tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פישר סיים לימודי תואר ראשון ב-1974 באוניברסיטת פראג לכלכלה בסטטיסטיקה וכלכלה ותואר השני ב-1985 בסטטיסטיקה כלכלית.
הוא היה חבר במפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית משנת 1980 ועד להתמוטטות המשטר בשנת 1989.
פישר נשוי בשנית למזכירתו לשעבר, והוא אב ל-3 ילדים.
בנו יעקב הוא פרופסור וסגן הדקאן בפקולטה לסטטיסטיקה באוניברסיטת פראג לכלכלה.
עם סיום לימודיו האקדמיים הצטרף פישר למשרד הסטטיסטיקה הפדרלי.
בשנת 1990 התמנה לסגן יושב ראש המשרד, משרה שבה החזיק עד להתפרקות צ'כוסלובקיה, אז הפך לסגן נשיא משרד הסטטיסטיקה הצ'כי.
מאז תחילת שנות ה-90 עמד בראש צוות מניין הקולות בבחירות ברפובליקה הצ'כית.
אף שנראה כי דרכו לנשיאות משרד הסטטיסטיקה סלולה, באוגוסט 1999, עם פרישת הנשיא הקודם, החליטה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית למנות לתפקיד אדם מן החוץ.
הנשיאה החדשה פיטרה את פישר בספטמבר 2000, ואז החל לעבוד כמנהל תפעול בחברה עצמאית בינלאומית לסקרי שוק.
בשנת 2001 השתתף במשלחת של קרן המטבע הבינלאומית למזרח טימור, במטרה לבחון אפשרות הקמת משרד סטטיסטיקה במדינה.
בחודש מרץ 2002 החל לעבוד כראש מכון המחקר של הפקולטה למידע וסטטיסטיקה באוניברסיטה לכלכלה של פראג.
לאחר שנשיאת משרד הסטטיסטיקה הצ'כי התפטרה מתפקידה, בעיצומה של שערורייה בחישוב מאזן סחר החוץ, נקרא פישר, באפריל 2003, ליטול את תפקיד הנשיא של משרד הסטטיסטיקה הצ'כי.
פישר חבר בארגונים סטטיסטיים לאומיים ובינלאומיים.
אחרי ההתמוטטות של ממשלת מירק טופולנק בהצבעת אי אמון במרץ 2009, בעוד צ'כיה משמשת כנשיאה התורנית של האיחוד האירופי, הוצע כי פישר יעמוד באופן זמני בראשות ממשלת צ'כיה.
ממשלתו, אשר בה תמכו שתי המפלגות הראשיות, הושבעה ב-8 במאי 2009, מתוך הבנה כי בחודש אוקטובר תערכנה בחירות מוקדמות במדינה.
אולם, התפתחויות בלתי צפויות בבית הדין לחוקה ובבית הנבחרים, גרמו לדחיית הבחירות לחודש מאי 2010. פישר החליט להמשיך בתפקיד ראש הממשלה, תפקיד בו זכה לאהדה ציבורית, עד למועד הבחירות, אף שהמפלגות הציעו לו תפקיד במועצת אירופה.
ב-28 ביוני החליף פטר נצ'אס את פישר בתפקיד ראש הממשלה.
יאן קובליק (בצ'כית: Jan Kubelík, 5 ביולי 1880 – 5 בדצמבר 1940) היה כנר ומלחין צ'כי.
יאן קובליק נולד במיחלה (חלק מפראג של ימינו).
אביו, גנן במקצועו, היה כנר חובב.
הוא לימד את שני בניו נגינה בכינור ומשעמד על כישרונו של יאן, שהיה אז בן חמש, העביר את הכשרתו לידי קרל ובר וקרל קונדריצ'ק.
בגיל שמונה החל את לימודיו בקונסרבטוריון של פראג אצל אוטאקאר שווצ'יק והיה למייצג המפורסם ביותר של טכניקות הנגינה שלו.
כילד, נהג להתאמן 10 עד 12 שעות ביום, או "עד שאצבעותיי החלו לדמם." משנת 1898 יצא לסיורי קונצרטים באירופה, בארצות הברית, בדרום אמריקה, במזרח אסיה, באוסטרליה ובאפריקה ועד מהרה נודע בווירטואוזיות שלו ובצליל הנקי, המלא והמעודן.
כבר בראשית דרכו נודע כ"ניקולו פאגאניני השני" בווינה, בלונדון ועוד.
קובליק ניגן בכינור גוארנרי דל ג'זו ובשני כינורות סטרדיוואריוס; "סטדריוואריוס הקיסר" משנת 1715 נרכש למענו בשנת 1910 בלונדון.
קובליק ניהל קריירה וירטואוזית פעילה במשך 40 שנה ופרש ב-1940 לאחר עונה של עשרה קונצרטים בפראג, שבמהלכה ביצע קרוב לחמישים יצירות.
הקונצרט האחרון שלו, ב-8 במאי 1940, לפני קהל של סטודנטים, התקיים באולם סמטנה בפראג.
כמלחין גילה קובליק יותר טעם וחוש לגון הצליל מאשר מקוריות ביצירותיו, בהן סימפוניה, שישה קונצ'רטי לכינור ויצירות לכינור ופסנתר.
הוא כתב קדנצות לכמה קונצ'רטי, בהם הקונצ'רטו לכינור של בטהובן, הקונצ'רטו לכינור של ברהמס והקונצ'רטו לכינור של צ'ייקובסקי, בין השאר.
קובליק הביא לעולם שמונה ילדים, חמש בנות ושלושה בנים.
אחת מבנותיו, אנה, הייתה לכנרת ואחד הבנים, רפאל קובליק, היה למנצח.
בתקופת חייו בווינה התיידד יאן קובליק עם המלחין מרסל טיברג, שהיה צעיר ממנו ב-13 שנים והיה מיודד גם עם בנו, רפאל.
טיברג הקדיש כמה מחיבוריו המוזיקליים לבנותיו של קובליק.
הידידות בין טיברג למשפחת קובליק עמדה בעינה עד מותו של טיברג, שנרצח באושוויץ בשנת 1944.
יאן סירובי (בצ'כית: Jan Syrový; 24 בינואר 1888 - 17 באוקטובר 1970) היה איש צבא צ'כוסלובקי, מפקד הלגיונות הצ'כוסלובקיים ברוסיה, ראש המטה הכללי של צבא צ'כוסלובקיה.
כיהן כראש ממשלת צ'כוסלובקיה בתקופת משבר מינכן.
יאן סירובי נולד בטשביץ' ב-24 בינואר 1888. לאחר סיום בית ספר טכני שירת בהתנדבות שנה אחת בצבא האוסטרו-הונגרי.
בשנת 1911 נסעה לוורשה (שהייתה אז בתחומי האימפריה הרוסית), שם למד הנדסת בניין.
לאחר סיום הלימודים עבד בחברת בנייה מקומית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התנדב אל צבא האימפריה הרוסית, כיוון שהאמין כי ניצחון של מדינות ההסכמה במלחמה יביא לשחרור מולדתו צ'כיה משלטון בית הבסבורג.
תחילה שירת כטוראי ולאחר מכן הוסמך לקצונה.
הוא הצטרף אל שורות הלגיון הצ'כוסלובקי מיד עם הקמתו ושירת בו כמפקד פלוגה.
באחד הקרבות עם הצבא האוסטרו-הונגרי באוקראינה נפצע קשה (איבד את עינו הימנית).
בסוף 1917 קודם יאן סירובי לתפקיד מפקד רגימנט בלגיון, לאחר שמרבית הקצינים הרוסים עזבו את הלגיון כתוצאה מהתפרקות הצבא הרוסי בעקבות מהפכת אוקטובר.
יחד עם הלגיון הוא השתתף במלחמת האזרחים הרוסית לצד הצבא הלבן.
בשנת 1919 הוא הועלה לדרגת גנרל ומונה למפקד הלגיונות הצ'כוסלובקיים.
בשנת 1920 ניהל את מבצע פינוי של חיילי הלגינות מרוסיה לצ'כוסלובקיה.
לאחר חזרתו לצ'כוסלובקיה מילא שורה של תפקידים בכירים בצבא.
בשנת 1926 מונה לראש המטה הכללי של צבא צ'כוסלובקיה.
בשנים 1933 – 1938 היה המפקח הכללי של הכוחות המזוינים של צ'כוסלובקיה.
ב-23 בספטמבר 1938, בעיצומו של משבר מינכן, הוא מונה לראש ממשלה ולשר ההגנה על ידי הנשיא אדווארד בנש.
סירובי קיבל על עצמו את התפקידים באי רצון, הוא הצהיר כי הוא חייל ולא פוליטיקאי והסכים למלא את התפקיד ראש הממשלה אך ורק לבקשתו האישית של הנשיא בנש.
כראש ממשלה הוא אולץ לקבל את הסכם מינכן.
בנאומו אל אזרחי המדינה הצהיר כי אין לצ'כוסלובקיה ברירה, אלא לקבל את ההסכם, לאחר שצרפת ובריטניה נטשו אותה והם נשארו לבד מול הצבא הגרמני.
ב-5 באוקטובר התפטר הנשיא בנש מתפקידו וסירובי מילא באופן זמני את תפקיד הנשיא (מתוקף החוקה) עד ל-30 בנובמבר, אז נבחר אמיל האכה לנשיא.
יום לאחר מכן התפטר סירובי מתפקיד ראש הממשלה, אך נשאר עדיין לכהן כשר ההגנה.
סירובי היה זה שנתן את הפקודה לצבא צ'כוסלובקיה לא להתנגד לכוחות הוורמאכט שפלשו למדינה וכבשו אותה באפריל 1939.
בכל תקופת הכיבוש הגרמני הוא נמנע מליטול חלק פעילות פוליטית או מחתרתית כלשהי.
במא 1945, כמה ימים לאחר סיום המלחמה, נעצר סירובי והואשם בבגידה ובשיתוף הפעולה עם שלטון הכיבוש הנאצי.
בשנת 1947 נערך משפט ראווה למשתפי פעולה צ'כוסלובקיים בפראג, בה נידונו סירובי ורודולף בראן (פוליטיקאי שכיהן כראש ממשלה לאחר סירובי) ל-20 שנות מאסר.
בשנת 1960 הוא קיבל חנינה מהנשיא אנטונין נובוטני ושוחרר מן הכלא.
הוא נאלץ לעבוד למחייתו כשומר באחד המוזיאונים של פראג, כיוון שהשלטון הקומוניסטי שלל ממנו את כל זכויות הפנסיה.
רק בשנת 1967, כשכבר לא היה מסוגל לעבוד מפאת מצב בריאותי קשה, הוא החל לקבל קצבה.
בראיון שנתן לעיתון מערבי ב-1968 טעון סירובי, כי נעשה לו עוול ובמשפטו הוא הואשם באשמות שווא.
עוד טען שהורשע אך ורק על סמך שתי תמונות, באחת הוא לוחץ את ידו של היטלר ובשנייה הוא עומד ליד קונראד הנליין.
סירובי טען כי נפגש עם שני האנשים האלו אך ורק כשכיהן כראש ממשלה בתקופה שלפני הכיבוש.
הוא נפטר בפראג ב-17 באוקטובר 1970.
יאן קולאר (בסלובקית: Ján Kollár; 29 ביולי 1793 - 24 בינואר 1852) היה משורר, פוליטיקאי, ארכאולוג וסופר סלובקי.
הוגה דעות מרכזי של אידאולוגיית הפאן-סלאביזם.
יאן קולאר גדל והתחנך בכפר מושובצה שבסלובקיה.
עבד זמנית בתור מורה כדי לקבל מלגה ללימודים.
בשנת 1849 קיבל משרת פרופסור בארכאולוגיה באוניברסיטת וינה.
במהלך שנות חייו כתב קולאר 26 יצירות ספרותיות וחיבר 86 שירים.
קולאר הלך לעולמו ב-1852 בווינה.
ב-16 באוגוסט 1863 נשרף ביתו בשריפה והדבר היחיד שנשאר היה אסם.
1984 - על שמו קרוי האסטרואיד 20,991 Jánkollár
יאן פורטוק (בפולנית: Jan Furtok, 9 במרץ 1962 - 26 בנובמבר 2024) היה כדורגלן פולני ששיחק בעמדת החלוץ בגאקאאס קטוביצה, המבורג, איינטרכט פרנקפורט וכן בנבחרת פולין, עמה השתתף במונדיאל 1986. פורטוק נחשב לחלוץ פורה במיוחד, ובעונת 1990/91, סיים כסגן מלך השערים של הבונדסליגה עם 20 כיבושים.
הוא גדל בגאקאאס קטוביצה מליגת העל הפולנית, והחל את קריירת הבוגרים בשנת 1979. פורטוק העביר בקבוצה את מרבית שנות הקריירה הראשונות שלו, והמועדון הפך למזוהה איתו ביותר.
פורטוק שיחק במועדון במשך תשע עונות רצופות, וזכה עמו בגביע הפולני בשנת 1986. בשנת 1988 עזב פורטוק את קטוביצה לאחר שהבקיע 77 שערים ב-169 הופעות ליגה, וחתם בהמבורג מהבונדסליגה.
פורטוק הפך במהרה לחלוץ דומיננטי, ועונת השיא שלו הייתה 1990/91, אז הבקיע 20 שערי ליגה וסיים כסגן מלך השערים, עם שער אחד פחות ממלך השערים רולאנד וולפארט.
פורטוק נשאר בהמבורג עד תום עונת 1992/93, ועזב לאחר חמש עונות, בהן הבקיע 51 שערים ב-135 הופעות ליגה.
לקראת עונת 1993/94 חתם פורטוק באיינטרכט פרנקפורט, וחבר בהתקפה לטוני יבואה.
עם זאת, פורטוק העמיד בפרנקפורט מספרים סולידיים, ובשתי עונות הבקיע תשעה שערים בלבד.
בקיץ 1995 חזר למועדון נעוריו גאקאאס קטוביצה, שם שיחק שלוש עונות נוספות.
בשנת 1998 פרש פורטוק ממשחק פעיל.
פורטוק החל לשחק בנבחרת פולין בשנת 1984, והבקיע עבורה 10 שערים ב-36 הופעות.
בשנת 1986 פורטוק נכלל בסגל פולין למונדיאל 1986, אך שיחק במשחק אחד בלבד, בתבוסה 4-0 לנבחרת ברזיל בשלב שמינית הגמר, במשחק בו נכנס כמחליף.
במוקדמות מונדיאל 1994 הבקיע פורטוק שער בעזרת ידו במשחק ביתי מול נבחרת סן מרינו, שהציל את נבחרת פולין מתיקו מביך.
בשנת 1994 ערך פורטוק את הופעתו האחרונה בנבחרת פולין.
פורטוק כיהן לאחר פרישתו במספר תפקידים בגאקאאס קטוביצה, ואימן את המועדון לתקופה קצרה בשנת 2005. בהמשך, כיהן כנשיא המועדון.
יאן קודש (בצ'כית: Jan Kodeš; נולד ב-1 במרץ 1946) הוא טניסאי עבר צ'כי.
אחד הטניסאים הבולטים בעולם בשנות ה-70, הוא זכה 3 פעמים בטורנירי גראנד סלאם כולם בתחרות יחידים.
יאן קודש הופיע לראשונה בתחרויות בין-לאומיות בשורות נבחרת גביע דייוויס של צ'כוסלובקיה בשנת 1966 ובאותה שנה הוא ניצח באליפות צ'כוסלובקיה והשתתף בטורניר גראנד סלאם.
בשנת 1973 טניסאים מקצוענים רבים החרימו אליפות וימבלדון ויאן קודש זכה בתחרות יחידים.
באותה שנה הוא הפסיד בגמר אליפות ארצות הברית הפתוחה וזכה בתואר "ספורטאי השנה" בצ'כוסלובקיה.
בשנת 1975 הוא היה שותף לזכייה בגביע דייוויס.
לאחר סיום הקריירה הוא ניהל נבחרת גביע דייוויס של צ'כוסלובקיה והנבחרת הייתה מגיעה עד חצי גמר.
יאן קודש היה בין יוזמי אליפות צ'כוסלובקיה הפתוחה וניהל אותה עד לשנת 1998.
סיכום גראנד סלאם זוגות גברים
תחרות1966196719681969197019711972197319741975197619771978יחסניצחונות-הפסדים %אליפות אוסטרליה הפתוחהלא השתתף0 / 00–0–אליפות צרפת הפתוחהסיבוב שניסיבוב רביעיסיבוב ראשוןסיבוב רביעיזכייהזכייהרבע גמררבע גמרסיבוב רביעיסיבוב רביעיסיבוב שלישיסיבוב רביעיסיבוב שלישי2 / 1341–1080.39אליפות וימבלדוןסיבוב ראשוןסיבוב ראשון סיבוב ראשוןסיבוב שניסיבוב ראשוןסיבוב ראשוןחצי גמרזכייהרבע גמרסיבוב שני-סיבוב ראשוןסיבוב ראשון1 / 1218–1162.07אליפות ארצות הברית הפתוחה---סיבוב שני-גמרסיבוב שניגמרסיבוב רביעיסיבוב רביעירבע גמרסיבוב שלישי-0 / 826–876.47ניצחונות-הפסדים1–23–20–15–37–113–29–317–210–37–36–25–32–23 / 3385–2974.56
רומק יאן ברנרד סלוט (27 באוגוסט 1945 - 11 ביולי 1999) היה מהנדס אלקטרוניקה הולנדי.
בשנת 1995 הוא טען כי גילה שיטה מהפכנית לדחיסת נתונים אותה כינה בשם "שיטת הקידוד הדיגיטלי של סלוט".
לטענתו, הוא יכול לדחוס מידע של סרט שלם לתוך 8 קילובייטים בלבד - שיטת דחיסת נתונים ואחסון שאינה בת השגה אפילו בימינו.
הוא מת ב-11 ביולי 1999 בפתאומיות מהתקף לב, ימים ספורים לפני שעמד לחתום על חוזה למכירת המצאתו.
האופן בו עבדה שיטת הדחיסה שלו לא התגלה מעולם, ומאז מותו לא קם ממציא עם הצהרה על תגלית דומה או קרובה לה.
סלוט היה הבן האחרון מבין שלושה ילדים.
אביו של סלוט, שהיה מנהל בית ספר, עזב את המשפחה זמן קצר לאחר לידתו.
סלוט נרשם לבית ספר הולנדי טכני אך נשר במהרה מהלימודים והחל לעבוד בתחנת רדיו.
לאחר שהשלים שירות חובה בשורות הצבא ההולנדי, השתקע סלוט באוטרכט יחד עם אשתו.
הוא עבד עבור פיליפס אלקטרוניקה בעיר איינדהובן, אך פרש מן העבודה בשנת 1978 לאחר שנה וחצי, עבר לצפון הולנד לעיר חרונינגן והחל לעבוד בחנות וידאו ואודיו בעיר.
לאחר מכן שוב העתיק את מקום מגוריו, הפעם לניווחיין, שם פתח עסק עצמאי והתפרנס מתיקון טלוויזיות ומכשירי סטריאו.
בשנת 1984 החל סלוט להתעניין בעולם המחשוב ולמד לתכנת על דגמי המחשבים האישיים הראשונים בזמנו, דוגמת הקומודור 64 ומקביליו.
באותה תקופה עלה בראשו הרעיון לפתח שירות תיקונים ארצי שיכלול מאגר מידע המכיל את כל נתוני התיקונים.
רעיון זה הוא שהוביל לצורך למצוא שיטה לאחסן נתונים רבים בצורה יעילה וחסכונית יותר.
בשנת 1995, סלוט טען כי פיתח שיטה לאחסן מידע של סרט באורך שלם (כשעה וחצי) על גבי התקן בעל קיבולת של 8 קילובייט בלבד.
לצורך השוואה, בשיטה המתקדמת ביותר בימינו, סרט באיכות נמוכה דורש פי 10,000 יותר שטח אחסון, ואילו סרט באיכות גבוהה דורש לערך פי 175,000 יותר שטח אחסון מהערך בו נקב סלוט.
בשנת 1996 מצא סלוט משקיע ליזם שלו, הולנדי בשם ג'וס ון רוסום (Rossum) שעבד בתחום הסיגריות.
באותה שנה, הם רשמו פטנט על המצאתו של סלוט למשך 6 שנים בהולנד, סלוט נרשם כממציא הפטנט ואילו ון רוסום כבעל הפטנט.
למרות הפנטסטיות המוגזמת לכאורה שבמיזם, היו משקיעים שראו בו פוטנציאל.
בשנת 1999 משקיע בשם מרסל בואקהורן (Boekhoorn) הצטרף לצוות.
במרץ 1999 הוצגה שיטת הקידוד בפני רואל פייפר (Pieper), מבכירי המנהלים בפיליפס.
פייפר עזב את תפקידו בחברת פיליפס ובחודש מאי 1999 הצטרף לצוותו של סלוט בתור מנכ"ל, שם החברה נקרא The Fifth Force ("הכוח החמישי") כפרפרזה על ארבעת כוחות היסוד בטבע ועל הכוח ה"חמישי"- המידע.
ב-11 ביולי 1999 יאן סלוט נמצא מת בחצר ביתו, כפי הנראה הוא מת מהתקף לב.
הוא מת יום אחד בלבד, לפני שיכל לחתום על חוזה משמעותי עם רואל פייפר, מבכירי המנהלים בחברת פיליפס.
משפחתו נתנה את הסכמתה לבצע בו נתיחה שלאחר המוות, אך נתיחה שכזו לא בוצעה בפועל.
טום פרקינס (Perkins), יזם ומשקיע אמריקאי, הסכים להשקיע בטכנולוגיה לאחר מותו של סלוט.
פרקינס ופייפר היו עתידים לעשות הון רב ולהמשיך לפתח את הטכנולוגיה שסלוט הגה, אלא שרכיב חשוב בטכנולוגיית הקידוד, מהדר שהיה מותקן על דיסקט, אבד ועל אף מאמצים רבים מעולם לא נמצא.
יאן פרודנו (נולד ב-18 באוגוסט 1981) הוא טריאתלט גרמני.
זוכה מדליית הזהב בטריאתלון גברים באולימפיאדת בייג'ינג (2008), זכה באליפות העולם באיש ברזל בשנים 2015 ו-2016 ו-2019, הוא מחזיק בשיא העולם לאיש הברזל, עם זמן של 7:35:39 שעות (נקבע ברות', גרמניה בשנת 2016).
יאן נולד בקלן, גרמניה ועבר לדרום אפריקה בגיל 15 והיה שם שחיין ומציל.
בשנת 2000 החל להתחרות בטריאתלון, הוא ניצח במקום הראשון באולימפיאדת בייג'ינג (2008), ובשנת 2009 - 2010 סיים מקום רביעי בסדרת הטריאתלון העולמית.
במשחקים האולימפיים של 2012 הוא סיים במקום שישי בתחרות הטריאתלון.
ב-2013 הוא סיים במקום השני וסיים במקום השלישי באליפות העולם ב-2014.
ב-2015 הוא היה לטריאתלט הראשון שזכה גם במדליית זהב באולימפיאדה וגם באליפות העולם לאיש הברזל.
בשנת 2016 הוא ניצח בתחרות איש הברזל 'צ'לנג' רות' בגרמניה בזמן שיא של 7:35:39 שעות, שהוא מהיר בשש דקות מהתוצאה המהירה הקודמת וקבע שיא עולם למקצה זה.
את קטע השחייה באותה תחרות סיים בזמן של 45:22 דקות ואז הוא דורג שני.
באופניים הוא עבר להוביל וסיים 180 קילומטרים של רכיבה בזמן של 4:08 שעות.
את המרתון הוא רץ בזמן של 2:39:18 שעות.
בתחרות איירון העולמית בהוואי בשנת 2017, פרודנו לא חש בטוב בתחילת הריצה והאט משמעותית את קצב הריצה שלו אבל לא ויתר על ההגעה לקו הסיום ובהליכה-ריצה חצה אותו לבסוף כעבור 9:15:44 שע' כשהוא מדורג 35 מבין המקצוענים.
בספטמבר 2018, ניצח יאן בתחרות חצי איש ברזל (IRONMAN 70.3) בדרום אפריקה והגיע במקום הראשון בתוצאה של 3:36:30.
פרודנו לא השתתף באליפות העולם בהוואי 2018 בגלל שבר במפרק הירך.
ביוני 2019, הגיע פרודנו למקום הראשון בתחרות IRONMAN European Championship בפרנקפורט בתוצאה של 7:56:02.
באוקטובר 2019, זכה יאן פרודנו באליפות העולם באיש ברזל בקונה, הוואי וקבע שיא מסלול של 7:51:13.
יאן נשוי לאמה סנוסיל, טריאתלטית אוסטרלית מקצועית, זוכת מדליית הזהב בטריאתלון באולימפיאדת בייג'ינג 2008.
יאן ציקר (בסלובקית: Ján Cikker; 29 ביולי 1911 - 21 בדצמבר 1989) היה מלחין סלובקי, מראשי התומכים במוזיקה קלאסית מודרנית של מלחינים סלובקים.
הוא קיבל את התואר "אמן לאומי" בסלובקיה, את פרס הרדר לשנת 1966 ואת פרס המוזיקה הבינלאומי של אונסק"ו לשנת 1979.
ציקר נולד בבאנסקה ביסטריצה, לשעבר באוסטרו-הונגריה, כיום בסלובקיה.
מוריו הראשונים למוזיקה היו אמו, מריה פסוטקובה, וויליאם פיגוש-ביסטרי.
לאחר סיום בית הספר התיכון בבאנסקה-ביסטריצה למד ציקר הלחנה, ניצוח ועוגב בקונסרבטוריון של פראג, משנת 1930 עד 1935. ב-1935–1936 השתלם בכיתות ההמשך של הקונסרבטוריון, כתלמידו של ויטייצלב נובאק.
בהמשך עבר לווינה, שם למד אצל פליקס ויינגרטנר בשנים 1936–1937.
בין 1939 ל-1949, לימד ציקר בקונסרבטוריון של ברטיסלבה.
במקביל היה יועץ רפרטואר ללהקת האופרה של התיאטרון הסלובקי הלאומי, תפקיד בו כיהן מ-1945 עד 1948. הוא נאלץ לפרוש ממשרתו זו לאחר ההשתלטות הקומוניסטית על צ'כוסלובקיה ב-1948. לבוף, עבד כפרופסור להלחנה באקדמיה לאמנויות הבמה של ברטיסלבה, שם היו בין תלמידיו מלחינים סלובקים רבים.
ציקר מת בברטיסלבה, שם נקרא מוזיאון על שמו.
סגנונו המובהק מאופיין בעושר טיפוסי של ניגודים בהלכי-רוח ובמאפיינים (מחול, ביטוי רגשי ולירי), ובדגש על תנהלות אנושית ואתית.
יצירותיו הראשונות היו ברובן אינסטרומנטליות ומשנות ה-50' של המאה ה-20 הוסיף גם יצירות אופראיות.
מחזור פואמות סימפוניות O živote – Leto, Vojak a matka, Ráno ("על החיים - קיץ, חייל ואמו, בוקר; 1946-1941)
יצירות קאמריות ותזמורתיות: רביעיית מיתרים מס' 1 אופוס 13 (1935), רביעיית מיתרים מס' 2, אופוס 14, "סימפוניית אביב" (1937), "סוויטה סלובקית" (1943), Spomienky (1947, "זכרונות"), cMeditácie na Schützovu tému (1964, "הרהורים על נושא של שיץ), Štúdie k činohre (אטיודים למחזה תיאטרון)
מחזור שירים: O mamičke (1940: "על אמא היקרה")
מוזיקה ללהקות מחולות עממיים, לדוגמה ל-SĽUK (קולקטיב אמנות עממית סלובקית), ,Lúčnica ו-VÚS.
יאן סנדרס ואן המסן (בהולנדית: Jan Sanders van Hemessen; בערך 1500 – 1566) היה צייר רנסאנס פלמי חשוב, שהיה שייך לקבוצת הציירים הפלמיים המכונים הרומנטיים, שהושפעו מציור הרנסאנס האיטלקי.
ואן המסן ביקר באיטליה בשנות ה-1520, וגם ביקר בפונטנבלו ליד פריז באמצע שנות 1530, שם הצליח לראות את עבודת האמנים האיטלקיים המכונה בית הספר הראשון בפונטנבלו, שעבדו על קישוטים לארמון.
עבודותיו של ואן המסן מראות על יכולתו לפרש את הדוגמאות האיטלקיות לאוצר חזותי פלמי חדש.
ואן המסן מילא תפקיד חשוב בהתפתחות ציור הז'אנר, באמצעות הציורים הגדולים שלו בשילוב נושאים דתיים או עולמיים, הממוקמים בעיירות המתוארות בלבוש ובאדריכלות תקופתית.
עבודות אלה מתארות את החולשות האנושיות כמו תאוות בצע, וחלקם מראים היבטים בזווית כלכלית.
סצנות הז'אנר שלו תורמות לרעיון "ההיפוך המנייריסטי" שלימים פותח על ידי פיטר ארסן.
הכוונה - בציורים אלה הסצנה הדתית היא קטנה ונמצאת ברקע, חושפת את המשמעות האמיתית של הציור, הנשלט על ידי סצנת חזית גדולה המוקדשת לכאורה לנושא ז'אנר חילוני.
אחת מיצירותיו הידועות ביותר, "משל הבן האובד", מבטאת נושא דתי באמצעות ציור ז'אנר טהור שנקבע בבית מרזח וניתן לראות בו אמירה מוקדמת חשובה למסורת ציורי "החברה העליזה".
הוא גם צייר מספר קטן של דיוקנאות, חלקם באיכות יוצאת דופן.
ואן המסן היה ידוע גם בזכות דמויות העירום הגדולות שלו, נושא שהוא הכיר בעצמו באיטליה.
הוא התגורר באנטוורפן בין השנים 1519 - 1550, והצטרף לגילדת האמנים של סנט לוק בשנת 1524. לאחר 1550 ייתכן שהוא עבר להארלם.
הוא צייר כמה נושאים דתיים, ורבים אחרים אולי נהרסו במלחמה הדתית (Beeldenstorm "בלדנסטורם" ) ששטפה את אנטוורפן בשנת מותו.
יאן סנדרס ואן המסן נולד בהמיקסם.
הוא היה חניך של הנדריק ואן קליב הראשון באנטוורפן.
הוא נסע לאיטליה בתחילת דרכו, בסביבות 1520. כאן למד את סגנונות האמנות הקלאסית, כמו למשל לאוקואן וכן יצירות עכשוויות של מיכלאנג'לו ורפאל.
הוא חזר לאנטוורפן שם נכנס לגילדה המקומית כמאסטר בשנת 1524.
ואן המסן עבד מוקדם בקריירה שלו בחצר המלוכה במכלן.
כאן אולי הוא פגש לראשונה את יאן גוסארט, צייר החצר, וציירים נוספים.
אף על פי שהביוגרף המוקדם קארל ון מנדר כתב כי ואן המסן בילה בהארלם, אין שום עדות לאמירה זו.
ואן המסן היה נשוי לברברה דה-פברה שאיתה נולדו לו שתי בנות.
לאחר מות אשתו נולד לו בן לא לגיטימי בשם פיטר עם עוזרתו בטקן.
לאחר מותם של יאן סנדרס ואן המסן ובטקן, פיטר קיבל לגיטימציה כבנו בשנת 1579, בגיל 24. יאן סנדרס ואן המסן אימן את בתו קתרינה ואן המסן שהפכה לציירת דיוקנאות מצליחה.
לא ידוע היכן נפטר ואן המסן.
ואן המסן צייר מגוון רחב מאוד של נושאים, כולל סצנות דתיות, מיתולוגיות ואלגוריות, עירום, דיוקנאות וסצנות ז'אנר.
ואן המסן היה אחד האמנים ההולנדיים הראשונים שניצלו את אופי הז'אנר של נושאי כתבי הקודש לעיתים קרובות למטרה חינוכיות ומוסריות.
הוא התמחה בסצנות של חולשות האופי האנושי כמו יהירות ותאוות בצע.
בתמונות שלו לעיתים קרובות מופיע נושא דתי.
סגנונו עזר לעצב את המסורות הפלמיות של ציור הז'אנר.
ואן המסן היה גם צייר דיוקנאות.
הסגנון המנייריסטי שלו מאופיין בדמויות שריריות ובמראה תלת־ממדי מוחשי עם מחוות נמרצות וראוותניות.[7] המסן איזן את השפעתם של סגנונות הקלאסיים ורנסאנסים עם הריאליזם שלמד מאמנים כמו קוונטין מאטיס, ואולי אפילו לוקאס ואן ליידן והנס הולבין הצעיר.
יאן סנדרס ואן המסן קשור להתפתחות נושא "חבורה עליזה" בציור הז'אנר הפלמי -היינו ציור אנשים בחגיגות, נשפים, בסיטואציות של עליזות שימחה כמו בפאבים וירידים.
הוא החל את יצירותיו בנושא זה עם ציור משנת 1536 בנושא דתי, הכוונה "משל הבן האובד".
חזית הקומפוזיציה מציגה את הבן האובד בתקופת חייו המשגשגים בחברת זונות, מוזיקה, יין והימורים.
ברקע דרך החלון הפתוח ניתן להבחין בסצנה של הבן האובד שחי בין חזירים לאחר שירד מנכסיו בזמנים הקשים, וכן את המפגש שלו עם אביו שסלח לו על ימיו "העליזים".
הקומפוזיציה מציגה בבירור את הלקח המוסרי - צריך להתנהג מעבר לתענוגות הארציים המתוארות בקדמת הציור כדי למצוא את דרך הגאולה המוצגת ברקע הציור.
ואן המסן צייר סצנות בית מרזח ובתי בושת העוסקים בנושא החיים הבלתי מוסריים בהם השתייה מובילה לחטאים רבים נוספים.
ייתכן שתאורי סצנות הטברנה ובתי הבושת שלו נועדו יותר לרצות את הצופה על ידי הצגת המיומנות של האמן וההומור של הנושא, מאשר הטפה ושיפוט מוסרי גבוה.
בציור מ-1540, מתאר ואן המסן סצנת בית בושת: בחזית מוצג קשיש שמחובק על ידי צעירה נאה.
נראה כי לאיש יש מחשבות שניות כשהוא מרים את ידו במחאה.
צעירה אחרת בתמונה, צוחקת מכיוון שכבר לקחה את כספו ושמה אותו בקנקן.
יצירה מייצגת נוספת של יאן סנדרס ואן המסן, עם מסר מוסרי היא "המנתח" משנת 1555. הקומפוזיציה מייצגת סצנה הנפוצה בציור הז'אנר הפלמי.
הרקע מציג תפאורה עירונית, ככל הנראה שוק.
מנתח נמצא בתהליך הוצאת אבן בעזרת סכין.
האבן נראית תקועה בתוך חתך בגולגולת המדממת של המטופל.
ייתכן והתמונה מראה מעשה רמאות, שמנתח המתחזה כמנסה "להוציא" את האבן, אבל מדובר באחיזת עיניים, על מנת לרפא את ה"טירוף" של המטופל.
כפרסומת לכישוריו של המנתח, יש מאחוריו חוט שעליו תלויים אבנים, שאותם הוא כביכול הסיר ממטופלים קודמים.
ליד המנתח עומד אדם במחווה של ייאוש, ייתכן שהוא המטופל הבא שיעבור תחת סכין המתחזה.
משמאל עוזרת רפואית, מכינה משחה בקערה.
הקומפוזיציה מהווה הוקעה של חמדנותו של המנתח המתעלל תוך פגיעה במטופליו.
סגנון ציור הדיוקנאות שלו מילא תפקיד חשוב בפופולריות של סגנון זה בצפון אירופה משנת 1540 ואילך.
בעוד שמיכלאנג'לו ורפאל היו בעלי השפעה עיקרית על יצירותיו הדתיות, הדיוקנאותיו המאוחרים היו מושפעות יותר מהציור הפלמי של זמנו.
דוגמה לדיוקנאותיו הוא דמות של גבר מזוקן, ניצב לפני נוף נרחב, המתוארך בין 1530–1540. הציור בהשראת ברורה מציורי הדיוקן של אניולו ברונזינו משנות ה-1530, שאותם ודאי הכיר ואן המסן באמצעות הדפסים.
דיוקן הגבר מציג ציור הצבת הידיים האופייני לברונזינו אך למעשה התחיל אותם טיציאן: יד ימין תופסת פריט המייצג את תחומי העניין או זהותו של האדם, בעוד היד השנייה מונחת לצידו.
קומפוזיציה זו תהפוך למצב "נורמלי" בדיוקנאות הרנסאנס המאוחר והמנייריזם.
נדבך חשוב ביצירתו של ואן המסן, שונה מהמודל התקופתי הוא ציור הנוף.
הנוף נראה כשייך לסגנון "נופי עולם" בצורה המפותחת ביותר כפי שהיה נהוג בארצות השפלה בשנות ה-1530, ומזכיר את נופיו של מתיס קוק.
יאן פרנס ואן בלואמן (בהולנדית: Jan Frans van Bloemen; הוטבל ב-12 במאי 1662 – נקבר 13 ביוני 1749) היה צייר נוף פלמי פעיל בעיקר ברומא.
הוא הצליח לבסס את עצמו כצייר הווידוטה המוביל של הנוף הכפרי הרומי המתואר באסתטיקה של מסורת ציור הנוף הקלאסי.
יאן פרנס ואן בלואמן, יליד אנטוורפן, היה אחיו הצעיר של פיטר ואן בלואמן.
ככל הנראה הוא אימן עם אחיו.
בין 1681 ל-1684, באנטוורפן, היה תלמידו של אנטון גובאו, צייר סצנות שוק ונושאים במבוצ'אנטיים (נושאי ציור יומיומיים של פשוטי העם) בסביבות רומא או באזור הים התיכוני.
הוא נסע לפריז בשנת 1682 והתגורר בה כמה שנים.
לאחר מכן עבר לליון שם שהה אחיו פיטר ואן בלומן.
דרך טורינו נסעו יאן פרנס ופיטר ואן בלואמן לרומא, שבה בשנת 1688 הם נרשמו בקהילה של סנט'אנדרה דלה פראטה.
בעוד פיטר שב לאנטוורפן בשנת 1694 ונורברט עזב לאמסטרדם לפני 1724, יאן פרנס נשאר ברומא עד סוף ימיו, למעט כמה נסיעות לנאפולי, סיציליה ומלטה, שאותן עשה עם אחיו פיטר.
הצייר יליד הולנד, קספר ואן ויטל, שחי ברומא מאז 1675, הפך לסנדק של ילדו הראשון.
ואן בלואמן הצליח ברומא וקיבל שכר לציורי נוף גדולים מפטרונים בולטים כמו מלכת ספרד אליזבת פרנז, האצולה הרומית והאפיפיור.
הוא הצטרף לבנטפוכלס, אגודת האמנים ההולנדים והפלמיים ברומא, שם קיבל את הכינוי אורזונטה או הוריזונטי.
כינוי זה התייחס למרחקים שצייר בנופיו.
ואן בלואמן היה צייר מוכר, אך הוא לא הצליח להתקבל לגילדה של הציירים הרומאים הבולטים - האקדמיה די סן לוקה, עד שהיה בן 70. ייתכן שחלק מההתנגדות נבעה מהזלזול של הממסד הרומאי בציור נוף כהפגנת מיומנות ציור.
הוא נפטר ברומא בשנת 1749.
ואן בלואמן צייר בעיקר נופים קלאסיים, תוך כדי השראה ממחוז רומא.
נופיו, עם השפלות והמישורים שלהם, מצוירים בצבעים רכים וחמים ובהם משולבים נושאים קלאסיים ודתיים, ששאבו את השראתם מאמנים כמו קלוד לוריין וגספרד ד'גט.
הציורים שלו חדורים להפליא באותה "אווירה פסטורלית שקשה להגדיר אותה" שסייעה להפוך אותו לצייר כה גדול בעיני בני דורו.
הטכניקה והנושאים של עבודתו של יאן פרנס ואן בלואמן קשורים גם לציירים כמו יאן אסליין, תומאס וויק, וילם רומין וילאם שלינקס.
הנופים המצוירים שלו משתייכים לקטגוריה של נופים שמשלבים מציאות עם אלמנטים דמיוניים.
בנופיו ישנם מבטים על הרים, נחלים, מבנים מרוחקים ודמויות קטנות המצוירות בנקודות וקווים לא מדויקים, תוך שימוש במגע קל של מכחול.
בניגוד לואן ויטל, ואן בלומן לא תיאר בדרך כלל נופים של אזורים מרוחקים מרומא כמו עמק הטיבר או הרי אלבן.
הציורים שלו היו מוגבלים לסביבתה הקרובה של רומא, שנראית בדרך כלל ביצירותיו.
ואן בלומן היה ידוע במיוחד בזכות ציורי האחוזות, המנציחות את נכסי האצולה במחוז רומא.
השקפותיו מכוונות לשייך את נוף האחוזה של תקופתו לנוף הארקדי הקלאסי.
במקום להציע את הנופים הפנורמיים הרחבים, את האופק המרוחק ואת האפקטים האטמוספיריים הקשורים לנופים הטופוגרפיים, נופי האחוזה של ון בלאומן מדגישות התבוננות חדה על המציאות בנקודת מבט מוגבלת.
האחוזות נראות אפוא כמאפיינים בלתי ניתנים לשינוי של הנוף המקומי.
הוא עבד יחד עם ציירים אחרים שציירו את הדמויות בנופיו כמו קרלו מראטי, פלסידו קוסטנזי ופומפו באטוני.
עם זאת, הוא הסתמך על שיתוף פעולה עם ציירי הדמויות רק בעשורים האחרונים של חייו, כאשר ייצר את יצירותיו השאפתניות ביותר.
כבר אז הסתמך רק על מומחי ציור דמויות הבולטים ביותר, בקדמת הציור בזמן שהוא צייר את הדמויות הקטנות הרחוקות.
למעשה, ואן בלאומן היה צייר עם צוות עובדים והיה מיומן מאוד ללמוד במהירות לחקות את הסגנון של משתפי הפעולה איתו.
כתוצאה מכך, רבות מהדמויות בציוריו המיוחסות לבני דורו, צוירו למעשה על ידיו.
הוא שיתף פעולה בתדירות הגבוהה ביותר עם פלסידו קוסטנזי.
הוא ראה בצמד הציורים המייצגים את "הבריחה למצרים" את שיתוף הפעולה הטוב ביותר שלו עם פלסידו קוסטנזי שצייר את הדמויות.
רישומי הנוף שלו, המתארים לעיתים קרובות חורבות דמיוניות, התבלבלו עם רישומיו של אחיו פיטר, הידוע יותר בזכות רישומיו של דמויות ובעלי חיים.
יאן פרנס ואן בלואמן גם רשם רישומי עט של בניינים ברומא וסביבתה.
יאן פיט (או פיכט) (בהולנדית: Jan Fyt; 15 במרץ 1611 – 1 בספטמבר 1661) היה צייר ותחריטן של הבארוק הפלמי.
הוא היה אחד המובילים במאה ה-17 ונודע בציורים המעודנים שלו של בעלי החיים וסצנות הצייד המורכבות שלו.
יאן פיט נולד באנטוורפן כבנו של סוחר עשיר.
הוא הוטבל ב־15 במרץ 1611.[3] בשנת 1621 הוא נרשם בגילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן, כחניך של יאן ואן דן ברגה, צייר הולנדי שהתאמן אצל גולציוס בהארלם ובהמשך עם רובנס באנטוורפן.
[4] לאחר מכן, סביר להניח שפיט סיים את הכשרתו עם צייר החיות המוביל באנטוורפן פרנס סניידרס משנת 1629 עד 1631. הוא הפך לחבר בגילדת אנטוורפן בשנת 1630.
לאחר שיצא לדרום אירופה בשנת 1633, פיט עצר לזמן מה בפריז.
בשנה שלאחר מכן נסע לאיטליה.
הוא עבד בוונציה אצל משפחות סגרדו וקונטריני.
במהלך שהותו באיטליה הוא ככל הנראה ביקר בנאפולי, פירנצה וגנואה.[1] הוא התגורר ברומא בשנת 1635. כאן הצטרף לבנטפוכלס, אגודה של אמנים הולנדים ופלמיים שעבדו ברומא.
היה נהוג שהבנטפוכלס נתנו כינוי נוסף לאמן.
על פי הדיווחים, לפיט ניתן כינוי השם 'גאודווינק' ('חוח שוורים').
היסטוריון האמנות האיטלקי פלגרינו אנטוניו אורלנדי הצהיר בספר Abecedario pittorico משנת 1704 כי פיט בילה גם בספרד ובלונדון.
עד שנת 1641 פיט נרשם באנטוורפן, שם הוא נשאר פעיל למשך שארית חייו מלבד נסיעה קצרה לרפובליקה ההולנדית, שלפי ההערכה הוא עשה באותה שנה.
פיט ניהל סדנא מצליחה באנטוורפן שהפיקה עותקים רבים של יצירותיו.
הוא הפך לאדם עשיר ושמר על רשת קשרים עם פטרונים וסוחרי אמנות.
לעיתים קרובות הוא הוזכר במסמכים משפטיים באנטוורפן ביחס לסכסוכים ותביעות משפטיות על כסף, עם ציירים אחרים ובני משפחתו.
פיט הצטרף לגילדת הרומאים בשנת 1650. גילדת הרומאים הייתה אגודה של אמנים בולטים שפעלה באנטוורפן מהמאה ה-16 עד ה-18. התנאי לחברות הייתה שהייה ברומא.
בשנת 1652 בחרה הגילדה ביאן פיט כדיקן.
פיט התחתן עם פרנסואז ואן דה סנדה ב־22 במרץ 1654 ולזוג נולדו ארבעה ילדים.
הוא נפטר באנטוורפן ב־11 בספטמבר 1661.
תלמידיו של פיט כללו את פיטר בואל וג'אקס ואן דה קרקהובה.
הסגנון של פיטר בואל נותר קרוב מאוד לזה של פיט.
פיט היה מומחה לטבע דומם רב-תכליתי.
אף על פי שהיה ידוע יותר בזכות תמונות הצייד והחי שלו, הוא צייר גם יצירות טבע דוממות יפות עם פרחים ופירות.
הוא היה מאוד פורה וסביר כי ייצר כ -280 ציורים, רבים מהם חתומים ומתוארכים.
עבודותיו היו מבוקשות על ידי אספני אמנות חשובים בימיו ונמצאים כעת באוספים של מוזיאונים בינלאומיים מובילים רבים.
טבע דומם של פיט הם בדרך כלל מעודנים יותר מאלו של פרנס סניידרס, שכן הוא התייחס בעיקר לטעמם של קהל לקוחות אריסטוקרטי.
לוח הצבעים שלו הושפע ככל הנראה מחשיפתו לאמנות איטלקית והיה בולט יותר מזה של סניידרס.
עבודותיו מראות תנועה ואסימטריה גבוהים יותר.
משיכות המכחול התזזיתיות של פיט, וסגנון ההרכב החופשי והבארוקי יותר שלו נבדל גם מאלה של סניידרס.
פיט היה מיומן במיוחד ביצירתם העדינה של המרקמים השונים של הפרווה של בעלי החיים אותם תיאר.
פיט חידש את ז'אנר הציד בכך שהעביר את הסצנה בה הוצגה החיה הניצודה מתוך חלל מקורה, אל הנוף הפתוח.
הוא היה האמן הראשון שתיאר חיות ניצודות, כנושא שלא מוצג בבית או במטבח.
הוא לא הציב פירות וירקות בקטעי הצייד שלו אלא כלבים המהווים חלק מזירת הציד בנוף חיצוני.
מכיוון שהצייד כבר לא הוצג כמזון אלא כהישג, התייחסו לעבודות אלה כאל פרסים.
גישה חדשה זו להצגת הצייד גרמה לפיט לכלול ציוד של צייד וכלים בתוך יצירות אלה.
כלבים ממלאים תפקיד חשוב ביצירותיו ויחד עם ציוד הצייד הם מצביעים על קרבתו של האמן לאירוע.
פיט כלל מדי פעם דיוקנאות של אנשים ומשפחות בקטעי הצייד האלה.
בעוד שצייד היה באותה עת בילוי השמור לאצולה, האליטה האורבנית האמידה הייתה להוטה לרכוש תמונות צייד של פיט כדי לקשט את בתיהם בסמלים של אורח חיים המתאים רק לאריסטוקרטים.
כמה מקטעי הצייד שלו מציגים את הסצנה כאילו נראית מבעד לעיני בעל חיים שחווה את הזירה.
אימוץ נקודת המבט של בעלי החיים התפרשה כהשתקפותו של פיט ברעיונות פילוסופיים ומדעיים חדשים על ההבדלים והדמיון בין התודעה של בעלי החיים לאדם שפותחו באירופה של המאה ה-17.
קטעי הצייד החדשניים של פיט השפיעו על אמנים העוסקים בז'אנר בצרפת וברפובליקה ההולנדית.
כמנהג באותה עת באנטוורפן, פיט שיתף פעולה באופן קבוע עם ציירים אחרים שהתמחו בתחומים אחרים כמו דמיות, נוף או ציור אדריכלי.
לפיכך, הוא הסתמך על ציירי דמויות כמו קורנליס שוט, תומאס וילבוארטס בוסצ'רט ואולי לעיתים על ג'ייקוב ג'ורדנס ועל ציירי דמות ואדריכלות כמו ארסמוס קוולינוס השני.
יאן פיט ייצר רישומים רבים של בעלי חיים המבוססים בדרך כלל על מחקרים מהטבע.
הארמיטאז' מכיל אוסף רישומי גואש גדול של צייד.
האוסף עשיר בצבע ובוצע בקפידה ונועד ככל הנראה כדוגמאות לציירים.
פיט היה תחריטן מיומן וייצר סדרה של תחריטים המתארים בעיקר בעלי חיים וכלבים.
אלה פורסמו בחייו בשתי מערכות המכונות בהתאמה "סט הכלבים ובעלי החיים".
קבוצת שמונה הדפסים של סדרת הכלבים פורסמה בשנת 1642. לוח השער מציגה שני כלבי צייד מול הדום עם הקדשה לדון קרלו גואסקו הספרדי, שהיה פטרון הפרסום.
הלוחות האחרים מראים כלבים באמצע פעילויות ומצבים שונים.
הקבוצה השנייה של הדפסי בעלי החיים תיארה שמונה קרבות עזים עם שור, סוס, כלב, פרה, עגלה ליד עץ ושני שועלים.
יאן סנלינק (בהולנדית: Jan Snellinck; מכלן, בערך 1548 – אנטוורפן, 1 באוקטובר 1638) היה צייר פלמי, צייר ומעצב שטיחי קיר, הדפסים וציורי קיר.
הוא ידוע ביצירות המזבח הגדולות שלו והוכר גם כצייר קרבות מוביל בתקופתו.
סנלינק היה פעיל כסוחר וכאספן אמנות.
יאן סנלינק נולד במכלן כבן של דניאל סנלינק הראשון, צייר, וקורנליה ורהולסט.
אמו הגיעה ממשפחה של אמנים מבוססים במכלן.
אביה ודודים רבים שלה היו ציירים.
אחותה מייקן ורהולסט התחתנה עם הצייר פיטר קוקה ואן אלסט והייתה חמותו של פיטר ברויגל האב.
אחות אחרת אליזבת נישאה לבעל בית דפוס המפרסם הוברטוס גולציוס.
יאן סנלינק שמר על קשר הדוק עם משפחת ברויגל והיה עד בחתונותיהם של פיטר ברויגל הצעיר בשנת 1588 ושל יאן ברויגל האב בשנת 1599. הוא נכח גם בסעודה שנערכה עם שובו של ברויגל האב, משהות באיטליה.
סנלינק למד אצל אביו את השימוש בצבעי מים.
הוא המיר דתו לאמונה הקלוויניסטית אך חזר לקתוליות לאחר שהספרדים קיבלו את פלנדריה מחדש.
בשנת 1574 היה סנלינק באנטוורפן, שם התחתן להלנה דה יוד, בתו של בעל בית הדפוס ג'רארד דה יודה.
לזוג נולדו שלושה בנים - דניאל, ג'רארד ויאן, שהתאמנו כולם אצל אביהם כציירים.
נכד בשם קורנליוס ונכד גדול בשם יאן היו גם הם ציירים ברוטרדם.
אשתו הראשונה נפטרה ב-12 בספטמבר 1581. הוא התחתן בשנית בשנת 1586 לפולינה קויפרס, שהייתה קרובת משפחה (ייתכן שאחותה) של אמו של אנתוני ואן דייק.
לזוג נולדו 10 ילדים מתוכם שלושה בנים הפכו לציירים.
סנלינק הפך לחבר בגילדת לוקאס הקדוש באנטוורפן בשנת 1577.במהלך שנותיו הראשונות באנטוורפן סנלינק סמך יותר על המסחר באמנות, מאשר על ציוריו כדי להתפרנס.
בשנת 1577 קיבל את תלמידו הראשון והבא אחריו הגיע רק אחרי חמש שנים.
מבין 16 התלמידים שקיבל במהלך הקריירה הארוכה מאוד, רק אברהם יאנסנס יעשה לעצמו שם.
השטיחים יחד עם הציורים שצוירו על ידי סנלינק הועברו אחר כך לארכידוכסים.
השטיחים נמסרו על ידי הארכידוכס אלברט למלך פיליפ השלישי לפני 1621 או נשלחו למלך פיליפ הרביעי לאחר מותה של הארכדוכסית איזבלה בשנת 1633. הם נשארו באוסף השטיחים המלכותי.
סנלינק קיבל גם תמורה עבור יצירות מזבח באנטוורפן, מכלן ואודנארדה.
יאן סנלינק נפטר ב-1 באוקטובר 1638 באנטוורפן.
אשתו נפטרה כעבור חמישה ימים.
יאן סנלינק הותיר אוסף אמנות נרחב.
ציור בראשית המאה ה-17 המתאר אוסף אמנות או גלריה לאמנות זוהה על ידי היסטוריון האמנות, סימון ספת-הולטרוף, כמייצג את גלריית האמנות או את אוספו של יאן סנלינק.
הזיהוי נעשה על בסיס הדמיון המשוער בין דמויות מסוימות באוסף ודיוקנאות של אנשים ידועים.
דעה אחרת טוענת שציור זה אינו מתאר את האוסף של סנלינק אלא הוא תיאור דמיוני של אוסף אמנות.
יאן סנלינק ידוע בנופיו, ביצירותיו הדתיות והאלגוריות.
נושאיו הדתיים הם לרוב סצנות צליבה.
סנלינק צייר גם סצנות קרב.
הוא היה פעיל גם כצייר רישומים ומעצב הדפסים.
סנלינק תואר על ידי היסטוריון האמנות קארל ואן מנדר כצייר קרבות והיה אפוא האמן המלחמתי הפלמי הראשון.
תשעה ציורים של מצור מאת יאן סנלינק נרשמו באוסף חואן דה הכוז בשנת 1687. עם זאת, מעט מאוד ידוע על עבודתו בתחום זה.
כמו רבים מחבריו הציירים ממכלן, סנלינק צייר לעיתים קרובות בצבעי מים וזו אולי הסיבה שמעט מיצירותיו השתמרו.
ציור של נגנים רעולי פנים בעיר איטלקית בנשף מסכות, וציור של חבורה אריסטוקרטית של גברים ונשים הלבושים באלגנטיות, מאזינים ורוקדים לצלילי מוזיקת צ'מבלו, מראים היבט נוסף ביצירתו.
נושא זה של חבורות אלגנטיות נוצר באמנות הפלמית על ידי בני משפחת האמנים פרנקן כמו הירונימוס פרנקן הראשון.
ידוע כי סנלינק צייר את הרישומים למספר ערכות שטיחים שנארגו בפלנדריה.
הוא עבד על מערכת של שבע עבודות שטיחים שהוזמנו על ידי העיר אנטוורפן לשמש כקישוטים בחגיגות במהלך כניסתם של הדוכסים אלברט ואיזבלה קלרה אוג'ניה לעיר ב־10 בדצמבר 1599. השטיחים יחד עם הרישומים הועברו לארכידוכסים לאחר האירוע.
בעוד השטיחים, שהסתיימו אחר כך, הועברו לאוסף המלכותי בספרד, הרישומים נשארו בבריסל ושם נהרסו בשריפה או אבדו.
סדרת השטיחים המכונה "קרבות הארכידוכס אלברט" שמתארת את ההצלחות הצבאיות של הארכידוכס אלברט בקאלה, ארדרס והולסט.
העיצובים נעשו על ידי אוטו ואן פן בזמן שסנלינק צייר את הרישומים בגודל מלא.
השטיחים נארגו בבית המלאכה של מרטן ריימבוץ הצעיר בבריסל בתקופה 1597 עד 1599.
הפאנל המרכזי של כל שטיח קיר מתאר פעולה צבאית הכוללת דיוקנאות של כמה ממנהיגי הצבא המעורבים בפעולה.
גבולות כל שטיח קיר מעוטרים בגביעי מלחמה, כפות ניצחון, ואילו פינות השטיח מעוטרות בראשי מדוזה.
העיצובים של סנלינק שימשו בפרסומים שונים, חלקם פורסמו על ידי חותנו ג'רארד דה ג'וד, מו"ל בולט בתקופתו.
אחד הפרסומים הללו היה התנ"ך המאויר Thesaurus veteris et novi Testamenti שפרסם ג'רארד דה ג'וד בשנת 1585. ההדפסים עוצבו על ידי לפחות 14 אמנים פלמיים, בהם מרטן דה פוס, קריספין ואן דן ברוק, פיטר ואן דר בורכט הזקן ומרטן ואן קליב.
ליאן סנלינק יוחס העיצוב של כ-50 הדפסים בתנ"ך המצויר הזה.
דה ג'וד השתמש עבור התזאורוס, במידה רבה על הדפסים קיימים והזמין ככל הנראה עיצובים חסרים מחותנו סנלינק.
סנלינק סיפק גם את העיצובים לספר - פרבוס מונדוס (העולם הקטן) מאת לורניוס הכטנוס.
ספר זה ראה אור על ידי ג'רארד דה ג'וד בשנת 1579.
יאן יורייביץ' צפניק שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי.
יאן נולד במשפחתו של שחקן מוביל של תיאטרון הדרמה האקדמית של צ'ליאבינסק על שם נאום אורלוב, יורי צפניק (1945-2014).
אמו, ולנטינה ניקולאייבנה - היאספורטאית בענף האתלטיקה.
הוא למד כינור והוכשר במפעל ההדרכה והייצור כטבח, בהמשך סיים שני קורסים של המכון לתיאטרון של סברדלובסק.
הוא שירת בפלוגת הסיור והנחיתה של גדוד הסיור הנפרד במטה הכוחות הרוסיים בגרמניה המזרחית ושימש כסגן מפקד הפלוגה במודיעין הצבאי הסובייטי.
לאחר השירות הצבאי לא שב למכון התיאטרון בסברדלובסק ועבר למכון הלנינגרדי לתיאטרון, מוזיקה וקולנוע (LGITMiK).
משנת 1992 עד 2005 היה שחקן בתיאטרון הבולשוי האקדמי.
בשנת 2001 הוא השתתף במשחק הטלוויזיה "אוצר הרוזן N" בערוץ TVC.
בנישואים אלה נולדה בת בשם יליזבטה (ילידת 2002).
יוהנס פטרוס (יאן) פוקלמן (; נולד בבטאוויה (הודו המזרחית ההולנדית), ב-23 במרץ 1940) הוא חוקר מקרא הולנדי.
לאחר ימי הלימודים באמסטרדם והנגלו החל פוקלמן ללמוד שפות ותרבויות שמיות באוניברסיטת ליידן בשנת 1958. לאחר התואר הראשון , הוא התמקד בשפה העברית על תולדותיה, ובמספר ניבים של ארמית ואוגריתית.
בנוסף, לקח קורס בתאולוגיה מקראית עם הדוגמטיסט הנדריקוס ברקהוף .
בשנת 1963 סיים בציון לשבח עם עבודת הגמר בנושא "האנשת האל בברית הישנה".
בהמשך למד סורית, בבלית, שומרית וביקורת ספרות.
בשנת 1963 הפך לעוזרו של פרופ' ט.
Jansma), שהנחה אותו לדוקטורט אותו קיבל ב-1973. בנוסף להרצאות במגוון נושאים בתחומיו, הוא ממקד את מחקריו בנרטיב של יעקב בספר בראשית.
התזה שלו, "Vertelkunst in het boek Genesis" (סיפור סיפורים בספר בראשית), פורסמה באנגלית.
פוקלמן הוא מחלוצי הגישה הספרותית של הברית הישנה.
הוא בוחן את הטקסטים בשיטות של לימודי ספרות מודרניים, כמו קריאה צמודה: בניגוד לביקורת המקרא, שמטרתה לנסות לשחזר את הטקסט המקורי של המקרא ולנסות להבין מתי ואיך נכתב, פוקלמן קורא להתייחס לטקסטים כיחידה ספרותית קוהרנטית.
לאחר קידומו עבד על ספר שמואל, ופרסם בארבעה חלקים את "Narrative Art and Poetry in the Books of Samuel" ("אמנות נרטיבית ושירה בספרי שמואל") בין השנים 1981 ל-1993 ב-2,400 עמודים.
אז הפנה את תשומת ליבו לשירה העברית, בעיקר לספר תהילים ולספר איוב.
אחת התגליות החשובות שלו הייתה שהמשוררים העבריים ספרו במדויק את הברותיהם.
טור, בשירה העברית הקלאסית, מורכב משתי צלעות (לפעמים 3), ואורך לעיתים קרובות בין 7 ל-9 הברות.
המספר המרכזי 8 הוא נורמטיבי ביותר מאופן אחד בספר איוב.
יחידות אחרות, כגון בתים וחרוזים, כוללות גם מספר הברות שחושבו בזהירות.
איזון מדויק זה חל על כל השירים בברית הישנה.
הוא חשף את ממצאיו לציבור בעבודה נוספת בת ארבעה כרכים, "Major Poems of the Hebrew Bible" ("שירים מרכזיים מהתנ"ך") (1999–2004), בה הוא מתאר את המבנה והפרוזודיה של ספר תהילים וספר איוב (ושל שירה מקראית נוספת).
בעקבות תזה זו, פוקלמן קיבל מינוי של עמית במכון ללימודים מתקדמים של האוניברסיטה העברית בירושלים (1982–1983).
בשנת 1990 הוא התקבל כעמית במרכז הלאומי למדעי הרוח בקרוליינה הצפונית, ובשנים 1998–1999 במכון ללימודים מתקדמים ההולנדי (NIAS) בריכטדורף.
יאן פליקס פיברסקי (בפולנית: Jan Feliks Piwarski; נולד לפני 20 בנובמבר 1794 – 17 בדצמבר 1859) היה צייר וגרפיקאי פולני.
כיהן כאוצר ההדפסים באוניברסיטת ורשה (1818–1832), פרופסור בבית הספר לאמנויות יפות בוורשה (1844–1848).
הוא למד ציור בסטודיו של יוזף ריכטר.
בשנת 1816 התיישב לצמיתות בוורשה, שם החל את דרכו כפקיד בנציבות המשפטים, בשנת 1818 מונה לאפוטרופוס של אוסף התחריטים בספריית אוניברסיטת ורשה ומזכיר הספרייה הציבורית של האוניברסיטה.
בשנת 1819 נסע לווינה ושם הוא למד טכניקות גרפיות בזמן שעבד באוסף ההדפסים הקיסרי אצל אדם פון ברטש.
לאחר שובו בשנת 1820, כאוצר אוסף התחריטים, עסק בארגון, הרחבה והרכבת האוסף.
בשנים 1821–1822 הוא שיתף פעולה עם כתב העת "Gazeta Literacka" שכתב על אמנות והיסטוריה.
בשנים 1820–1830, הוא התמנה למזכיר ומנהל אמנותי של הוצאת הספרים "מונומנטה רגנום פולוניה קרקובייניס".
יחד עם סוורין אולשצ'ינסקי הוא הפיץ טכנולוגיה ליטוגרפית חדשה – צינקוגרפיה.
בשנת 1825 נסע לברלין ודרזדן למטרות מחקר.
הוא חקר אוספי אמנות מקומיים והעמיק את הידע המוזיאוני שלו.
לאחר כישלון מרד נובמבר, בשנים 1832–1834 עבד על חיסול אוסף ההדפסים והספרייה הציבורית – האוספים שהוחרמו הובלו לסנקט פטרבורג.
פיברסקי כתב על אמנות והוראה.
הוא כתב את ספר הלימוד "לימוד הדפוסה ורישומים", שראה אור בשנים 1840–1841 והודפס מחדש פעמים רבות במהלך כמה עשורים.
משנת 1842 היה חבר בהתכתבות של החברה המדעית בקרקוב.
הוא השתתף באופן פעיל בהקמת בית הספר לאומנויות יפות בוורשה.
בשנת 1844 החל לנהל את המחלקה לציור וציור נוף, שבראשה עמד עד פרישתו בשנת 1848. הוא הכניס לימודי חוץ, שהיו חידוש על אדמת פולין.
כמה חודשים לפני מותו הפך למנהל האמנותי של "טיגודניק אילוסטרובני", וביוזמתו הוקמה סדנת חיתוך עצים בכתב העת.
הוא נקבר בבית העלמין בפבצ'קי.
הוא ביטא את דעותיו בעיקר באמצעות רישום בטכניקות שונות ובליטוגרפיה, בנוסף לציור ציורי שמן וז'אנר.
הציורים הציגו נופים עממיים אופייניים, נוף עירוני ואירועים, כולל מרד נובמבר (התקפה על ארמון בלוודר).
בציוריו הוא תיאר את חיי הכפר הפולני בצורה סנטימנטלית והראה להט אתנוגרפי בשחזור תלבושות ומנהגים מקומיים.
הוא פרסם את יופייה של פולין והמונומנטים שלה – ביצירותיו השתמש במוטיבים פולניים בלבד.
הייתה לו השפעה משמעותית על הדור הצעיר של ציירי ורשה.
תלמידיו כללו: וויצ'ך גרסון, פרנצ'ישק קוסטז'בסקי, הנריק פילאטי, יוזף סימלר ויוזף סרמנטובסקי.
לדברי אווה מיקי-ברוניארק, עבודותיו אינן מייצגות רמה אמנותית גבוהה, אך הן מילאו תפקיד חשוב כמבשר למגמת העממיות והז'אנר, האופיינית לריאליזם הפולני.
את עבודותיו ניתן למצוא במוזיאונים פולניים רבים, ובמוזיאון הלאומי בוורשה יש את האוסף הגדול ביותר של ציורי שמן.
יוהנס סיקסטוס חרהארדוס (יאן) ורקאדה (בהולנדית: Johannes Sixtus Gerhardus (Jan) Verkade; 18 בספטמבר 1868 – 19 ביולי 1946) היה צייר פוסט-אימפרסיוניסטי הולנדי וסימבולי נוצרי.
מסעו האמנותי והרוחני הוביל אותו להמיר את דתו לקתוליות ולהפוך לנזיר בנדיקטי, תוך שהוא מקבל את השם הדתי ויליברורד.
יאן ורקאדה נולד כאחד מתאומים בזנדאם, בנו של אריקוס פרקאדה, מייסד קונדיטוריה ידועה בעירו.
אביו השתייך לקבוצה דתית שהתייחסה לקתוליות בעוינות.
בשנת 1877 עברה המשפחה לאמסטרדם, והתאומים נשלחו לפנימייה דתית באויסטרוויק שם הם נחשבו לאיטיים.
משנת 1883 למדו בבית הספר המסחרי באמסטרדם.
במהלך הילדות הם תמיד היו חברים קרובים.
ביקור משפחתי בקתדרלת קלן ובטרייר, עורר את התשוקה האמנותית של ורקאדה לאמנות פשוטה וקלאסית.
יאן ניצל כל הזדמנות ללמוד לצייר בגלריות של הרייקסמוזיאום, ולעיתים קרובות ויתר על בית הספר כדי לשרטט בגנים הזואולוגיים.
הוא התנגד לציפיות שיצטרף לעסק המשפחתי, ואביו כיבד את החלטתו של יאן ללמוד באקדמיה הלאומית לאמנויות באמסטרדם.
אחיו התאום נשלח לאנגליה להכשרה עסקית, ולאחר מכן הם ניהלו חיים נפרדים.
הוא למד שנתיים וחצי באוניברסיטה 1887–1889. הוא חיפש קול אמנותי לרגשותיו הדתיים המתעוררים בעידן המפאר את הטכנולוגיה ואת חיי העיר, הוא חיזר אחרי הבדידות הכפרית.
הוא התגורר בהאטם במשך שנתיים, שם, מאוכזב מהספרות של אותם ימים, החל לחפש תשובות בספרו של טולסטוי "וידוי" וגם ביצירותיו של שארל בודלר.
ורקאדה עבר לפריז בפברואר 1891, שם הכיר את פול גוגן.
שהותו בפריז הייתה קצרה אך מאוד אינטנסיבית.
המרד הסימבוליסטי נגד הנטורליזם והריאליזם פעל באותה תקופה ובבית הקפה וולטייר הוא פגש את הסימבוליסטים הספרותיים.
יאן התחבר עם פול סריזייה, תלמידו של גוגן, וצייר איתו בסטודיו.
הוא הפיק קבוצה ציורים של טבע דומם המבוססים על העקרונות של גוגן אותם אימץ.
הוא הסביר לוורקאדה כי הבנה אסתטית חייבת לחדור את ייצוג הטבע, כי יצירה אמנותית חייבת להיות גם לידה חומרית וגם רוחנית.
ורקאדה ראה בכך תובנה לבריאה האלוהית.
הוא התקרב לתנועת הנאבי ('הנביאים'), במיוחד אלה שנפגשו בסטודיו של פול רנסו, כולל מוריס דניס, אדוארד וילאר ופייר בונאר.
רנסו וסריזי עקבו אחר התיאוסופיה המזרחית, ופרקאדה נחשף למיסטיקה המתחדשת, התעניינות בקבלה שקלטו הסימבוליסטים.
הוא שאב מזה הרבה, אך דבק באמונות הנוצריות.
מאוחר יותר הודה כי התנועה הסימבוליסטית ירשה עיסוקים חברתיים שחדרו בריק שנוצר בין אובדן האמונה הנוצרית, לבין פשיטת הרגל הרוחנית של המדע החומרי.
בזמן עזיבתו של גוגן לטהיטי, באפריל 1891, ורקאדה וסריזי עברו לבריטני, שם עבד פול גוגן בפונט-אוון בשנים הקודמות.
בתגובה לנוף ולמנהגים הדתיים המוטבעים בתושבי המקום, ובעקבות תערוכותיו הרוחניות של סריזי, גברו רגשותיו הדתיים של פרקאדה.
הוא הפך יותר מסוגר והשתתף בפעם הראשונה במיסה קתולית.
לאחר זמן מה הוא נסע לאמסטרדם לארבעה חודשים.
ורקאדה הציג עם תנועת הנאבי בתערוכת 'העצמאיים' במארס 1892. התכנסויות תנועת הנאבי בסטודיו של רנסו נמשכו, אך עד מהרה ורקאדה חזר לבריטני, כשהוא מצויד בתנ"ך.
לאחר מכן נסע ורקאדה לאיטליה, שהה בפירנצה וביקר בסיינה, פיזה ועוד.
הוא נמשך עמוק לחיי המנזר הפרנציסקני בפיזולה ועל ידי האידיאל הפרנציסקני והוא ביקש לגור שם.
הוא הופנה לרומא לקבל הסכמה, אבל הוקסם מהעיר.
סריזי היה אז בפירנצה, והופתע מההמרה לקתוליות של חברו.
במאי 1893 ביצע ורקאדה את חודשי השהייה שלו בפיזולה.
הוא מצא רענון עמוק בחיי המנזר, שלווה בסדר שבעבודת הקודש ופשטות הלב והאמונה בקרב הנזירים.
בעודו שם צייר שני ציורי קיר, כולל אחד של פרנציסקוס הקדוש, ושמע דיווחים טובים על נזירים אמנים של בוירון.
מתוך כוונה לבקר מחדש את משפחתו, נסע תחילה למנזר בוירון ונשאר זמן מה.
המנזר היה כעת בשלב השני שלו, לאחר סגירתו בין 1875 ל-1887 והותאם למנהגי הבנדיקטים, פרקאדה מוקף על ידי המוזיקה הגרגוריאנית התרשם עמוקות מיצירות האמנות שם, שסטו מהאמנות המודרנית שלה נחשף בפריז.
לאחר שביקר בביתו, בילה זמן מה בקופנהגן (שם הוצגה תערוכה מעבודותיו), חזר לבוירון.
בהחלטה שהוא מניח את הקריירה הפרטית שלו ובשנת 1894 התקבל למנזר.
אז התחיל במימוש עבודתו בבית הספר לאמנות בוירון, בבאדן וירטנברג, בגרמניה.
הוא עבד גם ברחבי אירופה והייתה לו השפעה חשובה על המשך הפיתוח של האמנות הבנדיקטינית החדשה.
יאן סמיט (בהולנדית: Jan Smit; נולד ב-31 בדצמבר 1985) הוא זמר, מנחה טלוויזיה ושחקן הולנדי, חבר הנהלת קבוצת הכדורגל של פולנדם.
סמיט שר בעיקר שירים הולנדיים בז'אנר המכונה מוזיקת פולנדם.
בנוסף לקריירת הסולו שלו, בשנת 2015 הצטרף לשלישיית KLUBBB3, ובשנת 2017 ללהקת Toppers.
סמיט החל את הקריירה המוזיקלית שלו בפולנדם שם היה חלק מלהקת בנים.
סמיט התגלה בגיל עשר, כאשר להקת בנים Volendam MWN ליהקה אותו בגלל כישרונו הקולי.
הוא הצטרף ללהקה, אך היה להם להיט אחד.
לאחר מכן הוציא את תקליט הסולו הראשון שלו בהפקת שלושת חברי הלהקה.
הוא הוציא סינגל שעשה את דרכו לרוב המצעדים ההולנדים, והגיע למקום הראשון בכולם, דבר שמעולם לא קרה בעבר בתולדות המוזיקה ההולנדית.
בשנתיים שלאחר מכן היו לסמיט חמישה להיטים נוספים.
סמיט הצליח גם מחוץ להולנד, במדינות כמו בלגיה, גרמניה, אוסטריה, איטליה וצרפת.
בעת הופעתו בגרמניה, הוא הפך לאחד האמנים ההולנדים הנמכרים ביותר בחו"ל.
החל מ-25 במרץ 2005 הופיע יאן סמיט בתוכנית הריאליטי שלו "Just Jan Smit", שעקבה אחר חיי היומיום שלו.
מאוחר יותר באותה השנה זכתה התוכנית בפרס "Golden Televizier Ring".
ב-15 במרץ 2006 הוענק ליאן סמיט פרס אדיסון במלקווג באמסטרדם כזמר הלאומי הטוב ביותר על אלבומו Jansmit.com.
ב-8 בספטמבר 2006 הושקה העונה השנייה של Just Jan Smit.
בעונה זו, בניגוד לראשונה, עיקר תשומת הלב הופנתה לסביבתו של הזמר.
בשנת 2006 זכו מספר להיטים של יאן סמיט במקום הראשון במצעד ההולנדי.
"כשהגיע הבוקר", אחד משיריו, נשאר 6 שבועות בראש הטבלה.
מספטמבר 2006 יצאו למכירה בחנויות C&A מגוון בגדים על שם יאן סמיט.
האוסף נקרא J ועוצב על פי העדפותיו האישיות.
בשנת 2007 הוציא סמיט את הסינגל החמישי הראשון שלו: בדרך לאושר.
בסוף ספטמבר 2007, חזר סמיט לתוכנית הריאליטי שלו.
בסתיו 2007 הוציא יאן סמיט סינגל חדש.
הסינגל נכנס למצעדים בנובמבר, ובכך הפך ללהיט השישי במקום ראשון במצעד הפזמונים ההולנדי.
הסינגל נקרא קליפסו, ולמעשה היה דואט עם הזמר האמריקאי ג'ון דנבר.
בשנת 2008, סמיט ערך מסע הופעות בהולנד.
הסיור נקרא יאן סמיט מגיע אליך.
באמצע אוקטובר פורסם כי סמיט לא יכול להופיע לפחות עד סוף נובמבר בגלל בעיה בריאותית במיתרי הקול.
כל ההופעות בוטלו עד 29 בנובמבר.
בגלל בעיות הבריאות שלו, החמיץ סמיט את הופעותיו המתוזמנות בסימפוניקה ברוסו ואת פרסי ה- TMF, אך הוא הצליח להרים דברים ולהופיע בפרס הפופ-אקטיב ההולנדי הטוב ביותר.
בנובמבר 2007 עבר סמיט ניתוח, ולא הופיע עד סוף השנה.
פירוש הדבר היה כי גם ההופעות וגם אלבומו החדש הוקפאו.
הסיור שיאן סמיט מגיע אליך תוכנן גם הוא מחדש.
ב-14 ביולי 2008 הוציא את הסינגל שלו "שתיקה בסערה" שהגיע במהירות למקום הראשון בבמצעדים המובילים.
זה היה השיר השביעי שהגיע למקום ראשון.
בסוף 2008 הוא הוצג בעונה חדשה של יאן סמיט, ונבחר לקפטן הקבוצה בתוכנית "חמוד מכדי להיות אמיתי".
ב־8 בנובמבר 2008 יצא סינגל נוסף שלו, "כשאתה צוחק" להיט מספר 8 שלו בהולנד.
ב-28 בפברואר 2009 הגיע להיטו התשיעי למקום הראשון.
מלבד בהולנד, סמיט צבר פופולריות גם בגרמניה.
בינתיים הפסיק סמיט להופיע בתוכניות טלוויזיה.
ביולי 2009 הוא ערך דואט עם הזמר סורינמי דמארו, מי רוזו (טווינטיה בלבי), ששוחרר עבור כפרי הילדים של SOS, הן בסורינאם והן בהולנד, גם שיר זה שהגיע גם למקום הראשון.
ב-3 בספטמבר 2009 הנחה סמיט את הפרק הראשון של התוכנית, "אני יודע מה עשית".
בנוסף הוא החל את העונה השלישית של התוכנית "יאן סמיט".
הסינגל Back בימי אלבומו Live הגיע ב -19 ביוני 2010 והגיע למצעדים כעבור שבוע, וטיפס למקום השני, המיקום הגבוה ביותר שלו.
השיר הבא שלו הגיע ב -25 בספטמבר 2010, עלה למקום הראשון במצעד מגה 100 הגדולים.
משנת 2011 הוא הפרשן של שידורי האירוויזיון בהולנד.
בשנת 2012 נחגג יום השנה ה-15 לקריירה של יאן סמיט.
באוגוסט הוציא את האלבום "חברים", שזכה לתקליט פלטינה.
לסמיט היו גם שלושה להיטים במקום ראשון בשנת 2012:
השיר "חברים אמיתיים", הדואט שלו עם ג'רארד ג'ולינג,
השיר "סובב את זרועותיי סביבי" (עם רוז ואן ארקל).
כמו כן בשנת 2011, התארח סמיט אצל The Toppers, להקת הווקאל המצליחה בהולנד, בארנה של אמסטרדם.
באוקטובר 2012 יום השנה ה -15 בינואר הרביעי שלו עם חמישה קונצרטים בלול Ahoy רוטרדם, ג'רארד ג'ולינג, Yes-R, Carola Smit ו- Damaru.
בשנת 2012 פרסם ביוגרפיה על חייו של יאן סמיט.
בסוף 2012 שיחק בסרט "ההפצצה".
מאז שנת 2012 מציג סמיט בתוכנית את מיטב הזמרים של הולנד.
בכל פרק, הוא זמר מרכזי אחד, שבחר שיר לכל אדם אחר שישיר.
בסוף פברואר 2013 פורסם ה-DVD והתקליטור הכפול וה-DVD Live.
בשנת 2012 החל לעבוד עם מנהלו ג'אפ בויס, חברת התקליטים Vosound Records.
למעלה מ-70 שירים מאת יאן סמיט הגיעו למצעד Volendam Top 1000.
כמו בשנת 2011, סמיט עשה שלושה לילות בזירה באמסטרדם במהלך ההופעה של The Toppers בקונצרט 2013. בשנת 2014 מילא סמיט תפקיד משנה ב"שוטרים מאסטריכט".
בנובמבר 2015 הוציא אלבום לכבוד חג המולד.
האלבום שכותרתו חג המולד לכולם כולל שמונה קלאסיקות לחג המולד וארבעה שירי חג מולד חדשים.
הופיע בהרכב KLUBBB3. ההרכב זכה להצלחה גם בגרמניה.
The Toppers היא להקת הווקאל המצליחה ביותר מהולנד, ובשנים 2011 ו-2013 היה סמיט אמן אורח שישה לילות בארנה באמסטרדם במהלך ההופעה של The Toppers.
החל משנת 2018 הוא חבר בלהקה.
סמיט הוא המארח של TROS.
הוא גם אחד הפרשנים של הטלוויזיה ההולנדית לצד קורנלד מאס לאירוויזיון.
ב-4 בדצמבר 2019, הוכרז כי הוא יהיה אחד משלושת המגישים של אירוויזיון 2020 ברוטרדם לצד שנטל יאנזן ואדסיליה רומבלי.
לאחר ביטול האירוויזיון 2020 עקב מגפת הקורונה, אושר שהוא ינחה את התחרות בשנת 2021, לצד יאנזן, רומבלי, רומבליי וניקי דה יאחר.
לסמיט שתי אחיות, אחת מהן מוניק, שכמו אחיה גם היא זמרת.
בין השנים 2007 עד 2009 הוא ניהל מערכת יחסים עם השחקנית והמנחה יולנטה קבאו.
הוא אף גר עמה מספר חודשים.
מאז 2009, סמיט מנהל מערכת יחסים עם ליזה פלאט.
השניים התחתנו ב-11 בנובמבר 2011 באי סנט מארטן.
לסמיט ופלט שני ילדים, בת ובן.
בדצמבר 2013 הצטרף סמיט לדירקטוריון של קבוצת הכדורגל פ.ס פולנדם.
הוא אחראי ליחסי הציבור של המועדון.
יאן פורטלס (בהולנדית: Jan Portaels; 3 באפריל 1818 – 8 בפברואר 1895) היה צייר בלגי של סצנות ז'אנר, סיפורי תנ"ך, נופים, דיוקנאות ונושאים מזרחיים.
הוא גם היה מורה ומנהל ב וב.
הוא נחשב כמייסד האסכולה האוריינטליסטית הבלגית.
לאמנותו, הוראתו והנהגתו באקדמיה רויאל בבריסל הייתה השפעה ניכרת על הדור הבא של אמנים בלגים.
פורטלס נולד בוילוודה, בנו של ראש העיר ותעשיין.
אביו שלח אותו בשנת 1836 ללמוד באקדמיה רויאל לאמנויות יפות בבריסל.
פורטלס למד באקדמיה עם סטודנטים מבריקים אחרים.
בסביבות 1841 נסע פורטל לפריז כדי להמשיך את לימודיו.
הוא נרשם לאקדמיה לאמנויות יפות.
בזמנו הפנוי למד את עבודות המאסטרים הישנים בלובר וביקר בסלונים של פריז כדי לקבל השראה מהמגמות האמנותיות החדשות בצרפת.
האוריינטליזם נכנסה באותה תקופה לאופנה.