tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אביה היה בעל מפעל אמיד, אך בתקופת המהפכה הקומוניסטית הולאם מרבית רכושו.
בגיל 16 חלתה בטיפוס, ולאחר החלמתה עלתה לארץ ישראל לבדה בגיל 17, כשהיא מצוידת במעיל פרווה, שני כינורות וזוג פמוטי כסף עתיקים.
בארץ ישראל התגוררה בתחילה ביבנאל, ועבדה בין היתר בסלילת כבישים ובעבודות חקלאות שונות.
בבלי נישאה ליעקב אֶפְטֶר (1894–1968), איש העלייה השנייה, חבר הפועל הצעיר ומפא"י, מראשי המשק של ההסתדרות הכללית וממייסדי "המשביר המרכזי".
בבלי נסעה לצרפת, שם המשיכה בלימודי הכינור בפריז, והופיעה בקונצרטים עם המורה שלה, הכנר הנודע זינו פרנצסקאטי.
בשנת 1936 נולד לזוג בן, מיכאל (מיקי) בבלי.
יצחק וחנה בבלי היו חברי ארגון "ההגנה", ופעלו ברחבי אירופה ב-1947 באיסוף כספים לרכישת נשק עבור היישוב העברי בארץ ישראל.
בנוסף עסקו בבחירת מהנדסי נשק ומומחים אחרים בתחום הביטחון, לצורך העדפתם בעלייה באוניות המעפילים.
בסמוך להכרזת העצמאות של מדינת ישראל שימשה חנה בבלי מזכירת כבוד של התזמורת הפילהרמונית הארץ-ישראלית, ושכנעה את דוד בן-גוריון שעל התזמורת לנגן את ההמנון בטקס הכרזת המדינה.
לאחר הקמת המדינה, יצחק בבלי, שהיה מפקח על המלאי במנהלת העם, התמנה לתפקיד זה בממשלת ישראל הראשונה.
הוא תרם להקמת מדיניות הקיצוב (ה"צנע").
בשנת 1955 התמנה יצחק בבלי לציר ישראל בדרום אפריקה, ושהה שם ארבע שנים יחד עם ואשתו.
באותה תקופה החלה חנה בבלי להתעניין בנושא נימוסים והליכות, לאחר שנאלצה פעמים רבות להתמודד עם כללי הפרוטוקול והטקסים המיוחדים לדיפלומטים.
בבלי, שדיברה תשע שפות, רכשה בהדרגה ספרים רבים ממדינות שונות בנושא זה, והרחיבה את הידע במנהגי הנימוס והטקס בתרבויות שונות.
לאחר ששבו לישראל, התמנה יצחק בבלי לתפקיד יועץ מיוחד למזכ"ל האו"ם לענייני תיעוש מדינות מתפתחות באפריקה ובאסיה.
במקביל, חנה בבלי החלה בקריירה שלה בתחום הנימוסים וההליכות בישראל, והדריכה בעלי תפקידים רבים לאורך שנים, כגון עובדי משרד החוץ, נהגי אוטובוסים, דיילי אוויר בחברות אל על ובארקיע, מרכזניות במשרד הדואר (לימים "בזק"), ספורטאים, דיפלומטים, חברי קיבוצים, משלחות רשמיות שיצאו לחו"ל, אנשי צה"ל וטייסי חיל האוויר.
בבלי כתבה טורים רבים על נימוסים והליכות (ובפרט "שאלות ותשובות") בעיתונים היומיים "הארץ" ו"מעריב", והגישה פינה קבועה ברדיו בנושאים הללו במשך שנים רבות.
בנוסף, הרצתה בפני פורומים רבים.
היא כתבה מספר ספרים בנושא, בהם "המדריך לנימוסי שולחן", ויעצה למספר תוכניות טלוויזיה.
חנה בבלי נפטרה ב-1993, בגיל 91. נקברה בבית הקברות טרומפלדור.
בשנת 1999 נקרא על שמה של בבלי רחוב בשכונת פסגת זאב בצפון ירושלים.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתה ברחוב פרוג 27.
בנה מיקי בבלי (נפטר ב-2018) היה דיפלומט כאביו, וכך גם בנו שלו, עפר בבלי.
חנה בבלי, עוגניה שמחוני, איך אוכלים את זה?; ציירה ועיטרה: פרידל, ירושלים ותל אביב: שוקן, 1970. (הדפסה נוספת: בשם "המדריך לנימוסי שולחן", רמת גן: רות סירקיס, 1992)
תמי לנצוט ליבוביץ, שאלה של נימוס: נימוסים והליכות על פי חנה בבלי; עריכה: שולמית בר; איורים: אורית ליבוביץ נוביץ, תל אביב: ליתם מנרס, 1995. (הספר נערך על פי רשימות שהותירה בבלי בכתב יד)
חנה הירש (5 באפריל 1933 – 28 בפברואר 1994) הייתה היועצת המשפטית של משטרת ישראל (1974–1991) והקצינה הראשונה בדרגת ניצב.
הירש נולדה ברחובות וגדלה בכפר ביל"ו.
אביה, יצחק חסקין, היה גזבר הסתדרות העובדים הכללית.
היא למדה ביסודי בבית הספר לילדי עובדים ברחובות.
בסיום לימודיה התיכוניים, בתיכון חדש בתל אביב, הייתה הירש פטורה משירות צבאי עקב נכות אך החלה לעבוד בשירות הביטחון הכללי.
לאחר מכן החלה בלימודי משפטים בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה בתל אביב והוסמכה לעריכת דין בשנת 1961, לאחר שהתמחתה אצל עורכי הדין ישראל לוין, שופט בדימוס, ויעקב בר-אור, פרקליט מחוז תל אביב.
בשנת 1962 התגייסה הירש למשטרת ישראל והחלה לשרת כעוזרת ליועץ המשפטי.
בין השנים 1969–1972 שימשה יועצת לענף החקירות במחוז תל אביב והייתה לאישה הראשונה בעלת דרגת סגן ניצב.
בשנת 1974 מונתה הירש ליועצת המשפטית של משטרת ישראל ומשרד המשטרה ובסוף 1974 הועלתה לדרגת ניצב משנה.
כהונתה נמשכה עד לפרישתה, במשך 17 שנים ותחת כהונתם של ארבעה שרי משטרה ושישה מפקחים כלליים.
באפריל 1977 היא הייתה לאישה הראשונה לקבל דרגת תת-ניצב ובשנת 1989 מונתה על ידי המפכ"ל דוד קראוס, במקביל לתפקידה, לנשיאת בית הדין המשטרתי לערעורים והייתה לקצינה הראשונה בדרגת ניצב.
בתקופתה הגדיל מערך הייעוץ המשפטי של המשטרה את היקף פעילותו ומספר עורכי הדין בו הוכפל.
לשכתה התייחדה בהיותה מורכבת לאורך מרבית התקופה מנשים בלבד.
לאחר נישואיה בראשית 1953, עברה עם בעלה, שאול הירש, להתגורר באילת והייתה מתושבי העיר הראשונים (בשנים 1953–1955).
אם לשני בנים, ד"ר גדעון הירש, שהיה מנכ"ל הוועד למלחמה באיידס ועו"ד ארנון הירש.
ב-28 בפברואר 1994 שמה הירש קץ לחייה.
חנה גולדברג (נולדה ב-1959) היא ציירת ישראלית, ומורה לציור במכללת אמונה לאמנות בירושלים.
גולדברג ילידת קיבוץ שעלבים בוגרת חינוך דתי-חרדי "בית יעקב" ו"חורב".
סיימה בהצטיינות תואר שני בספרות חז"ל באוניברסיטה העברית בירושלים.
למדה אמנות בבית הספר לאמנות Tyler School of Art של אוניברסיטת טמפל בפילדלפיה.
ריכזה את מגמת האמנות באולפנה הדתית לאמנויות.
גולדברג היא מהאמניות הראשונות שנולדו בציבור הדתי, חיות ופועלות בתוכו.
מתוך שיוך זה ניתן להבין חלק ניכר מעבודותיה.
גולדברג עוסקת בתחומים מגוונים אולם ניתן להתרשם ממספר תמות חוזרות.
בתערוכה "אמהות" בגלריית בית הספר טיילור בפילדלפיה, ובתערוכה "שולחן ערוך" שהוצגה בבית מדרש אלול בירושלים, עוסקת גולדברג בקשייה של האישה הדתית המשועבדת לתחזוקת המשפחה.
בתערוכה שהוצגה בבית האמנים בירושלים ב-2002 נראו פורטרטים ענקיים (של האמנית עצמה) מכוסים בשקיות פלסטיק.
הייתה זו זעקה ויזואלית על כיסוי הראש של האישה הדתית.
התערוכה נקראה "תערוכה צנועה" בעקבות הביקורת החריפה שספגה גולדברג על תערוכה קודמת שהוגדרה "כלא צנועה" ( בעיקר על עבודה בשם "הסעודה האחרונה").
בתערוכה "ירושלים של מעלה" שהוצגה בגלריה דוויק בירושלים מתארת גולדברג את עליבותן של שכונות הקטמונים בירושלים כפי שבאה לידי ביטוי בגגות הבתים עטויי כבלי חשמל ואנטנות.
המשותף לתערוכות אלה, ולתערוכות שהוצגו בהמשך, הוא ניסיון חישוף של הסבטקסט החברתי והדתי.
בעבודותיה מתמודדת גולדברג עם תוכן מודחק זה ומאפשרת את העלאתו לדיון.
1995 - אמהות, הגלריה של Tyler School of Art, פילדלפיה
2002 - תערוכה צנועה, בית האמנים בירושלים
2003 - שולחן ערוך, בית מדרש אלול, ירושלים
2005 - כבודה בת מלך, גלריה אחרת, מכללת תלפיות, תל אביב
2006 - ירושלים של מעלה, גלריה דוויק, משכנות שאננים, ירושלים
2007 - בשיא פריחתי, בית שמואל ירושלים
2010 - מתח גבוה, גלריה הבית האדום, תל אביב
2012 - הסתר פנים, בית האמנים בירושלים.
1994 - הגלריה של Tyler School of Art, פילדלפיה
1999 - אמנים חדשים, בית האמנים בירושלים
2002 - דיוקן עצמי, בית מדרש אלול, ירושלים
2003 - גבולות, בית מדרש אלול, ירושלים
2004 - אמנים מורים, אכסניית רבין ירושלים
2005 - הביאנלה לרישום ותחריט, בית האמנים בירושלים
2007 - צרובים, הצוללת הצהובה, ירושלים
2007 - הוי ארצי מולדתי, בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב
2008 - שישים לישראל, גלריה לה-קוקון, המבורג, גרמניה
2009 - חומר טוב, בית אות המוצר הירושלמי, ירושלים
2010 - חורפי, גלריה הבית האדום, תל אביב
2010 - דקונסטרוקטיביזם- פירוק והרכבה, Apart.Art תל אביב
2010 - פנים אל פנים, גלריה הבית האדום, תל אביב
2011 - שחור לבן, גלריה הבית האדום, תל אביב
2012 - מטרוניתא, מוזיאון עין חרוד.
חנה ובר (שמה הספרותי רבקה שזורי; נולדה בד באדר ב ה'תש"ח — 15 במרץ 1948) היא סופרת חרדית ישראלית הכותבת בעיקר לילדים בגילאי תחילת קריאה.
נולדה בירושלים בשם חנה רבקה יעקבוביץ.
אביה הוא הרב חיים יוסף יעקבוביץ, ממייסדי ישיבת קול תורה.
גדלה בשכונת רחביה, ולאחר מכן בשכונת בית וגן.
למדה בבית הספר חורב, ובסמינר למורות בירושלים.
נישאה לרב צבי ובר, ולהם 16 ילדים.
כיום הם גרים בשכונת נווה יעקב בירושלים, שם משמש בעלה כרב הקהילה החרדית בשכונה.
בשנת 1975 הצטרפה לצוות הכותבות של שבועון הילדים הדתי "זרקור", והחלה לכתוב תחת השם הספרותי רבקה שזורי וכן תחת השם חנה בן חי.
בהמשך היא כתבה בשבועון מרווה לצמא וכן במוסף ילדים שמצורף לשבועון "משפחה".
סדרת הסיפורים הראשונה שכתבה היה "בבית שלנו", סיפור פשוט בשפה קלילה המספר את אורח חייהם של משפחה חרדית ואפיזודות קטנות המאפיינות משפחה כזו המונה חמש נפשות.
מדור הילדים הפופולרי ב"זרקור" המשיך בהפסקות קלות עד היום ועבר כמה שינויי שם ושנויי תפאורה (שמות משפחה שונים, מקום מגורים שונה למשפחה), אבל הסגנון נשאר כשהיה.
ספרה הראשון "בבית שלנו" בו לוקטו ממבחר מהסיפורים השבועיים שפורסמו בשבועון, יצא בהוצאת "זרקור" בשנת 1984 ולאחר כרך שני יצאו גם ספריה האחרים.
בשנת 1988 החלה לכתוב בעיתון זרקור סיפור בהמשכים לנוער תחת השם "במעלות התורה", סיפור המתאר נער חרדי בגיל בר המצוה ואת שנתו הראשונה בישיבה קטנה.
הסיפור נכתב מתוך הכרות קרובה עם בניה שלמדו בעצמם בישיבה, והספר מבטא את לבטי הבחור החרדי הצעיר.
הסדרה זכתה לפופולריות בקרב קוראי העיתון, ויצאה כספר מיד עם סיום פרסומה בעיתון.
שזורי כתבה גם סיפורים קצרים תחת השם הספרותי "חנה בן חי", הוציאה לאור שני קובצי סיפורים תחת שם זה בשמות: "תעלומת הכף הכחולה" ו"כי בא מועד".
אחד מסיפוריה שיצאו לאור כספר הוא הסיפור "ילדה קטנה של פעם", שהוא כעין אוטוביוגרפיה על חוויותיה כילדה קטנה בירושלים של ימי הצנע.
בשנת 2015 עזבה את זרקור.
נא להכיר משפחת נהיר (2 חלקים)
תעלומת הכף הכחולה (תחת השם 'חנה בן חי')
כי בא מועד (תחת השם 'חנה בן חי')
"ההנקה אומנותה של האם", יצא לאור על ידי ארגון "לה לצ'ה", 1982
חנה בן-ארי (ניניו) (29 באוגוסט 1928 – 13 בספטמבר 1978) הייתה אשת רדיו, תסריטאית, מחזאית, מתרגמת ופזמונאית.
נולדה בשם חנה זילברשטיין בברלין, גרמניה ועלתה ארצה בשנת 1938.
למדה בגימנסיה הרצליה, שם הכירה בחוג הדרמטי את בעלה לעתיד, הבמאי והשחקן אברהם ניניו.
חנה בן-ארי החלה לעבוד כקריינית ב"קול ההגנה" ב-1947 והייתה לאחת מהקרייניות הראשונות ב"קול ישראל".
במשך שנים ניהלה את מחלקת הדרמה ברדיו והייתה אחראית על שידורם של מאות תסכיתי רדיו בתוכנית "המסך עולה".
כמו כן, תרגמה ועיבדה תסכיתים רבים מהרפרטואר התיאטרון העולמי והמקומי.
ערכה תוכניות דוקומנטריות רבות וניהלה את מחלקת ההסברה והמדע שבמסגרתה הגתה והעלתה את תוכנית הרדיו "הנושא בטיפול" בהנחיית גדעון לב-ארי, שלימים הפכה ל"כלבוטק" הטלוויזיונית.
חנה בן-ארי החלה לעסוק בכתיבה ובעיבודים דרמטיים יחד עם בעלה.
הראשונים שבהם היו מחזות לנוער, שהוצגו בתחילה בגימנסיה הרצליה ולאחר מכן ברחבי הארץ..
המחזה "הכיתה שחזרה" שכתבו יחדיו, הוצג במשך שנים בגרסאות רבות בבתי ספר ובחוגים דרמטיים.
בן-ארי כתבה ועיבדה תסריטים לטלוויזיה, בהם "דודי ורעי" (על פי ספרה של נעמי פרנקל), "כנרת כנרת" (על פי מחזהו של נתן אלתרמן) ו"דורית-חשיפה איטית", שבוים לערוץ הראשון בידי בנה רוני ניניו, כמה שנים לאחר מותה.
ערכה, בין היתר, את תוכנית הטלוויזיה "אין פרפרים פה".
בנוסף כתבה תוכניות לילדים לערוץ הראשון, ביניהן סדרת אגדות לילדים בצלליות בשם "שחור לבן" (את הבובות לתוכנית עיצב דוד בן שלום (הונזו).
ייבאה את תוכנית הטלוויזיה לילדים שאת שמה הגתה בעברית, "ריצ'רץ'".
בטלוויזיה החינוכית, יצרה וכתבה את הסדרה "רגע עם דודלי", שזכתה להצלחה רבה.
תרגמה מחזות מאנגלית ומגרמנית, עבור תיאטרון "הבימה", רובם בוימו על ידי בעלה אברהם ניניו ביניהם: "אגדת הנהר", "אמא טבע", "הכובשים, "(תחת הפסבדונים ש.אביעמר)" "העלמה יוליה", "12 המושבעים" (תחת הפסבדונים מ.
בן גרשון) ", "העושה נפלאות "(תחת הפסבדונים יונה אריאלי), "הפיזיקאים", "(תחת הפסבדונים יעקב הורוביץ)", "בלוז למיסטר צ'ארלי", "יום א' בניו יורק", " ו"חינניות הסתיו".
כמו כן, עיבדה את המחזה "ממלא המקום", בתרגומו של יהודה עמיחי, אף הוא לתיאטרון "הבימה".
עבור תיאטרון אוהל תרגמה את המחזות "שלושת המלאכים שלי" "אלף ליצנים".
כתבה יחד עם אברהם ניניו את המחזמר "במזל דגים", שהוצג בהצלחה רבה בתיאטרון גיורא גודיק.
עיבדה וביימה סדרת תקליטי ילדים, ביניהם: "דירה להשכיר ו"מיץ פטל".
ערכה את "ספר השנה של העיתונאים" לשנת תשל"ז (1977), מהבולטים בשנות השבעים.
במהלך השנים כתבה בן ארי פזמונים שזכו להצלחה.
לאלבומו הראשון של בועז שרעבי, "BOAZ", כתבה בן-ארי חמישה שירים באנגלית, ביניהם הגרסה המקורית לשיר "פמלה", שצעד במשך שבועות במקום הראשון במצעד הפזמונים הלועזי.
בהמשך, בוצע השיר על ידי טוני הקטן).
כמו כן כתבה את הגרסה האנגלית לשיר "יש לך שמש" בביצועה של גלי עטרי..
ליורם ארבל כתבה מספר פזמונים, בהם "נערה ושמה שוקולי".
בן-ארי נפטרה בתל אביב ממחלה ממארת ונטמנה בבית עלמין הדרום.
היא הותירה אחריה את בעלה אברהם ניניו, בנה, הבמאי רוני ניניו ובתה, דורלי.
בנה, רוני ניניו כתב וביים סרט על חייה עם אברהם ניניו ועל המחלה שגרמה למותה בשם "היו לילות" (2010).
במאי 2011 הציבה עיריית תל אביב שלט זיכרון על הבניין בו התגוררה עם בעלה אברהם ניניו ברחוב קפלן.
בשנת 2020 נבחר ארכיונה וארכיונו של בעלה להיכלל במסגרת פרויקט שימור ותיעוד אמני במה של הספרייה הלאומית.
החומר הפיזי שמור בארכיון והמוזיאון לתיאטרון ע"ש ישראל גור, באוניברסיטה העברית.
חנה בריידי הייתה נערה יהודייה שנפלה קורבן בידי הנאצים, ונרצחה במחנה השמדה אושוויץ.
סיפור חייה היה הבסיס לרומן "המזוודה של חנה" מאת קארן לוין.
הוריה של חנה ואחיה הגדול ניהלו חנות בעיר נוֹבֶה מְיֶסְטוֹ נא מוראביֶה שבצ'כוסלובקיה.
הם היו היהודים היחידים בעיר, עובדה שלא הייתה לה חשיבות רבה לפני מלחמת העולם השנייה.
לאחר הפיכת יתרת צ'כיה לפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה בחסות גרמניה הנאצית ב-15 במרץ 1939, הופרה שגרת חייהם בשל חוקי הגזע הנאציים.
בין היתר נמנע מהם לבקר בקולנוע, ובסתיו 1941 נאלצו לענוד טלאי צהוב.
באביב אותה שנה צפתה חנה בגירוש אמה, מרקטה בריידי, למחנה הריכוז רוונסבריק, ובספטמבר עצר הגסטאפו גם את אביה קארל בריידי.
חנה ואחיה ייז'י הובאו לבית דודתם, הדה, שהייתה נשואה לנוצרי לודוויק האייק; עקב כך היו מוגנים שם בינתיים (הדודה גורשה גם היא בהמשך, אך שרדה את המלחמה).
ב-14 במאי 1942 נשלחו השניים לטרזין.
בשנת 1944 נשלחו למחנה הריכוז אושוויץ, חנה נשלחה לתא גזים שעות ספורות לאחר הגעתה ב-23 באוקטובר 1944, וייז'י הצליח לשרוד, עד שברח במהלך צעדת המוות בינואר 1945.
בשנת 2000 נשלחה מזוודה מאושוויץ למרכז חינוך בנושא השואה (יפן) בטוקיו, ועליה הכיתוב: חנה בריידי, תאריך לידה: 16 במאי 1931, וייזנקינד (=יתומה בגרמנית).
מנהלת המוזיאון, פומיקו אישיוקה וקבוצת נוער מטוקיו החליט להתחקות אחרי זהות הילדה בעלת המזוודה, ולאחר שערכו תחקיר מדוקדק, שחזרו את סיפור חייה של בריידי, ואף הצליחו לאתר בטורונטו את אחיה של חנה, שהתגורר בעיר תחת השם ג'ורג' בריידי .
הסיפור זכה לחשיפה רחבה הודות למגישה והסופרת קארן לוין, שבשנת 2001 תיעדה את המסע בתוכנית רדיו ברשת CBC הקנדית.
גרסה עברית של המחזה הועלתה בשנת 2010 על ידי תיאטרון הנפש במדיטק חולון.
כמו כן היה הספר הנושא של שני סרטים תיעודיים: "המזוודה של חנה: אודיסיאה לתקווה" משנת 2004 שזכה בפרס גמיני, ו"בתוך המזוודה של חנה" משנת 2009.
הספר מסתיים בתיעוד של מפגש מרגש בין ג'ורג' לבין הילדים ביפן.
כמו כן, בתו של ג'ורג', לארה חנה בריידי, גילתה בשנת 2004 כי המזוודה שנשלחה ליפן לא הייתה שייכת לחנה, לאחר שהביטה בתצלום ישן של המזוודה המקורית ושמה לב להבדלים ביניהם.
לבסוף התברר כי המזוודה המקורית של חנה נשלחה למוזיאון בברמינגהאם, שבשנת 1984 נשרף על תכולתו על ידי ניאו נאצים.
סיפור גלגוליה של המזוודה המתואר בספר התברר לדברי אישיוקה כאמצעי שמסוגל לספר את סיפור השואה לדור הצעיר בגובה העיניים:
חנה ואחיותיה הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת דרמה קומית בבימויו של וודי אלן.
בסרט משחקים מיה פארו, ברברה הרשי, דיאן ויסט, מייקל קיין ווודי אלן.
במשך זמן רב נחשב הסרט למכניס ביותר של אלן, אפילו יותר מסרטים כמו "הרומן שלי עם אנני" (1977) ו"מנהטן" (1979).
אולם השיא נשבר על ידי הסרט "חצות בפריס" (2011) שהכניס כ-150 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט זכה בשלושה פרסי אוסקר; התסריט המקורי הטוב ביותר לאלן, שחקן המשנה הטוב ביותר לקיין ושחקנית המשנה הטובה ביותר לויסט.
בנוסף הסרט היה מועמד לעוד ארבעה פרסים נוספים.
הסרט הפך לסרט הראשון מאז הסרט "ג'וליה" (1977) והאחרון עד הסרט "פייטר" (2010) שזכה בשתי הקטגוריות לשחקני המשנה.
הסרט מגולל את סיפורן של שלוש אחיות במשך כשנתיים.
חנה (מיה פארו) היא האחות המסודרת ביותר מבין השלוש.
היא נשואה לאליוט (מייקל קיין) המאוהב בסתר באחותה, לי (ברברה הרשי).
לי חייה בחברת פדריק (מקס פון סידוב), צייר מתבודד.
מאוחר יותר היא מתוודעת לחיזוריו של אליוט ונענית לו.
הולי (דיאן ויסט) היא נרקומנית לשעבר המנסה את מזלה ללא הצלחה במשחק.
היא יצאה בעבר עם בעלה לשעבר של חנה, מיקי סאקס (וודי אלן).
במשך הסרט נפרשות מערכות היחסים בין האחיות.
בסוף הסרט, חנה ואליוט נשארים כזוג ללא ידיעתה של חנה על הבגידה של אליוט ולי.
מיקי, שעבר מסע לחיפוש אלוהים מתחתן עם הולי שהחליטה לעסוק בכתיבה.
לי התחתנה עם מרצה שהיא פגשה באוניברסיטת קולומביה.
הסרט יצא לאקרנים ב-7 בפברואר 1986 ב-54 אולמות קולנוע והכניס כ-1,265,826 דולר בסוף השבוע להוצאתו.
ב-14 במרץ הקרנות הסרט התרחבו ל-761 אולמות קולנוע.
הסרט הכניס בארצות הברית 40,084,041 דולר והפך לאחד הסרטים המכניסים ביותר של וודי אלן.
הסרט יצא לאור בהפצה לא מוגבלת בפסטיבל הקולנוע בקאן 1986.
הוא דורג עם ציון של 92% באתר "Rotten Tomatoes" בהתבסס על 59 ביקורות.
האתר "מטֵקריטיק" דירג את הסרט עם ציון של 90 מתוך 100. רבים מהמבקרים דירגו את הסרט כטוב ביותר לשנת 1986.
הסרט היה מועמד לרשימות מאה שנים...
מאה תשוקות של מכון הסרטים האמריקאי.
חנה-אליזבת גוסלר פיק (Hannah "Hanneli" Elisabeth Goslar; 12 בנובמבר 1928 – 28 באוקטובר 2022) הייתה ניצולת השואה, הידועה בשל היותה חברתה הטובה של אנה פרנק.
שתיהן למדו יחד בבית הספר מונטסורי באמסטרדם, הולנד (קרוי היום על שמה של אנה פרנק).
גוסלר נולדה בברלין, גרמניה בשנת 1928 כבתם הבכורה של הנס גוסלר ורות יהודית קליי, משפחה יהודית.
אביה היה ראש לשכת העיתונות הפרוסית ויועצו של שר הפנים עד 1933, וממקימי תנועת הפועל המזרחי בגרמניה.
אמה, רות גוסלר-קליי, הייתה בתו של אלפרד קליי, שהיה יושב ראש קהילת יהודי ברלין עד לליל הבדולח.
בשנת 1933 עם עליית הנאצים לשלטון אולץ אביה להתפטר מעבודתו.
לאחר מעבר המשפחה לאנגליה, שבה לא הצליח הנס גוסלר לשמור את השבת בעבודתו, עברה המשפחה לאמסטרדם.
גוסלר למדה בבית הספר המונטסורי ובתיכון היהודי באמסטרדם יחד עם חברתה הטובה ובת כיתתה אנה פרנק.
במהלך מלחמת העולם השנייה והשואה בשנת 1943, גוסלר, אביה וסבה יחד עם אחותה הצעירה רחל גבריאלה (רלי-גבי) ואירמה ביפוס (נערה יתומה שהתגוררה עם משפחת גוסלר) נעצרו ונשלחו למחנה המעבר המשטרתי ליהודים וסטרבורק שבהולנד.
משם הועברו למחנה נפרד בברגן-בלזן ששימש כמתקן להחלפת אסירים.
גוסלר שהתה בברגן-בלזן באזור מיוחד הודות לדרכונים של פארגוואי והונדורס שהיו ברשות משפחתה.
בין ינואר לפברואר שמעה גוסלר כי חברתה אנה נמצאת במחנה לידה (רבים סברו שמשפחת פרנק נמלטה לשווייץ) והצליחה לזרוק אליה חבילה עם מעט אוכל ובגדים זמן קצר לפני שאנה פרנק מצאה את מותה במחנה ממחלת טיפוס הבהרות.
בסוף המלחמה שהתה במחנה טרביץ, ממנו שוחררה.
גוסלר מוזכרת ביומנה של אנה פרנק מספר פעמים בכינוי "הנלי" (Hanneli) יחד עם אירוע מיוחד בו ראתה אנה פרנק את גוסלר קוראת לה בחלומה ממחנה הריכוז, בתקופה שאנה פרנק שהתה עדיין בבית המסתור באמסטרדם.
בבית הספר המונטסורי באמסטרדם היה כינויה ליס (Lies) כקיצור לשמה Hanneli.
גוסלר יחד עם אחותה גבי היו היחידות מבני משפחתה ששרדו את המלחמה וב-1947 עלתה חנה לארץ ישראל ולאחר קום המדינה הצטרפה אליה גבי אחותה לישראל.
במהלך המלחמה איבדה חנה את הוריה וקרובים נוספים שנרצחו במהלך מלחמת העולם השנייה.
לאחר עלייתה לארץ למדה וסיימה לימודי אחיות בבית החולים "ביקור חולים" בירושלים ועבדה שנים רבות כאחות בטיפת חלב.
גוסלר הקדישה את חייה למאבק באנטישמיות ולהפצת סיפור חייה ושל אנה פרנק.
היא נפגשה עם אישים רבים והופיעה במספר תוכניות טלוויזיה וסרטים אודות אנה פרנק, ביניהם "שבעת החודשים האחרונים של אנה פרנק" (1988), "זוכרים את אנה פרנק" (1994), "החברה הכי טובה שלי אנה פרנק" ששודר בנטפליקס (2021).
ב-2007 הופיעה בסרט התיעודי "חברי הכיתה של אנה פרנק" בהפקתו ובימויו של אייל בורס.
ב-2021 הוקרן לראשונה הסרט "החברה הכי טובה שלי אנה פרנק", המספר את סיפורה של גוסלר כחברתה של אנה פרנק.
גוסלר נישאה לד"ר וולטר פנחס פיק (בנו של פרופ' חיים (הרמן) פיק), ונולדו להם שלושה ילדים: פרופ' חיים (חגי) פיק - חוקר מוח, ר' יוחנן פיק, ספרן ישיבת מכון מאיר, ומלומדי ישיבת מרכז הרב, ורות, אלמנתו של שמואל מאיר.
גוסלר נפטרה ב-28 באוקטובר 2022, שבועיים לפני יום הולדתה ה-94, והותירה 3 ילדים, 11 נכדים ו-31 נינים.
חנה דוֹדיוּק-קֶניג (נולדה ב־20 ביוני 1948) היא פרופסור לכימיה.
תחום התמחותה הוא חקר דבקים, פולימרים וכן יישומי ננו-טכנולוגיה ופיתוחים הקשורים לכך בתעשייה.
דודיוק נולדה ביוני 1948 למשפחת אורבך, בעיר קרקוב שבפולין הקומוניסטית.
הוריה נכלאו במחנה הריכוז אושוויץ, נכללו ברשימת שינדלר וניצלו.
היא נצר למשפחת גרינברג, שהשתייכה לזרם החסידות, וכן ליהודי ספרד שהיגרו לפולין לאחר תקופת האינקוויזיציה.
כעבור שנה עלתה משפחתה לישראל והתיישבה בחיפה, תוך התמודדות עם עוני ומצב כלכלי מאתגר.
את שנות התיכון עשתה בבית הספר "אליאנס" בעיר.
בצה"ל שירתה בלהק המודיעין של חיל האוויר.
דודיוק היא בוגרת אוניברסיטת תל אביב בכימיה (סיימה את לימודיה ב-1970).
באותה פקולטה סיימה בהצטיינות ב-1973 את התואר השני שלה בכימיה אורגנית וגם את הדוקטורט בכימיה אורגנית-פיזיקלית, אותו השלימה בהצטיינות יתרה ארבע שנים אחר כך בהנחיית פרופסור אדואר קוסובר .
לאחר השלמת לימודי הדוקטורט, שימשה מרצה בפקולטה לכימיה בה למדה.
לימודי פוסט-דוקטורט עשתה במכון ע"ש מקס פלאנק באוניברסיטת גטינגן.
ב-1979 החלה לעבוד ברשות לפיתוח אמצעי לחימה (רפא"ל) כמהנדסת מערכות כימיה.
ב־1981 מונתה לראש קבוצת טכנולוגית דבקים והדבקות ברשות ובין השנים 1991–1997 ניהלה את המפעל לחומרים ותהליכים של רפא"ל.
בכך, הייתה לאישה הראשונה שהגיעה לתפקיד בכיר מסוג זה בתעשיות הביטחוניות בישראל.
בין השנים 1991–2000 לימדה בטכניון ואז עברה ללמד במכללת שנקר.
ב־1999 הייתה מדענית־אורחת בחברת "באייר".
ב־1998–2000 כיהנה דודיוק כנשיאת "האגודה הישראלית לפולימרים ופלסטיקה".
בשנות שבתון, שהתה באוניברסיטת "ברוקלין פוליטכניק" ב־1987 וב-University of Massachusetts Lowell, ב-2013.
ב־2006–2019 הייתה ראש המחלקה להנדסת פולימרים במכללת שנקר.
משנת 2020 היא ראש לימודי התואר השני בהנדסת חומרים פולימרים.
משנת 2014 היא חברה בוועדה העליונה למינוי פרופסורים בתחום המדעים המדויקים וההנדסה של המועצה להשכלה גבוהה.
בשנת 2017 היא מונתה כחברה במועצה להשכלה הגבוהה השלוש-עשרה.
במהלך השנים, פרסמה פרופסור דודיוק מעל ל־160 מאמרים.
היא ערכה שני ספרים בתחום הפלסטיקה והפולימרים: "Recent Advances in Adhesion Science and Technology" ו"Handbook of Thermoset Plastics", כשב־2020 היא סיימה לערוך את המהדורה הרביעית שלו.
היא חברת המערכת במגזין המדעי הבין־לאומי, "Polymers", בו התפרסמו גם כמה ממאמריה.
בנוסף, היא נשאה כ-160 הרצאות בכנסים בין־לאומיים.
דודיוק אחראית לפיתוחם של כ-30 פטנטים, וביניהם, פיתוח לעצירת דימומים בחלל הפה במהלך טיפולי שיניים, חומר מונע הדבקה של קרח על משטחים שונים ודבק פוליאוריתן ננוטכנולוגי החזק פי 10 מדבקי פוליאוריתן קיימים.
ב־2011 קיבלה את פרס פרניק למצוינות כחברת סגל מצטיינת, במסגרת אירוע של חבר הנאמנים של בוגרי שנקר.
בשלהי 2013 הוענק לה תואר "חברת כבוד" של "האגודה הישראלית לפולימרים ופלסטיקה", על תרומתה למחקר בתחום ועל פועלה באגודה.
נוסף על כך, היא חברה בחברה האמריקאית לכימיה ובחברה האמריקאית להנדסת פלסטיקה.
בגיל 19 נישאה לעורך הדין דן דודיוק.
השניים נפרדו בראשית שנות ה-90.
מאז 1995 היא נשואה לשמואל קניג, פרופסור להנדסה כימית, דיקן הפקולטה להנדסה וסגן נשיא שנקר.
היא אם לשתי בנות מנישואיה הראשונים.
חנה ואזנה-גרינולד (נולדה ב-17 באוקטובר 1965) היא במאית, מחזאית ומנחה קבוצות תיאטרון ישראלית.
זוכת פרס רוזנבלום לאמנים ויוצרים מצטיינים 2021
מנימוקי השופטים: חנה וזאנה גרינולד - על יצירה מעצימה, מחזקת, שואלת ומערערת על האחידות, שאפיינה את התיאטרון הישראלי.
בעבודותיה נשמע הקול הנשי, קולות מודרים, מצְבי סיכון של נשים, המאפשרות לקהל להיות חלק מקהילה בונה ומעצימה.
כלת פרס שר התרבות לשימור וטיפוח תרבויות ישראל ע"ש יצחק נבון-בתחום התיאטרון לשנת 2022
בפרס עידוד יוצרים נבחרה חנה ווזאנה גרינולד כזוכה בפרס מהנימוקים הבאים:
במאית, יוצרת, אשת תרבות, אשת חזון, העוסקת בתיאטרון קהילתי המביא לידי ביטוי את סיפורם וחוויתם של הקהילות
תרומתה לחברה היא רבה ונוגעת ברבדיה השונים של ישראל.
דרך משחק ותנועה חנה מחברת את עולמינו הפנימי וחושפת כי הוא אין סופי אם רק נותנים לו אפשרות לפרוח ולצאת
על כך היא ראויה לפרס נבון לעידוד היצירה בתיאטרון .
ואזנה עסקה כעשרים שנה בבימוי תיאטרון קהילתי בעיקר של קבוצות נשים.
משנת 2007 עברה לביים מופעים והצגות במסגרות אלטרנטיביות כגון: התיאטרון הערבי-עברי ביפו, תמונע ופסטיבל עכו.
התמקדותה היא בחיפוש שפה תיאטרונית לשאלות ותכנים העוסקים במגדר ובעיקר בהצלבה שבין זהות מזרחית מגדר ומעמד.
העבודה הממושכת בתיאטרון הקהילתי פיתחה אצלה טכניקות אמנותיות של עבודה ללא מחזה כתוב מראש, המדגישים את החוויה האישית החברתית וההיסטורית של המבצעות, עבודה עם טקסטים שאינם דרמטיים והסבה של חומרים אלה לידי מופע.
כמו כן עבודה זו שכללה את הרגישות החברתית וגיבשה את תפיסת עולמה הפוליטית המזרחית-פמיניסטית.
נולדה ביפו כבת בכורה להורים ילידי מרוקו, ניסים ואסתר.
למדה בבית הספר היסודי ע"ש ויצמן ולמדה בכיתה מעורבת של תלמידים יהודים וערבים.
למדה בחטיבת הביניים עירוני ז', וסיימה את חוק לימודיה בתיכון רוגוזין.
שירתה בצה"ל כמשקית ת"ש באזור הדרום.
עם שחרורה עברה לגור בקיבוץ כפר סאלד ושימשה כמטפלת לגיל הרך.
בשנת 1988 חזרה לתל אביב ועבדה בניקיון בתים ובהמשך כגננת ובמקביל למדה משחק במסגרת פרטית.
היא מספרת על יחסה לתיאטרון: "ואף על פי שאני לא ילדת דרמה ולא קראתי אף מחזה או ביקרתי בתיאטרון לפני כן, לימודי התיאטרון מאוד משכו אותי.
המחזה היחיד שראיתי במסגרת סל תרבות בבית ספר היה 'אופניים לשנה', של נולה צ'לטון, והוא שינה את חיי".
"אופניים לשנה" הייתה הפקה של תיאטרון חיפה על החוויות של נולה צ'ילטון ושחקניה בקריית שמונה לאחר שנה של עבודת תיאטרון קהילתי.
בשנים 1990–1993 למדה חנה באוניברסיטת תל אביב, היא הייתה בחוג תיאטרון במסלול לתיאטרון קהילתי.
כדי לשכלל את מיומנויות ההנחיה שלה עם שחקנים לא-מקצועיים למדה בשנים 1998–1999 לימודי תעודה של הנחיית קבוצות במסלול דו שנתי בבית הספר לעבודה סוציאלית של אוניברסיטת בר-אילן.
לאחר עבודה ממושכת בתיאטרון הקהילתי ומתוך רצון ליצור מחזה על בסיס אוטוביוגרפי חזרה ללימודי תואר שני MFA בחוג לתיאטרון במסלול שחקן-יוצר באוניברסיטת תל אביב, ובמסגרת פרויקט הגמר העלתה את "פאפעג'ינה" המוגדרת כ"תיאטרון סיפור אוטוביוגרפי בדוי" המבוסס על תהליך התבגרותה ביפו של שנות השבעים.
בשנים 1998–2012 במסגרת החוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב הנחתה סטודנטים לתיאטרון קהילתי בפרויקט הגמר שלהם.
הנחיית הפרויקטים כללה הנחיה ולווי של הסטודנטים לאורך כל שלבי העבודה מגיוס קבוצה, בנייתה, עבודה על תוכן ותהליך ולבסוף העלאת מחזה מקורי שנכתב ובוים על ידי הסטודנטים עם קבוצות מקהילות מוכפפות שונות.
כמו כן לימדה במסגרת אוניברסיטת תל אביב קורס להנחיית קבוצות בתיאטרון קהילתי, קורס אשר שימש כבסיס האקדמי לעבודת הסטודנטים במסגרת הקהילה.
תיאטרון קהילתי הוא מסגרת הפועלת לרוב בקרב קהילות מוכפפות.
המשתתפים באים מקרב הקהילה ולאחר לימוד מיומנויות דרמה ותיאטרון ותהליך חברתי הם מעלים מופע המבוסס לרוב על חוויותיהם האישיות והחברתיות.
תיאטרון זה נמצא על הצומת שבין הפואטי, הפוליטי, התרפויתי והפדגוגי.
"נשים בצומת" (1993) היה המופע הראשון שביימה כפרויקט הגמר של התואר הראשון בלימודי התיאטרון הקהילתי.
מופע של תיאטרון נשים מזרחיות ממעמד נמוך בשכונת נווה אליעזר (כפר שלם, תל אביב).
תמות שהופיעו במופע זה למעשה ליוו ומלווים אתה עד היום ברפרטואר מופעיה.
לאחר תום לימודיה המשיכה עם אותה קבוצה שאליה הצטרפו גם גברים ובשנת 1994 העלתה את "עקודים" העוסקת באחריות האישית והחברתית של מזרחים בשכונות למצבם.
לאחר מכן עבדה עם קבוצות נוער במען תל אביב, בתיאטרון חובבים בבת ים ובשכונת התקווה.
בשנים 1993–2012 ביימה והנחתה קבוצות תיאטרון קהילתי בקהילות מוכפפות שונות, לרוב במסגרות של נשים.
ההצגה "מכה שלא כתובה בתורה" עם נשים נפגעות אלימות במשפחה נחקרה ופורסמה על ידי חוקרת התיאטרון פרופ' שולמית לב-אלג'ם.
משנת 2007 עברה מבימוי קהילתי לביים וליצור הצגות בתיאטרון האלטרנטיבי-פמיניסטי-מזרחי.
התיאטרון הערבי-עברי ביפו היה לבית המקצועי שלה ובו היא לא רק יוצרת אלא גם שותפה לארגון ושיווק של מופעי התיאטרון.
בדומה לתיאטרון הקהילתי גם במופעים אלה, התהליך הסדנאי היה במרכז העבודה, כלומר, עבודה מחומרים לא-דרמטיים (כגון: שירה ופרוזה, ומסמכים שונים) ומחוויות אישיות של המבצעות המתגבשים לידי מופע.
ולכן מרבית מופעיה הם יצירה משותפת עם היוצרות-מבצעות כשתכני המופע מבוססים לרוב על אירועים אישיים, סיפור אוטוביוגרפי, ותכנים רלוונטיים לחייהן.
מופעיה כגון: "פאפעג'ינה", "פריחה שם יפה" (עם סלי ארקדש) ו"שכונת התקוה/קהיר" (עם סיגלית בנאי) הרחיבו את תפיסת התיאטרון לגבי המושג "יהודי וערבי" שאינם עוסקים רק בסכסוך, אלא גם בזהותם התרבותית ערבית של יהודי המזרח התיכון, תוך שזירת נקודת המבט המגדרית והמעמדית.
אך היא אינה מגבילה עצמה לשאלות אתניות בלבד, כמו במופע "פנינה לב נייר" (עם ג'קלין פערל) העוסקת בפגיעות נפשית ובאלימות מינית, או ב"תהר ותלד" (עם רחל קשת) שמציגה ב"תיאטרון תמונע", העוסקת בעבודת האימהות מנקודת מבט יהודית-מיתית ויומיומית.
רפרטואר מופעיה מכל השנים עלה במקומות ובמסגרות שונים ברחבי הארץ, כגון: פסטיבל אישה, פסטיבל עכו, תיאטרונטו, פסטיבל סתיו תיאטרוני, פסטיבל חובבים בצוותא, פסטיבל עתיד התיאטרון, ערס פואטיקה, ליבי במזרח, ישרא-דרמה, פסטיבל בינלאומי לתיאטרון בובות ופסטיבל בבית של העונה הירושלמית.
בשנת 2013 "פאפעג'ינה" הייתה מועמדת להצגת השנה ב"פרס קיפוד הזהב" של הפרינג' הישראלי בארבע קטגוריות :הצגת השנה, מחזאית השנה, שחקנית השנה –מוריה בשארי, שחקנית משנה לימור זמיר.
ההצגה "פרחה שם יפה" קיבלה תהודה רחבה בציבוריות הישראלית והרחיבה את התודעה המזרחית לשיח התרבותי והפוליטי.
ההצגה קיבלה תהודה בסדרה הדוקומנטרית החשובה "ערסים ופריחות האליטות החדשות" של הבמאי רון כחלילי אשר כוללת צילום של ההצגה.
ההצגה הוצגה בפני קהלים נרחבים של תלמידים, סטודנטים, מורים, מרצים, תנועות נוער, הן במרכז והן בפריפריה.
צוות השחקניות של ההצגה כלל את השחקניות עדן אוליאל, סלי ארקדש יחזקאל ואביטל מישל מאיר.
בשנת 2017 העלתה במסגרת פסטיבל תיאטרונטו הצגת יחיד "סוף על הקטינו" עם השחקנית עירית סופרן.
הצגה מספרת סיפור הגירה ושבר משפחתי של משפחת עולים מאירן.
בשנת 2017 חנה גיבשה אנסמבל של שחקניות הכולל את עדן אוליאל, סלי ארקדש יחזקאל, מוריה בשארי ליפשיץ ואביטל מישל מאיר.
הקבוצה העלתה את ההצגה יולדות.
יולדות הוא מופע העוסק בפרשת החטיפה של ילדי תימן, המזרח והבלקן בשנותיה הראשונות של המדינה.
כשני שלישים מהילדים שנעלמו היו ממוצא תימני.
הממסד ניסה לאורך השנים לטייח את הפרשה ושלוש ועדות שונות, על אף ראיות ועדויות מטרידות, הגיעו למסקנה שלא התרחשו חטיפות.
על חלק גדול מהמסמכים הוטל חיסיון של 70 שנה, ולאחר מאבק בשנת 2017 הוחלט להסירו ולפרסם את המסמכים.
המופע נוצר בשיטת העבודה של ואזנה-גרינוולד המבוססת על התפיסה של בימוי-קולקטיבי כפי שהיא פיתחה לאורך השנים בתיאטרון הקהילתי ובמופעי התיאטרון האלטרנטיבי שלה עם להקת השחקניות הקבועה שלה בתיאטרון יפו.
לתהליך הצטרפה רחלי סעיד כדרמטורגית וכפעילה של עמותת עמרם הנאבקת לגילוי האמת ולהכרה ורפוי עבור הנפגעים.
המופע בנוי על מספר חומרים: 1. הפואמה יולדות של איריס אליה-כהן, העוסקת בחווייה המורכבת והקשה של לידה בבית חולים ישראלי הנושא אופי בירוקרטי, צבאי והיררכי באופן חריף שנוטל את הכוח והשליטה מהיולדת ומהקשר הטבעי והאנושי שבין האם לוולד.
2. עדויות של אמהות שמספרות את סיפור החטיפה ומתעקשות לא להימחק ולהיטשטש בזיכרון הקולקטיבי.
3. פרוטוקולים של ועדת החקירה הממלכתית (ועדת קדמי) בהן נמסרו עדויות של אחיות המצביעות, באורך חלקי, על שיטת החטיפה.
4. עדות של השחקנית מוריה בשארי-מוריה המספרת את סיפורה האישי כנכדה לסבתה שבתה נחטפה.
זהו אינו תיאטרון תיעודי במובן הריאליסטי, אלא מופע פואטי ותנועתי בעיקרו, השוזר בין הפואמה לבין העדויות השונות ויוצר זרימה בין חוויית הלידה הישראלית לבין פרשת החטיפה.
באופן זה ואזנה-גרינוולד מראה כיצד גם היום בית החולים מתפקד כאתר כוחני היררכי, צבאי מפקח ושולט ביולדות, ובאופנים שבהן ניטלת מהן אנושיותן והן נהפכות לאובייקטים של הצוות הרפואי.
באופן זה המופע מחבר בין חוויות שמרבית הקהל מכיר מהמפגש הלא נעים עם המערכת הרפואית לאופן שבו התאפשר מנגנון החטיפה תחת מערכת הרפואית ומערכת הרווחה.
מבחינה ויזואלית על הבמה שלוש שחקניות: סלי ארקדש, עדן אוליאל ומוריה בשארי-ליפשיץ מגלמות את היולדות, את האימהות המספרות על חטיפת ילדיהן ואף את האחיות דאז.
בצד מנגנת על צ'לו אביגיל ארד המגלמת גם את תפקיד השופט בוועדתה חקירה.
על רגל כל אחת מהיולדות חותלה בריקמה בסגנון תימני מסורתי ועל גופן חלוק תכלת של בית החולים.
אופן תלבושת זה מסמן את הקשר בין חוויית הלידה בהווה לבין העדות של האימהות, בין חוויית הניכור בחוויית הלידה בישראל לבין חוויית ההשתקה של האימהות אז.
ייחודו של תיאטרון תיעודי זה אינו בהבאת מידע חדש בדומה לתחקיר עיתונאי או מחקר אקדמי, תיאטרון זה מנסה לפענח את הדינמיקה האנושית והרגשית שמאחורי העובדות, הפרשנות והמחלוקת סביב הפרשה.
השזירה בין חוויית הלידה בהווה דרך הפואמה הפרודית, האירונית והכואבת, ואזנה-גרינוולד מחברת את הצופות והצופים בקהל אל השאלה כיצד זה יכול היה להתרחש?
כיצד ניתן לנתק את הקשר הטבעי והאנושי בין אם לילדיה?
הניכור, השליטה הכוחנית, וההשתקה הם חלק אינהרנטי מחוויית טיפול בבית חולים, ולכן במנגנון זה יש תמיד פוטנציאל לעשות פשעים חמורים עד כדי פשעים כנגד האנושות כמו חטיפת ילדים.
בשנת 2019 במסגרת פסטיבל התיאטרונטו עולה הצגת היחיד "שריקה" על פי סיפורו של יעקב בוצ'ן בעיבוד ובמשחק של הדר גלרון ובבימויה של חנה ואזנה גרינוולד.
המונודרמה מביאה את כאבו של הדור השני וחושפת את השריטות והפצעים העמוקים והבלתי נראים של השואה.
תמי נולדה כבת יחידה לשני הורים ניצולי אושוויץ.
אמה עברה את המלחמה כמזכירתו (היהודיה) של ד"ר מנגלה.
תמי נולדה אחרי המלחמה, אך הזוועות שחוו הוריה 'שמה', הטילו צל גדול על ילדותה ועל חייה.
בגיל 45 תמי מגלה שהיא עוד לא הספיקה לחיות, לשמוח, לאהוב.
הגילוי המרעיש מגיע דרך גבר זר שנכנס לפתע לחייה, ופותח בנפשה תיבות נצורות.
ההצגה מבוצעת בעברית באנגלית לקהל ישראלי ויהודי בחו"ל.
"בלוק 30 השיכון בראי הפרוזה" עלה במרץ 2020 ובמרכזו שלושה סיפורים קצרים שעובדו לבמה ולמסך: "חיזו בטטה" של סמי ברדוגו, "בלוק 30" של נפתלי שם-טוב, ו "אח קטן" של רונית מטלון.
זהו תיאטרון סיפור המציג את הבית המזרחי והשיכון דל הדיור הציבורי כמרחב שבו אנשי ונשות הפריפריה נרמסים על ידי הממסד ואם זאת מקיימים בו חיים בעלי משמעות והישרדות חברתית.
לרוב במרכז הסיפורים עומדים ילדים וילדות שגדלו וגדלים בשיכון המזרחי.
ההצגה מעצבת מבט ביקורתי ועם זאת אמפתי לשיכון: למרקם היחסים שנוצר בתוך הבית, ומחוצה לו.
להשתנות הביוגרפית של אדם, של קבוצה ושל חברה, שיחסי הכוח, הקרבה והניכור מעצבים אותה.
בהצגה זו לראשונה השתתפו גם שחקנים גברים – כפיר ליבנה, וישי בן משה לצדה מוריה בשארי-ליפשיץ.
בפסטיבל עכו 2021 עלתה ההצגה "רצח בהסכמה" על פי פואמה מאת איריס אליה כהן שנכתבה בעקבות סיפור הירצחה של אסתי אהרונוביץ ז"ל.
בנוסף לפואמה המופע משלב מונולוגים שנכתבו במרכז למניעת אלימות במשפחה על ידי תהילה אזולאי שאול.
ההצגה מראה שאלימות מגדרית חוצה גבולות של זהות, היא קשורה ביחסי כוח ובנורמות חברתיות.
הקהל יושב בחלל זירה מארבעה צדדים וארבע השחקניות - תהילה אזולאי שאול, סלי ארקדש, זיטה ינודייבה זינגר ורחלי פנחס - יושבות יחד איתו ומספרות דרך אביזרים שונים את סיפור האלימות.
סדין לבן הנמצא במרכז ותלוי מהתקרה הופך לסדין של מעשה אהבה, מעשה אלימות, ותכריכי קבורה ודרכו באמצעות תנועה, צליל ואור נפרשות תמונות של נשים שמתמודדות עם אלימות גברית ומנסות לשרוד אותה.
ההצגה זכתה בציון לשבח ורחלי פנחס בפרס השחקנית המצטיינת.
בנוסף לעבודות בימוי חנה ואנזה גרינוולד מנהלת את פרויקט החממה עבור יוצרות תיאטרון מהעולם החרדי של מפעל הפיס יחד עם דפנה קרון.
12 אמניות מופע חרדיות העלו מופעים קצרים לאחר תהליך דו שנתי (2019-2021) וטיפלו בתכנים בוערים הנמצאים בצומת שבין מגדר, דת ומעמד.
בעקבות צנזורה של הפסטיגל על שיר הפרחה של אסי דיין וצביקה פיק, התעורר דיון ער על סטריאוטיפ הפרחה בישראל.
חנה ואזנה גרינוולד יחד עם אנסמבל הפרחות ונשים רבות אחרות יצרו גרסת כיסוי לשיר הפריחה של עופרה חזה שבמרכזו ריקלימינג לדימוי השלילי וניכוסו מחדש כדימוי מעצים לנשים מזרחיות.
חנה ואזנה גרינוולד ביימה את סדרת הרשת "אדוני ראש בממשלה" (2021) המבוססת על פואמה מאת עודד ליפשיץ.
הסדרה פורשת עשרים מונולוגים מדמדומי תקופת נתניהו כראש ממשלה, ומבטאים את בדידותו האישית והפוליטית.
את המונולוגים הגישו שחקנים שונים: אולה שור סלקטר, יוסי צברי, אלון דהן, מוריה בשארי, רחל קשת, מנשה נוי, אסתי זקהיים, נדב בושם, הדר גלרון, אמיתי יעיש, אפרת ארנון ודליה שימקו.
קבוצת תיאטרון לנשים נפגעות אלימות
מכה שלא כתובה בתורה (2000)
שמרי נפשך: מופע בתנועה (2005)
מטרה נעלה : אירוע תיאטרוני (2007)
"פאפעג'ינה", תיאטרון הערבי עברי ביפו (2009)
"באו אלי הדברים", מופע משירי לאה גולדברג (2009)
"אהב את עצמך", מחזה קריאה במסגרת שבוע תיאטרון רומני (2010)
"פרחה שם יפה", התיאטרון הערבי-עברי ביפו (2011)
"שכונת התקווה קהיר" מופע ספוקן וורד, פסטיבל ליבי במזרח (2013)
"באבא דיאלי", פסטיבל ליבי במזרח (2014)
"סוף על הקטינו" תיאטרונטו (2017)
"בלוק 30" [ אנסמבל הפרחות - חנה ואזנה ]
קרא לי פרחה, מתוך "פרחה שם יפה"
סצנה מתוך המחזה "פנינה לב נייר, ג'קלין פערל וחנה ואזנה גרינולד
סצנה מתוך "ותהר ותלד", רחל קשת וחנה ואזנה גרינולד
פרחה שם יפה (ביקורת), עדי קיסר, קפה גיברלטר
שיר הפרחה, אנסמבל הפרחות - חנה ואזנה https://youtu.be/WjDvnoHin0w
הרבנית חנה הנקין (נולדה ב-1946) היא מקימת וראש מדרשת נשמת, ממובילות לימוד תורה והלכה לנשים.
יחד עם בעלה, הרב יהודה הרצל הנקין ייסדה את מדרשת נשמת בשנת 1990 (תש"ן).
הנקין נולדה בארצות הברית ולמדה בתיכון ליד הישיבה-יוניברסיטי ולאחר מכן למדה בקולג' 'סטרן' ביהדות הוראה וסוצלוגיה לתואר השני.
נישאה לרב יהודה הרצל הנקין איתו עלתה לארץ ב-1972, בני הזוג התיישבו בבית שאן ולימדו בתיכון מקיף מקומי עד שהרב מונה לרב אזורי והרבנית הצטרפה לפעילותו במועצה הדתית.
הרבנית עברה לירושלים ובשנת 1990 הקימה את מדרשת "נשמת", שהיום מונה מעל ל-150 תלמידות.
ב-2015 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד על ידי אוניברסיטת בר-אילן.
בנם הרב איתם הנקין, נרצח בפיגוע ירי יחד עם רעייתו נעמה ב-1 באוקטובר 2015. בן נוסף הוא ההיסטוריון הצבאי ד"ר יגיל הנקין.
בנם אליהו הוא אלוף הארץ בהרמת משקולות בשנים 2013 -2014.
בשנת תשע"ז החליטה עיריית ירושלים להעניק לה את התואר יקיר ירושלים.
ב-2017 נבחרה להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות.
בנימוקי הוועדה שבחרה בה נכתב: "הרבנית חנה הנקין, תלמידת חכמים העומדת בראש מדרשת נשמת היא מחלוצות בתי המדרש לנשים.
במדרשה שייסדה לומדות תורה נשים ונערות ומוכשרות בה יועצות הלכה".
ב-1990 הקימה חנה הנקין יחד עם בעלה, הרב יהודה הנקין את מדרשת נשמת, מדרשה גבוהה ללימודי תורה לנשים, בשכונת פת בירושלים.
במדרשה למדו עד כה אלפי תלמידות והנקין עומדת בראשה עד היום.
תוכנית "קרן אריאל" להכשרת יועצות הלכה
הרבנית חנה הנקין יסדה במדרשת נשמת את התוכנית להכשרת יועצות הלכה, דבר המהווה פריצת דרך בעולם לימוד התורה הנשי.
במסגרת בלעדית זו, מוכשרות נשים לתת מענה הלכתי לפניות של נשים מהארץ ומחוצה לה, בנושאי טהרת המשפחה ובריאות האישה.
הנשים המתקבלות לתוכנית, שבראשה עומדים הרב יעקב ורהפטיג והרב יהודה הרצל הנקין, לומדות במשך שנתיים לימודי הלכה ברמה גבוהה וכן לימודים מתחומי הגינקולוגיה ובריאות הנפש.
בסיום הלימודים נבחנות התלמידות על ידי פוסקי הלכה מומחים לצורך קבלת תעודת "יועצת הלכה", המסמיכה את הנשים לייעץ ולתת הכוונה בנושאי טהרת המשפחה, וכן בנושאים הנלווים לכך.
מאז הקמת התוכנית זוכות היועצות להכרה ציבורית נרחבת ולתמיכה רבנית, בין השאר של הרבנים יעקב אריאל ונחום אליעזר רבינוביץ.
ב-2003 נפתח על ידי מדרשת נשמת "הקו ההלכתי הפתוח" לטהרת המשפחה ע"ש גולדה קושיצקי.
בקו עונות יועצות ההלכה המוסמכות, בוגרות תוכנית "קרן אריאל", לשאלות של נשים בנושאי טהרת המשפחה ובריאות האישה.
במקרה הצורך מועברת הפניה לרב פוסק לצורך הכרעה הלכתית.
שרות זה מוצע גם באתר יועצות ההלכה של נשמת.
נכון לשנת 2015, ענו יועצות ההלכה בקו הפתוח לכ-300,000 שאלות הלכתיות של נשים מכל המגזרים, מישראל ומרחבי העולם.
הרבנית חנה הנקין חברה בפורום תקנה.
חנה גרינבאום סולומון הייתה פעילה חברתית ומייסדת של המועצה הלאומית של נשים יהודיות, הארגון הראשון של נשים יהודיות בארצות הברית.
בפועלה, הצליחה סולומון לגשר בין זרמים ביהדות ארצות הברית וברחבי העולם.
סולומון נולדה ב-1858 כרביעית מבין עשרה ילדים למיכאל ושרה גרינבאום.
אביה, מיכאל גרינבאום, היגר מגרמניה לארצות הברית.
הוא היה חלק מקבוצת היהודים הראשונה שהתיישבה בפתאי העיר שיקגו.
הוריה של סולומון היו מופת למעורבות אזרחית: אמה ארגנה את קבוצת התפירה הראשונה של נשים יהודיות בשיקגו, שתפרה בגדים לנזקקים ואביה הקים חבורה ספרותית יהודית והתנדב ככבאי.
כמו כן הוא סייע בהקמת בית הכנסת הרפורמי הראשון בשיקגו, על אף שהמשפחה השתייכה לזרם האורתודוקסי.
ב-1876 חנה ואחותה הנרייט היו שתי הנשים היהודיות הראשונות שנבחרו להצטרף למועדון האליטיסטי של נשות שיקגו.
שם החלה חנה סולומון לגבש את רעיונותיה עבור המועצה הלאומית של נשים יהודיות (NCJW).
מועדון הנשים בשיקגו התמקד בחינוך ופילנתרופיה.
סולומון החלה להיות מעורבת בהקמה של אגודה לאומית לנשים יהודיות מתוך מחסור ברור בארגונים לנשים יהודיות ורצון לקדם שינוי.
אירוע נוסף שהשפיע על סולומון היה הכינוס של פרלמנט דתות העולם (Parliament of the World's Religions) ב-1893 בשיקגו.
גברים יהודים מנעו השתתפות נשים יהודיות בפרלמנט, דבר שדחף את חנה סולומון להקים את האגודה.
במפגש שהתקיים בשיקגו באותה השנה הוחלט להקים את המועצה הלאומית של נשים יהודיות (ארצות הברית).
סולומון נבחרה כיושבת ראש פה אחד.
סולומון ביקשה לסיים את כהונתה כיושבת ראש בשנת 1905 בעקבות בעיות בריאות ועייפות.
פעילותה הציבורית של סולומון כללה תפקידים נוספים כגון נשיאת בית הספר המקצועי לבנות באילינוי.
היא הצטרפה למאבקן של ג'וליה לאתרופ ולוסי פלאוור, פעילות למען זכויות ילדים, להקמת בית המשפט הראשון לנוער בשיקגו והייתה פעילה בקידום חוקים עירוניים הנוגעים לילדים.
לאורך כל התקופה בה הייתה פעילה המועצה הלאומית של נשים יהודיות (ארצות הברית) חנה סולומון הסתמכה על משפחתה שתמכה בה ובפועלה.
בעלה, הנרי סולומון היה מלווה אותה בנסיעות עסקים, וב-1904 כל המשפחה נסעה לברלין לכינוס מועצת נשים בין-לאומית.
חנה גרינבאום סלומון זכתה וזוכה להכרה על עבודתה החלוצית.
דבריה עדיין משמשים השראה למועצה הלאומית של נשים יהודיות (ארצות הברית): "לשפר את איכות חיים של נשים, ילדים ומשפחות ו...
להבטיח את זכויות פרט וחירויות לכל".
ב-1955 בית ספר יסודי בשיקגו נקרא על שמה.
המועצה הלאומית של נשים יהודיות (ארצות הברית) מחלקת פרס שנתי על שמה מאז 1978 לאנשים וקהילות שפועלים ברוח חזון הארגון.
חנה בן דב (19 בפברואר 1919 - 4 במרץ 2009) הייתה ציירת ישראלית, בין יצירותיה בולטים ציורים מופשטים ומופשטים למחצה, המאופיינים בצבעוניות ובמשיחות מכחול חופשיות, בהשפעת הציור הצרפתי.
נולדה בירושלים, בתו של הצלם יעקב בן דב שהקים את המחלקה לפוטוגרפיה בבצלאל.
בשנים 1935–1940 למדה בבית הספר לאמנות בצלאל החדש בירושלים, ובמיוחד התקשרה לצייר מרדכי ארדון, שהפך ברבות הימים לאחד מידידיה הקרובים.
במחצית השנייה של שנות הארבעים, למדה בלונדון, אצל הצייר יעקב אדלר ובבית הספר לאמנות קמברוול (Camberwell College of Arts).
ב-1948 עברה לפריז והושפעה מאסכולת פריז.
השפעה זו ניכרת במיוחד בציורי טבע דומם, אם כי האור הזוהר והצבעוניות בציוריה הם יותר ישראליים.
במקביל למדה גם אצל ברנקושי, שמשך אותה לעבר ההפשטה ואכן בהשראתו עברה לצייר בסגנון מופשט.
חנה בן דב הציגה בתערוכות יחיד ובתערוכות קבוצתיות בפריז ובארצות אחרות באירופה.
ב-1954 הציגה לראשונה בישראל, בגלריה צ'מרינסקי בתל אביב, וב-1970 הציגה תערוכת יחיד במוזיאון ישראל בירושלים.
בן דב חייתה בפריז ולא לקחה חלק בהתפתחות האמנות הישראלית, אף על פי שתמיד ראתה עצמה כקשורה לישראל והגדירה את עצמה כאמנית ישראלית-ירושלמית.
יעקב גרוס, שהיה חברה הקרוב שנים רבות עד יום מותה סיפר כי בן דב הייתה "יוצרת מאד חזותית, שאהבה לצייר את הדברים בצורה שראתה אותם, ודרך ראייתה הייתה תמיד דרך מיוחדת, אבסטרקטית ועם יכולת יוצאת דופן לבטא עצמה בצבעים.
היא הייתה אשה מאד חזקה ומגובשת בתפיסת עולמה".
לדבריו, חייה בפריז מעולם לא גרעו ולו טיפה מיחסה לישראל, "חנה תמיד הייתה מחוברת לאמנות הישראלית על אף שיצרה בצרפת ותמיד הגדירה את עצמה כאמנית ישראלית-ירושלמית", אמר גרוס.
1957 - פרס ראשון, שגרירות ישראל, פריז, צרפת,
1958 - פרס לציירים זרים, פטי פאלה (Petit Palais), פריז, צרפת.
1954, ציורים ורשומים, הגלריה לאמנות ע"ש צ'מרינסקי, תל אביב
1960 בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים
1960, הגלריה לאמנות ע"ש צ'מרינסקי, תל אביב
1965, תערוכת יחיד, גלריית סנק מרס
1969, חנה בן דב, ציורים, מוזיאון ישראל, ירושלים
1972, תמונות שמן, גולדמן גלריה לאמנות, חיפה
1972, ציורי שמן, צבי נעם, גלריה לאמנות בבית לייוויק, תל אביב
1993, חנה בן דב, ציורי שמן, גלריה בינט, תל אביב
בן דב, מ.בן אהרון, גלריה בינט, תל אביב
2003, מאחורי הקלעים - סדרת תערוכות מאוספי גלריה בינט, שחור לבן, גלריה בינט, תל אביב
אמנים: מרינל מריאן, קלאפיש ליליאן, טיכו אנה, קובנר מיכאל, בן דב חנה, ברגנר יוסל, שטיינהרט יעקב, אנגלסברג ליאון, אריכא אביגדור
2008, שחור, גלריה בינט, תל אביב
אמנים: בייל ג'ון, בן דב חנה, גרשוני משה, נובאני איברהים, אורי אביבה, בר אל עדו, הלביץ כהן רות, פורבוכרי יהודה, פפר כהן טסי, צירינסקי יאשה, קרטה דרור, קרמר אלכס, שיש חן, ניקל לאה, קופפרמן משה, לביא רפי, בראון אייקה (אריאל), בק דני, מוקדי משה, פוליאקין שרון, פלומבו דוד,
2008, העשור הראשון, הגמוניה וריבוי, המשכן לאמנות על שם חיים אתר, קיבוץ עין חרוד
חנה ביתן (נולדה ב-1938) היא מרכזת מדעית של ועדת השמות הממשלתית.
כתבה את "אטלס ההתיישבות בישראל: אטלס שמות היישובים והמקומות בישראל", שעל חיבורו זכתה בפרס האגודה הגאוגרפית הישראלית לשנת 2007, עם הנימוק: "כתיבה ועריכת אטלס ההתיישבות בישראל, מפעל חינוכי ונדבך בלימוד הערכים הגאוגרפיים וההיסטוריים של ארצנו".
חנה ביתן, לבית שני, נולדה ב-1938 ביבנאל, בת להורים שעלו מרוסיה בשנות העלייה השנייה והשלישית.
האֵם, בתיה לבית גרדי, נצר למשפחת רבנים ממייסדי תנועת "הפועל המזרחי".
האב שמואל, מצאצאי רבי לוי יצחק מברדיצ'ב, ציוני נלהב, מנהל חשבונות במקצועו, שניהל שנים רבות את חשבונות מושבות הברון רוטשילד בגליל התחתון מול התאחדות האיכרים.
אחיה הבכור, מנחם, נפל עם פרוץ מלחמת העצמאות, בקרב סמוך לכפר הערבי לוביא, בי"ד באדר א' תש"ח, והוא בן 18 שנה.
ביתן הייתה תלמידת בית הספר העממי ביבנאל ובית הספר התיכון "הגליל" בטבריה.
סיימה תואר ראשון בגאוגרפיה ומקרא (1965) באוניברסיטה העברית בירושלים והמשיכה את לימודיה בלשון ובתלמוד.
ביתן החלה לעבוד בוועדת השמות הממשלתית ב-1972, ולאחר מכן נתמנתה למרכזת המדעית של הוועדה (1976–2006).
במסגרת ועדה זו רבו משימותיה, וניתנה לה השפעה רבת-היקף בהפצת ערכי הגאוגרפיה והיסטוריה של ארץ ישראל.
נתמנתה לאחר מכן כחברה מן המניין בוועדה זו, שבה פעלה עד שנת 2015. סך עיסוקיה בוועדה זו נמשכו על פני 40 שנה.
ביתן הייתה נשואה לגאוגרף ולקלימטולוג פרופסור אריה ביתן.
ניהול ותיאום פעולות ועדת השמות הממשלתית, בכל האמור בגישור ובתיווך בין החלטות הממשלה על הקמת יישובים חדשים, לבין גרעיני התיישבות ותנועות ההתיישבות למיניהן, ובאחרונה – גם בכל הקשור בראשי מועצות אזוריות.
פרסום החלטות ועדת השמות הממשלתית בכלי התקשורת הרשמיים.
אחריות על קיום השמות הגאוגרפיים בממ"ג (מערכת מידע גאוגרפי) הלאום וכן על עדכון רשימת היישובים בפרסומי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
קיום קשר עם כלי התקשורת והתקשוב בכל הנוגע להחלטות ועדת השמות וייצוג מדיניות עבודתה.
השתתפות בארבע ועדות שרים במשרד ראש הממשלה.
ועדות הקשורות להקמת יישובים חדשים: ועדת השרים לנגב והגליל, להתיישבות בדואית, לענייני פנים ושירותים ולענייני סמלים וטקסים.
ביתן אימצה לעצמה את המטרה לקרב את העם בישראל, ובמיוחד את בני הנוער, אל מקורות השמות הגאוגרפיים, השמות שמוצאם במקורות היהודיים, השמות שהם מטבעות לשון או אלה הלקוחים מן החי והצומח ואף מערכי הביטחון ותולדות הציונות.
היו אלה שמות שניתנו במשך 95 שנה, עוד בתקופת המנדט הבריטי כאשר הוועדה פעלה במסגרת הקק"ל, ובתוכן גם שמות שניתנו ב-68 שנות קיומה של מדינת ישראל.
מטרה מיוחדת נוספת, הציבה לעצמה לקרב את העם אל ההיסטוריה של ארץ ישראל, אל ערכי הגאוגרפיה שלה ומעל לכל אלה – אל אהבת הארץ, תולדותיה והתמורות שחלו בה עם השנים.
בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80 של המאה הקודמת, הוציאה לאור, בשיתוף עם המחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית, הקק"ל ומשרד ראש הממשלה, דפי מידע תחת הכותרת: "דע את שמות יישובינו" - שמות יישובים חדשים שהוקמו בשנים תשכ"ט – תשמ"א (1969 – 1981).
דפים אלה פורסמו אחת לשלושה חודשים והופצו בכל בתי הספר בארץ, ובכך תרמו מידע על שמות היישובים החדשים ומקורותיהם באזורי הארץ השונים.
כן ערכה תוכנית שבועית בטלוויזיה החינוכית בעבור עולים חדשים אשר זה עתה נקלטו בארץ, והגיעו אל האולפנים לעברית.
כל תוכנית כללה שם של יישוב, מפה שהמחישה את מיקומו, וזאת למען קירובם אל מפעלי הציונות וערכיה.
בשנת 1998, עת חגיגות שנת ה-50 למדינת ישראל, כתבה את "הרשימון" שכלל את כל שמות היישובים בארץ ישראל, כולל את אלה שביהודה ושומרון ורמת הגולן, שהתפרסם בשנתון הממשלה תשנ"ז – תשנ"ח.
כמו כן ערכה את האטלס הראשון "חמישים שנות התיישבות" - אטלס שמות היישובים והמקומות בישראל תש"ח-תשנ"ח 1948–1998.
בשנת 2004 הוציאה לאור את "אטלס ההתיישבות בישראל" הכולל את שמות כל היישובים בארץ, כולל אלה שנקבעו עוד טרם הקמת המדינה.
אטלס זה זכה לשבחים רבים וצוין כתרומה חשובה לעיצוב מפת ארץ ישראל וכתרומה ייחודית לגאוגרפיה ולהיסטוריה של העם היהודי בארץ.
שנת הלימודים תשע"א הוכרזה על ידי הממשלה כשנת השפה העברית, משרד החינוך יצא בתוכנית "שֵמקום", שהציעה לתלמידי גאוגרפיה, מולדת, חברה ואזרחות ללמוד על יישובים שונים בארץ באמצעות משמעות שמם, מיקומם והמידע הכללי הניתן לגביהם.
המידע על מקור שמות היישובים נלקח מ"אטלס ההתיישבות בישראל".
הדבר התפרסם בחוזר מנכ"ל משרד החינוך ובחוזר המזכירות הפדגוגית.
תוכנית זו הוסיפה להתקיים בתוכניות הלימודים גם אחרי שנת השפה העברית.
האטלס הופץ בכל הספריות בארץ, העיריות, המועצות האזוריות והמקומיות, משרדי הממשלה, מנהל התכנון, חברי הכנסת ושרי הממשלה.
פרסומן של החלטות ועדת השמות הממשלתית ב"רשומות" ילקוט הפרסומים:
דוחות מידע על פעולות ועדת השמות הממשלתית בשנתוני הממשלה החל משנת 1972 ועד לפרסום האחרון בשנת 1998.
שנתון מורחב שהופיע לכבוד חגיגות היובל למדינת ישראל, .
בשנתון זה, בשונה משאר השנתונים, הופיעה סקירה כוללת של כל שמות היישובים והמקומות בישראל לשנים 1948–1998.
"דע את שמות יישובינו" שמות יישובים חדשים שהוקמו בישראל בשנים 1969–1981.
ועדת השמות הממשלתית, ספר ארץ ישראל, מחקרים בידיעת הארץ ועתיקותיה, כרך 23, ספר אברהם בירן, 366 – 370, ירושלים: החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה.
2011. רשימון – Gazetteer, ידיעון אלקטרוני של האגודה הגאוגרפית הישראלית.
2013, ועדת השמות הממשלתית: תולדותיה ועקרונות עבודתה, כתב העת "אופקים בגאוגרפיה", חוברת מס' 83, עמ' 67–84.
1998, "חמישים שנות התיישבות" – אטלס שמות היישובים והמקומות בישראל.
כולל חמש מפות של 5 אתרי התיישבות, בקנ"מ 1:320,000 הגולן, הגליל והעמקים, שומרון וצפון יהודה, דרום יהודה וצפון הנגב, הנגב התיכון, דרום הנגב.
דיאגרמות וגרף, ומפה פיזית מדינית אחת שלמה של כל הארץ בקנ"מ 1:300,000. האטלס כולל את שמותיהם של תשע מאות יישובים שהוקמו בין השנים 1998–1948. באטלס מצוין מיקומם של היישובים, מקור השמות וכל הנתונים הסטטיסטים כמו צורת היישוב, ההשתייכות הארגונית, המעמד המוניציפלי ושנת ההתיישבות.
2000, מהדורה מעודכנת ל"חמישים שנות התיישבות".
102 עמודים הוצאת "כרטא" ירושלים
2004, "אטלס ההתיישבות בישראל" אטלס שמות היישובים והמקומות בישראל.
208 עמודים, הוצאת "כרטא" ירושלים.
כולל מפה אחת שלמה בקנ"מ 1:240,000 ועוד חמש מפות, של חמישה אזורי התיישבות.
הגליל והגולן, השומרון והשרון, יהודה, השפלה ודרום מישור החוף, צפון הנגב, הנגב התיכון, דרום הנגב וכן שתי דיאגרמות וגרף אחד.
חנה בן-חיים יולזרי (נולדה ב-1956) היא אמנית רב-תחומית, חיה ויוצרת בירושלים.
עבודותיה עוסקות בחיים ומוות, זמן וזיכרון, זהות וגבולות, מקומיות והאחר.
בן-חיים יולזרי החלה את דרכה כציירת, לאורך השנים הרחיבה את פועלה לצילום, וידאו, ציור, מיצב ופרויקטים קהילתיים.
חנה בן-חיים יולזרי נולדה במושב חרות.
היא סיימה תואר ראשון ושני במחלקה לאמנות, בבצלאל.
וקיבלה תואר מוסמך במדיניות ותאוריה של האמנויות.
תמות המוות בחיים והחיים במוות ליוו אותה בפרויקט המצולם "יומני דומם", אותו החלה ב-2002. אלפי צילומיה יצרו ארכיון ויזואלי של חומרים אורגניים, המתועדים לאורך זמן בעדשתה.
היצירה עוסקת באופן שבו גופים מגיבים למשך: נרקבים, מתייבשים, נאכלים או נעלמים.
חשוב לאמנית להדגיש עד כמה מגוונים ומלאי חיים תהליכים אלו יכולים להיות.
האמנית, שמתכתבת עם טבע דומם ואניטאס, מבקשת ליצור חיבור מחודש של הגוף האורגני הפגוע והדחוי עם תרבות של צעירות נצח.
אחרי שנים של עבודה בסטודיו, בן-חיים יולזרי מצאה את עצמה בחוץ ולמול הנוף עם המצלמה.
המצלמה הביאה אותה לאזורים אותם היא מגדירה כלימינליים, כמו חוף עג'מי, שמשמש בעיקר את האוכלוסייה הערבית של העיר יפו.
כמו כן, היא יצאה אל הנגב, לעיר הבדואית רהט ואל גבול עזה ישראל.
תוצרי השהייה במקומות הללו הולידו את מיצבי הווידאו "פרקי נגב" ו"שקיעות עג'מי".
דרך וידאו-ארט ומיצבים קהילתיים היא החלה לבחון באופן רפלקסיבי את המציאות הנגלית לעיניה.
עבודות הווידאו של בן-חיים יולזרי מחברות בין הפוליטי לפואטי.
הן מערערות על תפישות של זהות והזדהות בהקשר לאומי.
בעבודתה "נושאת בזרועותיי" היא מאחדת שבועת חיילי צה"ל המצהירים על נאמנותם למדינה ונכונותם להקריב את חייהם למענה, עם שבועת בתה של השהידה רים צאלאח, המבטיחה ללכת בעקבות אמה.
בעבודה זו היא מבקשת לבחון האם קריסת השבועה האחת תגרום גם לקריסת האחרת.
את התעניינותה באחר, מימשה גם במיצבים הקהילתיים שיצרה.
ב"סוף הלילה, עין כרם 2009" הזמינה מעל 40 משפחות המתגוררות בשכונה, להציג/לארח שמיכות צבעוניות עם דגם אוריינטלי.
השמיכות התלויות מן המרפסות והחלונות, יצרו מפה חדשה של השכונה.
לא ניתן היה להתעלם מהמראה החדש של השכונה העכשווית, שהדהד את מראה הכפר הערבי טרם קום המדינה.
למיצב "ביכורים-ביקורים" אותו אצרה במשותף עם האמן הדס עפרת, הוזמנו מעל 40 אמניות ואמנים להציג בגינת לווינסקי שבדרום תל אביב.
השתתפו במיצב מבקשי מקלט, מהגרי עבודה וכן אורחים מכל רחבי הארץ.
בפרויקט הנוכחי שלה, בוחנת האמנית את צלב הקרס באמצעות ציור.
ציוריה שואבים השראה מרצפות הפסיפס של בית הכנסת העתיק בעין גדי ומבית המרחץ הרומי בעיר בית שאן.
האמנית בוחנת את כוחו של סמל הסווסטיקה, שהוא רב משמעות בתרבויות קדומות ברחבי העולם ובמיוחד בהודו ושואלת: האם כוחו נובע רק מצורתו החזקה ושליטתה במרחב שסובב אותה, האם ניתן לנתק את הצורה מההקשר ההיסטורי ומהשימוש שעשו בו הנאצים באמצעות המעשה הציורי, לחדש ולשנות את הסטטוס של הסמל באמנות העכשווית ובתרבות.
בן-חיים יולזרי התמחתה בחינוך לאמנות לבני נוער.
במסגרת תפקידה כמדריכה ארצית לבגרות מעשית של משרד החינוך, הדריכה את המורים בכל רחבי הארץ בתחום העשייה האמנותית של מתבגרים.