tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תבונתנו חייבת להישאר בגבולות התופעות ולהניח שתתכן הכרה של הדברים כשהם לעצמם, הקיימים מעבר לגבולות אלה.
המתמטיקה ומדע הטבע נשארים בתחום התופעות ואין להם שום צורך לצאת ממנו.
בטבע התבונה קיים צורך להמשיך אל מעבר לתופעות ולהכיר את בסיסם.
התבונה לעולם לא תעצור מלשאול "מדוע?".
התבונה לא תנוח עד שתכיר את התנאי השלם לכל טורי התנאים.
התנאים השלמים הם הנחשבים כאידיאות הטרנסצנדנטליות של הנשמה הבלתי-חומרית, הייקום בכללותו וההוויה העליונה.
כדי לחשוב משהו על האידאות, שהם ישויות מחשבה גרידא, אנו מצמידים להם (בהכרח) תכונות מעולם החושים, גם אם בצורה סמלית בלבד.
בדרך זו האידיאה מסמנת את גבולות התבונה האנושית.
הם קיימים על הגבול כי אנו מדברים וחושבים עליהם כאילו יש בהם תכונות הן של התופעה והן של הדבר כשהוא לעצמו, שיש בהם התקשרות בין המוכר (העולם התופעתי) לזה שיישאר בלתי-מוכר לעולם (עולם הנומינה).
דוגמה לכך נוכל לראות במושג ההוויה העליונה.
איננו יכולים להכיר הוויה עליונה לגמרי כשהיא לעצמה.
האל הדאיסטי, התאיסטי והאנתרופומורפי, כולם מוסיפים דבר מה מעולם החושים (לדוגמה שכל, רצון וצורה ממשית) לדמות האל ובכך סותרים את עצמם ונופלים לכשל דיאלקטי (בהנחה והאל המתואר הוא אכן אל טרנסצנדנטי).
ובכל זאת, אנו כן יכולים להכיר את אלוהים על ידי הכרת היחס שלו אלינו ואל העולם.
§ 58. בדרך האנלוגיה נוכל להכיר את היחס בין אלוהים לביננו.
היחס יכול להיות כיחס האהבה בין אב לבנו, או כיחס השען לשעוניו.
אנו מכירים, בדרך האנלוגיה, רק את היחס אל הדבר הבלתי ידוע שהוא מושא היחס.
דרך זו, המשמשת גבול ברור לתבונה הטהורה בין עולם-הניסיון לעולם-כשהוא-לעצמו, מאפשרת לנו לחשוב על העולם כאילו הוא נברא על ידי הוויה רציונלית עליונה.
§ 59. מהו גבול התבונה מבחינת שימושה הראוי?
התאולוגיה הטבעית (זו המשתמשת באנלוגיה בלבד) יכולה לשמש גבול כזה.
כיוון שאין היא בודה הוויה ואין היא קובעת את טעמו של יצור שכל זה, אלה רק קובעת את היחס אל הבלתי נודע הזה לשם אחדות הניסיון.
זהו הגבול האובייקטיבי של הניסיון: קביעת היחס בינו לבין טעמו העליון, שאינו מושא הניסיון, מבלי לומר עליו דבר כשהוא לעצמו.
§ 60. מדוע יש לה לתבונה נטיית-טבע להיקשים מטאפיזיים ודיאלקטיים?
כדי לחזק את המוסריות, התבונה לא מספקת בהסבר הפיזיקלי המתייחס רק לטבע ולעולם החושני.
התבונה משתמשת באידיאות שמעבר לעולם החושני כאנלוגיות למושאים חושניים.
האידיאה הפסיכולוגית של הנשמה מטרתה להטות אותי מן החומרנות.
האידיאות הקוסמולוגיות של חירות ושל הכרחיות טבעית, כמו גם גודל ומשך הייקום, משמשים להתנגדות מהנאטורליזם, המניח כי הסבר פיזיקלי גרידא הוא מספיק.
האידיאה התאולוגית של אלוהים משחררת את התבונה מהפאטאליזם.
פתרון השאלה הכללית של ההקדמות; מטאפיזיקה כמדע כיצד היא מן-האפשר?
מטאפיזיקה, כנטיית טבע של התבונה, היא ממשית.
אך המטאפיזיקה לעצמה מובילה לטענות משלות ודיאלקטיות.
כדי שמטאפיזיקה תהפך למדע, ביקורת התבונה הטהורה צריכה לחקור בצורה מרכיבה את מקומם של המושגים א-פריורי של השכל.
ניתוח גרידא של מושגים אלה אינו מועיל במאומה להפיכת המטאפיזיקה למדע.
כאן נדרשת ביקורת שתוכל להראות את מקורות מושגים אלה בחושניות, בשכל ובתבונה.
לוח שלם של מושגים חייב להיכתב, ואיתו הסבר לגבי אפשרות ההכרה המרכיבה א-פריורי הנוצרת ממושגים אלה.
הביקורת חייבת לסמן בצורה ברורה את גבולות התבונה.
שימוש ב"שכל הישר" או שימוש בטענות של הסתברות ושל השערות לא יוביל למטאפיזיקה כמדע.
רק ביקורת התבונה הטהורה יכולה להראות כיצד התבונה חוקרת את עצמה ולהיות הבסיס למטאפיזיקה כמדע שלם, כללי וודאי.
על מה שאפשר לעשות כדי לממש את המטאפיזיקה כמדע
נדרשת בדיקה מדויקת וקפדנית של "ביקורת התבונה הטהורה".
אחרת עלינו לנטוש את כל יומרות המטאפיזיקה.
ביקורת התבונה הטהורה יכולה להישפט רק לאחר שהיא נחקרה.
כשהוא בא לשפוט את הביקורת, על הקורא לשכוח לזמן מה את ההשלכות הסופיות של החקירה הביקורתית שבספר.
מסקנות הספר עלולות אולי להתנגד למטאפיזיקה המקובלת של הקורא, אך הקרקע ממנה הוא מסיק את טענותיו ראויה לבדיקה.
כמה משפטים מטאפיזיים הנראים בסיסיים סותרים זה את זה כיום וחסרה אבן בוחן בין אמת לשקר בין משפטים אלה.
מצב זה מחייב, שחקירה של ביקורת התבונה הטהורה תעשה לפני חריצת הדין לגביה, ולו בשל חיוניותה להפיכת המטאפיזיקה כמדע.
דוגמה של משפט על הביקורת הקודם לחקירה
את ההקדמות כתב קאנט לאחר קריאת הסקירה, השטחית והבורה לטענתו, על "ביקורת התבונה הטהורה".
הסקירה הודפסה באנונימיות בכתב עת ונכתבה על ידי ג'והן פדר (Feder) ובעריכתו ועזרתו של כריסטיאן גרבה (Garve).
ה"ביקורת" תוארה על ידיהם כ-"שיטה של אידיאליזם עליון (טרנסצנדנטלי)".
בהצגה זו נדמה כאילו קאנט מתעסק בדבר העובר מעל כל ניסיון.
קאנט, לעומת זאת, הדגיש שמטרתו בביקורת היא להגביל את חקירתו לגבולות הניסיון ולהכרה המאפשרת אותו בלבד.
בנוסף לטעויות נוספות, הסקירה טענה שלוח עיקרי השכל של קאנט וגזירת-הקטגוריות שלו הם "עיקרים ידועים ומקובלים על ההגיון ותורת היש, מובעים בדרך אידיאליסטית".
קאנט האמין שה"ביקורת" שלו היא בעלת אמירה משמעותית לאפשרותה של המטאפיזיקה בכלל.
הוא ניסה להראות בהקדמות שעל כל הכתיבה המטאפיזית להיפסק עד שהביקורת שלו תילמד ותתקבל, או לחלופין תוחלף בביקורת טובה יותר.
כל מטאפיזיקה בעתיד שתטען להיות מדע חייבת לקחת בחשבון את קיומם על העיקרים המרכיבים א-פריורי ושל האנטינומיות הדיאלקטיות של התבונה הטהורה.
הצעה לחקירת הביקורת שבעקבותיה יוכל לבוא פסק-דין
קאנט מציע שעבודתו תיבדק קטע אחר קטע, החל מן ההנחות הבסיסיות ביותר.
ההקדמות יכול לשמש כסקירה כללית אליה ניתן להשוות את הביקורת.
קאנט איננו מסופק מבהירותם של חלקים שונים בביקורת ומציע להשתמש בהקדמות להבהרת חלקים אלו.
החלקים מהם קאנט לא מסופק הם הגזירה של הקטגוריות והפאראלוגיזם של התבונה הטהורה.
אם הביקורת וההקדמות יחקרו ויבדקו במאמץ משותף של אנשים חושבים, אזי המטאפיזיקה תוכל להפוך לבסוף למדע.
בדרך זו, הכרה מטאפיזית תוכל להיבדל מהכרה שגויה.
התאולוגיה תרוויח גם היא ממעמד זה כי כך היא תהא עצמאית מספקולציות מיסטיות ודוגמטיות.
ההקדמות, בסגנונו הבהיר ואורכו הקצר, השפיע באופן משמעותי להפצת שיטתו הפילוסופית של קאנט.
שופנהאואר הצהיר, בשנת 1819, שההקדמות הוא "היפה ביותר והמובן ביותר מבין כל כתביו העיקריים של קאנט, ספר המקל בהרבה על לימוד הפילוסופיה הקאנטאנית".
הספר תורגם לעברית בשנת 1936 על ידי אברהם יערי ובעריכתו של שמואל הוגו ברגמן, בהוצאת מאגנס.
מאז יצאו מהדורות רבות לתרגום זה.
הקדמת ימין לשמאל היא מידת חסידות לפיה יש להקדים בפעולות יומיומיות שונות את עשיית החלק הימני על השמאלי.
בפרט הדבר נהוג בנעילת נעליים, בה מקדימים את הכנסת רגל ימין לנעל ולאחריה מכניסים את רגל שמאל.
בתלמוד מובאים דברי רבי יוחנן לפיהם יש להקדים נעילת רגל שמאל.
התלמוד מקשה על דבריו מברייתא, לפיה .
רב יוסף טוען שכיוון שקיים מקור לשתי האפשרויות, שתיהן לגיטימיות, וכן מובא שרב כהנא לא הקפיד על הסדר.
לעומתם רב נחמן בר יצחק סובר כי "ירא שמים יוצא ידי שתיהן" כמנהג מר בריה דרבנא שהיה מכניס ימין ולאחריה שמאל ואז קושר שמאל ולאחריה ימין.
כמנהג החסידות של מר בר רבנא הובא בספר שולחן ערוך:
בנוגע להקשרים נוספים של הקדמת ימין לשמאל מופיע בברייתא: .
הקדמת ימין ברחיצה וסיכה הובאו להלכה במגן אברהם ובמשנה ברורה אך הרמ"א ציין "לא ראיתי מדקדקים בזו".
כתב המגן אברהם על פי כתבי האר"י: והובאו הדברים גם במשנה ברורה ובכף החיים, אלא שהמשנה ברורה מביא את המנהג כדבר שטוב לעשות ואילו כף החיים מביא אותו כדבר שצריך להיזהר בו.
קיימות הלכות נוספות המדריכות להעדיף את צד ימין וכדברי התלמוד .
בסדרת הטלוויזיה "מרחק נגיעה" רוחל'ה ברמן מספרת לזוריק מינץ שהקפדה על מידת החסידות בסדר נעילת הנעליים היא דרך לבחון בשידוך את יראת השמיים של המשודך.
לפי מחקר שפורסם ב־Journal of Experimental Psychology, "ימנים (במובן של בעלי יד ימין דומיננטית) נוטים לזהות את צד ימין עם רעיונות חיוביים ואת צד שמאל עם רעיונות שליליים, בעוד שמאליים הראו נטייה הפוכה וזיהו את צד ימין עם רעיונות שליליים ואת צד שמאל עם רעיונות חיוביים".
הקדושים המעונים של טולפאדל (Tolpuddle Martyrs) הוא כינויה של קבוצה של 6 פועלים חקלאיים מהיישוב טולפאדל (Tolpuddle) ממחוז דורסט שבאנגליה שפעלו ב-1833 לארגן עובדי חקלאות באיגוד מקצועי ועקב כך נשפטו, נמצאו אשמים ונגזר עליהם עונש של הגליה ועבודת כפייה.
המשפט עורר גל מחאה גדול באנגליה שהביא לקיצור תקופת גלותם והאיץ הקמת ארגוני עובדים במגזרים השונים.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 שרר באנגליה פער גדול בין מעמד הפועלים לבעלי ההון שהיו בעלים של מפעלים (בערים) ואחוזות חקלאיות (באזורים הכפריים).
הפועלים עבדו כל היום תמורת שילינג ליום כשבעלי ההון נלחמו בכל ניסיון של הפועלים לשיפור תנאי החיים שלהם על ידי העמדתם למשפט.
זאת כאשר היו המשפטים מוטים לרעת הפועלים מאחר שרוב השופטים היו גם הם בעלי הון וכך גם המושבעים.
מצב זה נמשך כאשר חוק שנחקק באנגליה ב-1824 נועד להגביל התארגנות של עובדים.
ב-1833, בעקבות ביטול החוק, החליטו 6 עובדי חקלאות מטולפאדל להקים ארגון עובדים בשם "אגודת ידידות של פועלים חקלאיים".
ג'יימס לאַוולאֶס (James Loveless) אחיו של ג'ורג'
תומאס סטנדפילד (Thomas Standfield) שהיה גיסו של ג'ורג'
ג'והן סטנדפילד (John Standfield) בנו של תומאס
בין האנשים שהושבעו לאגודה היו גם שני פועלים, ג'והן לארק ואדוארד לאֶג, שהלשינו על מנהיגי האגודה ובעקבות זאת נאסרו השישה בינואר 1834 והועמדו למשפט.
מאחר שזכות ההתארגנות הייתה חוקית הועמדו השישה לדין באשמת הדרישה ממצטרפי האגודה להישבע לאגודה (פעילות שנשארה אסורה).
המשפט נערך בעיר המחוז דורסט.
בחלקו הראשון של המשפט נדרש חבר מושבעים מורחב לקבוע האם יש יסוד לאישום.
קבוצת מושבעים זו, שכללה קרובים של בעלי אחוזות באזור, מצאה שיש יסוד לאישום וניתן לקיים את המשפט.
המשפט נפתח ב-17 במרץ 1834 כשבראש השופטים עומד ג'יימס פראמפטון (שהיה בעצמו בעל קרקעות עשיר והתנגד לשיפור תנאי העבודה של הפועלים שלו) כשהוא נתמך בדעותיו על ידי שר הפנים, הלורד מלבורן.
חבר המושבעים המצומצם נבחר בזהירות וכל חבריו היו קשורים לבעלי אחוזות.
הנאשמים טענו שלא הייתה במעשיהם עבירה על החוק אך לחבר המושבעים הספיקו 5 דקות דיון בדלתיים סגורות כדי לגזור על ששת הנאשמים גירוש מאנגליה וגלות למשך 7 שנים עם עבודת פרך.
מספר ימים לאחר תום המשפט הועברו הנאשמים לכלא לקראת הגלייתם.
ואחרי מספר חודשים הפליגו לאוסטרליה כש 5 מהם הורדו בסידני שבניו סאות' ויילס בעוד שג'ורג' לאַוולאֶס נשלח להובארט שבטסמניה.
כל אנשי הקבוצה פוזרו בין חוות חקלאיות ועסקו בעבודות חקלאיות.
הידיעות של משפטם המוטה של ששת הפועלים ועונשם החמור עשו להן כנפיים ברחבי אנגליה ותנאי העבודה וזכות ההתארגנות הפכו לשיחת היום.
ההתארגנות לכדי איגודים מקצועיים צמחה ובמקביל החלה תנועת מחאה לחנינת הנאשמים.
ב-21 באפריל 1834 התקיים בלונדון מצעד מחאה של כ-100,000 איש בהובלת רוברט אוון והכומר ארתור וייד.
בסיום המצעד הגישו המפגינים לשר הפנים עצומה החתומה על ידי כ-500,000 איש ובה דרישה לחנינת הגולים.
רק ב-1835, לאחר שהתחלף שר הפנים התרככו השלטונות והחל דיון בחנינה וב-1836 אושרה החנינה על ידי המלך ויליאם הרביעי.
בשנים 1837 ו-1838 הגיעו כל השישה בחזרה לאנגליה אך ב-1840 החליטו חמישה מהם (למעט ג'יימס האַמאֶט) להגר עם משפחותיהם לקנדה שם התיישבו ליד אונטריו ועסקו בחקלאות.
בכפר טולפאדל הוקם מוזיאון לזכרם ובכל שנה מתקיימת ברחובות העיר תהלוכה לזכרם.
האולם שבו נערך משפטם שוחזר ומשמש אתר היסטורי.
הקברים המלכותיים של שושלת ג'וסון (בקוריאנית: 조선왕릉) הם 40 קברים של מלכים ומלכות בני שושלת ג'וסון ששלטה בקוריאה.
קברים אלה פזורים בלמעלה מ-18 מוקדים ברחבי קוריאה הדרומית.
הם נבנו כדי לכבד את האבות והישגיהם, ולעמוד על הסמכות המלכותית שלהם.
הקברים הוכרו כאתר מורשת עולמית בידי אונסק"ו בשנת 2009.
הקברים נבנו בידי שושלת ג'וסון (조선), אשר שלטה בקוריאה במשך 500 שנים.
הקברים נבנו על פי מיטב המסורת הקונפוציאנית, כדי לכבד את זכרם של האבות, וכן להגן על קבריהם מפני בוזזים.
הקברים נבנו לרוב באזור אגם מים, דשא ועצי אורן, וכן עם נוף הפונה אל ההרים.
הקברים כוללים לרוב חדר כניסה, גן, מטבח וביתן שמירה, והם מעוטרים בציורים של חיות ובני אדם.
הקברים מסווגים לשני סוגים, קברים של מלכים ומלכות, וקברים של אישים שלאחר המוות קיבלו את התואר של מלך או מלכה.
נסיכי כתר ונשיהם, כמו גם הורי המלכים, נטמנו בקברים מסוג אחר.
הקברים המלכותיים פזורים במעל 18 מקומות, כאשר רבים מהם ממוקמים בערך 40 קילומטרים מבירת קוריאה הדרומית סיאול.
הקדוש הבדוי או "אף פעם הקדוש" מכונה גם "גלנגלן הקדוש" (בצרפתית) הוא דמות בדיונית של קדוש הקיים בתרבויות אירופאיות.
המונח שימש לראשונה בשנת 1897.
שימוש במונח ניתן למצוא, לדוגמה, בפתגם באספרנטו "En la tago de Sankta Neniamo" – בתרגום מילולי: "ביום אף פעם הקדוש".
משמעות הפתגם היא "ביומו (דהיינו בחגו) של אף פעם הקדוש", דהיינו יום שבפועל לעולם לא יגיע.
בשפות אחרות, המונח ידוע גם בשם:
אספרנטו: Sankta neniamo (אף פעם הקדוש)
הקברניטים היא סדרה תיעודית ישראלית שיצר והגיש רביב דרוקר, העוקבת אחר ההחלטות הגורליות של ראשי ממשלות ישראל.
הסדרה כללה 6 פרקים, ושודרה החל מ-16 באפריל עד 29 במאי 2018 בערוץ עשר.
בכל פרק הציג רביב דרוקר אחד מראשי ממשלת ישראל שקיבל החלטות גורליות, החלטות שעניינן חיים או מוות, מלחמה או שלום.
בכל פרק הוצג ראש ממשלה אחר.
שנהטקסקטגוריההמועמד/יםתוצאה2018פורום היוצרים הדוקומנטרייםפרס לתחקרני הסדרהנעה עמיאל לביא, דניאלה רייס רזון ואילן שיזף הקברניטים
הקדים רפואה למכה הוא ביטוי עברי מתקופת האמוראים, שמשמעותו נקיטת אמצעים המונעים צרה או אסון עוד לפני שהתרחשו.
היות שהמשמעות של המילה רפואה בביטוי זה היא תרופה, שגור גם הביטוי הקדים תרופה למכה.
בתלמוד מובאים דברי רבא וריש לקיש:
כלומר: עוד לפני שהמן עלה לגדולה במלכות אחשוורוש ונגזרה הגזירה להשמיד את עם ישראל, כבר נרשם בספר הזכרונות של אחשוורוש שמרדכי סיפר לאסתר המלכה שסיפרה למלך בשמו על תוכניתם של בגתן ותרש, ועל ידי כך זכה שאחשוורוש יזכור אותו לטובה.
לדברי ריש לקיש כך נוהג הקב"ה תמיד בקשר לעם ישראל, שלפני שנגזרת עליהם גזרה רעה כבר מוכנת התרופה לכך.
הקדמונים הוא סרט פלסטלינה קומי באורך מלא שיצא לאקרנים ברחבי העולם ב-26 בינואר 2018. הסרט מספר על חבורת אנשים מתקופת האבן אשר מנסה להציל את המכרה שלהם מפולשים מתקופת הברונזה על ידי משחק כדורגל.
הסרט הצליח בביקורות אבל הרוויח 54.6 מיליון דולר על תקציב של 50 מיליון דולר.
הלורד נוד המושל האכזרי של עיר עידן הברונזה משתלט על העמק של הקדמונים, בני עידן האבן, על מנת להפוך אותו למכרה.
כדי לזכות בחזרה בעמק, דאג, איש המערות הצעיר, קורא תיגר על הלורד באמצעות משחק כדורגל.
הוא מבין מהר מאוד שעליו לאחד את השבט ולאמן אותם למשחק החשוב.
לעזרתו נחלצים חזיר המחמד שלו הוגנוב וכדורגלנית צעירה וכשרונית בשם גונה אשר מלמדת את אנשי עידן האבן לשחק כדורגל על מנת לנצח את לורד נוד ואת הנבחרת של עיר הברונזה.
אדי רדמיין/דניאל מגון בתפקיד דאג, איש מערות צעיר מתקופת האבן
טום הידלסטון/אלי פיניש בתפקיד לורד נוד, המושל המרושע של עיר הברונזה
מייזי ויליאמס/עדי ביטי בתפקיד גונה, נערה מעיר הברונזה אשר מתיידדת עם דאג
מרים מרגוליס/אופירה אסייג בתפקיד המלכה אופיפה, מלכת עיר הברונזה
טימותי ספול/עמי מנדלמן בתפקיד צ'יף בובנר
רוב בריידון בתפקיד וואטציפור והפרשנים בריאן וברייאן
ריצ'רד איוד/דן שצברג בתפקיד טריבור
סלינה גריפית'ס/רונה בקרמן בתפקיד מגמה
ג'וני וגאס/דניאל מגון בתפקיד אזבו
מארק ויליאמס/אוהד שחר בתפקיד בארי
ג'ינה ישיר/מיה אלון בתפקיד גראבל
אתר Rotten Tomatoes נתן לסרט 81% המבוססים על 170 חוות דעת ודירוג ממוצע של 6.65 מתוך 10. אתר Metacritic נתן לסרט 68% המבוסס על 39 חוות דעת.
הקברניט הוא סרט דרמה סיני משנת 2019 בבימויו של אנדרו לאו ובכיכובם של ג'אנג האניו, אוהו או, דו ג'יאנג, יואן קוואן, ג'אנג טיאנ'אי, לי קין, ג'אנג יאמי ויאנג קירו.
הסרט מבוסס על תקרית טיסה 8633 של סצ'ואן איירליינס.
ב-14 במאי 2018, שמשת תא הטייס בטיסה 8633 של סצ'ואן איירליינס מצ'ונגצ'ינג ללהסה, התנפצה וגרמה לפציעות של טייס המשנה.
הצוות נאלץ לבצע נחיתת חירום.
למרות המצב הקשה, הקברניט ליו צ'ואנג'יאן וצוותו התמודדו בקור רוח עם המצב.
התנאים הקשים שהם התמודדו עמם היו בין השאר לחץ נמוך בגובה רב וטמפרטורה נמוכה.
הטיסה ביצעה בהצלחה נחיתת חירום בשדה התעופה צ'נגדו שואנגליו.
כל 119 הנוסעים ו-9 אנשי הצוות ניצלו.
בזכות גבורתו, זכה הקברניט לכינוי "קפטן סאלי הסיני".
הסרט זכה לתמיכה וסיוע של מינהל התעופה האזרחית בסין, מאות אנשי מקצוע ממערכת התעופה האזרחית השתתפו ביצירת הסרט.
הצילומים החלו ב-3 בינואר 2019 והסתיימו ב-4 במרץ 2019.
הכרזה הראשונה שוחררה ב-5 במאי 2019 והטריילר הרשמי הראשון שוחרר ב-5 באוגוסט 2019. הסרט הוקרן בבכורה בבייג'ינג ב-25 בספטמבר 2019 עם הפצה רחבה בסין ב-30 בספטמבר 2019.
הסרט היה סרט הפתיחה בערב הפתיחה בפסטיבל הסרטים והטלוויזיה האמריקני-סיני ה-15 בלוס אנג'לס, שם זכה בקטגוריית הסרט הטוב ביותר.
המפיק יו דונג זכה גם בפרס המפיק הטוב ביותר.
ב-3 באוקטובר 2019, הכנסות "הקברניט" הגיעו ל-263 מיליון יואן ובסך הכל הוא הכניס למעלה ממיליארד יואן (411 מיליון דולר).
הקדם מעבד של שפת C הוא תוכנה טקסטואלית שרצה לפני הקומפילציה על הקוד ומשנה אותו לצורכי הקומפילציה, תוצר התוכנה לא נשמר והקוד בקבצים נשאר כשהיה לפני כן.
פקודות לקדם מעבד מתחילות בתחילת שורה עם התו '#'.
הפקודה define מגדירה סימבולים, המילה הראשונה לאחריה היא הסימבול וכל מה שמופיע לאחריו בשורה הוא הפירוש שלו, כאשר פירוש ריק הוא חוקי.
בכל מקום בו הסימבול מופיע לאחר המקום בו הוא הוגדר, הוא יוחלף בפירוש שלו.
ניתן להגדיר סימבול שמקבל קלט כמו פונקציה (כאשר הסוגריים צמודים לסימבול ללא רווח), ובפירוש של הסימבול להשתמש בקלט.
אפשרות זו היא שימושית, אך עלולה לגרום שגיאות מאחר שאין בדיקת טיפוסים, מה שעלול לגרום לדוגמה להפעלה כפולה של פונקציות אם הקלט הוא פונקציה.
פקודת include ולאחריה שם קובץ, מוקף בגרשיים או בסוגריים משולשים, מכניסה את תוכן הקובץ לשורה של פקודת ה-include.
שימוש בגרשיים מורה לקדם מעבד לחפש את הקובץ בפרויקט הנוכחי שאנו עובדים עליו, לדוגמה:#include "my_file.h"לעומת זאת, במידה ונשתמש בסוגריים משולשים (<>) אזי נתכוון לקובץ שאינו נמצא בפרויקט שלנו, לדוגמה:#include <stdio.h>קבצים אלו מכונים בדרך כלל header file וסיומתם h.
מקובל שקבצים אלו יכילו רק הצהרות ומאקרו ולא פונקציות, על מנת למנוע מצב של פונקציות זהות בכמה מקומות בקוד.
שלא כמו בפקודת define, אין מניעה שבקבצים אלו יהיו פקודות של קדם המעבד.
באמצעות הקדם-מעבד, ניתן להגדיר האם קטע קוד כלשהו יתקמפל או לא, כתלות בהאם סימבול הוא קיים על ידי הפקודה ifdef או על ידי תנאי בוליאני על ידי הפקודה if.
הפקודה מתבצעת על כל הקוד עד הפקודה end.
כמו כן ניתן להשתמש בפקודה else כדי לשים קוד אחר במקרה המשלים.
הקדושים של ניוארק הוא סרט דרמת פשע אמריקאי שבוים על ידי הבמאי אלן טיילור ונכתב על ידי דייוויד צ'ייס ולורנס קונר.
הסרט הוא פריקוול לאירועי סדרת דרמת הפשע שנוצרה על ידי צ'ייס עבור רשת "HBO", "הסופרנוס".
בסרט מככבים אלסנדרו ניבולה, לסלי אודום ג'וניור, ג'ון ברנטל, קורי סטול, מייקל גנדולפיני, בילי מגנוסן, ג'ון מגארו, מייקלה דה רוסי, ריי ליוטה וורה פרמיגה.
אולפני ניו ליין סינמה היו אמונים על הפקת הסרט לצד חברת "HBO Films".
בתחילה, הסרט התעתד לעלות לאקרנים ב-25 בספטמבר 2020, תחת הפצתם של אולפני האחים וורנר, אולם בשל התפרצות מגפת הקורונה, תאריך עלייתו לאקרנים נדחה ל-24 בספטמבר 2021, והוא עלה לשידור סימולטנית בשירות הזרמת המדיה של "HBO", "HBO Max".
עלילת הסרט מתרחשת במהלך שנות ה-60 ושנות ה-70 בניוארק, ניו ג'רזי, תוך שימוש ב כרקע למתיחות בין הקהילה האיטלקיות-אמריקאיות לבין הקהילה האפרו-אמריקאיות.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות הערות אלסנדרו ניבולה דיקי מולטיסנטי אביו של כריסטופר מולטיסנטי מייקל גנדולפיני טוני סופרנו מייקל גנדולפיני הוא בנו של ג'יימס גנדולפיני.
ביוני 2017, צ'ייס שלל את הרעיון להמשיך את עלילת הסדרה "הסופרנוס", אך הביע עניין ביצירת פריקוול עבור הסדרה.
במרץ 2018 הודיעו אולפני ניו ליין סינמה כי הם רכשו את זכויות הפקת הסרט בשיתוף פעולה עם "HBO Films", ושהתסריט עבורו ייכתב על ידי צ'ייס ולורנס קונר.
בנובמבר 2018, דווח על ליהוקו של אלסנדרו ניבולה לגילום דמותו של דיקי מולטיסנטי, אביו של כריסטופר מולטיסנטי.
בינואר 2019, במהלך אירוע שנערך לקראת 20 שנה לשידור הסדרה, חשף צ'ייס כי דמותו של טוני סופרנו הצעיר תופיע בסרט.
באותו החודש, דווח על ליהוקם של ג'ון ברנטל, ורה פרמיגה, קורי סטול ובילי מגנוסן לצוות השחקנים.
בהמשך דווח על ליהוקו של מייקל גנדולפיני, בנו של ג'יימס גנדולפיני, לגילום דמותו של טוני הצעיר.
גנדולפיני, שמעולם לא צפה בסדרה לפני כן, צפה בה על מנת להתכונן לתפקיד, ותיאר את התהליך כאינטנסיבי.
בפברואר ובמרץ 2019, דווח על ליהוקם של ריי ליוטה, לסלי אודום ג'וניור, מייקלה דה רוסי, וג'ון מגארו לצוות השחקנים.
צילומי הסרט החלו בברוקלין ב-3 באפריל 2019, ועברו להתקיים בניוארק ב-7 במאי, והסתיימו ביוני 2019. רחוב ברנפורד פלייס, רחוב בניוארק, עבר הסבה לצורך התאמה לתקופות הזמן של שנות ה-60 עבור צילומי הפרעות, כולל חלונות ראווה מפורטים, גגון הישן של תיאטרון אדמס ושלט ניאון רטרו עבור המעדנייה של הובי.
לותר אנגלר, שוטר במשטרת ניוארק בדימוס, שימש כיועץ טכני עבור צילומי הסרט.
הצילומים התקיימו גם בעיירת בלומפילד שבניו ג'רזי.
החנות לממכר בשר חזירים של סאטריאייל, שהוצגה במהלך הסדרה, נבנתה מחדש בפיטרסון לצורך הצילומים.
בספטמבר 2020, נערכו צילומי השלמה.
הסרט יופץ במקביל בבתי הקולנוע ובשירות הזרמת המדיה "HBO Max" (לתקופה מוגבלת של 31 יום), כחלק מתוכנית לוח הזמנים החדשה של אולפני האחים וורנר להפצת סרטי שנת 2021.
הקברים המלכותיים בסֶלְצָה אֶ פּוֹשְׁטְמֶה (באלבנית: Varret e Selcës së Poshtme) הם קברים של מלכים איליריים באלבניה, הממוקמים כ-קילומטר וחצי דרומית-מערבית לכפר , כ-28 קילומטרים בקוו אווירי צפונית-מערבית לעיירה פוגרדץ (כ-42 קילומטרים בכביש), כקילומטר מהגדה המזרחית של נהר שקומבין, בגובה 1040 מטרים מעל פני הים.
ליד האתר נמצאים שרידי העיר העתיקה וזה הנקרופוליס שנבנה בסמוך לה.
בשנת 1996, אלבניה ביקשה מאונסק"ו להגדיר את קברי המלוכה ברשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו, אך הבקשה טרם אושרה.
על אף שישנם עקבות של פעילות אנושית בתקופה הנאוליתית, היישוב פליון (איליריה) מתוארך לתקופת הברזל (הפרוטו-עירונית האילירית) ועד לתקופה העירונית האילירית (המאות ה-5 עד ה-2 לפני הספירה).
היישוב היה מאוכלס גם בתקופה הרומית.
מהמאה ה-4 עד המאה ה-1 לפני הספירה העיר הייתה מקום משכנם
של מלכי איליריה, ולכן, כנראה גם מרכז פוליטי וכלכלי חשוב.
האתר נחפר על ידי הארכאולוג האלבני , בין השנים 1972-1969.
הקברים המלכותיים חצובים בסלע מתחת לאקרופוליס,, ונוצרו בתקופת שלטונם של מלכי האיליריה (המאות ה-4 עד ה-3 לפני הספירה).
קבר I - קבורה בתא סלע בסדר האיוני (מאות 4 עד 3 לפני הספירה)
קבר I מורכב מחדר קבורה מלבני עם חדר מבואה.
החדר שגובהו 2.10 מטר מכוסה בגג בסגנון קמרון חביתי.
בחזית הקבר יש אכסדרה עם אבני כותרת הדומות לסדר האיוני.
בחדר הקבורה ישנן שתי ספות
חצובות בסלע, אחת צמודה לקיר הצדדי והשנייה צמודה לקיר האחורי.
קבר II - קבורה בתיאטרון (אמצע המאה ה-3 לפני הספירה)
קבר II היה אטום בלוחות אבן ומעליו יש מתחם דמוי תיאטרון עם שתי שורות מושבים, שככל הנראה שימשו לטקסים או ביקורי משפחה.
קבר III - קבורה מרכזית (אמצע המאה ה-3 לפני הספירה)
הקומה העליונה היא אכסדרה עם שמונה עמודי אומנה מסביב לכניסה.
משמאל יש גומחה ובה תבליט מסותת של גולגולת פר וקסדה ומימין תבליט של מגן אילירי-מקדוני.
הרצפה הייתה מכוסה בפסיפס, שלא נותר ממנו דבר.
החדר השני הוא בצורת קמרון חביתי גבוה והכיל עשרה קברים, חלקם בסרקופגים וחלקם ברצפה.
יש חוקרים הסבורים כי מדובר קבר של משפחה מלכותית או שושלת.
בין החפצים שנמצאו בקבר: עגילי זהב, שרשראות, סיכות, טבעות, כולם בסגנון ההלניסטי, אבזמים, שריון, חוד חנית ו-30 כלי חרס.
קבר IV (המחצית השנייה של המאה ה-3 לפני הספירה)
הקבר הרביעי הוא המונומנטלי מכולם ולו חזית בגובה חמישה מטרים עם שני עמודים יוניים מגולפים.
החזית כבר אינה במקומה, אך ניתן לראות חלקים ממנה על הקרקע.
במקור הייתה בחזית דלת אבן דו-כנפית שחריציה בסף ניכרים.
חדר הקבורה המקורה חצוב בקמרון חביתי שטוייח בטיח צבעוני.
החדר מכיל סרקופג יחיד שככל הנראה נשדד בעת העתיקה.
הקבר מתוארך למחצית השנייה של המאה ה-3 לפני הספירה.
קבר V (סוף המאה ה-3 לפני הספירה)
הקבר האחרון בצורת קבר מקדוני והוא כולל חדר קבורה ולו חדר מבוא, שניהם מקורים ובנויים מאבן גזית.
בחדר הקבורה נמצאים שרידי שלושה סרקופגים שנבנו מגושי אבן זקופים.
הקבר נשדד, ככל הנראה, בעת העתיקה.
הקברים הקיסריים של שושלת שיה המערבית (בסינית מפושטת: 西夏王陵, באנגלית: Xixia Imperial Tombs) הם נקרופוליס המשתרע על שטח של כ-40 קילומטרים רבועים למרגלות באזור האוטונומי נינגשיה חווי שבצפון-מערב הרפובליקה העממית של סין.
במתחם קבורה זה שוכנים תשעה מאוזוליאומים קיסריים ו-271 קברים של קרובי משפחה קיסריים ופקידים מ של סין.
מתחם קבורה זה שוכן כ-35 קילומטרים מערבה מהבירה ההיסטורית של שושלת שיה המערבית, שינגצ'ינג או שינגצ'ינג פו, שהיא המודרנית, בירת האזור האוטונומי נינגשיה חווי.
עד 2001 נחפרו כ-17,000 מ"ר, ומאמצים ננקטים לאבטח ולשמר את שרידי התקופה הפחות מובנת הזו.
מתחם הקבורה הוכרז אתר מורשת עולמית של אונסק"ו ב-11 ביולי 2025 במסגרת המושב ה-47 של ועדת המורשת העולמית שהתכנסה בפריז.
אתר המורשת העולמית כולל תשעה מאוזוליאומים קיסריים, 271 קברים משניים, מתחם אדריכלי צפוני, ו-32 מבני בקרת שיטפונות.
התקיימה בין השנים 1038 ל-1227, אז נכבשה על ידי המונגולים תחת הנהגתו של ג'ינגיס חאן.
האימפריה נוסדה על ידי הקבוצה האתנית , שאינה קיימת עוד ושעליה ידוע מעט מאוד כיום.
מבין החפירות הנוכחיות, רק מאוזוליאום מס' 3 נחפר ונחקר באופן מספק.
מאוזוליאום זה מיוחס לקיסר הראשון של שיה המערבית, שנולד כלִי יְוֵּאנְהָאו (1003–1048).
הוא זוהה כמבנה בסגנון ביתן-מגדל, המשלב סגנונות מאוזוליאום ומקדש מסורתיים עם מאפיינים בודהיסטיים.
בירת שיה המערבית ומתחם הקבורה חמקו מעיניהם של החוקרים של תחילת המאה ה-20 שחקרו את מרכז אסיה, ובהם פיוטר קוזלוב, אורל שטיין וסוון הדין.
בתקופה המודרנית, האתר דווח לראשונה על ידי חלוץ התעופה הגרמני , שתיעד את האתר בצילום אוויר, שפורסם בשנת 1938 בספרו "Chinaflug" ("טיסה לסין").
האזור המכיל את קברי שושלת שיה המערבית משתרע מדרום-מערב לצפון-מזרח לאורך הקצה המזרחי של הרי חלאן, אורכו כ-12 ק"מ ורוחבו עד 2.5 ק"מ.
תשעת המאוזוליאומים הקיסריים מסודרים מדרום לצפון לאורך מרחק של כ-10 ק"מ, כאשר הקיסרים המוקדמים יותר קבורים בדרום, והקיסרים המאוחרים יותר קבורים לכיוון הצפון.
לכל מאוזוליאום יש פריסה דומה , כששטחו נע בין 80 ל-160 דונם, ובאופן כללי הוא כולל:
חומה חיצונית מלבנית (וָאיְצֶ'נְג -外城), כשהכניסה למתחם מדרום.
מגדלי שמירה (גְ'יָאוצ'וֵּ'ה - 角闕) בארבע הפינות של החומה.
זוג מגדלי שער (צ'וֵּ'טָאי - 鵲臺) בכניסה שבקצה הדרומי.
לאחר מכן, זוג ביתנים המכילים אסטלות זיכרון (בֵּייטִינְג - 碑亭) המסודרים סימטרית משני צדי הציר המרכזי.
ביתן שלישי ממוקם לעיתים מדרום לביתן המזרחי.
לאחר מכן, ברביקן מלבני (יְוֵּ'צֶ'נְג - 月城) ובו שלושה מגדלים מול הכניסה למתחם פנימי ריבועי או מלבני (לִינְגְצֶ'נְג - 陵城).
הכניסה מובילה לשביל קצר שמשני צדדיו פסלים.
צמוד למתחם זה מצפון, שוכן המתחם הראשי, המוקף במגדלים עם שערים מכל ארבעת צדדיו.
השער הדרומי מורכב מביתן מרכזי, גם הוא מוקף במגדלים.
ברביע הדרום-מערבי של מתחם זה שוכן אולם הקרבה.
מאולם ההקרבה נמשך תל ארוך וישר המכסה רמפת גישה לחדר הקבורה התת-קרקעי, אשר ממוקם מעט מדרום לסטופה של המאוזוליאום.
תל מרכזי עשוי לסמן את המרכז הגאומטרי של המתחם.
תל הקבורה המוצק הבנוי מעל אתר הקבורה בנוי מאדמה נגוחה.
הוא ממוקם בחלק הצפון-מערבי של המתחם הפנימי, ורוחבו עד 30 מטרים וגובהו עד 23 מטרים.
ישנם חורים בתלי הקבורה, שתמכו במקור בקורות עץ, ומכיוון שמספר רב מאוד של אריחי גג נמצאו בכל מאוזוליאום, סבורים כי התילים ששרדו הם ליבות של אנדרטה אדריכלית מהותית יותר, שצופתה בלבנים וכללה כרכובים מאריחים ופסלים דקורטיביים בכל מפלס.
מאוזוליאומים 1 ו-2 ממוקמים קרוב זה לזה בקצה הדרומי של מתחם הקבורה, והם שני הקברים הגדולים ביותר, כאשר המתחם החיצוני של שניהם נמדד ב-340 × 224 מטרים.
סבורים כי שני אלה מכילים את סבו () ואביו () של לִי יְוֵּאנְהָאו, הקיסר הראשון של שושלת שיה המערבית.
מאוזוליאומים 3 ו-4 נמצאים כ-4 ק"מ צפונה משם, כאשר מאוזוליאום 3 נמצא בקצה המזרחי של אזור הקברים, ומאוזוליאום 4 ממוקם כ-2 ק"מ מערבה משם, קרוב לצלע ההרים.
סבורים כי במאוזוליאום 3 היה קבור (הקיסר הראשון, שלט 1038–1048) ובמאוזוליאום 4 היה קבור (הקיסר השני, שלט 1048–1068).
כ-2 ק"מ צפונה משם נמצאים מאוזוליאומים 5 ו-6, שמשערים שבהם היו קבורים הקיסרים (הקיסר השלישי, שלט 1068–1086) ו (הקיסר הרביעי, שלט 1086–1139) בהתאמה.
אזור זה פותח לשימוש תעשייתי במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20, ומבני התעשייה נבנו על חלק ממאוזוליאום 7 ועל רוב שטחם של המאוזוליאומים 8 ו-9, אם כי תלי הקבורה עדיין שרדו.
מבני התעשייה משנות ה-70 נהרסו כולם.
סביר להניח שהדבר נבע מכך ששושלת שיה המערבית הושמדה על ידי המונגולים לפני שהיה זמן לבנות את קבריהם.
עם זאת, הוצע כי קבר 161, שהוא הקבר הגדול ביותר במתחם הקבורה (165 מטרים אורך ו-100 מטרים רוחב), הוא הקבר הקיסרי המשותף לקיסרים שנדזונג ושיאנדזונג.
קבר זה ממוקם כ-200 מטרים מדרום-מערב למאוזוליאום 6 (עבור הקיסר צ'ונגדזונג), ואף על פי שהוא גדול בהשוואה לקברים הרגילים האחרים, הוא עדיין קטן יותר מהמאוזוליאומים הקיסריים, ואינו חולק את אותה פריסה מורכבת כמו המאוזוליאומים הקיסריים.
אם שנזונג ושיאנזונג קבורים בקבר 161, אז הוא יהיה המאוזוליאום היחיד שאינו מקפיד אחר הסידור הכללי מדרום לצפון.
+ המאוזוליאומים קיסריים של שושלת שיה המערביתמס'שם הקברשם הקבר במקורשם הקבורשם הקבור במקורשנות שלטונו תמונה תוכנית הקבר1יולינג裕陵李繼遷963–1004 2ג'יאלינג嘉陵李德明981–1032 3טאילינג泰陵לִי יְוֵּאנְהָאו, 李元昊1038–1048 4אנלינג李諒祚לִי לְיָאנְגְדְזְווֹ, 李繼遷1048–1068 5שיאנלינג獻陵לִי בִּינְגְצָ'אנְג, 李秉常1068–1086 6שיאנלינג顯陵לִי צְ'ייֵנְשׁוּן, 李繼遷1086–1139 7שואולינג壽陵לִי זֶ'נְשְׂיָאו 李繼遷1139–1193 8ג'ואנלינג莊陵לִי צ'וּן-יוּאוּ, 李繼遷1193–12069קאנגלינג康陵לִי אָנְצְ'וֵ'אן, 李繼遷1206–1211
הרכיבים הנוספים באתר המורשת העולמית
קברים משניים – הקברים המשניים מפוזרים באופן לא אחיד סביב המאוזוליאומים הקיסריים.
קברים פשוטים: הכוללים תל ארוך וישר המכסה רמפת גישה לקמרון תת-קרקעי, הממוקם מול הסטופה.
קברים עם מתחם ראשי ושער בצד הדרומי: קברים אלו כוללים, בנוסף לסידורי הקברים הפשוטים, גם אולם הקרבה ותל מרכזי.
קברים עם מתחמים ראשיים ומשניים: קברים אלו כוללים, בנוסף לסידורי הקברים שכבר תוארו, גם מגדלי צ'וֵּ'ה, ביתני אסטלה ואולם הקרבה.
הקברים הפשוטים הם קברים ליחידים, בעוד שקברי המתחם יכולים להכיל עד שלושה קמרונות.
בדומה לקברים הקיסריים, חלק מהקברים המשניים מוגנים על ידי מבנים של בקרת שיטפונות.
המתחם האדריכלי הצפוני – התפקוד של המתחם האדריכלי הצפוני נראה קשור לתפעול מתחם הקבורה.
הוא מורכב מחלל מלבני גדול, תחום בקירות ומאורגן בסדרת חצרות היקפיות ומרכזיות, התוחמות את החללים שבהם נמצאים שרידי מבנים שונים, שאולי שימשו כמקדש בודהיסטי או כאולם הקרבה, כמו גם מבנים ששימשו למנהלה.
בקרת שיטפונות – לצד פיתוח אתר הקבורה הוקמו מתקנים לוויסות שיטפונות.
באתר זוהו עשרים ושישה סוללות הגנה ושש תעלות ניקוז, באורך מצטבר של יותר משלושה קילומטרים ויותר משני קילומטרים בהתאמה.
הקדרים באים (נכתב גם הכדרים באים; נקרא גם: הקטרים באים) הוא משחק ילדים המהווה סוג של תופסת בו מי שנתפס מצטרף לתופסים.
נקרא גם בשם מי מפחד מהדוב הגדול.
הקדר (השחקן שמתחיל את המשחק כ"תופס ראשון"), נמצא בצד אחד של המגרש וכל האחרים בצד השני.
הקדר קורא "הקדרים באים", ומתקדם אל המשתתפים בניסיון לתפוס אותם.
לקדר אסור ללכת אחורה אלא רק קדימה ולצדדים.
השחקנים האחרים מנסים להתחמק ממנו, (כשגם להם אסור ללכת אחורה, רק קדימה ולצדדים) ולהגיע לצד השני של המגרש, מאחורי הקו שלו, בו לא יוכל לתופסם.
הם עשויים לקרוא "אין אנו יראים", "איש לא ירא" או "לא מפחדים" בתגובה לקריאתו.
אם הקדר תופס מישהו - הוא מצטרף לקדרים.
כאשר הקדר מגיע לקצה הנגדי של המגרש, כל מי שעדיין נשאר צמוד לקצה המגרש מוגדר כנתפס.
לאחר מכן נפתח סיבוב נוסף, בכיוון ההפוך.
המשחק מסתיים כשהקדרים תפסו את כולם חוץ מאחד, שבסיבוב שלאחר מכן הוא הופך לקדר.
המגרש יכול להיות מגרש מלבני בו משחקים בריצה או בריכת שחייה בה משחקים בשחייה או צלילה.
קדרים הוא כינוי יהודי מתקופת המאה ה-17 לטטרים, אשר היו פורעים ביהודי מזרח אירופה ושובים בהם שבויים, אותם היה צריך לפדות.
שמואל יוסף עגנון כותב בסיפור פשוט: "ששם ארמון ישן שהחריבוהו הקדרים".
הסבר אחר הוא שמקור השם בסוגיא התלמודית במסכת בבא קמא שם מתואר מצב של 'תאונת שרשרת' בין קדרים:
יש הגורסים כי שם המשחק הוא הקטרים באים, (מלשון קטר של רכבת).
המשחק בגרסתו היבשתית מכונה גם חומות ירושלים.
שם נוסף למשחק הוא הבבונים באים.
הגרסה הקרויה מי מפחד מהדוב הגדול?
או הדוב הגדול פותחת לא בקריאה אחת כי אם בדו-שיח בין התופסים לנתפסים, המהווה שיר משחק:
תופס: "מי מפחד מהדוב הגדול?"
במדינות דוברות גרמנית נפוץ המשחק בשם "מי מפחד מהאיש השחור?"
שירו של חיים גורי "פנס בודד" כולל את המשפט "והוא האיר את משחקי המחבואים ולאורו היו הקדרים באים".
יהודה פוליקר כתב בשירו "עפיפונים": "אורות של זיכרונות שמורים, קולות נעלמים חוזרים, פה היו הקדרים באים".
להקת סדרני הדשא כללה באלבומה "רקוב" שיר אהבה בשם "קדרים באים".
בתנ"ך, הקדשה לנבואה (או נבואת הקדשה) הוא המעמד שבו מוטלת על נביא השליחות אל עם ישראל.
כאשר נעיין בסיפורי ההקדשה נמצא קו מנחה – קיימת תבנית אחידה, בעלת מוטיבים ומרכיבים דומים.
הגישה המחקרית מצאה כי ישנו דגם ספרותי ברור, המופיע בסדר כמעט קבוע, בסיפור הקדשת אדם לנביא במקרא.
כמובן לכל סיפור הקדשת נביא במקרא יש את המוטיבים המיוחדים לה.
תבנית ההקדשה כוללת חמישה שלבים:
1. המינוי לתפקיד, שמגיע בדרך כלל בהתגלות מפתיעה של ה' לאדם, העסוק בפעילות שגרתית.
2. התנגדות הנביא למינוי — הנביא נרתע מן התפקיד ומביע את התנגדותו לקבלו על עצמו.
כך מתנער ירמיהו מהתפקיד בטענה "הִנֵּה לֹא יָדַעְתִּי דַּבֵּר כִּי נַעַר אָנֹכִי" () יוצא מן הכלל הוא ישעיהו, אשר בחזון הנבואה התנדב לקבל עליו את הנבואה מרצונו: כאשר שמע את ה' שואל "אֶת מִי אֶשְׁלַח וּמִי יֵלֶךְ לָנוּ?" עונה מיד: "הִנְנִי שְׁלָחֵנִי" ().
4. מתן אות או סימן, המבשר על כניסת הנביא לתפקידו.
חוקרים רבים סבורים כי מתן האות ניתן לשליח על מנת להסיר כל ספק מליבו, שהוא אכן נשלח על ידי ה'.
ישנם נביאים, כדוגמת שמואל, שקיימת מחלוקת בין החוקרים לגבי התאמת תיאור הקדשתם לנבואה לבין הדגם הספרותי של תבנית ההקדשה.
רק הרכיב הראשון בתבנית, המינוי, הוא היחיד שמתואר בסיפור הקדשתו (שמואל א' ג') עובדה זו גרמה לחוקרים רבים לטעון כי אין לראות בסיפור התגלות ה' לשמואל בשמואל א' פרק ג' כסיפור הקדשת שמואל לנבואה, אלא כתיאור החוויה הנבואית הראשונה של שמואל.
לעומתם, פרופ' אוריאל סימון גורס כי אמנם סיפור הקדשתו של שמואל אינו כולל את המרכיבים הקלאסיים, אך הוא כולל מרכיבים שונים החוזרים בתיאורי הקדשה כמו התאמת השליח לשליחות, העובדה שהשליח מופתע מהטלת השליחות, והטלת השליחות "בחוזק יד".
בתפיסת חז"ל וחכמי ימי הביניים, ההקדשה לנבואה היא סיומו של תהליך ארוך של עבודה רוחנית.
לפי המתואר בתלמוד ובספר "משנה תורה" לרמב"ם, הנבואה התאפשרה רק למי שהשלים עצמו מבחינה רוחנית.
לפי תפיסה זו, משה רבנו הוכשר לנבואה בשנים שהיה בבית פרעה.
בתנ"ך עצמו כמעט אין תיאורים של הכשרה כזו.
יש תיאורים של "בני נביאים" ושל תלמידים של נביאים, אולם בדרך כלל לא מתואר כיצד התלמידים הללו הגיעו למדרגת נביאים בעצמם.
חריג מבחינה זו הוא אלישע, שהיה תלמידו של אליהו וירש את נבואתו לאחר שאליהו עלה בסערה השמימה.
אצל ירמיהו כתוב בפירוש שהוא הוקדש לנבואה עוד מבטן אמו, בניגוד לתפיסת חז"ל שהנבואה היא תוצאה של עלייה רוחנית ממושכת.
הקדש בהלכה, הוא שמה של הרשות הציבורית המחזיקה בנכסים השייכים לבית המקדש.
שימוש ברכוש ההקדש שלא למטרותיו, מוגדר כמעילה.
ישנם כמה מקורות לרכוש של ההקדש, ששונים בדרך בה הם הגיעו להקדש, ובייעוד שלהם.
בדק הבית הם תרומות למקדש שנועדו לתיקון ושיפוץ בית המקדש.
הכסף למטרה זו מגיע מתרומות ייעודיות של אנשים לבדק הבית, דרך תרומות ללשכת הכלים, או דרך הקדשה של רכוש.
משני המקורות הללו לוקחים לשימוש בדק הבית את החפצים נצרכים, ואת השאר מוכרים ומשתמשים בכסף לצורכי בדק הבית.
קדשי בדק הבית שונים מקדשי למזבח בכך שקדושתם פחותה יותר, דבר שמתבטא בכך שניתן לפדות או לחלל את קדשי בדק הבית, שכן ההקדש חל על הערך הכלכלי של החפץ ולא על החפץ כשלעצמו.
הבדל נוסף הוא בדיני מעילה, כאשר אדם 'מועל' משתמש בחפצי בדק הבית, החפץ יוצא לחולין, ומותר בשימוש לכל אדם, אך קדשי מזבח נשארים בקדושתם גם לאחר מעילה.
הביטוי "בדק הבית" מקורו בגביה לצורך שיפוץ בית המקדש שנעשתה בימי יואש מלך יהודה ויהוידע הכהן: .
נדרים ונדבות (שימו לב שלא להתבלבל עם כספי קרבנות נדבה, ראו בהמשך) הם התחייבויות של אדם להביא קרבן לבית המקדש.
ההבדל בין נדר לנדבה הוא שבנדר האדם מתחייב להביא קרבן, והוא חייב להביא קרבן, אולם אינו חייב להביא בהמה מסוימת.
נדבה לעומתו היא התחייבות של האדם שבהמה מסוימת תהפוך להיות קרבן, והוא חייב להביא אותה כקרבן, אולם אינו חייב להביא אחרת אם היא מתה.
בהמות שהוקדשו לקרבן, בין אם כנדבה, ובין אם במטרה לקיים נדר, מוגדרות קדשי מזבח.
קדשי מזבח הם חפצים הקדושים בקדושה יתירה מקדשי בדק הבית, וכוללים דברים הקריבים על גבי המזבח, כגון קורבנות ומנחות.
קדשי מזבח שונים מקדשי בדק הבית בכך שאינם ניתנים לפדייה, אלא במקרה שכבר אינם כשרים להקרבה על גבי המזבח כגון שנפל בהם מום, שבמקרה כזה ירדה קדושתם, ונחשבים כקדשי בדק הבית .
נדבה היא קטגוריה של כספים מרכוש ההקדש המיועדים לקיץ המזבח (הקרבת קרבנות מכספי הציבור בעת שאין הרבה קרבנות יחיד שמוקרבים).
המקורות לכספי נדבה הם שניים: תרומות ייעודייות לקרבנות נדבה דרך השופרות שהיו במקדש, או הסבה לקרנות נדבה של כסף שהיה אמור לשמש לקרבנות אחרים, ומסיבות כל שהם (כי היה יותר מדי כסף, כי כבר הוקרה הקרבן וכו') לא שימש להם, והוא מועבר לנדבה.
מחצית השקל היא תרומה שנגבת מאת כל עם ישראל פעם בשנה ומיועדת לקרבנות הציבור המובאים במהלך השנה (תמידים ומוספים).
הבעלים אומר על החפץ הרי זה קודש.
אם החפץ עצמו ראוי לבית המקדש, כגון בהמה שאינה בעלת מום, דינו כקדשי מזבח ומקריבים אותה.
ואם החפץ אינו ראוי להקרבה כגון בהמה בעלת מום, הרי הוא מקדשי בדק הבית ומוכרים אותה ובשוויה מתחזקים את בית המקדש.
בנוגע למימון כלי שרת של בית המקדש קיימת סתירה לכאורה, בפסוקי התנ"ך.
במקום אחד נראה כי כאשר יואש המלך ביצע מגבית לצורך קדשי הבית, לאחר שקודמו גרם למחסור חמור בכלי בית המקדש, הוא מסר את התקציב לגזברי בית המקדש, ואלו השתמשו בכסף, בין השאר, גם לייצור כלי שרת:
מציטוט זה רואים כי למעשה השתמשו בכספי בדק הבית לצורך כלי השרת.
מצד שני, כאשר המגבית עצמה נערכה, אנו מוצאים כי יהואש הזהיר את הכוהנים להשתמש בכספי בדק הבית רק לצורך בניית בית המקדש ושיפוצו ולא לצורכי כלי שרת:
הבסיס של קניית כלי השרת, כאשר לא היה מספיק כסף בבדק הבית, היה מתרומת הלשכה.
בנוגע למותר תרומת הלשכה קיימת מחלוקת האם ניתן להשתמש בתקציב זה לצורך כלי שרת.
ישנו איסור להשתמש בכל חפצי ה'הקדש' שלא לצורך המקדש או הקרבנות.
אדם שמעל והשתמש בחפצי ההקדש בשימוש שלכל הפחות שווה פרוטה, בשוגג - חייב להחזיר שווי השימוש שעשה בתוספת חוֹמֶש - בסך הכל 125% (כך שתשלום החומש יוצא חמישית מהסכום הכולל).
כמו כן עליו להביא קורבן אשם - כבש בן שנה.
אולם המועל במזיד מתחייב רק בקרן ופטור מן החומש ומן הקורבן, וחייב מיתה בידי שמיים או מלקות (לפי מחלוקת התנאים והראשונים בעניין).
בתחילתו של ספר מופיע לעיתים דף הקדשה, שבו מקדיש המחבר את הספר לאדם היקר ללבו.
בנוסף להקדשה המודפסת, המופיעה בכל עותקיו של הספר, נוהגים מחברים לכתוב הקדשה אישית, בכתב יד, לידידים ולמכובדים שלהם העניקו את הספר.
מבין כל עמודי הספר, עמוד ההקדשה לבדו הוא נחלתו הפרטית של המחבר.
אמנם כל הספר הוא יצירתו של המחבר, אך ביצירה זו אין הוא חופשי: עליו להתחשב בטובתו של הקורא, בכללים המוכתבים על ידי המו"ל, בשיקולי שיווק ובשיקולים נוספים.
בהקדשה פטור המחבר משיקולים אלה, והוא רשאי להקדיש את ספרו כאוות נפשו: לאדם או לגורם כראות עיניו, ובסגנון שיחפוץ.
במסגרת חופש זה קיימת גם הזכות שלא לכתוב הקדשה.
ישנם מחברים שאינם מקבלים קביעה זו.
בדרך-כלל משקפת ההקדשה את רגשותיו של המחבר, אך ניתן למצוא גם הקדשה בעלת מטרה ברורה.
את ספרו "מקום תחת השמש" הקדיש בנימין נתניהו לאשתו.
הקדשה שיש בה אמירה פוליטית המציגה את תמצית תפיסת עולמו של המחבר מופיעה בפתח ספרו של שלמה זנד, "מתי ואיך הומצאה ארץ-ישראל?", וזו לשונה: "לזכר תושבי אל-שייח' מואניס אשר נעקרו בעבר הרחוק מהמקום שבו אני חי ועובד בהווה הקרוב".
מושאים עיקריים להקדשות הם קרובי משפחה: הורים, בן-זוג, ילדים.
הקדשה לקרוב שנפטר היא דרך מקובלת להנצחת אותו קרוב.
כאשר לספר מחברים אחדים, מחייבת הקדשה לקרובי משפחה איזון בין המחברים, שגורם להקדשת הספר לאנשים אחדים.
בהקדשה מסוג זה, ובפרט בנוסחיה הקצרים, אין מסר לקורא; ההקדשה נועדה להנאתם של המחבר ומושאי הקדשתו.
לילדי האהובים שרית, הדס, אפרת ויאיר
(דוד הראל, "פרקי יסוד במדעי המחשב").
אך כבר אינם צוחקים איתנו
קבוצה נוספת לה מקובל להקדיש ספרים כוללת מורים ועמיתים, לאו דווקא בזכות תרומתם הישירה לספר המוקדש, אלא בזכות תרומתם הכללית למחבר, או לענף בו עוסק הספר.
אף כאן, בדומה להקדשה לקרובי משפחה, ישנם סגנונות מגוונים בניסוח ההקדשה.
(חיים חפר, "ספר הפזמונים של חיים חפר").
בארגונים שלהם מוקדש הספר נכללים מקומות עבודה או ארגונים הקשורים לנושא הספר
לבית המשפט הגבוה לצדק -
ההגנה האחרונה על השפיות בישראל
(דוד רודי, "אף מלה אמת")
אנציקלופדיה בריטניקה הוקדשה לשליט הבריטי המכהן למן שנת 1788 ועד לשנת 1901, עת נמכרה לשותפות אמריקאית, ולמן אותה העת ההקדשה כפולה - הן לשליט הבריטי המכהן והן לנשיא ארצות הברית המכהן.
בוש, ולהוד מעלתה, המלכה אליזבת' השנייה."
הקדשות לגורמים פחות מקובלים נובעות מהתייחסות הומוריסטית או יוצאת דופן של המחבר לרעיון ההקדשה.
בנוסף להקדשה הכללית, המודפסת בתחילתו של הספר, ניתנת לעיתים הקדשה אישית, לאדם המקבל (או רוכש) עותק של הספר מהמחבר.
בשבוע הספר העברי נהוג שמחברי ספרים עומדים בדוכני הספרים וחותמים על הקדשות לקוני ספריהם.
הקהיה שיטתית (Systematic desensitization) היא שיטת טיפול התנהגותי המשמשת גם כחלק מטיפול פסיכולוגי, נקראת גם טיפול בחשיפה הדרגתית.
הטכניקה עוזרת בין היתר בטיפול, פוביות ובהפרעות חרדה, באמצעות שילוב של הרפיה, חשיפה הדרגתית ויצירת התניה הפוכה.
השיטה פותחה על ידי הפסיכיאטר הדרום-אפריקאי ג'וזף וולפה .
שיטת ההקהיה השיטתית כוללת שלושה שלבים עיקריים: לימוד טכניקות הרפיה, בניית היררכיית פחדים, וחשיפה הדרגתית למצבים מעוררי חרדה.
תחילה, המטפל מאמן את המטופל בהירגעות עמוקה (בדרך כלל על ידי הרפיית שרירים בשילוב דמיון מודרך ולעיתים באמצעות תרופות והיפנוזה).
לאחר מכן המטפל מסייע למטופל למפות את המצבים מעוררי הפחד, ולסדר אותם על פי חומרה, בהיררכיית פחדים (fear hierarchy).
בחלקו המרכזי של הטיפול, המטופל מתבקש להירגע ולדמיין עצמו בכל אחת מהסיטואציות, מהקלה לקשה, תוך כדי הפעלת טכניקת הרגעה מתאימה.
מטרת הטיפול היא ליצור דפוסי התמודדות טובים יותר עם גירויים ומצבים מעוררי פחד.
לדוגמה, לאדם בעל פוביה מנחשים, היררכיית הפחדים עשויה להתחיל בצפייה בתמונה של נחש, בהמשך בהתבוננות מרחוק בנחש אמיתי בתוך כלוב, ולבסוף בהחזקתו בידיים.
באמצעות העזרה והתמיכה של המטפל, מסוגל המטופל להתקדם בהיררכיית הפחדים שהגדיר, ולהיחשף עוד ועוד לגירוי מעורר הפחד תוך שימוש בטכניקת ההרגעה שנלמדה בטיפול.
הקהייה שיטתית נמצאה יעילה בהפחתת חרדת בחינות בקרב תלמידים.
השיטה הזאת מבוססת על מחקרי המעבדה של איוואן פבלוב וג'ון ב.
ווטסון, והתהליך נקרא התניה קלאסית.
מחקרים מצביעים על כך שטיפול זה יעיל במיוחד בטיפול בפוביות ספציפיות, כגון פחד טיסה, פחד גבהים או פחד בעלי חיים.
הקהיה שיטתית באמצעות מציאות מדומה
הקהיה שיטתית באמצעות מציאות מדומה היא גישה טיפולית חדשנית המשלבת את עקרונות ההקהיה השיטתית עם טכנולוגיית מציאות מדומה.
גישה זו מאפשרת למטופלים להיחשף לגירויים מעוררי חרדה בסביבה וירטואלית מבוקרת, מה שמסייע בהתמודדות עם פחדים במצבים שבהם חשיפה ממשית עשויה להיות בלתי אפשרית או מסוכנת.
מחקרים מצביעים על כך שטיפול זה יעיל במיוחד בטיפול בפוביות ספציפיות, כגון פחד טיסה, פחד גבהים או פחד מבעלי חיים.
יתרונות השיטה כוללים שליטה מדויקת בגירויים, פרטיות המטופל והפחתת עלויות טיפול.
הקהילה היהודית (כונתה גם קהל קדוש, עדת ישורון וכיוצא בזה) הייתה המוסד האוטונומי במסגרתו התנהלו החיים היהודיים למן התנצרות האימפריה הרומית ב לערך ועד העידן המודרני.
הקהילה הייתה גוף בעל מעמד משפטי מוכר, ייצגה מול השלטונות את כל היהודים תושבי שטח השיפוט שלה, שהיו חברים בה מתוקף ישיבתם והייתה אחראית למשול ולנהל אותם.
מוסדות הקהילה השונים היו מופקדים על החינוך, הרווחה, המשפט, גביית המיסים וכל יתר ההיבטים של חיי היהודים.
המבנה הבסיסי היה של ועד פרנסים עשירים, שלעיתים עמד בראשו פרנס עליון או "ראש הקהל", שנבחרו בדרך כלל בשל הונם ויכולתם לספק מימון, לצד רב, המרא דאתרא המקומי, ששימש כמשפטן הבכיר בתוקף בקיאותו בהלכה והופקד על פי רוב גם על בית דין רבני.
תחתיהם תפקדו מוסדות רבים ושונים, כמו החברה קדישא המופקדת על קבורה והמלמדים שתפקידם היה לחנך את הצעירים.
כלפי חוץ, נבעה סמכות הקהילה כלפי חבריה מתוקף כתבי זכויות שנשאה ונתנה עליהם עם הנסיכים, המלכים או הערים שבשטחיהם ישבה, כמו גופים קורפורטיביים אחרים.
עד המאה ה-18 היה היהודי כפוף למרות קהילתו מעצם לידתו, והיה יכול להשתחרר ממנה רק באמצעות מעבר לקבוצה אחרת באמצעות המרת דתו לנצרות או אסלאם.
עם עליית המדינה הריכוזית, פקיעת האוטונומיה המשפטית היהודית ותהליכי החילון, הפכה החברות בקהילה בהדרגה לשאלה של בחירה אישית.
כיום מהוות הקהילות היהודיות ברחבי תבל גופים וולונטריים שעניינם בדרך כלל תפעול חיי הדת – תחום הדת המופרד היה היחיד בו הוסיפה המדינה המודרנית לתת תוקף כלשהו להלכה – ומעט שרד מסמכויותיהם בעבר.
החריג המשמעותי היחיד לכך הוא מדינת ישראל, שכל היהודים בתחומה כפופים משפטית, בדיני האישות ועוד מספר היבטים, לדיני המילט היהודי (לפחות בעקרון) וענייניהם אלו נדונים בפני בתי-דין רבניים.
במהלך תקופת בית שני חיו מרבית היהודים מחוץ לארץ ישראל.
קיבוצי יהודים בערים שונות התקיימו הן בערים קרובות (במצרים ובסוריה) והן בערים רחוקות כמו רומא.
לקבוצות אלו היה מרכז דתי, כלומר בית כנסת, אולם לא הייתה להן מסגרת פורמלית של קהילה.
מכאן שאלו לא היו קהילות במובן הארגוני.
בתקופת האימפריה הרומית, הוענקה לקהילות היהודיות בערים השונות מחוץ לארץ ישראל זכות מסוימת לחיות "על פי חוקי האבות", זכות שכללה אפשרות לשמור על חוקי הדת, לקיים מוסדות תפילה ולאסוף תרומות לטובת בית המקדש.
אחרי החורבן נאספו תרומות לטובת מטרות אחרות, בעיקר פדיון שבויים.
החברות בקהילה הייתה וולנטרית ולקהילה לא היו סמכויות ענישה (פרט לחרם) כלפי מי שהפר את הכללים או פעל כנגד הקהילה.
בשנת 19 לפנה"ס, בעת שלטונו של טיבריוס קיסר, החליט הסאנט הרומאי לגרש את כל היהודים מרומא ולגייס לצבא את הצעירים שבהם ולשלחם לסרדיניה, אולם המדובר היה רק על קהילת רומא ולא על קהילות אחרות.
אחד הנושאים סביבם התגבשו הקהילות היה הצורך בהקמת ותחזוקת בתי קברות.
היה צורך בשתדלנות לקבל אישור להקים בית עלמין, לאסוף כסף לרכישת האדמה ולפנות לשליט המקומי בבקשת פריבילגיה מתאימה לניהול ותחזוקת בית העלמין וכן לרישיון לקבורת חברי הקהילה בו.
במהלך השנים שאחרי דעיכת האימפריה הרומית קיבלו קהילות יהודיות אפשרות לאוטונומיה משפטית בסכסוכים פנימיים בעניינים שאינם כרוכים בדיני נפשות, ואפשרות לגבות מיסים, בנוסף על המיסים שהיה חייב בהם כל אזרח, ממי שרצה להיות חבר בקהילה.
הקהילה היהודית בנצרות ימי הביניים
כחלק מהמשטר הפיאודלי, אשר הסתמך על קבוצות בעלות אינטרס משותף (גילדות) הוגדרה הקהילה היהודית כגוף בעל שלטון עצמי המייצג את חבריו כלפי השלטון ומייצג את השלטון כלפי חבריו.
בתקופה זו חויבו כל היהודים שישבו במקום מסוים להיות כפופים למוסדות הקהילה.
בתקופה הקרולינגית, כאשר המלך איבד מכוחו, הכנסייה התחזקה, ונוצרה קהילה דתית נוצרית חזקה.
במקביל ניתנו סמכויות גם לקהילה הדתית היהודית.
קהילות יהודיות בגרמניה של המאות ה-17–19 נקראו Landjudenschaft והיו בעלות מעמד כלפי השלטונות.
לקהילה היהודית יש בעלי תפקידים חילוניים: הפרנסים, הגבאים והשמשים.
ובעלי תפקידים דתיים: קסים, דיינים, מלמדים, שוחטים ומוהלים.
מרא דאתרא, (מארמית "אדון העיר") הוא כינויו של הרב המקומי.
מבחינת ההלכה היהודית פסיקותיו מחייבות את אנשי מקומו בזמן כהונתו.
המושג "מרא דאתרא" בימינו עדיין קיים בחלקו, לקהילות רבות יש רב אשר לו הם שומעים, לעומתם החסידים נשמעים לרב שאינו חייב להיות תושב העיר (או אפילו המדינה) בה הם מתגוררים.
סמכותו של הרב המקומי נשחקה מסיבות רבות: הימצאות של ספרי הלכה בפריסה רחבה ועל מגוון נושאים, המאפשרת לאנשים לפסוק מתוך הספרים, כולל רשת האינטרנט; נושא מנהג אבות אשר בימינו זכה למוקד מכריע, בפרט על רקע ניידותם של אנשים ממקום למקום, וכך ממעיט בחשיבות מנהג המקום ורב המקום.
פרנס על הציבור נחשב למנהיג הקהילה היהודית בתפוצות ישראל.
תפקידו היה להפעיל את מוסדות הקהילה מהבחינה הארגונית.
לשם כך היו בידו סמכויות לגבית מיסים ולביצוע הוצאות ציבוריות.
בדרך כלל, המינוי שלו היה מאושר על ידי השלטונות, אשר העניקו לו סמכויות על מנת שיוכל למלא את תפקידו.
היה חשש לשרירות ליבו מצידו ועל זה כבר אמרו חז"ל "תנו רבנן: שלשה הקדוש ברוך הוא בוכה עליהן בכל יום...
(וביניהם) על פרנס המתגאה על הצבור" (מסכת חגיגה ה', ב').
כפירוש המהר"ל מפראג, מנהיג המתגאה על הציבור הוא מנהיג השולט בכוח וביד חזקה.
"ואם הקב"ה בוכה על מנהיג כוחני המתגאה על הציבור, אנו על אחת כמה וכמה, יש לנו מקום לבכות כאשר אנו מתפללים "השיבה שופטינו בראשונה ויועצינו כבתחילה והסר ממנו יגון ואנחה" (תפילת עמידה).
הפרנס היה נבחר על ידי הציבור.
אך בדרך כלל הציבור היה מוגדר רק בתור תושבי המקום בעלי הכנסה או רכוש.
לעיתים, רק קבוצה של ראשי ציבור הייתה בוחרת אותו.
בתלמוד נקבע הכלל שאין מעמידין פרנס על הציבור, אלא אם כן נמלכים בציבור, אך לא נקבע כיצד מוגדר "הציבור".
במרכז הקהילה בתפוצות עמד בדרך כלל בית הכנסת, כאשר לרוב בקרבתו נמצאו מוסדות יהודיים נוספים, כגון בית ספר, בית תמחוי ומקווה.
מרכז הקהילה משמש גורם מאחד לקהילה, בזכות התאספות חברי הקהילה סביב המוסדות השונים.
הקהילה היא מוסד חשוב ומרכזי ביותר ביהדות זמננו, וזאת מכיוון שהיא משמשת כמרכז לחיי משפחה ושיתוף, גמילות חסדים ותרבות יהודית.
בראש הקהילה פועלים מספר עסקנים המנהלים את פעילות הקהילה ומוסדותיה השונים, והם שוכרים בדרך כלל עבור הקהילה רב שינהל את הטקסים הדתיים.
היהדות רואה את האדם כיצור חברתי, ולכן השתייכות לקהילה היא צורך בסיסי של בני-האדם.
קיום הקהילה היהודית מיועד הן על-מנת ליצור שיתוף פעולה יעיל על-מנת לחיות חיים יהודיים, שכן לדוגמה אדם יהודי צריך להתפלל את תפילותיו בקהל של עשרה אנשים לפחות (מניין), והן על-מנת לשמש איגוד חברתי של קבוצת אנשים בעלי אמונה זהה המתמודדים עם אתגרים רוחניים דומים .
אופי הקהילות היהודיות השונות איננו אחיד ומשתנה מקהילה לקהילה, ונקבע לרוב באופן טבעי על פי הרכב חבריה, או על פי אופיו ודמותו של העומד בראשה (כאמור, לרוב זהו הרב).
הקהילה יכולה להתקיים על בסיס גאוגרפי, כגון קהילת יהדות פולין, או על בסיס אידאולוגי, כגון קהילת היהדות החרדית.
בתפוצות, לקהילה היהודית חשיבות גבוהה בגלל שיעורי התבוללות גבוהים בקרב היהודים החיים מחוץ לקהילה.
קהילות יהודי רוסיה מאוגדות בפדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה.
הקהילה הבין-לאומית הוא מונח המשמש לעיתים קרובות בעיתונות ובדיפלומטיה בהתייחס למגעים המתנהלים בין מדינות העולם בפורומים דיפלומטיים שונים, ולהחלטות המתקבלות בפורומים האלה.
למונח אין הגדרה משפטית או אקדמית ברורה, ומשמעותו עשויה להשתנות על-פי ההקשר שבו משתמשים בו.
יש המשתמשים במונח במשמעות של כלל מדינות העולם.
משמעויות אחרות שעשויות להיות למונח הן כלל המעצמות או הארגונים הבין-לאומיים הגדולים.
במילון האנגלי של קיימברידג' המונח מוגדר כך: מדינות העולם המגבשות דעה או פועלות יחד כקבוצה.
לדוגמה, "חטיפת בני ערובה אינה מקובלת והקהילה הבין-לאומית חייבת להתנגד לכך בתוקף."
הביטוי "הקהילה הבין-לאומית" משקף תפיסה שעל-פיה לכל מדינה בעולם יש חובות וזכויות הבאות לידי ביטוי ביחסיה עם מדינות אחרות, וכי ארגונים בין-לאומיים הם מעין רשויות להסדרת היחסים בין המדינות.
למעשה, נובע מהתפיסה הזאת כי מדינות העולם מתייחסות זו לזו באופן דומה לאזרחים בתוך מדינה מסוימת, וכי הארגונים הבין-לאומיים הם המקבילה לרשויות השלטון במדינה.
השקפה זו נעשתה נפוצה לאחר מלחמת העולם הראשונה, והתבטאה בהקמת חבר הלאומים, ובהתערערות שיטת הבריתות הצבאיות שהייתה נפוצה באירופה לפני המלחמה (ותרמה במידה רבה לפריצתה).
ניצנים ראשונים להשקפה הזאת הופיעו עוד קודם לכן עם הקמת הצלב האדום ב-1864.
בשנת 1999 כתב המזכיר הכללי של האומות המאוחדות, קופי אנאן, מסה בשם "משמעות הקהילה הבין-לאומית" בה פרש את השקפתו בנושא זה.
הקדש ציבורי הוא מוסד משפטי, חוקי, המסדיר נכסים המיועדים למימוש למטרות ציבוריות, בעלות אופי הומניטרי, בתחום החינוך, התרבות, המדע, הבריאות, הדת, הצדקה, הביטחון והספורט.
על מנת להקים הקדש ציבורי יש צורך במקדיש (בעל הנכס), בנכס (מקרקעין או כספים), ובנאמן.
כמו כן צריכה להיות מוגדרת מטרה ציבורית.
רשם ההקדשות היא יחידה הפועלת במסגרת משרד המשפטים ותפקידה להסדיר באופן חוקי את פעילותם הנדבנית של תורמים פרטיים, באמצעות רישום ההקדשות ב"פנקס ההקדשות הציבוריים", והפעלת פיקוח על פעולות הנאמנים.
רשם ההקדשות פועל בליווי של בתי המשפט.
רשם ההקדשות ממונה על ידי שר המשפטים.
לפי , לתפקיד ימונה עובד מדינה הכשיר לכהן כשופט שלום.
הנאמן חייב להודיע לרשם ההקדשות, תוך שלושה חודשים מיום שהיה לנאמן, על קיומו של ההקדש הציבורי.
אי מתן הודעה מהווה עבירה פלילית.
ההודעה לרשם מוגשת על טופס מיוחד, בצירוף כתב ההקדש המקורי וכתב הסכמה של הנאמן למינויו.
פרטי ההקדש יירשמו ב"פנקס ההקדשות" הפתוח לעיון הציבור.
הרשם יפרסם "הודעה על רישום הקדש" ברשומות וישלח לנאמן אישור בדבר הרישום.
שמירת נכסי ההקדש - נאמן חייב לשמור על נכסי הנאמנות, לנהלם ולפתחם ולפעול להשגת מטרות הנאמנות, באמונה ובשקידה כפי שאדם סביר היה נוהג באותן נסיבות והוא מוסמך לעשות את כל הנדרש לשם מילוי תפקידו.
נאמן של כמה נאמנויות, לא יבצע פעולות ביניהן.
נאמן אינו רשאי להאציל מתפקידיו לזולתו, אך אין בכך כדי למנוע העסקת אדם, כדרוש למטרות הנאמנות.
הפרדת נכסים - על הנאמן להפריד בין נכסי הנאמנות לנכסיו ולהחזיקם בדרך המאפשרת להבחין ביניהם.
השקעת כספי ההקדש - הנאמן חייב להשקיע את כספי הנאמנות שאינם דרושים לצרכיה השוטפים, בהתאם ל"תקנות הנאמנות (דרכי השקעת כספי הקדש ציבורי), ה'תשס"ד - 2004".
דיווח ומתן מידע - הנאמן חייב לנהל את חשבונות הנאמנות ולהגיש לרשם דין וחשבון על ענייני ההקדש במועד ובדרך שקבע שר המשפטים.
הנאמן חייב למסור לרשם, לפי דרישתו, מידע והעתקי מסמכים בכל הנוגע לענייני ההקדשה.
הקדש הוא סוג של נאמנות במסגרת דיני הנאמנות.
הקדש הוא הקדשת נכסים לטובת נהנה או למטרה אחרת, הטעונה מסמך בכתב – כתב הקדש – שבו מביע יוצר ההקדש את כוונתו ליצור הקדש וקובע מטרותיו, נכסיו ותנאיו.
ההבדל בין הקדש לנאמנות "רגילה" הוא, בראש ובראשונה, באופן יצירתו.
בנוסף, סוג מסוים של הקדש, ההקדש הציבורי, הוא נאמנות מיוחדת שחלות עליה הוראות רגולטריות שאינן חלות על נאמנויות אחרות.
הקדש פרטי עשוי להיות דומה למדי לנאמנות רגילה, הגם שישנן מספר הבחנות טיפוסיות ביניהם, כגון העובדה שפעמים רבות, הקדש מתנהל עם מעורבות נמוכה מאוד או ללא מעורבות כלל מצד יוצר ההקדש.
בדומה לנאמנות אחרת, בכל הקדש חייבים להימצא המרכיבים הבאים:
נכס – נדרש שיתקיים נכס שהוא מושא ההקדש.
נאמן – נדרש שיתקיים אדם המשמש בתור נאמן של ההקדש.
החזקה או פעולה – הנאמן נדרש להחזיק או לפעול בנכס ההקדש.
לטובת נהנה או למטרה אחרת – ההחזקה או הפעולה היא לטובת נהנים או למטרות אחרות.
בדרך כלל, הנהנה או המטרה יקבעו בכתב ההקדש.
הדרכים השונות ליצירת הקדש מפורטות בחוק.