tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2002 קיבל מיני ביקורות טובות ומועמדות לפרס ג'יני על תפקידו במיני סדרה "נוסע אקראי".
בשנת 2004 לוהק מיני לתפקיד משנה בסדרה סטארגייט אטלנטיס כמפקדם של אנשי הג'יניי, ב-2009 שיחק במיני סדרת הפנטזיה הקנדית "אליס" בתפקיד מלך הלבבות.
ב-2011 לוהק לתפקיד הראשי בסדרת הדרמה התקופתית "גיהנום על גלגלים" בתור איש העסקים תומאס דוראנט.
למיני שתי בנות, היה נשוי לשחקנית ברבי דוולינג במשך כ-17 שנה.
ב-2007 נישא בשנית לאיינס גלוריאן.
קולנוע אורות היה בית קולנוע בבאר שבע, נפתח בשנת 1960 בתכנון האדריכל חתן פרס ישראל יעקב רכטר.
ראשיתו של הקולנוע בעקבות יוזמה של אנשי עסקים מקומיים, האחים הלל ושמעון פלצ'נסקי, שביקשו להקים קולנוע בבאר שבע בשכונה א'.
בעקבות פנייתו של דוד טוביהו הועברה היוזמה לשכונה ג'.
המיקום שנבחר לפרויקט היה במרכז השכונה, לצד המרכז המסחרי והגן השכונתי.
לתכנון הפרויקט הוזמנו תוכניות ממשרדו של האדריכל זאב רכטר כשעל הפרויקט הופקד האדריכל יעקב רכטר.
רכטר עיצב את הבניין תוך שימוש בצורות בסיסיות כמו משולשים ומעוינים ובבטון חשוף בחזית הראשית והאחורית, מה שהעניק לבניין את חזותו המרשימה.
האולם עצמו עוצב באופן פשוט למדי וענה היטב על צורכי התושבים במשך שנות פעילותו.
הקולנוע נחנך תחת השם "אורות הנגב" אך תוך זמן קצר קוצר שמו ל"אורות".
בינואר 1960 נחנך האולם בן 800 המקומות, עם הקרנתו של הסרט "הגשר על הנהר קוואי".
בטקס חנוכת בית הקולנוע נשאו דברים ראש העיר דוד טוביהו, חבר הכנסת גדעון בן-ישראל והממונה על מחוז דרום יצחק ורדימון.
אשתו של ראש העירייה קיבלה את הכבוד לגזור את הסרט.
הקולנוע זכה להצלחה כלכלית ומפעיליו החליטו להקים תוך זמן קצר, בית קולנוע נוסף בעיר - קולנוע אמפי, שהיה קולנוע פתוח וללא גג.
קולנוע אורות פעל 30 שנה פחות שבוע.
ב-31 בדצמבר 1989 התקיימה בו ההקרנה האחרונה.
כפעולה סמלית, ביקשו מפעיליו להקרין בו את הסרט שפתח אותו "הגשר על נהר קוויי" אך לא הצליחו להשיג עותק בזמן והקולנוע נסגר.
לאחר סגירתו נמכר בית הקולנוע לחברת י.י.ח.מ השקעות ונכסים, של משה ינאי, אך במשך שנים התנהלה התדיינות בין הרוכש לבין עיריית באר שבע על גובה התשלום.
בשנת 2002 הושגה פשרה לגבי מחיר העסקה והיזם החל לקדם בניית פרויקט מגורים במקום מבנה הקולנוע.
אולם התברר שלעסקת המכירה לא ניתן אישור של משרד הפנים ועל כן העסקה לא יצאה אל הפועל.
בפברואר 2020 החל מתרקם פתרון לפיו תמכור "י.י.ח.מ.
השקעות ונכסים" את זכויות החכירה על השטח ובניין הקולנוע, חזרה לעירית באר שבע לצורך שיפוץ המבנה והקמת מבנים נוספים סביבו.
במסגרת ההסכם נדרשה עיריית באר שבע לשלם פיצוי של עד 14 מיליון ש"ח עקב הפרת החוזה כלפי היזם.
כיום ניצב הבניין כשהוא נטוש ופרוץ ומושבי הצופים הרוסים בחלקם הגדול.
עם התגברות המודעות לנכסי תרבות בעיר, החל מאבק תושבים לשימור מבנה קולנוע אורות.
גופני קוּלְמוּס (או פרויקט קוּלְמוּס) הוא מיזם קהילתי של קהילת התוכנה החופשית בישראל, אשר מטרתו לעצב גופנים עבריים ולהפיצם תחת הרישיון החופשי LGPL.
הגופנים הראשונים שהיו זמינים כחלק מחבילת הגופנים "קולמוס" עוצבו על ידי מעצב הגופנים מקסים יורש.
בשנת 2004 זכה יורש בפרס המקור על יוזמה זו.
פרויקט קולמוס נוצר במטרה לספק לקהילת התוכנה החופשית, ובעיקר למשתמשי מערכות ההפעלה החופשיות על בסיס יוניקס (כדוגמת לינוקס), חבילת גופנים בסיסית שמופצת תחת רישיון חופשי המתאים לשימוש במערכות ההפעלה החופשיות.
עד אז, נאלצו משתמשי מערכות ההפעלה החופשיות לעקוף מגבלות שונות בנוגע לזכויות היוצרים על גופנים פופולריים, ולהתקין אותם ידנית.
במהלך השנים, נוספו לחבילת הגופנים של קולמוס מגוון גופנים נוספים.
פיתוח הגופנים נעשה, בדרך כלל, באמצעות ביצוע שינויים מסוימים בגופנים הקיימים, תוך שימוש ב־, תוכנה המיועדת ליצירת גופנים.
קולנוע אורן היה בית קולנוע בבאר שבע, ובשנות ה-70 וה-80 נחשב אחד מבתי הקולנוע הפופולריים והגדולים בעיר.
הקולנוע נסגר, כמו רוב בתי הקולנוע בארץ, בסוף שנות השמונים כתוצאה מהכרסום ברווחי בתי הקולנוע עקב תחילתו של עידן הטלוויזיה הרב ערוצית בישראל.
בשנת 2006, חברה יזמית רכשה את השטח של בית הקולנוע כדי לבנות בניין מגורים רב קומות, אולם התוכניות לא יצאו אל הפועל.
עם הזמן המבנה ננטש ונהרס ולא נעשה בו כל שימוש, למעט חלקו התחתון, בו נפתחו חנויות מסחר שונות.
המבנה ממוקם בכניסה לבאר שבע (מכיוון צפון), צפון שכונה ד', בכניסה לעיר ובסמוך לשדרות רגר.
הקרקע עליה עומד הקולנוע משתרעת על פני שטח של 1.5 דונמים.
קולנוע אורן מוקף בחנויות מכיוון שהוא צמוד למרכז אורן ומהווה חלק ממנו.
כיום רב החנויות במרכז אורן פעילות, הקולנוע נטוש, ולכן חזית הקולנוע מלאה בכתובות גרפיטי.
החזית הצפונית של הקולנוע פונה לגן יונתן.
הכניסה לקולנוע היא דרך החזית הדרומית שבה יש כיכר ציבורית הפונה לחנויות השונות.
החזית המזרחית פונה לכיוון שדרות יצחק רגר.
את הקולנוע הקימו ארבעה משקיעים: אורי ניסים, יצחק נחום, עזרא ירוחם ומנשה מאיר, כשהמנהל בפועל היה יצחק נחום.
הם קנו את המבנה שהיה בנוי כקולנוע מוכן ביוני 1972, אז נקרא המרכז בו היה הקולנוע מרכז ו'.
לקולנוע הוחלט לקרוא קולנוע אורן ולאחר מכן נקרא המרכז על שם הקולנוע, מרכז אורן.
הצגת הבכורה בקולנוע הייתה בספטמבר 1972.
המשקיעים היו מבוססים מאוד מבחינה כלכלית והיו גם בעלי קולנוע אשל שבבאר שבע ובתי הקולנוע היכל ודוד בהרצליה.
לכן יכלו לרכוש את הסרטים הטובים והמבוקשים ביותר.
הסרטים שהוקרנו בקולנוע היו הסרטים הפופולריים ביותר באותה התקופה ובנוסף הוקרנו סרטי קולנוע ישראליים.
בימי שישי הוקרנו סרטים הודיים וטורקיים ונמכרו כרטיסים בכמות גדולה יותר ב-50% מכמות המושבים בקולנוע.
חלק מהצופים ישבו במדרגות שבמעברים ולא ויתרו על הבילוי של ימי שישי.
בקולנוע עבדו שישה אנשים ועוד שני אנשים שניהלו באופן עצמאי את המזנון.
קופאית, סדרן בכניסה, שני דיילים שהושיבו את הקהל במקומו, מנקה ומסריט.
בשעות לחץ גם אחד המשקיעים היה פותח קופה למכירת כרטיסים.
בקולנוע עבד אותו המסריט מהקמתו ועד סגירתו.
המזנון, שהיה פעיל מאוד ובמיוחד בימי שישי, הופעל באופן עצמאי על ידי שני שותפים חיצוניים.
כרטיסי הקולנוע הונפקו על ידי העירייה ולכן שולם מס שעשועים.
מספר הצופים המינימלי להקרנת סרט היה שמונה צופים, וכאשר לא הגיעו הרבה אנשים להקרנת סרט היה מדובר בהפסדים גדולים.
כאשר הגיעו פחות משמונה אנשים לסרט לבעלי הקולנוע ניתנה האפשרות לבטל את הקרנת הסרט ולפצותם בכך שניתן להם כרטיס להקרנה אחרת או פיצוי כספי.
הקולנוע בנוי ממספר אולמות: אולם הקרנה אחד שבו 817 מקומות ישיבה.
אולם מיזוג ענק שבו הותקנו מזגנים גדולים.
אולם הסרטה בו היו 2 מכונות שעבדו על פחם.
כל מכונה הריצה גלגל סרט והקרינה אותו, על מנת לשמור על הרצף בסיום הרצת גלגל אחד הופעלה המכונה השנייה.
הקולנוע שימש גם להצגות ולכן היה בו חדר הלבשה ששימש את השחקנים בהצגות.
ב-1973 נגרם נזק רב לקולנוע משרפה שפרצה בגג, ככל הנראה מקצר חשמלי.
בעקבות השרפה הגג שופץ אך הבמה להצגות, שנפגעה גם היא בשרפה, לא שופצה מפאת המחיר הכבד שהיה צריך להשקיע בה.
מאז השרפה לא הועלו יותר הצגות בקולנוע.
לקולנוע היו ארבע יציאות שנפתחו בסיום ההקרנה, כאשר שתיים מהן שימשו כמקלט ציבורי בזמן מלחמות (היה שימוש במקלטים במלחמת יום הכיפורים ב-1973).
בסוף שנות השמונים, כמו רוב בתי הקולנוע בארץ, היה גם קולנוע אורן על סף סגירה.
בתחילה דנו השותפים באפשרות להפוך את הקולנוע לאולם אירועים, אך העלויות הכבדות לא אפשרו יישום תוכנית זו.
בשנת 1994 הופסקה פעילות הקולנוע והמבנה נמכר לחברה גרמנית בסכום של 400,000 $ .
מאז נמכר המבנה פעמיים נוספות.
בשנת 2006 נרכשה הקרקע עליה עומד הקולנוע בידי קבוצת יזמי נדל"ן.
כוונתם הייתה להרוס את מבנה בית הקולנוע ולבנות עליו מגדל מגורים בן 24 קומות, שיכלול 314 יחידות דיור בשטח של 25,800 מ"ר.
ליזמים ניתנה האפשרות להקים שטחי מסחר בהיקף של 2,600 מ"ר.
התוכנית עדיין לא יצאה לפועל מאחר שאין ליזמים אפשרות לספק מקומות חנייה.
קולמנסקופ (באפריקאנס: Kolmanskop; בגרמנית: Kolmannskuppe; מילולית: "הגבעה של קולמן") היא עיר רפאים בדרום-מערב נמיביה, כ-15 ק"מ מזרחית ללידריץ.
בראשית ימיה הייתה עיירה משגשגת של כורי יהלומים.
העיירה נקראה על שם ג'וני קולמן, עגלון שנטש את עגלת השוורים שלו במקום בשל סופת חול.
בשנת 1907 הגיע ללידריץ גרמני בשם אאוגוסט שטאוך, והחל לעבוד במקום כמפקח במסילת הברזל המובילה מלידריץ לאאוס.
הוא רכש משלטונות דרום-מערב אפריקה הגרמנית רישיון לחיפוש יהלומים, והעסיק בכך את עובדי הרכבת הכפופים לו.
ב-10 באפריל 1908, אחד מעובדיו, זכריאס לוואלה, שהיה בעברו כורה יהלומים בקימברלי, גילה יהלום באזור גראספלאץ, כ-20 ק"מ מזרחית ללידריץ, והביאו לשטאוך.
בעקבות הגילוי התפטר שטאוך מעבודתו, וחבר למהנדס המכרות זנקה ניסן.
השניים חיפשו באזור יהלומים נוספים, ולאחר שמצאו אותם, רכשו בחודש יוני קרקע בשטח של 75 אקר (כ-300 דונמים) בקולמנסקופ.
רק לאחר מכן, פרסמו שטאוך וניסן את דבר מציאת היהלומים.
בעקבות הגילוי, החלה בהלה ליהלומים, ושלטונות דרום-מערב אפריקה הגרמנית הכריזו על רצועה בשטח של כ-26 אלף קמ"ר כאזור המיועד לכריית יהלומים - השפרגביט, וקולמנסקופ נכללה בתחומו.
רבים ממחפשי היהלומים והכורים שהגיעו לאזור התיישבו בקולמנסקופ, שבתיה נבנו בסגנון אדריכלי האופייני לגרמניה.
בעיירה הקטנה הוקמו מבני ציבור רבים, בהם בית חולים, בית ספר, תחנת כוח, תיאטרון, אולם כדורת, קזינו ובריכת שחייה.
מיקומה של קולמנסקופ באזור מדברי וצחיח חייב שינוע מים לעיר, והם חולקו לתושבים בחינם לפי מכסות.
בנוסף, פעל בעיירה מפעל קרח, שאף הוא חולק בחינם לתושבים, וגם החשמל סופק בחינם.
בעיירה הוקמה גם מסילת ברזל קטנה, שחיברה בין אזור המגורים לאזור המסחרי, ונעו עליה קרוניות רתומות לחמורים.
סמיכותה של קולמנסקופ למסילת הברזל, אפשרה גם את חיבורה ללידריץ.
כדי להתמודד עם בעיית הברחות, הובא לקולמנסקופ מכשיר רנטגן, הראשון מסוגו בחצי הכדור הדרומי.
בשנים הראשונות לאחר הקמתה שגשגה העיר, ובשיאה התגוררו בה כ-340 תושבים לבנים וכ-800 פועלים בני אוומבו.
אך תקופה זו לא נמשכה זמן רב.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, וביתר שאת מסוף שנות ה-20 של המאה ה-20, היא החלה לדעוך, בעיקר בשל גילוי יהלומים באזורים אחרים של השפרגביט, שהביאו לנטישתה.
בית החולים המשיך לפעול גם לאחר שהתרוקנה מתושביה, וב-1954 ננטש גם הוא.
במהלך השנים בהן עמדה העיר נטושה, החלו הבתים בה להתפורר, וחולות המדבר חדרו אליהם.
כתוצאה מכך, נוצרו מראות סוריאליסטיים של בתים שקומותיהם התחתונות מכוסות חול עד לעומק של כמה עשרות סנטימטרים, ואף למעלה מכך.
במשך רוב השנים, הייתה העיר סגורה למבקרים, שכן היא מצויה בתחום השפרגביט, אזור כריית היהלומים, האסור בכניסה.
ב-1980 החל תאגיד היהלומים דה בירס, שניהל את השפרגביט, לשקם כמה מהמבנים.
במקום הוקם מוזיאון, והוא נפתח למבקרים.
בניגוד לערי רפאים אחרות בשפרגביט, קולמנסקופ סמוכה לעיר לידריץ ולכביש B4, ועל כן נגישה יותר.
מאז פתיחתה של קולמנסקופ למבקרים, היא הפכה ליעד לתיירים ולצלמים.
לאחר עצמאות נמיביה ב-1990 עבר ניהול השפרגביט לתאגיד נאמדב, שהוא המנהל כיום גם את העיר.
העיירה שימשה גם כאתר צילומים עבור מספר סרטי קולנוע, בהם "Dust Devil" (1992) "The King Is Alive" (2000), וצילומים ממנו נכללו בסרט הטבע סמסרה (2011) ובסדרות "העולם אחרי האנושות" של ערוץ ההיסטוריה ו-"Wonders of the Universe" של BBC.
קולנוע אורדע הוא מבנה ב ברחוב הרצל שברמת גן, שהיה בית הקולנוע הראשון ברמת גן.
הקולנוע ניצב בכיכר רמב"ם, המוכרת גם ככיכר "אורדע", על שם הקולנוע (וגם "העמק" על שם מיקומו הנמוך יחסית לאזורי העיר המקורית באתם זמנים), בין הרחובות הרצל וביאליק במרכזם, בסופן הדרומי של שדרות הילד.
מול הקולנוע ניצב בית הכנסת הגדול, ולידו פסל של חיים נחמן ביאליק (המשורר הלאומי שהתגורר בעיר בשנת חייו האחרונה), שהחליף בשנת 2006 מזרקה ותיקה.
קולנוע אורדע היה גדול ומפואר, היו בו כ-800 מקומות ישיבה, אולם, יציע ובמה גדולה למופעים.
לקראת פתיחת הקולנוע באפריל 1937 דרשה מועצת פועלי רמת גן שעובדי הקולנוע יהיו מבני רמת גן שאינם כשירים לעבודה פיזית.
בעלי הקולנוע, בעלי קולנוע מוגרבי בתל אביב, סירבו לדרישה וטענו שיש להם קרובי משפחה שעליהם להעסיק.
בעקבות זאת, קראה מועצת פועלי רמת גן לחרם צרכנים על הקולנוע, ולמעט הצגת הבכורה, נדחתה פתיחת הקולנוע.
פתיחת הקולנוע התקיימה ב-21 באפריל 1937 בהצגת בכורה שהכנסותיה היו קודש להקמת בית יתומים בתל אביב.
זמן מה התעמתו הצדדים על מציאת בורר מוסכם.
הסכם בין בעלי הקולנוע ומועצת פועלי רמת גן הושג ביולי 1937 בהכרעת בורר ואז נפתח הקולנוע להקרנות סדירות.
בשבתות התקיימו בקולנוע אסיפות שונות של מפלגות, בהן הפועל המזרחי, המפלגה הקומוניסטית הישראלית ומפ"ם.
ב-1991 חדל לשמש כבית קולנוע, שימש מספר שנים כסניף של הבנק הבינלאומי, וכיום שוכן במבנה סניף של סופר פארם.
וילהלם לאופולד קולמר פרייהר פון דר גולץ היה גנרל-פלדמרשל בצבא הקיסרות הגרמנית אשר נשלח לסייע לצבא האימפריה העות'מאנית, והעמיד דור של קצינים עות'מאניים אשר כונה בשם עידן גולץ.
גולץ ב-12 באוגוסט 1843 נולד בעיר ביילקנפילד שבפרוסיה המזרחית.
משפחתו הייתה משפחת אצולה מרוששת, ואביו ניסה את מזלו הן כקצין בצבא הפרוסי והן כחקלאי, ומת מכולרה כאשר קולמר היה בן שש.
בשנת 1861 התגייס גם קולמר לצבא הפרוסי, והוצב כלויטננט ברגימנט הרגלים ה-41 (פרוסיה המזרחית ה-5).
בשנת 1864 נרשם ללימודים באקדמיה הצבאית בברלין, אולם אלו הופסקו ב-1866 והוא נלקח לחזית כדי לקחת חלק במלחמת אוסטריה–פרוסיה.
הוא נפצע בקרב טראוטנאו , ובשנת 1867 הוצב במטכ"ל הפרוסי במחלקת הטופוגרפיה.
עם פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה ב-1870 צורף למטהו של פרידריך קרל, נסיך פרוסיה מפקד הארמייה השנייה.
הוא השתתף בקרבות גרבלוט, ויוניל ומץ.
בשנת 1871 הועלה לדרגת האופטמן והוצב במחלקת ההיסטוריה של המטכ"ל.
באותה תקופה החל להתבלט כתאורטיקן והוגה צבאי.
הוא פרסם את המאמר "פעילותה של הארמייה השנייה עד לכניעת מץ" (Die Operationen der II.
בשנת 1874 מונה לקצין מטה בדיוויזיה ה-6, אולם לא הפסיק לכתוב, ובשנת 1875 פרסם את "פעילותה של הארמייה השנייה על הלואר" (Die Operationen der II.
זה האחרון הוא שנוי במחלוקת, רבים מחשיבים אותו ליצירת מופת, והוא אף תורגם לצרפתית באותה שנה חרף תחושת הרבנשיזם האנטי-גרמני ששלט אז בצרפת.
המאמר מדגיש כיצד חרף התמוטטות הצבא הצרפתי בחודשים הראשונים של מלחמת צרפת–פרוסיה, הצליח גמבטה לגייס צבא חדש מקרב העם בלבד ולעכב את מכונת המלחמה הפרוסית המיומנת.
גולץ סבר כי מדינות צריכות לגייס את העם כולו למלחמה, ותמך בהנהגת גיוס חובה לשנתיים לפחות.
עם זאת, בגרמניה סברו שהוא אוהד מדי את הצרפתים, ומהלל יתר על המידה את גמבטה.
לפיכך, הוא הושעה זמנית מכל תפקידיו במטכ"ל והוחזר לשירות הפעיל.
ב-1878 גולץ מונה למרצה להיסטוריה צבאית באקדמיה הצבאית בברלין, ונותר בתפקיד זה כחמש שנים אשר במהלכן הועלה לדרגת מיור.
בשנת 1883 פרסם את הספר "מרוסבאך ליינה-אאורשטדט" (Von Rossbach bis Jena und Auerstadt), העוסק בהיסטוריה של הצבא הפרוסי מניצחונותיו במלחמת שבע השנים עד לכישלונותיו במלחמת הקואליציה הרביעית.
ב-1906 פרסם ספר נוסף בשם "העם חמוש" (Das Volk in Waffen) אשר הפך עד מהרה לקלסיקה צבאית וגם לספר ההדרכה התאורטית הרשמי של צבא ארגנטינה.
גולץ היה מיליטריסט ולאומן קיצוני.
בספריו הוא טוען שכדי לנצח במלחמה, על העם כולו להתגייס למענה, ולשם כך בעת שלום על החברה להיות מיליטריסטית בצורה קיצונית, והטיף ל"התמזגות מלאה של הצבא בחיים האזרחיים".
גולץ ראה במלחמה דבר רצוי, הכרחי ובלתי נמנע, וסבר שכפי שבעלי חיים חזקים טורפים בעלי חיים חלשים, כך גם על מדינות חזקות לכבוש "בצדק" מדינות חלשות.
גולץ סבר שמלחמה היא "ביטוי של כבוד עצמי" וטען ש"אומה בעלת שלום נצחי פירושה מוות מתמיד".
לאחר תבוסתה של האימפריה העות'מאנית במלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) ביקש הסולטאן עבדול חמיד השני לבצר את ממלכתו מפני האימפריה הרוסית.
בתחילת שנת 1883 הוא הגיש בקשה לשגריר הגרמני באיסטנבול לקבל קצין גרמני שיאמן וישקם את צבא האימפריה העות'מאנית.
השגריר העביר את הבקשה לראש המטה הכללי הלמוט פון מולטקה הזקן, אשר החליט לבחור בפון דר גולץ לתפקיד.
גולץ עדיין היה חשוד בפרנקופיליה בידי אנשי המטה הכללי, וכן חיפש מקור הכנסה נוסף כדי להחזיק את האחוזות הישנות של משפחתו, אשר היו מרוששות לחלוטין.
ב-18 במאי 1883 פרש גולץ מהצבא הגרמני במטרה לנסוע לטורקיה ולהחליט שם האם לקבל את ההצעה.
הוא הגיע לטורקיה ב-8 ביוני, וב-25 באוגוסט הוציא וילהלם הראשון, קיסר גרמניה צו מיוחד המתיר לגולץ לשרת בצבא העות'מאני עם אפשרות לחזור לצבא הגרמני אם יבקש זאת עד ה-1 באוקטובר 1885. במקביל הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
בצבא העות'מאני ניתנה לו דרגת גנרל של בריגדה.
גולץ נפגש אמנם עם הסולטאן ועם שר המלחמה עות'מאן נורי פאשה, אולם הגיע בדיוק בתקופה בה היו בתי הספר הצבאיים בתקופת פגרה, כך שלא הייתה לו עבודה רבה, והוא הכין דו"ח מפורט לאלפרד פון ולדרזה על מצבו של הצבא העות'מאני.
גולץ התרשם מאוד לרעה, והאשים בכך את שר המלחמה.
גולץ טען שעות'מאן שולט בצבא ביד רמה, וכל הסובבים אותו מפחדים מפניו.
הסולטאן אינו יוצא משטח ארמונו אלא כדי להשתתף בתפילת יום שישי, ועות'מאן מבצע כראות עיניו, כובל את הצבא בשגרה מיושנת ואוסר על אימוני ירי ותרגילי שדה.
קציני המטה העות'מאנים מעבדים תוכניות, אולם רק בתנאי שחברי המשלחת הגרמנית לא יראו אף אחת מהן.
אדרבה, גולץ סבר שהמשלחת רק החמירה את המצב כי העניקה לטורקים אמתלה לא לעשות דבר.
גולץ סיכם את הדיווח בטענה שכל עוד עות'מאן ממשיך לכהן כשר המלחמה אין דבר שניתן לעשות.
כאשר נפתחו מחדש בתי הספר הצבאיים, החל גולץ במלאכתו במרץ רב, אולם בשנת 1884 ביקש לפרוש לאחר שגילה כי סוכן חרש טורקי עוקב אחריו בכל מעשיו ומפיץ האשמות נגדו אצל הסולטאן.
לאחר מאבק ארוך ומתיש, נכנע הסולטאן וסילק את המרגל.
גולץ הזדעזע לגלות שבבית הספר הגבוה לפיקוד ומטה נלמדים רק שני מקצועות צבאיים: הנדסת ביצורים והיסטוריה צבאית (בשיטה של דקלום תאריכים בעל פה).
גולץ, בהשראת בתי הספר הצבאיים בגרמניה ביטל את המקצועות הלא-צבאיים, והוסיף סדרה של מקצועות צבאיים חדשים: ארגון המטכ"ל, תורת הנשק, גאוגרפיה אסטרטגית, סטטיסטיקה, תולדות אמנות המלחמה, צבאות זרים וארגונם, טקטיקה יזומה ועוד.
הוא ייבא ספרים רבים מגרמניה לטורקיה, ועד מהרה למד לדבר בטורקית רהוטה והרצה בעצמו בפני הקצינים הצעירים.
הוא עמל להחיות מחדש תרגילים צבאיים ומטווחים, אלא שהסולטאן חשש מפני הצבא, ופירש כל תרגיל צבאי כניסיון להפיכה צבאית.
ב-1885 ניתן לו אישור לערוך תמרון צבאי מוגבל, אולם ללא אש חיה.
גולץ הורה להפסיק את עונש ההלקאה בבתי הספר הצבאיים, שעד אז ניתן בצורה פוגעת ביותר, ושיפר גם את שירותי הרפואה והרווחה בצבא.
עם זאת, הוא לא היה מרוצה כיוון שרבות מעצותיו נדחו על הסף, וסבר שבעת מלחמה בפועל לא יהיה ערך לכל השקעתו.
בשנת 1886, כאשר החוזה הראשון של גולץ עם הסולטאן עמד לפוג, הודיע גולץ על כוונתו לפרוש ולחזור אל שורות הצבא הגרמני.
הסולטאן נלחץ מאוד, והחל להפעיל מסע שכנועים.
הוא החל לגלות כלפיו יחס אישי, ביקש את עצתו בנושאים שונים והעניק לו מתנות רבות.
גולץ הציג סדרת דרישות כתנאי להישארותו, אולם הסולטאן דחה את כולן והציע בתמורה להעלותו לדרגת פריק (מקביל לגנרל-לויטננט בצבא הגרמני ולרב-אלוף בצה"ל), ולהעניק לו את תפקיד סגן הרמטכ"ל.
מכיוון שידע על מצבו הכלכלי הדחוק, הוא הציע גם משכורת שנתית של 50,000 פרנק.
גולץ סירב לכל ההצעות, והחל לחסל את משק ביתו באיסטנבול.
שגריר האימפריה האוסטרו-הונגרית באיסטנבול עקב בצורה פעילה אחר המשא ומתן, ושיגר לממשלתו דו"ח מפורט בו טען שצבא עות'מאני חזק על פי המודל הגרמני, יוכל לימים להועיל לאוסטרו-הונגריה, ולפיכך יש לדאוג שגולץ יישאר בתפקידו.
השגריר הגרמני בווינה קיבל בקשה (אשר צורף אליה חלק מהדו"ח) מפרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה להפעיל את השפעת הממשלה בברלין על גולץ.
במקביל, הסולטאן גם הוא פנה אל הקיסר וילהלם וביקש ממנו לדבר על לבו של גולץ, תוך שהוא מעלה את כל הקצינים הגרמנים המשרתים בטורקיה לדרגה של פריק.
ב-1 ביולי כתב הקיסר לגולץ והורה לו להישאר בטורקיה, אולם גולץ לא הודיע לסולטאן שהוא ממילא נשאר והמשיך לדרוש מהסולטאן לאשר את בקשותיו.
ב-22 ביולי נכנע הסולטאן וחתם על צו מיוחד שהתיר לגולץ לעשות כרצונו.
במהלך השנים הבאות גולץ שיפר בצורה משמעותית את הצבא העות'מאני, והתקופה בה שהה בו כונתה עידן גולץ.
הוא העמיד סדרה של קצינים עות'מאניים אשר ראו בו דמות אב, ועם רבים מהם המשיך לשמור על קשר כל חייו.
הוא כתב ספרי לימוד חדשים לצבא העות'מאני, וקיבל את התואר "פאשה".
בשנת 1895 פרש מהצבא העות'מאני, ולפני פרישתו הועלה לדרגת מושיר (פילדמרשל).
עם שובו לגרמניה הוא הוחזר לצבא הגרמני ומונה למפקד הדיוויזיה ה-5. בשנת 1898 מונה למפקח הכללי של הביצורים, ובשנת 1900 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
בשנת 1902 מונה למפקד הקורפוס ה-1, ובשנת 1907 מונה למפקח הארמייה השישית.
ב-1908 הועלה לדרגת גנרל-אוברסט, ובשנת 1910 הוביל משלחת צבאית גרמנית לארגנטינה.
בגרמניה המשיך בהגותו הצבאית, ופרסם מאמרים על עתיד.
גולץ טען שהעולם הוא מקום קטן מדי עבור האימפריה הבריטית והקיסרות הגרמנית, וסבר שהמלחמה הבאה תהיה מלחמה אנגלו-גרמנית על השלטון בעולם.
גולץ סבר שהדומיננטיות של אירופה עומדת להסתיים במאה ה-20, והצביע על עלייתן של מעצמות חדשות: ארצות הברית, האימפריה היפנית וסין.
הוא שיבח את מהפכת "הטורקים הצעירים" אשר רבים מהקצינים שנטלו בה חלק היו תלמידיו לשעבר.
ב-1911 הועלה לדרגת גנרל-פלדמרשל, ופרש מהצבא.
הוא הקים ארגון נוער ימני בשם "Jungdeutschlandbund".
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 חזר גולץ לשירות פעיל.
הוא מונה למושל הגרמני של בלגיה ונודע ביחסו הקשוח כלפי האוכלוסייה המקומית שהגיע לפעמים לכדי אכזריות חסרת פשרות.
לטענת חלק ממפקדי הצבא הגרמני, גולץ היה מבוגר מדי לתפקיד המושל בבלגיה (בן 72), והועלתה הצעה לשלוח אותו כיועץ לאימפריה העות'מאנית, אשר הצטרפה למלחמה לצד גרמניה.
ב-12 בדצמבר 1914 הוא הגיע לאיסטנבול, אולם לא היה חלק מהמשלחת הגרמנית הרשמית בפיקודו של אוטו לימן פון זאנדרס, וקיבל לשכה עצמאית וזכות להשתתף בדיוני המטכ"ל.
הוא היה מסוכסך עם זאנדרס, וכן עם שר המלחמה אנוור פאשה, והודה ביומנו שהיווה מעין "גלגל חמישי".
בפברואר 1915 מינה אותו הסולטאן מהמט החמישי כיועץ למפקדה הטורקית העליונה, ובאפריל מונה למפקד הארמייה העות'מאנית הראשונה במקומו של זאנדרס אשר הועבר לפקד על הארמייה החמישית.
באוקטובר הועבר גולץ לפקד על הארמייה השישית אשר הוצבה במסופוטמיה.
אנוור הוסיף להערים בדרכו קשיים וסירב להעמיד סוסים לרשות הארמייה שלו.
גולץ כותב על כך בסרקזם ביומנו: "בהיותי בן 72 הבעתי את הנכונות לצאת לדרך ולקבל על עצמי מערכה קשה ביותר - ואז מסרבים לתת לי סוסים להובלת חפצי כאילו יש כאן עסק עם מסע תענוגות פרטי".
ב-22 בנובמבר 1915 גולץ פיקד על הארמייה בקרב קטסיפון אשר הסתיים ללא הכרעה.
לאחר הקרב נסוגו הכוחות הבריטיים של הדיוויזיה ה-6 "פונה" אל כות, וב-7 בדצמבר הגיעו כוחותיו של גולץ אל העיר בעקבותיהם.
במהלך דצמבר ביצע גולץ מספר מתקפות על המגנים, אולם כולן נהדפו.
לפיכך החליט גולץ לפתוח במצור על כות.
הבריטים עשו שלושה ניסיונות לחלץ את כוחותיהם המכותרים בכות, אולם גולץ הדף את כולם.
בינואר 1916 ביקש גולץ מאנוור לשחרר אותו מתפקידו בשל מצבו הבריאותי, אולם אנוור סרב.
גולץ תמך בתחילה בגירושים שבוצעו במסגרת רצח העם הארמני, וסבר שמדובר בכורח צבאי, אולם הפך למתנגד חריף להם כאשר הבין את המשמעות הגדולה יותר של הגירושים.
ב-19 באפריל 1916 מת גולץ בבגדאד מטיפוס הבהרות, שבועיים בלבד לפני כניעת הבריטים בכות.
בהתאם לבקשתו, הוא נקבר בחצר הקונסוליה הגרמנית באיסטנבול המשקיפה על הבוספורוס.
קולנוע אורה הוא מבנה קולנוע ברחוב הרצל בשכונת הדר הכרמל בחיפה, שהיה פעיל בשנים 1935–1940, ומשנת 1947 עד 1990.
קולנוע אורה הוקם על ידי מועצת פועלי חיפה בשיתוף שבתי לוי ושותפים נוספים על אדמה של הקרן הקיימת.
הקרקע הוקצתה באוקטובר 1933, והתוכנית נדונה בוועדה לבנין ערים בינואר 1934. הקולנוע נחנך במספר אירועים במחצית השנייה של דצמבר 1935. האולם של הקולנוע כלל 700 מקומות ישיבה ועוד מעל 400 מקומות ביציע.
המבנה תוכנן על ידי אוסקר קאופמן ואויגן שטולצר.
הבנייה נעשתה כולה על טהרת העבודה העברית.
בדצמבר 1940 מחו גורמים דתיים בחיפה על חילול שבת בקולנוע.
בנובמבר 1941 נפגע בשריפה גדולה.
בסוף נובמבר 1947, שש שנים אחרי הדליקה, נפתח הקולנוע מחדש לאחר ששופץ.
מבנה הקולנוע היה מפואר מאוד בפנים ומרשים בחוץ והיה אחד מסמלי העיר חיפה.
בנוסף להקרנת סרטים, שימש האולם לכינוסים של ההסתדרות, בהם שביתות וחגיגות 1 במאי.
בנוסף התקיימו בקולנוע אירועים שונים, בהם חידון התנ"ך של מחוז חיפה, בשנת 1958.
בשנת 1986 הוחל בהקרנת סרטים באולם בלילות שבת.
הקולנוע נסגר בשנת 1990 וניצב נטוש במשך זמן רב.
בשנת 2002 נמכר המבנה ואושרה הסבתו למרכז מסחרי.
קולמן רוברטס גריפית' ידוע כ"אבי פסיכולוגית הספורט"- הוא הפסיכולוג הראשון של הספורט, היה הראשון שחקר גורמים פסיכולוגיים בקרב ספורטאים, והביא להקמת המחקר הפסיכולוגי הייעודי לתחום זה.
גריפית' נולד בגוטרי סנטר (Guthrie Center), איווה, ארצות הברית.
הוא היה הבן הראשון מבין שלושת הבנים למשפחת גריפית'.
בשנת 1915, כשהיה בן 22 השלים גריפית' את תארו הראשון בפסיכולוגיה במכללת גריווניל (Greenville College) באילינוי, שם הכיר את רעייתו לעתיד - מארי לואיז קולמן.
בזמן לימודיו בגרינוויל הוא היה מעורב רבות בפעילויות הספורטיביות במכללתו.
הוא היה נשיא כיתתו, חבר בכיר בצוות אימון קבוצת הבייסבול והכדורסל של המכללה, וחבר בארגוני התעמלות שונים.
נחישותו ותשוקתו לתחום היו בולטים לסביבתו ולכן לכולם לא היה ספק כי אכן הוא יבחר להשקיע את מרבית כוחותיו בתחום זה, ולהרחיב בו את ידיעתו.
בשנת 1920 הוא קיבל את הדוקטורט שלו לפסיכולוגיה במכללת גרינווילד תחת פיקוחו של פרופסור מדיסון בנטלי.
בעבודת הדוקטורט שלו הוא התמקד במערכת הוסטיבולרית של העכברוש הלבן תחת השפעת תנאים שונים.
גריפית' נפטר בזמן מילוי תפקידו במערכת החינוך הגבוהה של מדינת אורגון בשנת 1966 כשהוא בן 73.
בשנת 1918 החל גריפית' באופן לא רשמי לחקור גורמים פסיכולוגיים הקשורים לבייסבול וכדורגל על ידי התבוננותו בשחקנים בתור אחד ממאמני הקבוצות.
הוא בדק את זמני התגובה של השחקנים עם טיימר.
בשנת 1920, ג'ורג' האף - מנהל האתלטיקה במכללת גרינוויל ראה את מחקרו של גריפית' ואת הניסיון והידע שרכש בתחום הפסיכולוגיה, וכתוצאה מכך שכנע את ראשי המכללה לפתוח מעבדת מחקר שתעסוק בפסיכולוגיה, ובפרט שתעסוק בתחומים שהתמקד בהם גריפית' בבדיקותיו ומחקריו (מערכת וסטיבולרית, זמן תגובה וכו'...)
בשנת 1925 גריפית' הקים את מעבדת המחקר האתלטית הראשונה אי פעם.
במעבדה היו abh חדרים, מעבדה פסיכולוגית ומעבדה פיזיולוגית.
כשהוקמה המעבדה היא משכה תשומת לב רבה ורבים התעניינו בה, אך למרות זאת, בכירי האוניברסיטה סגרו אותה לאחר שש שנים בלבד.
חובות גדולים של המכללה דרשו קיצוצים במהירות, אבל שמועות הופצו כי מאמן הכדורגל של אילינוי, רוברט זופקה, המליץ על סגירת המעבדה.
גריפית' הועבר לתפקיד מינהלי בינוני, ונראה היה כי ימי המחקר של הספורט הסתיימו.
בשנת 1937 גריפית' קיבל פניה מפיליפ ריגלי, מנהל קבוצת הבייסבול של שיקגו קאבס.
ריגלי הזמין את גריפית' להצטרף עמו ועם וקבוצתו לסדרת אימוני אביב בסנטה קטלינה מחוץ לחוף בדרום קליפורניה, והצעתו כללה גם מעבדת מחקר פרטית לגריפית' עם כל הנדרש לו.
גריפית' הסכים, רכש ציוד מעבדה נוסף שכלל מצלמות וידאו וכרונוסקופים, ופנה מערבה להמשך מחקר הספורט שהקים.
בשנת 1937 ריגלי סבר שפסיכולוג יכול להועיל לקבוצתו, אולם שאר אנשי הצוות התנגדו לנוכחותו של גריפית'.
באותה השנה, הקבוצה הייתה בפסגת הליגה הלאומית, אך שחקנה המרכזי של הקבוצה באותו הזמן, צ'רלי גרים, היה שרוי בדיכאון.
גרים הוחלף, אך גם כאשר הוחזר למגרש הוא היה בלחץ נפשי גדול שהשפיע לרעה כל חבריו לקבוצה.
גריפית' שם לב לכך, ופנה אל ריגלי.
16 הדיווחים הראשונים שכתב גריפית' לריגלי במהלך העונה וברגע המשבר, סברו כי "כל אדם ...
הוא פסיכולוג פשוט בגלל ההתאמות שהוא עושה לאנשים אחרים וההתאמות שהם עושים לו".
מנהל הבייסבול הוא גם פסיכולוג, כי התפקיד שלו הוא "לטפל בגבריו (שחקניו)." השאלה היחידה, על פי גריפית', הייתה האם הוא משתמש בפסיכולוגיה ביעילות.
נסיונותיו של גריפית' לא עזרו, וגרים המשיך לקפוא מלחץ על המגרש ולהשפיע על קבוצתו.
ב-1 ביולי 1938 דיווח גריפית' "מתוסכל" לריגלי כי המפגשים לאימונים היו "חסרי מטרה, לא מאורגנים ולא פרודוקטיביים".
הוא המליץ על מספר שינויים לביצוע תרגילים שנראים יותר כמו מצבי משחק אמיתיים, כגון קריאת כדורים, אבל רוב עצתו הייתה קשורה לגישה שהשחקנים הביאו למשחק: "הלך הרוח של האדם, השקפת עולמו, האופן שבו הוא מרגיש", כתב גריפין בדו"ח שפורסם ב-10 ביולי, "הוא סוג של הבסיס המיומנויות שלו [בייסבול] מיוחד ...
הוא צריך ליישם [את הרצון לנצח] שזה חלק בלתי נפרד מתקופת תרגול, ולשחק בגישה שכל אימון הוא משחק.
הוא חייב להפוך אותו להרגל." ובכל זאת, אף אחת מההמלצות שלו לא יושמה.
ב-26 ביולי של אותה שנה, "הגורים"(שיקגו קאבס) הדרדרו היישר למקום הרביעי.
ריגלי נזף בגרים והחליף אותו בשחקנים חדשים: תופס והרטנט, עד סוף העונה.
גריפית' קיווה שהרטנט יהיה יותר נוח לרעיונותיו והם נפגשו כדי לדון בכל שחקן מבחינה פסיכולוגית.
אבל עד מהרה נכנס גריפית' לקונפליקט עם הרטנט – משום שזלזל בתפיסת הבייסבול המסורתית של הרטנט.
הוא כתב: "כדי לפנות לאינסטינקט או לתורשה הוא ...
דרך עצלה, חסרת דמיון ובורות, להתחמק מדרישות עבודתו".
על אף ספקנותו של גריפית', נראה כי ההנהגה של הרטנט פעלה: הקאבס החלו לטפס על הטבלה במהלך חודש ספטמבר, והשתלטו על המקום הראשון על משחק ניצחון שמסתיים במהלך של הרטנט עצמו.
הקאבס זכו בליגה הלאומית, אבל הם ירדו במהירות על ידי ניו יורק יאנקיז בסדרת העולם.
לאחר סיום העונה, הגיש גריפית' לריגלי דו"ח בן 183 עמודים על מסע הבחירות של הקבוצה.
גריפית' כתב שהרטנט "בכלל לא היה איש חכם.
הוא [אינו] יכול להתאים את עצמו לכל סגנון הכשרה ואימון אחר, אבל עם זאת הוא היה מוכר לאורך הקריירה שלו".
הצלחתו של הרטנט הפכה אותו לשחקן הבכיר בקבוצה, ולכן הוא נשאר בעונה 1939. גם גריפית' המשיך לעבוד אצל הקאבס ב-1939, אם כי רק במשרה חלקית.
הוא הגיש רק ארבעה דיווחים קצרים, אך ציין באחד מהם כי "מבחינת הצוות והנהלתו, נפגשנו לא רק עם כישלון, אלא עם כמות גדולה של חשדנות ".
הקאבס סיימו את השנה במקום הרביעי.
גריפית' הגיש דו"ח אחרון בשנת 1940, וסימן את סופה של מיזם הראשוני של הפסיכולוגיה לעולם הספורט המקצועי.
רוב מנהלי הבייסבול ראו את הפרויקט ככישלון, והרעיון לא מומש על ידי צוותים אחרים במשך זמן רב.
גריפית' חזר לאוניברסיטת אילינוי, ולאחר 4 שנים הוא עלה לרמה של "פרובוסט".
בזמן שהותו בשנת שבתון, בשנת 1923 הציע גריפית' למכללה לפתוח קורס שיקרא: "פסיכולוגיה ואתלטיקה".
קורס זה הביא לפרסום הספר הראשון של מבוא כללי לפסיכולוגיה.
בשנת 1927 קיבל גריפית' את מלגת גוגנהיים, ועבר ללמוד באוניברסיטת ברלין במקביל לתפקידיו במכללת גרינוויל.
לאחר לימודיו מונה קולמן לראש הלשכה לנתונים פנימיים במכללת גרינוויל.
זה היה משרד שאסף נתונים פנימיים לנשיא האוניברסיטה, כגון יחסי תלמידים-מורה.
הוא החזיק בתפקיד זה עד 1944.
הוא סיים את תפקידו בשנת 1953, ובשנת 1956 הוא מונה לראש אגף המידע הסטטיסטי של אגודת החינוך הלאומי.
הוא פרש מהמכללה ובשנת 1962 החל לעבוד במערכת החינוך הגבוהה של מדינת אורגון.
פרסומיו העיקריים וספריו של קולמן גריפית'
אחת מן התרומות המרכזיות של גריפית' לתחום הפסיכולוגיה של הספורט באה מפרסומו של ספרו: "הפסיכולוגיה של האימון".
עיקר הספר היה המוטיב כי מאמן חייב להיות בעל ידע פסיכולוגי ופזיולוגי, וכל הפרקים שנמנו בספר הופנו הישר למאמנים.
בנוסף לכך, בפרסום ספר זה התמקד בנוסף גריפית' על חשיבותו של מורל השחקנים, על הרגליהם וכל מה שהוא תיאר כסביבה פסיכולוגית - אידיאלית שבה הספורטאים יכולים לפתח עבורם תכונות אישיות ואינטלקטואליות במקביל לאתלטיקה.
ספר זה היווה בסיס עבור פסיכולוגית האתלטיקה.
בספר זה התמקד גריפית' על המרכיבים הפסיכולוגיים של ביצועים אתלטיים מורכבים כגון: מיומנויות, למידה, הרגל, תשומת לב, ראייה, רגש וזמן תגובה.
חלק מתוכן ספר זה התבסס על ספרו הראשון - "הפסיכולוגיה של האימון".
קולמן הוא אי מכוסה קרח, המורכב מכמה חרוטי מגן געשיים מחוברים בים רוס שבאנטארקטיקה.
הוא מרוחק 17 ק"מ מארץ ויקטוריה.
בדרום קולמן ישנה קלדרה ברוחב 4.8 ק"מ ובעומק 701 מטרים.
באי ישנה אוכלוסייה של פינגווינים קיסריים.
האי התגלה בשנת 1841 על ידי סר ג'יימס קלארק רוס אשר קרא לאי על שם חמיו, תומאס קולמן.
בנקודה הדרומית מזרחית של האי נמצא כף אן אשר נקרא על שם אשתו של רוס.
בצפון האי נמצא כף וודרות'.
האי קולמן נמצא בתוך שטח חסות רוס אשר נתבע בידי ניו זילנד.
תביעה שלא הוכרה בידי רוב מדינות העולם.
קולנוע אורות הוא בית קולנוע שפעל בקריית מוצקין.
בית הקולנוע הוקם בשנת 1947 והיה לבית הקולנוע המרכזי בעיר.
בשנת 1967 ביקר ראש ממשלת ישראל לוי אשכול בבית הקולנוע, לרגל מאה שנים להולדת ליאו מוצקין, ונאם שם.
מפיק הקולנוע יורם גלובוס, בנו של בעל בית הקולנוע, עבד בתחילה כמפעיל מקרן קולנוע במקום.
בית הקולנוע נסגר בשנות ה-80. על חורבותיו הוקם בעשור השני של המאה ה־21 בניין מגורים.
קולמן סטיוארט (נולד ב-3 במרץ 1998) הוא שחיין אמריקאי, שיאן העולם במשחה ל-100 מטר גב (בריכת 25 מטר).
סטיוארט גדל במשפחה של שחיינים.
הוא למד באוניברסיטת המדינה של קרוליינה הצפונית.
באוניברסיאדה שנערכה בנאפולי, איטליה בתחילת מיולי 2019 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב, לאחר ששחה בשלב המוקדמות את סגנון הגב ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 52.11 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-50 מטר פרפר בתוצאה של 24.00 שניות.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת טוקיו שנערכו באומהה, נברסקה ביוני סיים סטיוארט במקום רביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 51.78 שניות, בשלב חצי הגמר הוא קבע שיא אישי חדש של 51.54 שניות ועלה שלישי למשחה הגמר.
נוסף לכך, הוא סיים במקום שמיני במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 48.51 שניות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא אישי חדש של 48.45 שניות ובמקום עשירי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 53.91 שניות ולא נכלל במשלחת האמריקאית למשחקים האולימפיים.
במסגרת הליגה הבינלאומית בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בנאפולי ב-29 באוגוסט 2021 קבע סטיוארט במשחה ל-100 מטר גב שיא עולם חדש של 48.33 שניות, שיפור לשיא בן השנה של קלימנט קולסניקוב מרוסיה (48.58 שניות).
יממה לפי כן, הוא קבע במשחה ל-100 מטר גב שיא ארצות הברית חדש של 48.91 שניות, שיפור במאית השנייה לשיאו בן 6 השנים של מאט גריוורס (48.92 שניות).
קולנוע "אוקטובר" הוא אולם קולנוע וקונצרטים במוסקבה הממוקם בנובי ארבט.
נבנה בשנת 1967 חזיתו מעוטרת בלוח פסיפס עשוי אבן טבעית, המוקדש לנושא מהפכת אוקטובר (ומכאו שמו).
ללוח זה מעמד של בעל למורשת תרבותית מקומית בחלקו הפנימי של הקולנוע יש חלון ויטראז' מעשה ידיו של האמן הליטאי א.
סטושקוס המבוסס על יצירתו השנייה "שיר החיים" (1965).
חלון הזכוכית הצבעונית משלב כוסות אדומות כהות, אודם, כחול כהה וסגול.
על פי הפרויקט הראשוני, בית הקולנוע תוכנן כלול אולם גדול ל־2,450 מקומות ישיבה עם מסך רחב ואולם קטן ל-442 מקומות ישיבה עם ציוד להצגת סרטי סטריאו.
בית הקולנוע הוסב למתחם קולנוע עם אחד עשר מסכי מגה-פלקס שיכולים להכיל מעל 3,000 צופים.
אולם הבכורה הגדול ביותר כולל 1,518 מקומות ישיבה.
החל משנת 2017, מהווה חלק מרשת הקולנועKaro Film.
קונצרטים שונים וערבי יצירה מתקיימים מעת לעת בקולנוע "אוקטובר" שמארח את אירועי הבכורה הגדולים של הקולנוע הרוסי.
בית הקולנוע אירח אירועי תרבות נחשבים:
באפריל 2019 הוקרן בבכורה בקולנוע הסרט החדש של פאבל לונגין "אחווה".
קולנוע אברורה היא אחד מבתי הקולנוע הוותיקים ביותר בסנקט פטרבורג.
ממוקם במרכז העיר, בנבסקי פרוספקט, בחצר בית מספר 60.
באתר בו נמצא כיום בית מס 60 בנבסקי פרוספקט, בשנות ה-80 של המאה ה-18 נבנה בית אבן בן שתי קומות עבור הסוחר א.
מאז שנות 1890, האתר היה שייך לרוזן ס רומיאנצב, ובסוף שנות 1830 – לבתו, הנסיכה ו.
בשנים 1844–1845 התגורר בבית זה המשורר פ.
באמצע שנות ה-50 של המאה ה-19, הבית היה ברשות הרוזנת א.א.טולסטוי, אמו של הסופר א.ק טולסטוי.
בשנת 1858 הבית עבר לרשותו של הסוחר הראשון גלזונוב, שעבורו האדריכל הוסיף לבניין ושינה החזיתות המוכרות שלו.
הבית היה בבעלות משפחת גלזונוב עד המהפכה, הוא שיכן משרדים וחנויות שונות.
בשנת 1913, הוקם בית הקולנוע "פיקדילי" (Кинематограф «Пикадилли») בחצר הבית, שיכל להכיל 700 צופים.
חזית הרוטונדה היא בסגנון נאו-קלאסיציזם, ואולם הטיח תוכנן בסגנון אר נובו.
ציוד הקרנה חדש ומסך גדול נרכשו.
פתיחת הקולנוע התקיימה ב־27 בדצמבר 1913.
אלמדינגן את שיפוץ הקולנוע, שכלל עיצוב חדש של חללי הפנים.
בנובמבר 1932, במלאת 15 שנה למהפכה, נקרא בית הקולנוע "אוברורה" (לכבוד הסיירת "אברורה").
ב־1932 היה הקולנוע מצויד בציוד להדגמה של סרטי קול, ובית הקולנוע היה אחד הראשונים בלנינגרד עם ציוד זה.
בשנת 1937 הוא הורחב: שטח הקולנוע הוכפל, מבואה ואולם קונצרטים, מעוטרים בפסלים של אלים קדומים, הופיעו כאן.
"אברורה" היה אחד מבתי הקולנוע הבודדים שלא הפסיקו להציג סרטים גם במהלך המצור על לנינגרד.
כיום, לקולנוע שני אולמות קולנוע – אחד גדול ואחד קטן, עם קיבולת של 623 ו־100 מושבים, בהתאמה, כמו גם בר קטן ובית קפה.
בשנת 1998, בית הקולנוע, במלאת 85 שנה לפתיחתו, עבר עבודות שיפוץ מקיפות לשיקום מראהו ההיסטורי.
במקביל הותקן ציוד חדש לסאונד Dolby Digital SurroundEX, מסך Perlux שקוף אקוסטי חדש בשטח של 100 מטרים רבועים וכיסאות חדשים.
בשנת 2010, מקרן קולנוע דיגיטלי מדגם כריסטי CP2230 הותקן עם דגם חדש של XpanD משקפי 3D פעיל Dx101 והחל להציג גם סרטים דוקומנטריים.
קולנוע אואזיס היה בית קולנוע שפעל ברמת גן בשנים 1970–2003.
קולנוע אואזיס פעל בפסאז' המחבר בין רחוב זבוטינסקי 84 לבין רחוב הרצל 75 - 77 ברמת גן.
מעל הפסז' נבנו שני רבי קומות (מגדלי אואזיס), אחד ברחוב הרצל 75, שהכניסות שלו 75 א' ו-75 ב' נמצאות בפסאז', ואחד ברחוב הרצל 77. במפלס הרחוב, בין שני הבניינים, הוקם מרכז מסחרי.
הקרקע עליה נבנו הבניינים והפסאז' נרכשה על ידי אבנר שלוש, נכדו של אהרן שלוש לפני מלחמת העולם השנייה.
בשל מיקומו המרכזי וקלות הגישה אליו, נפתח בפסאז' כבר בשנת 1938 "קפה אואזיס".
בשנת 1948 ניגנה בו כל יום תזמורת .
בשנת 1952 התקיים בגן "קפה אואזיס" נשף קיץ לרגל פתיחת המכביה הרביעית.
בשנת 1953, האיגוד למען שיקום לוחמי חופש-של"ח ארגן ב"גן אואזיס" נשף קיץ מפואר.
בית הקולנוע נפתח בשנת 1970 והופעל על ידי חברת רב חן בתי קולנוע בע"מ.
ראש העיר ד"ר ישראל פלד השתתף בפתיחת הקולנוע.
באולם הקולנוע התקיימו הקרנות יומית של סרטים והעלו הצגות והופעות של אומנים שונים.
ב-1 ביוני 1970 התקיימה באולם הצגת הבכורה של המחזמר "שיער".
בשנת 1973 הופיעה בקולנוע אואזיס להקת בי.
בין הסרטים הרבים שהוקרנו בקולנוע אפשר למנות את "עליסה בארץ הפלאות" של אולפני וולט דיסני ואת "שר הטבעות: שיבת המלך".
בית הקולנוע נסגר בשנת 2003, ובמקביל הופסקו כל פעילויות הפנאי והבידור במתחם והמתחם ננטש.
בין הסיבות להפסקת הפעילות אפשר למנות חוסר כדאיות כלכלית, דרישה לעבור הליך סטטוטורי ותלונות של דיירי מגדלי אואזיס על פגיעה באיכות חייהם.
קוּלֶן (בקרואטית: Kulen) הוא סוג של נקניק מתובל העשוי מבשר חזיר טחון, המיוצר באופן מסורתי בקרואטיה (סלאבוניה) ובסרביה (וויבודינה).
סוג של קולן מסלאבוניה (Slavonski Kulen) קיבל את כינוי המקור המוגן שלו בקרואטיה על ידי ארגון מ-Bošnjaci.
בחלקים מסלאבוניה, קולן נקרא קולין במבטא איקאווי ושייך למאכלים קרואטיים מסורתיים.
Baranya Kulen הקרואטית (Baranjski Kulen) מוגנת בסטטוס אינדיקציה גאוגרפית (GI) מארגון המזון והחקלאות של האו"ם.
סוג של קולן מסירמיה קיבל את כינוי המקור המוגן בסרביה על ידי ארגון מהעיר שיד.
יש גם סוג מקומי בשם סלובקי קולן שמיוצר בעיקר במחוז באצ'קה על ידי סלובקים מקומיים.
הבשר דל שומן, שביר ודחוס למדי, והטעם מתובל כשהפפריקה האדומה החריפה מביאה לו ארומה וצבע, ושום תבלין נוסף.
המתכון המקורי של קולן אינו מכיל פלפל שחור.
הטעם החריף שלה מגיע מהפפריקה.
הזמן המסורתי של ייצור קולן הוא במהלך שחיטת החזירים שנעשית בכל סתיו על ידי רוב משקי הבית.
קולן מתיישן במהלך החורף; ניתן לאכול אותו בשלב זה, אם כי עדיין לא מיובש לחלוטין ומובשל, עם טעם חריף מאוד, אך הוא יפתח את טעמו המלא עד הקיץ שלאחר מכן.
לפעמים הוא נקבר מתחת לאפר, הפועל כחומר ייבוש.
קולן הוא מוצר בשר יציב מדף, עם חיי מדף של עד שנתיים באחסון נכון.
הבשר ממולא ונדחס לתוך מעי חזיר (בדרך כלל תוספתן חזיר), ולאחר מכן מחולק לחוליות שקוטרן בדרך כלל בסביבות עשרה סנטימטרים, במשקל של כקילוגרם.
את חתיכות הקולן מעשנים במשך מספר חודשים, תוך שימוש בסוגי עץ מסוימים.
לאחר העישון הם מיובשים באוויר למשך מספר חודשים נוספים.
תהליך זה יכול להימשך עד שנה.
למרות שדומה לפרוצדורות אחרות של ייבוש אוויר, הבשר מותסס בנוסף לייבוש באוויר.
קולן בדרגה גבוהה לפעמים אפילו מכוסה בשכבה דקה של עובש, מה שמעניק לו ארומה ברורה.
קולן נחשב למוצר בשר מיובש פרימיום מתוצרת מקומית, בהתחשב בכך שבשוק זאגרב אפילו קולן בדרגה נמוכה יכול לעלות הרבה יותר מסוגי נקניקיות אחרים והוא דומה במחירו לבשר חזיר מעושן (שינקן).
למרות שהוא מיוצר באופן מסחרי גם ברחבי יוגוסלביה לשעבר מאז מלחמת העולם השנייה, תהליך הייצור התעשייתי שונה באופן משמעותי, וכתוצאה מכך הבדלים גדולים במראה ובארומה, על אף שהוא זול בהשוואה לקולן ביתי האמיתי.
פסטיבל אזורי של קולן מתקיים מדי שנה בבאצ'קי פטרובאץ.
קולמן ג'ייסון דומינגו הוא שחקן, מחזאי ובמאי אמריקאי.
הוא זכה לשבחים רבים, כולל זכייה בפרס אמי ומועמדויות לפרס אוסקר ולשני פרסי טוני.
בשנת 2024, נכלל ברשימת 100 האנשים המשפיעים בעולם של מגזין "טיים".
דומינגו נולד וגדל בפילדלפיה, פנסילבניה, בתור השלישי מבין ארבעה ילדים.
דומינגו גדל במשפחה ממעמד הפועלים, תחת גידולה של אמו אדית' בולס ובעלה.
אמו של דומינגו הייתה עקרת בית שעבדה גם בבנק, ואילו אביו החורג קלרנס עסק בליטוש רצפות למחייתו.
אמו של דומינגו נפטרה בשנת 2006, יום לאחר האודישן שלו למחזמר "Passing Strange", ואביו החורג נפטר מספר חודשים קודם לכן.
אביו הביולוגי של דומינגו היה מבליז, ולו קרובים מגואטמלה.
הוא עזב את המשפחה כשדומינגו היה בן תשע.
בילדותו סבל דומינגו מליקוי בדיבור, גמגום, ואמו שלחה אותו לקלינאי תקשורת.
דומינגו סיים את לימודיו התיכוניים בשנת 1987, ולאחר מכן למד באוניברסיטת טמפל, שם למד עיתונאות.
זמן קצר לאחר מכן עבר לסן פרנסיסקו, קליפורניה, שם החל את דרכו כשחקן, בעיקר בהפקות תיאטרון.
דומינגו לימד במוסדות חינוך שונים, בהם המכון הלאומי לתיאטרון של אוניל, אוניברסיטת טקסס באוסטין ואוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון.
דומינגו גם גילם את תפקיד בילי פלין במחזמר שיקגו, שנחשב להפקת החידוש הארוכה ביותר בברודוויי.
במהלך תקופה זו דומינגו גם הופיע במספר רב של סדרות טלוויזיה.
הופעת הבכורה שלו בטלוויזיה הייתה בסדרה המשטרתית נאש ברידג'ס בשנת 1997, והוא השתתף במספר פרקים בסדרה זו.
הוא גילם תפקיד קטן בסרטו של קלינט איסטווד "פשע אמיתי" משנת 1999, והופיע בסרטים העצמאיים Desi's Looking for a New Girl (2000), Kung Phooey (2003) ודרמת הפשע "שקרים באפלה" (2006).
בנוסף, הוא השתתף בתפקידי אורח בסדרות "חוק וסדר", "חוק וסדר: כוונה פלילית" ו"חוק וסדר: משפט וצדק".
בין השנים 2008 ל-2010 השתתף בתוכנית המערכונים "The Big Gay Sketch Show".
בשנת 2010, דומינגו זכה להכרה על הופעתו במחזמר "נערי סקוטסבורו", בבימויה של סוזן שטרומן.
תפקידו במחזמר זה זיכה אותו במועמדות לפרס טוני לשחקן המשנה הטוב ביותר במחזמר במאי 2011. כשההצגה עלתה בלונדון בסתיו 2013, דומינגו היה מועמד לפרס לורנס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה במחזמר באפריל 2014.
דומינגו שיתף פעולה עם הבמאי ספייק לי, והופיע בסרטיו "נס בסנט אנה" (2008) ו"קיץ ברד הוק" (2012).
בנוסף, הוא הופיע בתפקיד החייל הארולד גרין בסרטו ההיסטורי של סטיבן ספילברג, "לינקולן" (2012).
בשנה שלאחר מכן הוא הופיע בסרטי זכויות האזרח "42" (2013) בתפקיד לוסון בואומן ובסרט "המשרת" (2013) בתפקיד פרדי פולוס.
בשנת 2014 השתתף בסרטה של אווה דוברני "סלמה", וגילם את הפעיל והכומר הבפטיסטי ראלף אברנת'י.
בשנת 2015, דומינגו החל להופיע בתפקיד חוזר בסדרת הזומבים הפוסט-אפוקליפטית של AMC, "אימת המתים המהלכים", בתפקיד ויקטור סטרנד.
בדצמבר אותה שנה, הוכרז כי דומינגו יקודם לתפקיד ראשי בעונה השנייה של הסדרה.
באותה שנה הוא גם הופיע בתפקיד ד"ר ראסל דניאלס בסדרה "הניק" של רשת סינמקס.
בשנה שלאחר מכן הוא הופיע בסדרות "לוציפר" ו"הוראס ופיט" של לואי סי.
בשנת 2017, הצטרף דומינגו לאקדמיה לאמנויות הקולנוע ומדעים כחבר בענף השחקנים.
בשנת 2018, דומינגו הצטרף לאיגוד הבמאים של אמריקה כבמאי, וביים את הפרק ה-12 בעונה הרביעית של "אימת המתים המהלכים", והיה לשחקן הראשון ביקום "המתים המהלכים" שביים פרק בסדרה.
בשנת 2020, דומינגו חתם על עסקה עם רשת AMC לפיתוח פרויקטים חדשים.
בשנת 2018, דומינגו השתתף בסרט "סיפורו של רחוב ביל" של הבמאי בארי ג'נקינס, עיבוד קולנועי לרומן של ג'יימס בולדווין מ-1974 באותו השם.
בסרט הוא גילם את דמותו של ג'וזף ריברס, אביה של טיש.
באותה שנה שיתף פעולה עם סם לוינסון בסרט הקומדיה השחורה "אומה רצחנית", בו גילם את מנהל בית הספר, טרל.
בשנה שלאחר מכן, לוינסון ליהק את דומינגו לתפקיד חוזר בתור עלי, מכור לסמים בגמילה, בסדרת הדרמה של HBO, "אופוריה".
בשנת 2020 זכה דומינגו לשבחים על תפקידו כקאטלר בעיבוד של נטפליקס למחזהו של אוגוסט וילסון "הבלוז של מא רייני", בכיכובם של ויולה דייוויס וצ'דוויק בוזמן.
הוא גם זכה לתשומת לב על תפקידו בתור X, סרסור חסר רחמים, בסרט הפשע "זולה" בבימויה של ג'ניצה בראבו.
על תפקידו כ-X, הוא היה מועמד לפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנת 2022, דומינגו זכה בפרס אמי לפריים טיים לשחקן האורח הטוב ביותר בסדרת דרמה על תפקידו ב"אופוריה".
דומינגו גילם את דמותו של פעיל זכויות האזרח ביירד רסטין בסרט "רסטין" משנת 2023 שהופק על ידי נטפליקס בבימויו של ג'ורג' סי.
על הופעתו בסרט הוא היה מועמד לפרס האוסקר, פרס באפט"א, פרס גלובוס הזהב ופרס גילדת שחקני המסך לשחקן הטוב ביותר.
מועמדותו לאוסקר הפכה אותו לאפרו-לטינו הראשון שמועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, וכן לאדם ההומוסקסואל השני בהיסטוריה שמועמד לפרס אוסקר על תפקיד הומוסקסואל, לאחר איאן מקלן, והאמריקני ההומוסקסואל הגלוי הראשון שזכה למועמדות זו.
גם בשנת 2023, דומינגו הופיע בתור מיסטר בעיבוד המוזיקלי הקולנועי של "הצבע ארגמן" בבימויו של בליץ דה אמבסי.
הסרט זכה לביקורות חיוביות ולמועמדות לפרס גילדת שחקני המסך על הביצוע הטוב ביותר של קאסט בסרט קולנוע.
הוא גם דיבב את דמותו של באטמן, בפודקאסט המתוסרט של ספוטיפיי "The Riddler: Secrets in the Dark".
דומינגו גילם את ג'ון וויטפילד בסרט "סינג סינג", שהוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בטורונטו לשנת 2023, והופץ על ידי A24 בשנת 2024. בדצמבר 2024, דומינגו זכה בפרס השחקן הראשי הטוב ביותר בטקס פרסי גות'הם 2024 על תפקידו בסרט.
בשנת 2024 הוכרז כי דומינגו לוהק לתפקיד ג'ו ג'קסון בביוגרפיה המוזיקלית "מייקל" על חייו של הזמר מייקל ג'קסון.
כמו כן, נודע כי דומינגו עתיד לביים ולככב בתפקיד הראשי בביוגרפיה לא-מוזיקלית על חייו של נט קינג קול, על פי תסריט שכתב יחד עם תסריטאי נוסף.
בנובמבר 2024, דומינגו יגלם את הדמות מנסי דניאלס במותחן הפוליטי של נטפליקס, "הטירוף", בה הוא נאלץ להימלט לאחר שהוא מואשם ברצח.
הסדרה כוללת שמונה פרקים ותעלה ב-28 בנובמבר 2024. דמותו של דומינגו, מנסי דניאלס, הוא יועץ פוליטי שהפך לפובליציסט בטלוויזיה, המנסה למצוא את דרכו מחדש בחיים.
במאי 2025 הוכרז כי דומינגו יככב לצד דמי מור בסרט Strange Arrivals, בבימויו של זוכה האוסקר רוג'ר רוס וויליאמס ובהפקת See-Saw Films.
באוקטובר 2025 דומינגו לוהק לתפקיד קולו של האריה הפחדן בסרט "מרשעת: חלק 2".
דומינגו הוא הומוסקסואל, והוא נשוי לראול דומינגו מאז 2014.
ונוס/ג'ופפרק: "Passing Strange"2010חוק וסדר: כוונה פליליתאנדרה לנייר2 פרקים2015–2023אימת המתים המהלכיםויקטור סטרנד75 פרקים
קולמן ליווינגסטון בליז היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית שכיהן כמושל קרוליינה הדרומית ה-90 בין השנים 1911 ל-1915 וייצג את המדינה כחבר הסנאט של ארצות הברית בין השנים 1925 ל-1931. בליז היה היורש הפוליטי של בנג'מין טילמן.
הוא הוביל מהפכה פוליטית בקרוליינה הדרומית על ידי בניית בסיס פוליטי של עובדי מפעלי טקסטיל לבנים מאזור ההרים של המדינה.
הוא נודע לשמצה בכך שניצל את הדעות הקדומות של הלבנים העניים כדי להשיג את קולותיהם, והיה תומך נחרץ בעליונות לבנה.
בליז נודע לשמצה בהתנהגותו המטורפת.
הוא לא ניהל קמפיין על הבטחות פוליטיות אלא על הדעות הקדומות של האזרחים הלבנים.
בליז תמך בלינץ' ("לפעמים לאחר לינץ'", כתב ביוגרף אחד, "בליז חגג בפומבי את הרצח האכזרי בריקוד מוות מוזר").
כסנאטור, הוא תמך בעונשים לזוגות מעורבים המנסים להתחתן, ומתח ביקורת על הגברת הראשונה של ארצות הברית לו הובר על שהזמינה אורח שחור לתה בבית הלבן.
כמו כן, הוא היה האדריכל של סעיף 1325.
בליז נולד להנרי הורשיו בליז (1832–1892) ולמרי אן ליווינגסטון בליז (1830–1874) ליד העיירה ניוברי, קרוליינה הדרומית, ב-8 באוקטובר 1868, השנה שבה אומצה חוקת השיקום החדשה של קרוליינה הדרומית, והאפרו-אמריקאים החלו להשתתף בחיים הפוליטיים.
הוא גדל במלון של אביו, מה שהוביל אותו להיות חברתי באופן יוצא דופן.
הוא התחנך בניוברי קולג', אוניברסיטת קרוליינה הדרומית, ובאוניברסיטת ג'ורג'טאון, שם סיים את המחלקה למשפטים ב-1889. באוניברסיטת קרוליינה הדרומית, בליז גורש בגלל גנבה ספרותית ותמיד נשא טינה כלפי האוניברסיטה.
לאחר השלמת לימודיו באוניברסיטה, חזר בליז לניוברי כדי לעסוק בעריכת דין ולהיכנס לפוליטיקה.
הוא החל את הקריירה הפוליטית שלו בבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית ב-1890 כדמוקרטי וכבן חסותו של בנג'מין טילמן.
בשנת 1895, בית המחוקקים של המדינה אשרר חוקה חדשה שבעצם שללה את הזכויות של אנשים שחורים, ובכך פגע במפלגה הרפובליקנית של המדינה, שבה תמכו השחורים.
למדינה הייתה אז מערכת חד-מפלגתית, שנוהלה על ידי הדמוקרטים.
עלייתו של בליז לשלטון, כשהתקדם מבית הנבחרים של קרוליינה הדרומית לסנאט של קרוליינה הדרומית בשנת 1900, התבססה על תמיכת חקלאי האריסות ועובדי המפעלים הלבנים, היו אז חלק הולך וגדל מבין המצביעים בקרוליינה הדרומית.
עם זאת, דרכו לשלטון לא הייתה פשוטה: בליז איבד את מושבו בבית המחוקקים בשנת 1894 ונכשל בניסיונו לשוב אליו בשנת 1896. על אף שבסופו של דבר זכה במושב בסנאט המדינתי בשנת 1900, הוא הפסיד בבחירות להיות מועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד המושל בשנים 1904 ו-1906.
ב-1910 נבחר בליז לראש עיריית ניוברי ושימש בתפקיד זה עד לנובמבר אותה שנה, אז נבחר למושל קרוליינה הדרומית.
מבקרים ותומכים של בליז השתמשו במונח "בליסיזם" כדי לתאר את "ההתקוממות הפוליטית של דור העובדים הראשון במפעלי הטקסטיל בקרוליינה הדרומית", אותה הוביל בליז בשנת 1910. התקוממות זו הייתה שונה מזו שהוביל בן טילמן דור קודם לכן.
בעוד שטילמן חתר לרפורמה חקלאית והסתמך על תמיכת החקלאים והאצולה הלבנה של קרוליינה הדרומית, בליז התנגד לרפורמות ונשען על תמיכת עובדי מפעלי הטקסטיל הלבנים.
התנועה שבליז הוביל אופיינה בעיקר בעליונות לבנה ולא במדיניות חברתית.
עם זאת, היא שיתפה אויבים משותפים עם טילמניזם: העיתונים, מסילות הברזל, תאגידים, אצולת צ'ארלסטון ואנשי העסקים העירוניים.
הבליזיזם התאפשר בעקבות השינויים החברתיים-פוליטיים שעברה קרוליינה הדרומית בתחילת המאה ה-20. לדוגמה, בשנת 1880, היו במדינה קרוב לעשרה מפעלי טקסטיל בלבד, אך בשנת 1900 המספר גדל ל-115. גם כוח העבודה במפעלים השתנה, והפך ליותר ויותר גברי מדי שנה.
מכיוון שקרוליינה הדרומית הייתה אחת המדינות הדרומיות הבודדות באותה תקופה שלא שללה את זכות ההצבעה מגברים לבנים עניים, בליז פנה באופן פעיל לעובדי המפעלים הללו ובנה בסיס פוליטי נאמן מקרב הגברים, שתלו את תמונתו בבתיהם ואף קראו לילדיהם על שמו.
פנייתו של בליס לעובדי המפעלים ולחקלאי האריסות התבססה על אישיותו ועל תפיסתו, שגרמה ל"המונים חסרי הקול להרגיש ש'קולי' הופך אותם לכוח פוליטי משמעותי במדינה." למעשה, מעט מאוד מדיניות נקשרה לשמו של בליז, אך סגנונו הבוטה והדיבור המשותף לו ולעובדי המפעלים הקנו לו את אהדתם.
בזכות זאת, בליז היה הפוליטיקאי היחיד בקרוליינה הדרומית שנהנה מעצמאות מטילמן כל עוד טילמן היה בחיים.
לאורך כל הקריירה שלו, בליז טיפח את תדמיתו כאלוף פשוטי העם, ותיאר את עצמו כ"ידידו הטוב ביותר של האדם העני."
בשנות ה-20 של המאה ה-20, עיתונו השבועי עודד את הבוחרים "להציל את קרוליינה הדרומית משלטון טבעת ומשליטת תאגידים" ולבחור בידידים של "האיכרים ואנשי העבודה." הן בליז והן תומכיו הציגו אותו כתומך במעמד העובדים.
כתבה אחת בעיתון התייחסה לסגנון הפופוליסטי של בליז מאחד מנאומיו:
בליז נבחר למושל בשנת 1910 משום ש"ידע לנגן על דעות קדומות גזעיות, דתיות ומעמדיות כדי להשיג קולות." התוכנית החקיקתית שלו הייתה בלתי עקבית וללא אחידות.
הוא תמך במתן סיוע נוסף לבתי ספר לבנים אך התנגד לחובת נוכחות.
הוא ביטל את פעילות מפעל הטקסטיל שבבית הכלא המדינתי מטעמי בריאות, אך התנגד לפיקוח על מפעלים פרטיים לשם הבטחת תנאי עבודה בטוחים ובריאים.
בליז הטיל וטו על חקיקה לבדיקת מפעלים מטעמי בטיחות ובריאות, בטענה ש"אדם צריך להיות מסוגל לעבוד בכל תנאים שיבחר." הוא גם התנגד לבדיקה רפואית של תלמידי בתי הספר, והצהיר כי יחון כל אדם שיהרוג רופא שיפגע בצניעות בתו.
לבליז יצא מוניטין כה גרוע עד שנאמר עליו שהוא מייצג את ההיבטים הגרועים ביותר של חוקי ג'ים קרואו ושל בנג'מין טילמן, שכינה את סגנונו של בליס "ג'ים טילמניזם" (ג'ים טילמן היה אחיינו של בנג'מין טילמן, שכיהן כסגן המושל, הרג עורך עיתון וזוכה במשפט).
בליז תמך בעליונות מוחלטת של הגזע הלבן בכל התחומים.
הוא עודד את נוהג הלינצ'ים, התנגד נחרצות להשכלת שחורים, ולעג ליריבו על כך ששימש נאמן בבית ספר לשחורים.
הוא פיטר מנהלים ללא סמכות לעשות זאת, התעלם מבקשות פטרונות של מחוקקים במדינה, והתעמת עם בית המשפט העליון של המדינה.
כמושל, בליז נמנע מלאכוף חוקים והתנהל כאדם שמזלזל בהם.
בשתי הזדמנויות, חנן את הנהג השחור שלו כאשר נרשם לו דו"ח על נהיגה במהירות מופרזת.
בליז נהנה מהכוח לחון וטען שהוא מעוניין לחון לפחות 1,000 בני אדם לפני סיום כהונתו, כי רצה "לתת למסכנים הזדמנות".
מעריכים כי בליז חנן בין 1,500 ל-1,700 אסירים, חלקם היו אשמים ברצח ובעבירות חמורות אחרות.
אויביו הפוליטיים טענו כי בליז קיבל תשלומים כדי לחון פושעים.
בין אלה שחנן היה חבר הקונגרס לשעבר ג'ורג' וו.
מארי בשנת 1912. הרפובליקני השחור הפסיד בערעור על הרשעתו בזיוף בשנת 1905 על ידי חבר מושבעים לבן כולו ונידון לעבודות פרך.
מארי, שסירב לרצות עונש על הרשעה שטען שנבעה מאפליה גזעית, עזב את המדינה לצמיתות ועבר לשיקגו.
ההפרדה הגזעית קיבלה עידוד נוסף תחת בליז.
הצעה שהגיש בליז (ואושרה כחוק) קבעה הפרדה בין אסירים שחורים ולבנים בקבוצות העבודה הכפויה של המחוזות.
למרות מדיניותו הגזענית והגישה הסותרת שלו לרפורמות, במהלך כהונתו של בליס כמושל הועברו מספר צעדים חיוביים.
שיפורים משמעותיים הוכנסו למערכת החינוך, יחד עם מס מיוחד על חברות הידרואלקטריות והקמת מוסד מדינתי לטיפול בשחפת.
בשנת 1914 הוקמה מערכת מחסנים מדינתית, שבמסגרתה ניתנו תעריפי ביטוח נמוכים והתקבלו קבלות אחסון באחריות המדינה, מה שהפך אותן לבטוחות עבור הבנקים המקומיים.
כתוצאה מכך, יכלו חקלאי כותנה להשיג מזומנים כדי להתקיים ולהמשיך לפעול.
חוק משנת 1911 קבע שעות עבודה מקסימליות לנשים בעסקים מסחריים ואסר על העסקתן אחרי השעה 10 בלילה.
חוק נוסף מפברואר 1912 דרש ממעסיקים לתת הודעה לעובדים על השעיית עבודה.
חוק נוסף באותו חודש חייב רכבות להיות מצוידות בפנסים קדמיים.
בשנת 1914, חוק נוסף דרש מחברות רכבת להקים מקלטים בנקודות תחזוקה שבהן מתבצעת עבודת תיקון באופן קבוע.
שינוי חקיקה (מס' 262) אפשר ליישם את חוקי שעות העבודה של נשים גם באמצעות סוכנים מורשים של נציב העבודה ולא רק על ידי פקחים רשמיים.
חוק אחר משנת 1914 איפשר לארגוני עבודה בעלי אמנה לאומית או בינלאומית להקים אגודות הדדיות לתמיכה בחבריהם או במוטביהם בזמני מחלה ומוות, תוך עמידה בתנאי החוק.
חוק נוסף מאותה שנה דרש להקים שלטי אזהרה לרכבות.
חוק מ-18 בפברואר 1911 העניק תשלום פנסיה שנתי אחד לטובת פנסיונרים שנפטרו, בין אם מדובר היה בחייל או באלמנתו.
חוק מ-1 במרץ 1913 דרש שמכללת קלמסון תספק, במחיר עלות, נסיוב לאזרחים לטיפול בכולרה של חזירים, כאשר הנסיוב ניתן בחינם למי שאינם יכולים לשלם עבורו.
חוק נוסף אישר הענקת 51 מלגות על בסיס תחרותי.
מלגות אלו, בערך של 100 דולר לשנה ובצירוף שכר לימוד חינם, הפכו לחוק ללא אישורו של בליז.