tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רבי יחיאל מאיר ליפשיץ (הרי"ם מגוסטינין) (ה'תקע"ו, 1816 - כ"א בשבט ה'תרמ"ח, 1888) שנודע בכינויים 'בעל התהלים' או 'היהודי הטוב מגוסטינין' היה ממנהיגי החסידות בפולין לאחר פטירת רבו רבי מנחם מנדל מקוצק.
נולד בעיירה אופוטשנה שבפולין לרבי יעקב צבי, חתנו של רב העיירה רבי יהודה לייב ליפשיץ, שנפטר כשלוש עשרה שנה לפני הולדת רבי יחיאל מאיר.
בילדותו, נפטרו הוריו, ואחי אימו רבי שמואל נח ליפשיץ אב"ד טורבין (ה'תק"מ (בערך) ה'תקצ"ב) (1780–1832), מונה להיות לו לאפוטרופוס.
בבית דודו הושפע מתנועת החסידות, שכן דודו היה מתלמידי המגיד מקוז'ניץ והחוזה מלובלין.
בנעוריו למד אצל רבי משה יהודה לייב זילברברג מקוטנא.
לאחר נישואיו, היה סמוך על שולחן חותנו רבי לייביש בגוסטינין, התמסר לתורה ועבודה והתנהג בדרך החסידות ובפרישות לאחר שחמיו נפטר, פתח מכולת למוצרי טבק לפרנסתו.
חנותו נוהלה בידי אשתו והוא המשיך בלימוד התורה.
בהשפעת רבי מאיר קוואלער נסע יחיאל מאיר לרבי מנחם מנדל מקוצק, והפך להיות מגדולי תלמידיו.
רבי יחיאל מאיר העריץ את רבו, והתבטא אודותיו שכאשר היה מניע את השטריימל שלראשו, היו מתנועעים עמו כל העולמות.
לאחר פרישת הרבי מאיזביצא מקוצק התלבט רבי יחיאל מאיר האם לעזוב או להישאר, הלך בדרך וישב בפרשת דרכים עד שנראה לו כעמוד אור והלך אחריו וחזר לקוצק.
לאחר פטירתו של רבו המובהק והראשון רבי מנחם מנדל מקוצק בשנת ה'תרי"ט, נסע לרבו רבי יצחק מאיר אלתר מגור בעל 'חידושי הרי"מ', ולאחר פטירתו בשנת ה'תרכ"ו נסע רבי יחיאל מאיר לרבי אברהם לנדא מטשכנוב , לרבי יעקב אריה מראדזימין ולרבי חיים מצאנז.
לאחר פטירת הנ"ל נסע למגיד מטוריסק.
בין חבריו ניתן למנות את רבי יהודה אריה ליב אלתר מגור, שאמר שכאשר הוא מתפלל ואומר 'ושים חלקנו עמהם' (מתפילת עמידה) הוא חושב על הרבי מגוסטינין.
כמו כן, היה לו ידידות גדולה עוד מימי קוצק עם רבי אברהם בורנשטיין בעל ה'אבני נזר', ועם רבי זאב וולף מסטריקוב.
קשר מיוחד היה לו עם רבי ישראל יהושע מקוטנא ופעלו יחדיו להקטין מחלוקות.
על ההסכמה' שכתב הרב מקוטנא למו"ל של הספר ההלכתי של רבי יעקב גזונדהייט מוורשה 'תפארת יעקב', ר' דוד געלבוים ור' יהושע פאלק הירשביין, הוסיף רבי יחיאל מאיר 'גם אני מבקש מכבוד אחב"י [אחינו בני ישראל] על כל הנ"ל לטוב'.
יום א' ר"ח כסליו תרמ"ו.
מאז שהפך להיות מחבורת תלמידיו המובחרים של הרבי מקוצק, פנו אליו רבים שיהיה אדמו"ר.
דבר זה נעשה רק בשנת ה'תרל"ה (1875), לאחר פטירתו של רבי אברהם מטשכנוב.
אז ייסד ישיבה גדולה בגוסטינין, שם קבע את מרכז חסידיו.
רבי יחיאל מאיר נהג להרבות בצדקה.
כמו כן, היה מקפיד על מצוות הכנסת אורחים, ולפעמים לא אכל כי לא מצא אורח שיאכל עמו.
רבי יחיאל היה גם מעורב בחיי הציבור היהודי בפולין.
הוא חתם, בין השאר, על כרוזי האיסור על ספרי מינות והעדפת השימוש באתרוגי ארץ ישראל על פני אתרוגי קורפו.
כמו כן, רבי יחיאל מאיר הרבה בקריאת ספר התהלים, וקבע שקריאה בו יכולה לעזור בריפוי כאבים שונים.
רבי יחיאל מאיר נפטר בכ"א בשבט ה'תרמ"ח (1888).
לאחר הלווייתו, אמר רבי אברהם מסוכטשוב לנכדו רבי דוד: "חבל שלא לקחתיך עימי לגוסטינין - שם ראינו יהודי אמיתי".
רבי ישראל משה ליפשיץ (נפטר ב-1918) האדמו"ר מפרושקוב, אף הוא תלמיד חכם קוצקאי.
את מקומו ירש בנו רבי מנחם מנדל (נפטר ב-1934) שניהל חצר קטנה בוורשה.
חתנו, רבי אהרן יעקב זילברשטיין
רבי שמעון מנדל מגורבטשוב, ממקבצי תורתו בספר 'מי הים'.
רבי נתן נטע מקוליבעל, ממקבצי תורתו בספר 'מי הים'.
רבי יעקב חיים זעליג מלוברנץ, בעל 'ויחי יעקב' - כתב על רבו הספד גדול והרבה לכתוב מתורתו בספרו.
רבי יחיאל מאיר הכניס במשנתו את עקרונות לימוד התורה והחינוך החריף והשנון של רבי מנדלי מקוצק והעביר אותו לעם.
רבי יחיאל מאיר בנה את משנתו על חסידות עממית שצמחה מקוצק, חסידות שהעבירה את עקרונות הלימוד הקשים לפשוטי העם.
יחיאל לנגר או בכינויו הקצין לנגר (24 בנובמבר 1897 – 2 בדצמבר 1977) היה אחד משלושת הקצינים היהודים במשטרה הבריטית בירושלים בתקופת המנדט.
בכל מהלך תפקידו פעל למען תושבי היישוב היהודי בארץ ישראל.
יחיאל לנגר נולד בעיירה שצ'וצ'ין שליד קרקוב שבגליציה, אוסטריה (כיום בפולין).
בילדותו למד במוסדות דתיים תוך כדי שילוב לימודים מקצועיים, שתרמו לפתיחות מחשבתו בנוגע לתנועה הציונית.
בשנת 1914 בפרוץ מלחמת העולם הראשונה, היגר עם משפחתו לפראג.
בשנת 1916 כאזרח הקיסרות האוסטרו-הונגרית התגייס לנגר לצבא האוסטרי, שם שירת בגדוד הפרשים מספר שתיים.
בשנת 1918 בסיום המלחמה שוחרר בכבוד.
כשנה לאחר מכן היגר לגרמניה ובעיירה פוסן עבר הכשרת פעילים ציוניים בפועלי ציון.
בשנת 1921 עלה לארץ ישראל שהייתה בשלטון המנדט הבריטי.
מספר חודשים לאחר עלייתו לארץ החלו גיוסים של יהודים וערבים למשטרה הבריטית לתפקידי שיטור זוטרים במשטרה המעולה.
לנגר גויס למשטרה, עבר הכשרה במשטרת צמח והתגייס לפלוגת הרוכבים.
בשנת 1922 שירת כקצין המשטרה המעולה בבאר שבע שם שירתו 75 שוטרים, כשלנגר הבכיר בהם.
שם היה קשור להגנה ולשירות המודיעין (הש"י).
בשנת 1926 עזב לנגר את פלוגת הרוכבים והצטרף למשטרת מאה שערים שבירושלים, בדרגת קצין.
בשנת 1927 עבר לשרת במשטרת עפולה.
בשנת 1928 שב לשרת במשטרה בירושלים.
בשנת 1933 פיקד על משטרת מנשיה - יפו.
לאחר מספר שנים חזר לנגר למשטרת ירושלים.
במהלך שירותו צבר לו שם ומעמד בין השוטרים הבריטים, הערבים והיהודים.
ב-2 בדצמבר 1947, במהלך ההתקפה על המרכז המסחרי בממילא הגיע לנגר למקום וציווה על השוטרים הבריטים שסייעו לפורעים הערבים להסתלק.
בעקבות זאת ברחו הפורעים הערבים והיהודים הצליחו להיכנס למקום עם משאיות ולהציל חלק מהרכוש שלא נשרף או נשדד.
בעקבות מעשה זה הועבר לנגר ממשטרת ירושלים למשטרת תל אביב.
גם ממשטרת תל אביב הועבר למשטרת פתח-תקווה לאחר שחזר ועזר ליהודים בניגוד לפקודה שניתנה לו.
ב-17 באפריל 1948 הגיע עם מספר שוטרים יהודים למשטרת קטרה ושכנע באיומים את השוטרים הבריטים והערבים לעזוב את התחנה כדי שלוחמי גבעתי מגדוד 53 יוכלו להיכנס ולתפוס את התחנה.
ב-1949 כאשר כבר הוקמה משטרת ישראל, עבר לנגר לגליל שם בנה את משטרות נצרת, טבריה וצפת.
נולד בשנת 1897 לאלתר לנגר ולרוזה.
אחיו מנדל שנודע בשם מרסל לנגר היה לוחם ומפקד תנועת ההתנגדות לגרמנים בטולוז שבצרפת.
מרסל הוצא להורג על ידי הנאצים בגיליוטינה.
לנגר התחתן בשנת 1924 עם לאה שושנה בת למשה ביקר.
יוסף אריה - בנו הבכור נולד בשנת 1926. יוסף התגייס לשורות האצ"ל בהיותו נער, מה שנראה כניגוד לשייכותו כביכול של אביו למשטר הבריטי.
באחד המקרים יוסף נעצר בעת ביצוע שוד בנק לטובת קניית נשק לאצ"ל.
לחדר החקירות הגיע אביו הקצין הבכיר וצעק באנגלית שישתף פעולה ולאחר מכן ביידיש ש"חסר לו" שבאמת ייתן שמות.
יוסף ישב בכלא לאחר השוד ולאחר הקמת המדינה שירת כלוחם בכל מלחמות ישראל.
נחום- שירת בבריגדה היהודית באיטליה והשתתף במלחמת העצמאות.
ראובן- התגייס לשורות הפלמ"ח והתפרסם מאוד בקרבות על פתיחת הציר לירושלים.
משה- התגייס לשורות ההגנה ולאחר הקמת המדינה ביצע מספר תפקידי פיקוד בשירות צה"ל, אחד מתפקידיו היה נספח צבאי ביפן בדרגת תת-אלוף.
בשנת 1944 נפטרה אשתו לאה שושנה ולאחר מספר שנים נישא בשנית לרות נוימן בת שמואל גלובסקי.
פעולות מפורסמות שלו לעזרת היישוב
תפיסת מטיל הפצצה בשכונת מונטיפיורי.
מלחמת חורמה נגד הכנופיות הערביות בכל הארץ, תוך התמקדות בכנופיית שייח אבו ג'איק בעת שרותו בנגב.
בתקופת "הספר הלבן" שחרר על דעת עצמו עצירים, ואף הורד בדרגה כשנתפס.
במהלך שירותו במנשייה סילק את הכנופיות והפושעים הערבים מהסביבה ושיכן במקומם עולים חדשים.
היה אדם מסור, אמיץ ובעל קור רוח.
מסופר עליו שבשעה שקיבל פקודות לחיפוש נשק בבתי יהודים, היה שואל ביידיש את בעל הבית על מיקום הסליק ודואג שהחיפוש לא יגיע לשם.
אחד המקרים התרחש בבית החולים שערי צדק הישן בתקופת ניהולו של דוקטור משה וולך.
לנגר קיבל מספר מדליות ביניהן: שתי מדליות על שירות משטרתי ושתי מדליות הצטיינות.
כמו כן קיבל אות סיני של מדינת ישראל.
השתייך להגנה, מספר תעודה 172.
שימש כנשיא לשכת הבונים החופשים בירושלים.
בשכונת הר חומה שבירושלים נקרא הרחוב "הקצין לנגר" על שמו.
יחיאל מיכאל לייטר (נולד ב-1 באוקטובר 1959, כ"ח באלול ה'תשי"ט) הוא שגריר ישראל בארצות הברית.
ללייטר תואר של דוקטור לפילוסופיה ולפני מינויו לשגריר היה מרצה לפילוסופיה, עמית בכיר במרכז שלם, וחבר דירקטוריון של חברת נמלי ישראל.
לייטר נולד ב-1959 בסקרנטון שבפנסילבניה להוריו נתן צבי (בן ר' משה) וחנה.
לייטר גדל בבית ציוני דתי, והושפע מספרו של מנחם בגין, "המרד", שהיה גורם מדרבן לעלייתו לישראל ולמעורבותו בליכוד.
הוא הצטרף לישיבת הסדר בקריית ארבע, בה למד עד 1984 והוסמך לרבנות.
במהלך תקופה זו התגייס לצה"ל, שירת כחובש קרבי בתותחנים והשתתף במלחמת שלום הגליל.
ללייטר תואר ראשון במדעי המדינה מ-State University of New York, תואר ראשון נוסף במשפטים ממכללת שערי משפט, שבמהלך לימודיו עבד כיועץ עצמאי לחברות, ארגונים ועמותות, ותואר שני ביחסים בינלאומיים מ-Salve Regina University.
את עבודת הדוקטורט שלו בפילוספיה פוליטית עשה באוניברסיטת חיפה בהנחיית פניה עוז זלצברגר בנושא "ההבראיזם הפוליטי של ג'ון לוק בחיבורו 'המסכת הראשונה על הממשל המדיני'.
המחקר הפוסט דוקטורט שלו על התיאורה הפוליטית של ג'ון לוק פורסם בהוצאת - Cambridge University Press.
בשנת 1984 נמנה עם ראשוני המתיישבים באדמות ישי שבחברון עם משפחתו.
באותה תקופה החל ללמד במספר מכונים תורניים בירושלים כדוגמת מכון מאיר, מכון אורה ומכון גולד.
בשנת 1986 הקים את "קרן חברון" ובשנים 1989–1992 שימש כיו"ר ועד היישוב היהודי בחברון.
בשנת 1992 הקים את דסק חו"ל של מועצת יש"ע ועמד בראשו בשנים 1992–1996, בצמוד לאריאל שרון.
בשנים לאחר מכן שימש כיועץ ללימור לבנת והקים את קרן "One Israel Fund".
בשנת 2000 היה ממקימי ארגון "One Jerusalem" שניהל את המאבק נגד חלוקת ירושלים במסגרת הסדר מדיני שניסה ראש הממשלה אהוד ברק לקדם בוועידת קמפ דייוויד.
בשנת 2001 מונה לראש המטה של לימור לבנת שמונתה לשרת החינוך.
בשנת 2002 זכה במכרז לראשות אגף קשרי חוץ של משרד החינוך ובשנת 2003 זכה במכרז למשרת משנה למנכ"ל המשרד, שבה כיהן עד 2004.
בשנת 2004 מונה לראש מטה שר האוצר בנימין נתניהו, משרה בה כיהן עד סוף כהונתו של נתניהו ב־2005. בתקופה זו שילם לייטר בכרטיס האשראי האישי שלו את טיסות בניו של נתניהו לאנגליה, במסגרת פרשת ביביטורס.
בשנת 2006 הצטרף אל המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה כחוקר מדיניות בכיר, ייסד את המחלקה למדיניות ציבורית והקים את האתר בעברית.
ב-2008 התמודד בבחירות המוקדמות לרשימת הליכוד לכנסת ה-18 ונבחר למקום ה-42.
בדצמבר 2011 מונה לחבר בדירקטוריון חברת נמלי ישראל ובהמשך שימש יו"ר בפועל של חברת נמלי ישראל לפיתוח ונכסים ועמד בראש ועדת כספים.
במקביל הוא היה חבר דירקטוריון "החוויה הישראלית" וחבר המועצה להנצחת זכרו של בנימין זאב הרצל.
בשנת 2015 הקים את חברת ורסטה לייעוץ מדיני פרטי.
היה יועצו ומנהל פרויקטים ראשי של הוראסיו קארטס, נשיא פרגוואי.
קודם למינויו כשגריר היה לייטר מרצה לפילוסופיה ב, עמית מחקר במרכז שלם ושימש כיועץ אסטרטגי למספר ארגונים, בהם פרויקט שילה הקדומה.
בין השנים 2015 - 2023 ניהל את המרכז הירושלמי לענייני ציבור ומדינה, יזם את דיאלוג ים סוף בשיתוף משרד החוץ של אתיופיה (שחיבר בין מדינות מזרח אפריקה למפרץ), שימש חוקר בפורום שילה, והוביל פרויקט מטעם המשרד לנושאים אסטרטגיים למאבק ב־BDS.
כמו כן, שימש יועץ אסטרטגי לקמפיין נשיאותי בליבריה, שבסיומו נבחר המועמד לנשיא.
כתב מספר ספרים, מאות מאמרים ומקיים בלוג דו-שבועי בענייני השעה.
לייטר הוא בעל טור שבועי בעיתון "ישראל היום".
לייטר הוא עמית בכיר בפורום קהלת.
שגריר ישראל ה-20 בארצות הברית
ב-24 בינואר 2025 החל לכהן כשגריר ישראל בארצות הברית.
בפברואר 2025, בפגישה עם ארגונים יהודיים, האשים לייטר את מצרים בהפרת הסכם השלום באמצעות בניית בסיסים צבאיים בסיני שנועדו לפעולות התקפיות.
עם זאת, ימים ספורים לאחר מכן הבהירו בכירים בצה"ל כי הפרסומים על התעצמות מצרית בסיני אינם נכונים, וכי הם אינם שוללים את האפשרות שגורמים קטריים עומדים מאחורי הפצתם, במסגרת ניסיון להחליש את מעמדה של מצרים כמתווכת במשא ומתן להשבת החטופים.
במאי 2025, בריאיון לערוץ טלוויזיה שמרני בארצות הברית, תקף לייטר את מבקריו של נתניהו ואת מערכת המשפט הישראלית בשל משפט נתניהו.
בעקבות כך, מנכ"ל משרד החוץ עדן בר טל אמר שיזמין את לייטר לשימוע בהנחיית נציבות שירות המדינה.
לייטר התגורר עם משפחתו בעלי שבבנימין ועבר לאלון שבות.
בנו, רס"ן משה ידידיה לייטר, בעברו מפקד פלגה ביחידת שלדג, נהרג במלחמת חרבות ברזל בעת שפיקד על פלוגה של גדוד 697 בעוצבת חצי האש במהלך הלחימה בבית חאנון.
למשוך בידית הבלימה, הוצאת ספריית בית-אל, 1993
בין ייאוש לתקווה : עמדת הציבור הישראלי ביחס למערכת החינוך, ירושלים 2006
עמדת תצפית : פרשנות ציונית על ענייני השעה, הוצאת גפן, 2008
הרב יחיאל מיכאל (מיכי) יוספי (נולד בא' בשבט ה'תשכ"ט, 20 בינואר 1969) הוא מורה רוחני, משנתו מבוססת על כתביו של רבי נחמן מברסלב ועל שיטת ימימה.
נולד בחיפה למרים ויהודה יוספי, משפחה ליטאית עם שנים עשר ילדים.
אביו, הרב יהודה יוספי, הוא דרשן בולט.
גדל בבני ברק ולמד בתלמוד תורה "תורת אמת" וב"ישיבת תפארת ציון".
בגיל 14 עזב את המגזר החרדי.
למד בישיבת ההסדר קריית ארבע ובישיבת עוד יוסף חי בשכם.
לאחר שחרורו משירות ההסדר עסק יוספי בהגות הבודהיסטית, וטייל מספר חודשים במזרח הרחוק.
באותה תקופה יוספי הגדיר את עצמו כרחוק מאוד מהדת.
הוא קיים פגישה עם הדלאי למה ואיחל לו ש"כשם שאנחנו (היהודים) חזרנו לירושלים כך תחזרו אתם לטיבט".
לאחר שחזר לישראל הוא החל בתהליך של חזרה בתשובה והתקרב לחסידות ברסלב.
למד אצל הרב יצחק בזנסון.
בהמשך חזר להודו והקים שם את "הבית היהודי", מרכז רוחני ליהודים בהודו.
בהמשך הקים עוד חמישה "בתים יהודיים" בהודו.
בעבר העביר שיעור קבוע בביתם של סיון וידידיה מאיר בשכונת נחלאות בירושלים.
מגיש פינה שבועית בתוכנית הרדיו של ידידיה מאיר.
בשנת 2004 עבר להתגורר בחוות ישוב הדעת (מאחז באזור שילה), שם ניהל מרכז רוחני והעביר סדנאות והרצאות לפי תורתו של רבי נחמן מברסלב.
הקים במקום חווה אורגנית-אקולוגית שבה התקיימו סדנאות והרצאות בהדרכתו, בעיקר בשבתות ובחגים, שבהם התארחו עשרות אנשים באוהלים במקום.
בשנת 2013 עבר יוספי להתגורר במבוא חורון, ומאז ספטמבר 2016, קבע את ביתו בשילה.
הרצה בארגון "ערכים" בירושלים, ב"מרכז שורשים" בירושלים ובתל אביב ובערוץ מאיר באינטרנט.
לרב יוספי טור בעלון השבת "קרוב אליך", ובעבר אף כתב טור בעלון שבת בשבתו.
יוספי נשוי לתמר, מורה ומטפלת בשיטת פלדנקרייז במקצועה, בתו של הרב יהודה חזני.
גיסו הוא איש התקשורת חנוך דאום.
הרב יחיאל מיכל הלוי דורפמן (1913, קמניץ-פודולסקי – יולי 2006, ה' באב ה'תשס"ו, ירושלים) היה ראש הוועד העולמי של חסידי ברסלב וראש ישיבת "אור הנעלם" בירושלים.
מקורה של משפחת דורפמן ממחוז ברסלב באוקראינה.
הוא נולד לרב יהושע דוד הלוי דורפמן ולמד אצל הרב אברהם שטרנהרץ (נכדו של רבי נתן מברסלב) ונשא את נכדתו.
הרב דורפמן נתמנה לרבנות לראשונה בטשרינר והחל להפיץ את תורתה של ברסלב.
משנות ה-30 עד לעלייתו לארץ התגורר במלחובקה, פרוור של מוסקבה, ועבד כחייט.
וכן שימש כשוחט במסירות נפש רבה.
נאסר על ידי השלטונות ונלקח למחנה העבודה שבסיביר.
שם שהה עד מותו של השליט הסובייטי סטלין.
עם סיום מלחמת העולם השנייה נמנה עם היהודים היחידים מרוסיה ומאוקראינה שנסעו לבקר את הקהילה היהודית באומן.
הרב דורפמן היה מי שייסד את הקלויז הענק שבסמוך לקבר רבי נחמן מברסלב.
בשנת ה'תש"ל (1970) עלה הרב דורפמן לארץ ישראל והיה לתלמיד מובהק של הרב לוי יצחק בנדר.
לאחר שעלה לישראל המשיך הרב דורפמן לשמור על קשר עם חסידי ברסלב בברית המועצות ועם בעלי הבית שעל קברו של רבי נחמן.
בשנת 1979 נודע לרב דורפמן על תוכנית ממשלתית לבנות רבי קומות על ציון רבי נחמן.
לצורך ביטול הגזרה נסע רבי מיכל לארצות הברית ובעזרת הרב פנחס טייץ ואחרים מצא דרך ליצור קשר עם נשיא ארצות הברית ג'ימי קרטר שפעל לביטול התוכניות לבנות במקום הציון.
עם פטירת הרב בנדר בכ"ב תמוז ה'תשמ"ט, תפס הרב דורפמן את ההנהגה והחל לכהן כרב קהילת ברסלב בשכונת מאה שערים בירושלים.
שמרכזו הוא בבית הכנסת המכונה השול (ברסלב).
ברבות השנים הפך לאחת הדמויות המשפיעות ביותר בקרב חסידי ברסלב ומרבית החסידים בירושלים היו סרים למרותו.
הרב יחיאל מיכל הלוי דורפמן נפטר בי' אב ה'תשס"ו כשהוא נחשב לזקן חסידי ברסלב, בן 93 בפטירתו.לאחר פטירתו קובצו דברי תורה לזכרו בקונטרס "אור הנעלם" ע"ש הישיבה שעמד בראשה.
הוא נטמן בבית העלמין הר הזיתים שבירושלים.
רבי יחיאל מיכל אשכנזי מטולצ'ין (?
- לפני ה'תקל"ב 1772) היה חתנו של הבעל שם טוב, בעלה של בתו היחידה אדל, ומרבותיהם של בנו רבי משה חיים אפרים מסדילקוב ורבי שניאור זלמן מלאדי.
מקובל שמוצאו מגרמניה (ומכאן כינויו "אשכנזי", וביידיש: "דער דייטשל") ממנה עבר לפודוליה ושם נמשך לחסידות, אך יש מפקפקים בהשערה זו, ומשערים שמוצאו מאזור מז'יבוז' או טולצ'ין.
את הכינוי "דער דייטשל" הם תולים בלבושו המערב-אירופאי.
האגדה החסידית מספרת שהבעל שם טוב שלח את אחד מתלמידיו לבחון אותו בתורה, כדי לדעת אם הוא ראוי לשאת את בתו, אך תגובתו הייתה: לא ידעתי, איני יודע ולא אדע.
התשובה נשאה חן מאוד בעיני הבעל שם טוב, שלקח אותו כחתן לבתו אדל.
חתונתם נערכה בערך בשנת תצ"ה (1735).
על פי ההשערה התגורר בעיירה טולצ'ין ושימש כשוחט, אך גם ידיעה זו אינה ודאית.
על פי המסופר בספר "בית רבי" (תולדות בית חב"ד), הוא היה במזריטש וערך "טיש" בסעודת פורים.
המגיד ממזריטש שלח את תלמידו רבי שניאור זלמן מלאדי להשתתף ב"טיש".
דבריו באותו "טיש" שימשו בסיס לאחת מתורותיו היסודיות של רבי שניאור זלמן.
גם בנו של רבי יחיאל, בעל "דגל מחנה אפרים", ורבי ישראל מקוז'ניץ מביאים בספריהם דברי תורה בשמו.
רבי יוסף יצחק שניאורסון כותב שהוא היה הדמות הבולטת בין "זקני התלמידים הקדושים" שמהם קיבל רבי שניאור זלמן תורה.
נותרו ממנו כמה סיפורים חסידיים.
רבי יְחִיאֵל מִיכְל אוֹיֶרְבַּך (מכונה גם: רבי מיכל'ע מקורימא; ה'תקמ"ה – כ"ו בסיוון ה'תרט"ז) היה רב ואדמו"ר בדינוביץ ובקורימא, השלישי בשושלת אניפולי.
נולד בשנת תקמ"ה לרבי צבי מנחם מאניפולי ולסימא בתו של רבי דוב בער מאולינוב (בן רבי צבי בן הבעל שם טוב).
נישא לביילא בתו של רבי יצחק הלברשטט (בן רבי צבי הירש מקונסטטין, בן רבי מאיר מקונסטנטין, בן רבי יעקב עמדין).
לאחר פטירת אביו בכ"ח בטבת ה'תקע"ד מונה לממלא מקומו כאב"ד דינוביץ.
וכאשר נודע הדבר לשלטון הצאר נאסרו שניהם בעוון זה ושהו במאסרם כמעט שנתיים עד שנת ה'ת"ר אז הוברחו שניהם בעזרת שוחד ושכירי חרב מרוסיה, ולאחר מסע נדודים השתקעו שניהם באימפריה האוסטרו הונגרית.
רבי יחיאל מיכל גר בקורימא שבסלובקיה (בסמוך לבארדיוב).
רבי יחיאל מיכל נפטר בכ"ה בניסן תרט"ז בקורימא ושם נטמן.
בנו היה רבי משולם זוסיא אוירבך רבה של טולמיץ', חתן רבי יעקב ישראל טברסקי מצ'רקס.
יחיאל מור (מנר) (1932 – 7 באוגוסט 2019) היה כדורגלן ישראלי אשר שיחק בעמדת בלם בהפועל רמת גן, ולאחר הפרישה התחיל בקריירת אימון והדריך מספר מועדונים בכירים בארץ, ביניהם הפועל באר שבע, בית"ר ירושלים ומכבי נתניה.
מור נולד ב-1932 ושיחק מגיל צעיר בקבוצת הנוער המקומית (החל משנת 1947).
בשנת 1953 הגיע לקבוצת הבוגרים של הפועל רמת גן והיווה שחקן מפתח בהגנה בתפקיד הבלם בשנים אלו.
בעונת 1959/1960 החל לאמן את קבוצת הפועל באר שבע כמאמן-שחקן, כשהוא בן 27. תחת הדרכתו סיימה הקבוצה במקום התשיעי בליגה א', וגם בעונה שלאחר מכן באותו המיקום.
בשנת 1964 עבר לאמן את הפועל הרצליה, אך חזר לאחר עונה אחת בלבד לבאר שבע אותה אימן ב"עונה הכפולה", אותה סיימה באר שבע במקום השביעי.
ב-1968, לאחר היעדרות של תשע עונות, חזר לקבוצת ה"בית" שלו הפועל רמת גן, הפעם כמאמן.
לאחר קדנציות קצרות במכבי יפו ובבית"ר באר שבע, הגיע מור למכבי רמת עמידר.
ב-1972 הגיע לבני יהודה תל אביב והדריך אותה בעלייתה מליגה א' חזרה לליגה הלאומית, לאחר שניצחה ב-21 משחקים, סיימה שישה בתיקו והפסידה בשלושה בלבד, תוך הישג חסר תקדים לקבוצה של 77 אחוזי הצלחה באותה עונה.
לאחר מכן אימן במכבי נתניה, בית"ר ירושלים, שמשון תל אביב והפועל יהוד, וסיים את הקריירה בשנת 1984, כמאמנה של בית"ר רמלה.
מור פרסם מספר כתבות בעיתונים בנושא הכדורגל הישראלי ופעל לשיפור התנאים בו לאורך השנים, כמו כן השתתף במספר ועדות מקצועיות של ההתאחדות לכדורגל.
למור היו שלושה בנים ושבעה נכדים.
מור נפטר ב-7 באוגוסט 2019, והובא למנוחות בבית הקברות "שיכון ותיקים" בנתניה.
יחיאל (חיליק) כהנא (18 באפריל 1929 – 29 באוגוסט 2021) היה ראש עיריית חדרה הרביעי.
כהנא נולד בחדרה ולמד בגימנסיה חדרה.
הוריו אברהם, שהיה מפקד ההגנה של נפת חדרה, וחנה היו ממייסדי העיר.
אחיו, , נהרג בקרב על גבעת התחמושת במלחמת ששת הימים.
היה חבר בהגנה ובמלחמת העצמאות השתתף בקרבות בג'נין ובהגנה על משמר העמק.
לאחר שירותו הצבאי למד הנדסה אזרחית בטכניון שם קיבל תואר מהנדס.
עבד בסולל בונה וניהל את סניפי החברה בחדרה ובחיפה.
לאחר מכן שימש כמנכ"ל קיסריה פולימרים, והקים חברות נוספות במגזר הפרטי.
ב-1978 נבחר לראשות עיריית חדרה מטעם המערך, בבחירות שהיו לראשונה בחירות ישירות לראשות העיר.
נבחר לכהן בשנית, ובבחירות בשנת 1989 הפסיד לנחמיה להב.
לאחר שסיים כהונתו חזר לכהן בתפקידים בשוק הפרטי.
נפטר ב-29 באוגוסט 2021, והובא למנוחות בבית העלמין הישן בחדרה.
כהן נולד בסטרוקונסטנטינוב בווהלין, בן לרב העיירה, הרב אהרן כהן ולאשתו חיה בת הרב שלמה מקופל, שניהם ממשפחות חסידיות.
לאחר לימודים בחדר ובבית המדרש המקומי, הלך בגיל 14 ללמוד בישיבה ליטאית, בה למד עד גיל 20. לאחר מכן התכונן לבחינות הבגרות באודיסה ובמקביל היה פעיל במפלגה הסוציאל-רבולוציונרית.
בשנת 1899 חיסל את ראש האוכרנה שביקר באודסה.
בפעולה זאת הוא נפצע קשה ובמשך שנה שכב בבית חולים יהודי.
כשהבריא החליט להצטרף לתנועה הציונית ופעל ביחד עם ד"ר יוסף ספיר.
במהלך פרעות קישינב היה פעיל בהגנה העצמית.
בשנת 1909 עלה לארץ ישראל.
לאחר ביקור בירושלים פנה לחיפה, בה הקים ספרייה.
בשנת 1912 הוזמן לפתח תקווה לנהל את ספריית ספיר.
במהלך מלחמת העולם הראשונה הוא הצליח לשכנע את המפקד הטורקי שלא להחרים את הספרייה, וזו המשיכה לפעול עד גירוש תושבי פתח תקווה לתל אביב בקיץ 1918, על ידי הבריטים.
במהלך המלחמה הקים וניהל מאפייה ציבורית שסיפקה לחם לתושבים ורוחיה נצברו לטובת הספרייה.
אולם לקראת סוף המלחמה, בעת שהצבא הטורקי הנסוג חנה במושבה, הוא השתמש בכסף כדי לספק אוכל לחיילים הטורקים ובכך למנוע מהם לבזוז את בתי התושבים.
בקיץ 1919 עבר לירושלים, בה ניהל את בית העם ואת הספרייה לצידה.
לאחר שהספרייה הועברה לבית ספר תחכמוני, שב לפתח תקווה וניהל משנת 1932 עד מותו בשנת 1951 את הספרייה העירונית.
בהלווייתו הוספד על ידי יוסף שפרינצק שהגדירו בשתי מילים: "ציוניסט" ו"אידיאליסט".
הוא נקבר בבית הקברות סגולה.
הרב יחיאל מיכל הכהן הולנדר (ה'תרס"ח או ה'תר"ע, 1908 / 1910 בערך – כ"ו בסיוון ה'תש"ב, 11 ביוני 1942) היה רב בטרנוב שבגליציה, מחבר שו"ת "אמרי כהן".
נולד בטרנוב לשלמה, חסיד בלז ונכד ר' אליהו הורשובסקי (מחבר הספר 'אזור אליהו') מדרוהוביץ' ולחיה לבית פרידמן.
מגיל שתים עשרה עד שש עשרה למד מפי הרב מאיר אריק, שחיבבו מאוד, ואף מזכירו בהערכה באחת מתשובותיו.
כאביו היה אף הוא חסיד בעלז, והתקרב לאדמו"ר ר' אהרן רוקח.
בשנת ה'תרפ"ח (1928) נשא לאישה את מעכה הדס לבית וקסלר.
החל משנת ה'תרצ"ג (1933) שימש כרב, דיין וראש ישיבה בטרנוב.
ספרו כולל כמה דרשות שבת תשובה בעירו.
בשנותיו אלה הרבה להתכתב במשא ומתן הלכתי עם רבני דורו ואף פרסם מאמרים בבמות שונות.
נספה בשואה ביום כ"ו בסיוון ה'תש"ב עם אשתו וילדיו.
שו"ת אמרי כהן נדפס לראשונה על ידי המחבר בשנת תרצ"ז, עם הסכמות גדולי התורה באזור: הרב נחום ויידנפלד, אחיו דוב בעריש וויידענפעלד, בעל "דובב מישרים", והרב אהרן וולקין, מחבר שו"ת זקן אהרן.
הספר כולל תשובות של המחבר לשאלות שנשאל, רובן לרבנים בגליציה וחלקן גם לוורשה ואף לנירנברג.
ציטוטים רבים מהספר מופיעים בספרות התורנית בזמננו.
הספר נדפס בשנית על ידי אחיינו במהדורת צילום בניו יורק, ה'תשל"ג, ובשלישית במהדורה מתוקנת על ידי מכון חכמת שלמה, ירושלים ה'תשס"ח.
במהדורה השלישית נוספו עוד עשרות מחידושי המחבר שלוקטו מספרים וכתבי יד של רבנים שהיה עמהם במשא ומתן הלכתי, וכן כמה מאמרים של בני משפחה נוספים שנספו בשואה.
חלק נוסף משו"ת אמרי כהן היה מוכן בכתב יד, וכן ספרים נוספים: חידושים על מסכת בכורות ומסכתות נוספות, וביאור על פירוש אור החיים על התורה.
הרב יחיאל מיכל טברסקי (טוורסקי) הוא רב, אדמו"ר ומלחין חסידי אמריקני.
ראש קהילת בית יהודה במילווקי.
ידוע גם כאדמו"ר מהורניסטייפל מילווקי.
בנו של רבי יעקב ישראל מהורנוסטייפיל.
אחיו היה הפסיכיאטר הרב אברהם טברסקי.
נולד בשנת ה'תרצ"ט לרבי יעקב ישראל בנו של רבי בן ציון יהודה לייב מהורנוסטייפל, ולדבורה לאה בתו של רבי בן ציון הלברשטאם מבאבוב.
אחרי פטירת אביו רבי יעקב ישראל ששימש כאדמו"ר מהורנוסטייפל במילווקי מונה רבי מיכל כממשיכו במילווקי.
הרב טברסקי, כאחיו, למד הן בישיבות והן במוסדות השכלה: בישיבת סקוקי, ישיבת נר ישראל בבולטימור, ישיבת לייקווד, ובאוניברסיטת מרקט במילווקי.
כשם שסבו רבי בן ציון מבאבוב ואחיו הרב אברהם כך הרב טברסקי נודע כמלחין ניגונים ושירים חסידיים שניים משיריו "רוממו" ו"תקע בשופר" התפרסמו מאוד וכן השיר קרב יום הכולל חרוזים ביידיש המתאר את הציפייה לביאת המשיח .
הרב טברסקי הוציא שני אלבומים המוקדשים לניגוניו.
נוסף עליהם הפיק ישראל לאם אלבום מניגוניו, וגם נכדו של הרב טברסקי הוציא אלבום המבוסס על שיריו.
התזמורת הסימפונית של מילווקי ערכה מחווה לכבוד תרומתו המוזיקלית של הרב טברסקי.
אחיו: הרב אברהם יהושע השל טברסקי אדמו"ר, מלחין ופסיכיאטר.
פרופסור אהרן טברסקי דיקן בית הספר למשפטים באוניברסיטת ברוקלין.
נשוי לרבנית פייגה טברסקי בתו של רבי ישראל אברהם מפאלטישאן (ה'תרע"ו - ה'תש"ן), סופרת ומרצה ליהדות.
אחיה הוא רבי מרדכי שטיין מפאלטישאן.
ביילה גלדצלר, אלמנתו של הרב אליעזר גלדצלר ראש ישיבת אור ישראל בקנארסי.
חנה מלכה זינגר, נשואה לרב דוד זינגר.
הרב בן ציון טברסקי, עוזר רב קהילת בית יהודה.
הרב אפרים טברסקי, רבה של קהל חסידים בשיקגו.
הרב מרדכי טברסקי, רב בלונדון.
הרב יעקב משה טברסקי, רב במונסי.
יחיאל (חיליק) לימור (נולד ב-4 בפברואר 1943) הוא פרופסור (בגמלאות) לתקשורת, חבר נשיאות מועצת העיתונות והתקשורת בישראל ומכהן כיו"ר בית הדין לאתיקה של המועצה.
נולד בתל אביב ב-4 בפברואר 1943 ועבר בילדותו לירושלים.
אימו נירה ניהלה את לשכת יושב ראש הכנסת.
למד בגימנסיה רחביה ואת שירותו בצה"ל עשה ככתב צבאי של השבועון "במחנה".
בתום השירות הצבאי, בשנת 1963, החל לעבוד כעיתונאי בסניף ירושלים של מעריב, שהיה אז העיתון הנפוץ במדינה, ומילא שורה של תפקידי כתיבה ועריכה.
בין השאר, שימש ככתב מדיני וכשליח העיתון בלונדון, ערך את מוסף סוף השבוע של מעריב וכן את ירחון את, ובמסגרת זו השיק גם את העיתון לילדים צ'ופר (ששמו הוסב מאוחר יותר למעריב לילדים).
הוא נמנה עם מקימי מחלקת החדשות בגלי צה"ל והיה כמ"מ ראש המחלקה (במסגרת שירות המילואים שלו).
במקביל לעבודתו העיתונאית סיים את לימודיו לתואר ראשון בהיסטוריה ומדע המדינה ולתואר שני (בהצטיינות) בתקשורת, שניהם באוניברסיטה העברית בירושלים.
על עבודת הגמר שלו לתואר שני, שעסקה ביחסים בין חברי הכנסת לאמצעי התקשורת הוענק לו הפרס הראשון מטעם האגודה לחקר הפרלמנטריזם בישראל.
בשנת 2000 הגיש את עבודת הדוקטור שלו באוניברסיטת בר-אילן בהנחיית פרופ' שמואל ליימן-וילציג וד"ר דינה גורן.
נושא העבודה הוא מועצת העיתונות בישראל ובתפקידיה בשלושים וחמש השנים הראשונות לקיומה.
בשנת 1994, עם פתיחת הלימודים בתקשורת במוסדות להשכלה גבוהה בישראל, הצטרף כמרצה לסגל המחלקה לתקשורת באוניברסיטה העברית וכן לסגל בית הספר לתקשורת במסלול האקדמי במכללה למנהל.
כעבור שנתיים הצטרף לחוג לתקשורת באוניברסיטת תל אביב.
כעבור שנים אחדות נתבקש לעמוד בראש בית-הספר לתקשורת במכללה האקדמית ספיר ולאחר מכן הקים את בית הספר לתקשורת במכללת אריאל ועמד בראשו (עד 2008).
במקביל, המשיך ללמד באוניברסיטאות תל אביב ובר-אילן.
לימור מכהן כנציג ציבור במליאת מועצת העיתונות והתקשורת בישראל ומשמש כחבר הנשיאות שלה.
בשנת 2019 נבחר לכהן כיו"ר בית הדין לאתיקה של המועצה.
יחד עם חברת המועצה, ד"ר תהילה שוורץ אלטשולר, ניסח את תקנון האתיקה החדש של מועצת העיתונות, שאושר באוקטובר 2020. היה חלק מהצוות שניסח בשנת 2019 את תקנון האתיקה של תאגיד השידור ואת תקנון האתיקה של העיתון גלובס.
בשנים 2002–2006 כיהן לימור כיו"ר האגודה הישראלית לתקשורת.
בשנת 2000 זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות ביחד עם אחיו, פרופ' רפי מן, על ספרם "עיתונאות - איסוף המידע, כתיבה ועריכה".
ספר זה נהפך לספר היסוד בלימודי עיתונאות באוניברסיטאות, במכללות, בבתי ספר תיכוניים ואף בציבור הרחב.
בשנת 2019 הוענק לו עיטור "יקיר איגוד יועצי התקשורת ויחסי הציבור בישראל" כהוקרה על תרומתו האקדמית-מקצועית לתחום יחסי הציבור בישראל.
לימור כיהן כחבר במספר ועדות ציבוריות, וביניהן: הוועדה הציבורית (במינוי שר התרבות) לבדיקת נושא הצנזורה על סרטים והוועדה (במינוי שר המשפטים) לבחינת שאלות הנוגעות לפרסום פרטים מזהים בפסקי דין ובהחלטות של בתי המשפט ולעיון בתיקי בתי המשפט, וכן כנציג ציבור בדירקטוריון של תחנת רדיו ירושלים.
יחיאל לימור נשוי להיסטוריונית, פרופסור אורה לימור מהאוניברסיטה הפתוחה.
בנם הוא העיתונאי יואב לימור, ובתם גליה היא חוקרת קיימות וסביבה.
אחיו, ניסן לימור, היה חוקר המגזר השלישי והשכלה גבוהה בישראל, ושימש מנכ"ל בית הנשיא וכן מנכ"ל המועצה להשכלה גבוהה והוועדה לתכנון ולתקצוב.
יש לו שני אחים וגם שני אחים-למחצה: פרופסור רפי מן, היסטוריון וחוקר תקשורת, ואיזי מן, עורך תוכניות ושדר בקול ישראל.
תחומי המחקר העיקריים של לימור הם תולדות התקשורת בארץ ישראל ובישראל, מפת התקשורת בישראל, אתיקה עיתונאית, היבטים מוסדיים של תקשורת ההמונים וכן יחסי ציבור.
בשנים האחרונות מתמקד לימור במחקר על בולים כאמצעי תקשורת המונים.
מאמר שלו, שנכתב עם עמיתו פרופ' אילן תמיר ופורסם בכתב העת Communication Theory, אף מציע לראות בבולים אמצעי תקשורת המונים, הן בגלל תפוצתם הנרחבת הן בגלל המסרים שהם נושאים עליהם.
לימור פרסם עשרות מאמרים אקדמיים וכן פרקים רבים בספרים, בישראל ומחוצה לה.
על ספרו הראשון, המתווכים: אמצעי התקשורת בישראל 1948–1990, שנכתב עם פרופ' דן כספי, נאמר כי ספר זה "נהפך לקלאסיקה ביום הופעתו".
במסגרת פעילותו האקדמית הדריך לימור סטודנטים רבים בעבודות הגמר שלהם לתואר שני וכן בעבודות הדוקטור.
עם הסטודנטים שהודרכו על ידו בעבודת הדוקטור שלהם, שהוגשו באוניברסיטת בר-אילן ובאוניברסיטת פאריס 8, נמנים: ד"ר רבקה נריה-בן-שחר, ד"ר עמוס נבו, ד"ר אסנת רוט-כהן, ד"ר גדי שבת וד"ר דורית צימנד-שיינר.
עיתונאות בעידן הדיגיטלי (עם רפי מן).
איך להפוך צפרדע לנסיך: 1,000 טיפים ביחסי ציבור (עם ברוך לשם).
ידיעות אחרונות, ראשון לציון, 2017.
יחסי ציבור (עם ברוך לשם ולאה מנדלזיס).
לקסיקון לתקשורת המונים (עם חנה אדוני ורפי מן).
הרדיו הפיראטי בישראל (עם חנן נווה).
אמצעי התקשורת בישראל (עם דן כספי).
האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, 1998.
עיתונאות: איסוף מידע, כתיבה ועריכה (עם רפי מן).
האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, 1997.
מוסד התקשורת (כרך ג' בסדרה "תקשורת המונים") (עם דן כספי).
האוניברסיטה הפתוחה, תל אביב, 1996.
המתווכים: אמצעי התקשורת בישראל 1948–1990 (עם דן כספי).
האוניברסיטה העברית/עם עובד, תל אביב, 1992.
יחיאל לימור, רפי מן, עיתונאות בעידן הדיגיטלי.
רעננה: למדא - ספרי האוניברסיטה הפתוחה, ©תשפ"ב 2022.
הרב יחיאל מיכל היילפרין (ה'תרי"ז - י"ח בשבט ה'תרס"ט, 1909) היה רב ראשי ואב בית דין של קהילת האשכנזית בטבריה.
נולד בפולין לרב שמואל אריה היילפרין.
בשנת ה'תר"ם (1880 לערך) עלה לארץ ישראל, והתיישב בטבריה.
עם פטירתו של הרב אברהם צבי הלוי בסביבות שנת ה'תרנ"ו (1896 לערך), התמנה תחתיו כרב ואב"ד האשכנזים בטבריה.
התכתב בענייני הלכה עם רבני דורו, בהם הרב אברהם בורנשטיין מסוכטשוב, רבי דוד ועקנין מטבריה ורבי שמואל סלנט מירושלים.
לקראת שנת השמיטה ה'תרס"ג, פנו אליו נציגים מטעם חיים מרגליות קלווריסקי (ממונה יק"א בגליל) בבקשה להרחיב את היתר המכירה.
יחד עם חברים בבית הדין הספרדי, התיר להם עשיית מלאכות האסורות מן התורה בקרקע שנמכרה לגוי.
לאחר שקנאי טבריה ערערו על ההיתר, נשלח פסק הדין לרבי אברהם בורנשטיין, והוא אישר אותו, וכך הונהג באותה השנה במושבה יבנאל.
את מקומו מילא הרב משה קליערס.
הרב יחיאל מיכל גולדשלג (ביידיש: גאלדשלאק; י"ב בטבת ה'תקצ"א, 1831 – כ"א בשבט ה'תרע"ח, 3 בפברואר 1918) היה מגדולי רבני פולין.
אב בית דין שרנסק ושרפץ (שפס, שעפס).
חיבר את הספר "אמרי אמת".
נולד בשנת תקצ"א בשרנסק לאברהם נכדו של הש"ך, ולחוה לאה, בתו של הרב חיים זעליג טננבוים משרנסק (מצאצאי רבי יחיאל מיכל מנמירוב), ועוד הספיק להכיר את רבי מנחם מנדל מקוצק.
והחידושי הרי"מ קרא עליו: "מיכל שלי הוא יותר עילוי מכל העילויים שבזמני".
נודע אז בשם "העילוי משראנצק".
היה תלמידם של גדולי פולין החידושי הרי"מ ורבי ישראל יהושע מקוטנא, עמד בקשרי מכתבים עם שניהם וכן עם רבי מאיר אוירבך.
בהיותו כבן חמש שלח מכתב בדברי תורה אל רבי עקיבא איגר.
נסמך לרבנות בידי רבו בעל חידושי הרי"מ, הרב חיים דוידזון רבה של ורשה והרב נפתלי הירץ הלברשטט רבה של פלוצק.
נישא לבתו של הרב זליג לווינברג.
למשרתו הרבנית הראשונה התמנה בגיל 17 בעיר קיקל, ומאז כיהן ברבנות במספר עיירות שונות כשבעים שנה, בשרנסק, פודמביצה (פודמביץ') ואוסטרולנקה, וכחמישים ושלוש שנה בעיירה שרפץ (שפס).
בכל מקומות רבנותו הקים ישיבות, עמד בראשן והעמיד תלמידים.
בשנותיו האחרונות נחשב לזקן רבני פולין.
הביוגרף והעיתונאי יהודה ליב לוין ציין כי הרב גולדשלג "נחשב לקדוש עליון, בעל רוח הקודש ופועל ישועות".
הרב גולדשלג נפטר בשבט ה'תרע"ח (1918), בגיל 87, ונטמן בעירו שרפץ.
נכדו הרב יהושע השיל – שלבקשתו ישב על כיסא הרבנות של סבו – הקים על קברו אוהל.
האוהל נהרס, עם בית העלמין היהודי כולו, בידי הנאצים בתקופת השואה.
אחיו הרב אברהם מרדכי גולדשלג היה רב בעיר פלונסק.
בן אחותו דבורה רעכעל הוא הרב יהודה ליב גרויבארט ממאקו מחבר הספר "חבלים בנעימים דברי יהודה", עליו נדפסה הסכמתו.
וגם בנה הרב ישכר בריש גרויברט.
בנו הרב יעקב חיים זליג גולדשלג (תרי"ג, 1853 – תרפ"ו, 1926), הוציא לאור וערך מקצת מספריו של רבי יהונתן אייבישיץ וחיבר את ספר השו"ת "ויחי יעקב", היה מרבני ורשה.
נכדו הרב יהושע השיל דוד גולדשלג היה אב בית דין פשדץ (פשייטש) ושרפץ, וחתן האדמו"ר מקרשנוביץ רבי אליהו לרמן בעל "שנות חיים".
רבי יחיאל מיכל תמך בתנועה הציונית, כפי שעולה מהסכמתו לספר 'גאולת הארץ' של הרב מרדכי אשכנזי, בה הוא כותב:
בשנת תרנ"ז כתב הרב גולדשלג מכתב ארוך ומפורט אל הרב שמואל מוהליבר, גדול רבני חובבי ציון, בו פירט את החובה לדעתו לעסוק ביישוב הארץ, להתקבץ לאגודות ציוניות, לאסוף כספים ולהקים יישובים בארץ ישראל.
כן חתום על כרוז "דעות הרבנים לטובת הציונות" שפורסם באביב תר"ס (1900).
עם זאת, לדברי אברהם גרין, אחיו של דוד בן-גוריון, בקיץ תר"ס (1900) הוכרח הרב גולדשלג בצו מפורש מרבי יהודה אריה לייב אלתר (האדמו"ר מגור מחבר "שפת אמת") לחתום על מכתב התנגדות לציונות, ובלחץ קנאי עירו אכן עשה זאת.
הרב גולדשלג חיבר חיבורים רבים וחלקם נדפס.
כתבי היד של חיבוריו הרבים אבדו בשואה.
עיניים לראות ולב לדעת – על מגילת קהלת, וורשה תרמ"ה (קישור לספר באתר אוצר החכמה; קישור לספר באתר הספרייה הלאומית)
ציון וירושלים – על ספר תהלים, וורשה תרמ"ג (קישור לספר באתר אוצר החכמה; קישור לספר באתר הספרייה הלאומית)
אמרות טהורות – נדפס בתוך ספר "שברי לוחות", וורשה תרע"א
אמרי אמת – שלושה חלקים: הערות על התורה והנביאים, הערות על אגדות הש"ס, "ליקוטים בכללי תורה מצוות אמונות ודעות תקנות ומנהגים" וכן בענייני הלכה, פיוטרקוב תרפ"א, יצא לאור בידי בנו הרב יעקב חיים זליג (קישור לספר באתר היברובוקס)
עיניים לראות ואוזנים לשמוע – על מגילת שיר השירים
לחם דמעה – על מגילת איכה
סוד קדושים רבה – ביאור על מדרש רבה
ספר המאורות – שבעה חלקים, בענייני תרי"ג המצוות ועוד
יחיאל מאיר כשר (נולד ב־9 ביוני 1961) הוא שופט בית המשפט העליון החל משנת 2022.
כשר נולד ברמת גן בשנת 1961, בן לאברהם ואיילה.
אביו, יליד פולין, היה ד"ר לפיזיקה, מורה ומחנך.
אמו, ילידת בלגיה, הייתה מנהלת הייצור בבית החרושת המשפחתי.
כשהיה בן חמש עברה משפחתו להרצליה פיתוח.
בתיכון למד בגימנסיה הרצליה בתל אביב.
בין השנים 1979–1982 שירת בחיל התותחנים והשתתף במלחמת לבנון הראשונה כמפקד צוות תומ"תים.
עם שחרורו מצה"ל החל ללמוד משפטים באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1986 סיים בהצטיינות את לימודי התואר הראשון והתמחה במשרדו של פרופ' יובל לוי, שאצלו למד דיני עונשין.
ב־1987 קיבל רישיון עריכת דין והועסק כעורך דין שכיר במשרדו של לוי עד שנת 1993, אז הפך שותף והוביל את הליטיגציה במשרד.
בשנת 2014 התמזג המשרד עם משרדו של דוד תדמור וכשר התמנה לראש מחלקת הליטיגציה.
כעורך דין עסק כשר בליטיגציה מורכבת במגוון תחומים, בדגש על המשפט האזרחי, המסחרי והמנהלי.
בין היתר עסק בתובענות ייצוגיות, דיני תאגידים, דיני חיובים, דיני מקרקעין ותכנון ובנייה, דיני בנקאות, דיני תשתיות ואנרגיה, עתירות מנהליות לבג"ץ, בוררויות וגישורים.
בפברואר 2022 אושר מינויו לשופט בית המשפט העליון כנציג השוק הפרטי של לשכת עורכי הדין והוא הושבע לתפקיד ב-9 ביוני 2022. שר המשפטים גדעון סער תמך במועמדותו לאחר שסומן כבעל זיקה שמרנית, וזאת אף שעמדותיו החוקתיות אינן ידועות.
אל התפקיד הגיע כשר ללא רקע בתפקיד שיפוטי קודם.
ב-2024 פסק בהרכב של שלושה שמותר להתפלל בהפרדה במרחב הציבורי, בניגוד לעמדת עיריית תל אביב.
כשר נשוי לדורית ומתגורר ברעננה.
כשר הוא אוהד של קבוצת הכדורגל מכבי נתניה, ועד מינויו לבית המשפט העליון היה חבר בוועדת הביקורת של המועדון.
הרב ד"ר יחיאל מיכל הלוי אָשֵׁר (Maurice Ascher) (24 ביוני 1873 – 28 באפריל 1965; ה'תרל"ג – כ"ו בניסן ה'תשכ"ה) היה רב, סופר ואיש חינוך שווייצרי, אשר ייסד וניהל שנים רבות את "אשר סמינר" – בית ספר יהודי ייחודי בתנאי פנימייה לבנים ובנות, אשר היה מפורסם במיוחד בקרב יהדות שווייץ.
חיבר עשרות ספרים בתחום החינוך והפרוזה.
היה מידידיו הקרובים של הראי"ה קוק באירופה ומאנשי תנועת דגל ירושלים בשווייץ שנים רבות.
יחיאל מיכל (מוריס) אָשֵׁר נולד בשנת 1873 (ה'תרל"ג) ב, קנטון ברן בשווייץ, לדוד וקרולינה.
למד בבתי ספר ב, נשאטל ו בפרנקפורט, השלים את לימודי התיכון, ולמד רפואה ופילוסופיה באוניברסיטאות בברן ובהמבורג.
בסוף המאה ה-19 השלים עבודת דוקטורט על הפילוסוף הצרפתי שארל ברנאר רנוביה.
לאחר מכן למד כשש שנים בישיבתו של הרב מרדכי עמרם הירש בהמבורג והיה לתלמידו המובהק.
בתחילת המאה ה-20 שב ד"ר אשר לשווייץ והתגורר בעיר נשאטל, הגובלת בצרפת.
בשנת 1905 הקים במקום מוסד חינוכי־תורני אורתודוקסי ייחודי שנקרא "מוסד אשר" ("Jüdisches Institus Ascher") – בית ספר בו למדו בתנאי פנימייה ילדים וילדות יהודים מבתים אמידים מרחבי אירופה, שנשלחו ללמוד במוסד התורני, בשפה הצרפתית, "ספורט, בית ספר, הבראה ולימודים שמחים".
המוסד החזיק גם פנסיון בו שהה במשך כשנתיים, בתקופת מלחמת העולם הראשונה, הרב צבי יהודה הכהן קוק.
בשנת 1925 העביר הרב ד"ר אשר את המוסד לעיירה בֶּה (Bex-les-Bains), דרומית-מזרחית למונטרה.
כחלק מחזונו של ד"ר אשר המוסד כלל חווה, לימוד מקצועות מסחריים, ועוד.
בשלהי שנת 1938 עלה ארצה הרב ד"ר אשר, ובנו הרב שמעון – חניך ישיבת טלז – ניהל את המוסד אחריו.
המוסד התפתח, העמיד דורות של תלמידים, ונודע גם בשל היותו מקלט לילדים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בהמשך נוהל המוסד בידי הנכד אורי.
בשנת 1978 נסגר המוסד, ובשנת 1982 החל הצלב האדום לפעול במבנהו.
ד"ר אשר חיבר כעשרים ספרים בשפה הגרמנית בענייני חינוך, תרבות ופרוזה.
בספריו הפדגוגיים־פילוסופיים הציג את נקודת מבט של היהדות האורתודוקסית או הנאו־אורתודוקסית.
קשריו עם הראי"ה קוק ופעילותו ב"דגל ירושלים"
הרב ד"ר אשר נתוודע לראי"ה קוק בהיותו האחרון בשווייץ בתקופת מלחמת העולם הראשונה, והשניים היו לידידים קרובים ביותר.
עם עלות הראי"ה קוק ארצה בשלהי שנת ה'תרע"ט, מונו הרב שלמה זלמן פינס וד"ר אשר להוביל את התנועה בשווייץ.
לצורך קידום התנועה בא ד"ר אשר בדברים עם אישי ממשל באוסטריה, הונגריה ואנגליה.
כמו כן שימש ציר מטעמה, לצד הרב פינס והרב ירחמיאל אליהו בוצ'קו, לאספת אגודת ישראל בציריך בחורף ה'תרע"ט.
ביחס לעבודתו בתנועה ציין ד"ר אשר במכתב פרטי אל הרב צבי יהודה הכהן קוק – אשר ניהל מהארץ ואף לעיתים מאירופה את ענייני דגל ירושלים – מיום ז' באלול תשט"ו: .
לצד עבודתו בדגל ירושלים היה בעל יחס חם לכל היישוב היהודי בארץ, ואף תרם לארגון הסעד של תנועת פועלי אגודת ישראל.
בכעשרים וחמש שנותיו האחרונות התגורר ד"ר אשר בזכרון מאיר בבני ברק, התקרב לחזון איש ועסק רוב יומו בלימוד תורה.
ד"ר אשר היה נשוי לרבקה (1882–1977; ה'תרמ"ב-ה'תשל"ח), בתו של אברהם ארלנגר מלוצרן, ולהם חמישה ילדים.
יחיאל כלב (27 במאי 1923 – 16 בינואר 1948) היה רץ למרחקים ארוכים ארץ-ישראלי.
בתחילת שנות ה-40 היה לרץ הישראלי הטוב בארץ ישראל, וכן היה כדורסלן בהפועל ירושלים.
נהרג במלחמת העצמאות בשיירת הל"ה לגוש עציון.
כלב נולד בצנעא, בירת תימן, בנם של רומיה ומנחם.
בהיותו תינוק בן שנה עלה עם משפחתו לישראל.
עד גיל 8 למד ב"חדר תימני" ובגיל 9 עבר לבית ספר יסודי לבנים.
בגיל 12 הצטרף ל"משמר הבריאות".
בצעירותו התאמן בריצה ושיחק כדורסל בקבוצת הפועל ירושלים.
הוא השתתף בתחרויות רבות והתפרסם בארץ כ"אלוף הריצה הארצי".
הוא למד לבגרות בקורס ערב.
הוא עבד בבניין ועזר בפרנסת המשפחה.
בשנת 1940 הצטרף למשטרת היישובים העבריים.
באליפות הפועל שנערכה בירושלים בסוף יוני 1940 הוא זכה במדליית זהב בריצת 1000 מטר בתוצאה של 2:53.6 דקות.
בתחרות שנערכה ב-1941 קבע בריצת 1000 מטר שיא הפועל לנוער, שיא שהחזיק שנים רבות.
במרוץ האביב שנערך באפריל 1942 הוא זכה במדליית זהב בתוצאה של 17:54.4 דקות.
שבוע לאחר מכן, באליפות ארץ ישראל שנערכה באצטדיון המכביה בתל אביב בהשתתפות אנשי צבא מאוסטרליה, אנגליה, דרום אפריקה, יוון וניו זילנד, וכן עובדי משטרת המנדט ואתלטים ממצרים הוא זכה במדליית ארד בריצת 5000 מטר בתוצאה של 17:05.3 דקות, אחרי סליסבורי בסטרט (16:24 דקות) ודאו ממשטרת ארץ ישראל (16:52 דקות).
עם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס והשתתף כמקלען בקרבות רבים בסביבות ירושלים.
הוא נאסר כשבוע על ידי הבריטים ושוחרר מבית הסוהר בעזרת ההגנה.
ימים מעטים לאחר מכן נמנה עם אנשי מחלקת הל"ה, לוחמי פלמ"ח וחי"ש שנשלחו כתגבורת לגוש עציון לאחר ההתקפה הגדולה על הגוש ב-14 בינואר 1948. הלוחמים יצאו לדרכם מהרטוב בליל 15–16 בינואר והם עמוסים בנשק, תחמושת וציוד, אך בשל שעת היציאה המאוחרת וקשיי הדרך לא הצליחו להגיע לגוש.
עם שחר התגלתה המחלקה על-ידי כפריים באזור הכפרים בית נטיף, ג'בע וצוריף, שהזעיקו את ערביי הסביבה למקום ואלה כיתרו את המחלקה.
הלוחמים התארגנו על אחת הגבעות ("גבעת הקרב" כיום) ולחמו בהמוני הערבים עד שנהרגו כולם בקרב ביום ה' בשבט תש"ח (16 בינואר 1948).
בכ"ה בחשוון תש"י (17 בנובמבר 1949) הועבר, עם חללי גוש עציון, לקבר-אחים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל בירושלים.
לאחר מותו נערכו תחרויות ספורט לזכרו.
בדצמבר 1948 נערך מרוץ קטמון על שם יחיאל כלב, באוגוסט 1949 נערך טורניר גביע ירושלים בכדורסל לנוער על שם יחיאל כלב ובמאי 1950 הוענק על ידי מ.ס ירושלים גביע על שמו במסגרת תחרויות הפועל לנוער.
יחיאל מיכל זבלודובסקי (ימבח"ז; כ"ג בטבת תקס"ד, 7 בינואר 1904 – י"א בכסלו תר"ל, 15 בנובמבר 1869) היה רופא, אופטיקאי ופילנתרופ יהודי פולני, חוקר תורני ומשכיל.
ספרו הראשון 'משען מים' (וילנה תרכ"ט) הניח כללים לדרכי דרשות חז"ל במדרשים ובאגדות הש"ס.
מחקריו ועיוניו על מדרש רבה ראו אור במשך שנים במוספים התורניים של 'הכרמל' (בעיקר המאמרים על בראשית, שמות וויקרא רבה) וב'הנשר' של יוסף כהן-צדק.
מאמריו על במדבר רבה הוכנו לדפוס על ידו, שנה לפני פטירתו בספר "מי מיכל" (וילנה תרל"ג).
ארכיון כתביו של זבלודובסקי ובו תכתובות עם אישים ידועי שם בתנועת ההשכלה, בעיתונות העברית ובתנועה הציונית, בתקופתו, מוחזק בידי אספנים פרטיים.
הוא נמכר במכירה פומבית ב-2017.
הרב יחיאל מיכל חרל"פ (ב' בתשרי ה'תר"ס, 6 בספטמבר 1899 – י"ב במרחשון ה'תשל"ה, 28 באוקטובר 1974) היה רב ואב"ד המרכז היהודי ברובע הברונקס בארצות הברית במשך עשרות שנים.
קודם לכך היה רב בעיר קאנטון באוהיו ורב העיר אומהה בנברסקה.
היה מראשי אגודת הרבנים, מנהל ישיבת ר' יצחק אלחנן בניו יורק, חבר המזרחי בארצות הברית, מעורכי כתב העת 'אור המזרח', ובנו של הרב יעקב משה חרל"פ.
נולד בירושלים בראש השנה ה'תר"ס לרב יעקב משה חרל"פ ולפסיה בת הרב מיכל ורניקובסקי.
בילדותו למד בישיבות עץ חיים ותורת חיים.
בהיותו צעיר לימים בגיל 16 נקרא להצטרף לקבוצה למצוינים שעל יד ישיבת אהל משה.
היה בקשר הדוק עם הרב אברהם יצחק הכהן קוק והרב יצחק ירוחם דיסקין, שאף למדו איתו בחברותא.
בשנת תרפ"א נסע לארצות הברית, למד בישיבת רבנו יצחק אלחנן בניו-יורק ושימש רב בבית הכנסת של 'עץ חיים אנשי וולוז'ין' באיסטסייד.
בסיועם של מנהלי ישיבת רבנו יצחק אלחנן נתקבל כרב בעיר קאנטון שבאוהיו.
ייסד שם תלמוד תורה וארגן שיעורים תורניים.
משם עבר להיות רבה של אומהה במדינת נברסקה, שם עסק בעיקר בחינוך הנוער, ובניסיון לשלוח את הצעירים ללמוד בישיבות בשיקגו ובניו-יורק.
בשנת ה'תרפ"ו נבחר להיות רב בית הכנסת המרכזי ברובע הברונקס בניו יורק, בתפקיד זה שימש קרוב לחמישים שנה.
היה מראשי אגודת הרבנים ושימש כיו"ר האגודה, וחבר הוועדה לענייני ארץ ישראל של האגודה.
מלבד זאת היה פעיל חשוב בתנועת המזרחי בארצות הברית ונמנה כחבר בוועד הפועל של התנועה, היה גם מהעורכים של אור המזרח - כתב העת של המזרחי בארצות הברית.
ייסד את 'הוועד לחיזוק התורה והיהדות שעל יד המזרחי' ועמד בראשו.
על אף מגוריו בארצות הברית, היה קשור לארץ ישראל ומבקר בה פעמים תכופות, ביקוריו עוררו רושם.
שימש כנשיא ישיבת בית זבול, אסף למענה תקציב בארצות הברית, ובעת ביקוריו העביר בה שיעורים.
היה אוסף תרומות בארצות הברית למען ישיבות בירושלים עיר הולדתו, דבר שנכתב אף על מצבתו.
בעקבות כך היה הגזבר של ישיבת מאה שערים.
גם באגודת הרבנים היה יו"ר הוועדה לענייני ארץ ישראל, ונחשב כמי שקידש את שמה של ירושלים.
הלווייתו יצאה מישיבת רבנו יצחק אלחנן בהשתתפות הרב סולובייצ'יק והרב ד"ר בלקין,
נטמן למחרת היום בחלקת המשפחה בבית הקברות היהודי בהר הזיתים ליד קברו של סבו הרב זבולון חרל"פ וליד הקבר הריק של אביו שנקבר בשל מאורעות המלחמה בבית העלמין סנהדריה (לאחר מכן נקבר שם הרב יצחק מאיר חרל"פ בנו של הרב חיים זבולון חרל"פ).
כאחד מפעילי המזרחי בארצות הברית פעל בכדי שהמזרחי ישתתף בממשלת ישראל.
יחסו היה אוהד למדינת ישראל, וטען שלהקמת המדינה ויום העצמאות יש ערך דתי.
ספריו נקראים חוף ימים, במילה 'ימים' רמוזים שמותיו שלו ושל אביו - יעקב משה יחיאל מיכל.
חוף ימים על מסכת מכות.
חוף ימים על מסכת חגיגה.
קונטרס מיוחד עם שני מאמרים.
דרשותיו לימי העצמאות נדפסו בספר 'מי חכם וישמור אלה' בהוצאת מכון איי הים.
נישא לחיה שרה בת הרב זאב וולוף שחור, ולהם היו שני ילדים: איטא רייזיל שנפטרה בהיותה ילדה קטנה, והרב זבולון חרל"פ ראש ישיבה יונברסיטי בארצות הברית ונשיא ישיבת בית זבול.
גיסיו הם הרבנים: משה לייב שחור, חיים זבולון חרל"פ, מרדכי יהודה ליב זק"ש, שמואל ברוך ורנר, אברהם שדמי וישראל בארי.
נכדו הוא הרב זאב וולף חרל"פ רב היישוב מעלה עמוס.
הרב יחיאל מיכל חסיד (1670 או 1680 – י"א באדר ה'תפ"ח, 21 בפברואר 1728) היה יהודי גרמני, רב קהילת יהודי ברלין ורב העיר פרנקפורט על האודר.
נולד בפראג, לאביו הרב יהודה לייב דרשן, ולאימו הענדיל בת הרב שמעיה רבה של ברלין הידוע בכינוי סימון ברנד.
הוא היה נשוי להינדא בתו של הרב יצחק בנימין וולף, ולזוג נולדו לפחות שבעה ילדים.
בצעירותו שימש כרב בכמה מקהילות פולין גדול, ובשנת ה'תס"א עבר לברלין והחל ללמד בישיבה של הרב אהרן אחי אשתו.
אחד מתלמידיו הוא הרב דוד פרנקל בעל "קרבן העדה".
ב-16 במאי 1714 מונה בצו מלכותי לרב העיר ברלין, ומשנת ה'תפ"א שימש גם כרבה של פפד"א.
בשנת ה'תע"ג הגיע נחמיה חיון לברלין על מנת להדפיס את ספריו, וזכה לתמיכתו של הרב יחיאל מיכל.
בשנת ה'תע"ו נתן הרב גם הסכמה לספרו של גדליה מסימיאטיץ מתלמידי יהודה החסיד שהיה חשוד בשבתאות.
בשנת ה'תפ"ו חזר בו מתמיכתו בחיון, וגזר חרם על כל ספרי השבתאות.
מת בחיי אמו בליל שבת י"א באדר ה'תפ"ח, ונקבר ביום ראשון שלאחר מכן.
חיבר את הפירוש "יופי מכלל" – פירוש משלים לפירוש "יפה מראה" של הרב שמואל יפה אשכנזי על אגדות התלמוד הירושלמי.
בעקבות הדפסת חיבור זה נקלע לסכסוך עם אדם
שהדפיס את הספר יפה מראה באמסטרדם שנתיים לאחר מכן.
בנוסף חיבר פירוש לתלמוד בבלי מסכת מגילה, וכן מיוחסים לו דיני בדיקת הסכין שקיבל מרבי יהודה החסיד, ספר מפתח לספר הזוהר וכתבי יד שונים בקבלה.
ליפמן (ה'תע"ה–ה'תקכ"ח) – בסביבות שנת ה'ת"ק התנצר ונקרא אלויס פון זוננפלס.
עסק בין השאר בקבלה נוצרית ובאלכימיה.
הוא היה אביו של יוסף פון זוננפלס.
הענא – נישאה לדיין מנדל מפפד"מ
לאה – נישאה לדיין לייב כ"ץ מברלין
בת ששמה לא ידוע – נישאה לדיין יואל בן יקותיאל זקש מגלוגא שהיה מעורב בפולמוס יהונתן אייבשיץ.
רבי יחיאל מיכְל הלוי, (נפטר אחרי ה'תס"ז) בן אריה ליב סג"ל קאלישר, היה שד"ר, דרשן, בעל ספר שערי שמים.
נולד בווילנא לאביו רבי אריה לייב סג"ל בן רבי נפתלי הירץ לבית לוי, שם למד אצל זקנו אבי אימו רבי שלמה זלמן ראב"ד בווילנא בראשית המאה החמישית, היה גם קרובו של המהרש"א.
בשנת תל"ה (1675) הדפיס ספרו שערי שמים שבו קיבץ 18 מדרשותיו, לספרו התקבלו הסכמות רבות מרבני זמנו, תוכניתו להוציא לאור חלקים נוספים מהספר לא הצליחה מחסרון מימון להדפסה.
כמו כן התחיל לחבר ספר על טור חושן משפט אך מיראת ההוראה הפסיק את כתיבתו.
ספרו שערי שמים הועתק והגיע למרוקו ומשום כך יוחס בטעות על ידי הרב יעקב משה טולידאנו בספרו 'נר המערב' לרבי חיים טולידאנו מחכמי מכנאס שבמרוקו, מאוחר יותר הוא חזר בו מדבריו.
הכיר את הרב יונה תאומים-פרנקל, בעל 'קיקיון דיונה', ורבי יצחק הגדול רבה של פוזנא.
עבר בעיר בריסק ופגש שם את רבי משה בן אברהם מגזע צבי, ומביא דבר תורה משם זקינו רבי העשיל מקראקא.
וכן מביא מה ששמע מרבי אברהם אבלי הלוי גומבינר.
מוזכר בתואר נשיא ארץ ישראל, המשמש לציון נכבדים אשר היו ממונים על איסוף כספי ארץ ישראל לטובת היישוב היהודי בארץ.
בסוף ימיו עלה לארץ ישראל, שם נפטר.
הסכמתו האחרונה ניתנה לספר 'עבודת הבורא' (זולצבאך תס"ז) ביום ג' ח"י אדר שני תס"ז.
יחיאל מיכל בן אברהם סג"ל אפשטיין (בכתיב יידי הנהוג אז: עפשטיין) היה סופר יהודי שחי במאה השבע עשרה.
הוא מתייחס לעצמו כיהודי אשכנזי.
מפורסם בעיקר בעד חיבורו "קיצור של"ה".
שום דבר לא ידוע לנו על הקריירה שלו.
היה חתנו של דיין בשם "יום-טוב אופנהיים".
בשנת ה'תמ"ג (1683), פרסם יחיאל מיכל לראשונה את ספרו "קיצור שני לוחות הברית" (מוכר גם בשם "קיצור של"ה"), בפירט.
מהדורה שנייה, עם הוספות רבות, פורסמה חמש עשרה שנים אחרי כן (ה'תנ"ו) באותה העיר, ומהדורה שלישית עם עוד יותר חומר יצאה לאור באמסטרדם.
הספר מסודר לפי הספר "שני לוחות הברית" (1648) של רבי ישעיה הלוי הורוביץ ומכיל חומר מלוקט מספר שני לוחות הברית ומעוד ספרי מוסר.
רבי יעקב עמדין פרסם את האופי השבתאי של היצירה בספרו "תורת הקנאות" (1752) וההתייחסויות לשבתי צבי נמחקו מהמהדורות הבאות.
יחיאל מיכל פרסם גם יצירות ביידיש, ביניהן: "דרך הישר לעולם הבא", וכונה "אלוף היידיש".
יחיאל רובינוביץ' מטאטוב היה פוליטיקאי סובייטי מדאגסטן וסופר בשפת הג'והורי.
כיהן כתובע של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית של דאגסטן (1931–?), כקומיסר העממי למשפטים וכמזכיר נשיאות הוועד הפועל המרכזי של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית של דאגסטן.
כמו כן היה מייסדו של העיתון היהודי-טאטי הראשון בעולם, "ואטן" ("מולדת"; בשפת הג'והורי: Захметкеш).
מטאטוב עבר נרדף פוליטית בשנת 1938.
יחיאל מטאטוב נולד בשנת 1888 בדרבנט והיה בן למשפחת חנוקאייב העשירה, אחת משלוש המשפחות העשירות ביותר בדגסטן לפני מהפכת אוקטובר.
הוא שירת בצבא בשנים 1908–1910. בשנת 1914 יצא לחזית, וכעבור שנה נפל בשבי האימפריה האוסטרו-הונגרית, שם שהה שלוש שנים עד 1917.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא.
הוא היה מהפכן ונפגש עם ולדימיר לנין.
בשנת 1917 היה הדאגסטני היחיד שהשתתף בכיבוש ארמון החורף.
בשנת 1918 הצטרף להמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בין 8 ל־16 במרץ 1921 שימש כציר בקונגרס העשירי של המפלגה הקומוניסטית הרוסית.
הוא נישא לסוזנה חנוקאייבה, ולזוג נולדו שלוש בנות – איסקרה, טוסיה ושורה – ובן אחד, מיכאיל.
ביוני 1928 ייסד את העיתון "העומל" (בג'והורי: Захметкеш), כאשר הרב לשעבר אסאיל בינאייב מונה לעורך.
העיתון היה לעיתון הרפובליקני הראשון בעולם בשפת ג'והורי.
יחיאל מטאטוב מילא תפקיד מרכזי בהכרה בשפת הג'והורי כשפת מדינה של דגסטן בשנות ה־20 של המאה ה־20.
ב־10 ביוני 1930 נשא מטאטוב את נאום הפתיחה בישיבת ועדת האוזט של דגסטן במחצ'קלה.
בשנת 1931 מונה לתובע של דגסטן, ולאחר מכן התמנה לקומיסר העממי למשפטים של דגסטן.
עד יולי 1938 שימש מזכיר נשיאות הוועד הפועל המרכזי של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית של דגסטן.
לאחר מכן כיהן כמזכיר נשיאות הסובייט העליון של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוטונומית של דגסטן עד אוקטובר 1938.
בשנת 1932, בעריכתו של מטאטוב, ראו אור "המילון הפוליטי" והקובץ "משוררי יהודי ההרים".
באוקטובר 1938 עצרה ממשלת ברית המועצות את מטאטוב, האשימה אותו בלאומנות בורגנית וגזרה עליו שמונה או עשר שנות מאסר.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה, בעת שהותו במחנה עבודת כפייה סובייטי ברפובליקת קומי, ביקש לצאת לחזית, אך הדבר לא הותר לו עד שנת 1943. הוא נפטר בשנת 1943.
יחיאל מטאטוב התגורר ברחוב קנדלאקי 17 בדרבנט.
בשנת 2022 הוכר ביתו, שנבנה בשנת 1898, כאתר מורשת תרבותית של דרבנט והוכנס להגנה ממלכתית בשם "בית המגורים של מטאטוב".
בדרבנט הוקמה אנדרטה לזכר יחיאל רובינוביץ' מטאטוב.
מילון אורתוגרפי–ספר עזר לשפת הג'והורי (מחצ'קלה, 1929)
מדריך לשפת הג'והורי (מחצ'קלה, 1931)
יחיאל ספרא (נולד ב-7 באפריל 1947) הוא בדחן, הומוריסטן וסטנדאפיסט ישראלי.
ספרא נולד בפולין במשפחה חרדית לאב בעל מכולת ובעל קורא, שאף כתב בדיחות לבדחן היידי שמעון דז'יגאן.
גדל בבני ברק ולמד בישיבת היכל התלמוד.
בגיל צעיר יצא בשאלה, לפרנסתו עבד כמכין ילדים לקריאת ההפטרה בבר מצווה ובנוסף שימש כקריין "טעמי המקרא" ברדיו ובטלוויזיה.
בשנות ה-80 התפרסם לאחר שנהג לשלוח בקביעות מכתבים וחידודי לשון לעיתונים, שהתפרסמו בעיקר בעיתון מעריב, ואחר כך היה בעל טור במקומון צומת השרון של רשת שוקן.
השתתף בתוכניות הרדיו "לצון נופל על לצון" ו"מפיק ודי".
כמו כן הופיע עם אבשלום קור בתוכניות הלשון בערוץ 1 "הגיע זמן לשון" בטלוויזיה ו"באופן מילולי" בגלי צה"ל.
בטלוויזיה, כיכב בתוכנית ההומור "חכמים בלילה" ששודרה בערוץ 1, והגיש פינת הומור שבועית בתוכנית "שבוע טוב" בהנחיית ד"ר עליזה לביא ששודרה במוצאי שבת.
כמו כן היה בין כותבי השאלות לתוכנית הטלוויזיה "הכספת" של ארז טל, וחיבר את הספר "טריוויה עד הבית", 2010 שאלות ותשובות בעריכת טל גלעד הוצאת מודן.
ספרא השתתף בפאנל התוכנית "יתוש בראש" אשר שודרה בגלי צה"ל ובטלוויזיה החינוכית.
יחיאל ספרא הוא הכותב של טוביה צפיר הוא משתתף בפסטיבל השנתי של "מספרי סיפורים"
ומופיע בערבי הומור יהודי ברחבי הארץ.
תחום נוסף שבו התפרסם ספרא הוא דיאטה: בעבר שקל למעלה מ-180 ק"ג, ובעקבות שימוש בדיאטה מיוחדת הוריד 100 ק"ג ממשקלו.
רעייתו היא האסטרולוגית טובה ספרא ולהם שלושה ילדים.
בנם, יהודה ספרא, הוא כותב טורים הומוריסטיים בעיתון "ישראל היום" וחומר הומוריסטי וסאטירי באתר "לאטמה".
את שני סוגי השירה שכתב פרסם תחת שני שמות: על שירתו הלירית חתם בשם "יחיאל מר", ועל פזמוניו – "יחיאל מוהר" (ולעיתים בשם העט: "אברהם חן").
יחיאל מוהר, בנם של חיה (חייצ'ה) ומאיר מוהר (משורר, סופר ומתרגם), נולד בעיירה טארנוב שבגליציה המערבית, פולין, ובגיל שנה עברה משפחתו לעיירת הנופש פיכטנגרוּנד שעל יד ברלין בירת גרמניה, שם הייתה מושבת סופרים עבריים.
בגיל 17 עלה יחיאל הצעיר לארץ ישראל לבדו במסגרת "עליית הנוער", והגיע לכפר יהושע.
ערב פרוץ המלחמה עלו הוריו, ואחיו הגדול ישעיהו הצטרף אליהם ב-1942. עקבותיו של אחיו אברהם אבדו ברוסיה במלחמת העולם השנייה.
ב-3 במאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, נפטר אחיו .
מוהר החל בכתיבת פזמונים למסיבות קיבוץ דברת, שאליו עבר עם הכשרת "זרעים" מכפר יהושע, שם הכיר את אשתו עדינה.
בשנת 1946 עברו מוהר ואשתו לתל אביב.
בשנות החמישים הרבה לכתוב ללהקת הנח"ל, החל לכתוב גם שירה ופרסם 5 ספרי שירה שעוסקים במהלך חייו בארץ.
מוהר הרבה לשתף פעולה עם המלחין משה וילנסקי והם יצרו להיטים רבים ללהקת הנח"ל, בהם "יא משלטי", "מול הר סיני" (שנכתב על רקע מלחמת סיני), "הורה נתגבר","הורה ממטרה", "רחל רחל", "שיר ערש נגבי" ו"בלדה על מעיין וים".