tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השימוש הראשון בכלבים החל בבריטניה ב-1889 במסגרת חקירת רציחות שנעשו על ידי ג'ק המרטש.
בהמשך התרחב השימוש הממוסד, תחילה בצירוף כלבים במשטרת העיר גנט שבבלגיה מאז 1899 אחרי שטרם לכך עזרו למשטרת פריז להשתלט על כנופיות רחוב בעיר.
בהמשך השימוש הממוסד התרחב לאוסטרו-הונגריה והאימפריה הגרמנית.
בארץ ישראל רעיון כלבי משטרה הגיע בתקופת המנדט הבריטי מרוי ספייסר, מפקד משטרת המנדט, ששמע עליו בזמן שירותו במושבת קניה משוטרים ששירתו באיחוד דרום אפריקה.
עד להגעת משפחת מנצ'ין, שהיו מגדלים כלבים למטרות שמירה, מאוסטריה, הפקודות לכלבים היו באנגלית.
לאחר הקמת מדינת ישראל, באוקטובר 1948 הוקם בית ספר לאילוף כלבים בתחנת המשטרה קריית חיים.
עקב שיתוף הפעולה עם משפחת מנצ'ין הפקודות לכלבים בתחילה היו בגרמנית.
ב-1949 בית הספר עבר לבית דגן.
חיפוש אחר חשוד, אדם נעדר או חפץ שנעלם.
חילוץ ואיתור לכודים מתחת להריסות.
כלב תקיפה המסייע במעצר חשודים מסוכנים.
בישראל נעשה שימוש צבאי וביטחוני בבעלי חיים לרבות בכלבים הן במשטרת ישראל ומשמר הגבול והן בצה"ל.
במשטרה ובמג"ב יש יחידות כלבנים המפעילות כלבי משטרה לצורכי אכיפת חוק, איתור חשודים, רחרוח אחר חומרי נפץ וסמים ומשימות משטרה נוספות.
בנוסף אליהן כוללת הימ"מ (היחידה הלאומית המיוחדת ללוחמה בטרור) לוחמים-כלבנים המפעילים כלבי משטרה לצורכי לוחמה בטרור, איתור חשודים ותקיפתם במקרה הצורך.
הכלבנים מאומנים ומגודלים בתוך היחידה, ועוברים תהליך מיון, הכשרה ואימון ארוך.
הכלבים נתפשים בימ"מ כ"לוחמים על ארבע" וכלבים שנהרגים במהלך פעילות מבצעית נקברים בבית הקברות שבבסיס הימ"מ.
יחידת הכלבנים בצה"ל, הנקראת "עוקץ", מפעילה כלבים למשימות שונות בהן חילוץ, ביטחון שוטף ולוחמה בטרור.
כלב ים נמרי (שם מדעי: Hydrurga leptonyx) הקרוי גם הידרורגה נמרית הוא מין יחיד בסוגו של כלב ים, השני בגודלו בין מיני כלבי הים באנטארקטיקה (אחרי פיל ים דרומי).
חי לחופי חצי הכדור הדרומי, בעיקר באיים בסביבות אנטארקטיקה.
תוחלת החיים הממוצעת שלו היא 26 שנים.
זהו המין היחיד בסוג Hydrurga.
משמעותו של השם Hydrurga היא "פועל מים" ו-leptonyx הוא, ביוונית עתיקה, בעל טופרים קטן.
להידרורגה הנמרית גוף גדול ושרירי, גבו אפור כהה ובטנו אפורה בהירה.
צווארו לבן בעל נקודות שחורות שהעניקו לו את שמו.
צבעו מסייע לו בהסוואה הן כנגד טורפים אפשריים והן כנגד הטרף אחריו הוא עוקב.
הנקבה גדולה במעט מהזכר, אורכו הוא 2.4–3.5 מטרים ומשקלו נע בין 200 ל-600 ק"ג.
אורכו דומה לזה של ניבתן, אך הוא שוקל כמחצית ממנו.
שיניו הקדמיות חדות ומתאימות לתזונה המבוססת על טרף, אורך ניביו הוא כ-2.5 ס"מ, אך השיניים הטוחנות ננעלות באופן המאפשר לסנן קריל מהמים בדומה ללובודון הסרטנים.
תחום המחיה מתפרס במים הקרים שסביב אנטארקטיקה.
בחודשי הקיץ צד בין הקרחונים שמקיפים את היבשת, ונמצא במים רוב הזמן.
בחורף מתפזר ברחבי האיים שסביב היבשת.
במקרים מסוימים נצפו פרטים בחופים הדרומיים של אוסטרליה, ניו זילנד ודרום אמריקה ואף צפונית יותר, באיי קוק.
פרטים צעירים מגיעים צפונה יותר מאחרים.
ההידרורגה חי בבדידות ונאסף לקבוצות קטנות רק בעונת ההזדווגות.
בעונה זו, זכרים ונקבות משמיעים קולות רמים במטרה למצוא זה את זה, כשכל זכר משמיע תבנית ייחודית של רצף קולות.
במהלך הקיץ, לאחר תשעה חודשי היריון, חופרת הנקבה חור בקרח וממליטה בו צמד גורים.
היא מגנה על הגורים עד שהם יכולים לדאוג לעצמם.
ההידרורגה אינו בעל חיים קולני, אך לעיתים הוא משמיע נהמות ונאקות.
ההידרורגה הוא הטורף השני בחשיבותו באנטארקטיקה לאחר הלוויתן הקטלן.
פרטים צעירים ניזונים בדרך כלל מטרף קטן כגון קריל, דיונונים ודגים.
כשהם מגיעים למלוא גודלם הם מעדיפים לטרוף פינגווינים ולעיתים רחוקות גם מיני כלבי ים קטנים יותר.
כמו כן, תועדו מעט מקרים של ציד גורי פיל ים דרומי ועופות ים.
על מנת לצוד פינגווינים הוא אינו רודף אחריהם, אלא אורב להם במים בסמוך למדף הקרח.
התנהגות זו מסתייעת במנהגם של הפינגווינים עצמם לדחוף את חבריהם למים לפניהם.
הטורף היחיד המאיים על ההידרורגה הנמרית הוא קטלן, אך הציד בפועל לא שכיח.
בנוסף תועד פיל ים דרומי זכר שהרג כלב ים נמרי באי הרד, אך מדובר בתופעה נדירה ביותר.
מתועדים מספר מקרים שבהם כלב ים נמרי תקף אדם על החוף או במים, האחרון שבהם הסתיים במותה של הביולוגית קריסטי בראון מהמרכז הבריטי לחקר אנטארקטיקה, בעת ששחתה במרחק לא גדול מהחוף ונגררה לעומק 70 מטר בידי כלב ים נמרי שפצע אותה קשה.
עם זאת התקיפה נחשבת לטעות בזיהוי או למגננה ולא לטריפה.
בספרו של אלפרד לנסינג "אנדיורנס", המתאר את משלחתו של ארנסט שקלטון לקוטב הדרומי (1914–1916), מתוארת תקיפת בן אדם על ידי כלב ים נמרי.
חברי המשלחת ובעיקר החוקר תומאס אורד-ליס כמעט שנפגעו מכלב ים וניצלו ברגע האחרון.
כלבי ים יתקפו גם סירות מנוע מהירות השטות לאורך הקרחונים.
דבר זה גורם להתקנת מגנים מיוחדים על הסירות.
כלב לבן הוא ספר אוטוביוגרפי פיקטיבי למחצה שנכתב בידי רומן גארי.
הספר מתאר את קורותיהם של גארי ואשתו, ג'ין סיברג, כשעברו לארצות הברית בשלהי שנות ה-60, תקופה סוערת שבה היה המאבק לשוויון זכויות בבעיצומו, המחלוקת סביב מלחמת וייטנאם גברה, וגם מאורעות נוספים, כגון מרד הסטודנטים בצרפת, השפיעו על הפוליטיקה האמריקאית.
ג'ין סיברג - אשתו של המספר, שחקנית קולנוע ותומכת בתנועות לשוויון זכויות
ג'ק קארותרס - בעלי גן חיות הלוקח את הכלב אליו
קיז - מטפל שחור בגן החיות המאלף את הכלב
רד - גבר שחור שגארי הכיר בפריז, פעיל בתנועת הפנתרים השחורים
באלארד – בנו של רד, עריק מצבא ארצות הברית ונשוי לצרפתייה.
פיליפ – בנו של רד, משרת בחיל הנחתים של צבא ארצות הברית בווייטנאם
מאדלן – אשתו הצרפתייה של באלארד
כשגארי ואשתו עוברים ללוס אנג'לס בשנת 1968 מפריז, מאמץ אותם כלב רועים גרמני המתגלה כחביב ועדין, כל עוד מדובר באנשים לבנים.
מרגע שאדם שחור מתקרב אליו, הכלב הופך לאלים ומנסה לתקוף את האדם השחור.
גארי לוקח את הכלב אל גן החיות של ג'ק קרואתרס כדי שזה ינסה "לרפא" את הכלב מגזענותו.
אחד ממטפלי גן החיות, אדם שחור בשם קיז, מוכן לקחת עליו את המשימה והופך למטפל העיקרי בכלב.
המטפל מזהה כי הכלב הוא "כלב לבן" – כלב שאולף להיות כלב תקיפה נגד שחורים אך מחליט לנסות לאלף אותו למרות גילו המבוגר של הכלב.
ג'ין סיברג, אשתו של גארי, מתוארת בספר כמשתתפת פעילה בארגונים שונים לשוויון זכויות לשחורים בארצות הברית.
היא תורמת לארגונים רבים כמעט את כל משכורתה מן הסרטים בהם היא משחקת, ומשתתפת בעצרות, הרצאות ופעילויות נוספות לטובת העניין.
גארי נוסע מלוס אנג'לס למזרח הרחוק כדי להרגע מהפעילות הפוליטית האינטנסיבית שמנהלת ג'ין מביתם.
הוא חוזר לארצות הברית להלווייתו של אחיה של ג'ין.
זמן קצר לאחר מכן ד"ר מרטין לותר קינג נרצח וגארי מתאר את המהומות שפרצו בעקבות הרצח בערים רבות בארצות הברית.
גארי הול לפגוש את רד, ידידו האמריקאי שהכיר בפריז, פעיל בתנועת הפנתרים השחורים.
רד מאמין כי גיוס של צעירים שחורים לצבא ארצות הברית כדי להילחם במלחמת וייטנאם הוא שישפר את מצבם של השחורים באמריקה משום שייתן להם מיומנויות צבאיות.
בפריז, גארי מבקר את באלארד, בנו של רד.
באלארד ערק מצבא ארצות הברית כדי להתחתן עם אהובתו, צרפתייה.
זוהי תקופת מרד הסטודנטים בפריז (מאי 1968) וגארי מתאר את המהומות ברחובות כמו גם את חיי הלילה והפנאי, הממשיכים להתקיים במקביל.
כאשר גארי חוזר לקליפורניה, הוא מגלה כי פלג התנועה שרד היה ממנהיגיה מתפרק משום שסוכנים ממשלתיים הצליחו לחדור אליו במסווה, וכי בנו של רד, פיליפ, נהרג במלחמת וייטנאם.
גארי הולך לבקר את הכלב, שנמצא עם קיז, והכלב תוקף אותו ואת ידידו הליברל.
קיז אומר לגארי שהוא הצליח – הוא אילף את הכלב, ועכשיו הכלב הוא "כלב שחור"- כלומר כלב התוקף לבנים במקום שחורים.
מן הספר עולה הטענה כי השחורים אינם רוצים את ביטול העבדות, אלא את היפוכה.
במובן זה השחורים לא השתחררו מן העבדות, אלא רוצים להיות המשעבדים, והתנועות המהפכניות ובראשן הפנתרים השחורים פעלו למעשה למטרה זו.
טענה זו מתבטאת בדמותו של קיז, המאלף את הכלב הלבן, שנועד לתקוף עבדים נמלטים, תוצר הגזענות הלבנה, להיות כלב שחור התוקף לבנים ומשמש להגנת השחורים.
עם זאת, האיש הלבן אותו הכלב תוקף הוא לבן וליברל, התומך בשוויון זכויות.
כך גארי מוביל אותנו למעשה למחצית השנייה של הטענה, והיא שהלבנים גם לא השתחררו עדיין מן העבדות.
ג'ין סיברג ולבנים אחרים תורמים כספים רבים למען מטרות שונות הנוגעות לשוויון זכויות, אך למעשה אלו הם "כספי אשמה" – הלבנים תורמים כדי לנקות את מצפונם, אך הכסף אינו מגיע לידי מי שבאמת צריך אותו.
"הוא אמר לי שאף לא פרוטה אחת משלוש מאות אלף הדולרים שתרמה קלרה בשמונה השנים האחרונות, לא הלכה למקום שאליו הייתה מיועדת.
הכסף נעצר בדרך, בכיסי חבריהם של כמה מארבעים-ושניים הוועדים שהוקמו במיוחד כדי להקל על הלבנים, להקל תרתי משמע- על כיסם ועל מצפונם.
הם שלשלו את הכסף לכיסיהם, וללבנים הוקל." (עמוד 127)
השחורים מנצלים את רגשי האשם של הלבנים, אך במקום להשתמש בכספים שמועברים אליהם כדי לחולל שינוי אמיתי, הם רק הופכים למושחתים בעצמם, כמו הממסד הלבן אותו הם מגנים.
גארי רואה את רגשי האשם של הלבנים הליברלים כצבועים.
הם משמשים מיעוטים אחרים, כמו היהודים, כקרש קפיצה להרגשת שייכות רבה יותר אל האמריקאיות.
"אתם שלושתכם יהודים ממזרח אירופה, וגם אם אחד מכם הגיע בזמן כדי להיוולד בארצות הברית, אבותיכם וסביכם עדיין נרקבו בגטו בין פוגרום לפוגרום, שעה שהעבדות כבר הפסיקה להתקיים בארצות הברית.
אבל, כשאתם אומרים 'אנחנו, חסידי העבדות האמריקאים', אתם נשפכים מעונג, כי זה גורם לכם להרגיש שאתם אמריקאים מבטן ולידה."
גארי מתייחס באותו האופן גם למלחמת וייטנאם, שבעוד שרד מקווה שתספק לו חיילים שחורים ומיומנים למאבק הפנימי בארצות הברית, בנו, פיליפ, מצטרף לצבא כדי להיות חלק אינטגרלי מן החברה האמריקאית
הספר תורגם לעברית מצרפתית על ידי הסופר והמתרגם אביטל ענבר, וראה אור בהוצאת ספריית מעריב, תל אביב, 1988, בשם כלב לבן.
הזכויות על עיבוד הספר לסרט נמכרו לאולפני סרטי פרמאונט בשנת 1975, אך הפקת הסרט עצמו לא החלה עד שנת 1981, לאחרי מותו של גארי.
הגרסה הקולנועית שונה מזו הספרותית במספר נקודות, כולל השמטת דמותו של גארי ואף שינוי סוף הסיפור לאופטימי יותר.
כלב ים ודל (שם מדעי: Leptonychotes weddellii) הוא מין יחיד בסוגו של כלב ים החי באנטארקטיקה, היונק היחיד החי בים גם באמצע החורף בניגוד לרוב כלבי הים השוהים על היבשה בתקופה הזאת.
כלב הים חי רק באנטארקטיקה, ומצליח לשרוד את החורף המקפיא שם בתוך המים החמימים יותר ונושם על ידי כרסום פתחי השחייה בעזרת שיניו.
עם זאת פעילות זו הורסת את שיניו וגורמת לכלבי הים לא להגיע לגילאים ארוכים כמו של שאר כלבי הים.
כלב הים קרוי ע"ש הקפטן הבריטי שגילה אותו ג'יימס ודל והים הקרוי ים ודל בו הוא מצוי (שאף הוא קרוי ע"ש הקפטן).
הנקבה ממליטה גור אחד והוא יונק מאמו חלב עשיר בשומן כך שהוא נגמל תוך 3–4 שבועות מלידתו, אם כי נמצא עם האם עד לגיל שלוש.
מזונו של כלב הים דגים, דיונונים, קריל ורכיכות ימיות.
בעתות רעב אפילו ינסה לטרוף פינגווינים.
כלב ים בוגר יכול לאכול עד 10 ק"ג ביום ולעיתים עד 50 ק"ג.
לכלב ים ודל אין אויבים על הקרח המוצק, אך במים יש לו שני טורפים: האורקה וכלב ים נמרי אשר מעדיפים להתמקד בצעירים וחלשים.
גודל האוכלוסייה הבוגרת נאמד ב-800,000 פרטים.
כלב ים כובעי (שם מדעי: Cystophora cristata) הוא מין יחיד בסוגו של כלב ים, החי באוקיינוס הארקטי.
שמו ניתן כי הזכר מנפח את אפו לצורת כובע כדי למשוך נקבות.
כלב הים הכובעי נמצא רק במערב ומרכז צפון האוקיינוס האטלנטי מסבאלברד במזרח עד מפרץ סנט לורנס שבקנדה במערב.
זהו כלב ים אפור כסוף, בעל כתמים שחורים וראש כהה יותר.
לגורים פרווה כחולה-אפורה עם בטן לבנה.
אצל כלב הים הכובעי קיימת דו צורתיות זוויגית והזכר גדול מהנקבה בהרבה, משקלה הממוצע של הנקבה 145-300 ק"ג ואורכה עד 2.03 מטר.
כלב הים ניזון בעיקר מסרטנים, קריל ודגים עם תוספת של דיונונים, רכיכות וכוכבי ים.
וכן מדגים אדומים (ממשפחת Berycidae) ומדגי Mallotus העשירים בשומנים.
כלב הים חי בעיקר על קרחונים צפים באוקיינוס וגם בחופי ים סלעיים וצולל לעומק 100-600 מטר.
המין נמצא בסכנת הכחדה עקב ציד בשביל עורם, זיהום ימי והסתבכותם ברשתות דייגים.
כלב ים רוס (שם מדעי: Ommatophoca rossii) הוא מין של כלב ים, היחיד מהסוג Ommatophoca, אשר חי רק באנטארקטיקה.
נקרא ע"ש מגלהו סר ג'יימס קלארק רוס, שנתקל בלהקות ממין זה בעת משלחתו באנטארקטיקה ב-1839–1843. נפוץ פחות משאר כלבי הים האנטארקטיים.
כלב ים זה הוא קרוב משפחתי למינים נוספים של כלבי ים אנטארקטיים כמו לובודון הסרטנים (Lobodon carcinophaga), כלב ים ודל (Leptonychotes weddellii) וכלב ים נמרי (Hydrurga leptonyx) - כולם מהשבט כלבי ים לובודונים (Lobodontini).
הנקבות גדולות יותר ומגיעות לאורך 1.96–2.5 מטרים.
העיניים של כלב ים רוס גדולות מאוד יחסית ומקלות על זיהויו כמו גם קולותיו המגוונים שהוא משמיע מעל ומתחת לקרח, שיכולים להישמע למרחק רב.
כלב הים חי רק באנטארקטיקה ובאוקיינוס הסמוך לה, שם הוא ניזון מדגים ודיונונים ובעיקר מהדג Pleuragramma antarcticum.
טורפיו היחידים הם אורקה וכלב ים נמרי.
כלב ים מזוקן (שם מדעי: Erignathus barbatus) הוא מין של כלב ים בינוני והיחיד בסוג Erignathus, המצוי באזור האוקיינוס הארקטי.
לכלב ים זה שפם גדול ועשיר המגיע עד ללסת התחתונה ומשווה לה צורת זקן, מה שנתן לו את שמו.
הם ניזונים ממבחר יצורים החיים על קרקעית האוקיינוס, כמו דיונונים, צדפות ודגים והשפם שלהם עוזר להם לגשש אחרי הטרף.
הבוגרים נוטים שלא לצלול לעומק של יותר מ-300 מ', אך הצעירים יכולים לצלול עד עומק 450 מ', לאזורים הרבה יותר עמוקים.
הם עצמם נטרפים על ידי דובי הקוטב, אורקה ולעיתים נדירות גם ניבתנים יטרפו גורים.
הם גם ניצודים על ידי שבטי האינואיטים של החופים הארקטיים, אשר צדים את כלבי הים גם בשביל שומנם ועורם הקשה, ממנו הם מייצרים נעליים, שוטים, רתמות לכלבי השלג ולבניית סירות, סירת Umiak ובקיץ גם אוהלים.
יש לכלב ים זה שני תת-מינים, אך הם אינם נתמכים על ידי נתונים מולקולריים ויש מדענים המערערים על קיומם:
לכלב ים זה סנפירים מרובעים, וזיפי שפם עבים ומרובים הגולשים עד ללסתו התחתונה.
צבעם של הבוגרים הם אפרפר-חום ומאחורה יותר כהים, עם כמה כתמים על הגב ולעיתים רחוקות יש להם גם כתמים כהים על צידי הגוף.
לעיתים הפנים והצוואר בצבעי חום אדמדמים.
הגורים לעומתם, נולדים בצבעי אפור-חום ומנוקדים בכתמים לבנים על גבם וראשם.
תכולת השומן בגוף שלהם מגיעה ל-30 עד 40%.
כלב ים זה וכלבי הים הנזירים הם היחידים בכלבי הים בהם לנקבה 2 פטמות.
הנקבות ממליטות באביב (באזור אפריל-מאי) על קרחונים צפים בימים רדודים, גורים שמשקלם 30-40 ק"ג.
הגורים צוללים לראשונה כמה שעות מלידתם ונעשים מיומנים במהירות.
האמהות מטפלות בגורים 18-24 יום עד גמילתם, אז הגורים שוקלים בערך 100 ק"ג.
כלב ים אפור (שם מדעי: Halichoerus grypus) או כלב ים אטלנטי הוא מין של כלב ים והיחידי בסוג Halichoerus, הנפוץ ומתרבה בחופים וימים רדודים באזור צפון האוקיינוס האטלנטי, משני עבריו (באירופה ובאמריקה).
הנקבות ה קטנות הרבה יותר מהזכרים, ובדרך כלל באורך 2-1.6 מטר ובמשקל 190-100 ק"ג.
באוקיינוס האטלנטי הפרטים מעט יותר גדולים ממקומות אחרים, כשהזכרים מגיעים למשקל 400 ק"ג והנקבות למשקל 250 ק"ג.
הם דומים מעט לפוקת המפרץ, החיה באותו אזור, אך שונים ממנה באפם הארוך של הזכרים, פרופיל ראשם הישר יותר והם פחות מנומרים מהם.
הזכרים יותר מנומרים מהנקבות ולעיתים יש להם צלקות על צווארם.
כלב הים ניזון ממגוון של דגים, בעיקר של קרקעית הים בעומק עד 70 מ' או יותר.
צלופחוליים הם המזון העיקרי שלו באזורים מסוימים.
באזורים אחרים המזון העיקרי הוא דגי בקלה, דגי משה רבנו, מליח ותריסניות.
הוא יאכל גם תמנונים, לובסטרים ואפילו עופות ים וכלבי ים קטנים.
הוא אוכל בממוצע 5 ק"ג ליום, אך הם לא אוכלים כל יום והם צמים במשך עונת הרבייה.
הנקבות ממליטות בסתיו (במזרח האוקיינוס האטלנטי) או בחורף (במערב האוקיינוס האטלנטי) כשהגורים ניזונים מחלב עשיר ותוך חודש אחד הם מגדלים פרווה עמידה למים, ומסוגלים לצאת לים כדי לדוג בעצמם.
יש לכלב ים זה 2 תת-מינים:
Halichoerus grypus grypus – נפוץ בצפון האוקיינוס האטלנטי.
אוכלוסיית כלב ים זה מצויה בעלייה בשנים האחרונות, בעיקר במערב האוקיינוס האטלנטי - בארצות הברית ובקנדה.
האוכלוסייה הגדולה ביותר העולם נמצאת באי סייבל שבנובה סקוטיה, קנדה.
כלב ים זה טורף לעיתים פרטים צעירים של פוקת המפרץ ושל פוקנה מצויה בעתות רעב.
בנוסף התברר ממחקר מ-2014 שבים הצפוני ישנם אוכלוסיות כלבי ים בהם זכרים קניבלים הניזונים מגורי כלבי ים אפורים שננטשו.
כלב ים משורטט (שם מדעי: Histriophoca fasciata) הוא מין יחיד בסוגו של כלב ים בינוני, החי ומתרבה בעיקר באזורי הקרח של הקוטב הצפוני בצפון האוקיינוס השקט ובימים ברינג ואוחוצק.
כלב ים משורטט מזוהה בעיקר עקב צבעי פרוותו הבולטים עם ארבעה פסים לבנים המתעגלים על גוף שחור או כהה, אף שיש פרטים בהם הפסים כהים יותר והגוף בהיר יותר מהרגיל.
דבר זה גם נתן לו את שמו - משורטט.
הפסים נמצאים על הצוואר, הזנב וצידי הגוף.
אך ההבדלים בצבעים חזקים יותר אצל הזכרים, כשצבעי פסי הנקבות דומים יותר לצבעי הגוף, בהירים או כהים וההבדל פחות בולט.
אורכם של כלבי הים 1.6 מטר ומשקלם 95 ק"ג.
כלב הים מצוי על קרחונים צפים בצפון האוקיינוס השקט בחורף ובאביב, שם הוא מתרבה, נח ואוכל במשך החורף.
בקיץ ובסתיו הם נפוצים בימים פתוחים, אף שחלקם נודד צפונה כשהקרח נסוג.
הם כמעט אף פעם לא מגיעים ליבשה וכתוצאה מכך קשה לצפות בהם.
עם זאת כמה פעמים כלבי ים כאלה הגיעו לחופים באמריקה כמו וושינגטון וקליפורניה.
הוא ניזון בעיקר ממינים החיים באוקיינוס: מדגים מהסוג Pollachius ומהמשפחה Zoarcidae, מדגי בקלה ארקטית ומסילוניות כמו תמנונים ודיונונים.
הצעירים גם אוהבים סרטנים שונים.
כלב ים זה צולל עד עומק 200 מ' בחיפוש אחר מזון והוא אינו מתכנס בלהקות.
הם עצמם נטרפים על ידי קטלן, דוב לבן, וכרישים ארקטיים מהמינים ישנונן פסיפי וישנונן גרינלנדי.
כלבי הים מתרבים בסוף אפריל ובמאי, והגורים נולדים על הקרח עם פרווה עבה לבנה.
הם עוזבים את אמם אחרי ארבעה שבועות של הנקה, אך נשארים על הקרח עוד כמה שבועות, בהם הם מחליפים את הפרווה ויורדים במשקלם, עד שהם מסוגלים לצלול ולצוד בים.
תוחלת החיים היא 20-25 שנה.
בעבר היה ציד רב של כלבי ים אלה בשביל פרוותם, בשרם ושומנם, אך היום הם נחשבים חיות מוגנות בארצות הברית.
עם זאת לא ידוע מה מצב פגיעותם, מאחר שהם לא נצפים לעיתים קרובות.
כלב ים נבלי או כלב ים גרינלנדי (שם מדעי: Pagophilus groenlandicus) הוא מין יחיד בסוגו של כלב ים, החי באזור צפון האוקיינוס האטלנטי והחופים סביבו וגם באוקיינוס הארקטי.
קרוי כך עקב כתם שחור דמוי נבל על גופו.
כלבי הים הבוגרים כסופים-אפורים עם כתמים שחורים על גופם וכתם דמוי נבל לאורך גופם בעוד שלגורים פרווה שעירה לבנה-צהובה וללא כתמים.
מזון: דגים ארקטיים שונים, רכיכות וסרטנים.
אויבים: האויב העיקרי של כלבי הים הוא הדוב הלבן, האורב ומנסה לתפוס אותם בעודם מתחבאים מתחת לשלג.
אויבים נוספים הם האורקה, שועל השלג (לגורים) וכרישים ארקטיים.
בעבר צדו רבים את גורי כלבי הים בעיקר בשביל בשרם ועורם.
אך היום הדבר הופסק בהרבה מדינות.
מדינות מסוימות ממשיכות להתיר את הציד.
כלבי מזחלת הם קבוצה של כלבים גזעיים ומעורבים, שאולפו מזה דורות לגרירת מזחלות כלבים.
מזחלות אלה היו חשובות לתעבורה באזור הארקטי ובאנטארקטיקה, להעברת ציוד באזורים שלא היו נגישים לאמצעים אחרים.
הם שימשו בהצלחה רבה או פחותה במשלחות אל הקוטב הצפוני והדרומי וכן בתקופת הבהלה לזהב באלסקה.
עד לשיפור במזחלות ממונעות, שעשה אותן לאמינות בשימוש, השתמשו בצוותים של כלבי מזחלות והנוהגים בהם להעברת דואר אל יישובים כפריים מבודדים באלסקה ובצפון קנדה.
כלבי מזחלות משמשים גם כיום בכמה קהילות כפריות נידחות, בייחוד באזורים של אלסקה וקנדה ובכל שטחה של גרינלנד.
כמו כן, משתמשים בהם למטרות נופש וספורט, והם מתחרים באירועים של מרוצי כלבי מזחלות, כגון האידאטרוד ומסע ההרפתקאות של יוקון.
גזעים רבים של כלבי מזחלת מוחזקים גם כחיות מחמד ומטופחים לתצוגות כלבים.
המקור של כלבי מזחלות הוא ככל הנראה בצפון-מזרח אירואסיה, באזורים כגון צ'וקוטקה, מזרח יקוטיה, קמצ'טקה וכן בצפון-מערב אלסקה.
משם השימוש בכלבי מזחלות התפשט לסין, סקנדינביה, גרינלנד ולאזורים הארקטיים באמריקה הצפונית.
האתר העתיק ביותר בו נמצאו שרידים של כלבי מזחלות, מלפני 7,800–9,500 שנים, נמצא באיי סיביר החדשה באי ז'וחובה.
ממצאים גנטיים מראים שגזעים של כלבים שמשמשים ככלבי מזחלות, כגון הכלב הגרינלנדי, אלסקן מלמוט וההאסקי חולקים שורשים סיביריים משותפים.
הם החלו להתבדל מכלבים אחרים לפני כ-9,500 שנים בצפון מזרח אסיה, לאחר דעיכת עידן הקרח האחרון, והם קשורים באופן ברור לשרידים של הכלבים העתיקים שנמצאו בז'וחובה.
חוקרים מצאו קשר גנטי בין כלבי המזחלות לבין זאב סיבירי שנכחד בתקופת הפליסטוקן לפני כ-33,000 שנים, והם לא מצאו עדות לקשר בין כלבים אלה לבין הזאב הארקטי המודרני.
אזכורים היסטוריים לכלבים ורתמותיהם, ששימשו את האמריקאים הילידים קיימים עוד לפני יצירת המגע עם אירופאים.
השימוש בכלבים כחיות משא היה נפוץ בצפון אמריקה.
היו שני סוגים עיקריים של כלבי מזחלות; האחד ששימש בתרבויות חופים והאחר, ששימוש את תרבויות פנים הארץ, כגון האמריקאים ילידים האטאבסקאנים.
כלבים אלה של פנים הארץ הם הבסיס להאסקי של אלסקה.
סוחרים רוסים שהלכו בנתיב נהר היוקון אל פנים הארץ באמצע המאה ה-19 רכשו כלבי מזחלות מיושבי הכפרים הפנימיים לאורך הנהר.
כלבים מאזור זה נחשבו לחזקים יותר וכשירים יותר להובלת משאות כבדים מכלבי המזחלת ילידי רוסיה.
הבהלה לזהב בקלונדייק, אלסקה עוררה מחדש את העניין בשימוש בכלבי מזחלות לצורך תעבורה.
בחודשי החורף היו רוב המחנות של מחפשי הזהב נגישים רק באמצעות מזחלת-כלבים.
כלבי מזחלת שימשו להובלת הדואר באלסקה בשלהי המאה ה-19 וראשית המאה ה-20. מלמוט היה הגזע המועדף, וצוות מזחלת מנה בממוצע שמונה עד עשרה כלבים.
הכלבים יכלו להעביר דואר בתנאים, שהיו בולמים אוניות, רכבות וסוסים.
הדואר אוחסן בשקים אטומים למים, כדי להגן עליו מן השלג.
עד 1901, כבר נקבעו נתיבי כלבים לכל אורכו של נהר היוקון.
העברת דואר באמצעות מזחלות כלבים באה אל קיצה בשנת 1963, כשנושא המכתבים האחרון שהשתמש במזחלת כלבים, צ'סטר נונגווק מסאוונגה, פרש מעבודתו.
דואר ארצות הברית ביטא את הוקרתו לאיש בטקס, שהתקיים על האי סנט לורנס בים ברינג.
הובלת הדואר באלסקה עברה למטוסים בשנות ה-1920 ו-1930. בשנת 1924 היה קרל בן איילסון הראשון להטיס דואר לחלוקה באלסקה.
מזחלות כלבים שימשו לסיורי שמירה במערב אלסקה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
כבישים מהירים ומסילות ברזל בשנות ה-40' וה-50', וכן טרקטורי שלג בשנות ה-50' וה-60' תרמו גם הם לדעיכת השימוש בכלבי עבודה לגרירת מזחלות.
נהיגת כלבי מזחלות לשם ספורט שימרה את מסורת כלבי המזחלת.
את הביקוש לכלבים גדולים וחזקים יותר לשם גרירת משאות החליף ביקוש לכלבים מהירים יותר ובעלי סיבולת, שנועדו להתחרות במרוצים.
כתוצאה מכך, החלו המגדלים לטפח כלבים קלי-משקל בהשוואה לקודמיהם.
האמריקאים החלו לייבא האסקים סיביריים כדי להגדיל את מהירות כלביהם, היפוכו של המצב ששרר פחות ממאה שנים קודם לכן, כאשר סוחרים רוסים גילו עניין בכלבי-משא כבדים יותר מן האזורים הפנימיים של אלסקה והיוקון, כדי להגדיל את יכולת הגרירה של כלבי המזחלות הקלים שלהם עצמם.
בהמשך להצלחת השימוש בכלבי מזחלות באזור הארקטי, סברו שאפשר יהיה להיעזר בהם גם בחקר אנטארקטיקה, וחוקרי ארצות רבים ניסו להשתמש בהם.
כלבי מזחלות היו בשימוש עד 1992, כשפרוטוקול הגנת הסביבה לברית האנטארקטית אסר על השימוש בהם באנטארקטיקה.
קאשטן בורשקרווינק השתמש בכלבי מזחלות באנטארקטיקה ב-1898, אבל הקור היה עז בהרבה מן הצפוי בכף אדייר.
הכלבים היו רגילים לעבוד על שלג, לא על קרח, בטמפרטורות נוחות הרבה יותר.
נוסף על כך, הכלבים לא קיבלו מזון מתאים במידה מספקת, ובסופו של דבר מתו כולם.
אריך פון דריגאלסקי השתמש בכלבי מזחלות במשלחת שלו בשנים 1903-1901, והצליח הרבה יותר, משום שהכלבים שלו היו רגילים לקור עז והוא שכר מטפל כלבים מנוסה.
הכלבים שלו הורשו להתרבות באופן חופשי וברבים מהם היה הכרח לירות משום שלא נמצא די מקום לכולם על הספינה בדרך הביתה.
רבים מן הכלבים שלא נורו הושארו מאחור באיי קרגלן.
אוטו נורדנשלד התכוון להשתמש בכלבי מזחלות במשלחת שלו מן השנים 1904-1901, אבל רק ארבעה מן הכלבים שרדו במסע דרומה.
הוא לקח עוד כלבים באיי פוקלנד, אבל כלבי ההאסקי של אולה יונסון הרגו את כולם, משום שאולה לא טרח לקשור אותם.
ההאסקים האלה היו מסוגלים לגרור בהמשך משא של 265 ק"ג לאורך 29 ק"מ במשך שלוש שעות ומחצה.
רוברט פלקון סקוט הביא עמו עשרים כלבי סמוייד.
הכלבים נאבקו בכל כוחם בתנאים שסקוט כפה עליהם, כשארבעה כלבים גוררים מזחלות עמוסות לעייפה בשלג בעומק 45 ס"מ, ברגליים שותתות דם.
סקוט תלה את האשם בדגים מיובשים שהתקלקלו.
המשלחת של רואלד אמונדסן הסתמכה בתכנונה על תשעים ושבעה כלבי מזחלת.
בניסיון הראשון, קפאו שניים מכלביו למוות בטמפרטורה של 56°-
הוא ניסה שוב והפעם בהצלחה.
אמונדסן עבר 27 ק"מ ביום, עם עצירות מדי 4.5 ק"מ להקמת גלעד לסימון הנתיב.
היו עמו חמישים וחמישה כלבים, שמהם ניפה והשאיר בחיים רק את החזקים ביותר, עד שבשובו מן הקוטב הדרומי נשארו לו רק 14 כלבים.
במסע חזרה, הקדים גולש סקי את הכלבים והחביא בשר בגלי האבנים, כדי לעודד אותם לרוץ.
"כלב חוצות: פרשה קטנה של תמול שלשום" הוא ספר המכיל 14 מתוך 80 הפרקים של הרומן מאת שמואל יוסף עגנון - "תמול שלשום" (1945–1946).
הספר, המתרכז בדמותו של הכלב בלק, ידוע בסדרת ההדפסים והאיורים שיצר עבורו האמן הישראלי אביגדור אריכא.
מרבית הרישומים וההדפסים לספר מצויים כיום באוסף מוזיאון ישראל, ירושלים.
הספר "כלב חוצות" מבוסס על פרקים מתוך הרומן "תמול שלשום", אשר יצא לאור בשני חלקים בשנים 1945–1946. אולם, חלקים מן הרומן הודפסו בנפרד החל משנת 1909 במקומות שונים.
בתחילת דצמבר 1949 פנה המשורר אברהם שלונסקי לעגנון, לאחר שקיבל הסכמה לכך מהוצאת שוקן, וביקש את רשותו להוציא את פרקי בלק מתוך "תמול שלשום" במסגרת סדרת "דורון" (סדרת מנויים של ספרי זוטא בהוצאת ספריית פועלים), שבה נדפסו יצירות מופת מספרות הארץ והעולם.
עגנון נענה בחיוב, ותוך חודש נשלחו אליו דפי ההגהה.
הספר, בן 144 עמודים בפורמט קטן (8X12 ס"מ), יצא לאור במהירות שיא – כבר בסוף מרץ 1950, ו"זכה למכירות טובות".
הוצאה מחודשת ומאוירת של "כלב חוצות" יזם משה שפיצר, עורכה של הוצאת "תרשיש".
בין השנים 1938-1934, קודם עלייתו לארץ ישראל, שימש שפיצר כעורכה של הוצאת שוקן בגרמניה.
במסגרת זו התכתב רבות עם עגנון והזמין אותו לערוך את האנתולוגיה "ימים נוראים" (1937).
ההחלטה להוציא את הספר לאור בפורמט גדול ובליווי איורים יצרה שינוי בחוויית הקריאה בספריו של עגנון עד אז.
מהדורות ספריו הודפסו בגופן "פרנק-ריהל" שמרני, בפורמט קטן ודפיהן אף מוספרו באותיות עבריות, במקום בספרוֹת, כמקובל.
בשנת 1952 הוציא שפיצר את הספר "משא אהבתו ומיתתו של הקורנֶט כריסטוף רילקה" מאת ריינר מריה רילקה, בליווי רישומים שהציע לו אביגדור אריכא, אז בוגר צעיר של "בצלאל החדש".
בהזמנת שפיצר החל אריכא ליצור גם הדפסים עבור פרקי הרומן של עגנון, העוסקים בדמותו של בלק, כלב החוצות המשוטט בירושלים.
כנראה היה הדבר גם על דעתו של עגנון, שקיבל את אריכא בביתו לביקור ואף הקדיש לו עותק של מהדורת "כלב חוצות".
מספר אמנים עסקו עד שנות ה-60 באיור של כתבי עגנון.
עם העיקריים שבהם נמנו אמנים כיוסף בודקו, שיצר איורים לסיפורו של עגנון "והיה העקוב למישור" (1919), זאב רבן שאייר את הספר "מעשה העז" (1925) ושלום רייזר, שיצר איורים לעטיפה של הספרים "בלבב ימים" (1946) ו"בדמי ימיה" (1947).
עם זאת, ההחלטה שקיבל שפיצר להדגיש את הצד החזותי של הספר היוותה שינוי מהותי מהוצאות ספריו הקודמים של עגנון.
אריכא עבד על האיורים בין השנים 1958-1953. בתחילת אותה תקופה כבר העתיק אריכא את מגוריו לאירופה והחל להתבסס שם כאמן מוכר.
האיורים, שנוצרו בשלושה מחזורים, משקפים את התפתחות סגנונו המוקדם של האמן.
אריאל הירשפלד מצא כי ברישומיו של אריכא "הקו [...] מתוח בכוח בין המוחשי, הדומה, לבין המופשט".
ב-31 בינואר 1970 שודר בתחנת הרדיו גלי צה"ל תסכית של הסיפור, ששודר במסגרת התוכנית "בימת הרדיו".
בשנת 2009 עובד הספר להצגת יחיד בעיבודו ובימויו של אודי בן סעדיה
אהרן בר-אדון (1977), כמו גם חוקרים אחרים, הצביעו על הקשר של הסיפור והכלב אל תחיית השפה העברית בשמו ובתיאור מהלכיו בעיר.
שמו של הכלב לקוח, כנראה, מ"פרשת בלק" המקראית.
בלק מבקש מבלעם בן בעור לקלל את ישראל.
פירוש קבלי לפרשת בלק רואה בדמותו ביטוי לבלבול לשונות.
ספר הזוהר מציין כי "בלעם ובלק מסטרא דעמלק הוו, טול ע"ם מן בלעם, ל"ק מן בלק, אשתאר בב"ל" (בראשית, חלק א', דף כ"ה/א'), כלומר השמטת אותיות משמותיהם של בלעם ובלק תיצור את המילה "בבל".
ייתכן כי ביטוי נוסף ליחס בין דימוי לטקסט ניתן למצוא גם בביקורתו של עגנון אודות האמנות של "בצלאל" ובוריס שץ, שנתפשו בעיניו כמנותקים מן החיים והעשייה הארצישראלית.
אולם, ארנון שמשוני הצביע במאמרו (2015) גם על מקורות היסטוריים ממשיים לעיצוב דמותו של הכלב בלק.
הוא מציין את הסיפור "תובל קין" (1927) וגלגולו המאוחר יותר - "הכלב" (1931 בקירוב) ובו תיאר את דמותו של כלב ירושלמי ידוע, המופיע ברומן השלם כאחד מאבותיו של הכלב בלק.
מכתב ששלח שפיצר לאריכא במאי 1962 מעיד, כי כבר בראשית העבודה היה ברור שאריכא יכין סדרה של פיתוחי-עץ, ואלה ישולבו בטקסט שיודפס במכבש-יד.
אפשרות זו עמדה בשל השימוש בבית הדפוס הלימודי, שהתאים להדפסת מהדורות קטנות ובשל העובדה כי דפוס אופסט עדיין לא היה קיים בירושלים באותה עת.
מבחינה סגנונית, סדרת ההדפסים שייכת ליצירתו המוקדמת והריאליסטית של אריכא.
על אף ריאליזם, הדפסיו של אריכא נמנעים מתיאור לוקאלי.
בעבודות אין תיאור של נופי ירושלים, ואף לא מן הדמויות האקזוטיות המאפיינות את הרומן.
במקום זאת בחר האמן להתמקד בדמות הכלב, המתוארת לרוב במישור הקדמי של הקומפוזיציה.
דמותו משרטטת בקו לבן על רקע שחור.
בנוסף, עשה האמן שימוש מועט במשטחים, בעיקר בראשי הדמויות.
דבר זה מעצים את תחושת הדינאמיות שבדמות הכלב.
אריכא טען כי דמות הכלב בהדפסים איננה מבוססת על כלב ספציפי, כי אם לקוח מדמיונו.
אולם, מרדכי עומר הצביע גם על מקורות ריאליסטיים אפשריים ליצירה זו.
בין היתר מביא עומר קבוצה של רישומים המתארים את "גור", כלבו של ט.
כרמי, שנוצרו ב-1953. ברישומים אלו, המבוססים על קווי קונטור, הקפיד אריכא על רישום תנוחת הכלב והתעלם כמעט לחלוטין מתיאור חומריות או נפחיות.
לאחר סדרת ההדפסים הזו זנח אריכא את העבודה לתקופה של כשנתיים.
בשנת 1958 יצר עוד מספר רישומים כאיורים לספר.
אלו נעשו בטכניקה של רישום מכחול ודיו, דבר שהעצים את הדינאמיות של הקומפוזיציה.
סגנון הרישומים הוא מופשט לחלוטין.
שפיצר שיבץ אותם בכריכה האחורית והקדמית של הספר וכן הדפיס אותם על עטיפת הנייר שלו.
את הספר עיצב שפיצר בעצמו, כשהוא עושה שימוש בגופן "הצבי חלול" לעיצוב הכותרות ובגופן "דוד" עבור הטקסט.
היה זה הספר הראשון שעשה שימוש בגופן "דוד".
השימוש בשני הפונטים התאפשר לאחר שב-1951 פתח שפיצר, בשיתוף עם היינריך ון-קלייף בית יציקה לאותיות עבור דפוס בלט בשם "אותיות ירושלים".
שפיצר בחר בפורמט גדול של ספר, בגובה של 27.3 ס"מ וברוחב של 18.5 ס"מ.
הפונטים, המרווח הגדול בין השורות וההחלטה ליישר את הטקסט רק בצידו הימני של הדף, יצרו מראה אוורירי, שבתוכו שתל שפיצר את ההדפסים הכהים של אריכא.
בין דפי הטקסט הופיעו הרישומים המאוחרים, שיצרו הפסקה בקריאה הרציפה של הספר, טכניקה בה השתמש שפיצר כבר בעיצוב הספר של רילקה.
הדפסת הספר נערכה בדפוס לימודי של מפעלי הדסה לחינוך מקצועי (לימים מכללת הדסה).
בשנת 1978 תרם שפיצר את הרישומים וההדפסים שיצר אריכא לספר, שמקורם באוספו הפרטי, למוזיאון ישראל בירושלים.
בשנת 1964 הוצגו חלק מן הרישומים בתערוכה של בוגרי עליית הנוער שהתקיימה בבית הנכות בצלאל ובמוזיאון תל אביב.
בשנת 1989 הוצגו האיורים בתערוכה "איורים לספורי עגנון", שהתקיימה בספריית בית אריאלה ובשנת 2010 הוצגו העבודות כחלק מתערוכת יחיד של אריכא במוזיאון תל אביב לאמנות ובתערוכה - "'כלב חוצות': איוריו של אביגדור אריכא לסיפור הכלב בלק מתוך "תמול שלשום" של ש"י עגנון", שהתקיימה ב"בית עגנון" בירושלים.
כלב זאב או בשמו המלא כלב הזאב משבט הזאבים האפורים הוא סרט קולנוע רוסי משנת 2006 מסוגת פנטזיה אפית, המבוסס על רומן באותו השם מאת מריה סמיונובה.
אמנם הסרט לא זכה להפצה נרחבת במדינות הדוברות אנגלית בעולם, למרות שחברת ההפצה סנטרל פרטנרשיפ שיתפה פעולה עם Momentum Pictures לצורך תרגום הסרט לשפה האנגלית הסרט זכה לשבחי ביקורת מעטים למדי.
לאחר צאת הסרט הופקה סדרת טלוויזיה בשם "כלב הזאב הצעיר", המגוללת את קורותיו של כלב הזאב בצעירותו.
ילד קטן עד לטבח של הוריו, משפחתו וכל השבט שלו, על ידי ברון דמים זדוני.
שנים רבות מאוחר יותר, הילד הפך לגבר מצולק, מומחה באומנות החרב וחברו הטוב ביותר של העטלף.
יחד עם חיית המחמד העכברית הזו, הוא יוצא למצוא נקמה ובדרך הופך לשומר ראשה של נסיכה יפהפייה שמתאהבת בו.
אלכסנדר בוכארוב — כלב הזאב
אלכסנדר דומוגארוב — אוכל האדם וברון הדמים
איגור פטרנקו — הנסיך לוצ'זאר
אנאטולי בלי — הנסיך ויניטאר
אלכסיי קורולב - אבא של כלב זאב
זכויות ההסרטה של הספר נרכשו מידי המחברת מריה סמיונובה על ידי אולפני סנטרל פרטנרשיפ כבר בשנת 2000 ומונה במאי לסרט, אך ההפקה התעכבה.
בשנים 2005-2006, הבמאי ניקולאי לבדב נשכר לביים ניסיון נוסף.
הוא נרתם לכתיבת התסריט ועבד במשך שעות בצמוד למחברת הספר.
צילומי החוץ נערכו בסלובקיה כשצילומי הפנים נערכו באולפני מוספילם.
תחילה תוכנן להוציא את הסרט לאקרנים ב-1 בינואר 2007, אך לבסוף שוחרר לאקרנים קודם — ב-28 בדצמבר 2006.
להקת הרוק "אליסה" צילמה את הקליפ "בקצות השמיים" («На пороге неба») כשיר נושא לסרט, אך לא הוכנס בפועל לפסקול הרשמי.
כלב מוסבכנסיס או זאב מוסבך (שם מדעי: Canis mosbachensis) הוא מין טורף נכחד, שהשתייך לסוג כלב, והיה קרובו של הזאב המצוי ואולי אף היה אביו הקדמון.
הוא חי במשך הפליסטוקן התיכון של אירואסיה שלפני 660,000 עד 300,000 שנה מימינו.
הוא תואר לראשונה ב-1925 מממצאים בשטחי ריינלנד-פפאלץ שבגרמניה.
לעיתים הוא נכלל יחד עם מיני הכלבים קסנוקיון שאולי משויכים לסוג נפרד.
חלק מהחוקרים רואים בו אף תת-מין קדום של הזאב האפור, אך אין הסכמה על כך.
כלב זה דמה במראהו לזאב, אך היה קטן יותר, בגודל של זאב הודי או של קויוט, ובמשקל של עד 20 עד 35 קילוגרם.
המבנה הדומה לזאב הודי מרמז על קשר בין שני המינים ואולי הוא גדל לאורך הזמן והיגר לאמריקה דרך מעבר יבשתי קדום.
עם זאת הזאבים האמיתיים הראשונים הופיעו לפני 0.5-0.3 מיליון שנה מהיום, כך שהתאריכים חופפים.
ממצאים נוספים מרפובליקת סאחה-יקוטיה הרוסית ומסין כנראה השתייכו למין זה, אך אולי שייכים למין נפרד - Canis variabilis.
ההבדל העיקרי בינו לזאבים הוא מבנה המלתעות והטוחנות שהיו בעלי צורות רכסים שונות מספיק על מנת להגדירו כמין נפרד.
כלב מי שמנגן הוא סרט הנפשה ממוחשבת אמריקני-סיני, אשר בוים על ידי אש ברנון.
בודי, כלב שמירה שאמור להמשיך את דרכו של אביו בשמירת כפר הכבשים, חושש שאין לו את התשוקה הנדרשת לקחת את תפקידו של אביו, קמפה.
כאשר רדיו נופל מהשמיים, ומתוכו בוקע שיר של אגדת הרוק, וסקרנותו גוברת.
בודי מחליט לעזוב את ביתו כדי לרדוף אחרי חלומו בעיר הגדולה.
לינוקס, מנהיג חבורת הזאבים, רודף אותו מתוך האמונה שהוא כרטיס הכניסה שלו לכפר הכבשים.
עכשיו בודי צריך למצוא דרך להציל את המשפחה שלו וחבריו מבלי לוותר על החלום שלו.
תפקידמדבבים באנגליתמדבבים בעבריתבודילוק וילסוןנדב לאוראנגוס סקרטגודאדי איזרדדן תורןקמפהג'יי קיי סימונסניסו כאביהלינוקסלואיס בלקעמי מנדלמןריףקינן תומפסוןגילן שחףדרמהמיי ויטמןמייה קדושגרמורחורחה גרסיהמתי אטלסטריימאט דילוןעודד מנסטרפליטוודסם אליוטאריה צ'רנרפלוידוויל פיןזיו מאיר
סרט המשך בשם "כלב מי שמנגן 2: רוק מסביב לפארק" הופץ ביוני 2021, כאשר אחריו צפוי לצאת סרט המשך בשם "כלב מי שמנגן 3: הקרב על הקצב".
כלב לבן הוא סרט דרמה ואימה אמריקאי משנת 1982 בבימויו של סם פולר, עם כריסטי מקניקול, פול וינפילד וברל אייבס בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס באפן חלקי על הספר "כלב לבן" של רומן גארי ובמרכזו בעיית הגזענות שמיוצגת על ידי כלב שאולף לתקוף בני אדם שחורים ומעלה את העובדה שקשה לטפל בבעיה הזאת.
הכלב הלבן הוא אלגוריה אלימה ומאשימה נגד הגזענות בארצות הברית הסרט, שמבוסס על סיפור אמיתי שפרסם רומן גארי, עורר סערה עם יציאתו ופולר עצמו הואשם בגזענות ואויים על ידי קבוצות קיצוניות כמו הקו קלוקס קלאן וגם ארגונים של שחורים כמו NAACP.
אולפני פרמאונט גנזו את הסרט למשך עשור, פולר עזב במחאה ועבר לגור בפריז, והסרט סיים למעשה את הקריירה שלו בהוליווד.
את תפקיד הכלב ממלאים חמישה כלבים מסוג רועה גרמני ויש בו קטעים קשים לצפייה של תקיפת אדם על ידי כלב אלים שגורם למותו.
הפקת הסרט וההסרטה הייתה בפיקוח ה-American Humane Association .
ג'ולי סוייר (כריסטי מקניקול) היא שחקנית צעירה.
בנסיעה לילית היא פוגעת בכלב רועה גרמני לבן שברח מבעליו.
הכלב נפגע והיא לוקחת אותו לווטרינר המקומי שאומר לה שלכלב בגילו המתקם לא יימצאו מאמצים.
ג'ולי לוקחת אותו לביתה באופן זמני.
בלילה הראשון היא מותקפת על ידי גבר שמנסה לאונסה אך הכלב מתנפל עליו ומגרש אותו.
ג'ולי מחליטה אז לאמץ אותו.
באחד הלילות הכלב בורח, קופץ לתוך משאית אותה נוהג אדם שחור ומתקיף אותו.
הנהג הפצוע נכנס עם המשאית לתוך חנות ונהרג.
הכלב חוזר לג'ולי כשהוא מלא דם, היא רוחצת אותו ומביאה אותו לחזרה על הצגה עם שחקנית שחורה.
הכלב תוקף את השחקנית השחורה ובקושי מצליחים לשחרר אותה.
רולנד (גיימסון פרקר), ידיד של ג'ולי קובע שהמדובר בכלב תקיפה מסוכן וכי עליה להיפטר ממנו.
ג'ולי מסרבת ומביאה את הכלב לחוות אילוף חיות אותה מנהלים קרות'רס (ברל אייבס) וקיז (פול וינפילד).
קרת'רוס מגלה לה כי הכלב הוא למעשה "כלב לבן" שאולף עוד בהיותו גור, לתקוף רק אנשים שחורים וכי יהיה קשה מאוד לרפא אותו מכך.
לדבריו החלו לאמן כלבים לבנים בתקופת העבדות כדי שיתפסו עבדים שחורים בורחים.
הכלב מתקיף בחווה פועל שחור וקיז מפריד ביניהם.
קיז אומר שהוא מוכן לאלף את הכלב.
האימון הוא קשה מסובך ומפרך וקיז עושה זאת כשהוא מכוסה כולו בלבוש מגן.
באחד הימים מצליח הכלב לברוח לעיירה סמוכה תוקף עובר אורח שחור שבורח לכנסייה ושם מחוסל על ידי הכלב.
קיז מוצא את הכלב והקרבן אך מחליט להמשיך את האימון ולא להרוג אותו.
ביתיים מגיע בעל הכלב, קשיש חביב שמודה לג'ולי ונותן לה בונבוניירה אך היא משליכה את הבונבוניירה בפניו ומקללת אותו.
קיז מפגיש בין הכלב לפועל שחור והוא אינו תוקף אותו.
קרות'רס מגיע למקום ואז מתקיף אותו הכלב שיצר התקיפה שלו הוסט משחורים ללבנים.
לקיז אין ברירה אלא לירות בכלב ולהרוג אותו.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותכריסטי מקניקולג'ולי סויירפול וינפילדקיזמאלף חיותברל אייבסקרות'רסמאלף חיותג'יימסון פרקררולנדידיד של ג'ולי
כלב השמירה הוא סיפור קצר בשני פרקים מאת הסופר האמריקאי ה.פ.
לאבקרפט שנכתב בספטמבר 1922 ופורסם בפברואר 1924 במגזין .
עלילתו מגוללת את הרפתקאותיהם של שני שודדי קברים הנרדפים בידי רוח אכזרית כעונש על כך שחיללו את מקום מנוחתה.
הסיפור מכיל את האזכור הראשון לגרימואר הבדיוני של לאבקרפט, הנקרונומיקון.
בניסיון להימנע מגורל דומה, מכריז המספר על כוונתו ובכך להתאבד.
עדותו מתחילה בנקודה בה הוא וסנט ג'ון החלו להשתעמם מהבנאליות של חיי היומיום שלהם, כאשר הריגוש שהפיקו מהרפתקאות מסתוריות ורומנים נסערים עם נשים דעך בחלוף הזמן, אז פנו לרדוף אחר מטרות אסתטיות ואינטלקטואליות יותר.
אולם, הן האחווה הפרה-רפאליטית והן זרם הסימבוליזם, ואף , לא הצליחו להשביע עד תאוותיהם, עד שגמרו אומר בדעתם לפנות לפעילות קיצונית יותר: שוד קברים.
השניים הקימו מוזיאון בתוך בית אבן עתיק עבור כל האוצרות שגנבו מבתי הקברות בהם ביקרו, מעין .
בתוכו הקימו פסלי ענק מבזלת ושוהם בדמותם של שדים המקיאים מפיהם אור זוהר וירקרק, והתקינו צינורות מתכת מפותלים שתי וערב אשר צנחו מהתקרה ופלטו ניחוחות שונים לפקודתם, בין אם של חבצלות, מקדשים אפלים מהמזרח הרחוק, או הצחנה המצמררת של קבר שזה עתה נחפר.
בפינות החדרים נחו מומיות וגופות חנוטות, על המדפים מצבות שיש שבורות, ובארונות התצוגה גולגולות של עוללים.
על כמה מהקירות נתלו ציורים אשר המחישו מושאים מעוותים כאלו או אחרים, ועל אחת הבמות נחו כלי נגינה משונים עמם נהגו לנצח יחדיו על מוזיקה חולנית.
לילה אחד מפליגים השניים להולנד בכדי לבקר בקברה של דמות ידועה לשמצה במיוחד, שודד קברים מפורסם אשר נטרף בעודו בחיים בידי חיה לא מוכרת לפני מאות שנים, זאת לאחר שגנב פריט רב-עוצמה כלשהו מקבר אסור.
עם הגעתם למקום מפלח קול נביחות מרוחק את אוויר הלילה, אך הדבר לא עוצר בעדם והם מתחילים במלאכת החפירה.
בפנים מתגלה שלדו השלם להפליא של השודד, על אף שנשבר במספר מקומות בעקבות נשיכותיו של אותו יצור אשר טרף אותו, ועליו מונח קמע אקזוטי העוטה צורה של כלב גחון או של ספינקס מכונף, עשוי אבן ירקן.
למרות התחושה מנבאת הרעות התוקפת את שניהם למראה הקמע נכנע שיקול דעתם לפיתוי לקחת אותו עמם, זאת מאחר שכבר קראו עליו קודם לכן בספר הנקרונומיקון, בו נכתב שאותו סמל המעטר אותו מייצג כת כלשהי של אוכלי גוויות השוכנת באזור מסתורי באסיה התיכונה.
עם הקמע בכיסו של סנט ג'ון, אוטמים השניים את הקבר הפתוח ועוזבים חזרה לביתם באנגליה.
במהלך הפלגתם עוקבת אחריהם מעין יללה עמומה של כלב כלשהו, אך היא הולכת לאיבוד בין שריקות הרוח ואינה מושכת את תשומת לבם יתר על המידה.
פחות משבוע לאחר שובם לאנגליה מתחילים השניים לחוש בדברים משונים המאתגרים את יכולתם להבדיל בין מציאות לדמיון: רעשי צעדים, צללים המסתובבים בביתם כרצונם, וקול נביחות מרוחק.
בליל ה-24 בספטמבר מתעורר המספר למשמע רעש נקישה על דלת חדרו, אך עם פתיחתה הוא מוצא את המסדרון ריק מאדם, ורק שומע צחוק רם.
כאשר הוא הולך לחדרו של סנט ג'ון בכדי לבדוק האם התבדח על חשבונו, מכחיש הלה כל ידע למאורע, בדיוק כאשר הנביחות המרוחקות חוזרות שוב.
כעבור מספר ימים מגיעים השניים למוזיאון, בו הניחו את הקמע שמצאו במסעם האחרון, כאשר דבר-מה מתחיל לשרוט לפתע את דלת הכניסה.
מחשש שפעילותם הסודית התגלתה בידי תושבי המקום או גרוע מכך, המשטרה, מכבים השניים את האורות ופותחים את הדלת בזהירות, אך שוב מוצאים את עצמם עומדים בפני מסדרון ריק.
משב רוח פתאומי הפורץ פנימה מביא יחד איתו קולות רפאים המשוחחים זה עם זה בשפה ההולנדית.
חוויותיהם האחרונות מובילות את המספר וסנט ג'ון למסקנה כי איבדו את דעתם לחלוטין כתוצאה מפעילויותיהם הליליות היוצאות מגדר הרגיל.
נוכחות מרושעת כלשהי מתחילה לרדוף את ביתם באופן תמידי, יחד עם קול הנביחות המרוחק אשר חוזר על עצמו מדי לילה, עד שב-18 בנובמבר מגיע הטירוף לכדי שיא, וג'ון סנט נאכל בעודו בחיים בשובו מתחנת הרכבת.
צרחותיו של הלה מגיעות עד לביתם, והמספר מספיק להגיע לזירה על מנת לראות ענן שחור ממריא מעל גופת חברו השמימה.
ברגעים האחרונים לחייו לוחש לו סנט ג'ון, , לפני שהוא קורס לכדי ערמה מעוותת של שאריות אדם.
מפוחד ואחוז טירוף, שורף המספר את המוזיאון האפל שבנה עם חברו המנוח, ונמלט ללונדון כשהקמע המקולל בידיו.
במהלך שהותו בעיר הוא ממשיך לשמוע את הנביחות, ובמקרה אחד אף חוזה באותה צורה שחורה אשר טרפה את סנט ג'ון, דבר המוביל אותו להפליג להולנד בניסיון להציל את מה שנותר מחייו.
לרוע מזלו הוא נשדד בידי עדת גנבים במהלך שהותו בפונדק ברוטרדם, והקמע נלקח מידיו.
למחרת בבוקר מופיעה כתבה בעיתון העיר על טבח המוני שהתרחש באחד הרבעים הקרובים, ובו נרצחה משפחה שלמה של פורעי חוק בידי יצור לא מזוהה אשר לא הותיר כל עקבות אחריו.
כאשר ידיו אוחזות בקמע האבוד, פוער השלד את לסתו ופולט נביחה רמה אשר מבריחה את המספר מהמקום בצרחות אימים המתפוגגות לכדי צחוק אחוז טירוף.
עדותו של המספר תמה במסקנה כי השתגע לחלוטין, בנוסף לכמה משפטים לא קוהרנטים, , , .
בכל יום שעובר מתחזקים צלילי הנביחות ורעש מעוף העטלפים, והופכים קרובים יותר ויותר.
המספר מצהיר על כוונתו לגאול את עצמו מייסוריו בעזרת האקדח שלו, אשר לדבריו, יעזור לו .
מספר חסר שם: הרפתקן שאיבד את שפיותו לאחר שמאס בחייו המשעממים והחל לשדוד קברים יחד עם חברו הטוב, סנט ג'ון, בחיפוש אחר ריגושים חדשים.
העלילה מסופרת בצורת עדות מנקודת מבטו, ומתחילה ונגמרת בכוונתו לשים סוף לחייו.
סנט ג'ון: חברו הטוב של המספר והדמות הדומיננטית יותר מבין שניהם, שכן מספר קטעים מלמדים כי בכל מסעותיהם הליליים בבתי הקברות תמיד נהג להוביל בראש.
נטרף למוות בידי יצור כלשהו לאחר שהשניים גונבים קמע מקולל.
הסיפור נולד, ככל הנראה, בעקבות ביקורו של לאבקרפט ב בברוקלין ב-16 בספטמבר 1922, אותו תיאר במכתב ששלח באותה העת לחברו ריינהרט קליינר, אשר היה מכונה בפיו גם סנט ג'ון: .
ייתכן כי המוזיאון המתואר בסיפור הושפע מאוספו האמיתי של אחד ממכריו של לאבקרפט, , אשר הכיל שונים וממנו התרשם הלה בעת ביקורו בו בספטמבר 1922.
העלילה נפתחת באמצעות טכניקה אופיינית ללאבקרפט, קרי מסירת עדות בגוף ראשון מידי מספר מעונה המגולל את חוויותיו הנוראיות שגרמו לו לאבד את דעתו, .
בשונה מסיפוריו האחרים של לאבקרפט, הנפתחים באותה צורה אך לרוב מביע בהם המספר את חששותיו מפני רוע קדום כלשהו אשר עתיד לשים סוף לחייו או לחיי האנושות, לוקח הסיפור תפנית הרבה יותר קיצונית ומצהיר על כוונתו המפורשת של הפרוטגוניסט להתאבד באמצעות יריית אקדח.
זו היצירה הראשונה בה הוזכר הגרימואר הבדיוני הנקרונומיקון (על אף שמחברו, עבדול אלהזרד, הוזכר לראשונה בסיפור מ-1921, העיר חסרת השם), אשר הפך בשנים הבאות למוטיב חוזר ברבים מסיפוריו של לאבקראפט וכן של סופרים אחרים, ואף זכה לתהודה עולמית כה גדולה עד ליצירת ספק בנוגע לעצם קיומו.
המספר וסנט ג'ון מזהים את הקמע שהם מוצאים בקברו של השודד המפורסם מאחר שקראו עליו קודם לכן בספר: .
הסמל המופיע על הקמע אותו מוצאים המספר וסנט ג'ון בקבר, , מתואר לדבריו בנקרונומיקון בתור .
השם לאנג מוזכר בסיפורים נוספים של לאבקרפט מתוך סדרת , כגון סלפאיס או משימת החלום של קאדאת' האבודה, ובהם הוא מתואר כ המצוי בארץ החלומות.
המספר אינו מציין באופן מפורש מפלצות כלשהן האופייניות לעולמו הספרותי של לאבקרפט, אולם המילה האנגלית Ghoul מוזכרת מספר פעמים, ועל אף שבהקשר הנוכחי פירושה המדויק הוא שודד קברים, כלומר תחום העיסוק של שתי הדמויות הראשיות, בסיפורים אחרים כמו המודל של פיקמן היא באה לייצג שדים אוכלי בשר המכונים ע'ולים.
מבקרי הספרות ודייוויד שולץ טענו כי הסיפור הוא מעין פרודיה עצמית הרומזת ליצירות של סופרים אחרים מהם הושפע לאבקרפט כגון אמברוז בירס, אדגר אלן פו, וארתור קונאן דויל.
מריקונדה טען כי ניכרת גם השפעה מסוימת מעבודותיו של הסופר ז'וריס-קרל הויסמנס, .
המבקר לין קרטר תיאר את הסיפור בתור ובעל .
לאבקרפט: חלומות אימה ומוות; ספרי בלנטיין, ניו יורק, אוקטובר 1995; עמודים 79–85 ()Lovecraft, Howard Phillips; The Dream Cycle Of H.P.
הווארד פיליפס; כתביו המבוארים של ה.פ.
בריט, פופי; לאבקרפט, הווארד פיליפס; להתעורר בצרחות: סיפורי אימה רדופים; הוצאת דל ריי, ניו יורק, 1 בינואר 2003; עמודים 11–19 ()Z.
Lovecraft: The Fiction; Barnes & Noble, London, 2008; Pages 216–222 ()מקם, ניל; מקם, לי; לאבקרפט, הווארד פיליפס; כתביו המוזרים של ה.פ.
לאבקרפט: סיפורים קלאסיים של אימה קוסמית; הוצאת ארקטורוס לימיטד, לונדון, הממלכה המאוחדת, 2016; עמודים 193–198 ()Lovecraft, Howard Phillips; The H.
לאבקרפט; קריאתו של קת'ולהו וסיפורים אחרים; הוצאת ארקטורוס לימיטד, לונדון, הממלכה המאוחדת, 2017; עמודים 57–65 ()Lovecraft, Howard Phillips; The H.
כלב חיפוש והצלה הוא כלב ממושמע, מוכוון מטרה, שאומן לפעול במקרה של מצב משברי, למצוא נעדרים לאחר אסון טבע או חבלה מעשה ידי אדם במהלך מבצע הצלה.
באמצעות חוש הריח המפותח שלהם, הכלבים מזהים ריח אנושי.
כלבי חיפוש והצלה מחלצים אנשים מתוך מקווה מים, מתחת לשלג ומתחת לבניינים שהתמוטטו.
כלב חיפוש והצלה תמיד עובד בצוות עם המטפל (הנוהג/מוביל) שלו.
יש המכנים את כלבי החיפוש וההצלה כלבי SAR (ראשי התיבות של השם האנגלי שלהם Search And Rescue dog).
כלבים היו חיות מחמד ובני לוויה של בני אדם במשך אלפי שנים, מאידך, כלבי הצלה הם תופעה שהחלה רק במאה ה-19. היו מקרים בהיסטוריה בהם כלבים הצילו חיי אדם, אך רק במאה ה-19 נעשה שימוש שיטתי ביכולות החיפוש וההצלה של הכלבים.
מאמצע המאה ה-17 בהוספיס סנט ברנרד הגדול Great St.
Bernhard, בשווייץ, הנזירים גידלו את הכלבים (אלה היו כלבי הסן ברנרד הראשונים).
המשימה שלהם הייתה בתחילה למצוא בצלע ההר המושלגת את השביל להוספיס.
ישנם דיווחים על מקרים שבהם הכלבים הללו הובילו אנשים אבודים או אנשים שנקברו בשלג אל המנזר, והצילו את חייהם.
בין השנים 1800 ועד 1812 מתוארים מקרים בהם כלב סן ברנרד בודד הציל לבדו יותר מ-40 בני אדם.
בהתחלה, השימוש בכלבי הסן ברנרד נחשב כחריג וייחודי.
משנת 1885 החל צבא הקיסרות הגרמנית לחשוב על שימוש בכלבים, בתחילה כשליחים או להובלת תחמושת.
צייר החיות ז'אן בונגרץ החל לאמן כלבים בשירות הרפואי כדי לסייע באיתור חיילים פצועים.
לשם כך הוא הקים בשנת 1890 את האגודה הגרמנית לכלבים רפואיים, שלקחה על עצמה את האחריות לאילוף כלבים רפואיים בהתנדבות.
בשנת 1903 פרסם Hauptmann im Generalstab, Berdez בברן, את "ההוראות לאילוף ושימוש בכלב הרפואי".
מלחמת העולם הראשונה נתנה תנופה להמשך התפתחות השימוש בכלבי החיפוש וההצלה.
בעוד שעד תחילת המלחמה הצבא הגרמני הפעיל פחות מתריסר צוותי כלבי שירות רפואי, מספר זה עלה ליותר מ-4,000 צוותים של כלבי שירות רפואי (שכונו "כלבים סניטריים") במהלך המלחמה, שגויסו בהתנדבות ובהשאלה ממגדלי כלבים פרטיים.
כלבי הצלב האדום שהיו בשימוש זהה, כונו "כלבי רחמים" (mercy dogs), שנשאו ברתמותיהם מים ואלכוהול שהחיילים הפצועים יכלו להסתייע בהם, וכן "כלבי אמבולנס", כלבים מגזעים גדולים (כ-40 ק"ג) שאומנו להתעלם מחיילים מתים ולשאת רק חיילים פצועים בחזרה אל מאחורי הקווים.
עד לסיום מלחמת העולם הראשונה נעשה שימוש בסך הכל בלמעלה מ-30,000 כלבים ששימשו במשימות שמירה ואבטחה, שליחויות או כלבים רפואיים.
פחות מ-10% מהם הוחזרו לבעליהם לאחר המלחמה.
במהלך המלחמה התפתחו שיטות אילוף חדשות והתעצם הצורך בהמשך השירות של הכלבים הרפואיים.
הכשרת הכלבים הרפואיים נשארה בידי הצבא.
מצד שני, חלה התפתחות בתחום כלבי ההצלה האזרחיים בשווייץ.
בשנת 1940 החל פרדיננד שמוץ לאמן באופן שיטתי כלבי מפולות שלגים.
במלחמת העולם השנייה, הצורך בכלבי חיפוש והצלה היה גבוה בהרבה מאשר במלחמת העולם הראשונה: מעל 200,000 כלבים שימשו בכל החזיתות, מתוכם 25,000 נהרגו במלחמה בצד הגרמני בלבד.
הצורך בכלבים היה כה גדול, עד שהוורמאכט הפקיע אותם מבעליהם הפרטיים.
באותה תקופה אולפו הכלבים לשתי משימות: כלבי החיפוש בתאי שטח, שבהם הם אמורים לאתר חיילים פצועים, וכלבי מפולות השלגים.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה פותח גם כלב ההריסות.
באוקטובר 1944, החלה התפתחות בתחום החיפוש וההצלה מתוך הריסות, כתוצאה מצירוף מקרים, כאשר הצוותים הבחינו בכך שכלבים שלא הוכשרו מצאו אנשים שוב ושוב מתחת להריסות הבתים המופצצים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, הרעיון של כלב ההריסות התפשט גם מחוץ לגרמניה ולאנגליה והוחל באילוף שיטתי של כלבי הריסות.
בצבא הגרמני אף הוחלט לשבץ בכל מסגרת של הגנה אזרחית (הג"א) צוות של מאמן וכלב חילוץ.
החלטתה זו בוטלה בשנת 1968. לעומת זאת באותה שנה בשווייץ, העבודה עם כלבי אסונות רק החלה.
בשנת 1972, האגודה השווייצרית לכלבי אסונות הוציאה הוראות אילוף.
בהדרגה, התפתחה גם המודעות הציבורית לכלבי הצלה, באיתור נעדרים וקבורים, גם בעת שלום.
למשל במקרה של שריפות, תאונות מטוסים, תאונות רכבת או רעידות אדמה.
הביצועים המוצלחים של כלבי החילוץ במהלך רעידות האדמה באיטליה ב-1967, ברומניה ב-1977 ובאלג'יריה ב-1980 הגבירו את האמון בכלבים.
באיראן, שבה הכלבים נחשבים לחיה טמאה מסיבות דתיות, כלבי הצלה אושרו לשימוש מאז רעידת האדמה בבאם ב-2003 לאחר שהסהר האדום האיראני השתמש בהם בהצלחה לחילוץ והצלה.
בשנת 1939 הוקם "ארגון נוהגי כלבי שירות", יחידת הכלבים של ההגנה.
הכלבים שאולפו על ידם פעלו במגוון משימות כמו איתור מטענים, גישוש, ואבטחה.
בשנת 1947 הוקמה יחידה חדשה ללוחמה בטרור ועימה יחידת כלבנים שהוצבה תחת הענף ללוחמה בטרור.
באותה תקופה יחידה זו הייתה מסווגת והייתה פעילה בעיקר בחילוץ בני ערובה.
בשנת 1948, עם הקמת המדינה, עברה היחידה לצה"ל ובסיסה נקבע בבית הספר לכלבי נחייה של פרופסור רודולפינה מנצל בקריית חיים.
האימונים כללו גם צניחה עם כלבים.
בשנת 1974 הוקמה יחידה של לוחמים לצד כלבים ללוחמה בטרור על ידי יוסי לבוק שעסק באילוף כלבים לפני כן.
מטרת היחידה הייתה להקים את מערך האבטחה של בסיסי יחידת המודיעין 848 (לימים 8200) ובהמשך של חיל המודיעין כולו שהתבסס על כלבים.
בשנים הבאות יוסי לבוק הציב מאות כלבי שמירה ותקיפה בבסיסים בסיני, בגדה, לאורך גבול ירדן ובצפון.
בשנת 2002 לאחר מבצע חומת מגן הוחלט לצרף ליחידה צוות של לוחמות אשר פועלות במחסומים ובסריקות למציאת אמל"ח וחומרי נפץ.
בהמשך הוכנסו כלבים ליחידת החילוץ וההצלה הארצית של פיקוד העורף (יחצ"א), הוקמו יחידות כלבנים בזק"א, במשטרת ישראל ובמג"ב.
בשנת 2006, יכ"ל (יחידת הכלבנים לישראל) שהוא ארגון התנדבותי, אזרחי פרטי, המסייע בהצלת חיים, תוך שימוש בכלבי חילוץ והצלה, לקח על עצמה את האחריות לאיתור נעדרים במגזר הפרטי.
זאת לאור העובדה שמדי שנה נעלמים בישראל כ-4000 בני אדם.
יחידת החיפוש של יכ"ל פועלת ומתואמת עם משטרת ישראל, יחידת הכלבנים של צה"ל, עוקץ, רשות כיבוי האש, וארגוני הצלה שונים.
עבור משטרת ישראל וצה"ל, יחידת החיפוש של יכ"ל הפכה לכתובת מקצועית לצורך קבלת עזרה בזמן אמת, במשימות גישוש וחיפוש.
ישנם כלבים רבים שניתן לאמן לחיפוש והצלה, בדרך כלל בוחרים גזעים כמו רועה גרמני, בורדר קולי, רועה בלגי (מלינואה) וכן לברדור רטריבר.
הכלבים עשויים להתחיל את האימונים שלהם כבר בגיל 8 עד 10 שבועות, כשהם עדיין גורים.
האימונים נמשכים בדרך כלל שנתיים עד ארבע שנים לפני שהכלב מועמד לעבור את המבחנים הנדרשים.
כלבים חווים את העולם דרך כ-200 מיליון קולטני ריח באפם.
אף על פי שהם מסוגלים לעקוב אחר אותות ויזואליים, חוש הריח שלהם הוא המפותח יותר.
חלק גדול ממוחם מיועד לזיהוי ריחות, וגם האנטומיה שלהם מכוונת לתמוך בחוש הריח.
זו הסיבה שכלבי חיפוש והצלה מאומנים במיוחד להשתמש באף שלהם כדי לבצע את משימתם.
כגון איתור נעדר או חשיפת סמים וחומרי נפץ.
כלבים אלה יכולים לעקוב אחר שבילים בני חודשים או אפילו שנים בהם עברו בני אדם.
כמו גם לזהות ריח מבגד שלא נלבשה כבר עשור.
ישנם כלבי הצלה המאומנים לזהות ריחות באוויר.
בעוד שאחרים יכולים לעקוב אחר ריחות שהוטבעו על הקרקע.
למטרות הצלה חוש הריח בלבד של הכלב אינו מספיק.
במבחנים אותם עוברים הכלבים, נבדקות יכולות נוספות של הכלב כגון גמישות, חוזק וזריזות.
הכלבים צריכים להיות מספיק חזקים כדי להחזיק או לגרור חפצים, כולל בני אדם בעת הצורך.
בנוסף, כלבי חיפוש והצלה צריכים להיות מסוגלים לעמוד במצבי לחץ, כמו רעשים חזקים וקהל רב או בעלי חיים אחרים בסביבתם.
במשימה זו אסור לכלב להיות מוסח מכלבים אחרים, או מצוותי חיפוש הנמצאים בסביבה.
בעוד שגזעים גדולים מועדפים בדרך כלל לאימון ככלבי חיפוש והצלה, הם לא יכולים להיות גדולים מדי.
ידוע כי כלבים מגזע סן ברנרד מסוגלים להריח עד כ-5 מטרים מתחת לשלג.
אך הם אינם בחירה אידיאלית לאימון בגלל גודלם העצום.
מצד שני, כלבים מגזע כמו ניופאונדלנד מאומנים לעיתים קרובות בחיפוש והצלה מכיוון שהם לא מאוד גדולים, אבל עדיין יש להם כוח לשחות בזמן שאדם מחובר לרתמה שלהם.
תכונה קריטית חשובה שבה נבחנים כלבי חיפוש והצלה היא היכולת שלהם להיות ממוקדי מטרה, ובעלי מוטיבציה יוצאת דופן כדי להמשיך במשימה ואפילו בחיפושים שגוזלים זמן רב ביותר.
הם צריכים לבצע את משימתם גם בתנאים הכי פחות נוחים מבחינתם.
באופן כללי, זו גם הסיבה שמעדיפים גזעים עם דחף צייד מפותח.
כלבים שכאלה לא יוותרו עד שיקבלו את גמולם.
בגיל 8–10 שבועות הגורים מוכנים להתחיל באימון הבסיסי הכולל צייתנות בסיסית.
(הם חייבים לשלוט בפקודות קלאסיות כמו לשבת ולבוא, להישאר ועקב).
בעיקר באמצעות שימוש בסימני ידיים, מכיוון שתקשורת מילולית לא תמיד אפשרית במהלך מצב הצלה.
אימון שכזה יכול להימשך לפחות 3 חודשים.
בפרק האימון הבא הכלבים עוברים אימוני זריזות קפדניים.
כך שהם יהיו מוכנים לחלוטין לנווט בשטח קשה.
הם צריכים להיות מסוגלים לאזן את עצמם בהליכה על קורות או קרקע לא יציבה.
כמו גם לקפוץ דרך חלונות ולעמוד בהישגים אתלטיים מאוד, ולעיתים קרובות מסוכנים ופיזיים.
אימון מסוג זה יכול להמשך לפחות שנה בטרם שהכלבים יוכלו לגשת למבחנים.
בשלב האימון האחרון, הכלבים עוברים שיעורי חיפוש ומעקב מיוחדים יותר.
באימונים אלה מגדילים את הקושי והעצימות ככל שהכלב רוכש יותר מיומנויות וביטחון.
אופן הפעלת כלב החיפוש והצלה
כלב חיפוש והצלה מסוגל לזהות ולאתר נתיב ריח של אדם שרוע במצוקה או ריח גופת אדם (עד 48 שעות לאחר המוות) ממרחק רב.
איש צוות החיפוש והצלה הנוהג בכלב מוביל את הכלב נגד כיוון הרוח.