tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מלכת הפיות, כעת בעלת ברית של סבסטיאן, שולחת את מליורן לבקש מנציגי שוכני התחתיות במועצה להצטרף אליהם; כשהם מסרבים, הוא מביא אותם לאדום, ממלכת השדים וכולא אותם שם, בהמשך הוא מכריח את רפאל מנהיג הערפדים להרוג את מגנוס, כשזה מסרב סבסטיאן הורג את רפאל בעצמו.
ג'ייס הרונדיל נפצע במהלך קרב והאש השמיימית שבו בוערת ושורפת את האח זכריה מהאחים השתקנים שחוזר לדמותו בת התמותה – ג'ם קרייסטרייס.
סבסטיאן מציב אולטימטום למסדר להסגיר לידו את ג'ייס וקליירי.
קליירי, ג'ייס, סיימון איזבל ואלק לייטווד, מאלצים את מלכת הפיות לשלוח אותם לאדום.
בכדי לצאת מאדום, מגנוס מזמן את אביו אשמדאי, המציע להם יציאה בתמורה לחיי האלמוות של מגנוס.
סיימון מציע אפשרות קלה יותר: האלמוות שלו והזיכרונות מעולם הצללים.
המסדר מעניש את הפיות, אלק ומגנוס מתפייסים וחוזרים להיות זוג, קליירי מפזרת את האפר של ג'ונתן באגם לין ומתאבלת על סיימון.
מספר חודשים לאחר מכן, ג'וסלין ולוק עורכים את חתונתם, בהשתתפות קהל רב המורכב מציידי צללים ושוכני תחתיות כאחד.
סיימון זוכר חלקים מעולם הצללים את מערכת היחסים שלו עם איזבל ועוד מספר פרטים.
עיר של אש השמימית קיבלה בדרך כלל ביקורות מעורבות עד חיוביות.
Common Sense Media כינתה את הספר 'מתנה מרגשת' והעניקה לספר דירוג של ארבע מתוך חמש.
Booklist נתנה ביקורת חיובית שבה נאמר "הספר מבטיח להשאיר את המעריצים מכורים שוב." אנטרטיינמנט ויקלי נתן ביקורת חיובית וכתב כי "מעט דברים בחיים מספקים יותר מאשר הסוף הטוב המיוחל, וזה בדיוק מה שקלייר מספקת."
קירקוס ריוויוז העניק לספר ביקורת מעורבת, וקבע כי "שלל חוטי הסיפור הקסומים, החברתיים והרומנטיים של שתי סדרות ותשעה ספרים מסתיימים מבלי לקיים את ההבטחה הסגולה של הסדרה", כתב סקול לייבררי ג'ורנל קבע גם כי "מעריצי הסדרה כנראה יהיו מרוצים מהמסקנה".
"הגרדיאן" כינה את הספר 'סוף מושלם' וקבע כי, "אני לא יודע מה עוד לומר מלבד שהספר הוא סיום מושלם לסדרה...
הוא אחד הספרים האלה שאתה מחזיק בלב שלך הרבה אחרי הסוף."
משתמשי Goodreads בחרו בספר לפרס Goodreads Choice בקטגוריית ספר הפנטזיה והמדע הבדיוני הטובים ביותר לצעירים ב-2014.
עיר קומפקטית או עיר צְמוּמָה היא רעיון בתכנון עירוני שמורכב מצפיפות מגורים גבוהה ועירוב שימושים.
העיר הקומפקטית מבוססת על תחבורה ציבורית יעילה ומעודדת הליכה ורכיבה על אופניים, צריכת אנרגיה נמוכה וזיהום מופחת.
האוכלוסייה הצפופה שמתגוררת בעיר מספקת תחושת ביטחון בשל הנוכחות המתמדת ברחובות.
יש הטוענים שהעיר הקומפקטית בת קיימא יותר לעומת פרברים, בשל התלות המופחתת ברכב, דבר שדורש השקעה מצומצמת בתשתיות התחבורה.
אין פירוש המושג "עיר קומפקטית" הגדלת הצפיפות בעיר ללא צעדים נוספים, אלא תכנון טוב יותר שמאפשר קיום עיר בצורה יעילה יותר: "עיריות של ערים שהשתרעו יכולות לפעול במגוון דרכים כדי להשיג צורה יותר קומפקטית, ולעיתים רבות זה כולל הגדלת הצפיפות.
ערים אחרות, כמו קהיר, שבעלות אזורים צפופים גדולים מגיבות על ידי הפחתת הצפיפות באזורי הליבה.
בכל מקרה, ניתן לשלב בין הגבלת ההתרחבות העירונית כלפי חוץ עם שימוש יעיל יותר בקרקע והגנה יעילה יותר על הטבע.
ניתן להגביל פיזית את גידול הערים בדרך זו באמצעות חקיקת גבולות התרחבות עירונית, חגורות ירוקות לא עירוניות ועצירת הפיתוח באזורים מסוימים.
המושג "עיר קומפקטית" הוצג לראשונה ב-1973 על ידי ג'ורג' דנציג ותומאס ל.
סאאתי, צמד מתמטיקאים בעלי תפיסה אוטופית של שימוש מיטבי במשאבים.
הרעיון, שהשפיע על התכנון העירוני, מיוחס לרוב לג'יין ג'ייקובס בספרה מותן וחייהן של ערים אמריקאיות גדולות, בו היא מתחה ביקורת על התכנון המודרניסטי שלטענתה הרס קהילות עירוניות רבות.
בין הביקורות על התכנון העירוני והתחבורתי המקובל, תקפה ג'ייקובס את רעיון עיר הגנים שצמצם את הצפיפות שהושגה באזורים עירוניים.
לפי הספר, ארבעה עקרונות היו חיוניים להשגת עירוניות מתחדשת: עירוב שימושים, בלוקים הליכתיים קטנים, שילוב בין סוגי וגילאי בניינים, ו"ריכוז צפיפות מספק של אנשים".
הצפיפות המספקת משתנה בהתאם לאזור ולנסיבות, אולם לרוב הכוונה למינימום של 25 דירות ל-1,000 מ"ר.
ערים קומפקטיות נועדו ליצור קהילות שמספקות את כל הצרכים היומיומיים שלהן, ביניהם מקומות עבודה.
בעיר הקומפקטית יכול התושב לרכב על אופניים או ללכת מרחק קצר כדי להגיע למקום עבודתו, וכך לחסוך נסיעות.
עם זאת, לא כל התושבים יכולים לעבוד בקרבת מקום מגוריהם, ונדרשים לנסוע לערים שכנות כדי למצוא עבודה.
לתופעה זו חסרונות שנוגעים לזמן הנסיעה ולהשפעתה.
מחקר שנערך מצא כי זמני הנסיעה תלויים בצפיפות העירונית ובמגוון המבנים שמצויים בה.
בשל כך, נדרש להתאים את העיר למגוון של תעשיות; כמו כן, הצפיפות משפיעה על המעסיקים, משום שצפיפות גבוהה יותר מובילה ליותר מעסיקים שמקצרים את זמני הנסיעה שנדרשים מהעובדים.
הקרבה משפיעה גם על הנגישות לשטחים ירוקים.
העובדה היא שככל שיש יותר שטחים פתוחים וירוקים, כך הצפיפות נמוכה יותר, ובכך מגדילה את מרחק הנסיעה הממוצע.
עם זאת, לשטחים הירוקים השפעה חיובית על התושבים, ורובם מקבלים את הארכת זמני הנסיעה כחלק בלתי נפרד מהצורך בהם.
נקודה שמדגישים התומכים בעיר קומפקטית נוגעת לכך שעיר כזו אמורה להיות בת קיימא.
עם זאת, מחקרים מצביעים שלא כך הדבר.
לדוגמה, במחקר אחד עלו שלוש בעיות בעיר כזו: ראשית, התאמת ההיצע והביקוש אינה בת קיימא במקרים מסוימים, שכן יש גבול לכמות האנשים שיכולים לחלוק את אותם המשאבים, ובנוסף, עיר צפיפות גבוהה נדרשת לעמוד בדרישה של התושבים לפרטיות ולמרחב אישי.
הבעיה השנייה נגעה לכך שכדי ליצור איכות חיים גבוהה, יוקר המחיה נדרש לעלות.
כתוצאה מכך, שטחי המגורים מתייקרים ומתמרץ בעלי הכנסה נמוכה לעבור לפאתי העיר.
עובדה זו מגדילה את ההתרחבות בשטחים הבנויים ומטיל את נטל הנסיעות הארוכות על אותם אנשים, מה שמקבע את הפערים החברתיים והכלכליים.
הביקורת השלישית נוגעת להשפעה הסביבתית המשמעותית של העיר, שכן לצד האוכלוסייה הצפופה גם הפסולת שמיוצרת גדלה.
הדבר מגדיל את ההשפעה של כל קהילה ומחייב מנגנוני טיפול יקרים.
במחקר אחר נמצא כי חרף העובדה שערים קומפקטיות מצטיינות בניצול קרקע יעיל, בשימוש גמיש יותר בקרקע, ביעילות פיתוח ותחזוקה והפחתת צריכת הדלקים המזהמים, הן גם פגיעות יותר לאסונות, נהנות מפחות מרחב אישי לתושב, מצמצמות את הנגישות לשטחים הירוקים ובעלות השפעה סביבתית גדולה יותר.
חסרונות אלה פוגעים בקיימות של ערים קומפקטיות ודורשים התייחסות.
קיימת מחלוקת בנוגע לשאלה האם עיר קומפקטית יכולה לצמצם את התלות ברכב, אולם לפי מחקר שנערך ב-1989 בו הושוו 32 ערים בצפון אמריקה, אוסטרליה, אירופה ואסיה, נמצא כי בערים צפופות, בעיקר באסיה, השימוש ברכב הפרטי נמוך יותר, לעומת ערים צפון אמריקאיות.
מחקרים רבים מרחבי העולם הראו כי באזורים צפופים עירוניים בעלי שימוש נכון בקרקע ותחבורה ציבורית טובה, השימוש ברכב הפרטי נמוך יותר לעומת פרברים פחות צפופים.
פרדוקס ההתעצמות קובע כי התעצמות עירונית שמגבירה את צפיפות האוכלוסין מפחיתה את השימוש ברכב לנפש, עם יתרונות לסביבה, אך מגדילה את ריכוז התנועה המוטורית, ומחמירה בסביבה המקומית במקומות בהם היא מתרחשת.
קיימים מספר רעיונות לערים קומפקטיות.
ראשית, גנים אנכיים הם מתקני שתילה שמוצבים על קירות של בניינים, מה שמאפשר יתרונות שונים למען הקהילה.
הם מספקים בידוד לבניין, משמשים כמיזוג טבעי ומתמודדים עם פליטות פחמן דו–חמצני.
לצד זאת, קיימים גם גגות ירוקים שמנצלים גגות מבנים לגינות.
חידוש נוסף הוא שעל הערים הקומפקטיות לאמץ מערכות ברות קיימא.
הן כוללות טיהור שפכים ומי נגר, לדוגמה על ידי הסטת מי גשמים מיצירת שיטפונות להשקיית גינות ושטחים ירוקים.
עיר רעה הוא סרט דרמה אפית היסטורית רוסי בבימויו של קונסטנטין בוסלוב, המגולל את קורות ההגנה על העיר קוזלסק שבמחוז קלוגה בימי אורדת הזהב והפלישה המונגולית לאירופה.
בסרט מככבים אלכסיי גוסקוב, אלכסנדר מטיולקין, פולינה צ'רנישובה ואחרים.
הגנת קוזלסק היא אירוע ידוע בדברי ימי רוס של קייב.
חיילי רוס הגנו במשך שבעה שבועות על אחד המרכזים החשובים של נסיכות צ'רניגוב באביב 1238. כיבוש העיר קוזלסק הייתה השלב האחרון במערכה המונגולית הראשונה נגד רוסיה ואחד הפרקים הבולטים והידועים ביותר בהיסטוריה של רוסיה של ימי הביניים ומהווה מרכיב של מורשת צבאית-היסטורית מקומית כדוגמה להתנגדות הרואית לפולשים זרים.
הסרט מתרחש ב, כאשר המונגולים פלשו לרוס.
העלילה מתרחשת בעיר קוזלסק באביב 1238, כאשר מגיני העיר הצליחו להחזיק מעמד מול כוחות אויב עדיפים מהם בהרבה, במשך שבעה שבועות.
צילומי הסרט החלו בנובמבר 2023 במחוז טבר.
עיר של מלאכים הוא סרט דרמה רומנטי אמריקאי משנת 1998 בבימויו של בראד סילברלינג ובכיכובם של ניקולס קייג' ומג ראיין.
הסרט הוא רימייק לסרט הגרמני מלאכים בשמי ברלין משנת 1987. הסרט עוסק במלאך שמתאהב באישה אנושית ובחיפוש אחר המשמעות של אהבה, חיים ובחירות קיומיות.
הגרסה האמריקאית זכתה להצלחה כלכלית עם הכנסות בגובה 198.7 מיליון דולר אל מול תקציב של 55 מיליון דולר, אך ספגה ביקורות מעורבות, כאשר כמה מבקרים הביעו ביקורת על כך שהעיבוד מופרך.
השיר "Uninvited" המבוצע על ידי אלאניס מוריסט מתוך הסרט היה מועמד לפרס גלובוס הזהב לשיר המקורי הטוב ביותר והפסקול היה מועמד לפרס גראמי לפסקול הטוב ביותר למדיה חזותית.
הסרט מתמקד בדמותו של סת (ניקולס קייג'), מלאך המלווה נשמות בדרכן האחרונה.
סת צופה באנשים בימי חייהם האחרונים, אך ללא היכולת לחוש את הרגשות האנושיים.
הכל משתנה כאשר הוא פוגש את מגי רייס (מג ראיין), מנתחת הלב המתמודדת עם מוות של מטופל.
סת מתאהב במגי ומתחיל לשקול להפוך לבן אנוש כדי לחוות אהבה אמיתית.
בהשראת מפגש עם אדם אחר שהיה בעבר מלאך והפך לבן אנוש, סת עומד בפני דילמה האם לוותר על חיי הנצח ולבחור בחיים אנושיים.
ניקולס קייג' בתפקיד סת, המלאך.
מג ראיין בתפקיד מגי רייס, מנתחת הלב האנושית.
אנדרה בראואר בתפקיד קאסל, מלאך אחר וחבר של סת.
דניס פרנץ בתפקיד נתן ייל, מלאך לשעבר שהפך לאדם.
הסרט עיר של מלאכים קיבל ביקורות מעורבות.
חלק מהמבקרים שיבחו את ההופעות של ניקולס קייג' ומג ראיין, כמו גם את האווירה הקסומה של הסרט.
עם זאת, חלק מהמבקרים מתחו ביקורת על העלילה האיטית ועל ההשוואה לסרט המקורי מלאכים בשמי ברלין.
הסרט הצליח בקופות והכניס מעל 200 מיליון דולר ברחבי העולם.
באתר Rotten Tomatoes, הסרט קיבל ציון של 58% על סמך 68 ביקורות, מה שמעיד על ביקורות מעורבות.
ב-Metacritic, הסרט קיבל ציון של 54 מתוך 100, בהתבסס על 22 ביקורות.
עיר רפאים הוא סרט פנטזיה קומי אמריקאי משנת 2008. הסרט בוים על ידי דייוויד קפ, שגם כתב את התסריט ביחד עם ג'ון קמפס.
בסרט מככבים ריקי ג'רווייס, טיאה ליאוני וגרג קיניר.
בעיר ניו יורק, גבר בשם פרנק הינלי נהרג בטעות לאחר שנדרס על ידי אוטובוס בעודו מנסה לרכוש דירה עבור המאהבת שלו.
זמן מה לאחר מכן, רופא שיניים אנטי-חברתי בשם ברטרם פינקוס מת למשך 7 דקות במהלך בדיקת קולונוסקופיה.
לאחר התקרית, ברטרם מגלה שהוא מסוגל לראות ולשמוע רוחות רפאים, ואלו מבקשות ממנו לסייע להן עם "העסק הלא גמור" שלהן כדי שיוכלו לעזוב לעולם הבא.
פרנק, רוח רפאים בעצמו, מופיע ומציע לברטרם להרחיק ממנו את השאר הרוחות בתמורה לעזרה בפרידתם של גוון, אלמנתו של פרנק ואגיפטולוגית במקצועה לבין ריצ'רד, עורך דין ופעיל זכויות אדם שפרנק מאמין שהוא לא נאמן כלפיי גוון.
בסופו של דבר, ברטרם מסכים ומנסה לחבל בקשר של גוון וריצ'רד.
למרות אופיו הציני, שבתחילה מקשה על גוון, היא מתקרבת לברטרם לאחר שהוא מסייע לה לנתח את שיניה של מומיה שגוון חוקרת.
ברטרם יוצא לארוחת ערב עם גוון וריצ'רד ומסיק שריצ'רד הוא אדם טוב, אך בעצמו מתחיל לפתח רגשות רומנטיים כלפי גוון.
לאחר שריצ'רד עוזב בעקבות מקרה חירום בעבודה, ברטרם וגוון מטיילים עם הכלב שלה ולאחר מכן יוצאים לפאב.
השניים חולקים סיפורים עצובים אודות מערכות היחסים האחרונות שלהם וגוון מספרת שהיא גילתה אודות המאהבת של פרנק ביום שהוא מת.
כשריצ'רד מגיע לקליניקה של ברטרם לטיפול, הוא חושף שיש קשיים בזוגיות שלו עם גוון, אך מסרב להרחיב.
כדי לגרום לו להיפתח, ברטרם משתמש בחמצן דו-חנקני (גז צחוק) וריצ'רד חושף שהוא וגוון ביטלו את האירוסים שלהם.
פרנק לא מבין מדוע הוא עדיין על כדור הארץ מכיוון שמטרתו הושגה וריצ'רד וגוון נפרדו.
בעקבות הפרידה מריצ'רד, גוון מחליטה להצטרף למשלחת חפירות בעמק המלכים למשך חצי שנה.
כמתנת פרידה, ברטרם נותן לגוון מחזיק מפתחות שעוצב בתכשיטיה, אך בטעות חושף מידע שרק פרנק יכול לדעת.
גוון דורשת לדעת את האמת וברטרם מספר לה הכל, אך היא איננה מאמינה לו.
גוון שואלת את ברטרם מה היה הסיוט הכי גרוע של פרנק.
פרנק נותן לברטרם תשובה שקרית וגוון בתגובה מנתקת ממנו את הקשר.
ברטרם שוקע בדיכאון עמוק וכאשר הוא מבקש משותפו, דוקטור פרשר מרשם למשכחי כאבים, דוקטור פרשר אומר לברטרם שהחיים שלו יהיו טובים יותר אם הוא יחליט להפסיק להיות ציני ולעזור לאחרים.
ברטרם מתחיל לסייע לרוחות שביקשו את עזרתו בתחילה ולבו נפתח כאשר הוא רואה שמעשיו מנחמים את קרוביהן של הרוחות ואת הרוחות עוזבות את כדור הארץ וממשיכות לעולם הבא.
בזמן שהוא מסייע לרוחות, ברטרם מבין שהרוחות תקועות בעולם לא בגלל "העסקים הלא גמורים" שלהן, אלא בגלל שקרוביהן לא הצליחו להמשיך הלאה מאז פטירתן.
מבין שפרנק לא יכול להמשיך הלאה כי גוון עדיין מתאבלת על מותו, ברטרם נפגש איתה ומנסה לשכנע אותה בשנית, אך נדרס בטעות על ידי אוטובוס.
ברטרם, כעת רוח רפאים בעצמו, צופה במהומה שנוצרה ובגוון, שרוכנת מעל גופתו ודומעת.
מבין שגוון עצובה ושאכפת לה מברטרם, פרנק נותן לו את התשובה לשאלה שגוון שאלה אותו קודם לכן ולאחר מכן עוזב לעולם הבא.
ברטרם חוזר לחיים לאחר שריצ'רד הגיע למקום וביצע בו החייאה.
זמן מה לאחר מכן, גוון מגיעה לקליניקה של ברטרם לטיפול ומספרת לו שהיא החליטה לוותר על הנסיעה לעמק המלכים.
השניים שוברים את הקרח ומתחברים מחדש, לאחר מכן ברטרם מספר לה שהסיוט הכי גדול של פרנק היה להישכח על ידי אביו בזמן שהיה בן 8 (כתשובה לשאלה שגוון שאלה אותו קודם לכן).
גוון מאשרת שזו אכן התשובה וברטרם מרגיע אותה ואומר לה שפרנק מצא את דרכו הביתה.
ריקי ג'רוויס - ברטרם פינקוס, פרוטגוניסט הסרט ורופא שיניים ציני ואנטי חברתי שלאחר שמת לזמן קצר, מקבל את היכולת לראות ולשמוע רוחות רפאים.
טיאה ליאוני - גוון, אלמנתו של פרנק ואגיפטולוגית במקצועה.
ברטרם מתחבר אליה בעקבות בקשתו של פרנק, אך בהמשך מפתח כלפייה רגשות אמיתיים.
גרג קיניר - פרנק הינלי, רוח רפאים שמשדלת את ברטרם להפריד בין אלמנתו לבין ארוסה החדש ובכך להמשיך לעולם הבא.
בילי קמפבל - ריצ'רד, מושא אהבתה של גוון.
עורך דין ופעיל זכויות אדם.
שלב הצילומים התקיים באפר איסט סייד, ניו יורק.
השחקן ריקי ג'רוויס אמר בראיון בקשר לדמותו: בדיוק מה שאמריקה רוצה: קומיקאי שמן, בריטי ומבוגר מנסה להוביל סרט קומדיה רומנטית".
האתר Rotten Tomatoes העניק לסרט ציון של 85% טריות על סמך 188 ביקורות.
האתר Metacritic העניק לסרט ציון של 72/100 על סמך 30 ביקורות.
"עיר שלום" היא בלדה שכתב זאב ז'בוטינסקי בשנת 1898 בהיותו בן 18. השיר נכתב ברוסית ונתפרסם בכתב העת "ווסחוד" שיצא בסנקט פטרבורג שברוסיה.
השיר תורגם בידי הסופר חנניה רייכמן, ויצא לאור ב-1940 בחוברת "משירי נעוריו של זאב ז'בוטינסקי".
גידי קורן, מייסד להקת האחים והאחיות, הלחין את השיר "עיר שלום" המבוסס על שירו של ז'בוטינסקי, שיצא לאור באלבום "משירי זאב ז'בוטינסקי" בהוצאת הד ארצי בשנת 1973.
המספר בשיר הוא תייר המלווה בחברת מדריכו הערבי, ושניהם לנים מחוץ לחומות ירושלים.
אחרי חצות נשמע "קול גונח חרש" מלווה ב"הֶמְיַת פי נֵבֶל,/ מיתרים מָרי-הנפש/ משׂיחים תוגה וָאֵבֶל", ו"צל-אשה צחור כשלג/מרחף מעל ציון".
התייר מבקש ממדריכו הסבר לתופעה העל טבעית.
המדריך מסביר לו ש"'עיר-שלום' קוראים מקדם/לדמות הלבנה (דהיינו לא לעיר אלא לדמות)/ יש אומרים: נשמע מפיה/ שיר-קינה מדי שנה", וש"מזִקני עמי שמעתי:/ ביצרו כל עם ושבט,/אל נדר, כי פה בארץ, עם עברי יזכה לשבת".
ההיסטוריון אורי מילשטיין טוען שהמונח "עיר שלום" יכול להתייחס לעיר ירושלים עצמה, או לרחל אמנו המקוננת על גורל בניה בגולה וקוראת להם לשוב לארצם המובטחת, או שזו ישות נפרדת המשלבת בין השתיים.
לדעתו, למרות שז'בוטיסקי לא למד לימודי יהדות באופן מסודר, השקפתו תואמת את השקפת התלמוד הירושלמי, שתפקיד הישמעאלים וצאצאיהם, הוא לשמור על ארץ ישראל, עבור היהודים בתקופת הגלות, עד חזרתם ברבות הימים למולדתם.
עיר קסומה הוא ספרו רחב היריעה של יהושע בר-יוסף, המביא את סיפורה של העיר צפת מראשית המאה ה-19 עד סיום מלחמת העולם הראשונה, דרך תולדותיה של משפחת כ"ץ.
הספר יצא לראשונה בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת 1979.
חיים כ"ץ, אבי המשפחה, הגיע לצפת, כרבים אחרים, לעשות בה את שנותיו האחרונות בתפילה, בלימוד תורה ובמעשים טובים, להבטיח את מקומו בעולם הבא.
חיים כץ היה סוחר עשיר ומצליח באירופה, וכשחיסל את עסקיו שם, הביא עמו לעיר הקודש צפת ממון רב, שיאפשר לו חיי אמידות ורווחה עד יומו האחרון.
צאצאיו הרבים נשארו באירופה כשעתידם מובטח ולא היה לו צורך לדאוג לקיומם, ואשתו הלכה לעולמה זמן רב לפני בואו לארץ ישראל.
כיון שהרגיש צורך באישה שתדאג לצרכיו ותטפל בו בזקנתו, נשא לאישה את גיטל, אלמנה עקרה, ונהג בה תחילה כבמשרתת לכל דבר, אך משעמד על אומללותה כמי שלא נפקדה בילד, קירב אותה אליו כאשתו והיא אכן הרתה וילדה בן, אלעזר.
אלעזר החל את חייו ככל ילד יהודי בן טובים, בלימוד תורה והכנה לחיים של אברך שכל חייו קודש לעבודת אלוהים, אך מפגש עם דמות מוזרה, ה"בעל תשובה", שינה את מסלולו והוא היה למרפא, ספק חובש ספק רופא, בעיר שלא ידעה רפואה ומדע מהם.
עם זאת, כל חייו ראה עצמו רמאי ומוליך שולל, והנמיך את קומתו לפני כל רופא בעל הסמכה, גם כשעמד על טיבו וידע, כי כושר האבחון שלו עולה על זה של הרופא המוסמך.
בני צפת גם הם מיהרו להסיר את הכרת התודה ממנו, ברגע שרופא חדש השפיל אותו לעיניהם וזלזל ביכולותיו, ואלעזר נשא את עלבונו בשתיקה.
צפת, עיר המקובלים ובעלי התפילה ועבודת האל, ידעה ימים טובים וימים רעים.
בניה ובנותיה לא ידעו דבר וחצי דבר על העולם שמחוץ לעירם.
הקשר היחיד שלהם עם אנשים מן החוץ היה עם הירושלמים ועם אנשים מחוץ לארץ ישראל, שבאו מדי שנה להשתתף בהילולת שמעון בר יוחאי בהר מירון.
אלא שבני צפת לא יצרו קשר של ממש עם זרים אלה, שמראם ומנהגיהם שונים משלהם, והסתפקו במבטים בלבד.
רוב תושבי צפת היו עניים, שפרנסתם על כוללים באירופה ועל תרומות בעלי הון רחבי יד.
מי שזכה להשתייך לכולל עשיר, יכול היה לבלות את כל חייו ללא דאגות פרנסה, לשבת ימים תמימים בבית המדרש ולדעת, שאשתו וילדיו, המתרבים משנה לשנה, פרנסתם מובטחת.
מי שהכולל שלו היה דל ועני, חי חיי דלות על סף רעב, או נאלץ למצוא עבודה שתכלכל את בני ביתו המתרבים והולכים.
נבדלים מהם היו גבירי העיר, שמצאו דרכים להתעשר בתוך העוני הרב, ובה בשעה טיפחו חנופה והתרפסות מצד דלי העיר, שקיוו לנדבת יד, ולו עלובה ומשפילה.
תולדותיה של העיר צפת בשנים אלה רצופות עליות ומורדות.
ראשיתן ברעידת האדמה הגדולה בשנת 1837, שהחריבה את רוב בתיה של צפת והרגה רבים מתושביה, מלבד אלה ששמעו בעצת הרב מאברוץ', אישיות חשובה בצפת, שהבטיח, כי כל מי שיבוא לחסות בבית המדרש שלו לא ייפגע מן הרעש, שכל מיני סימנים ואותות בישרו על בואו והחרידו את אנשי צפת.
רבים ברחו מן העיר ואף מן הארץ כדי להציל את נפשותיהם, ורבים אחרים הסתפקו בשינה בשדה הפתוח, הרחק מן הבתים, אבל הרעש בא בשעות היום, בתים רבים נהרסו על יושביהם, ורק בית המדרש האברוצ'אי עמד על תלו ללא פגע.
פגעים אחרים היו מחלת הדיפטריה, שפגעה בהמונים מילדי העיר והפילה חללים רבים, בהם שלוש בנותיו הקטנות של אלעזר, שכל ידיעותיו וכשרונותיו לא הועילו להצילן.
אך האסון שפגע בביתו הגדול והבנוי לתלפיות של חיים כ"ץ ובמשפחתו העניפה, חל כשחיים, בנו היחיד של אלעזר, נתקף שיגעון לפני עם ועדה, בשעת חתונת בתו.
עד אז, נחשב חיים לעילוי, גאון שכל חייו קודש ללימוד רזי הקבלה ולהבאת המשיח, והכל, מבני משפחתו ועד אחרון תושבי צפת, העריצו אותו בכל לבם - הכל, מלבד אשתו שיינדל.
כל חייה עמו היו רצופים אכזבה, השפלה וחוסר הבנה.
כצעירה שגדלה במשפחה אמידה בהונגריה, והכירה את החיים המודרניים, התקשתה שיינדל להתרגל לחיי הדת המחמירים בצפת, אך הייתה מסתגלת אליהם אלמלא יחסו המוזר, המסתגר והמתעלם של בעלה, העילוי בפי כל אך הבטלן וחסר המעש, בעיניה.
באחד הימים ראתה אותו מתרוצץ בחדרו שעל גג הבית, רודף כפעוט במשחקיו אחרי משהו בלתי נראה - הוא ניסה לתפוס בידו את השלהבת, שליוותה אותו והרעילה את חייו מילדותו הרכה בהילולת בר יוחאי במירון, ועכשיו הטרידה אותו והפריעה לו בתלמודו.
שיינדל לא ידעה דבר על חזיון התעתועים הזה שהשתלט על חייו, ומסקנתה הברורה הייתה, שבעלה השתגע ואיננו שולט עוד במעשיו.
היא לא גילתה לאיש את אשר ראתה, ושנאתה אליו על חייה שנשחתו לאין מרפא גברה והלכה.
חיים, שראה אותה מתבוננת בו מפתח החדר, נחרד ונבעת שמא תספר את אשר ראתה, אך לא אמר לה דבר.
רפובליקת עיראק לְעִרַאק, בליטון : Jumhūriyyat al-ʿIrāq; בכורדית: كۆماری عێراق, בליטון : Komarî Êraq, כומארי עראק) ובקיצור עיראק היא מדינה ב בדרום מערב אסיה.
בצפון היא גובלת עם טורקיה, במערב בסוריה ובירדן, בדרום בערב הסעודית ובכווית, ובמזרח היא גובלת עם איראן.
בעבר גבלה בדרום באזור הנייטרלי בין עיראק וערב הסעודית.
בעיראק חיים בה מעל 41 מיליון בני אדם, 75% ערבים ו-20% כורדים.
97% מתושבי עיראק הם מוסלמים, מהם כ-65% שיעים ו-35% סונים.
עיראק חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
בצפון-מזרח המדינה מתקיימת אוטונומיה כורדית, המכונה כורדיסטן העיראקית.
השפות הרשמיות בעיראק הן ערבית וכורדית.
מקור השם ושמות קדומים אחרים
עם הכיבוש הערבי של האזור והתפשטות האסלאם צפונה כונה האזור שבחלק הדרומי שבין הנהרות בשם עיראק הערבית, שם התבססו הערבים, בניגוד לצפון האזור שבו עדיין ישבו עמים אחרים כגון הכורדים והאשורים.
השם עיראק שימש גם לתיאור אזורים שלא נמצאים בגבולות עיראק המודרנית, אלא במרכז ובמערב שטח איראן המודרנית.
את שמם של אזורים אלו ניתן לתרגם ל"עיראק הזרה" או "עיראק הרחוקה".
השם תיאר את המישורים מדרום להרי חמרין ולא כלל את השטחים הצפוניים והמערביים של עיראק המודרנית.
השם "אל-עיראק" משמעותו בערבית "מצוקי סלע", ועל פי אחת הגרסאות הוא מתייחס אל הרכסים הבוהקים שנתגלו לעיני בני שבטי ערב שהגיעו מהמדבר אל עמק הפרת והחידקל.
בערבית מודרנית משמעות השם עיראק (عراق – עראק) היא "חוף", "גדה" (של ים, נהר וכו').
משמעות אחרת היא "לחות" – בניגוד ליובש בחצי האי ערב.
יש המייחסים את השם לעיר העתיקה אוּּּרוּכּ, היא ארך השומרית הקדומה.
במקרא כונה האזור הדרומי שבין הנהרות הפרת והחידקל בשם "בבל" על שם ממלכה ועיר מדינה בעלת שם זה ששלטה באזור, ואילו האזור הצפוני שבין הנהרות כונה בשם "ארם נהריים".
בתרגום השבעים, שכתיבתו מתוארכת למאה השלישית לפנה"ס, תורגם השם "ארם נהריים" מעברית ליוונית קוינה ושם האזור מכונה מסופוטמיה (מסו – μέσος – "אמצע", פוטמיה – ποταμός – "נהרות").
בחיבור אחר בשם אנבסיס אותו כתב ההיסטוריון הרומי אריאנוס נעשה גם שימוש במונח "מסופוטמיה".
החיבור אומנם מתוארך למאה השנייה לספירה אך מחברו מתייחס למקורות מתקופת מסעו אלכסנדר הגדול לכיבוש האימפריה הפרסית, סדרת אירועים שתחילת התרחשותם מתוארכת לשנת 336 לפנה"ס, וסופם לשנת 323 לפנה"ס.
על קערת השבעה שנמצאה בניפור מופיע אזור הקרוי אירג, שהוא אולי ההופעה הקדומה ביותר לשם "עיראק":
האזור שבין נהרות הפרת והחידקל היה האזור בו התפתחה תרבותם של השומרים, האכדים, הבבלים והאשורים.
הקהילות האלו יצרו את הכתבים העתיקים ביותר ופיתחו את המדעים הראשונים, ביניהם מתמטיקה, משפטים ופילוסופיה.
הציוויליזציות שחיו במקום הרחיבו את שליטתן על עמי האזור בעזרת יתרונותיהן הטכנולוגיים.
במאה השישית לפנה"ס האזור הפך לחלק מהאימפריה הפרסית תחת שלטון כורש.
מצב זה ארך כ-220 שנה, עד כיבושו של אלכסנדר מוקדון את האזור והפיכתו לחלק מהאימפריה שלו ומהממלכה הסלאוקית למשך כמעט 200 שנה.
לאחר מכן, כבשו הפרתים את האזור וסיפחו אותו לאימפריה הפרתית למשך כמאה שנה.
הסאסנים היו הבאים שכבשו את האזור והפכו אותו לחלק מהאימפריה הסאסאנית.
בתחילת המאה ה-7 לספירה החל האסלאם להתפשט מכיוון חצי האי ערב לאזור שבו מצויה עיראק המודרנית.
בו דודו וחתנו של הנביא מוחמד, עלי בן אבי טאלב העביר את בירת האימפריה המוסלמית לכופה בעיראק, כשהפך לח'ליף הרביעי.
שושלת בית אומיה העבירה את בירת הח'ליפות לדמשק אך המשיכה לשלוט במחוז עיראק.
השושלת שבאה לאחר בית אומיה, שושלת בית עבאס, העבירה את בירת הח'ליפות לבגדאד וכך הפכה אותה לעיר החשובה לעולם המוסלמי ולערבים למשך כ-500 שנים.
ב-1258 בגדאד הוחרבה על ידי הכיבוש המונגולי שנמשך פחות מ-50 שנים עד שקיעתה של האימפריה המונגולית.
במהלך סוף המאה ה-14 והמאה ה-15 שלטו באזור עיראק הטורקמנים.
מרבית האזור שבו ממוקמת עיראק המודרנית, נפל תחת שלטון האימפריה הספווית ב-1501. במאה ה-16 עיראק הפכה לחלק מהאימפריה העות'מאנית, אם כי הצפווים שלטו על חלק נרחב מעיראק במחצית הראשונה של המאה ה-17.
במלחמת העולם הראשונה כבשו הבריטים את שטחה של עיראק מידי האימפריה העות'מאנית.
גבולותיה של המדינה החדשה, עיראק, שורטטו בוועידת פריז בשנת 1919. שותפה מרכזית למהלך זה הייתה גרטרוד בל, ששכנעה את וינסטון צ'רצ'יל למנות את פייסל הראשון, מלך סוריה המודח, למלך הראשון של עיראק.
על אף שעיראק זכתה לעצמאות מהממלכה המאוחדת, עד ל-1932 הבריטים שמרו על זכותם להעביר כוחות צבאיים דרך עיראק.
לאחר מות פייסל הראשון ב-1933 מלך על עיראק בנו גאזי עד שנת 1939. שנים אלו התאפיינו בחוסר שקט פנימי בשל ניסיונות חוזרים ונשנים של הצבא לתפוס את השלטון, בשל התקוממויות שיעיות נגד המיעוט הסוני השולט ובשל מרידות כורדיות.
את גאזי ירש בנו פייסל השני, אולם לאור העובדה כי היה בן ארבע בלבד במות אביו, כיהן דודו, עבד אל-אילאה, כעוצר עד שמלאו לפייסל 18 שנים.
במשך שש שנים הייתה עיראק תחת הכיבוש הבריטי, שלאחריהן הוחזר שלטון המונרכיה ההאשמית ב-26 באוקטובר 1947. שליטיה האמיתיים של המדינה בתקופת השלטון הבריטי ועד 1958 היו הפוליטיקאי נורי א-סעיד, אשר כיהן כראש ממשלת עיראק 14 פעם בתקופה זו, ועבד אל-אילאה.
עיראק נטלה חלק בהתקפת מדינות ערב על ישראל במלחמת העצמאות, בשנת 1948. כ-17,000 חיילים עיראקים השתתפו במלחמה, וכ-500 נהרגו בקרבות.
במלחמת יום הכיפורים השתתפה עיראק פעם נוספת, וכ-300 מחייליה נהרגו.
ב-14 ביולי 1958 ביצע הצבא העיראקי הפיכה, ביטל את המלוכה, ולנשיא המדינה מונה אל"ם עבד אל-כרים קאסם.
קאסם ביטל את שותפות עיראק בברית בגדאד וכונן יחסים ידידותיים עם ברית המועצות.
שלטון קאסם נמשך רק עד 1963 ובהפיכה צבאית מוצלחת תפס את השלטון עבד א-סלאם עארף.
לאחר מות עארף ב-1966 נטל את מושכות השלטון אחיו עבד א-רחמן עארף.
השפעתו של סדאם חוסיין גדלה לאורך השנים במפלגה (בין השאר בשל השתלטותו על כוחות הביטחון וחיסול יריביו הפוליטיים), עד שהחליף את אחמד חסן אל-בכר כראש מועצת הפיקוד המהפכנית (למעשה נשיא המדינה) ב-1979. תוך זמן קצר נעשה טיהור במערכת השלטונית ובין היתר סגן ראש הממשלה עדנאן אל-חמדאני הוצא להורג.
בשנת 1970 נחתם הסכם האוטונומיה העיראקי-כורדי.
שלטונו של סדאם חוסיין נמשך לאורך מלחמת איראן–עיראק (1980–1988), שבה השתמשה עיראק בנשק כימי וביולוגי נגד איראן והמיעוט הכורדי בשטחה.
שלטון חוסיין היה ידוע לשמצה בשל הפרות זכויות האדם שביצע המשטר באזרחיו, בין השאר במעצרים פתאומיים והמוניים והריגות המוניות של מיעוטים או חשודים בריגול.
ניסיונו של חוסיין לפתח נשק גרעיני כשל בעקבות מתקפת מנע ישראלית (מבצע אופרה) על הכור הגרעיני באוסירק ב-1981.
ב-1990 פלשה עיראק לכווית, ובעקבות כך פתחה נגדה ארצות הברית ומדינות נוספות במלחמת המפרץ וגירשה את צבאה מן השטח הכבוש.
במהלך המלחמה שיגרה עיראק עשרות טילי סקאד על מדינת ישראל, ייתכן שכתגובה להפצצת הכור עשר שנים קודם לכן.
מועצת הביטחון של האו"ם הטילה סנקציות על עיראק לאורך השנים בניסיון לאלץ את סדאם חוסיין להתפרק מהנשק להשמדה המונית שהיה בידיו.
בדיעבד התקבלה ההנחה שנשק כזה לא היה בנמצא.
כתוצאה מטבח המוני שביצע משטר סדאם בשיעים ובכורדים בתום מלחמת המפרץ, אכפו הממלכה המאוחדת וארצות הברית אזורים אוטונומיים בצפון עיראק (בו מתגורר המיעוט הכורדי) ובדרום (בו מתגוררים השיעים) בהם נאסר על מטוסים עיראקיים לטוס, כדי שלא יפגעו באוכלוסייה העיראקית.
משטר סדאם שרד עד הפלתו במרץ 2003 בעת הפלישה האמריקנית לעיראק.
לאחר מלחמת עיראק, נוהלה המדינה בידי קואליציה של המדינות שפלשו לעיראק בראשות ארצות הברית.
בשנת 2005 הועברה השליטה האזרחית לממשלה העיראקית הזמנית שמונתה לאחר בחירות כלליות לפרלמנט זמני, שהתקיימו לראשונה בתולדות המדינה.
ע'אזי אל-יאוור נבחר לכהן כנשיא הזמני של עיראק לאחר העברת השלטון לממשלה הזמנית מידי ארצות הברית, ששלטה בה כשנה.
מאז נפילת משטרו של סאדם חוסיין סובלת עיראק מפיגועים קשים בתדירות גבוהה, בעיקר על רקע המאבק בין השיעים לסונים על השליטה במדינה.
העימות התמזג עם מלחמת האזרחים בסוריה וקבוצות משני הצדדים חדרו לסוריה כדי לסייע.
ב-9 בדצמבר 2017, הכריז חיידר אל-עבאדי, ראש ממשלת עיראק, כי כוחות הצבא הצליחו להשתלט באופן מלא על הגבול עם סוריה השכנה ובכך לגרש את שאריות לוחמי המדינה האסלאמית משטח המדינה.
גם לאחר דעיכת המאבק של דאעש, התקשתה עיראק לחזק את המשילות שלה על שטחה.
ארגוני מיליציה חמושים ואף ארגוני עולם תחתון התנקשו בעשרות שופטים ומנעו ממערכת הצדק הרשמי של עיראק את האפשרות לפעול נגדם באופן מסודר.
במקביל גורמי מודיעין במערב מצביעים לפרקים על הגברת ההשפעה האיראנית על עיראק, כולל מקרים כמו השפעה על מינויים פוליטיים.
בעת המודרנית עיראק שינתה את פניה הפוליטיים פעמים רבות.
לאחר קריסת האימפריה העות'מאנית והיפרדות העמים הערביים בעידודו של לורנס איש ערב, שרר שלטון מלוכני יציב יחסית בעיראק בראשות המלכים פייסל וע'אזי.
לאחריהם עברה עיראק תהפוכות פוליטיות רבות – הפיכה בראשות רשיד עאלי אל-כילאני, שלטונו של נורי סעיד, שלטון קומוניסטי בראשות עבד אל-כרים קאסם ולאחריו האחים עבד א-סלאם עארף ועבד א-רחמן עארף.
השלטון היציב שבא לאחר מכן הוא תקופת שלטונה של מפלגת הבעת' משנת 1968 עד 2003. ב-1979 תפס סדאם חוסיין את מושכות השלטון ונותר על כיסאו עד הפלישה האמריקנית לעיראק ב-2003.
לאחר הפלת שלטון סדאם חוסיין ניסתה ארצות הברית ובעלות בריתה לכונן משטר דמוקרטי רב-מפלגתי במדינה, על בסיס פדרטיבי.
מאמצים אלה נתקלו בהתנגדות מצד קבוצות חמושות שונות: נאמני המשטר הישן, קיצונים דתיים, ותנועות רדיקליות של מוסלמים שיעים וסונים.
השלטון האמריקאי החליט להקים את הפרלמנט המקומי שנקרא מועצת הנבחרים של עיראק.
ב-15 באוקטובר 2005 יותר מ-63 אחוזים מבעלי זכות ההצבעה בעיראק הגיעו לקלפיות, ו-78 אחוזים מהם תמכו בנוסח החוקה.
מרבית המתנגדים היו מהאזורים הסוניים של עיראק.
בהתאם לחוקה החדשה, עיראק ערכה בחירות לפרלמנט ב-15 בדצמבר 2005, שבהן כ-70 אחוזים מבעלי זכות ההצבעה מימשו את זכותם.
מרבית העיראקים משְלוש העדות הגדולות בחרו במחוקקים שלהם בהתאם לעדתם.
במערכת הבחירות שנערכה במרץ 2010 זכתה רשימת "אל-עיראקיה", רשימה מתונה בהנהגת איאד עלאווי, במספר הרב ביותר של מושבים בפרלמנט.
למרות זאת, המשיך נורי אל-מאלכי ממפלגת הדעווה השיעית לכהן כראש ממשלת עיראק.
בפברואר 2012 הודיעה מפלגת עיראקייה הסונית על החרמת הפרלמנט בשל מחלוקת עם אל-מאלכי השיעי.
מספר ימים לאחר מכן, הוציאה הממשלה השיעית צו מעצר נגד סגן נשיא עיראק טארק אל-האשמי שנמלט תחילה לאזור המצוי בשליטת הכורדים, משם לערב הסעודית, לקטר ולבסוף מצא מקלט מדיני בטורקיה.
הוא הואשם באחריות ל-150 התקפות נגד אנשי כוחות הביטחון ואזרחי המדינה בין השנים 2005 ל-2011. בספטמבר 2012 הורשע (לאחר שנשפט בהיעדרו) במעורבות ישירה בהריגת עורכת דין וגנרל בצבא עיראק ונגזר עליו עונש מוות בתלייה.
אל-האשמי טוען כי מדובר ברדיפה פוליטית על רקע היריבות בין מפלגת השלטון השיעית למפלגתו הסונית.
במערכת הבחירות שנערכה במאי 2018 זכתה רשימת "סאאירון" (הברית למהפכות ורפורמה), רשימה שיעית בהנהגת המטיף מוקתדא א-סדר, במספר הרב ביותר של מושבים בפרלמנט.
באוקטובר 2022 בחרה מועצת הנציגים את עבד א-לטיף רשיד לנשיא, ומוחמד שיאע א-סודאני מונה לראש הממשלה.
מאז שנכנס לתפקיד, פיקח ראש הממשלה א-סודאני על תקופה של יציבות יחסית מבחינה פוליטית, ביטחונית וכלכלית.
בכירי ממשלה ציינו את הגברת הדיפלומטיה האזורית, שיפור היחסים הבין־לאומיים, ויוזמות לגיוון הכלכלה – כגון פרויקט "דרך הפיתוח עיראק–אירופה" – כסימנים מרכזיים להתאוששות.
באוגוסט 2023 הקים א-סודאני את קרן הפיתוח של עיראק, שמטרתה לחזק את המגזר הפרטי ולממן פרויקטים בעלי חשיבות חברתית וסביבתית רבה.
בפברואר 2025 הגיעה הקרן להיקף של 7 מיליארד דולר בהשקעות זרות ישירות, וחתמה על מזכרי הבנות עם מספר מדינות, ובהן בריטניה ויפן.
במאי 2025, הודיע משרד התכנון העיראקי כי שיעור האבטלה בעיראק ירד מ־17% בשנת 2022 ל־13% בשנת 2025.
בדו"ח שפורסם ב־24 ביולי 2025 והוגש למועצת הביטחון של האומות המאוחדות, נקבע כי ארגון דאעש נמצא במצבו החלש ביותר בעיראק מאז שהופיע לראשונה.
בשנת 2019, בהסתמך על מאות מסמכי מודיעין, פרסם הניו יורק טיימס תחקיר שחשף מעורבות עמוקה של משמרות המהפכה האיראניים בפוליטיקה העיראקית, הכוללת מינוי בכירים בפוליטיקה העיראקית על ידי גורמים איראניים ופיקוח עקבי על קבלת ההחלטות בעיראק.
על פי התחקיר, מעורבות זו של איראן בפוליטיקה העיראקית החלה עם עזיבת צבא ארצות הברית את עיראק בשנת 2011, שהותירה אחריה ואקום ביחסי הכוחות הפנימיים בעיראק, שאותו מילאו גורמים בשליטה איראנית.
לאחר שנחשפה, עוררה המעורבות האיראנית בעיראק מחאה ציבורית.
בשנת 1959 הוקמה סוכנות הידיעות העיראקית, שפועלת עד היום.
הממשל והתקשורת המקומית נמצאים במתח, סביב ניסיון הממשל להשפיע על התקשורת ועל הנושאים שבהם היא עוסקת.
החוקה עיראקית מגינה לכאורה על חופש העיתונות, אולם ישנם חוקים המגבילים אותו בפועל.
חוק הפרסומים משנת 1968 קובע עד 7 שנות מאסר בגין "העלבת הממשלה", וחקיקה משנת 1969 מוציאה אל מחוץ לחוק לשון הרע והשמצות, כאשר הניסוח של שני החוקים מעורפל ומאפשר מרחב תמרון לממשלה.
בשנת 2010 הקימה המועצה השיפוטית העליונה של עיראק בית משפט מיוחד להעמדה לדין של עיתונאים.
בימי הנוכחות האמריקאית בעיראק, שילם הממשל האמריקאי לגופי תקשורת מקומיים כדי לקדם פרסום כתבות המציגות את האמריקאים באור חיובי.
עם פרוץ המחאות בעיראק בשנת 2019 נקט השלטון העיראקי בצעדים רבים, חלקם חסרי תקדים, נגד חופש העיתונות וחופש הביטוי, כאשר חסם גישה לאזורים מסוימים, ניתק את רשת האינטרנט ואסר על סיקור ההפגנות בשידורי הטלוויזיה.
אף על פי כן גופי תקשורת מקומיים השקיעו מאמצים לסקר את ההפגנות, וחלקם אף הוציאו מוספים מיוחדים העוסקים בכך.
עיראק הצטרפה לכוחות התוקפים את מדינת ישראל ב-1948 וצבאה אף הגיע עד למבואות העיר כפר סבא.
לאחר המלחמה עיראק עמדה בסירובה לדון עם ישראל על שביתת נשק ולכן מצב המלחמה בין שתי המדינות לא פסק מעולם.
יהודים תושבי עיראק אשר בחרו לעזוב לישראל, נשללה מהם אזרחותם ועל תעודות המעבר שניתנו להם במקום תעודות הזהות שלהם נכתב 'אסור לאדם זה לחזור לעיראק'.
בנאומים חוזרים ונשנים שב סדאם חוסיין ואיים בהשמדתה של ישראל.
מחשש למתקפה גרעינית על ישראל הופצץ הכור האטומי בעיראק על ידי מטוסי חיל האוויר הישראלי ביוני 1981.
יממה לאחר פתיחת מלחמת המפרץ הותקפה ישראל על ידי טילי קרקע־קרקע מסוג סקאד בעלי ראש נפץ קונבנציונלי, ששוגרו ממערב עיראק אל עבר גוש דן, מפרץ חיפה והנגב.
התקפות אלה לא נסתיימו עד תום המלחמה.
לאחר נפילת סדאם, נשאל איאד עלאווי לגבי האפשרות לכינון יחסים דיפלומטיים עם ישראל, אך הוא דחה אפשרות כזו.
למרות זאת, מנהיג הממשלה האזורית של כורדיסטן, מסעוד ברזאני, אמר שלו הממשל העיראקי הפדרלי יאשר קשרים עם ישראל, הוא ישקול פתיחת שגרירות בישראל.
כלכלת עיראק מתבססת על מגזר הנפט, שבאופן מסורתי סיפק כ-95 אחוזים מרווחי היצוא.
בשנת 1972 הוכרז על הלאמת תעשיית הנפט.
בעקבות מלחמת איראן–עיראק, והנזק שהסבו האיראנים לתעשיית הנפט העיראקית נכנסה הכלכלה העיראקית למשבר.
בתגובה המשטר הנהיג מדיניות צנע, לווה רבות ממדינות וארגונים אחרים ומאוחר יותר דחה את תשלום החובות החיצוניים שלו.
הפסדיה הכלכליים של עיראק מהמלחמה עם איראן הוערכו כ-100 מיליארד דולר אמריקני לפחות.
לאחר תום המלחמה ב-1988 עלה שוב יצוא הנפט מעיראק עם בנייתם של צינורות להובלת נפט ושיקום מתקנים ומשאבות.
שילוב של מחירי נפט נמוכים, הצורך לשלם את החובות שנלקחו במהלך המלחמה (כ-3 מיליארד דולר בשנה) ומחיר שיקום המדינה החמירו את המשבר, שגרם בסופו של דבר לפלישה העיראקית לכווית.
ב-20 בנובמבר 2004 הסכימו 19 המדינות העשירות בעולם לוותר על 80 אחוזים (33 מיליארד דולר) מתוך כלל חובותיה של עיראק (42 מיליארד) למדינות אלו.
סך חובה החיצוני של עיראק שעמד בעת הפלישה ב-2003 על 120 מיליארד דולר, גדל בשנת 2004 בעוד חמישה מיליארד דולר.
בשלהי 2005 והמחצית הראשונה של 2006 עיראק שינתה את צורת התשלום של חובות נוספים שלה, והפחיתה כ-16 מיליארד מחובה החיצוני.
התמ"ג גדל כך שב-2006 הגיעה עיראק למקום ה-58 בעולם.
אקלים עיראק הוא סובטרופי כי רוב חלקי הארץ הם מדבר וכמות המשקעים השנתית מגיעה שם ל-100 מ"מ – מדרום לבגדאד יורדים רק כ-30 יום גשם.
הבדלי הטמפרטורה בין הקיץ לחורף גדולים מאוד.
עולם החי והצומח: רק בהרים היו בעבר יערות דלים, הארץ מורכבת משלושה רבעים של מדבר ו-5% משטח עיראק חסר כל צמח וחי.
במשך 25–50 ימים בשנה נושבות רוחות שמאל הגורמות לסופות חול חזקות.
על פי נתוני האו"ם לשנת 2022, עיראק היא אחת מחמש המדינות שנפגעו באופן הקשה ביותר ממשבר האקלים, ובמקום ה־39 מבין המדינות הנזקקות למים.
רצף מתמשך של פגעי אקלים בתחילת המאה ה־21 הגביר תופעות כמו מחסור במים, מדבור וסחיפת קרקע, ולכך הצטרפו נזקי זיהום מים ותשתית בעקבות הסכסוכים המזוינים בתקופות אלו, לצד היעדרה של ממשלה יעילה שתוכל לקדם פתרונות מתאימים.
הירידה הדרסטית באדמות החקלאיות ובמקורות מים גרמו בתורן לפגיעה במגוון הביולוגי, לפגיעה בתוצרת החקלאית של עיראק, ולגידול בדיונות החול שהובילו לסופות אבק רחבות היקף שאף פגעו בחיי אדם.
לאורך השנים הולכים ומתייבשים מקורות מים שונים בעיראק, ובשנת 2022 התייבש לגמרי אגם סאווה .
היעלמותם של מקורות המים גרמה, נכון לתחילת שנת 2022, להגירה של אלפי משפחות.
נוסף לנזקים הקשורים בתהליכים אקלימיים, מצבה הגאופוליטי של עיראק מחריף את הבעיה עוד יותר.
כ־85% ממימי הפרת והחידקל, שני מקורות המים המתוקים העיקריים של עיראק, נובעים משטחן של איראן וטורקיה, שבונות סכרים על הנהרות.
במשך שנים רבות, כ־10%–15% ממימי הפרת החידקל היו מגיעים מאיראן, אולם נכון לשנת 2022, סכרים שבנתה איראן עצרו את הזרימה של המים לעיראק כמעט לחלוטין.
טורקיה, שממנה מגיעים רוב המים, בנתה סכרים כבר בשנות ה־70, ומספרם הגיע בשנת 2022 לכ־770 סכרים.
סכרים אלה מונעים את ההזרמה של מרבית המים שהיו אמורים להגיע לעיראק.
נכון לשנת 2022 מנסה עיראק להגיע להסכמות בנושא עם שכנותיה איראן וטורקיה, אבל הן מפירות את ההסכמים איתה פעם אחר פעם.
ממשלת עיראק תולה את החרפת הבעיה ברצף חסר מזל של שנים שחונות מהרגיל, ומבצעת מיזמים של חפירת בארות באזורים הנמצאים בסכנת התייבשות.
עיראק מחולקת ל-18 מחוזות אשר נקראים בערבית מֻחאפַט'את (محافظات, צורת יחיד מֻחאפַט'ה محافظة):
מחוז בצרה (אל-בסרה, محافظة البصرة)
בעיראק חיים למעלה מ-45 מיליון איש.
קצב הריבוי הטבעי עומד על 2% לשנה, כאשר שיעור הפריון עומד על 3.3 צאצאים לאישה.
75% מהאוכלוסייה הם ערבים; הקבוצות האתניות הגדולות האחרות הן הכורדים (המהווים כ-20%), האשורים, הטורקמנים, הפרסים, הארמנים ואחרים (המהווים כ-5%) המתגוררים בצפון המדינה.
ערבית וכורדית הן שפות רשמיות, סורית (הדומה לארמית) וטורקמנית הן שפות רשמיות באזורים בהם מרוכזות קבוצות אתניות אלו.
הכורדים אשר נאבקים לעצמאות מדינית בחבל ארץ הנקרא כורדיסטן שבצפון עיראק.
לפי הערכות שונות הכורדים הם העם הגדול בעולם ללא מדינה עצמאית.
97% מהתושבים בעיראק הם מוסלמים.
לטענת רוב המקורות המערביים, כ-65% מהמוסלמים הם שיעים, וכ-35% הם סונים.
רוב הכורדים נמנים עם הסונים.
עם זאת, האוכלוסייה הסונית בעיראק טוענת ברובה כי הנתונים הללו שגויים.
קבוצות דתיות נוספות בעיראק הן האשורים, שמרביתם נוצרים קתולים וחלקם חברים בכנסייה האשורית, והם רובם של הנוצרים בעיראק.
כמו כן היזידים בני העדה הכורדית, וקבוצות מיעוט נוספות דוגמת בהאים ויארסאנים – המאמינים בזרמים שהתפתחו מתוך האסלאם, ואינם מוכרים בעיראק כדת נפרדת.
התבטאויות אנטי-דתיות פומביות עלולות להוביל לעונש מאסר.
הסוציולוג עלי טאהר אל־חמוד מבחין בין אתאיזם, הנדיר מאוד בעיראק, לבין תפיסות חילוניות שקיימות במידה מסוימת בדור הצעיר של חלק מהזרמים הדתיים, כהתנגדות לקיום מנהגי הדת.
יהדות עיראק, הנקראת גם 'יהדות בבל', היא אחת מהקהילות היהודיות העתיקות והמשפיעות ביותר.
היהודים גורשו על ידי נבוכדנצר השני לבבל לאחר חורבן בית המקדש הראשון בשנת 586 לפנה"ס.
צאצאיהם של גולים אלו, הבטיחו את קיומה של קהילה יהודית בעיראק שהפכה לחשובה ביותר בעולם היהודי לאחר הכיבוש הרומי וחורבן בית המקדש השני.
אחד מהגורמים ליציבות של הקהילה היהודית בבבל, הייתה העובדה שהאזור נשלט מהמאה השלישית לספירה ואילך על ידי האימפריה הסאסאנית הפרסית, שמנעה את ניסיונות הפלישה של הביזנטים והערבים, ונתנה אוטונומיה דתית ותרבותית ליהודים תחת שלטונה.
שנים הללו, ותחת התנאים הנוחים יחסית בבבל פרח בה הלימוד התורני, ובתקופת האמוראים (מחתימת המשנה במאה השלישית ועד לסוף המאה החמישית לספירה) נכתבה בה אחת היצירות המרכזיות של העם היהודי – התלמוד הבבלי, המסכם דיונים הלכתיים ואגדתיים שנערכו בישיבת סורא, ישיבת פומבדיתא, ישיבת נהרדעא ועוד ישיבות בבליות.
הקהילה שגשגה כמרכז יהודי עד ימי הביניים, עם פלישת המונגולים והרדיפה הדתית שניהלו.
במהלך שלטון האימפריה העות'מאנית, השתפר מצבם של היהודים, אך הקהילה לא הצליחה לחזור לתקופת תור הזהב שלה.
במאה ה-19 השתתפו היהודים במנהל, ועסקו בעיקר במסחר.
ב-1908 קיבלו רשמית שוויון זכויות וחופש דת.
כמה צירים יהודים נבחרו כנציגי עיראק לפרלמנט הטורקי.
בימי פייסל הראשון, כאשר הבריטים שלטו למעשה, הובטחו זכויות היהודים, 5 נציגים יהודים נבחרו לפרלמנט והם שותפו במוסדות השלטון, במנהל ובמסחר.
בעיראק שהייתה תחת מנדט בריטי מ-1920, מעמדם המשפטי של היהודים היה זהה למעמד המוסלמים, ובמפקד של 1920 בעיראק היו 87,488 יהודים.
ניתנו ליהודים 5 מושבים בפרלמנט, זכות לנהל מערכות חינוך ודת עצמאיות וכן להתקבל למוסדות-חינוך ממלכתיים ולמשרות ממלכתיות.
כמו כן, בתקופה זו היה יהודי בשם ששון חזקאל שכיהן בשנים 1920–1923 כשר האוצר של עיראק, אשר תרומתו לפיתוח כלכלת עיראק ניכרה למשך שנים רבות.
מעמד זה נשמר גם כאשר קיבלה עיראק עצמאות ב-1932 תחת שלטון פייסל הראשון.
אולם כשהוא מת, וגאזי מלך עיראק החליפו ב-1933, החלה אפליה ומעמדם הורע, ורבים מהם נושלו ופוטרו ממקומות עבודותיהם.
בנוסף, החלה הפצת תעמולה אנטישמית ואנטי-ציונית מצד הנאצים והמופתי של ירושלים, עד שבאה לידי ביטוי אף בפרעות פיזיות.
בחג השבועות בשנת תש"א, התחולל פוגרום ביהודי בגדאד הידוע בשם "הפרהוד", על רקע דיכוי מרד רשיד עאלי אל-כילאני.
הפּרעות שימשו כגורם מאיץ לצמיחתה של המחתרת הציונית בעיראק ולתהליך שבסופו של דבר הביא לעליית יהודי עיראק לארץ והיוו את תחילת קיצה של הקהילה היהודית העתיקה ביותר מחוץ לארץ ישראל.
רבים מהילדים נשלחו ללמוד בבית ספר של "כל ישראל חברים" שם קיבלו חינוך כללי ויהודי (שלא ניתן היה לקבלו ב"חדרים", בגלל שמרנות דתית).
היהודים מילאו תפקיד חשוב בימיה הראשונים של עיראק העצמאית.
אולם התגברות הרדיפה הפוליטית והקמתה של מדינת ישראל ב-1948 גרמו למרבית יהודי עיראק, שמנו אז כ-150,000 איש, לעזוב את מולדתם.
בתקופת שלטון מפלגת הבעת' האנטי-ישראלית, עזבו מרבית היהודים הנותרים את עיראק בשיתוף פעולה של המוסד עם הכורדים.
בשנת 2021 נותרו בעיראק שלושה יהודים בלבד, אשר הם גם האחרונים מבין יהדות בגדאד.
אוכלוסיית עיראק מרוכזת בחלקים הצפוניים, המרכזיים והמזרחיים של המדינה, כאשר רבים מהמרכזים העירוניים הגדולים נמצאים לאורך חלקים נרחבים של נהרות החידקל והפרת.
חלק גדול מהאזורים המערביים והדרומיים מיושבים קל או לא מיושבים.
כ-71.6% מאוכלוסייתה של עיראק גרים ביישובים עירוניים (נכון לשנת 2023).
שיעור העיור בעיראק הוא בקצב שינוי שנתי של 2.91% (הערכה לשנים 2020–2025).הערים העיקריות של עיראק מפורטות להלן מבחינת חשיבות ומספר תושבים.
נתוני האוכלוסייה הם משנת 2018.
בעיראק המודרנית קיימים מבנים ושרידים רבים מהציוויליזציות והאימפריות שהתקיימו בה.
עיראק היא בין המדינות העשירות במקדשים ובמסגדים.
בשל החלוקה האתנית והדתית בעיראק, לכל אחד מהאזורים במדינה יש ייחוד תרבותי משלו, החל מהמסגדים הסוניים, שרבים מהם נבנו בתקופת סדאם, דרך המקדשים השיעיים העתיקים וכלה בתרבות הכורדית בצפון המדינה.
עיראק ידועה כמקום המצאת העוּד.
רבים מנגניה הטובים של עיראק בעבר היו יהודים שעלו לישראל והקימו להקה בקול ישראל.
עד נפילת סדאם חוסיין, תחנת הרדיו הפופולרית ביותר הייתה "קול הצעירים".
היא שידרה מוזיקה מערבית מודרנית, שקנייתה התאפשרה רק דרך ירדן בשל הסנקציות שהוטלו על המשטר.
עיראק תרמה לעולם הערבי מספר כוכבים בולטים בשנים האחרונות, הבולט בהם הוא זמר הפופ כאט'ם א-סאהר .
הספורט הפופולרי בעיראק הוא כדורגל, נבחרת עיראק העפילה פעם אחת למונדיאל 1986 וזכתה פעם אחת בגביע אסיה בכדורגל 2007.
עירוב תבשילין הוא תקנה הלכתית המאפשרת להכין ביום טוב את צורכי השבת שחלה אחריו.
העירוב נעשה על ידי הנחת תבשיל בערב יום טוב עבור השבת.
כל זמן שה"עירוב" קיים, מותר להכין ביום טוב את צורכי השבת, באופן המותר עבור צורכי יום טוב.
במידה ולא נעשה עירוב תבשילין, יש איסור להכין מיום טוב לשבת משום איסור הכנה מקודש לחול.
ביום טוב הותר לבצע מלאכת אוכל נפש שנאמר: .
כאשר חל יום טוב ביום שישי, מדין התורה נפסק שמותר לבשל מיום טוב לצורך שבת כל עוד בישול המאכל יסתיים לפני השקיעה.
אולם חכמים אסרו לבשל ביום טוב בשביל השבת שאחריו, ללא עירוב תבשילין משום כבוד שבת וכבוד יום טוב.
חכמים אסרו מדרבנן לבשל ביום טוב בשביל השבת שאחריו, ללא עירוב תבשילין.
לאיסור זה יש שני טעמים בתלמוד:
לדעת רבא, מטרת התקנה הייתה שיזכרו להניח מנה יפה לשבת, ולא יאכלו את כל האוכל בחג.
לטעם זה, היה אפשר להניח את העירוב גם ביום טוב עצמו, אך גזרו שמא יפשע וישכח.
לדעת רב אשי, התקנה הייתה משום שאנשים ילמדו מכך שחכמים אסרו לבשל ביום טוב עבור שבת, קל וחומר שאסור לבשל ביום טוב עבור ימות החול (שהאיסור בזה מן התורה), וההיתר יהיה אך ורק על ידי העירוב.
והועיל בזה העירוב שהרי אם התחיל לבשל לשבת כבר מערב יום טוב (שזה התבשיל של העירוב), הרי שכל בישול שיבוא אחר כך ביום טוב בשביל השבת יהיה רק המשך ההכנות לשבת ולא תחילתן.
לטעם זה מובן מדוע מעיקר הדין יש לעשות את עירוב התבשילין בערב החג, וכן העיקר להלכה.
בבסיסו של ההיתר מדין תורה מובאות שתי דרכים בתלמוד:
לדעת רבה יסוד ההיתר הוא הואיל שייתכן כי בסופו של יום ניווכח כי מלאכת הכנת האוכל נעשתה לצורך יום טוב עצמו, כגון לצורך אורחים שיבואו וכדומה, לכן מותר הדבר אף כאשר היא נעשית לצורך השבת.
לדעת רב חסדא מדין תורה "צורכי שבת נעשים ביום טוב".
המאירי מסביר "אין ספק שאף לשבת הסמוכה לו מותר אחר שאינו בר הכנה שלא אמרה תורה אכול ביו"ט והתענה בשבת".
מי שמתכוון להכין מאכלים מיום טוב לשבת, ודאי שחייב להניח עירוב תבשילין כדי לעשות זאת.
ואמרו חכמים שגם מי שלא מתכנן לבשל מיום טוב לשבת צריך להניח "עירוב תבשילין" ולברך על ההנחה בגלל שתפקיד העירוב לתת לאדם את האפשרות לבשל מיום טוב לשבת גם אם בפועל לא יבשל, ולרוב הפוסקים, העירוב הוא המתיר לאדם להדליק ביום טוב את נרות השבת.
בנוסף, בזכות הנחת העירוב זוכר אדם את השבת ודואג להכין לקראתה מאכלים טובים כדי לענג אותה בשלוש סעודות.
עירוב של בעל או בעלת הבית מוציא ידי חובת כל בני הבית והאורחים שישנים בביתם.
ומי שמתארח בבית מלון כשר או במוסד אחר, העירוב של המלון מועיל לו וכולם יכולים להדליק ביום טוב נרות לכבוד שבת.
למרות שמצווה על כל אחד להניח עירוב, מצווה על גדול העיר שהוא רב המקום להניח עירוב בשביל כל אדם שלא יודע או ששכח להניח.
את העירוב גדול העיר צריך להקנות לאדם בוגר שמחוץ למשפחתו עבור כל העיר, בשביל שיוכל לערב בשביל כל העיר.
אחרי הקניין לוקח הרב את העירוב ואומר נוסח דומה לנוסח העירוב מלבד הרחבת ההגדרה ל"לנו ולכל בני העיר".
אדם ששכח להניח עירוב יכול לסמוך על העירוב של גדול המקום.
אם לא הניח גדול המקום יכול לתת לחבר את המאכלים שלו במתנה והוא יוכל לבשל בשבילו.
גזרו חכמים וקנסו אדם ששכח פעמיים להניח שייחשב פושע ולא יועיל לו העירוב של גדול העיר.
מניחים את העירוב בערב יום טוב, ואמרו חכמים שעדיף שהעירוב יהיה תבשיל שבושל בערב יום טוב לכבוד שבת.
בדיעבד גם אם הניח עירוב זמן רב לפני החג, בגלל שהכוונה הייתה שהתבשיל יהיה עירוב לחג והעיקר הכוונה.
וכתב השולחן ערוך שאפילו מי שהניח עירוב והתכוון שיהיה לכמה חגים ביחד, כל זמן שהעירוב קיים, הוא מועיל בדיעבד.
התבשיל צריך להיות מאכל שאוכלים עם פת ולא מאכל שנאכל לבד.
התבשיל לא חייב להיות מבושל אלא כל סוג של הכנה מותרת.
על פי רוב הפוסקים צריך אדם ליטול תבשיל אחד ופת אחד ולברך: .
לכתחילה צריך אדם להזכיר בזמן הנחת העירוב את המלאכות שהוא מתכוון לעשות.
לכן מוסיפים לאחר הברכה: יש נוהגים לומר דווקא בעברית: אך גם אם לא הזכיר, כל מלאכה שמותר לעשותה ביום טוב עצמו מותרת גם לצורך השבת.
הרמב"ם כותב שעירוב תבשילין נקרא כך בגלל הדמיון שלו למושג ההלכתי עירוב חצרות - כפי שעירוב חצרות נועד להוות היכר - שלא יבואו בני אדם לטעות ולחשוב שמותר להוציא בשבת מרשות לרשות, כך גם עירוב תבשילין מיועד להיכר וזיכרון - כדי שלא יחשבו שמותר לאפות בחג דברים שאינם נאכלים בו.
בצורה פשוטה יותר ניתן לבאר שבעירוב תבשילין בעצם 'מערבים' (כלומר מצרפים) את המאכלים שבושלו טרם החג למאכלים שבושלו בחג עצמו, ועל כן מותר, לדברי חז"ל, לבשל מיום החג ליום השבת שחל לאחריו.
עירוי (או אינפוזיה) הוא תכשיר המוכנס בווריד פריפרי בידיים או ברגליים, לעיתים אף בצוואר או בווריד מרכזי, ומשמש על מנת להכניס דרך הוורידים נוזלים לתוך מחזור הדם: בדרך כלל תרופות או מים פיזיולוגיים.
בהחדרת עירוי משתמשים בשיטת "וריד פתוח" שנוצר באמצעות החדרת צנתר לעירוי לווריד.
בתוך שקית חומר העירוי נוצר ריק.
לכן אם הנוזל בתוך הסט נגמר והעירוי אינו סגור אין שום אפשרות שאוויר ייכנס לתוך כלי הדם.
בהתאם לעיקרון פעולת סיפון, על השקית עם הנוזל תמיד להיות גבוהה יותר ממקום העירוי עצמו, על מנת למנוע כניסת דם לתוך הסט במקום שהנוזל שבשקית ייכנס לתוך הווריד.
מיד לאחר הוצאת הצנתר מהווריד, מומלץ ללחוץ על מקום העירוי מספר דקות ללא קיפול היד.
תמיסת מלח - תמיסה עם מליחות ברמה סטנדרטית של 0.9% - משמשת כעירוי הנוזלים הסטנדרטי בארץ.
במקרים שבהם יש צורך בניקוז מים מהתאים בגוף מוחדרת תמיסה עם ריכוז מליחות יותר גבוה ובמקרים שבהם יש צורך למלא את התאים במים מוחדרת תמיסה עם ריכוז נמוך על מנת לאפשר אוסמוזה מהתאים ושמירה על המאזן האלקטורליטי בגוף.
עירוי של דם מלא - כמעט ולא משמש כיום ניתן רק במצבי חירום, או כאשר יש צורך לתת מנת דם ואין מספיק מנות זמינות.
מורכב מתאי דם אדומים ופלזמה, נשמר בקירור.
כדוריות דם אדומות דחוסות - אריתרוציטים בלבד.
ניתן במספר מקרים: בזמן דימום פעיל, כאשר ישנה פציעה עם דימום משמעותי, באנמיה סימפטומטית (כאשר ההמוגלובין מתחת ל-8.5), לפני ניתוח וידוע על המוגלובין 10 ומטה, בחולה אנמי המקבל כימותרפיה.
מנה זאת יש לשמור בקירור עד כחודש.
מחייב בדיקת סוג דם לפני מתן העירוי.
בזמן חירום ניתן סוג דם O.
מנת לוחיות דם בלבד - ניתנת במספר מקרים: כאשר יש דימום פעיל ונמצא שבדם רמת הטסיות פחות מ-75,000, חולה המקבל כימותרפיה ויש לו פחות מ-20,000 טסיות ועוד מספר מקרים.
לא מומלץ לתת מנה זו ב- ITP, מומלץ לתת אימונוגלובינים (נוגדנים כנגד הנוגדנים של הטסיות) ורק אחר כך לתת מנת טסיות על מנת להשלים את החסר עד שהגוף יחזור למסלולו.
מנה זו נשמרת כשבוע בטמפרטורת החדר ובטלטול ניתן לתת אותה לא לפי סוג דם וגם ממספר תורמים יחד.
עירוי של נוזל הדם בלבד (פלזמה) - ניתן כאשר יש צורך דחוף להפוך את פעולת הקומדין (תרופה המעכבת את מערכת הקרישה האקסטרינזית), בקואגולופתיה כגון: DIC, או בדימום מסיבי.
מנת הפלזמה נשמרת במצב מוצק של אבקה ולפני החדרתה למטופל מעורבבת עם נוזל על מנת להחזיר אותה למצבה הנוזלי המקורי.
ניתנת לפי סוג דם בלבד.
קריופרסיפיטאט - ניתן במצב של חוסר פקטורים שונים ובעיקר פיברינוגן, נשמר בהקפאה ומופשר לפני השימוש.
תמיסת הרטמן - תמיסה של מים ומסיסים שונים (מלחים וכו') - שימשה בעבר כעירוי הנוזלים בארץ.
עִירָד הוא דמות מקראית, בנו של חנוך, נכדו של קין ואביו של מחויאל.
עירד מוזכר בפסוק יחיד: ().
יש מספר השערות למקור השם עירד.
יש הטוענים כי השם "עירד" שאול משפה שמית קרובה לעברית.
כך, למשל, בארמית, משמעות המילה "ערק" היא "ברח".
בערבית, משמעות המילה غرد (ע'רד) היא צייץ.
בתרגום השבעים, השם "עירד" מתורגם כ-Γαιδαδ (גאידאד), כך שהאות רי"ש מתחלפת בדל"ת.
יש האומרים שמקור השם עירד הוא בחיה ערוד ויש האומרים שהוא שיבוש של השם ירד.
יש המציעים שמקור השם "עירד" הוא בעיר העתיקה ארידו.
במדרש בראשית רבא מצוטט רבי רבי יהושע בן לוי: .
למרות שאין הסכמה על משמעות השם עירד, הוא משמש בעברית כשם פרטי.
אך נראה שמקור שמו הוא משורש שמי, ככל השמות הנזכרים מאדם ועד נח.
עיראקית יהודית היא קבוצה של ניבים של ערבית יהודית אשר דוברו בפי יהדות עיראק.
בתקופת הגאונים, בחלק מהמקומות היו קוראים לערבית-עיראקית בשם "טייעית".
הניבים היו שונים במקצת בין עיר לעיר ואזור לאזור, וכך למשל השפה בפי הקהילה הגדולה של יהודי בגדאד הייתה מעט שונה מהשפה בפי היהודים בקהילה הצפונית מוצול.
הניבים היהודיים היו בשימוש יהודים בלבד והושפעו מהעברית והארמית.
אף על פי שהניב לא היה רחוק בצורתו מהערבית שהייתה מדוברת בפי המוסלמים, מוסלמים רבים הבינו אותו בלקות או שלא הבינוהו כלל.
השפה התאפיינה בהיגוי מיוחד של מילים ערביות עממיות, למשל היה בה שימוש ניכר בעיצור פ אשר אינו קיים בשפה הערבית הרגילה.
כמו כן נעשה בה שימוש במילים ייחודיות, מהמקורות היהודיים ומשפות אחרות.
כמו כן התאפיינה השפה במליציות רבה, גם בצורת ההיגוי וגם באוצר מילים ייחודי, ושמשה בסיס לפולקלור העשיר של יהודי בגדאד.
הניב של העיראקית יהודית שדובר באזור בגדד נקרא ערבית יהודית בגדאדית.
במקור השפה דוברה בקרב היהודים תושבי האזורים השונים בעיראק אך עם הגירתם של יהודי עיראק למדינות אחרות השפה נדדה עימם.
בישראל השפה הייתה בשימוש נרחב בקרב יהודים עולי עיראק, ועד היום ישנם ישראלים רבים, אפילו צברים שהוריהם עלו מעיראק, אשר נוהגים להשתמש בה.
כמו כן השפה הייתה בשימוש בקהילה הבגדדית בהודו ושאר הקהילות של יוצאי עיראק ברחבי המזרח הרחוק כגון ראנגון, סינגפור והונג קונג.
במהלך המאה ה-19 הוציאו דוברי השפה (בעיקר בהודו) מספר עיתונים בעיראקית יהודית שבהם ונמסרו דיווחים על המתרחש בקהילות היהודיות בעולם, בדגש על בגדד ושאר הקהילות שדוברות ערבית יהודית.
כמו כן על גבי עיתונים אלה (ובעיקר בעיתונים שיצאו בכלכותה בעריכתו של רבי שלמה תווינא) פורסמה ספרות מקורית בעיראקית יהודית וכן ספרות שתורגמה מעברית לעיראקית היהודית .
בעיראקית יהודית נכתבו שירים רבים אשר מושרים ומושמעים עד היום על ידי יהודים יוצאי עיראק וצאצאיהם בדרך כלל באירועים מיוחדים (חתונה, בר מצווה וכו') לדוגמה:
הסרט הישראלי "מפריח היונים" הוא הסרט היחיד הדובר עיראקית יהודית (בניב הבגדדי).
עירוב תחומין הוא תקנת חכמים המאפשרת לשנות את מיקומו של תחום שבת, וכתוצאה מכך את מרחק ההליכה האפשרי לפי ההלכה מחוץ ליישוב בשבת, יום טוב, ויום הכיפורים, מ-2,000 אמות מחוץ ליישוב (כ-960 מטרים, מרחק ההליכה המותר הרגיל של תחום שבת), עד למרחק כפול של 4,000 אמות.
העירוב נעשה בדרך כלל באמצעות הנחת לחם או מזון בכמות המספיקה לשתי סעודות (לכל משתתף בעירוב), בנקודה כל שהיא הנמצאת בתוך תחום השבת הרגיל של מניח העירוב.
ההיגיון מאחורי תקנה זו הוא שעל ידי הנחת העירוב האדם מצהיר שהוא קובע את מקום המגורים שלו במקום בו הונח העירוב, ושם נמצאת נקודת המרכז של תחום השבת החדש שלו, וכך מתאפשר לו ללכת אלפיים אמה ממקום הנחת העירוב לכל כיוון.
בדרך כלל מונח העירוב בנקודה שנמצאת בקצה תחום השבת הרגיל של מניח העירוב, על מנת להתיר הליכה למרחק מקסימלי באמצעות עירוב התחומין ממקום ישיבתו לאותו כיוון, אולם ניתן להניח את העירוב בכל נקודה אחרת בתוך תחום השבת הרגיל.
כתוצאה נלווית מהנחת עירוב התחומין נאסר על מניח העירוב ללכת לכיוון ההפוך ממקום הנחת עירוב התחומין, מאחר שהוא מתרחק יותר מאלפיים אמה ממקום העירוב, שהוא נקודת המרכז של תחום השבת החדש.
המונח 'עירוב' משמעו ערבוב, והוא מציין את ערבוב 2,000 האמה המותרים לפני הנחת העירוב, עם ה-2,000 אמה הנוספים.
העירוב נעשה באחת משתי דרכים: באמצעות נוכחות פיזית במקום העירוב בשעת כניסת שבת ('עירוב ברגליו'), נוכחות שהיא הכרזה שמניח העירוב קובע שם את מקום שביתתו בשבת, או על ידי הימצאות מזון בנקודה מסוימת בשעת כניסת שבת, דבר שמציין גם כן שהאדם קובע שם את מקום ישיבתו.
הדרך הראשונה היא העיקרית, אולם הדרך השנייה היא הנפוצה והמקובלת יותר.