tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאזור יש גם חשיבות גיאו-אסטרטגית ספציפית מכיוון שמסדרון הים, הכולל שני מצרים צרים, מספק גישה לים התיכון מהים השחור עבור צי של חמש מדינות: רוסיה, אוקראינה, רומניה, בולגריה וגאורגיה.
האזור משמש גם כאזור חיבור עתידי של רשתות הרכבת המהירות הטורקיות, הבולגריות והיווניות הקיימות.
תראקיה המזרחית כוללת את כל החלקים המזרחיים של האזור ההיסטורי של תראקיה.
האזור כולל את כל השטחים של הנפות הטורקיות אדירנה, טקירדא וקרקלרלי, כמו גם את אותם שטחים ביבשת אירופה של הנפות צ'נקלה ואיסטנבול.
גבולותיה היבשתיים של תראקיה המזרחית הוגדרו על ידי חוזה קונסטנטינופול (1913) והוועידה הבולגרית-עות'מאנית (1915), ואושרו מחדש על ידי אמנת לוזאן.
בתראקיה המזרחית יש אקלים ים-תיכוני היברידי / אקלים סובטרופי גשום על חוף הים האגאי וחוף ים מרמרה, אקלים ימי על חוף הים השחור ואקלים יבשתי לח בפנים הארץ.
הקיץ חם, לח ויבש ברמה בינונית ואילו החורף קר ולח ולפעמים מושלג.
אקלים החוף שומר על טמפרטורות מתונות יחסית.
עם זאת, הצפיפות מוטה על ידי המטרופולין של איסטנבול.
שתי היבשות מופרדות על ידי הדרדנלים, הבוספורוס (הידוע בכינויו המצר הטורקי ) וים מרמרה, מסלול של כ-361 ק"מ.
החלק הדרומי ביותר של תראקיה המזרחית נקרא חצי האי גליפולי.
טורקיה האירופית גובלת במערב יוון לאורך 212 ק"מ ובצפון עם בולגריה לאורך 269 ק"מ, עם הים האגאי מדרום מערב והים השחור מצפון מזרח.
תראקיה המזרחית היוותה במה לכמה אירועים חשובים בהיסטוריה, כולל:
המיתוס היווני של הרו ולאנדרוס התרחש בעיר העתיקה ססטוס.
אניאס ייסד את העיר אנוס תוך שהוא מנסה למצוא אדמות חדשות במהלך מסעותיו המיתולוגיים.
לאחר מותו של אלכסנדר הגדול, בתקופה שנקראה מלחמות הדיאדוכים, גנרל אלכסנדר ליסימכוס (360–281 לפני הספירה) הפך למלך תראקיה והקים את בירתו בליזימאכיה.
קרב אדריאנופול בשנת 378 היה נקודת מפנה חשובה בירידת האימפריה הרומית.
טירת צ'ימפה הייתה השטח האירופי הראשון שהוחזק על ידי האימפריה העות'מאנית.
אדירנה הייתה הבירה השנייה של האימפריה העות'מאנית אחרי בורסה.
מערכת גליפולי, אחת המערכות החשובות ביותר במלחמת העולם הראשונה, נערכה בחצי האי גליפולי.
ההרג ההמוני והעקירה של בולגרים תראקיים בשנת 1913 וחילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה בשנת 1923 בין יוון לטורקיה טיהרו אתנית את האוכלוסיות האורתודוקסיות.
היהודים טוהרו אתנית כתוצאה פוגרומים בתראקיה בשנת 1934.
הקהילות המוסלמיות תועדו כטורקיות, ואילו חברי הכנסייה של הפטריארכיה האקומנית תועדו כיוונים.
במאה האחרונה, תראקיה המזרחית המודרנית הייתה המרכיב העיקרי בשטחה של וילאייט אדריאנופול, אשר לא כללה את וילאייט קונסטנטינופול, אך כללה את תארקיה המערבית וחלקים מרכס הרודופי וסאקאר.
תראקיה המזרחית של המאה ה-21 מהווה את מה שנשאר מרומליה הטורקית, שהשתרעה פעם צפונה עד הונגריה ומערבה עד בוסניה.
רומליה אבדה חלקית משנת 1699 ואילך, עד שבשנת 1912 אבד חלקה הגדול במלחמת הבלקן הראשונה.
כמה משטרים קטנים הוקמו במהלך מלחמת הבלקן השנייה, והעניקו לתראקיה המזרחית את הגבולות שנותרו כיום.
תראקיה המערבית הוא אזור גאוגרפי והיסטורי של יוון, בין הנהרות נסטוס ואוורוס בצפון מזרח המדינה; תראקיה המזרחית, השוכנת ממזרח לנהר אוורוס, מהווה את החלק האירופי של טורקיה, והאזור שמצפון לו בבולגריה, מכונה תראקיה הצפונית.
תחת האימפריה הביזנטית תראקיה המערבית נהנתה ממעמדה קרוב ללב האימפריאלי והפכה למרכז של מסחר ותרבות יוונית מימי הביניים; מאוחר יותר, תחת האימפריה העות'מאנית, התיישבו שם מספר מוסלמים, המסמנים את לידת המיעוט המוסלמי של יוון.
מבחינה טופוגרפית, תראקיה מתחלפת בין אגנים סגורים בהרים בגודל שונה לעמקי נהר עמוקים.
הוא מחולק לשלוש היחידות האזוריות (מחוזות לשעבר): קסנתי, רודופ ואברוס, שיחד עם היחידות האזוריות המקדוניות של דרמה, קוואלה ותאסוס מהווים את אזור מזרח מקדוניה ותראקיה.
הקורפוס הרביעי של הצבא ההלני מפקדתו בקסנתי; בשנים האחרונות משך האזור תשומת לב תקשורתית בינלאומית לאחר שהפך לנקודת כניסה מרכזית למהגרים בלתי חוקיים המנסים להיכנס לשטח האיחוד האירופי; כוחות הביטחון היוונים, העובדים יחד עם פרונטקס, נפרסים בהרחבה גם בגבול היבשה יווני-טורקיה.
השטח המשוער של תראקיה המערבית הוא 8,578 קמ"ר עם אוכלוסייה של 371,208 על פי מפקד 2011. ההערכה היא ששני שלישים (67%) מהאוכלוסייה הם יוונים נוצרים אורתודוקסים, ואילו 30% (120,000) הם מוסלמים שהם מיעוט מוכר רשמית של יוון.
מתוכם כמחצית ממוצא טורקי, בעוד ששליש נוסף הם פומקים השוכנים בעיקר באזורים ההרריים של האזור.
הצוענים של תראקיה הם בעיקר מוסלמים, בניגוד לבני משפחתם האתניים באזורים אחרים במדינה, שבדרך כלל משתייכים לאמונה האורתודוקסית של הרוב היווני.
תראקיה גובלת בבולגריה מצפון, בטורקיה במזרח, בים האגאי (יוון) בדרום ובמקדוניה היוונית ממערב.
אלכסנדרופולי היא העיר הגדולה ביותר, עם אוכלוסייה עירונית המונה 72,959 תושבים על פי מפקד האוכלוסין בשנת 2011. להלן טבלה של חמש הערים התראקיות הגדולות:
לאחר הכיבוש הרומי, תראקיה המערבית הייתה שייכת למחוז הרומי תרקיה שנוסד בשנת 46 לספירה.
בראשית המאה ה-2 לספירה הקים כאן קיסר רומא טראיאנוס, כחלק מהמדיניות הפרובינציאלית, שתי ערי מדינה, טראיאנופוליס ופוטינופוליס.
מאזור זה עברה ויה אגנטיה המפורסמת, אשר הבטיחה את התקשורת בין מזרח למערב, בעוד השלכותיה קישרו את העולם האגאי עם עורף תראקיה (כלומר העמק העליון והאמצעי של נהר אוורוס).
מהחוף עבר גם נתיב הים טרוד – מקדוניה, בו השתמש השליח פאולוס במסעותיו ביוון.
במהלך המשבר הגדול של האימפריה הרומית במאה ה-3 לספירה, תראקיה המערבית סבלה מפלישות תכופות של הברברים עד שלטונו של דיוקלטיאנוס, אז הצליחה לשגשג מחדש בזכות הרפורמות המינהליות שלה.
האזור היה בשליטת האימפריה הביזנטית מאז חלוקת האימפריה הרומית לאימפריות המזרח והמערב בתחילת המאה הרביעית לספירה.
האימפריה העות'מאנית כבשה את מרבית האזור במאה ה-14 ושלטה בו עד מלחמות הבלקן בשנים 1912–1913. בתקופת השלטון העות'מאני, חיה בתראקיה אוכלוסייה מעורבת של טורקים ובולגרים, עם אלמנט חזק יווני בערים והים האגאי Littoral.
באזור התגוררו גם מספר קטן יותר של פומקים, יהודים, ארמנים וצוענים.
בשעת 1821, כמה חלקים של תראקיה המערבית, כגון Lavara, Maroneia, ו-Samothraki מרדו השתתפו במלחמת העצמאות היוונית.
במהלך מלחמת הבלקן הראשונה, הליגה הבלקנית (סרביה, יוון, בולגריה ומונטנגרו) נלחמה נגד האימפריה העות'מאנית וסיפחה את מרבית שטחה האירופי, כולל תראקיה.
תראקיה המערבית נכבשה על ידי חיילים בולגרים שהביסו את הצבא העות'מאני.
ב-15 בנובמבר 1912, על גדתו הימנית של נהר מריצה חיל המתנדבים המקדוני-אדריאנופוליטני הביס את הכוח הטורקי של ייבר פחה, שהגן על רכס הרודופי המזרחי ותראקיה המערבית מפני פלישת הבולגרים.
בין חברות הליגה הבלקנית נתגלתה מחלוקת אודות שיוך השטחים שנכבשו, ובעיקר בין ממלכת בולגריה לממלכת סרביה.
כתוצאה מהמחלוקת מכך פרצה מלחמת הבלקן השנייה.
באוגוסט 1913 בולגריה הובסה, אך זכתה בתראקיה המערבית על פי תנאי חוזה בוקרשט.
בשנים שלאחר מכן, מעצמות המרכז (גרמניה, אוסטריה-הונגריה והאימפריה העות'מאנית), לצידן לחמה בולגריה, הפסידו במלחמת העולם הראשונה וכתוצאה מכך נלקחו שטחי תראקיה המערבית מבולגריה על פי תנאי חוזה ניי מ-1919. תראקיה המערבית הייתה בניהול זמני של מדינות ההסכמה בראשות הגנרל הצרפתי שארל אנטואן שארפי.
במחצית השנייה של אפריל 1920 בוועידת סן רמו של ראשי ממשלות בעלות הברית העיקריות של מעצמות ההסכמה (למעט ארצות הברית) תראקיה המערבית ניתנה ליוון.
במהלך מלחמות הבלקן ומלחמת העולם הראשונה, בולגריה, יוון וטורקיה גירשו כל אחת מאוכלוסיות מיעוטים בהתאמה באזור תראקיה מחוץ לאזורים שבשליטתם.
אוכלוסייה גדולה של יוונים בתראקיה המזרחית, ובחוף הים השחור ובדרום בולגריה, גורשה מדרום וממערב לתראקיה שבשליטת יוון.
במקביל, אוכלוסייה גדולה של בולגרים נאלצה לעקור מהאזור לבולגריה על ידי פעולות יווניות וטורקיות.
אוכלוסיות טורקיות באזור גם גורשו על ידי כוחות בולגרים ויוונים ונדחפו מזרחה כחלק מהסכם נוילי וההסכמים הבאים, ניתנה לגיטימציה למעמד האוכלוסיות המגורשות.
בעקבות זאת הושגו חילופי אוכלוסין נוספים ששינו באופן קיצוני את הדמוגרפיה של האזור לעבר הגברת הומוגניזציה אתנית בשטחים שבסופו של דבר הוענקה לכל מדינה בהתאמה.
בעקבות זאת נערכו חילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה בקנה מידה גדול בשנת 1923 (הסכם לוזאן), שביצעה סופית את היפוך הדמוגרפיה של אזור תראקיה המזרחית.
האמנה העניקה מעמד של מיעוט למוסלמים בתראקיה המערבית, בתמורה למעמד דומה למיעוט היווני האתני באיסטנבול ובאיים האגאים אימברוס וטנדוס.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר הפלישה הגרמנית (אפריל 1941) נמסר האזור לחזקת בולגריה, שהייתה חלק ממדינות הציר וחתמה על ההסכם התלת-צדדי.
במרץ 1943ביצעו כוחות בולגריים תחת פיקודו של ירוסלב קאליצין אקציה ברחבי תראקיה, עצרו ובהמשך גירשו 4,219 מיהודי תראקיה אל מחנה ההשמדה טרבלינקה.
כלכלת תראקיה בשנים האחרונות הפכה לפחות תלויה בחקלאות.
מספר תעשיות היי-טק בבעלות יוון השייכות לתעשיית הטלקומוניקציה התמקמו באזור.
הכביש המהיר אגנטיה אודוס העובר בתראקיה, תרם להתפתחות נוספת של האזור.
התיירות הופכת אט אט לחשובה יותר ויותר מכיוון שבחוף האגאי ישנם מספר חופים, ויש גם פוטנציאל לפעילות תיירותית בחורף בהרי רודופי, הגבול הטבעי עם בולגריה, המכוסה ביער צפוף.
המיעוט המוסלמי של תראקיה הם אזרחים יוונים ממוצא אתני מגוון והוא מוכר כמיעוט דתי בהתאם להסכם לוזאן עליו חתמה יוון עם טורקיה, ויחד עם החוקה היוונית, מעוגנת בזכויות היסוד של הטורקים ושל קבוצות אתניות אחרות.
של מזרח מקדוניה ותראקיה וההתחייבויות כלפיהם.
ממשלת יוון אינה מתייחסת למיעוט המוסלמי על ידי רקע אתני ספציפי, מכיוון שהוא כולל מוסלמים טורקים, פומקים וצוענים.
המיעוט היה פטור מחילופי האוכלוסין בין יוון וטורקיה בשנים 1922–1923 וקיבלו זכויות מיוחדות במסגרת חוזה לוזאן, כמו חופש דת וחינוך בשפה הטורקית.
המספרים המשוערים של קבוצות האתניות המרכיבות את המיעוט הם על פי מסמך של הקונסוליה היוונית בברלין:
המספר הכולל של מיעוט מוסלמי הוא כ-120,000
טורקיה, מדינה החתומה על חוזה לוזאן, טענה בתחילה כי כל המיעוט המוסלמי הוא מיעוט טורקי אתני לחלוטין אף על פי שהוא מורכב מקבוצות אתניות מרובות.
עם זאת, רג'פ טאיפ ארדואן, במהלך ביקורו ההיסטורי ב-7 בדצמבר 2017 ביוון כנשיא טורקיה, הודה לראשונה באופיו הרב-אתני של המיעוט המוסלמי.
המפקדים האחרונים ששאלו על מוצא אתני נערכו בתקופת המעבר לפני שהאזור הפך לחלק מיוון.
מספר אומדנים ומפקדי אוכלוסין בתקופת 1912–1920 העלו את התוצאות הבאות לגבי התפוצה האתנית של האזור של תראקיה המערבית:
אוכלוסיית הפומקים, בהתאם למקור, נספרה יחד עם הטורקים (המוסלמים) בעקבות השיטה העות'מאנית של סיווג אנשים לפי דת, בעוד שבמקרים אחרים הוגדרה בנפרד.
על פי התפיסה הבולגרית, הם נחשבים "מוסלמים בולגרים" וחלק בלתי נפרד מהאומה הבולגרית.
האזור שהועבר למדינות ההסכמה כלל גם את קראאגאך וסביבתה, שהפכה לחלק מטורקיה לאחר הסכם לוזאן.
תראקיה המערבית נמסרה למדינות ההסכמה בדצמבר 1919, ולאחריה עזבו בולגרים את האזור, ואילו יוונים רבים עברו להתגורר בו.
מפקד אוכלוסין בשנת 1920 שערכו מדינות ההסכמה בתראקיה המערבית.
על פי המחקרים הטורקים אוכלוסיית תראקיה המערבית בשנת 1923 הייתה 191,699, מתוכם 129,120 (67%) היו טורקים / מוסלמים (כולל גם את הפומקים) ו-33,910 (18%) היו יוונים; 28,669 שנותרו (15%) היו בעיקר בולגרים (נוצרים), יחד עם מספר קטן של יהודים וארמנים (לפני חילופי האוכלוסין).
אוכלוסיית האזור, על פי מפקד האוכלוסין הרשמי של 1928 ו-1951, שערכ הרשויות המקומיות, לפי שפת אם, הייתה כדלקמן:
אבדרה, עיירת חוף יוונית עתיקה ביחידה האזורית של קסאנטי, היא מקום הולדתם של הפילוסופים היוונים דמוקריטוס, הנחשב על ידי אחדים לאבי התורה האטומית, ופרוטגורס, שהוכר כי המציא את תפקיד הסופיסט המקצועי.
תראקיה ובמיוחד הרי רודופי, החלק ההררי הצפוני שלה, היא ביתם של אחת משתי אוכלוסיות הדוב החום (מינים אורסוס ארקטוס) ששרדו ביוון (השנייה בהרי פינדוס, במרכז יוון).
הגבול היווני-טורקי הוא נקודת כניסה מרכזית של מהגרים בלתי חוקיים מאסיה (כורדים, אפגנים, פקיסטנים) המנסים להיכנס לאירופה.
תראנוס היה תאגיד אמריקאי בבעלות פרטית שהוגדר לימים כתאגיד פורץ דרך בתחום הטכנולוגיה הרפואית.
החברה טענה שהיא יצרה כלי לבדיקת דם שדרש כמויות קטנות מאוד של דם.
עם זאת, טענות אלו הוכחו ב-2018 כשקריות.
החברה נוסדה בשנת 2003 על ידי אליזבת הולמס בת ה-19. תראנוס גייסה יותר מ-700 מיליון דולר ממשקיעים פרטיים, מה שהזניק את השווי שלה לכ-10 מיליארד דולר בשיאה ב-2013 וב-2014.
ב-2015, פרופסור למחקר הרפואה ג'ון יואנידיס, הכימאי אלפתריוס דיאמנדיס ועיתונאי התחקירים ג'ון קארירו, הטילו ספק באמינותה של תראנוס ויצאו כנגדה.
החברה עמדה בפני שורה של אתגרים משפטיים ומסחריים מצד רשויות רפואיות, משקיעים פרטיים, הוועדה לניירות ערך ולבורסות, פרקליטים כלליים של ארצות הברית, שותפים עסקיים לשעבר ועוד.
עד יוני 2016, הוערך כי ההון האישי של הולמס, מנכ"לית החברה, ירד מ-4.5 מיליארד דולר לכמעט 0 דולרים.
ב-4 בספטמבר 2018, לאחר מספר שנים של מאבק, תביעות וסנקציות כנגד החברה שבוצעו על ידי SEC (הוועדה לניירות ערך ולבורסות), החברה פורקה.
ב-14 במרץ 2018, תראנוס, הולמס ונשיא החברה לשעבר ראמש "סאני" בלוואני הואשמו בהונאה על ידי ה-SEC (הוועדה לניירות ערך ולבורסות).
ב-15 ביוני 2018, הודיע פרקליט ארצות הברית עבור המחוז הצפוני של קליפורניה על הגשת כתב אישום נגד הולמס באשמת הונאה ויצירת קנוניה.
גם נגד בלוואני הוגש כתב אישום מאותם הסיבות.
המשפט היה אמור להתחיל באוגוסט 2020, אך הוא התעכב עקב מגפת הקורונה והריונה של הולמס.
משפטה של הולמס החל ב-31 באוגוסט 2021, בעוד שמשפטו של בלוואני נדחה ל-9 במרץ 2022. ב-3 בינואר 2022 הולמס הורשעה בארבעה סעיפים של הונאת משקיעים.
משפטו של בלוואני נפתח ב-9 במרץ 2022, וב-7 ביולי 2022 הורשע בהונאת משקיעים ומטופלים וצפוי לעונש של עד 20 שנות מאסר.
תראו אותם רצים הוא סרט קומדיה-מסתורין אמריקאי-בריטי משנת 2022, שבוים על ידי טום ג'ורג' ונכתב על ידי מארק צ'אפל.
בסרט מככבים סם רוקוול, סירשה רונן, אדריאן ברודי, רות וילסון, ריס שירסמית', האריס דיקינסון ודייוויד אוילאו.
הסרט עלה לאקרנים בארצות הברית ב-30 בספטמבר 2022, תחת הפצתה של "Searchlight Pictures".
סם רוקוול – המפקח סטופארד
סירשה רונן – קונסטבל סטוקר
אדריאן ברודי – ליאו קופרניק
רות וילסון – פטולה ספנסר
ריס שירסמית' – ג'ון וולף
האריס דיקינסון – ריצ'רד אטנבורו
דייוויד אוילאו – מרווין קוקר-נוריס
צ'ארלי קופר – דניס הסדרן
פיפה בנט-וורנר – אן סאוויל
פרל צ'אנדה – שילה סים
שאן קליפורד – עדנה רומני
לוסיאן מסמטי – מקס מאלוון
בנובמבר 2020, נמסר לראשונה על פיתוחו של סרט מסתורין מבית "Searchlight Pictures", אותו יביים טום ג'ורג' על פי תסריט מאת מארק צ'אפל.
ביולי 2021, נחשף שמו הרשמי של הסרט.
בנובמבר 2020, בד בבד לצד ההודעה על פיתוח הסרט, נמסר כי לתפקידים הראשיים לוהקו סם רוקוול וסירשה רונן, ועל ליהוקו של דייוויד אוילאו.
ב-14 בדצמבר 2020, נמסר על ליהוקו של אדריאן ברודי.
ב-2 בפברואר 2021, נמסר על ליהוקה של רות וילסון.
ב-15 באפריל 2021, נמסר על ליהוקו של ריס שירסמית'.
במאי 2021, נמסר על ליהוקה של פיפה בנט-וורנר.
ב-29 ביולי 2021, נודע כי לצוות השחקנים לוהקו האריס דיקינסון, צ'ארלי קופר, שירלי הנדרסון, פרל צ'אנדה, פול צ'אהידי, שאן קליפורד וג'ייקוב פורצ'ן-לויד.
ביוני 2022, נודע על ליהוקו של לוסיאן מסמטי לצוות השחקנים.
צילומי הסרט תמו באפריל 2021.
הסרט עלה לאקרנים בבתי קולנוע נבחרים בארצות הברית ב-30 בספטמבר 2022, תחת הפצתה של "Searchlight Pictures".
תַּרְבּוּעַ הָעִגּוּל הוא בעיה בגאומטריה שהועלתה לראשונה במתמטיקה היוונית, אחת מהבעיות הגאומטריות של ימי קדם.
זה האתגר של יצירת ריבוע ששטחו שווה לשטח של מעגל, על ידי שימוש במספר סופי של צעדים של בנייה בסרגל ובמחוגה.
הקושי שבבעיה העלה את השאלה האם אקסיומות מוגדרות של גאומטריה אוקלידית הנוגעות לקיומם של קווים ומעגלים מרמזות על קיומו של ריבוע כזה.
בשנת 1882 הוכח שהמשימה בלתי אפשרית, כתוצאה ממשפט לינדמן-ויירשטראס, המוכיח ש־ הוא מספר טרנסצנדנטי.
כלומר אינו יכול להיות מיוצג על ידי השורש של פולינום כלשהו עם מקדמים רציונליים.
במשך עשרות שנים היה ידוע שהמשימה בלתי אפשרית אם טרנסצנדנטי, אך עובדה זו לא הוכחה עד 1882.
חרף ההוכחה שתרבוע העיגול בלתי אפשרי, ניסיונות לעשות כן היו נפוצים בפסאודו־מתמטיקה.
הביטוי "תרבוע העיגול" משמש לעיתים מטאפורה לניסיון לעשות את הבלתי אפשרי.
שיטות לחישוב השטח המשוער של עיגול נתון, שניתן לחשוב עליה כעל בעיה מקדימה לתרבוע העיגול, היו ידועות כבר בתרבויות עתיקות רבות.
ניתן לסכם את השיטות הללו על ידי ציון הקירוב ל־ שהן מייצרות.
בסביבות שנת 2000 לפני הספירה השתמשו המתמטיקאים הבבלים בקירוב ובערך באותו זמן השתמשו המתמטיקאים המצרים הקדמונים ב־ למעלה מ־1000 שנים מאוחר יותר, בספר מלכים, מופיע הקירוב הפשוט יותר, .
מתמטיקה הודית עתיקה, כפי שתועדה ב־Shatapatha Brahmana ו־Shulba Sutras, השתמשה בכמה קירובים שונים של .
ארכימדס הוכיח נוסחה לשטח העיגול, לפיה .
במתמטיקה הסינית, במאה השלישית לספירה, מצא ליו הואי קירובים מדויקים אף יותר באמצעות שיטה דומה לזו של ארכימדס, ובמאה החמישית מצא צו צ'ונגז'י , קירוב המכונה Milü.
הבעיה של בניית ריבוע ששטחו שווה בדיוק לזה של עיגול, ולא קירוב אליו, מגיעה מהמתמטיקה היוונית.
מתמטיקאים יוונים מצאו בניות בסרגל ומחוגה כדי להמיר כל מצולע לריבוע בעל שטח שווה ערך.
הם השתמשו בבנייה זו כדי להשוות שטחים של מצולעים מבחינה גאומטרית, ולא על ידי חישוב מספרי של שטח שיהיה אופייני יותר במתמטיקה המודרנית.
ג'יימס גרגורי ניסה להוכיח את חוסר האפשרות של הפיכת עיגול לריבוע ב־Vera Circuli et Hyperbolae Quadratura ("הריבוע האמיתי של המעגל ושל ההיפרבולה") ב־1667. אף על פי שההוכחה שלו הייתה שגויה, היה זה המאמר הראשון שניסה לפתור את הבעיה באמצעות מאפיינים אלגבריים של .
יוהאן היינריך למברט הוכיח ב־1761 כי הוא מספר אי־רציונלי.
רק ב־1882 הצליח פרדיננד לינדמן להוכיח ש־ הוא מספר טרנסצנדנטי, ועל ידי כך גם הוכיח את חוסר האפשרות לתרבוע העיגול בסרגל ובמחוגה.
הפתרון של בעיית תרבוע העיגול על ידי סרגל ומחוגה מחייב בניית המספר , אורך הצלע של ריבוע ששטחו שווה לזה של מעגל היחידה.
אם היה מספר הניתן לבנייה, ממילא נובע מקונסטרוקציות סטנדרטיות של בנייה בסרגל ובמחוגה ש־ יהיה גם מספר הניתן לבנייה.
בשנת 1837 הראה פייר ונצ'ל שאורכים שניתן לבנות עם סרגל ומחוגה צריכים להיות פתרונות של משוואות פולינומיות מסוימות עם מקדמים רציונליים.
לכן אורכים הניתנים לבנייה חייבים להיות מספרים אלגבריים.
אילו תרבוע העיגול היה אפשרי באמצעות סרגל ומחוגה בלבד, היה צריך להיות מספר אלגברי.
רק בשנת 1882 הוכיח פרדיננד לינדמן את הטרנסצנדנטיות של , וכך הראה את חוסר האפשרות של בנייה זו.
הרעיון של לינדמן היה לשלב את הוכחת הטרנסצנדנטיות של , שהוצגה על ידי שארל הרמיט ב־1873, עם זהות אוילר:זהות זו מראה מיד כי הוא מספר אי־רציונלי, כי חזקה רציונלית של מספר טרנסצנדנטי נשארת טרנסצנדנטית.
לינדמן הצליח להרחיב טיעון זה, באמצעות משפט לינדמן-ויירשטראס על אי־תלות ליניארית של חזקות אלגבריות של , להראות ש־ הוא טרנסצנדנטי ולכן תרבוע העיגול הוא בלתי אפשרי.
תֵּרָמֵנֶס (ביוונית עתיקה: Θηραμένης; ) היה מנהיג צבאי ומדינאי אתונאי, דמות בולטת בעשור האחרון של המלחמה הפלופונסית.
הוא היה פעיל במהלך שתי התקופות של שלטון אוליגרכי באתונה, "מועצת הארבע מאות" ומאוחר יותר "שלושים הטיראנים", וכן במשפט המצביאים שפיקדו בקרב ארגינוסאי בשנת 406 לפנה"ס.
כאוליגרך מתון, הוא מצא את עצמו לעיתים קרובות לכוד בין דמוקרטים מצד אחד לבין האוליגרכים הקיצוניים מצד שני.
הוא הצליח להחליף אוליגרכיה צרה באחת רחבה יותר בשנת 411 לפנה"ס, אך נכשל בניסיונו להשיג מטרה דומה בשנת 404 לפנה"ס, והוצא להורג על ידי הקיצונים שהתנגד למדיניותם.
לא ידוע על ביוגרפיות עתיקות של תראמנס, אך חייו ופעולותיו מתועדים היטב יחסית, בשל הטיפול הנרחב שניתן לו במספר יצירות ששרדו.
הנואם האטי עוסק בו בהרחבה בכמה מנאומיו, אם כי באופן עוין מאוד.
תראמנס מופיע גם בכמה ספרי היסטוריה עתיקים: תיאורו של תוקידידס כולל את ראשית הקריירה של תראמנס, וקסנופון, הממשיך מהנקודה שבה הפסיק תוקידידס, מספק תיאור מפורט של מספר פרקים מחייו המאוחרים של תראמנס, כולל תיאור אוהד וחי של פעולותיו ומילותיו האחרונות.
דיודורוס סיקולוס, שכנראה ביסס את תיאורו בעיקר על אפורוס, מספק תיאור אחר השונה באופן מהותי מזה של קסנופון בכמה נקודות.
תראמנס מופיע גם בכמה מקורות אחרים, שאף שאינם מספקים פרטים נרטיביים רבים, שימשו כדי לשפוך אור על המחלוקות הפוליטיות שהקיפו את חייו וזכרו של תראמנס.
רק קווי מתאר כלליים מחייו של תראמנס מחוץ לזירה הציבורית נשתמרו בתיעוד ההיסטורי.
אביו, , מילא תפקיד משמעותי בחיים הציבוריים של אתונה בעשורים שקדמו להופעתו של תראמנס על הבמה.
הוא פיקד על קבוצת המתיישבים היוונים שייסדה את אמפיפוליס בשנים 437–436 לפנה"ס, שירת כמצביא במספר הזדמנויות לפני ובמהלך המלחמה הפלופונסית, והיה אחד החותמים על שלום ניקיאס.
הקריירה של הגנון חפפה לזו של בנו כאשר שירת כאחד מעשרת הנציבים שמונו על ידי ממשלת מועצת הארבע מאות לנסח חוקה חדשה בשנת 411 לפנה"ס.
הופעתו הראשונה של תראמנס בתיעוד ההיסטורי היא במעורבותו בהפיכה האוליגרכית של שנת 411 לפנה"ס.
בעקבות תבוסתה של אתונה בסיציליה, החלו לפרוץ מרידות במדינות שהיו כפופות לאתונה בים האגאי, ושלום ניקיאס התפורר; המלחמה הפלופונסית התחדשה במלואה בשנת 412 לפנה"ס.
בהקשר זה, מספר אריסטוקרטים אתונאים, בהנהגתו של פייסנדרוס ותראמנס דמות בולטת בשורותיהם, החלו לקשור קשר להפיל את הממשל הדמוקרטי של העיר.
תככים אלו החלו ביוזמתו של האציל הגולה אלקיביאדס, ששימש באותה עת כעוזרו של האחשדרפן הפרסי טיספרנס.
אלקיביאדס טען שיש לו השפעה רבה על טיספרנס והבטיח לחזור לאתונה, ולהביא עמו תמיכה פרסית, אם הדמוקרטיה שהגלתה אותו תוחלף באוליגרכיה.
בהתאם לכך, מספר ומנהיגים אחרים של הצבא האתונאי בסאמוס החלו לתכנן את הפלת הדמוקרטיה.
לבסוף הם שלחו את פייסנדרוס לאתונה, שם, באמצעות הבטחה ששובו של אלקיביאדס וברית עם פרס יתרחשו אם האתונאים יחליפו את הדמוקרטיה שלהם באוליגרכיה, הוא שכנע את האקלסיה האתונאית לשלוח אותו כשליח לאלקיביאדס, כשהוא מוסמך לערוך כל הסדר שיידרש.
עם זאת, אלקיביאדס לא הצליח לשכנע את האחשדרפן לכרות ברית עם האתונאים, וכדי להסתיר עובדה זו, דרש מהם (בטענה שהוא מדבר בשם טיספרנס) ויתורים גדולים יותר ויותר, עד שלבסוף הם סירבו להיענות.
מאוכזבים מאלקיביאדס אך עדיין נחושים להפיל את הדמוקרטיה, חזרו פייסנדרוס וחבריו לסאמוס, שם פעלו הקושרים להבטיח את שליטתם בצבא ועודדו קבוצה של אוליגרכים מקומיים מסאמוס להתחיל לתכנן את הפלת הדמוקרטיה בעירם.
בינתיים באתונה, הצליחה קבוצה של מהפכנים אוליגרכים צעירים להשיג שליטה דה פקטו בממשלה באמצעות התנקשויות והפחדה.
לאחר שערכו סידורים לשביעות רצונם בסאמוס, הפליגו מנהיגי הקשר לאתונה.
ביניהם היה תראמנס; תוקידידס מתייחס אליו כאל "אחד ממנהיגי הסיעה שהפילה את הדמוקרטיה – נואם מוכשר ואיש בעל רעיונות".
הקושרים כינסו את אספת העם והציעו סדרת צעדים שבאמצעותם הוחלפה הדמוקרטיה באופן רשמי בממשלה של 400 איש נבחרים (מועצת הארבע מאות), שהיו אמורים לבחור ולכנס גוף גדול יותר של 5,000 איש בהמשך הדרך.
זמן קצר לאחר מכן, ניגשו הקושרים, כשהם חמושים, ללשכת המועצה, שם הורו לחברי המועצה הדמוקרטית להתפזר לאחר שיקבלו את שכרם; המועצה צייתה, ומנקודה זו ואילך היה מנגנון הממשל נתון במלואו לשליטתם של הקושרים האוליגרכים; הם שינו במהירות את החוקים כדי שישקפו את צורת הממשל החדשה שכפו.
בנקודה זו, החלו להתפתח מספר סכסוכים שאיימו על עתידה של הממשלה החדשה באתונה.
ראשית, ההפיכה המתוכננת בסאמוס סוכלה במאמציהם של דמוקרטים מקומיים וקבוצת אתונאים שהם הפקידו בידיהם את המשימה לסייע להם.
כאשר שמע הצבא בסאמוס את החדשות על ההפיכה באתונה, שהגיעו יחד עם דיווחים מוגזמים על זוועות שבוצעו לכאורה על ידי הממשלה החדשה, הכריזו החיילים על נאמנותם לדמוקרטיה ועל עוינותם לממשלה החדשה.
בינתיים באתונה, התפתח פילוג בין האוליגרכים המתונים והרדיקלים, כאשר תראמנס הגיח, לצד אריסטוקרטס בן סקליאס, כמנהיג הסיעה המתונה.
הסיעה הקיצונית, בהנהגתו של , שכללה מנהיגים בולטים של ההפיכה כמו פייסנדרוס ו, והייתה דומיננטית בקרב מועצת ה-400, התנגדה להרחבת בסיס האוליגרכיה והייתה מוכנה לבקש שלום עם ספרטה כמעט בכל מחיר.
המתונים, לעומת זאת, אף שהיו מוכנים לבקש שלום עם ספרטה בתנאים שישמרו על כוחה של אתונה, לא היו מוכנים להקריב את האימפריה והצי, ורצו להרחיב את האוליגרכיה כך שתכלול 5,000 אזרחים, כנראה כל הגברים בעלי מעמד של הופליט ומעלה.
זמן קצר לאחר שתפסו את השלטון, החלו מנהיגי המהפכה הקיצוניים בבניית ביצורים ב"", נקודה שולטת בכניסה לנמל פיראוס, לכאורה כדי להגן על הנמל מפני התקפה של הצי מסאמוס.
עם התגברות ההתנגדות הפנימית, הם חיברו את הביצורים החדשים לחומות קיימות כדי ליצור מצודה שניתן להגן עליה מפני התקפות מהיבשה או מהים, ואשר הכילה מחסן גדול שאליו העבירו הקיצונים את רוב אספקת התבואה של העיר.
תראמנס מחה בתוקף נגד בניית הביצורים, בטענה שמטרתם אינה למנוע את כניסת הדמוקרטים, אלא להימסר לידי הספרטנים; תוקידידס מעיד כי להאשמותיו היה בסיס, שכן הקיצונים אכן שקלו לבצע פעולה כזו.
בתחילה, תראמנס ואנשיו נהגו בזהירות (שכן אויבי המשטר הוצאו להורג בעבר), אך מספר אירועים עודדו אותם ודחפו אותם לפעולה.
ראשית, צי הליגה הפלופונסית, שנשלח לכאורה לסייע לכוחות האנטי-אתונאים באוויה, נע באיטיות במעלה חופי הפלופונסוס; תראמנס האשים כי צי זה מתכנן לתפוס את הביצורים באאטיוניאה, בשיתוף פעולה עם הקיצונים.
שנית, איש מיליציה אתונאי, שפעל ככל הנראה על פי פקודות מקושרים בדרגים גבוהים בממשל, התנקש בפריניכוס, מנהיג הסיעה הקיצונית.
הוא נמלט, אך שותפו, בן העיר ארגוס, נתפס; האסיר, תחת עינויים, סירב למסור את שם שולחו.
כאשר הקיצונים לא היו מסוגלים לנקוט פעולה יעילה במקרה זה, ובעוד הצי הפלופונסי פשט על אגינה (נקודת עצירה הגיונית בדרך לפיראוס), החליטו תראמנס ואנשיו לפעול.
אריסטוקרטס, שפיקד על גדוד הופליטים בפיראוס, עצר את הגנרל הקיצוני אלכסיקלס; מנהיגי הקיצונים מקרב "הארבע מאות" זעמו, דרשו פעולה והשמיעו מספר איומים נגד תראמנס ואנשיו.
להפתעתם, תראמנס התנדב להוביל כוח לחילוץ אלכסיקלס; מנהיגי הקיצונים הסכימו, ותראמנס יצא לפיראוס, כשהוא חולק את הפיקוד עם מתון נוסף ועם קיצוני אחד, אריסטרכוס.
כאשר תראמנס וכוחו הגיעו לפיראוס, אריסטרכוס, בזעם, דחק באנשים לתקוף את ההופליטים שתפסו את אלכסיקלס.
גם תראמנס העמיד פני זועם, אך כשנשאל על ידי ההופליטים אם הוא סבור שהביצור באאטיוניאה הוא רעיון טוב, הוא השיב שאם ברצונם להרוס אותו, הוא חושב שזה יהיה רעיון טוב.
ההופליטים קראו לכל מי שרוצה ש"החמשת אלפים" ישלטו במקום "הארבע מאות" וניגשו למלאכה.
ההיסטוריון דונלד קגן טען כי קריאה זו הייתה כנראה יוזמה של אנשיו של תראמנס, שרצו ש"החמשת אלפים" ישלטו; ההופליטים שהרסו את הביצורים היו עשויים בהחלט להעדיף חזרה לדמוקרטיה.
מספר ימים לאחר מכן, התקרב הצי הפלופונסי לפיראוס, אך משהבחין כי הביצורים נהרסו והנמל מוגן היטב, הפליג לכיוון אוויה.
מספר ימים לאחר מכן, הודחה "מועצת הארבע מאות" רשמית והוחלפה בממשלת "החמשת אלפים"; הקיצוניים שבאוליגרכים נמלטו מהעיר.
תחת ממשלת "החמשת אלפים" ותחת הדמוקרטיה שהחליפה אותה בשנת 410 לפנה"ס, שירת תראמנס כסטרטגוס (מצביא) במשך מספר שנים, ופיקד על ציים בים האגאי ובהלספונטוס.
זמן קצר לאחר עליית ממשלת "החמשת אלפים", הפליג תראמנס להלספונטוס כדי להצטרף ל ולמצביאים שנבחרו על ידי הצבא בסאמוס.
לאחר הניצחון האתונאי בקרב אבידוס, הוא לקח שלושים טרירמות כדי לתקוף את המורדים באוויה, שבנו סוללה לכיוון בויוטיה כדי לספק גישה יבשתית לאי שלהם.
משלא הצליח לעצור את הבנייה, הוא בזז את שטחיהן של מספר ערים מורדות, ולאחר מכן שט ברחבי הים האגאי, דיכא אוליגרכיות ואסף כספים מערים שונות באימפריה האתונאית.
לאחר מכן הוא לקח את ציו למוקדון, שם סייע למלך המוקדוני ארכלאוס במצור על , אך כשהמצור התארך, הפליג כדי להצטרף לתרסיבולוס בתראקיה.
הצי המשיך משם כדי להתעמת עם ציו של , שתפס את העיר קיזיקוס.
תראמנס פיקד על אגף אחד של הצי האתונאי בקרב קיזיקוס שהתפתח בעקבות זאת, שהסתיים בניצחון אתונאי מכריע.
בקרב זה, אלקיביאדס (שנקרא לחזור מגלותו על ידי הצי בסאמוס זמן קצר לאחר ההפיכה) הוביל כוח פיתיון שמשך את הצי הספרטני למים הפתוחים, בעוד תרסיבולוס ותראמנס, כל אחד בפיקוד על שייטת עצמאית, ניתקו את נסיגת הספרטנים.
מינדרוס נאלץ להימלט לחוף סמוך, וקרב יבשתי עז התפתח כאשר האתונאים ניסו לגרור את הספינות הספרטניות.
תרסיבולוס ואלקיביאדס ריתקו את הספרטנים בעוד תראמנס הצטרף לכוחות היבשה האתונאים הסמוכים ומיהר לעזרה; הגעתו הובילה לניצחון אתונאי מוחלט, שבו נתפסו כל הספינות הספרטניות.
בעקבות ניצחון זה, כבשו האתונאים את קיזיקוס ובנו מבצר בכריסופוליס, שממנו גבו מכס בשיעור של עשירית מכל הספינות שעברו בבוספורוס.
תראמנס וגנרל נוסף נשארו במבצר זה עם חיל מצב של שלושים ספינות כדי לפקח על גביית המכס.
בינתיים באתונה, חודשים ספורים לאחר קרב זה, הוחלפה ממשלת "החמשת אלפים" בדמוקרטיה משוקמת; דונלד קגן טען כי היעדרותו של תראמנס, "הדובר הטוב ביותר של המתונים", סללה את הדרך לשינוי זה.
על פי דיודורוס ופלוטרכוס, תראמנס השתתף תחת פיקודו של אלקיביאדס במצור על ביזנטיון (408 לפנה"ס), וניצח בקרב נגד הצבא הפלופונסי שהופקד על הגנת העיר: אלקיביאדס פיקד על האגף הימני, בעוד תראמנס היה אחראי על האגף השמאלי.
תראמנס נותר מצביא עד שנת 407 לפנה"ס, אך בשנה זו, כאשר התבוסה האתונאית בקרב נוטיון הובילה לנפילתו של אלקיביאדס ובני בריתו הפוליטיים, תראמנס לא נבחר מחדש.
בשנה שלאחר מכן, לעומת זאת, הוא הפליג כטרירארך בצי החילוץ המאולתר של אתונה, שנשלח לסייע לקונון, אשר 40 טרירמות בפיקודו היו נתונות תחת מצור במיטילנה על ידי קליקרטידס.
כוח חילוץ זה נחל ניצחון מפתיע על הכוח הספרטני המנוסה יותר בקרב ארגינוסאי, אך בעקבות הקרב מצא עצמו תראמנס במרכזה של מחלוקת גדולה.
בסיום הקרב, התייעצו המצביאים שפיקדו על הצי כדי להחליט על צעדיהם הבאים.
בפניהם עמדו מספר משימות דחופות; 50 ספינות פלופונסיות בפיקודו של אתאוניקוס נותרו במיטילנה והטילו מצור על קונון, ופעולה החלטית של האתונאים יכלה להוביל להשמדת כוח זה, אך במקביל, היה צורך לשלוח ספינות כדי לחלץ את המלחים מעשרים וחמש הטרירמות האתונאיות שטובעו או הושבתו בקרב.
בהתאם לכך, כל שמונת המצביאים, יחד עם החלק הגדול יותר של הצי, יצאו לכיוון מיטילנה, בעוד כוח חילוץ בפיקודם של תרסיבולוס ותראמנס (ששניהם היו טרירארכים בקרב זה אך שירתו כמצביאים במערכות קודמות) נשאר מאחור כדי לאסוף את הניצולים ואת הגופות לקבורה.
בנקודה זו, עם זאת, פרצה סערה עזה, ושני הכוחות נהדפו בחזרה לחוף.
אתאוניקוס נמלט, ומספר גדול של מלחים אתונאים – שהערכות לגבי מספרם המדויק נעות בין 1,000 ל-5,000 איש – טבעו.
זמן קצר לאחר שהחדשות על האסון הציבורי הגיעו לאתונה, פרצה מחלוקת עצומה סביב קביעת האשמים בחילוץ הכושל.
הציבור זעם על אובדן המלחים הרבים ועל הכישלון באיסוף גופות המתים לקבורה, והסטרטגוס חשדו כי תרסיבולוס ותראמנס, שכבר חזרו לאתונה, היו אחראים להסתת אספת העם נגדם, וכתבו מכתבים לעם שבהם הוקיעו את שני הטרירארכים כאחראים לחילוץ הכושל.
תרסיבולוס ותראמנס זומנו בפני אספת העם כדי להגן על התנהלותם; להגנתם, תראמנס הציג מכתב מהסטרטגוס שבו הם האשימו רק את הסערה באסון; הטרירארכים זוכו מאשמה, וזעם הציבור הופנה כעת כלפי הסטרטגוס.
כל שמונת הסטרטגוס הודחו מתפקידם וזומנו חזרה לאתונה למשפט.
שניים מהם נמלטו, אך שישה חזרו כמצווה כדי לעמוד בפני ההאשמות נגדם.
דיודורוס מציין שהסטרטגוס עשו טעות קריטית בניסיונם להטיל את האשמה על תראמנס.
"שכן," הוא קובע, "אף שיכלו להיעזר בתראמנס ובמקורביו במשפט, אנשים שהיו גם נואמים מוכשרים וגם בעלי חברים רבים, והחשוב מכל, היו שותפים לאירועים הקשורים לקרב, הם הפכו אותם, בניגוד לכך, ליריבים מרים ומאשימים".
כשהגיע המשפט, בני בריתו הפוליטיים הרבים של תראמנס היו בין מנהיגי הסיעה שדרשה את הרשעת הסטרטגוס.
סדרה מרה של דיונים ותמרונים משפטיים התפתחה כאשר אספת העם התלבטה מה לעשות עם הסטרטגוס.
בתחילה, נראה היה שהם יזכו ליחס סלחני, אך בסופו של דבר, גילויי אבל פומביים של משפחות הנספים ותביעה אגרסיבית מצד פוליטיקאי בשם קליקסנוס היטו את דעת הקהל באספה; ששת הסטרטגוס נשפטו כקבוצה והוצאו להורג.
הציבור האתונאי, ככל שהיגון והזעם שעורר האסון שככו, התחרט על מעשיו, ובמשך אלפי שנים היסטוריונים ופרשנים הצביעו על התקרית כעל עיוות הדין הגדול ביותר שאולי ביצע אי פעם הממשל בעיר.
בשנת 405 לפנה"ס, הובס הצי האתונאי והושמד על ידי הצי הפלופונסי בפיקודו של ליסנדרוס בקרב אייגוספוטמוי בהלספונטוס.
ללא מספיק כספים לבניית צי חדש, יכלו האתונאים רק להמתין בעוד ליסנדרוס מפליג מערבה דרך הים האגאי לכיוון עירם.
כשהם נתונים תחת מצור יבשתי וימי ואספקת המזון שלהם הולכת ואוזלת, שלחו האתונאים שגרירים אל המלך הספרטני אגיס השני, שצבאו חנה מחוץ לחומותיהם, והציעו להצטרף לברית הספרטנית אם יורשה להם לשמור על חומותיהם ועל הנמל.
בטענה שאין לו סמכות לנהל משא ומתן, שלח אגיס את השגרירים לספרטה, אך שם נאמר להם שאם הם באמת רוצים שלום, עליהם להביא לספרטנים הצעות טובות יותר.
האתונאים היו בתחילה בלתי מתפשרים, עד כדי כך שאסרו אדם שהציע להרוס קטע מהחומות הארוכות כפי שדרשו הספרטנים, אך מציאות מצבם אילצה אותם במהרה לשקול פשרות.
במצב זה, ביקש תראמנס, בנאום בפני אספת העם, להישלח כשגריר אל ליסנדרוס (שצר באותה עת על סאמוס) כדי לברר את כוונותיהם של הספרטנים כלפי אתונה; הוא גם הצהיר שגילה משהו שעשוי לשפר את מצבם של האתונאים, אך סירב לחלוק זאת עם האזרחים.
בקשתו התקבלה, ותראמנס הפליג לסאמוס כדי להיפגש עם ליסנדרוס; משם, הוא נשלח לספרטה, ואולי עצר בדרכו באתונה.
בספרטה, בנוכחות נציגים של כל בעלות בריתה של ספרטה, ניהלו תראמנס ועמיתיו משא ומתן על תנאי השלום שסיים את המלחמה הפלופונסית; החומות הארוכות וחומות פיראוס נהרסו, גודל הצי האתונאי הוגבל מאוד, ומדיניות החוץ של אתונה הוכפפה לזו של ספרטה; ההסכם גם קבע שהאתונאים ישתמשו ב"חוקת אבותיהם".
תראמנס חזר לאתונה והציג את תוצאות המשא ומתן בפני האספה; אף שחלקם עדיין תמכו בהמשך ההתנגדות, הרוב הצביע בעד קבלת התנאים; המלחמה הפלופונסית הגיעה לסיומה לאחר 28 שנים.
בעקבות כניעתה של אתונה, החומות הארוכות נהרסו והכוחות שצרו על העיר חזרו לבתיהם; חיל מצב ספרטני נשאר כנראה באתונה כדי לפקח על פירוק החומות; ליסנדרוס הפליג לסאמוס כדי להשלים את המצור על עיר זו.
סעיף נוסף בהסכם שסיים את המלחמה התיר לכל הגולים לשוב לאתונה, ואנשים אלו, שרבים מהם היו מסיתים אוליגרכים שגורשו על ידי הדמוקרטיה, עמלו קשות בחודשים שלאחר חתימת ההסכם.
חמישה "משגיחים" מונו על ידי חברי המועדונים החברתיים האוליגרכיים כדי לתכנן את המעבר לאוליגרכיה.
נבחרו שלושים איש: עשרה מונו על ידי ה"משגיחים", עשרה נבחרו על ידי תראמנס (כולל הוא עצמו), ועשרה נבחרו על ידי ליסנדרוס.
ממשל זה, שעד מהרה נודע בכינוי "שלושים הטיראנים" בשל מעשי הזוועה שלו, החל לבסס במהירות את שליטתו בעיר.
האוליגרכים, בהנהגתו של קריטיאס, אחד ה"משגיחים" וגולה לשעבר, זימנו חיל מצב ספרטני כדי להבטיח את שלומם ולאחר מכן פתחו בשלטון טרור, והוציאו להורג כל אדם שחשבו כי הוא עשוי להיות בעל יוזמה מספקת או קהל תומכים גדול מספיק כדי לקרוא עליהם תיגר באופן יעיל.
מסע טרור זה הוא שתקע לראשונה טריז בין תראמנס למנהיגי השלושים; בתחילה תמך בקריטיאס, אך כעת טען תראמנס שאין צורך להוציא להורג אנשים שלא הראו כל סימן לרצון להרע לאוליגרכיה, רק משום שהיו פופולריים תחת הדמוקרטיה.
מחאה זו, עם זאת, לא הצליחה להאט את קצב ההוצאות להורג, ולכן טען תראמנס בשלב הבא שאם האוליגרכיה מתכוונת למשול בכוח, עליה לפחות להרחיב את בסיס התמיכה שלה.
קריטיאס ומנהיגי השלושים, שחששו כי תראמנס עלול להוביל תנועה עממית נגדם, פרסמו רשימה של 3,000 איש שיהיו שותפים בממשל החדש.
כאשר תראמנס התנגד שוב בטענה שמספר זה עדיין קטן מדי, ארגנו המנהיגים מסדר צבאי שלאחריו הצטוו האזרחים לערום את נשקם; בעזרת חיל המצב הספרטני, החרימו האוליגרכים את כל כלי הנשק פרט לאלו שהיו שייכים ל-3,000.
מהלך זה, בתורו, סימן את תחילתן של מעשי זוועה חמורים יותר; כדי לשלם את שכרם של חיילי חיל המצב הספרטני, הורו קריטיאס והמנהיגים לכל אחד מהשלושים לעצור ולהוציא להורג מטויקים, או תושבים זרים, ולהחרים את רכושם.
תראמנס סירב לציית לפקודה במחאה על כך שפעולה זו גרועה ממעשי דיכוי הקיצוניים ביותר של הדמוקרטיה.
לאור אירועים אלו, החליטו קריטיאס ושותפיו, כי תראמנס הפך לאיום בלתי נסבל על שלטונם; בהתאם לכך, בנאום בפני אספת ה-3,000, הוקיע קריטיאס את תראמנס כבוגד מלידה, המוכן תמיד להחליף את נאמנויותיו הפוליטיות בהתאם לצורכי הרגע.
הוא הדביק לו את הכינוי המפורסם "קותורנוס", שמו של מגף תיאטרון שיכול להתאים לכל אחת מהרגליים; תראמנס, כך הכריז, מוכן לשרת הן את המטרה הדמוקרטית והן את המטרה האוליגרכית, ומבקש רק לקדם את האינטרס האישי שלו.
בתגובה נלהבת, הכחיש תראמנס שהמדיניות שלו הייתה אי פעם חסרת עקביות.
הוא תמיד, כך התעקש, תמך במדיניות מתונה, לא דמוקרטיה קיצונית ולא אוליגרכיה קיצונית, ודבק באידיאל של ממשל המורכב מאנשים בעלי מעמד של הופליט ומעלה, שיוכלו לשרת את המדינה ביעילות.
לנאום זה הייתה השפעה ניכרת על הקהל, וקריטיאס הבין שאם המקרה יובא להצבעה, תראמנס יזוכה.
בהתאם לכך, לאחר התייעצות עם השלושים, הורה קריטיאס לאנשים חמושים בפגיונות לעמוד בשורה על הבמה מול הקהל, ולאחר מכן מחק את שמו של תראמנס מרשימת ה-3,000, ובכך שלל ממנו את זכותו למשפט.
תראמנס זינק למזבח סמוך כדי לבקש מקלט, והפציר בנוכחים שלא יתירו את רציחתו, אך ללא הועיל; "האחד-עשר", שומרי הכלא, נכנסו, גררו אותו משם, ואילצו אותו לשתות כוס של רוש.
כשהוא מחקה משחק שתייה פופולרי שבו השותה היה מרים כוסית לחיי אדם אהוב בסיום משקהו, רוקן תראמנס את כוס הרעל, הטיח את המשקע לרצפה וקרא: "לחיי אהובי קריטיאס!".
חייו של תראמנס היו שנויים במחלוקת, ומותו לא שם קץ למאבק על פרשנות מעשיו.
בשנים שלאחר מותו, המוניטין שלו הפך לנושא למחלוקת כאשר מקורביו לשעבר הגנו על עצמם מפני תובעים תחת הדמוקרטיה המשוקמת.
(שלטון השלושים נמשך רק עד 403 לפנה"ס).
דוגמה לסוג ההתקפה שתיאור זה נועד להגן מפניה ניתן למצוא בשני נאומים של הנואם האטי , "נגד ארטוסתנס" ו"נגד אגורטוס"; שם, תראמנס מתואר כאדם בוגדני ובעל אינטרסים אישיים, שגרם נזק עצום למטרה האתונאית באמצעות תחבולותיו.
קסנופון מאמץ גישה עוינת דומה בחלקים המוקדמים של עבודתו, אך נראה ששינה את דעתו במהלך ההפסקה הכרונולוגית בכתיבה שמפרידה את הספר השני של ההלניקה; תיאורו את תראמנס בתקופת שלטון שלושים הטיראנים חיובי לחלוטין מזה של שנותיו המוקדמות.
דיודורוס סיקולוס, היסטוריון שפעל בתקופתו של יוליוס קיסר, מציג תיאור חיובי בדרך כלל של תראמנס, שנראה כי נשאב מההיסטוריון הנודע אפורוס, שלמד באתונה תחת איסוקרטס, שהיה תלמידו של תראמנס.
המוניטין של תראמנס עבר תפנית דרמטית מאז המאה ה-19, תקופה שבה תיאוריהם הלא מחמיאים של קסנופון וליסיאס התקבלו באופן נרחב, ותראמנס גונה כבוגד והואשם בהסתה להוצאתם להורג של המצביאים לאחר ארגינוסאי.
מחקרים מהעת האחרונה קיבלו בדרך כלל את דמותו של תראמנס כאיש מתון, המחויב לאידיאל של אוליגרכיה רחבה המבוססת על מעמד ההופליטים.
דונלד קגן אמר עליו כי "...הקריירה כולה שלו חושפת אותו כפטריוט ואיש מתון אמיתי, המחויב בכנות לחוקה המעניקה כוח למעמד ההופליטים, בין אם בצורת דמוקרטיה מוגבלת ובין אם כאוליגרכיה רחבת בסיס", בעוד שג'ון פיין ציין כי "כמו רבים ההולכים בדרך האמצע, הוא היה שנוא על שני הקצוות הפוליטיים".
חוקת "החמשת אלפים" מוכרת כיצירת המופת הפוליטית שלו; ניסיונו להביא לתפנית דומה לכיוון המתינות בשנת 404 לפנה"ס הוביל ישירות למותו.
מותו, בינתיים, התפרסם בזכות הדרמטיות שלו, וסיפור רגעיו האחרונים של תראמנס סופר שוב ושוב לאורך ההיסטוריוגרפיה הקלאסית.
"מכיוון שפגש את מותו כשהוא מתנגד לעריץ", מציין ג'ון פיין, "קל לעשות אידיאליזציה לתראמנס".
באלפי השנים שחלפו מאז מותו, תראמנס עבר אידיאליזציה והשמצות גם יחד; הקריירה הקצרה שלו, שבע שנים באור הזרקורים, שנגעה בכל נקודות המחלוקת המרכזיות בשנותיה האחרונות של המלחמה הפלופונסית, הייתה נתונה לאינספור פרשנויות שונות.
תראו אותי היא סדרת ילדים ונוער ישראלית אשר נוצרה על ידי אבנר ברנהיימר ובוימה על ידי אביעד קיידר.
הסדרה משודרת בערוץ "כאן חינוכית" החל מ-11 בינואר 2026.
עונתה הראשונה של הסדרה כללה 21 פרקים; 20 פרקי עלילה ועוד פרק ספיישל נוסף.
העונה עלתה לשידור מ11 בינואר 2026 עד 11 בפברואר של אותה השנה.
פרק הספיישל יצא ב-4 בינואר.
ב12 בפברואר 2026, כיום אחד בלבד לאחר סיום העונה, כאן חינוכית הכריזו שעונה שנייה נמצאת בפיתוח כרגע, וצפויה להעלות במהלך שנת 2027.
הסדרה עוקבת אחרי בן, תלמיד חטיבת ביניים שמגלה יום אחד כי הוא מסוגל להפוך לבלתי נראה.
היכולת שמופיעה ללא הסבר ברור משנה את חייו ומציבה אותו בפני אתגרים חדשים בבית הספר ובמערכות היחסים עם סביבתו.
בן חביב (איתמר ברחוביץ'): הדמות הראשית, בעל יכולת היעלמות.
לא אוהב שכולם מסתכלים עליו.
אלון (לביא אנטמן): ילד מקובל בכיתתו של בן, חבר טוב של בן לשעבר.
אסף (אלמוג סיטון טורנר מאיר): בן דודו של בן, חובב מדע.
סער גוטליב (יונתן יניב): תלמיד מקובל בכיתתו של בן, אויבו של בן.
נגה פרץ-חיות (שירה טייבר): תלמידה חדשה בכיתתו של בן.
עברה מתל אביב לשכונה של בן, בעקבות כוח העל שלה.
שיר (מיה כהן): תלמידה בכיתתו של בן, אומרת את כל מה שהיא חושבת.
עוז (יהלי ניר): ילד מחבורתו של סער.
ארי חביב (יונתן עזריאלי): אחיו הגדול של בן.
גאיה חביב (אמיליה טייב מזרחי): אחותו הקטנה של בן.
רומי (גלי בלקינד): נערה מלאת שמחת חיים ואנרגיה אשר נמנעת מריבים.
עליזה (מיקי קם): המורה לתיאטרון בבית ספרו של בן.
אייל (שי אביבי): סבו של בן, פסיכולוג.
הראל (שליו ביטון): אחיו של עוז, קטוע רגל.
שלומי (משה פרסטר): סגן המנהל בבית ספרו של בן.
ארז חביב (שלומי טפיארו): אביו של בן.
תמי חביב (נלי תגר): אמו של בן.
(יאיר פיש): אביה של נגה.
נוית פרץ-חיות (אדוה רודברג): אמה של נגה.
עופר (טום שחם): המורה של בן.
(חי דוידוב): אביו של סער.
מירי גוטליב (בר גול): אמו של סער.
עובדת במכון לחקר תופעות בלתי מוסברות.
עידית (פלורנס בלוך): תושבת הישוב שבו גר בן.
יהלומה (סיגלית פוקס): תושבת הישוב שבו גר בן.
תר"ש חושן היא תוכנית רב-שנתית לבניין הכוח ולהפעלת הכוח של צה"ל בהובלת הרמטכ"ל אייל זמיר, שתחילתה באפריל 2026.
תר"ש חושן תוכננה לאחר מלחמת חרבות ברזל ולאור לקחי המלחמה, בהובלת הרמטכ"ל אייל זמיר.
בתכנון התוכנית עוסק אגף התכנון, ואת הפקת לקחי המלחמה מוביל סגן הרמטכ"ל תמיר ידעי.
התוכנית מתוכננת לביצוע בשנים 2026–2030, החל מאפריל 2026. התקציב שנקבע לבניין הכוח לעשור שתחילת ב-2026 הוא 350 מיליארד ש"ח.
במרכז התוכנית: הפיכת חיל הים לזרוע אסטרטגית משלימה לחיל האוויר, בניית זרוע אסטרטגית בחלל, שילוב רובוטיקה ומערכות בינה מלאכותית, ובניית טכנולוגיה התקפית והגנתית שתפתיע את האויב ותגרום לו נזק רב.
התר"ש האחרונה שאושרה על ידי הקבינט המדיני-ביטחוני היא תר"ש גדעון, שאושרה ב־2015 עבור השנים 2015–2020. הרמטכ"ל אביב כוכבי קידם ב־2020 את תר"ש תנופה לשנים 2020–2024, אך עקב המשבר הפוליטי בישראל ואי־אישור תקציב המדינה היא לא הגיעה לאישור בידי הקבינט.
מחליפו הרצי הלוי החל בקידום תר"ש מעלות, אך התוכנית לא הושלמה עקב טבח שבעה באוקטובר ומלחמת חרבות ברזל.
לאחר התפטרותו של הלוי ומינויו של אייל זמיר לרמטכ"ל במרץ 2025, החלה הכנת תוכנית רב־שנתית חדשה, לאור מלחמת חרבות ברזל ולקחיה.
בתר"ש 12 נושאי ליבה, שכל אחד מהם מובל על ידי אלוף.
כוח אדם: חיזוק כוח האדם של צה"ל בכל מרכיביו: שירות חובה, שירות קבע, מילואים ואזרחים עובדי צה"ל.
מוכנות למלחמה: חיזוק המוכנות למלחמה, ובפרט למלחמה בהפתעה, באמצעות תוכניות הגנה והתקפה להכרעת האויב במלחמה רב-זירתית שעשויה להימשך תקופה ארוכה, במעגלים קרובים ורחוקים.
חזרה לכשירות ושיקום: חזרה לכשירות לאחר שנתיים של מלחמה, באמצעות שיקום של פלטפורמות לחימה וחידוש חימושים, מלאים ותשתיות, ובמקביל לקיים אימונים והכשרות תוך שמירה על ביטחון שוטף.
גבולות: כלקח מרכזי מטבח שבעה באוקטובר כוללת התוכנית חיזוק גבולות המדינה – מניעת התבססות אויב בסמוך לגבול, מניעת חדירה ומוכנות למענה מהיר במקרה של התקפה.
הגנה אווירית: צה"ל ימשיך לפעול בתחומי ההגנה האווירית וברום הקרוב לקרקע אל מול האיומים הקיימים והמתפתחים בתחום.
מעגל שלישי ועומק: צה"ל נדרש להתמודד מול איומים במעגלים רחוקים, שבהם איראן אויב מרכזי.
יש לחזק יכולות פעולה וניהול מערכות במספר זירות רחוקות במקביל.
תמרון קטלני: חיזוק יכולת התמרון של זרוע היבשה.
רציפות תפקודית: שיפור הרציפות התפקודית, כך שיתאפשר המשך פעולה תחת אש.
איסוף ומודיעין: הגברת יכולות המודיעין והאיסוף, במטרה לייצר אפקטיביות מבצעית.
דיגיטל, מידע ובינה מלאכותית: תיקבע תוכנית בניין כוח בעולמות אלו, בדגש על עליונות טכנולוגית ושיפור האפקטיביות המבצעית.
רובוטיקה: חיזוק השימוש בכלים רובוטים ואוטונומיים, תוך שיפור ופיתוח המענה לצרכים המבצעיים הנדרשים.
חלל: התפתחות החלל ממד לחימה תחייב היערכות של צה"ל גם מעבר לשנות התר"ש.
שלושה צוותים נוספים יתמקדו בנושאים מהותיים רוחביים: צוות התייעלות, צוות הפתעות טכנולוגיות וצוות תרבות ארגונית.
ביוני 2025 אישר הרמטכ"ל זמיר תוכנית רחבה לשינויים בבניין כוח בצה"ל, כחלק ראשון ובסיס לקראת דיוני עיצוב צה"ל במסגרת התר"ש.
סגירת גיס 446 (הגיס המטכ"לי).
סגירת פיקוד ההכשרות והאימונים והכפפת המערך תחת פיקוד אוגדת הכשרות הכפופות למפקד זרוע היבשה.
הקמת אוגדה סדירה מתמרנת חדשה - אוגדת ההכשרות תחת פיקוד מפקד זרוע היבשה, שתכלול את כלל בסיסי ההכשרות הקרביים של הזרוע.
הפרדת חטיבה 261 מבה"ד 1 והפיכתה לחטיבת מילואים מתמרנת נוספת באוגדה 252, ובמקביל הקמת חטיבת בה"ד 1 - גוף הכשרות עם מוכנות אופרטיבית להפעלה, עם גדודי ההכשרה תחת אוגדת ההכשרות.
הקמת חטיבה 500 כחטיבת שריון במילואים נוספת במהלך 2026.
הקמת שלושה פלס"רי שריון סדירים (מותנה בהארכת השירות הסדיר ל-36 חודשים).
התנעת פרויקט מטכ"לי לשיקום והחזרה לכשירות של הסד"כ והשלמת הצטיידות לכוחות הסדיר והמילואים, וכן לסד"כ החדש המוקם.
המשך הקמת גדוד הנדסה סדיר נוסף והתעצמות בהיקף ויכולות הצמ"ה.
הקמת גדוד מעורב חמישי בחטיבת החילוץ בפיקוד העורף מאוגוסט 2025.
הקמת פלוגות אושקוש JLTV על בסיס לוחמות חיל הגנת הגבולות.
הקמת כנף חדשה במערך ההגנה האווירית.
תחת אוגדה 91 תפעל חטיבת מילואים בנוסף לחטיבות המרחביות ברעם (300) וחירם (769).
המשך הקמת עוצבת גלעד כאוגדה האחראית לגבול ירדן–ישראל החל מ-1 באוגוסט 2025, והקמת "חטיבות דוד" תחת האוגדה.
האוגדה תקבל את האחריות לכל גבול ירדן שיאוחד תחת פיקוד המרכז כך שכל פיקוד מרחבי יתמחה בשתי חזיתות.
הקמת פלוגת ניוד לוחמת למרחב החרמון בחטיבה 810.
המונח תרבות האינטרנט או תרבות הסייבר מתייחס אל מכלול היבטי התרבות שהתפתחה עם הופעת האינטרנט.
המצאה זו שינתה במידה מהפכנית את צורת התקשורת בין בני אדם, ויצרה השפעה תרבותית ניכרת על אוכלוסיית העולם.
תרבות האינטרנט היא תרבות דינמית המשתנה ללא הפסק, עקב התפתחות הטכנולוגיה והעלייה במספר הגולשים באינטרנט.
עם זאת, ניתן לזהות בה מספר מאפיינים עיקריים:
הגדלת האינטראקציה האנושית ובניית קהילות
החידוש העיקרי מתבטא בהופעת אפשרויות חדשות ליצירת קשרים חברתיים עם מספר רב של בני אדם.
קשרים אלו יכולים להתקיים תקופה ממושכת רק באינטרנט, ולעיתים להתפתח למפגש ממשי, חלקם באמצעות אתרי היכרויות ייעודיים.
דואר אלקטרוני: משלוח מכתבים באמצעות האינטרנט, כתחליף לתכתובת המסורתית מבוססת הנייר.
צ'אט: קיום שיחות זוגיות או קבוצתיות באמצעות האינטרנט.
מסרים מיידיים: תוכנות המאפשרות שיחה בזמן אמת.
פורומים: אתרי אינטרנט המשמשים לקיום דיונים בנושאים מוגדרים וייעודיים.
משחק רשת: משחק מחשב מרובה משתתפים, שבו משחקים דרך האינטרנט.
רשתות חברתיות – אתרים המאפשרים את כל, או את רוב, צורות התקשורת הרשומות מעלה, לצד שיתוף תמונות, קישורים ופעולות נוספות בקרב קהילות משתמשים.
חלק מהאפשרויות הנזכרות, הביא גם לחשיפה עצמית באינטרנט, שהיא תופעה של אנשים החושפים את עצמם באינטרנט, כשהם מוותרים בכך על הזכות לפרטיות ועל האנונימיות המלאה או החלקית שלהם.
עם הגידול בדרכי האינטראקציה החברתית שמאפשר האינטרנט, בפרט בין אנשים הרחוקים זה מזה, הוא מצמצם את הצורך במפגשים פנים אל פנים.
מגמה זו, בשלב ראשוני שלה, נרמזת בספרו של דויד גרוסמן, "יש ילדים זיגזג":
צורות התקשורת המפורטות מעלה עודדו הקלדה מהירה וכן חיפוש דרכים חדשות להבעת רגשות והמחשת ייחודיות (לעיתים, תוך שמירה על אנונימיות).
ניק: שימוש בשם עט כתחליף לשם הרשמי, למטרת שמירת אנונימיות או להוספת נופך נוסף לדמות הווירטואלית
יוזרבאר: הלחם של המילים יוזר=משתמש ובאר=פס, תיבה.
זוהי תמונה מלבנית קטנה שמוסיפים לחתימה בפורומים, המעידה על אישיותו או תחביביו של בעליה
סלנג באינטרנט: התפתחות של סלנג ייחודי, הכולל בין השאר רגשונים, כשאלו משמשים להעשרת השפה הכתובה על ידי שימוש בסמיילים שונים כדרך להבעת רגשות
כן התאפשר ביצוע פרויקטים על ידי מספר גדול של פעילים ללא תלות במקום מגוריהם:
מיקור המונים: קישור חברות וארגונים הזקוקים לעובדים לצורך ביצוע משימות עם מומחים או חובבים ברחבי העולם המוכנים לבצע את המשימות בצורה אפקטיבית (טובה או זולה מביצוע על ידי עובד מסוים).
קוד פתוח: מיזמי תוכנה בעלי רישיון שמתיר את הפצתם, שכפולם ושימוש בהם ללא מגבלות מלאכותיות שקיימות בתוכנה קניינית.
פלאש מוב: שימוש באינטרנט ליצירת פעילות מאורגנת חד-פעמית מחוץ לו.
חישוב מבוזר קהילתי: שיטה לעריכת חישובים ארוכים או מסובכים, לפרויקטים הזקוקים לעוצמה כזו, באמצעות יצירת קהילה מקוונת.
שינוי יחסי הגומלין בין ספקי התוכן והצופים
בנוסף חלוקת התפקידים לסוחר וצרכן התערערה וגולשים (להבדיל מגופים מסחריים) החלו ביצירת תוכן עבור גולשים אחרים, במה שהיום מכונה וב 2.0. דוגמאות לאתרים כאלו:
בלוג: התפתחות של היומן האישי, שבעליו כותב בו בכל נושא בו הוא מתעניין.
כיום קיימים גם בלוגים מסחריים של חברות וארגונים ובלוגים בעלי אג'נדה פוליטית
טוקבק: מנגנון לתגובות הגולשים, המופעל באתרי חדשות, באתרי בלוגים ובאתרים נוספים
ויקי: תוכנה המאפשרת עריכה משותפת של מידע, במיזמים כמו ויקיפדיה בנושאים כללים ובמיזמים אחרים דוגמת מיזמי קוד פתוח בנושא מסוים דוגמת מדריכים לתוכנת מחשב
שיתוף קבצים: שיתוף של קובצי מחשב באמצעות תוכנות ייעודיות על ידי הורדה ישירה ממחשבים של משתמשים אחרים בתוכנה
מסחר אלקטרוני: מסחר וביצוע עסקאות דרך רשת האינטרנט, כאשר הן המוכרים והן המוצרים אינם שייכים בהכרח לעולם העסקי המסורתי.
כך, למשל, אנשים פרטיים המוכרים מגוון עצום של סחורות באי ביי
קניה חברתית: התארגנות לצורך רכישת מוצרים ושירותים בהנחות
תופעת אינטרנט: הקלות בה ניתן להעביר סרטונים, בדיחות וכיוצא בזה, מובילה לפופולריות עצומה, גם אם לזמן קצר, לאנשים ותופעות לה לא היו זוכים במבנה התקשורת המסורתי, קלות זאת עלולה לגרום לביוש (שיימינג) במהירות רבה.
לצד תרבות האינטרנט נוצרה תת-תרבות הנעה על הסקאלה שבין הטרדה ופשע חמור.
טרוליות: כינוי למשתמשים המפריעים למהלך הדיון התקין בפורום באינטרנט
התחזות: שימוש בניק בדרך כלל למטרה רעה – הפצת דואר זבל, גנבה ספרותית, וכדומה
דואר זבל: ניצול לרעה של פלטפורמת הדוא"ל להפצת מידע שיווקי לא רצוי.
ונדאליזם: חדירה לאתרים ללא הרשאה (האקינג), איתור פרצות אבטחת מידע, ולעיתים ניצולן בזדון, הפצת תוכנות וירוס מחשב ורוגלה הפוגעות במחשבים אחרים, ועוד
דיג מקוון: צורה מיוחדת של הונאה וגנבת זהות ברשת האינטרנט
ספאמינג: כתיבת הודעה מסוימת מספר רב של פעמים, בדרך כלל ללא כל קשר למקום בו הופיעה
המדור קפטן אינטרנט, שהופיע בעיתון "הארץ", יכול להחשב כאחד המייצגים הראשונים של תרבות האינטרנט.
כמוהו אתרי תוכן כמו: IOL, מוניטור וקורקינט.
הרשת הישראלית הצמיחה דור של יוצרים דיגיטליים שבנו את הקריירה שלהם באופן עצמאי, ובזכות הצלחתם ברשתות החברתיות חלקם הצליחו לפלס את דרכם במהירות יחסית אל השורה הראשונה של עולם התרבות המקומי.
תרבות ההיפ הופ היא תנועה שהחלה על ידי נוער אפרו-אמריקני ולטיני בניו יורק ומאז נפוצה בכל העולם.
ארבעת היסודות המרכזיים שמרכיבים את ההיפ הופ הם: גרפיטי (Graffiti), די ג'יינג (Djing), ראפ/רפרופ (rapping) וברייקינג (Breaking ,poping, ידוע גם כברייקדאנס וכפופינג).
המונח היפ הופ הפך אצל רבים לשווה ערך למונחים ראפ ומוזיקת היפ הופ.
גרפיטי הוא ביטוי אומנותי וסימון גבולות של כנופיות רחוב.
גרפיטי לרוב מצויר בצורה לא חוקית על רכוש ציבורי.
אחת ממטרות הגרפיטי היא מחאה חברתית, למשל לפני מלחמת המפרץ השנייה בעיראק ראש עיריית פריז קרא לאומני גרפיטי לצייר על קיר מיוחד שימחה כנגד המלחמה בעיראק.
תרבות ההיפ הופ אימצה בחום את הגרפיטי.
ברייקדאנס הוא סוג של ריקוד אקרובטי המהווה את אחד מיסודות ההיפ הופ.
בריקוד קיימים מספר רב של Power moves שמהם הרקדן בוחר את הסדר והסגנון ויוצר לעצמו סגנון ביצוע ייחודי.
ראפ, כלול גם בו ביטבוקס.
למוזיקת היפ-הופ ולראפ המשתלב בה, יש קשר ישיר למוזיקה ששרו האפרו אמריקנים באפריקה, מוזיקה שהתבססה על קצב ושירה, כמו מוזיקת ההיפ הופ.
חלק מהמסורות של האפרו-אמריקנים נדדו איתם לעולם החדש.
מסורת השירה המשפיעה ביותר היא הדאב, מסורת שמקורה בג'מייקה ובה כלי ההקשה מופרדים משאר המוזיקה ומוחצנים, עם הזמן החלו להדביק לקצב הדאב מילים.
סגנון זה התפתח בג'מייקה לרגאיי ובארצות הברית למוזיקת היפ הופ.
ראפ הוא הדיבור המתלווה למוזיקת ההיפ הופ.
ישנם סוגים שונים של ראפ ובהם ראפ פוליטי, ראפ שמלווה במוזיקת ג'אז, ראפ אלטרנטיבי, ראפ מחתרתי ועוד.
סוג הראפ הפופולרי ביותר הוא הגנגסטה ראפ שמתאר את קרבתו של הראפר לעבריינות.
הדי ג'יי קול הרק שהיגר מג'מייקה לניו יורק בשנות ה-70 הפך לאחד המייצגים הבולטים של התרבות החדשה.
הוא ניגן במסיבות רחוב ועם הזמן הפסיק להשתמש בתקליטי רגאיי ועבר להשתמש בתקליטים של דיסקו ורוק משום שהקהל הניו יורקי לא אהב כל כך את סגנון הרגאיי.
עם הזמן החלו די ג'יים להשתמש בכמה תקליטים בו זמנית והטכניקות של מיקסוס השתכללו.
הדי ג'יים החלו לדבר בזמן שהמוזיקה נוגנה, נקראו אמ.סי.
(master of ceremony) ובעיקר הציגו את עצמם ואחרים בקהל כאשר הם משתדלים לחרוז.
בחלוף הזמן הם השתכללו והחלו לשלב מילים שנחרזו בצורה מורכבת יותר כאשר בו זמנית הם דיברו על נושאים הומוריסטים ולעיתים על נושאים בעלי גוון מיני.
בסוף שנות ה-70 מוזיקת ההיפ הופ החלה לחדור לקהל הרחב, כאשר היא מבססת את מעמדה לאורך שנות ה-80 ונהפכת למוזיקת מיינסטרים לכל דבר בשנות ה-90.
המושג "די ג'יי" (Disc jockey) מתייחס לאדם הבוחר ומנגן מוזיקה מוקלטת מראש עבור קהל המאזינים.
המונח שימש בתחילה לתיאור שדרני רדיו אשר הציגו וניגנו תקליטים, אך כיום ישנם סוגים רבים של די ג'יי.
בהיפ הופ הדי ג'יי משתמש בתבניות ריתמיות המצויות בתקליטים קיימים, עושה עליהן מניפולציות במימד הזמן (כגון האטה או האצה של השיר וחזרה על קטעים מהשיר), מוסיף להן אפקטים, כגון סקראצ'ינג, והכל בצורה חיה וספונטנית.
תרבות הדי ג'ייז בהיפ הופ התפתחה ברחובות ניו יורק, בעיקר ברובע הברונקס, שם היו מתאספים חבורות של אפרו-אמריקנים ומבצעים מניפולציות בשירי היפ הופ, היו שרקדו ברייקדאנס לצלילי מוזיקה אותה יצר הדי ג'יי והיו שהנחו את הטקס ושרו שירי ראפ.
תרבות ארגונית הוא מונח כולל המגדיר את הערכים, החשיבות, התמורה, האמונה, הנורמות והמנהגים הקיימים בארגונים.
התרבות הארגונית מהווה מערכת ספציפית של הנחות יסוד ואמונות יסוד שפועלות באופן בלתי מודע ונלקחות כמובנות מאליהן המהווה התשתית הערכית שעליה נשען הארגון.
היא זו שקובעת את הציפיות של חברי הארגון ואת דפוסי ההתנהגות הנאותים במצבים שונים והיא זו שמעניקה משמעות לאירועים ארגוניים.
התרבות הארגונית מכוונת את היעדים של הארגון, משפיעה על בחירת כיווני פעולה ומנחה את חברי הארגון בקבלת החלטות.
על בסיסה מקבלים החברים בארגון זהות ארגונית – תחושה של הזדהות ומחויבות לאמונות ולערכים המשותפים.
הבנה של התרבות הארגונית מאפשרת לחברי הארגון להשיג את מטרותיהם ביעילות רבה יותר, וגם מאפשרת לאלו שאינם נמנים עליו, את הבנת הארגון בצורה טובה יותר.
בעוד שאת מבנה הארגון ניתן לתאר ולשרטט במדויק, הרי שתרבות הארגון נחשבת למוחשית פחות ולבלתי ניתנת לאמידה ברורה.
מערכת הערכים או הפילוסופיה של הארגון, שמתוכה צומחים המבנה והתהליכים והופכים לתפעוליים.
מערך ערכי מפתח, אמונות מנחות ותובנות שחברי הארגון חולקים.
מייצגת את החלק הבלתי כתוב, הרגשי של הארגון.
מעבירה לחברים חדשים בארגון את הדרך הנכונה לחשוב ולהתנהג.
מספקת לחברים תחושה של הזדהות ומייצרת מחויבות לאמונות ולערכם.