tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2003 פורסם מחקר השוואתי שנערך בישראל בו הושוותה השפעת סבתות, שהיו ילדות ניצולות שואה, על מצבן הנפשי של בנותיהן (שהיו כבר אימהות בעת המחקר), לעומת סבתות שלא חוו את השואה.
במחקר נמצא כי בעוד שאצל הסבתות, ניצולות השואה, ניכרו סימני האובדן הנפשי, בנות הדור השני לא נבדלו מקבוצת הבקרה במדדי התקשרות הורית (attachment), חרדה, תגובה מתח טראומטיות והתנהגות אימהית.
המחקר מצביע על כך כי ניצולי שואה, אשר היו ילדים בתקופת השואה, הצליחו לגונן על ילדיהם מלהחשף לניסיונותיהם בשואה.
להעברת הטראומה בין הדורות עשויות להיות לא רק סיבות פסיכולוגיות אלא גם סיבות ביולוגיות.
במחקר של החוקרת רחל יהודה שהתפרסם בספטמבר 2016 - "מחקר גן טראומת השואה" - היא מראה כי שינויים גנטיים שנבעו מהטראומה שעברו ניצולי השואה יכולים לעבור לצאצאיהם באמצעות "הורשה אפיגנטית" - הורשה שלא באמצעות הגנים המוכלים ב-DNA
ספרות השואה, שהחלה להיווצר בארץ בשני העשורים הראשונים, שלאחר תום מלחמת העולם השנייה, היא בראש ובראשונה פרי יצירתם של יוצרים ניצולי שואה.
ספרות השואה היא אך אחד מתחומי המדע והאמנות האחרים, המתמודדים עם אתגר כמעט בלתי-אפשרי : שחזורה של טראומת הענק.
ספרות השואה, הכוונה לשירים וסיפורים קצרים, מתארת את המציאות ואת חיי היום-יום.
את היצירות על השואה כתבו ניצולים רבים, אך גם בני הדור השני והשלישי מצאו דרך להתמודדות עם הנושא באמצעות הכתיבה והשירה.
בכתיבתם ניתן לשמוע את "קולות השואה" כמלווים גלויים וסמויים של ילדותם בני "הדור השני".
כל מי שכתב על השואה נדרש לתעוזה רבה משום שמדובר בטראומה מתמשכת, במובן מסוים להנציח את הטראומה ולתת לה מקום.
"כובע הזכוכית" (1985), מאת נאוה סמל, כפי הנראה היה זה הספר הישראלי הראשון שעסק בחוויות הדור השני לשואה.
סמל עצמה הייתה בת לניצולי שואה, מימי ויצחק ארצי.
"עיין ערך אהבה" (1986), מאת דויד גרוסמן, היה אחד הספרים הראשונים שעסקו בהשפעות השואה על ילדי הדור השני לשואה ועל אורח החיים בישראל.
הוא פתח דרך לספרים רבים אשר השתמשו בכתיבה כתרפיה אישית ולאומית ועסקו בנושא.
הפרק הראשון של ספר זה עובד לנובלה "מומיק".
"אפר ואבק" (1988) הוא אלבום יהודה פוליקר כסולן, שיצר אותו עם יעקב גלעד, שהפיק וכתב את מרבית השירים.
פוליקר וגלעד שילבו באלבום שנים עשר שירים הנוגעים בחייהם כבני הדור השני לשואה, שגדלו בישראל בצל הטראומה שחוו הוריהם.
"חום יולי אוגוסט" (1988) הוא אלבום של הזמר שלמה ארצי בשיר "בגרמניה לפני המלחמה" עוסק החוויה הקשורה לשואה.
"בגלל המלחמה ההיא" (1988), סרטה של אורנה בן דור, עוסק במוזיקאים יהודה פוליקר ויעקב גלעד והוריהם ניצולי השואה.
הסרט עורר דיון נרחב בשאלת אופן ההתמודדות של הניצולים עם עברם ועם תהליך הקליטה שלהם במדינת ישראל.
"מה שנשאר" (1990), אלבומו של אילן וירצברג שיצירתו צמחה בצל מותו הטרגי של אביו, בני וירצברג.
האב היה ניצול שואה שהתאבד כשנה לאחר צאת ספרו האוטוביוגרפי, עת היה אילן וירצברג נער כבן 17.
"מדריך למטייל בוורשה" (1995), מחזה מאת הלל מיטלפונקט העוסק בהשפעת השואה על הישראלים, ועל היחס של בני הדור השני להוריהם ולעבר, מול המציאות בהווה.
זאת, דרך ביקור של אם ניצולת שואה ובנה בוורשה המודרנית.
"שואה שלנו" (2000), מאת אמיר גוטפרוינד, רומן זוכה פרס בוכמן העוסק בילדות בצלם של ניצולי השואה.
"חמסין וציפורים משוגעות" (2001) מאת גבריאלה אביגור-רותם, רומן העוסק בהתמודדותה של בת הדור השני לשואה במדינת ישראל הצעירה עם סיפור חייו של אביה.
"רקדנית שחורה בלהקת יחיד" מאת אסתי ג.
חיים (הספריה החדשה 1997) קובץ סיפורים קצרים ונובלה העוסקים בגיבוש זהותה של אישה צעירה, בת הדור השני, מילדותה, כשאמה ניצולת השואה מגוננת עליה ומלעיטה אותה בתרופות כדי שלא תחלה, ועד לבגרותה והפיכתה לאם בעצמה, כשהיא מנסה לחפש זהות חדשה, קוסמופוליטית על ידי בריחה מביתה ליציאה למסעות בעולם ובנפשה.
"מטאליק בלוז" (2004), סרט קולנוע בבימויו של דני (נוקיו) ורטה, ובכיכובם של אבי קושניר ומשה איבגי.
הסרט עוסק בסוחר מכוניות, שמואל, ובעוזרו, סיסו, הנוסעים לגרמניה כדי למכור מכונית נדירה שהזדמנה לידיהם.
במהלך המסע מטרידות את שמואל, בן הדור השני לשואה, מחשבות והזיות על אירועי השואה, והן משפיעות גם על מעשיו.
"פני הגזע ופני הזיכרון: הספרייה האסורה" מאת חיים מאור, ספר קטלוג של תערוכת הקבע שלו ב'משואה',2005.
"רובדי זיכרון" אמנים ישראלים "דור שני" לשואה, קטלוג תערוכה באצירת בתיה ברוטין ואירית לוין, בבית האמנים בתל אביב, ינואר 2008.
פעם הייתי, סרט של אבי נשר, עוסק בנער בן לאב ניצול שואה, הקושר קשרי ידידות עם יעקב ברייד, ידיד נעורים של אביו, שגם הוא ניצול שואה.
"הדור השני - דברים שלא סיפרתי לאבא" (2012): רומן גרפי אוטוביוגרפי מאת מישל קישקה, המספר על חייו של קישקה בבית הוריו ובמשפחה שהקים, המתנהלים בצל זיכרונותיו של אביו ממחנות ההשמדה.
"שריקה - אמי הייתה מזכירתו של מנגלה" (2019) הצגת יחיד בכיכובה של הדר גלרון, שכתבה ביחד עם הסופר יעקב בוצ'ן, שאמו הייתה מזכירתו של יוזף מנגלה באושוויץ.
יצא לאור גם כספר במספר שפות.
"אבא שלי, הקומידיאן מאושוויץ: קורותיו של ניצול אושוויץ שמחה פליגלמן, כפי שהובאו על ידי בנו,מאיר פלג", סרט תיעודי 2020
"תמונה קבוצתית - מונולוגים קצרים של בני דור שני לשואה", סרט תעודי של יגאל שטולבך משנת 2016.
הספר הראשון של האומנית ישי גרבש "In My Mother's Footsteps" ומספר פרויקטים נוספים עוסקים בשואה
הסודות של אבא סרט אנימציה בהפקה צרפתית-בלגית, המבוסס על הרומן האוטוביוגרפי של האמן והמאייר מישל קישקה.
הסרט, בבימויה של ורה בלמונט, עוקב אחר סיפורם של האחים מישל וצ'רלי קישקה בבלגיה של שנות ה-60.
טיול שורשים (2024) סרט בכיכובם של לינה דנהאם וסטיבן פריי על אב ניצול שואה ובתו שמגיעים לטיול שורשים בפולין.
הָדְזָה (Hadza) או הָדְזָבֶּה (Hadzabe'e) היא קבוצה אתנית קטנה החיה באזור אגם אייסי והסרנגטי בצפון טנזניה.
הם חיים כנוודים בקבוצות קטנות, ומקום המגורים שלהם משתנה בהתאם למצאי המזון.
בשנת 2005 נאמד מספרם בכאלף בלבד, בין 300 ל-400 מהם חיים כציידים-לקטים, באורח חיים שלא השתנה מזה אלפי שנים.
ההדזה אינם קרובים גנטית לאף קבוצה אתנית אחרת.
בעבר נחשבו בני ההדזה כמשויכים לקבוצת הקויסאנים, משום שלשתי הקבוצות מכנה שפתי משותף של 'קליקים' בדיבור, אך מחקרים גנטיים שנערכו הצביעו על כך שהם למעשה קרובים יותר לפיגמים.
בני ההדזה דוברים שפה ייחודית להם, הכוללת שימוש בעיצורים מצוצים, ואינה דומה לשפות האחרות באזור.
בני ההדזה ניזונים מבשר ציד (בעיקר קודואים, אימפלות או בבונים) ומפירות, שורשים, פקעות ודבש שהם מלקטים, והם לא מתבססים כלל על חקלאות.
הרגלי התזונה שלהם אינם קבועים, והם משתנים בהתאם להיצע הקיים.
כך, למשל, בעונה היבשה, בה בעלי החיים נפוצים יותר, הם מבוססים על בשר יותר מאשר בעונה הגשומה.
ככלל, הגברים יוצאים לחפש מזון לבדם, ואילו הנשים, שלרוב אינן צדות, אלא מלקטות פירות, שורשים ופקעות, יוצאות בקבוצה, ולעיתים מלוות בגבר.
מאז המאה ה-20, בהשפעת שבטים שכנים, החלו כמה מבני ההדזה להיעזר בכלבי ציד, אולם תופעה זו אינה רווחת.
מרב הציד מתבצע באמצעות חץ וקשת.
הציידים מקשטים את חיציהם בסימן מזהה, כדי שניתן יהיה לדעת מי מהם פגע בציד.
שלל הציד מתחלק אומנם בין כל חברי השבט, אך צייד טוב יותר נחשב לגבר חזק ואיכותי יותר, וסיכוייו למצוא זיווג גבוהים יותר.
ניסיונות הממשל הטנזני, ועוד קודם לכן נסיונותיהם של הבריטים להעביר את בני ההדזה ליישובי קבע נכשלו.
גם נסיונותיהם של מיסיונרים לנצרם נכשלו, ואין להם דת של ממש.
בני ההדזה אף מקפידים לבדל עצמם מבני העמים הסובבים אותם – הדטוגה (Datooga), האיראקוו (Iraqw) והאיסאנזו (Isanzu), ואף שהם מקיימים איתם יחסי מסחר, הם אינם נטמעים בהם.
אם בני השבט קרובים למקום מגורים קבוע, נשלחים לעיתים ילדיהם לבית ספר, אך בדרך כלל לשנה או פחות מכך.
האנתרופולוג פרנק מרלו סבור כי התיירות האקולוגית מהווה איום של ממש על אורח החיים של בני ההדזה, שכן אספקת המזון והכסף שהתיירים מביאים עמם עשויה לגרום לבני ההדזה לנטוש את הציד, כפי שקרה לעמים אחרים באפריקה, ולהפוך אותו לפעילות ראווה בלבד.
מרלו חושש כי במקרה כזה, עלולים התיירים לנטוש את השבטים, ואלו ייוותרו ללא המיומנויות שהיו לאבותיהם.
מנגד, סבורים חוקרים אחרים כי התיירות מסייעת להדזה לשמור על אורחות חייהם.
בני ההדזה מתגוררים בסרנגטי בטנזניה, סביב אגם אייסי, מקווה מים גדול של מי מלח שמתייבש כמעט לחלוטין בעונה היבשה.
כ-250 מבני ההדזה חיים במערב האגם.
ה-750 הנותרים חיים ממזרח לאגם באזור שמשתרע על פני 2,500 ק"מ.
מאז המאה ה-18, בני ההדזה החלו לבוא במגע עם חקלאים ורועים שנכנסו לשטח המחיה שלהם.
רובם המוחץ של מאמצים אלו נכשלו, ובני הדזה רבים עדיין מנהלים את אותו אורח החיים שקיימו אבות אבותיהם.
בשנים האחרונות, בני ההדזה נתונים תחת לחץ מקבוצות שכנות שמאיימות על אדמתם וכמו כן הם מושפעים מהעלייה בתיירות ומציד בספארי.
ההיסטוריה בעל פה של בני ההדזה על עברם מחולקת ל-4 תקופות, כל אחת מאופיינת על ידי תרבות אחרת.
לפי מסורת זו, בתקופה הראשונה שבתחילת הימים, העולם היה מאוכלס על ידי ענקים שעירים שנקראו "אקאקאניב" או "גלניב" – מילים שמשמעותן אבות קדמונים.
לפי המסורת, בני האקאקאניב לא השתמשו בכלים או באש.
הם צדו על ידי נעיצת מבט בטרף.
לאחר מכן, הטרף היה נופל ומת למרגלותיהם.
הם אכלו בשר נא, ולא בנו בתים.
בנוסף, הם ישנו תחת עצים, כפי שבני ההדזה נוהגים לעשות כיום במשך העונה היבשה.
בגרסאות קדומות יותר של הסיפור, הסיבה לחוסר השימוש באש הייתה כי פיזית הדבר לא היה אפשרי במצב הקדום בו העולם היה נמצא.
בני הדזה צעירים שהולכים לבתי הספר כיום טוענים כי בני האקאקאניב פשוט לא ידעו כיצד לעשות זאת.
בתקופה השנייה, בני האקאקאניב נוצחו על ידי טלאטלאניב – ענקים הזהים בגודלם לבני האקאקאניב אך אופיינו בחוסר שיער.
הם השתמשו באש על מנת לבשל בשר, אך בתקופה זו ניצב בפניהם מכשול אחר – בעלי החיים נהיו מודעים יותר לסכנה הנשקפת מבני האדם ועל כן היה קשה לצוד אותם והיה צריך לרדוף אחריהם בעזרת כלבי ציד.
בני הטלאטלאניב היו האנשים הראשונים שהשתמשו בתרופות ובקמעות על מנת להגן על עצמם מפני אויבים, והם חיו במערות.
התקופה השלישית הייתה מאוכלסת על ידי בני ההאמאקוואניב שהיו קטנים יותר בגודלם מהדורות הקודמים.
הם המציאו קערות, חיצים, ומכלים שמשמשים לבישול.
כמו כן, הם התמחו בשימוש באש.
בנוסף, הם בנו בתים כמו הבתים המשמשים את בני ההדזה כיום.
בני ההאמאקוואניב היו הראשונים מבין האבות הקדמונים של בני ההדזה שיצרו קשר עם אנשים מקבוצות אחרות לצורכי מסחר.
הם סחרו בעיקר בברזל על מנת לייצר סכינים וראשי חיצים.
התקופה הרביעית נמשכת עד היום והיא מאופיינת בבני האמאאישוניב (מודרניים).
כאשר מדברים על תקופת האמאאישוניב, בני ההדזה יודעים להזכיר שמות ומקומות ספציפיים, ויכולים להעריך לפני כמה דורות אירועים התרחשו.
בני ההדזה אינם קרובים גנטית לאף קבוצה אתנית אחרת.
בדיקות גנטיות מציעות כי בעבר התרחש ערבוב בין בני ההדזה לבני הבאנטו, וכמו כן ערבוב מועט עם אוכלוסיות נילוטיות וכושיתיות באלפי השנים האחרונות.
כיום, מיעוט מנשות ההדזה מתחתנות עם גברים מקבוצות השכנות לבני ההדזה כגון בני הבאנטו.
בעשורים קודמים, אונס או שבי של נשות הדזה על ידי גברים חיצוניים היה נפוץ למדי.
האבות הקדמונים של בני ההדזה ככל הנראה התגוררו בטריטוריה הנוכחית שמשמשת את בני ההדזה כיום.
ממצאים ארכאולוגים מעידים כי האזור היה מיושב על ידי קבוצות של ציידים–לקטים כבני ההדזה לפחות מתחילת עידן האבן המאוחר, לפני כ-50,000 שנה.
אף על פי שבני ההדזה אינם מייצרים אמנות מאבן כיום, הם מחשיבים מספר אזורים של אמנות באבן הכלולים בטריטוריה שלהם ככאלה שנוצרו על ידי אבותיהם הקדמונים.
כמו כן, לפי ההיסטוריה שבעל פה שמסופרת על ידי בני ההדזה, הם לא עברו לשטח הנוכחי ממקום אחר אי פעם.
החקלאים הראשונים באזור שנחשב כטזניה כיום היו דוברי שפות כושיות, ועבדו כרועי בקר.
בהמשך הגיעו בני הבנטו לאזור, והביאו עימם אוכלוסייה של חקלאים, כלי ברזל וכלי נשק.
הקבוצה האתנית הגדולה האחרונה שהצטרפה לאזור היו בני הבילוטיק שהיגרו דרומה מסודאן במהלך המאה ה-18. כל אחת מהאוכלוסיות הללו של רועים וחקלאים החליפו אוכלוסיות קדומות יותר של ציידים–לקטים, משום שאלו היו בנחיתות מבחינה דמוגרפית וגאוגרפית.
על כן, קבוצות כמו בני ההדזה היו פעם גדולות הרבה יותר, ומאז ועד היום נמצאות תחת איום של פלישת החקלאות לאזורים שהם ניכסו לעצמם בעבר.
שבטי האיראקוו והדאטוגה (Datooga) אולצו להיכנס לשטחי ההדזה בעקבות התרחבות של שבט המסאי.
בני האיסאנזו עברו להתגורר מזרחה לשטח ההדזה בסביבות שנת 1850. בני ההדזה גם יצרו קשרים עם שבט המסאי והסוקומה (Sukuma) מערבה לאגם אייסי.
בני שבט האיסנזו היו עוינים כלפי בני ההדזה לעיתים, ולעיתים שבו אותם כחלק מעסקאות עבדים.
מאוחר יותר, האינטראקציות בין שתי הקבוצות היו שלוות יותר, ולעיתים התרחשו נישואים בין שתי הקבוצות, זאת אף על פי שבשנת 1912 בני ההדזה תוארו כמוכנים למלחמה עם האיסאנזו.
לעומת זאת, בני הסוקומה ובני ההדזה קיימו מערכת יחסים פורייה יותר.
בני הסוקומה העבירו את עדריהם דרך שטחי ההדזה, וכמו כן התבצע סחר חליפין של כלי מתכת בין שתי הקבוצות.
בני ההדזה ניצלו מתכת זאת להכנת ראשי חצים על מנת לצוד פילים ברחבי שטחם.
הגישה הכללית של הקבוצות השכנות כלפי בני ההדזה הייתה מוטה מדעות קדומות.
הם ראו אותם כנחותים, לא מפותחים, לא בעלי שפה אמיתית, וכקבוצה חברתית שנוצרה על ידי פושעים ועניים שנפלטו בעבר אל היערות.
רבות מאי הבנות אלו תורגמו בהמשך לכתבים על ידי מבקרים קולוניאלים.
בסוף המאה ה-19, כוחות אירופאים כבשו שטחים רבים מאפריקה וסיפחו אותם לקולוניות שלהם.
בני ההדזה הפכו להיות חלק מקולוניה גרמנית.
חרף זאת, אין ראיות שבני ההדזה נפגשו עם האירופאים בשלב זה.
העדויות הראשונות על בני ההדזה בספרות הגרמנית הכתובה היו על ידי אוסקר באומן.
בני ההדזה התחבאו מפני באומן וחוקרים אחרים, כך שתיאוריהם של החוקרים מבוססים על סיפורים ששמעו בעצם מגורמים אחרים.
האירופאים הראשונים שדיווחו על פגישה פנים מול פנים עם בני ההדזה היו אוטו דמפקוולף ואריק אובסט.
השליטה הגרמנית הסתיימה והוחלפה על ידי שליטה בריטית בסוף מלחמת העולם הראשונה (1917), וזמן קצר לאחר מכן בני ההדזה תוארו על ידי קצין בריטי שכתביו מתארים את בני ההדזה ואת אורח חייהם באופן זהה לצורה בה הם חיים כיום.
בכתבים נעשתה הבחנה בין בי הדזה 'טהורים' שהתקיימו על ידי ציד ולקטות ובין בני ההדזה שחיו עם בני האיסאנזו וקיימו אורח חיים מודרני יותר.
לפי דיווחים מסוימים, היו לבני ההדזה מנהיגים כדוגמת 'צ'יף', אך נראה שמדובר בדיווחים שגויים.
מקורות מהימנים יותר בתחילת המאה ה-20 דיווחו כי בני ההדזה מקיימים אורח חיים שוויוני בין בני החברה, כפי שהם עושים כיום.
כמו כן, הם גרו במחנות בגודל דומה לאלו שהם מתגוררים בהם כיום, השתמשו באותם כלים, בנו בקתות באותו סגנון והאמינו באותן אמונות דתיות.
הממשל הבריטי ניסה לגרום לבני ההדזה להתיישב ביישוב קבע ולאמץ את החקלאות בשנת 1927, הניסיון הראשון מבין ניסיונות רבים שבאו לאחר מכן מצד ממשלות אחרות לגרום לבני ההדזה להתיישב ביישובי קבע.
הבריטים ניסו שוב בשנת 1939, כמו גם הממשל הטנזני בשנת 1965 וב-1990. אף על פי שהניסיונות הרבים היו כפויים ועשו שימוש בכוח, רובם כשלו בצורה נחרצת.
בדרך כלל, בני ההדזה כן מקימים יישובים ארעיים ומנצלים את המזון הקיים בשטח, אך הם עוזבים ונודדים כאשר מקורות המזון נגמרים.
רק מעט מהם אימצו את אורח החיים החקלאי.
בעיה שעלתה במהלך ניסיונות היישוב של בני ההדזה היא מחלות – מכיוון שהקהילה שלהם דלילה ומבודדת, רק מעט מבני ההדזה מחוסנים באופן טבעי למחלות נפוצות.
ניסיונות ליישב את בני ההדזה ביישובי קבע גרמו להתפרצות מחלות ולשיעורי מוות גבוהים, בעיקר בקרב ילדים.
רוב הכפרים שנבנו בעבר עבור בני ההדזה על ידי הממשל מיושבים כיום על ידי אוכלוסיות אחרות.
בנוסף, הניסיונות להמיר את בני ההדזה לנצרות נכשלו בצורה יחסית גורפת.
בשנים האחרונות, השטח של בני ההדזה נמצא בעלייה של פלישה מצד קבוצות שכנות.
שטחי ההדזה המערביים הם למעשה כיום חלק משמורת ציד פרטית, ובאופן רשמי נאסר על בני ההדזה לצוד בשמורה.
לאחר פרסום מספר סרטים דוקומנטריים על בני ההדזה בשנת 2001 בקרב הערוצים המערביים, שמורת ההדזה הפכה לאטרקציה תיירותית.
אף על פי שעל פניו נראה כי הדבר מסייע לבני ההדזה, רוב הכסף נאסף על ידי הממשלה וחברות תיירות ולא מגיע לבני ההדזה עצמם.
כמו כן, כאשר כסף כן מגיע ישירות לבני ההדזה, הדבר מוביל לעיתים לאלכוהוליזם ולמוות כתוצאה מהרעלת אלכוהול.
בשנת 2007, הממשל המקומי ששולט בשטחי ההדזה שנמצאים בסמוך לעמק היאדאה השכיר את השטח למשפחת מלוכה מממלכת האמירויות המאוחדות כספארי פרטי לצורכי שעשועים.
בני ההדזה פונו מהאזור, וחלק מהמתנגדים נכלאו.
לאחר הפגנות מצד בני ההדזה ולחץ בין-לאומי שלילי, העסקה עם משפחת המלוכה בוטלה ובני ההדזה הורשו לחזור למקום.
בני ההדזה מאורגנים בקבוצות שנקראות 'מחנות' בספרות המקצועית.
לא קיימת היררכיה שבטית או קבוצתית, וקונפליקטים יכולים להיפתר על ידי הצעה של אחד מהצדדים המעורבים בקונפליקט לעבור למחנה אחר.
בני ההדזה חיים באורח חיים שיתופי וכמו כן קיימת שיתופיות בגידול הילדים.
אנשים רבים, הקשורים לילד ולא קשורים אליו כאחד, מספקים טיפול לילדים.
בני ההדזה עוברים בין מחנות ממספר סיבות.
ראשית, מרבית הקונפליקטים נפתרים על ידי עזיבת המקום.
כמו כן, מחנות ננטשים כאשר אחד מהאנשים חלה ונפטר, מכיוון שמחלות מקושרות אצל בני ההדזה עם המקום בו הן התרחשו.
בנוסף, קיימת הגירה עונתית כאשר הדבר תלוי במקורות מים, מזון, מזג אוויר וכו'.
בני ההדזה מסוגלים לבנות מחסות חדשים בתוך שעות ספורות.
מרבית הרכוש של האנשים יכול להינשא על גבם במעבר בין המחנות, משום שבני ההדזה אינם נוטים בדרך כלל להחזיק רכוש.
החיזור נעשה בדרך כלל על ידי הצעת "מתנות" לקבוצה בה חיה המחוזרת בצורת ציד גדול ככל האפשר, ויש ערך ייחודי לציד בבונים בהקשר זה.
בני ההדזה מיומנים מאוד במציאת מזון, והם מתאימים את הדיאטה שלהם לעונה ולנסיבות.
הגברים לרוב מחפשים מזון באופן אינדיבידואלי, ובמהלך היום הם מאכילים את עצמם במהלך החיפוש.
בנוסף הם מביאים לבית דבש, פירות, או ציד מזדמן כאשר הדבר מתאפשר.
נשים מחפשות מזון בקבוצות גדולות יותר, ולרוב מביאות הביתה פירות שונים.
גברים ונשים גם מחפשים יחד דבש ופירות.
נהוג כי גבר אחד לפחות מלווה את קבוצת הנשים שמחפשות מזון.
בנוסף לליקוט המזון, נשים גם נוהגות לאסוף ביצים ולצוד חיות בר קטנות כמו עכברים, באמצעות מקלות חפירה.
נשות ההדזה פיתחו מומחיות באיתור מחילות של עכברים, דבר שקשה מאוד לאיתור חיצוני על ידי אדם שאיננו מומחה בדבר.
הנשים דוקרות את המחילות במקלות ושולפות מהן את העכברים שישמשו בהמשך כחטיף למאכל.
במהלך העונה הגשומה, מרב התזונה של בני ההדזה מבוססת על דבש, פירות ובשר מזדמן.
כמות הבשר בתזונה עולה משמעותית בעונה היבשה, כאשר בעלי חיים יוצאים לחפש מקורות מים.
בתקופה זו, הגברים לרוב צדים בזוגות, ומבלים לילות שלמים יחדיו בהמתנה לבעלי חיים שיוצאים לשתות בלילה.
החיצים של בני ההדזה משוחים ברעל, שמיוצר מענפים של עצים מקומיים, ושמסייע בהריגת הטרף.
בני שבט ההדזה אימצו מעט מאוד מהמנהגים הדתיים של שכניהם הגאוגרפיים.
הדת הייחודית שלהם היא מינימליסטית.
הם כן מאמינים בקוסמולוגיה ויכולים לספר סיפורים על האופן בו דברים התרחשו, אך הם לא מאמינים בעולם הבא.
חלקם מאמינים ברוחות האבות ששוכנות במערות שומרות עליהם ללא קיום אינדיבידואלי, והחוקים הדתיים שלהם מועטים מאוד.
באופן כללי, לבני ההדזה מספר חוקים כלליים, אך גם החוקים המועטים שקיימים לא מיושמים לרוב, והדבר אינו גורר בדרך כלל השלכות חברתיות כלשהן.
מצד שני, מחלות יכולות להיות מיוחסות לעונש על הפרה של חוקים אלו.
הריטואל החשוב ביותר של בני ההדזה הוא ריקוד האיפים.
במחנות בהם מספר מבוגרים מספיק, הטקס מתקיים לאחר החשכה בלילות חסרי ירח בלבד.
הגברים לובשים חגורות על רגליהם, כיסוי ראש העשוי מנוצות, ושרים ורוקדים בו זמנית, תוך כדי עידוד הנשים לשיר ולרקוד מסביבם.
הריטואל המרכזי השני הוא מאי טו קו.
במהלך הטקס, בנות בגיל ההתבגרות מתגודדות יחד במחנה ושם הן מכסות את עצמן בשומן של חיות.
לאחר מכן, הבנות רודפות אחרי בנים תוך כדי ניסיון להכות בהם עם מקלות מיוחדים שמיוחסים לפוריות.
בנוסף, בני ההאדזה מאמינים בקללה שבאה עם המוות ומפחדים מנוכחותו ולכן ימנעו מכך ככל האפשר: אם אדם מת במחנה המחנה ינטש באופן מידי, וכאשר אדם קרב למותו משפחות רבות נוהגות להקים עבור העומד למות מתחם עם מים ומזון אך גם עם כמות בשר שתמשוך צבועים ולהשאירו למות לבד.
אישוקו (שמש) – אשתו של דמות אלוהית שנקראת האין.
אישוקו מתוארת במספר מעשיות של בני ההדזה כמי שיצרה את בעלי החיים.
יצורי בריאתה כללו גם אנשים שמאוחר יותר הפכו להיות אוכלי אדם.
כאשר אישוקו ראתה את זה, היא הרגה יצורים אוכלי אדם אלו והצהירה שהם אינם אנשיה יותר.
כיום, הזכרת שמה של אישוקו יכולה לשמש כברכה ומזל טוב להצלחה בציד.
ענקים – הסיפורים על הענקים מתארים אנשים עם כוחות על וגודל עצום, אך עם זאת בעלי חולשות אנושיות כמו צרכים של מזון ושתייה, יכולת בגידה, הרעלה וכו':
סנגני ואחיו – אחד הענקים המפורסמים במיתולוגיה של בני ההדזה היה סנגני.
היה לו כוח לשלוט על בני האדם.
באחד המקרים, הענק סיכן את בני האדם בהחלטותיו.
בני האדם התנגדו לו, והענק הורה בתגובה לאריות לתקוף אותם, מה שיצר הפתעה בקרבם, מכיוון שלפני מקרה זה אריות תוארו כחיות לא מזיקות.
בני האדם הרגו את הענק סנגני כנקמה.
לענק היו אחים, ססאבו ווואונלקי.
מספר מעשיות מתארות כיצד שני ענקים אלו המיטו אסון על בני ההדזה באמצעות הרג מתמשך.
כתוצאה מכך, בני ההדזה נאלצו בלית ברירה לבקש עזרה מקבוצות שכנות.
אסנגגו – ענק אוכל אדם בשם אסנגגו ומשפחתו נהרגו על ידי הכשת נחש.
מסתבר שהנחש היה התרופה להצלת האנשים שניתנה להם על ידי אישוקו על מנת לשחררם.
אישוקו הפכה את גופותיהם של הענקים לנמרים, ואסרה עליהם לתקוף אנשים, מלבד מצב בו הם נפגעו על ידם.
הונגונגושאי – ענק נוסף, שלרוב לא הטריד את בני ההדזה מלבד גנבות קטנות מדי פעם.
הוא ניזון מפרחים, עצים וירקות גנובים.
בני ההדזה רחשו לו כבוד רב, והענק איחל להם בחזרה הצלחה בציד.
הענק המשיך לאחל לאנשים הצלחה גם לאחר שנפגע במכוון על ידי ילד, אך הוא נקם בילד כתגובה.
האל האין, כתגובה להתרחשות זו, החליט לגמול לאנשים ולענק כאחד.
הוא הזהיר את האנשים, חשף בפומבי את המעשה הנבזה של הילד, והפך את הענק הונגונגושאי לצדפה לבנה וגדולה.
הדורם שיריחי (נולד בישראל ב-1962) הוא אורניתולוג וצפר ישראלי.
שיריחי גדל בירושלים ובגיל 13 החל להתעניין בציפורים ובצפרות, והחל בתיעוד תנועתן של ציפורים בסביבת הרי ירושלים.
במהלך שנות ה-80 וה-90 התגורר באילת, שם ייסד את פארק הצפרות באילת והיה למנהלו הראשון.
הוא היה מעורב בגילויים של כמה מינים של ציפורים פלה-ארקטיות, וכמה מינים של ציפורים בישראל.
בתקופה זאת נהג לערוך סיורי צפרות בנגב.
במהלך השנים פרסם מספר ספרים אקדמיים אודות ציפורים, הראשון שבהם היווה קודקס שלם ומקיף לציפורי ישראל (Birds of Israel), וכתוצאה מכך הרחיב את מחקריו ואף הוציא ספרים נוספים על ציפורי המזרח התיכון וציפורי אירופה.
כל ספרים המרכזיים הוכתרו לאחר מכן לספר הטוב של השנה בתחום האורניתולוגיה.
בשנים האחרונות חבר שיריחי במרבית ועדות העורכים של המגזינים המרכזיים בתחום האורניתולוגיה באירופה.
במרוצת שנות ה-90, החל לחקור ציפורים אוקיאניות ויונקים ימיים, ובייחוד בחצי הכדור הדרומי.
מחקריו אוגדו לספר The Complete Guide to Antarctic Wildlife, שהוצאתו הובילה למחקר בן 10 השנים מסביב לעולם, שצפוי להסתיים ביציאת הספר Photographic Handbook of Birds of the World.
שיריחי נמנה עם המעטים שביקרו בכל אחד מהאיים האנטארקטיים.
בינואר 2015, מין חדש של ינשוף שנתגלה נקרא על שמו, Strix Hadorami, על ידי ד"ר מנואל שווייצר.
היה נשוי ללילי, ולהם בת אחת.
הדוקטור הוא הדמות הראשית בסדרת המדע הבדיוני הבריטית דוקטור הו .
הוא שייך לגזע אדוני הזמן והשתתף במלחמת הזמן, אשר בה נהרגו כל בני עמו.
הדוקטור משתמש בכמה פעמים בשם מזויף שלו, "ג'ון סמית'".
את הדמות שיחקו עד כה חמישה-עשר שחקנים.
ההתגלמות הנוכחית, המכונה "הדוקטור ה-15", מגולמת על ידי שוטי גטווה החל משנת 2023.
דמותו של הדוקטור הייתה בתחילה אפופה מסתורין.
לדוקטור יש חללית שהיא גם מכונת זמן הנקראת 'טארדיס' והיא גדולה יותר מבפנים מאשר מבחוץ.
הדוקטור המקורי היה רגזן וחמום מוח, אבל גם אינטליגנטי מאוד ורחמן, הוא תיעב רשע וברצון הושיט עזרה לזקוקים לו.
בהמשך, כאשר החליף הדוקטור את גופו, גם אופיו השתנה בכל התחדשות.
הוא בעל שני לבבות, ויש בכוחו, כמו כל אדוני הזמן, לקום לתחייה מחודשת אחרי מותו.
תכונה זו (התחדשות) הייתה דרושה כדי שיתאפשר להחליף את השחקן המקורי שגילם לראשונה את הדמות - זאת בשל מחלתו של השחקן ויליאם הארטנל.
מאז שימשה תכונה זו הן שחקנים שביקשו לפרוש לפני שהתפקיד יפגע בקריירה שלהם, והן את מפיקי הסדרה שרצו להכניס "דם חדש" לסדרה על ידי החלפת הדמות שהכזיבה (כפי שקרה במקרה של הדוקטור השישי, קולין בייקר).
על פי המידע שניתן בסדרה, אדון זמן יכול להתחדש 12 פעמים (בנוסף לגוף הראשון שלו), זאת אומרת שיהיו לדוקטור שלושה-עשר פרצופים.
בספיישל חג המולד, שהיה הקדמה לעונה השמינית, אדוני הזמן העניקו לדוקטור מעגל התחדשות נוסף.
הדוקטור ה-11 סיפר שהיו לו 11 פנים, ובנוסף היו גם את דוקטור המלחמה ואת ההתחדשות של הדוקטור ה-10 ששמר על פניו.
עד עתה גילמו את הדמות ארבעה-עשר שחקנים.
הדוקטור, בניגוד למלוויו, יודע בדרך כלל על אילו כוכבים הם נוחתים, וכאשר הם פוגשים ביצור כזה או אחר, גם אם הוא לא נראה בסדרה מעולם, הוא בדרך כלל יודע את שמו ואת סיפורו.
אך בתקופת הדוקטור העשירי (דייוויד טננט), כאשר שאלו אותו שאלה מסובכת למדי, הוא נהג לענות במשפט: "Wibley Wobley, Timey Wimey stuff" (בעברית זה תורגם כ"חומר זמנני רוטטני").
בעונה התשיעית של הסדרה החדשה, אוסגוד מצליחה לגרום לדוקטור לחשוף את שמו, שמתברר לבסוף כ"באזיל", ולבסוף מתברר כשקר.
בעונה העשירית של הסדרה החדשה, מיסי טוענת ששמו האמיתי של הדוקטור הוא "דוקטור הו" ולכן כולם מכנים אותו כך.
הדוקטור לא אישר אך גם לא הכחיש.
הדוקטור מצויד במברג קולי רב-שימושי שניתן להפעילו כנשק, ככלי עזר ולעוד צרכים.
משפחתו של הדוקטור ככל הנראה נהרגה במהלך מלחמת הזמן, יחד עם שאר אדוני הזמן, אך לפני מלחמת הזמן פוזרו רמזים שונים לגבי משפחתו.
בעונות הראשונות של הסדרה, מלוותו של הדוקטור הייתה לא אחרת מאשר נכדתו, סוזן פורמן (קרול אן פורד).
לא ידוע אם סוזן נהרגה במלחמת הזמן, מכיוון שבעונתה השנייה של הסדרה הדוקטור נטש אותה על כדור הארץ.
בעונה הרביעית של הסדרה המחודשת, לדוקטור נולדה בת כתוצאה משכפול גנטי ששמה היה ג'ני.
(ג'ורג'יה טננט), השחקנית שגילמה את ג'ני היא בתו של פיטר דייוויסון, אשר גילם את הדוקטור החמישי בסדרה הישנה, ואשתו של דייוויד טננט המגלם את הדוקטור ה-10 בסדרה המחודשת.
דוקטור-דונה נוצר בעקבות משבר ביולוגי בין אדון זמן לבן אדם, במקרה הזה בין הדוקטור לדונה.
בסוף העונה הרביעית, כאשר הדוקטור נורה בידי דאלק, הוא התחיל להתחדש.
למרבה המזל, היד של הדוקטור (אותה איבד אותה בעונה השנייה וקפטן ג'ק הארקנס, אותו הכיר בעונה הראשונה מצא אותה והחזיר לו אותה בעונה השלישית) הייתה קרובה אליו והוא העביר את שארית אנרגיית ההתחדשות אל תוכה (היד היא כלי ביולוגי מתאים) כך שהוא ריפא את עצמו אך לא שינה צורה.
לאחר זמן מה נגעה דונה נובל ביד ואנרגיית ההתחדשות אשר התרכזה ביד התפצלה לשני צדדים - מצד אחד היא יצרה מהיד שכפול של הדוקטור, דמות שחציו אנושי וחציו אדון-זמן, ומצד שני היא הועברה לדונה, דבר שהפך אותה לדוקטור-דונה, חציה אדון-זמן וחציה בת-אדם.
לבסוף, מאחר שכל הידע של אדוני הזמן עלול היה להרוג אותה, הדוקטור מחק את זיכרונה.
במהלך ספיישל סוף הזמן כשהמאסטר הפך את כל אנשי כדור הארץ אליו, דונה התחילה להזכר בכל מה שהיה לה עם הדוקטור וכתוצאה מזה מוחה נשרף, היא התעלפה ושכחה הכל שוב.
שם השחקןסדרה ישנה / חדשה שנות גילום התפקיד הופעה ראשונה הערות ויליאם הארטנל ישנה 1963-1966 (עונות 1–3) 23 בנובמבר 1963 השחקן המבוגר ביותר מבין מגלמי הדוקטור (בעת ההצטרפות לסדרה).
אחריו בדירוג זה, נמצא פיטר קפלדי, הדוקטור ה-12. פטריק טרוטוןישנה 1966-1969 (עונות 4–6) 29 באוקטובר 1966 חזר לתפקיד במשך 3 פעמים לאחר עזיבתו הרשמית:
בספיישל "שלושת הדוקטורים" (עשר שנים לסדרה - 1973),
בספיישל "חמשת הדוקטורים" (עשרים שנה לסדרה - 1983).
בספיישל "שני הדוקטורים" (1985 - לצד קולין בייקר).
ג'ון פרטווי ישנה 1970-1974 (עונות 7–11) 3 בינואר 1970 לא הופיע בסצנת ההתחדשות של הדוקטור השני, אלא רק בפרק שלאחר ההתחדשות.
אך לעומת זאת, מי שהחזיק הכי הרבה זמן בתואר "הדוקטור" הוא דווקא סילבסטר מקוי.
הופיע בתור התגלמות עתידית של הדוקטור ב"יומו של הדוקטור" - ספיישל ה-50 לסדרה ב-2013. פיטר דייוויסון ישנה 1981-1984 (עונות 19–21) 21 במרץ 1981 בתו, גורג'יה מופאט נשואה לדייוויד טננט - אשר שיחק את הדוקטור העשירי.
יחד עם חתנו (דייוויד טננט), הוא שיחק במיני-ספיישל למען ילדים במצוקה: "התרסקות בזמן" (2007).
נחשב לשחקן השני הצעיר ביותר שנכנס לתפקיד הדוקטור, במקום הראשון מאט סמית'.
בשונה מדיוויסון וטננט, בין הדוקטור הרביעי (טום בייקר) והשישי (קולין בייקר) אין קשר משפחתי.
סילבסטר מקוי ישנה 1987-1989 (עונות 25–26) 7 בספטמבר 1987 חזר להופיע בסדרה פעמיים נוספות:
מערכון ספיישל ילדים במצוקה "יום ילדים נזקקים" (1993).
סרט הטלוויזיה שבו הוא נפגע בקרב כנופיות ומתחדש.
פול מקגאן סרט טלוויזיה 1996 מאי 1996 השתתף במספר הרפתקאות אודיו בין השנים 1997–2004.
חזר לסדרה לפרק קצר באורך של 6 דקות (פריקוול לספיישל ה-50 שנה לסדרה) ובו ניתן לראות את התחדשותו לדוקטור המלחמה בגילומו של ג'ון הרט.
ג'ון הרט חדשה 2013 23 בנובמבר 2013 הופיע לראשונה בפרק "שמו של הדוקטור" - האחרון בעונה השביעית, והמשיך לככב בספיישל חגיגות ה-50.
הדוקטור משתדל להדחיק התגלמות זו שלו מזכרונו האישי בגלל היותה ההתגלמות בו החריב את גאליפרי, ואין הוא סולח לעצמו על כך.
כריסטופר אקלסטון חדשה 2005 (עונה 1) 26 במרץ 2005 בין המועמדים לתפקיד אותו גילם אקלסטון, היה גם דייוויד טננט, שזכה בכבוד לגלם את הדוקטור רק לאחר שכריסטופר הודיע על עזיבתו.
דייוויד טננט חדשה 2005-2010 (עונות 2–4) 18 ביוני 2005 אשתו, ג'ורג'יה מופאט, גילמה את ביתו בפרק "הבת של הדוקטור" - השישי במספר בעונה הרביעית.
פעמים רבות הוא נחשב לשחקן הטוב ביותר שגילם את הדוקטור, והוא השתתף גם בספיישל חגיגות ה-50 לסדרה, ביחד עם ג'ון הרט ומאט סמית'.
סצנת ההתחדשות שלו בספיישל "סוף הזמן - חלק 2", היא למעשה הסצנה הראשונה שכתב סטיבן מופאט בסדרה בתור כותב ראשי.
מאט סמית' חדשה 2010-2013 (עונות 5–7) 1 בינואר 2010 השחקן הצעיר ביותר בעת כניסתו לתפקיד הדוקטור.
בעונה השלישית של סדרת הבת "טורצ'ווד" הוא גילם את שר הפנים, ג'ון פרובישר.
בפרק השני של העונה הרביעית - "השריפות של פומפיי", הוא גילם את קסיליוס.
ג'ודי ויטאקר חדשה 2017 - 2022 (עונות 11–13) 25 בדצמבר 2017 האישה הראשונה המגלמת את הדוקטור.דייוויד טננטחדשה202325 בנובמבר 2023הופיע בספיישלים לכבוד 60 שנה לדוקטור הו.
שוטי גטווה שלישית 2023 - הווה 9 בדצמבר 2023 השחקן הראשון בעל עור כהה המשחק רשמית את הדוקטור.
שם השחקןשניםהערותריצ'רד הארנדול1983גילם את הדוקטור הראשון בספיישל "חמשת הדוקטורים".מייקל ג'ייסטון1986גילם את "הוואליארד", התגלמות מרושעת של הדוקטור, בעונה 23.דייוויד בראדלי2017גילם את הדוקטור הראשון בספיישל "Twice Upon A Time".ג'ו מרטין2020גילמה התגלמות לא מוכרת של הדוקטור מהתקופה שלפני הדוקטור הראשון.
הדוקטור הראשון - ככל הנראה הסייברמנים פגעו בו קשות והוא התמוטט והתחדש לנגד עיניהם של מלויו, בן ג'קסון ופולי רייט.
הדוקטור השני - לאחר ששינה את ההיסטוריה, אדוני הזמן שפטו אותו וקבעו שבתור עונש הוא צריך לשנות את המראה שלו.
למרות שנתנו לו את האופציה לבחור איך יראה, הוא לא אהב אף מראה שהציעו לו אדוני הזמן והם קבעו בשבילו איך יראה.
החלפת הפנים עצמה לא נראתה על המסך, אך בפרק שלאחר מכן כבר הופיע הדוקטור השלישי.
הדוקטור השלישי - ספג קרינה קטלנית כשהיה במערה של מלכת העכבישים והתמוטט מול מלוויו דאז, שרה ג'יין סמית וברידגיר לפטברידג' סיוארט.
הדוקטור הרביעי היה נמרץ ביותר ונכנס לעניינים במהירות אם כי התנהג באופן מוזר מיד לאחר ההתחדשות.
הדוקטור הרביעי - נפל מתחנת רדיו גבוהה מאוד על כדור הארץ והתערבב עם דמות מסתורית שהופיעה בסיפור הזה בשם הצופה (או המשגיח) כדי להתחדש.
מכיוון שצוות הסדרה הרגיש שהרעיון של "הצופה" לא היה מובן מספיק (מה שבדיעבד היה נכון), הם הוסיפו קטע קריינות קצר של ניסה, מלוותו של הדוקטור באותו הזמן, בו היא מתייחסת אל הצופה ואומרת ש"הוא היה הדוקטור לאורך כל הזמן הזה" (מתוך הפרק לוגופוליס)
הדוקטור החמישי - הוא ומלוותו, פרי, הורעלו ואת התרופה היחידה הוא נתן לפרי.
הוא כמעט מת בהתחדשות הזאת והוא אפילו אמר ש"זה מרגיש שונה הפעם" ושהוא לא בטוח שהוא עומד להתחדש.
זו הייתה הפעם הראשונה והאחרונה שהדוקטור הנכנס הוצג בכתוביות הסיום לפני הדוקטור היוצא.
(מתוך הפרק המערות של אנדרוזני)
הדוקטור השישי - האויבת הוותיקה של הדוקטור, הראני, ניסתה לפוצץ את הטארדיס ופגעה קשות בדוקטור וגרמה לו להתרסק על כוכב הלכת לאקרשייה ולהתחדש.
זו הייתה הפעם הראשונה שהדוקטור התחדש בתחילת הסיפור ולא בסופו, זו גם הייתה הפעם הראשונה שהשחקן שגילם את הדוקטור לא גילם אותו בסצנת ההתחדשות.
השאלה שעולה בהתחדשות זו היא איך הדוקטור נפגע כל כך קשה והתחדש בעוד המלווה שלו, מל, יצאה ללא פגע?
בספר "משחקי ראש" נאמר כי ראשו של הדוקטור נחבט בחוזקה בקונסולה של הטארדיס, מה שבעצם גרם לו להתחדש.
הדוקטור השביעי - נקלע לחילופי יריות של גנגסטרים בשנת 1999. בבית החולים הרופאים הרגו אותו בטעות והוא התחדש רק כמה שעות מאוחר יותר וכתוצאה מזה איבד את הזיכרון לפרק זמן קצר.
הדוקטור השמיני - החללית בה שהה התרסקה, לאחר מכן הוא הוחזר לחיים לפרק זמן קצר כדי לבחור מה יהיה סוג ההתחדשות הבאה שלו (לוחם).
(מתוך המיני-פרק לילו של הדוקטור)
דוקטור המלחמה - לאחר ששינה את סיום מלחמת הזמן ביחד עם 12 הדוקטורים האחרים הטרדיס גרמה לו להשתנות עקב הפרדוקס.
(מתוך ספיישל ה-50 שנה לסדרה יומו של הדוקטור)
הדוקטור התשיעי - לאחר שרוז השתמשה בלב של הטארדיס כדי להשמיד את הדאלקים היא כמעט נהרגה ולכן הדוקטור שאב ממנה את הכוחות של לב הטארדיס, לא עמד בזה והתחדש.
הדוקטור העשירי - ספג קרינה גרעינית מנורה גרעינית.
מערכות הגוף שלו קרסו והוא התחדש.
אנרגיית ההתחדשות הייתה חזקה מאוד וגרמה נזק לטארדיס שלו, ובכך הטארדיס קיבלה מראה חדש בתחילת העונה החמישית.
מילותיו האחרונות היו "אני לא רוצה ללכת (למות)".
(מתוך הספיישל סוף הזמן, חלק שני) הדוקטור העשירי גם נפגע בפרק הלפני אחרון בעונה 4 מדאלק שירה בו בדיוק כשהתאחד עם מלוותו האבודה, רוז טיילר.
רוז, ג'ק ודונה מחזירים אותו לטארדיס, שם הוא מתחיל להתחדש, אבל עוצר את עצמו בעזרת העברת האנרגיה של ההתחדשות ליד שנקטעה לו (פלישת חג המולד) ובהמשך מהיד הזו צמחה גרסת מטא-קרייסיס של הדוקטור.
בדרך זו, הדוקטור העשירי הוא הדוקטור היחיד שהתחדש ושמר על המראה שלו.
הדוקטור האחד-עשר - בתור ההתגלמות ה-13 של הדוקטור (התחדשות המטה-קרייסיסט של הדוקטור העשירי נחשב כהתגלמות) לא נשארה לו יותר האפשרות להתחדש.
אדוני הזמן העניקו לו גלגל התחדשויות חדש עם 13 גילומים נוספים.
לאחר התקיפה דאלקית על טרנזלור הדוקטור השתמש באנרגיית ההתחדשות שלו במטרה לעצור את הפלישה הדאלקית ועקב כך התחדש.
(מתוך הספיישל זמנו של הדוקטור) ישנו גם מוות שני (שנחשב לראשון) שבו ריבר סונג לכודה בחליפת אסטרונאוט והורגת את הדוקטור במהלך ההתחדשות שלו (עונה 6) אך המוות הזה לא נחשב בגלל שבפרק האחרון של אותה עונה הדוקטור מרמה את המוות בכך שגרם ל"טסלקטה" להפוך לדוקטור ובכך ניצל מהמוות של עצמו.
הדוקטור השנים-עשר - במהלך מלחמה של הדוקטור נגד הסייברמנים בחללית שנמצאת קרוב לחור שחור ובה הזמן עובר מהר יותר בתחתיתה מאשר קומתה העליונה, אחד הסייברמנים מגרסת מונדס (גרסה ישנה שנראתה כשהסייברמנים הופיעו לראשונה) יורה בדוקטור ובתגובה הדוקטור מפוצץ את האזור יחד איתו.
ביל (המלווה של הדוקטור באותה עונה) והת'ר (חברתה של ביל שבפתיחת העונה הפכה לחייזר העשוי ממים ובסוף העונה הפכה גם את ביל לכזה) החזירו את הדוקטור לטארדיס, איפה שיוכל לנוח בשלווה, ואז הולכות.
הדוקטור נוחת באזור מושלג, עוצר את ההתחדשות ופוגש את הדוקטור הראשון.
(מתוך הפרק הדוקטור נופל) לאחר שהוא מבין שהוא צריך להתחדש, הוא נושא נאום על מה זה אומר להיות הדוקטור, ואז מתחדש לדוקטור ה-13, הדוקטור האישה הראשונה.
(מתוך הפרק היה היה פעמיים)
הדוקטור השלושה-עשר - המאסטר אילץ את הדוקטור להתחדש אליו, ולמעשה גנב את הגוף שלה לעצמו.
אחרי שהצליחה להתחדש בחזרה לעצמה, המאסטר הגוסס ירה בדוקטור ירייה קטלנית שאילצה אותה להתחדש.
(מתוך הספיישל הכוח של הדוקטור)
הדוקטור הארבעה-עשר - הדוקטור הארבעה-עשר עבר כפל התחדשות (Bi-generation) לאחר שנורה עם הקרן הגלוונית של UNIT על ידי יצרן הצעצועים, מה שהוביל לדוקטור החמישה-עשר להיוולד למעשה, תוך שהוא מאפשר לגלגול הקודם לשמור על צורתו הפיזית ולהתקיים באופן עצמאי.
(מתוך הספיישל הצחקוק) מאוחר יותר אושר כי הכפל התחדשות שינה גם את ההיסטוריה של התוכנית, כאשר כל גלגול קודם שורד את מותם בציר זמן רסיס וממשיכים להרפתקאות נוספות עם טארדיס משלהם.
הדחליל הוא דמות בדיונית של נבל-על המופיעה בחוברות הקומיקס באטמן ביקום DC קומיקס.
הדמות הופיעה לראשונה בתור הזהב של הקומיקס בחוברת World's Finest Comics #3 מספטמבר 1941, ונוצרה על ידי הכותב ביל פינגר והמאייר בוב קיין.
הדחליל הוא האלטר אגו של פרופסור ג'ונתן קריין, פסיכיאטר לשעבר שמשתמש במגוון רחב של סמים וטקטיקות פסיכולוגיות כדי לחקור את הפחדים והפוביות העמוקות ביותר של יריביו.
הדחליל נחשב לאחד מאויביו המסוכנים ביותר של באטמן, על אף שהופיע פעמיים בלבד בתור הזהב של הקומיקס.
הדמות בסופו של דבר חודשה בתור הכסף של הקומיקס על ידי הכותב גרדנר פוקס והמאייר שלדון מולדוף בחוברת Batman #189 מפברואר 1967 ומאז נהפכה לאויב קבוע של באטמן.
דמותו של הדחליל הופיעה מאז במגוון מדיות נוספות מלבד הקומיקס, ביניהם בסרטי קולנוע, משחקי מחשב וסדרות אנימציה.
דמותו של הדחליל מדורגת במקום 58 ברשימת מאה נבלי-העל הגדולים של כל הזמנים, לפי אתר IGN.
את דמותו בסרטי הלייב אקשן "באטמן מתחיל", "האביר האפל" ו"עלייתו של האביר האפל" גילם השחקן קיליאן מרפי.
בהופעתו הראשונה, בחוברת World's Finest Comics #3, הדחליל הוא דוקטור ג'ונתן קריין, פרופסור לפסיכולוגיה ומומחה בפסיכולוגיה של הפחד, שפנה לפשע לאחר שפוטר בגלל מראהו והתנהגותו המוזרה.
המודוס אופרנדי שלו הוא אימוץ אישיותו של הדחליל, בו השתמש כדי לאיים על קורבנותיו שיעשו את רצונו.
בסופו של דבר הוא מנוצח על ידי באטמן ועוזרו רובין ונשלח לכלא של גות'אם סיטי בחוברת Detective Comics #73. הדחליל נמלט מהכלא, אך שב להופיע בקומיקס רק בשנת 1967, בחוברת Batman #189.
מגיליון 189 ואילך, דמותו של הדחליל הפכה לקבועה בסיפורי באטמן והצטרפה לשורותיה של ליגת אי-צדק.
בעקבות אירועי המשבר בעולמות האינסופיים משנת 1986, מקורה של הדמות נחקר בהרחבה בגיליון השנתי Batman Annual #19 ובמיני סדרה "באטמן/דחליל: שנה ראשונה".
לפי סיפור המקור, לקריין יש פחד מעטלפים והוא אובססיבי כלפי פחד ונקמה לאחר שסבל מבריונות בתקופת ילדותו וגיל ההתבגרות עקב מראהו הגבוה, הרזה והרפוי והתנהגותו החנונית (במיוחד הדמיון הרב לאיכבוד קריין מתוך ספרו של וושינגטון אירווינג, "האגדה על סליפי הולו").
האובססיה של קריין כלפי פחד גורמת לו להפוך לפסיכיאטר, ולפנות לחיי פשע כאשר הוא לוקח משרה בבית חולים לחולי נפש "ארקהם אסיילום" ומבצע ניסויים של יצירת פחד על מטופליו.
הדחליל מופיע במיני סדרות כדוגמת "באטמן: נפילתו של אביר" וסדרת כותרי Shadow of the Bat ("צל העטלף").
הדחליל מופיע לצידם של נבלים נוספים של באטמן בכותרי Gotham Underground ("העולם התחתון של גות'אם") שבסופו הדחליל מוכה ונקשר על ידי טוביאס ווייל כסימן לכל הנבלים באשר הם, שהם אינם מוזמנים לגות'אם סיטי החדשה, לפי חזונו החדש של ווייל.
במיני סדרה Battle for the Cowl ("באטמן: הקרב על הברדס"), הדחליל מגויס על ידי המסיכה השחורה החדש כחלק מקבוצה של נבלים שמתכננים להשתלט על גות'אם סיטי.
מחוץ לסיפורי באטמן וההמשכיות, הדחליל גם הופיע בתפקיד אורח בקומיקס סאנדמן והופיע גם בשלושה קרוסאוברים: "המשפט על גות'אם סיטי", "באטמן/דרדוויל: המלך של ניו יורק" ו"מארוול נגד די.סי".
גרסה אחרת של הדמות הופיעה בחברת הצדק של אמריקה בסיפור The Liberty Files.
הדחליל משתמש במגוון רחב של רעלנים וסמים שגורמים לקורבנותיו להזות את הפוביות הנוראיות ביותר שלהם.
הוא לובש את מסכת הדחליל בשביל להגביר את אפקט הפחד של ההלוצינוגנים וגם בשביל להימנע מהרעלה עצמית.
על אף שמראהו הפיזי אינו מאיים, הדחליל יודע להילחם היטב על ידי טכניקה שנקראת "ריקוד אלים" שמבוסס על שיטת העגור של הקונג פו וכן את שיטת אגרוף שיכור.
הדור הבא 24/7 היא תוכנית מציאות ישראלית שפיתחה חברת אבוט-רייף-המאירי, ועלתה לשידור ב-26 ביוני 2011 בערוץ 10. התוכנית שודרה במשך שלושה חודשים, 24 שעות ביממה בערוצים ייעודיים בהוט וביס וכמו כן באתר וואלה.
מגישיה היו טל ברמן ואביעד קיסוס.
התוכנית הייתה בעלת ברייטינג נמוך והיא הסבה לערוץ 10 הפסדים כספיים ניכרים.
באוקטובר 2011, במסגרת תערוכת הטלוויזיה הבינלאומית MIPCOM בקאן, נמכר פורמט התוכנית לשידור ב-6 מדינות שונות באירופה, אך זמן קצר אחר כך ההפקה נתבעה על ידי חברת אנדמול , על הפרת זכויות יוצרים בטענה כי העתיקה חלקים מפורמט האח הגדול.
במסגרת התביעה דרשה אנדמול פיצוי של שלושה מיליון שקלים.
בתגובה טענו המפיקים כי "התוכנית 'האח הגדול' איננה ראשונית או מקורית כלל, וכל המצוי בה קיים היה כבר בתוכניות רבות אחרות, קודמות לה.
בנוסף טענו ששם התוכנית נלקח מספרו של ג'ורג' אורוול "1984" ואינו מקורי.
התוכנית הייתה הריאליטי הראשון בערוץ 10 ששודר בשידור חי.
מתחם התוכנית מוקם באזור התעשייה בבת-ים במבנה שהיה בעבר בשימוש צה"ל.
הוא הכיל קומפלקס אולפנים חדיש שבמרכזו "מתחם המגורים", שבו התגוררה "הפמליה": איתן אורבך ושלושה מחבריו הרווקים (יונתן עראמי, אורן הכט ובן זלץ), יחד עם 15 בחורות רווקות שהתחרו על לבו ועל פרס של מיליון ש"ח.
כל שבוע הודחה משתתפת אחת מהוילה.
במהלך התוכנית היו משימות וברוב הפעמים חלק מדיירות הבית קיבלו חסינות.
באחד מהימים החברים של איתן יצאו מהבית ובמקומם נכנסו ל-3 ימים קובי פרץ, נירו לוי וגב פשטי, שהעניקו חסינות ל-2 דיירות.
בעקבות רייטינג נמוך והפסדים כספיים, סבלה התוכנית משינויים דרסטיים וחוסר יציבות מתמדת, בין השינויים:
ב-16 באוגוסט לוילה נכנס שוב גב פשטי, שמאותו שלב הוגדר בתוכנית אף הוא כרווק, במקביל לאיתן אורבך, והבחורות בוילה התחרו גם כן על לבו ועל פרס של מיליון ש"ח.
ב-23 באוגוסט הוכנסו לוילה עוד 4 רווקות חדשות, שהתחרו אף הן על לבם של איתן וגב.
גב פשטי (נכנס לוילה ב-16 באוגוסט כרווק נוסף)
מיכל אהרון - אחותו של איתן אורבך, הוכנסה לוילה כחלק ממשימה סודית ועזבה בשבוע הראשון.
תרצה שץ - הודחה בשבוע הראשון.
ליאן פרזמן - הודחה בשבוע השני.
לירון פלדמן - הודחה בשבוע השלישי.
לינוי ששון - הודחה בשבוע הרביעי.
עדי שחר - הודחה בשבוע החמישי.
ליז (ליזה) קציר - הודחה בשבוע השישי.
איילת נח - פרשה בשבוע השביעי.
ענת שלזינגר - הודחה בשבוע השביעי.
ענבר שני - הודחה בשבוע השמיני.
דנה גרינברג - נכנסה לוילה ב-23 באוגוסט, הודחה בשבוע התשיעי.
ונינה סטרוסוויאצקי - נכנסה לוילה ב-23 באוגוסט, הודחה בשבוע העשירי.
מור בן עמי - נכנסה לוילה ב-23 באוגוסט, הודחה בשבוע העשירי.
חן לוי - נכנסה לוילה ב-23 באוגוסט, הודחה בשבוע האחד-עשר.
אתי חזן - הודחה בהדחה האחרונה.
ליהי רום - סיימה רביעית בתוכנית הגמר.
אורטל סולימאן – סיימה שלישית בתוכנית הגמר.
לגמר העונה הראשונה של הדור הבא 24/7, שהתקיים ביום 25 בספטמבר 2011, הגיעו 4 מתמודדות:
דניאל טרקאי (מתחרה ביחד עם איתן על המיליון)
קרן שחם (מתחרה ביחד עם גב על המיליון).
ליהי רום סיימה רביעית ויצאה ראשונה מהבית.
הזוכים בגמר היו קרן שחם וגב פשטי, שזכו יחד בפרס של מיליון ש"ח.
הגמר היה אחד מן החלשים מבין תוכניות הריאליטי הישראליות כאשר בממוצע זכה ל-13%, ונקודת הפיק ב-18% רייטינג.
למרות זאת חברת ההפקה "אבוט-רייף המאירי" הודיעה על חזרתה של הדור הבא 24/7 לעונה שנייה בתום העונה הראשונה, אולם בעקבות כישלון התוכנית העונה השנייה לא יצאה לפועל.
בריאיון לד"ר אילן רבינוביץ' וחנוך דאום בגלי צה"ל הודה איתן אורבך כי התוכנית לא ענתה על ציפיות המפיקים, וגרמה להפסדים גדולים לערוץ 10.
תאריך שידורנתוני צפייהמקורפרקיםאחוזי צפייה126 ביוני 201119%
"הַדּוֹר" היה עיתון יומי ישראלי שהופיע בין השנים 1948–1955 וייצג את השקפת עולמה של מפלגת השלטון מפא"י.
העיתון החל לצאת לאור בעברית כעיתון צהריים יומי ב-10 בנובמבר 1948, והחל מאוגוסט 1952 עד לסגירתו יצא כעיתון ערב.
מערכת העיתון שכנה ברחוב טיומקין בתל אביב והיו לה סניפים בירושלים ובחיפה.
עורכו הראשון היה אליעזר ליבנה, שפרש לאחר כשנה.
עורכיו במשך השנים היו שלמה גרודזנסקי, משה כצנלסון, חיים שורר ויונה יגול.
במשך כל שנות יציאתו סבל העיתון מקשיים כלכליים ולא הצליח לבסס קהל קוראים רחב ונזקק בכל עת לתמיכתה הכספית של מפא"י, עד שבסופו של דבר נסגר ב-30 בנובמבר 1955.
הדוקטור הוא דמות בדיונית ביקום הבדיוני של זיכיון "מסע בין כוכבים", המופיע בסדרת הטלוויזיה "מסע בין כוכבים: וויאג'ר".
הדוקטור הוא הולוגרמה רפואית לשעת חירום, סימן 1 .
את הדמות מגלם השחקן האמריקאי רוברט פיקארדו, שגם מדבב את הדמות בעונתה השנייה של הסדרה "מסע בין כוכבים: פרודיג'י".
דמותו של הדוקטור החלה את שירותה בספינת החלל "וויאג'ר" כתוכנה סטנדרטית של הולוגרמה רפואית לשעת חירום, המובנית בתוך המרפאה של כל ספינת חלל חדשה של צי הכוכבים.
ה-EMH היא תוכנה לשימוש בשעת הצורך, אם רופא הספינה משותק או מוגבל ואינו יכול לספק מענה רפואי.
בפרק הראשון של הסדרה, קצין הרפואה הראשי של "וויאג'ר", יחד עם האחות הוולקנית, נהרגים, דבר המחייב שימוש ממושך יותר ב-EMH.
מאחר שהוא היה מיועד במקור כמערכת גיבוי רפואית זמנית בלבד, ולא כצורת חיים מלאכותית, מאמצים רבים נדרשו מהדוקטור בחלקים הראשונים של המסע.
הוא זכה לסיוע מפאריס ומקס, אשר תיפקדו כאח וכאחות (בהתאמה).
כאשר תוכנת ה-EMH מופעלת, הברכה המקובלת של הדוקטור הייתה: "נא לציין את האופי של מצב החירום הרפואי".
מאוחר יותר, התוכנה שונתה כך שהדוקטור יוכל לומר כל מה שהוא ירצה.
כמו כן, מאוחר יותר הוא אף קיבל את היכולת להפעיל ולכבות את התוכנה של עצמו.
בתחילה, תוכנת ההולוגרמה של הדוקטור הייתה מוגבל בתנועתה לשטחי המרפאה ואולמות ההולודק בלבד.
בהמשך, הדוקטור משיג לרשותו פולט הולגרפי נייד מהמאה ה-29. הפולט הנייד מאפשר לדוקטור לנוע בחופשיות בכל מקום, מה שהופך אותו לחבר צוות אידיאלי למשימות שבהן הסביבה מזיקה או קטלנית עבור שאר אנשי הצוות.
לדוגמה, כאשר צוות חוליית נחיתה נלכד על כוכב רדיואקטיבי, הדוקטור היה מסוגל לחבור אל האנשים וכמעט לבדו להציל את כל חברי הקבוצה משום שכפי שציין, בהיותו הולוגרמה - הוא חסין בפני קרינה, באומרו כי "יש יתרונות בלהיות הולוגרמה".
בהתאם לכמות של דפוסי הולוגרמה שיש לו והקיבולת של מאגרי הדפוס שלו, לדוקטור לפעמים יש את יכולת לשנות את צורתו.
כמו כן, לדוקטור יש את היכולת להוריד את התוכנית ואת שגרות אישיותו אל דמויי-אדם עם שתלי בורג, ובכך לשלוט בפונקציות וביכולות של אותו דמויי-אדם.
כזה הוא המקרה שבו הדוקטור נאלץ להסתתר בתוך גופה של שבע מתשע.
בסופו של דבר, ה-EMH פיתח לעצמו אישיות משלו, אף על פי שהוא בדרך כלל שומר על השנינות הארסית המקורית שלו.
בניסיון לפתח אישיות מציאותית, הדוקטור לא רק מייצר לעצמו משפחה הולוגרפית, אלא חווה מספר הולך וגדל של חוויות "אנושיות" אחרות.
זה הביא את התוכנית של הדוקטור להתפתח לכיוון יותר מציאותי, עם רגשות ושאיפות.
הוא פיתח קשרים בין-אישיים משמעותיים ומורכבים עם רבים מחברי הצוות של הספינה; כמו כן, פיתח את כישוריו כמחזאי, צייר, צלם, ואף הפך לבעל ידע בחום האופרה.
אחד מהמוטיבים החוזרים בסדרה הוא ההיבט האתי של יצור מלאכותי, הנראה תבונתי.
בפרק 11 של עונה 5 "Latent Image", על הדוקטור לטפל בשני חולים עם סיכוי שווה של הישרדות, אולם יש לו זמן שיספיק רק לטיפול אחד, והדוקטור בוחר לטפל בהארי קים, אותו הוא מחשיב כחברו.
החולה האחר, סג"ם ג'טאל, נפטר.
הדוקטור הוצף ברגשות אשמה, שכן האמין שידידותו השפיעה על הבחירה שלו.
כאשר הלחץ כמעט הביא את תוכניתו לסף קריסה, קפטן ג'יינוויי הורתה למחוק את הזיכרונות שלו מאירועים אלו.
כאשר הדוקטור, מאוחר יותר, מגלה רמזים למה שקרה, קפטן ג'יינוויי השתכנעה כי יש לו את הזכות ללמוד להתמודד עם האשמה, באותו האופן שבו מתמודד כל יצור תבוני אחר; ולא להיות מטופל כאילו היה פריט ציוד פגום.
הדוקטור מגיש הולו-רומן בשם "היו חופשיים, פוטונים" להוצאה לאור על פני כדור הארץ, המפרט את האופן שבו צי הכוכבים מתנהג לעיתים כלפי הולוגרמות.
הדמויות שלו היו מבוססות באופן הדוק על צוות "וויאג'ר", אבל בצורה מוגזמת, אינטנסיבית ואכזרית, שהעלתה חששות בקרב הצוות כי המוניטין שלהם ייהרס.
טום פאריס משכנע את הדוקטור לבצע התאמות, מבלי להקריב הנושא שלו.
הדוקטור גילה כי הוא חסר זכויות משפטיות, שכן החוק של הפדרציה לא סיווג אותו כ-"יצור חי".
לכן, אסור היה לו לבצע שינויים כלשהם בהולו-רומן שהגיש.
מאמציה של קפטן ג'יינוויי הביאו לכך שהדוקטור זכה למעמד של "אמן", (אם כי לא "אדם").
זה אפשר לו לשכתב את הרומן שלו.
ארבעה חודשים מאוחר יותר, הרומן היה מוכר לכל אורך רביע אלפא, ונחשב לעבודה מעוררת מחשבה.
תוכניתו של הדוקטור התפתחה עד לנקודה שבה הוא התאהב בשבע מתשע, אף על פי שהיא לא אהבה אותו בחזרה.
בעתידו של ציר זמן חלופי המתואר בפרק "Endgame", הדוקטור מאמץ לעצמו את השם "ג'ו", ומתחתן עם אישה אנושית, בשם אנה (בגילומה של איימי לינדזי).
בפרק "Tinker, Tenor, Doctor, Spy" נטבע לראשונה על ידי הדוקטור המונח "הולוגרמת פיקוד לשעת חירום" .
בפרק זה, הדוקטור יוצר תוכנית שמאפשרת לו לחלום בהקיץ, כאשר בהזיות גרנדיוזיות אלה הדוקטור מוסיף לעצמו שגרה המאפשרת לו לקחת פיקוד על "וויאג'ר" במקרה שצוות הפיקוד מושבת.
כאשר השגרה מופעלת, שינוי דרמטי מתרחש במדיו של הדוקטור: מדי הרפואה הכחולים הופכים לאדומים, וסיכות דרגת קפטן מופיעות על צווארונו.
כאשר הצוות מגלה כי הדוקטור חולם בהקיץ, הם משתמשים בהולודק על מנת לצפות בחלומותיו, הוא מביע את רצונו בפני קפטן ג'יינוויי לשמש כ-ECH גם במציאות, והיא מבטיחה לו שתשקול את הצעתו.
זמן קצר לאחר מכן - הדוקטור מקבל הזמנות להגשים את חלומותיו בהקיץ.
הופעת הבכורה של ה-ECH מתרחשת בפרק "Workforce", בעונה שלאחר מכן.
בעקבות תקרית עם מוקש שהוטמן בתת-חלל, כמות גדולה של קרינת טטריון משתחררת, והצוות נאלץ לנטוש את הספינה.
על מנת לשמור על הספינה בתנועה, הדוקטור מקבל פיקוד.
בפרק "Renaissance Man", בניגוד לרצונם של אנשי צוות, הדוקטור משתמש בתוכנית ה-ECH כדי לפלוט את ליבת מנוע העיוות.
שלא כמו רוב תוכניות מחשב, התוכנית של הדוקטור מעולם לא הועתקה או גובתה.
ל"וויאג'ר" יש קיבולת זיכרון מוגבלת; התוכנית השלמה של הדוקטור משתמשת ב-50 מיליון ג'יגה-קווד ("Lifesigns").
מגבלה זו גם מוזכרת בפרק "The Swarm".
עם זאת, הפרק "Living Witness" מתאר עתיד שבו עותק גיבוי קיים, אבל הוא אבד במהלך הפרק, והותיר את "וויאג'ר", שוב פעם, ללא גיבוי.
אחד מהמוטיבים החוזרים הבולטים בדמותו של הדוקטור הוא היעדרו של שם.
צי הכוכבים לא הקצה שם ל-EMH, ובתחילה הדוקטור אף טען שהוא לא רוצה בשם.
מאוחר יותר, הוא אימץ שמות כמו "שמולוס" (על ידי מטופלת וידיאנית), "שוויצר" (על שם אלברט שווייצר), "ואן גוך" (על שם וינסנט ואן גוך), "מוצרט", "קנת'", "ג'ונס", וכמה אחרים.
בחומר פרסומי מוקדם, בטרם "מסע בין כוכבים: וויאג'ר" עלתה לראשונה לשידור באוויר, התייחסו אל הדמות כאל ד"ר "צימרמן", על שם היוצר של ה-EMH - ד"ר לואיס צימרמן.
בפרק סיום הסדרה, בעתיד של ציר זמן חלופי, הדוקטור מצהיר כי בחר לעצמו את השם "ג'ו".
בתחילה, רוברט פיקארדו נבחן לתפקיד של ניליקס.
אף על פי שאיתן פיליפס קיבל את התפקיד, פיקארדו התבקש על ידי המפיקים לחזור ולהיבחן לתפקיד הדוקטור, דבר שהפתיע אותו מאוד, משום דבר שבדרך כלל דבר שכזה לא קורה.
במהלך האודישן שלו לתפקידו של הדוקטור, רוברט פיקארדו נתבקש לומר רק: "מישהו שכח לכבות את התוכנית שלי".
עם זאת, הוא אלתר, והוסיף: "אני רופא, לא מנורת הלילה!" (פיקארדו חשש בתחילה שהוא הרס את הסיכויים שלו מפני שאלתור זה משהו ש"לא עושים" באודישן).
הדחיפה של פארדו הייתה תמרון אווירי שבוצע על ידי קפטן בוב פארדו וסרן סטיב ויין במטרה לדחוף את מטוס הפנטום של בן הזוג שלהם שנפגע קשות במסגרת מבצע רעם מתגלגל במהלך מלחמת וייטנאם.
ב-10 במרץ 1967, השמים היו נקיים לטובת ביצוע יעף הפצצה, אך שני מטוסי הפנטום F-4 2 נפגעו מאש נ"מ.
המטוס של אמאן ספג את הפגיעה הקשה יותר.
מכל הדלק שלו נפגע והוא החל לאבד דלק במהירות.
לא היה לו מספיק דלק כדי לבצע תדלוק אווירי מעל לאוס.
כדי למנוע את נטישתם של אמאן ויוטון מעל שטח אויב, פארדו החליט לנסות לדחוף את המטוס.
ראשית, ניסו פארדו וויין לדחוף את המטוס באמצעות תא המצנח של המטוס הפגוע, אך זרימה טורבולנטית חיבלה במאמציהם.
בניסיון השני, פארדו וויין ניסו להשתמש בוו העצירה של אמאן כדי לדחוף את המטוס.
הפנטום עוצב במקור כמטוס של חיל הים, כך שהיה מצויד בוו עצירה כבד על מנת לנחות על נושאות מטוסים.
אמאן הוריד את וו העצירה שלו ופארדו טס מאחוריו עד שהוו היה מול החלק הקדמי של החופה של פארדו.
אמאן כיבה את שני מנועי ה-J79 שלו.
פעולת ההצלה צלחה - שיעור השקיעה פחת משמעותית.
על פארדו היה להמשיך ולייצב את מיקום מטוסו, כאשר וו העצירה החליק מהחופה בכל 15 עד 30 שניות.
בנוסף, פארדו התמודד עם אש באחד ממנועיו שלו ולבסוף כיבה אותו.
במשך 10 הדקות שנותרו לטיסה, פארדו השתמש במנועו היחיד כדי להנמיך באיטיות את שני המטוסים.
המטוסים הגיעו למרחב האווירי של לאוס בגובה 6,000 רגל (1,800 מטר), כאשר הדלק הולך ואוזל מהמטוס של פארדו הדוחף את מטוסו של אמאן לאורך כמעט 88 מייל.
בפוטנציאל הנוכחי, נותרו להם כ-2 דקות טיסה.
הצוותים בשני המטוסים נטשו את מטוסיהם בבטחה, התחמקו מלכידה מעל שטח אויב ונאספו על ידי מסוקי חילוץ.
בתחילה, פארדו וויין ננזפו על כך שלא הצילו את מטוסם.
אולם ב-1989, הצבא בחן מחדש את המקרה והעניק לפארדו ולוויין את עיטור כוכב הכסף על הפעולה, יותר משני עשורים לאחר שארעה.
הדור השני - דברים שלא סיפרתי לאבא הוא רומן גרפי אוטוביוגרפי מאת מישל קישקה, שיצא לאור בצרפתית בשנת 2012, ותורגם לשפות אחדות.
הנוסח העברי נוצר אף הוא בידי קישקה.
הספר מספר על חייו של קישקה בבית הוריו בבלגיה ובמשפחה שהקים בישראל, המתנהלים בצל זיכרונותיו של אביו ממחנות ההשמדה.
אביו, אנרי קישקה, יליד בריסל, גורש בגיל 16 עם משפחתו לאושוויץ ומשם עבר בצעדת מוות למחנה בוכנוואלד, שממנו שוחרר עם כיבושו בידי צבא ארצות הברית.
אמו, לוסי, הצליחה להימלט עם משפחתה לשווייץ.
הספר יצא לאור גם בטורקיה (גוזלם), איטליה (ריצולי), גרמניה (אגמונט) ומקסיקו (בייגל).
הספר כולל כמאה עמודים מצוירים ביד בשחור לבן, ובו חמישה פרקים:
פרק 1: מה שלא נאמר - על ילדותו של המספר, מישל קישקה, בצל זיכרונות אביו מתקופת השואה, שבה הוא נלקח כנער למחנה ההשמדה אושוויץ וממנו עבר בצעדת מוות לבוכנוואלד.
פרק 2: משפחה למופת - על הוריו, אנרי ולוסיה, שתי אחיותיו ואחיו.
משפחת אמו נמלטה מבלגיה לשווייץ וכך ניצלה.
המספר ואחיו גדלו בפנימיות ("אמא שמחה לעשות ילדים בשביל אבא.
אבל לא ממש שמחה לטפל בהם.").
פרק 3: שארלי - על התאבדותו של שארלי, אחיו הצעיר ממנו בשלוש שנים.
"החיים של אבא ואמא לא היו דוגמה מספיק טובה בשבילי", כתב שארלי.
בעקבות ההתאבדות החל האב, אנרי, לספר בפרטי פרטים את קורותיו בשואה, ואף כתב אותם בספר "נעורים אבודים בעלטת המחנות".
מישל חיכה בקוצר רוח למכתב הסבר משארלי, וזה אכן הגיע כעבור חודש, לאחר שהתעכב עקב שביתה בדואר הצרפתי.
פרק 4: לבד בעולם - על אביו כמדריך במסעות של בני נוער לאושוויץ.
האב מנסה לשכנע את מישל להצטרף אליו לאחד מהמסעות, אך מישל מסרב.
אחרית דבר - על יצירת הספר הזה.
באחרית דבר לספרו מספר מישל קישקה: "את הספר הזה נשאתי בקרבי יותר מעשר שנים.
כתבתי אותו בראשי תוך כדי שיטוטים ברחובות ירושלים ופריז.
עמודים שהצטיירו בחלומותי היו נמחקים עם בוקר.
הייתי ממציא לי תירוצים כדי לא להתיישב לכתוב."
בריאיון לשלומי צ'רקה הרחיב קישקה על תהליך יצירתו של הספר:
בהמשך לראיון זה הרחיב קישקה את תיאור כתיבת הספר בהרצאה אותה נשא בערב יום השואה שנת תשס"ז.
לפי הרצאה זו, את עמודיו הראשונים של הספר כתב כמעט כמוכה דיבוק.
הוא זוכר שבמשך עשרת הימים בהם שהה בבלגיה לרגל כתיבת הספר כמעט ולא חדל לכתוב והיה טרוד בכתיבת הספר כל אותה התקופה ברצף.
הוא גם הוסיף ואמר שהיה לו כל מה שהיה צריך בדירה לצורך כתיבה, מיטה שהיה קם ממנה עייף כי היה שקוע במחשבות אודות הספר, מחשב עם אינטרנט ושולחן כתיבה.
בשנת 2015 החלה הפקתו של סרט אנימציה המבוסס על הספר, והסרט, "הסודות של אבא", הושלם ב-2022.
תהליך ההדחה של דילמה רוסף מנשיאות ברזיל החל בסוף 2015 והסתיים ב-31 באוגוסט 2016.