tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1811-1812 הפליגה האונייה בפיקודו אל אירופה, ושבה הבייתה זמן קצר לפני פרוץ מלחמת 1812 בין ארצות הברית לבריטניה.
שייטת אויב רדפה אחר אונייתו בחוף המזרחי ביולי 1812, אך האל הצליח בכישרון רב להתחמק ממנה.
ב־19 באוגוסט אותה שנה נתקלה "קונסטיטושן" בפריגטה הבריטית אה"מ "גרייר", ובקרב שנתלקח ביניהן הלמה בה בתותחיה ללא רחם ואילצה אותה להיכנע.
הניצחון עורר גל של שמחה וגאווה בקרב הציבור, והוכיח כי הצי האמריקני הוא יריב ראוי ואף מסוכן לאוניותיה של המעצמה הימית הבריטית.
בפרק הזמן עד סיומה של המלחמה פיקד האל על מספנת הצי בפורטסמות', שירת תקופה קצרה במועצת המפקחים של הצי בוושינגטון ואחר כך פיקד על מספנת הצי בבוסטון.
בין 1823 ל־1827 פיקד על שייטת האוקיינוס השקט שפעלה במימי דרום אמריקה.
את תפקידו הבא, בשנים 1829-1835, עשה האל כמפקד מספנת הצי בוושינגטון.
בשנים 1839-1841 פיקד על שייטת הים התיכון.
ב־1843 פרש האל מן הצי בשל בריאותו הרופפת וגילו המתקדם.
הוא מת בפילדלפיה, פנסילבניה, ונקבר בבית הקברות לוּרְל הִיל.
קומודור אייזק מֶיוֹ היה קצין בצי האמריקני, שהשתתף במלחמת 1812, במלחמת סמינול השנייה ובמלחמת ארצות הברית–מקסיקו.
בהשפעתו נבחרה אנאפוליס למקום הקמתה של האקדמיה הימית של ארצות הברית ב־1845. הוא מפורסם גם בשל הדחתו מן הצי על ידי הנשיא לינקולן בתחילת מלחמת האזרחים על רקע הקרע בין הדרום לצפון.
אייזק מיו נולד ב־1794 במחוז אֶן אֶרוּנדֶל, מרילנד.
הוא היה אחיינו של אדמירל ג'וזף מיו, ונישא ב־1835 לשרה בטייל פיטסיו בלנד, בתם של תאודוריק בלנד, שופט פדרלי במרילנד, ושרה גלן.
לזוג נולדה בת יחידה, שרה.
מיו התגייס לצי האמריקני ב־1809 בגיל 16, והוצב כפרח חובלים באונייה "ווֹסְפּ" תחת פיקודו של קפטן ג'יימס לורנס.
הוא עבר עם קפטן לורנס מ"ווספ" אל הבריג "אַרגוּס" וממנה אל "הוֹרנֶט" ובה שירת במלחמת 1812. ב־4 בפברואר 1815 הועלה לדרגת לוטננט.
על שירותו במלחמה זכה לאות הצטיינות מן הקונגרס.
ב־1840, במהלך מלחמת סמינול השנייה וכשהוא נושא דרגת קומנדר (בין לוטננט לקפטן), נמסר למיו הפיקוד על "פּוֹינְסֶט", ספינת תותחים בעלת משוטות צדיות.
בהמשך המלחמה, עד אוגוסט 1842, פיקד על שייטת ספינות תותחים.
ב־1845 היה קפטן מיו חבר בוועדה שקבעה היכן תוקם האקדמיה הימית של הצי האמריקני.
מיו המליץ על פורט סוורן (Fort Severn), שאת מעלותיו הכיר, והודות לו נבחר האתר.
לאחר הקמת האקדמיה שימש בה מיו כבוחן של פרחי קצונה.
ערב מלחמת ארצות הברית–מקסיקו עבר לפקד על פריגטת הקיטור "מיסיסיפי".
ב־1847, במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, הייתה אונייתו של קפטן מיו חלק מהשייטת של קומודור מת'יו פרי, שסייעה לצבאו של גנרל וינפילד סקוט בהתקפה על ורה קרוז.
6 תותחים ימיים כבדים הורדו לחוף, והסוללה שהופעלה על ידי כמאתיים מלחים הגישה סיוע ארטילרי לצבא הצר על העיר.
הפיקוד על הסוללה התחלף מדי יום, וב-25 במרץ, היום בו קראו המקסיקנים להפסקת אש כדי לדון בתנאי הכניעה, היה בידי קפטן מיו.
לאחר הכניעה, ב-30 במרץ, מינה גנרל סקוט את מיו לעמוד בראש חיל המצב של הצי בערים הכבושות טלקוטלפן (Tlacotalpan) ואלוורדו (Alvarado).
ב-9 בדצמבר 1852 נמסר למיו הפיקוד על שייטת אפריקה, שפעלה מאז 1819 באכיפת האיסור על אוניות אמריקניות לעסוק בסחר עבדים.
מיו, בעל עבדים בעצמו, הניף את דגל הקומודור על הפריגטה "קונסטיטושן".
ב-3 בנובמבר 1853 הכניעה "קונסטיטושן" ולכדה בשפך נהר הקונגו את ספינת העבדים "גמבריל" (H.N.
Gambrill) כשהיא ריקה ממטענה האנושי.
הייתה זו הפעולה הקרבית היחידה של מיו במשך השנתיים בהן פיקד על השייטת.
ב-17 באפריל 1855 הוחלף מיו על ידי קפטן תומאס קְרֶבּ (Thomas Crabbe) ושב לאמריקה.
ביוני, לאחר שהייה של שנתיים וחצי בים, הוענקה לקצין הוותיק בן ה-61 חופשה בת שלושה חודשים, שבסיומה שב לשמש בוחן של פרחי קצונה באקדמיה הימית.
ב-1861, כשפרש הדרום מן הברית והחל להתנגד בכוח לסמכות הממשל הפדרלי, היה קומודור מיו הקצין הוותיק והמבוגר ביותר מבין כ-300 קציני הצי המלחמתי שבחרו שלא לתמוך באיחוד.
כ-100 מהם הגישו את התפטרותם וביניהם מיו.
הוא שלח מכתב חריף לנשיא אברהם לינקולן, בו מחה על מדיניות הממשל, השוללת לדבריו את זכויותיהם המעוגנות בחוקה של אזרחים בני חורין רבים, והשווה את התנהלות הממשל ל"מלחמה נגד אחים בני עם אחד".
בסיום המכתב ביקש מן הנשיא לקבל את התפטרותו מן הצי, אך לינקולן, שנעתר לקצינים אחרים, דחה את בקשתו של מיו והורה לסלקו מן הצי.
ב-18 במאי 1861, ביום בו נכנסה הדחתו לתוקף, מת קומודור מיו מפצעי ירי באחוזת גרשהם באדג'ווטר שבמרילנד.
הוא נקבר בבית הקברות "סטרוברי היל" באקדמיה הימית באנאפוליס.
אייזק מקאוולה הוא אתלט בוטסואני.
פעמיים ברציפות אלוף אפריקה (2012, 2014), שיאן אפריקה ואלוף חבר העמים (גולד קוסט 2018) בריצת 400 מטר.
מקוואלה נולד בטוטום, כפר במרכז בוטסואנה.
במשחקי אפריקה שנערכו באלג'יר זכה במדליית הזהב בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:03.16 דקות.
בריצת 400 מטר לא הצליח להעפיל לגמר ודורג במקום ה-17 בדירוג הכולל.
באליפות אפריקה שנערכה באדיס אבבה, אתיופיה בשנת 2008 זכה מקוואלה במדליית כסף בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.64 שניות.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:06.54 דקות.
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה בשנת 2009 סיים מקוואלה במקום 34 בריצת 400 מטר בתוצאה של 46.45 שניות.
באליפות אפריקה שנערכה בניירובי, קניה בשנת 2010 זכה מקוואלה במדליית כסף בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:05.16 דקות וסיים במקום 14 בריצת 400 מטר בתוצאה של 46.92 שניות.
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 46.07 שניות, השנייה בטיבה בשלב זה.
באליפות אפריקה שנערכה בפורטו נובו, בנין בסוף יוני 2012 זכה מקוואלה במדליית זהב בריצת 400 מטר בתוצאה של 45.25 שניות.
חודש לאחר מכן, באולימפיאדת לונדון (2012) הוא קבע בריצת 400 מטר תוצאה של 45.67 שניות ולא עלה לשלב חצי הגמר.
באליפות העולם שנערכה במוסקבה, רוסיה בשנת 2013 סיים מקוואלה במקום 28 בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.84 שניות ובמקום 22 בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:05.74 דקות.
בתחרות שנערכה בלה שו-דה-פונד שווייץ ב-6 ביולי 2014 קבע מקוואלה בריצת 400 מטר שיא אפריקה חדש של 44.01 שניות.
באליפות אפריקה שנערכה במרקש, מרוקו באוגוסט אותה שנה זכה מקוואלה ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
מדליות זהב, בריצת 400 מטר בשיא אליפות חדש של 44.23 שניות ובכך הגן על תוארו ובריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה של 3:01.89 דקות.
מדליית כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.51 שניות.
בתחרות שנערכה בלה שו-דה-פונד ב-5 ביולי 2015 קבע מקוואלה בריצת 400 מטר שיא אפריקה חדש של 43.72 שניות, תוצאת השנה בעולם והתוצאה החמישית בטיבה בכל הזמנים.
באליפות העולם שנערכה באוגוסט אותה שנה בבייג'ינג, סין הוא סיים במקום חמישי בריצת 400 מטר בתוצאה של 44.63 שניות.
בשלב חצי הגמר הוא קבע את התוצאה המהירה בשלב זה (44.11 שניות).
שני המנצחים וייד ואן ניקרק מדרום אפריקה (43.48 שניות) ולאשון מריט מארצות הברית (43.65 שניות), קבעו את התוצאות הטובות ביותר השנה ואת התוצאות הרביעית והשישית בכל הזמנים בהתאמה.
ואן ניקרק שיפר את שיא אפריקה הטרי שהיה שייך לו.
במשחקי אפריקה שנערכו בברזוויל זכה במדליית הזהב בריצה 400 מטר בתוצאה 44.35 שניות.
באותה תחרות זכה במדליית הכסף בריצת שליחים 4x400 מטר בתוצאה 3:00.95 דקות.
אייזק טוסי היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כסנאטור, מזכיר הצי, התובע הכללי ומושל קונטיקט.
אייזק טוסי נולד ב-15 בנובמבר 1792 בניוטאון קונטיקט.
הוא למד לימודים קלאסיים ולאחר מכן משפטים וב-1818 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בהרטפורד.
בין השנים 1825–1835 הוא עסק בעריכת דין בהרטפורד.
ב-28 באוקטובר 1827 הוא נשא לאישה את קתרין ניקולס.
הזוג לא הביא ילדים לעולם.
ב-1822 מונה טוסי כתובע של מחוז הרטפורד שבקונטיקט.
בתפקיד זה הוא שימש עד 1835, כאשר הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם הוא כיהן עד 1839. בבחירות של 1838 הוא כשל בניסיונו להיבחר מחדש וב-1842 שב לתפקידו כתובע המחוזי.
ב-1845 התמודד טוסי בבחירות למשרת מושל קונטיקט והפסיד, אך שנה לאחר מכן בחרה בו המועצה המחוקקת של המדינה לתפקיד זה.
במהלך תקופת כהונתו כמושל נשקלה חקיקתה של הצעת חוק למניעת שוחד בחירות במדינה.
בבחירות למשרת המושל ב-1847 הוא נוצח וסיים את תפקידו.
ב-1848 מינה נשיא ארצות הברית ג'יימס פולק את טוסי לתפקיד התובע הכללי של ארצות הברית ובמשרה זו הוא החזיק עד 1849. לאחר מכן הוא שב לקונטיקט וב-1850 הוא נבחר למושב בסנאט של המדינה וב-1852 כחבר בבית הנבחרים של המדינה.
טוסי נבחר לסנאט של ארצות הברית וכיהן כסנאטור מ-12 במאי 1852 עד 3 במרץ 1857 לאחר שלא עלה בידו להיבחר מחדש.
באותה תקופה הוא היה אחד מראשי תומכיו של הנשיא פרנקלין פירס בקונגרס.
ב-1857, כשנבחר לנשיאות ג'יימס ביוקנן, שעמו שירת טוסי בקבינט של הנשיא ג'יימס פולק, הוא מינה את טוסי לתפקיד מזכיר הצי, כאמצעי להיטיב עם אנשי סיעתו של פירס במפלגה הדמוקרטית ואמצעי למתן ייצוג לאנשי ניו אינגלנד בקבינט.
כאיש צפון מתון שיישר קו עם דעותיו של ביוקנן, החזיק טוסי בתפקיד זה עד לכניסתו לנשיאות של אברהם לינקולן ב-1861. לאחר מכן הוחלף טוסי באחד מגדולי יריביו בקונטיקט, גדעון ולס.
הוא שב לעיסוקו בעריכת דין בקונטיקט.
אייזק טוסי נפטר בהרטפורד ב-30 ביולי 1869 ונטמן בבית הקברות סדר היל שבעיר.
צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת על שמו שהייתה בשירות במהלך שנות ה-20 של המאה ה-20.
אייזק דה פורתאו היה מוסקטר מגסקוניה בצרפת של המאה ה-17. בנוסף, הוא היה בן דודו הראשון של הרוזן דה טרואזוויל, קפטן המוסקטרים ובן דודו של ארמאן ד'אתוס.
פורתאו שימש השראה לאלכסנדר דיומא ביצירת דמותו של פורתוס בספר שלושת המוסקטרים והמשכיו (אחרי עשרים שנה והוויקונט דה בראז'לון).
הוא נולד בביארן לאייזק דה פורתאו דה קמפור דה שמפיין דה קסטטבון (מזכיר הפרלמנט של ביארן) ולקלמנס דה ברוסר, כבכורם של ארבעה ילדים: ז'אן, ז'אן ושרה.
אחיו ז'אן הפך גם הוא למוסקטר וייתכן שדווקא היה זה שהשפיע על יצירת דמותו הבדיונית של פורתוס.
פורתאו שירת בחברתו של אלכסנדר דה אסרטס, בן דודו של הרוזן דה טרואזוויל, לפני שהצטרף למוסקטרים בשנת 1642. נולדו לו שני בנים: ארנו וז'אן.
לאחר מות אביו בשנת 1654, הוא התפטר ממשמר המוסקטרים ומונה למזכיר הפרלמנט של בארן.
הוא נפטר משבץ מוחי ב-13 ביולי 1712, ונקבר בשאפל דו סן-סקרמנט בכנסיית מרטין מטור, בעיר פו.
לפי גיליון של "מגזין מקמילן" משנת 1899: "פורתאו היו משפחה עתיקה מביארן ולקחו את שמם מאחד ממגדלי הגבול קטנים הדומים למגדלי הגבול הבריטיים, "porthaux" במקור) שאליהם היו נשלחים בני הפירנאים הצרפתיים והספרדיים.
קרוב לוודאי שבני פורתאו קיבלו פרשנות זו לשמם, מכיוון שהבלאזון בשלט האצולה (ללא תמיסות, כיוון שהמקור הוא חותם) היה: אריה משתולל ושני מגדלים משורבבים, מוארים בלפידים.
שלט אצולה זה הוענק לפורתאו ב-24 בנובמבר 1674 ולא ידוע מה היה שלט האצולה הקודם שלו, אם היה.
אייזק אוקורו הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בקבוצת שיקגו בולס מליגת ה-NBA.
אוקורו נולד באטלנטה שבג'ורג'יה, ולמד ב"תיכון מקאיצ'רן" (McEachern High School) שבעיר פאודר ספרינגס הסמוכה.
בעונתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של התיכון, 2018/2019, הוביל אותה למאזן ניצחונות מושלם 32–0, ולזכייה באליפות ליגת התיכונים של ג'ורג'יה, עם ממוצעים של 19.7 נקודות, 10.1 ריבאונדים, 3.2 אסיסטים ו-2.7 חטיפות למשחק.
באפריל 2019 השתתף בנייקי הופ סאמיט, אליו מוזמנים שחקני התיכונים המצטיינים בארצות הברית.
בשנת 2019 החל ללמוד באוניברסיטת אובורן אשר במזרח אלבמה.
לאורך עונתו היחידה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה ("אובורן טייגרס") העמיד ממוצעים של 12.9 נקודות, 4.4 ריבאונדים ו-2.0 אסיסטים למשחק, ובסיומה נבחר לחמישייה השנייה של העונה ולחמישיית ההגנה של העונה במחוז הדרום-מזרחי (SEC).
במרץ 2020 הודיע כי בחר לעזוב את האוניברסיטה, לאחר שנה אחת בלבד, לטובת התמודדות לבחירה בדראפט ה-NBA 2020.
בדראפט ה-NBA 2020 נבחר אוקורו בבחירה החמישית, על ידי קליבלנד קאבלירס.
אייזק דייוויס וייט היה איש צבא אמריקאי, שנודע בעיקר בפעולתו כמפקד שריון במהלך מלחמת העולם השנייה ומלחמת קוריאה.
אייזק וייט נולד בעיירה פיטרבורו שבניו המפשייר, בנו של קצין צבא שהגיע לדרגת מייג'ור גנרל.
הוא השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת נוריץ' (Norwich) שבוורמונט ב-1922. שלושים שנה אחר כך, ב-1951, סיים באותה אוניברסיטה לימודי תואר שני במדע הצבא (Military Science).
בשנת 1928 נישא לג'וליה קוטון, אשתו למשך 61 שנים.
במותם לא היו להם ילדים.
הקריירה הצבאית של וייט נמשכה 38 שנים.
ב-1923 הוסמך וייט לקצין בחיל הפרשים.
בשנות ה-30 הצטרף לבריגדת חיל הפרשים השביעית, כמבוא לפעולתו כמפקד שריון במלחמת העולם השנייה.
הוא היה רוכב סוסים מנוסה, ולימים הנהיג את נבחרת הרכיבה של צבא ארצות הברית באולימפיאדת לונדון בשנת 1948.
ב-1932 שירת בבית הספר של חיל הפרשים בפורט ריילי.
למד בבית הספר למטה בפורט לוונוורת'.
ב-1940 החל לשרת בדיוויזיה המשוריינת ה-2 בדרגת מייג'ור, ושירת בה במשך חמש שנים בתפקידים שונים.
בשנים אלו השתתפה הדיוויזיה במסעי המלחמה בצפון אפריקה, בסיציליה ובמערב אירופה.
במהלך המערכה בנורמנדי היה וייט מפקד צוות הקרב B (תפקיד שקול למפקד חטיבה) ויחידתו מילאה תפקיד חשוב במבצע קוברה.
בינואר 1945, בשלהי הקרב על הבליטה, מונה וייט לתפקיד מפקד הדיוויזיה, אותו מילא עד ספטמבר 1945. בפיקודו הדיוויזיה בכיתור הכוחות הגרמנים בכיס הרוהר, חצתה את נהר האלבה ופגשה את הצבא הסובייטי שנכנס לגרמניה ממזרח.
ב-1948 מונה וייט למפקד חיל המשטרה האמריקאי, שהיה מופקד על קיום הסדר והביטחון באזורי הכיבוש האמריקאים בגרמניה ובאוסטריה.
הוא הקים את מרכז אימוני השריון האמריקאי בוילסק (Vilseck) שבגרמניה.
לאחר מכן שב לארצות הברית וכיהן כמפקד בסיסי ההדרכה בפורט נוקס, בפורט ריילי ובפורט בנינג וכראש המטה של הארמייה הראשונה במדינת ניו יורק.
לאחר פרוץ מלחמת קוריאה מילא וייט תפקיד חשוב בפיתוח אמצעי לחימה משוריינים לצורכי המלחמה.
ב-1952 קודם לדרגת לוטננט גנרל ופיקד על הקורפוס ה-10 בקרבות שניהל בקוריאה.
בהמשך פיקח על אימוניהן של ארבע דיוויזיות דרום קוריאניות.
ב-1953 מונה למפקד הארמייה הרביעית בטקסס.
ב-1955, לאחר תום מלחמת קוריאה, היה וייט לגנרל בעל ארבעה כוכבים ומונה למפקד פיקוד האו"ם בקוריאה.
ב-1957 מונה למפקד כוחות צבא ארצות הברית של פיקוד האוקיינוס השקט, תפקיד שאותו מילא עד לפרישתו משירות צבאי ב-1961.
וייט עוטר ב-13 עיטורים אמריקאים וב-16 עיטורים זרים, לרבות מדליית השירות המצוין, כוכב הכסף, אות לגיון ההצטיינות, כוכב הארד וכן צלב המלחמה הצרפתי, צלב המלחמה הבלגי, מסדר הדגל האדום הסובייטי ומסדר ההצטיינות הצבאי של קוריאה הדרומית.
ב-1970 פרסם את ספרו Alternative to Armageddon: the Peace Potential of Lightening War, שבו קרא לשימוש במלחמת תנועה מהירה כאלטרנטיבה למלחמה גרעינית או למלחמת התשה דוגמת מלחמת וייטנאם.
וייט היה חבר חבר הנאמנים של אוניברסיטת נוריץ' והוענק לו תואר דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת מרילנד.
וייט מת בעיר הנובר במדינתו ניו המפשייר בגיל 89. נקבר בעיירת הולדתו פיטרבורו.
חלק מכביש 202 הפדרלי במדינת ניו המפשייר נקרא על שמו של וייט.
אייזק לי "אייק" פטרסון היה פוליטיקאי אמריקאי מאורגון, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אורגון ה-18 מ-1927 ועד מותו.
הוא היה חוואי בעמק וילמאט ובשנים 1918–1922 הוא כיהן כחבר הסנאט של אורגון.
פטרסון היה מושל אורגון הראשון שנולד במדינה לאחר קבלתה כמדינה בארצות הברית.
אייזק לי פטרסון נולד באחוזת משפחתו בקינגז ואלי שבמחוז בנטון שבאורגון.
וקרוליין (לבית טאטום) היגרו לטריטוריית אורגון מבלוויו, אילינוי.
עד הגיעו לגיל 18 עבד פטרסון בחווה המשפחתית.
בהמשך הוא למד במשך שנה בקולג' הנוצרי במונמות' שבאורגון.
הוא התפרנס כעובד חנות מכולת בעיר אינדיפנדנס, ובהמשך היה לשותף בחנות.
שותפותו בעסק נמשכה 22 שנים.
ב-1886 הוא נשא לאישה את מרי אליזבת וודוורת', ולשניים נולדו שני ילדים.
ב-1898 נכנס פטרסון לפוליטיקה לאחר שנבחר למושב בסנאט של אורגון מטעם מחוז מריון.
באותה עת הוא היה אחד המחוקקים הצעירים ביותר שנבחרו אי פעם, כאשר הושבע בגיל 32.הוא לא הספיק לכהן בסנאט זמן רב ובאותה שנה מונה פרטסון על ידי הנשיא ויליאם מקינלי כגובה המכס של מחוז פורטלנד, וב-1902 מונה מחדש על ידי הנשיא תאודור רוזוולט, וכיהן בתפקיד עד 1906.
ב-1899 מכר פטרסון את חלקו בחנות המכולת, ורכש חווה בשטח של 300 אקרים (1.2 קמ"ר) במחוז פולק הכפרי.
החווה הייתה לרווחית, ובמשך הוביל אותו עיסוקו זה לעיסוק מצליח בעסקי הצמר והעורות בפורטלנד.
לאחר שסיים את תפקידו כגובה המכס, המשיך פטרסון בניהול עסקיו והיה פעיל פוליטית במפלגה הרפובליקנית.
ב-1918 הוא נבחר שוב מטעם מחוזות בנטון ופולק לסנאט המדינתי.
בסנאט הוא פילס את דרכו מעלה ושימש כיושב ראש ועדת המיסוי והתקצוב שלו.
ב-1922 ניסה פטרסון להשיג את מועמדות המפלגה הרפובליקנית כמושל אורגון, אך הגיע למקום השלישי מבין חמישה מתמודדים בבחירות המקדימות.
על אף זאת, היו לו קשרים טובים עם ותיקי המפלגה.
ב-1924 הוא נבחר כיושב ראש הוועדה המרכזית של המפלגה באורגון, וניהל את מסע הבחירות באורגון של קלווין קולידג' לנשיאות.
המוניטין של פטרסון באורגון עלה, וכך הוא הבטיח לעצמו את בחירתו כמועמד הרפובליקנים למשרת המושל ב-1926. בבחירות הכלליות הוא ניצח את המושל המכהן וולטר פירס.
תוך שהוא ספג השראה מהנשיא קולידג', משל פטרסון במדינה תוך שהוא מחזיק בגישה הפיננסית השמרנית.
הוא ייעל את סוכנויות הממשל המדינתי והטיל וטו על צעדי חקיקה שאיימו על האיזון הפיננסי של אורגון.
ב-1920 היה תקציב המדינה של אורגון מאוזן בפעם הראשונה בתולדותיה.
ממשלו של פטרסון המשיך לבצע עבודות שיפור בכבישים ובדרכים במדינה, הקים את מערכת החינוך הגבוה של המדינה, וניהל את מערכת הכליאה המדינתי כך שמבוגרים ונערים נכלאו בנפרד.
פטרסון זכה לאהדה ציבורית, ויריביו ותומכיו כאחד רחשו לו כבוד.
אייזק לי פרטסון נפטר באופן פתאומי כתוצאה מדלקת ריאות ב-21 בדצמבר 1929, בעת כהונתו כמושל.
הוא נטמן בבית הקברות ריבר ויו שבסיילם.
אייזק מנסור , היה שחיין ושחקן כדורמים יהודי-הודי, סגן אלוף המכביה השלישית (1950) במשחה ל-100 מטר חופשי.
ייצג את הודו בשתי אולימפיאדות כשחיין וכשחקן כדורמים (לונדון 1948 והלסינקי 1952).
באולימפיאדת לונדון סיים במקום 38 במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:06.4 דקות.
נוסף לכך, בטורניר הכדורמים הוא סיים עם נבחרתו במקום תשיעי.
הוא שיחק ב-3 משחקים, במשחק הראשון נבחרתו הפסידה להולנד (12-1) במשחק השני נבחרתו ניצחה את צ'ילה (4-7) ובמשחק השלישי נבחרתו הפסידה לספרד (11-1).
בתחרויות השחייה של המכביה השלישית שנערכו בבריכת בת גלים בחיפה באוקטובר 1950 זכה מנסור בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:04.5 דקות, אחרי סולומון יאק מדרום אפריקה (1:04.4 דקות) ולפני פרידנטל מאוסטריה (1:04.8 דקות).
במשחקי אסיה הראשונים שנערכו בניו דלהי במרץ 1951 זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בתוצאה של 4:28.8 דקות, אחרי סינגפור (4:19.8 דקות) ווהפיליפינים (4:23.2 דקות).
נוסף לכך, כשחקן נבחרת הודו בכדורמים זכה במדליית זהב.
באולימפיאדת הלסינקי הוא סיים במקום 61 והאחרון, במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 1:10.8 דקות.
נוסף לכך, בטורניר הכדורמים הוא סיים עם נבחרתו במקום 17. הוא שיחק בשני משחקים, במשחק הראשון נבחרתו הפסידה לאיטליה (16-1) במשחק השני נבחרתו ניצחה את צ'ילה (12-0)
אייזק לופיין הוא שחקן, רקדן, כוריאוגרף ומורה לריקוד קנדי.
ידוע בשל תפקידו כאלדון בסדרת הנעורים הקנדית "נולדו לרקוד".
לופיאן נולד בקנדה ב-30 במרץ 1995. הוא החל לרקוד בגיל 11 חודשים, ובאופן רשמי בגיל שנתיים.
למד עם הכוריאוגרפיות מיה מייקלס ומנדי מור.
בשנת 2013 החל לגלם את דמותו של אלדון בסדרת הטלוויזיה "נולדו לרקוד".
אביו, אליין לופיין, הוא הבעלים והמפעילים של בית הספר לריקוד "Canadian Dance Company" בקנדה.
שנהפרויקטתפקיד2008הברקה בוב ג'וניור2015The Next Step Live: The Movieאל מיסמו2017Jazz Hands אייזאה
אייזק הלסטיד ויליאמסון היה עורך דין, משפטן ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן שתי קדנציות כמושל השמיני של ניו ג'רזי, בשנים 1817–1829.
אייזק הלסטיד ויליאמסון נולד בשנת 1767 באליזבת שבפרובינציית ניו ג'רזי.
מאוחר יותר למד משפטים עם אחיו מתיאס והפך לעורך דין מוביל בניו ג'רזי.
הוא קיבל את רישיון עריכת הדין שלו ב-1791, וכחמש שנים מאוחר יותר קיבל גם רישיון לייעוץ.
שנתיים לאחר מכן הוא נבחר למושל ניו ג'רזי ונבחר מחדש מדי שנה בשנים 1818–1829. כחלק מתפקידיו כמושל, כיהן ויליאמסון כשופט בית המשפט הפררוגטיבי של ניו ג'רזי.
ויליאמסון היה ראש עיריית אליזבטאון, ניו ג'רזי בשנים 1830–1833. בשנים 1831 ו-1832 הוא נבחר לייצג את מחוז אסקס כחבר במועצה המחוקקת של ניו ג'רזי (כיום הסנאט של ניו ג'רזי).
למרות היותו בעל תפקידים פוליטיים אלה המשיך ויליאמסון לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1844, הוא נבחר פה אחד להיות נשיא הוועידה שתיקנה את חוקת מדינת ניו ג'רזי.
עם זאת, הוא נאלץ לוותר על תפקיד זה עקב בריאות לקויה.
ואכן, בקיץ 1844 הוא מת באליזבטאון.
אייזק פוסי גריי היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית ולאחר מכן המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אינדיאנה ה-18 וה-20 בשתי תקופות כהונה בלתי רצופות בשנים 1880–1881 ובשנים 1885–1889. בשנים שלאחר מלחמת האזרחים האמריקאית הוא פיקח על, תהליך אשרורם של התיקונים לחוקת ארצות הברית כאשר היה חבר בסנאט של אינדיאנה.
הוא עבר לשורות המפלגה הדמוקרטית בעקבות השחיתות שהתגלתה בממשלו של נשיא ארצות הברית יוליסס ס.
גרנט, אך היה בעימותים באופן קבוע עם יריביו במפלגה הדמוקרטית שבאופן תמידי התייחסו לטקטיקות שלו כאשר היה רפובליקני, וכך הוא זכה לכינוי "סיזיפוס של נהר ובאש".
אייזק גריי נולד במחוז צ'סטר שבפנסילבניה כבנם של ג'ון והאנה וורת'ינגטון גריי, שהיו בעלי פונדק, קווייקרים באמונתם.
כשהיה בן שמונה, עברה המשפחה לאורבנה שבאוהיו, וב-1842 לניו מדיסון שבאוהיו.
בניו מדיסון, למד גריי בתחילה בבית ספר ציבורי.
לאחר סיום לימודיו הוא היה לפקיד בחנות למוצרי בית, ובהמשך היה לבעליה שלהחנות לאחר שרכש אותה ממעסיקו.
ב-1850 הוא נשא לאישה את אלייזה ג'קואה, ולזוג נולדו ארבעה בנים.
שניים מהם נפטרו בינקותם, אך השניים האחרים גדלו והיו לימים עורכי דין.
ב-1855 עברו גריי ומשפחתו ליוניון סיטי שבאינדיאנה, שם הוא פתח חנות חדשה.
עד מהרה הוא היה מעורב בפוליטיקה המקומית והיה לדמות בולטת בקהילתו.
הוא החל ללמוד משפטים בזמנו החופשי וב-1861 התקבל ללשכת עורכי הדין.
לימים הוא אמר שהוא למד משפטים כדי לקדם את הקריירה הפוליטית שלו, דבר שהיה חשוב בפוליטיקה של אינדיאנה באותם ימים.
חודש אחד בלבד לאחר שגריי פתח את משרד עורכי הדין שלו, פרצה מלחמת האזרחים האמריקאית, והוא נרתם לגיוס פלוגה של מתנדבים.
הוא הצטרך לצבא האיחוד כקצין בדרגת קולונל ובסתיו 1862 הוא הוצב לפקד על רגימנט הפרשים הרביעי של אינדיאנה.
הוא פיקד על הרגימנט כנגד כוחות צבא הקונפדרציה שהיו תחת פיקודו של הגנרל ג'ון האנט מורגן ליד מנפורדוויל, קנטקי בדצמבר 1862. בצבא האיחוד שירת גריי כשנה עד שפרש מהשירות בעקבות כך שלא קודם בדרגה.
כאשר התרחשה הפשיטה של מורגן לאינדיאנה ביולי 1863, ניתן לגריי הפיקוד על רגימנט של הלגיון של אינדיאנה כדי לסייע בבלימת הפלישה.
כשבוע לאחר מכן פורקה היחידה לאחר שמורגן אולץ להמלט מהמדינה.
גריי נשאר במיליציה לאחר הפלישה, וקיבל את הפיקוד באזורו, אך לא השתתף יותר בקרבות.
לאחר המלחמה שב גריי לעיסוקו בעריכת דין.
בהדרגה הפך גריי לאדם אמיד והרחיב את תחומי עיסוקו לעיבוד דגנים ולבנקאות.
ב-1865 הוא היה אחד החברים המייסדים של בנק האזרחים ביוניון סיטי.
הוא המשיך לגלות עניין בפוליטיקה והחליט להתמודד על משרה ציבורית.
לפני שהמפלגה הוויגית קרסה באמצע שנות ה-50 של המאה ה-19, הוא היה חבר בשורותיה, ולפני המלחמה הוא החליט להיות רפובליקני.
ב-1866, בהתמודדותו הראשונה על משרה ציבורית, הוא התמודד מול ג'ורג' וושינגטון ג'וליאן בבחירות המקדימות של המפלגה הרפובליקנית, בתקווה להיות מועמדה לקונגרס, אך הובס.
ב-1870 התמודד גריי כמועמד הרפובליקנים בבחירות לסנאט של אינדיאנה.
הוא ניצח בבחירות וייצג את מחוז רנדולף.
הוא נבחר כנשיא הזמני של הסנאט.
הוא לקח חלק פעיל בסנאט בקידום האשרור של התיקונים לחוקת ארצות הברית שהתקבלו לאחר המלחמה, ושבמסגרתם נאסרה העבדות ולאפרו-אמריקאים הוענקה זכות הבחירה.
כאשר הוגש לאשרור התיקון האחרון, ניסו הדמוקרטים לעזוב את הסנאט כדי למנוע את קיומו של קוורום.
גריי צפה את הצעד הזה, רץ על דלת האולם ונעל אותה.
הדמוקרטים דרשו לדעת מי נעל אותם ובאיזו סמכות.
גריי השיב מיד שהוא עשה זאת וגרם למהומה.
לאחר מכן התקבצו הדמוקרטים בחדר קטן וסירבו להצביע על אשרור התיקון.
לאחר שעבר זמן מה, והם סירבו לשוב לאולם הסנאט, הורה גריי לפקידי הסנאט לתעד את נוכחותם של הדמוקרטים, אך גם את העובדה שהם נמנעו מהצבעה.
לאחר מכן המשיכו הרפובליקנים לנהל את ההצבעה על האשרור, אל מול התנגדויותיהם הקולניות של הדמוקרטים.
אירוע זה ייגרום בעתיד לגריי לבעיות קשות.
באותה שנה מונה גריי על ידי הנשיא יוליסס ס.
גרנט כקונסול בסנט תומאס, מינוי שאושר על ידי הסנאט של ארצות הברית, אך הוא דחה את המינוי וכתב לנשיא מכתב בו הוא התנכר לשחיתות בממשלו.
יחד עם רפובליקנים רבים, הוא החליט לפרוש מהמפלגה על רקע השחיתות, והצטרף למפלגה שהוקמה אז, המפלגה הליברלית הרפובליקנית .
הוא השתתף בוועידה הארצית של מפלגה זו ב-1876, אך לאחר שהיא לא הגיע להישגים בבחירות של אותה שנה, גמלה בליבו של גריי ההחלטה לעבור לשורות המפלגה הדמוקרטית.
ב-1876 היה גריי מועמד הדמוקרטים למשרת סגן מושל אינדיאנה כשותפו למרוץ של ג'יימס ויליאמס, זאת מתוך תקווה לזכות בקולותיהם של רפובליקנים לשעבר.
התכסיס נחל הצלחה, והם ניצחו בבחירות.
על אף הצלחתו, סלדו מגריי רבים מחברי המפלגה הדמוקרטית, שזכרו את האירוע בסנאט כאשר אושרר התיקון לחוקה.
ב-1880, כאשר הוא ביקש לזכות במועמדות המפלגה למשרת מושל אינדיאנה, הוא הובס תבוסה ניצחת, אך הוא זכה שוב במועמדות לתפקיד סגן המושל, הפעם כשותפו למרוץ של פרנקלין לנדרס.
חודש אחד לאחר מכן נפטר המושל ויליאמס, וגריי הושבע במקומו כמושל.
בתקופת כהונתו זו של גריי כמושל היו הישגיו מועטים, שכן נותרו שלושה חודשים בלבד להשלמת תקופת כהונתו של המושל ויליאמס המנוח.
בבחירות הכלליות נוצחו גריי ולנדרס, וגריי ניסה פעם נוספות להיבחר למשרה ציבורית.
הוא היה יכול להיעזר בידידיו בסנאט המדינתי ולהכניס את שמו כמועמד הדמוקרטים לסנאט של ארצות הברית ב-1881, אך הוא הובס ברוב של 81 מתנגדים מול 62 תומכים.
לאחר מכן הוא שב לעיסוקו בעריכת דין, אך ניסה להתמודד שוב על משרת המושל בוועידת הדמוקרטים המדינתית ב-1884. עד אז, התפוגגה במידת מה ההתנגדות כלפיו, והוא זכה במועמדות.
מסע הבחירות של גריי התמקד בענייני השעה ועמדתו בסוגיות המטבע והאינפלציה.
ב-1884 נבחר גריי לתקופת כהונה מלאה של ארבע שנים כמושל.
במהלך תקופת כהונתו זו הוא פיקח על שינוי בכלל מחוזות המדינה לקראת הבחירות לבית החוקקים המדינתי.
נמתחה עליו ביקורת רחבה על ידי מפלגות המיעוט על הטיה בקביעת מחוזות בחירה שהחלישה את הבסיס האלקטורלי שלהם.
שינוי המחוזות בוטל בסופו של דבר על ידי בית המשפט העליון של המדינה.
תקופת כהונתו של גריי כמושל עמדה בסימן של מה שכונה "היום השחור של האספה הכללית של אינדיאנה" .
האספה הייתה מפולגת בין הדמוקרטים שלהם הייתה שליטה בסנאט של 31 מושבים מול 19 המושבים של הרפובליקנים, בעוד שבית הנבחרים אויש ב-52 רפובליקנים, 44 דמוקרטים ו-4 חברי מפלגה השטרות הירוקים .
בכינוס המשותף של שני הבתים, החזיקו הדמוקרטים ב-75 מושבים, הרפובלקנים ב-71, וארבעת אנשי מפלגת השטרות הירוקים היוו את לשון המאזניים.
ביודעו שככל הנראה יעלה בידו להשפיע על אחד מחברי מפלגה השטרות הירוקים להצביע עבורו בבחירות לסנאט של ארצות הברית, החל גריי לנסות להכניס את שמו כמועמד.
כמה ממנהיגי הדמוקרטים עדיין היו ממורמרים כלפיו בשל צעדיו כאשר היה רפובליקנים, והחליטו לעשות כל דבר כדי למנוע ממנו להיבחר לכל למשרה בכירה יותר מזו שהחזיק בה.
הם שכנעו את סגן המושל מאלון דיקרסון מנסון להתפטר מתפקידו, וכך לסלק מהדרך כל את כל מי שיוכל להחליף את גריי אם הוא יתפטר מתפקידו.
הם עשו שימוש בסוגיה כדי למנוע מגריי להיות מועמד לסנאט.
גריי החליט לקיים בחירות למשרת סגן המושל בבחירות אמצע הכהונה כדי לאייש את התפקיד שנותר פנוי, וכך ירדה הסוגיה מהפרק והתאפשר לו להתפטר ולקבל את המועמדות כסנאטור.
הבחירות התקיימו ובהן נבחר הרפובליקני רוברט ס.
הדמוקרטים בסנאט סירבו לקבל את הבחירה, והכריזו על כך שהיא מנוגדת לחוקה ובחרו בדמוקרט אלונזו גרין סמית' כסגן המושל.
הרפובליקנים בסנאט זעמו ופתחו בהמולה בעת תפילת הפתיחה של מושב הסנאט.
הם המשיכו ודאגו להשבעתו של רוברטסון, אך הדמוקרטים הגישו תביעה לבית המשפט כדי למנוע ממנו לאייש את התפקיד.
המצב המשיך להסלים כאשר בית המשפט הגבוה פסק שלא אלונזו ולא רוברטסון יאיישו את התפקיד עד שהסוגיה תתברר.
לאחר מכן הם פנו לבית המשפט העליון של אינדיאנה שפסק לטובתו של רוברטסון.
בבוקרו של 24 בפברואר נכנס רוברטסון לאולם הסנאט כדי לאייש את מושבו, אך ברגע שהוא נכנס לאולם, הוא הותקף על ידי כמה סנאטורים דמוקרטים שמיהרו אליו והפילו אותו לרצפה.
מנהיג הסנאט הורה לסדרנים להוציאו מהאולם, שנעלו אותו בחוץ.
הרפובליקנים נתקפו בזעם ותקפו כל אחד את הדמוקרט הקרוב אליו ביותר.
הקטטה נמשכה כמה דקות עד שאחד הדמוקרטים שלף אקדח וירה לתקרת האולם תוך שהוא מאיים לירות ברפובליקנים.
כך הסתיימה הקטטה אך כל שאר הנוכחים בה היו מודעים לקיומה.
הקטטה התפשטה עד מהרה לבית הנבחרים ובכל רחבי בניין האספה הכללית כאשר הרפובליקנים החלו לתקוף את הדמוקרטים.
שלא כמו בסנאט, בשאר הבניין שלט רוב של רפובליקנים, ועד מהרה נכנעו הדמוקרטים.
600 רפובליקנים פרצו לאולם הסנאט וגררו ממנו את הסנאטורים הדמוקרטים, תוך שהם מאיימים להרוג אותם.
גריי הורה למשטרה ולפקידי ממשל אחרים להפסיק את התגרה, שהסתיימה לאחר כמעט ארבע שעות.
הרפובליקנים סירבו לשוב לאולם הסנאט וחברי בית הנבחרים סירבו להמשיך את הקשר עם הסנאט, ובכך למעשה הופסקה הישיבה המשותפת לשני הבתים.
על אף כל ההתכתשויות, רוברטסון לא אייש את מושבו.
גריי ויתר על רצונו להיבחר לסנאט של ארצות הברית, והתקרית הגבירה את התמיכה הציבורית בתיקון שיעביר את בחירת הסנאטורים לבחירות כלליות.
גריי השיג רק שלושה מבין מטרות מסע הבחירות שלו: הוא הצליח להשיג מימון לבניין אנדרטת החיילים והמלחים של המדינה, הוא קידם בהצלחה את צמצום מספר המועמדים למשרות בפתקי ההצבעה לאחר כמה שנים של מעשי הונאת בחירות, והצליח להעמיד לחקירה ולמשפט קבוצות שביצעו מעשי בריונות כלפי שחורים בדרום המדינה.
עקב הגבלת הכהונה בחוקת אינדיאנה שמנעה ממושל לכהן יותר מתקופת כהונה רצופה אחת, סיים גריי את כהונתו ב-1889 ושב לעיסוקו בעריכת דין.
ב-1888 היה גריי אחד המועמדים הדמוקרטים למשרת סגן נשיא ארצות הברית, אך הפסיד את המועמדות לאלן ג.
תורמן, בעיקר בשל האזכור של מעשיו כאשר היה רפובליקני על ידי יריביו.
הוא שב לעסוק בעריכת דין, ובשל כל המצבים להם הוא נקלע, הוא זכה לכינוי "סיזיפוס של נהר ובאש".
גם ב-1892 הוא כמעט וזכה במועמדות למשרת סגן הנשיא, אך הובס שוב לאחר שיריבו עלה לדוכן הנואמים כדי להזכיר שוב את הסיפור על מעשיו של גריי בעת אשרור התיקון לחוקה עשרים שנה קודם לכן.
ב-1893 מינה הנשיא גרובר קליבלנד את גריי לשמש כשגריר במקסיקו.
גריי כיהן בתפקיד על למותו במקסיקו סיטי ב-14 בפברואר 1895 כתוצאה מדלקת ריאות.
נשיא מקסיקו הורה על הורדת כל הדגלים לחצי התורן לכבודו של גריי, ודיוויזיה מלאה של צבא מקסיקו ליוותה את ארונו עד לגבול ארצות הברית-מקסיקו, ומשם הוא הועבר לאינדיאנפוליס.
הלווייתו התקיימה ביוניון סיטי, שם הוא נטמן בבית הקברות של העיר.
אייזק מרפי היה מורה ועורך דין אמריקאי, יליד פנסילבניה, שב-1834 עבר עם רעייתו ובתם לפאייטוויל, ארקנסו.
הוא המשיך לעסוק שם בהוראה, והיה פעיל בפוליטיקה.
מרפי ידוע בעיקר כנציג היחידי שהצביע שוב ושוב נגד פרישת ארקנסו מהאיחוד בוועידת הפרישה השנייה שלה ב-1861.
אייזק מרפי נולד ליד פיטסבורג, פנסילבניה ליצרן נייר עשיר ולרעייתו.
הוא התחנך במוסדות חינוך מקומיים ובוושינגטון קולג' (כיום וושינגטון וג'פרסון קולג') בוושינגטון, פנסילבניה.
ב-1825 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין במחוז אלגייני שבפנסילבניה.
ב-1830 עבר מרפי לקלארקסוויל, טנסי, שם הוא לימד בבית ספר.
שם הוא גם הכיר את אנג'לינה לוקהארט.
אביה התנגד לנישואיהם לאחר שנודע לו על תמיכתו של מרפי בביטול העבדות, עד כדי כך שהוא שלל מבתו את ירושתה.
ב-1834 עברו בני הזוג מרפי, יחד עם בתם התינוקת מערבה לפאייטוויל שבטריטוריית ארקנסו.
בפאייטוויל, עסק מרפי בהוראה בבית ספר, במדידות ובעריכת דין.
ב-1836 התקבלה ארקנסו כמדינה בארצות הברית.
מרפי נעשה פעיל בפוליטיקה, וב-1836 נבחר כגזבר הראשון של מחוז וושינגטון, תפקיד בו הוא שימש שנתיים.
בנובמבר 1844 השיגו מרפי והמיסיונר הנודע סיפס וושבורן, יחד עם מנהיגים אחרים, את הזיכיון להקמת הקולג' שנודע בשם "סמינר המערב הרחוק" (Far West Seminary).
בסמינר זה לימד מרפי הן לבנים והן אינדיאנים.
במוסד זה לימד מרפי עד שהבניין שלו חרב בשריפה ב-17 בפברואר 1845, אירוע שהכניס אותו לחובות, שכן כספו היה מושקע בו.
ב-1846 נבחר מרפי כחבר בית הנבחרים של ארקנסו מטעם מחוז וושינגטון, וב-1848 הוא נבחר לתקופת כהונה נוספת.
עם מינויו כחבר בוועדת הבנקאות של הבית, הוא ניסה להעביר רפורמות, אך יוזמתו נבלמה על ידי קבוצות כוח פוליטיות.
ב-1849 נקלע מרפי לקשיים פיננסיים ועזב לקליפורניה בחיפוש אחר עושר במסגרת הבהלה לזהב.
יחד עם רבים שדרכם שם לא צלחה, הוא שב ב-1854 לארקנסו.
עם שובו, הוא עבר לעיר האנטסוויל שבמחוז מדיסון.
ב-1856 נבחר מרפי לסנאט של ארקנסו כנציג מחוזות מדיסון ובנטון, במקומו של הסנאטור ג'ון ברי שנפטר.
בתו הבכורה של מרפי, מלילה, נישאה לג'יימס ר.
ברי, אחד מבניו של הסנאטור המנוח.
בשנים אלו שלפני מלחמת האזרחים האמריקנית, היה אזור צפון-מערב ארקנסו מעוז של תומכי האיחוד.
בפברואר 1861, כאשר משבר הפרישה סחף את ארקנסו, נבחר מרפי כנציג מחוז מדיסון לוועידת הפרישה על בסיס מצע של תמיכה באיחוד לאחר שקיבל 85 אחוזים מקולות המצביעים במחוז, שהצביע נגד הפרישה.
כאשר התרחש קרב פורט סאמטר, קרא הנשיא אברהם לינקולן לגיוס כוחות מארקנסו, ונציגי הוועידה נקראו לשוב למחוזותיהם לפני שמשאל עם מדינתי יכול היה להיערך.
הוועידה קיבלה החלטה לפרישתה של ארקנסו מן האיחוד, אך מרפי וארבעה נציגים נוספים התנגדו לצעד זה.
יושב ראש הוועידה קרא לכל החמישה לשנות את הצבעתם.
כל ארבעת הנציגים האחרים נעתרו לפנייה, אך מרפי סירב.
בתחילה זכתה עמדתו לתמיכה בהאנטסוויל, אך עם התקדמות המלחמה, התגברה שם האהדה כלפי הקונפדרציה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית, נמלט מרפי מביתו בהאנטסוויל.
את רוב ימי המלחמה הוא העביר בהצטרפות לצבא האיחוד בצפון-מערב ארקנסו.
לאחר נפילת בירת המדינה ליטל רוק בידי צבא האיחוד ב-1863, נמלטה ממשלת ארקנסו תומכת הקונפדרציה בראשותו של המושל האריס פלנגין לעיר וושינגטון שבארקנסו, שם הוקמה ממשלה גולה.
בבחירות מיוחדות, שנערכו באישור של הנשיא לינקולן, נבחר מרפי כמושל ארקנסו השמיני והוא הושבע לכהונתו ב-18 באפריל 1864.
מרפי פעל לרפא את פגעי המלחמה בארקנסו, גם כאשר הלחימה נמשכה בחלקים הדרומיים של המדינה.
הוא פעל למען יציבות ואמר בפומבי ש"כולנו פעלנו בדרך שגויה".
חגיגות יום העצמאות של אותה שנה בליטל רוק הובלו על ידי נואמים שתמכו באיחוד, אך נמנעו מנאומים או מצעדים נגד הדרום.
לאחר רצח לינקולן ובעקבות צעדיהם של מספר רב של מחוקקים מדינתיים לשלוט בעבדים המשוחררים ולהגביל את זכויותיהם, החלו הרפובליקנים בקונגרס לנקוט בצעדי שיקום קשוחים יותר כלפי מדינות הקונפדרציה לשעבר.
ב-1866, זכו מחוקקים תומכי הקונפדרציה ברוב בכמה ממדינות הדרום.
באותה שנה, האלימות של הלבנים נגד העבדים המשוחררים פרצה בכמה מדינות.
כאשר סיים מרפי את תפקידו, נותר בקופת המדינה של ארקנסו עודף תקציבי, לאחר שתקופת ממשלו החלה עם קופה ריקה.
ללא יוזמות שהועברו במסגרת חקיקת השיקום לספק לציבור רווחה וחינוך, וללא השקעה בתשתיות, עודף תקציבי זה יועד למיזמים ציבוריים.
מרפי שב להאנטסוויל, שם הוא עסק בחקלאות ובעריכת דין, וחי חיים שקטים עם משפחתו.
אייזק מרפי נפטר בביתו ב-8 בספטמבר 1882. הוא נטמן בבית הקברות של האנטסוויל.
אייזק מק'קים היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מרילנד, ואחיינו של אלכסנדר מק'קים.
במהלך חמש כהונותיו בקונגרס, שינה את השתייכותו המפלגתית שלוש פעמים (מדמוקרטי-רפובליקני לרפובליקני-ג'קסוניאני ולבסוף לג'קסוניאני).
מק'קים נולד ב-21 ביולי 1775 בבולטימור שבפרובינציית מרילנד, ולמד בבתי הספר הציבוריים, ולאחר מכן עסק במסחר.
הוא שירת במלחמת 1812 כעוזר של הגנרל סמואל סמית'.
לאחר המלחמה כיהן מק'קים כחבר הסנאט של מרילנד מ-4 בדצמבר 1821 עד 8 בינואר 1823, אז התפטר.
מק'קים נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית למושב הקונגרס ה-17 כדי למלא את המושב שהתפנה כתוצאה מהתפטרותו של סמואל סמית'.
באותו יום נבחר כרפובליקני-ג'קסוניאני לקונגרס ה-18, שוב כדי למלא את מקומו של סמית' שנבחר מחדש והתפטר, וכיהן מ-4 בינואר 1823 עד 3 במרץ 1825. לאחר כהונתו בקונגרס, שימש כאחד הדירקטורים הראשונים של חברת הרכבות בולטימור ואוהיו (Baltimore and Ohio Railroad) בין 1827 ל־1831.
מק'קים חזר לקונגרס כנציג מטעם הג'קסוניאנים לקונגרסים ה־23 וה־24, ונבחר מחדש מטעם המפלגה הדמוקרטית לקונגרס ה־25. הוא כיהן מ־4 במרץ 1833 ועד מותו בבולטימור שבמרילנד, ב־1 באפריל 1838. הוא נטמן בבית הקברות של כנסיית סנט פול.
מק'קים היה "יורד ים עשיר וסוחר" ומנהיג בחיי המסחר והתעשייה של בולטימור.
הוא החזיק צי של אוניות מסחר.
בנוסף לעסקיו האחרים היה לו מחסן נחושת ברחוב גיי שבבולטימור, והוא הפעיל גם טחנת קמח בקיטור.
בשנת 1832 התקשר עם מספנת Kennard & Williamson שבבולטימור לבניית "אוניית החלומות" שלו – ספינת הקליפר Ann McKim, שנקראה על שם אשתו.
היא שימשה כמודל עיצובי ששוכלל והשפיע על בניית ספינות קליפר רבות במהלך 25 השנים הבאות.
אייזק מק'קים השלים את בניית בית הספר החופשי מק'קים (McKim Free School) – בית הספר החינמי הראשון בארצות הברית – שהתחיל אביו, ג'ון מק'קים.
בשנת 1837 בנתה המספנה Kennard & Williamson ספינת בריג בהדחק של 163 טון בשם Isaac McKim, על שמו.
אייזק אנדיק (בטורקית: İsak Andiç; אוקטובר 1953 – 14 בדצמבר 2024) היה איש עסקים יהודי–ספרדי ממוצא טורקי.
המייסד, הנשיא ובעל המניות הגדול ביותר של חברת האופנה "מנגו".
סמוך למותו הוערך הונו ב-4.5 מיליארד דולר.
אייזק נולד ב-1953 למשפחה יהודית באיסטנבול ב-1969 היגרה המשפחה לברצלונה שבספרד.
יחד עם אחיו, נחמן, השניים פתחו חנויות בגדים בברצלונה ומדריד.
בתחילה מכרו בגדים תחת מותג עצמאי שפיתחו, "אייזק ג'ינס" (Isak Jeans) ובהמשך החלו למכור מותגים נוספים.
בשנת 1984 הצטרף לשניים היזם אנריק קאסי ויחד הם מיתגו מחדש את רשת החנויות תחת המותג "מנגו".
בשנת 2006 מונה אנדיק לדירקטור בבנק סבאדל הספרדי.
בשנת 2012 החזיק ב-7% ממניות הבנק והיה לבעל המניות הגדול בחברה.
הוא היה חבר המועצה המייעצת הבינלאומית של הז'נרליטט דה קטלוניה ונאמן של קרן נסיכת אסטוריאס ושל קרן הנסיכה מגירונה .
בסוף שנות ה-70 נישא ל-Neus Raig Tarragó ולהם בן ושתי בנות.
לאחר שני עשורים הם התגרשו.
בנו הבכור, יונתן אנדיק, משמש מאז 2014 כסגן נשיא בכיר ומנכ"ל של מנגו.
לאנדיק היה אוסף פרטי של אמנות עכשווית, שחלקו מוצג במטה של מנגו.
אנדיק נהרג ב-14 בדצמבר 2024 בהיותו בן 71 לאחר שנפל מצוק בגובה 150 מטרים בעת שביקר עם קרובי משפחה במערות סאלניטרה שבאזור הר מונטסראט..
בעת שנהרג אנדיק היה האדם העשיר ביותר בקטלוניה ואחד מהאנשים העשירים ביותר בספרד.
הובא לקבורה בבית הקברות לס קורטס בברצלונה.
באוקטובר 2025 עלתה פרשת מותו שוב לכותרות לאחר כשבנו הבכור ג'ונתן הפך רשמית חשוד ברצח אביו, לאחר שנטען שהוא זה שדחף אותו מהצוק, כאשר היו רק שניהם במקום בו נפל אזייק אנדיק אל מותו.
אייזק טיצ'נור היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מוורמונט, איש המפלגה הפדרליסטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של מדינתו בשנים 1781–1784, מתוכם בשנתיים האחרונות כיושב ראש הבית, כמושל ורמונט השלישי והחמישי בשנים 1797–1807, ובשנים 1808–1809, בהתאמה, וכסנאטור מטעם ורמונט בשנים 1796–1797 ובשנים 1815–1821.
אייזק טיצ'נור נולד בניוארק שבפרובינציית ניו ג'רזי, כבנם של סוזאנה (לבית גורין) ודניאל טיצ'נור.
ב-1775 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת פרינסטון, ולזמן קצר עבר להתגורר בסקנקטדי שבמדינת ניו יורק, שם הוא למד משפטים.
ב-1777 עבר טיצ'נור לבנינגטון שברפובליקת ורמונט, ובמהלך המהפכה האמריקאית שירת שם כעוזר הנציב הכללי.
הוא נבחר כקפטן וכמפקד של פלוגת המיליציה של בנינגטון, שהייתה פעילה במשך כמה פעמים בוורמונט ובאפסטייט ניו יורק.
הוא גם מונה כשופט שלום.
טיצ'נור היה חבר בית הנבחרים של ורמונט בשנים 1781–1784, והחל מ-1783 כיהן כיושב הראש שלו.
הוא היה נציג רפובליקת ורמונט אל הקונגרס הקונטיננטלי בשנים 1782 -1789, והגיש את בקשתה של ורמונט להתקבל כמדינה בארצות הברית.
לאחר קבלתה של ורמונט כמדינה ב-1791 התמודד טיצ'נור ללא הצלחה על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית מול מתיו ליון ומול ישראל סמית', וקיבל 29 אחוזים מהקולות בסבב הצבעה הראשון.
הוא התמודד שלוש פעמים, בשנים 1793, 1794 ו-1794 על משרת מושל ורמונט, ובשלושתן נוצח על ידי תומאס צ'יטנדן.
בשנים 1791–1794 כיהן טיצ'נור כשופט בבית המשפט העליון של ורמונט, ובשנים 1795–1796 כנשיא בית המשפט.
טיצ'נור היה גם פעיל במיליציה של ורמונט, והחזיק בדרגת מייג'ור גנרל כמפקד הדיוויזיה השנייה שלה.
ב-1796 נבחר טיצ'נור למלא את מקומו של מוזס רובינסון בסנאט של ארצות הברית, וכיהן בו החל מ-18 באוקטובר.
באותה שנה הוא נבחר לתקופת כהונה מלאה בזכות עצמו, אך באוקטובר 1797, כאשר נבחר כמושל, התפטר מהסנאט.
טיצ'נור היה חבר המפלגה הפדרליסטית.
כאשר מפלגה זו שלטה בממשלה הפדרלית בשנות ה-90 של המאה ה-18, רבים מהפוליטיקאים המובילים בוורמונט הצטרפו לשורות המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית והתנגדו לממשלה פדרלית חזקה ברמה הלאומית.
על אף שליטתו בלשכת המושל במשך עשור, ניצחונותיו של טיצ'נור במערכות הבחירות שיקפו את שקיעת המפלגה הפדרליסטית, שכן ניצחונותיו היו בהפרשי קולות קטנים שהלכו וקטנו ממערכת בחירות אחת לשנייה.
ב-1815 שב טיצ'נור לסנאט של ארצות הברית, שם הוא כיהן עד 1821. עם תום כהונתו בסנאט, חדלה המפלגה הפדרליסטית מלהתקיים.
לאחר סיום כהונתו בסנאט, חי טיצ'נור חיי פרישה בבנינגטון.
אייזק טיצ'נור נפטר בבנינגטון ב-11 בדצמבר 1838, ונטמן בבית הקברות המקומי.
הוא היה אחרון מושלי ורמונט שכיהנו במהלך המאה ה-18 שנותרו בחיים.
אייזק ג'ונסון היה פוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של לואיזיאנה ב-1830, כמושל לואיזיאנה ה-12 בשנים 1846–1850, ולאחר מכן ועד מותו כתובע הכללי של לואיזיאנה.
אייזק ג'ונסון נולד ב"טרוי", החווה של אביו ליד העיירה סנט פרנסיסוויל שבמחוז וסט פליסיאנה, לואיזיאנה, כבנם הרביעי של ג'ון האנטר ג'ונסון ושל תניה מנסון.
סבו של ג'ונסון, שגם הוא נקרא באותו שם, הגיע לאזור בשנות ה-70 של המאה ה-18, ולאביו היה תפקיד מוביל במרד של מערב פלורידה.
מאוחר יותר שירת אביו כפקיד ממשל בריטי בנאצ'יז, מיסיסיפי במהלך הכיבוש הבריטי שם, והיה עורך דין, חוואי, שריף מחוזי ושופט, ולבסוף התיישב בבאיו סארה שבלואיזיאנה.
ג'ונסון התחנך על ידי מורים פרטיים, ולמד משפטים בהדרכת אביו ודודו ג'וזף א.
ג'ונסון, ובסופו של דבר פתח משרד עורכי דין משל עצמו.
ב-1828 הוא נשא לאישה את שארלוט מקדרמוט.
ג'ונסון היה מעורב בפוליטיקה המקומית של המפלגה הדמוקרטית, וב-1830 נבחר לתקופת כהונה אחת בבית הנבחרים של לואיזיאנה.
ב-1839 הוא נבחר כשופט במחוז השיפוטי השלישי.
ב-1846 נבחר ג'ונסון כמועמד הדמוקרטים למשרת מושל לואיזיאנה.
בבחירות הכלליות הוא התמודד מול מועמד הוויגים גיום לואיס דבויז.
ג'ונסון זכה בכמעט 2,500 קולות, ובגיל 43 הושבע כמושל.
ב-1845 קיבלה לואיזיאנה חוקה חדשה, אך כמה סעיפים לא ברורים בה גרמו לממשלו למצב של מבוכה ואי-סדר, ואפילו נוסח השבעתו של ג'ונסון היה לא ברור.
בנאום ההשבעה שלו קרא להעברת בירת המדינה מניו אורלינס לבאטון רוז', והביע את החשיבות של בתי ספר ציבוריים.
במהלך תקופת כהונתו כמושל הביע בגילוי לב את דעותיו.
במהלך מלחמת ארצות הברית-מקסיקו הוא קרא לגיוס מתנדבים, ונוצר עימות בינו לבין מנהל הצבא על אחזקתם של מתנדבים אלו.
הוא הכריז שעל ארצות הברית לספח את כל שטחה של מקסיקו.
בנוגע להרחבת העבדות לטריטוריות החדשות, הוא תמך בזכויות המדינות, וגינה את שאסר על העבדות בטריטוריות.
אחד ההישגים החשובים של ממשל ג'ונסון היה חקיקת החוק להקמת אוניברסיטת טוליין ב-1847.
מנהיגותו של ג'ונסון הייתה אכזבה עבור מנהיגות הדמוקרטים בלואיזיאנה, שכן הוא מינה ויגים למשרות ציבוריות, ולא ציית למשמעת המפלגתית.
ב-1848 כבר ירדה הפופולריות שלו, והדמוקרטים במדינה תמכו במועמד הוויגי לנשיאות, זאכרי טיילור בבחירות שהתקיימו באותה השנה.
ב-1849 עברה בירת המדינה לבאטון רוז'.
בשנה שלאחר מכן לא התמודד ג'ונסון על תקופת כהונה נוספת כמושל.
יורשו בתפקיד, ג'וזף מרשל ווקר, מינה אותו כתובע הכללי, ובתפקיד זה הוא כיהן עד מותו.
אייזק ג'ונסון נפטר בניו אורלינס ב-15 במרץ 1853 כתוצאה מהתקף לב.
באותה שנה נפטרו שניים מבניו כתוצאה ממגפת קדחת צהובה.
אייזק פיג'ן ווקר היה עורך דין אמריקאי, פוליטיקאי חבר המפלגה הדמוקרטית וחלוץ בוויסקונסין.
הוא היה בין הסנאטורים הראשונים של מדינת ויסקונסין, וכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית בין 1848 ל־1855. בסנאט נודע בעיקר כתומך נלהב ברפורמות רדיקליות בחלוקת קרקעות – רעיונותיו הפכו מאוחר יותר לבסיס חוק ההתיישבות (Homestead Act) משנת 1862.
אולם הקריירה הפוליטית שלו נקטעה מוקדם בשל הוויכוחים הקשים סביב סוגיית העבדות ערב מלחמת האזרחים.
אף שהתנגד באופן אישי לעבדות, תמך בפשרה בנוגע לשטחים החדשים שהועברו לממשל האמריקאי בעקבות מלחמת ארצות הברית–מקסיקו – צעד שעורר זעם עצום בקרב בוחריו המתנגדים לעבדות בוויסקונסין.
ווקר נולד ב-2 בנובמבר 1815 בווילינג, כיום בווירג'יניה המערבית (אז חלק מווירג'יניה).
בילדותו עברה משפחתו לשואניטאון שבאילינוי, ושם גדל והתחנך.
בבגרותו עבר לדנוויל, אילינוי, עבד כפקיד בחנות ולמד משפטים במשרדו של סמואל מק'רוברטס.
בשנת 1834 הוסמך לעריכת דין והפך לשותף זוטר של מק'רוברטס.
במקביל החל בפעילות פוליטית במפלגה הדמוקרטית.
ב־1838, בגיל 23 בלבד, נבחר לבית הנבחרים של אילינוי.
ב־1840 שימש כאחד מהאלקטורים הדמוקרטיים לנשיאות והצביע עבור מרטין ואן ביורן, שניצח באילינוי אך הפסיד בבחירות הכלליות.
כאשר ב-1841 נבחר מק'רוברטס לסנאט של ארצות הברית, הוא הוריש לו את כל משרד עורכי הדין שלו.
בדצמבר 1841 עבר ווקר לוויסקונסין בעקבות אחיו, ג'ורג' ה.
הוא הפך במהרה לאחד מעורכי הדין הפעילים ביותר בטריטוריה.
הוא התבלט כמי שדגל בהענקת זכויות בחירה גם למהגרים שאינם אזרחים, דבר שמשך תמיכה רבה מקרב קהילות המהגרים.
ב־1846 נבחר לשופט לענייני ירושה במחוז מילווקי, ובמקביל פעל למען חוקה למדינה החדשה – החוקה הראשונה נדחתה במשאל עם.
ב־1847 נבחר לבית הנבחרים של טריטוריית ויסקונסין ואף שימש יו"ר הבית.
החוקה השנייה אושרה ב־1848, וויסקונסין צורפה לאיחוד.
עם קבלת המדינה לאיחוד, נבחר ווקר לסנאט יחד עם הנרי דודג'.
ווקר נחשב דמוקרט "מתקדם" יותר מדודג'.
הוא נאלץ להתמודד מיד עם סוגיית העבדות בעקבות מלחמת ארצות הברית–מקסיקו – והצעת וילמוט, שביקשה למנוע התפשטות העבדות לשטחים החדשים.
ווקר התנגד אישית לעבדות, אך חיפש פשרות עם הדרומיים.
כאשר הציע ב־1849 פשרה שתאפשר לנשיא לשלוט בכל השטחים שהשתייכו בעבר למקסיקו ללא מגבלה על עבדות, התעוררה סערה אדירה.
אפילו המחוקקים של ויסקונסין – כולל דמוקרטים – הצביעו על קריאה רשמית שיתפטר.
ווקר טען שפעל כך מחשש שקליפורניה תפרוש ותהפוך למדינה עצמאית.
לבסוף, אומצה פשרה אחרת: קליפורניה הצטרפה כמדינה ללא עבדות, והמשבר נרגע חלקית.
ווקר המשיך להיאבק למען רפורמות בקרקעות, נאם נגד עבדות החוב של פועלים ילידים בקליפורניה, ואף הוזכר כמועמד אפשרי לנשיאות בבחירות 1852 מטעם "הדמוקרטיה הצעירה".
הוא גם דגל במדיניות חוץ אקטיבית יותר ותמך בתנועות דמוקרטיות באירופה, למשל בביקורו של לאיוש קושוט (מנהיג המרד ההונגרי).
בסופו של דבר, הקריירה שלו דעכה בשל פשרותיו בנושא העבדות.
עם זאת, לקראת סוף כהונתו (1854) הצביע נגד חוק קנזס נברסקה ותמך שוב ברפורמות קרקעיות – שחלק מהן אומצו מאוחר יותר ב־1862.
לאחר שפרש מהסנאט, חזר למילווקי ורכש חווה גדולה.
הוא התמודד שוב לסנאט המדינתי ב־1855, אך הפסיד.
תרומתו העיקרית באותן שנים הייתה חשיפת שחיתויות הקשורות במענקי קרקעות לרכבות.
בהמשך חזר בעיקר לעיסוקו כעורך דין, ונודע כסנגור מוכשר וכמומחה בדיני פטנטים.
הוא תמך בפומבי באיחוד בתקופת מלחמת האזרחים, נאם בעד גיוס מתנדבים, ובבחירות 1864 אף תמך בנשיא לינקולן.
ווקר נפטר משבץ במילווקי ב־29 במרץ 1872, ונקבר בבית העלמין ההיסטורי Forest Home בעיר.
ווקר היה בנם של ג'ורג' ריינולדס ווקר ורבקה (לבית האמר).
ווקר, היה ממייסדי מילווקי וראש העיר החמישי שלה.
האזור "Walker's Point" בעיר קרוי על שמו.
אייזק נישא פעמיים – אשתו הראשונה נפטרה ב־1841, באותה שנה נישא בשנית לאליזבת הייסטינגס ויטני.
נולדו להם שלושה ילדים, אך רק אחד שרד עד לבגרות.
אייזק "אייק" הקסטון הוא שחקן פוקר אמריקאי אשר זכה בצמיד אליפות העולם בפוקר ובגביע סבב טריטון.
הקסטון גדל בסירקיוז שבמדינת ניו יורק.
הוא בעל תואר בפילוסופיה מאוניברסיטת בראון.
הוא החל לשחק פוקר בגיל 18 בחדר הפוקר Turning Stone שבניו יורק.
ב-2007 שיחק בטורניר הלייב הראשון שלו, אליפות סבב הפוקר העולמי, סיים במקום השני וזכה ב-862 אלף דולר בטורניר שהתקיים באיי הקריבים.
הוא ממעט לשחק בטורנירים בעלי עלות כניסה אשר נמוכים מ-10,000 דולר ומשתתף קבוע בטורנירים בעלי עלות כניסה גבוהים במיוחד.
במסגרת אליפות העולם בפוקר סיים במקום השני בטורניר High Roller מיוחד בעל עלות כניסה של 40 אלף דולר לכבוד שנת ה-40 של אליפות העולם, וזכה ב-1.7 מיליון דולר.
ב-2023 זכה בצמיד אליפות העולם בפוקר הראשון שלו, כאשר ניצח את טורניר ה-High Roller בעל עלות כניסה של 25 אלף דולר, וזכה ב-1.7 מיליון דולר.
לאחר מספר סיומות במקום השני ו-34 הופעות בשולחן הגמר בסבב טריטון, הקסטון זכה בגביע הראשון שלו ב-2025 באירוע המרכזי של אומהה הולדם אשר התקיים בצ'ג'ו שבקוריאה הדרומית.
נכון לספטמבר 2025, הקסטון זכה בסך של כ-60.2 מיליון דולר מטורנירי פוקר, כשמתוכם כ-8.7 מיליון דולר בסבב אליפות העולם ו-19.5 מיליון דולר בסבב טריטון.
אייזק צ'פמן בייטס היה פוליטיקאי אמריקאי ממסצ'וסטס.
בייטס נולד ב-23 בינואר 1779 בגרנוויל שבמסצ'וסטס, ובשנת 1802 השלים את לימודיו בקולג' ייל.
בשנת 1808 החל לעסוק בעריכת דין בנורת'המפטון שבמסצ'וסטס.
בשנים 1808–1809 כיהן כחבר בבית הנבחרים של מסצ'וסטס.
בייטס נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית וכיהן בו מ־4 במרץ 1827 עד 3 במרץ 1835, כנציג האנטי־ג'קסוניאנים.
בקונגרס ה־21 כיהן כיו"ר ועדת בית הנבחרים לענייני פנסיות צבאיות.
בשנת 1834 סירב להתמודד מחדש.
בייטס נבחר מטעם המפלגה הוויגית לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה עם התפטרותו של ג'ון דייוויס, לתקופה שהסתיימה ב־3 במרץ 1841. באותו יום נבחר מחדש גם לתקופה שהחלה ב־4 במרץ 1841. הוא כיהן מה־13 בינואר 1841 ועד מותו ב-16 במרץ 1845 בוושינגטון הבירה.
בסנאט שימש כיו"ר ועדת הסנאט לענייני פנסיות (בקונגרסים ה־27 וה־28).
בייטס נטמן בבית הקברות ברידג' סטריט בנורת'המפטון שבמסצ'וסטס.
אייזק פקהאם כריסטיאנסי היה נשיא בית המשפט העליון של מדינת מישיגן וסנאטור מטעם מישיגן.
כריסטיאנסי נולד ב-12 במרץ 1812 סמוך לעיירה ג'ונסטאון שבמדינת ניו יורק, למשפחה דלת אמצעים.
סבו, אייזק פקהאם, היה מאבות המתיישבים הראשונים באזור קארוגה, ניו יורק, כבר משנת 1783. כריסטיאנסי התחנך בבתי הספר הציבוריים ובאקדמיות של ג'ונסטאון ואוביד.
לאחר מות אביו כשהיה בן 13, נאלץ לפרנס את משפחתו.
הוא עבד כמורה ולמד משפטים.
בשנת 1836 הוסמך לעריכת דין לאחר שעבר להתגורר במונרו שבטריטוריית מישיגן, שם עבד כפקיד במשרד המקרקעין הפדרלי.
ב־16 בנובמבר 1839 נישא לאליזבת א.
בשנים 1841–1846 שימש כתובע המחוזי של מחוז מונרו, מישיגן.
בשנת 1848 היה ציר בוועידת מפלגת "האדמה החופשית" בבאפלו, ניו יורק, לאחר שפרש מהמפלגה הדמוקרטית בשל התנגדותו לעבדות.
בין השנים 1850–1852 כיהן כחבר הסנאט של מישיגן, וב־1852 התמודד ללא הצלחה כמועמד מפלגת "האדמה החופשית" למשרת מושל המדינה.
בשנת 1854 היה שותף לייסוד המפלגה הרפובליקנית בעיר ג'קסון, מישיגן.
בשנת 1857 רכש את העיתון Monroe Commercial והיה לעורכו.
באותה שנה גם התמודד ללא הצלחה לסנאט של ארצות הברית.
בהתאם לחוקה החדשה של מישיגן, שנכנסה לתוקף בשנת 1850, הוקם בשנת 1857 בית המשפט העליון הקבוע של המדינה.
כריסטיאנסי נבחר כשופט בבית המשפט הזה, נבחר מחדש פעמיים, וכיהן עד 27 בפברואר 1875, אז התפטר עם מינויו לסנאט של ארצות הברית.
בשנים 1872–1874 כיהן כנשיא בית המשפט העליון של מישיגן.
הוא נחשב לאחד מ"ארבעת הגדולים" בתולדות המשפט של מישיגן בזכות תרומתו לבית המשפט.
בשנת 1874 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, לאחר שהביס את הסנאטור מטעם הרפובליקנים הרדיקלים, זכריה צ'נדלר.
הוא כיהן בקונגרסים ה־44 וה־45, מ־4 במרץ 1875 ועד 10 בפברואר 1879, אז התפטר מסיבות בריאותיות.
צ'נדלר נבחר מחדש לתפקידו 12 ימים לאחר מכן.
בגיל 65 נישא כריסטיאנסי לאישה הצעירה ממנו ב־45 שנה.
הנישואים החזיקו זמן קצר בלבד, ולאחר מכן הם התגרשו.
בשנים 1879–1881 שירת כשליח מיוחד וכשגריר של ארצות הברית בפרו.
לאחר תום שליחותו שב ללנסינג, מישיגן, ועסק בעריכת דין.
בתקופת שהותו בפרו הזהיר את ממשלת ארצות הברית מפני ההשפעה הבריטית הגוברת באזור, שנבעה מפעילותה של צ'ילה במהלך מלחמת האוקיינוס השקט.
הוא אף הציע שארצות הברית תספח את פרו למשך עשר שנים ולאחר מכן תצרף אותה לאיחוד המדינות, כדי להבטיח גישה לשווקים העשירים של דרום אמריקה.
כריסטיאנסי נפטר ב-8 בספטמבר 1890 בלנסינג ונקבר בבית העלמין וודלון שבמונרו.
בנו, ג'יימס אייזק כריסטיאנסי (1844–18 בדצמבר 1899), היה לוטננט ראשון בצבא ארצות הברית ועוטר במדליית הכבוד במלחמת האזרחים האמריקאית.
בעת שירותו ברגימנט הפרשים המתנדבים ה־9 של מישיגן, הוביל ביוזמתו חלק מהכוח לקרב ונפצע פעמיים (28 במאי 1864).
המדליה הוענקה לו רשמית ב־10 באוקטובר 1892. הוא נקבר אף הוא בבית העלמין וודלנד במונרו, מישיגן.
אייזק וילבור היה פוליטיקאי אמריקאי מרוד איילנד, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שהחזיק בכמה תפקידים ציבוריים, בין השאר כיהן כמושל רוד איילנד השישי בשנים 1806–1807.
אייזק וילבור נולד בעיירת החוף ליטל קומפטון שבמושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס.
בשנים 1805–1806 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של רוד איילנד, כשמאוקטובר 1805 ועד מאי 1806 היא שימש כיושב ראש הבית.
לאחר מכן ועד 1807 הוא כיהן כסגן מושל רוד איילנד.
מאחר שלא הוכרז על מנצח בבחירות למשרת מושל רוד איילנד באותה שנה, כיהן וילבור כמושל בפועל ממאי 1806 ועד מאי 1807.
לאחר תום כהונתו כמושל ועד 1809 ייצג וילבור את רוד איילנד בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
ב-1808 וב-1812 הוא התמודד שוב על המושב בבית הנבחרים, אך נוצח.
בשנים 1810–1811 הוא כיהן שוב כסגן המושל.
במאי 1818 מונה וילבור כשופט בבית המשפט העליון של רוד איילנד.
במאי 1819 הוא נבחר כנשיא בית המשפט, תפקיד בו הוא כיהן עד 1827.
אייזק וילבור נפטר בליטל קומפטון ב-4 באוקטובר 1837. הוא נטמן בבית הקברות סיקונט שבעיירה.
אייזק היל היה פוליטיקאי, עיתונאי, פרשן פוליטי ועורך עיתון אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית וכמושל ניו המפשייר ה־16, במשך שתי כהונות רצופות.
היל נולד ב־6 באפריל 1788 בקיימברידג' שבמסצ'וסטס.
הוא נולד למשפחה ענייה יחסית; הוריו היו אייזק והאנה (ראסל), ואייזק היה הבכור מבין תשעה ילדים.
היל, כחבר המפלגה הדמוקרטית, היה יריב פוליטי מר של הנשיא ג'ון קווינסי אדמס, ותמך במדיניות של הנשיא אנדרו ג'קסון.
הוא היה חבר ב'קבינט המטבח' הבלתי־רשמי של ג'קסון, והיה הדוחף הנלהב ביותר של 'שיטת השלל' שיושמה בתקופת ג'קסון.
היל תמך בג'ון קלהון בבחירות לנשיאות של 1844.
היל היה המו"ל של העיתון "ניו המפשייר פטריוט".
ג'ייקוב ביילי מור היה שוליה של היל ולימים נשא לאישה את אחותו, מרי אדמס היל.
היחסים בין הגיסים היו מעורערים בשל ההבדלים הפוליטיים ביניהם, ומור עבר לעבוד בעיתון המתחרה "ניו המפשייר ג'ורנל".
בערוב ימיו עסק היל בתחומים נוספים: רכבות, נדל"ן, בנקאות ומפעלי תעשייה.
הוא הפך לאדם אמיד ורכש נכסים רבים.
הוא היה פעיל בקידום חקלאות ושיפורה.
בשנותיו האחרונות סבל ללא הרף מאסתמה.
הוא נפטר ב־22 במרץ 1851 בוושינגטון די.
סי., ונקבר בבית העלמין בלוסום היל בקונקורד, ניו המפשייר.
העיירה היל שבניו המפשייר נקראת על שמו.