המילניום" מטעם האקדמיה הבינלאומית למשוררים וארגון הספרות העולמי, 2000
תעודת הצטיינות excellence in world poetry award מטעם האקדמיה הבינלאומית למשוררים, 2002
הבעות: שירים (ירושלים: הוצאת המחברת, תש"ם)
בחלוף: שירים (תל אביב: בית היצירה, תשמ"ה 1985)
ארגזים (תל אביב: בית היצירה, תשמ"ח 1987)
ענני שקדיות: שירים (ירושלים: אדלינה קליין, תשנ"ד 1994)
עצי האקץ: שירים (ירושלים: אדלינה קליין, תשס"ג 2003)
ריקוד הצרצר: שירים (תל אביב: עקד, תש"ע 2009)
שמש חומות: שירים – Sun on the Walls: Poems (ירושלים: ספרי בצרון: ראובן מס, תש"ע 2009)
אדלפי (מיוונית ἀδελφοί, כלומר "אחים") הוא רובע בסיטי של וסטמינסטר בלונדון.
לעיתים נדירות בשפה הרווחת, אדלפי מקובצת עם אלדוויץ' כמחוז סטרנד הגדול (רחוב ראשי של לונדון בין שני האזורים) אשר במשך עשורים רבים היווה מחוז בחירה פרלמנטרי ומחוז רישום אזרחי.
הרובע נקרא על שם בנייני אדלפי, גוש של 24 בתים טוריים נאו-קלאסיים מאוחדים שתפסו את השטח בין הסטרנד לתמזה בקהילה של סנט מרטין אין דה פילדס.
הם כללו גם בניין מטה של "החברה למען עידוד אומנויות, ייצור ומסחר" (הידועה כיום בשם החברה המלכותית לאמנויות).
חורבות בית דורהאם, שהיו במקום, נהרסו לצורך בנייתן.
רוברט אדם הושפע מביקורו הנרחב בארמון דיוקלטיאנוס בספליט, קרואטיה (לשעבר דלמטיה), והוא יישם חלק מהשפעה זו בעיצוב בנייני אדלפי הנאו-קלאסיים.
רבים מבנייני אדלפי נהרסו בתחילת שנות ה-30 והוחלפו באדלפי החדש, בניין אר דקו מונומנטלי.
הבניינים שנותרו מאדלפי הישנה כוללים את מרפסת אדלפי 11 (שבעבר אוכלסה על ידי המומחים הנומיסמטיים AH Baldwin & Sons Ltd) ועל ידי מטה החברה המלכותית לאמנויות (שהתרחב לשניים מהבתים לשעבר).
לוועדת הקולוניזציה של דרום אוסטרליה (1834–1843) היו משרדים בטרסת אדלפי 6 בשנת 1840. רולנד היל היה מזכיר הגוף הזה, ובתקופה זו הוא הגה את תוכנית הדואר בפני שלו.
בית הספר לכלכלה של לונדון קיים את השיעורים הראשונים שלו באוקטובר 1895, בחדרים ברחוב ג'ון 9, אדלפי, לפני שעבר למיקום קבוע יותר בטרסת אדלפי מספר 10. בהיותו באדלפי, החוקרים והסטודנטים של בית הספר לכלכה היו פעילים בשכונה ובקהילה הסובבות.
דייוויד קופרפילד, שנוצר על ידי צ'ארלס דיקנס, גר ברחוב בקינגהאם באדלפי.
הבלש הבדיוני גדעון פל, שנוצר על ידי ג'ון דיקסון קאר, התגורר בטרסת אדלפי 1.
בניין אדלפי משנות ה-30 שימש עבור כמה סצנות בפרק של "פוארו של אגתה כריסטי" של ITV בפרק "Theft of the Royal Ruby", ובפרק "The Plymouth Express".