tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן ה' החליט ש"לא טוב היות האדם לבדו - אעשה לו עזר כנגדו", יצר את החיות מן האדמה והביא אותן לפני האדם לקרוא להן בשמות.
האדם קרא לכל החיות בשמות, אך לא מצא לעצמו עזר כנגדו.
לבסוף ה' הפיל תרדמה על האדם, לקח ממנו צלע אחת מגופו וממנה יצר את נקבת האדם.
לפי גישה זו, פרק ב' בבראשית עתיק יותר מפרק א'.
כהמשך ישיר לסיפור בריאת האישה, מסופר כיצד שכנע הנחש הקדמוני את חווה כי אלוהים אסר על אכילת פרי עץ הדעת כדי למנוע מהאדם דעת, ולא מכיוון שרצה להגן עליו.
חווה החליטה לאכול מהפרי ולהביא ממנו לאדם, שאכל ממנו גם כן.
בעקבות אכילת הפרי, אדם וחווה נעשו לפתע מודעים להיותם ערומים ומיהרו להתכסות.
כעונש אלוהים קילל את הנחש בקיצוץ רגליו וזחילה על גחונו, את חווה בכאב הלידה ותלותה בבעלה, ואת אדם בעבודת האדמה כדי להצמיח מזון.
לבסוף, אדם וחווה גורשו לנצח מגן העדן.
אדם וחוה הולידו שני בנים, קין והבל.
הבל היה רועה צאן וקין היה עובד אדמה.
שני האחים הביאו מנחה לאלוהים, קין מפירות האדמה והבל מבכורות צאנו, אך אלוהים שעה למנחתו של הבל בלבד.
בעקבות זאת, קין רצח את אחיו ונענש בגלות נצחית.
להגנתו, אלוהים העניק לו "אות" שטיבו אינו מפורש, כדי שלא ייפגע על ידי אויבים שינצלו את חולשתו.
לאחר מכן מסופר על השושלת שיצאה מקין, עד למך ובניו.
לאחר מותו של הבל, לאדם ולחווה נולד בן שלישי בשם שת, ממנו נולדה השושלת שהביאה אל נח.
תולדות עשרת הדורות שמאדם עד נח.
הפרשה מסתיימת בתיאור השחיתות המוסרית שעלתה בעולם, ועל התקווה שהביאה הולדתו של נח, שכן נח "מצא חן בעיני ה'".
בסוף הפרשה מתואר חטא בני האלוהים שהוביל להחלטת ה' להחריב את העולם.
בין הפרשנים המסורתיים קיימות שתי גישות עיקריות מהי זהותם של בני האלוהים ומה היה חטאם: רבים מפרשים שבני האלוהים הם בני הדיינים ובעלי הכח שניצלו את מעמדם כדי לחמוס ולגזול נשים יפות מתחת בעליהן כדי לשאתן לנשים.
גישה נוספת מבארת שבני האלוהים הם מלאכים או כוחות רוחניים אחרים שהתגשמו ונשאו בנות אדם ומהם נולדו הנפילים שהיו בעלי כוחות על-אנושיים, מה שהביא רבים לסגוד להם ולהאלילם.
במחקר האקדמי של המקרא מקובל לראות את הביטוי "בני האלוהים" כאזכור של "מועצת האלים" שהופיעה במיתולוגיה הכנענית ובמיתולוגיות נוספות מהמזרח הקדום, ולפיכך כעדות לשורשים הפוליתאיסטים של המקרא.
+המצוותמקורהמצווה נוהגת בזמן הזההמחויביםמצוות פריה ורבייהוַיְבָרֶךְ אֹתָם אֱלֹהִים וַיֹּאמֶר לָהֶם אֱלֹהִים פְּרוּ וּרְבוּ.כןגברים
את פרשת בראשית קוראים בשבת הראשונה שאחרי סוכות ושמחת תורה.
שבת זו יכולה לחול בארבעה תאריכים שונים:
שנת השא ושנת הכז, שנת השג ושנת החא – כ"ד בתשרי
שנת גכה ושנת גכז – כ"ו בתשרי
שנת בשה ושנת בחג, שנת בשז ושנת בחה – כ"ז בתשרי
שנת זשג ושנת זחא, שנת זשה ושנת זחג – כ"ט בתשרי
מפטירים ב, ראשון של שירי עבד ה' המצויים בספר זה.
התימנים והאיטלקים מתחילים ב, והספרדים והאשכנזים מתחילים ב.
התימנים מסיימים ב, הספרדים והאיטלקים וכן קהילות פרנקפורט דמיין ופוזנא ב, והאשכנזים (חוץ מהנ"ל) ב.
ההפטרה עוסקת בהנהגתו של ה' ופותחת בבריאת העולם והיצורים החיים בו:
בנוסח רומניא הפטירו – עד .
בשנים שבהן היום הראשון של ראש השנה חל בשבת (כ-28.6% מהשנים), נוהגים לקרוא עם פרשת בראשית את הפטרת "מחר חודש", מכיוון שראש חודש חשוון יוצא ביום ראשון ושני, למחרת שבת פרשת בראשית.
פרשת בר־און חברון הייתה סדרת אירועים שהתרחשו בתחילת שנת 1997, אשר במהלכם הועלו חשדות כנגד בכירים בישראל, ובהם ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ומפלגת ש"ס, כי היו מעורבים בקנוניה למינוי יועץ משפטי לממשלה.
שם הפרשה נגזר מהחשדות שלכאורה הסכימה סיעת ש"ס לתמוך בהסגת צה"ל מחברון בתמורה למינוי עורך הדין רוני בר-און ליועץ המשפטי לממשלה, שהבטיח עסקת טיעון מקלה לאריה דרעי במשפטו.
בסוף שנת 1996 ובתחילת שנת 1997 עמד ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, בפני שתי הכרעות.
ההכרעה הראשונה הייתה קשורה להסכם חברון, אליו הגיע עם הרשות הפלסטינית שבראשות יאסר ערפאת, לפיו יפנה צה"ל אזורים נרחבים בחברון.
ההכרעה השנייה הייתה על מינויו של היועץ המשפטי לממשלה, מאחר שתקופת כהונתו של היועץ, מיכאל בן יאיר, הייתה קרובה לסיומה.
ברקע הדברים התנהל משפטו של יו"ר תנועת ש"ס, אריה דרעי, באשמת שוחד, וזאת לאחר חקירה שנמשכה שנים מספר.
ש"ס הייתה חברה בעלת משקל בממשלת ישראל העשרים ושבע, עם עשרה חברי כנסת, וללא תמיכתה הייתה יציבות הממשלה בסכנה, והסכם חברון לא היה מאושר בכנסת.
לטענת מתנגדי המינוי, מינויו של רוני בר-און היה אמור להגדיל את הסיכוי לעסקת טיעון או להקלה באישומים במשפטו של דרעי.
אירועי מנהרת הכותל הביאו לחידוש המשא ומתן מול הפלסטינים, שבאותו הזמן עסק בהסדר בחברון, העיר היחידה ממנה לא יצאו כוחות צה"ל בשלב הנסיגות הראשון שלאחר הסכם אוסלו ב', בזמן כהונתם של יצחק רבין ושמעון פרס כראשי ממשלת ישראל.
הנושא היה טעון רגשית וציבורית.
ביום הצבעת הכנסת על הסכם חברון בינואר 1997 תמך נתניהו בהסכם חברון לדבריו מדובר "בהסכם טוב יותר, בטוח יותר, אחראי יותר מזה שקיבלנו".
ממשלתו של נתניהו הייתה ממשלת ימין-דתיים, ונראה כי ההצבעה שתאשר את ההסכם יכולה לנטות לכל כיוון.
לבסוף, בשעת לילה מאוחרת, בין 14 בינואר ו-15 בינואר 1997, אישרה הממשלה את ההסכם.
בתגובה התפטר, עוד במהלך הישיבה, שר המדע, בני בגין.
שבעה מתוך שמונה עשר חברי הממשלה התנגדו להסכם.
הכנסת אשרה את ההסכם ברוב של 87 מחברי הכנסת, עם 17 מתנגדים ונמנע אחד.
נתניהו עלה לשלטון על רקע טענה כי בארץ שולטות - חוגי שמאל בעיקר, שהשתלטו על החיים הציבוריים, על אמצעי התקשורת, על האקדמיה ועל אכיפת החוק.
עם סיום תפקידו של היועץ המשפטי, מיכאל בן יאיר, נראה כי בידו של נתניהו למנות למשרת היועץ המשפטי לממשלה, משרת מפתח בנוגע לאכיפת החוק, אדם שיבטא את רוחן של , אלו שהעלו את נתניהו לשלטון.
ואכן, ב-10 בינואר 1997, (ארבעה ימים לפני אישור הסכם חברון בממשלה) הודיע נתניהו במפתיע על מינויו של עורך דין פרטי מירושלים, רוני בר-און, למשרת היועץ המשפטי לממשלה.
בר-און היה עורך דין בשוק הפרטי, מזוהה פוליטית (6 שנים לאחר מכן, בכנסת השש-עשרה נבחר כחבר הכנסת מטעם הליכוד), ללא כל הישגים אקדמיים יוצאי דופן, רחוק מרמתם של קודמיו לתפקיד כאהרן ברק או מאיר שמגר, וללא עבר בשירות הציבור במנגנוני התביעה הפלילית.
במהלך ישיבת הממשלה על אישור המינוי, שרי הממשלה העלו חשש מפני ביקורת ציבורית נוקבת על המינוי.
מכך התריע במיוחד שר התשתיות הלאומיות, אריאל שרון.
בני בגין היה היחיד שהתנגד למינוי.
בגין טען כי אינו משוכנע שנעשה מאמץ לחפש מועמד בעל שיעור קומה, וכי נסיבות היכרותו האישית של צחי הנגבי עם בר-און מעוררות בעיה.
גם שר האוצר דן מרידור (שנמנע בהצבעה) הציע לממשלה לתת לעובדת זהותו הפוליטית של בר-און "משקל ראוי".
ראש הממשלה נתניהו אמר בדיון: "אני משוכנע שהאיש הזה הוא גם ראוי לתפקיד, וגם יוכיח את יכולתו ודאגתו למערכת החוק בישראל".
בתשובה לשר בגין הוסיף, "כי לא הכיר את בר-און אישית קודם לכן".
אף שבר-און קיבל את המינוי, הביקורת החריפה הביאה אותו להודיע על התפטרותו כיומיים לאחר מכן, בטרם הספיק לשרת בתפקיד באופן ממשי.
לדברי העיתונאי מוטי גילת, כמו גם משקיפים נוספים, בר-און נאלץ לפרוש משום שהתגלה כי הוא מכור להימורים.
אחר כך נחשף שהתפטרותו של בר-און נעשתה בדרכו לריאיון בערוץ 2, בעקבות לחץ של הנגבי עקב חשש מחשיפת פרוטוקול ישיבת הממשלה, בה אמר לחברי הממשלה שנשיא בית המשפט העליון, אהרון ברק, נתן את הסכמתו למינוי אף על פי שהתנגד למינוי.
ביום 22 בינואר 1997, 10 ימים לאחר התפטרות בר און, אמרה בשידור בערוץ הראשון כתבת הטלוויזיה איילה חסון כי מינויו של בר-און הוא חלק מקנוניה שיזם אריה דרעי, בתיווכו של הקבלן דוד אפל, עקב הערכתם של המעורבים כי בר-און יאפשר לדרעי להגיע לעסקת טיעון "נוחה" במשפט הפלילי שהתנהל כנגדו.
לטענת הכתבה, מינויו של רוני בר-און היווה תשלום של נתניהו לש"ס, שבתמורה אמורה הייתה להעניק את תמיכתה להסכם חברון ולאפשר את העברתו בכנסת.
אף שתחילה התעלמו ממנה הגורמים הרשמיים, צבר העניין תאוצה, ובלחץ ציבורי הורתה מ"מ היועץ המשפטי ופרקליטת המדינה, עדנה ארבל, ביום 26 בינואר, על העברת הטיפול בפרשה לחקירת המשטרה.
לראשונה חקרה המשטרה באזהרה את ראש הממשלה.
כן נחקרו אישים נוספים במערכת הפוליטית, ובהם שר המשפטים צחי הנגבי, שבעברו היה מתמחה במשפטים במשרדו של בר-און.
גם עורכי הדין דוד שמרון ויצחק מולכו מקורבי נתניהו מסרו עדות.
חקירת המשטרה, בפיקוד ניצב סנדו מזור, הביאה להמלצה להעמיד לדין את ראש הממשלה, בנימין נתניהו, את שר המשפטים, צחי הנגבי, את מנכ"ל משרד ראש הממשלה, אביגדור ליברמן, ואת ראש תנועת ש"ס אריה דרעי בעבירה של מרמה והפרת אמונים.
במהלך החקירה הועלו חשדות לפיהם הטעה שר המשפטים, לכאורה כחלק מאותה קנוניה, את שרי הממשלה כאשר הציג בפניהם את מינויו של בר-און.
עד המפתח בחקירה היה עורך דין דן אבי-יצחק, שהיה פרקליטו של אריה דרעי וחשף את מעורבותו בפרשה.
דרעי הכחיש את טענות אבי-יצחק והאשים אותו שהוא שהדליף את המידע לאיילה חסון.
ביום 20 באפריל 1997, פרסמו היועץ המשפטי לממשלה אליקים רובינשטיין (שמונה על ידי הממשלה במקומו של בר-און), ופרקליטת המדינה עדנה ארבל את מסקנותיהם.
הם קבעו כי אמנם מדובר בקשר פלילי להשתלט על משרת היועץ המשפטי לממשלה מתוך אינטרסים אישיים של גורמים פליליים, אך היחיד שהתנהגותו עולה כדי אפשרות להעמדה לדין הוא אריה דרעי.
לדבריהם, נגד רוב המעורבים בפרשה, בהם ראש הממשלה נתניהו, אביגדור ליברמן ושר המשפטים הנגבי, אין להגיש כתבי אישום מחוסר ראיות; וכן נקבע כי נתניהו לא היה מודע לקשר בין דרעי לבר-און, על אף שמהתנהגותו .
ההחלטה עוררה ביקורת, בין היתר משום שהייתה זו הפעם הראשונה שבה עשה רובינשטיין שימוש בכלי "הדו"ח הציבורי", שבו עוד יעשה שימוש נרחב בעניינים כגון "עניין המתנות" של נתניהו, או "עניין התרומות" של עזר ויצמן.
כלומר, להסתפק בהגשת דו"ח סיכום החקירה, שיצביע על המעשים בפרשה, ולהשאיר את הטיפול בנושא לוועדת הכנסת, למבקר המדינה, ולבית המשפט העליון (במידה שיוגשו עתירות בנושא).
המדובר בהנחה לפיה אם מבקר היועץ המשפטי איש ציבור שהתנהגותו נחקרה ולא יועמד לדין, וכותב אודותיו חוות דעת הנוקטת בביטויי ביקורת חריפים, תהיה לדבר משמעות ציבורית.
נתניהו מיהר להופיע בשני ערוצי הטלוויזיה שפעלו אז, כפר בהאשמות הפליליות שהועלו כנגדו אך הודה כי טעה, והצהיר כי בכוונתו לתקן את טעויותיו.
גם בעדותו במשטרה אמר כי דרעי לא איים עליו ולא סחט אותו לגבי מינוי בר-און.
גורמים רבים, כשר האוצר דן מרידור, שהצהירו על כוונתם לפרוש מן הממשלה אם תהיינה תוצאות חמורות לפרשה, לא מימשו את איומיהם, ולא היו כל שינויים פרסונליים בעקבות הפרשה.
בג"ץ, שבפניו הובא העניין, קבע כי החלטתו של היועץ המשפטי הייתה סבירה.
עם זאת, השופט אליעזר גולדברג קבע "ניתן לחלוק על החלטת היועץ המשפטי לממשלה ופרקליטת המדינה, וניתן אף להגיע למסקנה אחרת".
ישנם משפטנים, ובהם פרופ' מרדכי קרמניצר, הקוראים בפסק הדין בין השורות כי לו היה היועץ המשפטי הולך בנתיב המשפטי שסימן השופט גולדברג בפסק הדין היה מגיע למסקנה כי יש להעמיד לדין את ראש הממשלה.
מכל מקום, פסק הדין איפשר לכל המעורבים בעניין להמשיך בתפקידם.
הפרשה הביאה להקמתה של ועדת שמגר שהמליצה על שינוי אופן מינויו של היועץ המשפטי לממשלה.
ההמלצה יושמה ומאז ממונה היועץ המשפטי על ידי הממשלה, לאחר קבלת המלצה מוועדה בלתי תלויה בראשותו של שופט בית המשפט העליון לשעבר.
בנימין נתניהו וצחי הנגבי המשיכו במילוי תפקידם.
הנגבי הצהיר כי הוא רואה בהחלטת היועץ המשפטי משום אישור לכך שנהג כחוק.
אריה דרעי לא הועמד לדין בעניין זה.
לאחר ישיבתו בכלא בפרשת "התיק האישי" והרשעתו באחד מאישומי "התיק הציבורי" החליט היועץ המשפטי רובינשטיין, בשנת 2003 כי הנסיבות הפרסונליות שנוצרו לגבי דרעי אינן מצדיקות העמדתו לדין בעניין זה.
הקבלן דוד אפל תבע את הכתבת איילה חסון על הפרסום הנוגע לחלקו בפרשה.
ב־1 ביוני 2004 החליט בית המשפט המחוזי כי לחסון עמדה הגנת "אמת דיברתי" וכי לא הייתה בכתבה לשון הרע כלפי אפל.
פרשת בְּחֻקֹּתַי (בכתיב מלא: בחוקותיי) היא הפרשה העשירית והאחרונה בספר ויקרא.
לפי החלוקה לפרקים, היא מתחילה ב ומסתיימת בסוף הספר, .
בשנים שאינן מעוברות קוראים בדרך כלל את פרשת בחוקותי ביחד עם פרשת בהר.
בשבת פרשת בחוקותי מסיימים את קריאת התורה של ספר ויקרא, ונוהגים לקרוא בסיומו "חזק חזק ונתחזק".
בהתאם לתקנת עזרא הסופר, פרשת בחוקותי, שבה ברכות וקללות, נקראת לפני חג השבועות, כדי לרמוז לכך ש"תכלה שנה וקללותיה" (שבועות נחשב כראש השנה לעניין פירות האילן).
בפועל, נוהגים שלא לקרוא את הקללות סמוך לשבועות ממש, אלא להפסיק ביניהם בפרשת במדבר, ולכן לרוב קוראים את הפרשה בשבת שלפני יום ירושלים.
את עיקר הפרשה תופס פירוט הברכות והקללות, חלק המכונה גם "פרשת התוכחה".
זהו תיאור השכר והעונש שיהיו לבני ישראל אם ישמרו את מצוות התורה או אם לא ישמרו אותן.
הברכות קצרות יחסית, ואילו הקללות מפורטות מאוד ומתוארות באופן מדורג ההולך ומחמיר עד העונש החמור ביותר – הגלות, המיועדת לאפשר לארץ ישראל להשלים את שנות השמיטה שלא קוימו כראוי על ידי העם.
הקללות מסתיימות בנימה אופטימית – .
בהמשך הפרשה מובאת פרשת ערכין ובה קובץ הלכות בעניין הערכה כספית של נדבה שאדם נודב לבית המקדש, והלכות הנוגעות לפדיון או המרה של קודשים כמו מעשר, הקדש, בכור, מעשר בהמה ושדה שהוקדשה.
כשקוראים את הפרשה בשבת, נוהגים שעולה אחד קורא את כל הקללות, משום שאם יפסיקו באמצע קריאתם ויקראו לאדם אחר לעלות לתורה, ייווצר רושם שהם עשו את ההפסקה משום שלא רצו לשמוע את תוכחתו של הקב"ה.
בתלמוד ובמדרש לומד רבי חייא בר גמדא דין זה באסמכתא, מן הפסוק: – אל תעשה קוצים קוצים.
בתלמוד מובאים לכך שני טעמים נוספים; הראשון, מאחר שהעולה לתורה מברך לפני הקריאה ואחריה, והקב"ה לא רוצה להתברך בשעה שבניו "מתקללים" בצרות.
רבי יהושע דסכנין לומד דין זה מן הפסוק .
הטעם השני הוא שהקריאה בתורה צריכה להתחיל ולסיים בדבר טוב, ובאמצע קריאת הקללות דבר זה לא אפשרי.
יש נוהגים שבעל הקורא עולה בעלייה זו, כדי שלא יראה שמקלל כביכול את העולה שלצידו.
השבת בה קוראים את פרשת בחוקותי יכולה לחול בשבעה תאריכים שונים.
שנת השא ושנת זחא – כ"ו באייר
שנת זשג ושנת בחג – כ"ד באייר
שנת בשה ושנת גכה – כ"ב באייר
שנת החא – י"ט באייר
שנת השג – י"ז באייר
שנת זחג – כ"ד באייר
שנת זשה ושנת בחה – כ"ב באייר
שנת בשז ושנת גכז – כ' באייר בארץ ישראל, כ"ז באייר בחוץ לארץ
שנת הכז – כ"ז באייר, נפרדת בארץ ישראל, ומחוברת ובחוץ לארץ
האשכנזים והספרדים מפטירים בספר ירמיהו, מ עד .
הנביא ירמיהו מברך את הבוטחים בה' ומקלל את שאינם בוטחים בו.
התימנים מפטירים ב, וכן נוהגים האיטלקים אלא שמסיימים ב, וכן נהגו בק"ק פוזנא.
בהפטרה זו מנבא יחזקאל על השיבה מן הגלות.
פרשת בְּמִדְבַּר היא פרשת השבוע הראשונה בספר במדבר.
היא מתחילה בראש הספר () ומסתיימת, לפי חלוקת הפרקים, ב.
בפרשת במדבר יש 159 פסוקים, והיא השלישית באורכה מבין פרשות התורה מבחינת מספר הפסוקים.
היא מחולקת ל-30 פרשיות (מיקום 4), מתוכן 23 פרשיות פתוחות ו-7 סתומות.
זו הפרשה האחרונה, או האחת לפני האחרונה, הנקראת במהלך ספירת העומר.
לרוב נקראת הפרשה סמוך לראש חודש סיוון.
הפרשה עוסקת בעיקר במניינים ובמִפקדים של בני ישראל ושבטיו, בחודש השני (אייר), בשנה השנייה ליציאת מצרים.
פירוט שמותיהם של הפוקדים, בהם משה, אהרון ונשיאי השבטים.
מפקד של כל הגברים יוצאי צבא בעם ישראל לפי שבטים.
חלוקת שנים עשר השבטים לארבעה מחנות.
תיאור תפקידי שבט לוי ומניין הלויים.
פדיון בכורות בני ישראל בבני שבט לוי.
תיאור ספציפי של תפקידי הלוויים בני קהת: נשיאת כלי המקדש.
הפרשה היא חלק מרצף הפרשות בתחילת ספר במדבר העוסקות בהקמת מחנה ישראל ובהכנות לנסיעה מהר סיני אל ארץ ישראל.
השבת בה קוראים את פרשת במדבר יכולה לחול בשבעה תאריכים שונים:
שנת השג – כ"ד באייר
שנת החא – כ"ו באייר
שנת זשה ושנת בחה, שנת בשה ושנת גכה – כ"ט באייר
שנת זחג, שנת זשג ושנת בחג – ב' בסיוון
שנת השא ושנת זחא – ד' בסיוון
שנת הכז – ה' בסיוון
שנת בשז ושנת גכז – בארץ ישראל כ"ז באייר, בחוץ לארץ ה' בסיוון
בשנה בה ראש חודש סיוון חל ביום ראשון, נוהגים לקרוא את הפטרת 'מחר חודש'.
פָּרָשַׁת בָּלָק היא פרשת השבוע השביעית בספר במדבר.
הפרשה עוסקת בעיקרה בסיפור ניסיונו של בלק מלך מואב לקלל את עם ישראל באמצעות בלעם בן בעור, במטרה להחליש את ישראל ולגרשם מגבולו.
לבסוף אלוהים מאלץ את בלעם לברך את עם ישראל במקום לקלל.
בסוף הפרשה מופיע גם חטא בעל פעור בו ישראל חוטאים עם בנות מואב ונענשים במגפה, פעולת הקנאות של פנחס מסיימת את המגפה.
לרוב קוראים את הפרשה בשבת שלפני שבעה עשר בתמוז.
בחוץ לארץ, בשנים שבהן יום טוב שני של שבועות חל בשבת קוראים את פרשת בלק ביחד עם פרשת חוקת.
לפי מנהג תימן המקורי, שמקורו מהגאונים, במקום לחבר את מטות ומסעי (ברוב השנים), מחלקים את פרשת חוקת לשניים ומחברים את חציה הראשון (עד פרק כ', פסוק כ"א) לפרשת קרח, ואת חציה השני, "פרשת ויסעו מקדש" (משם ואילך), לפרשת בלק.
כיום מעטים מבני יהדות תימן משמרים מנהג זה בארץ ישראל, אך נפוץ יותר בקהילות התימנים בארץ ישראל לחבר חוקת ובלק, ויש נוהגים לחבר מטות ומסעי, כשאר הקהילות.
בלק מודאג מבואם של בני ישראל לתחום ארצו ושולח שליחים להזמין את בלעם לקלל את ישראל.
בלעם מסרב לשליחים בטענה שאלוהים מתנגד ללכתו איתם.
בלק שולח שליחים נוספים ובלעם עונה להם: לבסוף יוצא בלעם לארץ מואב לאחר שקיבל את התנאי שהציב לו אלוהים באותו לילה, לפיו יאמר רק את אשר ישים אלוהים בפיו.
בדרך למואב מופיע מלאך הניצב בדרכו של בלעם.
המלאך אוחז חרב בידו במטרה להרוג אותו אך בלעם אינו רואה אותו וממשיך לרכב לכיוונו.
אתונו לעומת זאת רואה את המלאך ומפחדת, כתוצאה מכך היא סוטה מהדרך.
בלעם, שאינו מבין את פשר התנהגותה המוזרה, מכה אותה כדי להשיבה אל הדרך.
המלאך מוסיף וחוסם את דרכו שוב, גם בפעם השנייה והשלישית האתון מנסה להתחמק ובלעם מוסיף להכותה.
בפעם השלישית מתרחש מחזה ניסי כאשר אלוהים פותח את פי האתון אשר מסבירה לבלעם את פשר התנהגותה המוזרה.
שיחת האתון ומפגש בלעם עם המלאך כפי שמופיעה בתורה:
המלאך שולח את בלעם לדרכו ומזכיר לו לומר רק את דברי אלוהים.
בלעם נפגש עם בלק, שלוקח אותו לבמות בעל, הר גבוה שממנו ניתן להשקיף על מחנה ישראל.
בלעם מורה לבלק לבנות שבעה מזבחות ולהקריב עליהם שבעה פרים ושבעה אילים, כדי שרוח השכינה תשרה עליו.
למורת רוחו של בלק ובניגוד לתוכניותיו, בלעם מרעיף על עם ישראל נבואות ברכה ושבח במקום לקללם:
לאחר שבלק מביע תרעומת, בלעם מודיע שוב על כוונתו לומר רק את הדברים שאלוהים שם בפיו.
הם הולכים לאתר אחר, שדה צופים, שם שוב מורה בלעם לבלק לבנות מזבחות ולהקריב קורבנות.
אז חוזר בלעם ומברך את ישראל:
בפעם השלישית הולכים בלעם ובלק למקום הקרוי ראש הפעור, שם הם חוזרים על התהליך ושוב מברך בלעם את ישראל ומרעיף עליהם דברי שבח במקום לקללם:
לאחר שבלק מצהיר על אכזבתו בפעם השלישית, מוסיף בלעם עוד נבואה שעיקרה תחזיות על עתיד העמים באזור.
חטא בעל פעור וקנאת פינחס
בסיום הפרשה מתואר חטא בעל פעור: בני ישראל חוטאים וזונים עם בנות מואב ואף משתחווים לאלוהי מואב.
בעקבות כך פורצת מגפה בעם.
פנחס מקנא לאלהים ודוקר ברומח מנהיג ישראלי שזנה עם מדיינית לעיני העם, ובעקבות כך נעצרת המגפה.
פרשת בלק מורכבת משלושה סדרים שלמים.
לעומת זאת, לפי החלוקה הנוצרית לפרקים, הפרשה מתחילה באמצע פרק ומסתיימת באמצע פרק.
יש בפרשה 104 פסוקים, המאוגדים בפרשה אחת פתוחה ופרשה אחת סתומה.
השבת בה קוראים את פרשת בלק יכולה לחול בשבעה תאריכים שונים:
שנת השג - ז' בתמוז
שנת החא - ט' בתמוז
שנת זשה ושנת בחה, שנת בשה ושנת גכה - י"ב בתמוז, בחוץ לארץ יחד עם פרשת חקת ובארץ ישראל בנפרד
שנת זחג, שנת זשג ושנת בחג - י"ד בתמוז
שנת השא ושנת זחא - ט"ז בתמוז
שנת הכז - י"ז בתמוז
שנת בשז ושנת גכז - בארץ ישראל י' בתמוז, בחוץ לארץ י"ז בתמוז
ההפטרה היא בספר מיכה, מ (האיטלקים מתחילים ב) עד .
מיכה מזכיר בנבואתו את פרשת בלעם:
פָּרָשַׁת דְבָרִים היא פרשת השבוע הראשונה בספר דברים.
הפרשה מתחילה בתחילת הספר () ומסתיימת, לפי החלוקה לפרקים, ב.
מפרשה זו ועד סוף ספר דברים, מדבר משה עם בני ישראל על הדרך שעשו במדבר ועל האתגרים הצפויים להם בכניסה לארץ.
בתחילת הפרשה משה מתאר בפני עם ישראל כיצד התעכבו שנים רבות בין קבלת התורה לכניסה לארץ כנען.
העם דרש לשלוח מרגלים שחזרו עם חוות דעת שלילית וכך העם לא רצה להיכנס לארץ, על חטא זה נענש אותו דור שרק לאחר שכל הגברים בו ימותו יוכל הדור הבא להיכנס לארץ.
כעבור דור, עם ישראל מנסה להגיע אל הארץ דרך עמים שונים שמסרבים לתת לעבור דרכם.
עוג וסיחון תוקפים ומפסידים וארצם, הצמודה לארץ ישראל, מוענקת לחלק מהשבטים בתמורה לשותפותם בכיבוש הארץ כחלוצים.
את פרשת דברים קוראים תמיד בשבת שלפני תשעה באב, ועל שם ההפטרה () שבת זו נקראת "שבת חזון".
יש קהילות שבהן קוראים את , הפותח במילה "איכה", במנגינת טעמי המקרא של מגילת איכה.
שם הפרשה נלקח מהפסוק הראשון שלה: "אלה הדברים אשר דבר משה אל כל ישראל...".
דברי סיכום, תוכחה וצוואה (א, א-כא)
תזכורת ל'חטא המרגלים' ועונשו (א, כב-מו)
מסע הכיבוש ומגבלותיו (ב, א – ג, יא)
משה מנחיל את ארץ-ישראל המזרחית (ג, יב-כ)
צוואת משה: ביטחון בה' (ג, כא-כב)
בתחילת הפרשה, מזכיר משה לבני ישראל את מינוי השופטים בפרשת יתרו:
על פי מוני המצוות, מחדשת הפרשה שתי מצוות לא תעשה המיועדות לדיינים בעם ישראל: "לא תכירו פנים במשפט", האוסרת על מינוי דיין שאינו בקיא בדיני התורה, ו"לא תגורו מפני איש", האוסרת על הדיינים להכריע במשפט מתוך פחד.
רבי יצחק קארו מפרש מתוך הפרשה חמש אזהרות לעיוות הדין:
בפרשת דברים יש 105 פסוקים, אשר מאגדים פרשיה פתוחה אחת ועוד 5 סתומות.
הפרשה מכילה 3 סדרים, כאשר הפרשה מתחילה בתחילת ספר ולכן גם בתחילת פרק וסדר הפרשה מסתיימת בסוף סדר וזאת בניגוד לכך שהיא מסתיימת באמצע הפרק.
השבת בה קוראים את פרשת דברים יכולה לחול בארבעה תאריכים שונים:
שנת זשה, בחה, בשה וגכה - ד' באב
שנת השג, זחג, זשג ובחג - ו' באב
שנת החא, השא וזחא - ח' באב
שנת הכז, בשז וגכז - ט' באב
ההפטרה המקורית לפרשת דברים, הקשורה לנושא הפרשה, היא ב.
ההפטרה היא נבואה נחמה של ירמיהו לעם ישראל, הפותחת באופן דומה לפתיחת הפרשה: "ואלה הדברים אשר דבר".
הפטרה זו מתועדת בכתבי הגאונים ובמשנה תורה לרמב"ם.
אולם, מכיוון שהשבת שבה קוראים את פרשת דברים היא השבת שלפני תשעה באב, אין נוהגים להפטיר בהפטרת הפרשה.
במקומה, מפטירים בעניין חטאי עם ישראל, בהפטרה השלישית מתלת דפורענותא.
במקורות המוקדמים מכונה שבת זו "שבת איכה", והרמב"ם מציין שנוהגים להפטיר מ ("איכה הייתה לזונה קריה נאמנה").
המנהג הנפוץ כיום (מנהגי אשכנז, הספרדים, מנהג התימנים השאמי, איטליה ורומניא) הוא להרחיב הפטרה זו, ולהפטיר את רוב הפרק הראשון של ספר ישעיהו, מ ("חזון ישעיהו") עד .
בהתאם לכך, מכונה כיום שבת זו "שבת חזון".
אולם, למנהג התימנים הבלדי מפטירים הפטרת "חזון" בשבת הקודמת, ולכן מתחילים רק מ"איכה הייתה לזונה" וממשיכים עד .
במנהג לוב וג'רבה מפטירים "משא גיא חזיון" (), ובעבר היו מנהגי הפטרה נוספים בשבת זו.
פרשת בּן בַּרְכַּה היא פרשת חטיפה ורצח של מנהיג אופוזיציה מרוקאי, בה היה מעורב "המוסד", אשר גרמה לסערה פוליטית בישראל.
לטענת איסר הראל הייתה הפרשה הגורם העיקרי להידרדרות יחסי ישראל–צרפת במחצית השנייה של שנות ה-60 של המאה ה-20.
אל-מהדי בּן בַּרְכַּה נולד ברבאט בירת מרוקו בשנת 1920. היה ממנהיגי הפלג השמאלי של האופוזיציה לשלטון המלוכה במרוקו ונחשב למנהיג מוערך בעולם השלישי.
תמך בתנועות מהפכניות ואנטי-קולוניאליות במדינות שונות.
בשנת 1962 הואשם בן ברכּה בחתירה תחת שלטונו של המלך חסן השני והוגלה ממרוקו.
לאחר שתמך בעמדת אלג'יריה בסכסוך גבולות בינה לבין מרוקו, הוא נדון למוות שלא בפניו.
לפי ספרו של שמואל שגב, "הקשר המרוקני", "המוסד" הישראלי מסר לשירותי הביטחון של מרוקו את קצה החוט שאפשר להם לאתר את בן ברכּה בז'נבה, ולפתותו להגיע לצרפת, שם נרצח.
בשהותו בצרפת נעלמו עקבותיו של בן ברכּה בפריז ב-29 באוקטובר 1965, לאחר שנראה במהלך מעצר על ידי קציני משטרה צרפתים.
על פי ספרו של שגב, כעבור ימים ספורים (ב-5 בנובמבר) דיווח ראש "המוסד", מאיר עמית, לראש הממשלה, לוי אשכול, כי האיש נהרג.
נשיא צרפת, שארל דה גול, זעם על המעורבות הצרפתית בחטיפה והורה על העמדתם לדין של שני קציני משטרה צרפתים.
אלה הועמדו לדין בספטמבר 1966 ונדונו בשנת 1967 למאסר על חטיפתו של בן ברכּה.
השופט פסק כי האשם העיקרי בחטיפה הוא שר הפנים של מרוקו הגנרל מוחמד אופקיר.
ז'ורז' פיגו, עד למעשה בעל רקע פלילי, אשר טען בבית המשפט כי ראה את אופקיר דוקר את בן ברכּה למוות במו ידיו, נמצא לאחר מכן מת, ובאופן רשמי נטען כי התאבד.
אחמד בוח'ארי, שהיה בעבר איש השירותים החשאיים של מרוקו, טען בשנת 2001 כי בן ברכּה מת במהלך חקירתו בווילה דרומית לפריז.
לדבריו נלקחה גופתו של בן ברכּה למרוקו שם הושמדה באגן של חומצה.
גם שמואל שגב כותב בספרו כי בן ברכּה מת במהלך אותה חקירה, אך לפי גרסתו האיש נקבר בחשאי מתחת לאי תנועה בפריז, שהיה בשלבי בנייה.
אסיר פוליטי מרוקני בשם עלי בוריכּאת אף הוא טוען כי שמע שיחות הנוגעות לרצח בן ברכּה.
טענה זו מופיעה בספרו "הגן הסודי של מלך מרוקו".
בשנת 1976 שחררה ממשלת ארצות הברית, בשל בקשות על פי חוק חופש המידע, מסמכים בהם מוכח כי ה-CIA היה בעל גישה לכ-1,800 מסמכים הקשורים לעניין, אך מסמכים אלו נותרו חסויים.
כמה מסמכים צרפתיים הנוגעים לפרשה שוחררו לפרסום בשנת 2001, וגרמו לסערה פוליטית.
שרת ההגנה, מישל אליו-מארי, הסכימה ב-2004 להצעתה של ועדה שהוקמה לפרסום מסמכים נוספים הנוגעים לפרשה.
הפרשה שימשה כהשראה לסרטו של הבמאי איב בואסה משנת 1972 "ההתנקשות" (L'Attentat).
במהלך המשפט הובאו ראיות לכאורה למעורבותו של "המוסד" בחטיפה, והנשיא דה גול הביע בשל כך את כעסו על מדינת ישראל.
בחוגי השלטון בישראל התעוררה סערה והתחיל מאבק בין איסר הראל, ששירת באותה עת כיועצו לענייני מודיעין של ראש הממשלה לוי אשכול, לבין ראש "המוסד" מאיר עמית.
הראל טען כי אסור היה למדינת ישראל להיות מעורבת בעניין זה ותבע לערוך חקירה על מידת אחריותו של ראש "המוסד" בהתערבות הישראלית בחטיפה.
ראש הממשלה לוי אשכול טען שלא ידע על הפעולה לפני שבוצעה ואילו מאיר עמית טען שדיווח עליה לפני ביצועה לראש הממשלה.
הוקמה ועדה חשאית לחקירת העניין בהשתתפות זאב שרף ויגאל ידין (ועדת ידין-שרף), ובעקבותיה ועדה בהשתתפות השרים יעקב שמשון שפירא וישראל גלילי ומר שאול אביגור.
אולם הוועדות לא הביאו לכל תוצאה מעשית.
איסר הראל התפטר מתפקידו כיועץ ראש הממשלה לענייני מודיעין באמתלא רשמית של "חוסר סמכויות", ובחוגים פנימיים דרש את העברתם של לוי אשכול ומאיר עמית מתפקידיהם וכן הדליף את הפרשה לעיתונות.
מחמת מגבלות הצנזורה הצבאית נמנעה העיתונות מלפרסם את הפרשה, אלא רק רמזה על קיומו של "נושא כמוס" המעורר סערה בצמרת השלטון.
באותן שנים יצא לאור בישראל שבועון בשם "בול" שעיסוקו היה ברכילות ובפורנוגרפיה, במידה שחרגה מהמקובל באותם הימים, אפילו יותר מהשבועון "העולם הזה".
"בול" יצא בדצמבר 1966 בשער ראשי שכותרתו: "ישראלים בפרשת בן־ברקה?" בעקבות זאת פשטו אנשי משטרת ישראל והשב"כ על מערכת "בול" והחרימו את כל הגליונות שנועדו להפצה.
המו"ל של השבועון שמואל מור ואחד מעורכיו המשורר מקסים גילן נעצרו לפי תקנות לשעת חירום והועמדו לדין באשמת פגיעה בביטחון המדינה וריגול חמור.
בעסקת טיעון הוחלפו סעיפי האישום באישום על עבירה של פרסום ידיעה סודית ונגזרה עליהם שנת מאסר, אך הם שוחררו ממאסרם לאחר ארבעה וחצי חודשים.
המעצר והמשפט היו סודיים אולם הדבר היה לשיחה בין אנשי התקשורת והפוליטיקאים.
במאי 1967, בעת משפטם של קציני המשטרה הצרפתים באשמת חטיפתו של בן ברכּה, דרשה אלמנתו של בן ברכּה לזמן לעדות את עורכי "בול" כדי שיעידו על מעורבות "המוסד" בחטיפה, אולם עתירתה נדחתה.
הפרסום הבין-לאומי שניתן לכך הביא את הפרשה, שעד אז נלחשה מפה לאוזן, לידיעת הציבור בישראל.
הסערה שככה במשך הזמן כאשר מלחמת ששת הימים דחקה אותה מטורי העיתונים.
ברבות השנים התפרסמו בעיתונות הישראלית והבינלאומית פרטים נוספים אודות הפרשה.
על פי הגילויים החלו הקשרים בין "המוסד" לבין השירותים החשאיים של מרוקו בראשית שנות השישים ביוזמת המלך חסן השני.
אנשי "המוסד" אימנו את אנשי השירותים החשאיים של מרוקו ובתמורה הורשה "המוסד" לפעול מתוך שטח מרוקו.
שר הפנים של מרוקו, שהיה אחראי על השירותים החשאיים, הגנרל מוחמד אופקיר, ביקר פעמים אחדות בישראל.
לפי חלק מהגרסאות היו סוכני "המוסד" אחראים לחטיפתו וכליאתו של בן ברכּה בבית מבודד ליד פריז, כל זאת כדי להעלים את מעורבות הצרפתים והמרוקאים בחטיפה.
מעולם לא ניתן בישראל אישור רשמי לאותם גילויים.
פרשת גבריאל תירוש הוא רומן מאת הסופר והמשורר יצחק שלו, שיצא לאור בשנת 1964 במסגרת "ספריה לעם" של הוצאת "עם עובד".
עלילת הספר סובבת סביב המורה להיסטוריה גבריאל תירוש וחמישה מתלמידיו, ההופכים לכיתה צבאית מאומנת המבצעת פעולות גרילה בפורעים ערביים, בתקופת מאורעות תרצ"ו בירושלים.
הספר נפתח עם הגעת מורה חדש להיסטוריה, גבריאל תירוש, לכיתה השביעית בגימנסיה.
עד מהרה מגלים התלמידים כי דרכו החינוכית של תירוש הצעיר והנמרץ שונה מאוד מדרכם של שאר המורים המבוגרים במוסד, העוסקים במלאכת החינוך בחינת "מצוות אנשים מלומדה".
תירוש מלמד היסטוריה, אך יותר מכך, הוא חי אותה.
תירוש גוזר גזרה שווה בין גורלם של הצלבנים, שלא הצליחו להיאחז בארץ וגורשו ממנה בידי המוסלמים, ובין גורל היישוב היהודי בארץ ישראל, אם לא יעמוד על נפשו מפני המתנכלים לו.
תירוש בז למדיניות ההבלגה בה בחרו מנהיגי היישוב, שמקורה בפסיביות הגלותית, רואה בה את "אחת מעויתות הנפש היהודית שעוד לא נשתחררה מן הגלות", וסבור כי בגללה סופם של היהודים בארץ ישראל יהיה כסופם של הצלבנים.
כפי שהוא מסביר: "עלינו להרגיל את עצמנו למחשבה חדשה בתולדות העם היהודי במאות האחרונות, והיא: מחשבת ההתקפה.
אם נסתפק בהגנה גרידא – נשמד מתחת לשמיים!" עם זאת הוא מבהיר את התנגדותו ל"רצח עיוור הפוגע באנשים מקריים, אבל לטירור מכוּון יפה, הפוגע בלב לבם של האשמים, יש ערך פוליטי עצום!"
כדי לממש את תוכניותיו האקטיביסטיות, מייסד תירוש את "החוג המצומצם ביותר": חמישה מטובי תלמידיו, שנועדו לשבור את חרפת ההבלגה ולהשיב מלחמה שערה לפורעים הערבים.
חברי החוג המצומצם הולכים שבי אחרי דמותו הכריזמטית של גבריאל תירוש ולאחר סדרה של תצפיות וסיורים באזור ירושלים הם מתחילים לעבור אימונים בנשק.
מאוחר יותר נכנסים חברי "החוג המצומצם ביותר" למסגרת "ההגנה", ומגלים כי תירוש הוא מפקד הפלוגה שלהם.
תירוש, המתכנן להכשיר אותם כמפקדי כיתות, מגלה כי מפקדיו ב"הגנה" דוחים את רעיונותיו האקטיביסטיים ופורש מן הארגון.
הוא מושך אחריו את חברי החוג המצומצם לפרוש גם הם, והם מתחילים בפעולות תקיפה של שכונות וכפרים ערביים, כאשר הם מכוונים לפגוע באנשי הכנופיות.
לקראת סוף הרומן מתברר כי הארגון שהקימו הוא חלק מארגון האצ"ל שהולך ומתגבש באותה התקופה.
באחת הפעולות, ליד הכפר שייח' ג'ראח, נופלת איה, אחת מחברות החוג המצומצם.
ימים מספר לאחר מותה, עוזב גבריאל את תפקידו ולא נראה שוב.
המספר מעלה אפשרות כי גבריאל חש אשם וכנקמה, בניסיון לכפר על מותה של תלמידתו, יצא למבצע צבאי ממנו לא שב.
בתקופת מאורעות תרצ"ו בירושלים היה שלו תלמיד הגימנסיה העברית, ואחר כך מורה בה.
הוא שאב את הדמויות בעלילה מהיכרות אישית עם דמויות מקבילות שהכיר.
כך למשל ד"ר רוזנבלום, המנהל, הוא בן דמותו של ד"ר יוסף מוהליבר מנהל הגימנסיה בתקופת לימודיו.
ההיסטוריון יהודה סלוצקי מתח ביקורת על הספר, עקב "רקע מוּטעה ומטעה מבחינה היסטורית".
סלוצקי הדגיש שאינו חולק על זכותו של הסופר לכלול בספרו פרטים בדיוניים, אלא כי "הרקע ההיסטורי, עליו מתחוללת עלילת הסיפור, תואר שלא כראוי ואינו תואם כלל למציאות ולאווירה של הימים ההם".
שלו דחה ביקורת זו וציין: "אף-על-פי שהשתדלתי שלא לסטות מהעובדות עצמן, לא אתיימר שהמסופר עולה בקנה אחד עם ההיסטוריה הרשמית של ה"הגנה", אף לא עם זו של אצ"ל או לח"י; אני די לי שהוא עולה בקנה אחד עם רשמינו, שאיפותינו וחלומותינו באותה תקופה".
ביום העצמאות 2006 פרסם אריאל רובינשטיין ב"הארץ" מאמר בשם "פרשת גבריאל תירוש ב" בו הוא מקביל בין ספרו של יצחק שלו ופרשת חייו ומותו של המורה שנהרג במלחמת ששת הימים (שלוש שנים לאחר שהספר יצא לאור) באותו מקום בו נעלם גבריאל תירוש.
פָּרָשַׁת בְּשַׁלַּח היא פרשת השבוע הרביעית בספר שמות.
בפרשה מסופר על התחלת נדודי עם ישראל במדבר הכוללים גם את מעבר ים סוף ושירת הים, את פרשת המן ואת מלחמת עמלק.
בפרשה מסופר על כמה מהניסים שהתחוללו לבני ישראל בדרכם במהלך נדודיהם במדבר, בהם קריעת ים סוף, ירידת המן, המתקת מי מרה, והוצאת המים מן הסלע בידי משה.
את פרשת בשלח קוראים בין התאריכים י' בשבט-י"ז בשבט.
מכיוון שקוראים בה את שירת הים, מכונה השבת בה קוראים את פרשת בשלח "שבת שירה".
בקהילות שונות קיימים לגביה מנהגים מיוחדים כמו קריאת שירת הים בקריאת התורה וכן בפסוקי דזמרא במנגינה מיוחדת, וכן פיזור אוכל לציפורים.
השירה גם כתובה בספר התורה באופן מיוחד, הנקרא בלשון חז"ל "אריח על גבי לבנה", עם רווח אחד או שנים בכל שורה.
יש שאמרו בשמו של רבי מנחם מנדל מרימנוב כי קריאת פרשת המן בסדר שנים מקרא ואחד תרגום ביום שלישי באותו השבוע של פרשת בשלח, שבת שירה, היא סגולה לפרנסה.
מסע ישראל במדבר עד ים סוף
בפתיחת הפרשה מסופר כי אלוהים לא רצה להוליך את בני ישראל בדרך הקצרה לארץ כנען, דרך הים, מחשש שהם ייתקלו במלחמה בעקבותיה הם יבקשו לשוב למצרים.
בני ישראל יוצאים ממצרים לכיוון המדבר כשהם חמושים.
ומשה לקח איתו את ארון יוסף, על פי צוואתו, בה בישר להם כי ה' עתיד לגאול אותם ממצרים, והשביע אותם שיעלו את עצמותיו לארץ כנען.
לאחר שלשה ימים בהם התרחקו בני ישראל ממצרים, ציווה עליהם ה' לשוב ולנוע לכיוון מצרים זאת על מנת לפתות את פרעה לרדוף אחריהם.
פרעה שמע על התנועות של בני ישראל במדבר שנראה היה מהן שהם תועים במדבר.
פרעה ועבדיו התחרטו על כך ששילח את בני ישראל, והוא גייס את צבאו כולל את מרכבות הברזל והפרשים שהיו יחידות העילית של מצרים, כדי לרדוף אחרי בני ישראל.
התורה מסבירה שהחלטת פרעה לצאת למרדף בעקבות בני ישראל נובעת מכך שה' הכביד את לבו.
פרעה וצבאו יצאו למרדף בעקבות בני ישראל והשיגו אותם סמוך לים סוף.
בני ישראל אשר יראים מפרעה וצבאו צועקים אל משה שיציל אותם.
יש מהם שמלינים על עצם היציאה ממצרים, וטוענים כי מוטב היה להישאר בעבדות מאשר למות במדבר.
משה מרגיע את בני ישראל ומבטיח להם ישועה מאת ה' וכן שהם לא יוסיפו לראות עוד את מצרים.
ה' עונה לעם, באמצעות משה, תשובה חד משמעית: "מה תצעק אלי דבר אל בני ישראל וייסעו".
בינתיים עמוד הענן עובר לאחורי מחנה ישראל וחוצץ בינם לבין צבא מצרים.
משה נוטה את ידו עם המטה על פי ציווי ה', וה' מוליך את הים ברוח קדים עזה שנושבת כל הלילה.
הים נבקע, ובני ישראל עוברים ביבשה בתוך הים.
המעבר מתואר בצורה פיוטית: "והמים להם חומה מימינם ומשמאלם".
צבא מצרים, על פרשיו ומרכבותיו נכנס אל הים כדי לרדוף אחרי בני ישראל.
באשמורת הבוקר, ה' פוגע ביכולת התמרון של מרכבות המצרים, והם מבינים כי ה' נלחם בהם ומנסים לברוח.
ה' מצווה את משה לנטות את ידו שנית על הים, משה עושה זאת והים שב לאיתנו ומטביע את המצרים, על רכבם ופרשיהם.
המים שבים למקומם והמצרים טובעים בים.
בני ישראל רואים את טביעת המצרים, כפי שנאמר: "וירא ישראל את מצרים מת על שפת הים".
רש"י מבאר, על פי חז"ל כי הים פלט את גופותיהם של המצרים, ולעומתו רשב"ם מבאר שמשמעות הפסוק היא שכשבני ישראל עמדו על שפת הים, הם ראו את המצרים טובעים.
לאחר המעבר בים, שרים משה ובני ישראל את שירת הים, שיר הלל המפרט את הישועה שעשה ה' לישראל, את כוחו, את הטבעת פרעה וחילו, את המורא שנפל על העמים מסביב ואת התקווה להגיע לארץ ישראל, ולייסוד המקדש.
השירה נחתמת בהכרזה על מלכות ה' הנצחית: "ה' יִמְלֹךְ לְעֹלָם וָעֶד".
בעקבות השירה, יוצאת מרים הנביאה עם תוף בידה, בעקבותיה יוצאות שאר הנשים שרות בתופים ובמחולות, וגם הן שרות.
בני ישראל נוסעים למדבר שור, שם הם הולכים שלשה ימים ולא מוצאים מים.
הם מגיעים למרה, שם הם מוצאים מים מרים שאינם ראויים לשתייה.
בני ישראל מתלוננים למשה, ומשה מתפלל אל ה'.
ה' מראה למשה עץ, משה משליך את העץ למים והמים נהיים מתוקים.
לאחר המאורע הניסי, מופיעים הדברים הבאים: רש"י מסביר את המילים "חק ומשפט" על פי חז"ל, שה' נתן לישראל "מקצת פרשיות של תורה".
הרשב"ם, לעומת זאת, מסביר שה' לא נתן לישראל חוקים ומשפטים מסוימים, אלא המאורע של הצמא של ישראל ולאחריו ריפוי המים המרים בידי ה' נועד להכין אותם לקבלת החוקים והמשפטים שהם עתידים לקבל החל ממעמד הר סיני ולאחריו.
הרמב"ן סבור כי החוקים והמשפטים עליהם מדובר הם הנהגות חברתיות, מוסריות, ודרך ארץ אשר בהם יצטרכו ישראל לנהוג: "כאשר החלו לבא במדבר הגדול והנורא וצמאון אשר אין מים שם להם במחייתם וצרכיהם מנהגים אשר ינהגו בהם עד בואם אל ארץ נושבת".
בני ישראל נוסעים לאילים שם הם מוצאים שנים עשר עינות מים ושבעים תמרים.
המספרים שנים עשר ושבעים הם מספרים טיפולוגיים, הם מסמלים את בני ישראל, שנים עשר השבטים ושבעים בני ישראל שירדו למצרים.
מאילם נוסעים ישראל למדבר סין.
בני ישראל מגיעים למדבר סין בחמישה עשר יום לחודש השני, חודש בדיוק לאחר שיצאו ממצרים.
הם מתלוננים אל משה ואהרון על רעב, וטוענים שמוטב היה להם למות על סיר הבשר במצרים מאשר למות ברעב במדבר.
ה' אומר למשה שהוא עתיד להוריד להם לחם מן השמים, מדי יום ביומו, וביום שישי הם יקבלו מנה כפולה.
בהמשך, ה' אומר למשה שבערב יהיה לבני ישראל בשר, ובבקר לחם.
בערב, מגיע שלו, ובבוקר מכסה את הארץ שכבה דקה של גרגרים לבנים.
בני ישראל מכנים את הגרגרים מן, מכיוון שהם לא יודעים מה זה.
משה מסביר להם שזה הלחם אותו הבטיח להם ה' ומזהיר אותם ללקוט ממנו לפי הכמות שהם זקוקים לה, וכן נאסר עליהם ללקוט ליום המחרת, ועליהם ללקטו בכל בוקר מחדש.
בעקבות כך מקבלים בני ישראל גם את הציווי הראשון על שמירת השבת, שבה לא ירד המן.
רפידים - מים מן הסלע
אחר כך נוסעים בני ישראל לרפידים, שם מתלוננים העם על מחסור במים.
משה מכה, בהוראת ה', בסלע במטהו, ומן הסלע יוצאים מים לשתייה.
בעוד בני ישראל חונים ברפידים עמלק בא ותוקף את ישראל.
משה ממנה את יהושע בן נון לבחור לוחמים ולצאת להילחם בעמלק.
יהושע יוצא למחרת עם הלוחמים והם מצליחים לפגוע קשות בעמלק.
משה עומד על הגבעה עם מטה האלוהים, כאשר הוא מרים את ידיו ישראל גוברים וכאשר הוא מניח את ידיו עמלק גוברים.
לאחר המלחמה מורה ה' למשה לכתוב לזיכרון שהוא ימחה את זכר עמלק.
משה בונה מזבח וקורא לו ה' ניסי.
השאלה האם תחום שבת הוא איסור דאורייתא או איסור דרבנן נתונה במחלוקת גדולה, החל מהתנאים, דרך הראשונים ועד לשולחן ערוך ונושאי כליו.
השבת בה קוראים את פרשת בשלח יכולה לחול בשישה תאריכים שונים:
שנת השא ושנת השג - י' בשבט
שנת הכז - י"א בשבט
שנת החא - י"ב בשבט
שנת גכה ושנת בשה, שנת גכז ושנת בשז - י"ג בשבט
שנת בחג ושנת זשג, שנת בחה ושנת זשה - ט"ו בשבט
שנת זחא ושנת זחג - י"ז בשבט
מפטירים בשירת דבורה שבספר שופטים, אולם יש מנהגים שונים בנקודות ההתחלה של ההפטרה.
האשכנזים מתחילים ב, התימנים ב, והספרדים ב.
האיטלקים מתחילים ב כאשכנזים, ומסיימים , כך שקוראים רק את תחילת השירה.
פרשת גאורגה אורסו התחוללה בדצמבר 1984 בגאלאץ, רומניה, בתקופת שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו.
בשרשרת מאורעות זו, מהנדס הבניין גאורגה אורסו, שנקרא בפי ידידיו בשם "באבו", הובא לחקירה לאחר ששתי צעירות ממקום עבודתו הלשינו עליו כי הוא משמיע דעות חתרניות ומנהל "יומן אישי".
אורסו נחקר ובחיפוש שנערך בביתו נמצאו כתבי יד ויומנים הסוקרים תקופה של יותר מארבעים שנה.
לאחר תקופת עינויים בבית הכלא בז'ילבה, נפטר אורסו מפגיעות פנימיות (הרופאים קבעו כי היה זה מוות טבעי).
בנו של אורסו, אנדרי, בעזרת תמיכתם של משפחתו ואישים רבים מחוץ לרומניה (כולל אישים מישראל) ובתוכה (לאחר נפילת ניקולאה צ'אושסקו), פעל במשך שנים רבות לחשיפת האמת, הענשת האשמים בפרשה, והחזרת היומנים.
גאורגה אורסו (Gheorghe Ursu) נולד ביום 1 ביולי 1926 בעיירה סורוקה שבבסרביה כבנם של וסילה אורסו Vasile Ursu מגאלאץ ומרגרטה Margareta ממגורה אילווי נסאוד Magura Ilvei Nasaud שבאה מבית יהודי, שניהם רופאים מנתחים.
עד שנת 1941 למד גאורגה בבית הספר היסודי ובתיכון בסורוקה.
משנת 1941 עברה משפחת אורסו לגאלאץ.
משפחת אימו, סבו וסבתו ועוד 10 בני משפחה נספו בשואה.
בשנות המלחמה המשיך אורסו את לימודיו התיכוניים בגאלאץ ולקח חלק בקבוצה אנטיפשיסטית חשאית, שכללה גם את הסופרים יורדן קימט Iordan Chimet וקמיל בצ'יו Camil Baciu.
בשנת 1944 נרשם גאורגה באיגוד הצעירים הקומוניסטים (המחתרתי באותו זמן) והשלטונות התחילו לעקוב אחריו.
באותה שנה התחיל אורסו לפרסם בעיתונים - תחילה בעיתון הדמוקרטי "ההד" - במוסף ספרותי.
הוא פרסם ביום 22 במאי 1944 מאמר על Jean de Meung וביום 8 באוגוסט 1944 מאמר על ז'ול ורן.
בתקופה זו התחיל אורסו לכתוב יומן אישי, יומן שיכתוב בו שנים רבות.
בין השנים 1945-1950 למד אורסו בפוליטכניקה, בבוקרשט, בפקולטה להנדסת בניין.
מסיום לימודיו ועד שנת 1985 עבד אורסו כמהנדס בנין מומחה בתחום חוזק החומרים.
בשנת 1970 יצא לאור כרך שירים של אורסו בשם "תמיד שניים" עם הקדמה של נינה קסיאן.
בשנת 1980 מסר להוצאה לאור את ספר המסע שלו "אירופה שלי", אך הדפסתו עוכבה ולבסוף ראה אור לאחר מותו, בשנת 1991.
לאחר רעידת האדמה החזקה שהתרחשה ברומניה בשנת 1977 התגלעו חילוקי דעות בין אורסו ובין הממונים עליו בנושא התיקונים הדרושים למבנים שנפגעו ברעש.
אורסו לא היה מוכן לחתום על שיפוצים לא בטיחותיים ועל רקע זה פנה לתחנת הרדיו "אירופה החופשית" (תחנת רדיו אנטיקומוניסטית במערב אירופה).
מכאן הוא הפך חשוד בעיני השלטונות והתחיל מעקב אחריו.
בסוף 1984, לאחר הלשנה של צעירות ממקום עבודתו, נחקר אורסו ונעשה חיפוש בביתו, חיפוש בו הוחרמו כל יומניו וכתבי היד שלו.
לאחר כמה חודשים (לקח זמן רב עד שהחוקרים קראו את יומניו) הוא נכלא בתירוץ של "החזקת מטבע זר" (נמצאו בביתו שישה עשר דולרים).
אורסו לא הקפיד על הסתרת או הצפנת שמות האנשים עליהם כתב ביומניו והיומנים הפכו בידי הסקוריטטה לכלי רב עוצמה לאיתור אנשים שבמהלך השנים הביעו דעות הסותרות את הדוגמה.
אורסו לא הסכים לשתף פעולה ולהלשין על חבריו, לכן עינו אותו במתקן המשטרתי הידוע לשמצה ברחוב "רחובה" בבוקרשט ולבסוף ביום 17 בנובמבר 1985, הוא מת מהמכות שקיבל בבית הכלא.
רישומיו של אורסו ביומנים, במהלך יותר מארבעים שנים, כללו התייחסויות לשיחות שהיו לו עם אנשים אחרים שהזכיר בשמותיהם.
היות שכתב לעצמו, לא ציין פרטים מלאים (שם, שם משפחה וכתובת), אלא פעמים רבות הזכיר אנשים בשמם הפרטי או בכינוי המקובל בין חבריו.
כשקראו החוקרים את היומנים היו הרבה מקרים בהם לא הצליחו לזהות את הדמויות המוזכרות שם, לכן עונה אורסו, כדי למסור להם את הפרטים הדרושים לזיהוי הדמויות.
האנשים שכן זוהו על ידי השלטונות זומנו לחקירה ונדרשו לתת הסברים לשיחות שהיו להם בעבר (לפעמים עשרות שנים לפני החקירה), שיחות מהן השתמעה ביקורת על השלטון הקומוניסטי.
בוצעו מעצרים נוספים על פי היומנים.
נינה קסיאן, הגדולה במשוררות רומניה בתקופה הקומוניסטית, שהייתה מיודדת עם אורסו, שהתה בסיור הרצאות בארצות הברית בעת שפרצה הפרשה.
לאחר שקיבלה ידיעות על מעצרו של אורסו, העדיפה נינה קסיאן להישאר בארצות הברית ולא לחזור לרומניה.
השלטונות הקומוניסטיים הגיבו בעוצמה רבה, הם החרימו את ביתה על תוכנו, סילקו את ספריה מהספריות ומהחנויות ואסרו אותם.
חידוש הופעת ספריה התאפשר רק לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי.
אנדרי חוריה אורסו, בנו של גאורגה אורסו, כימאי במקצועו, היגר לארצות הברית זמן קצר לאחר מות אביו.
לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי פנה אנדרי למשטר החדש ודרש חקירה, הענשת האשמים במות אביו והשבת כתבי היד שלו, כולל היומנים המפורסמים.
בתחילה נראה היה שדרישותיו נענות - בוצעה חקירה, נמצאו האשמים והועמדו למשפט ואף היומנים נמצאו.
זמן לא רב לאחר מכן, המערכת המשפטית/משטרתית שכיהנו בה אותם האנשים מהתקופה הקומוניסטית, התאוששה מההלם של שינוי המשטר והחלה לגונן על אנשיה.
המשפטים בוטלו, היומנים הוחרמו שוב והכל החל להתמוסס.
אנדרי אורסו יצא למאבק, פתח אתר אינטרנט, גייס אינטלקטואלים דוברי רומנית מהפזורה הרומנית ומרומניה גופא, פרסם בכל העיתונים מכתב פתוח לנשיא רומניה, מכתב שחתמו עליו אנשי רוח רבים (גם מישראל).
כשראה אנדרי שמאמציו עדיין לא נושאים פרי, הכריז ביום 15 בנובמבר 2000 על שביתת רעב מתוקשרת וזימן מסיבת עיתונאים.
מאמציו הבלתי נלאים יצרו אפקט של כדור שלג ועיתונים רבים יותר ויותר נרתמו למאבקו.
בשנת 2000 הוענק לו פרס GDS לקידום ערכי החברה האזרחית.
בחודש אוקטובר 2001, לאחר שנים רבות של הכחשה לגבי עצם קיום היומנים בידיהם, הודיע שירות המידע הרומני בתקשורת על החזרת כתבי היד שהחרים ה"סקוריטטה" לפני שנת 1989. השירות הודיע שנותרו 50000 דפי כתבי יד שעדיין לא נתבעו על ידי בעליהם או יורשיהם.
בין כתבי היד שפורסמו ברשימה, מופיעים גם 811 דפי היומנים של גאורגה אורסו.
הקולונלים לשעבר טודור סטניקה Tudor Stanica ומיכאיל קראנגה Mihail Creangă נידונו באוקטובר 2003 לעשרים שנות מאסר על רציחתו של גאורגה אורסו.
השניים אמורים היו לרצות רק עשר שנות מאסר, משום שעברו את גיל 60 ונכנסו לתחום צו חנינה שניתן בשנת 1988.
ביום 22 בדצמבר 2005 נידון הגנרל לשעבר (בסקוריטטה) אאוג'ן גריגורסקו Eugen Grigorescu לשלוש שנות מאסר ותשלום 9900 ליי (חדשים) כפיצוי אזרחי בתיק של גאורגה אורסו שנרצח במכות בבית הכלא ועוד תשלום של 1300 לאי כהוצאות משפטיות.
כדי להבין את משמעות הפרשה הזאת עבור הציבור הרומני, מובאות כאן כותרות מעיתוני התקופה ברומניה, כותרות המתייחסות להתקדמות החקירה, המשפט והתוצאות.
1992 - România Liberă "רוצחי המהנדס גאורגה אורסו".
1 ביולי 1999 בעיתון "Ziua" - "רוצחו של המהנדס גאורגה אורסו נידון ל-20 שנות מאסר".
13 בנובמבר 1999, במספר עיתונים בו זמנית, פורסם מכתב פתוח לנשיא רומניה, אמיל קונסטנטינסקו ורשימה ארוכה של חותמים, אנשי רוח דוברי רומנית מכל העולם, כולל ישראל.
30 בספטמבר 1999 - בעיתון "Cotidianul" - "שוחרר רוצח המהנדס גאורגה אורסו".
2001 - בכתב העת "Revista Dilema" - "כרונולוגיה של משפט שלא התקיים".
מאי 2002 - בכתב העת "Revista 22" - "תיק גאורגה אורסו - חרפה למשפט הרומני".
אפריל 2003, בעיתון "Evenimentul Zilei" - "ראשי הסקוריטטה ישמיעו את דברם במשפט אורסו".
20 במאי 2003 - בעיתון "Evenimentul Zilei" - "פשעי המיליציה הפוליטית".
3 ביוני 2003 - בעיתון "Evenimentul Zilei" - "מנגלה מרחובה".
14 ביולי 2003 בעיתון "Cotidianul" - "בית הדין לערעורים נתן פסק דין בתיק הדיסידנט, שנרצח בבית הסוהר - 11 שנות כלא לרוצחי גאורגה אורסו".
15 ביולי 2003 בעיתון "Evenimentul Zilei" - "המענים של אורסו ל-22 שנות כלא".
16 ביולי 2003 בעיתון "Evenimentul Zilei" - "בחיפושים אחר המענים של אורסו".
19 ביולי 2003 בעיתון "Evenimentul Zilei" - "חיפושים בהרים אחר טודור סטניקה".
26 באוגוסט 2003 בעיתון "Cotidianul" - "ערעור הרוצחים של אורסו נדחה פעם נוספת".
14 באוקטובר 2003 בעיתון "Cotidianul" - "הקולונלים שנמצאו אשמים במותו של הדיסידנט גאורגה אורסו הסגירו את עצמם, לאחר חמישה חודשי חיפושים אחריהם".
14 באוקטובר 2003 בעיתון "Adevărul" - "המורשעים סופית בתיק אורסו, הקולונלים הנמלטים סטניקה וקראנגה, הסגירו את עצמם".
מבחר הכותרות הוא מדגם מצומצם מאוד של החגיגה התקשורתית מסביב לפרשה.
אחרי כל השנים, אחרי כל הגלגולים המשפטיים ואחרי פסקי הדין הסופיים זה לא נגמר - אחד הנאשמים העיקריים שוחרר מכלאו לאחר פחות משנה (במקום 20 שנה בכלא) מבלי להודיע על כך למשפחת אורסו.
הנימוקים לא פורסמו, אך משערים שזה היה מטעמי בריאות, אף על פי שהאיש נראה במצב בריאותי תקין.
אנדרי אורסו עדיין מחפש את היומנים.
קורנל מיחאלאקה (Cornel Mihalache) הפיק סרט על חייו של גאורגה אורסו, סרט שהוצג לראשונה באירוע הקרוי "סיביו - בירת תרבות אירופית".
הסרט מכיל גם הקלטות הקול של גאורגה אורסו.
בשנים 2006 - 2007 פרסם יורדן קימט שני כרכים של מכתבים שהוחלפו בין אורסו ובין חבריו - הכרכים יצאו לאור בשם "ספר הידידים שלי".
פרשת ג'יין אייר הוא רומן מאת ג'ספר פורד שיצא לאור ב-2001. זהו סיפורה של תרזדיי נקסט, סוכנת במחלקה לבילוש ספרותי, והמרדף שלה אחרי פושע גאון ומרושע, שמתרחש בשנת 1985 אלטרנטיבית ובתוך דפי הספר ג'יין אייר, ספרה של שרלוט ברונטה.
ספר ההמשך של "פרשת ג'יין אייר" הוא "לשקוע בספר טוב".
הספר תורגם לעברית בידי חנה ידור-אבני ויצא לאור בהוצאת מודן בשנת 2004.
העלילה מתרחשת ביקום מקביל שבו אנגליה והאימפריה הרוסית נלחמות במלחמת קרים במשך יותר ממאה שנים.
אנגליה היא מדינת משטרה המנוהלת על ידי תאגיד ענק בשם "גוליית" (יצרנית נשק שראשיה בעלי עקרונות מוסריים מפוקפקים).
ברחובות נשמעים דיונים לגבי שאלות ספרותיות כגון מי המחבר האמיתי של המחזות השייקספיריים.
השמירה על שלמות וטוהר הספרות האנגלית מוטלת על מ"מ-27 מחלקה מיוחדת במשטרה הממונה על בילוש ספרותי.
הגיבורה תרזדיי נקסט (משמעות השם באנגלית הוא "יום חמישי הבא"), היא רווקה בת 36, חיילת לשעבר ששרתה בקרים ובלשית ספרותית.
היא חיה בלונדון עם חיית המחמד שלה, דודו בשם פיקוויק.
בתחילת הסיפור היא מקודמת באופן זמני לתפקיד ביחידת מ"מ-5 כדי לעזור בתפיסתו של הפושע אכרון האדס, המבוקש מספר 3. תרזדיי נבחרה בגלל הכרותה המוקדמת עם האדס, היא מצליחה להתקרב אליו אך הניסיון ללכידתו נכשל והיא נפצעת קשה.
בזמן שהיא מחלימה תרזדיי קוראת את "ג'יין אייר", הרומן האהוב עליה.
היא נזכרת באירוע שקרה לה בילדותה, בעת ביקור בהווארת' (בית משפחת ברונטה), היא פגשה את אדוארד רוצ'סטר, הגיבור הרומנטי של הספר, רגע לפני שהוא פוגש את ג'יין לראשונה.
הופעתה של תרזדיי גורמת לשינוי מזערי ברומן.
נקסט חוזרת לתפקידה במחלקה לבילוש ספרותי והיא מוצבת במטה מבצמים (קיצור של מבצעים מיוחדים) בעיר הולדתה סווינדון.
בבית הוריה היא נפגשת עם אמה וונדזדיי, הדוד שלה מייקרופט (שמו של אחיו של שרלוק הולמס) ודודתה פולי.
מייקרופט הוא ממציא של טכנולוגיות ספרותיות.
הוא יצר תולעי ספרים שאוכלים מילים מתוך ספרים, נייר העתקה המשמש לתרגום (כותבים באנגלית וההעתק מתורגם אוטומטית לכל שפה שרוצים), וההמצאה החשובה ביותר היא "שער הפרוזה".
מתקן זה מאפשר לאנשים להיכנס לתוך הדפים של כל יצירה ספרותית.
נקסט פוגשת שוב גם את לנדן פארק-ליין שהיה ארוסה בעבר, ועתה מאורס לבחורה אחרת.
נקסט מגלה שהאדס חטף את מייקרופט ופולי ואת "שער הפרוזה", כדי לסחוט את עולם הספרות באיום לשנות את הרומנים האהובים ביותר.
האדס בעזרת השער מסלק מתוך מרטין צ'אזלוויט, רומן של צ'ארלס דיקנס, את אחת הדמויות המשניות מר קוויוורלי.
כאשר לא נענים לדרישותיו הוא הורג את הדמות, ובכך משנה את הטקסט בכל העותקים של הרומן.
נקסט וג'ק שיט, נציג התאגיד גוליית, עולים על עקבותיו של האדס ומגלים שהוא נמצא ברפובליקה הסוציאליסטית של ויילס.
הם מחלצים את מייקרופט ושער הפרוזה, אך פולי נעלמה והאדס עצמו נכנס לתוך דפי כתב היד המקורי של ג'יין אייר.
נקסט מחליטה לרדוף אחריו ונכנסת אף היא לתוך כתב היד.
אחרי מאמצים רבים היא מצליחה לתפוס ולחסל אותו.
תוך כדי כך האדס שורף את תורנפילד הול, ביתו של רוצ'סטר, כתוצאה מהשריפה אשתו הראשונה של רוצ'סטר, ברטה, קופצת מהגג ונהרגת, ורוצ'סטר נשאר נכה.
מותה של ברטה מאפשר לג'יין להתחתן עם רוצ'סטר, וכך גורמת נקסט לשינוי סוף הרומן (הסוף המוכר והאהוב בעולמנו שלנו).
כשנקסט חוזרת לעולם מתוך הספר, היא משחררת את דודתה פולי מתוך שיר של וורדסוורת' וכולאת את ג'ק שיט בתוך השיר "העורב" של אדגר אלן פו.
נקסט גם משתתפת בכנס למען הלחימה קרים, אך במקום לתמוך במאמץ המלחמה, היא חושפת שהנשק הסודי של תאגיד גוליית הוא פיקציה, מה שמוביל בסופו של דבר לנסיגת הכוחות האנגלים מהחצי האי וחתימה על הסכם הפסקת נשק לראשונה אחרי יותר מ-100 שנה.
נקסט מגיעה לחתונה של פארק-ליין עם ארוסתו הנוכחית, אך החתונה נקטעת שעורך הדין, מר מייסון (דמות ספרותית מהספר ג'יין אייר) מכריז שהכלה נשואה מקודם, ועצם החתונה יגרום לביגמיה.
החתונה אכן מתפוצצת, ולאחר מכן נקסט ופארק-ליין מתפייסים ומתחתנים.
בחתונה מופיע אביה של תרזדיי שהוא עריק ממשמר הזמן מ"מ-12. הוא עוצר לרגע את הזמן, ונותן לבתו עצות אבהיות.
בסוף הרומן עתידה של תרזדיי אינו ברור, אמנם הסוף ה"חדש" של "ג'יין אייר" התקבל בחיוב, אך כשישנתה את הטקסט עברה נקסט על הכללים של הרשת למבצעים מיוחדים.
פרשת בלומברג-פריטש הייתה אירוע בהיסטוריה של גרמניה הנאצית שסימן את השתלטותו האישית של אדולף היטלר על הצבא הגרמני, הוורמאכט, שעד אז היה גוף עצמאי ובעל השפעה פוליטית והתיימר למדיניות עצמאית ממדיניותה של המפלגה הנאצית.
הפרשה נקראת על שמם של מפקדי הוורמאכט, ורנר פון בלומברג וורנר פון פריטש, אשר פוטרו על ידי היטלר, בשנים 1937 ו-1938, לאחר שהתגלו פרשיות מין מביכות הקשורות בהם.
בכל הנוגע לפריטש לא הייתה הפרשה הקשורה בו אלא זיוף גס שנוצר על ידי היינריך הימלר וריינהרד היידריך.
אירוע זה מסמל את הכפפת הוורמאכט לרצונו של היטלר, אך גם את תחילת הנתק בין היטלר ובין כת הקצינים המקצועיים שהיוו את הבסיס לפיקוד העליון של הוורמאכט, נתק שהגיע לשיאו בקשר העשרים ביולי, בו ניסו קצינים בכירים להתנקש בחייו של היטלר ולתפוס את השלטון.
עם עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון, ב-30 בינואר 1933, היו אנשי הרייכסווהר, הוא שמו של צבא גרמניה קודם לייסוד הוורמאכט, חלוקים בדעותיהם.
לכאורה, היה עליהם לתמוך בשלטון החדש, שהבטיח את הסרת מגבלות הסכם ורסאי שהגביל את הצבא לכדי צבא מצומצם של 100,000 איש, ולהחזיר את הטריטוריות והעוצמה שאבדו בעקבות מלחמת העולם הראשונה.
אך המפלגה הנאצית כללה מיליציה פוליטית שכונתה אס אה, בראשותו של ארנסט רהם, שהתיימרה להתחרות ברייכסווהר, ולהטמיע את 100,000 אנשי הצבא המקצוענים, במיליציה נאצית אידאולוגית עממית, בעלת נטיות מהפכניות.
לקראת פטירתו של נשיא הרייך הזקן, הפילדמרשל פאול פון הינדנבורג נוצר הכורח לפעול.
היטלר הבין כי אם ברצונו לקבל את סמכויותיו של הינדנבורג, ולשלוט במדינה ללא מצרים, עליו לבחור בין אחד מהגופים המתחרים על העוצמה במדינה.
היטלר בחר לצדד ברייכסווהר, ובאירוע המכונה "ליל הסכינים הארוכות", בסוף יוני 1934, חיסל פיזית את מנהיגות האס אה, ונטל מהארגון את עוצמתו.
הרייכסווהר, בראשות שר ההגנה, ורנר פון בלומברג, עמד מן הצד, כאשר היטלר ביצע חיסול פוליטי נרחב, שכלל רצח גלוי של מאות פעילי SA בכירים.
בהמשך לאירועים אלו חייב בלומברג את כל חיילי הצבא להישבע אמונים להיטלר, והועלה לדרגת פילדמרשל.
בשנת 1935, כאשר הפך משרד ההגנה למשרד המלחמה, נתמנה בלומברג לשר המלחמה והמפקד העליון של הכוחות המזוינים, מינוי שהיה לצנינים בעיני מתחריו ובפרט בעיני הימלר וגרינג.
חילוקי הדעות בין היטלר לאנשי צבאו נמשכו גם לאחר אירועים אלו, והתחרות על הסמכויות במדינה הנאצית בין הגופים השונים לא פסקה.
כדוגמה ניתן לתת את הקמת משרד התעופה ב-27 באפריל 1933, בראשות הטייס לשעבר הרמן גרינג.
משרד התעופה הוציא את נושא התעופה הצבאית מידיהם של קציני הצבא.
דבר נוסף שהכעיס את מפקדי הצבא היה שלמשרד התעופה צורפו מנהלי חברות תעופה לשעבר שהיו נאצים ובהם ארנסט אודט, קצין לשעבר באס אה שניצל על ידי גרינג ובשנת 1936 מונה למפקח הכללי על הטכנולוגיה בכל גרמניה.
ככל שהתקדם מהלך האירועים, ותוכניותיו של היטלר נשענו יותר ויותר על השימוש בכוח צבאי, כך רצה היטלר להשתלט עוד ועוד על הוורמאכט.
כאשר פרש היטלר את תוכניותיו למלחמה עולמית, באירוע המכונה "ועידת הוסבאך", ב-5 בנובמבר 1937, גילה כי הקצינים הבכירים שנכחו בוועידה, ובהם בלומברג ופריטש, מתנגדים לתוכניותיו.
בספטמבר 1937 פגש בלומברג בברלין אישה צעירה (בת 26) בשם ארנה גרון והתאהב בה.
באותה עת היה בלומברג אלמן בן 60 ואב לחמישה ילדים בוגרים.
הוא החליט להתחתן איתה וביקש את עצתם של גרינג והיטלר, שנתנו לו את ברכתם ואף שימשו עדים בטקס החתונה הצנוע שנערך במשרד המלחמה.
זמן קצר לאחר מכן החלו להופיע שמועות על עברה המפוקפק של הכלה; הסתבר שהיה לה תיק במשטרת ברלין, היא הייתה ידועה כיצאנית ואף הצטלמה בצילומים פורנוגרפיים.
מפקד משטרת ברלין, הגראף וולף-היינריך פון הלדורף, העביר את התיק לגרינג והלה העבירו להיטלר בחפץ לב.
הוא ביקש מבלומברג להתגרש, וכאשר סירב פיטר אותו מתפקידו.
לאחר פרישתו של בלומברג, היה פריטש המינוי הטבעי לתפקיד שהתפנה.
ההומוסקסואליות הייתה אסורה על פי דין בגרמניה הנאצית, וסעיף 175 לחוק העונשין הגרמני, שהטיל עונשים כבדים על גילויי הומוסקסואליות, ולו הקלים ביותר, נאכף בחומרה.
על אף שפריטש דחה האשמות אלו (שכפי הנראה נוצרו בבית היוצר של הימלר), הוא פוטר מיד מתפקידו, והיטלר הכריז על עצמו כ"מפקד העליון של הכוחות המזוינים", תפקיד שהחזיק בו עד מותו.
את תפקידו של פריטש כמפקד ה-OKH, צבא היבשה הגרמני, מילא גנרל פלדמרשל ולטר פון בראוכיטש, שהיה עושה דברו של היטלר, במידה רבה ללא שיקול דעת עצמאי, עד לפיטוריו בשנת 1941, שלאחריהם נטל היטלר אף תפקיד זה לעצמו.
מבחינת גיבורי הפרשה, בלומברג ופריטש, הייתה הפרשה קץ הקריירה הצבאית שלהם.
בלומברג לא זומן עוד לשירות צבאי גם לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, וחי עם אשתו בכפר קטן בבוואריה.
לאחר סוף מלחמת העולם נתפס בידי בעלות הברית, ומת בעודו במעצר.