tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ההצעה עברה ברוב מוחלט בבית הנבחרים, עם 370 תומכים לעומת 1 נגד ו-62 נמנעים.
בשנת 2009 אימץ הפרלמנט האירופי הצעה לקבוע את 11 ביולי כיום הזיכרון הבינלאומי לטבח סרברניצה ולאירועי רצח העם הבוסני בכלל.
ב-31 במרץ 2010, 15 שנים לאחר האירוע, התנצל הפרלמנט הסרבי באורח רשמי על ביצוע הטבח בסרברניצה.
ברנקו רוזיץ', נציג המפלגה הסוציאליסטית, אשר בראשה עמד מילושביץ' לאורך שנות ה-90, אמר: "אנו לוקחים צעד לנקיטת אחריות פוליטית המבוסס על הכרעה פוליטית עבור פשע המלחמה שאירע בסרברניצה."
רצח הלל יפה אריאל הוא פיגוע טרור פלסטיני, שאירע בקריית ארבע ב־30 ביוני 2016 בו מחבל רצח בדקירות סכין את הנערה בת ה-13 הלל יפה אריאל בעת שישנה בחדרה.
לאחר מכן נפצע קשה לוחם כיתת הכוננות של היישוב מירי של לוחם נוסף שהרג את המחבל.
בבוקר 30 ביוני 2016 מוחמד טראיירה בן ה-17, מחבל מהעיירה בני נעים, עבר את הגדר המקיפה את קריית ארבע, הגיע לבית משפחת אריאל בגבעת חרסינה, המרוחק 150 מטר מהגדר, נכנס לחדרה של הלל יפה, דקר אותה ופצע אותה אנושות.
היא נפטרה מפצעיה תוך זמן קצר.
שני אנשי כיתת הכוננות של היישוב הגיעו למקום, ראו את הלל הפצועה ואת המחבל.
במקום התנהל קרב יריות, במהלכו אחד מחברי כיתת הכוננות איבד את עינו מירי של הלוחם השני, שגם הרג את המחבל.
הלל יפה אריאל הובאה לקבורה באותו יום בבית העלמין היהודי העתיק בחברון.
שני אחיו ואחותו של המחבל מוחמד טראיירה נעצרו לחקירה, בחשד שידעו על כוונתו של המחבל.
מפקד פיקוד המרכז הוציא צו הריסה למבנה בן שלוש קומות שבו התגורר המחבל, ובעקבות זאת עתרה משפחת המחבל לבג"ץ לביטול הצו.
בג"ץ קיבל חלקית את העתירה, ואישר להרוס את הקומה השנייה במבנה, שהיא קומת המגורים.
הוא קבע שאם אי אפשר להרוס את הקומה השנייה בלי להרוס את המבנה כולו, ניתן יהיה לאטום את הקומה השנייה.
הלל יפה הייתה אזרחית ארצות הברית.
בעקבות הרצח איימה ארצות הברית לנכות את הסכומים ששולמו למחבלים מהכספים שהיא מעניקה לרשות.
כאות הנצחה הוחלט להחליף את שמו של שער המוגרבים - שער המשמש יהודים לכניסה להר הבית בשם "שער הלל".
אביה של הלל, עמיחי אריאל, הקים את יקב "אריאל ביהודה" שהוציא יין בשם "הלל", להנצחת ביתו.
בשנת 2022 זכה היין במדליית כסף בתחרות של דקנטר בה מתחרים 18,500 יינות מכל העולם.
רצח העם של בני האיסאק בסומליה (בסומלית: Xasuuqii beesha Isaaq; בערבית: الإبادة الجماعية لقبيلة إسحاق) היה רצח עם שיטתי של בני שבט האיסאק בסומלילנד, צפון סומליה.
רצח העם בוצע בין השנים 1987–1989 על ידי מדינת סומליה, תחת שלטון הדיקטטורה של סיאד בארה, במהלך מלחמת העצמאות של סומלילנד.
דיווחים מקומיים מעריכים כי סך מקרי המוות של בני שבט האיסק אף מגיע עד 200,000. במסגרת רצח העם נהרסו כמעט לחלוטין הערים השנייה והשלישית בגודלן ברפובליקת סומליה של אותה תקופה, הרגייסה ובוראו.
הרס הערים, יחד עם יתר האירועים, הביא לבריחתם של מאות אלפי סומלים (רובם בני איסק) לאתיופיה (הגובלת בסומליה).
הבריחה האמורה תוארה כ"אחת התנועות הכפויות המהירות והגדולות ביותר של אנשים שתועדה באפריקה", והביאה להקמת מחנה הפליטים הגדול בעולם דאז (1988).
רצח העם התרחש במהלך מלחמת האזרחים בסומליה (שקדמה למלחמת האזרחים הנוכחית, שפרצה בתחילת שנות ה-90 ונמשכת עד היום) ומכונה לעיתים "רצח עם נשכח".
כחלק מרצח בני האיסק, הכוחות הסומליים ייסדו יחידה בשם "מדבירי איסק", המורכבת כולה מאזרחים שאינם בני איסק.
יחידה זו ביצעה "דפוס שיטתי של התקפות נגד כפרים לא חמושים, חוות ואזורי מרעה בצפון סומליה (סומלילנד), ורצח רבים מתושביהם, תוך כדי אילוץ הניצולים לברוח לאזורים מרוחקים".
ארגון Human Rights Watch קבע כי יחידה זו, יחד עם זרועות צבאיות אחרות בצבא סומליה דאז, הייתה אחראית להטלת אימה על בני האיסק באזורים הכפריים.
בשנת 2001 האו"ם החל בהליכי חקירה של הפרות זכויות אדם בסומליה, על מנת לברר האם בוצעו פשעים נגד האנושות או רצח עם במהלך מלחמת האזרחים במדינה.
מסקנות החקירה אישרו כי בוצע רצח עם בבני האיסק בסומליה.
החוקר מטעם האו"ם, כריס מבורו, ציין בדו"ח כי:בהתבסס על מכלול הראיות שנאספו בסומלילנד ובמקומות אחרים במהלך שליחותו של היועץ ואחריה, היועץ משוכנע שפשע רצח העם תוכנן ובוצע על ידי ממשלת סומליה נגד בני האיסק בצפון סומליה בין 1987 ל-1989.
סומלילנד היא מדינה עצמאית, הגובלת בסומליה מצפון, אשר קיבלה עצמאות לראשונה מבריטניה ב-26 ביוני 1960. במהלך תקופה זו, שטחה של סומליה מדרום לסומלילנד היה בשליטה איטלקית, כאשר לאחר עצמאות סומלילנד, האחרונה אוחדה עם סומליה מדרום לכדי הרפובליקה הסומלית.
שבט האיסק היווה רוב בשטח סומלילנד.
בשנים שלאחר האיחוד, אי שביעות רצון מהאיחוד שרר בסומלילנד, אשר אף הגיע לכדי ניסיון הפיכה שסוכל בשנת 1961. עם זאת, ממשלות סומליה התעלמו מחוסר שביעות הרצון המבעבע של אזרחי הצפון.
בעלי תפקידי המפתח במדינה החדשה, ובזאת הנשיא, ראש הממשלה, שר הביטחון, שר הפנים ושר החוץ – היו כולם אזרחי הדרום.
הגורמים השלטוניים הזניחו את אזורי הצפון, כך שעד לשנת 1970, יותר מ-95% מכלל עבודות הפיתוח והפרויקטים התשתיתיים בוצעו בחלק הדרומי של סומליה.
באוקטובר 1969, בעקבות רצח הנשיא עבד אל רשיד עלי שמרקה, תפס הצבא הסומלי את השלטון במסגרת הפיכה צבאית.
הצבא הוציא מחוץ לחוק מפלגות פוליטיות שונות, השעה את חוקת סומליה וסגר את האספה הלאומית.
הגנרל סיאד בארה נבחר לעמוד בראשות המדינה והמשטר החדש תחתיו נקט ביד קשה נגד התנגדות פוליטית, ובאופן כללי כנגד אזרחי המדינה.
האו"ם קבע כי 21 שנות משטרו של סיאד בארה היו "אחת מרשומות זכויות האדם הגרועים ביותר באפריקה".
המשטר החדש נתמך על ידי ברית המועצות ואימץ רשמית את הסוציאליזם המדעי כאידאולוגיה המרכזית שלו.
ברית המועצות, שבאותה תקופה הייתה בעלת ברית הן לסומליה והן לאתיופיה פנתה נגד בארה, ותמכה באתיופיה.
התבוסה במלחמה עם אתיופיה הורגשה בכל סומליה.
עם זאת, צפון סומליה (אזור מגוריהם של בני האיסק), חווה את רוב ההרס הפיזי והאנושי בשל קרבתו הגאוגרפית ללחימה.
התבוסה במלחמת אתיופיה–סומליה גרמה לכ-1.3 מיליון פליטים אתיופים ממוצא סומלי (הידועים כפליטי אוגדן) לחצות את הגבול לסומליה, כאשר יותר ממחציתם של אותם פליטים מאתיופיה התיישבו בשטחי בני האיסק בצפון, וגרמו לקשיים כלכליים וחברתיים באזור.
משטרו של בארה ניצל את מצבם הרעוע של פליטים אלו, שהיוו כרבע מתושבי סומליה, כנגד בני האיסק.
בארה חימש את פליטי אוגדן, ובכך יצר צבא בלתי סדיר שפעל בתוך שטחי בני האיסק.
בארה הבטיח את נאמנותם של פליטי אוגדן באמצעות יחס מועדף והגנה מיוחדת, אשר באו על חשבון בני האיסק.
בד בבד, המשטר דיכא בכוח את בני האיסק באמצעות הצבא הסומלי, יחד עם מיליציות שהורכבו מפליטי אוגדן.
דיכוי זה, בא לידי ביטוי ברצח המוני של אזרחים, אונס נשים, ביזה ומעשי זוועה נוספים.
הצבא הסומלי בפיקודו של הגנרל מוחמד סעיד הרסי הפציץ והפגיז את שלוש הערים הגדולות בצפון סומליה, בהן חיו בני שבט איסק: הארגיישה, ברברה ובאורו.
כוחות צבאיים קרקעיים חיסלו את הנמלטים מהערים ולאחר שהערים הוחרבו כליל נכנסו להשלים את המלאכה בהרג ישיר, מותירים אחריהם גופות רבות אשר נטמנו בקברי אחים.
בהמשך, הצבא החל להצעיד את בני האיסק במדבר לכיוון אתיופיה.
רבבות מבני האיסק מתו מרעב וצמא בדרך.
העיר הרגייסה שמנתה לפני התקיפה 350,000 בני אדם ננטשה כליל.
אזור מחייתם של בני האיסק נבזז, העדרים נלקחו, החקלאות נהרסה ומוקשים פוזרו בכל מקום.
לפי הערכות שונות נהרגו במשך פחות משנה יותר מ־100 אלף בני האיסק.
יותר מחצי מיליון בני האיסק נמלטו לאתיופיה, כחצי מיליון נוספים איבדו את בתיהם והפכו לפליטים בצפון המדינה.
ברוס ג'נטלסון, לשעבר מנהל בית הספר למדיניות ציבורית בסטנפורד, תיאר את הטבח בבני האיסק באופן הבא: .
בשנת 1989, לאחר לחץ בין-לאומי רב וככל שפורסמו ממדי הטבח, ארצות הברית הפחיתה את תמיכתה בממשלת סומליה ואת חימושה.
בשנת 1990, יוחנן ביין, שגריר ישראל באומות המאוחדות, העלה את נושא רצח העם של בני האיסק בפני העצרת הכללית של האומות המאוחדות.
בכך הייתה ישראל המדינה היחידה שהעלתה את הנושא בפני האו"ם.
באותה השנה נפל שלטונו של בארה אשר ברח לניגריה.
לאחר בריחתו של בארה, פרצה בסומליה מלחמת אזרחים אשר נמשכת עד היום.
מאות אלפי בני האיסק חזרו לצפון סומליה והכריזו על עצמאותה של מדינת סומלילנד, חבל ארץ בגודל של כשליש מסומליה.
סומלילנד מתפקדת כמדינה עם בחירות דמוקרטיות, מטבע ומוסדות שלטון הנמצאים בעיר הבירה הרגייסה, אולם נכון לשנת 2025 ישראל היא המדינה היחידה החברה באו"ם, המכירה בה באופן רשמי.
רצח הנסיכים במצודה הוא ציור שמן על בד משנת 1786 מאת הצייר הבריטי ג'יימס נורת'קוט, המבוסס על מחזהו של ויליאם שייקספיר ריצ'רד השלישי, מערכה ד', סצנה ג'.
היצירה הוצגה באותה שנה באקדמיה המלכותית לאמנויות ונרכשה בידי ג'ון בוידל עבור גלריית שייקספיר.
היא מצויה באוסף אגרמונט ומוצגת בבית פטוורת'.
הציור מתאר את שני הנסיכים במצודת לונדון בשנת 1483: המלך אדוארד החמישי ואחיו הצעיר ריצ'רד דוכס יורק.
השניים נראים ישנים חבוקים זה בזרועות זה, בתנוחה המדגישה את קרבתם ואת פגיעותם.
לצדם מופיעות שתי דמויות גבריות: אחת כורעת על המיטה ואוחזת בכרית, והשנייה עומדת סמוך לה ומחזיקה מנורה.
התאורה הרכה מדגישה את הניגוד בין שלוות השינה לבין האיום הממשמש ובא.
הסצנה מתייחסת לרצח שאינו מוצג על הבמה במחזה, אלא מתואר בדברי סר ג'יימס טירל.
התיאור הפיוטי מדגיש את חפותם של הילדים ואת האכזריות שבמעשה, תוך שימוש בדימויים של שפתיים כ"ארבע שושנים אדומות על גבעול אחד", זרועות "אלבסטר חפות מפשע" וספר תפילות המונח על הכר, פרטים המחזקים את ממד הטרגדיה והקדושה של הרגע.
היצירה זכתה להערכה ביקורתית רבה בעת הצגתה, ומבקרים השוו אותה לאמנותם של אמני עבר שונים, ובהם גווידו רני ומיכלאנג'לו.
סגנונו של נורת'קוט בציור זה תואר כישיר וטבעי, מאפיין שתרם לאהדת הקהל לציורי ההיסטוריה שלו.
תולדות הבעלות של הציור כוללות את מכירתו במכירה פומבית בשנת 1805, רכישתו בידי פ.
בייקר, והעברתו בהמשך לאוסף הרוזן השלישי מאגרמונט.
מאז נותרה היצירה באוסף זה, והיא מוצגת בהשאלה במסגרת אוסף פטוורת'.
רצח חֵנית קיקוס הוא פרשת אינוסה ורציחתה של חנית קיקוס נערה כבת 17 מאופקים ב-10 ביוני 1993 שהפכה לאחת הפרשות הפליליות המפורסמות בישראל בשל המחלוקות סביב זהות הרוצח וההרשעות השנויות במחלוקת.
סלימאן אל-עביד, בדואי כבן 40 שהתגורר בעיירה רהט הורשע באונס וברצח ונדון למאסר עולם.
ב-10 ביוני 1993 יצאה קיקוס מביתה באופקים כדי להשתתף במסיבת יום הולדת של חברתה שהתגוררה בבאר שבע.
היא הובאה לטרמפיאדה שבפאתי עיר מגוריה אופקים סמוך לשעה 19:45 בערב ונצפתה בפעם האחרונה עומדת בה בשעה 20:10, ולאחר מכן נעלמו עקבותיה.
ב-18 ביוני 1993, שמונה ימים לאחר היעלמותה של קיקוס, עצרה המשטרה את סלימאן אל-עביד, בדואי כבן 40 שהתגורר בעיירה רהט הסמוכה לבאר שבע.
באותה עת עבד אל-עביד כמפעיל דחפור כבד במטמנת "דודאים".
למעצרו הובילה עדותו של נהג משאית המשמשת להובלת אשפה למזבלה.
הלה סיפר למשטרה, כי בעת שהגיע לבור הזבל שבמזבלה, סמוך לחצות בלילה שבו נעלמה המנוחה, מצא את אל-עביד יושב במכונית של מעבידו.
לדבריו, שאל את אל-עביד מדוע הוא יושב שם ואינו נוהג בדחפור, ואל-עביד ענה כי השומר בשער המזבלה מקיים יחסי מין עם בחורה בצריף השומר, וכי הוא אינו רוצה להפריע לו.
למחרת, משנודע לנהג המשאית כי קיקוס נעלמה, התעורר בו החשד כי זו הבחורה שעליה דיבר אל-עביד, ולכן דיווח למשטרה על שיחתו עם אל-עביד.
מאוחר יותר, משיחה עם אל-עביד, הבין כי קיקוס נטמנה בזבל שבמזבלה, וגם על כך דיווח למשטרה.
אל-עביד נחקר מספר פעמים בעניין.
הוא הכחיש בחקירותיו את האירועים.
גם שומר המזבלה הכחיש מכל וכל.
מאוחר יותר הכניסה המשטרה מדובב לתא המעצר של אל-עביד.
במהלך השיחה הודה אל-עביד בפני המדובב באינוסה של קיקוס, ברציחתה במכות ובחנק, ובהשלכת גופתה "בתוך בורות ליד כביש".
בעקבות זאת הודה אל-עביד בפני החוקרים באונס וברצח קיקוס.
הוא שחזר את המעשה שהודה בו.
באותה התקופה, טען בפני אנשים אחרים כי הודה בדבר שקר.
אל-עביד הורשע באונס וברצח קיקוס בבית המשפט המחוזי בבאר שבע.
ב-10 ביוני 1995, שנתיים בדיוק לאחר היעדרותה של קיקוס, ובעת שהערעור עמד בפני בית המשפט העליון נתגלו באופן מקרי שרידי גופתה בבור ניקוז בפאתי באר-שבע, הרחק מהמקום בו נטען שאל-עביד זרק את גופתה.
הדיון בפרשה הוחזר לבית המשפט המחוזי למשפט חוזר ואל-עביד הורשע שוב, למרות שלא נמצא קשר בינו לבין הגופה ומקום מציאת הגופה.
בערעור על ההרשעה, בית המשפט העליון זיכה אותו מרצח, אך הותיר את ההרשעה באונס על כנה.
בעקבות פסק הדין ממנו עולה שאל-עביד אנס את חנית אך לא רצח אותה, מסקנה שנחשבה אבסורדית, הגיע העניין לדיון נוסף בבית המשפט העליון בהרכב מורחב של 9 שופטים.
בהרכב זה הורשע אל-עביד גם ברצח, ונגזר עליו עונש מאסר עולם.
הדיון הנוסף בפרשה זו מהווה תקדים חשוב בדיני הראיות הישראליים.
השאלה המשפטית עסקה בדינה של ההודאה.
החוק בארץ אוסר על הרשעת אדם על-סמך הודאתו בלבד, ומחייב שיהיה "דבר מה נוסף" המחזק את הפרטים שנמסרו בהודאה.
בתקדים זה קבע בית המשפט מהו "דבר מה נוסף", עד כמה הוא צריך לעמוד על רגליו שלו, מהו משקלה הראייתי של ההודאה, ומתי ראוי להרשיע אדם למרות סתירות שבין פרטי הודאתו ובין ממצאים חיצוניים.
כך, הדגישו שופטי המיעוט שזיכו את אל-עביד, כי בכל חקירותיו הצביע אל-עביד על מקומות קבורה שגויים.
לבסוף נמצאה הגופה במקום אחר מאלה שנמסרו על ידיו.
באפריל 2006 דרש אל-עביד משפט חוזר בטענה שהרוצח האמיתי עדיין חופשי.
הדרישה הוסברה במספר נימוקים, ביניהם ראיות שהמשטרה התעלמה מהן לאחר הרצח, כגון דרך הגעתה הבלתי-ידועה של קיקוס לטרמפיאדה באופקים: אביה העיד שחיכתה בצומת גילת, ונסיבות הגעתה לטרמפיאדה אינן ידועות.
משפחתה של קיקוס תומכת בדרישה מתוך רצון להגיע לחקר האמת.
במרוצת השנים אף פקפקו בני המשפחה בהיותו של אל-עביד הרוצח האמיתי.
על אף הרשעתו של אל-עביד בכל הערכאות האפשריות, נתבקשה שופטת בית המשפט העליון לשעבר, מרים בן-פורת, על ידי שר המשפטים דניאל פרידמן, לגבש חוות דעת על כל הפרשה.
בן פורת הגיעה למסקנה כי אשמתו של אל-עביד אכן הוכחה, והרשעתו מוצדקת.
בן פורת הסתמכה על הראיה כי אל-עביד ביקר במטמנה בליל הרצח, למרות הכחשותיו לכך, על מסירת פרטים שלא היו ידועים למשטרה, ועל סמך התבטאויות מחשידות בנוסף להודאתו.
בן פורת המליצה לקצוב את עונשו מנימוקים שונים, ובהם העובדה כי אל-עביד בעל פיגור שכלי גבולי, בשל העובדה כי כבר ריצה 15 שנות מאסר, ובשל תפיסת הציבור את ההרשעה שניתנה ברוב קולות ולא פה אחד.
באפריל 2008 החליט שר המשפטים דניאל פרידמן, לקבל את המלצת בן פורת, והמליץ בפני נשיא המדינה, שמעון פרס, לקצר ב-6 שנים את עונשו של אל-עביד, שכבר נקצב ל-33 שנות מאסר.
הנשיא קיבל את ההמלצה, וב-24 ביוני 2009 קיצר את עונשו של אל-עביד ל-27 שנות מאסר.
משפחת קיקוס הביעה הקלה לנוכח קיצור עונשו של אל-עביד, ואבי המשפחה טען כי "כולם יודעים שאל-עביד הוא לא הרוצח".
בפברואר 2015 דחה בית המשפט העליון את בקשתו של אל-עביד למשפט חוזר.
ב-17 ביוני 2020 השתחרר אל עביד ממאסרו.
רוני אחיאל כתב ב-1994 את השיר "חנית", המביע תקווה למציאתה של קיקוס,, ועל פי בקשת המשפחה השיר בוצע על ידי הזמר אוריאל שלומי בטרם נמצאה גופתה.
על שמה של קיקוס קרוי רחוב בעיר מגוריה אופקים.
רצח ראש ממשלת ישראל יצחק רבין אירע ב־4 בנובמבר 1995 (י"ב בחשוון ה'תשנ"ו) בתום עצרת השלום בכיכר מלכי ישראל בתל אביב.
יגאל עמיר רצח את רבין ביריות אקדח על מנת לעצור את הסכמי אוסלו.
את הרצח תכנן במשותף עם אחיו, חגי עמיר וחברו, דרור עדני, שהורשעו בקשירת קשר לרצח רבין.
הרצח נחשב לנקודת שבר ביחסי הימין והשמאל בישראל.
הוא השפיע באופן מרחיק לכת על המצב הפוליטי והותיר חותם עמוק בחברה הישראלית.
בעקבות הרצח נקבע יום הזיכרון ליצחק רבין, החל מדי שנה בתאריך י"ב בחשוון.
התקופה שלאחר חתימת הסכמי אוסלו הייתה תקופה סוערת בישראל.
טבח מערת המכפלה וגל של פיגועי התאבדות בישראל בשנים 1994–1995, שבהם נרצחו עשרות אנשים, עוררו קרע חריף בין הימין לשמאל.
הימין האשים כי מדיניות הממשלה בראשות יצחק רבין מובילה לפיגועי טרור פלסטיני, ומסע ציבורי נרחב נוהל נגד מדיניות הממשלה ונגד רבין, שעמד בראשה.
כמה ממנהיגי הימין טענו כי הממשלה, שהייתה ממשלת מיעוט, אינה לגיטימית ומתחו עליה ביקורת חריפה, אגב השוואת פעולותיה של הממשלה לאלה של משתפי פעולה עם גרמניה הנאצית.
הפגנות ופעולות מחאה רבות נערכו בכל רחבי הארץ – הפגנות מאולתרות שאורגנו בזירות פיגועים מייד לאחר התרחשותם, והפגנות מאורגנות שחלקן כללו חסימת כבישים וצמתים – פעולות שארגנה בעיקר התנועה "זו ארצנו" בהנהגת משה פייגלין, שניסתה להוביל מרי אזרחי בלתי־אלים כנגד ממשלת ישראל.
בהפגנות נשמעו קריאות קראו "רבין בוגד" ו"רבין רוצח", וכרזות המציגות את רבין עטוי כאפייה ומחבק את ערפאת נתלו ברחבי הארץ והונפו בהפגנות הימין.
במרץ 1994 נערכה בצומת רעננה הפגנה בהשתתפות ראש האופוזיציה בנימין נתניהו שבה נשאו מפגינים ארון קבורה עם הכתובות "ישראל בסכנה", "רבין ממית ציונות" ו"רבין קובר ציונות", וכרכו חבלי תלייה סביב צווארם.
בעקבות ההפגנות התקיימה ישיבת ממשלה שבה נידונה האפשרות להעמיד לדין את מי שמתיר את דמו של ראש הממשלה ומסית לפגוע בו באופן פיזי.
בעקבות ההתקדמות בתהליך אוסלו וחתימת הסכם ביניים נוסף, שהעניק לפלסטינים שלטון עצמי בערים הפלסטיניות הגדולות ובעוד כ־450 כפרים בשטחי יש"ע, שוסעה המדינה במחלוקת פנימית עזה.
באוגוסט ניסה צעיר לדרדר את מכוניתו של השר יוסי שריד לתהום, וב־2 באוקטובר 1995 נערך טקס פולסא דנורא מול ביתו של רבין בירושלים.
בליל הדיון על הסכמי אוסלו ב התקיימה הפגנת רבבות בכיכר ציון בירושלים, ששם נאמו ראשי מפלגות הימין.
בתום ההפגנה צעדו כמה מאות מהמפגינים מהכיכר למשכן הכנסת ושם השתוללו באלימות, ניסו לפרוץ לרחבת הכנסת והרסו את מכוניותיהם של שרי הממשלה וחברי הקואליציה.
יו"ר הכנסת, שבח וייס, שלל מחבר הכנסת חנן פורת את זכות הדיבור במליאה בשל המהומות והורידו מהדוכן בצעקות "תרגיע את האנשים שלך שם שבחוץ".
במהלך ההפגנה ולאחריה פורסמה כרזה שיצר קטין, ובה הוצג רבין כשהוא לבוש במדי אס אס.
מספר ימים לאחר ההפגנה התייחס אליה רבין ואמר
לא רחוק מההפגנה, השר בנימין בן אליעזר הותקף במכוניתו בדרכו לכנסת.
אחרי כמה ימים, כשרבין השתתף בכינוס במכון וינגייט, המון התנפל על מכוניתו ואחד הנוכחים ניסה להתפרץ לעברו ולתקוף אותו פיזית.
לאחר אותה תקרית התראיין לטלוויזיה איתמר בן גביר, פעיל כך (ולימים שר בממשלת ישראל), עם סמל של מכונית קאדילק, שלטענתו נעקר ממכוניתו של רבין, ואמר: "כמו שאנחנו הגענו לסמל הזה – אנחנו יכולים להגיע לרבין".
במחנה השמאל היו שהתריעו מפני פגיעה ברבין בידי פעילי ימין קיצוני.
למשל, אריה כספי כתב בעיתון "הארץ" שבועיים לפני הרצח: אל מול האשמות וחששות אלה, היו בימין שהאשימו את השמאל בפרובוקציה ובניסיון לסתימת פיות.
גם במחנה הימין התריע אהרן דומב, איש מועצת יש"ע, במכתב לרבין ב־13 במאי 1994: "אנו מצידנו עושים כל מאמץ, אולם מצאתי לנכון להתריע בפניך על כך, וכי באם תמשיך בדרך זאת תישא לפחות 'באחריות עקיפה' (בניסוחה של ועדת כהן) בגין פעולה שטנית של יחיד" (רצח פוליטי).
כמשקל נגד להפגנות הימין, ארגנו תנועות השמאל במוצאי שבת, 4 בנובמבר 1995, הפגנה גדולה לתמיכה בקואליציה, בממשלה וברבין תחת הכותרת "כן לשלום, לא לאלימות".
הרצח אירע בליל י"ב בחשוון התשנ"ו, בשעה 21:45 בכיכר מלכי ישראל בתל אביב-יפו, בתום עצרת השלום תחת הסיסמה "כן לשלום, לא לאלימות".
העצרת הסתיימה בביצוע "שיר לשלום" שבו השתתף גם רבין.
הדף ובו מילות השיר נותר בחולצתו של רבין והוכתם בדמו, והפך מאוחר יותר לאחד מסמלי האירוע.
בעת שצעד רבין מהמדרגות היורדות מן הכיכר אל עבר דלת מכוניתו הפתוחה, מלווה במאבטחיו, אנשי היחידה לאבטחת אישים, התקרב לעבר רבין הרוצח – יגאל עמיר, תושב הרצליה וסטודנט למשפטים באוניברסיטת בר־אילן, דתי לאומי בעל השקפה ימנית רדיקלית – וירה לעברו שלוש יריות מטווח קצר.
שתיים פגעו ברבין, שלא לבש אפוד מגן, במרכז הגוף, ואחת במאבטחו יורם רובין.
עמיר התמקם באזור הירידה מבמת העצרת אל החניה, בלא שעורר את חשדם של המאבטחים ושל השוטרים שהוצבו במקום.
עמיר היה יכול לפגוע בשמעון פרס, שעבר בקרבתו זמן קצר קודם לרבין, אך נמנע מכך מאחר שראה בראש הממשלה רבין אובייקט משמעותי יותר לפגיעה.
רבין הוחש אל מכוניתו והובהל למרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי, שם נפטר מפצעיו כעבור 40 דקות.
עמיר נעצר מיד במקום הרצח לאחר שעשרות מאבטחים ושוטרים השתלטו עליו, בלא שהשתמשו בנשקם.
עם שמיעת היריות, החלה חרושת שמועות בקרב הציבור באזור.
רבים הוכו בהלם והחלה התכנסות של אלפים סביב המרכז הרפואי בו אושפז.
לאחר שרופאי המרכז הרפואי תל אביב אשר טיפלו ברבין הכריזו על מותו בתום מאבק קצר על חייו, קרא מנהל לשכתו, איתן הבר, הודעה מטעם הממשלה לציבור, מחוץ לשערי בית החולים, ובה אישר את מותו של רבין.
ההודעה נוסחה בידי הבר בשיתוף שמעון פרס ומילותיה הראשונות, "ממשלת ישראל מודיעה בתדהמה", הפכו למטבע לשון.
את המילה "בתדהמה" הוסיף יוסי שריד, כאשר הבר שאל לדעתו על נוסח ההודעה הסופי.
עם סיום ההודעה, רבים צעקו ופרצו בבכי.
על פי דבריו בחקירתו, עמיר סבר שהסכמי אוסלו הם סכנה קיומית למדינת ישראל.
הוא תכנן למנוע את קידומם בידי ראש הממשלה, על ידי התנקשות בו.
עמיר הודה במעשה וטען שפעל לבדו ועשה זאת "בקור רוח".
את ההשראה לרצח, שאב עמיר מברוך גולדשטיין, שביצע את טבח מערת המכפלה.
הוא שוחח עם חבריו של הרוצח, ועליהם אמר: "זה לא סתם ציבור פנאטי קיצוני, זה ציבור שמאוד לוחם בעד העם.
אז עלה לי הרעיון שצריך להוריד את רבין." לדבריו קדמו לרצח שלושה ניסיונות קודמים שלא צלחו: בינואר, באפריל ובספטמבר 1995.
לדברי חגי עמיר, אחיו של יגאל עמיר שסייע לו בהכנות לביצוע הרצח, יגאל עמיר חשש כי השב"כ עוקב אחריו, ועל כן מידר את חגי אחיו מפרטים על זמן יציאתו ועל דרך הגעתו למקום העצרת.
יגאל עמיר מילא בעצמו את מחסנית אקדחו לסירוגין בכדור מסוג הולופוינט ובכדור רגיל, מתוך חשש שרבין ילבש אפוד מגן, שאותו כדור ההולופוינט אינו חודר.
בתחתית המחסנית סידר יגאל עמיר כדורים מיוחדים שהכין אחיו חגי, אליהם ייחס חגי יכולת חדירה טובה יותר.
סמוך למקום העצרת ביצע יגאל עמיר תרגילים שונים כדי לוודא כי אינו תחת מעקב.
עמיר נסע לכיכר מלכי ישראל באוטובוס מיד עם צאת השבת, ועם הגעתו הסתיר את כיפתו בכיסו וניסה להתלבש בסגנון דומה לפעיל שמאל, לשם היטמעות בקהל.
ארונו של רבין הוצב ברחבה שלפני משכן הכנסת בירושלים ואנשים רבים, שהגיעו למקום ביום ובלילה, המתינו בתור ארוך כדי לעבור על פני הארון.
מרבית גופי החדשות העריכו את מספר העוברים על פני הארון במאות אלפים, אך היו גם הערכות נמוכות יותר (עשרות אלפים) וגבוהות יותר (עד למעלה ממיליון).
זכורות במיוחד מילות הפרידה שאמר בעברית נשיא ארצות הברית ביל קלינטון: .
טקס ההלוויה נפתח בשעה 14:00 בצפירה דומיה בת שתי דקות שהושמעה במדינה כולה.
צפירה זו הייתה הצפירה האחרונה שהושמעה באופן חד פעמי (ולא בימי הזיכרון).
רבין נקבר בהלוויה ממלכתית בחלקת גדולי האומה בהר הרצל בירושלים.
בהלווייתו השתתפו כ־40 ראשי מדינות ונשיאים.
נוסף על ההמונים שעברו על פני הארון והשתתפו בהלוויה, אלפי בני נוער התאספו במקום הרצח כדי להתייחד עם זכרו של רבין בשירים ובהדלקת נרות זיכרון (לימים הם כונו "נוער הנרות").
לאחר מכן עלו רבים לקברו ועשרות אלפים השתתפו בעצרת זיכרון לזכרו.
שמה של כיכר מלכי ישראל שונה ל"כיכר רבין" ובמקום הרצח הוקמה אנדרטה לזכר רבין.
גם חלק מהכתובות וציורי הקיר שנכתבו בזמן האבל מוצגים בכיכר.
על שמו של רבין נקראו רחובות בכל הארץ, מרכז רפואי ובנייני ציבור.
לאחר מותו פורסמו בעיתונות הישראלית הספדים של מנהיגי ישראל והעולם המדגישים את הישגיו ומעמדו כמדינאי דגול, בהם הוא תואר כצבר טיפוסי, כאחד מאבות האומה וכמנהיג.
למעשה, רצח רבין גרם לכך שהוא הפך לסמל מייצג של ערכי הסובלנות והדמוקרטיה, ושל חתירה להסכמי שלום.
חוק יום הזיכרון ליצחק רבין קובע את יום י"ב בחשוון, מועד הרצח לפי הלוח העברי, כיום זיכרון ממלכתי, שיצוין במוסדות המדינה, במחנות צה"ל ובבתי הספר.
נוסף ליום זיכרון זה, נערכה במהלך השנים עצרת הזיכרון המרכזית לרבין, שאינה ממלכתית, במוצאי שבת הקרובים ל־י"ב בחשוון, בכיכר רבין בתל אביב.
בעצרת לקחו חלק אנשי רוח ותרבות, פוליטיקאים ואמנים.
לאחר הרצח התברר כי רוני קמפלר, רואה חשבון במקצועו העובד במשרד מבקר המדינה, תיעד במצלמת וידאו את ההתנקשות ברגע התרחשותה.
קמפלר השתתף בעצרת שבסופה נרצח רבין.
לדבריו ביקש להנציח את האירוע לצורך הכנת סרט אישי, בהיותו צלם חובב.
לקראת סיום העצרת הסתובב עם מצלמתו ברחבה הסמוכה למדרגות בית עיריית תל אביב, מאחורי בימת הנואמים, וצילם את הנעשה בה בזמן שנשמעו הנאומים על הבמה.
כשראה שהצפיפות אינה מאפשרת לו לצלם, עלה לגג קניון "גן העיר" הסמוך, שממנו נשקפה אותה רחבה.
בין היתר התמקדה עדשת מצלמתו ביגאל עמיר, שהסתובב ברחבה.
בהמשך הסרט נראה רבין יורד במדרגות ומתקרב למכוניתו, ועמיר מתקרב אליו עם אקדח שלוף ויורה בו בגבו.
לאחר מכן תועדה המהומה המתפתחת במקום, עד שהצילום הסתיים בחטף.
קמפלר מסר את הקלטת שצילם לוועדת שמגר, ועל פי מכתב תודה שקיבל ממנה, לדבריו, סייעה הקלטת רבות לחקירת הרצח.
הקלטת שימשה גם ראיה במשפטו של הרוצח.
בדצמבר 1995, חודש וחצי לאחר הרצח, מכר קמפלר לחברת החדשות של ערוץ 2 ולעיתון "ידיעות אחרונות" שמונה דקות מתוך הסרט, אותן דקות גורליות שצילם ברחבה, מאחורי במת הנואמים ומגג בניין גן העיר.
הקלטת זכתה לצפיית שיא בערוץ 2, וכן לפרסום עולמי לאחר שרשתות זרות שידרו קטעים ממנה.
בעקבות הרצח הוקמה ועדת חקירה ממלכתית בראשות נשיא בית המשפט העליון בדימוס מאיר שמגר ("ועדת החקירה לעניין רצח ראש הממשלה מר יצחק רבין ז"ל").
ב־28 במרץ 1996 פרסמה הוועדה את ממצאיה.
היא מתחה ביקורת על תפקוד השב"כ בהגנת ראש הממשלה, אך שללה תאוריות קשר שהועלו באשר לרצח.
דרור יצחקי, ראש אגף האבטחה בשב"כ, התפטר מתפקידו מייד לאחר הרצח.
גם בעניינו קבעה הוועדה כי לא מילא כראוי את תפקידו.
הוועדה המליצה שבני להב, ראש היחידה לאבטחת אישים, "לא ימשיך במילוי תפקידו בשירות הביטחון הכללי", והוא פוטר מהשירות.
הוועדה ציינה אנשי שב"כ נוספים שהתרשלו בתפקידם.
על המהפך שחולל הרצח כתבה הוועדה:
הממשלה, שהתכנסה עוד בליל הרצח, בחרה פה אחד בשמעון פרס לראש הממשלה בפועל, וב־22 בנובמבר הציג פרס את ממשלתו החדשה, שבה שימש גם שר הביטחון, והיא כיהנה עד לניצחונו של בנימין נתניהו במערכת הבחירות בשנת 1996.
לאחר הרצח נטען כי האווירה הציבורית הטעונה ששררה לפני הרצח היוותה הסתה, ושהיה קשר ישיר או עקיף בינה ובין הרצח, וביקשו לנקוט אמצעים משפטיים כנגד רבנים ופוליטיקאים מהימין שהסיתו לרצח.
שופט בית המשפט העליון בדימוס חיים כהן טען כי "כל הסימנים מעידים שהחלת דין רודף על ראש הממשלה מפי פוסקי הלכה כלשהם הביאה אחד שומר מצוות לידי שפיכות דמים".
השופט בדימוס אליהו מצא טען, שביטויי ההסתה שנשמעו בציבוריות הישראלית לפני מקרה הרצח השפיעו על הרוצח והכשירו את הקרקע לקראתו, וכראיה לדבריו הביא מדברי עמיר בחקירתו לאחר הרצח: .
השיח העיתונאי לאחר מותו של רבין הבליט שתי זירות עימות מרכזיות בחברה הישראלית: חילוניים מול דתיים ושמאל נגד ימין.
בעיני השמאל, פוליטיקאים מהימין התעלמו מהסיסמאות, מהשלטים ומהמיצגים האלימים בהפגנות הימין ואף שלהבו את ההמונים שפקדו את ההפגנות.
חמור מכך, הם טענו שרבנים החילו על רבין "דין רודף" שהצדיק את גדיעת חייו כדי למנוע מסירת שטחים.
מנגד, פוליטיקאים מהימין ומנהיגי ציבור ציוניים־דתיים טענו כי הם, למעשה, הקורבנות, משום שסומנו כאשמים ברצח על לא עוול בכפם.
רבים בימין טענו כי מדובר בניצול פוליטי של הרצח, שעשה מתנקש בודד, ובניסיון לבלום את הביקורת נגד הסכמי אוסלו וספיחיהם.
לא הוגש נגדו כתב אישום.
היועץ המשפטי לממשלה, מני מזוז, אמר לימים שלא הוכח כי הסתה גרמה לרצח.
במהלך תקופת ה"שבעה" לאחר הרצחו של ראש הממשלה פקדו נערים ונערות רבים את כיכר מלכי ישראל, בתי ספר ומרכזי ערים נוספות, כשהם מדליקים נרות נשמה רבים, מניחים פרחים ושרים שירי אבל לצד תמונתו של ראש הממשלה המנוח.
התופעה הפתיעה רבים מהמבוגרים בחברה הישראלית אשר הניחו שהנוער הישראלי מנותק ויהיה אדיש לרצח.
בציבור החרדי התחולל מעבר מהיר מהלם לתגובת נגד.
בימים הראשונים שאחרי הרצח היה זעזוע עמוק, שבוטא על ידי המודיע, יומון אגודת ישראל, בדרך חריגה.
רבין זכה להצמדת 'ז"ל' לשמו, דבר שאינו מקובל בו כאשר מדובר באישים חילוניים.
יתד נאמן, ביטאון הליטאים, נתן לאירוע כותרת ראשית גדולה ביותר: "תדהמה וזעזוע!
זו התחושה הראשונית לאחר פרסום הידיעה הרשמית על הרצח המזוויע של ראש הממשלה יצחק רבין", הכריז העיתון.
אחר כך הופיעה ב"יתד נאמן" נימת התנצלות שלא היה בכותרת הגדולה משום השתתפות ב"אבל הלאומי" (המירכאות במקור).
קשה להעריך את השפעתו של הרצח ביחס למציאות שהייתה נוצרת אילולא בוצע.
עם זאת, בניגוד לדעה הנפוצה, נראה כי מהזיכרון הקולקטיבי הישראלי נמחו תהליכים שאיימו על יכולת העמידה בהסכם אוסלו גם אילולא הרצח.
"מדד השלום", המודד את תמיכת הציבור הישראלי בשלום, הראה ירידה של כ־15% בשנה שקדמה לרצח.
לדברי משה יעלון, רבין עמד לעצור את הסכמי אוסלו לאחר שהתברר כי ערפאת עומד מאחורי הטרור.
היו שטענו שבטווח הרחוק השיג הרצח את תכליתו.
נשיא ארצות הברית ביל קלינטון טען שאילולא נרצח רבין, היה מושג הסכם שלום מקיף בין ישראל לפלסטינים בתוך שלוש שנים.
בבחירות שלאחר הרצח התייחסה סיסמת הבחירות של הימין לשלום: "עושים שלום בטוח", אולם תשדירי הבחירות לא כללו התייחסות לרצח ולטראומה ממנו.
סקרים שנערכו בתקופה שלפני הרצח הראו תמיכה ציבורית רחבה ביותר לימין ולבנימין נתניהו.
בין אמצע 1994 לאמצע 1995 הוביל נתניהו על רבין בעקביות, בהפרשים משתנים.
תוך ימים אחדים חלה הידרדרות ברורה בתמיכה הציבורית בנתניהו, ולאורך החודש לאחר הרצח היה ברור כי פרס מוביל על נתניהו בכ־30%.
עם זאת, לא היה שינוי בהרכב המחנות הפוליטיים בישראל.
בינואר 1996 החל שינוי במגמה, אף שפרס עוד הוביל בכ־20%, והפיגועים שהתרחשו עד הבחירות הטו את הכף לטובת נתניהו, ברוב קטן ביותר.
בועז העצני טען: "אי אפשר להגזים בחומרת הנזק שגרם רצח רבין לעם ישראל, ארץ ישראל ומדינת ישראל".
לדבריו: "רבין עמד לנחול תבוסה מוחצת בבחירות 1996, שהייתה מובילה להתמוטטות הלגיטימציה להסכמים...
הרצח מנע הכרעה בדעת הקהל נגד ההסכמים ואיפשר את המשך ההידרדרות".
יונה יהב, ראש עיריית חיפה, טען בשנת 2012 כי "לא קיים בהיסטוריה רצח פוליטי שהצליח כל כך כמו רצח רבין.
רוב העם הפך ימני, השיח הפוליטי הפך להיות לגמרי ימין.
הפסקנו לחלוטין את השיח עם שכנינו ועם הפלסטינים תושבי ישראל.
גרמנו להתרחקות של הדור הצעיר בארצות הברית ממדינת ישראל.
התחלנו להימאס על המועמדים לנשיאות בארצות הברית".
עם זאת, דבריו נוגדים את הראיות לפיהן לא חל שינוי בהרכב המחנות הפוליטיים בישראל והתמיכה הציבורית בנתניהו, מנהיג הימין באותה עת, ירדה בעשרות אחוזים בעקבות הרצח.
חמישה אנשים הועמדו לדין בעקבות הרצח, אך איש מלבד יגאל עמיר לא הואשם ברצח באופן ישיר.
יגאל עמיר, שהורשע ברצח יצחק רבין ונידון למאסר עולם על הרצח ולעוד שש שנות מאסר על פציעת מאבטחו של ראש הממשלה.
במשפט נוסף (עם אחיו חגי ועם דרור עדני) נידון לעוד חמש שנות מאסר (שלאחר ערעור המדינה הוחמרו לשמונה שנים), על השתתפות בקשר לרצח רבין, על קשירת קשר לביצוע פיגועי טרור נגד פלסטינים ועל ייצור והחזקת נשק שלא כחוק.
בשנת 2001 תוקן חוק שחרור על־תנאי ממאסר, תשס"א–2001, ונקבע בו שוועדת השחרורים לא תמליץ על קציבת עונשו של אסיר עולם שהורשע ברצח ראש הממשלה עקב מניע פוליטי־אידאולוגי, ולא תמליץ על מתן חנינה לאסיר כזה.
החוק לא פגע בסמכותו של הנשיא לקצוב את העונש או לחון את האסיר.
חגי עמיר, אחיו של יגאל עמיר, הורשע בקשירת קשר לרצח ראש הממשלה ובהחזקת נשק, ונגזר עליו עונש של 12 שנות מאסר (שלאחר ערעור המדינה הוחמר ל־16 שנים).
בהיותו בכלא נידון (בשנת 2006) למאסר של שנה (מתוכה חצי שנה לריצוי נוסף למאסרו הקיים וחצי שנה בחופף) ושמונה חודשים על־תנאי בגין איומים על ראש הממשלה אריאל שרון.
בקשתו לשחרור מוקדם נדחתה ב־2006, והוא שוחרר במאי 2012.
דרור עדני, חברו של יגאל עמיר, נידון לשבע שנות מאסר, על קשר לרצח ראש ממשלה ועל קשר לפגוע בערבים, וריצה אותן במלואן עקב קביעת ועדת השחרורים כי עדני מסוכן לציבור ולכן אין לקצר את עונשו.
עדני טען לאורך כל השנים כי הוא חף מפשע, ובצאתו מהכלא אמר שהיה קורבן לעלילה כמו זאת שנרקמה סביב אלפרד דרייפוס.
מאז שב לאלמוניותו שמלפני הרצח.
מרגלית הר־שפי, ממכרותיו של יגאל עמיר, הורשעה באי־מניעת פשע, על כך שידעה על כוונתו של הרוצח ולא דיווחה על כך למשטרה.
נגזר עליה עונש של 24 חודשי מאסר, מהם תשעה חודשים לריצוי בפועל והיתרה מאסר על־תנאי.
ראש השב"כ עמי אילון המליץ לחון אותה, ולימים נימק זאת בטענה שעל סמך המידע המודיעיני שנחשף לו, היא לא ידעה על כוונת הרצח.
אבישי רביב, סוכן של השב"כ, הואשם אף הוא באי־מניעת פשע, בטענה שידע על כוונותיו של יגאל עמיר ולא דיווח עליהן למפעיליו, אך זוכה במשפט.
במסגרת תפקידו הסית רביב נגד רבין, לרבות הפצת תמונתו במדי האס אס לאמצעי התקשורת.
בגין ההסתה הוא לא הועמד לדין, כי היא התבצעה במסגרת פעילותו כסוכן.
הקטין שהכין את התמונה נידון לשלושה חודשי מאסר על־תנאי ול־150 שעות עבודה בשירות הציבור.
קטין נוסף שהניף אותה בהפגנה ב־5 באוקטובר של אותה השנה נידון לשלושה חודשי מאסר על־תנאי ולקנס של 900 ש"ח.
רצח טלי חטואל ובנותיה היה פיגוע ירי שבו נרצחו בציר כיסופים בנות משפחת חטואל על ידי מחבלים פלסטינים ב-2 במאי 2004, י"א באייר ה'תשס"ד.
טלי חטואל (33), ישראלית תושבת גוש קטיף, שהייתה בחודש השמיני להריונה, נרצחה יחד עם ארבע בנותיה: הילה (11), הדר (9), רוני (7) ומירב (2).
לאחר הירי הראשוני על הרכב שבו נסעה טלי עם בנותיה, התקרבו אליו המחבלים וירו על הנוסעות מטווח קצר, כשהם מוודאים את הריגתן.
האירוע, שסווג על ידי ארגון אמנסטי אינטרנשיונל כפשע נגד האנושות, זעזע את דעת הקהל הישראלית.
ממשפחת חטואל נותר רק הבעל, דוד חטואל, מנהל בית ספר, ששהה באותה עת באשקלון.
דוד וטלי חטואל התגוררו בקטיף.
טלי הייתה עובדת סוציאלית, ודוד מנהל בית ספר יסודי באשקלון.
הרצח אירע ב-2 במאי 2004, כאשר טלי נסעה יחד עם ארבע בנותיה מקטיף לאשקלון, על מנת לבקר אצל בעלה ולהפגין נגד תוכנית ההתנתקות במשאל מתפקדי הליכוד שנערך באותו יום.
בין גשר מור ל'ציר כיסופים' שבו נסעה, תחת חסותם של בנייני מגורים סמוכים בח'אן יונס, שני מחבלים פלסטינים, איבראהים חמאד, פעיל "גדודי אל-קודס" של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, ופייסל אבו מג'רע, פעיל ב"ועדות ההתנגדות העממית" של הפת"ח, פתחו באש על מכוניתה ואילצו אותה לרדת לשולי הכביש.
חטואל נפצעה קשה בהתקפה הראשונה.
המחבלים, שהיו חמושים ברובי קלצ'ניקוב, התקרבו למכונית ומטווח אפס ירו צרורות בטלי חטואל ובנותיה עד שכולן מתו.
כוחות צה"ל, לוחמי חטיבת גבעתי, חיילים מגדוד שריון 9, הוזנקו לשטח והצליחו להרוג את המחבלים.
במהלך חילופי האש נפצעו שני חיילים ואזרח.
הג'יהאד האסלאמי וועדות ההתנגדות העממיות קיבלו אחריות על הרצח, שבוצע בהוראת מוחמד שייח' ח'ליל מהג'יהאד האסלאמי, ובתכנונו של ג'יאהד ע'נאם גם הוא מהג'יאד האסלאמי.
מפקד גדודי חללי אל-אקצא בעזה הכריז כי הפיגוע הוא תגובה ראשונית ל"חיסולם" של השייח' יאסין ושל עבד אל-עזיז א-רנתיסי, שנהרגו בחודשיים שקדמו לפיגוע בסיכול ממוקד, וכן ל"מעשי הטבח בבית לאהיא ובכל השטחים".
חמאס הבהיר כי אנשיו אינם מעורבים בפעולה.
הפיגוע בוצע ביום שבו הצביעו חברי הליכוד על תוכנית ההתנתקות.
במערכת הביטחון חששו כי ארגוני הטרור יבצעו פיגועים ביום זה על מנת להשפיע על תוצאות הבחירות.
אריאל שרון, ראש ממשלת ישראל הגיב בהקלטה ששודרה בערוצי הרדיו, כי הפלסטינים מנסים למנוע את תוכנית ההתנתקות באמצעות הפיגוע, מכיוון שהיא קשה וחמורה להם, ולכן על אף הפשע האכזרי הוא ימשיך להילחם על מימוש ההיבדלות מעזה.
שבוע אחרי הרצח, ב-9 במאי, ירו שני מחבלים פלסטינים שהיו לבושים בבגדי נשים אל עבר תהלוכת האזכרה לחטואל, שצעדה במקום הרצח.
כוחות צה"ל שאבטחו את האירוע השיבו אש והרגו את המחבלים.
במחאה נגד תוכנית ההתנתקות ניצב דוד חטואל בראש "שרשרת אנושית" של מתנגדי תוכנית ההתנתקות מהכותל המערבי למעבר ארז.
ביום פינוי היישוב קטיף הוצבו ליד ביתו של חטואל חמישה כיסאות ריקים שעליהם סרטים כתומים ושמותיהם של טלי וארבע בנותיהם.
ב-25 בספטמבר 2005, במסגרת מבצע גשם ראשון, ביצע צה"ל סיכול ממוקד במוחמד שייח' ח'ליל באמצעות טיל שנורה ממסוק קרב, והוא נהרג.
ח'ליל, מבכירי הג'יהאד האסלאמי, היה האיש שתכנן את הרצח ושורה של פיגועים נוספים (הוא היה אחראי לרצח של 15 ישראלים).
ב-9 ביוני 2006 הורה אלוף פיקוד הדרום, יואב גלנט, על ביצוע תקיפה אווירית של מבנה (ליד ההתנחלות לשעבר שליו) ששימש לאימוני מחבלי ועדות ההתנגדות העממית.
כלי טיס של חיל האוויר ביצע את התקיפה ובמהלכה נהרגו ארבעה מחבלים, בהם גם ג'מאל אבו סמהדאנה, מפקד ועדות ההתנגדות העממית שהיה האחראי לרצח מטעמם, אשר בא לצפות באימוני המחבלים.
ב-6 ביוני 2007 עצרו כוחות הביטחון את ג'יהאד אבו דהאר, תושב קרארה שהתגורר קרוב מאוד ל"ציר כיסופים".
הוא סייע לרוצחים של משפחת חטואל, באמצעות מודיעין, הסתרת נשק והכנות לפיגוע.
ב-16 ביוני 2004 העניקה אוניברסיטת בן-גוריון לטלי חטואל תעודת מוסמך (תואר שני) באמנות ועבודה סוציאלית.
בעלה, דוד חטואל, קיבל את התואר בשמה.
ב-2004 הקים דוד חטואל עם קבוצת חברים את עמותת 'טלי ביד רמ"ה' לזכר טלי ובנותיה, המסייעת לאנשים הזקוקים לטיפולי הפריה.
באייר תשס"ה, שנה לאחר הרצח, יצא לאור בהוצאת המכון התורני אור עציון הספר "טל לישראל – אסופת מאמרים בעניין חינוך הבת" לזכרן של בנות משפחת חטואל.
הספר כולל עשרות מאמרים בהלכה, מחשבה, חינוך וצניעות.
בין הכותבים בספר הרבנים הראשיים לישראל, רבנים ואנשי ונשות חינוך.
בשנת תשס"ו – 2006 נקבע יום הירצחן של טלי ובנותיה על ידי "ועד מתיישבי גוש קטיף" כיום של לימוד ובירור במערכות החינוך השונות.
אמה של טלי חטואל, שוש מלכה, כתבה ספר ילדים בשם "רוני בונבוני" לזכר נכדתה רוני.
כשנה וחצי לאחר הרצח, בדצמבר 2005, התחתן דוד חטואל בשנית ובהמשך נולדו לו שישה ילדים.
חטואל הוא מנהל מחוז הדרום של החינוך הממלכתי-דתי.
ב-9 במאי 2023, במסגרת מבצע מגן וחץ, נהרג בסיכול ממוקד המחבל ג'יאהד ע'נאם, אחד מהאחראים לפיגוע.
לפני רצח בנות משפחת חטואל
יותר משנתיים לפני רצח בנות משפחת חטואל, ב-18 בפברואר 2002 לפנות ערב, בפיגוע בציר כיסופים, ירה מחבל על רכב בציר כיסופים ורצח את אהובה אמרגי, תושבת גני טל.
כוח של צה"ל שהגיע למקום ניהל קרב עם המחבל ושני חיילים – סרן וסמ"ר – נהרגו.
לאחר הפיגוע הרס צה"ל שני מבנים בפאתי ח'אן יונס לאורך ציר כיסופים שלא שימשו למגורים, והודיע לדיירי כ-20 מבני מגורים באזור שבתיהם מיועדים להריסה ועליהם לפנות בתיהם.
תושבי הבתים הגישו יחד עם חבר הכנסת מוחמד ברכה שתי עתירות לבג"ץ נגד הריסת הבתים, יחד עם בקשה לצו ביניים עד בירור העתירה.
השופטת דורית ביניש הוציאה צו ביניים המורה שלא להרוס את המבנים, עד לדיון בעתירה.
באתר ynet הובאו בהקשר זה דברים מפי "גורם בפיקוד הדרום": "ההודעה על פינוי הבתים הועברה באופן כללי לפלסטינים המתגוררים באזור הפיגוע, מכיוון שפיקוד דרום כלל לא החליט אלו בתים יהרסו.
כעת מתנהל על כך דיון בפיקוד ועדיין לא הוחלט אלו בתים מהווים סיכון ומהו הצורך המבצעי המדויק בהריסת הבתים".
עוד הוסיף הגורם: "בכל מקרה לא תבוצע הריסה נוספת עד להחלטה של בג"ץ וגם ללא העתירה לבג"ץ היה הפיקוד מתייעץ עם גורמים משפטיים לפני הפעולה".
עוד נטען שבפיקוד הדרום נזהרו מהריסת בתים בעקבות ביקורת בין-לאומית על הריסת שכונה ברפיח זמן מה קודם לכן.
במאי 2002 נערך דיון בלשכת היועץ המשפטי לממשלה, אליקים רובינשטיין, על הריסת הבתים.
בסיכומו נכתב: "הריסת שני הבתים המצויים בקרבת הגשר מתוארת על ידי אלוף הפיקוד כעניין של פיקוח נפש...
ההריסה צריכה להיות כפופה למתן פיצויים.
יש להביא את הנושא לידיעת שר הביטחון והרמטכ"ל, כדי שייתנו דעתם לכך".
בסופו של דבר לא נהרסו מבנים בציר כיסופים עד לאחר רצח בנות משפחת חטואל.
לאחר רצח בנות משפחת חטואל
לאחר רצח בנות משפחת חטואל, אמר הרמטכ"ל משה יעלון: "יש פה בפרוזדור כיסופים בתים קרובים לציר שאנחנו מטעמי ביטחון שקלנו וגם רצינו להזיז אותם ולפצות את התושבים.
אולם הדבר לא אושר לנו במערכת המשפטית".
בריאיון לקול ישראל בעקבות הפיגוע אמר אלוף פיקוד הדרום דן הראל כי "למרות שבג"ץ הורה שלא להרוס מבנים בקטע כביש זה", אם יתברר שהפיגוע בוצע בחסות בתים פלסטינים – צה"ל יהרוס אותם.
ראש המועצה האזורית חוף עזה אבנר שמעוני התבטא כי "בג"ץ שלא נתן אישור לצה"ל להרוס את הבתים סמוך לציר שבחסותו יוצאים המחבלים – ידיו לא תהיינה נקיות".
מייד לאחר הרצח הרס צה"ל שישה מבנים מדרום לציר כיסופים, מהמקום שממנו יצאו המחבלים.
בנוסף נהרס מבנה ללא גג ומחסן מצפון לציר, שמכיוונם נורו יריות על עמדה של צה"ל.
נציג המדינה הצהיר בדיון בבג"ץ שאין כוונה להרוס עוד מבנים בעקבות הפיגוע, ושהמבנים לא נהרסו לצורך הרתעה או ענישה אלא "לאחר שהתקבל מידע חסוי שהצביע על סיכון לפיגוע נוסף במקום, בטווח הזמן המיידי".
בית המשפט בהרכב השופטים טירקל, ריבלין ונאור הדגיש את הקביעה בבג"ץ 6696/02 שאין להרוס בתים ללא זכות טיעון לבעליהן, אלא בהתקיים אחד משלושת החריגים – צורך מבצעי-מיידי, סיכון חיי החיילים, או חשש לסיכול הפעולה.
שבוע לאחר הרצח, במהלך אזכרה שנערכה במקום הרצח בנוכחות מאות מתיישבים, פתחו מחבלים באש מתוך מבנים סמוכים לציר על באי האזכרה.
במהלך הקרב הרס צה"ל עוד שבעה מבנים לאחר שיושביהם הוזהרו ופונו מהם.
שופטי בג"ץ דחו את הטענה שההריסה בוצעה בניגוד להצהרה שניתנה שבוע קודם לכן, וקיבלו את טענת המדינה שהמבנים נהרסו תוך כדי פעילות מבצעית.
רצח העם של ההררו והנאמה היה רצח עם מכוון ושיטתי שביצע השלטון הקולוניאלי הגרמני בדרום-מערב אפריקה הגרמנית (כיום נמיביה) כנגד בני שבט ההררו, ההימבה (Himba) וה (Namaqua) בין השנים 1904 ו-1907. ברצח העם נספו כ-65,000 מבני שבט ההררו (80 אחוזים מאוכלוסיית ההררו) ו-10,000 מבני שבט הנאמה (50 אחוזים מאוכלוסיית הנאמה).
היה זה רצח העם הראשון במאה ה-20, והוא כלל מעשי טבח, כליאה במחנות ריכוז, הרעבה למוות והרעלה של בארות מים.
הקולוניה הגרמנית בדרום מערב אפריקה
החל מסוף שנות השמונים של המאה התשע עשרה שלטו הגרמנים על קולוניה בדרום מערב אפריקה בשטח בו נמצאת היום נמיביה.
במקום היו קבוצות שונות של שבטים ילידים, הגדולות מביניהן היו ההררו – קבוצה של כ-75,000 מגדלי בקר, ושבט הנאמה.
השבטים ניסו להתקומם מספר פעמים נגד השלטון הגרמני, והללו נהגו בהם ביד קשה.
ניתן להבין זאת מדבריו של מפקד הכוחות הגרמניים שכבשו את המקום, קורט פון פרנסואה, שאמר בשנת 1888 כי "רק קשיחות חסרת פשרות תוביל להצלחה (בקולוניה)".
מושל הקולוניה הגרמנית, תיאודור לוטווין, אמר כי "בעוד 15 שנה לא יישאר הרבה עבור הילידים, אך יש לשמור זאת בסוד, שכן אחרת המהפכה תהיה בלתי נמנעת".
ב-12 בינואר 1904 יצאו בני שבט ההררו בהנהגתו של סמואל מההררו למרד נגד השלטון הקולוניאלי הגרמני.
ההררו החלו לתקוף חוות של מתיישבים לבנים.
הם הרגו 150 מתיישבים וסוחרים גרמנים, אך כיבדו את פקודתו של מנהיגם וחסו על נשים, ילדים ולבנים שאינם גרמנים.
לאחר כמה קרבות קשים התגברו הגרמנים חיש מהר על ההררו תוך שימוש באלימות רבה ואכזריות ותגבור הכוחות באזור.
במאי התמנה הגנרל לותר פון טרוטה למפקד הכוחות הגרמניים.
הוא דיווח למושל לוטווין, שהקייזר וילהלם השני רוצה ניצחון בכל מחיר.
עוד לפני שהגיע לדרום מערב אפריקה ביוני 1904 הצהיר פון טרוטה כי הוא מתנגד להצהרתו המתוכננת של לוטווין לחון את בני ההררו החפים מפשע, בטענה ש"לא ניתן לנהל מלחמה אנושית נגד כאלה שאינם אנושיים" ומאוחר יותר הוסיף: "בכוונתי להשמיד את השבטים המורדים בנהרות של דם ונהרות של זהב.
רק לאחר עקירה מוחלטת יוכל דבר מה לשוב ולהופיע".
טרוטה פרש כוחות רבים סביב אזורי המחיה של 60,000 אנשי הררו, שבהם גידלו את עדריהם, והשאיר פתח מילוט לכיוון דרום מזרח אל תוך מדבר אומהק.
באוגוסט אותה שנה, כוחותיו של הגנרל הגרמני פון טרוטה הביסו לבסוף את ההררו בקרב ווטרברג והניסו אותם ואת משפחותיהם למדבר אומאקה, שם מתו רובם ברעב וצמא.
הגרמנים רצחו גברים, נשים וילדים, וחיסלו את הפצועים והשבויים.
מספר ההרוגים בקרב ההררו הגיע במהירות ל-5,000 הרוגים ו-20,000 פצועים.
היחידות הגרמניות השתלטו על מקורות המים והכריחו את ההררו ששרדו לברוח אל המדבר.
כוחות הצבא שרדפו אחריהם טבחו כמעט בכל מי שמצאו ובנוסף הרעילו את בורות המים במדבר.
עד סופו של חודש ספטמבר הצליחו הגרמנים להשמיד ביעילות את רוב אנשי ההררו.
ב-2 באוקטובר 1904 פרסם טרוטה את צו ההשמדה.
הוא הצהיר: "אנשי ההררו חייבים לעזוב את האדמה הזאת.
אם לא יעשו כן אכריח אותם בעזרת הנשק הגדול (ארטילריה) [...] לא נקבל יותר נשים וילדים, אלא נגרש אותם בחזרה או נירה בהם".
ההררו ברחו אל המדבר, שם, כאמור, הרעילו הגרמנים את מקורות המים.
ב-4 באוקטובר 1904 כתב פון טרוטה לראש המטה הכללי: "אני מאמין שהאומה צריכה להיות מושמדת כאומה [...] אני חושב שעדיף שהאומה תיעלם כולה מאשר שתזהם את חיילינו".
שבטים אחרים, למשל שבט הנאמה, ראו את שאירע להררו והחלו לנטוש את הגרמנים ולהתמרד.
המתיישבים הגרמנים קראו מפורשות להשמדת הנאמה.
בני ההררו והנאמה שנכנעו נשלחו למחנות ריכוז.
רבים מתו במחנות ממחלות: טיפוס, אבעבועות ומחלות אחרות.
עבודת פרך נכפתה עליהם, והם ספגו מכות והצלפות שוט משוביהם.
בני הררו רבים נתלו והנשים נאנסו והיו לשפחות מין.
בסך הכול נספו כ-65,000 מבני שבט ההררו (80 אחוזים מאוכלוסיית ההררו) ו-10,000 מבני שבט הנאמה (50 אחוזים מאוכלוסיית הנאמה).
בשנת 1908 פורקו מחנות הריכוז של ההררו, אך נאסר עליהם להחזיק בנשק, באדמות או בפרות, והם הפכו לעבדים של המתיישבים הגרמנים.
לסיכום נכתב: "העונש הגיע לסיומו.
ההררו חדל להיות שבט עצמאי".
יחסה של גרמניה לרצח העם
במקביל לרצח העם של ההררו והנאמה פרץ במזרח אפריקה הגרמנית מרד המאג'י מאג'י (1905–1907).
הגרמנים הגיבו למרד זה ביד קשה ותגובתם גרמה למותם של 100,000–200,000 בני אדם.
בשנת 1985 דו"ח ואיטאקר של ארגון האומות המאוחדות הכיר בכך כי הניסיון הגרמני להשמיד את בני ההררו והנאמה בדרום מערב אפריקה היה אחד הניסיונות המוקדמים של רצח עם במאה ה-20.
בשנת 1998 נשיא גרמניה רומן הרצוג ביקר בנמיביה והביע חרטה אך לא התנצל באופן רשמי.
רק ב-2004, באירוע למלאת 100 שנה לתחילת המרד, שרת סיוע הפיתוח הגרמנית, היידמארי ויצ'ורק-צויל, התנצלה בשם ממשלת גרמניה והצהירה כי: "אנו הגרמנים מקבלים את האחריות ההיסטורית והמוסרית שלנו ואת האשמה".
יחד עם זאת גרמניה סירבה לשלם פיצויים, אך העניקה לנמיביה סיוע רב (הגדול ביותר באפריקה, בחישוב לנפש).
בין 1990 ל-2004 העבירה גרמניה כחצי מיליארד אירו, ובשנת 2005 הודיעה שרת סיוע הפיתוח הגרמנית כי גרמניה מוכנה להעביר מדי שנה 20 מיליון יורו עד לשנת 2016.
בשנת 2021 הודתה גרמניה רשמית ברצח העם והודיעה כי תעניק פיצוי כספי של 1.1 מיליארד אירו שיועברו לנמיביה לצורכי פיתוח.
ההיסטוריון בעז נוימן הזכיר כי עשרות שנים לפני עליית הנאציזם הקימו הגרמנים מחנות ריכוז כחלק ממדיניות ההשמדה, וכי התרגום הגרמני למושג האנגלי "מחנה ריכוז" נטבע שם לראשונה, כמו גם המונח הגרמני "פקודת השמדה".
רצח חיים ארלוזורוב, ממנהיגי היישוב וראש המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, אירע ב-16 ביוני 1933, כ"ג בסיוון ה'תרצ"ג, בחוף תל אביב.
הרצח, שנותר בלתי מפוענח, עורר סערה רבה ביישוב העברי והאשמות כבדות כנגד התנועה הרוויזיוניסטית.
הפולמוס על זהות הרוצח והשלכותיו המשיך להתנהל ביישוב בתקופת המנדט הבריטי ואף בוועדת חקירה שהוקמה לאחר הקמת מדינת ישראל.
הקרע בין מפא"י (שאליה השתייך ארלוזורוב) לתנועה הרוויזיוניסטית העצים עם סיום מלחמת העולם הראשונה ותחילת המנדט הבריטי על ארץ ישראל.
מפא"י בהנהגת דוד בן-גוריון, שיוצגה ברחבי העולם על ידי ההסתדרות הציונית העולמית ועל ידי היישוב היהודי בארץ ישראל, עודדה עלייה יהודית המונית והתיישבות מתמשכת בארץ ישראל.
הנהגתה מצאה לנכון לשתף פעולה עם השלטון הבריטי.
התנועה הרוויזיוניסטית, בהנהגת זאב ז'בוטינסקי, הסתמכה על עקרונות הציונות המדינית.
היא ראתה חובה להשיג שליטה מוחלטת על ארץ ישראל וקידמה הכרזת עצמאות מהמנדט הבריטי כאמצעי היחיד להקמת מדינה יהודית.
לאחר עלייתו של אדולף היטלר לשלטון בגרמניה הנאצית, בשנת 1933, ובשל רדיפות היהודים במדינה, החל חיים ארלוזורוב, ממנהיגי מפא"י, לעסוק בהעלאת יהודי גרמניה, ובארגון מנגנון בשם "העברה", שנועד להציל את רכוש יהודי גרמניה הנאצית ולהביאו לארץ ישראל.
ב-26 באפריל אותה שנה יצא לברלין כדי לבדוק אפשרות למשא ומתן עם הממשלה הנאצית בעניין יהודי גרמניה ורכושם.
מי שיזם ועבד על הסכם ההעברה היה סם כהן, מנכ"ל חברת הנוטע איש עסקים יהודי-גרמני, שחתם על הסכם ההעברה הראשון כבר ב-18 במאי.
בהמשך, ולפי בקשתו של ארלוזורוב לפני הירצחו סיכם כהן עם הגרמנים את הסכם ההעברה השני ב-18 ביולי.
בחתימה על הסכמים אלה הגיע הקרע בין מפא"י לתנועה הרוויזיוניסטית לשיאו.
מסעו לברלין הפך למסע דילוגים בין ברלין ללונדון.
כן ביקר באוסטריה, בבלגיה ובפולין.
המכשול העיקרי שעמד בפני פעולתו למען יהודי גרמניה היה סירוב השלטונות הנאצים לבוא בקשר ישיר עם מנהיגות יהודית, לפיכך הגה רעיון שהמשא ומתן בדבר עליית יהודי גרמניה והעברת רכושם לארץ ינוהל על ידי מי שאינם יהודים, בשם ההסתדרות הציונית.
בלונדון קיבל לכך את הסכמת שר המושבות הבריטי, בתנאי שבריטניה תהיה מעורבת במשא ומתן באופן לא רשמי.
התנגדות לתוכניתו באה דווקא מצד יהודי גרמניה, שחששו מפני השלטון הנאצי.
ארלוזורוב נשא עימו אקדח להגנה עצמית, אולם הוא מיעט להשתמש בו ושמר אותו בדירתו שבירושלים.
טרם נסע לברלין הפקיד את האקדח בידי מכרו ריכרד ריכטר.
בזמן שהיה במסע בגרמניה נמתחה עליו ועל תוכניותיו ביקורת חריפה ביותר בארץ ישראל.
הביקורת פורסמה בעיקר בעיתון "חזית העם" הרוויזיוניסטי, שהיה ביטאונו של האגף הרדיקלי בתנועה הרוויזיוניסטית.
בדברי הביקורת נעשה שימוש בביטויים כגון "ברית סטלין - בן-גוריון - היטלר", "סכין בגב האומה", "הינוקא האדום", "ערל-זה-רב", ו"הדיפלומט האדום" שבא למכור את כבוד העם היהודי "בעד בצע כסף להיטלר".
בין שאר דברי הביקורת נכלל גם המשפט הבא, שכתב יוחנן פוגרבינסקי: .
במאמרו "ההיטלריאדה של ארלוזורוב", שפורסם ב-16 ביוני 1933 (יום הרצח) בביטאון התנועה הרוויזיוניסטית ביידיש, כתב אורי צבי גרינברג כי .
עוד לפני כן הייתה הסתה נגד ההסתדרות וחבריה: ב-1932, לפני חנוכת "הקתדרה לשלום בין-לאומי" ב, קיבל קנצלר האוניברסיטה יהודה לייב מאגנס מכתב שכלל איומים על חייו.
ב-10 בפברואר אותה שנה פוצצו חברי "ברית הבריונים" בהנהגת אב"א אחימאיר הרצאה שנשא נורמן בנטוויץ'.
הדבר נעשה באלימות פיזית ובהשלכת פצצות סירחון.
ארלוזורוב עצמו היה מהנוכחים בקהל המאזינים להרצאה.
אחימאיר ושותפיו למעשה נאסרו והועמדו לדין.
מערכת הבחירות לקונגרס הציוני ב-1933 כללה השמצות הדדיות והתקפות אישיות, שלוו באלימות.
כשקולות אלה מהדהדים ברקע שב ארלוזורוב לארץ ישראל ב-14 ביוני 1933. בליל שבת, 16 ביוני 1933, בסביבות השעה 20:40, הגיעו ארלוזורוב ורעייתו סימה לפנסיון "קטה דן" (שהיה ממוקם במקום בו הוקם ונמצא עדיין מלון דן בתל אביב).
בני הזוג ישבו במרפסת הפונה אל הגן.
כשהבחינו כי קהל סקרנים נקהל סביבם, החליטו לצאת לטיול רגלי לאורך חוף הים לכיוון הירקון.
בשעה 21:30 עזבו הזוג ארלוזורוב את הפנסיון ופנו לירקון.
בהתקרבם לבית הקברות המוסלמי בקצה שכונת מחלול הבחינה סימה בשני גברים שהלכו בעקבותיהם, האחד גבוה ומגודל והשני קטן ונמוך.
סימה ניסתה להזעיק עזרה וזעקה "עזרה!
יהודים ירו בו", אך ארלוזורוב הירוי ביקש ממנה בגרמנית לחדול מכך.
היא תמכה בבעלה הפצוע, עד שהגיעו עוברי אורח שנשאו את ארלוזורוב למבנה סמוך, וסימה יצאה להזעיק אמבולנס.
האנשים שסביב הפצוע החליטו שלא להמתין לאמבולנס, וארלוזורוב הובל במכונית פרטית לבית החולים הדסה.
בשעה 22:00 הגיע ארלוזורוב הפצוע לבית החולים הדסה בתל אביב.
הוא היה פצוע מקליע אחד בבטנו עם שטף דם פנימי גדול.
ידיד משפחת ארלוזורוב, ד"ר יוליוס קליברג (1894–1988), מנהל המחלקה הפנימית בבית החולים הדסה בירושלים, היה במקרה בתל אביב והתאכסן באותו מלון בו שהתה משפחת ארלוזורוב.
ראש העיר מאיר דיזנגוף שלח את מכוניתו להביא את מרכוס, ובינתיים החל צוות בית החולים להכין את המכשור לעירוי דם, אך תקלה במכשיר עיכבה את מתן הדם, ואף על פי שהפציעה לא נחשבה לאנושה, ארלוזורוב נפטר כעבור שלוש שעות, בשעה 00:45, אור ליום 17 ביוני, כתוצאה מ"חוסר-דם חריף".
ד"ר אריה אלוטין, שהשתתף בניתוח כעוזר שני מעיד על מה שהתרחש בחדר הניתוח:
ד"ר אפרים סיני, שהיה אז מנהל מחלקת העיניים, כותב בספרו "במלוא העין - מעולמו של רופא" על המקרה:
במהדורה מיוחדת של "דבר" שהופיעה ב-18 ביוני 1933, מייד לאחר ההלוויה (ראשיתה הופצה כבר במוצאי שבת, לאחר הרצח אך לפני ההלוויה), תואר כי ארונו של ארלוזורוב הוצב בבוקרו של אותו יום בבית ההסתדרות:
את האולם פקדו נציגי השלטון של ממשלת המנדט הבריטי, ובהם שליש הנציב העליון, ונציגי בעלי תפקידים בממשל המנדט: זקן השופטים, המזכיר הראשי, היועץ המשפטי, הבישוף האנגלי, מפקד המשטרה, ונציגים רבים נוספים.
הארון נישא מבית ההסתדרות החוצה על כתפי חברי הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית ומפא"י, בחוץ ספד ברל כצנלסון בשם תנועת העבודה, בהספדו הכתיר את ארלוזורוב כעילוי של התנועה, והוסיף נימת אזהרה בדבריו "ארורה כל תנועה ...
אשר מעשים טמאים הם מכשיריה", לאחר מכן ההלוויה צעדה מתחילת רחוב אלנבי ועד רחוב ביאליק, ליד בית הכנסת הגדול קרא החזן טולין אל מלא רחמים.
התהלוכה עצרה ליד בית מרכז מפא"י, ומשם המשיכה לבית העירייה, שם מעל המרפסת נשא מאיר דיזנגוף הספד בשם העירייה, שבו הגדיר את הרצח כאסון לאומי.
משם עברה ההלוויה והגיעה אל בית הקברות טרומפלדור, שהיה צר מלהכיל את כל המלווים, ושם בצהרי היום מנחם אוסישקין נשא הספד פייסני, שבו אמר "כי הקבר הזה מאחד את כל האומה", וסיים את דבריו "יהא שלום עלינו ועל כל עם ישראל, ועל ההסתדרות שלנו ועל כל הזרמים, ועל כל היישוב".
באותו יום הופיעה הודעה בעיתון "דבר" בחתימת דוד בן-גוריון:
לפי שבתי טבת השתתפו כ-30 אלף איש במסע ההלוויה.
לאחר הרצח, האשים העיתון "חזית העם" את "דבר" בהסתה פרועה.
לצורך ההמחשה, עורך "חזית העם" האשים את "דבר", תוך שימוש ברטוריקה סרקסטית ותוקפנית: "מדוע לא תגידו שהרוויזיוניסטים משתמשים בדם למצוות פסח?
בשביל להשכין אותו מונופול או טרור מצפוני יש אמצעים פשוטים: רמזי איומים ריקים, רכילות וסרוסים מהסוג שפלוני מסר ופלוני הגיד.
מנסים להטביע את היישוב בים של ציניזם.
אבל נפש היישוב אינה רוצה להיטבע!
בייחוד בבוץ של דם על אחים!
אדם מהחוץ היה מקהל רושם, שכיום, אחר הקטסטרופה העגומה, מתעניינים בחוגי א"י לא בתפיסת הרוצחים, אלא בשאלה – על חשבון איזו מפלגה כדאי לרשום את הרצח?"
מנגד, באופן יוצא דופן הדפיס "דבר" גיליון במוצאי שבת, 17 ביוני 1933, 23 שעות לאחר הרצח.
בעמוד השער קרא עורך העיתון, ברל כצנלסון, להתאפקות ולסובלנות על אף ההלם, הכאב והכעס.
אולם גם הוא נעשה בהדרגה תקיף יותר במאמריו כלפי בכירי התנועה הרוויזיוניסטית.
בכירי מפא"י האשימו ותקפו ביתר שאת את התנועה הרוויזיוניסטית בכלל ואת ז'בוטינסקי בפרט.
לאחר הרצח האשים בפומבי ברל לוקר, בכיר בסוכנות היהודית, את הרוויזיוניסטיים בהסתה לרצח: "קראו את העיתונים הרוויזיוניסטיים בכל השנים האלה.
במיוחד את חזית העם המתועב.
את הנאומים המרעילים שנאמרו נגד הפועלים ומנהיגיהם, השיסוי והוצאת הדיבה על הפועלים שמתכננים קנוניה עם הערבים כדי לעשות פוגרום ביהודים.
ייזכר לכם מה שאמר ז'בוטינסקי, זה לא כבר, שארלוזורוב תומך בהיטלר ושהפועלים לא יימנעו מלמסור ילדי ישראל להיטלר".
הרצח עורר זעזוע עצום ביישוב, בגלל אישיותו הבכירה של הנרצח.
החשד העיקרי נפל על אנשי התנועה הרוויזיוניסטית, שאיבתם לארלוזורוב והביקורת החריפה נגדו בעיתונם היו טריים עדיין בדעת הקהל.
יומיים לאחר הרצח פורסמו הודעות בעיתונות שהודיעו על פרס כספי לכל אדם שיביא למאסרם של רוצחי ארלוזורוב.
תיאורם של הרוצחים הובא במודעות כפי שתיארה אותם סימה להארי רייס: האחד בריא גוף בעל גובה בינוני, שיערו חום-אדמדם ומתנועע בהליכתו כברווז והשני קטן קומה ושיערו כהה.
הרושם הכללי שנתקבע מכך היה שהרוצחים הם יהודים, ולא ערבים.
תוך זמן לא רב נעצרו מספר חשודים בקשר לרצח ביניהם היו אנשי התנועה הרוויזיוניסטית: אברהם סטבסקי, צבי רוזנבלט, יהודה מינץ, ואב"א אחימאיר, איש רוח ופובליציסט רוויזיוניסטי, שייסד תנועה שנקראה "ברית הבריונים".
בנוסף לאלו נעצרו אף חשודים ערבים וקומוניסטים.
סטבסקי היה שכנו לחדר של אחימאיר, ורוזנבלט היה בית"רי מפלוגת כפר סבא.
החשד העיקרי נפל על סטבסקי ורוזנבלט, אף על פי שלשניהם היה אליבי בדמות עדים שראו אותם בירושלים ביום שישי בערב, הערב בו נרצח ארלוזורוב.
אולם לפני החוקרים הגיעה גם רבקה חזן והעידה עדות שקר שראתה את סטבסקי בתל אביב באותו ערב.
סימה ארלוזורוב, מלווה בקצין הבריטי ארנסט סטפורד, זיהתה במסדר זיהוי את שני החשודים ברצח בעלה.
מי שהודיע למשטרה כי הוא חושד בסטבסקי היה בעל ביתו אשר חזן.
הוא מסר את תחושותיו לקצין המשטרה משה פינקל, שהעביר את דברי חזן לאחראים עליו.
חזן עצמו נחקר גם הוא.
מלבד חזן חשדו בסטבסקי גם יצחק חלוץ, קופאי במחלקת ההגירה שפגש בסטבסקי ביום הרצח, והספרן אליהו טסלר.