tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וויליבלד פלכל (Willibald Plöchl) היה מייסדו של המועצה הלאומית האוסטרית החופשית, גוף יריב לליגה האוסטרו-אמריקנית.
הוא האשים את קאליר באחריות למתחים ולפערים שנוצרו בינו לבין אוטו פון הבסבורג.
בעקבות זאת, חברים בקבוצתו של פלכל הלשינו על קאליר ל-FBI, כשהם טוענים – ללא בסיס – כי היה "סוכן לשעבר של היטלר ומוסוליני" וכי עסק באמנות שנבזזה.
ההאשמה חסרת השחר הזו הובילה להתקף לב כמעט קטלני שעבר קאליר ב-12 בדצמבר 1942. לאחר תקופת החלמה ממושכת, הוא פרש מהליגה האוסטרו-אמריקנית והפסיק לעסוק בכל פעילות פוליטית.
עיתון ה"וושינגטון דיילי ניוז", שפרסם מאמר על קשרים נאציים לכאורה של קאליר, פרסם התנצלות רשמית.
ה-FBI סגר את החקירה בהצהרה רשמית מאת ג'יי אדגר הובר, בה נאמר כי הפרשה הייתה תוצאה של קנאת יריב פוליטי, וללא כל בסיס עובדתי.
ב-14 באפריל 1942 כתב אוטו פון הבסבורג למשרד לשירותים אסטרטגיים (OSS, הגוף שקדם ל-CIA): "קאליר הותקף מכל עבר.
נראה שההתקפות הללו היו בלתי מוצדקות.
קאליר אדם ישר – אך חסר כישרון לחלוטין בפוליטיקה."
בשנת 1939, כאשר אוטו קאליר ייסד את גלריה סן-אטיין בניו יורק, לא זכו האמנים המודרניסטים האוסטרים להכרה בינלאומית רחבה או לערך שוק משמעותי.
בתערוכתו הראשונה של האמן אגון שילה בארצות הברית, שהוצגה בגלריה בשנת 1941, הוצעו רישומים במחיר של 20 דולר וציורי מים ב-60 דולר, אך אף יצירה לא נמכרה.
לאורך השנים, באמצעות תערוכות חוזרות, מכירות ותרומות למוזיאונים, פעל קאליר לביסוס מעמדם של שילה, גוסטב קלימט, אוסקר קוקושקה ואלפרד קובין בזירה האמריקאית.
גלריה סן-אטיין הייתה אחראית להצגת תערוכות היחיד הראשונות בארצות הברית של אמנים כדוגמת אריך הקל (1955), קלימט (1959), קוקושקה (1940), קובין (1941), ופאולה מודרסון-בקר (1958).
בשנות ה-40, תקופה שבה מכירת יצירות של אמנים אוסטרים הייתה כמעט בלתי אפשרית, זכה קאליר להצלחה יוצאת דופן עם גילויה של הציירת האוטודידקטית בת ה-80 אנה מרי רוברטסון מוזס.
מוזס, שנודעה ברחבי העולם בכינוי "סבתא מוזס", הפכה לאחת האמניות הידועות ביותר בעידן המלחמה הקרה ולציירת האישה המצליחה ביותר בתקופתה.
גישתו של אוטו קאליר התבססה במידה רבה על מחקר אקדמי ועל שיתוף פעולה עם מוסדות מוזיאליים.
בשנת 1960 שיתף פעולה עם תומאס מסר לארגון התערוכה המוזיאלית הראשונה בארצות הברית שהוקדשה ליצירתו של אגון שילה.
התערוכה נפתחה במכון לאמנות עכשווית בבוסטון, שבו כיהן מסר כמנהל, ונדדה לחמישה מוזיאונים נוספים.
בשנת 1965, לאחר שמסר מונה למנהל מוזיאון גוגנהיים בניו יורק, הצליח קליר לשכנעו להפיק תערוכה רחבת היקף של עבודות קלימט ושילה.
בשנת 1966 פרסם קליר מהדורה מעודכנת של הקטלוג רזונה ליצירותיו של שילה, Egon Schiele: Oeuvre Catalogue of the Paintings, ובשנת 1970 פרסם קטלוג רזונה נוסף שהוקדש להדפסיו של האמן, Egon Schiele: The Graphic Work.
כהוקרה לתמיכת מוזיאון גוגנהיים, תרם קליר בשנת 1969 את ציורו של שילה "דיוקן של איש זקן (יוהאן הרמס)".
בין תרומותיו המרכזיות הנוספות נמנים ציורו של גוסטב קלימט "עץ אגס", שהוענק למוזיאון פוג בשנת 1956, ו"עולל", שהוענק לגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון בשנת 1978.
הוא גם חיבר קטלוגים של יצירותיהם של סבתא מוזס (1973) וריכרד גרסטל (1974).
לאחר פטירתו של אוטו קליר בשנת 1978, נמסרה גלריה סן-אטיין לניהולה של שותפתו הוותיקה, הילדגרד בכרט, ולנכדתו, ג'יין קאליר.
בשנת 2020 הפסיקה הגלריה את פעילותה המסחרית והפכה לגוף לייעוץ אמנותי.
הארכיון והספרייה של הגלריה הועברו למכון המחקר קאליר, קרן שהוקמה בשנת 2017 במטרה להמשיך את פעילותו המחקרית של קאליר.
הגלריה החדשה בווינה (Neue Galerie), אשר נוהלה בידי מנהלים שונים לאחר המלחמה, פורקה רשמית בשנת 1975. ארכיון הגלריה נתרם לגלריה הלאומית של אוסטריה בארמון בלוודר (Österreichische Galerie im Belvedere).
בשנת 2008 תרמה משפחת קאליר את אוסף האוטוגרפים ההיסטוריים שלו לספרייה העירונית של וינה (Wienbibliothek im Rathaus).
חומרי ארכיון נוספים מצויים במכון ליאו בק בניו יורק.
בשנותיו הראשונות בארצות הברית, נטה קאליר לראות בעצמו ובפליטים היהודים עמיתיו כקורבנות של הנאציזם.
אולם לאחר המלחמה, נאלץ להכיר בכך שרבים מאלו שנותרו באוסטריה שיתפו פעולה עם המשטר.
בזכות קשריו בקרב קהילת הגולים והיכרותו עם אוספי אמנות טרום-מלחמתיים, פעל קאליר באופן פעיל לסייע לאספנים להשיב יצירות אמנות שנבזזו בתקופת שלטון היטלר.
לרוב, נתקל בהתנגדות עזה מצד מוסדות המוזיאונים והמערכת המשפטית באוסטריה.
עם זאת, בשנת 1998 סייע תיעודיו להחרמת ציור גנוב של אגון שילה, דיוקן של ואלי, אשר הושאל מארץ מוצאו למוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק.
מקרה זה עורר שינוי חקיקה באוסטריה, שאפשר את השבתן של יצירות רבות שנבזזו.
אחת מן היצירות שהושבו הייתה "ליל קיץ על החוף" מאת אדוורד מונק, שהוחזרה לנכדתה של אלמה מאהלר ורפל בשנת 2006. קאליר ניסה לשווא לאחר המלחמה לסייע למאהלר ורפל להשיב את הציור, ותיעודיו, כפי שקרה עם יצירתו של שילה, היו חיוניים להשבת היצירה בשלב מאוחר יותר.
סחר באמנות בתקופת הרייך הנאצי
ההיסטוריון לאמנות ג'ונתן פטרופולוס טען כי פעולתו של קאליר בשנות שלטון הנאצים התנהלה ב"תחום אפור".
בשנת 2007 התגלו מכתבים המתעדים מכירה של ציור מאת פרדיננד גאורג ואלדמולר שביצע קאליר באמצעות סוכן לגבלס, שר התעמולה הנאצי.
תומכיו של קאליר טוענים כי בעת המכירה היה בעיצומו של ניסיון בריחה מאוסטריה בעקבות האנשלוס, כי לא הפיק רווח מהעסקה, וכי כתב לבעלים: "כל הפרשה הזו הייתה בלתי נעימה עבורי."
טענות להשבת רכוש בגין יצירות שהועברו דרך קאליר הניבו תוצאות מעורבות.
במקרה של שני עירומים מאת אוסקר קוקושקה, בו תבע המוזיאון לאמנות יפה בבוסטון את התובעת קלאודיה זגר-תומשיץ, פסק השופט לטובת המוזיאון.
במקרה של האקוורל של שילה אישה המסתירה את פניה (1912), פסק השופט לטובת יורשיו של קורבן השואה פריץ גרינבאום.
קאליר רכש את היצירה מאת אברהרד קורנפלד בשנת 1956 ומכר אותה כעבור שנה בסכום של 300 דולר.
במהלך השנים עברה היצירה בין ידיים רבות ועלתה מאוד בערכה עד שנרכשה בשנת 2013 על ידי ריצ'רד נאגי.
ניסיונותיו של נאגי לערער על פסק הדין לא צלחו.
במקרה קודם, הנוגע לציור אחר של שילה – אישה ישובה עם רגל שמאל כפופה (1917), אף הוא נרכש מקורנפלד ב-1956 – פסק השופט לטובת הבעלים, דייוויד באקאלר, אשר הגיש בקשה לפסיקה מיידית.
המקרה נשען על הגנת ההתיישנות בשיהוי (laches), דוקטרינה משפטית המונעת תביעת בעלות כאשר חלף זמן רב מדי.
השופט כתב: "לאחר למעלה משנתיים של חשיפת ראיות ובסיוע מחקר ארכיוני שלא היה זמין ב-1956, לא הציגו הנתבעים כל ראיה קונקרטית לכך שהנאצים בזזו את הציור או שנלקח מגרינבאום בדרכים אחרות."
אוֹטוֹ לודוויגוביץ' סְטְרוּבֶה או אוֹטוֹ פון שְטְרוּבֶה היה אסטרונום רוסי-אמריקאי ממוצא גרמני-בלטי.
ברוסית, שמו הפרטי נכתב לפעמים כאוטו וסילייביץ' (Отто Васильевич).
הוא היה נצר לשושלת האסטרונומים המפורסמת ; הוא היה בנו של , נכדו של אוטו וילהלם פון שטרובה ונינו של פרידריך גאורג וילהלם פון שטרובה.
הוא היה גם אחיינו של .
עם למעלה מ-900 מאמרים בכתבי עת וספרים, שטרובה היה אחד האסטרונומים הבולטים והפוריים ביותר באמצע המאה ה-20. הוא שימש כמנהל מצפי כוכבים שונים, כולל , , ו.
הוא זקף לזכותו את העלאת היוקרה העולמית ובניית בתי ספר למדענים מוכשרים במצפי הכוכבים ירקס ומקדונלד.
בפרט, הוא שכר את סוברהמניאן צ'נדראסקאר וגרהרד הרצברג, שלימים הפכו לזוכי פרס נובל.
המחקר של שטרובה התמקד בעיקר בכוכבים כפולים ומשתנים, סיבוב כוכבים ותווך בין-כוכבי.
הוא היה אחד האסטרונומים הבולטים הבודדים בעידן שלפני חקר החלל שהביע בפומבי אמונה כי קיימת בשפע, וככזה היה תומך מוקדם בחיפוש אחר חיים מחוץ לכדור הארץ.
שטרובה נולד בשנת 1897 בחרקוב, אז באימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), כילד הבכור של לודוויג פון שטרובה ואליזבטה כריסטופורובנה סטרובה (1874–1964).
אביו היה שייך למשפחת שטרובה הענפה של גרמנים מאזור הבלטי שהתבלטו בפעילות מדעית ברוסיה במאה ה-19. ניסיונו באסטרונומיה החל מוקדם: מגיל שמונה הוא ליווה את אביו במגדל הטלסקופ, ומגיל 10 ביצע תצפיות קלות, אף על פי שסבל מפחד מחללים חשוכים.
לאחר שקיבל השכלה ביתית, בגיל 12 החל שטרובה ללמוד בבית ספר בחרקוב והראה כישרונות מתמטיים.
שטרובה היה הילד הראשון במשפחת שטרובה ברוסיה שלמד בבית ספר דובר רוסית, ולא בבית ספר דובר גרמנית, והיה דובר גרמנית ורוסית כאחד.
לאחר שסיים את לימודיו בשנת 1914, הוא המשיך בעבודתו באסטרונומיה.
ביוני 1914, שטרובה השתתף בהכנות לתצפית על ליקוי חמה מלא (21 באוגוסט 1914), ומאוחר יותר השתמש בניסיון ובתוצאות אלה כשהגן על עבודת התואר השני שלו בשנת 1919 באוניברסיטת חרקוב.
שטרובה החל ללמוד באוניברסיטת חרקוב הקיסרית בשנת 1915, בשנה השנייה למלחמת העולם הראשונה, תקופה של אי שקט פוליטי ומלחמות ברוסיה.
בתחילת 1916, לאחר שסיים את הסמסטר הראשון בלבד, הוא קטע את לימודיו והתגייס לבית ספר צבאי לתותחנים בסנקט פטרבורג.
הוא עבר תוכנית אימונים מזורזת, ובפברואר 1917 נשלח לחזית הטורקית.
לאחר שנחתם חוזה ברסט-ליטובסק, שטרובה חזר לחרקוב לשנה בין אביב 1918 לאביב 1919 והשלים קורס אוניברסיטאי מלא.
ביוני 1919, הוא קיבל תעודה חתומה על ידי רקטור אוניברסיטת חרקוב המציינת ששטרובה יישאר באוניברסיטה כדי להתכונן לפרופסורה במחלקה לאסטרונומיה וגאודזיה.
באותה תקופה, שטרובה גם עבד ב"בית הספר המקצועי למכניקה מדויקת" וקיבל רישיון של מדריך מקצועי.
בית הספר אורגן על ידי אביו במטרה ליצור מסורת של מהנדסי אסטרונומיה ברוסיה.
אלה לא היו קיימים ומהנדסים זרים הוזמנו באופן אישי מארצות אחרות לעבודות מכניות באיכות גבוהה.
מוצאם הגרמני של משפחת שטרובה וההיסטוריה הצבאית של אוטו שטרובה עם הצבא הלבן הרוסי גבו מחיר.
כדי להימנע מדיכוי על ידי הבולשביקים, משפחתו נאלצה לעבור מחרקוב לסבסטופול שהייתה עדיין בשליטת הצבא הלבן.
שם, התרחשה סדרה של טרגדיות משפחתיות: האחות הצעירה אליזבת טבעה, האח ורנר נפטר משחפת, ואביו נפטר משבץ ב-4 בנובמבר 1920. בעוד שאימו ואחותו בחרו לחזור לחרקוב, ב-16–17 בנובמבר 1920, אוטו עקב אחר הנסוג.
באמצעות תובלה צבאית, הוא נמלט מסבסטופול לטורקיה.
הוא מעולם לא חזר לרוסיה.
מאוחר יותר הוא הוזמן מספר פעמים לוועידות בברית המועצות, אך מסיבות שונות סירב להשתתף.
במהלך השנה וחצי שאוטו בילה בגלות בגליפולי ומאוחר יותר בקונסטנטינופול, הוא הפך לפליט עני, שאכל בסוכנויות סיוע וקיבל כל עבודה שיכול היה למצוא.
במשך תקופה מסוימת, הוא עבד כחוטב עצים, והתגורר עם קצינים רוסים אחרים, לעיתים קרובות שישה אנשים באוהל.
לילה אחד, אוהל סמוך נפגע מברק, והרג את כל מי שהיה בתוכו.
שטרובה כתב לדודו בגרמניה בבקשת עזרה, מבלי לדעת שדודו נפטר כמה חודשים קודם לכן, ב-12 באוגוסט 1920. עם זאת, אלמנתו של הרמן, אווה שטרובה, יצרה קשר עם פול גוטניק, יורשו של בעלה המנוח במצפה הכוכבים ברלין-בבלסברג.
גרמניה עצמה סבלה לאחר המלחמות, ולא היה סיכוי רב להשיג שם משרה עבור רוסי.
לכן גוטניק כתב ב-25 בדצמבר 1920 למנהל ב שבוויסקונסין, , בבקשת משרה עבור שטרובה.
הוא קיבל תשובה ב-27 בינואר 1921, שבה פרוסט הבטיח לעשות כמיטב יכולתו.
ב-2 במרץ 1921, פרוסט כתב לשטרובה, והציע לו משרה בירקס.
בהתחשב במצבו בטורקיה, היה זה מזל גדול ששטרובה קיבל את המכתב הזה.
ב-11 במרץ, שטרובה שלח תשובה, והודה לפרוסט על ההצעה וקיבל אותה.
המכתב נכתב רשמית באנגלית אך עם דקדוק גרמני, מה שחשף את שליטתו הדלה של שטרובה באנגלית (כשנפגשו מאוחר יותר בארצות הברית, הם דיברו גרמנית).
שטרובה גם הודה שאין לו ניסיון באסטרופיזיקה ספקטרלית.
אף על פי כן, כשפרוסט הגיש מועמדות לתפקידו, הוא ציין כי "אני מוכן לחלוטין לקבל אותו על סמך שושלתו.
אנו רואים באוטו שטרובה ספקטרוסקופיסט ואסטרופיזיקאי מהשורה הראשונה", וכי התואר שלו בחרקוב היה שווה ערך לתואר דוקטור (שאותו שטרובה מעולם לא טען שקיבל).
נדרשו כמה חודשים לארגן מסמכי נסיעה ומימון.
בסוף אוגוסט 1921, שטרובה קיבל את הוויזה וכרטיסי הנסיעה שלו בקונסוליה האמריקאית בטורקיה.
בספטמבר, הוא עלה על האונייה "S.S.
Hog Island" וב-7 באוקטובר 1921, הגיע לניו יורק.
מעסיקיו החדשים דאגו ששליח יפגוש אותו ויעלה אותו לרכבת, ויומיים אחר כך הוא הגיע לשיקגו.
בסוף 1921, שטרובה החל לעבוד כעוזר ספקטרוסקופיית כוכבים בירקס עם משכורת חודשית של 75 דולר, יחד עם קורס הכשרה.
מצפה הכוכבים היה בדעיכה ושטרובה היה לבדו בכיתה.
שלושה סטודנטים נוספים הצטרפו אליו בשנת 1922, אך רק לקיץ אחד, ורק אחד מהם המשיך מאוחר יותר.
לא היו הרצאות, והסטודנטים למדו באמצעות קריאה, תרגול ודיונים עם פרופסורים.
שטרובה הוכיח את עצמו כלומד מהיר ומדען מוכשר.
חמישה חודשים לאחר הגעתו, הוא גילה את תגליתו הראשונה של כוכב פועם ב וכתב עליו מאמר בספטמבר 1922. הוא בילה יותר זמן בתצפיות מכל אחד אחר בירקס, ניסה כל טלסקופ שהיה זמין שם, וגם ביצע תצפיות מזג אוויר בוויליאמס ביי.
ב-24 באוקטובר 1922, הוא גילה את האסטרואיד וב-14 בנובמבר של אותה שנה, אסטרואיד נוסף .
כבר בדצמבר 1923, שטרובה הגן על עבודת הדוקטורט שלו בנושא כוכב כפול ספקטרוסקופי בעל מחזור קצר באוניברסיטת שיקגו.
פרוסט סייע לו בפטור מכמה מבחינות הדוקטורט הנדרשות, למשל בצרפתית ובגרמנית, באומרו ששטרובה קרא רבות בספרות המדעית עוד ברוסיה, והיה בקיא בשפות אלה.
לאחר מכן הפך שטרובה למרצה (ינואר 1924), פרופסור חבר (1927) ופרופסור מן המניין (1932) באוניברסיטה.
לקידומו המהיר הוא נעזר שוב על ידי פרוסט, שגם השתמש במכתבי הצעות עבודה ממצפים אחרים לשטרובה כהוכחה ששטרובה היה מדען בעל ערך רב שיש להשאיר באוניברסיטת שיקגו.
בין השנים 1932 ל-1947, שטרובה עמד בראש מצפה הכוכבים ירקס; משנת 1939 עד 1950 הוא שימש כמנהל מייסד של , ומ-1 ביולי 1952 עד 1962 כיהן כמנהל הראשון של באוניברסיטת וירג'יניה.
כל אותן שנים, הוא נשאר באמריקה למעט השתתפות בוועידות וחופשת שבתון בת 8 חודשים באוניברסיטת קיימברידג' בין אוגוסט 1928 למאי 1929. הוא הגיש מועמדות וזכה במלגת גוגנהיים כדי לכסות את עלות נסיעתו והוצאות המחיה שלו בקיימברידג'.
בזמן שהותו בקיימברידג', שטרובה עבד בעיקר על חומר בין-כוכבי; הוא גם נסע לטיול קצר לליידן כדי לפגוש את יאן אורט.
שטרובה היה מנהל מצליח ביותר שהביא תהילה למצפה הכוכבים ירקס ובנה מחדש את המחלקה לאסטרונומיה של אוניברסיטת שיקגו.
בפרט, הוא חידש בהדרגה את הצוות המדעי, פיטר חוקרים קבועים שקיפאונם לא תרם משמעותית למדע, אך תפסו את משרות הסגל.
שטרובה נהג להגיע ראשון ולעזוב אחרון מהמצפה, תוך שהוא רושם את שעות העבודה של הצוות, בהן השתמש לאחר מכן בצעדיו הבירוקרטיים.
במקומם, הוא גייס מספר חוקרים צעירים ומוכשרים שהפכו מאוחר יותר למדענים בעלי שם עולמי.
אלה כללו את סוברהמניאן צ'נדראסקאר (פרס נובל לפיזיקה בשנת 1983), ג'ררד קאיפר, , גרהרד הרצברג (פרס נובל לכימיה בשנת 1971), ו.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הוא הזמין גם מספר חוקרים אירופאים מובילים, כגון , יאן אורט (אבי רדיו-אסטרונומיה), , ו.
מכיוון שרובם היו זרים, מינויים נתקל בהתנגדות עזה מצד גורמי המדע מסיבות שונות, כמו גזל מקומות עבודה מאמריקאים במהלך השפל הגדול.
צ'נדראסקאר, יליד הודו, שבילה חודש בברית המועצות בשנת 1934, נחשד גם בקשרים קומוניסטיים.
שטרובה השקיע מאמצים יוצאי דופן בהגנה והצדקה של כל מקרה, ומאמצים אלה השתלמו בבניית בית הספר המדעי בירקס ובאוניברסיטת שיקגו.
לדוגמה, צ'נדראסקאר בילה את כל הקריירה שלו כמדען ומנהל באוניברסיטת שיקגו, סייע לשטרובה ובסופו של דבר החליף אותו כנשיא (משנת 1949) וכעורך הראשי של ה-"".
בסוף שנות ה-40 של המאה ה-20, רבים מהחוקרים הצעירים ששטרובה הזמין לירקס הפכו למדענים מבוססים.
הדבר יצר מתח, כיוון שהם לא רצו לעקוב אחר כל מילה שלו ובנו את הקריירות שלהם.
בשנת 1947, שטרובה התפטר מתפקיד מנהל מצפה הכוכבים ירקס והפך ליו"ר המחלקה לאסטרונומיה בברקלי ומנהל .
קאיפר ירש אותו בירקס; היחסים ביניהם היו מתוחים לעיתים בגלל נטייתו של שטרובה לשמור על שליטה בניהול ירקס.
היו גם שמועות על מתחים דומים בין שטרובה לצ'נדראסקאר, אך האחרון תמיד פיזר אותן, והתעקש ששטרובה תמיד שמר על יחסים מדעיים עם עמיתיו מעל ליחסים המנהליים.
אחת הסיבות למעברו של שטרובה לברקלי הייתה עייפותו מהביורוקרטיה.
בברקלי, הוא בילה יותר זמן במחקר אישי ועם סטודנטים מאי פעם.
בשנת 1937 שטרובה גילה תופעה שנקראה מאוחר יותר (אפקט S-S), שהיא החולשה הנראית לעין של קווי הספקטרום של הכוכב המשני בכוכבים בינאריים מסיביים כאשר הכוכב המשני מתרחק.
אפקט זה מעורר בעיות בשחזור מדויק של הספקטרום הנפרד של הכוכב הראשוני והמשני.
בשנת 1937, סטרובה גילה גם מימן בין-כוכבי בצורה מיוננת.
עד 1959, שטרובה פרסם יותר מ-900 מאמרי כתבי עת וספרים, מה שהפך אותו לאחד האסטרונומים הפוריים ביותר (נראה שרק פרסם יותר, עם 1,094 פריטים).
רבות מעבודות אלה כוונו להנגשת האסטרונומיה לקהל הרחב.
בפרט, הוא פרסם 39 מאמרים (ועוד 10 פריטים אחרים) ב"אסטרונומיה פופולרית" (1923–1951, כתב העת הופסק בשנת 1951), 154 ב"שמיים וטלסקופ" (1941–1963, כתב העת החל בשנת 1941) ו-83 ביקורות על ספרים ועבודות של אסטרונומים אחרים.
רוב המאמרים המדעיים שכתב בשיתוף פעולה נכתבו עם פול סווינגס והוקדשו למחקרים ספקטרוסקופיים של .
כדי להסביר את התעניינותו בנושא זה, ציין שטרובה פעם שהוא מעולם לא ראה ספקטרום של כוכב שבו הוא לא יכול היה למצוא משהו לעבוד עליו.
תגליותיו העיקריות של שטרובה היו זיהוי סיבוב כוכבים ותלות מהירות הסיבוב בסוג הספקטרלי של הכוכב (טמפרטורה).
הן האיצו את פיתוח תאוריית האבולוציה הכוכבית.
בנוסף לסיבוב כוכבים, הוא חקר גם את אפקט שטארק בספקטרום של כוכבים, כלומר הרחבת קווי הספקטרום על ידי השדה החשמלי באטמוספירת הכוכב.
הוא עסק גם במערבולות של אטמוספירת כוכבים ובמעטפות מתפשטות סביב כוכבים.
נושא זה דרש טלסקופ גדול יותר מהטלסקופים שהיו זמינים לו.
לכן, בין השנים 1933 ל-1939, הוא בנה טלסקופ בקוטר 82 אינץ' במצפה הכוכבים מקדונלד, שהיה אז הטלסקופ השני בגודלו בעולם (אחרי טלסקופ הוקר במצפה הר וילסון בקוטר 100 אינץ' (2.5 מטר).
דעות על חיים מחוץ לכדור הארץ
אמונתו של שטרובה בקיומם הנרחב של חיים ותבונה ביקום נבעה ממחקריו על כוכבים בעלי סיבוב איטי.
כוכבים רבים, כולל השמש, סובבים בקצב נמוך בהרבה ממה שניבאו תיאוריות בנות זמנו על אבולוציה מוקדמת של כוכבים.
הסיבה לכך, טען שטרובה, הייתה שהם היו מוקפים במערכות של כוכבי לכת שבלמו חלק ניכר מהתנע הזוויתי המקורי של הכוכבים.
כה רבים היו הכוכבים בעלי הסיבוב האיטי עד ששטרובה העריך, בשנת 1960, שייתכנו עד 50 מיליארד כוכבי לכת בגלקסיה שלנו בלבד.
באשר למספרם של אלה שעשויים להכיל חיים תבוניים, הוא כתב:
חייו האישיים, יחסי משפחה ושנותיו המאוחרות
המוות האחרון בשנת 1924 הותיר את אימו ללא קרובי משפחה קרובים ברוסיה.
לאחר ששטרובה ארגן מסמכי ויזה, היא היגרה לארצות הברית בינואר 1925. באופן מפתיע, אימו החלה לעבוד באסטרונומיה בארצות הברית וסייעה בעיבוד המדידות.
היא גרה עם שטרובה גם לאחר נישואיו.
ב-25 במאי 1925, שטרובה נישא למרי מרתה לאנינג, שראתה את עצמה מוזיקאית, אך עבדה כמזכירה בירקס.
לאנינג הייתה מבוגרת מעט משטרובה והייתה נשואה בעבר.
לא היו להם ילדים; ובכך הסתיימה שושלת האסטרונומים המפורסמת של משפחת שטרובה.
ענפים אחרים של מלבד השושלת של אוטו וילהלם פון שטרובה המשיכו להתקיים, אך לא הניבו מדענים בולטים.
ב-26 באוקטובר 1927, שטרובה הפך לאזרח אמריקאי.
באותה תקופה, הוא דיבר וכתב אנגלית שוטפת, אך היה לו מבטא גרמני קל שנשאר איתו לכל חייו.
גם לאחר נישואיו, שטרובה המשיך לעבוד ימים ולילות, דבר שאשתו הלא-מדענית לא השכילה לקבל.
אף על פי שהם נשארו יחד, יחסיהם היו קרים בשנים מאוחרות יותר.
בריאותו של שטרובה התדרדרה בסוף שנות ה-50. הוא סבל מדלקת כבד, שנדבק בה לראשונה עוד ברוסיה ובטורקיה.
בשנת 1956, בזמן שהשתמש בטלסקופ בהר וילסון, שטרובה נפל באופן קשה, שבר כמה צלעות וסדק שתי חוליות.
הוא אושפז כחודשיים ונאלץ לחבוש גבס למשך חודש לאחר ההחלמה.
הוא אושפז לצמיתות בסביבות 1963 ונפטר ב-6 באפריל 1963 בברקלי.
הוא הותיר אחריו את אימו ואשתו.
אימו נפטרה ב-1 באוקטובר 1964, בגיל תשעים.
מרי נמצאה מתה ב-5 באוגוסט 1966, אך ההערכה היא שנפטרה ביולי 1966.
בשנת 1925 סטרובה פגש את בן דודו, האסטרונום , במצפה הכוכבים ליק.
בשנות ה-30 של המאה ה-20, הם נפגשו שוב במצפה הכוכבים ירקס וניתחו מחדש תצפיות של מערכת הכוכבים המרובה והמורכבת של זטא בסרטן שבוצעו על ידי סבם אוטו וילהלם פון שטרובה.
שטרובה תואר לעיתים קרובות כאיש גדול ומאיים.
לדבריו, בשנות החמישים לחייו, גובהו היה 1.80 מטרים ומשקלו 87 ק"ג, שיערו ועיניו אפורים.
שטרובה היה ידוע גם כעקשן, מסור ותובעני, הן כלפי עצמו והן כלפי אחרים - תכונות שהשתמרו במשפחתו במשך דורות.
הוא היה הראשון להגיע למצפה הכוכבים, לעיתים קרובות עבד עד שעות הערב המאוחרות במשרד, ואז בילה לילות עם טלסקופ.
"היה לו רק עניין ודאגה אחת, והיא שאסטרונומיה תפותח ותדחף למקסימום האפשרי".
כתוצאה מכך, שטרובה היה בדרך כלל עמוס בעבודה יתר על המידה, פיתח נדודי שינה ולעיתים קרובות נראה כהוזה לאחר שינה של 2–3 שעות בלבד.
שטרובה לא היה מורה טוב במיוחד: בגלל מסירותו למחקר ונסיעותיו התכופות, הוא החמיץ עד שני שלישים מההרצאות שלו.
אף אחד לא הורשה לתפוס את מקומו, והסטודנטים נאלצו לעשות מחקר אישי בהיעדרו.
עם זאת, הוא שמר על הסטנדרטים הגבוהים ביותר של ידע בבחינות ההסמכה.
מצד שני, הופעותיו הלא תכופות משכו סטודנטים רבים בגלל תשוקתו לאסטרונומיה.
בשנותיו הראשונות בירקס, הוא פיתח את הנוהג להסתכל בעין אחת לתוך מיקרוסקופ של מכשיר מיקרוגרף ובעין השנייה בטבלה המספרית הסמוכה.
זה כנראה גרם לעיניו להסתכל לכיוונים שונים במקצת.
אף על פי שלא דאג במיוחד לעצמו, שטרובה דאג לאנשים.
מאמרו הראשון שפורסם ברוסית נקרא "עזרה למדענים רוסים".
מלחמת האזרחים ברוסיה הביאה סבל לרוב המשפחות המדעיות ברוסיה.
פרוסט, שטרובה ו הקימו "ועדה לסיוע לאסטרונומים רוסים" וארגנו משלוח חבילות מזון וביגוד.
הכספים והבגדים הגיעו מאסטרונומים מכל רחבי ארצות הברית.
במהלך השפל הגדול, הוא דאג לגבי העסקת זרים כאשר אמריקאים רבים היו מובטלים.
בערך באותה תקופה, אשתו של סגנו ג'ורג' ואן ביסברוק כתבה מכתב לבלגיה, בו ציינה כיצד מצפה הכוכבים ירקס מנוהל על ידי שני אירופאים.
המכתב פורסם והרגיז את שטרובה.
בסופו של דבר, ואן ביסברוק הוחלף על ידי ויליאם וילסון מורגן, שנולד בארצות הברית.
המדליה של החברה המלכותית שלו הייתה הרביעית (אחרי פרידריך גאורג וילהלם, אוטו וילהלם והרמן שטרובה) והאחרונה שהתקבלה על ידי בני משפחת שטרובה.
נקרא על שם שלושה אסטרונומים ממשפחת שטרובה: פרידריך גאורג וילהלם, אוטו וילהלם ואוטו.
הטלסקופ בקוטר 82 אינץ' שבו השתמש שטרובה במחקריו במצפה הכוכבים מקדונלד נקרא על שמו בשנת 1966, שלוש שנים לאחר מותו, בעוד שהאסטרואיד נשא את שמו של שטרובה מגילויו ב-13 באוקטובר 1955.
בשנת 1925, שטרובה החל לסקור מאמרים עבור כתב העת ומ-1932 עד 1947 שימש כעורך הראשי שלו.
בין 1948 ל-1952 היה סגן נשיא ובין 1952 ל-1955 נשיא האיגוד האסטרונומי הבין-לאומי.
באפריל 1954 נבחר לעמית החברה המלכותית.
בין השנים 1939 ל-1961 קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מתשע אוניברסיטאות באירופה ובאמריקה.
אוֹטוֹ שְׁטְרַסֶר היה פוליטיקאי גרמני ומראשוני החברים במפלגה הנאצית.
אוטו שטראסר, יחד עם אחיו גרגור שטראסר, היה חבר בולט בפלג הרדיקלי יותר של המפלגה, שהאידאולוגיה שלו נודעה כשטראסריזם, ופרש מהמפלגה עקב סכסוכים עם הפלג הההיטלריסטי הדומיננטי.
הוא הקים את החזית השחורה, קבוצה שנועדה לפצל את המפלגה הנאצית ולשחרר אותה מאחיזתו של היטלר.
במהלך גלותו ובמלחמת העולם השנייה, קבוצה זו פעלה גם כקבוצת אופוזיציה חשאית.
ראשית חייו ומלחמת העולם הראשונה
שטראסר נולד ב, בנו של פקיד בית משפט קתולי שחי בעיירת השוק הבווארית .
שטראסר לקח חלק פעיל במלחמת העולם הראשונה (1914–1918).
ב-2 באוגוסט 1914, הוא הצטרף כמתנדב ל.
הוא עלה בסולם הדרגות לדרגת לוטננט ונפצע פעמיים.
פרייקור והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה
הוא חזר לגרמניה בשנת 1919, שם שירת בפרייקור, אשר במאי 1919 דיכא את הרפובליקה הסובייטית הבווארית, שאורגנה על פי עקרונות מועצת פועלים.
בערך בתקופה זו, הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
בשנת 1920, הוא השתתף בהתנגדות לפוטש של קאפ.
עם זאת, הוא התרחק יותר ויותר מעמדת הרפורמיסטים של מפלגתו, במיוחד כאשר היא דיכאה מרד פועלים בחבל הרוהר, והוא עזב את המפלגה מאוחר יותר באותה שנה.
בשנת 1925, הוא הצטרף למפלגת הפועלים הנציונל-סוציאליסטית הגרמנית (NSDAP), שבה אחיו, גרגור, היה חבר במשך מספר שנים ועבד בעיתונה כעיתונאי, ובסופו של דבר השתלט עליו יחד עם אחיו.
הוא התמקד במיוחד ביסודות הסוציאליסטיים של והנהיג את סיעת המפלגה בצפון גרמניה יחד עם אחיו ויוזף גבלס.
סיעתו תמכה בתמיכה באיגודים מקצועיים הנאציים מבחינה אידאולוגית, ב – ולמרות הבדלים שבהם הודה – קשרים הדוקים יותר עם ברית המועצות.
למרות חילוקי דעות עם היטלר, האחים שטראסר לא ייצגו אגף רדיקלי שהתנגד לזרם המרכזי של המפלגה.
גוטפריד פדר היה רדיקלי יותר וזכה להערכה רבה באותה תקופה.
האחים שטראסר היו בעלי השפעה עצומה בתוך המפלגה, אך התוכנית השטראסריסטית הובסה ב בשנת 1926. אוטו שטראסר, יחד עם גרגור, המשיך להיות נאצי שמאלני מוביל בתוך המפלגה עד שפרש מה-NSDAP בשנת 1930 בעקבות מתקפה אגרסיבית בהנהגתו של יוזף גבלס באספה כללית ב-30 ביוני, שהביאה לסילוקו מהפגישה.
ב-1 ביולי, שטראסר שלח מברק להיטלר וביקש הסבר לפעולותיו של גבלס.
לאחר מכן פרש שטראסר מהנציונל-סוציאליסטים והקים מפלגה משלו, החזית השחורה, שהורכבה מחברים לשעבר במפלגה הנאצית בעלי דעות דומות, במטרה לפצל את המפלגה הנאצית.
מפלגתו לא הצליחה לעצור את עלייתו של היטלר לשלטון בשנת 1933, ושטראסר בילה את שנות התקופה הנאצית בגלות.
השטראסריסטים חוסלו במהלך ליל הסכינים הארוכות בשנת 1934, במהלכו נרצח גרגור שטראסר.
זה הותיר את היטלר כמנהיג המפלגה הבלתי מעורער ואפשר לו לפייס את התעשיינים ואת האליטה הצבאית על ידי סילוק השפעתם של אנשים כמו גרגור שטראסר וארנסט רהם מהמפלגה.
בנוסף לחזית השחורה, שטראסר עמד באותה תקופה גם בראש מחוץ לגרמניה; קבוצה זו (שהוקמה בשנת 1941) ביקשה לגייס את עזרתם של גרמנים ברחבי העולם כדי להפיל את היטלר ואת חזונו לגבי הנאציזם.
שטראסר ברח תחילה לאוסטריה, אחר כך לצ'כוסלובקיה (פראג), שווייץ וצרפת.
בשנת 1940, הוא נסע לברמודה דרך פורטוגל, והשאיר מאחוריו בשווייץ אישה ושני ילדים.
בשנת 1941, הוא היגר לקנדה, שם נודע כ"אסיר מאוטווה" המפורסם.
גבלס גינה את שטראסר כ"אויב הציבור מספר אחת" של הנאצים והוצב פרס של 500,000 דולר על ראשו.
הוא התיישב לזמן מה במונטריאול.
בשנת 1942, הוא התגורר לזמן מה ב, נובה סקוטיה, בחווה בבעלות גרמני-צ'כי, אדולף שמידט, ואז עבר ל הסמוכה, שם חי יותר מעשור בדירה שכורה מעל חנות כלבו.
בהיותו חבר לשעבר ומשפיע במפלגה הנאצית, שלא הורשע ועדיין דבק ברבות מדוקטרינות הנאציזם, בתחילה נמנע ממנו לשוב לגרמניה המערבית לאחר המלחמה, תחילה על ידי בעלות הברית ואחר כך על ידי ממשלת גרמניה המערבית.
במהלך גלותו, הוא כתב מאמרים על גרמניה הנאצית ומנהיגותה עבור מספר עיתונים בריטיים, אמריקאים וקנדיים, כולל הניו סטייטסמן, וסדרה עבור ה, שנכתבה כביכול על ידי כתב ה"גאזט" אז, ולימים הפוליטיקאי .
בשנת 1950 הזמינה גרמניה המזרחית את שטראסר להיות חבר בחזית הלאומית.
למרות זאת, הוא סירב, בתקווה שיורשה לו לחזור לבוואריה, שהייתה תחת כיבוש אמריקאי עד 1949. לדעתו, גרמניה המערבית הייתה מושבה אמריקאית וגרמניה המזרחית הייתה מושבה רוסית.
חזרה לגרמניה וקריירה מאוחרת יותר (1955–1974)
בסופו של דבר, שטראסר קיבל אזרחות מערב גרמנית, וחזר לגרמניה ב-16 במרץ 1955, והתיישב במינכן.
הוא ניסה להקים מפלגה חדשה בעלת אוריינטציה "לאומנית וסוציאליסטית" בשנת 1956, את , אך ארגונו לא הצליח למשוך תמיכה משמעותית.
שטראסר המשיך לתמוך בחזונו לנאציזם עד מותו במינכן בשנת 1974.
אוטו שטראסר טען שהתנגד למדיניות הגזע הנאצית.
במהלך חייו, הוא טען שהתנגד באופן פעיל למדיניות גזענית בתוך התנועה הנאצית, לדוגמה, על ידי ארגון סילוקו של יוליוס שטרייכר ממפלגת החירות העממית הגרמנית.
אוטו רואר (5 בינואר 1879 – 29 ביולי 1933) היה עורך דין ופוליטיקאי יהודי גרמני שכיהן כראש עיריית בוכום בין השנים 1925 ל-1933.
אוטו רואר נולד ב-5 בינואר 1879 במינסטר במשפחה יהודית, כילד השלישי של הרמן וברטה רואר.
עם סיום לימודיו בבית הספר התיכון במינסטר, החל ללמוד משפטים בקלן, ברלין והיידלברג והשלים את הלימודים לתואר שלישי באוניברסיטת רוסטוק.
עם סיום לימודיו בשנת 1906 השתקע בברלין, שם התחיל לעבוד כעורך דין בבית המשפט הגבוה לערעורים והקים משרד עורכי דין משותף עם עורך הדין היהודי ד"ר יוליוס מגנוס (גר').
בין השנים 1910–1914 שימש כיועץ משפטי של עיריית ברלין.
במרץ 1914, עם היבחרו לחבר מועצת העיר בשכר למשך שנתיים עשרי שנה, עבר לעיר קיל.
בקיל נישא לאליס לסינג לבית שוסטר, אלמנתו של הפיזיקאי ד"ר אלברט לסינג ואם שני ילדיו.
בשנת 1915, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גויס לצבא הגרמני בדרגת סרן.
לאחר שנפצע חזר לעבוד במנהל העיר קיל לבקשת העירייה.
בין השנים 1919 ל-1921 היה חבר באספה המכוננת של "המדינה החופשית פרוסיה" מטעם המפלגה הדמוקרטית הגרמנית (DDP).
באוקטובר 1920 מונה ליועץ שרים במחלקה למדיניות וחוקה במשרד הפנים של רפובליקת ויימר.
באוקטובר 1924 בחרה מועצת העיר בוכום באוטו רואר לראשות העירייה לתקופה של שתים עשרה שנים והוא נכנס לתפקידו בינואר 1925.
זאת הייתה תקופה קשה מבחינה כלכלית.
על פי תנאי חוזה ורסאי (1919) שסימן את סיום מלחמת העולם הראשונה, נאלצה גרמניה לשלם פיצויים לבעלות הברית, בעיקר לצרפת ולבלגיה, בשל נזקי מלחמה.
משלא עמדה בהסדר התשלומים, השתלטו בינואר 1923 כוחות בלגיים וצרפתיים על חבל הרוהר העשיר בפחם ומחצפים נוספים, ונשארו שם עד אוגוסט 1925. בנוסף לכך עיריות רבות, ביניהן עיריית בוכום, נדרשו להחזיר בשנת 1927 הלוואות שלקחו משווייץ בשנת 1917 לכיסוי הוצאות המלחמה.
כאשר העיריות לא עמדו בתנאי הפירעון, ניהל אוטו רואר בהצלחה רבה את המשא ומתן עם הבנקים השונים והשיג תנאים טובים מאוד להחזר ההלוואות.
תקופת כהונתו של אוטו רואר כראש עיר, בה הוא יישם בהצלחה תפיסות חברתיות, חינוכיות, תרבותיות ותעבורתיות חדשניות, הייתה תקופת פריחה תרבותית ואורבנית עבור העיר בוכום.
נבנו רחובות חדשים, מרחבים ירוקים, מגרשי משחקים וספורט ובריכות, מבני ציבור ובתי ספר, והוענקה תמיכה כספית לגלריות אומנות, לתזמורת ולתיאטרון המקומיים.
בשנת 1927 התקיים בבוכום שבוע שייקספיר בו הוצגו כל המחזות ההיסטוריים שלו.
בניין עירייה מפואר בסגנון הרנסאנס נבנה בבוכום בין השנים 1926 – 1931 על ידי האדריכל קרל רות (גר').
הבניין עוטר בפסלים מברונזה, אבודות אבן, מגדל פעמונים וחצר פנימית בה הותקנו מזרקות.
עלות הבנייה חרגה בצורה משמעותית מהעלות המתוכננת, דבר ששימש שנתיים לאחר מכן כעילה לרדיפתו ולפיטוריו של אוטו רואר על ידי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית שעלתה לשלטון.
ב-1 באפריל 1930 נפתח בבוכום, ביוזמת העירייה וקרן איגוד הכרייה של וסטפאליה, מוזיאון צנוע להיסטוריה של המכרות בבית מטבחיים נטוש.
המוזיאון המשיך להתפתח לפני ואחרי מלחמת העולם השנייה ובשנת 1977 הוכר כמוזיאון מחקר.
בתקופת כהונתו הוקמה בתמיכתו האקדמיה למנהל וכלכלה של וסטפאליה.
בטקס חנוכת בניינה החדש של האקדמיה, העניקה אוניברסיטת מינסטר לאוטו רואר את התואר דוקטור לשם כבוד במדעי המדינה.
רדיפתו על ידי המפלגה הנאצית ומותו
בשנת 1933, מונה אדולף היטלר לקנצלר גרמניה.
בתוך חודשים ספורים הפך את גרמניה למדינה טוטליטרית הנשלטת על-ידי המפלגה הנאצית בראשה הוא עמד.
נציגי המפלגה בבוכום האשימו את אוטו רואר בניהול כושל, בזבוז כספי ציבור ומעילה בכספים.
האשמות אלה הביאו לפיטוריו ב-11 במרץ 1933. אוטו רואר נמלט לברלין שם נעצר והועבר לבית הסוהר המחוזי בבוכום בו שהה עד 11 במאי 1933. עם שחרורו נסע שוב לברלין בניסיון לטהר את שמו.
משלא הצליח בכך, נטל מנת יתר של כדורי שינה ונפטר ב-29 ביולי 1933.
ב-31 ביולי 1933, הפסיקה מעצת העיר בוכום את ההליכים המשמעתיים נגד אוטו רואר, לאחר שהגיעה למסקנה כי כל ההאשמות נגדו היו חסרות בסיס, ושופט בית המשפט בבוכום זיכה אותו באופן רטרואקטיבי.
בשנת 1959 הוקמה כיכר ד"ר רואר (גר'), על שטח פתוח שנוצר במרכז העיר בוכום אחרי המלחמה.
הכיכר תוכננה מחדש בשנת 1980 וב- 29 ביולי 1983, כאשר מלאו 50 שנה למותו, הוסר הלוט מהמצבה הנמוכה שנבנתה במרכז הכיכר ועליה שישה לוחות זיכרון המספרות על חייו ופועלו.
בשנת 2004 הנפיקה הקהילה היהודית מדליה על שמו של אוטו רואר.
המדליה מוענקת על ידי הקהילה היהודית לדמויות בולטות בציבור הלא-יהודי שתרמו תרומה יוצאת דופן לקהילה היהודית.
החל משנת 2014 מעניקה "אגודת ידידי בית הכנסת בוכום", השייכת לקהילה היהודית, את פרס ד"ר אוטו רואר לתלמידים המשתתפים בפרויקטים הקשורים בחיי היהודים בגרמניה.
ב-27 ביולי 2023, במלאת 90 שנה למותו של אוטו רואר, הותקנה לפני בית העירייה בבוכם אבן נגף לזכרו.
על האבן נחרטה הכתובת: "כאן עבד בין 1925 ל־1933 ראש העיר אוטו רואר, יליד 1879; נפל אל מותו"
אוטובוס הוא כלי רכב קרקעי ממונע המיועד להסעת עשרות נוסעים.
האוטובוס מיועד לנסיעה על כבישים, ועל כן מסלולו גמיש יותר מכלי תחבורה אחרים המיועדים להסעת המונים.
מרבית האוטובוסים משמשים כחלק ממערך תחבורה ציבורית עירוני או בינעירוני או למטרות תיירות.
המילה אוֹטוֹבּוּס היא הלחם של שתי מילים:
אוֹטוֹמוֹבִּיל – שהיא אחת המילים הראשונות בשפות שונות ששימשו לתיאור רכב ממונע.
מילה זו היא בעצמה הלחם, של התחילית היוונית "אוטו" (משמע "מכוחות עצמו") ו"מוֹבִּיל" .
אוֹמְנִיבּוּס – שם למרכבת נוסעים גדולה ששימשה בצרפת במאה ה-19 ככלי תחבורה ציבורית.
מילה זו מהווה בשפות רבות את המקור לשמו של האוטובוס, למשל באנגלית הקיצור bus.
זוהי מילה לטינית שמשמעותה "בשביל כולם".
בפרסומים ישנם בעברית שימשה המילה "אומניבוס", לצד "אבטובוס", לתיאור האוטובוס המודרני.
אליעזר בן-יהודה השתמש במילה "ציבורית" עבור "אוטובוס", אולם המילה לא נקלטה בשפה.
האוטובוסים הראשונים הופעלו על ידי מנוע קיטור באנגליה בשנות ה-30 של המאה ה-19 בין היתר, על מנת להפעיל שירותים אמינים על תנאי כביש שהיו מסוכנים מדי להובלה עם האומניבוסים, שהיו כרכרות רתומות לסוסים.
האוטובוס הראשון שהונע מכנית הופיע ברחובות לונדון ב-22 באפריל 1833. קרונות קיטור היו יותר בטוחים, יותר מהירים ויותר זולים מכרכרות רתומות לסוסים.
הפורמטים כוללים אוטובוס חד-קומתי, אוטובוס דו-קומתי (שניהם בדרך כלל עם שלדה קשיחה) ואוטובוס מפרקי ששכיחותו משתנה ממדינה למדינה.
אוטובוסים דו-מפרקיים בעלי קיבולת גבוהה מיוצרים גם הם, ונגררים הנושאים נוסעים או נגררים מאחורי אוטובוס קשיח (קרון אוטובוס) או נגררים כנגרר על ידי משאית (טיולית).
למידיבוסים קטנים יותר יש קיבולת נמוכה יותר ואוטובוסים פתוחים משמשים בדרך כלל למטרות פנאי.
בציים חדשים רבים, במיוחד במערכות תחבורה מקומיות, מתרחש מעבר לאוטובוסים נמוכי רצפה, בעיקר לשם נגישות קלה יותר.
אוטובוסים בינעירוניים מיועדים לנסיעות למרחקים ארוכים והן מצוידות בדרך כלל במושבים משוכבים בגב גבוה, חגורות בטיחות, שירותים ומערכות בידור אורקוליות, ויכולים לפעול במהירויות גבוהות יותר עם קיבולת גדולה יותר למטען.
שירותי אוטובוס במסגרת תחבורה ציבורית מתבססים בדרך כלל על הפעלה סדירה של אוטובוסים במסלול קבוע, בו הוא מוריד ומעלה נוסעים בתחנות אוטובוס, שפועל על פי לוח זמנים קבוע.
ישנם כמה סוגי אוטובוסים שיתן לסווג את השירותים לסוגי בסיס על בסיס אורך המסלול, תדירות, מטרת השימוש וסוג האוטובוס המשמש.
הדרך הנפוצה ביותר לשימוש באוטובוס היא כשירות תחבורה ציבורית בתוך העיר - בתוך אזורים עירוניים, או אל הפרברים וממנה למרכזי הערים.
המנוע שלו מותאם לנסיעה במהירות איטית תוך כדי עצירות והאצות מרובות.
מערכת אוטובוסים מהירה (BRT) היא יישום של מגוון תשתיות ואמצעי שיווק לייצור שירותי אוטובוס תחבורה ציבורית המתקרבים למאפייני הפעולה והקיבולת של מערכות תחבורה מהירה.
אוטובוסים ציבוריים המופעלים למרחקים ארוכים בין ערים עשויים לשמש כרשת תחבורה ציבורית ארצית עיקרית, או כשירות משלים לרשת רכבות.
רשתות אלה יכולות אף לפעול בינלאומית, בין מדינות שונות- כמו היורוליינס.
שירותי האוטובוסים הבינעירוניים מכוונים בעיקר לקשר בין מרכזים עירוניים שונים, וככאלה הם מופעלים לרוב כשירותי אקספרס – כלומר נסיעה בכבישים מהירים תוך עצירה בתחנות ראשיות בלבד.
חלק מהשירותים הבינעירוניים עשויים להיות מופעלים כשירותי יוקרה במפרט גבוה עם תאי שירותים, ומושבים הנהפכים למיטות - באופן זה הם מתחרים ברכבות, או מקשרים בין אזורים שאינם מחוברים לרכבת.
שירותים בין עירוניים עשויים להסתיים לעיתים קרובות בתחנות אוטובוס מרכזיות ולא בתחנות רחוב.
שירותים בינעירוניים פועלים גם באזורים כפריים ומחברים בין נקודות יישוב ועניין לבין מרכזים עירוניים אזוריים או ארציים.
שירותים מאספים כאלה יכולים להשתמש באוטובוסים איטיים יותר או באוטובוסים דו-תכליתיים.
לאוטובוסים תפקיד מרכזי בתעשיית התיירות.
אוטובוסים הפועלים בערים הגדולות, ובפארקים לאומיים ברחבי העולם מאפשרים לתיירים לצפות באטרקציות או בנוף המקומי.
לרוב מדובר באוטובוסים פתוחים, אך יכולים להיות גם אוטובוסים רגילים.
טיולים מאורגנים מתבצעים גם באוטובוס, ובדרך כלל מאפשרים ירידה מהאוטובוס כדי לאפשר סיור באתרי עניין אלה עשויים להיות טיולי יום או טיולים ארוכים יותר הכוללים שהות בבית מלון.
אוטובוסי טיולים נושאים לעיתים קרובות מורה דרך, אם כי הנהג או אזניות שמע עשויים לבצע גם פונקציה זו.
מפעיל הטיולים עשוי להיות חברה-בת של חברה המפעילה אוטובוסים בשירות התחבורה הציבורית (כמו "אגד הסעים" (לשעבר אגד תיור) של אגד, או "יונייטד טורס" של דן) או דרך חברת הסעות פרטית.
במדינות מסוימות, במיוחד בצפון אמריקה, אוטובוסים המשמשים להובלת תלמידי בית ספר התפתחו לעיצוב ספציפי עם תכונות חובה מוגדרות.
מדינות אחרות עשויות לחייב שימוש בחגורות בטיחות.
לכל הפחות, מדינות רבות דורשות מאוטובוס שמוביל תלמידים להציג שלט, והן עשויות לאמץ גם גרסאות צהובות.
הובלת תלמידים משתמשת לעיתים קרובות באוטובוסים ישנים יותר שנפלו משימוש בשירות, ומצוידים מחדש עם יותר מושבים או חגורות.
הסעות תלמידים עשויות להיות מופעלות על ידי רשויות מקומיות או קבלנים פרטיים.
בנמלי תעופה מסוימים, במיוחד בטרמינלים שבהם מתקיימים טיסות של חברות לטיסות חסך, נמצאים שערים שבהם לא נמצא גשר עלייה למטוס אלא שערים שבהם אוטובוסים אוספים את הנוסעים ומסיעים אותם לרחבת החניה באותו נמל תעופה, והנוסעים עולים למטוס בעזרת מדרגות עלייה למטוס.
חברות לטיסות חסך בדרך כלל בוחרות להשתמש באוטובוסים ומדרגות כדי להעלות נוסעים למטוס בשל המחיר הזול שלו ביחס לשימוש בגשר עלייה למטוס.
בנוסף לכך, ברוב נמלי התעופה הפעילים בעולם, קיים אוטובוס המעביר נוסעים בן טרמינלים.
שימוש בשירות זה בנמלי תעופה הוא בדרך כלל ניתן לנוסעים ללא תשלום.
אוטובוסים בנויים לרוב משלדה עצמאית המשמשת כבסיס ומגוף תיבתי עליון המוצב על שלדת הבסיס ומהווה את תא הנוסעים.
בדרך כלל בסיס הגלגלים של אוטובוס קטן ביחס לאורכו הכולל של הרכב.
מאפיין זה יוצר נטיות היגוי אך מאפשר לאוטובוס רדיוס סיבוב קטן יותר, כנדרש בתנועה עירונית.
כמו כן, הרחקת הגלגלים מקדמת האוטובוס מתאפשרת הצבת דלת כניסה לנוסעים שם.
מלבד אוטובוסים מוכנים נוהגים יצרני אוטובוסים למכור גם שלדות בסיס בלבד ולאפשר ללקוח לבנות את תא הנוסעים באופן עצמאי (כפי שמבוצע לעיתים בישראל).
כיום מרבית האוטובוסים בעולם ובישראל הם בעלי שלדה של היצרנים המקוריים ומרכב המורכב במפעלים שונים בהתאם לדרישות השונות של הלקוחות השונים.
מפעלי הרכבת שלדות ידועים באירופה: איריזר (ספרד), ואנהול (בלגיה), יונקיר (בלגיה), סנסנדגוי (ספרד), נאופלן (גרמניה), איאטס (צרפת).
מפעלי הרכבת שלדות אוטובוסים בישראל: הארגז ומרכבים.
מנועי האוטובוסים הם בדרך כלל מנועי דיזל בנפחים שבין 5,000 ל-12,000 סמ"ק, תצורת המנוע האופיינית היא 4 עד 6 צילינדרים בטור, והספקי המנוע נעים בין 200 ל-420 כוח סוס.
ישנן מספר תצורות למיקום המנוע: קדמי, מרכזי ואחורי.
באירופה ובישראל, שלדות בעלות מנוע אחורי הן הנפוצות ביותר, בעוד שבארצות הברית ובקנדה, מנוע האוטובוס נמצא במרכז האוטובוס או בחזית (האחרון נפוץ במיוחד באוטובוסי תלמידים אמריקאיים שחלקם בנויים על שלדות של משאיות).
ישנם מקומות בעולם, בהם חלק מקווי האוטובוס הם טרוליבוס – אוטובוס עם מנוע חשמלי, המקבל את המתח החשמלי מחוטים, הפרושים מעל מסלולו.
ישנם אוטובוסים חשמליים, הנטענים בעמדות טעינה חשמליות המותאמות לאוטובוסים ותחבורה ציבורית, לפני תחילת מסלולם.
מטרת הבלמנוע היא לסייע בהאטת האוטובוס בירידות ארוכות וממושכות ובכבישים צרים כדי שהנהג לא יצטרך לשחוק את בלמי האוטובוס יתר על המידה.
בלם זה קיים בכל כלי הרכב הכבדים ופותח עקב תאונות רבות שהתרחשו כתוצאה משימוש יתר בבלמי הרכב הכבד בירידות ממושכות.
הבלם בנוי בצורת ידית הצמודה להגה האוטובוס והנהג יכול להחליט על מידת הבלימה לה הוא נדרש במשיכת הידית.
הידית גורמת להפעלת הבלם המאט את סיבובי המנוע וכתוצאה מכך את מהירות האוטובוס.
כעזרה, יכול הנהג להשתמש בבלמי האוטובוס הרגילים.
(בסימן קריאה; הלחם של המילה היוונית "אוטו", שפירושה 'עצמי', ושל המילה הלטינית "אמנציפציה", שפירושהּ 'שחרור'; יחד: שחרור עצמי) הוא חיבור מאת ד"ר יהודה לייב פינסקר, לימים מראשי תנועת חובבי ציון, שפורסם בראשית שנת תרמ"ג (1882).
החוברת נכתבה בעקבות פרעות "הסופות בנגב", ויצאה לאור בעילום שם ("מאת יהודי רוסי") בגרמנית בברלין, במטרה לעורר את יהודי מערב אירופה העשירים להתנער מרעיון השוויון באמצעות התבוללות ולסייע בהקמת תנועה לאומית יהודית.
עם זאת, החוברת עוררה בעיקר את יהודי מזרח אירופה הסובלים.
לפי פינסקר, יש להחליף את השאיפה לאמנציפציה ליהודים, בתוך מדינות בהן עדיין רווחה מסורת אנטישמית, בתוכנית להקמת בית לאומי בציון.
בשער הספר הביא פינסקר את מאמרו של הלל הזקן: "אם אין אני לי מי לי?
ואם לא עכשיו – אימתי?".
בספרו תיאר פינסקר את השנאה כלפי העם היהודי המפוזר באירופה, שנאת הזר.
לפי פינסקר, היהודים הם אומה מתה-חיה – "רוח רפאים" לטענתו, היהודים הם חסרי מולדת ועצמאות, ולכן נראים מוזרים וזרים.
על רקע זה פיתחו האירופאים "יודופוביה" ('פחד מיהודים') – מחלת נפש שאינה בת ריפוי, ואשר עוברת בין הגויים בתורשה.
הואיל ופינסקר לא ראה באנטישמיות תופעה בת-חלוף, הוא טען כי אין טעם בניסיונם של היהודים לפתור זרוּת זו בחסדי השלטון, שיעניק להם שוויון וזכויות (אמנציפציה).
פינסקר דגל ברעיון ה"אוטואמנציפציה" – שחרור עצמי, התרחקות מהגויים ומעבר מאנומליות לנורמליות.
על היהודים לשחרר את עצמם בתהליך בן מספר שלבים:
שינוי בהרגשה – חיזוק המודעות הלאומית.
פנייה להמון היהודים - גיוס כספים ופנייה למעצמות.
הקמת מדינה יהודית, בהּ יזכה כל אדם לקבל את הכבוד האישי המגיע לו.
לפי פינסקר, במקביל לתהליכי התארגנות פוליטית אלו, יש לעלות כמה שיותר מהר לארץ ישראל.
זאת, למרות הקשיים ובעיות ארגון.
פינסקר מפריד בין היהדות, שאינה קשורה לארץ כלשהי, ובין הלאומיות היהודית, הקשורה לארץ, אך שמפני שטרם הושגהּ לא מתייחסים אל היהודים כאל עם.
פינסקר לא התרכז דווקא בארץ ישראל, אך העדיפהּ, בשל הקשר ההיסטורי-רוחני של העם אליה.
הוא האמין כי גם שטח אחר יוכל לשרת את המטרה הראשונית: "ארץ משלנו".
החוברת, שבמקור ראתה אור בגרמנית (Autoemanzipation: Mahnruf an seine Stammesgenossen von einem russischen Juden), הופיעה בהמשך בכ-90 מהדורות וב-22 שפות, בהן רוסית, עברית, יידיש, פולנית, אנגלית, בולגרית, איטלקית, הולנדית, רומנית, ספרדית, לאדינו, הונגרית, צרפתית, סרבו-קרואטית, דנית, שוודית, צ'כית, פורטוגזית, ערבית ופרסית.
תרגום ראשון לרוסית הופיע בשבועון היהודי-רוסי "ראזסווייט" בסנקט פטרבורג כבר בשנת 1882. תרגום ליידיש, מאת מנדלי מוכר ספרים ('אויטאָעמאַנציפּאַציען, אָדער: אַ סגולה צו די יודישע צָרות'), יצא לאור באודסה בשנת 1884.
החוברת זכתה למספר תרגומים לעברית: על ידי אחד העם ("אַבְטוֹאֵימַנְצִיפַּצִיָא"); על ידי שמואל ליב ציטרון (תחת הכותרת "אם אין אני לי מי לי?!
או: תוכן דברי המחברת "אויטאעמאנציפאטיאן"), בתרגום שהופיע תחילה בכתב העת "המגיד" במהלך 1882–1883; וכן על ידי פ' פרנקל ושמואל פרלמן.
תרגום עדכני בלוויית ביקורות וחליפת מכתבים עם פינסקר, והערות המתרגם והעורך מרדכי יואלי יצא לאור בשנת 1960.
שמואל ליב ציטראן, אם אין אני לי מי לי?!, או, תוכן דברי המחברת "אויטאעמאנציפאטיאן": ונלווה אליו מאמר שני בשם: 'יתבררו ויתלבנו הדברים!', וילנה: דפוס האלמנה והאחים ראָם, תרמ"ד-1883.
יהודי רוסי, אבטואימנצפציה: קול קורא לאחיו בני עמו, מתורגם עברית על ידי פ.
אוטואמנסיפציה, תרגם מגרמנית: שמואל פרלמן, עם הקדמה מאת שלמה בריימן, ירושלים: המחלקה לענייני הנוער והחלוץ של ההסתדרות הציונית, תשי"ב-1951.
אוטואמנציפציה, בתוך: מרדכי יואלי (עורך ומתרגם), י"ל פינסקר: מבשר התחיה הלאומית: האוטואמנציפציה והביקורות עליה; חוזרים ונאומים; מכתבים מפינסקר ואליו, תל אביב: מסדה, תש"ך.
אוטובוס הקסמים היא סדרת ספרי ילדים שעובדה לסדרת טלוויזיה, אשר מעשירה את החשיבה המדעית.
ספרי "אוטובוס הקסמים" נכתבו בין השנים 1986–2001 על ידי ג'ואנה קול ואוירו על ידי ברוס דגן.
הגרסה העברית של הספרים קרויה בשם "טיולית הפלאים", ותורגמה על ידי רימונה די-נור.
העלילה עוסקת בגברת פריזל, מורה בבית ספר יסודי, הלטאה שלה ותלמידיה היוצאים לטיולי-שדה באוטובוס תלמידים קסום (האוטובוס מואנש, בעל פנים וקיים קשר בינו לבין גברת פריזל).
האוטובוס לוקח אותם להרפתקאות לימודיות בחלל, מתחת לאדמה, אל תוך גוף האדם ועוד.
בשנים 1994-1997, עובדו סיפורי אוטובוס הקסמים לתוכנית טלוויזיה ששודרה בערוץ PBS האמריקאי.
לסדרה ארבע עונות בנות 13 פרקים כל אחת.
הסדרה דובבה לעברית ושודרה בשנים 1996-1999 בערוץ הילדים, ולאחר מכן בשידורים חוזרים גם בערוץ לוגי.
מאחר שספרי אוטובוס הקסמים מציגים עובדות מדעיות בצורה לפעמים דמיונית (לדוגמה: אוטובוס שהופך לחללית, או ילד שמתכווץ לגודל קטנטן), בסוף כל ספר יש עמוד שמפרט בצורה הומוריסטית אילו חלקים בספר הם עובדות מדעיות אמיתיות, ואילו סיפורים דמיוניים.
בסדרה הטלוויזיונית, ממלאת תפקיד זה סצנה בסוף כל פרק, שבה המפיק מקבל שיחת טלפון מילדים שמביאים לתשומת לבו דברים מסוימים בתוכנית שלא יכולים לקרות במציאות.
צוות המדבבים בהפקת הדיבוב העברי
העונה הראשונה בוימה על ידי ענת ניב (1996).
העונה השנייה (1997) והעונה השלישית (1999) בוימו על ידי מורן לכיש.
דורתי אן - טליה ברקאי
ליז (הלטאה) - ללא קול
מדבבים נוספים: עמי מנדלמן, יהויכין פרידלנדר, עדי וייס, ענת קדם שאבי, טל צדקוני, מורן לכיש ואורלי קטן.
ואלרי פריזל (גברת פריזל) - מורה שמחה, צבעונית וחובבת הרפתקאות שתמיד נכנסת לכיתה לראשונה בפרק בצורה מפתיעה ולא שגרתית, בבגדים משוגעים ועגילים התאומים את נושא התוכנית.
היא בעלת האוטובוס ויש לה כוחות קסם מיוחדים.
גברת פריזל אוהבת את תלמידיה ונותנת להם תמיד להתנסות ולהגיע למסקנות לבדם, כשהיא נוהגת לעודד אותם במשפט הקבוע "להסתכן, להתבלגן, לעשות טעויות".
דורותי אן הדסון - ילדה בלונדינית בעלת קוקיות, הילדה הכי חכמה בכיתה שלומדת הכול מהספרים.
ידועה במשפט הקבוע "לפי מה שידוע לי..."
ארנולד פרלשטיין - ילד ג'ינג'י ממושקף ופסימי.
היחיד בכיתה שלא אוהב טיולי שדה.
ידוע במשפט הקבוע "ידעתי שהייתי צריך להישאר בבית".
הלבוש שלו מזכיר את ארתור ריד.
במהלך הסדרה התגלה כי הוא יהודי וחוגג את חג החנוכה.
ראלפי טינאלי - ילד בעל שער חום, חובש כובע הפוך.
מרבה לשאול "אני מדמיין, או ש..."
וונדה לי - ילדה בעלת שיער שחור וחולצה אדומה, אוהבת אומנות, בדרך כלל חסרת פחד ודוחפת את כולם לסמוך על פריזל.
ידועה במשפט הקבוע "מה נעשה, מה נעשה, מה נעשה עכשיו!"
פיבי תרזה - ילדה חומת שיער, אוהבת טבע ודואגת מאוד לחי ונלחמת לשמירתו.
עברה מבי"ס אחר לבי"ס הנוכחי, מוכרת במשפטה הקבוע "בבית הספר הקודם שלי לא..."
קישה פרנקלין - ילדה כהת עור עם חולצה ורודה עם פס בצבע תכלת, אוהבת להסתכן ולהתנסות בדברים חדשים ידועה במשפט הקבוע "אוי לא, אוי לא, אוי לא, אוי לא, אוי לא!!!"
קרלוס רמון - ילד שחור שיער עם סוודר כחול.
ציני ומצחיק, אבל שאר החברים לא תמיד מקבלים את ההומור שלו, כשהוא מספר בדיחה הילדים בדרך כלל נאנחים בקול רם: "קרלוס".
טים רייט - ילד כהה עור עם חולצה מכופתרת עם נגיעות ירוק.
הוא מגיע להבחנות מדעיות על ידי זה שהוא כותב לרוב במחברת.
ליז - הלטאה של גברת פריזל.
ליז לא מדברת אבל היא "לטאה מיוחדת במינה" שמבינה שפת בני אדם ויודעת לעשות דברים רבים אחרים, כמו הפעלת האוטובוס מלא הכפתורים בשיתוף פעולה עם גב' פריזל.
ז'נט - בת דודתו התחרותית והמתנשאת של ארנולד.
לרוב מזלזלת בכיתתה של גברת פריזל ומנסה להתחרות בהם כדי להוכיח שהיא טובה יותר.
כשהיא בסביבה אף פעם לא משעמם, יוצאת עם הכיתה בכמה מהפרקים לטיולי השדה ונוטה לסבך אותם בצרות.
מייקי רמון - אחיו של קרלוס, גאון מחשבים, מתנייד על ידי כיסא גלגלים אך אין זה מפריע לו.
לאחר הסדרה הקודמת העלתה רשת נטפליקס סדרה מחודשת בשם "אוטובוס הקסמים נוסע שוב" בשנת 2017. הדיבוב העברי הופק בווידאופילם אינטרנשיונל.
הסדרה עוסקת בפיונה - אחותה של גברת פריזל שמחליפה אותה כמורה החדשה באוטובוס הקסמים.
במהלך הסדרה היא יוצאת עם התלמידים לטיולי שדה קסומים חדשים.
פיגוע אוטובוס האמהות (או אוטובוס הקמ"ג) היה אירוע טרור שבו נחטף אוטובוס אזרחי ישראלי, שהוביל עובדים לקריה למחקר גרעיני שליד דימונה.
באירוע, אשר אירע ב-7 במרץ 1988 לקחו שלושה מחבלים פלסטינים חמושים 11 נוסעים בני ערובה, ורצחו נוסע אחד.
יחידת הימ"מ הסתערה על האוטובוס, ובמבצע שארך כארבעים שניות נהרגו שלושת החוטפים יחד עם שתיים מבנות הערובה.
האירוע נקרא "פיגוע אוטובוס האמהות" משום שרבות מהנוסעים היו אמהות עובדות.
בליל יום שני, 7 במרץ 1988, חדרו לישראל ממצרים שלושה מחבלים פלסטינים חמושים שהשתייכו לאש"ף, בקטע של גדר הגבול אשר נמצא מערבית למצפה רמון.
הם היו חמושים ברובי AK-47, תת-מקלע קרל גוסטב m/45 ורימוני יד.
בסביבות השעה 6:30 בבוקר, הם פתחו באש על מכונית רנו לבנה בה היו ארבעה קציני צה"ל לא חמושים ובלבוש אזרחי שהיו בדרכם צפונה לאימון גופני.
הקצינים נמלטו מהמקום ברגל, והמחבלים השתמשו ברכב הנטוש על מנת לנסוע משם צפונה לכיוון שדה בוקר, ואחר כך מזרחה על הכביש המחבר בין באר שבע ודימונה.
בעת שהמחבלים היו בדרכם מזרחה, הזהירו הקצינים שנמלטו מרכבם את הרשויות, ובעקבות כך הוקמו מחסומים במסלול בו המחבלים היו צפויים לעבור.
בסביבות השעה 7:15 בבוקר פרצו המחבלים את המחסום המשטרתי סמוך לצומת דימונה-ירוחם.
כעת כוח משטרה היה בעקבותיהם.
בעת מנוסתם ירו המחבלים על רכב מיניוואן שבו נסעו ארבעה מורים.
המורים הצליחו להימלט לאחר שהנהג האיץ מכוניתו לעבר המחבלים.
המחבלים גם ירו לעבר משאית סמי-טריילר אשר נעצרה על הכביש בעקבות הירי.
בסביבות השעה 8:00 בבוקר, בעת שהיו באזור צומת ערערה, עבר במקום אוטובוס שהוביל עובדים לעבודתם במרכז למחקר גרעיני שליד דימונה.
המחבלים פתחו באש על האוטובוס.
הנהג פתח את הדלת וכמה מהנוסעים הצליחו להימלט מהמקום ברגל.
החוטפים השתלטו על האוטובוס, ובעת ההשתלטות היו בו 11 נוסעים, עשר נשים וגבר, שלא הצליחו להימלט.
תוך זמן קצר הקיפו את המקום כוחות משטרה וצבא.
מפקד משטרת הנגב חיים בניון החל במשא ומתן עם החוטפים.
למקום הגיע צוות משא ומתן ממרחב דרום ביחידה 504 שכלל את מפקד המרחב אהרון פלר וסגנו דרור ולד (לימים אל"ם ומפקד היחידה).
הצוות ניהל את המשא ומתן עם המחבלים, עד שהגיע למקום צוות המשא ומתן המטכ"לי.
אחת היחידות הראשונות להגיע למקום הייתה הימ"מ, בפיקוד אליק רון, יוצא סיירת מטכ"ל.
הימ"מ הגיעה למקום עוד לפני סיירת מטכ"ל משום שהמסוקים שהובילו את כוח הסיירת הוטעו לגבי המיקום.
לוחמי היחידה נפרשו מסביב לאוטובוס והתכוננו לקבלת אישור לביצוע פעולת ההשתלטות.
בשטח נכחו באותה עת הרמטכ"ל דן שומרון, סגן הרמטכ"ל אהוד ברק, אלוף פיקוד הדרום יצחק מרדכי, מפכ"ל המשטרה דוד קראוס, תת-ניצב אסף חפץ, עוזר ראש אג"ם במשטרה ומקים הימ"מ, ושר הביטחון יצחק רבין.
החוטפים דרשו לשחרר את כל אסירי אש"ף הכלואים בבתי הכלא בישראל, ודרשו לראות תוך שלושים דקות נציג של הצלב האדום.
החוטפים איימו שאם לא תיענה דרישתם האחרונה, הם יתחילו להוציא להורג בני ערובה.
רבין הנחה את רון כי במקרה של סכנת חיים לבני הערובה עליהם לפעול מיד ולהשתלט על האוטובוס.
בעקבות כך אספו קציני הימ"מ מנוסעי האוטובוס שהצליחו להימלט מידע חשוב לגבי מספר החוטפים ולגבי המיקום שבו הם נמצאים באוטובוס.
הימ"מ הציבה צלפים מסביב לאוטובוס ועקבה אחר המתרחש באוטובוס באמצעות משקפות.
על סמך המודיעין שנאסף הכין רון תוכנית תקיפה.
לאחר תום שלושים הדקות, החלו המחבלים לירות בחלונות האוטובוס, וזרקו רימון שלא התפוצץ לעבר כוחות הביטחון שהקיפו את האוטובוס.
זמן קצר לאחר מכן, בשעה 10:25, הוציאו להורג את בן הערובה ויקטור רם, אב לשלושה, בן 39, ביריה בחזה.
בשלב זה נתן אליק רון את ההוראה לכוח של הימ"מ להסתער על האוטובוס.
צלפי הימ"מ ירו והרגו שני מחבלים, בזמן שלוחמי הימ"מ פרצו משלושה כיוונים לאוטובוס, דרך חלונותיו ודלתותיו, זרקו רימוני הלם כדי לבלבל את החוטפים, והרגו את המחבל השלישי.
בתוך פחות מדקה הם השתלטו על האוטובוס והרגו את שלושת החוטפים, אך לא לפני שהחוטפים הספיקו לרצוח עוד שתי בנות ערובה - את מרים בן יאיר, בת ה-46 ואם לארבעה ואת רינה שירצקי, בת ה-31 ואם לשניים.
כל יתר שמונת בני הערובה נפצעו קל במהלך ההשתלטות.
בין לוחמי הימ"מ שהשתתפו בפעולה היו אהרן אקסול, אלי אברם, דוד בן-שימול, דוד צור, מנשה ארביב, יורם הלוי, שלומי מיכאל, ופסקל אברהמי.
המודיעין הישראלי הגיע למסקנה שחטיפת האוטובוס תוכננה והוזמנה על ידי המנהיג הצבאי של אש"ף, אבו ג'יהאד (כפי שכונה ח'ליל אל-וזיר).
הפיגוע באוטובוס האמהות נחשב לאחד הגורמים שהביאו להחלטה על חיסולו של אבו ג'יהאד בתוניס שבועות ספורים לאחר מכן.
ממשלת ישראל הצביעה על האירוע כראיה לכך שהאינתיפאדה היא מערכת טרור אלימה שמבוצעת על ידי טרוריסטים נגד אזרחים.
ראש ממשלת ישראל דאז יצחק שמיר צוטט באומרו כי "המחבלים מנסים לתקוף אותנו מדי יום, אלה אותם האנשים שגורמים למהומות בשטחים", ושר הביטחון דאז יצחק רבין תיאר את האירוע כחלק מהמאמץ העיקרי של אש"ף להראות שהטרור נותר האמצעי העיקרי בו יושגו מטרותיו המדיניות של הארגון.
הייתה זו הפעם הראשונה בה יחידת הימ"מ, אשר הוקמה ב-1974 במיוחד לצורך משימות מסוג זה, נקראה למקום במקום סיירת מטכ"ל.
משימת ההצלה תוארה כאחת ממשימות ההצלה המורכבות ביותר בהיסטוריה של ישראל, משום שהתוקפים היו חמושים יותר ונחושים יותר מבעבר.
בשנת 1993 טען שר המשפטים דאז, דוד ליבאי, כי את המידע הדרוש לביצוע פעולת טרור זו השיגו המחבלים מפרסומים בעיתונות הזרה שהתבססו על מידע שמסר מרגל האטום מרדכי ואנונו.
אוטובוס הים באיסטנבול (טורקית İstanbul Deniz Otobüsleri או İDO) הוא שירות תחבורה ציבורית ימי המופעל בנתיבי המים סביב העיר איסטנבול בטורקיה - הבוספורוס, ים השיש ומפרץ קרן הזהב.
השירות החל בשנת 1987 ובהמשך הרחיבה החברה את שירותיה, והחלה מפעילה גם ספינות מעבורת לנוסעים ולכלי רכב, המקשרות את איסטנבול לערים ולאיים שלאורך חופו הדרומי של ים השיש, ובין היתר אל ילובה ובנדרמה.
סך הכל משרתת החברה 86 תחנות ימיות.
צי החברה כולל 99 כלי שיט כדלקמן:
סוגסה"כתכולת נוסעיםאוטובוס ים25490-1200מעבורת מהירה10350-450ספינת נוסעים32750-2,100ספינות רכב18600 נוסעים + 66-to 112 כלי רכבהספינה "Mavi Marmara"11080ספינת מנוע7מונית ימית6סה"כ99
אוטובוס דו-קומתי (נקרא גם אוטובוס קומתיים) הוא אוטובוס בעל שתי קומות.
אוטובוסים דו-קומתיים נפוצים במיוחד במערכות התחבורה הציבורית בבריטניה, וכמו גם בערים גדולות נוספות באירופה, ובאסיה, כאשר הדוגמה האיקונית ביותר היא האוטובוס האדום של לונדון, ובפרט המודל AEM Routemaster אשר היה מיוצר בין השנים 1954 עד 1968.
ישנם שני סוגי אוטובוסים דו-קומתיים - בסוג הראשון הקומה העליונה היא בעלת גג סגור והוא נמצא בעיקר בשימוש בקווי התחבורה הציבורית בערים הגדולות, בסוג השני הגג של הקומה העליונה פתוח, והוא פופולרי במיוחד עבור תיירים.
בישראל חברת אגד הפעילה אוטובוסים דו-קומתיים בין השנים 1984 עד 2013.
האוטובוס הדו-קומתי הראשון (שנבנה על ידי החברה הגרמנית ניאופלן ) הגיע לישראל לראשונה ב-26 באוגוסט 1984, כאשר בתחילה במשך תקופת ניסיון בוצעו 434 נסיעות מבחן עם ארבעה קווים שונים, בהם האוטובוס נסע בסך הכל 195,583 קילומטרים וכתוצאה מכך החלה התעניינות ציבורית רחבה בשימוש באוטובוס דו-קומתי.
בשנת 1988 נחתם הסכם בין חברת אגד לחברת ניאופלן אשר במסגרתו אגד הזמינה 20 אוטובוסים דו-קומתיים אשר יכנסו לשימוש עוד במהלך שנה זו, כאשר 30 אוטובוסים דו-קומתיים נוספים יוזמנו בשנה שלאחר מכן.
האוטובוסים הדו-קומתיים החלו להגיע לישראל במהלך שנת 1989, ושימשו בעיקר בקווים תל אביב-ירושלים, תל אביב-חיפה, תל אביב-באר-שבע ובקווי אילת.
עם זאת, בשל בעיות אמינות של הדגמים הדו-קומתיים, הדבר הוביל לבסוף לירידה הדרגתית בשימוש בהם.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 חדלה אגד להשתמש באוטובוסים הדו-קומתיים בקו המרכזי האחרון שהפעיל אותם - קו תל אביב-ירושלים (קו 480).