tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המודל מסביר שלושה מכוחות היסוד - הכוח האלקטרומגנטי, הכוח החזק והכוח החלש - כנובעים מחילופי חלקיקים שהם נשאי כוח, השייכים לקבוצה רחבה יותר הקרויה בוזונים.
נשאי הכוח הם קוונטים (אנגלית - quants, הערך הקטן ביותר של גודל פיזיקלי) של סוגי שדות מסוימים, כלומר, לפי תורת השדות הקוונטית, הם אלו שיוצרים את השדה.
קיים סוג אחד של שדה לכל סוג של נשא כוח, אך לא בהכרח להפך.
למשל, שדה אלקטרומגנטי, בו קוונטים הם פוטונים בלבד, ושמונת הגלואונים הם הקוונטים של שדה הכוח החזק, אבל את הכח החלש נושאים בוזוני W ו-Z
נשאי הכוח המתווכים בכוח האלקטרומגנטי, הכוח החלש והכח החזק (בהתאמה - פוטונים, בוזוני W ו-Z וגלואונים) מכונים בוזוני כיול.
בפיזיקת החלקיקים, הטבע מתואר במונחים של שדות (תורת השדות הקוונטית).
לפיכך, ניתן להסביר כוח בין חלקיקים בשתי צורות.
האחת, על ידי שדה שכל חלקיק יוצר סביבו, אשר משפיע על החלקיק השני - זהו הסבר שהיה מקובל בפיזיקה הקלאסית, החסרון שלו הוא הצורך במה שמכונה "פעולות רפאים ממרחק", כלומר השפעה של חלקיק על חלקיק מרוחק ממנו, בלי שום מגע ביניהם.
ההסבר החלופי הוא שחלקיקים אלמנטריים מפעילים כוחות האחד על השני על ידי החלפת נשאי כוח, כלומר נשא כח נפלט מחלקיק אלמנטרי אחד ונקלט על ידי משנהו, כשהוא נושא תנע ואנרגיה.
לכל כוח בסיסי יש נשא כוח משלו, שהוזכרו כבר קודם - פוטונים, גלואונים ובוזוני W ו-Z.
המודל הסטנדרטי כולל שלושה מתוך ארבעת הכוחות המוכרים לאדם: אלקטרומגנטי, גרעיני חזק, גרעיני חלש ואת כל נשאי הכוח שלהם, ומסביר כיצד הכוחות פועלים על כל חלקיקי החומר.
עם זאת, כוח הכבידה אינו חלק מהמודל הסטנדרטי.
היסטוריית התפתחות חלקיקים נשאי הכוח
הרעיון של נשאי הכוח התחיל מהמאה ה -18, כאשר הפיזיקאי הצרפתי שארל-אוגוסטן דה קולון הראה שהכוח האלקטרוסטטי בין אובייקטים טעונים חשמלית עוקב אחר חוק הדומה לחוק הכבידה של ניוטון, מה שהעלה את האפשרות ששני הכוחות נובעים ממכניקה דומה.
עם הזמן, מערכת יחסים זו נודעה בשם חוק קולון.
בשנת 1905 הציע אלברט איינשטיין את קיומו של חלקיק אור, הפוטון שהתברר כנשא הכח האלקטרומגנטי, בתשובה לשאלה: "מה הם הקוונטים של האור?"
בשנת 1923, באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, הפיזיקאי האמריקאי ארתור קומפטון הציג אפקט המכונה אפקט קומפטון, שההסבר הכי בסיסי עבורו הוא ההסתכלות על האור כעל זרם של חלקיקים בדידים, מה שסייע לשכנע את הקהילה המדעית בחלקיקי האור של איינשטיין.
לבסוף, בשנת 1926, גילברט ניוטון לואיס הציג את המונח "פוטון", שהפך עד מהרה לשמו של חלקיק האור.
נשוי בהפתעה הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי משנת 2018. הסרט בוים על ידי רוב גרינברג, נכתב על ידי גרינברג, בוב פישר, ולזלי דיקסון בכיכובו של יוג'יניו דרבז, אנה פאריס, אווה לונגוריה, ג'ון האנה, וסווזי קורץ.
הוא גרסה מחודשת של הסרט "נשואה לשניים" משנת 1987. העלילה עוקבת אחרי מאבקיה של אם חד-הורית ממעמד הפועלים, המשכנעת נער פלייבוי עשיר הלוקה במחלת השכחה שהם זוג נשוי.
הסרט יצא בארצות הברית ב-4 במאי 2018 וגרף 83 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות מהמבקרים, אשר שיבחו את הביצועים של פאריס אך מתחו ביקורת על העלילה התפלה שלא הוסיפה דבר חדש לסרט המקור.
קייט (אנה פאריס) היא אלמנה ממעמד הפועלים ואמא לשלושה, אשר נשכרה על מנת לנקות יאכטת יוקרה השייכת ללאונרדו (יוג'יניו דרבז) נער פלייבוי מקסיקני, אנוכי ומפונק.
לאחר שפיטר את קייט בצורה לא הוגנת, לאונרדו נופל מהיאכטה ומתעורר בלי לזכור מי הוא.
כדי לנקום בו, קייט מופיעה בבית החולים, ומשכנעת את לאונרדו המבולבל הלוקה במחלת השכחה כי הם נשואים.
שם שחקן/ית שם הדמות יוג'יניו דרבז לאונרדו מונטנגרו אנה פריס קייט סאליבן אווה לונגוריה תרזה ג'ון האנה קולין סווזי קורץ גרייס סאליבן Mariana Treviño סופיה מונטנגרו ססיליה סוארז מגדלנה מונטנגרו Omar Chaparro בורו Jesús Ochoa ויטוג'וש סגארהג'ייסון
במרץ 2017, הוכרז כי אנה פאריס ויוג'יניו דרבז יככבו בגרסה מחודשת לסרט "נשואה לשניים" משנת 1987, בבימוי רוב גרינברג ובוב פישר.
התפקידים הראשיים בסרט הפוכים מהגרסה המקורית.
דרבז יגלם אדם עשיר אשר נופל מהיאכטה שלו, ונמצא על ידי דמותה של פאריס, אם חד-הורית המשכנעת אותו שהוא בעלה.
הצילומים החלו בוונקובר במאי 2017. אווה לונגוריה הצטרפה לצוות השחקנים באותו חודש.
התאריך המקורי ליציאת הסרט היה ב-20 באפריל 2018, על ידי חברת Lionsgate.
בינואר 2018, התאריך נדחה ל-13 באפריל 2018. במרץ 2018, הסרט נדחה ל-4 במאי 2018, כדי להימנע מתחרות מול הסרט "הנוקמים: מלחמת האינסוף".
בתאריך 24 ביוני 2018, הסרט גרף 49.4 מיליון דולר בארצות הברית וקנדה, ו-33.6 מיליון דולר במדינות אחרות, בסך הכל, הסרט הכניס כ-83 מיליון דולר, כנגד הפקה בתקציב של 12 מיליון דולר.
אתר הביקורות "Rotten Tomatoes" העניק לסרט ציון של כ-26% על סמך 72 ביקורות, ודירוג ממוצע של 4.2/10: "הסרט נשוי בהפתעה משתמש בצורה עלובה באנה פאריס המקסימה, ובוחר בסרט מקור מפוקפק לגרסה מחודשת, שלא מתעלה על הרף הנמוך שהציב המקור".
נשבע לך לא בוגד הוא פזמון, שנכתב והולחן על ידי ישראל בונדק ובוצע על ידי זמרים שונים.
הביצוע המוכר יותר הוא של דורון מירן.
השיר נכתב על ידי האמרגן ישראל בונדק בשנת 1991.
את השיר כתב בונדק על מפית במועדון החאן בירושלים.
המבצע המקורי של השיר היה נחמיה אסף, אך השיר לא זכה להצלחה.
לאורך השנים ביצעו זמרים שונים את השיר בהם אבי סינואני, שימי מזרחי ואבי ביטר, והביצוע המוכר יותר הוא של דורון מירן.
השיר נכלל באלבום של מירן שנקרא "נשבע לך לא בוגד" ויצא בשנת 2000.
בשנת 2014 הושמע השיר בעת השתתפותו של מירן בעונה השישית של התוכנית "האח הגדול" וזכה לחשיפה ציבורית רבה.
במקביל, בעת שהייתו של מירן בבית האח הגדול הוציאו צמד "הישראלים" ביגי ושורטי בשיתוף הזמר חזי פרץ את השיר "נשבע לך לא בוגד 2".
השיר כולל אמירה החוזרת על עצמה פעמים רבות בשיר, "נשבע לך לא בוגד, בחיאת עיוני לא בוגד" הדובר בשיר מבטיח לזוגתו כי על אף הפיתויים העומדים בדרכו בעבודתו בלילות ובבילוייו הליליים, אין הוא בוגד בה.
הדובר גם מבטיח שלא לבגוד בה בעתיד.
מירן סיפר על השיר: "בהתחלה צחקו עליי כששרתי אותו, היו אומרים לי שמבחינה תחבירית אין משפט כזה.
הייתי מסביר להם שזה מאוד טבעי שגבר רוצה להגיד לאישה שלו שהוא לא בוגד בה, אז הוא אומר "נשבע לך".
מבחינה פיננסית אני יכול לומר שהשיר הזה סידר לי את החיים, הוא החזיק כמה שנים טובות, ועד היום כמעט ואין אירוע שהוא לא מושמע בו".
נשות הברזל הוא סרט קומדיה תאילנדי משנת 2001. הסרט עוקב אחר האירועים האמיתיים של קבוצת כדורעף גברים, המורכבת בעיקר מספורטאים הומואים וטרנסג'נדרים.
בשנת 2003 יצא הסרט נשות הברזל 2, ששימש גם כפריקוול וגם כסיקוול לסרט המקורי.
סרט זה מתאר כיצד נפגשו לראשונה הדמויות של הסרט המקורי, ואיך הן יתאחדו בעתיד על מנת לקחת חלק בטורניר כדורעף נוסף.
בשנת 1996, מון (סאהפאפ ויראקאמין) ויונג (צ'איצ'ארן נימפונסוואס) הן שתי שחקניות כדורעף טרנסג'נדריות, אשר מאמנים מקצועיים מתעלמים מהן שוב ושוב בשל הופעתן החיצונית.
כאשר מתחלף המאמן של קבוצת כדורעף מקומית, המאמן החדש עורך גיוסים לקבוצה החדשה.
כאשר מון ויונג נבחרות לקבוצה, מרבית השחקנים הוותיקים מתפטרים לאות מחאה, משאירים את המאמן החדש במצב קשה.
עקב כך, מון ויונג מגייסות לעזרתן את חבריהם הלהט"ביים איתם נהגו לשחק כדורעף כאשר למדו יחד באוניברסיטה.
בין השחקנים החדשים: ויט (אקצ'אי בורנאפאניט), שמסתיר מארוסתו את היותו הומו, פיה (גוקגורן בנג'אדטיקול), רקדנית טרנסקסואלית ונונג (גיאורג'יו מיוצ'י), הומוסקסואל שגויס בגיוס חובה לצבא.
כאשר התחרות מתחילה, שחקן אחד בלבד מכל הקבוצה הוא הטרוסקסואל-סיסג'נדר.
בגלל המראה החיצוני שלהם, רבים מיריביהם מתכננים לאסור מהקבוצה מלהתמודד מולם, ותוך כדי כך הקבוצה זוכה לכינוי "נשות הברזל".
עם זאת, הקבוצה הופכת במהרה להיות חביבת הקהל, וגורמת לקבוצות היריבות לשנות את דעתן.
על רקע כתוביות הסיום של הסרט מוצגות "נשות הברזל" האמיתיות, כפי שהן היו בזמן עשיית הסרט (2000).
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות ג'סאדאפורן פולדי צ'אי צ'איצ'ארן נימפונסוואס יונג גיאורג'יו מיוצ'י נונג גוקגורן בנג'אדטיקול פיה סאהפאפ ויראקאמין מון אקצ'אי בורנאפאניט ויט
הסרט היה להיט בתאילנד, כמו גם בפסטיבלי קולנוע בינלאומיים רבים, היה מועמד ל-12 פרסים וזכה בעשרה, לרבות פרס התאחדות הקולנוע הלאומית בתאילנד, פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ופרס מטעם המגזין הלהט"בי Siegessäule שהוענק בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין.
הסרט הוקרן בפסטיבלי קולנוע בפוסאן, סן פרנסיסקו, מיאמי, לוס אנג'לס, סיאטל, סטוקהולם ועוד.
"נשבע" הוא פזמון שכתב שמוליק קלוסקי, הלחין יאיר קלינגר וביצע חיים משה.
השיר נכלל באלבום הנושא את שמו.
באלבומו הקודם ביצע משה שירים בגוון שירי ארץ ישראל וסטה מהקו המזרחי הים-תיכוני שאפיין אותו.
גם באלבום זה המשיך בקו זה.
השיר נכלל בפסקול הסרט "אבא גנוב 2", והושמע בקטע החתונה בהפתעה שנערכה לגיבור הסרט צ'יקו בן דוד (יהודה ברקן).
בהמשך החל השיר להיות מושמע רבות בחתונות ובטקסים צבאיים.
חיים משה ביצע את השיר בטקס הדלקת המשואות בשנת 2018.
במצעד "אגן הים התיכון" של כאן גימל, ששודר ביום העצמאות ה-76 (מאי 2024), זכה השיר "נשבע" במקום השני (אחרי "הפרח בגני").
ב-3 בנובמבר 2025 הופיעו עדי אשכנזי ואסי כהן בדמותו של דדי דדון אותה הוא מגלם בתוכנית ארץ נהדרת, בגרסה מחודשת של השיר במסגרת פרסומת לחברת בזק.
"נשארת איתך" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל.
הוא יצא לאור ב-12 בנובמבר 2017, בהוצאת חברת התקליטים NMC יונייטד אנטרטיינמנט, כסינגל שלא מתוך אלבום אולפן.
הוא נכתב והופק על ידי אורי גלילי והולחן על ידי אינטרנשיונל.
השניים עבדו יחד על מספר שירים באותה התקופה.
ההכרזה הרשמית על השיר אירעה ב-3 בנובמבר ברשתות החברתיות.
הוא נכתב והופק על ידי אורי גלילי, שעבד עם אינטרנשיונל בשני שיריה הקודמים, "רותי" ו"יש לי אהבה (לה קוסטה)".
כרמי שימרון שרה את קולות הליווי.
ל"נשארת איתך" פורסם קליפ מילים, על רקע תצלום שחרחר בו מוצגת אינטרנשיונל כשהיא מביטה החוצה מהחלון על תל אביב-יפו הגשומה.
בריאיון סיפרה הזמרת כי: .
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם12 בנובמבר 2017הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתNMC
נשארים לחג הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2023, בבימויו של אלכסנדר פיין ותסריט בידי דייוויד המינגסון.
הסרט מתרחש בחורף 1970 ונמשך לתחילת 1971. מככב בו פול ג'יאמטי כמורה קפדן להיסטוריה קלאסית עתיקה בפנימייה בניו אינגלנד שבצפון-מזרח ארצות הברית, שנאלץ ללוות מספר תלמידים שאין להם לאן ללכת בחופשת חג המולד.
לצידו משחקים דומיניק ססה, אחד התלמידים, ודאווין ג'וי רנדולף, מנהלת הקפיטריה של הפנימייה.
המינגסון ביסס את התסריט על חווייותיו בתקופת התיכון.
הסרט הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע בטליורייד ב-31 באוגוסט 2023, ויצא לאקרנים בארצות הברית על ידי פוקוס פיצ'רס ב-27 באוקטובר 2023. הוא זכה לביקורות חיוביות והכניס 38 מיליון דולר.
בישראל יצא הסרט ב-8 בפברואר 2024.
הסרט נבחר לאחד מ-10 הסרטים המובילים של 2023 על ידי המכון האמריקאי לקולנוע, וזכה לשבחים רבים, כולל שתי זכיות בפרסי גלובוס הזהב ובפרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע.
רנדולף זכתה בפרס שחקנית המשנה הטובה ביותר בשני הטקסים.
הסרט זכה גם בחמש מועמדויות בפרס האוסקר, כולל לסרט הטוב ביותר.
פול הונהאם, מורה קשוח באקדמיית בארטון, מוסד אמריקאי ייחודי וספציפי, מעין שילוב של מכינה ופנימייה, שנועד להכשיר בני נוער עשירים לקראת לימודים בקולג' יוקרתי בחוף המזרחי, ומשם המשך החיים שלהם יהיו סלולים.
הרבה מבני הנוער הם "ילדים של", והוא אמור לתת להם ציון מקסימלי, יהיה אשר יהיה, אך פול הוא עוף מוזר, שמתעקש לחנך את התלמידים שלו ולתת את הציון שמגיע להם.
כתוצאה מכך, ולמרות הידע הרב שלו, גם ההנהלה וגם החניכים מתעבים אותו.
החיכוך עם המוסד והתלמידים מגיע לשיאו לקראת חג המולד.
הרוב המוחלט של התלמידים נוסעים לחופשה עם המשפחה, אבל יש כמה שאין להם עם מי להיות ולכן נשארים בקמפוס.
ההנהלה מחפשת מורה שיישאר במקום על תקן מבוגר אחראי, וכיוון שלפול אין ילדים קל להפיל את זה עליו.
כך הוא מוצא את עצמו משגיח על אנגוס, אחד התלמידים העוינים והמנוכרים ביותר שלו.
השניים נדרשים לבלות יחדיו במקום השומם, והם פוגשים בו דמויות נוספות שהחג שלהן לא שמח, כמו הטבחית של המוסד, אם שכולה שבנה מת בצבא, אליו התגייס כדי לממן את שכר הלימוד, כי כך עושים אמריקאים שאין להם הורים עשירים.
הם מתרועעים גם עם מלצרית שעושה משמרות הן בחג ההודייה והן בחג המולד כדי לגמור את החודש.
פול הוא מורה שלכאורה מהווה בשר מבשרה של העילית האינטלקטואלית של אמריקה, אך בז לה ולאופן בו היא מתנהלת.
אנגוס גם מהווה לכאורה חלק מהשמנא וסלתא של אמריקה, אלא שהוריו גרושים ומשפחתו לא מתפקדת.
כלומר, שניהם לא שייכים למעמד הפועלים, אך גם בשום אופן אינם נציגים קלאסיים של מעמד העשירים.
הנכונות של השניים לחצות את הקווים מוציאה אותם למסע, שחוצה במהלך החג גם את גבולות הקמפוס, ומוביל בסופו של דבר לכמה שיאים רגשיים.
פול ג'יאמטי בתפקיד פול הונהאם, מורה קשוח באקדמיה התיכונית בארטון.
דומיניק ססה בתפקיד אנגוס, תלמיד פיקח אך בלתי ממושמע, שאינו חוזר הביתה בחג המולד.
דאווין ג'וי רנדולף בתפקיד מרי, הטבחית הראשית של האקדמיה, שבנה מת לאחרונה במלחמת וייטנאם.
קארי פרסטו בתפקיד לידיה קריין, מזכירת בית הספר שעובדת גם כמלצרית.
מייקל פרובוסט בתפקיד ג'ייסון סמית'.
בריידי הפנר בתפקיד טדי קונץ
"נשוטה נשוטה" הוא שיר שכתב חיים גורי בשנת ה'תש"ה לבקשתו של יוחאי בן-נון – אז מאנשי הכוח הימי של הפלמ"ח ולימים אלוף ומפקד חיל הים.
השיר, שהוצמד ללחן עממי רוסי, עוסק במעפילים שגורשו בידי הבריטים למחנות המעצר בקפריסין ומתאר את תחושות הזעם וחוסר האונים למול היעדר הצדק, לצד ההבטחה האופטימית לחזור לארץ ואף לנקום בבריטים.
לאחר שבריטניה קיבלה מידי חבר הלאומים את המנדט על שטחי ארץ ישראל במטרה להקים בה מדינה לעם היהודי, היא הפרה את התחייבותה, הצרה את צעדי היישוב היהודי ומנעה בעקשנות את גדילתו.
בספר הלבן של צ'רצ'יל והספר הלבן השני הוגבלה העלייה היהודית (לצד הגבלות על מכירת קרקע ליהודים ועוד), ולשיאה הגיעה ההתנכלות בספר הלבן אשר הקצה מכסת עלייה זעומה.
בעקבות מדיניותה של בריטניה התפתחה ההעפלה לארץ בדרכים בלתי ליגאליות, וזו התרחבה בשנות מלחמת העולם השנייה ולאחריה, כאשר מאות אלפי פליטי חרב וניצולי השואה ביקשו למצוא מפלט בארץ.
הבריטים מצידם הגבירו את האכיפה והמרדף אחרי העולים, ובתום מלחמת העולם ייסדו את מחנות המעצר בקפריסין כדי להגלות אליהם ולכלוא בהם מעפילים שניסו להגיע לארץ ישראל.
לקפריסין, שהייתה אף היא בשליטה בריטית, הוגלו מעל חמישים ושניים אלף מעפילים, שהגיעו מנמלי צרפת, איטליה, שוודיה, יוגוסלביה, אלג'יריה, בולגריה, ויוון, והיישוב הנבגד זעם.
יוחאי בן נון, מראשוני הפלי"ם של הפלמ"ח ומפקד קורס החובלים שלו דאז, ולימים מי שיצר את הקומנדו הימי ושייטת 13, אלוף ומפקד חיל הים, נסע עם גורי לגליל באוטובוס ערבי.
בשעת עצירה בנצרת אמר בן נון לגורי כי ישנו שיר בעל מנגינה "נהדרת", ניגן לו את המנגינה הרוסית וביקש שיחבר בהתאם לה שיר עברי.
זו מצאה חן בעיני גורי, ותוך כדי המשך הנסיעה חיבר את השיר "נשוטה נשוטה".
זו הייתה הפעם השנייה שבן נון ביקש מגורי שיחבר שיר, כאשר בפעם שלפניה, מספר חודשים לפני מקרה זה, חיבר גורי בעקבות בקשתו את "שיר הקברניט".
השיר עוסק בגירוש המעפילים מחיפה לקפריסין, ומתאר לחלופין את התחושות הקשות בשעת הגירוש לצד האחיזה בתקווה וההבטחה לחזור ואף לנקום.
בין הנהגת היישוב לבין אנשי הפלמ"ח לא היו הסכמות על דרך הפעולה כנגד הגירושים, ונאסר על הפלמ"חאים לנקוט בפעולות כמו פיצוץ האוניות שנועדו לגירוש.
במקרים אחרים הדבר לא היה ניתן מבלי לסכן חיי אדם.
המצב יצר תחושות איומות, כאשר עם התרחקות הספינות מהחוף נמלאו עיני האנשים עצב וחרון בעודם מביטים אל הכרמל וחופי הארץ המתרחקים בעל כורחם.
מבטים אלו והתחושות באוניות נחרטו בזכרונם של אנשי הפלמ"ח, ובאו לידי ביטוי בשיר זה.
את הרגשת חוסר האונים המתסכלת ביטא חיים גורי בבית הראשון: "החוף מתרחק לו...
בבית השני ניתן מקום לזעם וחוסר הצדק, כאשר זרים ונוכרים שולטים בארץ לא להם, בארצם של המגורשים בידיהם: "נכר יעטנו...
הפזמון מעמיד למול התחושות הקשות את הביטחון בניצחון העתידי: החזרה למרות הכל לארץ ממנה הם מגורשים כעת, ואף השבת נקם למגרשים: "עוד נחזורה, שוב נחזורה / והרוח תרעש חזקה / ושירים יעלו מסיפון ומתורן / עוד נחזור ונשיבה נקם", וכך נחתם השיר.
במכתב ליהודה בן-צור כתב גורי:השיר בוצע על ידי נחמה הנדל, יונה עטרי, אופירה גלוסקא, חבורת שהם ועוד.
נשות אמפיסה הוא ציור שמן על בד משנת 1887 מאת סר לורנס אלמה-טדמה, ומתאר אירוע מן ההיסטוריה היוונית העתיקה כפי שתועד בכתביו של פלוטרכוס.
אלמה־טדמה עיצב את הסצנה כהמחשה מוסרית שנועדה לקהל הוויקטוריאני, והציג אותה כלקח של חמלה, הכנסת אורחים והגנה על חסרי ישע.
הציור מתאר את חסידות דיוניסוס, המכונות בקכנטיות, אשר נדדו בלילה בטקסי פולחן והגיעו בשוגג לעיר אמפיסה, אויבת של חבל פוקיס שממנו באו.
לאחר שהתעייפו ונרדמו בכיכר השוק, נשות אמפיסה גילו אותן, ובמקום לפגוע בהן או להסגירן, סיפקו להן מזון, מחסה והגנה עד שליוו אותן בבטחה אל מחוץ לעיר.
לפי הפרשנות ההיסטורית, הסיפור מתרחש על רקע מלחמת הקודש השלישית במאה הרביעית לפנה"ס, כאשר פוקיס השתלטה על מקדש דלפי וגררה עימות רחב בין ערי יוון.
אמפיסה הייתה קשורה לברית האמפיקטיאונית, והמתח הפוליטי הפך את הגעת הבקכנטיות לאירוע מסוכן במיוחד.
לפי פלוטרכוס, הבקכנטיות הגיעו לאמפיסה בלילה במצב של אקסטזה פולחנית ותשישות.
נשות אמפיסה, שחששו שהחיילים במקום ינצלו את מצבן, התאספו בשקט סביבן, שמרו עליהן בשנתן, סיפקו להן מזון וליוו אותן עם שחר אל מחוץ לתחום העיר.
האירוע הקטן יחסית, שבו מתמקד הציור, התרחש בתוך תקופה של מאבקי כוח אזוריים שהובילו בסופו של דבר לעליית מוקדון תחת פיליפוס השני.
אלמה־טדמה בחר להתעלם מההיבט הצבאי ולהתמקד במחווה אנושית מקומית, המבליטה את כוחן של נשים בתוך מציאות אלימה.
הציור מציג את שוק העיר אמפיסה בשעת בוקר מוקדמת.
הבקכנטיות נראות שרועות על רצפת האבן או מתעוררות משינה, בעוד נשות אמפיסה עומדות סביבן במעגל הגנה שקט.
הסצנה בנויה כהרכב קבוצתי רחב, המדגיש פעולה קולקטיבית ולא דמות גיבורה יחידה.
הציור מאופיין בדיוק חזותי קפדני ובתשומת לב לפרטים חומריים, מאפיינים המזוהים עם עבודתו המאוחרת של אלמה־טדמה.
פרחים, מים, מזון, כלי חרס ומתכת ועורות בעלי חיים מתוארים בפרוטרוט, ומדגישים את השפע ואת נדיבותן של נשות אמפיסה כלפי האורחות המותשות.
המרחב האדריכלי ממלא תפקיד סמלי: הבקכנטיות מוקפות לא רק בנשים אלא גם במבנה האבן המוצק של השוק.
הקבלה חזותית נוצרת בין שורת הנשים העומדות במרכז לבין שורת העמודים שבצד, רמז לכך שהנשים עצמן מתפקדות כעמוד תווך מגן.
הצבע הלבן שולט בפלטה, בשמים, בעמודים, באריגים וברצפה – ומרמז על טוהר, חמלה וגאולה.
הלובן מדגיש את המעבר מן הלילה אל היום ואת חזרת הסדר והרציונל לאחר האקסטזה הפולחנית.
אלמה־טדמה שילב בציור כלי פולחן מתקופות שונות, כולל אגרטלים מדרום איטליה, כלים מאתונה ואף מכתש כסף רומי, שילוב שאינו תואם כרונולוגית את האירוע.
האנכרוניזם מדגיש את על־זמניות המסר ומאפשר לאמן להפגין ידע ארכאולוגי רחב.
הציור יוצא דופן בכך שהוא מציג סצנה של נשים המסייעות לנשים אחרות, ללא דמות גברית מרכזית.
בניגוד למסורות אמנותיות המדגישות גבורה גברית, כאן מוצגת קהילה נשית הפועלת מתוך חמלה, אחריות וחוסן, כהתגלמות אידיאלית של אנושיות ונשיות.
נָשִׂיא הוא תוארו של ראש מדינה, במדינה מסוג רפובליקה, וכן זהו לעיתים תוארם של נשיאי ארגונים ומוסדות שונים, לדוגמה: "נשיא בית המשפט העליון".
סמכויותיו של הנשיא במדינה מסוימת נקבעות בהתאם לצורת המשטר הנהוגה בה.
praesidentum בלטינית פירושו "יושב מלפנים", ובמקורב – "יושב ראש".
עד סוף המאה ה-18 השימוש במונח ובנגזריו בשפות האירופאיות השונות היה במשמעויות של מנהיג של אזור, מנהל אוניברסיטה וכו'.
עם יסודה של ארצות הברית בשנת 1776 ופרסום החוקה – השם יוחד לראשונה לראש מדינה (ג'ורג' וושינגטון), ובהמשך גם בארגנטינה (1826 – ברנרדינו ריוודוויה) ובצרפת (1848 – נפוליאון השלישי).
במשנה הביטוי נשיא מתייחס גם לראש הסנהדרין, ובעברית מודרנית למנהיג של רפובליקה או ליו"ר של ארגון ציבורי.
כפי הנראה מקור המילה נשיא הוא בענן שנישא גבוה בשמיים.
המנהיג מדומה לענן שנישא מעל שאר העם.
בר כוכבא חתם על איגרותיו .
ברפובליקה נשיאותית, הנשיא נבחר על ידי הציבור (יוצאת דופן היא ארצות הברית, שבה הנשיא נבחר בבחירות עקיפות), והוא בו-בזמן ראש המדינה וראש הממשלה.
מתוקף כך יש לו סמכויות רחבות: הוא מבצע את החוקים הקיימים, יכול להטיל וטו על חוקים חדשים, למנות פקידים ושופטים, וכן הוא משמש כמפקדו העליון של הצבא.
דוגמה טיפוסית לשיטה זו: ארצות הברית, אינדונזיה, ברזיל
בדמוקרטיה פרלמנטרית, הנשיא עומד בראש המדינה מבחינה חוקית אבל תפקידו בפועל ייצוגי בעיקרו, והמדינה מנוהלת למעשה בידי ראש ממשלה, שנבחר על ידי הפרלמנט.
עם זאת, גם לנשיא בדמוקרטיה פרלמנטרית ישנן כמה סמכויות השמורות רק לו, ובראשן הסמכות להעניק חנינה.
כמו כן, לנשיא, מתוקף מעמדו הרם, יכולה להיות השפעה עקיפה על הממשלה.
דוגמה לכך היא ממשלת האחדות הלאומית שהוקמה בישראל ב-1984, אחרי הבחירות לכנסת האחת עשרה, בעקבות לחץ רב שהפעיל הנשיא דאז, חיים הרצוג, על ראשי המחנות היריבים.
דוגמאות טיפוסיות לשיטה זו: גרמניה, ישראל
ברפובליקה מעורבת, שבה יש גם נשיא וגם ראש ממשלה, לנשיא יש אומנם סמכויות לא מבוטלות גם כן, בעיקר בתחומי מדיניות חוץ, אך מטבע הדברים הן נופלות מאלה של הנשיא האמריקאי, משום שחלק נכבד מהסמכויות הביצועיות נמצאות אצל ראש הממשלה.
דוגמאות טיפוסיות לשיטה זו: צרפת, רוסיה
המינוי לנשיא בדיקטטורה הוא מינוי עצמי של הנשיא, לראשות המדינה.
המינוי העצמי הוא לכל ימי חייו של הנשיא או עד שהנשיא ממנה יורש.
הנשיא הוא בעל סמכויות בלתי מוגבלות.
נשיא איראן (בפרסית: رئیسجمهور ایران) הוא ראש הרשות המבצעת באיראן וראש הממשלה.
עם זאת, הוא אינו ראש המדינה אלא התפקיד השני בכוחו ל.
הנשיא נבחר למשרתו בבחירות ציבוריות המתקיימות מדי ארבע שנים.
הנשיא הנוכחי של איראן הוא מסעוד פזשכיאן.
בניגוד לרפובליקות רבות, ראש המדינה באיראן הוא המנהיג העליון, חכם דת הנבחר על ידי מועצת המומחים, ולא הנשיא.
למרות זאת, נשיא איראן ממלא מספר תפקידים המאפיינים את מוסד הנשיאות בעולם: קבלת שגרירים מרחבי העולם, חתימה על אמנות בינלאומיות, מינוי שרי הממשלה, היכולת לפטר את הממשלה, והגשת התקציב למג'לס.
לאחר השינוי בחוקה ב-1989, סמכויות תפקיד ראש הממשלה, שבוטל, הועברו לנשיא, שעד אז היה משרה סמלית בלבד.
כיום לתפקיד הנשיא יש השפעה רבה על התנהלות השלטון, והוא בעל התפקיד הרם ביותר שנבחר למשרתו על ידי ציבור הבוחרים.
באופן רשמי, למרות שהנשיא כפוף למנהיג העליון (המנהיג העליון יכול לפטרו בכל עת), לנשיא הסמכות לפתח מדיניות ולקבל החלטות משמעותיות.
הנשיא ממנה את חברי הממשלה ומציג אותם לאישור בפני המג'לס (הפרלמנט).
בסמכותו לפטר כל אחד מחברי הממשלה.
הנשיא מציג חוקים לאישור המג'לס (למג'לס עצמו כמובן יש סמכות חקיקתית), ועל הנשיא לחתום על החוקים כדי לאשרם.
למרות שעל פי חוקת איראן, המפקד העליון של הכוחות המזוינים הוא המנהיג העליון, הנשיא יכול לכהן כמפקד הצבא, בהרשאת המנהיג העליון.
כך, למשל, הנשיא הראשון של הרפובליקה האסלאמית, אבולחסן בני-סדר, שימש כמפקד הצבא בתקופת מלחמת איראן–עיראק.
הנשיא הוא הממנה את מזכיר המועצה העליונה לביטחון לאומי, את מושלי המחוזות ואת שגרירי איראן למדינות העולם.
בעבר הייתה בידיו הסמכות למנות גם ראשי ערים, אולם תפקיד זה הועבר לידי המועצות העירוניות.
בהתאם לחוקה הנשיא רשאי למנות סגנים.
אחד הסגנים יכול להיות הסגן הראשון.
באחריות הסגן הראשון לנהל ישיבות בהיעדרו של הנשיא.
במקרה שהנשיא אינו יכול לתפקד, הרי שבאישורו של המנהיג העליון באיראן הסגן הראשון של הנשיא מקבל את סמכויות הנשיא והוא צריך להבטיח קיום בחירות תוך 50 יום.
התפקיד נכנס לתוקף בהתאם לשינוי החוקה משנת 1989, ומאז כיהנו במשרה זו חמישה אנשים.
אספנדיאר רחים משאי היה בתפקיד רק כשבוע במהלך שנת 2009.
תפקידיו של הנשיא מוגדרים בפרקים 113–142 בחוקת איראן.
נשיא איראן נבחר על ידי בעלי זכות ההצבעה באיראן שהם אזרחיה מעל גיל 18. סינון המועמדים לבחירות מתבצע על ידי מועצת שומרי החוקה, שהיא בת 12 חברים.
מחצית מחברי המועצה ממונים ישירות על ידי המנהיג העליון, וששת האחרים נבחרים על ידי המג'לס מתוך רשימה שמגיש להם יו"ר הרשות השופטת, הממונה גם הוא על ידי המנהיג העליון.
כך, בעקיפין, מתאפשרת למנהיג העליון פסילת מועמדים שאינם תואמים את עמדותיו.
עם זאת, מועצת שומרי החוקה טוענת שהיא מאשרת גם מועמדים רפורמיסטים, ולא רק שמרנים התואמים את מדיניות המנהיג העליון.
הדרישות שבהן צריכים לעמוד המועמדים לנשיאות:
המועמד צריך להיות זכר, ממוצא איראני, בעל אזרחות איראנית
על המועמד להיות מוסלמי שיעי תריסרי, אדוק ואמין
המועמד צריך להיות דמות פוליטית מוכרת (رجل سیاسی)
המועמד הוא בן גיל 25–75
המועמד לא שירת בממשל בתקופת השאה
המועמד צריך להיות נאמן לרעיון הרפובליקה האסלאמית
מקרב המועמדים שעונים לדרישות אלו, מועצת שומרי החוקה, בפרשנות מרחיקת לכת ומעוררת מחלוקת של החוקה האיראנית, פוסלת מועמדים שאינם ראויים בעיניה.
מרבית המועמדים שמציגים עצמם לבחירות אינם מצליחים לעבור את סינון המועצה, בשל היותם דמות פוליטית לא מוכרת מספיק, והם אינם מועמדים לבחירה לציבור האיראני.
אורך כהונת הנשיא היא ארבע שנים, בתומן הוא יכול להיבחר רק לעוד קדנציה אחת.
בהתאם לחוקה האיראנית, במקרה שהנשיא מת או מודח, מועצה נשיאותית זמנית ממלאת את תפקידו עד שניתן לערוך בחירות נוספות.
נשיאי הרפובליקה האסלאמית של איראן מאז המהפכה האסלאמית:
נשות טרויה (ביוונית עתיקה: Τρῳάδες) היא טרגדיה יוונית מאת המחזאי היווני אוריפידס.
המחזה הועלה לראשונה בשנת 415 לפנה"ס, במהלך המלחמה הפלופונסית, ומביע ביקורת על כיבוש האי מילוס על ידי אתונה באותה שנה.
המחזה מהווה חלק מטרילוגיה, ביחד עם המחזות אלקסנדרוס ופאלאמדס ושלושתם הוצגו יחד בפסטיבל הדיוניסיה הדתי, יחד עם מחזה סטירים בשם סיסיפוס.
אוריפדס לא זכה בתחרות, והזוכה היה המחזאי קסנוקלס.
ארבע הנשים הטרויניות - גיבורות הטרגדיה, הן אותן דמויות המופיעות בפרק הסופי של האיליאדה ומבכות את גופתו של הקטור.
מחזהו של אוריפידס מתאר את גורלן של נשות טרויה לאחר שעירן נכבשה ונבזזה, ובני משפחותיהן שנותרו בחיים נלקחו לעבדים.
המחזה מתחיל בשיחה בין האלים אתנה ופוסידון הדנים בדרכים להעניש את היוונים על כך שהם סלחו לאיאקס הקטן לאחר שזה אנס את קסנדרה במקדשה של אתנה.
השליח היווני טאלתיביוס מגיע למלכת טרויה, הקובה, על מנת לבשר לה מה יעשו היוונים לה ולילדיה.
היוונים החליטו כי הקובה תהפוך שפחתו של אודיסיאוס ובתה קסנדרה תהפוך לשפחתו של אגממנון.
קסנדרה המסוגלת לראות את העתיד (אף שאיש אינו מאמין לה) שמחה מאחר שהיא חוזה שעם הגיעם לארגוס תהרוג קליטמנסטרה אשת אגממנון את בעלה (וגם אותה).
הנסיכה אנדרומאכה מגיעה והקובה לומדת כי בתה הצעירה פוליקסנה הועלתה לקורבן על קברו של הלוחם היווני אכילס, וכי אנדרומאכה עצמה צפויה להפוך שפחתו של בנו של אכילס - נאופטולמוס.
טאלתיביוס מגיע שוב ומבשר להקובה כי הוחלט שנכדה אסטיאנאקס, בנה של אנדרמאכה, יוצא להורג (מאחר שהיוונים חוששים שהילד יגדל וינקום את מות אביו, הקטור).
הלנה, אף שאינה טרוינית, צפויה להיענש - הוחלט כי היא תילקח על ידי מנלאוס ליוון ושם תוצא להורג.
הלנה מתחננת על חייה אולם בעלה מסרב לחון אותה.
יש לציין שבמחזה המקורי, מנלאוס מחליט לתת להלנה חנינה בשל יופייה ולא להעניש אותה.
בסוף המחזה מגיע טאלתיביוס ומביא עמו את גופת אסטיאנאקס על מגינו של הקטור.
אנדרומאכה רוצה לקבור את בנה לפי הדת הטרויאנית אולם ספינתה מגיעה והיא נאלצת לנסוע.
טאלתיביוס מביא את הגופה להקובה, הקוברת אותו לפי מנהגי טרויה, לפני שגם היא עוזבת עם אודסאוס.
במהלך המחזה מקוננות נשות טרויה על אובדן ארצן ובני משפחותיהן.
הבמאי היווני מייקל קקויאניס ביסס על המחזה את סרטו משנת 1971 "נשות טרויה" בכיכובן של קתרין הפבורן האמריקאית כהקובה, ונסה רדגרייב הבריטית כאנדרומכה, בריאן בלסד הבריטי כטאתיביאוס, ז'נבייב בוז'ולד הקנדית כקסנדרה, אירין פפס היוונית כהלנה ופטריק מגי האירי כמנלאוס.
ז'אן-פול סארטר כתב את המחזה המבוסס על נשות טרויה, עם רמזים וביקורת כנגד האימפריאליזם האירופי באסיה, ועם תמות מיוון העתיקה.
חנוך לוין כתב את המחזה הנשים האבודות מטרויה, שעלה בקאמרי ב-1984, טרגדיה שהאלים נעדרים ממנה ושנשקפת ממנה המלחמה במלוא זוועתה.
בולט במחזה גם הקשר שבין מלחמה והיחסים בין המינים.
המחזה תורגם לעברית בידי אהרן קמינקא ותורגם על ידי אהרן שבתאי, התרגום יצא לאור בהוצאת שוקן בשנת 2011.
שמעון בוזגלו, הוצאת אור-עם, 2011 (בתרגום בוזגלו, המחזה נקרא "הנשים מטרויה").
The Trojan Women - טקסט מלא של המחזה באנגלית, בוויקיטקסט
אדוורד פץ קולריג', 1891: טקסט מלא
גילברט מוריי, 1911: טקסט מלא
הנשיא הפדרלי של אוסטריה הוא ראש המדינה הפדרלי של אוסטריה.
לפי החוקה לנשיא יש כוח פוליטי רב, אך דה פקטו תפקידו הוא סמלי בלבד.
כהונת הנשיא נמשכת שש שנים, ובבחירות לנשיאות רשאים להשתתף רק בוגרים בעלי זכות בחירה.
לשכתו של נשיא אוסטריה ממוקמת באגף לאופולדין בארמון המלכותי הופבורג הנמצא במרכז ווינה.
נשיאים רבים של אוסטריה נחשבו לפופולריים בתקופת כהונתם, ועד כה לא הפסיד נשיא מכהן בבחירות חוזרות.
חמישה מנשיאי אוסטריה מתו במהלך תקופת כהונתם ונכון להיום (2020) בין החיים רק נשיא אחד לשעבר - היינץ פישר שכיהן משנת 2004 עד שנת 2016. ליורשו בתפקיד נבחר ב-4 בדצמבר אלכסנדר ואן דר בלן.
קודם לקריסתה של האימפריה האוסטרו-הונגרית הרב-לאומית, לקראת סיומה של מלחמת העולם הראשונה, היו השטחים המהווים היום את הרפובליקה של אוסטריה, חלק ממונרכיה שבה קיסר היה ראש המדינה וראש הרשות המבצעת.
האימפריה החלה להתפורר באופן בולט בסוף שנת 1917 והתפרקה למספר מדינות לאום עצמאיות במהלך השנים הבאות.
החל מ-21 באוקטובר 1918 הקימו חברי המועצה הפרלמנטרית הקיסרית, שייצגו את המחוזות של האוכלוסייה הדוברת גרמנית, את "האספה הלאומית הזמנית" של שרידי מדינתם המשותקת ומינו את מנהיג מפלגתם לשעבר, קרל זייץ כאחד משלושת יושבי הראש שלהם שהיו שווי מעמד.
כיושב ראש, נעשה זייץ מתוקף תפקידו (ex officio), חבר "מועצת המדינה האוסטרית" (Deutschösterreichischer Staatsrat).
ב-12 בנובמבר 1918 החליטה מועצת המדינה פה אחד על תפקידיו של ראש המדינה על פי החלטת של האספה הלאומית.
ב-11 בנובמבר, הודיע קרל הראשון, קיסר אוסטריה: "אני מוותר על כל חלקי בניהול המדינה.
כמו כן, שחררתי את חברי ממשלת אוסטריה מתפקידיהם".
ביום המחרת הכריז הפרלמנט על הקמתה של רפובליקת אוסטריה הגרמנית.
נשיאי האספה (זייץ, פרנץ דינגהופר ויוהאן נפומוק האוזר) המשיכו לשרת כראשי המדינה בפועל עד ל-4 במרץ 1919, אז אישרה אספת הבוחרים הלאומית את תפקיד הנשיא.
אנטון דויד כיהן כנשיא אספת הבוחרים הלאומית מ-4 במרץ עד 5 במרץ 1919 וזייץ החליפו עד 10 בנובמבר 1920.
לפיכך, הנשיא הפדרלי (Bundespräsident) הראשון היה מיכאל הייניש, יורשו בתפקיד של זייץ.
בהקשר הזה, מקורות רבים מציינים תאריך כלשהו בין אוקטובר 1918 לבין מרץ 1919 כמועד תחילת תקופת כהונתו של זייץ כנשיא.
בעוד שכמה מהם מטעים, אחרים הם פשוט שגויים.
למרות שזייץ מונה להיות נשיא האספה הלאומית הזמנית באוקטובר 1918, היה זה בלתי אפשרי עבורו להיות נשיא אוסטריה, שכן באותו חודש לא הוכרז אפילו על הקמתה של הרפובליקה.
במקור הגדירה החוקה את אוסטריה כרפובליקה פרלמנטרית.
מלכתחילה, החוקה הייתה פרלמנטרית במאפייניה.
הפרלמנט הדו-בתי, שכונה האספה הלאומית, לא רק החזיק בסמכויות חקיקה, אלא גם מילא תפקיד ביצועי.
הקבינט מונה על ידי המועצה הלאומית ולא על ידי הנשיא, שנבחר על ידי שני בתי האספה הפדרלית ולא על ידי העם.
תקופת כהונתו של הנשיא ארכה ארבע שנים ולא שש.
הנשיא היה אחראי בפני האספה הפדרלית ובמיוחד, לא הייתה לו הסמכות לפטר את המועצה הלאומית.
מאחר שגם לא הייתה לו אף ההשפעה על מינויים של שופטי בית המשפט לחוקה, הוגבל תפקידו של הנשיא להיות כמעט כולו טקסי.
אופי תפקידו של הנשיא היה תוצאה של פשרה שהושגה במהלך ניסוח החוקה.
הסוציאל-דמוקרטים העדיפו שנשיא המועצה הלאומית ישרת מתוקף תפקידו כראש המדינה, בעוד שחברי המפלגה הנוצרית-סוציאלית האוסטרית רצו שהנשיא יהיה בעל סמכויות ביצועיות הזהות לאלו של נשיא גרמניה.
בסופו של דבר, למרות שנוצר תפקיד נשיא נפרד, בחרו מנסחי החוקה בגישה מינימליסטית כדי לפייס את דעתם של הסוציאל-דמוקרטים.
תחת מסגרת חוקתית זאת הושבעו מיכאל הייניש ווילהלם מיקלס לתפקידיהם ב-9 בדצמבר 1920 וב-10 בדצמבר 1928, בהתאמה.
ב-29 בדצמבר 1929, תוקנה החוקה כך שניתנו לנשיא הסמכויות הביצועיות והחוקתיות הכוללות שבהן הוא מחזיק עד היום.
כמו כן נקבע בתיקון זה שהנשיא ייבחר בבחירות כלליות לתקופה של שש שנים.
המועד לבחירות הראשונות נקבע ל-1934. יחד עם זאת, עקב הגידול בממדי השפל הגדול ברחבי העולם, הסכימו כל המפלגות להשעות את מועד הבחירות כדי שמיקלס ייבחר מחדש על ידי הפרלמנט.
רק שלוש שנים לאחר מכן, הביאה מפלגת חזית המולדת האוסטרית, ברית של תנועת "משמר המולדת" עם המפלגה הנוצרית-סוציאלית, לקריסתו של המשטר הפרלמנטרי באוסטריה וביטלה באופן רשמי את החוקה החל מ-1 במאי 1934. אף שאוסטריה הייתה אז דיקטטורה בכל המובנים למעט בשמה, הסמכויות רוכזו בידיו של הקנצלר ולא בידי הנשיא.
ממיקלס נלקחו כל הסמכויות שהוענקו לו ב-1929, אך הוא הסכים להוות עלה תאנה לצורך המשכיות הממשל.
הוא לא נותר חסר סמכויות לחלוטין.
במהלך משבר האנשלוס הוא הביע התנגדות לדרישותיהם של הנאצים.
מבחינה טכנית נותר מיקלס נשיא עד ל-13 במרץ 1938, היום בו סופחה אוסטריה על ידי גרמניה הנאצית ואיבדה את ריבונותה.
לפיכך כוננה החוקה מחדש החל מ-1 במאי וכללה עדיין את הסעיף שקבע שהנשיא ייבחר בבחירות כלליות.
לאחר הבחירות למועצה הלאומית שנערכו בנובמבר 1945, השעתה המועצה הלאומית באופן זמני את הסעיף הזה ובחרה בקרל רנר כנשיא החל מ-20 בדצמבר.
השעיית חוק בחירת הנשיא התקבלה ככל הנראה בעיקר עקב מחסור בתקציב.
לא נעשה כל ניסיון לשנות זאת ורנר הקשיש החביב זכה בכל אופן לכבוד בקרב העם כראש המדינה הזמני.
החל מהבחירות לנשיאות שהתקיימו ב-1951 ובהם נבחר יורשו של רנר, תאודור קרנר, נבחרו כל נשיאי אוסטריה בבחירות כלליות.
נשיא אוסטריה נבחר על ידי העם האוסטרי בבחירות כלליות לתקופת כהונה של שש שנים.
הוא רשאי להיבחר לתקופת כהונה רצופה נוספת אחת.
זכות הבחירה ניתנת לכל אזרחי אוסטריה הזכאים להצביע בבחירות לפרלמנט, כלומר כל אזרח שמלאו לו 16 שנים ולא נדון לתקופת מאסר שאורכה מעל שנה אחת (אסירים משוחררים מקבלים בחזרה את זכות ההצבעה שלהם חצי שנה לאחר שחרורם מהכלא).
כל מי שהוא בעל זכות הצבעה לפרלמנט ומלאו לו 35 שנים, רשאי להציג את מועמדותו לתפקיד הנשיא.
עד שנת 2010 נאסר בחוק על חברי שושלות מלוכה לשעבר (צעד זהירות שנועד למנוע חתרנות מונרכיסטית ובעיקר מיועד כנגד חברי בית הבסבורג), להציג את מועמדותם לתפקיד.
ביטול חוק זה נעשה ביוזמתו של בן משפחת הבסבורג, אולריך הבסבורג-לותרינגן, שהתמודד אז לתפקיד ללא הצלחה.
הבחירות לתפקיד הנשיא מתקיימות בשני סיבובים.
משמעות הדבר שאם אף אחד מהמועמדים בסיבוב הראשון לא זכה ברוב מוחלט של 50% לפחות מהקולות, מתקיים סיבוב הצבעה שני בו מתמודדים שני המועמדים שזכו במספר הרב ביותר של הקולות בסיבוב הראשון.
יחד עם זאת, החוקה מתירה למפלגות שמטעמן התמודדו אותם מועמדים שעלו לסיבוב השני, להציב במקומם מועמדים חלופיים.
במידה ורק מועמד אחד מתמודד בבחירות לנשיאות, ניתנת לציבור הבוחרים האפשרות לקבל את מועמדותו או לדחותה במשאל עם.
בעת כהונתו לא יכול הנשיא להיות חבר בשום מפלגה או לעסוק בשום עיסוק אחר.
סעיף 62 לחוקת אוסטריה קובע שעל הנשיא לשאת שבועה או להתחייב בפני האספה הפדרלית.
התוספת הדתית לנוסח השבוע היא קבילה.
למרות שמבחינה טכנית שיטת המשטר באוסטריה דומה לזו של מדינות בעלות משטר נשיאותי, תפקיד הנשיא יותר סמלי בהשוואה לתפקידו של ראש הרשות המבצעת.
מבחינה תאורטית, על פי החוקה, לנשיא יש חירות למשול כראש הממשלה הפדרלית ובנוסף הוא חופשי למנות את שרי הממשלה, את שופטי בית המשפט העליון, את קציני הצבא ואת רוב הפקידים הבכירים.
הנשיא גם אוחז בסמכות לפזר את המועצה הלאומית (הבית התחתון בעל הכוח הרב יותר של הפרלמנט האוסטרי, פחות או יותר על פי רצונו.
יחד עם זאת, באופן מעשי, כל הנשיאים ממלאים את תפקידיהם הטקסיים בלבד, באופן דומה לזה של נשיא מדינת ישראל.
נשיאי אוסטריה מוגבלים למוסכמות החוקתיות שעל פיהן תפקידו להיות האחראי הבלתי-מפלגתי על המוסר הפוליטי, לשרת את המדינה כסמל לזהות הלאומית ולא להתערב באופן מעשי בחיים הפוליטיים.
הנשיא ממנה ומשביע את קנצלר אוסטריה ועל פי התייעצות איתו הוא ממנה את שרי הממשלה הפדרלית.
להלכה, הנשיא יכול לנקוב בשמו של הקנצלר, ולמנות לתפקידי השרים את כל מי שהוא מוצא לנכון.
עם זאת, המועצה הלאומית יכולה להדיח את כל אחד מהשרים מתפקידו או את הממשלה בכללותה במסגרת הצעת אי-אמון.
כמו כן, ממשלה שלא זוכה לאמון מספיק במועצה הלאומית עלולה להיכנס למצב של חוסר תפקוד.
לפיכך, למעשה הרכב הממשלה משקף את תוצאות הבחירות למועצה הלאומית יותר מאשר את תוצאות הבחירות לנשיאות וכמעט תמיד הקנצלר הוא מנהיג המפלגה הגדולה בקואליציה שבשלטון.
הנשיא גם ממנה ומשביע את שופטי בית המשפט העליון, את קציני הצבא ואת פקידי הממשל הפדרליים.
האחריות למינויים אלו מתבצעת בהתייעצות עם שרי הממשלה, אך איוש התפקידים הבכירים, כמו אלו של שופטי בית המשפט העליון, מתבצע באופן אישי על ידי הנשיא.
מושלי (לאנדסהאופטמאן) מדינות אוסטריה נשבעים אמונים בפני הנשיא.
הנשיא חותם על הצעות חוק כדי שיהפכו לחוקים וחלק מהנשיאים השתמשו בזכות הווטו שלהם.
הטלת וטו על חוק יכולה להיות עקב כך שביסודו הוא מפר חוק יסודי.
היכולת לקבוע אם החוקים תואמים את החוקה היא זכות בלעדית של בית המשפט לחוקה.
הנשיא מייצג את אוסטריה מבחינה בינלאומית.
למעשה מדיניות החוץ היא עניינה של הממשלה, אך אחריות זו של הנשיא היא טקסית לחלוטין.
אחריות זו מתבטאת בעיקר בכך שהנשיא מסמיך את שגרירי אוסטריה ומשמש כמארח בביקורים ממלכתיים של ראשי מדינות שמגיעים לאוסטריה.
הנשיא הוא המפקד העליון של צבא אוסטריה.
תפקיד זה הוא ברובו טקסי ובפועל ראש השרשרת הפיקודית של הצבא הוא שר הביטחון.
לנשיא מוענקת הסמכות לפזר את המועצה הלאומית, בהתייעצות עם הממשלה הפדרלית, או על פי אישור של המועצה הפדרלית, אך שימוש בסמכות זו ללא סיבה ראויה עלולה להוות הפרה חסרת תקדים של המוסכמות החוקתיות.
הנשיא מוסמך למשול במדינה בעתות חירום או בעתות משבר.
הנשיא מאשר את הענקתם של אותות כבוד ועיטורים.
מיום היבחרו לתפקיד, רשאי הנשיא לענוד את הכוכב הגדול של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה האוסטרית לכל ימי חייו.
הנשיא מוסמך להעניק חנינה לעבריינים ולעיתים הוא עושה שימוש בסמכות זו.
לנשיא יש את הסמכות להעניק לגיטימציה לילדים שנולדו מחוץ לנישואים, על פי בקשת הוריהם.
מאחר שהחוק האוסטרי כבר לא מבדיל ברוב המקרים בין ילדים שנולדו במסגרת הנישואים לבין אלה שנולדו מחוץ להם, אין לסמכות זו כבר כל משמעות מעשית.
חוקת אוסטריה קובעת שניתן להדיח את הנשיא מתפקידו באמצעות עריכת משאל עם ביוזמת האספה הפדרלית.
האספה הפדרלית עצמה יכולה גם להחליט על הדחת הנשיא על ידי בית המשפט לחוקה.
עד כה אף אחד משני ההליכים לא יושם מעולם.
כדי לערוך משאל עם להדחת הנשיא, חייבת המועצה הלאומית להעביר קודם כל החלטה הדורשת מהאסיפה הפדרלית להתכנס כדי לדון בעניין.
החלטה זו חייבת להתקבל ברוב של לפחות שני שלישים מהקולות ובתנאי שלפחות מחצית מחברי המועצה נוכחים בישיבה.
מרגע שהחלטה כזאת מתקבלת, מושעה הנשיא מידית מתפקידיו והאסיפה הפדרלית מכונסת על ידי הקנצלר.
משאל עם יכול להיערך על פי דרישת האספה.
במידה שההצעה להדיח את הנשיא נדחית במשאל העם, נחשב הנשיא כאילו הוא נבחר מחדש, המועצה הלאומית מתפזרת ובחירות כלליות חייבות להיערך.
חוקת אוסטריה לא מגדירה את תפקיד סגן הנשיא.
במקרה שהנשיא חולה, או מסיבה אחרת כל שהיא נבצר ממנו למלא את תפקידו, מועברים התפקידים והסמכויות של הנשיא לקנצלר.
במקרה של מות הנשיא במהלך כהונתו, או הדחתו, או במקרה שנבצר ממנו למלא את תפקידו לתקופה העולה על 20 ימים, עוברות סמכויות הנשיא ליושב ראש המועצה הלאומית ולשני סגניו.
הנשיא הפדרלי של רפובליקת אוסטריה הגרמנית (1919)
+הנשיא הפדרלי של רפובליקת אוסטריה הגרמנית שם הנשיא (שנות חיים) תמונה תחילת כהונה סיום כהונה מפלגה פוליטית מערכות בחירות קרל זייץ (1950-1869) 5 במרץ 1919 21 באוקטובר 1919 המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית
הנשיאים הפדרליים של הרפובליקה האוסטרית הראשונה (1934-1919)
הנשיאים הפדרליים של המדינה הפדרלית של אוסטריה (1938-1934)
+נשיאי המדינה הפדרלית של אוסטריה שם הנשיא (שנות חיים) תמונה תחילת כהונה סיום כהונה מפלגה פוליטית מערכות בחירות וילהלם מיקלס (1956-1872) 1 במאי 1934 13 במרץ 1938 מפלגת חזית המולדת האוסטרית 1934 ארתור זייס-אינקווארט (1946-1892) 13 במרץ 1938 13 במרץ 1938 המפלגה הנאצית במסגרת האנשלוס סופחה אוסטריה ב-1938 לגרמניה הנאצית.
הנשיאים הפדרליים של הרפובליקה השנייה של אוסטריה (מ-1945)
קרלהיינץ קופף (נולד: 1957) 8 ביולי 2016 26 בינואר 2017 בורס מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית,נורברט הופר ממפלגת החירות האוסטרית וקרלהיינץ קופף ממפלגת העם האוסטרית חלקו את התפקיד אלכסנדר ואן דר בלן (נולד: 1944) 26 בינואר 2017 מכהן מפלגת הירוקים 2016 2022
נָשִׂיא הוא תפקידו של העומד בראש ההיררכיה הארגונית.
במדינות רבות זהו תוארו של ראש המדינה.
בראש ארגונים עומד ברוב המקרים מנהל כללי, אך לעיתים נמצא מעליו נשיא.
השימוש בנשיא בראש ארגון הוא תוצר של מורשת הארגון או של מבנה ייחודי.
דוגמאות לארגונים שבהם מכהן נשיא:
באוניברסיטה מתקיימות שתי היררכיות ארגוניות: החלק האקדמי, שבראשו עומד רקטור, והחלק המנהלי, שבראשו עומד מנכ"ל.
מעל שני אלה נמצא נשיא האוניברסיטה, שאינו עוסק בניהול השוטף, אלא בקידום מיזמים אסטרטגיים, כגון פתיחת מסלולי מחקר ולימוד חדשים, גיוס תורמים המממנים חלק ניכר מתקציב האוניברסיטה וכדומה.
כאשר מייסד ובעל שליטה בחברה (תאגיד), המשמש גם מנכ"ל שלה, מעוניין לצמצם פעילותו בה (למשל לקראת פרישתו לגמלאות), הוא מתמנה לנשיא החברה, ומפנה את משרת המנכ"ל לאחר.
המנכ"ל עוסק בניהול השוטף של החברה, ואילו הנשיא עוסק בנושאים בעלי חשיבות אסטרטגית, כגון גיוס שותפים עסקיים, כניסה לתחומי פעילות חדשים וכדומה.
בתאגיד רב-לאומי הנשיא עומד בראש התאגיד כולו, כשבראש הפעילות בכל מדינה ניצב מנכ"ל מקומי.
נשיא כבוד – לעיתים מינוי לנשיא הוא תפקיד ייצוגי, הניתן לאדם שהארגון חפץ ביקרו, אך אינו מעוניין לשאת בתפקיד ביצועי או שהארגון לא רוצה לתת לו תפקיד ביצועי.
בארגונים מסוימים התואר "מנכ"ל" אינו תואם את תיאור העומד בראש הארגון, וזה קרוי לעיתים נשיא.
דוגמה: נשיא בית המשפט העליון, נשיא מועדון רוטרי.
נשות הכותל הוא ארגון נשים הפועל למען חופש תפילה לנשים המעוניינות בתפילה שאינה אורתודוקסית בכותל המערבי.
הקבוצה הוקמה בסוף שנות השמונים לאחר שקבוצת נשים ביקשה להתפלל ברחבת הכותל המערבי, אולם נאסר עליה להתעטף בטליתות ולהשתמש בספרי התורה שבמקום או להכניס ספר תורה משלהן.
מאז הקמתה בשנת 1988 הקבוצה מקיימת מדי ראש חודש, למעט ראש חדש תשרי תפילת שחרית וקריאת ההלל בעזרת הנשים של הכותל המערבי.
בעבר הנשים נהגו לעבור לקשת רובינסון, בהתאם להחלטת ועדה ממשלתית בעניינה שאושרה בבג"ץ, כדי לקרוא בתורה ולאפשר לנשים המעוניינות בכך להתעטף בטלית ולהניח תפילין, אך מאז שנת 2013 גם הקריאה בתורה נעשית בעזרת הנשים.
יושבת ראש "נשות הכותל" מאז התארגנות הקבוצה בשנת 1988 היא ענת הופמן.
המנכ"לית, נכון לשנת 2019, היא יוכי רפפורט.
הקבוצה נרשמה כעמותה ביוני 1998.
בקרב חלק משמעותי של הציבור האורתודוקסי ובמיוחד בקרב היהדות החרדית קיימת התנגדות עזה, לעיתים אף אלימה, לאופי התפילה של הקבוצה בעזרת הנשים של רחבת הכותל, בייחוד במקרים בהם גם השימוש בטליתות ותפילין והקריאה בתורה הם בעזרת הנשים בכותל.
מנגד קיימת תמיכה לעמדתן מצד הציבור הרפורמי וכן חלק מהציבור הקונסרבטיבי והחילוני.
היוזמה לתפילה הראשונה באה לאחר הכנס הבינלאומי הראשון של פמיניסטיות יהודיות, אשר נערך בירושלים בחודש כסליו ה'תשמ"ט (דצמבר 1988).
לקראת סיומו הציעה אחת המשתתפות, רבקה האוט, פמיניסטית מברוקלין, לקיים "תפילת הודיה לשלום המדינה" ברחבת הכותל הדרומי.
קבוצה של כשבעים נשים הגיעה לעזרת הנשים של הכותל המערבי כשהן עטופות בטליתות, וניסו להתפלל ולקרוא בתורה, ונתקלה בהתנגדות מתפללות ובעקבותיהן מתפללים, שהובילה לאלימות כלפיהן ולהתערבות המשטרה.
בעקבות התפילה הראשונה קבוצת נשים ירושלמיות החליטה לקיים תפילה בכל ראש חודש.
כך התגבשה קבוצת "נשות הכותל".
כעבור 8 ימים, בראש חודש טבת תשמ"ט (9 בדצמבר 1988), הביאה עמה הקבוצה ספר תורה.
משהחלו לקרוא בתורה בקול רם כשהן עטופות בטליתות החלה התפרעות אלימה אשר כללה יריקות, גידופים וחטיפת ספר התורה מידיהן.
תפילת ראש חודש אדר תוארה בפסק דין של בג"ץ:
לקראת תענית אסתר של אותה שנה נפגשו הנשים עם רב הכותל מאיר יהודה גץ ונציגי המשטרה.
הקבוצה הסכימה להצעתו של הרב גץ להתפלל ליד הכותל בלא טליתות וספרי תורה, בתמורה להבטחתו לדאוג לשלומן ולקיום תפילתן.
אך כשהגיעה הקבוצה פרצה מהומה, השליכו לעברן כיסאות, אבנים ובקבוקים ומכל הבא ליד וסדרני הכותל לא הצליחו לשמור על הסדר.
בסופו של דבר המשטרה נאלצה לפזר מתפרעים אלימים שפעלו נגדן באמצעות רימוני גז מדמיע.
בעקבות זאת עתרה קבוצת הנשים לראשונה לבג"ץ נגד הממונה על הכותל, משרד הדתות, הרבנים הראשיים לישראל והמשטרה, בדרישה לאפשר להן להתפלל בטליתות ולקרוא בתורה בכותל, בשם חופש הדת והפולחן והזכות לשוויון.
בחודשים ובשנים שלאחר מכן, התפילות נערכו בעזרת הנשים, אך הקריאה בתורה נערכה במקום אחר, לרוב בחצר מרים.
חלק מהתפילות עברו בשקט יחסי וחלקן הופרעו בגילויי אלימות כנגד המתפללות.
בטרם הגישה המדינה את תשובתה לעתירה, הרחיב שר הדתות את תקנות השמירה על מקומות קדושים ליהודים החלים על הכותל, כך שיאסרו .
עמדת המדינה בתשובתה לבג"ץ הייתה שלאור תקנה זו ומטעמי ביטחון והסדר הציבורי, נמנע מהנשים להתפלל בכותל בדרכן: הגעה בקבוצה, התעטפות בטלית, נשיאת ספר תורה וקריאה בו .
בג"ץ פסק בסוגיה רק בינואר 1994. הנשיא מאיר שמגר ציין בפסק דינו:
באמצע 1994 הקימה הממשלה ועדת מנכ"לים שהתבקשה "להציע פתרון אפשרי שיקיים את חופש הגישה לכותל המערבי ואת חופש התפילה ברחבתו, תוך צמצום הפגיעה ברגשות המתפללים במקום".
כעבור שנתיים, ב-2 באפריל 1996, הגישה הוועדה דו"ח שבו קבעה: "כדי להגיע לאיזון הנדרש מהוועדה בהחלטת הממשלה, בין חופש הגישה לכותל לבין צמצום הפגיעה ברגשות המתפללים, לא מצאה הוועדה כי בשלה העת לאפשר תפילה ברחבת הכותל המערבי גופא, אשר היא שונה מהתפילה המסורתית המקובלת בו" .
כעבור שנה החליטה ועדת השרים לענייני ירושלים לאמץ את המלצות הוועדה, והחליטה "לפעול לבחינת אפשרות להסדרת אתר תפילה חילופי מתאים".
ועדה נוספת שמינתה הממשלה, בראשותו של שר האוצר, יעקב נאמן, המליצה שהקבוצה תתפלל בקצה הכותל המערבי, באזור קשת רובינסון, הנמצאת בתחומי הגן הארכאולוגי ירושלים ליד רחבת הכותל.
בשנת 2000 פסק בג"ץ שיש לאפשר את תפילת הקבוצה, תוך שהוא מותח ביקורת על פעולתן של הוועדות, והורה לממשלה "לקבוע את ההסדרים והתנאים המתאימים, בגדרם תוכלנה העותרות לממש את זכותן לתפילה כמנהגן ברחבת הכותל המערבי".
דיון חוזר והצעת קשת רובינסון
המדינה ביקשה דיון נוסף בו הציעה, בהתאם להמלצתה של ועדת נאמן, שהנשים יתפללו כמנהגן בקשת רובינסון, ונימקה שתפילה במקום זה:
השופט מישאל חשין העיר על כך:
השופט חשין ציין את הצורך לאזן בין שתי זכויות:
כפתרון לצורך זה פסק: פסיקה זו נתקבלה ברוב קולות.
בנובמבר 2009 עוכבה חברת הקבוצה, על ידי המשטרה כיוון שיחד עם נשים נוספות התעטפה בטלית והשתתפה בקריאת התורה בעזרת הנשים.
עשרות מתפללות התאספו מול התחנה שבה נעצרה ומחו על המעצר.
ביולי 2010, נעצרה ענת הופמן, יו"ר הארגון, בנימוק שיחד עם קבוצת נשים ניסתה לקיים תהלוכה ברחבת הכותל כשבידיה ספר תורה.
כתנאי לשחרורה הוסכם שתורחק מהכותל לחודש.
באירועים אחרים נעצרו גם נשים נוספות.
העילה החוקית למעצרים הייתה חשד לעבירות של 'התנהגות במקום ציבורי באופן העלול להביא להפרת שלום הציבור', 'הפרת הוראה חוקית' ו'מעשה אסור בתחומי המקומות הקדושים', אך לא הוגשו כל כתבי אישום.
עד 2012 במרבית המקרים הקבוצה קראה בתורה בקשת רובינסון ולא ניסו להיכנס עם ספר התורה לעזרת הנשים.
בפברואר 2013 פנתה הופמן למפכ"ל המשטרה בבקשה שתמנע נגיעת שוטרים גברים בנשות הקבוצה, בנימוק שנגיעה זו פוגעת באמונתן הדתית.
בשנת 2012 צילם הצלם דוד רובינגר, מספר חברות של הארגון בתנוחה הדומה לתנוחת הצנחנים מתצלום הצנחנים בכותל המערבי המקורי שצילם.
בפברואר 2013 הצטרפו לתפילתן החודשית של הקבוצה גם חלק מלוחמי חטיבת הצנחנים שהשתתפו בקרבות לשחרור הכותל.
ב-12 במרץ 2013, ראש חודש ניסן, הצטרפו שלוש חברות הכנסת, סתיו שפיר, תמר זנדברג ומיכל רוזין לנשות הכותל.
באותו מועד, לראשונה לאחר חודשים רבים, אף אחת מהמתפללות לא נעצרה בידי המשטרה.
באפריל 2013 דחה בית משפט השלום בירושלים את בקשת המדינה להתנות בתנאים מגבילים את שחרורן של חמש נשים שנעצרו.
השופטת שרון-לארי בבלי פסקה כי "לא התקיים כל יסוד למעצרן של המשיבות".
לדבריה, הפרת הסדר לא הייתה מצד המתפללות, ולא "נשות הכותל" החלו בפרובוקציה - כי אם המפגינים והמפגינות נגדן.
המשטרה ערערה על ההחלטה, והעניין הובא בפני בית המשפט המחוזי ב-25 באפריל 2013. שופט בית המשפט המחוזי בירושלים, משה סובל, דחה את ערעור המדינה ופסק שמעשי הנשים אינם מהווים הפרת הוראה חוקית שיש בה עילה למעצרן, בנימוק שבג"ץ פירש את "מנהג המקום" האמור בתקנות השמירה על המקומות הקדושים בפרשנות "פלוריאליסטית-חילונית-לאומית".
כמו כן פסק בית המשפט כי ההחלטה הקודמת, שראוי לקבוצה להתפלל כמנהגן במתחם קשת רובינסון, נוסחה כהמלצה לה ולממשלה ו"פסק הדין בדנג"ץ הופמן לא הטיל על נשות הכותל איסור תפילה - למצער לא איסור שהפרתו מקימה סנקציה פלילית".
בנוסף לא ניתנה קביעה שיפוטית שתאשר כי בעבודות שביצעה המדינה באתר קשת רובינסון הממשלה מילאה אחר התנאי שנקבע בדנג"ץ הופמן שהאתר יוכשר כראוי וכיאות.
פסק הדין נחשב למהפכני כיוון שהוא למעשה קבע כי אין בתפילת הקבוצה בעזרת הנשים שבכותל המערבי דבר עבירה.
בעקבות פסיקתו של סובל, החליט היועץ המשפטי לממשלה לבחון תיקון בתקנות השמירה על המקומות הקדושים אשר לא יאפשר את תפילת הקבוצה כדרכה.
עד לתיקון הותר לקבוצה להתפלל כמנהגה ברחבה, דבר שיישמו בראש חודש סיון - 10 במאי 2013
ביוזמת ארגון "נשים למען הכותל" (מוצג בהמשך) ובתמיכת מנהיגים חרדים הגיעו אלפי בנות סמינרים להתפלל במקביל לתפילת עשרות נשות הכותל, שנקבעה על ידי המשטרה לשעה 6:30 בבוקר.
גם אלפי גברים הגיעו למקום, ולאחר התפילה יידו כמה מהם אבנים לעבר קבוצת נשות הכותל ושלושה מהם נעצרו.
ב־15 במאי הודיעה שרת המשפטים לבני כי לתיקון תקנות השמירה על המקומות הקדושים נדרשת הסכמת שרת המשפטים, ועמדתה היא שקביעת בית המשפט מקובלת עליה ועולה בקנה אחד עם קידום שוויון לנשים ויישום מדיניות סובלנית ופלורליסטית בכותל המערבי.
בראש חודש אב, למעלה מחמשת אלפים חרדיות באו להתפלל בכותל לפני תפילת קבוצת נשות הכותל, ומילאו את עזרת הנשים.
המשטרה אפשרה את תפילת נשות הארגון רק ברחבה העליונה, שם התפללו ביחד עם הגברים שנלוו אליהן, אל מול מפגינים חרדים.
בחודשים שלאחר מכן הנוכחות החרדית הייתה דלילה יותר ותפילת נשות הכותל חזרה להתקיים בעזרת הנשים.
באוקטובר 2014 יצא הארגון בקמפיין על גבי אוטובוסים הקורא לנערות לבוא לחגוג בת מצווה בעלייה לתורה עם נשות הכותל, יוזמה שמומשה לראשונה ב-24 באוקטובר בקריאה בספר תורה זעיר בן 200 שנה שהוברח לעזרת הנשים.
גם בתפילת ראש חודש סיוון שהתקיימה בחודש מאי 2015, קראו נשות הקבוצה בתורה לאחר שגברים התומכים בה העבירו ספר תורה מעזרת הגברים לעזרת הנשים דרך המחיצה.
בעקבות כך עוכבו הגברים לחקירה.
בינואר 2021 הגיש הארגון תביעה לבית משפט השלום בירושלים נגד רב הכותל והמקומות הקדושים והקרן למורשת הכותל, בטענה שהם אחראים לבידוק גופני של נשות הכותל באופן מפלה ומשפיל.
הכנסות העמותה כמעט כולן מתרומות.
התורמת המרכזית של העמותה היא הקרן החדשה לישראל, שהעבירה כמחצית מהכנסות העמותה בשנת 2014 ובשנת 2015 כ-97,000 דולר, שהם כ-42% מהכנסות העמותה.
תורמת בולטת נוספת היא קרן מאיירהוף.
הפולמוס הציבורי סביב פעילות העמותה
ההתנגדות לתפילתן של נשות הכותל לפי מנהגיהן מגיעה מקרב חלקים מהציבור היהודי-אורתודוקסי, וגם בחלק מהציבור המסורתי בישראל אשר כוללת הן הצהרות אך גם, לעיתים, פעולות אלימות.
אישים בציבור החרדי הביעו את מורת רוחם מפעילות הקבוצה.
הרב עובדיה יוסף התייחס למעשי העמותה באומרו: .
רב הכותל המערבי והמקומות הקדושים, שמואל רבינוביץ, אמר עליהן: .
רבנים מהציונות הדתית קראו "לא לתת לקבוצה קטנה לפגוע במאות אלפי המתפללים הבאים להתפלל בקביעות במקום המקודש הזה", ורבנים במועצת הרבנות הראשית תיארו את פעילות הקבוצה כפרובוקציה.
ההתנגדות לפעילות העמותה באה לידי ביטוי גם במקרי אלימות נגד הקבוצה, שכללו השלכת חפצים עליהן.
רונית פסקין, חרדית מירושלים, הקימה תנועה בשם "נשים למען הכותל" שמטרתה לדבריה למנוע את הפיכת הכותל ל"קרקס תקשורתי".
תנועה זו השתתפה בהתכנסות של אלפי בנות חרדיות שנערכה במקביל לתפילת הקבוצה בראש חודש סיון תשע"ג.
התמיכה בנשות הכותל מגיעה בעיקר מזרמים של יהדות ליברלית לגווניה.
יזהר הס, מנכ"ל התנועה המסורתית בישראל, כתב על המצב הקיים בכותל המערבי שבו האתר פועל כמו בית כנסת אורתודוקסי: העמותה מציינת את התנועה הרפורמית כתומכת בפעולותיה וכן קיימת התארגנות קונסרבטיבית התומכת בעמותה, בארצות הברית פועלת קבוצת תמיכה בשם "ועד בינלאומי למען נשות הכותל".
באפריל 2013 הגיע הוויכוח סביב פעילותה של הקבוצה לדיון משותף של הוועדה לקידום מעמד האישה וועדת הפנים של הכנסת.
דורית ביניש, נגידת האוניברסיטה הפתוחה ונשיאת בית המשפט העליון לשעבר, אמרה בראיון: וכן אמרה: .
נשיא אוקראינה (באוקראינית: Президент України) הוא ראש מדינת אוקראינה.
הנשיא מנהל את מדיניות החוץ של המדינה והוא המפקד העליון של הכוחות המזוינים האוקראיניים וראש המועצה לביטחון לאומי והגנה.
סמכויות הנשיא מוגבלות באופן יחסי.
כך למשל, עליו להעמיד בפני הפרלמנט, הראדה העליונה, מועמד מתאים לתפקיד שר החוץ ושר ההגנה שעל הפרלמנט לאשר.
כמו כן, שישה מתוך שמונת שופטי בית המשפט לחוקה מתמנים על ידי הנשיא.
הנשיא נבחר בבחירות ישירות על ידי אזרחי המדינה לתקופת כהונה בת חמש שנים, וכהונתו מוגבלת לשתי קדנציות רצופות בלבד.
מאז הקמת התפקיד ב-5 ביולי 1991, כיהנו שבעה נשיאים באוקראינה:
ליאוניד קרבצ'וק, שכיהן כשנתיים וחצי (מ-1992 עד 1994).
לאוניד קוצ'מה, שהיה הנשיא היחיד שכיהן במשך שתי קדנציות רצופות במשך 10 שנים.
ב-22 בפברואר 2014, בעקבות מחאה במדינה, הדיח הפרלמנט את ינוקוביץ', ואת תפקיד הנשיא בפועל מילא באופן זמני אולכסנדר טורצ'ינוב.
ב-25 במאי 2014 נבחר המיליארדר פטרו פורושנקו לנשיא, והוא החל את כהונתו ב-7 ביוני 2014.
במאי 2019 נבחר וולודימיר זלנסקי לנשיאות והיה לנשיא הצעיר בתולדותיה של אוקראינה.
ארמון מרינסקי (Маріїнський палац; שכונת פצ'רסק, כיכר העצמאות, קייב) הוא המעון הרשמי של הנשיא.
הארמון, שנבנה ב-1744 על ידי הקיסרית הרוסית יליזבטה, עוצב על ידי ברתולומיאו רסטרלי.
בנייתו הושלמה ב-1752. האישיות הבכירה הראשונה שהתגוררה שם הייתה הקיסרית יקטרינה השנייה שביקרה בקייב, ב-1787. במאות ה-18 וה-19 הארמון שימש כמעונו הרשמי של המושל הכללי של קייב (ראש העיר).
בשנים 1917–1920 הבניין שימש כמטה הוועדה המהפכנית האוקראינית, בשנות 1920 סופח הבניין לבית הספר לאדריכלות והפך למוזיאון.
במלחמת העולם השנייה הבניין הושמד כליל ושופץ עם תום המלחמה, בשנות 1980 הושלמו השיפוצים ועם הכרזת העצמאות האוקראינית הפך הבניין לשמש כמעון נשיאותי.
בית הכימרות (Будинок з химерами; רח' בנקובה 10, קייב) הוא המעון הנשיאותי שבו נערכים טקסים רשמיים, נבנה בשנים 1901–1902 על ידי האדריכל ולדיסלב גורודצקי, שכונה "הגאודי של קייב".
מאז מאי 2005, זהו מעון נשיאותי בו נערכים טקסים דיפלומטיים.
בבניין זה נפגשו נשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו ומקבילו הרוסי ולדימיר פוטין.
הבניין כולל חדרי חתימה על הסכמים וחדרים המוקצים במיוחד למסיבות עיתונאים.
"בית האלמנה הבוכייה" (Будинок вдови, що плаче; רחוב לוטראנסקה 23, קייב) שבו הנשיא מקבל את פניהם של נתינים זרים, נבנה ב-1907 על ידי האדריכל ברדטמן.
הבניין משמש את הנשיא האוקראיני, על מנת לקבל את פניהם של בכירי ממשל זרים, כמו מזכירת המדינה האמריקנית, מדליין אולברייט וקונדוליזה רייס, כמו גם נשיאי ברזיל וליטא.
"מסאנדרה" (Масандра) היא עיירה בחבל יאלטה בחצי האי קרים שבה שכן מעון הקיץ של נשיא אוקראינה.
המבנה היה שייך לרוזן פוטוצקי ב-1783, במאה ה-19 הועבר לבעלות הנסיך וורונצב הבן, שאביו היה מושל אוקראינה.
ב-1881 הנסיך זימן אדריכלים צרפתיים שיעצבו עבורו את הטירה.