tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם התרחבות השימוש במערכות חשמל, מכניקה ותקשורת, נוצר ביקוש לכלים המאפשרים לטכנאי או לאיש מקצוע לבצע מספר פעולות עוקבות מבלי להחליף כלי בין שלב לשלב.
כך החלו להופיע כלים המשלבים חיתוך, הפשטה, כיפוף ולעיתים גם לחיצה או הידוק, כאשר כל אחת מן הפונקציות מתוכננת לעמוד בדרישות דיוק ובטיחות מחמירות.
במובן זה, הכלי הרב־תכליתי המקצועי אינו פשרה, אלא פתרון תכנוני ממוקד.
דוגמה מובהקת לכך היא כלים המשמשים חשמלאים לטיפול בחוטי חשמל וכבלים.
כלים אלה משלבים בדרך כלל מנגנון חיתוך מותאם לקטרים שונים של מוליכים, חריצים מדורגים להפשטת בידוד, אזורי אחיזה וכיפוף, ולעיתים גם אזור ייעודי ללחיצת מחברים.
שילוב זה מאפשר ביצוע רציף של פעולות הנדרשות להכנת חיבור חשמלי, החל מחיתוך החוט, דרך חשיפת המוליך ועד לעיצובו וחיבורו.
הרב־תכליתיות כאן אינה תוספת נוחות בלבד, אלא אמצעי לצמצום טעויות, לקיצור זמן עבודה ולשיפור הבטיחות, שכן הפחתת הצורך בהחלפת כלים מפחיתה גם את הסיכון לשימוש בכלי שאינו מתאים לשלב מסוים בתהליך.
מבחינה תכנונית, כלים רב־תכליתיים מקצועיים נבדלים מכלים רב־תכליתיים כלליים גם בבחירת החומרים ובמבנה המכני.
הם מיוצרים לרוב מפלדות מוקשחות או מסגסוגות ייעודיות, ולעיתים כוללים בידוד חשמלי או ציפויים המותאמים לסביבת עבודה מסוימת.
תכנון הכלי מושפע מתקני בטיחות ותקינה מקצועית, אשר מכתיבים לא רק את עמידות החומר אלא גם את צורת האחיזה, מרווחי העבודה והדיוק המותר בכל פונקציה.
כתוצאה מכך, הכלי המקצועי עשוי להיות פחות קומפקטי או פחות מגוון בשימושיו בהשוואה ל-multitool כללי, אך הוא מספק רמת אמינות ודיוק גבוהה יותר בהקשר שלשמו נועד.
כלים רב־תכליתיים מקצועיים אינם מוגבלים לתחום החשמל בלבד.
תחזוקה מכנית קלה, התקנות תעשייתיות, עבודות שירות בשטח ותחומי טכנאות נוספים עושים שימוש בכלים משולבים המאגדים מספר פעולות קרובות זו לזו.
לעיתים מדובר בכלים מתקפלים, ולעיתים בכלים חד־יחידתיים ללא חלקים נעים, כאשר הבחירה בין הגישות נובעת משיקולים של עמידות, תחזוקה ונוחות שימוש.
במקרים רבים, הכלי הרב תכליתי משמש כהשלמה לערכת כלים רחבה יותר, אך במצבי עבודה מסוימים הוא מאפשר ביצוע עצמאי של משימות בסיסיות ללא צורך בגישה מיידית לכלי עבודה נוספים.
כלים רב־שימושיים ייעודיים כוללים גם כלים מתחום השירות והאירוח, שבהם שילוב הפונקציות מותאם לפעולה מקצועית מוגדרת.
דוגמה מובהקת לכך היא "סכין סומלייה" , הידוע גם בשם "ידידו של המלצר" כלי קומפקטי המשמש לפתיחת בקבוקי יין ומשלב בדרך כלל חולץ פקקים, להב קטן לחיתוך עטיפת הבקבוק ולעיתים גם מנוף דו־שלבי להוצאת הפקק.
אף שהכלי מזוהה עם עולם היין והמסעדנות, מבנהו משקף עקרונות תכנון הדומים לאלה של כלים רב־שימושיים אחרים: ריכוז פונקציות משלימות בכלי אחד, ניידות גבוהה והתאמה לשימוש חוזר במסגרת מקצועית.
בהקשר זה, סכין הסומלייה אינה כלי כללי, אלא כלי רב־שימושי המתוכנן לביצוע רצף פעולות ייעודי ביעילות ובאמינות.
מן הבחינה המושגית, הכלי הרב־תכליתי המקצועי מדגים גישה שונה לרב־שימושיות מזו של הכלי הרב־תכליתי הכללי.
בעוד מולטיטול כללי שואף לספק מענה רחב למגוון תרחישים בלתי־צפויים, הכלי המקצועי מתמקד בתרחיש עבודה מוגדר וחוזר.
הרב־תכליתיות שלו נמדדת לא במספר הכלים המשולבים, אלא באיכות האינטגרציה ביניהם וביכולתם לפעול יחד כחלק מתהליך עבודה עקבי.
בכך הוא משקף תפיסה תעשייתית של יעילות, בטיחות ודיוק, ולא תפיסה של אלתור או מוכנות כללית.
בהקשר זה, הכלים הרב־תכליתיים המקצועיים תופסים מקום ייחודי בתוך ההיסטוריה של הכלי הרב־תכליתי.
הם אינם הסתעפות של סכין הכיס או של מולטיטול מבוסס פלייר, אלא התפתחות מקבילה, שמקורה בפרקטיקה מקצועית ובדרישות תקינה.
שילובם בערך על כלים רב־תכליתיים מדגיש כי הרב־שימושיות אינה תכונה אחידה, אלא עיקרון תכנוני המופיע בצורות שונות בהתאם להקשר הטכנולוגי, התרבותי והמקצועי שבו הוא מיושם.
הרגולציה סביב כלים רב־תכליתיים מדגימה את הקונפליקט המובנה בין פוטנציאל שימושי לבין פוטנציאל לסיכון.
היא מחייבת את היצרן, המשתמש והסוחר לשקול כל היבט משפטי לפני הפצה או נשיאה, ומדגישה את הצורך בהבחנה בין כלי עבודה מקצועי, כלי נשיאה יומיומית וכלי שנחשבים כלי נשק.
הבנת ההקשרים המשפטיים חיונית הן לתכנון הכלי והן להבנת מקומו של המולטיטול בתרבות, בעבודה ובחיי היום־יום.
כלים רב־תכליתיים עשויים להיכלל תחת רגולציות משפטיות שונות, בעיקר משום שהם כוללים להב או חלקים חדים העלולים לשמש גם ככלי נשק.
קיימת הבחנה בין החזקת כלי במשק הבית לבין נשיאתו במרחב הציבורי ללא היתר; במקרים רבים, החוק מטיל תנאים או איסורים מפורשים על נשיאה במקומות ציבוריים.
במדינת ישראל, לדוגמה, החזקת סכין או כלי בעל להב נחשבת כלי שעלול לגרום לפציעה, ונשיאתו במרחב הציבורי עשויה להיחשב החזקה שלא כדין אלא אם מוגשת הוכחה למטרה כשרה, כגון צורך בעבודה או כלי מקצועי הנדרש לביצוע משימה מסוימת.
בחוק העונשין הישראלי נקבע כי המונח "סכין" כולל גם כלים כגון סכיני מטבח ואולר, אך אולר מוגדר ככלי מתקפל קצר שלא ניתן לקיבוע באמצעות קפיץ או מנגנון אחר, והוא עשוי לחסות בהקלה יחסית במסגרת הדרישות החוקיות בתנאים מסוימים.
עם זאת, גם החזקת אולר או כלי דומה במצב החשוד כרכיב לא חוקי ללא הסבר סביר עלולה להיחשבעבירה פלילית.
בחוקים של מדינות אחרות קיימים כללים מפורטים לגבי סוגי כלים שניתן לשאת בפומבי ואלו המסווגים ככלי מסוכן יותר.
כך, בחוקי הממלכה המאוחדת נקבע בהחלטה משפטית כי נשיאת סכין מתקפלת שאינה ננעלת ושהלהב שלה אינו עולה על שלושה אינצ'ים (כ-7.62 ס"מ) מותרת ללא צורך בנימוק, בעוד נשיאת סכינים בעלי מנגנון נעילה או להב ארוך יותר מחייבים "סיבה טובה" כגון עבודה או פעילות חוקית אחרת.
בהקשר זה, למולטיטולים וסכינים מתקפלים יש סטטוס חוקי שונה בהתאם למאפיינים הטכניים שלהם ולנסיבות הנשיאה, והחוק מטיל את שיקול הדעת על רשויות האכיפה לפרש את ההגדרה המשפטית של "מטרה טובה".
כלים רב־תכליתיים מקצועיים, כגון אלה המשמשים חשמלאים, טכנאים או אנשי תחזוקה, לרוב אינם נכללים באיסורים כלליים משום שהשימוש בהם מוגבל למטרה מקצועית, והחזקתם נתפסת כחיונית לביצוע עבודה בטוחה ויעילה.
עם זאת, לרגולטורים קיימת סמכות להגדיר מגבלות על צורת הכלי, בידוד חשמלי, חומרים מסוימים או דרכי נשיאה, במטרה למנוע פגיעה במשתמשים או בציבור.
מסיבה זו, כלי עבודה רב־תכליתיים הנושאים להב מתקפל או קבוע עשויים להיות כפופים לדרישות בטיחות ותקינה.
ביחס לכלים רב־תכליתיים המיועדים לנשיאה יומיומית, ההגבלות המשפטיות עשויות לכלול איסור על נשיאה בכיס, בתיק או על החגורה במרחב ציבורי, במיוחד אם מדובר בכלי עם להב מעל אורך מסוים או מנגנון נעילה שנחשב מסוכן.
חלק מהמדינות מטילות הגבלות נוספות על כלי שנחשבים "כלי נשק חבוי" או בעלי מנגנון פתיחה מהיר, ואילו אחרות מאפשרות נשיאה חופשית של כלי קומפקטי, תוך שמירה על אורך להב מוגדר ומצב נעול.
ההבחנה בין כלי עבודה לגיטימי לבין כלי נשק או כלי מסוכן אינה תמיד ברורה, ולעיתים היא נקבעת על בסיס פרשנות מקומית, הכשרה מקצועית או הקשר השימושי.
במדינות רבות יש גם הבחנה ברורה בין החזקה בבית או במקום פרטי לבין נשיאה במרחב הציבורי; החזקת כלי עבודה הכולל להב לצרכים מקצועיים בתוך סביבת עבודה מוכרת אינה נחשבת באופן אוטומטי לעבירה.
היבט נוסף ברגולציה נוגע למכירה, ייבוא וייצוא של כלים רב־תכליתיים, במיוחד אם הם כוללים להב גדול או מנגנון פתיחה מהיר.
חברות מסוימות נדרשות לציית לחוקים ייעודיים, כולל סימון, הגבלת מכירה לאנשים מעל גיל מסוים, או רישום במאגרי מכס וייצוא.
בנוסף לרגולציות הקשורות לנשיאה הציבורית הכללית, יש חוקים שנוגעים דווקא לתחבורה או לשימוש במתקנים מסוימים.
דוגמה לכך היא איסור ברור על נשיאת סכינים, כלים עם להב או כלי רב-תכליתי במטוסי נוסעים, גם אם כלי זה עצמו חוקי לשאת בחיי היומיום.
מעבר לכך, מאמצי מדיניות ציבורית כוללים לעיתים תמריצים להחזרת כלי נשק קר (כולל סכינים ואמצעים מסוכנים אחרים) כחלק ממאבק במקרי אלימות, כפי שנעשה בהולנד ובבריטניה בפרויקטים של איסוף ו"חנינה משפטית" תמורת פיצוי כספי, במטרה לצמצם את כלי הנשק הלא-חוקיים בציבור.
כְּלָיוֹת (ביחיד כִּלְיָה) הן זוג איברים השייכים למערכת ההפרשה וממוקמים מאחורי חלל הבטן.
הכליות הן האיברים הפעילים ביותר במערכת השתן, כאשר כמות הפלזמה העוברת בכליות נאמדת ב־180 ליטרים ביום.
הכליות מווסתות את משק המים, את מאזן היונים ואת חומציות הגוף.
הן מסננות את הדם ומפרישות חומרי פסולת מטבוליים (במיוחד שתנן) וחומרים כימיים זרים.
הכליות גם מסנתזות גלוקוז מחלבונים (תהליך המכונה "גלוקונאוגנזה") ומפרישות לתוך הגוף הורמונים שונים.
הכליות ממוקמות מאחורי הצפק בצד האחורי של חלל הבטן, משני צדי עמוד השדרה, מאחורי המעי ומתחת לסרעפת.
הדם נכנס אליהן מאבי העורקים הבטני דרך סעיפיו, העורקים הכלייתים (הימני והשמאלי), ויוצא מהן לווריד הנבוב התחתון דרך ורידי הכליה.
הענף העוסק במחקר ובטיפול במחלות כליה נקרא נפרולוגיה.
לכליה (TA: Ren; Nephrons) צורה הדומה לשעועית, עם חלק קעור הפונה לכיוון תיכון.
דרך החלק הקעור המכונה "שער הכליה" (Hilum renale), מתחברים לכליה עצבים, עורק הכליה, וריד הכליה והשופכן.
אורכה של כליה ממוצעת הוא כעשרה סנטימטרים, רוחבה כחמישה וחצי סנטימטרים ועובייה כשלושה סנטימטרים.
כל כליה עטופה בקופסית (Capsula fibrosa renis), הנחלקת לשני אזורים: קליפה חיצונית (cortex) וליבה פנימית (medulla).
הקופסית עשויה רקמת חיבור סיבית חזקה ועטופה ברקמת שומן ("השומן שמסביב לכליה", Capsula adiposa perirenalis) – שכבת שומן זו ממלאה גם את הסינוסים של הכליה.
את רקמת השומן עוטפת מחתלת (Fascia renalis) המקבעת את הכליה למקומה.
פנימה יותר לכיוון חלל הבטן, נמצא הצפק הדופני (למעשה, הכליות אחוריות לצפק), וחיצונית יותר ולכיוון הגב, נמצאת שכבה שומנית נוספת (Corpus adiposum pararenale) העוטפת חיצונית את מחתלת הכליה.
המחתלת עוטפת גם את בלוטות יותרת הכליה (בלוטת האדרנל).
במקרים בהם שתי שכבות המחתלת לא מתחברות בחלקן התחתון, ייתכן מצב בו הכליות יצנחו כלפי מטה.
הכליה עצמה מורכבת בחלקה החיצוני מקליפת הכליה (Cortex renalis) ובחלקה הפנימי מלשד הכליה (או ליבת הכליה, Medulla renalis).
הקליפה והלשד מכילים בעיקר נפרונים שהם יחידות התפקוד היסודיות של הכליה.
לשד הכליה מורכב בעיקר מכתריסר מבנים דמויי פירמידה (Pyramides renales).
רקמת קליפה הנמצאת בין הפירמידות מכונה עמודי הכליה (Columnae renales).
מחודי הפירמידות נמשכים גביעים משניים (Calices renales minores) המתאחדים לגביעים ראשיים (Calices renales majores) ואלו מתאחדים לחלל אחד בשם "אגן הכליה" (Pelvis renalis).
הכליה הימנית נמוכה יותר מהכליה השמאלית, כאשר שער הכליה השמאלית עובר ב-transpyloric plane (מישור רוחבי שעובר דרך שער הקיבה).
הסיבה להבדל בגובה הכליות הוא הלחץ שמפעיל הכבד על הכליה הימנית, שגורם לכך שהיא נמוכה יותר.
גובה הכליות הוא בין החוליה החזית השתים עשרה של עמוד השדרה (T12) לחוליה המותנית השלישית (L3).
מרבית הקליפה ולשד הכליה מורכבים ממבנים מיקרוסקופיים הנקראים "נפרונים".
ישנם כ־1.25 מיליון נפרונים בכל כליה.
לנפרון מבנה של צינור שקצהו העיוור הוא קופסית באומן בתוכה נתונים צרורות של נימים הנקראים פקעיות.
חלקיו הבאים של הצינור מכונים האבובית המקורבת, לולאת הנלי והאבובית המרוחקת.
האבובית המרוחקת מתנקזת לצינור מאסף המהווה חלק ממערכת מאספת גדולה יותר שסופה בגביעי הכליה ואגן הכליה.
המבנה של כל נפרון נמשך מהקליפה עד לשלד (לכל אורך השלד לכיוון אגן הכליה או לאורך חלק מהשלד), בחזרה עד אזור קופסית באומן, ושוב דרך הצינורות המאספים עד אגן הכליה.
הדם מגיע לכליה ישירות מאבי העורקים דרך עורק הכליה, עם קצב זרימה של 1.2 ליטרים לדקה (לשתי הכליות) מגיעים לכליות כעשרים אחוזים מהדם שמזרים הלב.
בגלל שהכליה זקוקה לכמות דם גדולה, איסכמיה בלב בדרך כלל מובילה לאיסכמיה בכליה.
עורקי הכליה מתפצלים מאבי העורקים – העורק השמאלי אשר מספק את הכליה השמאלית הוא מעט קצר יותר מהעורק הימני, מאחר שאבי העורקים נוטה מעט שמאלה מקו האמצע של הגוף.
מעורקי הכליה ישנם מספר פיצולים של עורקים קטנים יותר המספקים את האונות השונות של הכליה: הפיצול הראשון מעורק הכליה הוא לפן האחורי של הכליה (או לאונה האחורית) ולאחר מכן קיימים פיצולים לארבע אונות – החלק העליון והחלק התחתון של הכליה, והחלק הקדמי עליון והקדמי תחתון של הכליה.
אצל 30% מהאוכלוסייה קיים עורק נוסף אשר יוצא מאבי העורקים בנפרד, ונקרא עורק הלוואי של הכליה (accessory renal artery).
בכליה מבנה ייחודי לכלי הדם המתבטא במערכת נימים כפולה.
לאחר הפיצולים של עורק הכליה לעורקים ועורקיקים וכן הלאה עד גודל של נימים המהווים את הפקעות בתוך קופסיות באומן, נאספים בחזרה הנימים לעורקיק ולא לוורידון ומתפצלים בשנית למערכת נימים העוטפת את אזור המשכו של הנפרון והצינורות המאספים.
המערכת השנייה של הנימים נאספת לוורידונים שמתאחדים לוורידים גדולים יותר ויותר עד וריד הכליה שמתנקז לווריד הנבוב התחתון ומשם הלאה לעבר הלב.
עצבוב הכליה הוא אוטונומי, וכולל עצבוב סימפתטי ופאראסימפתטי אשר נמצאים במקלעת הכליה (Plexus nervosus renalis):
הסיבים הפאראסימפתטיים מגיעים מה-Truncus vagalis posterior (למעשה, המשך של העצב התועה, Nervus vagus X) – עצבים פאראסימפתטיים אלו מעצבבים את הכליה, את בלוטת האדרנל ואת החלק העליון של השופכן.
הסיבים הסימפתטיים לכליה מגיעים מה-Nervus splanchnicus imus (אשר עושה סינפסה ב-Ganglia aorticorenalia) – עצבוב זה מגיע לכליה, לבלוטת האדרנל ולחלקים המקורבים (פנימיים לכיוון הגוף) של השופכן.
החלקים המרוחקים של השופכן מקבלים עצבוב משני מקורות:
עצבוב פאראסימפתטי – מסיבים בחוליות S2-S4 שנכנסים למקלעת העצה ונפרדים ממנו ליצירת ה-Nervi splanchnici pelvici
השתן הנוצר בנפרונים נקרא שתן ראשוני וכמותו נאמדת ב־180 ליטרים ליום.
לאורך הנפרונים והצינורות המאספים יש המוני משאבות קטנות שתפקידן להחזיר לדם את החומרים החיוניים לגוף כגון גלוקוז.
בנפרונים ובצינורות המאספים מתרחשת ספיגה מחדש של מרבית השתן חזרה לנימים המקיפים אותם, וכך כמות השתן היוצאת מהגוף ביום היא כ-2 ליטר בלבד.
כניסת חומרים לנפרון נעשית על ידי לחץ כאשר עורקיק הופך לנים ונעשה דק יותר ויותר עד כי כל חומר שיכול לעבור בין התאים של דפנותיו מגיע לנפרון.
החומרים שאינם עוברים הם תאי דם וחלבונים למיניהם, זאת משום גודלם.
כאשר נמצאים חלבונים או גלוקוז בשתן זוהי עדות לבעיות בתפקוד הנפרון.
בנוסף לתפקידן בהפרשת שתן, הכליות אחראיות על כמה תהליכים:
הכליות שומרות על נפח תקין של הדם על ידי שליטה על ספיגת החומרים בדם בתעלות הקטנות ובנימים.
שמירה על לחץ דם תקין.
תאים בכליה מפרישים את ההורמון אריתרופויאטין, הגורם ליצירת תאי דם אדומים במֵחַ העצם.
הכליות מפרישות עודפי מים, מלחים, ושתנן.
שתנן הוא חומר רעיל הנוצר מחיבור שגורם לו הכבד של אמוניה עם CO2.
את איכות תפקוד הכליות מודדים על ידי בדיקות דם או בדיקות שתן וזאת מודדים על פי המושג פינוי, שהוא נפח הדם המטוהר בפרק זמן מוגדר, לדוגמה: ערכו התקין של החומר החנקני קריאטינין הוא מאה מ"ל לדקה (בגבר ממוצע), כלומר שבכל דקה מפנות הכליות את החומר קריאטינין מ-100 מ"ל דם.
במחלות כליה, בדיקות השתן מגלות חריגות בתרכובת השתן כגון חלבונים או תאי דם.
כיוון שהכליות חיוניות ביותר לגוף האדם, חולי כליות למיניהם נזקקים לתחליף מלאכותי הנקרא דיאליזה.
מומים בכליות נפוצים יותר מבכל מערכת אחרת בגוף האדם.
כליה דמוית פרסה או דמוית האות S
PKD – מחלה גנטית דומיננטית ובה מתרבים עם הגיל הפצעים הפנימיים (פוליציסטיס) עד לאי תפקוד הכליות וצורך בדיאליזה או השתלה.
כליאת היפנים בארצות הברית הייתה כליאתם של בין 112 אלף ל-120 אלף אנשים ממוצא יפני, רובם אזרחי ארצות הברית וחלקם ילידי ארצות הברית, במחנות במהלך מלחמת העולם השנייה.
הכליאה נעשתה בנימוק שהיפנים המתגוררים בארצות הברית עלולים להיות גיס חמישי ולסייע למדינת מוצאם, שלאחר המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, שהובילה להכרזת מלחמה בין המדינות, הפכה לאויבת ראשונה במעלה של האמריקנים.
הכליאה בוצעה ביוזמת נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט במסגרת צו נשיאותי זמן קצר לאחר תקיפת פרל הארבור בידי האימפריה היפנית.
מתוך כ-127,000 היפנים האמריקאים שחיו בארצות הברית הקונטיננטלית בזמן המתקפה על פרל הארבור, כ-112,000 התגוררו בחוף המערבי.
כ-80,000 היו בני דור שני עם אזרחות מלידה ודור שלישי.
השאר היו מהגרים דור ראשון שנולדו ביפן שלא היו זכאים לאזרחות אמריקאית על פי החוק האמריקאי.
אמריקאים יפנים הושמו במחנות ריכוז על סמך ריכוזי אוכלוסייה מקומיים ופוליטיקה אזורית.
יותר מ-112,000 יפנים אמריקאים שחיו בחוף המערבי נכלאו במחנות שהיו ממוקמים הרחק מחופיה וממרכזי האוכלוסין.
עם זאת, בהוואי (שהייתה תחת חוק צבאי), שבה יותר מ-150,000 יפנים אמריקאים היוו למעלה משליש מאוכלוסיית הטריטוריה, נכלאו בין 1,200 ל-1,800 איש בלבד.
המעצר נחשב לביטוי של גזענות – למרות שהוא יושם מתוך כוונה לצמצם סיכון ביטחוני, היקף הכליאה ביחס לגודל האוכלוסייה היפנית-אמריקאית עלה בהרבה על צעדים דומים שננקטו נגד מהגרים גרמנים ואיטלקים, שהיו ברובם חסרי אזרחות אמריקאית.
הכליאה נתמכה בידי רוב האמריקאים בעת ביצועה.
על פי סקר מחודש מרץ 1942 שנערך על ידי גאלופ, 93% מהאמריקאים תמכו בהעברת יפנים שאינם אזרחים מחוף האוקיינוס השקט בעוד שרק 1% התנגדו לכך.
לפי אותו סקר, 59% תמכו בטרנספר של יפנים שנולדו במדינה והיו אזרחי ארצות הברית, בעוד ש-25% התנגדו.
רוזוולט אישר את צו נשיאותי 9066, שהוצא חודשיים לאחר פרל הארבור, לפיה ניתן למפקדים צבאיים אזוריים להגדיר "אזורים צבאיים" מהם "ניתן להוציא כל אדם או כל אדם" ממקום מגוריו.
למרות שהצו המבצע לא הזכיר יפנים אמריקאים, סמכות זו שימשה כדי להכריז שכל בני מוצא יפני נדרשים לעזוב את אלסקה ואת האזורים הקרובים לבסיסים צבאיים בכל קליפורניה וחלקים מאורגון, וושינגטון ואריזונה, למעט אותם עצירים שהוחזקו במחנות שהוקמו גם כן בעקבות הצו.
העצורים היו לא רק אנשים ממוצא יפני, הם גם כללו מספר קטן יחסית - אם כי עדיין מסתכם בהרבה יותר מעשרת אלפים - של אנשים ממוצא גרמני ואיטלקי וכן גרמנים שגורשו מאמריקה הלטינית לארצות הברית .
לשכת מפקד האוכלוסין של ארצות הברית סייעה למאמצי הכליאה על ידי מתן נתונים ספציפיים על מפקד אוכלוסין על יפנים אמריקאים.
הלשכה הכחישה את תפקידה במשך עשרות שנים למרות הוכחות מוכחות שהפריכו את טענותיה, ותפקידה בכליאה זכה להכרה נרחבת יותר עד 2007. בהחלטתו משנת 1944, פסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית, בית המשפט העליון אישר כי הפעילות של הרשות המבצעת נגד המיעוט היפני אינה נוגדת את התיקון החמישי לחוקת ארצות הברית.
עם זאת, בית המשפט הגביל את החלטתו לתוקפם של צווי ההרחקה, תוך הימנעות מסוגיית הכליאה של אזרחי ארצות הברית ללא הליך תקין, אך קבע באותו יום כי לא ניתן לעצור אזרח נאמן למדינה, מה שהחל את תהליך שחרורם של היפנים.
יום לפני פרסום פסקי הדין, בוטלו צווי ההרחקה.
בשנות ה-70, תחת לחץ גובר מצד ליגת האזרחים היפנית האמריקאית (JACL) וארגוני סעד, הנשיא ג'ימי קרטר פתח בחקירה כדי לקבוע אם ההחלטה להכניס יפנים אמריקאים למחנות ריכוז הייתה מוצדקת מבחינה חוקית.
ב-1983, דו"ח הוועדה, מצא עדויות מועטות לחוסר נאמנות של תושבים ואזרחים יפנים באותה תקופה והגיע למסקנה שהכליאה הייתה תוצר של גזענות.
הוועדה המליצה לממשלה לשלם פיצויים לעצורים.
בשנת 1988, הנשיא רונלד רייגן חתם על חוק החירויות האזרחיות משנת 1988 אשר הביע התנצלות רשמית על הכליאה בשם ממשלת ארצות הברית ואישר תשלום של 20,000 דולר (שווה ערך ל-46,000$ ב-2021) לכל עציר לשעבר שעדיין היה בחיים עם מעבר החקיקה.
החקיקה הודתה כי פעולות הממשלה התבססו על "דעות קדומות גזעיות, היסטריה של מלחמה וכישלון של מנהיגות פוליטית".
עד 1992, ממשלת ארצות הברית חילקה בסופו של דבר יותר מ-1.6 מיליארד דולר (שווה ערך ל-3.67 מיליארד דולר ב-2021 ) בפיצויים ל-82,219 יפנים אמריקאים שנכלאו.
אף על פי שארצות הברית לא הצטרפה למלחמת העולם השנייה מראשיתה, נעשו במהלך השנים 1939–1941 הכנות למקרה שהמדינה תצטרף למלחמה.
ה-FBI הכין רשימות מעצר (CDI - Custodial Detention index) של אזרחים ושל נתיני מדינות אויב ומדינות זרות העשויים להוות סכנה, ביניהם יפנים, איטלקים וגרמנים.
תוך ארבעה חודשים נרשמו בסניפי הדואר 4,741,971 זרים.
כ-1.1 מיליון מתוכם היו בוגרים שסווגו כנתיני מדינת אויב, מהם 683,259 גברים ובהם 56,332 יפנים.
המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941 הביאה אמריקאים רבים לחשוש ממתקפה יפנית נרחבת בחוף המערבי.
התקפות נוספות, כגון הפגזת מתקני הנפט בקליפורניה על ידי צוללות ב-1942, הגבירו חשש זה.
הכיבושים המהירים של יפן באסיה עוררו את הרושם שצבאה אינו ניתן לעצירה.
עם פרוץ המלחמה, ב-8 בדצמבר 1941, והצטרפותן למלחמה של גרמניה ואיטליה, נחתמו הצהרות נשיאותיות מספר 2525 (גרמנים), 2526 (איטלקים) ו-2527 (יפנים) שהתייחסו לנתיני מדינות אויב.
נערכו פשיטות על בתים רבים לפי רשימות ה-CDI ומידע נוסף ומאות אזרחים זרים נעצרו.
הממשל הצהיר כי אין להניח שיערכו עוד מעצרים רבים.
ב-14 בינואר 1942 פורסמה ההצהרה הנשיאותית 2537 שדרשה רישום ממיליון נתיני אויב.
כל שינוי כתובת, מקום עבודה או שם דרש דיווח.
הכניסה לאזורים מוגבלים נאסרה על נתיני האויב.
בסופו של דבר כללו אזורים אלו את החוף המערבי ואת החוף המזרחי של ארצות הברית והתפרשו על כשליש משטחה.
החוקים הופעלו לגבי כלל האנשים שמוצאם ממדינות אויב, ובקרבם היו היפנים מיעוט.
ב-2 במרץ חתם הגנרל ג'ון דוויט (John L.
DeWitt) על הצו הציבורי מספר 1, שבו הודיע לבעלי מוצא יפני כי הם עתידים להיות מורחקים מ"האזור הצבאי מספר 1" (למעשה היה זה החוף המערבי) ונדרשה מהם התראה מראש על כוונה לשנות מקום מגורים.
ב-11 במרץ 1942 נחתם הצו הנשיאותי 9095 להקמת המשרד לנכסי זרים.
המשרד הקפיא עשרות נכסים של זרים וגרם בכך לקשיים כלכליים מיידיים לרבים מהם.
ב-24 במרץ 1942 הורה הגנרל דוויט על הרחקת זרים מחלקים ספציפיים של "האזור הצבאי מספר 1".
ב-3 במאי 1942 הכריז דוויט בצו הרחקת האזרחים מספר 346 כי על כל האזרחים והזרים ממוצא יפני להתייצב במרכזי כינוס עד להעברתם הקבועה למחנות עקורים.
כשני שלישים מהעקורים היו אזרחי ארצות הברית מלידה, חלקם הגדול איכרים מזה עשרות שנים.
את יתר המגורשים ניתן היה לעקור על בסיס הוראת "צו הנתינים הזרים".
המהגרים מאסיה לא יכלו לקבל אזרחות אמריקאית בשלב זה ולכן בהכרח סווגו כנתיני מדינת אויב.
גם צאצאים למשפחות מעורבות של יפנים עם לא-יפנים ואפילו נכדיהם סווגו לצורך הצו כיפנים.
בתחילה נשלחו העקורים היפנים לאחד מ-17 "מרכזי כינוס אזרחיים" זמניים, שם חיכו להעברה למחנה קבע.
המחנות הוקמו על ידי רשות העקירה המלחמתית שהוקמה לצורך זה.
כמעט 120,000 אזרחים אמריקאים ממוצא יפני ואזרחים יפנים נעקרו מבתיהם בקליפורניה, מערב אורגון, וושינגטון ודרום אריזונה, במבצע העקירה הגדול בהיסטוריה של ארצות הברית.
רוב מחנות העקורים היו בשמורות של ילידים אמריקנים (אינדיאנים), והם הוקמו מבלי להיוועץ באינדיאנים או לפצותם.
לאחר מעשה סברו התושבים, שלכל הפחות הם זכאים ליהנות מהשבחת האזור ומהמבנים שהוקמו בו, אולם מבנים אלו נמכרו או נהרסו בידי הממשל.
סטודנטים בגיל הלימודים הורשו לעזוב את המחנות וללמוד במוסדות שהסכימו לקבל סטודנטים ממוצא יפני.
בתחילה מספר הסטודנטים היה זעום אולם עד ל-31 בדצמבר 1943 הוא גדל ל-2,263.
על פי דו"ח של רשות העקירה המלחמתית מ-1943 שוכנו העקורים במבנים בעלי קירות ברזנט, נטולי צנרת או מטבח.
מרבית המחנות נבנו ב-1942 בידי קבלנים אזרחים בסגנון בנייתם של מחנות צבאיים ולא התאימו למגורי משפחות.
התנאים היו קשים: במחנה בצפון ויומינג ניתן תקציב של 45 סנט ליום לאדם למזון, וההיגיינה הייתה בעייתית.
רוב העקורים לא קיבלו התראה הולמת ולא ידעו לאן ייעקרו.
בשל כך לבושם לא תאם לחורף הקשה בוויומינג, שבו הטמפרטורה יורדת למתחת ל-17 מעלות צלזיוס מתחת לאפס.
בתחילת 1944 החל הממשל לאשר לבודדים לחזור לחוף המערבי.
ב-2 בינואר 1945 בוטלה פקודת ההרחקה לחלוטין.
העקורים החלו לעזוב את המחנות אך המחנות נותרו כדי לשמש את אלו שטרם היו ערוכים לעזיבה.
מחנה העקורים האחרון נסגר באוגוסט 1948 אף על פי שתושביו פינו אותו כבר ב-1945.
אחד ממחנות העקורים, "מנזנר" (Manzanar) בעמק אוונס בקליפורניה, הוכרז אתר היסטורי לאומי ב-1992 "לשימור והסברה של ההיסטוריה, התרבות והמוצגים הקשורים לעקירת האמריקאים-יפנים במהלך מלחמת העולם השנייה".
ב"עיר הקריסטל" בטקסס היה מחנה עקורים בו שכנו יפנים, גרמנים, נתיני אויב מאמריקה הלטינית ואנשים נוספים.
עשרות אלפי גרמנים ואיטלקים נעצרו, רובם לא היו אזרחי ארצות הברית.
היפנים בקנדה נכלאו אף הם בידי ממשלתם.
יפנים במדינות שונות באמריקה הלטינית נכלאו בהשפעה אמריקאית.
על היפנים בהוואי לא הופעלה מדינות עקירה שכזו, למרות היותם קרובים למתקנים צבאיים חיוניים יותר מרוב היפנים ביבשת.
בהתחשב בכך שכשליש מהאוכלוסייה בהוואי הייתה ממוצא יפני הרי שעקירתה הייתה מובילה לפגיעה משמעותית בכלכלה.
ישנן עדויות על שליחתם של יפנים מהוואי למחנות עקורים בארצות הברית היבשתית.
למרות זאת היחס לעקורים בהוואי היה טוב בהרבה מלאלה ביבשת.
ניתנה להם התראה ארוכה יותר והם יכלו למכור את רכושם או להפקידו בידי בני משפחה.
אנשי ממשל וצבא חשדו בנאמנותם של היפנים בחוף המערבי וראו בהם סיכון ביטחוני.
דייוויד לואמן, מחבר ספר בנושא ובעברו איש שירותי הביטחון האמריקניים, טען כי תוצאות פרויקט MAGIC לפענוח הצופן של משרד החוץ היפני מעידות שבידי מנהיגי יפן מידע שהושג מרשת ריגול רחבה בארצות הברית.
היסטוריונים המסתמכים על לואמן טוענים כי חלק מהתשדורות שפוענחו ציינו במפורש כי המידע הושג על ידי מרגלים אמריקאים-יפנים.
ב-25 בינואר 1942 הצהיר משרד המלחמה היפני כי "אף לא ספינה אחת הפליגה מנמלי האוקיינוס השקט מבלי שתותקף לאחר מכן".
על פי החשד, התקפות אלו התאפשרו הודות לריגול.
בנוסף לריגול, עלה החשש שבמקרה של פלישה יפנית לארצות הברית יבוצעו מעשי חבלה במתקנים צבאיים ואזרחיים.
הועלו חששות לגבי ביטחון מערכת המים של קליפורניה וחרדה מהצתות.
כהוכחה למסוכנות של אזרחי ארצות הברית ממוצא יפני, מביאים היסטוריונים רוויזיוניסטים את הטענה שכ-20,000 אמריקאים-יפנים ששהו ביפן בפרוץ המלחמה הצטרפו למאמץ המלחמתי היפני ומאות התגייסו לצבא היפני.
הם אף מזכירים את טויומו קוויקטה, אזרח אמריקאי ששירת כמתרגם וכשומר שבויים והשתתף בעינויים של חיילים אמריקאים ובהריגתו של לפחות אחד.
בנוסף, יפנים רבים, בהם גם כאלו שנולדו בארצות הברית, חונכו ביפן או קיבלו חינוך יפני.
מערכת החינוך היפנית הדגישה את הנאמנות לקיסר היפני, וחינוך זה הגביר את החשש בדבר נאמנותם של היפנים.
ייתכן גם כי שיתוף הפעולה של האוכלוסייה הגרמנית בחבל הסודטים עם היטלר, רק שנתיים קודם, תרם אף הוא לחשש מגיס חמישי.
עם זאת, מתנגדי מעצר היפנים טענו כי החשדות לא היו מבוססים וכי אין מקרים ידועים של ריגול על ידי אמריקאים ממוצא יפני, ואף לא אזרח אמריקאי אחד ממוצא יפני הואשם בריגול לטובת יפן במהלך מלחמת העולם השנייה.
אף שאנשי סגל יפנים עשו ניסיונות לגייס מרגלים מקרב האוכלוסייה, הם לא בהכרח הצליחו.
לגבי הטענות על שימוש של היפנים במידע של מרגלים נטען שחלק ניכר מהמידע עליו דיבר לואמן היה זמין בגלוי, בין השאר בעיתונות.
לוטננט-קומנדר קנט רינגל, קצין מודיעין בצי שתפקידו היה להעריך את נאמנות האוכלוסייה האמריקאית-יפנית, העריך ב-1941 שיותר מ-90% מבני הדור שני ומעל ל-75% מבני הדור הראשון של המהגרים נאמנים לחלוטין לארצות הברית.
בדוח שהוכן בהוראתו של רוזוולט נכתב כי
הצורך בהפעלת אמצעים קשים יותר כנגד היפנים מאשר כלפי אזרחים ממוצא גרמני או איטלקי גם הוא לא מבוסס.
רק 6,056 מתוך 16,811 הזרים שנעצרו מסיבות ביטחוניות בידי ה-FBI בין ה-7 בדצמבר ל-30 ביוני 1945 היו לא אירופאים.
לא במפתיע, כליאתם של היפנים הובילה להפחתה במידת נאמנותם.
מספר קבוצות פרו-יפניות התארגנו במחנות ובכמה מחנות פרצו התפרעויות.
מארגני ההתפרעויות נתפסו ונשלחו למחנה עקורי המלחמה של אגם טולי, שתנאיו היו מחמירים יותר.
כאשר הציע הממשל לכלואים לוותר על אזרחותם האמריקנית, עשו זאת 5,589 מהם.
האגודה האמריקאית לזכויות האדם הצליחה לבטל את רוב הוויתורים בשל התנאים שבהם נעשו.
שאלון מטעם הממשל שהועבר בקרב הכלואים במטרה לחפש מתנדבים לצבא גילה ש-94% מהגברים בגיל צבא הצהירו שלא ישרתו בכוחות המזוינים של ארצות הברית.
למרות זאת, מספר לא מבוטל של כלואים התנדבו ושירתו בין היתר ברגימנט 442 המעוטר אשר לחם באירופה.
הכליאה והצדקתה שנויים במחלוקת בארצות הברית.
באקדמיה האמריקאית יש קונצנזוס כי הכליאה הייתה תוצאה של היסטריה בזמן מלחמה ושל גזענות.
מלבד המחלוקת על עצם האירועים והצדקתם, ישנה מחלוקת בדבר המונחים בהם יש להשתמש.
בספרות ההיסטורית מתייחסים על פי רוב למחנות כאל מחנות כליאה, מונח נייטרלי.
יש המעדיפים את המונח "מחנות עקורים" (relocation camp).
אחרים, קיצוניים יותר, משתמשים במונח "מחנה מעצר" או אף "מחנה ריכוז".
התומכים במונח מחנות עקורים מנמקים זאת בכך שהשם הרשמי למחנות באותו זמן היה "מרכז ליישוב מחדש", בכך שהמחנות לא הוגדרו רשמית כבית כלא ובכך שבין שלושים לחמישים אלף איש התיישבו בסופו של בדבר באזור אליו הועברו.
מנגד יש הטוענים כי "מחנות עקורים" הוא מונח נקי ומכובס המסתיר את טבעם האמיתי של המחנות.
הם מציינים כי המחנות עומדים בהגדרה של מחנה ריכוז אולם בשל היותו כה טעון אין להשתמש במונח המשמש לתיאור מחנות הריכוז של הגרמנים או אלו של הבריטים בדרום אפריקה במהלך מלחמת הבורים.
יהיה המונח אשר יהיה, המחנות היו מגודרים, נשמרו על ידי שומרים חמושים והיו מרוחקים מכל מרכז אוכלוסייה.
ישנם מקרים מתועדים של ירי בכלואים שחצו את הגדרות.
אומנם עם הזמן הנהיגה הנהלת המחנות חופש יחסי ביציאה מתחומן.
קרוב לרבע מהכלואים עזבו את המחנה לחיות ולעבוד במקומות אחרים בארצות הברית, מחוץ לאזור ההרחקה.
לבסוף חלקם אף הורשו לחזור לאזור ההרחקה, שבו שהו בפיקוח משפחה לבנה או בפיקוח הממשלה, שסוכניה הזהירו את המשטרה המקומית מסכנת העצורים.
כן הוזהרו גורמים אזרחיים נוספים שעמם יכולים היו המורחקים לבוא במגע.
אחד המחנות, אגם טולי, הפך לבסוף לכלא.
לאגם טולי נשלחו אנשים שנחשדו בריגול, בגידה או חוסר נאמנות, יחד עם בני משפחותיהם.
אחרים הוחזקו שם בשל בקשתם לחזור ליפן.
במהלך המלחמה היו מספר הפגנות תמיכה ביפן באגם טולי.
במהלך העקירה נעשה מאמץ להגן על רכוש העקורים.
הציוד האישי נרשם ונשמר ובעליו קיבלו קבלות.
לעקורים נאמר כי ציוד שיבוקש ישלח למחנות חינם.
בכמה מקרים מצאו חקלאים יפנים חקלאים אחרים שהסכימו לטפל בחוותיהם.
אולם היו גם מקרים שבהם חקלאים נאלצו למכור את רכושם תוך ימים, במחיר זעום.
ספקולנטים שקנו את רכושם זכו לרווחי ענק.
צו בקליפורניה אף אסר החזקת רכוש על ידי זרים, והוסיף להפסדי היפנים.
חקלאים יפנים גם איבדו את זכויותיהם על האדמות שעיבדו.
כדי לפצות את היפנים העביר הקונגרס את חוק תביעות האמריקאים-יפנים ב-2 ביולי 1948 אולם ציין בו כי תביעות שלא יוגשו תוך שנה וחצי לא יוכרו.
תביעות ב-147 מיליון דולר הוגשו על ידי 26,568 משפחות ויותר מ-38 מיליון דולר שולמו כפיצויים.
בשנות השישים החל הדור הצעיר של היפנים האמריקנים, שקיבל השראה מהתנועה לזכויות האזרח, ב"תנועת רדרס", מאמץ לקבלת התנצלות רשמית ופיצוי מהממשל על עקירת אבותיהם וסביהם.
כעבור 16 שנים זכתה התנועה להצלחתה הראשונה כאשר הנשיא ג'רלד פורד אמר כי העקירה הייתה טעות.
ב-1980 במהלך נשיאותו של ג'ימי קרטר הקים הקונגרס ועדה לחקר העקירה.
כמה מתנגדים טענו כי הוועדה מוטה אתנית שכן 40% מחבריה היו ממוצא יפני.
ב-24 בפברואר 1983 הגישה הוועדה דו"ח המגנה את העקירה כלא מוצדקת וכמונעת מגזענות ולא מצרכים ביטחוניים.
הנשיא רונלד רייגן חתם על צו הזכויות של 1988 שבו ניתן פיצוי של 20,000 דולר לכל עקור ששרד, ובסך הכול 1.2 מיליארד דולר.
השאלות - את מי לפצות, בכמה והאם הפיצוי הכספי הולם - עוררו דיונים סוערים.
מי שטען שהעקירה הייתה מוצדקת סבר כי לא רק שאין צורך בפיצויים אלא שגם ההתנצלות הייתה מיותרת.
ב-1992 חתם הנשיא ג'ורג בוש האב על הפיצויים (בתוספת 400 מיליון דולר) והתנצל שוב באופן רשמי.
בשנת 1998 העניק נשיא ארצות הברית ביל קלינטון לפרד קורמאטסו את מדליית החירות הנשיאותית.
ישנן הערכות כי עד לסגירת המחנות (מלבד אגם טולי) ב-1 בדצמבר 1945 הנזק הכלכלי לבתיהם ועסקיהם של העקורים נאמד בארבעה עד חמישה מיליארד דולר במונחי 1999, וזאת בנוסף לנזקים שאי אפשר לכמת.
אחד התומכים המשמעותיים בעקירה היה ארל וורן, התובע הכללי של קליפורניה.
לאחר מכן ראה וורן בתמיכתו בעקירה את אחת משגיאותיו הגדולות.
מספר פסקי דין בעניין זה ניתנו בבית המשפט העליון של ארצות הברית: פסק דין יאושי נגד ארצות הברית, פסק דין היראבאיאשי נגד ארצות הברית ופסק דין במעמד צד אחד אנדו, וכן פסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית.
בכל פסקי הדין אישר בית המשפט את הכליאה.
כיום העקירה היא מושא לביקורת היסטורית ומגונה כגזענית באופייה.
היא נחשבת לתמרור אזהרה לפגיעה בזכויות אדם שעלולה להתרחש בנסיבות קשות מבחינה ביטחונית.
עם זאת, יש המגינים על העקירה ורואים אותה כהכרח בזמן מלחמה טוטאלית.
גיס חמישי הוא איום משמעותי, אף על פי שנראה כי היפנים לא היוו גיס שכזה.
שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית לשעבר, תום קלארק, שייצג את משרד המשפטים האמריקאי בעקירה כתב:
החלטה בפסק דין קורמאטסו נגד ארצות הברית, אשר נתקבלה ב-18 באוקטובר 1944, נהפכה רק ב-10 בנובמבר 1983, לאחר שקורמאטסו הגיש לבית המשפט בקשה לצו קוראם נוביס.
במסגרת הצו קבע שופט בית המשפט המחוזי הפדרלי של המחוז הצפוני של קליפורניה, כי ההחלטה בעניין קורמאטסו בטלה משום שבאותו מקרה הוגש לבית המשפט מידע שקרי על ידי הממשלה.
מאחר שצו זה דן רק בבקשה האישית של קורמאטסו, הכלל שנקבע בשנת 1944 עדיין עומד בתוקפו, ומאפשר לממשלת ארצות הברית לכלוא כל קבוצת אזרחים ממוצא מסוים בזמן מלחמה.
לאור זאת ישנם מומחים למשפט הטוענים כי פסיקות אלו הופכות להיות רלוונטיות אף בזמן המלחמה בטרור.
הפיכת הפסיקות נראית כמבשרת את צו זכויות האזרח של 1988 שבו הכיר רשמית הקונגרס בעוול שנעשה ליפנים.
בשנת 2004 קורמאטסו הגיש חוות דעת כידיד בית המשפט במקרה ראסול נגד בוש בו נדונו שאלת חוקיות מעצר של אסירים בגוואנטאנמו, בו הוא התנגד למאסר בלא משפט.
כליל החורש (כְּלִיל הַחֹרֶש, שם מדעי: Cercis siliquastrum) הוא עץ חורש נשיר במשפחת הקסאלפיניים (קרוב משפחה של החרוב).
פריחתו הבוהקת בחודשי מרץ-אפריל העניקה לו את שמו, אשר משמעותו היא "כתר החורש" או "נזר החורש".
העץ קטן מאוד; שיח עץ נשיר המגיע לגובה 6–8 מטר, בעל גזע מרכזי יחיד המתפצל בחלקו התחתון, רוחב גזעו כ-30 ס"מ.
העץ גדל בר בחבל הים תיכוני ההררי בגובה 100–1,000 מטר.
בעולם העץ גדל בדרום אירופה ודרום מערב אסיה; בספרד, דרום צרפת, איטליה, יוון ואסיה הקטנה.
כליל החורש הוא צמח מוגן בישראל.
כליל החורש נמוך וצמרתו שופעת.
בתחילת האביב מתכסה העץ בשפע פרחים בצבע ורוד לילך, המופיעים לפני העלים.
לפרחים טעם חומצי עדין, וניתן לאכלם בסלטים.
העלים עגולים, תמימים ומזכירים צורת לב.
פירות העץ הם תרמילים פחוסים.
הפרחים יוצאים מתוך הגזע ומתוך ענפים בוגרים (קאוליפלורה), דבר המעיד על מוצאו הטרופי של העץ.
זרעי העץ נזרעים בחודש פברואר.
בערבית נקרא כליל החורש "ערוס אל-ע'אבה" שפירושו "כלת החורש/היער".
בעברית מבטא שמו של העץ את היותו כליל יופי, וגם כליל במובן כתר ונזר.
יש בו גם דמיון לשם הערבי, שאולי משמר שם עברי הקדום שאבד במרוצת הדורות.
לפי האמונה הנוצרית תלה עצמו יהודה איש קריות על כליל החורש, ולכן הוא נקרא באנגלית Judas-tree (באירופה הייתה לעץ חשיבות פולחנית טרום-נוצרית).
לפי החוקר הבריטי דייוויד ג'ון מאברלי בספרו משנת 2008, מקור השם באנגלית הוא בעצם שיבוש של אחד משמות העץ בצרפתית arbre de Judee, "עץ [ארץ] יהודה".
לדבריו העץ כונה בשם זה מכיוון שהוא היה מוכר כעץ קיים בארץ ישראל, שהיא הפרובינקיה הרומית IVDEA.
נטיעת כליל החורש בקרבת מטעים של עצי זית, תפוח ואגס תורמת בהגנה על המטעים מפני פשפשים שהם טפילים.
לכליל החורש קיים פשפש ייחודי בשם Cacopsylla pulchella המופיע על קליפת הגזע באמצע האביב.
פשפשים אחרים, מסוג אנתוכוריס, טורפים פשפש זה.
בחודש יוני, כאשר פשפש כליל החורש נודד, טורפיו עוברים לעצי המטע וניזונים מהפשפשים הייחודיים להם.
השתתפות דומה בהדברה ביולוגית מספק גם עץ התאנה.
ברפואה העממית יש המשתמשים בפרחים ובעלים לבעיות כבד, לטחול, לנזלת כרונית, לבעיות בדרכי הנשימה, לצהבת, לאבנים בכליות ונפיחות ברגליים של נשים הרות.
כְּלִיל הוא יישוב קהילתי ב, כ־10 ק"מ ממזרח לנהריה, בתחום המועצה האזורית מטה אשר.
היישוב מוגדר כאקולוגי ומושך אליו תיירות אקולוגית מקומית.
היישוב משתייך לתנועת בני המושבים.
היישוב עלה לראשונה על הקרקע בשנת 1979 במסגרת תוכנית המצפים ל"ייהוד הגליל", בסיוע הסוכנות היהודית ומשרדי הממשלה, חלקו על אדמות מדינה וחלקו על אדמות פרטיות.
מקור שם היישוב במבנה עתיק הנמצא בתחומי היישוב ומכונה חורבת (ח'ירבת) כליל.
היישוב מאופיין במטעי זיתים גדולים וחורש טבעי בשטח שבין הבתים.
עד שנת 2003 רוב הדרכים ביישוב לא היו סלולות.
אין גדר סביב היישוב ואין בו שירותים קהילתיים או מרכז כלשהו.
צורת הפריסה של היישוב היא חריגה ליישוב יהודי, שכן הרוב המוחלט מיישובי היהודים בארץ בנויים בצורה מקובצת ובדרך כלל עם גדר.
היישוב מוגדר כאקולוגי, הוא אינו מחובר לרשת החשמל הארצית ותושביו מייצרים חשמל בעצמם בשיטות שונות.
רוב הפסולת עוברת מיחזור וכך גם המים.
אופיו המיוחד של היישוב מושך אליו תיירות מקומית ולאורך השנים נפתחו בו חדרי אירוח רבים, מסעדות וחנויות לממכר עבודות יד ומוצרים חקלאיים אורגניים.
אף על פי שהיישוב עלה לקרקע בשנת 1979, לא הוסדרה לו תוכנית מתאר במשך שנים רבות.
היישוב הוכלל בתוכנית מתאר מחוזית בשנת 1989 ואף הוכנה לו תוכנית מתאר מקומית שאושרה בשנת 1991 על ידי ועדה מחוזית לתכנון ובנייה אך לא פורסמה למתן תוקף.
תוכנית נוספת, שקבעה לכליל שטח יותר מצומצם, הוכנה בשנת 1996 ואושרה להפקדה בתנאים במאי 2002. על סמך תוכנית זאת הונפקו היתרי בנייה לחלק מהבתים ביישוב, אולם עדיין כנגד רבים מתושבי כליל ננקטו הליכים פליליים בגין בנייה בלתי חוקית עקב היעדר תוכנית מתאר מוסדרת ליישוב.
בפברואר 2008 קבעה הוועדה לנושאים תכנוניים עקרוניים של המועצה הארצית לתכנון ובנייה את שטח היישוב באופן שהסדיר מבחינה חוקית את רוב הבתים ביישוב, אך השאיר מחוץ לתוכנית של היישוב ארבעה בתים של תושבים המרוחקים משאר בתי היישוב.
בנוסף, הוחלט להגדיל את היקף היישוב מ־75 ל־180 יחידות דיור, בתוך תחומי התוכנית.
החלטה זאת נועדה לאזן בין המצב הקיים של הבנייה ביישוב לבין הצורך לשמור על שטחים ירוקים ומסגרת יישובית מקובלת, תוך חיסכון במשאבי קרקע ובהתחשב בגבולות יישובים סמוכים ובשטחיהם.
עתירה לבג"ץ של התושבים שבתיהם הושארו מחוץ ליישוב, נדחתה.
אף על פי שתוכנית מתאר הוכנה, עד שנת 2015 היא לא הופקדה ולא קודמה.
עם זאת, הוועדה לתכנון ובנייה ניהלה אכיפה הדוקה נגד בנייה שלא תאמה את התוכנית.
תא בידוד, הוא חדר המשמש לכליאה בבידוד, צורת ענישה שבה מונעים מאסיר כל מגע עם אנשים מלבד סוהרים ואנשי רפואה.
צורת ענישה זו נחשבת לבין הקשות ביותר בכלא.
בדרך כלל תא בידוד הוא תא קטן, נטול חלונות או בעל צוהר קטן, שבו מושם האסיר כדי לבודדו משאר אוכלוסיית האסירים, ובו הוא מבלה את כל זמנו (או את רובו המכריע) עד לתום תקופת הענישה הספציפית.
בסיום פרק הענישה חוזר הנענש ומשולב עם שאר אוכלוסיית הכלואים בבית הסוהר.
לעיתים קרובות התא נמצא בצינוק.
בידוד נחשב במקומות מסוימים לענישה מוגזמת ואכזרית, בשל השפעותיו על מצבו הנפשי של האסיר.
הטוענים בזכות השימוש בבידוד מציינים את חשיבותו לשם הפרדת אסירים המסוכנים לסביבתם משאר הכלואים.
לעיתים משמש תא הבידוד להגנה על אסירים שנמצאים בסכנת פגיעה מחבריהם, כסוג של מעצר הגנתי.
הספר כלים שבורים: תורה וציונות דתית בסביבה פוסטמודרנית נכתב על ידי הרב שג"ר (שמעון גרשון רוזנברג), ונערך על ידי תלמידו הרב אודיה צוריאלי.
יצא לאור לראשונה בתשרי תשס"ד (2003), בהוצאת ישיבת שיח יצחק.
שמו של הספר בא מהמונח שבירת הכלים בקבלה הלוריאנית.
חלק א: יהדות ופוסט-מודרניזם, הוא ניסיון ראשון מסוגו לבחון את היחסים שבין פוסט-מודרניזם ויהדות.
בניגוד לדחייה הרווחת ביהדות, מקבל הרב שג"ר חלק נכבד מהטיעונים הפוסט-מודרניים, ומזהה ביניהם רעיונות ומושגים בקבלה ובחסידות.
הוא טוען כי דווקא הדה-קונסטרוקציה, אותה הוא מזהה עם שבירת הכלים הקבלית, פותחת פתח לאופציה דתית, בכך שהיא נותנת לאדם את היכולת ליצור בחופשיות את עולמו הדתי (ולמעשה לבחור באמונה מתוך חרות): "דווקא עם דחיית האמת האובייקטיבית טמון החופש המיסטי, החופש המאפשר אחר הכול להיות חלק מעולם דתי נוקב וחרותי".
חלק ב: ציונות דתית במיצר בוחן את המעברים הרוחניים אותם עברה ועוברת הציונות הדתית.
הרב שג"ר בוחן את יחסה לתרבות המערבית, מנתח מגמות בהיסטוריה של ישיבות ההסדר, ומציג את החסידות החדשה.
חלק ג: דרשות למועדי זמננו, מציע דרשות למועדים החדשים שנוספו מאז הקמת המדינה: יום השואה, יום הזיכרון, יום העצמאות ויום ירושלים (תוך התייחסות לפוסט ציונות ומגמות נוספות).
עם צאתו לאור עורר הספר פולמוס חריף בחוגי המחשבה של הציונות הדתית.
לצד הערכה והסכמה לה זכה הספר מצד החוגים הדתיים הליברליים, עורר הספר התנגדות רחבה מכיוון הפלג המסורתי-רבני, ומצד הרואים בפוסט-מודרניזם כפירה בשל עמדתו הספקנית.
הרב שלמה אבינר אמר בין הדברים על שיטתו של הרב שג"ר: "הרב שג"ר טוען כי בטקסט התלמודי יש דקונסטרוקציה.
הוא מקבל חלק מהפוסט-מודרניזם וחלק מדרידה [...], אולם במחילה מהרב שג"ר [...], הוא היה ירא שמיים גדול, אולם הדברים שאמר על הפוסטמודרניזם הם כפירה.
ה'כלים שבורים' של הרב שג"ר הם דברים שאינם מובנים.
עמדתו שכל אדם בונה את עולמו הרוחני בכוחות עצמו הם כפירה".
בכרומודינמיקה קוונטית, כליאה היא התופעה הפיזיקלית לפיה חלקיקים בעלי מטען צבע (קווארקים, אנטי-קווארקים וגלואונים) לעולם לא יופיעו בטבע לבדם, אלא תמיד בקבוצות נייטרליות מבחינת הצבע, כמו האדרונים.
"מטען צבע" הוא המטען הרלוונטי לכרומודינמיקה קוונטית (ואין לו קשר לצבע במובנו היום-יומי).
ההאדרונים הנייטרליים מתחלקים לשני סוגים: מזונים המורכבים מקווארק ואנטי-קווארק בעלי אותו צבע, כך שבסך הכל הם חסרי צבע; ובאריונים המורכבים משלושה קווארקים שכל אחד מהם הוא בעל צבע שונה, כך שאין ייחוד לאף צבע.
בהקבלה לצירוף של שלושת צבעי היסוד בטבע, אומרים לעיתים שהבריונים הם "לבנים".
בהכללה לתורת כיול כללית, כליאה היא מצב בו דרגות החופש באנרגיות נמוכות יהיו סינגלטים של חבורת הכיול, כלומר יהיו אינווריאנטים (לא ישתנו) תחת סימטריית הכיול.
כליל זיסאפל (נולדה ב-1976) היא סופרת ישראלית.
בתם של זהר זיסאפל, מבעלי קבוצת רד-בינת והילה זיסאפל, עורכת דין.
בעת שירותה הצבאי הייתה כתבת ועורכת בעיתון במחנה.
זיסאפל הייתה בת זוגו של גיל קופטש.
בשנת 2010 נטלה חלק ביוזמה של אילנה המרמן להסיע נשים וילדים פלסטינים לטיול בחוף הים ללא אישור, וזאת במחאה על חוק הכניסה לישראל, כי לדבריה: "יש בזה התרסה שמטרתה להראות את האבסורדיות של המצב הזה, של החוק הזה ומה שהוא מצליח לעשות.
החומה והמחסומים אינם חוסמים כניסה של שוהים בלתי חוקיים, וודאי שלא כניסה של מחבלים לישראל."
ספריה מתארים את הסצנה התל אביבית הצפונית בקרב צעירים בשנות העשרים לחייהם.
שלושה צעירים תלושים בתל אביב של שנות התשעים.
אורי בחורה עצמאית ופרועה, פוגשת בשינאן העובדת בלילות בפיצוצייה והשתיים הופכות לחברות.
לאורי מערכות יחסים מורכבות ומתוסבכות ובהן רגשותיה העזים כלפי אחיה בעוד לשינאן בן זוג יציב שעם התקדמות הסיפור נפרשים בפניה סודותיו.
סיפור אהבתן של דני ועמית, שתי נשים הטרוסקסואליות באמצע שנות העשרים לחייהן.
עמית המספרת היא סטודנטית לביולוגיה, המפלסת דרכה בנועם לחיים בורגניים ביחד עם חברה מתקופת התיכון יובל.
עמית יוצאת למסע בעקבות דני.
מסע שמתחיל בבתי הקפה של תל אביב ונמשך בצפון הודו.
יחסים שבהם הרבה מן המשיכה והרתיעה גם יחד.
העלילה מובילה מאירוע דרמטי אחד למשנהו: בגידות, שימוש בסמים קשים, ניסיון התאבדות, היריון והפלה.
כליאת שווא היא עוולה נזיקית, הנוגעת לשלילה של חופש התנועה ללא סמכות חוקית, הצדקה או אישור של האדם העצור ומעניקה לנכלא זכות תביעה בנזיקין נגד הגורם שפגע בזכות זו, כלומר אפשרות לקבל פיצוי.
על מנת לקבל פיצוי, עוולת כליאת שווא אינה דורשת קיומו של נזק.
עוולת כליאת שווא נחשבת כעוולה פרטיקולארית בדיני הנזיקין, בניגוד לעוולות מסגרת כמו רשלנות והפרת חובה חקוקה, שיכולות להגן על אינטרסים מגוונים.
עוולה זו קבועה בישראל בסעיפים 26–27 לפקודת הנזיקין.
בנוסף אליה ובנפרד ממנה, קיימת עבירה פלילית של כליאת שווא, המוגדרת בסעיף 377 לחוק העונשין, אשר הפרתה גוררת ענישה פלילית.
במקור, עוולת כליאת שווא הייתה מהעוולות הראשונות שהוכרו במשפט המקובל האנגלי כעוולות נזיקיות.
בראשית המאה ה-20, בזמן שלטונם של הבריטים בקפריסין, נקבעה עוולת כליאת השווא בקודיפיקציה במשפט הקפריסאי ומשם יובא ל"פקודת העוולות האזרחיות" של המנדט הבריטי שנכנסה לתוקפה ב-15 ביולי 1947. המחוקק הישראלי קבע ל"פקודת העוולות האזרחיות" נוסח חדש ב-1 באוקטובר 1968, ומאז שמה הוא – "פקודת הנזיקין [נוסח חדש]".
מלכתחילה לא הייתה זהות גמורה בין הדין האנגלי לבין הפקודה ולא כל העוולות שהיו מוכרות אז בדין האנגלי נכללו בפקודה.
בין היתר נקבע בדין המקומי, כי לא תוטל אחריות שילוחית בגין כליאת שווא, וזאת בשונה מהדין האנגלי.
סעיפי החוק שעוסקים בעוולת כליאת השווא מופיעים בפקודת הנזיקין בסימן ב' של פרק ג' שעוסק בעוולות השונות.
בסימן זה שכותרתו "כליאה" כלולים שני סעיפים: סעיף 26 שעוסק בהגדרת העוולה וביסודותיה, וסעיף 27 שכולל בתוכו את ההגנות הספציפיות לעוולה זאת, כלומר מקרים בהם הנתבע לא יהיה חייב בנזק אף על פי שכלא כליאת שווא.
עד שנת 2005 כללה פקודת הנזיקין גם את סעיף 28 שצמצמה את האחריות השילוחית של המעביד על מעשה כליאת שווא שביצע העובד שלו, אולם סעיף זה בוטל בתיקון מספר 10 לפקודה בשנת 2005, יחד עם סעיפים דומים בעוולות התקיפה והנגיסה.
בנוסף על השינויים בעוולה שנעשו על ידי חקיקה, הפסיקה הישראלית, בבית המשפט העליון, עיצבה את דיני הנזיקין האנגלים, ובתוכם גם את עוולת כליאת השווא בעצמה והתאימה אותם למדינת ישראל, שינויים אלה היו בעיקר בהקשר של החפיפה בין עוולת המסגרת לעוולה זו.
קיימת מחלוקת בין המלומדים לגבי החלת העוולה על מעשים שנעשו מתוך רשלנות או בלא מודעות מצד הכולא.
פרופ' דוד קרצמר טוען שמטרת העוולה היא לשמור על חירות האדם, על ידי הרתעת כולאים פוטנציאליים, ולא פיצוי הנפגע, ועל כן אין לחייב אדם לשלם פיצוי כאשר הוא כלא כליאת שווא ללא כוונה, למשל מתוך רשלנות.
לעומת זאת, ישנם כאלה שמתמקדים בנפגע עצמו, ורואים את המטרה של העוולה בהענקת פיצוי לסבל שעבר על הנפגע בלי כל קשר לשאלה האם בכלל הייתה מודעות מצד הכולא לעוולה שהוא ביצע.
פרופ' יצחק אנגלרד, במאמרו "חצי יובל לפקודת הנזיקין האזרחיים - בעיות ומגמות", כותב שעוולת כליאת השווא אינה דורשת הוכחת מצב נפשי של אשמה מוסרית של כולא השווא.
השופטת שושנה נתניהו, בפס"ד כרמלי (בעמ' 776–778), דוחה כל ניסיון להסביר את העוולה על רקע הגיון תחיקתי כלשהו, מאחר שהיא התקבלה ללא שיקולי מדיניות חקיקתית או משפטית כיבוא מהמשפט האנגלי, שמטרתו פיצוי הנפגע.
העוולה האזרחית לעומת העבירה הפלילית
כאמור, בנוסף לעוולת כליאת השווא הנזיקית, קיימת גם עבירה פלילית בחוק העונשין האוסרת על כליאת שווא: 377. כליאת שווא
העוצר או כולא אדם שלא כדין, דינו – מאסר שלוש שנים; עצר אותו כשהוא מתחזה כבעל מעמד רשמי או מתיימר שיש לו צו, דינו – מאסר חמש שנים.
ההבדל הגדול בין שני הדינים הוא בסעד שהם מספקים.
בעוד שדיני העונשין מתמקדים בענישת העבריין על ידי המדינה, בלי כל קשר לשאלת הפיצויים לכלוא, דיני הנזיקין מתמקדים במתן פיצוי כספי לאדם שנכלא בכליאת שווא.
לפי הדין במדינת ישראל, פסק דין פלילי הוא ראייה במשפט אזרחי.
ולכן כנגד אדם שהורשע במשפט פלילי על כליאת שווא, יכול שתהיה מוגשת תביעה אזרחית על ידי הקורבן לשם קבלת פיצויים, תוך הסתמכות על פסק הדין הפלילי לשם הוכחת קיומה של העוולה.
שימוש בדרך זו נעשה בהליכים משפטיים שונים ובהם למשל פס"ד אלמונית נ' ז'ק איגור (להלן), אולם טכניקה זו אינה נפוצה במיוחד (להלן).
יסודות העוולה - מה מוגדר ככליאת שווא?
כאמור, הסעיף הראשון מבין שני הסעיפים שדנים בכליאת השווא הוא סעיף 26 והוא כולל את ההגדרה הבסיסית של עוולת כליאת השווא:
כליאת-שווא היא שלילת חירותו של אדם, שלילה מוחלטת ושלא-כדין, למשך זמן כלשהו, באמצעים פיזיים או על ידי הופעה כבעל-סמכות.
נוסח סעיף 26, העוסק בהגדרת העוולה מגדיר מספר יסודות בסיסיים שחייבים להתקיים על מנת שיהיה מצב שיוגדר ככליאת שווא.
באמצעים פיזיים או על ידי הופעה כבעל סמכות
שלילת חירותו של אדם, היא המעשה הבסיסי המוגדר ביסוד העוולה.
כדי שמישהו יוגדר ככולא עליו לשלול את חרותו של אדם אחר.
פרופ' קרצ'מר שטוען בספרו "דיני הנזיקין העוולות השונות - תקיפה וכליאת שווא", שגם כשאדם נכנס מרצון למקום מסוים ואחר מונע ממנו לצאת, מדובר בכליאת שווא.
בנוסף, אין מדובר רק בכליאת אדם בבית הסוהר או במעצר.
אפילו עיכוב אדם במקום ציבורי יכולה להגיע לידי שלילית חירות.
אולם שלילת החירות יכולה להיות מוגדרת גם בצורה כללית יותר, אפילו אין מדובר בכליאה פיזית ממש, אלא בשלילת חירות כפשוטה, היותו של אדם שבוי בידי אחר.
היסוד השני שהעוולה דורשת הוא ששלילת החירות תהיה מוחלטת.
ולכן, חסימת יציאה אחת ממקום שממנו יש יציאות אחרות, לא מהווה כליאה, כי אין כאן שלילה מוחלטת של החירות אלא רק הגבלה עליה.
מקורה של הדרישה לשלילה מוחלטת בדעת הרוב בפסק הדין האנגלי משנת 1845, bird v.
jones, שבו נדון מקרה שבו סגרו הנתבעים חלק מכביש ציבורי ולא התירו לתובע גישה אליו, אף על פי שהוא היה רשאי להיכנס אליו.
שופטי הרוב בפסק הדין קבעו שכליאה אינה זהה להגבלת חופש התנועה, אלא היא "הגבלה בתוך תחומים מוגדרים".
התביעה הנכונה בשל חסימת מעבר או יציאה אחת היא תביעה לפי עוולת מטרד לציבור.
אין הגדרה מדויקת לגודל התחום שכליאה בתוכו מעוררת את עוולת כליאת שווא.
כמו כן, מהותה של ההגבלה שלא מוגדרת ככליאה, משתנה בהתאם לנסיבות.
כך למשל נעילת אדם בחדר עם חלון גבוה יכול לא להיות כליאה עבור אדם צעיר אך כליאה עבור גבר זקן או חולה, לפי דעת פרופ' קרצ'מר.
אולם ישנם מצבים שבהם גם כאשר מתאפשרת יציאה של הכלוא ממקום הכליאה, אולם היא כרוכה ב"מחיר" פיזי עבורו, המקרה יכול להיות מוגדר כ"שלילה מוחלטת".
כך לדוגמה בית המשפט השלום בירושלים הכיר בכליאה במונית שהתובעת הצליחה לקפוץ ממנה במהלך נסיעה ככליאת שווא.
היסוד השלישי בעוולה הוא הדרישה שהכליאה צריכה להיות "שלא כדין" כדי שהיא תחשב ככליאת שווא.
כלומר נדרש דין מיוחד מחוץ לפקודת הנזיקין שמעניק לכולא סמכות לכלוא את הכלוא בנסיבות העניין.
כך למשל כליאה של אדם לאחר משפט, בבית כלא על ידי שירות בתי הסוהר אינה כליאה שלא על פי דין.
בדומה, גיוס אדם על-פי חוק אינה כליאה שלא כדין, אף שהשארתו בתחומי הבסיס מקיימת את היסוד של "שלילה מוחלטת של חירותו".
בפסיקה הכירו בקיומה של עוולת כליאת שווא גם במצבים שבהם אדם נעצר כדין אולם לא שוחרר בגלל כשל טכני, וזאת אף ללא מעשה מכוון לכלוא כליאת שווא.
בפס"ד ירמלוביץ' נ' חובב בית המשפט העליון עסק בתביעה כנגד פסיכיאטר מחוזי שהביא לכליאת שווא של אדם במוסד לחולי נפש, ברשלנות ובלי שהיה צידוק רפואי לכליאתו.
אולם בית המשפט פסק שאין כליאת שווא, משום שלא מתקיים התנאי, לפיו בוצעה הכליאה "שלא כדין".
היות שהמערער, כלומר הפסיכיאטר המחוזי, הוסמך על ידי המחוקק להוציא הוראת אשפוז.
מנגד, יש הטוענים כמו פרופ' רייך שבפס"ד ירמלוביץ' נ' חובב בית המשפט היה צריך לראות ברשלנות הרופא כ"מעשה שלא כדין", ובמקביל להחיל את ההגנות האמורות ב' 27(3) או ס' 7 לחוק.
היסוד הרביעי בעוולה זאת הוא שהכליאה צריכה להיות "למשך זמן כלשהו".
אין בפקודה ההגדרה מה הוא פרק הזמן המינימלי, ולכן גם עיכוב אדם יוכל להיות יסוד לתביעה בשל כליאת שווא.
כלומר לא נדרש פרק זמן ארוך או אפילו פרק זמן מסוים.
למעשה פסק בית המשפט המחוזי בנצרת, בפס"ד מדינת ישראל נ' יגאל בן משה דרור, כי גם כליאה למשך "מספר שניות" מספיקה כדי להיות מוגדרת ככליאת שווא.
פסק דין זה אמנם היה פסק דין פלילי, אך בהיקש בין החוקים השונים ניתן ללמוד כי גם בעוולה הנזיקית הדין דומה.
ואכן בסעיף 6(ו) לפס"ד עפרה רוה, פסק שופט השלום ברוח דומה.
פסק הדין עסק בתביעה אזרחית כנגד מדינת ישראל על מעצר משטרתי שבוצע ללא עילה עניינית, כאשר התובעת נעצרה על ידי קצין משטרה עקב תלונות על הטרדות טלפוניות ושוחררה למחרת היום.
השופט פסק כי יש לתת פיצויים "כביטוי סמלי על תחושת אבדן החירות, קצר ככל שהיה".
כלומר יש כאן הכרה בעקרון לפיו אין חשיבות למשך הכליאה.
על פי הסעיף, דרך שלילת החירות יכולה להיות בשני אופנים:
אמצעים פיזיים - כלומר מניעת חופש התנועה על ידי מניעה פיזית מהנכלא לנוע.
עם זאת, מקובל לטעון שהכליאה לא חייבת להיות ישירה, על ידי כליאה פיזית, אלא האמצעי לכליאה יכול להיות גם עקיף.
כליאה על ידי איומים, מתפרשת כהפעלה עקיפה של כוח פיזי.
כך לדוגמה, בפס"ד אלמונית נ' ז'ק איגור, הכיר בית המשפט בטענה של המתלוננת שהיא נכלאה כליאת שווא כתוצאה מאיומים, ואף הרחיב את מסקנתו וקבע שהיותה של אישה נסחרת כבר מעמידה אותה ככלואה עקב מצבה הנפשי.
הופעה כבעל סמכות - כלומר הצגת מצג בפני הנכלא והטעייתו לחשוב שאין לו זכות לצאת מן המקום.
כאשר במקרה כזה נדרש לבדוק קשר סיבתי בין ההתחזות לבין הכליאה.
בפס"ד גד פלר נ' יובל אוזנה, נפסק כי הופעה של אדם כבעל סמכות וכליאת שווא עקב כך יכולה להיות גם עקב יצירת מצג של אדם שמתנדב במשמר האזרחי, ואפילו ללא ענידת הסמלים והתגים שנדרשים על פי חוק לענוד מתנדבי המשמר האזרחי.
בניגוד לסעיף 23 בפקודת הנזיקין שעוסק בעוולת התקיפה סעיף 26 שעוסק בעוולת כליאת שווא אינו מגדיר את העדר הסכמת הכלוא כיסוד מיסודות העוולה.
עם זאת ברור שמעצם מהות העוולה, שלילת החירות, הדבר נעשה ללא הסכמה של הכלוא.
פסק דין אנגלי משנת 1915, הנקרא herd v.
weardale steel, דן במקרה שבו פרץ סכסוך בין כורה פחם שעבד במשמרת שנמשכה מ-9 ועד 4, לבין המעביד שלו.
בתגובה המעביד סירב לאפשר לו להשתמש במעלית ולצאת מהמכרה.
בית המשפט קבע שהכורה הסכים עם כניסתו להישאר בו עד שעה 4 ולכן אין מדובר בכליאת שווא, גם אם הכורה שינה את דעתו.
ישנם המבקרים את ההלכה הזאת ובהם פרופ' קרצ'מר, הטוען שבגלל חשיבות האינטרס של חירות האדם מוטלת חובה לשחרר אדם מרגע שהביע את רצונו לכך, גם אם קודם לכן הסכים לכליאה, אם ישנה דרך סבירה לשחרור הכלוא.
ההגנות מפני תביעה בעוולת כליאת השווא
הסעיף השני בין שני הסעיפים שעוסקים בעוולת כליאת השווא הוא סעיף 27. סעיף זה דן בהגנות מפני תביעה על מעשה של כליאת שווא.
כלומר מצבים שבהם כן הייתה כליאת שווא אולם, אין הנתבע חייב מאחר שהמעשה מוגן על ידי הפקודה.
בתובענה שהוגשה על כליאת-שווא תהא הגנה לנתבע אם -
(1) עשה את מעשהו תוך כדי ביצוע, או סיוע כדין לבצע, צו מעצר או חיפוש, צו מסירה לדין, צו-מאסר או צו-עיכוב שניתנו על ידי בית-משפט או רשות אחרת המוסמכת לכך, ובלבד שהמעשה שמתלוננים עליו הותר באותם צוים אף-אם היה פגם בהם או בנתינתם;
(2) התובע היה נתון במשמורת כדין לפי הוראות-חיקוק;
(3) התובע לא היה שפוי בדעתו או היה לקוי בשכלו או בגופו, ושלילת חירותו הייתה, או נראה שהייתה, נחוצה באופן סביר להגנת התובע עצמו או להגנת אנשים אחרים ובוצעה בתום-לב ובלי זדון;
(4) המעשה שהתובע מתלונן עליו היה מעשה, שהאדם שעשהו היה צפוי לעונש לפי הוראות-חיקוק אילולא עשהו;
(5) הנתבע והתובע היו שניהם חיילים בצבא-הגנה לישראל והנתבע פעל מכוח דין החל על הצבא ולפי אותו דין;
(6) הנתבע הוא הורו או אפוטרופסו או מורהו של התובע, או שהיחס שלו אל התובע דומה לשל הורו או אפוטרופסו או מורהו, והוא שלל מהתובע את חירותו שלילה ארעית בלבד לזמן שהיה נחוץ באופן סביר למען ייטיב דרכו.
סעיף 27 מגדיר מספר הגנות ספציפיות לעוולה זאת.
הגנות אלה מעניקות לנתבע במשפט זכות לטעון כי אין הוא חייב בתשלום במצבים הבאים:
סעיף 27(1) - ביצוע כליאה על פי צו - כאשר הנתבע, כלומר האדם שביצע כליאת שווא, ביצע את כליאת השווא תוך ביצוע או סיוע לביצוע של צו של בית משפט או של רשות מוסמכת, כגון צו מעצר או חיפוש, צו מסירה לדין, צו-מאסר או צו-עיכוב, הוא לא יהיה חייב בדין.
ההגנה תחול גם אם נפל פגם או בנתינתו, כלומר במצבים שבהם הכליאה הייתה למעשה 'שלא כדין' ובלבד שהמעשה הותר על פי הצו.
בסעיף הגנה זה אין חפיפה אמיתית עם היסוד של "שלא כדין" שביסוד העוולה מאחר שהגנה זאת חלה גם כאשר הצו היה פגום, והכליאה לא הייתה כדין.
הלכה זו אושרה במספר פסקי דין.
כך למשל נקבע בפס"ד אדמונד נ' מ.מ.
כי "אין ספק שמשנעצר התובע על פי צו מעצר כדין, לא התגבשה כל עוולה בעצם מעצרו".
סעיף 27(2) - ביצוע כליאה על פי דין - כאשר התובע היה נתון במשמורת כדין, כלומר נתון במעצר או במאסר של הרשויות המוסמכות, תחול ההגנה של כליאת שווא.
הגנה זאת חופפת את היסוד "שלא כדין" שבהגדרת העוולה, ובתזכיר חוק דיני ממונות מוצע לבטלה בגלל היותה כפילות מיותרת.
סעיף 27(3) - ביצוע כליאה חיונית של חולה נפש - לפעמים טיפול בחולי נפש מחייב את החזקתם בבתי חולים לחולי נפש.
אולם בהחזקתם יכולה לפעמים לפול פגמים חוקיים, של אי קבלת אישורים דרושים או של טיפול שגוי בשגגה.