tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פטן הורה למפקדי המשחתות הגדולות שלא היה באפשרותן לצאת מן הנמל, להטביע אותן.
חלק מן הצוללות הצליח לצאת מן הנמל, וחלק מן הספינות הקטנות יותר נתפס על ידי הגרמנים.
כך הושמד הצי שדרלאן עמל כה קשה על שמירתו.
מבחינה צרפתית פנימית נוצר עתה מצב מוזר, בו תחת חסות בעלות הברית ממשיך לשלוט משטר שהוא המשך ישיר למשטר וישי בצפון אפריקה, וראשי המתנגדים למשטר וישי שסייעו לכוחות בעלות הברית, עודם נרדפים כמקודם.
דרלאן הצהיר כי הוא תומך באחדות, וכי בכוונתו להתפטר בסיום המלחמה, אך לעת עתה הוא רואה בעצמו את הגורם היחיד היכול ללכד את כל הפלגים הצרפתים.
עמדתו של דה גול ושל שליחו הגנרל ד'אסטייה, הייתה כי אישיותו של דרלאן מהווה מכשול עיקרי לליכוד הכוחות הצרפתיים.
משבר זה נפתר מאליו ב-24 בדצמבר 1942, כשנרצח דרלאן בידי צעיר פטריוט ואנטי פשיסט בשם פרנאן בונייה דה לה שאפל .
שאפל, כבן עשרים, שהיה מקורב לכוחות הגנרל ד'אסטייה, פעל לבדו, בלא קשר לקבוצה כלשהי.
שאפל הסביר כי פעל כדי להסיר את המכשול שעמד בפני איחוד הכוחות הצרפתיים כדי להילחם בגרמנים, ולהשיג שלום בית בצרפת גופא.
עד רגעיו האחרונים סבר שאפל כי הכוחות השולטים בצפון אפריקה, האמריקנים והבריטים, יצילו אותו.
הוא נחקר במשך שעות ספורות, ובאותו יום נשפט במשפט חפוז והוצא להורג כעבור 48 שעות.
הגנרל ז'ירו החליף את דרלאן בכל תפקידיו.
ז'אן פרואסאר היה היסטוריון ומשורר צרפתי.
פרואסאר היה אחד ההיסטוריונים החשובים של צרפת בימי הביניים.
במשך מאות בשנים ספרו "דברי הימים" זכה להכרה כמבטאה העיקרי של תחיית האבירות בממלכות אנגליה וצרפת במאה ה-14. ספרו זה הוא גם אחד המקורות החשובים המתארים את מחציתה הראשונה של מלחמת מאה השנים.
פרואסאר נולד בדוכסות אינו בעיר ואלנסיין (כיום בצפון צרפת), לאב שעסק בעיצוב מעילי אבירים.
הוא עבד כסוחר ואחר כך הוסמך ככומר.
בשנת 1361, מצויד במכתב המלצה ממלך בוהמיה, נסע ללונדון כדי לתת לפיליפה מאינו, אשתו של אדוארד השלישי מלך אנגליה, שיר שכתב אודות קרב פואטייה.
היא מינתה אותו למשורר ולכותב דברי הימים בחצרה.
ב-1367 ליווה את יורש העצר של אנגליה "הנסיך השחור" במסעו לעיר בורדו שהייתה בשליטת האנגלים.
ב-1368 ליווה את דוכס קלרנס מאנגליה במסעו אל העיר מילאנו שבאיטליה לטקס נישואיו של הדוכס עם בתו של דוכס מילאנו גלאצו ויסקונטי השני.
ב-1369 חזר לעיר מולדתו ואלנסיין, שם נודע לו על מותה של פליפה מאינו.
הוא הפך לבן חסותה של יוהנה דוכסית ברבנט.
בשנת 1381 קיבל פרואסאר משרת כמורה בדוכסות אינו בעיר שימה (כיום בבלגיה), וזכה להכנסה מאחוזות הכנסייה שאִפשרה לו להמשיך במסעותיו כדי ללקט חומרים לכרוניקות שלו שבהן תיאר את ההיסטוריה של אירופה המערבית מ-1325 עד 1400. בין השנים 1390 ו-1391 כתב את תולדות עיר מולדתו ואלנסיין.
ב-1392 היה בפריז וב-1395 נסע שוב לאנגליה כדי לתת עותק של שיריו לריצ'רד השני מלך אנגליה, אך התאכזב מן השינויים שחלו באנגליה מאז שעזב את הממלכה.
הוא ראה שינויים אלה כסופה של תקופת האבירות.
בגלל מריבה עם גי מבלואה, שהיה שליטה הפיאודלי של העיר שימה, הפך פרואסאר לבן חסותו של פיליפ השני, דוכס בורגונדיה.
הוא בילה את שנותיו האחרונות בדוכסות אינו ומת בשנת 1405.
ההיסטוריונית האמריקאית ברברה טוכמן ציטטה רבות מתוך כתביו של פרואסאר בספרה "ראי רחוק" העוסק במאה ה-14.
ז'אן קלווין , תאולוג ומשפטן צרפתי בן המאה ה-16 שהיה לאחד הרפורמטורים החשובים של הדת הנוצרית, וממוביליה של תנועת הרפורמציה הפרוטסטנטית.
אבי הקלוויניזם, זרם דתי חשוב הקרוי על שמו.
ז'אן קלווין נולד בנויון (Noyon), עיירה בישופית קטנה במחוז פיקרדי, השוכנת על שפת נהר ורסה (Verse) צפונית מזרחית לפריז.
בתקופת ילדותו של קלווין הבישוף של נויון ישב בקתדרלה גותית בת כמאתיים שנה במרכז העיירה, קתדרלה שבנייתה נסתיימה בסוף המאה ה-12.
ז'ראר, אביו של ז'אן, החזיק בקתדרלה במשרה פקידותית-כנסייתית כנוטריון ורשם הקתדרלה.
בישוף נויון היה כפוף למלך צרפת דאז, לואי ה-12 לבית ולואה, יותר מאשר לאפיפיור יורשו של פטרוס ברומא.
זאת בעקבות מאבקים שהחלו כמאתיים שנים לפני הולדת קלווין (סביב 1300) בין פיליפ הרביעי והאפיפיור בוניפקיוס השמיני.
הקרע הזה בין המלוכה הצרפתית לבין הכס הקדוש ברומא, אותו החריף הקרע המערבי באפיפיורות התמתן מעט ב-1516, כאשר פרנסואה הראשון ביטל את הסנקציה של ברוז' בתמורה לסמכות למנות בישופים בתחומי ממלכתו.
אמו של קלווין, ז'אן לה פרנק, בת למשפחה עירונית מכובדת, מתה בעודו צעיר.
אביו התחתן שנית, ומאחר וייעד את שלושת בניו לכמורה שלח את קלווין, הילד בן השש, להתחנך אצל משפחת אצולה שהתגוררה בשכנות, שם זכה לחינוכו הייסודי.
בהיות קלווין ילד בן שמונה, פרסם בוויטנברג נזיר אוגוסטיני בן 34 בשם מרטין לותר את 95 התזות היוצאות נגד האינדולגנציות – מכירת מחילה תמורת כסף, ונגד הרעיון של סמכות אפיפיורית על נשמות המתים בפורגטוריום, הממתינות להיכנס בשערי גן עדן.
התזות שמו דגש על אופייה הרוחני של הגאולה הנוצרית ואת מרכזיותם של כתבי הקודש.
כעבור שלוש שנים, לאחר סדרה של ויכוחים תאולוגיים עם הכנסייה, הוחרם לותר (1520), אך הדי הפולמוס הדהדו בכל יבשת אירופה.
ב-1521 שלח אביו של קלווין את הילד בן ה-12, אותו יעד לכמורה, לאוניברסיטה בפריז, המרוחקת כשלושה ימי מסע מנויון.
שם סיים קלווין את לימודי תואר הבוגר בתאולוגיה והחל ללמוד לתואר מוסמך.
בשנה שבה החל קלווין את לימודי הכמורה בפריז, הוציא לאור בוויטמברג מלכיור לוטר (Lotter) את הביבליה הגרמנית של לותר – תרגום שנועד לאפשר לאנשים שאינם קוראים לטינית גישה לכתבי הקודש – ב-3,000 עותקים.
שנות העשרים של המאה ה-16, השנים אותן בילה קלווין בפריז, היו השנים בהן החלה לפרוח תעשיית הדפוס ברחבי הערים הגדולות של אירופה.
קלווין נולד רק כ-50 שנים לאחר הדפסת הביבליה הראשונה של תנ"ך גוטנברג בלטינית, אך עד 1500 כבר הודפסו באירופה יותר מ-20 מיליון ספרים, וקצב מכבשי הדפוס הלך וגבר.
אחד מבתי הדפוס הראשונים שנבנו מחוץ לדוכסויות הגרמניות היה בית הדפוס של הסורבון, הפקולטה לתאולוגיה של אוניברסיטת פריז.
בית הדפוס התמחה בעיקר בספרי דת ומדעי הרוח.
הרעיונות של התקופה, שקיבלו ביטוי באותם צמתים קריטיים של מידע בבתי הדפוס, הגיעו אל בין כותלי האוניברסיטה הפריזאית בה למד קלווין.
הספרים המודפסים האיצו את מהירות התפשטותם של רעיונות, ואת מידת החשיפה אליהם.
את עיקר ההשפעה על אישיותו ספג קלווין מרעיונות שנמצאו מחוץ לכיתות הלימוד, השפעה שיצרה קונפליקט מתמיד בחייו, קונפליקט שבו מול הדוגמה של התאולוגיה הכנסייתית הממוסדת היו השפעות אקלקטיות של הומניזם אוונגלי ורוחניות בסגנון רנסאנסי, רעיונות אותם ללא ספק קרא עם חבריו לאחר שעות הלימודים.
כמאה וחמישים שנה לאחר הולדת ההומניזם הפלורטיני, הכתבים והתרגומים של פטרארקה, ברוני, וואלה ואחרים היו נפוצים על גבי מהדורות מודפסות ברחבי היבשת.
הוגים ברחבי היבשת ספגו רעיונות וקדמו את רעיונותיהם שלהם: ב-1500 פרסם ארסמוס את "הפתגמים", ב-1511 את "בשבחי הכסילות", וב-1516 מהדורה משלו לברית החדשה.
באותה שנה פרסם מקיאוולי את "הנסיך" ותומאס מור כתב את "אוטופיה".
כל זאת בטרם מלאו לקלווין עשר שנים.
בתקופה שקלווין פקד את אוניברסיטת פריז, גם כתביהם של הומניסטים צרפתיים התפרסמו ברחבי העיר, ביניהם גרגנטואה ופנטגרואל של רבלה וכתביו של ז'ק לפבר, שלימד בפקולטה לפילוסופיה בפריז עד לפני שקלווין הגיע לאוניברסיטה והיה באותה תקופה במנזר סן ז'רמן.
לפבר כתב על הפרדה בין לימודי דת ולימודים סכולסטיים.
ארסמוס, וכמוהו גם לפבר, דיברו בשבחה של חזרה לכנסייה הקדומה, וזאת על ידי ידיעה בלתי מתווכת של שפות הקודש – עברית יוונית ולטינית – וחיים על פי הביבליה (העיקרון שהופיע בתזות של לותר כ-Sola Scriptura).
ב-1528, בטרם מלאו לקלווין 20, החליט אביו שמטעמים כלכליים מוטב יהיה שבנו ילמד משפטים.
כך, בטרם סיים את לימודי הכמורה, נסע קלווין לבתי הספר בבורז'ה ואורליאן כדי ללמוד להסמכה לעריכת דין.
שנים מאוחר יותר כתב קלווין במבוא לפרשנות שכתב על ספר תהילים:
היסטוריונים ותאולוגים מייחסים לקלווין רגע דרמטי של המרה: הגילוי – הרגע שבו זורחת האמת על הרפורמטור-לעתיד – הוא חשוב לצורך בניית נראטיב דתי של רפורמציה, או מנהיגות דתית.
נראה גם שקלווין עצמו, ברטרוספקטיבה מגמתית על חייו, מספר את התפתחות חייו הדתית סביב 'רגע המרה' שכזה, אך נראה שהייתה בחייו תמורה הדרגתית, שילוב איטי של רעיונות שהתגבשו בסופו של דבר לכלל האג'נדה הפילוסופית-דתית של קלווין.
לדבריו, קלווין עצמו, בדברו על 'המרה', לא דיבר על שינוי באמונה או על התגלות טרנסנדטלית, אלא התכוון אך ורק להתחדדות של התהיות והשאלות שעניינו אותו.
במהלך לימודי המשפטים, בהיותו כבן 20, נפטר אביו, כי הוא נעלב אחרי שהוחרם על ידי הכנסייה בעקבות ויכוח עם קבוצת אנשי כנסייה בקתדרלה שבה עבד.
על אף שקלווין עזב את אוניברסיטת פריז שהתאפיינה במחקר ביקורתי נוקב, הוא לא הפסיק לעסוק בכתבי הומניסטים, הרצה במנזר אוגוסטיני באורליאן על רטוריקה, ובגיל 23 אף פרסם פרשנות לנאומו של סנקה על מידת הרחמים.
בפרשנותו הוא אף עקץ את ארסמוס, שכתב גם כן על סנקה והחמיץ, לדעתו, כמה ניואנסים.
נראה שקלווין ניסה לגבש לעצמו חברוּת בקולגיום הכותבים ההומניסטיים, ואף עשה שימוש ביכולת הכתיבה והשנינה המרשימה שלו למטרה זו.
הרפורמטור בעל התדמית החמורה והענווה לעתיד כתב בדריכות לחבריו בפריז כדי לשאול כיצד נתקבל פרסומו על סנקה בקרב קהל הקוראים.
עם סיום לימודי המשפטים ב-1532 חזר קלווין לאוניברסיטת פריז לזמן קצר, וביסס את מעמדו כעמוד תווך בתנועת רפורמה שמדברת בגנות האפיפיורות.
בסוף 1533, הוא סייע לרקטור האוניברסיטה, ניקולאס קופ, לכתוב נאום תאולוגי אשר מתח ביקורת על מצב הכנסייה.
אך בטרם נישא הנאום, השתנתה הרוח הסובלנית שנשבה בצרפת מכיוון השלטון.
למעשה, כבר ב-1523 הועלה על המוקד בפריז הפרוטסטנטי הראשון, ז'אן ואלייה.
אך למרות רדיפות השלטון, 'התקשורת המודפסת הלותרנית' שנשבה מגרמניה מאז 1517 תפסה לה אחיזה הולכת וגוברת בקרב צרפתים, בעיקר באזורי עוני ובקרב קבוצות שהיו מסוכסכות עם המשטר.
(אלה נקראו מאוחר יותר הוגנוטים, וקיבלו עליהם יותר מעקרונותיו של קלווין על פני אלה של לותר, והפכו במהרה לכוח פוליטי חתרני, שנרדף מאז ואילך על ידי המונרכיה הצרפתית, בהפוגות, דרך מלחמות הדת וטבח ליל ברתולומיאוס הקדוש עד האדיקט מנאנט ב-1598, ולאחר ביטולו נרדפו שוב, עד המהפכה הצרפתית ב-1789).
מרבית הפליטים הגיעו לשטרסבורג, אז עיר חופשית בשולי האימפריה הרומית הקדושה המפוררת, שם יסד מרטין בוצר, נזיר דומיניקני לשעבר שהוחרם על ידי הכנסייה, כנסייה רפורמית.
בוצר היה דמות בעלת השפעה רבה יחסית בחוגי הרפורמציה, ובין היתר ניסה בעבר לפשר בין מרטין לותר והרפורמטור השווייצרי אולריך צווינגלי מציריך, שהתקוטטו ביניהם על משמעות הטרנסובסטנציאציה בטקס האוכריסטיה: לותר טען שעל אף שאכן אין הלחם הופך לבשרו של הצלוב, הרי שהצלוב נמצא פיזית בתוך לחם, וסביבו.
צווינגלי טען שהלחם והיין הם ייצוג סמלי של גופו של ישו, ולא המהות עצמה.
פלוגתא דתית זו, שאולי נראית למתבונן מבחוץ כמה בכך, כסכולסטיקה תאולוגית מיותרת, פילגה את הפורשים מהכנסייה הקתולית ללותרנים ורפורמים.
גם לאחר שצווינגלי נהרג ב-1531 בצאתו ככומר לוחם לקרב, כשציריך הותקפה על ידי קנטון סמוך, סירב ממשיכו בולינגר לפשרה שהציע בוצר.
על אף שרוב הפליטים נמלטו לשטרסבורג, העדיף קלווין לנסוע למו (Meaux) שבצרפת, שם פגש את ז'ק לפבר.
ייתכן שבשלב זה קלווין כבר גמר אומר לעזוב את הכנסייה, והפגישה עם לפבר נועדה לנסות ולהשפיע על הכומר ההומניסט הזקן, שכתביו השפיעו עליו כה רבות בהיותו סטודנט בפריז, שיצטרף אליו בעזיבתו.
סביר יותר שקלווין חשש מהגלות, וניסה להצטרף לכנסייתם של לפבר ותלמידו בריקונה, שכיהן כבישוף מו.
השניים הללו החלו לבצע רפורמות בדיוקסיה מעת מינויו של בריקונה לבישוף.
כנראה לא צלחה לו דרכו, אם בשל אי הסכמה תאולוגית ואם בשל בעיות של חול, וקלווין לא התיישב שם, אלא המשיך לבזל.
כעבור שנתיים הואשמו גם הכמרים בדיוקסיה של מו בפרוטסטנטיזם, ולפבר נמלט לשטרסבורג.
בבזל, שהייתה כבר פרוטסטנטית לותרנית, נשמרה סובלנות תאולוגית ותרבותית עד כדי כך שאף ארסמוס, הומניסט אוונגלי שלא פרש מהכנסייה הרומית, העדיף לעבור אליה מפרייבורג הקתולית.
לשם גם ברח ניקלאס קופ, רקטור האוניברסיטה בפריז עמו עבד קלווין.
מעתה ואילך קלווין התגעגע תמיד לצרפת.
אפילו בכתביו המאוחרים הוא היה גאה בהיותה של הכנסייה הצרפתית גאליקנית, ולפיכך כפופה לאפיפיור ברומא רק ככל שהיא רואה לנכון.
בהיותו בגלות, הוא תמיד חש בין זרים, תלוש ומנוכר.
דבר זה השפיע גם על מידת האחריות שראה לנכון לקחת על כתפיו בפיתוח משנתו שניתקה את צאן מרעייתו מהכנסייה הרומית.
תהליך הדרגתי זה התרחש במקביל להתרחקותו של קלווין ממכורתו ומכור מחצבתו: "הגלות עצמה היא כאובה, ומתיקות אדמת המולדת קושרת את כל האנשים לאדמתם".
קלווין ראה את עצמו במידה רבה כאברהם, שנשלח על ידי אלוהים מארץ מולדתו בארם נהריים לכנען, ולא היסס לקרוא לחבריו שנותרו בפריז להצטרף אליו.
אך הוא גם לא היסס לכתוב להם שהעזיבה לא תהיה לטובת סיר הבשר, ושהאנשים בסביבתו הם גסים, בורים, ושהשלטון "מעמיד מבחנים קשים מאוד בדרכו של נוצרי השואף לאמת" – תיאור שמאפשר לנו הצצה על האופן שבו חש קלווין את הגולה.
מכיוון שנשללה מקלווין בגלותו הנחמה שבקרובים וחברים שהיו לו בפריז, ניתן להסיק שמרגע גלותו חש קלווין כי יותר ויותר כי הוא עומד למבחן ישירות מול האל, באינטנסיביות שהיא רבה יותר מאדם אחר ששרוי בקרב קרוביו וחבר מרעיו.
שלא כמו מבחן החברות ההומניסטי של הפרשנות שכתב לסנקה, מבחן שעליו יכול היה לקבל תשובה על פי תגובת הקוראים – הרי שבמבחן זה 'השופט' שתק, ומכיוון שכך – לא נותר לקלווין אלא להניח כל העת את הרע מכל.
בבזל, עדיין 'ארסמיאני' בדעותיו במידה רבה, ניסה קלווין להבהיר לעצמו את עמדותיו התאולוגיות על ידי כתיבה.
הכתיבה שימשה עבורו מעין 'מנוף מינכהאוזני', כמו עבור אינטלקטואלים רבים אחרים, באופן כזה שדברים שהוא עצמו כתב קידמו את דעותיו המתקצנות והולכות.
בתחילה כתב הקדמה לתרגום צרפתי לתנ"ך שכתב בן דודו, פייר אוליווטאן, הקדמה שביטאה לראשונה סלידה מפורשת מהשחיתות הכנסייתית.
לאחר מכן החל בכתיבת חיבור תאולוגי שנקרא מוסדות הדת הנוצרית, חיבור שכתיבתו נסתיימה בסוף 1535, והודפס מעט לאחר מכן.
'מוסדות' הושפע מאוד מלותר, וקלווין אף הודה בכך.
אם כי לותר מכנה אותו שטן, קלווין אומר שהוא רואה בלותר אחד מעמודי התווך של הרפורמציה.
לא אבי הרפורמציה, אלא אחד מאבותיה.
ההקדמה ל'מוסדות' מהווה פנייה למלך צרפת פרנסואה הראשון להפסיק את הרדיפות אחר פרוטסטנטים.
בדיעבד קלוויניסטים מסבירים את אופייה המתון של המהדורה הראשונה בכך שקלווין ביקש שתתקבל על דעתו של המלך.
אף על פי כן אפשר להניח כי המתינות מעידה עדיין על החיפוש העצמי של קלווין, על העובדה שקלווין, גם ב-1536 בבזל, עוד לא הגיע למשנתו התאולוגית הסופית.
כעבור כמה חודשים עזב קלווין בן ה-27 את בזל, נסע לאיטליה, חזר, הסתכן במסע לפריז לסידור ענייניו האישיים, ולבסוף החליט לצאת צפונה לכיוון שטרסבורג.
הטריד אותו הצורך להביא תועלת.
אותו אידיאל ארסמיאני, והומניסטי בכלל, ששולל את הלמדנות לשמה, את העיסוק בלימוד טהור, את ה-vita contemplativa.
כל השכלתו, כך גרס, ניתנה לו רק כדי שיוכל להביא תועלת לזולת.
זה היה אחד הכוחות שדחפו אותו לכתוב, וזה היה אחד הכוחות שדחפו אותו לעזוב את בזל ולחפש לעצמו קהילה משלו.
בדרכו לשטרסבורג הפריסה של נציגי השלטון והמצב הצבאי כפו עליו מעקף גורלי מדרום, מעקף שהביא אותו לז'נבה.
קלווין סיפר בזיכרונותיו מאוחר יותר כי התכוון לשהות בז'נבה לילה אחד, בעילום שם, ולהמשיך הלאה.
אך נוכחותו בז'נבה נתגלתה לגיום פארל, מנהיג הרפורמציה בז'נבה, והלה הגיע לפגשו.
תיאור עצמי זה תואם את הנרטיב ההומניסטי של איש דעת וספר שנמשך לעשייה הפוליטית בניגוד לכוונתו.
ז'נבה הייתה עיר גדולה, שמנתה כ-10,000 תושבים.
מבחינה פוליטית הבישופות של ז'נבה הייתה כפופה לדוכס של סאבויה, מפיימונטה שמדרום לה.
כשקלווין הגיע לעיר, תושביה היו שרויים במאבק מתמשך להשתחרר מעול הדוכס, וגייסו עזרה מהעיר הפרוטסטנטית הסמוכה – ברן.
השחרור הפוליטי של הז'נביינים היה תלוי במידה רבה בהמרה דתית.
הבעיה הייתה שבהיעדר רפורמטורים מקומיים בעלי שיעור קומה, תושבי העיר תלו את הרפורמה הדתית בגולים צרפתיים, דוגמת פארל וקלווין.
אי הרצון להישלט על ידי סאבויה לא הפך את האופציה של שליטה על ידי מנהלנים דתיים רפורמיסטים צרפתיים לקוסמת במיוחד.
מסוף 1536 ועד 1538 (וקלווין עוד אינו בן 30) ניסו השניים לאזן את הרפסודה הרעועה של הרפורמה בז'נבה.
השניים נאבקים על הזכות הבלעדית למינוי כמרים ולהטלת חרמות בקהילתם, זכות שלא ניתנה להם, וגרמה לקלווין תסכול רב.
במאי 1538 כרתו הז'נביינים ברית עם פלג של אנבפטיסטים גולים שגם כן מצאו מקלט בעיר, מתוך כוונה לשמר לעצמם חירות רבה יותר מזו שהאקטיביזם הדתי של קלווין אפשר להם.
האנבפטיזם, שקרוי כך בשל טקס ההטבלה בבגרות, הוא פן מילנארי רדיקלי ורוחני של הרפורמציה, שדחה את עמדותיהם של הרפורמטורים הפרוטסטנטיים לכך שהכמורה תהיה מורכבת מתאולוגים בוגרי אוניברסיטאות, והתעקש לאפשר להדיוטות, איכרים ופשוטי העם להפוך לכמרים ולהנהיג קהילות דתיות.
זו לא הפעם הראשונה שקלווין התמודד עם ההשפעה הרדיקלית של האנאבפטיזם, ואפילו צווינגלי, שמחוג תלמידיו יצאו שניים מאבות האנבפטיזם, גרבל ומנץ, דחה ב-1525 בקנאות את התנועה ואף הביא להוצאתם להורג של אנאבפטיסטים.
הם ראו בכומר כנביא, יותר מאשר מנהיג דתי, והתנגדו להפעלת כוח על ידי הכנסייה בשם הכנסייה או המדינה.
הם נרדפו הן על ידי הכנסייה הרומית והן על ידי הפרוטסטנטים.
דוגמה לרדיקליות התנועה ולעוצמת הרדיפות אחריה, התרחשה ביולי 1535, אותה שנה שבה סיים לכתוב קלווין את 'מוסדות' בבזל.
מיליציה מקומית כבשה ברשות הבישוף האזורי את מינסטר, עיר צפונית בווסטפליה, הסמוכה לארצות השפלה, שבה התבצרה חבורת אנבפטיסטים בהנהגת יאן מליידן, בעל בית מרזח פוליגמיסט שהכריז על עצמו שהוא דוד המלך.
הכובשים הוציאו להורג את כל המורדים.
קלווין ופארל פנו לבקש עזרה מברן הסמוכה נגד האנבפטיסטים, ומשלא נענו עזבו את העיר.
קלווין הוזמן על ידי מרטין בוצר לשטרסבורג, לעמוד בראש קהילה של פליטים צרפתיים.
קלווין קיבל את ההצעה ושהה בעיר שנתיים.
הקהילה הרפורמית בשטרסבורג הייתה מגובשת ומוסדרת למדי, הייתה שם אוניברסיטה פרוטסטנטית, כשרונותיו של קלווין ודעותיו זכו שם להערכה, והתאפשר לו לעסוק הן בכתיבה, והן בחובותיו כלפי הקהילה, שהייתה נוחה לו הרבה יותר מזו בז'נבה.
למרות העובדה שכנראה תחושת הגלות עבור קלווין הייתה חמורה יותר בשטרסבורג, שהשפה המדוברת בה הייתה גרמנית, היה לו שם טוב יותר מבז'נבה.
למרות זאת נותרו בז'נבה קומץ חסידים של קלווין, והוא חרד מהרגע שחסידים אלה יקראו לו לשוב אליהם, אל קהילה שכה לא התאימה לו.
"יותר מכל אני חושש לשוב לתפקיד שממנו שוחררתי, כאשר אני חושב על המבוכה שחשתי בשירותי.
בעוד שאז היה ברור לי שזה היה הייעוד שהאל הועיד לי, כעת אני חרד שמא אאלץ שוב לשאת בעול הזה, שאני יודע שהוא כבד מדי עבורי לשאתו".
אתגר האחריות הפוליטית דחה את קלווין ומשך אותו, בו זמנית.
בשטרסבורג קיננה בקלווין תחושת כישלון על הרפורמה בז'נבה, על אף שחייו היו טובים יותר במקום מושבו החדש.
הוא שב לכתוב, הפעם פרשנות על ספר "הרומאים", והרצה באוניברסיטה.
בדומה לפארל, גם במרטין בוצר מצא קלווין דמות אב, אם כי היו לקלווין הסתייגויות מדרכו התאולוגית.
הוא חשב שבוצר פרגמטי מדי באופן שלטונו הדתי, וכי הוא בונה את התאולוגיה שלו כדי לרצות את כל שומעיה.
יחסו האוהב מחד, והמסתייג מאידך, של קלווין כלפי בוצר בא לידי ביטוי במכתב ששלח לבולינגר כעשר שנים מאוחר יותר, בו הוא אומר שהוא מעריך ומכבד את בוצר מאוד, ושאם ינגח את דעותיו – תיפגע הכנסייה כולה.
באוגוסט 1540, שנתיים לאחר שהגיע לשטרסבורג תחת חסותו של בוצר, שידך בוצר לקלווין את אידלט דה בור לאשה.
על אף שביטול שבועת ההתנזרות היווה חלק מהרפורמציה על כל צורותיה, וקלווין אף טען שחלק ממעשי השחיתות המינית של כמרים ונזירים נובעים משבועה זו, שנוגדת את הטבע, ולפיכך את רצון האל, הוא עצמו העיד בעבר כי מעולם לא לקח לעצמו אישה, ואינו יודע אם יעשה זאת.
למרות זאת, הרשה לעצמו קלווין להשתכנע, ונשא את דה בור לאישה.
נולדו לו ממנה שלושה ילדים, מהם, כפי שקרה פעמים רבות בתקופה של שיעור גבוה של תמותת תינוקות, אף אחד לא הגיע לגיל בגרות.
עם חלוף הזמן בשטרסבורג, האופציה של חזרה לז'נבה הפכה לריאליסטית יותר ויותר, לאור התחזקותה של קבוצת חסידיו שם, בד בבד עם היחלשות ההשפעה של הגולים האנאבפטיסטים.
עוצמת החרדה ההולכת וגוברת של קלווין מהאפשרות של חזרה לז'נבה באה לידי ביטוי בדברים שכתב לגיום פארל, שעבד עמו בז'נבה, ב-1540, (והוא בן 31): "אני מעדיף למות מאה מיתות שונות מאשר לשאת בצלב הזה, שעליו אגווע מדי יום אלף פעמים".
שנה לאחר מכן הגיעה ההזמנה לחזור לז'נבה.
קלווין הגיע לנקודה שהיא כנראה פרשת הדרכים הקריטית בחייו.
הוא היה צריך להחליט אם לעזוב את חייו הטובים בשטרסבורג, ולחזור, לסיטואציה שאי אפשר לתאר בצורה אחרת מאשר 'תופת' עבורו.
חזרתו לז'נבה לא הייתה קלה, אבל חששו לגרוע מכל, והניסיון מתבוסתו הפוליטית-תאולוגית הקודמת, יחד עם העובדה שמועצת העיר היא שזימנה אותו הפעם, איפשרו לו מרחב תמרון רחב יחסית.
מיד עם הגיעו הוא חוקק את הצווים הכנסייתיים (Ecclesiastical Ordinances), חוקה מדינית-דתית שהסדירה את מבנה השלטון בז'נבה מאז ועד המאה ה-18 כתיאוקרטיה.
החוקה הכפיפה, למעשה, את המוסדות השלטוניים להוראות כתבי הקודש (שפרשנותם נתונה, בידי אנשי דת).
על אף שהצווים נחקקו, חייו של קלווין לא הפכו קלים.
הוא חש כי הסדר הרעוע נמצא בסכנה מתמדת, הן מכיוון המועצה העירונית, והן מהבורגנים הז'נביינים שהתלוננו בפני מועצתם ש"העם לא רוצה כל כך הרבה אדונים".
במהלך כל התקופה הוא חש כי מעמדו מאוים, ועד 1559, חמש שנים לפני מותו, לא קיבל אזרחות בעיר.
למרות חרדתו המתמדת, ותחושת האחריות שכמעט הכריעה אותו, קלווין למד עם הזמן לתמרן בסופו של דבר בזירה הפוליטית של ז'נבה.
את עצמו, כמו את העיר כולה, הוא הכניס למשטר חמור של עשייה קהילתית ודתית:
מדי יום חול, בשעה שש בבוקר, תחת מעטה הכפור האלפיני, נשא דרשה על הברית הישנה.
בימי ראשון בבוקר הוא הקריא מהברית החדשה, ובימי ראשון אחר הצהריים נשא דרשה מספר תהילים.
הוא הרצה כמעט מדי יום בפני סטודנטים וכמרים בנושאי הפרשנות של התנ"ך, הפרויקט העיקרי בחייו, הרצאות שתועדו על ידי מזכיר, ונערכו על ידו לכדי אוסף "הפרשנויות" (The Commentaries).
את הרצאותיו בנה לעיתים קרובות בצורת דיאלוגים עם ענקי כנסייה מהעבר ובהווה, ביניהם ארסמוס, בוצר, בולינגר ומלנכתון.
על אף שרוב תלמידיו היו גולים צרפתיים, לטובת המיעוט האחר הוא נשא את ההרצאות בלטינית.
קלווין חיתן זוגות, הטביל תינוקות, ובד בבד המשיך לשמור על מעמד כנסייתו כלפי העולם שמחוץ לז'נבה.
הוא הרבה להתכתב עם רפורמטורים אחרים, כדי להגן על עמדותיו ולהצדיקן בפני הקהילה הפרוטסטנטית העולמית המתהווה.
החשיבות של שמירה על סטטוס לגיטימי היא קריטית, כפי שמסתבר בפרשת הרופא הספרדי מיכאל סרווטוס (Servet): סרווטוס, רופא ותאולוג שהגיע ב-1530 יחד עם פטרונו האציל לבולוניה לטקס ההכתרה של קרל ה-5 על הקיסרות הרומית הקדושה, נרעש מראוותנות האפיפיור ומיראת הכבוד שחש הקיסר כלפי האדם ארצי לחלוטין היושב בכס הקדוש.
הוא התחיל להתכתב עם קלווין ואחרים ולפרסם מאמרים על הפרדת הדת ממדינה ועל מהותו הפיזית של השילוש הקדוש.
אינקוויזיטור קתולי הרשיע את סרווטוס, אך הוא נמלט, והקתולים ערכו שרפה שלו בהיעדרו in absentia.
לכאורה לא היה דומה סרווטוס לאנאבפטיסטים הפרועים, וספרי הרפואה, האסטרולוגיה והתאולוגיה שכתב העידו על היותו אינטלקטואל ונוצרי רפורמיסטי אדוק.
למרות זאת, לאחר בירור עמדותיו, קלווין החליט שאינו מעוניין בשיג ושיח עמו.
כאשר הופיע לפתע סרווטוס הנמלט בז'נבה ניהל נגדו קלווין משפט, הרשיע אותו במינות ושרף אותו חי.
קלווין לא יכול היה לקבל את עמדתו הדתית האינדיבידואליסטית של סרווטוס, וטיפל בו באותם כלים של הכנסייה הקתולית.
המשפט עורר, אמנם, פולמוס בדבר הוצאה להורג על ידי פרוטסטנטים, אך בפועל פרקטיקה זו לא נפסקה על ידי קלוויניסטים או פרוטסטנטים בכלל.
בחזית הנגדית היה על קלווין להתמודד עם הזרם החדש של הקונטרהרפורמציה, שבמסגרתה הקימה הכנסייה הרומית אינקוויזיציה בדמותה של זו הספרדית, והפעילה צעדים נוספים להצרת דרכם של רפורמטורים – הקמת חבורת הישועים של איגנטיוס מלויולה, כינוס ועידת טרנטו ואחרים.
לא את כל הזרים והנמלטים קלווין הורה לשפוט ולהוציא להורג.
במהלך שנות הארבעים, ובמיוחד בשנות החמישים של המאה החלו להגיע יותר ויותר פליטים מאנגליה וסקוטלנד.
באנגליה הנרי השמיני מת ב-1547. אדוארד השישי, יורשו, היה ילד בן עשר שתומרן על ידי הפרוטסטנטים בחצר.
הוא מת כעבור שש שנות מלוכה, וב-1553, זמן קצר אחר מותו תפסה מרי טיודור הקתולית את השלטון והחלה לרדוף פרוטסטנטים שהגיעו עד ז'נבה במנוסתם.
קלווין קיבל אותם, ופליטים רבים אחרים, לימד אותם את משנתו ושלח אותם לכל קצוות היבשת.
ג'ון נוקס, הרפורמטור הקלוויניסטי של סקוטלנד, אמר מאוחר יותר כי "ז'נבה היא בית הספר המושלם ביותר עלי אדמות לנצרות מאז ימי השליחים".
פעלתנות, חרדה ואשם: עולמו הפנימי של קלווין
קלווין גם הקים, יחד עם עוזרו תיאודור בזה ב-1559, את האקדמיה החדשה של ז'נבה (לימים אוניברסיטת ז'נבה).
הוא קיים קשרים מז'נבה עם מלכי אירופה.
הוא הקדיש את ההקדמה לספר ספר היהודים למלך פולין, ואת ההקדמה לספר ישעיהו לאליזבת הראשונה, שהוכתרה ב-1558 וחוקקה את חוק האחידות שקיבע את מעמדה הלאומי של הכנסייה האנגליקנית.
למרות כל זאת, קלווין לא שקט על שמריו לרגע, וכל העת חש דחף להמשיך ולפעול וחרדה מפני כך שהוא עצל, ואינו עושה די.
הוא ראה צללים מאיימים גם כאשר הללו לא היו שם.
חש אשמה על כך שהוא עייף כל הזמן, והוא כתב לבולינגר באחת ההתכתבויות ביניהם כי "הוא כה מותש מכתיבה, שלעיתים, מרוב תשישות, הוא מתעב כתיבת מכתבים".
לא רק שהוא חרד שמא הוא עצל מדי, ועייף מדי, ואוכל יותר מכפי הראוי – הוא אף חרד שמא הוא חרד מדי, שמא הוא פוגע באלוהים בכך שאינו בוטח בו, ושהוא כה ייסודי ומודאג.
קלווין חשש מהרעם, מהסופות באלפים, ומכך שהים, שהוא קל מהאדמה, יעלה על האדמה ויציף אותה.
מכך שהירח או גרם שמיים אחר יפול על הארץ.
בעידן של אלף מיתות שונות שעשויות היו להתרגש על אדם, הוא חש חרדה עמוקה ואסירות תודה לאל על שהוא מונע את המיתות הללו.
כל אחד ממעשי האל הללו נתפס בעיניו כנס דיסקרטי, העומד בפני עצמו, ולא כשורה רציפה של תופעות.
מחד, בשרשרת הנסים הללו, ראה קלווין את הסדר המופתי האלוהי.
מאידך כל הזמן הקוסמוס שלו נתקף באי סדר: שמיים יפים מקדירים את פניהם ומתחילה סערה; שלום בין שתי מדינות נשבר ומתחילה מלחמה; רעב; שוד; שחיתות.
אף לא לרגע לא התפתה קלווין הפסימי להאמין שיהיה סדר ושקט והרמוניה.
הוא ראה בסטואיקנים חוטאים יהירים גאוותנים, באפיקוריאנים כופרים.
פילוסופים של הטבע נתפסו בעיניו כמטורפים, המנסים לחקור במופלא מהם.
תפקידו של האדם בקוסמוס הזה היה לשמר את הסדר האלוהי ככל יכולתו, באופן אקטיבי, גם אם זה לא יסתייע עד תום: גברים צריכים להתלבש ולנהוג כגברים, נשים כנשים.
חלוקת העבודה צריכה להיות ברורה.
אישה חוגרת חרב היא פרוורסיה נגד הטבע, ויש לעצור ולהטיל עליה רפש.
וכך גם בשפה, יש לעשות שימוש מדוד וברור, כך שכל מושג ומושג יהיו מובחנים ומוגדרים.
כמו אי סדר ואי צפיות במציאות, קלווין חשב את הערבוב והבלבול הקונצפטואליים למתועבים, וראה בכנסייה כגוף שחטאו העיקרי היה ערבוב בין השמימי לארצי.
אם כי עשה זאת במידה פחותה מזו של לותר, גם קלווין השתמש פעמים רבות במונחים של סירחון וזיהום, כשרצה לתאר רוע ובלבול.
הצורך הקריטי של קלווין בעולם מסודר וברור, עד כדי השוואת סדר לטוב ואי סדר לרוע, נבע בחלקו הן תחושת באחריות הכבדה שרבצה עליו, והן מהיותו נע ונד וחסר בית קבוע מילדותו.
אבל הוא נבע גם משלל אלמנטים חדשים, מוזרים ובלתי צפויים שהקיפו את תושבי אירופה, שרובם היו שרויים עדיין בימי הביניים:
מלכים, מאידך, פשטו רגל; תעשיות נייר, משי, צמר, זכוכית וחרסינה פרחו; נחפרו מכרות ונפתחו בתי דפוס.
כל ההתרחשויות הללו ערערו סדרים ישנים ומוכרים ועוררו חרדה בקרב רבים מבני התקופה, לפחות כאלה שיצאו מכפרם.
קלווין, כהומניסט משכיל, ראה בוודאי את התופעות הללו, ושמע על אחרות, והן רק העמיקו את חרדתו.
הוא חש שהוא צריך הן להסביר אותן לעצמו ולקהילתו, ולתחום אותן במונחים דתיים מדויקים ומסודרים.
על אף האירועים מסביב, ואולי אף לאורם, קלווין הטיף לצניעות ומתינות.
הוא האמין שהשאפתנות היא יהירה וגורמת לחלק ניכר מהרוע בעולם.
הוא דיבר בגנותם של מלכים, שהערצתם, לדבריו, היא כסילות שנובעת ממקסם שווא.
הוא היה נגד פאר מוגזם, נגד הארמונות, הקתדרלות וציורי הקיר שנעשו באותה תקופה (בשנה שבה נולד החל מיכלאנג'לו לצייר את תקרת הקפלה הסיסטינית).
הוא ביקר את הערים ואת תושביהן הבורגנים, את הסוחרים העשירים "שחושבים את עצמם לנסיכים".
הוא ראה בכך סטייה מוגזמת מאופיים הטבעי של הדברים, הכנסת בלבול מיותר בסדר הקיים.
אך בניגוד לפרנציסקוס שדיבר בגנות הממון, קלווין לא חסך את שבטו מהעניים.
הוא האמין שיש נוצרים מאמינים אמיתיים בכל שכבה, ולא רק בקרב יחפנים.
מאידך, הוא ראה סכנה גדולה שנובעת מכך שעניים יפרו את הסדר הציבורי, ומכיוון שאין להם מה להפסיד – ידברו סרה באל או יגנבו משכניהם.
הפרת הסדר על ידי עני שגונב מעשיר הייתה חמורה בעיניו מהעיוות וההגזמה שבמחלצות המשי של אותו עשיר.
יחסו השוויוני של קלווין מבחינה דתית לעשירים ולעניים עולה, בין היתר, במאמר שכתב קלווין ב-1545 בו הוא מפריך טיעונים סכולאסטיים נגד הלוואה בריבית.
כאדם רפלקטיבי מאוד, קלווין היה מודע לחרדתו המתמדת, ואף כתב עליה.
אך הוא ראה בה מצב אנושי טבעי.
היעדרה של חרדה הטריד אותו.
"איך אפשר להשית את רצון האל ללא חרדה ממנו?" בצידה של החרדה קיננה בקלווין תחושת אשם תמידית, והוא חרד מהמוות ומבית הדין של מעלה.
אם כי נראה שלכאורה, עבור קלווין החיים עלי אדמות הם הגיהנום עצמו, הרי שקלווין האמין ללא סייג ש"אם עונשי האל כה נוראים בעולם הזה, ניתן רק לתאר כמה נוראים הם יהיו כאשר ישפוט את משפטו האחרון".
קלווין ללא ספק בחר לחיות את האפשרות השנייה.
אם כי קלווין, כמו הרפורמטורים האחרים, שלל מכל וכל את הווידוי והמחילה, כאדם שחש על בשרו את עצם הקיום האנושי כאשמה מתמדת, הוא חש אמפתיה כלפי קהילתו.
"אדם לא זוכר את החטאים שחטא במהלך יום אחד, קל וחומר במהלכה של שנה שלמה".
הוא עודד את המאמינים להתעכב ולהתוודות על חטאיהם, כי התעכבות זאת – "גם אם אינה מרפאת את הפצעים – היא מטהרת מהן את הרעל".
בהתאם לעיקרון המרכזי בתורתו, הפרדסטינציה, קלווין סירב לאפשר למאמיניו את הנחמה שבסימנים לכך שעבודת האל שלהם מתקבלת, ובכך להקל על חרדתם.
"אלה המטרידים עצמם במחשבה אם האל מקבל בברכה את מעשיהם אינם כנים באהבת האל שלהם".
היעדר הנחמה שאותות חיצוניים כלשהם מעידים על מחילת מהאל הופכת את חייו של המאמין האדוק למסכת חוזרת ונשנית של חרדה ממעשי העבר, רפלקציה אישית אודותם, וחשש ממעשי העתיד.
ז'אן פרנסואה לסואר היה מלחין צרפתי.
לסואר נולד בדרוקא-פלסייל, סמוך לאבוויל, בחבל פיקרדיה.
הוא היה נער מקהלה בקתדרלה של אמיין ואחר התמנה למנהל מוזיקלי בכנסיות שונות.
בשנת 1786 השיג בתחרות פתוחה את הניהול המוזיקלי של קתדרלת נוטרדאם של פריז, שם הגיש בהצלחה קונצרטים של מוזיקת קודש בתזמורת מלאה.
פרש מעבודתו בשנת 1787 וכעבור חמש שנות פרישה בבית הכפר של ידיד, הוציא מתחת ידיו את La Caverne ועוד שתי אופרות, שהוצגו בתיאטרון פיידו בפריז.
עם הקמת הקונסרבטואר של פריז בשנת 1795 התמנה לסואר לאחד ממפקחי הלימודים במוסד, אבל פוטר בשנת 1802 בגלל חילוקי דעות עם אטיין מאול.
לסואר החליף את ג'ובאני פאיזיילו כמאסטרו די קאפלה לנפוליאון והעלה בשנת 1804 את Ossian שלו באופרה.
לכבוד הכתרת הקיסר חיבר לסואר מיסה ו"טה דאום".
המלך לואי ה-18, שהעסיק את לסואר בחצרו, מינה אותו בשנת 1818 לפרופסור להלחנה בקונסרבטואר; במוסד זה לימד, בין שאר תלמידיו הרבים, את הקטור ברליוז, אמברואז תומא, לואי דזירה בזוצי ושארל גונו.
לסואר חיבר שמונה אופרות, מיסות אחדות ויצירות אחרות של מוזיקת קודש.
הערך האנגלי השתמש בטקסט מן האנציקלופדיה בריטניקה מהדורה 11, כיום ברשות הציבור.
ז'אן קונפליקט הייתה להקת רוק ישראלית שפעלה בתחילת שנות השמונים.
הלהקה הוציאה שני אלבומים, אחד מהם של אחת מהופעות האיחוד ב-1988, שאף צולמה בווידאו והופצה על ידי האוזן השלישית.
חברי הלהקה היו ז'אן ז'אק גולדברג (תופים), רמי פורטיס (גיטרה ושירה), רונן בן טל (סקסופון ושירה), יקי אבימור (בס) וגיל סמטנה.
הלהקה הופיעה במועדון הפינגווין ובמועדונים אחרים בתל אביב ושרה באנגלית מעורבת בג'יבריש.
בשנת 1988 יצא אלבומה של הלהקה: "The Complete Record".
האלבום משלב מוזיקה מזרחית עם מוזיקת רוק אלטרנטיבי.
האלבום זכה להצלחה רבה בישראל, לאחר כמעט שנה של עבודת הקלטות.
הלהקה היא להקה ישראלית, אך הם שרים בחלקו של האלבום באנגלית, ובחלקו השני בג'יבריש.
באלבום קטעים מהופעות חיות, אך רובו הוקלט באולפן הקלטות.
האלבום יצא מחדש תחת חברת התקליטים "זהב שחור" מבית האוזן השלישית.
ז'אן קוקטו היה משורר, סופר, מחזאי, תסריטאי, במאי קולנוע וצייר צרפתי.
ז'אן קוקטו נולד בעיירה מזון-לאפיט שבחבל איל-דה-פראנס בצרפת לז'ורז' קוקטו, פרקליט וצייר חובב, שהתאבד כאשר ז'אן היה בן תשע שנים בלבד.
כאשר למד בבית הספר התיכון ליסה קונדורסה בפריז, לא התעניין בלימודים ולא קיבל תעודת בגרות.
למרות כישרונותיו הספרותיים והאמנותיים החשיב את עצמו קודם כל למשורר, ואת כל יצירותיו - לשירה.
קובץ השירים הראשון שלו "מנורת אלאדין" התפרסם ב-1908. הוא נודע במהרה בחוגי הבוהמה של פריז בשם "הנסיך קל הדעת", שהפך לשמו של קובץ שירה נוסף שפרסם ב-1910. הוא התיידד עם מרסל פרוסט, אנדרה ז'יד ומוריס בארס.
במשך מלחמת העולם הראשונה שירת כנהג בצלב האדום.
בתקופה זו הכיר את גיום אפולינר, פבלו פיקאסו, אמדאו מודיליאני ואמנים רבים אחרים שאיתם שיתף פעולה.
כמייצג חשוב של תנועת הסוריאליזם, שנוסדה על ידי אנדרה ברטון ופיליפ סופו, השפיע ז'אן קוקטו על יצירתם של אמנים רבים ובהם המלחינים של קבוצת השישה שנפגשו בבתי הקפה של רובע מונפרנאס בפריז.
ב-1918 פגש במשורר רמון ראדיגה שהיה בן חמש עשרה שנה בלבד.
הם שיתפו פעולה ונסעו לחופשות יחדיו.
קוקטו המליץ על ראדיגה בפני החוגים הספרותיים של פריז ודאג לפרסם את שיריו.
מותו הפתאומי של ראדיגה ב-1923 גרם לקוקטו להתמכר לאופיום.
הוא עזב את פריז ונסע למונטה קרלו בחברת סרגיי דיאגילב לשם הצגת הבלט "הלילות" על ידי להקת הבלט הרוסי שבעבורה קוקטו כתב מספר יצירות ספרותיות.
ב-1929, כאשר ניסה להיגמל מהתמכרותו לאופיום, כתב את הרומן הנודע "הילדים הנוראים" (Les Enfants terribles) שזכה להצלחה רבה בציבור, ובשנת 1950 עובד לסרט קולנוע בבימויו של ז'אן-פייר מלוויל.
סרטיו של קוקטו, שאת רובם כתב וביים, השרו על הקולנוע הצרפתי את רוח הסוריאליזם והשפיעו על התפתחות הגל החדש באמנות ובספרות.
ב-1940 כתב עבור ידידתו הזמרת אדית פיאף את המחזה "שווה הנפש היפה" שבו לקחה חלק.
למרות פרשות אהבים אחדות עם נשים, ז'אן קוקטו היה הומוסקסואל מוצהר ופרסם דברי ביקורת רבים נגד אלה שתיעבו את ההומוסקסואליות.
אחד מיחסיו הממושכים ביותר היה עם שחקן הקולנוע ז'אן מארה ששיחק בסרטיו "היפה והחיה" (1946) "רואי בלה" (1948) ו- "אורפיאוס" (1950), אירוע קולנועי רב-חשיבות, ובוודאי אחד הדוגמאות המרשימות לקולנוע פיוטי במלוא המובן המודרני של המילה.
"אורפיאוס" נחשב כיום לאחד מסרטי הקולנוע הגדולים ביותר.
סרט ההמשך "צוואתו של אורפיאוס", הצליח הרבה פחות.
ב-1955 התקבל כחבר האקדמיה הצרפתית.
במרוצת חייו היה, בין היתר, חבר אקדמיית מאלארמה, האקדמיה הגרמנית בברלין, אקדמיית מארק טוויין בארצות הברית, ושימש כנשיא כבוד של פסטיבל הקולנוע בקאן.
הוא כתב כ-30 ספרים, כ-15 מחזות, שירים רבים, דברי ביקורת בשטחי האמנות, השירה והספרות, והיה מפיק, תסריטאי או במאי של כ-15 סרטים.
קוקטו נחשף לקהל הישראלי הרחב בערב "אהבה וג'אז", שהוצג שנים רבות, בביצועם של גדעון שמר ומל קלר.
'מסמר-הערב' היה השיר של קוקטו -"איבדתיה".
ב-11 באוקטובר 1963 מת ז'אן קוקטו בטירתו שבעיירה מיי-לה-פורה (בחבל איל-דה-פראנס) כתוצאה מהתקף לב, שעות מספר לאחר שנודע לו על מותה של אדית פיאף.
הוא נקבר בקפלה העתיקה שבעיירה, שאת חלונותיה עיטר קודם לכן.
על מצבתו נכתב: "אני נשאר עמכם".
הילדים הנוראים (Les enfants terribles) - בתרגום מאת אביטל ענבר, הוצאת זמורה ביתן, 1979
המחזה הורים איומים (Les parents terribles) - בתרגום אלי ביז'אווי, הוצאת לוקוס, 2017, 2021
שירים, מונולוגים, מחזות של כיס (Poèmes Monologues Théâtre de poche) בתרגום משה בן שאול, הוצאת עקד, 1968 - עם ציורים מאת גד אולמן
ז'אן פרנסואה רז'י היה מטיף וכומר צרפתי שנחשב לקדוש בכנסייה הקתולית.
רז'י נודל בפונקוברט (Fontcouverte) שבאוד.
הוא למד בכמה מוסדות ששייכים לישועים והיה חבר במסדר זה.
מת בלה-לובסק במחוז ארדש בצרפת.
יום חגו הוא ה-16 ביוני.
אוניברסיטת ריג'יס בארצות הברית נקראת על שמו.
ז'אן-פול-פייר קזימיר פרייה היה מדינאי צרפתי ונשיאה החמישי (27 ביוני 1894 - 16 בינואר 1895) של הרפובליקה הצרפתית השלישית.
פרייה נולד ב-8 בנובמבר 1847 בפריז לאוגוסט קזימיר-פרייה ששימש כשר הפנים בממשלתו של נשיא הרפובליקה אדולף טייר.
ב-1873 נישא להלן ויטה שילדה בן ובת: קלוד קזימיר פרייה שנפל ב-1915 במלחמת העולם הראשונה וז'רמן (מאדאם סומייה).
הוא נכנס לחיים הפוליטיים כמזכיר של אביו, וב-1874 התמנה לחבר מועצת מחוז אוב שבחבל שמפן-ארדן.
ב-1876 נבחר על ידי אנשי מחוז זה לחבר בית הנבחרים הצרפתי, תפקיד שאליו נבחר שוב ושוב במשך 18 שנה עד שהפך לנשיא הרפובליקה.
למרות מסורתה השמרנית של משפחתו, הצטרף לרפובליקנים של השמאל הפוליטי.
הוא היה אחד מ-363 צירי בית הנבחרים שהצביעו בעד הצעת אי אמון בממשלתו המלוכנית של נשיא הרפובליקה, פטריס דה מק-מהון (בעת המשבר ב-16 במאי 1877).
ב- 1883 הפך לתת מזכיר המדינה לענייני מלחמה, תפקיד שבו שימש עד 1885. בין 1890 ו-1892 שימש כסגן נשיא בית הנבחרים וכיושב ראש ועדת הכספים של גוף זה.
ב- 10 בינואר 1893 הפך ליושב ראש בית הנבחרים, תפקיד בו שימש עד 3 בדצמבר של אותה שנה, כאשר הפך לראש הממשלה ושר החוץ.
ב-24 ביוני 1894 נרצח נשיא הרפובליקה מארי פרנסואה סדי קארנו בליון.
כעבור שלושה ימים בחר בית הנבחרים את ז'אן קזימיר פרייה לנשיא הרפובליקה.
אולם, הוא שימש בתפקיד זה כשישה חודשים בלבד.
ב-16 בינואר 1895 התפטר לאחר התפטרותו של סגנו יומיים לפני כן.
הוא הסביר את התפטרותו בכך שהשרים לא התייעצו עמו לפני שקיבלו החלטות חשובות, והותירו אותו ללא שליטה ממשית על המאורעות הפוליטיים, במיוחד בתחום מדיניות החוץ.
הוא זנח את הפוליטיקה לגמרי והקדיש את זמנו לעסקים, ובייחוד לעסקי מכרות.
במשפטו החוזר של אלפרד דרייפוס שהתקיים בעיר רן (8 באוגוסט 1899) עדותו של ז'אן קזימיר פרייה הייתה מנוגדת לזו של הגנרל אוגוסט מרסייה שלא חדל מלהאשים את דרייפוס בבגידה.
באותה שנה הציע לו נשיא הרפובליקה אמיל לובה לשמש כראש ממשלתו, אך הוא סירב.
ז'אן קזימיר פרייה מת ב-1907 בגיל שישים אחרי שלקה בתעוקת לב.
ז'אן פרו היה ארכאולוג צרפתי, חפר בארץ ישראל באתרים מתקופות פרהיסטוריות, ותרם רבות להכרת התרבויות הפרהיסטוריות המאוחרות מהתרבות הנאטופית ועד וכולל התקופה הכלקוליתית.
פרו למד בבית הספר שליד מוזיאון הלובר (École du Louvre), הוא התמחה בארכאולוגיה של סוריה.
בשנת 1946 הגיע פרו לשנת השתלמות לירושלים בבית הספר הצרפתי למקרא ולארכאולוגיה.
בתקופה השתלמותו השתתף בחפירות ארכאולוגיות בתל פארעה (צפון), שנוהלה על ידי הכמרים הדומיניקנים רולאן דה וו ולואי-איג ונסאן וכן בחפירות במדבר יהודה שנוהלו על ידי רנה נוויל.
בשנים 1951–1952 למד פרהיסטוריה במכון לפלאונטולוגיה אנושית, ובמוזיאון האדם בפריז.
במסגרת לימודיו עבד עם פרנסואה בורד ואנדרה לרואה-גוראן, שהיו מגדולי הפרהיסטוריונים בצרפת.
לאחר סיום לימודיו, מונה בשנת 1952 למנהל משלחת המחקר הצרפתית בירושלים.
הוא כיהן בתפקידו זה במשך 35 שנים.
החפירות הראשונות תחת ניהולו בארץ, היו באתרים ארכאולוגים של תרבות באר שבע מהתקופה הכלקוליתית.
החפירה הראשונה הייתה חפירה קצרה באפריל–מאי 1952 בחורבת רקיק.
אחר כך הוא חפר בביר אבו מטר ובביר ספאדי.
באתרים אלה גילה מחילות תת-קרקעיות ובהם צלמיות משנהב, כלי בזלת מפוארים, וכן שרידים לעיבוד נחושת.
ב-1956 התקיימה במוזיאון וילפריד ישראל לאמנות ולידיעת המזרח התערוכה "איש הנגב" שהציגה ממצאים מחפירתו בביר אבו מטר.
במשך השנים ניהל חפירות נוספות, ביניהן בתי קברות מהתקופה הכלקוליתית באזור ובן שמן ביחד עם דניאל לדיריי.
פרו תרם רבות לידיעה על התרבות הנאטופית כאשר חפר באתר עינן שבעמק החולה בשנות החמישים והשבעים.
בחפירה זאת גילה פרו כפר עם מבני אבן גדולים מהתרבות הנאטופית הקדומה (כ-15 עד 13 אלפי שנים לפני זמננו), מהמרשימים שנתגלו עד ימינו מתקופה זאת.
כמו כן חשף פרו בעינן עשרות קבורות, ביניהן הקבורה המפורסמת של אישה וגור זאב או כלב.
קבורה זאת משמשת עד היום כאחד הסמנים של ביותו הראשוני של הכלב.
היה הראשון שחפר באתר הגושרים ובשנת 1959 חפר בחורבת מנים.
בשנים 1960-1961 חפר באתר "חומת גן" ליד קיבוץ גת ועל גדות נחל הבשור כדי לבצע מחקר השוואתי לאתרים הכלכוליתיים ליד באר שבע.
בין השנים 1962–1967 חפר באתר מונחתה שבעמק הירדן התיכון.
במקום נחשפו שרידי יישובים מהתקופה הנאוליתית הקדם קראמית ב', התרבות הירמוכית, ותרבות ואדי רבה.
בשנת 1980 פרסם ביחד עם לדיריי ספר על בתי הקברות של התקופה הכלקוליתית במישור החוף.
בשנת 1968, שנה לאחר פרישתו של רומן גירשמן, הגיע לראשונה לאיראן לעמוד בראש המשלחת הארכאולוגית הצרפתית
במסגרת תפקידו חפר במספר אתרים ארכאולוגים.
באיראן עמד בראש צוות של מומחים בדיסציפלינות שונות מצרפת, איראן וארצות הברית.
פרו עבד באיראן עד שנת 1978. בין חפירותיו היה גם ארמון דריווש הראשון בשושן, בין תגליותיו היה גם פסלו חסר הראש של דריווש, הפסל נמצא במוזיאון הלאומי של איראן.
בטורקיה חפר אתר פרהיסטורי מתרבות חלף.
בשנת 1973 ייסד ביחד עם ברנאר ונדרמרש (Vandermeersch) את כתב העת המדעי "Paléorient" העוסק בפרהיסטוריה של דרום-מערב אסיה.
משנת 1975 יוצא כתב העת לאור מטעם "המרכז הלאומי למחקר מדעי" של צרפת .
בשובו לצרפת התמנה פרו למנהל המכון הלאומי למחקר מדעי וכמו כן כיהן כפרופסור באוניברסיטת סורבון-נובל (פריז III) .
בשנת 1983 קיבל ביחד עם יגאל ידין ממוזיאון ישראל את פרס פרשיה שימל על תרומתם לארכאולוגיה של ארץ-ישראל וארצות המקרא.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 היה נשוי לתקופה מסוימת לשדרנית קול ישראל דרורה בן אב"י.
ז'אן קאסאדסי היה פסנתרן צרפתי, בנם של הפסנתרנים הנודעים רובר וגבי, ובן-אחיינם של אנרי קאסאדסי ומריוס קאסאדסי.
הוריו לימדוהו נגינה בפסנתר ולאחר לימודים בקונסרבטואר של פריז, בשנת 1940, עבר עם הוריו לארצות הברית, להמשיך את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 1946 זכה בתחרות סולנים צעירים של תזמורת פילדלפיה והופעתו הראשונה הייתה ב-1947 עם תזמורת זו בנגינת הקונצ'רטו בסול מז'ור של ראוול, בניצוח יוג'ין אורמנדי.
מכאן ואילך קצר הצלחה כפסנתרן קונצרטים, בסיורים באירופה, ישראל ודרום אמריקה וכמורה לפסנתר, בעיקר בקונסרבטוריון פונטנבלו האמריקאי.
בין תלמידיו הנודעים רוברט לוין.
ז'אן והוריו ביצעו יחדיו קונצ'רטי של מוצרט לשניים ושלושה פסנתרים.
הם הקליטו יצירות אלה עם התזמורת הסימפונית של קולומביה ועם תזמורת קליבלנד בניצוחו של גיאורג סל ועם תזמורת פילדלפיה בניצוח יוג'ין אורמנדי.
בשנת 1953 נשא לאישה את אוי ז'יראר, בתו של הצייר אנדרה ז'יראר.
לזוג נולדה בת בשם אגנס.
ז'אן קאסאדסי נהרג בתאונת דרכים בקנדה בראשית שנת 1972. אביו מת באותה שנה בפריז.
בשנת 1973 קרל קורט כתב אורטוריה לזכרו של המלחין.
ז'אן פראנסה היה מלחין נאו-קלאסי, פסנתרן ומתזמר צרפתי, שנודע בתפוקתו הפורה ובסגנונו הנמרץ.
כשרונותיו הטבעיים של פראנסה זכו לעידוד בגיל צעיר מצד משפחתו: אביו, מנהל הקונסרבטוריון בלה מאן, היה מוזיקולוג, מלחין ופסנתרן ואמו הייתה מורה לשירה.
כבר בגיל שש החל לחבר מוזיקה ופרסומו הראשון, בשנת 1922, משך את תשומת לבו של מלחין, שעבד בבית ההוצאה וניווט את הילד המוכשר אל מורה מחוננת, נדיה בולאנז'ה.
בולאנז'ה סייעה להתפתחות הקריירה של פראנסה בראותה במלחין הצעיר את אחד הטובים, אם לא המצטיין, בתלמידיה.
גם איזידור פיליפ, פסנתרן ופדגוג ידוע-שם, לימד את פראנסה.
ז'אן פראנסה עצמו ניגן לעיתים קרובות את יצירותיו הוא וזכה לשבחי הקהל; יש לציין כי ביצוע הבכורה של הקונצ'רטינו שלו לפסנתר ותזמורת בפסטיבל באדן-באדן בשנת 1932.
ז'אן פראנסה היה פסנתרן עתיר-כישרון מגיל צעיר.
הוא זכה בפרס ראשון לפסנתר בקונסרבטואר של פריז (ההכשרה המוזיקלית הרשמית היחידה שלו) והיה מבוקש להופעות הן כמלווה והן כסולן.
הופעות נודעות שלו היו בדואט עם הצ'לן הצרפתי מוריס ז'נדרון ונגינת הקונצ'רטו לשני פסנתרים של פרנסיס פולנק יחד עם המלחין בכמה הזדמנויות, כאשר ז'אק פברייה לא היה זמין.
הקונצ'רטו לשני פסנתרים של פראנסה עצמו נכתב בשביל בנותיו, ששתיהן היו פסנתרניות צעירות ומלבלבות בתקופת חיבורו.
תעסוקתו העיקרית של ז'אן פראנסה הייתה קריירת ההלחנה שלו, הפעילה במידה שאינה מצויה.
פוריות כתיבתו עמדה בעינה לכל אורך חייו; ב-1981 תיאר את עצמו כ"מלחין בקביעות", אך זה מסיים יצירה אחת וכבר מתחיל חדשה, וכך המשיך עד מותו ב-1997.
בהיותו פסנתרן וירטואוז, רבות מיצירותיו נכתבו לפסנתר, בייחוד היצירות הקאמריות הרבות, שחיבר לכמעט כל כלי תזמורתי והרכב מקובל.
הוא היה מתזמר מיומן, תכונה שבאה לביטוי בשימוש שעשה בגוני צליל.
פראנסה כתב יצירות ברבות מן הצורות המוזיקליות הגדולות העיקריות, בהן קונצ'רטי, סימפוניות, אופרה, מוזיקה לתיאטרון ולבלט ויצירות שנשענו על מסורות, שחנן סר במאה ה-20, כגון הקנטטה.
על אף נטייתו לשוות אופי מודרני לאופני הביטוי הנושנים, היה פראנסה נאו-קלאסיציסט מושבע, שדחה אטונליות ושיטוטים חסרי-צורה, והסתמך על ספרות העבר הגדולה ליצירותיו הווקאליות.
פראנסה חיבר גם מוזיקה לעשרה סרטים, בשביל הבמאי סשה גיטרי.
סגנונו של פראנסה מצטיין בקלילות ושנינות (מטרתו המוצהרת הייתה "לגרום הנאה"), ויש בו גם מאופי השיחה, המתבטא ביחסי גומלין בין הקווים המוזיקליים.
במהלך הקריירה שלו כמעט לא חל שינוי בסגנונו; על אף השפעתם של מלחינים שהעריץ (כמו עמנואל שברייה, איגור סטרווינסקי, מוריס ראוול ופרנסיס פולנק) על כתיבתו, מיזג פראנסה את מה שליקט מהשראתם אל תוך האסתטיקה המובהקת שלו עצמו, שבאה לביטוי כבר ביצירות המוקדמות.
"סקרצו" (1932) יצירתו הבוגרת הראשונה לפסנתר סולו
שמונה בגאטלות (1932), פסנתר ורביעיית מיתרים
קונצ'רטו לבסון ו-11 כלי מיתר
רביעיית כלי נשיפה מעץ (1933)
חמישייה לחליל, נבל ושלישיית מיתרים (1934)
"פטי קוואטור" (1935), רביעיית סקסופונים
"האפוקליפסה לפי יוחנן הקדוש" (1939), אורטוריה
"הגרש" (L'apostrophe) (1940), קומדיה מוזיקלית
דיברטיסמן לבסון וחמישיית מיתרים (או תזמורת), מוקדש לוויליאם ווטרהאוז
חמישיית כלי נשיפה מעץ (1948)
"שעון הפרחים" (1959), לאבוב ותזמורת
שישה פרלודים (1963, כלי מיתר
"הנסיכה מקליווס" (1965), האופרה המצליחה ביותר שלו
חמישייה לקלרינט ורביעיית כלי יתר (1977)
קונצ'רטו כפול לחליל, קלרינט ותזמורת (1991)
שלישייה לאבוב, בסון ופסנתר (1994), הוקדשה לוויליאם ווטרהאוז
Neuf historiettes de Tallemant des Réaux לזמר בריטון, סקסופון טנור ופסנתר (1997), היצירה האחרונה השלמה של פראנסה
"מארש ניצחון" ל-4 חצוצרות ועוגב
ז'אן פיליפ היה שוטר צרפתי, חסיד אומות העולם.
בתקופת כיבוש צרפת על ידי הגרמנים במלחמת העולם השנייה היה ז'אן פיליפ מפקד תחנת משטרה בעיר טולוז שבצרפת ובמקביל השתייך לאחת המחתרות הצרפתיות האנטי נאציות.
בנצלו את תפקידו במשטרה הנפיק מסמכים מזויפים ליהודים וכך מנע את מעצרם.
כמו כן סייע למחתרת היהודית של תנועת הצופים היהודיים בצרפת, "השישית", להבריח יהודים לשווייץ.
בינואר 1943 נדרש פיליפ למסור לגרמנים רשימת שמות של יהודים שהיו בשטח השיפוט של תחנת המשטרה שלו.
בתגובה לכך הוא התפטר, ובמכתב ההתפטרות שלו כינה את רודפי היהודים, בהם מושל משטר וישי פטן, "בוגדים".
מיד עם התפטרותו ירד ז'אן למחתרת והמשיך בפעולות ההצלה.
ב-28 בינואר 1943 נעצר על ידי הגסטפו.
הוא נחקר, עונה והוצא להורג ב-1 במרץ 1943.
ב-2 בינואר 1995 הוכר ז'אן פיליפ על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
ז'אן פרנסואה דוקלרק היה רב חובל צרפתי ואביר במסדר סנט לואיס.
הוא נולד בגוואדלופ לז'אן דוקלרק.
דוקלרק החל את הקריירה שלו בחיל הים הצרפתי, תחילה כקפטן, ולאחר מכן בפיקוד של פריגטה.
במלחמת הירושה הספרדית ב-10 במאי 1710 הוא הפליג מלה רושל כמפקד של שייטת קטנה כדי לתקוף את ריו דה ז'ניירו.
היו ברשותו רק שש ספינות ו-1,200 אנשים.
בסוף אוגוסט 1710 הם הגיעו לריו דה ז'ניירו וניסו לכבוש את העיר, מה שהתברר כאסון.
הפורטוגזים קיבלו מידע על הגעתם, ולא נתקלו בקשיים נגד הכוח הקטן.
על-אף הכישלון, דוקלרק נעשה אביר במסדר סנט לואיס.
ב-18 במרץ 1711 נרצח דוקלרק בכלא בנסיבות מסתוריות על ידי קבוצה של רעולי פנים.
בספטמבר 1711 כוח צרפתי גדול יותר בהנהגתו של רנה דוגאי-טרוין הצליח לכבוש את ריו דה ז'ניירו ושחרר את האסירים השורדים מהפשיטה של דוקלרק.
זָ'אן צְ'יוֹ (בסינית מסורתית: 冉求, בסינית מפושטת: 冉求, בפין-יין: Rǎn Qiú.
552 לפנה"ס-?), ידוע גם בכינוי דְזְה יוּאוּ (סינית: 有, פין-יין: Zi You, וייד-ג'יילס: Tzu-yu) ובשם זָ'אן יוּאוּ (סינית: 子有, פין-יין: Ran You, ווייד-ג'יילס: Jan Yu) היה תלמיד מרכזי של קונפוציוס.
מבין תלמידיו של קונפוציוס הוא היה המוביל מבחינת יכולותיו וכישוריו כמדינאי.
בתור מפקד צבאי במדינת לוּ, הוא הדף פלישה ממדינת צִ'י השכנה.
השפעתו בלוּ אפשרה את שובו של קונפוציוס למולדתו לאחר ארבע עשרה שנים של גלות.
בדומה לקונפוציוס, היה זָ'אן צְ'יוֹ יליד מדינת לוּ.
הוא היה צעיר מהמורה ב29 שנים, והגיע מאותו שבט ממנו הגיעו גם שני תלמידים בולטים נוספים: זָ'אן גֶנְג וזָ'אן יוּנְג אשר גם היה בן גילו.
זָ'אן צְ'יוֹ נודע במאמרות בהקשר של הישגיו בענייני השלטון.
הוא הועסק במשק הבית של קונפוציוס לפני שהפך לקצין הראשי באחוזת גִ'יסוּן (או גִ'י), אשר הייתה משפחה ששלטה בפוליטיקה במדינת לוּ.
זָ'אן צְ'יוֹ לא גילה עניין רב בטקסים הקונפוציאניים, ושאיפותיו היו בתחום הניהול המדיני.
קונפוציוס סבר שהוא חסר את תכונת ה"זֶ'ן", האנושיות, וביקר אותו בחריפות על כך שלא מנע מגִ'י קָאנְגְדְזְה לתקוף את גְ'ווָאן-יוּ' שהייתה מדינת חסות של לוּ, ועל כך שעזר לבית גִ'יסוּן לצבור כמויות אדירות של עושר.
למעשה, זָ'אן צְ'יוֹ הפר באופן כל כך בוטה את ערכי הליבה של הקונפוציאניזם, עד שקונפוציוס רמז שהוא אינו מחשיב עוד את זָ'אן צְ'יוֹ לתלמידו.
ב-484 לפנה"ס פלשה מדינת צִ'י אל מדינת לוּ הסמוכה לה.
זָ'אן צְ'יוֹ מונה למפקד צבא לוּ, והביס את הפולשים מצִ'י.
תודות להשפעתו של זָ'אן צְ'יוֹ הזמין גִ'י קָאנְגְדְזְה את קונפוציוס לשוב אל לוּ מולדתו, לאחר 14 שנים בגלות.
למרות הביקורת החמורה של קונפוציוס על התנהלותו של זָ'אן צְ'יוֹ, הוא עדיין נחשב אחד מעשרת התלמידים המובילים של קונפוציוס.
במקדשי קונפוציוס ממוקם לוח רוחו במקום השלישי מבין תריסר החכמים, במערב.
במהלך שושלת טאנג, הקיסר שׂוֵ'אנְדְזונְג העניק לזָ'אן צְ'יוֹ את תואר האצולה "מרקיז שׂ'וּ" (徐侯).
במהלך שושלת סונג הוסיפו לו את התארים דוכס פֶּנְגְצֶ'נְג (彭城公) ודוכס שׂ'וּ (徐公).
צאצאים של זָ'אן צְ'יוֹ החזיקו בתואר "דוקטור לחמש הקלאסיקות" (五經博士; Wǔjīng Bóshì).
ז'אן פרדריק פרנה היה מתמטיקאי, אסטרונום ומטאורולוג צרפתי.
פרנה נולד בפריגו בחבל דורדון של צרפת, ליצרן הפאות נוכריות, פייר פרנה.
בשנת 1840 הוא התקבל לאקול נורמל סופרייר אחר כך המשיך את לימודיו באוניברסיטת טולוז, מוסד אוניברסיטאי עתיק מייסודו של האפיפיור גרגוריוס התשיעי (1229).
בתקופתו של פרנה האוניברסיטה הייתה מפוצלת לפקולטול למשפטים, תאולוגיה, מדעים, ספרות ורפואה וחזרה להיות מוכרת שוב כאוניברסיטה רק החל משנת 1896.
בעת לימודיו בטולוז הקדיש פרנה את זמנו בעיקר לגאומטריה.
הוא התפרסם הודות לגילויו (באופן עצמאי מהמתמטיקאי הבלגי ג.מ.
פאגאני, 1847) את ההנוסחאות או המשוואות סרה-פרנה הקרויות לפי שמו ולפי עמית שלו ז'וזף סרה.
הוא מצא שש מתוכן ופרסם את ממצאיו בשנת 1847 בעבודת הדוקטורט שלו באוניברסיטת טולוז "על תכונות כלליות מסוימות של העקומות בעלות עקמומיות כפולה".
בעבודה זו הציג פרנה את הרעיון לצרף מסגרת לכל נקודה שבעקומה אקראית במרחב.
כשמסגרת זו נעה לאורך העקומה, ניתן לראות את קצב שינויי העקומה ולקבוע איך היא פונה ומתפתלת, כשרעיונות אלה מתארים למעשה את כל גאומטריית העקומה.
המשוואות סרה-פרנה, שבאותה תקופה לא היו כתובות עדיין בסימנים וקטוריאליים או במושגים של אלגברה ליניארית הן בעלות חשובות בתורת העקומות במרחב בגאומטריה הדיפרנציאלית.
ב-1847 התמנה פרנה לפרופסור באוניברסיטת טולוז וכעבור שנה היה למרצה באוניברסיטת ליון.
אחרי שהתמנה גם כן למנהל מצפה הכוכבים בליון, פרסם פרנה בשנים 1853–1858 ב Mémoires de l'Académie imperiale בליון, את תצפיותיו המטארולוגיות.
בשנת 1856 פורסם גם ספר הלימוד שלו בתחום החשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי "אוסף תרגילים בחשבון האינפינטזימלי", ספר שהופיע בשבע מהדורות, האחרונה ב-1917, אחרי מותו.
(על הפונקציות העוזרות לקבוע את משיכתם של ספרואידים מסוימים.
תזה על כמה תכונות של העקומות בעלות עקמומיות כפולה)
ז'אן קוראלי היה רקדן בלט וכוריאוגרף, שנודע בעיקר בעבודתו עם ז'יל פרו ביצירת ז'יזל (1841), הבלט הרומנטי המובהק של המאה ה-19.
קוראלי, שדנולד בשם ג'ובאני קוראלי פראצ'יני, היה בן למשפחה בולונזית שהתגוררה בפריז, שם היה אביו שחקן קומי בתיאטרון האיטלקי.
כילד, למד בבית הספר לבלט של האופרה של פריז אבל בשנת 1802 בחר לעבור לווינה להופעותיו הראשונות כרקדן וככוריאוגף.
זמן קצר רקד באופרה של פריז ב-1802 ובקינג'ס תיאטר בלונדון, ואחר חזר לווינה לקבל עליו את משרת מנהל הבלט בתיאטרון החצר.
במהלך אותן שנים, היו הוא ואשתו הזוג המחולל הנודע, ג'ובאני וטרזה קוראלי, והופיעו לעיתים קרובות בתמונות בעיתונות התקופה.
הם רקדו בתפקידים ראשיים ברוב הבאלטים שקוראלי יצר בתיאטרון החצר, בהם "הלנה ופאריס" (1807).
החל ב-1809. הופיע הזוג קוראלי כרקדנים ראשיים בלה סקאלה במילאנו, בלה פניצ'ה בוונציה, ובתאטרו סאו קארלו בליסבון.
מ-1825 עד 1829 כיהן קוראלי כמנהל הבלט של תאטר דה לה פורט סן-מרטן בפריז, שם יצר עשרה בלטים באורך מלא את "דיברטיסמן" לארבעה-עשר מחזות.
הלהקה שלו כללה את שארל-פרנסואה מאזורייר, רקדן קומי נודע, וכן את ז'יל פרו וז'וזף מאזילייר, רקדנים מוכשרים שיהיו שניהם לכוריאוגרפים מוכשרים.
הפורט סן-מרטן נודע בתמיכתו בדרמה הרומנטית ובבלטים החדשניים שלו, שרבים מהם בישרו את הפקות האופרה של פריז.
למחזה משנת 1828, יצר קוראלי כוריאוגרפיה של "מחול הסילפידות", שסימנה את ה"בלטים הלבנים" העל-טבעיים של השנים הבאות.
בשנת 1831 עבד קוראלי כ"מנהל בלט ראשי" (premier maître de ballet) של האופרה של פריז, לאחר קדמו בתפקיד, ז'אן לואי אומר.
עבודתו הראשונה שם הייתה חידוש ובימוי מחדש של יצירתו משנת 1828, "Léocadie", עם לברית חדשה מאת אז'ן סקריב, פרטיטורה חדשה מאת מישל קאראפה, ושם חדש, "L'Orgie"
הבלט מספר את סיפורה של נערה צעירה, שאציל מפתה ואחר זונח אותה, נושא שקוראלי ישוב אליו ביצירות באות.
לאחר זאת בא בלט לאופרה "La Tentation" (1852), שיצאה נשכרת מן האופנה הגדלה והולכת של מחזות, בלטים ואופרות עם היבט על-טבעי.
הייתה זו הראשונה בשורה ארוכה של עבודות לבימת האופרה.
אחריה באה יצירת בלט חשובה, "הסערה, או אי רוחות הכשפים", (La Tempête, ou L'Ìle des Génies) (1834), למוזיקה מאת ז'אן שנייצהופר.
פולין דיברניי וז'וזף מאזילייר רקדו את הנאהבים לאה ופרננדו, והבלרינה הווינאית הצעירה פאני אלסלר, שהייתה אז בראשית דרכה לתהילה, ביצעה את תפקיד הפיה אלסין.
אלסלר הייתה לכוכב של ממש ביצירתו הבאה של קוראלי, "השד החיגר" (Le Diable Boiteau) (1836), שם התפרסמה בביצוע "לה קאצ'וצ'ה", מחול ספרדי שאת הכוריאוגרפיה שלו ייתכן שיצרה בעצמה.
שיא הקריירה הכוריאוגרפית של קוראלי הגיע ב-1841, כשהבלט ז'יזל, או הוויליות הוצג לראשונה במהלך עונת הקיץ באופרה של פריז.
הלברית, פרי עטו של תאופיל גוטייה יחד עם ז'יל-אנרי ורנואה דה סן-ז'ורז', צורפה למוזיקה של אדולף אדם; ז'יל פרו, שהיה מעוניין בבלט, שבת חסותו קרלוטה גריזי, תככב בו, היה זה שיצר את הקשר בין קוראלי לאדם.
בהצגת הבכורה רקדה גריזי מול לוסיאן פטיפה בתפקיד אלברכט, הנסיך שבגידתו מביאה לטירוף דעתה ולמותה של ז'יזל.
את ה"פה דה דה (מחול השניים) של האיכרים" במערכה הראשונה, עם מוזיקה משולבת מאת יוהאן פרידריך פרנץ בורגמילר, ביצעו נתלי פיצג'יימס ואוגוסט מבילה, ואדל דומילאטר רקדה בתפקידה התובעני של מירתה, מלכת הוויליות, רוחות שוחרות נקם של נערות, שאהוביהן רימו ונטשו אותן.
גוטייה והמלחין בורגמילר שיתפו שוב פעולה עם קוראלי בבלט הבא שלו, "לה פרי" (1843), סיפור מסובך על פיה אוריינטלית, שצעיר מתאהב בה לאחר שראה אותה בחלום בהשראת אופיום.
הכוריאוגרפיה של קוראלי, עם גריזי ופטיפה בתפקידים הראשיים, זכתה לשבחי העיתונות והקהל, והבלט נהנה מהצלחה רבתי.
הבלט שלפני האחרון, "Eucharis" (1844), נחל כישלון, והבלט האחרון שלו,"Ozaï" (1847), בוצע רק עשר פעמים.
קוראלי פרש ממשרתו באופרה של פריז בשנת 1854 ומת רק ארבע שנים אחר כך.