tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צדדי מעיתון הצופה את מאמרו לזכרו של אריה גרבנוב, שאותו העמיד בשורה אחת עם יוסף טרומפלדור ואהרון אהרונסון:
באפריל 1950 הוגשה בקשה לוועדת השמות של עיריית תל אביב לקרוא רחוב בעיר על שמו של אריה גרבנוב.
הבקשה נתמכה בהמלצה של החבל הימי לישראל, שהגדיר את גרבנוב "חלוץ הימאות העברית, שחלם ופעל למען יסודו של צי מסחרי עברי, שנים רבות לפני הקמתו".
להמלצה הצטרף גם ד"ר חיים בוגרשוב, מנהל גימנסיה הרצליה שגרבנוב היה מתלמידיו.
עיתון הבוקר, עיתונם של הציונים הכלליים בעריכתו של יוסף הפטמן כתב על כך "פרשת חייו, גבורתו ופעולתו, יוצרת דמות נפלאה היכולה לשמש סמל ודוגמה לנוער העברי בכלל ולימאים הצעירים בפרט".
אולם, שני אסונות אירעו טרם התאספה ועדת השמות בעירייה: מוקירי זכרו שביקשו לקרוא רחוב על שמו הלכו לעולמם בפתאומיות.
מורו וראשון מייסדי זבולון הד"ר מאיר גורביץ, נפטר מהתקף לב ביום 3 בפברואר 1950. חודש אחריו, ביום 1 במרץ 1950 נהרג בתאונת דרכים המהנדס עמנואל טובים, מי שהיה מנכ"ל ויו"ר 'זבולון' וחבר הוועד הפועל של 'החבל הימי לישראל'.
עד היום, לא זכה גרבנוב שייקרא על שמו רחוב בעירו.
אריה דיסנצ'יק (צ'יק) (13 בדצמבר 1907 – 14 באוגוסט 1978) היה עורכו השני של העיתון "מעריב", לאחר מותו של מייסד העיתון ועורכו הראשון, עזריאל קרליבך.
דיסנצ'יק שימש עורך "מעריב" במשך 18 שנה, התקופה הארוכה ביותר מכל עורכי העיתון.
דיסנצ'יק נולד בריגה שברוסיה (כיום בלטביה).
למד באוניברסיטת ריגה וסיים עם תואר דוקטור בכלכלה באוניברסיטת וינה.
שלט בשפות יידיש, עברית, רוסית, לטבית, גרמנית ואנגלית.
ב-1923 נמנה עם מייסדי תנועת בית"ר בלטביה, והיה חבר ההגנה העולמית שלה בווינה.
בשנת 1929 הגיע לפריז, לאחר שהוזמן על ידי זאב ז'בוטינסקי להיות מזכירו האישי, ויצא עם ז'בוטינסקי בשליחויותיו לרוב ארצות אירופה.
במקביל עסק בעבודה עיתונאית – כתב לעיתונים יהודיים בריגה וגם לעיתונים לטביים.
עלייתו ארצה ב-1934 הרחיקה אותו ממוקדי הכוח והעשייה הבית"ריים.
בתחילה עבד בעיתונים של בית"ר ואחר כך התקבל לעבודה בסוכנות "פלס" שייבאה ומכרה עיתונים זרים.
התקבל לעבודה בסוכנות הידיעות האמריקאית Associated Press (AP), והוזמן לעבוד בעיתון "הבוקר" של הציונים הכלליים.
במקביל ערך את העיתון הסאטירי "עגל הזהב".
בעת מלחמת העולם השנייה עשה מאמצים רבים לאתר את הוריו ובני משפחה אחרים שהשאיר אחריו בריגה, אך לשווא; הם נרצחו כולם בידי לטביים עוד בטרם הגיעו הנאצים לשם.
בשנת 1948 פנה אליו עזריאל קרליבך והציע לו להצטרף להקמת העיתון החדש "מעריב".
במהלך פרשת רצח פיאטלי נדונה לראשונה הפרה של סוב יודיצה בפני בית המשפט העליון.
שאול הון, כתב "מעריב", פרסם בנובמבר 1958 כתבה על המשפט, ובה נאמר שהנאשם כפר באשמה בבית המשפט – אך לפני תחילת המשפט השיב תשובה אחרת לשאלת עיתונאי.
הון ודיסנצ'יק הורשעו על ידי בית המשפט המחוזי בפרסום עניין התלוי ועומד לדיון בבית משפט, והוטל עליהם קנס בסכום 200 ל"י.
בית המשפט העליון דחה את ערעורם וקבע שלא יאפשר לעיתונות להתערב במשפטים.
דיסנצ'יק נישא לשולמית דראליץ, ולהם נולדו שני בנים: עידו ורוני.
שולמית נפטרה ממחלת הסרטן ב-1958. שנים אחדות לאחר מותה נשא דיסנצ'יק לאישה את רחל פשיסוכר, ועמהּ חי 18 שנה עד לפטירתו.
דיסנצ'יק, שכּונה בפי חבריו ואנשי מעריב "צ'יק" (שם שנחרט על קברו), היה מעורה בחיי המדינה וביחסים אישיים עם ראשי השלטון (מסופר על לוי אשכול שהיה יושב בישיבה סגורה והודיע שלא להפריע לו אלא בשני מקרים: כשפורצת מלחמה או אם דיסנצ'יק מטלפן).
בסוף 1974 פרש דיסנצ'יק מעריכת העיתון.
כעבור ארבע שנים נפטר ונקבר בבית העלמין נחלת יצחק בהלוויה רבת משתתפים.
בשנת 1990 קראה עיריית תל אביב-יפו רחוב על שמו בשכונת צהלה.
בנו, עידו דיסנצ'יק, שימש עורך "מעריב" החמישי ולאחר מכן כיו"ר "בזק".
בנו השני, רוני דיסנצ'יק, שימש כמנהל מוזיאון תל אביב לאמנות ומנהל התזמורת הקאמרית הישראלית.
אריה דוֹסְטְרוֹבְסקי (25 בפברואר 1887 – 9 בפברואר 1975) היה רופא עור ומין ירושלמי, ממייסדי בית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים ובית החולים הדסה.
דוסטרובסקי נולד בשנת 1887 בכפר קִירוֹ שבקרים, בדרום האימפריה הרוסית למשה, וליוכבד לבית שרייבר.
למד בגימנסיה רוסית באודסה ולאחר מכן למד רפואה באוניברסיטת בזל וכן באוניברסיטת וינה והתמחה ברפואת עור ומין.
עבד כרופא בבתי חולים בשווייץ וברוסיה.
היה פעיל ב"פועלי ציון" באודסה, חבר ועד המפלגה וחבר מטעמה בוועד הקהילה היהודית בעיר.
בשנת 1902 נשא לאישה את סוניה לבית פּוֹלְיַאקִין.
לאחר ביקור בארץ ישראל ב-1912, עלו השניים ב-1919 לארץ ישראל עם בתם יוכבד ועם בנם התינוק, ישראל, על סיפון האנייה "רוסלאן".
דוסטרובסקי בנה צריף בשכונת רחביה בירושלים שלאחר מכן נבנה במקומו בניין – זאת, לצד צריפם של יצחק בן-צבי ורחל ינאית בן-צבי, שתי המשפחות היו חלוצות ההתיישבות במקום.
מייד עם הגיעו לירושלים החל לעבוד במחלקה לעור ומין בבית החולים הדסה, ועם הקמת בית החולים על הר הצופים ב-1938 היה למנהל המחלקה.
במקביל ניהל קליניקה פרטית בשנות ה-30 דוסטרובסקי הוביל כמעט יחידי את המאבק במחלת הצרעת בארץ ישראל.
דוסטרובסקי הציע לדרוש בידוד חובה לחולים במחלה ולצורך כך דרש להעלות את תנאי בית החולים לצרעת ולהקים מוסדות נפרדים ליהודים ולערבים.
דוסטרובסקי היה קשור לאוניברסיטה העברית משנת 1938 והיה בצוות שהוביל את הקמת בית הספר לרפואה בשנת 1949. עם הקמת בית הספר נבחר להיות דקאן בית הספר לרפואה והועלה לדרגת פרופסור.
דוסטרובסקי המשיך לכהן כדקאן עד שנת 1953.
כמו כן דוסטרובסקי כיהן בשורת תפקידים בהנהלת האוניברסיטה העברית ובית החולים הדסה, היה נשיאו הראשון של איגוד רופאי עור בארץ ישראל, שנוסד ב-1927, ויו"ר סניף הליגה למלחמה בשחפת בירושלים, חבר מערכת בעיתון "הרפואה" וחבר המערכת של העיתון הבינלאומי "דרמטולוגיקה" (Dermatologica) שיצא לאור בבזל.
בנוסף כיהן כמנהלו הרפואי של בית החולים הנסן ("בית המצורעים") בירושלים.
בשנת 1926 מונה לחבר בוועד הבריאות של ההנהלה הציונית.
פרסם כחמישים מאמרים מקצועיים בארץ ישראל, בשווייץ ובארצות הברית.
ב-1956 הוענק לו פרס סולד לרפואה והיגיינה ציבורית ואת הפרס בסך 250 ל"י תרם לבית הספר לרפואה.
בשנת 1967 ניתן לו אות יקיר ירושלים.
בשנת 1977 נקבע על שמו רחוב בשכונת תלפיות.
בתו יוכבד דוסטרובסקי-קופרניק ייסדה את האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים, בנו ישראל דוסטרובסקי היה פרופסור לכימיה פיזיקלית, מנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית ונשיאו החמישי של מכון ויצמן למדע.
בתו רות נישאה לפליקס זגהר, שהיה אף הוא מומחה למחלות עור ומין, מנהלו של בית החולים הנסן ויו"ר איגוד רופאי עור בישראל
אחיו אברהם, שעלה לארץ ישראל אחריו, היה אביו של הרמטכ"ל הראשון של צה"ל, יעקב דורי.
מתלמידיו: פרופ' פליקס זגהר, פרופ' חיים כהן
לשאלת הפלגרה בארץ ישראל, ירושלים: דפוס ציון, תרפ"ט.
מחלות המין בא"י, [ירושלים: חמו"ל, תרפ"ז].
אריה דהן (נולד ב-24 במאי 1967) הוא תת-אלוף במילואים בצה"ל.
בתפקידו האחרון בצה"ל שירת כקצין השלישות הראשי.
אריה נולד בפאס שבמרוקו ועלה עם משפחתו לישראל בשנת 1970 לעיר אשדוד.
בילדותו התחנך ב"בית הספר שיקמים" ובנעוריו ב"מקיף ד'" בעיר מגוריו.
החל את שירותו הצבאי כלוחם בחיל התותחנים ולאחר פציעה שובץ לחיל השלישות שבו שימש בתפקידים שונים ומגוונים.
העיקריים שבהם היו: ראש ענף כוח אדם של חילות התותחנים, ההנדסה ומודיעין השדה.
בהמשך שימש כראש ענף כוח האדם של חיל השלישות.
בשנת 2005 קודם לאל"ם והתמנה לתפקיד קצין השלישות הפיקודי של פיקוד הדרום, בהמשך שימש כראש מחלקת כח אדם סדיר בזרוע היבשה.
בשנת 2011 מונה לקצין השלישות הראשי של צה"ל במשך 3 שנים בהן הוביל אריה מהלכים משמעותיים בחיל השלישות ובהם הקמת אתר המילואים ומיסוד הקשר עם אנשי המילואים, הגברת מוכנות לחירום, צמצום הביורוקרטיה והגברת הביזור, פיתוח פרופסיה חיילית.
עם שחרורו מצה"ל מונה במרץ 2015 לתפקיד מנכ"ל חברת הייעוץ שוהם BDO - חברה לייעוץ אסטרטגי ופיתוח ארגוני.
בדצמבר 2016 מונה לתפקיד סמנכ"ל משאבים ומנהל בחברת נתיבי ישראל בהן כיהן במשך 7 וחצי שנים והיה אמון על ההיבטים התפעוליים-ארגוניים של החברה ובהם הסייבר, לוגיסטיקה ותפעול, רכש ארגוני, משאבי אנוש והדרכה, מוכנות לחירום וביטחון.
אריה משמש בהתנדבות בחבר המנהלים של מכללת אפקה להנדסה, חבר בוועדות הכספים, השקעות ומינויים.
אריה נשוי לד"ר ענת בן-גל דהן, יחד הקימו משפחה עם 5 ילדיהם, אב ל-3 בנים ומתגורר עם משפחתו בגדרה.
בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה של צה"ל
בעל תואר ראשון במנהל עסקים וניהול משאבי אנוש מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב
בעל תואר שני MBA במנהל עסקים מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב
בעל תואר שני MA בביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה
בוגר קורס חשיבת משא ומתן מורכב, אוניברסיטת רייכמן
בוגר קורס דירקטורים מהמרכז הישראלי לניהול (מי"ל).
בוגר קורס ניהול פיננסי למנהלים מבית הספר להב - אוניברסיטת תל אביב.
אריה גֶלבּלוּם (27 באפריל 1921 – 13 באפריל 1993) היה עיתונאי בעיתונים "הארץ" ו"מעריב" וברשות השידור.
ידוע במאמריו החריפים, הגזעניים והשוללים נגד עולים מיהדות צפון אפריקה בישראל.
גלבלום נולד בלודז' שבפולין בשנת 1921, ובשנת 1925 עלה עם הוריו לארץ ישראל.
בישראל התגורר בשכונת נורדיה בתל אביב ולמד בבית הספר תחכמוני, בגימנסיה נורדיה ובתיכון חדש, היה חניך הנוער העובד וכתב בעיתון התנועה "במעלה".
כבר כנער היה חבר ההגנה ואף נעצר על רקע פעילותו.
כתבתו הראשונה בעיתון "פלסטיין פוסט" עסקה בחוויותיו מהמעצר.
בעת מלחמת העולם השנייה למד באוניברסיטה האמריקאית בביירות שפה וספרות אנגלית, פילוסופיה, היסטוריה וכלכלה.
שירת בלבנון מטעם ארגון ההגנה ובתפקידי מודיעין שונים מטעם בעלות הברית.
הוא היה הראשון שפרסם את קשריו של חאג' אמין אל-חוסייני עם שלטונות גרמניה הנאצית.
לאחר המלחמה היה לכתב "הארץ" בצרפת ובז'נבה ולאחר מכן בארצות הברית והיה סופר מדיני וכתב צבאי של העיתון.
בשנת 1949 שב לישראל והתפרסם בסדרת כתבותיו הביקורתיות על העולים החדשים.
גלבלום חזר לדווח לעיתונו מארצות הברית.
ב-1955 חזר לישראל ועבר ל"מעריב", ובמקביל היה כתב שטח העיתון הצרפתי "פראנס סואר" בישראל, וכתב גם ל"במחנה".
עבד ברשות השידור ובין היתר ערך את תוכנית האקטואליה המרכזית, "כל צבעי הרשת", ברשת ב'.
בשנת 1948 נשא את לילי פרלמוטר, אותה הכיר בעת עבודתו בלונדון.
הבת, ד"ר אמירה גלבלום היא היסטוריונית המתמחה בהיסטוריה של הנשים, מרצה באוניברסיטה הפתוחה, פעילה בתנועות שלום ובתנועות פמיניסטיות, ממייסדות תנועת "נשים בשחור".
גלבלום התגרש מלילי ונשא ב-1961 את השחקנית מרים זוהר, ממנה נולדו לו שתי בנות (תמי ונילי).
הוא נפטר בשנת 1993, ונקבר בבית העלמין קריית שאול.
על שמו נקרא רחוב בתל אביב.
בעקבות מאמריו הגזעניים קבוצת פעילים חברתיים הגישה לבית המשפט עתירה מנהלית נגד עיריית תל אביב בדרישה לשנות את שמו של הרחוב שעל שמו.
כתיבתו נגד העולים מארצות המזרח וצפון אפריקה
בשנת 1949 התחזה גלבלום לעולה חדש, על מנת להתרשם מכלי ראשון מקליטת העולים החדשים במדינה הצעירה.
בעקבות ניסיונו האישי פרסם סדרת מאמרים ב"הארץ" בשם "חודש ימים הייתי עולה חדש".
במאמרים אלה תקף בחריפות את עולי המזרח וצפון אפריקה.
הוא ביקר את כל תרבותם ואורחותיהם, החל מהופעתם החיצונית ועד אופיים ותכונותיהם, אליהם התייחס בהכללה.
בין תכונות האופי שייחס לעולים היו בערות ושנאת השכלה, בטלנות ושנאת עבודה, אלימות אינהרנטית ונטייה לפשע.
אף על פי שאת עיקר טענותיו שפך גלבלום כנגד בני עדות המזרח, הרי שגם את ניצולי השואה האשכנזים, "שארית הפליטה", כינה כ"זיבורית" (סחורה נחותה) ו"אבק אדם שלא יצלח למאום".
החשש המרכזי שהביע גלבלום היה שהמשך העלייה ממדינות ערב בפרט יביא ל"לבנטיניזציה של המדינה", דבר שיביא לחורבנה.
גלבלום גילה בכתיבתו גם נטייה של ממש לתורת הגזע.
מאמרו השביעי של גלבלום בסדרה, נחשב לאחד המאמרים הפרובוקטיביים ביותר שפורסמו אי פעם בישראל:
בהמשך המאמר, שאל גלבלום: "הנתַנוּ את דעתנו על כך מה יארע למדינה זו אם זו תהא אוכלוסייתה?
והרי ביום מן הימים תיתוֹסף עליהם עליית יהדות ארצות ערב!
מה יהיו פני מדינת ישראל ורמתה עם אוכלוסיות כאלה?".
ובהמשך הסביר: "ודאי שכל היהודים הללו זכאים לעלייה לא פחות מאחרים ויש להעלותם ולקולטם, אבל אם לא ייעשה דבר זה בהתאמה לגבולות היכולת ולקצבת הזמן 'יקלטו' הם אותנו ולא אנו אותם.
והלוא הטרגדיה המיוחדת לקליטה זו, בהבדל מחומר אנושי גרוע מאירופה, היא שגם לגבי ילדיהם אין תקווה.
להעלות רמתם הכללית במעמקי ישותם העדתית זהו עניין לדורות!
אולי אין פלא שמר בייגין ו'חירות' דורשים להעלות את כל מאות האלפים הללו מיד, כי יודעים הם שהמונים בוּרים, פרמיטיוויים ועניים הם החומר הטוב בשבילם ורק עלייה כזו עשויה להעלותם לשלטון".
בכתבה אחרת המשיך ופירט: "הלילה פקחתי את עיני וראיתי את שכנתי הטורקיה יושבת בין מיטתה ומיטתי, ועושה את צרכיה.
האמת היא איפוא, שעשרות האנשים הללו אינם יוצאים בלילה לבית הכסא...
קמים ללא הרף בלילות, משתינים ומטילים צואתם לתוך פחים..."
דבריו של גלבלום יצרו פולמוס ציבורי וב-25 באפריל 1949 התפרסם ב"הארץ" מאמר מערכת המגן על זכותו של גלבלום "להצביע על העובדות כפי שהוא רואה אותן".
בין האישים שנחלצו להגנת העולים היה אפרים פרידמן, אשכנזי יליד הולנד, שהיה שליח ליהודים בצפון אפריקה משנת 1943. ב-8 במאי 1949 התפרסם ב"הארץ" מאמר ארוך ומנומק מאת פרידמן תחת הכותרת "על העלייה מצפון אפריקה: תשובה למר גלבלום".
לדעת החוקר ירון צור, מי שעמד מאחורי הכתבות היה ראש מנגנון הקליטה של הסוכנות, גיורא יוספטל, מכיוון שחרד משינוי האופי "המערבי" של ישראל ומן ההשפעות של התרבות "המזרחית".
ההתנגדות לפרסומיו של גלבלום בנוגע לעלייה מצפון-אפריקה הובילה פעילים חברתיים ב-2018 להגיש בקשה לשינוי שמו של רחוב בתל אביב הקרוי על שמו.
אריה גילאי (16 ביוני 1938 - 9 במרץ 2013) היה נוירופיזיולוג קליני, חוקר ישראלי ומומחה לאבחון פגיעות ומחלות בשרירים ובעצבים.
הקים וניהל את המכון לאבחון נוירולוגי במרכז הרפואי שערי צדק, ואת המחלקה לנוירופיזיולוגיה קלינית בבית החולים אלי"ן.
ד"ר גילאי היה דור חמישי לילידי ירושלים.
בתחילת שנת 1956 התנדב לשרת בצנחנים והשתתף בצניחה במתלה במבצע קדש.
בשנת 1962 השלים את לימודיו בלונדון אנגליה.
את כל לימודיו האקדמיים סיים באוניברסיטה העברית בירושלים: ובהם לימודי תואר בוגר אוניברסיטה (B.Sc), תואר מוסמך אוניברסיטה (M.Sc) ותואר שלישי - דוקטורט (Ph.D) בביופיזיקה של תאי שריר.
בשנים 1974 עד 1978 שימש עמית מחקר בביופיזיקה של תאי שריר באוניברסיטת פרדו באינדיאנה.
והתמחה בנוירופיזיולוגיה קלינית במרכז הרפואי של אוניברסיטת "רש" בשיקגו ארצות הברית.
בין השנים 1988 – 1993 שימש כיו"ר האגודה הישראלית לנוירופיזיולוגיה קלינית.
בשנת 1989 מונה כנשיא הכינוס הבינלאומי ה-9 לנוירופיזיולוגיה קלינית ובשנת 1993 מונה כנשיא החברה הבינלאומית לאלקטרומיוגרפיה (EMG) ממוחשבת.
פרש לגמלאות והקים את "המרכז לאספנות" בירושלים.
כתב, ערך ובנה אתרי אינטרנט רבים בנושאים מגוונים.
אריה גילאי הלך לעולמו בכ"ח באדר תשע"ג.
היה נשוי לרות גילאי ואב לשני ילדים.
גילאי נודע בעיקר בזכות עבודתו לברור התכונות הביופיזיקליות של ממברנות בתוך תאי שריר והבנת המנגנון המביא להתכווצות השריר.
כמו כן נודעה עבודתו על שיכלול השיטה החשמלית לאבחון מוקדם של מחלות ניוון שרירים וניוון עצבים בילדים ובבני נוער.
גילאי הוא חתן פרס לנדאו למחקר ופרסם עשרות מאמרי מחקר.
גילאי זכה במענקים מקרנות מחקר על הישגיו המדעיים ובהם: מענק האגודה לניוון שרירים של אמריקה, קרן דיסאוטונומיה, ואגודת "לב" בשיקגו.
רשימת חלק מהפרסומים המדעיים בתחום הביופיזיקה והנוירופיזיולוגיה.
אריה דוד אריאלי (לעיתים א.
אריאלי, ולרוב רק אריאלי, 1910–1978) היה צלם ישראלי שפעל בצרפת.
אריאלי נולד בעיר סופיה שבבולגריה.
בנעוריו הצטרף לתנועת "השומר הצעיר".
סיים לימודי תיאטרון וספרות בבית ספר לאמנות התיאטרון בסופיה.
ב-1932 עלה לארץ ישראל כחלוץ עם חברי התנועה ובהשפעת מדריכו בתנועה, יעקב חזן, הצטרף לקיבוץ מעברות.
ב-1934, כעבור כשנתיים, עזב את הקיבוץ על רקע רצונו לעסוק באמנות.
הוא הגיע עם אשתו ובנו לתל אביב, עבד בעבודות שונות: בניין, מסגרות ונגרות, ולבסוף היה למורה לציור, ועבד במקצוע זה במשך יותר מעשר שנים.
בנוסף היה עיתונאי ב"דבר לילדים" וב"במעלה", ובקומדיה הארץ ישראלית של מרים ברנשטיין-כהן ומיכאל גור.
כשלוש שנים לפני מלחמת העצמאות הצטרף לתיאטרון "הקאמרי", ובו גילם מספר תפקידי משנה.
עם פרוץ המלחמה עזב את הקאמרי וייסד להקה צבאית בת שלושה חברים, שנקראה על שמו, והופיע איתה במשלטים וביחידות "ההגנה".
עם תום המלחמה ירד הביקוש לבידור, ואריאלי הקדיש מספר חודשים לכתיבת ספר על תולדות התיאטרון ביוון העתיקה ("התיאטרון היוני העתיק", ירושלים תש"ז).
הואיל וביקש לעסוק באמנות בפועל, נסע ללונדון ללמוד צילום צבע וקולנוע (הסרטה).
פרנס בדוחק את גרושתו ובנו ממכירת תצלומים לעיתונות.
ב-1952 התקבל לגלריה בפריז, ולאחר ששהה בישראל לשם הכנת תצלומים להצגה באירופה, השתקע בפריז ב-1954. תערוכתו הראשונה, שהוצגה בגלריה "רפלה די מונד" בפריז ב-1955, נקראה "דמותה של ישראל", והוצגה לאחר מכן בערים נוספות, בהן ברלין וז'נבה.
תערוכה זו הייתה לאלבום תצלומים, שראה אור עם מבוא שכתב הסופר הצרפתי פרנסואה מוריאק, והופיע בתרגומים לשש שפות.
בהמשך פרסם אריאלי שלושה ספרים נוספים בנושא ישראל.
כיהן כמנהל ההוצאה לספרי אמנות "אדיסיון די קולומביה" (Éditions du Colombier) בפריז, שהוציאה אלבומים אמנותיים, מהם אלבומים של תצלומיו שלו.
אריאלי פרסם יותר מ-20 אלבומי תצלומים על ארצות שונות ונושאים שונים בארצות רבות באירופה, מהם הוקדשו 6 לספרד, והציג יותר מ-100 תערוכות ברחבי העולם, בהן כ-15 תערוכות במוזיאונים ידועים.
בין תצלומיו המפורסמיו: תצלום הפסל גברתנו של התקווה מאקארנה (Esperanza Macarena; דמותה של מרים, אם ישו) בסוויליה שבאנדלוסיה (ספרד); גני אלהמברה שבעיר גרנדה (באנדלוסיה).
ב-1968 נערכה תערוכה של תצלומיו, ובה תצלומים מרחבי העולם של נוף, חי, צומח ודומם, בספרייה הלאומית של צרפת – כבוד יוצא דופן, שכן ממנהגה של הספרייה היה להציג תערוכות של אמנים ידועים שנפטרו, ורק אמן חי אחד זכה בכבוד לפניו: מארק שאגאל.
עם תום התערוכה החליט משרד התרבות של צרפת להפיצה בבירות העולם.
התערוכה הוצגה בין השאר במוסקבה ובבייג'ינג, ובחודש אוגוסט 1969 הוצגה במוזיאון ישראל.
בישראל הציג עוד תערוכה על אלהמברה במוזיאון רוקפלר שבירושלים ובבית לייוויק שבתל אביב.
ב-1968 ייסד אריאלי מחלקה לצילום אמנותי-דוקומנטרי ליד הספרייה הלאומית בפריז.
החל באותה שנה חילק את חייו בין צרפת, שבה קיבל מהממשלה בית קטן בכפר האמנים לנוויל, לישראל, שבה התגורר בשכירות בדירה בבת ים שקיבל ממשרד הקליטה, והתקשה למצוא את מקומו, חרף (או בגלל) מעמדו הבינלאומי.
אריאלי זכה ב-6 פרסים בינלאומיים, בהם מדליית הזהב לתיירות ספרד ופרס דקארט ההולנדי ופרס לדיוקן.
כן זכה באזרחות כבוד של קורדובה ושל מאיורקה.
א"ד אריאלי, התיאטרון היוני העתיק: מסות ומאמרים, ירושלים: קריית ספר, תש"ז.
תצלומים של אריאלי, קטלוג מס' 61, ירושלים: מוזיאון ישראל, תשכ"ט 1969.
מרים רוזן-איילון, תערוכת תצלומים של אריאלי על אלהמברה של גרנדה: קטלוג, ירושלים: בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי, המכון ללימודי אסיה ואפריקה – האוניברסיטה העברית: עיריית ירושלים, 1972. (עברית, ערבית ואנגלית)
אריה גמליאל (נולד ב-21 בנובמבר 1957) הוא אתלט ישראלי בעבר, אלוף ישראל ושיאן ישראל בריצות למרחקים בינוניים, בריצות למרחקים ארוכים, בריצות שדה ובריצת מרתון.
הוא זכה ב-30 תוארי אליפות ישראל.
ייצג את ישראל באולימפיאדה (לוס אנג'לס 1984).
שיאו הישראלי של גמליאל, בריצת 10000 מטר, החזיק מעמד 26 שנים ונשבר על ידי גזצ'או יוסף.
גמליאל התאמן בקבוצת מכבי תל אביב בהדרכתו של יחיעם סקיטל.
הוא למד הנדסאי תעשייה וניהול.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ב-21 במאי 1977 זכה גמליאל במדליית זהב בריצת 10000 מטר בתוצאה של 32:07.9 דקות, לפני דני בן שמש (32:45.9 דקות).
חודשיים לאחר מכן, בתחרויות האתלטיקה של המכביה העשירית הוא זכה במדליית כסף בריצת 10000 מטר בתוצאה של 32:14.54 דקות, אחרי ג'רי כהן מארצות הברית (31:19.23 דקות) ולפני יוסף דהרי מישראל (32:28.76 דקות)
באליפות ישראל ה-18 במרוצי שדה שנערכה בפארק הירקון שבתל אביב ב-27 בינואר 1979 זכה גמליאל במדליית זהב וסיים במקום שלישי הכללי.
בתחרות שנערכה בתל אביב ב-10 במאי 1980 קבע גמליאל בריצת 10000 מטר שיא ישראלי חדש של 29:22.6 דקות, שיפור לשיא בן ה-7 שנים של יובל וישניצר (29:32.4 דקות).
10 ימים לאחר מכן, בתחרות שנערכה בטרויסדורף ב-20 במאי הוא זכה במדליית ארד בריצת 3000 מטר בשיא ישראלי חדש של 7:58.0 דקות, שיפור לשיא בן ה-5 שנים של יובל וישניצר (8:01.2 דקות) ובכך היה לאתלט הישראלי הראשון שירד מ-8 דקות בריצה זו.
באליפות ישראל שנערכה בהדר יוסף בסוף יוני הוא זכה בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:18.4 דקות, לפני יהודה צדוק מהפועל חיפה/קריית ביאליק (14:32.8 דקות) ועופר סקיטל ממכבי תל אביב (15:01.9 דקות) ומדליית כסף בריצת 1500 מטר בתוצאה של 3:49.96 דקות, אחרי צבי דאובר מהפועל אשדוד (3:48.7 דקות) ולפני עופר סקיטל (3:52.53 דקות).
בתחרות שנערכה בשטוטגרט שבגרמניה ב-11 ביולי אותה שנה סיים גמליאל במקום תשיעי בריצת 5000 מטר, בשיא אישי חדש של 13:56.4 דקות, המהווה את התוצאה השנייה בטיבה של אתלט ישראלי באותה העת.
באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי 1981 זכה גמליאל במדליית זהב בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:01.83 דקות, לפני יאיר קרני מהפועל עמק חפר (14:05.63 דקות) ויהודה צדוק מהפועל קריית ביאליק (14:07.85 דקות).
שבוע לאחר מכן, בתחרות האתלטיקה של המכביה ה-11 שנערכה בתל אביב זכה גמליאל במדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:56.83 דקות, אחרי ג'יימס אספיר מבריטניה (13:53.49 דקות) ולפני יאיר קרני (14:30.27 דקות).
שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות שנערכה בקופנהגן שבדנמרק ב-6 באוגוסט הוא סיים במקום רביעי בריצת 3000 מטר בשיא ישראלי חדש של 7:55.7 דקות, שיפור לשיאו בן השנה.
שיא זה החזיק מעמד 7 שנים ונשבר על ידי דב קרמר (7:55.0 דקות).
באליפות ישראל ה-24 במרוצי שדה שנערכה בפארק הירקון (11 ק"מ) ב-4 בפברואר 1984 זכה גמליאל בפעם החמישית במדליית זהב בתוצאה של 35.08 דקות.
בתחרות שנערכה בלוון שבבלגיה ב-15 ביוני אותה שנה קבע גמליאל בריצת 10000 מטר, שיא ישראלי חדש של 28:42.9 דקות.שיא זה החזיק מעמד כ-26 שנים ונשבר על ידי גזצ'או יוסף (28:37.48 דקות).
שלושה שבועות לאחר מכן, בתחרות שנערכה בקובלנץ שבגרמניה ב-29 באוגוסט הוא סיים במקום 12 בריצת 5000 מטר בשיא אישי חדש של 13:43.04 דקות, התוצאה השנייה בטיבה של אתלט ישראלי באותה העת.
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה באצטדיון שבהדר יוסף בתחילת יוני 1985 זכה גמליאל במדליית זהב בריצת 10000 מטר בתוצאה של 29:55.4 דקות, לפני יאיר קרני (29:58.1 דקות) ודני דריליך (31:12.0 דקות).
חודש לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה בתחילת יולי אותה שנה הוא זכה במדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:09.47 דקות, אחרי יחזקאל חליפה שקבע שיא אישי חדש של 14:09.23 דקות ולפני שם טוב סבג (14:26.71 דקות).
במקום הראשון בריצה זו סיים דייב בוזה מבריטניה (14:06.30 דקות).
באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה בשנת 1987 זכה גמליאל בשתי מדליות זהב, בריצת 5000 מטר בתוצאה של 14:19.82 דקות ובריצת 10000 מטר בתוצאה של 29:41.67 דקות.
בשנת 1988 הוא זכה בפעם השנייה ברציפות במדליית זהב בריצת 10000 בתוצאה של 30:07.70 דקות,
בשנת 1989 הוא זכה בפעם השלישית ברציפות במדליית זהב בריצת 10000 בתוצאה של 29:58.14 דקות.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה ה-13 שנערכו ביולי אותה שנה הוא זכה במדליית זהב בריצת 10000 מטר בתוצאה של 30:33.04 דקות, לפני ריצ'רד טפירנו מארצות הברית (31:08.14 דקות) ויצחק גולה מישראל (31:31.07 דקות).
ייצג את ישראל באולימפיאדה (הלסינקי 1952).
גליק, היה לאתלט הישראלי הראשון, שרץ 400 מטר, מתחת ל-50 שניות ו-800 מטר, מתחת ל-2 דקות.
עלה כילד עם הוריו, בשנת 1933, לארץ ישראל.
הצטרף בגיל 15 לארגון "ההגנה" ובגיל 17 לארגון ה"פלמ"ח".
גליק התאמן בקבוצת הפועל חיפה.
באליפות ישראל שנערכעה ביולי 1949 זכה גליק במדליית זהב בריצת 200 מטר בתוצאה של 24.5 שניות.
בתחרות שנערכה בירושלים במאי 1950 זכה גליק בשלושה ניצחונות, בריצת 400 מטר בשיא ישראלי חדש של 52.2 שניות, שיפור לשיאו הישראלי הטרי (52.7 שניות), בריצת 200 מטר בתוצאה של 23.5 שניות לפני דוד טבק (24.0 שניות) ובריצת 100 מטר בתוצאה של 11.1 שניות, לפני דוד טבק (11.3 שניות).
בתחרות מבחן שנערכה במאי 1952 קבע גליק בריצת 800 מטר שיא ישראלי חדש של 2:00.7 דקות, שיפור לשיא בן 16 שנים.
חודש לאחר מכן בתחרות שנערכה באנקרה שבטורקיה ביוני אותה שנה הוא סיים במקום שלישי בריצת 400 מטר בשיא ישראלי חדש של 50.2 שניות ובמקום רביעי בריצת 800 מטר 1:59.7 דקות ובכך היה לאתלט הישראלי הראשון שרץ ריצה זו מתחת ל-2 דקות.
שיא זה החזיק מעמד 7 שנים ונשבר על ידי יאיר פנטילט (1:57.6 דקות).
באולימפיאדת הלסינקי (1952) התמודד תחת השם "אריה גיל".
שבוע לאחר מכן, בתחרות שנערכה בטורקו שבפינלנד ב-31 ביולי, הוא סיים במקום רביעי בריצת 400 מטר בשיא ישראלי חדש של 49.6 שניות ובכך היה לאתלט הישראלי הראשון שרץ ריצה זו מתחת ל-50 שניות.
בשנת 1953 נסע גליק לארצות הברית ללימודים באוניברסיטה.
היה נשוי לאיליין ולשניים נולדו בן ושתי בנות.
שימש משנת 1966 במשך שנים רבות כמנהל מחנה לנוער של התנועה הרפורמית בהרי הפוקונוס בפנסילבניה.
אריה גליק נפטר ביוני 2016.
אריה (ארקה) גיסין (7 במרץ 1926 – 10 בספטמבר 2009) היה מהנדס ומנהל ישראלי, מומחה בתחום המים והחקלאות.
היה מנכ"ל תה"ל ושימש יועץ לממשלות במדינות אפריקה ואמריקה הלטינית.
נולד בראשון לציון, נכדם של אריה לייב גיסין ויעקב מרדכי זינגר, מאנשי העלייה הראשונה ומראשוני ראשון לציון.
למד בבית הספר חביב בראשון לציון.
בצעירותו היה ספורטאי מצטיין והשתתף במכביה השנייה.
גויס לפלוגת החי"ש בראשון לציון.
בשנת 1945 נמנה עם מייסדי קיבוץ הסוללים, שבו היה חבר ארבע עשרה שנה.
בתקופת מלחמת העצמאות פעל במסגרת מטה הפלמ"ח כקצין הכשרות מגויסות של תנועות הנוער.
השתתף בחילוץ המעפילים מכלא עתלית וכן שהה במעצר הבריטים במסגרת "השבת השחורה".
בין השנים 1955–1957 שהה בארצות הברית בשליחות של הסוכנות היהודית.
בשנת 1959 עזב את קיבוצו ועבר להתגורר בקריית שמונה.
כיהן כסמנכ"ל לחקלאות של הרשות לפיתוח החולה ולאחר מכן כמנכ"לה.
במלחמת ששת הימים לחם כמפקד פלוגה.
באותה תקופה החל את פעילותו בתה"ל.
הוא ניהל פרויקט גדול של השקיה חקלאית בקולומביה.
בשנות ה-70 שימש יועץ חקלאי לממשלות ניגריה וקניה, ולאחר חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים שימש יועץ הנדסי וחקלאי לממשלת מצרים.
בשנת 1977 התמנה למנכ"ל חברות תה"ל ותמ"י (תהל מהנדסים ויועצים בע"מ).
בשנת 1984 התמנה למנהל חטיבת הבנייה של חברת כלל, והיה מנכ"ל חברת אזורים.
בשנת 1988 התמנה על ידי ד"ר וירגיליו ברקו, מנכ"ל הבנק העולמי שנבחר לנשיא קולומביה, לשמש כיועצו לתכנון וביצוע פרויקטים הנדסיים וחקלאיים גדולים.
לאחר מכן היה שותף ומנהל בחברת "BEC" לתכנון והשקעות בחקלאות בארצות אמריקה הלטינית ויועץ חקלאי לממשלות קוסטה ריקה, סלבדור, ונצואלה, הרפובליקה הדומיניקנית וקובה.
במסגרת פעילותו בקובה, יחד עם שותפו, חיים בן-עזרא, היה המייסד של החברה שמונתה על ידי פידל קסטרו להשביח את הפרדס הממשלתי הגדול בקובה, שהשתרע על שטח של כחצי מיליון דונם.
כשנה לאחר הקמת הפרויקט, נפרדו ארקה וחיים משותפות עם יוסי מימן (מרחב) - והכניסו תחתיו לשותפות את רפי איתן ואלחנן פס.
היה נשוי לאורה ואב לשלושה.
בנו איתן נפל במלחמת יום הכיפורים והיה בעל עיטור העוז.
בנו רענן גיסין כיהן כיועצו של ראש הממשלה אריאל שרון לאחר שהופיע על המרקע רבות בתפקיד סגן דובר צה"ל במן מלחמת המפרץ הראשונה.
בנו ירון גיסין, שירת כטייס קרב בחיל האוויר, ובהמשך סיים תואר בעיצוב בבית הספר לאמנות חזותית (School of Visual Arts) בניו יורק, וגם לימד שם.
סיפורי מעשים: אוטוביוגרפיה; עורכת: רחל יורמן, ירושלים: [חמו"ל], אורה גיסין.
בהוצאה פרטית - עריכה והו"ל:
אריה גרוס הוא שחקן ובמאי יהודי-אמריקאי.
נולד בלוס אנג'לס, קליפורניה לשרי וג'וזף גרוס, שהיה מהנדס אווירונאוטיקה.
גרוס למד משחק באוניברסיטת קליפורניה באירווין וב"קונסרבטוריום של החוף הדרומי", שם שהה 3 שנים.
את הקריירה שלו החל גרוס בשנת 1982 כשחקן תיאטרון במשך כשלוש שנים.
החל את דרכו בקולנוע ב-1984 בתפקיד משנה בסרט "המחסל 2".
בשנת 1988 שיחק במותחן הפשע המצליח של רוברט טאון "טאקילה סאנרייז".
בשנת 1989 שיחק בקומדיה "המומחים" של הבמאי דייב תומאס, לצד ג'ון טרבולטה וקלי פרסטון.
על תפקידיו הבולטים ניתן למנות את "אדם גרין", ידידה של אלן דג'נרס בתוכנית "אלן" והפתלוג ד"ר סידני פרלמוטר בתוכנית "קאסל" לצד הופעות אורח רבות בסדרות כמו: "על טעם ועל ריח", "אביר על גלגלים", "עמוק באדמה", "חוק וסדר: מדור מיוחד" ו"חוק וסדר: כוונה פלילית".
ב-1999 ביים גרוס את סרט הביכורים שלו "הנסיך והגולש" שהיה סרט קומדיה ועיבוד מודרני לסיפור "בן המלך והעני" של מארק טוויין.
וידויים: שתי פנים של רוע (1994) - סרט טלוויזיה)
זכרונות מאחוזת הגנים האפורים (אנ') (2009) - סרט טלוויזיה של HBO
אריה גולן (1932 - 14 בינואר 2017) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, כיהן כקצין הנדסה ראשי.
גולן נולד בחיפה, התגייס לצה"ל ב-1950 ושירת במסלול חי"ר.
לאחר קורס קצינים הדריך בבית הספר לקצינים ולאחר מכן שירת באגף המטה של פיקוד הדרום.
הוא יצא ללימודי הנדסת בניין בטכניון אותם סיים ב-1957 ועבר לחיל ההנדסה, בשנים אלו השתתף בייבוש החולה.
ב-1960 עבר לבית הספר להנדסה צבאית ושימש בו מדריך ראשי.
ב-1963 עבר לפיקוד הצפון, שירת כמפקד פלוגת הנדסה בחטיבת שריון ומפקד ההנדסה הפיקודי.
השתתף במלחמה על המים, ובביצורים ומיקוש החזית הסורית בתקופת ההמתנה לקראת מלחמת ששת הימים.
פיקד על כוחות הנדסה שהכשירו דרכים לכוחות השריון בכיבוש רמת הגולן.
לאחר המלחמה עסק בהקמת מוצב החרמון.
בהמשך שירותו הצבאי היה ממלא מקום מפקד בית הספר להנדסה צבאית.
בתקופת מלחמת ההתשה שירת כקצין אג"ם במפקדת קצין הנדסה ראשי, והיה שותף בתכנון מבצעים רבים בהם מבצע תרנגול 53, מבצע רודוס, הפשיטה על האי גרין ובהקמת קו בר-לב.
בתקופת מלחמת יום הכיפורים פיקד על מרכז בינוי.
בהמשך שירת כסגן מפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
בפברואר 1976 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לקצין הנדסה ראשי, שירת בתפקיד עד פברואר 1979.
לאחר שחרורו משירות הקבע עבד בחברת סולל בונה, היה מנהל יחידת הבטיחות בחברה ומפקח במחלקת הבטיחות בכביש חוצה ישראל.
אריה גלוֹבֶּרזון (11 במרץ 1925 - 18 ביוני 2014) היה חוקר מִנהל ומשאבי אנוש, יוזם ומקים החוג ללימודי עבודה באוניברסיטת תל אביב, ממפתחי תחום הניהול ויחסי העבודה בישראל.
שלמה גלוברזון הוא אחיו הצעיר.
גלוברזון נולד בעיירה פינסק שבפולין (כיום בבלארוס).
אביו, מנחם, עלה לארץ ישראל בגפו בשנת 1935, הצטרף לחברת החשמל, והיה ממקימי תחנת הכוח בנהריים.
אמו של אריה, ציפורה, והבנים, אריה ואחיו דב, הצטרפו אל האב בשנת 1938, לאחר שהצליח לקבל עבורם אישור עלייה משלטונות המנדט.
המשפחה גרה בקריית חיים, שם סיים גלוברזון את לימודיו בבית הספר התיכון, ולאחר מכן המשיך לתואר אקדמי בבית הספר הגבוה למשפט וכלכלה.
באותה תקופה הכיר את אשתו רינה.
הוא המשיך את לימודיו לתואר השלישי בסורבון שבצרפת.
עם שובו ארצה עבד בהתאחדות בעלי התעשייה, ובמשרד מבקר המדינה ולימד בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה ובאוניברסיטת תל אביב.
הוא הקים באוניברסיטת תל אביב את החוג ללימודי עבודה ואת מכון גולדה ללימודי עבודה.
גלוברזון היה מעורב שנים רבות בנושאים הקשורים לניהול, ליחסים שבין עובדים לבין ההנהלה ולבקרה בארגונים.
במסגרת הקריירה המקצועית שלו שימש כעובד בכיר במשרד מבקר המדינה, כראש החוג ללימודי עבודה, כאקדמאי שחקר ופרסם ספרים בנושא, כיושב ראש וחבר של מועצות ציבוריות שונות וכיועץ של ההסתדרות וגופים ציבוריים אחרים.
ספרו "ניהול חבר עובדים", שהיה הראשון בארץ שעסק באופן מעמיק בתחום זה, שימש רבים מאנשי המנהל בארץ.
גלוברזון הועסק כיועץ בכיר לענייני ניהול על ידי גופים שונים, בהם האו"ם.
במסגרת זו הוא שהה תקופות שונות באפריקה, בדהומיי, בניז'ר, בבורונדי, בפיליפינים ובחוף השנהב, שם שימש כיועץ מיוחד לממשלה.
בשנות ה-80 הביא לראשונה לידיעת הציבור בישראל את משכורות העתק של בכירי הבנקאים בישראל, וחשף את פרשת השכר של יפת מבנק לאומי.
לצד הקריירה המקצועית שלו במנהל, גלוברזון היה גם חובב אמנות ואספן של עבודות ציירים ישראלים.
הוא לא הסתפק רק באיסוף עבודות אמנות, אלא למד את הנושא וגם יצר קשרים אישיים עם רבים מהציירים, סייע לחלקם באופנים שונים, כגון בארגון תערוכות רבות ברחבי הארץ.
אריה גלוברזון נפטר ביוני 2014, בגיל 89.
אריה לאופולד דורסט (נולד ב-1933) הוא כירורג ישראלי ופרופסור אמריטוס מבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
הקים את יחידת ההשתלות הראשונה בישראל, עמד בראש המערך הכירורגי ויחידת הטראומה בבית החולים הדסה עין כרם וניהל את המחלקה הכירורגית בבית החולים ביקור חולים בירושלים.
דורסט נולד בעיר לבוב בפולין.
במהלך רוב מלחמת העולם השנייה והשואה הסתתר עם אמו בוורשה תחת זהות בדויה.
אביו פרידריק דורסט, גויס בכפייה כרופא והועבר לברית המועצות, שירת בצבא אנדרס ולאחר שחרורו עבד בישראל כרופא.
ב-1946 התאחדה המשפחה בתל אביב.
בישראל החל דורסט ללמוד בכיתה ו' בבית ספר כרמל בתל אביב, מבלי שידע את השפה ומבלי שלמד קודם לכן בבית ספר.
במהלך הטיפול בפצועים החלו הסורים לטווח את אזור התאונה, דורסט המשיך את הטיפול עד פינוי הפצועים תחת אש לבית חולים.
על פועלו קיבל את צל"ש אלוף ממפקד פיקוד הצפון.
במלחמת ששת הימים שימש מפקד פלוגת הרפואה של חטיבה 9 שלחמה בקרבות ברמת הגולן.
ב-1969 היה ממקימי בית חולים שדה זירתי וגיבש עקרונות חדשים לרפואת השדה בקרב, בית החולים פעל במלחמת ההתשה וכן במלחמת יום הכיפורים ברפידים תחת ניהולו של ד"ר עזרה זהר ובו שימש דורסט כמפקד פלוגה כירורגית.
ב-1972 הקים בירושלים את יחידת ההשתלות הראשונה בישראל.
הוא ניהל את מחלקת כירורגיה ב' ועמד בראש המערך הכירורגי בבית החולים הדסה עין כרם במשך 20 שנה במהלכן הקים בבית החולים את יחידת הטראומה.
בשנת 1999 עבר לנהל את המחלקה הכירורגית בבית החולים ביקור חולים.
בשנים 1985 עד 1990 כיהן כיו"ר איגוד הכירורגים בישראל.
ב-1970 קיבל דרגת מרצה בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית, ב-1975 קודם לדרגת פרופסור חבר ב-1979 לפרופסור מן המניין והחל משנת 2002 הוא פרופסור אמריטוס.
ב-2015 קיבל את עיטור יקיר ירושלים, ובאותה שנה גם זכה בפרס מפעל חיים של משרד הבריאות.
ב-2019 העלה את זכרונותיו על הכתב בספר "ילדות בצל השואה", שיצא לאור בהוצאת כרמל.
ב-2025 נבחר להשיא משואה בעצרת הפתיחה הממלכתית של יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
דורסט היה מנתחם של ראשי הממשלה אריאל שרון (כריתה של לולאת המעי) ושל בנימין נתניהו (בקע טבורי).
דורסט נשוי לפסיכיאטרית ד"ר רמונה דורסט והם הורים לשלושה.
בנו, פרופסור רונן דורסט, הוא קרדיולוג זוכה פרס ביטחון ישראל.
אריה האבן של המדאן (בפרסית: شیر سنگی همدان, תעתיק: שיר-י סנגי-י המדאן) הוא מונומנט היסטורי בעיר המדאן שבאיראן.
אריה האבן – חלק אחד מתוך "שער האריות" – ניצב על גבעה שבה היה קיים כנראה בית קברות מהתקופה הפרתית.
כאשר נבנה הפסל לראשונה, הוא כלל חלק נוסף, מקביל, ויחד שני החלקים היוו את שער הכניסה העתיק לעיר.
במהלך הכיבוש המוסלמי של פרס, הערבים המוסלמים קראו לשער "שער האריה" .
השערים נהרסו בשנת 931 בזמן השתלטות הדילמים על העיר.
מייסד השושלת הזיארית, מרדאוויג' (مرداویج) ניסה ללא הצלחה להעביר את האריות לעיר רַי (شهر ری).
מרוב כעס על כישלונו בהעברת הפסלים, מרדאוויג' ציווה להרוס אותם.
אריה אחד נהרס כליל, ואילו השני סבל מנזק חלקי: רגליו הקדמיות נשברו והוא הופל ארצה.
האריה ההרוס חלקית שכב שרוע על צידו על הארץ עד שנת 1949, אז הוא הורם שנית בעזרת זרוע תומכת שחוברה אליו.
הארגון למורשת תרבותית באיראן מספר כי בתחילה סברו שהאריות נבנו בפקודת אלכסנדר הגדול כדי לציין את מותו של חברו הקרוב הפאיסטיון.
בקרב נשות העיר התפתחה אמונה טפלה לפיה אישה עקרה הנוגעת בפסל תזכה להתעבר וללדת.
אריה (ליאון) גולדברג (19 במאי 1887 – יוני 1954) היה הבקטריולוג הראשון בארץ ישראל, מנהל המחלקה הבקטריולוגית בתחנת הבריאות העברית, בירושלים.
נולד במוסקבה למשה ולתיאופילה (טניה) בת שלמה לוקסנבורג.
בעת גירוש היהודים ממוסקבה ב-1891 עבר עם הוריו לגליציה, שהייתה אז תחת שלטון אוסטרי.
קיבל חינוך יהודי וכללי בבית-ספר עממי ובגימנסיה בפודגוז'ה (פרבר של קרקוב).
למד רפואה באוניברסיטת וינה, הוסמך לדוקטור לרפואה והמשיך להשתלם שם כעוזר ליד הפרופסורים (בפתולוגיה קלינית ובבקטריולוגיה), וקרל לנדשטיינר (בסרולוגיה וברפואה נסיונית).
גולדברג הוזמן לעבוד בתחנת הבריאות העברית שייסד נתן שטראוס בירושלים ב-1911. עלה לישראל באוגוסט 1912. עבד תחת ניהולו של הד"ר זאב ברין בתחילה כעוזר בקטריולוג ולאחר כשנתיים התמנה למנהל המחלקה הבקטריולוגית.
ב-1913 היה בין המייסדים של אגודת רופאים מדברי עברית (ארמ"ע).
האגודה הוקמה בהשפעתו של אהרן מאיר מזי"א.
בין מייסדי האגודה: ד"ר אריה בעהם, ד"ר אריה לייב שמעוני-מקלר, ד"ר אריה פייגנבאום, ד"ר זאב ברין וד"ר מרים נופך.
ב-1914 נשא לאישה את מרים בת גולדה ומשה שכטר, לזוג נולדו שני בנים.
פרופ' דן גולדברג שהיה לראש הפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית ואבי תורת הטפטפות.
חותנו, משה שכטר, הצטרף לאגודת "אחוזת בית" ב-1909 ובנה בתל אביב את הבית הראשון בן 2 קומות (ברחוב יהודה הלוי 15).
בנו גיל שנולד ב-1924, היה המנהל הראשון של המכון הפתולוגי בבית החולים סורוקה, בבאר שבע.
ב-1914 השתתף בוועידת הגרענת הארצית.
משפרצה מלחמת העולם הראשונה, הוטל עליו לנהל בפועל את תחנת הבריאות העברית.
בהמשך גויס יחד עם כל חבר העובדים לשירות הצבא הטורקי, והיה אחראי להכנת הנסיובים לזריקות נגד חולירע וטיפוס המעיים, שהתפשטו אז במגפות, לצורכי הצבא והתושבים האזרחיים בכל שטח שלטונו של מפקד המחנה הרביעי (המצביא אחמד ג'מאל פאשה) מנחל מצרים ועד נהר פרת.
שבוע לפני הדיפת הצבא הטורקי מירושלים הוכרח לצאת עם מוסדות הצבא הנסוג לנצרת ובהמשך הועבר לרבת עמון, שם המשיך לשרת בדרגת קפיטן () למשך קרוב לשנה וניהל מעבדה ראשית של המחנה הרביעי בשרות צבאות טורקיה, גרמניה ואוסטריה שבחזיתות.
הוענק לו אות הכבוד של הצבא הטורקי "", אות כבוד מהצבא האוסטרי, ואות כבוד של הצלב האדום.
בסתיו 1918 כבש הצבא הבריטי את רבת-עמון, גולדברג נשבה, ובמהרה הורשה לחזור לירושלים.
תקופה מסוימת ארבעה רופאים עם שם פרטי זהה, שזכו לכינוי "ארבעת האריות" – אריה גולדברג, אריה פייגנבאום, אריה בעהם, ואריה לייב שמעוני-מקלר, עבדו כשותפים בקומה התחתונה, בביתו של רופא העיניים פייגנבאום ברחוב החבשים 3 (במה שלימים יהיה רחוב אתיופיה 3).
גולדברג היה חבר ב"ועד העיר ליהודי ירושלים".
ב-1920 השתתף בתור נציג תחנת הבריאות העברית וההסתדרות הרופאים ב"וועידה הציונית העולמית", שהייתה ידועה כוועידת לונדון.
ב-1921 עבר לתל אביב, שם פתח מעבדה פרטית.
בשנת 1924 היה גולדברג מועמד בקבוצת המרכז במפלגת "ההתאחדות של הבלתי מפלגתיים" לבחירות הראשונות שנערכו לעיריית תל אביב, שנקבעו ל-20 בינואר 1924. בראש הקבוצה עמדו מאיר דיזנגוף וישראל רוקח.
בשנת 1934, כשהוקם בית החולים אסותא, נתמנה לחבר בצוות הנהלת בית החולים.
בהנהלת בית החולים היו 5 רופאים: ד"ר בן-ציון הירשוביץ (הראל) שעמד בראש הנהלת "אסותא", ד"ר בנו חיות, פרופ' שמעון רוזנבאום, ד"ר אריה חְבוֹיְניק (אורן), וד"ר א.
כיהן בהסתדרות הרפואית בישראל כיושב-ראש הוועדה המשפטית הארצית.
נפטר ב-1954 (ו' בסיוון ה'תשי"ד), נקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
אריה גנץ (נולד ב-1946) הוא ספורטאי לשעבר בספורט נכים וחבר נבחרת ישראל בכדורסל כיסאות גלגלים.
נפגע בגיל צעיר משיתוק ילדים ובנעוריו החל להתאמן במרכז הספורט לנכים ברמת גן.
בשנות השישים החל להתחרות במשחקי סטוק מנדוויל והשתתף בתחרויות שחייה וכדורסל כיסאות גלגלים.
היה חבר נבחרת ישראל בכדורסל אל המשחקים הפאראלימפיים תל אביב (1968) והמשחקים הפאראלימפיים היידלברג (1972) ואיתה זכה במדליות זהב וכסף.
מאוחר יותר המשיך לשחק בנבחרת איל"ן והיה קלע מצטיין בליגה הלאומית לנכים ובמשחקי הנבחרת באליפות אירופה.
גנץ היה בעל מפעל פרטי לייצור בשר ומאוחר יותר השתלב בחברות גדולות בתחום, עבד 15 שנה כמנהל שיווק וייצור בחברת נטו ובשנת 2011 מונה למנהל המפעל של חברת מילועוף.
אריה (לייב) גרושקביץ (ינואר 1897 - 18 בנובמבר 1960) היה ראש המועצה המקומית קריית מוצקין בין השנים 1941–1958.
גרושקביץ נולד בינואר 1897, למשפחת סוחרים דתית, בעיירה פלונסק, שבפולין.
הוריו שכרו לו מלמדים פרטיים, כדי שלא ייחשף לרעיונות הציוניים של הנוער.
עם זאת, כבר בגיל 17 הוא היה פעיל בתנועת "המזרחי", הציונית.
בשנת 1920, גויס גרושקביץ לצבא פולין.
אחרי השירות הוא התחתן וקיבל עבודה, בוורשה במשרד של תנועת "המזרחי", בו גויסו כספים עבור היישוב העברי בארץ ישראל.
במסגרת זאת, הגיע לארץ ישראל כתייר ב-1924 וב-1925. במהלך הביקור השני, גמל בליבו החלטה לעלות לארץ ישראל ולכן, התפטר ממשרתו.
בישראל, קיבל עבודה כבנקאי בחיפה.
בשנת 1934 היה גרושקביץ מראשוני רוכשי המגרשים במה שכונה אז "שכונת מוצקין".
בניית ביתו הושלמה בשנת 1936 ומשנה זו הוא כיהן, לסירוגין, כראש ועד שכונת מוצקין, עד שנת 1940. ב-1940, שכונת מוצקין הוכרה כמועצה מקומית ובשנת 1941 גרושקביץ נבחר לראשות המועצה.
כראש מועצה הוא השתדל למנוע בידול בין זרמי החינוך, לפי מפלגות וזרמים פוליטיים, ולמנוע זיקה מפלגתית של גורמים במועצה.
ב-1958 הוא הודח מראשות המועצה על ידי קואליציה בראשות מפא"י, אך נשאר חבר מועצה.
בנו של אריה גרושקביץ, , נהרג בהיותו טייס במפציץ "ליברייטור" במלחמת העולם השנייה, כשמטוסו נפגע בקרב אווירי של להק צבא ארצות הברית עם מטוסי אויב בים הצפוני, ליד אנגליה.
מועצת קריית מוצקין קראה רחוב על שמו את "רחוב אהרון".
אריה גרושקביץ נפטר ב-18 בנובמבר 1960, בדרכו חזרה לישראל בעת מביקור בלונדון.
הוא הובא למנוחות בבית העלמין צור שלום.
ביתו של גרושקביץ, שהוסב לאחר פטירתו לספרייה עירונית, משמש בשנות האלפיים כארכיון ומוזיאון לתולדות העיר.
שמו של הרחוב בו המבנה הוסב מ"התקווה" ל"גרושקביץ".
אריה דוידסקו (24 בינואר 1931 - 12 בינואר 2018) היה מאמן כדורסל ישראלי.
אימן מספר רב של קבוצות בליגת העל בכדורסל, שימש עוזר מאמן מכבי תל אביב רלף קליין בתקופה שבה הקבוצה זכתה בגביע אירופה לאלופות בכדורסל ובארבע אליפויות הליגה.
שימש כשחקן כדורסל ומאמן ברומניה ואימן את נבחרות הנוער והעתודה הרומנית.
עלה לישראל בשנת 1962. מעונת 1962/1963 שימש כמאמן של קבוצות הפועל חיפה, הפועל חולון, הפועל גבעת ברנר, הפועל גבעת חיים, מכבי חיפה, הפועל ירושלים, בית"ר תל אביב, הפועל תל אביב והפועל עפולה.
בין השנים 1976–1980 שימש כעוזר מאמן של רלף קליין במכבי תל אביב, כשהישג השיא אליו הגיעו הוא זכייתה של הקבוצה בגביע אירופה לאלופות בכדורסל, לצד זכייה אליפות ישראל בכל ארבע העונות, וארבע זכיות בגביע המדינה.
עם קליין שיתף פעולה כעוזרו בנבחרת הנוער ונבחרת העתודה הראשונות שהוקמו בישראל בשנים 1965 - 1974. בנוסף שימש דוידסקו כמאמן ראשי בנבחרת הנוער בשנים 1975 - 1977 ו-1987 - 1988.
משרת האימון האחרונה בקריירה שלו הייתה במכבי גבעת שמואל מהליגה הארצית (השנייה דאז) בעונת 1989/1990. הוא התפטר מתפקידו ב-16 בנובמבר 1989, אחרי המחזור השישי.
דוידסקו שימש גם כמורה לחינוך גופני בבית ספר תיכון רמלה-לוד, ושימש כרכז קורסי המדריכים והמאמנים בבית הספר למאמנים במכון וינגייט.
דודיסקו היה נשוי לאילנה דוידסקו ולהם נולדו שני בנים, ד"ר אופיר דוידסקו ורון דוידסקו.
אריה ברקוביץ' (נולד ב-1 בינואר 1953) הוא אמן, אוצֵר, מעצב, מבקר אמנות ומורה לאמנות ישראלי.
מאז שנת 2005 מנהל אמנותי ואוצר של בית האמנים תל אביב.
אריה ברקוביץ' נולד ברומניה, עלה לישראל עם הוריו ב-1960, משפחתו התיישבה בבאר שבע, בה גדל מגיל שש ועד הצבא.
בצה"ל שירת בצוות הווי הנדסה קרבית בשם אריה ברק,
במסגרתה לקח חלק ב-1972 בתוכנית "בואו נבנה לנו גשר".
השיר "ברחוב הנשמות הטהורות" הגיע למקום ה־17 במצעד השנתי תשל"ג (1973).
ברק הלחין יחד עם נתן כהן את השיר "חלפה שנה", שכתב שייקה פייקוב של הנשמות הטהורות.
השיר צעד במצעדי הפזמונים השבועיים של הגל הקל בספטמבר–דצמבר 1973 והגיע לפחות למקום התשיעי.
סיים תואר שני בעיצוב לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב (1981).
הפקת התיאטרון הראשונה אותה עיצב הייתה "פונדק הרוחות", שזכתה במקום הראשון בפסטיבל עכו לתיאטרון ישראלי אחר 1980. במהלך השנים עיצב כמאה הפקות של תפאורה ותלבושות לתיאטרון בחאן הירושלמי, הקומה השלישית, הספרייה, תיאטרון נווה צדק, המדרגות, בימת הקיבוץ, תיאטרון ילדים ונוער (אורנה פורת), ללהקות המחול ענבל ובת שבע ולהפקות אופנה.
הקים את "אחד העם 90", הגלריה השיתופית הראשונה בישראל שפעלה מאפריל 1982 עד ינואר 1986. הייתה זו הגלריה הראשונה שהוקמה כיוזמה פרטית על ידי האמנים עצמם, מומנה ונוהלה על ידם, ללא כוונת רווח והיא זכתה לכיסוי תקשורתי נרחב.
הגלריה פעלה ברחוב אחד העם 90, פינת שיינקין.
שותפותיו להקמת ולניהול הגלריה היו רונית דברת ושרה חינסקי.
בגלריה הוצגו 64 תערוכות והציגו 116 אמנים.
חברי "מימד" (פרט לראובן) לימדו בבית הספר "מימד לאמנות חזותית".
הם הציגו יחדיו ואירחו אמנים נוספים.
קבוצת "מימד" החלה לפעול בגלריה "מימד קטן" בחנות "פרוזה" בדיזנגוף סנטר ומשפעילותה התרחבה, נפתחה גלריה "מימד" ברחוב פינסקר פינת טרומפלדור.
הקבוצה ערכה פרויקטים אמנותיים, תערוכות והרצאות בפריפריה, בקיבוצים ובמושבים.
מאז שנת 2005 ברקוביץ' מנהל אמנותי ואוצר של בית האמנים תל אביב.
במשך ארבע שנים היה מנהל אמנותי ואוצר קבוע של הגלריה העירונית "החווה", חולון, שהציגה אמנות אקולוגית ועיצוב.
אצר עד היום (2018) במסגרת שונות, מאות תערוכות בהן תערוכות מוזיאליות דוגמת פורום המוזיאונים, מוזיאון ארץ ישראל, מוזיאון ינקו דאדא ועוד.
בשנים 1993–1994 היה בעל מדור עיצוב בעיתון חדשות.
בשנים 1996–2006 היה בעל מדור שבועי לעיצוב במוסף "גלריה" בעיתון "הארץ"; מפרסם מאמרים לעיצוב במגזינים מקצועיים שונים, ביניהם "בניין ודיור".
בינואר 2023 הוציא ספר המסכם את עבודתו והשיק קיר אמן שהוא מעין רטרוספקטיבה.
קיר האמן נמצא בחלל הכניסה של מקום לאמנות.
בשנת 1982 היה ברקוביץ' ממייסדי המכללה לאמנות חזותית "מימד", תל אביב, ביחד עם יגאל עוזרי וטוביה אברהם.
ברקוביץ' לימד רישום וציור במימד וכיהן כאחראי על תוכניות הלימוד, כמנהל וכסגן מנהל בית הספר.
מקים ומרכז המגמה לאמנות בתיכון אלון, רמת השרון (1989-1985).
בשנת 1981 ואחר כך משנת 2010 מרצה לאמנות ולעיצוב במכון הטכנולוגי, חולון (בו הוא מעביר קורס על אוצרות); במהלך השנים לימד בסמינר הקיבוצים, תל אביב; מכללת בית ברל; המכללה לאמנות חזותית מימד, תל אביב; תיכון אלון, רמת השרון; האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב; המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן.
אריה ברקוביץ' נשוי לדפנה גרייף, מעצבת גרפית ולהם בן ובת.
"עיצוב בכסף: כלי כסף איטלקיים בני זמננו", מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב (קטלוג; טקסט)
1996 - "כיסא פלסטיק", גלריית המומחה, תל אביב (קטלוג; טקסט)
1998 - "האגרטל בעיני מעצבים ופסלים ישראלים עכשוויים", תערוכה נודדת, אמנות לעם (קטלוג; טקסט)
1999 - "בקשר לגוף: תכשיטים ואובייקטים", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד; מוזיאון ערד; מוזיאון בת ים (קטלוג; טקסט)
2001 - "ונוס באמנות הישראלית", המוזיאון לאמנות ישראלית, רמת גן (קטלוג; טקסט)
2001 - "שקוף וצבע: יופי נגד אלימות", המשכן לאמנויות הבמה, תל אביב, אוצר עם אורלי הופמן (קטלוג; טקסט)
2002 - "נטע זר: מפגש בין עבודות בתחום האמנות והעיצוב", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד; מוזיאון ערד (קטלוג; טקסט)
2003 - "טבע שלא כדרך הטבע", מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד (קטלוג; טקסט)
"ספסלי רחוב", תערוכת חוצות, תל אביב (קטלוג; טקסט)
2006 - "קליר יניב: האישה וציפור הנפש", רטרוספקטיבה, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד
2009 - "דורותי רובינס: התיאטרון האנושי", רטרוספקטיבה, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד (ספר)
2010 - "בוקי שיף – עיצוב לתיאטרון ואופרה", האקדמיה לעיצוב ולחינוך ויצו חיפה
2011 - "לא ידע שהוא כזה", תערוכת עיצוב, בית האמנים, תל אביב (קטלוג; טקסט).
2016 - "הסתדרתי בשורה אחת" תערוכה של זהבה אדלסבורג במקום לאמנות, תל אביב
2018 - אורית גולדמן, "יבשת משל עצמי", בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב
2018 - תמר הירשל, בין גלים וגבולות, בית האמנים ע"ש אלחריזי
2018 - שרון רשב"ם פרופ, מסמנת גבולות, בית האמנים תל אביב.
2025 - מרינה מוחין, מילים מכובסות, בית האמנים תל אביב.
הצגות תיאטרון ומחול נבחרות להן עיצב תפאורה ותלבושות
1980 - עיצוב תפאורה להצגה "פונדק הרוחות" מאת נתן אלתרמן, פסטיבל עכו לתיאטרון ישראלי אחר, ההצגה הזוכה, בימוי: דוד מעין.
1981 - עיצוב תפאורה למופע החול "רדיוס", להקת בת שבע, כוריאוגרפיה: אלמה פרנקפורט.
1981 - עיצוב תפאורה להצגה "סרסור להמונים: הצגה מטעה", מאת ריצ'רד פורמן , תיאטרון המדרגות, בבימוי יורם פורת.
1983 - עיצוב תפאורה ותלבושות להצגה "לפוצץ אותם" מאת בארי קיף, תיאטרון החאן, בימוי: מוטי לרנר.
1983 - עיצוב תפאורה ותלבושות להצגה "שיעור מולדת" מאת ובבימוי דני הורוביץ, בימת הקיבוץ.
1983 - עיצוב תפאורה ותלבושות להצגה "בילי-בול הגדול" מאת יורם גל, פסטיבל עכו, בימוי עדנה שביט.
1984 - עיצוב תפאורה ותלבושות להצגה "יורדים העירה" מאת סטיבן פוליאקוף, תיאטרון הספרייה, בימוי: גדי רול.
1984 - עיצוב תפאורה ותלבושות להצגה "מפי העם", עיבוד של יעל רינג לסיפוריו של י.ל.
פרץ, התיאטרון לילדים ונוער, בימוי: אתי רזניק.
1986 - עיצוב תפאורה ותלבושות להצגה "החוצה" מאת דני הורוביץ, תיאטרון נווה צדק, בבימוי גוי צ'ייקין.
1987 - עיצוב תפאורה ותלבושות להצגה "כאילו בחלום" מאת אוריה באר, תיאטרון הספרייה, בימוי: יגאל עזרתי.
1989 - עיצוב תפאורה להצגה "שמוליק של זהרה", מאת חגית רכבי ובבימויה, התיאטרון לילדים ונוער (לימים תיאטרון אורנה פורת).
אריה לאון גליקר (16 ביוני 1897 – 11 ביולי 1971) היה רדיולוג והרופא הראשון שהפעיל בישראל מכשיר לטיפול בחולי סרטן באמצעות קובלט.
גליקר נולד בזברז' שהייתה אז החלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום בפולין), בנם של פרימה ואלימלך, אח צעיר לשלושה בנים ובת.
במלחמת העולם הראשונה גויס לצבא, ואף על פי שסיים רק 3 שנות לימודי רפואה, שירת כרופא צבאי ולאחר מכן כמנהל בית חולים שדה.
למד רפואה בלבוב ובווינה, ולאחר הכשרה והשתלמות ברנטגן, פתח מרפאה פרטית מתקדמת.
באותה שנה עבד בסלילת כבישים, משום שלא היו תקני עבודה כרופא, לאחר מכן, עבד כרדיולוג הראשי בבית החולים "כרמל" בחיפה.
הוא ביקש מהנהלת בית החולים לרכוש מכשיר הקרנות קובלט.
לאחר שסירבו, פתח וניהל את מחלקת הרנטגן בבית החולים האיטלקי בחיפה בשנת 1959, ושם רכש, בשותפות עם בית החולים, את מכשיר הקובלט הראשון בישראל.
התחתן בחיפה עם אוה מרים, לבית הריניאק ב-16 ביולי 1935, נולדו להם 2 ילדים, בת - עדנה ובן - דניאל.
נפטר ביולי 1971 ונקבר בבית הקברות חוף הכרמל.
שנים מאחיו היו יצחק גליקר וצבי הירש גליקר, רופאים גם הם.
אריה גביוס (נולד ב-1963) הוא פרופסור מן המניין למנהל עסקים בקריה האקדמית אונו ולהנדסת תעשייה וניהול באוניברסיטת בן-גוריון.
דקאן הפקולטה למנהל עסקים בקריה האקדמית אונו.
הוא מומחה לחקר ביצועים ותורת המשחקים.
פרופ' אריה גביוס נולד ב-1963. גביוס גדל והתחנך בחולון.
למד בבית הספר "מיטרני" במגמה מתמטית-פיזיקלית.
התגייס לצה"ל ב-1982, ושירת שירות סדיר בבית הספר לנ"מ .
גביוס סיים בשנת 1987 תואר ראשון במתמטיקה שימושית מהטכניון בהצטיינות.
את התואר השני למד בטכניון, במתמטיקה שימושית עם התמחות בתקשורת מחשבים, אשר סיים בשנת 1990. את הדוקטורט במנהל עסקים בהנחיית יאיר טאומן ובועז רונן, סיים באוניברסיטת תל אביב בתחום חקר ביצועים ותורת המשחקים, בשנת 1996.
בשנת 1996 מונה כחבר סגל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב במחלקה להנדסת תעשייה וניהול.
ב-2009 קודם לדרגת פרופסור חבר, ובשנת 2014 לפרופסור מן המניין.
משנת 2000 שימש כראש תוכנית התואר השני בניהול תעשייתי באוניברסיטת בן-גוריון במחלקה להנדסת תעשייה וניהול.
כמו כן היה מרצה אורח באוניברסיטאות שונות בעולם.
בין השנים 1996 ועד שנת 2003 שימש כמרצה אורח בבית הספר למנהל עסקים בטולוז .
בשנים 2003 ועד 2004 שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת טורונטו.
בנוסף, שימש כמרצה באוניברסיטת תל אביב.
משנת 2008 ועד שנת 2012 שימש כמזכיר האגודה הישראלית לחקר ביצועים וחבר המועצה, ובשנים 2012–2015 שימש כחבר מועצה.
הוא הצטרף כפרופסור בקריה האקדמית אונו.
בשנים 2012 ועד 2015 כיהן כראש תוכנית התואר השני במנהל עסקים MBA.
החל משנת 2015 מכהן כדיקן הפקולטה למנהל עסקים.
במקביל לעבודתו האקדמית, גביוס יעץ לגופים שונים במשק בתחום של ניתוח סיכונים, תמחור מוצרים והערכת פרויקטים הנדסיים וטכנולוגיים.
בין היתר, בשנים 1993 ועד שנת 1996, עבד כיועץ עבור תשתיות הגז בישראל.
גביוס הוא מומחה ליישום של מודלים מתמטיים ותורת המשחקים לבעיות מתחומי הכלכלה ומינהל עסקים.
הוא פרסם עשרות מחקרים בתחומים הבאים:
מכרזים – מכרזים ובמיוחד מכרזים בהם יש אסימטריה בין המתחרים מבחינת יכולתם ונכונותם לשלם.
מחקרים העוסקים במכרזים מרובי משתתפים כאשר הקונים שונאי סיכון.
ניתוח התנהגות המשתתפים במכרזים והרווחים לבעל המכרז.
תמחור מוצרים בשוק תחרותי – תמחור מוצרים בשוק תחרותי בו לצרכנים זיכרון של המחירים ההיסטוריים והאיכות שממנה נהנו בעבר.
אסטרטגיית תמחור דינאמית המתבססת על זיכרון הצרכנים ועוצמת התחרות בשוק.
מימון וחשבונאות – תגמול מנהלים, קביעת מחירי העברה בארגונים מבוזרים ואף חיזוי התכנסות מחיר בשוק המשני במהלך מסחר יומי.
כלכלת מערכות בריאות – אסטרטגית חיסון ועידוד אוכלוסיות להתחסן כנגד מחלות מידבקות ובפרט שפעת עונתית.
חלוקת הסיכונים הכלכליים הכרוכים בכניסת תרופה חדשה לסל התרופות בין קופת החולים ליצרן התרופה.
הון סיכון – מבנה ההסכמים בין היזם למשקיע בחברה (בתעשיית הון סיכון) ובמיוחד, חלוקת המאמצים בהקמה בין שני שחקנים אלו.
שימוש במודלים מתמטיים, המתבססים על כלים מתורת המשחקים ומסבירים את הקשר בין הצלחת המיזם לבין מבנה ההסכם בין היזם והמשקיע.
תנועות מחאה – מנגנון ההתפתחות של תנועות המונים וסיכוייו להצליח או להיכשל.
מחאת המונים חד פעמית בהשוואה לתהליכים תלויי זמן בהם המוחים לומדים את המצב בו התנועה והשלטונות נמצאים ומגיבים בכל רגע נתון לאינפורמציה זו.
התגוננות כנגד התקפת טרור – מודלים להיערכות והקצאת משאבים כנגד התקפת טרור על ערים ותשתיות, מחקרים שביצע עם שותפים מאוניברסיטת טורונטו.
אריה גביוס קיבל פרסים רבים על פועלו במרוצת השנים, ביניהם:
2002 בפרס "עודד לוין" של "האגודה הישראלית לחקר ביצועים" על עבודת מחקר בתחום תמחור מוצרים בשוק תחרותי.
בשנת 2012 בהכרה כ-Top Rated Paper על מחקר על שימושים בחיסונים להקטנת סיכוני אוכלוסייה.
בשנת 2013 זכה במקום שני בתחרות עבודות מחקר של ארגון INFORMS.
אריה גארלה (נולד ב-19 בנובמבר 1958) הוא ראש המועצה המקומית בני עי"ש מאז בחירתו בבחירות 2013 מטעם הליכוד.
גארלה נולד וגדל במושב ינון.
לפני הקריירה הפוליטית הגיע מהמגזר העסקי הפרטי, כאיש עסקים, יזם ובעל מוסכי פחחות וצבע.
גארלה נבחר לראשונה לתפקיד בבחירות לרשויות המקומיות ב-2013, לאחר שקיבל כ-53.16% מהקולות ו-1,999 קולות.
רשימתו "התקווה" קיבלה כ-1,718 קולות וכחמישה מושבים מתוך 9 מושבי המועצה.
בבחירות 2018 גרלה ניצח ברוב של 80.1% (3,144 קולות) את ברוך אברהם ראש רשימת "בני עי"ש ביתנו".
בנוסף על תפקידו כראש המועצה, גארלה מכהן גם כיושב ראש ועדת ההנהלה, יושב ראש ועדת משק לשעת חירום ונציג המועצה בוועדת לתכנון ובנייה.
גארלה התמודד לכהונה שלישית בבחירות 2023 שנדחו בהמשך ל-2024 כשמולו גיל אילת, אותו ניצח ברוב של 55.38%.
גארלה התמודד בבחירות אלו בראש רשימת הליכוד שזכתה ב-4 מתוך 9 המקומות במועצה.
אריה דודאי (; 1911 – 1982) היה אדריכל ומתכנן ערים ישראלי יליד אוקראינה, אז האימפריה הרוסית.
כיהן כיושב הראש השני של "האיגוד לתכנון סביבתי בישראל", בין 1967 ל-1969.
דודאי נולד ב-1911 באוקראינה שבאימפריה הרוסית בשם אריה (ליולה) דודקין, ועלה עם הוריו לארץ ישראל תחת שלטון המנדט הבריטי.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון בתל אביב, נסע ללמוד אדריכלות בבלגיה.
ב-1930, כאשר דודאי התגורר בממלכה המאוחדת, הצטרף כטייס לחיל האוויר המלכותי.
לאחר מלחמת העולם השנייה, חזר לארץ ישראל והשתתף במלחמת העצמאות.
ב-1949 התמנה למתכנן בכיר באגף התכנון, שנוהל אז על ידי האדריכלים אריה שרון וציון השמשוני ופעל תחת משרד ראש הממשלה ומשרד הפנים.
דודאי היה ממונה על התכנון בגוש דן באגף.
בין 1957 ל-1959 עבר דודאי לעבוד יחד עם האדריכל יצחק פרלשטיין על תכנון תוכנית האב לעיר אשדוד, בהזמנת "חברת אשדוד".
התוכנית ("ד/313") אושרה רשמית ב-6 במאי 1960. ומאז, בינוי העיר אשדוד התממש כמעט במדויק בהתאם לה ובקנה המידה שקבעה.
בתחילת 1953, חלו שינויים באגף התכנון; היקפו וסמכויותיו צומצמו ומרכזו הועבר לירושלים מתל אביב–יפו, תחת שר הפנים החדש, ישראל רוקח.
בתגובה, דודאי החליט להתפטר, יחד עם אריה שרון, ציון השמשוני והיינץ ראו.
ב-1954 התמנה למתכנן הראשי של החטיבה להתיישבות בהסתדרות הציונית העולמית.