tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כל רצועת החוף של פיניקיה נפלה לידיו של אלכסנדר והפרסים לא היו יכולים לעשות דבר על מנת להושיט עזרה לנתיניהם הנצורים.
העדויות בנות הזמן המצויות כיום בידי החוקרים (המקורות הראשוניים) מקורם בצד המוקדוני.
כך, למשל, היסטוריון המסע קלסיסתנס, המהווה מקור עשיר, תלמי ואחרים כמותם, משתייכים לצד המוקדוני.
גם היסטוריונים בני העת העתיקה, שאינם בני הזמן וחיו מספר מאות שנים לאחר ההתרחשויות (מקורות שניוניים), משתייכים לאותו הצד.
תיאור מפורט של הקרב ניתן למצוא אצל אריאנוס וכן גם אצל ההיסטוריון הרומי קורטיוס.
לא רק שהמקורות העתיקים, ראשוניים ושניוניים כאחד, המצויים בידינו נכתבו מהצד המוקדוני בלבד, הם גם נכתבו מנקודת מבט האוהדת את אלכסנדר (להוציא את קורטיוס).
מכיוון שכך ההסתמכות הבלעדית על מקורות אלו עלולה ליצור תמונה מעוותת ופרו-מוקדונית.
קושי מיוחד הוא הערכת מספר הגיסות, בעיקר בצד הפרסי.
על אף קושי זה, ההערכות המודרניות הצנועות ביותר מציינות לפחות יתרון מספרי כפול של הפרסים לעומת המוקדונים.
מספר החיילים המוקדונים מדויק יותר, בעיקר בגלל המידע המקיף אודות יחידות צבא זה והחומר הרב שקיים בנושא.
גם המספרים הנקובים לעיל עשויים להיות קטנים עד כדי מחצית.
מלך פורטוגל המיליטנטי תכנן מסע צלב לאחר שאבו עבדאללה ביקש את עזרתו בהחזרת כתרו, שאותו לקח ממנו דודו עבד-אל-מאליק.
בסופו של דבר הפסידה פורטוגל בקרב, ובכך גם הפסידה את עצמאותה למשך שישים שנה, בהן הייתה תחת הכתר הספרדי.
בקרב נהרגו אבו עבדאללה ועבד אל-מאליק, שאת מקומו ירש אחיו אחמד אל-מנסור, והמלך הפורטוגלי נעלם וכנראה נהרג גם הוא.
בקרב קהילות יהודיות בצפון מרוקו, נהגו בעבר לחגוג בראש חודש אלול מדי שנה בשנה את "פורים סבסטיאנו".
על פי המסורת, בטרם יצא סבסטיאנו לקרב, הוא נדר לכפות את הדת הנוצרית על כל הקהילות היהודיות הנכבשות.
מותו והפסדו בקרב, גדע את ביצוע רצונו זה.
לזכר נס ההצלה שהתרחש להם, קראו היהודים בקהילות אלה את "מגילת סבסטיאנו" ואף שלחו מנות (בעיקר פירות) איש לרעהו ומתנות לאביונים.
קרב איי פוקלנד היה קרב ימי במלחמת העולם הראשונה, שהתרחש באוקיינוס האטלנטי, ליד איי פוקלנד, ב-8 בדצמבר 1914. שייטת של הצי המלכותי הבריטי, בפיקוד תת-אדמירל דובטון סטורדי (Doveton Sturdee), הביסה שייטת של הצי הקיסרי הגרמני (Kaiserliche Marine), שבראשה עמד ויצה-אדמירל הרוזן מקסימיליאן פון שפה, והטביעה את כל אוניותיה למעט אחת.
הקרב היה למעשה המשך לקרב קורונל, שנערך כחמישה שבועות לפני כן, ב-1 בנובמבר 1914. בקרב זה הצליחה השייטת הגרמנית להטביע שתי אוניות בריטיות ולהניס שתיים אחרות.
דעת הקהל הבריטית סערה בעקבות התבוסה, והפיקוד הבריטי שלח כוח גדול לדרום האוקיינוס האטלנטי כדי ללכוד את פון שפה ולהשמיד את אוניותיו.
שפה התכוון לפשוט על הבסיס הבריטי באיי פוקלנד; הוא לא ידע שהאוניות הבריטיות שנשלחו כדי לאתר אותו ואת אוניותיו הגיעו לאיים יום אחד בלבד לפני כן.
הקרב התקיים בים שקט וברוח קלה, תחת שמש בהירה ושמיים נקיים מעננים.
האוניות הגרמניות התגלו מוקדם יחסית, והשייטת הבריטית הצליחה לצאת במהירות מהנמל, לרדוף אחרי השייטת הגרמנית ולהטביע את כל אוניותיה, למעט אחת, שהוטבעה מאוחר יותר.
בחודשיה הראשונים של מלחמת העולם הראשונה היו הבריטים מוטרדים מאוד מהשייטת של מקסימיליאן פון שפה, שהייתה באוקיינוס השקט עם תחילת המלחמה.
חמש אוניותיו של שפה – שתי סיירות משוריינות חדישות, "שרנהורסט" ו"גנייזנאו", ושלוש סיירות קלות – "דרזדן", "לייפציג" ו"נירנברג" – היו כוח בעל עוצמה, שעלול היה לסכן את כל התעבורה הימית באוקיינוס השקט ובכל אוקיינוס אחר אליו יגיעו.
עוצמתה של השייטת הגרמנית באה לידי ביטוי בקרב קורונל, ב-1 בנובמבר 1914, בו הטביעו האוניות הגרמניות שתי סיירות משוריינות בריטיות כמעט ללא נפגעים.
דעת הקהל הבריטית סערה בעקבות הקרב, והבריטים היו נחושים לחסל את האיום.
לאחר הקרב חזר שפה לנמל ולפראיסו בצ'ילה, כדי להצטייד מחדש.
על פי חוקי הנייטרליות, שפה לא היה יכול לשהות בנמל של מדינה נייטרלית (כפי שהיה אז מעמדה של צ'ילה) יותר מ-48 שעות.
בשל כך יצאה השייטת מהנמל לאחר פרק זמן זה, והפליגה אל אי רובינזון קרוזו, כ-400 ק"מ ממערב לצ'ילה.
שפה היה לכוד; בסיסו בצ'ינגדאו שבסין נלכד על ידי יפן, והצי הקיסרי היפני החזק שלט בצפון האוקיינוס השקט ומנע את תנועתו באותו כיוון.
המושבות הגרמניות באוקיינוס נלכדו בזו אחר זו על ידי מדינות ההסכמה, ולמעשה לא היה לו כל נמל בטוח להפליג אליו.
היה ברור שעל שפה לנסות ולשוב לגרמניה, דרך מצר מגלן.
שפה התעכב, עיכוב לא אופייני לו, אך ב-26 בנובמבר החלה השייטת להפליג דרומה לכיוון מצר מגלן.
הבעיה הייתה, שזה היה האזור היחיד בו היה שפה מנותק מתשדורות מברלין; המידע שהיה בידיו היה שבאיי פוקלנד אין כוחות אויב, וכוח האויב המשמעותי בדרום האוקיינוס האטלנטי נמצא בפתח הנהר ריו דה לה פלטה, בין אורוגוואי לארגנטינה.
שפה התעכב עוד מספר ימים באיים ליד ארץ האש, שם תודלקו האוניות מפחם שנתפס באונייה בריטית שנלכדה.
ב-6 בדצמבר הציע שפה לקציניו לפשוט על הבסיס הבריטי באיי פוקלנד, כדי להשמיד את תחנת השידור שם ולהצטייד בפחם נוסף.
הפשיטה הייתה מיותרת; לאוניות הגרמניות היה פחם ככל שיכלו לשאת.
קציניו של שפה התנגדו לתוכנית, אך הוא הכריע בעדה.
עם קבלת הידיעות על התבוסה בקורונל, החליטו ראשי הצי הבריטי לטפל באיום בתקיפות ובמהירות.
הלורד הראשון של האדמירליות, וינסטון צ'רצ'יל, יחד עם לורד הים הראשון, ג'ון פישר, החליטו להוציא שתי סיירות מערכה מתוך הצי העיקרי (ה"גרנד פליט", "הצי הגדול") ולשלוח אותן דרומה.
שתי האוניות שנשלחו היו אה"מ "אינווינסיבל" ואה"מ "אינפלקסיבל".
משמעות ניתוקן של אוניות אלה מן הצי העיקרי הייתה החלשת הצי שעמד מול הצי הגרמני העיקרי ("צי הים הפתוח", Hochseeflotte), וחלק ממפקדיו התנגדו לניתוק זה; העובדה שפישר וצ'רצ'יל כפו את הניתוק מראה את החשיבות שייחסו להשמדת השייטת של שפה.
אל שתי סיירות המערכה הצטרפו שלוש סיירות משוריינות, אה"מ "קורנוול", אה"מ "קרנרבון" ואה"מ "קנט", שתי סיירות קלות, אה"מ "בריסטול" ואה"מ "גלאזגו", ואוניית הסוחר החמושה "מסידוניה".
גלאזגו השתתפה בקרב קורונל, והצליחה לחמוק כמעט ללא פגע.
בנוסף לכוח זה, הגיעה לנמל לאחר קרב קורונל אוניית המערכה המיושנת (פרה-דרדנוט) אה"מ "קאנופוס".
האונייה לא הספיקה להגיע לקרב קורונל עקב בעיות מכניות קשות שהאטו מאוד את התקדמותה.
עם הגיעה לסטנלי הוחלט לייצב אותה על קרקעית הים במים הרדודים, כך שתשמש כמעין סוללת תותחי חוף ללא יכולת הפלגה.
שתי סיירות המערכה נזקקו לטיפולים ותיקונים בבריטניה, ויצאו לדרך ב-1 בנובמבר מנמל פלימות'.
על הדחיפות בהפלגתן מלמדת העובדה שעל סיפונה של אה"מ "אינבינסיבל" נותרו פועלים אזרחיים שעסקו בשיפוצה, ונאלצו להפליג יחד עמה.
שתי האוניות, בפיקוד תת-אדמירל סטורדי, נפגשו עם שאר הכוח מול כף ורדה, ומשם הפליגו דרומה.
הכוח הגיע לעיר סטנלי שבאיי פוקלנד בבוקר 7 בדצמבר 1914. הסיירות עגנו בנמל הפנימי, ואילו סיירות המערכה הגדולות יותר עגנו במעגן החיצוני, שבו המים עמוקים יותר.
האוניות תידלקו במשך היום, וחלקן אף כיבו את דוודיהן לצורך טיפולים.
שפה תקף בבוקר 8 בדצמבר.
היה זה יום בהיר, והראות הייתה מעולה.
שפה שלח את שתי הסיירות המשוריינות, "גנייזנאו" ו"שרנהורסט", להפגיז את הנמל בסטנלי, ובעיקר כדי לפגוע בתחנת השידור במקום ואת מתקני הנמל.
בשעה 8:30 בבוקר זיהו האוניות הגרמניות את מטרתן, אנטנת השידור שבסטנלי, וכן זיהו עשן שעלה מארובת אחת האוניות במקום.
הגרמנים לא ידעו שכבר בשעה 7:50 זיהו תצפיות בריטיות את התקרבותן לנמל, והצי הבריטי נכנס לכוננות.
סטורדי הורה על הנעת מנועי האוניות והדלקת הדוודים (תהליך שעשוי היה לארוך מספר שעות), וכמיטב המסורת הבריטית שמר על קור רוח והנחה לאפשר לצוותים לאכול ארוחת בוקר.
בשלב זה היה שפה במצב שבו יכול היה עדיין להנחית מהלומה כואבת על הבריטים.
לו היה ממשיך במתקפתו, סביר להניח שהיה יכול להסב נזק ניכר לאוניות הבריטיות, שרובן היו בשלבי תדלוק והנעה.
אילו הייתה השייטת הגרמנית מתרכזת סביב פתח הנמל הייתה יכולה להקשות מאוד על יציאת האוניות הבריטיות אל הים, ולו היו מצליחות להטביע בפתח הנמל אחת מהן, ייתכן שהיציאה לים אף הייתה נחסמת בפני הבריטים.
ואולם, למרות ההפתעה לא הצליחו אוניותיו של שפה לממש את יתרונן.
בשעה 9:00 בבוקר זיהו הגרמנים את תרני האוניות הבריטיות, והסתבר להם שהנמל אינו נטוש, להפך: נמצאות בו אוניות מלחמה בריטיות, שעל הימצאותן באזור לא היה ידוע לגרמנים.
האוניות הגרמניות המשיכו בהיסוס, אך זמן קצר לאחר מכן נוסף גורם הפתעה חדש: מטחי הירי של אוניית המערכה אה"מ "קאנופוס", שכאמור תפקדה כסוללת תותחי חוף.
קאנופוס הייתה נסתרת מהאוניות הגרמניות שלא זיהו אותה, והירי הפתיע אותן; הסיירות הגרמניות פנו והחלו לסגת חזרה אל הים הפתוח.
קאנופוס לא ירתה יותר בקרב, אך המטחים הספורים שירתה הצילו למעשה את הבריטים ממצב קשה.
שפה הבין שהחמיץ את ההזדמנות לפגוע בשייטת הבריטית.
המלחים באוניותיו היו מותשים מהפלגה ארוכה ומקרב ימי, מחסני התחמושת היו מלאים רק למחצה, ואוניותיו היו נחותות בחימושן מול האוניות הבריטיות.
הדרך היחידה להימלט מהסכנה הייתה לצאת ללב ים.
בשעה 10:00 לערך החלה השייטת הגרמנית להפליג מזרחה, כשהסיירות המשוריינות מובילות.
שפה הצליח להתרחק כ-24 קילומטרים, ואולם היום היה ארוך ונותר די זמן לסיירות המערכה המובילות להשיג את הכוח הגרמני.
בסביבות השעה 13:00 פתחו סיירות המערכה הבריטיות באש, וכחצי שעה לאחר מכן כבר היו בטווח ירי אל "לייפציג".
"שרנהורסט" ו"גנייזנאו" הצליחו לפגוע מספר פעמים ב"אינווינסיבל", אך סיירת המערכה הבריטית הייתה מוגנת היטב והנזק שנגרם לה היה מועט.
"שרנהורסט" ו"גנייזנאו" החלו להיפגע בקצב גדל והולך.
"שרנהורסט" נפגעה יותר מ-50 פעמים, שלוש מארובותיה הופלו, אש אחזה בה, והאונייה החלה לנטות על צידה.
בשעה 16:04 החלה האונייה לשקוע, וב-16:17 נעלמה לגמרי.
גנייזנאו עדיין המשיכה בירי על האוניות הבריטיות, ולפיכך לא ניתן היה להתחיל במבצע הצלה; כל צוותה של "שרנהורסט" טבע יחד עמה, ובראשם אדמירל פון שפה.
"גנייזנאו" המשיכה להימלט, אך ב-17:15 אזלה תחמושתה.
צוות האונייה הטביע את האונייה כדי שלא תיפול לידי הבריטים, והיא שקעה ב-18:02. מתוך הצוות בן 765 איש ניצלו 190, ואולם רבים מהם מתו מפצעיהם מאוחר יותר.
האדמירל הבריטי העדיף לוודא ששתי הסיירות הגרמניות תוטבענה, מאשר להמשיך את הרדיפה אחרי "דרזדן".
האוניות הבריטיות נפגעו מ-40 פגזים, שגרמו להרוג אחד ולמספר פצועים.
במקביל, המשיכו הסיירות הקלות הגרמניות בנסיגתן מפני הבריטים.
אה"מ "קנט" רדפה אחרי "נירנברג".
האונייה הגרמנית נזקקה לטיפול במנועיה, ולפיכך לא הצליחה להגיע למהירות מספיקה, ואילו אנשי צוותה של אה"מ קנט עשו ככל יכולתם כדי להגביר את מהירותה של האונייה, והצליחו להביא אותה למהירות של 25 קשר, מעל מהירותה המרבית הרגילה.
בשעה 17:30 פנתה נירנברג כדי לירות על אה"מ קנט, אך לאונייה הבריטית הייתה עדיפות בשריון ובקוטר תותחיה.
בשעה 18:30 התפוצצו שניים מדוודיה של נירנברג, ויתרון המהירות ויכולת התמרון שלה אבדו.
בשעה 19:27 הוכרעה האונייה הגרמנית סופית, התהפכה על צידה וטבעה.
הסיירות הקלות אה"מ "גלאזגו" ואה"מ "קורנוול" ניהלו מרדף אחרי "לייפציג" ו"דרזדן".
זו האחרונה פנתה לדרום מערב והצליחה לחמוק.
לייפציג ספגה פגיעות חוזרות ונשנות, ובשעה 19:00 כבר סבלה נזק כבד: התורן הראשי ושתיים מהארובות הופלו, והאונייה בערה.
פגזי התותחים של האונייה הגרמנית אזלו, והגרמנים ניסו לבצע התקפת טורפדו, ללא הצלחה.
סמוך לשעה 21:00 התקרבה "גלאזגו" כדי להטביע את לייפציג, שדגל הקרב שלה עוד התנופף.
האונייה הגרמנית ירתה שני נורים לסימון, ולפיכך נצרו הבריטים אש.
בשעה 21:23 התהפכה לייפציג וטבעה.
"דרזדן" הייתה האונייה הגרמנית היחידה ששרדה את הקרב.
במקביל לקרב עם אוניות המלחמה, הטביעו אה"מ "בריסטול" ו"מסידוניה" שתי אוניות אספקה של הגרמנים, שנלוו לאוניות המלחמה.
אונייה שלישית נמלטה, והגיעה לארגנטינה, שם נעצרה עד תום המלחמה בידי השלטונות.
סטורדי ערך סריקות כדי למצוא את "דרזדן", אך ללא הצלחה.
לאחר מכן חזר לבריטניה עם סיירות המערכה.
נמתחה עליו ביקורת בשל התחמושת הרבה שנורתה ובשל העובדה ש"דרזדן" נמלטה, אך לאחר הכל זכה סטורדי בניצחון ברור, שעליו זכה לשבחים.
עשרה מלחים בריטיים נהרגו בקרב, ותשעה עשר נפצעו.
אף אחת מהאוניות הבריטיות לא נפגעה באורח רציני.
1,871 מלחים גרמניים נהרגו בקרב, בראשם אדמירל שפה ושני בניו.
215 מלחים וקצינים גרמניים חולצו על ידי הבריטים, רובם מ"גנייזנאו", חמישה מ"נירנברג" ושמונה עשר מ"לייפציג".
איש מצוותה של "שרנהורסט" לא ניצל.
המצוד אחרי "דרזדן" נמשך עוד מספר חודשים.
האונייה הגרמנית נמלטה לאוקיינוס השקט, והסיירות הבריטיות דלקו אחריה.
ב-13 במרץ 1915 הצליחו אה"מ "גלאזגו", אה"מ "קנט", ואוניית הסוחר החמושה "אורמה" ללכוד את "דרזדן" ליד האי מאס א טיירה (Mas a Tierra), הידוע כאי רובינזון קרוזו, כ-640 ק"מ ממערב לחופי צ'ילה.
אף על פי שהאי שייך לצ'ילה והאונייה הגרמנית עגנה במים טריטוריאליים של צ'ילה הנייטרלית, לא כיבדו האוניות הבריטיות את הנייטרליות ופתחו עליה באש.
לאחר חמש דקות של הפגזה כבדה הניפה "דרזדן" דגל לבן ונכנעה.
במהלך המשא ומתן על הכניעה נטשו הגרמנים את אונייתם, ופוצצו אותה.
שמונה מאנשיה נהרגו ושישה עשר נפצעו.
הקצין הגרמני שניהל את המשא ומתן היה סגן צעיר בשם וילהלם קנריס, לימים אדמירל וראש שירות המודיעין הגרמני האבווהר.
הטבעתה של "דרזדן" הייתה אקורד הסיום למלחמה הימית שניהלה גרמניה נגד אוניות סוחר, באמצעות סיירות בודדות שפשטו על נתיבי הים של מדינות ההסכמה.
גרמניה המשיכה במלחמה זו באמצעות צוללות ואוניות פשיטה, אוניות סוחר שחומשו בנשק מוסווה.
הקרב על איקיקה (בספרדית: Batalla de Iquique) הוא קרב ימי שהתרחש ב-21 במאי 1879 במהלך מלחמת האוקיינוס השקט בין צ'ילה לפרו.
הקרב הפך לאחד הקרבות הסמליים ביותר במלחמה, בעיקר בשל נפילתו ההירואית של הקפטן הצ'יליאני ארתורו פראט והמחווה של האדמירל הפרואני מיגל גראו שהציל את הצוות הצ'יליאני והחזיר את גופתו של פראט לצ'ילה.
מלחת הוא מחצב שהיה יקר ערך בסוף המאה ה-19 ונפוץ במדבר אטקמה שבצפון צ'ילה.
הכרה בערכה הכלכלי הרב של המלחת גרמה לסכסוכי גבול בין צ'ילה, פרו ובוליביה ולפרוץ מלחמת האוקיינוס השקט (1879-1883).
במהלך השנה הראשונה למלחמה, ריכז הצי הצ'יליאני את מאמציו בהרס הצי הפרואני.
זאת מתוך מטרה לסייע לצבא היבשה לכבוש שטחים בוליביאנים ופרואנים על ידי הנחתת כוחות מהים והטלת הסגר ימי על הנמלים.
במהלך מאי 1879, ספינות הקרב הצ'יליאניות העיקריות נשלחו אל עבר הנמל הפרואני קייאו כדי להרוס את הצי ששהה בו.
באותו זמן, שתי ספינות עץ ישנות של הצי הצ'יליאני: הקורבטה "אסמרלדה" תחת פיקודו של ארתורו פראט והסקונר "קובדונגה" תחת פיקודו של קרלוס קונדי נשארו כדי להטיל הסגר ימי על הנמל הפרואני איקיקה.
אולם, בזמן בו הצי הצ'יליאני מצפין לעבר קייאו, שתי ספינות משוריינות של הצי הפרואני ירדו דרומה מקייאו מבלי להתגלות.
היו אלה המוניטור "וואסקר" בפיקודו של אדמירל מיגל גאראו והפריגטה המשוריינת "אינדפנדסיה" בפיקודו של חואן גיירמו מורה.
בבוקר 21 במאי 1879, התצפיתן על תורן ה"קובדונגה" זיהה שתי ספינות מגיעות מצפון.
היו אלה ה"אינדיפנדסיה" וה"וואסקר" הפרואניות.
הודעה הועברה לספינה הצ'יליאנית השכנה - ה"אסמרלדה", ומפקדה, קפטן פראט, הורה לטעון תותחים ולהיערך במבנה.
הוראה ניתנה ל"טרנספורט לאמאר" לסגת והיא הרימה דגל ארצות הברית ונמלטה.
השריון של הספינות הפרואניות מנע פגיעתן על ידי הספינות הצ'יליאניות.
במהלך הלחימה, איבדה ה"אסמרלדה" אחד ממנועיה והאטה את מהירותה ל-2 קשרים בלבד (3.7 קמ"ש).
ה"אינדפנדסיה" רדפה את ה"קבודונגה" עד שברחה.
כאשר הוא לבדו, עם מנוע הרוס, נשא קפטן פראט נאום קצר בפני אנשיו.
פראט טען שלעולם לא ייכנע לאויב ושהוא בטוח שאם ימות, חייליו ינהגו כמותו.
לאחר מכן, הורה פראט למקם את ה"אסמרלדה" בין הספינה הפרואנית "וואסקר" לבין הנמל עצמו.
במעשה זה, מנע מקפטן גראו, מפקד ה"וואסקר", לירות לעברו מבלי לפגוע בנמל הפרואני.
גראו נאלץ לירות בזווית גבוהה.
בשל חוסר הניסיון של צוותי התותחנים, רב היריות החטיאו.
במקביל, ירתה גם ה"אסמרלדה" לעבר ה"וואסקר", אולם לא היה די בכוח האש שלה כדי לגרום לנזק של ממש.
גראו, שקיבל מידע על מיקוש ימי בקרבת הנמל, החליט שלא להתקרב יותר.
בינתיים, סוללות התותחים של הנמל החלו לירות לעבר הספינות.
ה"אסמרלדה" לא ספגה נזק מבני, אך אנשי צוותה החלו להיפגע ופראט נאלץ להתרחק מהנמל.
כאשר זז פראט, הבין גראו כי אין מוקשים במים והחל לנסות לנגח את האסמרלדה עשוית העץ.
גראו, אשר ביקש להימנע משפיכות דמים מיותרת, קרא לפראט להיכנע.
כשזה סירב, הורה גראו לשבות אותו בחיים.
עם פגיעת ה"וואסקר" ב"אסמרלדה", הורה פראט לנסות לעלות ולהשתלט על ה"וואסקר".
בשל המהומה רק שני מלחים שמעו את הפקודה ובמהלך הניסיון לעלות על הספינה הפרואנית פראט נפגע בברכו, המשיך והרג קצין פרואני, ולבסוף נפגע ממכת גרזן בראשו.
הניגוח הפרואני השני, נתקל בניסיון של 11 מלחים צ'ילאנים לתקוף את ה"וואסקר" בהנהגתו של איגנאסיו סראנו, אשר נהרג גם הוא.
ניגוח אחרון נוסף, הוביל לשקיעתה של ה"אסמרלדה" במימי מפרץ איקיקה.
חרף נסיונותיה של ה"וואסקר" לחלץ את ניצולי ה"אסמרלדה" השוקעת, רק 62 מתוך 197 אנשי צוותה שרדו.
מלח פרואני אחד נהרג אף הוא, ו-7 נפצעו.
עם תום הקרב, הובל פראט הפצוע אל תאו של גראו, שם שאל אותו גראו אם הוא מעוניין למסור משהו לאשתו שבצ'ילה.
פראט שאל למצבה של ספינתו ומת.
מאוחר יותר, העביר גראו את גופתו של פראט לצ'ילה.
בנוסף, העביר את יומנו של פראט, חרבו וחפציו האישיים לאלמנתו.
בינתיים, ה"קובדונגה" המשיכה להימלט מה"אינדפנדסיה" אשר בעקבותיה.
מרדף זה הוביל לקרב הימי של "פונטה גרואסה".
קרב שהסתיים בטביעתה של הספינה הפרואנית.
קרב זה הוא חלקו השני של הקרב על איקיקה, אולם מתייחסים אליו במקורות רבים כאל קרב נפרד.
הקרב הימי על איקיקה היה לניצחון טקטי פרואני.
המצור על איקיקה הוסר והספינות הצ'יליאניות עזבו את האזור.
בקרב "ההמשך" בפונטה גרואסה, פרו איבדה את ה"אינדפנדסיה".
מחירם האסטרטגי של שני הקרבות היה גבוה.
צ'ילה הפסידה בקרב על איקיקה ואיבדה ספינת עץ ישנה, ואילו פרו איבדה בקרב על פונטה גרואסה את אחת הספינות החזקות שהיו ברשותה.
אובדן ה"אינדפנדסיה" השאיר את ה"וואסקר" להילחם לבדה מול הצי הצ'יליאני כולו.
מותו של קפטן פראט היווה השראה לאלפי צ'יליאנים צעירים להתגייס לצבא.
גיוס נרחב זה וההישג בקרב על פונטה גרואסה נחשב לאחד הגורמים לניצחונה של צ'ילה במלחמה.
שנים לאחר מכן, דמותו של פראט הפכה כה פופולרית עד כי בעיתונות בצ'ילה החלו לדבר על "פראטריוטיזם" כסוג של פטריוטיות והוא הפך גיבור לאומי בצ'ילה.
עד היום, מצוין בצ'ילה 21 במאי כיום לציון הקרב על איקיקה.
קרב איי לה סנט היה הקרב הימי האחרון במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ההתנגשות בין הצדדים ארעה ליד איי לה סנט ("איי הקדושות"), בין גוואדלופ ודומיניקה, על רקע ניסיונה של צרפת לנצל את מפלות בריטניה כדי להשתלט על מושבותיה בים הקריבי (איי הודו המערבית).
ניצחון הצי הבריטי בקרב לא השפיע אומנם על תוצאות מלחמתם של האמריקנים, אך הוא מהווה ציון דרך חשוב בתולדות הלוחמה הימית בעידן אוניות המפרשים.
הייתה זו הפעם הראשונה בה חרג אדמירל מהמערך הטורי והחליף את הלחימה הפורמליסטית בשני טורים מקבילים בהבקעת טור אוניות האויב ופיזורו.
בעבר, הלוחמה הימית הייתה לחימה קרובה בין היריבים והתוצאות היו מידיות וברורות וניתן היה לדעת בוודאות מי המנצחים ומי המפסידים, שבדרך כלל היו מושמדים עם אונייתם.
כאשר החל השימוש בספינות מפרש, וברובים ותותחים כנשק עיקרי, התפתחה גם שיטת לוחמה חדשה - שיטת הלוחמה בקו, כלומר לירות מן הצד על האויב.
כאשר ציי המלחמה החלו להשתמש בשיטה זו, לא היה יותר צורך להיצמד אל האויב, והקרבות נערכו מטווח הארטילריה.
לאחר נפילת כוחן הימי של המעצמות ספרד והולנד, התחזקה ההגמוניה הצרפתית והאנגלית, כל אחת בגזרתה הימית שלה, ושיטת הלוחמה בקו הפכה לשיטה המקובלת בציים השונים.
בצי האנגלי, "ספר הלוחמה הימית לחיל הים" אשר נכתב על ידי הדוכס מיורק היה לכלל הברזל בקרב האדמירלים בחיל הים האנגלי לדורותיו.
הוראות אלו היו לניסיון אמיתי לייצר מערכת כללים ברורה ומסודרת ללוחמה ימית.
האנגלים נהגו לצאת אל הקרב באופן מסודר: שני כוחות ימיים בקו ראשון מפליגים בקווים מקבילים, או עוקפים אחד את השני בכיוונים מנוגדים במהלך הקרב.
הצרפתים אימצו גם הם שיטה דומה.
העליונות הבריטית באה לידי ביטויי ביכולתם להשתמש בכלי נשק שונים.
הצרפתים במהלך הקרב נהגו לכוון למפרש והתורן של האונייה היריבה, וזאת על מנת להוציא אותה מן השורה.
האנגלים לעומתם, כיוונו אל "בין הרוח למים" (תחתית גוף האוניה) מתוך מטרה לגרום לנזילות מסוכנות, וכן לפגוע באזור התותחים של האויב ולהוציא אותו מכלל שימוש.
בשיטת לחימה כזו, לא הייתה תמיד תוצאה חד משמעית ושני הצדדים יכלו להאמין שהם המנצחים בקרב.
רק ברבע האחרון של המאה ה-18, האדמירלים האנגלים למדו שוב להילחם קרוב אל האויב ולהכותו בצורה מוחלטת.
תקופה זו של לחימה אינטנסיבית החלה עם קרב איי לה סנט ב-1782, והייתה לאירוע מכונן בניצחונותיו של סר ג'ורג' ברידג'ס רודני.
באביב 1782 נשלח רודני אל הקאריביים, כאשר כוחה ומצבה הפוליטי של בריטניה מעבר לאוקיינוס האטלנטי באזור אמריקה היה קשה ומאוים.
צ'ארלס קורנווליס נאלץ להיכנע בקרב יורקטאון, וניצחון המושבות האמריקאיות היה מובטח.
הכוח הצרפתי בקאריביים אוחד עם כוחו של דה גראס, אשר יצא כמפקד העליון עם כוחות מן המושבות האמריקאיות-ספרדיות, על מנת להשתלט על ג'מייקה אשר הייתה המרכז של הכוח הבריטי והמסחר הבריטי אזור הקריביים.
רודני לקח ארבע אוניות קו, ולאחר מעבר אוקיינוס סוער הצליח להגיע לברבדוס ב 17 בפברואר 1782. בשייטו לאנטיגואה, הוא לקח לידיו את השליטה על הצי ששהה באזור הקאריביים, צי שהיה בפיקוד סמיואל הוד כאשר רודני היה באנגליה.
מאנטיגואה לקח רודני את הצי לסנט לוסיה, והקים את בסיסו הראשי במפרץ גרוס איסלט, שהיה בסיס הפעולה המועדף על הבריטים במלחמות העבר.
הצי של דה גראס היה במרחק ארבעים מייל צפונה משם, במפרץ מצודת רויאל במרטיניק.
במהלך חודש מרץ, שני הציים התכוננו לקרב בים.
רודני קיבל סיוע מאנגליה אשר ללא ספק נתן לו יתרון צבאי.
היו לו 36 מפרשי אוניות קו אל מול 30 שהיו עם המפקד גראסה במרטיניק.
בצי האנגלי היו 5 אוניות תלת מפלסיות, שלוש מהן נשאו כ 98 תותחים, ובשתיים האחרות כ 90 תותחים.
היו לו גם 21 אוניות עם 74 תותחים ו-9 עם 64 תותחים.
לצי הצרפתי הייתה אוניית מלחמה גדולה אחת, אונית הדגל של דה גראס, ה"וילה דה פאריז" עם כ 104 תותחים.
היו לו 4 אוניות עם 80 תותחים, 20 אוניות עם 74 תותחים, אונייה אחת עם 70 ושלוש אוניות עם 64.
לרודני היה יתרון של כמאתיים תותחים, ושל כשש אוניות.
הטכנולוגיה של הצבת הנשק על אוניות האנגלים הובילה לכך שהם יכלו לירות אש חיה על האוניות הצרפתיות אשר חלפו לידן למשך יותר זמן, מה שלא היה אפשרי לצרפתים.
בנוסף הציבו האנגלים על הסיפון תותחים עם קליבר גדול, מה שאפשר יריות בעלות עוצמה רבה כאשר האוניות היו קרובות זו לזו.
היה זה נשק שטרם היה מוכר לצי הצרפתי.
אוניותיו של רודני גם היו מצופות בנחושת.
מה שאומר פחות נזק כאשר האוניות חיכו מחוברות לעוגנים שלהן, וכמו כן יותר מהירות כאשר יוצאים לים (חיכוך מינימלי).
אוניותיו של דה גראס הובילו כוחות צבא שצריכים היו להגיע לג'מייקה, אותם רצה להוריד בהזדמנות הראשונה, אולם רודני המתין בסנט לוסיה ושלח את הפריגטה "אנדרומאץ'" בפיקוד קפטן ביירון לשוט אל מול מרטיניק לעקוב אחרי הצרפתים.
ב-7 באפריל 1782 יצא דה גראס ממרטיניק עם 35 אוניות קו, כולל שתי אוניות עם כלי ירייה 50", ושיירה של יותר מ-100 אוניות משא, להיפגש עם הצי הצרפתי שכלל 12 אוניות קו ו-15,000 חיילים שנועדו ללכוד את האי ג'מייקה שהיה תחת שליטה בריטית.
מסעו של הצי הצרפתי נעצר על ידי רודני ו-36 אוניות הקו שלו.
בשעות בין ערביים, ב-8 באפריל, ראה קפטן ביירון כי הצרפתים יוצאים ומיהר לסנט לוסיה על מנת לדווח כי דה גראס יצא אל הים.
רודני יצא אל המרדף ביודעו כי לדה גראס יש יתרון של כמה שעות עליו.
מטרתו של דה גראס הייתה להימנע מקרב, להנחית את הכוחות על חופי ג'מייקה במפרץ סאן דומינגו, ולהצטרף לבני בריתו הספרדים.
רודני החליט לשוט על קו האיים הקריביים שנפרש היישר מפוארטו ריקו לסאן דומינגו.
בליל 8 באפריל הגיעו הבריטים אל מול מרטיניק.
בבוקר המחרת מראה אוניות מפרש הוכיח לרודני כי בחר את הדרך נכונה, הצרפתים היו במרחק ראייה.
הצי של רודני הסתדר בקו סביב לאי ונחלק לשלוש מחלקות: הוד על המחלקה הראשונה עם ה "ברפלאור" עם 90 התותחים רודני עם ספינת הדגל בעלת שלושת המפלסים, ה"פורמידבל" עם 98 תותחים הייתה במרכז.
האזור האחורי נשמר על ידי האדמירל סמואל דרייק.
משב רוח מילא את מפרשיו של הוד, אשר מיהר לכיוון שתי אוניות צרפתיות שהיו באזור.
אחת האוניות הצרפתיות הצליחה לעבור מתחת לקו האש של האנגלים, והשנייה מיד אחריה.
הסיבה לכך הייתה כי רודני לא נתן את הסימן להתחיל בלחימה.
באותה תקופה היה נהוג לפעול בצורה מאורגנת על פי קודי פעולה, ויוזמה חופשית לא הייתה מתקבלת בברכה.
כאשר מילאה הרוח את מפרשיו של המפקד דה גראס, הוא סימן לאוניות המטען לצאת בשיירה לכוון צפון מערב, בעוד הוא החל לשוט עם צי אוניות המלחמה לכיוון התעלה בין דומיניקה לגוואלדופ, במחשבה שרודני ישוט אחרי אוניות המלחמה ויעזוב את השיירה לנפשה.
התעלה אליה פנה דה גראס מכונה מעבר לה סנט, מאחר שבאזור הצפוני שלה יש סלעים רבים.
רודני החל לרדוף אחרי הצרפתים: הוא איגף את כוחו של הוד והחל לירות לכיוון התרנים והמפרשים של הצרפתים, הוד שיתף פעולה על מנת לפגוע בכל אונייה ולגרום כמה שיותר נזק.
האנגלים החליטו לנצל כל משב רוח לאורך ציר תעלת הדומיניקה.
הרוח שוב שקטה והותירה את שני הציים שטים על המים במרחק ראייה, אבל לא במרחק פגיעה.
שני הצדדים היו עסוקים כל הלילה בתיקון הנזקים.
במהלך 11 בחודש ניסה דה גראס לנצל משבי רוח לא יציבים ולחצות את מעבר לה סנט, אולם ללא הצלחה.
אחר הצהריים, כאשר חלק מאוניות הצי הצרפתי היו מערבית למצרים, הצליח רודני להתקרב לטווח פגיעה.
על מנת להציל את האוניות מפגיעה החליט דה גראס לצאת מהמצרים במשב הרוח הראשון שיאפשר זאת, ובכך ויתר על השגי שעות רבות של מאמץ במצרים ועל יתרונו המובהק.
בשעות החשכה היו שני הציים מערבית למצרים, והיה ברור לרודני כי דה גראס ינסה להימלט משם בשעות החשכה.
בלילה נע רודני עם כיוון הרוח כך שבבוקר 12 בחודש היה כבר במרחק בו היה יכול לפגוע בצי הצרפתי, בעוד האחרון עסוק היה בלייצב קו לאורך 8 מייל ימי.
לא רחוק מאוניות הקו של הצי הצרפתי נגררה פריגטה אשר בלילה התנגשה באונית הצי ונגרם לה נזק רב.
דה גראס רצה להוציא אותה משם לכיוון גוואדלופ.
הוראות הקרב אבדו במהלך הלילה ורודני אסף כמה אוניות והתכוון לתקוף את הפריגטה.
זה הוציא מדה גראס את ההיסוס האחרון מן הקרב.
הצי הצרפתי החל להתארגן לתקיפת האנגלים.
במהרה נראו האוניות הצרפתיות מתארגנות לקו תקיפה.
האוניות האנגליות כבר עלו על המסלול אשר יביא אותן סמוך לאוניות הצרפתיות (במרחק ירייה), כאשר האונייה מרלבורו תדאג שהמעבר יהיה קרוב.
הארטילריה החלה, ושיטת הירי של האנגלים עם תותחים תוך כדי מעבר אוניות האויב הייתה להם ליתרון.
באוניות הצרפתיות של דה גראס העמוסות לעייפה באנשים המצב היה קשה וההרג רב.
לקצינים כבר היה קשה להשאיר את התותחנים על הרובים.
הצרפתיים החלו לזרוק גופות מתים מן הסיפון, מה שהוביל למראה מעורר פלצות של כרישים שהחלו לנגוס ולריב על בשר האדם.
הקרב הימי נמשך: לאורך כ-5 מייל הסתדרו האוניות בקווי לחימה והמשיכו להילחם.
האוניות הצרפתיות יצרו מיסוך עשן ואיגפו את האנגליות כאשר היו צריכות להתכונן למטח יריות נוסף.
רודני החליט לשנות את התוכניות: הוא עצמו עבר על חוק מספר אחד של "ספר הלוחמה הימית לחיל הים", והחל לפעול עצמאית.
למזלו מפקד הצי שלו, דוגלאס, אשר יזם את הפעולה, היה איש מיומן, שהושפע רבות מתאוריות לוחמה ימיות של אותה תקופה.
דיונים על ספרות שיצאה בנושא רווחו באותו זמן כאשר האיש הבולט היה סקוטי בשם , שטען כי על אוניות לתקוף בקו את שני צידי אוניות האויב ולא רק צד אחד, כך שאונייה תיפגע ואף תיטבע לפני שמישהו יספיק לבוא לעזרתה.
היה זה רגע קריטי, בו שני הציים היו בקו, מקבילים זה לזה, ודוגלאס ראה אפשרות לחיסול הצרפתים, כשהבחין במשב רוח שהגיע ונגע במפרשי הצרפתים.
בינתיים החל להיווצר פער בו הצרפתים החלו להתרחק.
דוגלאס הבין שחייבים לשבור את הקו ולתת לאוניות האנגליות, שמפרשיהן כבר תפסו רוח, לשבור את הקו ולאגף את דה גראס.
דוגלאס פנה אל רודני שיאשר אולם הלה סירב בתואנה כי לא ישבור קו.
בינתיים, אוניית ה"פורמידבל" הייתה אל מול הפער שנוצר בקו הצרפתי.
לבסוף שינה רודני את דעתו.
ה"פורמידבל" נכנסה אל הפער שנוצר בקו הצרפתי והחלה לירות משני הצדדים על האוניות הצרפתיות: מצד אחד פגעה ב"גלוריוס" ומצד שני ב"דיאמה", 6 אוניות נוספות נכנסו אל הקרב באותה הדרך.
במהרה ה"דיאמה", נפגעה קשות, ואוניות הירכתיים היו מאחוריה, עם צוותיהן מבולבלים, ולא ידעו מה לעשות, כי אוניות אנגליות ירו עליהם מכול צד.
עוד פער נוצר והאנגלים שעטו לעברו דרך מסך העשן והמשיכו לירות.
לפתע שככה הרוח, האוניות לא זזו יותר ומיד נראתה מידת הנזק: הצי הצרפתי היה מופרד ושבור ל 3 חלקים.
מדרום, היו אוניות החנית (ראש) תחת הנהגת אוניית "הבוגין וילה", ללא כל אויב לידן.
ה"וילה דה פאריז", יצרה קבוצה שנייה עם מספר אוניות, כאשר הצי האנגלי מפגיז אותן.
אוניות הירכתיים של הצרפתים בהנהגת וארדיל התרכזו יחד עם אוניות המרכז בעקבות המהלך של רודני, כאשר צי אונייתו של הוד וכל אלו ששטו בעקבות ה"פורמידבל" מרוכזות לידם.
בעקבות נפילת הרוח, פסקה הלחימה כמעט לחלוטין מאחר שהאוניות כבר לא היו בטווח.
כאשר הרוח שבה מפקד ה"בוגין וילה" לא עשה כל מאמץ לחזור ולעזור לדה גראס, רק אחת מן אוניותיו ניסתה לחזור אל אזור הקרב.
דה גראס ניסה לברוח מערבה אולם הוד כבר איגף אותו, ולא אפשר לו לעבור.
בינתיים רודני ודרייק הביסו את וארדיל בירכתיים.
פריגטה ניסתה לבוא ולגרור את ה"גלוריוס" משם, אולם הקפטן לא אפשר לה, כי חשש שתישבה בידי האנגלים, ולכן במו ידיו חתך את חבל הגרירה ונכנע.
ההתקפה האנגלית הייתה מרוכזת כעת במרכז הקו, או במה שנותר ממנו: היריות נורו לעבר אוניית הדגל הענקית, אל התורן ואל גוף הספינה.
אט אט חלקים מן הספינה החלו ליפול.
על הסיפון היו מתים רבים.
דה גראס המשיך להילחם על כבודו, לא על ניצחון.
הוא המשיך לירות, עד שאונייתו של הוד, ה"נסיכה" התקרבה והחלה לכתוש את אונייתו.
לבסוף הורד הדגל, ודה גראס נכנע, הוא ירד אל אוניתו של הוד, ה"נסיכה", ומסר את חרבו.
רודני לא ניסה לרדוף אחרי האוניות הצרפתיות שהתפזרו הרחק מצפון מערב וממערב, אלא הפליג עם הצי לג'מייקה.
מניין האבדות בצד הבריטי עמד על 243, בנוסף ל-816 פצועים.
שני קפטנים מתוך 36 נהרגו.
האובדן בצד הצרפתי בהרוגים ופצועים לא צוין בפומבי, וישנה הערכה כי מספר החללים בקרב הצרפתים הגיע עד לכ-8,000 איש.
שישה קפטנים מתוך שלושים נהרגו.
בסך הכל יותר מ-5,000 חיילים ומלחים צרפתים נלקחו בשבי על ידי הבריטים.
מספר זה מראה כי היה כוח אדם רב על האוניות אותו התכוונו הצרפתים להנחית על חופה של ג'מייקה.
מתוך הצוות של ה"וילה דה פאריז", יותר מ-400 איש נהרגו, ויותר מ-700 נפצעו.
הקרב סיכל את תקוותם של הספרדים והצרפתים לכבוש את ג'מייקה מידי הבריטים.
רודני קיבל תואר אצילות בעקבות ניצחונו בקרב.
הקרב עורר מחלוקות עקב שלוש סיבות:
כישלונו של רודני לנצח באמצעות מרדף זכה לביקורת.
אדמירל הירכתיים, סר סמואל הוד, אמר ש-20 האוניות הצרפתיות היו נתפסות אם היו ממשיכים במרדף.
ב-17 באפריל, נשלח הוד לרדוף את האויב, ותפס מיד שתיים מאוניות הקו במעבר מונה.
הקרב מפורסם בטקטיקה של "שבירת הקו", בה עברו האוניות הבריטיות בפער שנוצר בקו האוניות הצרפתיות, מה שהזיז אותן מכיוון הרוח ויצר חוסר סדר.
ישנה מחלוקת האם הייתה זו טקטיקה מכוונת, ואם לא, מי היה אחראי על הרעיון - רודני, הקפטן של הצי סר צ'ארלס דאגלס, או ג'ון קלארק מאלדין.
בצד הצרפתי האשים דה גראס בהפסד את הכפופים לו, ואודריול ובוגוניוויל.
התוצאה הישירה של הקרב והניצחון הבריטי בו הייתה שההסכמים שנחתמו על סחר באזור כשנה לאחר מכן היו לטובת האנגלים, אולם אנגליה הרוויחה יותר מהישג רגעי, והייתה זו תחילתה של תקופת ניצחונות ימיים בלתי רגילים אשר נתנה לאנגלים מוניטין ימי ארוך טווח.
את הקרב סיכם רודני כך: "הייתה זו תחילתה של לוחמה ימית מזהירה ועם זאת מחושבת היטב, אשר הובילה לקרב טרפלגר, והפכה את אנגליה לגברת הראשונה של הים.".
קרב אל-עלמיין הראשון הוא הכינוי המקובל לסדרה של קרבות, שנערכו בין 1 ביולי ל-27 ביולי 1942, במסגרת המערכה במדבר המערבי במלחמת העולם השנייה.
המערכה התנהלה בין כוחות מדינות הציר בפיקודו של ארווין רומל, לבין הארמייה השמינית של הצבא הבריטי בפיקודו של קלוד אוקינלק.
במהלך הקרב הצליחה הארמייה השמינית לבלום את המשך ההתקדמות של כוחות הציר לתוך שטח מצרים בקו אל-עלמיין המבוצר, מרחק כ-100 קילומטרים מאלכסנדריה, תוך שהיא מסבה אבדות כבדות לכוחותיו של רומל.
מצד שני, כוחות בעלות הברית לא הצליחו להביס את כוחות הציר ולאלץ אותם לסגת מקו אל-עלמיין, על אף שנהנו מעדיפות מספרית ואיכותית ניכרת על כוחותיו של רומל, וספגו אף הם אבדות כבדות.
לאחר תבוסתה בקרב גזאלה ביוני 1942, ונפילת נמל טוברוק לידי כוחות הציר, נסוגה הארמייה השמינית של הצבא הבריטי עד מרסא מטרוח, שעל כביש החוף, כ-160 קילומטר בתוך שטח מצרים.
מפקד הארמייה, גנרל ניל ריצ'י, החליט שלא לנסות להגן על גבול מצרים-לוב, משום שסבר שכוחותיו המשוריינים חלשים מכדי להתמודד עם כוחות השריון של רומל, והעדיף לסגת למערך הגנה, שהוקם סמוך לעיירה מרסא מטרוח, ולבלום שם את התקדמות כוחות הציר.
בין שני הקורפוסים נותר פער ברוחב כ-15 ק"מ, שהוגן על ידי שדות מוקשים ושני צוותי קרב חלשים מהבריגדה ההודית ה-29.
ב-25 ביוני שוחרר ריצ'י מתפקידו על ידי ראש זירת המזרח התיכון, הגנרל קלוד אוקינלק, שנטל אישית את הפיקוד על הארמייה השמינית.
מטרתו הייתה לעכב את התקדמות כוחותיו של רומל במרסא מטרוח, ולנהל שם קרב השהיה, במטרה להרוויח זמן נוסף לצורך ביצור קו אל-עלמיין, שנמצא כ-160 ק"מ מזרחה משם, וכ-100 ק"מ ממערב לנמל אלכסנדריה.
בנקודה זו, המרחק בין חוף הים התיכון לבין שקע קטארה, הבלתי עביר לתנועת שריון, היה כ-65 ק"מ בלבד, עובדה שהקשתה על כוחות אויב לאגף מדרום את הכוח המגן וצמצמה את רוחב החזית עליו הוא נדרש להגן.
לרוע מזלם של הבריטים, המסר הכפול ששידר אוקינלק למפקדיו הבכירים, גרם להם לחשוב, שבמקרה שכוחותיהם יימצאו בסכנת ניתוק/כיתור עליהם לסגת, במקום לנסות להחזיק בעמדותיהם.
כתוצאה מכך איבדה הארמייה השמינית הזדמנות טובה להשמיד את כוחותיו הניידים של רומל, וספגה תבוסה קשה בקרב מרסא מטרוח.
ההתקפה הגרמנית על קו מרסא מטרוח החלה בשעות אחר הצהריים של 26 ביוני.
ביום המחרת, המשיכו כוחות הציר בהתקדמותם.
דיוויזיית הפאנצר ה-21 איגפה את עמדות הקורפוס ה-13 ותקפה את עמדות הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 במתלול מִנְקאר קאים (Minqar Qaim) מכיוון צפון-מזרח, ואילו הדיוויזיה הקלה ה-90, בפיקודו האישי של רומל, התקדמה לכיוון דרום-מזרח וניתקה את כביש החוף במרחק כ-35 ק"מ ממזרח למרסא מטרוח זמן קצר לאחר רדת החשיכה.
על פניו נראה היה, שנוצר מצב מסוכן ביותר לכוחות הארמייה השמינית, שמצאו עצמם מכותרים, או בסכנת כיתור.
אולם למעשה, דווקא כוחותיו הניידים של רומל נמצאו במצב קשה, משום שהם היו חלשים מאוד (כ-1,600 איש בדיוויזיה ה-90 וכ-600 חיילי חרמ"ש ו-21 טנקים בדיוויזיית הפאנצר ה-21), והכוחות שהם התיימרו "לכתר" כללו עשרות אלפי חיילים, וכ-160 טנקים.
התקפת נגד נחושה של הכוחות הבריטיים העדיפים הייתה עשויה להשמיד אותם ללא קושי.
אולם גנרל ויליאם גוט (William Gott), מפקד הקורפוס ה-13, לא תפס את חומרת מצבו של האויב, ולכן הורה לשתי הדיוויזיות שבפיקודו לסגת באותו לילה אל קו ההגנה של פוּכּה, כדי להימנע מסכנת כיתור.
כוחותיו הצליחו לפרוץ את הכיתור ולסגת כמעט ללא פגע, אך הותירו את הקורפוס ה-10 מנותק וללא סיוע באזור מרסא מטרוח.
במקום להתארגן להגנת פוּכּה המשיכו כוחות הקורפוס בנסיגתם עד שהגיעו לקו אל-עלמיין.
בגלל קשיי תקשורת, מפקדת הקורפוס ה-10 לא הייתה מודעת כלל לנסיגת הקורפוס ה-13 עד לשעות הבוקר המוקדמות של 28 ביוני, ולכן לא ניסתה לארגן נסיגה מקבילה של כוחות הקורפוס בליל 27/28 ביוני.
במהלך היום כיתרו כוחותיו של רומל את מערך הקורפוס ה-10, והתכוננו להסתער עליו, בעוד יחידות קורפוס אפריקה המשיכו להתקדם מזרחה לאורך כביש החוף, ובשעות הערב הגיעו לפוּכּה, השמידו את שארית הבריגדה ההודית ה-29, ותפסו שלל ציוד רב.
בליל 28/29 ביוני פרצו כוחות הקורפוס ה-10, שפוצלו לכוחות חטיבתיים, את הכיתור של כוחות הציר, ונסוגו לכיוון דרום ולאחר מכן מזרחה בחסות החשיכה.
מרבית כוחות הקורפוס הצליחו לפרוץ את טבעת הכיתור ולהימלט מזרחה, אך דיוויזיית הפאנצר ה-21 תפסה כמה שדירות נסוגות ליד פוּכּה ותפסה כ-1,600 שבויים.
בסך הכל לקחו כוחותיו של רומל 6,000–8,000 שבויים במהלך הקרב, ותפסו כמויות גדולות של ציוד (כולל תותחים רבים ו-40 טנקים) ושל אספקה.
שתי הדיוויזיות של הקורפוס ה-10, שספגו אבדות כבדות, הועברו לעורף לצורך התארגנות מחדש, ולא יכלו לקחת חלק בשלב הראשון, הקריטי, של הלחימה בקו אל-עלמיין.
אל-עלמיין הייתה תחנת רכבת חסרת חשיבות על חוף הים התיכון, אך המרחק הקצר יחסית שהפריד בינה לבין שקע קטארה מדרום לה, שנחשב בלתי עביר לתנועת שריון, הפך אותה לנקודה אידיאלית להקמת קו הגנה שיגן על תעלת סואץ מהתקפה מכיוון מערב.
הייתה זו הנקודה היחידה במדבר המערבי (מצרים ולוב), בה אפשר היה להקים קו הגנה, שלא ניתן לאגוף אותו מדרום.
תוואי הקרקע הבולט ביותר בקו אל-עלמיין היה רכס רוויסאת, רכס נמוך וסלעי, שהשתרע במקביל לחוף הים, 16 ק"מ דרומית לאל-עלמיין, ו-32 ק"מ צפונית לשקע קטארה, וסיפק לכוח השולט בו נקודת תצפית מצוינת על המדבר סביבו.
מפקדת הצבא הבריטי בקהיר הייתה מודעת לחשיבות האסטרטגית של אזור אל-עלמיין עוד לפני פרוץ המלחמה במדבר המערבי.
לכן היא הכינה באזור זה שורה של "תיבות" – מתחמים מבוצרים המוקפים שדות מוקשים וגדרות תיל – לאורך קו הנמתח מן הים ועד לשקע קטארה.
הפערים הגדולים בין התיבות המבוצרות בקו אל-עלמיין לא היו מוגנים, והפיקוד הבריטי תכנן להגן עליהם באמצעות כוחות ניידים (בריגדות שריון או בריגדות ממונעות), שישמרו בעתודה.
עם זאת, החל אוקינלק להקים עמדות הגנה מערבית לאלכסנדריה והציף במים אזורים נרחבים בדלתא של הנילוס.
אוקינלק פרס את הקורפוס ה-30 שלו, שהורכב משלוש דיוויזיות חי"ר (הדרום אפריקאית ה-1, ההודית ה-10 וה-50) באגף הימני של קו אל-עלמיין, סמוך לחוף הים, ואילו הקורפוס ה-13, שכלל שתי דיוויזיות חי"ר (הניו זילנדית ה-2 וההודית ה-5) הוצב באגף השמאלי של הקו.
הכוחות שנותרו מהדיוויזיות המשוריינות ה-1 וה-7 נשמרו כעתודה ניידת, להגנה על הפערים במערך ההגנה הבריטי.
כוונתו של אוקינלק הייתה לבסס את הגנת קו אל-עלמיין על התיבות המבוצרות, שנועדו לפצל את כוחות הציר ולתעל את התקדמותם לאזורי השמדה, שם יותקפו מהאגפים ומהעורף על ידי העתודות הניידות הבריטיות.
כאשר קרבו כוחותיו של רומל לקו אל-עלמיין ב-30 ביוני, הם היו מותשים ובתת-תקן.
לשתי דיוויזיות הפאנצר של קורפוס אפריקה, למשל, נותרו רק 44 טנקים כשירים לתנועה, אולם רומל דחק בכוחותיו לנצל את ההצלחה ולפרוץ במהירות את קו ההגנה הבריטי החדש לפני שהבריטים יספיקו לסיים את ההכנות להגנת קו אל-עלמיין ולתגבר את הכוחות שהגנו עליו.
קווי התחבורה של רומל, שהתארכו מאוד בעקבות התקדמות כוחותיו לעומק שטח מצרים, גרמו לכך שכוחות הציר סבלו ממחסור בדלק, במים ובתחמושת.
תוכניתו של רומל הייתה דומה מאוד לתוכנית שביצעו כוחותיו בהצלחה בקרב מרסא מטרוח: הוא תכנן לפרוץ את קו אל-עלמיין בין תיבת אל-עלמיין לדיר אל-אַבְּיַיד.
לאחר פריצת הקו נועדה הדיוויזיה הקלה ה-90 לפנות צפונה לכיוון כביש החוף, לנתק אותו ולכתר את מגיני תיבת אל-עלמיין, בעוד דיוויזיות הפאנצר ה-15 וה-21 יפנו דרומה כדי לתקוף את הקורפוס ה-13 מעורפו.
דיוויזיה איטלקית אחת תתקוף את תיבת אל-עלמיין ממערב ודיוויזיה נוספת תתקדם בעקבות הדיוויזיה ה-90. הקורפוס הממונע האיטלקי ה-20 נועד לתקוף את תיבת קטארה, בעוד דיוויזיית השריון "ליטוריו" מגינה על האגף הדרומי של כוחות הציר בסיוע יחידות סיור גרמניות.
לרוע מזלו של רומל, הערכת המודיעין שלו לגבי פריסת כוחות הארמייה השמינית בקו אל-עלמיין הייתה מוטעית לחלוטין, ובחפזונו לפתוח במתקפה לא התפנה לערוך סיור מקדים של עמדות האויב.
רומל העריך שהקורפוס ה-10 כולו מחזיק בתיבת אל-עלמיין ובתיבה נוספת בדיר אל-אַבְּיַיד, אך למעשה הוחזקה תיבת אל-עלמיין על ידי בריגדה יחידה של הדיוויזיה הדרום-אפריקאית ה-1, ובדיר אל-אַבְּיַיד כלל לא הייתה "תיבה" בריטית.
שתי הבריגדות האחרות של הדיוויזיה הדרום-אפריקאית החזיקו בשתי תיבות מאולתרות בין תיבת אל-עלמיין לבין רכס רוויסאת.
הדיוויזיה המשוריינת ה-1 (שרומל העריך שנמצאת בדרום קו אל-עלמיין) החזיקה ברכס רוויסאת, בעוד הבריגדה ההודית ה-18 החזיקה בתיבה מאולתרת מצפון לרכס, בדיר א-שיין, 5 ק"מ מזרחית לדיר אל-אַבְּיַיד.
הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 החזיקה בתיבות בבאב אל-קטארה (קארת אל-עבד) ובדיר אל מונאסיב, בעוד הבריגדה הממונעת ה-7 מהדיוויזיה המשוריינת ה-1 הוצבה באזור קארת אל-חמימאת, על מנת למנוע איגוף המערך הבריטי מדרום.
הבריגדה ההודית ה-9 החזיקה בתיבה בנקב אבו דוויס, מצפון לשקע קטארה.
התקפת כוחות הציר נפתחה ב-1 ביולי בשעה 03:00 (שעון גרמניה).
הדיוויזיה ה-90 ניסתה לעקוף מדרום את תיבת אל-עלמיין, אך נתקלה בעמדות הבריגדה הדרום אפריקאית שהגנה עליה, ורותקה למקומה.
שתי דיוויזיות הפאנצר של קורפוס אפריקה התעכבו בדרכם בשל סופת חול ותקיפה מהאוויר, והגיעו לעמדות המוצא שלהן רק לאחר עלות השחר.
הם גילו שאין "תיבה" בריטית בדיר אל-אַבְּיַיד, אך כשניסו להמשיך לנוע מזרחה נתקלו בבריגדת החי"ר ההודית ה-18, שהגיעה רק יומיים קודם לכן מעיראק, והחזיקה במתחם מבוצר בדיר א-שיין, בסיוע 23 תותחי 25 ליטראות, 16 מתותחי הנ"ט החדשים של 6 ליטראות ותשעה טנקי מטילדה.
החל משעה 10:00 התקיפו כוחות קורפוס אפריקה את דיר א-שיין.
הם הצליחו להכריע שניים מגדודי הבריגדה ה-18, אך שארית הבריגדה החזיקה מעמד בתיבה עד לשעות הערב, ונסוגה משם בחסות החשיכה.
העיכוב בכיבוש דיר א-שיין אפשר לבריטים לבצר את הקצה המערבי של רכס רוויסאת, ולהזרים לשם כוחות.
בינתיים התקדמו הטנקים של הדיוויזיה המשוריינת ה-1 לאזור דיר א-שיין, שם נתקלו בדיוויזיית הפאנצר ה-15, ואילצו אותה לסגת מערבה.
בסוף יום הלחימה נותרו לקורפוס אפריקה רק 37 טנקים כשירים מתוך 55 הטנקים בהם פתח בהתקפה.
בשעות אחר הצהריים, נחלצה הדיוויזיה ה-90 מאזור תיבת אל-עלמיין וחידשה את תנועת האיגוף שלה, אולם כוחותיה ספגו ריכוז אש ארטילרית מארבעה רגימנטים של ארטילריה.
ההפגזה הכבדה גרמה לבהלה המונית בשורות הדיוויזיה, והיא עצרה ולתחפרה במקומה, למרות נסיונותיו של רומל להמריץ אותה להמשיך בהתקפה.
ב-2 ביולי חידש רומל את התקפתו.
הדיוויזיה ה-90 שוב לא הצליחה להתקדם, ולכן שינה רומל את תוכניתו והורה לדיוויזיות השריון של קורפוס אפריקה לתקוף ולכבוש את רכס רוויסאת, שהיה נקודת מפתח במערך ההגנה הבריטי.
המגננה הבריטית ברכס רוויסאת נשענה על צוות קרב מאולתר שכלל יחידות ארטילריה, נ"מ וח"יר מוסע, ונקרא Robcol, על שם מפקדו, הבריגדיר רוברט וולר.
השדרה המאולתרת הצליחה לעכב את קורפוס אפריקה עד להגעת שתי הבריגדות המשוריינות של הדיוויזיה המשוריינת ה-1 לאזור, והללו הדפו את דיוויזיות הפאנצר מהרכס לפני רדת החשיכה.
בתום היום נותרו לקורפוס אפריקה 26 טנקים כשירים בלבד.
רומל עדיין סירב לוותר, והורה לכוחותיו להמשיך בהתקפה על רכס רוויסאת גם ביום המחרת (3 ביולי).
הפעם הוביל את המתקפה הקורפוס האיטלקי הממונע ה-20, דבר המלמד על מידת התשישות של קורפוס אפריקה.
לאחר שהצליחה להתקדם לאורך הרכס, נתקלה דיוויזיית השריון האיטלקית אריאטה בטנקים של הבריגדה המשוריינת ה-4, שבלמו את התקפתה בסיוע גיחות רבות של מטוסי חיל האוויר המדברי.
כדי להקל את הלחץ על הכוחות הבריטיים ברכס רוויסאת, תקף הקורפוס הבריטי ה-13 את האגף הדרומי של דיויזית אריאטה.
גדוד הארטילריה של הדיוויזיה הותקף על ידי כוח מהדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 והושמד כמעט לחלוטין.
בתום היום נותרו ל"אריאטה" חמישה טנקים כשירים בלבד.
ב-5 ביולי ערכו הניו זילנדים ניסיון לתקוף צפונה לכיוון אל-מריר ולנתק את דיויזית אריאטה מהעורף, אך ההתקפה בוטלה לאחר שהם נקלעו להפגזה כבדה מהארטילריה של דיויזית "ברשיה" האיטלקית.
ב-4 ביולי הורה רומל לכוחותיו המותשים לעבור למגננה.
לקורפוס אפריקה נותרו רק 36 טנקים כשירים ושלוש הדיוויזיות הגרמניות כללו 1,200–1,500 איש כל אחת.
בנוסף לכך כוחותיו סבלו מבעיות לוגיסטיות קשות (מחסור בציוד, דלק ותחמושת) כתוצאה מהקשיים הגוברים להעביר שיירות אספקה לצבאו בדרך הים מאיטליה, וקווי אספקה מתארכים.
ככל שצבאו התקדם לעומק שטח מצרים, הוא התרחק מבסיסי האספקה שלו, שהקרוב ביניהם נמצא בנמל טוברוק שבלוב, מרחק מאות ק"מ מאל-עלמיין.
חיל האוויר הבריטי התרכז בתקיפת שיירות האספקה של הציר, בעוד כוחות ניידים ויחידות מיוחדות של הארמייה השמינית ערכו פשיטות על בסיסי הדרגים העורפיים.
בניגוד לצבאו של רומל, נהנתה הארמייה השמינית מקווי אספקה קצרים ומאובטחים יחסית, והאיום שיצרו כוחות הציר על תעלת סואץ גרם לבעלות הברית להזרים תגבורות חזקות בכוח אדם ובציוד לכוחותיהם במצרים.
ההפוגה הזמנית בלחימה נוצלה על ידי הבריטים לצורך התארגנות מחדש והזרמת תגבורות לכוחות שהחזיקו בקו אל-עלמיין.
ב-4 ביולי הגיעה הדיוויזיה האוסטרלית ה-9 לתגבר את החלק הצפוני של הקו, וב-9 ביולי הגיעה החטיבה ההודית ה-5 לתפוס עמדות ברכס רוויסאת, בעוד הדיוויזיה ההודית ה-5 תוגברה על ידי החטיבה ההודית ה-161.
ב-8 ביולי הורה אוקינלק למפקד החדש של הקורפוס ה-30, הגנרל רמסדן, לכבוש את הרכסים הנמוכים של תל אל-עיישה ותל אל-מקחאד, באזור כביש החוף, ולנצל את ההצלחה למשלוח שדרות ניידות דרומה לכיוון דיר א-שיין ומערבה לעבר שדות התעופה באזור אל-דאבה (El Daba).
הקורפוס ה-13 נועד לתקוף במקביל את כוחות הציר דרומה משם, כדי למנוע מרומל לשלוח תגבורות לגזרה הצפונית.
הדיוויזיה האוסטרלית ה-9 בסיוע רגימנט הטנקים המלכותי ה-44 נועדה לכבוש את תל אל-עיישה, בעוד הדיוויזיה הדרום אפריקאית ה-1 בסיוע שמונה טנקים תוקפת את תל אל-מקחאד.
הדיוויזיה המשוריינת ה-1 נועדה לנצל את ההצלחה ולתקוף את אזורי העורף של כוחות הציר.
ההתקפה על רכס תל-אל עיישה נפתחה בבוקר 10 ביולי לאחר הפגזה מקדימה עזה, הכבדה ביותר במערכה בצפון אפריקה עד לאותה נקודה, והבריגדה האוסטרלית ה-26 תקפה וכבשה את נקודת גובה 33, צפונית לתחנת הרכבת תל אל-עיישה.
המתקפה האוסטרלית וההפגזה הכבדה גרמו לפאניקה בקרב החיילים הלא מנוסים של דיוויזיית החי"ר האיטלקית ה-60 "סבראטה", שהגיעה לקו החזית רק זמן קצר קודם לכן, והם פתחו במנוסה המונית.
האוסטרלים לקחו כ-1,500 שבויים איטלקיים, גרמו נזק חמור לדיוויזיה האיטלקית, ולכדו יחידת האזנה גרמנית, שעסקה ביירוט תשדורות אלחוט בריטיות (אירוע שפגע קשות ביכולות המודיעין של רומל).
מפקדתו של רומל נמצאה היישר בנתיב ההתקדמות של האוסטרלים, וקצין המודיעין שלו השתמש, בין השאר, בסגל המטה, כדי ליצור קו הגנה מאולתר, שהצליח לבלום את המשך ההתקדמותם.
למזלו של רומל, הגיע במהלך אותו יום לקו אל-עלמיין רגימנט רגלים מהדיוויזיה הגרמנית ה-164, וכוח זה, בסיוע יחידות מהדיוויזיה הממונעת האיטלקית "טריאסטה" ורגימנט בראסיליארי איטלקי, יצר קו הגנה חדש, ממערב לתל אל עיישה, ומנע מהאוסטרלים לפרוץ את אגפו הצפוני של רומל לאורך כביש החוף.
בינתיים כבשו הדרום אפריקאים בשעות הבוקר המאוחרות את תל אל-מקחאד, משם אבטחו את אגפם של הכוחות האוסטרלים בתל אל עיישה.
רומל הגיב במהירות על המתקפה הבריטית.
בשעות הצהריים הוא הגיע לזירת הלחימה עם היחידה הלוחמת המיוחדת שלו וצוות קרב מדיוויזיית הפאנצר ה-15, ובשעות אחר הצהריים והערב הנחית שורת התקפות נגד על האגף הדרומי של הכוח האוסטרלי שכבש את תל אל עיישה, בניסיון לנתק ולכתר אותו.
אולם כל ההתקפות של דיוויזיית הפאנצר ה-15 ודיוויזיית "טריאסטה" נהדפו באמצעות תותחי הנ"ט האוסטרליים והפגזה כבדה של מספר רגימנטים של ארטילריה, שפעלו מתיבת אל-עלמיין.
בשעות הבוקר המוקדמות של 11 ביולי חידשו האוסטרלים את מתקפתם מדרום לכביש החוף, גרמו אבדות כבדות לדיוויזיית "טריאסטה", ונבלמו רק על ידי אש מרוכזת של הארטילריה הגרמנית.
הבריגדה האוסטרלית ה-24 בסיוע רגימנט הטנקים המלכותי ה-44 תקפה את הקצה המערבי של תל אל-עיישה (נקודה 24), כבשה אותה בשעות אחר-הצהריים המוקדמות, והדפה סדרת התקפות נגד של כוחות הציר, שניסו לכבוש בחזרה את השטח שנתפס.
במקביל, פשטה שדרה ניידת בריטית, שכללה כוחות שריון, חי"ר ממונע ותותחים, על דיר אל-אַבְּיַיד ותפסה כאלף שבויים איטלקיים מגדוד החי"ר שהחזיק במקום.
המשך התקדמות הכוח נבלמה על ידי כוחות הציר, שהחזיקו ברכס מיטריה, והוא נסוג בחזרה לתיבת אל-עלמיין.
ב-12 ביולי הפסיקה הדיוויזיה האוסטרלית ה-9 את התקפותיה, ורומל העריך שהיא מתכוונת להתבסס בשטחים שנתפסו על ידה.
הוא העביר את דיוויזיית הפאנצר ה-21 לגזרה הצפונית של קו אל-עלמיין, ושיגר אותה למתקפה כנגד העמדות האוסטרליות בתל אל עיישה.
לאחר קרב קשה שארך כשעתיים וחצי נהדפה המתקפה, במהלכה ספגו כוחותיו של רומל כ-600 נפגעים.
למחרת חידש רומל את התקפתו, והפעם כיוון אותה נגד תיבת אל-עלמיין, במטרה לכבוש אותה ולנתק את הכוח האוסטרלי בתל אל עיישה.
בשעות הצהריים תקפה דיוויזיית הפאנצר ה-21 את התיבה בסיוע אווירי וארטילרי מאסיבי, אולם הבריגדה הדרום-אפריקאית ה-3, שהחזיקה במגנני התיבה, הדפה את כל ההתקפות, ואש הארטילריה המרוכזת שלה בלמה את הכוחות התוקפים לפני שהצליחו להגיע לטווח מגע.
ב-14 ביולי חזר רומל ותקף את עמדות האוסטרלים מדרום-מערב לתל אל עיישה, במטרה לפרוץ אל כביש החוף ולנתק את הכוח האוסטרלי.
בשעות אחר הצהריים המאוחרות תקפה דיוויזיית הפאנצר ה-21 בסיוע הפצצה אווירית כבדה.
היא כבשה את נקודה 24 והגיעה עד לקו מסילת הברזל אלכסנדריה–מרסא מטרוח, לפני שנבלמה על ידי אש ארטילריה אגפית מתיבת אל-עלמיין.
האוסטרלים הוכיחו שוב את יכולתם כיריב קשוח ונחוש, והכוחות הגרמניים התוקפים ספגו אבדות כבדות.
המתקפה הגרמנית נמשכה גם ב-15 בחודש, אך כל ההתקפות נהדפו.
ב-16 בחודש ניסו האוסטרלים לכבוש בחזרה את נקודה 24 בסיוע טנקים בריטיים, אך מתקפת נגד גרמנית הדפה אותם לאחור, לאחר שהכוח התוקף ספג אבדות כבדות (כ-50 אחוז נפגעים).
לאחר שבוע של לחימה קשה, דעך הקרב במבלט תל אל-עיישה.
האוסטרלים העריכו שכוחות הציר ספגו במהלכו לפחות 2,000 הרוגים, בנוסף ל-3,700 חיילים (רובם המכריע איטלקיים) שנלקחו בשבי.
בזמן שהתחוללה המערכה סביב כביש החוף, תכנן אוקינלק לנצל את העובדה שהעתודות הניידות של רומל היו עסוקות בלחימה בגזרה הצפונית, כדי לתקוף את כוחות הציר בגזרה המרכזית.
המתקפה החדשה, שקיבלה את שם הקוד "מבצע בייקון" (Operation Bacon), נועדה לתקוף את הדיוויזיות האיטלקיות "ברשיה" ו"פאביה" ברכס רוויסאת, ולפרוץ את חזיתו של רומל בנקודה זו.
במסגרת המבצע נועדו הבריגדות ה-4 וה-5 של הדיוויזיה הניו זילנדית לתפוס את חלקו המערבי של הרכס, בעוד הבריגדה ההודית ה-5 תופסת את חלקו המזרחי בהתקפת לילה.
בשלב השני של המתקפה תעבור הבריגדה המשוריינת ה-2 דרך הפרצה בקווי הציר ותתקוף לכיוון דיר א-שיין ורכס מיטרייה, בעוד הבריגדה המשוריינת ה-22 חוברת לכוחות החי"ר על רכס רוויסאת, ומסייעת להם להגן על הרכס מפני מתקפת הנגד הגרמנית הצפויה.
בגלל העדר תיאום עם כוחות השריון הבריטיים, שתי בריגדות השריון שנועדו לנצל את ההצלחה, לא נעו ממקומן, ולא חברו לכוחות החי"ר ברכס רוויסאת.
עם שחר ערך הרגימנט ה-8 של דיוויזיית הפאנצר ה-15 התקפת נגד מוצלחת.
הטנקים הגרמנים תקפו את הגדוד ה-22 מהבריגדה הניו זילנדית ה-4, ולאחר שהשמידו את ארבעת תותחי הנ"ט שסייעו לו, כיתרו את הגדוד ואילצו אותו להיכנע.
כ-350 ניו זילנדים נפלו בשבי, והגרמנים, מרוצים מהצלחתם, הצעידו אותם לעורף במקום לנצל את ההצלחה להכרעת שאר הכוחות הניו זילנדיים, שהיו על הרכס.
בזמן שתקפו הניו זילנדים את המורדות המערביים של רכס רוויסאת, זכתה הבריגדה ההודית ה-5 להישגים קטנים בצידו המזרחי.
בשעה 07:00 חודש הקשר עם הבריגדה המשוריינת ה-2, שהחלה לנוע לכיוון הרכס.
שני רגימנטים של הבריגדה הסתבכו בשדה מוקשים, אך הרגימנט השלישי הצליח לחבור לבריגדה ההודית וסייע לה לכבוש את יעדה בשעות אחר הצהרים המאוחרות.
בינתיים נוצר מגע בין הבריגדה המשוריינת ה-22 לבין הדיוויזיה הקלה ה-90 ודיוויזיית השריון "אריאטה" באזור רכס עלם נאיל, מדרום לרכס רוויסאת.
כוחות הציר נהדפו בסיוע ארטילריה ושדרות ניידות של הדיוויזיה המשוריינת ה-7, אך כתוצאה מכך לא הספיקה הבריגדה ה-22 לנוע צפונה כדי להגן על אגפם של הרגלים הניו זילנדים.
בשעות הערב ביצעו דיוויזיית הפאנצר ה-15 ויחידות הסיור הגרמניות ה-3 וה-33 התקפת נגד עזה על הבריגדה הניו זילנדית ה-4, שעדיין הייתה חסרה נשק מסייע.
תוך זמן קצר הושמדו תותחי הנ"ט המעטים, שסייעו לכוח הניו זילנדי, ו-380 חיילים נוספים, לרבות מפקדת הבריגדה, נפלו בשבי.
הבריגדה המשוריינת ה-2 הגיעה לזירת הקרב רק בשעה 18:15 ובלמה את המשך התקדמות השריון הגרמני מזרחה, לאורך רכס רוויסאת.
עם רדת החשיכה הורה מפקד קורפוס אפריקה, הגנרל נהרינג, לכוחותיו לנתק מגע ולסגת.
הדיוויזיה הניו זילנדית ה-2 ספגה למעלה מ-1,400 אבדות, שמחציתם נפלו בשבי, אך תפסה יותר מ-2,000 שבויים איטלקיים, ולקחה שלל 12 תותחי 88 מ"מ, 43 תותחי שדה ו-60 תותחי נ"ט ומרגמות של האויב.
אין ספק, שהצלחתם של כוחות הרגלים שכבשו את רכס רוויסאת הופקרה בגלל חוסר התיאום עם כוחות השריון הבריטיים ואוזלת היד של האחרונים.
בריגדיר קופנברגר, מפקד הבריגדה הניו זילנדית ה-5, כתב על הקרב: "באותו זמן שררו בכל הארמייה השמינית, ולא בדיוויזיה הניו זילנדית בלבד, אי אמון עמוק, ממש שנאה, לשריון שלנו ...
היה זה בחינת מושכל ראשון, שהטנקים [הבריטיים] לא ימצאו בזמן ובמקום בו הם נדרשים".
בבוקר 16 ביולי שבו הגרמנים לתקוף את רכס רוויסאת, אך נהדפו על ידי הבריגדה ההודית ה-5. הפיקוד הבריטי ידע שצפויה התקפה גרמנית נוספת, ולכן תגבר את הבריגדה ההודית ואת הבריגדה המשוריינת ה-2, שהחזיקו ברכס.
ההתקפה הגרמנית, שהתבצעה בשעות אחר הצהרים המאוחרות, נהדפה, וההודים דיווחו שהשמידו במהלכה 24 טנקים של האויב, שנותרו בשדה הקרב.
שני הצדדים היו מותשים מהקרבות סביב רכס רוויסאת, ששככו לבסוף לאחר שלושה ימי לחימה.
כדי להקל את הלחץ על הכוחות הנלחמים ברכס רוויסאת, הורה אוקינלק לדיוויזיה האוסטרלית ה-9 לתקוף את רכס מיטרייה.
בשעות הבוקר המוקדמות של 17 ביולי תקפה החטיבה האוסטרלית ה-24 בסיוע טנקים של רגימנט הטנקים המלכותי ה-44 וסיוע אווירי חזק את הרכס.
הכוח התוקף הבקיע דרך הדיוויזיות האיטלקיות "טרנטו" ו"טריאסטה", ותפס למעלה מ-700 שבויים.
אולם בשעות אחר הצהריים ביצעו יחידות גרמניות, שהוזעקו לגזרה, התקפת נגד חזקה בסיוע מטוסי הלופטוואפה, ואילצו את האוסטרלים לסגת לעמדות המוצא שלהם לאחר שספגו כ-300 אבדות.
ב-18–21 ביולי הצטמצמה פעילות הארמייה השמינית לפעילות פטרולים ולאש הטרדה בעוד הפיקוד הבריטי מרכז כוחות לקראת מתקפה גדולה נוספת בגזרת רכס רוויסאת.
כוחותיו של רומל ניצלו את ההפוגה כדי להתבצר בעמדותיהם, אך רומל הודיע לממונים עליו, שכוחותיו קרובים להתמוטטות, ושיוכל להחזיק מעמד רק אם יחול שיפור ממשי במצב האספקה של צבאו.
בחודש יולי חלה ירידה תלולה בכמויות האספקה, שנשלחו לצפון אפריקה דרך הים התיכון, ותקיפות מהאוויר היקשו עוד יותר על העברת הספקה לכוחות הציר בקו אל-עלמיין.
הארמייה השמינית נהנתה מעדיפות גדולה בשריון על כוחות הציר.
לדיוויזיה המשוריינת ה-1 בלבד, היו בשלב זה של המערכה 173 טנקים כשירים, וטנקים נוספים בעתודה או בדרך לחזית, בעוד לרומל נותרו רק 38 טנקים גרמניים ו-51 טנקים איטלקיים מבצעיים.
אוקינלק השלים את הכנותיו להתקפה הגדולה ביותר של הארמייה השמינית עד לאותה נקודת זמן.
הבריגדה ההודית ה-161 נועדה לתקוף לאורך רכס רוויסאת ולכבוש את דיר א-שיין, בעוד הבריגדה הניו זילנדית ה-6 תוקפת מדרום לרכס לכיוון שקע אל-מרייר.
בשלב השני של המתקפה נועדו הבריגדות המשוריינות ה-2 וה-23 לעבור דרך הפרצה, שיבקיעו כוחות החי"ר, ולמוטט את התנגדות כוחות הציר.
הייתה זו תוכנית שאפתנית ומורכבת.
התקפת החי"ר החלה ב-21 ביולי ב-16:30. הניו זילנדים כבשו את היעד בשקע אל-מרייר אך פעם נוספת, כשלו כלי הרכב נושאי הנשק המסייע להגיע בזמן ולתמוך בחי"ר.
הטנקים שהיו אמורים להגיע בבוקר 22 ביולי התעכבו בדרכם, בעוד התגובה של כוחות הציר הייתה מהירה.
בבוקר 22 ביולי תקפו שני רגימנטים של פאנצרים בפיקודו של הגנרל נהרינג את החטיבה שהחזיקה בשטח החשוף, הביסו את החטיבה וגרמו ל-900 נפגעים לניו זילנדים.
חטיבת השריון ה-2 שלחה שני רגימנטים לעזרה אך הם נעצרו בדרכם בשדות מוקשים ובאש תותחי נ"ט של כוחות הציר.
להתקפת החטיבה ההודית ה-161 היו תוצאות מעורבות.
הניסיון הראשון של גדוד אחד לטהר ולכבוש את המורדות המערביים של רכס רוויסאת נכשל אך גדוד העתודה הופעל והצליח בהשגת היעד בשעה 08:00. התקפת גדוד שלישי על דיר א-שיין נכשלה לאחר שהוא נהדף בקרב פנים אל פנים.
כהמשך לכישלון באל-מרייר, בשעה 08:00 החליט מפקד חטיבת השריון ה-23 להתחיל בתנועה בהתאם להוראות שקיבל.
מפקד הדיוויזיה המשוריינת ה-1 לא היה משוכנע שהנתיב נקי ממוקשים והציע לבטל את ההתקפה.