tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אַנרי אַרנוֹ היה כומר ומנהיג רוחני של קהילת הוולדנסים בפיימונטה, אשר הפך למפקד צבאי במטרה להגן על קהילתו מרדיפותיהם של ויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה.
לאחר הגליית הוולדנסים בשנית, ליווה אותם בגלותם לשננברג והמשיך לשמש מנהיגם עד למותו.
ארנו נולד באמברון שבאלפים העליונים בצרפת.
בשנת 1650 לערך חזרה משפחתו לעמק לוזרנה שממנו באה, וארנו התחנך בבית הספר שבלה טור, הכפר הראשי באזור.
בהמשך פנה ללמוד בבזל ובאקדמיה בז'נבה.
בתום לימודיו שב לביתו ושימש כומר של מספר קהילות ולדנסיות בטרם מונה לכומר בלה טור ב-1685.
ארנו הפך למנהיגם של בני קהילתו לאחר שוויטוריו אמדאו השני, דוכס סבויה, גירשם ב-1686 מעמקיהם.
הוא קרוב לוודאי ביקר בהולנד, שכן וילם הראשון, נסיך אורנז', סייע לו ותמך בו כלכלית.
ארנו פנה לארגן צבא של 3,000 מאנשי קהילתו שברחו לשווייץ, אלא שצבא זה כשל פעמיים בשנים 1687–1688 בניסיון לכבוש מחדש את שטחי הוולדנסים בפיימונטה.
המהפכה המהוללת ב-1688 ובחירתו של ויליאם השלישי לכס המלוכה עודדו את הוולדנזים לנסות שוב לכבוש את הטריטוריה שלהם.
מצויד בהוראות מפורטות מפי ג'וזואה ג'נוולו, החל ארנו, יחד עם צבא של אלף מאמינים, לצעוד ב-17 באוגוסט 1689 מניון לכיוון העמקים בפיימונטה.
ב-27 באוגוסט הגיעו ארנו ולוחמיו לעמק סן מרטן, לאחר שעברו בסמוך לסלנש וחצו אוכפים ומעברי הרים רבים בגבהים שהגיעו גם ל-2770 מ'.
עד מהרה הם מצאו מחסה במצודה הסלעית והמרווחת של בלסיל, שם צרו עליהם כ-4,000 חיילי מלך צרפת ודוכס סבויה מ-24 באוקטובר 1689 עד 14 במאי 1690.
צבאו של ארנו שמר על מבצר טבעי זה אל מול מתקפות רבות במשך חורף שלם.
בפרט, ב-2 במאי, הם הביסו את החיילים התוקפים מבלי לאבד חייל אחד.
אולם, ב-14 במאי הם נאלצו לסגת תחת מעטה ערפל כבד לכיוון ואל די אנגרוניה מעל לה טור.
חודש לאחר מכן נתקבלו הוולדנסים בסבר פנים יפות על ידי דוכס סבויה, שזנח את בריתו עם צרפת לטובת ברית עם בריטניה והולנד.
על כן, במשך שש השנים שלאחר מכן סייעו הוולדנסים לבית סבויה כנגד צרפת, אף שסבלו רבות ממתקפותיהם הנשנות של החיילים הצרפתים.
בהתאם לאחד התנאים של חוזה טורינו מ-1696 הפך ויטוריו אמדאו השני עוין לוולדנסים, אשר 3,000 מהם, יחד עם ארנו, מצאו מקלט בארצות הפרוטסטניות, ובראשן וירטמברג, שם היה ארנו לכומר של דירמנץ-שננברג, צפונית-מערבית לשטוטגרט, בשנת 1699.
בין השנים 1704–1706 סייעו שוב הוולדנסים לדוכס סבויה נגד צרפת.
ארנו, עם זאת, לא השתתף במבצעים הצבאיים, אם כי הוא ביקר באנגליה במטרה לגייס כספים מאן, מלכת בריטניה.
ארנו היה לוולדנסים המאוחרים שהצטרפו לרפורמציה הפרוטסטנטית בז'נבה.
לאחר פרישתו ליקט ארנו מסמכים שונים לכדי ספר בשם Histoire de la glorieuse rentrée des Vaudois dans leurs vallées ("סיפור השיבה המרהיב של הוולדנסים לעמקיהם"), שיצא לאור ב-1710, עם הקדשה למלכה אן.
הוא תורגם לאנגלית, לגרמנית ולהולנדית.
חלק מכתב היד המקורי נשמר בספריית המדינה בברלין.
אנרי-פול ביסה היה נגן עוגב, מלחין ומנצח צרפתי.
ביסה נולד ב-1872 בטולוז לפריץ ביסר (1879-1846), זמר אופרה ומורה לפסנתר, נגן עוגב ומלחין, יליד שמריקון בשווייץ ולססילקורלין מאיר ז'וזפין דרדיניאק (1934-1852), שמקור משפחתה היה בטולוז ובארייז'.אנרי ביסה למד נגינת בעוגב, היה תלמידו של נגב העוגב אלויס קונק בטולוז ונער מקהלה בקתדרלה של העיר (1884-1879).
לאחר לימודים ב"אקול נידרמאייר" שבו היה תלמידם של אלכסנדר ז'ורז' וקלמאן לורה, ב-1889 התקבל ביסה לקונסרבטואר למוזיקה ולדקלום בפריז והמשיך את לימודי עוגב אצל סזאר פרנק ושארל-מארי וידור, לימודי הלחנה אצל ארנסט גירו ובמיוחד אצל שארל גונו, שהעניק לו לימודים פרטניים.
כמזכירו המוזיקלי של גונו, הוא הקדיש מאוחר יותר ספר זיכרונות למורו.
ביסה קשר יחסי ידידות גם עם המלחין ז'ול מאסנה.
הודות לתמיכתו של גונו, ירש ביסה ממנו את התפקיד כנגן העוגב הראשי של העוגב הגדול של כנסיית סנט-מארי דה באטיניול בפריז, ולאחר מכן בשנים 1922-1892 ניגן בעוגב בכנסיית סן-קלו.
במשך שנתיים,ב- 1916–1918, הוא החליף את לואי ויירנה כנגן עוגב של קתדרלת נוטר דאם
בשובו מאיטליה התחיל קריירה של מנצח - קודם בתיאטרון שאטו ד'או, באופרה קומיק בה כיהן לימים (1941-1939) גם כמנהל ואחר כך החליף את פול טאפאנל כמנצח באופרה גרנייה בפריז (1939-1905).
ביסה פרסם ועיבד יצירות רבות של מלחינים אחרים.
ב-1913 תרם לכרך האחרון של המהדורה השלמה של יצירות ז'אן פיליפ ראמו.
בשנות ה-1950 פרסם את האופרה " Les Indes galantes" מאת ראמו ואת האופרה "אוברון" מאת קרל מריה פון ובר שהיו שתיים מההפקות החשובות של האופרה בפריז בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
ביסה שחזר את הפרטיטורה המקורית של הבלט "ז'יזל" מאת אדולף אדם עבור החזרת הבלט לרפרטואר האופרה ב-1924.
ביסה עיבד גם יצירות מאת ברליוז, פראנק, ביזה, גבריאל פורה, מוצרט, פרנץ שוברט וורדי.
ביסה השלים את האופרה הבלתי גמורה של ביזה, "איוואן הרביעי".
אחרי אנדרה מסאז'ה החל מהמופע הרביעי היה ביסה זה שניצח לבקשתו של קלוד דביסי על כל ההצגות הבאות של האופרה פליאס ומליזאנד.
.החל מ-1921 לימד קונטרפונקט ואחר כך הלחנה בקונסרבטואר של פריז.
ביוני 1931 התמנה שם כפרופסור במקומו של פול וידאל המנוח.
הוא פרש לגמלאות מהקונסרבטואר ב-1949.
ב-1938 נבחר ביסה כחבר המכון של צרפת בכיסא ששימש בעבר את שארל גונו וגבריאל פיירנה.
ב-1939 פרסם ביסה מהדורה בקורתית של האופרה "מיריי" מאת גונו.
מכיוון שהפרטיטורה המקורית אבדה, הגרסה לפי ביסהיא היחידה התואמת את כוונות המלחין.
ב-1954 עמד ביסה בראש חבר השופטים בתחרות הראשונה לזמרה של טולוג.
ביסה נפטר ב-30 בדצמבר 1973 בגיל 101 ברובע האחד עשר של פריז.
טקס הלווייה התנהל בכנסיית סנט אונורה ד'אלו (Saint Honoré d'Eylau)והובא לקבורה בבית הקברות של מונמארטר.
לפי הלקסיקון גרוב למוזיקה ולמוזיקאים יצירותיו הכליות והתזמורתיות של ביסה צמודות למסורת הצרפתית של המאה ה-20 , במיוחד של גונו וסן סנס, אם כי במוזיקת היותר מוכרת שלו לבמה ניתן להבחין השפעה חזקה של ריכרד וגנר ובמידה פחותה יותר של דביסי.
1893 - פרס רומא להלחנה - עבור הקנטטה Amadis de Gaule
ב-19 בפברואר 1919 - אביר בלגיון הכבוד של צרפת
1938 - חבר באקדמיה לאמנויות במסגרת המכון של צרפת
1958-1947 יושב ראש האקדמיה לאמנויות
30 במרץ 1949 - מפקד בלגיון הכבוד של צרפת
4 באוגוסט 1963- קצין גדול בלגיון הכבוד של צרפת
1890 - Les Accordailles (מפגש לקראת האירוסין)
1890 -Helene (הלנה) בלתי גמורה
1897 הפסטורלה Daphnis et Chloe (דפניס וכלואה)
1898 - Le Miracle des Perles (נס הפנינים) - לברית מאת ז'אן דיילפואה
Colomba - 1921 (קולומבה) - לברית מאת המלחין, לפי פרוספר מרימה
1921 - La Pie Borgne (הקשקשנית) אופוס 76 לברית מאת רנה בנז'מן
1922 - Les Noces Corinthiennes (חתונה בקורינת) לפי אנטול פראנס
(מרכבת הסקרמנט הקדוש) במערכה אחת, לברית מאת המלחין, לפי פרוספר מרימה.
מופע הבכורה באולם פאוואר ב-2 ביוני 1948
1950 - Roxelane לברית לפי שארל סימון פאוואר
1963 - Diafoirus 60 לפי החולה המדומה מאת מולייר
1964 - La Venus d'Ille (ונוס מאיל) לפי פרוספר מרימה
1900 - Rondes et chansons לקול נשי ופסנתר אופוס 19, על מלים מאת גבריאל ויקר (1900-1848)
1913 - Trois Mélodies שלושה שירים לקול ופסנתר אופוס 49 על מלים מאת אנטול פראנס
1915 Hymne à la France - המנון לצרפת - לסופרן או טנור ולתזמורת או פסנתר אופוס 57
אורטוריה: אלהי אברהם Deus Abraham
1949 - מיסת דומרמי לכבודה של ז'אן ד'ארק הקדושה" למקהלה מעורבת, 4 חצוצרות ועוגב אופוס 122
שני אנטיפונים אד ליביטום לכבוד חג ז'אן הקדושה למקהלה מעורבת, 4 חצוצרות ועוגב - אופוס 123
1913 - L'oraison dominicale - Pater noster תפילת היום הראשון למצוסופרן , עוגב ונבל, אופוס 48
"אבינו שבשמיים" Pater noster - תפילה ברה מז'ור, לקול סופרן
מיסת סן ברטארן-דה-קומנז' לסולנים ומקהלה מעורבת אופוס 127 מס.3
Antiennes à la Sainte Vierge שלושה (אנטיפונים לבתולה הקדושה) לסופרן, עוגב ופסנתר
מגניפיקט אופוס 125 לסולנים, מקהלה ועוגב
1905 La Ronde des Saisons (עונות השנה) - כורגרפיה מאת ז'וזף האנסן
1951 - Le Vert Galant (הירוק הגאלנטי)
1923 Les trois sultanes שלוש הסולטאנות או סולימן השני - מאת שארל סימון פאוואר
1925 מאנון - Manon, אופוס 74 - קומדיה מאת פרנאן נוזייר
1929 Histoire de France תולדות צרפת מאת סשה גיטרי
1910 - Appassionato לוויולה ולפסנתר אופוס 34
רפסודיה ארמנית לוויולה ולפסנתר אופוס 81 (יש גרסה לוויולה וסופרן)
סויטה קטנה אופוס 12 לחליל ,כינור ופסנתר
סויטה Suite funambulesque לתזמורת קטנה אופוס 26
קטע לטרומבון ולפסנתר אופוס 33
פרלוד וסקרצו לחליל ולפסנתר אופוס 35
קטע קונצרטי בסי לקרן ולפסנתר אופוס 39
- בסביבות 1914 - וריאציות לחצוצרה בלה או בסול (או לקורנטו) ולפסנתר אופוס 53 - בתחרות של הקונסרבטואר של פריז
סיציליאנה אופוס 60 לחליל ולפסנתר
אגלוגה לאבוב ולפסנתר אופוס 63 - בתחרות הקונסרבטואר של פריז
נושא עם וריאציות אופוס 68 לחליל ולפסנתר
"אנדלוסיה" אופוס 86 לחליל ולפסנתר
ו"בלנגדוק" En Languedoc - וריאציות לחצוצרה ולתזמורת מיתרים אופוס 53
Cantecor לקרן ןלפסנתר אופוס 77
1926 - קטלאנית לפי שירי עם לויולה ולתזמורת או פסנתר אופוס 78
אנדלוסיה לפי נושאים אנדלוסים לחליל ופסנתר אופוס 86
בסביבות -1934 ארגון לפי שירי עם מספרד לקלרנית ופסנתר אופוס 91
בסביבות 1937 -La Chasse de Saint Hubert -הציד של איבר הקדוש לקרן ופסנתר אופוס 99
בלדה בלה במול לנבל אופוס 65
אימפרומפטו לפי אריות יפניות לנבל
קטע קונצרטי לנבל אופוס 32
דיברטימנטו לרביעיית מיתרים אופוס 119
1909 ארבע קטעים בעלי קושי בינוני, לפסנתר ב-4 ידיים אופוס 38
Asturias לאבוב ופסנתר אופוס 84
1901 À la villa Médicis ,בווילה מדיצ'י , אופוס 4
A San Gaetano (בסאן גאאטאנו)
1901 Hercule au jardin des Hespérides ,(הרקולס בגן ההספרידות) הפואמה הסימפונית אופוס 18
1926 Catalane sur des airs populaires, (קטלאנית לפי אריות עממיות) אופוס 78 לוויולה ותזמורת
1930 Rhapsodie Arménienne רפסודיה - ארמנית לתזמורת
Concertino,אופוס 80a - קונצקרטינו לצ'לו ולתזמורת
פסטורלה אופוס 46 בפה מז'ור לקלרנית ולתזמורת קאמרית עם פסנתר
קטע בסי במול מז'ור לאבוב ולתזמורת אופוס 22
קטע ברה מז'ור לקרן ולתזמורת op.
פתיחה קונצרטית אופוס 7 "מינרווה"
סויטה קטנה מאת קלוד דבייסי - לפסנתר בארבע ידיים (1907)
בוצע בבכורה ב-4 בנובמבר ;1907 תחת שרביטו של קאמי שוויאר
ביסה עיבד אותה לתזמורת לפי עיבוד אחר לפסנתר לארבע ידיים ותחת השגחתו של דביסי
אוקטובר 1926 - Trio Suivons l'Amour שלישיית " נלך אחרי האהבה" - קטע מתוך האופרה "קדמוס וארמיון" מאת ז'אן בטיסט לולי
Le Chant du Départ מאת אטיין-ניקולא מאול - תזמור לתזמורת כלי נשיפה
ממתכת (קרן, חצוצרה, טרומבון, תופים)
ספר זיכרונות:מפליאס אל ההודו הגלאנטית - מהחליל לטמבור)
עם ארנסט גירו - ספר לימוד לכלי הנגינה ושילובם Traité d'Instrumentation
1931 העיבוד לתזמורת לסויטה קטנה מאת קלוד דביסי - Petite suite -
הוקלטה על ידי תזמורת סימפונית של האופרה בניצוחו של אנרי ביסה
1930 - האופרה "פאוסט" מאת שארל גונו - עם תזמורת האופרה בניצוחו של ביסה, עם מרסל ז'ורנה בתפקיד פאוסט, וצאני בתפקיד מפיסטו
1931 - Le sommeil de l'enfant Jésus (שנתו של ישו הילד) שיר ערש לליל חג המולד בביצוע סופרנו - ז'אן לאוואל בליווי עוגב, כינור, צ'לו ונבל.
לאוואל שרה אותו גם בהלווייתו של גבריאל פורה ב-1924
אנרי הרביעי היה מלך צרפת בין השנים 1589–1610, ראשון המלכים משושלת בורבון.
לפני הכתרתו למלך צרפת הוא היה אנרי השלישי, מלך נווארה בין השנים 1572–1610.
כהוגנוט, היה אנרי מעורב במלחמות הדת בצרפת לפני שהעפיל לכס המלוכה.
כדי לשלוט במדינה, המיר את דתו לאחר הכתרתו והפך לקתולי.
בשנת 1598 הוא פרסם את האדיקט של נאנט שהבטיח חופש דתי לפרוטסטנטים והביא לסופה של מלחמות הדת בצרפת.
הוא היה אחד המלכים הפופולריים ביותר של צרפת, וגילה דאגה רבה לרווחת נתיניו וכן סובלנות דתית רחבה ובלתי אופיינית לתקופתו.
הוא נרצח בידי מתנקש קתולי קנאי.
אנרי קיבל את הכינוי אנרי הגדול (Henri le Grand), ולפעמים הוא כונה אנרי המלך הטוב (le bon roi Henri), או המאהב (האביר) הצעיר'' (le Vert galant) רמז לרדיפת השמלות שלו.
סגנון אנרי הרביעי באדריכלות קרוי על שמו, היות שהוא היה פטרון של תחום זה, כמו גם של אמנויות אחרות.
אנרי נולד ב-13 בדצמבר 1553 בפו, בירת מחוז ביארן (Béarn) שבדרום-מערב צרפת ומושב מלכי נווארה באותה התקופה, בן לאנטואן דה בורבון, דוכס ונדום, ולז'אן השלישית, מלכת נווארה.
אימו הייתה פרוטסטנטית, ואף הכריזה על הקלוויניזם כעל דתה הרשמית של נווארה; אנרי עצמו חונך על-ידיה כהוגנוט.
נישואיו הראשונים וטבח ליל ברתולומאוס הקדוש
ב-18 באוגוסט 1572 נישא אנרי למרגריט דה ולואה (המלכה מרגו), בתה של קטרינה דה מדיצ'י, ואחותו של מלך צרפת שארל התשיעי.
נישואי אנרי למרגריט, בת למשפחת המלוכה הקתולית, היו למעשה חלק מניסיון לשכך את מלחמות הדת בצרפת.
שישה ימים בלבד לאחר נישואיו החל טבח ליל ברתולומאוס הקדוש שבו נטבחו הוגנוטים רבים בידי הקתולים, ואנרי מלך נווארה נאלץ להישבע אמונים לדת הקתולית על מנת להציל את חייו.
באותה שנה, לאחר מות אימו, הפך אנרי למלך אנרי השלישי, מלך נווארה'''.
אנרי ומרגריט התגוררו בנפרד בחצר המלכות בפריז ולא היו להם ילדים.
לעומת זאת היו להם פרשיות אהבים רבות מחוץ לנישואים.
לאחר מותו של שארל התשיעי ב-1574, ירש אחיו אנרי השלישי את המלוכה.
אחיהם הצעיר פרנסואה, דוכס אנז'ו קשר עם אנרי מלך נווארה קשר שמטרתו הייתה לתפוס את השלטון.
הקשר התגלה והם הושמו במעצר.
ב-1576 נמלט אנרי באישון לילה ושב לממלכת נווארה, שם חזר לאמונתו הפרוטסטנטית.
פרנסואה דוכס אנז'ו מת ב-1584, והחוק הצרפתי באותה עת מנע מנשים את זכות ירושת השלטון.
לפיכך, היות שאנרי מנווארה היה צאצא של לואי התשיעי, לאנרי השלישי לא הייתה ברירה אלא להכיר באנרי מנווארה כיורש העצר החוקי.
אך צרפת לא הייתה מוכנה למלך הוגנוטי, והאפיפיור סיקסטוס החמישי נידה את אנרי מלך נווארה ושלל את זכותו לשמש כיורש עצר.
זאת ועוד, ב-1585, על פי דרישתו של אנרי הראשון, דוכס גיז שהיה מנהיג הליגה הקתולית נאלץ אנרי השלישי לחתום על צו שלפיו הכפירה הפרוטסטנטית הפכה לבלתי חוקית.
עקב זאת, פתח אנרי מלך נווארה במלחמה (שנודעה בשם מלחמת שלושת האנרים) נגד המלך אנרי השלישי ונגד אנרי הראשון, דוכס גיז, והביס אותם בקרב קוטרה (23 באוקטובר 1587).
הקתולים, שלא היו מרוצים מהנהגתו של המלך אנרי השלישי, הקימו ממשלה מהפכנית בפריז וקראו לפליפה השני, מלך ספרד לפלוש לאנגליה ולצרפת.
אנרי הראשון, דוכס גיז, נקרא על ידי הקתולים לכבוש את פריז.
ב-12 במאי 1588 נמלט המלך אנרי השלישי מפריז אחרי שדוכס גיז השתלט על העיר.
המלך נאלץ למנותו למפקד העליון של הצבא הצרפתי וקרא לאספת המעמדות הצרפתית להתכנס בארמונו בבלואה.
משהגיע דוכס גיז, הוא נרצח מיד בידי אנשי משמרו של המלך (23 בדצמבר 1588).
המלך אנרי השלישי כרת ברית עם אנרי מלך נווארה, מינה אותו ליורשו ושניהם עלו על פריז בראש צבא הוגנוטי.
ב-1 באוגוסט 1589, בעת שהמלך הכין את צבאו למתקפה על פריז, הוא נפצע קשה בידי מתנקש ומת ביום המחרת.
עם מותו של המלך הפך אנרי מלך נווארה למלך צרפת מבחינה רשמית, אולם הליגה הקתולית של צרפת (עם תמיכה מבחוץ, בעיקר ממלך ספרד) הייתה חזקה דיה כדי להכריח אותו לסגת צפונה כדי לקבל עזרה מאנגליה.
ב-21 בספטמבר 1589 הוא ניצח את צבא הליגה הקתולית בקרב ארק, שהתחולל ליד חופי התעלה.
אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה שלחה לו אנשי צבא, זהב ואספקה.
בתגובה, פליפה השני הפנה את חיל המשלוח הספרדי בפלנדריה לעזרת הליגה הקתולית.
ב-14 במרץ 1590 התחולל קרב איברי, שבו המלך אנרי הביס שוב את צבא הליגה הקתולית.
אולם, למרות ניצחונותיו אלה לא הצליח לכבוש את פריז.
בעידודה של פילגשו ואהבתו הגדולה, גבריאל ד'אסטרה, הוא הכריז ב-25 ביולי 1593 כי Paris vaut bien une messe ("פריז ראויה למיסה [קתולית]"), והתכחש לפרוטסטנטיות.
כניסתו לחיק הכנסייה הקתולית הבטיחה לו את תמיכתם של מרבית נתיניו, והוא הוכתר כמלך צרפת בקתדרלת שארטר ב-27 בפברואר 1594. עם זאת, ב-1598 הכריז על האדיקט של נאנט, שהעניק זכויות מוגבלות להוגנוטים.
נישואיו הראשונים של אנרי לא היו מאושרים, והזוג נותר ללא ילדים.
השניים נפרדו למעשה עוד בטרם עלה אנרי על כס המלכות.
לאחר שהוכתר למלך, הסבירו לו יועציו את חשיבותם של ילדים, כדי למנוע מלחמות ירושה.
אנרי עצמו העדיף לקבל ביטול של נישואיו הראשונים, כדי שיוכל לשאת לאשה את גבריאל ד'אסטרה, שכבר ילדה לו שלושה ילדים.
יועציו התנגדו בחריפות לרעיון, אולם הבעיה נפתרה באופן בלתי-צפוי עם מותה של גבריאל באפריל 1599, לאחר שילדה ולד מת בטרם סוף ההריון.
ב-17 בדצמבר 1600 הוא נישא למארי דה מדיצ'י, ממנה נולדו לו 6 ילדים:
אנרי הרביעי התגלה במהלך שלטונו כאיש בעל חזון ואומץ.
במקום לצאת למלחמה יקרה כדי לדכא אצילים יריבים, הוא פשוט שילם להם להשקיטם.
כמלך, הוא אימץ מדיניות ונקט בפרויקטים שונים שנועדו לשפר את חייהם של כל נתיניו; הוא היה לאחד המלכים האהודים ביותר בימי צרפת.
יחד עם יד ימינו, הדוכס מקסימיליאן דה בתון (Maximilien de Béthune, duc de Sully), ייצב אנרי את כלכלת המדינה, קידם את החקלאות, ייבש ביצות ליצירת אדמות פוריות, החל בפרויקטים ציבוריים רבים, ועודד את החינוך (למשל, בהקמת הקולג' המלכותי בלה-פלשה).
יחדיו, הם הגנו על היערות מהמשך השמדתם, בנו מערכת חדשה של כבישים ראשיים, בנו גשרים ותעלות ועודדו הקמת בתי חרושת.
אנרי חידש את מעמדה של פריז כעיר גדולה עם בניית הפון נף ("הגשר החדש", שהוא הגשר העתיק ביותר בפריז), שחיבר בין הגדה השמאלית לימנית של נהר הסן.
הוא גם בנה רובע חדש בעיר והוסיף אגף ענק ללובר (שהיה אז ארמון המלכות).
כחובב אמנות, הוא הזמין מאות אמנים ואומנים לגור ולעבוד בקומות התחתונות של המבנה; מסורת זו נמשכה כמאתיים שנה, עד שהקיסר נפוליאון ביטלה.
חזונו של אנרי הרביעי נמשך אל מחוץ לגבולות צרפת, והוא מימן את מסעותיו של סמואל דה שמפליין לצפון אמריקה; מסעות אלה הובילו לייסוד הקולוניה הצרפתית בקנדה, שכונתה צרפת החדשה.
אנרי הרביעי נרצח ב-14 במאי 1610 על ידי קנאי דתי קתולי בשם פרנסואה רוואיאק.
בעקבות חזיונות שחווה, הגיע רוויאק בשנה שלפני הרצח שלוש פעמים לפריז על מנת לפגוש את המלך ולשכנע אותו להמיר את ההוגנוטים לקתוליות.
אחרי שנכשל הגיע לפריז פעם נוספת.
הוא ארב למלך וכשמרכבתו עצרה ברחוב סדנת הברזל, הוא טיפס עליה ודקר אותו למוות.
אנרי הרביעי נטמן בבזיליקת סן-דני.
אלמנתו, מארי דה מדיצ'י, שימשה כעוצרת עבור בנם בן התשע, לואי השלושה עשר, עד לשנת 1617.
הסופר היינריך מאן כתב על אנרי הרביעי את הרומנים "נעורי המלך אנרי הרביעי" (1935) ו"סופו של אנרי הרביעי" (1938).
ב-2010 עובדו הרומנים לסרט הקולנוע "אנרי IV" , בבימויו של ג'ו באייר .
תקופת עלייתו לשלטון תוארה ברומן ההיסטורי "המלכה מרגו", שכתב אלכסנדר דיומא.
הספר עובד לקולנוע בכמה גרסאות.
בעוד כל צרפת חוגגת את סופה של המלוכה ביום הבסטיליה, בעיר הולדתו של אנרי הרביעי, פו, חוגגים לזכר תקופת שלטונו.
אָנְרִי דה טוּלוּז־לוֹטְרֵק היה צייר צרפתי שנודע בעיקר כמתעד חיי הבוהמה של פריז.
טולוז־לוטרק נולד בעיר אלבי בדרום צרפת למשפחה אריסטוקרטית עתיקה ועשירה.
הוא היה בנם היחיד של הרוזן אלפונס והרוזנת אדל דה טולוז־לוטרק, ממשפחת הרוזנים של טולוז שהיו עד המאה ה-13 בין המשפחות המשפיעות ביותר על המלוכה בצרפת.
אלפונס ואדל דה טולוז־לוטרק היו בני דודים, שנישאו כחלק ממנהג מקובל במשפחות האצולה הצרפתיות, שנועד לשמר את הרכוש בידי המשפחה.
אנרי נולד עם פרכת שמנעה התאחות תקינה של העצמות.
בגיל 12 שבר את רגלו השמאלית ובגיל 14 את רגלו הימנית.
רגליו הפסיקו לצמוח בעוד שאר גופו המשיך לגדול, וכתוצאה, הוא נותר לקוי תנועה לצמיתות ונמוך קומה – כ־1.50 מטר.
עקב נכותו היה מנוע מלהשתתף בכל פעילויות בני גילו ולכן הקדיש את עיקר זמנו לציור ולאיור, ככל הנראה בהשראת אביו ושני דודיו שהיו ציירים.
באותה תקופה הירבה לצייר סוסים.
בגיל 17 נטש את לימודיו לאחר שנכשל בבחינות הבגרות, והשתקע בפריז.
בגיל 21 פתח סטודיו משלו, ובשנותיו הראשונות כצייר הושפע מאוד מציוריו של אדגר דגה, שהיה שכנו ואותו העריץ.
נכותו וחזותו החיצונית מנעו ממנו לקחת חלק פעיל מלא בחיי פריז התוססים והססגוניים של אותה תקופה, והוא היה עסוק בשתייה, בציור ובהתבוננות בחיים שסביבו, אלמנטים שבאו לידי ביטוי ביצירתו.
הוא היה לאחד מחשובי הציירים הפוסט-אימפרסיוניסטים ומאיירי האר נובו, ותיעד את חיי הבוהמה של פריז של סוף המאה ה-19. חלק מעבודות האיור שלו התפרסמו במגזין ההומור והסאטירה "לה ריר" ("הצחוק") בשלהי המאה ה-19.
במשך מרבית חייו הבוגרים היה אלכוהוליסט וסבל ממחלת העגבת, בה נדבק כתוצאה מהתרועעות עם פרוצות בפריז.
לקראת סוף חייו התמוטט פיזית ונפשית, ואושפז בסנטוריום (בית מרפא).
הוא נפטר בגיל 36 באחוזת משפחתו בדרום צרפת כתוצאה מעגבת ואלכוהוליזם, ונקבר לא הרחק משם.
טולוז־לוטרק נודע כ"נשמה של מונמארטר", רובע האמנים שבו התגורר ופעל.
הוא נמשך לאווירה הבוהמיאנית של הרובע, ומדי ערב היה משוטט בברים ובמועדונים שהפכו למקום עבודתו הקבוע, ובהם צייר ושתה לשוכרה.
ציוריו תיארו את החיים במועדון המולן רוז', כמו גם מועדוני קברט אחרים, תיאטראות, קרקסים, וכן בתי בושת אותם פקד בתכיפות.
ציוריו ניחנו בהסתכלות אובייקטיבית על האתרים ומושאי הציור, שנבעו ככל הנראה מבדידותו.
עבודתו הייתה גרפית באופייה, עם צבעוניות רבה המתוחמת היטב בקווי מתאר ברורים.
הכרזות הססגוניות שעיצב למועדוני הקברט, על צבעיהן המלאכותיים, לכדו היטב את אווירת המקומות שנועדו לפרסם.
בפוסטרים הללו ניכרת גם השפעתם של ההדפסים היפניים.
בחייו הקצרים היה פרודוקטיבי בצורה יוצאת דופן.
הוא השאיר אחריו למעלה מ־1,000 ציורים, 5,000 רישומים ו־350 הדפסים וכרזות.
בתקופת חייו לא זכה להציג בתערוכות בעלות חשיבות, אולם כיום נחשבות יצירותיו כיצירות מופת, ומוצגות בחשובי המוזיאונים בעולם.
אנרי היה בנו של המלך פרנסואה הראשון שהובס בקרב פאביה (24 בפברואר 1524) בידי קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ונלקח בשבי למדריד.
ב-15 במרץ 1526, בהתאם להסכם מדריד, אנרי בן השבע ואחיו יורש העצר פרנסואה דה פראנס נלקחו למדריד כבני ערובה למילוי תנאי שחרורו של אביהם משביו.
הם הוחזקו בכלא במדריד במשך ארבע שנים, דבר שהטביע בהם את חותמו במשך כל חייהם.
ב-28 באוקטובר 1533, בהשפעתו של האפיפיור קלמנס השביעי, נערך הסכם נישואים בין אנרי לבין קטרינה דה מדיצ'י, כאשר שניהם היו בני 14 שנה בלבד.
היא ילדה לו עשרה ילדים, אולם היו לו גם שלוש מאהבות שילדו לו שלושה ילדים נוספים.
המאהבת הבולטת ביותר שלו הייתה דיאן דה פואטייה, שהייתה מבוגרת ממנו ב-20 שנים.
דה פואטייה הייתה בת סודו ויועצתו של המלך בנושאים שונים ואף חתמה על מסמכים מלכותיים, תוך שהיא דוחקת את אשתו החוקית, קטרינה דה מדיצ'י והופכת בעלת עוצמה רבה יותר בחצר.
ב-1536 נפטר אחיו יורש העצר פרנסואה דה פראנס ואנרי תפס את מקומו.
ב-1547 נפטר אביו המלך פרנסואה הראשון ואנרי ירש את הכתר בשם אנרי השני.
אנרי השני תבע את נסיגת האנגלים מבולון-סור-מר שלחופי תעלת למאנש, שנפלה לידיהם ב-1544. הוא התכונן להטיל עליה מצור, אך לבסוף הם פינו אותה ב-1550. ב־7 בינואר 1558 כבש צבאו של אנרי השני, תחת פיקודו של פרנסואה, דוכס גיז, את העיר קאלה מידי האנגלים.
אנרי השני חיפש לנקום בקרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על כך שלקח בשבי את אביו, המלך פרנסואה הראשון, ועל כך שהוא עצמו ישב בכלא במדריד בהיותו ילד.
בשנת 1552 קראו הנסיכים הלותרניים בגרמניה לאנרי השני לתקוף את חבל לורן והוא כבש את הערים: טול, ננסי, מץ וורדן.
קרל החמישי הטיל מצור על העיר מץ, אך ללא הצלחה.
על פי שלום קאטו-קמברזי (3 באפריל 1559) בין אנרי השני לבין מלך ספרד פליפה השני, בנו של קרל החמישי, נשאר חבל לורן בידי צרפת.
המלך אנרי השני היה קתולי אדוק.
הוא רדף את ההוגנוטים, העלה רבים מהם על המוקד, וגזר מאסר עולם על רבים אחרים.
אולם לא היה בכל אלה כדי לדכא את הכפירה הפרוטסטנטית של ההוגנוטים, ומלחמות הדת בצרפת שהחלו ב-1562 נמשכו עד 1596.
אנרי השני השיא את בתו אליזבת דה ולואה, נסיכת צרפת לפליפה השני, מלך ספרד במסגרת שלום קאטו-קמברזי.
כדי לחגוג מאורע זה נערכו בפריז תחרויות אבירים שבהן השתתף המלך אנרי השני.
בתחרויות אלה הוא נפצע קשה בראשו ומת מהרעלת דם ב-10 ביולי 1559. אנרי השני נקבר בבזיליקת סן-דני שליד פריז ובנו פרנסואה ירש את הכתר בשם פרנסואה השני.
אנרי השלישי בן לשושלת ולואה, מלך על צרפת מ-30 במאי 1574 עד מותו.
אנרי היה בנם של אנרי השני, מלך צרפת ושל קטרינה דה מדיצ'י.
עם לידתו ניתן לו השם אדואר-אלכסנדרֶה, אך מאוחר יותר הוא נודע בשם אנרי, דוכס אנז'ו.
ב-1572 סייע לאימו בביצוע טבח ליל ברתולומאוס הקדוש.
ב-1573 הוא נעשה מלך פולין, אחרי שכתר המלכות הפולני נקנה עבורו על ידי סוכני בית המלכות הצרפתי.
אולם, אחרי מותו של אחיו המלך שארל התשיעי ב-1574, נקרא אנרי לחזור לצרפת ולרשת את הכתר בשם אנרי השלישי.
ב-13 בפברואר 1575 הוא נשא לאישה את לואיז מלורן, בתקווה שתלד לו בן שיוכל לרשת את כתרו, אך לא היו להם ילדים.
היסטוריונים מוצאים תיעוד לעדויות כי אנרי השלישי קיים יחסי מין במקרים שונים הן עם נשים והן עם גברים, ולא טרח להסתיר עובדה זו.
בתקופת מלכותו של אנרי השלישי נמשכו מלחמות הדת בצרפת בין קתולים לבין הוגנוטים (פרוטסטנטים צרפתיים).
במלחמת הדת החמישית התחולל בחבל שאמפאן קרב דורמאן (10 באוקטובר 1575), שבו אנרי הראשון דה בורבון, נסיך דה קונדה קרא לעזרתו צבא פרוטסטנטי מגרמניה שאיים על פריז, מה שאילץ את המלך אנרי השלישי לחתום על צו בוייה (6 במאי 1576) שלפיו זכו ההוגנוטים בשליטה מדינית וצבאית בשמונה ערים.
פרנסואה, אחיו הצעיר של המלך, קשר עם אנרי מלך נווארה ההוגנוט שנשא ב-1572 את אחותם, לימים אנרי הרביעי, מלך צרפת, קשר שמטרתו הייתה לתפוס את השלטון.
אמו, קטרינה דה מדיצ'י, גילתה את הקשר וגרמה למעצרו.
אך אחיו המלך סלח לו והוא הושם תחת מעקב בחצר המלכות.
ב-1576 הוא נמלט מפריז, מה שגרם למהומה כאשר ההוגנוטים התלכדו סביבו.
חידוש מלחמות הדת שיחק לידיו של פרנסואה, והמלך נאלץ להתפייס עמו.
הוא תפס שוב את מקומו בחצר המלכות, זכה בתואר דוכס אנז'ו ולקח חלק בשיחות שהובילו לוויתורים להוגנוטים באמצעות צו בוייה.
ויתורים אלה נתקלו בהתנגדות מצדם של הקתולים בראשות מנהיגם אנרי הראשון הדוכס מגיז שייסדו את הליגה הקתולית, כדי לחדש את המלחמה בהוגנוטים.
מלחמת הדת השישית פרצה כתוצאה של צו בוייה.
המלך אנרי השלישי השיב לעצמו את השליטה במספר ערים שהיו בידי ההוגנוטים.
הוא נאלץ לחדול מפעולתו הצבאית בגלל חוסר אמצעים, אך חתם על שלום ברז'ראק שלפיו בוטלו חלק מהזכויות שהוענקו להוגנוטים (17 בספטמבר 1577).
מלחמת הדת השביעית הייתה מלחמה קצרה שהוכרזה על ידי חלק של ההוגנוטים, שכתוצאה ממנה השיבו לעצמם את השליטה בשש ערים (שלום פלקס, 26 בנובמבר 1580).
מלחמת הדת השמינית (1585–1589) הייתה הארוכה והחשובה שבמלחמות הדת בצרפת.
ב-1584 נפטר פרנסואה, דוכס אנז'ו, אחיו הצעיר של המלך ויורש העצר, מה שהותיר את אנרי מלך נווארה כיורש העצר הצרפתי.
אך צרפת לא הייתה מוכנה למלך הוגנוטי.
ב-1585, על פי דרישתו של אנרי הראשון הדוכס מגיז, נאלץ אנרי השלישי לחתום על צו שלפיו הוצאה הכפירה הפרוטסטנטית אל מחוץ לחוק.
עקב זאת, פתח אנרי מלך נווארה במלחמה (שנודעה בשם מלחמת שלושת האנרים), נגד המלך אנרי השלישי ונגד אנרי הראשון הדוכס מגיז, והביס אותם בקרב קוטרה ב-1587. הקתולים, שלא היו מרוצים מהנהגתו של המלך אנרי השלישי, הקימו ממשלה מהפכנית בפריז וקראו לפליפה השני, מלך ספרד לפלוש לאנגליה ולצרפת.
אנרי הראשון הדוכס מגיז נקרא על ידי הקתולים לכבוש את פריז.
ב-12 במאי 1588 נמלט המלך אנרי השלישי מפריז אחרי שהדוכס מגיז השתלט על העיר.
המלך נאלץ למנותו למפקד העליון של הצבא הצרפתי וקרא לאספת המעמדות הצרפתית להתכנס בארמונו שבבלואה.
משהגיע הדוכס מגיז הוא נרצח מיד בידי אנשי משמר המלך, גופתו נשרפה ואפרו הושלך אל הנהר לואר (23 בדצמבר 1588).
ביום המחרת ניתן צו מעצר נגד ראשי הליגה הקתולית, ולואי השני הקרדינל מגיז, אחיו של הדוכס מגיז, הוצא להורג.
ב-1 באוגוסט 1589, בעת שהמלך אנרי השלישי הכין את צבאו למתקפה על פריז, הוא נפצע קשה בידי מתנקש ומת ביום המחרת.
הוא נקבר בבזיליקת סן-דני שליד פריז.
היות שלא היו לו ילדים, ירש את הכתר אנרי מלך נווארה, שהוכתר כאנרי הרביעי לבית בורבון, כיורשו הקרוב ביותר, ובכך הקיץ הקץ על שושלת ולואה ששלטה בצרפת 261 שנה.
אנרי הראשון (צרפתית: Henri Ier; 4 במאי 1008 – 4 באוגוסט 1060), בן לשושלת הקאפטינגים, מלך על צרפת מ-1031 עד מותו.
אנרי היה בנם של רובר השני מלך צרפת ושל קונסטנס מארל (973–1032).
הוא היה דוכס בורגונדיה מ-1016 עד 1032, כאשר העביר דוכסות זו לרשותו של אחיו רובר.
אחרי מותו של איג, אחיו הבכור, הפך אנרי שותף לכתר עם אביו, ונמשח בכנסייה של ריימס ב-14 במאי 1027. ב-1031, אחרי מות אביו, המלך רובר השני, אנרי ירש את הכתר בשם אנרי הראשון.
ב-1043 הוא נשא לאישה את מטילדה מפריזייה, בתו של קונראד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אך היא נפטרה כעבור שנה.
ב-19 במאי 1051 המלך אנרי הראשון נשא לאישה את אן מקייב (1024–1075), בתו של ירוסלב הראשון, נסיך קייב, שילדה לו ארבעה ילדים.
החלטתו של המלך רובר השני לשתף את אנרי בכתר גרמה לזעזועים בממלכה.
המלכה קונסטנס הגנה על זכויותיו של רובר, בנה השלישי.
לפני מותו של אביהם ב-1031, האחים אנרי ורובר הגיעו להסכמה ביניהם.
אך מיד אחרי שאנרי עלה על כס המלכות, היה עליו לעמוד בפני מזימותיה של אמו.
היא ארגנה נגדו קבוצה של אצילים שכללה את אודו, דוכס בלואה ושמפנייה.
קבוצה זו הצליחה לכבוש את העיר סנס שבצפון בורגונדיה, ולאלץ את אנרי הראשון להימלט אל נחלותיו של רובר, דוכס נורמנדיה שנשאר נאמן למלך.
בקיץ של 1032 המלך שם מצור על העיר סנס, שבה התבצרו אחיו רובר והדוכס אודו.
במשא ומתן בין הצדדים הלוחמים, ויתר רובר על טענתו לכתר, ובתמורה קיבל את דוכסות בורגונדיה.
המלך המשיך במלחמתו נגד אודו, דוכס בלואה ושמפנייה.
כדי לבלום את כוחותיו של אודו, המלך כרת ברית עם קונראד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
ב-1037 נפטר אודו, אך בניו אטיין ותיבו המשיכו במלחמה.
רק ב-1044 הצליח המלך להתגבר עליהם.
כתמורה לנאמנותו של רובר, דוכס נורמנדיה, העניק לו אנרי את אזור הגבול של ממלכתו עם דוכסות נורמנדיה.
עם מותו של רובר הראשון, דוכס נורמנדיה, בנו ויליאם (ויליאם הכובש לעתיד), נהנה מתמיכתו של המלך, שעזר לו לדכא מרד של אצילי נורמנדיה.
אך מקץ מספר שנים פלש המלך עם צבאו לנורמנדיה, בעזרתו של ג'ופרי השני דוכס אנז'ו, שהיה אויבו של ויליאם דוכס נורמנדיה.
ב-1054 וב-1058, המלך ובן בריתו נחלו מפלות מידי ויליאם שהוכיח את כוחו.
המלך אנרי הראשון נפטר ב-1060, ובנו בכורו פיליפ, שהיה בן שמונה שנים בלבד, ירש את הכתר בשם פיליפ הראשון.
אנרי דיטייה היה מלחין צרפתי, מן הבולטים במחצית השנייה של המאה ה-20.
דיטייה הלחין במסורת של מוריס ראוול, קלוד דביסי ואלבר רוסל, אבל בסגנון ייחודי לו.
תפוקתו הייתה קטנה יחסית, אולם איכותה ומקוריותה הקנו לו מעמד בינלאומי.
בנעוריו, למד הרמוניה, קונטרפונקט ופסנתר אצל ויקטור גלואה בקונסרבטוריון דואיי לפני שיצא להמשיך את לימודיו מ-1933 עד 1938 בקונסרבטוריון של פריז.
דיטייה זכה בפרס רומא בשנת 1938 על הקנטטה L'Anneau du Roi ("טבעת המלך"), אבל לא השלים את תקופת שהותו שם בגלל מלחמת העולם השנייה.
במשך שנה שירת כחובש בצבא ואחר חזר לפריז ב-1940, עבד שם כפסנתרן, מעבד ומורה למוזיקה ובשנת 1942 ניצח על המקהלה של האופרה של פריז.
דיטייה עבד כראש הפקות מוזיקה ברדיו צרפת משנת 1943 עד 1963. הוא כיהן כפרופסור לקומפוזיציה בבית הספר הגבוה למוזיקה בפריז משנת 1961 עד 1970. הוא התמנה לסגל הקונסרבטואר של פריז בשנת 1970. בין תלמידיו המלחינים הצרפתים ז'ראר גריסי ופרנסיס באיה והמלחין הקנדי ז'אק הטי.
ביצירותיו של דיטייה ניכרת השפעתם של מלחיני עבר צרפתיים כמו דביסי וראוול אך גם של בלה בארטוק ואיגור סטרווינסקי.
הוא התייחס אומנם להתפתחויות שחלו במוזיקה העכשווית ומיזג כמה טכניקות סריאליות ביצירותיו, אך גם הוקיע את ההיבטים הקיצוניים וחסרי הסובלנות של התנועה.
כמלחין עצמאי, דחה תמיד כל ניסיון לשייך אותו ל"אסכולה" זו או אחרת.
יצירותיו ממזגות מסורות של מלחיני עבר עם חידושי המוזיקה שלאחר מלחמת העולם השנייה ומתרגמות אותם לצביון הייחודי של סגנונו הוא.
ביצירתו אפשר להבחין גם בהדים לג'אז, ודוגמה לכך הוא המבוא לקונטרבס בסימפוניה הראשונה שלו והשימוש שהוא עושה במקצבים סינקופטיים.
כמה מסימני ההיכר של דיטייה כוללים מרקמים תזמורתיים מעודנים מאוד, מקצבים מסובכים וזורמים, העדפה לאטונאליות ומודאליות על פני טונאליות ווריאציה הפוכה, שבה הנושא איננו נחשף מיד אלא מתגלה בהדרגה ומופיע בשלמותו רק אחרי כמה חשיפות חלקיות, מגששות.
המוזיקה שלו נותנת גם תחושה חזקה מאוד של מבנה וסימטריה.
דבר זה ניכר בייחוד מנקודת מבט "חיצונית", כלומר, בארגון הכולל של הפרקים השונים או החלוקה המרחבית של הכלים השונים, אבל הוא מתגלה גם במוזיקה עצמה (נושאים, הרמוניות ומקצבים משקפים, משלימים או מנוגדים זה לזה).
רוב יצירותיו נושאות אופי חלומי, פיוטי במיוחד, שעושה אותן קליטות ונגישות יותר מאלה של מלחינים רבים אחרים מן התקופה שלאחר מלחמת העולם השנייה.
ניכרת בהן גם השפעת הציור והספרות, כגון עבודותיהם של וינסנט ואן גוך, שארל בודלר ומרסל פרוסט.
שאיפתו לשלמות גרמה לו להשמיד חלק ניכר מיצירותיו, משום שלא ענו על דרישותיו ליושרה אמנותית.
אלה שהוציא לאור עברו במקרים רבים שינויים והתאמות גם לאחר פרסומן.
בגיל 90 החל דיטייה לחבר מחזור שירים בשם Le temps L'horloge למען זמרת הסופרן האמריקאית רנה פלמינג.
היצירה מורכבת מארבעה קטעים ואינטרלוד אינסטרומנטלי על שתי פואמות מאת ז'אן טרדייה, אחת מאת רובר דנו ואחת מאת שארל בודלר.
שלושת השירים הראשונים בוצעו לראשונה בפסטיבל סאיטו קינן מאטסומוטו ביפן בספטמבר 2007. ביצוע הבכורה האמריקאי של הגרסה החלקית הזאת התקיים בנובמבר 2007 עם התזמורת הסימפונית של בוסטון.
היצירה בשלמותה הוצגה לראשונה בפומבי ב-7 במאי 2009 בתיאטרון שאנז אליזה בפריז, שם התקבלה בתשואות וזכתה להדרן מיידי.
משאלת לבו של דיטייה הייתה לכתוב יותר מוזיקה קאמרית, בפרט רביעיית מיתרים שנייה, סוגה שהזניח, להרגשתו.
אנרי דיטייה מת בפריז ב-22 במאי 2013.
אנרי הראשון, דוכס גיז , היה אציל צרפתי.
ממנהיגי הקתולים במלחמות הדת בצרפת נגד ההוגנוטים.
ניסה לרשת את אנרי השלישי שיורשו (אנרי מלך נווארה) היה הוגנוטי.
לשם כך ארגן את הליגה הקתולית.
הוא הצליח לגרום למלך להוציא את הכפירה ההוגנוטית אל מחוץ לחוק, מה שגרם לפריצת מלחמת שלושת האנרים.
במהלך המלחמה הוא נהרג על ידי אנשי משמר המלך.
אנרי נולד ב-31 בדצמבר 1550, והיה בנו בכורו של פרנסואה, דוכס גיז (על שם העיר גיז בחבל פיקרדי שבצפון צרפת).
בשנת 1563 נרצח אביו בידי המתנקש ההוגנוטי ז'אן דה פולטרו דה מרה, ואנרי קיבל את חינוכו אצל דודו, שארל, קרדינל לורן, ששלח אותו למסעות באירופה כדי לרכוש ניסיון צבאי.
ב-1565 לחם נגד הטורקים בהונגריה, וכאשר שב לצרפת הפך לאחד ממנהיגי הקתולים במלחמות הדת בצרפת נגד ההוגנוטים.
הצטיין בקרב ז'רנאק (13 במרץ 1569) ובקרב מונקונטור (3 באוקטובר של אותה שנה).
בשנת 1570 ביקש להינשא למרגריט דה ולואה, בתה של קטרינה דה מדיצ'י ואחותו של שארל התשיעי, מלך צרפת, אך ללא הצלחה.
באוקטובר של אותה שנה נשא לאישה את קטרינה מקלב, בתו של פרנסואה דוכס נבר.
בעצת דודיו תכנן את רצח מנהיג ההוגנוטים, אדמירל גאספאר דה קוליני, שבו ראה את האחראי לרצח אביו.
מאורע זה היווה את תחילת טבח ליל ברתולומאוס הקדוש (24 באוגוסט 1572), שבו נרצחו אלפי הוגנוטים.
בשנת 1575 נפצע בקרב ובשנת 1576 ארגן את הליגה הקתולית כדי לחדש את המלחמה בהוגנוטים.
אנרי הראשון דוכס גיז טען לכתר צרפת כצאצא של השושלת הקרולינגית.
בשנת 1582 כרת ברית עם פליפה השני, מלך ספרד, שמימן את פעולות הליגה הקתולית.
בשנת 1584 נפטר פרנסואה דוכס אנז'ו, אחיו הצעיר של אנרי השלישי מלך צרפת ויורש העצר, מה שהותיר את אנרי מלך נווארה (לימים אנרי הרביעי מלך צרפת) שעמד בראש ההוגנוטים, כיורש העצר הצרפתי.
אך פריז הקתולית לא הייתה מוכנה למלך הוגנוטי, ובשנת 1585 נאלץ המלך, שהיה חולני וחלוש בגופו, לחתום על צו שעל פיו הוצאה הכפירה הפרוטסטנטית אל מחוץ לחוק, על פי דרישתם של אנרי הראשון הדוכס מגיז ושל האפיפיור סיקסטוס החמישי, שנידה את אנרי מלך נווארה ושלל את זכותו לשמש כיורש עצר.
אנרי הראשון, דוכס גיז נקרא על ידי הקתולים לכבוש את פריז.
ב-12 במאי 1588 נמלט המלך מפריז אחרי שהדוכס מגיז השתלט על העיר.
המלך נאלץ למנות את הדוכס מגיז למפקד הראשי של הצבא המלכותי, וקרא לאספת המעמדות הצרפתית להתכנס בארמונו שבעיר בלואה (על גדות הנהר לואר).
משהגיע הדוכס מגיז, הוא נרצח מיד בידי אנשי משמרו של המלך, גופתו נשרפה ואפרו הושלך אל הנהר (23 בדצמבר 1588).
למחרת ניתן צו מאסר נגד ראשי הליגה הקתולית, ולואי השני הקרדינל מגיז, אחיו של הדוכס מגיז, הוצא להורג.
מאורעות אלה גרמו לכך שמרבית הצרפתים האשימו את המלך ברצח.
הפגנות רחוב קראו להדחתו, והתאולוגים של סורבון, בתמיכת האפיפיור סיקסטוס החמישי, שחררו את הצרפתים משבועת האמונים למלך אנרי השלישי.
המלך כרת ברית עם אנרי מלך נווארה, מנהיג ההוגנוטים, ומינה אותו ליורשו.
כוחותיהם משותפים הביסו את צבא הליגה הקתולית, והם עשו הכנות לעלות על פריז.
ב-1 באוגוסט 1589 בעת שהמלך הכין את צבאו להתקפה על פריז, הוא נפצע אנושות בידי מתנקש ומת ביום המחרת.
ב-4 באוקטובר 1570 התחתן אנרי בפריז עם קתרין דה קלווה, ממנה נולדו לו 14 ילדים:
לואי השלישי, קרדינל גיז (1575–1621), ארכיבישוף ריימס
קלוד, דוכס שברוז (1578–1657) התחתן עם מארי דה רואן
לואיז מרגריט מלורן (1588–1631), התחתנה עם פרנסואה, נסיך קונטי
אָנְרִי דֶס , הוא מן הבולטים שבזמרים, בפזמונאים ובמלחינים לילדים, בשפה הצרפתית, בכל הזמנים ומן הבולטים באמנים השווייצרים.
דס נולד ברנאן, פרוור מערבי של לוזאן שבשווייץ.
הוא גדל בשווייץ וצבר ניסיון מקצועי בצרפת.
בשנת 1969 הוא זכה בפסטיבל הזמר Sopot International Song Festival דס ייצג את שווייץ באירוויזיון 1970 והגיע למקום הרביעי.
בשנת 1977 יצא לאור תקליטו הראשון, Cache-Cache (מחבואים).
עד שנת 2007, דס הוציא עשרים תקליטים נוספים, יצא למסעי הופעות בצרפת, בלגיה, שווייץ וקנדה, הופיע רבות בטלוויזיה והוציא קלטות וידאו.
הישגו הבולט הוא ההופעה באולם "אולימפיה", שהוקלטה ויצאה הן כתקליט והן כקלטת וידאו, בשנת 1984. קלטת וידאו אחרת שלו מאגדת את כל סרטי האנימציה שעוצבו לצלילי שיריו.
דס הוא גם בעלי ההוצאה לאור המוזיקלית Disques Mary-Josée.
באוכלוסיות שאינן דוברות צרפתית, דס כמעט ואינו מוכר.
אנרי הראשון דה מונמורנסי (מצרפתית: Henri Ier de Montmorency 15 ביוני 1534 - 2 באפריל 1614) היה מפקד הצבא של אנרי הרביעי, מלך צרפת.
דה מונמורנסי נולד באחוזת שאנטיי של בית מונמורנסי בחבל איל-דה-פראנס בצרפת כבנו של אן דה מונמורנסי שהיה מפקד הצבא של פרנסואה הראשון, אנרי השני, פרנסואה השני ושארל התשיעי מלכי צרפת.
החל ב- 1563 היה מושל חבל לנגדוק ושלט בו כנסיך ריבוני.
במלחמות הדת בצרפת לחם לצד אביו שתמך בקתולים וקיבל את התואר מרשל של צרפת.
בשנת 1567 אחרי שאביו נהרג בקרב סן דני, ירש את תפקידו של אביו כמושל העיר קן.
עם עליית קרנו של בית גיז שהיה מתנגדו של בית מומורנסי, אנרי הראשון דה מונמורנסי תמך במדיניות של פשרה בין הקתולים לבין הפרוטסטנטים.
אחרי טבח ליל ברתולומאוס הקדוש (24 באוגוסט 1572) הצטרף אל כוחות הפרוטסטנטים בלנגדוק.
כאשר אנרי השלישי, מלך צרפת דרש ממנו להיכנע, הוא סירב וב- 12 בינואר 1574 פתח במתקפה וכבש את הערים סנט ז'יל ואיג מורט (כיום בחבל לנגדוק-רוסיון).
ב- 1576, אחרי שהובטחה לו מרקיזות סאלוצו באיטליה, הצטרף אל כוחות המלך אנרי השלישי.
בגלל בגידתו בפרוטסטנטים, העיר מונפלייה מרדה בו ובמלך והוא הטיל עליה מצור (1576 - 1577).
ב- 1579, אחרי מות אחיו פרנסואה דה מונמורנסי, הפך אנרי הראשון דה מונמורנסי לדוכס וירש את הנחלות ואת תוארי האצולה של אחיו.
המלך, שחשש ממנו, הרחיקו מחצר המלכות והוא התגורר בלנגדוק והמשיך בתפקידו כמושל חבל ארץ זה.
מאוחר יותר, הוא הפך לאחד מראשי מתנגדיה של הליגה הקתולית שנתמכה על ידי ספרד, ולחם לצדו של אנרי מלך נאווארה (לימים אנרי הרביעי, מלך צרפת) נגד הקתולים.
ב- 1593, כאשר אנרי הרביעי עלה לכס המלכות, הוא מינה את אנרי הראשון דה מונמורנסי למפקד הצבא המלכותי, אך הרחיקו מחבל לנגדוק כדי להרחיב את שלטונו בחבל ארץ זה.
לאנרי הראשון דה מונמורנסי היו שישה ילדים ובהם אנרי השני דה מונמורנסי (1595–1632).
אנרי דיפארק (בשם מלא בצרפתית: Eugène Marie Henri Fouques Duparc, 21 בינואר 1848 – 12 בפברואר 1933) היה מלחין צרפתי משלהי התקופה הרומנטית.
הוא למד נגינה בפסנתר אצל סזר פרנק בקולג' הישועי ברובע ווז'יראר והיה לאחד מתלמידיו הראשונים להלחנה.
לאחר שירות צבאי במלחמת צרפת–פרוסיה, נישא לאלן מקסוויני הסקוטית ב-9 בנובמבר 1871. באותה שנה חבר לסן-סנס ולרומן בוסין לייסוד "החברה הלאומית למוזיקה מודרנית".
דיפארק נודע בעיקר בשבע-עשרה המלודיות שלו ("שירים אמנותיים") לטקסטים של משוררים כבודלר, גוטייה, לקונט דה ליל וגתה.
רבים מונים יצירות אלה בין הגדולות ביותר בצורה זו, משל כל מלחין שהוא.
מחלת נפש מסוג "חולשת עצבים" (neurasthenia) גרמה לו להפסיק בבת אחת את ההלחנה בגיל 37, בשנת 1885. הוא הקדיש את זמנו למשפחתו ולעיסוקים אחרים שהלהיבו אותו, ציור ורישום.
דיפארק החל לאבד את כושר הראייה בתחילת המאה ה-20 ובסופו של דבר התעוור לחלוטין.
הוא השמיד את רוב יצירותיו והשאיר רק 40 מהן לדורות הבאים.
במכתב נוגע ללב על השמדת אופרה לא גמורה, שכתב ב-19 בינואר 1922 אל המלחין ז'אן קראז, ידידו הקרוב, אומר דיפארק:
את שארית חייו בילה ברובה בשווייץ והלך לעולמו במון-דה-מרסאן שבדרום צרפת, בגיל 85.
דיפארק קבור בבית הקברות פר לשז בפריז.
כיכר ברובע ה-17 של פריז, סמוך לרחוב דה לוי, קרויה על שמו.
1863-65 "שש הזיות" לפסנתר, הודפסו אך לא יצאו לאור.
1868 - "שיר עצוב" (Chanson triste ) לקול ופסנתר, יצא לאור כאופוס 2 מס' 4. טקסט מאת ז'אן לאהור.
1868 - "קינה" לטקסט מאת תאופיל גוטייה, קול ופסנתר
1869 - "הדהרה" (Le galop ) יצא לאור כאופוס 2 מס' 5. לטקסט מאת סילי פרידום (יצא להפצה ב-1948), קול ופסנתר
1869 - "שירת מיניון", יצא לאור כאופוס 2 מס' 3, לטקטס מאת ויקטור ויילדר, מבוסס על "התדע את הארץ" מאת גתה, קול ופסנתר
1869 - "סרנדה פלורנטינית", יצא לאור כאופוס 2 מס' 2, לטקסט מאת ז'אן לאהור.
1869 - Soupir, יצא לאור כאופוס 2 מס' 1, לטקסט מאת סילי פרידום.
1869-70 - Au pays où se fait la guerre, לטקסט מאת תאופיל גוטייה (כותרת מקורית חסרה).
1871 - La fuite, דואו לסופרן וטנור עם פסנתר, יצא לאור כאופוס 2 מס' 6
1871 - La vague et la cloche, לטקסט מאת פרנסואה קופה יצא להפצה ב-1873. קול ופסנתר (מתוזמר)
1872 - סוויטה תזמורתית (אבדה)
1872-82 - Phidylé לטקסט מאת לקונט דה ליל.
1873 - "לנדלר", סוויטת ואלסים לתזמורת (הושמדה)
Duo : L'aurore :(Poème nocturne (אבד בחלקו, רק החלק הראשון נשאר.).
ביצוע בכורה בפריז, 11 באפריל 1874, ב"חברה הלאומית למוזיקה מודרנית".
1874 - "אלגיה", לטקסט מאת אלן מקסוויני (אשתו של דיפארק), על פי תומאס מור) קול ופסנתר.
1874 - Extase, לטקסט מאת ז'אן לאהור.
1875 - "לנור", מבוססת על בלדה מאת גוטפריד אוגוסט בירגר.
1876-84 - "החיים הקדמוניים" (La vie anterieure ) לטקסט מאת שרל בודלר, קול ופסנתר (תוזמר ב-1911-12)
1879 - "אחוזת רוזמונדה" (Le manoir de Rosemonde) לטקסט מאת רובר דה בונייר, קול ופסנתר (תוזמר ב-1912)
מבוססת על Русалки, פואמה דרמטית מאת אלכסנדר פושקין.
הושמדה פרט ל"היעדרות", יצאה מחדש בשם Au pay où se fait la guerre
1880 - "סרנדה", לטקסט מאת גבריאל מארק.
יצאה להפצה ב-1882. קול ופסנתר.
1882 - Benedicat vobis Dominus, מוטט לשלושה קולות מעורבים ועוגב (או פסנתר), מזיקה כוראלית.
1883 - "ברית" לטקסט מאת פול ארמאן סילבסטר.
1884 - "החיים הקדמוניים" (La vie anterieure ) לטקסט מאת שרל בודלר, קול ופסנתר (תוזמר ב-1911-13)
1892 - "מחול איטי", קטע מתוך "רוסלקה" העתיק ארנסט אנסרמה.
נשמר על ידי הוצאת סאלאבר.
1903 - עיבוד של שתי יצירות לעוגב מאת באך:
פרלוד ופוגה במי מינור ("קתדרלה"), רי"ב 513
פרלוד ופוגה בלה מינור ("הדגול"), רי"ב 543 לשני פסנתרים.
1908 - עיבוד של שש יצירות לעוגב מאת סזר פרנק, לשני פסנתרים.
כמו כן, גרסה לפסנתר בארבע ידיים וגרסה לעוגב.
1911 - "מן הכוכבים", פרק ביניים לדרמה שלא יצאה לאור.
(ללא תאריך) - עיבוד של יצירה לעוגב מאת י.ס.
באך: כוראל פרלוד ופוגה: In dir ist Freude,, רי"ב 615, אוסף פרקטי של ארנסט אנסרמה, שני פסנתרים.
מאמרים וכתבים אחרים על דיפארק (בצרפתית)
אנרי השני מלך קפריסין נולד בשם אנרי דה ליזיניאן.
הוא היה בנו השני של הוגו השלישי, מלך קפריסין וירש את הכתר מאחיו הבכור, ז'אן השני, מלך ירושלים.
הוא היה המלך האחרון של ממלכת ירושלים תחת השם אנרי השני מלך ירושלים (Henri II roi de Jérusalem).
אנרי השני עלה לשלטון ממלכת קפריסין והוכתר כמלך המדינה הצלבנית ביום 24 ביוני 1285. אחיו ז'אן השני, מלך ירושלים נפטר זמן קצר לאחר מכן והיסטוריוגרפים צלבניים בני התקופה העלו את הסברה כי הוא הורעל.
תקופת שלטונו של אנרי השני בקפריסין נחשבת לתקופת פריחה כלכלית ותרבותית, אך אנרי סבל מאפילפסיה, שפגעה בתפקודו ויצרה אווירה של מתח ורגשות שליליים בקרב אצילי ממלכת קפריסין.
בשנת 1303 גי דה ליזיניאן, קונטאבל קפריסין ואחיו של המלך, הואשם בבגידה והוצא להורג.
בשנת 1306 קשר אמלריך דה ליזיניאן , נסיך צור וקונטאבל של ירושלים (בשלב זה של ההיסטוריה – תארים ריקים מתוכן) עם אבירי מסדר אבירי היכל שלמה להדיח את אנרי וביום 26 באפריל גורש אנרי לארמניה.
בשנת 1310 נרצח אמלריך ואנרי חזר לקפריסין, הוא תפס את השלטון בעזרת אבירי מסדר ההוספיטלרים ביום 26 באוגוסט וערך טיהור בו תומכי אמלריך ומסייעיו נתפסו ונאסרו.
בשנת 1313 פורק מסדר הטמפלרים בקפריסין ונכסיו נמסרו לידי מסדר ההוספיטלרים.
אנרי פעל לממש את זכותו לכתר ממלכת ירושלים שהייתה בתהליכי התפוררות הן בגלל מלחמות האזרחים והן כתוצאה ממהלומות הצבא הממלוכי.
במשך שנה שלמה, בין מותו של הוגו השלישי, מלך קפריסין ומותו של יורשו ז'אן השני, הייתה הממלכה בידי שארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה, כיוון שז'אן השני לא תבע את זכויותיו בממלכת ירושלים.
זמן מה לאחר הכתרתו כמלך קפריסין שלח אנרי השני שליחים לשאת ולתת עם ראשי מסדר הטמפלרים, ככל הנראה בתיווך חברי מסדר ההוספיטלרים, וביוני 1286 הגיע הצבא הקפריסאי לנמל עכו שם זכה לקבלת פנים נלהבת מצד האוכלוסייה.
האתגר האמיתי היה תפיסת מבצר עכו, בו ישב אד פואלשיין, סינישאל הממלכה שקיבל את מינויו משארל הראשון, מלך נאפולי וסיציליה וסירב למסור את השלטון למלך קפריסין.
קרבות פרצו בין הקפריסאים לחיל המצב עד להתערבות מפקדי המסדרים הצבאיים ששכנעו את פואלשיין למסור את המצודה תחת ההבטחה כי זכויות פיליפ הרביעי, מלך צרפת יישמרו והמצודה תימסר לשליטת המסדרים הצבאיים ואלו מסרו אותה 4 ימים לאחר מכן לאנרי השני.
ביום 15 באוגוסט 1285 הוכתר אנרי השני למלך ירושלים בקתדרלה של צור – ההכתרה האחרונה של מלך צלבני בארץ הקודש.
על פי ההיסטוריונים הצלבניים חגיגות ההכתרה היו המפוארות ביותר שהעיר ראתה.
האחדות ושילוב הכוחות הצלבניים נמשך זמן קצר בלבד והקומונות הימיות של איטליה שניגודי האינטרסים הכלכליים והפוליטיים פערו ביניהן תהום שלא ניתן היה לגשר עליה.
עיקר האיבה שררה בין פיזה לג'נובה שהתחרות הפכה אותן למתחרות השואפות להשמיד כליל זו את זו.
עכו שימשה זירת קרב לסכסוכים אלו וביום 25 במאי 1287 תפסו הגנואים את נמל עכו לזמן קצר ושמו את הנמלים הצלבנים תחת הסגר.
במרץ 1289 נכבשה טריפולי על ידי הסולטאן הממלוכי קלאוון לאחר מצור שארך חמישה שבועות.
על אף שליטה ימית נוצרית מוחלטת, הובקעה חומת העיר ב-26 באפריל ותושביה נטבחו ללא רחמים, ושרידי רוזנות טריפולי הנותרים נמחו ללא התנגדות.
אנרי השני שהגיע לעכו לאחר נפילת טריפולי חתם על הסכם שביתת נשק חדש עם השולטן הממלוכי לתקופה של עשר שנים ועשרה חודשים ששני הצדדים לא האמינו בשמירתה.
העילה להתקפה הממלוכית על עכו ניתנה לסולטאן בתקרית שאירעה במהלך 1290 ובמהלכה ערכו עולי רגל נוצרים מאירופה פרעות בסוחרים מוסלמים, שהביאו מוצרי מזון לשוק בתוך העיר עכו.
שלטונות העיר עכו סירבו להסגיר את הפורעים הנוצרים לידי נציגי הסולטאן וכך נתנו לקלאון עילה להכריז מלחמה שתופנה כנגד עכו.
ההכנות הממלוכיות לקרב החלו בקיץ של 1290 באיסוף עצים מכל יערות האזור - מלבנון עד ארץ ישראל לצורך בניין מכונות המצור ובמשך ארבעה חודשים נמשכו עבודות הכריתה באזור קיסריה ועתלית.
אפילו מותו הפתאומי של הסולטאן קלאון לא עצר את ההכנות והגיוס הכללי מכל מדינות המזרח התיכון שהלכה וקיבלה את האופי של מלחמת קודש לגירוש סופי של הצלבנים מארץ הקודש.
בחודש מרץ 1291 החלו גדודים מוסלמים להיאסף במישור עכו, גדודים יצאו מדמשק נושאים איתם מכונות מצור ואחריהם גדודים מערים אחרות בסוריה עוברים בדמשק ופונים משם אל כוון עכו תחת פיקודו של הסולטאן הממלוכי החדש ח'ליל בן קלאון.
ב-15 באפריל 1291 החל המצור על עכו ונמשך ללא הפוגה.
ב-4 במאי נחתו בעכו חיילים צלבניים מקפריסין בראשות מלכם אנרי השני שניסה לחדש את המשא ומתן עם הסולטאן המצרי, אך נתקל בקיר אטום - הסולטאן לא היה מוכן אלא למשא ומתן על הסכם כניעה, דרש את מפתחות העיר והציע כי הצלבנים יעזבו את עכו עם רכושם.
ב-16 במאי פרצו הממלוכים לעיר, התפוררות ההגנה הצלבנית הובילה לנטישה של עמדות ההגנה ובריחה חסרת סדר אל הנמל בעוד הגדודים הממלוכים קוטלים בתושבי העיר.
באותה עת עגנו בנמל מספר מועט של ספינות שיכלו לאסוף את הפליטים ולהימלט מהטבח.
מספר ההרוגים בקרבות הרחוב איננו ידוע אך החרב לא פסחה מעל הקהילה היהודית הקטנה שישבה בעיר החדשה, שגורלה היה כגורל הנוצרים המקומיים והצלבנים.
הצבא הממלוכי המשיך בהתקדמותו בתוך העיר עד שנעצר מול המבצר הטמפלרי הצמוד לנמל.
כאן המשיכו להשתולל קרבות קשים במשך עשרה ימים, לאחר משא ומתן על כניעה רצחו הטמפלרים את החיילים הממלוכים שנכנסו למצודה על פי ההסכם - והקרבות נמשכו תוך שהממלוכים חופרים מתחת לחומת המצודה.
בסערת הקרבות ותחת מעטה חשיכה הצליח ראש המסדר לברוח לצידון ועימו רוב אוצרות המסדר.
ב-28 במאי נפער פתח גדול בחומות המצודה הטמפלרית, וזמן קצר לאחר מכן התמוטט המבנה כולו על מגיניו והתוקפים הממלוכיים.
עם נפילת מצודת הטמפלרים ב-28 במאי 1291 הסתיים המצור על עכו.
לאחר נפילת העיר והרס ביצוריה יצאו גדודים ממלוכים לשאר מבצרי הצלבנים לאורך מישור החוף וחוף לבנון ובזמן קצר יחסית, תוך התנגדות סמלית בלבד, נפלו או פונו שאר המבצרים והערים מחמת הייאוש וחוסר התקווה שאחזה במגינים.
אנרי השני התחתן עם קוסטנזה מסיציליה (נולדה ב-1303–1307 ונפטרה ב-1344) ב-16 באוקטובר 1317. לבני הזוג לא נולדו ילדים.
אנרי נפטר ב-31 באוגוסט 1324 בניקוסיה.
אנרי דה מוֹנְטֶרְלָאן היה סופר, מסאי ומחזאי צרפתי.
אנרי דה מונטרלאן נולד בפריז למשפחה בורגנית ממוצא פיקרדי.
הוא קיבל את חינוכו בבית הספר התיכון ז'נסון דה סאיי שבעיר, ואחרי כן בפנימייה האקדמית סן קרואה בניי-סיר-סן (פרוור של פריז).
אביו, שהיה ריאקציונר, סירב להכניס לביתו חשמל וטלפון, וטען כי הצבא הצרפתי שבוי בידיה של הרפובליקה הצרפתית השלישית.
ב-1912 גורש דה מונטרלאן מן האקדמיה של ניי-סיר-סן בגלל קיום יחסי מין עם אחד הסטודנטים.
מאורע זה סיפק לו נושא לשתים מיצירותיו: המחזה "העיר שנסיכהּ הוא ילד" (כותרת שנלקחה מ) ורומן בשם "הנערים".
כבר בימי נעוריו החליט להיות סופר.
הוא נהג לכתוב יומן, והמשיך בכתיבתו כל ימי חייו.
אביו מת ב-1914 ואמו מתה שנה אחרי כן, אך לא לפני שהספיקה לעודד את בנה להקדיש את עצמו לספרות.
היא נתנה לו את הספר "קוו ואדיס" של הנריק סנקביץ', שממנו לקח את הנושאים שהעסיקו אותו ביצירתו הספרותית, כמו ידידות, מלחמת שוורים רומא והתאבדות.
הוא קרא את ניטשה ואת מוריס בארס, ובעקבות זאת אימץ לעצמו את אידיאל הגבורה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה סייר בספרד ולא התגייס לצבא.
אך ב-1916 גויס לכוחות העזר, נפצע מרסיס של פגז וקיבל עיטור צבאי.
בעקבות התנסותו זו כתב נובלה ביוגרפית בשם "החלום" (1922) ו"שיר אבל על המתים של ורדן" שבהם שיבח את גבורתם של חיילי צרפת שנפלו למענה.
בשנות העשרים של המאה העשרים פנה לספורט ובאופן מיוחד לאתלטיקה ולכדורגל.
הוא הרבה לבקר באצטדיונים והתלהב ממבנה גופם של האתלטים - מה שבא לידי ביטוי במסתו "האולימפיים" (1924).
הוא העריץ את הציוויליזציות של אגן הים התיכון ובעיקר את רומא העתיקה, את ספרד ואת הערבים.
בשנות השלושים הוא ערך שם מסעות רבים, התגורר באלג'יר, ובאחת הפעמים עם אנדרה ז'יד.
כמו כן החל לכתוב את הרומן "ורד החולות" שבו גינה את מדיניותה הקולוניאלית של צרפת.
ב-1936 ושוב ב-1938 קרא להתערבות נגד גרמניה הנאצית, אולם בספרו "ההיפוך של יוני" (1941), שבו עסק בנפילת צרפת בידי הנאצים ב-1940, הביע את דעתו כי צרפת הוכנעה בצדק.
אחרי המלחמה הואשם בשיתוף פעולה עם הנאצים.
כמו רבים מאנשי האריסטוקרטיה הישנה, שנא את הרפובליקה השלישית, ובפרט בגלל טיהור שמו של אלפרד דרייפוס.
אנרי דה מונטרלאן ניתח את הפסיכולוגיה של האישה בסדרה בת ארבעה רומנים בשם "הנערות" (1936 - 1939), שנמכרה במליוני עותקים.
ברומנים אלה ניתח את היחסים שבין גבר ואישה בפתיחות רבה.
יש כאלה הרואים בגישתו לנושא האישה אגואיזם ושנאת נשים.
אחרי מלחמת העולם השנייה הקדיש את זמנו לכתיבת מחזות שבהם הצביע על אומללותם של גברים ונשים הנקרעים על ידי תשוקותיהם ולעיתים קרובות הופכים לנבגדים ולאבודים.
במחזה "המלכה מתה" (1942) על סיפורה הטרגי של אינש דה קסטרו העמיד את האהבה נגד הכבוד.
ב-1960 נבחר לחבר האקדמיה הצרפתית.
ב-1968 הותקף והוכה ברחובות פריז, נפצע קשה ואיבד את הראיה באחת מעיניו.
פייר ספיריו - עיתונאי צרפתי שהיה ביוגרף של אנרי דה מונטרלאן, כתב כי מונטרלאן ניהל חיים כפולים, הסתיר את חייו הפרטיים ואת הסיבות האמיתיות לפציעתו.
פייר ספיריו הוסיף כי בחודשים האחרונים לחייו מונטרלאן נהג לקיים יחסי מין עם נערים בני 9 עד 14 שנה.
ב-1972, אנרי דה מונטרלאן, שאיבד את הראיה גם בעינו השנייה, התאבד באמצעות יריית אקדח בפיו, אחרי שבלע גלולה של ציאניד.
הסופר ז'וליאן גרין כתב על אודותיו: "הוא המציא את הטיפוס של הגיבור הזוהר וסיים את חייו ככזה." ידידיו פיזרו את אפרו במקדש פורטונוס ברומא, בפורום של רומא ועל פני הנהר טיבר.
הרווקים - רומן, תרגם: יהושע קנז, עם עובד, 1980
המלכה מתה - מחזה, תרגמה: אביב ברק, בית צבי, 1988.
המצורעות - שני קטעים מתוך הרומן, תרגמה: שולי ספיר, דחק - כתב עת לספרות טובה, כרך א, 2011.
אנרי דה מאן היה פוליטיקאי בלגי שהתקדם למשרת יו"ר המפלגה הסוציאליסטית בארצו (מפלגת הפועלים הבלגית) בשנת 1938 וכשנתיים מאוחר יותר הכריז על ביטולה עקב סיום תפקידה של המערכת הפרלמנטרית והטיף להצטרפות חבריה לגוף היחיד התקף, "מפלגת העם הבלגי" ברוח הנאציונל-סוציאליזם הפשיסטי.
בעיתונות התקופה כונה "קוויזלינג הבלגי".
נולד באנטוורפן למשפחת בורגנים פלמים ולמד סוציולוגיה באוניברסיטת לייפציג ובויימאר.
לאחר שסיים בהצטיינות את לימודיו התגורר תקופה בבריטניה.
ב-1912 צירף אותו אמיל ונדרוולדה לצמרת המפלגה הסוציאליסטית.
במלחמת העולם הראשונה שירת כסגן בחיל התותחנים ובמשך שלוש שנים כתב את זיכרונותיו באנגלית, ב-1919 ראו אור בספר The Remaking of Mind ולאחר מכן בתרגום מקוצר לצרפתית בשם La leçon de la guerre.
ב-1917 יצא עם ונדרוולדה לרוסיה בשליחות לממשלת המעבר הרוסית, על מנת לשכנע את אלכסנדר קרנסקי להמשיך במלחמה.
מיד לאחר מכן יצא בשליחות ממשלת בלגיה לארצות הברית.
זאב שטרנהל מציין שבשליטתו הטובה של דה מאן בצרפתית, גרמנית ואנגלית (בנוסף לשפת אמו, הפלמית) ובשהותו המשמעותית בבריטניה ובארצות הברית והתרשמותו מכלי ראשון מהדמוקרטיה הליברלית בהן היה בשעתו המדינאי האירופאי היחיד כמעט שהיה בן-תרבות קוסמופוליטי לאמיתו.
בחקירותיו על הסוציאליזם לאחר מלחמת העולם הראשונה ביקש להתנתק מן המרקסיזם שניבוייו נכשלו: הפרולטריון לא זו בלבד שלא קיים אחווה מעמדית, אלא יצא בחדווה פטריוטית להילחם בעמיתיו למעמד.
ב-1922 יצא לשהות של כעשר שנים בגרמניה.
בין 1922 ל-1926 לימד ב"בית הספר הגבוה של הפועלים" בפרנקפורט ועסק בניתוח ביקורתי של המרקסיזם.
ניתוחו, שראה אור בגרמנית ב-1927 בשם "הפסיכולוגיה של הסוציאליזם" (Zur Psychologie des Sozialismus) ובתרגומו לצרפתית בשם "מעבר למרקסיזם" (Au-delà du marxisme), שולל את המרקסיזם ואת המטריאליזם ומציע "דרך שלישית" בין הקפיטליזם הבורגני-ליברלי לקומוניזם המרקסיסטי-לניניסטי, הנסמכת על רוויזיוניזם, מוסר חברתי מהפכני אנטי-ליברלי ואנטי-דמוקרטי הנסמך על הכוח והאנרגיה שבלאומנות.
בבסיס "הדרך השלישית" של דה מאן עמדו החובות המוסריים של המדינה והדרך להוצאתם לפועל הייתה על ידי ביצוע קפדני וסמכותני של כלכלה מתוכננת.
משנתו של דה מאן השפיעה על פנחס לבון ובאמצעותו על תנועת גורדוניה, במאמר מ-1963 ("מן היסוד", 23 במאי 1963)הודה לבון שהלך שבי אחר תפיסותיו של דה מאן, אם גם התנער מגלישתו של דה מאן לנאציזם וראה בו אחד המוחות המחדשים המזהירים בתולדות הסוציאליזם.
ב-1930 תורגם הספר לאיטלקית ומוסוליני כתב למחברו מכתב הוקרה.