tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיתוף הפעולה הפורה ביותר שלו היה עם במאי הקולנוע בן ארצו אלפונסו קוארון עמו עבד בסרטים "רק עם שותף" (Sólo con tu pareja; 1991), נסיכה קטנה (1995), תקוות גדולות (1998), ואת אמא שלך גם (2001), הילדים של מחר (2006) וכוח משיכה (2013).
הוא עבד גם עם הבמאים טים ברטון (סליפי הולו; 1999), רודריגו גרסיה (דברים שאפשר לדעת עליה; 2000), מייקל מאן (עלי; 2001), טרנס מאליק (העולם החדש; 2005, עץ החיים; 2011), האחים כהן (לקרוא ולשרוף, 2008), אלחנדרו גונסלס איניאריטו (בירדמן, 2014, האיש שנולד מחדש, 2015)
עבודתו בסרטו של טרנס מאליק, העולם החדש, זכתה להערכה רבה ולפרסים בינלאומיים.
בסרט מפגין לובצקי יכולות צילום, טכנולוגיות ויצירתיות יוצאות דופן.
בין היתר מצולמת בסרט תמונת קרב בת שבע דקות שנדמית כשוט אחד ארוך, אף שצולם בחמישה המשכים, שלא ניתן להבחין ב"תפרים" ביניהם (כפי שנעשה בצילום הסרט "החבל" מאת הבמאי אלפרד היצ'קוק).
מועמדויות לפרס אוסקר לצילום בשנים:
2015 עבור האיש שנולד מחדש - זכה
2013 עבור כוח משיכה - זכה
2006 עבור הילדים של מחר (Children of Men), עבורו זכה באותה שנה בפרס באפט"א לצילום ובפרסים נוספים
ב-2006 זכה בפרס האיגוד האמריקאי לצילום (American Society of Cinematographers), על הישג יוצא דופן בסרט הילדים של מחר וב-1999 היה מועמד לפרס עבור "סליפי הולו".
כמו כן זכה בפרסים רבים בפסטיבלי קולנוע ובפרס הקולנוע הלאומי של מקסיקו, "אריאל", בשנים 1992, 1993 (עבור "כמו מים לשוקולדה") ו-1994.
עמנואל לוצאטי (באיטלקית: Emanuele Luzzati, עמנואלֶה לוצאטי; 3 ביוני 1921 – 26 בינואר 2007) היה אמן רב-תחומי איטלקי ממוצא יהודי, אנימטור, מעצב תפאורה, צייר, בובנאי ומאייר ספרי ילדים.
עבודותיו מצטיינות בצבעוניות רבה ונופך של אגדה.
לוצאטי נולד בג'נובה, אביו היה יהודי.
עם עליית מוסוליני לשלטון עברה משפחתו לשווייץ, שם למד לוצאטי בבית הספר לאמנות (École des Beaux Arts) בלוצרן.
בשנת 1947 שב לג'נובה וחבר לבמאי ולכותב אלסנדרו פרסן (Alessandro Fersen) ולשחקני תיאטרון יהודים, ליצירת תיאטרון, שהפך לימים לתיאטרון העירוני.
התפאורות שעיצב היו צבעוניות ושאבו השראה מעולם הפנטזיה.
במהלך שנות החמישים היה למעצב מוכר וביצע עבודות לתיאטרונים רבים באיטליה.
ב-1960 ייסד עם אלדו טריונפו (Aldo Trionfo) קבוצת תיאטרון אוונגרדית, שתמכה במחזאות מקורית בתחומי תיאטרון האבסורד והגרוטסק, להם התאימו במיוחד עיצובי הבמה שלו.
יחד עם הבמאי פרנקו אנריקז (Franco Enriquez), השחקנית ולריה מוריקוני (Valeria Moriconi) והשחקן גלאוקו מורי (Glauco Mauri) ייסד את "קבוצת הארבעה" (La Compagnia dei Quattro).
הפקתה הראשונה של הקבוצה, "קרנפים" מאת אז'ן יונסקו עלתה ב-1961 וכן העלתה לראשונה באיטליה את המחזה "רוזנקרנץ וגילדנשטרן מתים".
באותה עת החל לשתף פעולה עם הצלם ובמאי הקולנוע ג'וליו ג'יאניני (Giulio Gianini) ליצירת סרטי אנימציה מבוססי ציורים ובובות.
לאורך כשלושים שנה יצרו השנים עשרות סרטי אנימציה ייחודיים בהשראת אופרות ומעשיות.
בין סרטיהם: "העורב הלקחן" לפי רוסיני (La Gazza Ladra; 1965), שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט המונפש הטוב ביותר, "האיטלקייה באלג'יר" (1968), "פולצ'ינלה" (1973), שהיה מועמד אף הוא לפרס אוסקר, ו"חליל הקסם" לפי מוצארט (1978).
כן יצרו השניים את הסרט "ירושלים", המגולל את סיפורה של העיר, לפי תסריט מאת מאיר שלו עם קריינות מאת יוסי בנאי ומוזיקה מאת יוני רכטר.
הסרט מוצג מאז 1990 במוזיאון מגדל דוד.
לוצאטי הגיע לראשונה לפסטיבל האופרה של גלייבורן ב-1963 כאשר עיצב את התפאורה עובר הפקת האופרה "חליל הקסם" בבימויו של פרנקו אנריקז.
בהמשך העלו השניים במסגרת הפסטיבל את הפקותיהם ל"מקבת'" של ג'וזפה ורדי (1965), "דון ג'ובאני" (1967), "החטיפה מן ההרמון", (1968) ו"כך עושות כולן" (1969) למוצרט.
כן עיצב לוצאטי תפאורות עבור "חלום ליל קיץ" בהזמנת בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן, ועבור האופרה של וינה, בית האופרה של שיקגו, פסטיבל הבלט של לונדון ובתי אופרה במולדותו איטליה.
לוצאטי אייר ספרי ילדים רבים באיטלקית וכן את ספרו של מאיר שלו "מבול, נחש ושתי תיבות".
ב-1963 יצר שני קירות אמנות מקרמיקה במיוחד לחזיתות בניין חדר האוכל בקיבוץ רוחמה, שם אחותו, גבריאלה הדר, חברה.
שתי העבודות מתייחסות לתורה, אחת מתארת את 12 שבטי ישראל והשנייה את יציאת מצרים.
מוזיאון הנושא את שמו נמצא בנמל העתיק של ג'נובה.
עמנואל לוּפְטְגְלַס (עמנואלי) (Emanuel Luftglas; 1896 – 14 בספטמבר 1958) היה צייר, מורה לציור וראשון מעצבי הבמה המקצועיים בארץ ישראל.
עמנואל לופטגלס נולד בשנת 1896 בעיירה חוצ'ניאה שבפולין הרוסית, והתחנך בגרמניה.
למד בבית הספר הגבוה לאמנות בלייפציג ועיצוב במה בבית הספר לציור בוקסטהודה (Buxtehude) בעיר.
בשנים 1915–1926 פעל כמעצב במה להצגות התיאטרון העירוני ולאופרה של המבורג.
עלה לארץ ישראל בשנת 1926 והתיישב בתל אביב.
בארץ נטל לעצמו את שם המשפחה "עמנואלי".
עיצב במות במשך עשרות שנים לתיאטרון הארץ ישראלי, תיאטרון האהל, תיאטרון הבימה, האופרה הארצישראלית של מרדכי גולינקין ובשנים 1928–1951 היה מעצב תפאורה של תיאטרון המטאטא.
משנת 1949 היה חבר הנהלת המטאטא.
בהבימה עיצב תפאורות לעשרות הצגות.
הוא היה הראשון שהשתמש בארץ בבמה מסתובבת ובהקרנות קטעי סרטים ושקופיות על במות התיאטרון.
במשך 25 שנה היה לופטגלס מעצב התפאורות המקצועי היחידי בארץ.
סגנונו היה פיוטי ומלא דמיון.
בין תלמידיו היה דני קרוון.
הוא חקר את טכניקת הציור של הציירים הפלמים האחים ואן אייק ויישם אותם בציורי השמן שלו.
פרסם ספר בגרמנית על יאן ואן אייק וג'ורג'ו וזארי בשם "ואן אייק וואסארי לאור עובדות חדשות" (תל אביב 1965).
הוא צייר את נופי הארץ וסצנות מהתנ"ך.
לופטגלס נפטר ב-1958. הניח את אשתו, מלכה, ובת: אורה וֶרְסֶס (נולדה ב-1930; אברהם, בעלה, היה דודנו של שמואל ורסס).
בת אחיו, רחל לופטגלס-פן, הייתה אשתו השלישית והאחרונה של אלכסנדר פן.
במרכז הישראלי לתיעוד אמנויות הבמה (המילא"ה) שבאוניברסיטת תל אביב שמורות 100 סקיצות לתפאורה ששרטט.
עמנואל לופטגלס: תערוכת זכרון, 18 אפריל – 3 מאי 1964, ביתן האמנים ...
תל אביב, תל אביב: אגודת הציירים והפסלים בישראל, 1964.
עמנואל לופטגלס: ציורי שמן ומתווים לתיאטרון; אוצר התערוכה: אליק מישורי; הפקת הקטלוג: מני ורסס, תל אביב: בית ביאליק, 2001.
עמנואל (מנולי) ילן (נולד בשם עמנואל וילנסקי; 16 באפריל 1903 – 7 באוקטובר 1981) היה אדריכל ישראלי, מקים הש"י בחיפה ופרופסור בטכניון.
אביו היה ד"ר יהודה ליב ניסן וילֶנסקי פעיל בתנועה הציונית.
אמו הייתה הדסה לבית ליפשיץ.
אחיו הבכור, שמואל וילנסקי (מולה), נשלח לארץ ישראל כנער כדי ללמוד במחזור השני של גימנסיה הרצליה בתל אביב ונאלץ לעזבה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
אחותו הגדולה היא מרים ילן-שטקליס, מחברת ספרי ילדים ושירי ילדים וכלת פרס ישראל לספרות.
עמנואל לוינסקי נולד בעיר ניקולאייב שבאימפריה הרוסית (היום באוקראינה), שם כיהן אביו כרב העיר.
הוא שינה את שמו מווילנסקי לילן, ראשי התיבות של שמותיו הפרטיים של אביו.
באוקטובר 1919 עלה לארץ ישראל (ואחריו אביו ואחותו) ונשלח ללמוד בגימנסיה הרצליה, כאחיו לפניו.
לאחר מכן למד אדריכלות באנגליה ואחר-כך בגרמניה, ושם הוסמך ב-1926. בשנים 1927 עד 1933 כיהן כאדריכל ראשי במשלחת הארכאולוגית במזרח הקרוב של אוניברסיטת הרווארד והמכון לחקר המזרח בשיקגו בחורבות נוזי שבעיראק.
אחר-כך עבד כאדריכל פרטי, תחילה כשותפו של יוחנן רטנר, וב-1935 הצטרף לסגל הטכניון כמרצה בפקולטה לארכיטקטורה.
במאורעות תרפ"א הצטרף ל"הגנה", ובהמשך שירת כמנהל הש"י בחיפה, ולצד דוד הכהן יצר מטעם היישוב את הקשר עם אורד וינגייט.
בתחילת שנות ה-30 היה מעורב בחשיפת ארגון הטרור של עז א-דין אל-קסאם, לאחר שחברי ארגון זה רצחו אב ובנו בנהלל.
ביוני 1940, בעת מלחמת העולם השנייה, הקים וניהל בחיפה את "המשרד לחקירות מיוחדות" של חיל האוויר הבריטי, שחקר עולים שהגיעו ממדינות הציר בראשית המלחמה במטרה לאתר מטרות להפצצות אסטרטגיות.
ערב מלחמת העצמאות יזם שימוש בסקרים כדי לבדוק את מורל ומכונות האוכלוסייה למלחמה הקרבה.
במלחמה שירת בצה"ל והופקד על הייצור הביטחוני בצפון.
לאחר מכן היה לפרופסור בפקולטה להנדסה חקלאית בטכניון.
בשנת 1953 ייסד וניהל את המרכז לחקר בנייה כפרית במסגרת מוסד הטכניון למחקר ולפיתוח, כהמשך לפעילותו בראש המדור לחקר בניה כפרית של הסוכנות היהודית.
כן היה ממייסדי המרכז לחקר ההתיישבות ברחובות בראשות רענן ויץ.
כיהן במשך כ-16 שנים כאדריכל ראשי בחבל הצפון, ובמסגרת זו תכנן את חבל התענכים.
ילן נישא ליהודית לבית מכליס והיה אב לשתי בנות.
בתו נורית נישאה ל, אדריכל ומתכנן ערים (נהרג במלחמת ששת הימים, בעל עיטור המופת).
בתו יעל בן משה היא אמנית ומחנכת באמנות.
חצר המשק במושב, בהוצאת משרד החקלאות - המדור לפרסומים חקלאיים, תשי"ט.
ברומן של חיים באר, "חלומותיהם החדשים" מוצג עמנואל וילנסקי כמעסיקהּ של דמות בדיונית מרכזית ברומן, לוטה שטרוק, ומתוארת פעילותו כאדריכל ובעיקר כראש "המשרד לחקירות מיוחדות" בחיפה.
עמנואל (מוניה) לפין (20 בנובמבר 1906 – 1 במרץ 1993) היה כלכלן והיסטוריון, אספן מסמכי ובולי קרן קיימת לישראל ויודאיקה-פוסטלית.
לפין נולד ב-20 בנובמבר 1906 בקובנה שבליטא במשפחה ציונית, אמידה ומשכילה להלנה וד"ר אבא לפין (שהיה רופא, פעיל ציוני, ממנהיגי קהילת קובנה וממשכילי ליטא).
ילדותו עברה בבירת ליטא דאז קובנה, אולם עם התקרבות החזית במלחמת העולם הראשונה לליטא, נסה משפחתו למוסקבה, שם שהו עד סיום המלחמה.
במוסקבה סבל לפין מהתקפות ואלימות על רקע אנטישמי, דבר אשר חיזק את תפיסתו הציונית.
ב-1924 בוגר הגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה.
(בת כתתו הייתה לאה גולדברג) לפין גם היה חבר בארגון בוגרי הגמנסיון העברי בקובנה בארץ ישראל.
לפין המשיך ללימודי כלכלה באוניברסיטה החופשית של בריסל בבלגיה, במהלך לימודיו הסטודנטיאליים היה פעיל ציוני בארגון הסטודנטים היהודים בבריסל.
בשנת 1929 השתתף בקונגרס הציוני ה-16 שהתכנס בציריך, שווייץ.
בשנת 1932 סיים לימודי דוקטורט בכלכלה.
מחקרו המסכם והדיסרטאציה היו אודות ההתיישבות היהודית החקלאית ברוסיה, בעת לימודיו נזדמן לפגישה עם שאול טשרניחובסקי בה נדון העניין הציוני, המפגש השפיע עליו מאוד והאיצה את עלייתו לארץ ישראל.
לפין עלה לארץ מיד עם סיום לימודיו בשנת 1932,והיה בין מקימי איגוד יוצאי ליטא בישראל.
תחילה הועסק לפין כעוזרו האישי של ראש עיריית תל אביב מאיר דיזנגוף.
אחר כך הקים חברה לשירותי חשמל בשם "מאור" ושתופות בשם "ואט", אחד מלקוחותיו הראשונים היה חיים נחמן ביאליק אותו הכיר באמצעות אביו, אבא לפין, עסקים אלו כשלו.
למרות היותו כלכלן, רצה לעסוק במלאכת כפיים ולחוות את בניין הארץ בידיו ומשנת 1937 ועד 1943 עבד בחברת האשלג בסדום עם משה נובומייסקי.
בשלהי 1939 נסע עם רעייתו וביתו לביקור משפחתי בקובנה שבליטא, ובשנת 1941 נחלץ משם שבועות ספורים טרם כיבוש קובנה על ידי הנאצים במבצע חילוץ נועז דרך מוסקבה חזרה לארץ ישראל.
משנת 1943 ועד 1946 ניהל את המחלקה הרוסית בחברת פלס לספרים ועיתונות בבית הכחול בכיכר המושבות בת"א, ומשנת 1946 ועד 1972 שימש בתפקידים ניהוליים בכירים במשביר המרכזי.
כל חייו בישראל התגורר בתל אביב בצניעות, בדירה צמודה לדירה בה התגוררה עד לכתה רחל המשוררת.
דירתו זו ברחוב בוגרשוב 5, אף נורתה על ידי חיילים בריטים במהלך העוצר בתל אביב בשבת השחורה ב-29 ביוני 1946. במהלך הקרבות בין לוחמי האצ"ל לערבים ביפו, פגעו קליעים תועים נוספים בדירה.
סוכני הבולשת הבריטית חשדו בד"ר לפין כי הוא אברהם שטרן (יאיר) ועצרו אותו מספר פעמים לחקירות ממושכות בהן הוכה נמרצות על ידי חוקריו.
מראהו באותם ימים הזכיר מאוד את "יאיר", ועל כן נחשד שהיה בתחילה "יאיר" ואחר כך "הכפיל של יאיר".
עם עלייתו בשנת 1932 הצטרף והושבע לארגון ב', (האצ"ל), שם עבר הכשרה כלוחם, אולם עיקר עשייתו הייתה גיוס וניהול כספי הארגון.
בפעילותו היה בקשרים עם אברהם תהומי וד"ר יוסף פעמוני.
בערב רצח ארלוזורוב היה לפין שדיווח לראשי הארגון על האסון בדירת המסתור בה שהו.
בזמן מאורעות 1936 התבקש לפין מאברהם שטרן שביקר בביתו להסליק בדירה 50 אקדחי לוגר פרבלום חדשים, אותם הטמין לתקופה קצרה תחת מיטתו בדירה ברחוב יבנה בתל אביב.
בשנת 1937 בעקבות "הפילוג הראשון" באצ"ל ותמיכתו בעמדת תהומי שצידד באיחוד בניגוד לעמדות זאב ז'בוטינסקי, דוד רזיאל ואברהם שטרן, הצטרף לפין לשורות ההגנה.
עד חודש מאי 1948 היה קצין מטה בחבל 2 (תל אביב) והשתתף באופן פעיל בפעולות שונות, חלקן חמושות.
בנוסף טיפל במסגרת המחתרת בפעולות האדמיניסטרטיביות ואף שימש כקצין קשר.
בהיותו מזכיר המשביר המרכזי, השתמש בנכסי המוסד לצורכי ההגנה תוך ניצול סיפור הכיסוי העסקי.
לאחר קום מדינת ישראל היה פעיל בארגון חברי ההגנה בתל אביב.
על אף חברותו בהגנה, במקביל פעל למען קרן תל חי ומוזיאון בית"ר לתנועה הלאומית העברית, בעיקר בתחום איסוף ותרומת חומר ארכיוני.
ביום 14 במאי 1948, עם קריאת המוסדות המרכזיים גויס לצה"ל עם יתר מפקדי ההגנה.
סופח לחיל האוויר, מרכז התגוננות בפני פעולות אוויר שם שירת חודשים אחדים, אחר כך שירת כקצין תרבות וקצין מוסדות במסגרת הג"א.
משנת 1957 היה פעיל במכון האפרו-אסיאתי בתל אביב.
בשנת 1964 נשלח לניז'ר מטעם המכון לפריון העבודה להרצות בפני אנשי ממשל בענייני קואופרציה.
בשנים 1967 ו-1968 בשליחות משרד העבודה הבינלאומי בז'נבה לקאמרון, (במסגרת הנציבות הכלכלית של האומות המאוחדות לאפריקה UNECA).
בשנת 1968 נשלח על ידי המחלקה המדינית של הוועד הפועל לקינשסה, קונגו.
לפין היה נשוי למינה לבית בורק, ואב לשתי בנות, נועה (רעיית משה דוקטורי) ואביטל.
הוא נפטר זמן קצר לאחר מות רעייתו ונטמן לצדה בבית העלמין הדרום בחולון.
לפין החל לאסוף ולחקור בולים, יודאיקה וציונות עוד בנעוריו בקובנה שבליטא, תחביב אשר הפך למפעל חיים ואוספיו הוצגו בתערוכות רבות בארץ ובעולם,,, בנוסף כיהן כיו"ר חוג אספני בולי קק"ל ויו"ר המועצה הציבורית המייעצת למפעל הבולים של הקק"ל.
בשנת 1973 הוענק ללפין פרס משר התקשורת שמעון פרס על אוספיו ומחקרו בנושאי יודאיקה פוסטלית.
אוסף קרן קיימת לישראל של לפין הכולל עשרות אלפי מסמכים, בולים, פרסומים, חותמות, מכתבים ופריטים נדירים משנת 1901 עת הוקמה הקרן הקיימת.
נחשב לגדול, המקיף והחשוב מבין אוספי הציונות בעולם.
בשנת 1985 נחתם הסכם בין לפין לקרן קיימת לישראל להעברת האוסף בשלמותו לקרן הקיימת ופריטים מהאוסף מוצגים בבית קק"ל בתל אביב.
אוסף היודאיקה בבולאות והמחקר הנלווה אליו, שהוצג בפני שלושה נשיאים, אפרים קציר, יצחק נבון וחיים הרצוג שהעניקו תעודות הוקרה ללפין על מחקרו הכולל אלפי פריטים.
אוסף זה נותר בחזקת משפחתו לאחר לכתו.
מחקרו הנלווה לפריטי האוסף תורגם לשפות רבות.
לפין ערך את המחקר והיה המחבר הראשון לקטלוג בולי קק"ל וקטלוג למעטפות בולאיות שהופיעו מטעם הקק"ל.
לפין קיבל תעודות הוקרה על פועלו מנשיאי המדינה אפרים קציר, יצחק נבון וחיים הרצוג.
עמנואל קביה מודיאיי הוא כדורסלן אמריקאי יליד זאיר, המשחק בעמדת הרכז באיווה וולבס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
מודיאיי נולד בקינשאסה שבזאיר, בן למשפחה נוצרית.
בגיל צעיר התייתם מאביו, ומשפחתו נקלעה למצוקה כלכלית שנבעה גם ממלחמת קונגו השנייה שטלטלה את הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
ב-2001 עזבה אמו לארצות הברית במטרה לחפש מקלט למשפחתה ובינתיים הותירה את מודיאיי יחד עם שני אחיו הגדולים תחת השגחת הוריה.
לאחר כשנה התאחדה המשפחה בארלינגטון שבטקסס.
הוא שיחק כדורסל בתיכון מקומי, ב-2011 הוביל את קבוצתו לזכייה באליפות התיכונים של טקסס (בדרג השני לפי גודל בתי הספר במדינה).
לאחר מכן עבר לתיכון אקדמיית פריים פרפ בדאלאס שייסד כוכב הפוטבול לשעבר דיון סונדרס.
הוא נבחר למשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן ב-2013, וב-2014 נבחר לייצג את נבחרת העולם מול נבחרת הנוער האמריקאית במשחק נייקי הופ סאמיט, בו היה הקלע המצטיין עם 20 נקודות.
מודיאיי דורג בין שחקני התיכון הטובים בארצות הברית לשנת 2014 וחוזר על ידי מכללות מובילות.
באוגוסט 2013 הוא סיכם על הצטרפותו לנבחרת הכדורסל של אוניברסיטת סאת'ורן מתודיסט (SMU), תחת הדרכתו של המאמן לארי בראון, אך כשנה לאחר מכן חזר בו, החליט לפנות לקריירה מקצועית, לוותר על הלימודים ועל משחק בליגת המכללות.
הוא הסביר זאת בכך שרצה לתמוך כלכלית במשפחתו.
למהלך ייחסו פרשנים סיבות נוספות בהן אי עמידה בדרישות הסף האקדמאיות וספקות לגבי זכאותו לשחק במסגרת ה-NCAA בשל קבלת תשלומים כמקצוען במסגרת התיכונית בה שיחק.
ביולי 2014 חתם על חוזה לשנה בקבוצת גואנגדונג סאות'רן טייגרס מהעיר דונגגוואן שבסין המתמודדת בליגת ה-CBA.
בתחילת דצמבר 2014, לאחר 10 משחקים בקבוצה, נפצע בקרסולו, ונעדר ממשחקי הקבוצה עד הפלייאוף.
בתקופה בה שיחק רשם ממוצעים של 17.7 נקודות, 6 ריבאונדים ו-5.9 אסיסטים למשחק.
הוא חזר להתמודדות בפלייאוף על חשבונו של ג'ף אדריאן במרץ 2015 מול בייג'ינג דאקס כשקבוצתו בפיגור 0–2 בסדרה.
במשחק השלישי קלע 24 נקודות, לקח 8 ריבאונדים ומסר 4 אסיסטים והוביל את קבוצתו לניצחון.
במשחק הרביעי קלע 15 נקודות, מסר 8 אסיסטים ולקח שבעה אסיסטים, אך הקבוצה הפסידה לבייג'ינג בהנהגת סטפון מרבורי והודחה מהפלייאוף.
ביוני 2015 נבחר בדראפט ה-NBA במקום השביעי על ידי דנוור נאגטס.
הוא נבחר להשתתף בנבחרת העולם במשחק הכוכבים העולים.
את העונה סיים עם ממוצע של 12.8 נקודות ו-5.5 אסיסטים למשחק (ראשון מבין שחקני השנה הראשונה בליגה).
הוא נבחר בתום העונה לחמישיית הרוקיז השנייה.
בפברואר 2018, לאחר שתי עונות וחצי בדנוור, הועבר בטרייד לניו יורק ניקס בתמורה לדאג מקדרמוט, כחלק מטרייד משולש עם דאלאס מאבריקס.
לקראת עונת חתם מודיאיי על חוזה ביוטה ג'אז.
עמנואל בן יעקב טוב עלם היה מלומד יהודי-צרפתי בן המאה ה-14. רופא, מתמטיקאי ואסטרונום.
בן דורו של רלב"ג ומחבר פורה.
כמתמטיקאי היה ממפתחי השבר העשרוני.
מכתביו של עמנואל טוב עלם ידועים חמישה עשר חיבורים, כתב היד של רובם נמצא בספרייה הלאומית של צרפת, צילום של חלקם נמצא במכון לתצלומי כתבי יד עבריים בספרייה הלאומית בירושלים וחלקם זמינים גם לעיון מקוון:
על דרכי חשבון החילוק והערות בחכמת התכונה
"דרך חילוק" הערות על מספרים עשרוניים
ביאור מלוחות על כוכבי לכת
"לוח מתנה טובה" - על תנועת כוכב נוגה בין השנים 1300–1357
"באור עשיית האצטרולב" - מופיע גם בשם "שרש מלאכת הכלי שאנו מדמים בכדור"
"שש כנפים" - חיבורו החשוב ביותר, נקרא לעיתים "כנפי נשרים".
הספר זכה לעניין רב ונשארו עשרות עותקים שלו בכתב-יד, הוא תורגם ללטינית בשנת 1406 וראה אור בעברית בזיטומיר בשנת 1872 בתרגומו של נחמן בבוויץ בתוך הספר "אור הלבנה"
"מאמר ערך החילוף" על מסלולי השמש והירח
ביאור על פירושו של רבי אברהם אבן עזרא על השם המפורש
הערות על תשעה כוכבי דשביט - חיבור שיוחס בטעות לתלמי
"תולדות אלכסנדר" תרגום אגדות על אלכסנדר הגדול
הרב עמנואל זרביב (ה'תרצ"ו - כ"ג באב ה'תשע"ז) היה רב ודיין ישראלי, אב בית הדין בבית הדין הרבני בתל אביב.
שימש באופן זמני גם דיין בבית הדין הרבני הגדול בירושלים.
אביו היה הרב של קונסטנטין.
לאחר הבר מצווה נסע לצרפת ושם למד שנתיים בישיבה.
לאחר מכן חזר לאלג'יריה ומאוחר יותר עלה עם משפחתו ארצה.
למד בישיבת כפר הרא"ה אצל הרב משה צבי נריה ולאחר מכן בישיבת מרכז הרב אצל הרב צבי יהודה קוק, הרב יעקב כלאב והרב אברהם אלקנה כהנא שפירא במשך שנים רבות.
לאורך שנותיו שם למד בחברותא עם הרב יעקב אריאל, הרב זלמן מלמד והרב חיים שטיינר.
בשנת תשל"ד נשלח בברכתו של הרצי"ה קוק לשמש כראש כולל 'צרור המור' בחיפה.
לאחר מכן עמד בראש כולל האידרא במשך כשבע שנים.
הרב אברהם שפירא הסמיך אותו לדיינות ובתקופת כהונתו כרב ראשי מינה אותו לאב בית דין.
בשנת תשמ"ח התמנה לדיין בבית הדין הרבני בתל אביב, ובשנת תשנ"ג התמנה לאב"ד.
בשנת תשס"ה שימש במקביל גם דיין באופן זמני בבית הדין הרבני הגדול בירושלים.
בשנת תשס"ו, בהגיעו לגיל 70, סיים את תפקידו כדיין כמקובל בחוק.
נפטר בכ"ג באב תשע"ז לאחר שנים ארוכות שבהן היה חולה.
היה נשוי לדבורה (לבית אבא שאול - אחותו של הרב בן ציון אבא שאול) והתגורר בירושלים בשכונת קריית משה.
הרב אברהם זרביב ששימש כראש המכינה הקדם צבאית בבית אל ולאחר מכן מונה לדיין בבית הדין הרבני.
חתנו של הרב מנחם פליקס.
התפרסם במלחמת חרבות ברזל בה נלחם כמפעיל דחפור D9 בצק"ח גבעתי.
הרב שמואל זרביב, משמש כראש כולל בירושלים.
בתו - ביתיה הייתה נשואה עד לפטירתה לרב יגאל יהב המשמש כרב היישוב שני - ליבנה בדרום הר חברון ור"מ בישיבת ההסדר במעלה אפרים.
עמנואל מוזס (נולד ב-21 באוקטובר 1959) הוא משורר וסופר ישראלי-צרפתי זוכה פרס השירה הצרפתית (1986) Prix de la vocation, Fondation Marcel Bleustein-Blanchet, פרס לתרגום ע"ש נלי זקש (1997), פרס טאופיל גוטייה של האקדמיה הצרפתית (2015), מדליית ברונזה ופרס לתרגום 2016 Alain Bosquet.
עמנואל מוזס נולד בקזבלנקה מרוקו והעביר את ילדותו בפריז.
הוריו עלו לישראל בהיותו בן 9. למד היסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
פרסומיו הראשונים היו ספרי שירה, ובעקבותיהם החל לפרסם רומנים.
מוזס הוא גם מתרגם, בין השאר, מצרפתית לעברית מודרנית.
ספריו פורסמו, בין השאר, בהוצאות הספרים גלימאר, גרסה, פלמריון, דנואל ואובסידיאן.
מחזותיו לרדיו שודרו בערוץ הרדיו פרנס קולטור.
תרגם מעברית לצרפתית מיצירותיהם של ש"י עגנון, יהודה עמיחי, דויד גרוסמן, דויד ווגל ואנה-מארי רביצקי.
אביו היה הפילוסוף הצרפתי-ישראלי סטפן מוזס.
אימו היא הציירת ליליאן קלאפיש.
הוא נינו של הסופר הגרמני היינריך קורציג (1865–1946).
אחותו: הסופרת והמשוררת אנוש שרמן והאמנית ופעילת השמאל רחל מוזס.
עמנואל ("מנו") לוי (10 באוקטובר 1980 – 10 בנובמבר 2010) היה נווט קרב במטוס F-16I סופה בחיל האוויר הישראלי בדרגת רב-סרן.
תכנן את נתיב הטיסה ואת הצד המבצעי בתקיפת הכור הגרעיני בסוריה והשתתף בתקיפה עצמה.
נהרג בתאונת אימונים יחד עם הטייס רס"ן עמיחי איטקיס, כאשר מטוסם התרסק במכתש רמון.
נולד בחיפה, בנם הבכור (מתוך ארבעה ילדים) של אהובה ויהודה לוי.
מנישואים שניים של אביו היו לו עוד שתי אחיות.
כשהיה בן שנתיים עברה המשפחה מכרמיאל לירושלים, לשכונת קטמון.
למד בבית ספר יסודי "כרמלי" בעיר.
כשהיה בן 11 נפרדו הוריו, וכשהיה בן 15 נישאה אמו בשנית.
למד בחטיבת הביניים "דקל וילנאי" במעלה אדומים ובתום לימודי חטיבת הביניים המשיך לתיכון "מכללת אורט" שבגבעת רם בירושלים, שם למד במגמת מחשבים.
בנעוריו אהב לשחק כדורסל, שיחק בנבחרת הצעירים של "מכבי ירושלים" ושימש עוזר מאמן בנבחרת הכדורסל מכבי מעלה אדומים.
תקופה מסוימת התנדב לפעילות בתחנת כבאות והצלה במעלה אדומים.
ב-18 במרץ 1999 התגייס לצה"ל ליחידת פלחה"ן צנחנים.
שירת עם יחידתו בלבנון בתקופת הנסיגה מרצועת הביטחון.
היה סמל צוות עוד לפני סיום המסלול.
לאחר שסיים את המסלול בפלחה"ן בהצטיינות, נשלח לקורס קצינים.
שב לפלחה"ן כמפקד צוות ואימן צוות שכונה "צוות עמנואל".
לקראת סוף שירות הקבע התקבל לקורס טיס, ובמחצית 2005 סיים קורס נווטים בחיל האוויר, אשר במסגרתו גם סיים תואר ראשון בפוליטיקה וממשל באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
אחרי הקורס שירת כנווט קרב בטייסת 119, טייסת מטוסי F-16I סופה.
בתחילת 2008 יצא לטיול בן כחודשיים באמריקה הדרומית, ובשובו, בנוסף להיותו נווט קרב בטייסת, מונה גם לקצין ביחידה לשיתוף פעולה של חיל האוויר עם יחידות השדה.
במהלך השנים הועלה לדרגת רב-סרן ומילא תפקידים שונים בטייסת.
בין היתר השתתף במלחמת לבנון השנייה ובמבצע עופרת יצוקה.
כמו כן השתתף בתכנון ובפועל במבצעים שונים של חיל האוויר.
בין השאר תכנן את נתיב הטיסה בתקיפת הכור הגרעיני בסוריה (אשר קיבל בתוך חיה"א את השם מבצע "ניגון שקט"), והשתתף בעצמו בתקיפה והשמדת הכור.
משנת 2009 היה עמנואל לחברהּ של גל, אותה הכיר בטייסת.
זמן קצר לפני התאונה הם תכננו לעבור לגור יחד ולהינשא.
עמנואל לוי נהרג יחד עם הטייס רס"ן , ב-ד' בכסלו תשע"א (10 בנובמבר 2010), בתאונת אימונים אווירית לילית, כאשר מטוסם התרסק במכתש רמון.
הוא הובא למנוחת עולמים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
ביום התאונה ביקר בבית משפחת הנווט, מפקד חיל האוויר, האלוף עידו נחושתן, שאמר על עמנואל לוי: "מנו שירת ביחידה 'הכי שפיצית שיש' (לחיל האוויר) ותיפקד בה בתפקידים 'הכי שפיציים שיש', והוא עשה את זה מצוין".
החל מיום השנה הראשון לנפילתו מתקיים טורניר כדורסל לזכרו, "טורניר מנו" בהשתתפות קבוצות חובבים, מורכבת מחברים מתקופות שונות של חייו.
עיריית מעלה אדומים, בשיתוף בית הספר אורט תעופה וחלל ובשיתוף חברים מהטייסת והמשפחה הקימה אתר זיכרון לזכרו, במסגרת בית הספר אורט תעופה וחלל שבמעלה אדומים.
זמן קצר לאחר שעמנואל ועמיחי נהרגו בתאונה, כתבה לזכרם מרים ארד את השיר "סופה".
שלומי אמסלם הלחין אותו וג'נט לביא שרה והקליטה.
במסגרת תוכנית חינוכית "גיבורי המקום" במעלה אדומים, מוזמנת אמו של עמנואל לבתי ספר ומסגרות חינוכיות, ראיונות בתקשורת, לספר על דמותו של עמנואל, אופיו, ילדותו, בגרותו, אהבתו למשפחה ועל העשייה שלו למען המדינה.
עמנואל (עמה) טלמור (ספקטור) (3 ביולי 1928 – 3 ביולי 2002) היה איש מערכת הביטחון הישראלית, מפקד בפלמ"ח, בכיר בשירות הביטחון הכללי ובמוסד.
טלמור נולד בעין חרוד, בנם של נעמי ושמחה ספקטור.
בילדותו עברה המשפחה לפתח תקווה והוא למד בבית ספר עממי של פיק"א ובתיכון בגבעת השלושה.
בתקופת לימודיו בתיכון הצטרך לארגון ההגנה.
ב-1946 הצטרף לפלמ"ח, הוא שירת בפלוגה ח' בגדוד הראשון בבית הערבה, יצא לקורס מ"כים ושימש מפקד כיתה בפלוגה ג' בגדוד השלישי באשדות יעקב.
ב-1947 עבר קורס מפקדי מחלקות וחזר כמ"מ לפלוגה ג'.
במלחמת העצמאות לחם כסגן מפקד פלוגה וממלא מקום מפקד הפלוגה בגדוד השלישי של חטיבת יפתח.
השתתף בקרב על צפת, מבצע יפתח, הקרב על מצודת כ"ח,, קרב עמק הירדן, קרבות מלכיה, מבצע דני ומבצע יואב.
הוא היה ממקימי קיבוץ יפתח ועבד במשק.
ב-1950 נשלח מטעם תנועת דרור לדרום אמריקה.
בשובו הצטרף לשירות הביטחון הכללי.
ב-1953 הצטרף ליחידת המבצעים של השב"כ והמוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ולאחר הקמת יחידת מפרץ בראשותו של יצחק שמיר שימש סגנו.
הוא השתתף במבצע ברן, השתתף בפעולות סיכול פעילותם של המדענים הגרמנים במצרים.
טלמור נטל חלק במבצע לכידת אדולף אייכמן, ב-1958 נשלח לארגנטינה לתצפת על הבית בו נחשד שמתגורר אייכמן.
ב-1960 היה אחד מהמלווים שהעלו אותו למטוס אל על.
ב-1961 מונה לראש מרחב ירושלים בשב"כ, ולאחר מספר חודשים הושאל למוסד ונשלח למרוקו שם פעל להעלאת יהודי מרוקו במבצע יכין.
ב-1962 עבר לפריז ושימש ראש יחידת קיסריה באירופה, היה שותף בדיונים לגבי הפעלת אלי כהן והיה הישראלי האחרון שנפגש עמו לפני שנשלח בפעם האחרונה לסוריה.
ב-1967 שב לישראל ומונה למפקד מרחב צפון בשב"כ.
ב-1971 מונה לנציג שב"כ באירופה, ולאחר רצח הספורטאים באולימפיאדת מינכן מונה לראש מוקד האבטחה באירופה.
ב-1974 פרש מהשב"כ, אך המשיך לתרום למחלקת ההיסטוריה של הארגון.
לאחר פרישתו עסק בתחום ייעוץ בנושאי אבטחה.
נפטר ב-3 ביולי 2002 ביום הולדתו ה-74, והובא למנוחות בבית העלמין מורשה ברמת השרון .היה נשוי לריבה ואב לשלושה בנים.
עמנואל טל (פרוינדנטל; 10 באוגוסט 1925 – 31 במרץ 1998) היה ממייסדי קיבוץ אורים, היסטוריון של אדריכלות ישראלית שהתמחה בתכנון בקיבוצים ועורכו של כתב העת לאדריכלות בקיבוצים בשם "דף מידע".
טל נולד בסופיה, בולגריה להוריו – אדוארד פרוינדנטל שהיה פקיד בנק ולאחר מכן מנהל מטוויה גדולה בעיר ורנה, ולארנסטינה לבית פרידמן.
בגיל 13 התחנך בקולג' האמריקאי בסופיה ובעיצומה של מלחמת העולם השנייה, ב־1941, עלה במסגרת עליית הנוער, יחד עם אחותו, גוסטה, לארץ ישראל ויחד נקלטו בכפר הנוער בן שמן.
עם השלמת לימודיו ב־1945 שבמסגרתם הוכשר בתחום הנגרות, עבר לשנת הכשרה בקיבוץ גניגר יחד עם חבריו, חלקם עולים כמוהו מבולגריה, ברעננה שם ייסדו פלוגה חקלאית שהיוותה את הבסיס לקבוצת אורים.
הקיבוץ עלה על הקרקע במוצאי יום הכיפורים ה'תש"ז, 1946, במבצע עליית 11 הנקודות ב, וטל היה בין 30 החברים המייסדים.
ב-1947 עבר לתקופה לתל אביב, בה סייע להוריו שעלו לארץ ישראל בסוף 1945 והוכשר כשרטט במשרדה של האדריכלית ג'ניה אוורבוך.
במקביל, הצטרף לארגון ההגנה והיה מחויל עד לסתיו 1948, אז חזר לקיבוץ.
עם שובו לאורים, הכיר טל את דינה סלומון שבנעוריה התגוררה והתחנכה בגניגר והם נישאו בסוף שנת 1949.
לאורך השנים שאף טל להרחיב את השכלתו, אך היות שלימודים שלא למטרה משקית לא היו מקובלים באותה עת בתנועה ובקיבוצו, לא קיבל אישור ללימודים אקדמיים.
לאחר ששימש בתפקידים שונים בקיבוץ, כולל גזבר ומזכיר, היה הראשון מחברי אורים שקיבל את הסכמת החברים לפנות ללימודים אקדמיים וב־1962 החל בלימודי היסטוריה כללית ב.
במהלך שנות ה-70 וה־80, במקביל לעבודה מלאה בקיבוץ, העביר את תחום עיסוקו האקדמי לתולדות האמנות.
בשנות ה-80 המשיך ועסק במחקר שהיה פורץ דרך בתחום חקר האדריכלות בקיבוצים.
במקביל, החל לעבוד במחלקה לתכנון של התנועה הקיבוצית המאוחדת.
לאורך שנות ה־80 וה־90 שקד טל על כתיבה בתחום התכנון והאדריכלות בקיבוצים.
לכתיבתו תרומה משמעותית ופורצת דרך בתחום התכנון הקיבוצי, זאת הודות לגישתו המעמיקה והיסודית, היכרותו הקרובה עם התנועה הקיבוצית בה היה חבר, וכן היכרותו עם האדריכלים שהיו מעורבים לאורך השנים בתכנונם של הקיבוצים בעבר ובהווה.
ב־1981 נבחר טל לערוך את "דף מידע", שהיה כתב עת שיצא לאור על ידי המחלקה לתכנון של התנועה הקיבוצית המאוחדת.
היוזמה להרחבת כתב העת שנוסד זמן קצר קודם להצטרפותו של טל הייתה של מנחם אבירם, מנהל המחלקה שמנתה בשעתו קרוב למאה אדריכלים ומתכננים והייתה למעשה למשרד התכנון הגדול בישראל.
"עם הרחבת המחלקה גבר הצורך ליצור כלים כדי לאגור את הידע והניסיון המצטברים ולמצוא את הדרך להעבירו למתכננים ולקיבוצים" הסביר אבירם את נימוקיו להפיכת "דף מידע" תחת ידיו של טל לכתב עת איכותי ומושקע.
תחת ידיו הפך כתב העת לפרסום יחיד במינו שהציג בזמן אמת את הנעשה בתחום הבנייה בקיבוצי התנועה, בעוד שכיום מהווים גיליונותיו מסמך תיעודי לעבודות שעליהן אין כל מידע למעט זה שמופיע בכתב העת.
כל אחד מהגיליונות שערך טל התמקדו בתחום אחר, כמו תכנון כולל, חדרי אוכל, בתי אבות, תיירות, תעשייה ומכללות אזוריות.
בין האדריכלים שהשתתפו בגיליונות ובמסגרת זו גם הוצגו עבודותיהם היו ויטוריו קורינלדי, חנן הברון, פרדי כהנא, ארנונה אקסלרוד ושלי ניסים.
הגיליון הראשון שערך טל פורסם בדצמבר 1981 והגיליון האחרון מספר 33 יצא ביוני 1989. לאחר מכן, בעיצומו של המשבר הגדול שפקד את הקיבוצים, החלה המחלקה לתכנון להצטמצם באופן משמעותי עד שפורקה והופרטה.
שני גיליונות נוספים פורסמו בעריכתו של עמוס רודנר (אביו של חמי רודנר) ולאחר מכן הופסקה הוצאתו של כתב העת.
על ראשית תכנון חדר האוכל הקיבוצי: עיצובם האדריכלי של חדרי האוכל הראשונים, 1926–1946
מחקרו פורץ הדרך של טל התבסס על מחקר רוחב שערך ונשען על מקורות מידע שאת חלקם השיג באמצעות ארכיוני הקיבוצים, ארכיונים של גופים מיישבים וראיונות עם אדריכלים.
המחקר חושף את התגבשותם התכנונית של חדרי האוכל בקיבוצים בין השנים 1926–1946, תקופה שבה היו מעורבים בתכנון מוסדות מיישבים ואדריכלים עירוניים כמו ריכרד קאופמן, זאב רכטר, אריה שרון, יעקב מטריקין ולאופולד קרקואר.
עוד עונה המחקר על שאלות כמו מה היה ייחודו של חדר האוכל הקיבוצי ומה היו תפקידיו.
בעקבות המחקר פרסם טל מאמרים בכמה כתבי עת המחקר עצמו פורסם כספר בהוצאה עצמית ומהווה עד היום מקור מידע לחוקרי אדריכלות.
התכנון האדריכלי של הקיבוץ 1920–1930
שבע שנים לאחר שהשלים את מחקרו על חדרי אוכל, פרסם טל את מחקרו על ראשית התכנון האדריכלי של הקיבוץ והתהוותו הפיזית.
תכנון זה היה, כפי שחשף, דגם חדשני וייחודי בעולם לצורתו של יישוב.
המחקר חקר ובחן את מקורותיה הרעיוניים והאדריכליים של תוכנית הקיבוץ החל משלביו הראשונים של התכנונים ועד להתגבשותו של הדגם הכללי לתכנון שמאז 1930 התאפיין במרכיבי תכנון קבועים שהחלו לחזור ולהופיע בכל תוכנית של קיבוץ חדש שהוקם מאז.
בין האדריכלים שתכנוניהם נסקרים במחקר ניתן למצוא את אלכסנדר ברוולד, פריץ קורנברג, ריכרד קאופמן ולוטה כהן.
עמנואל יוספי (יוסלביץ'; 1887 – 31 במרץ 1980) היה מהנדס כימי, ממייסדי רמת גן.
שימש כגזבר המועצה המקומית, שופט ונשיא בית הדין לשכר דירה ברמת גן.
יוספי נולד בשנת תרל"ח-1887 ברוסטוב שעל הנהר דון, בדרום-מערב רוסיה, לאביו אהרון יוסלביץ', יצרן בירה ויינות, ולאמו חוה לבית ברנוב.
משפחתו שבאה לרוסטוב מרוסיה הלבנה ניהלה אורח חיים דתי, ובביתה היה ארון קודש וספר תורה.
בכל השבתות והחגים היו מתאספים מתפללים בבית משפחת יוסלביץ'.
ברוסטוב הוא היה חבר פועלי ציון.
בשנת 1905 הצטרף כחבר פעיל בהגנה העצמית היהודית בתקופת המהפכה והפרעות.
לאחר סיום לימודיו כמהנדס כימיה בגרמניה, ניהל בית‐חרושת ללבני שאמליט בפלך יקטרינוסלב ובשלהי 1919 הפליג ארצה עם אחיו.
הוא עבד כחצי שנה בסלילת דרכים בסביבות סרפנד, וכשנתיים בפרדס גולדברג ברמת גן.
בשנת 1922 שכר לו דירה באחד מראשוני הצריפים ברמת גן (אז "עיר גנים", יישוב שמנה כ-20 צריפים, לפני שנבנו בו בתים כלשהם) והשתקע במקום.
ב-1925 נשא לאישה את שרה בת נחום שמשוני.
בעומק החלקה בה השתקע, על הגבעה, הקים את בית המשפחה הראשון – בית הראשונים שנמצא היום ברחוב יוספי 9א, בניין בסגנון האקלקטי בהתאם לרוח התקופה, בן קומה אחת ועם גג רעפים.
ב-1928 יסד במקום את בית-החרושת הראשון לרעפים ולמרצפות ולמוצרי מלט וניהל אותו עד שפרש בשנת 1953.
בשנת 1928 נבחר לוועד היישוב "עיר גנים", ברשימת הציונים הכלליים שבראשה עמד אברהם קריניצי, לימים ראש העיר הראשון של רמת גן.
הוא נשא בעול החזקת שרותי הציבור תוך מצב כספי קשה מאוד של משלמי המיסים וקופת הוועד, ובו בזמן גם בעול המאמץ המיוחד לנטוע עצים על הגבעות, כפי שמחייב שמו של המקום.
בשנת 1932 נבחר למועצה המקומית הראשונה ונתמנה בה לגזבר (במשרת-כבוד ללא משכורת), בסמכות "דיקטטורית", שאין להוציא כספים בלי חתימתו, וכן היה מנהל הוועדה הטכנית, מנהל המשק ומפעל המים.
לעמנואל ושרה יוספי נולדו שלושה ילדים: מרים, חוה ויאיר.
ב-1981, שנה לאחר פטירתו של יוספי, החליטה ועדת השמות של עיריית רמת-גן לקרוא על שמו את הרחוב (אז "סמטה") שבו בנה את ביתו הראשון ביישוב.
עמנואל יצחק לוי (נולד בב' באלול ה'תשנ"ה, 27 באוגוסט 1995) הוא משורר, מורה, מוזיקאי ומחזאי ישראלי.
חתן פרס שר התרבות למשוררים בראשית דרכם (2021).
לוי הוא בנם של חגי לוי ונילי לנדסמן, נכדו של יצחק לנדסמן ונינם של הלל לנדסמן וליאו לוי.
גדל בתל אביב-יפו ולמד בתיכון הארצי לאמנויות על שם תלמה ילין.
בגיל 21 החל תהליך של חזרה בתשובה.
בעל תואר ראשון במקרא ובמדע הדתות מהאוניברסיטה העברית.
במהלך לימודיו כתב טור קבוע ב"פי האתון", בטאון אגודת הסטודנטים של האוניברסיטה.
כיום, עובד לוי כמורה לתנ"ך בתיכון הכפר הירוק.
לוי מפרסם שירה מאז 2014, בכתבי עת לשירה, כגון "הבה להבא", "הו!", "משיב הרוח", "המוסך", מוסף "24 שעות" ועוד ומשתתף קבוע כמנחה, מפיק וכמשורר בערבי שירה.
שיריו נכללו באנתולוגיות כ"ואהבתם" בהוצאת כרמל ו"עורי שפת עבר" בהוצאת צבעונים.
בשנת 2020 יצא לאור ספר ביכוריו, "השמש שרה למלכיור", בעריכת עודד כרמלי ובהוצאת הבה לאור.
הספר זכה לביקורות חיוביות: ב"ידיעות אחרונות" תיאר אלי הירש את שיריו כ"הבלעת תחושות חריפות של פחד וריקנות במעטה של הומור לשוני וירטואוזי, נונסנסי, תיאטרלי".
ב"הארץ" כתב רן יגיל: "הגנום של השירים הללו, הוא נטישת האהובה הארצית לטובת האהבה האלוהית...
ספר ביכורים יפה, אזוטרי, אך מעיד בהחלט על כישרון לא מבוטל של יכולת לשורר בדרך מקורית".
בשנת 2021 פרסם עמנואל ספר פרוזה ראשון, "מן הפח אל הפחת", יחד עם גולי דולב-השילוני.
הרומן, שנכתב על-ידי השניים במשותף במשך חמש שנים והודפס בהוצאה עצמית, מגולל את קורות חייהם של כמה צעירים בתל אביב.
בשנת 2025 ראה אור ספר הביכורים של המשורר מיכאל קליין, "השמרטף מדבר על עצמו" בהוצאת הבה לאור.
לוי מופיע כמוזיקאי במסגרות שונות מאז 2014, ומאז 2017 עומד בראש ההרכב המוזיקלי עמנואל והכיסופים, להקת פופ ששיריה עוסקים בנושאים דתיים ואפוקליפטיים.
בשנת 2021 יצא סינגל הבכורה של ההרכב, "גוג ומגוג", בהפצת חברת נענע דיסק וב-2022, יצא סינגל שני – "שנות חיינו היפות ביותר", ולאחריו אלבום הבכורה של ההרכב, "דיסקוטק השכינה".
בשנת 2018 כתב והלחין את ההצגה המוזיקלית "הטקס שלא היה" ושיחק בה בתפקיד מרכזי.
ההצגה עלתה במסגרת התחרות הרשמית של פסטיבל עכו.
ההצגה, המבוססת על ספרו של ישי רוזן-צבי באותו שם, זכתה בפסטיבל לציון לשבח על המוזיקה שביצעו "עמנואל והכיסופים" ועלתה גם בתיאטרון תמונע ובבית מזיא.
ב-2019 כתב, ביים והלחין עבור הספרייה הלאומית את הצגת הילדים "הרפתקה לילית בספרייה הלאומית".
בשנת 2014 השתתף לוי בתפקיד עצמו בפרק החמישי של הסדרה "המקוללים".
עשור לאחר מכן, בשנת 2024 השתתף בתוכנית המציאות "בואו לאכול איתי" ובה הגיע למקום האחרון.
בשנת 2025 השתתף בפרק ה-23 בעונה התשיעית של השעשועון "המרדף" בו הוא, ביחד עם המתמודדים האחרים באותו הפרק, זכה.
עמנואל טרי (נולד ב-21 באוגוסט 1996) הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הסנטר בקבוצת אגווה קליינטה קליפרס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
לאחר שלא נבחר בדראפט 2018, טרי ניסה את מזלו בליגת הקיץ של ה-NBA במדי דנבר נאגטס.
הנאגטס התרשמו מאוד מהיכולת של טרי והחליטו לזמן אותו לסגל מחנה האימונים אבל נאגטס ויתרו על טרי לטובת קבוצת ליגת הפיתוח של ה-NBA קאנטון צ'ארג', שבאותו זמן שיתפה פעולה עם הנאגטס.
טרי שיחק 20 משחקים בצ'ארג' והעמיד ממוצעים של: 8.1 נקודות ו-6.4 ריבאונדים.
ב-5 בינואר 2019 עבר טרי לסו פולס סקייפורס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
בקבוצה טרי העמיד ממוצעים של: 15.9 נקודות, 8.1 ריבאונדים, 1.6 אסיסטים ו-1.3 חסימות.
ב-27 בינואר 2019 חתם טרי על חוזה ל-10 ימי עם פיניקס סאנס מליגת ה-NBA.
במשחקו הראשון ב-NBA רשם 5 נקודות, 3 ריבאונדים ו-2 חטיפות בהפסד קבוצתו 102–116 ללוס אנג'לס לייקרס שבאותה עונה סיימה במקום העשירי במערב.
הוא עבר בטרייד לסו פולס סקייפורס (מאליק ניומן עבר לקאנטון צ'ארג')לאחר תקופה של 10 ימים עם פיניקס סאנס חזר טרי לסו פולס סקייפורס עד סוף העונה.
ב-29 ביולי 2019 חתם טרי בבאנוויט הטורקית, מליגת העל הטורקית ומליגת האלופות בכדורסל.
ב-20 משחקיו בקבוצה העמיד ממוצעים של: 10.8 נקודות, 7.9 ריבאונדים, 1.3 אסיסטים, 1.1 חסימות ו-1.1 חטיפות (בכל המסגרות).
ב-1 במרץ 2020 חתם טרי בהפועל ירושלים מליגת העל בכדורסל ומליגת האלופות בכדורסל.
באותה עונה עזר להפועל ירושלים להגיע לחצי גמר ליגת האלופות שם הובסו נגד בורגוס.
בתקופתו בהפועל ירושלים טרי העמיד ממוצעים של: 9.3 נקודות, 6.9 ריבאונדים ו-1.4 אסיסטים (בעונה הסדירה של ליגת העל).
ב־17 בספטמבר 2020 חתם טרי בהכוכב האדום בלגרד.
ב-26 בדצמבר 2020 הקבוצה והשחקן הגיעו להסכמה וטרי עזב את הקבוצה.
לאחר שעזב את הכוכב האדום בלגרד חתם טרי באגווה קליינטה קליפרס.
עמנואל לילאי (בהונגרית: Lülley Emmánuel; באיה, ממלכת הונגריה, 1807 – וושינגטון, ארצות הברית, אוקטובר 1895) היה יהודי-הונגרי, שביצעה פעילויות ריגול לממשלת מהפיכת 1848 בהונגריה ולאחר מכן לממשלת ארצות הברית בצד האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית.
לילאי הגיע לשירות משרד הפנים של ממשלת המהפכה ומלחמת העצמאות של הונגריה בשנים 1848–1849 וביצע שירותי ריגול לממשלה ולצבא.
הוא התנצר ככל הנראה ב-29 בפברואר 1848 יחד עם אשתו צציליה לשקי וחמשת ילדיהם.
לאחר כישלון מלחמת העצמאות ברח עם משפחתו לטורקיה יחד עם מהגרים האחרים.
משם הפליג לניו יורק על סיפון האוניה האמריקאית "מיסיסיפי" עם אשתו וחמשת ילדיו, ועם כמה יוצאי צבא של לוחמי חופש בולטים.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 התקשה לילאי לפרנס את משפחתו הגדולה.
בנוסף לקשיים שעמדו בפני מהגרים בכלל, לילאי היה בעמדה נחותה גם בגלל מוצאו היהודי והדעות הקדומות לגבי היהודים שהיו נפוצות אז גם באמריקה.
לילאי ניסה מסחר ברהיטים, אך הפתרון הגיע בשבילו בפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית.
אז הצטרף למשמר החופים ולאחר מכן שימש בדרגת רב-סרן עבור האיחוד כסוכן של משרד המשפטים.
הגנרל אמברוז ברנסייד (1824-1881) אישר את עבודתו המועילה.
בתום מלחמת האזרחים הועסק במחלקת "השירות החשאי" (secret service) של משרד המשפטים האמריקני, משם פרש לגמלאות.
הוא נפטר בגיל 88 בתאונה, באוקטובר 1895. לילאי עישן מקטרת במיטתו, וגיץ שנפל ממקטרתו הדליק את המצעים במיטה.
אחד מבניו שגר איתו לקח אותו מיד לבית החולים, אך סבל מכוויות כה קשות שנפטר למחרת.
הוא היה נשוי ונולדו לו תשעה ילדים בסך הכל, ארבעה מהם כבר באמריקה.
בנו, קארוי לילאי, השתתף בגיל 17 במלחמת האזרחים האמריקאית כמלח בצי, אך נפטר בשריפה בגיל 22 לאחר שחרורו.
בן אחר בשם מארק נסע לאריזונה בשנת 1875 ופתח עסק מצליח של כרייה.
שני בניו אחרים משה ולאיוש פתחו קזינו והתעשרו.
צאצאיו של עמנואל לילאי חיים עד היום בארצות הברית.
עמנואל יוהנס גאמו (באמהרית: አማኑኤል ዮሃንስ; נולד ב-14 במרץ 1999 באדיס אבבה שבאתיופיה) הוא כדורגלן אתיופי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אתיופיאן קופי מליגת העל האתיופית ובנבחרת אתיופיה.
יוהנס משחק באתיופיאן קופי מליגת העל האתיופית החל משנת 2015.
ב-2 בספטמבר 2018 ערך יוהנס את הופעת הבכורה שלו בנבחרת אתיופיה, בתיקו 1-1 נגד נבחרת בורונדי במשחק ידידות.
עמנואל מודריק (27 ביולי 1947, י' באב ה'תש"ז – 14 באוגוסט 2017, כ"ב באב ה'תשע"ז) היה עובד של משרד האוצר, ששימש חשב של משרד התקשורת, משרד התרבות והספורט והמשרד לפיתוח הנגב והגליל.
הונצח במספר אתרים - מצפה עמנואל הוקם לזכרו בנגב בהר לבן בפתחת נחל רביבים ורכס ירוחם על ידי כולנא - עמותת צעירים בירוחם ועיריית ירוחם, בנוסף מונצח בקיבוץ אילות בדרום הערבה - בבית הראשונים בקיבוץ אילות ששופץ בתמיכת המועצה לשימור אתרים והמועצה אזורית חבל אילות, ישנה פינה לזכרו.
בעדי נגב ישנו שלט הנצחה, וכן בקיבוץ כפר עזה נשתל עץ לזכרו בבוסתן.
עמנואל מודריק נולד בי' באב תש"ז בכפר אתא בשנת 1947 לשפרה ודוד מודריק ממקימי כפר אתא.
אחיו הבכור הוא עודד מודריק.
התגייס לגולני ונלחם בקרב תל עזזיאת במלחמת ששת הימים.
הוא למד לתואר ראשון בכלכלה וסטטיסטיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
את תוארו השני עשה במנהל עסקים באוניברסיטה העברית בירושלים.
מאז לימודיו באוניברסיטה התגורר בירושלים.
בין השנים 1978–1980 שימש כשליח של הסוכנות היהודית בלונדון של תנועת הנוער FZY - תנועת נוער יהודית שמרכזה בלונדון.
ב-1984 החל לעבוד במשרד התקשורת כחשב במשרד.
בתפקידו זה עסק בטיפול שיגור לוין עמוס, לוין תקשורת וטלפוניה.
בשיתוף מפקד חיל האוויר והתעשייה האווירית.
ב-1991 עזר בהקמת תחנת שידור רדיו FM וטלוויזיה באזור חיפה- תחנה ראשית לאזור הצפון.
ובנוסף תחנת שידור בשאר ישוב שהייתה תחנת שידור AM לטובת אצבע הגליל, רמת הגולן ולבנון.
ב-1992 עסק ביוזמה של משרד התקשורת להקמת אנטנת ממסר לקליטה טובה יותר של ערוץ 1 בנגב, עם שי חרמש שהיה יו"ר הוועד המנהל של מכללת ספיר, במועצה אזורית שער הנגב.
מודריק היה: "שותף לפיתוח המכללה ובית הספר לתקשורת, שותף לחיזוק ההשכלה הגבוהה בפריפריה" כדברי חרמש.
בין השנים 1991–1994 קידם את פרויקט תחנת קול אמריקה בעידן כחשב מטעם משרד התקשורת- הקמת אנטנות שידור של ארצות הברית לגוש המזרחי.
הפרויקט נפל בשל התנגדיות ארגוני איכות סביבה וחוסר עניין של האמריקאים בשידור לברית המועצות לאחר שזו התפרקה.
ב-1993 עסק בהקמת שידורי הניסיון של ערוץ 2. במסגרת תפקידו כחשב משרד התקשורת .
בין השנים 2000–2009, כיהן כחשב משרד התרבות המדע והספורט.
במסגרת תפקידו כחשב - אך גם כחשב יוזם קידם את הפרויקטים הבאים:
בשנים 2009–2010 כיהן כיושב ראש ועדת הבין משרדית לרפורמה בשוק העבודה - מטעם האגף של החשב הכללי, תוכנית ויסקונסין - אורות לתעסוקה.
בין השנים 2010–2015 - כיהן כחשב משרד הנגב והגליל והמשרד לשיתוף פעולה אזורית תחת השר סילבן שלום.
במסגרת תפקידו קידם פרויקטים רבים בפריפריה.
שלוחה אוניברסיטאית בצפת של בית הספר לרפואה, חיזק את המו"פ האזורי בשיתוף פעולה עם ירדן – מרכז מדע ים המלח והערבה, בשיתוף חנן גינת, אודי גת ויעל מאור.מ-3 חוקרים גדל המכון ל-22 חוקרים, מרכז אנרגיה מתחדשת ביוטבתה.
מתוך מכתב פרידה של מנהלי מרכז מדע ים המלח והערבה: .
מו"פ הערבה - פרויקט "אדם במדבר", עזר בהקמת עמק המעיינות – פארק עמק המעיינות, ומכון עידן טכנולוגי תחת יורם קרין יו"ר מועצת עמק המעיינות.
מתוך מכתב פרידה של האלוף במי"ל דורון אלמוג למודריק:
עזר בפיתוח באר שבע לצד ראש העיר רוביק דנילוביץ - הקמת מרכזי העסקה לאתיופים בבאר שבע, מרכזים לקשישים ומחשוב, כתב תוכנית הבראה לתיאטרון באר שבע.
לאחר צוק איתן בשיתוף יועץ ההתיישבות פנחס וולרשטיין הוחלט במשרד נגב גליל להרחיב את ישובי עוטף עזה.
פתרונות הדיור היו יבילים ובתי אגודה.
מודריק היה נשוי לחנה לבית דהאן שעבדה בבנק ישראל, ולהם שתי בנות ובן, ושבעה נכדים.
נפטר ב-14 באוגוסט 2017 בגיל 70, והובא למנוחות בבית העלמין בקריית ענבים .
עמנואל חיים היא צ'מבליסטית ומנצחת עם עניין מיוחד במוזיקה עתיקה ובמוזיקה בארוקית.
חיים נולדה בפריז לאב יהודי וגדלה כקתולית.
היא למדה במשך שלוש עשרה שנים בקונסרבטוריון הסופר דה מוזיקה בפריז.
לאחר מכן הוזמנה על ידי ויליאם כריסטי להופיע עם ההרכב שלו "Les Arts Florissants", כנגנית צ'מבלו ואסיסטנטית שלו.
מאוחר יותר, בהמלצתו של כריסטי, היא הפכה לעוזרת של סיימון ראטל, וכן לצ'מבליסטית סולנית בקונצרטים של ראטל.
לאחר מספר שנים של שיתוף פעולה, היא עזבה את "Les Arts Florissants" כדי לפתח קריירה כמנצחת.
בשנת 2000, היא ייסדה את הרכב הבארוק שלה, "Le Concert d'Astrée".
עם ההרכב שלה היא הופיעה במקומות יוקרתיים כמו תיאטרון שאנז אליזה (פריז) ומרכז ברביקן (לונדון).
בשנת 2001, ערכה את הופעת הבכורה שלה כמנצחת באופרת פסטיבל גליינדבורן, בהפקה של "רודלינדה" מאת ג'ורג' פרידריך הנדל.
היא חזרה בשנת 2006 לנצח על "יוליוס קיסר במצרים".
ב-2 בנובמבר 2007, היא הפכה לאישה הראשונה שניצחה על תזמורת האופרה הלירית של שיקגו, ב"יוליוס קיסר".
בשנת 2008, ניצחה לראשונה על הפילהרמונית של ברלין עם האודה ליום ססיליה הקדושה של הנדל, ושוב ביוני 2011, ניצחה על יצירות מאת הנדל וז'אן-פיליפ ראמו.
חיים חתומה בחברת התקליטים Virgin Classics.
שיתופי הפעולה שלה כללו את נטלי דסאי, איאן בוסטרידג', רולנדו וילאזון, סוזן גרהם, שרה מינגרדו ולורן נאורי.
עמנואל סנייה היא שחקנית קולנוע, דוגמנית וזמרת צרפתייה.
בת לצלם קולנוע ולעיתונאית, אך רבים במשפחתם עסקו במשחק.
סבה ודודתה היו חברים ב"קומדי פרנסז" וגם אחותה, מתילד סנייה היא שחקנית קולנוע.
סנייה החלה את הקריירה שלה כדוגמנית, בגיל 14, ועברה למשחק אחרי שהופיעה בסרט "בלש" של ז'אן-לוק גודאר לצד ג'וני האלידיי ונטלי ביי.
תפקידה המשמעותי הראשון היה לצידו של האריסון פורד בסרט פרנטיק (1988) של רומן פולנסקי.
סנייה ופולנסקי התאהבו ונשאו ב-30 באוגוסט 1989. לזוג שני ילדים, הבת מורגן (נולדה ב-1993) והבן אלביס (נולד ב-1999).
קריירת המשחק של סנייה ניצבה זמן ארוך בצל נישואיה לבמאי המפורסם רומן פולנסקי, שבסרטיו השתתפה מספר פעמים נוספות, למשל ב"ירח מר" (1992) ו"השער התשיעי" (1999), בעיקר בהשוואה לקריירה המצליחה יותר של אחותה הצעירה.
לקראת סוף שנות התשעים החלה קריירת המשחק והדוגמנות שלה לפרוח מחדש עם הופעה ב"פלאס ונדום" לצד קתרין דנב וחוזי דוגמנות.
בשנים 2004-2003 השתתפה סנייה בחמישה סרטים.
בשנת 2008 התארחה באלבומו של ברט אנדרסון Wilderness, בשיר "Back to You".
בשנת 2009 יצא לאקרנים סרטו של במאי הקולנוע האיטלקי דאריו ארג'נטו Giallo, בו שיחקה סנייה לצדו של שחקן הקולנוע זוכה פרס האוסקר אדריאן ברודי.
בפברואר 2010 הוציאה אלבום בכורה בשפה הצרפתית בשם "Dingue" ("משוגעת").
כל שירי האלבום נכתבו והולחנו על ידי קרן אן, שאף הפיקה אותו מוזיקלית.
האלבום הוקלט בחלקו הגדול בישראל, בזמן שסנייה ביקרה בארץ לצורך צילומי סרט, ובין הנגנים המשתתפים בו גם שלומי שבן, אסף אמדורסקי ורון אלמוג.
בשנת 2013 חזרה סנייה לככב בסרט של פולנסקי בצרפתית בשם "ונוס בפרווה", שם היא מגלמת את דמותה של ונדה, שחקנית מסתורית המתייצבת לאודישן למחזה "ונוס בפרווה" ומנסה בדרכה לשכנע את הבמאי שהיא המועמדת הראויה לתפקיד.
שנת 2016 שיחקה בסרט המלחמה "מצור ג'דוטוויל" אודות הקרבות בקטנגה.
בשנת 2017 שיחקה בסרט הדרמה "מבוסס על סיפור אמיתי", בבימויו של רומן פולנסקי, שגם כתב את התסריט, לצד אוליבייה אסאיאס.
מבוסס על סיפור אמיתי (2017)
עמנואל עמירן-פּוּגָצ'וֹב (בפולנית: Emanuel Pugaczow; 8 באוגוסט 1909 – 18 בדצמבר 1993) היה מלחין ישראלי ודמות מפתח בזמר העברי.
עמנואל פוגצ'וב נולד בוורשה, להורים ילידי אוקראינה.
אביו, שניאור זלמן פוגצ'וב, הקים וניהל בוורשה בית ספר עברי ראשון.
ב-1914 חזרה המשפחה לרוסיה, שם המשיך האב בעבודתו החינוכית-עברית, ביסדו את בית ספר "תרבות" במוסקבה.
השפה העברית, התנ"ך ויסודות התרבות היהודית היוו את המהות החינוכית של בני המשפחה משחר ילדותם.
את הנגינה בפסנתר וראשית לימודי המוזיקה החל עמירן במוסקבה בגיל 10 לערך, וקיבל עידוד רב לכך על ידי הפרופסור דוד שור והמלחינים יואל אנגל וויינברג.
את המוזיקה ל"בת יפתח", שחיבר בגיל 12, השמיע עמירן למשורר חיים נחמן ביאליק כשזה התארח בבית הוריו.
בשנת 1921, לאחר סגירת בית הספר "תרבות" על ידי היבסקציה ושחרורם של הציונים שנאסרו בעת אספתם הארצית בדירת פוגצ'וב, עזבה המשפחה את מוסקבה מתוך רצון להגיע לארץ ישראל.
בדרכה לארץ שהתה המשפחה כשנה בוורשה ולאחר מכן שנתיים בברלין, שם המשיך עמירן את לימודי המוזיקה בקונסרבטוריון.
עם עליית המשפחה לארץ ישראל ב-1924 עבד עמירן במטעי הטבק במזכרת בתיה, כפועל בנין בתל אביב ובבית חרושת ביפו.
תוך כדי לימודיו הכלליים המשיך גם בלימודי המוזיקה.
בשנים 1928–1930 עבד עמירן ב"כפר ילדים" בגבעת המורה, שאותו ייסד וניהל אביו.
ב"כפר ילדים" הוא שימש הן כמורה למוזיקה והן כשומר בלילות, ובמקביל נהג לנסוע מדי שבוע במכוניות שהובילו כדי חלב לירושלים, שם השתלם אצל פרופסור שלמה רוזובסקי.
מ-1930 הורה עמירן בתל אביב, בבתי ספר ובגני ילדים וכן בסמינר גבעת השלושה ובבית המדרש לגננות שבהנהלת יחיאל היילפרין.
במוסד זה המשיך את מפעלו המוזיקלי של קודמו, יואל אנגל.
הפסקה בעבודתו המוזיקלית והחינוכית חלה עם נסיעתו ללונדון להשתלמות נוספת בקומפוזיציה ובחינוך מוזיקלי ב"קולג' טריניטי למוזיקה" (Trinity College of Music) אצל סר גרנוויל בנטוק ואלק ראולי, וב"קולג' טוניק סולפה" (Tonic Solfa College).
ב-1945 יסד וניהל יחד עם פרופסור ליאו קסטנברג את המדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה בתל אביב.
ב-1948, בשמשו כקצין האחראי על נושא המוזיקה בצה"ל, הקים ביוזמה משותפת עם מפקד חיל התותחנים, שמואל אדמון, את תזמורת התותחנים בבסיס החיל בצריפין.
אהרן שפי, חצוצרן ואיש החיל, היה המדריך-המנצח הראשון.
תזמורת זו, יחד עם תזמורת אלכסנדרוני, בניצוחו של אוטו גרוניך והתזמורת הסימפונית של גבעתי, בניצוחו של שמעון מישורי, היוו את היסודות לתזמורת צה"ל, אותה יסד עמירן יחד עם רב-סרן יעקב נעים.
התרועות "הנפת הדגל" ו"אבל" הולחנו על ידו.
לאחר קום המדינה, עבד עם המשורר רפאל ספורטה על החוברת "מנורה וענפי זית" ובה שירים ראשונים לעצמאותה של ישראל.
ב-1949 נתמנה למפקח-מרכֵז ראשון על החינוך המוזיקלי במשרד החינוך והתרבות.
בתפקידו זה פעל בהתמדה לארגון ושיפור הוראת המוזיקה בגני הילדים ובבתי הספר, בקונסרבטוריונים ובאקדמיות למוזיקה.
ב-1952 התמנה בנוסף למנהל המוזיקה במדור לאמנויות של משרד החינוך והתרבות.
עמירן פעל למימוש יוזמתו של מפקד הגדנ"ע דאז, עקיבא עצמון, בהקמת תזמורת הגדנ"ע, ואף קבע את שמה.
כן המריץ את הקמת תנועת "הנוער המוזיקלי" בישראל ושימש כיו"ר הנהלתה שנים רבות.
החל משנת 1951 הנהיג עמירן את כינוסי המקהלות השנתיים בבתי הספר בכל הארץ – מפעל חינוכי שקידם את תרבות הזמרה; כמו כן את ימי "ההשתלמות והנופש" בזכרון יעקב (בית דניאל) למורי המוזיקה, כולל מורי נגינה וריתמיקה.
ביוזמתו הוקם הסניף הישראלי של IMC (International Music Council) המועצה הבינלאומית למוזיקה, המסונף לאונסק"ו.
במשך 10 שנים היה חבר ההנהלה העולמית של ISME (International Society of Music Educators), ארגון בינלאומי למחנכי מוזיקה, ואף שימש שנתיים כסגן נשיא הארגון.
היה בין מייסדי אקו"ם וחבר הנהלתה במשך שנים רבות.
משנת 1950 עמד עמירן בראש ועד נאמנים, שמונה על ידי משרד החינוך והתרבות ופעל בחסותו, ואשר הפעיל את AMLI (Americans for Music Libraries in Israel), אגודה של תורמים אמריקאים שסייעה רבות בהקמת ספריות למוזיקה וסיפקה בקביעות כלי נגינה רבים למוסדות חינוך ומוזיקה.
הודות לה הוקמו תזמורות – כולל תזמורת נוער – בכל חלקי הארץ.
בשנת 1970 זכה עמירן בפרס מילוא, "על מפעל חייו ובשל היותו יוצר הדפוסים לשיר העם הישראלי".
בשנת 1985 זכה בפרס אנגל.
עמנואל עמירן פוגצ'וב נפטר בשנת 1993, והובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ יקום .
יצירותיו של עמירן הן רבות ומסוגים שונים:
למעלה מ-600 שירים שחלקם הפכו לנכס זמרתי, כולל עשרות שירים שהיו לריקודי עם ("שאבתם מים בששון", "כי מציון", "דודי צח ואדום" ועוד).
מוזיקה לתיאטרון (הבימה, האוהל, המטאטא); מוזיקה לחגיגות (העדלאידע בפורים החל מ-1930, ביכורים בחיפה, שמחת בית השואבה בירושלים וכן מסכתות לקיבוצים).
"קלידון", עשרים וששה קטעים למתחילים (1964).
"רון פסנתר", שישה-עשר קטעים למתקדמים (1964).
"השומר", פואמה סימפונית לתזמורת מלאה, 1935
"פרק סימפוני", עיבוד לתזמורת של הטוקטה לפסנתר, "להט".
"מחול שבעת הצעיפים", מתוך המוזיקה למחזה "אהבת חיטרא" מאת רבינדרנת טאגור.
עמיר : שירים לעונות השנה ומועדיה / השירים: שרה לוי ; הנעימות: עמנואל פוגצ'וב (1945?).
יד אל יד : שירי ילדים (שנות החמישים).
רנו ליעקב : למקהלה מעורבת / מילים: אברהם בר מתתיהו אזרח (1955).
לאן, יונה, יונה לבנבנה / מילים רפאל ספורטה (1956).
השיר יהיה לכם / מלים: ישעיה ל' כ"ט לקול ולפסנתר (1958).
"אני חבצלת השרון" לקול ונבל (1962).
"סומק חיי", מחזור שירי אהבה לקול ופסנתר לפיוטים של אנדה עמיר-פינקרפלד (1962).
"סולו המסילה", קנטטה למקהלה מעורבת ותזמורת קטנה (לפסוקים מספר ישעיהו, שמה המקורי "נחמו עמי") (1963).
מנורה וענפי זית : שירים, מחולות ומשחקים ליום העצמאות (1970).
לי לך : שירים (שנות השמונים).
קולות שלושה למקהלה בשלושה קולות (1982).
קולות ארבעה למקהלה בארבעה קולות (1982).
יין הנבל : למקהלת נשים (או ילדים) ב-2 קולות / עמנואל עמירן-פוגצ'וב ; מילים: זלמן שזר (1987).
"חלמתי את שירת הזמיר" לקול ופסנתר, למילים של שאול טשרניחובסקי.
הגליל הוא שיר : 15 שירים לילדים, לקול ולפסנתר (שנות השמונים).
עם שחר עורה : 12 שירים לילדים לקול ולפסנתר (שנות השמונים).
סלו המסילה : 7 שירים לקול ולפסנתר.
נאוה : 5 שירים לקול ולפסנתר.
סכה בכרם : 7 שירים לקול ולפסנתר.
: 6 שירים לקול ולפסנתר.
"בוקר עם עדרים" למילים של שרה לוי-תנאי.
"אחרי מותי", לשיר של חיים נחמן ביאליק למקהלה ותזמורת.
"בכל דור ודור", לטקסט מתוך ההגדה של פסח, לבריטון, חליל, כינור, ויולה וצ'לו.
"המחוללת", קטע לאבוב ופסנתר, 1949.
"קינה", לקרן אנגלית ופסנתר, 1949. (שני הקטעים עובדו לכלי הסולו בליווי תזמורת כלי קשת.)
"אהבת ציון", אבישר על פי אברהם מאפו, תיאטרון הבימה
"אגדת שלושה וארבעה", לאה גולדברג על פי ביאליק, תיאטרון הבימה
"האדמה הזאת", אהרון אשמן, תיאטרון הבימה
"השומרים", עבר הדני, תיאטרון הבימה
"תמר אשת ער", יגאל מוסינזון, תיאטרון האוהל
"שלמה המלך ושלמי הסנדלר", סמי גרונמן - נתן אלתרמן, תיאטרון האוהל
לילדים: "פינוקיו", לאה גולדברג, "שלושת הדובים" ו"עלי באר", לוין קיפניס
"עודד הנודד", "מעל החורבות", סרטי קולנוע.
רמזורים ותווי בחינוך מוסיקלי: פרקים בדרכי הוראת המוסיקה בבתי הספר ובגן הילדים, תל אביב: בית המדרש הממלכתי למורים למוסיקה, 1974. (הדרכה למורים ולתלמידים למוזיקה).
עמנואל ענתי (נולד ב-14 במאי 1930) הוא ארכאולוג ישראלי.
ענתי הגיע לתודעה הציבורית בעיקר בגלל קביעתו השנויה במחלוקת כי הר כרכום הוא הר סיני המקראי.
נולד בפירנצה שבאיטליה לאוגו ואלזה קסטלנואבו, משפחה יהודית מבוססת.
ב-1942, לפני תחילת גירוש חלק מיהודי פירנצה למחנות ריכוז, ברחה המשפחה מהעיר ונדדה בין כפרים בטוסקנה.
לבסוף מצאה מקום ביער הסמוך לעיירה וילה א ססטה שבנפת סיינה.
אב המשפחה חפר מערה ביער בעזרת מקומיים ושם מצאה המשפחה מסתור מחורף 1944 ועד סיום המלחמה.
לאחר המלחמה, ב-1945, עלתה המשפחה לישראל.
את התארים בוגר ומאסטר סיים ענתי בשנים 1953 ו-1956 בהתאמה באוניברסיטה העברית בירושלים בחוגים לארכאולוגיה וגאוגרפיה היסטורית ואת התואר דוקטור באתנולוגיה קיבל ב-1960 מאוניברסיטת סורבון בפריז.
בשנת 1965 מונה לדרגת מרצה באוניברסיטת תל אביב ובשנת 1969 הועלה לדרגת פרופסור חבר.
ענתי התגורר בישראל בשנות ה-70 ולימד באוניברסיטת תל אביב.
הוא ביצע חפירות ארכאולוגיות במקסיקו, טנזניה, אוסטרליה והודו.
ענתי הוא פרופסור בדימוס לפלאו-אתנולוגיה באוניברסיטת לצ'ה (Lecce) באיטליה.
להר כרכום הגיע ענתי לראשונה בשנת 1954, כאשר ביקר בנגב כסטודנט לארכאולוגיה.
ציורי הסלע הפזורים בהר כרכום (שנקרא אז "רכס עדיד") משכו את תשומת לבו.
ב-1980 חזר להר לחקור אותו לעומק, וב-1983 פרסם לראשונה את מסקנתו שהר כרכום הוא הר סיני, וערער על הזיהוי הרווח יותר של ג'בל מוסא בדרום סיני כהר סיני.
בסוף 1956 הגיע ענתי לחקור את ציורי הסלע (פטרוגליפים) בוואל קמוניקה, עמק ארוך המשתרע מצפון לדרום במורדות האלפים, צפונית לברשה בלומברדיה שבאיטליה.
על כך שיש באזור ציורי סלע כבר היה ידוע בעקבות תגלית של גאוגרף איטלקי בשם Gualtiero Laëng מ-1908. ענתי עסק במחקר, קטלוג ותיארוך הציורים.