tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כאשר שפירא עמד על סף סגירת עסקה עם המוזיאון הבריטי בלונדון, נקבע בידי מומחים שהמגילות מזויפות.
חוות הדעת שהביאה לכישלון העסקה הביאה לאובדן המגילות ולמותו של שפירא.
אילן מספר כי אפילו ראש ממשלת בריטניה ויליאם גלאדסטון התפנה מעיסוקיו וברר עם שפירא פרטים על המגילות שכללו קטעים מספר דברים.
החוקר שארל קלרמון-גנו הצרפתי נסע למקום שבו נמצאו המגילות ומצא כי הבדואים הוליכו שולל את שפירא ואת המשלחת הגרמנית שבדקה את אמיתות הממצאים.
התיאור של מהלך החפירות בשרידי בית הכנסת העתיק במעוז חיים בעמק בית שאן, הוא אחד הסיפורים המעניינים בספר:
אילן היה רועה צאן בקיבוץ.
בזמן המרעה מצא חרסים, מטבעות ושברי זכוכית.
הוא הציג את הממצאים בפני מורתו "אראלה יבנאלי-טל, שממנה למדתי כיצד להסתכל, היכן ומה לקרוא".
ואכן ב"גבעת הגמדים" ליד הקיבוץ, היכן שרעה את צאנו, התגלו שרידי בית כנסת.
הוא מתאר כי באחד הימים עבד מחפרון במקום, הכף פגעה ברצפת פסיפס ולאחר ניקוי המקום התגלה על הרצפה ציור של מנורה.
ואכן בחפירות שנערכו במקום נחשפו שרידי בית כנסת עתיק עם רצפת פסיפס (שעיטוריה כוללים מנורת שבעת קנים), שהיה קיים מסוף המאה ה-5 ועד לאמצע המאה ה-7.
דוגמה לקשר בין הדברים הכתובים במקורות לבין ממצאים ארכאולוגיים הוא מביא מחפירות בשרידי בית כנסת בבית שאן.
בתלמוד ירושלמי כתוב: "תני: אין מעבירין לפני התיבה לא חיפנין ולא בישנין ולא טיבעונין, מפני שהן עושין היהין חיתין ועיינין אאין".
פירושו של דבר: אין מתירין לבני חיפה, בית שאן וטבעון לשמש כשליח ציבור, שכן בני מקומות אלה רגילים להחליף בדיבור ובכתיבה: אות "ה" באות "ח" ואות "ע" באות "א".
ואכן, בחפירות נתגלתה כתובת ארמית ובה מופיעות שגיאות כאלה: המילה "חדה" במקום "הדה" (פירושה "זה") ו"אבידתה" במקום "עבידתה" (פירושה "עבודה").
בפרק זה מדגים אילן את הקשר בין תצפיות שטח לבין לימוד העבר.
יש בנגב שרידים חקלאות על פני רבבות דונם - להערכתו כ-20 אלף דונם.
השאלה היא מניין הגיעו המים להשקיה.
בחורבת חלוקים ליד היישוב מרחב עם הוא מגלה תעלות המאספות מים ממרחקים גדולים.
עם המים הגיעה גם אדמת סחף פורייה.
כאשר הוקמו סכרים באזור נאספו מים לאגירה.
בנגב נמצאו תלוליות, המסודרות שורות שורות וביניהן תעלות.
הערבים מכנים אותן "תולילאת אל-ענאב" - כלומר תלוליות הענבים.
התאוריה הייתה שכל תלולית ריכזה טל ובמרכזה הייתה גפן שניזונה מהמים.
פרופסור מיכאל אבן ארי העוסק בנושא הקים בעבדת חווה שפעלה לפי העקרונות מימי קדם.
הוא מסכם, שכשם שראשוני רביבים יכלו ללמוד משיטות החקלאות בימי קדם, גם המתיישבים בימינו יכולים ללמוד מהם.
בית הכנסת של קהילת מרות היה מוקד החפירה הבולטת של אילן.
האתר נחשף על ידי צוות החוקרים צבי אילן ועמנואל דמתי בחפירות שנערכו מטעם רשות העתיקות.
שרידי בית כנסת ולידו בית מדרש נמצאו בחורבות הכפר הערבי "מארוס", 4 ק"מ מזרחית מתל חצור, לפי הדמיון בשמות מניחים כי מדובר במֵרות עליה סיפר יוסף בן מתתיהו כי הייתה הנקודה הצפונית בגליל שבוצרה על ידו.
פרקים נוספים עוסקים באתרים הבאים:
גילוי מחדש של תיאטרון ונקבת מים ב"לגיו" - ליד מגידו.
השבת שבע מצבות בעברית ובארמית מבית קברות יהודי בגבעות אבו כביר שביפו שנמצאו באוניברסיטה בנורווגיה.
גילוי רצפת בית הכנסת בנערן היהודית ליד יריחו.
הרצפה התגלתה בשנת 1918 בעקבות בור שנפער בשל פגז תותח שנחת במקום.
הרצפה כוסתה וקבוצת חיילים מגולני חשפה אותה לאחר מלחמת ששת הימים.
שלושת המאמרים האחרונים בשער זה עוסקים ב"קופות ציבור בימי קדם", "קמיעות עתיקים: בשם האל נעשה ונצליח" וב"גאוגרפיה של צדיקים".
שער זה מתחיל בתיאור אוסף של איגרות שנה טובה שמצא אילן בארכיונים ובספריות בלונדון.
מסתבר כי אגרות ברכה מארץ ישראל נשלחו לנדבנים בבריטניה.
באגרות הברכה, לצד איחולי שנה טובה, נוספה מישאלה או בקשה.
הברכות נשלחו בראש וראשונה מירושלים אך גם מערי הקודש האחרות: טבריה, צפת וחברון.
אילן מצא חמישה טיפוסים של איגרות:
ברכות צמודות ללוחות שנה וספרים מאת איש ירושלים דוד הכהן משנת 1878.
ברכה בתוך מסגרת בה יש מקום לשם האדם אליו נשלחת הברכה.
אף היא של דוד הכהן ונכללת בספרו "זיכרון כבוד לעיר דוד" משנת תרל"ט.
ברכות על טופס דפוס זהה אבל עם שינוי קל בתוכן.
אלו ברכות שנשלחו למשה מונטפיורי על ידי חיים אליעזר הויזדורץ.
חוקרי ארץ ישראל, אברהם משה לונץ וזאב ספיר הציגו את סגולות ארץ הקודש.
ברכות ממשכנות שאננים אשר נשלחו על ידי חיים פנחס שמואל, "שליח ציבור וקורא בתורה קבוע במשכנות הרב".
בברכות ציורים של שמונה מקומות בארץ ישראל.
בשנת 1815 נערכה באשקלון חפירה ארכאולוגית מיוחדת במינה.
ליידי הסטר סטנהופ האנגליה מצאה מגילה ולפיה קיימים בארץ ישראל אוצרות שטמנו הצלבנים בעת כיבוש הארץ על ידי הערבים.
האוצרות טמונים במקומות הבאים: במסגד באשקלון, ליד מעיינות ראש העין וגם ב"עוג'ה" - או בבקעת הירדן או בעוג'ה אל-חפיר שבנגב.
המטמון באשקלון נאמד בשלושה מיליון מטבעות זהב.
הסולטאן הטורקי הסכים לשותפות תמורת מחצית המטמון, מוחמד אגא א-שאמי הצטרף לתוכנית וכך החלו חפירות ליד שריד מסגד עתיק.
בסוף הגיעו לארבעה מכלי אבן גדולים, אשר נמצאו ריקים.
המבנה שנחפר זוהה כבית המועצה – בולהטריון – של אשקלון הרומית-ביזנטית.
מכתב שנשלח מחברון ופורסם בעיתון היהודי "ג'ואיש כרוניקל" ומכתבים נוספים, מתארים את המערכת השלטונית בהרי חברון במחצית הראשונה של המאה ה-19. על פימכתבים, עבד אל-רחמאן בן הכפר דורא היה לשליט האזור.
יהודי חברון העלו לו מיסים וכינו אותו בספריהם "הרב השחור".
הפחה הטורקי בירושלים ניסה להכניעו אך הדבר לא עלה בידו והוא מינה אותו למושל האזור.
אחיו מרדו בו, פרצו מלחמות ביניהם בחלחול ובחברון.
למרות התשלום מראש, נבזז רכוש היהודים, וחלקם עברו לעיר העתיקה בירושלים.
השלטון בהר חברון עבר מיד ליד, משייח לשייח ושוב למושל הטורקי.
כתוצאה מכך רכוש התושבים היה לביזה, ואזור סבל מחוסר ביטחון מוחלט.
בשנת 1848, מונה עבד אל-רחמאן למושל העיר מטעם הטורקים לאחר שהמושל הטורקי הקודם גורש ממנה על ידי הפחה הטורקי בירושלים.
בשנת 1855 החליטו הטורקים לשים סוף לתוהו ובוהו בהר חברון.
הצבא הטורקי השתלט על העיר ובכך הסתיימו שנות שלטונו של עבד אל-רחמאן.
עד היום נחשבת בדורא משפחתו לחשובה.
שער זה כולל סיפורים אחדים מתולדות היישוב בארץ:
"החבצלת" שוב פורחת - העיתון פורסם ברציפות 42 שנה משנת 1870 עד לשנת 1912. אך מסתבר כי היו גיליונות של העיתון כבר משנת 1863. הגיליונות האלה אבדו וצבי אילן מצא אותם ב"בריטיש ליבררי" המצויה בבנין המוזיאון הבריטי.
מכתבים למונטפיורי: "אנו רוצים להקים כפרים - בשנת 1874 פנה משה מונטפיורי בהצעה לתושבי היישוב הישן והציע להם לעבור לעבודת האדמה היצרנית במקום להמשיך לחיות על כספי החלוקה.
בתגובה התקבלו בלונדון 28 בקשות לסיוע להתיישבות חקלאית, מהן 17 בקשות מירושלים.
הבקשות היו חתומות ביד מאות אנשים.
הם בקשו כי הוא יקנה עבורם קרקע להתיישבות.
המכתבים היו: מירושלים, יפו, צפת, טבריה, פקיעין וחיפה.
התוצאה הייתה היישוב יהודי בראש פינה ובפתח תקווה.
העץ האחרון של פרדס מונטיפיורי - בשדרות יהודית 12, בשכונת מונטפיורי, בתל אביב היה מצוי עץ הדר, בעל גזע עבה, אכול ברובו וענפיו נסמכים מוטות, שריד למטעים שניטעו במקום.
הפרדס נקנה על ידי מונטיפיורי בשנת 1855, אך היה קיים כבר 13 שנה.
הייתה תקופה שבה המושל הטורקי ביפו שלח בכל לילה שלושה חיילים לשמור על הפרדס.
הפנקס הנסתר של חלוצי "ראשון".
בבית הספר החקלאי במקוה ישראל נמצא בשנת 1992 בקירוב פנקס חשבונות של מייסדי ראשון לציון - מסתבר שהיה זה הפנקס בו רשמו תושבי המושבה את העסקאות שנעשו בה בשנת 1882. בפנקס 44 עמודים ובעמוד הראשון רשומים כל חברי האגודה.
האחראי היה זלמן דוד ליבונטין.
שבי ציון במרומי הגולן - אגודה בשם "שבי ציון" הוקמה בשנת 1891 בניו יורק במטרה להתיישב בארץ ישראל.
קבוצות שונות רכשו בגולן ובחורן 8,000 דונם.
בספר מוצגת מפה מלאה של רכישות האדמה והיישובים בגוש הדרומי של החורן.
המושבה נקראה תפארת בנימין על שם הברון רוטשילד.
ביולי 1896 החליטו הטורקים לגרש את המתיישבים.
האדמות מצויות 8 ק"מ מהגבול עם סוריה.
ראשיתה של "רכבת העמק - התוכניות של לורנס אוליפנט אושרו בשנת 1882. קדמו לו אחרים בשנת 1861. המסילה נסללה לאחר מותו.
הוחל בסלילה רק בשנת 1905. התוואי עבר בנהר הירמוך שלא לפי הצעת אוליפנט.
הוא הציע כי המסילה תעלה דרך ואדי סומך, בדרך העולה היום לרמת הגולן.
סג'רה היא אילניה, היישוב הראשון בגליל התחתון - פיק"א קנתה את המקום בשנת 1900 והאגרונום חיים מרגליות קלווריסקי הקים בה חווה.
משנת 1901 הפך המקום למושבה של אריסים, אשר בשנת 1911 היו לאיכרים.
תוכנית אל עריש היא התוכנית להקמת מדינה יהודית בחצי האי סיני - בנימין זאב הרצל החליט לבדוק את ההצעה בשנת 1902. משלחת יצאה למדבר בשנת 1903. חובר דו"ח זהיר, הוצג חוזה אך ההצעה בוטלה.
ברית יהודית-בדווית כבר בראשית המאה - משלחת של ראשי הבדואים הגיע לבנק אנגלו-פלשתינה ביפו בשנת 1903 והציעה ברית בין היהודים לבין הבדואים.
הם הציעו שאם ארץ ישראל תהיה שלהם, בעזרת היהודים, הם יאפשרו הקמת מדינה יהודית.
ההצעה נבחנה, הרצל התייחס להצעה באהדה.
אבל ההסתדרות הציונית החליטה בשנת 1905 למשוך את ידה מההצעה.
באביב 1918 נפגש ויצמן עם המלך פייסל הסעודי.
קיים צילום מפורסם בו ויצמן עטוף בשי שהעניק לו המלך.
בניין גבוה ורחב ממדים נמצא על שפת ימה של דאר.
בבנין עמד מאיר דיזנגוף להקים בית חרושת לזכוכית.
חומר הגלם היה אמור להיות החול שעל שפת הים.
כיום שוכן בבניין מוזיאון המזגגה.
אתנולקט (Ethnolect; מיוונית "אתנוס" – "עם" ו"לגין" – "לדבר") הוא מונח בלשני המתייחס לווריאציה נבדלת של השפה, שהשימוש בה מעיד על שייכות לקבוצה אתנית או תרבותית, שבמקור דיברה בשפה אחרת או בווריאציה אופיינית אחרת.
האתנולקט שונה מניב (דיאלקט) בכך שהוא מיוחד לבני אותה קבוצה, ולא לאזור גאוגרפי גרידא, אם כי המרחב הגאוגרפי עשוי להשפיע על היווצרותו או על תיחומו.
אתנולקט מושפע ממגוון נתונים חברתיים, תרבותיים ולשוניים המאפיינים את הקבוצה הדוברת אותו, שבמקרים רבים היא מיעוט בקרב קבוצה אתנית אחרת.
לדוגמה, אתנולקט יכול לכלול שרידים והשפעות של שפה אחרת שבני אותו מיעוט דיברו בעבר (וראו לשון תשתית).
לעיתים, אתנולקט נוצר כתוצאה ממוסכמות חברתיות חדשות, הנובעות מרצונה של הקבוצה האתנית להיבדל מן החברה הסובבת, ולהזדהות כקבוצה ייחודית בעלת מאפייני תרבות ותקשורת משלה.
מבטא זר עשוי להיחשב כסוג של אתנולקט, כי הוא מושפע לעיתים משייכות אתנית.
אֶתְנוֹבּוֹטָנִיקָה (מ"אתנולוגיה" - מחקר התרבות ו"בוטניקה" מחקר הצומח) היא תת-ענף מדעי של אתנוביולוגיה העוסק ביחסים הקיימים בין בני אדם לצמחים.
האתנובוטניקה מבקשת לתעד, לתאר ולהסביר את היחסים המורכבים בין תרבות אנושית והשימוש שלה בצמחים.
המחקר עוסק בראש ובראשונה בשאלות כמו: איך הצמחים נתפסים, איך נרכשת שליטה בהם ואיך משתמשים בהם בתרבויות השונות (למשל כתרופות, ככלים לניחוש העתיד, כמוצרי קוסמטיקה, צביעה, טקסטיל, בנייה, ככלים, ככסף, כביגוד.
ובנוסף איך הם מופיעים בספרות, בטקסים ובחיים החברתיים).
המונח אתנובוטניקה נטבע בשנת 1895 על ידי הבוטנאי האמריקאי ג'ון ויליאם הרשברגר (John William Harshberger) אולם ההיסטוריה של התחום החלה הרבה לפני כן.
בשנת 77 לספירה המנתח היווני דיוסקורידס, פרסם קטלוג של 600 צמחים ים תיכוניים.
הקטלוג מתאר כיצד היוונים השתמשו בצמחים, בעיקר למטרות רפואיות ומפרט לגבי כל צמח כיצד ומתי יש לקטוף אותו, האם הוא אכיל (הספר כולל מתכונים) והאם הוא יכול להיות רעיל.
ספרו של דיוסקורידס שימש כספר לימוד במשך דורות, אולם התלמידים לא נכנסו לתחום המחקר האתנובוטני עד אחרי ימי הביניים.
ב-1542 אומן מהרנסאנס בשם לאונהארט פוקס (Leonhart Fuchs), חזר אל העיסוק בתחום כשפרסם את "De Historia Stirpium", קטלוג של 400 צמחים האופייניים לאזור גרמניה ואוסטריה.
ב-1753 כתב קארולוס ליניאוס את "Species Plantarum", אשר כלל מידע על כ-5,900 צמחים.
במאה ה-19 הגיע המחקר האתנובוטני לשיא כאשר אלכסנדר פון הומבולדט וג'יימס קוק הביאו מידע בוטני רב מן העולם החדש ומדרום האוקיינוס השקט.
בהמשך, נערך מחקר מקיף למיפוי אתנובוטני של אוכלוסיית האבוריג'ינים.
הרופא הגרמני בן המאה ה-19, לאופולד גליק (Leopold Glueck), היה הראשון שערך מחקר המבקש לתאר את היחס אל הצמחייה מנקודת מבטו של הנחקר.
מחקרו, הנחשב למחקר האתנובוטני המודרני הראשון, תיאר שימוש רפואי מסורתי בצמחים באזור בוסניה.
החל מתחילת המאה ה-20, תחום האתנובוטניקה, שעסק עד אז בעיקר באיסוף נתונים, קיבל כיוון חדש עם דגשים מתודולוגיים וקונספטואלים.
זו הייתה תחילתה של האתנובוטניקה האקדמית.
האב המייסד של תחום זה הוא ריצ'רד אוונס (Richard Evans).
בימינו, ההכשרה בתחום האתנובוטניקה כוללת זיהוי ושימור צמחים ולימודי אנתרופולוגיה ושפה מקומית.
למרות שהרבה מהידע המסורתי עדיין נשמר בקרב מרפאים שבטיים, לעיתים קרובות ישנה הסתייגות ניכרת בנוגע לשיתוף הידע עם זרים.
בין האתנובוטנאים הפעילים בישראל, ניתן למנות את ניסים קריספיל, ופרופ' זהרה יניב-בכרך.
אתנה הולכות רחוק הוא פסטיבל לפעילות ספורטיבית ביוזמה משותפת של משרד התרבות והספורט, אתנה - המועצה הציבורית לקידום נערות ונשים בספורט ועיריית תל אביב.
רעיון היוזמה הוא עידוד ספורט הנשים בישראל, ובמרכזו צעדת נשים.
הפסטיבל ממוקם בנמל תל אביב וממנו יוצאת צעדה אל עבר פארק הירקון ובחזרה.
במהלך יום הפעילות פזורות במות במתחם הפסטיבל בהם: במות לספינינג, פעילות אירובית, ריקוד ובמה מרכזית בה מופיעות זמרות, ספורטאיות ונשים מפורסמות.
בסיום הצעידה מתבצעת שירה המונית המלווה בריקוד של המנון אתנה: השיר "מה שאת אוהבת" בביצועה של גלי עטרי.
החל משנת 2011 היוזמה התרחבה מתל אביב אל צעדות בבאר שבע - מגן הפעמון, ובירושלים - משער יפו.
בשנת 2012 השתתפו בפסטיבל בנמל תל אביב הזמרת נינט טייב, הרקדנית אנה ארונוב, די.ג'ייז עדי נוימן וגילי סער, והנחתה אילנית לוי.
כשבמרכז הפעילות הועלו על הבמה הספורטאיות הישראליות שישתתפו באולימפיאדת לונדון 2012. האירוע היה במעמד שרת התרבות והספורט לימור לבנת.
בשנת 2014 השתתפו באירוע אתנה הולכות רחוק 6500 נשים ונערות מרחבי הארץ.
הוא התקיים בפארק גני יהושע ונכללו בו 25 ענפי ספורט.
במסגרת האירוע התקיים מסלול אתנה צ'לנג ובו השתתפו 150 רביעיות במסלול מכשולים.
שגרירות אתנה התארחו באירוע שהתקיים במעמד שרת התרבות והספורט.
את האירוע הנחתה גלית גיאת.
אתנה - המועצה הציבורית לקידום נערות ונשים בספורט היא מועצה ציבורית בישראל שהוקמה בחודש מרץ 2005, לאחר החלטת ממשלה להקמת גוף מייעץ למשרד התרבות והספורט.
מטרת המועצה היא "פיתוח תרבות ספורט בישראל בדרך אשר תבטיח את השתתפותן המלאה של ילדות נערות ונשים בכל תחומי הספורט".
לפעול לקידום מדיניות לפיתוח ספורט הנשים בישראל
לגבש תוכניות פעולה רב-שנתיות ליצירת תשתית רחבה לפעילות ספורט נשים וקידום ספורט הישגי
לגבש המלצות לפיתוח מנהיגות לספורט הנשים בישראל
לפעול לשינוי עמדות בקרב הציבור בישראל בכל הנוגע לספורט הנשים.
עיקר פעילותה של המועצה הוא בחלוקת תקציבים לפעילות שוטפת של אגודות ספורט נשים וספורטאיות.
מעבר לכך, מקיימת המועצה בכל שנה את פסטיבל אתנה הולכות רחוק המקדם את הספורט העממי.
אתנארך (מיוונית: ἐθνάρχης אתנארכס, מבטאים /ˈɛθnɑːrk/) הוא מנהיג פוליטי של ממלכה או עם.
מקור המילה ביוונית אתנוס (ἔθνος - שבט, אומה) וארכון (ἄρχων - מנהיג/שליט).
תחילתו של השימוש בתואר "אתנארך" אצל שליטי ממלכות וסאליות במזרח התיכון ההלניסטי אשר לא זכו לתואר מלך והוא שימש גם לאחר השתלטות הרומאים ועד זמן קצר לאחר תחילת תקופת האימפריה הרומית.
ייתכן שהשימוש הראשון בתואר נעשה ביהודה, על ידי הורקנוס השני, שהיה גם כהן גדול.
בנו של הורדוס, ארכלאוס היה האתנארך של טטרארכיית יהודה (בין שנת 4 לפנה"ס ועד לשנת 6 לספירה) ושלט בשטחי יהודה, שומרון ואדום.
אחיו, פיליפוס היה טטרארך ("שליט של רבע" - דרג שלטוני נמוך מהאתנארך) בצפון-מזרחה של הטטררכיה ביהודה והוא שלט בשטחי הבשן, הגולן, הטרכון (חבל ארגוב) ואזור פניאס (בניאס).
הורדוס אנטיפס שימש באותה תקופה כטטרארך של הגליל והפראיה (עבר הירדן).
הביזנטים השתמשו בביטוי באופן גנרי, בתחילה כשם כינוי לאלילים של עמים פגניים, מנהיגי שבטים ברבריים ושליטי ממלכות שמחוץ לגבולות האימפריה.
בתקופות מאוחרות יותר באימפריה, שימש השם אתנארך כתואר למפקדי יחידות הזרים שכירי-החרב בצבא הביזנטי.
אתנאיוס מנאוקרטיס היה רטוריקן ופילולוג יווני יליד נאוקרטיס שבמצרים, שפעל בסביבות 200 לספירה.
יצירתו הגדולה היחידה, "החכמים במשתה", נכתבה קרוב לוודאי אחרי מות הקיסר קומודוס (192 לספירה).
היא כללה כ-30 ספרים, מהם נשתמרו לימינו 15 בלבד.
לקסיקון סודא מציין כי אתנאיוס חי בימיו של הקיסר מרקוס אורליוס (מת בשנת 180).
היצירה "החכמים במשתה" או "משתה החכמים" או "משתה המלומדים" שייכת לסוגת הסימפוזיון בספרות היוונית העתיקה (symposium literature).
זוהי מעין אנציקלופדיה שערכיה מסודרים כשיחה מלומדת המתנהלת במהלך משתה (סימפוזיון).
משתאות שכאלה אכן התקיימו בחצר שליטי מצרים התלמיית, והם ששימשו דגם לסוגה הספרותית.
החיבור שכתב אתנאיוס הקיף במקורו כשלושים ספרים, מהם שרדו לימינו חמישה-עשר בלבד, וכן תקציר (אפיטומה ) של כמה מהחלקים החסרים (שני הספרים הראשונים וחלקים מן השלישי, האחד-עשר והחמישה-עשר).
המשתה בספרו של אתנאיוס נמשך כמה ימים, וחלק מן המשתתפים בו נושאים שמות היסטוריים, כמו המארח הרומי לארנטיוס, שם פטרונו הספרותי של אתנאיוס, והפילוסוף גאלנוס.
האורחים משוחחים ביניהם בענייני ספרות, היסטוריה, פילוסופיה, משפטים, רפואה, מוזיקה ועוד, ומבחינה זו חיבורו של אתנאיוס הוא אוצר בלום של ידע.
נזכרים בו שמותיהם של כ-1250 סופרים וכ-1000 מחזות, והאורחים מצטטים לכאורה מזכרונם למעלה מ-10,000 שורות מיצירות ספרותיות שונות, אשר על חלק נכבד מהן איננו יודעים משום מקור אחר.
אשר למקורותיו של אתנאיוס, הוא השתמש כפי הנראה בלקסיקונים שהיו בהשג ידו, אך את רוב החומר ליקט בעצמו ממספר רב של יצירות ספרותיות.
הגרסה השלמה של החיבור, למעט החלקים החסרים, נשתמרה בכתב יד אחד בלבד, הנקרא כתב יד A.
היא נערכה על ידי גאורג קייבל (Kaibel) ויצאה לאור בהוצאת טויבנר ב-1886-1890. תמצית החיבור (אפיטומה) נשתמרה בשני כתבי יד, הנקראים C ו-E, וראתה אור ב-1936 בעריכת ס"פ פפינק (S.P.
אתנוגרפיה פמיניסטית הוא תחום העוסק במחקר אתנוגרפי המחויב לנשים ולחשיפת התנהלות המגדר בחברות שונות.
אתנוגרפיה היא אחת הסוגות של המחקר האיכותני, אשר צמחה באנתרופולוגיה החברתית, ובהמשך בסוציולוגיה.
ענף מחקר זה מבוסס על עבודת שדה וכולל תצפית משתתפת.
אתנוגרפיה כוללת הן את תהליך המחקר, עבודת השדה, והן את התוצר הכתוב שלו.
התוצר הכתוב הוא טקסט המציג לציבור את התהליך וממצאיו, בדרך כלל כדו"ח מחקר, עבודה אקדמית, מאמר או מונוגרפיה, והוא כתוב על פי הכללים הנהוגים באקדמיה.
מטרת האתנוגרפיה היא תיעוד תופעות בזמן התרחשותן, ותיעוד תפיסת העולם של מושא המחקר בהקשר לעולם היומיומי בו הוא חי, לחברה ולתופעות.
מטרת המחקר היא ראיית המכלול של תופעה על מורכבותה ומשמעויותיה הסמליות.
האנתרופולוג והסוציולוג כותבים אתנוגרפיה (אתנוס = עם או שבט, גרפיה = תיאור, כתיבה), כלומר, תיאור ופרשנות של קבוצה אנושית או של מערכת תרבותית מקיפה.
ישנם פירושים רבים למושג אתנוגרפיה פמיניסטית, ואף מועלים ספקות האם קיומו אפשרי.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הוא נתפס כמחקר המבוצע על ידי נשים, עבורן ואודותיהן, והתפתח עד לתפיסתו כמגוון צורות כתיבה של התנסויות מגדריות.
נושא הכוח הוא מרכזי באתנוגרפיה פמיניסטית.
המחקרים מנתחים מבני כוח שמציבים את משתתפי המחקר כמוכפפים או פרימיטיביים ביחס למומחה יודע-כל המערבי.
האתנוגרפיה המוקדמת קשורה לפרויקטים קולוניאליסטיים שחתרו להפקת ידע שיאפשר לשלוט טוב יותר ב"אחר".
חוקרות פמיניסטיות זיהו בדרך כלל חלוקה בין חוקר, זכר ורציונלי, מול נחקר לא מערבי או לא-גבר המזוהה עם רגש וגוף.
באתנוגרפיה הפמיניסטית, לעומת זאת, שוויון בין חוקרת ומשתתפת הוא אסטרטגיה בסיסית שמנסה ליצור אינטימיות, דיאלוג, וגילוי עצמי משותף דרך יחסי החוקרת עם משתתפות המחקר.
הדדיות ויחסי גומלין הם מרכיב חיוני ובעל ערך בפני עצמו באתנוגרפיה הפמיניסטית לא רק למטרת איסוף מידע.
יתר על כן, חשיפת הדיכוי הנשי במחקר האתנוגרפי הפמיניסטי, עשויה להאיר את הצורך בשינוי פוליטי.
במחקר של קבוצות מיעוט חלשות (מבחינה מעמדית, אתנית, דתית, מינית, מגדרית וכדומה), על החוקר להתמודד עם השקפת עולמו ביחס לתרבות הנחקרת, מעמדה ונוהגיה וכיצד להציג או לייצג את הקבוצה.
בנוסף, יחס קבוצת הנחקרים למין החוקר משפיע על שיתוף הפעולה.
נשים חוקרות יוצרות קשר טוב יותר עם נשים משתתפות במחקר, בעיקר אלו הנמצאות בבידוד מגדרי, והן מפתחות הבנה טובה יותר של חוויות הנשים.
החוקרות מתקבלות כבעלות סמכות אקדמית פחותה ביחס לחוקרים גברים, ולכן מעוררות פחות התנגדויות.
חוויית האתנוגרפית בשטח מושפעת מיחס הסביבה הנחקרת למרכיבים הקשורים בחוקרת: היותה נשואה או רווקה, מראה הגוף וההופעה החיצונית שלה ומרכיבי אתניות, מעמד, מיניות ודת של החוקרת.
התפתחות היסטורית של אתנוגרפיה פמיניסטית
ראשיתה של שיטת המחקר האתנוגרפית במחצית המאה ה-19, באנתרופולוגיה, והיא התפתחה במהלך המאה ה-20, כשסוציולוגים אימצו שיטה זו.
האנתרופולוגים התמקדו בחברות לא מערביות והסוציולוגים בחברות מערביות.
דיסציפלינות נוספות אימצו את שיטת המחקר, כמו: גאוגרפיה, סיעוד, תקשורת ודת.
בהמשך, התפתח מגוון של צורות עכשוויות כולל סייבר- אתנוגרפיה, אתנוגרפיה של צילום, ואוטואתנוגרפיה שהיא אוטוביוגרפיה אתנוגרפית.
המחקר האתנוגרפי הפמיניסטי החל להתפתח בתקופת הגל השני של הפמיניזם בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20, כתחום חדש באנתרופולוגיה, כביקורת על הדרת נשים משדה המחקר בדיסציפלינה או הצגתן בדרכים רדוקציוניות.
האתנוגרפיה הפמיניסטית היא חלק מהאתגר שמציב הפמיניזם למחקר הפוזיטיביסטי המבוסס על הגדרות לוגיות, אובייקטיביות, וקריטריונים מוגדרים מראש למדידה.
הפמיניסטיות דגלו בניתוח מחקרי מפורט, גמיש וסובייקטיבי כמתאים לייצוג חוויות חיים של נשים בחברה פטריארכלית.
בימיה הראשונים, האתנוגרפיה הפמיניסטית התמקדה בנשים – התבצעה על ידי נשים, למענן ואודותיהן.
היא עסקה במתן קול לנשים המודרות לשוליים שחוויות חייהן הוצגו והובנו לעיתים נדירות.
האתנוגרפיות הפמיניסטיות באקדמיה ראו עצמן כמעניקות קול למושתקות.
הן העלו ספקות לגבי הנחות מקובלות במדעי החברה ביחס לגברים ונשים, נשיות וגבריות.
הן טענו שמדובר בהבניה חברתית.
תפקיד האתנוגרפיה היה לגלות איך ההבניה נוצרה בהקשרים חברתיים שונים, ומתוך גישה ביקורתית לדרכי הבנית זהויות מגדריות ויחסים בין מגדריים.
עם התפתחות לימודי גבריות בשנות ה-80 וה-90 של המאה ה-20, המחקר האתנוגרפי הפמיניסטי עסק גם בגברים ובגבריות.
במקרים רבים העיסוק בנושא זה היה בהקשר של יחסי כוח והבנתם באמצעות מחקר על בעלי הכוח.
עם התפתחות הגישה הפוסט מודרנית, הוטלו ספקות לגבי ההנחות הקודמות לכיוון של נרטיב של דקונסטרוקציה וייצוג.
הגישה השתנתה מחתירה לחשיפת החוויות האותנטיות המגדריות כפי שהובנו באופן חומרי וכלכלי בחברה, לגישה השמה דגש על השונות, הייצוג והתחום הסימבולי.
האתנוגרפיה הפמיניסטית ספגה ביקורת בשנות ה-80 בעיקר מנשים שחורות שטענו שנשים לבנות לא יכולות לייצג קולות מושתקים של נשים שחורות ללא הנחות גזעניות.
הטלת ספק נוספת הובעה על ידי הסוציולוגית ג'ודית סטייסי במאמרה ב-1988 בו ערערה על אפשרות קיומה של אתנוגרפיה פמיניסטית.
היא טענה ששיתוף וחברות בין חוקרים ומשתתפים במחקר עלולים להגביר את הנזק הנחווה על ידי משתתפי המחקר החושפים את חייהם בפני החוקר, יותר מאשר במחקרים המבוססים פחות על יחסים.
הנחקרים עשויים לחשוף מידע אישי שיצטערו בהמשך על חשיפתו.
החוקר שולט בדרך בה הדברים יוצגו.
המשתתפים עלולים לחוש מנוצלים, נבגדים ונזנחים, כאשר החוקר מסיים את מחקרו ומתנתק מהם.
חוקרים גברים פוסטמודרניים גם העלו ספקות לגבי ההנחות האתנוגרפיות בשנות ה-80 וטענו שאתנוגרפיה בכלל היא תמיד הבניה.
המסמכים והטקסטים הכתובים על ידי האתנוגרף מעצבים את המציאות יותר מאשר מציגים את העולם החברתי.
החוקר בוחר איך להתבונן בסביבה החברתית ואיך לכתוב את הדו"ח האתנוגרפי.
לטענתם, כתיבה אתנוגרפית לא יכולה לטעון לחשיפת האמת, לכן מבחינה אתית רצוי שתהיה מרובת קולות- משמיעה קולות רבים, ונמנעת מניסיונות לאחד ביניהם בהסברים.
ביקורת פוסט מודרנית מסוג זה משרתת סגנונות חדשניים של כתיבה, כולל שירה, צילום, יומנים ומכתבים, המתנזרים מכתיבה ליניארית.
ביקורת האתנוגרפיה הפמיניסטית הקדימה את הביקורת הפוסט מודרנית, ויש ביניהן דמיון בדרישות האתיות ובדרישות לרפלקסיביות של החוקר.
קיימות דעות שונות לגבי דרכי ההתמודדות.
חלק תומכים בכך שמחקרים פמיניסטיים ופוסט מודרניים צריכים לשלב אתנוגרפיה אתית שמתחשבת בשונות (מעמד, גאוגרפיה, אתניות, דת) של נשים וגברים.
הפמיניסטיות יכולות לעשות דקונסטרוקציה של צורות שיח דומיננטיות על מנת לחשוף הנחות חבויות.
המשתתפים והחוקרים יכולים לנתח במשותף את התכנים בעזרת נקודות מבט מרובות.
מנגד, אחרים חוששים שכתיבה כזו פחות נגישה לקוראים וההתנגדות להתמקדות הקודמת בקולות אותנטיים של נשים עלולה למנוע מהן את הסוכנות ( agency) לה זכו בייצוג הקונבנציונלי של הכתיבה.
השינויים באתנוגרפיה הפמיניסטית קשורים בהתפתחויות באפיסטמולוגיה (תאוריות של ידע).
דיונים על אפיסטמולוגיה פמיניסטית התקיימו במקביל לוויכוחים על אתנוגרפיה, כך שאי אפשר לנתק ביניהם.
התהליך והתוצר של אתנוגרפיה מושפע מהאפיסטמולוגיה של האנשים בשדה, בעיקר החוקרים.
האתנוגרפיה הפמיניסטית ממשיכה להתפתח, בכיוון של אתנוגרפיה רפלקסיבית, מודעת ליחסי הכוח, מכירה במגוון ובשונות, בייצוג ובהבניה הקיימים במחקר.
יש הכרה בכך שהדיווחים הכתובים חלקיים, אך בעלי ערך בחשיפת הדרכים המסובכות בהן גברים ונשים נותנים משמעות לחייהם בתוך המגדר.
האתנוגרפיות הפמיניסטיות מנסות להתעלות מעבר לדיכוטומיות של קורבנות או סוכנות, בהכרה שבחירה ואילוצים שזורים זה בזה בחיי נשים.
כתיבה אתנוגרפית, ספרות וכתיבה נשית
הטקסט האתנוגרפי מתאפיין בתיאור גדוש, הבניה של מציאות והצבעה על דרכי פעולה.
כתיבה אתנוגרפית על פי מרטין המרסלי (Hammersley Martin) ופול אטקינסון (Atkinson Paul) היא תהליך יצירתי של הבנית מציאות באמצעות טקסט.
האתנוגרף נעזר בתאוריה ספרותית, ברטוריקה, בבלשנות ובתחומים קרובים אחרים.
בכתיבה האיכותנית מיטשטשים הגבולות בין סגנון מדעי לסגנון ספרותי.
הכתיבה האיכותנית מאמצת יסודות ספרותיים בשל האופי הנרטיבי של המחקר האיכותני ובשל השתחררותו מכבלי האובייקטיביות, כפי שהובנה על ידי המחקר הפוזיטיביסטי.
הגבולות בין סוגות כתיבה ובין תחומי הדעת מטושטשים.
בעולם פוסט מודרני, המציאות רבת פנים ומדומיינת, אינה מושגת, נבנית ומשתנה, וגם התערבות להבנתה משנה אותה.
טיירני ( Tierney William G.) טוען, שנדרשים אמצעים ספרותיים לייצוגה של מציאות חמקמקה כזאת.
הכתיבה האתנוגרפית המקובלת כמדעית רוויה בנרטיבים, בשירה, דרמה וכוללת רכיבים בדיוניים.
על פי איריגארי (Irigaray, 1985) הדיבור השירי הוא נשי.
זהו דיבור מיסטי, מרובה משמעויות, לא קוהרנטי וסובייקטיבי, הנתון לזרימה מתמדת.
בניגוד לכך, הדיבור הגברי הוא לוגי, חותר לבהירות וקוהרנטיות.
המציאות רב קולית, והכתיבה צריכה לבטא את הקולות ולהבחין בין גוונים, להציג את ריבוי הרבדים של המצב ואת עמימותו.
ייצוג אתנוגרפי הוא מעבר מטקסטים סמכותיים וחד קוליים למגוון של צורות וסוגים.
אלה משקפים סדר יום שונה, פוסט מודרני, פמיניסטי, ביקורתי, שבו המחקר מתורגם לצורות של ייצוג וידע.
יש התייחסות לטקסט כפרשנות של מציאות חברתית.
האנתרופולוגית, מוצפי- האלר, במחקרה האתנוגרפי פמיניסטי מנסה לפתח מסגרת של חשיבה ושל כתיבה שתיצור ידע שונה של המציאות המתוארת, וגם לפתח דרך חדשה ליצירת ידע כזה, לפתח מודל כתיבה ומחקר מורכב, לא סגור, לא זכרי.
היא השתמשה במגוון שיטות כתיבה וייצוג המאפשרות תיעוד מרובד, רב פנים, לא סגור.
היא יצרה שילוב היברידי של סיפורים ופרשנויות שלה וסיפורים ופרשנויות של סובייקט המחקר, לצד כתיבה על תאוריות, שיטת המחקר, ניתוח, פרשנות ומסקנות.
איילין שוואלטר (1986) טוענת שבכתיבה נשית מתקיים שיח של שני קולות: הקול האחד הוא הקול המצופה מן הכותבת לאור נורמות חברתיות שעוצבו על ידי גברים, ככותבים מבקרים ומוציאים לאור.
הקול השני הוא קול נשי אותנטי שדוכא והושתק.
אורלי לובין מרחיבה על כך שהסופרת כבולה למוסכמות הכתיבה הגברית והדימויים הנשיים שהיא מספקת המגבילים אותה, ואין לה מקור מחוץ לתרבות הגברית כדי לכונן את עצמה כסובייקט.
הסובייקט הוא מה שהשפה, מה ששדות השיח מאפשרים לו להיות.
ההתקיימות בשדות השיח, בתרבות, קודמת לשפה, לתקשורת ולספרות.
אין נשיות מבלי שהיא קיימת בשפה/ בספרות.
ה"אני" מתקיים בשדות השיח, בתרבות, כפי שהוא מתכונן דרך הטקסטים.
כתיבה מחקרית קרובה לסגנון אמנותי ספרותי נדירה בארץ, ומעטים החוקרים שכותבים כך.
החוקרים הישראלים מעדיפים לכתוב בהתאם למסגרת הדיווח האקדמי במדעי החברה, המכיר במחקר איכותני כפרדיגמה מחקרית לגיטימית.
יחד עם זאת, טקסטים בעלי צורות אחרות יכולים להרחיב את אפשרויות הביטוי והייצוג של מורכבות עולם התופעות.
בתחילת תהליך התמסדותה של הדיסציפלינה האנתרופולוגית בישראל, ובניסיונות החוזרים לשלב אותה בממסד האקדמי של המדינה, נעדרו ממנה הנשים.
אך משנות ה-90 של המאה ה-20 ואילך השתלבו הנשים בהדרגה, גם כמותית וגם בתרומתן האיכותית, בשורות האנתרופולוגים המובילים באוניברסיטאות ובמכללות.
גישתן ה"נשית" של האנתרופולוגיות ניכרה בדגש ובחשיבות שניתנו לתיעוד של פרטי פרטים בחיי קהילה ומשפחה, בהתמקדות בקבוצות ובקהילות פריפריאליות ו/או מודרות, ובמעורבות חברתית ויישומית.
עבודתן מימשה את תפיסת המחקר הפמיניסטי כמסתמך על התנהגות, פעולות, חוויות, רגשות ומחשבות, כפי שהם נחווים על ידי הנחקרות והחוקרות.
בקופסאות הבטון: נשים מזרחיות בפריפריה הישראלית, (2012)
האנתרופולוגית, פנינה מוצפי-האלר, שגדלה בילדותה במגדל העמק, כתבה אתנוגרפיה פמיניסטית שמביאה את סיפוריהן של חמש נשים מזרחיות בנות ירוחם המתמודדות, עם חוויית החיים בפריפריה.
דרך התיעוד המחקרי של חייהן ושל מאבקיהן, מוצפי- האלר מבקשת לנפץ את מערך הדימויים המנמיך, הסטריאוטיפי בשיח הציבורי והאקדמי על עולמן של נשים החיות בשוליים של החברה הישראלית.
הן מתגלות באופן מורכב, מסקרנות, מצחיקות ומעוררות כבוד ודומות יותר לאלה שהפכו אותן לאחרות.
מוצפי-האלר ערכה במשך ארבע שנים מחקר שטח אינטנסיבי שכלל ראיונות רבים בנוסף לראיונות של חמש הנשים, השתתפות באירועים, בטקסים, בשיעורים, בטיולים, בפעילות התנדבותית ובפעילות יום-יומית רבה אשר מתועדת בפירוט רב.
היא בחרה להתמקד בנשים שאפשרו לה להדגים מסלולים שונים של התמודדות עם המציאות של החיים בשוליים: הישרדות בתוך עולם עבודה לא יציב ולא מתגמל, התחזקות על ידי חזרה בתשובה, מרד, הצלחה מקומית מוגבלת מלהטטת, וניעות חברתית.
בכל סיפור יש ביטוי להגדרת יחסן של הנשים לגוף הנשי, לבית כמרחב של ביטחון ומשמעות, לעבודה בבית ובחוץ ולמרחבים של משפחה וקהילה.
דרך סיפוריהן של הנשים, מוצפי- האלר מבקשת לאתגר את המושגים המרכזיים של השיח המקובל.
השיח הציבורי הישראלי מאופיין בדימויים חד־ממדיים על החיים בעיירות פיתוח – שיח המשכפל קלישאות המתמקדות בעוני, אבטלה, תלות בממסד, עילגות והתחזקות דתית.
גם הכתיבה האקדמית המתייחסת לחיים בשוליים לא מתעדת את חיי היום- יום, ובעיקר לא את חיי הנשים המזרחיות.
הספר מציב את העיירה כמרכז ולא כשוליים, כשהאנשים שחיים בה קובעים את מושגי השיח, משמיעים את קולם, מגדירים את חייהם ולא מיוצגים על ידי תפיסות חיצוניות, פטרוניות ומתנשאות.
היא מאפשרת לאנשים להישמע במילים שלהם.
היא מתייחסת לנשים לא כאובייקטיות, מושא המחקר, אלא כסובייקטיות, המייצרות ידע חברתי, ידע הנסתר מעיניהם של בעלי הכוח.
האתגר המחקרי הוא לחשוף ידע זה ולהצביע על אופני היווצרותו, לחלץ את הידע המושתק דרך הפרטים הקטנים, היום- יומיים.
במושג "קופסאות הבטון", היא מתייחסת למציאות של הדרה רב ממדית: מגדרית, אתנית ומעמדית.
המסגרת במציאות חיי הנשים בפריפריה מגבילה וחוסמת, להבדיל מהשיח הפמיניסטי על תקרת זכוכית החוסמת התקדמותן של נשים.
בספר יש תיאור מפגשים ושיחות (לא ראיונות), כתיבה ופרשנויות הדדיות.
בתוך הסיפורים יש ניתוח חברתי סוציולוגי.
בפרק המסקנות יש דיון במשמעות מערך הסיפורים בקשר ליחסי מגדר, ליחסי מרכז ושוליים ולמנגנון הייצור והשכפול של מיקומים חברתיים.
מוצפי- האלר מצטטת בספר בהרחבה את הנשים המהוות סובייקטיות של המחקר.
היא שיתפה אותן וביקשה להציב אותן בעמדה של ניתוח ופרשנות ולא רק כמקור של ידע אתנוגרפי שרק היא תנתח ותפרש.
יחד עם זאת, היא מודעת לכוחה כמארגנת ומעצבת הספר והמסר שלו.
היא מפרשת, אך גם נסוגה כדי להרהר בגבולות הפרשנות שלה, והיא מתארת תהליכים אלו.
היא נעה בין המיקומים השונים בתהליך המחקר והכתיבה.
נמצאת בפנים ובחוץ, מדברת בכמה קולות וכותבת בכמה מישורים.
"משכילות ובורות: מעולמן של נשים חרדיות" (1992)
האנתרופולוגית תמר אלאור ערכה את מחקרה האתנוגרפי על קשר בין ידע ומגדר בקרב נשים חרדיות, כחילונית שנכנסת לעולמן של נשים חרדיות, נשות חסידות גור.
היא מתארת את הקושי להיכנס לקהילה.
המחקר כלל ביקורים, השתתפות באירועים, דיאלוג מתמשך, מעמיק ורב קולי עם נשים בקהילה, חומר רב רבדים ומעמיק.
אלאור כותבת בפירוט על היחסים המיוחדים שהתפתחו בינה לבין המיידעת העיקרית שלה במחקר, בין קרבה אישית ומרחק תרבותי חברתי.
זהו סוג של מפגש בין שתי קהילות, שאלאור רואה בו יחד עם מגבלות היכולת להבין את האחרים, גם את האפשרות להבין דווקא את הדומים.
היא בחרה להתמקד בתהליכים חברתיים שאינם מעמידים את הפרט במרכז, מתוך התנגדות שבשלה בה לחשיפה מכוונת של מישורים פרטיים כמו יחסי אישה ובעלה או אישה וגופה.
היא בחרה לחקור למידה של נשים בוגרות הלומדות שיעורי תורה ודינים.
חיי היום יום שלהן שלובים בספר.
היא מפרשת את חינוך הנשים כמיועד לייצר דור חדש של נשים תמות ובורות, לחנך אותן לבורות.
הן מקבלות את דין עולם הגברים, אך יש להן אוריינות מספקת כדי להיות מודעות למצבן, ולמצוא בו משמעות.
הן למדו להתחנך לבורות, כדי לשרוד כמשכילות.
בספרה כלולים בנוסף לסיפורי הנשים והפרשנות, גם היסטוריה של קהילת חסידות גור, כתיבה על עבודת האנתרופולוג והתפתחות האנתרופולוגיה.
היא מסבירה את הקושי להפוך טקסטים מדוברים לכתובים, והצורך להשתמש בחומר הכתוב, באתנוגרפיה, בניתוח הסוציולוגי של הלקחים מהמפגש בין התרבויות על יחסים בין חילונים ודתיים במדינה.
"בפסח הבא: נשים ואוריינות בציונות הדתית" (1998)
אלאור חקרה אוריינות נשים בציונות הדתית במדרשה לבנות באוניברסיטת בר-אילן.
בספר היא כותבת על המרחב המחקרי ושיטות העבודה במשך חמש שנות תצפית.
בספר, שש ביוגרפיות אורייניות של הלומדות וניתוחן כולל דיאלוגים של לימוד תורה וכינון זהות.
חומר המחקר סובב סביב שלושה צירי זהות מרכזיים: אמהות, לאומיות ודתיות, כפי שאלאור אבחנה לאחר קריאה חוזרת באתנוגרפיה.
אלאור משלבת קטעים ספרותיים ועיוניים.
פרק עיוני, בין אנתרופולוגיה לאוריינות, מוקדש לקשר בין נושא המחקר והדיסציפלינה.
אלאור עושה שימוש בשפה ספרותית יותר מאשר עובדתית בתיאור חי של מסגרת, אווירה ואירועים.
היא מציגה את עמדתה האישית המבקשת לחזק את כוחן וקולן המתריס של רבות מתלמידות המדרשה שנחקרה, נגד הממסד הרבני.
המחקר מתקיים "בבית" ולא בחברות זרות.
היא והמשתתפות במחקר ממוקמות משני צידיו של מתרס חברתי, אידאולוגי ופוליטי.
מצב זה יוצר שיח טעון האוסף אל תוכו את החיים הפרטיים והציבוריים.
היא מתייחסת להקשר של תקופת המחקר: התצפית בקהילה ציונית דתית נערכה לפני רצח רבין, והניתוח והכתיבה אחריו ותחת השפעתו.
אלאור מתארת תופעה מתפשטת של לימודי יהדות בקרב נשים דתיות המבקשות לרכוש ידע תורני בצורה מרוכזת ומעמיקה.
הן מבקשות לרכוש לעצמן נגישות למקורות עצמם ולידע האצור בהם, ולא ללמוד מכלי שני באמצעות דפי מקורות וחלקי דברים, אשר לוקטו ונערכו בדרך כלל כדי לשרת מסר חינוכי.
בספר מבטאות הנשים במילים שונות את אי שביעות רצונן מחסימת דרכן בעולם הידע התורני, המשמעותי להן במיוחד לאור אמונתן ואורח חייהן כנשים דתיות, בזמן שעולם הידע הכללי כן פתוח בפניהן לרכישת ידע.
לפי פרשנותה של אלאור, התהליך המתרחב יביא למהפכה פמיניסטית אוריינית הדרגתית.
מהפכה זו תביא להתפתחותה של קהילה דתית יותר משום שיותר נשים לומדות תורה, מאמינות ומקיימות מצוות, אך גם תקדם פמיניזם בקהילה הדתית למען זכות הנשים להשתתפות מלאה בחייה של הקהילה.
אתנה פרתנוס הוא פסל המייצג את כוחה וגדולתה של אתנה.
בפסל ניתן לראות את אתנה ואת המגן שלה, ואת אלת הניצחון, ניקה, מונחת על כף ידה.
הפסל, שהיה עשוי שנהב וזהב (Criselefantino), פוסל על ידי פידיאס בן כארמידס איש אתונה כחלק מסדרת פסלים שיצר עבור הפרתנון שבאקרופוליס.
הפסל, יחד עם ונוס ממילו, נחשב לאחד הפסלים היווניים המפורסמים בכל הזמנים.
בזמן כיבוש יוון תחת האימפריה הרומית, לקחו הרומאים את הפסל שהיה מוצג במקדש והחביאו אותו מפני העולם.
לאחר מכן נוצר העתק של הפסל בקנה מידה קטן יותר העשוי שיש.
בפסל, כמו במקור, אתנה ניצבת חמושה בתנוחת "קונטרה פוסטו", כשעל ראשה קסדה מכונפת כשבמרכזה מוצב הספינקס, סמל החכמה, ומשני צידיו סוסים מכונפים המסמלים חיי נצח ומתקשרים לגורגונה (דמות נשית ומפלצתית מהמיתולוגיה) שהייתה אימם.
על כתפי אתנה נמצא מגנה ה"אאגיס", עור עז עם זנבות נחשים וראש גורגונה במרכז שניתן לאתנה במתנה על ידי זאוס כדי שתגבר על מכשוליה.
ליד המגן התפתל נחש שהיה סמל לאל הקדמון הקשור לאדמה ומסמל את האופי של בני אתונה.
על המגן של אתנה תבליטי מלחמה יווניים מיתולוגיים אשר נועדו לתאר את ניצחון התרבות על הברבריות או ניצחון היוונים על הפרסים בהקשר אקטואלי.
ישנן גרסאות סותרות בנוגע למיקומה של החנית, שהיה האטריבוט של אתנה כאלת המלחמה.
הדעה המקובלת היא שהחנית נשענה על רגלה וכתפה השמאלית.
ההעתק הרומי עוצב בצורה ריאליסטית הרחוקה מהפסל המקורי.
קפלי האריג נופלים בצורה נטורליסטית, האנטומיה מדויקת, הפרופורציה נכונה.
הפסל מקרין הדרת כבוד, הרמוניה, ואיזון.
עם זאת, יש בו ריחוק, איפוק ואידיאליציה.
בסדרת הספרים "גיבורי האולימפוס" מאת ריק ריירדן הפסל מסמל את המאבקים בין המחנה היווני לרומאי.
הוא מסמן יותר מכל את ירידתה של אתנה ממעמדה כאלת החכמה והקרב בקרב היוונים, לאלה זוטרה בתרבות הרומאית.
אֶתְנוֹבִּיּוֹלוֹגְיָה היא ענף מחקר אנתרופולוגי העוסק בשימוש וביחס של תרבויות אנושיות שונות לצמחים ולבעלי חיים.
מטרת המחקר היא להבין את היחסים בין בני אדם, ביוטה וסביבה מהתקופה הקדומה ועד ימינו.
לימוד יחסים אלו נועד לענות על השאלות "כיצד ובאיזו צורה תרבויות אנושיות משתמשות בטבע, וכיצד ובאיזה אופן תרבויות אנושיות שונות תופסות את הטבע".
אתנובוטניקה חוקרת את היחסים בין תרבויות אנושיות וצמחים: כיצד בני אדם משתמשים בצמחים, לצורכי מאכל, טכנולוגיה, רפואה וטקסים דתיים; כיצד הם תופסים צמחים ומבינים אותם; והסמליות ותפקידם הרוחני בתרבות.
האתנוזאולוגיה מתמקדת ביחסים של בני-אדם וחיות לאורך ההיסטוריה.
לימוד עיסוקיו של האדם בנושאים כגון צייד, דייג וגידול בעלי חיים.
כיצד בעלי החיים נתפסים בעיני בני-האדם ומיקומם בעולם הרוחני והמוסרי.
האנתואקולוגיה חוקרת כיצד תרבויות שונות מעצבות ותופסות את הסביבה.
באופן מסורתי המחקר מתמקד בניתוח בלשני של המונחים לצמחים, לחיות, לסביבה ולתופעות אקולוגיות כדי לנסות להבין את המחשבה מאחורי התפיסה התרבותית שמשפיעה על ההתנהגות האנושית כלפי הסביבה.
אתנאסה נגואיצה (; 3 ביולי 1903 סיאקה, טלאורמן - 1994 בוקרשט) היה כומר ותאולוג נוצרי אורתודוקסי, מזרחן ומתרגם רומני.
הוא תרגם לרומנית טקסטים חשובים מן השפות השמיות של המזרח הקדום ומן השפה החתית, ותרם תרומות לתאולוגיה התנ"כית של הנצרות האורתודוקסית.
נגואיצה כיהן למשך שנים אחדות כפרופסור ממלא מקום לפרשנות התנ"ך במכון התאולוגי האוניברסיטאי בבוקרשט וכמרצה לעברית.
אתנאסה נגואיצה נולד בכפר סיאקה (Seaca) במחוז טלאורמן שבחבל מונטניה (ולאכיה).
את לימודי התיכון עשה בתיכון "ספנטול הרלמביה" (חרלמביה הקדוש) בעיר טורנו מגורלה ולאחר מכן בסמינר התאולוגי המרכזי בבוקרשט, אותו סיים בשנת 1926 תוך השלמת החומר ללימודים כלליים ובחינת בגרות.
בשנים 1930-1926 למד בפקולטות לתאולוגיה ולספרות של אוניברסיטת בוקרשט.
אחרי סיומם עם תואר בתאולוגיה ובספרות, בשנת 1932 קיבל את התואר דוקטור בתאולוגיה עם עבודה על נחום הנביא.
בשנים 1930–1932 נסע לארץ ישראל כדי ללמוד למשך שנתיים ב"בית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה" בירושלים.
בשובו למולדתו, כיהן בשנים 1938-1933 כמרצה ממלא מקום ללימודי כתבי הקודש בפקולטה לתאולוגיה של אוניברסיטת בוקרשט.
ב-1939 התמנה למדריך בקתדרה לפרשנות התנ"ך ובשנת 1940 קיבל קביעות במשרה זאת.
אחרי הסמכתו בכמורה בשנת 1933, עד שנת 1936 שירת נגואיצה כדיאקון ואחר כך החל משנה זו ועד יום מותו (1994) שירת ככומר של הכנסייה "הקדושים יואכים ואנה- פוישורול דה פוק" ("Sfinţii Ioachim şi Ana - Foişorul de Foc") בבוקרשט ברובע אובור.
בשנים 1948-1947 כיהן כפרופסור ממלא מקום בקתדרה לפרשנות התנ"ך ובשנים 1952-1948 היה מרצה לעברית במכון האוניברסיטאי התאולוגי בבוקרשט.
נגואיצה היה חבר באיגוד המזרחנים ברומניה.
בעשורים הראשונים לפעילותו כתב נגואיצה שורה של ספרים ומאמרים בתחום התנ"ך מנקודת המבט של הפרשנות התאולוגית הנוצרית האורתודוקסית, תחום שהיה די מוזנח עד אז.
הוא חזר תחום זה בשנותיו האחרונות.
התחום השני שבו עסק היה חקר התרבויות של המזרח התיכון הקדום.
למשך תקופה היה היחיד ברומניה שהיה בקיא בכתב היתדות.
בשנות ה-70-ה-90 של המאה ה-20 פרסם נגואיצה בסדרה "ביבליותקה אוריינטליס" של ההוצאה המדעית ואנציקלופדית בבוקרשט מחקרים ותרגומים לרומנית עם הערות שוליים על תרבויות העמים השמיים הקדומים - פיניקים וכנענים, שומרים ואכדים, אשורים ובבלים, ארמים ועברים, וכן של החתים.
כמו כן חקר היבטים הקשורים למגילות מדבר יהודה ולתארוך חג הפסחא.
משום היותו כומר, בשנות המשטר הקומוניסטי ברומניה, בספרים שפרסם בסדרה "ביבליותקה אוריינטליס" שם המחבר לא נכתב על העטיפה, אלא צוין בדיסקרטיות רק בפנים הספר.
מצב זה השתנה אחרי הפלת השלטון הקומוניסטי בשנת 1989. בספרים רבים, שיתף נגואיצה פעולה עם הפסיכיאטר המזרחן קונסטנטין דניאל שערך להם מקדמות מלומדות.
לאתנאסה נגואיצה הייתה גישה פתוחה, סובלנית ושל כבוד כלפי בני תרבויות ואמונות דתיות אחרות.
לפי עדותו בעת ביקור בישראל בשנים 1986–1987 ושפורסמה על ידי ההיסטוריון לוסיאן-זאב הרשקוביץ, בימי הרדיפות נגד היהודים ברומניה תחת משטר אנטונסקו, הטיל עליו הכומר והסופר גאלא גאלאקטיון להעביר דברי אוכל למשפחות יהודיות שהפכו לנזקקות עקב הרדיפות .
מאוחר יותר, אחרי מחצית שנות ה-1950 היה נגואיצה קורא וכותב ב"כתב העת של קהילת יהודי רומניה".
בשנים 1976 ו-1981, חרף ההבדלים בהשקפה הדתית, העביר נגואיצה קורסים על ארץ הקודש ועל הארכאולוגיה התנ"כית במסגרת סמינר לפסטורים עתידיים של הכנסייה הפנטקוסטלית ברומניה.
אתנאסה נגואיצה נפטר בשנת בבוקרשט בשנת 1994 והובא לקבורה בבית הקברות של מנזר צ'רניקה.
1932 - Prorocul Nahum, (נחום הנביא) עבודת דוקטור
Noi inițiative, בכתב העת Biserica Ortodoxă Română, שנת 14 גליונות 5 - 6, עמודים 350 – 356.(הפסחא בתאריך קבוע.
("ארץ הקודש מבחינה ביבלית, היסטורית וארכאולוגית")
(הברית החדשה ומגילות קומראן - עיון בקורתי)
אדריאן ריס הידועה יותר בשם הבמה שלה, אתנה היא מתאבקת אמריקאית, המופיעה בארגון ההיאבקות All Elite Wrestling (AEW).
היא מוכרת בעיקר בשל תקופתה בארגון ההיאבקות WWE, שבו הופיעה תחת שם הבמה אמבר מון.
ריס נחשפה לענף ההיאבקות המקצועית על ידי סבא שלה, והיא החלה להתאמן באפריל 2007 תחת הדרכתו של סקנדר אקבר.
מאוחר יותר, היא התאמנה בארגון Pro Wrestling Alliance אשר בעליו הוא בוקר טי ומבוסס ביוסטון, טקסס.
היא ערכה את קרב הבכורה שלה בארגון זה ב-10 בנובמבר 2007 תחת השם אתנה.
היא התחרתה באופן שגרתי בעבור PCW במהלך תחילת שנת 2008 ואיתגרה ללא הצלחה את אלופי הזוגות של הארגון ב-17 במאי לקרב שבו הפסידה.
אתנה התחרתה גם בעבור ארגון מטקסס בשם Anarchy Championship Wrestling אשר מבוסס באוסטין.
ב-21 בפברואר 2010, היא הפסידה לרייצ'ל סאמרלין בקרב על אליפות אמריקן ג'ושי של הארגון.
שלושה חודשים מאוחר יותר, היא הצליחה לזכות בתואר זה לאחר שניצחה את אותה סאמרלין בקרב משולש, שכלל בנוסף את לילי מאי.
ב-13 ביוני היא הגנה בהצלחה על התואר נגד מאי, אך הפסידה אותו לאחר מכן לסאמרלין.
לאחר ניסיונות כושלים לזכות בתואר, אתנה זכתה בפעם השנייה בתואר זה ב-18 בספטמבר לאחר ניצחון על ליידי פויסון.
לאחר סדרה של הגנות מוצלחות על התואר, אתנה הפסידה אותו לאנג'ל בלו ב-15 בינואר 2012. בחודש יוני היא התחרתה בטורניר מלכת המלכות של ACW לשנת 2012 ובו ניצחה את סו יאנג בסיבוב הראשון, את כריסטינה ואן ארי בחצי הגמר ואת ג'סיקה האבוק בגמר.
ב-18 בינואר, אתנה זכתה באליפות אמריקן ג'ושי בפעם השלישית בקריירה שלה לאחר ניצחון על סו יאנג, אך נאלצה לוותר על חגורת האליפות ב-23 באוגוסט בשל עזיבת החברה.
אתנה ערכה את קרב הבכורה שלה בעבור ארגון הנשים Shimmer Women Athletes ב-11 בספטמבר 2010. היא חזרה להופיע ב-1 באוקטובר 2011, וניצחה את בילי קיי ומיה יים בקרב משולש.
יום לאחר מכן, אתנה ומרסדס מרטינז התחרו בקרב שנגמר בספירת חוץ כפולה.
במופע שבא לאחר מכן, אתנה הצליחה לנצח את מרטינז על ידי פסילה.
ב-17 במרץ 2012, אתנה ניצחה שוב את מרטינז, הפעם על ידי הצמדה.
יום לאחר מכן, אתנה ניצחה את סאסי סטפי ובמופע לאחר מכן את המתאבקת ריי.
ב-27 באוקטובר, היא איתגרה ללא הצלחה את סאראיה נייט לקרב על אליפות Shimmer.
אתנה החלה לצבור ניצחונות במופעים של הארגון נגד מתאבקות כמו טומוקה נאקאגאווה, טיילור מייד, קימבר לי, קנדיס לאריי, צ'רי בומב וקיי לי ריי.
ב-18 באוקטובר 2014, אתנה התחרתה בקרב מרובע נגד מדיסון איגלס, צ'ירלידר מליסה וניקול מת'יוס על אליפות Shimmer.
בקרב זה המנצחת הייתה מת'יוס.
ב-11 באפריל 2015, אתנה ניצחה את מיה יים בקרב שתיים מתוך שלוש הכרעות.
אתנה ערכה את הופעת הבכורה שלה בארגון WSU ב-11 בינואר 2011 בהפסד לניה.
היא חזרה לארגון במופע חגיגות ארבע שנים, שבו ניצחה את לבה בייטס.
שנה לאחר מכן בחגיגות חמש שנים לארגון ב-5 במרץ 2012, היא שוב ניצחה את אותה בייטס.
ב-9 בפברואר 2013, היא כשלה בניסיונה לזכות בתואר האליפות של WSU לאחר הפסד לג'סיקה האבוק.
במסגרת טורניר מלך ומלכת הזירה של WSU לשנת 2013, שנערך בחודש מאי, אתנה חברה לשורות המתאבק AR פוקס.
ביחד הם ניצחו את איזבל סוואנה ולאטין דראגון בסיבוב הראשון, את אדי סטאר ומאט טרמונט בסיבוב השני ואת דרו גולאק וקימבר לי בשלב הגמר.
לאחר היעדרות עקב פציעה, אתנה חזרה ב-7 בפברואר 2014 וניצחה את האניה "ציידת היללות".
יום לאחר מכן, היא הפסידה למתאבקת לופיסטו בקרב הטוענת לכתר לאליפות ה-WSU.
ב-21 בפברואר 2015, אתנה ניצחה את האניה "ציידת היללות" בקרב שולחנות, סולמות וכיסאות.
ב-9 במאי, היא ניצחה את ניה והפכה למועמדת לתואר אליפות המרץ של WSU.
אתנה ערכה את הבכורה שלה בארגון All American Wrestling ב-16 במרץ 2012, ובו חברה לשורות כריסטינה ואן ארי ומסצ'יף בניצחונן על שרה דל ריי, פורטיה פרז וניקול מת'יוס.
היא התאבקה בעבור הארגון הקנדי NCW Femmes Fatales ב-3 בנובמבר, לאחר שהצליחה לנצח את צ'ירלידר מליסה ואנג'י סקיי ובכך קיבלה הזדמנות להתחרות על תואר הנשים של הארגון באותו הערב.
בקרב זה הפסיד לאלופה, קלמיטי.
ב-16 בנובמבר, אתנה ערכה את הבכורה שלה בארגון הנשים Shine, בניצחון על איווליס ולז.
את הופעת הבכורה שלה בארגון Ring of Honor ערכה בפברואר 2013, אך לא הצליחה לנצח בקרב יחידים את מסצ'יף.
היא שבה לארגון ב-6 באפריל, בקרב שבו ניצחה את צ'רי בומב, מסצ'יף וסקרלט בורדו בקרב מרובע.
ב-1 ביוני, היא גברה על ברבי היידן במסגרת מופע של ROH.
חודש לאחר מכן במסגרת הערב הראשון של המופע Reclamation של הארגון ROH אשר נערך ב-11 ביולי, היא ניצחה את מסצ'יף, אך הפסידה בקרב מרובע בערב השני של המופע.
ב-12 במרץ 2014 במסגרת אירוע של הארגון AIW, אתנה ניצחה את מיה יים.
לאחר מכן, היא ניצחה את אליסין קיי בקרב ללא ספירות חוץ וללא פסילות ובכך הפכה לאלופת הנשים של AIW.
היא הצליחה להגן על תוארה ב-26 בילי נגד היידי לאבלייס.
לאחר מכן, אתנה יצאה לתקופה שבה הגנה על התואר בהצלחה נגד מתאבקות כמו לואיס לינדון, ודה סקוט, KC וארפילד, פייג' טרנר, קנדיס לאריי ומיקי ג'יימס.
ב-11 בספטמבר, היא הפסידה בקרב על אליפות הנשים למתאבקת היידי לאבלייס ובכך איבדה את התואר.
ב-11 בספטמבר 2015, דווח שריס חתמה על חוזה ב-WWE והיא תשלח ישירות למתחם הפיתוח של הארגון, NXT.
את הופעת הבכורה שלה בזירה ערכה בקרב שאינו שודר בטלוויזיה ב-10 באוקטובר במהלך קרב זוגות, כשבו התחרתה תחת שמה האמיתי.
באירוע NXT TakeOver: The End, שנערך ב-8 ביוני 2016, היא ניצחה את פייטון רויס בקרב חושך (קרב שאינו שודר לטלוויזיה) תחת שם הבמה החדש שלה - אמבר מון.
לאחר סדרה של פרומואים לקראת בואה, היא ערכה את ההופעה הטלוויזיונית שלה באירוע NXT TakeOver: Brooklyn II, שנערך ב-20 באוגוסט, ובו היא ניצחה את בילי קיי.
מכאן ואילך, מון יצרה רצף ניצחונות, גם בקרבות יחידים וגם בקרבות זוגות.
הפסדה הראשון הגיע ב-1 באפריל 2017 במסגרת האירוע NXT TakeOver: Orlando, שבו הפסידה לאלופת הנשים של NXT, אסקה, בקרב על התואר.
ב-8 במאי 2017, ה-WWE הודיעו שמון ספגה פציעה בכתפה לאחר שנזרקה מהזירה על ידי אסקה, וכתוצאה מכך היא לא תוכל לקחת חלק בקרב המרובע על האליפות שתוכנן לאירוע NXT TakeOver: Chicago.
עקב נסיבות אלה, הקרב הפך לקרב משולש בין אסקה, ניקי קרוס ורובי ריוט.
מון חזרה ב-21 ביוני, לאחר ניצחון על פייטון רויס.
באירוע NXT TakeOver: Brooklyn III, שנערך ב-19 באוגוסט היא שוב נוצחה על ידי אסקה בקרב על התואר.
בחודש אוגוסט, אסקה נדרשה לוותר על תואר האליפות עקב פציעה.
ב-18 בנובמבר, מון ניצחה בקרב מרובע את רויס, קרוס וקיירי סיין וזכתה בתואר אליפות הנשים של NXT אשר היה פנוי עד לאותו הקרב.
לאחר הקרב, אסקה הגיעה לזירה ולחצה את ידה של מון כאות כבוד.
ב-27 בדצמבר, מון ערכה את קרב ההגנה על התואר הראשון שלה ועשתה זאת בהצלחה נגד סוניה דוויל.
באירוע NXT TakeOver: Philadelphia, שנערך ב-27 בינואר 2018, מון הגנה על התואר בהצלחה נגד שיינה בייזלר.
יממה לאחר מכן, היא ערכה את הופעת הבכורה שלה ברוסטר הראשי כחלק מקרב הרויאל ראמבל הראשון של הנשים בתולדות הארגון של האירוע רויאל ראמבל.
היא נכנסה כמספר ה-23, אך הודחה על ידי אסקה.
באירוע NXT TakeOver: New Orleans, שנערך ב-7 באפריל, מון הפסידה את התואר לבייזלר כתוצאה מהכנעה, שלמעשה היה הקרב האחרון שלה ב-NXT.
ב-9 באפריל, בתוכנית Raw שלאחר רסלמניה 34, מון ערכה את הופעת הבכורה הקבועה שלה ברוסטר הראשי כשהיא הצטוותה לשורות אלופת הנשים של Raw, ניה ג'קס בניצחונן על אלכסה בליס ומיקי ג'יימס.
שבוע לאחר מכן, מון גברה על ג'יימס בקרב היחידים הראשון שלה.
ב-7 במאי, מון ניצחה את סשה בנקס ורובי ריוט בקרב משולש אשר הבטיח למנצחת את המקום בקרב "כסף בבנק" של הנשים באירוע כסף בבנק.
באירוע עצמו, שנערך ב-17 ביוני, מון כשלה בניסיונה לזכות במזוודה.
ב-2 וב-9 ביולי, מון ניצחה את חברת קבוצת ה-Riott Squad, ליב מורגן.
ב-16 ביולי, מון נחלה הפסד ראשון ברוסטר הראשי לחברת קבוצה אחרת, שרה לוגאן.
שבוע לאחר מכן, מון ניצחה את מורגן בפעם השלישית.
בתוכנית Raw שלפני האירוע סאמרסלאם אשר התקיימה ב-13 באוגוסט, רונדה ראוזי ליוותה את מון לזירה לקרב שלה נגד אלופת הנשים של Raw, אלכסה בליס, בקרב שבסופו מון ניצחה כתוצאה מפסילה בשל תקיפה של אלישיה פוקס, שלאחר מכן הותקפה על ידי ראוזי.
ב-3 בספטמבר, מון ודנה ברוק הפסידו בקרב זוגות לביילי וסשה בנקס.
ב-18 בספטמבר, מון החליפה את אלכסה בליס כשותפה של ברון סטרומן בעונה השנייה של אתגר ה-Mixed Match Challenge וביחד הם גברו על נטליה וקווין אואנס.
ב-8 באוקטובר, מון ניצחה את ניה ג'קס כתוצאה מספירת חוץ.
לילה לאחר מכן במסגרת אתגר ה-Mixed Match Challenge, מון וברון סטרומן ניצחו את ביילי ופין באלור.
ב-15 באוקטובר, מון וג'קס ניצחו את דנה ברוק וטמינה.
שבוע לאחר מכן, אמבר מון ניצחה בקרב מרובע את ברוק, ג'קס וטמינה.
באירוע אבולושן, שנערך ב-28 באוקטובר, אמבר מון הפסידה בקרב הבאטל רויאל נשים לאחר שהודחה אחרונה על ידי ניה ג'קס.
יממה לאחר מכן בתוכנית Raw, מון הפסידה בקרב יחידים לניה ג'קס.
ב-30 באוקטובר, במסגרת אתגר ה-Mixed Match Challenge, מון וברון סטרומן ניצחו את אלישיה פוקס וג'ינדר מהאל.
ב-5 בנובמבר, מון הפסידה לניה ג'קס.
שבוע לאחר מכן, מון הפסידה לטמינה.
יממה לאחר מכן, מון וברון סטרומן ניצחו את בובי לאשלי ומיקי ג'יימס במסגרת אתגר ה-Mixed Match Challenge.
ב-21 בנובמבר, האתר הרשמי של ה-WWE דיווח שברון סטרומן לא יוכל לקחת חלק בשארית התחרות עקב פציעה שספג במרפקו, שעבורה יצטרך לעבור ניתוח.
ב-26 בנובמבר במסגרת התוכנית Raw, הג'נרל מנג'ר הנבחר, ברון קורבין, הכריז שהשותף החדש של אמבר מון יהיה קורט הוקינס.
באותה התוכנית, מון גברה על אלישיה פוקס בקרב יחידים.
לילה לאחר מכן במסגרת האתגר, מון חברה לצד קורט הוקינס, כשביחד הם רשמו הפסד לאלישיה פוקס וג'ינדר מהאל, שגרם להדחתם מהטורניר.
ב-3 בדצמבר, מון ורונדה ראוזי ניצחו את ניה ג'קס וטמינה.
ב-10 בדצמבר, מון גברה על טמינה.
שבוע לאחר מכן, מון השתתפה בקרב גאונטלט שכלל שבע משתתפות נוספות אשר קבע את המועמדת לתואר אליפות הנשים של Raw של רונדה ראוזי, אך בקרב זה הודחה על ידי נטליה.
ב-24 בדצמבר, מון, ביילי וסשה בנקס ניצחו את אלישיה פוקס, דנה ברוק ומיקי ג'יימס.
שבוע לאחר מכן, מון, ביילי ובנקס ניצחו את ה-Riott Squad.
ב-7 בינואר 2019, מון ואפולו קרוז ניצחו את אלישיה פוקס וג'ינדר מהאל.
באירוע הרויאל ראמבל, שנערך ב-27 בינואר, מון התחרתה בקרב הרויאל ראמבל המסורתי, כשנכנסה לקרב כמספר השישי, שהתה בזירה לזמן השני הארוך ביותר (52 דקות), אך הודחה על ידי אלכסה בליס.
ב-16 באפריל, מון הועברה לתוכנית סמאקדאון כחלק מהסופרסטאר שייק-אפ.
באותה התוכנית, מון, אסקה, ביילי וקיירי סיין ניצחו בקרב ארבע נגד ארבע את מנדי רוז, סוניה דוויל ו-The IIconics (בילי קיי ופייטון רויס).
באירוע The Shield's Final Chapter, שנערך ב-21 באפריל, מון וביילי ניצחו בקרב זוגות את ה-Riott Squad (רובי ריוט ושרה לוגאן).
ב-7 במאי, מון וכרמלה הפסידו בקרב זוגות למנדי רוז וסוניה דוויל.
באירוע כסף בבנק, שנערך ב-19 במאי, מון התחרתה בקרב הכסף בבנק של הנשים, שבסופו ביילי ניצחה.
ב-25 ביוני, מון הפסידה לסוניה דוויל.
שבוע לאחר מכן, מון ניצחה את מנדי רוז.
ב-16 ביולי, מון וביילי ניצחו בקרב זוגות את מנדי רוז וסוניה דוויל.
שבוע לאחר מכן, מון רשמה ניצחון על שארלוט פלייר.
ב-30 ביולי, מון וביילי הפסידו בקרב זוגות לאלכסה בליס וניקי קרוס; לאחר הקרב, ביילי תקפה את מון בעזרת מהלך הסיום שלה, ביילי טו בלי.
שבוע לאחר מכן, מון התחרתה נגד נטליה בקרב שהסתיים בספירת חוץ כפולה.
באירוע סאמרסלאם, שנערך ב-11 באוגוסט, מון כשלה בניסיונה לזכות באליפות הנשים של סמאקדאון לאחר שהפסידה לביילי.
יומיים לאחר מכן בתוכנית סמאקדאון, מון הפסידה לשארלוט פלייר.
ב-10 בספטמבר, מון הפסידה לביילי בקרב שאינו היה על תואר אליפות הנשים של סמאקדאון.
ב-23 בספטמבר בתוכנית Raw, מון הפסידה ללייסי אוואנס.
לאחר מכן, מון נפצעה בברכה ונעדרה לזמן ממושך מן המרקע.
בספטמבר 2020, פרסומות על בואה של דמות מסתורית החלו להיות משודרים בפרקים של התוכנית NXT במשך מספר שבועות.
באירוע NXT TakeOver 31, שנערך ב-4 באוקטובר 2020, דמות זו נחשפה כאמבר מון.
היא הופיעה לאחר הגנתה המוצלחת של איאו שיראי על אליפות הנשים של NXT נגד קנדיס לאריי.
ב-4 וב-25 בנובמבר, מון נחלה הפסדים לדקוטה קאי ולקנדיס לאריי, בהתאמה.
באירוע NXT TakeOver: WarGames, שנערך ב-6 בדצמבר, קבוצת שוטצי (שוטצי בלאקהארט, אמבר מון, ריאה ריפלי ואיאו שיראי) הפסידה לקבוצת קנדיס (קנדיס לאריי, דקוטה קאי, ראקל גונזלס וטוני סטורם) במסגרת קרב ה-WarGames.
בפרק העוקב של התוכנית NXT שלושה ימים לאחר מכן, מון נחלה הפסד בקרב יחידים לראקל גונזלס.
ב-29 בינואר בפרק של התוכנית 205 לייב, מון ושוטצי בלאקהארט ניצחו את מרינה שפיר וזואי סטארק בסיבוב הראשון של טורניר הזוגות לזכר דאסטי רודס הראשון בתולדות הארגון.
ב-10 בפברואר, השתיים הצליחו לרשום ניצחון נוסף, הפעם על The Way (קנדיס לאריי ואינדי הארטוול) וכתוצאה מניצחון זה העפילו לגמר הטורניר אשר נערך באירוע NXT TakeOver: Vengeance Day ב-14 בפברואר.
באירוע זה, השתיים לא הצליחו לזכות בגביע לאחר שהפסידו לדקוטה קאי וראקל גונזלס.
ב-10 במרץ, מון ובלאקהארט ניצחו את דקוטה קאי וראקל גונזלס והפכו לאלופות זוגות הנשים השניות בתולדות NXT.
כבר כעבור שבועיים, השתיים רשמו הגנה ראשונה על חגורות האליפות, שהסתכמה כמוצלחת לאחר שהן ניצחו את אלייה ומרסדס מרטינז.
ב-4 במאי, מון ובלאקהארט הפסידו את חגורות אליפות זוגות הנשים ל-The Way (קנדיס לאריי ואינדי הארטוול) במסגרת קרב רחוב.
ב-25 במאי, מון ובלאקהארט גברו על דקוטה קאי וראקל גונזלס בקרב זוגות.
באירוע NXT TakeOver: In Your House, שנערך ב-13 ביוני, ריס כשלה בניסיונה לזכות באליפות הנשים לאחר שנחלה הפסד לראקל גונזלס.
ב-13 ביולי, מון הפסידה לדקוטה קאי.
ב-7 בספטמבר בפרק של התוכנית NXT, מון הפסידה לאלופת הנשים לשעבר של NXT UK, קיי לי ריי.
ב-5 באוקטובר בפרק של התוכנית NXT 2.0, מון הפסידה למנדי רוז.
ב-4 בנובמבר, ריס שוחררה מהחוזה שלה בארגון.