tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המחוז כלל רשות מקומית אחת ו-58 כפרים.
ממשלת אסטוניה החליטה ב-22 ביוני 2017 על פירוק הנפה ומיזוגה לתוך הנפה הכפרית היו במסגרת הרפורמה המנהלית.
הפסח נקרא על שם ה"פסיחה" של אלוהים על בתי ישראל בזמן מכת בכורות.
למצווה זו משמעות היסטורית ודתית רבה, והמקרא מדגיש את קיומה של המצווה מספר פעמים באירועים היסטוריים מיוחדים.
מקור המצווה הוא בספר שמות, כאשר משה מצוּוה להודיע לבני ישראל בעודם במצרים, לקחת שה (של כבש או עז) בי' בניסן, ולשחוט אותו בי"ד בניסן, בין הערביים:
בפרשה נפרדת ציוותה התורה () גם על הקרבת הפסח כקורבן קבוע מדי שנה בתאריך בו הקריבו את קורבן הפסח במצרים.
המצווה לדורות היא זכר למצווה בה נצטוו ישראל בזמן יציאת מצרים – "פסח מצרים", ואשר סימלה את הברית בין עם ישראל לאלוהיו ואת התנתקותו של עם ישראל מהעבודה הזרה של המצרים.
כחלק מהציוויים של פסח זה (שחלו גם על הפסח במצרים) נאסר על טמא, על ערל (אדם שלא נימול) ועל גויים לאכול את הפסח, וכן נצטוו לאכלו רק בבית אחד ולא להוציא מן הבשר החוצה.
באשר למצוות שהוזכרו בפרשה שלפני כן, הבינו חז"ל שחלק מהן, כגון האכילה בחיפזון ומריחת הדם על הבתים, היו רק לאותו זמן, שאותו כינו "פסח מצרים", ואילו אחרות – כגון השחיטה בין הערביים, האיסור לשבור עצם ולהותיר עד הבוקר והחובה לאוכלו עם מצה ומרור – נשארו גם לדורות.
קורבן זה כינו בשם "פסח דורות".
במקראות נוספים נוספו מצוות נוספות הקשורות לקורבן הפסח – האיסור לשחטו כאשר יש ברשות המקריב חמץ (כך לפי פרשנות חז"ל), וכן שאין לזבוח את הפסח אלא , דהיינו בירושלים (לאחר שזו נבחרה).
לפיכך טעם קרבן פסח בראש ובראשונה כטעם כל קרבן ובפרט קרבן שלמים, כאשר טעם זריקת הדם בקרבנות על המזבח מפורש במקרא:
חז"ל הסבירו שהשה היה אלוהיהם של המצרים, ושחיטתו מהווה ניתוק מן העבודה הזרה (אחד הגלגולים של רע היה איל שמחזיק את השמש.
לדעת המפרשים השמש בזמן מזל טלה הגבירה את הנילוס בגלל הפשרת שלגים).
יש אף הסוברים כי היותו של הקורבן צלוי ולא מבושל, הוא כדי להמחיש למצרים את הזלזול באלוהיהם, שכן ריח הבשר הצלוי והעשן מורגש למרחוק.
מריחת דם הקורבן היוותה, לפי זה, מעין סימן שבית זה מנותק מן התרבות האלילית המצרית, ואף מסכן עצמו בשחיטת אלוהי המצרים לעיניהם כדי לקיים את מצוות ה', ובכך ראוי הוא להצלה.
במצווה זו הייתה מעין כריתת ברית בין עם ישראל לאלוהיו (זוהי אחת המצוות הראשונות שבהן נצטווה עם ישראל, אם לא הראשונה).
למצוות השונות שנלוו אל הקורבן ניתנו פירושים שונים; העיקרי שבהם הוא שמדובר באלמנטים של חיפזון (צלייה באש היא מהירה, יש לאכול עד סוף הלילה, אין להתעכב לשבור את העצמות ולמצוץ את לשדן), כמו האלמנטים הבולטים של וכן אכילת המצות עם קורבן הפסח מבטאת זריזות, שכן הכנת ואפיית המצה נעשית בזריזות.
כל אלו מסמלים נכונות לצאת ממצרים עד עלות השחר.
פירוש נוסף שהוצע הוא שהאלמנטים הללו הם דרך מלכות ושחרור – צלי אש הוא מאכל מלכים; דרכם לאכול את הבשר עם ירק (המרור); שבירת עצמות היא דרכם של עניים, וכן על דרך זו.
המצווה לדורות נועדה, ככל הנראה, להוות זכר ליציאת מצרים, יחד עם חידוש הברית מדי שנה; כך ניתן להבין גם מההדגשות בתנ"ך על אירועים שונים שבהם נעשה הפסח ברוב עם.
מניין המצוות הקשורות לקרבן פסח
הרמב"ם מונה בספר המצוות ובמשנה תורה שש עשרה מצוות (ארבע עשה ושתים עשרה לא תעשה) הקשורות לקרבן הפסח.
במניין זה כלולות מצוות הנוגעות לקרבן פסח ראשון, לקרבן פסח שני ולקרבן החגיגה הבא עם הפסח:
כל יהודי המחויב במצוות מחויב אף באכילה מקורבן הפסח.
חיוב זה כולל נשים, עבדים כנענים, וקטנים היכולים לאכול לפחות כזית מבשר הקורבן.
המצווה מוטלת על גברים ונשים כאחד.
אדם שיכול היה להקריב את הקורבן במועדו אך לא עשה זאת – זהו עונש בידי שמים, כרת, אשר מהותו היא ניתוק מגורל עם ישראל, וחז"ל פירשוהו שעניינו על היכרתות מן העולם הבא או על קיצור חיים בעולם זה.
עונש זה הוא כמעט ייחודי למצוות קורבן הפסח, שכן מצווה זו ומצוות המילה, הן שתי מצוות העשה היחידות שאי-קיומן מהווה עילה לעונש זה.
לפני שחיטת קורבן הפסח, ישנו צורך בחבורה מוגדרת ה"מנוייה" על הקורבן, חבורה זו יכולה להכיל כל שילוב של החייבים באכילה, ובתנאי שהקורבן מספיק גדול כדי לספק כזית בשר לכל אחד, למעט מהמקרים הבאים:
אין להקים חבורה אשר אין ביכולתה לאכול את כל בשר הקורבן, מסיבה זו, אין להקים חבורה המורכבת רק מזקנים או חולים
לכתחילה אין להקים חבורה המורכבת מאדם אחד בלבד אף אם הוא יכול לאכול את כל הפסח לבדו
אין להקים חבורה המעורבת מנשים, עבדים וקטנים, משום חשש לפריצות, אך ניתן להקים חבורות על טהרת הנשים או העבדים.
אף על פי שילדים קטנים רשאים להשתייך לחבורה קיימת, אין להקים חבורה אשר מורכבת רק מילדים קטנים.
יש להימנע מהקמת חבורה על טהרת הגרים, מהחשש שמא מתוך החמרת יתר וחוסר ידע, הם יכריזו על פסח כפסול, אף על פי שאינו כך.
ניתן להצטרף ולעזוב את החבורה כל עוד לא נשחט הקורבן, אך בעת השחיטה, כל אדם רשאי להשתייך לחבורה אחת בלבד.
אסור לתת לגוי, ואפילו גר תושב, לאכול מבשר הפסח, ככתוב:
אסור לתת ליהודי עובד עבודה זרה ("מומר לעבודה זרה") לאכול מבשר הפסח, ככתוב: , ופירשו חז"ל שבן נכר הוא מי ש"נתנכרו מעשיו לאביו שבשמים".
אסור לערל (מי שאינו מהול, ואפילו אם אינו מהול משום שיש סכנה לחייו אם ימול) לאכול מבשר הפסח, ככתוב:
בקורבן הפסח מוקרב שה תמים (בלא מום) או גדי תמים עד גיל שנה.
לקראת יציאת מצרים, אלוהים ציווה את בני ישראל:
הציווי לשחוט את הפסח "בין הערביים" נתפרש על ידי חז"ל כמכוון לזמן אחר הצהריים (מעת נטיית השמש מערבה משיא גובהה).
אולם רבי אברהם אבן עזרא טוען שהביטוי, לפי פשוטו, מתייחס לשעת הערב, בין שקיעת החמה לצאת הכוכבים.
אולם הוא מביא את דברי רב סעדיה גאון, שזמן קצר זה אינו מספיק לשחיטת קורבנות הפסח של כל עם ישראל, ולכן מן ההכרח לפרש שמדובר על זמן ממושך יותר.
כשהגיעה שעת ההקרבה, באו המקריבים לבית המקדש עם קורבנותיהם.
אין צורך שכל המנויים על קורבנות הפסח יבואו לעזרה, אלא די בנציג אחד מכל חבורה.
המקריבים היו נכנסים לעזרת ישראל בשלש קבוצות (בלשון המשנה: כיתות).
נכנסו המקריבים הראשונים וכאשר נתמלאה העזרה נעלו את דלתותיה והתחילו את תהליך ההקרבה.
כשהתהליך הסתיים פתחו את הדלתות, ויצאה הכת הראשונה.
לאחר מכן נכנסה הכת השנייה, ואחריה הכת השלישית.
גם אם יש מעט מקריבים יש לחלקם לשלש כיתות.
לפי המשנה, הכת השלישית הייתה הקטנה ביותר, כיוון שהכל השתדלו להזדרז בהקרבת הפסח, ובתוספתא כת זו אף נקראת "כת עצלנים".
במקביל לתהליך ההקרבה, כחלק ממצוות שירת הלווים, קראו הלויים את ההלל (פרקים קי"ג-קי"ח בספר תהילים).
נחלקו המפרשים אם רק הלויים קראו את ההלל או שגם המקריבים שהיו בעזרה הצטרפו אליהם.
אם סיימו את קריאת ההלל – התחילו לקרוא אותו פעם שנייה.
לפי המשנה, מעולם לא אירע שנזקקו לקרוא את ההלל פעם שלישית, שכן ההקרבה נעשתה במהירות רבה.
שחיטת הפסח, כמו שחיטת שאר הקורבנות, יכולה להיעשות גם על ידי זר (מי שאינו כהן).
לאחר השחיטה, קיבל כהן את דם הפסח במזרק (כלי המיועד לקבלת דם הקורבנות וזריקתם אל המזבח).
הולכת הדם אל המזבח נעשתה בתהליך מיוחד, המתואר במשנה: הכהנים היו עומדים בשורות, והעבירו את מזרקי הדם מיד ליד, עד שהגיעו אל הכהן הקרוב למזבח, וזה שפך את הדם על המזבח, במקום שהיה למזבח יסוד (בליטה מוגבהת שהייתה מסביב למזבח, בצד הצפוני ובצד המערבי שלו).
לאחר זריקת הדם, תלו את הקורבן על ווים שהיו בקירות העזרה, ועל גבי עמודים שהיו בעזרה, והפשיטו את עורו.
כשהווים לא הספיקו, היו מקלות מיוחדים שהיו מניחים על כתפיהם של הנוכחים, כדי לתלות עליהם את הקורבן ולהפשיט אותו.
לאחר הפשטת עור הקורבן, חתכו את בשרו והוציאו ממנו את החלבים (חלקים שומניים, אותם היו מקריבים על גבי המזבח) ואת הפרש (פסולת המזון שבקרבי הבהמה).
ההפשט והניתוח יכולים גם הם להיעשות על ידי זרים.
רבי מנחם המאירי כותב שיש להניח כי כל מה שניתן לעשותו על ידי זרים אכן נעשה על ידיהם, מפני שהכהנים היו טרודים בעבודות המיוחדות להם.
לאחר מכן הקטירו הכהנים את החלבים על גבי המזבח.
עם סיום ההקרבה של הכת נפתחו דלתות העזרה, והמקריבים יצאו עם קורבנם למקום המיועד לאכילתו.
עם סיום ההקרבה כולה, הדיחו הכהנים את העזרה במים, כדי לנקותה מהדם שנשפך בה.
הקרבת קורבן פסח דוחה את השבת, ולכן מקריבים אותו בזמנו גם בערב פסח שחל בשבת.
עם זאת, פעולות שניתן לעשותן לפני שבת או לאחריה אינן דוחות את השבת.
הבאת הפסח – בגלל איסור הוצאה מרשות לרשות אין לשאת את הפסח לעזרה בשבת, אלא יש להביאו כשהוא הולך בעצמו.
כמו כן, אין להביא את סכין השחיטה בשבת, אלא יש להכין סכין בעזרה לפני שבת, או במקרה של שכחה לתחוב את הסכין בצמר הטלה או בקרני הגדי.
הפשטת הפסח – כאמור לעיל, היו מפשיטים את הקורבן כשהוא תלוי על מקלות מיוחדים.
בשבת, לדעת ר' אליעזר, לא היו משתמשים במקלות אלו, שכן הם היו נחשבים מוקצה, ולשיטתו, המקריבים היו מניחים את ידיהם על כתפי חבריהם, והיו תולים את הכבש על ידיהם, ומפשיטים את הכבש.
אך ההלכה היא שאין שבות במקדש (איסורי שבת מדרבנן), ולכן היו מפשיטים את הקורבן כרגיל גם בשבת.
שטיפת העזרה – לפי המשנה, הכהנים הדיחו את העזרה גם בשבת, אלא שדבר זה היה בניגוד לדעת חכמים, שאסרו זאת.
עם זאת, הרמב"ם פוסק שהדבר מותר, כיוון שהדחת העזרה אינה אסורה מן התורה, אלא רק מדרבנן, ואיסורים מדרבנן הותרו במקדש.
לקיחת הפסח – בגלל איסור הוצאה מרשות לרשות, אסור לקחת את הקורבן הביתה, ולכן כשערב פסח חל בשבת, היו המקריבים ממתינים בהר הבית עד צאת השבת.
הכת הראשונה של מקריבי הקורבן המתינה ברחבת הר הבית, הכת השנייה המתינה בחיל (השטח שבין חומת העזרה לבין החומה הנמוכה הקרויה הסורג), והכת השלישית נשארה בעזרה.
צליית קרבן הפסח – בשנה זו מתחילים לצלות את קרבן הפסח רק לאחר צאת השבת, מכיוון שאסור לצלות בשר בשבת.
מכאן שאסור לאכול את הפסח כשהוא נא (כלומר: נצלה מעט ועדיין אינו ראוי למאכל אדם) או מבושל, אלא רק כשהוא צלוי כראוי – ללא נוזלים.
אם בטעות הבשר נחרך, הגמרא אומרת שלא נפסל בכך.
עוד יש ללמוד מפסוק זה שהפסח חייב להיות צלי אש, כלומר צלוי מחמת האש ולא מחמת דבר אחר.
לפיכך צליית הפסח נעשית כשהוא תחוב על שיפוד של עץ, שאינו מעביר חום, ולא על שיפוד של מתכת (משום שאם ייעשה כן, הפסח יצלה מחמת השיפוד הלוהט, וייחשב "צלי מחמת דבר אחר").
כמו כן אין צולים את הפסח כשהוא נתון בכלי.
לפי המשנה, היו משתמשים דווקא בשיפוד של רימון, משום שהוא יבש יותר מעצים אחרים, וגם כשהוא מתחמם לא יוצאים ממנו מים.
לעומת זאת, בעצים אחרים יכולים לצאת מים במהלך הצלייה, ולבשל את בשר הפסח.
את הרגליים ואת המעיים של הקורבן תולים על השיפוד בנפרד מגופו.
כאשר ערב פסח חל בשבת נדחית צליית הפסח למוצאי שבת.
כשפסח חל בשבת, הכנסת השה לתנור הייתה עם כניסת החג או השבת ונצלה ללא מגע יד אדם.
זמן אכילת הפסח שנוי במחלוקת תנאים: לדעת רבי עקיבא, ניתן לאכול את הפסח, מן התורה, כל הלילה, ואילו לדעת רבי אלעזר בן עזריה, זמן אכילת הפסח אינו אלא עד חצות.
גם לפי רבי עקיבא, מדרבנן יש לאכול את הפסח קודם חצות.
גם הראשונים נחלקו בעניין זה להלכה: יש שפסקו כרבי עקיבא, ויש שפסקו כרבי אלעזר בן עזריה.
לפני האכילה יש לברך ברכה מיוחדת.
נוסח הברכה הוא: לפני אכילת שלמי החגיגה מברכים:
נאמר ב: , ומכאן שיש לאכול מצה ומרור עם קורבן הפסח.
ולדעת הלל הזקן אף יש לאכול את הפסח, המצה והמרור כשהם כרוכים יחד.
מכאן הנוהג לאכול מצה ומרור כשהם כרוכים זה בזה.
עם זאת, אין אכילת המצה והמרור מעכבת את מצוות הפסח, וכשאין מצה ומרור ניתן לאכול את הפסח לבדו.
אסור להוציא את בשר הפסח מחבורה לחבורה, כלומר משטח שמיועד לחבורה אחת של אוכלי הפסח לשטח המיועד לחבורה אחרת, ככתוב: לפי חז"ל, "הבית" שבפסוק זה הוא השטח השייך לחבורה של אוכלי הפסח.
אם הבשר יצא מהשטח האמור הוא נפסל לאכילה.
אסור לשבור עצם מעצמות קורבן הפסח, ככתוב: בפסח הקרב בטומאה אין איסור זה נוהג.
בעל ספר החינוך מסביר ששבירת עצמות היא מעשה אופייני לעניים, השוברים את העצמות כדי לאכול את המח שבהן, ובליל הפסח, המבטא את יציאת של בני ישראל לחרות, מן הראוי שינהגו כבני מלכים, שאינם אוכלים בצורה כזו.
אכילת הפסח צריכה להיעשות על השובע – כאשר האדם שבע, ולכן נהגו להקריב קורבן נוסף בערב הפסח – קורבן שלמי חגיגה, לאכול ממנו תחילה, ורק לאחריו, בסיום הסעודה, לאכול את בשר הפסח.
עם זאת, גם מי שאכל את הפסח כשהוא רעב יצא ידי חובתו.
לאחר אכילת הפסח אסור לאכול דברים אחרים, כדי להישאר עם הטעם של הפסח בפה.
מקור המנהג במשנה: , כלומר: אין נפטרים מהסעודה, לאחר אכילת הפסח, באפיקומן (קינוח סעודה).
יחד עם קורבן הפסח, אפשר גם להקריב קורבן חגיגה, שהוא קורבן שלמים, ואותו אוכלים לפני אכילת הפסח, כדי שאכילת האחרון תהיה "על השובע".
יש הסוברים שקורבן זה אינו חובה כלל בעוד שלדעת אחרים, בתנאים מסוימים הקורבן הוא חובה, אך לא מן התורה אלא מדברי חכמים.
הקורבן נלמד מן הפסוק .
פסוק זה מוקשה, שכן אם מדובר בקורבן הפסח עצמו, הרי אותו מותר להקריב (לפי הפרשות האחרות בתורה) רק מן הצאן, ולא מן הבקר.
על כן הבינו חז"ל, שמדובר בקורבן שבא יחד עם הפסח, שאותו מותר להביא גם מן הבקר.
לקורבן זה קראו "חגיגת ארבעה עשר".
המשנה קובעת שקורבן חגיגה זה בא בחול ובטהרה, כלומר דווקא כאשר קורבן פסח קרב ביום חול וכאשר הציבור והכהנים טהורים, ולא כאשר הוא קרב בשבת או כאשר הציבור או הכוהנים טמאים .
טעם הדבר הוא שקורבן חגיגת ארבעה עשר הוא קורבן רשות, אין הוא דוחה לא את השבת ולא את הטומאה.
עוד אומרת המשנה שהקורבן קרב דווקא "במועט", דהיינו כשיש מעט בשר לאכילת בני החבורה, ויש צורך באכילה נוספת כדי שהפסח ייאכל על השובע, ולא "במרובה" – כאשר בשר קורבן הפסח הוא רב, וניתן לשבוע ממנו ללא תוספות.
בשר קורבן החגיגה נאכל, שלא כבשר הפסח, במשך שני ימים ולילה (כלומר: ביום ההקרבה, בלילה שלאחריו וביום המחרת), אולם אם העלו את בשר החגיגה על השולחן ביחד עם בשר הפסח יש לבערו ביחד עם הפסח, כאשר תם זמן אכילת הפסח, שמא נתערבו זה בזה.
קורבן הפסח, כשאר הקורבנות שיש להם זמן קבוע, דוחה את הטומאה, בהתאם לכלל טומאה הותרה בציבור.
כאשר רוב קהל מקריבי הפסח טמאים בטומאת מת בשעת הקרבת הפסח הם רשאים וחייבים להקריב את הפסח למרות טומאתם.
במצב זה, הטמאים נכנסים לעזרה בטומאה, ועושים את כל הפעולות הדרושות להקרבת הפסח.
דין זה נוהג בטומאת מת (ולפי חלק מהדעות גם בטומאת שרץ), אך לא בטומאות היוצאות מגוף האדם – טומאת זב, זבה, נידה, יולדת ומצורע, אם כי הם ייפטרו מכרת אם אכלו פסח שבא בטומאה.
כשם שהפסח קרב בטומאה כאשר רוב קהל מקריבי הפסח טמאים, כך הפסח קרב בטומאה כאשר רוב הכהנים טמאים, אף שרוב מקריבי הפסח טהורים.
גם אם המקריבים והכהנים טהורים, אך כלי השרת (הכלים המשמשים להקרבה) טמאים, הפסח קרב בטומאה.
כאשר הפסח קרב בטומאה הוא גם נאכל בטומאה על ידי המקריבים.
זאת בניגוד לשאר הקורבנות, שגם כשהם קרבים בטומאה אין הם נאכלים בטומאה.
הסיבה לכך היא שקורבן הפסח שונה במהותו משאר הקורבנות, בכך שהוא "לא בא מתחילתו אלא לאכילה" (בניגוד לשאר קורבנות שבהם העיקר הוא תהליך ההקרבה, והאכילה, אם ישנה, היא בעלת ערך משני).
בספר במדבר מתואר מאורע שבו בשנה השנית לצאת בני ישראל ממצרים, עת נצטוו לעשות את הפסח במועדו, באו קבוצת אנשים שהיו טמאים באותו זמן, והתלוננו לפני משה שברצונם לעשות את הפסח גם הם ().
בעקבות זאת ניתן ציווי לפיו מי שהיה טמא או שהיה בדרך רחוקה בזמן שחיטת הפסח יכול להקריב פסח בי"ד באייר.
הלכה זו נקבעה לדורות, ויום זה כונה על ידי חז"ל "פסח שני".
פסח שני שונה מפסח ראשון בכמה דינים.
בתנ"ך מוזכרים כמה וכמה מאורעות של הקרבת קורבן פסח – אולי יותר מקיום כל מצווה אחרת בתורה.
בדרך כלל נזכר הקורבן אצל מלכים שחידשו את הברית עם אלוהים, ונראה כי קורבן פסח מסמל זאת בצורה מובהקת.
האירוע הראשון הוא בזמן המצווה המקורית, ביציאה ממצרים, עת נכרתה הברית בין עם ישראל לאלוהיו.
גם בשנה שלאחר מכן () עשו בני ישראל את הפסח – תחילת קיומו של "פסח דורות".
בשאר שלושים ושמונה שנות הנדודים במדבר לאחר חטא המרגלים, לא הקריבו עם ישראל את קורבן הפסח משום שזהו קורבן שנועד להקרבה בארץ ישראל, ורק בשנה השנייה קיימוהו בעקבות ציווי מיוחד של ה' שנועד, בין היתר, להביא לציווי על מצוות הקרבת פסח שני.
הפעם הבאה בה לפי המקרא הקריבו עם ישראל את קורבן הפסח הייתה בסיום הנדודים במדבר, בעת ביאת בני ישראל לארץ ישראל בראשות יהושע בן נון () לאחר שכל הנולדים במדבר מלו את עצמם, דבר שנבצר מהם לעשות במדבר, וזאת כדי שיוכלו לאכול מקורבן הפסח, שערל אסור בו.
תיאור נרחב של עשיית פסח מוזכר ב (בספר מלכים לא מוזכר מעשה זה), בעת החזרתו של המלך חזקיהו את ממלכת יהודה לשמירת מצוות התורה הפסח נעשה "בחודש השני", חז"ל סבורים שאף חזקיהו הקריב בחודש ניסן על ידי כך שהוא הוסיף אדר נוסף לשנה כשכבר הגיע חודש ניסן.
לעומת זאת בספר מלכים בקטע המתאר את הפסח שהוקרב בזמן המלך יאשיהו, מצוין כי לא נעשה קרבן פסח מאז ימי השופטים וזה בניגוד למה שנכתב בספר דברי הימים על קורבן הפסח של חזקיהו:
הקרבת הפסח מוזכרת תוך תיאור מסע ביעור עבודת האלילים הנרחב שערך יאשיהו, ונראה שהוא מסמל גם כאן את כריתת הברית המחודשת עם אלוהי ישראל.
גם בזמן שיבת ציון בימי עזרא הסופר מוזכרת עשיית הפסח, בהקבלה בולטת לעשיית הפסח בעת הכניסה הראשונה לארץ, בימי יהושע, ולפסחים האחרים:
לאחר חורבן בית המקדש וכיבוש הר הבית על-ידי הרומאים, לא התאפשרה הקרבת קרבן הפסח במקומו על הר הבית.
כיוון שלפי התורה אסור להקריב את קרבן הפסח במקום אחר, בטלה הקרבת הפסח.
כזכר לקרבן הפסח, הנהיגו חז"ל כמה הלכות ומנהגים:
הקונה בשר לפני פסח, אסור לו לומר "זה לפסח", משום שמשמע מכך שהוא מקדישו לקורבן הפסח, והרי אסור לאכול קודשים מחוץ לבית המקדש.
יש הנוהגים בימינו לקרוא בערב פסח לאחר חצות את סדר הקרבת קורבן הפסח.
יש מקומות שנהגו (עוד מזמן המשנה) שלא לאכול בשר צלי כלל, שלא יחשדו שאוכלים את בשר הפסח שלא כהלכה.
בכל מקום אין לאכול גדי שלם ("גדי מקולס"), משום שבצורה זו נאכל הפסח, ויש מקום לחשד.
נוהגים להניח בקערת ליל הסדר זרוע צלויה, זכר לקורבן הפסח.
כן נוהגים להניח ביצה, זכר לקורבן החגיגה הבא אתו, וכאות אבלות על החורבן שאינו מאפשר הקרבת הקורבנות (מאכלים עגולים הם מאכלי אבלות).
הכורך, שבו אוכלים מצה ומרור כרוכים יחד, הוא "זכר למקדש כהלל".
הלל הזקן היה אוכל את הפסח כרוך יחד עם המצה והמרור, לקיים את הפסוק שנאמר על קורבן הפסח:
מצת האפיקומן הנאכלת בסוף הסדר, היא זכר לקורבן הפסח, שהיה נאכל בסוף הארוחה, ושעליו נאמר "זכר לקורבן פסח, שנאכל על השובע".
בקהילת ביתא ישראל נהגו להקריב קורבנות גם מחוץ לבית המקדש, ולפיכך נהגו גם להקריב את קרבן הפסח.
הקרבת הקורבנות בקהילה זו נמשכה עד העלייה מאתיופיה למדינת ישראל במהלך שנות ה-80 וה-90.
כיום, הקהילה היחידה המקריבה את קורבן הפסח היא קהילת השומרונים, המקריבה את הפסח (כמו את שאר הקרבנות) בהר גריזים.
בשנת תרפ"ד הגה הרב יעקב משה חרל"פ את חידוש הקרבת קורבן פסח.
הוא ראה בכך הכשרה לקיבוץ גלויות ודחיפה לגאולת הארץ.
לפי המסורת של בעלי הקבלה אחרי שיקרב קורבן הפסח בזמן הזה הגאולה תגיע (הדבר פורסם בעיתון חירות 10 שנים אחרי פטירתו).
בימינו יש מספר קבוצות (תנועת נאמני הר הבית וקבוצות דומות) המבקשות לחדש את קורבן הפסח או לכל הפחות להיות מוכנים ומזומנים לקיימו שמא תשתנה המציאות בכל יום.
מכיוון שאין צורך בבית מקדש בנוי, על פי ההלכה ש"מקריבין אף על פי שאין בית", הרי שהמניעות ההלכתיות להקריב את הקורבן אינן כה גדולות.
בכל שנה מבקשות הקבוצות הללו אישור ממשטרת ישראל להקריב את קורבן הפסח, ונענות בשלילה.
פעולות אלה זכו בהתחלה לתמיכה של חלק קטן מהממסד הרבני ושל מיעוט בציבור הדתי בלבד, אם משום הבעיות ההלכתיות הכרוכות בהקרבת קורבן פסח בימינו, ואם משום השקפת עולם האומרת שאין לחדש את הקורבנות כל זמן שאין נכונות לכך מצד הציבור הישראלי.
במרוצת השנים התרבתה התמיכה לאחר שרבנים נוספים הביעו את הסכמתם לחידוש קורבן פסח בהם הרב אריה שטרן, רבה של ירושלים, ורבנים נוספים.
לקראת פסח תשע"ט הרב יצחק מאיר מורגנשטרן ציווה לחסידיו להימנות במוקד המנויים לקורבן פסח, וגם נתן כסף לחסידיו וביקש שירשמוהו במוקד ההוא, והוסיף שמבחינה הלכתית "אין למעשה שום בעיה להקריב כיום קרבן פסח על הר הבית", שהרי אין צורך באפר פרה אדומה בקרבן שהוא קרבן ציבור, כי 'טומאה הותרה בציבור'.
בשנים ה'תשע"ט-ה'תשפ"ה, נעצרו פעילי הארגון "חוזרים להר" לאחר שניסו להקריב קורבן פסח.
ופעילים נוספים ללא שיוך ארגוני
בשנת תש"ף, על רקע מגפת הקורונה, קרא הארגון החרדי "תורת הקדשים" להקרבת קורבן פסח כסגולה לעצירת המגפה, וכפי שמתואר בתנ"ך על מגפה שנעצרה עם הקרבת הקורבנות בהר הבית על ידי דוד המלך.
כמו כן פנתה קבוצת רבנים מהמגזר הדתי לאומי אל ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בבקשה לאפשר את הקרבת הקורבן בזמנו ובמקומו.
משטרת ישראל יוזמת מעצרים נגד יהודים מחשש שהם עלולים להקריב קרבן פסח, בטענה שקיום המצווה עלול להפר את הסדר הציבורי
במקביל לניסיונות לחדש את הקרבת קרבן הפסח על הר הבית, מתבצעים בשנים האחרונות "תרגולים", שבהם מתבצעים כל שלבי ההקרבה בהתאם להלכה, אולם לא על הר הבית אלא במקומות אחרים בירושלים (בדרך-כלל בקרבת הר הבית), ולא בערב פסח אלא מספר ימים קודם לכן - בדרך-כלל בי' בניסן.
התרגול הראשון התקיים בי' בניסן ה'תשע"ב (4 באפריל 2012) ביוזמת רבני הסנהדרין החדשה וביניהם הלל וייס, צבי עידאן, יהונתן האן, דב שטיין ושמשון אלבוים.
במסגרת התרגול נבנה מזבח מלבנים, נשחטו כבשים ונשרפו על המזבח.
מאז התקיימו תרגולים מדי שנה, במקומות שונים בירושלים.
כיום התרגולים מנוהלים על ידי מטה ארגוני המקדש.
התרגול שהתקיים בי' בניסן ה'תשפ"ה כלל גם את קריאת ההלל בשירת הלויים.
קורבן תודה הוא קורבן נדבה שהיה קרב בבית המקדש.
תכלית הקורבן - כשמו, הודאה לה' על ישועה שהביא למגיש הקורבן.
למעשה, קורבן תודה נחשב סוג של קורבן שלמים, ודיניו מפורטים בתורה בפרשת קורבן השלמים, אך יש לו כמה דינים שבהם הוא שונה מקורבן שלמים רגיל.
קורבן תודה בא תמיד כקורבן יחיד, והוא לעולם אינו בא כקורבן ציבור.
על פי המדרש שונה קורבן תודה מכל הקרבנות, בכך שלעתיד לבוא לא יתבטל.
דין קורבן תודה מופיע בתורה בפרשת צו (ספר ויקרא ז, יב-טו): במקום אחר (ויקרא כב, כט-ל) חוזרת התורה על הגבלת זמן אכילת התודה: "
קורבן תודה הוא קורבן נדבה, שאדם מביא לפי רצונו; אך יש שכתבו שקורבן זה בא על ידי מי שנעשה לו נס וניצול, וחז"ל מונים ארבעה סוגים שכאלה:
יורדי הים - הנוסעים בספינה בים הגדול, שהם שרויים בסכנה.
הולכי מדבריות - שאף המדבר הוא מקום סכנה.
ומי שהיה חבוש בבית האסורים והשתחרר.
קורבן התודה, כשאר סוגי השלמים יכול לבוא מכל סוגי הבהמות הכשרות לקורבן: פרים, כבשים ועזים, זכרים ונקבות, גדולים וקטנים (כלומר: ללא הגבלת גיל).
הקרבת התודה זהה ברוב פרטיה להקרבת קורבן שלמים, אך יש שני דינים ייחודיים לקורבן תודה: א.
ביחד עם הקורבן יש להביא ארבעים לחמים, ארבעה מהם ניתנים לכהנים לאכילה ואף מותרים באכילה לבת כהן, ושאר הלחמים נאכלים על ידי הבעלים, קרוביהם וחבריהם.
אכילת התודה מוגבלת ליום ההקרבה והלילה שלאחריו, בעוד ששלמים נאכלים עד תום היום השני להקרבה.
אלו הם שלבי הקרבת התודה:
1. סמיכה - הנחת ידי בעל הקורבן על ראש הבהמה.
לדעת הרמב"ם, המקריב שלמים אומר "דברי שבח" בזמן הסמיכה, ונראה שכך עושה גם המקריב קורבן תודה.
2. שחיטה - שחיטת התודה נעשית בכל מקום בעזרה, כדין "קדשים קלים".
7. תנופה - הכהן נוטל את חלקי הקורבן הקרבים על גבי המזבח (ה"אימורים"), ואת חלקי הקורבן הניתנים לכהן (חזה ושוק וארבעה לחמים, אחד מכל סוג), מניח אותם על ידי הבעלים, מניח את ידיו מתחת ידי הבעלים, ושניהם ביחד מניפים את הכל למעלה, למטה ולארבעה צדדים.
8. הקטרת אימורים - הכהן לוקח חלקים מסוימים מן הבהמה (חלב, כליות, ועוד), מעלה אותם לראש המזבח, ומניח אותם על מערכת העצים הבוערת.
9. נסכים - יחד עם קורבן התודה מביאים יין, ומנסכים (שופכים) אותו על גבי המזבח.
כמו כן מביאים מנחת נסכים - מנחה העשויה מסולת חיטים ושמן המעורבים זה בזה, ומקטירים אותה על גבי המזבח.
הכמויות המדויקות של הסולת, היין והשמן תלויים במין הבהמה הקרבה.
10. אכילת הבשר והלחם - בשר התודה והלחמים הבאים עמה נאכלים על ידי הבעלים, מלבד החזה, שוק הימין וארבעה הלחמים שניתנו לכהן, שהם נאכלים על ידי הכהנים ובני משפחותיהם.
קורבן התודה נאכל במשך יום ההקרבה והלילה שלאחריו, וזאת בניגוד לקורבן שלמים רגיל, שנאכל עד תום היום השני להקרבה.
מקום אכילת התודה (כולל החלקים הניתנים לכהנים) הוא בכל שטח ירושלים המקודשת.
כאמור, מלבד הבהמה הקרבה יש להביא גם ארבעים כיכרות לחם.
אחד מכל סוג ניתן לכהן לאכילה, והשאר נאכל על ידי הבעלים ומכריהם.
שלושה מינים של מצה (לחמים שנאפו ללא שבאו לידי חימוץ):
סולת מורבכת (או "רבוכה") - בצק שנחלט לזמן קצר במים רותחים ולאחר מכן נאפה וטוגן מעט בשמן זית.
חלות מצות - בצק מעורבב עם שמן זית ואפוי בתנור.
רקיקי מצות - לחמים דקים שנמשחו בשמן זית לאחר האפיה.
חלות חמץ - לחם שמכניסים שאור לבצקו לפני האפיה.
כמות הקמח הכוללת של כל הלחמים היא שתי איפות או שש סאים, שהם 864 ביצים (מידה הלכתית).
שיעור זה הוא כ-86 ליטר (לפי שיטת החזון איש) או כ-50 ליטר (לפי שיטת הרב אברהם חיים נאה).
חלוקת הקמח בין כל הלחמים אינה שווה: חצי כמות הקמח ניתנת לעשרת לחמי החמץ, וחציה - לשלושים לחמי המצה.
נמצא שכל אחד מלחמי החמץ גדול כמו שלושה לחמי מצה.
בשל החובה לצרף את חלות החמץ - לא ניתן להקריב את קורבן התודה בימי חג הפסח.
קורבן מוסף הוא קורבן ציבור שהקריבו בבית המקדש בשבתות, בראשי חודשים ובמועדי השנה.
כנגד קורבן המוסף תוקנה תפילת מוסף.
פרשיות קרבנות החגים מופיעות בשני מקומות מרכזיים בתורה.
בפרשת אמור (ויקרא כג) ובפרשת פינחס ( – ).
בפרשת אמור מפורטים כל החגים עם המצוות המיוחדות להם, ומופיע גם ציווי על הקרבת קורבנות ללא פירוט, ובפרשת פינחס נמצא פירוט של הקורבנות שבכל חג.
קורבנות החגים מכונים מוסף מכיוון שהם נוספים לקורבן התמיד שמקריבים בכל יום.
כמו שנאמר בכל פרשיות הקורבנות או .
עם קורבנות העולה מביאים נסכים לפי היחס הבאיין לניסוך,
ושמן לבלילת הסולתסולתפריםחצי היןשלושה עשרוניםאיליםשליש היןשני עשרוניםכבשיםרבע היןעשרון אחד
קורבנות המוסף באים מארבעה מיני בהמות.
פרים - הזכרים ממין הפרה, מגיל שנה ועד גיל שלוש מוקרבים לעולה.
אילים - הזכרים ממין הכבש מגיל שנה וחודש ועד גיל שנתיים,מוקרבים לעולה.
כבשים - הזכרים ממין הכבש מגיל חודש ועד גיל שנה מוקרבים לעולה.
שעירי עיזים - הזכרים ממין העז מגיל שנה ועד גיל שנתיים מוקרבים לחטאת.
תחילת זמן הקרבת מוסף היא מייד לאחר הקרבת תמיד של שחר.
יש אומרים שלכתחילה היו מקריבים את המוסף בשעה שישית, ויש אומרים שבכל יום הקריבו בתחילת זמנו ורק בשבת הקריבו בחצות.
סוף זמן הקורבת מוסף הוא בערב.
מוסף שבת - שני כבשים לעולה.
מוסף ראש חודש - שני פרים, איל אחד ושבעה כבשים, כולם לעולה.
מוסף פסח - בכל יום משבעת ימי החג מקריבים: שני פרים, איל אחד ושבעה כבשים, כולם לעולה.
מוסף העומר - ביום השני של פסח נוסף על מוספי החג עוד כבש אחד לעולה.
מוסף שבועות - שני פרים, איל אחד ושבעה כבשים, כולם לעולה.
בנוסף, מקריבים שעיר לחטאת, מלבד הקורבנות הבאים יחד עם שתי הלחם.
מוסף ראש השנה - פר, איל ושבעה כבשים, כולם לעולה.
בנוסף, מקריבים שעיר לחטאת, מלבד הקורבנות הבאים מחמת ראש חודש.
מוסף יום כיפור - פר, איל ושבעה כבשים, כולם לעולה.
בנוסף, מקריבים שעיר לחטאת, מלבד הקורבנות הבאים מחמת עבודתו של הכהן הגדול.
מוסף סוכות - בכל יום משבעת ימי החג מקריבים: שני אילים, ארבעה עשר כבשים, כולם לעולה.
ביום הראשון של החג מקריבים שלושה עשר פרים לעולה, ובכל יום אחריו מפחיתים פר אחד, עד שביום השביעי מקריבים שבעה פרים, וסך הכול בשבעת ימי החג מקריבים שבעים פרים.
מוסף שמיני עצרת - פר, איל ושבעה כבשים, כולם לעולה.
בבסיס כל קורבנות המוסף, מלבד מוסף השבת וחג הסוכות, ישנם שור, איל ושבעה כבשים לעולה, ושעיר לחטאת.
בראש חודש, פסח ושבועות מוסיפים עוד שור לעולה.
יש מבארים ששור זה, שהוא ראש הבהמות, מבטא את הראשית המייחדת את ראש החודש ואת חג הפסח וחג השבועות שבהם מקריבים קורבן ראשית (מנחת העומר ושתי הלחם).
מניין כל קרבנות הפרים לאורך שבעת ימי סוכות הוא שבעים; במחקר, מושווה מניין זה למנהג הקרבת שבעים הקרבנות לשבעים האלים (מספר הידוע כמניין האלים בפנתאון הכנעני ממקומות נוספים, כגון אוגרית) בחג הזֻכרֻ שבאמר (חג המגלה מאפייני קרבה נוספים לסוכות, כגון אורכו ותאריכו).
זכר למשמעות המספר 70 ניתן למצוא בספרות חז"ל, המבארים שמניין פרי החג מרמז לשבעים אומות העולם – ואכן בספרות המקראית, אזכורים קדומים ל"בני אלים" שוכתבו (בהתאם לרעיון המונותאיסטי) כ"עמים" (למשל "בני אלים" ב לעומת "משפחות עמים" בגרסאות המקבילות לפסוק זה ב ו).
קורבן מנחה הוא קורבן מן הצומח שהיה מובא לבית המקדש.
רוב המנחות היו עשויות מסולת חיטים ומיעוטן מסולת שעורים.
משמעות המילה מנחה היא מתנה, שמטרתה הנחת דעת מי שמביאים לו את המנחה.
קורבן המנחה הראשון בתנ"ך מופיע במעשה קין והבל: .
הרשב"ם במקום מפרש שמנחה היא דורון.
רש"י במקום מפרש, כי קין הביא "מפרי האדמה" - מהגרועים שבפירותיו, ולכן מנחתו לא התקבלה, אך הבל הביא מבכורות צאנו ומחלביהן - החלק הנכבד שבנכסיו (בעלי חיים), החשוב ביותר - הבכורות, והמעולה ביותר - "מחלביהם" - כינוי לחלק המשובח ביותר בבשר הבהמה שהוא חֵלֶב.
רוב מיני קורבן המנחה, מוזכרים בפרשת ויקרא, בפרשת קורבנות הנדבה.
בפרשה זו מוצגים סוגי קורבן מנחה שונים: מנחת סולת, מנחת מחבת, מנחת מרחשת, מנחת מאפה תנור.
בנוסף, מוזכר בה האיסור להקריב במנחה שאור או חמץ, מלבד שתי הלחם שבאים מראשית התבואה של החיטים.
מנחת חוטא מוזכרת בפרשת קורבן חטאת בפרק ה' שבחומש ויקרא.
שלושה מבין קורבנות המנחה הם קורבנות ציבור הבאים כקורבנות חובה.
לחם הפנים - שתים עשרה החלות שהיו מסודרות על שולחן לחם הפנים בבית המקדש בכל שבת, ונאכלות על ידי הכהנים בשבת שלאחריה.
מנחת העומר - באה מן השעורה החדשה וקרבה על המזבח בט"ז בניסן, ובכך הייתה מתירה את התבואה החדשה באכילה.
מנחת העומר הייתה נקמצת ושייריה היו נאכלים על ידי הכהנים.
שתי הלחם - הקורבן הראשון מן החיטה של אותה השנה.
נאפה מבצק חמץ, אינו קרב על המזבח אלא נאכל על ידי הכהנים בחג השבועות.
חמישה מבין קורבנות המנחה הם קורבנות יחיד.
ארבעה מתוכם הם קורבנות חובה, ואחד - קורבן נדבה.
מנחת חוטא - מביא אותה המתחייב בקורבן עולה ויורד, אם ידו אינה משגת את הקרבנות היקרים יותר.
מנחת סוטה - מביא אותה בעלה של סוטה, כחלק מהתהליך העובר עליה במקדש (נקראת גם מנחת קנאות).
מנחת חינוך - מביא אותה כהן ביום שבו הוא מתחיל לעבוד בבית המקדש (לשון: חונכות), או כהן המתמנה לכהן גדול, לפני עבודתו.
מנחת חביתין - מביא אותה הכהן הגדול בכל יום.
מורכבת משתים עשרה חלות וקרבה מחציתה בבוקר ומחציתה בין הערביים.
מנחת חביתין נשרפת כולה על המזבח (נקראת גם מנחת כהן משיח).
קורבן נדבה של יחיד יכול לקבל אחת מארבע הצורות הבאות:
מנחת סולת - לא אופים אותה ולא מטגנים אותה אלא מקריבים אותה סולת בלולה בשמן.
מנחת מחבת - מטוגנת על מחבת שטוחה, ללא שפה.
מנחת מרחשת - מטוגנת במחבת עמוקה עם שפה.
מנחת מאפה תנור - נאפית בתנור כחלות או כרקיקים (מאפה דק מעין מצות).
מנחת נסכים היא מנחה הבאה עם קורבן עולה או שלמים, וכן עם חטאת ואשם של מצורע, הן כאשר קורבנות אלה הם קורבנות חובה והן כאשר הם קורבנות נדבה, הן כאשר הם קורבנות ציבור והן כאשר הם קורבנות יחיד.
מנחה זו נעשית מסולת חיטים בלולה בשמן, ובנוסף לה מביאים יין לניסוך על המזבח.
כמויות הסולת, היין והשמן במנחה זו תלויות בסוג בהמת הקורבן אליה מנחה זו מצורפת - פר, כבש או איל, והן מפורטות בתורה בספר במדבר.
10 עשרונים ל-30 מצהחצי לוג שמן:
ורביעית לרבוכה10 בצק חמץ (שהחמיץ)30 בצק שלא החמיץ10 חלות חמץ (תנור)10 חלות (תנור)10 רקיקין (תנור)10 רבוכה (חלוט)לא4 לחמים[אחד מכל מין]כולם נאכלים:
השאר לבעליםרקיקי נזירסולת חיטין20 חלות מ-62/3 עשרוניםרביעית הלוג שמןבצק שלא החמיץ10 חלות10 רקיקיןלאחלה אחת ורקיק אחדכולם נאכלים:
החלק הראשון בקורבן המנחה, הוא ה"יציקה" - יציקת הסולת לכלי השרת.
בכל המנחות, חוץ מכמה סוגי מנחות שיפורטו להלן, מביא הקורבן, מביא את המנחה מביתו, ומניחה בכלי שרת, ובכך הוא מקדשה בקדושת המנחה.
לכל הדעות במשנה ובתלמוד, דין זה הוא חיוני לחלות דין הקורבן על המנחה, וללא שהוא מקדשה בכלי שרת לפני הקמיצה, אין חל על הקורבן דין קורבן מנחה.
החלק השני, בקרבנות בהם יש מלבד הסולת גם שמן (כל המנחות חוץ ממנחת חוטא), יש לבלול את השמן והסולת יחד כאמור בתורה .
דין זה אינו מעכב לריצוי המנחה, והמנחה כשרה גם בלעדיה.
למרות זאת, הציווי של "מנחה בלולה", תופס חלק חשוב בריצוי המנחה, שכן המנחה צריך לבוא בצורה שבה היא יכולה הייתה להיבלל.
מסיבה זו, פסק רבי זירא כי מנחה בנפח ששים סאה, הראויה ליבלל בכלי שרת, כשרה; לעומת זאת, מנחה בנפח ששים ואחת סאה – שלא ניתן לבלול אותה בעודה בכלי השרת מבלי שיישפך ממנה – אינה כשרה.
שני חלקים אלו, היציקה והבלילה, כשרים לכתחילה גם אם נעשו על ידי זר (יהודי שאינו כהן).
כאמור בתורה , שמכאן אנו רואים שיש להביאה לכוהן רק החל משלב הקמיצה, אך השלבים הקודמים יכולים ליעשות גם על ידי זר.
בהקשר לכך, נחלקו רבי יוחנן וריש לקיש בדין מנחה שנבללה מחוץ לחומת העזרה.
ריש לקיש סבר, כי מכיוון שהמנחה אינה צריכה להיעשות על ידי כהן, נראה שאין זו עבודה מעבודת הקורבן, ולכן גם אין צריכה להיעשות בפנים.
רבי יוחנן, החלוק עליו, סבר שמכיוון שהיציקה והבלילה נעשות בכלי שרת כשאר העבודות, לא ייתכן שֶׁיוּתַּר לעשות שלבים אלו מחוץ לעזרה.
להלכה, פסק הרמב"ם כדעת רבי יוחנן.
הכהן המקריב נוטל בידו (באמצעות שלוש אצבעותיו האמצעיות) חלק מהמנחה (הנקרא קומץ) ונותן אותו בכלי שרת.
את כלי השרת הוא מוליך למזבח, שם הוא מגיש ומניף את המנחה (בהתאם לסוגה) ומקטיר אותה למזבח.
במנחת כהנים אין קמיצה, ולכן המנחה כולה מוכנסת לכלי שרת ומוקטרת.
גם בשתי הלחם, בלחם הפנים ובלחם המונף מלחמי התודה ומרקיקי הנזיר אין קמיצה; את חלקן מניפים אך הם אינן מוקטרות, אלא נאכלות כולן לכהנים.
הנחה בכלי שרת לאחר הקמיצה
נחלקו החכמים אודות השלב האחרון, של הנחת הקמיצה בכלי שרת, שכן לפי רבי שמעון אין שלב זה מעכב בהקטרת המנחה, והמנחה כשרה בלעדיו, ובפירוש דעתו נחלקו ראשוני אמוראי ארץ ישראל:
או לחלופין להקריבה כדם קורבן אשם בכלי שרת.
נמצא שחובת ה"ימין" היא דין דווקא בעבודת יד, אבל לפי רבי ינאי, אין כלל דין של עבודת יד, שהרי יכול להקטירו אפילו בשרוולו, ולכן סבר גם שאין צורך שהעבודה תעשה דווקא ביד ימין.
רב נחמן בר יצחק, חלק על רבי ינאי ורבי יהודה בריה דרבי חייא, וסבור שהכול מודים שהקומץ צריך קידוש לאחר קמיצתו, ולכן יש להניחו שוב בכלי שרת, המקדשו כדי להקטירו למזבח.
בקורבנות מסוימים, וביניהם בחלק מקורבנות המנחה (למשל, מנחת סוטה), יש לבצע תנופה בחלק המוקרב, לפני ההקרבה.
הכוהן מניח את הקורבן על ידיו של מי שמחויב בקורבן והביאו, אוחז בידי מביא הקרבן כשהם מעל ידיו, ומניף את הקורבן לארבעת צדדים: מוליך ומביא לארבע רוחות השמים, מעלה לכיוון מעלה, ומוריד לכיוון מטה.
לפני הקטרת המנחה על גבי המערכה שעל המזבח, יש להגישה אל המזבח, על ידי נגיעה בקרנה הדרומית מערבית של המזבח החיצון.
אין צורך שהמנחה עצמה תגע במזבח, ודי בכך שהוא מונח בכלי השרת הנוגע במזבח.
לאחר שלבים אלו, יש להקטיר את הקורבן על המזבח.
נחלקו החכמים, האם ההקטרה צריכה להיות דווקא בשיעור כזית, או לא.
לפי שיטת רבי יהושע בן לוי, כל הקטרה צריכה להכיל כזית מהקמיצה, ולכן, ניתן להקטיר את הקמיצה בפעמיים בלבד (כמובא במשנה) - שכן הכמות הנכנסת בכף היד כתוצאה מהקמיצה היא כשני זיתים, וניתן לחלק את הכמות לפעמיים.
לעומת זאת סבור רבי יוחנן שלפעמים הקמיצה היא גם בפחות מכשני זיתים, ולמרות זאת מתירה המשנה לחלק את הכמות של הקמיצה לפעמיים, ומכאן שאין נחוץ שיעור כזית כדי להקטיר את המנחה.
ככל קורבן הקרב בבית המקדש, אם הקרבן הוקרב במטרה לעשות בו אחת מהעבודות חוץ לזמנו, הוא נעשה פיגול, וחייבים על אכילתו כרת.
השלבים הנחשבים לעבודות הקורבן, כך שאם הכוהן חשב בהם מחשבת פיגול נעשה הקרבן כ"פיגול", הם קמיצה, נתינת הקומץ בכלי, הולכת הקומץ בכלי השרת למזבח, והקטרת הקומץ על המזבח.
בכללי הפיגול נחלקו חכמי המשנה: לפי שיטת רבי מאיר, מפגלין בחצי "מתיר" (לעניין זה, "מתיר" הוא עבודה אשר מתירה את המנחה לאכילה).
כך שאם אדם חישב בשעת הקטרת הקומץ (שהוא הסולת והשמן) אך לא בהקטרת הלבונה - שמוקטרת בנפרד, סובר רבי מאיר שהקורבן נחשב לפיגול, אך שאר החכמים סוברים שאין מפגלין בחצי מתיר, והמנחה נחשבת לפיגול רק אם חישב מחשבות פיגול בשעת הקטרת כל המנחה.
רק במנחת חוטא ומנחת סוטה המוקטרות ללא לבונה, נחשבת מחשבת הפיגול בעת הקטרת הקומץ למחשבת פיגול, שכן אין שלב נוסף בהקטרת המנחה, מלבד הקטרת הקומץ.
רבי יוחנן וריש לקיש נחלקו בפרטי מחלוקת זו ובהסברה.
ובתלמוד אף הובאו ראיות לשיטתו.
לאחר שנקמצה המנחה, הוקטרה ומשלה האש שעל המזבח במקצתו או ברובו שיירי המנחה (הנשאר מן המנחה) נילושים ונאכלים על ידי הכהנים בעזרה תוך זהירות שלא לעבור על איסור החמצת שיירי המנחות.
עם זאת, מנחה המובאת על ידי כהן (ובכלל זה המנחה הקבועה של הכהן הגדול - מנחת חביתין) אינה נאכלת, אלא מוקטרת בשלמותה על גבי המזבח, ככתוב: "וכל מנחת כהן כליל תהיה לא תאכל".
כך גם דינה של מנחת נסכים.
מנחת סולת נקראת גם מנחת העני, שכן גם העני רוצה לזכות במצוות קרבן נדבה, ולעיתים מימון המנחה שמרכיביה זולים על ידי העני כרוך בקשיים העולים על אלו שבמימון פר ואיל על ידי העשיר.
רש"י שם מביא את דברי חז"ל המסבירים את ההבדל כך: "לא נאמר נפש בכל קורבנות נדבה, אלא במנחה.
אמר הקדוש ברוך הוא: מעלה אני עליו כאילו הקריב נפשו".
כלומר: לא רק שאלוהים רוצה את מתנת העני הצנועה - הוא אף מקבל אותה ביתר חפץ מאשר את מתנת העשיר.
פסוק זה נדרש בקהלת רבה:
בסליחה "תְּמוּר עבודת" שכתב רבי מאיר ש"ץ, העוסקת בייסוריו, פרנסתו וכפרתו של העני נאמר:
קָרְבָּן שְׁלָמִים הוא אחד מסוגי הקורבנות על פי הלכות היהדות.
על פי ההלכה, קורבן שלמים בא בדרך כלל כקרבן נדבה, ובשרו מתחלק לשלושה חלקים: האמורים - קרבים על גבי המזבח, החזה והשוק - ניתנים לכהנים לאכילה, ושאר בשר הקרבן - נאכל על ידי הבעלים.
קורבן שלמים הוא בדרך כלל קורבן מסוג קדשים קלים, ולכן בשרו נאכל בכל השטח המקודש של ירושלים, ולא רק במקדש.
כמה פירושים ניתנו לשם שלמים.
חז"ל, במדרש ההלכה תורת כהנים, הביאו שני פירושים:
"רבי יהודה אומר: כל המביא שלמים - מביא שלום לעולם".
"דבר אחר: שלמים - שהכל שלום בהן, הדם והאימורין למזבח, החזה ושוק לכהנים, העור והבשר לבעלים"
יש שפירשו ש"שלמים" הוא מלשון תשלומים, שכן קרבן שלמים הוא קרבן נדבה, שאדם נדר או התנדב להביא, ועתה הוא חייב לשלם את נדרו, כמו שנאמר: "כִּי תִדֹּר נֶדֶר לַה' אֱלֹהֶיךָ לֹא תְאַחֵר לְשַׁלְּמוֹ".
"שלמים" (בצורת היחיד "שלם") מצוי כשם של קורבן גם במקדשים פיניקיים.
שלמי נדבה - קורבן שלמים הבא על ידי יחיד בנדר או בנדבה.
נדר הוא כאשר האדם אומר: "הרי עלי קורבן שלמים" ובכך הוא מחייב את עצמו להביא קורבן.
אם אדם זה מקדיש אחר כך בהמה לקורבנו, הרי שגם אם הבהמה תמות או תאבד - לא פקע ממנו חיובו להביא בהמה לקורבן, כיוון שחובו להקריב שלמים אינו תלוי דווקא בבהמה שהקדיש.
נדבה היא כאשר האדם אומר: "הרי בהמה זו שלמים".
באמירתו הוא מקדיש את הבהמה המסוימת הזו לשלמים, ואם היא מתה או אבדה - הוא פטור מלהביא בהמה אחרת לקורבן, כיון שהתחייבותו הייתה על בהמה זו בלבד.
שלמי חגיגה - קרבן יחיד שאדם חייב להקריב בעת העלייה לרגל בשלוש הרגלים, ככתוב: "שָׁלֹשׁ רְגָלִים תָּחֹג לִי בַּשָּׁנָה".
לכתחילה יש להביא את הקורבן ביום הראשון של החג, אך אם האדם שגג או פשע ולא הביא את הקורבן ביום הראשון - הוא יכול להביא אותו בשאר ימי החג, כולל שמיני עצרת.
גם בחג השבועות יש שישה ימים לתשלומים (ו'-י"ב בסיוון), שבהם ניתן להביא את הקרבן.
חגיגת ארבעה עשר - קרבן מיוחד הבא בי"ד בניסן בשביל לאכול ממנו קודם הפסח, כדי שהאדם יאכל את הפסח כשהוא כבר אינו רעב, והפסח ייאכל "על השובע".
קורבן זה אינו חובה, והוא בא רק כאשר הפסח קרב ביום חול (ולא בשבת, שכן קורבן זה אינו דוחה את השבת), בטהרה (ולא כשרוב הציבור טמאים, שכן קורבן זה, בניגוד לקורבן פסח, אינו דוחה את הטומאה), ובמועט (כאשר בשר הפסח אינו מספיק להשביע את המסובים לבדו).
שלמי ביכורים - המביא למקדש ביכורים משבעת המינים, חייב להביא עמהם קרבן שלמים.
חכמים למדו שהשמחה היא אכילת שלמים, על פי הכתוב האמור בציווי על הקמת המזבח בהר עיבל: "וְזָבַחְתָּ שְׁלָמִים וְאָכַלְתָּ שָּׁם וְשָׂמַחְתָּ לִפְנֵי ה' אֱלֹהֶיךָ".
אם יש לאדם בשר אחר של קורבנות שהוא יכול לאכול ממנו בימות החג, כגון מעשר בהמה - הוא פטור מלהקריב קרבן זה.
קורבן תודה - סוג של קרבן שלמים הבא בנדר או בנדבה, כתודה לה' על ישועה או הצלה.
דיני קורבן תודה שונים בכמה פרטים מדיני קורבן השלמים, כדלהלן, אך בכל זאת הוא נחשב לסוג של קורבן שלמים.
בקורבן תודה, מלבד הבהמה הקרבה, יש להביא גם ארבעים לחמים, עשרה מכל אחד מהסוגים הבאים: סולת מורבכת, חלות מצות, רקיקי מצות - שלושת אלה ללא חימוץ, וחלות חמץ, כאשר לחם אחד מכל סוג ניתן לכהן, והשאר לבעלים.
הבדל נוסף בין קורבן תודה לקורבן שלמים רגיל הוא, שקורבן תודה אינו נאכל אלא ביום ההקרבה ובלילה שלאחריו, בעוד שקורבן שלמים נאכל גם ביום השני להקרבה.
איל נזיר - הנזיר בסיום ימי נזירותו חייב להביא שלושה קורבנות: עולה, חטאת ושלמים.
קורבן השלמים של הנזיר הוא איל, והנזיר מביא ביחד עמו עשרים לחמים, עשר חלות ועשרה רקיקים, שניהם ללא חימוץ.
גם באיל נזיר, כמו בקורבן תודה, לחם אחד מכל סוג ניתן לכהן, והאכילה מוגבלת ליום האכילה וללילה שלאחריו.
שלמי עצרת (או: זבחי שלמי ציבור) - בחג השבועות מביאים מנחה מיוחדת למקדש - שתי הלחם.
ביחד עם מנחה זו מקריבים שני כבשים לשלמים.
קורבן זה הוא קורבן השלמים היחיד שהוא קורבן ציבור.
קורבן זה, אף שהוא נקרא בתורה "שלמים", הוא שונה בדיניו באופן מהותי מדיני קורבן השלמים: בעוד שקורבן השלמים הוא "קדשים קלים", זבחי שלמי ציבור הם "קדשי קדשים" (וראו להלן).
קורבן השלמים מתייחד בכך שהוא בא מכל סוגי הבהמות הכשרות לקורבן: פרים, כבשים ועזים, זכרים ונקבות, גדולים וקטנים (כלומר: ללא הגבלת גיל).
היוצאים מכלל זה הם שלמי נזיר, שאינם יכולים לבוא אלא איל זכר, וזבחי שלמי ציבור, שאינם יכולים לבוא אלא כבשים זכרים.
הקרבת השלמים כוללת כמה שלבים, שרובם אינם מיוחדים לו:
סמיכה - הנחת ידי בעל הקורבן על ראש הבהמה.
בקורבנות הבאים לכפר על חטא מסוים, המקריב מתוודה על חטאו בזמן הסמיכה; אולם בשלמים, שאינם באים על חטא, אין מקום לווידוי, ולכך כתב הרמב"ם (מעה"ק ג טו) "ויראה לי שאינו מתודה על השלמים אבל אומר דברי שבח".
אולם הרלב"ג (שמואל א ג יד) כתב שלכך הייתה סמיכה על ראש השלמים להעיר שגם הם באים לכפרה.
וכך מבואר בזוהר (ויקרא יב א) ששלמים באים לכפר על מצוות עשה ולא תעשה.
בקרבן תודה המקריב מודה על מה שיש לו להודות.
שחיטה - שחיטת השלמים נעשית בכל מקום בעזרה, כדין "קדשים קלים".
שחיטת זבחי שלמי ציבור - נעשית דווקא בצפון העזרה, כדין "קדשי קדשים".
זריקת הדם על ידי הכהן בשתי זוויות של המזבח: הזווית הצפון מזרחית והזווית הדרום מערבית.
שפיכת שיריים - אם נשאר דם במזרק, הוא נשפך במקום מיוחד ביסוד המזבח בפינה הדרום - מערבית.
תנופה - התנופה היא פעולה כמעט ייחודית לקורבן השלמים.
תהליך התנופה מתחיל כאשר הכהן נוטל את חלקי הקרבן הקרבים על גבי המזבח (ה"אימורים"), ואת חלקי הקורבן הניתנים לכהן שהם: חזה ושוק, באיל נזיר נוספים "זרוע בשלה" ושני לחמים (אחד מכל סוג), ובקרבן תודה נוספים ארבעה לחמים, (אחד מכל סוג).
ומניח את כולם על ידי הבעלים, ומניח את ידיו מתחת ידי הבעלים, ושניהם ביחד מניפים את הכל למעלה ולמטה, ולצדדים.
ב"זבחי שלמי ציבור" נעשות שתי תנופות: האחת, כשהכבשים חיים - כהן מניף את שני הכבשים החיים ביחד עם שתי הלחם; והשנייה, לאחר השחיטה - הכהן מניף את החזה, השוק והאימורים עם שתי הלחם.
הקטרת אימורים - כהן לוקח חלקים מסוימים מן הבהמה (חלב, כליות, ועוד), מעלה אותם לראש המזבח, ומניח אותם על מערכת העצים הבוערת.
נסכים - יחד עם קורבן השלמים מביאים יין, ומנסכים (שופכים) אותו על גבי המזבח.
הכמויות המדויקות של הסולת, היין והשמן תלויים במין הבהמה הקרבה כשלמים.
אכילת הבשר - בשר השלמים נאכל על ידי הבעלים, מלבד החזה ושוק הימין שנאכלים על ידי הכהנים ובני משפחותיהם.
באיל נזיר הכהן מקבל גם "זרוע בשלה" ושני לחמים.
בקורבן תודה הכהן מקבל גם ארבעה לחמים.
שלמים נאכלים ביום ההקרבה, בלילה שלאחריו, וביום שלמחרת ההקרבה, עד שקיעת החמה.
קורבן התודה ואיל הנזיר נאכלים רק במשך יום ההקרבה והלילה שלאחריו.
אכילת השלמים, כולל החלקים הניתנים לכהנים, נעשית בכל ירושלים.
זבחי שלמי ציבור נאכלים על ידי כהנים זכרים בלבד, בעזרה של בית המקדש, ביום ההקרבה ובלילה שלמחרתו.
קורבן יולדת הוא קורבן שהובא על ידי יולדת לבית המקדש, בזמן שהיה קיים.
קורבן היולדת מאפשר לאישה לאכול בשר קורבן, או להיכנס אל בית המקדש, דברים שאסורים לה משעה שילדה.
קורבן היולדת מפורט בתחילת פרשת תזריע ():
ספר החינוך מסביר שהקורבן נועד לעורר את היולדת להודות לאל על כך שעשה לה נס והציל אותה מחבלי הלידה.
על קורבן החטאת שמביאה היולדת ישנה שאלה מפורסמת: וכי מה חטאה היולדת שעליה להביא קורבן הבא בדרך כלל על חטא?
לשאלה זו הוצעו תשובות שונות.
בתלמוד הבבלי מובא הסברו של רבי שמעון בר יוחאי, לפיו הקורבן נועד לכפר על שבועת ביטוי של האישה: .
דבריו של רבי שמעון בר יוחאי זכו לביקורת של האמורא רב יוסף: .
כלומר: קורבן חטאת מכפר על חטאים שנעשו בשוגג, ואילו שבועה זו שמתאר רבי שמעון בר יוחאי נעשתה במזיד.
בנוסף, אם אכן המטרה היא לכפר על השבועה - היה על היולדת להביא כבשה או שעירה, כדין חטאת שבועה.
לפי המדרש, קורבן החטאת בא לסמל את גדלות האל, ולעומתו את קטנות האדם, הבאה לידי ביטוי בלידה.
הרד"צ הופמן מסביר כי את קורבן החטאת מביאים כל אלה שהיו מרוחקים בבית המקדש, ובכללם היולדת.
זמן הקרבת הקרבן הוא 40 יום לאחר לידת זכר ו-80 יום לאחר לידת נקבה.
את יום הלידה עצמו מחשיבים בספירה, ויש להשלים את ימי הספירה עד תומם כדי להקריב את הקרבן.
לפיכך, בהלכה מקובל להגדיר את זמן הקרבן כיום הארבעים ואחד לזכר ויום השמונים ואחד לנקבה.
היולדת נחשבת למחוסרת כפרה, כלומר לכזו שלא יכולה לאכול קדשים גם לאחר שטבלה ונטהרה, כל זמן שלא הקריבה את קורבן החטאת.
אמנם, אם הקריבה את החטאת וטרם הקריבה את העולה - כבר לא נחשבת למחוסרת כפרה, ויכולה לאכול קדשים.
מחוז קורגן הוא סובייקט בפדרציה הרוסית.
המחוז נמצא בשטח המחוז הפדרלי של אורל.
המחוז נמצא דרומית להרי אורל ומהווה שער לסיביר.
המחוז הוקם ב-6 בפברואר 1943.
נכון לינואר 2024 במחוז התגוררו 753,002 תושבים.
קיימות עדויות על התיישבות אנושית באזור מהתקופה הפלאוליתית העליונה.
האזור היה מאוכלס בעיקר על ידי עמים פינו-אוגורים.
בעקבות שינויים ונדידת העמים במהלך המאה ה-1/המאה ה-2 לאזור הגיעו עמים טורקים.
במהלך המאה ה-13 האזור שולב בשטחי הורדת הזהב ובהמשך חאנות סיביר.
עד לתחילת המאה ה-16 התיישבות רוסית מעבר להרי אורל כמעט ולא הייתה קיימת.
בעקבות נפילת חאנות סיביר השטח שולב בתחומי רוסיה הצארית.
העיר קורגן הוקם בשנת 1679 על ידי מתיישבים קוזאקים.
בשנת 1782 הוחלט על הקמת יחידה מנהלית עם מרכז בעיר קורגן.
היחידה תחילת הייתה כפופה לגוברניית טובולסק ובהמשך שולבה ביחידות מנהליות שונות.
לאחר מרד הדקבריסטים רבים ממשתתפיו הוגלו לאזור.
בתקופה הסובייטית האזור המשיך להיות חלק של יחידות מנהליות שונות עד שבנת 1943 הוקם מחוז קורגן, בעיקר תוך פיצול ממחוז צ'ליאבינסק.
בשנת 1944 הוקם מחוז יומן וחלק מהשטח של מחוז קורגן עבר למחוז החדש.
הרשות המחוקקת היא "דומה של מחוז קורגן" שכוללת 34 חברים.
בספטמבר 2019 לתפקיד נבחר ודים שומקוב.
בשנת 2024 הוא התחיל את כהונתו השנייה בתפקיד.
מבחינה אדמיניסטרטיבית החבל מחולק ל-24 ראיונים ו-2 ערים בעלי חשיבות מחוזית.
זאת לעומת 1.1 מיליון בשנת 1989. כ-63% מאוכלוסיית המחוז מתגוררת בערים.
בעיר הגדולה ובירת המחוז - קורגן מתגוררים כ-300 אלף תושבים.
בהתאם לנתוני מפקד אוכלוסין 2021 של הפדרציה הרוסית רוסים מהווים 82% אחוז מכלל אוכלוסיית האזור וטטרים כאחוז.
פינוי מפעלים מחלק האירופאי של ברית המועצות מזרחה בתקופת מלחמת העולם השנייה תרם לתנופה בפיתוח תעשייה באזור.
כיום פועלים מפעלים בתחום בניית מכונות, ייצור פלדה ותעשיות ביטחוניות בעיקר בתחום הגרעין.
חלק משמעותי של אוכלוסיית האזור מתגורר בכפרים ועוסקים בחקלאות.
מסילת ברזל היגע לאזור בסוף המאה ה-19 עם בניית הרכבת הטראנס-סיבירית.
כיום מופעלת רשת מסילות ברזל מפותחת.
דרך המחוז עוברות מספר כבישים בעלי חשיבות ארצית R-254 "אירטיש" צ'ליאבינסק-נובוסיבירסק ו-R-354 יקטרינבורג-קורגן.
בעיר קורגן פועל נמל תעופה.
בשנת 2015 הוחלט לשדרג אותו למעמד בין-לאומי אך החלטה זו טרם מומשה.
החל משנת 2021 הוא נקרא על שם גבריל איליזרוב שפעל בעיר.
קורבנות הנשיאים הם קורבנות שהקריבו נשיאי שבטי ישראל בעת חנוכת המשכן.
הבאת הקורבנות מתוארת בפרשת נשא, .
בתחילה נתנו הנשיאים כקבוצה שש עגלות לנשיאת המשכן, ואיתן 12 פרים למשוך את העגלות.
העגלות חולקו לבני גרשון ומררי.
ולאחר מכן הקריבו הנשיאים במשך 12 יום קורבנות, ונתנו מתנות למשכן - כל נשיא ביום נפרד.
קורבנות הנשיאים ומתנותיהם היו זהים:
קורבנות הנשיאים הוקרבו בשנים עשר יום רצופים, כולל בשבת בהוראת שעה.
הדעה המקובלת על חז"ל שקורבנות הנשיאים הוקרבו בתחילת חודש ניסן החל מא' בניסן שהוא היום השמיני למילואים, ועד י"ב בניסן בשנה השנייה ליציאת בני ישראל ממצרים, (ב'תמ"ט).
להבנה הזאת יש משמעות הלכתית עד ימינו, בכך שאסור להספיד ולהתענות בחודש ניסן כולו, בגלל שרובו ימים טובים, א'-י"ב בגלל הנשיאים, וי"ד-כ"א בגלל חג הפסח.
בנוסף, בתפילה לא אומרים תחנון בכל החודש.
אולם הבנה זו קשה מכיוון שתיאור היום השמיני לחנוכת המשכן הוא בפרשת שמיני שבחומש ויקרא, ואילו קרבנות הנשיאים מתוארים בפרשת נשא שבחומש במדבר.
בפרשת שמיני לא נאמר מאומה על קרבנות הנשיאים, ואילו בפרשת נשא לא נאמר מאומה על מעשה אהרון ובניו בחנוכת המשכן.
כמו כן, בתחילת חומש במדבר מצוין התאריך, ראש חודש אייר בשנה השנייה, ואילו על פי ההבנה הנ"ל אין הכתובים מסודרים באופן כרונולוגי.
בעקבות קשיים אלו, מפרש האברבנאל שקרבנות הנשיאים לא הוקרבו בראש חודש ניסן אלא בחודש אייר.
האירוע המתואר בפרשת שמיני הוא תחילת העבודה של הכהנים במשכן.
ואילו האירוע שבפרשת נשא הוא חגיגה נוספת של חנוכה המשכן מצד הנציגים של בני ישראל.
כך מובן מדוע בתורה נזכרים אלו כשני אירועים שונים, וכן מתורץ הקושי הכרונולוגי.
לפי הפרשנות הקראית, ימי המילואים התחילו בא' בניסן שבו הוקם המשכן, והסתיימו בח' בניסן כיוון שבשבת אסור להקריב.
אחר כך הקריבו הנשיאים מט' בניסן עד כ"ב בניסן, כי דילגו על י"א בניסן וי"ח בניסן, שתמיד חלים בשבת בלוח השנה במגילות קומראן, ולא דילגו על ימי חג הפסח כי לא חגגו במדבר אלא קורבן פסח בלבד.
יש מי שכתב שהמסורת לחגוג בכל שנה את ימים אלה מתועדת במגילת המקדש ובמגילת תענית.
נחשון בן עמינדב – שבט יהודה – א' בניסן
נתנאל בן צוער – שבט יששכר – ב' בניסן
אליאב בן חלון – שבט זבולון – ג' בניסן
אליצור בן שדיאור – שבט ראובן – ד' בניסן
שלומיאל בן צורישדי – שבט שמעון – ה' בניסן
אליסף בן דעואל – שבט גד – ו' בניסן
אלישמע בן עמיהוד – שבט אפרים – ז' בניסן
גמליאל בן פדהצור – שבט מנשה – ח' בניסן
אבידן בן גדעוני – שבט בנימין – ט' בניסן
אחיעזר בן עמישדי – שבט דן – י' בניסן
פגעיאל בן עכרן – שבט אשר – י"א בניסן
אחירע בן עינן – שבט נפתלי – י"ב בניסן
שבט לוי לא השתתף בחנוכת המשכן.
המדרש מספר שאהרן הכהן, נתקנא בנשיאים ולכן נתן לו ה' את מצוות הדלקת המנורה, הכתובה מיד אחרי קורבנות הנשיאים, וזו הסיבה לסמיכותם.
כל קורבנות הנשיאים נמצאים ב בספר במדבר, והם חלק מפרשת נשא.
קורבנות הנשיאים הם קריאת התורה בחנוכה כאשר בכל יום קוראים קורבן של נשיא אחד, חוץ מיום ראשון של חנוכה בו קוראים מ"ויהי ביום כלות משה להקים את המשכן" (או מפרשיית ברכת כהנים), ומהיום האחרון בו קוראים קורבנות של חמישה נשיאים ולאחר מכן את פרשיית מעשה המנורה.
יש הנוהגים לקרוא את פרשיות קורבנות הנשיאים החל מא' בניסן ועד י"ב בניסן בסוף תפילת שחרית, בכל יום את פרשת הנשיא שהקריב באותו היום, ולאחריה יהי רצון בו מופיע שם השבט ושם הנשיא של אותו יום.
בא' בניסן מתחילים כמו ביום הראשון של חנוכה, ויש הנוהגים להתחיל בקריאת הקמת המשכן בסוף פרשת פקודי, ובי"ב ניסן ממשיכים את הקטע של "זאת חנוכת המזבח" והלאה ולא אומרים 'יהי רצון'.
קורבן עוף בהלכה הוא תור או יונה המובאים כקורבן בבית המקדש.
קורבן עוף בא רק בתור קורבן עולה ("עולת העוף") או קורבן חטאת ("חטאת העוף"), ולא כקורבן שלמים או קורבן אשם.
חטאת העוף לעולם אינה באה לבדה, אלא היא תמיד מלווה בעוף ממין זהה הבא כקורבן עולה, וזוג עופות כזה מכונה בשם קן.
המקרים המחייבים להביא קן מפורטים בספר ויקרא: יולדת, זב, זבה, ומצורע עני.
כמו כן, זוהי האפשרות האמצעית עבור החייבים בקורבן עולה ויורד.
עולת העוף יכולה לבוא כבת זוג של חטאת העוף, אך יכולה גם לבוא לבדה כקורבן נדבה.
כמו כן, גר שמתגייר חייב להקריב זוג עופות הבאים שניהם לעולה.
לדעת הרמב"ם ניתן לקיים גם את מצוות עולת ראיה בעולת העוף.
ישנו הבדל משמעותי בין דיני חטאת העוף לבין דיני עולת העוף, ולכן הייתה חשיבות בהבדלה ביניהם ובמניעת ערבובם.
מסכת קינים עוסקת במקרים שונים בהם התערבבו הקינים כך שלא ידוע איזו עוף הוא חטאת העוף ואיזו הוא עולת העוף.
ההגיון בבחירה של התורים ובני היונה בייצוג כלל העופות
בתלמוד מובא שיסוד הדבר שנבחרו התורים ובני היונה לייצג את כלל העופות, נעוצה היא בעובדה שהם העופות החלשים והנרדפים ביותר, כמובא בשמו של רבי אבהו; .
קורבן עולה ויורד בהלכה, הוא חיוב שחייבה התורה את העובר על שלוש עבירות מסוימות, להביא קורבן לבית המקדש לשם כפרה על חטאו, כשערכו של הקורבן משתנה ("עולה ויורד") לפי מצבו הכלכלי של החוטא: בהמה, שתי ציפורים, או מנחת סולת.
חיוב זה נמנה על ידי מוני המצוות כמצוות עשה.
שלוש העבירות שעליהן יש חיוב להביא קורבן עולה ויורד הן:
שבועת העדות - אדם שהיה עד להתרחשות כלשהי ונשבע לשקר כדי להתחמק מלהעיד על כך בבית דין;
טומאת מקדש וקודשיו - כל הנכנס לבית המקדש או האוכל קורבנות בהיותו טמא.
שבועת ביטוי - אדם ששכח ונשבע לשקר או שלא עמד בשבועתו;
קורבן עולה ויורד הוא קרבן חטאת, ולכן מתחייבים בו רק כאשר המעשה נעשה בשגגה, למעט שבועת העדות שבה גם אם במזיד נשבע לשקר שאינו יודע או שבמזיד עבר על עדותו ונמנע מלהעיד, חייב בקורבן זה.
גם על עניין טומאת מקדש וקודשיו ידוע שהכישלון מצוי בו, שעניין הטהרה קשה מאוד על כל אדם לשומרו...
הקל להם עוד בשבועת העדות להיותם מביאים כפרה בין על שוגג או מזיד, לפי שעניין העדות הוא תמידי ביותר ויצר לב האדם רע...
גם יש מן הבריות שאין משגיחין כל כך ברעה הגדולה שעושין בהטיית כוון העדות, אחר שבידיהם לא יגזלו ולא יחמסו, אף על פי שבסיבתן אדם עשוק ורצוץ, לא יתנו לב על זה".
שני חיובים נוספים נקראים לעיתים גם הם "קורבן עולה ויורד": קורבן יולדת וקורבן מצורע.
בקורבנות אלו יש שתי ברירות חיוב בלבד, לעומת קורבן עולה ויורד הקלאסי שיש בו שלוש ברירות חיוב.
ברירות החיוב על שלוש העבירות הללו, מפורטות בתורה בספר ויקרא:
ברירת המחדל היא להביא קורבן חטאת מן הצאן, בדומה לקורבנות החטאת הרגילים שמביאים על חטאים רבים.
האפשרות הבאה היא להביא זוג עופות - אחד כקורבן חטאת ואחד כקורבן עולה.
האפשרות השלישית היא להביא קורבן מנחה ייחודי שאין בו שמן ולבונה אלא סולת בלבד; קורבן זה נקרא מנחת חוטא.
שלוש דרגות החיוב נקראות בפי חז"ל: "עשירות", "דלות" ו"דלי-דלות".
קורבנות השלום הוא ביטוי בשיח הפוליטי הישראלי לתיאור מי שנרצחו בפיגועי טרור פלסטיני שבוצעו לאחר הסכמי אוסלו.
בתקופת תהליך אוסלו, מתנגדים לממשלה ייחסו את הביטוי לממשלת ישראל בראשותו של יצחק רבין.
רבין עצמו מעולם לא השתמש בביטוי ואף שלל אותו בנאום שנשא באוקטובר 1994, וכך גם פוליטיקאים אחרים מהשמאל הישראלי בשנים שלאחר מכן.
הביטוי "קורבנות למען השלום" שלא כלפי קורבנות בנפש
התייחסות ל"קורבנות למען השלום" שלא כלפי קורבנות בנפש, הופיעה בדבריהם של פוליטיקאים עוד לפני הסכמי אוסלו:
השימושים הראשונים המתועדים שנעשו בביטוי על במת הכנסת נשמעו ב-1982 ועסקו בהסכמי קמפ-דייוויד, שבהם נכללה נסיגה של ישראל מסיני.
חברת הכנסת גאולה כהן ממפלגת התחיה, בנאומה ב-1 בפברואר 1982 שעסק בהודעת הממשלה על מצב התעסוקה, דיברה על המחיר הכלכלי של הנסיגה, ואמרה, ביחס לעם: "הוא איננו מוכן לשלם את התשלום, הוא איננו מוכן להיות קורבן השלום.
אמרו לו: תהיה קורבן השלום."
ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, הגן על הסכם השלום עם מצרים ואמר במרץ 1982: "אנחנו נלחמים היום על השלום.
כן, יש קשיים בשלום, יש; יש מכאובים בשלום, יש; יש קורבנות למען השלום, יש; כולם עדיפים מקורבנות המלחמה!"
הביטוי בהקשר של הסכמי אוסלו
הראשון בהסכמי אוסלו נחתם בחשאי ב-20 באוגוסט 1993 על ידי שמעון פרס ומחמוד עבאס.
בעקבותיו נערך ב-13 בספטמבר, על מדשאות הבית הלבן, טקס חגיגי לחתימת "הצהרת העקרונות בדבר הסדרי ביניים של ממשל עצמי", בהשתתפות נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, ראש הממשלה יצחק רבין וראש אש"ף יאסר ערפאת.