tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצבא הצלבני שיצא מאירופה שלוש שנים לפני כן דרך ארצות לא נודעות ומול סכנות וסבל של משתתפיו (כמו גם של אלו שאתרע מזלם לעמוד בדרכו) עמד עתה בפני מטרת המסע – ירושלים העיר הנוצרית הקדושה ביותר – מרכז היקום והמקום שישו הנוצרי חי ומת בו.
הביוגרף של טנקרד מספר, כי האביר ראה את העיר מפסגת הר הזיתים:
עתה עמדו הצלבנים בשערי ירושלים.
אך גם היו בבידוד משלא כבשו ערים מרכזיות בדרכם ולא יצרו ראש גשר באחד הנמלים הפזורים לאורך מישור החוף כולל נמל יפו הקרוב ביותר לירושלים ומנעו מעצמם אפשרות לעזרה מבני בריתם שישבו במרחק מאות קילומטרים ממקום הקרב.
תחת האיום של מתקפת נגד פטמית וללא יכולת לכיבוש מיידי של כל הארץ מחמת מחסור בכוח אדם ומשאבים.
כך בניגוד לכל היגיון צבאי ושיקולים לוגיסטיים הטילו הצלבנים את כל כובד משקלם אל המטרה העיקרית של מסעם כשהם מונעים על ידי קנאות דתית ואמונה עיוורת כי ההשגחה העליונה מדריכה את דרכם, כישלון המצור על ירושלים עשוי היה לגרום למסע הצלב כולו להתמוטט.
חומות ירושלים הפטמית דמו בתוכניתן ופריסתן לחומות ירושלים העות'מאנית המקיפות את העיר העתיקה של היום.
היקף החומות היה כארבעה קילומטרים והן התנשאו עד לגובה של 15 מטרים בנקודות מסוימות ובעובי ממוצע של שלושה מטרים.
מצד מזרח ומצד מערב העיר מוקפת בגיאיות המקשים גישה של תוקף פוטנציאלי לחומות.
צד צפון ודרום-מערב בהם הטופוגרפיה נוחה יותר בוצר על ידי חפיר יבש וחומות משנה נמוכות יותר מהחומה העיקרית.
בחומות העיר נקבעו חמישה שערים ועליהם מגנים מגדלי שמירה אחד מכל צד.
לעיר עצמה היו שני מבצרים פנימיים מוגנים בחומה מכל העברים הראשון והגדול הוא המצודה העתיקה של ירושלים – מגדל דוד הבנוי מאבנים מאסיביות במיוחד והשני מגדל גולית בפינה הצפון מערבית של החומה.
תושבי העיר נהנו מאספקת מים מתוך חומות העיר שהתבססה על מערכת אספקת המים הרומית העתיקה ובורות מים חצובים.
מפקד חיל המצב איפתיקר א-דאולה פיקד על כוח של כ-1,000 חיילים סדירים, מתוכם 400 פרשים פאטמיים, שהגיעו לעיר זה-מקרוב.
משנודע על התקרבות הצבא הצלבני ננקטו אמצעי זהירות והגנה נוספים שכללו גירוש של כל הנוצרים מחוץ לעיר שמא יהפכו ל"גיס חמישי" כפי שקרה באנטיוכיה וסתימת בארות או הרעלת בארות מחוץ לחומות.
האוכלוסייה היהודית של העיר השתתפה אף היא בהגנה על החומות.
הצבא הצלבני מול חומות העיר היה קטן ביחס למשימה העומדת לפניו אך חדור אמונה ובעל ניסיון שהצטבר במהלך שלוש שנים של לחימה כמעט ללא הפסקה בדרך מאסיה הקטנה לירושלים.
כאמור ה"דהירה" לכוון ירושלים המבטאת אסטרטגיה כפויה של הכול או כלום, הכתיבה גם את העובדה שהמצור הצלבני על ירושלים לא תוכנן להיות תהליך ארוך של התשה אלא התקפה ישירה פנים-אל-פנים על חומות העיר.
הסכסוכים בין מנהיגי הצבא שהתפתחו מתחילת המסע ונבעו מתחרות גאווה ותאוות בצע באו לידי ביטוי מוחשי בעת המצור משהמחנות נפרדו לשני צבאות נפרדים.
המחנה הגדול, בראשות גודפריד מבויון טנקרד ורובר מפלנדריה, הוקם בין מגדל גוליית לשער שכם.
רמון רוזן טולוז הקים את המחנה שלו מול מגדל דוד אך משהוברר לו כי נקודה זו היא החזקה ביותר בהגנת העיר, הוא העביר את המחנה אל הר ציון.
ביום 13 ביוני התנפלו הלוחמים הצלבנים על חומות העיר, משולהבים על ידי שמועה כי נזיר מקומי חזה ניצחון להתקפה, בהתלהבותם תקפו הצלבנים את העיר ללא הכנה וללא שימוש בארטילריה או כלי נשק כבדים שהיו בשימוש באותה תקופה מתוך אמונה כי די בריצת אמוק לכוון העיר על מנת להכריע את הקרב.
ההתקפה נהדפה ומנהיגי הצבא הצלבני נאלצו להשלים עם העובדה כי הקרב יתארך וידרוש תכנון קפדני ומשאבים.
הצבא הצלבני החונה מול העיר נאלץ להתמודד במקביל עם מחסור במים שהכביד מאוד על הצלבנים עד לתום המצור וייתכן כי הצלבנים סבלו מרעב וצמא יותר מתושבי העיר.
מקור המים היחיד שלא הורעל או נסתם בקרבת העיר הייתה בריכת השילוח הנמצאת בטווח יריית קשת מחומות העיר וסובלת מאספקת מים מועטה ולא סדירה בחודשי הקיץ.
הצלבנים נאלצו לשלוח יחידות קטנות של פרשים לחפש מקורות מים בטווחים הולכים וגדלים מחומות העיר.
מחסור בעצים מסביב לירושלים הציב בעיה נוספת מאחר שהצבא הצלבני הגיע אל העיר ללא סולמות או כלי נשק המותאמים ללוחמת מצור.
ב-17 ביוני עגן צי קטן של אוניות מג'נובה בנמל יפו שננטש על ידי חיל המצב.
המלחים, שהיו ביניהם נגרים ואנשי מקצוע, הצטרפו לצבא הצלבני והביאו איתם כלי עבודה, מסמרים וחבלים.
עצים הובאו למחנה ממרחק כולל מיערות באזור השומרון ושני מגדלי מצור – אחד בכל מחנה – הורכבו.
הצלבנים בנו מספר כלי נשק נוספים המותאמים ללוחמת מצור – קטפולטות, סולמות, ומגנים.
במקביל פעלו אנשי הדת במחנה הצלבני לטהר את מחנה הלוחמים ולהכינו לקרב על ידי טקסים דתיים תפילות ובעיקר תהלוכה סביב חומות העיר.
ב-8 ביולי יצאה תהלוכה ובה אנשי דת נושאים צלבים ואיקונות ובעקבותיהם אבירים וחיילים פשוטים המשתתפים תקעו בכלי נשיפה כשהם הולכים יחפים אל הר הזיתים שם עמדו במקום בו – על פי תפיסתם – הופיע ישו לאחר התחייה ושם נשאו תפילה לחסדי האלוהים.
ב-14 ביולי, לאחר הכנות ממושכות, החלה ההתקפה הצלבנית.
המחנה הצפוני בפיקודו של גודפריד מבויון שינה את מקום ההתקפה ובחסות החשיכה נע מזרחה לנקודה הסמוכה לשער הפרחים בסמוך לנקודה הצפון מזרחית של החומה ובכך הטעה את המגנים שריכזו את כוחותיהם בסמוך למגדל גוליית.
הצלבנים התגברו על החומה המשנית הנמוכה באמצעות איל ניגוח, אך מעל החומות נזרקו חומרי בעירה שהציתו את אי הניגוח.
תשישות הלוחמים הביאה להפוגה ויום הלחימה הגיע לסיום זמני כאשר הדרך לחומת העיר פתוחה בפני מגדל המצור הצלבני.
מול הר ציון נתקל הצבא הצלבני בהתנגדות עזה, ללא סיוע מגורם ההפתעה ומול ריכוז כוחות מאסיבי של המגינים, נסתיים יום הלחימה מבלי שהצלבנים מצליחים להתקרב לחומה עם מגדל המצור.
ב-15 ביולי התחדשה הלחימה עם שחר.
מול הר ציון בדרום העיר חזר התסריט של לחימה עזה במהלכה מנסים הצלבנים להתקרב לחומות עם מגדל המצור ללא הצלחה בעוד המגינים משתמשים בקטפולטות ובאמצעי תבערה על מנת להרחיק את התוקפים, לקראת הצהריים אחזה אש במגדל המצור והוא החל לבעור ויצא מכלל שימוש.
בצד הצפוני של העיר קידמו הצלבנים את מגדל המצור שלהם אל חומות העיר.
המגדל שגובהו היה כ-16 מטרים ועליו מוצבים חיילים ובראשם גודפריד מבויון היה כבד מאוד, קשה לתמרון ומטרה נוחה מאוד לחיילים המוסלמיים והארטילריה שבשימושם.
בקרב שהתפתח הצליחו הצלבנים להביא את המגדל עד לחומות העיר, תחת מטר של חיצים וקליעים ושימוש באמצעי תבערה.
בצהרי היום, לאחר לחימה בלתי פוסקת הגיע הקרב לנקודת מפנה: אש אחזה במבני עץ הסמוכים לחומה מצידה הפנימי והבריחה את הלוחמים המוסלמיים מאזור הפריצה.
הצלבנים עלו על החומה שנותרה ללא מגינים, ההגנה המוסלמית התמוטטה והלוחמים הפטמיים נסוגו בבהלה.
הפאניקה אחזה גם בלוחמים המוסלמיים בצד הדרומי של העיר על הר ציון והם נטשו את עמדותיהם, מאפשרים לצלבנים להיכנס אל תוך העיר.
עם פריצת הצלבנים לעיר הם נתקלו בהתנגדות מאורגנת מועטה בלבד, הצלבנים החלו לטבוח בתושבי העיר ולבזוז את רכושם.
ריימון מאגילר (Raymond d'Aguiliers), צלבן שהשתתף במסע הצלב הראשון וכיבוש העיר מספר:
חלק מהלוחמים המוסלמיים ברחו לכוון הר הבית וניהלו קרב מאסף נואש.
בחיבור שנכתב על ידי אלמוני שהשתתף בקרבות או אסף עדויות מלוחמים סמוך לאירוע וקרוי "עלילות הפרנקים" ("גסטה פרנקורום") מתואר הקרב:
אביר צלבני אחר, פולקו משארטר, מספר בזיכרונותיו:
מגן ירושלים המוסלמי, איפתיקר א-דאולה, הצליח לברוח מהצלבנים בחסות פרשים מצריים שהיו חלק מחיל המצב, הם הגיעו לשער מגדל דוד ושם עזבו את סוסיהם ונכנסו לתוך המצודה.
אך רוח הלחימה עזבה את המפקד הפטמי ואנשיו והם הצליחו לערוך משא ומתן חפוז עם הרוזן רימון שהבטיח להם מעבר חופשי אל כיוון אשקלון, מעוז הכוח הפטמי בארץ ישראל.
כך הצליח רימון לתפוס ללא קרב את הנקודה האסטרטגית ביותר בעיר, בה קיווה להשתמש כנקודת התחלה בעימות שיכריע מי ישלוט בירושלים ובממלכה הצלבנית המתגבשת.
הקהילה היהודית בירושלים הייתה דלה מאוד.
למרות זאת, השתתפו היהודים בהגנת ירושלים.
בעיר היו שתי שכונות יהודיות, בצפונה ובדרומה.
עם פריצת הצלבנים אל תוך העיר, החלה מנוסה.
רבות נכתב על הטבח שערכו הצלבנים בתושבי ירושלים, ולמרות הבדלי הגרסאות לגבי מספר הנרצחים, אין ספק כי מדובר באירוע המוני וברוטאלי.
הטבח בירושלים לא חרג מהשקפת העולם הצלבנית וההתנהגות המקובלת על העולם של ימי הביניים.
במסע הרצח היה משום קשר בין קנאות דתית ואמונה עיוורת, לתורת לחימה ברברית ושאיפה אנוכית להפקת רווח אישי.
השקפות מנוגדות לכאורה אלה הצטלבו יפה באותו זמן ומקום בעולם הצלבני.
ב-17 ביולי, לאחר פינוי רחובות ירושלים מגופות ההרוגים ושריפתם מחוץ לחומות העיר על מנת להימנע מהתפשטות מגפות בחום הקיץ, נערכה פגישה של ראשי הצבא הצלבני בה נידון גורל ועתיד ירושלים.
הזכות למשול בישות החדשה של המדינה הצלבנית ובירתה ירושלים עמדה במרכז העימות המחודש.
לאחר דיון הוחלט לתת את שרביט השלטון לידי גודפריד מבויון תחת התואר מגן הקבר הקדוש וזאת לאור התנגדות אנשי הדת ונציגי הכנסייה להפקיד את העיר הקדושה בידי מלך חילוני.
רמון רוזן טולוז נותר מבודד ובידיו רק מגדל דוד וגם מצודה זו נמסרה לידי השליט החדש על ידי אנשיו של הרוזן משהבינו לאן נוטה מאזן הכוחות הפוליטי.
בסוף חודש יולי עזב הרוזן את ירושלים וירד ליריחו על מנת לבקר במקום טבילתו של ישו בנהר הירדן.
בהיעדרו של רמון הרוזן מטולוז נבחר פטריארך חדש לירושלים אביר צרפתי מנורמנדי בשם ארנולף.
אדם שקנה את שמו במחנה הצלבני משקרא תגר על גילוי שרידי הרומח הקדוש שנתגלו באנטיוכיה על ידי איש דת מאנשי אמונו של רמון הרוזן מטולוז.
בחירתו של ארנולף היא נקודת מפנה בתולדות מסע הצלב הראשון, וסימנה את הקמת הפטריארכיה הלטינית של ירושלים והתנתקות מסע הצלב מהפטריארכיה היוונית שהייתה "בעלת הבית" בעיר ובביזנטיון וסימנה את הרחקתה של הנצרות האורתודוקסית ממרכזי הכוח הצלבניים.
עם כיבוש העיר החלו להתפשט שמועות בקרב הצלבנים על שרידים של הצלב האמיתי המוחבאים בעיר.
ב-5 באוגוסט הכריז ארנולף על מציאת הצלב האמיתי.
נסיבות מציאת חפץ הקודש לוטות בערפל וייתכן כי הוכתבו על ידי מגלהו – ארנולף.
על פי תיאור של מקורות צלבניים מדובר בכלי עשוי מזהב וכסף ובו כביכול גוש עץ שמקורו – על פי הנאמר – מהצלב עליו נצלב ישו.
על פי האגדות הוסתר הצלב על ידי נוצרים מקומיים מפני שליטי הארץ המוסלמיים.
ארנולף והפטריארכיה החדשה שבראשה עמד השתמשו בצלב שנמצא לבסס את מעמדם בירושלים.
המצור על ירושלים בשנת 1187 הוביל לכיבוש העיר על ידי צלאח א-דין ולהתפרקותה המוחלטת והמהירה של ממלכת ירושלים הצלבנית לאחר קרב קרני חיטין.
המצור, גולת הכותרת של מסע המלחמה והג'יהאד של צלאח א-דין, נמשך מ-20 בספטמבר 1187 עד לכניעת מגיני העיר ב-2 באוקטובר.
המצור היה קצר יחסית אך אפקטיבי ואלים, כאשר שני הצדדים חשים כי הם נלחמים על עיקרי אמונתם ועל הסמלים המרכזיים בתרבותם.
כניעת העיר והעברת השליטה בה מידי הצלבנים סימנה את סיומו של פרק ייחודי בתולדות ירושלים, סיום פרק מרכזי בתולדות ממלכת ירושלים הצלבנית, וכן את תחילתה של התיישבות מחודשת של קהילה יהודית בעיר.
אירועים אלו, ששיאם היה אובדן השליטה הנוצרית על המקומות הקדושים לנצרות בארץ ישראל בכלל ובירושלים בפרט, זיעזעו את אירופה, הביאו לכינונו של מסע הצלב השלישי, ועל פי האגדה אף גרמו למותו הפתאומי של האפיפיור אורבנוס השלישי.
כיבוש ירושלים על ידי הצלבנים בתום מסע הצלב הראשון סימן את סופו של מסע הצלב ואת ייסודה של ממלכת ירושלים, הישות המדינית שהביאה לידי ביטוי גשמי-ארצי את האידאולוגיה והרעיונות הדתיים שהיו בבסיסם של מסעי הצלב.
כיבוש העיר, שהסתיים בטבח כולל של תושביה המוסלמיים והיהודים והביא חורבן על קהילה יהודית מפוארת, הביא את העיר לתקופת פריחה כבירה של ממלכה עצמאית.
העיר הייתה מרכז שלטוני, מנהלתי ודתי.
מקומות קדושים מוסלמיים הפכו לכנסיות, ומאמץ מיוחד הושקע בבנייה מחדש של אתרים נוצרים קדומים - בעיקר במבנה כנסיית הקבר.
מאמץ הבנייה הצלבני מרשים במיוחד לאור משאבי המדינה הצלבנית שתמיד היו מועטים בכוח אדם ובכסף.
קרב קרני חיטין התרחש ב-4 ביולי 1187 בהר קרני חיטין הסמוך לטבריה, בין הצלבנים מממלכת ירושלים בהנהגת המלך גי דה ליזיניאן ובין המוסלמים האיובים בהנהגת צלאח א-דין.
בקרב זה נחלה השושלת האיובית ניצחון מכריע מול הצלבנים.
התוצאות היו הרות אסון לצלבנים.
מי שלא נהרג בקרב נשבה ו"הצלב האמיתי" אבד.
בין השבויים רמי המעלה היו המלך גי דה ליזיניאן, רנו משאטיון, ז'ראר דה רידפור מפקד הטמפלרים ואחרים.
מתוך 1,200 אבירים שיצאו לקרב רק קומץ הצליחו להימלט וכ-150 נשבו.
פחות מ-1,000 לוחמים, אבירים וחיילים פשוטים הצליחו להימלט ולא נפלו בקרב או בשבי.
כל השאר קיפחו את חייהם.
רנו משאטיון הוצא להורג על ידי צלאח א-דין עצמו, וגם האבירים הטמפלרים וההוספיטלרים שנכנעו נרצחו בפקודתו של צלאח א-דין.
המלך וקומץ האצילים ששרדו את טבח השבויים הוגלו לדמשק.
השבויים הבלתי מיוחסים נכבלו ונשלחו לשוקי העבדים בסוריה.
ביום 7 ביולי הופיעו גדודים מוסלמיים מול חומות עכו.
בעיר נשארו לוחמים מועטים בלבד ועשירי העיר הצלבניים פתחו במשא ומתן על כניעה.
לנשארים ניתנה הזכות לשמור על רכושם.
תנאי זה, שנוסח בקווים כלליים ונתן לצלבנים רווחה וביטחון בכניעה, כוון למעשה לנוצרים המקומיים, שנבדלו מהנוצרים הצלבנים ורגשות של מרמור ואי אמון הזינו את מערכת היחסים ביניהם במשך שמונים שנה של שלטון צלבני.
הצעות אלו היו הבסיס לשמועות על נדיבותו הרבה של צלאח א-דין, שמועות שהלכו ותפחו לממדי מיתוס הן בקרב המוסלמים והן בקרב הנוצרים.
ביום 10 ביולי נכנס צלאח א-דין אל העיר והפך אותה לעיר מוסלמית.
רבעים שלמים ונכסים רבים בתוך העיר הועברו לידי מקורביו ומפקדי הצבא.
עמאד א-דין, ההיסטוריון המוסלמי שמתאר את כיבוש ארץ ישראל ב"ספר הברק של ארץ ישראל וסוריה" מציין כי
על מנת לערער את נכונות העיר להתגונן הביא צלאח א-דין את גי דה ליזיניאן מלך ירושלים - שהעיר הייתה חלק מנחלתו המלכותית - ואת מפקד מסדר הטמפלרים, בהצעה להחליפם תמורת העיר.
בעיר לא היו כלל לוחמים אלא רק בורגנים, שעמדו בגבורה במשך שבועיים מול הארטילריה המוסלמית מבלי תקווה לכוח חילוץ או תגבורת.
רק לאחר שנפרצו חומות העיר ניאותו תושבי אשקלון לחדש את המשא ומתן וקיבלו 40 יום לעזוב את העיר והבטחה (שלא קוימה) לשחרור המלך הצלבני השבוי.
ביום 4 בספטמבר 1187, לאחר 35 שנים של שלטון צלבני, חזרה אשקלון לידי המוסלמים והדרך ממצרים אל ארץ ישראל נפתחה בפני גדודים מצרים רעננים שעתידים להחליף את הצבאות הסורים שסבלנותם נמתחה לאחר 3 חודשי לחימה רצופים.
לאחר כיבוש אשקלון מצוטט צלאח א-דין כמי שכתב:
ואכן, מאשקלון עלה הצבא המוסלמי אל ירושלים.
בדרכם כבשו המוסלמים את מעט המבצרים הצלבניים שנותרו עומדים, וכך נתפסו מנזר נבי סמואל והכנסיות הנוצריות בהר הזיתים.
ביום 17 בספטמבר הגיעו הגדודים המוסלמיים אל מול חומות ירושלים, וביום 20 בספטמבר הגיע צלאח א-דין עצמו בראש עיקר הצבא המוסלמי וכיתר את ירושלים.
ביצורי העיר ירושלים בתקופה הצלבנית לא השתנו מאז ביצורי העיר הביזנטית ועד ימינו בצורתם החיצונית והיקפם, למעט שינויים קטנים.
החומה הטורקית של המאה ה-16 בנויה על החומה שמצאו הצלבנים בעת שצרו על העיר בעצמם.
שני ההבדלים העיקריים מתמקדים באזור הר ציון שהוכלל בהגנת העיר, ובמצודת העיר - מגדל דוד.
הבדל נוסף היה חוזקו והיקפו של מערך הביצורים, את החומה, שהתנשאה לגובה של 18 מטר, הקיף בנקודות הרגישות חפיר יבש למניעת הפעלתם של מכונות מצור, שעומקו כ-20 מטר - משער האריות, סביב הפינה הצפונית-המזרחית של העיר ולאורך כל החומה הצפונית, שבמרכזה שער שכם.
קו הגנה נוסף לאחר החפיר הייתה החומה הקדמית - שגובהה כשני שלישים של החומה העיקרית, ובינה ובין החומה היה שטח מת לכל המנסה לפרוץ אל תוך העיר.
מצודת העיר, מגדל דוד, בוצרה על ידי הצלבנים על יסודות מגדלי העוז מתקופת הורדוס ובראשם מגדל פצאל ומצודה מוסלמית שנבנתה על שרידיהם.
על בסיס אלו נבנתה מצודה אדירה, שנדבכי חומתה הודבקו זה בזה במסמרי ברזל ועופרת מותכת.
החומה הוקפה על ידי חפיר נפרד ושלטה על חלקה המערבי של החומה ועל שער יפו, שנתכנה שער דוד בפי הצלבנים.
בימים כתיקונם מנתה אוכלוסיית העיר ירושלים הצלבנית כ-30,000 איש, ובחודשים שלאחר קרב קרני חיטין נאספו בין חומותיה כ 30,000 איש נוספים, פליטים מנקודות יישוב, מבצרים וערים צלבניות שנקבצו מכל האזור כשהם שמים מבטחם בביצורים החזקים של ירושלים הבירה ובקרבה למקומות הקדושים.
בעיר שהו מספר גדול של בני עדות נוצריות מקומיות שנחשבו בעיני הצלבנים כגורם שיש לחשוד בכוונותיו ומעשיו.
בספרו "תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל" מצטט פרופסור יהושע פראוור מתוך מקור נוצרי קופטי המתאר קשר בין נוצרי אורתודוקסי לחצרו של צלאח א-דין; קשרים אלו הביאו את בני העדה להשתדל עבור האינטרסים של עדתם ולהעביר ידיעות מודיעיניות למוסלמים.
על פי המקור הקופטי, נשלח נוצרי אורתודוקסי לירושלים על מנת להעביר את הנוצרים המקומיים לצידו של צלאח א-דין.
בעיר שהו בעת המצור 5000 שבויים מוסלמיים ששימשו כעובדי כפייה בעבודות תחזוקה וביצור.
מהעיר נעדרו כוחות צבא שיכלו לאייש את הביצורים, שכן כל גדודי מלך ירושלים וחיל המצב של העיר הושמדו בקרב חיטין.
בהיעדר שליט או אביר המוסמך לקחת פיקוד, הועבר שרביט השלטון לידי הפטריארך הלטיני היראקליוס.
אל העיר הגיע בדרך המקרה האביר בליאן מאיבלין - פליט מקרב קרני חיטין, שבא לירושלים דרך שכם בעקבות אשתו מריה קומננה ומשפחתו שהיו בין הפליטים שנקבצו בעיר.
על פי מקורות מוסלמיים, כניסתו של בליאן לעיר נעשתה ברשותו של צלאח א-דין ובתנאי שבליאן ישהה בעיר יום אחד בלבד ולא יילחם נגד הסולטאן.
משנכנס בליאן לעיר פנו אליו נציגי הציבור הצלבני וביקשו כי ייקח את הפיקוד ויגן על העיר, ולטענתו כי נדר נדר שלא מאפשר לו לחימה, שחרר אותו היראקליוס מנדרו בהכריזו:
על פי מקורות לטיניים, בעיקר של ההיסטוריון בן התקופה ארנול שנכח בירושלים בעת המצור, כתב בליאן מכתב לצלאח א-דין בו התנצל על שהפר את הבטחתו וביקש את סליחת הסולטאן.
המקורות הנוצרים מוסיפים ומספרים כי נדרו לסולטאן לא היה המחסום היחיד בטרם קיבל עליו בליאן את משימת הגנת העיר - הוא חוכך בדעתו ומצוטט כמי שאומר:
עם הסכמתו לקחת על עצמו את הפיקוד על הגנת העיר העמיד בליאן מספר תנאים שהתמלאו מיידית: הוא דורש ומקבל הכרה כאדון העיר, וכן את שבועת הנאמנות המגיע לו במעמדו כסניור.
מילוי דרישות אלו מעמיד את בליאן במצב חוקי העניק לו חזקה בשלטון על הישות הצלבנית.
הפיקוד המוסלמי היה נתון בידיו של צלאח א-דין.
צבאו של צלאח א-דין הגיע משני קצוות האימפריה שלו - ממצרים מדרום ומסוריה וצפון עיראק בצפון.
המצרים תרמו את הפרשים הממלוכים המעולים ואילו האזורים הצפוניים תרמו את הפרשים הכבדים ופרשים קלים נוספים.
מספר הלוחמים המוסלמים לא ידוע בוודאות.
בסקרו את כוח האדם הדל העומד לרשותו הוברר לבליאן דה איבלין חומרת מצבו.
בעיר נמצאו שני אבירים נוספים, ובליאן הסמיך חמישים בני אצילים מעל גיל 16 מתושבי העיר לאבירים.
בהמשך הסמיך גם מספר בורגנים לתואר אצולה, על מנת שיוכלו לפקד על הלוחמים לעת מצוא - אזרחי העיר - ולהוות גרעין עיקרי של כוח חיל המצב.
על מנת לממן את פעולות ההגנה נפתחה קופת הכנסייה הירושלמית והוסרו ציפויי הכסף מעל גג מגדל כנסיית הקבר.
מקורות אחרים שהיו זמינים לייצור מגנים כללו מענק שניתן למסדר ההוספיטלרים על ידי הנרי השני, מלך אנגליה.
מחסני הנשק של העיר נפתחו וכלי נשק חולקו לכל מי שיכול היה לשאתו.
בליאן נקט תחילה אסטרטגיה של הגנה פעילה, וסיורים רכובים של פרשים פטרלו באזור ירושלים; כך נוצרה ההתנגשות הראשונה בין הצבאות, כאשר כוחות חוד של המוסלמים הותקפו על ידי סיור צלבני באזור אל קובאב (כפר בן נון).
הצבא המוסלמי הגיע לירושלים ביום 20 בספטמבר והתרכז במערב העיר אל מול מצודת מגדל דוד.
במקביל הוקפה העיר ביחידות צבא למניעת יציאת חיל המצב.
נקודת מרכז הכובד של ההתקפה המוסלמית נבחרה על מנת להכריע את סוללת הביצורים העיקרית של העיר, שהייתה גם הקשה ביותר לפיצוח - כפי שנוכחו לדעת צבאות אחרים, כמו הצבא הצלבני שצר על העיר בשנת 1099. ההיסטוריון המוסלמי אל קאדי אל פאדיל מסביר:
במשך שבוע ימים השתוללו קרבות אל מול החומה המערבית של ירושלים, אך התוקפים המוסלמים לא הצליחו לממש את יתרונם הכמותי והתקשו להפעיל את מכונות המצור כנגד החפיר והחומה האיתנה.
ההיסטוריון המוסלמי עימאד א-דין מספר על מהלך הקרב:
לאחר הכישלון ממערב, ביום 25 בספטמבר העבירו המוסלמים את מרכז הכובד של התקפותיהם מהצד המערבי של העיר אל הצד הצפוני, הידוע כצד החלש של ביצורי העיר.
הצבא המוסלמי התרכז מול שער שכם של ימינו שהיה קרוי בפי הצלבנים שער סנט סטפאן, וכוחותיו נמתחו אל הפשפש של אלעזר הקדוש - באזור שער הפרחים של ימינו - ומשם עד הפינה המזרחית של החומה הצפונית, הידועה כבורג' א-לקלק (ערבית: برج اللقلق; עברית: מגדל החסידות).
מעבר לנקודה זו יורד עמק יהושפט במתלול לכיוון דרום ולא מאפשר כל פעולת מצור.
באזור זה עמדה - מחוץ לחומות העיר - כנסיית סנט סטפאן, שהצלבנים הרסו לבל תשמש מקום מאחז נוח למוסלמים.
מאזור זה קיימו המוסלמים קשר עם תצפיות שהוצבו על הר הזיתים ודיווחו על כל תנועה ברחובות העיר.
במקביל בנו המוסלמים ארבעים מכונות מצור מסוגים שונים ובעיקר מכונות לירי ארטילרי שכיסו באש רצופה את חומות העיר ומנעו מהמגינים אפשרות להשבת אש נגדית.
תהלוכה שנערכה על החומות ובראשה שריד הצלב האמיתי שנותר ברשות הקהילה הנוצרית-סורית של העיר הופסקה מאיום מטר החצים המוסלמיים.
כבר בשלב ראשון של ההרעשה התקרבו התוקפים עד לחפיר; החפרים ירדו אל תוך החפיר, ובזמן קצר ערערו את יסודות החומה הקדמית.
לאחר התמוטטות החומה הקדמית המשיכו החפרים את עבודתם בנקודה הסמוכה לשער הפרחים, ממנה פרצו הצלבנים לעיר בשנת 1099. כתוצאה מהכרייה התמוטט הצלב שסימן את מקום הפריצה; נפילתו הפיחה רוח רעה בקרב מגיני העיר עד כדי כך שבליאן דה איבלין לא הצליח למצוא אנשים שהסכימו לעמוד על החומות אף תמורת שכר.
פרשים צלבניים עוד ניסו לצאת אל מחוץ לחומות דרך שער האריות, שנקרא בפי הצלבנים שער יהושפט, אך אף על פי שהתקפתם גרמה לאבדות מוסלמיות ניכרות היא לא הצליחה להפחית את לחצי המאמץ המוסלמי לערעור יסודות החומה.
גדודים נוספים הוצבו בסמוך למכונות המצור.
על פי דרישת הפטריארך הלטיני היראקליוס, וככל הנראה בלחץ האוכלוסייה האזרחית (שרוחה נפלה בלחץ הקרבות) ובהתייעצות עם מפקד העיר בליאן מאיבלין, הוחלט להיכנס למשא ומתן על תנאי הכניעה עם צלאח א-דין.
הנוצרים ערכו מספר פגישות עם צלאח א-דין, שהביע אי נכונות להציע תנאי כניעה ורק חזר על הצהרתו כי בדעתו לכבוש את העיר בכוח החרב ולהרוג בתושביה - כפי שעלה בגורל תושבי ירושלים המוסלמיים לאחר המצור הצלבני.
במקביל קירב צלאח א-דין את מכונות המצור אל החומות והגביר את עוצמת ההרעשה שהחלה למוטט את מגדלי החומה - וכפי שמתאר אל קאדי אל פאדיל,
איום זה, בשילוב הלחץ מצד מפקדי הגדודים האיסלאמיים שהאפשרות לסיום מהיר של הלחימה הביאה אותם לנכונות לוויתורים, פעל את פעולתו על הסולטאן שנעתר לדרישה והציע בסופו של דבר תנאי כניעה לתושבי העיר.
תמורת תשלום שייקבע מראש יפדו שבויי המלחמה את עצמם, במחיר 10 ביזנטים לגבר, 5 ביזנטים לאישה ו-2 ביזנטים לילד (ביזנט היה המטבע הסחיר הנוצרי בממלכת ירושלים הצלבנית).
ביום 2 באוקטובר נמסרו מפתחות העיר ירושלים לידי צלאח א-דין, והחלה יציאת הנוצרים הלטיניים מירושלים כאשר הם נספרים בעת צאתם משער יפו.
עשירי העיר הצליחו לפדות את עצמם, אך העניים והפליטים שהגיעו אל העיר בחוסר כל לאחר שכבר ברחו מבתיהם לא היו מסוגלים לשלם את דמי הכופר.
חלק הארי של הכספים הוצא מהעיר על ידי הפטריארך הלטיני, שלא מצא לנכון להקדיש את אוצרות הכנסייה לפדיון שבויים ובמקום זאת העביר אותם בלוויית פרשי המוסלמים לצור.
חלק מעניי העיר שלא נמצא להם גואל מצאו מושיע בדמותו של צלאח א-דין, ששחרר אלפים מהם ללא תמורה.
בין המשוחררים ללא דמי פדיון הייתה המלכה סיבילה, אשתו של מלך ירושלים השבוי, שהורשתה לבקרו במקום מאסרו בשכם.
7,000 מעניי העיר נפדו באופן אישי על ידי מפקד העיר באליאן מאיבלין, שבשונה מעשירים אחרים בעיר, העביר חלק ניכר מהונו האישי לצלאח א-דין על מנת להבטיח את חירותם, ובתמורה זה אפשר להם לעזוב את העיר.
על פי מקורות נוצריים, מפקדי הצבא המוסלמי צברו עושר רב מפליטים אומללים אלו על ידי כך ששחררו אותם מעבדות בתמורה לסכומי כסף נמוכים מאלו שסוכם עליהם - אותם שלשלו לכיסם.
כ-15,000 נוצרים חסרי כל שנותרו בעיר לאחר 40 ימי פינוי העיר יצאו מירושלים בשיירות שבויים לכיוון ערים מוסלמיות כגון דמשק וקהיר, שם בילו את שארית חייהם בעבדות.
הנוצרים המקומיים, השייכים לכנסיות המזרחיות, נשארו בעיר כבני חסות תמורת תשלום מס גולגולת (ערבית: ג'יזיה, جزْية) על דמי פדיון השבויים, ובתמורה קיבלו רשות לחיות בעיר.
הנוצרים שהצליחו לחלץ את עצמם מירושלים יצאו את ארץ ישראל דרך הנמלים שבשליטת המצרים, כמו אשקלון ואפילו אלכסנדריה, שם הועלו על אוניות של הקומונות האיטלקיות בדרכם לאירופה.
פליטים אחרים הגיעו דרך היבשה לערי החוף שנותרו בשליטת הצלבנים - צור, טריפולי (לבנון), אנטיוכיה, וחלקם הגיעו עד לנסיכות העצמאית של ארמניה.
חלקם הגיעו למחוז חפצם חסרי כל, לאחר שנשדדו על ידי צלבנים אחרים כמו ריימונד, רוזן טריפולי.
צלבים שהיו מוצבים על מבנים הוסרו, מסגד אל-אקצא חזר להיות מסגד לאחר ששימש כמשכן למסדר הטמפלרים, כיפת הסלע חזרה להיות מבנה מוסלמי, ציורי קיר על מוסדות נוצריים כוסו וטוהרו לאחר שהוצאו מהם הפסלים.
מינבר צלאח א-דין, שהותקן במסגד בחלב, הועבר למסגד אל-אקצא, שם נשא הקאדי של דמשק את דרשת יום השישי, 9 באוקטובר.
עימאד א-דין כתב ממקום שבתו בדמשק מאות מכתבים לכל הערים בעולם האיסלאמי כדי לספר על רגע הניצחון.
כנסיית סנטה אנה הפכה למדרסה (בית ספר מוסלמי), כפי שמתואר בכתובת מעל למשקוף הכניסה:
בזכות הפיכתה של הכנסייה למדרסה בסמיכות לכיבושה של העיר על ידי צלאח אל דין המבנה נשמר היטב והוא מהווה את אחת הדוגמאות היפות ביותר לארכיטקטורה צלבנית בירושלים.
כיבוש ירושלים בידי הצלבנים בשנת 1099 הביא סוף אלים וחורבן על קהילה יהודית פורחת ומשגשגת שאף לחמה על הגנת העיר שכם אחד עם תושביה המוסלמים של ירושלים.
מאז הייתה העיר אסורה להתיישבות יהודים.
עם כיבוש ירושלים על ידי האיובים השתנה המצב החוקי והחלה תקופת סובלנות כלפי היהודים, שאפיינה את השליטים המוסלמיים של המאה ה-12. בחיבורו המפורסם של יהודה אלחריזי, "תחכמוני", מתואר מפגש שנערך בשנת 1216 של הכותב עם יהודי תושב ירושלים, המספר על תולדות הקהילה היהודית בירושלים שלאחר המצור האיובי:
שלוש שנים לאחר מכן, בלהט מסע הצלב השלישי, גזר צלאח א-דין גזירת הרס על אשקלון שהקיפה גם את הקהילה היהודית בעיר, וייתכן כי תושבי קהילה זו היוו את הבסיס לקהילה היהודית בירושלים.
קהילה זו ניטלטלה על גלי ההרס והתקומה לסירוגין שעברה העיר בתקופה האיובית, ויהודיה אף היו קורבן לטבח הכללי בתושבי העיר שערכו הח'ווארזמים בשנת 1244.
בתקופה קשה זו, נאחזו היהודים בירושלים בניגוד לכל היגיון וחישובי תועלתיות; התיישבותם העיקשת הייתה מונעת מתוך דחף פנימי אדיר לחיות בירושלים בקרבה למקומות הקדושים ליהודים בארץ ישראל, ומתוך הצורך בקיום המצוות התלויות בארץ.
התיישבויות נואשות ממין זה חזרו ונשנו פעמים רבות במהלך ההיסטוריה, גם בזמנים שהחיים בעיר היו מסוכנים ותנאי המחיה בלתי אפשריים.
כך התקיימה בעיר קהילה יהודית פעילה שבה תושבים מקהילת המערביים (יהודי המגרב), מקהילת יהודי אשקלון, מהקהילה המצרית וכן מצרפת; אלחריזי תיעד בביקורו בירושלים את הקהילה, ואף במכתב משנת 1214 מסופר על העברת כספים מקהילת בילביס שבמצרים לקהילה הירושלמית לצורך תמיכה בנזקקים ולצורך בניית בתי כנסת.
כיבוש ירושלים בידי צלאח א-דין סיים תקופה בה שימשה העיר, לראשונה מאז חורבן בית שני, כעיר בירה וכמרכז רוחני ותרבותי של ישות מדינית.
העיר נכנסה לתקופה האיובית שנמשכה עד עלייתם לשלטון של הממלוכים במצרים.
לאחר פרק זמן קצר של פריחה והתרוממות רוח בעקבות כיבוש העיר, חוותה העיר גלים של הרס, תחילה של ביצורי העיר ולאחר מכן של רוב המבנים בה.
הרס זה נבע ממדיניות איובית מכוונת של אדמה חרוכה במטרה למנוע מהצלבנים וממסעות צלב פוטנציאליים אחיזה בעיר ובארץ.
ממלכת ירושלים התקיימה עוד כמאה שנה, עד להיעלמותה מעל במת ההיסטוריה בשנת 1291 עם נפילת בירתה האחרונה, עכו.
ירושלים חדלה מלהיות בירת הממלכה הצלבנית והייתה במשך רוב הזמן בידיים מוסלמיות, מבלי שייעשה מאמץ של ממש על ידי הצלבנים לכבוש אותה מחדש.
יוצא מן הכלל היה מסע הצלב השישי שהעביר חלקים ניכרים של העיר לידיים נוצריות, אך גם זאת רק לתקופה קצרה שהסתיימה בחורבן הקהילות הנוצריות על ידי הצבא הח'ווארזמי.
המצור על טולון (18 בספטמבר 1793 – 19 בדצמבר 1793) היה ניצחון רפובליקני במרד המלוכני שהתרחש בעיר טולון.
לעיתים רבות מתייחסים אליו גם כנפילת טולון.
טולון נכבשה על ידי כוחות בריטים וספרדים שסייעו למלוכה הצרפתית, ובהם בין היתר שייטת מן הצי המלכותי בפיקוד אדמירל הוד.
נפוליאון בונפרטה התפרסם במצור זה לראשונה כמומחה לארטילריה, על ידי איתור המקום המושלם למיקום הארטילריה באופן שבו היא תשלוט בנמלי העיר.
נפוליאון לקח חלק בתקיפת המוצב על מנת לחפות על עמדה זו.
בתום המתקפה, הופגזו הציים האנגלו-ספרדיים והם נסוגו.
כתוצאה מכך, בונפרטה שהיה אז בן עשרים וארבע הפך לבריגדיר גנרל ושמו פורסם בקרב הפוליטיקאים המפורסמים ביותר של פריז.
המצור על מלטה התנהל במסגרת הקרב על הים התיכון במלחמת העולם השנייה בין השנים 1940–1942. במאבק על השליטה באי מלטה, החשוב מבחינה אסטרטגית, השתתפו חיל האוויר המלכותי האיטלקי והצי המלכותי האיטלקי של איטליה הפשיסטית והלופטוואפה והקריגסמרינה של גרמניה הנאצית, כנגד חיל האוויר המלכותי והצי המלכותי של בריטניה.
החל מסיומו של הקרב על כרתים, ביוני 1941 ועד לקרב אל-עלמיין השני, בנובמבר 1942, היה האי הקטן מלטה השטח היחידי בשליטת בעלות הברית בכל מרחב הים התיכון שבין גיברלטר במערב לגבול מצרים.
פתיחתה של המערכה בצפון אפריקה באמצע שנת 1940 הגדילה את חשיבותה של מלטה.
כוחות אוויר וים שהיו מוצבים באי היו בעלי יכולת לתקוף את ספינותיהן של מדינות הציר שהובילו אספקה חיונית ותגבורות מאירופה לצפון אפריקה.
הפילדמרשל ארווין רומל, שפיקד על כוחות הציר בצפון אפריקה הכיר עד מהרה בחשיבותו של האי.
במאי 1941 הוא התריע כי: "ללא מלטה יאבד הציר את השליטה בצפון אפריקה".
כוחות הציר היו נחושים להפציץ או להרעיב את מלטה עד לכניעתה, על ידי תקיפתם של הנמלים, העיירות, הערים ושל ספינות בעלות הברית שהובילו אספקה לאי.
מלטה הייתה אחד מהמקומות שהופצצו בצורה האינטנסיבית ביותר במלחמה.
חילות האוויר של גרמניה ושל איטליה ביצעו בסך הכול 3,000 גיחות הפצצה במשך תקופה של שנתיים במאמץ להרוס את ההגנות של חיל האוויר המלכותי הבריטי ואת הנמלים.
אם היו מצליחים בכך, הייתה אמורה להתבצע פלישה אמפיבית משולבת של גרמניה ואיטליה (מבצע הרקולס) במקביל לפשיטה אווירית של הצנחנים הגרמנים (פאלשירמייגר).
תכנונים אלה לא יצאו לפועל.
בסופו של דבר, השיירות של בעלות הברית למלטה הצליחו לתגבר אותה, בעוד שחיל האוויר המלכותי הבריטי הגן על המרחב האווירי שלה, אם כי במחיר גבוה ברכוש ובחיי אדם.
בנובמבר 1942 הובסו כוחות הציר בקרב אל-עלמיין השלישי ובעלות הברית הנחיתו כוחות במרוקו ובאלג'יר שהיו תחת שלטון צרפת של וישי במסגרת מבצע לפיד.
מדינות הציר הסיטו את כוחותיהם לטובת המערכה בתוניסיה ועד מהרה נעשו ההתקפות על מלטה תדירות פחות ופחות.
באופן מעשי הסתיים המצור בנובמבר 1942.
בדצמבר 1942 יצאו כוחות האוויר והים שהיו מוצבים במלטה למתקפה.
עד לחודש מאי 1943 הם הטביעו 230 ספינות של הציר ב-164 יום, שיעור ההטבעות הגבוה ביותר של בעלות הברית במהלך המלחמה.
הסרת המצור על מלטה היוותה מרכיב חשוב בניצחונן של בעלות הברית בצפון אפריקה.
וינסטון צ'רצ'יל כינה את מלטה "נושאת המטוסים שלא ניתן להטביעה".
לאחר המלחמה קיבל כל האי את עיטור צלב ג'ורג' המופיע עד היום על דגל מלטה.
עבור בריטניה, הייתה מלטה מבצר ימי בעל חשיבות מרובה, בהיותה הבסיס היחיד של בעלות הברית בכל המרחב שבין גיברלטר לבין אלכסנדריה שבמצרים.
בשל כך הפכה לחלק חיוני בשטחי האימפריה הבריטית מעבר לים: תחנת ביניים חיונית על עורק החיים של בריטניה שעבר דרך מצרים ותעלת סואץ בדרך להודו ולמזרח הרחוק.
מבחינתה של הספנות הבריטית, ששטה אל היעדים הללו ומהם, הייתה מלטה כנווה מדבר.
בנוסף, הייתה מלטה בסיס מצוין ליציאה למתקפות כנגד מטרות באוויר, בים וביבשה באגן המרכזי של הים התיכון.
בשל היותה חשופה לפגיעה מצד כוחותיה של איטליה השכנה, הועברה באוקטובר 1939 מפקדת כוחות הצי המלכותי של הים התיכון מוולטה שבמלטה לאלכסנדריה שבמצרים.
שטחו של האי מלטה הוא כ-260 קמ"ר ואוכלוסייתו ביוני 1940 עמדה על כ-250,000 תושבים, כשרק שלושה או ארבעה אחוזים מהם היו מלטזים מקוריים.
על פי המפקד של שנת 1937, חיו רוב התושבים בשטח של 6.4 קמ"ר סביב לנמל הגדול וצפיפות האוכלוסייה באזור זה הייתה גבוהה יותר מפי שישה מהצפיפות בכל האי.
אזור זה היה אחד האזורים הצפופים בוולטה, הבירה המדינית והצבאית של האי והמרכז המסחרי שלו.
אוכלוסיית ולטה שעמדה על 23,000 תושבים חיה בשטח של 0.65 קמ"ר.
מעבר לנמל הגדול, בשטח הקרוי שלוש הערים, באזור שהיו ממוקמות המספנות ומפקדת הצי, חיו עוד 28,000 תושבים בשטח צפוף של 1.3 קמ"ר.
שני האזורים הצפופים הללו ספגו את ההפצצות האוויריות הכבדות, הממושכות והמרוכזות ביותר בהיסטוריה.
הגנתה של מלטה הייתה במצב גרוע מאוד וכמעט ולא הייתה קיימת.
מצב זה נבע מהנחת עבודה שהייתה מקובלת לפני המלחמה שהאי לא ניתן להגנה.
סדר הכוחות של ספינות השטח של הציים של בריטניה ושל איטליה באזור היה די שקול, אך לאיטלקים היה יתרון מספרי משמעותי בכמות הצוללות והמטוסים.
בריטניה, ובעיקר מפקדת הצי שלה, התייגעה מהצורך להגן על תעלת סואץ באמצעות צי הים התיכון בפיקודו של האדמירל אנדרו קנינגהם ועל גיברלטר באמצעות כוח H (שמילא את מקומו של הצי הצרפתי בהגנה על האגן המערבי של הים התיכון לאחר כניעת צרפת), בפיקודו של תת-אדמירל ג'יימס סומרוויל (James Somerville).
באוקטובר 1939 הועברה כאמור מפקדת צי הים התיכון מזרחה למצרים ובכך הוסרה מעל האי ההגנה הימית שלו.
כלי השיט היחידים שנותרו להגן על מלטה היו אוניית השריון "טרור" (HMS Terror) וכמה צוללות.
כאשר תהתה ממשלת מלטה על ההיגיון שמאחרי החלטה זו, נאמר לה שניתן להגן על האי במידה מספקת מאלכסנדריה באותו אופן בו ניתן להגן עליו מהנמל הגדול.
החלטה זו לא עמדה במבחן המציאות והתחושה של המלטזים הייתה שהמחויבות של בריטניה להגן עליהם לא התבטאה במעשים.
כאשר התעוררו החששות שעקב ריחוקו של האי מבריטניה וקרבתו לאיטליה, לא ניתן יהיה להגן עליו, הוחלט ביולי 1939 להגדיל את מספר התותחים נגד-מטוסים ואת מספר מטוסי הקרב שהוצבו במלטה.
להנהגה הבריטית היו ספקות נוספים בנוגע לצורך להחזיק במלטה במאי 1940, כאשר דיווח ראש ממשלת צרפת פול ריינו שהמצב בצרפת בכי רע, אך ניתן לפייס את רודן איטליה בניטו מוסוליני על ידי ויתורים שיכללו את מלטה.
לאחר כמה דיונים, שכנע וינסטון צ'רצ'יל את קבינט המלחמה שאין לבצע שום ויתורים מסוג זה.
כשבריטניה עצמה הייתה בסכנה, ההגנה על מלטה הייתה בעדיפות משנית, ולכן הגנתה הייתה דלילה.
ב-10 ביוני 1940, כאשר הכריז מוסוליני מלחמה על בריטניה ועל צרפת, היו מוצבים באי רק שישה מטוסים דו-כנפיים מיושנים מדגם גלוסטר גלדיאטור, בנוסף לשישה נוספים באחסון.
כבר בשנות השלושים היו לאיטלקים שאיפות התפשטות בים התיכון ובאפריקה, אזורים שהיו בשליטה צרפתית ובריטית.
תבוסתה של צרפת במאי-יוני 1940 הורידה את הצי הצרפתי מסדר הכוחות של בעלות הברית והפרה את מאזן הכוחות בים ובאוויר לטובתה של איטליה.
עם כניסתו למלחמה התכוון מוסוליני לפתוח במתקפה בכל רחבי הים התיכון.
בתוך שעות, הוטלו הפצצות הראשונות על מלטה.
לאחר כניעתה של צרפת ב-25 ביוני 1940, ניסה מוסוליני לנצל את העובדה שבריטניה הייתה עסוקה בקרב על בריטניה ולתקוף את מצרים בספטמבר, אך הובס קשות בהתקפת הנגד במסגרת מבצע מצפן ואדולף היטלר פעל להציל את בעל בריתו.
בפברואר 1941, נשלח קורפוס אפריקה, בפיקודו של הפילדמרשל ארווין רומל, לצפון אפריקה כדי למנוע תבוסה של כוחות הציר.
הטייסות ללוחמה בספינות של חיל האוויר המלכותי והצוללות של הצי המלכותי, היוו איום משמעותי על קווי האספקה והתקשורת של מדינות הציר בין אירופה לצפון אפריקה ושני הצדדים הכירו עד מהרה בחשיבותה של מלטה כנקודת שליטה אסטרטגית בים התיכון.
הססנותו של הצי המלכותי האיטלקי סייעה לבעלות הברית.
ב-1940 התנאים לתקיפת מלטה היו עבורו יותר ממיטביים, ומהלך כזה עלול היה להעביר לידי האיטלקים את השליטה על האי ולאפשר להם להשיג עליונות ימית ואווירית באגן המרכזי של הים התיכון.
מצב עניינים כזה עלול היה לפצל את זירת הים התיכון לשני חלקים ולמנוע מהבריטים להעביר שיירות אספקה בין האגן המערבי והאגן המזרחי של הים התיכון מבלי להסתכן.
אי רצונם של האיטלקים לפעול במשך שנת 1940 התגבר בקרב טאראנטו שבו ספינות השטח של הצי המלכותי האיטלקי ניזוקו קשה על ידי זרוע האוויר של הצי המלכותי הבריטי.
מבחינתם של האיטלקים (ובהמשך מבחינת הגרמנים) עליונות אווירית הייתה האמצעי העיקרי בקרב על מלטה.
הפעולה המיידית היחידה שנקטו בה האיטלקים, הייתה ניתוקו של כבל הטלפון התת-ימי בין מלטה ובין גיברלטר ואלג'יריה.
כמה אלפי מטרים של הכבל נחתכו על ידי ספינות הצי האיטלקי בין 11 ביוני ל-16 באוגוסט ובכך נותקה מלטה מערוצי התקשורת לעולם החיצון.
המצור האיטלקי (יוני עד דצמבר 1940)
הדרך שנבחרה לתקוף את מלטה הייתה מהאוויר.
חיל האוויר המלכותי האיטלקי (Regia Aeronautica) החל בהפצצות מהאוויר על האי.
ביום הראשון למצור, 10 ביוני 1940, טסו מעל מלטה 55 מפציצים ו-21 מטוסי קרב איטלקים והטילו 142 פצצות על שלושה שדות תעופה בלואה, בחאל פאר ובטא' אלי.
בהמשך טסו בשמי האי 10 מטוסי סבויה מרקטי SM.79 ו-20 מטוסי מאקי C-200 ( (Macchi C.200) ללא התנגדות.
עם תחילתן של פשיטות אוויריות אלה, כלל הכוח האווירי שנועד להגן על מלטה מטוסי גלוסטר גלדיאטור מיושנים של גף הקרב שהוצב בחאל פאר.
על פי המיתוסים כלל הכוח רק שלושה מטוסים, אך במציאות היו לפחות שישה מטוסי גלדיאטור בנוסף למטוסי הוקר הוריקן שביצעו את רוב העבודה.
האנייה המשוריינת "מוניטור" וספינות התותחים "אפיס" (HMS Aphis) ו"ליידיבירד" (HMS Ladybird) פתחו באש.
אחר הצהריים פשטו על ולטה 38 מפציצים נוספים מלווים ב-12 מטוסי קרב.
הפשיטות תוכננו להשפיע על המורל של האזרחים יותר מאשר להסב נזקים למספנות ולמתקני הצי.
שמונה פשיטות בוצעו ביום הראשון.
ההפצצות לא הסבו נזק גדול מדי, ורוב ההרוגים היו מקרב האוכלוסייה האזרחית.
יירוט לא בוצע מאחר שלא היו בנמצא כוחות של חיל האוויר המלכותי הבריטי.
מכל שדות התעופה במלטה לא היה אף אחד מבצעי.
למרות המחסור בשדות תעופה מבצעיים, לפחות מטוס גלדיאטור אחד התמודד מול 55 מטוסי הסבויה מרקטי SM.78a ומול 20 מטוסי הקרב שליוו אותם למחרת.
הדבר הפתיע את האיטלקים, אך ההגנה, שכמעט ולא הייתה קיימת באוויר וביבשה, לא הצליחה לעכב אותם.
ב-12 ביוני הופל מטוס סיור שטס מעל האי.
התפתחות מפתיעה נוספת התחוללה ב-19 ביוני.
12 מפציצי טורפדו פיירי סורדפיש של טייסת האימונים 767 שנמלטו מדרום צרפת בעקבות הכניעה, טסו לבסיס הזרוע האווירית של הצי הבריטי בחאל פאר.
יעדם היה המושבה הצרפתית בתוניסיה, אך מצב של חוסר ביטחון גרם להם לחפש יעד השוכן בסביבה בטוחה יותר.
המטוסים היוו את הגרעין של הכוח שבהמשך יהיה טייסת 830 של זרוע האוויר של הצי, שהיה הכוח ההתקפי האווירי הראשון שהגן על מלטה.
בסוף יוני, הם פשטו על סיציליה והטביעו משחתת איטלקית, גרמו נזק לסיירת ופגעו במאגרי דלק בנמל אוגוסטה (Augusta) שבסיציליה.
עם תחילתו של חודש יולי, תוגברו מטוסי הגלדיאטור במטוסי הוריקן וכוחות ההגנה אורגנו באוגוסט כטייסת 261. באותו חודש הובאו 12 מטוסים למלטה על ידי נושאת המטוסים "ארגוס" (HMS Argus), בראשון מבין כמה סבבים שביצעה הספינה.
משימת הטסה של 12 מטוסי הוריקן ב-17 בנובמבר הסתיימה באסון שבו אבדו 8 מטוסים עקב טעות בניווט שגרמה לדלק במטוסים לאזול.
שני מטוסים נוספים התרסקו ואחד מהטייסים ניצל.
הגעתם של מטוסי קרב נוספים הייתה נחוצה ולאחר שמונה שבועות, קורקעו מטוסי ההוריקן הראשונים שהגיעו למלטה עקב מחסור בחלקי חילוף.
שנת 1940 הסתיימה כשהרושם שעשה חיל האוויר המלכותי האיטלקי היה חלש.
חיל האוויר הבריטי טען ש-45 מטוסים איטלקים הופלו בהשוואה לאבדות קלות שספגו הבריטים.
האיטלקים מצדם הודו ב-23 מפציצים וב-12 מטוסי קרב שהופלו בנוסף ל-187 מטוסי קרב שניזוקו, בעיקר עקב ירי אש נגד מטוסים.
ב-1938 הכין מוסוליני תוכנית פלישה למלטה שהיו אמורים להשתתף בה כ-40,000 חיילים שיובלו ב-80 כלי שיט שינחיתו את הכוחות.
הפלישה הייתה אמורה להתבצע מצפון והכוח אמור היה לתקוף את קו הביצורים "ויקטוריה" (Victoria Lines) שחצה את האי.
נחיתה נוספת הייתה אמורה להתבצע באי הסמוך גוזו ובאי הקטן קומינו השוכן בין גוזו למלטה.
בפלישה אמור היה לקחת חלק כל הצי האיטלקי, יחד עם 500 מטוסים.
עם זאת, מחסור באמצעים העיד על כך שמתכנני הפלישה לא האמינו שהיא תצא בכלל לפועל.
לאחר הצלחתם של הגרמנים בצרפת במאי 1940, הוקטן כוח האדם שיועד לפלישה ל-20,000 ולכוח המתוכנן נוספו טנקים.
כניעתה של צרפת ונסיגתה של בריטניה נתנה לאיטלקים הזדמנות ללכוד את מלטה, אך המודיעין האיטלקי הגזים בהערכתו את היקף ההגנה על האי ואמונתו של מוסוליני שבריטניה תשאף לשלום עם גרמניה, גרמה לו לצפות שמלטה תיפול ללא קרב משמעותי.
מוסוליני גם חשב שספרד של פרנקו תצטרף עד מהרה למלחמה.
אי קידום התהליך כאשר מאזן הכוחות היה לטובתם, הוביל לתוצאות מרחיקות לכת עבור מדינות הציר, כאשר זמן לא רב לאחר מכן הבין הצי המלכותי הבריטי את הפוטנציאל של האי כבסיס לפעולות תקיפה וכפועל יוצא להבנה זו הם הכירו בחשיבות ההגנה עליו.
אי הרצון של פיקוד הצי האיטלקי לפעול נבע משיקולים נוספים כמחסור באימונים ובמיומנות נמוכה בלוחמת לילה שנבעו מחוסר ניסיונו.
האיטלקים האמינו שהם יוכלו להכות בספינות המתיישנות של הצי הבריטי או לפחות לאלץ אותו להישאר באלכסנדריה.
גורם נוסף היה המחסור בנפט גולמי (האיטלקים לא גילו את מרבצי הנפט הגדולים בלוב בזמן ששלטו בה).
רוב הנפט שהגרמנים השתמשו בו הגיע מרומניה ונותר מלאי מצומצם של דלק כדי שהם יוכלו להוציא לפועל מבצעים רחבי היקף בים התיכון.
המחסור בדלק הגביל עד מאוד את יכולותיהם של האיטלקים בזירה הימית.
עם תחילת שנת 1941 היה ברשות איטליה מאגר דלק מספיק רק לשבעה חודשים.
סיורים שבוצעו על ידי הצי הבריטי בים התיכון אישרו לאדמירל קנינגהם שהאיטלקים מרגישים נחותים.
מנגד, הביטחון העצמי של הבריטים עלה כאשר הכוחות האוויריים החלו לשלוט במלחמה בים בהמשך שנת 1941 וב-1942.
ב-9 ביולי 1940 התנהל קרב קלבריה והייתה זו ההזדמנות היחידה בה נלחמו הציים של איטליה ושל בריטניה (שנעזרו בספינות של הצי המלכותי האוסטרלי) זה בזה.
העם המלטזי קיבל את ההוכחה שבריטניה עדיין שולטת בימים, גם אם לא מתוך הנמל הגדול.
דבר זה אושר שוב במרץ 1941 כאשר כוחות של הצי המלכותי הבריטי הביסו כוחות של הצי המלכותי האיטלקי בקרב כף מטפן ליד יוון.
הקרב התנהל בעקבות ניסיונם של האיטלקים לעכב את השיירות הבריטיות שנשלחו לתגבר את הכוחות ביוון בזמן מלחמת איטליה–יוון.
כאשר התברר לבריטים שהמתקפות האוויריות של האיטלקים מוגבלות והשפעתן על האוכלוסייה האזרחית מזערית, החל להישלח זרם של תגבורות.
הפוטנציאל של מלטה כבסיס הוכר וממשלת בריטניה הורתה על משלוח מטוסים נוספים לאי, כולל מטוסי הוריקן, מרטין מרילנד, שורט סנדרלנד (Short Sunderland), ויקרס ולינגטון, פיירי סורדפיש וכן צוללות.
כך הצטבר על האי כוח התקפי חזק.
בינתיים, נכשלה הפלישה האיטלקית למצרים ומתקפת הנגד הבריטית, מבצע מצפן, גרמה לאיטלקים לסגת עמוק לתוך לוב.
ההסחה שגרמה המערכה בצפון אפריקה חייבה את הגעתם של מטוסים איטלקים רבים מאיטליה ומסיציליה כדי להתמודד עם התבוסה.
הדבר גרם להקלה משמעותית על מלטה והבריטים יכלו להתרכז בפעולות התקפיות ופחות בפעולות הגנתיות.
בנובמבר 1940, לאחר חודשים של התקפות אוויר איטלקיות שלא היו מתואמות, הכה הצי המלכותי הבריטי יחד עם זרוע האוויר שלו בבסיסי הצי בטאראנטו.
קרב טאראנטו שהתנהל לאחר מכן היה ניצחון של הזרוע האווירית של הצי.
מפציצי הטורפדו פיירי סורדפיש הסבו נזק למספר רב של ספינות איטלקיות.
נסיגתו של הצי האיטלקי לנאפולי, מחוץ לטווח הטיסה של המטוסים הבריטים, היה ניצחון אסטרטגי שהוביל לעליונות בריטית בזירה הימית באותה עת.
הצוללות של הצי המלכותי הבריטי החלו גם הן בסדרה של פעולות התקפיות.
הצוללות הקטנות מסדרת U החלו לפעול ביוני, וצוללות גדולות יותר החלו גם הם לפעול, אך לאחר שאבדותיהן עמדו על 50%, הם נסוגו.
צוללות ה-U פעלו מבסיס הצי באי מנואל במלטה, אם כי כאשר הוקם לפני המלחמה לא נבנו בבסיס זה דירים ממוגנים מסיבות תקציביות.
הכוח החדש נקרא "שייטת הצוללות העשירית" והמפקד העליון שלה היה האדמירל מקס הורטון (Max Horton).
מבחינה מנהלתית, הוכפפה שייטת זו לשייטת הצוללות הראשונה באלכסנדריה, שהייתה כפופה לקנינגהם.
באופן מעשי, העניק קנינגהם למפקד השייטת העשירית יד חופשית לפעול.
כאשר גדל מספרן של צוללות ה-U, היו כבר בשימוש הצוללות מסדרת T.
לצוללות אלה היו הצלחות, אך הן ספגו אבדות כבדות כאשר החלו לפעול ב-20 בספטמבר 1940. בשל המחסור בפצצות טורפדו, הותקפו ספינות אויב רק אם הם היו ספינות קרב, מכליות או כלי שיט גדול.
עם תחילת פעילותה נחלה השייטת הצלחות וכישלונות: מחד, הצליחו להטביע ספינות בהדחק כולל של 38,000 טון, חצי מזה על ידי הצוללת "טרואנט" (HMS Truant), הטבעות שכללו צוללת איטלקית אחת, 9 ספינות סוחר וסירת טורפדו אחת.
מאידך, אובדנן של 9 צוללות על צוותיהן ומפקדיהן, רובן עקב עליה על מוקשים, היה חמור.
ב-14 בינואר 1941 הגיעו צוללות ה-U ומתקפת הצוללות נכנסה לשלב חדש.
המעורבות הגרמנית במצור על מלטה הייתה תוצאה של התבוסות האיטלקיות בצפון אפריקה יותר מאשר הכישלון של האיטלקים במצור על האי.
כמו במקרה של מלחמת איטליה–יוון, ראה היטלר לנכון להציל את בעל הברית האיטלקי שלו מתבוסה, ובכך גם לנצל את ההזדמנות לכבוש את שדות הנפט של המזרח התיכון.
בפברואר 1941 נשלח קורפוס אפריקה בפיקודו של ארווין רומל להבטיח את החזית של מדינות הציר בצפון אפריקה.
מבצע קולוסוס (Operation Colossus) היווה נקודת מפנה.
הגרמנים שיגרו את מבצע סוננבלום (Operation Sonnenblume), שתגבר את כוחם של האיטלקים בצפון אפריקה ולאחר מכן החלו מתקפת נגד שמטרתה הייתה להדוף את הכוחות הבריטים לתוך מצרים.
משמעותה של פעילות מעבר לים על אדמת אפריקה הייתה שרוב רובה של האספקה הייתה אמורה להגיע בדרך הים.
עובדה זו הפכה את הכוחות הבריטיים במלטה לבעיה עבור המאמץ הלוגיסטי של כוחות הציר.
בתגובה, שלח פיקוד הלופטוואפה את גיס האוויר העשירי (X.
Fliegerkorps), כדי להכות בבסיסים הימיים סביב מלטה וכן בבסיסים של חיל האוויר המלכותי הבריטי על האי.
ב-10 בדצמבר 1941, הצטווה גיס האוויר העשירי של הלופטוואפה בפיקודו של גנרל האנס גייסלר (Hans Geisler), שהסתייע בראש המטה שלו מרטין הרלינהאוזן (Martin Harlinghausen), להגיע לסיציליה כדי לתקוף ספינות של בעלות הברית בים התיכון.
ב-2 בינואר 1941 הגיעו היחידות הגרמניות הראשונות לטרפאני שבחוף הדרומי של סיציליה.
שתי היחידות של הלופטוואפה היו קבוצות של מפציצי הצלילה יונקרס Ju 87 ("שטוקה").
הגעתם של המטוסים הרחיבה משמעותית את היקף ההפצצות על מלטה.
הפקודה שניתנה ליחידות הגרמניות הייתה ליירט את הספינות הכבדות ביותר ובמיוחד את נושאות המטוסים.
זמן קצר לאחר מכן קיבלו המטוסים הגרמנים פקודה להטביע את נושאת המטוסים של הצי המלכותי הבריטי ה"אילוסטריוס" (HMS Illustrious).
הספינה לקחה חלק פעיל בקרב טאראנטו, שבעקבותיו השיג הצי המלכותי עליונות ולפיכך היא עלתה לראש רשימת המטרות של כוחות הציר.
עם תחילתה של הפעולה הגרמנית הראשונה, עמדו לרשותו של גייסלר 95 מטוסים ו-14,389 איש בסיציליה.
גייסלר שכנע את פיקוד הלופטוואפה להקצות לו ארבע קבוצות מפציצי צלילה נוספות.
ב-10 בינואר הוא היה מסוגל לקבץ 255 מטוסים (מתוכם 179 כשירים) כולל 209 מפציצי צלילה ומפציצים בינוניים.
מנגד, לא הצליחו הצוללות הבריטיות לתקוף את ספינות התובלה הגרמניות שהיו בדרכן ללוב.
הנזק שנגרם לספינה הגרמנית "דואיסבורג" (Duisburg) היה הישגן המשמעותי היחיד.
ב-9 בפברואר 1941, החמיצו שלוש צוללות את אותה שיירה שהובילה אספקה לטריפולי.
נמל טריפולי, שהיה הבסיס העיקרי של כוחות הציר בלוב, היה מסוגל לפרוק שש ספינות בעת ובעונה אחת והיה הנמל הטוב ביותר מערבה לנמל אלכסנדריה, 1,600 ק"מ ממנו.
חלק גדול מההצלחה של ההגנה של כוחות הציר נזקפה למוקשים הימיים.
האיטלקים הפעילו 54,000 מוקשים סביב מלטה כדי למנוע ממנה אספקה.
מוקשים אלה היו הרסניים עבור הצוללות הבריטיות.
בנוסף, הונחו על ידי הצי האיטלקי כ-3,000 מוקשים לאורך חופי תוניסיה.
הכישלון בעצירת ספינות הציר התבטא במספרים שגדלו החל מפברואר 1941. בחודשים ינואר-אפריל שלחו מדינות הציר 321,259 טונות ללוב, שכולם פרט ל-18,777 טון שהוטבעו, הגיעו ליעדם.
כלומר, מדובר על 94% הצלחה.
"מבצע שפע" וההתקפה על ה"אילוסטריוס"
צוותי הלופטוואפה סברו שארבע פגיעות ישירות יטביעו את ה"אילוסטריוס" והחלו להתאמן על דגמים צפים על חופי סיציליה.
סיפון הטיסה העצום היווה מטרה בשטח של 6,500 מ"ר.
ההזדמנות לתקוף את הספינה הגיעה ב-6 בינואר.
מבצע שפע (Operation Excess), שבמסגרתו שוגרו שיירות של ספינות לאורך הים התיכון, יצא לדרך.
ב-10 בינואר הם נכנסו לטווח מפציצי השטוקה.
43 מטוסי שטוקה של כנף 2 של הלופטוואפה (Sturzkampfgeschwader 2) המריאו למשימה בליווי מטוסים מכנף 1 (Sturzkampfgeschwader 1).
במקביל העסיקו עשרה מטוסי סבויה מרקטי SM.79 את מטוסי הפיירי פולמאר שהמריאו מסיפונה של ה"אילוסטריוס", בזמן שהסיירת הבריטית "בונאוונטור" (HMS Bonaventure) הטביעה את ספינת הטורפדו האיטלקית "ווגה" (Vega).
כעשרה מטוסי שטוקה תקפו את ה"אילוסטריוס" מבלי שנתקלו בהתנגדות.
לנגד עיניו של מפקד הצי אנדרו קנינגהם, שהיה על ספינת הקרב "וורספייט" (HMS Warspite), הצליחו מפציצי השטוקה לפגוע שש פעמים ב"אילוסטריוס".
פגיעה אחת השמידה תותח, השנייה פגעה בחרטום, השלישית הרסה תותח נוסף ובשתי פגיעות נוספות נפגעו המעלית ומטוסים שחנו מתחת לסיפון ההמראה, תוך כדי שתחמושת מתפוצצת ודלק בוער.
הפצצה השישית חדרה את הסיפון המשוריין והתפוצצה בתוך הספינה.
שני יעפי הפצצה נוספים התבצעו ללא תוצאות.
כשהיא פגועה קשות, אך מנועיה עדיין פועלים, שייטה ה"אילוסטריוס" למלטה.
ההתקפה ארכה שש דקות ובמהלכה נהרגו 126 איש ונפצעו 91. כשהתגלתה מלטה באופק, תקפו גם מפציצי הצלילה האיטלקים את הספינה אך הונסו באש נגד-מטוסים.
מבצע שפע יצא לפועל על אף שיחידת פיענוח הצפנים אולטרה דיווחה למשרד האווירייה הבריטי על נוכחותם של כוחות גיס האוויר העשירי של הלופטוואפה בסיציליה כבר ב-4 בינואר.
בפועל ההודעה לא הועברה למודיעין הצי ואם הייתה מועברת, ספק אם האדמירליות הייתה שולחת את השיירות להפליג בטווח מפציצי השטוקה.
חיל האוויר המלכותי הבריטי לא היה במצב למנוע מתקפה אווירית בסדר גודל כזה, שכן רק 16 מטוסי הוריקן ו-2 מטוסי גלדיאטור היו זמינים.
ב-11 בינואר נשלחו 10 מפציצי שטוקה נוספים להטביע את ה"אילוסטריוס".
בדרכם הם נתקלו בסיירות "סאות'המפטון" (HMS Southampton) ו"גלוסטר" (HMS Gloucester).
ה"סאות'המפטון" נפגעה כה קשות, שהוחלט להטביעה.
במשך 12 הימים הבאים עמלו פועלי המספנה בנמל הגדול על תיקון ה"אילוסטריוס" תחת מתקפות אוויריות נחושות, כדי שתוכל לכל הפחות להגיע לאלכסנדריה.
ב-13 בינואר מפציצי השטוקה, שכעת היו מצוידים בפצצות SC 1000 לא הצליחו לפגוע בה.
יעף נוסף של 44 מפציצי שטוקה שהתבצע למחרת גרם לה נזק נוסף.
ב-18 בינואר עברו הגרמנים להפציץ את בסיסי האוויר בחאל פאר ובלואה על מנת להשיג עליונות אווירית לפני שישובו לתקוף את ה"אילוסטריוס".
ב-20 בינואר, שתי פצצות, שכמעט והחמיצו אותה, הבקיעו חור בגוף הספינה מתחת לקו המים.
אף על פי כן ב-23 בינואר חמקה ה"אילוסטריוס" מהנמל הגדול ולאחר יומיים הגיעה לאלכסנדריה.
בהמשך הפליגה ה"אילוסטריוס" לארצות הברית שם שהתה בתיקונים למשך שנה.
הלופטוואפה נכשל במשימת הטבעת נושאת המטוסים.
עם זאת, אבדותיו היו מעטות - שבעה מטוסים במשך כל התקופה.
הגרמנים לחצו מאוד את הבריטים בכוחם האווירי.
מכאן והלאה נמנעו הבריטים להשיט ספינות גדולות בזירה.
הן הצי המלכותי הבריטי והן הצי המלכותי האיטלקי הפיקו לקחים מהקרבות בטאראנטו ובמלטה.
הופעתם בפברואר של מטוסי הקרב מסרשמיט Bf 109 של טייסת 7 של כנף 26 של הלופטוואפה, בפיקודו של יואכים מונשנברג (Joachim Müncheberg), גרמה עד מהרה לעלייה חדה באבדות חיל האוויר המלכותי.
נוכחותן של יחידות הקרב גרמניות מנוסות, בטוחות בעצמן, ומצוידות היטב, שהצטיינו בערמה טקטית הורגשה היטב.
לטייסים של בעלות הברית שהוצבו במלטה היה ניסיון קרבי מועט ומטוסי ההוריקן שלהם היו שחוקים.
בארבעת החודשים הבאים ניזוקו מעט מאוד מטוסי מסרשמיט, וכמעט לא הופלו.
לעומת זאת הם הצליחו להפיל 42 מטוסים בריטים, 20 מתוכם נזקפו לזכות טייסיו של מונשנברג.
מנגד, מטוסי ההוריקן נשחקו ויכולותיהם נוצלו מעבר לאורך חייהם הצפוי.
היכולת שלהם, שהייתה נחותה יחסית לזו של מטוסי המסרשמיט, ירדה עוד יותר עקב תגבורות מצומצמות ביותר שהגיעו לזירה: חמישה מטוסים הגיעו בראשית מאי ושישה נוספים ב-18 בו.
במקביל הופלו חמישה מטוסים על טייסיהם.
תוחלת החיים של טייסי חיל האוויר המלכותי הבריטי הייתה קצרה.
ב-1 במרץ ביצע הלופטוואפה פשיטות רציניות.
התקפות על שדות התעופה השמידו את כל מטוסי הוולינגטון שהגיעו באוקטובר.
ספינות הקרב של הצי המלכותי ומטוסי הסנדרלנד לא יכלו להשתמש באי כבסיס לפעולות התקפיות.
שתי טייסות הקרב (261 ו-274) עמדו בלחץ עצום.
העליונות האווירית הגרמנית השפיעה על מלטה.
בכל יום הופצץ האי כמה פעמים.
107 תקיפות בפברואר ו-105 תקיפות במרץ בוצעו, כאשר מטוסי המסרשמיט עוקבים אחרי כל תזוזה על הקרקע.
קיצוב במזון החל באי ובכך ירד המורל עוד יותר.
כל הגברים בגיל 16–56 גויסו לשירות בנוסף לאלה שהתנדבו כבר קודם לכן.
בפברואר גויסו כבר 14,600 גברים, כשישית מכוח העבודה.
בזמן זה היה כבר חיל התותחנים המלכותי של מלטה (Royal Malta Artillery) אחראי על הגנת הנמל הגדול.
הפצצות כוחות הציר גרמו נזק חמור לשלוש הערים.
באפריל החלה ההצלחה להאיר את פניה במידה מסוימת לבעלות הברית, עם הניצחון בים בקרב שיירת טאריגו (Battle of the Tarigo Convoy).
ספינות שטח של בעלות הברית הצליחו להטביע ספינות קטנות של כוחות הציר לאור יום רק פעם אחת במהלך המערכה בצפון אפריקה, אך בלילה הוכיח הצי המלכותי שהוא יכול לחבל קשות בספינות של כוחות הציר.
בלילה שבין 15 ל-16 באפריל, יורטו ספינות הציר על ידי חמש משחתות של השייטת ה-14. הוטבעו חמש ספינות (בעיקר ספינות גרמניות).
אובדן ספינות אלו, אף על פי שהיה מצומצם יחסית, החל להדאיג את רומל.
השייטת הוקמה ב-8 באפריל 1941, כתגובה לצורך להגן על מלטה.
תפקידו של כוח זה היה לעצור את השיירות של הציר ואליו הצטרפה שייטת המשחתות החמישית בפיקודו של הלורד לואי מאונטבאטן.
הצלחתו של הכוח הייתה משמעותית והצדיקה את הצבתו במלטה למרות סכנת התקיפות האוויריות.
ב-21 במאי נשלח הכוח להצטרף לקרב על כרתים.
הצלחה נוספת נזקפה לזכותן של "שיירות מלטה".
שיירות אספקה יצאו בדחיפות מגיברלטר לאלכסנדריה (מבצע טייגר), בד בבד עם התגבורות שהוחשו לטובת הצי בים התיכון.
שתי שיירות קטנות ממצרים למלטה ו-48 מטוסי הוריקן שהובאו על סיפונן של שתי נושאות מטוסים במבצע ספלייס.
במהלך מבצעים אלה טבעה רק ספינה אחת, עם 10 מטוסי הוריקן ו-57 טנקים שנשאה עמה, כאשר עלתה על מוקש.
במסגרת מבצע טייגר הועברו 295 טנקי מטילדה סימן 2 וקרוסיידר ו-24,000 טונות נפט שהיו דרושים למערכה בצפון אפריקה.
הכנפות של הלופטוואפה התאמצו מאוד לחבל בשיירות ולהפציץ את מלטה אך ללא הצלחה.
אף על פי כן, שמרו הגרמנים על עליונות אווירית.
היטלר הורה לגיס העשירי להגן על הספינות של הציר, למנוע מעבר של ספינות של בעלות הברית בים התיכון ולנטרל את מלטה כבסיס לבעלות הברית.
המשימה הוטלה על כ-180 מטוסים גרמנים ו-300 מטוסים איטלקים.
מטוסי הלופטוואפה שרצו בשמי מלטה ועשו בהם כרצונם.
חיל האוויר המלכותי הבריטי לא היה מסוגל להפעיל יותר מ-6–8 מטוסי קרב בעת ובעונה אחת.
לעיתים היו מופעלים 12 מטוסים מתוך סיפוניהן של נושאות המטוסים, אך בהיותם במספרים קטנים כאלה, התגבורות הללו לא החזיקו מעמד.
כוחות הציר הצליחו בביצוע פקודתו של היטלר.
באמצע חודש מאי, נחסם האגן המרכזי של הים התיכון בפני ספינות של בעלות הברית וקורפוס אפריקה הצליח לקבל את כל האספקה והתגבורות הדרושים לו כשבדרך אבד אחוז קטן מאוד מהם.
בין 11 באפריל ל-10 במאי בוצעו 111 פשיטות על מלטה.
מטרת כולן היו מתקנים צבאיים, אך ציוד כבד רב בנמל הגדול ניזוק.
המבדוקים היבשים יכלו להיות מופעלים רק באופן ידני.
יעילות עבודתן של רוב הסדנאות ירדה ל-50% ושל כמה מהן אף ל-25%.
במהלך ארבעת החודשים הראשונים של הפעולות הגרמניות, הטיל הלופטוואפה 2,500 טון פצצות על מלטה.
הייתה זו כמות פצצות גבוהה הרבה יותר מזו שהוטלה על ידי האיטלקים, אך מעטה מאוד באופן יחסי להפצצות שבוצעו בשנה שלאחר מכן.
מעל 2,000 מבנים אזרחיים נהרסו בהשוואה ל-300 בלבד בתקופה בה פעלו במלטה רק האיטלקים.
האבדות בנפש נותרו קלות יחסית.
לאחר הפצצתה של ה"אילוסטריוס", רוב האוכלוסייה האזרחית עברה לגור במקלטים.
11,000 תושבים, כשני שלישים, מאוכלוסיית ולטה נטשה את העיר.
הסיבה העיקרית לכך הייתה המחסור במקלטים.
הבריטים התמקדו בהגנה על מטרות צבאיות.