tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אז יברכוהו שאר הנזירים בחזרה 3 פעמים על הפסוק ממזמור קי"ט בתהילים "סמכני כאמרתך ואחיה ואל־תבישני משברי", ומוסיפים את תפילת Gloria Patri - "כבוד לאב, ולבן ולרוח הקודש כפי שהיה בראשית, ועתה ולעולמי עולמים.
מאותו יום ייחשב המצטרף לחלק מאחוות הנזירים.
אם הוא בעל רכוש, יחלקו לעניים או שיתרום אותו למנזר.
אסור שיותיר דבר לעצמו, כי מיום הצטרפותו למנזר אין הוא אפילו אדון לגופו.
באולם התפילה יפשוט את כל בגדיו וילבש את לבוש המנזר.
את הבגדים שפשט ישמרו במקום אחסון הבגדים, כך שאם בעקבות פיתויי השטן ישקול אי פעם לעזוב את המנזר, יפשיטו ממנו את גלימת הנזירות לפני שישולח החוצה.
המסמך המעיד על הקרבתו לא יינתן לו, אלא ישמר במנזר
פרק 59 - בני אצילים ובני עניים הנמסרים לעבודת האל
פרק 60 - על כמרים המעוניינים לגור במנזר: על פי הסעיף, על הכמרים השוהים במנזר לשמש מופת של ענווה ושפלות.
פרק 61 - כיצד לארח נזירים עולי רגל
פרק 62 - על כמרי המנזר והסמכתם
פרק 63 - על דרגות הנזירים: דרגות הנזירים ייקבעו לפי ותק, כישרון או מינוי של אב המנזר.
פרק 64 - על מינוי האב: את אב המנזר יבחרו פה-אחד על ידי כל הקהילה, או על ידי מיעוט, אם אלו קבוצת נזירים שדעתם נחשבת יותר.
האב הנבחר נדרש להיות אדם בעל מידות טובות, שיבחר בזכות אורח חיים מתאים והיותו נבון.
אם תבחר הקהילה באדם שאינו ראוי, יכול הבישוף המקומי, או קבוצת אבות מנזרים שכנים להדיח את אב המנזר ולבחור במקומו אדם ירא אלוהים.
פרק 65 - על העומד בראש המנזר
פרק 66 - שוערי המנזר: בשער המנזר יוצב איש מבוגר ונבון, שיוכל לענות לשאלות ולא יתרחק מהמקום מפאת גילו.
המנזר צריך להיות בנוי כך שכל הדרוש יהיה בתוך גבולות המנזר, ואף העבודות תעשנה בתוכו כך שנזירים לא יצטרכו לצאת החוצה, דבר שעלול להזיק לנשמותיהם.
פרק 67 - אחים שהוטל עליהם לצאת לדרך
פרק 68 - אם הוטלה על אח משימה בלתי אפשרית
פרק 69 - בל יגן מי במנזר על רעהו
פרק 70 - איסור חמור על אלימות בין נזירים
פרק 71 - על הנזירים להישמע זה לזה
פרק 72 - נזירים חייבים בקנאות טובה
פרק 73 - התקנון לא מקיף את כל הכללים האפשריים
תקן היררכיית מערכת הקבצים במערכות הפעלה מבוססות לינוקס, מגדיר את מבנה והיררכיית התיקיות, ותוכן הקבצים שבהם.
התקן הוא ביסוס והרחבה של מערכת הקבצים של מערכת ההפעלה BSD.
הוא מתוחזק על ידי קרן לינוקס וגרסתו הנוכחית היא 3.0, אשר הוכרזה ב־3 ביוני 2015.
תיקיית השורש בלינוקס נקראת root ומסומנת בלוכסן ימני /.
בתיקיה זו קיימות כל שאר התיקיות המרכיבות את כלל המערכת.
מורשה לכתיבה או מחיקה עליו רק על ידי המשתמש root שססמתו היא ססמת המערכת.
תיקיית הבית של המשתמש root.
ניתנת לצפייה, כתיבה ומחיקה רק על ידי המשתמש root שססמתו היא ססמת המערכת.
מכילה קובצי פקודות מסוף בינריים הניתנים להרצה.
המדובר בקבצים המיועדים לשימוש כל המשתמשים כגון ls, cp, grep, ps ו־ping, הקיימים במערכת כברירת מחדל אף ללא פעולת התקנה מצד המשתמש.
במידה ויש משתמש בודד למערכת (מלבד root, שאינו נחשב) עשויים להתווסף קובצי פקודה נוספים.
מכילה קובצי פקודות מסוף בינאריים הניתנים להרצה.
המדובר בקבצים המיועדים לשימוש על פי רוב על ידי מנהל המערכת לשם תחזוקת המערכת.
אין הכוונה כי התיקייה היא הקובעת את רמת ההרשאה אלא כך מסודרות הפקודות מלכתחילה.
מכילה ספריות בשימוש התוכניות הנמצאות ב־/bin וב־/sbin.
מכילה קבצים בינאריים, ספריות, תיעוד ומקורות קוד לתוכניות
תיקיות משנה חשובות בתיקיה זו:
/usr/bin = מכילה קבצים בינאריים של תוכניות משתמש
/usr/sbin = מכילה קבצים בינאריים של תוכניות משתמש לשימוש על ידי מנהל המערכת.
/usr/lib =מכילה ספריות בשימוש התוכניות הנמצאות ב־/usr/bin וב־/usr/sbin.
/usr/local = מכילה תוכניות שהותקנו ממקורות שונים, שאינם כלולים בהפצה הרשמית.
בנוסף עשויה לאחסן מידע ותוכניות אישיות במצב שקיימת רשת משותפת בה גם התיקייה /usr משותפת.
/usr/share = מכיל קובצי הגדרות כולל הגדרות גרפיות של תוכניות המשתמש.
/usr/src = מכיל את קוד המקור לתוכניות המערכת כולל הקוד של הליבה.
/usr/include = מכיל קובצי כותר הנדרשים בעת הידור תוכנית.
מכילה יישומים מסַפָּקי תכנה חיצוניים, המותקנים בתיקייה עצמה או בתיקיית משנית שלה.
מכילה קובצי הגדרות הדרושים לתוכניות המערכת.
בנוסף מכילה קובצי מעטפת (קובצי תצורה) של תסריטים הנוגעים לצורת הפעלת וכיבוי תוכניות במערכת, דוגמת הקובץ fstab, המכיל מידע אודות מערכות קבצים כגון CD-ROM, החסנים ניידים, ונקודות העגינה שלהם.
לא אומת רשמית מה מקור השם.
בדביאן למשל, תופיע בפנים תיקייה בשם apt כשבפנים יש קובץ בשם sources.list המגדיר את כל הנתיבים אליהם apt-get פונה.
חלק סבורים שזה et cetera (באנגלית "השאר" או "וכו'") - כלומר קבצים שלא היה מקום אחר מתאים לשים אותם.
הסברים אחרים הם "editable text configuration" שכן לרוב יכיל קובצי תצורה ועוד.
מכילה קבצים הנוגעים להתקנים ורכיבים המוצמדים למערכת, אם ברמה הפיזית כהתקני USB ואם ברמת התכנה כמסופי TTY.
הסיבה לשילוב שני סוגי הרכיבים בתיקייה אחת היא, כי במערכות לינוקס גם התקנים פיזיים (כלומר חומרה על כל סוגיה) מטופלים כקבצים ולכן גם כונן פיזי יטופל כקובץ.
תיקייה זו הנה מערכת קבצים המכילה מידע אודות תהליכים הרצים בליבת המערכת.
המערכת מורכבת מתיקיות אשר שם כל אחת ואחת הוא "מזהה תהליך" וכל אחת מהן מכילה את המידע המסוים אודות התהליך.
בנוסף מכילה מערכת הקבצים קובצי מידע נוספים אודות משאבי המערכת כגון uptime.
ניתן בצפייה בתיקיה זו ללמוד על המערכת הרצה.
מכילה קבצים המשתנים תוך כדי פעולת המערכת.
אין מדובר בהכרח בקובצי משתנים במובן התכנותי, אלא בקבצים שונים המשתנים בעת פעילות המערכת.
דוגמות לקבצים בתיקייה זו הם קובצי יומן של המערכת (log), קבצים משתנים השייכים לתוכניות (lib), קובץ תור הדפסה (spool), קובצי נעילת קבצים (lock), קובצי דוא"ל (mail) וקבצים זמניים הנותרים לאחר אתחול (tmp).
מכילה קבצים הקשורים למנהל האתחול.
כולל את קובצי GRUB, ו־vmlinux.
תיקייה שמכילה קבצים זמניים שנטענים ל-RAM, ומכילה משתני זמן ריצה של מערכת ההפעלה.
מכילה מידע השייך לשירותים מסוימים על פי השירות.
תיקייה שמכילה מידע על התקנים, מנהלי התקנים וליבת לינוקס.
כמו run, התיקייה משתמשת ב-RAM ולכן נמחקת בכל כיבוי ונוצרת מחדש בכל עלייה.
תיקייה זו מכילה קבצים זמניים הנוצרים על ידי המערכת והמשתמש.
כל אלו נמחקים בזמן אתחול, בניגוד ל־/var/tmp, בה הם נשארים לאחר אתחול.
תיקייה זו מכילה את קובצי המשתמש הפרטיים הנוצרים על ידו.
כוללת את כל התיקיות הנמצאות בשימוש רגיל כגון "שולחן עבודה" "מסמכים" "הורדות" וכדומה.
קובצי משתמש מסוים מכונסים בתיקיית בת ב־/home הנושאת את שמו.
במידה ויש מספר משתמשים כל אחד יקבל תיקייה פרטית בעלות הרשאות ייחודיות אליו.
תיקייה המיועדת לעגינה זמנית של מערכות קבצים אחרות.
מיועדת לעגינת מדיה נתיקה, כגון נגני מדיה, כונני CD-ROM, החסנים ניידים, כוננים קשיחים חיצוניים, ומערכות קבצים נוספות.
המדיה לרוב תעגון בתיקייה באופן אוטומטי על ידי מערכת ההפעלה.
בתיקיה זו מאוחסן מידע שקיים על המערכת בעת קריסתה, או במצב של אי ניתוק התקנים לפני כיבוי מערכת.
תקן חשבונאות הוא קובץ כללים בתחום החשבונאות.
כל תקן עוסק בנושא אחר, וכך למשל, תקן חשבונאות מספר 4 של המוסד הישראלי לתקינה חשבונאית מתייחס לכללי החשבונאות הנוגעות לעבודות על פי חוזה ביצוע.
כל תקן מורכב מרשימת כללים והנחיות אשר מנוסחים על ידי מוסד שייועד לכך בהוראת המדינה.
מוסד זה לעיתים כפוף למשרד המשפטים או פועל בעיקר על בסיס התנדבותי.
התקנים משמשים ארגונים עסקיים לצורך עריכת הדוחות הכספיים ומסייעים לרואי החשבון לקבוע את דרך הטיפול בסוגיות חשבונאיות שונות.
בעבר כל מדינה ומדינה ניסחה כללים משלה, וכך נוצר מצב שבו לא ניתן לבצע השוואה בין דוחות כספיים של חברה במדינה אחת לזו במדינה אחרת, עקב דרך טיפול שונה בסוגיות החשבונאיות.
ואולם, עם השנים אימצו מדינות רבות את כללי הדיווח הבינלאומיים (IFRS) אשר נכתבו על ידי המוסד הבינלאומי לתקינה בחשבונאות.
ישראל אימצה גם היא תקנים בינלאומיים אלו בכל הנוגע לחברות ציבוריות (ראה תקן חשבונאות ישראלי מספר 29).
חברות פרטיות יכולות לבחור בין עריכת הדוחות הכספיים לפי IFRS או לפי תקנים ישראליים.
מלכ"רים בישראל אשר חייבים על פי החוק לערוך ולהגיש דוחות כספיים, נדרשים להתייחס לתקן חשבונאות ישראלי מספר 5.
תקן חשבונאות מספר 4 הוא תקן חשבונאי ישראלי העוסק בטיפול החשבונאי בעבודות על פי חוזה ביצוע.
תקן זה, אשר נכתב על ידי המוסד הישראלי לתקינה בחשבונאות, יצא לאור בשנת 1999 והחליף את גילוי דעת 6 של לשכת רואי חשבון בישראל.
התקן מתייחס לעסקאות בנייה או ייצור אשר מתחילות בשנה מסוימת ומסתיימות בשנה העוקבת או באחת מן השנים שלאחר מכן.
התקן מנחה ארגונים ורואי חשבון כיצד להכיר בהכנסות בעסקאות אלו.
באופן כללי, התקן מגדיר מהו "שיעור השלמה", ועל פיו מחושבות ההכנסות.
קיימות שתי שיטות עיקריות לחישוב שיעור ההשלמה: שיעור השלמה לפי עלות ושיעור השלמה הנדסי.
בשיעור השלמה הנדסי, מהנדס הבניין קובע איזה אחוז מן העבודה בוצעה בפועל עד סוף שנת הדיווח.
בשיעור השלמה לפי עלות, מחושב שיעור ההשלמה לפי היחס שבין העלות בפועל לסך כל עלות הפרויקט הצפויה.
שיטה נוספת, נפוצה פחות, היא חישוב על בסיס אספקה של יחידות.
התקן מגדיר מתי ניתן להשתמש בכל אחת מהשיטות.
התקן מגדיר מתי ניתן להתחיל להכיר בהכנסות, וזאת על בסיס שיעור ההשלמה.
יש לעמוד במספר קריטריונים על מנת להתחיל להכיר בהכנסות:
שיעור השלמה מעל 25% אם מדובר בהקמת בניין.
ההכנסות וההוצאות ידועות או ניתנות למדידה.
גביית ההכנסות צפויה (קרי, הלקוח לא נמצא בקשיים כלכליים).
הקבלן מסוגל להשלים את העבודה ולעמוד בתנאי החוזה מול הלקוח.
ניתן לאמוד את שיעור ההשלמה באופן מהימן.
כל עוד התנאים הנ"ל אינן מתקיימים, יש להכיר בהכנסות רק בגובה העלויות שהוצאו (אם השבתן צפויה, סעיף 3 לעיל).
אם ניתן להכיר בהכנסות, יש תחילה לחשב את סך הרווח מהפרויקט: סך ההכנסות בניכוי סך ההוצאות (הוצאות בפועל והוצאות צפויות).
בשלב השני יש לחשב את הרווח המצטבר עד סוף השנה המדווחת על ידי הכפלת סך הרווח מהפרויקט בשיעור ההשלמה.
בשלב השלישי יש לחשב את הרווח לתקופה: רווח מצטבר עד סוף השנה המדווחת בניכוי רווח מצטבר עד סוף השנה הקודמת.
לאחר חישוב הרווח לתקופה, ניתן לחשב את ההכנסות: רווח לתקופה ועוד הוצאות בפועל באותה שנה.
התקן מאפשר לבצע חישוב שונה כאשר שיעור ההשלמה חושב על בסיס הנדסי או על בסיס יחידות, אך החישוב החלופי בדרך כלל אינו נלמד במסגרת לימודי חשבונאות או הנהלת חשבונות, ולכן אינו נפוץ.
התקן מתייחס גם לעלויות טרום-חוזה, להפרשה להפסדים חזויים (כאשר העלות הצפויה עולה על ההכנסה הצפויה), ולדרך ההצגה ולגילויים בדוחות הכספיים.
הקבלן מחשב שיעור השלמה לפי עלות.
החברה קיבלה מהלקוח מחצית מהתקבולים בסוף 2013 ומחצית בסוף שנת 2014.
תחילה יש לחשב שיעור השלמה (לפי עלות בדוגמה זו):
שיעור ההשלמה גבוה מ-25% ולפיכך יש להכיר בהכנסה כבר בשנת 2012. לפיכך יש לחשב את סך הרווח מהפרויקט (סך ההכנסות בניכוי סך ההוצאות):
ולאחר מכן את הרווח המצטבר עד סוף 2012:
ומכאן את הרווח לשנת 2012 בלבד (בשנים קודמות לא נרשמו רווחים):
כעת ניתן לחשב את ההכנסות שיוכרו בשנת 2012:
קרי, בשנת 2012, בדוח רווח והפסד יירשם:
עד כאן הטיפול בשנת 2012. בשנת 2013, יש לחשב מחדש שיעור השלמה:
הרווח המצטבר עד סוף 2013:
עד כאן הטיפול בשנת 2013. בשנת 2014, אין צורך לחשב שיעור השלמה, מפני שהפרויקט הושלם (ושיעור ההשלמה הוא למעשה 100%).
הרווח המצטבר עד סוף 2014:
כעת ניתן לחשב את ההכנסות שיוכרו בשנת 2014:
קרי, בשנת 2014, בדוח רווח והפסד יירשם:
וכך למעשה התקן מטפל בהכרה בהכנסות כאשר מדובר בחוזה המתפרס על פני מספר שנים.
יש לציין כי אין קשר בין מועד ההכרה בהכנסה לבין מועד קבלת הכסף מהלקוח, כפי שניתן לראות לעיל אין התייחסות לנתון זה.
מועד קבלת הכסף מהלקוח מקבל ביטוי במאזן של החברה, בהתאם להוראות ההצגה של התקן.
תקן חשבונאות מספר 5 הוא תקן חשבונאי ישראלי העוסק בטיפול החשבונאי במלכ"רים.
תקן זה, אשר נכתב על ידי המוסד הישראלי לתקינה בחשבונאות, יצא לאור בשנת 1999 והוא כולל תיקונים והבהרות לגילוי דעת מס' 69 לשכת רואי חשבון בישראל שיצא לאור שנתיים קודם לכן.
המוסד פרסם נוסח משולב של גילוי הדעת יחד עם התקן, וערך זה סוקר את הנוסח המשולב (להלן - "התקן").
התקן מגדיר מהו מלכ"ר וכן מונחים בסיסיים אחרים, בהם "נכסים נטו שלא קיימת לגביהם הגבלה" ו"הגבלה בעלת אופי זמני".
בהמשך מציין התקן אילו דוחות נדרשים מלכ"רים להפיק, אופן סיווג הנכסים והתחייבויות בדוחות אלו ובסיס הדיווח.
בנוסף, התקן מתייחס לנכסים המתקבלים ללא תמורה, תרומות אנונה, מיסים, דוחות כספיים מאוחדים ועסקאות עם צדדים קשורים.
התקן אינו מתייחס לשאלת חובת הדיווח, ומשאיר אותו בידי המחוקק אשר קובע בחוק העמותות, תש"ם-1980 מי חייב בהגשת דוחות כספיים.
התקן למעשה קובע כיצד יש לערוך את הדוחות הכספיים עבור מלכ"רים החייבים בהגשה על פי החוק האמור.
התקן קובע שהדוחות שייכללו הם:
דוח על הפעילויות (מקביל לדוח רווח והפסד)
דוח על השינויים בנכסים נטו (מקביל לדוח על השינויים בהון העצמי)
ומציין כי יש להגיש את הדוחות הכספיים ביחד עם הביאורים, בדומה לדוחות כספיים של חברה בע"מ.
המאזן מוצג באופן דומה לזה של חברה, כאשר ההבדל העיקרי הוא בהון העצמי.
למלכ"ר אין הון עצמי, ולפיכך ההצגה בסעיף זה היא שונה.
יש לחלק את יתרת ההון (ההפרש בין הנכסים נטו להתחייבויות נטו = "נכסים נטו") למספר יתרות, כדלקמן:
נכסים נטו שקיימת לגביהם הגבלה
נכסים נטו שקיימת לגביהם הגבלה בעלת אופי זמני - נכסים שקיימת לגביהם התניה אשר פוקעת בזמן מסוים או לאחר אירוע מסוים, או שניתן להסיר את ההגבלה על ידי נקיטת פעולה כלשהי, בהתאם להתניה.
לדוגמה, תרומה שהתקבלה שיועדה על ידי התורם לחלוקת מלגות לסטודנטים, ולא לשום דבר אחר.
נכסים נטו שקיימת לגביהם הגבלה בעלת אופי קבוע - נכסים אשר התקבלו עם התניה שאינה פוקעת, כגון קבלת פיקדון בסך מיליון ש"ח כתרומה, כאשר התורם מאפשר לעמותה ליהנות מהריבית בלבד, ולא מהקרן.
נכסים נטו שלא קיימת לגביהם הגבלה
נכסים נטו שלא יועדו על ידי המלכ"ר - יתר הנכסים נטו.
נכסים נטו שיועדו על ידי המלכ"ר - נכסים נטו אשר יועדו באופן רשמי על ידי המלכ"ר לשימוש מסוים.
לדוגמה, מלכ"ר מחליט לתרום מיליון ש"ח לבית חולים אשר טרם עשה זאת.
נכסים נטו ששימשו לרכישת רכוש קבוע - שווה ערך לעלות המופחתת של הרכוש הקבוע במאזן.
במילים אחרות, יתרת הנכסים נטו מאפשרת לקוראי הדוח להבין מהם משאבי המלכ"ר, האם הוקצו לשימוש מסוים ומהי יתרת הנכסים נטו שטרם נוצלה (נכסים נטו שלא יועדו על ידי המלכ"ר).
הדוח על הפעילויות הוא דוח רווח והפסד אשר מציג את ההכנסות מתרומות והקצבות לעומת הוצאות הפעלה, הנהלה ומימון של המלכ"ר, על מנת שקוראי הדוח יוכלו להבין את פעילות העמותה בשנת הדוח.
תרומות שהוגבלו אינן נכללות בהכנסות מתרומות, אלא רק במאזן ובדוח על השינויים בנכסים נטו.
רק בעת ביטול ההגבלה ("שחרור"), יירשמו הכנסות בסעיף מיוחד בשם "הכנסות מהגבלות ששוחררו".
לעניין שירותים המתקבלים ללא תמורה, נדרש המלכ"ר לתת ביטוי לשירותים אלו על ידי רישום הכנסה והוצאה, כגון "הכנסות מתרומות בשווה כסף" כנגד סעיף הוצאות מתאים, למשל "שירותים מקצועיים".
דוח על השינויים בנכסים נטו
דוח זה מקביל לדוח על השינויים בהון העצמי, והוא מציג את השינויים בנכסים נטו במהלך השנה.
הדוח כולל את עודף ההכנסות על ההוצאות (רווח); שחרור או תוספת של נכסים אשר קיימת לגביהן הגבלה; רישום הוצאות הפחת כמיון מיתרת נכסים נטו ששימשו לרכישת רכוש קבוע ליתרת נכסים נטו שלא יועדו על ידי המלכ"ר, וכל תנועה אחרת המשפיעה על יתרת הנכסים נטו.
התקן מאפשר להציג דוח משולב של דוח על הפעילויות יחד עם הדוח על השינויים בנכסים נטו.
התקן קובע כי מלכ"ר יציג דוח המשקף את כל תזרימי המזומנים במהלך השנה ולהציג בנפרד פעילויות מסוימות, כגון קרנות אנונה, הכנסות מריבית ודיבידנד ועוד.
עמותות קטנות אינן מציגות דוח תזרים מזומנים בדומה להצגה בדוחות כספיים של חברות קטנות.
התקן קובע כי מלכ"ר יערוך את דוחותיו על בסיס מצטבר ובהתאם לכללי חשבונאות מקובלים.
עם זאת, התקן מאפשר למלכ"ר שמחזורו השנתי מתחת ל-750 אלפי ש"ח (צמוד למדד), לדווח על בסיס מזומן.
עמותה המדווחת על בסיס מזומן, פטורה מעריכת דוח על תזרימי מזומנים.
התקן מתייחס גם לדרך ההצגה והטיפול ברכוש הקבוע, נכסים ושירותים המתקבלים ללא תמורה, נכסים שהתקבלו לשם העברתם לאחרים, עתודות חשבונאיות, אנונה, תנאים לרישום תרומות שהובטחו, מיסים (דרך הצגה בלבד; המחוקק הוא שקובע את חבויות המס של המלכ"ר), ועוד.
תקן חשבונאות בינלאומי 1 – הצגת דוחות כספיים הוא תקן חשבונאות בינלאומי שאומץ על ידי הוועדה הבינלאומית לתקינה.
הוא מניח קווים כללים להצגת דוחות כספים ומציג דרישות מינימום בהקשר של קווים אלו; הוא ישים לכל הדוחות הכספיים הסטנדרטים המבוססים על תקני דיווח כספי בינלאומיים.
תקן חשבונאות בינלאומי 1 פורסם לראשונה על ידי הוועדה הבינלאומית לתקינה בשנת 1997, והחליף שלושה תקנים לדרישות גילוי והצגה, והיה התקן החשבונאי המקיף הראשון שעסק בהצגת תקנים פיננסיים.
הוא אומץ על ידי ה-IASB בשנת 2001.
תקן זה מגדיר את מטרת הדוחות הכספיים כמתן מידע שימושי על המצב הפיננסי, הביצועים הפיננסיים ותזרימי המזומנים של ישות, ומסווג את המידע המסופק לנכסים, התחייבויות, הכנסות והוצאות, תרומות על ידי וחלוקה לבעלים, ותזרימי מזומנים.
הוא מפרט את מערך הדוחות, למשל דוח המצב הכספי ודוח רווח והפסד, שמרכיבים יחד את הדוחות הכספיים.
תקן זה מרחיב גם את המאפיינים הבאים של הדוחות הכספיים:
מוצג בצורה הוגנת ותואם לתקני חשבונאות בינלאומיים;
ערוך על בסיס עסק חי;
ערוך תוך שימוש בבסיס הצבירה של החשבונאות;
מוצג באופן עקבי לאורך תקופות
תקן חשבונאות בינלאומי 1 מפרט את הפריטים שיש לכלול, לכל הפחות.
התקן מפרט דרישות לגבי סיווג המידע, כגון דרישה לרישום נפרד של התחייבויות שוטפות, ופירוט מתי לסווג התחייבות כשוטפת לעומת לא שוטפת.
כמו כן, הוא קובע דרישות בנוגע לביאורים לדוחות הכספיים, לרבות גילויים על מדיניות חשבונאית ומידע על הנחות שנעשה בהן שימוש.
התקן נערך מחדש בשנת 2007 כדי לשקף שינוי בטרמינולוגיה שהשפיע גם על תקנים חשבונאיים אחרים.
השינויים כוללים את הדברים הבאים:
תקופה לפני תיקון תקופה לאחר תיקון מאזןדוח על מצב הכספי דוח תזרים מזומנים דוח על תזרים מזומנים דוח רווח והפסדדוח רווח והפסד ורווח כולל אחר
ארגון ה-IASB תיקן שוב את ההצהרה בשנת 2011, והוסיף את הדרישה לפיה פריטים ברווח הכולל אחר יקובצו על סמך יכולתם לסווג מחדש לרווח והפסד, לצד שינויים אחרים.
שינויים אלה, כאשר הוצעו בעבר, הובילו לכך שמכון רואי החשבון באנגליה ובוויילס יעץ כי לגישה של ביצוע "שינויים קטנים בתקן אחד" יכולה להיות השפעות שליליות.
תקן חשבונאות בינלאומי 2 – מלאי הוא תקן דיווח כספי בינלאומי שאומץ על ידי המועצה הבינלאומית לתקינה בחשבונאות (IASB) כדי לספק הנחיות לגבי הערכת שווי וסיווג מלאי.
מטרת התקן היא הגדרת מלאי כנכסים שהם:
מוחזקים למכירה במהלך העסקים הרגיל,
בתהליך של ייצור למכירה כזו, או
בצורה של חומרים או אספקה שמשמשים בייצור או במתן שירותים.
תקן זה דורש שאותם נכסים הנחשבים למלאי צריכים להירשם לפי הנמוך מבין העלות או שווי המימוש נטו.
העלות כוללת לא רק את עלות הרכישה אלא גם את עלויות ההמרה, שהן העלויות הכרוכות בהבאת המלאי למצבו ומיקומו הנוכחיים, כגון עבודה ישירה.
התקן מאפשר גם היוון של תקורה משתנית ותקורה קבועה כל עוד התקורות הקבועות מוקצות על בסיס שיטתי ועקבי ובהתייחס לרמות התפוקה הרגילות.
כאשר התפוקה נמוכה מהצפוי, יש לראות את התקורה העודפת הנובעת כהוצאה ולא להוון, אך כאשר התפוקה גבוהה באופן חריג, יש להקטין את התקורה הקבועה שהוקצתה לכל יחידה כדי לא להעריך יתר על המידה את המלאי.
במקרה של מספר מוצרים המיוצרים בתהליך אחד, כגון מוצר עיקרי ותוצר לוואי, כאשר העלויות אינן מופרדות באופן ברור, יש להקצות את העלויות "על בסיס רציונלי ועקבי", כגון בהתבסס על שווי השוק של כל יחידה בזמן ששני המוצרים הופכים נפרדים.
התקן אינו מאפשר היוון של:
העלות של רמות חריגות של פסולת,
עלויות אחסון כאשר האחסון אינו חלק מתהליך הייצור,
הערכת העבודות בביצוע על חוזי בנייה ושירות אינן נכללות בתחולת תקן זה (במקום זאת חל עליהן תקן דיווח כספי בינלאומי 15); באופן דומה חלים על מכשירים פיננסיים תקן חשבונאות בינלאומי 32 ותקן דיווח כספי בינלאומי 9 ועל נכסים ביולוגיים הנובעים מפעילות חקלאית, תקן חשבונאות בינלאומי 41 חל במקום התקן הנ"ל.
כמו כן, היוון עלויות אשראי במלאי מקבל התייחסות גם בתקן חשבונאות בינלאומי 23 – עלויות אשראי.
התקן מאפשר שתי שיטות תמחיר, הטכניקה הסטנדרטית והטכניקה הקמעונאית.
הטכניקה הסטנדרטית דורשת שהמלאי יוערך בעלות הסטנדרטית של כל יחידה; כלומר, העלות הרגילה ליחידה ברמת התפוקה והיעילות הרגילה.
הטכניקה הקמעונאית מעריכה את המלאי על ידי לקיחת ערך המכירה שלו ולאחר מכן הקטנתו בשיעור הרווח הגולמי הרלוונטי.
כאשר פריטי מלאי אינם ניתנים להחלפה בדרך כלל או כאשר פריטים מסוימים מיועדים לפרויקטים ספציפיים, נדרש לזהות את העלויות הספציפיות של אותם פריטים ולהקצות את העלויות לפריטים בנפרד.
התקן דורש גם שימוש בעקרון [נכנס ראשון יוצא ראשון] (או FIFO), לפיו אותם פריטים שהיו במלאי הכי הרבה זמן נחשבים לפריטים שבהם נעשה שימוש ראשון, מה שמבטיח שאותם פריטים המוחזקים במלאי בתאריך הדיווח מוערכים לפי המחיר האחרון.
כחלופה, ניתן להקצות עלויות של מלאי באמצעות נוסחת העלות הממוצעת המשוקללת.
יש לרשום את ערך המלאי לפי הנמוך בין העלות ובין שווי המימוש נטו.
כאשר שווי מימוש נטו יורד מתחת לעלות המלאי, ההפסד יוכר כהוצאה בתקופה שבה מתרחשת ירידת הערך.
תקן דיווח כספי בינלאומי 1: אימוץ לראשונה של תקני דיווח כספי בינלאומיים (באנגלית IFRS 1) הוא תקן דיווח כספי בין-לאומי שהוצא על ידי המועצה הבין-לאומית לתקינה בחשבונאות (IASB).
הוא קובע דרישות לגבי הכנה והצגה של דוחות כספיים ודוחות כספיים ביניים על ידי ישויות המאמצות את תקני הדיווח הכספיים (באנגלית- IFRS-international Financial Reporting Standard) בפעם הראשונה, כדי להבטיח שהם מכילים מידע באיכות גבוהה.
תקן זה צוטט על ידי איגוד רואי החשבון המוסמכים (ACCA) כבעל "משמעות מעשית רבה" בתחומי שיפוט המאמצים את תקני ה-IFRS.
התקן אושר על ידי הנציבות האירופית לשימוש באיחוד האירופי, כאשר שירותי הנציבות מצאו בשנת 2009 כי לגרסה העדכנית ביותר של התקן יש יתרונות שעולים על עלויות האימוץ.
התקן נועד להבטיח כי הדוחות הכספיים הראשונים של ישות לאחר אימוץ IFRS, ודוחות ביניים לתקופות חלקיות לפי IFRS, יהיו:
"נקודת התחלה מתאימה" לחשבונאות של הישות לפי IFRS;
יש יתרונות העולים על עלות ההכנה.
התקן חל על הדוחות הכספיים הראשונים לפי תקני דיווח כספי בין-לאומיים ועל דוחות ביניים של ישות עבור חלקים מהתקופה המכוסה בדוחות הכספיים הראשונים שנערכים על ידי תקנים אלו.
התקן מגדיר את הדו"ח הכספי הראשון של ישות כדוחות הכספיים השנתיים הראשונים שבהם הישות מאמצת את תקני הדיווח הכספי הבין-לאומיים (IFRS), על ידי הצהרה מפורשת ובלתי מסויגת באותם דוחות כספיים בדבר עמידה בתקנים אלו.
מקרים ספציפיים כוללים דוחות כספיים של חברות שהדוחות הכספיים העדכניים ביותר שלהן הוכנו לפי דרישות לאומיות שאינן עולות בקנה אחד עם תקני IFRS או שלא הציגו דוחות כספיים בתקופות קודמות.
בדוח הכספי הראשון, IFRS 1 מחייב ישויות להציג דוח יתרות פתיחה על המצב הכספי תוך שימוש במדיניות חשבונאית בהתאם לכל IFRS החל מסוף תקופת הדיווח הראשונה שבה יושמו תקני IFRS.
עם זאת, אומדנים חשבונאיים במועד המעבר ל-IFRS צריכים להיות עקביים עם אומדנים שנעשו על ידי עקרונות חשבונאיים מקובלים (GAAP) שנעשה בהם שימוש בעבר.
יש להכיר בכל התאמות הנובעות מהשימוש הקודם בעקרונות חשבונאים מקובלים אחרים ישירות ברווחים העודפים או בקטגוריה אחרת של הון, לפי המקרה.
התקן מחייב ישויות להסביר את השפעת המעבר לתקני IFRS על מצבן הפיננסי, הביצועים הפיננסיים ותזרימי המזומנים שלהן.
לדוגמה, הוא מחייב ישויות להציג התאמות מסוימות בין סכומים חשבונאיים לפי כללי החשבונאות המקובלים הקודמים לבין אלו שהם לפי IFRS.
ישות רשאית להשתמש בשווי ההוגן של פריט רכוש קבוע במועד המעבר ל-IFRS כעלות הנחשבת שלו באותו תאריך.
אם היא עושה זאת, הישות נדרשת לחשוף את הערך המצטבר של הערכים ההוגנים הללו ואת ההתאמות המצטברות מתקני החשבונאות המקובלים הקודמים שיושמו.
בנוסף, דוחות כספיים של תקופות ביניים המכסים חלק מתקופת הדוח הכספי הראשון של IFRS נדרשים גם לכלול התאמות מהחשבונאות המקובלים הקודמים, בין היתר.
הפרויקט על אימוץ של תקני חשבונאות דיווח כספי בין-לאומיים (IFRS) בפעם הראשונה התווסף לסדר היום של IASB בספטמבר 2001, IFRS 1 הוצא ביוני 2003, וגרסה מחודשת הוצאה ב-24 בנובמבר 2008. היו מספר תיקונים לתקן מאז יציאתו לאור, כולל תיקון בדצמבר 2010 כדי להנחות ישויות היוצאות מהיפר-אינפלציה חמורה.
תקן ביקורת 700 –הנוסח האחיד (בלתי מסויג) של דוח רואה חשבון מבקר על דוחות כספיים הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
תקן ביקורת זה קובע את הנוסח והמבנה של דוח רואה חשבון מבקר בלתי מסויג של דוחות כספיים.
התקן מסביר ומפרט את המבנה והנוסח של הדוח שרואה החשבון צריך לספק לחברה כאשר אין לו הסתייגות מהדוחות הכספיים.
התקן מתייחס לדוחות ומצבים שונים- לדוגמה, דוח המתייחס לתקני חשבונאות בינלאומיים או ישראלים, דוח המתייחס לעמידה בתקנות ניירות ערך ועוד.
התקן מבוסס בעיקר על תקן ביקורת 90 (שפורסם בשנת 2004) תקן ביקורת 99 (שפורסם בשנת 2009) שעסקים באותו נושא ועל עוד מספר תקנים אחרים.
תקן ביקורת 705 – דוח רואה חשבון מבקר הכולל שינוי מהנוסח
האחיד הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
תקן ביקורת זה קובע את הנוסח והמבנה של דוח רואה חשבון מבקר על הדוחות כספיים כאשר יש סטייה מהנוסח האחיד.
התקן מסביר ומפרט את המבנה והנוסח של הדוח שרואה החשבון צריך לספק לחברה כאשר יש לו הסתייגות מהדוחות הכספיים או כאשר הוא מעוניין להפנות את תשומת לב הקוראים של הדוחות.
התקן מפרט באילו מצבים רואה החשבון יסטה מהנוסח האחיד של חוות הדעת שלו- האם להוסיף הפניית תשומת לב לנושא חשוב, האם להסתייג מנושא ספציפי בדוחות או להסתייג מהדוחות בכללותם.
התקן מתייחס לדוחות ומצבים שונים- לדוגמה, כאשר חוות דעתו מסויגת, שלילית או שהוא בוחר להימנע מחוות דעת.
בכל מצב יש הנחיה כיצד לנסח את החלקים הרלוונטיים של הדוח.
התקן מבוסס בעיקר על תקן ביקורת 90 (שפורסם בשנת 2001) תקן ביקורת 99 (שפורסם בשנת 2009) שעוסקים באותו נושא ועל עוד מספר תקנים אחרים.
תקן ביקורת 710 – התייחסות המבקר לדוחות כספיים השוואתיים
הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
תקן ביקורת זה קובע כללים ומספק הנחיות בנוגע להתייחסות למספרי ההשוואה בדוחות הכספיים- תוך הצגת שתי אלטרנטיבות- גישת המספרים המקבילים וגישת הדוחות הכספיים ההשוואתיים, כאשר זאת האחרונה היא אשר אומצה על ידי הלשכה.
באופן כללי, התקן מתייחס להיקף הביקורת שרואה החשבון המבקר צריך לבצע על מספרי ההשוואה במצבים שונים ואילו ראיות הן רלוונטיות.
כמו כן, התקן מציין שיש להתייחס למספרי השוואה בדוח רואה החשבון המבקר.
התקן מבוסס בעיקר על תקן ביקורת 78 (שפורסם בשנת 2003) שעסק באותו נושא ועל עוד מספר תקנים אחרים.
תקן ביקורת 720 – מידע אחר במסמכים המכילים דוחות כספיים מבוקרים
תקן ביקורת זה קובע כללים ומספק הנחיות בנוגע למידע המופיע במקומות אחרים שעלול לבוא בסתירה למידע שנמצא בדוחות הכספיים המבוקרים.
מדובר על מצב שבו דוחות אחרים (כגון דוחות הנהלה לא מבוקרים) מכילים מידע סותר למידע המצוי בדוחות הכספיים- במצב זה, התקן מנחה את רואה בחשבון המבקר לבחון שוב את המידע בדוחות הכספיים ולהתייעץ עם הנהלת החברה.
כמו כן, יש הנחיות נוספות למקרים שונים במצב זה.
התקן מבוסס בעיקר על תקן ביקורת 75 (שפורסם בשנת 2003) שעסק באותו נושא.
תקן ביקורת 910 – ביקורת של בקרה פנימית על דיווח כספי המשולבת עם ביקורת של דוחות כספיים הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
תקן ביקורת זה קובע כללים ומספק הנחיות בנוגע לביקורת הפנימית של הגוף המבוקר.
ישנם גופים וחברות המחויבים במערך של ביקורת פנימית, ורואה החשבון המבקר של הדוחות הכספיים צריך לבחון את טיב הבקרה הפנימית הנ"ל, להיעזר בה בעת ביקורתו שלו (שהיא בתורה מוגדרת כ-"ביקורת חיצונית") וגם לחוות עליה את דעתו בדו"ח המבקר שמצורף לדוחות הכספיים המבוקרים של הגוף.
תקן זה, תקן ביקורת 911 (וקודמיהם) באו על רקע חוק סרבנס-אוקסלי שחוקק בארצות הברית.
חוק זה בא בעקבות פרשת קריסת חברת אנרון ובמהלכה הייתה ביקורת רבה על הבקרה ועל הדיווח לדוחות הכספיים של החברה שהתבררו ככוזבים.
התקן מבוסס בעיקר על תקן ביקורת 106, תקן ביקורת 103 (שפורסם בשנת 2011) שעסקו באותו נושא ועל עוד מספר תקנים אחרים.
תקן ביקורת 911 – ביקורת של רכיבי בקרה פנימית על דיווח כספי הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
ישנם גופים וחברות המחויבים במערך של ביקורת פנימית, ורואה החשבון המבקר של הדוחות הכספיים צריך לבחון את טיב הבקרה הפנימית הנ"ל ולחוות עליה את דעתו בדו"ח המבקר שמצורף לדוחות הכספיים המבוקרים של הגוף.
אם ישנה בעיה בבקרה הפנימית של הגוף המבוקר שרואה החשבון המבקר מזהה אזי עליו לפעול לפי התקן, ולשנות את חוות דעתו בהתאם.
תקן זה, ותקן ביקורת 910 (וקודמיהם) באו על רקע חוק סרבנס-אוקסלי שחוקק בארצות הברית.
התקן מבוסס בעיקר על תקן ביקורת 104 (שפורסם בשנת 2011) שעסק באותו נושא ועל עוד מספר תקנים אחרים.
תקן ביקורת 920 – הסכמה של רואה החשבון המבקר להכללת חוות דעתו בתשקיף או במסמך הצעה אחר הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
תקן ביקורת זה קובע כללים ומספק הנחיות בנוגע להכללת הדוח הכספי המבוקר במסמכים כמו תשקיף או מסמך הצעה.
כמו כן, התקן קובע כי אין צורך בחתימה מחודשת על דוח המבקר על הדוחות הכספיים, אך יש לבצע נהלים נוספים כגון עריכת דוח אירועים.
התקן מבוסס בעיקר על תקן ביקורת 124 (שפורסם בשנת 2017) שעסק באותו נושא ועל עוד מספר תקנים אחרים.
תקן ביקורת 2410 – סקירה של מידע כספי לתקופות ביניים הנערכת על ידי רואה החשבון המבקר של הישות הוא תקן ביקורת שפורסם על ידי לשכת רואי החשבון בישראל.
תקן סקירה זה קובע כללים ומספק הנחיות בנוגע לביקורת דוחות כספיים של תקופת ביניים (ע"פ רוב רבעון או חצי שנה).
בתקן יוצא מנקודת הנחה שהיקף הסקירה הוא מצומצם יותר מהיקף ביקורת מלאה, על כן הוא נותן הנחיות וכללים כיצד יש לבצע את עבודת הסקירה- אילו ראיות צריך לאסוף, האם וכיצד ניתן להסתמך על הדוחות השנתיים המלאים והביקורת עליהם ועוד.
כמו כן, התקן מגדיר את ניסוחו דו"ח רואה החשבון המבקר.
התקן מבוסס בעיקר על תקן סקירה 1 (שפורסם בשנת 2008) שעסק באותו נושא ועל עוד מספר תקנים אחרים.
תקן גזע הוא תיאור של התכונות הרצויות בגזע כלשהו.
התיאור יכול לכלול פרטים על המראה החיצוני, הקריטריונים הגנטיים או היכולות הפיזיות והביצועים של הגזע.
התקן עשוי גם לציין פגמים שיפסלו את בעל החיים מרישום או רבייה.
לפעמים הדוגמה האידיאלית של הגזע מכונה "סוג גזע".
תקני גזע מתארים את המאפיינים החיצוניים של בעל החיים, כמו מראה, תנועה ואופי.
הפורמט המדויק של התקן משתנה, שכן תקני גזע אינם מסמכים מדעיים והם מתעדכנים בהתאם לצרכים של הארגון שקובע אותם.
בדרך כלל, תקן גזע כולל היסטוריה של הגזע, תיאור כללי שלו, ופרטים על המבנה וההתנהגות האידיאליים.
חריגות מסוימות מהתקן נחשבות לפגמים.
חריגות גדולות או מספר רב של פגמים עשויים להוביל לכך שהחיה לא תתאים לרבייה, למרות שהם לא בהכרח משפיעים על התאמתה לשימושים אחרים.
חיה שמתאימה היטב לתקן הגזע נחשבת לבעלת מבנה טוב.
באגודה האמריקאית לעופות, תקני הגזע לעופות כמו ברווזים ואווזים מחולקים לפי משקל, וגזעי תרנגולות מחולקים לפי גודל.
התרנגולות מחולקות גם לזנים המתמחים בהטלת ביצים, גידול לבשר ונוי.
בתחום הבקר, תקני הגזע עוזרים להשוות בין הגזעים ולבחור את הטובים ביותר לגידול.
יש תקן גזע לכלבים, חתולים, סוסים, תרנגולות וגזעים נוספים.
התקן משמש כבסיס להשוואה ושיפוט של בעלי חיים בתחרויות יופי ומבנה.
תקן הדוודים ומכלי הלחץ של ASME הוא תִּקְנוּן של האגודה האמריקאית למהנדסי מכונות (ASME) המסדיר את התכנון והבנייה של דוודים ומכלי לחץ.
המסמך נכתב ומתוחזק על ידי מתנדבים שנבחרו בשל מומחיותם הטכנית.
האגודה האמריקאית למהנדסי מכונות פועלת כגוף הסמכה ומעניקה לצדדים שלישיים בלתי תלויים (כגון סוכנויות אימות, בדיקה והסמכה) זכות לבדוק ולהבטיח עמידה בתקן הדוודים ומכלי הלחץ.
תקן הדוודים ומכלי הלחץ של האגודה האמריקאית למהנדסי מכונות נוצר בתגובה לזעקה ציבורית שקמה לאחר מספר מקרי פיצוצים חמורים במדינת מסצ'וסטס.
ב-20 במרץ 1905, התפוצץ דוד צינורות אש במפעל הנעליים גרובר בברוקטון, מסצ'וסטס , אירוע שהביא למותם של 58 בני אדם ולפציעה של 150 בני אדם נוספים.
לאחר מכן, ב-6 בדצמבר 1906, דוד במפעל של חברת הנעליים P.J.
Harney התפוצץ בלין, מסצ'וסטס .
כתוצאה מכך, בשנת 1907 עיגנה מדינת מסצ'וסטס את התקן בחוק והוא הפך לתקן המחייב לפי חוק הראשון המבוסס על כללי האגודה האמריקאית למהנדסי מכונות לבניית דוודי קיטור.
האגודה האמריקאית למהנדסי מכונות כינסה את מועצת כללי הדוודים לפני שהפכה לוועדת תקן הדוודים של האגודה האמריקאית למהנדסי מכונות שהוקמה בשנת 1911. ועדה זו הכינה את המהדורה הראשונה של תקן הדוודים של האגודה האמריקאית למהנדסי מכונות - כללים לבניית דוודים נייחים וללחצי עבודה מותרים, שפורסמה בשנת 1914 ופורסמה בשנת 1915.
המהדורה הראשונה של תקן הדוודים ומכלי הלחץ, המכונה מהדורת 1914, הייתה כרך יחיד בן 114 עמודים.
עם הזמן היא התפתחה לתקן הדוודים וכלי הלחץ של האגודה האמריקאית למהנדסי מכונות, שכיום יש לו יותר מ-92,000 עותקים בשימוש, ביותר מ-100 מדינות ברחבי העולם.
לאחר פרסום המהדורה הראשונה של התקן, האכיפה הנדרשת על פי התקן בוצעה על ידי פקחים עצמאיים, מה שהוביל למגוון רחב של פרשנויות.
לפיכך, בפברואר 1919, הוקמה המועצה הלאומית של פקחי הדוודים וכלי הלחץ.
תקנון הקונפדרציה הוא מסמך מכונן בתולדות ארצות הברית, שאיחד את 13 המושבות המורדות לקונפדרציה.
המסמך נוצר בנובמבר 1777 ונכנס לתוקף במרץ 1781, תקנון הקונפדרציה בוטל ב-1788, והממשלה הכללית הוחלפה בממשלה חדשה תחת חוקת ארצות הברית, שנכנסה לתוקף.
עם קבלת אשרורה של מרילנד ב-1 במרץ 1781, נכנס תקנון הקונפדרציה לתוקף.
תקנון הקונפדרציה איחד את 13 המושבות המורדות לקונפדרציה בשם "המדינות המאוחדות של אמריקה", ייסד בית מחוקקים לקונפדרציה - קונגרס הקונפדרציה, וכן את הנשיאות שלו - ועדת המדינות, שאמורה הייתה לפעול בין כנסי הקונגרס.
בקונגרס ישבו נציגים מכל מושבה, ולכל מושבה היה קול אחד.
לקונגרס היו הסמכויות להכריז מלחמה, לתקן מידות ומשקלות ולשמש כפוסק עליון במחלוקות בין המושבות.
בנוסף לכך התקנון קבע את הזכויות של המושבות השונות, ובד בבד עם זאת הגביל את מדיניות החוץ שלהן.
בנוסף לאלה קבע התקנון את חופש התנועה בין המדינות, קבע סדרים לקבלת ישות חדשה לקונפדרציה, קבע שחובות הקונפדרציה ישולמו מכספים שייגבו מהמושבות, ולבסוף קבע, שלשם כניסתו לתוקף ושינויו דרוש אישורן של כל המושבות החתומות עליו.
אולם, אף על פי שהתקנון איחד להלכה את המושבות המורדות לקונפדרציה, הקים צבא מאוחד וקבע שהאיחוד יקבל כספים מהמדינות, לא היו לו הסמכויות לאכוף את החלטותיו והסמכויות לדרוש מהמדינות כסף וחיילים לצבא ולפעולות אחרות שלו.
בנוסף לכך, קונגרס הקונפדרציה לא יכול היה להטיל מיסים משלו על האוכלוסייה, מה שגרם - יחד עם תזרים מזומנים לא-סדיר ומועט מהדרוש מצד המושבות - לבעיות הכספיות של הקונפדרציה.
במאי 1786, הציע צ'ארלס פינקני, ציר מדרום קרוליינה בקונגרס הקונפדרציה, שהתקנון ישונה וייתן לקונגרס סמכות להכריע בענייני מסחר וסמכות לגבות כספים מהמדינות.
ברם, הצעתו של פינקני לא עברה.
מאוחר יותר, בספטמבר אותה שנה, התכנסה ועידת אנאפוליס בראשות אלכסנדר המילטון, אשר המליצה אף היא על שינויים בתקנון הקונפדרציה.
ב-21 בפברואר 1787 הקונגרס אמר "הן" להצעה לבחון מחדש את התקנון, והניח בכך את אבן הפינה לחוקת ארצות הברית.
בישראל, תקנות התכנון והבנייה מותקנות על ידי שר הפנים ומתעדכנות עם השנים.
התקנות משלימות את חוק התכנון והבנייה 1965, ונועדו לפרט את תהליך הרישוי למבנה חדש, את הפיקוח על בנייתו ואת אישורי האכלוס הנדרשים.
גודלם, אוורורם ותאורתם של חלקי הבניין- הגדרות
הגנה מנפילה במקומות עם הפרשי גבהים
התקנת סידורים לנכים בבניין ציבורי
חישוב שטחי בנייה לקביעת אגרות
חישוב שטחים ואחוזי בנייה בתוכניות ובהיתרים
חיבור מבנה לתשתיות לפני השלמת תנאי ההיתר
תקנות ההגנה (שעת חירום) הן חקיקה ראשית מנדטורית, שעם הקמתה של מדינת ישראל הפכה לחלק מהמשפט הישראלי.
התקנות הותקנו ב-1945, בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל, על ידי השלטון הבריטי, במהלך מלחמתו במחתרות העבריות וכאמצעי לביסוס השלטון המנדטורי בישראל על ידי עיגון מכלול סמכויות השלטון בתחומי הביטחון והסדר הציבורי.
התקנות כללו הוראות במגוון רחב של תחומים, לרבות מתן סמכויות נרחבות ל"חילות הממשלה" ולמשטרה בתחומים שונים, קביעת עבירות פליליות בתחומי ביטחון, סדר ציבורי ושמירת סדרי השלטון, כינון ערכאות שיפוט אזרחיות וצבאיות, קביעת סמכויות חריגות במצבי חירום, ועוד.
בשנת 2016 רבות מהתקנות בוטלו, במסגרת חוק המאבק בטרור.
שלטונות המנדט הבריטי חוקקו בשנת 1945 את תקנות ההגנה (שעת חירום), בהתאם לסמכות הנציב העליון לפי סימן 6 לדבר המלך במועצה על ארץ ישראל.
בסעיף זה נקבעה עליונותן הסטטוטורית של התקנות:
התקנות נועדו לתת בידיה של ממשלת המנדט כלי למלחמה במחתרות העבריות והערביות שפעלו בארץ ישראל.
תקנות אלו חלו בכל רחבי ארץ ישראל, חוץ ממקום שיש בו - אם בנושא או בתוכן - דבר-מה המנוגד לפירושן של התקנות.
הסמכות להקים ולהפעיל בתי משפט צבאיים (שיש להבחין ביניהם ובין בתי דין צבאיים).
הסמכות להקים ולהפעיל צנזורה צבאית על עיתונים ומכתבים וכדומה.
פיקוח בשעת חירום על כלי רכב מנועיים.
הכרזה על התאגדות כבלתי חוקית וכלים לטיפול ב"התאחדות בלתי-מותרת".
סמכות להגביל את חופש התנועה של אדם, כולל הפעלת מעצר מנהלי.
במסגרת סמכות זו פעל הממשל הצבאי על ערביי ישראל.
סמכות להחרים בתים ולהרוס אותם (מכוחה נעשית הריסה של בתי מחבלים).
איסור לבישת מדים לשם הטעיה.
עם התקנתן עוררו התקנות זעם רב בקרב היישוב היהודי בארץ, על רקע ההגבלות ופוטנציאל הפגיעה בזכויות האדם הגלומה בהן.
בתקנות אין ניסיון לאזן בין צורכי הביטחון לבין זכויות האדם.
למשל, התקנה על הכרזת ההתאגדות כבלתי חוקית פוגעת באופן ישיר בחופש ההתאגדות, כאחת מזכויות האזרח.
תקנה זו תוקנה במטרה לנטרל התארגנויות בעלות מאוויים שליליים, היכולות לחתור תחת הדמוקרטיה ולצבור כוח באמצעות ההתאגדות ובכך לפגוע בציבור או בסדר הציבורי.
דוגמה נוספת היא התקנה לפיה מפקד צבאי רשאי להכריז על אזור כלשהו כ"שטח צבאי סגור", אליו אסורה כניסה ויציאה של אזרחים ללא אישור.
מטרת תקנה זו - הגנה על אזרחי המדינה או שמירה על הסדר הציבורי.
תקנה זו פוגעת גם בזכות לחופש התנועה, כאשר ישנו חשש לפגיעה בציבור או בסדר הציבורי רשאית הרשות באמצעות מתן אות שעת-חירום על ידי צופר לאסור תנועת כלי רכב מנועיים בתחומי מחוז, שעליו הוטל חלק זה של התקנות.
חופש התנועה וחופש ההתאגדות, שהוזכר לפני כן, הם תנאים מרכזיים לקיומה של מדינה דמוקרטית, דבר המדגיש את פוטנציאל הפגיעה של התקנות במשטר הדמוקרטי.
התקנות מעניקות לשלטון שיקול דעת מוחלט כמעט וללא מבחן (אף כי עמדת בית המשפט העליון מאוחר יותר מיתנה נקודה זאת בקובעה כי כל שיקול דעת מוגבל מטבעו), וכן אינן מקיימות מנגנון לביקורת נגד שימוש לרעה בסמכות.
כך, למשל, התבטא עורך דין יעקב שמשון שפירא:
בניגוד לרושם שעלול ליצור שמן, תוקפן של תקנות ההגנה (שעת חירום) אינו מוגבל לתקופה שבה מוכרז מצב חירום.
ישנה דילמה בהתייחסות לתוקפן של התקנות; שמן מעיד עליהן כי נועדו לאפשר למדינה להגן על עצמה בצורה מיטבית בעת שעת חירום, אך התקנות אינן מותנות בקיומו של מצב חירום.
דבר זה מוביל לשתי מסקנות עיקריות: מצד אחד, אפשר לטעון שכיוון שהתקנות אינן מותנות בקיומו של מצב חירום, הן נועדו להישאר בתוקף תמידי.
מצד שני, אפשר לטעון כי אין דרישה של תוקף תמידי, משום שאלה הותקנו בשעת חירום, מתוך כוונה שיבוטלו עם סיום מצב החירום.
מסקנה זו נובעת מהעובדה שבאנגליה (מקום מקורן של התקנות) הן נמחקו מספר החוקים, או הוחלפו בחוקים שונים, עם סיום מצב החירום.
עם תום המנדט הבריטי והקמת מדינת ישראל הפכו תקנות אלה, כמו מרבית החקיקה המנדטורית, לחלק מספר החוקים של מדינת ישראל, בהתאם להוראות סעיף 11 לפקודת סדרי השלטון והמשפט שפורסם עם הקמת המדינה, אך הפרק שכלל את חוקי הספר הלבן של 1939 בוטל כבר בפקודת סדרי השלטון והמשפט.
ד"ר יצחק ליפקין הביע ביקורת על החלטה זו:
דיון ראשון על תוקפם של תקנות ההגנה לשעת חירום התקיים בדיון הראשון של בית המשפט הגבוה לצדק עוד כשזה התקיים בבית המשפט המחוזי בתל אביב.
בדעת הרוב קבעו השופטים נתן ברדקי וקנטרוביץ שעם כל סלידתם מהתקנות, הם לא בוטלו ועל כן עליהם לשפוט על פיהם.
לעומת זאת, השופט שלום קסאן כתב בדעת מיעוט שאין הוא יכול לשפוט על פי תקנות ההגנה ועל כן היה מורה על שחרור עצורי אלטלנה.
במשך השנים פרקים אחדים של תקנות החירום בוטלו:
בשנת 1950, עם ביטול עונש המלקות, בוטלה תקנה 33.
בשנת 1979, עם חקיקתו של חוק סמכויות שעת חירום (מעצרים), בוטלו תקנות 111–112ב.
בחוק זה נקבע שמעצר מנהלי יהיה רק בזמן של מצב חירום, הסמכות תהיה בידי שר הביטחון וכן הרמטכ"ל יוכל לתת צו למשך 24 שעות בלי אפשרות הארכה.
בנוסף נקבע בחוק כי הצו יובא לאישור נשיא בית המשפט המחוזי בתוך 48 שעות מביצועו, ובסמכותו לבטל את הצו או לקצרו.
בנוסף, ניתן לערער על ההחלטה לבית המשפט העליון.
בנוסף, כל 3 חודשים יש צורך להביא את הצו לדיון שיפוטי, ואחרי 6 חודשים נדרש אישור מחודש של בית המשפט להאריך את הצו.
לעומת האמור לעיל, הרי שישנם הבדלים בין מעצר מנהלי בשטחי מדינת ישראל וביש"ע: בתוך שטחי ישראל יכול רק שר הביטחון להוציא צו מעצר מנהלי, והעציר חייב להיות מובא בפני שופט לאחר 48 שעות ואחת לשלושה חודשים עליו להיות מובא בפני נשיא בית המשפט המחוזי.
נושאים אחדים המוסדרים בתקנות הוסדרו גם בחקיקה ישראלית חדשה, מבלי שבוטלו התקנות הרלוונטיות, מצב שהוביל בחלק מהמקרים לקיומם של הסדרים שונים החלים במקביל.
בעת התקנתן חלו התקנות על כל שטחה של ארץ ישראל.
הכוונה בביטוי "ישראל" היא כל שטח שמשתמשים בו בתקנות אלו, כולל מימיה הטריטוריאליים של ישראל.
בנוסף, כיוון שהתקנות לא בוטלו בשטחי רצועת עזה ויהודה ושומרון בתקופה שקדמה למלחמת ששת הימים, הן ממשיכות לחול גם בשטחים אלה, כנוסחן ערב המלחמה.
חוק "סמכויות לשעת חירום (מעצרים)" (1978) לא חל על יהודה ושומרון, אבל בפועל מתחשבים בו בהתקנת הצווים.
השופט בדימוס חיים כהן חיווה דעתו על תקנות ההגנה (שעת חירום):
הסבר להמשך תוקפן של התקנות, חרף הביקורת שנמחתחה עליהן, מופיע בדבריה של מיכל צור:
בהמשך לכך, נטען כי לתקנות ההגנה כיום תפקיד בהגנה מפני איום הטרור על מדינת ישראל.
בהיותו של הטרור תופעה ייחודית, יש לטפל בו בכלים ייחודיים, ולפתח חקיקה שתיועד להתמודד עם הבעיות המיוחדות שהוא מעורר.
מדינת ישראל טרם פיתחה חקיקה שכזו, ובמקום זאת מעדיפה להסתמך בעיקר על תקנות ההגנה המנדטוריות.
בפברואר 2012 הפיצה מחלקת ייעוץ וחקיקה במשרד המשפטים את תזכיר חוק תקנות ההגנה (שעת חירום)(ביטול תקנות), התשע"ב-2012.
במסגרת תזכיר זה מוצע לראשונה לבטל קרוב למחצית מהתקנות.
קיימות שלוש קטגוריות של תקנות אותן מוצע לבטל בהצעת החוק:
תקנות הניתנות לביטול מלא ומיידי (ללא צורך בהסדרים מיוחדים) - בקבוצה זו נכלל מספר גדול של תקנות, שחלקן קובעות סמכויות של רשויות השלטון, או עבירות פליליות אשר אין בהן עוד צורך, שאין ראוי להשאירן בתוקפן נוכח טיב ההסדרים המעוגנים בהן, או שקיים להן תחליף בחקיקה הישראלית.
בין חוקים אלו: הסדרים הנוגעים לסמכויות בקשר לכלי ירייה, סמכויות הממשלה להכריז על שטח נתון לשליטה, הוראות הנוגעות לזיוף סימנים על כלי רכב, ועוד.
תקנות אשר קיימות בהצעת חוק המאבק בטרור - לגבי תקנות אלה, מוצע לקבוע כי ביטולן יהיה בתוקף כל עוד ההוראות החלופיות בהצעת חוק המאבק בטרור יעמדו בתוקפן.
קביעה זו נועדה למנוע מצב בו תקנות הכרחיות אלה יבוטלו.
ארבע תקנות הקובעות עבירות פליליות אשר לא נעשה בהן שימוש לצורך העמדה לדין - לגבי תקנות אלה, מוצע באופן עקרוני לבטלן, עם זאת, הביטול של תקנות אלה יהיה חלקי, וזאת מאחר שהפעלת חלק ניכר מהסמכויות שבתקנות ההגנה, אשר דרושות כיום בעיקר לגורמי צה"ל, מותנית בביצוע עבירה על אותן תקנות.
אם כן, הצורך להשאיר בידי גורמי הצבא את הסמכויות הללו, אשר אין להן עדיין תחליף בחקיקה הישראלית, מחייב השארה בתוקף, ולו באופן מוגבל, של התקנות הקובעות את העבירות הפליליות הרלוונטיות להן.
בהמשך לתזכיר הונחה על שולחן הכנסת, ביולי 2013, הצעת חוק לתיקון תקנות ההגנה (שעת חירום) (ביטול תקנות), התשע"ג-2013. כעבור שלוש שנים שולבה הצעה זו בחוק המאבק בטרור, שנכנס לתוקף ב-1 בנובמבר 2016, ובמסגרתו בוטלו רבות מהתקנות של תקנות ההגנה (שעת חירום).
עמדה במרכזם של שני דיונים בבג"ץ שעניינם סמכותו של המפקד הצבאי להורות על החזקתן של גופות מחבלים כקלף מיקוח לצורכי משא ומתן להשבת חיילי וחללי צה"ל ואזרחי ישראל המוחזקים בידי ארגוני הטרור.
בדיון ראשון נפסק כי התקנה אינה מקנה סמכות כזו, והוקצבו שישה חודשים לחקיקת חוק שיעניק סמכות זו.
בדיון נוסף בוטלה פסיקה זו ברוב של ארבעה שופטים לעומת שלושה, ונפסק שהתקנה אכן מקנה סמכות זו.
תקנות אושא הן תקנות שתיקנה הסנהדרין בעיר אושא, אחרי שגלתה מירושלים בעקבות חורבן בית המקדש השני ושינתה את מיקומה מספר פעמים.
לפי האמור בתלמוד, ראש הסנהדרין בתקופת אושא היה ככל הנראה רבי ישמעאל, וכאשר רבי יוחנן מסר לתלמידיו "שמעתי מהולכי אושא" הכוונה היא לרבי ישמעאל.
רושמי הדורות התחבטו כיצד ייתכן שרבי יוחנן שהיה תלמידו של רבי יהודה הנשיא ילמד תורה מפי רבי ישמעאל שהיה שלושה דורות לפניו, אך ככל הנראה רבי יוחנן לא שמע את הדברים מפיו אלא משמו.
בזמן שהיה בית המקדש קיים, ישבה הסנהדרין הגדולה בלשכת הגזית.
סנהדרין זו הייתה בית הדין הגדול והראשי של עם ישראל, ושם נקבעו חוקי המדינה.
משגלתה הסנהדרין ממקומה בלשכת הגזית, בטלו דיני נפשות מכל סנהדרין קטנה שבכל עיר ועיר.
לפני חורבן הבית השני החל מצב העם להדרדר.
הצדוקים החלו להגביר את השפעתם על העם והכהנים גדולים היו לרוב מהצדוקים.
כמאה ושמונים שנה לפני חורבן הבית גברה השפעת הקיסרות הרומית על מלכות ישראל, ודבקות העם במצוות הדת ירדה באופן משמעותי.
ארבעים שנה לפני החורבן, כאשר התרבו שופכי דמים והסנהדרין לא רצתה לדונם על פי הכלל שיש למעט ככל האפשר בדיני נפשות החמורים מכול, הגלתה הסנהדרין את עצמה ממקומה בלשכת הגזית ל"חנויות", במטרה להתחמק מדיני נפשות.
למקומה של הסנהדרין הייתה משמעות רבה, ובתלמוד מיוחסת השראת השכינה שבחלקו של שבט יהודה כנגד זו שבחלקו של שבט בנימין, לכך שהסנהדרין שבלשכת הגזית הייתה בחלקו של יהודה, ואילו השכינה עצמה הייתה בקדש הקדשים שהיה בחלקו של בנימין.
שש מהתקנות הן אודות דיני ספקות בהלכות טומאה וטהרה:
בית הפרס הוא שדה בגודל 2304 מ"ר שהיה קבור שם אדם וכשנחרשה השדה התפזרו העצמות, במקרה זה כל השדה במצב טומאה ייחודי.
אין הכוונה שהגזירה היא באופן שספק אם מדובר ב"בית הפרס", אלא הכוונה היא שהספק הוא "בית הפרס" שהיא התקנה האוסרת את השטח מחמת הספק.
טומאת עפר ארץ העמים התפתחה הלכתית בשלושה שלבים:
יוסי בן יועזר איש צרידה ויוסי בן יוחנן גזרו שארץ העמים תגרום ספק טומאה.
טעם התקנה הוא מכיוון שגויים אינם קוברים בצורה מסודרת, ומכיוון שהם חשודים על הזנות, הם היו קוברים את הנפלים שהפילו הזונות, בבית הפרטי שלהן.
שמונים שנה לפני חורבן הבית, הוסיפו חז"ל וגזרו על ספק טומאת ארץ העמים שתחול גם על אווירה ולא רק על אדמתה.
כך מסר רבי ישמעאל ברבי יוסי לשליחי רבי יהודה הנשיא, לפני פטירתו.
באושא החמירו והוסיפו על הטומאה, שטומאת אדמת ארץ העמים תהיה בגדר וודאי טומאה, ותגרום לשריפת קדשים שנגעו בה, אך לאווירה יהיה רק דין ספק טומאה
בגדי עם הארץ, טמאים מספק שמא ישבה עליהן אשתו נדה.
דין זה קיים רק לתלמידי החכמים שהיו נוהגים בזמן שבית המקדש היה קיים לשמור על טהרה תמידית (ולא רק כאשר נכנסו לבית המקדש) והקפידו על הלכות טומאה וטהרה (חולין על טהרת הקודש).
עמי הארצות והבורים לא ידעו לשמור על הלכות טומאה וטהרה, ולכן תיקנו חכמי אושא שכל בגדי עם הארץ יחשבו לטמאים מספק,
מהתורה כלים נטמאים אם נגע בהם אב הטומאה.
כלי שנמצא במקום ציבורי הוא טמא מספק מחשש שמא נגע בו טמא, וזאת בניגוד לכלל הרגיל כל ספק טומאה ברשות הרבים טהור.
ההלכה היא שכל המשקין (=הנוזלין) היוצאים מגופו של הזב בכוח (רוק, שתן וזיבה) מטמאים במגע ובמשא מהתורה.
גזרו סנהדרין באושא, שכל הרוקין הנמצאין במקום ציבוריים יהיו טמאים מספק, שמא הם של זב.
ספק מי רגלי אדם שהם כנגד מי רגלי בהמה
ספק זה הוא בעצם הקל מכולם, ולמרות זאת החמירו בו חז"ל.
אדם זן את בניו הקטנים
"שיהא אדם זן את בניו ואת בנותיו כשהן קטנים" - לפי תקנה זו אדם חייב לפרנס את צאצאיו עד שיגיעו לבגרות הלכתית.
להלכה נפסק כי אי אפשר לכפות אדם לזון את ילדיו, אך יש לביישו ולהכלימו ברבים כדי שייתן.
כאשר בא סרבן מזונות לפני רב יהודה הוא היה מתבטא על האיש בזלזול וברבים "התנין ילד ואת מזון ילדיו מטיל הוא על אנשי העיר" כשהוא משווה מי שאינו זן את ילדיו לחיית טרף ובכך מביישו.
ובדומה לכך עשה גם רב חסדא שהורה להכריז ברבים כי "עורב רוצה בנים, ואילו אדם זה אינו רוצה ילדים!"
הורים שעוד בחייהם הורישו את כל רכושם לבניהם, אף-על-פי שהנכסים כעת אינם שלהם הם ניזונים מנכסיה אלו.
ייתכן כי ההסבר לזה הוא שאם לא יזונו יפלו למעמסה על הציבור כתקנה הקודמת.
המבזבז אל יבזבז יותר מחומש
תקנה זו מוזכרת במסכת כתובות דף נ עמוד א.
התקנה היא שאדם לא יתן לצדקה יותר מחומש (20%) מנכסיו לצדקה כדי לא לגרום שהוא עצמו יצטרך לקחת צדקה.
באושא תקינו שיהא אדם מתגלגל עם בנו עד שתים עשרה שנה, מכאן ואילך יורד עמו לחייו"
תקנה זו קובעת שבשנים הראשונות של לימוד התורה יש לנהוג עם הילד בנחת, אך לאחר מכן יש לדחוק בו קשה על מנת שילמד תורה.
בתלמוד מוסבר כי הוראתו של רב לרב שמואל בר שילת לא לדחוק על הילד רק עד גיל שש אך מגיל שש והלאה "ספי ליה כתורא" אין כוונתה לרדת לחייו של הילד, אלא רק ללמוד איתו בעל כרחו.
החיוב להסתמר לילד בדרכי נועם אך גם בעונשים היא רק מגיל שנים עשר.
לפי פירוש אחר החילוק הוא בין לימוד המקרא שגילו כבר מגיל שש לבין לימוד משנה שחיובו מאוחר יותר (גיל שנים עשר).
עם זאת ההלכה אוסרת בחומרא על הכאה אכזרית לילד ושוללת זאת בתוקף:
אישה שמכרה נכסי מלוג ומתה
אישה שנשאת יכולה להביא עמה לבעלה שני סוגי נכסים: נכסי צאן ברזל ונכסי מלוג.
נכסי צאן ברזל הם נכסים "צמודים" כאשר הבעל יכול ליהנות מרווחים על הנכסים ובמקרה של גרושין מחזיר לה את שווים ההתחלתי.
נכסי מלוג הם נכסים שנשארים ברשותה אבל לבעלה הזכות ליהנות מרווחים מהם, במקרה גרושין מחזיר לה את הנכסים כמות שהם.
התקנה מתייחסת למצב שאישה זו נישאה ולאחר מכן מכרה את נכסי המלוג שלה.
מעיקר הדין מכיוון שלבעל יש קניין פירות בלבד המכירה תקפה, והבעל יפסיד את הקרקע.
על פי תקנת אושא, אם היא תמות ובעלה חי יוכל על פי התקנה לקחת את הנכסים הללו מהקונים.
בתלמוד הסביר רב אשי, כי למעשה, זכותו של הבעל בנכסי אשתו דומה במידה מסוימת ליורש ובמידה מסוימת ללוקח.
במסכת מועד קטן מצטט רב אויא את תקנת אושא, שאב בית דין שסרח אין מנדין אותו (משום כבוד התורה) אלא אומרין הכבד ושב בביתך, חזר וסרח מנדין אותו מפני חילול השם.
התלמוד מביא כי תקנה זו חלוקה על פסקו של ריש לקיש שאומר שתלמיד חכם שסרח אין מנדין אותו בפרהסיא.
להלכה פוסק הרמב"ם כריש לקיש: .
הרמב"ם אף מרחיב את הפסיקה וקובע כי גם תלמיד חכם בדרגה פחותה יותר שאינו נושא במשרה רשמית ומפורסמת של "אב בית דין", יש להתחמק ולמעט בנידויו: .
תקנון הכנסת הוא מסמך המנסח את סדרי העבודה של הכנסת.
תקנון הכנסת הוא קובץ תקנות, כללים והוראות שגיבשה הכנסת במהלך השנים, המסדיר את נוהלי עבודתה.
ועדת הכנסת היא הוועדה המוסמכת לגבש תקנון לכנסת ולהכניס בו שינויים באישור מליאת הכנסת.
ב-30 במאי 2012, לאחר עבודה שנמשכה שלוש שנים בוועדת הכנסת, אישרה מליאת הכנסת תקנון חדש.
בתקנון החדש נעשו שינויים מהותיים המתאימים את עבודת הכנסת לעידן הנוכחי, והוא ערוך באופן התואם את מהלך העבודה במליאת הכנסת ובוועדות.
עוגנו בו נהגים רבים שהתבססו בעבודת הכנסת ולא הופיעו בתקנון הקודם, וכן חוות דעת והנחיות של היועץ המשפטי לכנסת שניתנו בעשרות השנים האחרונות.
התקנון עוסק בפרטי הפרטים של נוהלי עבודת הכנסת ומקבץ את כולם במסמך מנחה אחד.
רוב תקנון הכנסת איננו מעוגן בחוק.
סעיף 19 לחוק יסוד: הכנסת, קובע:
לפיכך, תקנון הכנסת, הגם שאיננו מעוגן בחוק, מחייב את חברי הכנסת ואת מוסדותיה השונים בעבודתם.
העובדה שבספר החוקים הישראלי לא קיים חוק הקובע את סדרי העבודה של הכנסת, מתפרשת על ידי רבים כפגם.
זאת משום שמבחינה תהליכית, ייתכן והתוקף של החוקים שמחוקקת הכנסת מכוח התקנון, הוא מוגבל.
חלק א' של התקנון, מעוגן בחוק יסוד: הכנסת.
מנסח אך ורק את התהליכים הקשורים בהיבחרם של חברי הכנסת ושל בעלי תפקידים נבחרים שונים בכנסת.
חלקו השני של התקנון, העוסק בעבודת הכנסת, איננו מעוגן בשום חוק.
פעמים מספר הועלתה על שולחן הכנסת הצעת חוק יסוד: החקיקה, אשר אמורה הייתה לעגן את תהליכי העבודה של הכנסת, אולם זו מעולם לא צלחה.
עם התכנסות האספה המכוננת כוננה ועדת תקנון בת 18 חברים שתפקידה היה לגבש תקנון מעבר להתנהלות הכנסת.
למעשה, לא גובש תקנון ותקנון מועצת המדינה הזמנית המשיך לשמש את הכנסת.
לאחר הקמת ועדת הכנסת, שבין תפקידיה היה קביעת תקנון לכנסת, הוקמה ועדת תקנון כוועדת משנה שלה.
ועדת משנה לענייני תקנון המשיכה להתקיים בכנסות הבאות.
ב-14 ביולי 1949 אישרה מליאת הכנסת תקנון מעבר שהיה מבוסס על תקנון מועצת המדינה הזמנית.
תקנון הממשלה הוא מסמך המגדיר את סדרי העבודה של ממשלת ישראל.
כאשר מוקמת ממשלה חדשה, היא מתכנסת בפעמים הראשונות לפי כללי התקנון של הממשלה הקודמת, עד אשר מגיש ראש הממשלה תקנון ממשלה חדש הזוכה לאישורה.
באוגוסט 2012 אישרה הממשלה תקנון ממשלה חדש, שמרחיב את סמכויות ראש הממשלה.
סדר היום של ישיבות הממשלה
סדר היום של הממשלה, משך הישיבה והזמן שיוקצה לכל דובר יקבעו בידי ראש הממשלה.
הממשלה מתכנסת לישיבה רגילה בכל יום ראשון באולם ישיבות הממשלה בירושלים.
ראש הממשלה רשאי לכנס בכל עת ובכל מקום ישיבות ממשלה שלא מן המניין.
בראש כל ישיבת ממשלה עומד ראש הממשלה, זולת אם נבצר מראש הממשלה לנהל את הישיבה, ואז יעמוד בראשה מי שהוסמך לכך מטעם הממשלה (בדרך כלל ממלא מקום ראש הממשלה).
נושאים לסדר היום מטעם שרי הממשלה יוגשו לפי הנהלים למזכיר הממשלה, ובמידת הצורך יינתן שיקול דעת לראש הממשלה בדחיפות הנושא לסדר היום .
לעיתים מזדמנות או לפי בקשת ראש הממשלה, יינתנו סקירות ביטחוניות ומדיניות על ידי השרים הנוגעים בדבר, ויש שיערכו דיונים על סקירות אלו לפי קביעתו של ראש הממשלה.
הצעה המחייבת פרסום ברשומות, תכלול טיוטה לפרסום ברשומות.
אם התגלעה מחלוקת בין שרים לגבי הפעלת סמכות המצויה בידי שניהם, ולא הגיעו לעמק השווה תוך 30 יום, יובא הדבר להכרעת ראש הממשלה.
מזכיר הממשלה יכין את סדר היום של הממשלה 48 שעות לפני כינוסה, ויאפשר, במידה והחומר אינו נוגע לענייני ביטחון או עניינים סודיים, את עיונם של השרים בחומר.
כל החומר העומד לעיון הממשלה ימוספר באופן סידורי.
שר רשאי להגיש שאלות לשר אחר והלה ישיב לו תוך 5 ימים.
אם לא השיב השר הנשאל או שתשובתו אינה מספקת, רשאי השר השואל לבקש מראש הממשלה להעלות את השאלה בישיבת הממשלה ואף לקיים עליה דיון.
ראש הממשלה רשאי לאשר שאלות דחופות שיענו בישיבת הממשלה, ובלבד שהללו יועברו בכתב לפני הישיבה לראש הממשלה ולשר הנוגע בדבר.
שאלה שפורסמה מראש אין לענות עליה.
קבלת החלטות בידי הממשלה תעשה לפי הנהלים .
מינוי הנעשה בידי הממשלה ואינו נעשה בהליך תחרותי, יועבר לבדיקה מקדמית של ועדת שרים אשר בתחומה המינוי, ודעתה תובא בהצעת המינוי של השר המגיש.
הצעה של שר שחדל מתפקידו תועבר לעיונו של השר הנכנס והלה יחליט תוך שבועיים אם לאמץ את ההצעה או לא.
אם לא השיב תוך שבועיים יראה הדבר כאילו ויתר על ההצעה.
דרך הגשת נושא לסדר היום של הממשלה
שר המעוניין להעלות נושא לסדר היום השבועי של הממשלה, יגיש אותו בכתב למזכיר הממשלה, לא יאוחר מהשעה 12 ביום ד' שלפני ישיבת הממשלה.
במידה שלא היה סיפק בידי השר להגיש נושא כלשהו בזמן, ומפאת דחיפותו יש להעלותו לסדר היום - יוגש למזכיר הממשלה ובהתאם לרצון ראש הממשלה יועלה לסדר היום.
ההצעה הכתובה תכלול את המרכיבים הבאים:
הצעת נוסח ההחלטה - במקרה שמדובר בנושא שמלווה בהחלטת ממשלה.
דברי הסבר להצעה והצורך בה.
מקורות מימון: במקרה של הצעה הכרוכה בהוצאה כספית, יצוין הדבר במפורש.
במידה והתקציב הנדרש חורג מהתקציב המאושר, יציין השר המגיש את המקור למימון ההצעה ואת עמדת שר האוצר בעניין.
האם ההצעה מגדילה או מקטינה את כוח-האדם המצוי.
המצב המשפטי: מהו המצב בחקיקת הכנסת, האם נדרש שינוי בחקיקה, מהי עמדת היועץ המשפטי למשרד וכיוצא בזה.
נושאים בין-משרדיים: אם ההצעה המוגשת נוגעת בתחום אחריותו של שר אחר - יבוא השר המגיש בדין ודברים עם השר שבתחום אחריותו ההצעה המוגשת ועמדת השר תצוין במפורש בדף ההצעה.