tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא הפגין יכולות ציור בגיל מוקדם אך שוכנע על ידי משפחתו לא ללכת לקריירה אמנותית, והחל במקום זאת בהכשרה משפטית.
בסוף סיום ההכשרה הבסיסית בגיל 17 (במהלכה המשיך ללמוד באקדמיה לציור בהנהלת גודפרי נלר ושמע הרצאות של על אנטומיה), נטש את תחום המשפט והחל לעבוד כצייר.
עם תחייתו של מסדר האמבט בשנת 1725, הוא נבחר לצייר את האבירים בתלבושת מלאה.
בשנים 1732 עד 1734 נסע לסיור בהולנד ובצרפת.
בשנים הבאות הוא קיבל חסות ממשפחת המלוכה, אך במהלך שנות ה-40 של המאה ה-18 החל לקבל עבודות גם מלקוחות ממעמד הביניים.
בשנת 1762 מכר היימור את תכולת הסטודיו שלו ופרש לקנטרברי, שם התגורר עם בתו וחתנו.
היימור נפטר בן 87 ב-3 במרץ 1780. הוא נקבר במעבר הדרומי של קתדרלת קנטרברי.
רעייתו (לבית הילר) הייתה משוררת, אך מעט מיצירותיה פורסמו.
בנוסף לעבודתו כצייר דיוקנאות, צייר היימור עבודות הממחישות נושאים תנ"כיים, וציור היסטורי בסגנון אותו הכיר במסעותיו בצרפת.
ציור מקראי כזה הוא "הגר וישמעאל", שאותו תרם לפאונדלינג הוספיטל.
הציור הוא כעת חלק מאוסף האמנות של הפאונדלינג הוספיטל בלונדון.
בשנת 1744 צייר היימור סדרה של 12 ציורים על פי סצנות מתוך רומן המכתבים, "" של סמיואל ריצ'רדסון, חלקם הוצגו בתערוכה הזמנית "אינסטינקטים בסיסיים" שאצרה ז'קלין ריידינג ב-2017. התערוכה הציגה הבעת רגשות באמצעות ציורים רדיקליים של ג'וזף היימור.
אחד הציורים הבולטים שהוצגו היה "מלאך הרחמים" (ב־1746), שנחשב כטיוטת ציור ליצירה גדולה יותר.
ג'וזף הנריך הוא פרופסור קנדי לביולוגיה אבולוציונית אנושית באוניברסיטת הרווארד, ויו"ר המחלקה.
הנריך היה פרופסור לפסיכולוגיה וכלכלה באוניברסיטת קולומביה הבריטית.
הוא מתעניין בשאלה כיצד בני האדם התפתחו מ"פרימאט יחסית לא ראוי לציון לפני כמה מיליוני שנים למין המצליח ביותר בעולם", וכיצד השפיעה התרבות על ההתפתחות הגנטית שלנו.
הנריך הוא בעל תואר ראשון באנתרופולוגיה והנדסת חלל מאוניברסיטת נוטרדאם, 1991. בשנים 1991–1993 עבד כמהנדס מערכות בדיקה והערכה של חברת ג'נרל אלקטריק-חלל (שנמכרה למרטין מריאטה בשנת 1993) בספרינגפילד, וירג'יניה.
בשנת 1995 קיבל תואר שני וארבע שנים לאחר מכן, דוקטורט באנתרופולוגיה מאוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
בין השנים 2002–2007 היה הנריך באוניברסיטת אמורי במחלקה לאנתרופולוגיה.
הוא היה יושב ראש הקתדרה למחקר בקנדה בתחומי התרבות, הקוגניציה והקו-אבולוציה באוניברסיטת קולומביה הבריטית, שם היה פרופסור במחלקות לפסיכולוגיה וכלכלה.
בשנת 2015 הוא מונה לפרופסור ויו"ר המחלקה לביולוגיה אבולוציונית אנושית באוניברסיטת הרווארד.
תחומי המחקר של הנריך כוללים למידה תרבותית, התפתחות של שיתוף פעולה, ריבוד חברתי, יוקרה והתפתחות קבלת החלטות כלכליות ואמונות דתיות.
הוא תומך ברעיון שפוליגמיה מזיקה לחברה מכיוון שמונוגמיה מפחיתה את התחרות הגברית.
מחקריו של הנריך מראים כי בבדיקות פסיכולוגיות אנשים עם רקע מערבי, משכיל, מתועש, עשיר, דמוקרטי – אנשי ה-WEIRD (Western, educated, industrialized, rich, democratic background) – אינם מייצגים בני אדם באופן כללי במבחנים פסיכולוגיים רבים.
בספר טוען הנריך, בין השאר, שהייחודיות של העולם המערבי נעוצה בין השאר באיסור שהטילה הכנסייה הקתולית על נישואי קרובים.
האיסור הביא לכך שחמולות, שבטים ומשפחות לא נותרו בקשרי דם, מה שהביא לכורח בפיתוח קשרי מסחר ענפים ובהשתתה של קשרים אלה על גורמים אחרים מלבד המשפחה: אמון, שלטון החוק, מערכת משפט ואכיפה.
עקב כך שלא ניתן היה להתנות קשרי מסחר בקרבת דם, נוצר תמריץ לייעול של המסחר, התעשייה והחקיקה, באופן שעודד התפתחות מריטוקרטיה, שלטון המוכשרים, ולא נפוטיזם, שלטון המקורבים.
עקב כך פיתחו בני תרבות המערב צורת חשיבה שמתבססת לא על מסורות אלא על איכויות, על תכונות כגון אוניברסליזם, אינדיבידואליזם, חתירה לשוויון והשקפת עולם מדעית, במקום קהילתיות וצייתנות.
ג'וזף לגארה היה צייר ואמן ודמות פוליטית בקנדה.
הבן הבכור במשפחה של שישה ילדים, ג'וזף לגארה נולד בקוויבק סיטי, בנו של סנדלר שנקרא גם ג'וזף, ולואיז רוטיאר, והתחנך ב"פטי סמינייר דה קוויבק".
הצלחתו הכספית של אביו כאיש עסקים הושלמה על ידי נכסים שהושכרו.
ג'וזף הצעיר בילה שלוש שנות לימוד בסמינר בקוויבק, אך הוא הפסיק את לימודיו ביולי 1811. ב-19 במאי 1812 הוא הפך לחניך לציור וויטרז'ים אצל מוזס פירס.
ב-21 באפריל 1818 לגארה התחתן עם ג'נייב דמיאן.
הוא היה אמן אוטודידקטי, שהחל לצייר רפרודוקציות של יצירות דתיות אירופיות ובהמשך הפיק ציורים משלו וקיבל מדליה בשנת 1828.
הוא היה אמן הנוף הראשון ממוצא צרפתי-קנדי.
בשנת 1833 פתח לגארה גלריה משלו בעיר קוויבק, הגלריה לאמנות הראשונה בקנדה, שנסגרה כעבור שנתיים.
בשנת 1838 הוא פתח גלריה נוספת בשותפות עם עורך הדין תומאס אמיוט.
לגארה כיהן כחבר המועצה העירונית של העיר ומועצת הבריאות.
הוא שימש גם כשופט שלום.
בשנת 1842 עזר בהקמת אגודת סן-ז'אן-בפטיסט בקוויבק.
לגארה היה מועמד למושב באספה המחוקקת ב־1848 וב־1850.
במישור העירוני והמחוזי, מעורבותו הפוליטית של לגארה לא מנעה ממנו תפקיד פעיל בחיי התרבות של זמנו.
פעילותו כאספן אמנות - היה חלוץ בתחום, ואחד המומחים הראשונים.
הוא רכש שלושים יצירות באמצעות הלוואה שהעניק לו אביו ביולי 1819. שלושים העבודות הללו היוו את גרעין האוסף שלו.
רוב הרכישות המאוחרות שלו הגיעו משני סוחרים בקוויבק.
לגארה צייר מספר עבודות המתארות את "מנהגי האינדיאנים בצפון אמריקה".
עם זאת, כמה מיצירותיו הזכורות יותר כוללות: מנזר האורסולינים הראשון בקוויבק, אנדרטאות הישועים בצרפת החדשה, מות הקדושים של האחים ברייב.
החופש הכספי היחסי של לגארה אפשר לו לצייר כרצונו מבלי שיהיה לו צורך לדאוג לפרנסה.
הוא מכר כמה עבודות לכנסיות ולמסדרים דתיים, אך לא תמיד מצא שוק ליצירותיו.
רבים מנופיו "נדחו על ידי בני ארצו, כמו יצירותיו האחרות בגלל דעותיו הפוליטיות".
הוא נקרא למועצה המחוקקת של קנדה בפברואר 1855 ונפטר בתפקידו בקוויבק סיטי בגיל 60.
ג'וזף הנרי שארפ היה צייר אמריקאי וחבר מייסד של אגודת האמנים בטאוס.
הנשיא תיאודור רוזוולט הזמין אותו לצייר את דיוקנאותיהם של 200 לוחמים אינדיאנים ששרדו את קרב ליטל ביגהורן.
שארפ נולד בברידגפורט, אוהיו ב-27 בספטמבר 1859 להורים מהגרים איריים.
מילדות, שארפ היה מוקסם מכל מה שקשור לאינדיאנים האמריקאים.
כילד, שארפ כמעט טבע בתאונת שחייה, האירוע פגע לצמיתות בשמיעתו, ובהדרגה הוא נעשה חירש לחלוטין.
כתוצאה מכך היה עליו ללמוד לקרוא שפתיים ונשא עמו משטח כתיבה.
אביו של שארפ נפטר כשהיה בן שתים עשרה.
זמן קצר לאחר מכן החל הילד לעבוד בבית חרושת בכדי לסייע בפרנסת משפחתו.
בגיל 14, איבוד השמיעה הפך את המשך לימודיו לבלתי אפשרי.
הוא עזב את בית הספר ועבר לגור בסינסינטי, שם התגורר עם דודו ועבד לפרנס את עצמו ולשלוח כסף לאמו.
הוא למד זמן קצר בבית הספר לעיצוב מקמיקן, ואז נרשם לאקדמיה לאמנות בסינסינטי.
בשנת 1881 נסע שארפ לאירופה, שם למד במשך שנה באקדמיה המלכותית לאמנויות באנטוורפן, בלגיה.
הוא חזר לארצות הברית ובשנת 1883 עשה את מסעו הראשון למערב ארה"ב, ביקר במדינות ניו מקסיקו, אריזונה, קליפורניה וויומינג, שם החל לשרטט את אנשי השבטים הפואבלו, אומטילה, קליקיטאט ואחרים.
בשנת 1885 נסע שוב לאירופה עם ג'ון האוזר, אמן נוסף מסינסינטי, שלמד איתו באקדמיה המלכותית לאמנויות יפות במינכן.
שארפ למד גם באקדמיה ז'וליאן בפריז, ובשנות ה-1890 אצל פרנק דובנק באיטליה.
שארפ חזר לסינסינטי שם התחתן עם אדי ולימד באקדמיה לאמנות בסינסינטי.
בתקופה זו הוא צייר דיוקנאות של חברי הקהילה המקומית.
בשנת 1890 הקימו שארפ ו-12 אמנים נוספים מסינסינטי את מועדון האמנות של סינסינטי.
בשנת 1893 ערך את מסעו השני למערב בחברת ג'ון האוזר, שלמד עמו באירופה.
הם ביקרו בפעם הראשונה בטאוס, ניו מקסיקו, שארפ דיווח למגזין "הארפר'ס ויקלי" על החיים של האינדיאנים בפאבלו טאוס.
הרי סנגר דה כריסטו והתרבות הילידית המקומית עוררו את התלהבותו, אותה חלק עם עמיתיהם ארנסט בלומנשיין וברט פיליפס באקדמיה ז'וליאן בשנה לאחר מכן.
שארפ המשיך ללמד בסינסינטי עד 1902. בתקופה זו בילה גם במונטנה, שם צייר סצנות של חיי הילידים ודיוקנאות של בני שבטי המישורים.
בשנת 1900 הוצגו דיוקנאות אלה בוושינגטון הבירה.
מוסד הסמית'סוניאן קנה אחד עשר מהדיוקנאות שהוא צייר.
הנשיא תיאודור רוזוולט, התעניין בציוריו והזמין אותו לצייר דיוקנאות של 200 לוחמים אינדיאנים ששרדו את קרב ליטל הורן.
כדי להיות מסוגל להישאר באזור, שארפ כנראה עשה הסדר פרטי עם סמואל ריינולדס, סוכן הנציבות האינדיאנית של ארצות הברית במונטנה, וקיבל אישור לבנות בקתת עץ על אדמות ממשלה.
זה היה סמוך למקום המפגש של שני נהרות.
פיבי הרסט (אמו של ויליאם רנדולף הרסט) קנתה 80 מציוריו של שארפ של הילידים האמריקאים.
הקניה איפשר לו להפסיק ללמד לעבור לבקתה ולהתמסר לציור.
הרסט הזמינה 75 דיוקנאות נוספים שכללו דמויות משבטי המישורים הגדולים.
(כל אוסף הרסט של 155 מציוריו של שארפ נתרם בסופו של דבר לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי).
שארפ המשיך לבלות את הקיץ בניו מקסיקו, ובשנת 1909 רכש קפלה לשעבר בטאוס לשימוש כסטודיו.
בתגובה לנוף ולאור החדשים של ניו מקסיקו, שארפ החל לשנות כמה מהטכניקות הציור שלו.
בשנת 1915, הפך שארפ לאחד מששת החברים המייסדים של אגודת האמנים של טאוס, שהוא היה הבכיר והמנוסה ביותר.
הם עבדו כקואופרטיב מכירות לפיתוח טאוס כקהילה אמנותית מוכרת.
הם המשיכו כחברה עד 1927.
החל משנת 1930, שארפ נסע מספר פעמים להוואי יחד עם אשתו השנייה, לואיז.
בעודו בהוואי, שארפ צייר רק להנאתו.
לבקשתו של בעל גלריה מקומי, שארפ הסכים להציג כמה מעבודותיו.
שארפ סגר את הסטודיו בטאוס כשהיה בן 93 כדי לנסוע לקליפורניה.
הוא התכוון לחזור לטאוס בשנה שלאחר מכן, אבל חלה ומת בפסדינה, קליפורניה, ב-29 באוגוסט 1953.
במהלך חייו ייצר שארפ כ-10,500 יצירות אמנות, כולל ציורי שמן, תחריטים, מונוטיפים, פסטלים וצבעי מים.
מתוך עבודות אלה 7,800 הם של אינדיאנים, כולל 3,200 פורטרטים.
הוא היה היסטוריון של המערב, כמו גם צייר, ועזר לשמר את התיעוד של אורח חיים שהשתנה.
ג'וזף מריווד'ר טרל היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי שכיהן כסנאטור מטעם מדינת ג'ורג'יה וכמושל ג'ורג'יה ה-57.
ג'וזף טרל נולד ב-6 ביוני 1861 בעיר גרינוויל, ג'ורג'יה.
בנם של שרה רבקה (לבית אנטוני) וד"ר ג'ואל אדגר גרין טרל, משפחה ממוצא אנגלי ומוצא נורמני.
הוא למד בבית ספר ציבורי, למד משפטים, עבר את בחינת לשכת עורכי הדין ב-1882 והחל לעבוד כעורך דין בעיר הולדתו, גרינוויל.
ב-19 באוקטובר 1886 נישא לג'סי לי ספיבי.
טרל היה חבר בבית הנבחרים של ג'ורג'יה בין השנים 1884 ל-1887 וחבר בסנאט של מדינת ג'ורג'יה בשנת 1890. הוא כיהן כתובע הכללי של ג'ורג'יה בין השנים 1892 ל-1902 וכמושל ג'ורג'יה בין השנים 1902 ל-1907. הוא שב לעבודתו כעורך דין לאחר סיום חייו הפוליטיים והיה לעורך דין בעיר אטלנטה.
עם מותו של הסנאטור הדמוקרטי אלכסנדר קליי, מונה טרל למלא את מקומו בסנאט כסנאטור דמוקרטי מטעם מדינת ג'ורג'יה.
טרל לקה באירוע מוחי בפברואר 1911.
טרל הלך לעולמו ב-17 בנובמבר 1912 ממחלת ברייט והוא בן 51. הוא הותיר אחריו את אשתו ג'סי ונקבר בבית הקברות העירוני בגרינוויל.
אחת מאוניות ליברטי במלחמת העולם השנייה נקראה על שמו.
ג'וזף ואנס היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, שכיהן כמושל אוהיו ה-13, הראשון מבין חברי המפלגה הוויגית שכיהן בתפקיד זה.
ג'וזף ואנס נולד בקאטפיש (כיום וושינגטון) שבפנסילבניה.
ואנס, ותיק מלחמת העצמאות של ארצות הברית, לואנסבורג שבקנטקי, וב-1805 לאורבנה שבאוהיו.
בשל מגוריו באזורים הפחות מיושבים של ארצות הברית, היו לו מעט מאוד הזדמנויות ללמוד בבית ספר.
העדר החינוך הפורמלי הטריד אותו במידת מה במשך כל ימי חייו.
עם זאת, על אף שלא למד בבית ספר הוא נחל הצלחה.
שאיפתו לעבודה קשה, גם בגיל צעיר, תרמה להצלחתו.
כאיש צעיר, עבד ואנס כסוחר במלח.
הוא נדד באזורים מרוחקים של אוהיו ומכר מלח למתיישבים המקומיים.
ב-1807 נשא ואנס לאישה את מרי למון, שמשפחתה התגוררה באורבנה.
ב-1809 כאשר מת אביו, לקח ואנס על עצמו את ניהול החווה המשפחתית.
מכאן והלאה, עד יומו האחרון, עבד ואנס בניהול החווה במקביל לתפקידיו הפוליטיים.
כניסתו הראשונה של ואנס לפוליטיקה הייתה כאשר הוא מונה כמזכיר מועצת הנציבים של המחוז.
הוא גם הקים חברה לייצור כלי נשק, שהייתה חלק מהמיליציה של אוהיו במלחמת 1812. רבים רחשו לו הערכה רבה ובזמן המלחמה הוא התקדם במהירות מדרגת מייג'ור לדרגת מייג'ור גנרל.
ב-1820 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בו שבע תקופות כהונה עד שהפסיד בבחירות של 1834 לכהונתו השמינית.
כחבר בית הנבחרים הוא הצביע בעד חקיקה שבמסגרתה אושר מימון לעבודות ציבוריות במערב.
הוא גם נודע בתמיכתו בביטול העבדות בארצות הברית.
ב-1836 נבחר ואנס כמושל אוהיו וכיהן בתפקיד תקופת כהונה אחת של שנתיים.
ואנס היה מושל המדינה הראשון מהמפלגה הוויגית.
בתקופת כהונתו כמושל תמך ואנס במימון המדינה להקמת בתי ספר ציבוריים וכריית תעלות.
הוא גם פעל לביטול עונש המוות באוהיו.
הוא רכש לו מוניטין כמושל אהוד עד שתמך בהסגרתו של אדם שהואשם בסיוע לעבדים נמלטים כדי שיעמוד למשפט בקנטקי.
אף על פי שקודם לכן הוא נודע בעמדותיו נגד העבדות, הסגרה זו השפיעה באופן משמעותי על מסע הבחירות שלו לבחירה מחדש ב-1838. בסופו של דבר נבחר תחתיו וילסון שאנון.
פרישתו מהפוליטיקה לא ארכה זמן רב.
בשנים 1839–1841 הוא כיהן כחבר הסנאט של אוהיו מטעם מחוז הבחירה העשירי.
ב-1842 הוא נבחר שוב לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו עוד שתי תקופות כהונה.
הוא היה דמות בולטת ומוערכת בקונגרס, ונודע בשל השקפותיו נגד סיפוחה של טקסס ונגד מלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
בבחירות של 1846 הוא לא התמודד פעם נוספת.
ואנס היה נציג לוועידה הארצית של המפלגה הוויגית של 1848 ונציג בוועידה החוקתית של אוהיו של 1851.
בשובו לביתו מהוועידה החוקתית לקה ואנס בשבץ מוחי.
ג'וזף ואנס נפטר בביתו ב-24 באוגוסט 1852, ונטמן בבית הקברות אוק דייל שבאורבנה.
ג'וזף הורוביץ היה מלחין ומנצח אנגלי יהודי.
ג'וזף הורוביץ נולד בווינה למשפחה יהודית.
בשנת 1938 המשפחה נמלטה לבריטניה.
אביו היה מוציא לאור שייסד את Phaidon Press.
ג'וזף הורוביץ למד שפות באוניברסיטת אוקספורד.
לאחר סיום הלימודים הוא למד הלחנה בקולג' המלכותי למוזיקה בלונדון והמשיך אצל נדיה בולאנז'ה בפריז.
בשנת 1950 הוא מונה למנהל המוזיקלי של תיאטרון בבריסטול.
במקביל הוא היה מנצח בהופעות אופרה ובלט והופיע ברחבי אירופה וארצות הברית.
בשנת 1961 הוא מונה לפרופסור בקולג' המלכותי למוזיקה.
בין תלמידיו היה מרטין אלרבי.
החל משנת 1970 הוא היה חבר מועצה של האקדמיה הבריטית של פזמונאים, מלחינים וכותבים.
במהלך הקריירה הורוביץ כתב 16 בלטים ו-2 אופרות.
בנוסף הוא כתב קונצרטים, חלקם היו בסגנון ג'אז.
ג'וזף הורוביץ עסק גם בכתיבת מוזיקה ליטורגית.
בשנת 1977 יצירתו בוצעה בקתדרלת סנט פול.
הורוביץ כתב מוזיקה למספר סרטים.
על יצירותיו, הוענקו להורוביץ מספר פרסים כולל מדליית חבר העמים הבריטי ומדליית זהב מעיריית וינה.
ג'וזף קמפ טול היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית שכיהן כמושל הראשון והרביעי של מונטנה.
טול נולד בסוואנה שבמיזורי ולמד בבית ספר ציבורי בסנט ג'וזף.
בשנת 1868 סיים את לימודיו בהצטיינות במכון הצבאי המערבי בניו קאסל שבקנטקי.
הוא עבר להלנה שבמונטנה ב-1870. הוא למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין ב-1871. מיד לאחר מכן טול החל לעבוד בהלנה.
טול היה התובע המחוזי של המחוז השיפוטי השלישי של מונטנה (1872–1876), וחבר בבית הנבחרים הטריטוריאלי של מונטנה (1879–1881), ונשיא המועצה הטריטוריאלית של מונטנה (1881–1883).
בשנת 1890 הוא התחתן עם לילי רוזקרנס, בתו של הגנרל ויליאם רוזקרנס ונולדו להם שלושה ילדים.
טול כיהן כציר בוועידת החוקה הממלכתית בהלנה בשנים 1884–1889. הוא החל לכהן כמושל הראשון של מונטנה שכיהן מ-8 בנובמבר 1889 ועד 1 בינואר 1893. לאחר סיום הכהונה הוא חזר לעסוק בעריכת דין בהלנה.
טול היה ציר לוועידות הלאומיות הדמוקרטיות בשנים 1892 ו-1904. הוא חזר לתפקיד המושל מ-7 בינואר 1901 עד 1 באפריל 1908 והתפטר בגלל בריאות לקויה.
טול מת ב-11 במרץ 1929, בגיל 77. הוא קבור בבית הקברות תחיית המתים בהלנה שבמונטנה.
ג'וזף טיילור רובינסון היה פוליטיקאי אמריקאי מארקנסו, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסנאטור מטעמה מ-1913 ועד מותו, שימש במשך ארבע שנים כמנהיג סיעת הרוב בסנאט ועשר שנים כמנהיג סיעת המיעוט.
קודם לכן הוא כיהן לזמן קצר טרם בחירתו לסנאט כמושל ארקנסו ה-23. בבחירות לנשיאות ארצות הברית של 1928 הוא היה מועמד לתפקיד סגן הנשיא.
לאחר שלמד משפטים באוניברסיטת וירג'יניה, שב רובינסון לארקנסו, שם הוא נבחר לבית הנבחרים של ארקנסו.
בשנים 1903–1913 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ב-1912 הוא נבחר כמושל ארקנסו, אך התפטר ממשרתו כחודשיים לאחר השבעתו כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית.
בסנאט, יצר רובינסון לעצמו תדמית של פרוגרסיבי וכתומך נלהב בנשיא וודרו וילסון.
ב-1920 שימש רובינסון כיושב ראש הוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית, וב-1923 נבחר כמנהיג סיעת הרוב בסנאט.
בבחירות לנשיאות של 1924 הוא שאף לזכות במועמדות המפלגה לנשיאות, ובבחירות של 1928 נבחר כמועמד המפלגה לסגנות הנשיא.
הטיקט המשותף שלו ושל אל סמית' נוצח על ידי הטיקט הרפובליקני של הרברט הובר וצ'ארלס קרטיס.
לאחר הבחירות של 1932 השיגו הדמוקרטים רוב בסנאט, ורובינסון נבחר כמנהיג הרוב.
הוא העביר את חוקי הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
כמה מעמיתיו התנכרו אליו בשל סגנונו האוטוקרטי.
ב-1937, בעיצומו של הדיון על הצעת החוק לרפורמה בבית המשפט העליון, נפטר רובינסון כתוצאה מאי-ספיקת לב.
ג'וזף טיילור רובינסון נולד בעיר לונוק שבארקנסו כבנם של מטילדה ג'יין (לבית סווים) וג'יימס מדיסון רובינסון.
הוא למד באוניברסיטת ארקנסו וקיבל תואר במשפטים מבית הספר למשפטים של אוניברסיטת וירג'יניה.
ב-1894 נבחר רובינסון לבית הנבחרים של ארקנסו וכיהן בו תקופת כהונה אחת.
ב-1902 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הבחירה השישי של ארקנסו.
הוא נבחר מחדש לארבע תקופות כהונה רצופות וכיהן בו עד 1913. ב-בחירות לנשיאות של 1900 היה רובינסון חבר בחבר האלקטורים.
ב-1912 נבחר רובינסון למשרת מושל ארקנסו.
ב-14 בינואר 1913 הוא התפטר ממושבו בבית הנבחרים, והושבע כמושל ב-16 בינואר.
ב-3 בינואר נפטר הסנאטור ג'ף דייוויס, לשעבר מושל ארקנסו, לאחר שבית המחוקקים של ארקנסו בחר אותו לתקופת כהונה נוספת שהייתה אמורה להתחיל ב-4 במרץ, וכעת היה מושבו בסנאט פנוי.
ב-27 בינואר, 12 ימים בלבד לאחר השבעתו של רובינסון כמושל, בחר בו בית המחוקקים כמחליפו של דייוויס בסנאט.
רובינסון היה לסנאטור האחרון שנבחר על ידי בית המחוקקים של מדינתו ולא בבחירות ישירות.
התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית, שקבע שהסנאטורים ייבחרו בבחירות ישירות, נכנס לתוקף ב-8 באפריל אותה שנה.
כל שאר הסנאטורים שנבחרו לתקופת הכהונה שהחלה אז, נבחרו קודם לכן.
ב-8 במרץ התפטר רובינסון מכהונתו כמושל.
אף על פי שהוא כיהן בתפקיד 55 ימים בלבד, הוא פעל למען מימון להשלמת בניין הקפיטול המדינתי החדש, הקים את מועצת העבודה הסטטיסטית, דאג לאימוץ דגל ארקנסו באופן רשמי, והקים את נציבות הכבישים המדינתית של ארקנסו.
רובינסון תמך בתוקף במדיניותו של הנשיא וודרו וילסון, אף על פי ששאר הדמוקרטים היססו בקשר לכך.
הוא קידם את חוק קיטינג-אוון להעסקת ילדים, ופעל להעברת חוקים לפיקוח על ענף הרכבות ותעשיות מפתח אחרות.
הוא הוביל את הסנאט לקבלת החלטה על חימוש ספינות סוחר והצביע בעד הכרזת המלחמה על גרמניה.
הוא גם הוביל מאמצים בלתי מוצלחים בסנאט לאישור חוזה ורסאי.
רובינסון השיג השפעה בסנאט ובהמשך שימש כיושב ראש הוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית ב-1920. הוא נבחר לכהונות נוספות בסנאט ב-1918, 1924, 1930 ו-1936. ב-1923 התפטר מתפקידו כמנהיג סיעת המיעוט בסנאט, אוסקר אנדרווד, בשל בעיות בריאות.
הציפייה הייתה שהסנאטור הדמוקרטי הבכיר, פרניפולד סיימונס, יחליף את אנדרווד בתפקידו, אך הוא ויתר על מועמדותו לתפקיד לאחר שרובינסון החליט להתמודד על התפקיד.
בהחלטה פה אחד, נבחר רובינסון כמנהיג הסיעה, תפקיד שבו הוא ישמש עד מותו ב-1937.
כמנהיג סיעת המיעוט, היה רובינסון אחראי על המינויים הפוליטיים וביצע רפורמה בתהליכי המינוי לוועדות הסנאט, בהחלטה ששום סנאטור לא יחזיק ביותר מתפקיד בכיר אחד בוועדות החשובות.
הוא מעולם לא התרחק מאולם הסנאט, ודאג למעקב צמוד על דיוני הבית כדי להפיק תועלת מכל מחלוקת עם הרפובליקנים.
הוא נודע בכינוי "סוחר הסוסים" בשל העובדה שהוא הסדיר עסקאות בשתי הסיעות ודאג לקיומם של תהליכי משא ומתן עם הנשיאים הרפובליקנים של התקופה.
לרובינסון היו שאיפות משל עצמו לנשיאות.
ב-1924 הוא היה מועמד שולי למועמדות המפלגה לנשיאות.
כ"בן המועדף" הוא זכה בתמיכת ציבור הבוחרים בארקנסו ושל הציבור השמרן מקרב תומכי הדמוקרטים במדינות הדרום.
על כל פנים, באותה שנה מעשיו במסלול הגולף משכו אליו יותר תשומת לב מאשר המרוץ הקצר שלו לנשיאות.
במועדון הגולף של צ'בי צ'ייס, שהיה פופולרי בקרב הפוליטיקאים של וושינגטון, הוא נקלע לקטטה אלימה שבעקבותיה הוא הורחק על ידי המועדון והעיתונות הדביקה לו כינוי חדש, "הסנאטור המתאגרף".
בבחירות לנשיאות של 1928 היה רובינסון מועמד הדמוקרטים לתפקיד סגן הנשיא כשותפו למרוץ של אל סמית'.
בראשית אותה שנה התעמת רובינסון עם הסנאטור ג'יימס תומאס הלפין, דמוקרט מאלבמה, שלעיתים קרובות הכניס רגשות אנטי-קתוליים לרבים מנאומיו.
כאשר הכריז מושל ניו יורק, הקתולי אל סמית', על מועמדותו לנשיאות, הפך הלפין את סמית' כמטרה לביקורותו.
רובינסון הוכיח את הלפין על דעותיו, בציינו שלאמונה דתית אין שום קשר לכישוריו של אדם למשרה פוליטית.
באחת מההזדמנויות הידועות, הוא הכריז, "שמעתי [את הסנאטור] מגנה את הכנסייה הקתולית ואת האפיפיור ואת הקרדינל ואת הבישוף ואת הכומר ואת הנזירה עד שמאסתי ועייפתי מכך, כדמוקרט".
הלפין ציין, "הסנאטור מארקנסו לא יכול להישאר בתפקיד מנהיג הדמוקרטים וללחום את מלחמתם של הקתולים בכל עת שהעניין עולה בבית מחוקקים זה".
תוך שהוא פירש את ההערה כקריאת תיגר על סמכותו, ערך רובינסון הצבעת אמון כדי לאמוד את נאמנותם של עמיתיו.
בהצבעה שהתקבלה כמעט פה אחד (הלפין נעדר ממנה), הביעו הסנאטורים את תמיכתם במנהיג הסיעה ובעמדתו כנגד הקנאות.
סמית' אמנם נוצח על ידי הרפובליקני הרברט הובר, אך בזכות מסע הבחירות עלה שמו של רובינסון כדמות ברמה הלאומית, והוא נודע בשל נאומיו הנרגשים שאותם הוא נשא ברחבי ארצות הברית לטובת סמית' ולטובת מצע המפלגה הדמוקרטית.
הוא המשיך לזכות בניצחונות כמנהיג סיעת הרוב, אך שיתוף הפעולה שלו עם הנשיא הובר הרגיז את חברי מפלגתו.
למרות זאת, הם הבינו ששום סנאטור אחר לא ניחן בעקשנות ובהשפעה כמו רובינסון, וקיבלו את מנהיגותו, מקוממת ככל שתהיה.
ב-1933, כאשר זכו הדמוקרטים ברוב בסנאט, נבחר רובינסון פה אחד כמנהיג סיעת הרוב.
הוא היה הדמוקרט הראשון שכיהן בתפקיד.
הוא לקח את תפקידו ברצינות, וסירב להאציל את תחומי אחריותו הרבים.
כמה מהסנאטורים סלדו מסגנונו האוטוקרטי.
בדיונים הוא היה יכול להיות מפחיד.
פניו האדימו, הוא הלם על השולחן, נופף בידיו בפראות, ורקע ברגליו.
כ"מרשל" של הניו דיל של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט, הוא הבטיח את העברתן של אין ספור הצעות חוק שנגעו לשפל הגדול ולמדיניות החברתית.
הניצחון המרשים ביותר שלו היה , שאת חקיקתו הוא קידם בשני בתי הקונגרס במשך שבע שעות.
רידל, שישב ביציע העיתונאים של אולם הסנאט בשנות ה-20 וה-20 של המאה ה-20, נזכר לימים, "כאשר [רובינסון] נכנס לאחת מהתקפי הזעם שלו, היה צורך במעט דמיון כדי לראות אש ועשן יוצאים מפיו כמו דרקון פראי.
גם כאשר הוא התבדח עמי, הוא דיבר תוך כדי התנשפות כאשר נשף בסיגר שלו.
רובינסון יכול היה לגרום לסנאטורים ולכל אחד בסביבתו לרעוד בגלל עיניו הרושפות ושיניו החשופות כאשר אמר את דבריו, ובגלל אגרופיו הקפוצים כאשר הוא הלם על שולחנו".
העיתונות העניקה לו את הכינוי "ג'ו המרושע" (scrappy Joe), והוא כמעט והגיע לחילופי מהלומות עם עמיתיו לסנאט רוברט לה פולט, פורטר ג'.
מקקמבר, ג'יימס תומאס הפלין ויואי לונג.
החל מכניסתה של ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, גינה רובינסון את הסנאטורים שהתנגדו למאמץ המלחמתי.
לאחר שלה פולט התנגד למלחמה, הטיל רובינסון ספק בפטריוטיות שלו בדיון באולם הסנאט ולה פולט כמעט ונכנס לקטטה עם רובינסון והיה צורך לרסנו.
על אף מזגו, הוא יצר קשרי ידידות חוצי מפלגות.
ב-1937, תמך רובינסון בהצעתו של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לשינוי מבנה בית המשפט העליון של ארצות הברית.
תמיכה זו הייתה בזכות הבטחתו של רוזוולט לרובינסון שהוא יהיה המינוי הבא לבית המשפט.
בקידום חוק הארגון מחדש , שנועד להוסיף שופטים ליברלים לבית המשפט העליון, נתקל רובינסון בקשיים רבים יותר.
במשך שבועות ב-1937, הוא נאם ונאבק לטובת הצעת החוק, אך לא עלה בידו לדכא את הביקורת של עשרות סנאטורים רפובליקנים ודמוקרטים.
ג'וזף טיילור רובינסון נפטר בוושינגטון ב-14 ביולי 1937 כתוצאה מאי-ספיקת לב, לאחר שיומיים קודם לכן הוא עזב את בניין הסנאט כשהוא התלונן על לחצים בחזהו.
טקס האשכבה שלו נערך באולם הסנאט, ולאחר שהכומר של הסנאט נשא דרשה קצרה, נישא ארונו על ידי אנשי משטרת הקפיטול אל הרכבת שהעבירה אותו לליטל רוק.
אלפים נסעו לבירת ארקנסו כדי להשתתף בהלווייתו.
רובינסון נטמן בבית הקברות רוזלון שבליטל רוק.
על שמו של רובינסון נקראו הבסיס המרכזי של המשמר הלאומי של ארקנסו, מרכז רובינסון במרכז ליטל רוק, ובתי ספר שונים בעיר.
דמותו של רובינסון הופיעה על מטבע של חצי דולר שהונפק ב-1936 לכבוד מאה שנה לקבלתה של ארקנסו כמדינה בארצות הברית.
בכך הוא היה אחד מארבעת האישים היחידים שדמויותיהם הופיע על מטבע של ארצות הברית עוד בחייהם.
מטבע זיכרון זה לא נועד להפצה סדירה, והונפקו ממנו 25,265 עותקים.
ג'וזף הזלט היה בעל מטעים ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל דלאוור ה-18 וה-24 בשנים 1811–1814, ובחמשת החודשים לפני מותו.
ג'וזף הזלט נולד במילפורד שבמושבת דלאוור, כבנם של קולונל ג'ון הזלט ושל ג'מיימה מולסטון ברינקל הזלט.
קולונל ג'ון הזלט היה המפקד של הרגימנט של דלאוור בצבא הקוטיננטלי ונהרג ב בינואר 1777. ג'מיימה הזלט נפטרה חודש לאחר מכן כתוצאה מדלקת בגרון ובריאות.
נשיא בית המשפט העליון של דלאוור, ויליאם קילן, היה לאפוטרופוס של ילדי המשפחה, ובהמשך היה ג'וזף לשוליה של שען בוילמינגטון.
לאחר שהגיע לפרקו הוא רכש חווה במחוז סאסקס.
בתחילה הוא נשא לאישה את מרי דרייפר, ולשניים נולד בן אחד, נתניאל.
בהמשך הוא נישא בשנית לרייצ'ל היקמן, ולשניים נולדו לפחות שלושה ילדים.
ב-1804 התמודד הזלט בבחירות למשרת מושל דלאוור, נוצח על ידי המועמד הפדרליסטי נתניאל מיטשל, ונוצח שוב ב-1807 על ידי המועמד הפדרליסטי ג'ורג' טרויט.
לבסוף, ב-1810 הוא ניצח בבחירות את המועמד הפדרליסטי דניאל רודני, וכיהן כמושל מ-15 בינואר 1811 ועד 18 בינואר 1814.
מלחמת 1812 הייתה האירוע המרכזי בתקופת כהונתו של הזלט כמושל.
הכניסה למלחמה לא זכתה לתמיכה רבה מצידם של הפדרליסטים בדלאוור, אך הזלט היה דמוקרט וקרא לכינוס מיוחד של האספה הכללית של המדינה כדי לגייס מיליציה.
בספרו "דמוקרטיה בדלאוור" תיאר קרול הופקר את הזלט באומרו: "'ללא עזרתכם', אמר המושל לרוב של המחוקקים הפדרליסטים, 'העמידה בדרישות תהיה בלתי אפשרית'.
המיליציה תהיה מסורבלת, הוא אמר, ללא כלי נשק או ארגון.
אך הוא היה בטוח שדלאוור תענה לאתגר.
'במדינה זו לא עומדת על הפרק השאלה אם לכבד את מרותה של ארצות הברית.
מדינת דלאוור לעולם לא תהסס לשתף פעולה עם המדינות האחיות שלה בהגנה על הזכויות המשותפות של האומה'".
לאחר מכן הצביעה האספה הכללית על הקמת מיליציה של 1,000 איש והקצתה 25,000 דולר לציודם.
בתחילה, היו כמה ניצחונות בזירה הימית, כולל שביית הספינה הבריטית אה"מ פרוליק על ידי קפטן ג'ייקוב ג'ונס מסמירנה.
הוא היה גיסו של המושל לשעבר ג'יימס סייקס.
על כל פנים, עד פברואר 1813 שלחו הבריטים ציים אל תוך מפרץ דלאוור ומפרץ צ'ספיק.
לצורכי הגנה נבנה מחנה על "הסלעים" בוילמינגטון, קפטן קיילב בנט ביצר את ניו קאסל, והאי פי פץ' הועבר לממשלת ארצות הברית לצורך בניית מבצר עליו.
העיר לואס הייתה חשופה לחלוטין, וכמצופה, ספגה נזקים חוזרים ונשנים על ידי הצי הבריטי.
הזלט והמיליציה מיהרו להגן על לואס.
בשל סירובה לקבל את דרישות הבריטים, הייתה נתונה העיר ליום קשה של הפגזות ב-6 באפריל 1813, כשביום המחרת התרחשה בה נחיתה.
ההפגזה גרמה למעשה לנזק מועט.
על פי דיווחו של תומאס שארף, "תרנגולת אחת נהרגה וחזיר אחד נפצע", אך יותר מ-300 כדורי תותח נלקחו שלל, כולל 40 או 50 במשקל 32 פאונד.
הנחיתה של יום המחרת נהדפה אף היא.
עד יוני המשיכו הבריטים לנחות במילפורד ולקחת את כל הנחוץ להם.
בינתיים, הצי הבריטי השני הפליג במימי מפרץ צ'ספיק, פשט על האבר דה גרייס, ג'ורג'טאון ופרנצ'טאון שבמרילנד, וגרם לעצביהם של תושבי מחוז ניו קאסל שבדלאוור להיות מתוחים.
ב-1822, שמונה שנים לאחר תום תקופת כהונתו הראשונה כמושל, התמודד הזלט שוב בבחירות על משרת המושל וזכה בהפרש קולות קטן אף יותר והביס את המועמד הפדרליסטי ג'יימס בות'.
היה זה מסע בחירות מר.
הזלט הואשם בהיותו מחזיק עבדים לשעבר, ובהזנחת הגנתה של לואס ב-1813. מנגד, בות' הואשם בהיותו לויאליסט במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית.
הזלט היה היחידי מבין מושלי דלאוור במהלך המאה ה-19 שניצח בשתי מערכות בחירות, אך בשתיהן הוא ניצח בהפרש של פחות ממאה קולות.
הוא כיהן במשך חמישה חודשים מ-21 בינואר 1823 ועד מותו ב-20 ביוני אותה שנה.
ג'וזף הזלט נפטר בכפר סיידר קריק שבמחוז סאסקס ב-20 ביוני 1823. בתחילה הוא נטמן בחוותו, אך ב-1917 הועברה קבורתו לבית הקברות אוד פלוז שבמילפורד.
ככל הנראה הוא נפטר ללא שהותיר אחריו צאצאים.
בנו היחידי, נתניאל, נפטר ב-1812, ואשתו השנייה, רייצ'ל, נפטרה ב-1820. הוא היה הרביעי מבין מושלי דלאוור שנפטר בעת כהונתו.
לא קיים דיוקן ידוע של הזלט.
ג'וזף ויסמן היה שחקן קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה יהודי-אמריקאי ממוצא קנדי.
הוא גילם את דמותו של יוליוס נו, האנטגוניסט הראשי ב"ד"ר נו", הסרט הראשון בסדרת סרטי ג'יימס בונד.
ויסמן נולד במונטריאול, קוויבק, קנדה להורים יהודים, וגדל בעיר ניו יורק שבארצות הברית.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים ביוני 1935.
ויסמן ערך את הופעת הבכורה שלו בברודוויי ב-1938, במחזה שעסק באברהם לינקולן.
ויסמן הופיע במספר סרטים בשנות ה-50 של המאה ה-20. הוא ערך את הופעתו הקולנועית הגדולה הראשונה ב"סיפור בלשי" מ-1951. זמן קצר לאחר מכן גילם את אויבו המושבע של מרלון ברנדו ב"ויוה זפאטה!".
בדצמבר 1961 לוהק לתפקיד יוליוס נו, האנטגוניסט הראשי ב"ד"ר נו".
הופעתו של ויסמן ב"סיפור בלשי" היא זו שהעניקה לו את התפקיד.
מאוחר יותר הופיע בסרט "המרוץ לצמרת של דודי קרביץ" ובסדרות הטלוויזיה "אזור הדמדומים", "מגנום, בלש פרטי", "מקגייוור", "פרקליטי אל איי", "חוק וסדר".
הופעתו הקולנועית האחרונה הייתה בסרט "משפטי נירנברג".
ויסמן נישא לנל קינרד ב-25 באוגוסט 1943, אך בסופו של דבר הם התגרשו ב-15 במאי 1964. הוא היה נשוי לרקדנית, המורה והכוריאוגרפית פרל לאנג משנת 1964 ועד מותה בפברואר 2009. מנישואיו לקינרד נולדה לו בת אחת, מרתה גרהם ויסמן.
ויסמן נפטר ב-19 באוקטובר 2009, בביתו שבמנהטן, בן 91, לאחר שמצבו הבריאותי היה רופף במשך זמן מה.
ג'וזף וורן היה רופא אמריקאי ואב מייסד של ארצות הברית.
הוא היה אחת הדמויות החשובות ביותר בתנועת הפטריוטים בבוסטון בימים הראשונים של המהפכה האמריקאית, ובסופו של דבר כיהן כנשיא הקונגרס הפרובינציאלי המהפכני של מסצ'וסטס.
ב-18 באפריל 1775, וורן גייס את פול רוור וויליאם דאוס לעזוב את בוסטון ולהפיץ אזעקה על כך שחיל המצב הבריטי בבוסטון יוצא לפשוט על העיירה קונקורד ולעצור את מנהיגי המורדים ג'ון הנקוק וסמואל אדמס.
למחרת, וורן השתתף בקרבות לקסינגטון וקונקורד, שהיוו את פתיחת הקרבות של מלחמת העצמאות האמריקאית.
זמן קצר לפני קרב בנקר היל ב-17 ביוני 1775, וורן הוסמך לדרגת גנרל במיליציה של המושבה.
למרות דרגתו החדשה, הוא בחר להשתתף בקרב כחייל מן השורה.
וורן נהרג בקרב כאשר חיילים בריטיים הסתערו על החפיר בראש גבעת ברידס.
מותו של וורן, שהונצח בציורו המפורסם של ג'ון טראמבל "מותו של הגנרל וורן בקרב בנקר היל, 17 ביוני 1775", עורר את כוחות המורדים.
זכרו של וורן הונצח ברחבי ארצות הברית בשמות של ערים, מחוזות, רחובות ומקומות אחרים, וכן על ידי פסלים ובדרכים רבות נוספות.
ג'וזף פטריק טיזדייל היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה־48 של מדינת מיזורי בין השנים 1988–1981. טרם כהונתו כמושל, כיהן טיזדייל כתובע המחוזי של מחוז ג'קסון.
בשנת 1972 ניסה לראשונה להיבחר למשרה ציבורית כאשר התמודד למושל מיזורי, וסיים במקום השלישי בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית – אמנם הפסיד, אך השיג מידה נאה של היכרות ציבורית ואף קנה לעצמו את הכינוי "ג'ו ההולך".
בשנת 1976, לאחר שפתח במרוץ לסנאט של ארצות הברית, שינה טיזדייל כיוון והתמודד בשנית על משרת המושל.
הוא זכה במועמדות הדמוקרטית והביס בהפתעה את המושל המכהן קיט בונד.
בשנת 1980 הדף טיזדייל אתגר בפריימריז מצד גזבר המדינה ג'ים ספיינהאואר, אך בבחירות הכלליות נוצח בידי בונד בהתמודדות חוזרת.
לאחר סיום כהונתו שב לעסוק בעריכת דין, בה עסק עד למותו.
טיזדייל נולד בקנזס סיטי שבמיזורי, בנם של ויליאם ואדה דאוני טיזדייל.
אביו היה עורך דין בולט בקנזס סיטי, וטיזדייל עצמו, יחד עם שלוש אחיותיו, גדל באווירה קתולית אדוקה.
במהלך לימודיו בתיכון רוקהארסט הצטיין טיזדייל בענפי ספורט שונים, ולימים הוכנס להיכל התהילה האתלטי של בית הספר.
בתום לימודיו התיכוניים, פנה ללימודים במכללת סנט בנדיקט (כיום מכללת בנדיקטין) שבעיר אטצ'יסון בקנזס, שם היה חבר בנבחרת הכדורסל שזכתה באליפות הארצית של ה־NAIA בשנת 1954.
לאחר מכן השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת רוקהרסט ותואר שני במשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת סנט לואיס.
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 התגייס טיזדייל לכוחות המילואים של חיל האוויר של ארצות הברית, ושירת בבסיס חיל האוויר וייטמן כאיש צוות משפטי בדרגת טוראי בכיר בכנף התובלה האווירית 442. שירותו נמשך משנת 1961 ועד לשנת 1967.
לאחר סיום לימודי המשפטים עבד טיזדייל כעוזר משפטי בלשכתו של השופט אלברט רידג' מבית המשפט הפדרלי השמיני לערעורים של ארצות הברית.
בשנת 1962 מונה לעוזר התובע הפדרלי במחוז המערבי של מיזורי, ושימש בין היתר כראש המחלקה לפשע מאורגן.
טיזדייל התפטר מהתפקיד בשנת 1965.
ב־1966 התמודד טיזדייל לתפקיד התובע המחוזי של מחוז ג'קסון.
הוא ניהל מסע בחירות שהתמקד במאבק בפשיעה המאורגנת, אשר לטענתו הייתה איום משמעותי באזור.
בין היתר קרא טיזדייל להפיכת המשרה למשרה מלאה, לחיזוק שיתוף הפעולה עם גורמי אכיפת חוק מקומיים, מדינתיים ופדרליים, ולהעסקת חוקרים נוספים במשרדו.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית התמודד טיזדייל מול לורנס פ.
טיזדייל מיאן לחזר אחר תמיכתם של ראשי המפלגה הדמוקרטית, והציג את עצמו כמועמד עצמאי.
בפריימריז זכה לחסותה של "הוועדה לקִדמת המחוז" (Committee for County Progress), גוף שתמך במועמדים שהתמודדו מול בכירים ותיקים.
טיזדייל הביס את גפפורד בניצחון שתואר על ידי העיתון "Kansas City Times" כ"הפתעה גדולה", ולאחר מכן ניצח בבחירות הכלליות שנערכו ב-8 בנובמבר 1966 את יריבו הרפובליקני ריצ'רד ב.
עם השבעתו לתפקיד ב־1 בינואר 1967 היה טיזדייל האדם הצעיר ביותר שכיהן אי פעם בתפקיד התובע המחוזי.
במהלך כהונתו תמך טיזדייל בחוק שנידון באספה הכללית של מיזורי, אשר קבע כי משרת התובע תהיה משרה מלאה.
החוק התקבל בשנת 1967 וחתם עליו המושל וורן הרנס ב-30 ביוני 1967. בעקבות זאת הוארכה כהונת התובע משנתיים לארבע שנים, ושכרו של טיזדייל עלה מ-15 אלף דולר אמריקאי ל-22,500 דולר בשנה.
בשנת 1968 נבחר טיזדייל מחדש לתפקיד.
ב־1970 ניסה להיבחר לשופט מחוזי, אך הובס בהפרש קטן בבחירות המקדימות בידי הארי ויגינס.
בשנת 1973 סיים את כהונתו, ובמקומו מונה ראלף ל.
בקיץ אותה שנה הכריז טיזדייל על כוונתו לצעוד רגלית ברחבי המדינה על מנת לגייס תמיכה במסע הבחירות שלו.
טיזדייל סיים את הבחירות המקדימות במקום השלישי, אחרי אדוארד ל.
דאוד (שהיה למועמד המפלגה) וסגן מושל מיזורי ויליאם מוריס.
אף על פי שלא זכה במועמדות, מסע הבחירות שניהל הקנה לו את הכינוי "ג'ו ההולך" (Walking Joe).
טיזדייל אימץ את טקטיקת הצעידה מהפוליטיקאי לוטון צ'יילס מפלורידה, שנודע באסטרטגיה דומה.
אנשי המטה של טיזדייל העריכו כי צעד למעלה מ-1,000 מיל במהלך החודשים שקדמו לבחירות המקדימות.
על אף הפסדו נהנה טיזדייל מחשיפה תקשורתית נרחבת ומהכרה ציבורית, שהניחו את התשתית לקריירה פוליטית עתידית.
בתום מערכת הבחירות רמז טיזדייל על כוונתו לשוב ולהתמודד למשרה ציבורית בעתיד.
בשנת 1974 השיק טיזדייל מסע בחירות למושבו של סטיוארט סימינגטון בסנאט של ארצות הברית.
במהלך מערכת הבחירות, הביע טיזדייל ביקורת חריפה כלפי מדיניותו של מזכיר המדינה של ארצות הברית הנרי קיסינג'ר בנוגע למזרח התיכון.
עם זאת, במהלך הקמפיין לסנאט חש טיזדייל בתמיכה גוברת למועמדות נוספת למשרת מושל מיזורי.
משמצא היעדר תמיכה רחבה בהתמודדותו לסנאט, פרש מהמרוץ והודיע על מעבר למרוץ למשרת המושל.
בבחירות המקדימות ניצב טיזדייל מול נשיא הסנאט של מיזורי, ויליאם קייסון, אשר נהנה מתמיכתם של רוב הגופים הדמוקרטיים המאורגנים במדינה.
למרות זאת, הצליח טיזדייל להפתיע וניצח את קייסון בפריימריז שנערכו ב־3 באוגוסט.
בבחירות הכלליות שנערכו בנובמבר ניצב טיזדייל מול המושל הרפובליקני המכהן קיט בונד.
בונד נחשב למועמד המוביל, וסקר דעת קהל אף העניק לו יתרון של 51% לעומת 36% לטיזדייל.
טיזדייל התמודד תחת מצע שהבטיח לפעול למען תושבי מיזורי הפשוטים ולהיאבק בהעלאת מחירי החשמל מצד תאגידי האנרגיה הגדולים.
במסגרת זו ניסה להציג את בונד כמי שמזוהה מדי עם האינטרסים של בעלי ההון.
בשבועות האחרונים של מסע הבחירות השקיע טיזדייל מאמצים רבים במסע פרסומי אינטנסיבי, כשהוא אף עוקף את בונד בהיקף ההוצאה על פרסום.
בליל הבחירות, מיהרה רשת NBC להכריז על ניצחונו של בונד דקות ספורות לאחר סגירת הקלפיות.
אך בסופו של דבר ניצח טיזדייל בבחירות בהפרש של כ-13 אלף קולות.
ניצחונו של טיזדייל בבחירות 1976 נחשב להפתעה גדולה.
הניצחון גרם לקריין החדשות דן ראד'ר מרשת CBS News להכריז בשידור חי:
ניצחונו המפתיע של טיזדייל הפתיע רבים, ואף את טיזדייל עצמו, שלא טרח להקים צוות מעבר מסודר.
לפיכך, תהליך העברת השלטון היה רצוף תקלות, בין היתר בשל היעדר היערכות מצדו של טיזדייל, חוסר שיתוף פעולה מצד המושל היוצא קיט בונד, והיעדר חקיקה סדורה המעגנת בחוק את תהליך העברת השלטון במיזורי.
שלושה שבועות בלבד לפני השבעתו, ולאחר חופשה בלתי־מתואמת בפלורידה, בושש טיזדייל מלפרסם שמות כלשהם למינויים בכירים בממשלו.
בתקופה זו נמנע מלהתראיין לעיתונות, והתמקד בלימוד תפקידו החדש כמושל.
טיזדייל היה המושל הראשון המגיע מקנזס סיטי, לראשונה מזה 80 שנה.
במהלך כהונתו, נקט קו לוחמני נגד תאגידי האנרגיה באמצעות מינוי חברים חדשים לוועדת השירות הציבורי של מיזורי – הסוכנות הממשלתית האמונה על אישור או דחיית העלאות תעריפי החשמל במדינה.
כמו כן, טיזדייל ייסד את "האגף לענייני זקנה" – הראשון מסוגו במיזורי – והוביל תוספות תקציביות למחלקה לבריאות הנפש.
הוא פיקח על שכתובם של חוקים רבים הנוגעים לבריאות הציבור.
במהלך כהונתו פעל טיזדייל לקידום חוק רפורמה במוסדות הסיעודיים ולביטול מס המכירה על תרופות מרשם.
כמו כן, הוא הפגין נכונות לשיתוף פעולה עם יריביו הרפובליקנים ותמך בתיקון חוקתי שהוביל מל הנקוק הרפובליקני להגבלת המיסוי במדינה.
הוא גם התנגד נחרצות ל"מיזם סכר מרמק", שייעודו היה להשפיע דרמטית על נהרות בדרום־מערב מיזורי ובאזור סנט לואיס.
בשנת 1977 חתם טיזדייל על חקיקה שהשיבה את עונש המוות במיזורי, אך לימים הביע חרטה על המהלך.
ב־1980 פעל לקבלת סיוע פדרלי בעקבות גל חום קשה שפגע במדינה, וביקר בחריפות את הבירוקרטיה הממשלתית שלדבריו התעלמה מהמצוקה.
בסופו של דבר הועבר למיזורי סיוע בגובה 1.25 מיליון דולר.
באותה שנה חוקקה האספה הכללית של מיזורי חוק בניגוד לעמדתו של טיזדייל, לאחר שזה הטיל וטו על תוכנית להקמת בניין משרדים ממשלתי על־שם הארי טרומן בג'פרסון סיטי – תוך שטען כי המבנה מתוכנן בהידור מופרז מדי.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית בשנת 1980 ניצב טיזדייל בפני אתגר פנים־מפלגתי מצד גזבר המדינה המכהן, ג'ים ספיינהאואר .
שמו של ספיינהאואר עלה כמועמד פוטנציאלי להתמודדות מול טיזדייל כבר במהלך 1977, לאחר שהוגבלה כהונתו כגזבר מדינת מיזורי.
בשנת 1978 נועד טיזדייל עם ספיינהאואר כדי לדון בכוונותיהם לעתיד הפוליטי, והתרשם כי יריבו מתכוון להתמודד נגדו על המועמדות למשרת המושל.
ב־15 באוגוסט 1979 הכריז ספיינהאואר רשמית על מועמדותו, תוך שהוא תוקף את טיזדייל על חוסר מנהיגותו, וכן על ניהול קשרים מפלגתיים-פרסונליים.
הוא זכה לתמיכתם של דמוקרטים בולטים, בהם הסנאטור תומאס איגלטון וראש עיריית סנט לואיס ג'ים קונוויי.
אף על פי כן, טיזדייל הצליח לגבור על ספיינהאואר ולזכות שוב במועמדות המפלגה הדמוקרטית.
בבחירות הכלליות התמודד טיזדייל בשנית מול המושל הרפובליקני לשעבר קיט בונד, בהתמודדות חוזרת בין השניים משנת 1976. טיזדייל תקף את בונד על כך שלדבריו משל לטובת בעלי ההון, בעוד בונד השיב בהאשמות כי טיזדייל לא עמד בהבטחתו להוריד את תעריפי השירותים הציבוריים.
בבחירות שנערכו בנובמבר 1980 הביס בונד את טיזדייל וגרף 53% מהקולות, לעומת 47 האחוזים של טיזדייל.
בינואר 1981 תמה כהונתו של טיזדייל כמושל, והוא שב לאזור קנזס סיטי ופתח משרד עורכי דין פרטי.
אחת הפרשות הבולטות בהן היה מעורב כעורך דין הייתה ייצוג נפגעי אסון קריסת הגשר במלון הייאט ריג'נסי ובני משפחותיהם.
טיזדייל, שהיה חובב טבע מושבע, הרבה לצאת למסעות ציד ודיג לאורך חייו.
לאחר תבוסתו בבחירות נמנע לרוב מלעסוק שוב בפוליטיקה, ובריאיון עיתונאי משנת 1993 הצהיר:
למרות זאת, כאשר וודס ניצחה בפריימריז טיזדייל תמך בה בהתמודדותה מול המועמד הרפובליקני ג'ון דנפורת', שלבסוף ניצח בבחירות הכלליות.
ב־1983 תמך טיזדייל במועמדותו של צ'ארלס קרי האלמוני לנשיאות ארצות הברית, במסגרת מהלך שנועד לחזק את השפעת מדינת מיזורי על הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית במפלגה הדמוקרטית.
שנה לאחר מכן, ב־1984, הביע תמיכה במועמדותו של מבקר המדינה מל קרנהאן לתפקיד המושל, וגם חידש את רישום הבוחר שלו — לאחר שהזניחו מאז עזב את תפקיד המושל.
בשנת 1992 ניהל את מסע הבחירות של ג'ודית מוריארטי למשרת מזכירת המדינה של מיזורי; היא אכן נבחרה, אך הודחה מתפקידה משהורשעה בהפרת אמונים בשנת 1994.
בשלהי שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר ששינה את עמדתו בנושא עונש מוות, פעל טיזדייל למען מתן חנינה לדייוויד ליז'ר, שהורשע ברצח בעקבות פיצוץ מכונית ב־1980 בסנט לואיס.
ב-8 במאי 2014 נפטר טיזדייל בביתו שבקנזס סיטי, כתוצאה מדלקת ריאות שהסתבכה.
ג'וזף דייוויס טיידינגס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת מרילנד, חבר המפלגה הדמוקרטית, ונודע בעיקר בזכות כהונתו כחבר הסנאט של ארצות הברית במשך קדנציה אחת בלבד בשנים 1965–1971.
טיידינגס היה גם עורך הדין בתיק Eisenstadt v.
Baird, שבו בית המשפט העליון של ארצות הברית הכשיר בשנת 1972 את השימוש באמצעי מניעה גם עבור אנשים לא נשואים – פסיקה שנחשבת לאחת מהחשובות ביותר של המאה ה-20.
טיידינגס נולד ב-4 במאי 1928 באשוויל שבקרוליינה הצפונית, לאלינור דייוויס ותומאס פטון צ'יזבורו, שהתגרשו ב־1935. הוא גדל בעיר אברדין שבמרילנד, ואומץ על ידי אביו החורג, הסנאטור מילרד טיידינגס.
סבו מצד אמו היה ג'וזף אי.
דייוויס, שכיהן כשגריר ארצות הברית בבלגיה, לוקסמבורג וברית המועצות, ואשתו השנייה הייתה יורשת חברת הדגנים, מרג'ורי מריוות'ר פוסט.
בשנת 1946 השלים את לימודיו בבית הספר מקדונג.
בין השנים 1946–1948 שירת ברגימנט הפרשים השישי בצבא ארצות הברית בתקופת הכיבוש בגרמניה שלאחר מלחמת העולם השנייה, והגיע לדרגת רב-טוראי.
לאחר שירותו הצבאי למד באוניברסיטת מרילנד בקולג' פארק, שיחק פוטבול ולקרוס, והשלים את לימודיו בשנת 1951. בהמשך למד משפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מרילנד בבולטימור, שם סיים ב־1953. בשנות ה־50 כיהן גם כנשיא "הדמוקרטים הצעירים של מרילנד".
כבר ב־1952 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע.
בשנת 1954 נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של מרילנד, מטעם מחוז הרפורד, וכיהן שם עד 1961. באותה שנה מונה על ידי הנשיא ג'ון קנדי לתובע הפדרלי של מרילנד.
בתפקיד זה ניהל מאבק נרחב בשחיתות פוליטית, כולל תיקים נגד חברי קונגרס ונגד יו"ר בית הנבחרים המדינתי, שניהם הורשעו ונכלאו.
הוא ייצג את ארצות הברית גם בכנס אינטרפול בהלסינקי ובכנס בין-לאומי לדין פלילי באיטליה.
בבחירות 1964 התמודד על מושב הסנאט של מרילנד, לאחר שהתפטר מתפקיד התובע הפדרלי.
למרות התנגדות ההנהגה הדמוקרטית המקומית, הביס בפריימריז את יריבו לואיס גולדסטין, ובבחירות הכלליות זכה בכ־63% מהקולות מול הסנאטור הרפובליקני ג'יימס גלן ביל – הרבה בזכות גל התמיכה הלאומי בנשיא לינדון ג'ונסון.
כסנאטור התמקד בנושאי איכות סביבה, תחבורה ציבורית וחוקי משפט פדרליים.
ב־1969 מונה ליו"ר ועדת הסנאט לענייני מחוז קולומביה.
הוא הצביע בעד חוק זכות ההצבעה (1965), חוק זכויות האזרח (1968), ותמך במינוי ת'ורגוד מרשל לבית המשפט העליון.
לעומת זאת, התנגד למועמדים שמרניים שמינה הנשיא ניקסון – דבר שעורר עליו את זעמו של הנשיא.
טיידינגס נודע גם בחיבתו לסוסים, והיה נותן החסות העיקרי ל"חוק הגנת הסוסים" (1970).
במקביל, יוזמתו לחוק רישום כלי ירייה קוממה עליו את לובי הנשק וה־NRA, שהקימו נגדו תנועת מחאה פעילה.
בפריימריז הדמוקרטיים ניצח את ג'ורג' מהוני, אך בבחירות הכלליות הפסיד במפתיע לג'ון גלן ביל הבן, חבר קונגרס צעיר ובנו של יריבו הקודם.
הפסדו יוחס לדימויו כ"אולטרה־ליברל" ולריחוקו מהציבור, חרף יתרון מספרי ברור של הדמוקרטים במדינה.
ב-1976 ניסה לשוב ולהיבחר לסנאט, אך הפסיד בפריימריז לפול סארביינז.
לאחר הפסדו חזר לעסוק בעריכת דין.
הוא השתייך למספר משרדי עורכי דין בוושינגטון, ייצג תיקים גדולים, וב־1971 טען בפני בית המשפט העליון בתיק Eisenstadt v.
Baird, שהכשיר את אמצעי המניעה לרווקים.
טיידינגס שימש גם כחבר מועצת הנאמנים של אוניברסיטת מרילנד, וכיו"ר המועצה בשנות ה־80. ב־1977 היה בין הקוראים לנתק את השקעות האוניברסיטה מדרום אפריקה בשל האפרטהייד.
בשנותיו האחרונות היה שותף בכיר במשרד Blank Rome, והצטרף ל־ReFormers Caucus של ארגון Issue One.
טיידינגס נישא והתגרש ארבע פעמים.
מנישואיו הראשונים נולדו לו ארבעה ילדים.
מנישואיו השניים לשחקנית טרי לין האנטינגדון נולדה בתו השחקנית אלכסנדרה טיידינגס.
בצעירותו בילה זמן רב באחוזת מאר-א-לאגו של סבתו החורגת מרג'ורי מריוות'ר פוסט.
סמל המשפחה שנשא את המוטו הלטיני Integritas ("יושרה") התנוסס שם.
כשעברה האחוזה לידיו של דונלד טראמפ והוסבה למועדון פרטי, שינה טראמפ את הסמל והחליף את המילה "Integritas" בשמו – Trump.
טיידינגס העיר על כך באירוניה: "סבי מתהפך בקברו אם הוא יודע שטראמפ משתמש בסמל שלו.
עצוב לומר שוויתור על מושג ה'יושרה' הוא מטאפורה עצובה לנשיאות טראמפ."
ג'וזף רודמן וסט , היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם לואיזיאנה, גנרל בצבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים ולאחריה, וכן ראש הרשות המבצעת של מחוז קולומביה (המקביל לראש עיריית וושינגטון די.
בתפקידו כמפקד מיליציה נתן את הפקודה לענות ולהרוג את מנהיג שבט האפאצ'י מנגס קולוראדס, שבא לפגוש אותו תחת דגל לבן של שביתת נשק כדי לדון בתנאי שלום.
וסט נולד ב-19 בספטמבר 1822 בניו אורלינס, ובשנת 1824 עבר עם הוריו לפילדלפיה, שם התחנך בבתי ספר פרטיים.
בשנים 1836–1837 למד באוניברסיטת פנסילבניה.
בשנת 1841 שב לניו אורלינס, וב־1847–1848 שירת כקפטן ביחידת המתנדבים של מרילנד ומחוז קולומביה במלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
בשנת 1849 עבר לקליפורניה, עסק בעיתונאות בסן פרנסיסקו והיה בעליו של העיתון הכלכלי San Francisco Price Current.
ב־1861 התגייס לצבא האיחוד כלוטננט ברגימנט הראשון של מתנדבי קליפורניה, ובהמשך קודם לדרגת קולונל ובריגדיר גנרל.
עיקר שירותו היה בטריטוריות ניו מקסיקו ואריזונה.
בינואר 1863 הגיע מנהיג שבט האפאצ'י מנגס קולוראדס אל פורט מקליין (בדרום־מערב ניו מקסיקו של היום) תחת דגל לבן כדי להיפגש עם וסט ולדון בשלום.
הוא נלקח למעצר, ועל פי הדיווחים נתן וסט הוראה להוציאו להורג.
באותו לילה עונה מנגס בעזרת כידונים מלובנים ונורה למוות בטענה שניסה "לברוח".
באפריל 1864 נשלח לארקנסו לפקד על הדיוויזיה השנייה, הקורפוס השביעי, והוביל אותה במבצע נהר הרד.
בסתיו 1864 השתתף בלחימה מול צבאו של גנרל צבא הקונפדרציה סטרלינג פרייס.
לאחר מכן פיקד על חיל הפרשים במחלקת המפרץ.
בהמשך פיקד על דיוויזיית הפרשים הראשונה ביחידה הצבאית של הדרום־מערב, שנשלחה מטקסס לפעילות שיקום ולשמירה על הגבול מול כוחות האימפריה המקסיקנית.
בינואר 1866 שוחרר משירות בדרגת מייג'ור גנרל (דרגת כבוד).
לאחר המלחמה חזר לניו אורלינס ושימש כסגן מרשל פדרלי וכמבקר מכס (1867–1871).
בשנת 1871 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית וכיהן עד 1877. בתקופת כהונתו כיהן כיו"ר ועדת הסנאט לרכבות.
בין 1882 ל־1885 היה חבר מועצת הנציבים של מחוז קולומביה, ושימש כנשיא המועצה – המקביל לראש עיריית וושינגטון – בשנים 1882–1883. בשנת 1885 פרש מהחיים הציבוריים.
ב-31 באוקטובר 1898 ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ג'וזף הארטוול ויליאמס היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כמושל ה-27 של מדינת מיין בין השנים 1857–1858. ויליאמס, חבר המפלגה הרפובליקנית, שירת לאחר כהונתו כמושל כחבר בית הנבחרים של מיין.
ויליאמס נולד בעיר אוגוסטה (שבמיין של ימינו, אז חלק ממסצ'וסטס) ב-15 בפברואר 1814. אביו היה רעואל ויליאמס, לימים חבר הסנאט האמריקאי מטעם מיין.
בשנת 1830 השלים את לימודיו הגבוהים באוניברסיטת הרווארד, ובנוסף למד גם בבית הספר למשפטים דיין שבעיר קיימברידג'.
בראשית דרכו הציבורית השתייך ויליאמס למפלגה הדמוקרטית.
בשנת 1854 הפך את עורו הפוליטי והצטרף אל המפלגה הרפובליקנית.
ב-1857 נבחר לחבר ולנשיא הסנאט של מיין.
כאשר המושל האניבל המלין התפטר מתפקידו ב-25 בפברואר 1857 כדי לקבל מינוי לסנאט של ארצות הברית, ויליאמס – שכיהן אז כנשיא הסנאט – ירש את מקומו כמושל מיין.
הוא השלים את יתרת כהונתו של המלין, ועזב את התפקיד ב-6 בינואר 1858. הוא מיאן להתמודד לכהונה מלאה כמושל בעקבות התנגדותו לתמיכה הרפובליקנית בחוקי היובש המדינתיים.
לאחר סיום כהונתו כיהן ויליאמס כחבר בית הנבחרים של מיין בשנים 1864–1866. בשנת 1873 נבחר מחדש לבית הנבחרים המדינתי, הפעם כפוליטיקאי עצמאי, וכיהן בו במשך שנתיים נוספות.
באותה שנה התמודד בשנית על תפקיד מושל המדינה, אך לא נבחר.
לאחר הפסדו בבחירות שב לעסוק בעריכת דין.
ג'וזף וינסטון היה חלוץ, פוליטיקאי וגיבור מלחמת העצמאות של ארצות הברית מקרוליינה הצפונית, וכן בן דוד ראשון של המדינאי ומושל וירג'יניה פטריק הנרי.
הוא שירת גם כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית וכחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית.
בשנת 1766 עבר וינסטון לחלקו הצפוני של מחוז רואן שבקרוליינה הצפונית, אזור שהפך לימים למחוז סטוקס של ימינו.
ג'וזף וינסטון נולד ב־17 ביוני 1746 במחוז לואיזה שבמושבת וירג'יניה.
אבותיו היגרו למושבות האמריקאיות מיורקשייר שבאנגליה במאה ה־17. אביו היה סמואל וינסטון.
בצעירותו נלחם במסגרת מיליציית וירג'יניה נגד אינדיאנים בגבול בשנת 1763, ולבסוף עבר בסוף שנות ה-60 של המאה ה-18 לפרובינציית קרוליינה הצפונית.
הוא התיישב באזור Town Fork של נהר הדן, במה שהיה אז מחוז סארי והפך לימים למחוז סטוקס שבקרוליינה הצפונית.
לפני המלחמה נבחר כציר לקונגרס הפרובינציאלי של קרוליינה הצפונית שהתכנס בהילסבורו, ואף היה חבר בוועדת הביטחון של מחוז סארי.
בשנת 1775 נבחר כנציג ממחוז סארי לקונגרס הפרובינציאלי של קרוליינה הצפונית שהתכנס בהליפקס באפריל 1776. בשנת 1778 שימש כרשם הקרקעות של מחוז סארי, ובמסגרת תפקידו סייע למורבים בהתיישבותם בווכוביה.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית שירת כמייג'ור ברגימנט מחוז סארי של מיליציית קרוליינה הצפונית.
הוא פיקד על יחידת רובאים והשתתף בכמה קרבות חשובים, בהם קרב גשר Moore's Creek, קרב Kings Mountain וקרב Guilford Court House.
בהמשך שירת וינסטון כחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית בשנים 1787–1789, וכן ייצג את קרוליינה הצפונית כחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית.
וינסטון מת ב-21 באפריל 1815 בג'רמנטון שבקרוליינה הצפונית, ונקבר בפארק הלאומי שבאתר קרב Guilford Court House, שם הוקמה בשנת 1893 אנדרטה המציינת את פיקודו של מייג'ור וינסטון על כוחות המיליציה.
העיירה וינסטון שבקרוליינה הצפונית (שלימים הפכה לחלק מווינסטון־סיילם) נקראת על שמו.
ג'וזף הייסטר היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל פנסילבניה החמישי בשנים 1820–1823. הוא היה בן לשושלת הפוליטית של משפחת הייסטר וחבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
הייסטר נולד ב-18 בנובמבר 1752 בעיירה ברן שבפרובינציית פנסילבניה, והיה בנם של ג'ון הייסטר ומריה ברברה אפלר.
הוא קיבל חינוך בסיסי בבתי ספר ציבוריים כאשר לא עבד בחווה, ובהמשך עבד כפקיד בחנות בעיר רידינג שנוהלה בידי אדם ויטמן.
בשנת 1771 הפך לשותף בחנות, לאחר שנישא לאליזבת, בתו של ויטמן.
עם פרוץ מלחמת העצמאות של ארצות הברית גייס וצייד בעירו פלוגה, שבמסגרתה השתתף בקרבות לונג איילנד וג'רמנטאון.
לאחר מכן הועלה לדרגת קולונל.
הוא נפל בשבי ונכלא לזמן קצר באוניית הכלא 'ג'רזי', שם פעל רבות להקל על סבלם של חבריו לשבי.
בהמשך הועבר לעיר ניו יורק, שם הוחלף במסגרת חילופי שבויים.
הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1797–1805 ושוב בשנים 1815–1820, ובסך הכול ארבע עשרה שנים.
לאחר התפטרותו של פיטר מולנברג מן הסנאט של ארצות הברית בשנת 1801, היה הייסטר אחד משני המועמדים המרכזיים להחליפו, אך הובס בפער ניכר בידי ג'ורג' לוגן.
בשנת 1817 התמודד על תפקיד המושל והפסיד לוויליאם פינדלי.
הייסטר התמודד מול פינדלי שוב בשנת 1820 וזכה בקושי בכהונה אחת.
בשנת 1823 סירב מטעמי עיקרון להתמודד לכהונה נוספת, וכיהן עד 1824, אז פרש מן החיים הציבוריים.
בתקופת כהונתו עמד בראש טקס חנוכת בניין הקפיטול הראשון של המדינה בבירה החדשה, האריסברג.
הוא הפתיע תומכים ומתנגדים כאחד כאשר מינה בעלי תפקידים על פי כישוריהם בלבד ולא לפי שיוך מפלגתי.
לאחר מותו ב-10 ביוני 1832 ברדינג, נקבר תחילה בבית הקברות של הכנסייה הרפורמית ברידינג, אך באמצע המאה ה־19 הוצאו שרידיו ונקברו מחדש בבית הקברות צ'ארלס אוונס.
מעון סטודנטים בקמפוס יוניברסיטי פארק של אוניברסיטת המדינה של פנסילבניה נקרא על שמו.
ג'וזף ליסטר היה רופא אנגלי, אבי שיטת החיטוי והניתוח המודרני הסטרילי.
עד ליישום שיטותיו של ליסטר מנותחים ופצועים רבים מתו בעקבות זיהום בפצעים או חתכים שהתפתח לדלקת חמורה.
בעקבות פרסום תוצאות מחקריו של לואי פסטר, כי החיידקים גורמים לדלקות בעור, הגה ליסטר את הרעיון להשתמש בתמיסת פנול לחיטוי פצעים, ציוד ניתוח, תחבושות וסביבת הטיפול כדי למנוע דלקות חמורות בקרב מנותחים ופצועים דבר ששיפר בצורה משמעותית את הסיכוי שלהם לשרוד ניתוחים.
ליסטר היה בנו של חוקר טבע אנגלי.
הוא סיים את לימודי הרפואה בלונדון בשנת 1852.
ב־1856 החל ליסטר לשמש כעוזר מנתח במרפאה המלכותית של אדינבורו.
ארבע שנים מאוחר יותר מונה למשרת המנתח הראשי בגלאזגו.
לפני מחקריו של ליסטר בתחום הניתוחים, האמינו רוב האנשים, כולל רופאים וחוקרים, כי זיהומים של פצעים נגרמים עקב נזק כימי כתוצאה מחשיפה ל"אוויר רע", או מיאזמה.
מדי כמה זמן מחלקות בבתי חולים אווררו בשעות הצהריים, כאמצעי זהירות נגד התפשטות הזיהום באמצעות מיאזמה, אך לא היו מתקנים לרחיצת ידיים או לניקוי פצעים של חולה.
מנתחים לא נדרשו לשטוף את ידיהם לפני טיפול במטופל; בהיעדר תיאוריה כלשהי בנושא זיהום חיידקי, נוהגים כאלה לא נחשבו נחוצים.
למרות עבודתם של איגנץ זמלווייס ואוליבר ונדל הולמס האב, בתי חולים קיימו ניתוחים בתנאים לא היגיינים.
מנתחים באותה תקופה התייחסו ל"סירחון הכירורגי הישן והטוב" והתגאו בכתמים בחלוקי הניתוח הבלתי שטופים שלהם, כסמל סטטוס או אות למומחיותם כמנתחים.
בזמן שהיה פרופסור לכירורגיה באוניברסיטת גלאזגו, התוודע ליסטר למאמר שפרסם הכימאי והמיקרוביולוג הצרפתי, לואי פסטר.
המאמר הראה כי מזון יכול להתקלקל בתנאים אנאירוביים אם היו קיימים מיקרו-אורגניזמים.
פסטר הציע שלוש שיטות למיגור המיקרואורגניזמים האחראיים: סינון, חשיפה לחום או חשיפה לתמיסות כימיות.
ליסטר אישר את מסקנותיו של פסטר בניסויים שערך, והחליט להשתמש בממצאיו כדי לפתח טכניקות חיטוי לפצעים.
מכיוון ששתי השיטות הראשונות שהציע פסטר לא היו מתאימות לטיפול ברקמות אנושיות, ניסה ליסטר את החיטוי הכימי.
בשנת 1834 גילה פרידליב פרדיננד רונג (Friedlieb Ferdinand Runge) את התרכובת האורגנית פנול, המכונה גם חומצה קרבולית, אותה מיצה בצורה לא טהורה מזפת פחם.
באותה תקופה היה קשה להבחין בין פנול לבין קריאוזוט (Creosote) - חומר כימי ששימש להגנת קורות-עץ של ספינות ואדני-רכבת כטיפול מונע נגד רקבון.
לאחר ששמע כי קריאוזוט שימש לטיפול בשפכים, החל ליסטר לבדוק את יעילות השמת פנול באופן ישיר על פצעים.
לאחר מכן, בדק ליסטר את התוצאות של ריסוס בתמיסת פנול על ציוד, חתכים כירורגיים ותחבושות.
ליסטר גילה כי שטיפת הפצעים בתמיסה הפחיתה באופן יוצא דופן את השכיחות של נמק עקב זיהום.