tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
דרך זו קרובה לקו פרשת המים ומקבילה אליו ממערב, דהיינו היא פרושה מצפון לדרום כך שהר הצופים והגבעה הצרפתית ממזרחה ואילו גבעת המבתר וגבעת התחמושת ממערבה.
לפני בניית שכונות הבריח, גבעת המבתר, גבעת התחמושת והגבעה הצרפתית שלטו בתצפית ובאש על דרך גב ההר ועל נחל צופים.
גבעת המבתר שולטת בתצפית ובאש גם על גבעת התחמושת.
גבעת התחמושת הייתה בקו הישר והקצר ביותר בין שטח מדינת ישראל שלפני 1967 לבין שטח מובלעת הר הצופים.
על כן הציבו עליה הירדנים את הביצור העיקרי שלהם באזור ירושלים.
בגבעת המבתר הירדנים מיקמו עמדה שלטת לגבעת התחמושת – עמדה שממנה יורים על כוח שפולש לביצור העיקרי ועמדות לשליטה על הדרכים ולהפגזת שכונות ירושלים היהודיות.
בגבעה הצרפתית הקימו הירדנים ביצור נוסף לשליטה על הדרכים.
הממצאים הארכאולוגיים העתיקים ביותר בשטח שכונות אלה הם שרידי מצודה מתקופת בית ראשון שנתגלו בגבעה הצרפתית.
שטחי שכונות הבריח מצויים בשוליים של שני אזורים עשירים ארכאולוגית, אזור נחל צופים ואזור סנהדריה.
בנחל צופים נמצא גם אזור שבו פיזור רב של כלי צור ותיארוכו טרם נקבע, נמצאו שרידים רבים של מבנים מתקופת בית שני, מהרומית ומהתקופה הביזנטית.
בשכונת שועפאט שמצפון לנחל נמצאה כנסייה עתיקה חצובה.
בנחל צופים היו ככל הנראה יישובים חקלאיים שסחרו עם ירושלים העתיקה במשך תקופות רבות וממושכות.
סנהדריה הייתה מרכזו של אזור קבורה חשוב ליהודים בתקופת בית שני ונמצאים בה קברי הסנהדרין.
באזור שממזרח לסנהדריה, שעל חלקו נבנו שכונות הבריח, נמצאו כעשרים וחמש מערות קבורה, שהבולטות שבהן הן מערת אם אל-עמִד שבנחל צופים, מערת ניקנור שבהר הצופים, מערת האשכולות שברמת אשכול (שזכתה לשמה זה, בפי הארכאולוגים, בשל העיטורים המפוארים בצורת אשכול שבפתחה) ומספר מערות בגבעת המבתר.
אחת ממערות הקבורה החשובות על גבעת המבתר היא מערת שמעון בונה ההיכל – כנראה מחשובי בוני בית המקדש השני בתקופתו של הורדוס.
מערה חשובה שנייה היא מערת אבה הכהן.
אבה הכהן, ירושלמי שגלה לבבל וחזר ממנה, קבר במערה זו את מתתיה בן יהודה, יליד ירושלים שעצמותיו הועלו מבבל.
על כך מעידה כתובת שנמצאה במערה.
ישנה סברה כי מתתיה בן יהודה זה הוא מתתיהו אנטיגונוס השני, אחרון מלכי החשמונאים, שמלך בירושלים כשלוש שנים עד שנישבה והובל לאנטיוכיה שבסוריה והומת שם בשנת 37 לפנה"ס.
במערת קבורה אחרת על גבעת המבתר נמצאו ב-1 בספטמבר 1968, מספר שלדים, שאחד מהם הוא של אדם שהומת בצליבה.
השלד התגלה בארון ועליו שמו של הצלוב – יהוחנן בן חגקול.
שרידי עץ זית בלתי מעובד שנמצאו על המסמר מרמזים כי האיש נצלב על עץ זית.
הגופה המתוארכת לתקופת המרד הגדול.
זוהי אחת התגליות הארכאולוגית היחידות בעולם של שלד אדם צלוב, אם לא היחידה שבהן.
תגלית ייחודית זו מאששת את הכתוב במקורות היסטוריים מהעת העתיקה ולפיהם היו מקרים של צליבה בידי הרומאים.
המקורות מספרים על אלפי הוצאות להורג בצליבה, ומשערים כי הסיבה למיעוט הממצאים הארכאולוגיים המוכיחים זאת נובע מהנוהג להפקיר את הגופה על הצלב לפגעי מזג האוויר ולאוכלי נבלות.
אזור שכונות הבריח גובל בנחל צופים, שבו הייתה התיישבות במשך תקופות היסטוריות אחדות, ובאתר ענתות, שעל פי התנ"ך גר בו ירמיהו הנביא, ומכיל את שולי אזור הקבורה החשוב מימי בית שני שבסנהדריה.
שמה של הגבעה הצרפתית ניתן לה בתקופת המנדט הבריטי, בטרם נבנתה שכונת מגורים על גבעה זו.
על פי סברה אחת שם זה ניתן לה בשל השתייכות אדמותיה למנזר סנטה אנה הצרפתי ששכן בעיר העתיקה.
מנזר זה הפעיל בתקופת המנדט הבריטי בית ספר צרפתי על הגבעה הצרפתית.
לפי סברה אחרת שם הגבעה קשור לגנרל בשם פרנץ' (French, מילולית: צרפתי) שלפי סברה זו שירת את אלנבי בצבא הבריטי, במלחמת העולם הראשונה ואולי אפילו נהרג בקרב על גבעה זו ונקבר בבית הקברות של הצבא הבריטי שבהר הצופים – בסמוך לגבעה.
השטחים הידועים כיום כשטחי שכונות אלה היו חלק מן השטח שנותר בידי ממלכת ירדן עם חלוקת ירושלים בתום מלחמת העצמאות.
על גבעת המבתר, שנקראה בפי הירדנים "תל אל-מודורה" (הגבעה העגולה), בנו הירדנים מוצב שתפקידו לשמש כעמדה שלטת על המוצב החשוב באזור – מוצב גבעת התחמושת.
מוצב גבעת התחמושת נבנה כדי להקשות על צה"ל את פריצת הדרך מירושלים המערבית אל המובלעת הישראלית הנצורה של הר הצופים.
עוד ביצורים ירדניים שהיו על גבעת המבתר הגנו על דרך שכם, שעברה בין גבעת המבתר לגבעה הצרפתית.
בנוסף לביצורים הייתה על גבעת המבתר עמדת תותחים שירתה על השכונות היהודיות בירושלים המערבית.
על הגבעה הצרפתית הירדנים הקימו מוצב נוסף ששלט בדרך שכם.
מדינת ישראל התכוננה גם היא לקראת העימות עם הירדנים בהקמת שכונות בסמוך לגבול, בקרבת גבעת התחמושת.
השכונות שהוקמו באזור הן סנהדריה מורחבת ושמואל הנביא.
מבני השכונות היו אמורים להקשות את התפשטות ממלכת ירדן מערבה ולתת שליטה בתצפית ובאש על גבעת התחמושת (השליטה באש לא הוכיחה עצמה במלחמה) על גגות הבתים בשכונת שמואל הנביא נבנו ביצורים.
שכונת שמואל הנביא התפתחה לשכונת מצוקה, משום שיושבו בה עולים חדשים מארצות לא מתועשות ובשל אי נוחות החיים בה שנגרמה מהבנייה הזולה ומהקירבה לביצורי האויב.
היא נבנתה כ"שיכוני רכבת" צפופים בעזרת תוכניות בניין שיועדו לאזורים אחרים בארץ ולא תאמו את האקלים הירושלמי, ותושבי השכונה נחשפו יום-יום לירי צלפים מגבעת התחמושת.
כשהוקמו שכונות הבריח, אחרי המלחמה, רמת אשכול ומעלות דפנה הסמוכות לשמואל הנביא נבנו באופן שמאפשר להן לספק שירותים לשמואל הנביא ולעזור לה לצאת ממצוקתה.
אולם מאידך, העובדה שהדירות החדשות והיפות בשכונות הבריח סובסדו הותירה את שמואל הנביא כשכונה חסרת ביקוש ומשיכה עד לפעולת פרויקט שיקום שכונות.
האזור נכבש ביום השני של מלחמת ששת הימים, 6 ביוני 1967, כ"ז באייר.
חטיבת הראל – חטיבת שריון במילואים, כבשה את מוצבי הגבעה הצרפתית וגבעת המבתר בעוד חטיבת צנחנים במילואים כובשת את בית הספר לשוטרים שהיה בגבול שטח ההפקר הישראלי-ירדני ואת גבעת התחמושת.
זה היה אחד הקרבות הבולטים במלחמת ששת הימים.
כוח השריון הגיע לגזרה מצפון אחרי שכבש את שכונת שועפאט ואת תל אל פול.
הצנחנים פרצו אל בית הספר לשוטרים ואל גבעת התחמושת דרך השכונות היהודיות הסמוכות שבתחום הקו הירוק ודרך שכונת שייח' ג'ראח שכבשו.
במהלך הקרב ירה הכוח הירדני שבגבעת המבתר בכוח הישראלי שפלש לגבעת התחמושת, הסב אבדות רבות והקשה על כיבושה של גבעת התחמושת (מפת הקרבות בירושלים ).
יתרה מזאת, התיאום בין הכוחות הישראליים שניסו לכבוש את שתי הגבעות לא היה מוצלח ולכן הכוח הישראלי שניסה לכבוש את גבעת התחמושת טעה בזיהוי הכוח הישראלי שניסה לכבוש את גבעת המבתר ופתח עליו ב"אש ידידותית".
הכוחות הישראלים נכשלו בניסיון הראשון לכיבוש הגבעה והצליחו לכבוש אותה בניסיון השני.
לאחר כיבוש האזור התקדם כוח הצנחנים דרומה תוך כיבוש שכונות ערביות עד שכבש את העיר העתיקה של ירושלים ביום שלמחרת.
ביולי 1967 מינה ראש הממשלה לוי אשכול את יהודה תמיר כאחראי על הקמת שכונות יהודיות במזרח ירושלים.
תמיר היה כפוף לראש הממשלה בלבד ולא למשרד השיכון.
תמיר קיבל סמכויות שאפשרו לו לפעול במהירות כדי לקבוע עובדות התיישבותיות בשטח אחרי המלחמה, וריכז מאמץ ביצירת רצף התיישבותי יהודי בין שכונת שמואל הנביא, באיגוף גבעת התחמושת מצפון אל הר הצופים.
על מנת להבטיח שהר הצופים לא ינותק שנית ממרכז ירושלים, כפי שאירע במלחמת העצמאות.
תומך מרכזי למדיניות זו היה ראש עיריית ירושלים, טדי קולק.
שני השרים שהתנגדו לה בממשלת האחדות היו מנחם בגין וד"ר זרח ורהפטיג, שהעדיפו ליישב יהודים רבים בשכונות הערביות הקיימות.
השכונות מעלות דפנה, רמת אשכול, גבעת המבתר והגבעה הצרפתית נבנו במטרה ליצור דרך אלטרנטיבית להר הצופים שאינה עוברת בשכונת שייח' ג'ראח ואינה קלה לכיבוש.
דרך לוי אשכול נסללה ביניהם בהתאם.
בזמן הקמתן כונו שכונות אלה בשם "שכונות הבריח" בשל תפקידן – "נעילת" הר הצופים לשטח ישראל.
רמת אשכול וגבעת המבתר היו הראשונות מבין שכונות אלה שנבנו.
הן נוסדו בשנת 1970. בגבעת המבתר וברחוב רמת הגולן שברמת אשכול הוקמו 350 יחידות דיור בשיטת בנה ביתך – בניינים של קומה או שתיים שבכל אחד היו דירה או שתיים וחצר.
בשאר רמת אשכול הוקמו 1,850 יחידות דיור בניינים בני ארבע קומות כשבכל דירה שלושה עד ארבעה חדרים.
במעלות דפנה היו עם הקמתה 1,400 יחידות דיור, בעלות חדר עד שלושה ובגבעה הצרפתית, כולל צמרת הבירה, היו 2,000 יחידות דיור.
במעלות דפנה ובגבעה הצרפתית נבנו בתים משותפים בלבד.
השם 'מעלות דפנה' ניתן לשכונה על שם השיפוע בו היא בנויה ועל שם צמח הער אציל, ובדרך עקיפה זו חוגג השם את איחוד העיר בשנת 1967, מאחר שהיוונים והרומאים נהגו לקשט בעלי ער אציל (עלי דפנה) את ראשיהם של הקיסרים המנצחים.
רמת אשכול נקראה על שם ראש הממשלה לוי אשכול שיזם את הקמת שכונות הבריח.
על שמו נקראה גם הדרך המובילה משכונות אלה אל הר הצופים: שדרות אשכול.
גבעת המבתר נותרה בשם שנתן צה"ל לשטח שלה לפני מלחמת ששת הימים, על שם המבתר בדרך שכם שהפריד אותה מהר הצופים.
איגוף גבעת התחמושת במקום בנייה עליה ממש, אִפשר להפוך אותה לאתר הנצחה לאחד הקרבות החשובים והבולטים במלחמת ששת הימים.
אולם, יישוב יהודים בגבעת המבתר שחולשת עליה בתצפית ובאש כמו גם הקמת מגדלי מגורים גבוהים, בסמוך לגבעת התחמושת, בשכונת ברמת אשכול, ביטלו את חשיבותה האסטרטגית של גבעת התחמושת.
קטע דרך שכם שבו שלטו מוצבי גבעת המבתר והגבעה הצרפתית שבנו הירדנים נשלט גם הוא על ידי השכונות היהודיות שנבנו על מוצבים אלה.
המכשול העיקרי להקמה מהירה של שכונות יהודיות במזרח ירושלים היה הקושי בקניית אדמות מאנשים פרטיים ממוצא ערבי.
חלק מבעלי האדמות דרשו מחירים גבוהים, חלק סירבו למכור וחלק לא אותרו.
הצורך בבנייה מהירה אילץ את הממשלה להוציא צו הפקעה גדול (3,345 דונם) ב-11 בינואר 1968. חלק מהקרקעות שהופקעו בצו הופקעו מבעלים יהודיים כגון האוניברסיטה העברית.
הפקעה זו גונתה על ידי מועצת הביטחון של האו"ם.
ההפקעה הגדולה כללה חלק גדול מאדמות גבעת המבתר.
מרבית האנשים שאדמתם הופקעה סירבו לקבל פיצוי על ההפקעה.
סדרת המבנים הראשונה שנבנתה באזור הייתה חדרי משאבות מים ובריכות מי שתייה גדולות לאספקת מים למזרח ירושלים.
מבנים אלה נבנו בגבעה הצרפתית בשל גובהה הרב.
המים למפעלי מים אלה נשאבים מנחל פרת (עין פארה ועין פוואר).
מאוחר יותר, כשנבנתה השכונה סביב מתקנים אלה, נבנה גן משחקים גדול על גגה של אחת מבריכות המים, לרווחת התושבים.
למעט בגבעה הצרפתית, תוכנית הבנייה בשכונות הבריח תוכננה על פי אמות מידה אדריכליות ענייניות בלבד.
אופי הבנייה בגבעה הצרפתית הושפע מהחלטות ממשלה שבאו להוכיח את יכולתה בשטח, בעקבות אירועים בינלאומיים שונים.
על הגבעה הצרפתית צצו אזבסטונים למגורים מיד לאחר שמועצת הביטחון גינתה את ממשלת ישראל על הפקעת אדמות לצורך בניית שכונות הבריח בשנת 1968. אחדים מאזבסטונים אלה נשארו שם עד שנות ה-80 ושימשו את בית הספר הקונסרבטיבי.
בשנת 1969 החליטה הממשלה על מתן רישיון בנייה לבנייני מגורים גבוהים בשלוש קומות מהמקובל בעיר, בשכונת הגבעה הצרפתית כתגובה להצעת "תוכנית רוג'רס".
תוכנית זו, שיזם מזכיר המדינה האמריקני ויליאם רוג'רס, הציעה להחזיר נוכחות ירדנית סמלית לעיר.
תוכנית המתאר של הגבעה הצרפתית נעשתה בידי האדריכלים ש' שקד, ג' זיו, ט' זיו, א' יעקובי וא' דואק.
ברמות אשכול ובמעלות דפנה נבנו בנייני מגורים בני ארבע קומות בעלי מוטיבים רבים מהבנייה הירושלמית המסורתית כגון קשתות וקרמיקה חיצונית.
זאת בניגוד לגבעה הצרפתית שבה לבניינים יש שש קומות והם נעדרי מוטיבים אלה ובניגוד לגבעת המבתר שנבנתה בשיטת בנה ביתך והבניינים בה נמוכים מארבע קומות.
בכל ארבע השכונות הייתה הקפדה על הקצאה של אזורים לגני ציבוריים.
בבניית השכונות השתתפו כל החברות היזמיות והקבלניות המובילות בישראל של אותן שנים: שיכון ופתוח, שיכון עובדים, רובינשטיין, האחים גולדשטיין ורסקו.
חלקה הראשוני של מעלות דפנה נבנה בידי חברת שיכון ופיתוח.
תכנון השכונה נעשה בידי צוות אדריכלי החברה, בראשות י' דרכסלר ובהשתתפות מ' דוברובסקי, דרור סופר, יוסף קולודני, אמנון שוורץ, ש' משולם, אילן אפרת, רות ביקסון ומירון פוליאקין, אשר זכתה בפרס רכטר לשנת 1974 על תכנון השכונה.
תכנון מתאר שכונות רמת אשכול וגבעת המבתר נעשה בידי האדריכלים ישראל לויט, יצחק פרלשטיין וזאב שיינברג.
כמעט כל הבתים בשכונה בנויים באותה שפה ארכיטקטונית, תוך שהם דומים זה לזה מחד, ובעלי מאפיינים ייחודיים מאידך.
בצורה זו הובטחה לדיירים רמה גבוהה יותר של פרטיות ואיכות חיים טובה מזו שנהגה בבנייה הציבורית עד לאותה תקופה.
גבעת המבתר ורחוב רמת הגולן שברמת אשכול נבנו בשיטת בנה ביתך.
אלה היו אזורי בנה ביתך הראשונים בירושלים אחרי 1967, אחרי תקופה ארוכה שבה לא נבנו בירושלים שכונות בשיטה זו.
רוב בתי אזורים אלה נבנו תחילה כבתים דו-משפחתיים צמודי קרקע ובמהלך השנים נוספו להם קומות עליונות.
מתכנני גבעת המבתר חששו מבניית בניינים גבוהים על גבעת המבתר, שבשל גובהה של הגבעה עצמה יהפכו לדומיננטיים בקו הרקיע של ירושלים ו"יגנבו את ההצגה" למבנים חשובים מהם מבחינה היסטורית ותרבותית.
הדרישה לבניית מבנים נמוכים על הגבעה הובילה להקצאתה כאזור בנייה בשיטת בנה ביתך.
רחובות גבעת המבתר ומרבית רחובות רמת אשכל נבנו בהתאם לקווי הגובה המקוריים של הגבעה בלא עבודות עפר רבות לשינוי מפלסם.
בשתי שכונות אלה, למרבית הרחובות יש שמות בעלי זיקה למלחמת ששת הימים, כמו "רחוב מעבר המתלה".
בעשור הראשון של המאה ה-21 נבנה בגבעה הצרפתית מתחם פרטי בשם ברוש הגבעה, הכולל 5 מגדלי יוקרה בני 14 קומות כל אחד ומדורגים.
שכונת הגבעה הצרפתית נבנתה לגובה מסיבות פוליטיות ובעבר הוכשלה תוכנית לבניית מלון הייאט (מלון רג'נסי ירושלים) בשולי השכונה כמגדל בן עשרים קומות.
בשכונת צמרת הבירה, שספק אם יש להכלילה בין שכונות אלה, נבנו בתים מדורגים על צלע ההר.
שינויים בבנייה עם התחרדות האזור
במהלך שנות ה-90 התחלפה אוכלוסיית רמת אשכול ומעלות דפנה לאוכלוסייה חרדית.
הדבר קרה במקביל להתחזקות החרדים בעיריית ירושלים.
מדיניות העירייה בשכונות אלה התבטאה בין היתר באישור מזורז להקמתן של מאות מרפסות סוכה, אשר לדעת רבים פגעו באופיה של השכונה ובייחודם האדריכלי של בתיה בפסק דין מאת השופטת מוסיה ארד נכתב כי:
על אף שמיום שנוסדו שכונות הבריח, חלק נכבד מתושבי שכונות אלה היו דתיים לאומיים, לקח זמן רב עד שהוקמו בהן שיכוני קבע לבתי הכנסת ולמקוואות.
מבנה המקווה שברחוב פארן שברמת אשכול תוכנן באמצע שנות ה-70, ולקראת סוף שנות ה-70 בנייתו נפסקה באיבה.
במקום נותר שלד מבנה נטוש שנהרס רק כעשור מאוחר יותר.
על הריסות השלד הישן הוקם מקווה בשנות ה-90. שלד המקווה הנטוש היה בסגנון המקוואות דמויי הבלון שבשכונת רמות אלון א' ואילו המקווה שנבנה בסופו של דבר הוא מבנה צנוע ופשוט.
ברמת אשכול הוקם מבנה הקבע של בית הכנסת באמצע שנות ה-80, על יד גן החמישה עשר.
עד אז התפללו תושבי השכונה בבתי כנסת ארעיים במבנים שנועדו לחנויות במרכזי הקניות שבשכונה.
התושבים, שחששו מיבוא חרדים לאזור לשם כפייה דתית, הפגינו נגד הקמת מבנה זה.
נוסח התפילה הייחודי התגבש כשבית הכנסת שכן באופן ארעי במרתף של רב השכונה, ד"ר זאב לב.
המבנה הקבוע של בית הכנסת, שנחנך ביום ירושלים תשל"ט (1979) במעמד נשיא המדינה, יצחק נבון, צופה על נוף ירושלים מרחוב מפרץ שלמה שבשכונה.
בשנת 2000 התגלע סכסוך קשה בקהילה, וכמה תושבים פרשו מבית הכנסת והקימו בית כנסת ספרדי ברחוב מצרי טירן הנקרא "אהבת שלום", בניית בית הכנסת הספרדי החדש הסתיימה ב-2010. עם מתפללי בית הכנסת הספרדי נמנה הראשון לציון, הרב שלמה משה עמאר, תושב השכונה.
מחלף שער מזרח, הידוע בשם "צומת הגבעה הצרפתית", נמצא בגבול הצפון-מערבי של הגבעה הצרפתית ובגבול הצפון-מזרחי של גבעת המבתר, בצומת שבו נפגש נחל צופים עם דרך שכם.
זהו צומת חשוב מאוד בירושלים, המקשר בין פסגת זאב והיישובים שמצפון לירושלים, מרכז העיר וכביש 1. עד להקמת הרכבת הקלה היה הצומת הומה אדם ופקוק במשך רבות משעות היום, והייתה בו טרמפיאדה לחיילים ולתושבי חבל בנימין.
מלון דן ירושלים שוכן על מדרונות הר הצופים, בסמיכות לאוניברסיטה העברית והמרכז הרפואי הדסה, ומשקיף לעבר העיר העתיקה ושכונת שייח ג'ראח.
המלון כולל 502 חדרי שינה והוא על כן המלון הגדול ביותר בירושלים.
בית המלון נבנה בידי יזמים יהודים ממקסיקו, ונפתח ב-1987 בניהולה של רשת הייאט העולמית ונקרא "הייאט ריג'נסי ירושלים".
בעת בנייתו הוחלט להנמיך את מבנה המלון, כך שלא יפגע בקו הנוף של צפון ירושלים.
בהיותו החדש, הגדול והמפואר במלונות העיר, נהגו אישים בכירים שונים להתארח במלון.
במלון ספא ודיסקוטק פעיל בשם אוריינט אקספרס.
בניין המטה הארצי של משטרת ישראל וקריית הממשלה ע"ש מנחם בגין
בשנת 1949 שוּכּן המטה הארצי של משטרת ישראל במגרש הרוסים שבירושלים, במסגרת התוכנית להעברת משרדי ממשלה לעיר, כדי להקנות לה צביון של עיר בירה.
לאחר מלחמת ששת הימים בשנת 1973 החלו בבניית בניין חדש למטה הארצי, ליד צומת שדרות אשכול – דרך שכם.
הבניין החדש נבנה בסמוך לשכונות הבריח ולשייח ג'ראח.
בקרבת בניין המטה, בתוך השכונות, בגבול רמת אשכול וגבעת המבתר נבנה מעון השוטרים, "בית השוטר", ושלוחה של משמר הגבול.
העברת המטה הארצי למקומו החדש ענתה על מספר צרכים של מדינת ישראל ומשטרת ישראל בפרט: הפגנת ריבונות במזרח ירושלים, הצורך של המשטרה להתערות בשכונות הערביות והצורך של המשטרה בשטח משרדים רב נוסף להתמודד עם גידול אוכלוסיית תושבי ישראל אחרי המלחמה ובשטח למעבדות זיהוי פלילי.
את בניין המטה תכנן האדריכל דן איתן.
במהלך שנות ה-80 נבנו בצמוד אל בניין המטה הארצי בניינים למשרדי ממשלה נוספים שנקראו "קריית הממשלה".
מאוחר יותר הוסב שם קבוצת בניינים זו ל"קריית מנחם בגין" על שם ראש הממשלה מנחם בגין שיזם את הקמתם.
במקום נמצאים בניינים אחדים השייכים למשרד הביטחון, משרד השיכון ומשרד המדע והטכנולוגיה.
לצד אתר ההנצחה הבולט בגבעת התחמושת, קמו לחללי צה"ל שכבשו את האזור גם אתרי הנצחה במקומות אחרים שבהם נפלו.
הגן המרכזי בשכונת רמת אשכול קרוי "גן החמישה-עשר" על שם חמישה-עשר החיילים שנפלו בעת כיבוש שטח רמת אשכול.
לאחר מלחמת ששת הימים שוחזר חלק קטן של ביצורי גבעת המבתר ששמרו על דרך שכם והוסב לאנדרטה לשמונה חיילי חטיבת השריון במילואים חטיבת הראל (עד לשיקומה הנציחה האנדרטה, בטעות, רק שבעה מהנופלים).
כעבור שנים אחדות הוספו לרשימה גם חללי סיירת דוכיפת שנהרגו במרחק כמה קילומטרים מגבעת המבתר.
בראשית המאה ה-21 הורחב שטח הדרך הסמוכה ונוספו לו שלושה נתיבים של פסי רכבת קלה.
על כן הוזזו האנדרטה והבונקר המשוחזר מערבה.
בהזדמנות זו פותח מתחם האנדרטה לגן זיכרון ונוספה לו אנדרטה כללית לחללי חטיבת הראל ממלחמת ששת הימים.
עם השנים נוספו בשכונות הבריח אתרי הנצחה רבים לתושבי השכונות שנפלו כחיילים אחרי מלחמת ששת הימים או שנפטרו בנסיבות אחרות.
לאורך שדרות אשכול הוקמו שני אתרי הנצחה: האחד במקום בו מחבל מתאבד פוצץ אוטובוס והרג ארבעה אזרחים והשני במקום בו אופנוען נהרג בתאונת דרכים.
בגבעת המבתר קמו ארבעה אתרי הנצחה לתושבי השכונה.
אחד מהם, "מצפה עודד" הוקם בסמוך לפסגת הגבעה, ברום כ-800 מטר מעל לפני הים.
המצפה הוקם לזכר סמ"ר עודד אבנר, מפלנ"ט צנחנים, שנהרג בתאונת אימונים בלבנון.
ממצפה זה נגלית תצפית ייחודית על העיר ירושלים, הכוללת את מרכז העיר, הר הבית וגבעת התחמושת.
לפני התחרדות השכונה נהגו תושביה להתכנס בערב יום הזיכרון לחללי צה"ל לטקס הזיכרון השכונתי שנערך במצפה זה.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הוקמו בגבעת המבתר עוד שלושה אתרי זיכרון: ברחבה שממערב לבית הכנסת הוקם מגרש משחקים לזכרו של אדיר זיק שהיה פעיל בולט בבית כנסת זה ושני הצמתים בהם נפגשים הרחובות "מדבר סיני" ו"ששת הימים" נקראו על שם חיילים בני השכונה שנפלו.
עד לתהליך ההתחרדות, בכל אחת מהשכונות קמו בתי ספר יסודיים ממלכתיים וממלכתיים דתיים, למעט גבעת המבתר שהייתה קטנה מכדי לתמוך בבית ספר יסודי משלה ושלחה את ילדיה אל בתי הספר היסודיים של רמת אשכול.
במסגרת תוכנית האינטגרציה בחינוך הגיעו אל בתי הספר של רמת אשכול ושל מעלות דפנה גם תלמידים משכונת שמואל הנביא.
שכונת צמרת הבירה, שספק אם נכללת בשכונות הבריח, מקבלת שירותי חינוך יסודי מהגבעה הצרפתית.
בית הספר רנה קסין נבנה על גבול רמת אשכול, מעלות דפנה וגבעת התחמושת ושירת את תלמידי ארבע שכונות הבריח.
עם התחרדותן של שמואל הנביא, מעלות דפנה, רמת אשכול וגבעת המבתר קטנה האוכלוסייה ששירתו בתי הספר הוותיקים בשכונות אלה.
רנה קסין הפך לאי חילוני באזור דתי ומבנה בית הספר היסודי החילוני של רמת אשכול, יד המורה, איחד תחילה את בתי הספר היסודיים החילוניים של האזור ולאחר מכן הפך לבית ספר משולב שייבא אל האזור תלמידים עם לקויות והציע להם למידה בצד תלמידים חסרי לקות.
התיכון הממלכתי דתי ששירת את בני שכונות אלה הוא תיכון על שם ג'ינוגלי שבגבעה הצרפתית.
בגבעה הצרפתית מצויים גם מכללת ליפשיץ – מכללה דתית למורות ובית ספר יסודי קונסרבטיבי על שם הזוג פרנקל.
תנועות הנוער באזור נוהלו בחורשת האורנים שליד הגבעה הצרפתית ובגבעת התחמושת.
שבט "העומר" של תנועת הצופים שישב בגבעת התחמושת, שירת את הילדים החילוניים משכונות הבריח.
בעקבות התמעטות הילדים החילוניים למספרים מזעריים, הוחלט על סגירתו ב-2023, ולאחד אותו עם שבט הצופים בפסגת זאב לאחר שהיו בו 65 חניכים בלבד.
בעיקר ילדים עם צרכים מיוחדים.
עם ההתחרדות קמו בשכונות הבריח מוסדות חינוך חרדיים.
האוכלוסייה שהתיישבה במקום עם בניית השכונות הורכבה בעיקר מזוגות צעירים ילידי הארץ, חילוניים ודתיים לאומיים ומעולים חדשים מארצות רווחה.
על אף שהחילונים והדתיים למדו בבתי ספר שונים, לא היו מתחים בין שתי האוכלוסיות.
בשל הוזלת הקרקע לבנייה באזורי בנה ביתך, שבשכונות אלה (גבעת המבתר ורחוב רמת הגולן שברמת אשכול), גם שם התיישבו זוגות צעירים ולא אוכלוסייה מבוססת, כמצופה מאזורי בנה ביתך.
השוני הראשון בהרכב תושבי השכונות החל באזורי בנה ביתך כחמש שנים אחרי אכלוסן.
רבים מתושבי בנה ביתך לא עמדו בעלות אחזקת בתיהם וגם קיבלו הצעות מכירה מפתות מאוכלוסייה עשירה יותר.
אזורים אלה הלכו והתעשרו בהדרגה ולבתים שבהם נוספו אגפים וקומות.
שוני נוסף בהרכב אוכלוסיית שכונות אלה חל עם התחרדותן – החלפת האוכלוסייה החילונית והדתית לאומית שבהן באוכלוסייה חרדית.
תחילה התחרדו השכונות שממערב לשכונות אלה – סנהדריה, בשנות ה-70 ושמואל הנביא בסוף שנות ה-80. במהלך הליך ההתחרדות של שכונות אלה, בשנות ה-70 וה-80, נבנתה לצד שכונת רמת אשכול ולצד שכונת סנהדריה, שכונה בשם סנהדריה מורחבת.
שכונה זו נבנתה מלכתחילה לאוכלוסייה החרדית ובנייתה דחתה את התחלפות האוכלוסייה ברמת אשכול ובשמואל הנביא.
רמת אשכול התחרדה בראשית שנות התשעים וגבעת המבתר ומעלות דפנה התחרדו בסוף שנות התשעים ובראשית העשור הראשון של המאה ה-21. באזורי בנה ביתך התבססה אוכלוסייה חרדית עשירה יחסית.
נכון לשנת 2009, הגבעה הצרפתית טרם התחרדה.
אולם, אל השכונה עברו עשרות משפחות ערביות משכונות ערביות במזרח ירושלים וכן מהגליל.
לפי מפקד 2022 במעלות דפנה ורמת אשכול רובן המוחלט של התושבים הם חרדים, אם כי ברמת אשכול חלק גדול מהם חרדים מודרניים עם אחוז גבוה של עולים מארצות דוברות אנגלית.
בעוד שבגבעת המבתר החרדים הם רוב קטן, עם אחוז גדול יחסית של דתיים לאומיים.
ואחוז ניכר של חרדים מודרניים.
בגבעה הצרפתית יש רוב לא חרדי, אך החרדים מהווים רבע מהאוכלוסייה, והחילונים מהווים מיעוט של כ-30%.
פיגועי התאבדות באוטובוסים: ב-21 באוגוסט 1994 התפוצץ אוטובוס בקו 26 של אגד ליד בית הספר רנה קסין שבשכונת רמת אשכול.
יוזם הפיגוע היה ארגון החמאס.
האוטובוס פוצץ בשעות בוקר כשאוטובוס נוסף חלף על פניו.
אוטובוס נוסף שפוצץ באזור, בצומת הגבעה הצרפתית ב-18 במאי 2003, היה קו 6 בדרכו מפסגת זאב.
פיגועי ירי: בשנות ה-90 התרחש פיגוע ירי מרכב נוסע בדרך בר לב, כשזו נקראה עוד "כביש עירוני מספר אחת".
אנשי הימ"מ רדפו אחרי המפגעים לתוך גבעת המבתר וחיסלו אותם שם.
במרץ 2004 ירו מחבלי ארגון החמאס, ממכונית חולפת, באזרח שהיה בעת ריצת בוקר, בגבעה הצרפתית.
כשהתברר שאותו אזרח היה ממוצא ערבי, ארגון החמאס התנצל והציע למשפחת ההרוג לתת לבנם תואר שהיד, שניתן למי שמסר את חיו בג'יהאד.
החוליה שרצחה סטודנט זה נתפסה חודשיים מאוחר יותר והודתה גם בפציעה קשה של אזרח אחר בגבעת המבתר ורצח אזרח נוסף.
חברי החוליה היו ערבים אזרחי ישראל.
מחלף שער מזרח היה יעד מועדף לפיגועים בזמן האינתיפאדה השנייה, כשהחלה בשנת 2000. במקום היו מספר פיגועים וניסיונות פיגוע בדריסה ובירי, בטרמפיאדות לחיילים ותחנות אוטובוס.
במשך כמה חודשים היה במקום כוח מאבטח גדול מצה"ל וממשמר הגבול.
השקט חזר לצומת כעבור שנים אחדות, ככל הנראה הן בשל פעולות צה"ל ביהודה ושומרון והן בשל בנייתו של עוטף ירושלים.
בין מתקפות הטרור בשטח שכונות הבריח בתקופה זו נמנה גם רצח השר רחבעם זאבי, במלון רג'נסי ירושלים.
בנובמבר 2009 אירע פיגוע דקירה באזור שבו הדוקר היה יהודי, הנדקר ערבי והרקע כנראה לאומני.
אחד מליקויי הבנייה המפורסמים בירושלים מצוי על גבול רמת אשכול ומעלות דפנה: הגשר שאמור היה לחצות את שדרות אשכול הסואנות ולהוביל תלמידים משכונת רמת אשכול אל בית הספר התיכון על שם רנה קסין, נבנה בטעות במקביל לשדרות אשכול, על כביש משני (רחוב קרל נטר).
מעבר החצייה על שדרות אשכול, ליד בית ספר זה, הפך למוקד לפגיעת מכוניות בהולכי רגל.
מוקדי תאונות נוספים נמצאים בגבעת המבתר.
רכב כבד שיורד בירידה התלולה שברחוב ששת הימים, מתקשה לעצור בה במקרה חירום.
על כן, במשך כמה עשורים הייתה הפניה מדרך שכם אל רחוב ששת הימים אסורה, במטרה למנוע כניסת משאיות מאזור התעשייה עטרות לרחוב זה.
מוקד תאונות נוסף הוא הסיבוב החד שליד הבית שברחוב מדבר סיני 67.
שכול וכישלון הוא אלבומה השני של להקת הרוק הישראלית הבילויים, בהפקתו המוזיקלית של תמיר מוסקט, שהוקלט בשנת 2006 ויצא בשנת 2007. מתוך האלבום התפרסמו במיוחד השירים "באב אל ואד 38א'" ו"שגר פגר", שהפך ללהיט רדיו וזכה לגרסת כיסוי של שלומי שבן באלבומו "מגדל הפזמון".
האלבום נקרא על שם רומן בשם זה של יוסף חיים ברנר.
האלבום הוא מעין פסקול פיקטיבי למחזמר על פי "שכול וכישלון", אך הקשר אינו נוגע לעלילת הרומן, אלא ל"שילוב של ריקבון לאומי לצד ריקבון אישי".
בפינה הימנית תחתונה של עטיפת האלבום מופיע תצלום גופתו של ברנר, שנרצח בפרעות תרפ"א.
האלבום עשוי בסגנונם הייחודי של הבילויים.
מבחינה מוזיקלית, האלבום משלב בין סגנון הרוק לסגנונות קלאסיים כמו פולקה וכליזמר.
בנוסף לכלים הסטנדרטיים (גיטרה, תופים, גיטרה באס) האלבום משלב גם כלים רבים נוספים, כגון באנג'ו, קלרינט ואורגן האמונד.
מבחינה מילולית, האלבום מכיל טקסטים הומוריסטיים וביקורתיים מאוד.
לעיתים קרובות נעשה שימוש באמצעים ספרותיים כמו דימויים (בייחוד בשיר "שגר פגר" שמורכב כמעט אך ורק מדימויים), מטפורות, צמידות, פסיחה ורמיזה.
בשירים רבים באלבום יש ניגוד בין סגנון מוזיקלי עליז לטקסט רציני או להפך.
למשל, ב"שיר בחסות המועצה לפירות הדר" מסופר על ניחום אבלים, בעוד ברקע מתנגנת מוזיקה קצבית ועליזה.
"תנשב הרוח" הוא שיר ערש שמנסה להצדיק לילד את מעשי הזוועה שבוצעו בעבר.
האלבום מכיל התייחסויות ופרפרזות לשירים רבים הנחשבים ל"שירי ארץ ישראל", ושורות כאלו מופיעות ברבים משירי האלבום.
ב"קלון ב-G7" מופיעה השורה "לא צריך להיות נביא כדי לדעת שהאיש הזה ימצא את זה טבעי", פרפרזה על "בחולות" של חיים חפר ("ולא צריך להיות נביא האיש ההוא היה אבי").
ב"שירו של האנץ" מופיעה השורה "נשאר רק מרבד וחלון וראי", כפרפרזה על "וגופך לי מבט וחלון וראי" מתוך "סליחות" של לאה גולדברג.
"ישבה לצד הכביש על שפת התעלה" מתוך "משהו כמו תה" מצטט את "השמלה הסגולה" של חיים חפר.
ב"שיר בחסות המועצה לפירות הדר" שוקלת השכנה להשתמש בשורה "היה לי נער" (ציטוט מתוך "הייתי נער" של דוד עתיד) כאחת האפשרויות למשפט בו תשתמש לניחום אבלים שבנם נהרג.
בנוסף מופיעות התייחסויות ישירות לשירי ארץ ישראל, כמו "שירים של פעם שתמיד עושים נעים" ב"באב אל וואד 38 א'", או "כשבעצם קיווינו לשיר עם אבינו 'סובב לו סובב הפינג'אן'" מתוך "תנשב הרוח", שמושר במנגינת השיר "הפינג'אן" של חיים גורי.
חלק מהפרפרזות מציג את המקור באור נלעג ומגוחך, והופך את הכוונה שמבוטאת בשיר המקורי.
השיר הפותח מתייחס ל"באב אל ואד" של חיים גורי, ועובר מיד ל"לא יתחילו בלעדינו" מתוך סע לאט של אריק איינשטיין, ומנגיד בין תודעת המוות ההירואית של העבר לבין שאננות עליזה.
"משהו כמו תה" מצטט את השורה "בתשרי נתן" (מתוך "שנים עשר ירחים" של נעמי שמר), ומיד ממשיך ל"ובחשוון כבר לא נשאר".
הבילויים מרבים לעשות שימוש בשמות אישים בשירי האלבום, בהרבה מקרים ללא קשר לאישיות שבשמה משתמשים.
בשירים שונים של האלבום מוזכרים דובי גל, שוש אלמוזלינו, ננסי ברנדס (אם כי שמו מבוטא "ננסי ברנדיס"), חיים משה, ג'וזף הלר, הלן קלר ויחיאל פרצלינה (עובד עיריית תל אביב ומנכ"ל חברת גני יהושע.
גם שמו מבוטא בשיר בעיוות - פורצלינה).
ברוב המקרים נראה שהשימוש בשם נעשה בגלל הצליל והחריזה, ללא כל קשר לאישיות עצמה.
לעומתם, רוב הדמויות המופיעות בשירים לא מוזכרות בשמותיהן - למשל ב"קלון ב-G7" מאופיין הפולש כ"ההוא" או ב"תנשב הרוח" מוזכר "המ"פ" וכן הלאה.
בשיר "שגר פגר", יש התייחסות ישירה לנושא השמות, בשורה "אני שוכח - היה לך איזה שי"ן ואיזה נו"ן בשם".
ב"שירו של האנץ" מופיעה השורה "ונר זיכרון מהיום שרצחו את יצחק מודעי" - השר יצחק מודעי לא נרצח, ושמו מובא כשבירת הציפייה של המאזין לשמו של יצחק רבין.
באלבום יש שני קונספטים עיקריים:
1. ביקורת על החברה הישראלית, תוך מתן דגש על מלחמות, שכול, ומילטנטיות.
2. ביקורת על יחסים בין גברים ונשים.
כמעט כל השירים באלבום (חוץ מ"ערפל הזייתי" נטול המילים) נוגעים באחד מהקונספטים.
חלק מהשירים אף נוגעים בשניהם, כמו "קלון ב-G7", העוסק בשמאלן חסר אונים, שאשתו ספק נאנסת ספק מתפתה לחיזוריו של מילואימניק ימני גס שפולש לביתם), ו"שירו של האנץ" המדבר, על פי פרשנויות מסוימות, על חייל שננטש על ידי אהובתו לאחר שנפצע במלחמה.
רבים ביקרו את השיר, שמתאר זוועות שנעשו על ידי חיילי צה"ל.
לעומת שירים אחרים כמו "שאול מופז" ו"שוש אלמוזלינו" שבהם מסופר על פוליטיקאים אמיתיים ששמם מוזכר בשיר, בשיר "תנשב הרוח" לא מוזכר שום שם של אדם אמיתי.
האזכור הכי קרוב לאדם הוא במשפט "לא עשינו את זה מרצון, זה היה המ"פ שאמר".
בניגוד לשיריהם האחרים של הלהקה, המאופיינים במשחקי מילים, פרפרזות ושורות מהירות וקצרות, השיר הזה כמעט ריק מכל אלה.
גם מבחינה מוזיקלית הוא שונה משיריהם של הבילויים, שכן לרוב יש לשירים מנגינה עליזה ושמחה, לעומת שיר זה, שמולחן במוזיקה עצובה בסולם מינורי.
בשיר זה המנגינה היא פריטת גיטרה עצובה, ובפזמון מתווסף אורגן, לעומת רוב השירים של הלהקה בהם הגיטרה, הבס, והתופים הם הכלים השולטים, ולהם מתווספים עוד כלים שידועים יותר בסגנון הכליזמר, כמו קלרינט, כינור ואקורדיון.
ככל הנראה, השיר מספר על פרשת נירים מ-1949, מקרה בו חיילי צה"ל במשלט נירים תפסו ילדה בדואית, החזיקו אותה בשבי מספר ימים במהלכם נאנסה על ידי רבים מהחיילים, ולבסוף נרצחה על ידם.
האלבום מוגדר, כאמור, כ"פסקול למחזמר".
ניתן להגדיר אותו גם כ"אופרת רוק".
הוא נפתח ב"באב אל וואד 38א'", שיר מטאפורי על מטוס שעומד להתרסק (המטוס מייצג את החברה הישראלית).
בסיום האלבום נשמע מטוס מתרסק, וניתן להניח שיש קשר ביניהם.
העלילה לאורך האלבום אינה ברורה לחלוטין, (ייתכן שלא קיימת עלילה ממשית), אך ניתן להבין פרטים עליה דרך השירים, ודרך התמונות שנמצאות בחוברת של האלבום.
נועם ענבר - שירה, באס, פטיפונים, גיטרה אקוסטית
ימי ויסלר - גיטרה חשמלית, גיטרה אקוסטית, בנג'ו
מאיה דוניץ - אורגן האמונד, פסנתר
יוני סילבר - כינור, קלרינט באס, סקסופון, אורגנית קסיו
שלומי לביא - תופים וכלי הקשה
תמיר מוסקט - כלי הקשה ופטיפונים
באר שבע היא עיר מחוז בדרום ישראל, מהערים הגדולות בישראל באוכלוסייתה, והשנייה בישראל בגודל שטחה.
שכונות העיר שונות זו מזו בשל גורמים מגוונים, כגון תקופת הקמתן, האוכלוסייה שעבורה הן הוקמו וטופוגרפיית השטח עליו הן הוקמו.
השכונות נבנו במרחק גדול מאוד זו מזו, ונפרשו על פי שטח נרחב.
הדבר איפשר בהמשך את התרחבותן, ומאפשר בנייה אף כיום בשכונות הוותיקות.
חלק מהשכונות בבאר שבע מסודרות לפי הא"ב כסדר הקמתן, ואלו הן: שכונה א', שכונה ב', ועד שכונה י"א (לא כולל ז', ח', י').
השכונה הוותיקה ביותר היא העיר העתיקה של באר שבע, אשר הוקמה בתחילת המאה העשרים.
מעט שכונות בעיר נקראות בשם.
שכונות אלה הן חדשות יחסית, פרט לשכונת נווה נוי, שהייתה מעברה נפרדת בעת הקמתה.
שכונת רמות היא השכונה הגדולה ביותר בשטחה בבאר שבע, ומהווה כ-30% משטחה של העיר.
האזור של באר שבע העות'מאנית והמנדטורית מכונה כיום "העיר העתיקה" (על אף שהיא הוקמה בראשית המאה העשרים וביחס לערים עתיקות אחרות בישראל, היא אינה כה עתיקה).
אחרי קום המדינה, והקמת שכונות המגורים מצפון לעיר העתיקה הפך האזור למרכז המסחר והעסקים של העיר.
בתים רבים נהרסו ובמקומם הוקמו פסאז'ים ומבני חנויות מודרניים.
בשנות ה-80 הפך רחוב קק"ל, במרכז האזור למדרחוב, פעולה שזכתה להצלחה רבה בתחילת דרכה.
עם הקמת קניון הנגב בשנות ה-90, ומרכזי הקניות הפתוחים הגדולים בשנות ה-2000 ירד קרנה של העיר העתיקה כאזור מסחרי.
בשנות ה-60 וה-70 נעשה ניסיון ראשון, על ידי זכריה לירז להפוך חלק מהעיר העתיקה לאזור של תרבות ובילויים, במיוחד סביב רחוב סמילנסקי, שרוב הבתים בו מלפני קום המדינה נשתמרו.
בעשורים שאחר כך פעילות זאת דעכה.
מאז תחילת שנות ה-2000 נעשה ניסיון מחודש להפוך את האזור למוקד תרבותי.
רחוב סמילנסקי חודש והפך למרכז של פסטיבל סמילנסקי, בסמוך לו נבנה מרכז הצעירים, ובית המושל שופץ והפך למוזיאון לאמנות.
משנת 2000 נמצא בשכונה סניף באר שבע והדרום של "האגודה", מרכז קהילת הלהט"ב.
"שכונת דרום", או "שיכון דרום" הוא השכונה הראשונה שהוקמה אחרי מלחמת העצמאות, בשנת 1950, כהמשך לעיר העתיקה, ומדרומה, כדי לספק מגורים לעולים חדשים שהוסיפו עוד 6500 נפש לאוכלוסיית העיר שהייתה 8300 תושבים .
בעת הקמת השכונה הוקמה גם המעברה הראשונה, במזרח העיר, בין בית הקברות המוסלמי לדרך חברון.
תושבי שכונת דרום הוותיקים היו בעיקר יוצאי מרוקו ותוניס שקיבלו דירות במקום מעמידר לאחר פינוי המעברות בהם התגוררו עם עלייתם ארצה.
עם השנים ובמיוחד בעשור האחרון קבלה השכונה תפנית לטובה כאשר בתי השכונה שופצו ושוקמו, חלקם במסגרת פרויקט שיקום שכונות, חלקם מתקציבי התיירות של העירייה וחלקם באופן פרטי על ידי התושבים.
בשנים האחרונות הופכת שכונת דרום משכונת דירות עמידר לשכונת וילות, תהליך שעדיין לא הושלם.
אוכלוסיית השכונה כיום מורכבת בעיקר מקשישים שגרו בשכונה עוד מהיווסדה, אך בניגוד לעבר מתגוררים בה כיום גם זוגות צעירים שבנו ושיפצו דירות, וכן סטודנטים ששוכרים בתים ודירות באזור.
בשכונת דרום פועל מתנ"ס מרגליות אשר מקיים חוגים ופעילויות שונות לכלל תושבי השכונה.
המתנ"ס הוא מהפעילים בעיר ונותן מענה אף לתושבים משכונות אחרות בעיר.
שכונת נווה עופר ע"ש בן השכונה , שנהרג בגיחת צילום לאחר מלחמת יום הכיפורים.
נקראה בעבר גם "שיכון הארבעים" - כמספר הבתים צמודי הקרקע שהוקמו מערבית לשכונת דרום, מדרום לרח' העצמאות - כביש הכניסה המערבי באר שבע, מדרום בית הקברות הצבאי הבריטי בבאר שבע.
השכונה נקראת גם "שיכון רסקו" או "וילות רסקו"- ע"ש החברה הבונה את השכונה.
השכונה תוכננה על ידי האדריכלים אברהם יסקי ואמנון אלכסנדרוני (שתכננו גם את מרכז הקליטה לאקדמאים "אלטשול" שנבנה בחלק הצפוני של השכונה).
השכונה הוקמה בסוף שנות ה-50, תחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 .
הקמת השכונה הייתה חלק מתהליך ביסוס כלכלי של העיר באר שבע שהתחיל עם העברת משרדי הנהלת מפעלי ים המלח לבאר שבע בקיץ 1955 "ויצרה שכבה של פרופסיונלים בתחומי הניהול, ההנדסה והמחקר הקשורים למוסדות אחרים שהוקמו ובראשם בית החולים 'סורוקה' בשנת 1959, הקריה למחקר גרעיני (קמ"ג), ומאוחר יותר אוניברסיטת בן-גוריון בנגב".
לשכונה ערך אורבני ואדריכלי מיוחד: בניה אחידה, קומה אחת, צפיפות נמוכה, שילוב של בטון חשוף טייח ובניה מותאמת אקלימית.
על כך, הוצאו בשנת 2018 הנחיות בינוי ושימור מיוחדות לשכונה
המרכז האזרחי מצוי מצפון מערב לעיר העתיקה, ממזרח לשכונה א' ומדרום לשכונה ג'.
אזור זה מכיל מבני ציבור ומבני משרדים רבים.
המרכז כולל, בין השאר, את בית העירייה, קריית הממשלה וקניון קריית הממשלה, קניון הנגב, התחנה המרכזית של באר שבע, תחנת הרכבת באר שבע מרכז, היכל בית המשפט, בית ההסתדרות, קופת חולים מחוזית של שירותי בריאות כללית, המשכן לאמנויות הבמה באר שבע, הספרייה העירונית והקונסרבטוריון העירוני.
באזור שוכנים גם בית יד לבנים, בית העם ששימש את תיאטרון באר שבע ומשמש כיום כבית ספר למשחק בנגב והיכל התרבות של ההסתדרות.
בעבר שכן באזור גם "קולנוע קרן" שנהרס ובמקומו הוקמו שלושה מגדלי מגורים מעל מרכז מסחרי.
שכונה א' היא השכונה הראשונה שפרצה את גבולות העיר העתיקה.
השכונה נמצאת צפונית לעיר העתיקה, דרומית לשכונה ב', מזרחית לשכונה ה' ומערבית למרכז האזרחי.
בניית השכונה החלה בסוף שנת 1950 והסתיימה ב-1953. הבתים היו בני שתי קומות, 4 דירות בשטח 26-32 מ"ר בבינין.
חלק מהשכונה נבנה בשיטת "בניית תותח" היצק קירות מוכנים.
הרחובות המרכזיים בשכונה הם המשחררים, ביאליק, סוקולוב, ויצמן ובלפור.
כמו כן, בשכונה פעל מאז שנת 1952 שבט הצופים "ניצני הנגב".
מדובר בשבט הוותיק ביותר בהנהגת (מרחב) דרום של תנועת הצופים.
סניף בני עקיבא באר שבע 'מרכז' פועל בשכונה ברחוב מונטיפיורי, המבנה שכולל אולם פעילויות ובית כנסת הוקם בשיתוף מפעל הפיס.
שכונה ב' ממוקמת במרכזה של העיר באר שבע נחשבת לליבה של העיר, נמצאת מצפון לשכונה א', מדרום לשכונה ד', ממזרח לשכונה ה', וממערב לשכונה ג'.
נמצאים בה שלושה מסמלי העיר, הקונסרבטוריון העירוני, הספרייה העירונית ומועדון השחמט העירוני (שזכה לשם עולמי).
בנוסף נמצאים בשכונה מרכזי בילוי, פאבים, מסעדות ופארק הסופרים הגדול, שלוחה של הספרייה העירונית שמאפשר למבקרים לקרוא ספרים מהספרייה בפארק.
בשכונה היה ממוקם משנות החמישים אצטדיון וסרמיל שכיום נהרס ועל שיטחו נבנים מרכז מגורים גדול בן 2300 יחידות דיור חדשות שנוספו לבניה מתחדשת נוספת במקום.
השכונה הוקמה כשיכון בשנות החמישים.
השיכון יושב בתחילתו על ידי עולים בעיקר מתוניס, ממרוקו, מפולין, ומצרים.
בשנות השישים קלט השיכון גם עלייה מלוב.
בשנות השבעים נקלטו עולים מרוסיה ומגאורגיה.
בשנות התשעים מעט עולים מחבר המדינות עברו לשכונה.
השכונה מתאפיינת כיום בעיקר באוכלוסייה צעירה מקומית, מתבגרת וסטודנטים רבים הלומדים באוניברסיטת בן-גוריון ובמכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון.
בשכונה קיים מתנ"ס, בית ספר יסודי ובית ספר על יסודי.
הרחובות המרכזיים בשכונה הם ביאליק, המשחררים, בצלאל, חז"ל ודרך מצדה.
מאפיינה הייחודי:הספרייה העירונית והימצאות בליבה של העיר באר שבע.
שכונה ג' נמצאת ממזרח לשכונות א' ו-ב' ומצפון למרכז האזרחי.
השכונה הוקמה כשיכון בשנות החמישים, בתחילתה קלטה השכונה עולים מרומניה, מעיראק, ממרוקו, מלוב ומתוניס.
בשנות השמונים קלטה השכונה כמות גדולה של עולים מאתיופיה ובשנות התשעים גם עולים מחבר המדינות.
סטודנטים רבים מתגוררים בשכונה ג' (עקב קרבתה לאוניברסיטת בן-גוריון בנגב).
בשכונה מרכז קליטה, בנייני משרדים גבוהים, בית מדעים לנוער, שלושה בתי ספר יסודיים (שניים ממלכתיים ואחד ממלכתי דתי) ושני בתי ספר על יסודיים.
ב-1960 נפתח במרכז השכונה קולנוע אורות שפעל במשך 30 שנה ותפקד כמרכז תרבותי וחברתי בבאר שבע בכלל ובשכונה ג' בפרט.
בשכונה ממוקמים מועדוני ספורט רבים, כגון מועדון קריקט באר שבע ומרכזי אמנויות לחימה רבים.
בשכונה נמצא תיכון עירוני מקיף א' על שם פועה מנצ'ל, המקיף הראשון במדינה ובת דור באר שבע.
תחנת הרכבת באר שבע צפון ממוקמת אף היא בשכונה ג' - בצמוד לאוניברסיטת בן-גוריון ולמעונות הסטודנטים.
מרבית בתי השכונה הם יחידות צמודות קרקע עם גינות בחצרות הבתים, או בניינים בעלי שתיים עד שלוש קומות.
קבוצת בניינים גבוהים יותר (עד 8 קומות) שנבנו סביב 1980 מצויים בקצה השכונה, ברחוב וינגייט, סמוך לבית החולים סורוקה.
בשנים האחרונות יש מגמה פרטית של פינוי-בינוי בלתי מתוכנן ובשכונה החלו להופיע גם בניינים בני למעלה מ-10 קומות.
בין השנים 1978 ו-2007, השכונה קיבלה סיוע לשיקום פיזי וחברתי מפרויקט שיקום השכונות.
הרחובות המרכזיים בשכונה הם השלום, ארלוזורוב ווינגייט.
בשנת 2025 החלה העירייה לקדם תוכנית להתחדשות עירונית שמשמעותה הריסת מרבית בתי השכונה לטובת הקמתם של מבנים חדשים בצפיפות גבוהה יותר, ולמעשה מחיקת אופייה המקורי של השכונה.
במסגרת התוכנית יהרס הבלוק הארוך שנחנך ב-1961 בתכנון האדריכלים דוד בסט ואדם איל.
בהיותה שכונה גדולה מאוד, שכונה ד' מתחלקת לשלושה אזורים: ד' דרום, ד' צפון, וד' מזרח (ו' הישנה).
השכונה הוקמה בשנות החמישים כשיכון שיושב על ידי עולים חדשים, בעיקר מצפון אפריקה וניצולי שואה.
הסיבה המרכזית היא העובדה שבמשך השנים קלטה השכונה עולים רבים מרקע סוציו-אקונומי נמוך, שחלקם הידרדרו לפשיעה ולהתמכרות לסמים.
עד שנות ה-70, כשנסללה הכניסה החדשה לבאר שבע מכיוון צפון, השכונה הייתה בשולי העיר.
נכון לשנת 2012, מחצית מהדירות בשכונה שייכות למשקיעים ומושכרות לסטודנטים.
בשכונה צצו גם בתי קפה ומסעדות לשירות הסטודנטים, הבולטים שבהם ברחוב רינגלבלום.
עם זאת חלקים אחרים של השכונה (בעיקר בד' צפון, המרוחקת יחסית מן האוניברסיטה) המשיכו להוות מוקדי עוני ופשיעה, וחלק גדול מבתי צפון השכונה הם מושכרים בדמי מפתח.
בשכונה נמצאים כמה מהבניינים המזוהים ביותר עם הסגנון הברוטליסטי באדריכלות: בניין הפירמידה ברחוב אברהם אבינו, בניין מרכז הנגב על דרך מצדה, וכן רבים מהבניינים בקמפוס אוניברסיטת בן-גוריון (ידוע במיוחד בניין הספרייה) ובבית החולים סורוקה.
ברחבי השכונה נמצאים בין היתר: ישיבת בני עקיבא אהל שלמה, המרכז לבריאות הנפש באר שבע, המתנ"ס המרכזי ע"ש לוין, בתי ספר, בית כנסת ע"ש קדושי אושוויץ, בתי כנסת למגוון העדות השונות ושני מרכזי קניות.
מאז שנת 1978, השכונה מקבלת סיוע לשיקום פיזי וחברתי מפרויקט שיקום השכונות.
הרחובות המרכזיים בשכונה הם אברהם אבינו, סנהדרין, דוד המלך, רינגלבלום ודרך מצדה.
שכונה ה שבבאר שבע נמצאת צפונית לשכונה א', דרומית לשכונה ד', מערבית לשכונה ב' ומזרחית לשכונה י"א.
שכונה ה' הוקמה כ"שכונה לדוגמה" בסוף שנות ה-60 שיושב בעיקר על ידי עולים מברית המועצות.
כיום השכונה מורכבת בעיקר מאוכלוסייה מבוגרת או בעלת אופי דתי.
בשכונה שניים מסמלי העיר, "מרכז קליטה יעלים" ("בית רמט") שלצידו "שיכון רבע הקילומטר" ו-"שיכון השטיח"—מארג צפוף של בתים צמודי קרקע עם משעולים מקורים למעבר הולכי רגל ביניהם.
בסמוך, בשטח המפריד בין שכונה ה' לבין שכונה ב', היה האצטדיון העירוני על שם וסרמיל.
סמוך למרכז הקליטה יעלים נמצא המרכז המסחרי, המכונה "הגשר" על שם הגשר העובר מעליו.
גשר זה, המתוח על פני רחובה הראשי של השכונה ומחבר בין שני חלקיה, נחשב גם הוא לאחד מסמליה הבולטים.
בשכונה מצוי גם בית כנסת הכיפה, אשר מהווה מוקד מרכזי לציבור הדתי בשכונה בנוסף, פועלת בשכונה חצרו של הרב אלעזר אבוחצירה המונהגת כיום על ידי בנו הרב פנחס אבוחצירה.
במרכז השכונה, משתרע פארק ה' ובשמו הרשמי פארק גדולי ישראל.
הרחובות המרכזיים בשכונה הם דרך המשחררים, שדרות יעלים, הצבי, העלייה וטבנקין.
בשכונה ו' (המכונה ו' החדשה) ממוקם קמפוס מכללת קיי, וכן מספר בתי ספר ("אוצר החיים", "מאיר", "בנות חיל", "מצפה", "תומר", "רעים", "נווה במדבר", "שובו"), קניון אביה, בית הכנסת שובו-בנים של יוצאי אתיופיה.
עד שנות ה-90 נמצאו בשכונה גם בית-ספר עממי "עמית" ותיכון מקיף ד' (במקומו עומד היום "מקיף אמי"ת").
בשכונה נמצא בנין יד שרה המשרת את כל העיר והאזור.
בשכונה נמצאת הקריה החרדית של באר שבע.
נכון ל-2019, במרכז הקריה החרדית עומד שלד של בניין בית כנסת מונומנטלי, שקרוי "הכותל הדרומי", שבנייתו נעצרה.
אם וכאשר יושלם הבניין, הוא יכיל שבעה חדרי תפילה קטנים, חדר תפילה נוסף, גדול, חדרי לימוד תורה, מקווה טהרה וחנות תשמישי קדושה.
שכונה ו' הוקמה כשכונת רווחה מודרנית, אך בשל הריחוק היחסי שלה מהמרכזים הכלכליים והארגוניים של העיר וממוקדי משיכה אחרים, חלק מהדירות בה הפכו לזולות ובאזורים מסוימים נמשכה אוכלוסייה ענייה.
חלק משכונה ו' הפך לשכונת מצוקה.(בני אור- אזור הנמצא מכניסת פארק הסופרים בשכונה ב ונמשך עד לאזור פארק האוסטרלי הכולל בתוכו את אזור קניון אביה) אזור הקוטג'ים שלה, אזור "וילות מצדה", נשאר יוקרתי.
הרחובות המרכזיים בשכונה הם דרך מצדה, שאול המלך, דוד אלעזר, מבצע נחשון, מבצע עובדה ומבצע יואב.
מרכז הקניות הגדול שנבנה בה, קניון אביה, נתון מזה שנים בהפסדים כספיים.
שכונה ט' (שמכונה רשמית גם "שכונת אשכול", אם כי כינוי זה אינו נמצא בשימוש בין תושבי העיר) נמצאת מדרום לשכונה ה', מצפון לשכונות נווה זאב ושיכון דרום, וממזרח לנאות לון.
השכונה הוקמה בשנות ה-70, יושבה תחילה בעיקר על ידי עובדי קמ"ג, עולים דרום אמריקאים, תושבים שפונו משכונה ד', וחלק מתושבי העיר המבוססים שיצאו מהשכונות הוותיקות האחרות.
פרק זמן קצר לאחר הקמתה החלה להתפתח בשכונה קהילה של המגזר הדתי לאומי בשיטת ה"חבר מביא חבר", קהילת "מולדת" בנוסח ספרד (של יהודי אשכנז) ו"אריאל" בנוסח עדות המזרח.
בשכונה פועל בית הכנסת "אשל אברהם" של התנועה המסורתית בישראל.
בתחילת המילניום הנוכחי הוקם במרכז השכונה בית כנסת ספרדי נוסף, "עוז ותעצומות".
בשבתות ובחגים פועל בבית ספר "נתיבי עם" מניין תימני.
השכונה נחשבת לאחת השכונות היוקרתיות בעיר.
בשכונה פועל מתנ"ס, שבט של תנועת הצופים, בית ספר על יסודי ממלכתי (מקיף ו' על שם "קוהל") וארבעה בתי ספר יסודיים ("יובלים" ו-"אשכול" - ממלכתיים רגילים, "נתיבי עם" שהוא ממלכתי-דתי ו"מולדת" שרוב כיתותיו ממלכתיות רגילות ואחדות מהן כיתות חינוך מיוחד לתלמידים לקויי שמיעה).
בשנת 2013 נפתח בצמוד לדרך דוד טוביהו, על מתחם מלון נאות מדבר שנהרס, קניון "גרנד קניון" - הגדול בישראל.
כמו כן, אושרו בה תוכניות להקמת מגדלי מגורים.
הרחובות המרכזיים בשכונה הם שדרות ירושלים, עין גדי רחבת צפת ומגידו.
ביוני 2023 נחנך בשכונה אתר הנצחה לחללי מערכות ישראל ופעולות איבה.
השכונה נמצאת דרום-מזרחית לנחל עשן (נוה-מנחם), מדרום-מערב לשכונה ו' החדשה ומצפון לנאות לון.
השכונה נקראת לעיתים רחוקות רמות (פנחס) ספיר, אך רק במפות ובשלטים לצד השם י"א ששגור בפי תושבי באר שבע.
שמה של השכונה נועד על מנת להנציח את 11 (י"א) הספורטאים שנרצחו באולימפיאדת מינכן.
השכונה הוקמה בשנות ה-80 וה-90 על רקע מספר עליות משמעותיות שפקדו את ישראל בשנים אלה, והצורך בתוספת יחידות דיור בכל הארץ.
במהלך שנות ה-90 קלטה השכונה גם עולים מחבר המדינות, ועברו אליה תושבים מהשכונות הוותיקות יותר של העיר.
בשטח השכונה מצוי גם מתחם מגורים קטן שהוקם בשנות ה-80 המוקדמות על ידי אנשי צבא מחיל האוויר, באותו זמן כשכונה נפרדת משאר העיר באר שבע.
בשנת 2013 הוקם בשכונה לאורך שדרות טוביהו המרכזיים בעיר הגרנד קניון באר שבע - הקניון המרכזי בעיר והגדול בישראל, המשתרע על כ-50,000 מ"ר שטחי מסחר וכולל 250 חנויות, מתחמי בילוי, מסעדות, חדרי כושר ועוד.
אורכו של הקניון נמדד בכ-273 מ' (כאורכה של אוניית הנוסעים טיטניק).
כמו כן, בשכונה קיימים קניון שאול המלך, חמישה בתי ספר יסודיים, בית ספר על יסודי, מקיף ע"ש יצחק רבין, קופת חולים, קן (סניף) של הנוער העובד והלומד ומתנ"ס.
בשנת 2008 נחנך בשכונה פארק החייל האוסטרלי, אחד הפארקים העירוניים המרכזיים בעיר.
הפארק מנציח את החיילים האוסטרלים אשר כבשו את העיר במלחמת העולם הראשונה.
הרחובות המרכזיים בשכונה הם שדרות טוביהו, דרך מצדה, שאול המלך, אברבנאל, אלפסי, וגולדה מאיר.
בסמוך לשכונה עובר נחל סוללים אשר עתיד לעבור פיתוח עירוני סביבתי הכולל שבילי הליכה ורכיבה, עצים ומדשאות עד לשכונה ה' ופארק החייל האוסטרלי.
בהתאם לתוכנית המתאר בש/2030 המקודמת לכלל העיר נכון לשנת 2022, תבנית הבניה וגובה השכונה תהיה תואמת לאופי הבנייה הקיימת.
לאורך שדרות טוביהו תותר בנייה מרקמית משולבת בבנייה גבוהה עד 18 קומות.
שדרות טוביהו יפותחו כשדרה עירונית ראשית (בשנת 2021 החלו דיונים תכנוניים להקמת רכבת קלה בבאר שבע שעתידה לעבור גם לאורך שדרות טוביהו).
לאורך הכניסה המערבית לעיר (צומת טוביהו ואילן רמון) יותר שילוב בניה בגובה של עד 24 קומות.
שכונת בתים פרטיים (קוטג'ים, ווילות ובתים דו משפחתיים) במערב באר שבע.
גבולות: ממזרח: שכונה ט', ממערב: הקאנטרי קלאב, מדרום: שכונות נווה זאב - חצרים, מצפון: שכונה י"א.
בשכונה מספר בתי כנסת, בית חב"ד, בית ספר יסודי, ובמרכזה מרכז מסחרי, פארק ומגרשי כדורסל, טניס וכדורגל.
"חורשת לון", שעל שמה נקראת השכונה (או "יער לון", כפי שכונתה בפי תושבי העיר הוותיקים), צמודה לה וגולשת לתוכה.
במקור, השכונה הייתה אמורה להיבנות סמוך יותר לכביש המוביל למוזיאון חיל האוויר (דרך ג'ו אלון), אך ההחלטה שונתה והוחלט להעתיק את מיקומה לתוך תחומי העיר ובסמוך לשכונות אחרות, כנראה עקב בעלות נתיבי ישראל על הכביש המוביל למוזיאון ולבסיס חצרים, והימצאותה של מזבלה עירונית גדולה באזור המתוכנן.
בשכונה נמצא בית ספר "נאות לון".
תושבי השכונה נמצאים במעמד סוציו-אקונומי בינוני עד גבוה.
ביולי 2013 נחנך הסקייט פארק בסמוך לקאנטרי קלאב.
הרחובות המרכזיים בשכונה הם שומרון, עכו, אבן שושן, הרב קאפח, שמעון אגרנט, והגאונים.
בנובמבר 2015 הוקם בשכונה שבט הצופים "רמון" בהובלת קומונה של שנת שירות (ש"ש).
החל משנת 2016, פועל השבט בחצר בית הספר "נאות לון" ומופעל על ידי מדריכים בשכבות י'-יב' משבט "במדבר" בעומר.
נווה זאב היא אחת מהשכונות החדשות והגדולות בבאר שבע, נכון ל-2021 התגוררו בה כ-32,000 תושבים והיא השכונה המאוכלסת בעיר.
תכנון השכונה המקורי כלל כ־8,000 יחידות דיור.
רוב הבנייה בשכונה היא של בניינים בני חמש עד שמונה עשרה קומות, קוטג'ים ודופלקסים.
חלק נכבד מחלקה הישן יותר של השכונה (ששמה הוא "נאות חצרים", ששימש בעבר כאתר חירום לעליות הגדולות שהגיעו לישראל בתחילת שנות ה-90; עוד לפני-כן נמצאה בשטח השכונה מעברת חצרים) מורכב מבתים המנוהלים על ידי חברת "עמידר" והוא אוכלס בעיקר בעולים מחבר המדינות.
חלקה החדש יותר של השכונה (סוף שנות ה-90 ושנות ה-2000) מאוכלס על ידי אוכלוסייה מבוססת יותר.
בשכונה בית ספר תיכון (ע"ש יצחק רגר) ושני בתי ספר יסודיים ("יחדיו" ו"נווה-שלום"), בית חב"ד, מתנ"ס חדש וכן מרכזים של הנוער העובד והלומד ובני עקיבא.
הרחוב המרכזי בשכונה הוא רחוב יוהנה ז'בוטינסקי שבו נמצא קניון שנחנך בשנת 2010, וממוקמות עשרות חנויות לאורכו.
הרחובות המרכזיים בשכונה הם יוהנה ז'בוטינסקי, נפתלי הרץ אימבר, וחטיבה 8.
בשטח השכונה היה מצוי גם אחד האתרים הארכאולוגיים החשובים בבאר שבע, ביר אבו מטר, על גבי חלק ממנו עובר רחוב נפתלי הרץ אימבר ועל חלקו קיים היום גן ציבורי (ממערב לכיכר עם הטנק).
נווה נוי ממוקמת מדרום לעיר העתיקה, מעברו הדרומי של נחל באר שבע.
השכונה הוקמה בתחילת שנות ה-50, על פי גישת עיר גנים בתכנון העיר באר שבע, כשכונת גנים נוספת לאלו שקדמו לה (שכונות א' עד ה').
המיוחד בשכונה זו היה בנייה חד קומתית עם חלקות של חצי דונם (דו משפחתיים על דונם אחד) ששימשו כמשקי עזר.
תחילה יושב המקום כמעברה על ידי עולים ממרוקו ומתוניס ונקראה בכינוי "מעברת משקי עזר" או "מעברת משק עזר" במשך הזמן וביוזמה מקומית עם תום תקופת המעברות נשאר השם "משק עזר" ואחר כך גם "נווה נוי" שזה שמה של השכונה היום.
בשכונה מתקיימת קהילה קראית גדולה, בי"ס יסודי ממלכתי "מענית", פנימיית "אשלים" לנוער חוסה, מרכז דואר שכונתי, קופת חולים, בית חב"ד, מתנ"ס ושלושה מרכזי קניות זעירים.
בית ספר של האגודה למען ילדים עיוורים, קן (סניף) של תנועת הנוער העובד והלומד.
עד שנת 2007 היה קיים בתוך שכונת נווה נוי בסיס חיל האוויר ובו השלוחה הבאר שבעית של הטכני בחיפה, בסוף שנת 2007 בית הספר הטכני הועבר למתחם חדש בגבול היציאה המערבית של העיר.
בכניסה לשכונה מכיוון העיר העתיקה, מעבר לנחל באר שבע, נמצא פארק פעמון החירות, שהוא חלק מפארק נחל באר שבע.
בשכונה פועלות מסעדות ומקומות בילוי.
בנוסף, בקרבת קריית יהודית - אתר גדול ובו בתי מלאכה, מוסכים, אולמי אירועים, בי"ס יסודי ממלכתי "מענית" ומרכז מסחרי גדול.
שכונת נחל בקע נמצאת דרומית לנווה נוי ונקראת על שם הנחל הסמוך נחל בקע.
השכונה הוקמה בתחילת שנות התשעים כאתר מגורים זמני, הגדול בישראל (2308 יחידות דיור).
אתר המגורים יושב בתחילתו על ידי עולים מברית המועצות שעלו כחלק מהעלייה מחבר המדינות בשנות התשעים וכן על ידי עולים מאתיופיה, לאחר מכן הוכר האתר כשכונה ונבנו בסמוך לו יחידות דיור קבועות צמודות קרקע (בעוד המבנים הזמניים של אתר הקרוונים פונו).
באמצע שנות התשעים עברו לשכונה עולים מבוססים מחבר המדינות (בעיקר מאזור הקווקז) ושיפרו את מצבה.
בעקבות העלייה ברמה הסוציו-אקונומית בשכונה והרחוב הדובר רוסית שבה עברו אליה הן עולים והן משפחות ותיקות והיום היא מגוונת מבחינה דמוגרפית, אם כי עדיין בולט חלקם של היהודים הקווקזים.
בשכונה קיימים בית חב"ד, "מועדון נוער" של תנועת הנוער "המכבי הצעיר", מתנ"ס, מרכז ליהדות הקווקז.
השכונה ממוקמת בקצה המערבי של העיר, וגובלת במזרחה ובדרומה בשכונה י"א.
השכונה הוקמה בשנות ה-90, כחלק מפרויקטי קליטה של עולים חדשים.
בתי השכונה ברובם הם בתים פרטיים.
בשכונה בית ספר תיכון (מקיף טוביהו), כמה בתי ספר יסודיים, הלונדע - מוזיאון הילדים של באר שבע ע"ש ג'ק, ג'וזף ומורטון מנדל ופארק הילדים החדש של באר שבע המשתרע על פני כ-60 דונם.
שכונת רמות היא אוסף של ארבע שכונות (רמות הישנה, רמות הרכס, פסגת רמות ורמות האנדרטה) המהווה את רצף הבניה הצפוני ביותר בבאר שבע.
השכונה היא מהגדולות והיוקרתיות שבעיר.
בניגוד לשאר באר שבע, המצויות בתוך בקעת באר שבע, שכונה זו ממוקמת על כמה מהגבעות הסמוכות ומכאן שמה.
מלכתחילה השכונה נבנתה כדי למנוע את עזיבתה של האוכלוסייה העשירה אל הפרוורים.
לכן נבנו בה בתים צמודי קרקע רבים, אותם יכלו לרכוש בעיקר אלה המשתייכים למעמד סוציו-אקונומי בינוני עד גבוה.
בשכונה גם בנייני דירות שנבנו מאוחר יותר, הכוללים דירות בנות ארבעה חדרים ומעלה.
השכונה הוקמה באמצע שנות ה-80 והורחבה באופן מסיבי מתחילת שנות התשעים, עם גל העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות ה-90, ואילך.
השכונה גובלת באנדרטת חטיבת הנגב, בבית הלוחם באר שבע, בקמפוס המרכזי של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב ובתחנת הרכבת באר שבע צפון.
הרחובות המרכזיים בשכונה הם אביגדור אביטל, המדע, הדעת, הערים התאומות, אשכול, האנדרטה ואורי צבי.
בשכונה פועל החל משנת 2009 שבט הצופים "יואב".
תחילה פעל בחצר של מקיף ז', אך החל משנת 2014 פועל השבט במבנה שהוקצה לו על ידי העירייה ברחוב גד טדסקי (רמות הרכס).
מתחם של בניינים צמודי קרקע שנבנו בשנות ה-2000 ושווקו כמיועדים לאוכלוסייה ציונית-דתית.
השכונה נמצאת בקצה המערבי של שכונת נווה זאב, ולרוב רואים בה חלק מנווה זאב, ולא שכונה עצמאית.
כיום גרים במתחם זה אשר נקרא בפי כל 'השכונה הדתית' או 'פלח 6' כ-170 משפחות.
מתחם זה כולל בית כנסת של תושבי השכונה אשר נקרא 'זכור לאברהם' ונבנה בעזרתו האדיבה של תורם מחוץ לארץ.
בית הכנסת פעיל בכל ימות השבוע לרבות שבתות ומועדים.
בשכונה הקיימת שווקו מגרשים לבניה עצמית באמצעות מינהל מקרקעי ישראל ובנוסף נבנו פרויקטים על ידי חברות הבניה השונות כמו י.ח דמרי, יהלומית פרץ, אחים אוזן, אחים אום ליקויי בניה בע"מ ועוד.
כמו כן העמותה הצבאית בנתה בשכונה 61 יחידות צמודות קרקע במסגרת פרויקט עמותת ענבלים.
כיום בשכונה ישנם גני ילדים, מגרש ספורט, מרכז קניות ושני בתי ספר, אחד מתוך השניים הוא בית ספר מיוחד לילדים עם מוגבלויות.
שכונה של בניינים צמודי קרקע מדרום-מערב לשכונת נווה זאב וממערב לשכונת רמות שנבנתה ברובה בסביבות שנת 2010. בנייני מגורים גבוהים יותר נבנים בשטח השכונה (באזור הצמוד לשכונת נווה זאב) בשנים 2014–2015. השכונה קרויה על שם אילן רמון.
לעיתים רואים בה חלק משכונת נווה זאב הסמוכה ולא שכונה עצמאית.
רובע החדשנות הראשון והיחיד בישראל, הושק בינואר 2019 בשיתוף אוניברסיטת בן-גוריון, המרכז הרפואי סורוקה ומשרדי הממשלה.
הרובע פרוש על פני שטח של למעלה מ-2600 דונם.
את המיזם מלווים ברוס כץ וג'ולי ווגנר ממכון ברוקינגס בוושינגטון.
הרובע הוא מודל אורבני בסמיכות גאוגרפית למוסדות, חברות טכנולוגיות ומיזמי סטארט-אפ.
המפגש ביניהם מייצר קישור בין אקדמיה, רפואה, חברות טכנולוגיות, רשות מקומית, משרדי הממשלה ותושבי העיר ומוביל לחדשנות, במרקם עירוני.
רובע החדשנות יתמקד בשלושה תחומי מחקר: טכנולוגיית מדבר, בריאות דיגיטלית ואבטחת סייבר.
שכונת קריית גנים היא שכונה שנבנית על חורבות האצטדיון וסרמיל על ידי החברות י.ח דמרי ואזורים השכונה תכלול 17 מגדלים בני 26–30 קומות הכוללים פנטהאוזים, בית ספר, גנים, אזורי מסחר, פארק מרכזי רחב ידיים, קאנטרי קלאב ועוד כמו כן תהליך הבנייה יכלול גם יישור קרקע.
נכון ל-2022 השכונה המערבית ביותר בבאר שבע, משתרעת בין רח' מוטה גור ממזרח ונחל סוללים מדרום, ומאופיינת בבנייה צמודת קרקע.
רחובות השכונה כולם נקראים על שמות נשים.
שכונת סיגליות נמצאת ממערב לצומת דרך אילן רמון וכביש 25. מדרום לה נמצאת המכללה הטכנולוגית של חיל האוויר בבאר שבע וממערב לה החווה החקלאית.
כל מבני המגורים בשכונה הם בבניה גבוהה.
השכונה נבנתה כחלק מהסכמי גג שנחתמו בין מדינת ישראל, מינהל מקרקעי ישראל ועיריית באר שבע.
שיווק דירות בשכונה החל בשנת 2015 והדירות הראשונות אוכלסו בשנת 2020. חלק מהדירות שווקו במסגרת תוכנית מחיר למשתכן.
שכונה בשטח של 5,300 דונמים, שבה נבנות כ-5,000 יחידות דיור.