tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרייבט מצליח לחמוק מהצוללת ומבין כי איחר את המועד, אך הוא מצליח למצוא את חבריו ולגרום להם לשנות את התנהגותם בכך שהוא גורם להם להתחבר לזיכרון הרגשי שלהם.
הפינגווינים מבינים שכדי להחזיר את כל הפינגווינים למצבם הרגיל, הם יצטרכו למצוא משהו חמוד ביותר שיהפוך את השפעת הקרן.
פרייבט מנדב את עצמו למשימה, תוך כדי שהוא מוכן לקבל עליו כל תופעה שתיגרם לו כתוצאה מהשפעת הקרן.
הפינגווינים מתכננים להפעיל את הקרן באמצעות שלט, אך הם מגלים שנגמרו לו הסוללות ושולחים את ריקו לקנות סוללות.
חברי אגודת רוח הצפון חוזרים ומצליחים להרוס את הצוללת של דייב לפני שהם נתפסים על ידי שירותי ההדברה.
סקיפר מצליח להפעיל את הקרן ברגע האחרון, ובעזרת אוסף כדורי השלג של דייב הקרן מתפצלת כך שהיא מצליחה לפגוע בכל הפינגווינים ולהחזיר אותם למצבם הרגיל, אך גם לפגוע במראהו החמוד של פרייבט.
לאחר מכן פרייבט מגלה כי הוא גידל קרניים והפך לוורוד, אך הפינגווינים מחליטים לכבד את מראהו החדש.
חברי אגודת רוח הצפון מבינים כי הפינגווינים מהווים יחידת עילית ראויה ומחליטים להעניק להם כל מה שהם רוצים.
קובלסקי מקבל נשיקה מאווה, בה היה מאוהב עוד מתחילת הסרט, וארבעת הפינגווינים מקבלים תרמילי ריחוף, אשר בעזרתם הם עפים מעל שמי העיר אל עבר ההרפתקה הבאה שלהם.
בסצנה המופיעה במהלך כותרות הסיום, מתגלה כי הפינגווינים השתמשו במורט כמקור חמידות כדי להחזיר לפרייבט את מראהו הרגיל.
לכאורה נראה כי מורט לא הושפע מהקרן, עד שהתגלה כי הוא מסוגל לבלוע את המלך ג'וליאן בשלמותו.
טום מקגראת' / שי זורניצר - סקיפר - מנהיג הפינגווינים.
סקיפר הוא קשוח, מיומן בהתחמקות ומצחיק.
כריס מילר / גלעד קלטר - קובלסקי - המוח של הפינגווינים, אשר רואה עצמו כמדען.
מאוהב באווה, חברה באגודת רוח הצפון.
ג'ון דימאג'יו / אסף קורמן - ריקו - מומחה הנשק של החבורה.
בעל יכולת לבלוע ולהקיא בעת הצורך פריטים שונים ומשונים.
כריסטופר נייטס / ליאור זוהר - פרייבט - הפינגווין החמוד ביותר בחבורה.
בנדיקט קמברבאץ' / יפתח אופיר - מסווג, זאב המנהיג את אגודת החיות של רוח הצפון.
דייב הוא הנבל הראשי של הסרט.
מתכנן להפוך את כל הפינגווינים בעולם למפלצות ולשחרר אותם ברחבי העולם כולו ובכך לשלוט בעולם כולו.
קן ג'ונג / ניסו שליו - פיוזקצר, כלב ים, המומחה לחומרי נפץ ולפיצוצים של רוח הצפון.
אנט מהנדרו / שירלי לילו - אווה, ינשופת שלג, המודיעין של רוח הצפון.
פיטר סטורמר / אלדד פריבס - רב-טוראי, דוב קוטב, חבר באגודת הרוח הצפון.
בעל חולשה וחיבה גדולה לפינגווינים.
את המוזיקה לסרט הלחין וכתב לורן באלפה.
הפסקול שוחרר ב-25 בנובמבר 2014 ,יום אחד לפני יציאת הסרט לאקרנים .
הפינגווינים ממדגסקר: מוזיקה מתוך הסרט
"הפינג'אן" הוא שיר ישראלי שכתב חיים חפר למנגינה של שיר ארמני הינגלה ( Հինգալլա ) הביצוע המפורסם ביותר של שיר זה הוא של יפה ירקוני.
פִינְגָ'אן (בטורקית: Fincan) היא כוס המיועדת לשתיית קפה.
בעברית קיים בלבול בין ג'זווה, שהוא כלי להכנת קפה לבין פינג'אן.
חפר כתב את השיר עוד בעת שירותו בפלמ"ח, ככל הנראה בשנת 1945. השיר ראה אור בשנת 1946 בחוברת שירי הפלמ"ח "לפתח אוהלינו: צרור פזמונים", והוא הודפס שוב בשנת 1949 בספרו של חפר "תחמושת קלה".
השיר מתאר את הווי הפלמ"ח היושבים מסביב למדורה ומעבירים ביניהם פינג'אן.
בפרסום הראשון של השיר נכתב כי הלחן מבוסס על לחן רוסי, אך בפרסומים מאוחרים יותר נכתב כי המנגינה היא עממית-ארמנית.
עובדה זו אומתה כשבשנות השבעים הביא אליהו הכהן לתוכניתו "על הדשא" להקת פולקלור ארמנית ששרה את השיר בגרסתו המקורית, "Hingala", שהושרה על ידי הזמר הארמני רובן סחקיאן (Ruben Sahakyan).
חיים חפר עצמו העיד כי הלחן הושר בפלמ"ח ללא מילים, ולאחר מכן הוא חיבר את מילות השיר וצירף אותן ללחן.
הפינה הגרמנית בקובלנץ הוא כינוי לאתר בו נפגשים נהרות הריין והמוזל.
ב-1897, במלאת תשע שנים למותו של הקיסר וילהלם הראשון, מייסד הקיסרות הגרמנית, הוצב באתר פסל שלו רוכב על סוס בראש בסיס ענק בעל שתי קומות.
הפסל תוכנן על ידי האדריכל ברונו שמיץ, שתכנן גם את אנדרטת קרב האומות בלייפציג.
במלחמת העולם השנייה נפגע הפסל קשות בהפצצות ולאחר המלחמה הוא הוסר.
לאחר המלחמה יזם תיאודור הויס שהיה הנשיא הראשון של גרמניה המערבית לייחד את המקום לאנדרטה המביעה שאיפה לאיחוד גרמניה.
על הבסיס שלא נהרס הופיעו סמלי מדינות גרמניה כולל האזורים שאבדו להם במלחמה כמו שלזיה, פומרניה ופרוסיה המזרחית.
את הפסל החליף דגל גרמניה המערבית.
לאחר איחוד גרמניה ב-1990 התעורר ויכוח איך לעצב מחדש את הפינה הגרמנית.
המתנגדים סברו שהקמת הפסל אינה מתאימה לזמננו והמצדדים סברו שזה יתן זריקת עידוד לתיירות בקובלנץ.
לבסוף הוחלט ליצור העתק של הפסל המקורי.
ב-25 בספטמבר 1993 נחנך הפסל החדש בטקס חגיגי והפינה הגרמנית הפכה לאחד ממוקדי התיירות הפופולרים בגרמניה.
על הבסיס יש כתובת הקדשה ל-Wilhelm der Große (וילהלם הגדול) ובראש הבסיס, מתחת לפסל כתוב בגרמנית: Nimmer wird das Reich zerstöret, wenn ihr einig seid und treu (האימפריה לא תיהרס לעולם כל עוד אתם מאוחדים ונאמנים).
לאורך הפינה מונפים דגלי גרמניה ו-16 המדינות המרכיבות אותה ומסביב לבסיס מוטבעים הסמלים של מדינות אלה.
נקודת התצפית הטובה ביותר על הפינה הגרמנית היא ממבצר ארנברייטשטיין (Festung Ehernbreitstein) הנמצא על הגדה המזרחית של הריין בגובה 118 מטרים.
רכבל ארוך מוביל מהפינה הגרמנית למבצר, מעל הריין.
הפיליפינים משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
הפיליפינים משתתפת גם במשחקי החורף האולימפיים לנוער.
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הפיליפינים מדליית כסף יחידה בשיט.
המשלחת הראשונה של הפיליפינים למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה תשעה ספורטאים שהתחרו בחמישה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישגים נאים בענפים הרמת משקולות שדורגה במקום החמישי בקטגוריית משקל עד 63 ק"ג לנערות, שחייה עם העפלה לגמר משחה 200 מטר בסגנון שחייה חופשית לנערים בה סיימה במקום השמיני, וטניס עם העפלה לרבע הגמר בטורניר הנערים.
ספורטאי המשלחת התחרו גם בענפים טאקוונדו וכדורסל בה הם לא הגיעו להישגים משמעותיים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שבעה ספורטאים שהתחרו בשישה ענפים.
המשלחת הגיעה להישג בענף התעמלות עם העפלה לשני גמרים בה דורגו במקום השישי בתרגיל המקבילים מדורגים ובמקום האחת עשרה בקרב רב נערות.
המשלחת לא הגיעה להישגים משמעותיים בענפים אתלטיקה, טריאתלון, קליעה, קשתות ושחייה.
הפיליפינים השתתפה לראשונה במשחקי החורף האולימפיים לנוער באולימפיאדת הנוער אינסברוק ושלחה משלחת המונה שני ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישג נאה בענף החלקה אמנותית שדורגה במקום השביעי בטורניר הנערים.
בענף הסקי אלפיני המשלחת לא דורגה במקומות גבוהים אך גם לא במקומות האחרונים.
הפילהרמונית של שלזיה (בפולנית: Filharmonia Śląska w Katowicach) היא מוסד מוזיקלי בקטוביץ, שלזיה, פולין.
הפילהרמונית של שלזיה נוסדה בקטוביץ בשנת 1945. בשנת 1973 מקהלה מעורבת.
לפילהרמונית של שלזיה בקטוביץ מעמד חשוב ומבוסס בחיי התרבות של איחוד הערים של שלזיה עילית.
במהלך עשרות שנים, הופיעו עם התזמורת רוב המוזיקאים ידועי השם, בהם איגור אויסטרך, סביאטוסלב ריכטר ועוד.
מנהל מוזיקלי מירוסלב יאצק ביאשצ'יק (1998–) מנהלת כללית גראז'ינה שימבורסקה (2001)
מנצחים אחרים נודעים שהנהיגו את התזמורת
הפילוסופים הגדולים הייתה תוכנית טלוויזיה משנת 1987 שהגיש הפילוסוף בריאן מגי.
הסדרה מנתה 15 פרקים, כשבכל אחד מהם ראיין מגי פילוסוף בכיר אודות הפילוסופים הגדולים של התרבות המערבית.
התוכנית מהווה מעין סיקוול לתוכנית בשם "אנשי הגות" משנת 1978, גם היא של ה-BBC ובהנחיית מגי.
בתוכנית נידנו הפילוסופיות של גדולי הפילוסופי מאז אפלטון ואריסטו, והיא הסתיימה בדיון עם ג'ון סרל על הפילוסופיה של ויטגנשטיין.
תקליטורי DVD של הסדרה נמכרים למוסדות אקדמיים, אך רוב הפרקים זמינים גם ברשת.
הדיאלוגים מהתוכנית עובדו והורחבו לספר תחת הכותרת הפילוסופים הגדולים: מבוא לפילוסופיה המערבית.
הספר תורגם גם לעברית בהוצאת ידיעות אחרונות.
הספר נחשב למבוא בהיר וקולח, המומלץ לרוב למתחילים בתחום הפילוסופיה.
אנתוני קני על פילוסופית ימי הביניים
ברנארד ויליאמס על רנה דקארט
אנתוני קווינטון על ברוך שפינוזה וגוטפריד וילהלם לייבניץ
מייקל איירס על ג'ון לוק וג'ורג' ברקלי
ג'ון פאסמור על דייוויד יום
ג'פרי וורנוק על עמנואל קאנט
פיטר סינגר על גאורג וילהלם פרידריך הגל וקרל מרקס
פרדריק קופלסטון על ארתור שופנהאואר
יוברט דרייפוס על אדמונד הוסרל, מרטין היידגר ואקזיסטנציאליזם מודרני
סידני מורגנבסר על פרגמטיסטים אמריקאים
אלפרד ג'ולס אייר על גוטלוב פרגה, ברטראנד ראסל ולוגיקה מודרנית
ג'ון סרל על לודוויג ויטגנשטיין
הפינאלי הוא סינגל שהוקלט על ידי הצמד המוזיקלי הישראלי סאבלימינל והצל בהשתתפות השחקנית הישראלית אלונה טל.
השיר יצא לאור ב-2002, כסינגל באלבומם של סאבלימינל והצל, "האור והצל", על ידי חברות התקליטים משפחת תאקט והליקון.
מילות השיר נכתבו על ידי סאבלימינל והצל, בעוד סאבלימינל, אורי שוחט ורן הרוש הלחינו ועיבדו את השיר.
השיר מורכב משלושה בתים, כאשר שניים מתוכם מבוצעים על ידי סאבלימינל ואחד על ידי הצל.
פזמון השיר מבוצע על ידי השחקנית אלונה טל.
השיר הוא שיר היפ הופ קצבי אשר משלב בתוכו את סגנון הפופ.
את השיר מלווים צלילי מחיאת כפיים המוזכרים גם במילות השיר.
השיר כולל סימפולים מתוך שני שירים אשר נכללו באלבומם של משפחת תאקט, "ישראלים עצבניים אחד אחד"; "לא לבד" בביצועו של הזמר צ'ולו בשיתוף סאבלימינל ו"לא מפסיקים" בביצועו של סאבלימינל.
השיר נכלל גם באלבום הלהיטים של סאבלימינל, "היצירה שלי".
בשנת 2014 הוציא סאבלימינל סינגל המשך לשיר בשם "הפינאלי 2".
יחד עם "ילד רחוב", השיר היה לאחד מהלהיטים הגדולים ביותר של סאבלימינל והצל ומתוך אלבום הפלטינה הכפולה "האור והצל" בפרט.
השיר הגיע למקום ה-33 במצעד השנתי של גלגלצ.
נכון ליולי 2025, מונה הצפיות של הקליפ באתר יוטיוב עומד על כשני מיליון 400 אלף, ומונה ההשמעות של השיר ברשת הזרמת המדיה ספוטיפיי עומד על כשני מיליון שלוש מאות אלף.
הפימפרנל השחור (בשוודית: Svarta nejlikan, בספרדית: El Clavel negro) הוא סרט דרמה שוודי, בבימויו של אולף הולטברג ובכיכובם של מייקל ניקוויסט וליזה ורלינדר.
בסרט מופיעים גם קייט דל קסטיו, לואיס גנקו וקלייר רוס-בראון בתפקידים משניים.
הסרט עוסק בהאראלד אדלסטם, שגריר שוודיה בצ'ילה, שאחרי ההפיכה הצבאית של אוגוסטו פינושה בשנת 1973, הצליח להציל את חייהם של יותר מ-1,300 איש על ידי לקיחתם לשגרירות שלו והעברתם לשוודיה.
שמו בא מהגיבור הבדיוני סקרלט פימפרנל שהציל חיים רבים במהלך המהפכה הצרפתית.
הסרט צולם בסנטיאגו, כולל מחוץ לארמון הנשיאות לה-מונדה ובאצטדיון הלאומי הידוע לשמצה בו עונו מאות הרוגים.
הוא צולם החל מינואר 2006 והוקרן בבכורה ב-14 בספטמבר 2007 בשוודיה.
הפילהרמונית של שיקגו היא תזמורת אמריקאית שמקום מושבה הקבוע הוא שיקגו, אילינוי, ובראשה האגודה הפילהרמונית של שיקגו.
התזמורת, שהוקמה בשנת 1988 בידי המנצחים הראשיים של תזמורת האופרה הלירית של שיקגו, היא ארגון ללא רווח, בהנהלת הנגנים, הכולל קרוב ל-200 נגני מוזיקה קלאסית מאזור שיקגו.
מאז 2013, המנהל האמנותי והמנצח הראשי הוא סקוט ספק.
בשנת 1979 הקימו ראשי התזמורת של האופרה הלירית את תזמורת אילינוי, שהופיעה עד ראשית 1988, אז נתקלה בקשיים כספיים.
ראשי התזמורת המשיכו וייסדו ביוני 1988 את האגודה התזמורתית של אילינוי, שהופיעה לראשונה במרץ 1991 כ"סימפונית II" בהנהגת לארי ראצ'לף, שהיה מנהלה האמנותי של התזמורת עד 2013. ב-2004 שונה שם התזמורת ל"פילהרמונית של שיקגו".
השם החוקי של האגודה שמאחורי התזמורת נקבע ב-2012 כ"האגודה הפילהרמונית של שיקגו".
ב-2012 גם החל הארגון, בהנהגת יו"ר המועצה החדש, פול ר.
ג'ודי, בהעברת התזמורת למבנה הרשמי והייחודי שלה כאגודה בשליטת הנגנים ובתמיכת חברות פעילה של נגנים ושאינם נגנים.
בשנת 2013 התמנה סקוט סְפֶּק, מנהל מוזיקלי בבלט ג'ופרי, למנהל אמנותי והחל לכהן כמנצח ראשי.
הפילהרמונית של שיקגו היא התזמורת הרשמית של בלט ג'ופרי מאז 2012. התזמורת שותפה בפסטיבל רוויניה זה למעלה מ-20 שנה והיא תזמורת הבית של תיאטרון האריס בפארק המילניום בשיקגו מאז 2016.
בשנת 2012 הסדירה האגודה הפילהרמונית של שיקגו את המבנה הארגוני שלה כאגודה בשליטת נגנים ובתמיכת חברות של נגנים ושל אנשים מחוץ לתזמורת.
בהשראת הפילוסופיה של פייר בולז, של "הרכב של אפשרויות" ו"קהילה של נגנים" של ארנסט פליישמן, כצורות אידיאליות להנהגה והתפתחות של ארגונים גדולים של אמנויות המוזיקה, נגנים מוזמנים להשתתף בכל היבטי הארגונים.
עקרון היסוד המנחה את מבנה הארגון הוא: "החברה יעילה ביותר בהשגת יעדיה המוזיקליים כאשר מוזיקאים אחראים להפצת המידע ולפיקוח." הנגנים שותפים להנהגה ולשליטה בדרכים אחדות:
מועצת המנהלים - בכל זמן, תכלול לפחות מחצית מן המועצה נגנים החברים באגודה.
יושב הראש הנוכחי של המועצמה הוא תומאס מאנינג, עם דאפי אדלסון ורוברט אוורסון כסגניו, וג'יימס ברקנשטוק כיועץ אמנותי.
השתתפות בוועדות האגודה, המספקות הדרכה וייעוץ להנהלת הארגון: מדיניות אמנותיות ויצירת תוכניות, סגל עובדים, שירותי תורמים ולקוחות, פיתוח וקרנות, שירותים פיננסיים, תוכניות ומדיניות מוזיקה קאמרית, וועדות גיוון והכללה.
רוב חברי הוועדות הם נגנים החברים באגודה, שכמה מהם יושבים גם במועצת המנהלים.
מעורבות באמצעות הוועידה המייעצת של הנגנים.
קבוצת נגנים-חברים זו הנבחרת על ידי מועצת המנהלים מספקת מאגר גדול למינוי חברי מועצה וועידה עתידים.
נוסף לכך, הוועידה מעניקה משוב להנהלה והמועצה בנוגע לקווי המדיניות והפעילויות המוזיקליים והארגוניים של האגודה.
מנהלת האגודה הפילהרמונית של שיקגו דונה מילנוביץ' הייתה חלילנית בפילהרמונית של שיקגו במשך קרוב לעשרים שנה לפני שקיבלה על עצמה את הנהגת מנהלת הארגון.
לרוב חברי הצוות המנהלי יש תארים או דרגות במוזיקה, ניהול אמנויות ו/או תחומי יצירה אחרים.
הקונצרטים הסימפוניים של התזמורת מקיפים את מלוא הקשת של מוזיקה קלאסית, מתקופת הבארוק עד למוזיקה עכשווית.
קונצרטים ביוזמת התזמורת מתקיימים באולמות הבאים: פיק-סטיידר הול באוונסטון, נורת' שור סנטר לאמנויות הבמה בסקוקי, ותיאטרון האריס במרכז שיקגו.
מאז 2010, מופיעים הנגנים הקאמריים מן הפילהרמונית של שיקגו, הרכבים קאמריים של בין 2 ל-6 נגנים משורות התזמורת, בקונצרטים קאמריים באתרים שונים, בהם פארק רידג', סיטי ויינרי וג'אז שואוקייז במרכז שיקגו, וברחבי אילינוי וויסקונסין.
נוסף לכך, הפילהרמונית של שיקגו מופיעה באולמות שונים בשיקגו, בהם סימפוני סנטר, תיאטרון אודיטוריום, תיאטרון שיקגו ופארק רוויניה.
עוד הופיעה התזמורת בפרו פאוויליון ליד אגם ז'נבה בוויסקונסין ובקוך הול במרכז לינקולן, ניו יורק.
בין האמנים הנודעים שהופיעו עם התזמורת ג'ושוע בל, לוס אנ'לס מסטר כורל, ליידי גאגא, טוני בנט, ג'וני מאטיס ועוד.
שותפים אחרים להופעות כוללים את תיאטרון האופרה של שיקגו, מיאמי סיטי בלט, סת' מקפרלן, תיאטרון הבלט האמריקאי ועוד.
בשנת 2017 נסעה התזמורת לפולין במסעה הראשון לקונצרטים וחילופי תרבות, שאחריו התקיים לראשונה פסטיבל הפילהרמונית של שיקגו: פולין 2018. בפולין קיימו נגני התזמורת כיתות אמן והופעות עם סטודנטיים באקדמיה למוזיקה של קרקוב, שם ביצעו יצירות של מלחינים אמריקאים וקונצרט מוזיקה קאמרית במרכז אירופה למוזיקה ע"ש קשישטוף פנדרצקי בלוסטוויצ'ה.
בנובמבר 2018 התארחו במסגרת חלקו השני של המיזם, "פסטיבל הפילהרמונית של שיקגו: פולין 2018", אמנים פולנים, שהופיעו בקונצרטים, חלקם יחד עם התזמורת הפילהרמונית של שיקגו, במשך חמישה ימים בשיקגו, אילינוי.
האמנים האורחים היו רביעיית המיתרים השלזית, נגו העוגב אנדז'יי ביאטקו, הפסנתרן פיוטר אורז'צ'ובסקי, הפסנתרן לוקאש קרופינסקי, המנצח מארק מוס ואחרים, שביצעו יצירות מאת שופן, שימנובסקי, הנריק גורצקי, קשישטוף פנדרצקי, פדרבסקי ועוד.
עוד נוגנו בעונת 2018–2019 סוויטה מתוך אופרה בגרוש של קורט וייל, קונצ'רטו לפסנתר בסול מז'ור של מוריס ראוול, רפסודיה בכחול של גרשווין, הפתיחה ל"רומיאו ויוליה" של צ'ייקובסקי, שחרזאדה של רימסקי-קורסקוב ועוד.
הפינגווין הוא מיני-סדרת דרמת פשע אמריקאית שנוצרה ומפותחת על ידי לורן לה-פרנק עבור שירות הזרמת המדיה "Max", המבוססת על דמותו של הפינגווין מבית DC קומיקס.
המיני-סדרה משמשת כספין אוף עבור הסרט "באטמן", שעלה לאקרנים בשנת 2022 ועלילתה עוסקת בעלייתו של הפינגווין לשלטון בעולם התחתון של גות'אם סיטי.
במיני-סדרה מככבים קולין פארל, ששב לגלם את דמותו של אוסוולד קובלפוט, וכריסטין מיליאוטי.
פיתוחה של המיני-סדרה החל בספטמבר 2021, כאשר נמסר כי לה-פרנק תהיה אמונה על כתיבת התסריט.
המיני-סדרה הוזמנה רשמית זמן קצר לאחר עליית הסרט לאקרנים במרץ 2022.
המיני-סדרה עלתה לשידור בשירות "Max" במהלך עונת השידורים לשנת 2023–2024. פרקי הסדרה בארץ משודרים ב"הוט HBO" יום אחרי שידורם בארצות הברית.
עלילת המיני-סדרה חוקרת את עלייתו לשלטון של אוסוולד "אוז" קובלפוט / הפינגווין בעולם התחתון של גות'אם סיטי, בעקבות הריק שנוצר עם מותו של קרמיין פלקונה.
קולין פארל – אוסוולד "אוז" קובלפוט / הפינגווין: מאפיונר בעל מראה כבד דמוי-פינגווין, שעושה את דרכו במעלה עולם התחתון של גות'אם סיטי.
פארל הצהיר כי המיני-סדרה תחקור את "את מוזרותה, את חוזקותיה ואת רשעותה" של הדמות, במקביל ל"איש שבור-הלב שנמצא שם בפנים".
בסדרה מוצג שיש לו צלקת בשפה ושהוא צולע מילדות.
וכן, יש לו אם שבה טיפל מאז שהיה ילד ושני אחים גדולים שהקניטו אותו, והיה אחראי למותם, כשנעל אותם בביוב במשחק מחבואים שהיה במבנה נטוש.
בסוף הסדרה עובר לפנטאוז ומעביר שם את אימו, בעקבות המאורעות בסוף הסדרה, שהפכה לצמח.
שם הוא מסגל כמה מהמאפיינים האייקוניים של הדמות.
כריסטין מיליאוטי – סופיה פלקונה/התליינית: בתו של קרמיין פלקונה, שנלחמת בקובלפוט על השליטה בגות'אם סיטי.
אביה הכניס אותה לארקהם והפליל אותה ברצח של כמה נשים, כולל אשתו, שאותו ביצע.
בסוף הסדרה מתגלה שהיא וסלינה קייל הן אחיות למחצה.
קלנסי בראון – סאלבטורה מרוני, מאפיונר העומד בראש מאפיה המתחרה במאפיה בה שלטה משפחת פלקונה.
בנוסף, נמסר על ליהוקם של רנזי פליז, שוהרה אע'דאשלו, מייקל קלי ודיידרה אוקונל לתפקידים שטרם פורסמו.
בספטמבר 2021, נמסר כי שירות "HBO Max" שוקדת על פיתוח סדרת ספין אוף עבור הסרט "באטמן", שתתמקד בדמותו של אוסוולד "אוז" קובלפוט / הפינגווין, מאפיונר בדרג נמוך ויד ימינו של קרמיין פלקונה.
במאי הסרט, מאט ריבס חשף כי בתחילה הוא הציע למנהלי האולפנים להפיק סרט המשך שיעמיק בחקירת דמותו הפינגווין, אבל אלו האחרונים רצו להשתמש ברעיון זה על מנת לפתח סדרת ספין אוף במקום.
בנוסף, נמסר כי על כתיבת הסדרה תהיה אמונה התסריטאית לורן לה-פרנק, בעוד שריבס והמפיק דילן קלארק יהיו אמונים על ההפקה בפועל.
במקביל, השלושה עבדו על פיתוח סדרת דרמה פרוצדורלית שתעסוק במשטרת גות'אם סיטי; אך בתחילת מרץ 2022, נמסר כי סדרה זו בוטלה לטובת פרויקטים שיתמקדו בדמויות קומיקס קיימות; אף נמסר כי הסדרה בכיכובו של הפינגווין היא הסדרה שמתקדמת בהרבה מבחינת תהליך הפיתוח.
ריבס הצהיר כי הוא אינו בטוח אם יהיה אמון על בימוי הסדרה, שתשודר לפני עליית סרט ההמשך הפוטנציאלי של "באטמן" ואף תתכתב עם עלילתו.
זמן קצר לאחר מכן, נמסר כי הסדרה הוזמנה רשמית על ידי "HBO Max" ותהיה בפורמט מיני-סדרה, שעל פיתוחה והפקתה בפועל תהיה אמונה לה-פרנק.
עלילת המיני-סדרה ממשיכה מהמקום בו עלילת "באטמן" מסתיימת, תוך הצגת את עלייתו של אוז לשליטה על הפשע בעיר ושואבת השראה רבה מהסרט "פני צלקת".
קלארק הוסיף כי על אף שקשת עלילת המיני-סדרה תהיה עצמאית מקשת העלילה של "באטמן", היא תביא לשיפור בחווית הצפייה בסרט.
ריבס הצהיר כי המיני-סדרה תיקח השראה נוספת מסרט המאפיה "יום שישי הארור" (1980), והצהיר שהמיני-סדרה תעסוק במוטיב החלום האמריקאי.
בתחילת מרץ 2022, נמסר כי לה-פרנק כבר כתבה את התסריט עבור פרק הפיילוט.
באמצע אוקטובר 2022, נמסר כי פארל קרא את התסריט עבור הפרק הראשון ועתיד בשבוע שלאחר מכן לקרוא את התסריטים עבור שני הפרקים הבאים; וציין את התרגשותו להמשיך ולחקור את חזונו של ריבס עבור הדמות.
שרה אוברי, ראש מחלקת תוכני המקור של "HBO Max", הצהירה כי מטרת הסדרה היא לחקור את חייו של אוז הנטועים ברחובות גות'אם, ותיארה אותו כ"נוכל ואסטרטג עם שאיפות משלו".
בספטמבר 2021, עם ההודעה על פיתוח הסדרה, נמסר כי האולפנים פנו לפארל במשא ומתן על חזרתו לגילום דמותו של אוסוולד קופלבוט.
בדצמבר 2021, אושר רשמית כי פארל ישוב לגלם את הדמות ויהיה אמון על הפקת הסדרה.
פארל הצהיר כי בעבודתו עם לה-פרנק ישנה חוויה שיתופית, בדומה לעבודתו עם ריבס על הסרט.
במרץ 2022, ריבס הצהיר כי בעלילת המיני-סדרה קיים הפוטנציאל להופעתן של דמויות אחרות מהסרט.
בשלהי אוקטובר 2022, נמסר על ליהוקה של כריסטין מיליאוטי לדמותה של סופיה פלקונה, בתו של קרמיין, שתשמש כיריבה לקובלפוט.
בפברואר 2023, נמסר על ליהוקם של רנזי פליז, שעל פי הדיווחים התעתד לגלם נער שנקשר לקובלפוט והופך לנהגו האישי, ושל מייקל קלי, שוהרה אע'דאשלו ודיידרה אוקונל לתפקידים שטרם פורסמו.
במרץ 2023, נמסר על ליהוקו של קלנסי בראון לדמותו של סלבטורה מרוני, יריבו לשעבר של קרמיין.
האומן מייק מרינו, שהיה אמון על האיפור והתותבות עבור דמותו של הפינגווין בסרט, עבד גם עם הפקת הסדרה.
בדומה לסרט, בכל יום צילומים קולין פארל נאלץ לבלות שעות על כיסא האיפור לפני יום צילומים.
צילומי המיני-סדרה החלו ב-1 במרץ 2023 בניו יורק, והושלמו שנת 2023. על בימוי שני הפרקים הראשונים אמון הבמאי קרייג זובל.
הסדרה זכתה להערכה רבה מצד המבקרים, עם דירוג של 94% באתר Rotten Tomatoes.
פרק הבכורה של המיני-סדרה עלה לשידור בשירות הזרמת המדיה "Max" ב־19 בספטמבר 2024 והיה זמין במקביל גם ב-HOT VOD וב-yes VOD.
הסדרה פתחה עם 5.3 מיליון צופים בארצות הברית בכל הפלטפורמות בארבעת הימים הראשונים מאז עלייתה.
הנתון כולל שידורים חוזרים ב-HBO וכן צפיות בסטרימינג, ומציב את הסדרה מעל עונת הפתיחה של "יורשים" (4.9 מיליון) והעונה השנייה של "הלוטוס הלבן" (4.1 מיליון).
הסדרה כמעט השוותה את שיא הצפייה של "בלש אמיתי: ארץ הלילה", שפתחה עם 5.7 מיליון צופים.
בנוסף, הסדרה רשמה את קהל הצופים הגדול ביותר בארבעת הימים הראשונים לעלייתה בשירות Max מאז "האחרונים מבינינו" בינואר 2023.
הפינגווינים של מדגסקר בהרפתקת חג מולד הוא סרט קצר בהנפשה ממוחשבת משנת 2005. הסרט, שאורכו כ-12 דקות, הופץ בקולנוע יחד עם הסרט "וולאס וגרומיט והארנב הקטלני".
הסרט מתמקד בדמויות הפינגווינים אשר גרים בגן החיות בתור מרגלים, ומתרחש לפני הסרט "מדגסקר", הסרט בראשון בזיכיון בעל אותו שם.
עלילת הסרט מתמקדת בפינגווינים ממדגסקר ומתרחשת לפני הסרט "מדגסקר".
הפינגווין הכי צעיר בחבורה, פרייווט, מחליק החוצה מגן החיות בערב חג המולד על מנת לבקר את טד, דוב הקוטב הבודד.
כאשר טייל ברחובות מנהטן, הוא נתפס על ידי נאנא (הסבתא העצבנית ממדגסקר ומדגסקר 2) אשר חושבת שהוא צעצוע לעיסה לכלב האכזרי שלה, מר לועס.
שלושת הפינגווינים האחרים, סקיפר, קובלסקי וריקו, מצילים את פרייווט מהדירה של נאנא בטרם יהיה מאוחר מדי.
הם נקלעים מול כאוס מול מר לועס, בזמן שנאנא צופה במשחק בטלוויזיה.
כאשר הם גמרו, הם שמו פצצת דינמיט (שריקו שמר לפני כן) ומשכו את תשומת ליבה של נאנא כאשר היא האשימה את מר לועס במה שקרה.
בסוף הסרט, הפינגווינים ביקרו את טד דוב הקוטב והזמינו אותו לביתם.
אולם הוא הזמין אורחים נוספים כשהם שרו יחד שיר פארודי על "ג'ינגל בלז".
טד דוב הקוטב (ביל פייגרברייק)
הפילוג בישיבת פוניבז' הוא אירוע פילוג מתמשך בישיבת פוניבז' בבני ברק.
ראשית הסכסוך במאבקים בין ראשי הישיבה בשנות ה-90, והוא עודנו מתמשך.
הפילוג כלל פסקי דין ובוררות רבניים, כמו גם פנייה לבתי המשפט הרשמיים במדינת ישראל.
כחלק מהפילוג אירעו גם אירועי אלימות ותקיפה קשים בין שני הצדדים, בהם נפצעו רבנים ותלמידי ישיבה.
הסכסוך הארוך על הנהגת הישיבה היה הביטוי הראשון לפיצול המחנה החרדי־ליטאי לשני פלגים, פיצול שבא לידי ביטוי באופן רחב החל מ־2012, לאחר פטירת הרב יוסף שלום אלישיב.
מאז סוף שנות ה־90 של המאה ה־20 מתקיימים בישיבה מאבקי שליטה קשים.
במשך למעלה מעשור (1997–2009) התקיימו בישיבה מתיחות וחיכוך כמעט יומיומיים בין תומכי נשיא הישיבה הרב אליעזר כהנמן וראשי הישיבה הרב גרשון אדלשטיין והרב ברוך דב פוברסקי (נודע בכינוי "שונאים", בהגיה מלעילית), לבין תומכי ראש הישיבה הרב שמואל מרקוביץ (מחנה זה מכונה "מחבלים" בהגיה מלעילית), מחנה שמשתייך לפלג הירושלמי.
בעקבות הסכסוך נוצר פיצול חלקי במבני הישיבה כשבני המחנות תחמו את עצמם עם הזמן למבני פנימייה שונים.
פיצול זה נוצר במקרים מסוימים על ידי שימוש באלימות והוצאת בחורים ממבני המחנה השני בכוח פיזי מחדריהם, לרוב על ידי מחנה ה"מחבלים".
במסגרת המאבק שנויים במחלוקת המינויים של אנשי הצוות החדשים משני המחנות.
הסכסוכים גלשו לעיתים לאלימות, והמשטרה נאלצה להתערב מספר פעמים.
כעבור תקופה בה נמשכו החיכוכים, הורה הרב אדלשטיין לאנשי מחנה כהנמן הסרים למשמעתו לוותר על תפילות השבת והחגים בהיכל המרכזי של הישיבה ולקיים אותן במבנה אוהל קדושים הסמוך לישיבה, בכדי להפחית את החיכוך.
בהמשך הופרדו גם מקומות הישיבה בחדר האוכל.
הפרדה זו נעשתה בהפעלת אלימות ובהשלכת מצרכי מזון בין הצדדים במהלך הארוחות.
כיום מתקיימות בפועל במבני הישיבה שתי ישיבות נפרדות לחלוטין, למעט ישיבה משותפת בבית המדרש המרכזי המחולק בשווה בין שתי הישיבות, כאשר מרבית תלמידי שתי הישיבות לומדים בין כך בבתי מדרש אחרים מחמת חוסר המקום.
הסכסוך ממשיך להתפרץ מעת לעת, ובפרט בתחילת שנת הלימודים, כאשר מגיעים תלמידים חדשים.
מלבד ראשי הישיבה, הרבנים אדלשטיין ופוברסקי, הצליח כהנמן הנכד לגייס את תמיכתם של הרב נסים קרליץ, הרב חיים קניבסקי, והרב מיכל יהודה ליפקוביץ'.
גיסו הרב מרקוביץ זכה לתמיכת הרב יוסף שלום אלישיב והרב שמואל אוירבך.
דיון בוררות בין שני הצדדים התנהל בפני הרכב דיינים בראשות הרב חיים צימבליסט, הרב פינחס שרייבר והרב מאיר הייזלר.
הבוררות קבעה כי הבעלות הממונית על נכסי הישיבה תהיה של בנו של אברהם כהנמן, אליעזר כהנמן.
ראשות הישיבה אמורה הייתה להתחלק בין הרב פוברסקי, הרב אדלשטיין והרב מרקוביץ.
פסיקה זו לא כובדה במלואה עקב מחלוקת בין הצדדים הקשורה לפרשנות המעשית של ביצוע פסק הבוררות.
בשנת 2005 אישר בית המשפט המחוזי בתל אביב את הבוררות במעמד צד אחד, אך כשנה לאחר מכן ביטל בית המשפט העליון את אישור הבוררות והחזיר את הדיון לבית המשפט המחוזי.
בשלב מסוים פרש הבורר מטעם כהנמן, הרב פינחס שרייבר מן הבוררות כשהוא מותח ביקורת על התנהלות ההליך כולו.
הרב צימבליסט שישב בראש ההרכב דחה את המהלך וקבע כי ההרכב ימשיך לדון בתיק.
עם פטירת נשיא הישיבה אברהם כהנמן, בנו של מייסדה הרב כהנמן, בשנת תשס"ט (2009), הוריש בצוואתו את זכויותיו בישיבה לרעייתו רבקה.
לפי הצוואה אם לא תהיה רבקה בין החיים בשעת פתיחתה, יחולק החלק שלה בין הבן אליעזר (60%) נוסף על חלק שהקנה לו בחייו (10%), לבין הבת ציפורה אשת הרב שמואל מרקוביץ (40%).
שלושים יום לאחר פטירתו ייפתה האלמנה רבקה את כוחו של בנה אליעזר לנהל בשמה את הישיבה.
למרות זאת, בפועל לא השפיעה הצוואה על הסכסוך שהיה מוטל אותה עת בבוררות, והתעוררה מחלוקת משפטית באשר לתוקפה של הצוואה והסמכויות הנגזרות ממנה.
שני הצדדים טענו כי הצוואה מחזקת את מעמדם המשפטי וכי עולה ממנה כי דעת המנוח הייתה לטובתם.
בשנת 2013 פנה הרב כהנמן לבית המשפט המחוזי בתל אביב בדרישה לפסול את הבוררים, הרב הייזלר והרב צימבליסט, שהמשיכו לדון בתיק, בטענה שפעלו שלא כהוגן ועשו יד אחת עם הרב מרקוביץ, אולם בית המשפט דחה את הבקשה.
גם ערעורו על החלטה זו בבית המשפט העליון נדחה, ובשנת 2014 שבו הבוררים לדון בתיק.
באפריל 2014 שיגרו שלושה דיינים מבית הדין של הרב קרליץ מכתב לבורר הרב צימבליסט ובו כתבו כי "אין להמשיך הבוררות, ואין לזה שום תוקף על פי התורה, וכל כוחם הוא רק מכח הערכאות בלבד".
על המכתב חתמו גם הרב אהרן לייב שטיינמן והרב חיים קניבסקי.
בעקבות זאת פנה הרב כהנמן לבית המשפט בדרישה לבטל את הבוררות והציג מכתב בחתימת הרב צימבליסט ובו נכתב שאם הרב שטיינמן ימצא לנכון לבקש מהבוררים שלא להתכנס יקבלו את דעתו.
אולם בית המשפט דחה את הבקשה.
בדצמבר 2014 ניתן פסק בוררות ובו כתב הרב צימבליסט כי הרב מרקוביץ וקבוצתו "הם ממשיכי ישיבת פוניבז' המקורית" ואילו הרב כהנמן ואנשיו הקימו ישיבה נפרדת.
אנשי הרב כהנמן ערערו על פסק הבוררות ובאוגוסט 2015 ביטלה אותו שופטת בית המשפט המחוזי יהודית שבח.
השופטת קבעה שמערכת היחסים בין שלושת הבוררים הפכה כה עכורה, עד שקמה עילה להעבירם מתפקידם, לאחר שיקבלו הכרעה סופית בעניין סכומי הכסף השוטפים שיועברו לרב מרקוביץ ולתלמידיו.
קביעה זו בוטלה על ידי בית המשפט העליון, שהורה שהבוררים ימשיכו בתפקידם, ושמצופה מהם להתנהל באופן מקצועי ומכבד.
בתחילת 2018 הגיש הרב כהנמן בקשה נוספת לפסול את הדיינים צימבליסט והייזלר מתפקידם, בעקבות ראיות חדשות.
פסק הבוררות האמור הביא להתלקחות מחודשת של הסכסוך בין הצדדים, שהובילה לאלימות, להשחתה של ספריית הישיבה על ידי מחנה ה"מחבלים" ולמאבקים סביב תפילת ערבית בבית המדרש המרכזי של הישיבה.
ב־29 בינואר 2015 פשטה המשטרה בכוחות גדולים על הישיבה ועצרה כ־25 תלמידים ממחנה הרב מרקוביץ.
כעבור מספר ימים נעצר בנו של אליעזר כהנמן, יוסף, בחשד לתקיפת הרב מרקוביץ.
כדי למנוע את המאבקים בבית המדרש החליטה המשטרה על חלוקתו מדי ערב בשעה שבע בין המחנות, תוך שהיא מפקחת על כך.
עם פרוץ מגפת הקורונה ב-2020, נמנעו אנשי הרב כהנמן מקיום לימודים בהיכל המרכזי, עקב אי יכולתם לעמוד בהנחיות הבריאות בתנאים אלו.
לאחר שהצו לא כובד בשבתות, הבהיר בית המשפט באוגוסט אותה שנה כי החלוקה השוויונית הזמנית בהיכל הישיבה חלה גם על ימי השבת ונזף באנשי הרב מרקוביץ שהפרו אותו למרות שהחלוקה השוויונית היטיבה עמם כשנתנה להם מעמד שווה על אף נחיתותה המספרית של הקבוצה.
במהלך סבב זה של דיונים בבית המשפט, התפטר ביולי 2021 הבורר הרב צימבליסט, שהואשם במשך השנים בידי אנשי הרב כהנמן בהטיה חד-צדדית, מתפקידו.
במכתב ההתפטרות מנה הרב צימבליסט לצד מצב בריאותו את התנהלות אנשי הרב כהנמן ובאי כוחו כסיבה לפרישתו, תוך שהוא מטיח האשמות קשות באנשיו של הרב כהנמן, וכן בבורר מטעמו הרב משה פרקוביץ.
בעקבות פרישתו מינה בית המשפט בספטמבר 2021 את השופט בדימוס דוד חשין לשמש כבורר בסכסוך בין הצדדים.
באפריל 2021 תועדו התנגשויות אלימות בין הצדדים שכללו תקיפות פיזיות והשלכת סטנדרים, ובמהלכן נפצע בנו של הרב אליעזר כהנמן, הרב אריה לייב כהנמן, המשמש כמנהל בישיבה.
השופט בדימוס דוד חשין פרסם את פסק הבוררות ב-19 בנובמבר 2025 ובו פסק לטובת הרב אליעזר כהנמן.
הרב מרקוביץ ועמותת מסורת התורה יפנו את כל המקרקעין בגבעת הישיבה עד 30 ביולי 2026, ט"ז באב תשפ"ו.
הרב מרקוביץ ועמותת מסורת התורה ישלמו פיצוי לחברת ועמותת פוניבז' 10 מיליון ש"ח.
נאסר על הרב מרקוביץ ועמותת מסורת התורה לעשות שימוש בשם "ישיבת פוניבז'", בלוגו הישיבה ובתואר "ראש ישיבת פוניבז'".
הפינויים ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל החלו ב-13 באוקטובר 2023, בקריאה של צה"ל לאזרחים בעיר עזה לנוע דרומה ולהתמקם באזור מדרום לנחל עזה (נחל הבשור).
בקריאה נרשם "נועו דרומה למען ביטחונכם האישי וביטחון משפחותיכם, הרחיקו עצמכם ממחבלי החמאס שמשתמשים בכם כמגן אנושי.
צה"ל עתיד בימים הקרובים להמשיך לפעול באופן משמעותי בעיר עזה, ומעוניין להימנע מפגיעה באזרחים." על פי הערכה התפנו מצפון רצועת עזה 1.1 מיליון תושבים.
החוקרת המיוחדת של האו"ם לזכויות עקורים, פאולה גביריה בטנקור, טענה כי פינוי התושבים מצפון רצועת עזה מהווה פשע נגד האנושות, וענישה קולקטיבית אסורה על פי המשפט ההומניטרי הבינלאומי.
במסגרת תוכנית האלופים שנהגתה על ידי האלוף במיל' גיורא איילנד בספטמבר 2024, הוצע לפנות את צפון רצועת עזה.
בשלב הראשון האוכלוסייה האזרחית תפונה מצפון הרצועה דרומה, ולאחר הפינוי האזור יוכרז כשטח צבאי סגור.
בשלב השני יוטל מצור על צפון הרצועה, הכולל מניעת תנועה והכנסת מזון, דלק ומים.
המצור יוסר רק עם כניעת האויב, ובפרט הזרוע הצבאית של חמאס.
לאחר כניעתו, צה"ל ייטהר את מרחב העיר עזה ללא התנגדות.
התוכנית אמורה להוות מנוף לחץ על חמאס באמצעות שליטה באספקה, ובכך אמורה לקרב עסקת חטופים, בתנאים שאולי יהיו טובים יותר לישראל.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, הורתה מדינת ישראל לתושבי צפון רצועת עזה להתפנות אל מדרום לנחל הבשור, כדי להימנע מפגיעה בהם.
ב-13 באוקטובר 2023 הציב צה"ל אולטימטום של 24 שעות לפינוי לפני התמרון הקרקעי.
מנהלת התיאום והקישור העבירה את המסר גם אל ארגון אומות המאוחדות, אשר התריע כי פינוי כה גדול עלול להוביל לאסון הומניטרי.
באותו יום נטען כי נהרגו 70 פלסטינים לאחר ששיירות מפונים בעזה נפגעו מתקיפות אוויריות ישראליות.
עד ה-14 באוקטובר דווח על עשרות אלפים שנענו לאזהרה והתפנו דרומה.
לאחר פקיעת האולטימטום, הכריז צה"ל על חלון זמן נוסף באותו היום שבו התאפשר מעבר בטוח בציר "צלאח א-דין".
עם הידוק הכיתור הישראלי את עזה פתח צה"ל מדי פעם מסדרון הומניטרי שאיפשר יציאה מהעיר דרומה, ומאות אלפי תושבים ניצלו זאת למעבר לדרום הרצועה.
ב-16 בנובמבר, צה"ל הורה גם לתושבים שגרו ממזרח לחאן יונס, בדרום עזה, להתפנות.
על פי הערכת צה"ל, עד 21 בנובמבר התפנו דרומה כ-95% מתושבי צפון רצועת עזה.
חלק גדול מהתושבים שהתפנו הגיעו לאזור ח'אן יונס ורפיח.
בדצמבר 2023 דרש צה"ל גם את פינוי תושבי ח'אן יונס, ואלה יחד עם המפונים מאוקטובר התיישבו בעיר אוהלים באזור רפיח.
בעקבות ירי רקטות לעבר ישראל ב-23 באפריל 2024 הורה צה"ל לתושבי שתי שכונות בבית לאהיא לפנותן.
ב-19 במאי 2025 עם תחילת מבצע מרכבות גדעון, דובר צה"ל בערבית פרסם הודעת פינוי לכל החלק המזרחי של נפת ח'אן יונס.
ב-26 במאי פורסמה הודעת פינוי נוספת לחלק המזרחי של נפת ח'אן יונס ולנפת רפיח.
בימים שלאחר מכן חלקה המערבי של העיר פונה באופן הדרגתי.
ב-22 במאי יצאה הודעת פינוי לשכונות בצפון הרצועה.
ב-29 במאי פורסמה הודעת פינוי לנפת צפון הרצועה ולשכונות; שג'אעייה, זייתון, וא-דרג'.
ב-4 ביוני פורסמה התראה שנועדה למנוע מתושבים לחזור לביתם, לבית לאהיא, בית חאנון, וג'באליה.
בימים שלאחר מכן פורסמו הודעות פינוי נוספות לאזור.
ב-13 ביוני פורסמה התראה על מנת למנוע מתושבים לחזור לביתם, לכל נפת צפון הרצועה, ונפת רפיח, החלק המזרחי של העיר עזה, נפת ח'אן יונס וציר נצרים.
ב-29 ביוני פורסמה הודעת פינוי לכל השכונות המזרחיות של העיר עזה וג'באליה.
ב-15 ביולי פורסמה הודעת פינוי דומה.
ב-18 ביולי פורסמה הודעת פינוי לאזור בית לאהיא.
ב-20 ביולי פורסמה התראה שנועדה למנוע מתושבים לחזור לביתם, לאזורי בית לאהיא, ג'באליה, בית חאנון, שג'אעייה, א-דרג', העיר העתיקה, א-תופאח, וזייתון.
ב-6 באוגוסט פורסמה הודעת פינוי נוספת לשכונת זייתון.
למחרת פורסמה הודעה לשכונת א-דרג' וא-תופאח.
ב-9 בספטמבר 2025 לקראת מבצע מרכבות גדעון ב', דובר צה"ל בערבית פרסם הודעת פינוי לכל תושבי העיר עזה.
בהצהרה שפרסם האו"ם הזהיר בפני "השלכות הומניטריות הרסניות" בעקירת 1.1 מיליון פלסטינים ודחק בישראל לבטל הנחיה זו.
חמאס קרא לתושבים להימנע מפינוי וטען כי הוראות צה"ל הן "תעמולה מזויפת" שנועדה לגרום לנכבה שנייה.
על פי הקלטה של ששחרר דובר צה"ל בו נשמע תושב עזה מתאר שאנשי חמאס מנסים למנוע מתושבים לעזוב ואף ניסה לירות בהם.
מראיונות שתנו תושבי עזה שפנו לעיתונות הזרה, הם הביעו חשש עמוק כי זוהי נכבה שנייה.
דובר המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית, ג'ון קירבי טען כי ישראל לא התייעצה עם הממשל האמריקני בנוגע לפינוי, וביצעה זאת על דעת עצמה.
במקביל, הביע הממשל האמריקני דאגה למצב ההומניטרי ברצועה ובצפונה.
הארגון Human Rights Watch גינה את הוראת הפינוי.
במרץ 2024, תחקיר של "ארכיטקטורה פורנזית" מצא כי פקודות הפינוי הובילו להרוגים והיו "לא מדויקות, לא עקביות ולעיתים אף סותרות".
הפינגווין היה מועדון לילה בתל אביב שפעל בשנות ה-80, ברחוב יהודה הלוי 43, והיה חלק מסצנת המועדונים של מוזיקת הגל החדש בישראל, שכללה גם את "הליקוויד", "קולנוע דן", "הקולוסיאום" ותיאטרון פרגוד בירושלים.
המועדון הוקם בשנת 1982 על ידי היזם עדי מילשטיין.
במרתף שקירותיו כוסו במראות ושימש קודם כאולם חתונות.
תחילה פעל כדיסקוטק ומועדון לילה, אך המוזיקאי והאמן דורון אייל ("שולץ האיום") הציע למילשטיין להקים במקום במה להופעות.
תוך זמן קצר הפך המועדון למקום פופולרי להופעות רוק.
במועדון הופיעו בעיקר אמני גל חדש, בהם: הקליק, ז'אן קונפליקט, כרומוזום, מינימל קומפקט, סיאם, רמי פורטיס ומשינה (שהחלה את פעילותה בהופעות במועדון).
בפינגווין גם החלו להופיע אמנים מחוץ לישראל, דוגמת: ליבי והפלאש, סוזי והבנשיז ובאוהאוס.
בשנת 1986 רכש איש העסקים איציק אבנרי את המועדון, הוא החל לפעול בכל ימות השבוע ושימש גם כאולם להופעות ג'אז ולמסיבות פרטיות.
ביוני 1990 נסגר המועדון לחודשיים של שיפוצים, שכללו גם התקנת ציוד הגברה מודרני, ונפתח מחדש בניהולו של המפיק דני רכט.
בתחילת שנות ה-90 דעכה הפופולריות של הפינגווין והוא נסגר.
במקומו הקים היזם שמעון שירזי את מועדון "הברדרז", שנסגר לאחר מספר שנים.
ב-2006 נפתח במקום בית ספר לברמנים ומוזיאון לאלכוהול.
בתחילת 2009 נפתח המועדון שוב בשם "פינגווין קלאב" ופעל במתכונות של "דאנס בר".
הוא ניסה לפנות לקהל של בעלי אמצעים, היה ידוע בסלקציה הקפדנית שלו ונסגר לאחר כשנתיים.
בקיץ 2012 פתחו לירון תמיר, אדם הורוביץ, אהל עדן וגל עופר במקום בר-מועדון חדש בשם "השלאגזאנה".
לאחר זמן קצר, עקב סכסוך בין השותפים, חזר לפעול בשם "הפינגווין", במאי 2014 עוצב מחדש כך שיוכל לארח שוב גם הופעות חיות.
אולם נסגר שוב לאחר זמן קצר של פעילות.
ב-1996 הוציא לאור חברת תקליטים BNE דיסק אוסף, "בחזרה לפינגווין", שכלל של שירים שהיו מושמעים בפינגווין ושל להקות שניגנו במקום.
ב-1998 הוקדש פרק בסדרה התיעודית של יואב קוטנר, סוף עונת התפוזים - סיפורו של הרוק הישראלי, לפינגווין וסצנת מוזיקת הגל החדש בישראל.
ב-2004 צלמו במועדון כמה סצנות בסרט תגובה מאוחרת, בו כיכב ליאור מילר כבעלים והמנהל של מועדון לילה.
ב-2008 יצא לאור, בהוצאת רסלינג, ספרו של ניסן שור "לרקוד עם דמעות בעיניים", בו סקר את תולדות תרבות המועדונים בישראל, כולל "הפינגווין".
שנה אחר כך עובד הספר לסדרה תיעודית של שלושה פרקים ששודרה בערוץ 8.
בקיץ 2013, אריאל סמל שעבד בבר של "הפינגווין" ונהג לצלם מדי פעם את המבלים וההופעות, מצא נגטיבים של כאלף תמונות שצילם.
לאחר שקיבל תגובות נלהבות לצילומים שהעלה בפייסבוק פתח קמפיין בהדסטארט להוצאת ספר שיכלול כ-200 צילומים מהתקופה.
הספר יצא לאור במאי 2014 בשם "אנשי הפינגווין: ההיסטוריה הסודית של תל אביב".
ב-2014 יצא לאור, בהוצאת רסלינג, ספרו של אבי פיטשון, "ג'וני הרקוב ומלכת הצמרמורת", המתעד את תרבות הנגד וסצנת "הפינגווין" במחצית השנייה של שנות ה-80.
בספטמבר 2014 ערכה הצלמת מירי דוידוביץ תערוכת התצלומים בשם "רוק בשחור" במוזיאון ארץ ישראל, שהציגה תמונות שצילמה ב"פינגווין" וקולנוע דן בחצי הראשון של שנות ה-80.
הפילוסופים (באיטלקית: I filosofi) היא טטרולוגיה של סדרת סרטים-ביוגרפיים בבימוי של במאי הקולנוע האיטלקי רוברטו רוסליני, ששודרה בשנים 1971–1974. הפילוסופיהם היא קופרודוקציה צרפתית-איטלקית, שהופקה על ידי איסטיטאטו לוצ'ה ().
ארבע סרטי הסדרה הם באורך מלא, ומתעדים את חייהם של פילוסופים נבחרים, יחד עם התפתחות התיאוריות שלהם בפרספקטיבה פילוסופית.
סוקרטס () משנת 1971 אודות סוקרטס.
בלז פסקל () משנת 1972 אודות בלז פסקל.
אוגוסטינוס מהיפו () משנת 1972 אודות אוגוסטינוס.
קרטזיוס () משנת 1974 אודות רנה דקארט.
ב-1965 כתב רוסליני מניפסט על אובדן המגע בין אמנות למדע.
מצד אחד, השיפור שהביא המדע לחיינו עורר "תסיסה, אלימות, אדישות, עצבנות, ייסורים, אינרציה רוחנית, השלמה פסיבית.
נראה שלאנשים היום במדינות מפותחות אין עוד תחושה של עצמי או של דברים".
הוא סבר שהציוויליזציה נמצאת במשבר ולחלוטין לא מוכנה להתמודד עם אתגרי העתיד.
אמנות, לעומת זאת, הפכה "במאה השנים האחרונות להתרעמות.
זהו ביטוי של חוסר נוחות מוסרית, אומללות, חוסר הבנה, אבל זה הכל.
התרעמות זו מבוססת על סירוב לדעת את הוודאות; אנחנו מתלוננים כי אנחנו מתמודדים עם עולם שאת הארכיטקטורה שלו איננו מסוגלים לתפוס." רוסליני האמין שאין לנו עוד את האלמנטים הבסיסיים של שפה לאמנות.
"האמנות" שלנו הפכה "אינפנטילית ומושחתת".
הפילוג הפונדמנטליסטי-מודרניסטי היה קרע רעיוני ולעיתים מוסדי, שהתגלע ברבות מהכנסיות הפרוטסטנטיות בארצות הברית בשנים 1922 עד 1936, בין המודרניסטים, שדגלו בפרשנות ליברלית לעיקרי הדת, לבין יריביהם הפונדמנטליסטים, שאחזו בתוקף בעמדות נוקשות.
על הפרק היו מחלוקות יסוד על תפקידה של הנצרות; סמכות המקרא; מותו של ישו, תחייתו וקרבן הכפרה הנוצרי.
בתקופה זו צצו שני פלגים רחבים בתוך הנצרות הפרוטסטנטית: פונדמנטליסטים, שהתעקשו על התוקף הנצחי של כל דוקטרינה של האורתודוקסיה הנוצרית; ומודרניסטים, שדגלו בהתאמה מודעת של האמונה הנוצרית בתגובה לתגליות המדעיות החדשות וללחצים המוסריים של העידן.
בתחילה, הוגבל הפילוג לכנסיות רפורמיות והתרכז סביב הסמינר התאולוגי של פרינסטון, שחברי הסגל הפונדמנטליסטים שלו הקימו את הסמינר התאולוגי של וסטמינסטר כאשר פרינסטון הלכה לכיוון ליברלי.
עם זאת, הפילוג התפשט במהרה, והשפיע על כמעט כל קהילה פרוטסטנטית בארצות הברית.
עדות שלא הושפעו מלכתחילה, כמו הכנסיות הלותרניות, נקלעו בסופו של דבר למחלוקת, מה שהוביל לפילוג דתי בארצות הברית.
עד סוף שנות ה-30, תומכי הליברליזם התאולוגי ניצחו באותה תקופה למעשה בוויכוח, כשהמודרניסטים שלטו בכל הסמינרים הפרוטסטנטיים המרכזיים, בתי ההוצאה לאור וההיררכיות הדתיות בארצות הברית.
נוצרים שמרנים יותר פרשו מהזרם המרכזי, וייסדו הוצאות לאור משלהם (כגון זונדרוואן), אוניברסיטאות (כגון אוניברסיטת ביולה), וסמינרים (כגון הסמינר התאולוגי של דאלאס והסמינר התאולוגי של פולר).
מצב זה נשאר עד שנות ה-70, כאשר הפרוטסטנטיות השמרנית הופיעה בקנה מידה גדול יותר בארצות הברית, והביאה לעליית השמרנות בקרב הבפטיסטים הדרומיים, הפרסביטריאנים ואחרים.
המחלוקת הייתה המשך של מאבקים על דמותה של הנצרות מול המדע שהחלו עוד קודם לכן במהלך המאות ה-17, 18 וה-19 בתרבות המערבית-נוצרית.
רבים מהאבות המייסדים של ארצות הברית דגלו בדאיזם.
התאולוגיה הליברלית צמחה מתוך הרציונליזם של הנאורות והרומנטיקה של המאות ה-18 וה-19. נצרות ליברלית, הידועה גם בתור תאולוגיה ליברלית ומבחינה היסטורית כונתה "מודרניזם נוצרי" היא תנועה המפרשת את ההוראה הנוצרית על ידי התחשבות בידע, במדע ובאתיקה מודרניים.
היא מדגישה את חשיבות ההיגיון והניסיון על פני הסמכות הדוקטרינרית.
היבט נוסף במחשבה זו היא תאולוגיה טבעית, שהיא סוג של תאולוגיה המבקשת לספק טיעונים לנושאים תאולוגיים (כגון קיומה של אלוהות) המבוססים על ההיגיון ותגליות המדע, בניגוד לאמונה על בסיס התגלות או כתבי הקודש.
מחלוקות בנושא נמשכו בדור שלאחר מלחמת האזרחים האמריקנית, עם עליית השקפות שדגלו בהתאמה מודעת של הדת הנוצרית לעולם המשתנה, בהיבטים כמו אימוץ של ביקורת המקרא, קבלת האבולוציה והדגשת ההיבט המוסרי והחברתי על פני הצורך באמונה על-טבעית.
כנגד אלו התגבשה תנועת ריאקציה שדרשה דבקות מוחלטת באורתודוקסיה ואף קידשה עקרונות חדשים, בעיקר אמונה חסרת-תקדים בנכונותו המילולית המוחלטת של המקרא.
עימותים ראשונים בין הצדדים נערכו ב-1890, אך מאבקי שליטה בזרמים הגדולים הביאו להסלמה ולהתנגשות בהיקף גדול רק בשנות ה-1920, כשמספר כנסיות נקרעו בעימותים פנימיים.
המחלוקת הסתיימה בניצחון המודרניסטים ברוב החזיתות, ופילגה את הנצרות הפרוטסטנטית באמריקה לשני מחנות, כשהפונדמנטליסטים נדחקו לשוליים ונאלצו להקים מוסדות נפרדים.
ארצות הברית של ערב מלחמת האזרחים האמריקנית הייתה אומה כפרית ברובה, הומוגנית יחסית מבחינה אתנית (רוב התושבים הלבנים היו צאצאי מתיישבים שהגיעו מבריטניה) ואחידה למדי מן הבחינה הדתית: ההתעוררות הגדולה השנייה, בין 1795 ל-1835 בערך, הביאה מיליונים להצטרף אל הכנסיות הפרוטסטנטיות האוונגליקליות שהדגישו את מרכזיות ההתלהבות והרגש בחוויה הדתית.
"אימפריה אוונגליקלית" שכללה את המתודיסטים, הבפטיסטים, הקונגרגציונליסטים, הפרסביטריאנים וזרמים קטנים יותר, שההבדלים התאולוגיים ביניהם נדחקו הצידה בלהט התחייה, שלטה לא רק בהיבט הצר של חיי הדת הכנסייתיים; היא הכתיבה את המוסר והערכים של הציבוריות האמריקנית ושלטה ברוב האקדמיה, שסמינרים תאולוגיים להכשרת אנשי דת היוו חלק ניכר ממוסדותיה.
גם העימות המתגבר עקב ההתנגדות לעבדות, שהוביל לקרע של ממש במספר מקרים – המתודיסטים האפיסקופליים , הבפטיסטים והפרסביטריאנים התפלגו לענפים צפוניים ודרומיים ב-1844, 1845 ו-1857 בהתאמה – לא האפיל על הקונצנזוס הבסיסי בנוגע להשקפה הדתית.
שני הדורות שלאחר מלחמת האזרחים חזו בהשתנות פניה של אמריקה במידה חסרת תקדים.
בין 1860 ל-1920 האוכלוסייה שילשה עצמה ויותר, מ-31.5 מיליון נפש ל-106 מיליון; כמעט 30 מיליון מהגרים נחתו בחופיה, ואלו לא היו בני ארצות צפון ומערב אירופה הקרובים בתרבותם, אלא הגיעו ממזרח היבשת ומדרומה.
רובם היו אירים ואיטלקים קתולים, ונלוו אליהם גם מיעוטים גדולים של נוצרים אורתודוקסים ויהודים.
התרחשה תנופת תיעוש וסלילת מסילות ברזל, ועמה תנועת אוכלוסין גדולה מן הכפר לעיר.
סגנון החיים השתנה כליל: מעמד הפועלים העירוני בילה את חופשתו בימי ראשון לא בכנסייה, שהייתה מוקד הקהילה הכפרית, אלא באפיקי הצרכנות והשעשועים שהציע לו הכרך.
התיעוש כפה רציונליזציה גורפת על החיים, ואף האקדמיה השתנתה ואימצה את המודל הגרמני של הפרדה תכליתית בין פקולטות.
בעוד שהאוניברסיטאות ראו עצמן בעבר בראש ובראשונה כמוסדות נוצריים, ולימודי המדע והתאולוגיה היו שלובים (חוקרים אמריקניים במחצית הראשונה של המאה ה-19 תיארו תכופות את המוטיבציה שלהם כ"התעמקות בנפלאות הבורא"), שיעורי הדת הופרדו עתה מיתר הנושאים.
הנרי אדמס תיאר את גודל השינוי כשכתב ב-1905 ש"נער אמריקני שנולד ב-1854 היה קרוב יותר לשנת 1 מאשר לשנת 1900."
ב-1859 יצא לאור "מוצא המינים" של צ'ארלס דרווין, שהציג הסבר נטורליסטי ומדעי לשאלת מקור החיים בדמות תורת האבולוציה.
ב-1844 נתגלה קודקס סינאיטיקוס, והעניק משנה תוקף למחקר המדעי של ביקורת המקרא ולהכרה כי הנוסח המקובל של כתבי הקודש עבר שכתובים והשחתות.
הרציונליזם, הגילויים המדעיים החדשים והשינויים החברתיים הביכו וזעזעו את אנשי הדת, מהתאולוגים במגדלי השן של הסמינרים להכשרת כמרים ועד לדרשנים בכנסיות.
באיחור מה, הגיעו לארצות הברית פירות מחשבתם של ההוגים הפרוטסטנטים הליברלים הבולטים בגרמניה, שהתנסו כבר בהתמודדות עם הנאורות ובהטמעתה לתוך המחשבה הדתית: פרידריך שליירמאכר ותלמידו אלברכט ריטשל, ועמם פרדיננד כריסטיאן באור ויתר מבקרי המקרא של אסכולת טיבינגן.
עם זאת, השפעתם הייתה חלשה למדי: הענף המודרניסטי האמריקני צמח רובו ככולו מתוך הזירה המקומית.
חלוצו של המחנה הליברלי, המטיף הקונגרגציונליסטי הוראס בּוּשְנֶל שכונה "שליירמאכר האמריקני", החל לגבש ולפרסם את משנתו כבר ב-1849. בושנל היה שמרן למדי, מעולם לא עסק בביקורת המקרא והתנגד לאבולוציה, אך הטיף לכך שיש הבדל בין "לשון עובדתית" לבין השפה המטאפורית שבה נוסחו כתבי הקודש.
את האחרונה לא ניתן היה להבין כנושאת עובדות אובייקטיביות, אלא כמעין שירה שנועדה לעורר רגש.
הוא סבר שהבנת שפת המקרא כסמלית היא המפתח לגישור ההבדלים הדוגמטיים בין הכנסיות השונות, אפילו האוניטרים, והדרך היחידה שתאפשר לאדם משכיל להיוותר מאמין.
בושנל, שחידושו היה בכך שחדל להתייחס כתאולוגיה כמדע אובייקטיבי הנסוב סביב עובדות ברורות (כפי שהיה נהוג בכל ההשקפות עד זמנו), הוקע על ידי רוב בני-זמנו ככופר.
ממשיכי דרכו הגיחו איש איש בנפרד, כל אחד בסביבתו.
הבולטים שבהם לא היו תאולוגים אקדמיים אלא כמרים בכנסיות, שנדחקו לפתח פרשנויות דתיות חדשות לנוכח השינויים שעברו על קהילותיהם.
נקודה אחרונה זו יצאה מן הכח אל הפועל במה שכונה "הבשורה החברתית" (Social Gospel), כשכנסיות רבות הצטרפו לפעילות למען שיפור תנאי הפועלים, איסור על שתיית אלכוהול ועוד רפורמות חברתיות.
"התאולוגיה החדשה", כפי שכונתה ההשקפה הליברלית בעקבות מנשר בשם זה שחיבר מונגר ב-1883, צברה אהדה במוסדות להכשרת אנשי דת בעשור האחרון של המאה ה-19. אנשי סגל ופרחי סמינר שנדרשו להתמודד עם ממצאי הביקורת, האבולוציה והסוגיות החברתיות מצאו בה מזור.
היא נקלטה, והופצה על ידי מחנכים, במוסדות יוקרתיים כמו בתי-הספר לתאולוגיה של אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת שיקגו ואוברלין קולג'.
התנופה הליברלית החרידה את השמרנים מרבצם, והניעה אותם להתארגן ולגבש מענה סדור.
הם נשענו במידת-מה על הדרום הנחשל, אך הנהגתם הגיעה מלב האליטה האינטלקטואלית של הסמינרים הגדולים בצפון.
הריאקציה האנטי-מודרניסטית הייתה היפוכה של "התאולוגיה החדשה" מכל בחינה ובחינה.
ארצ'יבלד אלכסנדר הודג', נשיאו של הסמינר הפרסביטריאני היוקרתי והוותיק בפרינסטון, הוסיף לדבוק בכך שהתאולוגיה היא מדע מדויק ושלשון המקרא היא אובייקטיבית ועובדתית.
הודג' ראה בעצמו כממשיך של מסורת הרפורמציה ותו לאו, אך מודעותו לביקורת הטקסט הביאה אותו להשקפות שהיו חדשניות למעשה.
בנוסף ל"תאולוגיית פרינסטון" של הודג', נספחה למחנה השמרני גם תנועת ההתקדשות (ומאוחר יותר גם התנועה הפנטקוסטלית), שהדגישה את התמורה האישית בנפש המאמין, שנבעה כל כולה מהשפעה אלוהית, ושהייתה אחוזה חשד עמוק כלפי העולם, אותו תפשה כנגוע בחטא וברשע.
ההתקדשות שללה מניה וביה את ההגיון שב"בשורה החברתית", התמקדה בפרט ודחתה את האפשרות שהחברה כולה, להבדיל מנבחרים קרואים, תוכל להשיל את תכונותיה הנפסדות.
לבסוף, בעוד שהליברלים סברו באופטימיות שגאולת האדם תהיה התגשמות של תהליך רציונלי וטבעי לשיפור החברה האנושית, בקרב השמרנים שגשגו תפישות פרה-מילניאליות ואפוקליפטיות, שהתמקדו בחלקים הקודרים ביותר של המלחמה בשטן ביום הדין המתוארים בחזון יוחנן.
הן היו אחוזות פסימיות עמוקה כלפי העתיד, וראו את העולם הזה כרקוב, מושחת, ומתקדם רק לעבר חורבנו.
השקפה פרה-מילניאלית ששילבה התנגדות לביקורת המקרא, ושנפוצה בקרב חלק מן השמרנים, הייתה הדיספנסציונליזם, שפותח יובל שנים קודם באנגליה על ידי ג'ון נלסון דרבי.
הדיספנסציונליזם שילב ביטחון באפוקליפסה קרובה עם הטענה, שמקור הסתירות במקרא הוא בכך שאלוהים הנהיג מערכות ציוויים שונות לכל עידן היסטורי, שברואיו נכשלו שוב ושוב מלעמוד בהן, ושעולמות אחרים כבר נבנו ונחרבו.
השמרנים הוסיפו לחייב אמונה בעיקרים על-טבעיים כמו לידת הבתולין, היות הצליבה קרבן שכיפר על כל חטאי האנושות, גן עדן וגיהנום ועוד, שיריביהם המודרניסטים התקשו לקבל והתייחסו אליהן כמטאפורות או בדיות של דורות העבר.
הענפים האנטי-ליברליים אורגנו לתנועה רופפת בזכות פעילותם של מספר אישים, שדאגו להפגיש בין נציגי המגמות השונות וניסו לארגנם לידי כח מאוחד.
ראש וראשון לאלו היה המטיף דְּווַייְט מוּדי.
מודי אף הקים מוסדות להכשרת כמרים שהיו עממיים ונגישים יותר מהסמינרים, ופנו לאוכלוסייה משכילה פחות, ולכן היו חסינים כמעט ל"תאולוגיה החדשה".
הם הכשירו דור של אנשי דת נוקשים בהשקפתם.
תנועת-הנגד, שהתגבשה בראשית המאה ה-20, נשענה לא רק על שמרנות פשוטה אלא גם על חשד עמוק כלפי המודרניות בכלל ועל נוסטלגיה חזקה לעבר.
אנשיה נודעו בדיעבד בשם "פונדמנטליסטים", דהיינו "הנאמנים לעיקרים".
מקור השם היה בסדרת מנשרים רבי-תפוצה בשם "העיקרים" (The Fundamentals), שפורסמו על ידי חוגים שמרניים בשלושה מיליון עותקים בין 1910 ל-1915. המנשרים נשלחו בחינם למחנכים, כמרי כנסיות ודמויות משפיעות אחרות, ועסקו בהגנה על האורתודוקסיה בתחומים כמו לידת הבתולין, אלוהיותו של ישו, מציאותה ומעמדה האלוהי של רוח הקודש וכדומה.
הסדרה תוארה על ידי פטרונה הראשי, איש העסקים והפרסביטריאני האדוק לימן סטיוארט, כיוזמה שנועדה להתריע בפני נוצרים בכל מקום מפני סכנות הכפירה הליברליות.
המונח "פונדמנטליסטים" עצמו נטבע ב-1 ביולי 1920 על ידי הכומר הבפטיסטי קרטיס לי לווס, בהתייחס לכך שצירי הוועידה של הזרם "היו פונדמנטליסטים" הנכונים להילחם בעד יסודות הדת המקובלים.
הפילוסופיה של פרידריך ניטשה היא הגות המציבה במרכזה את האדם, את היצירה העצמית, ואת החיים על כל מורכבותם.
ניטשה יצא לביקורת נוקבת על יסודות התרבות המערבית: המוסר היהודי-נוצרי, האמונה הדתית, והשאיפה לאמת אובייקטיבית.
במקומם, הוא הציע פילוסופיה המקדשת את החיים ורואה ב"רצון לעוצמה" – השאיפה המתמדת של כל יצור חי לצמוח, להתגבר על מכשולים ולהגשים את הפוטנציאל שלו – את הכוח המניע המרכזי ביקום.
כאידיאל אנושי חדש, הוא הציג את דמותו של ה"על-אדם", המסוגל לעצב את ערכיו בעצמו.
הגותו של ניטשה התפתחה בשלהי המאה ה-19. את התעוררותו הפילוסופית הוא חב לקריאת ספרו של הפילוסוף ארתור שופנהאואר, "העולם כרצון וכייצוג".
ניטשה ראה בשופנהאואר את אחד ההוגים הבודדים שראויים להערכתו, והקדיש לו את חיבורו "שופנהאואר כמחנך", שפורסם ב-1874 כאחד מ"עיונים שלא בעיתם".
מאז תחילת המאה ה-20, זכתה הגותו של ניטשה להשפעה אינטלקטואלית ופוליטית אדירה ברחבי העולם.
הוא עסק במגוון רחב של נושאים, בהם מוסר, דת, אפיסטמולוגיה, שירה, אונטולוגיה וביקורת חברתית.
סגנונו הייחודי של ניטשה – פואטי ואפוריסטי (כלומר, כתוב באמצעות פתגמים קצרים ומרוכזים) – וטענותיו הפרובוקטיביות הם הסיבה לכך שהגותו ממשיכה לעורר תגובות נלהבות וקיצוניות, הנעות בין הערצה לתיעוב.
ניטשה עצמו ציין בספרו האוטוביוגרפי "הנה האיש" כי הפילוסופיה שלו התפתחה והשתנתה עם הזמן.
לאתגר זה מתווספת העובדה שניטשה לא שאף לפתח את הגותו לכדי משנה סדורה, ואף בז לניסיון לעשות זאת.
עם זאת, ניתן לזהות ולדון בזרמים מרכזיים ועקביים במחשבתו.
כבר בכתביו המוקדמים הדגיש את הניגוד בין היסוד האפוליני והיסוד הדיוניסי באמנות (היסוד האפוליני מייצג את הסדר, ההיגיון והצורה, בעוד היסוד הדיוניסי מייצג את היצריות, הכאוס והשכרון).
דמותו של האל דיוניסוס המשיכה למלא תפקיד מרכזי בהגותו המאוחרת.
זרמים חשובים נוספים כוללים את הכרזת מות האלוהים, ההבחנה בין מוסר אדונים ומוסר עבדים, ופרספקטיביזם רדיקלי.
מושגים אחרים, אף שהם מופיעים במספר מצומצם של יצירות, נחשבים לעמודי תווך בהגותו, ובהם העל-אדם ורעיון השיבה הנצחית.
בכתביו המאוחרים ניכרת מתקפה חריפה ומתמשכת על הנצרות ועל המוסר הנוצרי, כחלק ממהלך שאותו כינה "היפוך כל הערכים" .
אף שניטשה מזוהה לעיתים קרובות בציבור עם פטליזם וניהיליזם, הוא עצמו ראה במפעלו הפילוסופי ניסיון להתגבר על הפסימיזם של ארתור שופנהאואר.
הכרזת "מות האלוהים" והמשבר התרבותי
הכרזתו המפורסמת של ניטשה, "אלוהים מת", שהופיעה לראשונה בספרו "המדע העליז" ובאופן דרמטי במיוחד ב"כה אמר זרתוסטרא", אינה הכרזה תאולוגית פשוטה על מותו של אל ממשי, אלא הבחנה תרבותית נוקבת.
לשיטתו של ניטשה, "אלוהים" ייצג במשך אלפיים שנה את עמוד התווך של התרבות המערבית – הבסיס המוחלט למוסר, לאמת ולמשמעות.
"מותו" מסמל את קריסתה של האמונה ביסודות אלה בעולם המודרני.
השבר שניטשה זיהה הוא אובדן העוגן הערכי.
אם אין אלוהים שיצווה מה טוב ומה רע, אז כל מערכת המוסר המערבית מאבדת את תוקפה.
אם אין אמת אלוהית, אז כל שאיפה לאמת אובייקטיבית מוטלת בספק.
התוצאה המיידית של אובדן זה היא ניהיליזם – תחושה עמוקה של ריקנות וחוסר תכלית, שבה "הערכים העליונים מאבדים את ערכם".
במשל "האדם המטורף" מתוך "המדע העליז", מתאר ניטשה את האנושות כמי ש"ניתקה את כדור הארץ מהשמש שלו" וכעת היא צוללת בחלל אינסופי ללא כיוון, למעלה או למטה.
עם זאת, ניטשה ראה במשבר זה גם הזדמנות היסטורית ראשונה מסוגה: האדם חופשי כעת להפוך ליוצר, וליצור ערכים חדשים משל עצמו.
אחת מתובנותיו החדות ביותר של ניטשה היא שהניהיליזם המודרני אינו אויב הנצרות, אלא השלב ההגיוני האחרון בהתפתחותה.
בחיבוריו, ובמיוחד ב"מעבר לטוב ולרוע" וב"לגנאלוגיה של המוסר", הוא טוען שהנצרות עצמה היא שהובילה לקריסתה ולריקנות שלאחריה.
ההסבר לכך, המכונה "סולם האכזריות הדתית", הוא פרדוקסלי:
הנצרות הציבה את האמת כערך עליון וקדוש.
היא חינכה את האנושות במשך מאות שנים לחתור לאמת בכל מחיר ולפתח מצפון אינטלקטואלי ישר.
בשלב מסוים, "הרצון לאמת" שהנצרות טיפחה, הופנה כנגדה.
המצפון האינטלקטואלי המחודד, שהתבטא במדע ובביקורת ההיסטורית, בחן את יסודות האמונה הנוצרית (קיומו של אלוהים, סיפורי הקודש) ומצא אותם בלתי אמינים.
כך, למעשה, הנצרות "התאבדה" באמצעות הערך המרכזי ביותר שלה.
מכיוון שהיא טענה שהיא המקור היחיד למוסר ומשמעות, קריסתה הותירה את האדם המודרני בחלל ריק – במצב של ניהיליזם.
כמענה לניהיליזם, ניטשה לא הציע חזרה לדת המונותאיסטית, אלא אימוץ של מה שכינה "אמונה פגאנית".
אין כוונתו להצטרפות לפולחן אלים יווני, אלא לאימוץ השקפת עולם פילוסופית המבוססת על עקרונות שראה בתרבויות הקדם-נוצריות.
"פגאניזם" עבור ניטשה הוא בראש ובראשונה חיוב החיים הארציים: קבלת העולם הזה, על יופיו, סבלו ויצריו, כפי שהוא, ללא צורך בהבטחה לעולם הבא.
בניגוד למוסר הנוצרי, שראה בגוף ובטבע משהו נחות שיש להתגבר עליו, האמונה הפגאנית, לשיטתו, חוגגת את החיים במלואם.
ב"מדע העליז", הוא שיבח את הפוליתאיזם על כך שטיפח את האינדיבידואליות: האידיאל הפגאני של ניטשה הוא קיום "מעבר לטוב ולרוע", בדומה לאלים היוונים, שלא היו "טובים" או "רעים" במונחים מוסריים, אלא ביטויים רבי עוצמה של כוחות החיים.