tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הריגת עובר על ידי בן נח - בגמרא מובא כי בן נח שהרג עובר - חייב מיתה.
הוי אומר: זה עובר במעי אמו".
מקובל כי כל מעשה שאסור לבן נח - אסור גם ליהודי, אף כי ייתכן והעונש על המעשה יהיה שונה בין השניים (לדוגמה, בן נח נהרג גם על עבירת גזל, ויהודי לא).
עם זאת לא התפרש מקור איסור זה, ובעוד יש מהאחרונים המפרשים את מקור הדין כענף של איסור רציחה ('חצי שיעור'), יש התולים איסור זה באיסור חבלה.
ישנו הבדל ניכר בין שני פירושים אלו, שכן בעוד רצח הוא איסור כלפי העובר, חבלה היא כלפי האשה, ומותר לאדם לחבול בעצמו במקרה צורך.
בקרב פוסקי ההלכה נכתב שקיימים שלושה איסורים אפשריים בביצוע הפלה:
איסור חבלה בגופו של אדם.
גם אם העובר אינו נחשב לישות עצמאית, הרי שהוא נחשב חלק מגופה של האם.
הריגת העובר נחשבת לאיסור חצי שיעור, וחלק מאיסור רצח, אך לא האיסור המלא ולכן אין על כך חיוב מיתה.
התורה מתחשבת עם העובר כאחד שחשיבותו נמדדת בכך שהוא עתיד להיות אדם, שלכן הותר לחלל עליו שבת כי הוא עתיד לשמור שבתות הרבה.
השאלה מה הוא הטעם העיקרי לאיסור רצח, קשורה לשאלה האם מותר להרוג עובר לצורכה הרפואי הגופני של האם.
ברור שמותר לכרות חלק מהגוף כדי להציל את יתר הגוף, אך אם מדובר בשני הטעמים האחרונים שהם איסורי "גדר רצח" (כלשון רבי יוסף רוזין) אין שום היתר להרוג את העובר לצורך האם.
גם כשהעובר לא הגיע לשלב ההתפתחותי שבו הפלתו תהווה איסור רצח, די בכך שמדובר בחבלה בגופה של האם בשביל שיותר להפילו רק אם לידתו צפויה לגרום סבל רב.
להלכה למעשה יש רבנים שהתירו לבצע הפלה מלאכותית בארבעים הימים הראשונים לעיבור בלבד, ויש שהתירו עד סוף החודש השלישי, או אף עד סוף החודש השישי.
הכוונה בעיקר למקרים בהם העובר סובל ממום חמור, אבל מסיבות כלכליות או חברתיות אסור לבצע הפלה.
מחללים שבת לצורך הצלת עובר שעדיין בבטן אימו, גם כאשר אימו כבר מתה.
במשנה במסכת ערכין מובא כי מחללים שבת במקרה זה, לדוגמה הבאת סכין דרך רשות הרבים לצורך ניתוח קיסרי, אף על פי שהדבר כרוך באיסור מלאכת הוצאה מרשות לרשות, ואף על פי שלעובר אין חזקת חיים.
בין המפרשים ישנה מחלוקת למי נשקפת סכנה במקרה של הימנעות מאכילה, האם לאם או לעובר, או לשניהם גם יחד.
השאלה האם עובר נחשב לאדם נידונה גם במשפט העברי, בדור השני לאמוראי בבל, כאשר אדם שהיה שכיב מרע הקנה לעוברו את נכסיו במתנת שכיב מרע.
הוא בא לפני רב הונא שפסק, כי אף על פי שעובר יכול להיות בעלים של נכסים שאותם קיבל בירושה (כדברי רבי יוסי במשנה), לא ניתן להקנות לו נכסים כי אין אדם מקנה לדבר שלא בא לעולם.
בקרב האחרונים חלוקים בהסבר לפסקו של רב הונא, התלויה במחלוקת האחרונים מדוע לא ניתן להקנות דבר שלא בא לעולם.
לפי דעה אחת הסיבה שלא ניתן להקנות דבר שלא בא לעולם הוא מכיוון שאין לקניין על מה לחול.
לפי זה, נראה לכאורה שעובר אינו נחשב למהות בפני עצמה ואינו נחשב ל"חי".
לפי דעה אחרת, הסיבה שאין אדם מקנה דבר שלא בא לעולם, היא מכיוון שאין לו גמירות דעת כאשר האובייקט הנקנה או הקונה אינו בעולם.
לפי דעה זו, ייתכן שהעובר נחשב לממש אך אינו בעולם אלא במעי אמו.
אך הקצות החושן סבור שגם הדעה הראשונה, סוברת שעובר נחשב לאדם בפני עצמו, אך הוא נחשב ל"דבר שלא בא לעולם" מכיוון ש"הוא מכוסה ואינו בעין".
מלבד זאת, קיימות שתי דעות נוספות.
דעת רב נחמן הפוסק שניתן להקנות לעובר במקרה שנוסח ההקנאה הוא "לכשתלד", ודעת רב ששת (שאינה נפסקת להלכה) היא שעובר נחשב לבר קניין לכל דבר ועניין כמו תינוק שנולד.
בנוסף, מוזכרת דעה בתלמוד כי גם אם אין אדם יכול להקנות לעובר, כאשר מדובר ביחסי אב-בן יכול האב להקנות דבר לבן, "הואיל ודעתו של אדם קרובה אצל בנו".
הראשונים חלוקים בשאלה האם כך נפסקת ההלכה, לפי התוספות הרא"ש והרמב"ם כך נפסקת ההלכה משום שחיסרון הגמירות דעת אינו קיים במקרה ש"דעתו של אדם קרובה אצל בנו", אך הנימוקי יוסף חלוק עליו וסובר שלא ניתן להקנות לעובר כלל ואין אפשרות לעשות מעשה קניין שיחול כזכות של עובר שעדיין לא נולד.
נמצא כי עובר יכול להיות בעליו של ממון שקיבל בירושה לפי כל הדעות.
השאלה היא רק האם ניתן להקנות לעובר, ושאלה זו אינה תלויה בהכרח בשאלה האם הוא נחשב ל"אדם" והאם הוא קיים כישות בפני עצמו.
עובר בן פחות מארבעים ימים
בשאלת מעמדו של עובר בן פחות מארבעים יום לעניין הקנאה נחלקו הראשונים: הריטב"א כתב שבארבעים הימים הראשונים בהם אין חיות בעובר, גם דעתו של אביו אינה קרובה אליו ותקנת חכמים המאפשרת הקנאה לעובר לא חלה עליו.
אך העיטור חולק על הריטב"א.
למעשה, הבית יוסף והסמ"ע פסקו כדעת העיטור, אך הש"ך פסק כדעת הריטב"א.
מעמד הקרקעות ביהודה ושומרון מתאפיין במורכבות משפטית והיסטורית חריגה, הנובעת משילוב של חקיקה עות'מאנית, מנדטורית וירדנית לצד צווים צבאיים.
בניגוד למערכת הרישום המודרנית (קדסטר) הקיימת בתחומי הקו הירוק, ביהודה ושומרון לא הושלם הליך הסדר המקרקעין, דבר היוצר חלל רישומי ומחלוקות על בעלויות.
הימנעותה של ישראל מהחלת הדין הישראלי באזור משמרת מציאות שבה זכויות הקניין נבחנות דרך זיקה לעיבוד חקלאי וסיווגים קרקעיים ארכאיים, מה שהופך כל סוגיית רישום למחלוקת פוליטית ומדינית רגישה המושפעת מכללי המשפט הבינלאומי.
עד המאה ה־18 הייתה האוכלוסייה בארץ ישראל דלילה ועסקאות המקרקעין מעטות, ועל כן לא היה בארץ רישום מקרקעין מסודר.
העברת קרקעות התבצעה באמצעות שטר קניין שהיה צריך להישמר על ידי הקונה, כאשר בית הדין השרעי דן בסכסוכים בנושאי קרקעות.
גידול האוכלוסייה וההגירה לארץ הובילו לצורך ברישום מסודר לקרקעות ולהעברת הבעלות עליהן.
בין השנים 1858 ל־1860 פורסמו מספר חוקי קרקעות עות'מאנים שהיו חלק מהמג'לה.
במסגרת חוקים אלו הוגדרו סוגי קרקעות שונים שיוטל חובה על רישום הבעלות עליהם ורישום העסקאות בהם בפנקס המקרקעין שבלשכת המקרקעין העות'מאנית (קרקעות בבעלות פרטית מלאה וקרקעות הקדש נשארו בסמכות בית הדין השרעי).
בשל היותו של אזור יהודה ושומרון חלק אחד משטחי ארץ ישראל עד מלחמת העצמאות, כל החוקים העות'מאנים (ולאחריהם, המנדטורים) חלו על אזור זה באופן שווה לכל חלקי הארץ.
חוק הקרקעות העות'מאני חילק את הקרקעות בארץ למספר סוגים, העיקריים שבהם היו:
קרקעות מסוג 'מולק' - קרקעות שהיו בבעלות פרטית מלאה של מחזיקיהן, ושימשו בעיקר לבנייה.
עיקרן של קרקעות אלו היו שטחים שהיו בנויים בשנת 1858 (מועד פרסום החוק העות'מאני), ושטחים קטנים שנספחו אליהן.
קרקעות מסוג 'מירי' - קרקעות בהן גוף הקרקע היה שייך למדינה, ולמחזיק בהן ניתנה אפשרות לעיבוד חקלאי (בלבד) תמורת תשלום מס.
קרקע מוגדרת כקרקע מסוג 'מירי' בהתקיים אחד משני תנאים: קרקע המשמשת לעיבוד חקלאי או קרקע הנמצאת עד 2.5 ק"מ מהבתים הקיצוניים של ישוב.
ישנה אי בהירות בשאלה האם המרחק נמדד מהשטח המיושב בשנת 1858, או מהשטח המיושב בזמן הווה.
פסיקת בג"ץ משנת 1984 העדיפה את הפרשנות המצמצמת.
מרבית הקרקעות המעובדות הן קרקעות 'מירי'.
קרקעות מסוג מתרוּכה - קרקעות בבעלות המדינה המשמשות לצורכי ציבור, כדוגמת דרכים, נהרות, גשרים, מבני ציבור.
סוג נוסף המשתייך להגדרה זו הן קרקעות שהוקצו לבני ישוב מסוים, לדוגמה אדמת מרעה ציבורית.
קרקעות מסוג 'מוואת - קרקעות בור מרוחקות ממקום יישוב (מעל 2.5 ק"מ משטח היישוב הבנוי כפי שהיה ב־1858) שלא היו בבעלות פרטית ולא הוקצו לשימוש תושבי ישוב, הוגדרו כקרקעות בבעלות המדינה.
קרקעות מסוג זה מרוכזות בעיקר במדבר יהודה ובבקעת הירדן.
הרישום העות'מאני סבל מליקויים רבים, ובראשם שימוש בתיאור מילולי לצורך הגדרת גבולות חלקה (תיאורים שיכולים להפוך לחסרי הבנה בטווח הארוך) במקום במדידה ובמיפוי, וכן אי יכולת להבטיח את אמיתות העסקה שהתבצעה, עקב העדר תיעוד מסודר של בעלים קודמים וגבולות.
דבר זה יצר פתח למעשי רמאות כגון רישום מכירת קרקע לצד שלישי על ידי אדם המתחזה לבעליה, וכן מכירת קרקע מבעליה למספר אנשים במקביל.
האוכלוסייה בארץ השתדלה להימנע מרישום הקרקעות, היות שרישומן הקל על דרישת תשלום מס על הקרקעות או גיוס לצבא (חיוב שהוטל במקרים שונים על בעלי קרקעות מירי).
לחלופין, במקרים שונים נרשמו אדמות ברישום פיקטיבי של בעליהם על מנת להשתמט מהמס ומחובת הגיוס, ובמקרים אחרים נרשמו גבולות שטח הקרקע באופן שגוי במזיד, על מנת להקטין את תשלום המס.
חלק גדול מהקרקעות היה בבעלות משותפת ('משעא'), כאשר הנטייה להשתמט ממס ומחובת הגיוס עודדה את שימור מוסד זה.
עד שלהי התקופה העות'מאנית נרשמו בפנקסי המקרקעין רק כ־5% מכלל הקרקעות בארץ.
הרישום העות'מאני סבל גם מבעיית השחיתות הכללית של תקופת השלטון העות'מאני.
לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים והסדרת המנהל האזרחי בה בראשית שנות ה־20 של המאה ה־20, נערכו שינויים מקיפים בחוקי הקרקעות העות'מאנים (פקודת הקרקעות הבריטית התפרסמה ב־1928), כאשר חלקם התבססו על חוקים עות'מאנים שפורסמו זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה ולא הגיעו לידי מימוש.
עם זאת, חוקי הקרקעות העות'מאנים נשארו הבסיס לדיני הקרקעות המנדטוריים.
כל הסמכות בנושאי קרקעות עברה ללשכת המקרקעין המנדטורית (במקום חלוקת סמכות עם בית הדין השרעי), והוחל בהכנות ליסוד קדסטר מודרני שיכלול מיפוי והסדרת בעלות על הקרקעות בכל רחבי ארץ ישראל.
על רקע המאמץ העצום שנדרש למיפוי ומדידיה מקיפים בכל הארץ, הוחלט לרכז את המאמץ בקרקעות חקלאיות ובאזור מישור החוף והעמקים.
בשל כך נותרו באזור קרקעות חקלאיות רבות בבעלות משותפת ('משעא'), קרקעות שהשלטון הבריטי הסדיר את חלוקתן למספר בעלים יחידיים במהלך פעולות הסדרת הקרקעות במקומות בהם נערכו פעולות אלו.
אדמות אלו, בהן הוחלפה הבעלות מדי שנתיים עובדו באופן מסורתי ופרימיטיבי, וכן אירעו סביבן סכסוכים רבים.
בתקופת השלטון העות'מאני, בניסיון לעודד את פיתוח הארץ, ניתנה אפשרות לתושבים לעבד קרקעות נטושות מסוג 'מוואת' ולקבל עליהן זכות חזקה כקרקע מסוג 'מירי', בתנאי שהכניסה לקרקע הייתה בהסכמת פקיד המקרקעין.
אפשרות זו בוטלה בראשית ימי השלטון המנדטורי, והמעבד קרקעות 'מוואת' ללא היתר נחשב אף כמסיג גבול.
עם זאת, פקודה זו לא נאכפה בהמשך, ובמהלך תהליך הסדרת בעלות הקרקעות בתקופה המנדטורית ובתקופה הירדנית, הוכרה בעלות מעבדי אדמות מסוג 'מוואת', ואף ישראל אימצה מאוחר יותר מדיניות זאת, ונמנעה מלהכריז על אדמות מדינה בכל קרקע שהייתה מעובדת, אף שהוגדרה כקרקע מסוג 'מוואת'.
למחזיק קרקע במשך כ־10 שנים ללא התנגדויות ניתנה זכות לרישום הקרקע על שמו כקרקע מסוג 'מירי'.
מנגד, בתקופת השלטון העות'מאני חל איסור על הוברת קרקע (אי־עיבוד חקלאי של הקרקע) מסוג 'מירי', ובמקרה של הוברה ללא הצדקה במשך כ־3 שנים, היו האדמות יכולות לחזור לבעלות המדינה ('מחלול').
בתיקון משנת 1913 (שנכנס לתוקף בראשית תקופת השלטון המנדטורי) בוטלה חובת העיבוד הרציף בקרקעות 'מירי' שבעליהן החזיקו בקושאן עליהן על מנת להימנע מהעברתן לידי המדינה כ'מחלול', אך על קרקעות שבעליהן לא החזיק בקושאן, נותרה החובה לעיבוד רציף על מנת להימנע מהפיכת הקרקע ל'מחלול'.
מרבית קרקעות המירי ביהודה ושומרון אינן רשומות בטאבו ובעליהן אינם מחזיקים בקושאן עליהן, ועל כן התיקון אינו חל עליהן וישנה חובה על עיבוד רציף שלהן למניעת העברת הבעלות עליהן לידי הממשלה.
בירדן, חוק השכרת ומכירת נכסי דלא ניידי לזרים הגביל מכירת קרקעות למי שאינו מחזיק באזרחות ירדנית ואינו ערבי.
עם ראשית השליטה הישראלית פורסם צו צבאי לפיו חוקי הקרקעות ותכנון הבניה שחלו על האזור קודם מלחמת ששת הימים ימשיכו לחול באזור, כל זמן שלא שונו על ידי צווים צבאיים שהוצאו על ידי אלוף הפיקוד (בהתאם לנאמר באמנת האג הדנה במערכת החוק בשטחים הנתונים לכיבוש צבאי).
על כן חלים ביהודה ושומרון חוקי הקרקעות העות'מאנים, החוקים הבריטים והחוקים הירדנים (כאשר החוקים החדשים מבטלים את הישנים במקרה של תיקונים לחוק), תקנות שעת חירום של ממשלת ישראל, וכן הצווים הצבאיים שהוצאו על ידי צה"ל במהלך השנים.
חוקי התכנון והבניה הישראלים שחוקקו לאחר 1948 אינם בעלי מעמד רשמי באזור.
דבר זה יצר מערכת חוקתית אנרכרוניסיטית ביהודה ושומרון, שאינה מותאמת בהכרח למציאות המודרנית, ולכן לצד צה"ל פועל מנהל אזרחי, שהוא כיום האחראי על נושא הקרקעות ולשכות המקרקעין ביהודה ושומרון.
הריבון הרשמי באזור הוא אלוף פיקוד המרכז כמפקד כוחות צה"ל ביהודה ושומרון, אך למעשה בנושאים עקרוניים מבצע המפקד הצבאי את הוראות ממשלת ישראל.
לצד זאת גם משטרת ישראל מבצעת אכיפה מטעם הממשלה, ומחזיקה בתחנות משטרה באזור השייכות למחוז ש"י.
הכיבוש הישראלי של האזור גרם להפסקת פעולות ההסדרה הירדניות, שלא המשיכו בתקופת השלטון הישראלי בחלק הנוגע הסדרת קרקעות פרטיות, בנימוק שיהיה בכך פגיעה בזכותם של נפקדים (כ־200,000 מתושבי יהודה ושומרון עברו לירדן במהלך מלחמת ששת הימים ולאחריה), מפני שהשליטה באזור תוארה כשליטה זמנית, ובגלל העלויות הכספיות הגבוהות של ביצוע ההסדרה.
החלטה זו הותירה כשני שלישים מהקרקעות ביהודה ושומרון כקרקעות במעמד לא מוסדר, כאשר לצד ההחזקה בקרקע, עמדו לפלסטינים רישומי מס רכוש כלליים (ללא פירוט מקום החלקה) מתקופת השלטון הירדני, ולמעטים גם קושאנים מהתקופה העות'מאנית.
כתחליף לרישום בטאבו שהוקפא, נוצר הליך של 'רישום ראשון', הליך הדומה לרישום מקרקעין אך נעשה במימון מלא של בעלי הקרקע, וחל רק על שטח מצומצם.
עם זאת, הצו הצבאי שעצר את פעולות הסדרת הקרקעות, אפשר את המשך הסדרת אדמות המדינה.
בראשית השליטה הישראלית הוצא צו צבאי לפיו כל הקרקעות והנכסים שהיו בבעלות השלטון הירדני יעברו לידי השלטון הצבאי הישראלי.
בכך עברו כל אדמות המדינה הירדניות שהוסדרו לבעלות השלטון הישראלי, כ־530,000 דונם.
בדיקות במרשמי הקרקעות אפשרו הכרזה על עוד כ־160,000 דונם כאדמות מדינה, ובסה"כ כ־13% משטחי יהודה ושומרון.
בשטח זה נכללו גם האדמות שהיו בבעלות יהודית קודם למלחמת העצמאות, ונוהלו על ידי הממונה הירדני לנכסי אויב.
עד המהפך הפוליטי ב ב-1977, אסרו ממשלות ישראל לאנשים פרטיים לרכוש אדמות ביהודה ושומרון, מאחר שהשטח נתון בממשל צבאי והדבר אסור לפי המשפט הבינלאומי.
כל ההתנחלויות שהוקמו עד אז מוקמו על אדמות מדינה בלבד ורק ביוזמה ממשלתית.
סקר ראשוני הראה כי כ־1.5 מיליון דונם, כ־26% משטחי יהודה ושומרון יכולים להיות מוכרזים כאדמות מדינה (בעיקר קרקעות 'מוואת', קרקעות 'מירי' שלא עובדו 3 שנים, וקרקעות 'מירי' שלא הייתה בהן חזקה של 10 שנים).
ישראל גם בחרה שלא לרשום את אדמות המדינה בטאבו של יהודה ושומרון, בניגוד לגופי השלטון שקדמו לה, שרשמו את בעלות המדינה בטאבו.
נכון להיום, שטח יהודה ושומרון הוא כ־5.5 מיליון דונם.
מתוכם 129,000 דונם בבעלות יהודית פרטית מוסדרת ורשומה, כ־1.9 מיליון דונם אדמות מדינה, כ־1.9 מיליון דונם אינם מוסדרים או מוסדרים בבעלות ערבית פרטית, וכ־1.6 מיליון דונם הם שמורות טבע או שטחי בור.
בעקבות בקשה שהוגשה מכוח חוק חופש המידע על ידי שלום עכשיו, נמצא כי 99.76% (כ-674,459 דונם) מסך כל אדמות המדינה שהוקצו לשימוש, הוקצו לטובת ההתנחלויות.
במסגרת הסכמי אוסלו הועברה סמכות לשכות המקרקעין בשטחי B ו־A לידי הרשות הפלסטינית, בעוד המנהל האזרחי נותר האחראי בשטחי C (60% מהשטח).
הטאבו ביהודה ושומרון מתנהל בעיקרו כמו הטאבו הישראלי, אך בניגוד אליו מתנהל בשפה הערבית, ברישומים כתובים ולא ממוחשבים, והרישום סגור ואינו פתוח לעיון הציבור, על מנת להגן על ערבים המוכרים קרקעות ליהודים וכדי למנוע זיופים.
על פי הכללים, רק בעלי זיקה לקרקע יכולים לקבל מידע על הרישום של הקרקע.
בשנת 2013 קבע השופט יגאל מרז, ששכנות לחלקות היא זיקה מספקת על מנת לאפשר עיון בטאבו מתוך רצון לרכוש את הזכויות בקרקע.
לצד רישומי הטאבו (המקיפים כ־30% מהקרקעות ביהודה ושומרון) ישנו רישום בספרי מס הרכוש הירדני של בעלי קרקעות ששילמו מס עבור הקרקע בה החזיקו, אך רישום זה כללי ואינו פרטני (מתייחס לגושים ולא לחלקות).
הוועדה לרישום ראשון, או בשמה המלאה "הוועדה לרישום ראשון של נכסי דלא ניידי שטרם נרשמו", היא הבסיס החוקי להליכי הרישום של קרקעות שטרם נרשמו באזור יהודה והשומרון.
היא נמצאת באחריות קצין מטה רישום מקרקעין ("קמ"ט מקרקעין") של המנהל האזרחי.
הליך הרישום הראשון מבוסס על הוראות החוק הירדני, "חוק רישום נכסי דלא ניידי שטרם נרשמו, מס' 6 לשנת 1964", ועל תיקונו בתחיקת הביטחון,
ב"צו בדבר תיקון חוק רישום נכסי דלא ניידי שטרם נרשמו (מס' 1621)(יהודה והשומרון) התשס"ט-2008".
מַעְמוּל (בערבית : معمول, שפירושו "עשוי") הן עוגיות מבצק פריך הממולאות בתמרים, אגוזים, פיסטוקים, שקדים או תאנים.
הן פופולריות בעיקר במטבח הלבנטיני, במדינות המפרץ ובצפון אפריקה.
הן עשויות להיות בצורת כדורים או כיפות שטוחות.
חלקן מעוטרות ביד, במצבט ייעודי או באמצעות תבניות עץ או סיליקון שבעזרתן לוחצים את בצק המעמול וכך נוצרת דוגמה מחורצת.
לעיתים במקום כדורים מרדדים את בצק המעמול לעלה דק, מורחים אותו במילוי ומגלגלים לרולדה, מסמנים חריצים וחותכים את המעמול ליחידות בודדות לאחר אפייתו.
על אף שנוהגים להכינן בכל ימות השנה, הן משמשות בעיקר בחגים דתיים.
מוסלמים נוהגים לאכול אותן בלילה במהלך חודש הרמדאן וגם בחגים הגדולים עיד אל פיטר וחג הקורבן, נוצרים דוברי ערבית אוכלים אותן בימים לפני התענית, בחג הפסחא ובחג ההתגלות כשהן ספוגות בשמן, ובקהילות יהודיות הן נאכלות בחג הפורים כשהן ממולאות בתמרים ואגוזים, וכן בראש השנה ובחנוכה.
הגרסה היהודית נבדלת מהגרסאות האחרות בכך שהבצק עשוי רק מקמח לבן ואין בו סולת.
קיימות גרסאות בהן הכדורים מגולגלים לעוגיות מוארכות, ובחלק מהמתכונים נוהגים להוסיף לבצק מי ורדים או מי זהר.
מעמד התושבות במזרח ירושלים הוא מעמדם האזרחי של התושבים באזורי מזרח ירושלים מייד לאחר מלחמת ששת הימים, עת סיפחה ישראל את האזור וחילקה לתושביה תעודות זהות.
עם זאת, המעמד המשפטי של מחזיקי תעודת הזהות המזרח ירושלמית נותר עמום עד לפסק-דין שנתן בית המשפט העליון ב-1988 בעניינו של מוברק עווד, שבו נקבע שמעמדם של תושבי מזרח ירושלים הפלסטינים הם כמי שקיבלו רישיון משתמע לישיבת קבע (תושב קבע) על-פי חוק הכניסה לישראל.
התנאים לרכישת רישיון קבע ופקיעתו קבועים בחוק ובתקנות.
בין היתר, השתקעות בחו"ל או רכישת מעמד במדינה זרה מובילה לפקיעת הרישיון.
תושב קבע רשאי להגיש בקשה להתאזרחות אם הוא עומד בתנאים הבאים:
מגיש הבקשה נמצא בישראל ועליו להוכיח כי שהה בה לפחות שלוש מתוך חמש השנים שקדמו להגשת הבקשה (למשל באמצעות תשלומי ארנונה ורישום ילדיו למוסדות חינוך).
הוא זכאי לשבת בישראל ישיבת קבע (ובפרט לא פקע רישיון ישיבת הקבע שלו).
יודע את השפה העברית (נבחן ברמת שיחת חולין מול פקיד).
ויתר על אזרחותו הקודמת (בפרט ירדנית) או הוכיח כי יפסיק להיות אזרח חוץ כשיהיה אזרח ישראלי.
מתחייב בנושא הבא: "אני מצהיר שאהיה אזרח נאמן למדינת ישראל".
הרשויות בודקות שאין מניעה ביטחונית להתאזרחות, כגון מעורבות בטרור.
בשנים הראשונות לסיפוח מזרח ירושלים מספר בקשות ההתאזרחות היה קטן יחסית.
מאז תהליך אוסלו ובפרט האינתיפאדה השנייה ובניית גדר ההפרדה שניתקה חלקים מירושלים המוניציפלית משאר העיר (ובפרט מחנה הפליטים שועפאט) והגבירה את ניתוק ירושלים משאר יהודה ושומרון, מספר המתאזרחים גובר.
לפי סקר, רוב התושבים במזרח ירושלים אומרים שאם תעמוד בפניהם בעתיד הבחירה בין אזרחות מלאה בישראל לבין אזרחות מלאה במדינה פלסטינית, הם יעדיפו אזרחות ישראלית.
נכון ל-2022, על פי נתוני משרד הפנים, 18,982 מהפלסטינים תושבי מזרח ירושלים, המהווים פחות מ-5%, הם אזרחי מדינת ישראל.
בפועל, גם כאשר האם היא תושבת ישראל הילד יכול לרכוש מעמד.
על פי נוהל משרד הפנים, המבחן הוא מרכז החיים של הילד ולא מין ההורה.
גם ילדים שנולדו מחוץ לישראל להורים ששניהם תושבי המדינה יכולים להירשם כתושביה.
משרד הפנים מאפשר במזרח ירושלים רישום ילדים כתושבים קבועים או ארעיים (שמוביל לתושבות קבועה) גם בנסיבות נוספות דוגמת לידה לא מתוכננת מחוץ לישראל.
בפסק דין שנתן בג"ץ ב-1995, בעניינה של פתחיה שקאקי, אשתו של פתחי שקאקי מנהיג הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, נקבעו אמות מידה נוספות לשיקוליו של שר הפנים בשלילת רישיון לישיבת קבע.
על פי נתוני משרד הפנים, בשנים 1967–2014 פקע רישיון תושבותם של 14,416 איש לפחות.
באפריל 1997 פורסם דו"ח של בצלם והמוקד להגנת הפרט בשם "הטרנספר השקט", שבו עדויות של מי שנשלל מהם מעמד תושבות הקבע.
הביטוי "הטרנספר השקט" הפך לרווח בקרב ארגוני שמאל בישראל.
לשר הפנים יש סמכות לתת רישיונות מחודשים לתושבים לשעבר שרישיונם פקע.
שר הפנים לשעבר נתן שרנסקי, ב"תצהיר שרנסקי" או "נוהל שרנסקי" שהוצג בפני בג"ץ, ועוגן בנוהל 5.2.0018, קבע נוהל מקל בנושא זה.
במרץ 2017, הורה בית המשפט העליון למשרד הפנים להשיב לאכרם עבד אל-חק את תושבותו אשר פקעה במהלך שהותו בארצות הברית, שאליה יצא כקטין, משום שבמקביל הוא המשיך לקיים זיקות עם ישראל, נישא לשתי נשים תושבות האזור, ונולדו לו עשרה ילדים המתגוררים בירושלים.
השופטים עוזי פוגלמן ומני מזוז התייחסו בהחלטתם לכך שהפלסטינים ממזרח ירושלים הם "תושבים ילידים" ובכך הם שונים מתושבים מהגרים, אולם נשיאת בית המשפט השופטת מרים נאור קבעה כי מדובר בפסיקה ספציפית לנסיבותיו הייחודיות של העותר ואין להקיש ממנה אל הכלל.
העתירה התקבלה בשל בחינת סבירות שיקול הדעת של שר הפנים ביישום המדיניות המרחיבה את "נוהל שרנסקי".
בדצמבר 2017 התקבלה עתירה דומה שבה אימצה הנשיאה נאור את גישתם של השופטים פוגלמן ומזוז לגבי החשיבות של מעמדם של תושבים ילידים לעומת תושבים מהגרים.
מעמד הר גריזים והר עיבל, או מעמד הברכה והקללה, הוא אירוע מקראי המהווה את אחד האירועים המרכזיים הקשורים לכניסת בני ישראל לארץ ישראל לאחר יציאת מצרים ונדודי המדבר.
המעמד התקיים בהר גריזים, בהר עיבל ובשכם שב, ונועד לבטא את כריתת הברית בין העם לאלוהיו לקראת ההתיישבות בארץ, כהמשך והשלמה לברית במעמד הר סיני.
המעמד מתואר הן בתורה והן בנביאים.
בספר דברים מובא הציווי אודות קיום המעמד לאחר חציית הירדן.
בספר יהושע מסופר על מימושו, כאשר הוקם מזבח בהר עיבל, ועליו הוקרבו קורבנות עולה ושלמים.
כמו כן הוצבו אבנים גדולות שעליהן נכתבו דברי התורה, ולאחר מכן התקיים מעמד הברכה והקללה כאשר מחצית מהעם על ניצבת על הר גריזים ומחציתו על הר עיבל.
המעמד כלל הקראת הברכות לשומרי המצוות והקללות לעוברים עליהן.
יהושע בן נון קרא באוזני העם את כל דברי התורה, ובכך חתם את הברית המחודשת בין ה' לבין בני ישראל בארץ ישראל.
מהותו של המעמד היא כריתת ברית בין עם ישראל לה' על קיום המצוות הנזכרות בספר דברים ולא נכללו בברית עליה מסופר בספר ויקרא.
מצוות אלו מורות לעם ישראל כיצד עליהם לנהוג בבואם לארץ ישראל ובישיבתם בה, ולכן מצווה משה את ישראל על קיום הברית בסמוך לכניסתם לארץ.
הציווי על קיום המעמד על הר גריזים והר עיבל מוזכר פעמיים בספר דברים.
הפעם הראשונה, לפני פירוט מצוות הארץ, בפרשת ראה:
הפעם השנייה, מיד לאחר סיום פירוט המצוות, בפרשת כי תבוא:
הציווי בספר דברים מורה לקיים את המעמד .
ואולם, בספר יהושע מתואר כי המעמד התקיים לאחר כיבוש העי, תיאור שאינו תואם את לשון הציווי, שכן מלחמת העי לא התקיימה ביום מעבר הירדן.
עם זאת, בפשט הכתוב אין הכרח להבין את הביטוי "ביום אשר תעברו את הירדן" כפשוטו – בדומה לפסוק , שאינו מתפרש כמתייחס לאותו יום ממש.
במקורות חז"ל מובאות מספר פרשנויות ליישוב הסתירה בין הציווי לבין מימושו.
לדעת רבי יהודה, ביום מעבר הירדן הגיעו בני ישראל בדרך נס להר גריזים והר עיבל, שם קיימו את המעמד.
לדעת רבי אלעזר, ביום מעבר הירדן הקימו בני ישראל שני תלים סמוך לגלגל, כינו אותן "הר גריזים" ו"הר עיבל", וקיימו את המעמד ביניהן.
לעומתם, רבי ישמעאל במדרש תנאים מסביר כי הציווי לא התפרש כמתייחס ליום המעבר עצמו, ונערך רק שנים לאחר מכן, לאחר כיבוש וחלוקת הארץ.
הציווי בספר דברים מורה להקים אבנים גדולות בהר עיבל, לסוד אותן בסיד ולכתוב עליהן .
בספר יהושע מתואר כי על האבנים נכתבה .
במקורות חז"ל מובאות דעות שונות ליישוב הסתירה: יש הסבורים כי על האבנים נכתבו מצוות התורה בקצרה, בדומה לכתיבה בספרי מוני המצוות.
אחרים סבורים כי התורה כולה נכתבה עליהן, בין אם בדרך נס ובין אם על גבי אבנים גדולות במיוחד.
חז"ל מציינים גם כי התורה נכתבה על האבנים בשבעים לשון.
כחלק ממעמד הברכה והקללה נצטוו בני ישראל להקים בהר עיבל מזבח מאבנים שלמות, להקריב עליו קורבנות עולה ושלמים, ולאכול את בשר הקורבנות, וזאת בכדי לחגוג את כניסתם לארץ חידוש הברית עם האל.
לדעת רש"י, לאחר המעמד פורקו אבני המזבח והועברו לגלגל.
פרופ' אדם זרטל זיהה את המזבח עם אתר ארכאולוגי בצפון-מזרח הר עיבל, אותו חפר בשנים 1982–1989. זיהוי זה לא התקבל על דעת רוב הארכאולוגים המקראיים, אך אומץ על ידי חוקר ארץ ישראל זאב ארליך והרב יואל בן נון.
בפרשת כי תבוא שבספר דברים מתואר אופן ביצוע הברכה והקללה: חלוקת עם ישראל לשני חלקים כאשר שישה שבטים (שמעון, לוי, יהודה, יששכר, יוסף ובנימין) עומדים על הר גריזים, ושישה שבטים עומדים על הר עיבל.
הכהנים והלויים עמדו בגיא שבין ההרים, בשכם, והפכו פניהם כלפי הר גריזים כאשר אמרו את דברי הברכה למי שישמור את מצוות התורה, ולאחר מכן הפכו פניהם כלפי הר עיבל כאשר אמרו את דברי הקללה למי שיעבור על מצוות התורה.
כל העם ענה 'אמן' ובכך קיבל על עצמו את הדברים באמנה.
מלבד הברכה הכללית על מי שישמור המצוות והקללה על מי שלא ישמור אותן, מפורטות בתורה מספר עבירות חמורות או עבירות שנעשות לרוב בסתר, שעל העובר על אחת מהן הוסיפו הלויים קללה נוספת: במשנה במסכת סוטה ישנו תיאור מפורט של אופן ביצוע הברכה והקללה על ידי הלויים:
הקראת הברכה והקללה שבספר דברים
רוב הפרשנים מבארים שהכוונה לדברי הברכה והקללה הנזכרים ב, אך יש שהציעו שהכוונה היא לברכות ולקללות שאמרו הלויים לעם קודם לכן, ומצוטטות ב.
מהותו של המעמד והקבלתו לברית הר סיני ולברית ערבות מואב
תיאורו של המעמד בסמיכות למעמד הברית שערך משה עם ישראל בערבות מואב, מעלה את השאלה האם מדובר כאן בשתי בריתות נפרדות או בברית ארוכה אחת.
הרב אלחנן סמט טוען כי מעמד הר גריזים והר עיבל הוא המשך ישיר למעמד הברית בערבות מואב.
לטענתו, שני המעמדות מהווים למעשה מעמד ארוך הנערך משני עברי הירדן, ובו כורת ה' ברית עם ישראל על קיום מצוותיו תוך הבטחת שכר למקיים המצוות ועונש לעובר עליהן.
לפי הרב סמט קיימת הקבלה בין מעמד זה ובין מעמד הר סיני, בכך שבשניהם יש ציווי על כתיבת המצוות, ציווי על בניית מזבח ותיאור ארוך ומפורט של השכר והעונש הצפויים למקיימי המצוות ולעוברים עליהם.
מדמיון זה בין המעמדים מסיק הרב סמט כי מהותן של הבריתות היא אמירה של ה' לישראל כי הארץ ניתנה להם בתנאי שיקיימו את מצוותיו.
לטענתו, הברית הנכרתת בערבות מואב מציינת את אמירת המצוות בעל פה ואילו הברית בהר עיבל מציינת את כתיבתן.
גם לדעת הרב יונתן פיינטוך מעמד הר גריזים והר עיבל מהווה המשך לברית בערבות מואב וששניהם יחד מקבילים לברית בהר סיני, אולם לטענתו הברית בערבות מואב מקבילה לחלק הציווי שבברית בהר סיני, בעוד שמעמד הר גריזים והר עיבל מקביל לחלק הטקסי שבברית בהר סיני.
הרב פיינטוך סובר כי קיומו של המעמד בהר גריזים והר עיבל, הנמצאים באזור שכם שבנחלת בני יוסף, מדגישים את היותם של בני יוסף, ובראשם יהושע, מנהיגי ישראל באותה תקופה.
רמת הגולן כאזור גאופוליטי היא השטח שנמצא בידי ישראל מתום הקרבות בחזית הסורית במלחמת ששת הימים ב-1967, התחום ממזרח בקו סגול.
ב-1981 הוחל החוק הישראלי ברמת הגולן - חוק רמת הגולן, בשטח המצומצם מהשטח שתחם 'קו סגול', התחום ממזרח בקו הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל לסוריה (1974).
שטח זה שייך מנהלית לנפת גולן משתרע על פני 1,154 קמ"ר וכולל כשני שלישים מרמת הגולן הגאולוגית, וחלק מהר חרמון.
רמת הגולן היא חלק ממדינת ישראל על פי החוק והמשפט הישראלי.
מבחינה בין-לאומית מעמדה המשפטי של רמת הגולן מורכב, ונתון במחלוקת.
עמדות והסדרים בין-לאומיים על רמת הגולן במאה ה-20 עד 1967
בשנת 1916 נחתם הסכם סייקס–פיקו בין בריטניה לצרפת על חלוקת אזורים במזרח התיכון ביניהן.
בוועידת סן רמו נקבע כי המנדט לבריטניה על ארץ ישראל יכלול את הצהרת בלפור.
בשנת 1920 נחתם הסכם בין הבריטים לצרפתים, לפיו שטח רמת הגולן נחלק בין השטח הבריטי לשטח הצרפתי והשטח הבריטי כלל שטחים נרחבים בגולן בהם נחל חרמון והחצבני.בשנת 1923 נחתם בין הבריטים לצרפתים הסכם ניוקומב-פולה, במסגרתו הועברו חלקים נרחבים מהגולן שהיה בידי הבריטים, בהם נחל חרמון והחצבני, לידי הצרפתים.
קו הגבול החדש נקבע, בין היתר, לפי עמדת התושבים הבדואים, שבט בני פאדל, שבחרו להיות תחת המנדט הצרפתי.בשנת 1946 הסתיים המנדט הצרפתי, וסוריה הוקמה ונכללו בשטחה כל השטחים בגולן שהוחזקו בידי הצרפתיים מ-1923.במלחמת העצמאות כבשה סוריה שטחים נוספים ברמת הגולן (מעבר לקווי 1923), ואלו הוחזקו בידה עד 1967.
המעמד של רמת הגולן במשפט הישראלי
החוק היחיד הנאכף ברמת הגולן הוא החוק הישראלי.
ב-14 בדצמבר 1981 חוקקה הכנסת את "חוק רמת הגולן, התשמ"ב-1981" ובו נקבע כי "המשפט, השיפוט והמינהל של המדינה יחולו בשטח רמת הגולן".
החוק הביא לסיומן ארבע עשרה שנות ממשל צבאי ברמת הגולן.
ממשלת ישראל השלושים ושתיים, שקמה לאחר הבחירות, החליטה לתמוך בהחלת דין רציפות על הצעת החוק, והדיון בהצעת החוק בוועדה המשותפת נמשך גם בכנסת השמונה עשרה.
לבסוף החליטה הממשלה לתמוך בהצעת החוק בכפוף לארבע הסתייגויות שהציעה (בין היתר דרשה הממשלה שאם הוויתור יאושר ברוב של 80 חברי כנסת, לא יהיה צורך במשאל עם), וב-22 בנובמבר 2010 אישרה הכנסת את "חוק משאל העם", ברוב של 65 תומכים לעומת 33 מתנגדים, עם ההסתייגויות של הממשלה.
המעמד של רמת הגולן במשפט הבין-לאומי
טיעונים התומכים בזכותה של ישראל על רמת הגולן
על בסיס ההחלטה שהתקבלה בוועידת סן רמו בנוגע לארץ ישראל.
ההחלטה איחדה, הלכה למעשה, את הצהרת בלפור עם משטר המנדטים, ולמעשה היא מסמך היסוד שכונן את המנדט הבריטי – אמנה בין-לאומית מחייבת, שזכתה לאשרור חבר הלאומים והאו"ם ושעל בסיסו נדרש היה לקבוע את גבולו הצפוני והמזרחי של הבית הלאומי היהודי-מדינת ישראל.
רמת הגולן משום היותה משך דורות רבים חלק בלתי נפרד מארץ ישראל, אסם תבואתה ומקור מימיה.
נחיצותה הביטחונית לקיומה של מדינת ישראל לנוכח תוקפנות העבר וביתר שאת העתיד העגום הצפוי לאזור.
טיעונים נגד זכותה של ישראל על רמת הגולן
על בסיס ההסכם הבריטי-צרפתי מ-1923.
העובדה שרמת הגולן עברה לידי ישראל במלחמה.
נימוק זה היווה בסיס להחלטה 497 של מועצת הביטחון של האו"ם, הקובעת שהחלטת ישראל להחיל את חוקיה, סמכויות השיפוט והמינהל על רמת הגולן, היא בטלה ומבוטלת ואין לה כל תוקף משפטי בין-לאומי.
מועצת הביטחון קיבלה את החלטה 497 ששללה הכרה בהחלטת ישראל על סיפוח רמת הגולן.
ב-21 במרץ 2019 הצהיר נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ כי "לאחר 52 שנים הגיע הזמן שארצות הברית תכיר באופן מלא בריבונות הישראלית ברמת הגולן, דבר חשוב מבחינה אסטרטגית וביטחונית לישראל וליציבות האזורית".
ב-25 במרץ חתם הנשיא טראמפ על צו נשיאותי שבו ארצות הברית מכירה באופן רשמי בריבונות ישראל על רמת הגולן.
האו"ם, האיחוד האירופי, רוסיה, מצרים ומדינות נוספות הודיעו שהן אינן מכירות בריבונותה של ישראל שם.
בעקבות הצהרת טראמפ התכנסה הליגה הערבית בתוניסיה והודיעה כי היא שוללת את ההכרה בריבונות ישראל ברמת הגולן.
לאחר ביקורו של מזכיר המדינה של ארצות הברית מייק פומפאו ברמת הגולן בנובמבר 2020 מסרה הליגה הערבית הצהרה לפיה סיפוח רמת הגולן בידי ישראל "מבוטל ואין לו שום מעמד חוקי."
ביולי 2024, לאחר הפיגוע הרקטי של חזבאללה על מג'דל שמס במהלכה נהרגו 12 ילדים, הדגישה ארצות הברית שוב את הכרתה המלאה בריבונות ישראל על רמת הגולן ועל זכותה להגן על תושביו.
בין השנים 1991‐2011 נערכו מספר פעמים פגישות בין נציגי ישראל וסוריה בניסיון להסדיר את נושא רמת הגולן, שבמהלכן עלתה גם האפשרות להחזיר את כולו או מרביתו של השטח לסוריה.
לדוגמה, בשנת 1998 מינה ראש הממשלה בנימין נתניהו את רון לאודר לשמש שליחו החשאי לעניין המשא ומתן עם סוריה.
על פי פרסומים בכלי התקשורת, במסגרת מגעים אלה עלתה האפשרות לנסיגת ישראל עד לקו המצוקים.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה הופסקו פגישות אלה.
מעמדם המשפטי של יהודה ושומרון שנוי במחלוקת מאז כיבושם בידי ישראל במלחמת ששת הימים ב-1967.
הגבול הבינלאומי המודרני הראשון בישראל נקבע ב-1906, הגבול בין מצרים הבריטית לבין האימפריה העות'מאנית, ונודע גם כקו עקבה - רפיח.
הקו שימש גם כגבולה של פלשתינה א"י המנדטורית והיום כגבול בין ישראל למצרים.
הסכם סייקס–פיקו בין בריטניה וצרפת במהלך מלחמת העולם הראשונה לחלוקת שטחי האימפריה העות'מאנית.
במהלך המלחמה פרסמה ממשלת בריטניה את הצהרת בלפור, שקבעה כי "ממשלת הוד מלכותו רואה בעין יפה את הקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל".
לאחר המלחמה והשתלטות האימפריה הבריטית על הארץ, בהסכמי השלום שלאחר המלחמה, הוחל מנדט על הארץ, שעל יישומו הופקדה בריטניה.
מטרת המנדט להקים בארץ ישראל בית לאומי לעם היהודי, הגבול הצפון של המדינה נקבע בין המנדטורית לבין סוריה ולבנון בנות החסות הצרפתיות.
ב־1923 קרעה ממשלת בריטניה את עבר הירדן המזרחי מהבית הלאומי היהודי, וקבעה את קו הגבול הישראלי-ירדני העתידי.
ב-1947 קבלה עצרת האו"ם בהחלטה 181 את תוכנית החלוקה, שקראה לחלק את שטח המנדט לשתי יחידות מדיניות, ערבית ויהודית, ונתנה את האות לפריצת מלחמת העצמאות, שבסיומה לא נשאר דבר דבר מהחלטת האו"ם, ונוצר קו הפסקת האש בהסכמי רודוס, קו שעתיד להקראות "הקו הירוק" ויתווה את גבול ישראל עד 1967.
ב-1950 סיפחה ירדן את השטחים שכבשה במהלך המלחמה.
במלחמת ששת הימים ב-1967 כבשה ישראל את כל שטח המנדט, יחד עם שטחים מעבר לגבול הבינלאומי בסיני ורמת הגולן.
מיד לאחר המלחמה סיפחה ישראל את מזרח ירושלים, בצעד שלא זכה להכרה בקרב הקהילה הבין-לאומית.
במהלך הסכמי קמפ דייוויד ב-1979 הסכימה מדינת ישראל להעניק לפלסטינים אוטונומיה, אף על פי שהתנגדה להעניק להם עצמאות, והכירה לראשונה בזכויות הפלסטינים על יהודה ושומרון.
ביולי 1988 הודיעה ירדן על ניתוק הזיקה, וביטול התביעה הירדנית ליהודה ושומרון, על מנת להעניק לפלסטינים את האפשרות לניהולם, ובנובמבר הציג האש"ף את הכרזת העצמאות הפלסטינית, אשר משתמעת ממנה תביעה לשטחי יהודה ושומרון, אך ניתנת להתפרש כתביעה על כלל שטחי ישראל.
במהלך הסכמי אוסלו, בשנים 95–1992, העבירה ישראל את השלטון בחלקים מיהודה ושומרון לידי הרשות הפלסטינית, כנציגת העם הפלסטיני.
כתב המנדט – אמנה בינלאומית, שאושרה על ידי מועצת חבר הלאומים ב-24 ביולי 1922, הקובעת את מעמדה של הממלכה המאוחדת כמעצמה השלטת בשטחי ארץ ישראל, לשם ביצוע הצהרת בלפור - הקמת בית לאומי לעם היהודי בפלשתינה.
החלטה 181 של העצרת הכללית של האו"ם – ידועה גם כ"תוכנית החלוקה", היא החלטה בה קיבל האו"ם את תוכנית החלוקה של ועדת אונסקו"פ לחלוקת שטחי המנדט לשתי מדינות, יהודית וערבית.
ההחלטה נדחתה על ידי ערביי ארץ ישראל.
החלטה 242 של מועצת הביטחון של האו"ם – החלטה שהתקבלה במועצת הביטחון של האו"ם מיד לאחר מלחמת ששת הימים, ב-22 בנובמבר 1967, שקראה להשתת שלום צודק ובר קיימא במזרח התיכון.
בהחלטה נאמר כי מן הראוי ששלום זה יכלול את נסיגת כוחותיה המזוינים של ישראל משטחים שנכבשו בעימות האחרון, דבר שנתפס כקריאה לנסיגה ישראלית מכלל שטחי יהודה ושומרון.
החלטה 446, החלטה 452 והחלטה 465 של מועצת הביטחון של האו"ם – שלושה החלטות של מועצת הביטחון של האו"ם בשנים 80–1979 בהם נאמר כי הבניה הישראלית בהתנחלויות מנוגדת לחוק הבינלאומי, והגדירו את מעמדה של ישראל בהם ככוח כובש.
החלטה 2334 של מועצת הביטחון – החלטה של מועצת הביטחון של האו"ם ב-2016, בה נאמר כי ההתנחלויות שהקימה ישראל ב"שטחים הפלסטינים הכבושים" אינן בעלות תוקף חוקי, מהוות הפרה בוטה של המשפט הבינלאומי ומהוות מכשול מרכזי בניסיון להשיג שלום בר-קיימא על בסיס פתרון שתי המדינות.
דבר נוסף השנוי במחלוקת היא השאלה האם לממשל צבאי יש מעמד של כיבוש אף אם אין טענה אחרת לבעלות.
מדינת ישראל, שבמהלך מלחמת העצמאות ב-1948 השתלטה על שטחים שלא נועדו לה במסגרת תוכנית החלוקה, הצהירה במהלכה את פקודת שטח השיפוט והסמכויות, שקבעה כי למדינה סמכות שיפוטית על השטחים הללו, וקיבעה את תחום תחולת החוק הישראלי לאורך הקו הירוק, שהפכך דה-פקטו לגבולותיה המוכרים של ישראל.
במלחמת ששת הימים סיפחה ישראל את מזרח ירושלים, אך לא החילה את ריבונותה על שאר השטח, בו הקימה ממשל צבאי.
למרות כן, מרבית הקהילה הבינלאומית לא הכירה בזכותה של ישראל על ירושלים.
ישראל טוענת כי מכיוון שיהודה ושומרון ורצועת עזה לא היו בריבונות מדינה אחרת קודם כיבושם בידי ישראל, לא ניתן לראות בהם שטח כבוש, וכיוון שכך ראתה ישראל עצמה כראויה להחיל את ריבונותה על מזרח ירושלים בסמוך לכיבושה בידי ישראל ב-1967.
ישראל מגדירה את יהודה ושומרון שטחים בתפיסה לוחמתית, וטוענת כי אף על פי שהם נתונים לממשל צבאי, הם אינם נחשבים לשטח כבוש, ואין חלים עליו כללים הנוגעים לשטחים כבושים.
הוועדה לבחינת מצב הבנייה ביהודה ושומרון בראשות השופט אדמונד לוי ב-2012 קבעה כי אין מעמדם של יהודה ושומרון כשטח כבוש, בעקבות ההכרה בו כחלק ממדינה יהודית עתידית בוועידת סן רמו ב-1920.
בקהילה הבינלאומית מקובל לראות ביהודה ושומרון שטח כבוש, וזו הדעה המקובלת בקרב מומחים למשפט בינלאומי, ביניהם גם מומחים ישראליים כגון פרופ' ארנה בן-נפתלי וד"ר אייל גרוס.
בהחלטות מאוחרות יותר של מועצת הביטחון, כגון החלטות 446, 452, 465 ו-2334 שניתנו לגבי ההתנחלויות, נאמר כהנחת יסוד שמעמדה של ישראל בשטחי יהודה ושומרון הוא של כוח כובש.
ב-5 בפברואר 2021, החליט בית הדין הפלילי הבין-לאומי ברוב קולות כי גבולות "מדינת פלסטין", שהתקבלה כחברה בבית הדין, כוללים את כלל השטחים שכבשה ישראל מעבר לקו הירוק, דהיינו יהודה ושומרון ורצועת עזה.
מדינות שאינן מכירות בישראל מכירות ברובן בישות חילופית בשם פלסטין, אשר היא הריבון בכלל שטחי ישראל, יהודה ושומרון, ורצועת עזה.
אף מדינות המכירות בישראל ומכירות בקיומה של פלסטין לצדה, אותה הם רואות ברובן כריבון על יהודה ושומרון ורצועת עזה.
מדינות שאינן מכירות פלסטין רואות ברובן ביהודה ושומרון שטח שעתידו צריך להקבע במשא ומתן, ואינן מכירות בזכות של אף ישות עליהן.
יש הרואים ביהודה ושומרון "שטחים שנויים במחלוקת", כשהם טוענים שאין ההחזקה הישראלית בהם מנוגדת לחוק הבינלאומי, כיוון שישראל כבשה אותם במסגרת הגנה עצמית, זכותה להחזיק בהם עד השגת הסדר מדיני עם בעלי הזכויות האחרים.
לפי גישה זאת, זכויות אלו נשארו בתוקף גם לאחר סיום המנדט הבריטי, וקבלת תוכנית החלוקה על ידי העצרת הכללית של האו"ם אין בכוחה לבטל זכויות אלו, כיוון שהיא לא מומשה הלכה למעשה.
פרופ' דאגלס פיית' אף הוסיף כי "אם ליהודים אין עתה שום זכויות חוקיות מוכרות בתביעתם ליהודה ושומרון כחלק ממדינתם, כי אז אין להם זכויות כאלה בשום מקום בארץ ישראל".
טענה נוספת לזכותה הישירה של ישראל בשטחי יהודה ושומרון מתבססת על העיקרון Uti possidetis juris, הקובע כי מדינות הקמות בשטח שעמד תחת שלטון קולוניאלי נחשבות יורשות של הרשות המדינית הקודמת, וזכאיות לריבונות טריטוריאלית בשטח שיחפוף את הגבולות המנהליים שלהן טרם עצמאותן.
כיוון שישראל כבשה את שטחי יהודה ושומרון במהלך מלחמה, הרי הם "שטחים כבושים" שישראל רשאית להחזיק בהם על-פי כללי אמנת ז'נבה הרביעית עד תום הסכסוך.
בנוסף, רבים מהתומכים בזכות ישראל על יהודה ושומרון מדגישים את העובדה שביהודה ושומרון ישבו יהודים במשך ההיסטוריה עד לגירושם במלחמת העצמאות, בצעד שהיווה למעשה טיהור אתני, ושיבתם אליו היא בזכות.
הטענה העיקרית לזכותם של הפלסטינים הוא תוכנית החלוקה, שהתקבלה על ידי עצרת האו"ם ב-1947, והחלטות קודמות, וקראה לחלוקת הארץ בין היהודים והערבים, כשלפי פרשנות זו, אף אם ההחלטה לא ישימה באופן מלא, רוחה הכללי מחייב.
טיעון נוסף הוא הטיעון כי מכיוון שגבולות ישראל המוכרים נתחמים מחוץ לשטח זה, ואין לו תובע ישיר, הזכות למשול שייכת לתושבי המקום.
עד ההתנתקות ב-2005, מעמד הרצועה דמה למעמדם של יהודה ושומרון.
לאחר ההתנתקות הטילה ישראל את הסגר על רצועת עזה והמשיכה לשלוט במעברי הגבול ובמרחב האווירי והימי.
בחוות הדעת של בית הדין הבין-לאומי לצדק בנושא מדיניות ישראל בשטחים הפלסטיניים הכבושים מיולי 2024 נקבע כי במצב זה ישראל היא "כוח כובש".
נגזרת ישירה מהדיון בבעל הזיקה העיקרית ליהודה ושומרון, הוא הדיון בריבונותה של ישראל במזרח ירושלים, שסופח על ידי ישראל מיד לאחר מלחמת ששת הימים.
הטוענים כי לישראל הזכויות העיקריות ביהודה ושומרון, רואים בסיפוח מזרח ירושלים על ידי ישראל מעשה קביל, ואין מניעה להכיר בו.
אך לדעת הטוענים כי לישראל זכות ישירה בו, הסיפוח הוא בעייתי, ובייחוד לדעת הסבורים כי הזכות העיקרית היא הפלסטינית, הרי שהסיפוח מנוגד לחוק הבינלאומי.
למעשה הקהילה הבינלאומית ברובה אינה מכירה בריבונות ישראל על מערב ירושלים, אך רואה במזרח ירושלים שטח כבוש.
מָעַמוּל היא סדרת דרמה קומית פארודית ישראלית, שמשודרת בערוץ מאיר לילדים.
הסדרה מתמקדת בשני בני-נוער שבזמן החופש הגדול גויסו לסוכנות הביון החשאית "מעמול".
הסדרה משולבת במדע בדיוני ואמצעים טכנולוגיים משוכללים, שבראשם מכונת זמן שניתן לשנות על ידה את העבר.
רובה של הסדרה עוסקת בפעולותיהם של שני נערים המנסים להציל את המדינה מניסיונותיה של סוכנות האויב 'פרעצל' לחבל בעברן של הציונות ומדינת ישראל.
העונה הראשונה של הסדרה שודרה בקיץ 2015, השנייה בקיץ 2016, השלישית בקיץ 2017, הרביעית בקיץ 2020 והחמישית בקיץ 2024.
בפרק הבכורה, "שלום כיתה אסי", מוזמן אסי למשרדי סוכנות מעמול, שם הוא פוגש את סוכן ר' אשר מבשר לו כי הוא התקבל לשירותי סוכנות ביון חשאית השומרת על ביטחון ישראל וכי במשך הימים הבאים יהיה עליו לעבור מבחנים ומשימות על מנת לבחון את כשירותו להפוך לסוכן מן המניין.
בתחילה אסי מזלזל בכובד האחריות שהוטלה עליו אך בסוף הפרק הוא מתחיל באימונים במתחם הארגון יחד עם סוכן ג' והמתלמד הנוסף שהגיע, גדי.
במהלך תקופת ההכשרה מקבלים אסי וגדי מסוכן ר' ורחפן הבינה המלאכותית "שטרוּדל", מגוון משימות ומבחנים שיכשירו אותם לתפקידם כסוכני מעמול.
בין השאר, הם נשלחים בזמן לאירועים משמעותיים בהיסטוריה של עם ישראל, מקבלים משימות פיענוח צפנים ורמזים, ועוברים קורסי הישרדות בשטח ואימוני כושר.
בפרק האחרון בעונה, "להציל את מעמול", מגיעים אסי וגדי ליום האחרון שלהם בהכשרה של מעמול, סוכן ר' מתכוון למסור להם את משימתם האחרונה אך אז נאמר לו בקשר כי סוכנות האויב "פרֶעְצֵל", מתכננת לפרוץ למפקדת מעמול ולכן הוא מטיל על אסי וגדי לשמור על הדלת הפנימית של המשרדים.
לאחר שהשניים נטשו את עמדת השמירה, סוכן "קוֹקוֹ בשורוק" אח של צ'וּצ'וּ מוסר לאסי כי לאחר שהסתנן לסוכנות פרעצל הוא גילה כי תוכניתם היא להסתנן למפקדת מעמול על ידי שטרודל מזויף שהם בנו בשם "שטרוּצל" אשר ישלח את שטרודל לחלל החיצון.
בנוסף, הוא מזהיר את אסי כי ברגע ששטרוצל יחשוד כי חשפו אותו הוא יפוצץ את כל מעמול.
לאחר שאסי הצליח לשכנע את גדי כי שטרודל מזויף הצליחו השניים להקפיא אותו ולשגרו לחלל החיצון.
מיד לאחר מכן, חשף סוכן ר' בפניהם כי צ'וצ'ו אשר אותו הכירו בתור מנקה המקום הוא בעצם מפקד מעמול.
בעקבות הצלחתם במשימה להגן על מעמול הכריז צ'וצ'ו על גדי ואסי כסוכני ב' ו-צ'.
אסי וגדי מגיעים לפגישת הסוכנים הראשונה שלהם, צ'וצ'ו מתכוון להציג לסוכנים את מכונת הזמן שפיתחו במעמול אך מגלה כי היא נגנבה על ידי סוכנות פרעצל.
הוא מכריז על מצב חירום "סלסה חריפה" ומורה לאסי וגדי לשמור על המפקדה.
לאחר שאסי, גדי ושטרודל גילו כי סוכנות פרעצל חיבלו בהיסטוריה של ארץ ישראל וגרמו לכך שהמנדט הבריטי נשאר בארץ ישראל הם משתמשים במכונת הזמן דור 1 על מנת לחזור לעבר שם הם מגלים כי חבלן הזמן, הרובוט האישי של זומזום, התנקש בבנימין זאב הרצל ובכך הביא לסיומה של תנועת הציונות.
אסי חוזר לתקופת צילום התמונה המפורסמת במרפסת מלון שלושת המלכים, מציל את הרצל מניסיון ההתנקשות ובכך מחזיר את ההווה למצבו הנוכחי.
במהלך הימים הבאים סיכלו אסי וגדי את מזימותיהם של זומזום וחבלן הזמן לחבל באירועים בהיסטוריה הציונית כגון תחיית הלשון העברית וההעפלה.
לאחר שאסי הציל את ספינת המעפילים ולוס מפיצוץ, הוא גילה בתוך שאריות הפצצה את סמל מעמול, מה שהובילו למסקנה כי חבלן הזמן הוא בעצם אדם מתוך מעמול.
לאחר שצ'וצ'ו הגיע לאותה מסקנה גם כן, הוא עצר את אסי וגדי כחלק מחיפושיו אחר הבוגד.
צ'וצ'ו מסכסך בין אסי וגדי אך הם משלימים ומסכלים את ניסיונו של חבלן הזמן לפגוע בהקמת תנועת המרי העברי.
מיד לאחר מכן, מודיעים צ'וצ'ו וסוכן ר' כי אסי מואשם בריגול לטובת האויב וכי הוא יועמד למשפט בבית הדין הצבאי של מעמול.
לאחר שחבלן הזמן גרם לאישור תוכנית אוגנדה, שחרר גדי את אסי ממעצר ויחד הם מנעו את הרעלתו של אלפרד דרייפוס וכך שינו את דעתו של הרצל לגבי התוכנית.
לאחר ששטרודל הצליח לשפר את הצילומים ממצלמות האבטחה, התגלה כי גדי היה זה שגנב את מכונת הזמן.
אסי הופקד לשמור על גדי אך השתכנע לסמוך עליו שוב ויחד הם חזרו בזמן על מנת לעצור את חבלן הזמן מלחבל בפגישתו של הרב שמואל מוהליבר בה שיכנע את הברון רוטשילד לתמוך כלכלית במושבות היהודיות.
פעם זו הייתה הראשונה בה הצליחו השניים לחדור למגע עם חבלן הזמן והופתעו לגלות כי פניו של חבלן הזמן דומות להפליא לפניו של גדי.
גדי מבחין כי ירושלים הפכה להיות תחת שליטת הירדנים, וסוכן ר' מודיע לאסי וגדי כי מחלקת המודיעין של מעמול יירטה מסר שהועבר בין סוכני פרעצל ולפיו הם טומנים לאסי וגדי מלכודת.
גדי בתגובה מתחיל לחשוש אך אסי לעומתו מזלזל באיום.
יחד הם חזרו בזמן לישיבת הממשלה בה הוחלט להורות על כיבוש ירושלים המזרחית, אך הופתעו לגלות כי הישיבה התנהלה כמתוכנן.
הם גילו פצצה מנוטרלת שנפלה מקצרן הממשלה ועליה נכתב כי היא יוצרה במפקדת פרעצל בעתיד הרחוק.
בעקבות כך, עוברים גדי ואסי למפקדת פרעצל בשנת 2100, שם ארב להם חבלן הזמן ויירט את שטרודל, דבר אשר גרם למנהרת הזמן להינעל ואסי וגדי נותרו תקעים במפקדת פרעצל יחד עם פצצת זמן שחבלן הזמן הטמין להם.
בעודם תקועים במפקדת פרעצל, פוגשים אסי וגדי את שטרוצל אשר טוען בפניהם כי הוא השתנה והבין את טעויותיו.
בנוסף, הוא מציע כי הם ישתמשו במעבד שלו כדי להפעיל את שטרודל.
הוא מפעיל כיבוי עצמי ובאמצעות המעבד שלו שטרודל אכן חזר לעבוד ומנהרת הזמן נפתחה מחדש.
השלושה חוזרים למפקדת מעמול בהווה ושטרודל מגלה כי זכרונותיו של שטרוצל הועברו אליו יחד עם המעבד.
הוא מגלה לשניים כי את מחברת הציונות שאסי השליך לרחוב בתחילת החופש הגדול, מצא זומזום ובגללה הוא ידע כיצד יש לפגע בהיסטוריה הציונית.
בעקבות הגילוי, שאל אסי את מחברת הציונות מעופר, חברו לכיתה, וכך הבינו אסי וגדי כי חבלן הזמן חיבל במבצע יהלום.
יחד עם שטרודל הם הצילו את מוניר רדפא מהרעלה, דבר אשר גרם לצה"ל לנצח במלחמת ששת הימים והעיר ירושלים חזרה לשליטה ישראלית.
הפרק הבא במחברת הלימודים היה מבצע אופרה, ומתוך כך הבינו אסי וגדי כי יעדו הבא של חבלן הזמן יהיה לבטל את המבצע הצבאי מתוך משרדו של ראש הממשלה מנחם בגין.
אסי וגדי החליטו להקדים תרופה למכה ולארוב לחבלן הזמן מבעוד מועד.
בעוד שאסי התחבא מאחורי הכורסה, גדי הסתתר בארון הבגדים של בגין, שם חיכה לו החבלן הזמן בלבושו של גדי אף הוא והקפיא את גדי בעזרת טכנולוגיה של פרעצל.
כשבא זומזום לבטל את מבצע אופרה, בעוד שגדי האמיתי נשאר קפוא בארון, התחזה חבלן הזמן לגדי ויחד עם אסי, תפסו השניים את זומזום ובאמצעות מכונת הזמן דור 2 הובילו אותו למפקדת מעמול.
כשהגיעו למפקדה, החלו צ'וצ'ו וסוכן ר' בחגיגות, ובזמן שאסי יצא לקנות חטיפים הוא לקח איתו את מכונת הזמן דור 2 והחביא אותה במקרר הארטיקים במכולת של ישראל.
כשחזר למפקדה, הציע חבלן הזמן להרים כוסית לחיים ובזמן שידי כולם אחזו בכוסות מיץ הפטל כיוון אליהם אקדח והכריז: "לחיי פרעצל".
לאחר שאזק את אסי, ר', וצ'וצ'ו, ניסה זומזום לפרוץ את הדלת הפנימית במפקדה ללא הצלחה.
הוא מביע את רצונו לחזור בזמן ולגרום לכך שצ'וצ'ו לא יוולד וכך "נוהל החירום פרג" אשר המציא צ'וצ'ו לא יהיה קיים.
כשגילה כי מכונת הזמן דור 2 איננה, הודו סוכן ר' וצ'וצ'ו כי אסי גנב אותה אך הגנו עליו בגופם בשעה שברח מהמפקדה.
אסי מנסה להשתמש במכונת הזמן שהחביא במקרר אך מגלה כי היא קפואה.
באין ברירה הוא הולך למוזיאון לזכר מנחם בגין שם הוא מוצא את גופו של גדי שהיה קפוא כל השנים האלה ומפשיר אותו בעזרת מכונת הפשרה של צ'וצ'ו.
אסי וגדי שהבינו כי הפעם חבלן הזמן פגע בטקס הכרזת העצמאות, גילו כי אין באפשרותם לתקן זאת מכיוון שאין ברשותם מכונת זמן.
לגדי עולה רעיון והוא מוביל את אסי למפקדת מעמול, תוך כדי שהוא מכוון לעברו אקדח.
הוא אומר לזומזום כי הוא חבלן הזמן האמיתי, וכי האדם שלידו הוא גדי סוכן מעמול.
בתור הוכחה הוא מעניק לזומזום את מכונת הזמן דור 2. לאחר שזומזום משמיד את חבלן הזמן האמיתי הם משמידים את זומזום, וממהרים לנטרל את הפצצה שהטמין חבלן הזמן בבית העצמאות, רגעים לפני הכרזת העצמאות.
אסי וגדי חוזרים בזמן לזמן שלפני גניבת מכונת הזמן ומשמידים אותה.
בעקבות כך, צ'וצ'ו מסלק אותם ממעמול.
העונה עוסקת במייסדי ערים וישובים בישראל.
לאחר שאסי וגדי סולקו ממעמול הם מקבלים הודעה מר' על חזרתם לסוכנות מעמול בשל היעלמות המתכון לטוסט עמבה.
לאחר שהם מוצאים את המתכון, הם מגלים שסוכן ד' נחטף וזומזום ברח מכלאו.
זומזום נכנס למפקדה עם ד' החטוף, ומגלה שם מדפסת גאדג'טים עם בינה מלאכותית שנקראת גאדג'טרון, מדפיס מכונת זמן ומשנה באמצעותה את ההיסטוריה.
נפער חור שחור בפתח תקווה ואסי וגדי מגלים שזומזום נכנס לערך על זרח ברנט במסוף ההיסטורי.
אסי חוזר לעבר ומגלה שזומזום הדביק את הנעליים של זרח ברנט לרציף, ומשום כך הוא לא מספיק לעלות על האונייה ללונדון, והאונייה מפליגה בלעדיו..
גדי הפעיל את "אזעקת הפיאסקו" בפעם ה-50, דבר שגרר ביקורת של פקיד הביטחון שומה ויצמן (סוכן מעמול לשעבר) אשר מחליט לסלק את אסי וגדי שבינתיים הצליחו לשכנע את זרח ברנט לעלות על האוניה הבאה ולא להתייאש.
לאחר שגילו שזומזום מתכנן לחבל בהנחת אבן הפינה הראשונה בפתח תקווה, אסי וגדי מתגנבים למפקדת מעמול במסווה של טכנאי מכונת זמן, חוזרים בזמן, ומצילים את פתח תקווה.
שומה רוצה להדיח אותם ממעמול ולאסור אותם כי הם עברו על חוק מבקר המדינה, אך צ'וצ'ו אומר לו שלפי סעיף 8.9 בחוק ההסדרים הוא חייב לקבל שירות מכל מי שהציל את פתח תקווה או את אזור.
שומה מחליט לבצע 'הקפאה' כך שאי אפשר לפעול להצלת המדינה דרך מכונת הזמן.
אסי וגדי מצליחים לנצח את ההקפאה בתחכום ומצילים את מדינת ישראל ואת ישובי הנגב.
למחרת תל אביב מתחילה להיעלם, אסי וגדי רבים ולא מצליחים לשתף פעולה ושומה מחליט בגלל הפרעותיהם לשים להם צמידים שגורמים לכך שהם לא שומעים אחד את השני.
כשהם רואים שאינם יכולים להסתדר כך הם משלימים, מגלים לאן צריך לחזור בעבר ומצילים שוב את המדינה.
לאחר שהם חוזרים שומה מגלה במהלך ספירת המלאי שנעלם עט מהציוד המשרדי של מעמול.
אסי וגדי יודעים שהם לקחו את העט אך באופן מפתיע המפקד צ'וּצ'וּ מודה באשמה ומודח על ידי שומה מתפקידו כמפקד מעמול והופך להיות סוכן זוטר.
שומה מכתיר את עצמו למפקד מעמול, וצ'וּצ'וּ מחליט לעזוב.
בינתיים זומזום משבש את העבר ומעלים את פקיעין ואסי וגדי חוזרים לעבר ומצילים אותה.
כשהם חוזרים שומה מכריז על סגירת מעמול.
הוא נועל את כל הגאגטים של מעמול על ידי בועות אלקטרו מגנטיות ובכך מונע מר', צ'וּצ'וּ, אסי וגדי את לפעול למען הצלת של המדינה.
בינתיים חדרה, רחובות, עמק יזרעאל ועמק חפר נעלמות והם אינם יודעים כיצד לעצור זאת ללא המכשירים המתוחכמים.
הם משתמשים בלית ברירה באינציקלופדיות של גדי כדי לגלות לאן צריך לחזור.
ר', צ'וצ'ו ואסי מצליחים לפרוץ את הבועות האלקטרו מגנטיות שחסמו את מכונת הזמן בעזרת מסת גופם, וגדי חוזר בזמן, ומציל שוב את המדינה, אך שומה השתלט לחלוטין על מעמול והופך אותה למפקדה שלו ומגרש משם את כל הסוכנים.
הוא יוצר קשר עם זומזום וזומזום מגיע למפקדה.
בינתיים ר' וצ'וּצ'וּ מחליטים להתגנב למפקדה.
הם שומעים ממקום מחבואם את שומה וזומזום שמחים ביחד על ניצחונם, ומבינים ששומה בעצם משתף פעולה עם זומזום.
הם מחליטים לנסות להתנפל עליהם ולעצור אותם, אך נכשלים ושומה וזומזום מכווצים אותם לתוך כדור בדולח ולוקחים אותם למפקדת פרעצל.
אסי שראה את כל זאת ממהר לספר לגדי את מה שראה, והוא וגדי מחליטים לפרוץ למפקדת פרעצל.
הם נכנסים לשם בשקט אך לפתע זומזום ושומה נכנסים והם נאלצים להתחבא.
אסי מתעטש וכך הם מתגלים.
הם לוקחים איתם את צ'וּצ'וּ ור' ובורחים במהירות.
הם משחררים את צ'וּצ'וּ ור' ומגלים מיד לאחר מכן שגוש עציון נעלמת זומזום גנב לאחד מילדי הגוש את הנעליים ולכן הם רבים בינם לבין עצמם מי גנב את הנעליים, ובעקבות כך לא יקימו מחדש את גוש עציון.
אסי אומר לילדים שהוא גנב את הנעליים, הילדים מתאחדים נגדו, וכך אסי וגדי מצילים את גוש עציון.
למחרת, שומה רוקם מזימה להשמדת טבריה: שומה וזומזום יכנסו למסוף, אסי וגדי יראו זאת ויחשבו שההיסטוריה כבר השתנתה ובמאמצים לשחזר את ההיסטוריה, ישנו אותה בעצמם!
אסי וגדי אכן שינו את ההיסטוריה ומסרו אגרת מזויפת לרבי חיים אבולעפיה ששכנעה אותו לעזוב לצפת.
אחרי שאסי וגדי מבינים את הטעות שעשו, הם חוזרים שוב בזמן, מתנצלים בפני הרב, ומגלים לו את האמת.
לאחר מכן, שומה וזומזום מחליטים הפעם להעלים את ירושלים ובנוסף לעשות לאסי וגדי מלכודת היסטורית שבה אחד מהם ייכלא בעבר ולא יוכל לשוב.
אסי וגדי אכן חוזרים לעבר כדי להציל את ירושלים אך אסי נתקע בעבר ויוסף ריבלין נחטף על ידי זומזום להווה.
הסוכן ד' מחליט להחליף את אסי כדי שהוא יוכל לחזור ולעזור לגדי.
גדי בינתיים חודר למפקדת פרעצל כדי להחזיר את ריבלין ובכך להציל את ירושלים.
זומזום בורח וגדי חוזר עם ריבלין לעבר ופוגש שם את אסי וסוכן ד'.
ד' נשאר בעבר ואסי וגדי חוזרים להווה.
וראש הממשלה מודיע רשמית על סגירת מעמול (שתכנס לתוקף רק בתחילת עונה 5).
עונה 4 – עונת קורונה
לאחר התפרצות מגפת הקורונה והגבלות הריחוק החברתי, השתלט זומזום על תוכנת זום אשר היוותה חלק מרכזי בתקשורת בין האנשים, כך שתמונתו תופיע על הצג והוא יכול להאזין לנאמר בה.
בעקבות כך, אסי, גדי ושטרודל יוצרים קשר עם סוכן ר' שנמצא בחופשה באמצעות המעמול-נט, רשת סודית החולשת על כל העולם ומיד לאחר מכן, ראש ממשלת ישראל התחבר אף הוא למעמול- נט ומטיל על הארבעה לטפל בתקרית ההשתלטות על הזום.
זומזום צפה כי גדי ינסה לפרוץ למחשב שלו ולכן יצר מבעוד מועד משחק מחשב בתור דרך כניסה אשר בעצם היוותה מלכודת דרכה הצליח לפרוץ למעמול-נט.
לאחר שזומזום חיבל במשלוח החפצים דרך המעמול-נט וגרם לכך שכל הדברים שמועברים יגיעו אליו, אמר ר' לסוכן ד' אשר עבד בתור בחנות מכולת לשלוח את החבילה אשר הייתה מיועדת לר' דרך המעמול-נט.
החבילה פגעה בראשו של זומזום ועילפה אותו, אך גדי לא היה יכול לפרוץ למחשב שלו כיון שהתעלף מהלחץ.
אסי בתגובה העביר מים במעמול-נט על מנת להעיר את גדי, אך המים עברו למחשב של זומזום והשביתו אותו.
מיד לאחר מכן הודה ראש ממשלת ישראל לחמשת הסוכנים על פתירת המשבר.
עונה 5 – מגן ישראל
העונה עוסקת בדמויות מופת בהיסטוריה היהודית.
בעקבות פירוק מעמול באופן סופי, ביקש ר' מאסי למיין את הציוד במעמול ל"דברים שאפשר לזרוק" ול"דברים חשובים מאוד שצריך לשמור ואסור לזרוק בשום פנים ואופן כי אחרת ההשלכות יהיו חמורות ביותר!!!!".
אסי ממיין את החפצים וזורק בטעות מגן עתיק, אך את האבן שנמצאת על המגן, אסי שוזר על חוט ועונד על צווארו.
כשאסי חוזר אחרי שזרק לזבל את השקית עם כל הדברים החשובים, ר' מכיר לו את ע', אשר מונה על ידי ראש הממשלה לפקח על פירוק מעמול.
ע' רוצה לדעת לאז נעלמו כל הדברים החשובים, לאחר שהוא ור' מצאו בקופסת הדברים החשובים רק חוט, מחט ומסטיק לעוס.
אסי עונה שהיום יום חמישי שבו עיריית ירושלים מפנה את כל הגזם והזבל.
ע' מתחרפן ור' מרגיע את אסי באומרו: "מי כבר יחפש משהו בזבל?".
במקביל, זומזום מתעורר בתוך מכונה במפקדת פרעצל ומגלה שאדם בשם דוקטור שמיטקין הפך אותו לסייבורג והשתלט על המפקדה.
הפרופסור מצווה על זומזום להשיג את המגן בעזרת מכונה שהפרופסור בנה, וזומזום מוצא את המגן בתוך שקית זבל ביחד עם שאר הדברים החשובים שאסי בטעות זרק, ודוקטור שמיטקין מתלהב.
בינתיים במפקדת מעמול, אסי מגלה ששטרודל, שנמצא בתוך קופסה ואמור היה להיות כבוי ולהיזרק, נשאר דלוק.
אסי מנסה ללא הועיל להשתיק את שטרודל, ובסופו של דבר כשאסי מוציא אותו מהקופסה, שטרודל מתריע על קרע במרחב הזמן.
ר' אומר לאסי שכדי לנסוע בזמן ולתקן את הקרע, הוא צריך שותף, ולכן הם מפרסמים מודעה ביד2 שבעקבותיה מגיע נער בשם גבי למפקדה.
גבי מתקבל מיד בזכות ההמלצות עליו ובפרט העובדה שהוא שולט בישומי אופיס, ונהיה מפקד הצוות של אסי על אף שהוא רק טירון.
זומזום משתגר אל העבר במכונה של דוקטור שמיטקין כדי להשיג את אבן המנהיגות, ומגלה שהיא אצל רבי שמואל הנגיד.
אסי וגבי משתגרים גם כן לעבר, ומקבלים מרבי שמואל את האבן, כשלפתע זומזום מופיע ודורש את האבן באיומי נשק.
בעצתו של רבי שמואל הנגיד הם מוסרים בלית ברירה את האבן, וחוזרים להווה.
ר' מספר להם שהוא דיבר עם שאול יהלום על המגן, ושניהם חושבים שמי שעובד עם זומזום מתכוון להשתמש בכוחות של המגן בהיפוך, ו"מגן ישראל" יהפוך ל"משמיד ישראל".
הוא גם אומר להם שהמגן היה במעמול, ושמו של הסוכן שהיה אחראי על המגן לא ידוע, אך כינויו הוא "סוכן X".
בינתיים, בעקבות היפוך אבן המנהיגות, ראש ממשלת ישראל ושורה של אנשי ציבור מודיעים של פרישה מתפקידם מתוך תחושה שאינם ראויים יותר להנהיג את עם ישראל.
הסוכנות נפתחת מחדש בראשות ע', שמביא לאסי, הוותיק יותר, את אקדח האנטי-כבידה מונסטר 7, ולגבי, ששולט באופיס, את הרובה מונסטר 7,000, הנשק הכי מתקדם שהיה אי פעם במעמול.