tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאידך, מרתין לותר סבר שקיים הבדל עמוק בין הדוקטרינות וכתב (בספרו "אל האצולה הנוצרית של האומה הגרמנית" מ־1520): "אם האפיפיור יאשר שהאל בלבד, עקב חסדו ודרך ישו, שופט צדק את החוטאים, אנחנו נישא אותו על כפינו וננשק את רגליו".
פשרה מסוימת בין שתי הדעות הושגה רק בנובמבר 1999, כאשר נערך דיון בין נציגים של הכנסיות הלותרניות ונציגים מהותיקן ונקבע שרק על ידי החסד והאמונה במשיח הגואל, ולא בגלל מעלה או הצטיינות (merit) כלשהם, זוכה אדם לקבל מידי האל את רוח הקודש.
לעיקרון זה חשיבות עצומה, כי הוא משנה מקצה לקצה את מושג האל והגאולה.
מושג האל "הקטנוני", השוקל כל הזמן את מעשיו הטובים ואת חטאיו של האדם ומנהל חשבון שיפרע לזכות או לחובה ביום הדין, נעלם.
במקומו נוצר מושג חדש של אל מוחלט ונשגב שאינו ניתן להשפעה ואינו משנה את דעתו בהתאם למעשה האדם.
מתוך עיקרון זה, נובע יסוד חשוב נוסף בתורה הלותרנית - יסוד הפרדסטינציה (הגזרה הקדומה) הקובע שגורל האדם בעולם הבא, לגן עדן או לשאול, נקבע מראש ואין לאדם השפעה על כך.
עיקרון זה שולל את הנחיצות של כהני הדת (הכמורה) בתהליכי הטקסים והסקרמנטים.
ישו המשיח הוא המתווך הבלעדי בין האדם לאל ורק דרכו יכולה להתקיים גאולת האדם.
לכהני הדת אין שום סמכות של התערבות או השפעה בהליך זה.
העיקרון שולל את הדעה הרווחת בכנסייה הקתולית שרק כמרים, אשר מונו על ידי הבישופים - יורשי השליחים וממשיכיהם - רשאים לעסוק בסקרמנטים.
לותר טען שאין לחלק את הקהילה הנוצרית לכהנים רוחניים ולחילונים (seculars), היות שכל הנוצרים, לאחר הטבילה, הם כהנים ורוחניים בעיני האל.
הוא הסתמך על דברי פאולוס: "אבל אתם עם נבחר, ממלכת כהנים ועם קדוש, עם סגולה" (איגרת פטרוס הראשונה ב':9) וגם: "ועשית אותם ממלכת כהנים לאלוהינו וימלכו על הארץ" (התגלות ה':10).
בספרו "אל האצולה הנוצרית של האומה הגרמנית", כותב לותר שהאפיפיור או הבישופים הנמשכים בשמן, הממנים כמרים, המקדשים והלובשים בגדים שונים משאר הציבור, הם רק סמל לצביעות או מודלים לציורי כפירה בכנסיות אך דברים אלו אינם הופכים אותם לרוחניים יותר מאחרים.
הרפורמה גם ביטלה את התואר "כמרים" (sacerdotes) והחליפה אותו ב-"רועים" (pastores).
איש הדת מפסיק להיות כהן (כומר) המורם מהעם וקרוב לאלוהים יותר משאר הציבור והופך לרועה, שווה ערך לשאר אחיו, המדריך את הציבור בדרכי האל כפי שהרועה מוביל את העדר אל המרעה.
לכהנים הלותרנים (הפסטורים, הרועים) אין כוחות מיוחדים, אין פריווילגיות ואין להם קשר מיוחד עם האל המקנה להם כוחות על טבעיים בזמן הטקסים והסקרמנטים.
הפסטור הוא עובד בעל משלח יד, שווה לחייט או נגר, והוא ממלא ייעוד אלוהי כמו שכל בעל מקצוע ממלא ייעוד אלוהי בתחומו.
בניגוד לכומר קתולי שגם אם חטא ופשע, לא ניתן לשלול את תפקידו והוא רשאי להמשיך ולנהל את התפילות ולהעניק סקרמנטים, את הפסטור ניתן לפטר כמו כל עובד אחר.
במקרה הצורך, הוא גם יישפט בבית משפט אזרחי כמו כל אזרח אחר.
גם לעיקרון זה משמעות עצומה.
לותר מבטל, דרכו, את מעמד הכמורה המועדף ובעל הפריווילגיות.
כוהני הדת הפרוטסטנטיים הם אזרחי המדינה, כשאר האזרחים, והם נתיני השליט ולא נתיני הכנסייה (והאפיפיור).
רעיון זה קסם לנסיכים הגרמנים באותה תקופה, כי הוא ביטל את היכולת של האפיפיור להתערב בנושאים פנימיים של מדינותיהם וגם, לא פחות חשוב, איפשר להם להשתלט על רכוש עצום של הכנסייה, שהפך לרכוש המדינה.
5 - התהילה לאל בלבד (Soli Deo gloria)
עיקרון זה קובע שהראוי לתהילה הוא אלוהים בלבד היות שרק על ידי רצונו ופועלו מתרחשת גאולת האדם.
הפרוטסטנטים שוללים את ערך התהילה מהקדושים (כולל, אפילו, ממריה אם ישו).
הם טוענים שקדושים אלו, שעברו קאנוניזציה (הקדשה) על ידי הכנסייה הקתולית היו בני אדם ואי אפשר להעניק ליצורי אנוש את התהילה שיש להעניק לאל - הם אינם ראוים לכך.
לא את הקדושים צריך המאמין להלל אלא את אלוהים, שגרם לקדושים אלו לבצע את אשר הם ביצעו.
כמו כן, עיקרון זה אומר שמטרתו הראשונית של כל אדם מאמין היא להלל את אלוהים.
זאת יש לעשות על ידי התנהגות המאמין הנוצרי לאור האמונה בקורבנו של ישו ובחסד ובצדק האלוהי.
מתן התהילה חייב להתקיים כל הזמן וללא הפסקה.
זאת, כדי למנוע שאדם יחיה חיים חומריים וחילוניים רוב הזמן ויהלל את האל רק בעת התפילות וקבלת הסקרמנטים.
עקרון התהילה לאלוהים בלבד, מסתמך על דברי פטרוס: "איש כי ידבר, אימרי אלוהים ידבר.
איש כי ישרת, יעשה זאת מתוך הכוח שנתן לו אלוהים.
וזאת למען יכובד האלוהים בכל דרך ישוע המשיח אשר לו הכבוד והגבורה לעולמי עולמים, אמן" (איגרת פטרוס הראשונה ד':11).
המלצות בנות ימינו ל"בלבד" נוספים
בתקופתנו המליצו כנסיות פרוטסטנטיות שונות על solae נוספות: Sola ecclesia (הכנסייה בלבד), Sola caritas (הצדקה בלבד) ו- Sola Spiritus (רוח הקודש בלבד).
עקרונות אלו הם, בינתיים, רק המלצות ולא נתקבלו באופן רשמי.
5 שאלות מדוע או חמש שאלות מדוע היא טכניקת תחקירים איטרטיבית, המשמשת לחקר יחסי הסיבה והתוצאה העומדים בבסיס בעיה מסוימת.
המטרה העיקרית של הטכניקה היא לקבוע את שורש הפגם או הבעיה על ידי חזרה על השאלה "מדוע?".
כל תשובה מהווה בסיס לשאלה הבאה.
ה"חמש" בשם נובע מתצפית אנקדוטאלית על מספר האיטרציות הדרושות בדרך כלל לפתרון הבעיה.
לא לכל הבעיות שורש סיבתי אחד.
אם רוצים לחשוף גורמי שורש מרובים, יש לחזור על השיטה ולשאול בכל פעם רצף שונה של שאלות.
השיטה אינה מספקת כללים חד משמעיים ומהירים לגבי אילו שורות שאלות לחקור, או כמה זמן להמשיך בחיפוש אחר גורמי שורש נוספים.
לפיכך, גם כאשר מתבצע מעקב צמוד אחר השיטה, התוצאה עדיין תלויה בידע ובהתמדה של האנשים המעורבים.
דוגמה לבעיה היא: הרכב אינו מתניע.
האלטרנטור אינו מתפקד (מדוע שני)
חגורת האלטרנטור אינה מתפקדת כראוי (מדוע שלישי)
חגורת האלטרנטור התבלתה ולא הוחלפה (מדוע רביעי)
הרכב לא תוחזק בהתאם לתזמון השירות המומלץ (מדוע חמישי, שורש סיבתי)
בדוגמה הזו ניתן להמשיך לתשאל ברמה שישית, שביעית או גבוהה יותר, אך חמש איטרציות של "מדוע?" בדרך כלל מספיקות כדי להגיע לסיבה בסיסית.
המטרה היא לעודד את המתחקר להתחקות אחר שרשרת הסיבתיות עד לסיבה שורשית שעדיין יש קשר כלשהו לבין הבעיה המקורית, ולהימנע מהנחות ומלכודות לוגיות.
בדוגמה זו ה"מדוע" החמישי מצביע על תהליך שאינו תקין או התנהגות שניתנת לשינוי, המעידה על הגעה לרמת שורש הסיבה.
התשובה האחרונה מצביעה על תהליך.
זהו אחד ההיבטים החשובים ביותר בגישת חמש הסיבות – "שורש השורש הנכון" צריך להצביע על תהליך שאינו עובד טוב או שאינו קיים.
מנחים לא מאומנים יבחינו לעיתים קרובות כי ניתנו תשובות קלאסיות כגון "לא היה מספיק זמן", "חוסר תקציבי" או "חוסר בכח אדם".
תשובות אלו אולי נכונות, אך הן אינן בשליטתנו.
לכן, במקום לשאול את השאלה "מדוע?", שאל "מדוע התהליך נכשל?".
הטכניקה פותחה במקור על ידי סקיצ'י טויודה היפני והייתה בשימוש בתאגיד טויוטה במהלך התפתחות מתודולוגיות הייצור שלה.
הטכניקה היא מרכיב קריטי בהדרכה לפתרון בעיות, המועברת כחלק מההשראה למערכת הייצור של טויוטה.
בכלי נעשה שימוש נרחב לא רק בטויוטה, והוא משמש כיום במקומות רבים, כגון בקאיזן, בייצור רזה ובשש סיגמא.
חמשת הסיבובים פותחו בתחילה כדי להבין מדוע יש צורך בתכונות מוצר חדשות או בטכניקות ייצור ולא פותחו לצורך ניתוח גורמי שורש.
שיטת 5 ה"למה" אומצה לתוך מתודולוגיית התחקורים הרשמית של הצי האמריקאי וכתוצאה מכך הפכה לסטנדרט בארגונים רבים גם מחוץ לארצות הברית ולתעשיות הביטחוניות.
חמש שפות לאהבה: כיצד לבטא מחויבות רגשית כלפי בן או בת הזוג שלך הוא ספר משנת 1992 מאת גארי צ'פמן.
הוא מתאר חמש דרכים כלליות שבהן בני זוג רומנטיים מבטאים וחווים אהבה, אותם צ'פמן מכנה "שפות האהבה".
מדובר בפועל בשפה המילולית, זמן איכות, שפת המתנות, שירותים וטיפול ושפת המגע.
לפי צ'פמן, חמש "שפות האהבה" הן:
השפה המילולית (Words of affirmation) - הבעת אהבה באמצעות הערכה מילולית, מתן מחמאות ועידוד של בן/בת הזוג.
זמן איכות (Quality time) - מתן קשב מוחלט לבן/בת הזוג, והשתתפות בשיחות ו/או בפעילויות משותפות בהן הנוכחות שלו/ה מוערכת במיוחד.
שפת המתנות (Receiving gifts) - הבעת אהבה באמצעות מתנות אישיות אשר מסמלות את הערכה וחיבה.
שירותים וטיפול (Acts of service) - הבעת אהבה על ידי ביצוע משימות מועילות אשר מקלות על העומס של בן/בת הזוג.
שפת המגע (Physical touch) - הבעת אהבה באמצעות מחוות פיזיות כמו בין היתר חיבוקים, נשיקות והחזקת ידיים.
צ'פמן מספק בספר דוגמאות שונות מפגישות הייעוץ שלו עם לקוחות וכולל שאלות שנועדו לסייע לקוראים לזהות את שפת האהבה העיקרית והמשנית שלו/ה ושל בן/בת זוגה/ו.
לפי התיאוריה של צ'פמן, לכל אדם יש שפת אהבה ראשית ושפת אהבה משנית.
על מנת לגלות מה היא שפת האהבה של אדם אחר, צ'פמן מציע לבחון מה הוא האופן שבו אותו האדם מבטא מחויבות רגשית לאדם אחר, ולנתח על מה אותו האדם נוטה לרוב להתלונן במערכות יחסים רומנטיות, ומה אותו האדם הכי זקוק/ה מבן/בת הזוג שלו/ה.
לטענתו מרבית האנשים נוטים לבטא מחויבות רגשית באופן טבעי ובאופן שבו הם נוטים להעדיף שבן/בת הזוג יבטא/תבטא את המחויבות הרגשית כלפיהם, וכי ניתן לקיים תקשורת טובה יותר בין בני זוג כאשר בני הזוג מצליחים להראות אכפתיות זה לזה בשפות האהבה שהכי תואמות לשפות האהבה של בן/בת הזוג.
היא עשויה לנסות להשתמש ב"שפת האהבה" הראשית עבורה, השפה המילולית, על מנת לבטא את המחויבות הרגשית שלה כלפיו, אך הוא עלול שלא להבין זאת באותו באופן משום שזו לא שפת האהבה הראשית או המשנית עבורו.
אם היא תבין מה היא "שפת האהבה" הראשית שלו, ותבחר במקום זאת לדוגמה לכסח את הדשא כדרך לבטא את המחויבות הרגשית שלה כלפיו, סביר יותר להניח שהוא יפרש זאת כביטוי של המחויבות הרגשית שלה כלפיו משום שזו אכן "שפת האהבה" העיקרית שלו.
כמו כן, אם הוא יאמר לה שהוא אוהב אותה, סביר להניח היא תפרש זאת כביטוי למחויבות הרגשית שלו כלפיה.
הספר מכר 8,500 עותקים במהלך השנה הראשונה - פי ארבעה ממה שהוצאת הספרים שלו ציפתה שהוא ימכור.
בשנה שלאחר מכן הספר מכר 17,000 עותקים, ושנתיים לאחר מכן מכר 137,000 עותקים.
מאז אוגוסט 2009 הספר נמצא ברשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
המהדורה החדשה והמתוקנת של הספר פורסמה ב-1 בינואר 2015.
מאז 1992 כתב צ'פמן מספר ספרים עם תוכן אשר קשור לספר זה:
"חמש שפות האהבה של ילדים" (1997) - התאמת העקרונות להורים.
"חמש שפות האהבה לרווקים" (2004) - התאמת העקרונות לאנשים שאינם במערכות יחסים רומנטיות.
"חמש שפות ההערכה במקום העבודה" (2011) - נכתב בשיתוף עם ד"ר פול ווייט.
הספר בוחן כיצד ניתן ליישם את העקרונות במסגרות מקצועיות.
"חמש שפות האהבה - המהדורה הצבאית" (2013) - נכתב בשיתוף עם ג'וסלין גרין.
הספר בוחן כיצד ניתן ליישם את העקרונות במערכות יחסים המתקיימות במשפחות של אנשי צבא.
חמשת הימים של מילאנו (באיטלקית: Cinque giornate di Milano) היה מרד ואירוע מרכזי במהלך מהפכות 1848 שהתחיל את מלחמת העצמאות האיטלקית הראשונה.
ב-18 במרץ התעורר מרד בעיר מילאנו שבחמישה ימים של קרבות רחוב הרחיק את המרשל רדצקי וחייליו האוסטרים מהעיר.
ב-1848 פתחו המילאנזים במערכה נגד האימפריה האוסטרית כבר ב-1 בינואר.
ביום ראש השנה החלו המילאנזים להחרים הימורים ומוצרי טבק, שהיו מונופולים ממשלתיים שהכניסו למעלה מ-5 מיליון לירות בשנה.
החרם הגיע לשיאו בקרב רחוב עקוב מדם ב-3 בינואר, כאשר חיילים אוסטרים, בקבוצות של שלושה, נעלבו ונרגמו באבנים על ידי קהל זועם.
לאחר מכן התאספו החיילים בקבוצות של תריסר והסתערו על ההמון בחרבות ובכידונים, הרגו חמישה ופצעו 59 נוספים.
רדצקי הגביל את חייליו לבסיסים למשך חמישה ימים.
ההפגנות הסתיימו, אבל חודשיים לאחר מכן, כשהגיעו למילאנו חדשות על המרד בווינה ונפילת מטרניך, המילאנזים יצאו שוב לרחובות, ב-18 במרץ.
כמעט במקביל להתקוממויות העממיות של 1848 בממלכת לומברדיה-ונציה, ב-18 במרץ של אותה שנה, התקוממה גם העיר מילאנו.
זו הייתה העדות הראשונה לאופן שבו יוזמה עממית יעילה, בהנחיית אנשי הריסורג'מנטו, הצליחה להשפיע על קרלו אלברטו, מלך סרדיניה.
חיל המצב האוסטרי במילאנו היה מצויד היטב ופיקד על ידי גנרל מנוסה, יוזף רדצקי פון רדץ, שלמרות היותו מעל 80 שנים, היה נמרץ ונוקשה.
לרדצקי לא הייתה כל כוונה להיכנע למרד.
עם זאת, כל העיר נלחמה ברחבי הרחובות, הרימה בריקדות, ירה מחלונות וגגות, ודחקה באוכלוסייה הכפרית להצטרף אליהם.
האוכלוסייה נתמכה על ידי הארכיבישוף ולפחות 100 כמרים הצטרפו ללחימה נגד האוסטרים.
פסל של האפיפיור פיוס התשיעי הונף אל המתרס.
הממשלה הזמנית של מילאנו הוקמה ובראשה עמד הפודסטה, גבריו קאסטי ומועצת מלחמה בפיקודו של קרלו קטנאו.
המרטיניט (ילדי בית היתומים) עבדו כמריצי מסרים לכל חלקי העיירה.
רדצקי ראה את הקושי להתנגד במצור במרכז העיר, אך בעודו חושש מהתקפת צבא פיימונטה ואיכרים מהאזור הכפרי, הוא העדיף לסגת לאחר שאיבד את השליטה בפורטה טוסה (כיום פורטה ויטוריה) לידי המורדים.
בערב ה-22 במרץ, נסוגו האוסטרים לעבר ה"קוודרילאטרו" (האזור המבוצר התחום על ידי ארבע הערים ורונה, לגנאגו, מנטובה ופסקיירה דל גארדה), 120 ק"מ מזרחה, ולקחו איתם כמה בני ערובה שנעצרו בתחילת המרד.
בינתיים, שאר הטריטוריה של ונטו ולומברדיה הייתה חופשית.
לזכר הימים הללו, העיתון הרשמי של הממשלה הזמנית נקרא פשוט Il 22 marzo (22 במרץ), שהחל את פרסומו ב-26 במרץ בפאלאצו מרינו בניהולו של קרלו טנקה.
אנדרטה לחמשת ימי מילאנו מאת הפסל ג'וזפה גרנדי נחנכה בשנת 1895 במה שהוא כיום פורטה ויטוריה.
כמעט מאה שנה מאוחר יותר, ב-1943, המרד של נאפולי נגד הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה נקרא "ארבעת הימים של נאפולי", בחיקוי מודע לאירוע הקודם במילאנו.
"חמש שנים על מיכאל" (ידוע גם בשם "חמש שנים", במקור נקרא "הפרידה") הוא שיר ילדים שכתב המשורר יצחק קצנלסון.
זהו שיר בעל לחן נוגה, המתאר את המעבר של הילד מיכאל מעולם המשחקים והחופש אל עולם המשמעת והעבודה של בית הספר.
המקור ללחן השיר אינו ידוע, אך יש המייחסים אותו למשורר הרוסי מיכאיל לרמונטוב.
בשנת 1911, הותקף השומר של ההתיישבות מרחביה בעמק יזרעאל, מרדכי יִגָּאֵל, על ידי תשעה מערביי הסביבה.
יִגָּאֵל, הצליח להיחלץ מהתוקפים ואף לפגוע בשלושה מהם.
בעקבות מעשה גבורתו, שהדהד ביישוב העברי, חיבר הסופר אהרון ראובני את השיר "שיר ערש של שומר", המאחל לילדי העמק, לגדול ולהיות אמיצי לב כמו השומר יגאל.
ראובני, איש העלייה השנייה, חבר בתנועת "פועלי ציון" ואחיו של מי שהיה לימים נשיא המדינה השני יצחק בן צבי, חיבר את השיר בעקבות שיר ביידיש ותוך זמן קצר מצאו את עצמן אמהות מכפר תבור, יבנאל ובית גן שרות לעולליהן את השיר בלחן המוכר לנו היום כלחן השיר "חמש שנים".
ראובני, יליד פולטבה שבאוקראינה, נעזר בכתיבת שירו בשיר ביידיש מאת יוס'ל גויכברג, בשם "וויגליד" ("שיר ערש"), שהכיר לפני שעלה לארץ.
ראובני שאל משירו זה של גויכברג את שלושת הבתים הראשונים, ועליהם הוסיף חמישה בתים משלו, המתייחסים לשומר יגאל ולאירוע בעמק.
לכאורה, ניתן היה לראות בשיר הערש ביידיש את המקור ללחן השיר, אולם ישנן עדיויות ששיר הערש ביידיש שאל למעשה את לחנו מלחן שקדם לו של שיר רוסי בשם "תפילה", שחיבר המשורר מיכאיל לרמונטוב בשנת 1837.
הגרסה העברית הראשונה שהושרה בארץ לצלילי לחן זה, נכתבה על ידי משה דפנא, מורה במושבה גדרה, בהשראת שירו של אהרון ראובני.
דפנא הצטרף למתעדי עלילותיו של השומר יגאל במרחביה.
הוא חיבר לילדי העמק, שיר בשם "עם שחר עורה ילד חן".
גם הוא כמו ראובני הושפע משירו של גויכברג ביידיש, אך בעוד שירו של ראובני היה שיר ערש, דפנא חיבר שיר השכמה.
כמן כן בשירו של דפנא היו ארבעה בתים בלבד, לעומת שמונה בתים בשירו של ראובני.
שמו של השומר יגאל לא הוזכר במפורש בשיר, אך הוא נזכר בשיר בצירוף: "ארצו יִגְאַל".
תחנה נוספת בדרכו של הלחן, עוד טרם הוצמד לשיר "חמש שנים", הייתה כאשר המשורר יצחק קצנלסון חיבר שיר ילדים עם פתיחה דומה ל"עם שחר":
זה היה גלגול נוסף של הלחן הרוסי-יידישאי שהותאם למילים עבריות.
רק כעבור שנים אחדות, חיבר המשורר יצחק קצנלסון את השיר "חמש שנים" וקרא לו בשם "הפרידה".
המלחין יואל אנגל, הלחין לראשונה את הנוסח הראשוני של השיר "הפרידה", בשנת 1923 בעת שהותו בגרמניה.
את המילים והלחן, שאינו מוכר היום, הוא פרסם בשירון "שירי ילדים" שנדפס בלייפציג ויצא בהוצאת "יבנה" ירושלים, מטעם קבוצת "המנגן" במוסקבה.
ההצלחה לא האירה פנים לשיר בלחנו של אנגל והוא לא נקלט היטב בגני הילדים.
על פי עדותו של לוין קיפניס, המשורר משה דפנא פישט את נוסח השיר, נמנע מעברית מסורבלת שהייתה עלולה להקשות על הילדים, והעמיד במקומה לשון שוטפת וקליטה.
הוא התאים לשיר את הלחן של שירו שלו "עם שחר עורה ילד חן", כך שתוך זמן קצר נקלט שירו המעודכן של קצנלסון בכל גני הילדים.
חמש שנים עברו על דן / רן
קיימות גרסאות נוספות של השיר, בהן שם הילד הוא "דן" או "רן" ולא "מיכאל".
לא ידוע מי יזם את שינוי השם.
ככל הנראה הסיבה לשינוי השם, היא שיפור החריזה, היות שמיכאל לא תאם לחרוז בשיר.
ייתכן גם ששינוי השם ממיכאל לדן, נבע מהרצון להפוך את השיר משיר יידישאי-גלותי לשיר עברי-צברי.
מרים אביגל, סימונה בונאר, יפה ירקוני, הגבעטרון, רוחמה רז, עוזי מאירי ואופירה גלוסקא, נורית גלרון ואריק לביא, חנן יובל, שלמה ארצי, עוזי חיטמן, מיקי קם, חני דינור, ואפרת גוש.
חמש שנים עברו על דן
חנה אהרוני, אהובה צדוק, אריק איינשטיין
חמש שנים עברו על רן
חדווה עמרני, להקת האחים והאחיות
מקהלת סמינר לוינסקי, גיתית שובל, רונה קינן
חמשת המוצבים הישראליים בדרום לבנון הם חמישה מוצבים בשטח דרום לבנון בהם נשארה שליטה ישראלית עם סיום התמרון הקרקעי בלבנון במלחמת חרבות ברזל והשלמת נסיגת כוחות צה"ל כחלק מהסכם הפסקת האש בין ישראל ללבנון שנחתם ב-27 בנובמבר 2024.
במשך כ-18 שנים, מאז מלחמת לבנון הראשונה ועד שנת 2000, שלט צה"ל ברצועת הביטחון בדרום לבנון.
בשנת 2000 נסוג מהשליטה בה לגבול ישראל-לבנון.
ב-1 באוקטובר 2024 פתח צה"ל בתמרון קרקעי בדרום לבנון במסגרת מלחמת חרבות ברזל, ובמהלכה כבש חלקים ניכרים מדרום לבנון והרס את רוב הכפרים שבהם היו תשתיות של חזבאללה עד 6 קילומטרים מהגבול.
ב-27 בנובמבר 2024 נתחם הסכם בין ישראל ללבנון לפיו צה"ל ייסוג מדרום לבנון בתום 60 יום בתמורה למספר תנאים שהציבה ישראל ללבנון.
בתום 60 הימים ביקשה ישראל הארכה עד 18 בפברואר 2025. ב-17 בפברואר, יום לפני מועד הנסיגה, הודיעה ישראל כי תסיג את כוחותיה מדרום לבנון למעט חמישה מוצבים הפרוסים לאורך גבול ישראל-לבנון, בהם תשאיר ישראל כוחות צבאיים.
המהלך תואם עם ארצות הברית אך לבנון הביעה לו התנגדות.
המוצבים פרוסים לאורך גבולה של ישראל עם לבנון, מאזור שלומי במערב ועד אזור מטולה במזרח.
אלו מיקומיהם של חמשת המוצבים:
חמשת הילדים הבכירים של צ'ארלס הראשון הוא ציור שמן על קנבס מאת האמן הפלמי אנתוני ואן דייק, שנחתם ותוארך בשנת 1637. היצירה מוצגת בגלריה של המלכה בטירת וינדזור, במסגרת אוסף המלוכה הבריטי.
הציור מתאר את חמשת ילדיו הבכירים של המלך צ'ארלס הראשון.
משמאל לימין: מרי, לימים נסיכת אורנז' ואם המלך ויליאם השלישי; ג'יימס, דוכס יורק, לימים ג'יימס השני; צ'ארלס, לימים צ'ארלס השני; הנסיכה אליזבת; ובחיקה – אחותה הקטנה, הנסיכה אן.
הדיוקנאות מוצגים באורך מלא ומלווים בשני כלבים: מסטיף גדול, עליו מניח הנסיך צ'ארלס את ידו, וכלב ספנייל קטן מסוג "קינג צ'ארלס" בצד הימני של הקומפוזיציה.
הכלב הגדול – המסטיף – שימש כלב שמירה עוד מהתקופה הרומית, והוא מופיע כאן כסמל להגנה על ילדי בית המלוכה בעת של מתיחות פוליטית ומתח חברתי.
תנוחת היד של צ'ארלס על ראש הכלב מדגישה את שליטתו בבעל החיים רב העוצמה, ומשמשת כרמז חזותי ליכולת מנהיגות עתידית.
ואן דייק שילב ביצירה זו הכרה כפולה: הן בנעוריהם של הילדים והן במעמדם הרם.
בכך הוא שבר עם המסורת המקובלת של תיאור ילדי מלכים כמבוגרים מוקטנים.
האמן הבריטי סר דייוויד וילקי תיאר זאת כך: "הפשטות של חוסר הניסיון שלהם מציגה אותם בניגוד מרתק לכוח שבמעמדם, וכמו האינפנטות של ולאסקס, הם משלבים את הרצינות החצרונית עם תום הילדות".
הקומפוזיציה של הציור זכתה לפופולריות רבה והועתקה שוב ושוב.
היא נחשבת לאחת מהבולטות והחדשניות בקריירה של ואן דייק, ומציגה גישה לא-פורמלית ומלאת חיוּת בניגוד לדיוקנאות המלכותיים הרשמיים והנוקשים של הדור הקודם.
בנוסף לציור זה, צייר ואן דייק גם דיוקן מוקדם יותר של שלושת הילדים הבכירים, אשר זכה אף הוא להצלחה רבה.
בזמן יצירת הציור בשנת 1637, היו הילדים בין גיל ינקות לגיל שבע.
הדיוקן נוצר בתקופה של רגיעה יחסית, זמן קצר לפני פרוץ מלחמת האזרחים האנגלית והתפוררות חיי המשפחה המלכותית עם הוצאתו להורג של צ'ארלס הראשון בשנת 1649.
הציור נחשב לאחת מיצירותיו הבולטות של ואן דייק, בזכות הגישה החדשנית שבה תיאר את ילדי בית המלוכה כילדים ממשיים, ולא כדמויות נוקשות ומוקפדות כמקובל בדור הקודם.
הקומפוזיציה כוללת שני כלבים: מסטיף גדול שעליו מניח הנסיך צ'ארלס את ידו, וכלב קטן מסוג "קינג צ'ארלס ספנייל".
המסטיף נתפס כסמל להגנה בזמנים של מתיחות פוליטית, ותנוחת היד של צ'ארלס משדרת רמז לשליטתו וליכולת מנהיגות עתידית.
הציור מקבל רובד נוסף של משמעות כאשר הוא נצפה לאור גורלם של הילדים בשנים שלאחר מכן — שנות גלות, מחלות, מוות מוקדם ואובדן.
הנסיך הנרי והנסיכה הנרייטה, שנולדו לאחר יצירת הציור, אינם מופיעים בו.
גרסה נוספת של הקומפוזיציה נשתמרה ב־Chiswick House בלונדון, עדות לפופולריות הרבה של הדימוי המלכותי הזה.
הדיוקן המוקדם של אליזבת ואן
פני הנסיכות הצעירות, אליזבת ואן, זכו לטיפול מיוחד במחקר שמן מוקדם שערך ואן דייק לקראת הציור הסופי.
במחקר זה מתוארת אליזבת בת השנתיים כשהיא תומכת באחותה התינוקת אן.
ואן דייק הדגיש את עגלגלות פניהן, צבע הלחיים הסמוק ואת כובעי הבד שעל ראשן, לצד שרשרת פנינים העונדת האחות הגדולה.
שתי הילדות הלכו לעולמן בגיל צעיר משחפת: אן מתה בגיל שלוש, ואליזבת בגיל חמש־עשרה.
הנרייט מארי, נסיכת צרפת, אמם סברה כי אליזבת מתה מלב שבור בעקבות הוצאת אביה להורג.
היצירה הוזמנה על ידי המלך צ'ארלס הראשון בסכום של 100 ליש"ט, ונרשמה בשנת 1639 בחדר הארוחות בארמון וייטהול.
בשנת 1650, בתקופת הקומונוולית', נמכרה מארמון המפטון קורט לקפטן גיר עבור 120 ליש"ט, ולאחר מכן נרכשה על ידי פרנסיס טריון בשנת 1653. לאחר הרסטורציה, הציור הושב לאוסף המלכותי ונרשם שוב בשנת 1666.
בהמשך הדרך, ייתכן שהציור הוענק לרוזנת דורצ'סטר על ידי המלך ג'יימס השני, ועבר בירושה לבנה, הרוזן השני של פורטמור.
ממנו נרכש על ידי אדם בשם פינצ'בק, וב־6 בפברואר 1765 נרכש על ידי המלך ג'ורג' השלישי בסכום של 525 ליש"ט.
הרכישה על ידי ג'ורג' השלישי משקפת את ההערכה שלו לשושלת סטיוארט ולאסתטיקה של חצר צ'ארלס הראשון.
טעמו של ג'ורג' הושפע ככל הנראה מאביו, פרדריק, נסיך ויילס, אשר רכש יצירות נוספות של ואן דייק.
גם ג'ורג' הרביעי גילה עניין בחפצים הקשורים לשושלת זו.
חֵמֶת חֲלִילִים (Bagpipe) היא כלי נשיפה עתיק העשוי שק עור, מספר "חלילים" וצינור.
מקורה של חמת החלילים בפרס העתיקה.
העדויות ראשונות לחמת החלילים הן מהמאה ה־10 לפני הספירה.
חמת החלילים המודרנית התפתחה כ־2,000 שנה לאחר חמת החלילים העתיקה.
ה"חלילים" של הכלי מפיקים את הצליל באמצעות "לשונית כפולה" (Double reed) המורכבת משתי פיסות קנה, בדומה לאבוב (קיימות גם לשוניות סינתטיות).
השק ניתן לניפוח על ידי נשיפה בצינור או על ידי שימוש במפוח ודרך החלילים מופק הצליל.
הצליל מופק על ידי לחיצה על השק המנופח ש"נושף" בחלילים.
היתרון בשיטת הנגינה הזאת היא שהנעימה אינה מוגבלת בעוצמת הנשיפה של הנגן.
בדרך כלל, משמש חליל אחד (אך לפעמים גם יותר) לנגינת הנעימה, כלומר, ניתן לשנות את גובה צלילו על ידי שסתומים, והחלילים אחרים הם בעלי גובה צליל קבוע אך שונה זה מזה היוצרים ביחד הרמוניה.
פירוש המילה חמת הוא שק עור או נאד.
שורשיה של חמת החלילים עתיקים ומשערים כי מוצאה ממרכז אסיה או במזרח התיכון.
התלמוד מתאר כלי נגינה בשם מגריפה שהיה בבית המקדש: , תיאור המתאים לכאורה לחמת חלילים.
חמת החלילים המודרנית המוכרת היום התפתחה באירלנד ובסקוטלנד, וקיימות לה מקבילות בארצות רבות, כגון ה־gaita הספרדית וה־sackpipa השוודית.
חמת החלילים המוכרת ביותר היא חמת החלילים הגדולה של הרמות (Great Highland Bagpipe - GHB) וחמת החלילים האירית (Uilleann Pipes).
חמת החלילים הסקוטית מורכבת משק עור, צינור נשיפה (Blowpipe), חליל (Chanter) ושלושה חלילי ליווי (Drones).
אחד מחלילי הליווי הוא בס, המנגן שתי אוקטבות מתחת לתו לה (A) הנמוך של החליל הראשי, ושני חלילי טנור המנגנים אוקטבה אחת מתחת לתו לה (A) הנמוך של הראשי.
בעבר היה רק חליל טנור אחד, אך בסביבות המאה ה־18 נוסף לו חליל שני.
כיוון הצליל של חלילי הליווי נעשה גם בעזרת כיוון הגומיה שעל הלשונית (כיוון גס) וגם בעזרת הארכה או קיצור של החלילים עצמם (כיוון עדין).
התו לה (A) הוא יחסי, ולרוב מכוון בסביבות 450–460 הרץ (לעומת ה־לה הסטנדרטי שמכוון ל־440 הרץ).
חמת החלילים הסקוטית מסוגלת להפיק תשעה תווים - מסול (G) נמוך עד לה (A) גבוה.
להקות המנגנות חמת חלילים סקוטית קיימות במדינות רבות ומרוחקות כמו ארצות הברית, נפאל, טורקיה, יפן, אוסטרליה, ירדן ואף ברשות הפלסטינית.
גם בישראל קיימת להקת חמת חלילים בשם "The Israel Pipes&Drum".
חמת החלילים האירית (Uilleann Pipes) שונה מעט מהסקוטית.
את תפקיד צינור הנשיפה מחליף מפוח (Bellows), לכלי יש שלושה חלילי ליווי (טנור, בריטון ובס), ושלושה וסתים (Regulators) הנותנים אפשרות ליצירת "אקורדים", מעין ליווי לנגינה.
שינוי חשוב נוסף הוא ביכולת לעצור את נגינת החליל הראשי ובכך ליצור סטקטו.
חמת החלילים האירית התפתחה במאה ה־18. היא מכוונת בדרך כלל לתו רה (D), ומגיעה לשתי אוקטבות ויותר.
חַמַּת גָּדֵר הוא אתר מרחצאות מרפא ונופש ישראלי, השוכן בעמק הירמוך, מדרום לרמת הגולן, בגובה של כ-150 מ' מתחת לפני הים.
באתר נובעים ארבעה מעיינות חמים עשירים במינרלים.
המים החמים נובעים מעומק משוער של כ-2 קילומטר ויותר.
ספיקת אחד מחמשת מעיינות האתר, מעיין "הבושם", היא 500–700 מ"ק בשעה.
אתר חמת גדר כולל מרחצאות מרפא, ספא ופינות חי לתנינאים ולעופות.
מרחצאות חמת גדר היו בשימוש כבר בתקופות קדומות, הודות לסגולותיהם בריפוי מחלות עור.
במקום נמצאו שרידים של מרחצאות מפוארים מהתקופה הרומית.
בתל המצוי במרכז האתר נמצאו שרידי בית כנסת מהמאה החמישית.
בחפירות שנערכו במקום בשנת 1932 חשף הארכאולוג אלעזר ליפא סוקניק רצפת פסיפס מפוארת עם כתובת הקדשה, אשר מוצגת כיום בכניסה לבניין בית המשפט העליון בירושלים.
חמת גדר נזכרת רבות בכתבי חז"ל, ורבים מחכמי המשנה והתלמוד נהגו לפקוד את המקום, ובהם רבי יהודה הנשיא, נכדו רבי יהודה נשיאה, והאמוראים רבי אמי, רבי אסי ורבי יונתן.
השימוש במרחצאות באתר החל בתקופה הרומית בארץ ישראל, במאה השנייה, נמשך ברציפות עד אמצע התקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל, במאה התשיעית, וחודש רק בשלהי תקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
מקור השם "חמת גדר" הוא בעיר ההלניסטית גדר, השוכנת בירדן במרחק של כארבעה קילומטרים מחמת גדר.
השימוש בשם "חמת", כשמם העברי של מקומות שונים ברחבי עמק הירדן, מצביע על הנביעות הרבות של מים חמים במקום, הן מתוקים והן מלוחים.
חמת גדר שוכנת בעמק הצר של נחל הירמוך הנשפך לנהר הירדן.
אזור הבקעה וסביבתה רצוף באתרים אשר בשמם מצוי הרכיב "חמה" או "חמת" (לדוגמה חמי טבריה, מעיינות חמאם אל-מליח).
שפיעתם של המים החמים מבטן האדמה בחמת גדר היא תוצאה של הבקע הסורי-אפריקני, שבמפגש שני הלוחות הטקטוניים: לוח ערב והלוח הלבנטיני, שהוא חלק מהלוח האפריקאי.
תנועת הלוחות הטקטוניים באזורים אלה עלולה לגרום לרעידות אדמה, להתפרצויות געשיות ולנביעות של מים חמים ממעמקי האדמה.
ואכן, בקעת הירדן הנמצאת בתוך הבקע הסורי-אפריקני, היא אחד המקומות המועדים ביותר לרעידות אדמה בישראל.
לפי ממצאים ארכאולוגיים בחמת גדר, אתר המרחצאות החמים נפגע ברעידת אדמה במאה השביעית.
לרוב מקובל להניח כי מי מעיינות חמים הם מי תהום הבאים במגע עם שכבות חמות בעומק האדמה.
ההרכב המינרלי יוצא הדופן של מי המעיינות בבקעת הירדן בכלל ובחמת גדר בפרט, הביא חוקרים להעלות השערה כי מקור המים שונה מהרגיל - אלו הם מים שחדרו לעמק הירדן דרך עמק יזרעאל בתקופה גאולוגית קדומה בה גובה פני הים היה גבוה מהיום.
מים אלו חלחלו באדמה, נתקלו בשכבה חמה והם עולים לפני השטח כמי מעיינות חמים.
המעיינות הם מסוג מעיינות העתק, הבוקעים מבטן האדמה לאורך השבר המשני של הירמוך.
מעיינות כאלה קיימים גם בכמה אתרים אחרים באזור, כגון חמי טבריה וגן השלושה, וכן בשבר משני נוסף של נחל בזק בחמאם אל-מליח.
מקור הטמפרטורה הגבוהה של המים אינו קשור לפעילות געשית, אלא לעומק הרב שממנו הם נובעים בבטן האדמה, בו שוררות טמפרטורות גבוהות.
ניתן לקבל המחשה כיצד נראו המעיינות וסביבתם לפני יותר ממאה שנה בתיאורו של לורנס אוליפנט, שביקר בארץ ישראל בשנת 1884. הוא תיאר את המעיינות כפי שנראו לעיניו כאשר ירד מהרי הגולן לבקעת הירמוך:
באתר חמת גדר חמישה מעיינות, ארבעה שמהם נובעים מים מינרליים, עשירים בגופרית, ואחד של מים מתוקים:
המים בחמת גדר ניחנים בשלוש תכונות חשובות: חום, עושר במינרלים ורדיואקטיביות.
הרדיואקטיביות נובעת משני איזוטופים של היסודות רדיום ורדון המומסים במים, אשר נוצרים מהתפרקות אורניום הנמצא בסלעים במעמקי האדמה.
בנוסף, המים מכילים גופרית בריכוז של 4.7% ומינרלים נוספים.
להלן נתונים אשר התקבלו במדידות שנעשו במעיינות:
השם "חמת" נזכר כבר במקרא, בספר יהושע, שם מתוארים גבולותיו של שבט נפתלי:
בגמרא אין תמימות דעים לגבי זהותה של חמת המקראית:
חמת גדר הייתה פרוור של העיר ההלניסטית גדר.
מיקומה של העיר גדר היה בראש רכס הרי הגלעד, במקום בו עומד הכפר הירדני "אוֹם-קַיְס", שבו נמצאים שרידים של העיר הרומאית.
השליטה על העיר התחלפה במהלך השנים כדלקמן:
בשנת 218 לפנה"ס נכבשה גדר על ידי אנטיוכוס השלישי, מלך האימפריה הסלאוקית, במהלך מסע המלחמה שלו לכיבוש ארץ ישראל משלטונה של האימפריה התלמית.
לעיר ניתן מעמד עצמאי (פוליס).
בין השנים 103 לפנה"ס - 76 לפנה"ס חדל השלטון העצמי בעיר, והיא הפכה כפופה לממלכת יהודה, לאחר שאלכסנדר ינאי, מלך יהודה החשמונאית כבש את גדר ואת חמת גדר לאחר מצור שנמשך עשרה חודשים.
בשנת 63 לפנה"ס הוחזרה העיר לתושביה המקוריים על ידי פומפיוס בעקבות כיבוש ארץ ישראל על ידי הרומאים.
הייתה חלק מהדקאפוליס (ברית עשר הערים, בהן היה רוב של אוכלוסייה לא-יהודית)
בשנת 30 לפנה"ס חזרה העיר לשלטונה של ממלכת יהודה, לאחר שהקיסר אוגוסטוס העניק אותה במתנה למלך הורדוס.
תושבי גדר הלא-יהודים לא היו מרוצים מכך והתלוננו לפני מרקוס ויפסניוס אגריפה, שליט המזרח מטעמו של אוגוסטוס, על יחסו הרע כביכול של מלך היהודים אל עירם.
בשנת 4 לפנה"ס, לאחר מותו של הורדוס, הופרדה העיר משטחה של ממלכת יהודה והפכה כפופה לפרובינקיה סוריה.
בתקופה הרומית בארץ ישראל החלה בניית המרחצאות הרומאיים.
המעיינות החמים שימשו כאתר מרפא בשל האמונה בכוחם המרפא של המים.
במקום נבנה אתר גדול הכולל מבני מרחצאות מפוארים המקושטים בפסלים, בקירות שיש ובמזרקות.
מאחר שהמבקרים במקום שהו בו משך מספר ימים, נבנו בו בתי הארחה, מבני תיאטרון ואף מבני דת, כמו מקדשי אלילים ובית כנסת.
במקום נמצאו שרידי התיאטרון הרומי שנבנה במאה השלישית ובו כ-2,000 מקומות ישיבה.
כתובת שהתגלתה באתר מזכירה את הקיסר הרומאי אנטונינוס פיוס (138–161).
יש להניח שהאזכור אינו מקרי, ושהיה לקיסר חלק בסיוע לבניית המרחצאות.
אזכורים למקום ניתן למצוא בכתביו של אב הכנסייה אוריגינס מהמאה השלישית.
סגולותיהם הרפואיות של המרחצאות מתוארות גם על ידי הביוגרף היווני אאונאפיוס (Eunapius), אשר ביקר במקום במאה הרביעית: "גדרה הוא מקום בסוריה בו יש מרחצאות חמים.
עולים עליו באיכותם רק מרחצאות באיה (Baia) במפרץ נאפולי שבאיטליה.
הוא לא ניתן להשוואה למרחצאות מרפא אחרים."
מתחם המרחצאות הרומאיים, ששטחו כ-500 מ"ר, מרוכז מסביב לעין אל מקלה, הנובע בסמוך לאפיק נחל הירמוך.
מי המעיין מגיעים לבריכה עליונה, ממנה הם נשפכים לסדרה של שבע בריכות, שכל אחת מהן ממוקמת באולם נפרד.
ייתכן כי לכל בריכה הייתה טמפרטורה אופיינית, במטרה לאפשר למתרחץ להסתגל בהדרגה לטמפרטורת המים, באמצעות מעבר מבריכה אחת לשנייה.
ייתכן גם שלכל קבוצת חולים במחלה מסוימת היה אולם משלה, כדברי הנוסע המוסלמי אל-מוקאדסי, שביקר במקום במאה ה-10: "אנשי טבריה אומרים שהמים (בחמת גדר) היו בעבר מוקפים במבנים, כל אחד מהם למחלה מיוחדת".
התאורה באולמות המקורים הגיעה ממספר רב של חלונות.
החלונות פנו לכיוון דרום-מערב, כדי להבטיח קליטה מרבית של אור השמש.
המסלול שעבר בין המרחצאות נמשך לאורך 12 מטר, בשביל שהיה מרוצף אבני בזלת מסותתות היטב.
משני צדיו הוצבו ספסלי אבן.
ממסדרון הכניסה ניתן היה להיכנס לכל אחד מהאולמות.
החפירות באתר המרחצאות החלו בשנת 1979 על ידי יזהר הירשפלד וגיורא סולר מהאוניברסיטה העברית בירושלים, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה ורשות העתיקות, ונמשכו שבע עונות חפירה.
לדעת יזהר הירשפלד, מנהל החפירות, קיימים ממצאים הקבורים עדיין במעבה האדמה, כמו שער הכניסה המרכזי וחדרי קבלה ואירוח.
העלון למבקרים בהוצאת החברה המפעילה את האתר מוסר כי בחפירות שנערכו בשנת 1979 נמצאו במקום יותר מ-5,000 מטבעות, אלפי בקבוקי זכוכית, חרסים וכתבים על שיש.
נאמר בו ש"הם עומדים להיות מוצגים במוזיאון לעתיקות שיוקם במיוחד למטרה זו".
חופרי האתר כינו את אחת הבריכות כ"בריכת המצורעים".
על פי מחקרם הבריכה הייתה נתונה בתוך חלל ארכיטקטוני ארוך וצר, המפריד בין אולם האומנות שמצפון לבין האולם האובלי (סגלגל) שבדרום.
הבריכה הכילה ממצאים עשירים ביותר, כגון נרות חרס.
עדויות ארכאולוגיות אלו מזכירות את התיאור המפורט שמסר אנטונינוס מפְּלַקֶנְטִיָה, עולה רגל שביקר במקום בשנת 570, וכולל בתיאוריו את בריכת המצורעים.
בית הכנסת בחמת גדר הוא בית כנסת עתיק שנבנה במאה הרביעית, דבר המעיד, כנראה, על קיומה של אוכלוסייה יהודית בעלת אמצעים באזור.
הביקורים החוזרים של המתרחצים במרחצאות הביאו לכך שהם הרימו תרומה נכבדה לבניית בית הכנסת.
מתוכנן ומעיצובן של הכתובות שנמצאו בשלושת הפסיפסים שברצפת בית הכנסת עולה כי מדובר באוכלוסייה אמידה, אשר שכרה אומנים לעיצוב רצפת הפסיפס.
חלקו העליון של הפסיפס שוחזר ומצוי בכניסה לבניין בית המשפט העליון בירושלים.
לדעת החוקרים, רצפה נוספת של בית הכנסת נמצאת במעמקי האדמה בלא שנחשפה בשלב זה.
חמת גדר נזכרת עשרות פעמים בכתבי חז"ל:
על הפסוק "נבקעו כל מעיינות תהום רבה", בעניין המבול, אמרו חז"ל: .
חכמי המשנה והתלמוד נהגו לשהות ולהתארח בחמת גדר בשבתות.
הבולט שבהם היה רבי יהודה הנשיא: .
היות שרבי יהודה הנשיא חי במאה השנייה, ניתן להניח כי היה במקום בית כנסת עתיק יותר, ואכן, תחת בית הכנסת שנמצא באתר נמצאו שרידי בנייה קדומים יותר.
גם נכדו של רבי יהודה הנשיא, רבי יהודה נשיאה, נהג לפקוד את המקום, ואף הורה בו הלכה חדשה לפיה ילד שנולד ליהודיה מעבד או מנוכרי אינו ממזר: .
כן נזכר כי בביקורו של רבי יהודה נשיאה במקום נדרש להלכה בדבר איסור ביקור אצל רופא נוכרי: .
עוד נזכר כי יהודה נשיאה ורבי אמי נדרשו בחמת גדר לשאלת אופן השימוש בכליהם של נוכרים: .
בהתאם להלכה, היהודים נהגו לרחוץ בחמת גדר גם בשבת: .
במסגרת דיון בתלמוד ירושלמי בהלכות עירוב תחומין נאמר: , כלומר רבי יהודה הנשיא התיר לבני העיר גדר לרדת בשבת לחמת גדר, ולחזור ממנה, אך לא התיר לבני חמת גדר לעלות בשבת לעיר גדר.
לעניין הלכות עירוב חצרות, נזכרים בתלמוד הירושלמי מספר מעשים הנוגעים לבתי האירוח שהתקיימו בחמת גדר: , וכן: .
כן נזכר האתר לעניין המאכלים המיוחדים שהוגשו בבתי האירוח שבו ודיניהם: .
הפופולריות של המרחצאות גברה בתקופה הביזנטית.
באולם המזרקות התגלו חמש כתובות שבהן נזכרת הקיסרית אֶלְיָה אֶוּדוֹקִיָה (401–460), שהייתה אשתו של הקיסר הביזנטי תאודוסיוס השני 401–450 והתגוררה בירושלים.
היא הכירה את השירה היוונית ובהתאם לכך ניסחה את הכתובות.
גודלה של כתובת הקיסרית אליה אודוקיה בת 16 השורות הוא 1.81 על 0.71 מטר.
היא כתובה על לוח שיש, נושאת את תוארה המלכותי של הקיסרית ומפארת את המעיינות והמרחצאות של חמת גדר{{הערה|1= ראו את תוכן הכתובות בקישור החיצוני מטה Ancient Gadara City of Philosophers}}.
אשר עובדיה מניח במאמרו כי כתובת השבח חוברה בהזדמנות החגיגית של חנוכת המרחצאות או אגף שלהן.
ב-5 בדצמבר 662, נקבעה ב"אולם המזרקות" כתובת המספרת על השיפוצים שנערכו במקום בימיו של הח'ליף האומאי מועאויה הראשון, ששמו מופיע בכתובת, בפקודתו של המושל המקומי עבדאללה אבן אבו האשם / אבו עאצם.
המרחצאות חרבו כנראה במאה השמינית או במאה התשיעית, שכן נוסע מוסלמי מהמאה העשירית, אל-מוּקאדסי, כותב על המרחצאות בלשון עבר: "אנשי טבריה אומרים שהמים (בחמת גדר) היו מוקפים בעבר במבנים, כל אחד מהם למחלה מיוחדת".
מכך ניתן ללמוד כי במאה העשירית המרחצאות כבר לא היו בשימוש.
המקום חרב ברעידת אדמה שעדות לה נמצאה במהלך החפירות.
המרחצאות היו בשימוש כשש מאות שנה, הצטיינו בחזותם האדריכלית שהייתה מקור גאווה לאנשי המקום, וכן היו מקור הכנסה חשוב עבורם.
שמם של המרחצאות העתיקים של חמת גדר נשמר בשמו של כפר ערבי שכן - תל באני - ככל הנראה שיבוש של המילה הלטינית המקורית ל"מרחצאות" - בּלנֵאוּם או באניום.
מאז הכיבוש הצלבני ועד לשלהי התקופה העות'מאנית כמעט ולא היו מרחצאות חמת גדר בשימוש.
בראשית המאה ה-20 הוקמה במקום תחנת רכבת, במקטע שחיבר את מסילת רכבת העמק עם מסילת הרכבת החיג'אזית.
רכבת העמק, שתחנת המוצא שלה הייתה בחיפה, חצתה את הירדן ועברה באפיק הירמוך עד לעיר דרעא שבסוריה, שם התחברה המסילה ל"מסילת הרכבת החיג'אזית" שפעלה בין דמשק לבין אל-מדינה שבחיג'אז, ערב הסעודית, ושימשה את עולי הרגל המוסלמים בדרכם לערי הקודש מכה ומדינה.
מבנה תחנת הרכבת בחמת גדר עומד על תלו עד היום.
כן ניתן לצפות בגשרים של המסילה על פני הירמוך, במנהרות קצרות שבהן עברה ובתחנות רכבת נוספות (אלו הם מבנים באפיק הנחל עם גגות רעפים אדומים).
אחדים נצפים מהכביש העובר מחמת גדר עד משולש הגבולות של ישראל, ירדן וסוריה.
בתקופה העות'מאנית הוקם במקום חמאם.
הוא בנוי מעל המעיין עין אֶ-רִיח, חַמֶּת, אשר נשפך לירמוך.
צורת החמאם היא מלבנית והוא מחולק ל-2 אולמות: האולם הגדול ובו בריכה המלאה תמיד מים שכן היא בנוי מעל נביעה והאולם הקטן יותר ובו מים חמים יותר.
היום המבנה הרוס למדי ותקרת האולם הגדול חסרה ברובה.
קיים באתר גם מבנה נטוש של חמאם מודרני אשר נמצא במרחק די גדול מהחמאם הטורקי, כמה מאות מטרים בתוך הסבך.
הוחל בבנייתו לאחר שנות ה-50. החמאם בנוי בסגנון מערבי, עם חלוקה למספר בריכות מרוצפות בגדלים שונים, חדרי הלבשה וחדרי שירותים.
בשנות העשרים של המאה העשרים חָכַר סולימאן נדיף ביי, ערבי עשיר ובעל השפעה, את אדמות המקום מממשלת המנדט וקיבל זיכיון להקמת ולהפעלת מרחצאות בתמורה לשירותים שנתן לבריטים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בראשית שנות הארבעים החל נדיף ביי בהקמת המרחצאות מחדש.
פרופסור סוקניק, בספרו על בית הכנסת , הודה לו על העזרה שהגיש לביצוע החפירות הארכאולוגיות.
ב-1941 הקימו הבריטים מבנה משטרה במצוק מעל אל חמה כחלק מפרויקט הקמת מצודות טגארט.
המשטרה הוחזקה על ידי צוות שוטרים בריטים עד הקמת המדינה.
מלון מרפאמרפא היה בית מלון ופנסיון ובו 45 חדרים, שפעל בין השנים 1944–1967, על פי זיכיון של שלטונות המנדט הבריטי לסלימן נדיף ביה, ובמימון של זאב ספיר מחיפה.
לקראת סיום המנדט הבריטי, בסתיו 1947, נאלץ ספיר לנטוש את חמת גדר מטעמי ביטחון ומשפחת נדיף המשיכה להפעילו לבד עד מלחמת ששת הימים.
בליל הגשרים, הלילה שבין 16 ביוני ל-17 ביוני 1946, פוצץ הפלמ"ח בפעולה מתואמת אחד-עשר גשרים בארץ ישראל.
אחד מהגשרים היה גשר אל-חמה על נהר הירמוך.
הגשר פוצץ על ידי כוח מהגדוד השלישי של הפלמ"ח בפיקוד אהרן ספקטור.
הגשר, שאורכו היה 130 מטר, היה הגשר הארוך ביותר באותה עת בארץ ישראל.
במלחמת העצמאות פונה המלון מדייריו וזאב ספיר חולץ מידי הערבים שהשתלטו על המקום.
צבא סוריה פלש לתחומי מדינת ישראל, וטור סורי שנע לכיוון הדגניות (דגניה א' ודגניה ב') כבש את אזור אל-חמה, שעל פי החלטה 181 נועד להיות בתחום המדינה היהודית.
לאחר מלחמת העצמאות וחתימת הסכם שביתת הנשק בין ישראל לסוריה בשנת 1949, האזור הוכרז כשטח מפורז.
ב-4 באפריל 1951 (יום רביעי, כ"ז אדר ב' תשי"א) ניסתה ישראל לממש את הריבונות שלה בחמת גדר ושלחה לאתר מחלקה של חיילים במדי שוטרים, בפיקוד קצין משטרה.
לפי הסכם שביתת הנשק משנת 1949 נקבע כי חמת גדר תיכלל ב"אזור המפורז הדרומי" – מנוקייב (צפונית לעין גב) עד מעגן, כולל בקעת חמת גדר, אז אל-חמה.
סעיף הפירוז בהסכם שביתת הנשק נותר מעורפל.
הצדדים, הישראלי והסורי, לא הגיעו להסכמה באשר למהות הפירוז: ישראל ראתה בשטחים המפורזים שטחים ריבוניים שבהם מותרת פעילות אזרחית מלאה ופעילות צבאית מוגבלת.
ואילו סוריה ראתה בשטחים אלה שטחי הפקר, שבהם אין לקיים כל פעילות צבאית, ותאושר נוכחות אזרחים בלבד וכוחות שיטור אזרחיים.
מכל מקום, בגרסה הרשמית של הסכם שביתת הנשק, באנגלית, המונח המפורש היה שהאזורים הללו הם "ללא צבא" (demilitarized) ולא רק שלא נאסרה בהם נוכחות של אזרחים ישראלים - להפך, נכתב שנוכחות אזרחים מותרת (סעיף V5e) באישור יושב-ראש ועדת הבקרה המשותפת.
הכוח, שנשלח להפגין נוכחות באל-חמה, יצא לדרכו ממשטרת צמח בשני כלי רכב.
במבואות אל-חמה יצאו לקראת חיילי הכוח חיילים סוריים, וקראו להם לסגת מיד.
כלי הרכב הסתובבו כדי לחזור, רכב אחד הצליח לשוב על עקבותיו ואילו השני נתקע באמצע הכביש.
במטח היריות נהרגו שבעה לוחמים, שלושה נפצעו ואחד נשבה.
למחרת בוצעה פעולת התגמול הראשונה לאחר שביתת הנשק על ידי חיל האוויר הישראלי.
כל החיילים שנהרגו היו עולים חדשים, שעלו לישראל זמן קצר קודם לכן (רובם בגילאי 18–24).
ב-2015 הוקם לזכרם במקום התקרית, אתר הנצחה בשם יד לשבעה.
הסורים המשיכו לשלוט באל-חמה עד מלחמת ששת הימים.
המובלעת של חמת גדר (ה"אזור המפורז הדרומי"), בעיקר חלקה המערבי בו הוקמו קיבוצים, הייתה מקור לחיכוכים בלתי פוסקים בין ישראל וסוריה.
במלחמת ששת הימים כבשה ישראל את אל-חמה.
הכיבוש היה אמור להתבצע על ידי גדוד מילואי צנחנים בפיקוד יצחק חופי ("חקה"), אשר התנגד להכנסת גדודו לקרב זה כל זמן שלא הושמדו מערכי הקטיושות הסוריות ברמת הגולן, באמרו: "לאנשים שלי יש בבית משפחות וילדים.
אם אחד מהם נהרג הוא ישאיר אלמנה ויתומים.
אנשיי הם לוחמים מנוסים וייכנסו לקרב כשצריך, אך לא ארשה לבזבז אותם סתם.
על פי עדות אישית של חייל שנכח במקום בוצע הכיבוש על ידי חיילי גדוד 50 של הנח"ל, אשר ספגו הרוגים ופצועים, כולל המג"ד שנפצע, ממטחי קטיושות כבדים כאשר הלכו "בשתי שורות, כמו במצעד גדודי" לאל חמה מכוון האון.
במקביל הגיעו הצנחנים באיגוף למעלה הדרומי של הרמה, שם עלו ועקפו את קו הבונקרים הסורים, הגיעו אליו מלמעלה, מערפו (ממזרח), וכבשו אותו עם מעט נפגעים.
לאחר שטוהר רוב האזור עדיין הייתה אש פזורה מבונקרים בודדים ואלה טוהרו בידי הכוח הגדודי של הצנחנים.
(מסתמך על עדות בודדת, דרושה הצלבה).
כאשר נתפס המקום נמצאו בו שני אזרחים קשישים: בנו של סולימאן נדיף ביי, בעל הזיכיון למרחצאות מימי המנדט הבריטי ושותף בבית המלון "מרפא", ורעייתו, שהיו אזרחים לבנונים.
נדיף הבן ניהל את בית המלון.
הוא סיפר כי מאז הכיבוש הסורי, בשנת 1948, היו באים למקום אזרחים ממדינות ערב וגם מומחים צבאיים סובייטים ומזרח-גרמניים.
לרשותם עמד מועדון לילה מפואר.
נדיף ואשתו עזבו את אל-חמה בליווי זאב ספיר שהביאם אל נקודת המעבר לסוריה בקוניטרה שברמת הגולן.
ספיר ביקש רשות מצה"ל, שהחזיק במקום, לשוב לאל-חמה ולהפעיל מחדש את המלון "מרפא".
נאמר לו כי "ידונו בבקשה ברוח אוהדת".
בסופו של דבר, החליט מינהל מקרקעי ישראל כי לזאב ספיר אין זכויות באתר והמסמכים שבידו אינם תקפים.
הזיכיון על פיתוח ותפעול האתר נמסר לקיבוצי הסביבה המפעילים את מרחצאות חמת גדר.
במהלך מלחמת ההתשה בבקעת הירדן (1970-1967) אירעו מספר תקריות עם מחבלים באזור.
ב-28 באפריל 1969 עלה אוטובוס ישראלי אזרחי על מוקש בכביש אל-חמה וכתוצאה מכך נהרג אזרח ישראלי ו-21 נפצעו.
שיאן של התקריות היה בחודש מאי 1969, עת חצו כ-20 מחבלים בשתי חוליות את הירמוך משטח ירדן.
הם חדרו למוצב אל-חמה ולמרחצאות חמת-גדר ב-2 במאי 1969 לפנות בוקר.
המוצב הוחזק על ידי פלוגה ב' של גדוד 13 מחטיבת גולני, בשל היותו בנקודה אסטרטגית בסמוך למפגש הגבולות ישראל-ירדן-סוריה וכן לצורך אבטחת הקמת מבני המרחצאות החדשים שנבנו לקראת פתיחת האתר.
חוליה אחת הניחה מטענים בתוך בניין המרחצאות, שבנייתו הושלמה, ובסמוך למבנים נוספים באתר הבנייה.
חוליה שנייה חדרה דרך השער, זרקה רימונים וירתה בנשק קל לתוך עמדת השמירה הקרובה בה היו מפקד המוצב ושני חיילים והשלושה נפגעו.
המחבלים זרקו רימונים וירו לעבר מבני המגורים ולעמדת שמירה נוספת בה נפצע סמל המחלקה מרסיסי רימון.
למרות פציעתו, הוא ירה והרג את מפקד הכוח התוקף.
חיילי המוצב פתחו באש לעבר המחבלים שנסוגו חזרה לשטח ירדן דרך נחל הירמוך.
מאש זו נהרג מחבל נוסף ואחר נפצע.
בניין המרחצאות נהרס מפיצוץ המטענים.
מטענים נוספים שהניחו המחבלים באזור המרחצאות נוטרלו בידי כוחות גדוד 13 שהגיעו למוצב.
ב-2 במאי 2021 נחנך באתר לוח זיכרון לזכרם של מפקד המוצב, סגן והחובש סמל , שנהרגו בקרב זה.
התקריות סיכלו את פתיחת האתר לציבור למשך מספר שנים.
האתר נפתח רק ביולי 1977, לאחר שחזרה הרגיעה לאזור.
בנוסף, התקיימו חיכוכים עם סוריה ועם ירדן בנוגע לבעלות על מי הירמוך.
חלק גדול מהשטח שבו זורם הירמוך בישראל נמצא באזור המפורז - לפי הסכם שביתת הנשק משנת 1949, אשר לדעת הסורים עדיין בתוקף.
עובדה זו משפיעה על זכויות ישראל בחלק ממי הירמוך במישור החוק הבינלאומי.
שתי המדינות, סוריה וירדן, ביקשו לבנות סכר במרומי הנהר ולנצל את המים לצורכיהן.
גם כיום מהווה אזור זה סלע מחלוקת במשא ומתן בין ישראל לסוריה.
סוריה דורשת חזרה ל"גבולות הארבעה ביוני" הכוללים את כל השטחים שבהם החזיקה בפועל לפני פרוץ מלחמת ששת הימים, כולל האזור המפורז.
ואילו ישראל טוענת כי על פי הסכם שביתת הנשק משנת 1949, אזור חמת גדר ותחומים נוספים, כולל האזורים המפורזים האחרים שנקבעו בהסכם שביתת הנשק, הם שטח ישראלי שאליו פלשה סוריה.
ב-7 בינואר 1990 חדר מירדן מחבל בודד שהתבצר בעמדת שמירה ישנה השולטת על האתר, בסמוך לגדר המערכת.
המחבל ירה לעבר מלון האתר כמה פעמים בשעה, וכוחות גדולים הוזרמו לאזור.
במהלך החיפושים אחר המחבל, נהרג לוחם צנחנים.
המחבל אותר רק יומיים לאחר מכן בעמדת השמירה הישנה (פילבוקס).
אתר חמת גדר הוקם מחדש ב-1977 על ידי שלושה קיבוצים מדרום רמת הגולן – מבוא חמה, כפר חרוב ואפיק.
המנהלת הראשונה של האתר, האחראית על הייזום, ההקמה והניהול בשנים 1976–1979, הייתה פמלה טרנטר, חברת קיבוץ מבוא חמה שעלתה ארצה מבריטניה כחלק מגרעין תנועת "הבונים" שעלה במהלך מלחמת יום הכיפורים.
נכון לשנת 2017 מנוהלת חמת גדר על ידי ארבעת קיבוצי דרום רמת הגולן של התק"ם: מבוא חמה, כפר חרוב, אפיק ומיצר.
האתר משתרע על שטח של כ–150 דונם והוא כולל מתקני מים, מרחצאות חמים, חוות גידול תנינים, פינות חי ומסעדות.
המים המסופקים כיום למרחצאות נובעים בעיקר ממעין בלסמון.
בשנת 2001, הקימה הנהלת האתר בשיתוף עם איש העסקים מלון בוטיק "ספא וילג'" ומרכז לספא.
באתר בריכת מים אחת מרכזית.
בבריכה מיטות וכיסאות ג'קוזי לעיסוי חלקי הגוף, תותחי מים לשחרור הצוואר, הכתפיים והגב, בריכת בועות ומפל גדול להרפיית הגוף.
מקובל לא לטבול במים החמים יותר מ-15 דקות.
כן יש הגבלה על הרחצה לאנשים בעלי מגבלות רפואיות, בין השאר חולי לב, בעלי לחץ דם גבוה ונשים בהיריון.
מספר המבקרים באתר מוערך בלמעלה מ-450,000 נופשים מדי שנה.
בין רופאת מחוז הצפון של משרד הבריאות, ד"ר מיכל כהן-דר, ובין מפעילת האתר, "חמת גדר בע"מ", פרץ סכסוך משפטי, עקב החלטה של רופאת המחוז להוציא צו הפסקה מנהלי לאתר, בעקבות בדיקת איכות המים באתר.
צו הפסקה מנהלי ראשון הוצא ב-4 בנובמבר 2005. מפעילת האתר פנתה לבית משפט השלום בנצרת לקבלת סעד משפטי.
לטענתה, התקן התברואי המחייב לאתרי המרפא, כמו חמת גדר, הוא תקן מי ים בחופי רחצה ולא התקן המחייב בריכות רחצה עם מים מתוקים שלפיו הוצא צו הסגירה המינהלית.
בית המשפט קיבל את עמדת הנהלת האתר, והוא נותר פתוח לציבור.
ב-18 באפריל 2006 שוב הוציאה רופאת המחוז צו הפסקה מנהלי, שהורה לחברת "חמת גדר בע"מ" להפסיק כל פעילות במרחצאות.
גם במקרה זה פסק בית המשפט כי יש לבטל את הצו.
חוות התנינים והאליגטורים בחמת גדר היא חוות תנינאים המשמשת גם כפינת חי, גן חיות, ומרכז שימור.
היא כוללת כ-120 תנינאים בגילים שונים.
היא נחשבת לחוות התנינאים הגדולה ביותר במזרח התיכון.
חמת טבריה הוא אתר ארכאולוגי וגן לאומי אשר נמצא על שפת הכנרת, בכניסה הדרומית לטבריה.
המקום ידוע בעיקר בשל שרידי בית הכנסת שנתגלה בו.
המוביל המלוח הנמתח לאורך חופה המערבי של הכנרת, חוצה את הגן הלאומי מצפון לדרום.
טבריה, שאותה ייסד הורדוס אנטיפס (בנו של הורדוס הגדול) בשנת 18 לספירה וחַמֹּת דֹּאר, עיר מקראית שקדמה לה, היו תחילה ערים נפרדות, מוקפות חומות, עד שחוברו לעיר אחת במאה ה-11. בחמת (ובאריח שבדרום הכנרת) התיישבה משמרת מעזיהו, אחת מכ"ד משמרות כהונה אשר עברו אל הגליל לאחר מרד בר כוכבא.
חמי טבריה הם מעיינות חמים, שכמותם רבים בבקעת הירדן, בהיותה אזור בלתי יציב מבחינה גאולוגית ומשום כך מועד לרעידות אדמה.
מצב זה גורם כנראה למגע עם שכבות לוהטות בתוך כדור הארץ.
כאשר נסלל כביש טבריה צמח על ידי פועלים יהודים, הם מצאו שרידים עתיקים ובקשו מהחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה לבוא לחקור את המקום בצורה מסודרת.
בנובמבר 1920 הגיע למקום נחום סלושץ מטעם החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה שמצא את שרידי בית הכנסת הצפוני בחמת והחל לחפור כדי לזהות את המבנה העתיק.
לאחר מספר ימים מצא עמודי שיש שעליהם חרוטים סמלים יהודיים וקטעי פסיפס.
החפירות נמשכו גם בשנת 1921. לאחר סיום החפירות וצילום הממצאים, כוסה בית הכנסת בעפר, ולימים קם מעליו בית מלון.
חלק מהעתיקות הוצבו בסוף 1922 בגן בטבריה.
בית הכנסת השוכן בגן הלאומי התגלה בדצמבר 1961 בידי פרופ' משה דותן מטעם רשות העתיקות, במימון חמי טבריה.
באתר זה התגלו שלושה בתי כנסת ששכנו זה על גבי זה, החל מהמאה ה-3, עת עדיין פעלה הסנהדרין בטבריה, ועד אמצע המאה ה-8, עובדה המעידה על ישיבת יהודים באזור עד תקופה זו.
באתר נמצאו גם שרידי קיר עם שלוש קשתות של בית מרחץ.
על פי השרידים האדריכליים שנמצאו באתר, תוארך המבנה לתקופה הרומית.
מתחת לקשתות נמצאת נביעה של מים חמים.
מבנה נוסף באתר הוא חמאם סולימאן שהוקם בשנת 1780 ונבנה מאבני בזלת.
החמאם קרוי על-שם המלך שלמה - החוקר זאב וילנאי מספר על אמונה עממית, לפיה המלך שלמה הציב חבורת שדים מתחת לפני האדמה, להסיק כבשנים שבנה שם מתחת לארמון של אחת מנשותיו הרבות.
השדים סתמו את אוזניהם מחמת רעש הכבשנים ולכן לא שמעו, שהמלך כבר מת והם ממשיכים לעבוד ולהסיק את הכבשנים עד עצם היום הזה.
החמאם פעל עד שנות ה-40 של המאה ה-20. בתוך החמאם הוקם מוזיאון קטן המציג ממצאים קטנים שנמצאו באתר.
בחודש מאי 2012 נפגע האתר על ידי ריסוס כתובות כמו "על כל קבר אתר" וכתובות נוספות.
בנוסף, הושחתה רצפת הפסיפס של בית הכנסת על ידי התזת צבע על כתובות הפסיפס העתיקות והוצאת קטעי פספס, ביניהן פגיעה בקטע הפסיפס של ארון הקודש.
רשות הטבע והגנים פעלה לשחזור ושיקום האתר שנפגע.
עד סתיו 2013 שוקם האתר ללא זכר לפגיעה שאירעה במתחם.
בעת החפירות הארכאולוגיות נמצאו באתר ארבעה בתי כנסת שנבנו זה על גבי זה.
בית הכנסת הראשון במקום נבנה בשנת 230 לערך מעל שרידי מבנה ציבורי, וחרב כנראה במאה ה-3.
מעל מבנה בית הכנסת הראשון נבנה כבר במאה ה-3 בית כנסת נוסף.
בית כנסת זה התקיים גם במאה ה-4 ושופץ ככל הנראה לאחר רעידת האדמה שפקדה את טבריה בשנת 306. הכניסה לבית הכנסת הייתה במקור בצידו המזרחי, אולי כדי לשמר את האמירה ש"אין פותחים בתי כנסיות אלא למזרח".
בית הכנסת ייחודי בכך שאינו סימטרי, ובצידו המזרחי שתי סיטראות לעומת סטראה בודדת במערב.
לא ידוע למה שימש המעבר המזרחי הנוסף והתומכים בקיומה של עזרת נשים כבר באותה תקופה, טוענים כי זה היה ייעודו.
לבית הכנסת חובר חדר ספח שנקרא "רבועה", ובו היו נערכים אירועים.
בית כנסת זה חרב כנראה בראשית המאה ה-5 ברעש אדמה.
פס לרוחב רצפת הפסיפס קוטע את היצירה, שריד לקיר שהוקם מעליה בתקופה הפאטימית.
מעל בית הכנסת השני הוקם בית כנסת נוסף גדול יותר.
מבנה זה כלל אולם גדול שחולק לשלושה על ידי שני טורי עמודים.
בקצה הדרומי של בית הכנסת בכיוון ירושלים נבנתה גומחה מעוגלת ששימשה לארון הקודש.
בית כנסת זה נהרס חלקית במאה ה-7. בתחילת התקופה המוסלמית המוקדמת בארץ ישראל, נבנה בית הכנסת הרביעי עם שינויים מעטים למבנה האחרון: החצר קורתה חלקית ליצירת חדר, מקוואות המים הפכו לחדרי מגורים, והמבנה רוצף מחדש בפסיפס המורכב מדגמים הנדסיים בעיקר.
הבניין נהרס בתחילת תקופת השלטון של בית עבאס, באמצע המאה ה-8, ובשנים שלאחר מכן נבנו מעליו בתי מגורים.
ממבנה בית הכנסת השני שרדה רצפת פסיפס מפוארת מהקדומות שהתגלו בבתי כנסת בארץ ישראל.
הפסיפס מתוארך למאה הרביעית, מצוי באתר ומוצג לקהל.
גודלו של הפסיפס באולם המרכזי 40 מ"ר.
צבעי האבנים: שחור, לבן, שחור, אפור, אדום, ורוד, כתום, חום, ירוק (זכוכית), תכלת, כחול, צהוב.
צפיפות אבני הפסיפס: 121 אבנים בדצמ"ר.
הרצפה כוללת במרכזה גלגל מזלות, הקדום ביותר מבין עיטורי גלגל המזלות בפסיפסי ארץ ישראל ואחד מגלגלי המזלות שנמצאו בבתי כנסת עתיקים בארץ ישראל.
בחלקה הצפוני של רצפת הפסיפס רשומות תשע כתובות הקדשה ביוונית המנציחות את שמות התורמים לבניית בית הכנסת.
באחת הכתובות נזכר שמו של אדם בשם "סוורוס" שגדל בביתם של "הנשיאים המהוללים", ועל שמו מכונה לעיתים בית הכנסת בשם "הסוורי".
משני צדדיהן של הכתובות ניצבים שני אריות.
בחלק הדרומי של הרצפה מתוארים ארון קודש, שתי מנורות שבעת קנים, שופר, מחתות וארבעת המינים.
מבחינה אמנותית הוא נעשה במקצועיות רבה, התיאור הריאליסטי נעשה תוך שימת לב לפרטים הקטנים, כגון: הצללות ותווי הפנים.
הגלגל מקיף את דמותו של הליוס במרכבתו האוחז בידו בכדור.
הקיר שחוצה את הפסיפס מחק את המרכבה ומשאיר ממרכבתו של הליוס שרידים של ציור סוס וכמה פרסות.
הליוס מצויר מלפנים, כשהוא מפנה את ראשו המוקף הילה, ימינה.
שערו מתולתל, ועל ראשו כתר בעל קרניים.
הוא מעלה את יד ימינו בתנועה המבטאת כח וברכה, ובידו השמאלית הוא אוחז בשוט ובכדור העולם - סמל השלטון.
על גופו פאלודמנטום אדום (לבוש הקיסרים), ומתחתיו טוניקה חגוּרה בעלת שרוולים ארוכים.
משמאלו נשאר חלק מהירח שהיה בצורת סהר, ומימינו כוכב.
השמש, הנמצאת מאחוריו, יוצרת הילה סביב ראשו, וקרניה המגיחות מאחורי ראשו משתלחות לכל עבר ומעצימות את הרושם של דמותו.
כל אחת מפינות גלגל המזלות מייצגת את אחת מעונות השנה, המתוארות על ידי דמויות נשים.
גידולים חקלאיים מיוצגים, כנהוג בפסיפסי התקופה הביזנטית, צמוד לדמויות המאנישות את העונות השונות.
בעונת הסתיו- רימון, תאנה, גפן, שקד, שושן צחור ושיזף.
בעונת הקיץ- שיבולי דגן ומגל לקציר.
בעונת האביב- עטרה של ורדים תפורים, פרחי ורד וקערה המכילה פרחים אדומים (ורדים).
עונת החורף מסומלת באמצעות כד המזליף מים.
תקופת תמוז מצוירת כאישה עדויה תכשיטים.
חן אהרוני (נולד ב-12 באפריל 1990 בחולון, ישראל) הוא זמר, מוזיקאי ומנחה טלוויזיה ישראלי.
התפרסם בשנת 2007 בזכות השתתפותו בתוכנית הריאליטי "כוכב נולד" בעונתה החמישית.
אהרוני היה אחד ממרימי המופע Locura יחד עם פליפה קולומבו, רוסיו איגרסבל ופלורנסיה ברטוטי.
חן ישעיהו אהרוני נולד והתחנך בחולון לתקווה אהרוני, ספורטאית נכים, אלופת ישראל בטניס כיסאות גלגלים ועובדת בזק ולששון אהרוני, ספורטאי נכים, אלוף אולימפי בסיף וכדורסל במשחקים הפאראלימפיים.
מגיל צעיר הוא שר והופיע במסגרות בית סיפריות ולהקות נוער.
בגיל 14 השתתף במופע חנוכה "שיר נולד" כאחד מילדי המופע שכלל ילדים מכל קשת הגילאים כמו רוני דלומי, עומר אדם מאי מלר ועוד.
במופע הוא ביצע בחי את השיר "עודני ילד" לצד הזמר אמיר פיי גוטמן.
בשנת 2007, בגיל 17, ניגש אהרוני לאודישנים והתקבל לעונה החמישית של התוכנית כוכב נולד והיה לאחד מהמתמודדים הצעירים שהיו בתוכנית.
על אף שהודח במהלך התוכנית, חזר אהרוני לתחרות שבוע אחר כך במסגרת "גלגל ההצלה" והצליח להגיע לשלבים הגבוהים והמכריעים.
את התוכנית סיים כשהוא במקום הרביעי, לאחר התמודדות מול שלומי בראל, אשר הגיע לגמר התחרות.
בסיום עונה זו זכה בועז מעודה במקום הראשון.
משום היותו אחד מהמתמודדים הבולטים באותה עונה, ועל אף שלא זכה ולא העפיל לגמר, קיבל אהרוני חוזה הקלטות בחברת "NMC" אותו בחר לבסוף לא לממש.
במהלך התוכנית התמקד אהרוני בעיקר בביצועים בסגנון פופ לשירים אותם בחר.
בין השירים הבולטים שביצע אהרוני היו "עושה לי את זה" של אייל שחר, "מגדלור" של מיקה קרני ו"שיר לערב חג" שבוצע במקור על ידי מירי אלוני אותו ביצע יחד עם הזוכה במקום השני, מארינה מקסימיליאן בלומין.
בשנת 2008 החל אהרוני להנחות את התוכנית "רעש" בערוץ 24 (ערוץ המוזיקה הישראלי) ואף ביצע את שיר הנושא לתוכנית אשר כתב סהר חגי והלחין והפיק ניצן קייקוב.
התוכנית נמשכה שתי עונות במהלכן נבחר אהרוני לככב בקמפיין של הרשות הלאומית למלחמה בסמים ואלכוהול המעודד צעירים להיות "היי בנטורל" ולהשתתף בהצגת חנוכה "אי המטמון".
באוגוסט 2008 התגייס אהרוני לצה"ל.
במהלך שירותו הצבאי שימש כנציג חיל השריון במיצג החיילות בתל השומר, כרכז נפגעים בחיל השריון וכמנחה ב"פסטיבל המתגייסים" של האגודה למען החייל שמתקיים מדי שנה בפארק הירקון תל אביב.