tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באמצע המאה ה-20 פטישי כוח המונעים על ידי אוויר דחוס החלו לצבור פופולריות וכמה יצרנים מייצרים כיום את פטישים אלה.
"פטיש מסמר" (נקרא במקור "בונים סוכה") הוא שיר ילדים לסוכות שכתב עמנואל הרוסי (נובוגרבלסקי) בשנת 1932, והוא ידוע בלחן של נחום נרדי משנת 1938.
שם השיר המקורי שכתב עמנואל הרוסי בשנת 1932 הוא 'בונים סוכה', והוא הולחן בתחילה על ידי המלחין מרדכי זעירא.
השיר פורסם בנספח 'מוסף לילדים' של העיתון 'דבר' מיום י"ד תשרי תרצ"ג, 14 באוקטובר 1932.
לאחר מספר שנים, הלחין נחום נרדי מנגינה נוספת לשיר.
לצורך ההתאמה ללחן, הוא ערך שינויים קלים במילים וייתכן שנעזר בגיסו מ.
בייגל, הוא המחנך והמשורר משה אביגל.
השיר בלחן נרדי נדפס לראשונה בחוברת של נחום נרדי, '18 שירים' שיצאה בשנת תרצ"ט (1938).
לאורך השנים זכה השיר לביצועים רבים, וביניהם של יפה ירקוני, שרה יערי, הדסה סיגלוב, דליה עמיהוד, אילנית, רינת גבאי ועוד.
פטיש הוא חלק ממנגנון ההדק בכלי נשק חם המאפשר למשתמש בנשק לירות את התחמושת - הכדור שנמצא טעון בתוך בית הבליעה בקצה הקרוב של הקנה.
הפעולה מתבצעת על ידי הפעלת מתקן הקשה שהוא הפטיש, העשוי ממתכת ומעוצב על מנת להסתובב בכוח סביב נקודת ציר.
מחזור הירי מתחיל באמצעות שילוב של קפיץ ראשי האוגר אנרגיה אלסטית, מנגנון נעילה שמחזיק את הקפיץ דרוך, מנגנון הקשה להעברת האנרגיה הקינטית מהקפיץ המשתחרר, בדרך כלל הפטיש של כלי הנשק, החלק האחרון של המנגנון הוא נוקר המעביר את תנועת הפטיש אל פִּיקָה - תחל המורכב על תחתית התרמיל.
במהלך ההיסטוריה של כלי נשק חמים הופיע הפטיש לראשונה במנגנון הדק מסוג מצת חלמיש.
המנגנון כלל פטיש בו שובצה אבן צור שעם לחיצה על ההדק שחררה את הפטיש שהכה בלוחית פלדה כדי ליצור ניצוצות.
אלו הביאו להצתת אבק השריפה ששימש כחומר הנעה.
אבן הצור הייתה מקובעת לזרוע בשם "קוק" או בתרגום לעברית - תרנגול.
מנגנון כובע-הקשה היה בשימוש נרחב במשך כ 50 שנים עד לכניסתו לשימוש של הכדור שבו התרמיל והקליע מחוברים לגוף אחד המאפשר טעינה מהירה מבית בליעה בקצה הקנה של כלי הנשק.
הכדור חייב את השימוש במנגנון הדק הכולל מנגנון נקירה להפעלת התחל - פיקה (תחמושת) ומערכת מיכאנית היוזמת את הנקירה, שמשתמשת בני התקנים - הפטיש או הסטרייקר שמהווים בסיס למנגנוני הדק שבשימוש גם אל תוך המאה העשרים ואחת.
סטרייקר הוא נוקר המופעל ישירות על ידי קפיץ ולעיתים חסר פטיש לחלוטין, קפיץ הירי דחוס בין כתף סיכת הירי לחלק האחורי של הבריח או מכלול הירי.
פטיש חיצוני הוא פטיש אותו ניתן להפעיל ידנית על ידי היורה בנשק, כל הפטיש חיצוני יכול להדרך כנגד הקפיץ הראשי או להיות מורד אל כוון הנוקר מבלי לשחרר ירייה, פטיש כזה מתוכנן עם "דורבן" או "עקב" המאפשר הפעלה ידנית.
לפטיש חיצוני יש מספר חסרונות בולטים שהעיקרי בהם הוא סכנה שהפטיש ובעיקר הדורבן יבואו במגע עם גוף חיצוני כגון בגדים או אפילו נרתיק הנשק עצמו.
אם הפטיש נמצא במצב דרוך תנועת המשיכה והמגע עם הנרתיק או הבגד עלולים לגרום לפליטת כדור, על מנת לפתור בעיה זו יש אקדחים המשלבים מנגנון בטיחות הנונע תנועה של הפטיש אם ההדק לא נלחץ על ידי היורה.
באקדחי תופי יש הנוהגים לשאת את האקדח כאשר הפטיש "נח" על גבי תא ריק בתוף, על מנת לצמצם את הסכנה לירי בשוגג.
סכנה נוספת בשימוש באקדח בעל פטיש חיצוני היא ש"הסתבכות" הפטיש בנרתיק או הבגדים יקשו או ימנעו לחלוטין שליפה של הנשק.
פטיש "פנימי" הוא פטיש הנסתר באופן חלקי או באופו מלא מהמשתמש ומורכב כחלק פנימי של מנגנון ההדק, הפטיש הפנימי לא מאפשר הפעלה ידנית ולעיתים לא נראה כלל מחוץ לגוף כלי הנשק, כלי נשק בהם הפטיש סמוי מהעיין נקראים גם "חסרי פטיש" וזאת למרות שיש פטיש מובחן בתוך מנגנון ההדק.
פטיש ליניארי הוא פטיש המחליק לאורך הציר המאוזן לכוון קנה הנשק במקום להסתובב סביב ציר כמו פטיש חיצוני ומכה בנוקר, זהו מנגנון נדיר יחסית ונמצא במספר קטן של כלי נשק לדוגמה סמפול ויזור 58 (samopal vzor 58)
דריכה למחצה או חצי-דריכה הוא מצב בוא הפטיש נדרך אך לא למלוא מהלך הדריכה אלא רק חלק מהדרך וזאת על ידי הוספת חריץ בגוף הפטיש שאיפשר ליורה לבחור את מצב הפטיש טרם היריה.
דריכה למחצה הוא מנגנון הקיים בעיקר בכלי נשק מהחצי הראשון של המאה -20 בטרם הוכנסו לשימוש מערכות נצירה יעילות.
במצב חצי דריכה ניתן היה לשאת את הנשק כאשר יש כדור בבית הבליעה או באקדח תופי כאשר הפטיש נמצא "מול" תא טעון, הפטיש לא לא יכול היה להכות בפיקה בכוח מספיק ליצור ירייה ובכך שימש כמנגנון ביטחון כנגד פליטת כדור, אך איפשר הפעלה מהירה יחסית של כלי הנשק בעת הצורך.
המנגנון הפשוט נסמך על חריץ בגוף הפטיש שאליו משתלבת לשון מתכת שתנועתה נשלטת על ידי קפיץ.
כאשר הפטיש משתחרר בפתאומיות ממצב דריכה מלאה לשון המתכת לא משתלבת אל תוך החריץ בפטיש והפטיש יכול להכות בפיקה של הכדור, כאשר הפטיש נע באטיות ממצב דריכה מלאה לשון המתכת נעה ומשתלבת לתוך החריץ בגוף הפטיש ועוצרת אותו באמצע הדרך.
המנגנון היה נוטה לכשלים מיכאניים שנבעו מבלאי או שבר של החלקים ובמצב זה הפטיש היה נע במהירות ללא מעצור ומכה בפיקה וכתוצאה מכך היה נפלט כדור.
מערכות נצירה בכלי נשק מאפשרות נעילה או חסימה של הפטיש או כל רכיב אחר ממנגנון ההדק או שילוב של נעילות.
חוסם פטיש הוא מנגנון מכני הדומה לכחוסם נוקר.
פֶטישיזם (מצרפתית: fétiche, דרך הפורטוגזית: feitiço, ובמקור מן הלטינית: facticius – מלאכותי) היא נטייה לייחס תכונות מדומות לעצמים, ובייחוד לעצמים מעשה ידי אדם.
עצם המהווה מושא לפטישיזם מכונה פֶטיש.
את המונח במשמעותו הפולחנית טבע שארל דה-בּרוֹס ב-1757, במסגרת השוואה בין אמונות דתיות במערב אפריקה לבין האספקטים המאגיים של הדת במצרים העתיקה.
לשם כך שאל את הכינוי שהעניקו ימאים פורטוגזים לחפצי כישוף שבזזו ממערב אפריקה.
במובן הקלאסי, הפטישיזם הוא אמונה המייחסת תכונות מטאפיזיות לחפצים טבעיים.
במקרא, למשל, משה ערך מופתים באמצעות מטהו ואלישע ניסה להחיות מת באמצעות משענתו.
הרב קוק הסביר זאת בכך שבמדתו העליונה, "אור הקודש" מתפשט עד לחפצי האדם.
ביהדות ימינו יש הנוהגים לייחס סגולות מטאפיזיות לחפצים שונים שצדיקים באו במגע אתם, כגון קמעות שכתבו, בקבוקי מים שברכו עליהם, גלימה שצדיק התעטף בה, יין שהצדיק שתה ממנו וכדומה.
המקרה הבולט של פטיש שכזה הוא האמונה כי לעצם מסוים יש סגולות מטאפיזיות, הבאות לידי ביטוי בהשפעה על עולם הטבע.
במקרה זה, "פטיש" הוא המקרים בהם משנים בני האדם את התנהגותם כלפי אותם עצמים, מתוך מטרה שהתנהגות זו תביא באופן ישיר לשינוי המציאות האובייקטיבית.
לדוגמה: הקרבת מנחות לפסל על מנת לזכות בהטבות בעתיד היא פטיש שכזה.
מקרה אחר של פטיש, השנוי במחלוקת בעולם המערבי, הוא דימוי האדם כי גורמים פיזיקליים מזוהים עם גורמים מטאפיזיים, וכי יחסו אל אותם גורמים פיזיים הוא יחסו לגורמים המטאפיזיים.
דוגמאות ליחסים שכאלו הן ספרי קודש (המזוהים עם יצירת האל), בתי תפילה מקודשים וכו'.
למעשה, כל רוחניות המשויכת לעצם מסוים, עשויה להיות מפורשת לפטיש.
כך מייצג ספר את תוכנו, בית מגורים את יושביו וכו'.
יש אף הטוענים כי ההתייחסות לגוף האדם, כמייצג של האדם כולו, היא דפוס של פטיש מקובל.
בתחום הסוציולוגיה, מציין הפטיש ייחוס משמעויות תרבותיות לגורמים שונים, המסמלים גורמים כגון עוצמה, מוות וכו', כאשר משמעות הופכת אוטונומית ובעלת ערך עצמי.
לרוב ניתן לראות תהליכי פטישיזציה פשוטים בהתבוננות בילדים, וניתן להבחין בקלות כי צעצועים אופנתיים שונים (גוגואים, פוגים, קלפי איסוף וכו') הופכים לבעלי ערך עצמי ממשי, עבור אותם הילדים.
למרות שתופעת הפטישיזם נפוצה בקרב ילדים, ניתן להבחין בה בקלות גם אצל בוגרים, גם במקרים בהם אין משמעות דתית.
פטישים קלים להבחנה הם תכשיטים (כאשר אינם משמשים כאמצעי תשלום, אלא כבעלי ערך אסתטי מוקצן), מכוניות, פרטי אספנות וכו'.
יש הרואים גם בכסף עצמו סוג של פטיש, שכן הוא אינו מכיל ערך ממשי בזכות עצמו (למטבעות ולשטרות כמוצר אין ערך רב), אך מיוחסת לו יכולת השפעה רבה על ידי האדם.
במובן זה, הפטיש אינו נתון לבחירתו של האדם, והוא זקוק לו על מנת לצבור כוח הנחוץ לקיומו.
כמו כן, יש הסוברים כי פורמליות היא לא יותר מהתייחסות פטישיסטית לתהליכים מסוימים.
השימוש בצורות כתיבה פורמליות, תכנון ריהוט פורמלי, לבוש פורמלי וכדומה, מאשש טענה זו.
פטליזם (מלטינית: fatum, הקרוב ל"גורלי" בעברית), הוא שם תואר להשקפה לפיה האדם כבול לסדר טבעי וקבוע מראש של התרחשויות בעולם.
כלומר אמונה בגורל מוחלט וידוע מראש המכתיב את חייו.
ניתן לדבר על שלשה מובנים שונים לפטליזם:
האמונה ולפיה אין לאדם בחירה חופשית לפעול אחרת מכפי שהוא נוהג בפועל; אמונה שהאדם כלל איננו מסוגל לעצב את העתיד או את מעשיו שלו עצמו.
מנטליות פסיבית נוכח אירוע הצפוי להתרחש, משום שהוא נתפס כבלתי ניתן לשינוי.
פרידריך ניטשה כינה זאת 'פטליזם טורקי'.
הענקת ערך נורמטיבי חיובי לגישה פסיבית כלפי החיים, כעדיפה על גישה הפוכה המנסה להיאבק בזרם האירועים ולשנותם.
תחושת הגורל היא ככל הנראה בין התחושות האנושיות העתיקות ביותר, הגורל הוא כוח שאי אפשר לעמוד בפניו שנתפש כקובע את העתיד.
לפי המיתולוגיה היוונית זהו כורח בלתי ניתן לביטול אליו נכנעים אפילו האלים (כפי שהודו הפיתיות של דלפי).
במיתולוגיה הרומית הגורל מיוצג על ידי שלוש המוירות (ה"פרסאות"), ועל ידי שלוש הנורנות במיתולוגיה הנורדית.
הרמב"ם בספרו "מורה נבוכים" (ג, יז, הדעת הג'), מייחס תפיסה זו גם ל"כת האשעריה מן הישמעאלים", כלומר לחוג פילוסופי מוסלמי שהיה קיים בתקופתו.
בדתות שונות, בעלי תפקידים שונים מנסים לקרוא את צפונות הגורל – הנביא, השאמאן, וכיוצא באלה.
גם כיום יש המאמינים בכוחם של חוזים שונים (קוראים בכף יד, קוראים בקפה וכולי).
מקס ובר בחיבורו "האתיקה הפרוטסטנטית ורוח הקפיטליזם" המנתח סוציולוגית את הקפיטליזם טוען שנצרות הפרוטסטנטית (ובמיוחד בגרסתה הקלוויניסטית), בעקבות הרפורמציה ויתרה על הקשר המתווך בין האדם לאל, כפי שהתקיים בתפיסת הנצרות הקתולית.
במקום תפישה זו העמידה הרפורמציה, לפי ובר, את התפיסה הטרנסצנדנטית של האל, שגררה גישה פטליסטית לקיום האנושי.
ואולם, טוען ובר, דווקא משום כך האמינו פרוטסטנטיים כי הצלחה בחיים פירושה אישור אלוהי חיובי.
משום כך הופיע באופן פרדוקסלי, תמריץ מעשי לאידיאל אקטיבי של יזמות ופעלתנות אנושית לשם השגת ההצלחה הזו.
הגורל הוא גם מקור לאירוניה בטרגדיות היווניות, כמו גם במחזהו של פרידריך שילר שהפך לאופרה של ג'וזפה ורדי "כוחו של גורל" או הידיעה המוקדמת של מקבת' על גורלו הצפוי, במחזהו של ויליאם שייקספיר.
המוטיב החוזר הוא שלא משנה כמה ינסה הגיבור לשנות את מעשיו והתנהגותו, אין ביכולתו לשנות את גורלו שכבר נחתם ונקבע.
הסרט "דוני דארקו" הוא על פטליזם, ואף הדמות הראשית (דוני) מציגה גישה פטליסטית לחיים.
מסרטיו של רומן פולנסקי עולה השקפת עולם פטליסטית.
כמעט בכל סרטיו, כבר בשליש הראשון של הסרט, הצופה מקבל רמזים ואף יודע בוודאות מהו גורלן של הדמויות, ומהו סוף הסרט.
על אף ניסיונותיהן של הדמויות לשנות את הכיוון בו הן הולכות, פעולותיהן רק מובילות אותן צעד קדימה אל עבר הגורל הקבוע.
סיפור העם על "פגישה בסאמרא" מייצג השקפה פטליסטית.
טולסטוי "מלחמה ושלום" (תרגום: לאה גולדברג, ספרית פועלים, 1977) תמך בהשקפת עולם פטליסטית.
הוא כתב '"הפאטאליזם בהיסטוריה הריהו דבר שאין להימנע ממנו, בבואנו להסביר תופעות חסרות היגיון (היינו אותן התופעות שאת הגיונן אין אנו מבינים).
ככל שאנו מתאמצים להסביר את התופעות ההיסטוריות הללו על דרך ההגיון, כן נהיות הן חסרות הגיון יותר וסתומות יותר." (כרך ב', עמ' 6–7).
מציטטא זו אפשר לראות גם שטולסטוי התנגד להשקפות דטרמיניסטיות.
פֶּטֶל קָדוֹשׁ (שם מדעי: Rubus creticus) הוא מין של שיח מטפס ירוק-עד סבוך וקוצני ממשפחת הוורדיים (Rosaceae)וסביבתה, הנושא פירות גרגריים מתוקים בצבע סגול-שחור.
הצמח גדל לאורך נחלים, תעלות ומעיינות, וכן בשולי חורש לח ובאזורים ביצתיים, ונפוץ בצפון ישראל ובמרכזה.
הוא נוטה להתפשט במהירות באמצעות נצרים משורשים, ויוצר סבכים צפופים ובלתי עבירים המתפשטים לעיתים על פני שטחים נרחבים.
לעיתים מטפס על שיחים ועצים לגובה עד 2.5 מטרים, באמצעות השענת נצריו והיאחזות אקראית של קוציו בצמחייה הסמוכה.
הפריחה נמשכת מסוף מרץ ועד אמצע אוקטובר, ושיאה חל בעונת הקיץ – בחודשים יוני ויולי.
הפירות מבשילים ונפוצים מן החלק הראשון של ספטמבר ועד אמצע נובמבר.
בישראל מצוי בסוג זה מין נוסף אחד – פטל לביד (Rubus aetnicus).
הסוג פטל הוא מן הגדולים במשפחת הוורדיים, וכולל למעלה מ-1,500 מינים ברחבי העולם.
להסבר על הגורמים למספרם הרב – ראו בפרקים הראשונים בערך הראשי פטל.
תחום תפוצתו הטבעי של פטל קדוש (בשמו המדעי הנוכחי Rubus creticus) משתרע בחבלי ארץ ים-תיכוניים ואירנו-טורניים, מן האזור המזרחי של הים התיכון ועד טורקמניסטן והרי ההימלאיה המערביים.
ייתכן שתפוצתו תעודכן בעתיד אם יחולו שינויים בטקסונומיה או בשם המדעי המקובל.
היא משתרעת מן הבלקן הדרומי ואיי הים האגאי (אלבניה, בולגריה, יוון, האיים האגאיים המזרחיים, כרתים וקפריסין) וטורקיה (כולל טורקיה האירופית) אל הקווקז, טרנסקווקזיה, חופי הים השחור וחצי האי קרים, וכן דרום-מזרח אירופה (אוקראינה והקווקז הצפוני).
כמו כן היא נמשכת מצפון אפריקה (מצרים ולוב) וחצי האי ערב, דרך סיני, ישראל, ירדן, לבנון, סוריה, עיראק, איראן ומגיעה מזרחה עד טורקמניסטן, פקיסטן ומורדותיה המערביים של שרשרת הרי ההימלאיה - גבול תפוצתו המזרחי של המין.
בישראל גדל פטל מצוי בחבלי צמחייה ים-תכוני, בבתות ספר ובחרמון.
הוא נפוץ בחרמון, בבקעת חולה, בגליל העליון, בגלבוע, בבקעת בית שאן, בחוף הגליל, בעמק עכו, חוף הכרמל ובשרון; מצוי בגולן, בגליל התחתון, בבקעת כנרות, בכרמל, בעמק יזרעאל, בדרום מישור החוף, בשומרון ובמואב; נדיר בשפלה, ובהרי יהודה; נדיר מאוד בערבות הירדן ובאדום.
פטל קדוש גדל בבית גידול לחים: גדות נחלים ותעלות מים, מעיינות וביצות.
מין זה יוצר סבכים ומקים את חברת הצומח פטל קדוש–אחילוטוס זקוף, הגדלה על גדות נהרות מוגבהות — באזורים שמעל קו ההצפה (החגורה השנייה של בית הגידול), המאופיינים בלחות גבוהה, בקרקע מנוקזת היטב ועשירה בחומר אורגני.
בפלורה פלסטינה (1972), במגדיר הצהוב (1998), ובעוד מקורות בוטניים מן המאה ה-20, הופיע פטל קדוש בשם המדעי Rubus sanguineus.
במגדיר החדש של מיכאל זהרי (1989) ובאתר צמחיית ישראל וסביבתה (2025) נרשם שמו כ־Rubus sanctus.
נכון לעכשיו (2025), לפי אתר POWO, השם התקף הוא Rubus creticus, אך גם הגדרה זו נתונה במחלוקת.
בדיונים טקסונומיים עכשוויים מוצע לכלול את המין כתת-מין של פטל אולמוסי – Rubus ulmifolius subsp.
anatolicus – מין רחב תפוצה במערב ובמזרח הים התיכון.
למידע נוסף ראו בפרק שני המינים בישראל וקצת סיסטמטיקה בערך פטל.
הפילוגניה (ההיסטוריה האבולוציונית והיחסים הגנטיים בין המינים) של הסוג Rubus מורכבת ביותר, והסיבה העיקרית לכך היא קיומן של אסטרטגיות רבייה (שילוב של תכונות רבייה שהתפתחו במהלך האבולוציה), ובהן אפומיקסיס (רבייה א־מינית, רביית בתולין), הכלאה (hybridization), ופוליפלואידיה (ריבוי מערכות כרומוזומים).
בשנות ה־60–70 שררה חוסר יציבות רבה בשמות מיני הפטל – תופעה הנמשכת במידה מסוימת עד היום, בשל מורכבותו הרבה של הסוג.
הסיבה העיקרית לכך היא קיומן של אסטרטגיות רבייה (שילוב של תכונות רבייה שהתפתחו במהלך האבולוציה, שבסיסן במערכת הגנטית), ובהן פוליפלואידיה (ריבוי מערכות כרומוזומים), רבייה א־מינית (אפומיקסיס, ייצור זרעים פוריים ללא הפריה), וריבוי הכלאות טבעיות בין מינים קרובים.
שילוב תכונות אלה — המייחדות רק חלק ממיני Rubus — יוצר שפע של אוכלוסיות ביניים וצורות מקומיות יציבות, הנראות כמינים נפרדים אף שאינן כאלה מבחינה גנטית, ועל כן מקשה על קביעת גבולות ברורים בין המינים ועל יציבות השמות המדעיים.
בתקופה שבה נערכה פלורה פלסטינה טרם שררה אחידות טקסונומית באירופה ובמזרח התיכון, ולכן בחרה העורכת נעמי פיינברון-דותן בשם Rubus sanguineus מתוך שמרנות והתאמה לשימוש המדעי הרווח באותן שנים, ולא משום שלא היה ידוע על הקשר לשם R.
השם המדעי Rubus sanctus נטבע כבר בשנת 1766 בידי הבוטנאי הגרמני יוהאן כריסטוף שרֶבר (Johann Christoph Schreber).
discolor האמיתי הוא מין הגדל במערב אירופה בלבד.
discolor sensu Boiss.) נחשבים כיום שמות נרדפים לאותו טקסון ים תיכוני רחב תפוצה, המזוהה כ־Rubus creticus או כתת-מין מזרחי של Rubus ulmifolius, הנפוץ מדרום אירופה ועד המזרח הקרוב, ובכלל זה בישראל.
בבריטניה נכלל בעבר פטל קדוש במסגרת הרחבה של Rubus fruticosus agg., אך כיום נוטים בוטנאים בריטיים לראות בו תת־מין של Rubus ulmifolius.
עם זאת, קיימת מחלוקת מתמשכת בין חוקרים באירופה ובמזרח הים התיכון באשר לגבולות המינים ולטיפולוגיה של קבוצת הפטל.
שמו המדעי מורה על צבעם של הפירות.
חז"ל קראו לצמח גם ורדינא, כי פרחיו דומים בצבעם וצורתם לוורד.
אפשר ששמו של השיח: "פטל קדוש" בעברית ובלטינית קשור לזיהויו בסיפור הקדום של הסנה הבוער ואפשר ששמו נובע מהעובדה שעליו מסודרים בשלשות, המסמלות את השילוש הקדוש.
זיהוי צמח הסנה כפטל קדוש
קיימת רק מסורת זיהוי אחת עקבית, ברורה ואמינה ביתר, המקובלת בכל התרגומים הקדומים ובמסורת חז"ל, שהסנה הנזכר בסיפור התגלות ה' למשה במדבר חורב הוא פטל קדוש () וכן בפסוק "וּרְצוֹן שֹׁכְנִי סְנֶה" (), הוא פטל קדוש (Rubus creticus).
בתרגום השבעים זוהה הסנה בשם היווני βάτος (batos), המקביל ללטינית rubus, וכך תורגם גם בוולגטה.
תרגום אונקלוס קרא לו "אַסְנָא", תרגום יונתן "סְנָא", ורב סעדיה גאון תרגמו לערבית "סַנַא".
במקורות חז"ל מתואר הסנה באופן התואם במדויק את מאפייני הפטל הקדוש: צמח קוצני הנפוץ בסמיכות למעיינות ונחלים באזורים שונים בארץ, כשיח נמוך ובעל קוצים מאונקלים, המשמש לגידור, ולו פרחים והנקראים ורדים (; ; ).
זיהוי זה תואם גם את התרגום הארמי והסורי, שבהם נקרא הצמח "סַנְיָא" – מונח המתורגם בערבית ל"עליק" (عَلِّيق) – שמו העיקרי של פטל קדוש.
ולמעשה הוא אותו צמח המתורגם בתרגום השביעים ותרגום הוולגט, המכונה ביוונית ובלטינית batos / rubus.
גם אסף הרופא כתב: "הסנה בלשון יוון נקרא באטוס, ובלשון רומיים רובו".
המסורת הנוצרית ממשיכה את אותו זיהוי, ורואה בפטל הקדוש את צמח הסנה המקראי; לפיכך מטופח צמח זה עד היום במתחם מנזר סנטה קתרינה שבסיני, המזוהה עם מקום ההתגלות.
במשך תקופה ארוכה נקבע גם שמו המדעי הלטיני של המין — Rubus sanctus, כלומר "פטל קדוש" — בהשראת זיהוי זה.
מאפיינים מורפולוגיים של משפחת הוורדיים ושל הסוג פטל
משפחת הוורדיים (Rosaceae) מתאפיינת בשני מאפיינים מרכזיים במבנה הפרח.
האחד – הפרחים נכונים בעלי סימטריה רדיאלית; והשני – בבסיסם מצוי צינור הפרח (הִיפַּנְטִיוֹן, hypanthium) מפותח היטב, הנושא את עלי הגביע, עלי הכותרת והאבקנים על דפנותיו, ואילו השחלה יושבת במרכז צינור הפרח.
צינור הפרח הוא מבנה בחלקו התחתון של הפרח, דמוי גביע, צינור או חרוט הפוך, הנושא את איברי העטיף והאבקנים בדפנותיו.
מבנה זה נוצר כתוצאה מאחוי של מצעית הפרח עם בסיסי עלי הגביע, עלי הכותרת והאבקנים.
הוא נחשב לצינור פרח (ולא לגביע בלבד) רק כאשר הוא מופרד – כלומר חופשי – מן השחלה וסובב את בסיסה, או מעורה רק בחלקו התחתון של השחלה.
כמו בשאר מיני משפחת הוורדיים, גם בסוג פטל נשמרים שני מאפיינים אלה של הפרח.
עם זאת, לסוג זה יש מערך מאפיינים ייחודי המבדיל אותו משאר הסוגים במשפחה.
מאפיינים אלה – המתוארים להלן – מאפיינים את הסוג כולו ונכונים גם למין פטל קדוש: מבנה צינור הפרח, הצופן, קיומם של קוצים, וכן מאפיינים נוספים של הפרח והפרי.
צינור הפרח (ההיפנתיון) – מפותח במיוחד, צורתו דמוית ספל רדוד, והוא מפורד מן השחלה (עלי השחלה אינם מעורים במצעית).
על דפנותיו נישאים עלי העטיף והאבקנים.
הצופן הוא צופן מצעית טבעתי, שטוח עד קעור קלות, המתפתח על המצעית בין האבקנים ובין בסיס השחלה.
העלים מסורגים, והלוואים מפותחים היטב ומאוחים בבסיס הפטוטרת.
הקוצים קיימים כמעט בכל המינים; מקורם באפידרמיס ולא מבליטות של רקמת עצה, ולכן אינם קוצי ענף אמיתיים.
הפרחים והפירות – מתפתחים אך ורק על ענפים בני שנתיים (floricanes).
הכותרת בת חמישה עלים חופשיים (מפורדים זה מזה), שכל אחד מהם מחובר בנפרד לבסיס צינור הפרח (ההיפנתיון), שחלקו התחתון מצוי מתחת לשחלה.
צבעם לרוב לבן או ורוד, ולעיתים נוטה לסגול.
השחלה עילית, אַפּוֹקַרְפִּית, מורכבת מעלי שחלה מרובים, המפורדים לחלוטין זה מזה וערוכים על מצעית משותפת קעורה או חרוטית.
בראש כל עלה שחלה מצוי עמוד שחלה דק הנושא צלקת אחת, ולאורך תפר הבטן – קו האיחוי של קצוות שפת עלה השחלה, שנגלל פנימה ונסגר ליצירת המגורה – מצויה שליה יחידה הנושאת ביצית אחת בלבד.
כל עלה שחלה חונט בנפרד לפרודה קטנה ובה זרע אחד; במהלך ההבשלה נטרפות הפרודות של הפרח ליחידה אחת.
לעיתים עמוד השחלה היבש משתייר בראש כל פרודה ונראה כזיף דקיק.
הפרי הוא פרי מקובץ (aggregate fruit): כלל הפרודות מקובצות על מצעית חרוטית או כדורית, נצמדות זו לזו ונשארות מחוברות גם בהבשלה, ובכך יוצרות את גוף הפרי המורכב.
מומלץ לעיין תחילה בפרק הקודם – מאפיינים מורפולוגיים של משפחת הוורדיים ושל הסוג פטל – שבו מוסברים בקצרה מבנים ומונחים החוזרים גם בפרק זה.
פטל קדוש הוא שיח ירוק-עד, המתנשא עד לגובה של כ-1.5 מטר.
לעיתים הוא מטפס על שיחים ועצים סמוכים, ונושא נצרים זקופים או קשתיים שמתקשתים מטה.
לנצרים יש יכולת להכות שורש במפרקים כאשר הם באים במגע עם קרקע לחה או מים, ולאחר מכן לפתח גבעולים ועלים חדשים כלפי מעלה.
מבחינה מורפולוגית ניכרים בצמח שני שלבים עוקבים במחזור הצמיחה הדו-שנתי של הנצרים: נצרים צעירים, גמישים ווגטטיביים – שאינם מפתחים פרחים ופירות (primocanes), ונצרים מבוגרים של השנה השנייה – שרק עליהם מתפתחים פרחים ופירות (floricanes).
לאחר ההבשלה והפרי הנצרים הללו נובלים, מתים ומתפוררים (dies back), בעוד שהחלקים התת-קרקעיים נותרים חיים ומצמיחים נצרים חדשים היוצאים מן השורשים.
הנצרים הצעירים ארוכים, קשתיים וגמישים, וגדלים ישירות מבסיס הצמח או מקנה השורש.
צבעם ירוק ולעיתים הם מעט שעירים.
לאורכם מצויים קוצים רבים, חזקים וחדים.
בהמשך ההתפתחות הם מתעצים חלקית ומקבלים גוון כהה יותר.
הנצרים הוותיקים והפורחים, שמלאו להם שנה, הם בעלי חתך רב-מקצועות ומחורצים לאורכם בחריצים רדודים.
הם קירחים או מכוסים פלומה דלילה, ונושאים קוצים קצרים, חזקים, ישרים או מאונקלים אחורה (כמעין אצבע כפופה) ודוקרניים מאוד.
הקוצים הם בליטות של האפידרמיס, ולא הסתעפויות מרקמת עצה; לפיכך אינם קוצי ענף אמיתיים, ואף אינם גלגול של עלה לוואי.
העלים מסורגים ומורכבים, לרוב בני שלושה עלעלים; העלים התחתונים או אלו שעל הנצרים הצעירים לרוב בני חמישה עלעלים.
פטוטרת העלה שטוחה-קמורה ונושאת קוצים מאונקלים קטנים הערוכים לאורך העורק הראשי.
העלעלים באורך 2 עד 8 ס"מ וברוחב 2 עד 5 ס"מ, נוקשים למחצה, צורתם עגולה-ביצית עד מוארכת; קודקודם מחודד או קהה, ושפתם משוננת באופן בלתי שווה.
צבעם ירוק בהיר; הצד העליון נושא פלומה עדינה או דלילה, והצד התחתון מכוסה פלומה צפופה בגוון אפור-לבנבן.
העלעל הקיצוני גדול מהשאר ולעיתים מסתיים בחוד מחודד בפתאומיות.
התפרחות אמיריות, ערוכות באשכולות מסועפים, מפושקים ומוארכים, ומכוסות פלומה רכה וצפופה.
החפים צרים ומאורכים, מחולקים לשלוש אונות, שעירים בצפיפות.
עוקצי הפרחים נושאים קוצים קטנים וכפופים.
עוקציהם של פטל לביד מכוסים בהרבה קוצים ישרים ועדינים.
הגביע בעל חמש אונות ירוקות, דמויות ביצה, באורך 5 עד 8 מ"מ, מסתיימות בחוד קצר ומכוסות פלומה צפופה אפורה-לבנבנה; לאחר הפריחה האונות מתכופפות לאחור.
עלי הכותרת באורך 1 עד 1.5 ס"מ, ורודים ולעיתים לבנים, מקומטים, צורתם ביצה הפוכה עד עגולה; קודקודם שסוע קלות, והם מתחדדים לפתע לציפורן קצרה בבסיסם.
הפרי משנה את צבעיו וטעמו עם ההבשלה – ירוק בתחילה, אחר כך אדום וחמצמץ, ולבסוף שחור ומתוק.
ההאבקה של הפרחים נעשית על ידי דבורי דבש.
הזרעים מופצים על ידי ציפורים האוכלות את הפירות העסיסיים.
בישראל מכינים מן הפירות סירופ פטל וריבות, וניתן לייצר מהם גם דבש.
בימי קדם ידעו להכין יין מפירותיו ולנצל את כל חלקיו להכנת תרופות לריפוי פצעים שותתי דם ולטחורים.
הפטל הקדוש מקובל גם על ערביי ארץ ישראל, כצמח שאוכלים את פירותיו, מתקינים מענפיו סלים ומרפאים בכל חלקיו מחלות שונות בגוף כמו: טחורים, כיב-קיבה (אולקוס), מחלות עור, מורסות (פורונקלים), כוויות, דלקת חניכיים, אנגינה, שיעול ודלקות באברי המין.
פטלאר הוא אי בשרשרת איי נורת', באיי שטלנד, שבסקוטלנד.
שטחו של האי 41 קמ"ר (האי הרביעי בגודלו באיי שטלנד) ומתגוררים בו כ-60 תושבים, מרביתם בכפר יובי (Hubie) שבחופו הדרומי של האי.
חלקו הצפוני של האי מהווה שמורת טבע ובו מושבות קינון של לציפורי ים (ובהם ה-Arctic Skua, ה-Whimbrel וה-Red-necked Phalarope).
מעבורת מקשרת בין נמל האמראז נס שבאי לנמל גוטצ'ר באי יל ולנמל בלמונט באי אונסט.
סר ויליאם ווטסון שאיין אשר נולד באי היה פרופסור לרפואה בקינגס קולג' לונדון ומראשוני השימוש בחומרי חיטוי בניתוחים.
פטל לביד (שם מדעי: Rubus canescens) הוא מין בסוג פטל, צמח מטפס או שרוע.
הפטל הלביד הוא צמח קוצני, קוציו מגנים עליו מפני רעייה ומסייעים לו בטיפוס.
העלים מנוצים, מורכבים מ-3-5 עלעלים עגולים ורכים.
הפרחים ערוכים בתפרחת דמוית אשכול, צבעם לבן והם בעלי חמישה עלי גביע, חמישה עלי כותרת, אבקנים לבנים רבים ושחלה עילית.
הפרי מקובץ מגרגרים רבים, בהבשילו הוא אדום (בשונה מפטל קדוש המשחיר בהבשילו) והוא טוב למאכל אדם.
בחורף נושרים עליו, וצבעם משתנה לאדום.
משרעת תפוצתו של הפטל הלביד היא באירופה, צפון ים תיכונית, ואירנו-טורנית.
בארץ הוא צומח בחורשים וביערות לחים בגליל, בגולן ובחרמון.
הפטל הלביד נדיר מעט והוא מוגן בישראל על פי חוק.
פטמוס (יוונית Πάτμος; טורקית Batnaz; איטלקית Patmo) הוא אי קטן בים האגאי השייך לאיי הדודקאנס שהם תת-מחוז במחוז דרום הים האגאי ביוון.
זהו האי הצפוני ביותר בשרשרת האיים הדודקאנסים ושטחו 34.6 קמ"ר.
חופיו מתפתלים לאורך 65 ק"מ והוא משתרע לאורך 12 ק"מ מצפון לדרום.
הנקודה הגבוהה באי היא פרופיטיס איליאס (Προφήτης Ηλίας), וגובהה 269 מטרים מעל פני הים.
בשנת 2001 מנתה אוכלוסיית האי ושני איונים סמוכים השייכים לו 3,044 איש.
היישובים העיקריים באי הם כורה (Χώρα) המשמשת כבירת האי (1,415 תושבים ב-1999), סקאלה (Σκάλα) המשמשת כנמל (674 איש ב-1999) וקמבוס (Κάμπος) שבה התגוררו 505 נפש ב-1999.
האי הוא תוצר של התפרצות געשית לפני 10 עד 7 מיליון שנים, והתפרצות נוספת לפני 3 או 4 מיליוני שנים יצרה את האיים הקטנים במפרץ של סקאלה.
בקסטלי שמעל סקאלה נמצאים שרידים של יישוב עתיק שהמוקדמים שבהם מתוארכים לשנת 2000 לפנה"ס לערך.
האי נכבש ונשלט על ידי המיקנים (ממצאים מ-1500 עד 1100 לפנה"ס) והדורים (החל ב-1000 לפנה"ס לערך) ולבסוף נפל לידיה של מילטוס שבאיוניה.
באי ניצב בעבר מקדש לאלה ארטמיס אך כיום ניצב מנזר יוחנן הקדוש תאולוגוס במקומו.
האי הוא אתר חשוב בהיסטוריה הנוצרית בשל היותו המקום בו נכתב חזון יוחנן.
יוחנן כותב הבשורה הוגלה לפטמוס על ידי הקיסר הרומי דומיטיאנוס בשנת 95 לערך, ולאחר שהטיף לנצרות באפסוס.
בספר הוא מספר כי ראה את ישו בחזונו ורשם את דבריו.
האירוע הפך את פטמוס למוקד עלייה לרגל ומספר מנזרים באי מוקדשים ליוחנן, שהחשוב שבהם הוא מנזר יוחנן הקדוש תאולוגוס.
בשל התקפות שודדי ים ומוסלמים לא היה האי נושב מאז המאה ה-6 ועד 1088 כאשר הנזיר-החייל יוחנן כריסטודולוס קיבלו מאלכסיוס הראשון על מנת שיקים בו מנזר שיוקדש ליוחנן הקדוש.
הוא הקים את המנזר תוך מספר שנים במקום בו ניצב קודם לכן מקדש ארטמיס וביצר אותו מחשש להתקפות הסלג'וקים.
בסוף המאה ה-13 התיישבה באי אוכלוסייה חילונית וייסדה את כורה.
גלי מהגרים הגיעו מקונסטנטינופול לאחר שנכבשה בידי העות'מאנים ב-1453 ומכרתים ב-1669 כאשר העות'מאנים כבשו גם אותה מידי ונציה.
עם זאת, גם פטמוס הייתה לחלק מהאימפריה העות'מאנית ב-1537 ושנות שלטונה באי היו שקטות יחסית בשל ההגנה שסיפק הצי העות'מאני מפני שודדי ים.
ב-1659 בזזו הוונציאנים את האי אך לא נגעו באוצרות מנזר יוחנן הקדוש תאולוגוס.
במסגרת המלחמה האיטלקית-עות'מאנית נכבש האי בידי האיטלקים ב-1912 וצורף ליוון לאחר מלחמת העולם השנייה.
ב-1999 הכריז ארגון אונסק"ו על כורה, על "מנזר יוחנן הקדוש תאולוגוס" (Μονή του Αγίου Ιωάννου του Θεολόγου) ועל "מערת האפוקליפסה" (Σπήλαιο της Αποκάλυψης) כאתרי מורשת עולמית.
השלב הראשוני של בניית מנזר יוחנן הקדוש התאולוג נמשך מ-1088 ל-1093 וכלל חלקים מהחומה רבת הצלעות, את המגדלים, באר תת-קרקעית, חלק מהמגורים ואת הכנסייה המרכזית (קתוליקון).
במאה ה-12 נוספו קפלת הבתולה וקפלת כריסטודולוס הצדיק, ולקתוליקון נוסף הנרתקס הפנימי וייתכן שגם החיצוני.
כל המבנים במנזר כמו גם הריהוט, חלק מהעיטורים ומציורי הקיר שופצו או הוחלפו מספר פעמים לאורך שנות קיומו, עם זאת הפרסקאות בקפלת הבתולה הן אלה שעיטרו אותה כבר במאה ה-12.
במנזר מספר מבנים נוספים הכוללים מטבח, מאפייה ומחסנים ואלה נוספו בשלבים מאוחרים יותר.
בסוף המאה ה-16 ובמהלך המאה ה-17 נבנו במנזר שמונה קפלות נוספות.
הפרסקאות בקתוליקון הן משנת 1600 לערך והן שופצו ב-1803. בשנת 1700 לערך עבר המנזר תקופת פיתוח מחודשת בסגנון ביזנטי מאוחר בעוד שהציורים נעשו לפי הסגנון שהתפתח בכריתים בתקופת השלטון הוונציאני.
סגנון זה הוא כיום השולט במנזר.
בספרייה של המנזר אוסף כתבי יד שהמוקדמים שבהם הם מהמאה ה-6, אוסף של 150 צווים ביזנטיים, לא פחות מ-14,000 מסמכים עות'מאניים מהמאות ה-16 עד ה-19, ספרים מסוף המאה ה-16 ואילך, וכתבים שונים בטורקית, רוסית, יוונית, לטינית ורומנית.
מערת האפוקליפסה שוכנת בכנסייה שבמנזר הנזירות הקרוי מנזר האפוקליפסה, והנמצא בחצי הדרך בין סקאלה לכורה.
לפי המסורת, במערה זו הכתיב יוחנן הקדוש תאולוגוס לתלמידו פרוכורוס את תוכנם של ספר הבשורה המיוחס לו ושל ספר ההתגלות.
סביב המקום הקדוש קמו במשך השנים מספר כנסיות, קפלות ותאי התבודדות.
המבנה המרכזי הוא כנסיית חנה ויוחנן תאולוגוס הקדושים, שבה שלושה מעברים: המעבר הדרומי שבו שוכנת המערה מוקדש ליוחנן בעוד שהצפוני לחנה.
רוב ציורי הקיר במערה לא שרד את פגעי הזמן, אך אחד מהם המתאר את הכתבת הספרים בידי הקדוש ואשר מתוארך למאה ה-12 נותר בשלמותו.
האיקונוסטאזיס בכנסייה מתוארך לשנת 1600 לערך.
פֶּטֶל (שם מדעי: Rubus) הוא סוג של שיחים קוצניים ממשפחת הוורדיים (Rosaceae), שמיניו נפוצים כמעט בכל רחבי העולם ונושאים פירות מקובצים של בתי-גלעין זעירים (דרופלטים) היוצרים מקבץ עסיסי.
מיני הפטל מצויים בעיקר באזורים ממוזגים וסובטרופיים, ועד לאזורי הרים טרופיים, וחלקם תורבתו לשימושים קולינריים ולתעשיית המזון.
בסוג זה קיימת שונות רבה בצורת החיים – יש מינים שהם שיחים קוצניים טיפוסיים, אך יש גם בני שיח ואף עשבוניים; הקוצניות נעה ממינים חסרי קוצים ועד מינים בעלי קוצים מעטים או רבים.
ריבוי המינים והקשיים בהגדרתם המדויקת נובעים מהיסטוריה אבולוציונית מורכבת במיוחד של הסוג, הכוללת תהליכי הכלאה, פוליפלואידיה ורבייה א-מינית (אַפּוֹמִיקְסִיס).
היבטים אלה מפורטים בפרק הבא "פילוגניה ומורכבות טקסונומית" להלן.
הפילוגניה של הסוג פטל (Rubus) — כלומר ההיסטוריה האבולוציונית והיחסים הגנטיים בין המינים — מורכבת ומסועפת ביותר.
הגורם העיקרי לכך הוא קיומן של אסטרטגיות רבייה — שילוב של תכונות רבייה שהתפתחו במהלך האבולוציה, ובהן אפומיקסיס (רבייה א-מינית מזרעים), הכלאות חוזרות (hybridization) ופוליפלואידיה (ריבוי מערכות כרומוזומים).
שילובם של מנגנונים אלה הביא להיווצרותם של רבבות צורות מקומיות וקלונים יציבים, שכל אחד מהם עשוי להיראות כ"מין" מובחן מבחינה מורפולוגית.
כתוצאה מכך, הגבולות בין המינים מטושטשים, ובמהלך הדורות נוצרו מאות ואף אלפי שמות טקסונומיים — חלקם חופפים וחלקם מתייחסים לקלונים של אותם טיפוסי אם.
אַפּוֹמִיקְסִיס (apomixis, מיוונית: "ללא ערבוב") היא רבייה מזרעים ללא הפריה, ולכן הצאצאים זהים גנטית לצמח האם – שיבוטים (קלונים) לכל דבר.
בכל אוכלוסייה אפומיקטית נוצרים טיפוסים מקומיים בעלי יציבות פנוטיפית גבוהה, למשל בצורת העלים, גודל הפרחים או מידת השעירות.
אוכלוסיות מקומיות אלה, שמשמרות דגם תכונות מקומיות, נתפסות לעיתים כמינים נפרדים, אף שהן למעשה שיבוטים של הכלאות קדומות ולא תוצאה של התפצלות מינים אמיתית.
תופעות אלה – אפומיקסיס, הכלאות חוזרות ופוליפלואידיה – מסבירות את המספר הגבוה של שמות תקפים בסוג Rubus (למעלה מ־1,500 מינים לפי POWO, וכ־1,800 לפי WFO), ואת הקושי בהגדרה מדויקת של גבולות המינים.
הסוג פטל כולל מינים רבים, אך רק מעטים מהם – כגון פטל שחור (R.
idaeus L.) ופטל שחור אמריקני (R.
occidentalis L.) – בויתו או הורכבו בהכלאות מתוכננות ליצירת זנים תרבותיים משובחים בעלי תכונות רצויות: כושר הסתגלות גבוה, עמידות במחלות, ויכולת אחסון טובה.
שני המינים בישראל וקצת סיסטמטיקה
בישראל גדלים בטבע שני מינים בלבד: פֶּטֶל קָדוֹשׁ (Rubus creticus) - המין הנפוץ ביותר בצפון ישראל ומרכזה, ופֶּטֶל לָבִיד (Rubus aetnicus Weston) – מין נדיר יחסית הגדל בחורשים ובשולי נחלים בגליל העליון, בגליל התחתון, ברמת הגולן ובחרמון.
השמות המדעיים כאן הולכים בעקבות אתר POWO ולא צמחיית ישראל וסביבתה.
נכון לעכשיו, לפי POWO, השם המדעי התקף הוא Rubus creticus או, כפי שמוצע בימים אלה (2025), להכלילו כתת-מין של פטל אולמוסי (Rubus ulmifolius), שהוא מין רחב תפוצה.
כך מתקבלת אחדות סיסטמטית רחבה:
ulmifolius — במערב אירופה ובצפון אפריקה, וכן באזורים נוספים שבהם התאקלם.
anatolicus — במזרח הים התיכון (כולל ישראל) ובאזורים נוספים בעלי אקלים ים-תיכוני או אירנו-טורני.
עם זאת, נדרשת עדיין בחינה מחודשת ומקיפה של קבוצת המינים ובמיוחד בחינה מחודשת של גבולות התת-מינים.
במה נבדלים פטל קדוש ופטל לביד זה מזה
שני המינים דומים מאוד זה לזה במבנה הכללי של השיח ובפריו, אך נבדלים בכמה סימנים ברורים הניתנים להבחנה בשטח:
אם צבע הפרחים לבן ועוקציהם מכוסים בהרבה קוצים ישרים ועדינים – זהו פטל לביד.
אם צבע הפרחים ורודה או סגולה או לבן ולעוקציהם חסרי קוצים ישרים ועדינים או בעלי אחד או שניים קוצים כפופים - זהו פטל קדוש.
אם כי ישנם סימנים נוספים כמו צבע והעלים ושיעור העלים ועוד.
למרבית מיני השיח יש חוחים בדומה לוורדים, בהם הם נעזרים כדי לטפס על קירות ומבנים.
יוצא דופן מבחינה זו הוא פטל אדום, שגבעוליו ישרים וחלקים.
הפירות של כל מיני הפטל הם בצורת מקבץ גרגרים זעירים, הסדורים בצורה מעגלית סביב העוקץ.
אשכולות הפטל מתוקים-חמוצים והם טובים למאכל אדם.
קוצי הפטל מעוקלים, חדים ודוקרים.
בקטיף פטל עלולים להיפצע מקוציו.
בארץ ישראל נפוצים שני מיני בר: פטל לביד ופטל קדוש, על-פי רוב בקרבת מקורות מים, למשל באפיקי נחלים.
בגידול מסחרי בישראל קיימים גידולים של פטל אדום (מתת-הסוג פטל) ושל אוסנה.
שיח הפטל הוא למעשה מערכת של נצרים רבים.
את זני הפטל מקובל לחלק לזני 'פלוריקן' הנותנים יבול פעם אחת בלבד על הענף הדו-שנתי ולזני 'פרימוקן' הנותנים יבול אחד – מייד בשנה הראשונה, ויבול שני בהמשך, מן הענפים הצדדיים.
המכנה המשותף של שני סוגי הזנים הוא שהנצר אינו מתקיים יותר משנתיים.
התפוצה הטבעית של הסוג פטל כוללת כל אירואסיה, צפון אפריקה הים-תיכונית, אמריקה הצפונית כולה, ואזורים הרריים טרופיים באסיה ובדרום אמריקה ומזרח אוסטרליה, בעוד אבל לא במדברים באזורים טרופיים נמוכים.
אופן גדילתו של שיח הפטל, שבו השיח עצמו הוא רב-שנתי אך כל אחד מנצריו מוציא פרי רק פעם אחת ולכל היותר פעמיים, עורר דיון הלכתי רחב בשאלה האם יש להגדירו כעץ או כירק.
לשאלה זו ישנן השלכות לעניין איסור ערלה ולעניין ברכות הנהנין: יש אומרים שברכתו בורא פרי העץ ויש אומרים שברכתו בורא פרי האדמה.
מספק יש לברך "אדמה", שנפטר בה בכל אופן.
פטל אדום (שם מדעי: Rubus idaeus) הוא מין של פטל הנפוץ באירופה ובצפון אסיה.
היה ידוע ביוון העתיקה כשיח נותן פרי, ושמו הלטיני נלקח מהר אידה בטורקיה, הסמוך למקום גידולו המקורי.
קיימים שיחים בעלי פרי בצבע צהוב בהיר.
הפטל האדום הוא שיח בגודל בינוני (בגובה מטר עד שלושה) רב שנתי, הצומח מחדש מדי שנתיים.
הצמח מעל פני הקרקע נראה כדו-שנתי, אך מערכת שורשיו רב שנתית.
בשנה הראשונה מצמיח השיח מערכת ענפים מהירה וגבוהה, ומגיע כמעט לגובהו המרבי.
בשנה זו לרוב לא יצמיח השיח פרחים.
בשנה השנייה השיח פורח בשלהי האביב, עם פרחים קטנים (קוטרם כסנטימטר), שכמו כלל הוורדיים בעלי חמישה עלי כותרת.
הפירות מקובצים, בעלי גוון אדום או צהוב וטעם מתוק חמצמץ.
כמו מרבית מיני הפטל, צורת הקיבוץ היא במעגל סביב העוקץ, כשמרכז המעגל חלול.
בניגוד לאוסנה, נוטה פרי הפטל האדום להתפרק לכדוריות הבודדות עם הקטיף.
כמו כן, קני הענפים של הפטל האדום אינם קוצניים, בניגוד לשאר מיני הפטל .
הפטל האדום גדל באזורים מיוערים, תחת כיסוי עלווה של עצים גבוהים ממנו אך גם בקרחות יער.
השיח מגודל גם למטרות חקלאיות, והוא אב קדמון למרבית הזנים המתורבתים בחקלאות הפטל כיום.
פַּטִּישָׁן כַּד-חַרְטֹם (שם מדעי: Sphyrna lewini) המוכר גם בשם העממי כריש פטיש הוא כריש המופיע בגופי מים מלוחים באזורים טרופיים בכדור הארץ.
זהו המין הנפוץ והמוכר ביותר בסוג פטישן, הכולל שמונה או תשעה מינים.
בית הגידול האופייני של מין זה הוא מים פלאגיים.
("פלאגי" פירושו "מים פתוחים", גוף המים עצמו בניגוד לקרקעית הים או לשונית) בקרבת חופים.
הוא מופיע במדף היבשת לאורך חופי היבשות ואיים מבודדים כאחד.
קיום אזור קרוב של מים עמוקים הוא תנאי להימצאו.
כריש זה יכול לשחר בעומקים של עד 500 מטרים, אך רוב התצפיות שלו הן בעומק של כ-25 מטרים.
לרוב, במהלך היום נמצאים הפרטים סמוך לחופים, ובמהלך הלילה הם מתרחקים ממנו.
הפרטים הבוגרים מופיעים כיחידים, זאת לעומת פרטים צעירים שמעדיפים לשחר בלהקות גדולות.
כריש זה מצוי באוקיינוסים וימים בעלי מים חמים באופן יחסי, באזורים טרופיים.
תפוצתו העולמית היא בין קווי הרוחב 46° בצפון ו-36° בדרום.
מין זה מצוי למדי במפרץ אילת ומופיע באופן נדיר ביותר בחופי הים התיכון.
אורכו של בוגר ממין זה מגיע עד , אם כי בחופי ישראל נתפסו עד כה פרטים קטנים יותר שאורכם עד 2.5 מטרים.
לראש צורת פטיש, ובקצותיו נמצאות עיניים.
תזונתו העיקרית מתבססת על דגים כדוגמת סרדינים, מקרל והרינג.
באופן משני ניזונים מרכיכות כדוגמת דיונונים וקדם-זימאים (חלזונות ים).
לעיתים רחוקות ניזונים מכרישים קטנים מהם.
על אף שנרשמו בעבר התקפות של כרישים כאלה על בני אדם, אין הוא נחשב מהכרישים המסוכנים לאדם.
התנהגות, תוקפנית נצפית בעיקר כלפי שחיינים בעוד הוא נמנע ממגע עם צוללים.
רבייתו של מין זה נעשית באמצעות השרצת ולדות חיים, 15–31 במספר.
מקור שם הסוג הוא בהטייה של שם כלי העבודה פטיש, על שום צורת ראשו של הכריש, המזכירה את צורת כלי העבודה.
כך גם שם הסוג הלטיני, Sphyrna, שפירושו פטיש.
שם המין- 'כד חרטום' מעיד על העגלגלות היחסית של הראש, בהשוואה למינים אחרים בסוג.
השם העברי העממי, 'כריש פטיש' מהווה לשון נופל על לשון.
שם זה משמש גם בהשאלה כמחמאה לדבר או אדם מסוים, לאחר התפעלות ממנו, לרוב בהקשר חיובי לאחר התנהגות כוחנית.
שמותיו העממיים באנגלית הם רבים, לדוגמה "Kidney-headed" - שפירושו "בעל הראש דמוי כליה"; ו-"Southern hammerhead" שפירושו "בעל ראש הפטיש הדרומי".
שמות עממיים רבים מצביעים על רלוונטיות רבה של המין עבור האדם, וייצוגו בתרבות.
צלליתו הייחודית של כריש זה, האסוציאציה החזקה בין כל כריש לבין טריפה ו'רוע' כביכול, ושמו המתחרז הביאו את דמותו של מין זה לאזכורים בתרבות.
לדוגמה, מחזה של פיליפ רדלי קרוי "כריש פטיש".
בסדרת האנימציה "בת הים הקטנה", קיימת דמות של כריש פטיש בשם דדלוק.
מין מרשים זה מוכר למדע החל מראשית המאה ה-18, ונרשם בעבר תחת שמות מדעיים שונים, כדוגמת Zygaena lewini, Cestracion leeuwenii, Zygaena erythraea Sphyrna diplana.
ריבוי השמות מוסבר על ידי המראה המיוחד של המין ותפוצתו הרחבה, שגרמו למדענים במקומות שונים בעולם לרשום אותם כמין חדש.
על פי מחקרים גנטיים עדכניים, מין זה ראוי לפיצול לשני מינים, שאין ביניהם הבדל מורפולוגי חיצוני אלא גנטי בלבד.
כמו כן נטען ששני מינים נוספים בסוג פטישן הקרובים למין זה התגלו בחופי דרום קרוליינה שבארצות הברית ביוני 2006. תצפיות אלו נמצאות תחת בדיקה.
פטמה היא בליטה המשמשת כפתח של בלוטות חלב אצל יונקים, דרכה מעבירה האם חלב לצאצאיה.
מקור המילה פטמה במשנה, שבה מזוהה הפטמה כחלק שיוצא מהפרי ובולט בראשו או בתחתיתו אך אינו מהווה חלק מגוף הפרי.
מהתפקיד הביולוגי של הפטמה ביונקים לשם האכלה, הושאל המונח גם לתיאור פיטום מלאכותי כגון פיטום כפוי, הלעטה במזון רב כדי לגרום להשמנה.
בארמית פירוש המונח פיטום הוא בישום, ונעשה בו שימוש בהלכות פיטום הקטורת.
בעומק של כל שד של אישה קיימות בלוטות המייצרות חלב אם.
החלב עובר דרך תעלות המגיעות לפני השטח בצורת תפיחה בשרית הנקראת פטמה.
הבלוטות המוטבעות ברקמת שומן, נוצרות בגיל ההתבגרות המינית על ידי השפעה הורמונלית מעור בלוטת החלב, ומצטמקות מעט לאחר גיל המעבר.
הפטמות מתפתחות בשלב מוקדם מאוד ברחם, וקיימות גם אצל גברים.
עד השבוע השישי להיריון, העובר הוא דו-מיני, ובהמשך ממיינים כרומוזומי המין את איברי הגוף לנקביים וזכריים.
אצל שני המינים, הפטמות עשירות בכלי דם ועצבים, ונוצרות עם צינורות חלב.
במהלך החיים הפטמות אצל האישה הופכות תפקודיות, בעוד אצל הגבר מתנוונת היכולת לייצר חלב, אם כי הפטמות נותרות גם אצלו אזור רגיש לגירוי מיני.
עם זאת, ישנן עדויות על מקרים פרטניים של גברים המסוגלים להניק.
בשנת 1799, דיווח החוקר אלכסנדר פון הומבולדט על חקלאי מוונצואלה שהניק את בנו במשך מספר חודשים, לאחר מות אשתו.
כיום, ניתן להפעיל יכולת זו מלאכותית, באמצעות תוסף הורמון.
צ'ארלס דרווין העריך בספרו "מוצא המינים" כי אצל יונקים מוקדמים שני ההורים מסוגלים להניק, אולם לא ניתן היה להפריך או לאשש זאת.
לא ידועה הסיבה מדוע נשארים הגברים עם פטמות.
השאלה מוצגת גם לעיתים קרובות בהקשר אתאיסטי, כטיעון נגד בריאה מחושבת, ואף נגד סיפור גן עדן לפיו נוצרה חווה מאדם, שכן פטמות הגבר הן למעשה העתק של פטמות האישה.
בני האדם נולדים עם זוג פטמות, הממוקמות בסמוך למרכז של כל שד, ומוקפות בעור רגיש ובעל פיגמנטציה המכונה עטרה או הילה (בלועזית: Areola).
בעטרה מספר רב של בלוטות ריח המגיבות בצורה חזקה מאוד לגירוי של מגע או קור, ולכן נחשבת לאזור רגיש לגירוי מיני.
הרגישות החזקה של הפטמה נועדה בעיקר לאיתור קל יותר של הפטמה על ידי התינוק בזמן ההנקה, משום שהיא נזקפת בתגובה למציצה.
זקפה זו דומה יותר לזקפה של זקיקי שיער מאשר לזקפה של איברי מין, ונוצרת מאותו רפלקס שגורם לעור ברווז.
פטמה זקופה עשויה להיות תגובה לגירוי של קור או מגע, הן של גברים והן של נשים.
אולם היא יכולה להיווצר גם מעוררות מינית, בשני המינים, ובזמן הנקת תינוק.
בשני המקרים, הזקפה נגרמת על ידי שחרור של ההורמון אוקסיטוצין, האחראי להפרשת החלב מבלוטות החלב אל צינורות החלב.
כאשר רמתו בדם עולה, ניתז החלב בעוצמה אל צינורות החלב ואצל המניקה נוצרת הרגשת דגדוג ועקצוץ בעומק השד והחלב משתחרר מהשד.
כבר במהלך ההיריון גדלות על פני הפטמה הנשית גבשושיות המפרישות חומר סיכה כדי להגן על הפטמה מפצעים וסדקים בעקבות ההנקה.
במחקר שפורסם בשנת 2011 טענו חוקרים כי לגבשושיות תפקיד שונה: הן מכילות בלוטות ריח המעודדות תינוקות שלא ינקו להפעיל את רפלקס המציצה ביתר יעילות.
במהלך חודשי ההיריון הראשונים מקבלות הפטמות גוון כהה.
בקרב חלק מבעלי החיים, כגון פרות, הפטמה היא בליטה הממוקמת בקצה העטין.
תעלות החלב מפרישות את החומר אל מאגר נוזלים ומשם הן מופרשות החוצה דרך פתח יחיד בפטמה.
לחיות כיס ושלייניים יש בדרך כלל מספר זוגי של פטמות הממוקמות על שני צידי הגוף, החל משתי פטמות אך הן יכולות גם להגיע ל-19. אצל רוב השלייניים יש פטמות גם לזכרים וגם לנקבות.
חריגים בולטים הם עכברים וסוסים להם יש פטמות ובלוטות חלב רק בנקבה.
בעולם הצומח ה"פטמה" (או "פיטם") מתארת בליטה קטנה בחלקו העליון או התחתון של הפרי.
פיטם האתרוג נמצא בקצה המורחב של עמוד העלי, שהוא האבר הנקבי של פרח הפרי.
בניגוד לשאר פירות, באתרוג נותרת הפטמה בראש הפרי גם לאחר הבשלת הפרי, ובזנים מיוחדים (בעיקר באתרוגים המורכבים) גם בולטת עליו במיוחד.
פטישן (שם מדעי: Sphyrna) הוא סוג של דגי סחוס ממשפחת הפטישניים.
בסוג זה 8 מתשעת מיני הפטישניים הידועים היום - כולם למעט המין פטישן מכונף-ראש.
תפוצתו בקרבת החופים בכל היבשות מניו זילנד וארגנטינה בדרום ועד לקו אורך 40 צפון.
במפרץ אילת נפוצים שני מינים של פטישנים: פטישן פגום-חרטום שארכו יכול להגיע עד ל-6 מטרים ופטישן כד-חרטום שארכו יכול להגיע עד 4 מטרים.
לכריש זה צורה לא שגרתית, צבעם אפור ויש להם מבנה ראש ייחודי - חלקו הקדמי מתרחב בצורת לוח סחוסי מארך, שבשני קצותיו קבועות העיניים כצורת פטיש ומכאן שמם.
הפטישניים ניזונים מדגים, סרטנים ודיונונים.
לצורך איתור טרף הם מסתייעים בחוש ריח מעולה ובקולטנים רבים המצויים על ראשם, אשר מסוגלים לאתר טרף המפיק אותות חשמל.
המין הנפוץ ביותר בסוג זה הוא פטישן תמים-חרטום.
הפטישניים (שם מדעי: Sphyrnidae) היא משפחה של דגי סחוס מסדרת הכרישאים הכוללת תשעה מיני דגים.
הדגים במשפחה זו מכונים דגי פטיש או כריש פטיש בעקבות צורת הראש הדומה לפטיש.
כרישים אלה הם שוכני אוקיינוסים הנודדים לאורך נתיבי מים עשירים במזון.
הם טורפים דגי גרם, דגי סחוס אחרים ורכיכות כמו דיונונים.
בראשם השטוח והרחב חושים מחודדים מאוד כמו חוש ריח רגיש וחישה באותות חשמל שמפיק הטרף.
לעיתים נראים כרישים אלה בלהקות גדולות.
סוג ומין יחיד פטישן מכונף-ראש (Eusphyra blochii).
מין פטישן כד-חרטום (Sphyrna lewini)
מין פטישן פגום-חרטום (Sphyrna mokarran)
מין פטישן טיבורו (Sphyrna tiburo)
מין פטישן תמים-חרטום (Sphyrna zygaena)
פטמירה "לירה" אלושי (באלבנית: Fatmire "Lira" Alushi; נולדה ב-1 באפריל 1988) היא כדורגלנית עבר גרמנייה ממוצא קוסוברי ששיחקה בעמדת הקישור.
אלושי דורגה בשנת 2010 במקום השלישי בהצבעה על תואר כדורגלנית השנה של פיפ"א.
אלושי נולדה כפטמירה באיירמאיי באפריל 1988 בעיר איסטוק שבקוסובו, אשר באותו זמן הייתה מחוז אוטונומי תחת הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
ב-1993, עזבה יחד עם הוריה את העיר ועברה איתם לגרמניה.
ב-1993, החלה לשחק בקבוצת הילדים של גייזנקירשן.
היא שיחקה שם עד 1998, אז החלה לשחק בקבוצת נוער מהעיר מנשנגלדבך.
בשנת 2004, חתמה אלושי על החוזה המקצועני הראשון בקריירה שלה, כשהצטרפה לקבוצת דיסבורג 2001 מהבונדסליגה.
את הופעת הבכורה שלה בקבוצה היא ערכה בספטמבר 2004, וחודש לאחר מכן היא כבשה את שערה הראשון.
במשך חמש העונות שלה בדיסבורג, לא הצליחה אלושי לעזור לקבוצה לזכות באליפות הליגה, כשמיקום השיא שלה היה המקום השני במשך ארבע עונות רצופות.
בעונתה האחרונה בקבוצה, היא הייתה אחת משחקניות המפתח שהובילו את דיסבורג לזכייה בליגת האלופות - בפעם הראשונה בתולדות הקבוצה.
באותה עונה, היא כבשה את אחד משערי הניצחון של דיסבורג 0-7 על טורבינה פוטסדאם בגמר הגביע הגרמני.
עונה לאחר מכן, עזבה אלושי את דיסבורג וחתמה ביריבה הגדולה של הקבוצה - טורבין פוטסדם.
עם פוטסדם זכתה אלושי סוף סוף באליפות הליגה, ואף הוסיפה זכייה שנייה ברציפות עונה לאחר מכן.
בעונה הראשונה שלה במועדון, היא הייתה שותפה לזכיית הקבוצה בליגת האלופות, לאחר ניצחון בגמר על אולימפיק ליון.
עונה לאחר מכן, נפגשו פוטסדם וליון פעם נוספת בגמר, אך הפעם ידה של ליון הייתה על העליונה.
בעקבות הצלחתה עם פוטסדם, הייתה אלושי מועמדת לפרס שחקנית השנה בעולם ב-2010. בסופו של דבר היא סיימה במקום השלישי, אחרי מרטה הברזילאית, וחברתה לנבחרת - בירגיט פרינץ.
לקראת עונת 2011/12, אלושי עזבה את טורבין פוטסדם ועברה לפרנקפורט, בהעברה שנחשבת לעסקה הכי יקרה בתולדות הליגה הגרמנית לנשים.
באוקטובר 2005, כשהיא בת 17 בלבד, ערכה אלושי את הופעת הבכורה שלה בנבחרת גרמניה במשחק נגד סקוטלנד.
שנה לאחר מכן, היא הייתה שותפה לזכייה של גרמניה באליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 19, לאחר ניצחון בגמר על נבחרת צרפת.
מספר חודשים אחר כך, היא כבשה שלושה שערים באליפות העולם עד גיל 20 שנערכה ברוסיה, אך גרמניה הודחה כבר ברבע הגמר לאחר הפסד לארצות הברית.
הטורניר הגדול הראשון שלה היה גביע העולם 2007 שנערך בסין.
עקב גילה הצעיר, שימשה אלושי בעיקר כשחקנית מחליפה, אך בכל זאת היא זכתה לשחק בגמר הטורניר, בו ניצחה גרמניה 0-2 את ברזיל.
שנה לאחר מכן, היא הייתה שותפה לזכייה הקבוצתית של הגרמניות במדליית הארד בטורניר של אולימפיאדת בייג'ינג.
במשחק על המדליה נגד יפן, היא כבשה את שני שערי הניצחון, לאחר שנכנסה כמחליפה בדקה ה-60.
ב-2009, זכתה אלושי בתואר האירופי הראשון שלה, כשהייתה חלק מהסגל שזכה באליפות אירופה שנערכה בפינלנד.
היא הייתה אחת משחקניות המפתח של הנבחרת במהלך הטורניר, ואף כבשה שלושה שערים.
זו הייתה הזכייה החמישית ברציפות של גרמניה באליפות אירופה, והשביעית בסך הכל.
שנתיים לאחר מכן, הוזמנה אלושי לסגל הנבחרת לקראת גביע העולם 2011, אך גרמניה לא עמדה בציפיות והודחה כבר ברבע הגמר על ידי יפן.
אלושי לא צורפה לסגל הנבחרת למשחקי גביע העולם 2015 כיוון שנכנסה להריון.
ב-28 בפברואר 2017 הודיעה אלושי על פרישה.
הוריה של אלושי איסמט ו-Ganimete שהם אלבנים מקוסובו היגרו מאיסטוק (Istog) קוסובו לגרמניה ב-1993. באוקטובר 2009 היא פרסמה אוטוביוגרפיה בגרמנית "השער שלי לחיים - מפליטות לאליפות העולם" ("Mein Tor ins Leben – Vom Flüchtling zur Weltmeisterin").
ב-2011 היא החלה קשר עם שחקן הכדורגל הקוסובי אניס אלושי ובדצמבר 2013 הם התחתנו.
במשחקי גביע העולם 2015 היא הודיעה שהיא בהריון ולא צורפה לנבחרת.
פטליאקוב Pe-2 היה מפציץ צלילה ששירת בחיל האוויר הסובייטי בימי מלחמת העולם השנייה.
המטוס היה ידוע גם בכינויו Peshka .
המטוס נחשב למפציץ המשמעותי בשירות הצבא האדום במהלך המלחמה ויוצר במספרים גדולים.
הדגם החל את דרכו כמטוס קרב כבד שנועד לשמש כמטוס ליווי בגובה רב.
המטוס תוכנן על ידי ולדימיר פטליאקוב בעודו יושב בגולאג שראשקה.
לאחר שקציני הצבא ראו את יעילותם של מטוסי השטוקה הגרמנים הם דרשו את הסבת הדגם להפצצת צלילה.
המטוס שיוצר היה מהיר, זריז ועמיד ונחשב ליריב מסוכן אפילו למטוסי הקרב של האויב.
ב-27 ביוני 1941 יצחק פרסייזן ביצע מגח במטוסו פטליאקוב Pe-2 הבוער אל תוך שיירה כלי מלחמה גרמניים.
בתחום הפסיכולוגיה והסקסולוגיה, המונח פֶטִישִׁיזם מתאר משמעות מיוחדת הניתנת על ידי אדם לגורם כלשהו, בעיקר על רקע מיני.
האדם משיג הנאה מינית על ידי חפץ דומם או איבר גוף של אותו אדם שאינו רגיש לגירוי מיני (ארוגני).
הפטישים הנפוצים ביותר הם פטיש לכפות רגליים ונעליים.
הסיפוק והריגוש מגיעים תוך מישושו, הרחתו, נישוקו, טעימתו, הסתכלות עליו ואוננות תוך מגע בחפץ או הסתכלות על החפץ או באיבר הגוף.
חלקי גוף וחפצים המשמשים כמושא לפטישיזם הם לדוגמה שיער, כפות רגליים, בגדים תחתונים, נעליים, מוצצים, בקבוקי תינוקות, בשמים, בגדי עור וחפצים דומים הקשורים למין המועדף, אך פטיש לא חייב להיות חפץ.
פטיש יכול להיות מעשה מסוים, פנטזיות פעולות שמעלות את עוררות המינית של האדם.
אדם בעל פטיש מבקש לעיתים משותפו ליחסי המין לענוד את החפץ בזמן האקט המיני.
אדם בעל פטיש מבטא לא רק הנאה משימוש בחפצים, אלא החפץ משמש עבורו באופן מובהק לשם עוררות מינית.
לרוב, אין כל נזק בפטישיזם.
לעיתים נדירות, האדם עלול לבצע פריצה, גנבה או תקיפה כדי להשיג את החפץ הדרוש.
במקרים אלו הריגוש והמתח שבמעשה הפשע מחזקים בדרך כלל את הריגוש המיני ולפעמים הם הפטיש עצמו, ואילו לפריט עצמו יש חשיבות מועטה, או שזו הדרך היחידה שבה האדם יכול לממש את הפטיש שלו.
רוב התאוריות על פטישיזם מדגישות את למידת הפטיש באמצעות התניה קלאסית.
לבני נשים, למשל, עשויים להיות לפטיש ארוטי עקב הקישור שלהם למין ולגוף נשי.
ישנה השערה שגברים מסוימים הם בעלי אפשרות התניה גבוהה ולכן הם מועדים יותר לפתח פטיש.
פַּטֶלֶת (ידועה גם בשמות הבאים: בובא (bouba), פוליפפילומה טרופיקום (polypapilloma tropicum)) היא מחלה זיהומית טרופית הפוגעת בעור, בעצמות ובמפרקים, ונגרמת על ידי חיידק סלילוני (spirochete) בשם Treponema pallidum pertenue.
המחלה מתחילה בהתנפחות עגולה וגסה של העור בקוטר 2 עד 5 ס"מ.
המרכז יכול להיפתח וליצור כיב.
הנגע ההתחלתי נרפא תוך שלושה עד שישה חודשים.
לאחר שבועות עד שנים, עלולים להרגיש כאב במפרקים ובעצמות, בנוסף לכך, עלולים להרגיש חולשה ולפתח נגעים חדשים.
העור של כפות הידיים וכפות הרגליים עלול להיות עבה ומלא סדקים, והעצמות (במיוחד אלה של האף) עלולות להיות מעוותות.
לאחר חמש שנים או יותר עלולים להתפתח שטחים גדולים של עור מת עם הצטלקות.
המחלה נפוצה בעיקר ביישובים עניים באזורי יער חמים, לחים וטרופיים של אפריקה, אסיה, אמריקה הלטינית ובאוקיינוס השקט.
פטלת אינה מועברת באמצעות מגע מיני אלא מועברת באמצעות מגע ישיר (אדם לאדם), בין נוזל מנגע של אדם הלוקה במחלה לאדם בריא דרך חתך קטן בעור.
הנגע הראשוני של פטלת מתמלא בחיידקים.
תקופת הדגירה היא 9–90 יום (21 ימים בממוצע).
כ -75% מאנשים שנפגעו הם ילדים מתחת לגיל 15 שנים (שכיחות שיא מתרחשת בילדים בגילים 6–10 שנים).
זכרים ונקבות נפגעים באותה מידה.
צפיפות, היגיינה לקויה ותנאים חברתיים-כלכליים מקלים על התפשטות המחלה.
ללא טיפול, זיהום עלול לגרום לעיוות ונכות כרוניים.
תוך 90 יום (בדרך כלל תוך פחות מחודש) של זיהום ניתן לזהות את ה"גולה" (קשריר) המרכזית "פטלת האם" שאינה כואבת, אך גדלה ומתחילה להיות גבשושית במראה.
בקרבתה יכולות להופיע גם "פטלת בנות".
שלב ראשוני זה נעלם לגמרי תוך שישה חודשים.
השלב השני יכול להתרחש חודשים ואפילו שנים אחרי, כאשר מדובר בנגעי עור אופייניים מפושטים בעלי מראה משתנה, כולל "פטלת הסרטן" על כפות הידיים וכפות הרגליים עם קילוף עור (desquamation).
נגעים משניים אלה לעיתים קרובות הופכים לכיב, דבר שיכול להעלות את הסיכון לזיהומים, אבל גם הם נרפאים אחרי שישה חודשים או יותר.
כ-10% מהחולים מפתחים מחלה שלישית תוך 5 עד 10 שנים (כאשר במהלכן עלולים להיווצר עוד נגעים שניוניים שמופיעים וחולפים), ואז תסמיני המחלה יכללו הרס נרחב של העצמות, המפרקים והרקמות הרכות, כולל לעצמות ולסחוס האף (rhinopharyngitis mutilans or gangosa).
המחלה מועברת על ידי מגע של עור בעור עם נגע מזוהם בחיידק, שיכול לחדור דרך חתכים, נשיכות או שריטות בעור.
החיידק הגורם למחלה הוא סלילון ("spirochete" - חיידק בעל צורה סלילית), בשם Treponema pertenue.
זהו תת-מין של Treponema pallidum, החיידק הגורם לעגבת (Syphilis).
יש חוקרים הטוענים שהוא קרוב של Treponema pallidum carateum, החידק שגורם לבָּרֶדֶת (pinta).
pallidum pertenue זוהה בפרימטים לא אנושיים (בבונים, שימפנזים, וגורילות).
מחקרים מראים שחיסון ניסיוני של בני אדם מחומר שבודד מקופים גורם למחלה דמוי-פטלת.
עם זאת, אין ראיות קיימות בנוגע להעברת המחלה בין בני אדם ופרימטים.
לרוב האבחנה נעשית על פי סימנים קליניים.
מיקרוסקופיית שדה אפל של דגימות שנלקחו מנגעים מוקדמים (במיוחד נגעים כיביים) עשויה להראות את האורגניזם האחראי.
בדיקות דם כגון VDRL ,(Rapid Plasma Reagin) RPR וTPHA יהיו חיוביות, אך אין בדיקות דם ספציפית שתבחין בין ארבע מחלות הטרפונמה (טרפונמטוזות - treponematoses): עגבת, פַּטֶלֶת, Bejel, ובָּרֶדֶת (pinta).
הטיפול הוא בדרך כלל על ידי מתן פניצילין בזריקה תוך שרירית אחת, או על ידי מתן סדרת זריקות של פניצילין, או מתן טבליות של אריתרומיצין או טטרציקלין (tetracycline).
מנה אוראלית יחידה של azithromycin (אנטיביוטיקה ממשפחת האריתרומיצין) נמצאה יעילה כמו זריקה תוך שרירית של פניצילין.
נגעים בשלב ראשוני או משני עשויים להירפא לחלוטין,אבל משהתרחשו השינויים ההרסניים של פטלת הם לרוב בלתי הפיכים.
כ-75% מהאנשים הלוקים במחלה הם ילדים מתחת לגיל 15 שנה, כשהשכיחות הגבוהה ביותר
לכן ילדים הם המקור העיקרי של העברת זיהום המחלה.
pallidum pertenue) דורש טמפרטורה ולחות גבוהים לשגשוגו, פטלת נפוצה באזורים טרופיים
לחים בדרום אמריקה, אפריקה, אסיה ואוקיאניה.
השכיחות העולמית של מחלה זו ושל שאר המחלות האנדמיות הנגרמות על ידי טרפונמות (טרפונמטוזות - treponematoses) - bejel ובָּרֶדֶת (pinta), הופחתה בעקבות התוכנית של מרכז הבקרה העולמי לטרפונמטוזות
בעקבות הפסקת תוכנית זו, הבקרה והטיפול בפטלת הפכו
לחלק חשוב של פעילות מערכות הבריאות של המדינות באזורי המחלה.
עם זאת, מיגור לא מלא הוביל להתעוררות מחודשת של פטלת בשנות ה-70, כאשר מספר המקרים הגבוה ביותר נמצא באזור מערב אפריקה.
בעקבות פיתוח טיפול ב-azithromycin הניתן דרך הפה, ארגון הבריאות העולמי שם לעצמו מטרה למגר את הפטלת עד שנת 2020.
פטלת היא מחלה קלה יחסית למיגור בגלל הסיבות הבאות: בני אדם הם כנראה המאגר היחיד של גורם המחלה, זריקה אחת של פניצילין רחב טווח או אנטיביוטיקה אחרת מקבוצת הבטא לקטאם (beta lactam antibiotic) מרפאה את המחלה, ואנטיביוטיקות אלה זמינות באופן רגיל.
כמו כן המחלה מוגבלת לאזור מסוים, מה שגורם למעקב אחריה להיות קל יחסית.
פטלת היא בין המחלות שהוגדרו ברשימת 17 ה"מחלות הטרופיות המוזנחות" על ידי ארגון הבריאות העולמי.
באפריל 2012, ארגון הבריאות העולמי התחיל בקמפיין עולמי חדש למיגור הפטלת, שכבר הייתה ברשימת מיגור המחלות מאז שנת 2011. לפי מפת המיגור הרשמית, הכחדת המחלה צפויה עד שנת 2020.
אישור למעמד של מיגור מחלה דורש היעדר מוחלט של המחלה לחמש שנים לפחות.