tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שינוי זה מכונה "חוק מייקן".
למרות הרחבת אזור הצבע המשיך מייקן להישאר אחד הקלעים המובילים בליגה, כשקלע לאורך העונה ממוצע של 23.8 נקודות למשחק.
ב-20 בינואר 1952 קלע שיא קריירה של 61 נקודות במשחק מול הרויאלס.
בפלייאוף 1952 גברה מיניאפוליס על אינדיאנפוליס אולימפיאנס (2–0), רוצ'סטר רויאלס (3–1) וניו יורק ניקס (4–3) בדרך לזכייתה השלישית באליפות ה-NBA.
בעונות ו- הוביל מייקן את הלייקרס לשתי זכיות נוספות באליפות ה-NBA, אשר היו הרביעית והחמישית של הקבוצה ב-6 עונותיה בליגה.
בסיום פלייאוף 1954 הודיע על פרישה ממשחק, באמרו: "יש לי משפחה לגדל, והחלטתי להיות איתם.
זה מרגיש לי כמו הזמן הנכון להתחיל עם העולם המקצועי שמחוץ לכדורסל".
בינואר 1956, כשנה וחצי לאחר פרישתו, חזר מייקן ללייקרס ושיחק עמה עד סיום עונת .
ב-37 המשחקים בהם השתתף קלע 10.5 נקודות בממוצע למשחק, וקבוצתו הודחה מול סנט לואיס הוקס בשלב הפלייאוף הראשון.
בסיום אותה עונה פרש מייקן ממשחק באופן סופי.
בעת פרישתו ניצב במקום הראשון ברשימת הקלעים המובילים בתולדות ה-NBA (10,156), ובמקום החמישי ברשימת הריבאונדים (4,167), אשר נרשמו באופן רשמי רק החל מעונתו השלישית בליגה ().
בשנת 1956 התמודד מייקן לתפקיד נציג מדינת מינסוטה בבית הנבחרים של ארצות הברית, מטעם המפלגה הרפובליקנית, אך לא נבחר.
לקראת עונת מונה למאמן הלייקרס, במקומו של מאמן הקבוצה ב-9 העונות הקודמות ג'ון קנדלה.
על אף יכולת טובה של שחקני האולסטאר לארי פאוסט ודיק גרמייקר, רשמו הלייקרס מאזן מאכזב של 9 ניצחונות ו-30 הפסדים תחת מייקן, אשר התפטר באמצע העונה והוחלף על ידי קנדלה.
לאחר מכן עבר לקריירה במשפטים, התמחה בדיני תאגידים ובמקרקעין, והחל לעסוק בשיפוץ ומכירה של בניינים במיניאפוליס.
בשנת 1967 חזר לעולם הכדורסל, כאשר מונה לקומישינר הראשון של ליגת ה-ABA.
ה-ABA הוקמה אז כמתחרה של ליגת ה-NBA, ועל מנת למשוך אליה קהל צופים הוסיף מייקן את קשת השלוש ואת הכדורסל הצבעוני, בצבעי כחול, אדום ולבן.
לאחר שנתיים כקומישינר ה-ABA התפטר מייקן מתפקידו.
במהלך שנות ה-80 פעל מייקן להקמת קבוצת NBA במיניאפוליס, לאחר עזיבת מועדון הלייקרס ללוס אנג'לס בשנת 1960. לקראת עונת הוקמה בעיר קבוצת מינסוטה טימברוולבס.
בשנותיו האחרונות חלה בסוכרת, בגינה נאלץ לעבור קטיעה חלקית של רגלו הימנית, וכן סבל מאי-ספיקת כליות.
בשל הטיפולים הרפואיים שעבר התדרדר מצבו הכלכלי, והוא מכר את מרבית הפרסים בהם זכה לאורך הקריירה.
מייקן נפטר ב-1 ביוני 2005, כשבועיים לפני יום הולדתו ה-81, בעיר סקוטסדייל שבאריזונה.
סוכנות הידיעות "Associated Press" בחרה במייקן כ"כדורסלן הגדול ביותר במחצית הראשונה של המאה ה-20".
בשנת 1959 הונצח מייקן בהיכל התהילה של הכדורסל, כחלק מהמחזור הראשון שהוצג בו, וב-1996 נבחר לאחד מ-50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA.
בשנת 2001 הוקם פסל בדמותו, זורק זריקת וו, בפתח הטארגט סנטר, אולמה הביתי של מינסוטה טימברוולבס.
בשנת 2002 העלתה לוס אנג'לס לייקרס לתקרת אולמה, הסטייפלס סנטר, את גופייתו של מייקן (#99), אך גופייתו לא הוצאה לגמלאות עד 2022, אז הופרש מספרו באופן רשמי.
סר ג'ורג' מילן, ברון מילן הראשון (באנגלית George Milne, 1st Baron Milne; 5 בנובמבר 1866, אברדין, סקוטלנד, הממלכה המאוחדת – 23 במרץ 1948, לונדון, הממלכה המאוחדת) היה מפקד הכוחות הבריטים בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה בדרגת גנרל ומאוחר יותר כיהן כראש המטה הכללי של צבא הממלכה בדרגת פילדמרשל.
מילן למד באוניברסיטה שבעיר הולדתו ומאוחר יותר סיים את האקדמיה הצבאית המלכותית בוולוויץ'.
ב-1885 הוצב כקצין ארטילריה בחיל התותחנים המלכותי וב-1898 נמנה עם כוחותיו של הוריישו קיצ'נר במסע לסודאן.
בין 1899 ועד 1902 לחם במלחמת הבורים השנייה, במסגרתה עוטר באות השירות המופתי על הצטיינותו בשדה הקרב.
ב-1913 מונה לקצין הארטילריה של האוגדה הרביעית.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוצב מילן עם אוגדתו בצרפת שם נטל חלק בקרבות החזית המערבית ובכלל זה קרב לה קאטו, הקרב הראשון על המארן, הקרב הראשון על האן וקרב איפר הראשון והשני.
באוקטובר הועלה לדרגת בריגדיר גנרל.
בראשית 1915 לאחר שרות קצר כקצין מטה של הקורפוס הבריטי השלישי, הועלה לדרגת מייג'ור-ג'נרל ומונה לראש המטה הכללי של הגיס הבריטי השני.
ביוני מונה מילן לפקד על דיוויזיית הרגלים ה-27 של צבא הוד מלכותו, במסגרת הארמייה השנייה ובסוף השנה נשלח עם אוגדתו לגזרת סלוניקי שביוון.
במאי 1916 מונה למפקד הקורפוס הבריטי ה-16 ביוון, שכונה "גיס סלוניקי", החליף את הגנרל בריאן מהון ונטל חלק בקרבות החזית המקדונית.
הכוחות הבריטים היו חלק ממערך כוחות מדינות ההסכמה באזור, אשר עד דצמבר 1917 פעלו תחת פיקודו של הגנרל הצרפתי מוריס סראי שלא זכה לאמונם המקצועי של הבריטים ככלל ומילן בפרט.
בחזית המקדונית, על כל חייל שנהרג בקרבות נפטרו שניים ממחלות ומגפות, בעיקר ממלריה שעשתה שמות בקרב החיילים והמפקדים הבריטים ועניין זה פגע ביכולותיו הפיקודיות של מילן בגזרה.
עד אפריל 1917 ניהלו הבריטים מלחמת התשה מול צבא ממלכת בולגריה וממועד זה עברו למתקפה.
בראשית 1918 מנה קורפוס סלוניקי 4 דיוויזיות חיל רגלים, חטיבת פרשים ובסך הכל כ-140,000 חיילים.
בנוסף סופחו לכוחותיו שתי דיוויזיות של הצבא היווני.
בעוד שהכוחות שתחת פיקודו נכשלו שוב ושוב במתקפותיהם בגזרת אגם דויראן, הרי שבספטמבר 1918 נחלה המתקפה הבריטית לאורך חזית עמק הווארדאר הצלחה וסייעה להתמוטטות קו החזית הבולגרי.
באמצע נובמבר, לאחר חתימת הסכם הפסקת האש, נכנס עם כוחותיו לעיר איסטנבול.
למרות הכישלון הפיקודי ומבצעי, לא נתפש מילן כאחראי לתבוסה והאבדות הכבדות שספגו הבריטים בקרב דויראן השלישי ובסיום המלחמה הועלה לדרגת גנרל.
לאחר המלחמה המשיך לפקד על הכוחות הבריטים בזירת הבלקן והים השחור.
במאי 1920, במהלך מלחמת יוון–טורקיה פיקד על הכוחות הבריטים שנכנסו לאיסטנבול, פעלו להחרמת נשק, פיזרו את הפרלמנט ואבטחו את מצרי הבוספורוס.
פעולה זו שהיקפה לא עלה בקנה אחד עם כוונת הדרג המדיני בלונדון המשיכה להעיב על יחסי טורקיה ובריטניה במשך שנים ובעקבותיה סיים מילן את תפקידו באזור ונקרא לשוב לבריטניה לתפקיד מטה.
ב-1922 מונה למפקד הפיקוד המזרחי של צבא הממלכה ומ-1926 ועד 1933 כיהן כראש המטה הכללי הבריטי, בדרגת פילדמרשל.
מילן פעל נחרצות נגד מדיניות צמצום כוחו של הצבא הבריטי ובכלל זה הכוונה לבטל כמעט לחלוטין את כוחות השריון.
ב-1933 השתחרר מילן משירות צבאי פעיל ומונה לנציב מצודת לונדון, תפקיד שעיקרו טקסי ושמור למפקדי צבא בכירים שפרשו לגמלאות.
בשנה זו עוטר בתואר הברון מילן הראשון מסלוניקי ורוביסלו שבמחוז אברדין.
מילן נישא ב-1905 לברונית קלייר מרג'וריבנקס ובנו בכורו ג'ורג' דאגלס מילן ירש את תוארו.
במהלך מלחמת העולם השנייה התנדב מיילן למשמר האזרחי הבריטי ובמקביל שימש ככתב צבאי בעיתון "סאנדיי כרוניקל".
הלורד מילן הלך לעולמו בלונדון ב-23 במרץ 1948 והוא בן 81 שנים.
ג'ורג' (חיים יוסף) מנדלבאום (נולד ב-1941 בפריז) הוא מומחה לכימיה פיזיקלית ומדען מחשבים ישראלי, היה ראש הסנאט של בית הספר הגבוה לטכנולוגיה - מכון לב.
נולד בפריז למשפחה יהודית של פליטי השואה מפולין.
מכל משפחותיהם הענפות הם נותרו הנצר היחיד כמעט.
בילדותו למד בבית ספר צרפתי מן השורה, ולאחר מכן פנה ללימודים באוניברסיטת סורבון, בה עשה עד גיל שלושים ושלוש שני דוקטורטים, הראשון בכימיה והשני במדעי המחשב.
בשנת 67 עוד הרצה לתואר שני בכימיה פיזיקלית, ובשנת 68 ייסד קורס תואר שני על שימוש מחשבים בכימיה והרצה בו באוניברסיטת פייר ומארי קירי.
הסבת לימודיו מכימיה למחשבים התרחשה בעקבות מהפכת הסטודנטים הקרויה "מאי 68" ושינוי מצבת התקנים באוניברסיטה, ולאור העובדה שאת כל החישובים הדרושים לתחום הכימיה הפיזיקלית נאלצו לבצע עד אותה עת באופן ידני.
בשלב זה עדיין המשיך להרצות גם בכימיה, ואף הנחה כמה דוקטורים לכימיה, בנושאי תכונות ומבנה של חומרים מזרזים מוצקים.
בהיותו בן שלושים וחמש מונה לפרופסור וראש המחלקה למדעי המחשב באוניברסיטת פריז.
שימש כמדען בכיר בצבא הצרפתי, שם שילב את שני המקצועות בהם התמחה.
הוא פיתח תוכנות עבור מסכות הגז של החיילים, מה שדרש התמחות הן במחשבים והן בכימיה.
פיתוחיו שימשו את הצבא הצרפתי במשך חמש עשרה שנים.
בשנות השלושים לחייו החל להתקרב לשמירת המצוות באמצעות "בית רש"י" שהקים הרב יהודה ליאון אשכנזי, ולאחר מכן עסק בפיתוח הקהילה הדתית במזרח פריז בה כיהן כראש הקהילה בעזרת הרב גרשון ליבמן.
היה הראשון לפתוח בפריז בית ספר יהודי להשכלה גבוהה בו משלבים לימודי תורה ומדע.
מוסד זה המשיך להתקיים גם לאחר עלייתו ארצה של מנדלבאום וכבר סיים קרוב לשלושים מחזורים, כשציוני בוגריו הם מהגבוהים בפריז.
בשנת 1984 עלה לישראל עם כל משפחתו, והחל לכהן כראש החוג לרובוטיקה במחלקה למדעי המחשב בבית הספר הגבוה לטכנולוגיה בירושלים (מכון לב).
לאחר זמן כיהן כראש המחלקה (1994-2000) וייסד את המסלולים להנדסת תוכנה והנדסת תקשורת מחשבים, ותואר שני במערכות תקשוב.
לאחר מכן כיהן כראש סנאט הרבנים והפרופסורים של מכון לב (2001-2006).
גם לאחר פרישתו הוא ממשיך להורות במכון לב.
לאור פעילותו הענפה במשך השנים נתקבל עם פרישתו לגמלאות אישור מהמל"ג להענקת תואר שני בתקשורת מחשבים במכון לב.
במסגרת זו הוא מעביר קורס בתואר שני עד עצם היום הזה.
ג'ורג' גורדון מיד היה קצין מקצועי אמריקני ומהנדס אזרחי.
הוא לחם בהצטיינות במלחמת הסמינול השנייה ובמלחמת ארצות הברית–מקסיקו, ושירת במלחמת האזרחים האמריקנית כגנרל בצבא הצפון עד לתפקיד של מפקד ארמייה.
הוא זכור במיוחד בשל התבוסה שהנחיל לצבא הקונפדרציה בקרב גטיסברג.
ג'ורג' מיד נולד בקדיס שבספרד, הילד השמיני מבין אחד עשר במשפחתו הקתולית ממוצא אירי.
אביו היה סוחר עשיר והמשפחה שהתה בספרד לרגל שליחותו שם עבור ממשלת ארצות הברית.
אביו התרושש ונפטר כאשר היה מיד בן 13. משפחתו חזרה לארצות הברית מספר חדשים לאחר מכן במצב כלכלי גרוע.
בגיל 16 התקבל מיד לאקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית, שבה בחר בעיקר מסיבה כספית.
הוא סיים את לימודיו שם ב-1835, בגיל 20, במקום התשעה-עשר מבין 56 בכיתתו.
הוא שירת כשנה ביחידת ארטילריה בפלורידה והשתתף בקרבות נגד האינדיאנים משבט ה.
לאחר מכן עזב את הצבא כיוון שלא רצה בקריירה בו, גם לא בעת שלמד באקדמיה הצבאית.
הוא עבד כמהנדס אזרחי (מקצוע אותו רכש בלימודיו בוסט פוינט) במדינות דרום-מערב ארצות הברית ובין השאר עסק בבניית מסילות ברזל.
בשל הקושי למצוא תעסוקה יציבה הוא שב והתגייס לצבא ב-1842 ושירת בחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית.
הוא השתתף במלחמת ארצות הברית–מקסיקו ולחם בגבורה ב.
לאחר המלחמה עסק בעיקר בתכנון בנייני מגדלור ושוברי גלים ובסקרי מדידות בחופי פלורידה וניו ג'רזי.
ב-1857 הצטרף למפעל סקר הימות הגדולות ופיקד על השלמת הסקר של ימת יורון ועל חלק מן הסקר של ימת מישיגן.
עבודתו תרמה באופן משמעותי לביסוס שיטת מדידה אחידה של גובה פני המים בימות הגדולות.
מיד עסק בסקר הימות עד לפרוץ מלחמת האזרחים ב-1861.
מספר חדשים לאחר פרוץ המלחמה, באוגוסט 1861, קיבל מיד את הפיקוד על החטיבה השנייה של חיל המילואים של פנסילבניה.
החטיבה עסקה תחילה בבניית ביצורים מסביב לוושינגטון הבירה, ולאחר מכן הצטרפה לארמיית הפוטומק של צבא הצפון לקראת מערכת חצי האי באביב 1862. ב ביוני 1862 נפצע מיד קשה בגבו, בצידו ובזרועו.
לאחר שהחלים פיקד על חטיבתו – כעת תחת פיקוד - במערכת צפון וירג'יניה וקרב בול ראן השני בקיץ 1862. חטיבתו הגנה בגבורה על עורפו של צבא הצפון הנסוג.
בראשית מערכת מרילנד בספטמבר 1862 קיבל מיד פיקוד על דיוויזיה במסגרת ארמיית הפוטומק ופיקד עליה בהצטיינות.
במהלך קרב אנטיאטם מונה מיד כממלא מקום מפקד הגיס שלו, שנפצע.
מפקד הארמייה בחר בו לתפקיד זה על פני קצינים בכירים ממנו.
בקרב זה נפצע מיד שנית.
במהלך קרב פרדריקסברג בדצמבר 1862 הצליחה רק הדיוויזיה של מיד להבקיע את קווי צבא הדרום, אך בהיעדר סיוע להתקפתה נפגעו מרבית חייליה.
למרות זאת קודם מיד בדרגה בעקבות הקרב.
הוא מונה למפקד גיס בארמיית הפוטומק, שבראשו עמד בקרב צ'נסלורסוויל באביב 1863 (אם כי במשך רוב הקרב נשאר הגיס בעתודת הארמייה).
קרב זה הסתיים בהפסד לצבא הצפון.
מיד מונה למפקד ארמיית הפוטומק ב-28 ביוני 1863, לאחר שקודמו, מייג'ור גנרל ג'וזף הוקר, התפטר מתפקידו על רקע מחלוקת עם הנשיא לינקולן ומפקד צבא האיחוד, הגנרל הנרי האלק.
מיד מונה רק לאחר שהמועמד הראשון שאליו פנה לינקולן, מייג'ור גנרל ג'ון ריינולדס, דחה את הצעת המינוי.
מיד היה למפקד הארמייה עד לסיום מלחמת האזרחים.
מיד, שהמינוי הפתיע אותו, נאלץ להיכנס מיד לעובי הקורה ולהתמודד עם פלישת צבא הדרום לפנסילבניה.
שלושה ימים לאחר מינויו החל קרב גטיסברג, שהסתיים בניצחון הארמייה של מיד על ארמיית צפון וירג'יניה של צבא הדרום (בפיקודו של רוברט אי.
לי) ונחשב לנקודת המפנה של המלחמה כולה.
בראשיתו של הקרב סבלו חלק מכוחותיו של מיד אבדות קשות מידי הדרומיים, אך נערכו בקו הגנה טוב.
מיד החיש לגטיסברג את יתרת כוחותיו וניהל קרב הגנה יעיל נגד מתקפות צבא הדרום.
אלו הגיעו לשיאן ב-3 ביולי בהסתערות של שלוש דיוויזיות (המכונה "הסתערות פיקט"), אשר נסתיימה בכישלון עקוב מדם.
לאחר הקרב החלה הארמייה הדרומית לסגת אל וירג'יניה.
הנשיא לינקולן מתח ביקורת על מיד בטענה שבאותה הזדמנות לא רדף אחריה בתוקפנות מספקת ובכך הפסיד הזדמנות להביסה ובכך לסיים את המלחמה.
למרות זאת קודם מיד לדרגת בריגדיר גנרל וזכה להבעת תודה רשמית מן הקונגרס (Thanks of Congress) על האופן בו ניהל את קרב גטיסברג.
בתפקידו כמפקד ארמייה נחשב מיד למפקד מוכשר אך קצר רוח, ובשל כך הוא זכה להערכת אנשיו אך לא לחיבה מצדם.
הוא גם הסתכסך עם העיתונאים שהוקצו למפקדתו, שלאחר מכן סירבו להעניק לו את האשראי על הצלחות מבצעיות שהשיג.
כאשר מונה גנרל יוליסס גרנט למפקד צבא האיחוד באביב 1864 הציע לו מיד את התפטרותו, על מנת שגרנט יוכל למנות לארמייה מפקד כרצונו, והציע לשרת בכל מקום שבו יתבקש.
גרנט גם המליץ בפני שר המלחמה במאי 1864 לקדם אותו לדרגת בריגדיר גנרל, תוך שהוא מעתיר דברי שבח על כושרו הפיקודי.
למרות הרקורד התוקפני שלו בתפקידיו הקודמים הפך עתה מיד למצביא זהיר יותר והסתייג מהתועלת שבתקיפת עמדות מוגנות היטב.
גרנט גם התערב בחלק מהפקודות שנתן מיד למפקדי המשנה שלו.
מיד נחשב כמי שתיפקד בעיקרו של דבר ביעילות במערכת אוברלנד ובמערכת ריצ'מונד-פיטרסבורג (מיוני 1864 ועד מרץ 1865), אם כי המוניטין שלו הוכתם בשל מספר החלטות פיקודיות שהביאו לתוצאות קשות.
למשל, במסגרת המצור על פיטרסבורג, הוא פסל את תוכניתו של אחד מפקדי הגיסות שלו, גנרל אמברוז ברנסייד, לתקוף את קו ההגנה באמצעות דיוויזיה של חיילים אפרו-אמריקאים שעברה אימון מיוחד לקרב זה ממש.
בשל החשש להשלכות פוליטיות הוא החליף אותה בדיוויזיה בלתי מאומנת של חיילים לבנים.
קרב זה (קרב המכתש) נסתיים בכישלון חרוץ לצבא האיחוד.
גם גרנט היה שותף לכישלונות אלו, שכן אישר את תוכניותיו של מיד.
בשנה האחרונה למלחמה נוצרה יריבות מסוימת בין מיד לבין הגנרלים ויליאם שרמן ופיליפ שרידן, שזכו אז להערכה ולקידום מהיר.
מיד השתתף במערכה האחרונה של המלחמה, מערכת אפומטוקס, שהביאה לכניעת צבא הקונפדרציה, אך האשראי על הצלחתה נזקף בעיקר לזכות גרנט ושרידן.
תפקודו של מיד כמצביא זכה להערכה רבה יותר על ידי ההיסטוריונים של המאה ה-20 מאשר על ידי אלו שחקרו בשלהי המאה ה-19 את תפקודו.
בין השאר נטען שהעדפתו שלא לתקוף עמדות הגנה מבוצרות בהתקפה חזיתית לא זכתה למחקר והערכה מספיקים בזמנו, ושאילו הוערכה כהלכה הייתה יכולה להיות לה השפעה של ממש על ניהול הקרבות בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
משנת 1866 ועד מותו שימש מיד כמנהל מערכת הפארקים הציבוריים של העיר פילדלפיה.
כמו כן שימש כמפקדם של מספר פיקודים צבאיים אזוריים, וב-1868 מונה למושל המחוז הצבאי השלישי בדרום ארצות הברית (אחד מחמישה שהוקמו כדי למשול על מדינות הדרום המובסות בתקופת השיקום שלאחר המלחמה).
אוניברסיטת הרווארד העניקה לו תואר דוקטור לשם כבוד למשפטים, והישגיו המדעיים שלפני המלחמה הוכרו על ידי מספר מוסדות, ובהם החברה הפילוסופית האמריקאית.
מיד נפטר בפילדלפיה ב-6 בנובמבר 1872. הגורם למותו היה סיבוכים שהתפתחו עקב פצעי הקרב הישנים שלו בשילוב עם דלקת ריאות.
מפעלי הנצחה רבים הוקמו לכבודו של מיד.
על שמו נקרא בסיס הצבא פורט מיד במדינת מרילנד (הוקם ב-1917), כמו גם שני מחוזות מדינתיים, במדינת קנזס ובמדינת דרום דקוטה.
בפילדלפיה הוצבו מספר פסלי זיכרון על שמו, ובכלל זה פארק פיירמונט, הפארק הגדול ביותר בעיר.
אנדרטאות לזכרו הוצבו גם בפארק הצבאי הלאומי גטיסברג ובוושינגטון הבירה.
איגרות חוב של ממשלת ארצות הברית מסדרות 1890 ו-1891 נשאו על גביהן פורטרט של מיד.
במלחמת העולם השנייה נקראה על שמו אחת מספינות ליברטי.
"אגודת הגנרל מיד בפילדלפיה" (General Meade Society of Philadelphia), שהוקמה על שמו, מתכנסת מדי שנה ביום הולדתו, ה-31 בדצמבר.
היא מארגנת פעילויות שונות לזכרו, ובהן טקס אזכרה שנתי במקום קבורתו, סיורים באתרים הקשורים בפעילותו, סמינרים על חייו ותחזוקה של האנדרטה לזכרו באתר שדה הקרב של גטיסברג.
דמותו של מיד הופיעה במספר סרטי קולנוע וטלוויזיה אודות מלחמת האזרחים ותקופתה, ובהם הסרט גטיסברג (1993) ומיני-הסדרה הכחול והאפור (1982).
דמותו נכללה גם בעלילת ספר ההיסטוריה האלטרנטיבית גטיסברג (2003) מאת ניוט גינגריץ' וויליאם פורסטצ'ן.
ג'ורג' ברינטון מקללן היה מייג'ור גנרל בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית ומפקד צבא ארצות הברית לתקופה קצרה (1 בנובמבר 1861 - 11 במרץ 1862).
נודע בזכות האופן המוכשר בו ארגן את צבא האיחוד ואת ארמיית הפוטומק מוקדם במלחמה, אך ספג ביקורות קשות על חוסר האגרסיביות שלו ועל כישלונותיו ללחוץ אויב חלש ממנו.
היה מעורב פוליטית במפלגה הדמוקרטית עוד בזמן שירותו בצבא, והתמודד מטעמה בבחירות על נשיאות ארצות הברית ב-1864, בה נחל הפסד לאברהם לינקולן.
מקללן נולד בפילדלפיה, הילד השני מחמישה של מנתח עיניים מפורסם.
ב-1842 הוא התקבל לאקדמיה הצבאית הלאומית של ארצות הברית וסיים את לימודיו במקום השני מתוך 59 בני כיתתו, 20 מתוכם יהפכו לגנרלים במלחמת האזרחים.
במלחמת ארצות הברית–מקסיקו שירת בחיל ההנדסה של צבא ארצות הברית ולאחריה חזר לאקדמיה ולימד הנדסה צבאית עד 1851. בין השנים 1855–1856 שירת כמשקיף צבאי במלחמת קרים.
ב-1857 פרש מהצבא כדי להתמנות למהנדס ראשי של מסילות הברזל באילינוי.
מאחר שמקללן התנגד להתערבות פדרלית בעבדות ותמך בזכויות המדינות בארצות הברית, כמה מעמיתיו הדרומיים ניסו לשכנעו לעבור לקונפדרציה, אך הוא היה מסור לרעיון האיחוד ודחה את רעיון הפרישה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים מונה מקללן על ידי מושל אוהיו למייג'ור גנרל בצבא המתנדבים ומפקד המיליציה של אוהיו.
ב-3 במאי התגייס בשנית לצבא הפדרלי וקיבל פיקוד על מחלקת אוהיו, וב-14 במאי הועלה בדרגה למייג'ור גנרל בצבא הסדיר, מה שהפך אותו לקצין הבכיר ביותר בצבא מלבד לוטננט גנרל וינפילד סקוט שהיה הגנרל המפקד של צבא ארצות הברית.
פעולותיו הצבאיות הראשונות של מקללן היו לכבוש את אזור מערב וירג'יניה, שהפכה מאוחר יותר למדינת וירג'יניה המערבית.
בהגיעו לווירג'יניה הוא עורר מחלוקת כשהכריז כי הוא לא יתערב בעבדות באזור.
מקללן זכה לכמה ניצחונות קטנים בווירג'יניה בהם הציג זהירות יתרה ואי רצון להשתמש בעתודות שלו, פעולות שיהפכו לסימן ההיכר שלו למשך כל המלחמה.
בעקבות הניצחונות בווירג'יניה, העיתון הנפוץ הניו יורק הראלד כינה את מקללן 'נפוליאון הצעיר'.
לאחר התבוסה הקשה שספג האיחוד בקרב בול ראן הראשון ב-21 ביולי 1861, מינה לינקולן את מקללן למפקד מחלקת הפוטומק.
תפקידו היה להגן על הבירה וושינגטון ולהשמיד את כוחות האויב בצפון ובמזרח וירג'יניה.
ב-26 ביולי התמזגו למחלקה מספר יחידות מווירג'יניה ובולטימור, ובאותו יום הוכרז על הקמתה של ארמיית הפוטומק, עם מקללן כמפקדה.
יכולותיו הארגוניות והלוגיסטיות הכניסו סדר לארמייה החדשה, והוא הפך אותה לכוח לוחם מרשים עם מורל גבוה ואנשי מטה יעילים.
מקללן גם הורה על הקמת מערכת ביצורים מקיפה סביב וושינגטון כדי להגן עליה מפני מתקפה דרומית שהאמין כי תבוא.
לא אחת רבו מקללן ווינפילד סקוט על האסטרטגיה שלדעתם צריך לנקוט; מקללן סירב לפתוח במתקפה נרחבת על הדרום מפני שהאמין כי צבא הקונפדרציה באזור צפון וירג'יניה גדול משלו בהרבה ומונה כ-150,000 חיילים, כשלמעשה מנה לכל היותר כ-60,000.
ב-1 בנובמבר 1861 פרש סקוט מתפקידו ומקללן מונה במקומו למפקד צבא האיחוד, למרות חששותיו של לינקולן.
אולם מקללן לא הזדרז לצאת להתקפה על הדרום והתעלם שוב ושוב מפקודותיו של הנשיא.
מיואש ומוטרד מחוסר מעשיו, הזמין אותו לינקולן לבית הלבן ב-12 בינואר 1862 כדי שיבהיר בפני הקבינט את תוכניתו.
מקללן חשף בפגישה את תוכניתו להעביר את ארמיית הפוטומק בסירות על גבי נהר הראפאהנוק לאורבנה שבווירג'יניה, ובכך לאגף את כוחות הקונפדרציה בפיקודו של גנרל ג'וזף א' ג'ונסטון ששהו ליד וושינגטון, ומשם להתקדם כדי לכבוש את ריצ'מונד, בירת הקונפדרציה.
לאחר מספר עימותים נוספים עם לינקולן בנוגע לאסטרטגיה, מקללן נאלץ לשנות את תוכניתו לאחר שכוחות הקונפדרציה נסוגו מאזור וושינגטון לעבר הראפאהנוק.
תוכניתו החדשה הייתה להנחית את הארמייה בפורט מונרו ולהתקדם דרך חצי האי וירג'יניה, במבצע שנודע כמערכת חצי האי.
אולם בעקבות ביקורות קשות שנשמעו בקונגרס ובעיתונות על כך שמקללן הניח לצבא של ג'ונסטון לסגת בבטחה, הדיח אותו לינקולן מהפיקוד על הצבא ב-11 במרץ 1862, והשאיר אותו לפקד רק על ארמיית הפוטומק.
במערכת חצי האי (4 באפריל - 1 ביולי 1862) שוב הציג מקללן זהירות יתרה, וחוסר רצון לנהל מרדף אחר האויב.
הוא הצליח להגיע למרחק של קילומטרים ספורים מריצ'מונד, אך המשיך בעקביות להעריך יתר על המידה את מספר חיילי הקונפדרציה מולו, כשלבסוף הותקף על ידי הגנרל ג'וזף א' ג'ונסטון בקרב שבעת האורנים (31 במאי), שהסתיים ללא הכרעה.
לאחר שלושה שבועות הותקף מקללן בשנית על ידי ארמיית צפון וירג'יניה בפיקודו של הגנרל רוברט לי, במה שנודע כקרבות שבעת הימים, בסופם נסוג מקללן מווירג'יניה.
לאחר התבוסה של הגנרל ג'ון פופ מהאיחוד בקרב בול ראן השני (30-28 באוגוסט), מינה לינקולן את מקללן להגנה הכוללת על הבירה, זאת למרות התנגדותם של חברי הקבינט בוושינגטון.
עם פלישתו של לי למרילנד בתחילת ספטמבר, מקללן שוב הציג את כישוריו הארגוניים כשאיחד את ארמיית וירג'יניה המובסת של פופ יחד עם ארמייתו, ויצא למרדף אחר כוחותיו של לי.
ב-13 בספטמבר מצאו חייליו של מקללן העתק של פקודות הקרב של לי והציגו אותו בפניו.
באותו ערב שיגר מקללן שדר טלגרף לנשיא בו התרברב כי יש בידיו את כל תוכניות המתקפה של הקונפדרציה, אך הוא המשיך בהתקדמות איטית וזהירה והניח ללי להתחפר בעיירה שרפסברג ליד אנטיאטם.
בקרב אנטיאטם שנערך ב-17 בספטמבר, צבאו הגדול בהרבה של מקללן אומנם עצר את פלישתו של לי למרילנד, אך הוא כשל כאשר לא ניהל מרדף מהיר אחר צבאו המובס והקטן של לי, והניח לו לחמוק חזרה לווירג'יניה.
עם תום הקרב באנטיאטם, מקללן המשיך להציג חוסר אגרסיביות ורצון לרדוף אחר האויב, למרות דרישות חוזרות ונשנות של לינקולן.
לבסוף, ב-5 בנובמבר 1862, הדיח אותו הנשיא מהפיקוד על ארמיית הפוטומק והחליפו במייג'ור גנרל אמברוז ברנסייד.
למרות כישלונותיו בשדה הקרב, חייליו של מקללן הצטערו לשמוע על עזיבתו מאחר שהוא דאג להם כל כך.
מקללן קיבל פקודה להתייצב בטרנטון שבניו ג'רזי לשם קבלת הוראות חדשות, אולם אלו מעולם לא הגיעו.
בעקבות ההפסדים של האיחוד בקרב פרדריקסברג (15-11 בדצמבר) ובקרב צ'אנסרוויל (30 באפריל - 6 במאי 1863), נשמעו בציבור קריאות להחזרתו של מקללן, אולם אלה לא מומשו.
מקללן לא השלים עם המצע שלו, וכך מסע הבחירות שלו היה לא עקבי.
בנוסף, סגנו היה ג'ורג' פנדלטון, שהתנגד למלחמה בחריפות.
הפילוג במפלגה הדמוקרטית וההצלחות הצבאיות של האיחוד בסתיו 1864 העלו את קרנה של המפלגה הרפובליקנית שרצה תחת השם "מפלגת האיחוד הלאומית".
ביום הבחירות זכה לינקולן בהפרש של מעל 400,000 קולות בספירה הכללית ו-212 אלקטורלים לעומת 21 של מקללן.
למרות הפופולריות שלו בקרב החיילים, אלה נתנו ללינקולן יותר מ-70% מקולותיהם.
עם סיום המלחמה, מקללן ומשפחתו עברו להתגורר באירופה וחזרו לארצות הברית ב-1868. עם חזרתו מקללן מונה למהנדס ראשי במחלקת הנמלים של ניו יורק.
בתום שהות נוספת באירופה (1875-1873), הוא התמודד מטעם הדמוקרטים על תפקיד מושל ניו ג'רזי וזכה, אולם שירת רק כהונה אחת (1881-1877).
כתומך נלהב של המועמד הדמוקרטי גרובר קליבלנד בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-1884, קיווה מקללן להתמנות לשר המלחמה בקבינט של קליבלנד, אולם יריביו הפוליטיים טרפדו את המהלך.
את שנותיו האחרונות הקדיש לטיולים ולכתיבה, ביניהם ספר זכרונותיו שיצא לאור ב-1887, בו הגן מקללן על אופן תפקודו במלחמה.
ב-29 באוקטובר 1885 נפטר מקללן בן ה-58 מהתקף לב, ונקבר בטרנטון, ניו ג'רזי.
ג'ורג' סטנלי מקגוורן היה היסטוריון, סופר ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וסנאטור מטעם מדינת דקוטה הדרומית, והיה מועמד לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית בבחירות בשנת 1972, אז הובס על ידי הנשיא המכהן ריצ'רד ניקסון.
מקגוורן גדל במיטשל שבדקוטה הדרומית, והצטיין בתורת הנאום.
הוא התנדב לחיל האוויר של ארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה וטס שלושים וחמש פעמים מעל אירופה הכבושה.
הוא זכה במדליות רבות על שירותו, כולל בצלב התעופה המצוינת על נחיתת אונס שהצילה את צוותו.
לאחר המלחמה סיים את לימודיו באוניברסיטת נורת'ווסטרן, היה לדוקטור והרצה בנושאי היסטוריה.
הוא נבחר לבית הנבחרים ב-1956 ונבחר שוב ב-1958. לאחר ניסיון כושל להיבחר לסנאט ב-1960, הצליח להיבחר ב-1962.
כסנאטור, נחשב מקגוורן לליברל מובהק ול"סמן שמאלי" במפלגתו, ונודע כאחד המתנגדים הבולטים למעורבות האמריקאית בווייטנאם.
הוא ניסה להיות מועמד מטעם מפלגתו לנשיאות בבחירות בשנת 1968, כמחליף לרוברט קנדי שנרצח.
ועדה שעמד בראשה לאחר הבחירות שינתה מן היסוד את תהליך הבחירות המקדימות לנשיאות ארצות הברית, העלתה את מספר אספות הבחירה וההתמודדויות המקדימות והקטינה את השפעת מנהיגי המפלגה.
ב-1970 וב-1971 ניסה להעביר חוק שיחייב את ארצות הברית לסגת מווייטנאם, ללא הצלחה.
ב-1972 נבחר כמועמד מפלגתו לנשיאות, אולם הותיר את המפלגה מפולגת מבחינה אידאולוגית.
סגנו המיועד היה תומאס איגלטון, אולם פיטוריו של זה בידי מקגוורן פגעו בו.
בבחירות הפסיד לריצ'רד ניקסון, שזכה בניצחון סוחף.
מקגוורן נבחר לסנאט גם ב-1968 וב-1974, וב-1980 הפסיד בניסיון להיבחר מחדש.
מקגוורן עסק במהלך הקריירה שלו בנושאים הקשורים לחקלאות, מזון, תזונה ורעב.
ב-1961 מינה אותו הנשיא ג'ון פיצג'רלד קנדי כממונה על התוכנית מזון לשלום, במסגרתה הועברו עודפי מזון מארצות הברית למדינות עולם שלישי, בין היתר כדי למנוע השפעה סובייטית עליהן.
תוכנית זו שימשה בסיס לתוכנית המזון העולמית של האו"ם.
בין 1968 ו-1977, כיהן כיושב ראש ועדת הסנאט לתזונה, ופרסם דו"ח שקבע הנחיות תזונה.
לאחר מכן כיהן כשגריר ארצות הברית בסוכנויות האו"ם למזון ולחקלאות בין 1998 ו-2001. ב-2001 מונה לשגריר עולמי לנושאי רעב.
במסגרת תפקידו שב לפעול לצמצום הרעב בעולם, תוך שיתוף פעולה עם עמיתו לסנאט לשעבר, בוב דול, כשהם מספקים ארוחות למיליוני ילדים בעשרות מדינות.
על פעילותם זו זכו השניים בפרס המזון העולמי ב-2008.
מקגוורן נולד בחווה קטנה בדקוטה הדרומית.
אביו ג'וזף (יליד 1868) היה כומר מתודיסטי.
ג'וזף היה בנו של אלכוהוליסט שהיגר מאירלנד, וגדל בכמה מדינות, כשהוא עובד במכרות פחם מגיל תשע.
אביו התייתם מהוריו בגיל שלוש עשרה.
ג'וזף היה שחקן בייסבול בליגות הנמוכות, אולם סירב להמשיך להתאמן בשל הרגלי השתייה, ההימורים והמין של חבריו לקבוצה.
אמו של מקגוורן הייתה פרנסיס מקליין (ילידת 1890), שגדלה באונטריו.
משפחתה עברה לקלגרי לאחר מכן, והיא עברה לדקוטה הדרומית בניסיון למצוא עבודה כמזכירה.
ג'ורג' היה בנם השני של הזוג, והיו לו עוד שני אחים קטנים.
משפחתו של מקגוורן התקיימה בצמצום, המשכורת של אביו הייתה נמוכה והוא בדרך כלל קיבל תשלום בפריטי מזון.
שני הוריו היו חברים במפלגה הרפובליקנית, אולם לא היו פעילים במיוחד.
בגיל שלוש, עברה משפחתו של מקגוורן לקלגרי, כדי לתמוך בסבתו החולה.
בגיל שש חזרה המשפחה לארצות הברית ועברה אל מיטשל, עיירה בת 12,000 תושבים.
מקגוורן למד בבתי הספר הציבוריים והיה תלמיד ממוצע.
הוא היה ילד ביישן וסירב לדבר בכיתה א'.
מקגוורן נהג לראות סרטים, דבר שהיה אסור למתודיסטים.
במהלך השפל הגדול, חוו אזורי המישורים הגדולים סופות אבק עזות ומכות ארבה.
משפחתו הידרדרה לעוני במהלך שנות השלושים.
חוויותיו מתקופה זו הובילו את מקגוורן לגלות אהדה כלפי פועלים עניים וחקלאים.
הוא הושפע מהגל הפופוליסטי שהיה אז בקרב המדינות החקלאיות.
מקגוורן למד בבית הספר התיכון של מיטשל, ולא התבלט בו עד שהמורה שלו הציע לו להירשם לקבוצת הדיבייט.
הוא והנבחרת זכו בכמה פרסים מקומיים.
ב-1940 סיים את לימודיו בעשירון העליון של כיתתו.
לאחר התיכון החל ללמוד במכללה מתודיסטית, והצטיין בה.
הוא מימן את לימודיו באמצעות עבודה.
כשמלחמת העולם השנייה פרצה, למד לטוס.
בתחילת שנות הארבעים היה לו רומן עם מתמחה שהוביל ללידת ילדה, דבר שלא נחשף במהלך חייו.
האישה עברה לאינדיאנה ושמרה על הילדה בסוד.
מקגוורן סיפר את הסיפור לכותב האוטוביוגרפיה שלו והתחרט על מעשיו.
רק ב-2015 נחשף הסיפור לאחר שחרור תיקי ה-FBI של מקגוורן לציבור, זאת אף על פי שריצ'רד ניקסון ידע זאת והחליט לא לחשוף זאת במהלך ההתמודדות ביניהם ב-1972. באפריל 1941, החל לצאת עם אלינור סטגברג.
המפגש הראשון ביניהם היה בדיבייט בו אלינור ואחותה התאומה אילה ניצחו את מקגוורן ושותפו.
מקגוורן הקשיב לשידורי הרדיו במהלך שיעור מוזיקה כששמע על ההתקפה היפנית על פרל הארבור .
בינואר 1942, נסע עם תשעה תלמידים אחרים להתנדב לחיל האוויר האמריקאי.
הוא התקבל, אולם לצבא עדיין לא היו מספיק מדריכים כדי לאמן את כל המתנדבים.
הוא התארס לאלינור, וסירב להינשא לה עד לגמר המלחמה.
בשנת לימודיו האחרונה ניצח בתחרות כתיבת נאומים.
מקגוורן נבחר לתלמיד האהוד ביותר בכיתתו.
בפברואר 1943, ניצח יחד עם שותף בטורניר דיבייט ארצי.
לאחר חזרתו הביתה, גילה שהצבא החליט לגייס אותו.
מעט לאחר מכן, התנדב מקגוורן לצבא בתור טוראי.
הוא התאמן במשך חצי שנה, וטען שהיה מדובר בתקופה הקשה בחייו.
לאחר מכן התאמן חודשיים על טיסה.
ב-31 באוקטובר 1943, החליט להתחתן עם אלינור.
כעבור שלושה חודשים, עבר מקגוורן לאימונים בקנזס על מטוס.
באפריל 1944, מקגוורן התקדם לשיעורי טיסה בטקסס.
אלינור מקגוורן סייעה לו באימונים והייתה שם כשקיבל את כנפי הטיסה ודרגת לוטננט שני.
מקגוורן למד טיסה כטייס מפציץ B-24 ליברייטור בקנזס.
הוא טען שהיה מדובר באימון הקשה ביותר, שהיה מדובר במטוס שהיה קשה להטיס.
היה מדובר במפציץ הגדול ביותר באותה התקופה.
אלינור חששה לחייו של בעלה בשל המאמץ הכרוך בהטסת המפציץ.
אובדן הטייסים הרב במהלך המלחמה הוביל להאצת אימוניו של מקגוורן.
הוא החליט להוליד ילד, ואלינור נכנסה להיריון.
ביוני 1944 עבר את אימוניו האחרונים.
בספטמבר 1944, הצטרף לגדוד ה-741 של חיל האוויר, שהוצב באזור פוליה באיטליה.
האוכלוסייה המקומית הייתה מוכת רעב ומחלות.
המראות הקשים גרמו לו להחליט להילחם ברעב בשארית חייו.
ב-11 בנובמבר, החל לטוס וערך שלושים וחמש גיחות מעל שמי אירופה.
מטוסו כונה "מלכת דקוטה", על שם אשתו.
מטרותיו היו אוסטריה, צ'כוסלובקיה, גרמניה הנאצית, הונגריה, פולין וצפון איטליה, שהייתה תחת כיבוש גרמני.
במשימות שלו תקף בדרך כלל בתי זיקוק כחלק מההפצצות האסטרטגיות.
המשימות ארכו שעות רבות ובאותו הזמן חיל האוויר הגרמני כבר לא היווה איום.
המטוסים חוו הפצצות ארטילריות רבות מהקרקע.
ב-15 בדצמבר, במשימה מעל לינץ, משימתו השנייה כטייס, רסיסים מהשמשה כמעט הרגו אותו.
למחרת היום הומלץ להעניק לו מדליה לאחר ששרד פיצוץ גלגל במטוסו במהלך הטיסה, השלים את הטיסה מעל גרמניה ונחת ללא נזק.
ב-20 בדצמבר, במשימה מעל פלזן, צ'כוסלובקיה, החל המנוע של מטוסו לבעור.
ללא יכולת לחזור לאיטליה, טס מקגוורן לשדה תעופה בריטי באזור הים האדריאטי ליד החוף היוגוסלבי שנשלט בידי כוחות הפרטיזנים של יוסיפ ברוז טיטו.
השדה יועד לנחיתת מטוסים קטנים, ובדרך כלל מפציצים התרסקו עליו.
מקגוורן הצליח להנחית את מטוסו בנחיתת חירום מוצלחת והציל את הצוות שלו, וכך זכה במדליית צלב התעופה המצוינת.
בינואר 1945, יצא מקגוורן לחופשה ברומא ונכח במיסה של האפיפיור.
מזג האוויר הפסיק את המשימות בחורף, ומקגוורן החליט בזמנו הפנוי להפוך לפרופסור בהיסטוריה.
בפברואר קודם לדרגת לוטננט ראשון.
ב-14 במרץ, הפציץ בטעות חווה של משפחה באוסטריה.
כעבור ארבעים שנה, בביקור באוסטריה, פגש את הבעלים של החווה, שהסביר שאף אדם לא נפגע בהפצצה, ושהיה ראוי לוותר על החווה בתמורה לניצחון על גרמניה הנאצית.) לאחר מכן גילה שנולדה בתו הראשונה, אן.
ב-25 באפריל, יצא למשימה ה-35 שלו מעל לינץ.
השמיים היו שחורים ומטוסו נפגע כמה פעמים, כך שהוא ספג 110 חורים בכנפיו.
מהנדס המטוס אף חווה הלם קרב.
מקגוורן הצליח להחזיר את המטוס בבטחה אל הבסיס.
במאי וביוני 1945, לאחר סיום המלחמה באירופה, הטיס מקגוורן מזון לצפון איטליה, וחזר לארצות הברית.
ביולי שוחרר מחיל האוויר בדרגת לוטננט ראשון.
בנוסף הוענקה לו מדליית האוויר על שירותו.
עם חזרתו הביתה, חזר מקגוורן לאוניברסיטה, זאת בזכות חוק שאפשר לחיילים ללמוד לימודים גבוהים.
ביוני 1946 סיים עם תואר ראשון בכבוד רב.
במשך זמן קצר סבל מסיוטים לאחר המלחמה.
הוא המשיך בדיבייט, ושוב זכה בתחרות נאומים, הפעם עם נאום שהושפע מוודרו וילסון וממדיניות החוץ שלו.
בתו השנייה, סוזן, נולדה במרץ 1946.
מקגוורן שינה את דתו למתודיזם מתון יותר.
הוא הושפע מתנועות חברתיות, והחל בלימודי תאולוגיה בשיקגו.
הוא החל לעבוד כמטיף מתודיסטי בין 1946 ל-1947, אולם רצה לעסוק בנושאים חשובים יותר.
בסוף 1947 עזב את לימודי הדת והחל ללמוד באוניברסיטת נורת'ווסטרן, בה גם עבד כעוזר הוראה.
כיתת ההיסטוריה שם הייתה מהטובות במדינה והוא למד אצל מורים נחשבים.
את התואר השני בהיסטוריה קיבל ב-1949.
מקגוורן חזר לאוניברסיטה בדקוטה ולימד בה היסטוריה ומדעי המדינה.
בין 1949 ו-1950 המשיך ללמוד בקיצים ובזמנו הפנוי.
בתו השלישית, תרזה, נולדה ביוני 1949. אלינור מקגוורן החלה לסבול מדיכאון, אולם המשיכה לטפל במשק הבית ובילדים.
מקגוורן השיג דוקטורט בהיסטוריה מאוניברסיטת נורת'ווסטרן ב-1953. הוא אחד משני מועמדים נשיאותיים שהשיגו דוקטורט.
עבודת הדוקטורט שלו הייתה על שביתת כורי הפחם בקולורדו בין 1913 ו-1914, והוא תמך בכורים במאבקם מול משפחת רוקפלר.
המנחה שלו טען שהיה התלמיד הטוב ביותר שלימד.
מקגוורן הושפע בידי ההיסטוריונים הפורגרסיביים.
רוב ניתוחיו כפוליטיקאי היו קשורים להיסטוריה.
הוא היה מורה אהוד במיוחד.
בילדותו היה רפובליקני, אולם במהלך מלחמת העולם השנייה החל להעריץ את פרנקלין דלאנו רוזוולט, אף על פי שתמך בתומאס דיואי בבחירות של 1944. עם מותו של רוזוולט, בזמן שהיה באיטליה, הביע תדהמה.
הוא טען שרוזוולט נחשב לנשיא נצחי והיה המנהיג שעורר השראה בלוחמים.
הוא למד על התרבות האסייתית וטען שמדיניות ארצות הברית בדרום-מזרח אסיה לא עוזרת למדינה.
עם פרוץ המלחמה הקרה, בגלל התנגדותו לנשיא הארי טרומן, החליט לתמוך בבחירות של 1948 במזכיר החקלאות וסגן הנשיא לשעבר, הנרי וולאס.
הוא כתב טורים לטובת וולאס ונכח בוועידה הלאומית של המפלגה הפרוגרסיבית כציר.
לאחר מכן טען שכמה מהאסטרטגים של המפלגה היו קיצוניים.
עם זאת הוא המשיך לתמוך בוולאס, אולם לא יכול היה להצביע עבורו: מקגוורן התגורר באילינוי, ואילו וולאס לא הצליח להירשם להתמודדות שם.
ב-1952, החל להתקרב אל המפלגה הדמוקרטית.
מקגוורן נכנס לחיים הפוליטיים בעקבות נאום של המועמד לנשיאות עדלי סטיבנסון בוועידה הדמוקרטית הלאומית ב-1952, והפך לפעיל במסע הבחירות הכושל של סטיבנסון.
הוא פרסם שבע כתבות שהיללו את הדמוקרטים.
לבנו היחיד, שנולד לאחר הוועידה, קרא סטיבן.
במהלך מסע הבחירות, פגש לראשונה את ריצ'רד ניקסון, אויבו לעתיד.
הוא טען שתיעב את ניקסון מהשנייה הראשונה בה החל ניקסון לעלוב בגיבורו הפוליטי.
סטיבנסון הפסיד, אולם מקגוורן נשאר פעיל בפוליטיקה.
In early 1953, מקגוורן עזב את האוניברסיטה והפך למזכיר הכללי של המפלגה הדמוקרטית בדקוטה הדרומית, תפקיד שנמסר לו לאחר שקראו את כתבותיו.
הדמוקרטים היו חלשים במדינה, והחזיקו בשני מושבים בלבד במועצה המחוקקת.
לקחת את התפקיד היה התאבדות פוליטית, אולם מקגוורן חפץ בהתחלת קריירה פוליטית.
מבחינתו, כניסה לפוליטיקה הייתה מסלול טבעי לאחר ההשתתפות במלחמה.
את השנים לאחר מכן השקיע בחיזוק המפלגה במדינתו, ויצר רשת מצביעים גדולה.
בבחירות של 1954 השיגו הדמוקרטים עשרים וחמישה מושבים.
בין 1954 ל-1956, ייעץ למועצה הדמוקרטית הלאומית.
בתו החמישית, מרי, נולדה ב-1955.
ב-1956 התמודד מקגוורן על מושב בבית הנבחרים מטעם המחוז הראשון של דקוטה הדרומית.
הוא התמודד מול הרולד לובר, שכיהן בבית הנבחרים כבר ארבע כהונות.
בעזרת רשימת המצביעים שאסף, ניהל מסע בחירות בתקציב נמוך, והשקיע 12,000 דולר כשלווה 5,000 אחרים.
אישיותו השקטה משכה את הבוחרים, ואילו לובר סבל מכעס בגלל מדיניות ממשלו של דווייט אייזנהאואר כלפי החקלאות.
כשמעמדו של מקגוורן השתפר בסקרים, טען לובר שתמיכתו של מקגוורן בכניסת הרפובליקה העממית של סין לאומות המאוחדות ותמיכתו בהנרי וולאס היו כיוון שהיה קומוניסט.
בנאומו מסוף מסע הבחירות, טען מקגוורן שתמיד תיעב את הקומוניזם ואת כל צורות העריצות.
הוא זכה לניצחון מפתיע, כשהוא משיג 116,516 קולות לעומת 105,835 ליריבו.
הוא היה הדמוקרט הראשון שנבחר לקונגרס מטעם דקוטה הדרומית מזה עשרים ושתיים שנים.
בקונגרס ה-85, הפך מקגוורן לחבר בוועדת החינוך והעבודה של הקונגרס.
הוא השקיע מאמץ מיוחד בנוגע לנושאי מחוזו.
הוא היה תומך במחירים גבוהים לסחורות, תמיכה במחירי התוצרת החקלאית, תוכניות לאחסון חיטה, ובקרה על ייבוא הבשר, באמונה שהתוכניות יסייעו במקרי חירום ובמקרי רעב.
הוא תמך בפיתוח כפרי, בסיוע ממשלתי לעסקים קטנים ולחינוך, ובכיסוי רפואי לקשישים תחת הביטוח הלאומי.
ב-1957 נסע למזרח התיכון וחקר אותו מטעם הוועדה הנוצרית-אמריקנית לפלשתינה, שתמכה בחלוקת הארץ ובהקמת מדינה ליהודים.
לאחר מכן שיתף פעולה עם משפחת קנדי ותמך בחוק שהסנאטור ג'ון קנדי קידם בנוגע לרפורמה בחוקי העבודה.
ב-1958, התמודד על כהונה נוספת, והפעם מול המושל הרפובליקני ג'ו פוס, מעוטר מדליית הכבוד במלחמת העולם השנייה, שנחשב למועמד המוביל.
מקגוורן ניהל מסע בחירות מוצלח ונאם נאומים רבים.
בקונגרס ה-86, התמנה מקגוורן לוועדת בית הנבחרים לנושאי חקלאות.
הוא נחשב ללוחם הנחוש ביותר על זכויות החקלאים.
הוא העביר חוק תלושי מזון חדש.
הוא היה אחד מתשעה חברי קונגרס שנשלחו לוועדה הפרלמנטרית של נאט"ו ב-1958 וב-1959. יחד עם הסנאטור יוברט האמפרי, תמך מקגוורן בשינוי חוקי החקלאות מתקופת אייזנהאואר ומתן דגש לשימוש בעודפי התוצרת לסיוע למדינות העולם השלישי, זאת כדי לקדם את השלום והיציבות העולמיים.
במהלך כהונתו, נחשב לליברל, ותמך בהצעות האמריקנים לפעולה דמוקרטית.
הוא התמקד בשני תחומים מרכזיים: שיפור רמת החיים לחקלאים ומלחמה ברעב, תחומים להם הקדיש את חייו.
ב-1960, ניסה מקגוורן להתמודד לסנאט מול הסנאטור הרפובליקני קארל מונדט, שהיה דמות פוליטית מוכרת, שמקגוורן התנגד אליו בשל המקארתיזם שלו.
המירוץ סבב סביב נושאים כפריים, אולם הקתוליות של ג'ון קנדי, שהתמודד על הנשיאות, פגעה בדמוקרטים במדינה הפרוטסטנטית.
מקגוורן פלט כמה פליטות פה במהלך מסע הבחירות והעיתונות תקפה אותו.
הוא טען שהיה מדובר במסע הבחירות הגרוע ביותר שלו, ושיצא מאיזון בשל שנאתו למונדט.
מקגוורן השיג 145,217 קולות בלבד לעומת 160,579 למונדט, אולם היה זה שליש מההפרש שבו הפסיד קנדי לסגן הנשיא ריצ'רד ניקסון במדינה.
הממונה על תוכנית מזון לשלום
כיוון שהתפטר מבית הנבחרים במהלך ריצתו לסנאט, יכול היה מקגוורן לקבל תפקיד בממשלו של הנשיא החדש ג'ון פיצג'רלד קנדי.
מקגוורן רצה להיות מזכיר החקלאות, ואף זכה לתמיכת החקלאים ורוברט קנדי.
הנשיא רצה למנות אותו, אולם אחרים חשו שבגיל שלושים ושמונה, עדיין לא היה מנוסה מספיק.
לאחר מכן הבין מקגוורן שתפקיד מזכיר החקלאות בדרך כלל סימן את סוף הקריירה הפוליטית, והסכים להתפשר.
הוא נבחר להיות עוזר מיוחד לנשיא, והממונה על התוכנית מזון לשלום, במסגרתה הועברו עודפי מזון מארצות הברית למדינות עולם שלישי, בין היתר כדי למנוע השפעה סובייטית עליהן.
התוכנית הגשימה את הנושאים שמקגוורן הטיף לגביהם בבית הנבחרים.
הוא נכנס לתפקידו ב-21 בינואר 1961.
כאחראי, דחף מקגוורן לשימוש רב יותר בעודפי מזון, בטענה שעל ארצות הברית לחלוק במזון שלה.
הוא היה עצמאי יחסית ולא נתון למרות מחלקות המדינה או החקלאות.
הוא עבד עם יועצי קנדי וביקר בדרום אמריקה כדי לדון בנושא העברת עודפי חיטה, ואף נכח בפגישות של ארגון המזון והחקלאות.
ביוני 1961, חלה בדלקת כבד בגלל חיסון מזוהם שקיבל לקראת הנסיעה לדרום אמריקה.
הוא נעדר מעבודתו במשך חודשיים.
בסוף 1961, פעלה תוכנית מזון לשלום בעשרות מדינות, ועוד עשרה מיליון אנשים זכו לעודפי המזון יחסית לשנה הקודמת.
בפברואר 1962, ביקר מקגוורן בהודו ופיקח על הרחבת תוכנית המזון לתלמידים.
התוכנית כיסתה חמישית מהתלמידים ההודים, ובאמצע 1962 כ-35 מיליון ילדים ברחבי העולם.
בביקור ברומא, שיבח אותו האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה על פועלו, וגם חקלאי דקוטה הדרומית תמכו בו על כך שמצא שווקים לעודפי המזון.
תוכנית זו שימשה בסיס לתוכנית המזון העולמית של האו"ם, שמקגוורן סייע בהקמתה בדצמבר 1961. היא החלה בחלוקת אוכל לאזורים שונים ברחבי העולם והפכה לסוכנות ההומניטרית הגדולה ביותר שנלחמת ברעב.
מקגוורן לא אהב את העבודה הממסדית ורצה לנסות שוב להיבחר לסנאט.
בתמיכת הנשיא קנדי, התפטר מתפקידו ב-18 ביולי 1962. קנדי טען שמקגוורן הפך את התוכנית לכוח משמעותי ברחבי העולם, ושיפר את רמות החיים של בעלות הברית האמריקניות, מה שסייע לחסימת הקומוניזם.
היה זה אחד מההישגים הבולטים של ממשל קנדי, והנשק החזק ביותר שלו בעולם השלישי.
באפריל 1962 הכריז שיתמודד שנית לסנאט, הפעם מטעם המושב השני.
הוא התכוון להתמודד מול פרנסיס קייס, הסנאטור הרפובליקני.
מותו של קייס ביוני הוביל לכך שהתמודד מול סנאטור ממונה, ג'וזף בוטום, שהיה סגן המושל לשעבר.
רוב מסע הבחירות עסק בממשל קנדי.
בוטום טען שמשפחת קנדי מנסה לקנות את המושב בסנאט.
מקגוורן הדגיש את בריחת הצעירים מהמדינה, וזכה לתמיכה חזקה מצד איגוד החקלאים.
הסקרים הראו הובלה קטנה של בוטום ומקגוורן חלה שוב בדלקת הכבד לקראת סוף מסע הבחירות.
במהלך האשפוז, החל לשקול ברצינות ריצה לנשיאות.
אשתו אלינור ניהלה את מסע הבחירות של בעלה.
הבחירות היו צמודות ודרשו ספירה מחדש, אולם הוא הצליח להיבחר בהפרש של 597 קולות, כך שהיה הסנאטור הדמוקרטי הראשון מהמדינה מזה עשרים ושש שנים, והסנאטור הדמוקרטי השלישי מאז צירופה לארצות הברית.
מקגוורן נכנס לסנאט בינואר 1963, ומונה לוועדת הסנאט לחקלאות וליערנות, ולוועדה לנושאי פנים.
בוועדת החקלאות, תמך במחירי תוצרת גבוהים ובשליטה על ייבוא.
מערכת היחסים שלו עם אורוויל פרימן, מזכיר החקלאות, הייתה מתוחה.
פרימן היה פחות אהוד בקרב החקלאים, והעימות איתו הפך את מקגוורן לאהוד במדינתו.
הסנאטור טד קנדי השתמש בניסיונו של מקגוורן בנושאי חקלאות.
מקגוורן לא היה פעיל במיוחד בוועדה לנושאי פנים עד ל-1967, כשמונה למזכיר ועדת המשנה לענייני אינדיאנים.
מזכיר הפנים הנרי ג'קסון התעמת איתו רבות בתקופה ההיא.
על פעילותו למענם העניקו לו אנשי שבט הסו את הכינוי "נשר לבן גדול".
בנאומו הראשון במרץ 1963, שיבח את תוכנית ברית הקדמה של קנדי, אולם התנגד למדיניות האמריקנית כלפי קובה.
באוגוסט 1963 תבע לקצץ חמישה מיליארד דולרים מתקציב הביטחון.
בשנות השישים ניסה בכל שנה להקטין את תקציב הביטחון.
בנוסף התנגד לתוכניות ביטחוניות רבות, בעיקר בנושאי טילים, והתנגד למתן סיוע צבאי לארצות זרות.
ב-1964 פרסם ספר בנושא המאבק ברעב.
הוא דרש את הרחבת התוכנית האמריקנית נגד הרעב, וחוק בסנאט הוסיף עוד 700 מיליון דולר לתוכנית.
מקגוורן העדיף להתמקד בנאומים ולא הצטיין בחקיקה.
הוא לא הצליח להתקבל לוועדת החקיקה של הסנאט.
חוקים מעטים בלבד נשאו את שמו, והוא נחשב למחוקק לא פורה במיוחד, אם כי ניסה לשנות חוקים של אחרים.
מקגוורן היה ליברל מובהק, והצביע בהתאם לעמדות של ארגונים ליברלים.
מקגוורן היה לסנאטור הראשון שביקר את מעורבות ארצות הברית במלחמת וייטנאם, כאשר כינה אותה בנאומו בספטמבר 1963 "כישלון מוסרי ותבוסה פוליטית", על רקע רדיפת הבודהיסטים על ידי ממשלת דרום וייטנאם.
הנאום לא זכה לתהודה רבה, ומקגוורן לא אמר דברים משמעותיים נגד המלחמה לאחר רצח קנדי.
הוא פקפק בה יותר משאר הסנאטורים, אולם למרות זאת, הוא המשיך להעניק גיבוי לנשיא לינדון ג'ונסון כאשר זה העמיק את המעורבות האמריקאית במדינה לאחר החלטת מפרץ טונקין.
מקגוורן האמין שיש לתת למפקד הכוחות סמכות מוגבלת להגיב להתקפות.
הוא תמך בחוק כדי להביע תמיכה בג'ונסון.
למחרת היום הביע את החשש שלו שבכך תתערב ארצות הברית יותר בווייטנאם.
מקגוורן הותקף בידי מתנגדי המלחמה על הצבעתו, והוא טען שהתחרט על תמיכתו בהחלטה.
בהמשך, ובמיוחד לאחר ביקור שערך בנובמבר 1965 במדינה, החריף את התבטאויותיו נגד המלחמה.
הוא טען שהמדינה לא מצליחה לנצח בדרום וייטנאם ולכן לא יכולה להרחיב את מאמציה צפונה.
הוא הציע תוכנית בת חמש נקודות להסדר שיכלול את איחוד וייטנאם ואוטונומיה מקומית, כולל נוכחות כוחות או"ם.
הנאום הבליט אותו כאחד מה"יונים" בוויכוח בנושא המלחמה.
לעיתים היה ניצי יותר, והתנגד לנסיגה מידית מווייטנאם ללא תנאים וביקר את שרפת צווי הגיוס.
הוא הדף ביקורות כלפי הנשיא ג'ונסון.
בנובמבר 1965 נסע לדרום וייטנאם למשך שלושה שבועות.
ההרס שראה שם הוביל אותו להחריף את התנגדותו למלחמה, ולטעון שווייטנאם היא בעיה פוליטית ולא צבאית.
עכשיו, טען, היה מוכן להילחם נגד המלחמה.
מקגוורן תמך בהגדלת ההקצבות לדרום וייטנאם בין 1966 ל-1968, כשהוא לא רוצה לפגוע בצבא.
עם זאת, ב-1967 הגביר את נאומיו נגד המלחמה.
ג'ונסון הזמין את היונים לבית הלבן כדי לנסות להסביר להם את עמדתו.
לאחר ביקור באוגוסט 1967, טען מקגוורן שג'ונסון עצמו הרגיש רע בגלל המצב בווייטנאם.
באוגוסט 1967, ביקשה תנועת המתנגדים לנשיא ג'ונסון אדם שיאתגר את הנשיא בבחירות של 1968. האדם הראשון שבחרה בו התנועה היה הסנאטור רוברט קנדי, שסירב, ובספטמבר 1967 פנתה התנועה למקגוורן.
מקגוורן, לאחר לבטים רבים, סירב להתמודד, מחשש שיסכן את סיכוייו להיבחר שוב לסנאט.
התנועה הצליחה לשכנע את הסנאטור יוג'ין מקארתי להתמודד.
הוא היה אחד מהסנאטורים ה"יוניים" היחידים שלא ניסו שוב להתמודד לסנאט.
בבחירות המקדימות, הצליח מקארתי בהתחלה.
רוברט קנדי נכנס למירוץ, הנשיא ג'ונסון פרש ואת מקומו תפס סגן הנשיא יוברט האמפרי.
מקגוורן תמך בקנדי, אולם מקארתי והאמפרי היו ממדינת מינסוטה השכנה ולכן הוא העדיף להישאר נייטרלי במירוץ.
מקגוורן אירח את שלושתם במהלך מסע הבחירות המקדימות בדקוטה הדרומית, בו ניצח קנדי לצד ניצחונו בקליפורניה באותו הלילה.
מקגוורן דיבר עם קנדי בטלפון דקות ספורות לפני ההתנקשות בו.
לאחר כמה ימים, הפצירו עוזריו של קנדי במקגוורן לתפוס את מקומו ולהתחרות על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות.
הם כעסו על מקארתי בשל התחרות מולו והתנגדו להאמפרי אידאולוגית, ולא רצו לתמוך באחד מהם.
מקגוורן שקל את הבקשה, ונאלץ לוודא כי אחיו של רוברט, טד קנדי, אינו מעוניין להתמודד על התפקיד, ובנוסף דאג לגבי סיכוייו להיבחר מחדש לסנאט.
באותה השנה החל לנקוט בעמדה מרכזית יותר מבחינת הצבעותיו בסנאט.
בסוף יולי, נעצרה בתו תרזה על אחזקת מריחואנה.
לבתו של מקגוורן היו חיים קשים, והיא סבלה מדיכאון ומאלכוהוליזם.
תחת החוק החדש בדינה, יכלה תרזה להיכנס לכלא לחמש שנים לפחות.
מקגוורן ידע שהבוחרים השמרנים במדינה ידחו אותו בגלל מעצר בתו.
העובדה שצו החיפוש על תרזה לא היה תקף הובילה לזיכויה.
מקגוורן הסכים להתמודד והכריז על כך ב-10 באוגוסט 1968, בוושינגטון, שבועיים לפני הוועידה הדמוקרטית הלאומית תוך כדי שהוא מציג את עצמו כיורשו של קנדי.
הוא טען שיוג'ין מקארתי לא רוצה להיות נשיא באמת.
האמפרי הוביל מיד עם פתיחת הוועידה, אולם מקגוורן הצליח למשוך בערך שלוש מאות צירים שתמכו בקנדי.
במהלך הוועידה גינה את פעולות משטרת שיקגו כנגד המוחים מחוץ לאולם הוועידה.
מקגוורן לא הצליח להשיג עוד צירים בתוך המפלגה ומועמדים משניים לקחו ממנו קולות.
הוא סיים במקום השלישי עם 146.5 צירים, הרבה מאחורי מקארתי, שהשיג 601, והאמפרי שהשיג 1760.25 צירים.
מקגוורן תמך בהאמפרי, לכעסם של מתנגדי המלחמה שקראו לו בוגד.
האמפרי הפסיד מאוחר יותר בבחירות הכלליות לריצ'רד ניקסון הרפובליקני.
מקגוורן חזר להתעסק בהתמודדותו לסנאט, וניצח את המושל הרפובליקני לשעבר ארצ'י גובורד.
הבוחרים תמכו במקגוורן לאחר מעצר בתו, אולם התנגדו ליחסו למשטרת שיקגו.
אולם מקגוורן ניהל מסע בחירות נמרץ והתמקד בכהונתו המוצלחת.
הוא זכה ב-57% מהקולות, הניצחון הקל ביותר שהשיג בקריירה שלו.
אמצע כהונתו בסנאט וההתנגדות למלחמת וייטנאם
בוועידה הלאומית של 1968, העביר מקגוורן הצעה להקמת ועדה שתבצע רפורמה בהליך המועמדות.
ב-1969, נבחר לנהל את הוועדה לנושאי מבנה המפלגה ובחירת הצירים.
תומכי קנדי ומקארתי השפיעו עליה והיא הקטינה את מעמדם של המנהיגים המפלגתיים בהליך המועמדות, העלתה את תפקיד האספות המפלגתיות ומערכות הבחירות המקדימות, וקבעה מכסות לייצוג שחורים, נשים וצעירים.
הוועדה גם הובילה לעלייה במספר מערכות הבחירות המקדימות, גם בקרב המפלגה הרפובליקנית.
הליך המועמדות לנשיאות השתנה לנצח, ורבים דנו בשאלה האם מקגוורן שינה את המצב לטובה.
הדיווחים על רעב ותת-תזונה במדינה הובילו להקמת ועדת ההזנה של הסנאט ביולי 1968, אותה ניהל מקגוורן.
במרץ 1969 ערך עם הוועדה סיור בעיירה של מהגרי עבודה.
הרעב הקשה הוביל לזעזוע עמוק בקרב חברי הוועדה.
בשנה הזאת נאבק מקגוורן בדרומיים בקונגרס ובממשל ניקסון בנושא הרחבת תוכנית תלושי המזון.
הוא נאלץ להתפשר בכמה נושאים, אולם חוק מ-1970 הצליח לבסס תוכנית תלושי מזון לאומית בחינם.
לטענתו של מקגוורן, היה זה עניין פרטי שלו.
יותר מכל, נודע מקגוורן על התנגדותו המתמשכת ועל ניסיונו להביא לסיומה את המלחמה בווייטנאם, שנוהלה כעת על ידי ניקסון.
במרץ 1969, היה לסנאטור הראשון שביקר את מדיניותו של ניקסון בווייטנאם, מה שנחשב להפרת אמות המידה המקובלות של הסנאט.
מקגוורן כעס במיוחד מכיוון שתוכנית מזון לשלום השקיעה משאבים רבים בדרום וייטנאם על חשבון מדינות מוכות רעב אחרות.
עד סוף השנה, דרש מקגוורן הפסקת אש מידית והסגה של כל הכוחות האמריקניים מהאזור תוך שנה.
באוקטובר 1969, נאם בפני מאה אלף מפגינים בבוסטון שקראו לסיום המלחמה, ובנובמבר נאם בפני 350,000 שמחו מול אנדרטת וושינגטון.
לאחר מכן החליט שההפגנות רק פגעו בניסיון לסיים את המלחמה וביקר את מנהיגי התנועה להתנגדות למלחמה, יואי פ.
ניוטון, אבי הופמן וג'רי רובין, בטענה שהם פזיזים.
השידור הוביל לתרומות של עוד 500,000 דולרים לנושא, ורוב הציבור החל לתמוך בו.
הניסיון נבלם בידי ארגון קבוצות התנגדות בידי אנשי ניקסון, שטענו שמקגוורן הוא אמן הכניעה, ודרשו חופש פעולה לנשיא במדיניות חוץ.
בספטמבר 1970, נדחה התיקון בסנאט ברוב של חמישים וחמישה לעומת שלושים ותשעה.
במהלך הדיון על החוק, נשא מקגוורן נאום חריף במיוחד, בו הטיח בעמיתיו כי "כל סנאטור בחדר הזה אחראי לשליחתם של 50 אלף אמריקאים צעירים אל מותם המוקדם".
הסנאט זעם על ההצהרה הזאת.
מקגוורן טען שהתכוון לפגוע בסנאטורים המתנגדים לתיקון באופן אישי.
מקגוורן האמין שהמלחמה לא הייתה מוסרית והשמידה את הטוהר המוסרי של אמריקה.
לאחר דחיית התיקון, הקצין מקגוורן.
הוא טען שסגן נשיא דרום וייטנאם מנהל רשת שמוכרת הרואין לחיילים אמריקנים.
בעקבות הצעת ועדת הביטחון של הסנאט שיש להחזיר את החיילים לקמבודיה, הכריז מקגוורן שנמאס לו מקשישים שחולמים על מלחמות בהן נאלצים הצעירים להילחם, והציע לסנאטורים להילחם בעצמם.
הוא טען שמדיניות ניקסון שסיפקה נשק לדרום וייטנאם הובילה לסבסוד הריגת אזרחי וייטנאם.
בריאיון לפלייבוי טען שהו צ'י מין הוא ג'ורג' וושינגטון של צפון וייטנאם.
התיקון שוב עלה להצבעה ב-1971, והפעם נעשה ניסיון להשיג יותר תמיכה בו.
רוב גדול מהציבור תמך בתיקון, ומקגוורן החליט להוריד את שמו מהתיקון כדי לאפשר לסנאטורים שהתנגדו לו אישית לתמוך בחוק.
ביוני 1971, שוב נדחה החוק.
מקגוורן היה בטוח שהדרך היחידה לסיים את המלחמה הייתה להחליף את הנשיא.
ב-18 בינואר 1971, בנאום ששודר בטלוויזיה של דקוטה הדרומית, הכריז מקגוורן כי יתמודד שוב על מועמדות המפלגה לנשיאות.
עם פתיחת המירוץ נחשב מקגוורן לבעל סיכויים נמוכים לזכות והגיע למקום החמישי בסקרים אחר המועמדים המובילים, אד מאסקי והאמפרי.
הכרזת מקגוורן, יותר משנה וחצי לפני הבחירות, על כניסתו, הייתה הכניסה המוקדמת ביותר למירוץ מאז אנדרו ג'קסון, והדבר נועד לסייע לו להתגבר על יריביו.
עד לינואר 1972, רק שלושה אחוזים מהדמוקרטים תמכו בו.
מנהל מסע הבחירות שלו, גארי הארט, הסנאטור לעתיד ומתמודד בבחירות של 1984, החליט על אסטרטגיה בה יתמודד מקגוורן מול מאסקי באזורים ספציפיים כדי שיצליח לארגן טוב יותר את המשאבים שלו.
בנאום כניסתו, הכריז מקגוורן שיסיג כל חייל מווייטנאם, ושישפר את המצב הכלכלי לאחר הקטנת תקציב הביטחון.
הנשיא לעתיד ביל קלינטון, והילרי רודהאם ניהלו את מסע הבחירות של מקגוורן בטקסס.
המערכת החדשה הובילה לכך שמקגוורן התמקד בעשרים ושמונה המדינות שערכו אספות בחירה, בהן יהיה לו קל וזול יותר לנצח.
מקגוורן הגביר את הרטוריקה הפופוליסטית שלו, ושיטותיו הנחו לאחר מכן את ג'ימי קרטר ואת דונלד טראמפ.
הנשיא ניקסון, שהניח כי מקגוורן הוא המועמד הדמוקרטי אותו יהיה לו הכי קל לנצח, נקט בתכסיסים שונים כדי להבטיח את ניצחונו בבחירות המקדימות.
בתקופה זו התחוללה פרשת ווטרגייט, אולם חלקו של ניקסון בפרשה נודע רק לאחר הבחירות.
מאסקי נכשל בגלל ארגון רע והיטפלות מצד אנשי ניקסון.
מקגוורן הגיע למקום השלישי באספת הבחירה באיווה.
מעט לפני הבחירות בניו המפשייר, חוסלו סיכוייו של מאסקי לאחר שנחשף מכתב בעיתון מקומי.
המכתב, שזויף בידי אנשי ניקסון, טען שמאסקי קילל צרפתים-קנדים, מה שפגע בו בקרב האוכלוסייה הצרפתית בניו אינגלנד.
לאחר מכן נטען שאשתו ג'יין שתתה לשוכרה במהלך מסע הבחירות וסיפרה בדיחות גסות.
מאסקי הגן על אשתו בנאום מחוץ למשרדי העיתון במהלך סופת שלגים.
על אף שטען שנמסו על פניו פתיתי שלג, טענה העיתונות שהוא בכה, מה שפגע במוניטין שלו.
בפריימריז בניו המפשייר מקגוורן הגיע למקום השני, צמוד למאסקי.
התמיכה והמשאבים במאסקי הידלדלו, והאמפרי, שחזר לסנאט, ניסה להתמודד מול מקגוורן, כשגם מושל אלבמה ג'ורג' וולאס מנסה להתמודד לאחר שניצח בבחירות המקדימות בפלורידה ב-14 במרץ.
מקגוורן ניצח את האמפרי ואת וולאס ב-4 באפריל בוויסקונסין, ומשך את הפועלים.
לאחר מכן ניצח בבחירות במסצ'וסטס ב-25 באפריל.
מקגוורן החל להפוך למועמד המוביל.
הוא נכנס מאוחר לבחירות באוהיו ב-2 במאי, בחירות שנחשבו להימור בטוח עבור האמפרי, אולם בהן הצליח מקגוורן להגיע למקום שני צמוד להאמפרי.
וולאס והאמפרי עדיין ניצחו במערכות בחירות, אולם ניסיון התנקשות בוולאס במאי הוביל ליציאתו מהמירוץ, ומקגוורן הצליח לשלוט במדינות בעלות אספות הבחירה.
הקרב האחרון התרחש בקליפורניה, בה השקיע האמפרי ושידר כמה תשדירים שתקפו את מקגוורן.
ב-6 ביוני, ניצח מקגוורן בבחירות בהפרש של חמישה אחוזים וזכה בכל הצירים.
ב-20 ביוני ניצח בניו יורק והבטיח את מועמדותו.
אולם ההתקפות של האמפרי כנגדו ותיוגו כקיצוני הובילו להידרדרות בסקרים מול ניקסון.
מקגוורן זכה לתמיכת כמה ידוענים, ביניהם קרול קינג, לורן באקול, ג'יימס טיילור, פול ניומן, גולדי הון, לינדה רונסטאדט, ברט לנקסטר, ג'ק ניקולסון, פיטר, פול ומרי, וורן בייטי ושירלי מקליין.
ברברה סטרייסנד ארגנה מופע לגיוס כספים עבור מקגוורן, שמשך שמונה עשר אלף אנשים, אולם ההוצאות הובילו לרווח של 18,000 דולרים בלבד.
יומיים לאחר הבחירות במסצ'וסטס, פרסם העיתונאי רוברט נובאק ציטוט סנאטור דמוקרטי בעילום שם (מאוחר יותר התברר שהיה זה תומאס איגלטון, כמה חודשים לפני שנבחר להיות סגנו של מקגוורן): "העם לא יודע שמקגוורן מייצג חנינות, הפלות ולגיליזציה של סמים.
כשאמריקה המרכזית (middle America) - אמריקה המרכזית והקתולית במיוחד - יגלו על כך, הוא מת".
בהמשך המירוץ לנשיאות נאלץ מקגוורן להתמודד עם השמצות מצד אנשי ניקסון, שתייגו אותו כתומך ב"חנינות, הפלות ולגליזציה של סמים".
מקרה חריג התרחש במהלך הבחירות בנברסקה.
מושל המדינה פרנק מוריסון ניסה לטעון שמקגוורן לא תומך בלגליזציה של סמים, או של הפלות, דבר שהוביל לאכזבה בקרב הצעירים.
במהלך הבחירות המקדימות, התמקד מקגוורן בתנועות שורשיות ועקף את מרכזי המפלגה המסורתיים.
הוא ניצל את התמיכה שזכה לה מצד מתנגדי המלחמה ותומכי הרפורמות.
אלפי סטודנטים היו מעורבים במסע הבחירות שלו.
בנוסף הרוויח מניצחונו בשמונה מערכות הבחירות המקדימות החשובות יותר.
הוא היה חלש יחסית בדרום ובמערב התיכון התעשייתי, ואף קיבל פחות קולות מהאמפרי ומעט יותר מוולאס.
מקגוורן קידם מצע שתמך בנסיגה מווייטנאם בתמורה לשחרור שבויים אמריקניים ומתן חנינה לסרבנים שעזבו את המדינה.
בנוסף, תמך בהקטנה של שלושים ושבעה אחוזים בתקציב הביטחון במשך שלוש שנים.
הוא הציע להעניק אלף דולר לכל אזרח אמריקני.
הוא תמך ברפורמה במערכת הרווחה, במס הכנסה שלילי ובפישוט הביורוקרטיה.
עם זאת, עדיין נחשב לליברל מדי והצעותיו בתחומי פנים הורדו מהמצע באוגוסט.