tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אף שאדם סמית לא השתמש מעולם במונח קפיטליזם, ותיאר את המערכת הכלכלית המועדפת עליו כ"מערכת החירות הטבעית", יש הרואים בו "אבי הקפיטליזם".
חידושו המרכזי של אדם סמית בספרו 'עושר העמים', היה בהצגת המציאות הכלכלית החדשה כנובעת מארגון העבודה כך שעל אותה מערכת משאבים ובאותה מסגרת זמן, סך כל המוצרים גבוה פי כמה מאשר בשיטות מסורתיות ('הסיכה' המפורסמת של סמית).
בהמשך התפתחה הבנת המושג והוויכוח עליו כחלק מוויכוח תאורטי במדעי החברה, עד כדי כך שקשה לדבר על התאוריה הקפיטליסטית באופן חד-משמעי.
בניתוח הקפיטליזם ניתן לדבר על שתי גישות מרכזיות – תיאורית ונורמטיבית.
הראשונה אומרת כי תאוריה קפיטליסטית מגדירה מה צריך לעשות כדי להביא להיווצרות סדר מתפתח מאליו, אך אינו עוסק בהערכת טיבם, איכותם או מידת מוסריותם של השינויים.
במילים אחרות, הקפיטליזם עוסק במה שיש ומה שיכול להיות, לא במה שצריך להיות.
הגישה הנורמטיבית משעינה את התאוריה הקפיטליסטית על עקרונות ליברליים המסבירים כיצד ראוי ונכון לנהל את הכלכלה והחברה.
מתוך כך צומחות שתי גישות בעניין ההתנגדות לקפיטליזם.
אחת בשל הטענה שאינו מועיל, ולפעמים מזיק.
שנייה, נורמטיבית, משום שהוא אינו תואם ערכים מוסריים.
קפיטליזם היא שיטה כלכלית וחברתית, שבסיסה הרעיוני הוא הקשר בין חירות אישית לזכות הקניין.
תפיסה זו רואה את המונח זכות הקניין כיכולתו של פרט לעשות כל שימוש ראוי ברכושו.
על פי גרסאות מסוימות גם גופו של אדם נחשב חלק מ"רכושו".
הסייג היחיד הוא שמימוש הבחירה החופשית של אדם לא יפגע בחירותו של פרט אחר לפעול באופן דומה.
גישה זו נשענת על שני נימוקים.
הראשון, הרואה בזכות הקניין זכות מוסרית שאין לשלול אותה, והשני, שהתפקוד היעיל ביותר של מערכת כלכלית וחברתית יושג כאשר תישמר החירות האישית של הפרט, ובמיוחד כשתישמר זכותו לבעלות פרטית על קניין.
הגישה הקפיטליסטית מניחה הנחות מסוימות על טבע האדם.
המודל הבסיסי שלה הוא רציונליזם ותועלתנות.
המודל הרציונלי התועלתני הטהור מניח שכל אדם יודע ומסוגל לשקול את כל האפשרויות הפיננסיות הקיימות, ולדרג אותן.
בנוסף הוא יודע להגדיר לעצמו את התועלות האפשריות לכל אפשרות מבין דרכי הפעולה, ולבחור בדרך הפעולה האופטימלית שתביא אותו לתועלת המקסימלית.
המודל הטהור לא קיים במציאות, אך הטענה היא שהוא קירוב די טוב לדרך שבה פועלים אנשים וחברות במציאות.
הגבלת שימוש באלימות וכוח המדינה
על פי גישה זו פעולה רציונלית המבוססת על בחירה חופשית אינה יכולה להתקיים כאשר אדם אינו יכול לבחור באופן חופשי.
מעבר לפעולת גורמים שאינם בשליטתו של האדם (כמו מזג האוויר), ההגבלה הנפוצה על חירות הבחירה קיימת כאשר אדם אחד מונע מאדם אחר לבחור באופן חופשי, לרוב באמצעות שימוש באלימות.
על-פי התאוריה הקפיטליסטית, כדי לאפשר מימוש של בחירה חופשית ובעלות פרטית על הקניין יש ליצור חסם יעיל שיהפוך את השימוש באלימות לבלתי משתלם בהשוואה להתנהגות שלווה.
לשם כך, יש צורך בכינון מערכת חוק וסדר יעילה, שבמרכזה מערכת משפטית חזקה המבוססת על מערכת חוקים או חוקה איתנה.
בנוסף יש לצמצם בצורה משמעותית את התחומים שבהם פועלת המדינה, וגם במקומות אלה להגביל את כוחה.
התאוריה הליברלית מגדירה קפיטליזם על פי התאמתו לארבעה עקרונות בסיסיים:
החירות היא זכות היסוד החשובה ביותר של האדם, וממנה נובעת זכותו לבעלות פרטית על קניין.
חברה היא תוצר של שיתוף פעולה בדרכי שלום ומרצון בין פרטים.
הבטחת הקניין, שיתוף הפעולה והשלום תלויה במערכת משפטית חזקה.
את כוח המדינה יש להכפיף ככל האפשר, גם בעוצמתו וגם בתחומי תחולתו, כפונקציה המשרתת את הכלכלה.
ישנן שלוש גישות עיקריות לרעיונות היסוד הקפיטליסטיים, המכתיבות במידה רבה את הגישה לרעיון הקפיטליסטי ולאופן מימושו:
הגישה המרקסיסטית: המרקסיזם מאמין בהיתכנות שיתוף פעולה בדרכי שלום בין פרטים, אך טוען כי רעיון הקניין הפרטי אינו אלא פיקציה שיצרה הבורגנות כדי להבטיח את יחסי הייצור בין מעמדות מנצלים (בורגנים) ומנוצלים (פרולטריון).
ההון הוא "קניינה המשותף של החברה" ולכן הוא שייך לכל חבריה ומכאן המרקסיזם מסיק כי יש לבטל את הקניין הפרטי מכול וכול, שכן הדבר היחיד שהקניין הפרטי מבטא הוא את הכוח החברתי שיש לבורגנות, לא זכות ממשית.
לפי המרקסיזם, החברה הקומוניסטית תבטל את חלוקת העבודה, ובכך תממש את מקסימום הפוטנציאל הניתן למימוש של תהליך האוניברסליזציה.
בחברה הקומוניסטית לא יתקיימו לא דת ולא לאום.
הגישה הפונקציונליסטית: גישה זו גורסת כי אין הכרח בהיווצרות תודעה כוזבת וכי ברוב המקרים, אם כי לא בכולם, השמירה על קניין פרטי תועיל לבני האדם.
על-פי תפיסה זו, במקרים מסוימים ניתן לנקוט בצעדים המנוגדים לתורה הקפיטליסטית, וזאת כאשר בעלי-הכוח יודעים שהתוצאה הסופית של צעדים אלו תהיה טובה יותר מזו שהייתה נוצרת באופן טבעי בקפיטליזם.
על פי הגישה הפונקציונליסטית, מדינות שיש בהן משק מעורב, שבו ננקטים צעדים קפיטליסטיים ובלתי-קפיטליסטיים כאחד, יכולות להיחשב קפיטליסטיות במהותן, גם אם אינן כאלו באופן מלא.
הגישה הליברלית-קלאסית: לפי גישה זו שיתוף פעולה בדרכי שלום בין אנשים הוא תוצר טבעי של פעולה על-פי עקרונות הקפיטליזם.
בניגוד לגישה המרקסיסטית, טוענת גישה זו כי הקפיטליזם אינו המקור לעיוותים במבנה הבעלות על ההון, אלא התורם העיקרי לתיקונם.
בניגוד לגישה הפונקציונליסטית, סבורים המחזיקים בגישה הליברלית כי אין למעשה צעדים המנוגדים לקפיטליזם, שיניבו תוצאות טובות יותר מאלו שהיו נוצרות באופן טבעי תחת משטר קפיטליסטי.
על פי הגישה הליברלית, מדינה שאינה מקדשת את זכות הבעלות הפרטית על הקניין אינה יכולה להיחשב קפיטליסטית.
אפשר לראות בהגנה טובה יותר על זכויות הפרט וזכויות הקניין סימנים מעודדים, אך חשוב שלא לראות בחברות בעלות מאפיינים קפיטליסטיים מסוימים קפיטליסטיות ממש.
לפיכך, חלק גדול מהמדינות המוגדרות על פי הגישה הפונקציונליסטית כקפיטליסטיות יוגדרו על פי גישת הליברליזם הקלאסי כקורפורטיסטיות או כמדינות של כלכלה מעורבת.
חברות קפיטליסטיות נבדלות זו מזו בפרמטרים רבים.
עם זאת, ישנן גישות הסבורות שניתן לדרג את "מידת הקפיטליסטיות" של חברות שונות.
דירוגים אלו מתייחסים לארבע נקודות היסוד של הגישה הקפיטליסטית: בעלות פרטית על הקניין, מידת הוולונטריות בארגון החברה, הגיבוי המשפטי לחופש הקניין, ובמיוחד ההגבלות על כוח המדינה.
ישנן מספר שיטות ליצירת דירוג כזה:
אחת הגישות לקביעת מידת הקפיטליסטיות של מדינה מנסה להגדיר את מידת החופש הכלכלי שאזרחי אותה מדינה זוכים לו, במנותק משאר החירויות האזרחיות המיושמות בה.
כך, לדוגמה, בוחנים צוות החשיבה מכון הריטג' והעיתון "וול סטריט ג'ורנל" וצוות החשיבה הליברטריאני מוסד פרייזר הקנדי נקודות שונות הנחשבות בעיניהם ל"סמנים" חזקים לחופש כלכלי, ומכאן למידת הקפיטליסטיות של מדינה, ובעיקר:
מעורבות ממשלתית ישירה בתחומים כמו תשלומי העברה וסובסידיות, גובה המיסוי, שוק העבודה, בקרת מחירים, אינפלציה, וגובה החוב הממשלתי.
מעורבות ממשלתית "עקיפה" בדמות הגבלות על סחר, ניהול עסקים וניהול המערכת הבנקאית (במיוחד דרך רגולציה), תקנות ממשלתיות ופיקוח ממשלתי, והביורוקרטיה הכרוכה בהקמת עסקים חדשים, וכדומה.
איתנות המערכת המשפטית בנקודות כמו אבטחת זכויות רכוש, עצמאות הרשות השופטת, הגנה על זכויות יוצרים ויושרת המערכת המשפטית.
לפי תוצאות מדדים אלו יוצא כי שלוש המדינות בעלות החופש הכלכלי הגדול ביותר הן הונג קונג, סינגפור וניו זילנד, כאשר לדירוג גבוה זוכות גם הממלכה המאוחדת, אירלנד, שווייץ, לוקסמבורג וארצות הברית.
בתחתית טבלת החופש הכלכלי מדורגות מדינות כמו מיאנמר, זימבבואה, ונצואלה וקוריאה הצפונית.
עם זאת, מדדים אלו נבחנו על ידי מספר מכונים העוסקים בכלכלה, וחלקם הצביעו על בעיות מתודיות שפוגעות במהימנות מדדי החופש הכלכלי, למשל, שחלק מהמדדים הללו סובייקטיבים, דירוג המדינות משתנה ממדד למדד, המתודולוגייה של המדדים משתנה כל שנה, הנתונים לא מדויקים ומתבססים במקרים מסוימים על נתונים בעייתיים.
מדידת החופש הכלכלי מאפשרת גם להבחין כי מידת הקפיטליסטיות של מדינה היא לעיתים קרובות אילוץ, לא פחות משהיא בחירה.
לדוגמה, במדידת מכון הריטג' אפשר לראות כי מבין 30 המדינות המובילות בחופש כלכלי 22 הן כלכלות קטנות, רבות מהן מצויות בצילה של כלכלה סמוכה גדולה יותר (לדוגמה, הונג-קונג, אירלנד או ניו זילנד), או נטולות משאבים טבעיים (שווייץ, אסטוניה, קפריסין).
בתחתית הרשימה אפשר למצוא מדינות חדשות רבות שאין להן ניסיון דמוקרטי, כמו מדינות מאפריקה, מדינות ברית המועצות לשעבר, או מדינות מוסלמיות.
כמו גם בצורות השוואה אחרות, אין טענה כי המדינות בעלות החופש הכלכלי הגדול ביותר הן בהכרח קפיטליסטיות.
למעשה, הדירוג הוא יחסי, כשרוב המדינות אינן קפיטליסטיות בלבד אלא מדינות של "כלכלה מעורבת", שבה דרים זה לצד זה אלמנטים קפיטליסטיים ואלמנטים סוציאליסטיים.
ההבדלים בין המדינות, לפיכך, הם בעיקרם הבדלים של מינון.
גישה שלישית, המתמקדת כמעט בלעדית במדינות המערב, מבחינה בתוך קבוצת המדינות הדמוקרטיות והקפיטליסטיות בעיקרן בין שני סוגים עיקריים:
נהוג למנות עם החברות הבולטות בקבוצה זו את מדינות סקנדינביה, ובהיבטים מסוימים גם מדינות כצרפת, בלגיה, והולנד.
מדינות קפיטליסטיות יותר: מדינות שבהן מנגנוני הרווחה מפותחים או מקיפים פחות, או מדינות שבהן מדיניות השוק החופשי מפותחת ומקיפה יותר.
עם מדינות אלו מונים בדרך כלל את ארצות הברית, כשלצידה (במובנים שונים) מדינות כבריטניה, שווייץ, אירלנד, ניו זילנד, אוסטרליה ומדינות שאינן דמוקרטיות מערביות כהונג קונג.
ערעור מסוים על נתונים אלו מציבים נתוני דוחות "החופש הכלכלי בעולם".
השוואה של נתונים אלו בקבוצת מדינות הרווחה בשנים 1975–2004 מצביעה על עלייה של 39.6 אחוז במידת החופש הכלכלי בשנים אלו בבריטניה, עלייה של 40 אחוז בשוודיה, 31 אחוז בדנמרק, 32.7 אחוז בפינלנד, 20.3 אחוז בהולנד, ו-30.9 אחוז בנורווגיה.
דו"ח "החופש הכלכלי בעולם" לשנת 2008 מדרג את מדינות סקנדינביה השונות במקומות 11, 14, 16, 27 ו-34 (נורווגיה).
דוגמה טיפוסית לכך היא ההגמשה המשמעותית בשוק העבודה בדנמרק, והליכי הפרטה משמעותיים במדינות רווחה רבות.
במקביל, התבססו אלמנטים רבים, שנחשבו קודם לכן ייחודיים למדינות רווחה, גם בקבוצת המדינות ה"יותר קפיטליסטיות."
תנועה דו-כיוונית זו צמצמה את ההבדלים בין סוגי המדינות, ואלו מתמצים היום בעיקר בגובה נטל המס ונתח פעילות הממשלה מכלל הפעילות הכלכלית, במידת הקשיחות בשוק העבודה, ובהיקף ההטבות הסוציאליות בתחומי האבטלה וההשכלה.
המשבר הכלכלי שתחילתו ב-2007 הוביל למעורבות עמוקה יותר של ממשלות רבות בשווקים הפיננסיים, במדיניות המוניטרית ולשחיקה בשמירה על זכויות הקניין, שרידדו עוד יותר את הפערים בין סוגי המדינות.
במערכת התמריצים שהכלכלה הקפיטליסטית נשענת עליה, רווח כספי הוא תמריץ חיוני המסייע ליעילות וחדשנות, וחשיבותו בכלכלה הקפיטליסטית ברורה.
עם זאת, ישנו פולמוס לגבי מידת הדומיננטיות של חשיבות הרווח – עד כמה לגיטימי לתת מקום בהחלטות של חברה גם לשיקולים נוספים מלבד שורת הרווח.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 טען מילטון פרידמן שהגדלת הרווח של בעלי המניות צריכה להיות המטרה הבלעדית של חברה, וזו הייתה התפיסה הרווחת בכלכלה התאגידית בעשורים שלאחר מכן.
בתחילת המאה ה-21 תנועה בכלכלה בשם "קפיטליזם של בעלי עניין" החלה להציע גישה חלופית, שהחברות צריכות לאזן את אינטרס הרווח עם שיקולים נוספים כמו רווחת העובדים, החברה או הסביבה.
בסקרים שנעשו בעשור השני של המאה ה-21 עלה כי חלק מהטענות של גישה זו זוכות לתמיכה רווחה בציבור הרחב באנגליה או בארצות הברית, ומדינות ספורות, דוגמת גרמניה, החלו לקדם חקיקה ראשונית בהקשר זה.
מגמות נוספות של ראשית המאה ה-21 קידמו את חשיבותם של גורמים נוספים זולת הרווח; אחת המגמות הללו היא השקעות אחראיות – השקעת כספים למטרות רווח בחברות שעומדות ברף מסוים של שמירה על הסביבה, צדק חברתי וממשל תאגידי.
שוק ההשקעות האחראיות מתרחב במהירות בראשית המאה, והסכומים שמושקעים באופן זה עמדו על סביבות ה-5 מיליארד דולר בשנת 2018. נושא ההשקעות האחראיות נכנס בהדרגה גם למיינסטרים של הכלכלה, ומקבל תמיכה מפורום ה-G7, ומהאו"ם.
ישנם מספר מאפיינים המופיעים בתכיפות רבה ובאופן מובהק בכלכלות היותר קפיטליסטיות.
אחד המאפיינים הבולטים של כלכלות קפיטליסטיות יותר הוא צמיחה בתוצר המקומי הגולמי.
כך, לדוגמה, נתוני הבנק העולמי מגלים כי במדינות בעלות החופש הכלכלי הפחות ביותר (היינו, הפחות קפיטליסטיות לפי המדידה המקובלת) ישנו קיטון של 0.5 אחוז בממוצע בתוצר, לעומת גידול של 2.4 אחוז בממוצע במדינות בעלות החופש הכלכלי הרב יותר.
ההפרש בולט עוד יותר כאשר משווים את גובה התמ"ג במדינות הפחות קפיטליסטיות (2,998 דולר בממוצע) לזה שבמדינות היותר קפיטליסטיות (24,402 דולר בממוצע לשנה).
מתאם דומה בין רמת חיים ומידת הקפיטליסטיות של מדינה ניתן לגלות גם בנתונים אחרים.
חברות בעלות כלכלה קפיטליסטית יותר מאופיינות בהדגשה רבה של הפרט ופעולותיו.
העקרונות הקפיטליסטיים מתייחסים לחברה במובן הבסיסי והמוגבל ביותר – כשיתוף פעולה מרצון בין פרטים, שהמניע לו הוא הרצון של אותם פרטים בהשגת מטרותיהם האישיות.
השיטה הקפיטליסטית אינה מגלה עניין, לטוב או לרע, בטיב שיתוף הפעולה בין הפרטים.
הם יכולים לשתף פעולה בבניית בית תפילה, מפעל לנעליים, מכון לחיזוי אסטרולוגי או אנציקלופדיה חופשית.
כל עוד הפעולות נעשות מרצון ואינן פוגעות בזכויותיהם של אנשים אחרים, טיבן הספציפי של הפעולות אינו מעלה או מוריד.
מסיבות שונות, הקשורות ככל הנראה לאופיו של האדם, הענקת חופש זה לבחור עם מי, איך ובמה לשתף פעולה מחוללת תוצאת לוואי של נטייה לפירוק מסגרות חברתיות מסורתיות המבוססות על חיברות וכפייה.
הקפיטליזם אינו נותן עדיפות מובנית כלשהי למסורת, תבונה, כוח, מעמד, גיל, ותק או כל תכונה אחרת.
כל אדם נדרש להשתתף ב"משחק החיים" בעצמו ולעמוד מול העולם בזכות עצמו ויכולותיו.
פירוק המסגרות המסורתיות וה"אטומיזציה" של החברה עוררו ביקורת חריפה על הקפיטליזם מצד אנשי דת, שטענו כי הבחירה החופשית שמציע הקפיטליזם חותרת תחת ערכיה המסורתיים של החברה.
אם אנשים יוכלו לבחור, כך הטענה, הם יבחרו לעשות את "הרע בעיני אלוהים" ומכאן שבחירה חופשית תחת הקפיטליזם תוביל בהכרח להידרדרות מוסרית.
כדי למנוע זאת אימצו חלק מאנשי הדת תפישה המפרידה בין "החיים הכלכליים" ל"חיים המוסריים", כך שאדם יוכל לפעול מרצון ובאופן חופשי בספירה הכלכלית של חייו, ועדיין לשמר ערכים "מסורתיים" בספירה האישית.
ביקורת חריפה עוד יותר הוטחה בקפיטליזם מחוגים סוציאליסטיים.
טענות אלו ניתן למיין לשלושה סוגים עיקריים:
היעדר רצון חופשי של הפרט: לפי טענה זו, בעולם אידיאלי בני האדם יבחרו לעשות טוב, אך מאחר שעולמנו אינו אידיאלי, יהיו אנשים שידעו לנצל את כוחם על חשבון אחרים.
לכן, מתן חופש פעולה לבני האדם במצב לא אידיאלי יביא בהכרח לפעולות רעות מצידם.
במצב זה שולטת האליטה בתודעה הקולקטיבית, ומשכנעת את הכול כי הבדלי ההון טבעיים, ולכולם חופש לעשות ולהיות כל שירצו.
חופש למנצלים (אליטה בורגנית) ולא למנוצלים (פרולטריון): לפי טענה זו, החופש הוא אשליה עבור רוב האנשים ומתקיים בפועל רק עבור קומץ של "בעלי הון".
רוב האנשים, גם אם הם רוצים לעשות שימוש ברצונם החופשי, אינם יכולים לעשות זאת משום שנגזלה מהם "זכותם הטבעית" לחלק שווה בנכסי החברה.
לכן, כל עוד לא מתקיים מצב של שוויון מלא בין בני האדם, אין טעם להעניק חופש לאף גורם, ויש להעביר את הזכות להחליט מ"בעלי ההון" באופן זמני לידי המדינה והמומחים מתוכה, כדי שזו תיצור שוויון בין האנשים.
השלב הבא הוא ביטולה של המדינה כבעלת האמצעים, והעברתם לידי החברה שתתנהל באופן שוויוני.
עדיפות החברה: הסוציאליזם דוגל בקולקטיביזם ומעדיף בחירה חברתית על פני בחירה אישית.
כך למשל, הסוציאליסטים מבקשים להפקיע בכפייה מהמצליחים את כספם, על מנת למסור אותו לחלשים ולצמצם את הפערים בין בני אדם, מתוך תפיסה כי שוויון כלכלי הוא ערך עליון בחשיבותו, ומתוך רצון לבטל את מערכת התמריצים של החברה הקפיטליסטית, המתגמלת את המצליחים ולא מתגמלת את אלו שאינם פועלים למען האחרים.
על כן, על פי האידאולוגיה הסוציאליסטית, שלב המעבר למדינה שבבעלותה אמצעי הייצור, מבטא את "הרצון הכללי" של החברה ליצור שוויון כלכלי ובעקבותיו שחרור התודעה והגוף, שלאחריו לא יהיה צורך בפעולה כוחנית על מנת לשמור על "רצון כללי" זה והוא יהיה התנדבותי.
לטענת רבים, יש מתאם בולט בין מידת הקפיטליסטיות של מדינה למידת הדמוקרטיות שלה.
יש הסבורים כי בחינה כזו יש בה משום הטעיה, שכן רוב המדינות הקפיטליסטיות יותר הן דמוקרטיות מערביות ותיקות.
הקפיטליזם נולד וצמח במערב יד ביד עם הדמוקרטיזציה, ולכן מתאם כזה מתקיים במדינות ותיקות.
עם זאת, אין הכרח כי מתאם כזה יימצא גם בהשוואה בין מדינות צעירות יותר ובעלות מסורת דמוקרטית קצרת ימים יותר.
טיעון זה נדחה על ידי כלכלנים בולטים, המצביעים על כך שכשליש משלושים המדינות הקפיטליסטיות ביותר ומחצית מ-50 המובילות הן דמוקרטיות צעירות או מדינות צעירות שנוסדו לפני שנים לא רבות.
קפסטיין וקונברס חקרו יותר ממאה דמוקרטיות צעירות (מאז 1960) ואת השוני בדפוסים הכלכליים בין דמוקרטיות צעירות שנותרו דמוקרטיות, ואחרות שהפכו אוטוקרטיות או דיקטטורות.
ממצאיהם מורים כי בין המדינות שנותרו דמוקרטיות ובין המדינות שחל במשטרן היפוך יש פער ניכר בתחומי מדיניות כלכלית כמו ריסון תקציבי, פתיחות כלכלית והשקעות הון.
הגנה משפטית חזקה על הבעלות הפרטית על הקניין היא אחד מעקרונות היסוד של הקפיטליזם, ומהווה חלק חשוב בכל כלכלה וחברה בעלות מאפיינים קפיטליסטיים.
בחברות בעלות כלכלה קפיטליסטית קיימת הפרדה ברורה בין הרשות השופטת לרשות המבצעת והמחוקקת, ישנו מבנה על-משפטי (לרוב, חוקה או אסופת חוקי יסוד) שמהווה מדריך לרשות השופטת, וישנה מסורת המעניקה כוח לרשות השופטת לבטל או לערער על פעולות של הרשות המבצעת ועל חוקים סותרי-חוקה של הרשות המחוקקת.
אחד המאפיינים הטיפוסיים לחברות קפיטליסטיות הוא מידה רבה של ניעות (מובּיליות) חברתית.
בניגוד לחברות מסורתיות יותר, כמו חברות שבטיות, פיאודליות או חברות אריסטוקרטיות – כלכלות קפיטליסטיות מתאפיינות בשינויים מהירים בכל דרגי החברה, משום שניעות כזו היא חלק בלתי נפרד ואף בלתי נמנע מהדינמיקה הקפיטליסטית.
האתוס המריטוקרטי של הקפיטליזם מהלל את יכולתו של כל פרט, אם רק ברצונו או ביכולתו לעשות זאת, לעבור מעוני לעושר וגם, בכיוון ההפוך, לרדת במהירות מנכסיו ולאבד את עושרו, אם אינו מקפיד להמשיך ולפתח את עושרו באמצעות התחדשות יזמית, השקעה והתפתחות.
העושר שנוצר על ידי מייסד חברה אינו מתפוגג במהירות, אך הוא משנה את אופיו כאשר היורשים עוברים מעמדה של יזם מוביל בשוק לעמדה של משקיע ומממן של יזמים אחרים באמצעות השקעה בחברות צומחות.
למעשה, נדירים למדי המקרים בהם אבות מורישים לבנים ומשם לנכדים חברה הנותרת חזקה ומשפיעה.
בני משפחותיהם של העשירים הגדולים ביותר בראשית המאה ה-20, כמו מורגן, קרופ, דיימלר, או קרנגי, כלל אינם מופיעים ברשימה.
סוציולוגים רבים מבקרים את האתוס המריטוקרטי שעליו נשען הטיעון הקפיטליסטי.
אומנם, חסמי הכניסה למעמד חברתי אינם קשיחים כבעבר, או עוברים בירושה.
אך בפועל, גם היום מרכיב משמעותי המנבא את סיכוייו של אדם להיות עשיר הוא הרקע החברתי והכלכלי שבו צמח.
הם מוסיפים כי הסיכוי לניעות כלכלית אינו תלוי רק ביכולת להרוויח כסף בתור שכזו, אלא גם ברשתות חברתיות המעניקות הון תרבותי וחברתי לאדם מיום היוולדו.
הרשתות הללו גם מעניקות אפשרויות כלכליות משמעותיות כמו זמינות אשראי ואפשרויות בשוק התעסוקה.
חברות קפיטליסטיות נוטות להיות חברות בעלות הטיה צרכנית חזקה.
הייצור בכלכלה קפיטליסטית מכוון בראש ובראשונה לצריכה המונית של מוצרים.
יש יצרנים המתמחים בייצור עבור קבוצות נישה, אך רוב היצרנים בכלכלה קפיטליסטית תלויים כמעט לחלוטין בשיווק מוצריהם בקנה מידה רחב (ייצור המוני).
רבים רואים בהטיה הצרכנית הזו בכלכלות קפיטליסטיות וולגריזציה ורידוד תרבותי.
היזמים חותרים לייצר מוצרים שאינם קולעים דווקא לטעמן של האליטות אנינות הטעם אלא מכוונים לציבור הרחב ובהכרח, גם ליכולתו של ציבור זה לספוג מוצרי תרבות.
אותם מבקרים גם טוענים כי הייצור ההמוני, בין אם של מוצרי תרבות ובין אם של מוצרי צריכה, אינו משקף את רצונו האמיתי של הציבור הרחב, אלא את רצונם של היצרנים למכור את המוצרים.
באמצעות פרסום מתוחכם, נטען, גורמים היצרנים לצרכנים לרצות מוצרים שאין להם צורך או רצון אמיתי בהם ולמעשה "מייצרים" בו זמנית גם את הצורך בצריכה וגם את המוצרים לצריכה, כאשר הם מציגים את הצריכה כסמן מעמד וכדבר לעצמו, מנותק מצורך אמיתי במוצר.
רבים ממבקרים אלו בעידן הפוסט מודרני הם חסידי האנטי גלובליזציה, הטוענים כי הקפיטליסטים תכליתם ליצור עוד ועוד עושר גם במחיר של שינויי דפוסי החיים של רבים בעולם המערבי ובעולם השלישי.
לפיכך, הם מנסים ליצור מודעות לצריכה העודפת בעזרת פעילות כמו מחאה ומאבק בתאגידים שפוגעים באקולוגיה של כדור הארץ.
כמו כן הם מנסים ליצור אלטרנטיבות לדרך החיים הקפיטליסטית על ידי קניות המבוססות על סחר חליפין, ויום ללא קניות שהפך לנוהג במדינות שונות במערב, ובהן ישראל.
קואופרטיבים הם תחליף לחברה קפיטליסטית.
התשובה לטיעון זה באה בדרך כלל באמצעות הצבעה על כך שהביקורת מתעלמת מהבדלים בין מוצרים, ומפריזה בכוחו של הפרסום לשכנע אנשים לצרוך מוצר שאין להם צורך בו.
אנשים עשויים להעדיף, לפחות באופן ראשוני, סוג אחד של ביטוח על פני סוג אחר של ביטוח בזכות פרסום טוב יותר של חברה מסוימת, אך עצם הצורך לבטח מעוגן בצורך ממשי של צרכנים, לא בתעמולה פרסומית מתוחכמת.
הרכישות העיקריות שמבצעים אנשים כמו דירה, מכונית, ריהוט, מכשירי חשמל, השכלה, וכדומה, מעוגנות בצורך במוצרים אלו וביכולת הכספית לרכוש אותם, לא בפרסום ששכנע אנשים לרכוש דירה.
אנשים קונים גם מוצרים שעיקר יעדם הוא לשמש סמל סטטוס, אך רכישת סמלי סטטוס כאלו לפי הקפיטליסטים, מעוגנת בצורך של אנשים בשכנוע אחרים בסביבתם בשייכותם למעמד מסוים.
צורך זה לפי מצדדי הגישה, אינו מיוצר על ידי "הקפיטליסטים" אלא הוא חלק מאופיים של בני האדם מאז ומתמיד.
מעבר לכך, טוענים חסידי הקפיטליזם, העוינות למוצרים בייצור המוני משקפת מידה של אליטיזם והתנשאות.
מבקרי הצריכה ההמונית, במסווה של דאגה לצרכנים האומללים המתומרנים על ידי בעלי ההון, מתיימרים למעשה לדעת בעצמם מה טוב יותר עבור הצרכנים ומה הם צריכים לרצות או מה הם רוצים "באמת".
או, במילים אחרות, המבקרים אינם מבקשים לבטל את השליטה בצרכנים, הם פשוט מאמינים שהם אלו שצריכים לשלוט בהם.
אחת הביקורות החריפות ביותר על הקפיטליזם, שהועלתה באופן מפורסם על ידי קרל מרקס בספרו "הקפיטל" ובמנשרו "המניפסט הקומוניסטי", היא שבחברות בהן הקפיטליזם בולט קיים אי-שוויון גדול בעושר וברמת החיים בין עניים לעשירים.
חלק קטן מאוד באוכלוסייה, המאיון העליון, מחזיק בחלק גדול מאוד מההכנסות וההון, ואילו רוב האזרחים האחרים מחזיקים בהרבה פחות מכפי שראוי שיהיה מקובל.
מבחינה אובייקטיבית, בכל כלכלה קפיטליסטית קיימים הבדלים עצומים בין האנשים העניים ביותר לעשירים ביותר בחברה.
בחינה של התפלגות ההכנסות בחברות שונות, בעלות מידה שונה של משטר קפיטליסטי, אינה נותנת חיזוק לטענה העובדתית שבשורש טיעון זה.
בממוצע עולמי, נהנה העשירון התחתון מבחינת הכנסה מ-2.26 אחוז מכלל ההכנסות.
הממוצע במדינות הקפיטליסטיות יותר הוא 2.5 ובקפיטליסטיות פחות 2.1. לפיכך, אין למעשה קשר בין סוג השיטה הכלכלית הנהוגה, קפיטליסטית או לא, לגובה הכנסותיהם של העניים כחלק מכלל ההכנסות.
השוואה של עשר המדינות הראשונות והאחרונות (שלגביהן יש נתונים) לפי מידת החופש הכלכלי בהן מעלה הפרש קטן (2.6 לעומת 2.1 אחוז) לטובת המדינות הפחות קפיטליסטיות.
מבדיקת גובה ההכנסות של העשירון העליון בעשר המדינות היותר והפחות קפיטליסטיות עולה כי במדינות היותר קפיטליסטיות נהנה העשירון העליון מ-28.54 אחוז מההכנסות, לעומת 32 אחוז בפחות קפיטליסטיות.
בדיקה של עשר מדינות מאמצע הטבלה (מקום שמונים ואילך) מעלה נתון של 36.76 אחוז לעשירון העליון.
תשובה אחרת לטיעון שעושרם של העשירים הוא "אי צדק" היא, שהטענה מבוססת על ההנחה שהזירה הכלכלית היא "משחק סכום אפס", בו מחלקים עוגה שגודלה נתון וקבוע לחלקים, כך שהנתח הגדול יותר ממנו נהנים העשירים בא על חשבון חלקם של העניים יותר.
בפועל, נטען, השוק פועל כ"משחק סכום אפס" רק לעיתים נדירות ולמעשה, פעולת מנגנוני ההיצע והביקוש תלויה בכך שכל הצדדים הפועלים בשוק יניחו כי מדובר במשחק שאינו משחק סכום אפס: בכל עסקה נדרשים שני צדדים המניחים כי שניהם יוצאים נשכרים מהעסקה והדבר שקיבלו עולה בערכו על הדבר שנתנו.
אשר לפעולת המתעשרים בשוק, אלו צוברים ברוב המקרים את הונם בזכות יזמות ונטילת סיכונים, שאחרים אינם מוכנים ליטול, ובתוצר הסופי של פעולתם – הרחבת השוק או העוגה הכוללת – חולקים כל המשתתפים בשוק.
לדוגמה, לפי נתוני הבנק העולמי, ההכנסה השנתית הממוצעת של העשירון התחתון במדינות הפחות קפיטליסטיות היא 823 דולר.
הכנסתו השנתית של אותו עשירון במדינות היותר קפיטליסטיות היא 6,877 דולר (פי 8.3).
קיים ויכוח אקדמי בשאלה האם מחזור העסקים הוא חלק טבעי מהשוק החופשי או שמא הוא נגרם מהתערבות ממשלתית בכלכלה (בין אם באופן ישיר או באמצעות הבנק המרכזי).
הגישה המרקסיטית והקיינסיאנית גורסות כי משברים הם חלק טבעי מהקפיטליזם, בעוד שהאוסטרים והמוניטריסטים גורסים כי משברים הם תוצאה ישירה של התערבות ממשלתית.
אחת האפיזודות הבולטות בהקשר זה הוא השפל הכלכלי הגדול בארצות הברית ובעולם בשנות השלושים.
בעקבות המשבר, ומסיבות נוספות, הוקמו במדינות רבות מנגנונים אנטי-משבריים שהיו מנוגדים לגישות קפיטליסטיות.
משבר זה הביא להיווצרה של התערבות ממשלתית רבה יחסית בכלכלת ארצות הברית במסגרת הניו דיל.
החל מאמצע שנות השבעים, עם היווצרות הסטגפלציה, מאורע שלא היה יכול להתרחש על פי התאוריה הקיינסיאנית, סר במידת מה חינו של טיעון זה נגד הקפיטליזם וחלו תמורות בתורה הקיינסיאנית.
בין הסיבות לכך היו הצטברות עדויות רבות לכך שהנטייה המשברית שאובחנה בקפיטליזם אינה נובעת למעשה ממנגנוני שוק אלא ממנגנונים רגולטוריים בשווקים (טיעון זה נכון במיוחד ביחס לשפל הגדול).
בעקבות המשבר הכלכלי שהחל ב-2007 ניצת הדיון בשנית כשהשמאל הכלכלי טוען כי שורש המשבר בתכונה טבעית של השוק או דה-רגולציה והימין הכלכלי מצביע על מדיניות הריבית הנמוכה שהונהגה בארצות הברית בשנות ה-90 והאלפיים לצד תוכניות עידוד משכנתאות רחבות היקף של הממשל הפדרלי כשורשו של המשבר.
הובסון, העלה בראשית המאה העשרים את התאוריה שהאימפריאליזם של סוף המאה התשע עשרה וראשית המאה העשרים (במיוחד "המרוץ לאפריקה") הוא תוצר של הקפיטליזם.
לפי הובסון, בגלל תהליך ריכוז העושר בידיים מועטות יותר ויצירת מונופולים תחת המשטר הקפיטליסטי נוצרה תת-צריכה באירופה ובצפון אמריקה, והצריכה התפשטות של הקפיטליזם לשווקים חדשים מעבר לים וכיבוש אימפריאלי.
על הרעיון עט כמוצא שלל רב לנין בספרו: "אימפריאליזם, השלב האחרון של הקפיטליזם".
חסידי המרקסיזם התלבטו אז בקשיים שנבעו מכישלון חוק הדלות הגוברת של מרקס.
לטענתו של מרקס היה מצבו של מעמד אמור להחמיר בהדרגה עם התפתחות הקפיטליזם.
לפי לנין, ההסבר לכך הוא האימפריאליזם.
כך הוא כותב בפרק שבע בספרו "אימפריאליזם":
"הקפיטליזם הופך לקפיטליזם-אימפריאליסטי בשלב מתקדם של התפתחותו, כאשר כמה ממאפייניו הבסיסיים מתהפכים...
כלכלית, התהליך העיקרי הוא החלפת התחרות החופשית במונופול קפיטליסטי...
המונופול הוא המעבר מקפיטליזם לשיטה מדרג גבוה יותר...
אימפריאליזם הוא השלב המונופוליסטי של הקפיטליזם."
כנגד תאוריה זו של לנין והובסון הועלו מספר הסתייגויות.
ראשית, נטען כי שאיפות אימפריאליסטיות אפיינו לא רק מדינות בשלב "קפיטליזם מתקדם" אלא גם מדינות מפותחות פחות כמו איטליה, רוסיה או יפן, שעל פי התאוריה לא היו אמורות להידרש לכך בשלב זה.
שנית, אם השאיפה האימפריאלית נועדה למצוא שווקים חדשים של צרכנים בגלל תת-הצריכה במערב, היינו צריכים להבחין בשתי תופעות: עוני הולך ומתגבר במערב, והתעשרות גוברת בעולם האימפריאלי, שכן בלי התעשרות אין צרכנים.
התופעה הראשונה נסתרה כבר בשלב הקודם (כשל חוק הדלות הגוברת של מרקס) ואילו השנייה לא תאמה את אופן הפעולה של המעצמות האימפריאליסטיות, שכוון לניצול פשוט של משאבי הטבע במדינות עליהן השתלטו.
אם המטרה הייתה ניצול משאבים בגלל העלות הפחותה של הפקתם או היצע גדול יותר של חומרי גלם במדינות האימפריה, הרי שהאימפריאליזם סתר כל היגיון כלכלי קפיטליסטי, שכן ברוב המקרים הייתה עלות הכיבוש האימפריאלי והניהול האדמיניסטרטיבי גבוהה מהרווחים שהופקו ממנו.
ברמה עקרונית יותר, נטען כי הכיבוש האימפריאלי בוצע על ידי מדינות ותוך הרחבה של כוח הממשלה והפרת הכלל הקפיטליסטי של סחר חופשי מרצון.
קפיטליסטים וליברלים התנגדו לאימפריאליזם בדיוק מסיבות אלו ולמעשה, נטען, עצם הכיבוש האימפריאלי על ידי המדינה ובחסותה מעיד על היעדר קפיטליזם או היחלשותו.
אם בכלל, שיקף האימפריאליזם תפישות בתר-קפיטליסטיות מרקנטליסטיות, שראו ערך בצבירת "בוליון" בדמות משאבי טבע ושטחי אדמה, רעיון שהקפיטליזם מנוגד לו לחלוטין.
החל מראשית שנות התשעים זכו רעיונותיו של לנין לתחייה מחודשת במסגרת תנועות האנטי-גלובליזציה.
תנועות אלו טוענות כי חברות גדולות במערב, בתמיכה ובגיבוי ממשלתי או דמוי-ממשלתי (כמו באמצעות הבנק העולמי וקרן המטבע הבינלאומית) מכוננות במסגרת הגלובליזציה הגוברת כיבוש אימפריאלי כלכלי של העולם השלישי.
כיבוש זה מתבטא בכך שהחברות מוזילות את הייצור של מוצרים שונים באמצעות פתיחת מפעלים בעולם השלישי והעסקת עובדים בעלות נמוכה יותר ובתנאים ירודים יותר בהשוואה למפעלים מקבילים במערב.
מפעלים אלו מושכים את אזרחי המדינות העניות בעולם השלישי מאחר שהשכר והתנאים בהם טובים מאלו הזמינים להם באופן אחר והם מוכנים, תמורת הפיתוי הכספי, לזנוח את דרכי החיים המסורתיות שלהם.
תומכי הקפיטליזם טוענים כאן כי תנועות האנטי-גלובליזציה טועות פעמיים.
הן טועות פעם ראשונה בסברתן כי פעילי התנועות האנטי-גלובליות יודעים טוב יותר מתושבי העולם השלישי מה נכון וטוב עבורם.
הן טועות פעם נוספת כאשר הן מבלבלות בין תופעות של קורפורטיזם ובמיוחד כזה שבין חברות גדולות לממשלות בעולם השלישי, לפעולה קפיטליסטית.
בין השתיים אין קשר ולמעשה, הן סותרות זו את זו.
ישנן כמה אידאולוגיות פוליטיות הרואות עצמן נשענות על עקרונות קפיטליסטיים וקוראות למימושם בפועל.
ליברטריאניזם וליברליזם: אידאולוגיות אלו תומכות בחופש הפרט הן במישור הכלכלי והן במישור האזרחי, כיוון שהן שוללת יזימת כפייה באופן כללי.
הזכות של אדם לעשן קנאביס היא לפיכך זכות קניינית ממש כפי זכותו למכור ולקנות כל דבר אחר.
בין חברי התנועה מינארכיסטים ואנרכו-קפיטליסטים.
בעוד שהמינארכיסטים מעוניינים במדינה קטנה, או מדינת שומר לילה המגינה על האזרחים מפני אלימות, גנבה, ורמייה, האנרכו-קפיטליסטים מעוניינים בחברה ללא מונופול על הכוח בה כל השירותים, ובכללם שירותי הגנה, יסופקו על ידי התאגדות חופשית של פרטים.
שמרנות: מתייחס בעיקר לגישה לפעולת השוק של כמה גורמים שמרניים, בפרט שמרנות אמריקאית.
רובם של השמרנים, עם זאת, תומכים במעורבות ציבורית ברמה מסוימת וכן רואים מקום לחקיקה ממשלתית שמטרתה לתפיסתם מניעת התדרדרות מוסרית.
אובייקטיביזם: מיעוט מבין תומכי הקפיטליזם מחזיק בפילוסופיית האובייקטיביזם של איין ראנד אשר קוראת לאגואיזם רציונלי, וכך טוענת כי מסחר, בו ניתן ערך אחד תמורת ערך אחר לטובת שני הצדדים הוא הדרך המוסרית היחידה לנהל חברה צודקת, וקיומה של זו תלוי בקיומם של אנשים חופשיים הפועלים באופן רציונלי במסגרת זכויותיהם.
קפיטליזם מרקנטליסטי או קורפורטיזם: תומך בכינון שוק חופשי בתוך המדינה, אך תומך בהגנה פרוטקציוניסטית ממתחרות מבחוץ.
דיריגיזם: תומך בכינון שוק חופשי ברובו בתוך המדינה, לצד מעורבות של המדינה להכוונת התעשייה בכיוונים החשובים יותר או לייעולה.
שיטה כלכלית הגורסת כי ביטול הבעלות הפרטית על אמצעי-הייצור (אדמה, תעשייה וכיוצא בזה) יוביל לחירות רבה יותר לכל אדם.
לשם כך על החברה להפקיע את הבעלות הפרטית על אמצעי הייצור מידי בעלי ההון, ולהעבירה לבעלות משותפת-ציבורית.
בתוך הסוציאליזם ישנה מחלוקת על האופן שבו יש לבצע מהלך כזה, על מעורבות המדינה בתהליך ועל ההשלכות שלו.
עם הזרמים המצויים בתוך הסוציאליזם ניתן למנות את: האנרכיזם, הסינדיקליזם, הסוציאל-דמוקרטיה ועוד:
סוציאליזם ליברטריאני או אנרכיזם: תנועת המעמד הבינוני בספרד במלחמת האזרחים.
חברה לגופים אנטי-פשיסטיים שונים, ביניהם אנרכיסטים וסוציאליסטים.
טוען כי נדרשת שליטה קולקטיבית בכלכלה בלי בעלות פרטית על אמצעי-ייצור כלשהם או מעורבות של המדינה.
סוציאל-דמוקרטיה: טוענת בזכות רגולציה נרחבת של המדינה ומעורבות עמוקה שלה בתחומים שונים כדי ליצור יותר שוויוניות.
תומכת בדרך כלל בהלאמת תעשיות מסוימות.
יש המשייכים אותה לקפיטליזם בגלל תמיכתה בקניין פרטי ובהסתמכות משמעותית על מנגנוני שוק.
דיסטריביוציניזם: מטיף לחלוקה שוויונית של כל הרכוש וחזרה לכלכלה קיומית בסיסית.
טוטליטריזם: משטר טוטליטרי הוא סוג מסוים של דיקטטורה, בו האזרחים משועבדים למדינה וחייהם כפופים לרשות השלטון.
כפועל יוצא מכך, גם אם יש במדינה רכוש פרטי, זכותו של הממשל להפקיע אותו מהאזרחים לפי שיקול דעתו.
משטרים טוטליטריים מטפחים אתוס של אזרח אידיאלי – מודל שהאזרחים צריכים לשאוף אליו – על פיו האזרח יהיה נכון להקריב מטובתו האישית לטובת הכלל או הלאום.
רעיונות אלו מצדיקים מדיניות כלכלית ריכוזית, בה הממשל יכול לנהל את הכלכלה כראות עיניו מבלי להתחשב בזכויותיהם של האזרחים כמו זכות הקניין.
קומוניזם או מרקסיזם טוען כי הקפיטליזם סופו לקרוס, ובמקומו תקום חברה שוויונית ללא מסחר או רכוש פרטי.
פשיזם או נאציונל-סוציאליזם: שיטות ממשל שהונהגו בפועל בתחילת ובאמצע המאה ה-20. על פי השיטות, הלאום נעלה על הפרט ולמנהיגי הלאום צריכה להיות זכות בלתי מעורערת לפעול בהתאם לשיפוטם לטובת הלאום.
הנאציונל-סוציאליזם קידם ודגל בתורת הגזע.
קפיטליזם וחירות הוא ספר פילוסופי-כלכלי מאת הכלכלן וחתן פרס נובל לכלכלה מילטון פרידמן, שפורסם בשנת 1962. בספר מציג פרידמן את השקפת עולמו על תפקידן של ממשלות בעולם ועל תפקידו של קפיטליזם כמחולל חירות.
הספר דן בנושאים כלכליים ומוסריים שונים ובוחן אותם בעיקר אל מול דוגמאות מן הכלכלה האמריקאית במחצית הראשונה של המאה ה-20. הספר נחשב לספרו החשוב ביותר של פרידמן והשפיע רבות על התחזקות התפיסה הקפיטליסטית בעולם.
הספר תורגם ל-18 שפות (בהן עברית) ונמכר במאות אלפי עותקים ברחבי העולם.
הספר השפיע במידה רבה ומגוונת על ההתנהלות הכלכלית של ממשלות ברחבי העולם.
רבות מהצעותיו של פרידמן בספר יושמו והיו נתונות למחקר מקיף.
כך למשל במדינות רבות יושמו הצעותיו לרפורמה והפרטה של מערכת החינוך, חברת החשמל, הרכבות, ביטול הפיקוח הממשלתי הישיר על שער המטבע, צמצום ההגנה בחוק על חופש ההתאגדות, החלה של מס הכנסה שלילי וצמצום של מכסים ופיקוח ממשלתי.
לעומת זאת רעיונות אחרים של פרידמן, דוגמת ביטול הפיקוח הממשלתי על רישוי בעלי מקצוע, ביטול מס הכנסה על תאגידים וביטול החוקים נגד אפליה גזעית בקבלה לעבודה מעולם לא יושמו ונחשבים לרדיקליים עד היום.
למרות ביקורות רבות על הצעותיו של פרידמן, הספר נחשב לאחד מהספרים המשפיעים ביותר במאה ה-20. בעזרת ספרו זה, הצליח פרידמן להביא לתודעת הציבור הרחב את רעיונותיו הכלכליים בתחומים שונים ומגוונים.
בפתח ספרו, פרידמן מצטט את הפסקה המפורסמת של הנשיא קנדי: "אל תשאל מה ארצך יכולה לעשות למענך - שאל מה אתה יכול לעשות למען ארצך".
משפט זה, שנראה כי ניתן להשיג סביבו קונצנזוס פטריוטי, מותקף בחריפות על ידי פרידמן.
לדעתו, לא האדם אמור לפעול למען ארצו, ולא הארץ אמורה לפעול למען אזרחיה.
המדינה היא רק אמצעי בידי היחידים.
לטענת פרידמן חירות כלכלית היא תנאי בסיסי להשגת חירות פוליטית, לכן יש למנוע כרסום בחירויות הכלכליות.
פרידמן עובר על שורה של חוקים ותוקף אותם בהיותם סותרים את החירות.
נכון שרק מעטים מתנגדים לה, למשל בני כת האמיש, אך "המאמין בחירות מעולם לא ספר ראשים".
פרידמן מקבל רק סוג אחד של הגבלה על חירותו של אדם: הגנה על חירות האחר.
הוא מצטט שופט עליון שאמר: "החירות שלי להרים את אגרופי חייבת להיות מוגבלת על ידי קרבת הסנטר שלך".
כדי לצמצם את הפגיעה בחירות הכלכלית פרידמן טוען כי יש להגביל ככל האפשר את הפיקוח המוניטרי, לאפשר קיום שערי חליפין ניידים, ולבטל באופן חד צדדי מכסים.
לפי פרידמן, יש לאפשר להורים לשלוח את ילדיהם לבתי ספר פרטיים ולקבל שוברים מהמדינה למימון שכר הלימוד בגובה ההוצאה על חינוך בבית ספר ציבורי.
הוא סבור שההוצאה על חינוך מספקת, אך אינה מנוצלת ביעילות בשל ההלאמה של מערכת ההשכלה.
לגבי חינוך אוניברסיטאי מקצועי, מציע פרידמן עריכת חוזים, שלפיהם גופים פרטיים או אף הממשל הפדרלי יממנו את לימודי הסטודנט תמורת אחוזים ממשכורתו בעתיד.
לגבי חינוך גבוה שאינו מקצועי (למשל מדעי הרוח) מציע פרידמן את אותה שיטת מימון בשוברים, עליה כתב בנוגע לחינוך היסודי והתיכוני.
לפי פרידמן על הממשל להימנע מהתערבות נגד אפליה בשוק העבודה, וודאי שלא לנקוט באפליה מתקנת.
לדעתו, אפליה אינה משתלמת כלכלית ולכן חזקה על השוק החופשי שלא ישלים עימה.
פרידמן גם טוען כי אין להתערב באפליה בקבלה למוסדות חינוך ובתי ספר וטען כי כוחות השוק יעלימו עם הזמן אפליה זו באופן יעיל יותר.
פרידמן תוקף את ההגבלות על רישוי מקצוע, ומציין תקנות מגוחכות לפיהן הסתייגות מקומוניזם היא תנאי לעיסוק בווטרינריה, היאבקות ואפילו כיוון פסנתרים.
עמדתו בנוגע לתחום ההגבלות על רישוי המקצוע נחשבה לקיצונית בכל הקשור לרופאים.
לדעת פרידמן, יש להחליף רישיונות בהסמכות ממשלתיות, כך שכל אדם החפץ בכך יוכל לעסוק ברפואה, והציבור יוכל להחליט אם ברצונו לפנות לרופא "מוסמך" או עצמאי.
פרידמן טוען כי דווקא במדינות נחשלות, ההכנסה מרכוש תופסת מקום נכבד, רב יותר מאשר במדינות קפיטליסטיות מערביות.
לפיכך הוא סבור שדווקא הקפיטליזם מאפשר לכל אחד ואחד להתפרנס מכישוריו.
ההתקדמות הטכנולוגית שאפשר הקפיטליזם העבירה את המותרות להמונים.
פרידמן איננו מתעלם ממצוקתם של העניים וכסיוע להם הוא מציע מס הכנסה שלילי: עבור הכנסה שמתחת לסף מסוים - תשלים הממשלה חלק כלשהו (למשל 50%) מההפרש שבין הסף לבין ההכנסה בפועל.
הספר זכה לביקורת מגוונת ורבה לאורך השנים.
נטען כלפיו כי הוא אינו מתחשב בהשלכות החברתיות שמעלה קפיטליזם ללא מגבלות; נטען כי הלוגיקה בטיעונים רבים בו פגומה או חלקית; נאמר כי אינו מתייחס לפערי המעמדות דה-פקטו הנוצרים בחברה קפיטליסטית; וכי אינו נותן מענה לתופעות כגון מלכודת העוני, תקרת הזכוכית ואפליית מיעוטים.
מבקר בולט של פרידמן הוא הכלכלן, חתן פרס נובל אמרטיה סן.
סן יצא כנגד ההתנערות של פרידמן מאחריותם החברתית של עסקים והדגיש את בעיית הרכוש הציבורי וההחצנות הסביבתיות, אשר לטענתו לא מקבלות מענה מספק על ידי פרידמן.
הספר תורגם לעברית כבר בשנות השבעים ויצא לאור בשם "קפיטליזם וחופש" בהוצאת "מציאות" שהייתה שייכת לדן בן אמוץ.
בשנת 2002, "מכון שלם", המתמחה בהוצאת ספרי הגות המצדדים בעמדה קפיטליסטית, הוציא לאור תרגום חדש של הספר לעברית, בשם "קפיטליזם וחירות".
פרידמן כתב הקדמה במיוחד עבור המהדורה העברית המבוססת על הרצאתו בטקס חלוקת תארים באוניברסיטה העברית.
בהקדמה מציין פרידמן עוד כי הקפיטליזם הוא שאפשר ליהודים להתקדם.
לאורך ההיסטוריה לא הייתה המדינה שליטה בשוק וכך לא יכולה הייתה למנוע מכישרונותיהם המסחריים של היהודים לאפשר להם הצלחה והשפעה.
פרידמן גם מציין כי הציונות עצמה לא פותחה על ידי שום מדינה.
מקורה בפעילותם ובכספם של יחידים, ולפיכך גם היא הייתה בלתי אפשרית אם הממשלות היו נוטלות לעצמן את כל המשאבים.
קפיטולציות הוא שם כולל לזכויות מיוחדות של אזרחי מדינות, בדרך כלל מדינות אירופה וארצות הברית, בשטחן של מדינות אחרות, בדרך כלל באסיה ובאפריקה.
הכלל לא היה גורף: בסין נהנתה גם יפן, כמו מדינות אירופה וארצות הברית, מזכויות הדומות לקפיטולציות, והתקיימו גם הסכמי קפיטולציה פנים-אירופאים.
בתולדות המזרח התיכון משמש המונח קפיטולציות כשם לזכויות שהשיגו מדינות אירופה וארצות הברית לאזרחיהן שהיו בתחומי האימפריה העות'מאנית.
הקפיטולציות כללו, בין היתר, פטור ממסים מסוימים, והחרגה של האזרח האירופי מסמכות השיפוט של בית המשפט העות'מאני.
אזרח של מדינה אירופאית, שהיה לה הסכם מעין זה עם האימפריה העות'מאנית, היה נשפט בדרך כלל אצל הקונסול של מדינתו בתחום מגוריו.
יתר על כן, סכסוך משפטי בין אזרח אירופי לבין אזרח עות'מאני היה מתברר בפני פורום מעורב, שכלל את הקונסול של מדינת האם של האזרח ושופט מטעם השלטון עות'מאני.
מקור המונח הלועזי מלטינית בימי הביניים "הסכם בראשי פרקים ספציפיים", מהמילה הלטינית caput - ראש, capitulum - פרק,
המקור ההיסטורי של משטר הקפיטולציות
קפיטולציות נהגו בממלכות הצלבנים במזרח התיכון בימי הביניים.
ערי איטליה שסחרו עם אותן ממלכות השיגו לאזרחיהן שורה של הטבות, שצמצמו מאוד את סמכותן של אותן מדינות כלפי אזרחים אלו.
חלק מהממלכות המוסלמיות שנטלו את מקומן של הממלכות הצלבניות בסוריה ובארץ ישראל היו מעוניינות בהמשך הסחר עם ערי אירופה השונות, ולשם כך נתנו לאזרחי מדינות אלו ערובות לשלומם, לרכושם ולחופש הדת שלהם.
גם האימפריה העות'מאנית העניקה הטבות מעין אלו לסוחרים אירופים ממדינות מסוימות באירופה, במיוחד מערי איטליה השונות.
עם היחלשותה של האימפריה במאה התשע עשרה השיגו מדינות אירופה השונות הטבות מהסוג שהוזכר לעיל.
הטבות אלו הפכו את הקונסולים לריבונים על אזרחי מדינותיהן בארצות האימפריה העות'מאנית.
הסכמי הקפיטולציה נחתמו אחרי שבריטניה, רוסיה ואוסטרו-הונגריה סייעו לשלטון העות'מאני למגר את כוחותיו של מוחמד עלי, שליט מצרים מארץ ישראל וסוריה, לאחר ששלט בהן בין השנים 1840-1831. ההסכמה לחתום על הסכמים אלו, שהיוו פגיעה מהותית בסמכות האימפריאלית של העות'מאנים, מהווים ביטוי לחולשתה ההולכת וגוברת של האימפריה מול מעצמות אירופה.
הסכמי הקפיטולציות הביאו לעידן חדש עבור זרים באימפריה העות'מאנית כולה, שכן מדינות אירופה יכלו עתה להקים עבורם מערכות אזרחיות מקבילות לאלו שסיפקה האימפריה, כגון שירותי דואר, בנקים, בתי חולים, בתי ספר, סלילת דרכים ומסילות.
בהמשך דרשו מדינות אירופה אף להחיל את זכויות הקפיטולציה גם על אוכלוסיות לא-מוסלמיות במזרח התיכון, בלי קשר למוצאן.
רוסיה, למשל, דרשה זאת עבור כלל היוונים האורתודוקסים במזרח התיכון, ובמיוחד בארץ ישראל; צרפת דרשה זאת עבור כל הנוצרים הקתולים, ואילו אנגליה דרשה זאת עבור היהודים והדרוזים.
הקפיטולציות היוו עבור המדינה המארחת סמל לשעבודה בידי המדינות המפותחות, כך שמדינה שהתחזקה שאפה לביטול הקפיטולציות בשטחה.
כך, למשל, ביטלה יפן את הקפיטולציות בשטחה בשנת 1899, או האימפריה העות'מאנית, ששינתה את יחסה לזרים עם מהפכת הטורקים הצעירים בשנת 1908.
במהלך מלחמת העולם הראשונה בוטלו באימפריה העות'מאנית הקפיטולציות עבור אזרחי מדינות אירופה שהיו מדינות אויב.
מצב זה גרם לקשיים רבים ליישוב היהודי בארץ ישראל שרובו הורכב מאזרחי מדינות אלו.
אמנם בהסכם סוור שנחתם לאחר מלחמת העולם הראשונה הוחזרו הקפיטולציות, אך בהסכם לוזאן משנת 1923, כחלק מהתנערותה של המדינה הטורקית החדשה ממורשתה של האימפריה העות'מאנית, הן בוטלו שוב.
בתקופת המנדט הבריטי, בוטלו הקפיטולציות בשטח ארץ ישראל, ירדן ועיראק, והזכויות מהן נהנו זרים באימפריה העות'מאנית, לא חלו עוד תחת השלטון הבריטי.
כך היה גם בתחומי המנדט הצרפתי בסוריה ובלבנון.
הלגיטימיות הבינלאומית של הקפיטולציות הלכה ודעכה בתקופה שבין שתי המלחמות.
בשנת 1919 הכריז השלטון הקומוניסטי בברית המועצות על ויתור חד צדדי על הקפיטולציות שירש מרוסיה בפרס, ובשנת 1924 הכריז על ויתור דומה בסין, אם כי הפעם תוך כדי משא ומתן.
צעדים אלו הלמו את האידאולוגיה הקומוניסטית בדבר טיבו הנצלני של הקולוניאליזם.
בשנת 1922 הוכר הצורך 'להסדיר' את עניין הזכויות האקס-טריטוריאליות (המקבילה הסינית לקפיטולציות) של המעצמות בסין.
בשנת 1927 ביטלה תאילנד את הקפיטולציות בתחומה.
בשנת 1928 עשתה זאת איראן (אז פרס), ובשנת 1936 עשתה זאת אתיופיה (אז חבש).
במצרים, לעומת זאת, לא בוטלו הקפיטולציות עד לשנת 1937, ובסין אמנם הכריזה הממשלה על ביטול הקפיטולציות כבר בשנים 1928 ו-1929 אך רק באמצע מלחמת העולם השנייה הסכימו ארצות הברית ובריטניה להכיר בביטול הקפיטולציות, כמחווה לצ'יאנג קאי שק.
ביטול הקפיטולציות לא מנע, ואולי אף החריף, סוגיות הקשורות בהגנה על זכות הקנין של אזרחי מדינות המערב מפני מערכות השלטון והמשפט בארצות אסיה ואפריקה.
לאזרחי המדינות העשירות היה רכוש רב באותן ארצות, וניסיונות של ממשלותיהן להפקיע ולהלאים אותו, עורר מתח מדיני ובינלאומי רב.
כך למשל ניסיונותיו של ראש ממשלת פרס מוחמד מוסאדק להלאים את תעשיית הנפט בארצו הביאו את ארצות הברית ובריטניה לפעול לסילוקו.
הלאמת תעלת סואץ על ידי נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר הביאו למבצע מוסקטר ובעקיפין הקלו על ישראל במלחמת סיני.
גם הלאמת תעשיית הנחושת בצ'ילה על ידי נשיא צ'ילה דאז סלבדור איינדה תרמה להידרדרות החמורה ביחסים בינו לבין ארצות הברית.
עקב מקרים אלו ואחרים החלו תאגידים מערביים לתור אחר דרכים חדשות שיגנו על רכושם מפני הלאמה והפקעה, במדינות שבחלקן נהנה רכוש מעין זה מהגנת הקפיטולציות.
בלחצן של המדינות העשירות (שחלקן נהנו בעבר מהקפיטולציות) נחתמה שורה של אמנות בינלאומיות, שיצרו חסינות לתאגידים אלו מפני הפקעה אפשרית של רכושם.
אמנות אלו אינן בדיוק הקפיטולציות שרווחו בעבר, שהגנו בעיקר על האזרח, אלא סוג של הסדר הגנה על רכושם של תאגידים בינלאומיים.
קפיטול מדינת ויומינג הוא מבנה המשמש כמושב ממשלת מדינת ויומינג שבארצות הברית.
המבנה ממוקם בבירת המדינה – שאיין, ונבנה בין השנים 1886–1890. במבנה ממוקמים משרדי בית המחוקקים של ויומינג וכן משרדי מושל המדינה.
בשנת 1886 הורתה האספה המחוקקת התשיעית של טריטוריית ויומינג על הקמת קפיטול (מבנה בית מחוקקים) למדינה, בעלות שלא תעלה על 150,000 דולר אמריקאי.
וורן מינה ועדה בת חמישה חברים, אשר בחרה ורכשה אתר בשאיין, וכן בחרה במשרד האדריכלים דייוויד וו.
Gibbs & Company) לתכנן את המבנה.
תוכניות המבנה אושרו ביולי 1886, ועבודות ההקמה החלו זמן קצר לאחר מכן על ידי חברת אדם פרייק ואחיו (Adam Freick & Brothers) בעקבות מכרז בו הציעו את ההצעה הנמוכה ביותר -בעלות של 136,275.12$.
עבודות הכנת השטח החלו ב-9 בספטמבר 1886, ואבן הפינה הונחה ב-18 במאי 1887.
בשנת 1888 התכנסה במבנה, אספת הטריטוריה העשירית (בעת שהמבנה עדיין היה בשלבי הקמה).
הקמת אגפי המבנה המזרחיים והמערביים הסתיימה באפריל 1890 – עת שוויומינג הפכה למדינה.
אספת המחוקקים הראשונה של המדינה התכנסה בנובמבר 1890.
בשנת 1915 החליט בית המחוקקים על הקמת אולמות עבור הסנאט והבית התחתון של המדינה.
עבודות ההקמה הושלמו במרץ 1917.
שיפוץ המבנה החל בשנת 1974 והסתיים בשנת 1980 בעלות של 7.6 מיליון דולרים.
בשנת 1987 הוכרז המבנה כאתר היסטורי לאומי של ארצות הברית.
בניין הקפיטול ממוקם בחלקו הצפוני של מרכז העיר שאיין.
המבנה בנוי בסגנון קורינתי כאשר למבנה כיפה ואכסדרת עמודים המזכירה את מבנה קפיטול ארצות הברית.
למבנה שלוש קומות מעל הקרקע, וקומה אחת תת-קרקעית.
שתי הקומות הראשונות של המבנה עשויות אבן חול שנכרתה ליד פורט קולינס בקולורדו, והקומה השלישית מאבן חול שנכרתה ברולינגס שבויומינג.
הכיפה מצופה עלי זהב 24 קרט.
בשל השחיקה חודש ציפוי הכיפה שש פעמים בין השנים 1900 ו-1988. הציפוי חודש שוב בשנת 2018.
גובהה של הכיפה 43 מטרים וקוטרה 15 מטרים.
לאולם הכיפה חלונות ויטראז' שהובאו מאנגליה.
חלונות אלה מוארים באמצעות תאורת חשמל, מאחר שהכיפה אטומה.
בקומה הראשונה של המבנה נמצאים משרדי בעלי התפקידים הנבחרים של המדינה: המושל, מזכיר המדינה, מבקר המדינה וגיזבר המדינה.
אולם הסנאט נמצא בקומתו השנייה של האגף המערבי.
אולם זה מעוטר בציורי קיר מאת אלן טרו (Allen True) שצוירו בשנת 1917. ציורי הקיר מתארים את התרבות, ההיסטוריה והכלכלה של המדינה.
אולם הבית התחתון נמצא באגפו המזרחי של המבנה.
תקרת אולם הסנאט ואולם בית הנבחרים מעוטרת בזכוכית בסגנון טיפני המציגה את סמל מדינת ויומינג.
בקומה השלישית של המבנה מצויות מרפסות המבקרים של הסנאט והבית התחתון.
בחזית המבנה מצוי פסלה של אסתר הובארט מוריס אשר פעלה להשגת זכויות נשים בטריטוריות ויומינג.
הפסל, מעשי ידי אוורד פיירבנקס מנציח את מוריס אשר פעלה להשגת זכות בחירה לנשים – ואכן הטריטוריה הייתה הטריטוריה הראשונה (ולמעשה המדינה הראשונה בעולם) שהעניקה לנשים זכות הצבעה (ב-10 בדצמבר 1869).
קפיטול מדינת ויסקונסין הוא מבנה הממוקם בעיר מדיסון בירת מדינת ויסקונסין שבארצות הברית.
המבנה משמש את הבית העליון והתחתון של המדינה, וכן את בית המשפט העליון של ויסקונסין ומשרדי מושל המדינה.
המבנה, שהושלם בשנת 1917 הוא המבנה החמישי המשמש את ממשלת המדינה והטריטוריה שקדמה לה.
מבנה הקפיטול הראשון שימש את אספת טריטוריית ויסקונסין שזו התכנסה לראשונה בשנת 1836.
מבנה הקפיטול הראשון היה מבנה עץ שנבנה מראש והובא לעיירה בלמונט לצורך אספת הטריטוריה.
במבנה לא היה חימום או מים זורמים.
בית המחוקקים נתכנס במבנה במשך 42 ימים, לאחר שבלמונט נבחרה כבירת הטריטוריה.
במהלך הכינוס, נבחרה העיר מדיסון כמקום מושב הקפיטול, ונקבע שבעיר ברלינגטון שבאיווה ייערכו יתר מפגשי בית המחוקקים עד שהמבנה במדיסון יהיה מוכן.
מבנה הקפיטול הראשון הוא כיום אתר היסטורי מדינתי המתופעל על ידי האגודה ההיסטורית של ויסקונסין ונקרא האתר ההיסטורי של מבנה הקפיטול הראשון.
מבנה הקפיטול המדינתי השונה, הוא המבנה הראשון שנבנה בעיר מדיסון עבור בית המחוקקים של הטריטוריה.
המבנה נבנה בשנת 1837, בהתאם להחלטת אספת המחוקקים של הטריטוריה, בעלות של 60,000 דולר אמריקאי באותה תקופה.
המבנה נבנה מאבן שנחצבה במייפל בלאף, ומעצי אלון שנכרתו בסמוך לעיר.
בית המחוקקים היה מבנה קטן, שנבנה בסגנון אופייני לבתי מחוקקים טריטוריאליים בארצות הברית.
הפיכת ויסקונסין מטריטוריה למדינה, בשנת 1848 הצריכה הגדלת מבנה הקפיטול.
מבנה זה נבנה במיקום המבנה הנוכחי, בסגנון אופייני לבתי מחוקקים מדינתיים - מבנה בעל חזית עמודים וכיפה המזכירה את כיפת קפיטול ארצות הברית.
המבנה נבנה בין השנים 1857–1869. בשנת 1882 הוחלט לבנות שני אגפים נוספים למבנה (מצפון ומדרום לו) בעלות נוספת של 900,000$.
בשנת 1903 הגיע בית המחוקקים למסקנה כי המבנה אינו מספק את צרכיו, ומינה ועדה על מנת שתבחן אפשרויות להקמת מבנה חדש או הרחבת המבנה.
בליל 26 בפברואר 1904 גרמה דליפת גז לשרפה במבנה.
מאגר המים של אוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון הסמוך לבניין הקפיטול היה ריק, ומים שהובאו ממילווקי קפאו בדרך בשל הטמפרטורות הנמוכות.
בהיעדר אמצעי כיבוי, למעט אגפו הצפוני, נשרף המבנה כליל.
השרפה התרחשה חמישה שבועות לאחר שבית המחוקקים הצביע בעד ביטול פוליסת הביטוח של המבנה מפני שריפות.
בשנת 1906, לאחר השרפה, החלה בניית המבנה הנוכחי.
הבנייה הושלמה בשנת 1917 בעלות של 7.25 מיליון דולרים, על פי תוכניות של האדריכל ג'ורג' ב.
בשל הצורך הדחוף בהקמת המבנה (בשל השרפה) נבנה המבנה החדש אגפים אגפים, כאשר אגפי המשרדים נבנו ראשונים.
מבנה הקפיטול בנוי 43 סוגי אבנים שהובאו משישה מחוזות במדינה ומשמונה מדינות אחרות.
חזית המבנה בנוית אבן גרניט לבנה מורמונט.
כיפת המבנה היא כיפת הגרנית הגדולה ביותר בעולם.
גובה כיפת המבנה 86.5 מטרים (והיא נמוכה במטר אחד מכיפת קפיטול ארצות הברית).
בראש הכיפה ניצב פסל "ויסקונסין" מעשה ידי הפסל דניאל צ'סטר פרנץ'.
ויסקונסין מחזיקה בידה השמאלית גלובוס שעליו עייט, וידה הימנית מושטת קדימה על מנת לסמל את מוטו המדינה: "קדימה".
פסל ויסקונסין לובשת קסדה שעליה חיית המדינה - גירית.
הפסל עשוי ארד חלול, ומחופה בעלי זהב.
גובה הפסל 5 מטרים, והוא שוקל כ-3 טונות.
אכסדרת העמודים (הרטונדה) עשויה שיש מיוון, אלג'ריה, איטליה וצרפת, וכן אבן גיר ממינסוטה.
בשנת 2001 הוכרז המבנה כאתר היסטורי לאומי של ארצות הברית.
בשנת 1988 החלה תוכנית בת 14 שנים לשיפור ושיקום המבנה.
השיפוץ הסתיים בשנת 2002 בעלות של 158.8 מיליון דולרים.
מטרת השיפוץ - להתאים את המבנה למאה ה-21 תוך השארת מראהו כפי שהיה בעת שהוקם בשנת 1917. כחלק מהשיפוץ הוסרו מהמבנה תוספות שונות שנוספו בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 (כגון הנמכות לתקרות, הוספת מחיצות על מנת להוסיף שטחי משרדים, ותאורת פלואורסצנטים).
כמו כן נפתחו מחדש פתחי תאורה בקומות העליונות אשר נסגרו בשנות ה-70, מחיצות העשויות אזבסט הוסרו, והותקנה מערך מיזוג אוויר חדשה.
הרהיטים החדשים שהותקנו בבניין הם בסגנון רהיטי האלון מתחילת המאה ה-20 על מנת לשמר את ציביון המבנה.
תוכנית הפסלים של קפיטול מדינת ויסקונסין
תוכניתו שהמקורית של פוסט כללה מבנים רבים במבנה.
בראש הכיפה תוכנן לעמוד פסל מעשי ידי הלן פרנסוורת' מירס אולם שדניאל צ'סטר פרנץ' הסכים לבנות את הפסל בראש הכיפה הוחלט לוותר על פיסלה של מירס.
על פי תוכניתו המקורית של פוסט, היו אמורות להיבנות כיפות קטנות על אגפי המבנה.
כיפות אלה לא נבנו ובמקומם הוצבו ארבע קבוצות פסלים מעשה ידי קראל ביטר.
קבוצות אלה מסמלות אמונה, עוצמה, עושר ושפע.
בכל אחד מאגפי המבנה ישנו גמלון ועליו סדרת פסלים המסמלת את הפעילות באגף.
על האגף המזרחי המשמש את בית המשפט העליון של המדינה הוצבה קבוצת פסילים שנקראת "החוק".
על האגף הדרומי בו סנאט המדינה ניצבת קבוצת פסלים מעשה ידי אדולף אלכסנדר ויינמן שנקראת "תכונותיו הטובות של האדם" (Virtues and Traits of Character).
על האגף המערבי פסליו של ביטר שנקראים "חקלאות" ועל האגף הצפוני פסליו של אטיליו פיקירילי שנקראים "חכמה ולימוד העולם".
קפיטול מדינת וירג'יניה המערבית הוא מבנה בית המחוקקים של מדינת וירג'יניה המערבית, הממוקם בבירתה צ'ארלסטון.
מדינת וירג'יניה המערבית הוקמה רק בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית, עת המחוזות הצפון מערביים של מדינת וירג'יניה (שבירתה הייתה ריצ'מונד) התנגדו לפרישתה מהאיחוד בשנת 1861 ושבו לאיחוד.
במשך מספר שנים התחלפה בירת המדינה מספר פעמים בין וילינג וצ'ארלסטון.
בשנת 1877 נערך משאל עם בנושא, העיר צ'ארלסטון נבחרה והחלה בניית בניין הקפיטול.
עבודות ההקמה הסתיימו בשנת 1885. מבנה זה נשרף בשנת 1921. בית המחוקקים הקים ועדה שמטרתה להביא להקמת מבנה חדש לקפיטול, ובינתיים הוקם מבנה זמני שנשרף אף הוא בשנת 1927. הוועדה בחרה בארכיטקט קאס גילברט לתכנן את המבנה בעלות של 10 מיליון דולרים.
המבנה נחנך על ידי המושל ויליאם קונלי ב-20 ביוני 1932.
עלות בניית המבנה הייתה פחות מהמתוכנן, והגיעה ל-9,491,180.03 דולר.
קפיטול מדינת וושינגטון הוא בניין בית המחוקקים של מדינת וושינגטון שבארצות הברית, הנמצא בעיר אולימפיה.
בניגוד למדינות רבות אחרות בארצות הברית בהן בניין הקפיטול הוא מבנה אחד, במדינת וושינגטון הקפיטול הוא קמפוס המכיל מספר מבנים: בניין בית המחוקקים של מדינת וושינגטון, בניין בית המשפט העליון של מדינת וושינגטון ובית מושל המדינה.
לאחר שאולימפיה הפכה לבירת טריטוריית וושינגטון בשנת 1854, מייסד העיר, אדמונד סילבסטר הקצה עבור בית המחוקקים שטח של 49,000 מ"ר.
שטח זה היה בראש גבעה וצפה לעבר האגם הסמוך (הידוע כיום בשם אגם קפיטול).
בשנת 1856 הוקם באתר מבנה דו קומתי עשוי עץ עבור בית המחוקקים שהתכנס בו.
כאשר בשנת 1889 הפכה וושינגטון למדינה, נשיא ארצות הברית בנג'מין פרנקלין העניק שטח פדרלי בגודל של 534 קמ"ר במטרה שההכנסות משטח זה ישמשו למימון הקמת קפיטול המדינה.
בשנת 1893 מינה בית המחוקקים המדינתי ועדה לפקח על בניית הקפיטול החדש.
הוועדה ערכה תחרות אדריכלית, ובחרה את תוכניתו של ארנסט פלאג.
זמן קצר לאחר שהחלו עבודות הבנייה ונשלמה הקמת היסודות, נפסקה הבנייה בשל קשיים כלכליים והעדר מימון.
בשנת 1897 העביר בית המחוקקים תקציב חדש לבניית הקפיטול, אולם מושל המדינה ג'ון רנקין רוג'רס הטיל וטו על התקציב, ודרש כי ירכש בניין קיים לצורך קפיטול המדינה - בניין בית המשפט של המחוז.
בית המחוקקים אישר את ההצעה והחל להתכנס במבנה זה החל משנת 1905.
זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1911, בשל העדר מקום, כינס בית המחוקקים ועדה חדשה במטרה לבנות קפיטול חדש.
הוועדה החליטה על הקמת מספר מבנים במקום מבנה אחד, והכריזה על תחרות אדריכלית נוספת.
הוועדה בחרה בתוכניתם של וולטר וילדר והארי וייט.
עבודות הבניה החלו בשנת 1912. בניית "מקדש הצדק" - בניין בית המשפט העליון של ארצות הברית הסתיימה בשנת 1920. בניין בית המחוקקים הושלם בשנת 1928.
בניין בית המחוקקים מכיל את בית המחוקקים של וושינגטון, משרדי מושל המדינה, סגן המושל, מזכיר המדינה וגזבר המדינה.
המבנה הוא הבולט במבני גבעת הקפיטול - ובראשו כיפה שגובהה 87 מטרים.
כיפה זו היא אחת מכיפות האבן הגבוהות בעולם.
למול בניין בית המחוקקים נציב "היכל הצדק" ("Temple of Justice") בו ממוקם בית המשפט העליון של המדינה והספרייה המשפטית של המדינה.
מערבית לבניין בית המחוקקים ניצב בית המושל.
מבנה זה נבנה בשנת 1908 בסגנון אדריכלות ג'ורג'יאנית.
למבנה ארבע קומות, ונועד כמבנה זמני, אשר עתיד להיות מוחלף במבנה קבוע מרשים יותר.
בשנת 1973 הוחלט להשאיר את המבנה ולשפצו, ומאז מנוהל המבנה על ידי קרן בית המושל - גוף ציבורי ללא מטרת רווח.
בניינים נוספים בקמפוס הם בניין האדמיניסטרציה הכללית, בניין משרדי הסנאט על שם ג'ון א.
צ'רברג, בניין משרדי הסנאט על שם אירב ניוהאוס, בניין הביטוח, בניין משרד הפנים המדינתי על שם ג'ון ל.
כמו כן נמצא בקמפוס הקפיטול בניין "חממת הקפיטול" שנבנתה בשנת 1939 ומכילה מיני צמחים רבים.
שלוש רעידות אדמה עיקריות פגעו בקמפוס הקפיטול.
בשנת 1949 נפגעה הכיפה של בית המחוקקים בצורה קשה.
בעקבות הפגיעה נבנתה הכיפה מחדש.