tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באפריל 1984 יצא אלבום האולפן החמישי "דף חדש", בו הלחין גדסי את כל השירים, למעט "נערה מספרד", שהולחן על ידי יהודה בדיחי ונכתב על ידי ניסן פרידמן.
השיר זכה להצלחה גדולה, ודורג במקום ה-18 במצעד הפזמונים השנתי של רשת ג' לשנת תשמ"ד (1984).
עוד כלל האלבום את "חלפו ימיי" (מילים: אילן גולדהירש) "יום רודף יום" (מילים: אבנר גדסי), "אבנר" (מילים: רוני בראון), "בני אדם" (מילים: זהבה אלרואי) ו"בין קשת לענן" (מילים: עוזי חיטמן).
עיבודי השירים נחלקו בין אלדד שרים ואלברט פיאמנטה, ובהקלטות השתתפו חברי להקת "ברוש", ז'אן פול זימבריס בתופים וכלי הקשה, מיקי שביב בגיטרה בס, חיים רומנו בגיטרות ונגנים נוספים בכלי נשיפה ומיתרים.
בפברואר 1985 השתתף בפעם השלישית בפסטיבל הזמר המזרחי "דרור" עם השיר "ארץ חמדה" (מילים ולחן: אסתר לוי, עיבוד: אורי קריב)
ב-1986 הורשע בעבירות מס ונידון לחודש מאסר בפועל.
באמצע 1991 הוציא את אלבום האולפן השישי - "הגברים בוכים בלילה".
שיר הנושא של האלבום (מילים: אלון אבידר, לחן: מני קוממי) הפך ללהיט גדול ולאחד השירים המזוהים ביותר עם גדסי.
עוד כלל האלבום את "כנגד כל הסיכויים" שהלחין גדסי (מילים: אהוד מנור), "אומנות הפשע" ו-"בייבי בלוז".
עוד באותה שנה הוציאה חברת "קוליפון" לראשונה בפורמט דיסק, אוסף להיטים של הזמר: "להיטי זהב 90-70" משלושת אלבומיו הראשונים.
לאלבומו של נתי לוי "השמים הם הגבול" שיצא ב-1993 הלחין גדסי את "הקבצן".
ב-1996 לאלבומו של אבי סינואני "איתך ובלעדייך" הלחין את השיר "אישה בונה אישה הורסת".
ב-1998 באלבום המחווה לשירי זוהר ארגוב - "חברים שרים זוהר", חידש גדסי את "יד ענוגה".
ב-1999 באלבום "דרבוקה ישראלית" בו חידשו זמרי המוזיקה המזרחית קלאסיקות ישראליות, חידש גדסי את "מקום לדאגה" (עיבוד: תמיר הרפז), שהתפרסם בביצוע של ריקי גל ומתי כספי.
בשנת 2006 הוא הלחין מוזיקה לשיר "דרכי" ושר אותו ביחד עם יהודה סאלאס באלבומו.
ב-2010 לפרויקט ולאלבום "שרים עוזי חיטמן" חידש את "ניגונה של השכונה", שהתפרסם בביצועו של יזהר כהן.
בתחילת 2011 בפרויקט "שני צדדים למטבע", בו זמרי המוזיקה הים תיכונית ביצעו שירי רוק, חידש גדסי את "פתאום כשלא באת" (עיבוד: נדב ביטון), שביצע במקור שלמה ארצי ביחד עם גרי אקשטיין.
בדצמבר 2016 השתתף בנו של גדסי, בן גדסי, בעונה הרביעית של התוכנית The Voice ישראל, והודח בשלב הסופר באטל.
באוקטובר 2018 הוענק לגדסי פרס "מפעל חיים" בתחום של מוזיקה ישראלית ים-תיכונית מטעם משרד התרבות.
בנימוקי הוועדה להענקת הפרס נכתב כי "מראשית פעילותו האמנותית, בשלהי שנות ה-60, הסתמן גדסי כפורץ דרך בשילוב מקצבים מערביים, כרוק'נרול ובלוז, ביצירתו האישית, בהמשך הטמיע השפעות מוזיקליות מגוונות - נשמה, ריתם אנד בלוז וסן רמו - בשורשיו התימניים-מזרחיים מבית, בדרך ליצירת מוזיקה ים תיכונית מרובדת ועזת ביטוי, מרגשת וסוחפת.
בהיותו יוצר מקורי, נחשב גדסי למוזיקאי של מוזיקאים, יוצר שזוכה להערכה רבה בקרב עמיתיו, יעידו על כך שיתופי הפעולה הרבים שלו עם מיטב האמנים".
באוקטובר 2020 במסגרת הפרויקט המוזיקלי "צו השעה" חידש את "רק החיים", שביצעה במקור לאה שבת באלבום הבכורה שלה מ-1990. את החידוש עיבד והפיק מוזיקלית פיטר רוט.
בינואר 2021, לראשונה לאחר זמן רב, הוציא שיר חדש - "שוב להתאהב" למילים ולחן של מאור כהן ופיטר רוט, עיבוד והפקה מוזיקלית של פיטר רוט ואופיר קנר.
במאי 2022 הוציא שיר חדש, "אחרי כל פרידה יש ראשית", שכתבה לאה וינקלר לופנפלד והלחין יאיר קלינגר.
בנובמבר 2024, הוציא את הסינגל "יום ביומו", שנכתב על ידי דודו טסה ועמיר לב והולחן על ידי טסה לזכר אביו שנפטר.
בשנת 2025 הוציא את הסינגלים "כינור הנפש", למילותיה של לאה וינקלר לופנפלד, ו"אח מילת מפתח" - גרסת כיסוי לשירם של אהוד מנור ויהודה פוליקר, שביצע במקור אריק איינשטיין באלבום "לאן פרחו הפרפרים".
יש מסיבה עם אבנר גדסי (1978)
אבנר ברזני (1949 – 10 בדצמבר 2009) היה תת-אלוף בצה"ל, מנכ"ל המשרד לביטחון פנים ונציב קבילות החיילים.
ברזני התגייס לצה"ל בשנת 1967 לחיל ההנדסה.
בתפקידו האחרון בצה"ל שימש ראש חטיבת הסגל אשר באגף כוח אדם (אכ"א).
לאחר 34 שנים השתחרר מהצבא בדרגת תא"ל, ומונה למנכ"ל המשרד לביטחון פנים (2001–2002).
כשסיים את תפקידו מונה לנציב קבילות החיילים, והוא החמישי שממלא תפקיד זה.
ב-23 בנובמבר 2008 סיים את תפקידו בנציבות הקבילות, והודיע על התמודדותו ברשימת קדימה לכנסת.
הוא דורג במקום ה-31 ולא נכנס לכנסת ה-18.
הוא נפטר ב-10 בדצמבר 2009, לפני שהגיע תורו להיכנס לכנסת במקום חברי כנסת של "קדימה" שסיימו את כהונתם.
על שמו בית ספר יסודי בטירת כרמל.
בשנת 1999 יזמו הרמטכ"ל דאז שאול מופז, תא"ל ברזני ואיתן ורטהיימר את תוכנית עתידים - מערכת משולבת של תוכניות המסייעות לצעירים מן הפריפריה של מדינת ישראל לרכוש השכלה אקדמית, הפועלת בניהול משותף של הצבא ושל עמותה אזרחית.
אבנר דוֹרְמָן (נולד ב-14 באפריל 1975) הוא מלחין, מנצח ומחנך ישראלי.
אבנר דורמן הוא בנו של המנצח ונגן הבסון זאב דורמן.
הוא למד קומפוזיציה אצל יוסף ברדנשווילי ואצל ג'ון קוריליאנו.
הוא בעל תואר דוקטור בקומפוזיציה מבית הספר ג'וליארד בניו יורק, ובעל תואר מוסמך בקומפוזיציה, בניצוח ובמוזיקולוגיה מהתוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים ע"ש עדי לאוטמן באוניברסיטת תל אביב.
בגיל 25 זכה דורמן בפרס ראש הממשלה למלחינים והיה למלחין הצעיר ביותר לזכות בפרס זה.
בשנת 2001 קיבל את פרס אקו"ם עבור סימפוניית האלף.
שנה לאחר מכן נבחר ל"מלחין השנה" על ידי עיתון מעריב ובאותה השנה זכה בפרס משרד התרבות לביצוע הטוב ביותר של מוזיקה ישראלית עבור מחזור השירים "בועז".
יצירתו, "ואריאציות ללא נושא", שבוצעה לראשונה על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית בשנת 2003, זכתה בשנה שלאחר מכן בפרס "הישג השנה" מאקו"ם.
בשנת 2004 זכה דורמן בפרס הראשון בפסטיבל של איגוד המלחינים האסייתים.
בארצות הברית זכה דורמן שלוש פעמים בפרס מורטון גולד ולמד במרכז המוזיקה טנגלווד.
כמו כן השתלם בקורס לכתיבת מוזיקה לסרטים של ASCAP.
הביצוע התזמורתי הראשון של יצירותיו התקיים בשנת 1994 בתזמורת הסימפונית חיפה.
בין השנים 2001 ל-2003 שימש אבנר דורמן כמלחין הבית של הקאמרטה הישראלית ירושלים.
במאי 2006 יצא לאור דיסק המוקדש ליצירותיו לפסנתר בחברת התקליטים נקסוס (בביצוע אלירן אבני).
יצירותיו של אבנר דורמן יוצאות לאור בהוצאת ג'.
דורמן הוא אמן נבחר של הקרן למצוינות בתרבות לשנת 2008. אבנר דורמן שימש כמלחין הבית של התזמורת הסימפונית של אלבמה בעונת הקונצרטים 2010–2011.
בנוסף להלחנה אבנר דורמן הוא גם מנצח ובין השנים 2013 - 2019 היה מנהל מוזיקלי של התזמורת הקאמרית "עיר המוזיקה" בקליבלנד.
שיחות על אהבה, סימפוניה כוראלית (2014), בוצעה בעונת הקונצרטים (2023-2024) של התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של יואל לוי.
היצירה מבוססת על הספר "שיחות של אהבה" מאת דון יהודה אברבנאל מהמאה ה-16.
אוזו ומוזו מכפר קאקארוזו (2012)
אסטרולטרי (2011), בוצע בעונת הקונצרטים 2015–2016 של התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון בניצוחו של ג'יימס ג'אד)
"מחול אזרבייג'ני" (גרסה תזמורתית, 2010, בוצעה לראשונה על ידי התזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה)
אוריה (2009, בהזמנת התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו ומייקל טילסון תומאס.
בוצעה לראשונה על ידי התזמורת הסימפונית של סן פרנסיסקו בניצוחו של דייוויד רוברטסון)
נשמות אבודות - קונצ'רטו לפסנתר (2009, לראשונה על ידי אלון גולדשטיין ותזמורת קנזס סיטי בניצוחו של מייקל שטרן)
קונצ'רטו לכינור (2006, בוצע לראשונה על ידי איתי שפירא והתזמורת הסימפונית ירושלים)
קונצ'רטו לסקסופון (2003, בוצע לראשונה על ידי ג'ושוע רדמן ותזמורת אלבמה בניצוחו של ג'סטין בראון)
סונטה מספר 3 לכינור ולפסנתר (2011)
סונטה מספר 2 לכינור ולפסנתר (2008)
רביעיית מיתרים מספר 2 (2004)
סונטה מספר 2 לכינור ולפסנתר (2004)
רביעיית מיתרים מספר 1 (2003)
תבלינים, בשמים, רעלים (2006 בוצע לראשונה על ידי צמד הנקשנים פרקדו והתזמורת הפילהרמונית הישראלית בניצוחו של זובין מהטה)
קפוא בזמן (2007 בוצע לראשונה על ידי מרטין גרובינגר והתזמורת הפילהרמונית של המבורג בניצוחה של סימון יאנג)
ביצוע בכורה של היצירה המשלבת רוק, ג'אז ומוזיקה מזרח תיכונית, בוצע לראשונה בפברואר 2013 (בניצוחו של רנדל קרייג פליישר.
אבנר חודורוב (נולד ב-19 ביולי 1963) הוא מוזיקאי ומלחין ישראלי, המוכר בעיקר כקלידן וסקסופוניסט להקת הפופ רוק משינה.
בילדותו למד חודורוב לנגן על מספר כלי נגינה.
תחילה למד לנגן במלודיקה, ובהמשך באקורדיון, בפסנתר ובסקסופון.
בנעוריו ניגן בתזמורת הנוער של עיריית פתח תקווה.
ב-1984 הצטרף ללהקת "ישיבה מזרחית", שבה היו חברים גם מייקל בנסון וז'אן ז'אק גולדברג.
הלהקה פעלה זמן קצר, שבו ניגנה עם אהוד בנאי.
חודורוב הצטרף ללהקת משינה ב-1986, לסיבוב ההופעות שליווה את אלבום הבכורה של הלהקה, שבו לא השתתף.
שירה הראשון של משינה שבו השתתף היה "היא התווכחה איתו שעות", שהוקלט לאחר יציאת האלבום הראשון.
חודורוב התקבל להופעות הלהקה על תקן של נגן שכיר, אך בעקבות שילובו בלהקה הוא הפך לחבר מן המניין בה החל מאלבומה השני, שיצא ב-1987. חודורוב הצטרף למשינה כקלידן, אך צירופו ללהקה אפשר את שילובו של כלי נגינה נוסף, סקסופון, שבו הוא מנגן בנוסף לקלידים.
אחד מניגוניו המפורסמים ביותר במסגרת משינה הוא בסקסופון בשיר "ריקוד המכונה", שנכלל באלבומה של הלהקה "גבירותי ורבותי: משינה".
השיר זכה בתואר "שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לשנת תשמ"ט, והוא השיר האינסטרומנטלי היחיד שזכה בתואר זה.
בשנת 1992 כתב שיר פתיחה לסדרה חתולו של הנרי.
חודורוב היה חבר בלהקת משינה עד לפירוקה ב-1995. במקביל לחברותו בלהקה השתתף גם באלבומים של זמרים נוספים, וב-1991 עיבד יחד עם סולן משינה יובל בנאי את שירי אלבומה של אורלי זילברשץ "הקברט של מירנדה".
ב-1992 ניגן באלבומו של חבר משינה איגי דיין "משהו ממך".
לאחר פירוק משינה הצטרף חודורוב ביחד עם חברו ללהקה מייקל בנסון לצוות הנגנים בהופעותיו של יהודה פוליקר.
ב-1997 השתתף בהפקה המוזיקלית באלבום הבכורה של יובל בנאי, וב-1998 בהפקת קולות הרקע באלבומם של שלומי ברכה ורמי פורטיס "רץ על הקצה", וכן בעיבודי מספר שירים באלבומו של בן ארצי "חיים משל עצמי".
עוד באותה שנה הפיק מוזיקלית את המופע "פעמוני היובל".
בשנת 2000 הפיק את אלבומה של נורית גלרון "להתראות מתוק", וב-2002 את אלבומה של לאה שבת "חמניות מול השמש".
בשנת 2001 עלתה תוכנית הטלוויזיה "יצפאן", שבה שימש חודורוב כמנהל להקת הנגנים בתוכנית, "החברים של ביזונה", וגם ניגן בה באקורדיון.
חודורוב החזיק בתפקיד זה עד לירידת התוכנית בשנת 2006.
בשנת 2003 התאחדה להקת משינה, וחודורוב הצטרף לסיבוב ההופעות של הלהקה.
מאז הוציאה הלהקה שני אלבומים נוספים, "רומנטיקה עתידנית" ב-2005 ו"יהלומים בשמיים" ב-2010.
כמו כן השתתף חודורוב בהלחנתם של שירים רבים ששימשו כשירי פתיחה בגרסתם העברית של תוכניות טלוויזיה שונות לילדים, ביניהן "רוני וליטל", "דביבוני היער הירוק", "בולי איש השלג", "עומר" ו"צבי הנינג'ה".
בשנת 2009, במקביל לפעילותה של להקת משינה, חבר חודורוב למייקל בנסון ול-DJ אסף אלמוג, וביחד הם הקימו את להקת "לימוזינה", המנגנת מוזיקה אלקטרונית.
השלושה הוציאו באותה שנה אלבום בכורה בשם "לימוזינה", שבו שירים מקוריים בעברית ובאנגלית ועיבודים אלקטרוניים חדשים לשירים של משינה ולשיר "רקדי" של ישי לוי.
הזמרת מיי פיינגולד הצטרפה ללימוזנה ב-2011 ומופיעה עם הלהקה.
אבנר חודורוב מנהל פרויקט מוזיקה באנגולה של שיתוף תרבויות בחסות קרן לתרבות ואומנות.
מטרת הפרויקט הוא מפגש בין מוזיקאים ישראלים ומהעולם.
אבנר גרעין (21 באוגוסט 1925 – 7 ביולי 1993) היה ראש מועצת אזור השני וראש עיריית אשדוד הראשון.
נולד בעיר נובי סאד שביוגוסלביה, למקסים גרין ומרגוט לבית פסינג.
לימודי התיכון שלו הופסקו בגלל כיבוש יוגוסלביה בידי הנאצים.
הוריו נספו במחנות הריכוז בשואה, ואילו הוא עצמו נלקח למחנה עבודה, ממנו נמלט לעבר כוחות הפרטיזנים היוגוסלוביים בפיקודו של יוסיפ ברוז טיטו.
הוא שירת כרב-סמל בחיל התותחנים של טיטו ובמסגרתם השתתף בשחרור וינה.
לאחר המלחמה סיים את בית הספר התיכון בעיר הולדתו ולמד לימודי כלכלה במשך שנתיים בבלגרד.
עלה לישראל באוקטובר 1948 במסגרת גיוס חוץ לארץ.
עם עלייתו גויס גרעין למשטרה הצבאית ושירת בין היתר כסמל תרבות.
עם שחרורו מהצבא, בשנת 1954 נבחר לתפקיד ראש מועצת אזור.
במקביל למד סוציולוגיה וקיבל תואר בתוכנית הראשונה שהוקמה ב"אוניברסיטת תל אביב".
בשנת 1955 נישא גרעין ליהודית לבית פרוכטמן, ילידת ורשה.
לבני הזוג נולדו שני ילדים.
בשנת 1958 סיים את תפקידו כראש מועצת אזור אך המשיך לכהן בהנהלת המועצה.
בשנת 1961 עבר לאשדוד שהוקמה אז ושימש ראש לשכת הסעד ביישוב.
מרכז מפא"י החליט ביולי 1963 להעמיד אותו בראש רשימתה למועצת עיריית אשדוד בניגוד לעמדת הסניף המקומי.
בעקבות זאת, גרעין התפטר מתפקידו כראש לשכת הסעד והתמקד בהכנות לבחירות.
בבחירות למועצה, בסתיו 1963, זכתה רשימתו ב-3 מתוך 11 מושבים במועצה וגרעין נבחר לראש המועצה על ידי קואליציה של מפא"י, אחדות העבודה והמפד"ל.
בשנת 1968 הוקם הגוף העירוני המקומי ואשדוד הוכרזה כעיר במדינת ישראל.
גרעין שימש מאותה עת כראש העיר הראשון.
התכנון הראשוני היה לחלק את העיר ל-17 רבעים, ובמרכזה הקריה.
תוכנית זו אכן באה למימושה בעזרתו של יורשו של גרעין, צבי צילקר.
בבחירות בסתיו 1969 גרעין לא התמודד והמערך הציבה בראש רשימתה את ראובן אבל שהפסיד לצילקר מרשימת גח"ל.
בשלהי 1969 מונה גרעין לתפקיד בשגרירות ישראל בצרפת.
בתפקיד זה כיהן עד שנת 1973. בשנת 1974 הקים גרעין סניף של בנק אגוד באשדוד ושימש כמנהל הראשון של הסניף.
לאחר מספר שנים חלה במחלה קשה והתפטר מתפקידו בבנק.
אבנר גרעין נפטר ב-7 ביולי 1993 ונטמן בבית העלמין באשדוד.
הוא הותיר אחריו את אשתו יהודית (אוגוסט 1933-2022 ), שעסקה בציור ופיסול, ושני ילדים - ענת ויריב.
גרעין הוא יקיר העיר אשדוד.
להנצחתו הוקם גן אבנר גרעין ברובע י"ג בעיר.
אבנר ברנהיימר (נולד ב-19 באוגוסט 1966) הוא תסריטאי, סופר ועיתונאי ישראלי.
נולד בקיבוץ גברעם וגדל בפתח תקווה, למד בתיכון ברנר פתח תקווה.
לאחר שירותו הצבאי בחיל האוויר, למד ספרות באוניברסיטת תל אביב.
במקביל, החל לכתוב עבור מעריב, תחילה בעיתון היומי ומאוחר יותר במוסף סופשבוע.
ב-1995 עבר לכתוב במוסף סוף השבוע של ידיעות אחרונות, שבעה ימים.
הוריה של ורדית בקרקנוט התלוננו לבית הדין של מועצת העיתונות כנגד ברנהיימר בעת ששימש כתב ב"מעריב", בכך שפגע בפרטיותה, בכך שגופתה פורסמה עירומה ללא שום צנזורה, ובכך פגע בכבודה של בתם המנוחה, ובפרטיות המשפחה.
לאחר מאבק שנמשך שנה וחצי, דחה בית הדין את טענת "מעריב" כי היה עניין ציבורי בפרסום הפרטים.
התביעה הסתיימה בפשרה בין הצדדים.
בסוף שנת 2006 החל לכתוב במוסף הארץ.
ב-1996 נסע בשליחות ידיעות אחרונות ללוס אנג'לס ובמקביל למד כתיבה יוצרת באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
לאחר שובו לישראל, עבד כארבע שנים כעורך תוכנית הטלוויזיה של קובי מידן, "פגישה לילית".
בין 1996 ו-2003 כתב טור הומוריסטי, "מיטה זוגית", בעיתון "הזמן הוורוד" בנושא חיי הזוגיות שלו ושל ערן נוימן, בן זוגו לחיים.
הטור עובד מאוחר יותר לספר הביכורים שלו, "אתה אוהב אותי".
"מה אתה שח", 2005 (כחלק מפרויקט סיפור מהסרטים לערוץ 2).
"מסכים" סדרה דרמה, רומנטיקה העוסקת במערכות יחסים המתקיימות בווידאו-צ'ט, התוכנית שודרה ב-yes ישראלי, 2007 ו"מסכים 2" (2009).
"בלו נטלי" (2010) סדרת דרמה ל"יס" בכיכובם של צביקה הדר ויפתח קליין.
"אמא ואבאז" (2012) סדרה המשודרת ב-HOT3 בכיכובם של מיה דגן, יפתח קליין ויהודה לוי.
"מי ירה בילדי הבר נוער?" (2018), סדרת דוקומנטרית לקשת 12.
"מקיף מילאנו" (2021), סדרת נוער לכאן חינוכית.
"שקשוקה" (2020), סדרת ילדים לכאן חינוכית.
"תראו אותי" (2026), סדרת ילדים ונוער לכאן חינוכית.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024 תסריט בסדרת ילדים ונוערשקשוקהמקיף מילאנו
אבנר דה-שליט (נולד ב-1957) הוא פרופסור מן המניין למדע המדינה ולשעבר דיקן הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטה העברית בירושלים.
אבנר דה-שליט נולד בעיר רחובות, לפרופ' עמוס דה-שליט וד"ר נחמה דה-שליט, והוא אח לפרופ' אהוד דה-שליט.
הוא גדל בירושלים וניגן בפסנתר.
במסגרת שירותו בנח"ל נשלח לגרעין המקים של קיבוץ סמר, בו גר כשבע שנים.
ב-1986 קיבל את התואר הראשון במדע המדינה מהאוניברסיטה העברית.
ב-1990 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת אוקספורד.
דה-שליט כיהן כראש המחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים וכעמית מחקר במרכז אוקספורד לסביבה, אתיקה וחברה בשנים 1995 עד 2004. בשנת 1998 הקים יחד עם פרופ' נתן זוסמן ופרופ' דניאל אטאס את התוכנית המשולבת: פילוסופיה, כלכלה ומדע המדינה (פכ"מ) באוניברסיטה העברית, והיה עורכו הראשון של כתב העת "פוליטיקה".
בשנת 2009 מונה לדיקן הפקולטה למדעי החברה וכיהן בתפקיד זה עד שנת 2012. זכה בפרס רוטשילד לשנת ה'תשע"ד.
בשנת 2020 זכה בפרס מרצה מעורר השראה מהתאחדות הסטודנטים והסטודנטיות הארצית.
ובשנת 2023 זכה בפרס על מפעל חיים מהאגודה הישראלית למדע המדינה.
דה-שליט הוא בין מקימי התנועה החדשה שהצטרפה למרצ.
בנוסף, עמד בראש צוות של כעשרים פעילים סביבתיים אשר בשיתוף עם אנשי משרד האוצר הגישו למשרד האוצר "חזון ירוק לישראל", מסמך שעיקרו המלצות למדיניות סביבתית בתחומים שונים.
בנוסף, דה-שליט מרצה בהתנדבות במכללה החברתית כלכלית.
דה-שליט חבר במועצה של הקרן החדשה לישראל.
בבחירות לכנסת השמונה עשרה הוצב במקום ה-96 ברשימת התנועה החדשה מרצ.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת הוצב במקום ה-95 ברשימת מרצ.
בבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב במקום ה-97 ברשימת מרצ.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב במקום ה-91 ברשימת מרצ.
בשנת 2009 הוציא לאור דיסק בשם "אינטימי" בהפקת ארז יולביץ'.
בדיסק מספר שירים שחיבר בשנים האחרונות בביצועה של הזמרת מעיין הירשביין.
במאי 2025 נבחר לחבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, והצטרף לשורות האקדמיה בחנוכה תשפ"ו.
כיום דה-שליט מתגורר במבשרת ציון.
תל אביב: משרד הביטחון, אוניברסיטה משודרת, תשנ"ד, 1994.
אדום-ירוק: דמוקרטיה, צדק ואיכות הסביבה.
"מרקס והמרקסיזם: מאבק המעמדות", בתוך: סוציאליזם, תל אביב: משרד הביטחון, תשנ"ה, 1995.
אבנר זיו (1930 - נובמבר 2011) היה פרופסור בחוג לפסיכולוגיה ובבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב, מאבות חקר ההומור בפסיכולוגיה.
עשה דוקטורט בפסיכולוגיה קלינית באוניברסיטת סורבון שבפריז.
למד באותו בית חולים שפרויד למד בו משארקו, אחד ממוריו היה ז'אן פיאז'ה.
בד בבד למד ב"מכון הפסיכולוגי".
בשובו ארצה החל לעבוד במרכז לפסיכולוגיה חינוכית בראשון לציון.
אחר כך נעשה מנהל המרכז לפסיכולוגיה חינוכית בתל אביב.
ב-1969 החל ללמד פסיכולוגיה חברתית בבית הספר לחינוך שבאוניברסיטת תל אביב.
נבחר לנשיא התאחדות הפסיכולוגים החינוכיים הישראלים, מנהל תוכנית לתואר שני בייעוץ, ויושב ראש החוג למדעי החינוך.
אבנר זיו היה חבר מייסד של "החברה הבינלאומית לחקר הקבוצות".
הארגון מנהל קבוצות תרפיה רבות כמו גם תהליכי דינמיקה קבוצתית.
כיהן כיושב ראש משותף של הקבוצה ביחד עם דוקטור ז'אק דניו בפריז למשך חמש שנים.
הוא היה יושב ראש משותף, יחד עם פרופסור נח מילגרם, של הקונגרס הבינלאומי הראשון ללחץ במהלך מלחמה ושלום, שנערך באוניברסיטת תל אביב ב-1981
היה יושב ראש הכנס הבינלאומי הרביעי להומור שנערך בשנת 1984 בתל אביב, ויושב ראש שלושה כנסים בינלאומיים להומור יהודי: ב-1984 באוניברסיטת תל אביב, ב-1986 בבית הספר החדש למחקר החברה בניו יורק וב-1989 באוניברסיטת תל אביב.
שימש כחבר מערכת בכתבי העת: "כתב עת בינלאומי לפיתוח הייעוץ", "הומור: כתב עת בינלאומי לחקר ההומור", ו"כתב העת הבינלאומי של תורת הפסיכולוגיה".
ספריו תורגמו למספר שפות ביניהן איטלקית, ספרדית, פורטוגזית ויפנית.
בשנת 1988 קיבל פרס בינלאומי ראשון על תרומתו למחקר ההומור ושימוש בתרפיה מטעם החברה האמריקאית להומור ופסיכותרפיה.
לפני מלחמת ששת הימים כשהסורים הפגיזו את הקיבוצים והמושבים בגליל, נהפכו במקומות רבים המקלטים למקומות מגורים וכן שימשו כחדרי לימודים עבור הילדים.
באותה תקופה נושאי מחקרו של אבנר זיו היו חרדה וסטרס והוא נשלח כחלק מצוות של פסיכולוגים על מנת למצוא דרך להקל על המתח בו היו שרויים הילדים.
הם שוחחו עם ההורים, המורים, הילדים, העבירו מבחנים פסיכולוגיים וערכו תוכניות לטיפול במצבי החרדה.
במהלך ניתוח ממצאי מחקרם הם הבחינו בכך שהיו שני קיבוצים בהם רמת החרדה הייתה נמוכה באופן משמעותי משל המקומות האחרים אותם בדקו.
ניתוח התוצאות לא הניב כל ממצא.
כשחזרו לאותם קיבוצים הם הבחינו בתופעה שאחד האסיסטנטים כינה אותה מגנט.
מגנט זה ילד בגיל שתים עשרה או שלוש עשרה שבכל פעם שהיה מצב של מתח או הפגזה הוא פעל כמגנט, כלומר הוא משך כעשרים ילדים במעגל סגור סביבו כשהוא במרכז.
הילד לא הצחיק את הילדים על ידי סיפור בדיחות, כי אם באמצעות הומור.
לבדיחות קורא אבנר זיו הומור בקונסרבים: דבר ישן שישנו ומדי פעם מישהו מוציא את זה.
כל אחד שמספר בדיחה מוציא מהקופסה של הקונסרבים שלו בדיחה.
הומור לעומת זאת, הוא משהו אחר, הומור זה לראות את מה שכולם רואים ולהתבונן בזה מזווית אחרת, בלתי צפויה ומצחיקה.
המגנט סיפר דברים ששייכים להווי של אותו הקיבוץ בצורה אחרת, הפסיכולוגים שלא היו מחוברים לאותו הווי והדבר לא הצחיק אותם, כששאלו את הילדים אמרו להם הללו שכשמישהו מצחיק אותם הם פחות פוחדים.
כששב אבנר זיו לספריית האוניברסיטה גילה שלא הייתה שום ספרות מחקרית על הקשר בין הומור לחרדה, מי שכתב בנושא היו פילוסופים.
ישנם שני סוגים של הומור: האחד זה הנאה מהומור והשני זה יצירת הומור.
יש אנשים שנהנים מהומור במידה זו או אחרת, אבל לא יוצרים הומור; הם משתמשים לעיתים בהומור בקונסרבים, דהיינו מספרים בדיחות.
אבל אילו שיוצרים הומור רואים ויוצרים קשרים חדשים מהאלמנטים הקיימים.
שזו גם ההגדרה של יצירתיות.
אבנר זיו בנה כלים והרכיב ושאלונים למדידת הומור.
ובחן את הקשרים בין הומור לחרדה, הומור ולמידה, הומור וטיפול ועוד.
בשנת 1980 קבוצת חוקרים אמריקאים, בריטים ואבנר זיו ארגנו בוושינגטון את הכנס הראשון בעולם על הומור ויסדו כתב עת מדעי שנקרא International Journal of Humour Research.
זהו כתב העת האינטרדיסצפלינרי היחידי העוסק בנושא.
רוב מחקריו שעשה על הומור ולמידה ועל הומור וחרדה מכונסים בספרו הפסיכולוגיה של ההומור.
בספר אחר הומור ואישיות הוא בחן איזה סוג של אישיות אוהב איזה סוג של הומור.
הומור ואישיות/ אבנר זיו; איורים פרנסוא לבל.
מהדורה חדשה; תל אביב: פפירוס, תשנ"ו, 1996.
פסיכולוגיה: מדע הבנת האדם/ אבנר זיו; עריכה: אילנה שמיר.
מחוננים/ אבנר זיו; עורכת: אילנה שמיר.
תחומי התעניינות, ומאפיינים אישיותיים בקרב תלמידי היחידה לנוער שוחר מדע/ אבנר זיו, טובה שיילובסקי.
תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, בית הספר לחינוך, היחידה לנוער שוחר מדע, 1987.
התבגרות/ אבנר זיו; עריכה: אילנה שמיר.
פסיכולוגיה של ההומור/ אבנר זיו; איורים: פרנסוא לאבל.
הכיתה כקבוצה חברתית/ אבנר זיו, שושנה שילה, עריכה: עמי שמיר.
תל אביב: מט"ל, בית הספר לחינוך, אוניברסיטת תל אביב, תשל"ז, 1977.
פסיכולוגיה בחינוך/ אבנר זיו; עריכה: חנן רותם.
מבחן קבוצתי למדידת אספקטים שונים של מוסריות אצל ילדים (ממו"ל)/ אבנר זיו, ש.
תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה למדעי הרוח, בית הספר לחינוך, תשל"ה, 1974.
גורמי הנשירה מהמחלקה לפידאגוגיה/ א.
תל אביב: מכון ישראלי להשכלה, המרכז לתרבות ולחינוך.
חשיבותה של אי-רצינות: קובץ מאמרים רב-תחומי בחקר ההומור, אבנר זיו ואריה סובר, הוצאת כרמל, ירושלים, תשע"ב 2012.
מחוננים לקויי למידה: מדריך למידה ומקראה/ כותבת המדריך - איריס מנור-בנימיני; עורכי המקראה: אבנר זיו, איריס מנור-בנימיני, דורית אולניק שמש; תרגום: עדי הירש, יורם שדה.
רעננה: האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ה, 2005.
פסיכולוגיה בחינוך/ צוות הפיתוח: עורך מדעי: אבנר זיו, רות קלדרון.
רמת אביב, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ג, 2003.
פסיכולוגיה בחינוך: מקראה/ בעריכת אבנר זיו; תרגום המאמרים: יורם שדה.
תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תשס"ג, 2003.
פסיכולוגיה בחינוך: מדריך למידה/ אבנר זיו, רות קלדרון.
מחוננים וכישרונות מיוחדים/ ערך: אבנר זיו; תרגום מאמרים: אביבה גורן.
רמת-אביב, תל אביב: אוניברסיטה הפתוחה, תשנ"ט, 1998.
הגיל הלא רגיל/ בעריכת אבנר זיו.
הומור יהודי/ בעריכת אבנר זיו.
תרגום: ראובן אנוך; איורים ועטיפה: דני קרמן.
פסיכולוגיה בחינוך/ צוות הקורס: אבנר זיו ראש הצוות.
רמת אביב, תל אביב: האוניברסיטה הפתוחה, תש"ם, 1980.
פסיכולוגיה וייעוץ בחינוך/ עורך אבנר זיו.
פרקי קריאה בפסיכולוגיה חברתית: הקבוצה הקטנה/ בעריכת אבנר זיו; תרגום: א.
תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, הפקולטה למדעי הרוח, החוג לחינוך, תשכ"ז 1966/7.
אבנר בר חמא (נולד ב-18 באפריל 1946) הוא אמן בין-תחומי ישראלי, כיהן כראש המסלול לאמנות במכללת האקדמית לחינוך "תלפיות", וכיום מרצה בכיר במכללה, בה הוא אוצר "הגלריה האחרת".
חבר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות וראש המדור לאמנות פלסטית בה.
בר חמא נולד במרוקו, ועלה לישראל בשנת 1956 למעברת קריית גת עם הוריו ומשפחתו, הוא למד בישיבת נתיב מאיר, ושירת בחטיבת הנח"ל במלחמת יום הכיפורים.
ולאחר מכן שירת בשליחויות ציוניות שונות, מטעם הסוכנות היהודית בבלגיה, בקנדה ובצרפת.
בשנים 1966–1973 הוא למד אמנות בבית הספר הגבוה לציור בתל אביב (קלישר), וב ברמת השרון.
לאחר לימודיו, אותם סיים בהצטיינות, הוזמן להצטרף לסגל ההוראה בבית הספר הגבוה לציור בתל אביב והתמנה בהמשך למנהלו הפדגוגי.
בתפקיד זה כיהן עד שנת 1977. במקביל, לאורך שנות השבעים, עסק בר חמא בהדרכת מורים לאמנות במשרד החינוך מטעם הפיקוח, והיה חבר הוועדה העליונה לחינוך לאמנות.
בשנת 1978 יצא בר חמא בשליחות לבריסל, מטעם מחלקת החינוך של הסוכנות היהודית ובני עקיבא, למשך יותר משנתיים.
לאחר שובו ארצה, בתחילת שנת 1981, התמנה לראש המסלול לאמנות במכללה האקדמית לחינוך "תלפיות" בתל אביב (כיום בחולון).
בין השנים 1988–1992 היה נציג הסוכנות היהודית במזרח קנדה וישב ארבע שנים במונטריאול.
בשנת 1995 שב בר חמא לתפקידו כראש המסלול לאמנות במכללה האקדמית לחינוך "תלפיות" בתל אביב, וייסד במסגרת זו את "הגלריה האחרת", אותה הוא אוצר עד היום.
את המסלול לאמנות במכללת 'תלפיות', ניהל עד שנת 2006, ומאז ממשיך ללמד במכללה כמרצה בכיר.
כיום הוא מרצה במכללה ואוצר 'הגלריה האחרת'.
בין השנים 2001–2002 כיהן בפריז כנציג המחלקה לחינוך למערב אירופה מטעם הסוכנות היהודית, ובמסגרת זו מיפה את כל בתי הספר היהודים באירופה המערבית במסגרת מחקר שהוגש לסוכנות.
מחקר זה זכה לשבחים רבים של ראשי הסוכנות ושימש מסמך תיעוד, בו השתמשו ומשתמשים בקרית מוריה בירושלים, בה מתנהלת הכשרת השליחים השונים לגולה.
החל משנת 1972, מציג בר חמא את יצירותיו בישראל ובשאר העולם ועד היום יצר כ-30 פסלים ומיזמים אמנותיים.
בארץ מוצבות יצירותיו בתל אביב, ירושלים, חיפה, באר שבע, גבעת זאב, מעלה אדומים, קריית גת, בית שאן, ירוחם, אשדוד, בת-ים וכן מחוץ לישראל: בבריסל ובמיאמי.
בשנת 1998, נבחרה עבודת קיר שלו ופסל שלו, לרחבת הכניסה למגדלי טרייד טאואר (TRADE TOWER), ובאותה שנה גם עוצבה על ידיו האנדרטה לזכר הנופלים בני קריית גת (ביניהם גם חבריו).
הצעתו לאנדרטה לחללי הטרור בירושלים, נבחרה בשנת 2013 על ידי ועדה מטעם העירייה, ועדיין לא בוצעה.
בשנת 2008 תבע בר חמא את עיריית קריית גת, לאחר שלטענתו העירייה הזניחה פסלים שיצר והוצבו בתחומה באופן הפוגע בזכויותיו כיוצר היצירה, בשנת 2012 ניתן פסק דין שחייב את העירייה לתחזק את הפסלים כראוי ולפצות את בר חמא, פסיקה שיצרה שיח על גבולות זכויות היוצרים בישראל.
בשנת 2009 ייסד בר חמא את הגלריה "הלל 17" בירושלים, הוא אצר בה את התערוכות "אימפרה-ציוניזם", "גלו-יה" ו"מביעה אומר" ותערוכת פתיחה לזכרה של מבקרת התרבות צפורה לוריא.
בנובמבר 2009, הוא הוזמן להציג בברלין בתערוכה הקבוצתית "שלום-קיר-חופש" בה משתתפים אמנים מעיראק-אירן-פלסטין-אירופה וישראל.
בשנת 2013 יצא לאור ספר האמן שלו: " 'הר-שדה-בית'- מיצבי מצב 1995–2013, בעריכת המשוררת חוה פנחס כהן.
בספר שישה מאמרים שנכתבו על ידי מיטב החוקרים מהארץ ומחו"ל,(פרופ' זיוה עמישי מייזלש, כלת פרס ישראל לאמנות - פרופ' מרגרט אולין (Margaret Olin), מאוני' ייל בארצות הברית, ד"ר בתיה ברוטין - צפורה לוריא - דפנה נאור - אביבה וינטר ורונית דקל).
הספר, בהוצאת ראובן מס, מתרכז בעיקר בעבודותיו בין השנים 1995–2013 וכולל ראיון מקיף עם העורכת חוה פנחס כהן ומאמרי מחקר מגוונים על עבודותיו.
בר חמא כיהן כחבר המועצה הישראלית לתרבות ואמנות במשך ארבע שנים, ובשנת 2017, התמנה ליו"ר המדור לאמנות פלאסטית.
בשנת 2016 העתיק את מגוריו לירושלים
אוצר קבוע של ה'גלריה האחרת', שהקים בשנת 1995, במכללה האקדמית לחינוך 'תלפיות', בחולון.
אוצר התערוכה "קיץ-קטיף", במשותף עם ציפורה לוריא, שהוצגה בנווה דקלים עד לביצוע תוכנית ההתנתקות.
אוצר התערוכה הקבוצתית "הוי ארצי מולדתי 2007" בבית האמנים בתל אביב.
אוצר התערוכה "יו"ש-עו"ש" הגלריה האחרת בתל אביב (יוני 2008)
אוצר התערוכה "החלון האדום-הפוגה בשדרות", בחלון של גלריה טובה אוסמן בתל אביב (אוגוסט 2008)
בשנת 6–1995, ייסד בר חמא את הגלריה ה'אחרת' במכללה האקדמית לחינוך תלפיות בתל אביב ומאז הוא מנהל את הגלריה והאוצר הראשי שלה, בשנת 2009 עברה הגלריה למשכנה החדש של מכללת תלפיות ברחוב יוטבתה 7 בחולון.
בגלריה האחרת הציגו בין היתר האמנים: אילן אוורבוך, אבישי אייל, עידו בר-אל, אבנר בר חמא, אריה ברקוביץ, פסי גירש, יואל גילינסקי, יאיר גרבוז, מיכאל גרובמן, משה גרשוני, דרורה ויצמן, צבי טולקובסקי, רפי לביא, בלו סימיון פיינרו, עודד פיינגרש, מנשה קדישמן, ישראל רבינוביץ, תמרה ריקמן, דינה שנהב ורבים אחרים.
בשנת 2009 ייסד את גלריה הלל 17 במכללת ליפשיץ במרכז ירושלים והיא פעלה במשך שנה.
בין השנים 2002–2012 אצר תערוכות יחיד רבות לאמנים, ביניהם:
אורנה בן עמי, אינגה פונר קוקוס, עידו בראל ועוד.
רעיה ברוקנטל, חנה גולדברג, נחמה גולן, סיגל אדלמן, סילביה בר-עם, נעמי גפני, חנה דוכן, ז'וזיאן ונונו, מזלית חצרוני טביב, רות טל-כץ, מרגריטה נאות, חנה קרומר, חיים סיטון, מתי פישר, יעקב צים, רות קסטנבאום בן-דב (אוקטובר), נתן גוטמן, שרית רוזן, יעל שחר-שריד, היידי שטרן, רות שרייבר, עידו בראל ועוד.
אבנר בר-און (17 באפריל 1909 – 3 בדצמבר 1998) היה הצנזור הצבאי הראשי של מדינת ישראל.
הוא כיהן בתפקיד במשך 25 שנה בשתי קדנציות, בשנים 1951–1953 ובשנים 1955–1977, והשתחרר מצה"ל בדרגת תת-אלוף.
נולד ב-1909 בסרייבו, אז ב, כבן יחיד בשם ולטר בראון.
משפחתו נאלצה לעבור לייגנדורף שבשלזיה, עקב העברה נוספת שקיבל אביו שהיה פקיד בכיר בדואר הצבאי, ושם עברה עליו ילדותו.
לאחר בחינת הבגרות עבר להמשך לימודים בברנו, שם התוודע לראשונה לצעירים יהודים ממזרח אירופה שנאלצו לעזוב את מולדתם כדי ללמוד לימודים גבוהים עקב ה"נומרוס קלאוזוס" שהייתה נהוגה בהם, ובהשפעתם היה לציוני.
לאחר שסיים את לימודיו הגבוהים נקרא לשירות בצבא צ'כוסלובקיה, ובשל השכלתו הגבוהה, נשלח אוטומטית לבית הספר לקצינים עבור צבא-המילואים, שם סיים את לימודיו בהצטיינות ונשאר לשמש כמדריך.
בראון דחה הצעה ללמוד באקדמיה הצבאית המכשירה קצינים לצבא-הקבע ולהמשיך בקריירה צבאית, וב-1932, עם תום תקופת שירותו הצבאי עלה לארץ ישראל.
עם הגיעו לארץ החל לעבוד כחקלאי וכעבור מספר חודשים נשא לאשה חברה במשלחת צ'כוסלובקיה למכביה הראשונה.
לאחר נישואיו עבר לעבוד בקידוחי מים ולאחר זמן-מה עבר לעבוד בבנייה, כאשר בערבים שימש כמדריך ב"הגנה".
עם פרוץ המרד הערבי הגדול גברה פעילותו ב"הגנה".
הוא הצטרף לפלוגות השדה ואחריו לחיל השדה.
ב-1940 נצטווה להתגייס למשטרת היישובים העבריים, שם הגיע עד מהרה לדרגת .
הוריו שנותרו בגולה נספו בגטו ורשה, וגם קרובי משפחה אחרים שלו נספו בשואה.
ב-1947, במהלך פגישה של מפקדי חיל השדה, ובהם בראון, עם דוד בן-גוריון, העיר לו בן-גוריון על שמו הגלותי ובעקבות ההערה החליט לאמץ את השם הפרטי העברי "אבנר" ששימש לו כשם במחתרת ולהוסיף מקף לשם משפחתו, וכך נקרא מעתה אבנר בר-און.
בר-און המשיך בפעילות צבאית במחתרת וכשהחל הגיוס לצה"ל, חויל בדרגת רב-סרן ומונה לסגן מפקד וקצין המבצעים של המשטרה הצבאית.
תקופה מה, בעוד שמפקד המשטרה הצבאית, סגן-אלוף דני מגן, שהה מחוץ לישראל לרגל נישואיו, שימש בר-און כממלא מקום מפקד החיל.
כשחזר מגן, ובינתיים תמה מלחמת העצמאות, ביקש בר-און העברה.
הוא מונה לקצין לתפקידים מיוחדים בדרגת סגן-אלוף באגף לפיקוח כללי שזה עתה הוקם תחת פיקודו של האלוף משה צדוק.
זמן קצר לאחר מכן, במרץ 1950, לאחר שנואש צדוק מהתפקיד השוחק ומונה למפקד הפיקוד השמיני, שהוקם למטרת ארגון המילואים במרחב תל אביב, שימש בר-און כממלא מקומו, וכעבור חודש ביקש גם הוא לפרוש.
הרמטכ"ל רב-אלוף יגאל ידין מינה את בר-און לתפקיד קצין קישור בין מבקר המדינה והמטכ"ל במסגרתו היה עליו להתלוות אל חוליות הביקורת של המחלקה לביקורת צה"ל של מבקר המדינה, הבודקות את מתקני צה"ל ולוודא שיזכו לשיתוף פעולה מצד המפקדים המקומיים.
גם בתפקיד זה לא מצא סיפוק ובמכתב לרמטכ"ל ביקש לעבור לתפקיד אחר.
בפברואר 1951 זומן לראיון אישי עם ידין שהציע לו לשמש כצנזור צבאי ראשי והוא הסכים.
ב-1 במרץ 1951 מונה בר-און לצנזור הצבאי הראשי במקומו של גרשון דרור (שוולבה) שהודח מתפקידו.
דרור נשאר בצנזורה והופקד על מדור צנזורה לדואר ומברקים של אזרחים בעוד שני המדורים האחרים שהרכיבו בשעתו את הצנזורה הצבאית, מדור צנזורה לעיתונות ומדור צנזורה לדואר חיילים, הועברו לאחריותו של בר-און.
ב-15 באוגוסט 1953 מונה בר-און לראש ענף ביטחון שדה ולמחליפו בתפקיד הצנזור הצבאי הראשי מונה סגן-אלוף אורי וולש.
אולם, כעבור שנה וחצי, הודח וולש מתפקידו ובר-און שב ב-1 בפברואר 1955 לכהן כצנזור צבאי ראשי.
בר-און קיבל מינוי זמני לשלושה חודשים לצנזור צבאי ראשי עד שימצא מחליף קבוע, בנוסף לתפקידו כראש ענף ביטחון שדה.
אולם לבסוף הוחלט כי בר-און ימשיך לכהן כצנזור צבאי ראשי ולתפקיד ראש ענף ביטחון שדה ימונה לו מחליף.
וכך ב-1 במאי 1955 השתחרר מתפקיד ראש ענף ביטחון שדה ומינויו לצנזור צבאי ראשי נהפך למינוי קבע.
ב-1960 רצה הרמטכ"ל רב-אלוף חיים לסקוב להעלות את בר-און לדרגת אלוף-משנה, אולם לשם כך היה עליו להעבירו לתפקיד אחר מאחר שהתקן לתפקיד הצנזור הצבאי הראשי היה באותם ימים סגן-אלוף.
לסקוב הציע לבר-און להתמנות לקצין משטרה צבאית ראשי, אך בר-און לא היה מעוניין בתפקיד זה והעדיף להמשיך לכהן כצנזור צבאי ראשי, אף אם ייאלץ להישאר בדרגת סגן-אלוף לשם כך.
הדבר נודע לשר הביטחון דוד בן-גוריון והוא הורה לרמטכ"ל לשנות את התקן של הצנזור הצבאי הראשי, וכך הועלה בר-און לדרגת אלוף-משנה והמשיך לכהן כצנזור צבאי ראשי.
ב-1974 הועלה בר-און לדרגת תת-אלוף ושוב שונה התקן של הצנזור הצבאי הראשי.
ב-1977 פרש בר-און מתפקידו והשתחרר מצה"ל.
בהמלצתו של בר-און, מונה כמחליפו אלוף-משנה יצחק שני שבתפקידו הקודם כיהן כמפקד בסיס תל אביב של הצנזורה, וקודם לכן כעוזרו של בר-און ואיש מנהלה במפקדת היחידה.
ב-1981 יצא לאור ספרו "הסיפורים שלא סופרו – יומנו של הצנזור הראשי" ובו סיפר על קורותיו בצנזורה.
בין היתר סיפר על התמורות שחלו בגישתו.
כך למשל, בתחילה, לפי דרישת הממונים פסל כל ידיעה על "טירטורים" בצה"ל.
אך לדבריו, עם הזמן, ככל שהתגבשו דעותיו על תפקידה של הצנזורה ועל משמעות ההגדרה "ידיעה הפוגעת בביטחון", הלכה וגברה נכונותו להיכנס לעימותים עם קצינים בכירים ממנו.
לדבריו, רק לאחר שנים הגיע למסקנה ש"האיפול הוא שיוצר את תנאי החממה שבהם מתרבים ה"טרטורים" – למרות העונשים; וכי כדי למנוע אותם עדיף לפרסם גם את מעשה ה"טרטור" וגם את העונש שנענש עושהו".
ואז לא נעתר עוד להפצרות המפקדים וסירב להטיל איפולים על "טירטורים".
בר-און גם הודה בספר כי במקרים אחדים פעל על-פי תכתיבי הרמטכ"ל ובניגוד לדעתו המקצועית שלו ולכן לכאורה בניגוד לדין המחייב רשות מוסמכת להפעיל את סמכויותיה לפי שיקול דעתה המקצועי והעצמאי.
בר-און נפטר ב-3 בדצמבר 1998. הובא למנוחות למחרת בבית העלמין בהרצליה.
אבנר חנני (נולד ב-1974 בירושלים) הוא מלחין ופסנתרן ישראלי, בוגר האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה באוניברסיטת תל אביב, Royal Northern College of Music.
חנני הופיע כסולן בפסנתר ברסיטלים ועם תזמורות שונות.
יצירותיו זכו לשבח מפי המלחין המינימליסטי סטיב רייך, שבחר ביצירה של חנני לביצוע בקונצרט ליום הולדתו ה-70 של רייך בתל אביב.
יצירה של אבנר חנני לכלי נשיפה זיכתה אותו בפרס הראשון בתחרות של שנת 2008 בעיר ליל בצרפת, שהשתתפו בה 257 יצירות להרכבים סימפוניים של כלי נשיפה בתוספת פסנתר ונבל.
היצירה הזוכה של חנני נקראת "נישאת ברוח".
משכה הוא 8 דקות ולדברי המלחין, איננה משקפת את המינימליזם שהוא נוטה אליו בכתיבתו המוזיקלית.
בשנת 2011 זכה אבנר חנני בפרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים.
מנימוקי השופטים על הענקת הפרס לחנני: "אבנר חנני כותב מוזיקה יפהפייה פשוטו כמשמעו.
סגנונו המזכיר משהו את בנג'מין בריטן הינו קליט וקולח ובאותה עת מלא בחיות ריתמית והרמונית.
בארבע היצירות ששמענו מדגים חנני את שליטתו המלאה בכתיבה לתזמורת כמו למקהלה א'קפלה, למקהלה עם ליווי וכן לקול ופסנתר.
מלהיב במיוחד הוא מחזור השירים "איש ירושלים אני" לבריטון ופסנתר על פי פואמות של יהודה עמיחי בו עושה חנני שימוש מאלף במיזוג שבין המקור בעברית של הטקסט לבין תרגומו לגרמנית, המושרים לסירוגין למוזיקה שובת לב, מלאת הבעה ונפלאה בבהירות המחשתה".
אבנר חנני הוא בנו של אבי חנני, המנהל הוותיק של "קול המוסיקה" בקול ישראל, ונכדו של חיים חנני שהיה פרופ' למתמטיקה ורקטור אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אבנר חזקיהו (בכינויו: חזקי הגדול, 22 בנובמבר 1926 – 28 באפריל 1994) היה שחקן תיאטרון וקולנוע וזמר ישראלי, אחד משחקניו הבולטים והגדולים של תיאטרון "הקאמרי".
חזקיהו נולד למרים ולשלמה, רב הקהילה היהודית, בקאזאנלק שבבולגריה.
למד בסופיה באקדמיה לדרמה, ועלה לישראל בשנת 1949.
בארץ שירת בלהקה צבאית וסיים את הסטודיו הדרמטי של תיאטרון הבימה בהדרכתו של צבי פרידלנד.
בשנת 1953 התקבל להבימה וצורף לקולקטיב ב-1960. בשנים 57–1956 עבר השתלמות מקצועית בפריז אצל הבמאי ז'אן מארי סרו, שלאחריה חזר להבימה.
ב-1961 הופיע יחד עם יוסי בנאי ויונה עטרי במופע "יוסי-חזקי-יונה", שהציג מערכונים משולבים בשירים שהלחין סשה ארגוב.
ב-1962 שיחק בסרט "חבורה שכזאת" בבימויו של זאב חבצלת.
בשנת 1962 עזב את הבימה.
שנה מאוחר יותר הקים יחד עם יוסי בנאי ונסים אלוני את "תיאטרון העונות", במסגרתו הועלו מספר מהצגותיו של אלוני.
בשנת 1968, כשנתיים לאחר סגירת תיאטרון העונות, הצטרף לתיאטרון הקאמרי, בו שיחק עד יומו האחרון.
בנוסף שיחק חזקיהו גם בתיאטרון האהל ובתיאטרון חיפה.
חזקיהו נפטר בגיל 67 ונקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
הוא הותיר אחריו את אשתו, יעל הלר חזקיהו, פסיכולוגית קלינית ואמנית, ואת בנו רמי חזקיהו, גם הוא שחקן תיאטרון.
בנוסף שיחק ב"בגדי המלך" ו"הנסיכה האמריקאית" (בתיאטרון העונות), "ביקור הגברת הזקנה", "יוליוס קיסר", "תל אביב הקטנה (מופע), "אדם הוא אדם", "הצמא והרעב", "נשף הגנבים", "הארוך השמן והגוץ", "המלכה והמורדים", "אל תגעו בנוימן", "גן הדובדבנים", "אנריקו", "מארה סאד", "הרפתקאות גידי ורותי בחלל" (בתיאטרון הבובות הישראלי), "הצלצול האחרון" ו"ריצ'רד השלישי".
בשנת 1980 שיחק את המלך במחזמר "אלוף בצלות ואלוף שום" על פי ח.נ.
חזקיהו שיחק בלמעלה מ-30 סרטי קולנוע, בהם:
"סיפור שמתחיל בלוויה של נחש" (1994)
חזקיהו הופיע בשנות ה-70 בסדרת הטלוויזיה הלימודית "הילדים משכונת חיים" בתפקיד לוי פקיד הדואר.
בשנות ה-80, הופיע בסדרת הטלוויזיה "קרובים קרובים", בתפקיד מר גירשטיין, אבא של דורון, דייר המשנה של חנה (מרון).
פרס רובינא ב-1986 על עיצוב תפקידו בהצגה "אני לא רפופורט".
פרס רוזנבלום לאמנויות הבמה של עיריית תל אביב ב-1991 על הישגיו בתחום המשחק.
פרס הדסה ורפאל קלצ'קין ב-1994 לשחקן המצטיין.
החל משנת 2000 מעניק התיאטרון הקאמרי מדי שנה פרס לשחקנים מצטיינים על שמו.
בנובמבר 2010 נקבע לוח הנצחה על הבית שבו התגורר חזקיהו ברחוב סירקין 12 בתל אביב.
אבנר גלעדי (נולד ב-28 ביולי 1947), הוא פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה של המזרח התיכון באוניברסיטת חיפה.
אבנר גלעדי למד בחוגים לתרבות האסלאם ולשפה וספרות ערבית באוניברסיטה העברית בירושלים.
את עבודת הדוקטורט כתב, בהדרכת הפרופסורים חוה לצרוס-יפה, מהחוג לתרבות האסלאם ואהרן קליינברגר מהחוג לחינוך, על מחשבת החינוך של אבו חאמד מוחמד אל-ע'זאלי (1111-1058 לספירת הנוצרים).
בשנים 1985-1987 ו-1991 היה חבר בקולג' סנט אנתוני באוניברסיטת אוקספורד.
שימש חוקר ומרצה אורח גם במחלקה לשפות ותרבויות של המזרח התיכון המוסלמי באוניברסיטת ליידן, בבית הספר ללימודים מתקדמים של אוניברסיטת הסורבון ובבית הספר ללימודים גבוהים במדעי החברה בפריז, ובמרכז לחקר דתות העולם באוניברסיטת הרווארד.
כיהן כחבר מערכת במספר כתבי עת מקצועיים, בין היתר Social History of Medicine, והיה שותף פעיל בפרויקט המחקר של קרן המדע האירופית בנושא: "יחיד וחברה בעולם האסלאם הים-תיכוני".
שימש יו"ר שותף של "פורום בר", הסמינר הבין-אוניברסיטאי של האגודה הישראלית ללימודי האסלאם והמזרח התיכון (בעבר החברה המזרחית הישראלית) ויועץ למרכז לטכנולוגיה חינוכית ולאוניברסיטה הפתוחה.
חבר ועדת המקצוע להוראת הערבית והאסלאם במשרד החינוך.
מחקריו של אבנר גלעדי עוסקים בהיסטוריה התרבותית-חברתית של המזרח התיכון המוסלמי בימי הביניים בעיקר בתולדות המחשבה החינוכית, בתפישות של ילדוּת וגישות לילדים ובהיסטוריה של המשפחה, הנשים והמגדר.
פרסם מאמרים רבים בנושאים אלה, בין היתר ערכים באנציקלופדיה של האסלאם, האנציקלופדיה של הקוראן, והאנציקלופדיה של הנשים ותרבויות האסלאם.
ילדי האסלאם: תפישות של ילדות בחברה המוסלמית של ימי הביניים
ספרו זה של גלעדי, שראה אור בשפה האנגלית בהוצאת מקמילן (בסדרת הספרים של קולג' סנט אנתוני) בשנת 1992 (Children of Islam: Concepts of Childhood in Medieval Muslim Society), דן ברעיון הילדות בתרבות האסלאם ובגישות לילדים מכמה נקודות מבט: משפטית, אתית, פדגוגית ורפואית.
מקום נרחב מוקדש לתגובות מבוגרים על מות תינוקות וילדים.
מבוא העוסק ב"היסטוריה של הילדוּת" כתחום מחקר בכלל ובפרט בהקשר של החברות האסלאמיות בימי הביניים, במקורות ובגישות המחקר; ב.
תֻחפת אל-מַודוּד [חיבורו של התאולוג והמשפטן החנבלי איש דמשק]: מדריך אסלאמי לגידול ילדים מן המאה ה-14 לספירת הנוצרים; ג.
על תחניכּ, טקס ילדוּת אסלאמי קדום; ד.
אל-ע'זאלי על חינוך הילד; ה.
ענישה גופנית במחשבת החינוך האסלאמית בימי הביניים; ו.
תינוקות, ילדים ומוות בחברה האסלאמית בימי הביניים; ז.
צַבּר (עמידה במסה) של הורים שכולים: מוטיב בחיבורי תנחומים אסלאמיים ומקורותיו; ח.
אינפנטיסייד (רצח ילדים) בחברה המוסלמית בימי הביניים; ט.
גלעדי הראה שתפישות הילדות בעולם המוסלמי בימי הביניים היו שונות מאלה שתיאר פיליפ אריאס בהקשר של אירופה הנוצרית באותה תקופה.
הוא בחן טקסטים מלומדים אסלאמים-ערבים שחושפים, כחלק מן היחס האמביוולנטי והמורכב לתקופת הילדות, קשרים נפשיים הדוקים בין הורים וילדים, התעניינות ותשומת לב, התבוננות והבחנה בשלבי התפתחותם השונים של ילדים ומאמץ לגונן עליהם באמצעות החוק.
גלעדי חשף ז'אנר של חיבורי תנחומים על מות ילדים שהיו נפוצים במזרח התיכון האסלאמי בימי הביניים המאוחרים.
חיבורים אלה מגלים שתמותת תינוקות וילדים היוותה לא רק בעיה תאולוגית אלא גם, ובעיקר, בעיה פסיכולוגית, שדרשה את התערבות אנשי הדת בסיוע להורים להתגבר על המשבר הנפשי הכרוך בפרידה מילדים.
תינוקות, הורים ומיניקות: השקפות אסלאמיות על הנקה והשלכותיהן החברתיות
הספר עוסק בהיבטים אתיים, רפואיים ומשפטיים של יחס האסלאם להנקה ובעיקר במאפיין ההלכתי ה (כמעט) ייחודי לאסלאם – איסורי נישואים מחמת הנקה: האיסור על מינקת, על בעלה, על ילדיה ועל יונקיה הזרים להינשא אלה לאלה ומשמעויותיהם החברתיות בימי הביניים ובעת החדשה – השפעתן על אסטרטגיות הנישואין ואופי המשפחה בחברות מוסלמיות.
פרקי הספר: מבוא המגדיר את "ההיסטוריה של ההנקה" כתחום מחקר ודן במקורות ובשיטות המחקר; א.
היסודות של "אתיקת ההנקה" באסלאם על-פי הקוראן, פרשנות הקוראן והמסורת המוסלמית (חדית'); ב.
הנקה בכתבים רפואיים ערביים-אסלאמיים; ג.
השקפות משפטיות על הנקה; ד.
תאוריות של הנקה ויישומן בעבר ובהווה.
האחד, מילון של מונחים ערביים המציינים הזנת ילדים על-פי מילונו של אבן סידה, מילונאי בן המאה ה-11 לספירת הנוצרים מספרד המוסלמית; השני דן בהשקפות של רופאים ומשפטנים בני זמננו בשאלת בנק החלב.
היסטוריה חברתית של המיילדות במזה"ת המוסלמי בתקופה הפרה-מודרנית
ראה אור בשפה האנגלית ב-2015 בהוצאת הספרים של אוניברסיטת קיימברידג' (ר' להלן, רשימת הפרסומים).
זהו קובץ רחב היקף בשפה האנגלית הכולל שישה פרקים על ילדות בתפישות של שש דתות עולמיות: יהדות, נצרות ואסלאם, בודהיזם, הינדואיזם וקונפוציאניזם.
גלעדי משמש עורך משנה של הקובץ ומחבר הפרק על האסלאם.
הקובץ, בעריכת דון בראונינג ומרסיה בנג', הוא פרי פרויקט מחקר משותף של שתי אוניברסיטאות אמריקאיות, שיקגו ואמורי.
הוא עומד לראות אור ב-2009 בהוצאת הספרים של אוניברסיטת רטגרס (The Child in World Religions).
כל פרק בספר כולל מבוא ומבחר גדול של טקסטים מתורגמים משפות המקור.
המשפחה באסלאם על-פי מקורות ערביים: היבטים תרבותיים, משפטיים ודתיים
ספר משותף לאבנר גלעדי ולקבוצת חוקרים מפריז: ד"ר ז'קלין סובלט, פרופ' קתרין מאייר-ז'ואן ופרופ' חוסיין בנח'ירה שיראה אור בשפה הצרפתית.
ספרו על ההיסטוריה החברתית של המיילדוּת במזרח התיכון המוסלמי מימי הביניים המוקדמים ועד סף העת החדשה ראה אור ב-2015 ב-Cambridge University Press.
ספר לימוד לבי"ס תיכוניים ומדריך למורה
בגדאד – אשנב לתרבות האסלאם בימי הביניים, גבעתיים: מסדה, 1981.
"'החיאת הדת' כחינוך: על היבטים אחדים באִחיאא עֻלום אל-דין של אל-גזאלי", המזרח החדש ל'א (1986), עמ' 29-11.
"'ריחם כריח גן עדן': על ילדים, הורים וחברה במזרח התיכון המוסלמי בימי הביניים", זמנים 53 (1995), עמ' 87-78. [תרגום לערבית: "'ريح الولد من الجنة': الأولاد والآباء والمجتمع في الشرق الاسلامي الوسيط"، الفكر الجديد 3 (2002)، ص.
"על דיני ההנקה השרעיים ומשמעויותיהם החברתיות בימי הביניים ובעת החדשה", בתוך: מירי אליאב-פלדון ויצחק חן (עורכים), נשים, זקנים וטף: קובץ מאמרים לכבודה של שולמית שחר, ירושלים: מרכז זלמן שזר, 2001, עמ' 44-35. [תרגום לערבית: "حول أحكام الرضاع الشرعية ودلالاتها الاجتماعية في القرون الوسطى والعصر الحديث"، مواقف 44-45 (2004)، ص، 99-116].
"היחיד במחשבת החינוך האסלאמית הקדומה", בתוך: נחם אילן (עורך), האסלאם ועולמות השזורים בו: קובץ מאמרים לזכרה של חוה לצרוס-יפה, ירושלים: האוניברסיטה העברית, מכון בן-צבי ומוסד ביאליק, תשס"ב, עמ' 171-190.
"כִּתַאבּ אַנבַּאא נֻגַ'בַּאא אל-אַבּנַאא כמקור לתפישות ילדות ורעיונות חינוכיים בתרבות האסלאם הביניימית", בתוך: עמי איילון ודויד וסרשטיין (עורכים), מדרסה: חינוך, דת ומדינה במזרח התיכון: קובץ מחקרים לכבוד מיכאל וינטר, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, 2004, עמ' 60-37.
"היסטוריה ורגשות: על יחסי הורים-ילדים במקורות ערביים-אסלאמיים", היסטוריה (עומד לראות אור).
אבנר איתי (נולד ב-1934) הוא מנצח מקהלות ישראלי, מהמובילים בפיתוח שירת המקהלה האמנותית בישראל.
איתי נולד בקיבוץ כפר גלעדי.
כילד, למד לנגן באבוב ובאקורדיון.
בהמשך למד אבוב אצל אליהו טורנר, האבובן הראשי בתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
את דרכו המוזיקלית המקצועית החל כאבובן בתזמורת צה"ל ואחר כך כאבובן ראשי בתזמורת הקאמרית הישראלית.
למד קומפוזיציה אצל פאול בן חיים ויחזקאל בראון.
ולמד בפריז בהתמחויות: אבוב, חלילית, מוזיקה של הבארוק שירה וניצוח מקהלות אצל פיליפ קאיאר , ובלונדון.
עם יסוד האנסמבל הקאמרי הישראלי הצטרף אליו כנגן אבוב.
אבנר איתי ניצח על מקהלת האיחוד החל מ-1962, במשך כ-35 שנה.
בשנת 1969 ייסד את המקהלה הקאמרית שליד האקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים ובאמצע שנות ה-70 ייסד את מקהלת "זמרי קאמרן".
13 שנים שימש כמנצח וכמנהל המוזיקלי של המקהלה.
בשנת 1987 היה בין מייסדי בית הספר לשירת מקהלה.
בתחילת שנות ה-90 ניסה, ללא הצלחה, להחיות את מקהלת רינת, שנוסדה בשנות ה-50 על ידי גארי ברתיני ועמדה בפני פירוק.
בשנת 1997 הקים את אנסמבל זמרי קולגיום וניצח עליה עד לשנת 2011. משנת 2012 מנהל אבנר איתי הרכב קאמרי קולי-אינסטרומנטלי בשם בארוקאמרי.
בשנת 2000 הוענק לאיתי פרס שר המדע התרבות והספורט ע"ש פרנק פלג לשנת תש"ס, על פעילות אמנותית ברמה גבוהה רבת שנים.
איתי לימד ניצוח מקהלה באקדמיות למוזיקה בתל אביב ובירושלים, ורבים מתלמידיו מנצחים כיום בישראל ובחו"ל.
לימד וריכז את מגמת ניצוח המקהלה בבית הספר למוזיקה ע"ש בוכמן-מהטה שבאוניברסיטת תל אביב.
בשנים האחרונות עוסק אבנר איתי גם בעיבוד אמנותי של שירים ישראליים.
בשנת 2024 הוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה הפתוחה על תרומתו לפיתוח המוזיקה האמנותתית בישראל בכלל, ועל פיתוח שירת המקהלה האמנותית בפרט.
בן-גל נולד לאביגדור (יאנוש) בן-גל ולאסתר בן-גל באשקלון וגדל ברמת השרון.
אביו היה לימים אלוף פיקוד הצפון.
לאחר שירותו הצבאי עבר ללונדון ועבד תקופה קצרה באל על.
עם חזרתו לארץ שכנע אותו חברו, אוהד מרומי, להירשם ללימודי אמנות ב"בצלאל", לימודים אותם סיים בשנת 1993. יחד איתו למדו גיל מרקו שני, סיגלית לנדאו, יהודית סספורטס, ניר הוד.
תערוכת היחיד הראשונה שלו, "מסיבת יום הולדת אתיופית", הוצגה במוזיאון רמת גן בשנת 1994 ונאצרה על ידי נחום טבת.
כמו כן הציג את התערוכות "סמים מתולתלים" בסדנאות האמנים בתל אביב בשנת 1998, "צבא חדש" בשנת 1999 בגלריה מרי פאוזי שפעלה ביפו ואת "ערב החורבן" בגלריה טל אסתר 2001.
בן-גל הציג תערוכות במוזיאון תל אביב, ביריד "Armory Show" בניו יורק בשנת 2001, ובביאנלה בוונציה בשנת 2003. הוא קיבל בשנת 2001 מלגת מחיה לשנה בניו יורק ואחר כך נשאר בעיר עוד שנתיים.
בשנת 2010 הציג תערוכת יחיד בגלריית בורטולמי בניו יורק.
בשנת 2007 הציג את התערוכה המוזיאלית הראשונה שלו, "Sudden Poverty", במוזיאון לאמנות בעיר אספן שבקולורדו.
הציג תערוכות יחיד גם במוזיאון לאמנות עכשווית בבזל ובגלריה סיידי קולס בלונדון.
בשנת 2008 זכה בפרס רפפורט לאמן ישראלי בכיר.
עסק במוזיקה ובשנת 2001 הוציא באופן עצמאי אלבום נויז תחת שם הבמה "האחים קהלני".
בשנת 2025 הוצגה תערוכה מיצירותיו בשם "אבנר בן גל בחוץ", שאצר אורי דסאו, בבניין אורי ליפשיץ בתל אביב-יפו.
ב־9 במאי 2024 נפטר לאחר שלקה בדום לב.
1995 – פרס ביאטריס קולינר לאמן ישראלי צעיר, מוזיאון ישראל, ירושלים, ירושלים, ישראל.
1998 – פרס שר החינוך התרבות, משרד החינוך והתרבות.
2008 – פרס רפפורט לאמן ישראלי בכיר, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו.
אבנר חיפושי נפט - שותפות מוגבלת הוקמה על פי הסכם שותפות מוגבלת בין השותף הכללי - אבנר נפט וגז בע"מ לבין השותף המוגבל - אבנר נאמנויות בע"מ.
השותפות המוגבלת נרשמה ב-6 באוגוסט 1989. מטרת השותפות הייתה להשתתף בפעילות חיפושי נפט וגז והפקתם בישראל.
יחידות ההשתתפות של השותפות היו רשומות למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 2017 התמזגה השותפות "לתוך" "דלק קידוחים" והוכרזה כחברה מחוסלת.
השותפות נוסדה בשנת 1989 על ידי ד"ר דוד כהן, גדעון תדמור והגאולוג ד"ר אלי רוזנברג.
השם "אבנר" נקבע על ידי רוזנברג, שנחשב לאבי חיפושי מאגרי האנרגיה בים התיכון, לפי ראשי התיבות של שמו - "אליהו בן נחום רוזנברג".
תחילה חיפשה השותפות נפט וגז בזיכיונות שקיבלה ביבשה, אך ב-1996 החליטה לבקש רישיון לחיפוש ימי.
השותפות קיבלה רישיון לקידוחים ימיים בחלקו הדרומי המים הכלכליים של ישראל.
ב-1997 יתרות הנזילות של השותפות הצטמקו לכ-4 מיליון דולר והיא חיפשה שותפים למימון הפרויקט והקימה את שותפות ים תטיס.
שותפות ים תטיס כללה את חברת נובל אנרג'י (47%), דלק קידוחים 25%, אבנר חיפושי נפט 23% וחברת "דלק השקעות ונכסים" 4%.
השותפות מצאה שני מאגרי גז - מאגר הגז "נועה", שהתגלה ב-1999, ומאגר הגז "מרי", שהתגלה ב-2000. מאגר מרי הוערך ב-32 מיליארד מ"ק ואילו מאגר נועה הוערך ב-2 מיליארד מ"ק.
בשנת 2000 מכר רוזנברג את החזקותיו (50%) בשותף הכללי של שותפות המוגבלת אבנר לקבוצת דלק.
קבוצת דלק גם רכשה את המחצית השנייה מדוד כהן וגדעון תדמור.
רוזנברג מונה כגאולוג הראשי של קבוצת דלק ושמר על זכותו לקבל תמלוגים מאבנר.
בשנת 2004, ביקשה להיכנס אבנר לתחום ייצור החשמל, באמצעות השקעה בפרויקט תחנת הכוח דוראד, אך המהלך לא בוצע לבסוף.
בנובמבר 2012 הכריז הממונה על ההגבלים העסקיים על השותפות בתמר ובהן אבנר, כעל מונופול בתחום אספקת גז טבעי.
אבנר היא בעלת 16% משדה תמר ו23% של ים תטיס ושל שדה הגז לווייתן.
ב-2014 מכר רוזנברג כשליש מזכויותיו על תמלוגי העל של אבנר לתאגיד "אלייד" בראשות יצחק סוארי.
אבנר (15%) ודלק קידוחים (15%), יחד עם חברת נובל אנרג'י (70%) הן בעלות זכויות במאגר "אפרודיטה" שבמים הכלכליים של קפריסין.
ביוני 2015 הכריזו השותפות על אפרודיטה כעל מאגר מסחרי, שיש בו כ-4.54 TCF (טריליון רגל מעוקב) של גז טבעי.
במהלך 2016 הבשילו המגעים למיזוג בין דלק קידוחים לבין אבנר.
ב-29 בספטמבר 2016 נחתם הסכם המיזוג, שלפיו דלק קידוחים הייתה אמורה למזג "לתוכה" את אבנר.
במהלך 2017 התבצעו הליכי המיזוג ושתי החברות הפכו לשותפות אחת בשליטת יצחק תשובה, תחת השם "דלק קידוחים.
רשם השותפויות הכריז על חיסול חברת אבנר ומחק אותה מרישומי רשם השותפויות.
אבנר, חלוצת גילויי הגז המסחרי בים התיכון, חדלה להתקיים.
ב-21 במאי 2017 החלה השותפות הממוזגת להיסחר בבורסה כ"דלק קידוחים", ללא אזכור השם אבנר, לפי החלטת בעלי השליטה בשותפות החדשה.
אבנר דן (נולד ב-18 בנובמבר 1948) הוא קומיקאי, שחקן, סטנדאפיסט, מחזאי ובמאי ישראלי.
נולד בשם אבנר דדון בקזבלנקה שבמרוקו במשפחה מרובת ילדים.
בגיל ארבע, בשנת 1952, עלה לישראל יחד עם משפחתו.
לאחר עלייתם נשלחה המשפחה למושב רוויה בעמק בית שאן.
לאחר זמן קצר עברה המשפחה לבני ברק.
התגייס לצה"ל ב-1965 ושירת בגולני, שם זכה בקרב החיילים לכינוי "זמיר הפלוגה".
ב-1968 השתחרר והופיע לראשונה כבדרן במועדון בתל אביב.
בשנים 1969 עד 1972 למד משחק אצל ניקו ניתאי ועדנה שביט ופנטומימה אצל סמי מולכו.
בשנת 1974, נכח מאיר אזולאי, מבעלי חברת התקליטים "האחים אזולאי", באחת מהופעותיו.
לאחר מכן הפיק אזולאי לדן את הקסטה "אבנר דן בהופעה פומבית", שזכתה להצלחה רבה והביאה לדן פרסום נרחב.
את הצגות היחיד הקליט ושיווק בעשרות קלטות דרך דוכני הקלטות בישראל.
מספר אוספים גם הפיק בהוצאה מחודשת על גבי תקליטורי DVD.
דן היה בין הבדרנים הבולטים במהלך שנות ה-80, חלק מהופעותיו היו יחד עם הזמר ג'קי מייקה, עם צאת אלבומו הראשון.
דן כתב, ביים ושיחק במספר קומדיות מקוריות בשפה המרוקאית:
"אל-פמיליה", אותה העלה בשנים 2007- 2005 ו"נסיבא לחביבא" (החותנת החביבה) אותה הוא מציג משנת 2011.
דן הוא חבר נשיאות הפדרציה העולמית של יהדות מרוקו מאז היווסדה בשנת 2000.
בשנת 1986 שיחק דן בסרט הדרמה הטלוויזיוני, "לחם", בו שיחק את דמותו של זגורי – דמות סטראוטיפית של העולה ממרוקו - מבטא מרוקאי כבד, דיבור ששזור בקללות רבות והתפרצויות אלימות.
בקולנוע השתתף דן בסרטים "נערת הפרברים", כשהוא מגלם את הדמות "סוסיתא", לצידם של עפרה חזה ומנחם עיני וב"חולה אהבה בשיכון ג'".
בערוץ הכבלים הנחה את תוכנית האירוח "שמיים כחולים" בשנים 1991–1994.
בשנים 1999–2002 הופיע בפינה קבועה בתוכנית "ריח מנטה" בערוץ 33.
בשנת 2015 שיחק בפרק בעונה השנייה של סדרת הטלוויזיה "שנות ה-80".
חגיגת צחוק עם אבנר דן - 1988
אבנר הולצמן (נולד בו' בתשרי תשי"ז, 11 בספטמבר 1956) הוא חוקר ספרות ישראלי, פרופסור לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב; חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים; וחבר האקדמיה ללשון העברית.
בשנת 1978 החל ללמוד בחוגים לספרות עברית ולתולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב, ובה עשה את שלושת תאריו (1981, 1985, 1989).
עבודת הדוקטורט שלו נכתבה בהדרכתה של פרופ' נורית גוברין, וכותרתה 'ממשכיל תורני למהפכן ספרות: מיכה יוסף ברדיצ'בסקי – שנות הצמיחה (תרמ"ז-תרס"ב)'.
ב-1981 החל ללמד בחוג לספרות עברית באוניברסיטת תל אביב, והתקדם בו עד דרגת פרופסור מן המניין (2001).
במהלך השנים לימד והדריך תלמידים גם באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטה הפתוחה.
בין השנים 2000–2004 כיהן כראש מכון כ"ץ לחקר הספרות העברית באוניברסיטת תל אביב.
משנת 1987 עד שנת 2019 היה מופקד על 'גנזי מיכה יוסף', ארכיון מיכה יוסף ברדיצ'בסקי בחולון.
הולצמן חיבר עד כה שמונה-עשר ספרים, ערך כארבעים ספרים נוספים ופרסם מאות מאמרים, מסות ורשימות ביקורת בתחום עיסוקו, הספרות העברית של הדורות האחרונים.
הולצמן הוא גם אחד מהעורכים של כתב העת גלעד לתולדות יהודי פולין ותרבותם, שיוצא בהוצאת המרכז לחקר התפוצות שבאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2002 כינס את כתביו של יעקב שלום קצנלנבוגן מכִּתבי העת שבהם פורסמו, ופרסמם בספר 'בחוצות לונדון: מבחר סיפורים ורשימות' (תל אביב: עמדה/ביתן, תשס"ג 2002), שאליו צירף אחרית דבר.
על פעלו המחקרי זכה בפרס לנדאו למדעים ולמחקר מטעם מפעל הפיס (2005), פרס אסרף מטעם האקדמיה ללשון העברית (2012), פרס ס' יזהר לחקר הספרות והוראתה מטעם מכללת לוינסקי לחינוך (2013) ובפרס ראש הממשלה ליצירה ע"ש לוי אשכול (2019).
בשנת 2013 נבחר כחבר-יועץ באקדמיה ללשון העברית ובשנת 2021 נבחר כחבר מלא.