tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1952 נערך בשכונת תל גנים טקס נטיעות בהשתתפותם של אברהם קריניצי ושל מוזמנים רבים אחרים.
בשנת 1959 נחנך במרכז השכונה גן משחקים.
בטקס החנוכה הוצגה כרזה עליה הפסוק מספר שיר השירים, ח', יג
בשנת 1974 הוחלט, לבקשת תושבי השכונה להנציח בגן זה את זכר בני שכונת תל גנים ברמת גן אשר נפלו במערכות ישראל.
הגן קיבל את השם "גן הלוחמים".
מרכזי המסחר והעסקים, כמו גם התחבורה הציבורית, פועלים עד היום (שנת 2022) רק מחוץ לגבולות השכונה, ברחוב עוזיאל וברחוב בן-גוריון.
העירייה, יחד עם התושבים, משקיעה מאמצים רבים כדי לשמור על אופיה הייחודי, כשכונת מגורים שקטה, נגישה וטובלת בירק.
שְׁכַנְיָה הוא יישוב קהילתי בגליל המערבי בתחומי המועצה האזורית משגב.
היישוב הוקם על ידי גרעין של אנשי תנועת הנוער "מצדה" מארצות הברית שהתגבשו באופן זמני בשבי ציון בשנת 1975. משם עברו למחנה הזמני בעצמון-שגב.בדצמבר 1976 פורסם שהיישוב יוקם בקרוב ושהשטח להקמת היישוב כבר אותר.
בראשית 1979 פורסם שבמחנה הזמני 15 נפשות חברי הגרעין ושיישוב הקבע בהליכי בנייה מתקדמים.
היישוב עלה לקרקע בשנת 1980, כחלק מתוכנית המצפים בגליל.
היישוב שוכן על רכס ממזרח ומעל הכפר כאבול (כָּבוּל המקראית), בו ישבו בתקופת המשנה והתלמוד מספר חכמים, ובהם רבי זכאי דכבול, וכן בני משמר הכהנים שְׁכַנְיָה, ומכאן השם שנבחר לו.
בשכניה מתגוררות כיום 195 משפחות, כאשר מספר המשפחות המתוכנן בפיתוח סופי הוא 250. היישוב התחיל את דרכו כאגודה חקלאית שיתופית שחלק מחבריו הסתמך לפרנסתו על חקלאות מקומית כדוגמת חממות וכו'.
עם הזמן הפך ליישוב קהילתי ובהרחבות האחרונות נמנות המשפחות המצטרפות בעיקר עם בעלי המקצועות החופשיים.
ליד היישוב שכניה הוקמה בשנת 2004 טיילת באורך של כ-800 מטרים.
כיום הטיילת מגיעה מהקצה הנמוך של ההר (כביש 7933) ועד ליישוב מנוף.
שכניה נמצאת על פסגתו של רכס הר שכניה (460 מטר מעל פני הים) וביום בהיר ניתן לראות ממנו את כל אזור הצפון מרמת הגולן ועד ראש הנקרה.
מתחת לטיילת נמצאת גם מערת עטלפים.
בטיילת יש אתר זיכרון לשומר ישראל בן זאב שנרצח על ידי ערבים ב-1938 וגופתו נתגלתה ב-1990 במערה באזור שכניה.
על הר שכניה, בצמוד ליישוב שכניה, נמצאים היישובים קורנית ומנוף.
היישוב צופה על הים התיכון וחיפה ממערב, ועל יישובי משגב האחרים וכרמיאל בשאר הכיוונים.
ההר מכוסה בחורש ים תיכוני צפוף של קטלבים מצויים, אלונים מצויים ואלה ארץ-ישראלית.
מזג האוויר בשכניה אופייני לגובהו (460 מטר) והוא קריר יותר ולח פחות מיישובי מישור החוף הסמוכים.
על הר שכניה צומח סחלב נדיר בשם רצועית הגליל.
ישנם מספר פרטים של הסחלב ולאחרונה מתקיימים בשכניה טיולים לאיתור ומיפוי הצמח הנדיר.
באזור התעשייה של היישוב נבנה זו חרקים (גן חיות לחרקים וזוחלים),
בין רחובות היישוב אפשר לפגוש שטחי נוי מטופחים, מגרש כדורסל וגני שעשועים שאחד מהם הוא "הגן של נועם" שנבנה בשנת 2016 לזכרה של חיילת מהישוב שנפטרה בטיול בזמן הצבא.
בספרות היהדות, שְׁכִינָה היא ההתגלות האלוהית בעולם.
הביטוי הוא שם הפעולה הנגזר מהשורש שכ"נ ('לשכון').
על פי תפיסות בקבלה, בפילוסופיה יהודית-נאופלטונית ובתנועת החסידות, האל שוכן בפנימיותו של העולם כולו ומחיה אותו, ו'שכינתו' היא נשמת העולם ורוח אפיו.
בספרות הקבלית, השכינה מזוהה עם המושג "כנסת ישראל" - מושג חז"לי וקבלי שמובנו הוא האומה היהודית או הנשמה הקולקטיבית של כל היהודים "שורש נשמות ישראל", וככזאת מהווה המשך של דימוי האומה היהודית לבת זוגו של אלוהים בנביאי הכתב ובחז"ל.
בחלק מהספרות מוסבר, כי דרך הפן הזה של האלוהות, שהוא התחתון מכול ההתגלויות האחרות, מתקשר אלוהים עם בני אדם.
פן זה של התגלות הוא יחסי למעמדם של האנשים ולמעשיהם - הופעתו או היעלמותו תלויה בהם.
השכינה היא ביטוי פסיבי ואימננטי להתגלות האל, וככזו נמשלת לדמות נשית שההופעה המשלימה אותה היא "קודשא בריך הוא" שהיא ההופעה הזכרית של האל, אקטיבית וחיצונית להוויה.
פסוקים שונים מציינים כי אלוהים שוכן בקרב בני ישראל, כלומר במשכן או במקדש: ; ; כמו גם כ-.
פסוקים אלה אינם מתייחסים למהות מיוחדת ומובחנת של ה', ולפי פשוטם, כוונתם היא שאלהים עצמו נמצא במקדש.
המושג "כבוד ה' " המקראי מקביל אצל חז"ל למושג השכינה, וכן המושגים המקראים-פיוטים "ציון", "ירושלים" ו"אמכם" מקבילים למושג השכינה.
השכינה כמושג ממשי נזכרת רק בספרות חז"ל.
כפי שחז"ל אומרים שבבית המקדש השני לא הייתה השראת שכינה, ועם זאת היא נשארת באופן תמידי בקשר מיוחד עם ישראל, גם בזמן גלות וגם במצבים קשים,
רבי חנינא בתלמוד מקצין תפיסה זו, וקובע כי .
בגלל הקשר המיוחד בין שכינה לישראל, גר מכונה אדם שבא "לחסות תחת כנפי השכינה", וכאשר ישראל בצער גם שכינה בצער.
בתפילת אל מלא רחמים, כאשר מתפללים לעילוי נשמת אדם שנפטר, מבקשים בתיאור מליצי, שהוא יינשא על כנפי השכינה..
שכינה מוזכרת כמי שנמצאת לעזור לחלשים כמו החולה ששכינה למראשותיו.
כמו כן, עשרה שמתפללים שכינה עמהם.
נוסף למושג שכינה, מושג נוסף המופיע בחז"ל הוא "כנסת ישראל" המזוהה בספרות הקבלית למושג מקביל לשכינה.
כנסת ישראל נתפסת בחז"ל כאומה היהודית ומשמעות מובנו המילולי הוא "אספת ישראל".
כנסת ישראל נתפסת לעיתים כאומה היהודית ההיסטורית, אשר היהודים הם בניה, לעיתים כנשמת האומה המטפיזית, בייצוגים אלו מוצגת האומה היהודית כבת זוגו של האל וכאם של כל היהודים, ומשמשת מושג מקביל לכינוי הפיוטי-נקבי "ציון" אצל נביאי הכתב ואך רבי עקיבא ראה את הדוד והרעיה בשיר השירים כמשל לאל ולכנסת ישראל.
המדרש רבה בבראשית (י"ט ז') מתאר את גלות השכינה המתחילה לאחר חטא אדם הראשון ומסתיימת כשמשה רבנו מחזירה לארץ.
הוא דורש את הפסוק "וַיִּשְׁמְעוּ אֶת קוֹל יְהוָה אֱלֹהִים מִתְהַלֵּךְ בַּגָּן" (בראשית ג', ח') לפי הלימוד של רבי אבא בר כהנא, שלומד משינוי הלשון מתהלך (ולא הולך) "מהלך אין כתיב כאן, אלא מתהלך, מקפץ ועולה".
המדרש מבאר שעיקר השכינה הייתה בעולמנו, אולם כל דור שחטא הרחיק אותה כלפי מעלה:
אדם הראשון חטא והעלה אותה מהארץ לרקיע הראשון.
קין חטא והעלה אותה מהרקיע הראשון לשני.
דור אנוש חטאו והעלו אותה מהרקיע השני לשלישי.
דור המבול חטאו והעלו אותה מהרקיע השלישי לרביעי.
דור הפלגה חטאו והעלו אותה מהרקיע הרביעי לחמישי.
אנשי סדום חטאו והעלו אותה מהרקיע החמישי לשישי.
המצריים בימי אברהם חטאו והעלו אותה מהרקיע השישי לשביעי.
לאחר שהגיעה השכינה לרקיע השביעי, המדרש מפרט שבעה צדיקים שקרבו את השכינה בחזרה לארץ:
אברהם אבינו הורידה מהרקיע השביעי לשישי.
יצחק אבינו הורידה מהרקיע השישי לחמישי.
יעקב אבינו הורידה מהרקיע החמישי לרביעי.
לוי בן יעקב הורידה מהרקיע הרביעי לשלישי.
קהת בן לוי הורידה מהרקיע השלישי לשני.
עמרם בן קהת הורידה מהרקיע השני לראשון.
משה בן עמרם הורידה מהרקיע הראשון בחזרה לארץ.
חכמים מתארים את גלות השכינה ברשימה של עשר מסעות ממקומה בקודש הקודשים ועד ליציאתה לגלות.
עיקר התיאור מבוסס על פסוקים בספר יחזקאל המתארים את כבוד ה' יוצא מהמקדש, והוא תיאור רוחני המקביל לגלות הפיזית של ישראל מארצם.
רשימת המסעות מתארות את גלות השכינה בחורבן בית ראשון.
ייתכן שהמקבילה לכך בגלות בית שני היא הרשימה של עשר מסעות הסנהדרין שמופיעה בגמרא (בבלי רה"ש לא ע"א) מיד לאחריה.
על פי המסורת הדתית, האור האלוהי שבני אדם צדיקים עתידים להתענג בו בעולם הנשמות אחרי מותם ובעולם הבא מכונה "זיו השכינה".
בקבלה מכונה השכינה "מלכות דאצילות", בשל התפיסה שהיא מלכת העולם האצילה והרוחנית שבהופעתה מולך הקב"ה על המציאות.
השכינה גם מכונה "כנסת ישראל", מאחר שלפי התפיסה הקבלית היא כונסת לתוכה את כל נשמות עם ישראל, בשל היותה שורש להם.
הזרם הרפורמי, ובייחוד התנועה הרפורמית בישראל, מקדם תפילות בעלות התייחסות לאלוהים בתארים נקביים.
אחד מן תארים אלה הוא "השכינה" וניתן למצוא צורות שונות של מושג זה כהתייחסות לאלוהים בליטורגיה הרפורמית, ובמיוחד בסידור תפילת האדם הישראלי כגון: "ברוכה את שכינה", "תגדל שכינת עולם" ועוד.
פעולתה ומעמדה של השכינה על פי הקבלה
לפי הקבלה, המושג שכינה מקביל למושג כנסת ישראל "כנסת ישראל איהי שכינתא", "כנסת ישראל נחתת לאשראא בארעא".
כנסת ישראל מיוצגת בקבלה כשורש נשמות ישראל וכנשמה הקולקטיבית של כל היהודים וכמקבילה מיסטית לתופעותיה ההיסטוריות של האומה היהודית בעולם הזה.
לשכינה שלושה מעמדות, כלומר היא פועלת בתוך שלוש מערכות שונות: ב'מערכת הספירות', ב'מערכת העולמות' ו'במערכת הקליפות'.
ב'מערכת הספירות' נמצאת השכינה כחוליה האחרונה בשלשלת האצילות, שהיא קצה ההוויה האלוהית הקרובה ל'עולם התחתונים' שלנו.
במערכת זו השכינה מסמלת, בין השאר, את הים שאליו זורמים כל הנחלים וכך היא מקבלת את השפע מכל תשע הספירות שמעליה.
השכינה מהווה את החוליה המקשרת בין 'עולם האצילות' לבין 'עולם התחתונים' שלנו, הנקרא 'מערכת העולמות'.
'מערכת העולמות' היא עולמינו ובה השכינה מתפקדת כראש, כאם וכמנהיגת העולם, ובפרט כמנהיגת עם ישראל בכינויה "כנסת ישראל".
השכינה מופיעה גם כדמות של מלאך גואל, של איילה ושל מלכה המעניקה כלפי מטה, בעולמנו, שפע, ברכות והגנה מכוחותיה.
היא אחראית גם על מידת הדין בעולם התחתון ועל מתן שכר ועונש.
דבר זה מוביל למערכת השלישית - 'מערכת הקליפות'.
מערכת זו מבטאת את כוחות הרוע והטומאה של הסטרא אחרא שמהן מצד אחד על השכינה להישמר, ומצד שני היא משתמשת בכוחות אלו על מנת להשליט צדק ולשמור על שורת הדין ב'עולם התחתון'.
בנוסף לכך, ב'מערכת הקליפות', כוחות הרוע והטומאה מנסים להתקרב לקדושתה של השכינה, ומטרת הסטרא אחרא היא להפריע לזיווג הקדוש בין השכינה לספירת תפארת ובכך להשתלט עליה, להפוך אותה לשותפתו ולפעול ככוח המוות והכיליון על בני האדם ב'עולם התחתון'.
העיר שְׁכֶם ( – נַ֫אבְּלֶס או נַ֫אבְּלֻס) היא בירת נפת שכם של הרשות הפלסטינית.
משמשת עבור הפלסטינים כמרכז תרבות, מסחר ושירותים.
אוכלוסיית העיר מונה כ־170,000 תושבים (כולל מחנות הפליטים הסמוכים לה) ובה רוב מוסלמי, ומעט נוצרים ושומרונים.
בתחומי שכם מספר מחנות פליטים פלסטינים (בלאטה, עסכר ישן, עסכר חדש ומחנה עין בית אל מא – "מחנה שכם") שסופחו בשנת 1965 למרכז השיפוט של העיר.
בחלקה המזרחי של העיר נמצא תל בלאטה המזוהה עם שרידיה של שכם הקדומה, שעל פי הממצאים הארכאולוגיים ראשית ההתיישבות בה הייתה בתקופה הכלקוליתית, ובהמשך גם בתקופת הברונזה הקדומה והתיכונה, כולל עיר מרכזית בתקופת ההתנחלות.
השם העברי-מקראי "שכם" קדום ונזכר בצורה זו בכתבי המארות המצריים מהמאה ה-19 לפנה"ס, וכן בתנ"ך.
שמה הערבי של העיר, "נאבלוס", הוא הגלגול הערבי של השם היווני של העיר, "נֵאָפוליס" ("עיר חדשה"); שם זה השתמר גם במקורות יהודיים מוקדמים, למשל "ניפוליס" () ו"ניפולין" (, ).
הפלסטינים מכנים את העיר "הר האש".
בעת החדשה מכונה לעיתים שכם "בירת השומרון".
שכם שוכנת במרכז ארץ ישראל והשומרון על קו פרשת המים הארצי, על צומת דרכים המחבר בין מישור החוף לבקעת הירדן ועבר הירדן (כביש 57 וכביש 55), ועל דרך ההר המחברת את ארץ ישראל מהגליל ליהודה (כביש 60), כ-51 ק"מ מצפון לירושלים.
גרעין העיר ההיסטורי שוכן בעמק צר רווי מעיינות בין הר גריזים והר עיבל, בגובה של כ־550 מטרים, כשמעל העיר מתנשאים בתלילות רכסי ההרים של גריזים ועיבל המתנשאים לגובה 750–940 מטרים.
בסמוך לעיר עמקים נרחבים ובהם קרקע פורייה – בקעת עסכר מצפון, עמק המכמתת מדרום, בקעת בית דג'ן / בית פוריכ ממזרח, עמק נחל שכם ממערב – ששימשו בעבר וגם כיום לחקלאות נרחבת, ומאפשרים גישה נוחה לעיר מכיוונים רבים.
המרחבים החקלאיים סביב שכם מאפשרים גם מרעה בהיקף ניכר.
מצפון מזרח לעיר שוכנים מעיינות עין בידאן הגדולים, המזינים את נחל תרצה ושטחי חקלאות נרחבים בו.
עם זאת, העיר רחוקה מערי מישור החוף על נמליהן.
את אזור העיר המערבי מנקז נחל שכם, ואת המזרחי נחל תרצה.
שכם הקדומה מזוהה כיום בתל בלאטה הנמצא במזרח העיר ומחוץ לגרעין העתיק שלה ('הקסבה').
מהחפירות בתל עולה כי ראשית היישוב הייתה בתקופה הכלקוליתית, וכי התל היה מיושב גם בתקופת הברונזה הקדומה והתיכונה.
כתובת ח'ו-סבך מימי סנוסרת השלישי (1878–1843 לפנה"ס) מספרת על כיבוש העיר, ושכם נזכרת שם כ"ארץ", כלומר יחידת שטח חשובה ונרחבת.
במאה ה-18 לפנה"ס הוקפה העיר סוללת עפר גדולה, שמעליה חומה ובה שני שערים.
הסוללה דופנה מבחוץ בקיר חזק בנוי אבנים גדולות.
בתוך הביצור נערם מילוי עבה, ומעליו נבנה מקדש מגדול, שרוחבו היה 5 מטר וגובהו היה כנראה רב.
ברחבי ארץ שכם קמו יישובים כפריים רבים, שהיוו מעין עורף חקלאי לעיר הבירה.
במאות ה-16-17 לפנה"ס שלטה שכם על תחום נרחב במרכז הארץ, ממגידו בצפון ועד גזר בדרום.
שכם חרבה פעמיים בידי מצרים – בפעם הראשונה כנראה בידי יעחמס הראשון (1570–1546 לפנה"ס) ובפעם השנייה כנראה בראשית ימי אמנחותפ הראשון (1546–1526 לפנה"ס).
מהחפירות בתל בלאטה עולה כי שכם התאוששה במחצית השנייה של המאה ה-16 לפנה"ס.
"מקדש המגדל" הוקם במתכונת קטנה יותר, וחלק מן השערים והביצורים שוקמו.
רוב הכפרים שמסביב לשכם חרבו, ולא נבנו יותר.
גבולה של ממלכת שכם, הקיף במאה ה-14 לפנה"ס את רוב הר מנשה, פרט לעמק דותן, וחלק מהר אפרים.
ארכיון אל-עמארנה המצרי, מתאר בפירוט יחסי את קורות לָבָּאיה (לבאיו) מלך שכם ובניו.
גם בימי לָבָּאיה הייתה שכם לעיר דומיננטית בשומרון, ותחומי השפעתה הגיעו עד לגזר בדרום ועד לעמק יזרעאל בצפון.
הוא ניסה להרחיב את תחום שלטונו לאזור השרון ועמק יזרעאל.
הוא כרת ברית עם מלך גזר וגת רימון, ופעל נגד ירושלים וערי השפלה.
כנגדו התלכדה ברית מלכים, בה נמנו שליטי עמק יזרעאל, עמק עכו, ירושלים והשפלה המרכזית.
גם השלטונות המצריים התקוממו כנגדו.
בשלב זה, נאסר לָבָּאיה בידי המצרים והיה אמור להישלח למצרים לתת דין וחשבון על מעשיו, אך בהיותו בחנתון הצליח להימלט משוביו, אך נרצח בידי יריביו המקומיים אנשי גינָה.
בני לָבָּאיה חידשו את הברית עם גזר וגת רימון, שבו ללחוץ את שכניהם והרחיבו את תחום פעולתם לעבר הירדן.
הברית לא האריכה ימים, והתפרקה עקב שינוי שחל במצב הביטחון הפנימי בארץ.
במות בני לָבָּאיה הצטמצם תחום השפעתה של שכם, ומהחפירות בתל בלאטה עולה כי שכם חרבה שוב במאה ה-14 לפנה"ס והתאוששה כנראה רק בסוף המאה ה-14 לפנה"ס.
שכם הכנענית קיימה מבנה חברתי דמוגרפי של עירוניים ואנשי שבטים.
מערכת חברה זו התקיימה כנראה גם בתחילת תקופת הברזל ("תקופת ההתנחלות"), כאשר נוספו לעיר כנראה גם מהגרים מצפון הסהר הפורה.
מחפירות תל בלאטה עולה כי בשנת 1100 לפנה"ס חרבה שכם, ואולי ניתן לקשור זאת עם המסורת התנ"כית על מלחמת אבימלך בן גדעון בבעלי שכם.
שכם מופיעה במקרא כמקום הראשון אליו הגיע אברהם בארץ כנען, כמקום אליו הגיע יעקב בשובו ארצה מארם ובו קנה חלקת שדה, ובו בניו שמעון ולוי הרגו את כל הזכרים לאחר ששכם, בנו של מושל העיר אנס את אחותם ובני העיר לא פעלו להענישו.
יעקב ציווה את יוסף ללכת לשכם לראות את שלום אחיו שרעו שם, ומשם הלך אחריהם עד שפגש אותם בעמק דותן (ושם התבצע סיפור מכירת יוסף).
העיר ניתנה ליוסף על ידי יעקב ("ואני נתתי לך שכם אחד על אחיך") ובפאתיה גם נקבר יוסף אחרי שבני ישראל העלו את עצמותיו ממצרים.
שכם היא גם המקום בו נערך מעמד הר גריזים והר עיבל סמוך לכניסה לארץ בתום 40 שנות נדודים במדבר, בראשית תקופת ההתנחלות.
שכם הייתה גם אחת מ-48 ערי הלויים שנחלקו לבני לוי על פי הגורל שנערך במשכן שילה על ידי יהושע בן נון ואלעזר הכהן.
מבין משפחות הלויים זכו בני קהת בשכם והפעילו את העיר כעיר מקלט על פי הוראת יהושע.
רשימת הערים הללו מופיעה בשני ספרים בתנ"ך: בספר יהושע וגם בדברי הימים.
בתחילת המאה ה-10 לפנה"ס נבנתה שכם מחדש, ועל-פי המסופר בספר מלכים, בימי שלמה המלך היא הייתה בירת נציבות הר אפרים.
שכם הייתה עיר חשובה מאוד בתקופה הזו, וניתן ללמוד זאת גם מהגעתו של רחבעם (בנו של שלמה) להתמנות למלך בשכם, לאחר מות אביו.
לאחר פילוג הממלכה הייתה שכם לזמן קצר בירתו של ירבעם בן נבט אותה זנח לטובת תרצה.
לאחר חורבן ממלכת ישראל, הביא מלך אשור לשכם גולים, ביניהם כותים.
לאחר בואם של הכותים לשכם, היא נעשתה למעוז הדת שלהם.
שכם כנראה חרבה במסעו של שישק לארץ ישראל (925 לפנה"ס), שכן מסלול מסעו עובר דרכה (ואולי גם ייתכן ששמה נמנה עם השמות המחוקים ברשימת שישק).
על אף ששכם שוקמה לאחר זמן קצר, היא לא חזרה למעמדה הקודם.
בירת ישראל כבר לא הייתה בשכם, ועברה ערים אחדות בארץ, עד שהמלך עומרי קבע את בירתו בעיר שומרון, ובכך, לראשונה, איבדה שכם גם את ההגמוניה בהר התיכון.
גם הפלישות החוזרות ונשנות של מלכי ארם פגעו בשכם, וסופה שחרבה עם כל ממלכת ישראל בידי האשורים.
מהתקופה האשורית והפרסית התגלו בתל בלאטה שרידי יישוב דל, וזה חרב בשנת 475 לפנה"ס.
חז"ל כינו את העיר "מקום מזומן לפורענויות" על הצרות הרבות שפקדו אותה.
מלכי אשור, החל בסרגון השני, הגלו לאזור השומרון תושבים מאזורים שונים במסופוטמיה.
גלי הגירה אלו התערבבו עם שארית הפליטה של ממלכת ישראל וכך כנראה נוצרה הקהילה השומרונית.
שכם נבנתה מחדש כישוב שומרוני ככל הנראה עם האישור שהעניק אלכסנדר מוקדון לשומרונים להקים מקדש על הר גריזים (332 לפנה"ס).
להתפתחות שכם תרם דיכוי מרד השומרונים בעיר שומרון, והפיכתה למושבה של חיילים מוקדונים משוחררים (331 לפנה"ס).
כתוצאה מכך, התחזק מעמדה של שכם, והיא הייתה במהרה לבירת השומרונים ולמרכזם הדתי והמדיני.
בראשית המאה ה-2 לפנה"ס הוקמה על הר גריזים עיר שומרונית גדולה, וזו כנראה הובילה לירידה במעמדה של שכם.
לאורך השנים התפתחה מתיחות בין השומרונים לבין היהודים.
עדות למתח בין הקהילות ניתן לראות בפרקי עזרא ונחמיה המתארים את פעולותיו של סנבלט החורני שיש המזהים את מקום מושבו עם הכפר חווארה (חורון) שמדרום לשכם, שעל שמו נקראת החטיבה המרחבית הסמוכה 'מחנה חורון'.
בשנת 111 לפנה"ס כבש השליט החשמונאי יוחנן הורקנוס את שכם, החריב אותה עד היסוד, והרס את העיר ואת המקדש השומרוני בהר גריזים.
נראה כי בעקבות זאת, שכם ננטשה לגמרי, אף על פי שהעיר השומרונית בהר גריזים הוסיפה להתקיים כמרכז דתי לשומרונים.
יוסף בן מתתיהו מציין כי הקרב בין אלכסנדר ינאי ודמטריוס נערך ליד שכם, אך יכול להיות ששכם לא התקיימה בזמנו, אלא רק שמה השתמר.
חורבן המקדש השומרוני בהר גריזים בידי החשמונאים היווה את השיא השלילי ביחסים בין היהודים לשומרונים.
במאה ה-2 או ה-3 לספירה נבנתה בעיר מערכת מים תת-קרקעית מסועפת אשר נצלה את מי המעיינות הטבעיים להזרמת מים לרחבי העיר ועד לעיר שומרון - סבסטיה.
מערכת המים התגלתה ונחקרה בשנות ה-80 על ידי הארכאולוג יצחק מגן, הגאולוג וחוקר המערות עמוס פרומקין וחוקר ארץ ישראל זאב חנוך ארליך.
מערכת המים כוללת ארבעה סוגים של מתקני מים תת-קרקעיים - נקבת מעין מסועפת בתוך סלע האם מראס-אל-עין, מנהרות חלוקה של המים לאתרים שונים מתוך הקסבה מעין קריות, מנהרת הולכה שמוליכה מים מזרחה מעין גיפנה, ומשם יצאה גם מנהרת המים הראשית ששמשה כמנהרת ניקוז להובלת המים מחוץ לעיר.
בשנת 6 לספירה, שכם, כמו יתר ארץ ישראל, הפכה לחלק מפרובינקיה יודיאה של האימפריה הרומית.
נראה שהשומרונים בשכם הצטרפו ליהודים במהלך המרד הגדול, ובתגובה הרומאים תחת פיקודו של סקסטוס וטולנוס קריאליס כבשו והחריבו את העיר.
בשנת 72 לספירה, בתקופה הרומית, נוסדה שכם מחדש בעמק שבין הרי עיבל וגריזים, כשני ק"מ מערבית לתל בלאטה, מקומה המקורי של העיר לפני שהחריבוה הרומאים במהלך המרד הגדול.
העיר החדשה נבנתה באתרו של כפר שומרוני בשם מעברתה או ממורפה.
שמה החדש של העיר היה "נֵיְאַפּוֹלִיס", שמשמעותו עיר חדשה ביוונית, וכמו כן היא קיבלה את הקידומת "פלאוויה", על שם הקיסר פלאוויוס אספסיאנוס.
שמה הערבי של העיר עד ימינו, "נאבּלוּס", הוא שיבוש טיפוסי של השם הרומי.
ניאפוליס הרומית הייתה עיר פגנית לחלוטין.
הרומאים בנו אותה במתווה רחובות שתי וערב עד כמה שהתנאים הטופוגרפיים איפשרו, וכן יישבו בה לגיונרים משוחררים ומתיישבים זרים אחרים.
במאה השנייה, הקיסר אדריאנוס בנה בעיר תיאטרון המיועד לשבעת אלפים צופים.
על מטבעות שנתגלו בעיר ומקורם באותה התקופה הוטבעו סמלים צבאיים רומיים וכן דיוקניהם של אלים מהפנתיאון היווני כדוגמת זאוס, ארטמיס, סראפיס ואסקלפיוס.
אב הכנסייה יוסטינוס מרטיר, שנולד בעיר בשנת 100 לספירה בקירוב וגדל בה, נתקל שם בפילוסופיה הפלאטוניסטית אבל לא בנוצרים.
העיר פרחה עד מלחמת האזרחים בין ספטימיוס סוורוס לבין פסקניוס ניגר בשנים 198–199 לספירה.
ספטימיוס סוורוס ניצח לבסוף במלחמה, והחליט להעניש את ניאפוליס שתמכה ביריבו על ידי כך שהעביר את זכויות היתר המשפטיות שלה לשכנתה סבסטיה.
בשנת 244 לספירה, הקיסר הרומי פיליפוס הערבי הפך את ניאפוליס לקולוניה רומית בשם יוליה ניאפוליס.
היא שמרה על מעמדה זה עד ימי הקיסר טרבוניאנוס גאלוס בשנת 251 לספירה.
בהמשך, בין המאה ה-2 למאה ה-4, הנצרות הפכה לדת הדומיננטית בעיר.
ידוע שבישוף מניאפוליס השתתף בוועידת ניקיאה בשנת 325 לספירה.
ישנן עדויות ספרותיות ואפיגרפיות לנוכחות שומרונית בניאפוליס במאה ה-4 לספירה.
טרם התגלו ראיות לנוכחות יהודית בעיר באותה התקופה.
בתקופה הביזנטית, שכם התפשטה לגודל של 900 דונמים, יותר מפי שלושה משטחה כאשר היא נוסדה לראשונה כקולוניה רומית.
לפי אחת ההערכות, באותה התקופה חיו בעיר כ-20,000 איש.
בשנת 451, התגלע סכסוך בקרב תושבי העיר הנוצרים, כאשר המונופיזיטים ניסו למנוע את חזרתו של יובנאליס בישוף ירושלים, אולם עימות זה לא התפתח לעימות אזרחי.
אך בזמן שהיחסים הפנים-נוצריים הלכו והשתפרו, היחסים בין הנוצרים והשומרונים בעיר הלכו והדרדרו.
בשנת 484, נגבו הקורבנות הראשונים בעימות זה: בעקבות שמועה שהנוצרים מתכננים להעביר את שרידיהם של אלעזר, איתמר ופנחס ממקומם, השומרונים פשטו על הקתדרלה של שכם, הרגו מתפללים נוצרים וקצצו את אצבעותיו של הבישוף טרבינתוס.
טרבינתוס נמלט לקונסטנטינופול, בירת האימפריה, ודרש לשלוח חיל מצב לעיר כדי שימנע תקיפות נוספות.
הקיסר הביזנטי זנון הקים כנסייה על הר גריזים, אסר על השומרונים לחגוג את חגיהם על ההר, והפקיע את בית הכנסת ששכן שם.
אירועים אלו העצימו את זעמם של השומרונים כלפי הנוצרים.
השומרונים מרדו שנית בימי הקיסר אנסטסיוס הראשון, והצליחו להשתלט מחדש על הר גריזים, אך לאחר מכן מרד זה דוכא בידי פרוקופיוס, המושל הביזנטי של אדסה.
מרד שומרוני שלישי תחת הנהגתו של יולינוס בן צבר פרץ ב-529, והיה כנראה האלים מכולם.
השומרונים הרגו את אמונס, הבישוף של שכם, וכן כמרים רבים בעיר.
הם בצעו את גופותיהם ושרפו אותם יחד עם שרידי קדושים.
בסופו של דבר, כוחותיו של הקיסר יוסטיניאנוס השני הגיעו לשכם וטבחו ברוב תושביה השומרונים.
במאה השביעית נכבשה ארץ ישראל על ידי הערבים.
בתקופה המוסלמית המוקדמת התגוררו בשכם ערבים, פרסים, מוסלמים, שומרונים, נוצרים ויהודים.
במאה ה-9, ההיסטוריון הערבי אל-יעקובי כתב כי בשכם יש אוכלוסייה מעורבת של ערבים, עג'ם (לא-ערבים) ושומרונים.
במאה ה-10, הגאוגרף הערבי מוקדסי תיאר את שכם כעיר שופעת בעצי זית, ובה שוק גדול, מסגד גדול מרוצף היטב, בתים הבנויים מאבן ונחל הזורם במרכז העיר, וכן כתב כי יש בה מספר טחנות.
הוא ציין ששכם מכונה "דמשק הקטנה".
באותה התקופה, שכם נודעה ברחבי האזור בזכות הפשתן שיוצר בה.
שכם נכבשה על ידי הצלבנים ב-1099, בפיקודו של הנסיך טנקרד, ושמה שונה לנאפולי.
למרות שהצלבנים סחטו אספקה רבה מהאוכלוסייה עבור חייליהם שהיו בדרכם לירושלים, הם לא בזזו את העיר, ככל הנראה בשל האוכלוסייה הנוצרית הגדולה שהתגוררה בה.
שכם סופחה לאחוזה המלכותית של ממלכת ירושלים הצלבנית.
האוכלוסייה המוסלמית, הנוצרית המזרחית והשומרונית נותרה בעיר ואליהן הצטרפו כמה צלבנים שהתיישבו בה.
בשנת 1120, כינסו הצלבנים את מועצת שכם, שחוקקה את החוקים הכתובים הראשונים בממלכה.
בשנת 1137 פשטו כוחות ערבים וטורקים שהוצבו בדמשק על שכם, הרגו נוצרים רבים ושרפו את כנסיות העיר.
עם זאת, הם לא הצליחו להשתלט על העיר.
מליסנדרה, המלכה הצלבנית של ירושלים, התגוררה בשכם בשנים 1150 עד 1161, לאחר שהוענקה לה שליטה בעיר על מנת לפתור סכסוך עם בנה בלדווין השלישי.
הצלבנים החלו לבנות מוסדות נוצריים בשכם, כולל כנסייה המוקדשת לפסיון ולתחייה של ישו, ובשנת 1170 הם הקימו הוספיס לעולי רגל.
השלטון הצלבני הגיע לסיומו בשנת 1187, לאחר שהאיובים בפיקודו של צלאח א-דין כבשו את העיר.
הגאוגרף הסורי יאקות אל-חמאווי (1179–1229) כתב ששכם "ידועה כעיר באזור השומרון, בין שתי ערים, מוארכת אך אין לה רוחב, מרובת מים, כי היא דבוקה להר...".
הוא מזכיר גם את האוכלוסייה השומרונית הגדולה בעיר.
באותה התקופה המסגד הגדול של שכם, ששימש ככנסייה בתקופה הצלבנית, הפך שוב למסגד על ידי האיובים, שבנו גם מאוזוליאום בעיר העתיקה.
באוקטובר 1242 פשטו האבירים הטמפלרים על שכם.
באותה השנה הם חברו עם האמיר האיובי של כרכ, א-נאסר דאוד, נגד הממלוכים.
הטמפלרים פשטו על שכם כנקמה על טבח קודם של נוצרים על ידי בעל בריתם לשעבר א-נאסר דאוד.
הפשיטה על העיר נמשכה שלושה ימים, במהלכה נשרף המסגד ורבים מתושבי העיר, נוצרים ומוסלמים, נהרגו או נמכרו בשוקי העבדים של עכו.
הפשיטה המוצלחת זכתה לפרסום נרחב על ידי הטמפלרים באירופה; סביר להניח שהיא מתוארת בפרסקו מסוף המאה ה-13 בכנסייה הטמפלרית של סן בווינאטה, פרוג'ה.
בשנת 1244 הוסב בית הכנסת השומרוני, שנבנה בשנת 362 על ידי הכהן הגדול אקבון והוסב לכנסייה על ידי הצלבנים, למסגד אל-ח'דרה, הפעיל בעיר העתיקה של שכם עד היום.
גם לפי המסורת השומרונית, מסגד אל-ח'אדרה נבנה על שרידיו של בית כנסת שומרוני שהחריבו הצלבנים.
על-פי מסורת מוסלמית מקומית, מסגד אל-ח'אדרה מציין את המקום בו יעקב בכה לאחר שראה את כתונת הפסים של יוסף מוכתמת בדם.
ב-1912 דווח כי השתמרו על חומת המינרט של המסגד מספר כתובות שומרוניות.
שתי כנסיות צלבניות נוספות הפכו במהלך אותה מאה למסגד א-נסר ולמסגד אל-מַסַאכִּין.
הממלוכים כבשו את שכם ב-1260 ובתקופת שלטונם נבנו בעיר מסגדים, חמאמים ובתי ספר רבים.
בתקופה הממלוכית, שכם הפכה למרכז לייצוא שמן זית וסבון למצרים, לסוריה, לחג'אז, למספר איים בים התיכון ולמדבריות ערב.
שמן הזית של העיר שימש גם במסגד האומיי בדמשק.
הגאוגרף הערבי דימשקי מתאר את העיר סביב שנת 1300 כמי ש "שוכנת כמו טירה בתוך גניה, והעצים בה מרובים.
מייצאים ממנה שמן בכמות גדולה, ובמיוחד למסגד בדמשק, מן השמן מכינים גם סבון [...]".
חוקר הארצות אבן בטוטה ביקר בשכם ב-1355, ותיאר אותה כעיר "מרובת עצים ונחלים ומשופעת עצי זית".
הוא ציין שהעיר גדלה ומייצאת שמן וריבת חרובים לקהיר ולדמשק.
הגאוגרף יאקות מתאר אותה סביב שנת 1225 כעיר משופעת מים.
בשנת 1517, ארץ ישראל הפכה לחלק מהאימפריה העות'מאנית.
שכם הייתה לבירתו של סנג'ק (מחוז) שנקרא על שמה, והשתייך לוילאייט דמשק.
סנג'ק שכם כלל חמש נפות, בנוסף לעיר עצמה, והשתרע על אזור השומרון ואזור בלקא בעבר הירדן, ובו שכנו כפרים ושבטי בדואים.
מושל המחוז (הפאשא) ישב בשכם.
העיר עצמה הייתה רק אחד מבין מספר מוקדי כוח מקומיים במחוז, ויחסיה עם הכפרים הסמוכים, כמו ביתא ועקרבה, הושפעו גם ממנהיגי הנפות הכפריות.
במאה ה-16, רוב תושבי שכם היו מוסלמים, ולצידם חיו קבוצות מיעוט של יהודים, שומרונים ונוצרים.
לאחר עשורים אחדים שהתאפיינו בחולשה שלטונית ומרידות שהנהיגו שבטים ערביים ברחבי המזרח התיכון, העות'מאנים החליטו לחזק את אחיזתם ברחבי האימפריה.
כדי לבסס מחדש את הריבונות העות'מאנית על שכם וסביבתה, נשלחה למקום בשנת 1857 משלחת צבאית תחת פיקודם של קצינים סיפאהים ערביים ממרכז סוריה.
בתמורה לשירותם, הם קיבלו אדמות חקלאיות בהר שכם.
כדי להימנע מיצירת שטח רציף שנשלט על ידי חמולות בודדות, העות'מאנים העניקו להם קרקעות במקומות נפרדים ומרוחקים זה מזה.
אמנם, על אף מאמץ זה, הסיפאהים החלו לבסס לעצמם עצמאות מסוימת באזור.
הם גידלו שם את משפחותיהם וחיתנו את בניהם ובנותיהם עם המשפחות החשובות באזור, בהן משפחות העולמא והסוחרים.
כדי לבסס את נוכחותם באזור ולהגדיל את רווחיהם, הם רכשו נכסים רבים ובהם מפעלי סבון וכלי חרס, בתי מרחץ, אדמות חקלאיות, מפעלי תבואה ובתי בד לשמן זית ושמן שומשום.
משפחת הקצינים החזקה ביותר הייתה משפחת נימר, שמקורה בשליטים המקומיים של הנפות הכפריות סביב חומס וחמה בסוריה.
באזור שכם התבססו משפחות נוספות, בהן משפחת אחרמי, אסקלאן, ביירם, ג'ווהרי, חאמאש, מירעי, שאפי, סולטן ותמימי; חלקן המשיכו בשירותן הצבאי וחלקן פרשו ממנו.
בשנים הבאות, היגרו לשכם משפחת ג'ראר, שהגיעה מהבלקא, ומשפחת טוקאן, שהגיעה מצפון סוריה או מעבר הירדן.
משפחת ג'ראר נעשתה למשפחה הדומיננטית ביותר באזור הכפרי סביב שכם, בעוד משפחת נימר וטוקאן התחרו ביניהם על השפעתן על העיר.
שלוש המשפחות הללו שמרו על כוחן עד אמצע המאה ה-19.
באמצע המאה ה-18, דאהר אל-עומר, השליט האוטונומי של הגליל, נעשה לדמות הדומיננטית ביותר בארץ ישראל.
בשנת 1771, במהלך הפלישה הממלוכית לסוריה, דאהר אל-עומר חבר לממלוכים וצר על שכם, אך לא הצליח ללכוד את העיר.
בשנת 1773, הוא שוב ניסה להשתלט על העיר, ללא הצלחה.
על אף עמידתה של העיר במצור, חשיבותה הלכה ודעכה, ועכו הלכה והתחזקה על חשבונה.
מגמה נמשכה גם בימי אחמד אל-ג'זאר.
לאחר מותו בשנת 1804, שכם זכתה שוב באוטונומיה, ומשפחת טוקאן נעשתה לדומיננטית ביותר בעיר.
בשנים 1831–1832, מצרים, בהנהגת מוחמד עלי, כבשה את ארץ ישראל מידי העות'מאנים.
המצרים פתחו במדיניות של גיוס, וכן שיטת מיסוי חדש הונהגה באזור.
בעקבות זאת, פרץ מרד האיכרים בארץ ישראל, בהנהגת ראשי החמולות החשובות של שכם, חברון, ומרכז הארץ.
בשנת 1834, קאסם אל-אחמד, ראש החמולה שהתגוררה בג'מעין, ליכד סביבו את השייח'ים הכפריים ואת הפלאחים של הר שכם והכריז על מרד כנגד אבראהים פאשא.
מהאזור יצאו אלפי מורדים לכיוון ירושלים.
העיר נלכדה בידי המורדים במאי 1834, אך חודש לאחר מכן, הצבא המצרי הגיע לאזור והביס אותם.
עד סוף אוגוסט, המרד דוכא סופית, קאסים אל-אחמד הוצא להורג, וראשי החמולות בהר שכם הוגלו לכפרים אחרים באזור.
בשנים 1840–1841, העות'מאנים השיבו לעצמם את השליטה בארץ ישראל.
באמצע המאה ה-19, התחולל מאבק אלים בין משפחת טוקאן (תומכי טורקיה) ומשפחת עבד אל-האדי (תומכי מצרים) שמעוזם היה הכפר עראבה, על השליטה בשכם ותפיסת משרת המושל שלה.
משפחת טוקאן שלטו בעיר מ-1848 עד אוקטובר 1851, אז הוגלו מהארץ ומחמוד עבד אל-האדי נעשה מושל העיר.
ב-1854 נעשה עלי בק טוקאן מושל העיר מטעם העות'מאנים.
בשלהי המאה ה־19 היו בעיר כ־14,000 תושבים, רובם המוחלט מוסלמים סונים, 700 ערבים נוצרים מעדות שונות, 160 שומרונים ו־50 יהודים.
במפקד של יהודי ארץ ישראל שערך משה מונטיפיורי בשנת 1839 נמנו בשכם 25 משפחות יהודיות.
העיר הייתה מרכז מסחר ומעבר של תוצרת חקלאית מסביבתה ומעבר הירדן, שהמשיכה ברובה לערי מישור החוף ואף יוצאה למדינות אחרות.
העיר הייתה מרכז ייצור של סבון משמן זית, ובה שכנו כ־25 מפעלי ייצור קטנים לסבון, שנמכר לאחר מכן בערי ארץ ישראל ובמצרים.
בנוסף, התפתחה בעיר תעשיית קליעת סלים, שגם היא התבססה על תעשיית הזית.
בנוסף, שכם הייתה ליצרנית הכותנה הגדולה ביותר בלבנט, ועקפה ערים צפוניות כמו דמשק.
לצד חקלאות, עסקו תושבי העיר במסחר ותעשייה זעירה.
תושבי העיר נעדרו השפעות מערביות בהיותם חלק מהאימפריה העות'מאנית, דבקים בדתם גילו עוינות לבני דתות אחרות.
במאה ה-19 נחשבה שכם לאחד המקומות הקנאיים ביותר בכל סוריה.
אזור הר שכם כולו זכה לאוטונומיה רבה יותר מזו של נפות אחרות באימפריה העות'מאנית, כנראה מכיוון שהעיר הייתה בירתו של אזור הררי שבו לא גרו נציגים רבים של הממסד הפקידותי או הצבאי העות'מאני.
לפיכך, שכם נותרה, במידה רבה, מחוץ ל"פיקוח" הישיר של השלטון העות'מאני.
לעיר הובאו סחורות מיובאות רבות ממדינות שכנות ואף מאירופה, אולם מצבן הרעוע של הדרכים לעיר (שאפשרו תנועה ברכיבה על בעלי חיים בלבד, ללא שימוש בעגלות) הקשה על פיתוחה הכלכלי, בניגוד ליפו וירושלים שהיו מפותחות יותר בתקופה זו ודרכים נוחות קישרו ביניהן.
ב־1868 הקים הממשל העות'מאני עירייה בשכם, השנייה בארץ ישראל לאחר עיריית ירושלים שהוקמה ב־1863. העירייה הוקמה במקביל להפיכת העיר למרכז מוטצאריף עצמאי כחלק מוילאייט סוריה והופרדה מסנג'ק ירושלים.
חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן ביקר בשכם בשנת 1870 ותיאר אותה באריכות.
הוא ציין כי בעיר ארבעה רבעים: חארת אל-ע'רב, השוכנת במערב וצפון מערב העיר; חארת אל-קריון, השוכנת במזרח העיר; חארת אלחבלה, הנמצאת בפינה הצפונית-מזרחית; וחארת אליאסמינה, השוכנת בדרום העיר ולרגלי הר גריזים, שם גרים התושבים הנוצרים והשומרונים.
מספר המוסלמים בעיר, לדבריו, כ-10,000, והם דרים בכל רבעי העיר; "יצא להם שם של אנשים פעלתנים מאוד וקנאים ביותר".
בנוסף, גרן תיאר את חייהן של העדות השונות ובפרט השומרונים, את מסגדי העיר, השוק, ואת סמטאות העיר.
הצפיפות בעיר בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, הביאה להתחלת הבנייה מחוץ לעיר העתיקה בשכם.
הבנייה מחוץ לעיר העתיקה נעשתה בעיקר על ידי גורמי חוץ, בעיקר טורקים ואירופאים.
הטורקים בנו במזרח ובצפון העיר (בעיקר) בנייני שירותים, ממשל ומגורים (לעובדים במוסדות הללו).
לעומת זאת, האירופאים התרכזו בעיקר במערב העיר, בקרבת העיר העתיקה.
למעשה זה היה מקום המשך לעיר העתיקה, אלא שהוא התאפיין ברמת בנייה גבוהה יותר ובסגנון אירופאי.
עוד במאה ה-19 דעכה והלכה הקהילה הנוצרית שבה, ובסוף העשור השני של המאה ה-20 נותרו בה רק כמה מאות אורתודוקסים.
באותה תקופה הייתה שכם בנויה ברובה על המדרונות הצפוניים של הר גריזים, בין עמק שכם לבין צוקי מחצבות האבן הקדומות.
צורת העיר הייתה פחות או יותר מלבנית, אורכה – 800 מטר, רוחבה – 500 מטר.
בקווים הכלליים, דומה הייתה שכם לערים אחרות בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, כגון יפו, עזה, עכו, דמשק, חברון וירושלים.
בשנת 1918 הסתיימה תקופת השלטון העות'מאני בארץ והחלה תקופת המנדט הבריטי.
העברת השלטון לבריטים ומצב הביטחון המשופר, הביא להתפתחותה של שכם מבחינת אוכלוסייה וכלכלה ואפשר את היציאה מחוץ לחומות העיר העתיקה.
לפי הלל כהן (2007), נפגש חיים ויצמן בשנת 1920 עם חיידר טוקאן, מנכבדי שכם שהיה לפני כן ראש עיריית שכם, והלה קיבל אלף ליש"ט והחל להחתים את ערביי שכם על עצומות פרו-ציוניות.
במפקד 1922 נרשמו 16 תושבים יהודים בעיר.
בקיץ 1927 אירעה רעידת אדמה חזקה בארץ, ושכם נפגעה ממנה קשות.
נגרמו נזקים ניכרים לבניינים, אך לא נגרם הרס כללי לעיר.
בעקבות רעידת האדמה החלה התפתחות בנייה בעיר.
מפחד רעידת האדמה, התגוררו התושבים במשך תקופה ארוכה מחוץ לבתיהם.
הממשלה הבריטית סייעה לתושבים שבתיהם נפגעו, בהלוואות בתנאים נוחים, לתיקון הבתים או לבניית בתים חדשים.
הלוואות אלו נוצלו על ידי תושבים רבים לבניית בתים מחוץ לעיר העתיקה.
לאחר רעידת האדמה, השתפר במידת מה מערך הרחובות, בשל מאמצי העירייה להרחיב את הרחובות בכל מקום שבתים ישנים התמוטטו.
בתקופה זו החלה התפשטות השטח הבנוי, וכתוצאה מכך נוספו מבנים רבים באזורים המסחריים של שכם.
תוספת הבניינים המסחריים נתהוותה בשלוש קבוצות: מצפון מערב לעיר העתיקה, במזרח העיר ובצפון מזרח העיר.
התוספת העיקרית של בניינים בעיר הייתה של בתי מגורים.
קבוצה גדולה של בתי מגורים נבנו מצפון לבית החולים הטורקי ומעבר לבית הקברות הצפוני.
כאן החלה ההתפשטות הגדולה על הר עיבל.
בדרום מזרח העיר קמה שכונה חדשה, שכונת אל-עמוד, ביוזמת הממשלה הבריטית.
זו הייתה השכונה הראשונה בשכם המודרנית.
באותה עת גם החל פיתוח תעשיית ייצור הסבון המקומית משמן זית שסופק על ידי כפרי האזור.
בתקופה זו נוהל משא ומתן בין עיריית שכם לחברת החשמל על אספקת חשמל לעיר (בעקבות חיבורה קודם לכן של טולכרם לרשת החשמל הארצית), אך המגעים לא הגיעו לכלל ביצוע עד תום תקופת המנדט.
בתקופת מלחמת העולם השנייה החלה התפשטות עירונית שהתבטאה במספר הבניינים ובגודלו של השטח הבנוי.
שיעור הגידול השנתי עלה פי שניים וחצי על הגידול בתקופה הקודמת.
הגידול המרשים של העיר נבע גם מהיציאה מחוץ לחומות העיר.
הבנייה בתקופה הזאת הייתה לכל רוחות השמיים, אך בעיקר ממערב ומצפון לעיר הוותיקה.
במערב נוצר, לאורך ציר קלקיליה, קשר פיזי עם רפידיה שהפכה לפרבר של שכם, עד לכפר בית וזן.
על פי תוכנית החלוקה שאושרה באו"ם ב-1947, נועדה שכם להיות חלק מן המדינה הערבית שנועדה לקום על 45% משטחי פלשתינה-א"י המנדטורית, עם סיום המנדט הבריטי.
סיומה של מלחמת העצמאות של ישראל מצא את שכם בשליטת ירדן, יחד עם יתר שטחי הגדה המערבית.
בשכם וסביבותיה חסו עשרות אלפי פליטים שנמלטו מן הערים והכפרים שהפכו לחלק ממדינת ישראל.
בשולי העיר קמו שלושה מחנות פליטים, שהמפורסם בהם, מחנה בלאטה, נמצא במקום שבו שכנה שכם המקראית.
מחנות אלה החלו כמחנות מגורים ארעיים, אך עם השנים התקבעו כחלק ממרקם העיר, והם עדיין נושאים אופי נחשל וארעי ומתאפיינים בתנאי מחיה ירודים.
בשנות ה-60 זכתה שכם לפיתוח והתרחבות, הודות להזרמת כספים ממדינות הנפט הערביות.
מגמה זו נעצרה במלחמת ששת הימים.
החל משנת 1967, לאחר מלחמת ששת הימים, הייתה שכם נתונה תחת ממשל צבאי ישראלי, ובסביבתה הוקמו מספר התנחלויות.
מושל שכם היה עו"ד בועז נהיר.
ב-1976 נבחר לתפקיד ראש העירייה בסאם א-שכעה, שניצל מניסיון התנקשות של המחתרת היהודית ב-2 ביוני 1980. אף על-פי שניצל ממוות, הוא איבד את שתי רגליו בניסיון ההתנקשות.
בסוף 1985 מינה המינהל האזרחי את זאעפר אל-מצרי לראש העירייה.
ב-2 במרץ 1986 הוא נרצח, כנראה על ידי החזית העממית לשחרור פלסטין.
ב-1977 הפכה מכללת א-נג'אח בעיר לאוניברסיטה, שהיא כיום האוניברסיטה הפלסטינית הגדולה ביותר.
בעקבות הסכמי אוסלו קיבלה הרשות הפלסטינית את האחריות על שכם, שהוגדרה כ"שטח A" – שליטה ביטחונית ואזרחית פלסטינית, מלבד קבר יוסף שנמצא כמובלעת בשליטה ישראלית במרכז העיר.
במהלך האינתיפאדה השנייה נחשבה שכם כאחד ממרכזי הטרור הפלסטיני ובירת "הילדים המתאבדים", שביצעו או ניסו לבצע פיגועי התאבדות, ונעצרו על ידי כוחות צה"ל במחסום חווארה, או על ידי השב"כ.
המפורסם שבהם הוא חוסאם עבדו שגויס על ידי חוליית נערים של התנזים.
בשנת 2008 חלה ירידה של כ-80% בפעילות הטרור בשכם ובסביבתה.
בשנות ה-20 של המאה ה-21 עלה משמעותית שיעור הטרור בשכם וב-2022 קמה בה קבוצת הטרור גוב האריות שהוציאה פיגועי ירי בשומרון, ביניהם את פיגוע הירי ליד שבי שומרון.
בפברואר 2023 נערך מבצע בקסבה של שכם בו נהרגו 11 פלסטינים, בהם 7 מחבלים.
על-פי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, נכון לשנת 2017 חיים בשכם 156,906 נפש.
במרשם אוכלוסין שהתקיים שני עשורים לפני כן, ב-1997, חיו בעיר 100,034 איש, ובהם 23,397 המוגדרים פליטים.
רוב תושבי שכם הם כיום מוסלמים, אך לצידם מתקיימות גם קהילות שומרוניות ונוצריות קטנות.
במהלך האינתיפאדה הראשונה עברו מרבית השומרונים שהתגוררו עד אז בשכם לראש הר גריזים ליישוב קריית לוזה.
על פי מספר מחקרים, חלק גדול מתושבי שכם הם צאצאיהם של שומרונים שהתאסלמו.
שמות משפחה מסוימים של מוסלמים תושבי העיר כדוגמת א-סמרי ("השומרוני"), מסלמני ("מתאסלם"), אל-עמד, יעיש, שקשיר ואחרים מרמזים על עברם השומרוני.
השומרונים עצמם גם כן מכירים בכך.
על-פי ההיסטוריון פיאד א-לטיף, שומרונים רבים התאסלמו עקב רדיפות תחת שליטים מוסלמים שונים, ומכיוון שהאופי המונותאיסטי של האסלאם הקל עליהם לקבל זאת.
בשנת 1967 חיו בעיר כ-3,500 נוצרים ממספר זרמים, אך אלו התמעטו לכ-650 איש נכון לשנת 2008. האוכלוסייה הנוצרית בעיר כוללת 70 משפחות נוצריות אורתודוקסיות, 30 משפחות קתוליות (כולל מלכיתים), ו-30 משפחות אנגליקניות.
הקהילה הנוצרית התרכזה בעברה בשכונת רפידיה במערב העיר.
בעיר העתיקה של שכם ישנם 11 מסגדים.
מתוכם תשעה הוקמו עוד לפני המאה ה-15. בנוסף, פועלת בעיר כנסייה אורתודוקסית שהוקדשה לסיינט ג'סטין מרטיר ונבנתה ב-1898, ובית כנסת שומרוני עתיק שעדיין נמצא בשימוש.
בשכם התקיימה במשך דורות רבים קהילה יהודית קטנה שהתקיימה בעיקר מהשיירה השנתית של עולי הרגל מירושלים לגליל שעברה דרך שכם וכן מהקרבה למקומות הקדושים הסמוכים לעיר: קברי אלעזר ואיתמר בעוורתא וקבר יהושע בן נון בכיפל חארת'.
בשנת 1170 ביקר בשכם רבי בנימין מטודלה ומצא בה רק קהילה גדולה של שומרונים.
בשנת 1336 ביקר בשכם הנוסע האנגלי ג'ון מאנדוויל ותיאר את הלבוש האופייני של כל העדות השונות: השומרונים עוטפים את ראשיהם בבד אדום, המוסלמים בלבן, הנוצרים בכחול והיהודים בצהוב.
צבעים אלה אפיינו את העדות השונות גם במאה ה-16.
ב-1552 נמצאו בשכם, על פי משה בסולה, 12 משפחות יהודיות "מוריסקוס" (מוסתערבים) ובית כנסת קטן.
על פי מפקדים רשמיים לצורכי גביית מיסים שנערכו באמצע המאה ה-16 נמנו בעיר בין 36 ל-71 משפחות.
בתחילת המאה ה-17 ישב בעיר השבתאי נחמיה חייא חיון ומסתבר שהייתה קיימת גם קהילה יהודית קטנה בעיר, אך נראה שלא היה בה בית דין או רב, כיוון שבבעיה מסוימת שהתעוררה אצלם הצטרכו לשאול את חכמי ירושלים ששלחו לברר פרטים "מאת בעלי שכם".
על פי רישומי בית הדין השרעי העות'מאני בשכם, באמצע המאה ה־17 התגוררו יהודי שכם במתחם בן 14 חדרים שכונה חַוְש אל־יהוד (חצר היהודים).
לקראת אמצע המאה ה־18 התפתח ליד חוש אל־יהוד המרכז המסחרי העיקרי של העיר (ח'אן א־תוג'אר).
לקראת המאה ה־19 ננטשה החצר.
רבי יוסף סופר מזכירים קהילה יהודית במקום בשנת 1760. בתקופה מאוחרת יותר נעשה כנראה ניסיון לחדש את היישוב בשכם.
על פי תקנה של חכמי ירושלים נצטווה כל מי שעלה להשתטח על קברות הקדושים בשכם ליתן "ארבע אריות נדבה לאיש או לאשה ליישוב עה"ק הנזכרה".
הנוסע רבי חיים יצחק קריגאל מנה בין שאר בתי הכנסת שהיו קיימים ב-1773 גם בית כנסת בשכם.
בתחילת המאה ה-19 מנה רבי דוד דבית הלל 10 משפחות בעיר "ולהם בית כנסת קטן".
שנה לאחר מכן כותב מנחם מנדל מקאמיניץ שבשכם יש "ב' מניינים ספרדים ומניין אחד המה אשכנזים".
ברעידת האדמה של שנת 1837 שהחריבה את צפת נפגעה גם שכם.
לפי תיאורו של ישראל משקלוב בשכם נפלו בתים וכל החנויות, ונהרגו כמו שישים נפשות".
במפקד של יהודי ארץ ישראל שערך משה מונטיפיורי בשנת 1839 נמנו בשכם 25 משפחות יהודיות (76 יהודים, כולם ספרדים).
במפקד של שנת 1866 נותרו בעיר רק 12 משפחות שהתפרנסו בדוחק.
הנוסע רבי רחמים יוסף חיים אופלטקה (בנו של הרב יצחק פראג אופלטקה), שביקר בשכם ב-1873, מספר על קהילה ענייה בת 12 משפחות, ומזכיר רבנים ופרנסים המשמשים בעיר, ביניהם סבו, רבי יוסף דוד עייאש (בנו של הרב יעקב משה עייאש), שגר בשכם מספר שנים ונפטר בה בשנת 1843.
בסוף המאה ה-19 עם היווסד היישוב החדש בארץ ישראל נידלדלה הקהילה היהודית בשכם.
לדברי יצחק בן-צבי "רוע מזלה של שכם גרם לה, ששום מושבה יהודית חדשה לא הוקמה בקרבתה, וצאצאיהם של יהודי שכם לא ראו לעצמם עתיד בעיר".
ב-1895 היו בעיר כ-120 נפשות, ב-1896 כ-50 נפשות וב-1908 בעת ביקורו של בן צבי במקום כבר לא גר בה אפילו יהודי אחד, ונותרו בה רק מעט מהמצבות בבית הקברות, אלו שלא נהרסו ונשדדו.
שיעור הבנייה בשכם עולה משנה לשנה.
לאורך שלוש תקופות הייתה התפתחות הבנייה רבה במיוחד:
1938–1944: גידול בבנייה בגלל השפעות מלחמת העולם השנייה.
1953–1961: בניית מחנות פליטים פלסטינים על ידי ססו"ת.
מיקום מחנות הפליטים נקבע בשולי העיר בשנת 1948.
1961–1967: בנייה רבה בשל זרימת כסף, תמיכה והשקעה מכווית ומארצות נפט נוספות.
לפי האומדן של עיריית שכם, זרמו למעלה מ-500,000 דינר בחודש מארצות ערביות שונות בתקופה זו.
חלק גדול מכספי התמיכה נחסך והושקע בבניית בתים.
במהלך תקופה זו, גדל מספר הבתים ב-22%, כלומר נבנו למעלה מאלף בניינים חדשים ששימשו בתי עסק, בנייני ציבור, ובנייני מגורים.
כיום, הרחוב הראשי של העיר הוא רחוב סלאח א-דין, והמשכו, רחוב שוק אל-קדים הוא הציר המרכזי של העיר.
החלק המרכזי של רחוב שוק אל-קדים ואל-נאסר שימש במאה העשרים כמרכז עסקים.
הדרך הראשית לירושלים נמצאת בכניסה המזרחית של שכם, והיא חוצה את העיר ומתפצלת ליציאה לכביש המוביל לטולכרם, ולכביש לקלקיליה.
המרכז המסחרי בנוי בצורת שווקים המצויים לאורך צירי התנועה העיקריים שבעיר.
במערב העיר שכונת רפידיה, ובה ממוקמת אוניברסיטת א-נג'אח.
מבנה בתי שכם העתיקה הוא בעל גגות כיפה, משום שהבנייה באבן, שהייתה נהוגה בתקופתם חייבה זאת.
בתחילת המאה ה-20 החלו לבנות גגות שטוחים וגגות רעפים.
למרות זאת, בשנת 1918 היו רק בתים בודדים בשכם שלא היו בנויים בצורת כיפה.
בעשרות השנים האחרונות של שליטתה של האימפריה העות'מאנית, החלה בניית מבנים בסגנון טורקי ואירופאי.
מהמבנים החשובים שבנו הטורקים בעת ההיא, הוא בית החולים, שעדיין קיים, בית ספר לנערים, תחנת רכבת טורקית ובית סוהר.
בית הסוהר נבנה במקום הצר ביותר של עמק שכם, משיקולים ביטחוניים.
הבניין משמש עד היום כבית סוהר.
הר גריזים (המכונה גם הר ברכה האתר המקודש ביותר לשומרונים), הר עיבל (המזוהה כהר הקללה) והר כביר הצפוני-מזרחית לעיר.
שכיר חרב הוא חייל שנלחם, או מעורב בלוחמה תמורת כסף.
זאת, ללא מניעים אידאולוגיים, לאומיים או פוליטיים.
כמו כן, כשמשתמשים במונח ביחס לחייל סדיר בצבא לאומי, הדבר נחשב בדרך כלל עלבון או זילזול.
בסוף המאה העשרים קמו מספר רב של חברות שמשכירות שירותי לחימה, בעיקר למדינות שבהן מתקיימים סכסוכים.
צבא שכיר הוא צבא המבוסס על כוח אדם שכיר שלא חייב בגיוס.
החיילים השכירים מתוגמלים בהתאם לתפקידם, לדרגתם ולמידת הסכנה הכרוכה במילוי תפקידם.
יתרונו העיקרי של צבא כזה, בניגוד לצבא שמגויס בגיוס חובה, הוא שמדובר בצבא של מתנדבים ולכן יש מיעוט בעיות הנגרמות כתוצאה מחוסר התאמה או מהיעדר משמעת.
במקרים מסוימים צבא כזה מתבסס על לוחמים זרים.
במקרים אלה, על פי ההגדרה מעלה, זהו צבא של שכירי חרב.
לגיון הזרים הצרפתי הוא דוגמה מפורסמת של צבא שכיר שמשך בעבר שכירי חרב רבים.
הרחבה של אמנת ז'נבה: סעיף 47. שכירי חרב:
שכיר חרב הוא אדם אשר:
(א) מגויס באופן מקומי או בחו"ל במטרה ללחום בסכסוך מזוין;
(ב) אכן לוקח חלק ישיר בפעולות האיבה;
(ג) מונע לקחת חלק בפעולות האיבה בידי הרצון להפיק רווח, אשר למעשה הובטח לו על ידי צד בסכסוך, פיצוי חומרי העולה באופן ניכר על זה שהובטח או שולם לחייל בדרגה ותפקיד שווים בכוחות המזוינים של אותו צד;
(ד) אינו מתגורר או שייך לאומית לשום צד בסכסוך;
(ה) אינו חבר בכוחות המזוינים של צד בסכסוך;
(ו) לא נשלח על ידי מדינה שאינה צד בסכסוך בשליחות רשמית בתור חבר בכוחות המזוינים של צד בסכסוך.
מדינות רבות, כולל ארצות הברית, לא חתמו על אמנה זו, ולכן ניתן לראות סעיף זה בתור מדריך בלבד ולא הוראה מחייבת.
על אף הקשיים שבקבלת הסעיף, בהיעדר הגדרה בינלאומית מוסכמת, סעיף זה הוא הקרוב ביותר שישנו להגדרה כזו.
לגיון זרים הוא כוח צבאי המוקם על ידי המדינה מבני לאומים זרים.
חיילי לגיון הזרים מתפקדים כמו שכירי החרב אך הם לא שכירי חרב במובן הרגיל של המילה מפני שבשונה משכירי חרב אחרים הלגיונרים אינם משכירים את עצמם "למרבה במחיר".
הלגיון מוקם על ידי מדינה ולא על ידי שכירי החרב עצמם (כמו גדודי הזרים בעבר).
מעמדו של הלגיונר קרוב למעמדו של חייל רגיל.
נחשבים ובעבר היו נפוצים בכל רחבי אירופה.
כיום נותרו רק שני לגיוני זרים ביבשת: לגיון הזרים הצרפתי ולגיון הזרים הספרדי.
ישנם חברות פרטיות בעולם המעסיקות שכירי חרב.
במהלך רצח העם ברואנדה לפני כן, בשנת 1994 האו"ם שקל לעשות שימוש בשירותי החברה כדי לעצור את הטבח, אבל הדבר לא יצא אל הפועל בסופו של דבר.
המצדדים בשימוש בשירותי החברה ברואנדה טענו שכוח המורכב מכמה מאות לוחמים בעלות של 100 מיליון דולר מסוגל לבצע משימה שכוחות האו"ם אינם מסוגלים לעשות על אף שהיקף התקציב וכוח האדם שלהם גדול בהרבה.
קבוצת וגנר העסיקה שכירי חרב רבים ונטלה חלק במלחמת אוקראינה–רוסיה שהחלה ב־2022 לצידו של הצבא הרוסי.
תוך שיתוף פעולה עם ממשלת רוסיה היא גם שילבה אסירים משוחררים במסגרת פעולותיה, אסירים שהשתחררו מהכלא בתמורה להסכמתם להתגייס למלחמה.
בסטטיסטיקה, השכיח הוא הערך בעל השכיחות הגבוהה ביותר בקבוצת נתונים.
במילים אחרות, זהו הערך שהופיע במדגם יותר פעמים מכל ערך אחר.
כמו הממוצע והחציון, השכיח משמש כאמצעי להבעת מידע חשוב על משתנה מקרי או אוכלוסייה באמצעות מספר בודד.
יתרונו המשמעותי של השכיח על שאר מדדי המרכז, כמו הממוצע והחציון, הוא שהוא מוגדר גם למשתנה בעל ערכים שמיים.
אם כמה ערכים הם בעלי השכיחות הגבוהה ביותר במדגם, כל אחד מהם נחשב לשכיח.
המקרה הקיצוני ביותר מתרחש בהתפלגויות אחידות, שבהן כל הערכים שכיחים באותה מידה.
בהתפלגויות סימטריות יונימודליות ("חד-דבשתיות"), כמו ההתפלגות הנורמלית, החציון, השכיח והממוצע מתלכדים.
השכיח של מדגם הוא הערך המופיע בו בכמות הגבוהה ביותר.
ניתן לומר שההתפלגות היא דו-שיאית (דו-דבשתית), בעוד שקבוצה עם יותר משני שכיחים יכולה להיות מתוארת כרב-שיאית (רב-דבשתית).
כאשר המדגם הוא התפלגות רציפה, כגון [...
על מנת להעריך את השכיח, מקובל לסדר את הנתונים במחלקות שוות רוחב, כמו להכנת היסטוגרמה, ולחשב את שכיחותה של כל מחלקה.
ניתן למצוא בקלות את המחלקה השכיחה - המחלקה שבה ההיסטוגרמה מגיעה לשיא - ואמצע מחלקה זו הוא השכיח.
החיסרון בכך הוא שבדגימות קטנות או בינוניות, עלולה להיווצר הטיה בהתאם לרוחב המחלקה.
דרך אחרת לחישוב השכיח במדגם רציף היא למצוא את נקודת המקסימום של פונקציית צפיפות ההסתברות אשר נאמדת בעזרת החלקה עם פונקציית גרעין (kernel density estimation).
בסדרת ערכים, השכיח מוגדר כאמור על ידי ספירת ההופעות של הערכים השונים וניתן להציג את הרשימה כולה, אך דרך זו אינה נוחה.
קיימות מספר דרכים להצגה גרפית של השכיח: ניתן לסדר את הערכים בטבלת שכיחויות- בה ליד כל ערך יופיע מספר הפעמים שבו נדגם.
טבלה כזו יכולה לשמש לבניית דיאגרמת מקלות או גרף שבו מיקום נקודה מציין את הערך ושכיחותו.
בהצגות כאלו, ניתן לאתר את השכיח בקלות: הערך השכיח הוא זה שהעמודה או הנקודה המייצגת אותו היא הגבוהה ביותר - בעל הצפיפות הגבוהה ביותר.
כאשר מספר הערכים גדול ניתן לחלק את הערכים למחלקות ולהציג את שכיחותן בהיסטוגרמה.
בצורת הצגה כזאת, השכיח הוא אמצע המחלקה השכיחה ביותר.
במדגם רציף, שבו ניתן להציג את ההתפלגות בקו אחד, ניתן לאתר את השכיח בגרף על ידי מציאת נקודת המקסימום שלו.
הטבלה הבאה מדגימה ששלושת מדדי המיקום המרכזיים אינם חייבים להסכים זה עם זה:
בניגוד לממוצע ולחציון, המושג "שכיח" הגיוני וישים גם על ערכים שמיים.
למשל, אם המדגם הוא של שמות משפחה בישראל, והשם "כהן" מופיע הכי הרבה פעמים, השכיח יהיה "כהן".
מובן שבדגימה כזו לא ניתן לחשב ממוצע או חציון.
במערכת בחירות שבה המנצח נקבע על פי הרוב, המנצח הוא השכיח.
שני שכיחים ומעלה ידרשו תהליך שובר שוויון.
בניגוד לחציון, שהגיוני להשתמש בו רק כאשר יש סדר ליניארי בין הערכים האפשריים, השכיח אינו דורש זאת- בכל מדגם יש משמעות למושג זה.
השכיח של מדגם מוגדר כערך שמספר הערכים השונים ממנו הוא הקטן ביותר.
במילים אחרות, השכיח הוא הממזער של פונקציית ההפסד הבאה:
פונקציית ההפסד בעצם מתארת בכתיב מתמטי את המקרה הבא: בכל פעם בוחרים ערך אקראי מהרשימה.
המטרה היא לנחש אותו, כאשר "ניצחון" הוא ניחוש נכון של הערך ו"הפסד" הוא כל ניחוש שאינו נכון.
אנו מעוניינים "לנצח" כמה שיותר פעמים באמצעות שימוש באותו המספר.
זהו הערך שאיתו נצא עם מספר ה"הפסדים" הקטן ביותר.
שכל ישר הוא מנשר פוליטי שפורסם לראשונה באופן אנונימי ב-10 בינואר 1776 בעת המהפכה האמריקאית.
המסמך גינה את השלטון הבריטי בפרט ואת השלטון המלוכני בכלל.
הוא זכה לפופולריות עצומה, ותרם רבות לקידום המהפכה האמריקאית והפצת רעיון הדמוקרטיה הייצוגית במדינות נוספות.
המסמך נכתב על יד תומאס פיין ונערך על ידי בנג'מין ראש שגם הגה את שם המאמר.
עיקר המאמר מתחלק ל-4 חלקים קצרים ואורכו (בעברית) 48 עמודים.
בפרק הראשון עוסק פיין בשלטון באופן כללי ובחוקה האנגלית.
פיין מבחין בין השלטון לבין החברה.
כמו כן טוען פיין כי באופן טבעי אנשים היו בוחרים בשיטת שלטון של דמוקרטיה ייצוגית.
הוא טוען כי התנ"ך מכיל נימוקים כבדי-משקל נגד מלוכה ובעד "מעין רפובליקה", וכי בני-ישראל טעו וחטאו כאשר בחרו להמליך על עצמם מלך (כלומר, הטקסט התנ"כי הידוע כמשפט המלך מהווה בסיס עקרוני חשוב בטיעונו של פיין נגד מלוכה).
בהמשך הפרק תוקף פיין את החוקה המלוכנית האנגלית.
החיבור מנמק מדוע השלטון הבריטי על המושבות בצפון אמריקה אינו לגיטימי.
הספר גם מציע חוקה עבור המושבות, המבוססת על בחירת נציגים.
המשך הספר מוכר פחות וכולל הערכות אופטימיות של פיין על כוחן של המושבות בהתמודדות מול אנגליה – לדוגמה הערכות שמורדים יוכלו להקים במהירות צי גדול תוך שהם נעזרים בעצים הרבים שיש בשטח המושבות.
הספרון זכה כאמור לפופולריות עצומה במושבות בצפון אמריקה, והופץ במהדורה שנייה זמן קצר לאחר הראשונה.
המהדורה השלישית יצאה ב-14 בפברואר 1776 וכללה גם דין וחשבון על כוחו של הצי הבריטי, נספח מורחב ותגובה לביקורת מצד הקווייקרים.
הערכות שונות מעריכות את מספר העותקים של הספר שנמכרו בימי חייו של פיין בין 150,000 ל-600,000 עותקים, בתקופה שבה אוכלוסיית המתיישבים עמדה על כ-3 מיליון איש.
תומאס ג'פרסון העריך שלא היה איש בארצות הברית שלא קרא את הספר.
מאז הספר יצא בלמעלה מ-25 מהדורות בארצות הברית, ויצא לאור גם במדינות נוספת, בעיקר בבריטניה ובצרפת, כמו גם בעותקים פירטיים רבים.
פיין הקדיש את זכויות היוצרים על היצירה למדינה, כך שהוא עצמו לא זכה בשום הכנסה ישירה מהספר, אם כי הוא העניק לו פרסום בינלאומי.
ברברה טוכמן כותבת בספרה "מצעד האיוולת" כי "חוברת התעמולה (...) חשמלה את המושבות, שכנעה אלפים בצורך להתקומם והביאה אותם עם רובי המוסקט שלהם למרכזי הגיוס".
הדעות שהוצגו בספרון לא השפיעו רק על האיש הפשוט, אלא הרשימו גם דמויות בכירות באליטה המקומית: ג'ורג' וושינגטון, לימים הנשיא הראשון של ארצות הברית, התרשם עמוקות מהדעות שהוצגו בספרון והחל לנטות לכיוון מחשבה על עצמאות מהאימפריה הבריטית.
ב-4 ביולי, כשישה חודשים בלבד לאחר פרסום הספרון, הכריזו שלוש-עשרה המושבות על עצמאותן.
כוחו האמיתי של פיין היה טמון ביכולתו להציג רעיונות מסובכים, לכאורה, בצורה קוהרנטית ופשוטה יחסית.
יכולת זו הייתה מופלאה במיוחד לאור צורת הכתיבה הפילוסופית והקשה, שהייתה רווחת באירופה באותם הימים.
פיין היה אף האדם שהציע את השם "ארצות הברית של אמריקה" למדינה העתידית.
פיין, הידוע בחדות לשונו וניסוחו הישיר, הצליח לכתוב בספר זה מסה מדינית שנגעה בלב ההמון, עוררה ויכוחים רבים ושלהבה את דמיונם של רבים.
עד היום הספר נחשב על ידי רבים לאחת המסות הפוליטיות הטובות שנכתבו אי פעם.
הספר יצא לאור בעברית בשנת 2007 בהוצאת שלם, בתרגומה של ליה נירגד.
"יש משהו מגוחך מאוד בהרכב של מונרכיה; ראשית היא מונעת מאדם גישה לאמצעי מידע, אבל היא מעניקה לו סמכות לפעול במקרים שבהם יש צורך בשיפוט הדעת המרבי." (חלק ראשון).
"שלושת אלפים שנה כמעט חלפו על פי דת משה מבריאת העולם ועד אשר ביקשו להם היהודים – ברגע של הזיה לאומית – להמליך עליהם מלך.
עד אז, מתכונת השלטון שלהם (למעט מקרים יוצאים מן הכלל של התערבות אלוהית) הייתה מעין רפובליקה, שבראשה עמדו השופטים וזקני השבטים.
מלכים לא היו להם, וייחוסו של תואר זה למישהו מלבד אדוני צבאות נחשב לחטא.
והנה, כאשר מהרהרים בכבוד המוענק לאישיותם של מלכים, שכמוהו כעבודת אלילים, לא פלא שריבון העולמים, הקנאי תמיד לכבודו, רואה בעין רעה מתכונת שלטון הדורסת ברגל גסה חטאה כזו את זכות הבכורה של מלכות השמים.
המלוכה נמנית בכתבי הקודש כאחד מחטאי היהודים, שבגינו עוד תבוא עליהם הקללה." (פרק שני).
"אורה של השמש מעולם לא זרח על מטרה נעלה יותר [עצמאות].
אין מדובר בעניינה של עיר, של מדינה, של מחוז או ממלכה כי אם של יבשת – לפחות שמינית מחלקו הראוי ליישוב של כדור הארץ.
זוהי לא דאגה של יום, של שנה או עידן; גם דורות העתיד מעורבים למעשה ופעולותינו תשפענה עליהם במידה זו או אחרת, אפילו עד אחרית הימים.
עתה הוא הזמן לזריעת אחדות יבשתית, אמונה וכבוד.
השבר הזעיר ביותר יהיה כמו שם הנחקק עם חודה של סיכה על קליפתו העדינה של עץ אלון צעיר; הפצע יגדל עם צמיחתו של העץ ויופיע באותיות קידוש לבנה מול עיני צאצאינו".
שכל ישר / תומאס פיין; הקדמה: איתן גלבוע; עורך: ברק בן-נתן; תרגום: ליה נירגד, ירושלים: שלם ('ספרית לויתן': ספרי מופת בפילוסופיה), תשס"ז–2007.
לנושא זה חשיבות רבה במקרה ובו מתקנים עירוב מסביב לשטח שבו גרים גויים ויהודים במשותף, בייחוד בחוץ לארץ.
מדין התורה, מותר בשבת לטלטל (=להעביר) חפצים בין רשויות היחיד השונות, הפרטיות או המשותפות, ללא הגבלה או תלות בבעלות עליהם.
אולם מדרבנן, נאסר טלטול החפצים בין רשויות היחיד השונות הנמצאות בבעלות שונה, על מנת למנוע בלבול בין הטלטול מרשות היחיד פרטית לרשות היחיד משותפת, לבין הטלטול מרשות היחיד לרשות הרבים, שאסור מהתורה.
על מנת להתיר את הטלטול בין הבתים הפרטיים לחצר המשותפת תוקן עירוב חצרות, שמשמעו שיתוף סמלי של כל הרשויות היחיד הפרטיות ושל הבעלות ברשות היחיד משותפת, דבר המתיר את טלטול החפצים ביניהם.
באופן דומה תוקן שיתוף מבואות כלפי טלטול החפצים מהחצרות המשותפות למבוי.
ישנה חשיבות שכל בעלי הרשויות ישתתפו בעירוב החצרות ובשיתוף המבואות, ואפילו אם דייר אחד שיש לו חלק ברשות משותפת לא השתתף בעירוב ובשיתוף - הוא מונע מתקנות אלו לחול, וטלטול החפצים עדיין אסור.
מעיקר ההלכה, בעלות גוי ברשות משותפת אינה פוגמת בעירוב החצרות ובשיתוף המבואות, ודי בכך שכל השותפים היהודיים ישתתפו יחדיו.
הסיבה היא מפני שדירתו של גוי אינה נחשבת לדירה כלפי דירת יהודי, לעניין זה של עירוב חצרות ושיתוף מבואות.
אולם מאוחר יותר נקבע כי גוי שיש לו בעלות ברשות משותפת פוגם בשותפות, ומאידך גיסא הוא אינו יכול להשתתף בהם ולא לבטל רשותו.
הפתרון היחידי על מנת להתיר את טלטול החפצים במקרה כזה הוא שכירה סמלית של חלק הגוי ברשות המשותפת, על ידי אחד הדיירים היהודיים.
אין תועלת אם גוי יכריז על ביטול רשותו, ודווקא שכירות מועילה.