tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יתרון משמעותי בשיגור טיל גרעיני מצוללת הוא בכך שבעצם שיגור הטיל אין סיכון של אוכלוסיית המדינה.
לטענת הארגון, לבד משני הכורים הגרעיניים בשורק ובדימונה יש לישראל גם כמה מחסנים של נשק גרעיני: באזור עיילבון שבצפון פועל מתקן לאחסון נשק גרעיני טקטי, ובאזור יודפת יש מתקן להרכבת נשק גרעיני.
בדו"ח המכון הבין-לאומי לחקר השלום בסטוקהולם לשנת 2024 צוין כי לישראל 90 עד 300 ראשי נפץ גרעיניים, ולפי ההערכות, ראשי נפץ מאוחסנים בנפרד מהמשגרים.
לפי המכון (בהערכה השמרנית), כ-30 מראשי הנפץ הללו מיועדים להטלה בפצצות ממטוסי F-16I ו-F-15, כ-50 מהם מיועדים כנראה לשיגור מטילים בליסטיים מסוג יריחו, וכ-10 מהם מיועדים לשיגור מצוללות.
כמו כן בידי ישראל מצבור של 750 עד 1,000 ק"ג פלוטוניום, המאפשר היפותטית בניית בין 187 ל-277 ראשי נפץ נוספים.
בדו"ח מצוין כי להערכת המכון ישראל מאחסנת טילים בליסטיים בבונקרים או במתקנים תת-קרקעיים, והיא משדרגת את מאגר הטילים שלה מסוג יריחו 2 לסוג יריחו 3, שהטווח שלו מגיע ל־11.500-5000 ק"מ.
ישראל נוקטת במדיניות של עמימות בנוגע לטילים בליסטיים.
על פי הדו"ח, ברשות ישראל חמש צוללות מסדרת דולפין מתוצרת גרמניה, שבסיסן הוא חיפה, וייתכן שבחלק מהצוללות הותקנו משגרים של טיל השיוט פופאי, המאפשר לישראל לשגר נשק גרעיני מהאוויר, מהיבשה ומהים.
משקלו העיקרי של הנשק הגרעיני הוא ההרתעה - הן כנגד מדינות האויב והן כנגד מעצמות העל.
קיומו של נשק מסוג זה והחשש שישראל תעשה בו שימוש אמור למנוע ממדינות ערב להשתמש בכוחן הקונבנציונלי נגד ישראל.
על פי הערכות, השתמשה ישראל באיום של הפעלת הנשק הגרעיני שלה בעת מלחמת יום הכיפורים כדי לקבל סיוע צבאי ומדיני מארצות הברית.
יש טענות שישראל עשתה שימוש באיום כזה גם בעת מלחמת המפרץ .
כמו כן על פי הערכות, שימוש בנשק הגרעיני הישראלי יכול להיעשות רק בהוראה ישירה של ראש הממשלה, שר הביטחון, הרמטכ"ל או שלושתם גם יחד.
בהקשר להפעלת הפוטנציאל הגרעיני של הצוללות מסדרת דולפין נטען כי את מקומו של הרמטכ"ל בהפעלת הנשק הגרעיני ממלא מפקד חיל הים.
לפי הפרסומים, מדיניותה הגרעינית של ישראל גורסת כי שימוש בנשק גרעיני ייעשה רק באחד משלושת המצבים הבאים:
חציית הקו הירוק על ידי כוחות צבאיים סדירים
שימוש בנשק בלתי קונבנציונלי נגד ישראל
בעוד שבשני המקרים הראשונים תיתכן אפשרות להשתמש בנשק טקטי כדי להכריע צבאית את האויב, הרי שהמצב השלישי מורכב יותר.
פיתוח פרויקט החץ הביא לשינוי במדיניות האסטרטגית במדינות האסלאם הקיצוניות הקרובות לישראל - מאז 1973 נשענות מדינות ערב על אסטרטגיה הגורסת כי קיימת עדיפות למצבורי טילים בליסטים בעלי טווח בינוני-ארוך, המסוגלים לשאת ראשים קרביים גדולים, על פני בניית חילות אוויר גדולים מתוך ההנחות הבאות:
חיל האוויר הישראלי יעלה תמיד ביכולותיו ובאופן ניכר על אלו של חילות האוויר הערביים
עלות החזקת חיל אוויר גדול יקרה לאין שיעור ממחיר החזקתם של טילים
עם השנים נוספו לכך שיקולים נוספים, כמו הייצור והפיתוח הקלים יחסית של טילים בליסטיים לעומת ייצור ופיתוח מטוסי הפצצה, זמן התגובה המהיר מאוד של הטילים והעמידות הגבוהה שלהם מול מערכי הגנה אווירית בהשוואה למטוס.
בעקבות מלחמת המפרץ שונתה דוקטרינת ההפעלה של טילים בליסטיים והיקף הייצור שלהם בסוריה ובאיראן.
הנחת העבודה שהביאה לשינוי במדינות אלו היא כי ירי טילים מועטים על ישראל בכל מטח, כפי שהתרחש במלחמת המפרץ על ידי עיראק של סדאם חוסיין לא יחדור את מעטה ההגנה האווירית של ישראל ולא יגרום לכאוס בעורף הישראלי.
לכן, הדוקטרינה הטילאית החדשה היא שיגור מטחים של מאות טילים ורקטות לעבר ישראל, שכל אחד נושא ראש קרבי במשקל שבין 500–1500 ק"ג, היכולים לשאת נשק כימי או נשק ביולוגי.
איראן פועלת כל העת להרחבת היקף יכולת ירי הטילים האסטרטגיים הן מבחינת כמות, קיצור זמן הכנה לשיגור, דיוק והתחמקות ממיירטים.
לתרחיש שבו תשתמש ישראל בנשק גרעיני בהימצאה על סף השמדתה הפיזית ובמצב שלא ניתן לצאת ממנו, ניתן השם "ברירת שמשון" - סוג של נקמה על סמך דוגמת שמשון הגיבור התנ"כי ששלף את עמודי מקדש האל דגון ומספר הפלשתים שהרג במותו היה רב יותר מאשר בחייו, בקוראו: "תמות נפשי עם פלשתים".
שלוש צוללות דולפין שהתקבלו מגרמניה בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20 נושאות, על פי הערכות, ארבעה טילי שיוט מסוג פופאי (טיל) מתוצרת ישראל, כל אחת, בעלי טווח של 1,700 ק"מ ומאפשרות לישראל להגיב במכה שנייה גם אם בסיסי הגרעין על אדמתה יוחרבו במכה הראשונה.
מבחינה הצהרתית מאמצת ישראל מדיניות של עמימות בנוגע ליכולותיה הגרעיניות.
העמימות בנושא הייתה אמורה מחד להרתיע את מדינות ערב מלנהל מלחמת השמד נגד ישראל ומאידך לא לדחוף אותן להשיג טכנולוגיית גרעין משלהן.
ובנוסף להימנע מגינוי ונקיטת צעדים על ידי האו"ם נגד ישראל בשל הודאה.
היסטוריה מלחמתית של הנשק הגרעיני בישראל
במאמר שפרסם הפרשן הצבאי יוסי מלמן נטען שישראל אף נערכה להפעלתו של התקן זה.
לדברי מלמן לא ברור אם הדיון בו נתקבלה ההחלטה נערך בידיעה או באישור של ראש הממשלה לוי אשכול.
לדברי מלמן אפשר שגם דובר על הפעלת המתקן, כמוצא אחרון, אם צבא מצרים יפעיל במלחמה נשק כימי או ביולוגי או יפציץ בטילים מרכזי אוכלוסייה וישראל תעמוד בפני סכנת הכחדה.
בראיון שנתן ארנן עזריהו, יועצו של השר ישראל גלילי, לאבנר כהן, תיאר עזריהו (על פי דברים ששמע, לדבריו, מגלילי) התייעצות שקיימה ראש הממשלה, גולדה מאיר, עם השרים משה דיין, יגאל אלון וגלילי, בצהרי 7 באוקטובר 1973, היום השני למלחמת יום הכיפורים, לאחר שקיבלו סקירה מהרמטכ"ל דוד אלעזר.
אדם שניר, מאבטחה של ראש הממשלה גולדה מאיר, סיפר בעדות למשה שוורדי חוקר מודיעין וביטחון שהוא עצמו היה עד לסיטואציה, שבה בצוהרי ה-7 באוקטובר 1973 דרש שר הביטחון משה דיין מראש הממשלה גולדה מאיר הפגנה גרעינית והיא דחתה אותו במילים: "רק זה עוד חסר לי".
ישראל גלילי כתב בפתקים על אירוע ואמר כי משה דיין נכנס עצבני וצריך להיות מוכנים עם הדברים של דוסטרובסקי (ישראל דוסטרובסקי מנכ"ל הוועדה לאנרגיה אטומית עד 1971).
דיין רומז להכנה מוקדמת, ולא מדווח כי הוא הורה להתחיל בהכנות הללו, הוא דיבר על ניסוי כלשהו, כדי לייצר הרתעה.
במסגרת זו, זימן לדיון את המנכ"ל הנוכחי של הוועדה לאנרגיה אטומית, כדי לעדכן לגבי קיצור ההליכים.
ראש הממשלה אמרה לדיין "בוא נפסיק לדבר בנושא", אומרת ראש הממשלה מאיר.
וגלילי כתב על דיין "הוא השתגע?" גלילי יצא מהחדר נסער, אבל אז חזר פנימה כדי לוודא שההוראות של גולדה ברורות לכולם.
מאיר קראה לשלהבת פריאר ואמרה לו בנוכחות כולם: "שום דבר בלא אישורי".
לפי פרסומים הזרים, הצעדים המסויגים והראשוניים שישראל נקטה באותם ימים, מה שמכונה כוננות ג', זוהו על ידי המודיעין האמריקאי, ובקרב מספר מצומצם של פקידים בכירים בממשל הופץ דוח מפורט בנושא.
לפי יובל נאמן, לא נתקבלה שום החלטה לפרוס את מה שפורש כ"מאגר הנשק הגרעיני", אבל הוא לא מכחיש כוננות מסוג כזה או אחר.
הביקור של שלהבת פריאר בדיון, לטענתו, היה כי
הרמטכ"ל לשעבר, חיים בר לב, כתב ביומנו על האירוע:
ב-12 באוקטובר שלחה ראש הממשלה, גולדה מאיר, עם שגריר ישראל בארצות הברית שמחה דיניץ, שדר עם איום מפורש לארצות הברית שלפיו ישראל תשתמש בנשק גרעיני אם האמריקאים לא יספקו סיוע צבאי.
דיניץ נפגש בארבע עיניים עם קיסינג'ר ומסר לו את השדר, בשדר לראש הממשלה כתב דיניץ על הפגישה: "השיחה בארבע עיניים הייתה באותה רוח ובאותה אווירה כמו הנ"ל כאשר נפתלי מתהלך בחדר כאריה בסוגר".
השדר אשר לא נמצא בארכיון המדינה או בארכיונים אמריקאים הביא, על פי הטענות, לרכבת אווירית שהעבירה תחמושת מארצות הברית לישראל במבצע בזק שכונה מבצע ניקל גראס, בעת המלחמה.
לאחר המלחמה, הנרי קיסינג'ר שהיה יועץ הנשיא האמריקאי לביטחון הכחיש טענות אלה.
בראיון שנערך עם יגאל אלון בשנת 1979 שאל המראיין על השדר, וכי הוא מבין שבעקבותיו ארה"ב "החליטה סופית לשלוח מיד את הרכבת מחשש שישראל תפעיל נשק גרעיני.
אתה מכיר את התגובה האמריקאית הזו?
או את השדר?" ואלון ענה לו: "אני זוכר שהיה שדר שהוחלט עליו באיזה פורום לא רשמי של שרים, אינני זוכר את הטקסט שלו.
אני זוכר שהוא היה שדר...
זה אני זוכר..." בעקבותיו האמריקאים "חששו שאם ניכנס למצב של ייאוש, נעשה מעשה של ייאוש, דבר שהם לא רצו בו".
יובל נאמן אישר בראיון עם רונן ברגמן כי "באמריקה…יש מעין סעיף בדוקטרינה, שאומר: ישראל תמיד יכולה ללחוץ על ארצות הברית לתת לה ציוד שגרתי, קונבנציונלי, על ידי זה שהיא מאיימת שהיא שתיכנס לכוננות גרעינית".
ב־16 באוקטובר, סאדאת מאיים בשיגור של טילי קרקע־קרקע לעבר ישראל.
בדיון במטכ"ל שנערך ב-18 לחודש, שואל ישראל טל, סגן הרמטכ"ל: "האם במצב נואש לא יפעילו גז?
(בראשי הנפץ של הסקאדים)", אהרון יריב, ראש אמ"ן לשעבר, עונה לו: "כן, וגם יפעילו סקאד על תל אביב.
עוד אתמול בערב הבינו המצרים כי מצבם חמור".
האמריקאים קיבלו אישור כי המצרים פרסו כמה טילי סקאד בדלתא של הנילוס, שיכולים להגיע לעומק ישראל.
המפענחים האמריקאים טענו כי הטילים חמושים בנשק גרעיני.
המידע הזה הועבר לנציגות ה־CIA בשגרירות ארצות הברית בתל אביב, ושם החליטו לחלוק אותו עם ישראל.
יובל נאמן סיפר: "האמריקאים אומרים לנו: מה שאתם רואים פה זו למעשה יחידה של סקאדים עם ראשי נפץ גרעיניים", נאמן הציג את המידע לגולדה ולקבינט, אחר כך גם לרמטכ"ל דדו.
"דדו נתן הוראה להציב את טילי היריחו...וביקש שהם יוצבו כך שיהיה ניתן לראות אותם ברור בצילומי לוויין, כדי שהרוסים, שהיו מוציאים לוויין חדש כל יומיים, יוכלו לצלם את זה, ושיידעו מבלי להגיד להם אם יש לנו או אין לנו ראשים מתאימים לזה, אבל שהטילים מוצבים מוכנים".
טילי היריחו, שעליהם ניתן להרכיב גם ראשי נפץ גרעיניים, אוחסנו בבסיס סודי של חיל האוויר בקרבת בית־שמש.
באותו ערב כינס מפקד הבסיס את בכירי הבסיס.
המפקד הסביר לאנשיו כי הם חייבים לעשות משהו שלא יהיה קרוב או קשור לאזעקת אמת, לחימוש אמת, אלא יהיה מכוון כלפי מעלה, כלפי הלוויינים של האמריקאים והרוסים.
בבסיס הטילים בוצעו פעולות שכל מטרתן הייתה שהלוויינים הסובייטיים יקלטו אותם.
על פי פרסומים זרים, בחצר של אחד מהבונקרים ערכה משאית עם טיל יריחו תמרונים.
סביר להניח כי הטיל היה חמוש בראש קרב אימון, כלומר כזה שלא משוגר ולא מתפוצץ.
בספרו של סימור הרש נטען, כי הסובייטים קיבלו מהאמריקאים מידע לווייני המאשש את נכונות ישראל להשתמש בנשק גרעיני טקטי ברמת הגולן, ושזו הסיבה לכך שהסורים שהגיעו עד גשר בנות יעקב, סבו על צירם לאחור.
על פי ספרו של הרש, בעת מלחמת המפרץ הראשונה חשש ראש הממשלה, יצחק שמיר, שעיראק תשתמש בנשק להשמדה המונית (בעיקר נשק כימי) ובעת שיגור הטיל הראשון על ישראל איתרו לווייני ריגול אמריקניים למעלה מ-20 משגרי טילים שכוונו לישראל ולמדינות נוספות.
על-פי הערכת האמריקנים מדובר היה בטילים שחומשו בנשק כימי, והכרתו של סדאם חוסיין בכושר הגרעיני הישראלי מנעה ממנו לעשות שימוש בנשק להשמדה המונית.
ב-1995 הצהיר עלי רפסנג'אני, נשיא איראן ואחד מאבותיה החשובים של תוכנית הגרעין של איראן, בעת נאום דתי אסלאמי במסגד, כי "ישראל יכולה לגרום לנו נזק רב, אך די בפצצה אחת כדי למחוק את ישראל".
לדבריו אלו נוספו עם השנים הצהרות נוספות, כמו אלו של מפקד משמרות המהפכה, רחים ספווי, שטען כי "לישראל יש נשק רב עוצמה, אבל היא בית עשוי מזכוכית".
במאי 2020 נוספה החלפת מהלומות.
כאשר הנשיא ח'אמנאי פרסם איור לקראת יום ירושלים בו נראית ירושלים ה"משוחררת" על ידי חיילים פלסטינים ועליה נכתב "פלסטין עוד תהיה משוחררת, הפתרון הסופי - התנגדות עד למשאל העם".
ראש הממשלה נתניהו השיב לו בטוויטר: "איומיו של ח'אמנאי לממש את "הפתרון הסופי" כנגד ישראל מזכירים את תוכנית "הפתרון הסופי" הנאצית להשמדת העם היהודי.
עליו לדעת שכל משטר שמאיים על ישראל בהשמדה ימצא עצמו בסכנה דומה".
בזמן מלחמת חרבות ברזל, כאשר נשאל השר עמיחי אליהו בראיון האם לדעתו צריך לשטח את עזה באמצעות "מה שנקרא איזושהי פצצת אטום", ענה: "זו דרך אחת, הדרך השנייה היא גם לבדוק מה חשוב להם, מה מפחיד אותם, מה ייצור להם את ההרתעה הבאה".
לאחר מכן הבהיר ש"ברור לכל בר דעת שהאמירה על האטום היא מטאפורית".
בעקבות דבריו ראש הממשלה בנימין נתניהו השעה אותו מישיבות הממשלה עד הודעה חדשה.
דבריו אלו הביאו לביקורת קשה בזירה הבינלאומית ואף צוטטו בתלונה נגד ישראל בגין רצח עם.
בכלל זאת, משרד החוץ הרוסי פרסם כי "ההצהרה של השר, שנראה כי הביע פתיחות לרעיון שישראל תבצע תקיפה גרעינית בעזה, העלתה שאלות רבות - כולל בנוגע להימצאותם במדינה".
ביוני 2024 פרסם ההיסטוריון בני מוריס מאמר שבו כתב: "אם אין ביכולותיה הקונוונציונליות של ישראל למגר את מפעל הגרעין האיראני, אזי עליה להשתמש ביכולותיה הלא־קונוונציונליות למטרה זו."
"ישראל לא תהיה המדינה הראשונה שתכניס נשק גרעיני למזרח התיכון"
לאחר הצהרת נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר בשנת 1964, כי בעקבות ישראל, מצרים תחל בפיתוח אמצעי גרעין משל עצמה, הגיב מנהיג ישראלי כי "ישראל לא תהיה המדינה הראשונה שתכניס נשק גרעיני למזרח התיכון, אולם גם לא תהיה השנייה לעשות זאת".
כלומר, אם מדינה ערבית תנסה לפתח נשק גרעיני, ישראל תקדים אותה.
מכל מקום, החצי הראשון של משפט זה נשאר מאז כנוסח הקבוע של מדינאים ישראלים בכל פעם שהתבטאו בנושא.
חוקרים של מדיניות הגרעין של ישראל ושל מורשת בן-גוריון גורסים שבן-גוריון טבע את הנוסחה הזאת ב-1962. יש המייחסים אמירה זו ללוי אשכול, ואחרים ייחסו אותה לשמעון פרס, תוך הסכמתו בדיעבד של דוד בן-גוריון.
ברבות הימים הפכה זו למדיניות הרשמית של מדינת ישראל, עם זאת פירושה המעשי אינו ברור: האם כניסתה של צוללת נושאת נשק גרעיני לאזור המזרח התיכון מפקיעה מן הראשוניות של המדינה הראשונה שתייצר נשק גרעיני?
האם פצצה גרעינית מפורקת שניתן להרכיבה בתוך עשרים דקות עדיין עומדת בתנאי ההצהרה?
ניסיונות של ארצות הברית, בעת ממשלי הנשיאים קנדי וג'ונסון, לפזר את העמימות סביב הצהרה זו, כשלו.
כך או אחרת, לא ניתן לומר בצורה חד משמעית כי שתי המטרות הושגו: מדינות ערב לא נרתעו מפני פתיחה במלחמה כוללת נגד ישראל במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים, ומדינות אויב כגון עיראק, סוריה ואיראן פעלו (וחלקן עודן פועלות) להשגת נשק גרעיני משלהן.
התבטאויות של מנהיגי ישראל בדבר יכולתה הגרעינית
ביולי 1967 אמר הפיזיקאי עמוס דה-שליט, בריאיון לעיתונאי: "ישראל מצוידת בידע הטכני הנחוץ לייצור פצצה אטומית, ואף הייתה מסוגלת לייצר אותה תוך שנתיים-שלוש, אילו החליטה הממשלה על תוכנית כזאת; אולם לפי שעה שוללת מדיניות הממשלה לחלוטין כל תוכנית כזאת."
לצד ההצהרה הרשמית והמקובלת של ישראל, "ישראל לא תהיה המדינה הראשונה שתכניס נשק גרעיני למזרח התיכון", יש מדי פעם התייחסויות מרומזות של מנהיגי המדינה לנושא הגרעיני.
התבטאות יוצאת דופן הייתה לנשיא אפרים קציר, שאמר לכתבים זרים בדצמבר 1974 כי: "לישראל יש פוטנציאל גרעיני".
ובתשובה לשאלה האם אין הדבר מדאיג, השיב: "מדוע צריך נושא זה להדאיג אותנו?
בשנת 1996, בעת עימות הבחירות הטלוויזיוני בין בנימין נתניהו לשמעון פרס, נשאל פרס על ידי המנחה, דן מרגלית, האם לא טעה כשהכריז שתמורת שלום יהיה מוכן לוותר על תוכנית הגרעין הישראלית, ופרס השיב שהוא נעלב מהשאלה, בעודו אחד ממקימי הכור הגרעיני בדימונה.
שמעון פרס אמר מספר פעמים כי לדעתו יש לשקול להעמיד את מתקניה הגרעינים של ישראל לפיקוח בין-לאומי, אך עמדה זו לא יושמה.
בשנת 2001 אמר בנימין נתניהו, שהיה אז באופוזיציה, כי לדעתו יש לחשוף את יכולות הגרעין של ישראל.
בדיווח בידיעות אחרונות נכתב כי נתניהו אמר שישראל צריכה לשנות את מדיניותה ולחשוף את עוצמתה בתחום הנשק הגרעיני, כתגובה להתעצמות תוכנית הגרעין של איראן.
הוא הציע להקים "מפקדות לאומיות" שיהיו אחראיות על שיגור "המכה השנייה" במקרה שאיראן תהיה הראשונה שתשתמש בנשק גרעיני.
ראש הממשלה אריאל שרון הסתייג מדברי נתניהו וגינה אותם.
בדצמבר 2006, במהלך שימוע בקונגרס, הסביר מזכיר ההגנה האמריקאי המיועד, רוברט גייטס, את מניעיה של איראן בפיתוח נשק גרעיני, באמרו כי "מוקפים במעצמות גרעיניות: פקיסטן במזרח, הרוסים בצפון, הישראלים במערב וארצות הברית במפרץ הפרסי".
זמן מה לאחר מכן התייחס ראש הממשלה, אהוד אולמרט, לשאיפת איראן להשיג נשק גרעיני "כמו אמריקה, צרפת, ישראל ורוסיה", אך הבהיר פעמיים באותו ראיון גם כי ישראל מעולם לא טענה שיש בידה נשק גרעיני.
למחרת הבהיר במסיבת עיתונאים כי אין שינוי במדיניות העמימות של ישראל וש"ישראל לא תהיה המדינה הראשונה שתכניס נשק גרעיני למזרח התיכון".
מדיניות עמימות גרעינית הייתה נחוצה גם לצורכים פוליטיים גלובליים.
חשיפה כזו הייתה פוגעת גם בסיכויי ישראל לקבל תמיכה פוליטית וסיוע בגלל לחץ חלק מהקונגרס האמריקני שלא היה משלים עם הכרזתה של ישראל על יכולת גרעינית.
ב-3 בינואר 1961 נפגש שגריר ארצות הברית בישראל, אוגדן ריד, עם ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון, והודיע לראש הממשלה על דרישה אמריקאית לדעת מה אופיו המדויק של המבנה המוקם סמוך לדימונה.
דרישה זו, כמו דרישות שבאו אחריה בתחילת שנות ה-60, לא נענו.
בין השנים 1961–1963 ארצות הברית עשתה מאמצים מודיעיניים ניכרים לזהות את מקור האורניום שהגיע לכור הגרעיני בדימונה ועיקר החשדות נפלו על צרפת, דרום אפריקה וארגנטינה.
בזמן ממשל קנדי בארצות הברית התגבשה מדיניות מֵעין "אל תשאל, אל תספר" מול ממשלת ארצות הברית.
החל משנת 1964 שלחה ארצות הברית מספר משלחות ביקורת לכור, שלא הורשו לבקר במעמקי הכור אלא רק בחלקים שלו שהיו מעל הקרקע ופעילות המחקר הגרעיני היחידה שבה הורשו לצפות, הייתה מחקר גרעיני לצורכי שלום.
בשלהי תקופת שלטונו של הנשיא ניקסון ב-1974, גיבש ה-CIA הערכת מודיעין בסיווג "סודי ביותר" לפיה ישראל יצרה ואגרה מספר מתקני נפץ גרעיניים ובידיה טילי קרקע-קרקע לשיגורם.
בשנות ה-60 חקרו רשויות החוק האמריקני את זלמן שפירו, כימאי יהודי-אמריקני בחשד שהעביר אורניום מועשר לתוכנית הגרעין הישראלית, אך חשד זה לא הוכח מעולם.
בשנת 2008 פורסם דו"ח של המכון למדע וביטחון לאומי בוושינגטון, בראשות דייוויד אולברייט, אחד המומחים הגדולים בעולם לנשק גרעיני ומניעת הפצתו.
הדו"ח מתריע מפני עליית הפוטנציאל לשימוש בנשק גרעיני במזרח התיכון.
הדו"ח, שהוגש לנשיא הנבחר של ארצות הברית, ברק אובמה, ממליץ לשכנע את ישראל להצטרף למשא ומתן העולמי על אמנה האוסרת על ייצור והפקה של חומרים בקיעים, בהם פלוטוניום ואורניום מועשר, בעבור נשק גרעיני .
למרות הדו"ח, הבטיח אובמה לראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, לשמור על העמימות הישראלית.
החלטות האו"ם בנושא הגרעין הישראלי
האו"ם התייחס מספר פעמים לתוכנית הגרעין של ישראל.
בשנת 2014 גינתה העצרת הכללית של האו"ם את ישראל בשל סירובה להתפרק מנשק גרעיני ולהעמיד את מתקניה הגרעיניים לפיקוח של הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית.
ההחלטה עברה ברוב של 161 מול 5 מתנגדות (ישראל, ארצות הברית, קנדה, פלאו ומיקרונזיה).
העצרת קראה לישראל להתפרק מנשק גרעיני, והדגישה כי זו המדינה היחידה במזרח התיכון שאינה חתומה על האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני ואינה מכירה בהחלטותיה.
בשנת 2022 התייחסה לנושא זה , שמטרתה לבחון ולפקח על סוגיית הנשק הגרעיני בעולם.
הוועדה קראה לישראל להצטרף לאמנה למניעת הפצת נשק גרעיני, וכן להימנע מפיתוח, ייצור, בדיקה או רכש של נשק גרעיני, ובנוסף לכך לוותר על החזקת נשק גרעיני ולהציב את כל המתקנים הגרעיניים שבה תחת הפיקוח של הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית.
במשך השנים הנושא אוזכר לא מעט בשולי הדיונים הרציניים.
הן נושא העמימות, ובמיוחד חטיפת ואנונו באיטליה (למשל במערכוני החמישייה הקאמרית).
ההקדמה "על-פי פרסומים זרים" נאמרת לא פעם בחצי חיוך, ובדיונים רציניים ניתנת הקדמה אוטומטית (לעיתים אף במילמול מהיר) "על-פי פרסומים זרים וכולי..." לפני הדיון.
הנושא נמצא ברקע סדרת האנימציה הסאטירית הישראלית מ.ק.
22 וכן אוזכר מספר פעמים בסדרה ייסורי אפרים, ובאופן ישיר בחלק מהפרקים.
הסרט הישראלי "פלאפל אטומי" מתמקד בכור הגרעיני של ישראל ובניסיונה להסתיר את קיומו של נשק גרעיני מפני פקח סוכנות פיקוח גרעין בינלאומית.
פיתוח תוכנית הגרעין של איראן החל בשנות ה-60 של המאה ה-20. בתקופת השאה מוחמד רזא פהלווי זכתה איראן לסיוע אמריקני, צרפתי וגרמני בפיתוח תוכנית גרעין אזרחית למטרות ייצור חשמל.
לאחר המהפכה האיראנית ב-1979, בעקבות שלטונו של מנהיג איראן, רוחאללה ח'ומייני, שדגלה בכך שפיתוח נשק גרעיני לא עולה בקנה אחד עם האסלאם, ומאחר שהופסק הסיוע המערבי לתוכנית, הושעתה התוכנית.
היא חודשה לאחר מותו של ח'ומייני.
איראן הסתפקה בשותפות עם ארגנטינה, רוסיה וסין, בפיקוח הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א).
עם הזמן גברה הערכה בעולם שאיראן שואפת בחשאי להשתמש בתוכנית הגרעין שלה גם כדי לקדם את האפשרות לייצור נשק גרעיני בעתיד.
באוגוסט 2002 חשפה קבוצת אופוזיציה איראנית מידע על כורים גרעיניים חשאיים בנתנז ובאראק שאיראן לא הכריזה עליהם.
במקביל גברה ההתנגדות לתוכנית הגרעין האיראנית שלבשה צורות שונות.
בכירי המשטר האיראני טוענים כי מטרת תוכנית הגרעין היא הפקת אנרגיה בלבד.
עם זאת, מנהיגי אירופה, ארצות הברית וישראל הביעו ביטחון כי איראן חותרת לפצצה גרעינית.
עם זאת, באוגוסט 2012 פורסמה הודעה רשמית של דובר הבית הלבן לענייני ביטחון, המסכמת את עמדת גופי המודיעין הצבאיים, ובה נאמר:
בדו"ח של סבא"א ממאי 2014 נקבע כי במסגרת משא ומתן של איראן עם המעצמות ניטרלה איראן כ-80% מהאורניום שלה שמועשר ברמה גבוהה, ונותרו ברשותה פחות מ-40 ק"ג, כחמישית מהנחוץ לנשק גרעיני.
בפברואר 2025 דווח כי מנהיגי משמרות המהפכה האסלאמית דוחקים במנהיג העליון של איראן עלי ח'אמנאי לבטל את פסיקתו הדתית האוסרת על פיתוח נשק גרעיני לאיראן .
לטענת מנהיגי משמרות המהפכה, לאיראן חייב להיות נשק גרעיני כדי להתמודד עם "איומים קיומיים" מצד המערב.
במרץ 2025, עלי לאריג'אני, יועצו הבכיר של ח'אמנאי, אמר כי לאיראן לא תהיה ברירה אלא להתקדם לעבר בניית נשק גרעיני במידה ותותקף על ידי ארצות הברית או בעלות בריתה.
למרות אמירות אלה, ח'אמנאי לא אישר לחדש את תוכנית הנשק הגרעיני שהופסקה בשנת 2003.
ביום שישי בשעה 3:00 בלילה בחודש-13 ביוני 2025 במהלך מבצע עם כלביא תקף חיל האוויר הישראלי את המתקן הגרעיני בנתנז.
בנוסף, הותקף אתר הגרעין באספהאן.
במבצע עם כלביא, ב-22 ביוני 2025, הותקפו אתרי הגרעין המרכזיים על ידי חיל האוויר הישראלי והאמריקאי, ונגרם להם נזק כבד, אם כי בזמן האמת היכולת להעריך את מידת הנזק מוגבלת, וניתנו לכך הערכות שונות מגופים שונים.
ב-23 באוקטובר 2025 אמר ראש סבא"א, רפאל גרוסי, בראיון כי הסוכנות מעריכה שלמעלה מ-400 קילוגרם של אורניום מועשר ב-60% נותרו מתחת להריסות האתרים שהותקפו במבצע עם כלביא.
לדידו, אם יחולצו ניתן יהיה להרכיב מהם עשר פצצות.
על פי חוקר הטרור פרופ' אלי כרמון, לתוכנית הגרעין האיראנית יש שלושה מניעים עיקריים:
מניע הגנתי של שרידות המשטר.
כאשר יש למשטר נשק גרעיני מדינות העולם לא יעזו לקרוא תיגר עליו, או לנסות להפילו באמצעים צבאיים.
ביסוס הגמוניה איראנית אזורית באזור המפרץ הפרסי.
תחת המטריה של נשק גרעיני יקל על איראן להשתלט על שכנותיה בחריין וסעודיה באמצעות עידוד והפעלת הגורמים השיעים במדינות הללו.
איום באמצעות הגרעין האיראני על מדינות כמו ארצות הברית וישראל להימנע ממהלכים מדיניים או צבאיים (בדומה לפעילות של קוריאה הצפונית), ובכך לשתק פעילות של מדינות החזקות ממנה.
תוכניות הפיתוח הגרעיני באיראן החלו בתקופת השאה, בימי המדינה האימפריאלית של איראן, גם בסיוע ישראלי.
לפי אכבר גנג'י, השאה של איראן, מוחמד רזא שאה פהלווי, הגדיל בין השנים 1953–1977 את התקציב הצבאי פי 12, שלפי דו"ח הקונגרס האמריקאי לשנת 1976, תואר הרכש הצבאי של איראן כ"גדול בעולם".
ומכאן החל עלי ח'אמנאי, שהיה אז נשיא איראן, ללחוץ על רפסנג'אני שהיה אז ראש הממשלה, להאיץ ולקדם את תוכנית הגרעין להשגת נשק גרעיני דרך הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית בטענה שהיא נועדה לצורכי שלום.
לפי קנת' טימרמן משטר האייתולות בשנות התשעים התבונן בסדאם חוסיין ולמד ממנו את לקחיו.
בין הלקחים שנלמדו היו שאין לקיים התקפות צבאיות חיצוניות טרם האחזקה בנשק גרעיני וכי יש לעמוד בתוקף ובגלוי על הזכות לפתח טכנולוגיה גרעינית במסגרת האמנה למניעת הפצת נשק גרעיני.
משטר האייתולות החל לראות את הבטחת שלטונו באחזקה בגרעין, ובאחזקת נשק הגרעיני כעירבון האולטימטיבי נגד מזימה אמריקאית או ישראלית להפלת שלטונם.
ללא גרעין – המשטר פגיע, שכן קיימים מספר סכנות; שהגולים איראנים, רזא כורש עלי פהלווי ואנשי ממשל השאה לשעבר יתאחדו ויזכו לתמיכה זרה שתביא להפלת משטר האייתולות; שהישראלים יחליטו על תקיפה; שהאמריקאים יחליטו להעניש את איראן על מעשי הטרור שלה.
מכאן הממשל האיראני, ח'אמנאי ויותר מכולם רפסנג'אני ראו בבהירות כמה הגרעין חיוני להישרדות המשטר, שכן "ברגע שאיראן תחזיק בנשק-גרעיני, מי יעז לתקוף."
בכור בושהר, שהמומחים המפעילים אותו הוכשרו ברוסיה, הושקעו מיליארדי דולרים.
במוצהר אין לכור מטרות נוספות מלבד הפקת אנרגיה, אולם נראה שקיימים בו מתקנים נוספים שטיבם אינו ברור.
גם אם הכור במהותו הוא כור כוח, פיתוחו יכול לתרום ליכולתה הגרעינית הצבאית של איראן הן על ידי רכישת ידע והן על ידי ניצול הדלק המשומש להפקת פלוטוניום.
שימוש בפלוטוניום הוא אחת הדרכים להגיע לנשק גרעיני.
הדרך השנייה היא העשרת אורניום, והיא כנראה משמעותית יותר למאמץ הגרעיני הצבאי של איראן.
באספהאן קיים מרכז גרעיני גדול.
במשך שנים רווחה ההערכה כי כורי המחקר בו קטנים מכדי שיהוו איום, אולם בשנים האחרונות נבנו בו מתקנים הקשורים להעשרת אורניום.
ב-2002 פרסמו גולים איראנים את דבר קיומם של מרכזים גרעיניים נסתרים – מרכז להעשרת אורניום בנתנז הכולל סרכזות (צנטריפוגות) רבות, ומתקן לייצור מים כבדים באראק.
איראן הודתה בקיומם של מתקנים אלו, וביקור של פקחי הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית חשף שהושגה בהם התקדמות רבה.
נראה שהסרכזות הוקמו בסיועו של אבי תוכנית הגרעין הפקיסטנית, ד"ר עבדול קאדר ח'אן.
באיראן קיימים מרכזים גרעיניים נוספים במקומות שונים, וכן מתקנים לכרייה ממרבצי אורניום טבעי.
במרוצת השנים הפעילה ארצות הברית לחץ רב על רוסיה, על סין, על ארגנטינה ועל מדינות נוספות שבהן ניסתה איראן להיעזר במאמציה הגרעיניים.
אחר גילוי המרכזים הגרעיניים הנסתרים עלה הלחץ מדרגה, ובשנים האחרונות נרתמה גם אירופה לפעילות בנושא, והיא מנהלת את המשא ומתן העיקרי מול האיראנים.
איראן מצהירה בעקביות שכל מטרתה בתוכניתה הגרעינית היא הפקת אנרגיה, ושאין לה כוונה להשתמש בגרעין לצרכים צבאיים.
הצהרה זו היא ביטוי לשאיפתה להיות מעצמת אנרגיה, שכן לאיראן מקורות עצומים של נפט ושל גז טבעי, והפקת אנרגיה גרעינית נראית כהמשך טבעי מבחינתה.
אולם לאיראן בעיות כלכליות רבות כאשר השלטון מנסה בכל דרך לקבץ סביבו בנאמנות את העם האיראני.
יתרה מכך, על אופייה הצבאי של התוכנית האיראנית מלמדים גם התנהגותה של איראן, ניסיונות ההסתרה שלה, ומאמציה להקים מערך ייצור גרעיני עצמאי לחלוטין ולא להסתמך על רכישת חומרים גרעיניים בחוץ, אף שאלו זמינים לה כל עוד טיבם ואיכותם הם כאלה המיועדים לשימוש לצורכי שלום והוצעו לה בידי האירופאים כניסיון פשרה.
בפברואר 2010 פרסמה הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) דו"ח שהעלה חשש שאיראן פועלת להרכבת ראש חץ גרעיני.
ב-6 ביוני 2011 הודיע ראש סבא"א, יוקיה אמאנו, כי מידע חדש מצביע על מרכיבים צבאיים בתוכנית הגרעין של איראן.
יומיים לאחר מכן הודיעה איראן על הקמת מערך צנטריפוגות חדשות ומתקדמות במתקני הגרעין לצורך הגברת מידת העשרת האורניום לרמה של 20 אחוז (שמאפשרת שימוש למטרות צבאיות).
האיחוד האירופי הודיע, כי מדובר בהתרסה חמורה נוספת נגד החלטת מועצת הביטחון של האו"ם, וכי הוא רואה באופן חמור ביותר את חוסר שיתוף הפעולה של איראן עם פקחי סבא"א, ודורש ממנה להקפיא את פעילות ההעשרה.
משמרות המהפכה האיראניים פרסמו בהקשר זה, באתר הרשמי שלהם "גרדאב", ב-24 באפריל, מאמר שתיאר את היום שאחרי הניסוי הגרעיני הראשון של איראן כנורמלי ורגיל עבור האיראנים אבל "בעיני רבים יהיה ניצוץ חדש", כפי שהודיע עיתון הגארדיאן.
ב-9 ביוני, הצטרפו רוסיה וסין למעצמות המערב, בדרישה משותפת של 6 המעצמות מאיראן, לשיתוף פעולה מלא עם סבא"א.
בהודעה זו נאמר, כי גוברים החששות מכוונות איראן, לנוכח סירובה לציית להחלטות מועצת הביטחון של האו"ם, שמחזקת את החשש שאיראן מתכננת שימוש בגרעין לצרכים צבאיים.
ב-8 בנובמבר אושר בדוח חמור של סבא"א, כי איראן מבצעת ניסויים ופעולות בתחום הגרעין שמטרתם היא צבאית.
בדו"ח של סבא"א ממאי 2014 נקבע כי במסגרת משא ומתן של איראן עם המעצמות נטרלה איראן כ-80% מהאורניום שלה שמועשר ברמה גבוהה, ונותרו ברשותה פחות מ-40 ק"ג, כחמישית מהנחוץ לנשק גרעיני.
ב-8 ביוני 2019 הודיעה סבא"א כי איראן מעשירה אורניום ברמה האסורה לפי הסכם הגרעין, אם כי על פי סגן ראש המוסד בזמן קיומו של ההסכם, טרם פרישת ארצות הברית, עמדה איראן בהתחייבויותיה מההסכם.
הסכם הגרעין היה הסכם בין-לאומי שניסוחו הסופי התקבל בעיר וינה ב-14 ביולי 2015 בין איראן למדינות ה-P5+1 (חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון של האו"ם – ארצות הברית, רוסיה, סין, צרפת והממלכה המאוחדת – יחד עם גרמניה), וכן האיחוד האירופי.
היה מדובר הסכם קבע בין הצדדים בנוגע להטלת הגבלות על תוכנית הגרעין האיראנית, והוא מהווה אחת מן הפעילויות המשמעותיות ביותר נגדה.
ב-16 בינואר 2016 קבעה הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א) כי איראן עמדה בהתחייבויותיה בהסכם, מה שהוביל להסרת הסנקציות מעליה בידי ארצות הברית והאיחוד האירופי.
ביוני 2023 דווח על ידי הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית כי איראן מחזיקה בכמות אורניום מועשר המספיקה ל-3 פצצות.
לפי דוח של קהילת המודיעין האמריקאית משנת 2023, איראן האיצה מאז ההתנקשות במוחסן פח'רי-זאדה ב-2020 את הרחבת תוכנית הגרעין, ובכלל זה פעילויות מחקר ופיתוח לשם ייצור החומר הבקיע הדרוש להרכבת התקן גרעיני.
בפברואר 2023, סבא"א אישרה כי פקחיה מצאו באיראן אורניום שהועשר עד לרמה שרחוקה 6% בלבד מזו הדרושה לפיתוח נשק גרעיני.
לפי בכיר במשרד ההגנה האמריקאי, לפני שממשל טראמפ החליט לפרוש מהסכם הגרעין ב-8 במאי 2018, איראן הייתה צריכה כ-12 חודשים לייצר חומר בקיע לפצצה אחת – זמן זה התקצר לבערך 12 ימים.
בספטמבר 2023 פורסם כי איראן האטה את קצב צבירת האורניום המועשר.
בדיווח של עיתון הוול סטריט ג'ורנל נכתב גם כי היא הקטינה את מאגרי החומר החיוני להכנת פצצה גרעינית שברשותה.
במהלך אותו הקיץ היו פרסומים אשר עסקו בהבנות שקטות בין האמריקאים לאיראנים.
בנובמבר 2023, בדו"ח של שירות המחקר של הקונגרס של ארצות הברית (CRS) נטען שלאיראן דרושים כ-10 עד 15 יום כדי לסיים את העשרת האורניום הדרושה להכנת פצצה גרעינית ומספר חודשים לייצור נשק גרעיני.
בדצמבר 2023 העלתה מחדש את קצב צבירת האורניום המועשר.
באפריל 2024 פורסם דו"ח של מחלקת ההגנה של ארצות הברית בו נאמר: "ארצות הברית ממשיכה להעריך שאיראן אינה מבצעת כעת את הפעילויות הנדרשות לפיתוח נשק גרעיני, שלדעתנו יהיו הכרחיות לייצור נשק כזה".
במאי 2024 פרסמה הסוכנות לאנרגיה אטומית שני דו"חות מהם עולה כי מלאי האורניום המועשר של איראן גדל ב-60% ועלה ל-142 ק"ג.
כמות זו, עולה פי 30 מהמגבלה שנקבעה בהסכם הגרעין מ-2015. בדו"ח נאמר כי לפי הגדרות הסוכנות, באופן תאורטי נדרשים כ-42 ק"ג אורניום מועשר לדרגה זו כדי לייצר פצצת גרעין אחת.
כך שלמעשה איראן מחזיקה בדי חומר בקיע לייצור כמה פצצות גרעין.
בדצמבר 2024 קבע יושב ראש הסוכנות לאנרגיה אטומית רפאל גרוסי כי הסכם הגרעין מ-2015 אינו יכול לשמש בסיס למשא ומתן מול איראן מפני שכבר אינו רלוונטי, ולמעשה התפוגג.
העשרת האורניום של איראן, לפי גרוסי, מגיעה לרמה של 60% ואף 90% (המתקרבת לאיכות צבאית), כך שהיא כמעט ברמתן של מדינות בעלות יכולת גרעינית.
באנאראק (Anarak) יש מתקן לאחסנת פסולת גרעינית, קרוב ליזד.
המתקן הגרעיני באספהאן הוא מתקן גרעין למחקר אשר מפעיל כעת ארבעה כורי גרעין למחקר קטנים שכולם סופקו לאיראן על ידי סין.
המרכז מופעל על ידי ה-AEOI.
המתקן להמרת אורניום באספהאן ממיר עוגה צהובה לאורניום הקספלואורידי.
אראכ היה אחד משני האתרים שנחשפו על ידי דובר מטעם ארגון המוג'אהדין ח'לק בשנת 2002. איראן מקימה באתר כור מחקר בינוני של 40 מגה ואט המופעל בעזרת מים כבדים אשר יחל לפעול ב-2014 ונקרא IR-40. באוגוסט 2006 הכריזה איראן על חנוכת המתקן באראק לייצור מים כבדים.
האפשרות שבארדכאן קיים מתקן גרעיני כלשהו החלה להתפרסם ב-8 ביולי 2003 על ידי המועצה הלאומית העליונה להתנגדות באיראן, האגף הפוליטי של המוג'אהדין ח'לק, ארגון הנחשב כארגון טרור בעיני המערב.
המרכז לחקר אנרגיה אטומית בבונאב חוקר את היישומים של טכנולוגיה גרעינית בחקלאות.
המרכז מנוהל על ידי ה-AEOI
ב-6 במרץ 2007 הכריזה איראן כי החלה בבניית כור גרעיני של 360 מגה וואט בדארקהובין אשר במחוז ח'וזסתאן.
בטהראן נמצא המרכז למחקר גרעיני של טהראן או TNRC - The Tehran Nuclear Research Center הממוקם ב- הוא הוותיק ביותר והוקם בשנת 1967. הוא מנוהל על ידי הארגון לאנרגיה אטומית של איראן.
במסגרת התוכנית האמריקאית "אטום למען שלום" צויד המרכז בכור מחקר גרעיני של 5 מגה ואט בשם TRR המרכז למחקר בטהראן, והפך לפעיל באופן מלא ב-1967 והופעל על ידי אורניום מועשר ברמה גבוהה.
המרכז לעיבוד קרינה ביזד מצויד במאיץ רודוטרון TT200 המיוצר על ידי IBA, בלגיה, עם תפוקות אלומת קרינה של 5 ו-10 מגה אלקטרון וולט והספק מינימלי של 100 קילו ואט.
נכון ל-2006 המרכז מעורב במחקר גיאופיסי לצורך גילוי מינרלים באזור העיר.
לאשקאר עבד הוא מתקן נסיוני להפרדת איזוטופים.
הוקם ב-2002 ונחשף על ידי אלירזה ג'פרזדה במאי 2003, דבר שהוביל לבדיקתו מצד הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית.
ניסויי העשרה בעזרת לייזר נעשו באתר אולם המתקן נסגר מאחר שאיראן הכריזה כי אין בכוונתה להעשיר אורניום על ידי שימוש בהפרדת איזוטופים בלייזר.
בספטמבר 2006 טען אלירזה ג'פרזדה, כי המתקן חזר לפעילות, וכי מתבצעת בו העשרה באמצעות לייזר.
בלאביזן-שיאן, צפונית מזרחית לטהראן, קיים מתקן גרעיני שעליו איראן לא הצהירה והאתר נמצא תחת חקירה של הסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית.
בסגהנד, , נמצא מכרה עפרות אורניום הראשון של איראן אשר החל לפעול במרץ 2005. המכרה מכיל כמות משוערת של 3,000 עד 5,000 טון תחמוצת אורניום בצפיפות של 500 חלקים למיליון (ppm) בשטח של 100 עד 150 קמ"ר.
לפי הערכות, בסיס פרצ'ין, השוכן כ-30 קילומטרים מטהראן, הוא האתר העיקרי שבו עוסקת איראן בפיתוח הנשק הגרעיני עצמו.
קראי: המרכז למחקר חקלאי ורפואה גרעינית בהאשטגרד הוקם ב-1991 ומנוהל על ידי ה-AEOI.
ליד קום, במתקן הגרעיני פורדו, נמצא אתר ובו נבנה לפי פרסומים והערכות מתקן העשרת אורניום תת-קרקעי תחת השגחתם הישירה של משמרות המהפכה האסלאמית.
לאתר קיבולות של 3,000 צנטריפוגות.
ביולי 2011 הכריזה איראן כי הפילה מל"ט אמריקאי מעל האתר.
ב-18 בנובמבר 2013, בכיר בארגון המוג'אהדין ח'לק חשף במסיבת עיתונאים, אתר בעיר מבארכה שלטענתו הוא מתקן גרעין.
ב-8 במאי 2025 חשפה פוקס ניוז כי בסמנאן בצפון איראן פועל בחשאיות מתקן שתפקידו לייצר טריטיום המשמש כלי נשק גרעיניים, ואין לו שימוש אזרחי.
בסמוך למתקן בנתנז עובדים על בנייתו של אתר הגרעין שמתוכנן להיות המאובטח ביותר של איראן, קווה-אי קולאנג גז לה, המכונה "הר הפטיש", שצפוי להיות אף ממוגן ועמוק יותר מהמתקן בפורדו.
פעילות נגד תוכנית הגרעין האיראנית
התנגדותה העיקרית של ישראל לתוכנית הגרעין האיראנית היא החשש מתקיפה איראנית חסרת ריסון, לאור אי היותה בעלת יציבות הגמונית, בשונה מאירועי המלחמה הקרה.
המשא ומתן של איראן עם מדינות אירופה לא עלה יפה.
בעקבות כישלונו ונאומו התוקפני של נשיא איראן באו"ם, הן יזמו את העברת הדיון בנושא איראן למועצת הביטחון.
אפשר שזו תטיל על איראן סנקציות שונות, אך סין ורוסיה, מיטיבותיה של תוכנית הגרעין האיראנית, כבר רמזו שהן עלולות להטיל וטו.
ב-6 בפברואר חתם נשיא ארצות הברית ברק אובמה על צו המורה להקפיא את כל נכסי ממשלת איראן המוחזקים בארצות הברית, בהם נכסי הבנק המרכזי של איראן.
ב-15 במרץ 2012 האגודה העולמית לתקשורת פיננסית בין בנקאית ניתקה את קשריה עם כל הבנקים האיראניים שנתונים לעיצומי האיחוד האירופי.
מזכירת המדינה של ארצות הברית הילרי רודהם קלינטון ציינה כי 11 המדינות הללו צמצמו "באופן משמעותי" את ייבוא הנפט מאיראן.
ב-31 ביולי 2012 פורסם דבר הטלת סנקציות נוספות: הנשיא אובמה חתם על צו המרחיב את ההגבלות על מגזר האנרגיה ואשר אמור למנוע יצירת מנגנון תשלום עוקף-סנקציות שיאפשר לרכוש נפט מאיראן.
בהתאם לסנקציות החדשות, כל חברה באיחוד האירופי שתבקש לבצע עסקה עם חברה איראנית או להעביר כספים לאיראן, תיאלץ לבקש אישור מראש הממשלה של המדינה בה היא נמצאת.
ב-24 בנובמבר 2013 הודיעו שרי החוץ של שש המעצמות – ארצות הברית, בריטניה, צרפת, רוסיה, סין וגרמניה – כי הצליחו להגיע להסכם ביניים עם איראן בנוגע לתוכנית הגרעין שלה.
במסגרת ההסכם תקפיא איראן העשרת אורניום ל-20% וכן את בניית כור הפלוטוניום באראק, אך מנגד, לא תפרק את הצנטריפוגות ותמשיך להעשיר אורניום לרמה של מתחת ל-20%.
בתמורה, יוקלו חלק מהסנקציות על איראן.
בינואר 2014 אישרו פקחי סבא"א שאיראן עצרה את העשרת האורניום ל-20% בדו"ח של סבא"א ממאי 2014 נקבע שאיראן ניטרלה כ-80% מהאורניום שלה המועשר ברמה גבוהה, ונותרו ברשותה פחות מ-40 ק"ג, כחמישית מהנחוץ לנשק גרעיני.
במסגרת הפעולות נגד תוכנית הגרעין נעשו על ידי המוסד וארגוני מודיעין של מדינות אחרות פעולות שונות נגד התוכנית:
עידוד עריקה של מדענים איראנים למערב, או פגיעה בהם והריגתם.
מכירת מוצרים ומתקנים (כגון צנטריפוגות) פגומים למתקני הגרעין האיראני.
פגיעה במתקנים השייכים לתוכנית הגרעין.
בעיקר פגיעה פיזית, אך גם לוחמת סייבר (תולעת המחשב סטוקסנט).
כלי תקשורת במערב הרבו להעלות ספקולציות לפיהן ישראל תנחית מכה מונעת נגד מתקני גרעין באיראן.
גם בישראל יש המצפים להתרחשות כזו.
ישראל משקיעה מדי שנה מיליארדי שקלים בהיערכות לתקיפה באיראן.
יש הסבורים שתקיפה ישראלית אינה סבירה מכמה טעמים.
ראשית, איראן הפיקה את לקחי הפצצת הכור העיראקי ב־1981. אין באיראן כור גרעיני אחד שבו מרוכזים המאמצים הגרעיניים כולם, ומתקניה הגרעיניים הוטמנו בחלקם מתחת לקרקע.
שלישית, יכולת התגמול האיראנית עולה בהרבה על יכולתה של עיראק להגיב ב־1981. ואכן, האיראנים הבטיחו תגובה חמורה כלפי מי שיתקוף אותם.
יתרה מזאת, תקיפה צבאית לא תסיר את האיום הגרעיני לאורך זמן, מכיוון שאיראן תהיה מסוגלת תוך שנים ספורות לשקם את יכולתה הגרעינית מחדש ועלולה להיות לה אז מוטיבציה מוגברת לעשות בה שימוש.
באוגוסט 2015 פורסמו דבריו של שר הביטחון לשעבר, אהוד ברק, לפיהם בשנים 2010–2012 דן פורום של שרים שלוש פעמים בהחלטה לתקוף באיראן, וחרף תמיכתו ותמיכת ראש הממשלה דאז, בנימין נתניהו בצעד זה, הוחלט שלא לתקוף.
קיימת גם אפשרות שארצות הברית, בעלת כוח צבאי ואווירי העולה על כוחה של ישראל, תתקוף את איראן.
דונלד טראמפ שנחשב קיצוני בדעותיו יותר מאשר נשיאיה הדמוקרטיים ברק אובמה וג'ו ביידן, אמר לא פעם שהאפשרות הצבאית לתקיפה באיראן נמצאת על שולחן הדיונים.
הממלכה המאוחדת הודיעה בנובמבר 2011 כי תסייע לתקיפה צבאית של ארצות הברית את מתקני הגרעין באיראן ככל שזו תחליט על ביצועה.
במהלך מבצע ימי תשובה הותקף המתקן "Taleghan 2" במתחם הצבאי פרצ'ין שהיווה מתקן גרעיני חשוב ששומש לתכנון חומרי הנפץ הפלסטיים שמקיפים את האורניום בפצצה גרעינית ודרושים על מנת לפוצצה.
ב-15 בינואר 2025 סגן נשיא איראן האשים שישראל הטמינה חומר נפץ בצנטריפוגות של תוכנית הגרעין.
במסגרת המבצע הותקפו מתקני גרעין רבים, לרבות המתקן הגרעיני בנתנז, המתקן באיספהאן, הכור הגרעיני IR-40 באראכ ומתקני גרעין ברחבי טהרן.
למתקנים שהותקפו נגרם נזק כבד.
ההשלכות של הימצאות נשק גרעיני בידי איראן
ישנם פרשנים המעריכים כי אפסו הסיכויים לעצור את תוכנית הגרעין האיראנית.
לאור זאת, עלו השערות שונות לגבי טיבו של העתיד שבו לאיראן יהיה נשק גרעיני.
למרות ביטויי האיבה של מנהיגי איראן נגד המערב ובמיוחד ארצות הברית, אירופה וישראל, ההערכה המקובלת היא כי איראן לא תתקוף בנשק גרעיני מדינות בעלות נשק גרעיני עקב חשש מתגובתן.
סביר יותר להניח כי איראן תשתמש בנשק כאיום, כדי למנוע התקפה צבאית אמריקאית להפלת השלטון האסלאמי באיראן ובמדינות מוסלמיות נוספות.
הימצאותו של נשק גרעיני בידי איראן תקשה על תגובה צבאית כנגדה כתגמול על פעולות טרור שיתבצעו בסיועה.
יש המביעים חשש כי בשל איבתה המוצהרת של איראן ל"ישות הציונית" והתבטאויותיהם הקיצוניות של נשיאה לשעבר מחמוד אחמדינז'אד ומנהיגה הרוחני עלי חמנאי, האפשרות שזו תיזום התקפה גרעינית במטרה להביא להשמדת ישראל קיימת.
בכיר המשטר האשמי רפסנג'אני הכריז בסוף 2001 כי "אפילו הפעלת פצצה גרעינית אחת בתוך ישראל תשמיד הכול, בעוד שפצצה כזו רק תגרום נזק לעולם המוסלמי", אולם הוא מיהר לטעון שדבריו הוצאו מהקשרם ושלמעשה כוונתו הייתה לקרוא לפירוז מנשק גרעיני ולהצביע על כך שהדבר כדאי אפילו לישראל.
חמנאי ציין בשיחה עם ראש ממשלת ספרד בשנת 2000 שיש לשרוף את ישראל וב-2013 הכריז כי אם ישראל תתקוף באיראן תהרוס איראן את ערי ישראל.
עצם קיומה של פצצה איראנית יהווה עידוד מוראלי גדול לארגוני הטרור שנתמכים על ידי איראן ולמדינות המתנגדות לשלום עם ישראל.
במשך שנים רבות דיברו מנהיגים ישראלים על "חלון הזדמנויות" שנפתח במזרח התיכון עם קריסת ברית המועצות, ורמזו, או ציינו במפורש, שחלון הזדמנויות זה יינעל משתשיג מדינת אויב נשק גרעיני.
מקובל לחשוב שהחלטתו של יצחק רבין לחתום על הסכמי אוסלו נבעה במידה רבה מתפיסה כזו.
סביר שהתחמשות גרעינית של איראן תוביל מדינות אחרות באזור, כדוגמת ערב הסעודית ומצרים, לחפש גם הן אופק גרעיני, מתוך חשש להימצא בעמדת נחיתות מול האיראנים.
בטווח הארוך עלולה התוצאה להיות מרוץ חימוש גרעיני חסר מעצורים.
ככל שהנשק הגרעיני זמין יותר עולה הסכנה שייעשה בו שימוש או שייפול בדרך כלשהי בידי טרוריסטים.
גם אם הנשק הגרעיני יישאר בידי איראן לבדה, ניתן להעלות חששות לגבי הצפוי לו בתנאים של חוסר יציבות במדינה.
הפעולות שעל ישראל לעשות כדי לעצור את תהליך ההתחמשות הגרעינית האיראני שנויות במחלוקת.
קיימת הסכמה רחבה בצורך לגייס תמיכה בין-לאומית רחבה למאבק באיראן, אך קיימות תפיסות שונות בקשר לצורך ותועלת שתפיק ישראל מפעולה צבאית ישירה נגד איראן.
המתנגדים לפעולה צבאית יזומה כמו מאיר דגן, ראש המוסד לשעבר, מאמינים כי פעולה שכזו תביא למלחמה עקובת דם שתגבה מחיר כבד מאזרחי ישראל.
לעומתו, אהוד ברק, ראש ממשלת ישראל ושר הביטחון לשעבר, טען כי אפילו תחת תרחיש התגובה החמור ביותר, היקף האבידות בעורף הישראלי לא יעלה על 500 איש.
הערכות שונות של מומחים צבאיים מדברות על כך שפעולה כזו יכולה רק לעכב את תוכנית הגרעין האיראנית בשנים ספורות אך לא למנוע אותה.
במקרה של תקיפה, האיראנים יהיו מסוגלים תוך זמן קצר לבנות מחדש את התשתית הדרושה לבניית נשק גרעיני משום שברשותם הידע והחומרים המתאימים.
מנהיגי ישראל שבו והתבטאו בעבר בפומבי בחריפות כנגד האפשרות שאיראן תשיג נשק גרעיני.
בספטמבר 2005 התייחס ראש הממשלה אריאל שרון לאיום האיראני בנאומו בעצרת האומות המאוחדות:
"ניסיונות ההתחמשות של המדינה הזו בנשק גרעיני חייבים להדיר שינה מכל שוחר שלום ויציבות במזרח התיכון ובעולם כולו.
הצירוף של פונדמנטליזם עכור ותמיכה בארגוני טרור יוצר איום חמור שכל האומות חברות האו"ם חייבות להתייצב מולו".
גם פוליטיקאים ישראלים בכירים אחרים התבטאו בחריפות בנושא זה.
ראש הממשלה בנימין נתניהו אף השווה פעמים רבות את הסכנה הנשקפת למערב מאיראן גרעינית, לסכנה שנשקפה מגרמניה הנאצית.
תוכנית ההתכנסות היא תוכנית מדינית שהגה והציג לציבור ממלא מקום ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט במספר ראיונות לתקשורת במהלך מערכת הבחירות לכנסת השבע עשרה בשנת 2006 ולאחריה.
התוכנית כללה פינוי מדורג של מרבית ההתנחלויות ביהודה ושומרון, בהתאם למדיניות ההפרדה של ממשלת ישראל.
על פי התוכנית, תושבי ההתנחלויות היו אמורים להתכנס בשלושה גושים גדולים: גוש מעלה אדומים, גוש אריאל וגוש עציון, לפי תוואי גדר ההפרדה, או תוואי דומה שתושג עליו הסכמה לאומית ולגיטימציה בינלאומית.
ביוני 2006 פרסם עיתון ידיעות אחרונות כי גם קריית ארבע והיישוב היהודי בחברון, אשר נמצאות מחוץ לתוואי גדר ההפרדה, לא יפונו במסגרת התוכנית.
לפי התוכנית, היו אמורים רוב היישובים המפונים להיות מועתקים לגושי ההתיישבות ביהודה ושומרון, 60 לערך במספר, מה שהיה מותיר בידי ישראל כ-7% משטחי יהודה ושומרון לפי קווי 1967 (מעריב, 11 באפריל 2006).
בשל אופיו החד צדדי של המהלך, הוחלט כי קודם לכן תנסה ממשלת ישראל להידבר עם הפלסטינים, ורק אם יתברר שאין פרטנר להידברות, יבוצע הצעד החד צדדי, כאשר רק לקראת שנת 2008 היה אמור להסתיים תכנון המהלך.
במהלך מלחמת לבנון השנייה בקיץ 2006, אמר אולמרט שהמלחמה תיתן תנופה לתוכנית ההתכנסות אך בעקבות תוצאות המלחמה, הצהיר אולמרט שתוכנית ההתכנסות ירדה מהפרק.
התוכנית באה לאחר פינוי רצועת עזה שביצעה ממשלת שרון באוגוסט 2005 במסגרת תוכנית ההתנתקות, וגם בשל כישלון מפת הדרכים ועליית החמאס לשלטון.
אולמרט טען כי הוא פועל ברוחו של שרון, וכי לו שרון היה יכול לשמש כראש הממשלה, היה פועל בצורה דומה.
ברם, כוונותיו של שרון עצמו בנושא היו לא ברורות.
מצד אחד, שרון אמר מפורשות לאחר תוכנית ההתנתקות ש"לא יהיה מהלך נוסף מסוג זה".
אולם היו הדלפות בעיתונות על כוונה לתוכנית דומה נוספת ביהודה ושומרון.
על אף תוצאות הבחירות לכנסת ה-17 אשר נתנו רוב לנסיגות משטחי הגדה וניצחונה של מפלגת קדימה אשר רצה עם תוכנית זו כתוכנית המרכזית שלה, היו לתוכנית מתנגדים רבים מתוך מדינת ישראל ומחוץ לה, גם מימין וגם ומשמאל.
ממשלת ירדן התנגדה לתוכנית ההתכנסות, וטענתה שנסיגה חד צדדית של ישראל ללא כל תמורה או הבטחה מצידם של הפלסטינים עלולה לחזק את הכוחות הקיצוניים ברשות הפלסטינית, כפי שתוכנית ההתנתקות הביאה להתחזקות החמאס.
מנגד גם החמאס הביע בפומבי מספר פעמים את התנגדותו לתוכנית בטענה כי אינה טובה לעם הפלסטיני.
פרט לירדן, גם מדינות רבות אחרות, האו"ם ואף ארצות הברית הסתייגו ממהלך ישראלי חד צדדי ולא התכוונו להכיר בגבולות שלא נקבעו בהסכמה על ידי שני הצדדים - דבר שהטיל ספק גדול ביעילותה של התוכנית.
בימין בישראל העלו את טענת הירדנים, כחלק מהטיעונים נגד התוכנית.
טיעון נוסף להתנגדות היה העובדה שלאחר ביצוע התוכנית יוכלו הפלסטינים לשגר קסאמים, קטיושות וגראדים מהשטחים שיפונו לעבר ערי ישראל, בדומה להתגברות המשמעותית של ירי הרקטות לעבר יישובי גבול רצועת עזה לאחר ביצוע תוכנית ההתנתקות.
בניגוד למצב שהיה באותה העת בעוטף עזה שבו משגרי הרקטות נכשלו פעמים רבות בפגיעה ביישובים ישראלים ופגעו במקום זאת בשטחים פתוחים.
המתנגדים לתוכנית חששו שלאחר שתוכנית ההתכנסות תבוצע יוכלו ארגוני טרור פלסטינים לשגר רקטות לעבר אזורים צפופים ומיושבים הרבה יותר, כגון גוש דן ואזור ירושלים, דבר שיגרור נזק כבד ונפגעים רבים יותר בנפש.
תוכנית הגשה היא מכלול של תוכניות וטפסים המוגשים עבור קבלת היתר בנייה לוועדה המקומית לתכנון ובנייה.
תוכנית ההגשה מכונה "גרמושקה" (מכיוון שהיא מקופלת כמו אקורדיון), "הרמוניקה" ו-"התיק הוורוד" (מכיוון שהיא מאוחסנת בתיק קרטון בצבע ורוד).
על פי תיקון 101 לחוק התכנון והבנייה יועברו החל מינואר 2016 תוכניות הגשה כקבצים בלבד.
תוכנית ההגשה חייבת לכלול בתוכה מספר שרטוטים:
תשריט ערוך בקנה מידה (בדרך כלל 1:100) לכל קומה.
בקומת הקרקע מסומנים גם כניסות, משטחים מרוצפים, שבילים, מדרגות, חניות ועוד.
בקומת הגג ניתן לראות את שיפוע הגג, דודי שמש, אנטנות ורכוש משותף.
לפחות שני חתכים בקנה מידה של 1:100 לאורך ולרוחב המבנה, וכן חזיתות המבנה.
תוכנית פיתוח מוצגת בקנה מידה של 1:250, וכוללת כבישים, שבילים, מדרכות הגובלים בחלקה, מבנים הגובלים לחלקה, גדרות, שערים, חניות, ניקוז, ביוב ומים, תשתיות של בזק, HOT וחברת החשמל, תשתיות גז, חדר אשפה וגובהם של כל המפלסים.
תוכנית העמדה (קונטור המבנה) המוצגת על רקע מפת מדידה.
תוכנית ההגשה כוללת מספר טפסים:
הטופס הראשון מפרט את תיאור הנכס - כתובת, גוש, חלקה, ופרטים מלאים שכוללים את שמו, כתובתו ומספר הזהות של בעל הנכס, עורך הבקשה (האדריכל), ומתכנן השלד (מהנדס בניין).
תיאור הבקשה כגון בנייה חדשה, תוספת בנייה, מגורים, תעשייה, מסחר, מספר יחידות דיור, מספר הקומות, שטחים להריסה.
שטח המגרש ואחוזי הבנייה המוצעים בו.
הטופס השני מפרט את סוג הבנייה לדוגמה בנייה מתועשת, בנייה רגילה ועוד.
בטופס זה מצוינים חומרי הבנייה לדוגמה בטון, בלוקים, עץ וכדומה.
הטופס השלישי הוא לשימוש הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה ובו מפורטים סוג המבנה, ייעודו, שטח המבנה מספר הדירות, מספר החדרים ועוד.
הטופס הרביעי מחולק לשני חלקים.
החלק העליון כולל פרוט של השטחים (המוצעים על ידי מבקש היתר הבנייה), השטחים העיקריים (שטח הדירה) ושטחי השירות (חדרי מדרגות, חנייה, מחסנים, ממ"ד ועוד).
הפירוט הוא לכל מפלס (קומה) בנפרד.
החלק התחתון מפרט את זכויות הבנייה שקיימות בתוכנית בניין עיר, כלומר השטח הכולל שטח עיקרי פלוס שטח שירות לפני אישור ההקלות.
בתחתית הטופס מופיעים החתימות של עורך הבקשה (לרוב, האדריכל), בעל הזכות בנכס ומתכנן השלד (לרוב מהנדס).
מסמכים נוספים המוגשים ברישוי זמין עם התכנית הגשה
צילום ת"ז של מבקשי הבקשה.
במקרה שמבקש הבקשה היא חברה יש לצרף: תדפיס רשם החברות, פרוטוקול מורשה חתימה (ייפוי כח) ואישור רשם החברות.
בנוסף יש לצרף צילום ת"ז של מיופה הכח.
נסח טאבו עדכני לשנה - במידה והמבקש לא מופיע בנסח יש לצרף הסכם חכירה או חוזה מכר.
טופס מינויים מטעם מבקש הבקשה.
אישור פיקוד העורף / פטור.
לעיתים נדרש לצרף מסמכים נוספים כגון: אישור רשות שדות התעופה, אישור חברת החשמל, אישור עירייה / מועצה, אישור תאגיד המים, אישור פקיד היערות, אישור רשות העתיקות, אישור משרד הביטחון, אישור מורשה נגישות, נספח תנועה ועוד.
- הכל לפי אופי הבקשה ובהתאם להנחיות הוועדה / רשות הרישוי.
תוכנית הגרעין של גרמניה הנאצית (נודע בגרמניה כ-Uranverein - מועדון האורניום) החלה באפריל 1939, מספר חודשים לאחר גילוי הביקוע הגרעיני בינואר 1939. מאמץ זה להשגת נשק גרעיני הופסק אך התחדש בשנית ב-1 בספטמבר 1939 על ידי משרד החימוש הגרמני ביום תחילת מלחמת העולם השנייה.
בינואר 1942 הפנה משרד החימוש הגרמני את הפרויקט למועצת המחקר של הרייך.
בתקופה זו התפצל הפרויקט בין תשעה מכונים שונים שכל אחד מהם התמקד בכיוון אחר.
בתקופה זו מספר המדענים בפרויקט הלך ופחת וכשרונותיהם הופנו יותר ויותר למאמץ המלחמתי.
עם סוף המלחמה נוצל הידע הגרמני בפרויקט הגרעין בידי בעלות הברית - בריטניה, ארצות הברית, צרפת וברית המועצות.
בסוף המלחמה התנהל מרוץ בין האמריקאים לסובייטים בנושא הגישה לפרויקט הגרעין הגרמני.
ברוב המקרים האמריקאים יצאו כשידם על העליונה, בשל העובדה שמרבית הפרויקט רוכז בשטחים שבמערב גרמניה.
אלברט שפר היה שר החימוש, שמשרדו היה אחראי על הפרויקט.
קורט דיבנר נודע כיוזם ומנהל הפרויקט.
חתן פרס נובל, ורנר הייזנברג היה שותף בכיר במיזם.
מדענים נאצים היו המתקדמים ביותר בהעשרת אורניום באמצעות צנטריפוגה, והיו הראשונים שבנו ב-1942 צנטריפוגה בפרויקט בראשות אריך באגה .
בעזרתם של מדענים גרמנים ואוסטרים שנלקחו בשבי לאחר המלחמה פיתחו הסובייטים שיטה זו, ואת צנטריפוגת ציפה (בעזרת גרנוט ציפה, Gernot Zippe).
כיום ידועה שיטת הצנטריפוגה כשיטה המוצלחת והקלה ביותר להעשרת אורניום.
ב-20 בפברואר 1944 ניסו הנאצים להעביר חביות מים כבדים במעבורת מנורווגיה לכור בגרמניה אך המחתרת הנורווגית הצמידה לדופן המעבורת פצצה וגרמה לשקיעת המעבורת יחד עם חביות המים הכבדים, אירוע שלימים נודע כ"החבלה בייצור המים הכבדים בנורווגיה".
ההיסטוריון הגרמני ריינר קארלש (Rainer Karlsch) מציג בספרו "הפצצה של היטלר" (Hitlers Bombe) עדויות חדשות על פרויקט הגרעין הנאצי בראשות קורט דיבנר.
הספר מציג עדויות על כך שגרמניה הקדימה את שאר העולם בפיצוץ מתקן כלשהו, ליד אורדרוף, במחוז תורינגיה, במרץ 1945. קארלש טוען כי הנאצים פוצצו מטען שהכיל כ-5 קילוגרמים של פלוטוניום שהווה מעין "פצצה מלוכלכת", שהם ניסו את הפצצה על 700 שבויי מלחמה סובייטים, וכי כולם נהרגו.
תושבים מהאזור אף העידו על כאבי ראש ודימום מהאף במשך שבועיים לאחר מכן.
מקום המיתקן המשוער, עמק ג'ונאס, שהיה במזרח גרמניה לאחר המלחמה, כלומר בשליטה סובייטית, נאטם בקירות בטון.
ממצאיו של הספר נתמכים בהוכחות מועטות מאד.
מבדיקות שערך המכון הלאומי הגרמני למדידות באזור המדובר בשנת 2006 לא נמצאו מידות קרינה החורגות מהרגיל, בהתחשב באסון צ'רנוביל.
תוכנית הגבולות החדשים היא תוכנית של נאס"א לחקר לא-מאויש של מערכת השמש על ידי חלליות וגשושיות למשימות מחקר בעלות בינונית.
התוכנית היא המשך לתוכנית דיסקברי, שכללה גם היא משימות דומות.
תוכנית הגבולות החדשים מהווה אחת משלוש תוכניות המנוהלות במשרד התוכנית למשימות פלנטריות.
ניו הורייזונס (גבולות חדשים 1)
הגשושית ניו הורייזונס ששוגרה ב-19 בינואר 2006, חלפה על פני כוכב הלכת הננסי פלוטו ביולי 2015 וירחיו כארון, ניקס והידרה וביצעה צילומים של גרמי שמים אלו.
ב-1 בינואר 2019 הגשושית חלפה על פני גוף בחגורת קויפר בעל קוטר של 30–45 קילומטר בשם 486958 ארוקות'.
ג'ונו , היא גשושית לחקר כוכב הלכת צדק.
הגשושית הקודמת שחקרה את צדק, גלילאו גילתה ממצאים רבים על האטמוספירה העליונה של צדק.
אולם, מחקר נוסף של צדק חשוב לא רק להבנה עמוקה יותר של כוכב הלכת, אלא גם להבנת היווצרות מערכת השמש והיווצרות כוכבי-לכת באופן כללי, גם מחוץ למערכת השמש.
תפקידה של ג'ונו הוא לחקור את צדק בנושאים הבאים:
הבנת מאפייני המבנה של צדק, וקביעת המסה והגודל של הגלעין של צדק וחקירת השדה המגנטי והכבידתי שלו
מדידת מרכיבי האטמוספירה של צדק
חקירת המבנה התלת-ממדי של המגנטוספירה של צדק (האזור של השדה המגנטי סביב צדק)
חקר הקטבים של צדק, לשם כך, מסלולה של ג'ונו הוא מסלול קוטבי
אוסיריס-רקס היא גשושית של נאס"א לחקר האסטרואיד קרוב הארץ 101955 בֵּנוּ, איסוף דגימה ממנו והחזרתה לכדור הארץ.
דרגונפליי (נחתת-רחפן) (גבולות חדשים 4)
דרגונפליי (נחתת-רחפן) - היא נחתת-רחפן לטיטאן הירח של שבתאי, שתנוע על פני השטח באמצעות תצורה כפולה של זוג רוטורים מרובעים.
הרחפן הוא מסוג קוואדקופטר כפול של ארבעה רוטורים עליונים וארבעה רוטורים תחתונים בדומה לשפירית שתוכל לנחות ולדלג למספר אתרים.
נאס"א הכריזה ב – 29 ביוני 2019 על הזכייה במשימת דרגונפליי, שנבחרה מתוך שתים עשרה הצעות שהוגשו לנאס"א לתוכנית הגבולות החדשים.
דרגונפליי תשוגר בשנת 2027 וצפויה להגיע לירח טיטאן בשנת 2036.
המשימה מיועדת לחקור מספר רב של אתרים גאולוגיים שונים בטיטאן, שיתפרסו על מרחקים של מאות קילומטרים ותוכל לענות של שאלות בסיסיות שנותרו ממשימת קאסיני-הויגנס לגבי הירח טיטאן.
דרגונפליי תוכל לבצע מספר סוגי מדידות מפורטות של האטמוספירה, פני השטח ומבנהו הפנימי של טיטאן.
הנחתת-רחפן מתוכננת להפיק חשמל מהחום שנפלט מחומר רדיואקטיבי של גנרטור רדיואיזוטופי תרמואלקטרי, תוכל לפעול באופן אוטונומי כמעט לגמרי ולתקשר עם כדור הארץ באופן ישיר.
המעבדה לפיזיקה יישומית באוניברסיטת ג'ונס הופקינס אחראית לתכנון ובניית דרגונפליי ביחד עם שותפים נוספים.
נכון למאי 2021, נאס"א מתכננת לשחרר את הכרזת משימת גבולות חדשים 5, בשנת 2024.
ונוס אין-סיטו אקספלורר , היא משימה מוצעת לחקר כוכב הלכת נוגה, במסגרתה תשוגר גשושית שתנחת על כוכב הלכת, תחקור את מבנה פני השטח שלו ותמדוד את המינרלוגיה ומרכיבי פני השטח של נוגה.
TiME - היא צוללת לחקר הירח טיטאן שתחקור את הימים והאגמים בטיטאן, מירחי שבתאי.
תוכנית הדרי"ם היא תוכנית שפותחה במשרד החינוך, שמטרתה היא הדרכת הורים על ידי מחנכי הילדים.
התוכנית פותחה על ידי ד"ר יוסף פרינץ, פסיכולוג קליני מומחה, לשעבר מורה, מחנך, מנהל שלושה בתי ספר תיכוניים ומפקח במחוז ירושלים של משרד החינוך.
התוכנית פותחה בעידודו של ד"ר אבי לוי, מנהל אגף שח"ר - האגף לשירותי חינוך ורווחה.
התוכנית מופעלת כיום על ידי העמותה הישראלית להדרכת הורים.
מטרת התוכנית לסייע להורים בחינוך הילדים בבית.
הורים רבים מתקשים בחינוך ילדיהם ומבקשים הדרכה.
התוכנית עוסקת במרבית הנושאים שמעסיקים הורים ונותנת פתרונות מעשיים שמקלים על ההורים ויוצרים יחסים חיוביים במשפחה.
בעקבות ההדרכה שנעשית על ידי המחנכים, נוצרת הבנה ושתוף פעולה בינם ובין ההורים ונקבעים עקרונות חינוכיים משותפים ששני הצדדים פועלים לפיהם
והילדים הם הנהנים העיקריים מכך.
לתוכנית גם השפעה על הנעשה בכיתה: המורים רוכשים כלים לטיפול בילדים מאתגרים והם מיישמים בכיתה את עקרונות התוכנית.
חיפוש וזיהוי החיובי בילד, בנו ובזולת.
איך לשנות דברים שלא נראים להורים וזאת מבלי לנדנד, להטיף ולהתרגז.
כיצד מנהלים משא ומתן אמיתי עם הילד ומגיעים איתו להסכמים שיש סיכוי שאכן יכובדו.
יתרונות "השיחה המשפחתית" המתקיימת אחת לשבוע, שמקרבת בין בני המשפחה ומסדירה חלוקת עבודה ואחריות לנושאים הנוגעים לחיים משותפים.
כיצד מקטינים סכסוכי אחים – צרה שכתובה בתורה ומוכרת כמעט לכל משפחה שיש לה שני ילדים ומעלה.
איך להתייחס לניסויים שהילד עושה שעה שהוא בוחן את העולם, את יכולתו וסבלנות הוריו.
ההורים כמתווכים בין הילד והעולם.
ההורה ובית הספר: של מי שעורי הבית, מה עושים כדי שהשכמת בוקר תהיה שלווה, איך להתייחס לציון או לתעודה שלילית.
גבולות: למי הם נחוצים, מה קורה כשהם שרירותיים ולא מתחשבים בצרכים של הילד.
הצורך בעקביות ובתיאום בין ההורים וכיצד משיגים אותם.
תוכנית הדרי"ם מופעלת בישראל במאות גני ילדים ועשרות בתי ספר וכן בצ'ילה, פרו וגואטמלה.