tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סייד קוטב, תלמידו של מחמד עבדה ורשיד רידא ומראשי הוגי הדעות בתנועת האחים המוסלמים הסביר כי כל ניסיון לתת סיבות ולהסביר את האסלאם הוא ניסיון עלוב להצדיק את האסלאם בפני ספקנים אסלאמיים וזרים חילוניים.
לדעתו, גישה כזו מציבה את האסלאם בעמדה של מגננה במקום בעמדה של כוח.
הרפורמיסטים אומרים שהסיבה לנחיתותו של האסלאם אל מול המערב המשגשג אינה טמונה בהיות האסלאם עצמו פחות מוצלח מן המערב, אלה טמונה בגורמים חיצוניים זרים אשר כפו עצמם על האסלאם, חדרו אליו והחריבו אותו מבפנים.
הגורמים הזרים הללו אשמים בכך שנתנו פרשנויות לא נכונות אשר הקפיאו את האסלאם מלהמשיך להתקדם בתפארתו ועצרו אותו במקום בעוד המערב ממשיך לצעוד קדימה ולשגשג.
מכיוון שלטענת הרפורמיסטים האסלאם עצמו אינו הבעיה לנחיתות מול המערב, מה שיש לעשות הוא לחזור לאסלאם המקורי הטהור, לפני שהגורמים הזרים החריבו אותו במהלך השנים.
הם אומרים שאין צורך ואסור לחדש דבר מכיוון שבקוראן ובכתבי הקודש הכל כבר כתוב.
הם אומרים שהבעיה היא שהמנהיגים הולכים אחרי המערב ומחקים אותו, וזאת הטעות הכי מסוכנת כן שהיא תביא לחורבן האסלאם.
אין צורך להתחקות אחר המערב מכיוון שהחדשנות מצויה כבר בקוראן וכל הרעיונות המודרניים ביותר אף הם מצויים כבר בקוראן אשר הוא ורק הוא יביא לעליונות על פני המערב.
מכיוון שהאסלאם לטענת הרפורמיסטים סולף במהלך השנים על ידי גורמים זרים, הדרך היחידה לחזור לאסלאם הנכון היא ביטול כל הפרשנויות השגויות ופתיחת שערי האיג'תיהאד לפרשנות מחודשת אשר תכווין את האסלאם אל הדרך הנכונה באמת המותאמת לזמן בו האסלאם נמצא.
הקיפאון באסלאם נובע מקיפאון הפרשנות ופתיחת שערי האיג'תיהאד ופרשנות הקוראן מחדש זוהי הדרך היחידה להביא לאסלאם מודרני עכשווי ולא נחות אל מול המערב.
צירוף הקוראן למאבק להחדרת המודרניזם
ההצדקה של מתן פירושים מודרניים לאסלאם ראשיתה בעשיית צדק, הפירושים בימינו מסולפים ויש לשנות זאת.
שנית, לטענתם אין כל סתירה בין מודרניות לאסלאם אלא להפך, בקוראן יש תשובות להכל, ולכן יש גם תשובות לעת המודרנית.
בנוסף על כך, אין כל סתירה בין להיות מוסלמי לפתיחות לרעיונות חדשים, למרות שהקוראן הוא אמנם קבוע, אך בשום מקום לא מצוין שהאסלאם צריך להיות מקובע וקפוא.
הרפורמיסטים רצו לפרש את הקוראן מחדש באמצעות הרציונליזם, הם טענו כי קיים קשר בלתי נפרד בין הרציונל לבין הדת שנועד לשרת את האדם כישות חושבת ומרגישה.
הדת היא זאת שמגלה וחושפת דברים אשר ההיגיון לא היה יכול להסתדר איתם בלעדיה כגון אמונה והלכה וההיגיון הוא זה ששוקל ומאשר אותם.
בשונה מהפוזיטיביסטיים החילוניים של אירופה אשר רצו לפרש מחדש ולהמיר את התורה הדתית תאולוגית בפירוש מדעי של תופעות היקום, הרפורמיסטים רצו לפרש מחדש את הקוראן אמנם באמצעות ההיגיון אך בשימת דגש עיקרי על שמירת אופייה המוסלמי ערכי ביסודו של החברה.
הרפורמיסטים קוראים לפאן-אסלאם ומבקשים להיות את החברה המוסלמית כאומה אוניברסלית לחלוטין, רק כך יהיה אפשר להתייצב אל מול המערב, בתור אומה אחת מוסלמית מודרנית מאוחדת אשר לה עיצוב מודרני לאמונה ופולחן.
רק כך ניתן להעניק לאסלאם את הרעננות שהוא זקוק לו ולהתמודד עם המערב.
מוהאג'רון הוא כינויה של הקבוצה שיצאה עם מוחמד ממכה והתיישבה יחד איתו בעיר מדינה במסגרת ההג'רה בשנת 622.
חברי קבוצה זו נחשבים לחסידיו הראשונים של מוחמד, ויש להם גם הילה דתית מפני שהאמינו במוחמד בשעתו הקשה ביותר.
על פי המסורת, הם החליטו להצטרף למוחמד על אף הסיכון הפיזי, החברתי והכלכלי שהיה בהצטרפות לקבוצה נרדפת.
הם התנתקו מבני משפחתם, היגרו למדינה, ושם חברו לאנצאר, אחיהם לאמונה תושבי מדינה.
שתי הקבוצות האלו, של המהגרים ממכה ושל התומכים ממדינה, יצרו יחד את האומה האסלאמית הצעירה.
לאחר מות מוחמד נקבע כי הקריטריון המרכזי לבחינת המעמד של אדם בחברה המוסלמית יהיה הוותק שלו באסלאם: ככל שאדם קיבל עליו את האסלאם מוקדם יותר, כך זכה למעמד גבוה יותר.
מכאן שהמוהאג'רון היו בעלי הייחוס הגבוה ביותר בחברה המוסלמית בראשיתה.
את העיקרון הזה קבע אבו בכר, חתנו של מוחמד ומוהאג'ר בעצמו.
עם מותו של מוחמד, רצו בני האנצאר, מאמיניו שהצטרפו אל מוחמד במדינה, לבחור יורש למוחמד מקרבם.
כנגדם, טען אבו בכר שאומנם האנצאר היו מסייעיו של מוחמד וסיפקו לו מקום מקלט, ולפיכך מגיע להם מקום של כבוד באומה האסלאמית, אך הזכאות לרשת את מוחמד מגיעה למהאג'רון, משום שהיו הראשונים לעבוד את אללה ולהאמין במוחמד כשליחו, ומשום שהם אלו שסבלו יחד איתו את הנידוי והרדיפות.
ארבעת הח'ליפים הראשונים היו כולם מבני המוהאג'רון.
מודרניזם קטלאני (קרוי גם מודרניסטה) הוא הווריאציה הקטלאנית של סגנון האדריכלות והאמנות פלסטית הנקרא בצרפתית "אר נובו", בגרמנית "יוגנדסטיל" ובווינה "הזצסיון הווינאי".
הריכוז הגדול ביותר של מבנים בסגנון זה נמצא באזור האישמפלה בברצלונה.
החוקרים אינם תמימי דעים באשר לתאריכי תחילת הסגנון וסופו, אולם רובם מסכימים כי הוא צמח בשנות השמונים של המאה ה-19 וגווע לפני 1930. הכל מציינים את התערוכה העולמית של ברצלונה (1888) כאירוע שהזניק את הסגנון לתודעה הבינלאומית.
הסגנון שואב את השראתו מן הצומח ושם דגש על קווים טבעיים ומעוגלים, על צבעוניות רבה ועל חומרים פשוטים ומקומיים.
בחלק מן החומרים נעשה שימוש לא שגרתי, כגון בנייה עירונית אלגנטית בלבנים אדומות שיועדו למבני תעשייה או ציפוי בקרמיקה צבעונית מזוגגת.
כן נעשה שימוש ברשתות ברזל ופלדה מצופות בטון, עץ, זכוכית צבעונית ונחושת לצורך עיצוב וקישוט.
תקופת השקט הפוליטי היחסי שכונתה "אל טורנו פסיפיקו" הביאה לשגשוגו המהיר של מעמד הבורגנות העשירה, במיוחד בברצלונה (בראשם התעשיין העשיר אאוזבי גואל, פטרונו של האדריכל אנטוני גאודי).
עובדה זו, יחד עם המגרשים הגדולים שנוצרו כתוצאה מתכנון רובע אישמפלה, סיפקו עבודה בקנה מידה גדול לאדריכלים.
הבורגנים, ובפרט בעלי הבתים הפונים לשדרות הראשיות של הרובע, פסץ' דה גראסיה ואבינגודה דיאגונל, ביקשו להרשים את עמיתיהם בחזיתות מרשימות.
עם זאת, היצירתיות האדריכלית שהוגבלה במידת מה בעיצוב החזיתות פרצה בעיצוב מתחמים מוסתרים יותר כארובות שעל הגגות, האורוות והמרתפים, שחלקם משמשים כיום כמוזאונים.
במקביל, חיפשה ספרד כאומה להחיות את סגנונה המקורי ה"מורי" באמצעי בנייה חדישים, תוך אימוץ מקומי של רעיונות האדריכלות הנאו-מורית.
מתיחת קווים מאפיינים של הסגנון כגון עיטורים מהצומח וצבעניות רבה, תוך החירות שמאפשרים חומרי בנייה מודרניים כבטון, פלדה וזכוכית, הניבו את רעיונות המודרניסטה.
גם עיצוב הפנים הושפע מהסגנון, שנתן אותותיו בעיצוב המדרגות, המעקות, קישוט התקרות ואף הרהיטים.
מכון אנטוני טאפייס (אדריכל: ליואיס דומנק אי מונטנר; Domènech i Montaner; חנוכה: 1885), נחשב כמבנה המודרניסטה הראשון
קאזה אמטייה (ג'וזף פו אי קדפאל; (Josep Puig i Cadafalch; 1900).
פלאו גואל (גאודי; 1900), שוכן, באופן יוצא דופן, ברובע הגותי ולא באישמפלה
פלאו דה לה מוזיקה קטלנה (דומנש אי מונטנר; 1908)
קאזה פרה סרה אי פונס (פו אי קדפאל; 1908)
אוספיטל דה סנט פאו (דומנש אי מונטנר; 1930)
סגרדה פמיליה (גאודי; הקמתה החלה ב-1883 וטרם הושלמה), קתדרלה שאפתנית השואבת השראה מהסגנון, אם כי איננה בדיוק חלק ממנו
פארק גואל (גאודי; 1914), פארק עירוני שהיה אמור להיות משולב מגורים וכולל מספר וילות
מודעת שידוכים היא מודעה המתפרסמת בעיתון, ובה אדם מחפש בן/בת זוג, בדרך כלל למטרת נישואים.
ברוב המקרים, מפרסם את המודעה האדם עצמו שמחפש את בן/בת זוגו, אך לעיתים תתפרסם המודעה על ידי הוריו של המחפש, או על ידי שדכן שזהו עיסוקו.
מודעת השידוכים הראשונה, שבה נאמר: "ג'נטלמן צעיר ישמח להשתדך לאשה טובה וצעירה בעלת הון של כ-3,000 לירות שטרלינג", פורסמה בשנת 1695 בעיתון לונדוני לגינון ולתבואות.
בעקבות העניין שעוררה המודעה, החלו להתפרסם מודעות שידוכים דרך קבע בעמוד הראשון של עיתון זה.
מודעת שידוכים היא בדרך כלל מודעת מילים (מודעת לוח), שמחירה נמוך, אך מתפרסמות גם מודעות שטח, היקרות יותר.
המודעות מתארות בקצרה את מאפייניו הרלוונטיים של מפרסם המודעה: מצב משפחתי, גיל, מקצוע, השכלה, דת וכדומה, ולעיתים גם את מאפייניו של בן הזוג המבוקש.
בדרך כלל המודעה אינה כוללת את שמו של מפרסם המודעה, אך ניתנת בה דרך ליצירת קשר עמו, מבלי לחשוף את זהותו, כגון תא דואר.
מודעות שידוכים פורסמו על ידי גברים ונשים כאחד, אך בשנת 1727 אושפזה תושבת מנצ'סטר בבית חולים פסיכיאטרי, לאחר שפרסמה מודעת שידוכים בעיתון, משום שצעדה זה נחשב למעשה טירוף של מי שמהווה סכנה לציבור.
בשנת 1915 ייסד אלפרד בארט בלונדון מגזין בשם "הלינק" (The Link), שהיה ייעודי לפרסום מודעות שידוכים.
המשטרה, שחשדה שחלק מהמודעות נועדו להדחה לזנות, הביאה בשנת 1921 לסגירת המגזין ולמעצרו של בארט, שהואשם בפגיעה במוסר, ונידון לשנתיים מאסר עם עבודת פרך.
פרנצ'סקה בומן, שפרסמה בשנת 2011 ספר העוסק בהיסטוריה של מודעות השידוכים, ציינה כי .
בעיתונות העברית פורסמו מודעות שידוכים כבר מראשיתה.
בשנת 1952 החל "מעריב" לפרסם את מודעות השידוכים במדור מיוחד.
בשלהי המאה ה-20, עם התבססות האינטרנט, החלו אתרי היכרויות להחליף את מודעות השידוכים ככלי מרכזי למציאת בן זוג.
בהמשך, בסוף העשור הראשון של המאה ה-21, החלו גם רשתות חברתיות מקוונות, כמו אתר "פייסבוק",למשל, לעזור ביצירת קשרים רומנטיים.
מודר בדראן היה פוליטיקאי ירדני שכיהן כראש ממשלת ירדן במהלך שלוש כהונות לא רצופות.
מודר בדראן נולד בשנת 1934 בג'רש שבעבר הירדן.
למד משפטים בדמשק, והחל לאחר מכן קריירה בשירותי הביטחון הירדניים.
בשנת 1970 הוא התמנה למנהל השירות החשאי בעיצומו של המאבק בין המלך חוסיין נגד הכוחות המזוינים הפלסטיניים בספטמבר השחור.
בתום שירותו הביטחוני פנה למישור הפוליטי.
הוא שימש שר החינוך, ולאחר מכן מונה לראש ממשלת ירדן ב-13 ביולי 1976, עת החליף את קודמו זיד א-ריפאעי שסיים לכהן לאחר שלוש שנים בתפקיד.
בהתאם להחלטות הליגה הערבית בוועידת רבאט, שקבעו כי אש"ף הוא המייצג הבלעדי של הפלסטינים, ממשלתו הראשונה של בדראן מנתה מספר מועט של שרים ממוצא פלסטיני בהשוואה לממשלות קודמות (3 שרים פלסטינים מתוך 18 בלבד).
בממשלתו הראשונה שימש בדראן גם בתפקיד שר החוץ.
עם זאת, עיקר פעילותו של בדראן בכהונתו הראשונה לא נגעה במישור המדיני כי אם בעניינים כלכליים.
לאחר הפיתוח הכלכלי המואץ של ירדן בראשית שנות ה-70 החלה האינפלציה לגאות, ולצד זאת תהליכי העיור המוצאים הביאו לקיטוב חברתי בתוך החברה הירדנית.
ממשלתו של בדראן פעלה להפחית תופעות אלו באמצעות סובסידיות מוגברות ומדיניות כלכלה סוציאלית.
אולם, בדראן לא הצליח לחסל תופעות אלו ועל רקע זה סיים את כהונתו הראשונה והוחלף ב-19 בדצמבר 1979 בידי עבד אלחמיד שרף.
בדראן חזר לתפקיד ראש הממשלה לאחר פחות משנה, בעקבות מותו המפתיע של שרף כתוצאה מהתקף לב.
הוא החליף את ד"ר קאסם א-רימאווי שמונה באופן זמני, והחל לכהן בשנית ב-28 באוגוסט 1980. ממשלה זו כללה מספר רב יותר של פלסטינים, איתות פוליטי ליאסר ערפאת שכוחו נחלש לאחר גירושו מלבנון.
בפברואר 1981 נלכדו סוכנים סוריים שזממו להתנקש בחייו של בדראן, לטענתם כיוון שתמך בארגון האחים המוסלמים שפעל כנגד המשטר בסוריה.
כהונתו השנייה של בדראן התאפיינה בעיסוק במישור הכלכלי גם היא, בייחוד לאור המצב המחריף של הממלכה בעקבות ירידת מחירי הנפט ופרוץ מלחמת איראן–עיראק.
חוסר השיפור במצב הכלכלי הביא לביקורת ציבורית כלפי בדראן, שבאה לידי ביטוי גם דרך "המועצה הלאומית המייעצת" (הגוף ששימש כפורום פוליטי ציבורי למן 1978 בעקבות פיזורו של הפרלמנט הירדני ארבע שנים קודם לכן).
ביקורת זו הביאה להתפטרותו מראשית הממשלה ב-10 בינואר 1984. החליפו בתפקיד אחמד עוביידאת, שגם הוא היה בעל רקע ביטחוני.
ב-4 בדצמבר 1989, בעקבות הבחירות בממלכה (הראשונות לאחר הכרזתו של חוסיין על ניתוק הקשר ההיסטורי של ירדן עם הגדה המערבית) בדראן מונה בשלישית לראש הממשלה.
הוא כיהן בתפקיד במשך שנתיים, עד ל-19 ביוני 1991. כהונותיו ארוכות השנים של בדראן בתפקיד ראש הממשלה, דבר חריג בנוף הפוליטי של ירדן, מעידות על יציבות המשטר ועל יכולתו הפוליטית לאורך תקופת כהונותיו.
מלבד כהונתו כראש ממשלה, בדראן שימש גם שר החוץ ושר הביטחון של ירדן.
אחיו של מודר, עדנאן בדראן, כיהן גם הוא כראש ממשלת ירדן בשנת 2005. בדראן נחשב היה לידידו הקרוב של המלך חוסיין.
נהר המודר הוא נהר בצרפת שאורכו 93 ק"מ ומוצאו בצפון הרי הווז' ברום של 400 מטר מעל לגובה פני הים ונשפך אל נהר הריין ברום של 122 מטר.
מקור שמו של הנהר הוא מ-Matrae שמה של האלת הנהרות הגאלית.
הנהר יוצא בקרבת הקומונה זיטרסהיים ( Zittersheim) בנקודה שנקראת Moderfeld שנמצאת בהרי הווז' הצפוניים.
המודר זורם לכיוון מזרח ונשפך לאחר 93 ק"מ אל נהר הריין.
הנהר מושפע ממספר יובלים ושלושה נהרות:
זינסל די נור (Zinsel du Nord) - נפגשים בעיר שוויגאוס-סיר-מודר (Schweighouse-sur-Moder)
רוטבאך (Rothbach) - נפגשים בבישווילר
זורן - נפגשים ברורווילר (Rohrwiller)
שטח אגן הניקוז של המודר הוא 1,720 קילומטר רבוע.
מחוז מוהאבי הוא מחוז בפינה הצפון-מערבית של אריזונה, ארצות הברית.
במפקד האוכלוסין שנערך ב-2010 נמנו במחוז מוהאבי קצת יותר מ-200 אלף נפש.
קינגמן היא בירת המחוז, ולייק האווסו סיטי העיר הגדולה ביותר בו.
מוהאג'ר (בפרסית: مهاجر שפירושו "נודד"), היא סדרת כטב"מים תוצרת משרד ההגנה האיראני.
מוהאג'ר הוא כטב"ם מודיעין ותקיפה.
המוהאג'ר פותח במהלך מלחמת איראן–עיראק, בשנות ה-80, כאשר משמרות המהפכה רצו לקבל מודיעין על מהלכי הצבא העיראקי.
ב-1981 הסתיים הפיתוח לאחר בניית ארבעה אבות-טיפוס.
כבר במהלך הלחימה ביצע המוהאג'ר כ-619 גיחות והשיג תצלומי אוויר של קווי הכוחות העיראקים.
בהמשך להצלחה זו, איראן המשיכה בפיתוח של המערכת ופתחה גרסאות מתקדמות יותר.
מוהאג'ר היה המל"ט הראשון של איראן שנכנס לייצור סדרתי והיה בשימוש במהלך מלחמת איראן–עיראק.
כטב"מ זה היה ידוע בפשטות בשם "מוהאג'ר" עד שנות ה-90, הוא קיבל את הכינוי מוהאג'ר 1 כאשר פותחו גרסאות חדשות של מוהאג'ר.
כטב"מ זה אינו בשירות יותר.
למוהאג'ר 1 היה גוף גלילי צר וכנפיים ישרות שהותקנו בחלק האחורי העליון של הגוף.
היה לו מנוע יחיד (דגם לא ידוע).
הוא היה באורך של כ-2.4 מטר ובעל מוטת כנפיים של כ-3 מטר.
המוהאג'ר 1 נשא מצלמת תמונות נייחות בודדת, ככל הנראה נושאת סרט צילום שפותח לאחר נחיתת המל"ט.
בנוסף, איראן ניסתה לחמש אותו בשש רקטות RPG-7, שלוש מתחת לכל כנף.
הטווח של מוהאג'ר 1 אינו ידוע אולם ברור שהוא הוגבל מאוד על ידי מערכת הרדיו שלו (רדיו טיסנים פשוט) והיעדר מערכת טייס אוטומטי.
אין פרטים על מהירותו, תקרת הטיסה או זמן השהיה שלו..
השימוש הראשון הידוע במוהאג'ר 1 היה במלחמת איראן–עיראק במבצע שחר 8 בשנת 1986. כטב"מי מוהאג'ר צילמו את הקווים העיראקיים.
בעקבות ההצלחה השימוש בהם גבר והם השלימו 619 גיחות עד תום המלחמה, ובסך הכל צילמו 53,772 תצלומים.
בעקבות השימוש המוצלח במוהאג'ר 1, איראן החלה בשנות ה-90 בפיתוח מוהאג'ר 2. כטב"מ זה בנוי בעיקר מחומרים מרוכבים.
אורכו 2.91 מטר ומוטת הכנפיים היא 3.8 מטר.
הוא מופעל על ידי מנוע שני צילינדרים מסוג WAE-342 בהספק של 25 כ"ס.
למוהאג'ר 2 מערכת טייס אוטומטי, המסוגלת לשמור על מהירות אוויר, גובה ויציבות בטיסה.
מערכת הטייס האוטומטי יכולה לשלוט במסלול המטוס באמצעות נקודות ציון (על ידי שימוש במערכת GPS), או שהיא יכולה להיות נשלטת בזמן אמת מתחנת בקרה קרקעית.
בנוסף, יש לו מצלמה קבועה הפונה קדימה ומאפשרת למטיס לראות את מסלול הטיסה.
לצורכי צילום ומעקב יש למוהאג'ר 2 מצלמת סטילס או וידאו (צבע או מונוכרום), שיכולה להיות מותקנת בצורה קבועה כלפי מטה או על גימבל.
באב-טיפוס של מוהאג'ר 2 הותקנו שני משגרים של 12 רקטות RPG-7, אך דגם זה לא נכנס לייצור.
למוהאג'ר 2 טווח מקסימלי של 50 ק"מ ויכולת שהייה של שעה וחצי באוויר.
מוהאג'ר 2 משוגר ממעוט (קטפולטה) פנאומטי, הניתן להרכבה על משאית, על גלגלים או על ספינה.
הוא מסוגל לנחות על מגלשים או לצנוח לקרקע על ידי מצנח.
ב-2014 הציגה איראן את המוהאג'ר 2N, שעיצובו החיצוני כמעט זהה למוהאג'ר 2, אך ביצועיו משופרים בהרבה: טווח של 150 ק"מ, זמן שהיה של 6 שעות ומהירות שיוט של 180 קמ"ש.
כמו למוהאג'ר 2, גם למוהאג'ר 2N יש שתי מצלמות: אחת מתחת לאף לניווט, והשנייה על גימבל מתחת לגוף למעקב.
ניתן להרכיב על מוהאג'ר 2N מגלשי נחיתה של מוהאג'ר 2, או גלגלים.
הנחיתה היא על מגלשים או גלגלים או על ידי מצנח.
מוהאג'ר 3, הידוע גם בכינוי דורנה (Dorna), הוכרז ב-1999. הוא פותח במקביל למוהאג'ר 4 אך לא נכנס לשירות.
מוהאג'ר 3 יכל להיות מצויד בכן נחיתה קבוע, להמראה ממסלול, ויכל גם להיות משוגר בעזרת רקטת האצה (Jet-Assisted Take-Off - JATO)
מוהאג'ר 3 הונע על ידי מנוע בוכנה לא מזוהה בהספק של 25 כ"ס (18.6 קילוואט).
למוהאג'ר 3 הייתה מצלמת סטילס והוא היה מסוגל לשלוח תמונות בזמן אמת.
מוהאג'ר 4 הוא כטב"מ טקטי איראני אשר תוכנן הן עבור הצבא האיראני והן עבור משמרות המהפכה האיסלמית.
נכנס לשירות בסוף 1997 וככל הנראה נכנס לייצור המוני ב-1999. הוא ידוע גם בכינוי הודהוד (Hodhod).
קיימת גם גרסה הנקראת שנין (Shahin).
למוהאג'ר 4 גוף מרובע וכנפיים טרפזיות נמוכות עם קצות כנפיים נטויות כלפי מעלה.
הוא מונע על ידי העתק איראני של מנוע Limbach L550E בהספק של 50 כוחות סוס, ארבעה צילינדרים ושתי פעימות.
מדחף דו-להבי נמצא בזנב הכלי.
מוהאג'ר 4 בנוי מחומרים מרוכבים, אורכו 3.64 מ' ומוטת כנפיו 5.3 מ'.
עיצובו מודולרי, וניתן לנתק ולשלב מחדש רכיבים כגון גוף, כנפיים וזנב.
מוהאג'ר 4 יכול לנחות באמצעות כן נחיתה או על ידי מצנח.
למוהאג'ר 4 מערכת הנחיה ובקרה מסוג Hyarat 3, הכוללת ניווט GPS לביצוע נתיב טיסה מתוכנת מראש, אך ניתן גם לעדכן את פרופיל המשימה בזמן הטיסה באמצעות קשר רדיו.
למוהאג'ר 4 יש מצלמה קבועה הפונה קדימה המשמשת להטסה, מצלמה הפונה כלפי מטה עבור מדידות אוויריות או מצלמת וידאו מותקנת על גימבל למעקב.
טווח הטיסה הוא 150 ק"מ, גובה טיסה מרבי הוא 18,000 רגל וזמן טיסה מרבי הוא 7 שעות.
משקל המראה מרבי של 175 ק"ג.
מוהאג'ר 4 ו-4B מופעלים על ידי צוות של שני מפעילים.
מפעיל אחד שולט במצלמת המל"ט ובאנטנת הכיוון של תחנת הבקרה הקרקעית להעברת וידאו בזמן אמת.
המפעיל השני שולט בטיסת המל"ט באמצעות תוכנה בשם FliteMap, שהיא תוכנת מדף אמריקאית.
מוהאג'ר 4 יכול להיות חמוש בשתי רקטות לא מונחות.
ב-7 בנובמבר 2004 הטיס חזבאללה כטב"מ מעל צפון ישראל למשך מספר דקות.
הכטב"מ נכנס למרחב האווירי הישראלי, טס לזמן קצר מעל נהריה, פנה צפונה ונפל לים.
כמה מקורות זיהו את המל"ט כמוהאג'ר 4. ישנם דיווחים שאיראן מכרה שמונה כטב"מים מסוג זה לחזבאללה.
כטב"מי מוהאג'ר 4 שימשו במלחמות האזרחים בעיראק ובסוריה.
ב-16 במאי 2015, חיל האוויר הטורקי הפיל מוהאג'ר 4 שנכנס למרחב האווירי של טורקיה.
מוהאג'ר 4B ידוע גם בשם סאדק (Sadiq) הוא שדרוג של Mohajer-4. אשר הוצג בסוף 2014. מוהאג'ר 4B הוא כטב"ם צילום היכול לשאת גם אמצעים למיפוי צבאי ואזרחי.
למוהאג'ר 4B יש תקרת טיסה של 15,000 רגל, מהירות מרבית כ-200 קמ"ש, זמן שהיה מרבי כ-6 שעות.
משקלו כ-242 ק"ג ומוטת כנפיו כ-7 מטרים.
לפי הערכות, 36 כטב"מי מוהאג'ר 4B נבנו נכון לשנת 2015. כטב"מים מסוג זה היו בשימוש מעל סוריה.
יש דיווחים שמוהאג'ר 4B הופל על ידי נושאת המטוסים USS Boxer ב-18 ביולי 2019.
לא ידוע על כטב"מ בשם זה.
ככל הנראה מוהאג'ר 4B הוא החמישי בסדרה.
סאדך-1 הוא מוהאג'ר 4B עם שני טילי כתף נגד מטוסים MANPADS מותקנים על כנפיו.
הוא שימש להטרדת מטוס קרב של הצי האמריקאי ב-2017.
ראה ערך מורחב מוהאג'ר 6
מוהאג'ר 6 (בפרסית: پهپاد مهاجر-6) הוא כטב"ם איראני לתצפית, הכוונה ותקיפה.
נכנס לייצור סדרתי בפברואר 2018. משקלו 600 קילוגרם, זמן שהייה באוויר של עד 12 שעות, טווח של 2,000 קילומטר וגובה טיסה מרבי של 18,000 רגל, אורכו 5.5 מטר ומוטת כנפיו 10 מטר.
הכטב"ם ממריא ונוחת על גבי מסלול טיסה.
טרם פורסם מידע על דגמים אלה.
מוהאג'ר 10 הושק באוגוסט 2023. יש לו טווח מבצעי של 2,000 ק"מ, מהירות מרבית 210 קמ"ש, זמן שהיה של 24 שעות, והוא יכול לשאת מטען במשקל 300 ק"ג.
העיצוב החיצוני שלו מזכיר את הכטב"מ האמריקאי MQ-9 ריפר.
מוהאג'ר-10 מסוגל לשאת טילים, פצצות ורימונים, והוא מצויד במערכת לוחמה אלקטרונית ובמערכות תצפית ואיסוף.
במהלך טקס ההשקה, שוגרה מהמל"ט פצצה מונחית מסוג Arman 1 תוצרת איראן.
במהלך מלחמת האזרחים באפגניסטן בשנות ה-90, כטב"מי מוהאג'ר סיפקו מודיעין על המתרחש בשטח.
ב-2004 חזבאללה הטיס מוהאג'ר 4 מעל צפון ישראל למשך 5 דקות.
הוא טס במהירות של 100 קשר ובגובה של 1,000 רגל ולאחר שחלף מעל העיר נהריה נפל בים.
איראן מכרו 8 מוהאג'ר 4 לחזבאללה על פי פרסומים של העיתון א-שרק אל-אווסט.
ב-2010 ארצות הברית חשפה כי בוונצואלה קיים מפעל לייצור כטב"מים אשר תואר כ"מפעל איראני".
בהמשך וונצואלה פרסמה כטב"ם בשם SANT Arpía הזהה למוהאג'ר 2 למעט העובדה שהוא כולל מגלשיים אשר גם מגינים על המצלמה, אמצעי שנעשה בו שימוש במוהאג'ר 4. ישנם הטוענים כי וונצואלה חתמה על חוזה על סך 28 מיליון דולר לייצור מוהאג'ר 2 על אף סנקציות האוסרות על יצוא אמל"ח מאיראן.
במאי 2015, חיל האוויר הטורקי דיווח כי יירט כטב"ם מוהאג'ר שחדר לשטח האווירה של טורקיה.
מוהאבי הם קבוצה אתנית של אינדיאנים בארצות הברית שתחום מחייתם ההיסטורי היה לאורך נהר הקולורדו במדבר מוהאבי.
שמורות נהר קולורדו ופורט מוהאבי המקוריות הוקמו ב-1865 וב-1870 בהתאמה.
שתי השמורות קיבלו זכויות שימוש משמעותיות במי הקולורדו אותם הם שואבים להשקיה בחקלאות שלחין.
בני ארבעת השבטים השותפים בשמורת האינדיאנים נהר קולורדו פועלים כיחידה גאופוליטית אחת המוכרת על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית (federally recognized tribe) כשבטי האינדיאנים של נהר קולורדו (Colorado River Indian Tribes).
כל שבט ממשיך לשמור ולקיים את המסורת, הדת השונה והזהות התרבותית הייחודית שלו.
המטה, הספרייה והמוזיאון של שבטי האינדיאנים של נהר קולורדו שוכנים בפארקר באריזונה (), כ-65 קילומטרים צפונית לכביש בין-מדינתי 10. חגיגת ימי האינדיאנים הלאומיים נערכת מדי שנה בפארקר, מיום חמישי עד ראשון במהלך השבוע האחרון של ספטמבר.
גם הרודיאו הכלל אינדיאני נחגג מדי שנה בסוף השבוע הראשון של דצמבר.
אתרי קראוונים זמינים לאורך הקולורדו.
רוב ההיסטוריה של המוהאבי אינה כתובה, מכיוון שלשפת המוהאבי לא היה כתב לפני התקופה הקולוניאלית.
ההיסטוריה והתרבות שלהם עברה דרך סיפורים בעל פה מדור לדור.
המגפות שהביאו האירופאים, תרבויות חיצוניות והפלישה לתחומם פגעו במארג החברתי.
מצב זה יחד עם ההכרח להסתגל לתרבות הרוב של שפה אחרת גרמו להפסקה כמעט מוחלטת של מסורת סיפור ההיסטוריה מדור לדור.
עובדה זו גרמה לפירוש מוטעה של שם השבט, ובחלקה לשגיאת תרגום בספרו של האנתרופולוג האמריקני פרדריק הודג' (Frederick Webb Hodge; 1956-1864) מ-1917 Handbook of the American Indians North of Mexico (מדריך על האינדיאנים האמריקניים צפונית למקסיקו).
בספר זה נטען בטעות שהשם מוהאבי נגזר מהלחם בסיסים של המלים "המוק" (hammock – שלוש בשפת מוהאבי) ו"אבי" (avi – הר).
על פי מקור זה השם מתייחס לפסגות ההרים המכונים באנגלית "The Needles" (דה נידלס – "המחטים", פסגות בקצה רכס הרי מוהאבי), בסמוך לנהר הקולורדו (העיירה נידלס שוכנת כמה קילומטרים צפונית לפסגות אלו).
אבל המוהאבי מכנים פסגות אלו בשם "Huqueamp avi" שפירושו "המקום בו התחולל הקרב", בהתייחסות לקרב בו קטל מסטאמהו, בן האל, את נחש הים.
בהתייחס לתוואי נוף מודרניים, החלו אדמותיהם צפונית לסכר הובר והסתיימו כ-150 קילומטרים דרומית לסכר פארקר על נהר הקולורדו או aha kwahwat'' בשפת בני המוהאבי.
בני המוהאבי היו לוחמים, וניהלו קרבות לעיתים קרובות עם השבטים השכנים ולעיתים עברו מרחקים גדולים במסגרות מלחמות אלו.
הם היו בני ברית של היומה, הצ'מהואווי, האפאצ'י המערביים והיאוואפאי ואויביהם המסורתיים היו בני שבטי הפימה, הטוהונו אואדהם, המריקופה והקוקפה.
משלחת הקונקיסטאדור חואן דה אונייטה (Juan de Oñate; 1626-1550) עברה ב-1604 בארצם של בני המוהאבי, אבל עד 1775 הם לא ראו אדם לבן עד שהגיע לאזור המיסיונר ומגלה הארצות הפרנציסקני פרנסיסקו גרסס (Francisco Garcés; 1781-1738).
ביומן שרשם הוא תיאר את האינדיאנים כידידותיים.
הגברים הסתובבו ערומים בעוד שלבוש הנשים היה מעורות של ארנבות או בונים.
הוא כינה את המוהאבי "חאמאבב" (Jamabab).
ב-1826 הגיע לאזור הסייר וצייד הפרוות ג'דדיה סמית בראש משלחת ציידי פרוות.
אף שבתחילה התייחסו בני המוהאבי בידידות לצייד הפרוות, היחס בין הילידים לציידים הפך בהמשך לעוינות ושנאה.
המואהבי מאמינים שלכל בעלי החיים יש מקום והיה זה בלתי מתקבל על הדעת שהציידים השאירו את גוויות הבונים על החוף לאחר שפשטו את פרוותם.
ב-1827 התחולל קרב בין בני המוהאבי לציידים שהניחו מלכודות לבונים.
המוהאבי דרשו לשווא לקבל סוס בתמורה מהלבנים.
בתום יומיים היו שני ציידי פרוות ו-16 בני מוהאבי הרוגים.
באותה שנה תקפו המוהאבי שוב את הקבוצה של ג'דדיה סמית והרגו תשעה ציידים.
במהלך עשרים השנים הבאות האלימות בין הלבנים לבני המוהאבי התגברה לאחר שהציידים מחברת מפרץ הדסון הרגו 26 בני מוהאבי.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 גרמה הבהלה לזהב למעבר של מחפשי זהב דרך אדמות המוהאבי.
אוליב אוטמן (Olive Oatman 1903-1837), בת למשפחה מורמונית, שרובה נטבחה על ידי אינדיאנים מבני היאוואפאי ב-1851, נמכרה לבני המוהאבי.
סיפורה התפרסם כאשר ארבע שנים אחר כך היא שוחררה תמורת כופר (וחשש מפעולת תגמול של הלבנים).
קורותיה יצאו בספר "חיים בין האינדיאנים" (Life Among the Indians) שהיה רב מכר בזמנו.
היא סיפרה כי קיבלה יחס טוב מבני המוהאבי שהתייחסו אליה כאחת משלהם.
ב-1858 פרץ עימות עם מחפשי זהב שעברו דרך שטחם שהסלים להתקפה על שיירתם.
בתגובה נשלח באמצע אפריל 1859 כוח צבא אמריקני מחיל המשלוח של הקולורדו, בפיקודו של לויטנט קולונל ויליאם הופמן (William Hoffman) שעלה במעלה הנהר לתוך הטריטוריה של המוהאבי במטרה מוצהרת להקים מבצר צבאי.
מטרתו הייתה להגן על המהגרים והמתיישבים הלבנים ממוצא אירופאי שהחלו לפלוש לאדמות המוהאבי.
הופמן שלח שליחים לשבטים, והזהיר שהמבצר יוקם בכוח אם הם או בני בריתם יחליטו להתנגד.
המבצר הוקם בלא התנגדות של הילידים וניתן לחזות כיום בשרידיו.
לוחמי המוהאבי נסוגו כאשר חיל המשלוח הגדול של הופמן התקרב והכוח הקים מחנה סמוך למקום בו תוקם שמורת האינדיאנים של פורט מוהאבי.
הופמן הורה לגברים בני המוהאבי להתאסף במכלאה סמוך למטהו.
יומיים אחר כך ב-23 באפריל 1859 הגיעו ראשי הקלאנים כפי שצוו על מנת לשמוע את התנאים של הופמן להסכם שלום.
הופמן הציב בפניהם את הברירה כניעה או מוות ולקח חמישה מראשי הקלאנים בני ערובה לפורט יומה במטרה למנוע התקפות עליו.
על מנת להוכיח לבני המוהאבי שהתנגדות נוספת חסרת תועלת הם שלחו את אחד הצ'יפים ללוס אנג'לס ולוושינגטון די.
על מנת שיכיר בכוחם של האמריקנים.
הוא התרשם וכשחזר השתמש בהשפעתו על מנת לשכנע את המוהאבי להסכים לתנאי השלום עם הלבנים.
ההערכה היא שאז חיו כ-4,000 בני מוהאבי בסך הכל שהתחלקו ל-22 קלאנים המזוהים על ידי טוטם.
במרבית התקופה של השלטון הצבאי היו המוהאבי לכאורה תחת השיפוט של הלשכה לענייני אינדיאנים שבמחלקת הפנים של ארצות הברית.
חוקית הם השתייכו לשמורת נהר קולורדו לאחר שזו הוקמה ב-1865. אבל כאשר בני מוהאבי רבים סירבו לעזוב את אדמות אבותיהם בעמק מוהאבי, התנגד משרד המלחמה לנסות ולכפות עליהם לעקור לשמורה.
הסוכן לענייני האינדיאנים לא היה מסוגל לפקח עליהם מרחוק.
כל עוד היה חיל מצב בפורט מוהאבי יכלו בני המוהאבי באזור לנוע בחופשיות ולשמור על מנהגי השבט.
באמצע קיץ 1890 פינה משרד המלחמה את הכוחות, לאחר תום תקופת ההגירה ומלחמות האינדיאנים.
המוצב הועבר לחזקת מחלקת הפנים של ארצות הברית והלשכה לענייני אינדיאנים שלה.
החל באוגוסט 1890 החלה הלשכה לענייני אינדיאנים בתוכנית נמרצת להטמעה.
המדיניות הפדרלית הייתה מבוססת על האמונה שזו הייתה הדרך היחידה שהילידים יוכלו לשרוד.
הסוכן מטעם הלשכה אילץ את המוהאבי ושבטים אחרים החיים בשמורות לשלוח את בניהם לפנימיות על מנת שילמדו לדבר, לכתוב ולקרוא אנגלית.
פורט מוהאבי הפך לפנימייה עבור הילידים בסביבה.
עד 1931, ארבעים ואחת שנים מאוחר יותר, כל ילדי וילדות המוהאבי בגילאים בן שש לשמונה עשרה אולצו לחיות בבית ספר זה או בפנימייה אחרת לאינדיאנים רחוקה מפורט מוהאבי.
באותה תקופה ניסה הממשל הפדרלי להטמיע את האינדיאנים בתרבות האמריקנית-אירופאית באמצעות שבירה של התרבות והשלטון השבטי.
בתי הספר למדו תרבות אמריקנית, מנהגים ואנגלית, ועמדו על כך שהילדים האינדיאנים יחויבו לרכוש את מנהגי תרבות הרוב.
בבית הספר נדרשו התלמידים לקצר את שערותיהם ולהסתפר, להתלבש, לאכול, לישון, להשתמש בשירותים, להקפיד על נימוסים בסגנון אמריקני-אירופאי, ולדבר בשפה האנגלית.
נאסר עליהם לדבר בשפתם ובמנהגיהם.
הם נעשו אם חרגו מכללים אלו.
חמש מלקות שוט היו העונש על הפעם הראשונה שבה נתפסו דוברים בשפתם.
עונשי גוף אלו של הילדים הרגיזו מאוד את בני המוהאבי, שלא הטילו משמעת על ילדיהם בצורה כזו.
המנהלנים של מערכות בתי הספר של השמורות נתנו לילידים שמות אנגליים.
הם נרשמו במחלקת הפנים כחברים בשני שבטים: שבט המוהאבי בשמורת נהר קולורדו ושבט המוהאבי בשמורת האינדיאנים פורט מוהאבי.
חלוקה זו לא שיקפה את מערכת הקלאנים וקרובי המשפחה המסורתית של המוהאבי.
בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20 שרדו 18 מתוך הקלאנים המסורתיים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 ביצע ז'ורז' דוורה, אנתרופולוג הונגרי-צרפתי ממוצא יהודי, עבודת מחקר מעשית כשחי בקרב בני המוהאבי במשך תקופה ארוכה.
הוא פרסם כמה ספרים על תרבותם ושילב חשיבה פסיכואנליטית בניסיונו להסביר את תרבותם.
דוורה אהב מאוד את בני המוהאבי, וכשנפטר ב-1985 הובא אפרו לקבורה, בהתאם לצוואתו, בבית הקברות של בני המוהאבי בפארקר.
היסטורית היה שבט זה חברה אגררית שבניה נהגו לזרוע ולשתול במישור ההצפה הפורה של הנהר בתקופה שלא רוסן על ידי סכרים.
עונת הזריעה החלה מיד לאחר שמי השיטפון של הקולורדו נסוגו.
בניגוד לחלק מחקלאי המדבר מזרחית להם שנהגו לבצע פולחן דת בכל שלב מהזריעה ועד הקציר המוהאבי לא הכירו שום טקס הקשור ליבול.
בנוסף לחקלאות השלחין השלימו המוהאבי את תזונתם בדגים שדגו בנהר ובירקות בר.
היחידה החברתית החשובה ביותר אצל המוהאבי הייתה המשפחה המורחבת שנקבעה על פי האבות.
לא היו יישובים קבועים, אבל היכן שהייתה קרקע מתאימה לעיבוד היו מפוזרים בתים.
השדות היו שייכים למשפחה שעיבדה את הקרקע.
המנהיגות הרשמית אצל המוהאבי היה הצ'יף, שהשתמש במשרתו שהגיעה בירושה כמדריך ויועץ.
לבני המוהאבי הייתה זהות שבטית חזקה, שבלטה בזמנים של מלחמה.
אדם הוערך על פי הצלחתו ואומץ לבו בקרב, שבו השתתפו כל הגברים הבריאים פיזית בהנהגת צ'יף לוחם.
הלוחמים חולקו לקשתים, נושאי אלות ומטילי חניתות.
רבים מבני המוהאבי חיים מחקלאות או מעבודה שכירה בעיירות הסמוכות, כדוגמת נידלס בקליפורניה.
כמה מנשות המוהאבי מייצרות כובעים מקושטים בחרוזים, אבל אמנות זו כמעט חסרת משמעות.
הבורא על פי המוהאבי קרוי "מאטווילייה" (Matevilya).
הוא שנתן לאנשים את שמותיהם ואת חוקיהם.
בנו הוא מאסתמהו (Mastamho), גיבור התרבות שנתן למוהאבי את הנהר ולימד אותם חקלאות.
לחלומות היה תפקיד מרכזי בדת של המוהאבי ושימשו כמקור היחיד לידע.
כמעט כל דבר בתרבות של המוהאבי היה קשור לחלומות.
אפילו את המיתוסים היה צריך לחלום שוב ושוב משום שמסורת שעברה בעל פה לא הייתה יכולה להחליף את "ההשתתפות הפעילה" במאורעות המיתיים בחלום.
מכיוון שלחברים שונים בשבט היו חלומות שונים, הם נידונו לעומק, והיו שרויים במחלוקת לעיתים קרובות.
השמאן על פי אמונתם היה מסוגל לחלום חלומות מלאי עוצמה המרפאים מחלות, אבל גם עלולים לחולל אותן.
משום כך היה מעמדו לא ברור.
המוהאבים הכירו 30 טקסים ופולחנים, שבהם שרו, הרעישו והכו על כדים במטרה לרפא.
כל טקס נמשך לילה או יותר וכלל בין 100 ל-200 שירים.
טקסים ציבוריים כללו שירי מחרוזת שתוכנם הוא סיפור אגדה, בדרך כלל סיפור מסע.
חלק מהמחרוזות כללו מאות שירים.
הם נהגו להשתמש בצמח הדטורה בפולחן הדתי.
בטקס מעבר של ילד מוהאבי לבוגר הוא חייב לאכול מהצמח על מנת להגיע למעמד תודעה חדש.
את המתים נהגו לשרוף וגם את רכושם על מנת שילווה אותם לארץ המתים.
המוהאבי נהגו לקעקע את פניהם בתבניות של קווים ונקודות.
כשהמטרה המוצהרת שכשיגיעו לארץ המתים יזוהו כבני מוהאבי על ידי אבותיהם הקדמוניים.
על מנת להוכיח את אהבתם למת נהגו האבלים לצרף למדורה חפצים השייכים להם.
שמותיהם של המתים לא הוזכרו יותר לעולם.
גם בימינו מבצעים רבים מהטקסים.
סקר שביצעו פדמנטליסטים נוצרים במסגרת מיזם יהושע (Joshua Project) גילה ש-65% מהמוהאבי נוצרים (שני שלישים פרוטסטנטים), 20% מחויבים לדת המסורתית ו-15% אתאיסטים.
שפת מוהאבי שייכת לענף נהר יומן (River Yuman) במשפחת השפות יומן-קוצ'ימי (Yuman–Cochimí languages).
ב-1994 דיברו בשפה 75 אנשים בסך הכל בשמורות פורט מוהאבי ונהר קולורדו, לפי מחקרה של הבלשנית לין הינטון (Leanne Hinton) מאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
השבט הדפיס מסמכים על השפה, ויש מאמצים ללמד את השפה לילדי השבט.
אף על פי שמחצית מבני מוהאבי מדברים את שפתם בצורה שוטפת, דרג ארגון SIL International את שפת המוהאבי בדירוג 8a – "שפה גוססת".
האומדנים לגבי האוכלוסיות של מרבית קבוצות הילידים בקליפורניה מלפני המפגש עם הלבנים השתנו בצורה משמעותית.
המיסיונר ומגלה הארצות הפרנציסקני פרנסיסקו גרסס (Francisco Garcés; 1781-1738) העריך ב-1776 שאוכלוסיית המואבי מנתה כ-3,000 נפשות.
גם אלפרד קרובר העריך את האוכלוסייה של בני המוהאבי ב-1770 בכ-3,000 נפשות.
קרובר העריך שב-1910 מנתה אוכלוסיית המוהאבי 1,050 נפשות.
מחקרה של לוריין שרר (Lorraine M.
Sherer) הראה שב-1963 חיו בפורט מוהאבי 438 בני מוהאבי ובשמורת נהר קולורדו קרוב ל-550.
בתחומי האנתרופולוגיה והארכאולוגיה הפרהיסטורית, מודרניות התנהגותית או מודרניות תרבותית (Cultural Modernity) הוא מונח כולל לאוסף של יכולות תרבותיות, התנהגותיות ושכליות אשר משותפות לכל חברות האדם בימינו, וכן לאתרים ארכאולוגים מן התקופה הפלאוליתית העליונה, ומבדילות אותם מתרבויות פרהיסטוריות עתיקות יותר ופחות מתקדמות, כמו אלו האופייניות לאתרי התקופה הפלאוליתית התיכונה והתחתונה.
בחקר האבולוציה של האדם, הופעתה של מודרניות התנהגותית או תרבותית מתייחסת לשלב שממנו בני-אדם פרהיסטוריים כבר לא נבדלו ביכולותיהם מבני-אדם החיים בימינו.
המחקר מראה שמודרניות התנהגותית הופיעה במלואה לפני כמה עשרות אלפי שנים, בראשית התקופה הפלאוליתית העליונה, באתרי הומו ספיינס מודרני אנטומית, אך יש חוקרים המזהים גילויים ראשונים שלה באתרים קדומים יותר, גם כאלו המקושרים עם ניאנדרטלים ואף עם אוכלוסיות ומינים קדומים יותר בסוג האדם.
מקובלת השערה שמודרניות התנהגותית מעידה על מהפכה תרבותית וקוגניטיבית, דוגמת הופעתן של שפת דיבור מודרנית ומודעות עצמית, אולי כתוצאה משינוי אבולוציוני כלשהו ברצף הגנום האנושי ובמבנה המוח, אשר יצרו את האנושות המודרנית.
כל חברות האדם המודרניות מקיימות טקסים שונים לטיפול בגופות המתים, בדרך כלל בקבורה אך לעיתים גם בדרכים אחרות כגון בשריפה.
הטקסים קשורים בקשר הדוק לתרבות של חברות אלו, כמו למנהגי כבוד המת ואמונות בדבר חיים לאחר המוות.
מנקודת מבטה של הארכאולוגיה הפרהיסטורית, החוקרת חברות אדם שמנהגיהן ואמונותיהן אינן ידועות פרט לעדויות הארכאולוגיות, חשיבותה של הקבורה הטקסית היא בסימנים שהיא מותירה על שלדים עתיקים וסביבם.
סימנים כאלו עשויים להיות סידור הגופה בתנוחה מסוימת, צביעתה בפיגמנטים של צבע, וציודה במנחות קבורה כמו כלים, תכשיטים ומזון.
כל חברות האדם החיות בימינו עוסקות בצורות כלשהן של אמנות.
ממצאים ארכאולוגיים אינם מסוגלים לשמר צורות אמנות רבות הנפוצות כיום בשבטי ציידים-לקטים, כגון ריקוד ושירה, אך בממצאי התקופה הפלאוליתית העליונה התגלו דוגמאות רבות של אמנות פרהיסטורית, כגון ציורי סלע במערת לאסקו, פסל ארי-אדם ממערת שטאדל, תכשיטים וחומרי צבע לקישוט, וחלילי עצם לנגינה.
גם במספר ממצאים מתקופות עתיקות יותר התגלו חפצי אמנות, אך הם נדירים ביותר וחלקם מוטלים בספק, כגון אמנות ניאנדרטלית וצדפים מחוררים במערת הגדי.
צלמית ונוס מברכת רם נמצאה בשכבה שגילה לפחות 280 אלף שנה, מן התרבות האשלית או התרבות האשלו-יברודית בתקופה הפלאוליתית התחתונה, ולא ברור אם היא פסל מעשה ידי אדם או אבן בעלת צורה טבעית.
כל חברות האדם בימינו מדברות בשפות דיבור משוכללות, העושות שימוש במשפטים המורכבים ממילים באמצעות חוקי תחביר.
אפילו שפותיהם של שבטי ציידים-לקטים ה"פרימיטיבים" ביותר אינן פחותות במורכבותן מן השפות המדוברות בתרבויות חקלאיות ותעשייתיות.
רבים מציעים שהופעת היכולת ללמוד ולדבר שפה משוכללת הייתה ההתפתחות המכריעה שגרמה להופעת המודרניות ההתנהגותית על כל מרכיביה האחרים.
למשל, יובל נח הררי בספרו קיצור תולדות האנושות מגדיר אירוע זה כ"מהפכה הלשונית", הראשונה בשלוש המהפכות הגדולות בתולדות האנושות.
ואולם שפת דיבור אינה יכולה להשתמר בעדויות ארכאולוגיות, ומכאן נובע קושי מעשי בשימוש בה להגדרת מודרניות התנהגותית בבני-אדם פרהיסטוריים.
מוה-רנו היא מכונית מסחרית אשר יוצרה על ידי MAVA היוונית בין השנים 1979–1985.
חברת "MAVA" הייתה היבואן הבלעדי של יצרן המכוניות הצרפתיות רנו, ליוון ומשנת 1985 התחיל לייצר ברישיון "רנו" את דגם "מוה-רנו".
new Farma (יוצר בשנת 1985)
מסחרית - גג פתוח (ברזנט)
מוּדְרָה (בסנסקריט: मुद्रा (חותם, סימן או מחווה) בטיבטית: ཕྱག་རྒྱ་) היא תנוחה של איברים מסוימים, המשמשת לרוב בעת תרגולי יוגה ומדיטציה, על מנת לתעל את אנרגיית הצ'י (בסנסקריט פראנה) בכיוונים הנכונים.
קיימים סוגים שונים של מודרות בהתאם למטרות שאותן רוצים להשיג בעת התרגול.
בתרגולי היוגה, לרוב משתמשים במודרות יחד עם תרגילי נשימה יוגיים, בדרך כלל בישיבה, על מנת לעורר חלקים שונים של הגוף ויחד עם הנשימה להשפיע על זרימת הפראנה, בתרגולים אלו נכללים איברים פנימיים שונים כמו רצפת האגן, הסרעפת, הגרון, העיניים, הלשון, פי הטבעת, איברי המין, הבטן, וחלקים אחרים של הגוף.
בדתות הינדואיזם ובודהיזם (בעיקר בוג'ריאנה) נעשה שימוש נרחב במודרות, על מנת להשיג מטרות דתיות.
מודרות הידיים - הַסְטָה, הן המודרות הנפוצות ביותר הן המודרות המתייחסות לתנוחת הידיים והאצבעות.
על פי התאוריה שמאחורי המודרות, לנקודות שונות בידיים ובאצבעות יש השפעות שונות על זרימת האנרגיה (הפראנה) בגוף, ובאמצעות המנחים השונים, ולרוב גם בשילוב של נשימה נכונה, אפשר לגרות אזורים מסוימים בגוף או בתודעה (הצ'אקרות), ולשחרר בהם חסימות אנרגטיות או לתעל אליהם אנרגיה רצויה.
אַנְגַ'לִי מודרה - מודרת התפילה, המתנה או הברכה היא אחת מהמודרות המפורסמות שבה הידיים מוצמדות זו לזו מול בית החזה כאשר האצבעות הן נוטות כלפי מעלה והמרפקים פתוחים לצדדים.
במודרה זו משתמשים בין היתר בעת אמירת שלום, ובעת תפילה.
כמו כן בהינדואיזם הידיים מונחות בתנוחה זו בעת מלמול המנטרה אוֹם.
בהינדואיזם או בהודו, מודרה זו ידועה בשם מודרה "נמסטה".
גִיאַן מודרה - מודרת הידע היא תנוחה של קצה האצבע המורה הנוגעת בקצה האגודל בעוד שאר האצבעות נשארות ישרות, ומטרתה היא לעורר פתיחות, ידע ורוגע.
סוּרִיַיה מודרה - מודרת השמש היא תנוחה שבה האגודל מחבק את הקמיצה בעוד שאר האצבעות נשארות ישרות, ומטרותיה הן בין היתר השגת אינטואיטיביות ובריאות.
שוּנִי מודרה - מודרת הסבלנות היא נגיעת קצה האמה בקצה האגודל, ומטרתה היא השגת סבלנות.
דהיינה מודרה - מודרת המדיטציה היא הנחת גב יד ימין על גבי כף יד שמאל גברים, ולנשים גב יד שמאל על גבי כף יד ימין, כל זאת בעת שהידיים עצמן מונחות על הברכיים.
כפות הידיים פונות מעלה והבהונות נוגעות אחת בשנייה.
מטרת המודרה היא העצמת יכולת הקליטה והקבלה, ומשתמשים בה רבות בעת מדיטציה בודהיסטית.
כמו כן קיימים פסלי בודהה רבים שבהם ידי הבודהה מונחות במודרה זו.
קְסֶפַּאנַה מודרה - היא שילוב האמה, הקמיצה והזרת של שתי הידיים אלו באלו בעוד האצבעות המורות מוצמדות ומורות כלפי מעלה, והאגודלים מונחים האחד על השנייה.
אַקַש מודרה - היא שילוב של האמה והאגודל, באופן שנוצר מעגל.
ג'אל שאמאק מודרה - נגיעה של קצות הזרתות בבסיס האגודלים, כשאלו נוגעים במפרקיהן העליונים.
נוסף על כל אלו, קיימות מודרות ידיים רבות נוספות לתרגולים ולהשגת מטרות שונות.
1) גע בקצה האצבעות האמצעיות בבסיס האגודלים והאגודל במפרק הפלנגות הראשון שלו.
2) לחץ בעדינות על מפרק הפלנגות הראשון עם זה של האגודל.
3) שמור על שלוש אצבעות אחרות ישר.
4) אחוז במודרה זו והניחו את הידיים על הברך עם כף היד כלפי מעלה.
5) עצמו עיניים, נשמו כמה נשימות עמוקות והתחילו מדיטציה.
קיימות גם מודרות המבוצעות על ידי חלקי גוף אחרים, והן מחולקות לקבוצת מודרות הראש המכונה מַאנַה ולרוב מטרתן היא כינוס החושים והשקטת התודעה, קבוצת מודרות המכונות קַאיַה והן כוללות את הגוף כולו, מודרות הכוללות שימוש בבאנדים דהיינו אזורי אברי הרבייה ואַדְהַרְמַה הכוללת את אזור חיץ הנקביים לבדו.
מודרנה או מודרנא היא חברת תרופות וביוטכנולוגיה אמריקאית הנמצאת בקיימברידג', מסצ'וסטס.
החברה מתמקדת בפיתוח תרופות באמצעות RNA.
זוהי טכנולוגיה חדשה שננטשה בעבר על ידי רוב חברות התרופות.
מודרנה פיתחה את החיסון נגד קורונה, MRNA-1273, שקיבל בדצמבר 2020 אישור חירום של ה-FDA.
מניות חברת מודרנה נסחרות בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
נוסדה בשם ModeRNA Therapeutics בשנת 2010 בארצות הברית.
בשנת 2014 עברה החברה להתמקד בפיתוח חיסונים.
עד 2016, החברה פעלה בחשאיות, ולא בדרך המקובלת של פרסום מאמרים וביקורת עמיתים.
עם זאת, ככל שהניסויים הקליניים התקדמו לדרך בשנת 2017, החברה הפכה פתוחה יותר וטענה כי לא פרסמה יותר נתונים קודם לכן "מסיבות תחרותיות".
בנובמבר 2018 הונפקה מודרנה בבורסה לניירות ערך של ניו יורק, וגייסה 600 מיליון דולר ל-8% ממניותיה, מה שהעמיד את השווי הכולל שלה על 7.5 מיליארד דולר.
במאי 2020 הוערך שווי החברה ב-30 מיליארד דולר, באוגוסט 2021 הגיע לשווי של 185 מיליארד דולר.
מנכ"ל החברה הוא סטפן בנקל, איש עסקים צרפתי.
המנהל הרפואי של החברה הוא טל זקס, רופא ישראלי ופרופ' לרפואה מאוניברסיטת פנסילבניה אשר בפברואר 2021 הודיע על פרישה מהחברה.
בשנת 2020 הצטרפה מודרנה למירוץ למציאת חיסון נגד קורונה.
החברה הגיעה לשיא היסטורי של פיתוח חיסון בתוך 63 יום.
החיסון ניתן בשתי זריקות, שלקראתן הוא נשמר בהקפאה.
השלב הראשון התבצע במכון לחקר הבריאות קייזר פרמננטה בסיאטל, וושינגטון.
והשתתפו בו 45 גברים ונשים.
ב-7 במאי 2020 אישר ה-FDA לחברה לעבור לשלב השני של ניסוי החיסון.
ביוני 2020 הודיעה מודרנה על התחלת השלב השלישי של הניסוי בחיסון.
בתחילת יולי דווח באתר החדשות הרפואי "stat new" על עיכוב בשלב השלישי של הניסוי של החברה.
כמו כן ברויטרס נטען כי ישנם חילוקי דעות בין מודרנה לבין ה-FDA.
בסוף יולי 2020 התחילה החברה בשלב השלישי של הניסוי.
הממשל האמריקאי משתתף במימון ייצור החיסון ונתן לחברה שני מענקים בשווי כמעט חצי מיליארד דולר כל אחד.
המכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית (NIH) הם המפקחים על המתנדבים לניסוי.
לפי טל זקס, המנהל הרפואי של חברת מודרנה, החיסון יינתן לאוכלוסיות נרחבות עוד לפני שיקבל אישור מסחרי.
במרכז האמריקאי לבקרת מחלות ומניעתן (CDC) נערכים להפצה מהירה של החיסונים מיד עם קבלת האישור מה-FDA.
החברה נערכת ליצור המוני של מיליארד מנות מהחיסון, ובמקביל לפיתוח החיסון, חתמה מודרנה על הסכם שיתוף פעולה עם חברת התרופות השווייצרית לונזה.
בפיננשל טיימס דווח כי מודרנה כבר מתמחרת את החיסון והוא צפוי לעלות 50–60 דולר למנה.
ישראל ניהלה משא ומתן עם מודרנה על רכישת החיסונים, וב-14 ביוני דווח במהדורה המרכזית של ערוץ 13 כי "מודרנה" חתמה על חוזה עם מדינת ישראל שמבטיח כי אם תצליח לייצר תרופה יעילה, ישראל לא תימצא בסוף רשימת ההמתנה לרכישתו.
ראש הממשלה בנימין נתניהו אישר את המידע.
ההסכם כולל בתוכו סעיפים שקובעים את מספר המנות שתוכל ישראל לרכוש בשעת הצורך.
כמו כן, החוזה מבטיח כי אם חיסון כזה ייכנס לשוק לפני טווח השנה שהוקצה לגילוי כזה על ידי מומחים, יוכלו להשתמש בו בארץ.
בכך מצטרפת ישראל לשורת מדינות אירופאיות שנהגו באופן דומה.
קנדה הייתה מהראשונות לקבל את חיסוני החברה.
ב-16 בנובמבר 2020 הודיעה החברה כי תוצאות ביניים לחיסון לקורונה הראו יעילות של 94.5% במניעת הנגיף.
ב-1 בדצמבר אושר על ידי מנהל המזון והתרופות האמריקאי.
מודרטו ויסינטיינר (בפורטוגזית: Moderato Wisintainer; 14 ביולי 1902 – 31 בינואר 1986) היה כדורגלן ברזילאי, ששיחק בעמדת החלוץ.
ויסינטיינר נולד ב-14 ביולי 1902 באלגרטה, ריו גראנדה דו סול שבברזיל.
הוא התחיל את הקריירה הבוגרת בשנת 1921 ושיחק במועדון קרוזיירו שאז נקרא "פלסטרה איטליה".
ויסינטיינר עבר לפלמנגו בשנת 1923 וזכה עימה באליפות ריו דה ז'ניירו בשנים 1925 ו-1927. במשחק המכריע של האליפות ב-1927 כבש את שער הניצחון ב-1–2 נגד אמריקה (מברזיל).
בסך הכל ערך בה 100 הופעות ליגה וכבש בהם 17 שערים עד שעזב אותה בשנת 1930. בסוף הקריירה ויסינטיינר שיחק בגואראני ופרש מכדורגל בשנת 1932.
במדי נבחרת ברזיל עשה את הופעת הבכורה ב-6 בדצמבר 1925 בניצחון 2–5 על פרגוואי במתכונת הקופה אמריקה שנערך אז בארגנטינה.
הוא שיחק בשלושה משחקים נוספים בטורניר.
במונדיאל 1930 לא שותף במשחק הראשון בהפסד 2–1 ליוגוסלביה אך כבש צמד במשחק השני בניצחון 0–4 נגד בוליביה.
נבחרתו לא העפילה לשלב הבא.
לאחר פרישתו ויסינטיינר היה למהנדס בפלוטאס שמאזור מגורו, ובשנים מאוחרות יותר היה גם לשחקן גולף.
"מודעת אבל" היא סדרה של עבודות שיצר האמן הישראלי גדעון גכטמן.
ב-18 במאי 1975 פרסם גכטמן מודעת אבל עצמית בעיתונים "הארץ" ו"ג'רוזלם פוסט" וכן על לוחות מודעות באזור מגוריו בעיר ראשון לציון.
הייתה זו פעולה המשכית לתערוכה "חשיפה" (1973), בה תיאר גכטמן את הניתוח בו הושתל בגופו מסתם לב מלאכותי.
הטקסט של המודעות נכתב בנוסח מקובל במודעות אבל בישראל: "הננו מודיעים בצער וביגון על פטירתו ללא עת של יקירנו גדעון גכטמן, המשפחה".
כבר בשנת 1975 יצר גכטמן סדרה של מודעות בגודל זהה למודעות האבל המקוריות שיצר.
במודעות אלו חרג מן השימוש המסורתי בצבע שחור על גבי רקע לבן.
השינוי הצבעוני יצר הסטה של המודעות אל אובייקט אמנות.
גכטמן בחר להשתמש בטכניקה אמנותית של הדפס רשת, במקום בטכניקה הדפס הבלט המסורתית.
טכניקה זו אפשרה לו להדפיס אותן בצבעי טקסט או רקע שונים.
בנוסף, הופיעו בהן סממנים אמנותיים נוספים כגון חתימה ומספרים המסמלים מהדורה ממוספרת, הנהוגה בשטח ההדפס.
בשנת 1984 יצר גכטמן עוד סדרות של מודעות אבל.
חלקן הופיע בתערוכת יחיד שהתקיימה בגלריה של נעמי גבעון בתל אביב-יפו.
רוב העבודות הודפסו בהדפס-רשת על לוח עץ לבוד בגובה של 79.5 ס"מ, וברוחב של 101.5 ס"מ.
יחד עם זאת נוצרו גם שתי עבודות בגדלים מונומנטליים, בגובה של 239 ס"מ וברוחב של 310 ס"מ, או כמו בעבודה "שני נלסונים עם פרוכת", בטכניקה של רקמה על בד קטיפה.
אלו העלו על הדעת קונוטציות ליטורגיות של הנצחה על גבי ארון קודש.
עבודות אחרות מאותה עת עשו שימוש בניאון צבעוני, שהותקן על גבי לוחות העץ המדפסים.
אחת מעבודות אלו שובצה במיצב "הכנה למאוזולאום מס' 1" (1988), שהוצג בסדנאות האמנים בירושלים.
גדעון עפרת טען במאמרו אודות יצירתו של גכטמן (1986) כי אין בה שימוש בזהות מושאלת, כמו למשל זו של רוז סלאווי, כי אם הצגה של "עצמו הדובר במירב גילוי הלב".
עם זאת, הטשטוש שבין זיוף ואמת מוליד מאפיינים תיאטרליים.
"בין המטאפורות למיתוס ניצבים הניכור התבוני ותודעת השקר".
משה ניניו ראה במודעות האבל הראשונות "פעולת-קצה, ששאפה ליצור פיתול בין המדומה לממשי", ובתוך כך גם נעלה את תקופת האמנות המושגית ביצירתו.
העבודות הצבעוניות, שהופיעו מיד אחריה היוו ביטוי של הפוסטמודרניזם, המדגיש את קריסתו של האובייקט אל דימוי, ואת התנועה הנגדית של הפיכת הדימוי לאובייקט.
בפרשנותה אודות סדרת המודעות, תיארה איה מירון (2013) את המודעות הראשונות כאקט של כינון הזהות עצמית אל מול המוות, כמו גם כאקט של סימון טריטוריה באמצעות פרסום המודעות על לוחות המודעות הקרובים למקום מגוריו.
כמו ניניו, אף היא ראתה בסדרת המודעות הצבעוניות ביטוי אירוני המטשטש המרחק שבין "גבולות המודעה כדימוי וגבולות הציור".
מודעת רצח היא יצירת ספרות בלשית מאת אגתה כריסטי שפורסמה לראשונה בבריטניה ובארצות הברית ביוני 1950. היא תורגמה לעברית על ידי מיכל אלפון ויצאה לאור באוקטובר 2021 בהוצאת עם עובד.
בעיתון המקומי של הכפר צ'יפינג קלגהורן מתפרסמת מודעה מוזרה לפיה ב-29 באוקטובר בשעה שש וחצי בערב בביתה של לטישיה בלקלוק יתקיים רצח.
תושבי הכפר התוהים האם זו בדיחה, מתיחה או שאולי אכן יתקיים רצח אכזר, מגיעים לביתה של לטישיה בלקלוק בזה אחר זה בלי לדעת מה הולך להתרחש שם.
בשעה היעודה כבים האורות ואז מתפתחת התעלומה המתוחכמת.
לתושבי הכפר ואף לקוראים אין צל של רמז כיצד לפתור אותה.
מי שמצליחה לעשות זאת היא מיס מארפל המתארחת בכפר.
עלילת הרומן מתרחשת סמוך לסוף מלחמת העולם השנייה, מלחמה ששיבשה את החיים באנגליה במשך שנים לאחר מכן.
הדמויות ברומן עדיין עוסקות בתלושי קיצוב מזון ובחוקים התומכים בהם.
תופעה זו מסבכת את התקשורת עם המשטרה, מכיוון שאנשים בכפר משתמשים בסחר חליפין כמו גם בתלושים כדי להשיג את מוצרי המזון להם הם זקוקים.
יתר על כן, הקשרים בין האנשים בכפר, והאופן שבו הם מכירים ומקבלים אנשים חדשים בכפרם הם משובשים - היבט מכריע ברומן .
גברת ג'יין מארפל - הבלשית.
לטישיה בלקלוק - גברת בשנות ה-60 לחייה.
דורה באנר - חברת ילדות של לטישיה.
פטריק וג'וליה סימונס - בני הדודים הצעירים של מיס בלקלוק (שקוראים לה "דודה" בשל הבדל הגילאים).
מיצי - עוזרת הבית והטבחית הזרה של גברת בלקלוק.
פיליפה היימס - אלמנה צעירה.
קולונל ארצ'י איסטרברוק - קולונל זקן שזה עתה חזר מהודו.
לורה איסטרברוק - אשתו הצעירה.
גברת סיידי סווטנהאם - גברת מבוגרת שמתלהבת מבנה, אדמונד.
אדמונד סווטנהאם - סופר צעיר, בנה של גברת סיידי.
גברת הינצ'קליף - איכרית קשוחה.
גברת איימי מורגאטרויד - חברתה המתוקה והמצחקקת של מיס הינצ'קליף.
בל גודלר - אלמנה גוססת של המעסיק העשיר לשעבר של לטישיה.
דיאנה "באנצ'" הרמון - אשתו של הכומר.
רודי שרץ - צעיר ממוצא שווייצרי, פקיד הקבלה בספא מקומי.
מירנה האריס - בת זוגו של רודי, מלצרית בספא המקומי.
המפקח דרמוט - אריק קראדוק.
השוטר הראשי ג'ורג' רידסדייל - הממונה על קראדוק.
סמל פלטשר - מסייע לקראדוק.
מבקרים רבים שיבחו את הספר.
ביניהם ג'וליאן מקלארן רוס כתב במוסף הספרותי של הטיימס: "העלילה גאונית כתמיד, הכתיבה זהירה יותר, הדיאלוג נבון ושנון כאחד; בעוד המתח נוצר מההתחלה, ומתוחזק במיומנות עד לגילוי הסופי: אכן קורא חכם יוכל לצפות זאת.
אך למרות שמיס כריסטי כרגיל הוגנת בקפדנות בפיזור הרמזים שלה, יש צורך בתשומת לב רבה לטקסט כדי להגיע לפתרון נכון של התעלומה, לפני שמיס מרפל החכמה תחשוף את האשם."
מוריס ריצ'רדסון כתב בגיליון ה-4 ביוני 1950 של The Observer " לא ממש מהמצטיינים שלה, אבל בידור חלק מאוד.
ראש הממשלה (קלמנט אטלי), שהוא מעריצה הנלהב, עשוי לחגוג את ספר היובל הזה על ידי הפיכתה לדיים."
נורמן שראפנל בגיליון ה-Guardian מ-9 ביוני 1950 ציין שזהו ספרה ה-50 של כריסטי ואמר שהרוצח "נדרס לכדור הארץ במשחק סלון שנוהל בצורה מבריקה".ב"בולמוס!" מאמר של מגזין שבועי של Entertainment (26 בדצמבר 2014 - 3 בינואר 2015), הכותבים בחרו ב-A Murder Is Announced כמועדף ברשימת "תשעה הרומנים הגדולים של כריסטי".
בשנת 2005 יצא לאקרנים הסרט A murder is announced המבוסס על הספר מודעת רצח ושמו כשם הספר באנגלית.
הסרט בוים על ידי ג'ון סטריקלנד, הוצג בארצות רבות וזכה להצלחה.
מחוז מודק הוא מחוז בצפון-מזרח מדינת קליפורניה בארצות הברית.
המחוז מאוכלס בדלילות, ורק שני מחוזות אחרים בקליפורניה מכילים פחות תושבים.
נכון למפקד האוכלוסין של 2020 היה גודל האוכלוסייה 8,700 תושבים, ירידה מ-9,686 תושבים שנמנו במפקד האוכלוסין של 2010. מושב המחוז והיישוב העירוני המאוגד היחיד הוא העיירה , והנקודה הגבוהה ביותר בו היא פסגת איגל (Eagle Peak) בגובה 3,016 מטרים.
המחוז גובל במדינות אורגון ונבדה.
חלק גדול ממחוז מודק הוא אדמה פדרלית.
מספר סוכנויות פדרליות, לרבות שירות היערות של ארצות הברית, לשכת ניהול הקרקעות של ארצות הברית, שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית, הלשכה לענייני אינדיאנים ושירות הדגה וחיות הבר של ארצות הברית, מעסיקות עובדים במחוז, והפעילות שלהן היא חלק משמעותי בכלכלה ובשירותים של האזור.
הסיסמאות הרשמיות של המחוז כוללות "המקום האחרון הטוב ביותר" ו"היכן שהמערב עדיין חי".
לפני הגעתם של האירופאים לאזור התפתחו באזור המחוז של ימינו תרבויות שונות של עמים ילידים במשך אלפי שנים.
בזמן המפגש עם האירופאים, חיו בני המודק במה שהוא כיום צפון קליפורניה, ליד נהר לוסט ואגם טולי.
האצ'ומאווי (Achomawi, האינדיאנים שעל נהר הפיט, שעל שמם קרוי הנהר פיט), והפאיוט הצפוניים חיו באזור גם הם.
מצפון היו בני הקלאמת באורגון של ימינו.
החוקרים האירופאים הראשונים שביקרו במחוז מודק היו במסגרת המשלחת של ג'ון פרימונט האמריקאי (כולל קיט קרסון) ב-1846, שיצאו מ ליד מפגש הנהרות וסקרמנטו (היכן שסקרמנטו ניצבת כיום).
הגבול הצפוני של קליפורניה, ובסופו של דבר מחוז מודק, נקבע כקו הרוחב 42 מאז התקופה שקליפורניה הייתה שייכת למקסיקו.
בהיעדר סקר מהימן של קו האורך 120, היה הגבול המזרחי של צפון קליפורניה נושא למחלוקת לפני הקמת מחוז מודק.
טריטוריית יוטה ביקשה סמכות שיפוט עד לפסגות הסיירה נבדה.
בזמנו, האמינו ש הם חלק מסיירה נבדה, כך שדרישה זו כללה את עמק סרפרייז (Surprise Valley), אבל קליפורניה דחתה את הבקשה.
בשנת 1856 העריכו תושבי האני לייק ואלי (Honey Lake Valley) שקו האורך 120 עובר מערבית לעמק שלהם, מה שהציב אותם בטריטוריית יוטה, וניסו להתנתק וליצור טריטוריה שהם כינו נטאקואה (Nataqua).
נטאקואה כללה את מחוז מודק.
ב-1858 נפרדה טריטוריית נבדה, שבירתה הייתה בעיר קרסון סיטי, מיוטה, ולקחה על עצמה את סמכות השיפוט עד לפסגות הסיירה נבדה עד שקו האורך 120 נמדד במדויק ב-1863.
לאחר שנבדה קיבלה מעמד של מדינה ב-1864, הוצב אזור מחוז מודק הנוכחי בתחומי השיפוט של מחוז שסטה בקליפורניה.
מחוז סיסקיו נקרע עוד קודם לכן, ב-1852, ממחוז שסטה.
הגברת התנועה על שבילי המהגרים, פשיטות של מיליציות ללא התגרות על בני המודק חפים מפשע ופשיטות תגמול שלהם הגבירו את מעגל האלימות בין מתנחלים לשבטים באזור.
בשנת 1864 חתמו שבטי הקלאמת, המודק והיאהוסקין, קבוצה השייכת ל על הסכם לוותר על אדמותיהם הן באורגון והן בקליפורניה, והשבטים הועברו לשמורת קלאמת.
עקב הצקות מבני הקלאמת, שהיו יריבים מסורתיים של המודק, עזבה קבוצה של בני המודק בראשות את השמורה בדרכה חזרה לקליפורניה ולאזור אגם טולי.
של 1872–1873 פרסמה את המודק בקרב הציבור האמריקאי.
מעמדות הגנה חזקות בצינורות הלבה, עצרו 52 לוחמי מודק מאות חיילים של צבא ארצות הברית, שהזעיקו ארטילריה לעזור.
שיחות השלום ב-1873 נתקעו כאשר המודק רצו שמורה משלהם בקליפורניה.
המיליטנטים בין לוחמי המודק דחקו להרוג את השליחים לשיחות השלום, מתוך מחשבה שכתוצאה מכך האמריקאים יעזבו, וקפטן ג'ק ואחרים ירו והרגו את הגנרל אדוארד קנבי והכומר אלעזר תומאס, וכן פצעו אחרים.
חיילי צבא נוספים נקראו להטיל מצור על המעוז של קפטן ג'ק.
התעוררה מחלוקת, וכמה מלוחמי המודק נכנעו.
לבסוף, רובם נתפסו, והאחראים לחיסול של גנרל קנבי נשפטו והוצאו להורג.
יותר מ-150 מבני המודק הועברו לטריטוריה האינדיאנית כשבויי מלחמה.
מאז הוגדר האזור כ"המונומנט הלאומי שכבות הלבה".
ההתיישבות של אירופאים במחוז התגברה בשנות ה-70 של המאה ה-19, כאשר תעשיות העץ, הזהב, החקלאות ומסילות הברזל הביאו את רוב המתיישבים לאזור.
המחוז היווה צומת דרכים עבור , שהביא מתיישבים צפונה מנבדה לשביל אורגון ודרומה לשבילים המובילים אל העמק המרכזי של קליפורניה.
מחוז מודק נוצר כאשר מושל קליפורניה ניוטון בות' חתם על חוק של בית המחוקקים של קליפורניה ב-17 בפברואר 1874, לאחר שתושבי אזור עמק סרפרייז לחצו ליצירת מחוז חדש מהחלק המזרחי של מחוז סיסקיו.
תושבי המחוז שקלו לקרוא למחוז החדש שהוקם על שם גנרל קנבי, שאותו הרגו המודק שנה קודם לכן במארב בשיחות שלום.
התושבים חשבו גם על השם סמיט (Summit, "פסגה"), אבל האוכלוסייה החליטה בסופו של דבר על מודק.
סניף הדואר של דוריס ברידג' (Dorris Bridge) נפתח ב-1871 ושמו שונה לדוריסוויל (Dorrisville) ב-1874. בשל מיקומו המרכזי, הוא הפך למושב המחוז כאשר מחוז מודק נוצר באותה שנה, אף על פי שגם וגם היו יישובים גדולים יותר.
בשנת 1876 שונה שם היישוב לאלטורס, מספרדית – "הרמות".
במפקד האוכלוסין של 1880 היו ביישוב 148 תושבים.
ההתיישבות נמשכה במשך 20 השנים הבאות, עד שהעיירה התאגדה רשמית ב-16 בספטמבר 1901 (העיירה המאוגדת היחידה במחוז).
במהלך מלחמת העולם השנייה, פיתחה ממשלת ארצות הברית כמה אלפי דונמים דרומית ל כמחנה מעצר לאמריקאים ממוצא יפני.
מרכז עקורי המלחמה של אגם טולי (Tule Lake War Relocation Center) היה אתר הגלות הזמנית של אלפי אזרחים יפנים-אמריקאים, שחיו בעבר באזורי חוף, ואיבדו עקב כך את רוב עסקיהם ונכסיהם.
שלט ציון היסטורי מסמן את האתר לאורך של קליפורניה בניואל.
מחנה אגם טולי היה הגדול מבין "מחנות ההפרדה הגזעית".
ב-8 בנובמבר 2005, קראה הסנאטורית דיאן פיינסטיין להכריז על המחנה כנקודת ציון היסטורית לאומית.
בדצמבר 2008 הנשיא ג'ורג' ווקר בוש ייעד אותו לאחד מתשעה אתרים שיהיו חלק מהמונומנט לאומי חדש: .