tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טילרסון, שהעיד בפני ועד בית הנבחרים ביוני 2017, דיווח כי לא דן בנושא במהלך פגישה עם לברוב ולא ידע אם טראמפ העלה אותו עם פוטין.
בדצמבר 2017 הטיל משרד האוצר האמריקאי סנקציות על פי חוק מגניטסקי על רמזן קדירוב ועל פקיד צ'צ'ני נוסף, איוב קטייב, בציון "הפרות גסות של זכויות אדם בינלאומית".
הסנקציות, מקפיאות נכסים ומגבילות את יכולתם של אזרחים לנסוע לארצות הברית.
דוברו של פוטין כינה את הסנקציות כ-"לא חוקיות" וציין כי מוסקבה תקבע מגבלות דומות על גורמים אמריקאים בתגובה.
בינואר 2019, משרד החוץ האמריקאי קרא לרוסיה לחקור בדחיפות את הדיווחים על גל הטיהורים השני בצ'צ'ניה, כאשר סגן הדובר רוברט פאלאדינו קבע: "אנו מוטרדים מאוד מדיווחים אמינים מצ'צ'ניה על התקפות מחודשות נגד אנשים שנתפסים כחברי קהילת הלהט"ב.
קבוצות בחברה האזרחית מדווחות כי לפחות 40 אזרחים נעצרו באופן לא חוקי מאז דצמבר, כולל 2 שנרצחו על פי הדיווחים במעצר לאחר שעונו קשות.
אנו קוראים לרוסיה לעמוד בהתחייבויותיה ובמחויבויותיה הבינלאומיות ובחוקה שלה, ולפתוח בחקירה מיידית של הפרות זכויות אדם אלה".
רשת הלהט"ב הרוסית, ("Russian LGBT Network") שבסיסה בסנט פטרסבורג, פעלה לפינוי אזרחים הומוסקסואלים מאוימים מצ'צ'ניה.
ביוני 2017 דיווחה רשת הלהט"ב הרוסית כי 42 גברים פונו לחלקים אחרים של רוסיה, שם היו בטוחים מפני איום המעצר המיידי, אך הסתכנו במעקב.
במאי 2017 דיווחו פעילים רוסים כי ניצולי הרדיפה הצ'צ'נית נגד הומואים מתקשים למצוא מדינות שמוכנות להנפיק להן אשרות.
עד אמצע מאי 2017, על פי הדיווחים, 9 ניצולים מהרדיפה קיבלו אשרות בהם שניים על ידי ליטא, האחרים על ידי מדינות ששר החוץ הליטאי לינאס לינקביצ'יוס כינה "בעלות ברית" אך סירבו להזדהות.
לינקביצ'יוס דחק במדינות אחרות באיחוד האירופי לקבלת פליטי להט"ב צ'צ'נים.
החל מיוני 2017 גרמניה וליטא העניקו אשרות כניסה למדינות על סמך סיבות הומניטריות.
באוגוסט 2017 שינתה ממשלת הולנד את מדיניותה והחלה לאפשר לאנשי להט"ב צ'צ'נים לקבל מעמד של מבקשי מקלט אוטומטי בכניסתם להולנד.
עד 2019 סייעה רשת הלהט"ב הרוסית ליותר מ-140 הומואים צ'צ'נים בהגירה למדינות אירופה וקנדה.
"Rainbow Railroad" (רכבת הקשת) היא רשת ללא מטרות רווח בטורונטו, קנדה, אשר עבדה עם רשת הלהט"ב הרוסית עבור הקמת נתיבים בטוחים מחוץ לצ'צ'ניה עבור סיוע לפליטים הומוסקסואלים בסיכון להימלט.
באמצע 2017, הממשלה הקנדית העניקה באופן שקט מקלט ל-22 הומואים ולסביות צ'צ'ניות, בתיאום עם "Rainbow Railroad".
בדצמבר 2018 הורתה שרת החוץ הקנדית, כריסטיה פרילנד, להעברת רכבת אווירית אשר הביאה כ-57 פליטים צ'צ'נים להט"בים לקנדה.
ממשלת ארצות הברית הציעה עזרה מוגבלת בלבד לצ'צ'נים להט"בים העומדים בפני רדיפה אשר הוגדרה על ידי רבים כתוצאה מהשפעתו של דונלד טראמפ הידוע כמתנגד לזכויות להט"ב, אשר תחת ממשלו במרץ 2017 בוטלו מרכיבי המפתח להגנה במקום העבודה של ממשל אובמה לשעבר כלפי אפליית אנשי להט"ב בתעסוקה.
הוושינגטון פוסט דיווח בספטמבר 2017 כי "רק מספר קטן של צ'צ'נים להט"בים מצאו מקלט בארצות הברית בשנים האחרונות" - הרבה פחות מהמספרים שביקשו להגר.
במאי 2017 דיווחה רשת הלהט"ב הרוסית על שיחות עם פקידי השגרירות האמריקאית, בהן נאמר להם כי אין "רצון פוליטי" להנפיק אשרות אמריקאיות לפליטים.
הקמפיין לזכויות האדם, ארגון זכויות להט"ב, קרא לארצות הברית לקבל את מבקשי המקלט וציין כי "פעילים מצהירים שארצות הברית עדיין לא קיבלה פליט צ'צ'ני אחד".
מקרה של קבלת פליטה צ'צ'נית התרחש לאחר שטרנסג'נדרית צ'צ'נית ברחה מרוסיה באפריל 2016 לאחר שהוטרדה והותקפה, נסעה למקסיקו וחצתה את הגבול לארצות הברית, שם העניק לה שופט פדרלי בקשת מקלט באוגוסט 2017 בשל ייחסה המסוכן לאנשי להט"ב ברוסיה ולטרנסג'נדרים בפרט.
במאי 2019, אזרח צ'צ'ני הומוסקסואל הגיש בקשת מקלט לארצות הברית, לשם נמלט בנובמבר 2018 לאחר שהותקף במוסקבה.
בשנת 2020 יצא לאור הסרט התיעודי, "Welcome to Chechnya" מאת הכתב החקרן ויוצר הסרט דייוויד צרפת אשר עקב אחר עבודתם של פעילים שחילצו ניצולי עינויים בפיגועים הומופובים וכולל צילומים שצולמו בסתר, באמצעות מצלמות נסתרות, טלפונים סלולריים, מצלמות "GoPros" ומצלמות יד.
עבור הגנה על זהות מבקשי המקלט, נעשה שימוש בטכנולוגיית זיוף קול עמוק להחלפת פניהם וקולם של המשתתפים.
אחד הפעילים דן בקצרה בהרחבת הרדיפה (בקנה מידה קטן יותר) לאינגושטיה ולדאגסטן השכנות.
הסרט התיעודי הופיע בבכורה עולמית בפסטיבל הסרטים סאנדנס בארצות הברית ב-26 בינואר 2020 ויצא לאקרנים ב-30 ביוני 2020 על ידי "HBO Films".
ביציאתו, זכה בפרס טדי ובפרס הקהל לסרט התיעודי הטוב ביותר במהלך פסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין לשנת 2020.
עדי יהוה נרדפו בגרמניה הנאצית לאורך כל שנות קיום המדינה (1933–1945), לאחר שסירבו להתגייס לוורמאכט, להצטרף לארגונים נאציים או להביע נאמנות למשטר.
כ-10,000 מבני הקהילה (כמחצית מכלל חברי התנועה בגרמניה מאותן השנים) נכלאו, כ-2,000 נשלחו למחנות ריכוז, וכ-1,200 מתו במחנות או בדרכים אחרות (כולל 250 מאמינים שהוצאו להורג).
זוהי הייתה הקהילה הנוצרית הראשונה שנרדפה על ידי השלטון הנאצי.
בניגוד ליהודים ולבני רומה שנרדפו בשל מוצאם האתני, יכלו עדי יהוה להימלט מהרדיפה על ידי חתימה על מסמך המבהיר מצידם את הוויתור על אמונתם הדתית, הכרזת נאמנות למדינה ותמיכה בצבא הגרמני.
החל משנת 1933, עדי יהוה החלו לסבול מאפליה חברתית- הם גורשו מעבודותיהם וממערכת החינוך.
ההיסטוריונים חלוקים בשאלה האם השלטון הנאצי רצה בהשמדתם באופן טוטלי.
עדי יהוה הם תנועה דתית מסיונרית שהחלה בסוף המאה ה-19. הסניף הגרמני הראשון של התנועה נפתח בשנת 1902 בוופרטל.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה החלה התנגדות ציבורית לארגון, ואנשיו אף נחשבו לבולשביקים, קומוניסטים או יהודים סמויים.
בשנות ה-20 המדינה החלה לעצור אלפים מחברי התנועה, ואף הוגשו כ-5,000 כתבי אישום (שרובם התבררו בדיעבד כמזויפים).
בשנים 1930–1932 החלו קריאות בציבור להתערבות לאומית כנגד מאמיני התנועה.
אט אט החל הנשיא פאול פון הינדנבורג להוציא את התנועה אל מחוץ לחוק.
אדולף היטלר מונה לקנצלר גרמניה ב-30 בינואר 1933. מאותו רגע החלה הרדיפה אחרי עדי יהוה להתגבר.
עדי יהוה עצמם הביעו סירוב להביע כל נאמנות שהיא למדינה הנאצית- החל מסירוב לבצע מועל יד ועד לסירוב להשתתף בצעדות נאציות ולהצטרף לארגונים נאציים.
בתמורה, המאמינים החלו להירדף ולהיות מוצגים כבוגדים.
פעילותם של תאי סטודנטים מטעם הארגון הוצאו אל מחוץ לחוק, ומאמינים עצמם החלו מחאה נגדית.
ב-24 ביוני של אותה השנה, פרוסיה הוציאה אל מחוץ לחוק את התנועה, ואף קשרה אותה לחתרנות מרקסיסטית.
באותה השנה החלו לפטר מאמינים מעבודתם בשירות הציבורי.
בשנת 1935 החל מודל גיוס חובה לצבא הגרמני, ועדי יהוה סירבו להתגייס, ובשל כך נעצרו.
ילדים של פעילי הארגון הושפלו בבתי הספר על ידי המורים, הוכו ואף סולקו ממנו.
באותה השנה הפיץ הגסטפו את טופס המאפשר לעדי יהוה לוותר על אמונתם הדתית, להתנתק מהארגון ולהכריז על נאמנות למדינה ובכך להינצל מרדיפות.
באותה השנה החלו להישלח עדי יהוה למחנות ריכוז.
עונשים ברוטליים אחרים כללו עיקור, עינויים וטיפול פסיכיאטרי כפוי.
בשנת 1936 פוטרו כלל המאמינים מעבודותיהם במגזר הציבורי, והמדינה החלה להחרים כלי רכב של חברי הארגון.
לאחר מכן אף נשללו רישיונות נהיגה, פנסיות וחברי הארגון אף פונו מבתיהם.
ילדיהם נדרשו להביע נאמנות למשטר או שהוכו על ידי המורים וחבריהם לכיתה.
במרץ 1936 חלק מהילדים של חברי הארגון אף הוצאו מהבית על ידי המדינה לשם "הכשרה מתקנת".
במאי 1938 היוו עדי יהוה 12% מכלל השבויים במחנה הריכוז בוכנוולד.
עד מאי 1939 הם ייצגו 40% מכלל האסירים במחנה ליכטנבורג.
בזמן שהותם במחנות, אנשי הארגון סומנו במשולשים סגולים.
מרבית מהאסירים סירבו להביע כל משמעת או נאמנות, דבר שהביא עליהם עינויים רבים.
בשנת 1939 פרצה מלחמת העולם השנייה, דבר שהגדיל את הצורך בחיילים בצבא גרמניה.
עדי יהוה המשיכו לסרב לגיוס, ואף חלקם הוצאו להורג בשל כך בתחילת המלחמה.
בשנת 1942 החלו תנאי האסירים להשתפר והם אט אט קיבלו יותר ויותר חופש.
רדליצ'יה (שם מדעי: Redlichia) הוא סוג נכחד של פרוק-רגליים ממחלקת הטרילוביטים אשר חיו בתקופת הקמבריום שבתחילת עידן הפלאוזואיקון הקדום.
טרילוביט זה הגיע לאורך 35 סנטימטרים בממוצע.
הוא נמצא באזורים רבים בעולם בשכבות סלע שנוצרו בימים רדודים בסין, קוריאה, פקיסטן, ההימלאיה, איראן, סיביר, ספרד ואוסטרליה.
התגלו מינים רבים שלו, הראשון שבהם התגלה ב-1899.
מבנה הגב של טרילוביט זה היה עשוי משלד חיצוני קשיח שדמה לביצה הפוכה עם בית חזה מגודל שהתחלק ל-11 חלקים.
על החזה היו לו קוצים שונים שבלטו מהצידיים ועזרו כנראה להגנה.
הראש היה גדול עם חלל עיניים רחב ו"קסדה" קשתית רחבה.
היצור היה שטוח וחי על קרקעית הים, שם הוא סינן מזון בלסתותיו הקטנות.
רדיקולופתיה (Radiculopathy), המכונה עצב צבט (גם 'צבוט'), מתייחסת למצבים שונים בהם עצב אחד או יותר פגועים ואינם פועלים כראוי.
מצב זה יכול לגרום לכאב (כאב מוקרן), חולשה, תחושה קהה או קושי בשליטה על שרירים ספציפיים במבנים המעוצבבים על ידי העצב הצבוט.
ברדיקולופתיה, הבעיה מתרחשת בשורש העצב או לידו, מרחק קצר לאחר היציאה שלו מחוט השדרה.
כתוצאה מכך, הכאב ושאר התסמינים האחרים העלולים להילוות לפתולוגיה לעיתים קרובות יקרינו על החלק של הגוף שמעוצבבים על ידי אותו עצב.
לדוגמה, רדיקולופתיה צווארית יכולה לייצר כאב וחולשה באמה.
כמו כן, רדיקולופתיה באזור הגב התחתון או באזור עצם העצה יכולה להתבטא בתסמינים לאורך הרגל.
חשוב להבדיל בין הכאב המוקרן הנובע מרדיקולופתיה לבין כאב מושלך, אשר שונה הן מבחינת מנגנון הכאב והן מבחינת תכונותיו הקליניות.
"פולירדיקולופתיה" היא מצב שבו יותר משורש אחד מעצבי חוט השדרה נפגע.
רדיקולופתיה היא דחיסה מכנית של שורש עצב, בדרך כלל ביציאה דרך הנקב הבין חולייתי.
מצב זה עלול להיגרם כתוצאה מאחת הפתולוגיות הבאות או משילובן: פריצת דיסק, מחלת דיסק ניוונית, דלקת מפרקים ניוונית, מחלה ניוונית של מפרקי הפאסט, גדילת יתר של הרצועות וספונדילוליזתזיס.
גורמים נדירים יותר של רדיקולופתיה עשויים לכלול גידול הקרנות, סוכרת (אשר יכולה לגרום איסכמיה או חוסר זרימת הדם לעצבים), מחלות ניאופלסטיות, או כל תהליך מחלה הפוגע בקרומי המוח (המקיפים גם את חוט השדרה).
פציעות מסוימות יכולות גם להוביל לרדיקולופתיה.
פציעות אלה יכולות להיגרם עקב הרמת חפצים כבדים בצורה לא נכונה או עקב טראומה קלה כגון תאונת דרכים.
רדיקולופתיה היא אבחנה שיכולה להתבצע על ידי רופאים מתחום רפואת המשפחה, אורתופדים, נוירולוגים, שיקום, פיזיותרפיסטים וכירופרקטים.
האבחנה יכולה לנבוע עקב זיהוי תסמינים של כאב, קהות תחושה וחולשה המתאימים לעצבוב המתפלג משורש עצב אחד.
בנוסף להקרנות אלו, כאבי צוואר או כאבי גב באזור העצב עצמו עשויים גם להופיע, אך לרוב הכאב המוקרן כואב בצורה יותר משמעותית ומזניח את הכאב באזור העצב עצמו.
במקרה של רדיקולופתיה צווארית, מבחן ספורלינג עשוי להפיק או להעצים תסמינים המקרינים לזרוע.
במקרה של רדיקולופתיה בעמוד השדרה המותני, מבחן רגל ישרה מורמת (straight leg raise) עלול אף הוא להחריף תסמינים רדיקולופתיים.
כאשר הרגל המורמת היא הרגל ללא התסימינים, והתסמינים המוחרפים מופיעים ברגל הנגדית, המבחן נחשב כיותר רגיש (sesitivity), זאת בניגוד למצב בו התסמינים מחריפים ברגל המורמת, אז המבחן נחשב לפחות רגיש.
הרפלקס הגידי העמוק (הידוע גם בשם רפלקס מתיחה) עשוי להיות מופחת או להיעדר לחלוטין באזורים המעוצבבים על ידי העצב הפגוע.
שתי בדיקות דימות העשויות להיות שימושיות כדי לאמת את הבעיה ולזהות את מקורה, הן הדמיה בתהודה מגנטית (MRI) ובדיקות אלקטרודיאגנוסטיות.
הדמיית תהודה מגנטית של החלק בעמוד השדרה בו יש חשד לרדיקולופתיה עשוי לחשוף עדויות לשינויים ניווניים, מחלות מפרקים או פגיעה אחרת האחראית לסימפטומים של המטופל.
בדיקות אלקטרודיאגנוסטיות, הכוללות בדיקת הולכה עצבית ואלקטרומיוגרפיה (emg, בדיקת רשמת שריר חשמלית), הם גם כלי אבחון העשויים לאשש פגיעה בשורש עצב באזורים חשודים.
בהתחשב בתפקיד המפתח של בדיקות אלקטרודיאגנוסטיות באבחון של רדיקולפטיות אקוטיות וכרוניות, האגודה האמריקנית לרפואה בתחומי העצב-שריר והאלקטרודיאגנוסטיקה הוציאה הנחיות לאבחון של רדיקולפתיות בעמוד השדרה הצווארי והמותני.
גישות טיפול שמרניות שכיחות כוללות פיזיותרפיה וכירופרקטיקה, כאשר כלי העבודה בהם משתמשים לטיפול בבעיה כוללים תרגילים בשיטת מקנזי, מניפולציות, ותרגילים נוירודינאמיים.
מחקרים מצאו ראיות בינוניות לכך שמניפולציות על עמוד השדרה אפקטיביות לרדיקולפתיות צוואריות ומותניות.
לא נמצאו עדויות לטיפול יעיל ברדיקולופתיה בעמוד השדרה החזי, ונמצאו רק ראיות ברמה נמוכה התומכות במניפולציה של עמוד השדרה לטיפול ברידקולופתיה כרונית בעמוד השדרה המותני.
בעת השלב החריף (acute) לאחר פציעה, (למשל תאונה שהתרחשה לפני שבוע), כאבים מוקרנים אינם מהווים אינדיקציה לטיפול פיזיותרפיה.
לעיתים קרובות פציעות קלות עד מתונות יפתרו או ישתפרו בשבועות הראשונים לאחר הפגיעה.
בנוסף, חולים בשלב החריף סובלים לעיתים קרובות מכאב ברמה המונעת מהם להשתתף באופן יעיל בפיזיותרפיה.
לכן, המתנה של שבועיים עד שלושה שבועות מומלצת בדרך כלל לפני תחילת טיפול הפיזיותרפיה.
בשלב החריף של פציעה הגורמת לרדיקולפתיה מותנית, טיפול שמרני כגון פרצטמול ונוגדי דלקת שאינם סטרואידים הם הטיפול המומלץ.
הגישה השמרנית לשיקום היא אופציית הטיפול המועדפת לטיפול, אך חלק מהחולים ממשיכים לסבול מהתסמינים למרות הטיפול, ועבור מטופלים כאלה ישנה גם אופציה ניתוחית.
סוג הניתוח משתנה בהתאם לממצאים העולים מן הדימות, כאשר האופציות הניתוחיות כוללות למינקטומי (laminectomy), פורמינטומי (foraminotomy) ודיסקטומי (discectomy).
על פי מחקר שנערך במינסוטה, שורש העצב בו הופיעה רדיקולופתיה בתדירות הגבוהה ביותר הוא C7 ולאחריו C6.
אלימות כלפי אנשי להט"ב היא חלק מהאידאולוגיה של המדינה האסלאמית של עיראק והלבנט, המחייבת עונש מוות על הומוסקסואליות בתחומה, בעיראק, סוריה ולוב.
אכיפת החוק באזורים שבשליטת המדינה האסלאמית מענישה אנשי להט"ב רבים, בכך שהיא זורקת אותם מגגות של בניינים גבוהים, לאחר שנתפסו בקיום יחסי מין חד-מיניים.
המדינה האסלאמית פרסמה רשימה של עבירות, שבה הנאשם יוצא להורג מיידית, כולל הומוסקסואליות.
לדברי סובחי נחאס, סורי הומוסקסואל שברח מסוריה מחשש לחייו, הצהיר כי המדינה האסלאמית חסה על חייהם של הומוסקסואלים "נשיים" שמקיימים יחסי מין חד-מיניים עבור "הנאתם של גברים מבוגרים".
הנאשמים "הגבריים" יותר, הנחשדים בהומוסקסואליות, נהרגים על ידי המדינה האסלאמית.
נחאס הצהיר בנוסף כי ישנם גברים הומוסקסואלים שהצטרפו למדינה האסלאמית כדי להגן על עצמם ועל משפחותיהם, ולעיתים גם דיווחו על הומוסקסואלים אחרים כדי להסתיר את עצמם בצורה יעילה יותר.
לדברי קמנדאר בקטיאר, חבר לשעבר במדינה האסלאמית, לוחמי המדינה האסלאמית באפגניסטן אונסים גברים הומוסקסואלים באופן קבוע כעונש.
לעומת זאת, לוחמי המדינה האסלאמית בעיראק ובסוריה זורקים הומוסקסואלים מגגות של בניינים גבוהים.
חוקים הנוגעים להתעללות בילדים הומוסקסואלים
אבו זייד אל-ג'זראווי, מפקד בכיר במדינה האסלאמית, אנס ילד בן 15 שהושלך מבניין שבדיר א-זור שבסוריה בגין היותו הומוסקסואל.
על פי הדיווחים, אל-ג'זראווי קיבל מלקות, נאלץ לעזוב את סוריה ולהצטרף לחזיתות הלחימה בצפון-מערב עיראק.
בית הדין השרעי בדיר א-זור אמר, על פי הדיווחים, כי אבו זייד היה צריך, כמו הנער, למות בגין היותו הומוסקסואל, אך מפקדי המדינה האסלאמית דרשו שיישלח לקרב בעיראק במקום לבצע זאת.
הוצאות להורג מתועדות בשטח שבשליטת המדינה האסלאמית
ב-23 בנובמבר 2014, לוחמי המדינה האסלאמית סקלו למוות גבר לא מזוהה בן 20 במיאדין וגבר לא מזוהה בן 18 בדיר א-זור בסוריה.
הגברים היו מתנגדים ידועים של המדינה האסלאמית, ותומכיהם של שני הגברים טוענים כי המדינה האסלאמית השתמשה בטענה שהם הומוסקסואלים כהצדקה להוצאתם להורג.
זו הייתה ההוצאה להורג הראשונה של אנשי להט"ב על ידי המדינה האסלאמית.
ב-30 באפריל 2015 דווח כי שלושה גברים, המואשמים בהיותם הומוסקסואלים, הוצאו להורג על ידי ירייה בראשם על ידי המדינה האסלאמית בדרנה שבלוב.
פעילי זכויות אדם דיווחו שזהו עונש המוות הראשון נגד הומוסקסואלים בהיסטוריה של לוב המודרנית.
על פי הערכה של הארגון החוץ-ממשלתי OutRight Action International, בין ה-9 בדצמבר 2014 ועד ל-7 במאי 2016 הוצאו להורג 41 גברים הומוסקסואלים בשטחים שבשליטת המדינה האסלאמית בעיראק ובסוריה.
ב-22 ביולי 2016, דווח על ידי פעילים כי המדינה האסלאמית הוציאה להורג צעיר עיראקי בכירכוכ שבעיראק על ידי השלכתו מראש הבניין לאחר שהואשם על היותו הומוסקסואל.
לאחר שנזרק מראש הבניין, גופתו נסקלה על ידי ההמון.
ב-10 באוגוסט 2016, פורסם סרטון על ידי המדינה האסלאמית ובו נראה כי המשטרה הדתית של המדינה האסלאמית בעיראק השליכה הומוסקסואל מגג בניין.
ב-11 באוגוסט 2016, פורסם סרטון על ידי המדינה האסלאמית בו נראים ג'יהאדיסטים של המדינה האסלאמית במוסול שבעיראק משליכים הומוסקסואל למותו על ידי דחיקתו מראש בניין גבוה.
ב-20 באוגוסט 2016, גורם מקומי במחוז נינוה שבעיראק חשף כי המדינה האסלאמית הוציאה להורג ארבעה גברים באשמת הומוסקסואליות ו-"מעשי סדום", כולל שניים מחבריהם על ידי השלכתם מבניין.
ב-5 בדצמבר 2016, המדינה האסלאמית זרקה הומוסקסואל מגג בניין בחלב שבסוריה, לאחר שהואשם בקיום "יחסים הומוסקסואליים".
ב-9 בינואר 2017, נעצר נער בן 17 והושלך מגג בניין על ידי הדיוואן אל-היסבה במוסול בטענה שהוא הומוסקסואל.
ב-27 במרץ 2017, פרסם הדיוואן אל-היסבה תמונות בהן נראה הומוסקסואל מושלך מגג בניין ונסקל למוות במוסול שבעיראק.
ב-15 באוגוסט 2017, פרסמה סוכנות הידיעות אמאק תמונות בהן נראה הומוסקסואל מושלך מגג בניין במחוז דיר א-זור, סוריה.
ב-14 ביוני 2016, הצביע בית הנבחרים של קנדה נגד הצעה ברוב של 166 מול 139 שהוצעה על ידי המפלגה השמרנית של קנדה.
ההצעה הייתה לגנות את מעשי המדינה האסלאמית ולהגדיר את המעשים האלו כרצח עם.
דו"חות לשנת 2016 של מחלקת המדינה של ארצות הברית עבור המדינות עיראק וסוריה קובעות כי:
על אף שאנשים שחורים בגרמניה הנאצית מעולם לא היו נתונים לתוכנית השמדה המונית מאורגנת, כמו במקרים של יהודים, הומוסקסואלים וצוענים הם עדיין נחשבו על ידי הנאצים לתת-אדם והיו כפופים לחוקי נירנברג.
עוד לפני מלחמת העולם השנייה, הגרמנים נאבקו ברעיון של אפרו-גרמנים .
אמנם נישואים בין-גזעיים היו חוקיים על פי החוק הגרמני באותה תקופה, החל מ-1890 בכירים רבים סירבו לרשום את הנישואים בטענה שיש צורך לשמור על איגניקה.
עד 1912 הדבר כבר הפך למדיניות רשמית במושבות רבות של הקיסרות הגרמנית ואף התפתח ברייכסטאג דיון על חוקיות של האיסורים הנישואים הבין-גזעיים.
חשש עיקרי היו שהועלו כי ילדים שיהיו בני תערובות שנולדו בנישואים בין-גזעיים יהיו בעלי אזרחות גרמנית ויהיו בעלי זכויות הצבעה ויכולו לכהן בתפקידים ציבוריים כמו גרמנים אתניים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, כוחות הכיבוש הצרפתיים בחבל הריין כללו עשרות חיילים אפריקאים מקולוניות צרפתיות, שחלקם הולידו ילדים עם נשים גרמניות.
קמפיינים רבים בעיתונים נגד החיילים האלו שכונו בתקשורת הגרמנית "ממזרים מארץ הריין", הקמפיינים היו מלווים במרבית המקרים בסיפורים על חיילים אפריקאים שאנסו נשים גרמניות, דבר שלימים נודע כ"אימה שחורה על הריין".
עם זאת, בארץ הריין עצמה הייתה הדעה המקומית על החיילים שונה מאוד והחיילים תוארו על ידי המקומיים כ"אדיבים".
על אף הדיונים נרחבים לגבי "ממזרים מארץ הריין", רק כ-400–600 ילדים נולדו לזוגות מעורבים (השוואה לאוכלוסייה של כ-20,000–25,000 אפרו-גרמנים שגרו בגרמניה).
במיין קאמפף תיאר קנצלר גרמניה, אדולף היטלר ילדים הנולדים מנישואים בין גרמניות לחיילים האפריקאים-צרפתיים כילדים שנולדו כ"זיהום של הגזע על ידי דם של כושים בלב אירופה".
היטלר סבר כי היהודים היו אחראים על הרעיון של הכנסת אפריקאים לארץ הריין במטרה לבזות את הגזע הלבן ולהוריד את רמתו התרבותית על מנת שיהודים יוכלו לשלוט בעולם.
לפי חוקי האאוגניקה בתקופת גרמניה הנאצית, גזע לא היה בפני עצמו קריטריון מספיק לעיקור בכפייה אך גרמניה עודדה אפרו-גרמנים לבקש עיקור בעצמם.
מאחר שקבוצת הילדים המעורבים שנולדו בתקופת הכיבוש הצרפתי בארץ הריין הגיעו לבגרות בסביבות 1937 הקימו בגסטפו ועדה מיוחדת שדנה ב"עיקור של הממזרים מארץ הריין".
לא ברור כמה הורים הסכימו רק בלחץ מגורמים בגסטפו אך על פי הערכות, כ-500 ילדים עוקרו במסגרת התוכנית הזו, בהם ילדות עד גיל 11.
מעבר לתוכנית העיקור בחבל הריין, לא הייתה מדיניות נאצית קוהרנטית כלפי אפרו-גרמנים.
באחד המקרים, פקידים נאצים ביקשו מבכירים נאצים הצעה איך לטפל באפרו-גרמני שלא הצליח למצוא עבודה בגלל שהוא עבריין פלילי אך נאמר להם שהאוכולוסייה של האפרו-גרמנים קטנה מדי לכדי להצדיק גיבוש של מדיניות רשמית כלשהי ושיתנהלו כראות עיניהם.
בשל המדיניות הלא-רשמית, אפרו-גרמנים חוו אפליה בתעסוקה, בדיור ובמוסדות להשכלה גבוהה.
הם היו מבודדים חברתית ונאסר עליהם לקיים יחסי מין ונישואים עם ארים היו אסורים על פי חוק הגזע.
בהיעדר מדיניות רשמית כלשהי, היחס לשבויי מלחמה שחורים היה לא חד-משמעי.
אמנם רוב החיילים השחורים שנשבו רק נלקחו לשבי ולא הוצאו להורג, אך חיילים גרמנים שהיו אלימים כלפי שבוי מלחמה שחורים מעולם לא הועמדו לדין על ידי השלטונות הנאצים.
במחנות השבויים, חיילים שחורים בדרך כלל הופרדו מחיילים לבנים וחוו תנאים גרועים יותר מחבריהם הלבנים.
רדיפת קופטים במצרים היא הסתה, אפליה, התנכלות, אלימות, פשעי שנאה וטרור המופנים נגד נוצרים קופטים במצרים, בעיקר על רקע שנאה דתית מצד מוסלמים.
זוהי דוגמה בולטת להתנכלות לנוצרים במזרח התיכון למרות העובדה שהנצרות היא ילידת המזרח התיכון, ולמרות שנצרות במצרים קיימת עוד מהתקופה הרומית.
קופטים (מילולית: "נוצרי מצרי") הם חסידי ישו במצרים, בדרך כלל נוצרים אורתודוקסים מזרחיים, שמרכיבים כיום 10% מאוכלוסיית מצרים והם המיעוט הדתי הגדול ביותר באותה מדינה.
במהלך ההיסטוריה התקיימו מספר מקרי רדיפה נגד קופטים.
על פי מנהיגי הקהילה הקופטית, היחס הלא הוגן לנוצרים התחיל במהפכת הקצינים החופשיים בשנת 1952 אשר הונהגה על ידי גמאל עבד אל נאצר.ארגון זכויות האדם Human Rights Watch טוען כי בשנים האחרונות קיימת בעיה גוברת של חוסר סובלנות דתית ואלימות עדתית נגד נוצרים קופטים.
האלימות נגד קופטים מתקיימת במספר צורות כולל פיגועי ירי, פצצות, הצתות, פוגרומים, חטיפות ועוד.
מאז 2011 נרצחו מאות קופטים מצריים בעימותים עדתיים, ונהרסו כנסיות רבות וכן בתים עסקים.
במחוז אחד בלבד (מיניה ), התרחשו 77 מקרים של התקפות עדתיות על קופטים בין 2011 ל-2016 שתועדו על ידי היוזמה המצרית לזכויות אישיות.
גם החטיפה וההיעלמותן של נשים ונערות נוצריות קופטיות נותרו בעיה מתמשכת רצינית.
ברוב המקרים הרשויות במצרים מגלות יחס נרפה כלפי האלימות, המשטרה באה באיחור לאירועים של פוגרומים, אין כמעט הגשה של כתבי אישום או הרשעות של אנשים הפוגעים בנוצרים.
בנוסף קיימת אפליה מצד המדינה דרך חוקים שונים כמו הגבלות על בניית כנסיוות, הגבלות על קיום טקסים דתיים, קושי לעבור מאסלאם לנצרות, התעלמות מהסתה על ידי אנשי דת ובמערכת החינוך ועוד.
דוגמאות למעשי אלימות נגד קופטים
בפועל חיים רוב המוסלמים והנוצרים זה לצד זה, אך כחלק מחוסר הסובלנות המהותי המאפיין את החברות המוסלמיות הסוניות, נתפס המיעוט הקופטי על ידי הרוב המוסלמי המצרי כנחות, דבר המביא מדי פעם בפעם להיתקלויות אלימות בעיקר מצד המוסלמים כלפי נוצרים..
האירועים האלימים קיבלו תנופה בעשור השני של המאה ה-21, כאשר כל שנה כמעט התחולל אירוע רב נפגעים.
כלי תקשורת בעולם דיווחו כי עשרים נוצרים ושני מוסלמים נהרגו לאחר שפרצה אלימות בעיירה אל-כוש, 440 ק"מ דרומית לקהיר.
בתגובה, קבוצת מוסלמים מהעיירה תקפו את כנסיית אבו סיפין וכמה בתים של תושבים נוצרים כפעולת נקם, ובנוסף גם הספיקו לבזוז כמה חנויות בבעלות נוצרית עד שהמשטרה המקומית הצליחה להרגיע את הרוחות ולפזר את ההמון
בשנת 2010 בעיר מרסא מטרוח אימאם מוסלמי קרא בדרשה בתפילות יום השישי לנקות את העיר מ"הנוצרים הכופרים", כתוצאה מכך התכנס המון זועם של כ-3,000 מוסלמים והחל מהומות אלימות.
400 קופטים נאלצו להתבצר בכנסייה במשך 10 שעות.
במהומות נהרסו לגמרי 18 בתים, 23 חנויות ו-16 מכוניות.
פיגועי טרור נגד מתפללים ומוסדות דת
בשנים האחרונות התרחשו מספר פיגועי טרור רבי נפגעים, שבהם ארגוני טרור מוסלמים קיצוניים הפועלים במרחבי המזרח התיכון, התקיפו מתפללים נוצרים בעת קיום תפילות או בסמוך להן, או תקפו ילדים שנסעו למוסדות דת.
ב-7 בינואר 2010 בעיר נגע חמאדי חמושים מוסלמים פתחו באש לעבר מתפללים נוצרים בעת יציאתם מכנסייה.
בטבח נרצחו תשעה נוצרים - 26 נפצעו באופן קשה.
ביום המחרת התחוללו מהומות מצד הנוצרים בעיר שדרשו אכיפה חזקה יותר של המשטרה, מה שהוביל ליידוי אבנים וקריאות גנאי כלפי השוטרים
ב-11 בדצמבר 2016, התרחש הפיגוע בכנסיית אל-בוטרוסייה מתחם הקתדלרות בקהיר.
בשעה 10:00 לערך, בעת תפילה המונית, בוצע פיגוע התאבדות בכנסיית הקדושים פטרוס ופאולוס, הידועה בשם כנסיית אל-בוטרוסיה ונמצאת בסמוך לקתדרלת מרקוס הקדוש .
הכנסייה שייכת לזרם הנצרות הקופטית ושוכנת ברובע אל-עבאסייה בקהיר, בצמוד לקיר החיצוני של הקתדרלה.
כתוצאה מהפיצוץ נהרגו 29 בני אדם ו-47 נפצעו.
רוב הקורבנות היו נשים וילדים.
פיגועי הכנסיות ביום ראשון של הדקלים
ב-9 באפריל 2017 התרחשו פיגועי הכנסיות ביום ראשון של הדקלים בהם התרחשו שני פיצוצים בשתי כנסיות קופטיות בשתי ערים שונות ביום ראשון של הדקלים.
הפיגוע הראשון הייתה פיצוף פצצה שהוטמנה בכנסיית גאורגיוס הקדוש בעיר טנטא.
בפיגוע נרצחו 27 בני אדם ו-78 נפצעו.
לאחר מכן אירע פיצוץ נוסף בסמוך לקתדרלת מרקוס הקדוש באלכסנדריה.
בפיגוע זה נרצחו 17 קופטים ו-41 נפצעו.
26 במאי 2017 התרחש פיגוע הירי באל-מניא
, באל-מניא שמדרום לקהיר, כאשר חמושים מארגון המדינה האסלאמית פתחו באש לעבר קופטים שנסעו באוטובוס.
בסביבות השעה 12:30 חסמו כעשרה מחבלים חמושים את דרכו של האוטובוס, שנשא עשרות ילדים נוצרים קופטים שהיו בדרכם למנזר, ופתחו בירי לעברו.
נשים ונערות קופטיות נחטפות, נאלצות להתאסלם ולהתחתן עם גברים מוסלמים.
קיימות האשמות על חטיפה מאורגנת של קופטים, סחר וקנוניה משטרתית.
חוטף לשעבר תיאר את שיטת הפעולה שבה נערה קופטית נחטפת ונאלצת להתחתן עם גבר מוסלמי - שיטה אחת היא חטיפה שלה, הסרת בגדיה בכוח וצילום שלה ליד גבר עירום - ואז איום כי אם לא תתחתן יופצו תמונות עירום שלה (דבר שעלול לגרום לרציחתה).
חוטפים מתכננים במשך תקופה את זהות הקורבן.
נערות משתכנעות לברוח מהבית עם בחור נאה כדי להתחתן איתו ולאחר מכן מאלצים אותן להנשא לגבר אחר שמשלם לחוטפים
הגבלות של המדינה נגד נוצרים
הגבלות על המרת דת לנצרות
חופש דת הוא אחד החוקים הבסיסיים בחוקת מצרים מ-1923, עם זאת על פי ארגון זכויות האדם Human Rights Watch "מצרים הממירים את דתם לאסלאם לרוב לא נתקלים בקושי, אך מוסלמים המבקשים להמיר את דתם לנצרות לרוב מתקשים לקבל מסמכים ותעודות חדשות, ולעיתים אף נעצרים בעוון זיוף מסמכים אלה".
הגבלות על קיום טקסים והקמת מבני דת
השלטונות במצרים לא מצליחים להעניק הגנה לקופטים או לא מעוניינים לספק הגנה כזו.
לעיתים קרובות הרשויות עוצרות תוקפים מוסלמים שפוגעים בקופטים אך לרוב התביעה לא מצליחה לחקור, להעמיד לדין או להרשיע אותם.
יש גם דיווחים על אדישות מצד כוחות הביטחון מול אלימות נגד קופטים.
קיימת הסתה ושנאה דתית בתוכניות הלימודים בבתי הספר, בתקשורת ובמוסדות הדת.
התקפות ספורדיות נגד קופטים התקיימו במשך מאות שנים.
עם זאת יש הטוענים כי האלימות של השנים האחרונות דומה יותר לטיהור אתני, שכן גלים של פוגרומים ופיגועים אילצו מאות, לפעמים אלפי אזרחים נוצרים לברוח מבתיהם.
לפי הטענות בכל אירוע המשטרה, למרות פניות נואשות, מגיעה תמיד לאחר סיום האלימות.
בהמשך כוחות הביטחון כופים על הפצועים הפצועים לבצע "פיוס" עם תוקפיהם, כדי להימנע מהעמדה לדין של האשמים.
לדברי פעיל זכויות האדם Moheb Zaki, נכון לשנת 2010 אף מוסלמי לא הורשע באף אחד מהפשעים הללו.
אף כי נוצרים הם מיעוט במצרים, חלק ניכר מהמצרים שהיגרו ממצרים הם נוצרים.
מגמה זו דומה לדפוסי הגירה של נוצרים ממדינות אחרות במזרח התיכון וכן ליציאת יהודי מצרים ממנה על רקע רדיפות וקשיים כלכליים.
ההגירה של קופטים מצרים גברה תחת שלטונו של אנואר סאדאת - רבים ניצלו את מדיניות "הדלת הפתוחה" של סאדאת כדי לעזוב את המדינה ותחת חוסני מובארכ.
במהלך האירוע ההיסטורי המכונה 'האביב הערבי', לפחות 100 אלף קופטים עזבו את מצרים, והצטרפו לבני עדתם ברחבי העולם, שמספרם מחוץ למצרים גדל בחדות מאז שנות ה-60. אוכלוסיות הפזורה הקופטיות הגדולות ביותר הן בארצות הברית, בקנדה ובאוסטרליה, אך לקופטים יש נוכחות במדינות רבות אחרות.
רדיקולקה (בפולנית: Redykołka) היא סוג של גבינה מעושנת המיוצר באזור פודהאלה (Podhale) בדרום פולין באזור זקופנה.
היא ידועה לפעמים בתור "האחות הצעירה" של גבינת האושיפק (Oscypek) והשתיים מבולבלות ביניהן לעיתים קרובות.
הדמיון נובע מהעובדה שרדיקולקה מיוצרת באופן מסורתי באמצעות שאריות בונדז מייצור אושיפק.
המתכון המוגן מתאר את הגבינה כמוצקה, בעלת פנים רך ואלסטי, ארומה מעושנת חזקה, בעלת טעם חריף ומעט מלוח.
היא עשויה לעיתים קרובות בצורת חיות, לבבות או זרי פרחים דקורטיביים.
רדיקולקה רשומה בתור כינוי מקור מוגן של האיחוד האירופי (PDO) מאז 2009.
רדיקולקה הייתה פופולרית כצורה של מתנה, מיוצרת ומוענקת בזוגות באירועים מיוחדים.
היא ניתנה גם להנצחת החזרת הכבשים מתקופת מרעה ארוכה של חודשים במרעה ההרים, חגיגה המכונה באזור בשם "redyk".
השם "redykołka" נהג להתייחס לכל סוג של מתנת גבינה.
רַדַמַנְתִיס (ביוונית עתיקה: Ῥαδάμανθυς) הוא דמות מהמיתולוגיה היוונית של מלך נבון של האי כרתים.
כבנם של זאוס ואירופה הוא נחשב לאל למחצה.
מאוחר יותר הפך לאחד משופטי המתים ולדמות חשובה במיתולוגיה היוונית.
שמו, שהאטימולוגיה שלו לא ברורה, שימש מאוחר יותר כדי לרמוז על אנשים המפגינים שיקול דעת קפדני ובלתי גמיש.
רדמנתיס היה, על פי המיתולוגיה, בנם של זאוס ואירופה ואח ל ומינוס (גם הוא מלך ואחר כך שופט המתים).
רדמנתיס גדל יחד עם אחיו, על ידי אסטריוס, אביהם החורג.
היו לו שני בנים, גורטיס (הקשור ל בכרתים) ואריתרוס (מייסד ).
מקורות אחרים (כגון פלוטרכוס, תזאוס 20) טוענים שרדמנתיס ולא דיוניסוס היה בעלה של אריאדנה, ואביהם של אוינופיון, ו.
בתיאור זה, אריאדנה הייתה בתו של מינוס, אחיו של רדמנתיס; אריאדנה אחרת הייתה בתו של נכדו של מינוס (שגם הוא היה קרוי מינוס), אשר מופיע באגדה של תסאוס וניצל על ידי דיוניסוס.
אף על פי שהוא נחשב לעיתים קרובות לאחד משופטי המתים בעולם המתים, הוא נודע גם בכמה פעולות חקיקה.
ישנה התייחסות לחוק של רדמנתיס המורה לבני כרתים להישבע שבועות על ידי בעלי חיים ולחוק אחר של רדמנתיס שאומר שאם אנשים מתגוננים מפני אחרים שיזמו אלימות אז הם לא צריכים לסבול מעונש.
החקיקה שלו, והאנלוגיה שלאחר מכן בספרטה, מתוארת בקצרה בספר הראשון של חוקי אפלטון, לאחר שהוא הוצג כאחיו של מינוס, ומתואר כהוגן שבאדם ומנהל צדק.
המלך אסטריוס מת ללא יורשים ומינוס ירש את כס המלוכה.
כאשר הפך מינוס למלך כרתים, הוא גירש את רדמנתיס מכרתים, כי קינא בפופולריות שלו.
רדמנתיס ברח לבויוטיה, שם התחתן עם אלקמנה, אלמנתו של אמפיטריאון ואימו של הרקולס.
על פי מסורות מסוימות, הוא הפך למורה להרקולס.
זה מוזכר גם על ידי יואנס צצס, היסטוריון מימי הביניים.
באופן כללי, תחום הפעילות המסוים של רדמנתיס נוטה להיות האיים האגאיים, מלבד כרתים עצמה, שם מינוס היה פעיל.
הוא גם קשור לעיתים קרובות על ידי סופרים עתיקים עם מרכז יוון.
על פי אגדות מאוחרות יותר (בערך 400 לפנה"ס), בשל יושרו הבלתי גמיש הוא הפך לאחד משופטי המתים בעולם המתים, יחד עם אחיו למחצה איאקוס ואחיו מינוס.
הוא היה אמור לשפוט את נפשותיהם של בני המזרח, איאקוס את אלה של בני המערב, בעוד למינוס היה הקול המכריע (אפלטון, גורגיאס 524A).
הוא מתואר בספרים 4 ו-7 של האודיסיאה של הומרוס.
ורגיליוס (69–18 לפנה"ס) הופך את רדמנתיס לאחד מהשופטים והמענישים של הלא ראויים בקטע השאול (טרטרוס) של האינאיס.
הומרוס מציג אותו כמי ששוכן בשדות אליסיום (אודיסיאה iv 564), גן העדן לבניו האלמותיים של זאוס.
פינדארוס אומר שהוא יד ימינו של קרונוס (כעת השולט בשדות האליסיום) והיה השופט היחיד של המתים.
לוקיאנוס מסאמוסאטה מתאר את רדמנתיס כמי שעומד בראש חברת הגיבורים ב ב"".
רדיקליזציה הוא תהליך של נקיטת עמדות הולכות ומקצינות: הקצנת עמדות קיימות והבאה להקצנה בפעולות מיושמות.
תהליך הרדיקליזציה יכול להשפיע על יחידים או קבוצות, ונגרם לרוב בשל שינויים חברתיים, פוליטיים ודתיים אשר מערערים את הסטטוס קוו.
הרדיקליזציה יכולה להוביל לפעילות אלימה ולא אלימה כאחד - הספרות האקדמית מתמקדת באלימות קיצונית (RVE) או בפעולות טרור הנגרמות בשל רדיקליזציה.
עם זאת, קבוצות רדיקליות רבות מתנגדות לאלימות ומאמינות בפציפיזם, דוגמה לארגון אשר נוקט בגישה זאת הוא החזית לשחרור בעלי חיים.
הרדיקליזציה לרוב מתרחשת דווקא בשל הסביבה.
לדוגמה, יחידים וקבוצות הופכות פעמים רבות לרדיקליות כאשר יש ניסיון לדכא או לצנזר אותן באופן אלים.
בנוסף, יחידים וקבוצות הופכות פעמים רבות לרדיקליות בשל אי היכולת שלהם להשתלב בחברה המתונה (דוגמה לכך היא התנועה לשחרור הגייז שפעלה מ-1969 עד 1980).
בהיבט הסוציולוגי, פעולת הרדיקליזציה היא טבעית, ומתרחשת כאשר ליחידים וקבוצות אין אפשרות אחרת לספק את צורכיהם החומריים והרוחניים.
ישנן הגדרות רבות למה היא רדיקליזציה ורדיקליזם באופן כללי, אך אין הגדרה אשר קיימת בקונצנזוס של כלל המדינות.
ארצות הברית ומדינות המערב לרוב יסמנו יחידים וקבוצות אשר הפעילו טרור כנגדם או כנגד העולם המערבי ופעלו באופן רדיקלי.
על פי האיחוד האירופי, "רדיקליזציה אלימה" היא תופעה של אנשים המאמצים דעות ורעיונות שעלולים להוביל לפעולות טרור כהגדרתן בסעיף 1 של החלטת המסגרת למאבק בטרור.
על פי אונסק"ו, ההגדרה היא קצת יותר רחבה, ולכן יש דילמות רבות בין גופים שונים על ההגדרה המדויקת של "רדיקליזציה".
מוסלמים רבים, ובעיקר כאלו שהתאסלמו בהמשך חייהם ולא נולדו כמוסלמים, מדרדרים לקיצוניות מוסלמית, וזאת בשל תכנים ברשת החברתית, נסיבות חברתיות וחינוך.
אף על פי שרוב המוסלמים מתנגדים לדאעש (תמיכה ממוצעת של 7% בלבד במדינות מוסלמיות נכון ל-2015), הארגון צבר פופולריות רבה במשך השנים והתפרסם רבות ברשתות החברתיות הערביות כאשר 11,902 משתמשים המזוהים עם הארגון נפתחו ברשת החברית טוויטר בשנת 2014. זאת לעומת 4,378 בשנת 2013, גדילה של 171% בשנה.
עם זאת, התמיכה היא לא רק בארגונים יחידניים, אלא היא גורפת.
בעיקר באפריקה, איפה שהרדיקליזציה תפסה תאוצה בשל דיכוי, עוני ורשתות חברתיות.
רבים התחברו לג'יהאד הסלפי ולזרמים קיצוניים בווהאביה.
מספר הלוחמים הג'יהאדיסטים הסלפים הכפיל את עצמו כפליים מ-2010 עד 2013 כשהכלי שלו היה ניצול מלחמת האזרחים בסוריה.
לעיתים אידאולוגיות מהימין ומהשמאל יכולות לעבור רדיקליזציה.
הרבה פעמים, טרור ימני רדיקלי מתרחש בשל הקצנה בדעות קיימות (לדוגמה: הומופוביה, לאומנות, עליונות לבנה, התנגדות לתשלום מיסים ועוד).
בשמאל, ישנן אידאולוגיות רדיקליות כגון אנרכו-קומוניזם, קומוניזם ואנטי-פשיזם מודרני (אנטיפה).
בדרך כלל מדובר באישים וקבוצות שלקחו את האידאולוגיה שלהם לכדי הקצנה ויישום, ופועלים באופן רדיקלי או אלים כנגד אישים או קבוצות היררכיות, כגון משטרה, צבא וגופי ממסד אחרים .
רדיקל היא הוצאה לאור ללא כוונת רווח הפועלת בתל אביב-יפו, כחלק מ־בית רדיקל – מרכז תרבותי רעיוני.
המקום משלב בין ספרות, הרצאות, סרטים, סדנאות וקהילה מתוך מטרה לקדם רעיונות משפיעים שישנו את המציאות לעתיד טוב יותר.
ההוצאה מתמקדת בהוצאה לאור של כותרים בנושא פוליטיקה, חברה ותאוריה שיש להם ראיית עולם שמאלית-ליברלית ביקורתית ומוגדרים על ידה כ"משני תודעה".
ההוצאה שמה דגש על הפצת ידע שחורג מהשיח המרכזי בישראל, ומבקשת לערער על מוסכמות חברתיות, פוליטיות וכלכליות באמצעות תרגום, פרסום והנגשה של ספרים ומאמרים שלא תמיד זוכים לבמה בישראל.
בנוסף להוצאת הספרים, רדיקל מפעילה סדרת פודקאסטים, בהם ההסכת "הרדיקל" בהנחיית ג'רמי פוגל (עונה ראשונה) ואלי קוק (עונה שנייה).
כמו כן מפעילה רדיקל את עמוד האינסטגרם "מתחת לרדאר", שמתמקד בחדשות מזווית צעירה.
ההוצאה פרסמה מספר ספרים במגוון נושאים:
על פני האדמה (ספר), דייוויד אטנבורו (תרגום 2022) – עדות אישית על משבר הסביבה והאקלים וקריאה לפעולה.
זן ואמנות הצלת הפלנטה, טיק ניאט האן (2021, תרגום 2022) – חיבור בין תרגול רוחני בודהיסטי לפעילות סביבתית.
פחות זה יותר, ג'ייסון היקל (2021, תרגום 2022) – טיעון בעד כלכלה של פשטות מרצון כדי להתקדם לחברה שמאפשרת שגשוג בלי להרוס את העולם.
כלכלת הדונאט, קייט ריוורת' (2017, תרגום ב-2023) – מודל כלכלי חדש המאזן בין צורכי האדם לגבולות הפלנטה.
השחר של הכול, דייוויד גרייבר ודייוויד ונגרו (2021, תרגום 2022) – נרטיב חדש להתפתחות החברות האנושיות מראשיתן.
איך הדמוקרטיה תנצח, יאשה מונק (2023) – דיון באיומים על דמוקרטיות ליברליות והצעות לחיזוקן.
הפוליטיקה של האוכל, אורי מאיר צ'יזיק (2024) – עוסק בקשר בין מזון, בריאות הציבור, חקלאות ופוליטיקה וכיצד מספר קטן של תאגידים מעצבים את המזון שמגיע לציבור הישראלי.
איך רודנים נופלים, מרסל דירסוס (הוצאה - 2025) – ניתוח של משטרים סמכותניים, הגורמים לנפילתם וכיצד לנסות למנוע מרודנים להתחזק.
פילוסופים נגד אלוהים, מאת הפילוסוף הישראלי ג'רמי פוגל (2025) – אוסף מאמרים הפותחים דיון על תפקיד הדת והאמונה בעולם מודרני.
רֶדֶלְהַיים היא שכונה בעיר פרנקפורט שעל נהר מיין, שבגרמניה.
רדלהיים משתייכת לאזור המנהלי Mitte-West ומחולקת לשני תתי-אזורים (Stadtbezirke): רדלהיים-מזרח (Rödelheim-Ost) ורדלהיים-מערב (Rödelheim-West).
ב־2015 התגלו ברֶדֶלְהַיים שרידים של כ־200 חיילים צרפתים שנהרגו בשנת 1813.
מהמאה ה־17 התפתחה רֶדֶלְהַיים למרכז חשוב של פולקלור קבלי ביידיש.
בשנת 1753 יצאה כאן לאור מהדורה של ה"מעשה בוך" (ספר סיפורי מעשיות) בעריכתו של יונה בן יושע גמבורג, ונדפסה בבית הדפוס של קרל רייך.
בשנת 1799 ייסד המו"ל והחוקר בנימין וולף היידנהיים בית דפוס ברדלהיים, שהוציא לאור סידורי תפילה וחיבורים תאולוגיים יהודיים.
היידנהיים התגורר ברדלהיים עד מותו בשנת 1832. גם ספריו של זליגמן בר, חוקר מסורה ודקדוק עברי מהתקופה המודרנית, יצאו לאור ברדלהיים.
רדלהיים הפכה באותה עת למרכז חשוב להדפסה ולייצוא של ספרים עבריים.
רבים מאותם ספרים שהודפסו בתקופה זו שמורים באוסף המוזיאון היהודי של שווייץ.
סידורים וספרי תפילה שנדפסו בדפוס רדלהיים זכו לתפוצה רבה בקרב יהודי מערב אירופה ומרכזה, ומהדורות צילום שלהם ממשיכות ומודפסות עד ימינו.
בין השנים 1680 ל־1700 התכנסה הקהילה היהודית באסם שהוכשר למקום תפילה.
בית הכנסת הראשון נוסד בשנת 1730 ברחוב שולשטראסה 9 (כיום אינזלגסכן).
באותה תקופה מנתה הקהילה היהודית כ־80 נפשות.
הקהילה היהודית של רדלהיים הייתה כפופה לרבנות גיסן הסמוכה.
עם צמיחת והתפתחות הקהילה נבנה בית כנסת חדש, שנחנך ב־29 ביוני 1838. לודוויג תודיכום, כומר הקהילה הפרוטסטנטית ציריאקוס, נשא את דברי הפתיחה בטקס חנוכת הבית שנבנה בסגנון אדריכלות 'מזרחי'.
בליל 9–10 בנובמבר 1938, בפרעות 'ליל הבדולח' ניזוק המבנה, ופנים בית הכנסת הועלה באש.
אחרוני התושבים נאלצו לעזוב את המקום ב־3 בנובמבר 1939, ומאז שימש המבנה כמחסן למוסך כלי רכב.
ב־22 במרץ 1944 נהרס בית הכנסת כליל בהפצצות בעלות הברית.
כיום מצוין אתר בית הכנסת באנדרטה של הפסל כריסטוף קראוזה, שהוקמה בשנת 1979. בשנת 2015 נוספה הרחבה ובה שורת אבני ריצוף המסמנות את מתאר בית הכנסת, ושמונה גושי אבן המציינים את שורות המושבים.
אבן ובה תבליט של מנורה מסמנת את מיקומו של ארון הקודש לשעבר.
בנוסף, פזורות ברדלהיים מספר אבני נגף (Stolpersteine) להנצחת חייהם של יהודים ואחרים שנרדפו תחת שלטון הנאצים.
התו רה הוא תו בסולם הצלילים, המסומן גם באות D.
תדירותו באוקטבה הראשונה היא 295 הרץ.
במספור עממי הוא השני בסולם התווים.
התו רה דיאז הוא תו הגבוה מרה בחצי טון והוא מסומן ב-#D.
התו רה במול הוא תו הנמוך מרה בחצי טון והוא מסומן ב-Db.
סולם רה מז'ור הוא הסולם המז'ורי המתבסס על התו רה.
התווים בסולם הם: רה, מי, פה דיאז, סול, לה, סי, דו דיאז ורה.
סולם רה מינור הוא הסולם המינורי המתבסס על התו רה.
התווים בסולם הם: רה, מי, פה, סול, לה, סי במול, דו, רה.
אקורד רה מז'ור הוא אקורד מז'ורי שצליל הבס שלו הוא רה.
התווים באקורד הם רה, פה דיאז, ולה.
אפשר למצוא את האקורד בסולמות רה מז'ור בתור טוניקה, סול מז'ור או סול מינור בתור דומיננטה ולה מז'ור בתור סובדומיננטה.
אקורד רה מינור הוא אקורד מינורי שצליל הבס שלו הוא רה.
התווים באקורד הם רה, פה, ולה.
אפשר למצוא את האקורד למשל בסולמות רה מינור בתור טוניקה, ובלה מינור בתור דרגה רביעית.
ה-PGM-11 רדסטון היה הטיל הבליסטי הגדול הראשון של ארצות הברית.
כטיל בליסטי לטווח קצר הוא היה בשימוש צבא ארצות הברית בגרמניה המערבית בין יוני 1958 ליוני 1964, כחלק ממערכת ההגנה של נאט"ו במערב אירופה במהלך המלחמה הקרה.
הרדסטון היה גם הטיל הראשון שנשא פצצה גרעינית "חיה", בעת ניסוי שבוצע באוקיינוס השקט ב-1958.
הטיל פותח ישירות מה-V-2 הגרמני, והיה הראשון מסדרת טילי הרדסטון.
צוות הפיתוח של הטיל כלל בעיקר מדענים ומהנדסי טילים גרמניים, בראשותו של ורנר פון בראון, שהובאו לארצות הברית במבצע פייפרקליפ ב-1945, ועבדו עבור הסוכנות הצבאית לטילים בליסטיים.
מטיל הרדסטון פותח בסוף שנות ה-50 ותחילת שנות ה-60 המרקורי-רדסטון, משגר ששימש את תוכנית מרקורי של נאס"א, שהייתה תוכנית החלל המאוישת הראשונה של ארצות הברית.
במסגרת התוכנית שוגר הרדסטון לשתי טיסות מאוישות: מרקורי-רדסטון 3 ומרקורי-רדסטון 4.
הטיל קיבל את שמו על שם המתקן בו פותח רדסטון ארסנל באלבמה.
רדפרן הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית סידני (The City of Sydney).
הוא נחשב לאחד מהפרוורים העניים תחת עיריית סידני, ובעשור השני של המאה ה-21 הוא אמור לעבור סדרה של מיזמי שיפוץ ועידוד צמיחה מטעם העירייה.
רדפרן ממוקם שלושה ק"מ דרומית למרכז העסקים הראשי של סידני.
הוא גובל מצפון בצ'יפנדייל, מצפון מזרח בסארי הילס, במערב בדרלינגטון ובדרום באלכסנדריה.
בפרוור מצויה תחנת הרכבת רדפרן, אחת התחנות הגדולות ביותר באזור דרומית לתחנת הרכבת סנטרל.
הרחוב הראשי החוצה את הפרוור הוא רחוב רדפרן, ורחובות נוספים באזור כוללים את רחוב ריג'נט וגיבסון.
הפרוור קרוי על שם ד"ר ויליאם רדפרן, שקיבל שטר קניין על 100 אקרים בפרוור מידי המושל לאכלן מקוורי.
בית האחוזה המקורי היה עטור גנים, והשתרע יותר דרומית ומזרחית מגבולותיו של רדפרן כיום.
לאחר הקמתה של תחנת הרכבת סנטרל, הפרוור השתלט על השטח ממערב (שהיה קרוי אווליי) ונבנתה שם תחנת הרכבת רדפרן, ששינתה את גבולותיו הלכה למעשה.
השטח ממערב לתחנה זו קרוי עד היום אווליי ונחשב פרוור נפרד.
בסוף המאה ה-19 החלו זורמים לפרוור מהגרי עבודה מרחבי העולם, ונוצר ריכוז של עובדים ובעלי עסקים ממוצא סורי.
במהלך המאה ה-20 הפך רדפרן להיות פרוור מהגרים מובהק.
ב-1965 הוקמה במקום ממיינת הדואר של רדפרן, מערכת ממוכנת שהייתה אמורה למיין ביעילות דברי דואר בעבור רשות הדואר של עיריית סידני.
לטובת בנייתה, פונו בכח 300 מהגרים מבתיהם ואלו נהרסו.
אירוע זה הפך את בניין הדואר לידוע לשמצה, במיוחד במבחן התוצאה: מכונת המיון לא הועילה, ולמעשה גרמה לאיבוד ולהשחתה של מכתבים רבים, וזכתה לכינוי The Redfern Mangler.
בשנת 2004 החלו במקום מהומות רדפרן: נער בשם תומאס היקי נהרג בתאונת אופניים, לאחר שרכב לעבר גדר משוננת בקירוב לתחנת הרכבת ברדפרן.
עלונים שחולקו לקהל המתאבלים האשימו את המשטרה, שרדפה אחר הנער למותו.
לאחר שהמשטרה סגרה את הרחוב שהיה זירת האירוע, נוער מקומי החל זורק אבנים ובקבוקים, והאירועים הוסלמו במהירות למהומות.
בחקירת המשטרה לאחר האירוע קבעו החוקרים כי אף על פי שהמשטרה עקבה אחר הנער, היא לא גרמה ישירות למותו - מסקנה שגרמה להתרעמות באוכלוסייה המקומית.
ברדפרן מצוי רדפרן פארק, גן ציבורי הכולל מזרקות ואנדרטאות ספורות.
מרבית אזורי הקניות בפרוור מרוכזים ברחוב רדפרן, בסמוך לתחנת הרכבת.
רדפרן בנויה בחלקה בתי שורה ויקטוריאניים, ובחלקה בינוי ציבורי זול, מתקופה מודרנית יותר.
בפרוור כנסיות המשרתות את הקהילה האנגליקנית, קתולית ויוונית אורתודוקסית.
בשנת 2013 שודרה הסדרה "הפרבר" העוסקת במתרחש במקום.
בנוירופיזיולוגיה, רה-פולריזציה (Repolarization) היא שינוי בפוטנציאל ממברנת התא, כך שהוא הופך לשלילי יותר.
הרה-פולריזציה מתרחשת לאחר שלב הדה-פולריזציה, שבו השתנה פוטנציאל הממברנה לחיובי.
רה-פולריזציה נגרמת כתוצאה ממעבר של יוני אשלגן אל חוץ התא.
התוצאה - פוטנציאל הממברנה של התא שלילי יותר מפוטנציאל המנוחה.
רדניצ'קי בלגרד (בסרבית: КК Раднички Београд) היא קבוצת כדורסל סרבית מהעיר בלגרד.
המתמודדת בליגה אזורית (השלישית בחשיבותה בסרביה).
רדניצ'קי בלגרד (הכינוי "הצלבנים") הוקמה בשנת 1945, והשתתפה בליגת העל היוגוסלבית, בה זכתה להצלחה גדולה בשנות ה-70. בין ההשגים היו: הזכייה באליפות (1973) ובגביע (1976), לאחר ניצחון בגמר מול רבוטניצ'קי סקופיה.
בגמר הגביע של 1978 הפסידה לקבוצת בוסנה סרייבו.
בעונת 1983/84 ירדה לליגה השנייה ולא חזרה.
עד שהוקמה (1992) "הליגה של סרביה ומונטנגרו", בה שובצה בליגה הראשונה.
בסיום עונת 2001/02 ירדה לליגה השנייה.
הקבוצה העפילה בסיום עונת 2010/11 לליגת העל הסרבית, בה תשתתף בפעם הראשונה.
במסגרת האירופאית, הגיעה הקבוצה עד לחצי גמר גביע אירופה לאלופות בעונת 1973/74 והפסידה לקבוצת איניס וארזה מאיטליה בסיכום שני מפגשים.
בעונת 1976/77 הגיעה לגמר גביע ספורטה והפסידה לקבוצת פורסט קאנטו.
בעונת 1999/00 השתתפה בפעם האחרונה בגביע ספורטה.
בעשור השני של המאה ה-21 חוזקה של הקובצה ירד והיא משחקת כיום בליגה אזורית (השלישית בחשיבותה בסרביה).
רדשקוביצ'י (בבלארוסית: Радашко́вічы; בפולנית: Radoszkowicze, רדושקוביצ'ה) היא עיירה במחוז מינסק שבבלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
העיירה נזכרת לראשונה בשנת 1447, ובשנת 1569 הוענקו לה זכויות מגדבורג.
בחלוקת פולין השנייה, בשנת 1793, נכללה העיירה בתחום האימפריה הרוסית, ולאחר מלחמת העולם הראשונה, בהתאם להסכם ריגה, נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
בשנת 1897 נמנו בעיירה 1,519 יהודים, רוב תושביה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-1,200 יהודים, כמחצית מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית, תוך קיום בתי ספר עבריים.
ב-25 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ואלו הטילו גזירות שונות על יהודיה, ובהן חובת ענידת טלאי צהוב, הגבלות תנועה, חובת תשלום סכומי כופר וחובת ביצוע עבודות כפייה מגיל 13.
ב-11 במרץ 1942 נערכה בעיירה אקציה, במסגרתה נורו החולים והקשישים בבתיהם, וכ-1,200 היהודים הנותרים הוצעדו אל מחוץ לעיירה, ונורו יחד עם יהודי הכפר הסמוך אודרנקה.
בשלב זה ניסו להימלט מהטבח יהודים רבים, אך הגרמנים ערכו אחריהם מצוד ביערות הסביבה.
כ-110 יהודים בעלי מלאכה שעברו סלקציה, וניצלו מהטבח, הוחזרו לעיירה, ורוכזו בה בגטו מגודר בין שני בתים, אליו צורפו כ-110 יהודים נוספים שאותרו במקומות מסתור בסביבת העיירה.
בגטו זה סבלו היהודים מרעב כבד, בשל אספקת מזון זעומה אליו.
ב-10 באוקטובר 1942 פשטו הגרמנים על הגטו שבעיירה, ולאחר שירו לתוכו, ריכזו את כל יושביו, וחייבו אותם בענידת לוחיות זיהוי ממוספרות על בגדיהם.
בחודשים שלאחר מכן הצליחו להימלט מהגטו 35 צעירים.
בעקבות זאת, אספו הגרמנים את כ-260 היהודים שנותרו בגטו ביום 7 במרץ 1943, ושרפו את כולם חיים באסם.
שלוש נשים יהודיות וארבעה ילדים יהודים שנתגלו למחרת בהריסות הגטו נרצחו במקום.
מתוך 22 עובדי כפייה יהודים שעוד הושארו בגטו, חמישה נורו כעבור מספר ימים, ו-17 הנוספים הצליחו להימלט מהגטו, ולחבור ליחידות פרטיזנים.
בעיירה התגוררה אולגה קולינה שקיבלה הכרה כחסיד אומות העולם.
רהובות (באנגלית ובאפריקאנס: Rehoboth, או בשמה האחר: באסטרלנד ובאנגלית: Basterland) הייתה בנטוסטן במרכזו של דרום-מערב אפריקה (נמיביה של ימינו).
בשנת 1979 נוסד ברהובות ממשל עצמי.
רהובות השתרעה במרכזו הגאוגרפי של מנדט דרום-מערב אפריקה, וגבלה בו מכל עבריו.
מעט מזרחית ממנה שכן הבנטוסטן צוואנלנד, ודרומה משם הבנטוסטן נאמלנד.
האוכלוסייה השלטת ברהובות היו צבעוניים בני הבאסטר.
בשנת 1989, עם ראשית תהליך פירוק האפרטהייד בדרום אפריקה, הגיעה לקיצה רהובות כבנטוסטן, והיא אוחדה עם 'מנדט דרום-מערב אפריקה', אשר מספר חודשים לאחר מכן זכה בעצמאות והוכר מאז כרפובליקה של נמיביה.
ראדנקו דובראש (בסרבית: Radenko Dobras; נולד ב-31 בינואר 1968) הוא שחקן כדורסל עבר סרבי.
דובראש נולד בבאניה לוקה, יוגוסלביה, כיום בבוסניה והרצגובינה.
בגיל 16 עבר לשחק בקבוצת בוסנה סרייבו.
בין השנים 1988–1992 שיחק במכללת סאות' פלורידה, בה שיתף פעולה עם תומר שטיינהאור.
כשחקן מכללות הודבק לו הכינוי 'הגנרל הסרבי'.
בשנת 1992 חתם בהפועל תל אביב וזכה איתה בגביע המדינה כאשר קלע בגמר 29 נקודות.
הקבוצה סיימה ראשונה את הליגה הסדירה, העפילה לגמר הפלייאוף, אך הפסידה בסדרת הגמר להפועל גליל עליון.
דובראש הצטיין בשורות הקבוצה והיה בה לקלע מוביל.
כעבור שנה שיחק חצי עונה בליגת ה-CBA, עזב את הקבוצה ולאחר מכן עבר תאונת דרכים קשה כשנהג ברכבו.
בשנת 1994, לאחר שהתאושש מן התאונה חתם בהפועל ירושלים כזר לצדו של בילי תומפסון, ושיחק בה עונה אחת.
ב-1995 שב להפועל תל אביב, שיחק בה בתחילת העונה ועבר לאחר זמן קצר לאלבה ברלין, ועונה לאחר מכן הצטרף לבאמברג.
בגיל 29 דובראש החליט לפרוש ממשחק, אך בעונת 2000/2001 שב לקדנציה שלישית בהפועל תל אביב בליגה השנייה לאומית ב'.
כנער שיחק בשנת 1985 בנבחרת הקדטים של יוגוסלביה לצידם של ולאדה דיבאץ וטוני קוקוץ', וזכה איתה באליפות אירופה.
כמו כן שיחק בנבחרת יוגוסלביה עד גיל 20 והשתתף במסגרתה באליפות העולם שהתקיימה בבורמיו איטליה.
הקבוצה זכתה במדליית זהב לאחר ניצחון בגמר על נבחרת ארצות הברית 76:86. דובראש שיחק בנבחרת עם ולאדה דיבאץ, טוני קוקוץ' ודינו ראדג'ה וקלע בממוצע למשחק 9 נקודות.
לאחר פרישתו החל לעבוד כיועץ השקעות בחברת מורגן סטנלי.
מתגורר בטמפה, פלורידה שבארצות הברית.
רדסטוקינגס הייתה קבוצה פמיניסטית רדיקלית שנוסדה בינואר 1969 בניו יורק.
המילה היא הלחם בסיסים של בלוסטוקינג (bluestocking) (מונח ששימש לזלזול באינטלקטואליות פמיניסטיות במאות קודמות) והצבע אדום (בגלל האסוציאציה עם השמאל המהפכני).
את הקבוצה הקימו אלן ויליס ושולמית פיירסטון בפברואר 1969, לאחר פירוקה של הקבוצה נשים רדיקליות בניו יורק.
חברות הארגון בתחילת הדרך כללו את קאתי שרהצ'יילד, פטרישה מיינרדי, ברברה ליאון, איירין פסליקיס, ואליקס קייטס שולמן.
פיירסטון התפצלה מהקבוצה עד מהרה, והקימה קבוצה חדשה, פמיניסטיות רדיקליות של ניו יורק, יחד עם אן קט.
ריטה מיי בראון גם הייתה חברה במהלך שנת 1970. הקבוצה היה פעילה בעיקר בניו יורק, שם התגוררו רוב חברותיה, ומאוחר יותר גם בגיינסוויל, פלורידה.
קבוצה בשם רדסטוקינגס המערבית החלה ב-סן פרנסיסקו בשנת 1969, אך הייתה עצמאית מהקבוצה בחוף המזרחי.
רדסטוקינגס עברה מספר שלבים של פעילות וחוסר פעילות; הן התפרקו בפעם הראשונה ב-1970 ואז התארגנו מחדש באופן רשמי ב-1973, בהנהגת שרהצ'יילד, קרול הניש, מיינרדי, וליאון.
ויליס הייתה מעורבת רק בצורה עקיפה בקבוצה המחודשת.
אחת הפעולות המוקדמות של הקבוצה הייצה ב-13 בפברואר 1969, כאשר חברותיה פרצו לאולם בעת שימוע חקיקה בוועדה לבריאות הציבור של מדינת ניו יורק, אשר שקלה רפורמה בחוק ההפלות.
כחודש מאוחר יותר, רדסטוקינגס ערכו "שימוע" משלהן, מפגש פתוח בכנסייה המתודיסטית בוושינגטון סקוור, שבו שתים עשרה נשים העידו על חוויותיהן עם הפלות לא חוקיות.
אירוע ה-"speakout" (לדבר בקול) היה הגרסה של הרדסטוקינגס לתת ההזדמנות לשמוע עדות של מי שהן החשיבו כמומחיותם: "אנחנו המומחיות האמיתיות, המומחיות היחידות, שעברו הפלות," אמרה אחת משתים עשרה הדוברות.
גלוריה סטיינם הייתה בין הנוכחות באירוע, אותו היא ציינה שנים מאוחר יותר כאבן דרך משמעותית באקטיביזם הפמיניסטי שלה.
בשנות ה-80, קבוצה בשם No More Nice Girls שפעלה למען הזכות להפלות חיקתה את סגנון מחאה זה; אחת ממייסדותיה הייתה אלן ויליס, מייסדת רדסטוקינגס.
ב-3 במרץ 1989, רדסטוקינגס נפגשנו שוב בכנסייה המתודיסטית בוושינגטון סקוור, כדי להנציח את יום השנה ה-20 של האירוע ההיסטורי, וקיימו speakout בכותרת "הפלות: נשים מספרות את זה כמו שזה היה, הווה וצריך להיות...
הקבוצה מובילה פרויקט להנגיש מסמכים מההיסטוריה של הפמיניזם הרדיקלי, באמצעות ארגון ארכיון שחרור נשים למען פעולה, וכן חומרים מקוריים מתכנון פעולות, מתוך הקונצפט "היסטוריה לשימוש פעילות"; הפרויקט גם מפרסם תכנים תאורטיים חדשים על דיכוי נשים ואיך להתמודד עם זה.
החל משנת 2006, הקבוצה גם מפעילה אתר אינטרנט.
נכון לאותה שנה, שרהצ'יילד הייתה החברה המקורית היחידה שעדיין פעילה בקבוצה.
הקבוצה תומכת בשיטת העלאת מודעות פמיניסטית, ומאמינה במה שהיא מכנה "קו פרו-נשים" – הרעיון לפיו נשים הסתגלו במודע לעמדת כפיפות לעליונות זכרית, מחמת חוסר כוח תחת הפטריארכיה, ולא בשל "שטיפת מוח" מופנמת מצד נשים, כפי שקבוצות פמיניסטיות רדיקליות אחרות מאמינות.
העלאת המודעות הייתה לדידן האופן בו הרעיון של "האישי הוא הפוליטי" הפך לפרקטיקה, והייתה חלק מהותי יותר להשתייכות ברדסטוקינגס מאשר חברות ארגונית.
רדסטוקינגס מחזיקות בדעה כי כל הגברים מדכאים את כל הנשים כמעמד, וכי זו האחריות של גברים אינדיבידואלים לוותר על העליונות הזכרית, ולא האחריות של נשים לשנות את עצמן.
היחס של הרדסטוקינגס לפמיניזמים אחרים של שנות ה-1970 היה מורכב.
כמו פמיניסטיות רדיקליות אחרות, הן מתחו ביקורת על קבוצות פמיניזם ליברלי כמו ארגון נשים לאומי (NOW), אותן ראו כמקדמות שחרור נשים רק כסוג של רפורמה מוסדית, תוך התעלמות מהכוח הבינאישי שיש לגברים על נשים.
הרדסטוקינגס היו יותר מושפעות ממרקסיזם מאשר קבוצות רדיקליות אחרות, אך עם זאת, דחו בתוקף את הפמיניזם הסוציאליסטי (אותו כינו "פוליטיקו"-פמיניזם) כתנועה המכפיפה את הנושא של שחרור נשים לנושא המאבק המעמדי.
מצד שני, הרדסטוקינגס גם היו נגד הפמיניזם התרבותי, אשר לדעתן עסקה בתרבות נשית בדלנית כתחליף למעורבות פוליטית.
באופן כללי, בעיני הרדסטוקינגס, רוב המופעים של הפמיניזם הרדיקלי, במיוחד אלה שקמו אחרי 1975, היו בעצם ביטויים של פמיניזם תרבותי.
הרדסטוקינגס גם התנגדו בתוקף לבדלנות לסבית, וראו קיום יחסים בינאישיים עם גברים כזירה חשובה במאבק הפמיניסטי, ומכאן בדלנות כמוה כאסקפיזם.
כמו רוב הפמיניסטיות הרדיקליות של התקופה, הרדסטוקינגס ראו בלסביוּת זהות פוליטית יושר מאשר מרכיב זהותי מהותי, ולפיכך גם ניתחו את הזהות במונחים פוליטיים.
הרדסטוקינגס היו גם נגד הומוסקסואליות גברית, אותה ראו כדחייה מיזוגינית של נשים.
לעיתים קרובות נמתחת ביקורת על גישות אלה של הרדסטוקינגס כהומופוביות.
מאמרים בולטים שיצאו מן הקבוצה כוללים את "מניפסט הרדסטוקינגס" ו"תוכנית להעלאת מודעות", כמו גם "הפוליטיקה של עבודות הבית" מאת פט מיינרדי.
הקדמה שמתארת את האחדות הנשים שנוצרה באותה תקופה במאבק נגד עליונות גברית.
תיאור של נשים כמעמד מדוכא, וניתוח של ההשלכות הפוליטיות של יחסיהן של נשים עם גברים.
מתאר את שיטת העליונות הגברית כצורת השליטה העתיקה בקיום האנושי
מתאר את תפקידם של מוסדות בדיכוי נשים, ומתאר מוסדות ככלי בשירות המדכאים.
פרק זה גם כופר ברעיון שנשים משתפות פועלה בדיכויין.
מתאר את מטרתה העיקרית של רדסטוקינגס, "לפתח תודעה מעמדית נשית באמצעות שיתוף חוויות וחשיפה פומבית של הבסיס הסקסיסטי של כל מוסדותינו"
הצהרת סולידריות של רדסטוקינגס עם כל הנשים באשר הן, וכוונה לצמצם מחסומים בין נשים בתנועה ומחוצה לה.
קריאה לפעולה: בשש שורות, המניפסט קורא לנשים להתאחד ולהשתחרר מכבלי הדיכוי הגברי, ולגברים לוותר על הפריווילגיות שלהם ולתמוך בחירותן של נשים מעליונות גברית.
לאחר ייסודה מחדש של הקבוצה, הקימו הרדסטוקינגס כתב עת בשם Feminist Revolution, או "המהפכה הפמיניסטית".
כמעט כל פרסומי הביטאון אוגדו באנתולוגיה שיצאה לאור בשנת 1979 על ידי רנדום האוס.
האנתולוגיה השמיטה כתבה מעוררת מחלוקת לגבי מעורבותה של גלוריה סטיינם עם ארגון נוער ליברלי אשר מאוחר יותר התגלה כממומן על ידי ה-CIA.
פרסום האנתולוגיה יצר את הקרע הסופי בין חברות רדסטוקינגס והפמיניסטיות שהיו מקורבות לסטיינם.
רדקום בע"מ () היא חברה העוסקת בפיתוח מערכות ניתוב וניהול תעבורה ברשתות תקשורת.
רדקום נוסדה בשנת 1991 על ידי זהר זיסאפל (מבעלי קבוצת רד-בינת).
החברה גייסה מימון בין השאר מקרנות הון הסיכון הישראליות "סטאר" ו"פולריס".
בספטמבר 1997 הונפקה בנאסד"ק וגייסה 21.9 מיליון דולר לפי שווי שוק של 91 מיליון דולר.
בין השנים 2006–2009 נסחרה החברה גם בבורסה לניירות ערך בתל אביב כמניה דואלית, ואף נכללה במדד ת"א 100.
בנוסף, לחברה יש משרדים בניו ג'רזי, ארצות הברית, דלהי בהודו וסאו פאולו ברזיל.
באוקטובר 2017 ביצעה רדקום גיוס הון בהיקף של 28 מיליון דולר על ידי הנפקת מניות בנאסד"ק.
רדקום מספקת פתרונות לניטור ובחינת תעבורה ברשתות תקשורת.
המוצרים הראשונים שפיתחה היו ציוד חומרה לאבחון ובדיקת רשתות WAN ,LAN ו-ATM.