tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פולימרים ביו-קולטים וצמנטים: חומרים המתפרקים באופן טבעי בגוף לאחר מילוי תפקידם הרפואי
ביו-חומרים מתקדמים: פיתוח חומרים המדמים תכונות טבעיות של רקמות אנושיות
שחרור תרופות מבוקר: טכנולוגיות המאפשרות שחרור מדויק של תרופות במקום ובזמן הנדרשים
הנדסת רקמות: פיתוח טכנולוגיות לשיקום והחלפת רקמות פגועות
פעל כיועץ עצמאי לחברות בתחום הביו-חומרים, בהן סייע בזיהוי אתגרים, בחירת חומרים, סימולציות ועיצוב תהליכי ייצור.
חברותיו של קרייצר זכו לתמיכת רשות החדשנות ולמענקים מקרנות השקעה בארץ ובחו"ל.
חברת Medibrane זכתה בפרס בתחרות סטארט-אפים בינלאומית.
אמיר עציוני הוא איש ציבור, מנהל ישראלי וחוקר.
כיהן כנשיא איגוד האינטרנט הישראלי ושימש כמזכיר ועדת המשנה לתקשוב ומידע של ועדת הכלכלה בכנסת, שעסקה בהיערכות ישראל לעידן המידע, כיועץ כלכלי ליו"ר הקואליציה בכנסת.
פרסם מחקרי מדיניות בתחומי התחרות והרגולציה, שהשפיעו על עיצוב רפורמות וחקיקה בענפי המלט, נמלי הים ותשתיות האינטרנט בישראל.
עציוני נולד וגדל בתל אביב.
הוא שירת כמפקד טנק בחיל השריון.
בעל תואר ראשון בכלכלה וניהול מאוניברסיטת בר-אילן, שם השלים את הלימודים לתואר דוקטור בנושא התנהלות אסטרטגית של חברות בסביבת רשת.
הוא בוגר המכון ללימודים אסטרטגיים ופוליטיים מתקדמים שפעילותו עברה למכון מילקן לחדשנות.
עציוני משמש כמרצה לניהול עסקי בעידן הדיגיטלי וכלכלת רשת.
בין השנים 2014–2015 הוא שימש כמרצה במרכז ללימודים אקדמיים באור יהודה ובין השנים 2016–2018 הרצה באוניברסיטת רייכמן.
החל משנת 2015 משמש כמרצה במכללה האקדמית תל אביב-יפו.
עציוני שימש כחבר הוועד המנהל של איגוד האינטרנט הישראלי.
הוא מונה לתפקיד נשיא איגוד האינטרנט בשנת 2002 וכיהן בתפקידו במשך 5 שנים.
בתקופת כהונתו כנשיא האיגוד הוקם אתר גיבוי פיזי למחלף האינטרנט הלאומי כדי לאפשר רציפות שירות והתאוששות מאסון.
בנוסף, נפתח רישום אתרי אינטרנט לרשמי משנה, שהוביל לגידול של 30% ברישום שמות אתרים חדשים וקודמה פריסת IPv6, פרוטוקול אינטרנט שנחשב לחדש באותה התקופה.
בשנות כהונתו הושקו פרויקטים לצמצום הפערים הדיגיטליים בישראל, שבהם הנגשת האינטרנט לבני הגיל השלישי, החברה הערבית ובקרב אנשים עם מוגבלויות.
במסגרת תפקידו השתתף עציוני בוועידת האו"ם לטכנולוגיית המידע בתוניס כדובר ונציג במשלחת הישראלית, והציג את המודל האזרחי של איגוד האינטרנט הישראלי לניהול מתחם ה-.il.
בין השנים 1996–1997 שימש כמזכיר ועדת המשנה לתקשוב ומידע בכנסת, שעסקה בהיערכות ישראל לעידן המידע.
בנוסף, הוא שימש כחבר צוותי העבודה לממשל זמין ולהשפעות הכלכליות של עידן המידע על ישראל, שפעלו במסגרת הוועדה והיוו בסיס להיערכותה של ישראל לכניסת האינטרנט.
במקביל, שימש כיועץ כלכלי ליו"ר הקואליציה מיכאל איתן מטעם המכון ללימודים אסטרטגיים ופוליטיים מתקדמים.
בין השנים 1997–1999 שימש כיועץ שר למיכאל איתן, שכיהן כשר המדע והטכנולוגיה.
במסגרת תפקיד זה היה אמון על הקמת היחידה להיערכות ישראל לעידן המידע (היל"ה) במשרד ראש הממשלה ולהובלת פרויקטים לאומיים הקשורים להטמעת האינטרנט בישראל ולשירותי הממשל ברשת.
זאת בהתאם להחלטת הממשלה מט/8 שהתקבלה ב-15.3.1998 והסמיכה את היל"ה להוביל משימות לאומיות בהקשרים אלו.
בין 2002–2006 כיהן כמנהל המגזר הממשלתי והצבאי בא.מ.ת.
בהמשך ניהל את תחום הטלקום בחברה ולאחר מכן ניהל את חברת הבת א.מ.ת IT.
בין השנים 2007–2024 שימש בתפקידי סמנכ"ל בחברת HP ו-HPE.
במסגרת תפקידיו ניהל את חטיבת השירות, הפרויקטים והאינטגרציה וכן את המגזר הציבורי ואת חטיבת המוצרים התשתיתיים.
בשנת 2024 מונה לתפקיד סמנכ"ל מכירות ושיווק של חברת מלם תים.
במסגרת תפקידו כחוקר מדיניות מטעם המכון ללימודים אסטרטגיים ופוליטיים מתקדמים, עציוני פרסם 3 מחקרי מדיניות בתחומי התחרות והרגולציה, שהשפיעו על עיצוב רפורמות וחקיקה בענפי המלט, נמלי הים ותשתיות האינטרנט בישראל.
המחקרים שפרסם מצוטטים על-ידי דוחות כנסת, החלטות ממשלה, מבקר המדינה והאקדמיה, וההמלצות המרכזיות במחקריו אומצו במסגרת החלטות ממשלה.
ענף המלט בישראל, המכון ללימודים אסטרטגיים ופוליטיים מתקדמים, פברואר 1998. המחקר קרא לביטול היטלי ההיצף ופתיחת שוק המלט לתחרות.
בפברואר 2007 הופסקו היטלי ההיצף על יבוא מלט מטורקיה, בעקבות החלטת ממשלה ודיון בוועדת הכספים.
שנה לאחר מכן, דו"ח מרכז המחקר והמידע של הכנסת הסתמך על מחקרו של עציוני לצורך ניתוח השפעות ביטול ההיטל, והציג את המלצותיו כבסיס לגישה שנבחרה במדיניות הייבוא.
מחקרו של עציוני זכה להתייחסות גם באתרי חדשות שונים.
רפורמה בנמלי הים בישראל – עקרונות לתחרות ולשיפור היעילות הכלכלית, המכון ללימודים אסטרטגיים.
המחקר ניתח את מבנה הפעולה של נמל חיפה ונמל אשדוד, את ריכוזיות רשות הנמלים ואת היעדר התמריצים היעילים לשיפור השירותים הלוגיסטיים והפחתת עלויות השינוע הימי.
המחקר הציע מעבר למודל במסגרתו גוף נפרד ינהל את התשתיות, וכלל אומדנים מדויקים לחיסכון בעלויות למשק בעקבות שינוי המבני.
המלצות המחקר אומצו במסגרת מסמכי הרקע להצעת חוק רשות הספנות והנמלים, תשס"ד–2004. ב"ספר המדיניות הכלכלית לשנת 2004" של משרד האוצר שולבו טבלאות ותרשימים מהמחקר בציון מקורו, והם שימשו להמחשת התועלות הכלכליות שבפיצול רשות הנמלים.
בנוסף, דו"ח של מרכז המחקר והמידע של הכנסת מ-2004 הפנה למחקר בעת הצגת ניתוח כלכלי לקראת אישור החוק בקריאה שנייה ושלישית.
החוק התקבל בכנסת והוביל להקמת חברת נמלי ישראל ולפיצול תפעולי של נמלי הים בישראל.
תשתיות האינטרנט בישראל – חסמים מבניים והצעה לרפורמה, המכון ללימודים אסטרטגיים.
המחקר כלל ניתוח של חסמי הכניסה בשוק שירותי הגישה לאינטרנט (ISP) בישראל, לרבות הריכוזיות בשוק, היעדר רגולציה על רוחב הפס ומיפוי חסמים רגולטוריים שמנעו תחרות.
במסמכים רשמיים של מרכז המחקר והמידע של הכנסת וכן בפרוטוקולים של הדיונים משנת 2001 מופיעים אזכורים למחקר כבסיס לגיבוש המלצות.
המלצות רבות מהמחקר יושמו בהחלטת ממשלה מ-2004 שהובילה להקמת פורטל gov.il ומיזם "ממשל זמין", וכן עוגנו תהליכי רגולציה שאפשרו את התפתחות שוק הספקים הפרטיים בישראל.
המחקר הוזכר באתרי חדשות ישראלים ובאתרים בין-לאומיים.
לצד מחקריו מטעם מכון ירושלים לאסטרטגיה ולביטחון ובמכון מילקן לחדשנות, פרסם עציוני מאמרים אקדמיים בכתבי עת בינלאומיים.
בין היתר, הוא חקר ופרסם תופעות עסקיות כדוגמת Open Source, במסגרתן מתחרים משתפים פעולה ולעיתים מפתח מוצר מזמין את המתחרים לעשות שימוש במוצר בו פיתח.
אמיר קדרי רחמני (באלבנית: Amir Kadri Rrahmani; נולד ב-24 בפברואר 1994) הוא כדורגלן קוסוברי המשחק בעמדת הבלם בנאפולי מהסרייה א' ובנבחרת קוסובו, בה הוא גם משמש כקפטן.
רחמני קודם לקבוצה הבוגרת של דרניצה ששיחקה בליגת העל הקוסוברית בעונת 2011–2012. לאחר מכן נבחן בקאסטריוטי קרויה מליגת העל האלבנית, אך עסקת חתימה לא יצאה לפועל.
הוא חזר לדרניצה ועזב אותה בהעברה חופשית בסיום עונת 2012–2013.
בסוף עונת 2012–2013 הצטרף לפרטיזני טירנה מליגת העל האלבנית.
את הופעת הבכורה שלו במועדון ערך ב-21 בספטמבר 2013 בניצחון חוץ 1–0 על בסה.
ב-5 ביוני 2015 עבר לר.נ.ק ספליט מליגת העל הקרואטית.
את הופעת הבכורה שלו במועדון ערך ב-13 ביולי 2015 במשחק הליגה הראשון של עונת 2015–2016 נגד לוקומוטיבה, בו ניצחה קבוצתו 2–1. ב-2 במרץ 2016 כבש את שערו הראשון עבור המועדון בהפסד 1–2 לרייקה.
ב-30 באוגוסט 2016 הצטרף לדינמו זאגרב מליגת העל הקרואטית.
שמונה ימים לאחר המעבר לדינמו זאגרב, הושאל רחמני ללוקומוטיבה זאגרב מליגת העל הקרואטית לעונה אחת.
את הופעת הבכורה שלו במועדון ערך ב-11 בספטמבר 2016 בניצחון חוץ 3–2 נגד סלבאן בלופו.
ב-21 ביוני 2017 חזר רחמני לדינמו זאגרב מליגת העל הקרואטית.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך ב-21 ביולי 2017 בניצחון ביתי 4–0 על ציבאליה.
ב-26 ביוני 2019 חתם רחמני על חוזה לארבע שנים בהלאס ורונה מסרייה א'.
את הופעת הבכורה שלו במועדון ערך ב-18 באוגוסט 2019 בהגביע האיטלקי נגד קרמונזה.
ב-20 בינואר 2020 חתם רחמני בנאפולי מסרייה א'.
ב-20 בינואר 2020 הושאל רחמני בחזרה להלאס ורונה עד סוף העונה.
ב-24 באוגוסט 2020 חזר רחמני לנאפולי.
את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ערך ב-3 בינואר 2021 בניצחון חוץ 4–1 על קליארי.
ב-12 במרץ 2024 כבש את שער הבכורה שלו בליגת האלופות בהפסד 1–3 לברצלונה בשמינית הגמר.
רחמני זומן לראשונה לנבחרת בפברואר 2013 למשחק ידידות נגד נבחרת .
רחמני הופיע פעם אחת במדי נבחרת קוסובו במשחק שאושר על ידי פיפ"א ב-25 במאי 2014 נגד , בו הפסידה קוסובו 3–1.
ב-8 ביוני 2014 ערך רחמני את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק ידידות נגד , בו ניצחה אלבניה 3–0. ב-13 בנובמבר 2015 כבש שער נגד קוסובו במשחק ידידות שהסתיים בתיקו 2–2.
באוגוסט 2016 החליט רחמני לייצג את נבחרת קוסובו.
ב-11 ביוני 2017 כבש את שערו הראשון עבור קוסובו בהפסד 1–4 ל במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
אמיר סהיטי (באלבנית: Emir Sahiti; נולד ב-29 בנובמבר 1998 בזמון שברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה) הוא כדורגלן קוסוברי-אלבני המשחק בעמדת קשר הכנף בקבוצת מכבי תל אביב מליגת העל בהשאלה מהמבורג, ובנבחרת קוסובו.
בקיץ 2024 , סהיטי נרכש על ידי המבורג מהיידוק ספליט תמורת 1.2 מיליון יורו
ב-30 בינואר 2026, חתם סהיטי במכבי תל אביב זאת לאחר שהושגה הסכמה בינה לבין קבוצת המבורג על השאלת שחקן הכנף עד תום עונת 2025/26, עם אופציה להפוך את המעבר לקבוע עם סיומה תמורת 600 אלף יורו.
סהיטי שיחק בנבחרות הצעירות של אלבניה.
ב-28 בדצמבר 2021 הודיעה פדרציית הכדורגל של קוסובו שסהיטי החליט לייצג את נבחרת קוסובו.
ב-18 במרץ 2022 זומן לצמד משחקי הידידות של הנבחרת נגד נבחרות בורקינה פאסו ושווייץ, אך לא נכלל בסגל למשחקים בשל פציעה.
ב-9 ביוני 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 3-2 על נבחרת צפון אירלנד במסגרת ליגת האומות 2022/2023. ב-15 באוקטובר 2024 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת, בניצחון 3-0 על נבחרת קפריסין במסגרת ליגת האומות 2024/2025.
סהיטי נולד בזמון שברפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה להורים אלבנים.
אחיו הגדול הוא הכדורגלן סואד סהיטי .
אמירות קורדובה או האמירות האומיית של קורדובה הייתה ממלכה אסלאמית מימי הביניים בחצי האי האיברי.
שטחי האמירות בדרום איבריה, הממוקמים במה שהערבים כינו אל-אנדלוס, היוו חלק מהח'ליפות האומיית מאז תחילת המאה ה-8 לספירה.
לאחר הפלת הח'ליפות על ידי המהפכה העבאסית בשנת 750, ברח הנסיך האומיי עבד א-רחמן הראשון מהבירה לשעבר של דמשק והקים אמירות עצמאית בדרום איבריה בשנת 756.
הבירה המחוזית קורדובה הפכה לבירת האמירות, ותוך כמה עשרות שנים גדלה לאחת הערים הגדולות והמשגשגות באגן הים התיכון.
לאחר שהכיר תחילה בלגיטימיות של הח'ליף העבאסי בבגדאד, בשנת 929 הכריז האמיר עבד א-רחמן השלישי על עצמאותה של ח'ליפות קורדובה, והכריז על עצמו כח'ליף.
רודריק היה המלך הוויזיגותי ששלט בהיספניה, שכונתה מאוחר יותר על ידי הערבים אל-אנדלוס, משנת 710 עד 712 לספירה.
הח'ליפות האומיית ערכה בעבר פשיטות קטנות בקצה הדרומי של איבריה נגד הוויזיגותים, אך כיבוש בקנה מידה מלא החל רק באפריל 711, כאשר צבא בראשות טארק בן זיאד חצה את המצר הצר שהפריד בין דרום היספניה לצפון אפריקה; האזור ידוע היום בשם גיברלטר, (מערבית جبل طارق), כלומר "הר טארק".
לאחר חציית היספניה, חייליו של טארק התעמתו עם צבאו של רודריק על גדות נהר הלוקוס.
הכוחות הוויזיגותיים הובסו, ורודריק נהרג, והותיר שביל פתוח להיספניה, ובהרחבה, למערב אירופה.
לאחר כיבוש היספניה בשנים 711–718, הפך חצי האי האיברי כמחוז (wilāya) של הח'ליפות האומיית.
שליטי מחוז זה הקימו את בירתם בקורדובה וקיבלו את התארים המנהליים ואלי או אמיר.
בשנת 756, עבד א-רחמן הראשון, נסיך ממשפחת המלוכה האומיית המודח, סירב להכיר בסמכותה של הח'ליפות העבאסית והפך לאמיר עצמאי של קורדובה.
הוא היה במנוסה שש שנים לאחר שהאומיים איבדו את תפקיד הח'ליף בדמשק בשנת 750 לידי העבאסים.
מתוך כוונה להחזיר לעצמו את עמדת הכוח, הוא הביס את השליטים המוסלמים הקיימים באזור שהתריסו נגד שלטון אומיה ואיחד נחלות מקומיות שונות לאמירות עצמאית.
עם זאת, האיחוד הראשון הזה של אל-אנדלוס (כולל טולדו, סרגוסה, פמפלונה וברצלונה) תחת עבד א-רחמן עדיין ארך יותר מעשרים וחמש שנים.
במשך המאה וחצי הבאות, המשיכו צאצאיו לשלוט כאמירים של קורדובה, עם שליטה נומינלית על שאר אל-אנדלוס ולפעמים אפילו בחלקים ממערב המגרב, אך עם שליטה אמיתית שעמדה תמיד בסימן שאלה, במיוחד על המרקות לאורך הגבול הנוצרי, אשר כוחם התנדנד בהתאם לחוזקו של האמיר הבודד.
לדוגמה, כוחו של האמיר עבדאללה בן מוחמד אל-אומאווי (בערך 900) לא השתרע מעבר לקורדובה עצמה.
עם עלייתו לכס המלכות של עבד א-רחמן השלישי, בשנת 912, ההידרדרות הפוליטית של האמירות הייתה ברורה.
עבד א-רחמן השלישי החזיר במהירות את כוח בית אומיה ברחבי אל-אנדלוס והרחיב אותה גם למערב צפון אפריקה.
בשנת 929, כדי לכפות את סמכותו ולסיים את המהומות והסכסוכים שהרסו את חצי האי האיברי, הוא הכריז על עצמו כח'ליף של קורדובה, והעלה את האמירות לעמדת יוקרה לא רק בהשוואה לח'ליף העבאסי בבגדאד אלא גם בהשוואה לח'ליף הפאטימי השיעי בתוניס, איתו התחרה על השליטה בצפון אפריקה.
אמירות קורדובה איבדה בהדרגה את השלטון ובשנת 1492 נכבשה גרנדה על ידי הנוצרים, וההשפעה המוסלמית התמוססה.
אל-אנדלוס הייתה נתונה להשפעות תרבותיות מזרחיות, כאשר לעבד א-רחמן הראשון היה כנראה עניין בתרבות הסורית.
בתקופת שלטונו של עבד א-רחמן השני הפכה תרבות בגדאד לאופנתית, ושלטונו נחשב לנקודת שיא של תרבות ופטרונות בתקופת האמירויות.
האמיר שלח שליחים לחצרות המלוכה של העבאסים והביזנטים כדי לייבא ספרים בנושאים כמו למדנות דת אסלאמית, דקדוק ערבי, שירה, אסטרולוגיה, רפואה ומדעים אחרים.
עבאס קאסים איבן פירנאס היה בין המשוררים ואנשי האשכולות הבולטים בתקופה זו שהביא איתו את הידע הטכני והמדעי מהמזרח.
בחברה הגבוהה, גברים ונשים כאחד היו צפויים ללמוד את אדב, מעין נימוסים מקובלים לאל-אנדלוס ולחברות אסלאמיות אחרות באותה תקופה.
נשים, כמו מאהבות מלכותיות, נשלחו לפעמים לחו"ל כדי לקבל הכשרה באדב ובצורות אחרות של תרבות.
המוזיקאי זיריאב היה "מעצב טרנדים מרכזי של זמנו" שיצר טרנדים באופנה, תסרוקות והיגיינה.
תלמידיו לקחו איתם את המגמות הללו ברחבי אירופה וצפון אפריקה.
הוא גם ייסד אקדמיה לאמנויות, מוזיקה ואופנה שנמשכה כמה דורות.
עבד א-רחמן השני גם הקים בית מלאכה שיצר טקסטיל רקום רשמי המכונה "טירז", מנהג שהיה קיים גם במזרח.
עם עלייתו לשלטון, עבד א-רחמן הראשון התגורר בתחילה בכמה וילות ארמונות בפאתי קורדובה, בעיקר באחת שנקראת א-רוחאפה.
ייתכן ש-Ar-Ruṣāfa הייתה במקור וילה רומית או אחוזה רומית-וויזיגותית שהשתלט עליה והותאמה בידי מנהיג ברברי בשם רזין אל-בורנוסי שליווה את הפלישה המוסלמית המקורית של טארק בן זיאד מוקדם יותר באותה מאה.
לאחר מזימה כושלת נגדו בשנת 784, העתיק עבד א-רחמן הראשון את מקום מגוריו באופן סופי לאתר האלקאזר בעיר.
הוא וממשיכיו בנו ופיתחו ללא הרף את האלקאסר למעון המלכותי הרשמי ולמושב השלטון באל-אנדלוס.
עבד א-רחמן השני היה אחראי על שיפור אספקת המים הן לעיר והן לגני הארמון.
ייתכן שהוא גם בנה את האלבולפיה ונוריות אחרות (גלגלי מים) לאורך נהר גואדלקיביר (אם כי האלבולפיה מיוחסת על ידי היסטוריונים גם למאה ה-10 או למאה ה-12 תחת האלמורווידים).
בשנת 785 עבד א-רחמן הראשון ייסד את המסגד הגדול של קורדובה, אחד המונומנטים החשובים ביותר של אדריכלות מורית.
המסגד בלט באולם ההיפוסטיל העצום שלו, המורכב משורות עמודים המחוברות בקשתות כפולות (כולל קשתות פרסה בשכבה התחתונה) המורכבות מלבנים אדומות לסירוגין ואבן בהירה.
המסגד הורחב לאחר מכן על ידי עבד א-רחמן השני בשנת 836, אשר שימר את העיצוב המקורי תוך הרחבת מידותיו.
המסגד עוטר שוב במאפיינים חדשים על ידי יורשיו מוחמד, אל-מונדיר ועבדאללה.
אחד השערים המערביים של המסגד, המכונה "באב אל-ווזארה" (היום ידוע בשם "פוארטה דה סן אסטבן"), מתוארך לתקופה זו ולעיתים קרובות מצוין כאבטיפוס חשוב של צורות ומוטיבים אדריכליים מוריים מאוחרים יותר.
הארמונות והמסגד הגדול בקורדובה חוברו באמצעות מעבר מקורה גבוה (סאבאט) שהורם מעל הרחוב ביניהם, המאפשר לח'ליף גישה ישירה לאזור המקסורה של המסגד דרך מסדרון מאחורי חומת ההקיבלה.
המעבר הראשון נבנה על ידי האמיר האומיי עבדאללה (שלט בשנים 888–912) מטעמי ביטחון ולאחר מכן הוחלף באל-חכם השני כאשר האחרון הרחיב את המסגד.
המסגד הגדול המקורי של סביליה נבנה או הורחב על ידי עבד א-רחמן השני בסביבות 830. כיום קיימת שם הכנסייה הקולגיאטית של המושיע האלוהי (Iglesia Colegial del Salvador), המשמרת רק שרידים קלים של המסגד.
במרידה, בעקבות מרד אלים, בנה עבד א-רחמן השני גם מבצר, הידוע כיום אלקזבה של מרידה, אשר שימש מאוחר יותר את אבירי סנטיאגו ונשאר על כנו.
אמירה סרטני (נולדה ב-17 בנובמבר 1931) היא אשת ציבור ישראלית שכיהנה כחברת הכנסת מטעם מפ"ם בכנסת ה-11.
סרטני נולדה בכפר תבור בשם אמירה פויירשטיין, בת לזאב (וילי) פויירשטיין ולשולמית (לבית וינטרשטיין), שעלו מצ'כוסלבקיה ב-1930. בינקותה עברה המשפחה למרחביה.
סרטני למדה במוסד החינוכי שומריה במשמר העמק.
בהמשך למדה הוראה במכללת אורנים וסוציולוגיה ומדעי המדינה באוניברסיטת תל אביב.
פעילותה הציבורית החלה מטעם התנועה הקיבוצית.
לאחר כהונתה כמזכירת הקיבוץ, החלה לפעול במסגרת התנועה הקיבוצית המאוחדת ובמפ"ם.
בשנת 1971 נבחרה לראשונה כחברת הוועד הפועל של הקיבוץ הארצי.
בשנים 1976–1984 הייתה מרכזת מחלקת החברות במפלגה וראש סיעתה בנעמת.
בשנת 1984 נבחרה לכנסת ה-11 מטעם מפ"ם במפלגת המערך, ועם כניסת המערך לממשלת האחדות נמנתה עם הפעילים לפילוגה.
פעלה כחברה בוועדת החינוך והתרבות והובילה לחקיקת חוק חינוך מיוחד.
בבחירות לכנסת ה-14 הוצבה במקום ה-90 ברשימת מרצ, בבחירות לכנסת ה-18 הוצבה במקום ה-108, בבחירות לכנסת ה-19 הוצבה במקום ה-111, בבחירות לכנסת ה-20 במקום ה-105, ובבחירות לכנסת ה-25 במקום ה-108.
בעבר מנהלת בית הספר האזורי בעמק יזרעאל.
הייתה נשואה לאמן אריה סרטני.
אמירות טביליסי (בגאורגית: თბილისის საამირო, בתעתיק לעברית: תבּילִיסִיס סאאמִירוֹ; בערבית: إمارة تفليسي) היא אמירות שנשלטה באזור של מה נחשב כיום כמזרח גאורגיה, ובבסיסה העיר טביליסי.
נוסדה על ידי הערבים במהלך פלישותיהם לאדמות הגאורגיות.
האמירות הייתה מוצב חוץ של השלטון המוסלמי בקווקז עד לתפיסתה מחדש על ידי הגאורגים תחת שלטונו של דוד הרביעי, בשנת 1122. יסוד האמירות הייתה למעשה תחילת האסלאם בגאורגיה.
הערבים הגיעו לראשונה לגאורגיה בשנת 645, אבל עד לשנת 735 הם לא הצליחו לייצב את שלטונם.
באותה שנה הח'ליף האומאי, מרואן השני כבש את טביליסי וחלק גדול מהשטחים השכנים, מידי ממלכת איבריה (כארתלי), וייסד אמירות ערבית, שהייתה תחת חסותו של ח'ליף בגדאד או לעיתים הואלי (ولي) של ארמניה (Armīniya).
במהלך התקופה הערבית, טביליסי, שנקראה "אל-תפליס" (al-Tefelis), גדלה למרכז המסחר בין העולם המוסלמי לבין צפון אירופה.
מעבר לזה, היא תפקדה כמוצב חוץ מפתח והיוותה חוצץ בהתמודדות כנגד הביזנטים והשליטה הכוזרית.
במהלך הזמן הפכה טביליסי מוסלמית בעיקרה, אבל ההשפעה האסלאמית נתחמה לעיר עצמה כאשר הסביבה נשארה נוצרית.
טביליסי הייתה עיר גדולה עם חומה כפולה ובה 3 שערים.
היא שכנה על שני צידי נהר הקורה, ושני חלקיה היו מחוברים בגשר של סירות.
גאוגרפים בני זמננו מציינים במיוחד את המעיינות החמים של טביליסי, ששימשו לאמבטיות עם אספקת מים חמים קבועה.
על הנהר היו טחנות מים.
הבתים היו בנויים בעיקר מעץ אורן, וזאת להפתעתם של נוסעים ערבים בני זמננו.
במחצית הראשונה של המאה ה-9, טביליסי הייתה לעיר השנייה בגודלה בקווקז אחרי דרבנט.
עם לפחות 50,000 תושבים ומסחר משגשג.
אחרי שהח'ליפות נחלשה, בעקבות חורבן בגדאד בשנת 813, ההשפעה העבאסית נפגעה מהנטייה של שליטי הפריפריה לפרוש מהחליפות, וטביליסי לא יצאה מן הכלל.
באותו הזמן, האמירות הפכה למטרה של משפחת המלוכה הגאורגית, בגרטיוני, ששחררו מספר אדמות גאורגיות מהאחיזה הערבית.
אמירות טביליסי נוהלה ביד חזקה יחסית תחת שליטתו של אסחאק בן אסמאעיל (833-853), שהיה חזק מספיק להכניע את הנסיכים הגאורגים, ולהשליט את השלטון העבאסי על האזור.
הוא השעה את המענק השנתי לבגדאד, והכריז על עצמאות מהח'ליפות.
בשנת 853 שיגר הח'ליף אל-מתווכל (المتوكل على الله جعفر بن المعتصم),, משלחת ענישה לדיכוי המרד, בראשות בוגה אל-כביר אל-שרעבי (ידוע גם בשם בוגה הטורקי *).
האחרון שרף את טביליסי עד לאפר וערף את ראשו של אסחאק בן אסמאעיל.
בכך הוא חיסל את הסיכוי של העיר להפוך למרכז של מדינה אסלאמית עצמאית בקווקז.
הח'ליפות העבאסית בחרה לא לבנות מחדש את העיר באופן נרחב, וכתוצאה מכך היוקרה והסמכות המוסלמיות באזור החלו לרדת.
בתחילה המאה ה-11, בשנת 1020, מלכים גאורגים שאפו להתפשט כנגד אמירות טביליסי, והעיר הייתה בחלק מהזמן בשליטה גאורגית.
שטחי האמירות התכווצו לטביליסי והשכונות הסמוכות לה.
אבל, פלישה של הסלג'וקים בשנות ה-80 של המאה ה-11 סיכלה את התקדמות הגאורגים, ועיכבה את תוכניותיהם של הבגרטיונים, בקרוב למחצית המאה.
הפעם האחרונה שבה מוזכר אמיר טביליסי הייתה בשנת 1080 לערך, וממשלת העיר נוהלה לאחר מכן על ידי אוליגרכיית סוחרים הידועה, בספר תולדות גאורגיה, בשם "טביללי בֶּרבֶּי", הזקן של טביליסי.
ניצחונותיו של דוד הרביעי על הסלג'וקים הטורקים הנחיתו את המכה הסופית על טביליסי האסלאמית, והצבא הגאורגי עטור הניצחון נכנס לעיר בפברואר 1122 וסיים 400 שנות שלטון זר.
אמירי בני שוהב של טביליסי
אסמאעיל אבן שוהב (האמיר הראשון שידוע), שלט עד לשנת 813
אמירי בני שיבאן של טביליסי
אמירי בני ג'עפר של טביליסי (שושלת ג'עפרידזה)
סאתילארבי (1068-1080) מונה על ידי אלפ ארסלאן
אמירה הֶס (13 במרץ 1943 – 1 בדצמבר 2023) הייתה משוררת, ציירת ושחקנית ישראלית.
נולדה בשם אמירה עינצ'י לסלימה וחיים יצחק יהודה בבגדאד שבעיראק במשפחה אמידה בת שבעה ילדים.
מצד אימה הייתה בת למשפחת בית-אדוני, שושלת של מקובלים ומשוררים, בהם אסנת התנאית (1590–1670).
היא נמנית עם צאצאיו של המשורר חכם הרון ברזאני.
בשנת 1951 עלתה לישראל עם הוריה ואחיה, ובתחילה גרה משפחתה במעברת יקנעם.
משפחתה עברתה את שמה לבר-חיים.
בגיל 12 עברה עם משפחתה לירושלים.
היא סיימה את בית הספר התיכון ע"ש סליגסברג כלבורנטית, שירתה בצה"ל בחיל הרפואה, אולם שוחררה מן השירות בשל נישואיה ביולי 1972 למדבב עזרא הס, יליד גרמניה.
הופיעה בכמה הצגות בתיאטרון הקהילתי בקראוון ובתיאטרון החאן.
הס נחשבה לאחת המשוררות המייצגות ביותר של המזרחיות ושל פמיניזם מזרחי.
בשנת 1984 הופיע ספרה הראשון, "וירח נוטף שגעון", שזיכה אותה בפרס לוריא.
בהמשך פרסמה שלושה עשר ספרי שירה נוספים.
שיריה הופיעו בכתבי עת ספרותיים: עיתון 77, מאזנים, הכיוון מזרח, אפיריון, ביטאון שירה, המוסך ועוד.
הם גם הופיעו בעיתונים שונים ואחדים אף תורגמו לשפות זרות, ביניהן אנגלית, גרמנית, יוונית, ספרדית ורוסית.
בנוסף, הס הציגה את ציוריה בשתי תערוכות ציור, האחת בגלריה עמליה ארבל בתל אביב והאחרת בגלריה אנתיאה בירושלים.
הס נפטרה ב-1 בדצמבר 2023 בירושלים, בגיל 80, לאחר מאבק במחלת הסרטן, והובאה לקבורה בהר המנוחות..
1984 - פרס לוריא לספרי ביכורים על ספרה הראשון וירח נוטף שגעון
2005 - פרס ראש הממשלה ליצירה
2015 - פרס יהודה עמיחי על ספרה כמו בכי שאין לו עיניים להיבכות
וירח נוטף שגעון: שירים (עם עובד, תשמ"ה 1984)
שני סוסים על קו האור: שירים (עם עובד, תשמ"ז 1987)
רק במקום של הגן: דיאלוג שירי ואלתורים על התנ"ך / המשוררים – מרים איתן, אמירה הס, שמעון שלוש (ירון גולן, 1992)
בולע האינפורמציה, שירים, (ביתן, תשנ"ג 1993)
אין אישה ממש בישראל: שירים (הוצאת כתר, 2003)
הבולימיה של הנשמה: שירים (הליקון, תשס"ז, 2007)
כמו בכי שאין לו עיניים להיבכות: שירים (הוצאת עם עובד, תשע"ד, 2014)
לוציפר אהובי: פואמה (הוצאת גמא, 2013)
גלעד בלבי: שירים (הוצאת גמא, 2016)
ספר המזלות של אמירה (הוצאת עם עובד, 2018)
צער האהבות הכלואות (הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2021)
אם יבוא החסד: מקטעי זיכרונותי בפרוזה ובשירה (הוצאת גמא, 2021)
הפנים שלי אוקיינוס, לקט שירים (ביטאון שירה – הוצאה לאור, תשפ"ג 2022)
אמירה אל-הייב היא הבדואית הלוחמת הראשונה בצה"ל.
את שירותה הצבאי עשתה במשמר הגבול.
אל-הייב נולדה בכפר הבדואי טובא שבגליל העליון, סמוך לראש פינה.
כשמלאו לאמירה מספר חודשים עברה המשפחה לוואדי אל-חמאם שם הצטרפה לחמולה של האם נעמת.
אל-הייב למדה בבית הספר היסודי בוואדי אל-חמאם ואחר כך, בתיכון בטובא-זנגרייה.
הכפר ואדי אל-חמאם יושב על אדמות מינהל מקרקעי ישראל, ורוב תושביו, כולל משפחת אל-הייב, גרו במשך מספר שנים בסככות וצריפי פח.
במשך הזמן עברו המשפחות לבתי קבע וחוברו לרשתות המים והחשמל.
בעת היותה נערה נהרס הצריף הישן של המשפחה על ידי המנהל בטענה שמדובר בבנייה לא חוקית, ובני המשפחה עברו לבית הקבע החדש שלהם שבנייתו לא הושלמה.
אחד מאחיה של אמירה הוא סמל תייסיר אל-הייב מהגדס"ר, שנידון לשמונה שנות מאסר על הריגת טום הורנדל, פעיל השמאל מתנועת הסולידריות הבינלאומית שנורה בשנת 2003 ברפיח בעת שהתקרב לעמדה צבאית.
בהיותה בת 19, בשנת 2003, רצתה אל-הייב להתגייס לצה"ל.
הדבר עורר התנגדות עזה בקרב חלק מהחברה הבדואית, בעיקר מצד אנשי דת ותומכי התנועה האסלאמית, שכן למרות שגיוס גברים בדואים לצה"ל הוא עניין שבשגרה, גיוס נשים בדואיות היה בגדר טאבו בחברה זו.
בין היתר נרגם בית המשפחה באבנים.
לעזרתה נחלץ נור אל-הייב, נכה צה"ל מהכפר עילבון, אשר מכונה ה"אבא של החיילים הבדואים", ולאחר מאבק משותף גויסה אל-הייב.
אל-הייב עברה את הטירונות פעמיים בגלל בעיות שפה, אך לבסוף הוכשרה כלוחמת רובאי 05 והוצבה במשמר הגבול.
ראשוניותה של אל-הייב זכתה לפרסום רב, ובין היתר נפגשה עם הרמטכ"ל ועם נשיא המדינה, משה קצב.
בעקבות גיוסה של אל-הייב החלו נשים בדואיות נוספות להתגייס לצה"ל.
אַמִירֶגִ'יבִּי (גאורגית: ამირეჯიბი) או אַמִירַאגִ'יבִּי (בגאורגית: ამირაჯიბი) הייתה משפחת אצולה גאורגית בולטת, שהתפצלה מבית פָּלַווַאנדִישׁווִילִי ועלתה לגדולה בסוף המאה הארבע עשרה.
מקור שם המשפחה מגיע מתוארו של חצרן גאורגי, אמירֶג'בּי שמקורו בערבית אמיר (أمير) בתוספת חג'יב (الحاجب), שהיה תפקיד המקביל לתפקיד של החצרן הראשי.
התפקיד עבר בירושה בין בני משפחת פלוואנדישווילי.
האמירג'יבים היו במעגל הראשון שהקיף את שליטי שושלת בגרטיוני.
למשל המלך קונסטנטין הראשון, מלך ממלכת גאורגיה, נשא לאישה את נָתִּיָה, בתו של כּוּצנָה אמירג'יבי , שהיה בין היתר, שגריר בקונסטנטינופול.
לאחר התפוררות הממלכה הגאורגית לשלוש ממלכות עצמאיות (כארתלי, קאחתי ואימרתי) , בשנת 1613, העניק לוארסב השני , מלך ממלכת כארתלי, מעמד של נסיכים.
לאחר שהאימפריה הרוסית סיפחה את גאורגיה (בשלבים במאה ה-19), הפכו בני המשפחה לקניאזים (נסיכים) באימפריה הרוסית בצו פי צו של הצאר מ-2 בפברואר 1824. בית האצולה הרוסי נקרא בשם אמירֶג'יבּי או אמירֶג'יבּוֹב
אמיר שלח (נולד ב-11 ביולי 1970) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הבלם וכיום עוזר מאמן נבחרת ישראל בכדורגל.
במרבית הקריירה שיחק שלח במכבי תל אביב, עימה זכה ב-3 אליפויות, 3 גביעי מדינה וגביע טוטו אחד.
כמו כן שיחק שלח בנבחרת ישראל ואף החזיק בעבר בתואר שיאן ההופעות של הנבחרת.
שלח החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של מכבי תל אביב.
בעונת 1989/1990 שיחק במכבי הרצליה ששיחקה אז בליגה השלישית, ובעונה שלאחר מכן חזר למכבי תל אביב, שם שיחק עד סוף עונת 1997/1998. באותן שנים היה שלח חלק מחוליית הגנה שכללה את גדי ברומר, אלכסנדר פולוקארוב ואבי כהן "הירושלמי".
בעונת 1991/1992 זכה עם הקבוצה באליפות ראשונה לאחר 13 שנים בהן לא זכתה הקבוצה בתואר.
שלח שיחק כמעט לאורך כל עונת 1993/1994, בה זכתה קבוצתו בגביע המדינה, אך לא שותף בניצחון 2–0 בדרבי מול הפועל תל אביב במשחק הגמר בעקבות פציעה שהשביתה אותו בחודש האחרון של העונה.
בעונת 1994/1995 זכה שלח באליפות השנייה שלו עם הקבוצה.
בעונת 1995/1996 זכה שלח עם מכבי תל אביב בדאבל.
כמות השערים הנמוכה שספגה הקבוצה באותה עונה הייתה חסרת תקדים: 16 שערים בלבד ב-30 משחקים.
שלח, שהחמיץ משחק אחד בלבד בליגה, הציג כושר שיא תחת המאמן דרור קשטן, ובמחזור השישי של העונה גם כבש שער נדיר מבחינתו, בניצחון 0-3 על מכבי פתח תקווה.
ב-1998 עזב את מכבי תל אביב ושיחק עונה אחת בבית"ר ירושלים ועונה אחת בהפועל חיפה לפני שחזר למכבי תל אביב בעונת 2000/2001 וזכה עמה בגביע נוסף.
בסוף הקריירה שלו שיחק שלח שנתיים במכבי נתניה ובשנת 2004 פרש ממשחק פעיל.
את הופעת הבכורה בנבחרת ישראל ערך שלח ב-12 בפברואר 1992 במשחק ידידות נגד נבחרת חבר המדינות העצמאיות, בו הפסידה ישראל 1–2. בהמשך הקריירה שלו שיחק שלח משחקים רבים בנבחרת וב-15 באוגוסט 2001, בהתמודדות מול נבחרת ליטא, שבר את שיא ההופעות בנבחרת שהיה שייך עד אז למוטל'ה שפיגלר ולניר קלינגר.
לאחר מכן שיחק שלח רק עוד משחק אחד בנבחרת, מול נבחרת בוסניה והרצגובינה במסגרת מוקדמות הגביע העולמי 2002. בסך הכל צבר שלח 85 הופעות במדי נבחרת ישראל המציבות אותו כיום במקום הרביעי, אחרי אריק בנדו, יוסי בניון ואלון חרזי.
בינואר 2007 מונה שלח לעוזרו של מאמן מכבי נתניה דאז, ראובן עטר, אולם לאחר כ-4 חודשים בלבד, במאי 2007, פוטר מתפקידו.
בעונת 2012/13 מונה למאמן קבוצת נערים א' של בית"ר טוברוק, בה שיחק באותה עת בנו טום.
ב-2 ביוני 2024 מונה לעוזר מאמן נבחרת ישראל.
שלח הוא בנו של הכדורסלן והמאמן שמעון שלח.
הוא היה נשוי לעדי שום, בתו של שחקן העבר והמאמן יצחק שום.
מנישואים אלה יש לו בן כדורגלן, טום שלח.
אשתו הנוכחית היא הדוגמנית ויקי מקריאניס, ולזוג 2 ילדים משותפים.
לאחר פרישתו מכדורגל החל שלח לעסוק באדריכלות פנים.
אמירות (מערבית: إمارة, אימארה וברבים: إمارات, אימאראת) היא שטח אדמה פוליטי אשר נשלט על ידי אמיר בסגנון שושלת ערבית מונרכית.
לדוגמה, איחוד האמירויות הערביות מהווה מדינה פדרלית אשר מורכבת משבע אמירויות שכאלה.
כל אחת מהן מנוהלת על ידי אמיר.
תואר האמיר עובר בירושה לבן המשפחה שהוא יורש העצר.
שבע האמירויות האלה יוצרות את מועצת האלקטורים לבחירת הנשיא וראש ממשלת הפדרציה.
כיום רוב האמירויות נעלמו, אם בכך שהשתלבו לתוך מדינה גדולה יותר ואם על ידי שינוי סגנון השליטה בהן לשלטון של מלך או סולטאן, ומדינות כדוגמת איחוד האמירויות הפכו לנדירות, וכיום קיימות בעולם שלוש מדינות כאלו.
המונח אמירות בשפה הערבית לעיתים מוכלל כדי לציין כל סוג של פרובינציה מדינית הנשלטת על ידי אדם מהמעמד השולט, במיוחד כאשר מדובר באדם מהמשפחה המלכותית, כדוגמת הממשל בערב הסעודית.
מקור המילה אמירות הוא במושג "אמיר", תואר אצולה או כבוד ערבי הנגזר מהשורש הערבי א.מ.ר.
אל-זובייר (ידועה גם בשם אז זובייר) - אמירות שהתקיימה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית בשטחי עיראק של היום מצפון לגבול עם כווית.
אמירות אפגניסטן - אמירות שהתקיימה בשטח של אפגניסטן המודרנית בין השנים 1826–1926 סופה היה כששליטה הפך מאמיר לשאה.
האמירות האיסלאמית של אפגניסטן - שמה של הישות האפגנית שהוקמה על ידי הטליבאן בין 1996 ל-2001.
אמירות ארמניה - אמירות עצמאית שהתקיימה בין השנים 637 ועד 884 לספירת הנוצרים, אז נכבשה על ידי הנסיך הארמני אשוט הראשון.
אמירות בארי - אמירות קצרת ימים שהתקיימה בשנים 847 – 871 בשטחי העיר האיטלקית בארי.
בחריין - אמירות עצמאית שזכתה לעצמאות מבריטניה ב-1971 והוכרזה כממלכה בשנת 2002.
אמירות גרנדה - אמירות שהתקיימה בשנים 1228 – 1492 ונכנעה לפרננדו השני, מלך אראגון הספרדי לאחר מצור על העיר.
האמירות האיסלאמית של וזיריסטן - ארגון מרדני בחבל וזיריסטן שבפקיסטן.
אמירות טביליסי - אמירות שהתקיימה בשנים 726 – 1080 במקום בו נמצאת היום בירת גאורגיה, טביליסי.
אמירות טרארזה - אמירות בשטחים שהיום נמצאים בדרום מערב מאוריטניה, שהתקיימה בין השנים 1640 – 1910. היא מתפקדת עד ימינו כהתארגנות מסורתית של אוכלוסייה סמי-נוודית.
אמירות סוראן - אמירות כורדית שהתקיימה בשנים 1399 – 1835 בצפון עיראק.
אמירות סיציליה - אמירות ששכנה באי סיציליה בין השנים 965 ל-1072. נכבשו על ידי הנורמנים ששימשו כשכירי חרב של האיטלקים.
האמירות הקווקזית - אמירות בצ'צ'ניה שהוכרזה חד-צדדית ב-31 באוקטובר 2007.
מבחינה מנהלית איחוד האמירויות הערביות כולל 7 אמירויות.
Аморати Бухоро) הייתה אמירות במרכז אסיה שהתקיימה בשנים 1920-1500. החל משנת 1868 הייתה מדינת חסות של האימפריה הרוסית.
שטחי האמירות מחולקים כיום בין אוזבקיסטן לבין טורקמניסטן וטג'יקיסטן.
מבחינה גאוגרפית, שטח המדינה כונס סביב אגן הניקוז של נהר אמו דריה, והוא נחלק לשניים – החלק המערבי והחלק המזרחי: החלק המערבי הוא ערבה נטולת גבעות, בעוד החלק המזרחי הררי מאוד.
שטחי מדבר מהווים את חלק הארי של הארץ.
החקלאות התבססה על השקיה בנווה מדבר.
האזור היה מיושב במשך שנים רבות, החל מהעת העתיקה.
במהלך המאה ה-13 היה מרכזה של המדינה בראשות טימור לנג.
בתקופת יורשיו, הלכה המדינה והתפרקה בהדרגה.
בתחילת המאה ה-16 הגיעו לאזור כובשים חדשים – שבטי אוזבקים ממערב סיביר בראשות החאן שייבני.
שייבני ניצל היטב את המאבקים הפנימיים בין האצילים המקומיים, והקים מדינה חדשה.
מתקופה זו ועד ל-1737 מהווה ההיסטוריה של המדינה רצף בלתי פוסק של מאבקים צבאיים עם ח'ווארזם והאימפריה הספווית.
מייסד השושלת השתלט על שטחים נרחבים, אך בשנת 1510 נהרג בקרב נגד כוחות האימפריה הספווית.
המדינה הגיעה לשיא התפתחותה בתקופת אבדולה-ח'אן (1534–1598).
בשנת 1557, תוך מאבק פנימי בין חברי משפחת השייבנידים, הצליח אבדולה-ח'אן לכבוש את העיר בוכרה.
בשנת 1561 הוא הכריז על אביו כעל ח'אן עליון.
במשך תקופה ארוכה הוא ניהל מלחמות שבמהלכן כבש את טשקנט ואזור פרגנה.
בתקופה זו העיר טשקנט התפתחה במהירות, ועד מהרה נהפכה לאחד ממוקדי הכוח הראשים באזור, בנוסף לבוכרה וסמרקנד.
בשנת 1583 הוא קיבל את התואר "ח'אן" באופן רשמי.
בשנת 1593 הוא השתלט גם על שטחי ח'אנות חיווה.
אבדולה-ח'אן הצליח לאחד שטחים נרחבים לכדי מדינה אחת, ויצר יציבות שלטונית; הדבר תרם רבות לפיתוח מסחר וכלכלת האזור.
תקופתו ידועה כתקופה של שגשוג כלכלי ובנייה מסיבית.
נבנו בה מספר רב של מסגדים, ארמונות ובתי מסחר.
הוא תמך בפיתוח המדע והספרות.
שמו נחשב עד לימינו כדוגמה לשליט נאור.
בתקופתו החל תהליך של הפרדה בין האסלאם המקומי והאסלאם המערבי.
אנשי הדת בזמנו הגיעו לשיא השפעתם, ונפתח מספר רב של בתי ספר לדת.
בסוף תקופת שלטונו של אבדולה-ח'אן הוא ניהל מלחמה נגד בנו, שנתמך בקזחים, וספג מספר הפסדים בקרבות.
הוא איבד את רוב השטח שהיה בשליטתו, ובעיצומו של המאבק נפטר והשליטה על המדינה עברה לבנו.
כאשר זה כבש את בוכרה וטשקנט, מספר רב של בני משפחתו, אצילים ומפקדי צבאו של אביו הוצאו להורג.
כתוצאה מכך, כאשר הוא נהרג בשנת 1598, היה קושי במציאת היורש.
לאחר תקופת מה הוחלט להעביר את השלטון לנציגי משפחה אצילה שמוצאה מאסטרחן, וכך שנת 1598 הייתה תחילתה של כהונת שושלת חדשה – שושלת האסטרחנידים.
בשנת 1603 נהרג מייסד השושלת החדשה, ובנו באקי מוחמד חאן הגיע לשלטון.
הוא נחשב לשליט חזק ואמיץ.
לאחר שהנהיג מספר רפורמות שלטוניות, הוא נהרג בשנת 1605. בשנת 1611 הגיע לשלטון ח'אן חדש, שתקופת כהונתו הייתה ארוכה במיוחד – 30 שנה.
בתקופתו איבדה הח'אנות את השליטה על טשקנט, וכל הניסיונות להחזיר את העיר לשליטתהּ לא צלחו.
בתחילת המאה ה-18 המדינה למעשה התפרקה למספר ישויות נפרדות עם מרכזים בבוכרה, סמרקנד, טשקנט ועוד.
באזור פרגנה הוקמה מדינה חדשה – ח'אנות קוקנד.
בשנת 1740 נכבש השטח כולו על ידי הפרסים.
בשנות ה-40 של המאה ה-18 החלה תקופת שלטון של השושלת החדשה – המנגיטים.
לאחר תקופת אי-יציבות שלטונית, החלה כהונה של הח'אן החדש מוחמד אמין.
לאחר שהגיע לשלטון בשנת 1753 בתמיכת תושבי בוכרה, הוא נתן להם כתב זכויות מיוחד.
כמו כן, הוא ויתר על התואר "ח'אן" וקיבל על עצמו את התואר "אמיר".
כבר בתחילת שלטונו הוא ראה חשיבות בחיזוק השלטון המרכזי.
הוא ניהל מספר מאבקים צבאיים מוצלחים נגד שליטי אפגניסטן והרחיב את האמירות.
מוחמד אמין נפטר בשנת 1758, והשלטון הועבר לדודו דניאל.
לאור מרידות פנימיות הוא נאלץ לתת את השלטון הפורמלי לנציגי השושלת הקודמת והסכים להיחלשות מסוימת של שלטונו.
בסופו של דבר הוא נאלץ להעביר את השלטון לבנו שה מורד, שהיה מקובל על תושבי הבירה.
תחילת כהונתו של זה התאפיינה בהוצאות להורג של המורדים הבולטים.
בהמשך הוא ביצע רפורמה כלכלית ומשפטית.
הוא ניהל מערכת נגד שליט אפגניסטן, אך ללא הצלחה יתרה.
בשנת 1800 הועבר השלטון במדינה לבו, חיידר.
שלטונו של חיידר החל במרד של הטורקמנים ובמלחמה עם ח'אנות קוקנד; אולם הוא הצליח להתמודד עם הבעיות ואף חיזק את שלטונו והרחיב את הפקידות והצבא.
יחד עם זאת, כל תקופת שלטונו עד לשנת 1826 הייתה רצף מאבקים בלתי פוסקים עם האצולה המקומית.
בנו נסרולה היה בשלטון משנת 1826 ועד ל-1860. כדי להגיע לשלטון הוא הרג את אחיו הבכור ושלושה אחים נוספים.
גם בתקופתו נוהלו מלחמות בלתי פוסקות – הן בתוך המדינה נגד האצולה והן נגד ח'אנות קוקנד הסמוכה.
בתחילת השלטון הוא הנהיג רפורמה בצבא והקים יחידות תותחנים.
בשנת 1826 הוא כבש מחדש מספר אזורים סמוכים לאפגניסטן, אך הפסיד אותם בהמשך, בשנת 1851. מאבקים פנימיים בלתי-פוסקים הביאו להיחלשות השלטון המרכזי.
כתוצאה מכך הוא התקשה לעמוד מול האימפריה הרוסית, שהייתה מעוניינת להרחיב את השפעתה באזור.
בשנת 1860 הועבר השלטון לבנו מוזאפאר.
תוך חמש שנים החל מאבק עם האימפריה הרוסית, שבסיומו הפכה המדינה למדינת חסות של הרוסים.
בשנת 1885 הועבר השלטון במדינה לבנו אבדולה חד, ובשנת 1910 לנכדו אלים חאן, שהיה השליט האחרון של המדינה.
בשנת 1920 השתלטו הכוחות הסובייטים על בוכרה, והאמיר נמלט.
הוא התגורר בקאבול במשך תקופה ארוכה.
כל ניסיונותיו לחזור לשלטון לא עלו יפה.
הוא נפטר בשנת 1944, ונקבר בקאבול.
המשלחת הרוסית הרשמית הראשונה הגיעה לבוכרה עוד בשנת 1675, בתקופת הצאר אלכסיי הראשון.
גם בתקופת פיוטר הגדול נשלחה משלחת לשטחי הח'אנות.
בתחילת המאה ה-19 שלחו הרוסים משלחת מדינית, שכללה גם נציגי הצבא וחוקרים.
לאחר פטירת האמיר נסראללה, עלה לשלטון בנו מוזאפרג אד דין.
כמו אביו הוא ניהל מאבקים נגר ח'אנות קוקנד, כאשר הוא תמך בקבוצה שהתנגדה להשתלטות רוסית על האזור.
הוא דרש מהרוסים לשחרר את כל השטחים שנכבשו, ואף עצר את הסוחרים הרוסים שהיו בבוכרה.
נציגי רוסיה שהגיעו לבוכרה לסיים את הפרשה לא הצליחו להגיע לסיום מוצלח של המשא ומתן.
ב-20 במאי 1866 הביס הצבא הרוסי את צבא האמיר; האמיר עצמו הצליח לברוח משדה הקרב.
למרות המצב הקשה, לאור הלחצים הפנימיים, היה על האמיר להמשיך בלחימה.
בנוסף לכך, אנשי הדת הכריזו על מלחמת קודש נגד הרוסים.
באפריל 1868 יצא צבא האמיר לכיוון ריכוז הכוחות של הרוסים.
הרוסים מצִדם אספו כוח צבאי משמעותי בהיקף של כ-3.5 אלף חיילים בפיקוד קונסטנטין פון קאופמן, והתכוננו לקרב.
במפתיע, יחידה צבאית של האפגנים עברה לצד הרוסי.
ב-1 במאי 1868 נפגשו הכוחות באזור הנהר זראפשאן.
צבא האמיר הובס, והחל בנסיגה כללית.
תוך כדי רדיפת צבא האמיר נכנסו הרוסים לסמרקנד.
בקיץ 1868 התקדמו הרוסים לכיוון בוכרה, וכבשו מספר מבצרים באזור.
קונסטנטין פון קאופמן שלח מסר לאמיר ובו הצעה לסיום הלחימה; האמיר לא ענה כלל, ואף הגביר את ההתקפות על הרוסים.
הרוסים המשיכו בהתקדמות, ולאחר הפסדים נוספים בקרבות לאמיר לא הייתה לו ברירה אלא להתחיל בשיחות לסיום הלחימה.
ההסכם נחתם ב-23 ביוני 1868. בהתאם להסכם, שטחים נרחבים, כולל סביבת סמרקנד, עברו לשליטה מלאה של הרוסים.
לרוסים היו גם הישגים נוספים, ולמעשה אמירות בוכרה הפכה למדינת חסות של הרוסים.
ואולם בנו של אמיר לא הסכים עם מדיניות אביו, והחל במרד.
האמיר ביקש מהרוסים עזרה צבאית, ובסופו של דבר הכניע את המורד.
הבן הסורר נמלט להודו לחסות הבריטים.
גם לאחר חתימת הסכם, המשיכו חלק מהאצילים המקומיים במאבק צבאי – אך ללא הצלחה.
בשנת 1870 כבשו הרוסים את מעוזי ההתנגדות האחרונים באזור.
בשנת 1873, בעקבות עזרה שנתן האמיר לרוסים במהלך כיבוש ח'אנות חיווה, הועברו לשליטתו מספר שטחים מח'אנות חיווה.
בשנים 1876–1878, בתמיכה רוסית, הצליח האמיר להרחיב עוד את שטחי המדינה.
לאחר הקמת ממשל מקומי בטורקסטן הרוסי, היו באחריות המושל היחסים עם ח'אנות חיווה, אמירות בוכרה וח'אנות קוקנד.
לאחר סיפוח ח'אנות קוקנד והפיכת ח'אנות חיווה למדינת חסות, החל המושל להתקשר עם אמיר בוכרה רק באמצעות נציגו הדיפלומטי.
המושל קונסטנטין פון קאופמן ציין לא פעם בפני משרד החוץ הרוסי כי יש הכרך במינוי נציג דיפלומטי קבוע בבוכרה.
עם זאת, הרוסים ידעו שבאופן רשמי אין הסכם המגדיר את בוכרה כמדינת חסות – להלכה הייתה זו מדינה עצמאית, ורק כוח הנשק והשפעת רוסיה באזור הפכו אותה למדינת חסות למעשה.
לאור הוויכוחים בין השלטון הרוסי המקומי (המושל) לבין משרד החוץ בסנקט פטרבורג, התעכב מינוי נציג דיפלומטי קבוע למשך מספר שנים; הנציג מונה רק בשנת 1886: הנציגות הייתה בדרגה נמוכה משגרירות (שהייתה מוקמת במדינה עצמאית).
בראש הנציגות עמד פקיד משרד החוץ בדרגה גבוהה מקונסול, והוא היה כפוף הן למושל בטשקנט והן למשרד החוץ.
הנציג היה אחראי על העברת דרישותיהם של הרוסים לאמיר וניהל איתו משא ומתן בכל הנושאים.
הוא גם היה אחראי על הנושאים המשפטיים שהיו קשורים לאזרחים רוסים בשטחי האמירות.
באמצעותו הרוסים קידמו הקמת מסילת ברזל שעברה בשטחי המדינה.
הנציג היה אחראי על חלוקת משאבי המים של הנהר זראפשאן בין חקלאי האמירות לבין חקלאי הסביבה שהיו בשטחים שבשליטה רוסית.
ב-10 בינואר 1910 התחוללו מהומות אלימות בין אוזבקים-סונים לבין פרסים-שיעים.
המאבק, שהחל על רקע דתי, ניהפך עד מהרה למאבק בין האצילים על השליטה.
כתוצאה מאירועים אלו, היועץ הראשי של אמיר, אלי סרביה, שהיה בתפקיד 25 שנים והיה ממוצא פרסי, הועבר מתפקידו ובמקומו מונה אציל אוזבקי-סוני.
באמצעות הנציג, לחצו הרוסים על האמיר לבצע רפורמות נרחבות.
הלחץ גבר עם החלפת האמיר בשנת 1911. האמיר החדש הודיע על הקטנת המסים, הסדרת נושא התשלומים השונים, הגדלת תשלומים לחיילים ועוד.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה שודרגה פעילות הנציגות.
לאחר מהפכת פברואר 1917 רצתה חלק מאוכלוסיית בוכרה להאיץ את הרפורמות, ובאמצעות הנציג העבירו תוכנית מפורטת לסנקט פטרבורג.
במרץ 1917 העביר אלכסנדר קרנסקי מסר שהוא תומך בתוכנית, והתוכנית התקבלה גם על ידי האמיר.
ב-9 באפריל 1917 אורגנה הפגנה גדולה לתמיכה ברפורמות, אך היא פוזרה באלימות וכשלושת אלפים מפגינים נאסרו.
הנציג הרוסי הרגיש שלתומכי הרפורמות אין מספיק כוח בחצר השלטון, והפסיק את תמיכתו.
כתוצאה מכך, הרפורמות לא קודמו.
לאחר מהפכת אוקטובר 1917 הכירה הממשלה בראשות ולדימיר לנין באמירות כמדינה עצמאית וביטלה את ההסכמים הקודמים.
חלקים בחברה הבוכרית היו מעוניינים בהגבלת שלטון האמיר.
במרץ 1918 קיבל האמיר אולטימטום בדרישה להגבלות השלטון; כאשר הוא לא הסכים לדרישות, החל מאבק אלים בתמיכת הכוחות הרוסים.
האמיר הצליח לייצב את השליטה תוך הריגת חלק גדול מתומכי הרפורמה והגליה של כמה אלפי בני אדם לתחומי רוסיה.
בשנת 1920, לקראת סיום מלחמת האזרחים ברוסיה, הגיעה לבוכרה משלחת רוסית בראשות מיכאיל פרונזה.
המשלחת דרשה מהאמיר להכניס לשימוש כהילך חוקי את הכסף הרוסי, לאפשר הכנסת צבא רוסי למדינה ולתת לרוסים שימוש חופשי במסילת הברזל החשובה שעברה בשטחי האמירות.
הרוסים החלו בהכנת פלישה צבאית, וב-2 בספטמבר 1920 נכבש שטח האמירות.
ב-14 בספטמבר הוקמה הרפובליקה הסובייטית העממית של בוכרה.
ב-4 במרץ 1921 נחתם חוזה ידידות עם רוסיה הסובייטית.
למרות זאת, במשך מספר שנים, עד לשנת 1923, נמשכו פעולות צבאיות של תומכי האמיר נגד השלטון הסובייטי.
בסוף 1921 הגיע לשטחי האמירות אנוור פאשה, מדינאי ואישיות צבאית טורקית.
הוא הצליח לארגן מחדש את כוחות ההתנגדות, ואף חלק משמעותי של הממשל עבר לתמוך בו.
לקראת אביב 1922 רוב שטחי האמירות היו בשליטתו, והוא התחיל במצור על בוכרה.
ואולם בהמשך הצליח הצבא האדום, לאחר התארגנות מתאימה, להדוף את מתקפותיו, והוא נהרג.
בשנת 1924 בוטלה הרפובליקה הסובייטית העממית של בוכרה, והשטח חולק בין הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוזבקית, הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטורקמנית והרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הטג'יקית.
הרכב אוכלוסיית המדינה היה רב-לאומי; שתי הקבוצות הגדולות בה היו עמים ממוצא טורקי ועמים ממוצא פרסי.
בין העמים הטורקים הרוב היו אוזבקים, שהיוו את האומה השלטת במדינה.
חלק לא מבוטל של האוכלוסייה היו טורקמנים.
בנוסף לכך, התגוררו באזור לא מעט יהודים – יהודי בוכרה.
הדת השלטת במדינה הייתה אסלאם סוני.
מרבית אוכלוסיית המדינה התגוררה בחלק המערבי.
כ-65% מאוכלוסיית המדינה התגוררו ביישובים, כ-35% חיו באורח חיים חצי-נוודי וכ-20% היו נוודים.
לאמיר בוכרה הייתה כוח שלטוני בלתי מוגבל, והוא ביסס את שליטתו על חוקי האסלאם.
מבחינה מנהלית, המדינה הייתה מחולקת למספר אזורים.
ראש כל אזור היה שולח לחצר האמיר תשלומים שנתיים.
על פי רוב, בראש אזורים חשובים עמדו חברי משפחת האמיר או אנשים מקורבים במיוחד.
האליטה השלטת הייתה מחולקת לבעלי תארים דתיים ופקידים.
בסך הכול היו 15 דרגות פקידותיות בממשל.
בהתאם לעדויות, אפילו בתקופת האמיר האחרון מרבית פקידי הממשל לא ידעו קרוא וכתוב.
חוסיין ח'אן (Husayn Khan; ינואר–מרץ 1826)
נאסר ללה באחאדור ח'אן (Nasr Allah Bahadur Khan; 22 במרץ 1826 – 21 בספטמבר 1860)
מוזאפר אד-דין בחדור ח'אן (Muzaffar ad-Din Bahadur Khan; 23 בספטמבר 1860 – 12 בנובמבר 1885)
אמירה בוזגלו (נולדה ב-27 בינואר 1981) היא אשת תקשורת ופעילה חברתית המשמשת מלהקת, עורכת תוכן ומגישה בטלוויזיה וברדיו.
אמירה בוזגלו נולדה וגדלה בתל אביב.
למדה בתיכון עירוני ט' ביד אליהו, תל אביב, במגמת מדעים ביולוגיה וכימיה.
בוגרת תוכנית חמד"ע להכשרת מצטיינים במדעים בשיתוף אוניברסיטת ת"א ותוכנית .
את שירותה הצבאי עשתה כקצינת חינוך במודיעין שדה (גדוד 414).
בשנים 2003-2006 הייתה סטודנטית לתואר ראשון בחוג לתקשורת ומנהל עסקים במסלול האקדמי המכללה למינהל.
בעת לימודי התואר הראשון הכירה את דרור רפאל, שבאותם ימים היה מרצה במכללה.
בתום הלימודים, הציע לה רפאל להיות העורכת והמפיקה של "תוכנית הערב - עם שי ודרור" ברדיו ת"א 102fm.
במשך שנה וחצי ערכה והפיקה את התוכנית.
ומשם החלה גם להיות שדרנית רדיו קבועה.
תוכנית הרדיו של שי ודרור- החלה להיות מצולמת לטלוויזיה בעקבות יוזמה של המפיק דאז והמנחה כיום שי שטרן שהגה את הרעיון להפוך את תוכנית הרדיו ללייט נייט יומי בטלוויזיה.
שם אמירה השתתפה כדמות קבועה, סייד קיק של המנחים של המפיקה שבפרונט, בהשראת שדרן הרדיו הווארד סטרן והמפיקה שלו.
שם החלה ההיכרות בין אמירה לשי שטרן, שהציע לה שנה לאחר מכן לעבור לתוכנית חדשה שלו "אל תשאל".
כעבור שתי עונות אמירה עזבה את התכנית, ולוהקה לתוכנית הדוקו-רילאטי "בקרוב אהבה".
במקביל להופעות הקבועות על המסך, אמירה מתחילת דרכה ועד היום עובדת מאחורי הקלעים.
עבודתה הראשונה בטלוויזיה הייתה תחקירנית של ארז טל בשידורי חגיגות 40 שנה לטלוויזיה בתוכנית "רק בישראל" בהגשת ארז טל ואורנה בנאי.
שם גילתה לראשונה את מקצוע הליהוק (אנשים אמיתים שאינם שחקנים)- לפני שהיה מקצוע כזה בישראל.
ארז טל שלח אותה ללהק קשישות חביבות לפינה חדשה לתוכנית שילהגו
על אותם כוכבים שמגיעים בכל תוכנית.
אמירה יצאה וחיפשה בכל בתי האבות קשישים וקשישות מצחיקים ושם גילתה כמה היא נהנית ללהק אנשים.
בהמשך הדרך הפכה לעורכת תוכן בתוכניות השונות של קשת12, ערוץ24 ובערוץ ביפ.
שימשה גם חלק מצוות התוכנית "ערב טוב עם גיא פינס" במסגרת עבודה כעורכת תוכן של גיא פינס בתוכנית הרדיו שהייתה לו בשנים 2008-2009 ברדיו 99.
במסגרת עבודת עריכת התוכן, החלו להגיע גל של תוכניות ריאליטי לישראל, שעשועונים ודוקו-ריאליטי.
צוותי התוכן נדרשו גם ללהק.
ב-2013 שימשה פרזנטורית של חברת האופנה "פיפה" דנמרק.
שנה אחר כך, צולמה לקמפיין הפרסום להלבשה תחתונה של רשת לבני נשים "את".
ב- 2016 שיחקה כמנהלת ערוץ הילדים בסדרת הנוער "גאליס".
בבחירות 2024 התמודדה למועצת עיריית תל אביב-יפו ברשימתו של רון חולדאי והוצבה במקום ה-9.
בשנת 2007 השתתפה בתוכנית היומית "שי ודרור" בערוץ "ביפ" וזו הפעם הראשונה שהייתה בקדמת המסך.
בשנת 2009 החלה את שיתוף הפעולה עם שי שטרן והופיעה לצדו בתוכנית "אל תשאל" במשך שתי עונות בערוץ ביפ ובערוץ 2.
בשנת 2011 כיכבה בדוקו-ריאליטי "בקרוב אהבה" לצד סיגל שחמון, גאיה טראוב, גילי שם-טוב, מיכל שפירא וגלית לוי בהנחיית העיתונאי אירי ריקין ב"קשת".
הגישה בערוץ 10 את התוכנית היומית "מחוץ לבועה", העוסקת בענייני הפריפריה.
הנחתה תוכניות בערוץ 24: "שישי חי", "אמירה מחפשת", "השיר שלי", "24 עד הבית" ושידרה באופן קבוע במסגרת השידורים החיים בערוץ.
השתתפה כפאנליסטית בתוכניות "מה אתם אומרים" של קשת ערוץ 2, "הדיבור" עם אלירז שדה, "דיבור ישיר", בהנחיית גואל פינטו, "עולם הזהר", לצד איציק זהר בערוץ 24, ו"ג'ודי ואלירז" ברשת 13.
אחד האירועים הטלוויזיוניים שאליו נקלעה אמירה הוא עימות טלוויזיני מול פרופסור אמיר חצרוני שהתבטא בגזענות כלפיה ("לא היה קורה כלום אם ההורים שלך היו נשארים במרוקו ונרקבים שם").
העימות קרה במסגרת תוכנית הבוקר של הזכיינית "קשת", בהנחיית יואב לימור וגלית גוטמן.
העימות סוקר בכלי תקשורת רבים ואף הגיע עד לדיון בכנסת.
בשנת 2019 הוגשה כנגדה וכנגד הזכיינית קשת תביעת לשון הרע על ידי פרופסור חצרוני, אך זו נדחתה על ידי בית המשפט.
משנת 2015 מלמדת והגתה קורס "ליהוק ותחקיר" אשר מתקיים אצל הזכיינית "קשת" 12, בבית הספר למקצועות הטלוויזיה "מייק מדיה".
בשנת 2022 שיחקה את זמי מנהלת בית היתומים בסדרה "גדול עלינו" בערוץ "זום".
בשנת 2023 שיחקה שחקנית אורחת בסדרה "שקשוקה" בערוץ כאן חינוכית בתפקיד עצמה.
בשנת 2016 נישאה בוזגלו למשה בן שימול, לזוג שני ילדים.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה2024ליהוק בתוכנית ריאליטי ו/או דוקו-ריאליטימחוברים
אמירה לנכרי - שבות הוא מונח הלכתי שפירושו איסור מדרבנן לבקש מגוי שיעשה בשביל היהודי מלאכות האסורות לעשות בשבת או ביום טוב או בחול המועד.
האיסור אינו רק באמירה מפורשת או ברמיזה, אלא אף אם לא אמר לגוי דבר, והגוי עשה מעצמו מלאכה עבור ישראל, אסרו חכמים על יהודי ליהנות ממנה אם נעשתה למענו בשבת או יום טוב.
במקרים מסוימים התירו חכמים אמירה לגוי, כמו באמירה לגוי לעשות איסור מדרבנן במקום צער, חולי או הפסד ממון.
בהלכה נחשב מעשה כזה כ"שבות דשבות", כלומר עבירה על שבות על ידי פעולה של שבות: האמירה לגוי היא עבירה על שבות, והפעולה שהגוי עושה גם היא אסורה רק משום שבות.
במקרים חמורים יותר הותרה אמירה לגוי לעשות אף איסור דאורייתא, כגון עבור חולה שאין בו סכנה, לצורך מצווה של רבים (במקום צורך גדול), בבין השמשות (במקרים מסוימים) ובמקום מחלוקת הפוסקים.
גם פסיק רישא אם יתבצע כתוצאה מאמירה לגוי - הותר, בין באיסורי דאורייתא ובין באיסורי דרבנן.
המקור להלכה הוא קושייתו של רב אשי, על דברי רב פפא במסכת שבת.
המשנה במסכת שבת אומרת: .
והכוונה לפועלים שיבואו ויעשו מלאכה, לאחר השבת.
על התוספת "ולא יאמר לחבירו..." מקשה הגמרא .
על כך מקשה רב אשי .
בטעם איסור אמירה לגוי נאמרו כמה דעות:
זלזול באיסור שבת, וישנו חשש שישראל יעשה איסורי שבת (רמב"ם).
איסור שליחות (רש"י), על אף הכלל הבסיסי ש"אין שליחות לגוי".
בספרות האחרונים נאמרו הבדלים בין הטעמים.
בתלמוד מובא דעתו של רבה שהתיר לומר לגוי להביא מים חמים לצורך רפואת תינוק ביום מילתו, על אף שמעשה הגוי היה כרוך באיסור הוצאה מדרבנן.הראשונים נחלקו אם יש ללמוד מדברי רבה אלו לכל דיני שבת:
דעת בעלי התוספות ועוד, שהיתר זה נאמר רק לצורך מילה שכן במילה יש היתר מיוחד משום שמצוות מילה דוחה את השבת.
ואין ללמוד מכך לכל איסורי שבת
דעת הרי"ף, הרמב"ם ועוד, שיש ללמוד מדין התלמוד לכל איסורי דרבנן.
ולכן מותר ליהודי לומר לגוי לעשות בשבת איסורים מדרבנן, לצורך חולה ("מקצת חולי, אף על פי שאין בו סכנת אבר ואינו כולל את כל הגוף") או לצורך מצווה, כגון הבאת שופר שנמצא על עץ לצורך תקיעת שופר בראש השנה, או במקום צער.
הרב יוסף קארו פסק כשיטה זו.
דעת העיטור שיש ללמוד מדברי התלמוד היתר אמירה לגוי אף באיסורי דאורייתא, את דעתו הביא הרמ"א אך כתב שיש לחוש לדעת האוסרים ולכן רק במקום צער גדול יהיה מותר.
נחלקו הראשונים אם גם הפסד ממון נקרא צורך גדול, לדעת הרמב"ם הותרה אמירה לגוי באיסור דרבנן לצורך הפסד, ויש חולקים, להלכה נפסק בשולחן ערוך הרב שיש לסמוך על הדעה המקילה לצורך הפסד ממוני משמעותי.
כלל זה תקף גם בעשיית מלאכה על ידי יהודי עצמו, אם המלאכה אינה אלא שבות ונעשית גם בשינוי - מותר לעשותה במקום צער ובמקום הפסד גדול.
סיכום היתרי שבות דשבות בעניינים השונים
ההלכה מתירה שבות דשבות, כלומר אמירה לגוי לבצע איסור דרבנן, בעניינים אלו (על פי ילקוט יוסף):
בבין השמשות, היינו ספק יום ספק לילה, כאשר מדובר בעניין חשוב ביותר או בצורך מצווה.
במקום מחלוקת הפוסקים בדבר האיסור.
הטעם הוא שבמחלוקת הפוסקים באיסור דאורייתא מחמירים משום "ספק דאורייתא לחומרא", אך חומר זו מורידה את עצם האיסור למדרגת איסור דרבנן בלבד.
במקום חולי: עבור חולה שאין בו סכנה.
חולה שאין בו סכנה הוא חולה שנפל למשכב, אך לא נשקפת סכנה לחייו.
למעשה עבור חולה שאין בו סכנה, מותך לומר לגוי אף לבצע מלאכות דאורייתא.
הדעה הרווחת בהלכה שאין הבדל בין אמירה מפורשת לגוי לבין רמיזה, אולם דעת הרב יואל סירקיש ועוד, להתיר רמיזה לגוי.
היתר נוסף שנהג הרב יוסף מטראני הוא רמיזה לגוי (שאינה בלשון ציווי), באופן שההנאה ממלאכתו איננה מוחלטת, אלא היא רק תוספת להנאה קיימת לדוגמה: אם יש אור בחדר אולם האור איננו מספיק חזק, מותר לומר לגוי בלשון רמז "אין כאן מספיק אור" והגוי יבין שצריך להדליק עוד אור.
הרב יעקב עמדין חלק על היתר זה.
המהר"ם מינץ התיר לומר לנכרי המביא ליהודי מכתב בשבת "אינני יכול לקרוא את המכתב" כך שהנכרי יבין מכך שאם הוא רוצה שהיהודי יקרא את המכתב עליו לפתוח בשבילו את המכתב.
יש אחרונים שכתבו שאין ללמוד מדין זה לשאר דינים, משום שפתיחת מכתב בשבת איננה אסורה.
הרב יצחק יוסף והרב עובדיה פסקו להלכה שלספרדים אין הבדל בין רמיזה לאמירה מפורשת: מה שמותר לומר לגוי - אין צורך ברמיזה.
ומה שאסור - אסור גם ברמז.
זאת למעט כאמור לעיל רמיזה בעבור תוספת להנאה קיימת.
עם זאת מותר לומר לגוי ציווי שיבין ממנו לעשות מלאכה אחר השבת (אך לא בפירוש), שכן איסור אמירה לנכרי אינו אלא לעשות מלאכה בשבת עצמה.
מותר לומר לגוי לחלוב בעל חיים בשבת, כיוון שיש לבעל החיים צער מריבוי החלב, ולא גזרו על אמירה לנכרי במקום איסור מהתורה של צער בעלי חיים, אך בתנאי שיטול הנכרי את החלב לעצמו או שיקנה את החלב מגוי לאחר השבת בסכום פעוט, כדי שלא יהא נראה כחולב לצורך ישראל.
אם הנכרי חלב מעצמו את החלב, אין כל בעיה ואין צורך לשלם לו משום מראית העין.
אך אסור לשתות את החלב בשבת.
גזרו חז"ל שלא יעשה הנכרי פעולה לצורכו שלו עצמו, אם נראה הדבר כאילו עושה לצורך היהודי.
אך אם טעה והוא טוען שחשב שמותר, יש לבית הדין להאמינו.
בגמרא הסתפקו, האם איסור אמירה לנכרי נאמר רק באיסורי מלאכות שבת שעונשם סקילה אבל באיסורי תורה שהם בלאו בלבד - כגון איסור לא תחסום שור בדישו ואיסור סירוס בהמה אמירה לנכרי מותרת, או שגם בהם אסורה אמירה לנכרי.
הראשונים נחלקו בהכרעת הדין: הרא"ש כתב בשם הראב"ד שהספק לא נפשט וממילא תקף הכלל שספק דרבנן להקל, שהרי אפילו בשבת אמירה לנכרי אסורה רק מדרבנן, אך לדעת רוב הפוסקים הספק נפשט לחומרא.
הפוסקים דנו באיסורים נוספים כמו: שמיטת קרקעות, כלאי זרעים, הטלת מום בבכור בזמן הזה, איסורים מדרבנן ועוד.
אמירה חכמוביץ' (נולדה ב-5 בינואר 1960) היא סופרת, מתרגמת ועורכת חרדית.
עורכת מוסף יתד נאמן לילדים "יתד שלנו".
נולדה בנוף ים לסופרים אוריאל אופק ובינה אופק, ואחותה של הסופרת והמתרגמת עטרה אופק.
נישאה לרב סנדר חכמוביץ, גם הוא חוזר בתשובה, יליד ברזיל, כיום ראש ישיבת בנין עולם לחוזרים בתשובה.
מאז הקמת העיתון יתד נאמן, בשנת 1985, היא עורכת המוסף לילדים "יתד שלנו", תחת שם העט "רות".
כותבת גם תחת שם העט חדוה אופק.
בדרכם נלך: סיפורים נבחרים על גדולי ישראל
זליג שכנוביץ, בממלכת כוזר היהודית, (2005)
אמירות סיציליה הייתה אמירות מוסלמית שבירתה פלרמו שבסיציליה בין השנים 965 ל-1072 והייתה אחת החזיתות הגדולות של האסלאם מול אירופה הנוצרית וכן הייתה למוקד גדול במסחר בים התיכון בימי הביניים.
אמירות סיציליה הייתה השם לשלטון המוסלמי וכן לממלכה הנורמנית ששלטו בסיציליה בין 965 ל-1072. האמירות נוסדה על ידי השושלת האע'לבית ששלטה באיפריקיה (תוניסיה של היום) בסיוע של מפקד צי ביזנטי שערק.
הביזנטים הפקירו את סיציליה הרחוקה לידי המוסלמים ובמקום הוקמה אמירות שלימים הפכה לחלק מהח'ליפות הפאטמית תחת השושלת הכלבית, ואחר כך לחלק מהסולטנות הזירית.
ב-1072 נפלה האמירות לידי רוג'רו הראשון שהקים בה את רוזנות סיציליה שהושפעה אף היא מהתרבות האסלאמית ואירחה אוכלוסייה מוסלמית גדולה.
חשיבותה של האמירות הייתה בהתפשטות האסלאם לעבר איטליה הנוצרית (עד כדי הקמת אמירויות נוספת בבארי שבחצי האי האפניני).
סיציליה שהייתה תחת שלטון ביזנטי רעוע.
הייתה מטרה לפלישה מוסלמית עוד בימי הח'ליף עות'מאן, זמן קצר לאחר כיבוש צפון אפריקה.
פלישות רבות חזרו ונשנו, אך כמעט תמיד ניגפו מפני הצי הביזנטי.
ב-750 נכבשה עיר הבירה סירקוזה, אך הכובש, חביב, נאלץ לשוב לארצו ולדכא מרד ברברי.
כיבוש סיציליה התאפשר על ידי עריקתו של מצביא ביזנטי בשם אאפמיוס, שהתחבר לשליט האע'לבי והעביר לצי המוסלמי את טכניקת "האש היוונית" שעליה התבססה העליונות הביזנטית בים.