tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
התערוכה שופכת אור גם על הרקע לתכנון, הנסיבות סביב טביעת הטיטאניק והסיבות לנוסעים לנסוע עם ספינה זו.
המצגת בשפייר שמה דגש מיוחד על מהגרים מפפאלץ שרצו לצאת לחיים חדשים ביבשת אמריקה על הטיטניק.
החיים אחרי לותר - היסטוריה תרבותית של הכנסייה הפרוטסטנטית (2015/2016)
בין השנים 2014–2017, המוזיאון ההיסטורי הגרמני שלח את התערוכה "חיים אחרי לותר - היסטוריה תרבותית של הכומר הפרוטסטנטי" לסיור ארצי.
זה מורכב מ-30 לוחות תמונה וטקסטים, אשר משלימים כמה דגמים, תחנות מדיה ואלמנטים חינוכיים במוזיאון.
בנוסף, התערוכה במיקום התערוכה בהתאמה מתרחבת לעיתים קרובות כך שתכלול תערוכות מהאזור.
טירת דראכנפלס - נסיעה לימי הביניים (2010 עד 2012)
לכל הילדים והמבקרים הצעירים, התערוכה המעשית מימי הביניים אמרה: "עקוב אחר קיסרים ומלכים, סע איתם לעולם ימי הביניים, על פני ערים מפוארות וחצרות מפוארות.
בתערוכה המשפחתית "בורג דראכנפלס - מסעות בימי הביניים", הילדים הכירו את החיים ואת חיי היומיום של תקופה זו על כל פניה: בכיכר העיר הם יכלו לעקוב אחר המולת בעלי המלאכה והסוחרים.
כאן יכלו המבקרים הקטנים לגלות ולהתנסות רבות: איזה סחורה מציע הסוחר למרחקים ארוכים בחנותו?
באתר הבנייה המרשים של הקתדרלה הם ראו כיצד מקימים קירות ענקיים בעזרת מנוף גדול.
הם חקרו את טירת דראכנפלס והכירו את החיים בטירה עם אולם אבירים מפואר, מגדל גבוה וצינוק חשוך.
למרגלות הטירה הייתה ההזדמנות לטבול בחיים הפשוטים של החקלאים וללמוד עוד על חייהם העמוסים והקשים של משפחות באזור הכפרי.
לעומת זאת, היה שקט בסקריפטוריום של המנזר.
כאן תוכלו לנסות את עיצוב האותיות או להכיר את צמחי המרפא בגן המנזר.
התערוכה טירת דראכנפלס - מסעות בימי הביניים סיפקה תובנות תוססות על חייהם של אנשים בימי הביניים עם עמדות משחק משוכללות, מקורות רבים מאחזקות מוזיאון ההיסטוריה של פאלץ ודידקטיקה המתאימה לילדים.
בניין המוזיאון ממוקם במרכז העיר שפייר.
הוא נוצר על פי תוכניות ובהנחיית האדריכל גבריאל פון סיידל ונפתח בשנת 1910. בשנת 1990 הוגדל שטח התערוכה באמצעות הרחבה.
חלקים גדולים מהאוספים מאוחסנים במחסן של "מרכז האיסוף לסביבון כותנה ישן".
המבנה הפינתי עשוי אבן חול אדומה ומוכתר בשני צריחים.
החזיתות משני הצדדים לבנות מטויחות, החלונות ממוסגרים באבני חן אדומות.
המוזיאון היהודי בגליציה (בפולנית: Żydowskie Muzeum Galicja) ממוקם ברובע היהודי של קז'ימייז' בקרקוב, פולין.
המוזיאון מאגד בתוכו תערוכת צילומים המתעדת את שרידי התרבות והחיים היהודיים בגליציה הפולנית, שבעבר הייתה תוססת מאוד באזור זה.
המוזיאון הוקם באפריל 2004 על ידי צלם העיתונות הבריטי כריס שוורץ, בשיתוף פרופסור ג'ונתן וובר מאונסק"ו, על מנת להאדיר את התרבות היהודית של גליציה הפולנית ולהנציח את קורבנותיה של השואה בפולין.
השפות העיקריות של המיצגים במוזיאון הן אנגלית ופולנית.
למעלה מ-30,000 איש מרחבי העולם מבקרים מדי שנה במוזיאון.
התערוכה המרכזית של המוזיאון, Traces of Memory, היא תוצאה של שיתוף פעולה בן שתים עשרה שנים בין הצלם ומייסד המוזיאון כריס שוורץ והחוקר הבריטי ג'ונתן וובר.
הוא מנציח את 800 שנות הנוכחות היהודית במערב גליציה (דרום מזרח פולין של היום) באמצעות תצלומים עכשוויים של בתי כנסת, בתי קברות ושרידים אחרים של הנוכחות היהודית באזור הקיימים עד היום.
התערוכה מחולקת לחמישה חלקים, המייצגים דרכים שונות להבין ולהתחבר לעבר היהודי בגליציה הפולנית: חיים יהודיים בהריסות, תרבות יהודית כפי שהיתה, השואה: אתרי טבח והרס, כיצד זוכרים את העבר ואנשים יוצרים.
חלק מהתערוכה מוקדש למחנה הריכוז אושוויץ.
בשנת 2008 שיתף המוזיאון פעולה עם המרכז היהודי באושוויץ ליצירת התערוכה גיבורים פולנים, המתמקדת בחסידי אומות העולם הפולנים .
כיום ניתן לראות את התערוכה בשישה מוזיאונים ברחבי פולין, אנגליה וארצות הברית.
למוזיאון היהודי של גליציה יש שני חללי תצוגה קבועים, והוא מארח שתיים עד שלוש תערוכות מתחלפות המציגות מגוון חומרים המשלימים את משימת המוזיאון, כולל אמנות מודרנית על נושאים יהודיים.
המוזיאון הוא גם המקום המועדף לתערוכות נודדות בינלאומיות רבות המגיעות למרכז אירופה בפעם הראשונה.
בתערוכה הוצגו ציורים של שושנה אפרוים (נולדה ב-1927 בווינה), אמנית אוסטרית ממוצא יהודי, שתפוקתה זכתה להערכה בינלאומית.
זו הייתה התערוכה הראשונה של עבודותיה בפולין.
עבור שושנה, הציור תמיד היה הדרך הבסיסית לחוות ולבטא את העולם, דרך להיכנס לדיאלוג עם המציאות.
בשנת 2013, המוזיאון הציג את "Empty Void - תצלומים מרחוב פרוז'נה".
"פרויקט הזיכרון של רוז ג'ייקובס", שהוגדר כיוצא דופן על ידי אגניישקה הולנד.
"אמנות רחוב ציורי קיר בסגנון יהודי בהשראת התרבות היהודית".
ו"21 על 21" - 21 אישים יהודיים בקרקוב העכשווית מאת ברטולומיאו קוצ'נאש, בהפקה משותפת עם המרכז הקהילתי היהודי (JCC).
בשנת 2011, התערוכות כללו דיוקנאות של נוף אינטלקטואלי ופוליטי, ציורי פיסול וסריגרפים מאת ברנרד אפטקר מניו יורק; צילום יורם גרוס ב-Look Closer; יצירות של האמנית האמריקאית פיי גריאוור, חברה באיגוד הבינלאומי של חוקרי רצח עם, בשם Bletern: Images and Words המוקדשים למשוררות ביידיש פולנית.
המוזיאון מספק הזדמנויות לקבוצות להיפגש עם מקבלי פרסי חסידי אומות העולם פולניים מקומיים וכן עם ניצולי שואה ומחנות ריכוז.
בנוסף לסיורים ומפגשים, מרכז החינוך של המוזיאון מציע סדנאות, הרצאות וסמינרים בנושאי דת ותרבות יהודית והשואה לקבוצות גיל שונות.
זהו אחד הספקים היחידים בדרום פולין שמציעים שיעורי חינוך לשואה על בסיס קבוע לביקור בבתי ספר.
המוזיאון מארח באופן קבוע קונצרטים של כליזמרים ואירועי תרבות נוספים.
בשנת 2010, המוזיאון היהודי בגליציה הפך לשותף רשמי של השירות האוסטרי בחו"ל.
המוזיאון היהודי באוסלו (בנורווגית: Jødisk Museum i Oslo) הוא מוזיאון בנושא יהדות נורווגיה הממוקם באוסלו, בירת נורווגיה.
הוא הוקם כקרן בשנת 2003, בתמיכת הקהילה היהודית במדינה ומוזיאון העיר אוסלו .
המוזיאון נפתח ב־8 בספטמבר 2008 על ידי הוקון, נסיך נורווגיה, ברחוב שער קאלמיירס, בו היה בית כנסת בין 1921 ל־1942. בנוסף, רבים מהיהודים שהיגרו למדינה מהמדינות הבלטיות התגוררו ברחוב זה.
בשנת 2014 היה מועמד לתואר "מוזיאון השנה" של KODE-TV יחד עם מוזיאון טלמרק .
המוזיאון היהודי בגרנדה, רשמית מוזיאון הרובע היהודי (בספרדית: Museo de la Judería), הוא מוזיאון קטן בעיר גרנדה, ספרד, המוקדש לתרבות, להיסטוריה, לאנשים ולמסורות של קהילת יהודי גרנדה.
המוזיאון נפתח בשנת 2013, השנה בה החליטה ממשלת ספרד להעניק אזרחות ספרדית לצאצאי היהודים שגורשו מהעיר על ידי המלכים הקתוליים בשנת 1492.
המוזיאון נמצא בביתה של באטריס שבלייה, יוזמת הקמת המוזיאון, בית שהיה שייך בעבר לאבות אבותיה, אנוסים מעיר גרנדה.
במוזיאון יש חפצים לשימוש יומיומי, חפצי יודאיקה וחצר מעוצבת בסגנון ספרד המשחזרת את החצרות בבתי היהודים ברובע העתיק.
בספרייה אוסף ספרים המעידים על תרומתה של הקהילה היהודית לספרות, למדע, לגסטרונומיה ולהיסטוריה של העיר גרנדה.
מוצגים גם חפצים שמזכירים את רדיפת הנוצרים החדשים על ידי האינקוויזיציה, כמו הברדס שלבשו האסירים כסוג של השפלה לפני ההוצאה להורג.
במוזיאון מוצגות מפות העיר גרנדה בימי הביניים בהן ניתן לראות את מיקומם של בתי הכנסת בעיר באותה התקופה.
הביקור במוזיאון מהווה סיור בזעיר אנפין ברובע היהודי העתיק של גרנדה עם בתי הכנסת ובתי מסחר שלו.
המוזיאון מציע גם סיורים מודרכים ברובע ריאלחו, שם סבורים כי עמד הרובע היהודי האחרון.
המוזיאון היהודי באמנדינגן שבבאדן -וירטמברג, גרמניה, נפתח ב-13 באפריל 1997 בשלוספלאץ שבמרכז העיר.
קדמו לפתיחת המוזיאון גילוי המקווה שנבנה בשנת 1835 ונהרס בשנת 1940 והרצון הכללי של האגודה להיסטוריה ותרבות יהודית אמנדינגן להנציח את זכרה של הקהילה היהודית שהושמדה בתקופת השלטון הנאצי.
במרתף הבניין מוצג המקווה מהמאה התשע-עשרה ששוחזר והוגדר כמבנה לשימור.
בקומת הקרקע מוצגת תערוכה על תולדות הקהילה היהודית באמנדינגן בין השנים 1716–1940. גורלם של יהודי אמנדינגן תחת המשטר הנאצי מתועד בבירור.
במוזיאון מוצגים חפצים הנוגעים לחיי הדת והיום-יום היהודיים.
בקומה העליונה יש חדר קריאה ומפגשים בו ספרים וסרטונים על היהדות ועל ההיסטוריה יהודית.
המוזיאון היהודי של דרום אפריקה הוא מוזיאון לתולדות יהדות דרום אפריקה.
הממוקם בשכונת "הגנים" במרכז העיר קייפטאון.
הוא נמצא באותו מתחם עם בית הכנסת הגדול, מרכז השואה של קייפטאון והמרכז הקהילתי היהודי (המכיל את ספריית יעקב גיטלין).
הוא גם קרוב לגלריה הלאומית הדרום אפריקאית ולבתי הפרלמנט.
המוזיאון נוסד על ידי הנדבן מנדל קפלן.
הוא מתעד את השורשים ההיסטוריים של יהדות דרום אפריקה בליטא (מקום מוצאם של חלק ניכר מיהודי דרום אפריקה) ובמקומות אחרים, את תפקידה של הקהילה בחברה הדרום אפריקאית ואת תרומתה למדינה במספר תחומים מגוונים.
בנוסף עורך המוזיאון תערוכות מתחלפות בנושאים שונים.
בשנת 1996, הפילנתרופ מנדל קפלן קיבל את ההחלטה להקים מוזיאון לאומי על הקהילה היהודית בדרום אפריקה, אותו מימן באמצעות קרן קפלן-קושליק.
הקרן יזמה את הקמתו של בניין מוזיאון ייעודי חדש, שנבנה תוך ייעודו מחדש של "בית הכנסת הישן" (בית הכנסת העתיק ביותר בדרום אפריקה) ככניסה למוזיאון.
משנת 1958 היה בבית הכנסת הישן מוזיאון יהודי קטן יותר.
את המוזיאון החדש פתח הנשיא נלסון מנדלה בשנת 2000, וליוו אותו הלן סוזמן ומנדל קפלן.
"בית הכנסת הישן" קיבל מענק מקרן השגרירות של מחלקת המדינה של ארצות הברית לשימור תרבות עבור שיפוצו.
הוא נפתח מחדש בשנת 2023, בטקס בהשתתפות ראובן בריגטי, שגריר ארצות הברית בדרום אפריקה.
תערוכה הקבע של המוזיאון כוללת שחזור של "שטעטל" ליטאי, המציג את חייהם ותנאיהם של המהגרים היהודים לפני הגעתם לדרום אפריקה.
ותערוכה על יהודים שפעלו נגד המשטר האפרטהייד הגזעני בדרום אפריקה.
בשנת 2010, המוזיאון הציג תערוכה על מיוזנברג, עיירת חוף באזור הכף המערבי, שהייתה בעבר יעד מוביל לחופשות קיץ בקרב יהודי דרום אפריקה וכן ביתם של בית כנסת ו-600 משפחות יהודיות.
בשנת 2011 הוצגה התערוכה, "Jiving with Madiba" של הקריקטוריסט זפירו (יונתן שפירו).
בשנת 2012 נפתחה התערוכה "יהודי מחוז שש: זמן אחר, מקום אחר", על אוכלוסיית התושבים היהודיים ברובע שש בקייפטאון לפני שנהרס על ידי משטר האפרטהייד.
בשנת 2015, המוזיאון הציג את התערוכה "הלן סוזמן: לוחמת למען זכויות אדם", המתעדת את האקטיביזם שלה נגד האפרטהייד.
בשנת 2020 נפתחה בתערוכה, "פורצי דרך: ההיסטוריה של היהדות המתקדמת בדרום אפריקה" על ההיסטוריה והתפקיד של היהדות הרפורמית במדינה.
בשנת 2021 נפתחה תערוכה חדשה, "חיי עלי באכר: משדה הקריקט", המתארת את חייו של שחקן הקריקט היהודי, עלי באכר מיוהנסבורג.
בדצמבר 2023 הציג המוזיאון תערוכה של האמנית מורן קליגר, שהייתה הישראלית הראשונה להציג בו.
המוזיאון היהודי בהוהנמס הוא מוזיאון אזורי בהוהנמס במדינת פורארלברג של אוסטריה.
המוזיאון עוסק בנוכחות היהודית בהוהנמס וכן באזורים הסובבים אותה.
בנוסף, הוא מתמקד בתפוצה היהודית ובמדינת ישראל, הוא מכסה גם את התפוצות ואת ישראל ומעמיד במרכז את עתידה של החברה האירופית של מהגרים.
חורבן הקהילה היהודית בהוהנמס באמצעות גירוש והשואה הם אחד הנושאים העיקריים של המוזיאון.
מלבד ההיסטוריה האזורית והעולמית, המוזיאון מוקדש ליהודים ולסיפוריהם.
מדי שנה, המוזיאון מציע תערוכה זמנית שונה ותוכנית אירועים נרחבת.
מאחר שכבר אין קהילה יהודית בהוהנמס, העברת הידע והתקשורת במוזיאון נעשית בעיקר על ידי לא יהודים.
המוזיאון היהודי בהוהנמס נפתח באפריל 1991 והוא שוכן בוילה היימן-רוזנטל בלב הרובע היהודי לשעבר.
הווילה של משפחת רוזנטל מתוארכת לשנת 1864 וכעת ניתן לראות בה כשהיא מארחת את המוזיאון היהודי בהוהנמס - כתערוכה בפני עצמה.
היסטוריה של הקהילה היהודית בהוהנמס
על מנת לתמרץ את עיירת השוק הקטנה הוהנמס, יצר הרוזן קספר את הבסיס החוקי להתיישבות משפחות יהודיות בשנת 1617. מטרתו הייתה לגרום לכלכלת הוהנמס לשגשג באמצעות סוחרים, משרתים, סוחרים ובעלי מלאכה יהודים.
הקהילה העשירה הקימה בית כנסת, בית ספר, מרכז טיפול לקשישים ולעניים ומקווה.
מבחינה דמוגרפית, הקהילה הגיעה לשיאה במחצית הראשונה של המאה ה-19 והפכה למרכז של תפוצות משלה בהרי האלפים וסביבם, בדרום, תיכון ומערב אירופה ובארצות הברית.
בשל החוקה האוסטרית משנת 1867, אזרחים יהודים הורשו לבחור את מקום מגוריהם בחופשיות.
החוקה השווייצרית משנת 1866 העניקה להם זכויות דומות, ולכן רבים מחברי הקהילה היהודית של הוהנמס החליטו להגר לערים גדולות יותר באוסטריה ובשווייץ.
עד שנת 1935 נותרו 16 אזרחים יהודים בהוהנמס.
קבוצה קטנה זו הוחרמה על ידי העירייה בשנת 1938 כתוצאה מהמשטר הנאצי.
בשנת 1940 פוזרו אזרחי הוהנמס היהודים שנותרו בכוח.
חלקם גורשו לווינה ומאוחר יותר נשלחו למחנות ריכוז במזרח אירופה.
חלק מניצולי מחנות הריכוז שוכנו בהוהנמס על ידי כוחות הכיבוש הצרפתיים לאחר המלחמה.
התערוכה הקבועה "מימי הביניים ועד ימינו" עוצבה מחדש לחלוטין בשנת 2007. היא מתמקדת בקהילה היהודית מראשיתה במאה ה-17 ועד סופה לאחר 1938, תוך הצבת העם היהודי וחייהם האישיים במרכז תשומת הלב.
מאז פתיחת המוזיאון, נוצר אוסף גדול של חפצים יומיומיים ומסמכים אישיים בשיתוף פעולה עם צאצאי יהודי הוהנמס מכל רחבי העולם ובאמצעות תרומות רבות.
המוזיאון הספרדי (בספרדית: Museo Sefardí) שוכן בבית הכנסת של שמואל הלוי, הידוע גם בשם בית הכנסת אל טרנסיטו, ברובע היהודי של העיר טולדו .
המבנה, שנבנה במאה ה־14, הוא מן העדויות המרשימות ביותר למורשת ההיספנו־יהודית בספרד, ומשמש כיום מוזיאון לאומי לתרבות ולאמנות יהודית־ספרדית.
בית הכנסת נבנה ביוזמתו של שמואל הלוי, איש חצרו של פדרו הראשון, מלך קסטיליה, אשר שימש בתפקידים רמי מעלה ובהם יועץ, דיפלומט וגזבר מלכותי.
המבנה נחשב לעדות מרגשת להיסטוריה של ספרד ולמורשת היהודית שלה.
לאחר גירוש היהודים בשנת 1492 נמסר בית הכנסת למסדר קלטרווה בתמורה לנכסים אחרים, ובהם האלקאזר וארמונות גליאנה עם כנסיית סנטה פה.
בשנת 1494 צורף המבנה לפריורי של סן בניטו, ובוצעו בו שינויים ניכרים: אולם התפילה הגדול הפך למקדש ולמקום קבורה נוצרי, ושטח בית הספר הרבני וגלריית הנשים שימש כבית חולים ומקלט לאבירי המסדר.
במהלך המאה ה־16 חדל המבנה לשמש כמקלט והוסב לכנסייה בלבד.
בתקופה זו נוספו לו שער לקודש וקשת שקועה בסגנון פלאטרסק, הוצבו מזבחות חדשים, וגלריית הנשים נסגרה ושימשה למגורים.
בצד המערבי הותקן ריצוף עץ למקהלה.
במאה ה־17 נודע המקום בשם סן בניטו אל טרנסיטו, בעקבות ציור "המעבר של הבתולה" (El Tránsito de la Virgen) מאת חואן קוראה דה ויבר.
במאה ה־18 נחלש כוחם של המסדרים הצבאיים, והכנסייה ירדה מחשיבותה.
בתקופת המלחמות הנפוליאוניות שימש המבנה כצריף צבאי, וניזוק לאורך המאה התשע־עשרה תוך שימוש מתמשך כנזיר עד להחרמתו.
בשנת 1877 הוכרז בית הכנסת כאנדרטה לאומית, ובין השנים שלאחר מכן ועד 1910 נערכו בו עבודות שחזור מקיפות לשיקום מצבו הירוד.
בשנת 1910 הופקד בית הכנסת בידי חבר הנאמנים של מוזיאון דל גרקו, שנוהל על ידי המרקיז דה לה וגה־אינקלן, אשר המשיך לשקם אותו.
בין השנים 1910 ל־1968 נוהל הבניין בידי קרן וגה־אינקלן, ובוצעו בו תיקונים ושחזורים, ובהם שיפוץ דוכני המקהלה, עבודות גבס, ריצוף ונגרות, וכן ריפוד משי המדמה בדים ממנזר לאס הואלגאס בבורגוס.
בשנת 1964 נוסד המוזיאון הספרדי בצו ממשלתי ונקבע בבית הכנסת של שמואל הלוי, המבנה ההיספנו־יהודי החשוב ביותר בספרד.
בשנת 1968 הוכרז המוזיאון כ"מוזיאון הלאומי לאמנות יהודית־היספנו", וב־1969 נותק מניהול קרן וגה־אינקלן והחל לפעול כמרכז עצמאי.
בשנת 1971 פתח המוזיאון את שעריו לציבור, ומאז בוצעו בו עבודות שיפוץ נרחבות, ובהן חפירות ארכאולוגיות ושחזורים של עבודות הגבס והתקרה המקומרת.
שינויים אלו נועדו להתאים את המבנה לצרכים מוזיאולוגיים מודרניים, ולהציג את בית הכנסת עצמו כמוצג המרכזי של המוזיאון.
כיום מהווה המוזיאון מוסד ממלכתי התלוי במשרד התרבות והספורט של ספרד, ומנוהל על ידי המנהל הכללי של המוזיאונים הממלכתיים.
מטרתו העיקרית היא לשמר ולהעביר את המורשת ההיספנו־יהודית והספרדית כחלק בסיסי מההיסטוריה של ספרד.
ראשיתו של אוסף המוזיאון בשנת 1911, כאשר המרקיז דה לה וגה־אינקלן (1858–1942), הנציב המלכותי לתיירות, תכנן להקים בבית הכנסת אל טרנסיטו מוזיאון קטן לאמנות מודח'אר וספרייה ללימודים עבריים.
בשנת 1915, בעקבות הצעת מועצת הארכיונים, הספריות והמוזיאונים של משרד ההוראה, הועברו לבית הכנסת מצבות עם כתובות עבריות מבית הקברות היהודי הישן של טולדו.
מצבות אלו הגיעו מן המוזיאון הארכאולוגי של העיר, שהיה סגור לציבור.
לאחר הקמתו הרשמית של המוזיאון בשנת 1964, שהוגדר בצו כמוזיאון הלאומי לאמנות יהודית־היספנו־יהודית, החלו האוספים לכלול יצירות שנמסרו ממוזיאונים שונים בספרד ומאוספים פרטיים.
החל משנות ה־80 נקט המוזיאון במדיניות של רכישת פריטים לאוסף משלו, וכן בייצור העתקים של חפצים יהודיים הקיימים בספרד.
באותה עת הוחל גם בהרחבת האוסף הביבליוגרפי בשפה העברית ובהקמת ספרייה בסיסית בתחומים הקשורים לפעילותו של המוזיאון.
בין שנות ה־90 לתחילת המאה ה־21 המשיך האוסף לגדול בדרכים מגוונות, ובהן רכישות של משרד התרבות ותרומות רבות מאגודת ידידי המוזיאון.
כן נוספו הלוואות של נכסים ארכאולוגיים והיסטוריים ממוסדות לאומיים ובינלאומיים, ופריטים טקסיים שנמסרו ממשפחות ספרדיות, אשר אפשרו להשלים את האוסף בהיבט של ההיסטוריה החיה של העם היהודי.
בנוסף נכללו במוזיאון ממצאים מחפירות ארכאולוגיות, שהאחרונה שבהן הושלמה בשנת 2020, והעניקה מידע רב ערך על סביבתו של המבנה.
המוזיאון היהודי של ניו יורק הוא מוזיאון לאמנות וגנזך של פריטי תרבות.
מלבד תערוכות, המוזיאון מפעיל תוכניות לימוד, אירועים ופעילויות.
המוזיאון החל את דרכו במתנה של 26 חפצי אמנות טקסיים יהודיים שנתן השופט מאיר זלצברגר לסמינר התאולוגי היהודי באמריקה, ב-20 בינואר 1904. החפצים שוכנו בספריית הסמינר.
בשנת 1931 הועבר האוסף עם הסמינר לרחוב ברודוויי.
הסמינר התאולוגי היהודי קיבל למעלה מ-400 פריטים טקסיים יהודיים ויצר את "מוזיאון החפצים היהודיים", בעבר ספריית יעקב שיף.
בהמשך הורחב האוסף על ידי תרומות גדולות של חדג'י אפרים בנגיאט והארי ג'פרידמן.
ב-1939, בעקבות מלחמת העולם השנייה, שלחה פולין לעיר ניו יורק כ-350 חפצים מבתים יהודיים ובתי כנסת כדי לשמרם.
בינואר 1944, תרמה אלמנתו של פליקס ורבורג את בית המשפחה כמשכן קבע למוזיאון.
בחודש מאי 1947 נפתח האתר לציבור הרחב בשם "המוזיאון היהודי".
פרידה ורבורג אמרה בפתיחה כי המוזיאון לא יהיה זיכרון קודר, אלא חגיגה של הדת היהודית והמסורת.
בשנת 1959 נוסף למוזיאון גן פסלים.
הבניין הורחב בשנת 1963 ושוב בשנת 1993 על ידי האדריכל קווין רוש.
בשנות ה-60, לקח המוזיאון חלק פעיל יותר בשדה האמנות העכשווית, עם תערוכות כגון מבנים ראשוניים, אשר סייעו להשיק את תנועת המינימליזם.
בעשורים שחלפו מאז, חזר המוזיאון להתמקד בתרבות היהודית ובאמנים היהודים.
בין השנים 1990 ל-1993 הובילה הבמאית ג'ואן רוזנבאום פרויקט אשר התמקד בשיפוץ והרחבה של הבניין בהיקף של 60 מיליון דולר.
במסגרת הפרויקט, שתוכנן על ידי רוש, נוספו למבנה שבע קומות ושטחו של המוזיאון הוכפל.
בשנת 1992, חברו המוזיאון היהודי וחברת הסרטים של מרכז לינקולן כדי ליצור את פסטיבל הסרטים היהודי בניו יורק, המציג סרטים עלילתיים, סרטים קצרים וסרטים תיעודיים.
כיום, מספק המוזיאון גם תוכניות חינוכיות למבוגרים ולמשפחות, נותן חסות לקונצרטים, סרטים, סימפוזיונים והרצאות הקשורות לתערוכותיו.
ג'ואן רוזנבאום ניהלה את המוזיאון מ-1981 ועד לפרישתה בשנת 2010. בשנת 2011 מונתה קלאודיה גולד למנהלת החדשה של המוזיאון.
בשנת 2012 הצטרף ינס הופמן כסגן מנהל המוזיאון, והוסיף תערוכות ותוכניות ציבוריות.
המוזיאון הישן הוא מוזיאון באי המוזיאונים בברלין אשר נבנה במקורו עבור משפחת המלוכה הפרוסית כמקום הצגה ואחסון של אוסף האמנות המשפחתי.
המבנה, אשר מצוין לרוב בה"א הידיעה כדוגמה לאדריכלות נאו-קלאסיציסטית, תוכנן ונבנה בין השנים 1823 ו-1830 על ידי האדריכל קארל פרידריך שינקל.
הבניין טוען לשימוש השראתי הלקוח מן הפרתנון באתונה, לא רק באמצעות כיבוד ושימוש בסדר היוני.
כמו כן מנסה הבניין להמיר את מיקום הפרתנון על האקרופוליס באתונה, בהעמדת הבניין על פודסט.
הכיפה המקורית של הבניין (אשר לא נראתה מבחוץ), הייתה חצי-ספירה מושלמת, מתוכננת בהשראת הכיפה של הפנתאון ברומא.
הבניין נפתח לציבור ב-1830 והפך בכך לבניין הציבורי הראשון והגדול ביותר בברלין.
בתקופת הנאצים שימש מוזיאון את הנאצים למטרות הפצת והצגת התעמולה הנאצית.
המוזיאון הישן נפגע קשות במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר השיפוץ ב-1966 נבנתה לבניין כיפה חדשה, שונה מזו המקורית, בצורת חצי אליפסה.
כיום הבניין משמש כחלל תצוגה לאוסף פרטי עתיקות קלאסיים מיוון ורומא.
המוזיאון הימי הלאומי גריניץ' הוא המוזיאון הימי הגדול והחשוב ביותר בבריטניה, ונחשב לראשון במעלה מסוגו בעולם כולו.
הוא נמצא בגריניץ' שבמזרח לונדון, והמבנים ההיסטוריים בתוכם הוא שוכן הם חלק מאתר המורשת העולמית של גריניץ' הימית.
המוזיאון נחנך ב־1937, ומאז 2012 משתייך לקרן "המוזיאונים המלכותיים, גריניץ'" (Royal Museums Greenwich), המאגדת גם את בית המלכה מן המאה ה־17, מצפה הכוכבים המלכותי ואוניית המפרשים "קאטי סארק".
המוזיאון הוא גוף ציבורי לא־ממשלתי, הנתמך על ידי משרד התרבות, המדיה והספורט.
כמו מוזיאונים לאומיים אחרים בממלכה המאוחדת הנתמכים על ידי הציבור, גם המוזיאון הימי הלאומי אינו גובה דמי כניסה, אך הכניסה לרוב התערוכות המתחלפות כרוכה בתשלום.
במרץ 2008 תרם המיליונר הישראלי סמי עופר 20 מיליון ליש"ט לבניית אגף חדש למוזיאון.
זוהי התרומה הגבוהה ביותר שניתנה למוסד תרבות באנגליה אי פעם.
האגף נבנה בשנת 2012 לציון 75 שנה למוזיאון ונקרא על שמו של עופר.
המוזיאון הימי הלאומי של מדינת ישראל מוקדש לתולדות הספנות באגן הים התיכון, בים סוף ועל גדות הנילוס ומטרתו להציג את ההיסטוריה הימית באזור.
בנוסף כולל אוסף המוזיאון ממצאים ארכאולוגיים שמקורם במוזיאון לאמנות עתיקה שנסגר.
המוזיאון ממוקם ברחוב אלנבי, בעיר חיפה, בנקודת המפגש בין הר הכרמל לים התיכון, לרגלי סטלה מאריס, ובקרבת מוזיאון ההעפלה וחיל הים, מערת אליהו ורכבל חיפה.
המוזיאון הוא חלק ממוזיאוני חיפה.
בשנת 1938 הקים החבל הימי לישראל ועדה לעיבוד תוכנית להקמת מוזיאון ימי בישראל בהחלה באיסוף מוצגים למוזיאון.
בדצמבר 1938 דווח על תרומה של מפות עתיקות שנתרמו למוזיאון על ידי ידידי המוזיאון בקופנהגן ונמסר שהמוזיאון ייפתח בתל אביב בינואר 1939 לסיורים של קבוצות מאורגנות.
המוזיאון הועבר בהמשך לחיפה ושוכן בבניין המעבדה ההידרולית של הטכניון.
עם הקמת מועדון המלחים של החבל הימי בבית יורדי הים בחיפה הוחל בתוכניות להקמת מוזיאון במקום.
באפריל 1946 דווח על מינוי בעל מקצוע מיוחד לנהל את המוזיאון.
ב-26 בדצמבר 1946 נחנך המוזיאון בטקס רשמי עם נציג של פעילי החבל הימי מדרום אפריקה.
במהלך מלחמת העצמאות, באפריל 1948 הועבר המוזיאון הימי לרחוב הרצל בשכונת הדר הכרמל.
ביוני 1949 נחנך מחדש בית יורדי הים עם המוזיאון הימי שבו.
בינואר 1952 קיים חיל הים תערוכה בשם "חופי ארצנו" בבית המלח בחיפה.
התערוכה הוכנה על ידי רס"ן אריה בן־אלי קצין ההסברה של חיל הים, יחד עם סרן ב.
בדצמבר 1954 נפתח המוזיאון כיוזמה משותפת של עיריית חיפה שרכשה את המוזיאון של חיל הים בלירה אחת, והחבל הימי לישראל, בבית יורדי הים ברחוב הנמל שבחיפה.
ב־1972 עבר המוזיאון למשכנו הנוכחי ורחב הידיים ברחוב אלנבי.
הבניין הוקם על קרקע בבעלות משרד הביטחון, והקמתו התאפשרה הודות לתרומת קרן מוריסון מלונדון והשתתפות עיריית חיפה וכן של תרומות ידידים מישראל ומחוצה לה.
בשנת 1997 קיבל אליו המוזיאון את האוסף של מה שהיה עד 1995 מוזיאון חיפה לאמנות עתיקה, ששכן עד לאיחוד ברחוב שבתאי לוי 26 בחיפה; רוב האוסף לא מוצג דרך קבע במוזיאון הימי, כך שלעיתים ישנה במוזיאון תצוגה גם מן האוסף הזה, ללא זיקה לים.
רב-סרן (מיל') אריה בן אלי
המוזיאון מוקדש לתולדות הספנות באגן הים התיכון, בים סוף ועל גדות הנילוס ותצוגתו משקפת חמשת אלפים שנות היסטוריה ימית.
אוסף המוזיאון הימי הלאומי הוא אחד מאוספי הארכאולוגיה הגדולים בארץ והוא מורכב מתת־אוספים שונים המבטאים את הקשר של האדם לים.
במוזיאון מוצגות תצוגות קבע הערוכות על פי סדר התקופות ההיסטוריות ומחולקות למדורים המציינים את הקשר של האדם לים במרוצת הדורות.
בין היתר מוצגים: דגמי אוניות, ממצאי הארכאולוגיה התת-ימית: כלי חרס, מטבעות וחותמות, וכן אוסף גדול של מפות עתיקות ותחריטים המחולק על פני המדורים השונים.
בנוסף לתצוגות אלו, מוצגות במוזיאון תערוכות מתחלפות מאוספי המוזיאון ותערוכות של אמנים ישראליים ובינלאומיים בנושאי ים.
מאז שנת 2004 מוצגת במוזיאון תערוכה בנושא שודדי ים (פיראטים).
כמו כן, מוקדש אגף במוזיאון לפסיפסים וממצאים מהחפירות בתל שקמונה.
ספריית המוזיאון הימי הלאומי היא ספריית עיון מדעית מחקרית הכוללת למעלה מ־5,000 ספרים וכמה מאות כתבי עת בנושאים מגוונים.
אמנות הסיפון – תערוכת קבע בנושא חפצי אמנות ונוי שנעשו על ידי מלחים וספנים בזמנם החופשי במהלך השיט מהמאה ה-19 ועד ימינו.
בין המוצגים ספינות בבקבוק, דגמי ספינות מעץ, חפצים שעובדו משנהב ובעלי חיים ימיים (לדוגמה לוויתן), לוח קשרי חבלים, יצירות אמנות שנעשו מצדפים.
פיראטים – הדגל והגולגולת – תערוכה המהווה הצצה לעולמם של הפיראטים והווי חייהם.
התערוכה כוללת כלי נשק שונים מהמאות ה-17 עד ה-19 כגון: חרבות, גרזנים, רובים, אלות, שריון אבירים, תותחים ימיים ואזיקים.
שחזור של חדר קפטן בספינה פיראטית ושחזור תא מאסר לשבויים.
כמו כן מוצגים ציורים של פיראטים מפורסמים כגון שחור הזקן, סינאן, ויליאם קיד והפיראטית אן בוני.
תחריטים המתארים קרבות ימיים מהמאות ה-18 וה-19. בנוסף מוצג דגם של ספינתו של פרנסיס דרייק "איילת הזהב".
מדור קרטוגרפיה – חלק מהממצאים השייכים לאוסף הקרטוגרפיה מוצגים בתערוכת הקבע.
בין היתר מוצגות מפות מהמאות ה-17 עד ה-19 המתארות בעיקר נושאים שונים הקשורים בעם ישראל ובארץ ישראל ביניהן מסעות בני ישראל במדבר, ונחלות השבטים.
ספנות עברית במאה ה-20 – התערוכה כוללת דגמים של ספינות מעפילים, ספינות ששימשו בצי הסוחר הישראלי וספינות טיולים כגון "שלום".
פסיפסים מתל שקמונה – רצפות פסיפסים שנחשפו בחפירות בתל בחפירות שקמונה בשנות ה-60 וה-70 על ידי יוסף אלגביש.
כמו כן מוצגים מספר ממצאים קטנים שנחפרו בתל.
5,000 שנות ספנות – התערוכה סוקרת 5,000 שנות ספנות מספינות הגומא ששטו על נהרות הנילוס, הפרת והחידקל, דרך ספינות המלחמה היווניות (הבירמה והטרירמה) ועד לתקופת התגליות.
בתערוכה דגמים של ספינות, ביניהם דגם הסירה מגינוסר ושחזור שלוש ספינותיו של קולומבוס.
בתערוכה יש גם ממצאים שנמשו מהים: קנקני אגירה ששימשו בסחר ימי, קסדות ששימשו ככל הנראה ללוחמה בים, תנור בישול ששימש על ספינה, עוגנים מאבן, מעופרת ומברזל.
בנוסף לכך יש גם מדור של מכשירים מדעיים אסטרונומיים, שעוני חול, שעוני שמש, סקסטנטים ואוקטנטים, מכשירים מדעיים מסין העתיקה.
חדשות בארכאולוגיה התת-ימית – ממצאים שנמשו מהים בשנים האחרונות: קסדות, מטמון מטבעות זהב מעכו הצלבנית, קנקן אגירה שנמשה בעתלית והכיל צדפות ממצרים, מתוארך לאלף ה-4 לפנה"ס (העדות הקדומה ביותר לסחר בין ארץ ישראל ומצרים).
מערכת משקל מברונזה מהתקופה הביזנטית, כלי נשק מברונזה.
אוסף דיוקנאות המומיות מפיום ומסכות קבורה – האוסף כולל עשרה ציורי דיוקנאות ושבע מסכות קבורה ששימשו בקברים בתקופה הרומית.
אוסף המטבעות – האוסף כולל מעל אלף מטבעות העוסקים בנושאים הקשורים בים, כגון: אוניות, נמלים, עוגנים ועוד.
האוסף כולל גם מדליות מתקופת הרנסאנס עד ימינו.
אוסף דגמי הספינות העתיקות – דגמי הספינות נבנו על פי ממצאים ארכאולוגיים ותיאורים בספרות, והם כוללים דגמים מהתקופה הרומית ועד ימינו.
אוסף מכשירים מדעיים – האוסף כולל מכשירים העוסקים בספנות החל מהמאה ה-15, ביניהם מכשירי ניווט ימי, אצטרולבים, מצפנים, שעוני חול ועוד.
כן כולל האוסף ציוד אסטרונומי שנוצר בסין באלף ה-1 לפנה"ס.
אוסף הקרטוגרפיה – האוסף כולל למעלה מ-3,500 מפות ותחריטים.
האוסף כולל גם מפות ארץ ישראל.
אוסף קנקני אגירה – קנקני אגירה שימשו לאחסון מטענים בספינות, והיו חלק מהסחר הימי בעת העתיקה.
אוסף ארכאולוגי העוסק במיתולוגיה ימית – האוסף כולל צלמיות ופסלונים הקשורים בנושאים הקשורים לים כגון אפרודיטה, פוסידון ואלילים נוספים.
האוסף כולל נרות חרס, פסיפסים וממצאים נוספים הקשורים בים.
אוסף אריגים קופטים – מבחר של כמה עשרות אריגים שמקורם במצרים.
לצד הדרכה לקבוצות (בתיאום מראש), מקיים המוזיאון פעילות חינוכית בבתי ספר בחיפה, שכוללת מפגשי הכנה לביקור במוזיאון, וכן סיורים לימודיים בדגשים שונים (אמנות, חיי יום-יום בעת העתיקה וכו').
למבוגרים, מוצעים במוזיאון קורסים בנושא ארכאולוגיה ימית, ובנושא טכניקות קדרוּת (קרמיקה), כולל סיור בתל שקמונה.
כחול ים המים, תצוגה מיצירותיו של האמן זיגי בן־חיים, אוצרת: דניאלה טלמור, 18 בנובמבר 2000 – 4 במרץ 2001
תל נונה, תצוגה מיצירותיה של האמנית נונה אורבך, אוצרת: דניאל טלמור, 31 במרץ – יולי 2001
מיצב ים, תצוגה מיצירותיו של האמן דן ריכטר לוין, אוצרת: דניאלה טלמור, 23 במרץ – 21 ביולי 2002
סודות גלויים, תצוגה מצירותיו של הפסל עמנואל הצופה, אוצר: אדם ברוך, 22 בפברואר – 27 ביולי 2003
יורדי־ים ופולחן בעת העתיקה, אוצר: אבשלום זמר, 26 בנובמבר 2005 – 20 בנובמבר 2006
שתיקת הים, אוצרים: אבשלום זמר ואברהם אילת, 9 באפריל – 25 ביולי 2005
כלי זכוכית בעת העתיקה, אוצר: אבשלום זמר, 29 בדצמבר 2007 – ספטמבר 2008
אניות – דגמים מספרים, אוצר: אבשלום זמר, 21 באפריל – 14 באוקטובר 2007
מסכה ודיוקן במצרים בתקופה הרומית, אוצר: אבשלום זמר, 6 בדצמבר 2008 – יוני 2009
צלמיות חרס בעת העתיקה, אוצר: אבשלום זמר, 26 בדצמבר 2009 – 26 בנובמבר 2011
סיפורי פסח בתחריטים ובמפות עתיקות, אוצר: אבשלום זמר, 21 במרץ – 1 בספטמבר 2009
דגמי אניות – אמנות היצירה, אוצר: אבשלום זמר, 24 ביולי – 12 בדצמבר 2010
אריגים קופטיים ממצרים בעת העתיקה, אוצר: אבשלום זמר, 25 בדצמבר 2010 – 15 במאי 2011
כלי חרס מקפריסין בעת העתיקה, אוצר: אבשלום זמר, נפתחה ב-31 בדצמבר 2011
מטמון כלי פולחן – תל קשיש, המאה הי"ג לפנה"ס, אוצר: אבשלום זמר, נפתחה ב-25 באוגוסט 2012
אלים, אלות וגיבורים מהמיתולוגיה בפיסול היווני והרומי.
פרסום מס' 1, יולי 1956: הים התיכון והמזרח הקרוב.
הוצאת קרן המוזיאון הימי, תשכ"ז.
הוצאת החבל הימי לישראל, תשכ"ח.
הוצאת החבל הימי לישראל, תשל"א.
המוזיאון הימי הלאומי חיפה, הוצאת קרן המוזיאון הימי הלאומי, תשל"ב-תשל"ה.
המוזיאון הימי הלאומי חיפה, הוצאת קרן המוזיאון הימי הלאומי, תשל"ו.
המוזיאון הימי הלאומי חיפה, הוצאת קרן המוזיאון הימי הלאומי, תשמ"א.
הוצאת קרן המוזיאון הימי הלאומי, תשמ"ט.
הוצאת עמותת ידידי המוזיאון הימי הלאומי, תשנ"ד.
יעקב משורר ויוסף רינגל, אניות וחלקי אניות על מטבעות עתיקים, 1975.
אבשלום זמר, קנקני אגירה בסחר הימי הקדום.
הוצאת קרן המוזיאון הימי הלאומי חיפה, תשל"ח (1977).
נושאים ימיים על מטבעות עתיקים במוזיאון הימי הלאומי חיפה.
הוצאת ידידי המוזיאון הימי הלאומי בארצות הברית, 1984.
כריסטופר קולומבוס – איש גינואה.
שרה קסל, דורית כהן ורבקה קדם (אוצרות).
אניות סוחר ומלחמה בים התיכון – תחריטים מן המאות 17–18 מאוספי המוזיאון.
ד"ר נדב קשטן (אוצר ועורך).
ארץ ישראל הימית – תרבויות ים-תיכוניות בארץ ישראל מתקופת הברונזה עד מסעות הצלב.
קטלוג התערוכה הישראלית / גנואה 1992. המוזיאון הימי הלאומי חיפה, 1992.
מסתרי ים, אלים יצורים ומפלצות.
הוצאת מוזיאון חיפה החדש והמוזיאון הימי הלאומי, 1997
אבשלום זמר, דיוניסוס ובני לווייתו.
אבשלום זמר, קסטרא למרגלות הכרמל, העיר וצפונותיה.
קטלוג התערוכה, 2002.עורכים: רותי גרטווגן ואבשלום זמר
אבשלום זמר, יורדי ים ופולחן בעת העתיקה.
אבשלום זמר, כלי מאור בעת העתיקה.
אורית רוטגייזר, כלי זכוכית בעת העתיקה.
אבשלום זמר, מסכה ודיוקן במצרים בתקופה הרומית.
אבשלום זמר, צלמיות חרס בעת העתיקה.
אבשלום זמר ואורן כהן אריגים קופטיים.
אבשלום זמר ואורית רוטגייזר כלי חרס מקפריסין בעת העתיקה.
אבשלום זמר, אורן כהן ומיכל ארצי, מטמון כלי פולחן- תל קשיש- המאה ה-י"ג לפני סה"נ.
אבשלום זמר, אורן כהן, פסלי קבורה מארץ- ישראל בתקופה הרומית.
אבשלום זמר, אלים, אלות וגיבורים מהמיתולוגיה בפיסול היווני והרומי.
המוזיאון היהודי של רומא (באיטלקית: Il Museo Ebraico di Roma) כולל אוסף יודאיקה ותשמישי קדושה, שהועברו אליו מבתי כנסת ישנים באיטליה.
המוזיאון משמש מעין "מחסן מרכזי" לתשמישי קדושה לקהילות היהודיות באיטליה.
במהלך היום נערכים במוזיאון סיורים של תלמידי בתי ספר מרומא.
בממוצע מסיירות במוזיאון ארבע קבוצות תלמידים ליום.
כך המוזיאון הפך למרכז ללימוד מורשת היהדות לציבור הרחב בעיר.
במסגרת הסיור במוזיאון מגיעים גם לאולם בית הכנסת הגדול ולאולם בית הכנסת הספרדי.
המוזיאון פתוח רק בימי חול.
המוזיאון היהודי של רומא, מצוי במבנה בית הכנסת הגדול של העיר, מצד נהר הטיבר.
משני צידי הכניסה לבניין ניתן להבחין בלוחות זיכרון לנספים במלחמות איטליה ולקורבנות השואה.
הכניסה לבניין מובילה גם למשרדי הקהילה ולמשרד הרבנות.
המוזיאון מורכב משלושה חדרים, בכל אחת מהחדרים יש תצוגה שונה.
החדר הראשון מוקדש למסמכים היסטוריים וממצאים ארכאולוגיים, בחדר השני תצוגת תשמישי קדושה ובאחרון מוצגים חפצי אומנות.
ספרי תורה וכן "רימונים", "מגן" ו"אצבע" מורה לקריאה בתורה.
עשרות פרוכות לספר תורה בשלל צבעים, שהיו בעבר בבתי הכנסת של פירנצה, וונציה ורומא ובעיקר מהמאות ה-16 וה-17. כל הפרוכות הוכנו בעבודת יד, והן עדיין משמשות את הקהילה היהודית המקומית.
מגילות בכתב יד הכתובות על הקלף, כמו מגילת אסתר.
סידורים עתיקים בנוסח איטליאני ובנוסח ספרד מהמאה ה-18 עם כריכת כסף.
קופסאות לשמירת בשמים מכסף ומנחושת המתוארכים למאה ה-17 והמאה ה-19.
חנוכיות, ביניהם אחת מכסף מהמאה ה-18.
תצוגה של אבני שיש מלוטשות שהיו בעבר בבתי הכנסת הישנים של רומא, חמשת בתי הכנסת (Cinque Scole).
"המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס" הוא מוזיאון אמנות המוקדש לתחום הקריקטורה והקומיקס בישראל ובעולם.
המוזיאון נפתח בשנת 2007 בעיר חולון.
המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס נחנך ב-19 בדצמבר 2007 כיוזמה של איגוד הקריקטוריסטים הישראלי ועיריית חולון.
מטרתו היא קידום אמנות הקריקטורה, הקומיקס והאנימציה לכדי אמנות מוכרת.
המוזיאון שואף לתפקד כסביבה חווייתית–לימודית, תוך שהוא מאפשר מחקר והתנסות עם התחום, לימוד טכניקות שונות ועידוד יצירה חדשה באמצעות תערוכות, תחרויות ופרסים.
המוזיאון הוקם בקומתו העליונה של מבנה ותיק, בניין מינהל החינוך, המשמש את מנהל החינוך של העיר, השוכן ברחוב ויצמן 61 במרכז העיר חולון, והוא כולל שטח תצוגה בן 430 מ"ר.
תצוגות קבע המציגות את ההיסטוריה של הקריקטורה והקומיקס בעולם ובישראל.
בין תצוגות אלו "ציר הזמן של הקריקטורה, הקומיקס והאנימציה", המציג את רצף ההתפתחות של התחומים במהלך ההיסטוריה; "קריקטוריסט פובליציסט עברי", המכיל ראיונות וידאו עם שישה צירי קריקטורות ישראלים (יוסף בס, אריה נבון, דוש (קריאל גרדוש), פרידל שטרן, זאב ושמואל כץ).
לצד תצוגות קבע אלו מציג המוזיאון מספר תערוכות ותצוגות מתחלפות, על שטח בן כ-250 מ"ר, המוקדשות לקומיקס וקריקטורה ישראלים ובינלאומיים.
בין התערוכות שהוצגו במוזיאון בולטות סדרת התערוכות מיצירותיו של זאב; סדרה בת שלוש תערוכות ההיסטוריות בשם "קומיקס עברי" (2008, 2010, 2014) שסקרו את ההיסטוריה של התחום בישראל; "גיבורים" (2012), שהציגה מעבודותיו של ג'ו קיוברט, סדרת תערוכות דו-שנתית "השנה שהייתה" ועוד.
בכניסה למוזיאון הוצבו פסלים של דמויות קומיקס וקריקטורה מאת אמנים ישראלים שונים.
בנוסף, בסמוך מצוי גן פסלים מיצירותיו של הפסל הישראלי יגאל תומרקין שהוקם בשנת 1972.
במאי 2025 נסגר המוזיאון, ובפברואר 2026 נפתח מחדש במתחם המדיטק בחולון.
המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס מעניק שני פרסים בתחום הקריקטורה ליוצרים ישראלים:
פרס עיפרון הזהב - פרס שנתי המוענק, מאז שנת 2007 ליוצר בתחום הקריקטורה
התחרות לקריקטורה הומוריסטית ע"ש פרידל שטרן - תחרות דו-שנתית הפועלת מאז שנת 2012 בנושא קריקטורות הומוריסטיות במסגרתה מעניק המוזיאון שני פרסים.
ארכיון המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס
ארכיון המוזיאון, שנפתח בשנת 2007, מכיל ספריית קומיקס וקריקטורה של יוצרים מישראל ומחוץ לה.
לצד כותרים חדשים נתרמו לארכיון אוספים רבים של ספרי קריקטורות וקומיקס ישראלים על ידי אספנים ואמנים.
במוזיאון שמורות עבודות מקור של אמנים רבים כגון יואל בוכוולד, צילה מנוסי, דני לבקוביץ ואחרים לצד אוספי קריקטורות מודפסות מן העיתונות.
אוסף זאב (יעקב פרקש) - אוסף זאב כולל את יצירתו רבת ההיקף של זאב לאורך שישים שנות פעילותו בתחום הקריקטורה.
בין העבודות הרבות ניתן למצוא את הקריקטורות השבועיות שפורסמו במדור "על כל פנים", קריקטורות יומיות שפורסמו בעיתונים 'הארץ' ו'מעריב' וכמו כן את הקריקטורות מהמדור 'בעיטה חופשית'.
זאב דאג לשמור את הקריקטורות היומיות כפי שפורסמו בעיתונים באלבומים על פי סדר כרונולוגי.
חלק נוסף מהאוסף כולל קריקטורות של דמויות ידועות מתחומי הפוליטיקה, התרבות והספורט וקריקטורות מהצגות תיאטרון.
אוסף פרידל שטרן - עיזבונה של פרידל שטרן, שהייתה לחלוצה הראשונה בין חלוצי קריקטורה בארץ ובין הנשים הבודדות שעסקו בתחום.
עבודותיה של פרידל פורסמו בעיתונות, בספרים ובכרזות.
עבודותיה מתארות את חיי היום יום, השגרה, החברה ואת היחסיים הבינאישיים בין גברים לנשים.
חלק נכבד מעבודותיה של פרידל עסק באהבתה לצה"ל, בחיילים ובחיילות וזכה לפרסום בשבועון 'במחנה'.
בנוסף, האוסף מכיל רישומי-מסע, עבודות מהספר 'עלי-תאנה', קומיקס מהמדור "ציפורה", וכתבות מאוירות.
אוסף יעקב הורביץ - קריקטורות מן העיתונות היומית 1995-1958 - מדי יום נהג לעבור יעקב הורביץ על העיתונים שהגיעו לקיבוצו בית השיטה ועל אלו שמשפחתו שלחה לו לקיבוץ ולגזור את הקריקטורות שפורסמו.
כל קריקטורה נשמרה בתוך קלסר על פי השנה, החודש והיום בו פורסמה ולכל קריקטורה היה הורביץ מצרף כתבה או ידיעה המתארת במילים את הקריקטורה.
כך נוצר אוסף קריקטורות של קטעי עיתונות המהווה היסטוריה של יותר משלושים שנה בהווי החיים הישראלי.
2009 יליד ארץ חלומותיי - שיחות בין דוש ושרוליק [קטלוג]
2011 גיבורים, ג'ו קיוברט, אדם קיוברט, אנדי קיוברט [קטלוג]
2011 לא רק סמל, סמל המדינה בקריקטורה [קטלוג]
2012 הייתי תיירת בארץ / פרידל שטרן [קטלוג]
2013 זאב ויונה, הקריקטוריסט שרדף שלום [קטלוג]
2024 נירמו ואנלבוגן מזהים תהליכים
המוזיאון הימי של הולנד (בהולנדית: Nederlands Scheepvaartmuseum) הוא מוזיאון ימי הממוקם באמסטרדם שבהולנד, במבנה שהוקם בשנת 1656 ואשר שימש בעבר כמחסנים עבור הצי ההולנדי.
המוזיאון מציג את ההיסטוריה הימית הן של הצי ההולנדי והן של הסחר הימי ההולנדי.
מוצגי המוזיאון כוללים מפות ימיות, דגמי ספינות וכלי נשק, וכן דיוקנאות של אנשי צי הולנדיים.
אוסף המפות כולל מפות ייחודיות של הקרטוגרף ההולנדי בן המאה ה-17 וילם בלאו ושל בנו יוהאן בלאו, וכן מוצג במוזיאון ספרו של מקסמיליאנוס טרנסילוואנוס, המתאר את מסעו של פרדיננד מגלן.
בסמוך למוזיאון ניצב שחזור שנבנה בין השנים 1985–1990 של האוניה אמסטרדם אשר הפליגה במאה ה-18 בין הולנד ואיי הודו המזרחית.
המוזיאון הלאומי בָּרגֶ'לוֹ (באיטלקית: Museo Nazionale del Bargello) הוא מוזיאון לאמנות בעיר פירנצה.
המבנה, שהוקם ב-1256, הוא מבנה הציבור הוותיק ביותר בעיר.
הוא שימש כמצודה, ארמון, בית משפט, כלא ומפקדת המשטרה ומאז 1865 הוא משמש כמוזיאון הלאומי.
מקור השם "ברג'לו" במילה הלטינית bargillus המקבילה ל-Burg הגרמנית, קרי "מצודה".
המבנה נקרא גם Palazzo del Popolo, קרי "ארמון העם".
במוזיאון נמצא האוסף הגדול ביותר של פיסול מתקופת הרנסאנס האיטלקי.
המבנה הוקם החל מ-1256 סביב חצר פנימית שבמרכזה באר מים.
במקור היו לו שתי קומות ובשנת 1323 נוספה לו קומה שלישית.
לקומה השנייה עולה גרם מדרגות חיצוני הממוקם בחצר הפנימית.
המצודה הוקמה עבור המפקד הצבאי של הרפובליקה (Capitano del Popolo), כמבנה המשלב מגורים ומבצר.
מאוחר יותר שימש המבנה כארמונו של הפקיד הבכיר ביותר של הממשלה הפלורנטינית, הפודסטה (podestà) ולפיכך נקרא Palazzo del Podestà.
הפודסטה כיהן גם כשופט ובקומה השנייה של המבנה פעל בית משפט.
בשנת 1574 שונה ייעוד המבנה למפקדת המשטרה, מגורי מפקד המשטרה וכלא.
הוצאות להורג נערכו בחצר הברג'לו עד 1780.
בשנת 1859 הוחלט שהמבנה לא ישמש עוד כמפקדת משטרה וככלא ושהוא ישופץ ויוקם בו מוזיאון אמנות לאומי.
אוסף המוזיאון כולל, בין היתר, את לוחות הברונזה עליהם תבליט עקידת יצחק מעשה ידיהם של פיליפו ברונלסקי ולורנצו גיברטי, אשר שימשו בתחרות על הקמת הדלתות הצפוניות של הבפטיסטריום.
כמו כן נמצאים במוזיאון אוספי טרה קוטה, טקסטיל, מטבעות עתיקים, שריונות וכלי נשק וכלי כסף, שנהב וזהב מאוספיהן של משפחות אצילי העיר.
המוזיאון היהודי העכשווי הוקם ב-1984 בסן פרנסיסקו, קליפורניה במטרה להעניק פרספקטיבה מודרנית ועכשווית לתרבות, היסטוריה, אמנות ורעיונות יהודיים.
ביוני 2008 העתיק המוזיאון את משכנו לאזור SOMA (South of Market), לבניין חדיש שעוצב על ידי האדריכל דניאל ליבסקינד.
המוזיאון החל את דרכו ב-1984 כמוזיאון קהילתי יהודי, והיה ממוקם במרכז העסקים של סן פרנסיסקו.
עשר שנים לאחר מכן, החליט הוועד המנהל של המוזיאון להעביר את מקום מושבו לרחוב מישן (Mission), מול מתחם Yerba Buena Gardens.
הארכיטקט פיטר אייזנמן הציע תוכנית לעיצובו של המבנה החדש, אך בעלי המוזיאון והתושבים המקומיים התנגדו לכך.
ב-1998 שכר המוזיאון את שירותיו של דניאל ליבסקינד לטובת עיצוב המבנה החדש והבניה החלה ב-2006.
המוזיאון לא מחזיק בתערוכות ובאוספים קבועים, והוא מארח ומציג תצוגות ותערוכות משתנות.
מנהל המוזיאון החל משנת 1999 הוא קוני וולף, שהיה בעבר אוצר מוזיאון ויטני לאמנות אמריקאית.
המבנה, שנפרש על פני כ-5,900 מטרים רבועיים, מבוסס ברובו על מבנה תחנת הכוח שניצב במקום מאז 1907. כהרחבה למבנה העתיק, עיצב ליבסקינד קובייה חלולה מפלדת אל חלד בצבע כחול-כהה אשר משקפת את מערכת היחסים בין העבר להווה.
עיצוב המוזיאון שימר את האפיון והצביון של הבניין העתיק, ושימר במלואן את חזית הבניין הבנויה לבנים אדומות.
על גגו של המבנה העתיק ממוקם מבנה מלבני מוטה ממתכת, אשר מאכלס את הלובי, מרכז לימודי וחלק מן הגלריות של הקומה השנייה.
36 חלונות בצורת מעוין מאירים את הקומה העליונה של קוביית המתכת, אשר מאכלסת בעיקר מיצגים הכוללים הופעות ומוזיקה חיה.
כמו כן, כולל מבנה המוזיאון אולם לאירועים, אודיטוריום, בית קפה וחנות מזכרות.
בדומה למוזיאון היהודי הדני בקופנהגן, שילב ליבסקינד במוזיאון היהודי העכשווי כתובות עבריות כחלק מעיצוב המבנה.
ליבסקינד טען כי מבני המתכת הגדולים מבוססים בצורתם על האותיות חי"ת (המבנה המלבני) ויו"ד (הקובייה), ויוצרים יחד את המילה "חי".
כמו כן, במבואת הכניסה למבנה מוטבעת המילה פרדס על הקיר.
בניית המוזיאון הושלמה בשנת 2008, ועלותה מוערכת ב-47.5 מיליון דולרים.
המוזיאון היהודי (Judiska Museet) בסטוקהולם, בירת שוודיה, שוכן בגמלה סטאן (Gamla Stan), העיר העתיקה של סטוקהולם, במקום שבו שכן בשנים 1795–1870 בית כנסת.
המוזיאון מציג פריטים הקשורים ביהדות, במסורת ובהיסטוריה של עם ישראל.
המוזיאון נוסד בשנת 1987 על ידי ויולה וארון נוימן בשכונת פריהאמנן (Frihamnen) סמוך לנמל בצפון-מזרח העיר.
ב-1992 הועבר לשכונת ואסאסטן (Vasastan) שבצפון-מרכז העיר, למבנה שהוקם בשנים 1929–1931 בתכנון ראגנאר אסטברג , האדריכל שתכנן גם את בית העירייה של סטוקהולם.
המבנה שימש במקורו כבית ספר לבנות.
בשנת 2016 הועבר המוזיאון לעיר העתיקה של סטוקהולם, לאתר שבו נוסד בית כנסת בסוף המאה ה-18. בית הכנסת נסגר ב-1870, ובשנים 1890–1972 פעלה באתרו תחנת משטרה.
בעת השיפוצים באתר החדש נחשפו ציורי קיר מן המאה ה-19, שכוסו מאז בשכבות צבע.
המוזיאון נחנך באתרו החדש ב-2019, אך נסגר בגלל מגפת הקורונה ונפתח מחדש ב-2021.
מרבית המבקרים במוזיאון הם תלמידי בתי-ספר הזוכים לסיורים מודרכים על פני האוספים השונים וגם שומעים סיפורים על החיים היהודיים.
בתערוכת הקבע מוצגים פריטים שנאספו ושלהם קשר לחיי יום-יום יהודיים, להיסטוריה ולדת.
התערוכות, המתחלפות ומתעדכנות פעמיים בשנה, כוללות מגוון של דברי אמנות וצילום לצד תערוכות לימודיות.
בתחום המוזיאון גם חלל שבו מועלים מיצגי מולטימדיה וסרטים.
המוזיאון היהודי בפראג (בצ'כית: Statní židovské museum) הוא מוזיאון לתולדות יהדות צ'כיה.
הוקם בשנת 1906 ונמצא ברובע יוספוב (הרובע היהודי לשעבר) בעיר פראג.
המוזיאון כולל ארבעה מבני בתי כנסת ומבנה בית טהרה לא פעילים, הנמצאים בשני רחובות ברובע, ומשמשים לתצוגת אוספי המוזיאון: חפצי יודאיקה, צילומים, ספרים, מסמכים ועוד.
מתחם המוזיאון כולל גם את בית הקברות היהודי העתיק בפראג, שבו קבור בין השאר המהר"ל.
יהודים התיישבו בפראג כבר במאה ה-10. הרובע היהודי (יוספוב) שגשג לקראת סוף המאה ה-16.
המוזיאון היהודי נוסד בשנת 1906 על ידי ההיסטוריונים ד"ר הוגו ליבן וד"ר אוגוסט שטיין, לימים ראש הקהילה היהודית בפראג.
יעדם היה לשמור על חפצים מבתי הכנסת בפראג, שנהרסו במהלך לחידוש העירוני של הרובע היהודי הישן בתחילת המאה ה-20 (מרבית הרובע נהרס בין 1893 ל-1913).
לאחר ההרס נשארו שישה בתי כנסת, בית הקברות הישן ו"אולם העיר העתיקה".
בתקופת הכיבוש הנאצי החליטו השלטונות הגרמנים לשמר אתר עתידי ל"מוזיאון המרכזי של הגזע היהודי הנכחד".
בשנת 1942 המשטר הנאצי הקים את המוזיאון היהודי המרכזי, במטרה להנציח את המורשת של העם שהושמד לאחר ביצוע הפתרון הסופי.
חפצים בולטים של אמנות יהודית נאספו ונבזזו באותה תקופה למוזיאון מכל הקהילות ובתי הכנסת היהודיים של בוהמיה ומוראביה.
האחריות לאיסוף הייתה בידי ד"ר יוסף פולאק, ד"ר טוביה יעקובוביץ וד"ר סלומון הוגו ליבן, עד שליחתם לאושוויץ באוקטובר 1944.
בשנת 1950 הועבר המוזיאון לניהול ממשלת צ'כוסלובקיה, אך הוא הוגבל והוצנע מאוד תחת השלטון הקומוניסטי, ולא התאפשרה פעילות מחקרית או חינוכית בו.
ב-1989, לאחר קריסת הקומוניזם והקמת ממשלה חדשה, הוסרו ההגבלות, וב-1994 הוחזרו מבני המוזיאון לידי הקהילה היהודית הקטנה של פראג, אשר התקשתה להחזיק בו.
בראשית המאה ה-21 הוא מנוהל על ידי הממשלה הצ'כית.
ב-1996 הוקם במסגרת המוזיאון גם מרכז לחינוך ותרבות, המספק מידע על יהדות ועל ההיסטוריה היהודית של צ'כיה.
מבנים באוסף של המוזיאון ניזוקו מאוד במהלך שיטפונות בשנת 2002.
חלק ממצאי המוזיאון ממוקמים בבית הכנסת סמיחוב.
המוזיאון היהודי כולל מספר מבני בתי כנסת ובית טהרה ברחובות סמוכים ברובע יוזפוב, שבכל אחד מהם תערוכה על ההיסטוריה והתרבות של יהדות צ'כיה וכן בית קברות עתיק.
ניתן לרכוש כרטיס כניסה לכל המבנים יחד וגם לכל אחד מהם בנפרד.
בית הכנסת נבנה בשנים 1590–1592, מומן על ידי ראש הגטו היהודי מרדכי מייזל.
כמו ב"אלטנוי שול", בבית כנסת זו התיר הקיסר להניף דגל.
בית הכנסת נשרף בשנת 1689 ונבנה מחדש לאחר מכן בסגנון הבארוק.
הוא שופץ כמעט מחדש בשנים 1893- 1905 בסגנון נאו-גותי.
בבית הכנסת מוצגת תערוכה על תולדות היהודים בצ'כיה ומוראביה מהמאה העשירית, בתקופת ימי הביניים והרנסאנס ועד האמנציפציה בסוף המאה ה-18.
בית הכנסת הישן ביותר של פראג.
למרות שמו, הוא מעולם לא היה בשימוש על ידי קהל ספרדי, אלא היה לבית הכנסת המודרני הרפורמי הראשון, שנפתח בשנת 1868 לאחר ששופץ בסגנון מאורי.
המבנה מעוטר בסגנון אסלאמי בעיטורי זהב ובאריחים צבעוניים, המנסים לחקות את סגנון האדריכלות המורית.
בית הכנסת הספרדי ממשיך את התערוכה מבית הכנסת מייזל על תולדות היהודים בצ'כיה ומוראביה, מתקופת ההשכלה והאמנציפציה ועד השנים האחרונות, כולל תרשימים, ספרים ותמונות.
הקומה השנייה כוללת חדר עם חפצי יודאיקה מוזהבים (חנוכיות, פמוטים, כלים לאתרוג ועוד).
בית כנסת זה נבנה בשנת 1535 על ידי ר' אהרון משולם הורוביץ, אחד משבעת האחים למשפחת הורוביץ.
בית הכנסת הושלם על ידי אחיו, ר' פנחס ונקרא על שמו.
לאחר מלחמת העולם השנייה הוא הפך לאתר הנצחה לכ-80,000 יהודי צ'כיה (מבוהמיה ומוראביה) שנספו בשואה.
על כל קירותיו נרשמו שמות היהודים שנספו ולידם הקהילות אליהם השתייכו.
בקומה השנייה, נמצאת כיום תערוכה של ציורי ילדים מגטו טרזינשטט, בהם של הנער פטר גינץ.
בעבודות שיפוץ שנערכו במקום בסוף שנות השישים, נתגלו בקרקעית הבניין מקווה ובאר מים.
בית קברות היה פעיל מהמחצית הראשונה של המאה ה-15 (המצבה הוותיקה ביותר שנשמרה, של רבי אביגדור קרא, היא מ-1439) ועד שנת 1787. ישנם חוקרים הטוענים כי בית הקברות נוסד 1,000 שנים לפני התיארוך המקובל.
ראשיתו בבית קברות בשם "גן יהודי", אשר אותר בחפירות ארכאולוגיות.
מספר המצבות והאישים הקבורים בו אינו ידוע בוודאות, כי ישנן 12 שכבות של קברים.
כאשר התמלא מקום הקבורה, ומכיוון שרכישת קרקעות נוספות הייתה בלתי אפשרית, הונחו על הקברים הקיימים שכבות נוספות של עפר ומצבות ישנות הוצאו והונחו על השכבה החדשה.
פעולות אלו גרמו כנראה לצפיפות הרבה בין המצבות.
ההערכה היא כי ישנן כ-12,000 מצבות מעל פני הקרקע, וייתכן שבסביבות 100,000 בני אדם נטמנו בבית עלמין זה.
האישים החשובים ביותר הקבורים במקום הם: הרב יהודה בן בצלאל, הידוע בשם המהר"ל מפראג, ראש הגטו מרדכי מייזל, ההיסטוריון דוד גנץ והרב והפוסק דוד אופנהיים.
בבית הקברות הוקמו שני מסלולי הליכה במימון הרשויות, אחד לחורף ואחד לקיץ.
ביציאה מבית הקברות מצוי בניין בן שתי קומות ששימש את החברה קדישא כבית טהרה וחדר מתים של בית הקברות.
מוצגת בו תערוכה מצומצמת הכוללת מידע על מנהגים ומסורת יהודית בעת פטירה והלכות טהרת המת.
הקלויז בפראג (מכונה בעיוות: בית הכנסת קלאוזן) נבנה בין השנים 1689- 1694 סמוך לבית הקברות, ושימש כבית הכנסת של חברה קדישא.
כיום מוצגים בו חפצים הקשורים במנהגים ובטקסים היהודיים (ברית מילה, בר מצווה, חופה וקידושין ועוד).
בית הכנסת העתיק ביותר באירופה שעדיין פעיל, ואחד משלושת בתי הכנסת הפעילים של פראג.
על פי האגדה, בעליית הגג שלו נמצא בגניזה הגולם מפראג.
הוא נמצא גם כן ברובע היהודי בסמוך לבית הקברות, אך אינו מהווה חלק מהמוזיאון.
מול בית הכנסת ישנו מבנה ובו תערוכה נוספת על המסורת היהודית שאינה קשורה למוזיאון.
ברשות המוזיאון היהודי בפראג אלפי פריטים שנאספו עם השנים, והם מאופסנים במבנה מיוחד בעיר.
ליבת אוספי המוזיאון התגבשה בזמן הקמתו בשנת 1906, והיא מכילה פריטים שנרכשו מבתי כנסת שנהרסו במהלך שיקום הרובע היהודי, כמו גם תרומות שונות של ארגונים ושל יחידים.
חלק גדול מהאוסף כולל את הפריטים שנאספו ונלקחו לטובת "המוזיאון היהודי המרכזי" בתקופת השלטון הנאצי והשואה בשנים 1942–1945. באותה תקופה הפך המוזיאון ליעד מרכזי עבור משלוחי חפצים מבתי הכנסת ומיהודי המדינה תחת הכיבוש הנאצי.
הם קוטלגו ונשמרו כביכול למשמרת, על מנת שיוכלו להחזירם לבעליהם לאחר שובם ממחנות הריכוז.
הרוב המכריע של הרכוש הוחרם בידי הנאצים ממשקי בית ומהארגונים היהודיים.
נכון לשנת 2023, מרבית האוספים נמצאים עדיין במחקר, קיטלוג ותיעוד ואינם נגישים לציבור הרחב אלא בתיאום מיוחד מראש.
חלק מהתיעוד נועד להיות נגיש בעתיד בצורה דיגיטלית.
באוסף המתכות נמצאים מאות קישוטי תורה: כתרים, מגנים ועיטורים רובם מתחילת המאה ה-19, ומאות כלי יודאיקה מכסף ומתכת, כולל חנוכיות, פמוטים, צלחות לפסח, קופסאות אתרוג ועוד.
אוסף הטקסטיל של המוזיאון מכיל אלפי פריטים בעיקר מהמאות ה-16 וה-17 שנאספו מבתי כנסת ומאנשים פרטיים, כולל וילונות מעוטרים, מעילי תורה, טליתות, חופות, כיסויי תפילין, כיסויי ראש, בגדים, אריגים ורקמות שונות שהיו שייכות ליהודי צ'כיה.
אוסף האומנות מכיל אלפי יצירות מהמאה ה-18 ועד היום, כולל יצירות אמנות שהוחרמו מאוספים פרטיים, שהפכו עדות חשובה לפעילות האספנים היהודים של בוהמיה ומוראביה.
האוסף כולל דיוקנאות של דמויות בולטות מן ההיסטוריה היהודית, ציורים ופריטים גרפיים המתארים חיים דתיים וחברתיים, ותיעוד מאויר של אתרים יהודיים (בתי כנסת, בתי קברות, וגטאות).
אוסף כתבי היד והספרים מכיל אלפי כתבים מודפסים מהמאה ה-13 ועד למאה ה-20 בעיקר בעברית, וגם ביידיש ובגרמנית שנאספו מצ'כיה, גרמניה, איטליה והולנד.
הליבה של האוסף כולל כתבי יד וספרים מודפסים נדירים שהיו בבעלות הספרייה של הקהילה היהודית בפראג, בעיקר עיזבונות של מלומדים יהודים שפעלו בעיר, כולל של הרב הנודע שלמה יהודה רפפורט ושמעון ליכטנשטאדט.
אוסף הצילום כולל אלפי נגטיבים שתיעדו את פעילות הרובע היהודי במאות ה-19 וה-20 לפני שנבנה מחדש, ותמונות של יהודי צ'כיה ושל אישים יהודים מאותה תקופה.
האוסף כולל גם נגטיבים רבים מתקופת הכיבוש הנאצי, כולל תשלילי סרטים ותמונות ממחנה טרזין, העבודה במחנות הריכוז, וכן תמונות משפחתיות של יהודים צ'כים שהומתו בשואה.
ארכיון המוזיאון מכיל מאות אלפי מסמכים ותמונות על קהילת יהודי צ'כיה.
הארכיון לתולדות השואה נועד לסווג ולקטלג את הסיפור האישי של ניצולי השואה ואת שואת יהודי צ'כיה מבוהמיה ומוראביה.
ארכיון השואה כולל תיעוד סיפורים אישיים של ניצולי השואה ואת ארכיון מחנה טרזין, המכיל יצירות ספרותיות ומוזיקליות, הצגות תיאטרון, יומנים, אלבומים ועיזבונות הקשורים ביהודים שהיו עצורים במחנה.
המוזיאון היהודי ובית הכנסת באושוויינצ'ים (אושוויץ) הוא מוזיאון לתולדות יהודי העיר, מרכז חינוכי ובית כנסת בעיירה אושוויינצ'ים (אושוויץ) שנפתח לציבור בשנת 2000 והוא בית התפילה היחידי שנמצא בקרבת מחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
לפני שהפכה אושוויץ לסמל האולטימטיבי של השואה היא הייתה עיר פולנית רגילה בשם אושוויינצ'ים, ובאופייה הייתה למעשה עיירה יהודית.
רוב האוכלוסייה בעיירה הייתה יהודית.
דורות של סוחרים, רבנים, רופאים ועורכי דין ממוצא יהודי גדלו בעיירה הזאת, ותרמו לחיים יהודים עשירים ומגוונים.
היהודים עבדו, נישאו, למדו, התפללו ודאגו למשפחותיהם ושרתו את הקהילה.
הטרגדיה של השואה שמה קץ לחיים היהודיים-התוססים בעיירה.
בספטמבר 2000, פתח המרכז היהודי באושוויינצ'ים (אושוויץ') את שעריו במטרה לכבד את זכר תושבי העיר היהודיים שחיו בה בעבר וללמד את הדורות הבאים על כל מה שאבד.
המרכז מכיל את בית הכנסת "חברה לומדי משניות" ובית משפחת קורנרייך.
בנוסף לבית משפחת קלוגר, שהיה ביתו של היהודי האחרון באושוויינצ'ים.
החל מחודש אוגוסט, 2006 המרכז היהודי מקושר למוזיאון למורשת יהודית- זיכרון חי של השואה בניו יורק, ארצות הברית.
המוזיאון היהודי ובית הכנסת באושוויינצ'ים ממוקם בכיכר על שם הכומר יאן סקרבק 5.
החל מהמחצית הראשונה של המאה ה-16, ראו יהודי אושוויינצ'ים בעירם את ביתם.
למבקר במוזיאון היהודי באושוויינצ'ים יש האפשרות להתחבר לחיי היהודים לפני מלחמת העולם השנייה באמצעות תערוכת הצילומים ומיצג החפצים ששרדו את השואה.
התמונות המגוונות של חיי הקהילה, מייצגות את חיי היום-יום במקום.
המסמכים והחפצים של ארגונים יהודיים מקומיים ועסקיהם, מביאים מחדש לחיים את דמותה של הקהילה התוססת שחייתה בעיירה.
גולת הכותרת היא מיצג ייחודי של שרידים מבית הכנסת הגדול באושוויינצ'ים, שנהרס על ידי הנאצים בשנת 1939, ונמצאו בשנת 2004 בחפירות ארכאולוגיות מתחת לחורבות בית הכנסת.
לאורך השנים הקים המוזיאון היהודי באושוויינצ'ים מספר לא מבוטל של פרויקטים במטרה להנציח את זכרה של יהדות העיר ולהילחם בדעות קדומות ואנטישמיות.
ב-16 באפריל 2008 ארגן המוזיאון היהודי באושוויינצ'ים אירוע מיוחד הנקרא "זוכרים" (Pamiętamy- בפולנית).
אירוע זה אורגן במטרה להנציח את השנה ה-67 לגירוש יהודי אושוויינצ'ים לשלושה גטאות סמוכים.
בפעם הראשונה בהיסטוריה של אושוויינצ'ים, תושביה של העיירה התאספו במרכז היהודי במטרה לזכור את גירוש יהודי העיירה באביב 1941 לשלושת הגטאות: בנדין, סוסנוביץ וכשאנוב.
כשנתיים לאחר הגירוש, חוסלו הגטאות ומרבית היהודים שחיו בגטו, נשלחו אל מותם בתאי הגזים במחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו.
אירוע הזיכרון, התקיים בעזרת הנשים של בית הכנסת היחיד ששרד את השואה, בית הכנסת "חברה לומדי משניות".
יותר משלוש מאות אנשים מילאו את בית הכנסת כדי לצפות בסרט דוקומנטרי על הניצולים שחיים במדינת ישראל.
בנוסף, הנוכחים האזינו לעדויות של שני ניצולים יהודיים, תושבי העיירה לשעבר, הנריק שנקר וחיים וולנרמן.
התערוכה החדשה של המוזיאון, שמוצגת במוזיאון החל משנת 2009, מציגה את סיפוריהם של תשעה עשר ניצולים מקרב הקהילה היהודית באושוויינצ'ים, שהחליטו לעלות למדינת ישראל ולבנות מחדש את חייהם.
החדר השלם המוקדש לתערוכה זו, מספרת את סיפורם של אותם ניצולים, תוך מתן דגש על בניית חייהם מחדש במדינת ישראל והקמת משפחות חדשות.
התערוכה מציגה גם סרט קצר, באורך של כ-30 דקות, בו מוצגים הניצולים ובני משפחותיהם.
הפרויקט החדש והגדול ביותר שנעשה עד כה במוזיאון.
עם תחילתה של שנת 2013, המוזיאון יצא במבצע לגיוס כספים במטרה לשפץ את בית משפחת קלוגר, שכמעט והתמוטט בעקבות רעידת האדמה שפקדה את האזור בשנת 2010.
בית משפחת קלוגר, היה ביתו של שמעון קלוגר, שהיה התושב היהודי האחרון באושוויינצ'ים, שהלך לעולמו בשנת 2000, ומאז שום גורם לא טיפל בבית המתפורר.
כאמור, המוזיאון היהודי באושוויינצ'ים החליט לפתוח פרויקט חדש לשיפוץ מסיבי של הבניין בן שתי הקומות ולהפוך אותו לבית קפה, בשם "קפה אושפיצין" (כשמה היידי של העיירה).
בית קפה זה יהיה כשר, כך שיוכל לפנות גם לקהל היהודי שומר הכשרות.
המטרה המרכזית של שיפוץ זה, היא להפוך את "קפה אושפיצין" למרכז לדיאלוג בין-דתי יהודי-נוצרי.