tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-16 ביוני 1940 התפטר רנו, והנשיא אלבר לברן מינה את המרשל אנרי פיליפ פטן לראש ממשלת צרפת.
פטן היה מראשי התבוסתנים, ואכן, בתוך ימים מספר, חתמו הצרפתים על הסכם כניעה לגרמניה, הסכם אשר חילק את צרפת לאזור כבוש ולאזור בלתי כבוש, בו ישבה ממשלת פטן, אשר כונתה על שם מקום מושבה "צרפת של וישי".
ב-10 ביולי 1940 הכריזה האספה הלאומית בצרפת על קיצה של הרפובליקה הצרפתית השלישית, ועל פטן, שהיה אז בן 84 שנים, כראש המדינה, שחדלה להיקרא "הרפובליקה הצרפתית" והחלה להיקרא "המדינה הצרפתית" (État Français).
(השם המקובל בצרפת הוא "משטר וישי" "Régime de Vichy" או פשוט "וישי").
פטן הסתפק במתן צווים שהשעו את החוקה הקיימת, פיזרו את הפרלמנט, והעבירו אליו את כל הסמכויות.
במקביל פעל מחוץ לגבולות צרפת שארל דה גול, אשר העמיד עצמו בראש כוחות שנקראו "צרפת החופשית" וראה בו ובכוחות שעמדו לפקודתו את הממשלה החוקית והלגיטימית היחידה לצרפת.
עם שחרורה של צרפת מן הכיבוש הנאצי, ב-1944 חזר דה גול לצרפת כגיבור לאומי, ונכנס עטור ניצחון לפריז.
בספטמבר 1944 מונה דה גול לנשיא הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית.
דה גול הכריז כי משטר וישי היה בלתי לגיטימי, וכי הממשלה הזמנית בראשותו היא המשך של הרפובליקה הצרפתית השלישית.
עם זאת, היה ברור כי יש צורך בשינוי חוקתי עמוק, עקב המאורעות שקרעו ופילגו את העם הצרפתי.
משאל עם הוביל לכינון מועצה מכוננת בסוף שנת 1945, אך דה גול התנגד לטיוטת החוקה של הרפובליקה הרביעית שהחלה להתגבש, וסבר כי זו נותנת כוח רב מדי לפרלמנט וליריבויות מפלגתיות.
דה גול התפטר ב-20 בינואר 1946. התנגדותו של דה גול לחוקה המוצעת נכשלה, כאשר מפלגות השמאל תמכו בנשיאות חלשה, לאור לקח ה"מרשליזם" (פולחן האישיות של הנשיא פטן) בצרפת של וישי.
משאל עם באוקטובר 1946 אישר טיוטה של החוקה, וכך באה לסיומה באופן רשמי הרפובליקה הצרפתית השלישית, והרפובליקה הצרפתית הרביעית באה בעקבותיה.
אדולף טייר, 1871–1873 (טייר היה לנשיא לפני קבלת החוקה של 1875, כך שמצבו התחוקתי היה שונה מזה של אלו שבאו לאחריו).
הרפובליקה השנייה הוא כינויה של תקופה שלטונית בצרפת אשר נמשכה בין 24 בפברואר 1848 ל-2 בדצמבר 1852. התקופה מכונה "הרפובליקה השנייה", כאשר תקופת המהפכה הצרפתית היא "הרפובליקה הראשונה", על אף שתקופה זו מחולקת לרוב לתקופה "האספה הלאומית", "דירקטורט", וה"קונסולט".
רקע היסטורי – "המונרכיה של יולי" ונפילתה
מהפכת יולי 1830 העלתה לשלטון בצרפת את המלך לואי פיליפ, אשר תקופת מלכותו כונתה "המונרכיה של יולי".
שנת 1848 הביאה עמה מהפכות בכל יבשת אירופה.
צרפת, אשר תמיד הובילה בשינויים חוקתיים, לא השתהתה מאחורי הגל אשר איים להכרית את המונרכיות הוותיקות מפלרמו ועד וינה.
כאשר פנה המשמר הלאומי כנגד המלך, הודיע המלך ב-24 בפברואר על ויתור על כיסאו לטובת נכדו ויורשו בן התשע.
לואי פיליפ נמלט מן הבירה בשם בדוי, בחששו מגורל דומה לזה של לואי השישה עשר.
את השלטון תפסה קבוצה של פרלמנטרים רפובליקנים מתונים, אשר הכריזו על הקמת רפובליקה, "הרפובליקה הצרפתית השנייה", שבראשה יעמוד כנשיא דיפון דה ל'אור.
היה זה סופה של "המונרכיה של יולי".
ממשלה זמנית זו, כללה פרט לנשיא דה ל'אור, גם את המשורר אלפונס דה למרטין כשר החוץ (למרטין הוא שהכריז על הרפובליקה, והיה בתחילה הכוח המניע מאחורי האירועים), ואת הרדיקל הדמוקרטי, אלכסנדר אוגוסט לדרי-רולן, כשר פנים.
אך ממשלה זו נתקלה עד מהרה בממשלה יריבה שהקימו הסוציאליסטים הרפובליקנים בבניין העירייה של פריז.
ממשלה זו כללה אישים כלואי בלאן, ופועל מן ההמון בשם "אלבר" שנבחר כמחווה לפועלים.
משא ומתן הוביל ליצירת ממשלה מאוחדת, אשר האלמנט המוביל בה היה הרפובליקנים המתונים.
עדיין נותרו בעינם חילוקי הדעות – הרפובליקנים הקיצוניים, מניפי הדגל האדום, אשר ראו כי חילופי המשטר בשישים השנים האחרונות לא הביאו לידי שיפור במצבו של האזרח הפשוט, דרשו רפורמות מקיפות, שעיקרן סיום זכויות היתר של בעלי הרכוש, בעוד המתונים, אשר הניפו את הטריקולור, רצו לשמור את המוסדות החברתיים הקיימים.
ההחלטה המשמעותית הראשונה של הממשלה החדשה הייתה ההצהרה מן ה-24 בפברואר כי תתקיים פניה אל העם להכריז על רפובליקה, וכי החלטה זו תתקבל על ידי הצבעה בבחירה כללית, שתיערך ב-23 באפריל.
בינתיים עסקה הממשלה הזמנית בשיפורים וברפורמות, כאשר משקלם של הסוציאליסטים בממשלה היה מעל ומעבר להשפעתם מחוץ לגבולות פריז.
הממשלה הכריזה על "הזכות לעבוד" והקימה "סדנאות לאומיות" ששימשו כמעין לשכות עבודה.
"פרלמנט תעשייתי" הוקם בארמון לוקסמבורג בהנהגת לואי בלאן, ועסק בהכנת תוכניות לארגון מחדש של העבודה, ולבסוף, הוכרז כי הקריטריון הכספי לצירוף למשמר הלאומי מבוטל, ונשק ניתן לפועלים.
הסוציאליסטים יצרו באופן זה מדינה בתוך מדינה, שלה ממשלה משלה, ארגונים משלה, וצבא משלה.
בחירת האספה הלאומית, ומרידת יוני
האספה המכוננת החדשה הייתה מורכבת מגורמים מתונים, וממלוכנים, תומכיו של לואי פיליפ.
רצונם של הסוציאליסטים להשליט את עקרונותיהם באמצעות תמיכה עממית נופץ.
אך הם לא התכוונו לוותר ללא מאבק.
למרות הדומיננטיות של מפלגת ה"טריקולור" בממשלה הזמנית שהוקמה, עדיין היה הזרם ה"אדום" חזק מאוד בקרב ההמון הפריזאי.
העימות היה בלתי נמנע, וב-15 במאי פרץ המון מזוין בהנהגת הסוציאליסטים בלאנקי, רספיי ובארבס, אל אולם האספה.
הכח הסוציאליסטי הובס על ידי הגדודים של המשמר הלאומי הבורגני.
בלאנקי ובארבס, וכן הפועל אלבר הושלכו אל הכלא, ולואי בלאן נמלט על נפשו, אך האווירה נותרה טעונה.
הממשלה החדשה עמדה בפני משבר נוסף שיצרו "הסדנאות הלאומיות".
אלו הבטיחו לפועלים שכר יומי של פרנק אחד, אם לא ימצאו עבודה.
שכר זה נראה אטרקטיבי, עד כדי כך שפועלים מכל רחבי צרפת עזבו את מקום עבודתם ונהרו אל "הסדנאות הלאומיות" על מנת לחיות חיי בטלה ולקבל פרנק אחד ליום.
כך נוצר מעמד של אנשים בלתי מרוצים באופן תמידי אשר גדש את הגדודים שנהרו אל הדגל האדום, ונוצר עומס פיננסי על המדינה, שלא היה יכל להמשך למשך זמן רב מבלי שהדבר יוביל לפשיטת רגל.
ב-21 ביוני הכריזה הממשלה כי העובדים בסדנאות הלאומיות צריכים להתפזר בתוך שלושה ימים, וכי אלו מהם הכשירים לעבודה יגויסו לצבא.
הכרזה זו גרמה להתמרדות מיידית.
בין ה-24 ביוני וה-26 ביוני פרצה לחימה בין החלק התעשייתי, המזרחי, של פריז, בו התבצרו העובדים, ובין החלק המערבי, בו שלט הגנרל לואי אז'ן קאויניאק אשר הכריז על עצמו כדיקטטור.
קאויניאק השמיד את המתנגדים באש תותחים שכוונה אל המתרסים, ולאחר מכן, מששככו הקרבות הגיע גל של הוצאות להורג והגליות.
המפלגה הסוציאליסטית רוסקה, אך גררה בעקבותיה את הרפובליקה.
הרפובליקה איבדה את הפופולריות שלה בקרב האיכרים, כאשר הכריזה על מס של 45 סנטימים, שייגבה מהם על מנת למלא את קופת המדינה הריקה.
הבורגנים נחרדו מן הכוח שהופנה כלפי הפועלים, ומהקיפאון שנוצר במשק הצרפתי.
מאזן הכוחות בחברה הצרפתית, אשר התערער עקב הענקת זכות הבחירה לכל, היה זקוק ליד חזקה שתייצב אותו.
ב-4 בנובמבר 1848, אושרה החוקה החדשה, אשר הייתה בפירוש תוצר של ידיים בלתי מנוסות.
החוקה הכריזה על רפובליקה דמוקרטית, בחירה ישירה וכללית, והפרדת הרשויות.
מועצה מחוקקת אחת בת 750 חברים תיבחר לתקופה של שלוש שנים, והיא תצביע על החוקים שיוכנו עבורה על ידי מועצת מדינה שתיבחר לתקופה של שש שנים.
הרשות המבצעת תהיה בראשות נשיא שייבחר לתקופה של ארבע שנים בבחירות כלליות וישירות, אך לא יוכל להעמיד עצמו לבחירה נוספת, הוא יבחר בשריו, ויהיה אחראי כלפי המועצה המחוקקת.
הוחלט כי שינויים בחוקה יוכנסו רק כאשר יזכו ברוב של שלושה רבעים מן הקולות בשלוש הצבעות בגוף שיוקם במיוחד לצורך זה, דבר שהפך את השינוי לבלתי אפשרי כמעט.
בבחירות לנשיאות התמודד המועמד הסוציאליסטי לנדרו-רולן, המועמד הרפובליקני קויניאק, ונציג המפלגה הקיסרית החדשה, לואי-נפוליאון, אשר שב מגלות ונבחר לאספה בבחירות שהתקיימו באפריל.
נפוליון קיבל את תמיכת המונרכיסטים, שהונהגו על ידי אדולף טייר, והצליח לעורר את אהדת העם כמעט בכח שמו בלבד.
בבחירות שהתקיימו ב-10 בדצמבר קיבל נפוליון מעל לחמישה מיליון קולות, בעוד שקויניאק קיבל כמיליון וארבע מאות אלף קולות.
בדצמבר 1851 ראה לואי נפוליאון את ההזדמנות שלו.
ב-2 בדצמבר הוא פיזר את ממשלתו, הכריז על החזרתה של זכות הבחירה הכללית, אסר את מנהיגי כל המפלגות, וכינס אספה חדשה אשר (בניגוד לחוקה) האריכה את כהונתו כנשיא לעשר שנים.
הצעד הבא, שאכן ננקט עד מהרה, היה ההכרזה על לואי נפוליאון כ"קיסר נפוליאון השלישי".
היה זה סופה של הרפובליקה השנייה, ותחילת תקופת הקיסרות השנייה.
הרפובליקה החמישית מבוססת על משטר חצי נשיאותי ריכוזי וחזק, ונראה שהצליחה להוביל את צרפת משנים של אי יציבות וממשלות מתחלפות, שאפיינו את הרפובליקה הצרפתית השלישית והרביעית אל משטר יציב ודמוקרטי, התואם, כפי שנראה, את התנאים בצרפת המודרנית.
רקע היסטורי – התמוטטות הרפובליקה הרביעית
מיום ייסודה (1946) סבלה הרפובליקה הרביעית הצרפתית מאי יציבות פוליטית.
הכישלון הצבאי ב"הודו–סין הצרפתית" (כיום וייטנאם, לאוס וקמבודיה), ואי היכולת לפתור את המשבר המחמיר באלג'יריה רק תרמו לאי יציבות זו.
ב-13 במאי 1958 תקפו מתיישבים צרפתים באלג'יריה את בניין הממשל בעיר אלג'יר במחאה כנגד מה שראו כחולשת הממשלה הצרפתית אל מול דרישות הרוב הערבי באלג'יריה לעצמאות.
"ועדה לביטחון הציבור" הוקמה בראשותו של הגנרל ז'אק מאסו, מתומכי הגנרל שארל דה גול.
גנרל ראול סלן, מפקד הצבא באלג'יריה הכריז ברדיו כי: "הצבא לקח אחריות באופן זמני לגורלה של אלג'יריה הצרפתית".
דה גול עצמו היה אז בפרישה מרצון מן החיים הפוליטיים, בכפרו "קולומביי של שתי הכנסיות".
על אף פרישתו היה נוכח מאוד בפוליטיקה הצרפתית, והעם כולו חיכה למוצא פיו.
תחת לחצו של מאסו, הכריז סלן "יחי דה גול" מהמרפסת בבניין הממשל הכללי באלג'יר ב-15 במאי.
דה גול השיב יומיים מאוחר יותר כי הוא מוכן "לקבל את שלטון הרפובליקה" (assumer les pouvoirs de la République).
רבים ראו זאת כתמיכה בצבא המתמרד באלג'יריה.
המשבר העמיק כאשר כבשו צנחנים צרפתים מאלג'יריה את האי קורסיקה, ומנהיגיהם שקלו נחיתה בפריז.
מנהיגים פוליטיים מכל הצדדים הסכימו לתמוך בהחזרתו של דה גול לעמדת כוח, מלבד פרנסואה מיטראן (לימים נשיא צרפת), והמפלגה הקומוניסטית הצרפתית שגינתה את דה גול כסוכן של הפיכה פשיסטית.
ב-29 במאי פנה הנשיא הצרפתי רנה קוטי אל "המהולל שבצרפתים" כי יקבל על עצמו להיות הנשיא האחרון של המועצה (ראש הממשלה) של הרפובליקה הרביעית.
דה גול נותר נחוש בכוונתו לשנות את החוקה, אותה האשים בחולשתה הפוליטית של צרפת.
הוא התנה את שובו בכך, שיינתנו לו כוחות חוקיים לצוות צווים לשעת חירום למשך שישה חודשים, ובמהלך תקופה זו תנוסח חוקה חדשה ותובא בפני העם הצרפתי.
ב-1 ביוני 1958 קיבל דה גול את מבוקשו.
הוא מונה לראש הממשלה וניתנו לו סמכויות נרחבות למשך שישה חודשים על ידי מועצת העם.
ב-28 בספטמבר 1958, משאל עם העניק רוב של 79.2% לחוקה החדשה, וכך נוצרה הרפובליקה הצרפתית החמישית.
למושבות (אלג'יריה נחשבה מבחינה חוקית לחלק מצרפת ולא למושבה) ניתנה בחירה: לקבל עצמאות מיידית או להיות כפופים להוראות החוקה החדשה.
פרט לגינאה הצרפתית בחרו כל המושבות בחוקה, וכך הייתה גינאה למושבה הראשונה, שקיבלה את עצמאותה מצרפת.
המחיר, ששילמו על כך תושבי גינאה היה הפסקתו לאלתר של כל הסיוע הצרפתי.
שנות הביסוס של הרפובליקה החמישית
בבחירות, שהתקיימו בנובמבר 1958 זכו דה גול ותומכיו ברוב נוח, ובדצמבר נבחר דה גול לנשיא ברוב של 78%.
הוא הושבע לנשיא בינואר 1959.
דה גול האמין כי ניתן לפתור באמצעים צבאיים את המשבר באלג'יריה, אך לא ניתן יהיה להגן על אמצעים אלו במישור הבינלאומי, דבר שיסכן את עצמאותה של צרפת.
עמדה זו גרמה לכעס גדול בקרב המתיישבים הצרפתים באלג'יריה, ותומכיהם בצרפת גופא, ודה גול נאלץ לדכא שתי מרידות באלג'יריה בקרב המתיישבים ובקרב אנשי הצבא.
כן אויים דה גול על ידי הארגון הטרוריסטי של המתיישבים באלג'יריה - ה-OAS.
במרץ 1962 דה גול הכריז על הפסקת אש באלג'יריה ומשאל עם הוביל להכרזה על עצמאות אלג'יריה ב-3 ביולי.
הרפובליקה החמישית לאחר דה גול
בשנת 1968 לאחר כעשר שנים בשלטון התעייפה החברה הצרפתית מן הגישה הריכוזית של דה גול.
בעוד שצרפת ממשיכה להוקיר את ההיסטוריה העשירה שלה ואת עצמאותה, קושרים המנהיגים הצרפתים את עתידה של צרפת לקידומו והתפתחותו של האיחוד האירופי.
הנשיא ז'אק שיראק נכנס לתפקידו ב-17 במאי 1995 לאחר מערכת בחירות, שהתמקדה בצורך להילחם באבטלה.
במהרה הוסבה תשומת הלב לצעדי הקיצוץ וההתייעלות, שהיה על צרפת לנקוט על מנת לעמוד בתנאים הנוקשים לאיחוד הכלכלי האירופי, אשר הותנו באמנת מאסטריכט.
במישור מדיניות החוץ נקט שיראק בקו תקיף ועצמאי, ועל אף שצרפת נטלה חלק פעיל בפעולות נאט"ו בבלקן בשנות התשעים, התנגד שיראק למלחמת עיראק ולמדיניותו של נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו.
הנשיא ניקולא סרקוזי שנכנס לתפקידו ב-16 במאי 2007, נטה יותר לימין הפוליטי ורואה עצמו כנאו גוליסט.
בתקופתו של סרקוזי הופשרו היחסים, שהיו קרירים קודם לכן, בין צרפת לארצות הברית וכן השתפרו היחסים בין צרפת למדינת ישראל.
במישור הפנימי נטה סרקוזי לכלכלת שוק בנוסח אמריקאי, דבר שספג ביקורת בקרב תומכי מדיניות הרווחה הצרפתית.
במאי 2012 לאחר קדנציה אחת בלבד, הפסיד סרקוזי בבחירות למועמד המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית פרנסואה הולנד.
מאז 2017, נשיא צרפת הוא עמנואל מקרון ומפלגת השלטון היא הרפובליקה בתנועה!.
נשיאי צרפת בתקופת הרפובליקה החמישית
עמנואל מקרון (מרכז ליברלי) (2017–מכהן)
הרפובליקה הצרפתית הרביעית היא כינוי לתקופה בהיסטוריה של צרפת בין השנים 1946 ל-1958 בהן נשלטה צרפת על פי חוקה שכונתה "חוקת הרפובליקה הרביעית", שהתקבלה ב-13 באוקטובר 1946. במובנים רבים הייתה רפובליקה זו המשך לרפובליקה השלישית שהתמוטטה בתבוסה צבאית במהלך מלחמת העולם השנייה, וסבלה מאותן בעיות.
תקופת הרפובליקה הרביעית אופיינה בצמיחה כלכלית, ובניין הכלכלה והתעשייה הלאומית בצרפת לאחר ההרס של תקופת המלחמה.
צרפת נטלה חלק בתהליכי האיחוד של יבשת אירופה, ששינו במהלך המחצית השנייה של המאה ה-20 את פני היבשת.
עם זאת, נותר המשטר בלתי יציב מבחינה פוליטית, על אף ניסיונות לחזק את הרשות המבצעת כחלק מלקחי התמוטטות הרפובליקה השלישית.
אך חוסר היציבות נותר, ואף החמיר בשל משברי מדיניות החוץ ותהליכי הדה-קולוניזציה, ששיאם השלילי במעורבות צרפת במלחמת העצמאות האלג'יראית.
בתקופה של עשר שנים החליפה הרפובליקה 20 ממשלות, ואף ממשלה לא הצליחה ליישם את עיקרי מדיניותה, ולהכריע הכרעות חשובות וארוכת טווח בנושאים עקרוניים.
כתוצאה מכך התמוטטה הרפובליקה בתהליך שהוביל בתחילה לעלייתו לשלטון של הגנרל שארל דה גול ב-1958, באופן שנתפס על ידי רבים כבלתי חוקתי, ולאחריו לאימוץ חוקת הרפובליקה הצרפתית החמישית ב-1959.
לאחר שחרור צרפת במלחמת העולם השנייה, והתמוטטות משטר צרפת של וישי הוקמה הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית.
במצב בו רוב הממסד הפוליטי הוכתם בשיתוף פעולה עם האויב במסגרת שלטון וישי, הפכו הגוליזם והקומוניזם לשני הכוחות הפוליטיים הפופולריים בצרפת.
שארל דה גול עמד בראש הממשלה הזמנית בין 1944 ל-1946, ובשלב זה נבחנו הצעות לחוקה חדשה שתועמד למשאל עם.
החוקה התקבלה ברוב קטן במשאל עם שנערך ב-13 באוקטובר 1946. האספה הלאומית החדשה, שנבחרה ב-10 בנובמבר 1946, הביאה להמשך שליטת ברית שלוש המפלגות - הקתולים, הקומוניסטים והסוציאליסטים, שביחד זכו לרוב מוחלט, ודחקו אל הצד גורמים רדיקלים ושמרנים.
כישלון הניסיון הפרלמנטרי ברפובליקה הרביעית
כוונת מנסחי החוקה הייתה ליצור מערכת חוקתית רציונלית, שבה השרים יהיו אחראים כלפי גוף מחוקק, האספה הלאומית, אך ננקטו אמצעים לחיזוק כוחו של נשיא האספה שעמד בראש הקבינט.
המטרה הייתה ליצור מעין פשרה בין המשטר הנשיאותי והמשטר הפרלמנטרי.
על פי החוקה נשיא המועצה היה ראש הרשות המבצעת.
נשיא צרפת שנבחר על ידי הפרלמנט ו"מועצת הרפובליקה" שימש בתפקיד סמלי, ואישר את כהונת נשיא המועצה לאחר שזה נבחר בפרלמנט.
נשיא המועצה היה היחיד שבכוחו לקרוא להצעת אמון לממשלה בפרלמנט, ואם רוב מוחלט של חברי הפרלמנט הצביע אי אמון, הייתה הממשלה מתפזרת.
עם זאת, אמצעים אלו לרציונליזציה של ההליך הפוליטי לא פעלו.
ובמשך כל שנות קיומה סבלה הרפובליקה הרביעית מאי יציבות שלטונית, וממשלות התחלפו מדי מספר חודשים.
התפרקות "ברית שלוש המפלגות" ב-1947, כאשר הקומוניסטים עזבו את הקואליציה, האופוזיציה הגוליסטית, ושיטת הייצוג היחסי לא אפשרו יציבות מיניסטריאלית.
הקמת הקואליציה הייתה לרוב מעשה טלאים של מפלגות שפעלו מאינטרסים אד הוק, ברשת של שאיפות אישיות ופוליטיות מנוגדות.
לאחר פרישת הקומוניסטים מן הממשלה עלה רעיון "הכוח השלישי", של ממשלות המתבססות על גורמים פוליטיים בספקטרום שאינו כולל את הקומוניסטים משמאל ואת הגוליסטים מימין.
רעיון זה הביא למעשה לשלטון סיעות הקתולים בתמיכת המפלגות הרדיקליות הקטנות, כאשר הסוציאליסטים משחקים תפקיד משני, ממשלות שאף הן נטו להתפרק כעבור זמן קצר.
מ-1952 עד 1954 משלו ממשלות ימין מובהקות, שדיכאו את ארגוני העובדים ואת הקומוניסטים ובמאבק הבין גושי נקטו בעמדות פרו אמריקאיות מובהקות.
ניסיון שונה הייתה ממשלתו של פייר מנדס פראנס שנתמכה גם על ידי הסוציאליסטים והקומוניסטים ושלטה בין יוני 1954 לפברואר 1955. לאחר נפילת ממשלה זו, ותקופה קצרה של שלטון ממשלת המרכז של אדגר פור עלו לשלטון ממשלות שמאל, שמשלו בין 1956 ל-1958.
יצירת קהילת הפחם והפלדה האירופית הוצעה לראשונה על ידי שר החוץ הצרפתי רובר שומאן והכלכלן ז'אן מונה ב-9 במאי 1950 כדרך למנוע מלחמה עתידית בין צרפת לגרמניה.
בהתפתחות זו הייתה לממשלות הרפובליקה הרביעית תפקיד חשוב.
דה-קולוניזציה וסופה של הרפובליקה הרביעית
מלחמת העצמאות האלג'יראית החלה לאחר כישלונה של צרפת במלחמת הודו-סין הראשונה.
בתחילה נקטו ממשלות הרפובליקה הרביעית בצעדים תקיפים נגד המורדים באלג'יריה, והצליחו להכיל את המרידה, אך בסופו של דבר הביא המרד לפילוג בעם, ובעוד שהכוחות הצרפתים הצליחו בצעדים הצבאיים לדכא את המרד, העלה חלק גדול מן הציבור שאלות מוסריות ואחרות באשר לצעדים שננקטו, ולאפשרות להחזיק לטווח הארוך במושבות בניגוד לרצונן.
במאי 1958 הציע ראש הממשלה הנבחר פייר פלימלן, איש המפלגה הקתולית, לשאת ולתת עם הלאומנים האלג'ירים.
אנשי הימין בצבא הצרפתי בראשות הגנרל ז'אק מאסו תפסו את השלטון בעיר אלג'יר ואיימו להתקיף את פריז אם לא יועמד הגנרל דה גול בראשות הרפובליקה.
יחסי הרפובליקה הרביעית עם ישראל
יחסי הרפובליקה הרביעית עם ישראל היו יחסים של בעלות ברית אסטרטגיות.
הרפובליקה הרביעית קיימה עם ישראל יחסים ביטחוניים הדוקים, והיה ביניהם שיתוף פעולה אסטרטגי שהגיע לשיאו במלחמת סואץ.
עד לשנת 1954 חיפשה ישראל את ידידותה של צרפת, כאשר ארצות הברית סירבה למכור לה נשק, ופניה לבריטניה הייתה בלתי אפשרית בשל משקעי העבר.
מעורבותה של צרפת במלחמת העצמאות האלג'ירית הובילה אותה לעימות עם העולם הערבי, שהפך להיות חריף יותר עם עלייתו לשלטון של גמאל עבד אל נאצר.
בתקופה זו נראה היה איחוד אינטרסים בין ישראל שחששה מן הנאצריזם, ובין צרפת.
על אף התנגדות משרד החוץ הצרפתי, יצרו בכירים במשרד ההגנה קשרים טובים עם ישראל, ועסקאות הנשק הראשונות מומשו בתחילת שנת 1954.
אמצעי הלחימה הצרפתיים אפשרו לישראל ליזום מהלכים לקראת מלחמת מנע נגד מצרים לפני שזו תשיג עליונות צבאית.
ב-26 ביולי 1956 הלאים נשיא מצרים נאצר את תעלת סואץ באורח חד צדדי.
צרפת ובריטניה תכננו, בשיתוף פעולה עם ישראל, ליטול חזרה את השליטה בתעלה ולהדיח את נאצר מן השלטון.
בסוף חודש אוקטובר התרחשה מלחמת סיני שהסתיימה בנסיגה של צרפת, בריטניה וישראל מאזור סיני בעקבות לחץ שהפעילו ברית המועצות וארצות הברית.
הכישלון בהשגת יעדי המלחמה החמיר את הקרירות והחשדנות שהפגינו הבריטים כלפי ישראל והוביל לפירוקה של הברית המשולשת שרק נוצרה.
בניגוד לכך, יחסי ישראל וצרפת יצאו מחוזקים משיתוף הפעולה במלחמה.
בשנת 1957 הסכימו כל ממשלות צרפת לספק לישראל נשק מכל הסוגים באופן סדיר, מתוך שיקולים שהם לא רק פוליטיים, צבאיים וכלכליים, אלא מתוך רצון לקיים יחסים מיוחדים עם ישראל שנובעים מאהדה ומידידות של ההנהגה בצרפת כלפי ישראל.
במסגרת הברית הבלתי כתובה שנוצרה בין צרפת לבין ישראל, נחתם באוקטובר 1957 בפריז הסכם רשמי על רכישת כור גרעיני מצרפת.
תחת ההסכם, צרפת מכרה לישראל מידע טכנולוגי ושלחה פועלים שיסייעו בהקמת כור גרעיני בדימונה.
בנייתו של הכור הגרעיני נמשכה חמש שנים והסתיימה בשנת 1963.
תקופת הרפובליקה הפולנית השנייה היא תקופה בהיסטוריה של פולין, בין שתי מלחמות העולם (1918–1939).
משנת 1795 ועד למלחמת העולם הראשונה, הייתה פולין מחולקת בין שלוש מעצמות, פרוסיה (ויורשתה הקיסרות הגרמנית), האימפריה הרוסית והאימפריה האוסטרו-הונגרית.
ישויות מדיניות אוטונומיות למחצה, כגון "פולין הקונגרסאית", יציר מלאכותי של קונגרס וינה בשנת 1815, שנועד לכסות על שליטה רוסית ורוסיפיקציה של פולין, או "הרפובליקה של קרקוב", לא סיפקו את שאיפות העצמאות של העם הפולני.
שלוש התקוממויות גדולות, ב-1830 כנגד הרוסים, ב-1846 כנגד האוסטרים בקרקוב, וב-1863 כנגד הרוסים, הסתיימו במפח נפש ובשפיכות דמים רבה.
אך העם הפולני לא ויתר על שאיפותיו, ובמחתרת המשיכו השאיפות הפולניות לעצמאות לרחוש ולשגשג.
הייתה זו מלחמת העולם הראשונה אשר הביאה למפנה בגורלה של פולין.
שני הצדדים הניצים, אשר חילקו ביניהם את פולין, שאפו לרכוש את ליבו של העם הפולני על מנת לסייע במלחמתם.
עם פרוץ המלחמה הבטיח הצאר ניקולאי השני אוטונומיה נרחבת לעם הפולני.
שטחה של פולין היה לשדה קרב בין הרוסים לבין הגרמנים והאוסטרים, כאשר הרוסים פלשו לגליציה שהוחזקה בידי אוסטריה-הונגריה, ואילו הגרמנים, מצידם, פלשו לשטחי פולין שהוחזקו על ידי הרוסים.
בצד האוסטרו-הונגרים לחמו לגיונות "קלעים" פולנים, בהנהגתם של יוזף פילסודסקי וולדיסלב שיקורסקי.
לאחר כיבושו של חלק נרחב מפולין על ידי הגרמנים (ורשה נפלה לידי גרמניה ב-22 באוגוסט 1915), הכריזו הגרמנים, ב-5 בנובמבר 1916 על הקמת "מועצת מדינה פולנית" במסגרת ממלכת פולין אם כי היו עמומים באשר לסמכויותיה.
ניסיון זה לרכוש את לבם של הפולנים לצד מעצמות המרכז במלחמה נכשל, והלאומנים הפולנים המשיכו לדרוש את עצמאותם.
"הלגיונות" פורקו בשנת 1917 ופילסודסקי נשלח למאסר.
בינואר 1918 פרסם נשיא ארצות הברית וודרו וילסון את "נאום 14 הנקודות".
הנקודות נועדו להוות קווי בסיס למדיניות אירופית שלאחר המלחמה, ובסעיף 13 לנקודות דובר בפירוש על "מדינה פולנית עצמאית, עם גישה חופשית ובטוחה לים".
בחוזה ברסט-ליטובסק שבין ברית המועצות ובין גרמניה שהביא לסיום את המלחמה במזרח בשנת 1918, דובר על הבטחת עצמאות לפולין בחסות גרמניה.
המשטר הבולשביקי ברוסיה הכיר בפירוש ב"זכות העמים להגדרה עצמית".
עם כניעתה של גרמניה בנובמבר 1918 נשלטו חלקים שונים מפולין בידי גורמים מקומיים שונים.
ב-7 באוקטובר 1918 הודיעה "מועצת העוצרים" על פירוק "מועצת המדינה" שהייתה הכלי באמצעותו שלטה גרמניה בפולין, ועל כוונה להשיב לפולין את עצמאותה.
רוב המפלגות הפוליטיות (פרט לאנשי השמאל הקיצוני) תמכו בצעד זה, וב-23 באוקטובר מינתה המועצה ממשלה בראשות יוזף סווייז'ינסקי, אשר החלה בגיוס ל"צבא פולין".
ב-6 בנובמבר 1918 בלובלין הכריזו הקומוניסטים על הקמת רפובליקה, ובאותו היום הכריזו סוציאליסטים בראשות איגנצי דשינסקי על הקמתה של רפובליקה נוספת.
מיד בסמוך לאירועים אלו הגיע לוורשה יוזף פילסודסקי, אשר זה עתה שוחרר מן הכלא הגרמני.
ב-11 בנובמבר הצליח פילסודסקי לאחד את כל הפלגים, ולהתמנות למפקד עליון על הצבא הפולני.
ב-14 בנובמבר פיזרה מועצת העוצרים את עצמה, והעבירה את סמכויותיה לפילסודסקי שהיה ל"ראש המדינה" (Naczelnik Państwa).
גורמים שונים ברחבי המדינה, כגון "ועדות החיסול" שהוקמו בגליציה על מנת לחסל את שרידי השלטון האוסטרי, וועדה מקומית בצ'שין הודיעו על נאמנותם לשליט החדש.
פילסודסקי מינה לראש הממשלה את אחד מחבריו בתקופת חברותו במפלגה הסוציאליסטית הפולנית ידז'יי מורצ'בסקי.
כך קמה "הרפובליקה הפולנית השנייה".
הבעיה הראשונה שעמדה בפני המדינה החדשה הייתה בעיית קביעת הגבולות.
על המדינה החדשה להיות בעלת הומוגניות אתנית פולנית מחד, אך בעלת כושר חיות ועמידה בתחום הכלכלי מאידך, כן היה על הגבולות להיות מוכרים מבחינה בינלאומית.
כל אחד ואחד מאלמנטים אלו הוכיח את עצמו כבעייתי באשר לחבלי הארץ שאמורים היו להיות מצורפים לפולין, מעבר ללב ההיסטורי של "פולין הקונגרסאית".
נושאים אלו נדונו במסגרת 'חבר הלאומים' שהוקם אחרי המלחמה לטובת פתרון בעיות כמו זו, ונציג פולין בארגון היה ההיסטוריון הפולני-יהודי שמעון אשכנזי, שלמרות שאחז בעמדות מתבוללות, ראה בעניין זכויות המיעוט היהודי בפולין עניין חשוב.
אחרי שנתיים, בלחץ אנטישמי, סיים אשכנזי את תפקידו.
במקומו נתמנה המוזיקאי איגנאצי פדרבסקי.
הנשיא וילסון כלל בנקודה ה-13 שלו התייחסות ל"פולין עצמאית בעלת מוצא אל הים" הדרך הראשונה הייתה ויתור טריטוריאלי ניכר מצידה של גרמניה, ויצירת מעין "מסדרון" שיחבר את פולין אל שפך הוויסלה אל הים הבלטי באזור דנציג (הנקראת היום גדנסק), וינתק את חבלי פרוסיה המזרחית מגרמניה.
הדרך השנייה הייתה ויתור גרמני על כל פרוסיה המזרחית בלי יצירת מסדרון - הפתרון האחרון התקבל אחרי מלחמת העולם השנייה.
ההסדר שהתקבל בהסכם ורסאי כלל בדיוק פתרון בעייתי זה.
חלק מפרוסיה עבר לפולין והפך ל"מסדרון" אל הים ("המסדרון הפולני"), העיר דנציג בשפך הוויסלה קיבלה מעמד של "עיר חופשית" בחסות חבר הלאומים אך הייתה קשורה בהסדרי מכס ומטבע עם פולין ("העיר החופשית דנציג").
גם פולין וגם גרמניה לא היו מרוצות מהסדר זה - מצב זה הסב סבל רב לגרמניה בשל היעדר רצף טריטוריאלי, ופולין באה בטרוניות על הסדרי המעבר דרך שטחה שנועדו להקל על הקשר בין שני חלקי גרמניה.
לימים תהיה המחלוקת סביב המסדרון וסביב מעמדה של דנציג, המיושבת ברובה על ידי גרמנים לעילה בגינה תפלוש גרמניה לפולין, אם כי ברקע הדברים עמדה התאוריה הגזענית של הנאצים אשר ראו בחבלי פולין משום "לבנסראום" מרחב מחיה להתפשטותו של הגזע הארי על חשבון הסלאבים ה"נחותים".
חבלי פרוסיה המזרחית ושלזיה העילית היו מבחינה טריטוריאלית מתאימים לסיפוח אל המדינה הפולנית החדשה, אך עקרון "ההגדרה העצמית" קבע כי אין לצרף למדינה שטחים שאין בהם רוב אתני לתושבי אותה מדינה.
משאלי עם שנערכו בחבלים אלו בשנים 1920 ו-1921 קבעו כי אלו יישארו בשליטת גרמניה, אם כי בעקבות מרידה פולנית בשלזיה העילית ניתנו חלקים מחבל ארץ זה לפולין על אף קביעת משאל העם.
למרות העובדה כי שאלת הגבול המערבי היא שתביא לנפילת הרפובליקה השנייה, הייתה זו שאלת הגבול המזרחי שהביאה לסכסוך עקוב מדם שכמעט גרם לסיום העצמאות הפולנית המחודשת עוד בטרם החלה.
מגמת מנסחי הסכם ורסאי, ביניהם הלורד קרזון, שר החוץ הבריטי, הייתה לקבוע את גבולות פולין בשטחים בהם התקיים רוב אתני פולני.
המדינה הפולנית החדשה התנגדה למגמה זו: הן בניסיונה לקבל שטחים נוספים בפרוסיה ובשלזיה (וכן בחבל צ'שין שלבסוף נפל בידי צ'כוסלובקיה) והן בנוכחות צבאית בפועל בחבל גליציה.
כוח צבאי נראה כגורם המכריע בקביעת גבולה המזרחי של פולין.
המהפכה הרוסית, ומלחמת האזרחים ברוסיה שבאה בעקבותיה, גררו את האזור כולו לכאוס.
פילסודסקי חזה פדרציה של פולין וליטא השולטת בחבלי אוקראינה המערבית, ומרכזה בקייב, משם תעצור את ההתפשטות הבולשביקית מערבה.
לנין, לעומתו, ראה את פולין כראש הגשר להתפשטות המהפכה הקומוניסטית אל המערב, ובמיוחד אל הפרולטריון הגרמני התוסס והמהפכני.
הקו שהוצע על ידי בעלות הברית, המכונה "קו קרזון" לא התאים לשאיפותיהם של שני האישים.
פילסודסקי החל במסע הצבאי מזרחה, עמוק אל תוך אוקראינה בשנת 1920, במה שהפך עד מהרה למלחמה הפולנית-סובייטית.
הוא נתקל במתקפת נגד של הצבא האדום אשר הדפה את כוחותיו עד לשערי ורשה.
רבים סברו כי זהו קִצה של הרפובליקה הפולנית השנייה, וכי גורלה של פולין יהיה להסתפח לברית המועצות בדומה לאוקראינה ובלארוס.
פילסודסקי ועמו ולדיסלב שיקורסקי עצרו את ההתקדמות הרוסית בשערי ורשה (במה שכונה "הנס על הוויסלה"), וחידשו את המתקפה.
לאחר השגים משמעותיים במזרח הגיעו הצדדים להסכם ריגה שנחתם במרץ 1921, ואשר חילק את אדמות המריבה באוקראינה ובלארוס בין הצדדים.
אדמתה ההיסטורית של פולין נותרה כולה בידי פולין, ועמה חלקים נרחבים במזרח, וקו הגבול עבר עתה הרחק מקו קרזון בצד מזרח.
גליציה, בדרום פולין בין אוקראינה העצמאית לפולין, נכבשה על ידי הפולנים עוד בנובמבר 1918. ועידת השלום בפריז קבעה כי גליציה תישאר אוטונומית תחת פיקוח פולני, ולאחר 25 שנה יקבע חבר הלאומים את עתידו של החבל, אולם הפולנים נהגו בגליציה כשטח פולני לכל דבר.
ב-1923 הכירו בעלות הברית באופן רשמי בשלטון פולין בגליציה המזרחית, תמורת הבטחה לכונן שם משטר אוטונומי, הבטחה שלא קוימה מעולם.
במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית בשנת 1920 כבש הצבא הפולני את העיר וילנה.
על אף שלפולנים הייתה טענה לגיטימית לריבונות בעיר, דרש חבר הלאומים כי פולין תיסוג מן העיר.
הפולנים סרבו, והעיר וסביבותיה הוכרזו כמדינה עצמאית בשם "ליטא המרכזית".
בשנת 1922 נערכו בחירות לפרלמנט בהן הביעו 65% מתושבי "ליטא המרכזית" את רצונם להסתפח אל פולין, וב-20 בפברואר 1922 הכריז הפרלמנט המקומי על האיחוד עם פולין.
בשנת 1923 הכיר חבר הלאומים בריבונות פולין בווילנה.
צ'שין (בגרמנית טשן, ובצ'כית טשין) היא עיירה קטנה בין פולין וצ'כוסלובקיה, והיא בעלת חשיבות בשל מכרות הפחם שבה.
הפולנים והצ'כים נלחמו על שליטה בעיר בשנת 1919. חבר הלאומים התערב, והחליט כי השליטה בעיר תהיה לפולין, פרט לאחד מפרבריה שנמסר לצ'כוסלובקיה, ודווקא בפרבר זה היו מכרות הפחם העשירים יותר.
העיר חולקה לצ'שין הפולנית וטשין הצ'כית.
פולין סרבה לקבל החלטה זו, ועל אף שהאלימות לא נמשכה, הרי שהוויכוח והסכסוך נמשכו למשך עשרים שנה לאחר מכן.
המבנה המפלגתי שהתגבש במדינה הצעירה הורכב מימין מסיעת "הדמוקרטים הלאומים" בראשות רומן דמובסקי, שהייתה בעלת נטיות לאומניות, אנטישמיות, ואוריינטציה אנטי גרמנית.
אל מולם עמדו אנשיו של פילסודסקי, אשר החלו דרכם במפלגה הסוציאליסטית, אך עתה עמדו בספירה אידאולוגית משלהם - עירוב של רעיונות פופוליסטים וטוטליטרים, בעלי גוון אנטי רוסי בולט, שהתפתח מאוחר יותר לתנועת המונים קוואזי-פשיסטית בשם סנאציה.
במרכז עמדו תנועות האיכרים השונות, במיוחד בהנהגת וינצנטי ויטוס, ואילו בשמאל עמדו הסוציאליסטים (אותם עזבו אנשי פילסודסקי) והקומוניסטים המעטים.
עוד בשנת 1918 הצליח דמובסקי להדיח את ראש הממשלה הסוציאליסטי שמינה פילסודסקי, ולמנות במקומו את מקורבו, הפסנתרן הבינלאומי הפולני הנודע איגנצי ין פדרבסקי.
פדרבסקי (שלימים יעמוד אף לתקופה קצרה בשנת 1940 בראש הוועד הלאומי הפולני - פרלמנט פולני שפעל בלונדון לצד הממשלה הפולנית הגולה) הצליח לשמור על יחסים טובים עם פילסודסקי, ולשמור אותו לצידו, ומינה מועצה מכוננת שתפקידה היה לנסח את החוקה.
ממשלתו של פדרבסקי לא האריכה ימים, וכמוה אף הממשלות הבאות בעקבותיה, ופולין חוותה חילופי שלטון אחת לכמה חודשים.
חוקה זמנית ("החוקה הקטנה") אושרה ב-20 בפברואר 1919.
במרץ 1921 הודיעה המועצה המכוננת על החוקה החדשה, שבאה להחליף את "החוקה הקטנה".
לכאורה היה זה מסמך מתקדם, שהבטיח את הפרדת הרשויות, זכויות האזרח, וערכי בסיס של דמוקרטיה פרלמנטרית מערבית.
למעשה הייתה המטרה של מכונני החוקה לבלום את פילסודסקי ואת אנשיו, כך שהחוקה הכפיפה את הרשות המבצעת להחלטות הפרלמנט במידה כזו, שהממשלה איבדה כל כוח לפעולה.
במצב דברים זה הייתה הרפובליקה הצעירה צריכה להתמודד עם אינפלציה הרסנית, רפורמה אגררית כושלת, בעיית מיעוטים הולכת ומחריפה, וקיטוב פנימי הרסני.
נראה כי העם הפולני לא היה בשל לקבל על עצמו חוקה מערבית מתקדמת.
מאה ועשרים השנים שבהן היו הפולנים נתונים לשלטון שלוש מדינות בעלות משטרים שונים, יצרו נורמות פוליטיות שונות ומנהל שונה, בכל אחד משלושת האזורים שהרכיבו את פולין.
בגליציה שהייתה בשטח הקיסרות האוסטרו-הונגרית, היו הפולנים בעלי אוטונומיה וזכויות ייצוג במוסדות השלטון המרכזי.
באזורים הגרמניים היו להם פחות זכויות, ואילו במזרח, תחת שלטון הצאר הרוסי, הם היו חסרי זכויות ומושג הממשל העצמי היה זר להם.
כך, בכל אזור התפתחה גישה שונה למשטר.
במערב נראה שיתוף פעולה עם השלטונות כמובן מאליו, במזרח התרגלו לראות בשלטון תופעה שלילית.
גם שיטות המינהל באזורים השונים התפתחו בדרך שונה לחלוטין, חלפו כעשר שנים עד שהצליחו ליצור אחידות כלשהי.
בשנת 1922 נערכו הבחירות הראשונות לנשיאות על פי החוקה החדשה.
לנשיא נבחר איש השמאל גבריאל נרוטוביץ'.
פילסודסקי התייאש מבחירתו של נרוטוביץ' עד כדי כך שהודיע על פרישתו מן החיים הציבוריים.
כנגד נרוטוביץ' נפתח מסע הסתה בטענה כי בחירתו הייתה בקולותיהם של היהודים.
מסע זה הביא לרציחתו ימים ספורים לאחר בחירתו.
יציבות יחסית הושגה בתקופת כהונתו של ולדיסלב גרבסקי בראשות הממשלה.
גרבסקי נקט בצעדים חמורים ויוצאי דופן על מנת לנסות ולהתמודד עם המצב הכלכלי.
צעדים אלו, שלוו אף במסע אנטישמי, הביאו בין היתר לעלייתם של יהודים רבים בשנים אלו לארץ ישראל; העלייה הרביעית אף כונתה "עליית גרבסקי" בשל כך.
ממשלתו של גרבסקי נפלה לאחר כשנתיים בנובמבר 1925.
בנובמבר 1925 נפלה ממשלתו של גרבסקי, ולאחר טלטולים שונים התייצבה קואליציית ימין - מרכז - איכרים, בראשות וינצנטי ויטוס.
ממשלה זו כמעט ולא נהנתה מתמיכה עממית כלשהי, ורבים חשו כי העת בשלה לשינוי מהותי.
דבר זה הראה בבירור כי בעוד שגבולה המערבי של גרמניה הוא סופי ואינו נתון למיקוח, יש מקום לחשש בשאלת גבולה עם פולין, וכי המערב איבד כל עניין בשלמותה של פולין, וכי הוא חותר לנירמול היחסים עם גרמניה.
ב-10 במאי 1926 נוסדה ממשלתו של ויטוס, ובאותו היום נתן פילסודסקי ריאיון לעיתון נפוץ, שבו אמר כי הוא "מוכן להילחם כנגד ה"סיימוקרטיה" והבטיח 'סניטציה' של החיים הציבוריים".
העיתון הוחרם על ידי הממשלה והורד מדוכני העיתונים.
בלילה שבין 11 במאי ו-12 במאי הוכרז מצב חירום בוורשה, ומספר יחידות צבא נשבעו אמונים לפילסודסקי.
בבוקר אותו היום צעדו היחידות ותפסו את הגשרים שעל הוויסלה, בעוד שממשלת ויטוס מכריזה על מצב חירום.
בשעה חמש אחרי הצהריים, נפגש פילסודסקי עם הנשיא וויציֶכובסקי ודרש את התפטרות ממשלת ויטוס.
הנשיא דרש את כניעתו של פילסודסקי.
לאחר צאת פילסודסקי מן הפגישה החלו פעולות אלימות.
כעבור יומיים הכריזו הסוציאליסטים על תמיכתם בפילסודסקי ועל שביתה כללית, דבר שהפריע מאוד לפעילות הכוחות הצבאיים התומכים בממשלה.
לבסוף התפטר ויטוס על מנת למנוע מן הקרבות הספורדיים שפרצו מלהפוך למלחמת אזרחים.
כארבע מאות אנשים (חיילים ואזרחים) נהרגו בפעולות האיבה, ו-900 נפצעו.
פילסודסקי ראה לנגד עיניו את מעשיו של בניטו מוסוליני ב"מצעד על רומא" בשנת 1922. אך בניגוד למוסוליני סירב לקבל כל משרה פרט לזו של השר לענייני צבא.
ראש הממשלה היה קאזימיֶש בַרטֶל.
פילסודסקי סירב להצעה להיות לנשיא, ובמקומו מונה הכימאי הנודע איגנצי מושצ'יצקי.
עם זאת היה כוחו של פילסודסקי רב מכוחם של ראש הממשלה והנשיא גם יחד.
סממנים ראשונים ל"תנועת סנאציה" (מלשון "הבראה") הופיעו עוד לפני "מהפכת מאי".
התנועה מעולם לא לבשה לבוש פורמלי בדומה לפשיסטים באיטליה, וזאת כיוון שפילסודסקי הביע חוסר נחת הן מהמשטר המפלגתי והן מהמפלגות, כיוון שלטענתו הן מקדמות את האינטרסים הצרים שלהן על חשבון העם.
עם זאת, חברים בתנועה הצטרפו לקואליציה של גופים ומפלגות הקרויה "הגוש הבלתי מפלגתי לשיתוף פעולה עם הממשלה" (B.B.W.R.
- Bezpartyjny Blok Wspolpracy z Rzadem), אשר קיבל בבחירות של 1928 את הרוב בסיים, דבר שהביא למעשה לחיסולו של המשטר הפרלמנטרי בפולין.
פילסודסקי מעולם לא קיבל כל תפקיד פרט לתפקיד השר לענייני צבא, אך במהלך העשור שלאחר מכן, ועד ליום מותו, שלט ביד רמה במדינה.
הוא מינה את השרים בממשלה באופן אישי, ואף קיבל את השרים בטרם יקבל אותם הנשיא, עם מינויה של כל ממשלה חדשה.
עיקר מטרתו הייתה יציבות פנימית.
ב-1930 פיזר את הסיים, ואסר את אנשי האופוזיציה, ובראשם ויטוס.
מדיניות כלכלית נבונה הביאה לסופו של המיתון, ומדיניות מיעוטים נבונה הצליחה לשמור על התסיסה של המיעוטים הרבים ברמה סבירה.
הסתבר כי האוקראינים חשים טינה לסטלין ולמשטרו הרבה יותר מאשר חשו לפילסודסקי.
למרות זאת ננקטו פעולות אכזריות לפולניפיקציה של חבלי הארץ המזרחיים.
משטרו של פילסודסקי היה רחוק מלהיות עריץ, בנוסח המשטרים שקמו בגרמניה או איטליה, או אף משטרו של האדמירל מיקלוש הורטי בהונגריה.
היה זה משטר שמרני, אשר הותיר חופש פעולה מסוים לאופוזיציה.
הממשל הביע תיעוב גלוי לחוקה של 1921 ולמעשה הפך את היוצרות, והכפיף את הסיים לממשלה עד כדי ביטול כל כוחו העצמאי, אך חירויות האזרח הבסיסיות נשמרו.
אנשים לא נאסרו בשרירותיות, והמפלגות הפוליטיות המשיכו להתקיים.
בתחילת שנות ה-30 התארגנה והתחזקה תנועת לאומנים אוקראינים.
הם ארגנו מספר פעולות טרור בהם נהרגו פקידים פולנים, כולל הריגת שר הפנים בשנת 1934. בעקבות גל המעצרים ראשי התנועה נעצרו ונשפטו במשפטים גדולים שנערכו בוורשה ובלבוב.
על מספר ראשי הארגון כולל סטפן בנדרה הוטל עונש מוות שהומר למאסר עולם.
בתחילת שנות השלושים נפתח בעיר בֶרֶזַה קַרטוּסקה (בתחומי בלארוס של ימינו) מחנה מעצר לעצירים פוליטיים, במקום בו שכן בעבר קסרקטין לחיילי הצאר.
במקום הוחזקו פעילים מן הימין הקיצוני, בדלנים אוקראינים וכן קומוניסטים.
המחנה פעל עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, שאז שוחררו כל יושביו, והוא הפך לתקופה קצרה למחנה לשבויים גרמניים.
ממות פילסודסקי עד למלחמת העולם
פילסודסקי מת במאי 1935, אך באפריל 1935 קיבל הסיים חוקה חדשה, אשר נתפרה למידותיו של המנהיג המת.
החוקה ביססה משטר נשיאותי וסמכותני, והתקבלה בניגוד לכללים שקבעה החוקה מ-1921, ועל כן נחשבה בידי רבים בפולין כבלתי חוקית.
על פי החוקה טובת המדינה היא טובתם הכללית של כל תושביה.
החוקה הגבילה את כוחם של שני בתי הפרלמנט - הסיים והסנאט, וחיזקה את כוחו של הנשיא, אשר היה אחראי, על פי החוקה, "בפני האל ובפני ההיסטוריה".
הנשיא קיבל את הכוח לבחור את חברי ממשלתו, אשר הייתה אחראית בפני הפרלמנט.
הנשיא יכול היה לפטר את חברי הפרלמנט, למנות שליש מחברי הבית העליון, למנות את מפקדי הצבא, להוציא צוים, ולהטיל וטו על חקיקת הסיים.
כן יכול היה הנשיא למנות את יורשו.
(סעיף זה בחוקה שימש כבסיס החוקי להקמתה של הממשלה הפולנית הגולה בשנת 1939).
לאחר מותו של פילסודסקי שלט בפולין טריומווירט בו היו חברים הנשיא מושצ'יצקי, שר החוץ הקולונל יוזף בק, ושר ההגנה, אדוארד רידז שמיגלי.
שלושה אלו שלטו בארץ עד למלחמת העולם השנייה.
בתחילת תקופת פילסודסקי נקטו הפולנים במדיניות חוץ אנטי גרמנית ופרו צרפתית.
חוזה לוקרנו אך הדגיש את חוסר הביטחון שביחסי פולין וגרמניה.
בעיית העיר החופשית דנציג אך החריפה, בשל העובדה כי הפולנים מצאו לנכון להקים נמל משלהם, ללא תלות בעובדי הנמל והשירותים הגרמניים שבדנציג.
הפולנים פיתחו לא הרחק משם כפר קטן בן כמה מאות תושבים, גדיניה, לעיר נמל גדולה, בסוף שנות ה-30 עברו דרך נמל זה 80% מכל המוצרים אל פולין וממנה.
נמל גדיניה היה לרקע לסכסוכים בלתי פוסקים עם גרמניה.
עם עלייתו של היטלר לשלטון בינואר 1933 ניסה פילסודסקי לגשש בצרפת אפשרויות לפעולה צבאית.
משנכשל, החליט לשנות את מדיניותו.
שר החוץ יוזף בק (שהחליף ב-1932 את יוזף זאלסקי, בעל הנטייה הפרו צרפתית) חתם בינואר 1934 על הסכם אי התקפה עם גרמניה שתוקפו אמור היה להיות לעשר שנים.
נראה כי נטייתו האוטוריטרית של משטר הקולונלים שנוצר לאחר מותו של פילסודסקי וניסה ללכת בדרכיו, והחשש מפני השכן הרוסי במזרח, כמו גם מדיניותם ההססנית והפייסנית של מעצמות המערב, הובילו את פולין לזרועותיה של ברלין בנפש חפצה.
הסכם מינכן נתפס בפולין יותר כהזדמנות מאשר כאיום.
הפולנים רחשו טינה לצ'כים בשל בעיית צ'שין, והשתלטו על העיר מיד לאחר שנחתם ההסכם.
באוקטובר 1938 החלו הגרמנים להעלות דרישות תוקפניות חוזרות ונשנות באשר ל"מסדרון הפולני" ולבעיית דנציג.
ביקורו של יואכים פון ריבנטרופ שר החוץ הגרמני בורשה בינואר 1939 לא הביא לפתרון המשבר.
באפריל ביקר בק בלונדון, וב-28 באפריל ביטל היטלר באופן חד צדדי את הסכם אי ההתקפה שנחתם בשנת 1934.
ברקע הדברים עמד רצונו של היטלר במלחמה שתיצור "מרחב מחיה" במזרח.
על פי חזונו של היטלר היה על גרמניה להרחיב גבולותיה מזרחה, על חשבון הסלאבים "הנחותים מבחינה גזעית".
הטענות בדבר ההתעמרות במיעוט הגרמני בפולין וכן הדרישות הטריטוריאליות המינימליות שהוצגו בפני פולין היו אך כיסוי לרצון לכבוש ולשעבד את שטח המדינה כולה, להשמיד רבים מתושביה (יהודים, קומוניסטים, אינטלקטואלים), ולשעבד את היתר.
ב-23 באוגוסט 1939 חתמה רוסיה על הסכם ריבנטרופ מולוטוב, ברית "אי התקפה" עם גרמניה הנאצית.
על פי נספח סודי להסכם חולק שטחה של פולין.
פולין המערבית, עד קו קרזון הייתה לגרמנים, ומזרחה משם לרוסים.
הבריטים והצרפתים הודיעו כי הם ערבים לשלמותה הטריטוריאלית של פולין, והתחייבו להכריז מלחמה כנגד כל מדינה שתתקיף את פולין.
ב-1 בספטמבר 1939 התקיף היטלר את פולין, לאחר שחיילי אס אס ביימו "התקפה פולנית" על תחנת רדיו בעיר הגבול גלייביץ, כתואנה להתקפה.
בתוך שבועות ספורים הייתה המדינה כבושה בידי הגרמנים, והסובייטים שהצטרפו למתקפה ב-17 בספטמבר.
ממשלה גולה הוקמה מחוץ לגבולות פולין.
מבחינה מעשית היה זה סופה של הרפובליקה השנייה.
חיי התרבות, האומנות והמדע ברפובליקה
תקופת הרפובליקה השנייה הייתה תקופה של משברים כלכליים, אי יציבות חוקתית בתחילתה, ומשטר אוטוקרטי לאחר מכן.
אך בתקופה זו, שהייתה תקופת העצמאות הפולנית הראשונה מאז 1795, היו ברפובליקה חיי תרבות אומנות ומדע תוססים.
הייתה זו תקופת פריחה למדעים והאומנויות, כמוה לא ידעה פולין לפני תקופה זו, וייתכן שאף לאחריה.
בתחום הספרות פעל בתקופה זו הסופר, זוכה פרס נובל לספרות בשנת 1924 ולדיסלב ריימונט.
לצידו פעל הסופר סטפן זרומסקי אשר היה מועמד נוסף לקבלת הפרס.
ויטולד גומברוביץ' וברונו שולץ פיתחו סגנונות ספרותיים מרשימים ויוצאי דופן.
כן ראויה לציון פעילותו של יאנוש קורצ'אק אשר פרצה דרך בתחום ספרות הילדים.
בתחום המתמטיקה חלה פריחה של ממש.
באוניברסיטאות בלבוב, בקרקוב ובוורשה פעלו שלוש אסכולות של מתמטיקאים, אשר הגיעו להישגים מרשימים, בהם סטפן בנך, ואצלב שרפינסקי, קזימיר קורטובסקי והוגו שטיינהאוס.
הפריחה המדעית לא פסחה אף על מדעי החברה.
במיוחד ראויה לציון עבודתם של סטפן צ'רנובסקי ופלוריאן זננייצקי בתחום הסוציולוגיה.
הרפובליקה הרביעית של ברזיל התקיימה לאחר נפילת המדינה החדשה ב-1945 ועד להקמת הדיקטטורה הצבאית ב-1964; התקופה מתאפיינת מחד באי יציבות פוליטית, ומאידך בתנופת פיתוח וקידמה, ששיאה העברת בירת המדינה מריו דה ז'ניירו לברזיליה, עיר מתוכננת שנבנתה בשטח מדינת גויאס בדרום שטח הסרטאו.
עד ל-1945 שלט במדינה ללא מצרים הרודן ז'טוליו ורגאס, שהקים משטר קוואזי-פשיסטי המכונה "המדינה החדשה".
ורגאס הודח על ידי הצבא בשנת 1945, אך המשיך להטיל צל כבד על הפוליטיקה הברזילאית; הוא נבחר לכהונה שנייה בשנת 1950, וגם לאחר התאבדותו ב-1954, עדיין נותר דמות משפיעה למשך שאר תקופת הרפובליקה הרביעית.
מפלגת העבודה הברזילאית והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שתמכו בורגאס, ולעומתם מפלגת הימין האיחוד הלאומי הדמוקרטי שהתנגדו לורגאס.
המאבק בין השמאל והימין בברזיל, בו הכריע לעיתים הצבא בכוח, הוביל לשורה של משברים פוליטיים, שהושפעו גם מהמלחמה הקרה והמאבק הבין גושי, על רקע עלייתו של פידל קסטרו לשלטון בקובה, ועליית ג'ון פיצג'רלד קנדי בארצות הברית.
אי יציבות זו הובילה בשנת 1964 לנפילת המשטר הדמוקרטי, ולשלטון צבאי שנמשך למעלה מעשרים שנה.
בשנת 1942, במהלך מלחמת העולם השנייה, מצאה עצמה ברזיל נלחמת לצד בעלות הברית, בניגוד לנטיות ליבו של המשטר, שהיה עד אז מושפע בבירור מן המשטרים הפשיסטים באיטליה ובפורטוגל.
הנשיא ז'טוליו ורגאס ניסה להביא לליברליזציה של המשטר, שכונה "המדינה החדשה"; ורגאס הורה על חנינה לאסירים פוליטיים, ולגליזציה של כל המפלגות, לרבות המפלגה הקומוניסטית, אשר מנהיגה לואיס קרלוס פרסטאס שוחרר מן הכלא.
ורגאס הציג חוק בחירות חדש, והתיר תעמולה פוליטית.
שלוש מפלגות חדשות נוצרו – האיחוד הלאומי הדמוקרטי, שהורכב ממתנגדי ורגאס מן הימין והמרכז, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שאיחדה את אנשי המנגנון של "המדינה החדשה" ותומכי ורגאס, ומפלגת העבודה הברזילאית שאיחדה את תומכיו של ורגאס בקרב האיגודים המקצועיים.
מצב זה נראה כמסוכן לאנשי הצבא והימין, ובראשם המרשל גספאר דוטרה, ששימש כשר המלחמה במשטרו של ורגאס.
ב-29 באוקטובר 1945 הביאו גורמים אלו, כמו גם לחץ הציבור והעיתונות, שמאסו בשלטון היחיד בן 15 השנים של ורגאס, להתפטרותו של ורגאס.
ורגאס הציע את דוטרה כיורשו.
לתקופת הביניים הוכרז נשיא בית המשפט הפדרלי ז'וסה ליניארס כראש המדינה, וזאת על פי החוקה.
בדצמבר 1945 נערכו בחירות, שהיו בין החופשיות והדמוקרטיות בתולדות ברזיל.
ורגאס נבחר לסנאט, וכנשיא המדינה נבחר דוטרה.
דוטרה הושבע לנשיא ב-31 בינואר 1946. כנשיא התמקד במדיניות החוץ בשיפור הקשרים עם ארצות הברית, ובניסיונות להרחיק את ברזיל מקשרים עם מדינות הגוש המזרחי.
בהתאם לכך נותקו הקשרים עם ברית המועצות, אותם חידש ורגאס בימי מלחמת העולם השנייה, וב-1947 חודש האיסור על פעילות המפלגה הקומוניסטית.
בפברואר 1949 הכירה ברזיל במדינת ישראל.
לראש המשלחת הברזילאית לאו"ם, אוסוולדו ארניה, היה חלק נכבד בקבלת תוכנית החלוקה על ידי האו"ם בכ"ט בנובמבר 1947.
בתחום מדיניות הפנים הכריז דוטרה על תוכנית בשם SALTE (ראשי תיבות של Saúde, Alimentação, Transporte e Energia – בריאות, תזונה תחבורה ואנרגיה), אך תוכנית זו נכשלה ונזנחה כעבור זמן מה.
מפעל גדול שצלח בידו של דוטרה הוא סלילת כביש מודרני בין סאו פאולו וריו דה ז'אנירו, הידוע כיום כ"כביש הנשיא דוטרה".
ורגאס נבחר שוב לנשיא המדינה בבחירות שהתקיימו באוקטובר 1950. הוא קיבל את קולות "מפלגת העבודה" ו"המפלגה הסוציאל-דמוקרטית" ובמפתיע גם את קולות הקומוניסטים, שהיה בהם כדי להבטיח את בחירתו.
בינואר 1951 הושבע ורגאס לתפקידו.
הוא נכנס לתפקיד בתקופה של משבר כלכלי, אופוזיציה ימנית חזקה, וחוסר סבלנות של בוחריו, שציפו ממנו למשול באופן הפופוליסטי בו התאפיינה תקופת נשיאותו הראשונה.
ורגאס ניסה לנהל מדיניות פופוליסטית (מתוך זיקה למשטרו של חואן פרון בארגנטינה), ולקנות את לב הפועלים והאיגודים המקצועיים, אך לא היה בכך די.
ורגאס ניהל מדיניות של הלאמה של משאבי הטבע המרובים בהם התברכה ברזיל.
על מנת להפחית את תלותה של ברזיל בגורמי חוץ, ייסד את "פטרוברז" חברת הנפט הברזילאית.
עם כל זאת כשלה מדיניותו הכלכלית, והטענות על משטרו המושחת הלכו והתרבו.
בשנת 1954 עמד ורגאס מול התנגדות חזקה של מפלגת האופוזיציה הראשית, האיחוד הלאומי הדמוקרטי, שנתמכה על ידי גורמים רבי כוח בצבא.
עורך של עיתון אופוזיציה בשם קרלוס לאסרדה היה אחד מן הדוברים הראשיים של קבוצות האופוזיציה.
לאחר ניסיון התנקשות כושל בחייו של לאסרדה, בו נהרג קצין צעיר בשם רובן ואס, הובילו העקבות למפקד המשמר האישי של ורגאס.
הצבא דרש את התפטרותו של ורגאס.
משראה עצמו מותקף מכל הכיוונים התאבד ורגאס בארמון הנשיאות בריו דה ז'אנירו ב-24 באוגוסט 1954.
הדיקטטורה של ורגאס הביאה לשקיעת מעמד האוליגרכים מגדלי הקפה והסוכר, ולדמוקרטיזציה, שהסתיימה עם הכרזת המשטר הצבאי בשנת 1964. אך הפופוליזם של ורגאס, אשר הצליח לשמור בידיו את השלטון בין 1930 ו-1945 לא הצליח להתאים עצמו למציאות החברתית החדשה.
עד ל-1945 היה זה הפופוליזם שהוביל את השינוי החברתי, ואת השינוי העמוק בכלכלת ברזיל, מייצור מוצרי יסוד כקפה וסוכר, למעצמה תעשייתית.
אך לאחר 1945 נאלצו ורגאס ויורשיו לתמרן בין דרישות מעמדיות שונות, במקום לנסות ולהוביל את השינוי החברתי.
מותו של ורגאס בשנת 1954 הראה על ערעור בסיסי בכוחו של הפופוליזם הברזילאי.
נוסחת הפופוליזם של ורגאס תישאר נוסחה מנצחת גם בימי יורשיו, אך היא עתידה ללבוש צורות אחרות.
אם הקורפורטיזם היה סימן ההיכר של "המדינה החדשה" של ורגאס בשנות השלושים המאוחרות ובשנות הארבעים, הלאומיות, התיעוש והפיתוח יהיו הנוסחאות שיפתחו יורשיו.
למדיניות זו היה חלק ניכר במשבר שהוביל להתמוטטות הדמוקרטיה הברזילאית בשנות השישים.
לאחר מותו של ורגאס עלה לנשיאות סגנו ז'ואו קפה פיליו, אך סכסוכים עם אנשי הצבא הביאו לפרישתו בנובמבר 1955. לאחר תקופה קצרה של אי ודאות חוקתית, נערכו בחירות, בהן עלה לשלטון מושלה של מדינת מינאס ז'ראיס, רופא ממוצא צכי בשם ז'וסלינו קוביצ'ק, איש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
קוביצ'ק נחשב לאחד מאנשיו של ורגאס, ובמצע הבחירות הבטיח "חמישים שנות קידמה בתוך חמש שנים".
ב-31 בינואר 1956 נכנס לתפקידו.
בתחילה סבר כי את הפיתוח ישיג באמצעות השקעות חוץ, להן נתן תנאים מועדפים.
התוצאה הייתה ייבוא מסיבי של מכונות כבדות לתעשייה, ותעשיית מתכת משגשגת בשלושה מרכזים – וולטה רדונדה, סאו פאולו ומינאס ז'ראיס.
השקעות יפניות הביאו לבניית צי סוחר ברזילאי.
גולת הכותרת של הפיתוח והתיעוש בימי קוביצ'ק הייתה העברת בירת המדינה מריו דה ז'אנירו לעיר ברזיליה, שנבנתה בחבל הסרטאו במדינת גויאס.
ההשקעה בבניית עיר זו, שנבנתה באופן מתוכנן, בסגנון הבאוהאוס הגיעה לכדי חצי מיליארד דולר.
לאחר זמן מה נסתבר כי מדיניות זו מחלישה את התעשייה המקומית.
התעשיינים המקומיים, שהיוו את מרכז הכוח של אנשי ורגאס מאז שנות השלושים, ראו בעין שלילית את השתלטות התאגידים הרב לאומיים על כלכלת ברזיל.
הבורגנות העירונית, מעמד שנוצר בימי ורגאס, ושימש אף הוא כבסיס כוחו, לא מצאה עוד עניין במדיניות הפופוליסטית.
במידה מסוימת, הייתה המדיניות הפופוליסטית הברזילאית קורבן של הצלחתה.
היא שיצרה את המעמד הבינוני העירוני שהביא לנפילתה.
בשנת 1960 סיים קוביצ'ק את כהונתו, כשהוא משאיר אחריו מדינה שהתפתחה באופן מואץ, אך גם חובות חוץ בגובה של שלושה מיליארד דולר.
לאחר פרישתו של קוביצ'ק נבחר לנשיא ז'אניו קאדרוס, איש הימין, שנבחר לאחר מסע בחירות בו מתח ביקורת על קוביצ'ק ומפלגתו בה האשים אותם בשחיתות.
הוא תיאר עצמו לבוחר כ"מטאטא שיטאטא את השחיתות".
בתקופת כהונתו הקצרה, ניסה קאדרוס לחדש את היחסים עם מדינות הגוש המזרחי, וכן הראה סימנים כי בכוונתו לערוך רפורמה קרקעית.
כמו כן חוקק חוק לפיו נאסרה לבישת הביקיני בחופי ריו דה ז'אנירו.
באופן מפתיע ובלתי צפוי התפטר קאדרוס לאחר כשמונה חודשים בשלטון, באוגוסט 1961. בעת התפטרותו, היה סגנו, ז'ואו גולאר בביקור באסיה.
כפי הנראה נועדה ההתפטרות להביא לכך שהקונגרס הלאומי של ברזיל יקרא לו לשוב, ויעניק לו סמכויות נוספות.
גולאר לא היה איש מפלגתו של קאדרוס (שכן על פי החוקה הברזילאית באותה תקופה נבחרו בנפרד הנשיא וסגנו).
אנשי הצבא חששו מגולאר, שנראה כגורם בלתי צפוי, ובעל קשרים בחוגי השמאל.
קאדרוס סבר כי הצבא לא ייתן ידו לעלייתו של גולאר, והמצב יחייב את מינויו מחדש לנשיא, בעל סמכויות מחוזקות.
הקונגרס קיבל בחפץ לב את פיטוריו של קאדרוס, גולאר, מצידו, היה נחוש לקבל את תפקיד הנשיא, בעוד שהצבא היה נחוש למנוע את המינוי.
המשבר נפתר באופן חוקתי, כאשר הוגדר תפקיד "ראש ממשלה", אשר קיבל רבות מן הסמכויות שניתנו לנשיא.
בתחילה מינה גולאר את טנקרדו נווס לתפקיד, אך נווס התפטר לאחר זמן קצר, ובמהלך שנת 1962 כיהנו שלושה ראשי ממשלה במשך תקופות קצרות.
מדיניותו של גולאר נטתה שמאלה, והתאפיינה בהלאמת בתי הזיקוק, מפעלים (במיוחד מפעלים שהיו בבעלות זרה), ואדמות.
אך גם משמאל הגיעו איומים על מרד גלוי, אם לא יפתח גולאר ברפורמה קרקעית.
מבחינה בינלאומית חידש גולאר את הקשרים עם מדינות הגוש המזרחי, שהתחייבו להקים בברזיל תחנות כוח.
במשבר הטילים בקובה ב-1963 ניסה גולאר להיות למתווך בין פידל קסטרו ובין קנדי, והדבר היה לצנינים בעיני קנדי, שרצה בתמיכה בלתי מסויגת.
רוברט קנדי ביקר במפתיע בברזיל, ואיים בסנקציות כלכליות.
במשאל עם שנערך בשנת 1963 בוטלה משרת ראש הממשלה, וסמכויות הנשיא חזרו להיות כמקודם.
אך למרות כל זאת איבד גולאר, כממשיכו של ורגאס, את בסיס כוחו בקרב המעמד הבינוני.
גולאר לא הצליח להוציא את ברזיל ממצבה שכלל תנאים כלכליים קשים, אינפלציה דוהרת, שביתות וזעזועים פוליטיים.
המעמד הבינוני העירוני לא ראה עוד בגולאר את נציגו.
מדיניותו הפופוליסטית של ורגאס ניסתה להפוך את ברזיל למדינת "עולם ראשון" מתועשת ומודרנית, תוך יצירת קפיטליזם מודרך על ידי המדינה, והשקטת אנשי מעמד הפועלים, באמצעות יישוב דרישותיהם.
הדבר הביא ליצירתו של מעמד עירוני בינוני חזק, שלא ראה עוד צורך בפופוליזם של ורגאס וממשיכיו, והביא לשלטון את הכת הצבאית, בסגירת מעגל שהחל במהפכה הצבאית של 1930 שהעלתה את ורגאס לשלטון מלכתחילה.
בספטמבר 1963 מרדו הסמלים (אנשי מעמד ה"Sargentismo") בברזיליה, אך המרד הסתיים ללא שפיכות דמים, ומשטרו של גולאר נותר על כנו למשך זמן מה נוסף.
ב-31 במרץ 1964 הודח גולאר בהפיכה צבאית, בלתי אלימה, בטענה שהוא מנסה להשליט דיקטטורה קומוניסטית על ברזיל.
נטען כנגדו שהוא משמש כבובה של גיסו אשר נמנה עם השמאל הרדיקלי, לאונל בריזולה.
מהפכה זו סיימה את עידן הדמוקרטיזציה והחלה את תקופת הדיקטטורה הצבאית בברזיל.
הרפובליקה הצרפתית הראשונה היא הכינוי המקובל בהיסטוריוגרפיה לסדרת המשטרים הפרלמנטריים שהתקיימה בצרפת בין הדחתו של לואי ה-16 ב-21 בספטמבר 1792 והכרזת רפובליקה, לבין ההכרזה על נפוליאון לקיסר ב-18 במאי 1804. הרפובליקה כללה בשיאה את שטחי צרפת, לוקסמבורג ובלגיה המודרניות לצד חלק קטן מגרמניה.
במהלך קיומה, התחלפו בה שלושה משטרים שונים.
הרפובליקה התבססה על עקרונות של ממשל ייצוגי להלכה, אם כי בפועל נשלטה באופן דיקטטורי כמעט לכל אורך התקופה, כשהרשות המבצעת מתעלמת מהחוק באמצעות תקנות חירום שונות או הסדרים זמניים.
השלטון היה נתון בידי הגופים הנבחרים, אך מי שנתנו את הטון למעשה היו מנהיגים יחידים או קליקות שהצליחו לרכז השפעה בידיהם, בעוד הסיעות השונות נאבקות ביניהן.
הכח החזק בראשית הרפובליקה היה ה"טריומווירט" של ז'ורז' דנטון, מקסימיליאן רובספייר וז'אן-פול מארה.
אחרי הירצחו של מארה, ירידת קרנו של דנטון ומאבקים סיעתיים שונים הגיע רובספייר למעמד של כמעט דיקטטור (אם כי ללא שום מינוי רשמי מקביל) באביב 1794. תקופת עליונותו הייתה קצרה והוא הודח והוצא להורג בסוף יולי.
מות רובספייר הותיר ריק, שמולא לבסוף על ידי אנשי הדירקטוריון, שהיו אמורים לשלוט בפיקוח המחוקק אך היו קליקה דיקטטורית לכל דבר והתערבו בהליכי הבחירות ובבתי המחוקקים באופן קבוע.
הבולטים מביניהם היו פול בראס ועמנואל-ז'וזף סיאייס.
סיאייס חיסל את הדירקטוריון בהפיכת ברימר, אותה יזם בסיוע הגנרל נפוליאון בונפרטה ויצר את הקונסולאט.
נפוליאון גבר במהרה על סיאס והיה מנהיגה מאריך-השנים ביותר של הרפובליקה.
הוא כיהן כ"קונסול הראשון" מ-1799 ל-1804, וביטל רשמית את הרפובליקה לאחר שהכריז על עצמו כקיסר נפוליאון הראשון.
בכך הוא הקים את האימפריה הצרפתית הראשונה.
הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה (בסרבו-קרואטית: Socijalistička federativna republika Jugoslavija; במקדונית: Социјалистичка федеративна република Југославија; בסלובנית: Socialistična federativna republika Jugoslavija) הייתה מדינה יוגוסלבית שהתקיימה בשם זה החל מהחוקה משנת 1963 ועד לפירוקה הרשמי בשנת 1992 (התפרקה דה פקטו בשנת 1991 מחוסר מנהיג שייצג אותה), בזמן מלחמות יוגוסלביה.
היא הייתה מדינה פדרלית בעלת משטר קומוניסטי שהורכבה מהשטחים שכיום נמצאים בבעלותן של המדינות בוסניה והרצגובינה, קרואטיה, מקדוניה הצפונית, מונטנגרו, סרביה, סלובניה וקוסובו.
בשנת 1992, שתי המדינות שהחליטו לא לפרוש מהאיחוד, סרביה ומונטנגרו, הקימו את הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה, שלא הוכרה כיורשת של הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה בידי הקהילה הבינלאומית.
בשמותיה הקודמים המדינה התקיימה למעשה החל משנת 1943 כשהוקמה על שרידיה של ממלכת יוגוסלביה.
תחילה בשנים 1943–1945 נקראה "יוגוסלביה הפדרלית הדמוקרטית".
ב-1945, היא הפכה ל"הרפובליקה העממית הפדרלית של יוגוסלביה" וב-1963 ל"רפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה".
ב-6 באפריל 1941 מדינות הציר בהנהגת גרמניה הנאצית פלשו לממלכת יוגוסלביה.
כיבוש הממלכה הסתיים ב-17 באפריל, והיא סופחה במהרה לגרמניה.
עד מהרה החל גל התנגדות לשלטון הנאצי, שבא לידי ביטוי בפרטיזנים ובצבא השחרור העממי של יוגוסלביה בהנהגת יוסיפ ברוז טיטו.
כוחות אלו החלו להאבק בצורה אינטנסיבית בשלטון הנאצי, במיוחד בשנת 1943 והלאה.
כניעת איטליה הפשיסטית לבעלות הברית בספטמבר 1943 הקלה על פעילות המחתרות, ואפשרה לכוחות טיטו להשיג עוד נשק ומתנדבים.
בוועידת טהראן שנערכה לאחר מכן, הוחלט על תמיכה בהתנגדות היוגוסלבית.
בשלב זה טיטו מיצב את עצמו כמנהיג העתידי של יוגוסלביה לאחר המלחמה.
בלגרד, בירת יוגוסלביה, שוחררה בסיוע הצבא האדום באוקטובר 1944. עד סוף אפריל 1945 נכבשה שאר המדינה.
יוגוסלביה הייתה שוב שלמה, והוחלט על יצירת פדרציה, אם כי אופי המדינה החדשה עדיין לא היה ברור.
טיטו לא רצה לתת כוח לפטר השני, מלך יוגוסלביה (ששהה בגולה), כפי שדרש וינסטון צ'רצ'יל.
ב-26 ביוני חתמה יוגוסלביה על מגילת האומות המאוחדות, תוך השימוש ב"יוגוסלביה" כשם המדינה הרשמי, ללא ציון של רפובליקה או מלוכה.
לאחר המלחמה יוגוסלביה הונהגה על ידי טיטו, שכיהן כראש הממשלה והגביל את שאר המפלגות הפוליטיות.
ב-11 בנובמבר 1945 התקיימו בחירות, ובהן 85% מהמצביעים הצביעו עבור מפלגתו של טיטו.
ב-29 בנובמבר בוטלה המלוכה באופן רשמי והחל במדינה משטר חד-מפלגתי.
בשנים אלו התרחשה במקביל מלחמת האזרחים ביוון.
במהלכה תמך משטרו של טיטו בצבא הדמוקרטי של יוון, הזרוע הצבאית של המפלגה הקומוניסטית היוונית.