tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הם החליטו להשאיר את שם הטירה, מגדל ייטס, כשם שהיה נהוג לכנותה בזמן מגוריו של ייטס בטירה וייעדו את הטירה לפעול כמוזיאון לזכרו.
המוזיאון כולל בתוכו אוספים של שירתו המוקדמת של ייטס וכן מציג ומשמר את הריהוט המקורי ששימש את המשפחה במהלך מגוריה בטירה.
בית הטוחן הצמוד לטירה, פועל כמקום הארחה לשתיית תה וכן ממוקמת בו חנות.
בשלב מאוחר יותר נבנה בנין חדש לגמרי כהרחבה למבנה הקיים.
בשל קרבתה לנחל סטרימסטאון, ת'ור בלילי נתונה לשיטפונות ארעיים, בהם ניתן למנות את השיטפון שאירע ב-1995 ואת השיטפון שאירע בחורף 2009/2010. השיטפון שפקד את הטירה בחורף זה גרם לה נזק נרחב ביותר.
לזמן מה, לא היה ברור אם יש באפשרותה של הממשלה האירית לממן את עבודות שיקום הטירה שניזוקה, מפאת משבר כלכלי שהעיק על אירלנד בשנים אלה.
אולם, בפברואר 2012 הוסדר נושא זה והעבודות לשיקום הטירה החלו להתבצע על ידי הרשות הלאומית האירית לפיתוח התיירות , על אף שלא הוגדר מראש תאריך לפתיחת הטירה מחדש לציבור.
אחד מהכוחות העומדים מאחורי ההחלטה שהתקבלה בדבר נושא פתיחתה מחדש של הטירה, היא הפוליטיקאית לוריין היגינס, נציגת מחוז מזרח גולוויי לסנאט.
המניע לתמיכתה בשיקום הטירה נבע מכך משום שהיא חשבה לנכון שדבר זה יסייע לפיתוח התיירות המקומית.
אולם, פתיחתה מחדש של הטירה לציבור לא נראתה עדיין באופק, גם כשהגיע חודש פברואר, שנת 2013. בכל אופן, קבוצה עסקית מקומית חברה למשרד התיירות האירי כדי לחתום על הסכם קבלן עם החברה לפיתוח כפרי של גולוויי, כדי להאיץ את עבודות התחזוקה והשיפוץ של הטירה.
ב-2014, גוף קהילתי מקומי, בשם "אגודת ייטס - ת'ור בלילי" (Yeats Thoor Ballylee Society), החכיר את הטירה ממשרד התיירות האירי כדי להופכו למרכז תרבותי וחינוכי.
זאת, בהתאם ללוח זמנים שנקבע מראש כדי להתכונן לחגיגות יום השנה ה-150 להולדתו של ויליאם בטלר ייטס, התאריך ה-13 ביוני 2015. האגודה דאגה לכך, בשיתוף הוועדה הלאומית המפקחת על האירועים לכבוד ייטס ובשיתוף אגודת ייטס, שת'ור בלילי תהווה חלק אינטגרלי מחגיגות אלו (Yeats 2015).
בתחילת חודש דצמבר 2015, הסופה "דזמונד" פקדה את אירלנד והממלכה המאוחדת, תוך שהיא מביאה איתה גשמים חזקים במיוחד ורוחות סוערות.
ת'ור בלילי והקוטג' הסמוך ניזוקו עקב שיטפון שהגיע לכדי גובה כמה מטרים של מי הגשמים.
בטירה ארבע קומות ובכל קומה חדר אחד.
בין כל קומה וקומה מקשר גרם מדרגות אבן ספירליות, המוביל עד לחומה החיצונית המקיפה את הטירה, שעוביה מגיע לכדי 2 מטרים ו-13 סנטימטר.
בכל קומה ישנו חלון הצופה לעבר נחל סטרימסטאון הזורם בסמוך ובצמוד לטירה נמצא מבנה קוטג' בעל גג סככה.
ייטס תיאר את החדר שבקומת הקרקע כ"חדר הנאה ביותר שראיתי מימיי, חלון רחב הצופה על הנהר ודלת מקושתת המובילה לעבר האולם בעל הסככה".
כמו כן, גרם המדרגות הספירלי היה לאחד הסמלים המובהקים בשירתו והוא העריץ אותו באומרו עליו, כאשר הוא מצוטט מהפואמה "הדם והירח":
בהתייחסות אחרת למגדל ולנהר סטרימסטאון הזורם בסמוך, ייטס כותב את השורות הבאות, אותן השמיט מהגרסה השנייה של השיר "מדיטציות בזמן מלחמת אזרחים" (Meditations In A Time Of Civil War), אותו הוא כלל בקובץ השירים "המגדל" (The Tower):
על החומה מוצב לוח זיכרון החקוק מאבן המנציח את רעייתו של ייטס ושותפתו לחיים, ג'ורג' הייד-ליס:
ת'ורסטיין פאלסון (באיסלנדית: Þorsteinn Pálsson; נולד ב-29 באוקטובר 1947) היה ראש ממשלת איסלנד בין יולי 1987 לספטמבר 1988. בשנים 1991-1983 הוא כיהן גם כיו"ר מפלגת העצמאות (מפלגת ימין).
פאלסון נשוי למשפטנית ואב לשלושה.
פאלסון למד במכללה המסחרית של איסלנד (גימנסיה פרטית) ובהמשך קיבל השכלה משפטית באוניברסיטת איסלנד.
עוד לפני סיום לימודיו האקדמאיים ב-1974, הוא עבד ככתב בעיתון השמרני "מורגונבלאדיד", ואילו אחר כך היה העורך הראשי של העיתון "ויסיר".
בשנים 1987-1979 פאלסון עמד בראש התאחדות אנשי העסקים של איסלנד.
בבחירות הכלליות שנערכו באפריל 1983, פאלסון נבחר לראשונה לאלת'ינגי (פרלמנט) מטעם מפלגת העצמאות הימנית במחוז הדרום (אחד מששת מחוזות הבחירה במדינה).
למרות שמפלגתו הייתה הגדולה ביותר בבית הנבחרים, הוא לא נבחר לראש הממשלה, אך מפלגת העצמאות נכנסה לממשלתו הראשונה של סטינגרימור הרמנסון — יו"ר המפלגה הפרוגרסיבית (מרכז-ימין).
פאלסון לא כיהן כשר בממשלה עד 1985. בנובמבר 1983 הוא נבחר לתפקיד יו"ר מפלגת העצמאות.
בשנים 1987-1985 פאלסון היה שר האוצר ושר רשות הסטטיסטיקה בממשלתו של הרמאנסון.
בחודשים האחרונים לכהונתה של ממשלה זו ב-1987, פאלסון כיהן במקביל גם כשר התעשייה.
מיולי 1987 עד ספטמבר 1988 פאלסון כיהן כראש הממשלה, אחרי שבבחירות שנערכו באפריל 1987 מפלגתו נותרה הגדולה ביותר באלת'ינגי.
עם זאת, מפלגת העצמאות איבדה שלושה מושבים ופאלסון הקים קואליציה רחבה, שכללה שלוש מפלגות נוספות — שתיים מהן מהשמאל.
בספטמבר 1988 שותפותיה הקואליציוניות של מפלגת העצמאות הפילו את ממשלתו של פאלסון ומנהיג הפרוגרסיבים, הרמאנסון, הקים ממשלת שמאל-מרכז בלי השותפה הימנית הבכירה.
מפלגתו של פאלסון נותרה גם מחוץ לממשלתו השלישית של הרמאנסון, שהוקמה עם צירופה של מפלגת האזרחים הימנית-פופוליסטית לקואליציית השמאל-מרכז ב-1989.
במרץ 1991 פאלסון הפסיד את תפקיד יו"ר מפלגת העצמאות למי שכיהן כסגנו והיה גם ראש עיריית רייקיאוויק — דוד אודסון.
בבחירות הכלליות שנערכו באפריל של אותה שנה, מפלגת העצמאות הגדילה את כוחה באלת'ינגי.
בשנים 1999-1991 פאלסון כיהן כשר הדיג ושר המשפטים והכנסייה בשתי ממשלותיו הראשונות (מתוך ארבע) של אודסון.
במאי 1999 פאלסון סיים את הקריירה הפוליטית שלו.
בהמשך הוא מונה לשגרירהּ של איסלנד בבריטניה, ואילו מאוחר יותר בדנמרק.
בשנים 2009-2006 פאלסון היה העורך הראשי של העיתון הנפוץ ביותר באיסלנד — החינמון "פרטאבלאדיד".
ת'יורסאו (באיסלנדית: Þjórsá) הוא הנהר הארוך ביותר באיסלנד.
אורכו 230 קילומטרים והוא מנקז שטח של 7,530 קמ"ר.
ספיקתו הממוצעת היא 390 מ"ק לשנייה.
מוצא הנהר הוא הקרחון השלישי בגודלו באיסלנד – הופסיוקול (Hofsjökull), הממוקם במערבהּ של רמת איסלנד (הרמה שמכסה את רוב פנים הארץ).
תחילה, הוא עובר דרך הקניונים שברמה.
סמוך ליציאתו מהרמה, מימיו של ת'יורסאו מוסטים (בחלקם) מזרחה – ליצירתו של האגם המלאכותי ת'וריסוואטן (Þórisvatn).
המים שנאגרים באגם משמשים להפקת חשמל.
בקטע זרימתו העליון, ת'יורסאו קופא בחורף.
אחרי יציאתו לשפלה, ת'יורסאו חולף ממערב לחלקהּ של רמת איסלנד, שחודר דרומה אל השפלה במקביל לנהר.
מצפון להר הגעש הקלה (שבחלק זה של הרמה), מימיו של ת'יורסאו נאגרים במאגר המים סולטארטאנגאלון (Sultartangalón) שבשפלה.
שם, אל ת'יורסאו נשפך הנהר טונגנאאו (Tungnaá).
לפני כניסתו לעמק ת'יורסאורדאלור (Þjórsárdalur) שבדרום-מערב איסלנד, הנהר חולף ליד הר בורפל (Búrfell).
למרגלותיו של הר זה נמצאת תחנת כוח הידרואלקטרית, המנצלת את מי הנהר להפקת אנרגיה.
למרגלות ההר, שבגבולו המערבי של העמק, נמצאת גם חווה קהילתית משוחזרת מימי הוויקינגים – ת'יודוולדיסבאירין סטיונג (Þjóðveldisbærinn Stöng).
באזור זה, ת'יורסאו חולף בשדה הלבה הגדול ביותר באיסלנד – ת'יורסאו (על שם הנהר, שלאורך רוב מסלולו צמוד לשדה).
במורד הזרם, כאשר הנהר מתעקל צפון-מערבה, מסתעף ממנו ערוץ נוסף.
עשרות קילומטרים ממערב לנקודת ההיפרדות, הזרם הנוסף מתחבר אל הזרם המרכזי.
שני הערוצים הללו יוצרים (ביניהם) אי גדול, שנקרא אאורנס (Árnes).
בעבר, האי שימש כמקום לכינוס הת'ינג (þing) – אספת עם מסורתית.
על שמו של האי, אאורנסיסלה (Árnessýsla – האי אאורנס) היה גם שמו של אחד מ-23 המחוזות ההיסטוריים באיסלנד, הנמצא בדרום-מערב הארץ ובו זורם ת'יורסאו.
כביש הטבעת של איסלנד חוצה את הנהר ת'יורסאו – דרך הגשר שבין העיירות סלפוס והלה.
קילומטרים ספורים מדרום-מערב לגשר, הנהר נשפך אל האוקיינוס האטלנטי.
ת'יאופאלוס קרטיס "ת'יאו" ראטליף הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק במשך 16 עונות בליגת ה-NBA, לרוב בעמדת הסנטר.
ממוצעיו לאורך קריירת ה-NBA עומדים על 7.2 נקודות, 5.7 ריבאונדים ו-2.4 חסימות למשחק.
בשיאו היה אחד החוסמים הטובים בליגה, והוביל את ה-NBA בממוצע חסימות בעונות , ו-.
בעת פרישתו בשנת 2011 דורג במקום ה-13 בתולדות ה-NBA בממוצע חסימות למשחק בקריירה.
ראטליף נולד וגדל בעיר דמופוליס שבאלבמה, ושיחק כדורסל מכללות באוניברסיטת ויומינג בין 1991 ל-1995. לאורך תקופתו באוניברסיטה חסם ראטליף שיא מועדון של 425 פעמים.
ראטליף נבחר בבחירה ה-18 בדראפט ה-NBA לשנת 1995 על ידי דטרויט פיסטונס.
אחרי שנתיים וחצי בדטרויט נשלח לפילדלפיה 76', בטרייד שהעביר לדטרויט את הכוכב הצעיר ג'רי סטקהאוס.
בפילדלפיה, תחת המאמן לארי בראון, הפך ראטליף לשחקן חמישייה קבוע ועזר לקבוצה להעפיל לחצי גמר המזרח בעונות ו-.
בעונת נבחר להשתתף במשחק האולסטאר לאחר שהעמיד ממוצעי שיא של 12.4 נקודות, 8.3 ריבאונדים ו-3.7 חסימות למשחק, אך לא לקח חלק במשחק עצמו בשל פציעה.
מיד אחרי משחק האולסטאר הועבר ראטליף בטרייד לאטלנטה הוקס, בתמורה לסנטר הגנתי אחר - דיקמבה מוטומבו.
פילדלפיה העפילה בסיום אותה עונה לגמר ה-NBA, והפסידה ללוס אנג'לס לייקרס בתוצאה 1–4. ראטליף הפצוע לא שיחק עבור ההוקס במהלך אותה עונה, ובעונה הבאה השתתף בשלושה משחקים בלבד.
בעונת חזר לכשירות והמשיך לשמש כשחקן חמישייה, לצד כוכבי הקבוצה ג'ייסון טרי, גלן רובינסון ושריף עבדור-רחים.
במהלך עונת נשלח בטרייד לפורטלנד טרייל בלייזרס, יחד עם עבדור-רחים, בתמורה לראשיד וולאס ווסלי פרסון.
באותה עונה היה "מלך החסימות של ה-NBA" בפעם השלישית והאחרונה בקריירה, כשחסם 3.6 פעמים בממוצע למשחק, ונבחר בפעם השנייה לחמישיית ההגנה השנייה של העונה.
בסיום העונה חתם על הארכת חוזה בפורטלנד ל-3 עונות נוספות, עבור כ-11.7 מיליון דולר לעונה.
בעונות הבאות איבד ראטליף את מקומו בחמישייה הפותחת, והועבר בסוף עונת לבוסטון סלטיקס.
פציעה נוספת הגבילה את ראטליף לקחת חלק ב-2 משחקים בלבד במדי הסלטיקס, ובסיום העונה הוא נשלח בטרייד למינסוטה טימברוולבס, יד עם אל ג'פרסון, ראיין גומס, ג'רלד גרין, סבסטיאן טלפייר ושתי בחירות דראפט עתידיות, בתמורה לכוכב הקבוצה קווין גארנט.
לאחר 10 משחקים עם הטימברוולבס נופה ראטליף מהקבוצה וחתם בדטרויט פיסטונס עד סיום העונה.
בפיסטונס תפקד כמחליפו מהספסל של ראשיד וולאס, והעפיל עם הקבוצה לשלב גמר המזרח בו הפסידו לבוסטון בתוצאה 2–4. בשלוש העונות הבאות שיחק עבור פילדלפיה 76', סן אנטוניו ספרס, שארלוט בובקאטס ולוס אנג'לס לייקרס, ובדצמבר 2011 הודיע על פרישה ממשחק, בגיל 37.
ת'וריא א-שאווי הייתה טייסת מרוקאית, האישה המרוקאית הראשונה שקיבלה רישיון טיס.
א-שאווי נולדה ב-14 בדצמבר 1936 במרוקו לזינה ולעבד אל-ואד, עיתונאי, במאי ומפיק תיאטרון דובר צרפתית שהתנגד לכיבוש הצרפתי במרוקו.
כשנולדה, קראו לה הוריה ת'וריא (מערכת הפליאדות בערבית).
תחילה אביה התאכזב משום שרצה בן, אולם נקשר אליה במהרה והתייחס אליה כשווה.
בילדותה שיערה קוצץ והיא לבשה מכנסיים.
בהיותה בת שמונה, נולד אחיה, צלאח א-דין.
בשנת 1948, עברה משפחתה להתגורר בקזבלנקה.
בשנת 1950, א-שאווי ואביה נסעו במונית וראו את שדה התעופה טיט מלאל שהצבא הצרפתי בנה סמוך לקזבלנקה אחרי מלחמת העולם השנייה לצורך אימון הטייסים הצרפתים.
מגיל צעיר, א-שאווי נמשכה לעולם התעופה ורצתה ללמוד לטוס, אך כנערה במרוקו - לא היה לה סיכוי להתקבל לקורס טיס.
בשנת 1948, אביה, שהיה חלוץ בקידום התיאטרון המרוקאי, קיבל הזדמנות לשחק בתפקיד ראשי בסרט הצרפתי לצד השחקנים הצרפתים ז'ורז' מרשל ומריה קסרס .
גם ת'וריא, שהספיקה לגלם מספר תפקידים קטנים בהפקות תיאטרון של אביה, שיחקה בסרט זה.
קרבה זו לצרפתים אפשרה לא-שאווי להגשים את חלומה.
א-שאווי ואביה הגיעו לשדה התעופה ועבד אל-ואד ביקש לרשום את בתו לקורס טיס.
הקצין סבר כי א-שאווי לא תשרוד שבוע אולם הסכים לתת לה הזדמנות.
במהלך לימודיה הפגינה א-שאווי יכולות טכניות מרשימות ועמדה בכל מטלות הקורס.
לאחר שנה, ב-17 באוקטובר 1951, חודשיים לפני שמלאו לה 16 שנה, א-שאווי קיבלה רישיון טיס והפכה לטייסת הראשונה בהיסטוריה של מרוקו.
אירוע זה זכה לסיקור תקשורתי בכל רחבי העולם, וא-שאווי זכתה לברכות מארגוני נשים אף קיבלה תמונה חתומה מהטייסת הצרפתייה ז'קלין אוריאול (כלתו של נשיא צרפת, ונסן אוריול).
סולטן מרוקו, מוחמד החמישי, הזמין אותה לארמונו ובירך אותה על הישגיה.
זמן קצר לאחר שקיבלה את רישיון הטייס, א-שאווי חלתה בדלקת ריאות (ככל הנראה בגלל תנאי הקור הקשים שחוותה באימונים בתא הטייס).
היא נלקחה לטיפול בבית החולים, והרופא אמר להוריה כי נשארו לה 10 ימים לחיות.
דבר האירוע עבר במהרה לסולטן ששלח מטוס מלכותי לקחת אותה לסנטוריום שבפאסי בצרפת.
א-שאווי אושפזה שם למשך שישה חודשים והבריאה.
ב-20 באוגוסט 1953, צרפת הגלתה את הסולטן לקורסיקה והחלה תקופה של טרור והתנקשויות פוליטיות, שמטרתם הייתה (מצד הצרפתים) לחסל גורמים המאיימים על הכיבוש הצרפתי במרוקו או (מצד המרוקאים) לחסל את הכיבוש הצרפתי.
כמו כן, החלו עימותים פנימיים בין ארגונים מרוקאים שונים השואפים לשליטה במדינה, כשכל ארגון טוען שהוא הארגון שמשקף נאמנה את ערכי אזרחי מרוקו או את ערכי האסלאם (חלקם החזיקו באידאולוגיה דמוקרטית וחלקם שאפו לכונן מדינת שריעה).
א-שאווי, שנהגה ללבוש סרבל, נהגה במכונית וכמובן החזיקה במעמד הסמלי של אישה טייסת – הפכה למטרה בעיני אנשי אסלאם קיצוניים שראו בה בגידה בערכי הדת, וגם בקרב צרפתים קיצוניים שראו בה סמל לעצמאות מרוקאית.
א-שאווי שהתה רבות במועדון התעופה אולם התנדבה גם בשני ארגונים של משפחות עשירות: "עתיד ילדות מרוקו" ו"מיטת העניים".
מטרת ארגונים אלו הייתה להפיח בילדות קטנות חוש עצמאיות ותושייה על ידי לימוד קרוא וכתוב.
במהלך התנדבותה, היא גילתה שחיתות כספית בארגונים אלו ודיווחה על ממצאיה במהלך פגישה עם חברות הוועד.
משפחת א-שאווי סבלה מרדיפות וממעקבים של אנשי הכיבוש הצרפתי, ובאישון לילה ת'וריא בת ה-18 הסיעה את משפחתה למדריד.
בשנת 1955 חזרה המשפחה למרוקו.
ב-16 בנובמבר 1955, הסולטן חזר למרוקו והתחושה שעצמאות המדינה קרבה התגברה בקרב הציבור.
ב-18 בנובמבר 1955, אנשים יצאו לרחובות כדי לחגוג את שובו.
א-שאווי הטיסה מטוס ובאמצעותו פיזרה פתקים המברכים את חזרתו של הסולטן.
הופעתה זכתה למחרת היום לסיקור בעיתונים, והיא הוצגה כסמל לעתידה הזוהר והמבטיח של מרוקו.
ב-1 במרץ 1956, יום לפני הכרזת עצמאות מרוקו, הרחובות התמלאו בחוגגים.
ת'וריא בת ה-19 אספה את אחיה הקטן בן ה-11 במכוניתה והם נסעו יחדיו לביתם.
כשהגיעה לביתה היא עצרה את רכבה בצד וצפרה.
לאחר מכן, הוציאה את ראשה מחלון הרכב, קראה בקול, ואמה יצאה מהמרפסת.
באותו הרגע, גבר מרוקאי התקרב אליה וירה לעברה שני כדורים שפגעו בראשה.
היורה נמלט ונעלם בהמון החוגג.
רצח זה מעולם לא פוענח.
בשנת 2015 סיפר אחיה כי במרוקו קיימים גורמים שרוצים להדחיק את עצם קיומה של אחותו, ששמה נעדר כמעט מכל ספרי הלימוד בבתי הספר במרוקו וכי הנשים במרוקו אינן מעזות יותר להידמות לה.
קיימות מספר שמועות לגבי זהות הרוצח ומניעיו.
שמועה אחת טוענת שמדובר היה ברצח על רקע רומנטי ובכך רומזת כי ת'וריא הביאה את הרצח הזה על עצמה.
שמועות אחרות מטילות את האשמה על ארגוני אסלאם קיצוניים או על ארגונים צרפתים קיצוניים.
אחיה סבור כי הרוצח נשלח על ידי גורמים צרפתיים.
לדבריו, הדרך שבה ת'וריא נרצחה אופיינית להתנקשויות פוליטיות מפורסמות של ארגון הטרור הצרפתי "היד האדומה" .
א-שאווי קבורה בבית הקברות אהל פאס בקזבלנקה.
על מצבתה כתוב: "הירח העצוב שר לנעוריה.
כדור של בוגד מצא את ראשה".
דיים ת'ורה הירד הייתה שחקנית וקומיקאית אנגלייה זוכת פרס באפט"א שלוש פעמים.
הקריירה שלה נמשכה 75 שנים, היא הופיעה ביותר ממאה סרטים.
הירד נולדה בעיר החוף מורקמב שבלנקשייר.
היא הייתה הצעירה בשלושת ילדיהם של מר ומרת ג'יימס הנרי הירד.
לראשונה הופיעה על במה בגיל חודשיים בהצגה שניהל אביה.
לפני שהצטרפה לתיאטרון הרפרטוארי של מורקמב עבדה בחנות קואופרטיבית מקומית.
הרקע המשפחתי שלה היה תיאטרוני, אמה, מארי מאיור הייתה שחקנית, ואביה ניהל מקומות בילוי במורקאמב.
בין השאר ניהל את תיאטרון רויאלטי ואת סנטרל פיר.
הירד סיפרה שאביה לא רצה בתחילה שתהיה שחקנית, ושהוא היה המבקר החריף ביותר שלה, והיא ייחסה את כשרונה כקומיקאית ושחקנית להדרכתו.
על אף שהירד עזבה את מורקומב בסוף שנות הארבעים של המאה העשרים, היא המשיכה לרחוש חיבה לעיר, והתייחסה לעצמה כאל בת העיר בכינוי "sand grown 'un".
בתחילת הקריירה הופיעה הירד בסרטי קולנוע בהם סרט המלחמה משנת 1942 הידוע גם בשם בו נראתה מחזיקה רובה בהגנה על בית מפני צנחנים גרמנים.
היא עבדה יחד עם הקומיקאי הבריטי ויל היי, והשתתפה בסרט "הבדרן" (1960) בכיכובו של לורנס אוליבייה.
ב-1962 שיחקה בסרט "A Kind of Loving" בכיכובו של אלן בייטס.
בשנים 1983 ו-1984 כיכבה הירד בתפקיד קפטן אמילי רידלי בסיטקום "הללויה!" על צבא הישע.
ב-1989 גילמה הירד את גברת סְפֵּק, סוכנת הבית של ראש העיר גלוסטר בסרט "The Tailor of Gloucester".
היא שיחקה בתפקיד אמו של דריק לונגדן בסרט "Wide Eyed and Legless", והופיעה בסרט "Lost for Words" עליו זכתה בפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר.
הירד הייתה נוצרייה אדוקה, והיא הנחתה את תוכנית הדת , ספין-אוף של התוכנית "Songs of Praise" של ה-BBC.
עבודתה למען צדקה והופעותיה בטלוויזיה על אף גילה המבוגר ובריאותה הלקויה הפכו אותה למעין "מוסד" בריטי.
היא הייתה מוכרת גם בזכות הופעתה בפרסומת לכיסאות המעלית "צ'רצ'יל".
ב-1983 הוענק להירד תואר קצינת מסדר האימפריה הבריטית (OBE), וב-1993 הועלתה לדרגת גבירה מפקדת (DBE).
ב-1989 קיבלה הירד תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת לנקסטר.
בדצמבר 1998 כשהיא נעזרת בכיסא גלגלים שיחקה דיים ת'ורה בתפקיד קטן ונמרץ בדמות אמה של דולי בסדרה הקומית "נשות המזנון", אישה סרקסטית שמרירה בעיקר כלפי בתה.
תפקידה האחרון היה בתוכנית רדיו של ה-BBC בשם "The Last of the Sun", מונולוג מאת אלן בנט, בו שיחקה בדמות אישה ישירה, רחבת אופקים, ללא יכולת ניידות שנמצאת בבית אבות, אבל עדיין מסוגלת לנקוט עמדה נגד הגישה המצנזרת והפוליטיקלי קורקט של בתה.
הירד הופיעה פעמיים בתוכנית "אלה הם חייך" (This Is Your Life).
בינואר 1964 הפתיע אותה איימון אנדרוז, ובדצמבר 1996 היה זה מייקל אספל שהפתיע אותה באתר הצילומים של הסדרה "בערוב ימי היין".
הירד התחתנה עם ג'יימס סקוט ב-1937. ב-1938 נולדה בתם, ג'נט סקוט שאף היא הייתה לשחקנית.
ב-1994 התאלמנה הירד אחרי 57 שנות נישואים.
ב-1992 עברה הירד ניתוח לב פתוח.
היא סבלה מדלקת פרקים חמורה ונעזרה לקראת סוף חייה בכיסא גלגלים.
היא נפטרה משבץ מוחי ב-15 במרץ 2003 בגיל 91 בבית האבות ברינסוורת' האוס בטוויקנהאם שבלונדון.
ב-15 בספטמבר 2003 נערך טקס אזכרה במנזר וסטמינסטר בו השתתפו מעל ל-2000 איש בהם אלן בנט, סר דייוויד פרוסט, מלווין בראג וויקטוריה ווד.
קפטן אמילי רידלי 1998 נשות המזנון Dinnerladies אניד בפרק "Moods" 1986–2003 בערוב ימי היין Last of the Summer Wine אידי פגדן 1995–1999 The Queen's Nose מנהלת סוכנות דואר
ת'ורנטון צ'ייס היה קצין פעיל בצבא ארצות הברית בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית, ונחשב למערבי הראשון שהמיר דתו לדת הבהאית, למענה פעל עד יומו האחרון.
לאחר התוודעותו לתורת הדת הבהאית, פעל צ'ייס רבות להפצת רעיונותיה ועשה נפשות ברחבי ארצות הברית במטרה להביאה לערים רבות.
במסגרת פעילותו זו, היה ממקימי ומנהיגי הקהילה הבהאית בשיקגו, וסייע בהקמת וחיזוק קהילות בהאיות רבות ברחבי היבשת כולה.
חייו לפני הצטרפותו לדת הבהאית
ג'יימס בראון ת'ורנטון צ'ייס נולד בעיר ספרינגפילד, מסצ'וסטס, ב-22 בפברואר 1847, בה העביר את צעירותו.
אביו, ג'ות'אם גולד צ'ייס, ואימו, שרה קאטס ת'ורנטון צ'ייס, חיו באזור ניו אינגלנד.
אביו, איש עסקים עשיר, גידל אותו לאחר שאימו מתה מעט לאחר לידתו.
צ'ייס תיאר את ילדותו כ"בודדה ומחוסרת-אהבה".
עם סיום הלימודים בבית הספר, והוא בן 16, התגייס ביולי 1863 לכוחות צבא האיחוד ולחם במלחמת האזרחים האמריקנית כמה שנים.
בעת יום הולדתו ה-17, היה צ'ייס בבית הספר לקצינים של יחידות הרגלים השחורות בפילדלפיה.
במאי 1864, כבר היה שני בפיקוד על יחידה בת מאה איש.
הוא הוביל יחידות רגלים אפרו-אמריקאיות שונות במסגרת הקרבות נגד כוחות הדרום, במסגרתם גם נלחם בקרוליינה הדרומית, או-אז נפצע קלות מהתפוצצות תותח.
עד סיום המלחמה, באפריל 1865 קודם צ'ייס לדרגת קפטן ועמד בראש גדוד D ברגימנט חיל הרגלים האפרו-אמריקאי ה-104. בנובמבר 1865 פרש משירותו הצבאי, וחידש לימודיו באוניברסיטת בראון, מהם פרש במהירות, מבלי להשלים את חובותיו לטובת תואר אקדמי.
עם סיום שירותו הצבאי ב-1865, חזר צ'ייס לספרינגפילד, עיר הולדתו, והצטרף לעסק העצים המשפחתי, ובמהרה אף פתח עסק עצמאי משלו בתחום העצים.
לאחר שעסקיו לא צלחו בתחום זה, ובחיפוש אחר עבודה שתאפשר לו לפרנס את משפחתו, התנייד צ'ייס ברחבי ארצות הברית, ובכלל זאת גר בבוסטון (מסצ'וסטס), פורט האווארד (ויסקונסין), שיקגו (אילינוי), ודל נורטה (קולורדו).
במהלך חייו, עסק גם בתחום הבידור – הן כשחקן וזמר בעצמו, והן בניהול הופעות ומקהלות מקומיות, ואף שימש כמורה בבית ספר במשך תקופה.
הוא נישא ב-11 במאי 1870 לאנני אליזבת' אליין (Annie Elizabeth Allyn), מרוד איילנד, ונולדו לשניים זוג ילדים, שרה ת'ורנטון (1908-1871) וג'סמין אליין (1947-1874).
הוא החל לעסוק באומנות, ופרסם קטעי שירה שכתב בעמודי עיתונים וכתבי עת מקומיים, חלקם בעלי אופי דתי-נוצרי.
בשנת 1882, עבר צ'ייס לדנוור, קולורדו, והצטרף לשורות הכנסייה החדשה (המכונה גם "הכנסייה הסוודנבורגית", The Swedenborgian church), שתורתה מדגישה את הפירושים המטאפוריים של הברית החדשה והברית הישנה, ומציגה גישה מיסטית לישו בפרט ולנצרות בכלל, בשונה מהכנסייה הבפטיסטית אליה נולד וגדל צ'ייס.
אולם דעותיו ואמונותיו לא תאמו לגמרי את תורתה של הכנסייה החדשה, וכעבור כמה שנים נטש לגמרי את הנצרות, והחל בחיפוש דתי רחב, במסגרתו קרא ספרים רבים בנושאי דת ואמונה.
בשנת 1888, הוא התקבל לעבודה בתור סוכן ביטוח ב-Union Mutual Life Insurance Company, ובמהרה הפך למנהל כל פעילות החברה במדינת קולורדו.
בשנת 1889, החברה קידמה אותו והעבירה אותו למשרדיה בקליפורניה - תחילה בסנטה קרוז ואז בסן פרנסיסקו.
בנו היחיד של צ'ייס, ויליאם ג'ונתן ת'ורנטון צ'ייס (1967-1889), נולד בסנטה קרוז, תוך שהוא ממשיך בחיפושיו הרוחניים אחר תשובה לתהיותיו.
בחודש יוני 1893, חברת הביטוח שבה הועסק ת'ורנטון צ'ייס קידמה אותו לתפקיד מנהל כל סוכנויותיה באזור הרי האפלצ'ים, והדבר חייב אותו לעבור לגור בעיר שיקגו.
בתחילת שנת 1894, בעת שעבד בעיר, שמע צ'ייס על אודות ד"ר אבראהים ג'ורג' ח'יראללה – איש סורי שהגיע לשיקגו על מנת ללמד את תורת הדת הבהאית.
ח'יראללה, כך מסופר, הרצה ברחבי העיר וטען כי "אלוהים הלך בינות בני האדם", תוך שהוא מספר על חייו ודבריו של בהאא אללה, מייסד הדת הבהאית, ובנו עבאס אפנדי (המכונה גם עבד אל-בהאא').
הדבר סיקרן את צ'ייס, והוא ביקש לקיים עם ד"ר ח'יראללה פגישה אישית.
המפגש בין השניים הוביל את צ'ייס להצטרף לכיתת לימוד התורה הבהאית שהדריך ח'יראללה, ב-5 ביוני 1894, דבר שפתח בפניו צוהר לספרות הבהאית.
לצד חמישה אנשים נוספים מכיתתו, צ'ייס נמשך במהרה אל נבכי הדת הבהאית, ועוד לפני סוף שנת 1894, החליט להצטרף אל שורותיה ולהמיר את דתו.
מאחר שצ'ייס נחשב לאבן דרך בהגעתה של הדת הבהאית אל המערב, הזכיר אותו שוקי אפנדי בספרו הנה ה' עובר, כמאמין חשוב של הדת בארצות הברית, לצד אחרים.
הוא סיפר בספרו כי עבד אל-בהאא' כינה אותו "ת'אבת" , כלומר "האיתן באמונתו", וכי האחרון אמר עליו שהוא "האמריקאי המאמין הראשון".
לאחר שקיבל על עצמו את הדת הבהאית במלואה, החל ת'ורנטון צ'ייס להפיץ את דברה בכל מקום אליו הגיע.
במסגרת עבודתו בחברת הביטוח, הוא טייל רבות ברחבי ארצות הברית, לצורך פגישות עבודה, וניצל כל נסיעה שכזו לטובת פרסום תורתו של בהאא אללה.
המטרה הדתית החדשה שאימץ לו, הפכה במהרה לחלק משמעותי מאוד מחייו, והוא אף ביכר אותה לעיתים על פני חובותיו המקצועיות.
הוא השקיע זמן רב בהצגת רעיונות הדת הבהאית בפני אנשים רבים, וכן קיים מפגשי לימוד מצומצמים עם אנשים מתעניינים במיוחד, תוך שהוא מייחד זמן גם למענה על מכתבי שאלות שנשלחו אליו מרחבי היבשת.
בשנת 1899, הביאו איתם עולי רגל שחזרו מביקור במקומות הקדושים לדת הבהאית במרחב הארץ-ישראלי את רעיונותיו של עבד אל-בהאא' בעניין הארגון האדמיניסטרטיבי של הדת הבהאית.
צ'ייס לקח חלק במיסוד וארגון הקהילה הבהאית בשיקגו, בה גר.
הוא נבחר למשרות בכירות בגופים הניהוליים שהוקמו אז.
בהקשר זה, ניתן לציין כי בשנת 1898 דרש אבראהים ג'ורג' ח'יראללה שיכירו בו כמנהיג המאמינים הבהאים בארצות הברית, והדבר לא עלה בעין יפה.
צ'ייס היה בין המתנגדים לו, וכן היה גורם מרכזי בארגון-מחדש של הקהילה הבהאית האמריקאית כולה, תוך התרחקות מח'יראללה.
אחרי שמיצב מעמדו בקהילה הבהאית בשיקגו, ולמד רבות מנציגים פרסים שהגיעו למדינה בשליחותו של עבד אל-בהאא', ארגן צ'ייס בשנת 1901 בחירות בקהילה הבהאית בעיר שתפקידן להסדיר את פעילותו של בית הצדק של שיקגו שלימים הפך לבית הרוחניות של שיקגו .
לצד זאת, ניתן לציין כי בשנת 1900 ייסדו כמה אנשי עסקים בהאים, וביניהם גם צ'ייס, את "הוועד הבהאי להספקה והוצאה לאור של שיקגו" (Bahais Supply and Publishing Board of Chicago).
בהמשך, התמסד הארגון והפך לאגודה רשמית וחוקית בשם "חברת ההוצאה לאור הבהאית" (The Bahá'í Publishing Society), שהיוותה גורם ומוציא לאור חשוב של ספרות בהאית ברחבי כל העולם דובר-האנגלית.
בשנת 1907, עלה לרגל צ'ייס אל ארץ ישראל.
הוא טייל רבות ברחבי הגליל ושהה בערי החוף.
בעכו, הוא שהה במשך שלושה ימים עם עבד-אלבהאא, שהתרשם מידיעותיו הרבות.
עבד אל-בהאא' הדגיש בפניו את החשיבות שבאחדות בין כלל המאמינים הבהאים, והביע את תמיכתו בעניין הקמת בית תפילה בהאי באמריקה, שלדעתו יוכל לסייע בכינון אחדות זו (בית תפילה זה הוקם בהמשך בשיקגו, והוא מוכר היום כבית התפילה הבהאי בשיקגו).
עם חזרתו לארצות הברית, כתב צ'ייס ספרון בשם "בגליל" (In Galilee), במסגרתו תיאר את מסעו, ובכלל אלה רשמיו על יפו, חיפה, הגליל ופגישותיו ושהותו עם עבד-אלבהאא בעכו – אישיותו, חייו ומשפחתו.
נוסף על ספרון זה, כתב צ'ייס ספר מבוא לדת הבהאית בשם The Bahai Revelation, שפורסם בשנת 1909. הספר מציג בפרוטרוט את הדת הבהאית ורעיונותיה, לצד מידע על התפתחותה וההיסטוריה שלה, תוך שהוא טוען באמצעות שפה גבוהה וספרותית בזכות היכולת של התורה הבהאית להביא לשינוי רוחני בלבו של המאמין.
בשנת 1909, חברת הביטוח העבירה את צ'ייס למשרדיה בלוס אנג'לס, בתקווה שהמעבר יגרום לו להשקיע פחות זמן בפעילותו הדתית, שעד כה מילאה את רוב ימיו בשיקגו.
הוא שקל לפרוש מהחברה, אך הבין שלא ימצא מקום עבודה אחר בגילו (62 ד'אז), והרי הוא חייב להמשיך לתמוך כלכלית במשפחתו.
בהתאם לכך – הוא קיבל את העברתו למשרה החדשה, וניצל את מעברו לחוף המערבי של ארצות הברית על מנת לפעול למען תורת בהאא אללה בקרב הקהילות הבהאיות הקיימות בערים השונות באזור, כך למשל בלוס אנג'לס, פורטלנד, סיאטל ודנוור, ממש עד ימים האחרונים.
עקב ריחוקן הגאוגרפי ממרכז הפעילות הבהאית בצפון אמריקה, שישב בשיקגו, קהילות אלו קיבלו התייחסות מועטה יותר מאשר הערים במרכז היבשת ובחוף המזרחי, ופעילותו של צ'ייס וביקוריו בהן עשו רבות לחיזוק קהילות אלה.
במהלך אחת מנסיעותיו בחוף המערבי בחודש ספטמבר 1912, חלה צ'ייס באופן מפתיע.
הוא עבר ניתוח בבטנו, ושכב על ערש דווי בבית חולים בלוס אנג'לס.
בערב יום 30 בספטמבר 1912, נפטר ת'ורנטון צ'ייס בביתו בלוס אנג'לס, יום אחד לפני הגעתו של עבד אל-בהאא' לקליפורניה.
הוא נקבר ב-4 באוקטובר, בבית הקברות אינגלווד פארק (Ingelwood Park Cemetery).
על קברו הפשוט והלא-מקושט הוחלט לכתוב: "זהו מקום מנוחתה המואר של הנשמה הקדושה, ת'ורנטון צ'ייס, הזורח לעד באופק החיים הנצחיים כמו כוכב".
המידע על מחלתו הפתאומית של צ'ייס הועברה לעבד אל-בהאא', שהיה אז בקולורדו במסגרת מסעו לביקור הקהילות הבהאיות בארצות הברית, והוא הצטער מאוד לשמוע על הדבר.
עם ההודעה על מותו של צ'ייס, וכחלק מסיורו בקרב הקהילות הבהאיות בחוף המערבי של ארצות הברית, עבד אל-בהאא' החליט לנסוע ללוס אנג'לס ב-18 באוקטובר על מנת לפקוד את קברו של צ'ייס.
במקום, בפני 25 מאמינים בהאים, הוא השתטח על האדמה למרגלותיו של הקבר, ואז נעמד – ובעודו פונה מזרחה, הרים ידיו לשמיים ונשא תפילה.
הוא שיבח את צ'ייס באומרו:
באותו הערב, דיבר עבד אל-בהאא' על ת'ורנטון צ'ייס בפני חברי הקהילה הבהאית בלוס אנג'לס, וקרא להם לפקוד את קברו של צ'ייס לפחות פעם בשנה.
שוקי אפנדי, בספרו God Passes By, שבו סקר את מאה השנים הראשונות של הדת הבהאית, ציין את ביקורו של עבד אל-בהאא' בקברו של צ'ייס כאירוע משמעותי ובלתי נשכח.
במהלך חייו, כתב צ'ייס כמה ספרים, לצד חיבורים קצרים ומכתבים בעלי תוכן דתי, חלקם כמענה על שאלות שהתקבלו אצלו ממאמינים וחלקם מיוזמתו האישית.
המסמכים השונים מציגים את השקפתו הדתית מחד, ומאידך מספקים מבט ייחודי על ההיסטוריה של הדת הבהאית בארצות הברית.
מסמכיו שמורים בארכיון הבהאי הלאומי של ארצות הברית.
כמה מספריו וחיבוריו המוכרים ביותר של צ'ייס:
ת'לאטוסוכים (שם מדעי: Thalattosuchia) היא תת-סדרה של דמויי-תנינאים שכוללת 2 משפחות נכחדות אשר חיו בעידן המזוזואיקון לפני 125–195 מיליון שנה.
ייחודים בכך שהם חיו בימים ובאוקיינוסים באופן שהזכיר את הפליוזאורים או המוסזאוריים מאותה תקופה.
מינים אלה היו טורפים גדולים בעלי שיניים אימתניות שניזונו מזוחלים ימיים אחרים ומדגים.
חלקם היו בעלי לסתות צרות יותר וניזונו רק מדגים כנראה.
בניגוד לתנינים הרגילים הם היו בעלי קשקשים נוקשים פחות שהתאימו לזרימה ימית והיו בעלי סנפירים גדולים וזנב ארוך ששימש כהגה.
משפחה Machimosauridae - בה הנאוסטנוזאורוס
ת'ורולפור ארנאסון (באיסלנדית: Þórólfur Árnason; נולד ב-1957) הוא איש עסקים איסלנדי.
בעבר כיהן כראש עיריית רייקיאוויק.
לאחר סיום הלימודים באוניברסיטת רייקיאוויק וקבלת ותואר שני מאוניברסיטה טכנית בקופנהגן, ת'ורולפור ארנאסון כיהן במספר תפקידי ניהול באיסלנד.
כאשר חלק של מפלגות הקואליציה בעיריית רייקיאוויק דרשו התפטרות של ראש עיר, סוכם להביא מבחוץ איש שלא מעורב בפוליטיקה העירונית.
המטרה הייתה שעיר תנוהל על ידי איש מקצוע שלא יעסוק בפוליטיקה עירונית.
הוא נאלץ לפרוש בנובמבר 2004 בעקבות מעורבותו בפרשת חברות דלק איסלנדיות בתקופה שהוא ניהל אחד מהם.
לאחר התפטרות, במאי 2005 הוא מונה למנכ"ל חברת Icelandic Group מחברות הגדולות בתחום הדייג.
החל משנת 2010 הוא מכהן כמנכ"ל של תאגיד תחבורה באיסלנד.
ת'ורסטיין איינרסון (; נולד ב-19 במרץ 1996) הוא זמר ופזמונאי אוסטרי-איסלנדי.
התפרסם בעקבות הופעתו בתוכנית "Die große Chance".
ת'ורסטיין איינרסון נולד ב-19 במרץ 1996 ברייקיאוויק, בירת איסלנד לאב איסלנדי ואם אוסטרית.
הוא עבר לזלצבורג בפעם הראשונה בגיל חמש, שם אביו למד לשיר.
לאחר שלוש שנים הוריו נפרדו והוא חזר בחזרה לרייקיאוויק עם אימו.
בגיל אחת עשרה הוא הקים את הלהקה הראשונה שלו.
בגיל 14 הוא חזר בחזרה לזלצבורג, שם אביו עבד כזמר אופרה.
לאחר שסיים את התיכון שלו הוא עבד כשוליה של טבח.
בשנת 2014 התפרסם איינרסון לראשונה כשלקח חלק בתוכנית הטלוויזיה "Die große Chance" האוסטרית והתמקם במקום הרביעי.
בשנת 2015 הוא זכה בפרס בטקס פרסי אמדאוס בקטגוריית פזמונאי השנה.
בשנת 2016 יצא אלבומו הראשון של איינרסון, "1", הוא כלל בתוכו שירים בשפה האנגלית והוא הגיע למקום השישי במצעד האלבומים האוסטרי.
בשנת 2017 הוא יצא לסבב הופעות באירופה ביחד עם להקת Söhne Mannheims.
האלבום השני של איינרסון, "Ingl" שיצא בשנת 2019, מושר גם הוא באנגלית עם שילוב של השפה האיסלנדית והשפה הגרמנית בחלק מהשירים (כמו בשירו "Symphony" שמושר בחלקו באיסלנדית).
אלבום כבש את המקום הרביעי במצעד האלבומים האוסטרי.
ת'ין ליזי היא להקת הארד רוק אירית, שפועלת החל משלהי שנות ה־60. הלהקה, שפעלה בכמה הרכבים, הוציאה כ־25 אלבומים, שכללו מספר רב של להיטים, והגיעו לאלבום פלטינה, ארבעה אלבומי זהב ושני אלבומי כסף.
הלהקה הוקמה בשנת 1969 על ידי ארבעה זמרים ונגנים:
פיל לינוט (זמר ונגן גיטרה בס) שהיה לפני כן חבר בלהקות Orphanage, Skid Row ו־Black Eagles.
בריאן דוונאיי (מתופף) שהיה חבר לפני כן בלהקות Black Eagles, Sugar Shack, Orphanage
אריק בל (גיטריסט שהיה חבר לפני כן בלהקות Deltones, Shades of Blue, Bluebeats ו־Them (עם ואן מוריסון).
אריק ריקסון (נגן אורגן), שהיה אף הוא חבר בלהקת Them .
הפגישה שהביאה להקמת להקת ת'ין ליזי אירעה בדצמבר 1969, כשבל וריקסון נפגשו בפאב בדבלין, שם דיברו על רצונם המשותף להקים להקה.
על הבימה של אותו פאב הופיעו באותו זמן לינוט ודוונאיי, כחלק מלהקת Orphanage, ובל וריקסון, שהתרשמו מהשניים, הציעו להם בהפסקה שבין הופעה להופעה להקים להקה ולינוט ודוונאיי הסכימו.
בינואר 1970 החלו החזרות של הלהקה בדבלין, וההכרזה הרשמית על הקמת הלהקה ועל השם "ת'ין ליזי" התרחשה ב־18 בפברואר 1970. שם הלהקה נלקח מדמותו של רובוט בשם "טין ליזי" (Tin Lizzie) שהופיע בסדרת קומיקס אנגלית בשם "הדנדי" .
השם "טין" הותאם ל"ת'ין" לפי האופן שבו מבטאים האירים את המילה.
הלהקה החלה בהופעותיה בפברואר 1970, וביולי אותה שנה הוציאה את הסינגל הראשון שלה בחברת EMI.
זמן קצר לפני צאת הסינגל עזב אריק ריקסון את הלהקה והיא נשארה בת שלושה חברים.
בשלהי 1970 חתמה הלהקה חוזה עם חברת התקליטים דקה, עברה לפעול בלונדון ובינואר 1971 הוציאה את אלבום הסטודיו הראשון שלה "Thin Lizzy" .
האלבום זכה לתגובות פושרות ולא דורג באף מצעד על אף השמעה אינטנסיבית מעל גלי האתר.
במרץ 1971 הוציאה הלהקה מיני־אלבום בשם "New Day" שנכשל מבחינה מסחרית.
על אף הכישלון הסכימה חברת "דקה" לתמוך בהוצאת אלבום נוסף של הלהקה, ובמרץ 1972 יצא אלבום האולפן השני "Shades of a Blue Orphanage" .
בינואר 1973 יצא אלבום כיסוי לשיריה של להקת דיפ פרפל בשם "Play a Tribute to Deep Purple".
"ת'ין ליזי" הייתה שותפה להוצאתו אך הוא יצא תחת שם הלהקה החד פעמי "Funky Junction" .
את שנת 1972 פתחה הלהקה במסע הופעות אינטנסיבי בבריטניה בשיתוף להקת סלייד והזמרת סוזי קוואטרו.
במקביל למסע ההופעות הוציאה "דקה" סינגל של הלהקה בשם "Whiskey in the Jar" שהושר בסגנון של בלדה.
חברי הלהקה התרעמו על צעד זה של חברת התקליטים בטענה שהוא עומד בסתירה לסגנון הרוק שלהם.
למרבה ההפתעה השיר הצליח במצעדים, טיפס לראש המצעד האירי, למקום השישי במצעד הבריטי, להצלחה במצעדים באירופה ולהופעה בתוכנית הטלוויזיה Top of the Pops של ערוץ ה־BBC.
הלהקה ניסתה לשחזר את ההצלחה בסינגל נוסף בשם Randolph's Tango, אך הוא נכשל.
בספטמבר 1973 הוציאה הלהקה את אלבום האולפן השלישי שלה "Vagabonds of the Western World" ועל אף השמעות רבות ברדיו הוא נכשל במצעדים.
בשלהי 1973 יצאה הלהקה למסע הופעות בבריטניה, ולקראת סופו עזב הגיטריסט אריק בל את הלהקה.
במקומו של בל נקלט בלהקה גארי מור, שליווה אותה בכל אלבומיה.
מור השלים את סיבוב ההופעות, נשאר עם הלהקה עד אפריל 1974 ואף הקליט איתה שלושה שירים (וביניהם הלהיט "Still in Love with You" ).
לאחר עזיבתו של מור נקלטו בלהקה שני גיטריסטים חדשים: ג'ון דו קאן (יוצא להקת Atomic Rooster ) ואנדי ג'י והלהקה יצאה במאי 1974 למסע הופעות בגרמניה.
שני הגיטריסטים עזבו לאחר מסע ההופעות, בשל חוסר התאמה בין לינוט ובין קאן ומפני שאנדי ג'י היה כבול בחוזה לחברה אחרת.
משברים נוספים שאיתם התמודד לינוט היו רצונו של דוונאיי לעזוב (כתוצאה מתהליך התפכחות מהמוזיקה) וסיום החוזה עם דקה.
לאחר שלינוט שיכנע את דוונאיי להישאר התפנו השניים לחפש גיטריסטים ללהקה, ובסופו של דבר נבחרו בריאן רוברטסון וסקוט גורהאם .
בהרכבם זה חתמה הלהקה על חוזה חדש עם חברת התקליטים "פונוגרם" ובנובמבר 1974 הפיקה את אלבום האולפן הרביעי "Nightlife" ובו נכללו שלושת השירים שהוקלטו בתחילת אותה שנה עם גארי מור.
האלבום נכשל ולא דורג במצעדי האלבומים, ונוסף על כך מבקריו (ובהם חלק מחברי הלהקה) טענו שהוא בוסרי, "רך" מדי ו"מאולף".
בתחילת 1975 יצאה הלהקה למסע הופעות בארצות הברית, שם שימשו להקת חימום ללהקת באקמן־טרנר אוברדרייב ולזמר בוב סגר .
בהמשך אותה שנה ליוותה הלהקה מסע הופעות של "באקמן־טרנר אוברדרייב" באירופה.
בספטמבר 1975 הוציאה הלהקה את אלבום האולפן החמישי שלה "Fighting" שהיה מוצלח מקודמיו ונכנס לראשונה למצעד מכירות האלבומים הבריטי.
לאחר הוצאת האלבום יצאה הלהקה למסע הופעות יחד עם להקת הרוק סטטוס קוו.
ב־26 במרץ 1976 הוציאה הלהקה את אלבום האולפן השישי שלה "Jailbreak" שכלל את להיטה הגדול ביותר של הלהקה "The Boys Are Back in Town" .
שיר זה טיפס למקום הראשון במצעד באירלנד, למקום השמיני במצעד בבריטניה, למקום ה־12 במצעד בארצות הברית וזכה להצלחות גם במדינות אחרות.
גם האלבום עצמו זכה להצלחה נכנס למצעדי המכירות (המקום העשירי בבריטניה ומקום 18 בארצות הברית).
נישאים על גלי ההצלחה יצאה הלהקה למסע הופעות בארצות הברית תוך שיתוף פעולה עם להקות אמריקאיות כמו אירוסמית', ראש ו־REO Speedwagon .
תוכנית למסע הופעות נוסף ביוני 1976, בשיתוף עם להקת ריינבו, בוטלה בגלל מחלתו של לינוט.
באוגוסט 1976 הוציאה הלהקה את אלבום האולפן השביעי שלה "Johnny the Fox" .
אלבום זה, שנכתב ברובו על ידי לינוט, הביא לידי ביטוי את התרבות הקלטית שממנה הושפע לינוט.
האלבום הצליח והגיע למקום ה־11 במצעד הבריטי ולאחר הופעתו יצאה הלהקה למסע הופעות מוצלח בבריטניה והוזמנה להתארח בתוכניות טלוויזיה.
מסע נוסף בארצות הברית שתוכנן לדצמבר 1976 בוטל ברגע האחרון לאחר שרוברטסון הגיטריסט שבר את ידו.
אירוע זה גרם לכעס בקרב הלהקה מאחר שרוברטסון לא דיווח בזמן על האירוע ולינוט החליט להדיחו.
במסע ההופעות הבא של הלהקה לארצות הברית, בינואר 1977, הוחלף רוברטסון בגארי מור והלהקה הופיעה כלהקת החימום של להקת קווין.
במאי 1977 יצאה הלהקה לקנדה כשלישייה, לאחר שהסכסוך עם רוברטסון לא נפתר ולאחר שגארי מור חזר ללהקתו.
בקנדה הקליטה הלהקה את אלבומה השמיני "Bad Reputation" כשבמהלך ההקלטות הצליח גורהם לשכנע את לינוט לצרף את רוברטסון שניגן רק בחלק מהשירים.
האלבום יצא להפצה בספטמבר 1977, זכה להצלחה והגיע למקום 4 במצעד האנגלי.
ביוני 1978 הוציאה הלהקה לאור את אלבומה התשיעי "Live and Dangerous" שהיה האלבום הראשון שהוקלט במהלך הופעות חיות (בלונדון, פילדלפיה וטורונטו).
האלבום זכה להצלחה רבה (המקום השני במצעד הבריטי) ולתשבחות המבקרים, וב־2004 הוגדר על ידי המגזין Classic Rock כאלבום החי הטוב ביותר.
לאחר יציאת האלבום חל הנתק הסופי בין רוברטסון ולינוט ורוברטסון עזב סופית את הלהקה.
לאחר עזיבתו של רוברטסון חזר גארי מור להרכב והלהקה הצטרפה להרכב זמני בשם "Greedy Bastards" שכלל מוזיקאים רבים, וביניהם חברי להקת הסקס פיסטולס, בוב גלדוף ואחרים.
הרכב זה איפשר ללהקה להתעדכן בסגנונות מוזיקליים חדשים (למשל פאנק רוק (Punk rock)).
באוגוסט 1978 יצאה הלהקה למסע הופעות בארצות הברית והמשיכה משם לאוסטרליה וניו זילנד.
באפריל 1979 הקליטה הלהקה את אלבומה העשירי "Black Rose: A Rock Legend" .
האלבום הוקלט בפריז וחלק מהשירים שבו זכו להצלחה במצעדים (המקום השני במצעד הבריטי).
אחד השירים שנכללו באלבום היה השיר "Sarah" , שהוקדש לבתו של לינוט.
תקופת ההקלטה של האלבום התאפיינה בשימוש הולך וגובר של חברי הלהקה בסמים.
ביולי 1979 עזב מור את הלהקה בפתאומיות ובאמצע מסע הופעות.
הלהקה הופיעה מספר פעמים עד שלינוט הצליח למצוא את הגיטריסט מידג' אור כממלא מקום למור והוא סייע להשלים את המסע.
בספטמבר 1979 יצאה הלהקה למסע הופעות מוצלח ביפן ולינוט הזמין למסע את הגיטריסט דייב פלט , ובה בעת העביר את מידג' אור לעמדת הקלידן.
בתחילת 1980 התמקד לינוט במציאת הרכב קבוע ללהקה, ובמסגרת זו החליף את דייב פלט בסנואי וייט (שניגן עם פינק פלויד) והחל בהחלפת מידג' אור בדארן וורטון .
בתקופה זו הייתה הלהקה עסוקה בהפקת אלבומה ה־11 "Chinatown" (יצא לאור באוקטובר 1980) ובסיוע ללינוט להפיק את אלבום הסולו הראשון שלו "Solo in Soho" (יצא באפריל 1980).
האלבום זכה להצלחה והגיע למקום 7 במצעד הבריטי.
לאחר יציאת האלבום יצאה הלהקה למסעי הופעות ביפן, אוסטרליה וארצות הברית.
במהלך 1981 התמודדו חברי הלהקה עם הפקת אלבומה ה־12 "Renegade" ובמקביל בסיוע ללינוט להפיק את אלבום הסולו השני שלו "The Philip Lynott Album" .
אלבום הלהקה לא הצליח ודורג רק במקום 38 במצעד הבריטי.
באותה שנה יצא לאור אלבום אוסף בשם "The Adventures of Thin Lizzy" שהצליח ודורג במקום השישי במצעד הבריטי.
שנת 1982 התאפיינה בהתפוררותה של הלהקה, כשבריאן דוונאיי נפצע בקטטה והפסיק הופעותיו, סקוט גורהאם נכנס למוסד גמילה מסמים, סנואי ווייט פרש בגלל חוסר הארגון של הלהקה ולינוט עצמו התמקד בהפקת אלבום הסולו השני שלו.
בשלהי אותה שנה הצטרף ג'ון סייקס ללהקה כמחליפו של סנואי וייט והלהקה החלה לעבוד על האלבום החדש "Thunder and Lightning" , ה־13 במספר, שיצא לחנויות במרץ 1983 וזכה להצלחה כשהגיע למקום הרביעי במצעד האלבומים הבריטי.
בעקבות האלבום יצאה הלהקה למסע ההופעות האחרון שלה, שהיה מסע מוצלח ובכמה הופעות הוזמנו לבמה חברי עבר של הלהקה.
השירים שנוגנו במסע ההופעות נאספו לתקליט אוסף בשם "Life" , שיצא לאור באוקטובר 1983 וזכה להצלחה מוגבלת (מקום 29 במצעד הבריטי).
ב־4 בספטמבר 1983 הופיעה הלהקה בקונצרט רוק במחוז לסטרשייר, וזו הייתה ההופעה האחרונה של הלהקה ואחריה הלך כל חבר לדרכו.
מנהיג הלהקה, פיל לינוט, המשיך את דרכו העצמאית ותכנן להוציא אלבום סולו שלישי, אך בה בעת ניהל משא ומתן עם חברי הלהקה לאיחוד מחדש של ת'ין ליזי.
כל התוכניות האלו נגוזו כשלינוט מת בינואר 1986, בסולסברי, משלל בעיות רפואיות (בין השאר דלקת ריאות) שהיו קשורות להתמכרותו לסמים.
במאי 1986 התאחדו אנשי הלהקה הנותרים (בריאן דוונאיי, סקוט גורהאם ודארן וורטון) יחד עם גארי מור, בוב גלדוף ובוב דייסלי ) למופע צדקה, ובעקבותיו יצא האלבום "Soldier of Fortune" על בסיס ההקלטות מהמופע.
איחוד נוסף של הלהקה אירע באוקטובר 1990, במלאת חמש שנים למותו של לינוט, כשחברי הלהקה הנותרים נאספו לבצע שיר שנמצא בעזבונו של לינוט.
שיר זה נכלל באלבום אוסף שיצא בפברואר 1991 ונקרא "Dedication: The Very Best of Thin Lizzy" וזכה להצלחה במצעד הבריטי (המקום השמיני) והאירי (המקום השני).
בשנים הבאות המשיכו חברי הלהקה להופיע בהרכבים שונים, בהופעות וקונצרטים ברחבי העולם, שחלקם הוקדשו ללינוט, ואמו של לינוט אף הוזמנה כאורחת כבוד לכמה מהם.
ב־1994 יצא אלבום אוסף של הלהקה, מתוך ההקלטות של BBC, בשם "The Peel Sessions" ובינואר 1996 יצא אלבום אוסף נוסף של הלהקה בשם "Wild One: The Very Best of Thin Lizzy" .
ב־1996 איחד ג'ון סייקס את הלהקה וכלל בה את חברי העבר בריאן דוונאיי, סקוט גורהאם, דארן וורטון וכן הזמין את מרקו מנדוזה כנגן בס.
סייקס הופיע כזמר מוביל במקומו של לינוט והלהקה הופיעה רק בשירי עבר של ת'ין ליזי.
ב־1997 פרש בריאן דוונאיי מהלהקה בגלל בעיות אישיות ובמקומו נקלט המתופף טומי אלדריג' .
הלהקה המשיכה בהופעותיה עם שירי עבר אך בה בעת החלה ליצור ולהופיע גם עם שירים חדשים.
ביוני 2000 הוציאה הלהקה אלבום הופעות "One Night Only" שלווה במסע הופעות בארצות הברית.
לאחר מסע זה פרש דארן וורטון וכל חבר פנה לעיסוקיו הפרטיים, כשמדי פעם התאחדה הלהקה לקונצרטים ברחבי העולם, תוך גיוס נגנים זמניים לכל הופעה.
בתחילת 2004 התאחדה הלהקה בהרכב שכלל את החברים המקוריים, ג'ון סייקס וסקוט גורהאם, ואליהם הצטרפו רנדי גרג (Randy Gregg) ומייקל לי .
הלהקה יצאה למסע הופעות בצפון אמריקה כאורחת בהופעות של להקת דיפ פרפל.
בהמשך הזמן חזרו להרכב הלהקה גם מרקו מנדוזה (2005) וטומי אלדריג' (2007) והלהקה השתתפה בהופעות מזדמנות.
ב־2009 תכננה הלהקה לצאת למסע הופעות בבריטניה כלהקת חימום ללהקת AC/DC, אולם מסע זה בוטל לאחר שטומי אלדריג' נפצע וג'ון סייקס פרש.
מקרים אלו הביאו בפועל להפסקת פעילות הלהקה.
במאי 2010 הקים סקוט גורהאם את הלהקה מחדש, ונכללו בה הוותיקים, בריאן דוונאיי ודארן וורטון, וכן הוזמנו הגיטריסט ויוויאן קמפבל (מלהקת דף לפרד) והזמר ריקי וורוויק .
בהרכב זה יצאה הלהקה בתחילת 2011 למסע הופעות בבריטניה.
בהמשך אותה שנה הודיע קמפבל על עזיבת הלהקה.
הוא הוחלף בגיטריסט להקת גאנז אנד רוזס ריצ'רד פורטוס, וזה הוחלף בהמשך אותה שנה בדיימון ג'ונסון .
בקיץ 2011 יצאה הלהקה למסע הופעות בארצות הברית בשיתוף להקת ג'ודס פריסט.
בשלהי 2012 הכריזה הלהקה שמתוך כבוד לזכרו של פיל לינוט, כל השירים החדשים של הלהקה יוקלטו תחת השם החדש "בלק סטארז ריידרז" (Black Star Riders) , כשבמקביל תעשה הלהקה שימוש בשם "ת'ין ליזי" רק להופעות עם החומרים הישנים.
תחת השם החדש יצאה הלהקה בתחילת 2013 לסיבוב הופעות באוסטרליה, תוך שיתוף פעולה עם להקות מוטלי קרו וקיס.
ב־2016 החלה הלהקה בסדרה של הופעות לציון חמישים שנה להקמתה ושלושים שנה למותו של פיל לינוט.
הרכב הלהקה כלל את הוותיקים סקוט גורהאם, ריקי וורוויק ודיימון ג'ונסון, להם התווספו נגנים זמניים לכל מופע.
הופעות אלו נמשכו עד 2019.
ב־2021 הוציאה הלהקה הודעה על תוכניותיה להופעות ב־2022.
העמותה "Vibe for Philo" הוקמה לזכרו של לינוט והיא מארגנת קונצרטים שנתיים לציון פטירתו.
ב־2005 הושק פסל ברונזה של לינוט במרכז דבלין, אירלנד.
לכבוד ההשקה ארגן גארי מור הופעה של חברי הלהקה בעיר והקלטת המופע יצאה ב־2006 כאלבום בשם "One Night in Dublin: A Tribute to Phil Lynott" .
ת'ין ליזי נחשבים לראשונים שהציבו שני נגני גיטרה מובילים בחזית הבמה (twin guitar sound) והשפיעו בכך על להקות אחרות כמו ג'ודס פריסט, איירון מיידן ודף לפרד.
הלהקה היוותה השראה ללהקות רוק כבד מאוחרות יותר כמו מטאליקה, אליס אין צ'יינס, מסטודון וטסטמנט.
ת'ייר סקאדר הוא פרופסור אמריקאי לאנתרופולוגיה במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
ת'ייר סקאדר למד באוניברסיטת הרווארד אותה סיים עם תואר שלישי בשנת 1960. בהמשך הוא עשה פוסט דוקטורט בלימודי אפריקה, אנתרופולוגיה ובמדעי החברה בבית הספר לכלכלה של לונדון.
בשנים 1956–1957 הוא עבד בדרום אפריקה בה היה שותף למחקר של אליזבת קולסון.
בשנים 1961–1962 הוא עבר באוניברסיטה האמריקאית בקהיר.
לאחר מכך סקאדר חזר לארצות הברית ונקלט לעבודה במכון הטכנולוגי של קליפורניה.
בהיותו בקלטק, סקאדר חקר נושאים שונים והפך למומחה בעל שם עולמי בהקשר להשפעת בניית סכרים על הכלכלה, סביבה והחברה האנושית באזור.
הוא היה יועץ למספר פרויקטים גדולים בתחום באפריקה ואסיה.
בנוסף לכך הוא עוסק במחקר של חברה בעלת הכנסות נמוכות באפריקה.
בשנת 1975 הוא קיבל מלגת גוגנהיים.
בשנת 1999 הוענקה לו מדליית מלינובסקי.
ת'וראיה אל-באקסאמי היא סופרת וציירת כוויתית.
עבודותיה הוצגו בלמעלה מ־60 תערוכות יחיד ו-250 תערוכות משותפות עם אמנים נוספים.
בין השאר עבודותיה מוצגות במוזיאון הבריטי, במוזיאון אונסק"ו בפריס, במוזיאון גוגנהיים בניו יורק, במוזיאון לזכויות אדם בז'נבה ובמוזיאון הלאומי של כווית.
היא עוסקת בציור, יצירת הדפסים, כתיבת ספרי ילדים וספרי מבוגרים.
נבחרה להיות בין האמניות שיופיעו בבינאלה של קרנגי אינטנשיונל בפיטסבורג ב־2022.
אל-באקסאמי היא אחת האמניות הראשונות באזור המפרץ הפרסי.
היא החלה לפרסם את סיפוריה הקצרים בתחילת שנות ה-60 עוד בגיל 13, אז החלה גם לצייר.
היא למדה אמנות באוניברסיטת קהיר בשנים 1972–1974. לאחר מכן עברה ללמוד במכון סוריקוב לאמנות בברית המועצות, ובשנים 1974–1981 סיימה תואר ראשון ושני במכון.
לאחר סיום לימודיה התגוררה כמה שנים במדינות שונות באפריקה, בעקבות בעלה, שהיה מדינאי כוויתי, בין היתר בדקר שבסנגל, שם נולדו בנותיה.
היא חזרה להתגורר בכווית בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20. בשנים 1990–1991 התגוררה עם משפחתה בכווית בזמן הפלישה העיראקית למדינה, טראומה שהשפיעה רבות על אמנותה.
בזמן הפלישה העיראקית לכווית היא יצרה למעלה מ-80 יצירות, שכולן עסקו בפלישה.
היא תמכה רבות בתנועת ההתנגדות לעיראק ומחתה נגד הכיבוש העיראקי של ארצה.
החלה לכתוב ולפרסם סיפורים קצרים כבר בגיל 13. מאז הוציאה 12 ספרים.
היא זכתה בפרס מטעם המדינה על ספרה מ־1993 "Cellar Candles", המתאר את החיים בכווית בזמן הפלישה העיראקית.
הספר תורגם מאז ליותר מ־10 שפות.
עבודותיה מתמקדות בפנים, בעיקר של נשים.
היא עוסקת בציוריה בפלישה של עיראק לכווית, במלחמת האזרחים בלבנון, ובמודרניצזיה שעברה כווית החל משנות ה-80. היא מושפעת בעבודתה מאמנות אפריקאית, אירופאית וערבית.
כאחת מחלוצות הציור באזור המפרץ הפרסי, עבודותיה משפיעות על אמניות מודרניות הפועלות במאה ה-21
נולדה בכווית בשנת 1951. בעלה, מוחמד אל-קאדירי, היה דיפלומט כוויתי וסופר.
הוא נעצר בזמן הפלישה לכווית וישב בכלא בצרה במשך חודשיים עד לשחרורו.
בנותיה הן מונירה אל-קאדירי, אמנית שגרה בברלין, ופאטימה אל-קאדירי (אנ'), מוזיקאית.
ת'ורפין קרלספני (באיסלנדית: Þorfinnur karlsefni Þórðarson; בנורדית עתיקה: Þorfinnr karlsefni Þórðarson; 980 – אחרי 1007) היה חוקר וסוחר איסלנדי.
קורותיו מתועדים בסאגות איסלנדיות, לפי סאגת אריק האדום הוא, ולא לייף, היה מגלה הארצות אשר סייר בחופי מארקלנד והלולונד שבצפון אמריקה ונתן להם את שמם.
לפי הסאגה הוא גם ניסה להקים שם התיישבות קבע יחד עם משפחתו ואנשיו.
אף על פי שממצאים מוכיחים קיום התיישבות נורדית בצפון אמריקה, לא ברור אם אכן הוא זה שהקים אותם.
ת'ורפין היה סוחר עשיר ומגלה ארצות ממוצא נורדי שככל הנראה נולד וגדל באיסלנד בשנת 980, במהלך חייו ת'ורפין יצא למסע בעקבות לייף אריקסון כדי להקים התיישבות בארץ שגילה.
ת'ורפין היה בנו של ת'ורד הורסהד (Þórðr hesthöfði) ונישא לגודריד ת'ורבינרדוטר (Guðríðr víðfǫrla Þorbjarnardóttir) אלמנת אחיו של לייף אריקסון והיה לו בן בשם סנוררי.
מסעותיו של ת'ורפין מתועדות ב"סאגת אנשי גרינלנד " (Grœnlendinga saga) וב"סאגת אייריק האדום" (Eiríks saga rauða) אשר יחדיו מכונות "סאגות וינלנד".
שני המקורות שונים באופן משמעותי בפרטים שלהם ולא ברור כמה מתוכם תואמים למה שקרה במציאות.
בגרינלנד, תורפין פגש את גודריד ת'ורבינרדוטר, אלמנה אשר גרה בביתו של גיסה - לייף אריקסון באחוזה שניתנה ללייף על ידי אביו איריק האדום לאחר מותו והתחתן איתה.
לפי סאגת אנשי גרינלנד, תורפין החליט לנסוע לוינלנד בהתעקשותה של אשתו גודריד.
הוא אסף את משפחתו וקבוצה של מתיישבים בת 60 גברים וחמש נשים ויצא בכמה משלחות.
בין המתיישבים הייתה פריידיס, אחותו או אחותו למחצה של לייף אריקסון, שעמדה בראש משלחת משלה אך לא צלחה את הדרך.
בסאגה לא מסופר שת'ורפין הוא המקים של ההתיישבות הזאת, מסופר שלייף הסכים לתת להם את הבתים שבנה בוינלנד תמורת תשלום.
לפי סאגת אריק האדום, ת'ורפין עזב את גרינלנד עם שלוש ספינות ו-140 איש ויצא בעקבות המסלול של לייף ות'ורוואלד איריקסון להקים התיישבות חדשה.
הסאגה מתארת בפירוט רב יותר את ההפלגה והמסע.
מסופר שתורפין הצליח להקים בוינלנד ישוב, שם גודריד ילדה לת'ורפין ילד בשם סנוררי , שהיה הילד הראשון ממוצא אירופי שידוע שנולד בעולם החדש.
הנשים המועטות יחסית מבין כל כך הרבה גברים גרמו למחלוקת פנימית בתוך היישוב, מה שגרם לנטישת היישוב בקיץ 1006. תורפין הצליח להגיע לגרינלנד בשלום, אך רבים מהמתיישבים טבעו כשספינתם נטרפה בים האירי.
מיקומה המדויק של המושבה של ת'ורפין אינו ידוע, אם כי ייתכן שזה היה היישוב הנורדי בל'אנס או מדוז (L'Anse aux Meadows) שבניופאונדלנד, קנדה.
בסאגת אריק האדום מסופר שת'ורפין חזר בסוף ימיו לאיסלנד ושם גם נפטר.
רומן המדע הבדיוני הקומי מ-1967 The Technicolor Time Machine מאת הארי הריסון חושף בסיומו שהדמות "אוטר" מבוססת על תורפין קרלספני.
"דרך הים" של מרגרט אלפינסטון (2000) הוא רומן המסופר בנקודת מבטה של גודריד, אשתו של ת'ורפין.
ברומן היא מספרת על ילדותה באיסלנד, על המסע המטלטל של משפחתה לגרינלנד, על נישואיה ועל המסע לוינלנד בהנהגתו של תורפין קרלספני.
באפריל 2005 יצא סדרת מאנגה בשם "סאגת וינלנד" (Vinland Saga) מאת מאקוטו יוקימורה, המספרת סיפור בדיוני על חייו של ת'ורפין.
המנגה קיבלה גם עיבוד של סדרת אנימה על ידי Wit Studio ששוחררה ברחבי העולם בנטפליקס.
ת'ורנטון הי היה אנימטור, במאי קולנוע, תסריטאי ומורה אמריקאי.
הי הצטרף לאולפני ההנפשה של וולט דיסני בסביבות 1937. הוא מוכר בעיקר בזכות בימוי הרצף "מחול השעות" בסרט "פנטסיה".
בעקבות שביתת האנימטורים של דיסני הוא עזב אותה, אך חזר אליה בהמשך ועבד שם גם בשנים 1940–1946 ושוב בין 1958–1961.
הי ייסד, יחד עם ג'ק האנה, תוכנית הנפשת דמויות ב.
מאוחר יותר כיהן כיו"ר המחלקה לאומנויות הקולנוע.
היה נשוי לפאטי פרייס ואב לשניים.
הוא נפטר במונטנה בגיל 77.
תָּא ) הוא יחידת החיים הבסיסית ביותר המקיימת בה את כל מאפייני החיים.
לפי חלק מההגדרות של "חיים", יצורים חיים מורכבים מתא אחד או יותר, וכל מה שאינו מורכב מתאים או שאינו מורכב מתאים שלמים, אינו חי.
כל תא ותא, בין שהוא תא עצמאי של יצור חד-תאי ובין שהוא חלק מיצור רב-תאי, מקיים את כל התנאים המגדירים יצור חי.
ישנם תאים בעלי מידור פנימי, כלומר, תאים בעלי גרעין – אלו הם תאים איקריוטיים, וישנם תאים חסרי מידור פנימי – פרוקריוטים.
היצורים אשר תאיהם פרוקריוטיים הם בהכרח יצורים בעלי תא בודד.
יצורים כאלה הם החיידקים והארכאונים.
לעומתם, יצורים שתאיהם בעלי גרעין עשויים להיות או חד-תאיים – דוגמת סנדלית או אמבה, או רב-תאיים, שהם יצורים המורכבים מתאים אחדים או מיליוני ואף מאות מיליארדי תאים – כדוגמת בני אדם או העצים.
באורגניזמים אלה התאים מתמיינים ומתמחים לייעודם.
מבנים בסיסיים המשותפים לכל התאים
למעט במקרים יוצאי דופן ספורים, בכל תא יש חומר תורשתי.
למעשה, ביצור רב-תאי כל תא ותא מכיל את כלל החומר התורשתי של הגוף כולו (דוגמאות ליוצאי דופן: תאי דם אדומים בוגרים בזוחלים, יונקים ועופות הם חסרי חומר תורשתי, ובתאי זרע וביציות לא מופרות יש כמחצית מחומר זה).
כל תא ותא מכיל מנגנונים להכפלת החומר התורשתי לקראת התחלקות התא לשני תאים, שהיא בעצם, רבייה לא מינית ברמת התא (או התחלקות אחרת לקראת רבייה מינית היוצרת תאי זרע וביציות לא מופרות).
בכל תא יש גם מולקולות של RNA העושות גם חלק מהפעילות הקטליתית ומשמשות גם להעברת מידע שמקורו ב-DNA אל חלקי התא השונים.
כל תא מוקף בקרום, שהוא ממברנה ביולוגית המורכבת דו-שכבה של מולקולות ליפידיות ומשובצת בחלבונים תפקודיים.
היא מאפשרת לו גם לקלוט מהסביבה החיצונית את מה שדרוש לו ולפלוט אליה את מה שאינו דרוש, באמצעות החלבונים התפקודיים השתולים בה.
תא פרוקריוטי: זהו תא חסר גרעין מוגדר (חסר קרום גרעין) ולמעשה חסר מידור פנימי וקרומים פנימיים כל שהם כמו גם אברונים כל שהם.
בתוך חלל התא הכללי מתרחשות כלל פעולות התא ומצויים כלל חלקי התא, כולל ה-DNA.
כיום מקובל לראות בפרוקריוטים שני סוגי תאים נפרדים: חיידקים אמיתיים (כולל כחוליות) וחיידקים קדומים.
תא איקריוטי: זהו תא בעל גרעין מוגדר (בעל קרום גרעין) ובעל קרומים פנימיים ומידורים רבים.
תא זה מכיל אברונים (כלומר: חלקים בעלי תפקוד שונה) רבים.
התאים האיקריוטים התפתחו מסימביוזה (ולמעשה אנדוסימביוזה) בין חיידקים קדומים לבין חיידקים אמיתיים שחדרו לתוך החלל שלהם.
יצורים רב-תאיים מורכבים רק מתאים איקריוטים אולם לא כל התאים האיקריוטים יוצרים יצורים רב-תאיים.
הראשונים שנוצרו היו התאים חסרי הגרעין.
בעת שהם נוצרו, האטמוספירה של כדור הארץ הייתה דלת חמצן והתאים נשמו בעיקר תרכובות גופרית שמקורן היה בפעילות געשית.
בהמשך האבולוציה נוצרו האצות הסגוליות, שהם תאים חיידקיים המבצעים פוטוסינתזה.
תאים אלה פלטו חמצן אל האטמוספירה ואט-אט התרבו במידה כזו שהפכה את האטמוספירה לחמצנית.
חלק מהתאים החיידקיים האחרים הסתגלו לנשימת חמצן, ותאים חיידקיים נוספים אחרים, שלא הסתגלו לחמצן, וכן תאי ארכאונים, נותרו עד היום רק בסביבות דלות חמצן.
מקורם של התאים האיקריוטיים הוא בסימביוזה בין חיידקים לבין ארכאונים.
מדובר בחיידקים בעלי יכולת נשימת חמצן ויכולת לקיים פוטוסינתזה, שחדרו לתוך הארכאונים.
מרבית החומר התורשתי של סוגי תאים אלה התערבב בסימביוזה אך חלקו נותר בתוך הכלורופלסטים והמיטוכונדריונים שנותרו אברוני נשימה ופוטוסינתזה ממודרים.
המידור עבר גם לאזורים אחרים בתא האיקריוטי, כגון הגרעין, הוא אזור הגנום המשותף שהפך לממודר.
מבנים המשותפים לכל סוגי התאים
קרום התא (ממברנה) – לתאי ארכאונים יש ממברנה שונה מזו של איקריוטים וחיידקים
אברונים הנקראים גם אורגנלות הם מבנים זעירים ומורכבים הצפים בתוך הציטופלזמה של התא האיקריוטי וממלאים תפקידים שונים בחיי התא.
אפשר לראותם כאיברים זעירים, ולכן הם נקראים אברונים.
יש אברונים נפוצים המצויים בתוך כל תא,
לעומת זאת, ישנם אברונים נדירים המיוחדים לסוגי תאים מסוימים בלבד.
חלולית (אברון הנמצא בתאי צמחים, בכמה תאי פטריות ובתאי בעלי חיים)
בתאים בעלי אברונים יהיו כל האברונים (מלבד הקרום והדופן) בתוך ציטופלזמה (תמיסה מימית המתפקדת כ"גוף" התא ומקשרת בין כל אברוני התא), עטופים בממברנה (קרום התא), ולכל תא יהיה גרעין אחד.
בתאים ישנם גם גופיפים אשר מתפקדים כמו אברונים אך הם לא אברון, לדוגמה, גופיפי גולג'י.
מאחר שרוב התאים קטנים מאוד, לא ניתן לצפות בהם בלי עזרים אופטיים.
לכן, חקר התא החל לאחר שהמדען האנגלי רוברט הוק בנה בשנת 1665 את המיקרוסקופ הראשון ולאחר מכן צפה במיקרוסקופ שלו בפקקי שעם.
דפנות תאי השעם הזכירו לו את תאי הנזירים, ועל כן טבע את המונח "תא" (Cellula).