tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהתאם לסמכות העליונה שניתנה לקונגרס בנושא, קבעו המחוקקים שהבחירות לקונגרס יערכו בכל המדינות באותו היום, ביום שלישי אחרי יום שני הראשון בחודש נובמבר.
בשנת 1842 חוקק הקונגרס חוק לפיו במדינות בהן יש יותר מנציג אחד בבית הנבחרים יערכו הבחירות על פי חלוקה למחוזות בחירה.
לאחר מכן חוקק הקונגרס כללים שונים בנוגע לאופן החלוקה של המדינה למחוזות בחירה, אך ב-1929 פג התוקף של חוקים אלה.
בנוסף, בתקופת הרקונסטרקציה, אחרי מלחמת האזרחים, נחקקו חוקים שמטרתם למנוע הונאת בחירות ואי-סדרים אחרים בהצבעה, כולל חוק שמאפשר מינוי של שופטים פדרליים כמשקיפים בני סמכא בעת ההצבעה בבחירות.
חלק מחוקים אלה בוטלו ב-1894, כשהמפלגה הדמוקרטית השיגה שליטה בקונגרס.
במהלך המאה העשרים המשיך הקונגרס לחוקק חוקים שונים שמטרתם להגן על זכות הבחירה, להציב משקיפים ולמנוע איומים והפחדה בקלפיות.
למרות החקיקה הפדרלית, חלק ניכר מהרגולציה של הבחירות נשאר בסמכות המדינות.
תחום זה כולל חקיקה בנוגע לרישום בוחרים, אופן ההצבעה, הגנה על בטיחות והגינות הבחירות, הליכי ספירה של תוצאות הבחירות, קביעת תוצאות הבחירות וכדומה.
היסטורית, מדינות (במיוחד מדינות דרום ארצות הברית) עשו שימוש בכוח זה כדי לדכא הצבעה של עניים, מיעוטים ושחורים.
כך למשל, נעשה שימוש במבחני קרוא וכתוב, דרישה להציג מסמכים שונים, וכללים לגבי הצבעה מוקדמת, על מנת ליצור תנאים עדיפים לרוב הלבן.
באופן עקרוני, הסמכות של המדינות ושל הקונגרס לקבוע את אופן וזמן ההצבעה היא מוגבלת, שכן אסור לחוקים שנחקקים מתוקף סעיף הבחירות לסתור סעיפים אחרים בחוקה.
ספציפית, התיקון ה-14 והתיקון ה-15 לחוקה אוסרים על מדיניות בחירות שמפלה אזרחים על רקע גזע או צבע עור.
עם זאת, גם אחרי התיקונים לחוקה המשיכו מדינות להשתמש בכוחן לחוקק בנושא ניהול הבחירות על מנת להפלות מיעוטים, והנושא מעורר מחלוקת רבה גם כיום.
חוק זכות ההצבעה של 1965, שחוקק הקונגרס בזמן התנועה לזכויות האזרח, אסר על אפליה וסיפק לממשל הפדרלי דרכים שונות להתמודדות עם התופעה.
חלק מרכזי של החוק אסר על אזורים שונים (אלסקה, שמונה מדינות בדרום ארצות הברית ומספר מחוזות בחירה במדינות אחרות) לשנות את חוקי הבחירות ללא אישור משלושה שופטים פדרליים או מהתובע הכללי של ארצות הברית.
בפסק דין מחוז שלבי נגד הולדר מ-2013, קבע בית המשפט העליון שחלק זה של החוק אינו חוקתי.
בעקבות זאת נחלשה היכולת של הממשל הפדרלי למנוע שימוש לרעה בכוח שמוקנה למדינות תחת סעיף הבחירות.
דרך נוספת של המדינות לנהל את תהליך הבחירות, היא על ידי קביעה של גבולות מחוזות הבחירה.
חקיקת הקונגרס דורשת, מאז 1842, שמדינות בהן יש יותר מנציג אחד בבית הנבחרים יחולקו למחוזות בחירה, כאשר כל מחוז אחראי לבחירה של נציג אחד בלבד.
ב-1872 העביר הקונגרס חוק לפיו מחוזות יהיו בעלי רצף טריטוריאלי ומספר תושביהם יהיה זהה ככל האפשר.
בעניין זה, פסק דין גריי נגד סנדרס מ-1963 קבע ש"משמעות עיקרון השוויון הפוליטי מאז הכרזת העצמאות, דרך נאום גטיסברג של לינקולן, עבור בתיקונים ה-15, ה-17 וה-19 לחוקה היא אחת - אדם אחד, קול אחד".
בפסק דין קירקפטריק נגד פרייזלר משנת 1969 קבע בית המשפט העליון מבחן מחמיר, לפיו על המדינה להראות מאמץ אמיתי להשגת "שוויון מתמטי מדויק", ועליה להצדיק כל סטייה משוויון זה, קטן ככל שיהיה.
הקונגרס חוקק גם מגבלות אחרות, כגון הדרישה שמחוזות הבחירה יהיו "קומפקטיים" - כלומר, שצורתם לא תהיה בלתי רגילה ומפותלת במיוחד - אך תוקף החוקים האלה פג, ומלבד אכיפת הדרישה לשוויון מספרי, בתי המשפט נמנעים מלהתערב באכיפת קריטריונים אחרים, אלא במקרים יוצאי דופן בקיצוניותם.
העצמאות של המדינות בקביעת מחוזות הבחירה הובילה לתופעה נרחבת של הטיה בקביעת מחוזות בחירה (ג'רימנדרינג).
תאוריית הרשות המחוקקת העצמאית של המדינות
קיימת מחלוקת לגבי המשמעות של המילה "legislature" שמופיעה בסעיף, ומתוך כך לגבי השאלה האם הסעיף מעניק את הסמכות להסדיר את חוקי הבחירות בתוך המדינה באופן בלעדי וללא התערבות מצד בתי המשפט של המדינה והמושל.
התאוריה נתמכת בעיקר על ידי משפטנים שמרנים, ויש לה מבקרים רבים, שטוענים כי חקיקה בענייני בחירות נתונה לאותה מערכת איזונים ובלמים שלה נתונה כל חקיקה אחרת.
בית המשפט העליון קבע כי מושלי המדינות יכולים להטיל וטו על חקיקה בענייני בחירות, על פי המוגדר בחוקת המדינה.
בתיק "הרשות המחוקקת של אריזונה נגד הוועדה העצמאית לחלוקה מחדש של מחוזות בחירה באריזונה" מ-2015, נקבע שהמדינות רשאיות לאפשר להכרעה במשאל עם להוציא את הכוח לקבוע את גבולות מחוזות הבחירה מידי בתי המחוקקים של המדינה ולהעבירו לוועדה עצמאית.
הכרעת הרוב, שנכתבה על ידי רות ביידר גינסבורג, עסקה בהרחבה במשמעות של סעיף הבחירות ומטרתו.
"המטרה הדומיננטית של סעיף הבחירות", נקבע בהכרעה, "הייתה לתת לקונגרס כוח לעקוף נוהלי בחירות שנקבעו על ידי המדינות, לא להגביל את הדרכים בהן מדינות מחוקקות".
העותרים - הרשות המחוקקת של אריזונה - טענו שהביטוי "the Legislature thereof" (מחוקקיה) בסעיף מתייחס אך ורק לבתי המחוקקים של המדינה.
המשיבים טענו שהביטוי מתייחס לכל כוח מחוקק במדינה, ולכן הוא כולל גם את הכוח המחוקק של כלל האזרחים המשתתפים במשאל עם.
דעת הרוב הכריעה לטובת המשיבים.
המערכת הפדרלית נותנת למדינות את האוטונומיה לקבוע בעצמן מהם הליכי החקיקה הלגיטימיים.
השופט ג'ון רוברטס כתב בדעת מיעוט, לה הצטרפו שלושה שופטים אחרים, שהביטוי "מחוקקיה" מתייחס לבתי המחוקקים בלבד.
בפסק דין מור נגד נרפר שניתן ביוני 2023 דחה בית המשפט העליון את הגרסה החזקה של התאוריה.
נשיא בית המשפט ג'ון רוברטס כתב עבור הרוב שסעיף זה אינו מקנה לבתי המחוקקים סמכות בלעדית ושבתי המחוקקים במדינות אינם חופשיים מביקורת שיפוטית של בתי המשפט של המדינות.
סעיף 2: מועד כינוס הקונגרס
האבות המייסדים של ארצות הברית היו ביקורתיים כלפי המערכת הפוליטית הבריטית, שהסמיכה את המונרך, כראש הרשות המבצעת, לכנס ולפזר את הפרלמנט, ואשר איפשרה לו להשתמש בסמכות זו כנגד האופוזיציה לשלטונו.
בהתאם, החוקה קובעת שיהיה מועד קבוע לכינוס הפרלמנט, ללא צורך באישור הנשיא.
הפרק השני לחוקה מאפשר לנשיא לכנס את הקונגרס במקרים מיוחדים, אך הקונגרס יכול להתכנס גם בלי הוראתו.
מסיבות שונות החליטו מנסחי החוקה שיום שני הראשון בחודש דצמבר הוא זמן טוב לכינוס הפרלמנט, בין השאר בגלל סמיכות תאריך זה לבחירות.
החוקה מאפשרת למחוקקים, במפורש, לקבוע בחוק יום אחר לכינוס הקונגרס.
מנסחי החוקה דמיינו קונגרס שונה מאוד, ועסוק פחות, מזה שלבסוף התממש.
חלקם חשבו שראוי לדרוש מהנציגים להתכנס לפחות פעם בשנה; אחרים חשבו שפגישה שנתית אינה הכרחית, משום שלא יהיה לקונגרס עבודת חקיקה רבה.
בסופו של דבר הוחלט שהקונגרס יתכנס לפחות אחת לשנה.
על אף שהתאריך הנקוב בחוקה להתכנסות הקונגרס הוא בדצמבר, בפועל מאז הקונגרס הראשון התכנס הקונגרס ב-4 במרץ.
היות שכל שנתיים מתקיימות בחירות, נוצר מצב שבו בכל שנה שנייה נבחרים בנובמבר נציגים חדשים, אך הם לא מופיעים בקונגרס עד מרץ.
במהלך התקופה בין הבחירות לבין 4 במרץ התכנס הקונגרס הקודם, כלומר הייתה זו תקופה ארוכה של "ברווז צולע".
התיקון ה-20 (1933) שינה את תאריך התכנסות הקונגרס ל-3 בינואר, זאת במטרה לקצר את תקופת הברווז הצולע.
החלק החמישי של הפרק הראשון מעניק לשני בתי הקונגרס את הכוח הנדרש על מנת להכריע בשאלות הקשורות לתפקוד של עצמם ושל חבריהם, וכן בשאלות הקשורות בפרוצדורה של עבודתם.
סעיף 1: הכוח לשפוט את כשירות חברי הקונגרס ומניין
סעיף זה מכיל מספר עקרונות הקשורים בעבודת הקונגרס.
ראשית, נקבע בו שכל אחד מבתי המחוקקים תהיה העצמאות לשפוט את תוצאות הבחירות של חברי הבית ואת כשירותם.
גישה זו הייתה מנוגדת לזו שננקטה בתקנון הקונפדרציה, שקדם לחוקה ואשר במסגרתו הכוח לשפוט את תוצאות הבחירות ניתן למדינות.
עם זאת, הגישה שנבחרה בוועידת החוקה הייתה נהוגה באותה תקופה באנגליה וברוב המדינות, והיא לא עוררה מחלוקת.
ג'וזף סטורי כתב שהעצמאות שניתנה לבתי המחוקקים לשפוט בעצמם את הבחירות של חבריהם ואת כשירותם היא מאפיין הכרחי של עיקרון הפרדת הרשויות.
במסגרת כוח זה יכולים הנבחרים לחקור חשדות להונאת בחירות, לזמן עדים ולהעניש במקרים של עדות שקר.
החלטות בתי המחוקקים באשר לכשירות חבריהם אינן נתונות לביקורת שיפוטית.
עם זאת, בית המשפט העליון קבע בפסק דין Powell v.
McCormack (1969) שבתי הקונגרס והמחוקקים במדינות לא יכולים להוסיף תנאי כשירות שאינם מצויים בחוקה במפורש.
החלק השני של הסעיף עוסק בקוורום הדרוש לקבלת החלטות בבתי הקונגרס.
בתקנון הפדרציה המניין שנדרש לפעולת בית המחוקקים היה שני שלישים מחברי הבית.
הצירים בוועידת החוקה הסכימו שכלל זה מגביל מידי ומחבל בפעולת המחוקקים.
חלק מהצירים בוועידת החוקה סברו שיש להימנע מדרישת קוורום כלשהו.
אחרים התנגדו מחשש שהיעדר דרישה לקוורום תאפשר למספר מצומצם של חברים לקבל החלטות הרות גורל.
הפתרון שעליו הסכימו הצירים הוא דרישה לרוב פשוט של חברי כל בית.
כדי למנוע מצב שבו דרישה זו תעכב יתר על המידה את פעולת בתי המחוקקים, החוקה מאפשרת למספר קטן מהרוב לדחות את ישיבות הבית מיום ליום ומסמיכה את בתי המחוקקים להתקין כללים לכפיית נוכחות וענישה של נעדרים.
בקונגרס הראשון, שהיה אמור להתכנס ב-4 במרץ 1789 בהיכל הפדרלי בניו יורק, השיג בית הנבחרים את הקוורום הנדרש מעט פחות מחודש אחרי התאריך המיועד, ב-1 באפריל.
בסנאט הושג קוורום ב-6 באפריל.
הסיבה המרכזית לעיכוב הייתה תנאי מזג האוויר הקשים.
למרות העיכובים, בעשורים הראשונים לאחר אימוץ החוקה לא נקבעו כללים נוקשים נגד מחוקקים שלא הופיעו לישיבות הבתים.
הדרישה לקוורום מאפשרת לחברי הבתים לקיים פיליבסטר, כלומר לעכב הצבעות על הצעות חוק, פרקטיקה שמכונה "פיצוץ קוורום" (quorum busting).
לפי הכללים שאימץ הסנאט, הנחת המוצא היא שמניין מספק של סנאטורים נוכח תמיד - לכן ישיבות רבות מתקיימות ללא קוורום - אלא אם אחד הסנטורים מציע אחרת במפורש.
במקרה כזה מתקיימת בדיקת נוכחות.
על פי רוב מציעים סנאטורים שאין מניין מספק כאשר הם מעוניינים לדחות דיון או הצבעה.
בעקבות התרבות מקרים של פיצוץ קוורום בחצי השני של המאה ה-19, אימץ הסנאט, בשנת 1877, כללים חדשים שאיפשרו מעצר של חבר שאינו נוכח והבאתו בכוח למליאה.
הפעם הראשונה בה נעצר סנאטור והובא למליאה בניגוד לרצונו הייתה בשנת 1988, כאשר שוטרים ממשטרת הקפיטול עצרו את הסנאטור בוב פאקווד בהוראת הסנאט.
סעיף 2: קביעת כללים וענישה
החלק הראשון של סעיף זה נותן לכל אחד מבתי המחוקקים את הסמכות לקבוע כללים לגבי תהליכי העבודה שלהם עצמם.
זוהי סמכות חשובה, שכן לכללים בנוגע לתהליכי העבודה של בתי המחוקקים יש השפעה משמעותית על תוצאותיהם.
דוגמה בולטת היא כלל מספר 22 של הסנאט, שמאפשר סיום של דיון ומעבר להצבעה ברוב של שלוש חמישיות מחברי הסנאט.
המשמעות המעשית של הכלל היא שהמיעוט בסנאט יכול לעכב החלטה באמצעות פיליבסטר, שכן גם אם קיים רוב פשוט להצעה כלשהי, מיעוט של 41 חברי סנאט או יותר יכול למנוע מעבר מדיון להצבעה.
בשנים 2013 ו-2017 השתמשה מפלגת הרוב בסנאט (הדמוקרטים ב-2013 והרפובליקנים ב-2017) בכלל מספר 20 של הסנאט על מנת למנוע פיליבסטר בהחלטות לגבי אישור מינויים של הנשיא.
שימוש זה בכלל 20 מכונה "האופציה הגרעינית" (nuclear option).
הכלל מאפשר לכל סנאטור להציע שינוי לכללי הסנאט, כגון הצעה שהחלטה על סיום פיליבסטר תתקבל ברוב פשוט; אם השינוי סותר את הכללים הקיימים הוא נדחה על ידי הנשיא הזמני של הסנאט, אך אז יכול המציע לערער על ההחלטה, והערעור יכול להתקבל ברוב פשוט.
ב-2013 השתמשו הדמוקרטים באופציה זו כדי למנוע, ברוב פשוט, פיליבסטר על אישור מינויים של הנשיא (אז ברק אובמה), מלבד מינויים לבית המשפט העליון.
ב-2017 השתמשו הדמוקרטים בכלל 22 כדי לעכב את אישור מועמד הנשיא דונלד טראמפ לבית המשפט העליון, ניל גורסץ'.
הרפובליקנים השתמשו ב"אופציה הגרעינית" כדי לסיים פיליבסטרים גם במקרה של מינוי שופטים לבית המשפט העליון.
החלק השני של הסעיף מאפשר לכל בית להעניש את חבריו ולסלק חבר בהסכמה של שני שלישים מחברי הבית.
התנאי לפיו סילוק מחייב תמיכה של שני שלישים מחברי הבית נוסף לחוקה בעצתו של ג'יימס מדיסון, על מנת למנוע מצב בו חברי הרוב בסנאט יעשו שימוש לרעה בכוח ויסלקו את חברי המיעוט.
בפועל, סילוק מהקונגרס הוא הליך נדיר.
מאז הקונגרס הראשון רק שישה מחברי בית הנבחרים ו-15 מחברי הסנאט סולקו.
מתוך מקרים אלה, 17 מקרים הם של חברי קונגרס שתמכו בקונפדרציה לאחר פרישת מדינות הדרום מהאיחוד, ומשום כך סולקו בשנים 1861 ו-1862, בזמן מלחמת האזרחים.
האדם הראשון שסולק מהקונגרס היה היה הסנאטור ויליאם בלאונט ב-1797; האחרון שסולק הוא חבר בית הנבחרים מניו יורק, ג'ורג' סנטוס, בשנת 2023. בשני הבתים ניתן להטיל על החברים עונשים קלים יותר, כגון נזיפה, ועונשים אלה נפוצים יותר.
סעיף 3: תיעוד עבודת הקונגרס
סעיף זה מחייב את כל אחד מהבתים לנהל יומן המתעד את עבודת הבית, אך מאפשר לחברי הבית להימנע מתיעוד במקרים בהם, על פי שיפוטם, נדרשת סודיות.
הפרקטיקה של תיעוד עבודת הפרלמנט הייתה מקובלת בפרלמנט האנגלי ומוכרת לכן למנסחי החוקה.
עם זאת, הדרישה בחוקה, כפי שהבינו אותה מנסחיה, אינה לתיעוד מלא של הדיונים, אלא רק של פעולות החקיקה הבסיסיות.
בשנים הראשונות לאחר הקמת ארצות הברית, יומני בית הנבחרים והסנאט כללו רשימות של הצעות חוק, אך לא את הטקסט שלהן או תמליל של הדיונים.
את הטקסט המלא התאמצו עיתונאים לתעד.
סעיף 4: נעילת המושב ואיסור שינוי מקום ההתכנסות
מנסחי החוקה חששו שאם יוכלו הבתים לנעול (adjourn) את מושבם באופן חד צדדי, הם יעשו שימוש בכוח זה כדי לחבל בעבודת הקונגרס או להשהותה.
לפיכך הם הוסיפו את הסעיף הזה, לפיו אף אחד מהבתים לא יכול לצאת לפגרה של יותר משלושה ימים ללא הסכמת הבית השני.
מצד שני, עלה החשש שחברי הסנאט יעשו שימוש לרעה בכוח שמקנה להם הסעיף וימנעו מהנציגים בבית הנבחרים לחזור לביתם.
הפתרון שמציעה החוקה, בחלק השלישי של הפרק השני לחוקה, הוא שאם שני הבתים לא מצליחים להגיע להסכמה על זמן נעילת הקונגרס, יכול הנשיא לנעול את המושב לפרק הזמן הראוי בעיניו.
מאז הקונגרס הראשון, תמיד הצליחו הבתים להגיע להסכמה על זמני נעילת המושב.
עם זאת, במקרים רבים יוצאים הבתים להפסקות של יותר משלושה ימים מבלי להינעל רשמית ומבלי לבקש את רשות הבית השני.
כדי לעמוד בתנאים של סעיף זה, מקיימים הבתים, כל שלושה ימים, ישיבות "לרושם בלבד" (pro forma), שעורכות מספר דקות.
בנוסף, על פי סעיף זה, לא יכולים חברי הבתים להעביר את מקום מושבם ללא הסכמת הבית השני.
גם איסור זה נובע מהחשש של מנסחי החוקה, שחברי בית אחד ינסו לעכב את עבודת הקונגרס על ידי החלטה להתכנס במקום שונה.
החוקה (בחלק השמיני של פרק זה) מסמיכה את הקונגרס לקבוע מה יהיה מקום מושבה של הממשלה, ובכלל זה מקום מושבם של בתי המחוקקים, אך היא מאפשרת לבתים לעבור באופן זמני למקום אחר, בהסכמה הדדית, כשמתעורר הצורך בכך.
הקונגרס של ארצות הברית העביר את מקום מושבו באופן זמני מפילדלפיה לטרנטון, בזמן התפרצות הקדחת הצהובה בפילדפיה בשנות ה-90 של המאה ה-18. בזמן מלחמת 1812 עזב הקונגרס את מושבו בוושינגטון די.
חלק שישי: מגבלות, שכר ופריווילגיות של נושאי משרה
החלק השישי של הפרק הראשון מפרט לגבי הזכויות של חברי בית הנבחרים והסנאט, הפריווילגיות שלהם, והמגבלות שחלות עליהם.
מנסחי החוקה קיוו שחלק זה יסייע להבנות את התמריצים והמניעים של המחוקקים באופן שהולם את עיקרון הפרדת הרשויות.
סעיף 1: שכר וחסינות חלקית
החלק הראשון של סעיף 1 קובע שחברי הקונגרס יקבלו שכר, וששכרם ישולם מתוך אוצר הממשל הפדרלי:
מנסחי החוקה היו צריכים להחליט האם חברי בתי המחוקקים הפדרליים יקבלו תמורה כספית עבור שירותם, ואם כן מי ישלם את שכרם וכיצד הוא יקבע.
באשר לשאלה הראשונה, חשבו מנסחי החוקה שלמחוקקים שאינם מקבלים שכר יהיה תמריץ חזק יותר לקבל שוחד או להסכים לשחיתות מסוג אחר.
הקביעה, אם כן, שהמחוקקים יקבלו שכר נועדה להבטיח שצרכי החיים לא יניעו אותם למסור את עצמאותם בעבור תמורה כספית.
שיקול נוסף הוא מניעת מצב שבו רק אזרחים בעלי ממון יהיו יכולים להרשות לעצמם לכהן כמחוקקים, כך שארצות הברית תהפוך בפועל לפלוטוקרטיה.
החוקה משתמשת בעניין זה בלשון ציווי ("shall receive a compensation") ובכך מבהירה שעצם התשלום לנציגים (אך לא גובה התשלום) הוא מחייב ולא נתון לשיקול דעת.
באשר לשאלה מי ישלם את שכר המחוקקים, החליטו מנסחי החוקה שהוא ישולם מקופת האוצר של ארצות הברית.
גם בנושא זה החלטתם נבעה מהרצון ליצור מבנה של תמריצים שיבטיח את עצמאות המחוקקים.
בתקנון הקונפדרציה, שקדם לחוקה, נקבע שהמדינות ישלמו את השכר של נציגיהם בפדרציה, אך הצירים בוועידת החוקה סברו שמצב זה מעודד תלות יתר של המחוקקים במדינות.
באשר לשאלה מי יקבע את שכר המחוקקים, החליטו מנסחי החוקה שהמחוקקים עצמם יכריעו בנושא בחקיקה.
הליך החקיקה עצמו מונע מבתי המחוקקים להגיע להחלטה חד צדדית או פרועה, שכן הצעות חוק שעוברות בבית הנבחרים צריכות את אישור הסנאט, והנשיא יכול להטיל וטו על חוקים שעברו בשני הבתים.
עם זאת, ההחלטה לתת למחוקקים להכריע בעצמם לגבי גובה השכר עוררה מחלוקת כבר בוועידת החוקה ונותרה במחלוקת מאז.
אלברידג' גרי ממסצ'וסטס ואדמונד רנדולף מווירג'יניה סירבו לחתום על הנוסח הסופי של החוקה, בין השאר משום שהחוקה לא סיפקה, לתפיסתם, דרכים מספקות לרגולציה של שכר חברי בתי המחוקקים.
זמן קצר לאחר אשרור החוקה ב-1789, הציע הקונגרס 12 תיקונים לחוקה, כאשר על פי אחד מהם כל שינוי בשכר חברי בתי המחוקקים לא ייכנס לתוקף עד לבחירות הבאות לבית הנבחרים.
10 מתוך 12 התיקונים המוצעים אושררו על ידי המדינות באותה שנה והיו למגילת הזכויות של ארצות הברית, אך תיקון מוצע זה לא היה אחד מהם.
202 שנים ו-7 חודשים לאחר הצעת התיקון, ב-5 במאי 1992, הוא התקבל והיה לתיקון ה-27 לחוקת ארצות הברית.
המשפט השני בסעיף 1 לחלק השישי מכונה "פסוקית נאום או דיון" (speech or debate clause), והוא מקנה לחברי שני הבתים חסינות מפני מעצר, למעט במקרה של בגידה, פשע או הפרת השלום הציבורי, וכן חסינות מפני חקירה לגבי דברים שאמרו כחלק מהליך החקיקה:
לחברי בתי המחוקקים יש חסינות ממעצר, אך חסינות זו מוגבלת למקרים שאינם מערבים בגידה, עבירה חמורה או הפרת השלום.
בפסק דין ויליאמסון נגד ארצות הברית (1908) פירש בית המשפט העליון שהחסינות אינה תקפה למקרים של ביצוע פשע כלשהו.
בית המשפט הסביר שהביטוי "בגידה, עבירה חמורה (felony) והפרת השלום (breach of peace)" היה מוכר למנסחי החוקה מהסייגים בחוק הנוגע לפריבילגיות של נציגים בפרלמנט האנגלי; הביטוי הובן על ידם ככולל כל מקרה של עבירה פלילית.
הביטוי "הפרת השלום" אינו מוגבל רק למקרים מובהקים של הפרת הסדר הציבורי, אלא לכל פשע.
מכאן שהחסינות היא מפני מעצר אזרחי בלבד.
בפסק דין לונג נגד הנסל קבע בית המשפט שחסינות זו אינה כוללת חסינות מפני הליך משפטי אזרחי.
כדי להגן על חופש הביטוי של חברי בתי הנבחרים, הוסיפו מנסחי החוקה שהמחוקקים יהיו חסינים מכל חקירה בנוגע לדברים שאמרו באחד הבתים.
על אף שהפסוקית עוסקת בנאומים או דיונים "באחד הבתים", בתי המשפט פרשו אותה כהגנה רחבה יותר על כל התבטאות של המחוקקים כחלק מהליך החקיקה.
אחד מפסקי הדין המרכזיים בנוגע להגנה על חופש הביטוי של הנבחרים הוא בתיק "גראוול נגד ארצות הברית" משנת 1972, שקבע כי הפסוקית מגנה לא רק על המחוקקים עצמם, אלא גם על התבטאויות של עוזריהם, אך הגנה זו חלה רק על התבטאויות שקשורות בתהליך החקיקה הרגיל או בעבודת בית המחוקקים.
התיק עסק בסנאטור מייק גראוול מאלסקה, שקיבל לידיו עותק של מסמכי הפנטגון, מסמכים מודלפים שעסקו בחקירה רשמית של מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם.
גראוול הבריח את המסמכים למשרדו בסנאט ובעזרת עובדי משרדו הביא לפרסום המסמכים בתיעוד הרשמי של עבודת הקונגרס.
בנוסף הוא הביא לפרסומם בהוצאה לאור פרטית.
חבר מושבעים גדול פדרלי כונס כדי לחקור עבירות אפשריות על החוק הפדרלי, ואחד מעוזריו של גראוול זומן לחקירה.
המבחן המשפטי הוא, אם כן, האם ההתבטאות נעשתה במסגרת תהליך החקיקה, שכולל רק פעילויות המהוות "חלק אינטגרלי מתהליכי הדיון והתקשורת שבאמצעותם משתתפים חברי הבתים בעבודת הבית והוועדות, בהתייחס לשקילה, העברה או פסילה של חקיקה מוצעת, או בהתייחס לעניינים אחרים שהחוקה מציבה בתחום הסמכות של כל בית".
בדעת מיעוט, ארבעה שופטים (ברנן, דאגלס, מרשל וסטיוארט) טענו שהפסוקית מעניקה חסינות רחבה יותר מזו שתיארו שופטי הרוב.
סעיף 2: עצמאות הרשות המחוקקת
סעיף זה בא למנוע שחיתות ומעורבות לא נאותה של הרשות המבצעת בפעילות הרשות המחוקקת.
מנסחי החוקה חששו ממצב שבו הנשיא "יקנה" את שירות המחוקקים על ידי מינויים למשרות ברשות המבצעת.
כדי למנוע מצב כזה, הם קבעו בסעיף זה שני איסורים.
איסור אחד, בחלק השני של הסעיף, הוא על כהונה בשתי משרות במקביל, אחת כחבר בבית המחוקקים ואחת ברשות המבצעת או ברשות השופטת.
על הצורך באיסור זה היו מנסחי החוקה תמימי דעים.
האיסור מחזק את ההפרדה בין הרשויות והוא אחד המאפיינים שמבדילים את המשטר הנשיאותי בארצות הברית מהמשטרים הפרלמנטרים שנהוגים במדינות אחרות, כגון הממלכה המאוחדת וישראל.
חלק מהצירים בוועידת החוקה חששו שגם אם יהיה הנשיא מנוע מלהציע למחוקקים משרות ברשות המבצעת בעודם מכהנים בבתי המחוקקים, ניתן יהיה לקנות את קולם על ידי הבטחת משרה ברשות המבצעת לאחר שיפרשו.
הנציג האנטי-פדרליסט רוברט ייטס הציע למנוע מצב זה על ידי דרישת תקופת צינון בין סיום העבודה באחד מבתי המחוקקים לבין קבלת משרה ברשות המבצעת.
אחרים, כגון המילטון, מדיסון וגורהאם, התנגדו להצעה הזו.
המילטון סבר שהרצון לזכות במשרה מכובדת לאחר פרישה מבתי המחוקקים הוא מניע ראוי, שיכול להניע מחוקקים שאפתנים לשרת טוב יותר את הציבור.
מדיסון הציע פשרה: במקום לאסור באופן גורף על כניסה של מחוקקים פורשים לתפקיד ברשות המבצעת, יאסר עליהם רק להתמנות למשרות סרק - משרות שדורשות עבודה מעטה אך מספקות תגמול נאה - שנוצרו בתקופת כהונתם כמחוקקים, או למשרות קיימות שהתגמול שבצדן הוגדל באותה תקופה.
מדיסון וצירים אחרים בוועידה הכירו את הפרקטיקות האלה מהפוליטיקה של חצר המלוכה הבריטי.
הפשרה של מדיסון היא זו שמופיעה בחלק הראשון של הסעיף, שאוסר על מחוקקים להתמנות למשרה שנוצרה במהלך התקופה שאליה נבחרו או למשרה ששכרה הוגדל באותה התקופה.
האיסור על התמנות למשרות חדשות או בעלות שכר מוגדל חל רק לגבי משרות פדרליות אזרחיות, ולא לגבי משרות צבאיות.
מנסחי החוקה לא רצו למנוע מינויים של אנשי צבא בשעת צורך.
מנגד, האיסור על החזקת משרות במקביל תקף גם למשרות צבאיות.
בשנת 1973 רצה הנשיא ריצ'רד ניקסון למנות את ויליאם בארט סקסבי למשרת התובע הכללי של ארצות הברית, זאת על אף שסקסבי היה סנאטור כשהחליט הקונגרס להגדיל את משכורת התובע הכללי מ-35,000 דולר ל-60,000 דולר.
כדי למנוע מצב בו המינוי מתנגש עם המגבלות שבסעיף זה, העביר הקונגרס החלטה לפיה תחזור המשכורת לקדמותה.
פרקטיקה זו, שנועדה לעקוף את האיסור הקבוע בחוקה, קיבלה מאז את השם "תיקון סקסבי" (Saxbe fix).
מאז השתמש הקונגרס ב"תיקון" מספר פעמים.
למשל, בשנת 2008 הקטין הקונגרס את המשכורת של מזכיר המדינה של ארצות הברית, על מנת לאפשר להילרי קלינטון, שהצביעה כסנאטורית בעד העלאת המשכורת של המזכיר, להתמנות לתפקיד.
החלק השביעי של הפרק הראשון כולל הוראות וכללים לגבי תהליך החקיקה, משלב הצעת החוק ועד לאישור החוק, ולגבי התפקידים של בית הנבחרים, הסנאט והנשיא כחלק מתהליך זה.
הוא נותן לבית הנבחרים בלבד את הרשות להתחיל תהליך חקיקה בכל מה שקשור להכנסה ממשלתית, מחייב את הסכמת שני בתי המחוקקים לכל הצעת חוק, מאפשר לנשיא לחתום על חוקים או להטיל עליהם וטו ומגדיר כיצד יכול הקונגרס לעקוף וטו נשיאותי.
סעיף 1: הצעות חוק לגביית הכנסה ממשלתית
סעיף זה מכונה "Origination clause", והוא קובע שרק בית הנבחרים רשאי להתחיל את הליך החקיקה של חוקים הקשורים בגביית מיסים.
הסנאט רשאי להציע חוקים אחרים, אך הצעות חוק שתפקידן לגבות מיסים יכולות להתחיל את דרכן בבית הנבחרים בלבד.
למנסחי החוקה היו מספר סיבות לאמץ את הסעיף.
ראשית, כלל זה היה מוכר לאבות המייסדים משיטת הממשל הבריטית, שם הצעות חוק הקשורות בכספים מתחילות את דרכן בבית הנבחרים בלבד ולא בבית הלורדים.
שנית, מנסחי החוקה חשבו שראוי שהשליטה על כוח המיסוי תהיה בידי הבית שקרוב יותר לעם.
בניגוד לבית הנבחרים, עד אשרור התיקון ה-17 לחוקה חברי הסנאט נבחרו על ידי המחוקקים במדינות, ולא ישירות על ידי העם.
באופן כללי יותר, מנסחי החוקה חשבו שהסנאט יהיה מורכב מאישים רמי מעלה ומכובדים יותר, כך שבית הנבחרים נתפס כעממי יותר.
שלישית, ההחלטה לתת לבית הנבחרים את הכוח להתחיל את תהליך החקיקה בנוגע למיסוי הייתה חלק מהפשרה בין נציגי המדינות הקטנות לנציגי המדינות הגדולות בוועידת החוקה.
המדינות הגדולות הסכימו שהייצוג בסנאט לא יהיה פרופורציונלי למשקלן באוכלוסייה, אך דרשו שהחלטות לגבי מיסים יחלו בבית הנבחרים, שבו הייצוג פרופורציונלי.
הסנאט יכול ליזום הצעות חוק בכל נושא שלא קשור לגביית מיסים, וכל הצעת חוק צריכה לקבל את ההסכמה של שני הבתים.
בנוסף, הסעיף קובע שלסנאט מותר להציע תיקונים להצעות חוק שהגיעו מבית הנבחרים, כולל במקרים של הצעות חוק לגבי מיסים.
בפועל התברר שהרשאה זו מעקרת את הסעיף מתוכן, שכן הכוח של הסנאט להציע תיקונים מאפשר לסנאטורים להחליף את כל התוכן של הצעת חוק שבאופן רשמי הגיעה מבית הנבחרים, כך שדה פקטו הסנאט יכול להציע חוקים הקשורים לגביית מיסים.
הצעות החוק שבהן משתמש הסנאט בצורה זו נקראות "הצעות קליפה" (shell bills) או "הצעות מדף".
לדוגמה, בפעם הראשונה בה נחקק בארצות הברית מס חברות היה זה ב-1911, ביוזמת הסנאט: חברי הסנאט לקחו הצעת חוק שהגיעה מבית הנבחרים לגבי מס ירושה, הוציאו מתוכה את מס הירושה והוסיפו מס חברות.
בית המשפט העליון קבע שהמהלך חוקתי.
דוגמה נוספת היא חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה ("אובמה-קייר"), שנכתב בסנאט כתיקון לחוק שונה לחלוטין שהגיע מבית הנבחרים.
סעיף 2: תהליך החקיקה וכוח הווטו של הנשיא
סעיף זה מכונה "סעיף ההצגה" , והוא מפרט את תהליך החקיקה מרגע שהוצעה הצעת חוק עד לרגע בו היא הופכת לחוק, בדגש על כוחו של הנשיא להטיל וטו על הצעות חוק ועל האופן בו יכול הקונגרס לעקוף וטו של הנשיא.
זהו אחד הסעיפים המפורטים ביותר בחוקה, מאפיין שמסגיר את החשיבות שהקנו מנסחי החוקה לתהליך החקיקה הפדרלי:
הפסוקית הראשונה מציגה את שלושת המוסדות שלהם תפקיד הכרחי בתהליך: שני בתי המחוקקים והנשיא.
כל הצעת חוק צריכה לעבור גם בבית הנבחרים וגם בסנאט.
בחלק מהמקרים מתקבלת הצעת חוק בבית אחד ולאחר מכן היא עוברת לבית השני, שרשאי להצביע בעדה, נגדה, או להציע תיקונים להצעת החוק.
במקרים רבים, כל אחד מהבתים מצביע בעד גרסה שונה של הצעת החוק, ולאחר מכן עוברת ההצעה לוועדה משותפת לבית הנבחרים ולסנאט (conference committee), אשר מיישבת מחלוקות בין שתי הגרסאות ומנסחת הצעת פשרה; לאחר מכן מצביעים שני הבתים על נוסח הצעה זהה.
אם שני הבתים מאשרים הצעת חוק, הם חייבים להציג אותה בפני הנשיא, לפני שהיא הופכת לחוק.
לאחר שמוצגת הצעת חוק בפני הנשיא, הוא רשאי לאשר אותה ולחתום עליה, ובכך הופכת ההצעה לחוק.
הנשיא יכול גם לא לאשר את ההצעה, ובמקום זאת להחזיר אותה לקונגרס, יחד עם השגותיו לגבי ההצעה.
במילים אחרות, הנשיא רשאי להטיל וטו על הצעת חוק שעברה בשני בתי המחוקקים (אף שהמילה "וטו" לא מוזכרת בחוקה).
הנשיא צריך לחתום על הצעת החוק או להחזיר אותה תוך 10 ימים, לא כולל ימי ראשון, ואם הוא לא עושה זאת והקונגרס לא נמצא בפגרה, ההצעה מתקבלת כאילו חתם עליה הנשיא.
וטו של הנשיא אינו סוף פסוק, שכן הקונגרס יכול לעיין מחדש בהצעת החוק, יחד עם השגות הנשיא, ולאשר אותה מחדש ברוב מיוחס של שני שלישים מחבריו.
לאחר שמחזיר הנשיא את הצעת החוק עם השגותיו, היא מגיעה, ראשית, לבית המחוקקים שממנו יצאה ההצעה במקור.
אם שני שלישים מחברי אותו הבית מצביעים בעד הצעת החוק, למרות הסתייגויות הנשיא, עוברת ההצעה שוב לבית השני, שיכול גם כן לשקול את ההצעה מחדש.
אם גם שני שלישים מחברי הבית השני מצביעים בעד הצעת החוק היא הופכת לחוק, ובכך נעקף הווטו של הנשיא.
הסעיף מציין שכאשר מצביע הקונגרס מחדש על הצעת החוק, על ההצבעה להיות שמית, ושמות המצביעים צריכים להירשם ביומנים של בתי המחוקקים.
ג'ורג' וושינגטון היה הנשיא הראשון שהטיל וטו על חקיקת הקונגרס, ב-5 באפריל 1792. הצעת החוק שעליה הטיל וטו הייתה תוכנית לחלוקה מחדש של המושבים בקונגרס, אשר הייתה מעניקה עדיפות למדינות הצפון.
עד מלחמת האזרחים השתמשו נשיאי ארצות הברית בכוח הווטו במשורה; שישה נשיאים לא השתמשו בו כלל.
בתקופת הרקונסטרקציה החל שימוש נרחב יותר בכוח הווטו, כאשר אנדרו ג'ונסון השתמש בו 29 פעמים (כולל מקרים של וטו כיס).
הנשיא שהשתמש בכוח הווטו במספר הפעמים הרב ביותר היה פרנקלין דלנו רוזוולט, שהטיל וטו 635 פעמים (רגילים וכיס).
הפעם הראשונה שבה עקף הקונגרס וטו של הנשיא הייתה ב-3 במרץ 1845, בתקופת הנשיאות של ג'ון טיילר.
נכון לדצמבר 2020 עקף הקונגרס וטו של הנשיא 111 פעמים מתוך 1,516 מקרים של וטו רגיל (כ-7%).
מנסחי החוקה ייחסו לתהליך החקיקה חשיבות רבה; הם תארו את השיטה בפירוט, נמנעו מלתת למוסדות השותפים לתהליך כוח אבסולוטי, וניסו לתת מענה לדרכים שונות בהן יכולים המוסדות לעוות את התהליך ולקחת לעצמם כוח יתר.
עיוות מצד הנשיא יכול לקרות אם הוא בוחר שלא להחזיר את ההצעה לקונגרס, ובכך לא לאפשר לקונגרס לעיין בהצעה מחדש ולנסות לעקוף את הווטו.
אפשרות זו, שעשויה הייתה להעניק לנשיא כוח וטו אבסולוטי, נמנעת על ידי הקביעה שעל הנשיא להחזיר את ההצעה תוך 10 ימים, לא כולל ימי ראשון, ואם הוא לא עושה זאת הופכת ההצעה לחוק כאילו חתם עליה הנשיא.
מצד שני, מנסחי החוקה שקלו שהקונגרס עשוי לנצל לרעה את ההגנה הזו - למנוע את החזרת הצעת החוק על ידי נעילת הקונגרס, וכך לעקוף את זכות הווטו של הנשיא.
המענה שנתנו המנסחים לפרצה זו הוא החריג למגבלת 10 הימים: אם מנע הקונגרס את החזרת הצעת החוק בתוך 10 ימים, על ידי יציאתו לפגרה, הצעת החוק שלא הוחזרה לא הופכת לחוק.
הגנה זו מפני שימוש לרעה בכוח של הקונגרס להכריז על פגרה, סיפקה לנשיאים שיטה נוספת להטיל וטו על הצעות חוק - "וטו כיס" (pocket veto).
אם הקונגרס ננעל במהלך עשרת הימים אחרי שהתקבלה הצעה בקונגרס, יכול הנשיא להתעלם מההצעה לחלוטין ובכך להטיל עליה וטו בפועל, וזאת מבלי להחזיר את ההצעה לקונגרס.
הנשיא הראשון שהשתמש בווטו כיס הוא ג'יימס מדיסון, בשנת 1812, ומאז השתמשו נשיאים בווטו כיס יותר מ-1,000 פעמים.
שאלת החוקיות של פרקטיקה זו עלתה בבתי המשפט מספר פעמים.
סעיף זה מרחיב את האמור לגבי תהליך אישורן של הצעות חוק לכל הוראה, החלטה והצבעה שלשמה נדרשת ההסכמה של שני בתי הקונגרס.
לאחר שוועדת הפרטים של ועידת החוקה הגישה טיוטה של החוקה, העלה ג'יימס מדיסון את החשש שהקונגרס ימנע מהנשיא את האפשרות להשתמש בכוח הווטו על ידי תיוג הצעות חוק כ"הוראות", "החלטות" או "הצבעות".
הסעיף הוסף לטיוטה כדי למנוע מהקונגרס את האפשרות הזו, והוא מצביע על החשיבות הרבה שהקנו מנסחי החוקה לכוח הווטו של הנשיא.
הסעיף מוציא מהכלל, במפורש, החלטות לגבי נעילת מושב הקונגרס, שלגביהן חל הליך אחר המפורט בחלק החמישי, סעיף 4. למרות האמור בסעיף זה, ישנן החלטות אחרות שזקוקות לאישור שני הבתים, אך אינן דורשות את אישור הנשיא, משום שאין להן מעמד או כוח של חוק.
החל משנות ה-30 של המאה ה-20 ועד 1983 השתמשו בתי המחוקקים ב"החלטות", שהתקבלו בבית מחוקקים אחד או בשניהם, כדי להטיל "וטו חקיקתי" (legislative veto) על פעולות ספציפיות שנקטו נשיאים או רשויות הכפופות לו.
וטו חקיקתי מתאפשר כאשר מתקבל חוק בהליך חקיקה רגיל, אשר במסגרתו ניתנת סמכות כלשהי לרשות המבצעת, תחת התנאי שאחד מבתי הקונגרס או שניהם יכולים בהצבעת רוב לקבל החלטה שתפסול יישום ספציפי של החוק.
השימוש בווטו חקיקתי התחיל תחת הנשיא הרברט הובר.
הובר היה מתוסכל מהקושי לקדם חקיקה שתאפשר לו לארגן מחדש את הרשות המבצעת.
כדי לקדם מטרה זו, בשנת 1932 הוא ביקש וקיבל מהקונגרס חוק שיתן לו סמכות לארגן מחדש את הרשות המבצעת, תחת התנאי שכל הצעה ליישום של החוק תוגש לבתי המחוקקים.
ההצעה תיכנס לתוקף, אלא אם תוך 60 ימים מהגשתה יקבל אחד מהבתים החלטה שמתנגדת להצעה.
בעשורים לאחר מכן העביר הקונגרס מאות חוקים, שבאופן דומה איפשרו לבתי הקונגרס להטיל וטו על אופן מסוים של יישומם.
בשנת 1983 קבע בית המשפט העליון, בפסק דין INS v.
Chadna, שהשימוש בווטו חקיקתי אינו חוקתי, שהוא סותר את האמור בסעיף זה של החוקה, ובאופן זה פוגם בעיקרון הפרדת הרשויות.
החלק השמיני בפרק הראשון של החוקה מונה את הסמכויות של הקונגרס של ארצות הברית.
שמונה-עשר סעיפיו מכונים "הכוחות המנויים" (enumerated powers) והם מגדירים תחומים שבהם רשאי הקונגרס במפורש להשתמש בסמכותו כמחוקק.
לפי "דוקטרינת הכוחות המנויים" רשימת הסמכויות היא ממצה; כלומר, בתחומים שאינם מוגדרים על פי הסעיפים של חלק זה, סמכות החקיקה שמורה למדינות בלבד, ולקונגרס אין סמכות לחוקק.
בכך, מגדירה החוקה את גבולותיו של המשטר הפדרלי ואת האופי הספציפי של הפדרליזם בארצות הברית.
ג'יימס מדיסון, במאמר 45 של כתבי הפדרליסט, הביע תמיכה בפרשנות זו: "הכוחות שמאצילה החוקה המוצעת על הממשל הפדרלי הם מעטים ומוגדרים.
אלה שיישארו בידי הממשלות של המדינות הם רבים ולא מגודרים." יש שמפרשים את התיקון ה-10 לחוקה, שקובע ש"הסמכויות שלא נמסרו לארצות הברית על ידי החוקה, ולא הופקעו מן המדינה על ידה, שמורות לכל מדינה, או לעם", כאמירה מפורשת שרשימת הסמכויות היא ממצה.
בפועל, הפדרליזם בארצות הברית השתנה והתעצב עם השנים.
הסמכויות של הממשל הפדרלי התרחבו, במיוחד אחרי מלחמת האזרחים ובתקופת הניו דיל, והחקיקה של הקונגרס כוללת תחומים רבים שאינם מוזכרים במפורש בחלק זה של החוקה.
הסמכויות המנויות פורשו פעמים רבות כמכילות, במשתמע, סמכויות רחבות יותר של הקונגרס.
גם לפרשנות זו ניתן למצוא תמיכה בדברים שכתבו מנסחי החוקה.
לדוגמה, מדיסון עצמו התנגד לתיקון ה-10 לחוקה בטענה ש"אין זה אפשרי להגביל ממשלה להוצאה לפועל של סמכויות מפורשות בלבד; הכרחי שיהיו סמכויות הנתונות במשתמע, ולא תצטרך החוקה לדקדק בכל פרט ופרט".
אלכסנדר המילטון הגן על הדוקטרינה של "הסמכויות המשתמעות" (implied powers) כשכתב ב-1791 על החוקתיות של הבנק הפדרלי הראשון של ארצות הברית: "אין להכחיש שישנם כוחות משתמעים וכוחות מפורשים, והראשונים מואצלים [על הממשל הפדרלי, על ידי החוקה] באותה מידה של אפקטיביות כמו האחרונים".
גם כיום, הטענה בעד החוקתיות של חוקים פדרליים מסוימים, כגון חקיקה בעניין שירותי בריאות וסמכויות רגולציה, נשענת על הטיעון שהגדרת הסמכויות בחלק זה היא רחבה ומעומעמת במכוון, כך שמשתמעת מהסמכויות המפורשות האפשרות לחוקק בתחומים נרחבים שאינם מצוינים במפורש.
לסעיף 18 בחלק זה יש תפקיד חשוב בביסוס דוקטרינת הסמכויות המשתמעות.
אלה הם הסמכויות שחלק זה בחוקה מעניק במפורש לקונגרס:
להשית ולגבות מסים, לשלם חובות ולדאוג לביטחון המשותף ולרווחה המשותפת של ארצות הברית; כל המיסים יוטלו בשווה בכל מדינות ארצות הברית.
ללוות כסף על חשבון האשראי של ארצות הברית.
להסדיר את המסחר עם מדינות זרות, בין מדינות האיחוד ועם השבטים האינדיאנים.
לקבוע נוהלי התאזרחות אחידים וחוקים אחידים לפשיטת רגל בכל רחבי ארצות הברית.
לטבוע מטבעות ולהסדיר את ערכם, ולקבוע תקנים של מידות ומשקלות.
לקבוע עונשים על זיוף כספים.
להקים סניפי דואר וכבישי דואר.
לעודד את התקדמות המדע והאומנויות השימושיות על ידי מתן מונופול מוגבל לכותבים וממציאים על כתביהם ותגליותיהם.
להקים בתי משפט הכפופים לבית המשפט העליון.
להעניש שודדי ים ופשעים נגד חוק העמים.
להקים צבאות ולהקציב להם כספים לתקופה של עד שנתיים.
להורות למיליציות של המדינות להוציא לפועל את חוקי האיחוד ולהגן על האיחוד מפני מרידות ופלישות.
סמכות חקיקה בלעדית בענייני המחוז שיאושר כמקום מושבה של ממשלת ארצות הברית.
לקבוע חוקים הנדרשים כדי למלא את הוראות החוקה.
סעיף 1: מיסוי, הוצאות רווחה כללית ואחידות
הפסוקית הראשונה בסעיף זה מכונה "פסוקית המיסוי" (taxing clause).
היא מתירה לקונגרס "להשית ולגבות מיסים, מכסים, היטלים ובלו".
בתקנון הקונפדרציה, שקדם לחוקה, לא היה לממשל הפדרלי סמכות להטיל ולגבות מיסים.
במקום סמכות זו התיר התקנון לממשל הפדרלי "לבקש" מהמדינות לתרום לאוצר הלאומי.
הפדרליסטים בוועידת החוקה ראו זאת כמגבלה בלתי נסבלת, שביטלה את היכולת של הממשל הפדרלי לפעול ואת היכולת של המדינות לאחד כוחות.
לעומתם, האנטי-פדרליסטים בוועידת החוקה גינו את כוח המיסוי ככוח דכאני שאין להתירו.
בסופו של דבר, ידם של הפדרליסטים הייתה על העליונה, והסמכות להשית ולגבות מיסים היא הסמכות הראשונה שמוזכרת בחלק זה.
עם זאת, בסעיפים אחרים קבעו מנסחי החוקה מגבלות שונות על גביית מס, כגון איסור על מס גולגולת ומיסים ישירים אחרים, הדרישה לאחידות המיסים בכל ארצות הברית, איסור על מס יצוא, והדרישה שמקורן של הצעות חוק לגבי מיסוי יהיה בבית הנבחרים בלבד.
מעבר לכוח המיסוי מורה הסעיף הראשון גם על המטרות שלשמן מורשה הממשל הפדרלי להשתמש בכספים שנגבו מהאזרחים: "לשלם חובות ולממן את ההגנה המשותפת והרווחה הכללית של ארצות הברית".
חלק זה מכונה "פסוקית ההוצאות" (spending clause) ו"פסוקית הרווחה הכללית" (general welfare clause).
היקף כוח המיסוי של הממשל הפדרלי, והמטרות שלשמן מותר לממשל למסות, הם נושאים מעוררי מחלוקת החל מימיה הראשונים של ארצות הברית ועד היום.
בשנים הראשונות של האיחוד, המילטון ותומכים אחרים של המפלגה הפדרליסטית טענו שלממשל סמכות רחבה לגבות מיסים ולהשתמש בכספים שנגבו, גם בתחומים שבהם החוקה לא מציינת במפורש שהם תחת סמכות הקונגרס.
ג'יימס מדיסון, תומאס ג'פרסון ואחרים במפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית טענו שסמכות המיסוי היא מצומצמת אך ורק לתחומים שהחוקה מאצילה על הממשל הפדרלי במפורש.
המחלוקת בין הצדדים נגעה בעיקר לשאלת רוחב היריעה של פסוקית הרווחה הכללית.
לפי מדיסון, המשמעות של "רווחה כללית" מוגבלת לנושאים שמוצגים בשארית חלק 8 לפרק הראשון; המילטון ראה בפסוקית הרווחה הכללית הרשאה לממן פעילות בכל נושא שהקונגרס מפרש כתורם לרווחה של אזרחי ארצות הברית.
בפסק דין ארצות הברית נגד בטלר משנת 1936 צידד בית המשפט העליון בעמדה של המילטון.
שאלה נוספת היא האם מורשה הקונגרס להטיל מיסים שמטרתם העיקרית אינה לייצר הכנסה ממשלתית, אלא שינוי ורגולציה של התנהגות האזרחים, ובכלל זאת הטלת עונש כספי על מי שינהג באופן שאינו רצוי בעיני הממשל.
לדוגמה, בשנת 1919 העביר הקונגרס חוק לפיו מעסיקים שיעסיקו ילדים מתחת לגיל 14 ישלמו מס בגובה 10% מהכנסותיהם.
בהחלטה שכתב נשיא נשיא בית המשפט העליון (והנשיא לשעבר) ויליאם הווארד טאפט בשנת 1922 נקבע שהקונגרס חרג מסמכותו ופלש לתחומים שעל פי החוקה נמצאים בסמכות המדינות.
במקרים מאוחרים יותר נטה בית המשפט לפרשנות הרחבה יותר ולאישור כל מס שיוצר הכנסה ממשלתית כלשהי.
פסק הדין האחרון בנושא זה הוא פסק הדין בנושא אובמה-קייר (הפדרציה הלאומית לעסקים עצמאיים נגד קתלין סבליוס) משנת 2012. בית המשפט התמקד בחלק מסוים בחוק, אשר דרש מרוב אזרחי ארצות הברית לרכוש ביטוח בריאות וקבע "קנס" למי שלא יעשה זאת.
הקנס נגבה על ידי רשות המיסים האמריקאית, בהתאם לגובה ההכנסה של האדם שנקנס.
העותרים נגד החוק טענו שלא מדובר במס, אלא בענישה שנועדה לחייב אזרחים לנהוג בדרך מסוימת; ומכאן שהממשל לא יכול לטעון לסמכות על פי סעיף זה.
דעת הרוב קבעה שגם אם החוק השתמש במילה "קנס" (penalty), מה שחשוב זה שמבחינה פונקציונלית מדובר במס, אשר נגבה כמס על ידי רשות המיסים ואשר מייצר הכנסה לממשל הפדרלי.
לפי דעת הרוב, מס זה אכן נועד לשנות את התנהגות האזרחים, אך אין בכך פסול לפי החוקה.
נושא אחר שהובהר באותו פסק הדין נוגע למגבלות על הסמכות שנתונה לממשל בהתאם לפסוקית ההוצאות.
בעניין זה קבע פסק הדין שהשימוש בכוח ההוצאות של הקונגרס לשם כפיית מדיניות על המדינות אינו חוקתי.
חלק מתוך החוק שנידון בבית המשפט הרחיב משמעותית את תוכנית המדיקייד הפדרלית, שמסייעת לאנשים פגיעים מבחינה כלכלית במימון הוצאות בריאות.
במסגרת התוכנית, מדינות מקבלות מימון חלקי מהממשל הפדרלי ומספקות בעצמן את הסיוע לאנשים מתחת לקו העוני או קרוב אליו.
החוק החדש הגדיל את ההוצאה הפדרלית וקבע קריטריונים שהכלילו קבוצות רחבות יותר בתוך הזכאות למדיקייד.
לפי החוק, ישלל כל הסיוע ממדינות אשר יסרבו להצטרף לתוכנית המורחבת, כולל אלה שהמדינות קיבלו קודם לכן.
דעת הרוב בבית המשפט העליון קבעה שחלק זה של החוק אינו חוקתי, משום שאסור לממשל הפדרלי להשתמש בכוח ההוצאות שמקנה לו החוקה לצורך כפיית מדיניות.
הפסוקית האחרונה בסעיף זה קובעת תנאי שכל חקיקה לגבי מיסים צריכה לעמוד בו: על המיסים להיות "אחידים בכל ארצות הברית".
בפסק דין נולטון נגד מור משנת 1900, עסק בית המשפט העליון בהרחבה בפסוקית זו, והראה שכוונת מנסחי החוקה הייתה לאסור על אי-אחידות גאוגרפית.
לפי פרשנות זו, מנסחי החוקה רצו למנוע מצב בו הממשל הפדרלי מפלה מדינות או אזורים מסוימים, אך קיבלו את האפשרות של מיסוי (או פטור ממסים) התלוי במשתנים שאינם גאוגרפים.
פסק דין ארצות הברית נגד פטסינסקי משנת 1983 אישר את ההבחנה שהאחידות הנדרשת היא גאוגרפית בלבד.
בית המשפט העליון קבע בפסק דין זה, שכל עוד נשוא המס אינו מוגדר באופן גאוגרפי המס הוא כשיר, גם אם בפועל הוא רלוונטי רק לאזור מסוים.
לדוגמה, הממשל הפדרלי יכול להטיל מס על "מגדלי טבק", גם אם טבק גדל רק באזורים מסוימים בארצות הברית, אבל לא ניתן להטיל מס שחל רק על "מגדלי טבק בווירג'יניה".
עם זאת, בית המשפט קבע שגם במקרים בהם נשוא המס מוגדר גאוגרפית, ניתן לקבל את המס כחוקתי, אם הקונגרס מנסה, באמצעות המס, לטפל בבעיות "מבודדות גאוגרפית".
במקרה כזה על בית המשפט לבחון אם הממשל אכן יכול להציע הצדקה ממשית למס (או פטור ממס) שאינו אחיד גאוגרפית.
במקרה הנידון ביקש הממשל לתת הקלות מס לתעשיית הנפט מצפון לחוג הארקטי (כלומר, בצפון אלסקה); בית המשפט קיבל את הטיעון של הממשל, שקיימים קשיים המיוחדים לתעשיית הנפט באזור זה, ולכן הקלות המס הן חוקתיות, על אף שנשוא המס מוגדר גאוגרפית.
סעיף זה נותן לממשל הפדרלי את הכוח "ללוות כסף על חשבון האשראי של ארצות הברית".
ההצעה המקורית בוועידת החוקה כללה גם את הכוח "להנפיק שטרות", אך חלק זה נמחק מאוחר יותר.
מנסחי החוקה סברו שהכוח של הממשל ללוות כספים הוא הכרחי לצורך הישרדותו.
במיוחד בזמן מלחמה, על הממשל להיות מסוגל ללוות במהירות כמות גדולה של כסף על מנת להגן על האיחוד.
עם זאת, רוב האבות המייסדים חשבו שהשימוש בכוח זה יהיה מוגבל.
באופן רגיל, התקציב הפדרלי יהיה מאוזן, ובזמנים שבהם אין הכרח ללוות, הממשל יפעל לשלם את חובותיו הקודמים עד תום.
אופן פעולה זה נתפס כהכרחי לצורך שמירה על האשראי של ארצות הברית, והביטוי "על חשבון האשראי" בסעיף זה, נתפס כמחייב במשתמע הגנה על האשראי.
ג'ורג' וושינגטון הדגיש את הגישה הזו בנאום הפרידה שלו, ועד מלחמת העולם השנייה פעל הממשל הפדרלי, באופן כללי, בהתאם לה.
הקונגרס בתקופה זו נהג לאשר באופן פרטני ואד הוק כל החלטה שמערבת הלוואה או הנפקת חוב.
כך למשל, ב-1902 העביר הקונגרס חוק שאישר לקונגרס להנפיק חוב כדי לממן את בניית תעלת פנמה.
מאז מלחמת העולם השנייה הפסיק הקונגרס לאשר הנפקות חוב פרטניות, ובמקום זאת קבע תקרת חוב.
החוב של ארצות הברית גדל מאז בהתמדה, והקונגרס הגדיל כל מספר שנים את התקרה.
מאז 2013 בחר הקונגרס לעיתים קרובות להשעות את תקרת החוב במקום להעלותה.
על אף שמנסחי החוקה הסכימו שהכוח ללוות הוא הכרחי, הם נחלקו ביניהם לגבי האופנים בהם החוקה מאפשרת להשתמש בו.
אלכסנדר המילטון היה התומך הבולט ביותר של שימוש נרחב בכוח ללוות, לא רק במצבי חירום ביטחוניים וכלכליים, אלא גם ככלי לעידוד מסחר וכדרך למשיכת הון בזמנים רגילים.
בשנת 1791, כמזכיר האוצר הראשון של ארצות הברית, הוא הביא להקמת הבנק המרכזי הראשון של ארצות הברית, שבין השאר הנפיק שטרות חוב.
תומאס ג'פרסון ומדיסון היו המתנגדים הבולטים לגישה זו.
בעוד שהמילטון והפדרליסטים סברו שסעיף זה מתיר לממשל להקים בנק פדרלי מרכזי, ג'פרסון והדמוקרטים-רפובליקנים סברו שהכוח שמעניק הסעיף הוא מוגבל יותר, ולא כולל את הכוח להקים תאגידים.
הדיון על החוקתיות של הבנק המרכזי נגע לאיזון הכוחות בין הממשל הפדרלי לבין המדינות.
ג'פרסון ותומכיו ראו בגישה של המילטון איום מוחשי על העצמאות של מדינות האיחוד.
כך, כשזכה ג'פרסון בנשיאות הוא חיסל את הבנק המרכזי הראשון.
בשנת 1812 הוקם הבנק המרכזי השני, ובית המשפט העליון, בפסק דין של ג'ון מרשל, אישר את חוקתיותו, אך מרכז הכובד של ההחלטה הוא פסוקית ה"הכרחי וראוי" (סעיף 18 בחלק זה) ולא סעיף 2.
סעיף זה מכונה "סעיף המסחר" (commerce clause) והוא מקנה לקונגרס שלוש סמכויות להסדרת המסחר: (1) עם אומות זרות; (2) בין מדינות האיחוד; (3) עם השבטים האינדיאנים.
הרעיון שלממשל הפדרלי תהיה הסמכות להסדיר את המסחר עם אומות זרות היה מקובל על כל חברי ועידת החוקה, ולא עורר מחלוקת משמעותית.
חלק מנציגי מדינות הדרום ניסו לקדם הצעה לפיה רק רוב מיוחס של חברי הקונגרס יוכל לשנות את חוקים המסדירים את המסחר הבין-לאומי, אך הצעה זו לא התקבלה.
פסיקות של בית המשפט העליון בהמשך הבהירו שסמכות זו היא בלעדית; כלומר, רק לממשל הפדרלי יש את הסמכות להסדיר סחר עם מדינות מחוץ לאיחוד.
הסמכות של הממשל להסדיר את המסחר בין מדינות האיחוד הייתה ונותרה אחד הנושאים השנויים ביותר במחלוקת, משום שנושא זה נוגע לשאלת יחסי הכוחות בין הממשל הפדרלי למדינות האיחוד ולמידת העצמאות של המדינות.
בית המשפט העליון התמודד עם שאלות לגבי כל אחד מחלקי הסמכות: אלה פעולות נכנסות תחת ההגדרה של "להסדיר" (to regulate), אלה פעילויות נכנסות תחת ההגדרה של "מסחר" (commerce), ומהי המשמעות של "בין המדינות השונות" (among the several states).
לפי הפרשנות המקובלת, סעיף זה גם מקנה סמכות לממשל וגם מגביל את מרחב הסמכות של המדינות ושל הממשל.
פסק דין גיבונס נגד אוגדן משנת 1824 הוא הראשון ואחד החשובים ביותר בנוגע לכוח של הממשל להסדיר מסחר בין מדינות האיחוד.
בפסק הדין כתב ג'ון מרשל ש"הכוח להסדיר מסחר כולל כל פן של יחסים כלכליים...
זהו כוח "שלם בפני עצמו, שאינו יודע מגבלות, מלבד אלה שקבועות בחוקה".
עם זאת, הסעיף גם מגביל את תחום הסמכות של הממשל: הסדרת מסחר שמתוחם כולו בגבולות מדינה אחת אינה בסמכות הקונגרס, אלא בסמכות אותה המדינה.
בהתאם למגבלה זו, מאז פסק הדין ועד ראשית המאה העשרים פורש הסעיף כמתאר תחום של מסחר פנים-מדינתי (intrastate) שנמצא מחוץ לתחום הסמכות של הקונגרס, בניגוד למסחר הבין-מדינתי (interstate).
עם זאת, בית המשפט הכיר גם בקיום של סעיף המסחר הרדום, לפיו למדינות אסור לחוקק מתוך מטרה לפגוע במסחר בינלאומי או בין-מדינתי; כלומר, לקונגרס ולבתי המשפט הפדרליים מותר להתערב נגד פרוטקציוניזם של מדינה ממדינות האיחוד, גם אם לכאורה המדיניות הפרוטקציוניסטית עוסקת במסחר פנים-מדיני.
בעידן הפרוגרסיבי של תחילת המאה העשרים, נטה בית המשפט עדיין להגדרה צרה של "מסחר", שכללה פעילויות חליפין, קנייה, מכירה, או תנועה של דברים או של בני אדם.
תחת הגדרה זו נושאים כגון תנאי עבודה, ביטוח, ייצור וגידול חקלאי לא היו בסמכות הממשל.
לדוגמה, פסק דין מ-1918 פסל חקיקה של הקונגרס שאסרה על תנועה בין מדינות של מוצרים שיוצרו על ידי ילדים מתחת לגיל 14 או במפעלים בהם בני נוער בגילים 14–16 עובדים יותר מ-8 שעות ביום.
בית המשפט קבע שמטרת החוק היא להסדיר תנאי עבודה וייצור, תחומים שאינם נכללים תחת ההגדרה של "מסחר".
ב-1936 בית המשפט קבע עדיין שתהליכי ייצור וכרייה אינם בגדר מסחר ולכן לא בסמכות הקונגרס.
בתקופת הניו דיל, מספר פסקי דין של בית המשפט העליון סימנו שינוי מהותי בפרשנות של סעיף המסחר והרחבה משמעותית של סמכויות הממשל.
משנת 1937 סימן את המפנה.
בית המשפט אישר את חוק יחסי העבודה של 1935 , שהבטיח לראשונה באיחוד כולו את חופש ההתאגדות של עובדים במסגרת איגודי עובדים, ואת זכותם לפעולה קולקטיבית כגון שביתה.
פסק הדין קבע שהממשל יכול להסדיר פעילויות כלכליות, גם אם הן תחומות במדינה אחת, אם יש להן השפעות ממשיות וקרובות על מסחר בין-מדינתי.
משנת 1941 אישר חוק עבודה שקבע זכות לשכר מינימום פדרלי, תשלום על שעות נוספות ואיסור על עבודה של קטינים בעבודות מסוימות.
בית המשפט קבע שבסמכות הממשל למנוע ממדינות מלהסדיר את המסחר בתוכן, באופן שמנמיך את הסטנדרטים במדינה ובכך נותן לה יתרון תחרותי לא הוגן.
בנוסף, הוא קבע בפירוש שתהליכי ייצור הם בגדר התחום המותר להסדרה פדרלית על פי סעיף המסחר.
בשנות ה-90, בית המשפט תחת הנשיאות של ויליאם רנקוויסט, החל במגמה של צמצום הסמכויות של הממשל תחת סעיף המסחר.
רנקוויסט מונה לנשיא בית המשפט על ידי רונלד רייגן, שדגל בצמצום מעורבות הממשל הפדרלי בכלכלה.
גם השופטים סנדרה דיי או'קונור, אנטונין סקאליה ואנתוני קנדי מונו על ידי רייגן.
קלארנס תומאס, שמונה ב-1991 על ידי ג'ורג' ה.
בוש דגל בתפיסה מצומצמת של המושג "מסחר", לפיה מדובר רק על "מכירה, קנייה, חליפין וכן שינוע למטרות אלה".
יחד, שופטים אלה קידמו גישה שמרנית יותר, שביחס לפסיקה בתקופת הניו דיל היטתה את יחסי הכוחות בין הממשל הפדרלי לבין המדינות לטובת המדינות.
הפסיקה בתקופה זו פירשה מחדש את סעיף המסחר באופן שמוציא פעילויות רבות מתחום סמכות הקונגרס.
בפסק דין ארצות הברית נגד לופז משנת 1995 נקבע שהקונגרס חרג מסמכותו כשאסר נשיאת כלי ירי באזורים קרובים לבתי ספר.
בית המשפט לא קיבל את טענת הממשלה שסמכות זו נתונה לקונגרס תחת סעיף המסחר, משום שאלימות הקשורה בנשק חם משפיעה על המסחר בין המדינות.
זו הייתה הפעם הראשונה מאז 1937 שבית המשפט קבע שחקיקה של הקונגרס חורגת מהסמכות המוקנה תחת סעיף זה.
פסק דין ארצות הברית נגד מוריסון משנת 2000 המשיך את המגמה, כשבית המשפט פסל חלק מחוק האלימות נגד נשים של 1994. רנקוויסט כתב בפסק הדין שפעילות שאינה כלכלית, כמו אלימות נגד נשים, אינה בסמכות הקונגרס תחת סעיף המסחר, גם אם במצטבר יש לה השפעה על מסחר בין-מדינתי.
המשמעות של המילה "להסדיר" נידונה בבית המשפט העליון ב-2012, לראשונה מאז 1824. בפסק דין גיבונס נגד אוגדן (1824) כתב מרשל ש"להסדיר" פירושו לקבוע את הכלל שעל פיו ייערך המסחר.
הכוח להסדיר פורש ככולל גם את הכוח לאסור על תנועה של מוצרים מסוימים.
בפסק הדין לגבי חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה מ-2012, קבעו רוב השופטים שהכוח להסדיר מסחר או שוק מסוים, אינו כולל את הכוח ליצור את השוק, להכריח אזרחים לקנות מוצר, כגון ביטוח בריאות, שבו הם לא מעוניינים, או במילים אחרות להסדיר אי-פעילות.
השופטת רות ביידר גינסבורג כתבה בדעת מיעוט שהפרשנות של נשיא בית המשפט ג'ון רוברטס לסעיף המסחר היא "פנייה מהממת לאחור", והיא מהווה "חזרה 75 שנה לאחור, לתקופה שבה בית המשפט סיכל באופן שגרתי מאמצים של המחוקקים להסדיר את הכלכלה בהתאם לאינטרסים של אלו שעמלים לקיים אותה".
ההתייחסות להסדרת המסחר עם השבטים האינדיאנים כקטגוריה נפרדת, לצד אומות זרות ומדינות האיחוד, מסגירה את המעמד המיוחד של השבטים בעיני מנסחי החוקה, כישויות בעלות ריבונות חלקית.
הסעיף פורש בהתאם כהענקת כוח בלעדי לממשל הפדרלי בניהול היחסים עם השבטים.
עד שנת 1871, האמצעי המרכזי לניהול יחסים אלו היו אמנות, כוח שניתן לרשות המבצעת במסגרת הפרק השני לחוקה, וקונפליקטים אלימים.
מאז 1871, השנה בה אסר הקונגרס על אמנות נוספות עם העמים הילידים, מנוהלים היחסים דרך הסמכות שמקנה סעיף המסחר לממשל הפדרלי.
מאז 1934, ובאופן נמרץ יותר מאז סוף שנות ה-60 של המאה ה-20, השתמש הקונגרס בכוח זה כדי להגביר את מידת השלטון העצמי של האינדיאנים בשמורות.
סעיף 4: התאזרחות ופשיטות רגל
סעיף זה עוסק בשני תחומים שבהם יכול הקונגרס להורות על כללים אחידים בכל מדינות האיחוד: התאזרחות (נטורליזציה) ופשיטות רגל.
תחת תקנון הקונפדרציה כל מדינה יכולה הייתה לקבוע כללים משלה לגבי התאזרחות של נתינים זרים.
הצירים בוועידת החוקה הסכימו שחוסר האחידות בנושא זה הוא בעיה.
בנוסף, כפי שנכתב בהכרזת העצמאות, המתיישבים בצפון אמריקה התלוננו שהשלטון הבריטי פוגע במכוון במאמצים לאכלס את מדינות האיחוד על ידי חבלה בחוקי ההתאזרחות, והם ראו זאת כאחת הסיבות למהפכה.
מנסחי החוקה ראו בהגירה לארצות הברית מרכיב חשוב בהתפתחות ובשגשוג של המדינה.
מסיבות אלה הם הסכימו שהסמכות לקבוע כללים לגבי אזרחות היא מרכיב חשוב בריבונות של האיחוד, ושיש להעביר סמכות זו לממשל הפדרלי, שיהיה יכול, באמצעות חקיקה, לקבוע כללים ונהלים אחידים.
בהתאם לסעיף זה העביר הקונגרס בשנת 1790, זמן קצר לאחר אשרור החוקה, חוק ראשון שאיפשר לכל אזרח זר, לבן, חופשי ו"בעל אופי טוב", שהתגורר בארצות הברית שנתיים או יותר, לשאת שבועה בבית משפט ובכך להפוך לאזרח ארצות הברית.
על אף שלממשל הפדרלי ניתן הכוח לקבוע כללים אחידים, המשיכו מדינות אחדות לאזרח תושבים זרים בעצמן.
בשנת 1795 ניסה הקונגרס למנוע מסלולים מתחרים של התאזרחות במדינות, ובשנת 1817 אישר בית המשפט העליון שהסמכות לאזרח היא בלעדית לממשל הפדרלי.
במספר מקרים שבהם צירפה ארצות הברית טריטוריות חדשות לאיחוד, נקט הממשל באזרוח קולקטיבי של תושביהן.
קבלת אזרחות פורשה בתחילה כפריווילגיה שהקונגרס יכול להעניק ולהשעות כרצונו, ושהזכות להנות ממנה קיימת רק כל עוד מציית האזרח לדרישות הקונגרס.
לפי פרשנות זו, הסמכות לקבוע חוקים אחידים לקבלת אזרחות היא הכוח היחיד שניתן לקונגרס בחלק השמיני של הפרק הראשון לחוקה, אשר אינו מוגבל על ידי סעיפים אחרים בחוקה.
עד המאה העשרים עשה הממשל שימוש רב בסמכות נרחבת זו, והקריטריונים לקבלת אזרחות היו פעמים רבות גזעניים ומפלים.
גם כאשר הגביל בית המשפט את הסמכות הזו, הוא עשה זאת לעיתים באופן שאוכף הבחנה גזעית.
כך, בפסק דין דרד סקוט קבע בית המשפט שכוחו של הקונגרס תחת סעיף זה תקף רק לגבי בני אדם שנולדו במדינה זרה תחת ממשלה זרה, כך שנאסר על הקונגרס לאזרח עבדים שחורים שנולדו בארצות הברית.
סמכות הממשל הפדרלי לאזרח נתינים זרים פורשה ככוללת גם את הסמכות לשלול אזרחות ולגרש נתינים זרים.
הממשל עשה שימוש בסמכות הגירוש במסגרת חוקי הזרים וההסתה של 1798, אשר עוררו מחלוקת פוליטית.
חוקים של הקונגרס הגדירו פעולות מסוימות שבשלן עשוי אזרח ארצות הברית לאבד את אזרחותו, כגון קבלת אזרחות של מדינה אחרת או הצבעה בבחירות במדינה אחרת.
בחצי השני של המאה העשרים, החל בית המשפט במגמה של צמצום הסמכות של הממשל לשלול אזרחות, לאור הקביעה בתיקון ה-14 לחוקה ש"כל אדם שנולד או התאזרח בארצות הברית...
בשנות החמישים נפסלו הוראות חוק שהסמיכו את הממשל לשלול אזרחות במקרים של עריקה מהצבא.
ב-1967 דן בית המשפט במקרה של בייס אפרוים, אזרח אמריקאי-ישראלי שהצביע בבחירות לכנסת בישראל בשנת 1951, ובשל כך סירב הממשל לחדש את דרכונו.
בית המשפט קבע בהחלטתו שאפרוים הוא אזרח ארצות הברית, וש"יש לקרוא את התיקון [ה-14] כמגדיר אזרחות שהאזרח שומר, אלא אם הוא מוותר עליה באופן וולונטרי".
כמו בנושא ההתאזרחות, גם חוקים לגבי פשיטת רגל ודיני חדלות פרעון היו בסמכות המדינות השונות תחת תקנון הפדרציה, מה שיצר מקרים רבים של חוסר בהירות.
מנסחי החוקה ראו זאת כמכשול לשגשוג כלכלי, ובחרו לתת לקונגרס את הסמכות לקבוע כללים אחידים.
עם זאת, בניגוד לדיני התאזרחות והגירה, סמכות הממשל בנושא זה אינה בלעדית; למדינות יש סמכות לחוקק בנושא דיני חיובים והיחסים בין נושים לחייבים.
החוק הפדרלי הראשון בנושא פשיטות רגל עבר בשנת 1800, אך הוא החזיק מעמד פחות משלוש שנים עד שבוטל.
חוקים אחרים עברו לאחר מכן ובוטלו גם כן, עד שבשנת 1898 עבר חוק יציב בנושא.
חוק זה היה תקף עד שנת 1978 (אם כי הקונגרס אישר מספר תיקונים), השנה בה עבר החוק שתקף בבסיסו גם היום.
סעיף 5 נותן לקונגרס את הסמכות להטביע מטבעות כסף, להסדיר את ערכם ואת ערך החליפין שלהם ולקבוע תקנים למידות ומשקלות.
סעיף 6 נותן לקונגרס את הסמכות לקבוע עונשים לעבירות של זיוף כסף וביטחונות.
תחת תקנון הקונפדרציה הסמכות להטביע כסף הייתה משותפת לממשל הפדרלי ולמדינות.
סעיף זה, יחד עם סעיף 1 בחלק העשירי של הפרק הראשון, אשר אוסר על מדינות האיחוד להטביע מטבעות, מעניק לממשל הפדרלי סמכות בלעדית בתחום.
הבט זה של החוקה עורר מחלוקת ונתפס כוויתור משמעותי מצד המדינות, שכן הסמכות ליצור מטבעות ולהסדיר את השימוש בכסף נחשבת לסממן משמעותי של ריבונות.
החוקה נותנת לממשל הפדרלי גם את הסמכות להסדיר את ערך המטבע המקומי מול מטבעות זרים, סמכות שהייתה קודם לכן בידי המדינות.
בהתאם לסמכות זו חוקק הקונגרס את חוק ההטבעה של 1792, שיצר את המטבעה של ארצות הברית בפילדלפיה.
המטבעה הייתה לסוכנות עצמאית של הממשל בשנת 1799, וכיום המטה המרכזי שלה נמצא בוושינגטון הבירה.
הבלעדיות של הסמכות הפדרלית להסדיר את המטבע המקומי פורשה כסמכות להסדיר את כל ההבטים של המדיניות המוניטרית באיחוד.
עם זאת, עד מלחמת האזרחים השליטה של הממשל במטבעות שנמצאים בשוק הייתה מעטה.
בנוסף, לא ברור האם התכוונו מנסחי החוקה לתת לממשל את הסמכות להנפיק כסף פיאט, בפרט שטרות כסף מנייר.
החוקה אוסרת על המדינות להנפיק "שטרות אשראי" - המונח בו השתמשו האבות המייסדים כדי לתאר שטרות נייר - ולא מציינת במפורש שלממשל הפדרלי יש סמכות להנפיק שטרות כאלה.
רבים ממנסחי החוקה, ביניהם מדיסון, ראו בשטרות פרצה לשחיתות ואי-סדר.
עם זאת, החוקה גם לא אוסרת במפורש על הנפקה של שטרות פדרליים.
כיום, יש חוקרים שטוענים שמנסחי החוקה התכוונו לאסור לחלוטין על שימוש בכסף פיאט; חוקרים אחרים סבורים שמנסחי החוקה התכוונו לאסור רק הנפקת כסף פיאט על ידי המדינות.
עד מלחמת האזרחים נמנע הממשל מיצירת שטרות נייר.