tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך היה ממארגני הקונגרס העשירי, השלושה עשר והארבעה עשר.
בין השנים 1905–1906 הוביל שליט את הניסיון להכרה באוטונומיה יהודית, במהלך הרפורמה האלקטורלית בחלק האוסטרי של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-1906 היה, יחד עם ד"ר מרדכי זאב ברוידא ואדולף ביהם ממארגני "יום הציונים בקרקוב", ועד מהרה הגיע לעמדה בכירה במפלגה הלאומית היהודית שזה עתה נוסדה.
בקונגרס הציוני השמיני, בשנת 1907, נבחר שליט לוועד הפועל הגדול, והיה מועמד לרייכסראט (הפרלמנט האוסטרי בתקופת האימפריה האוסטרו-הונגרית) מטעם רובע לאופולדשטאדט בווינה.
בשנת 1938, ערב מלחמת העולם השנייה, עלה שליט לארץ ישראל.
בקיץ 1949 נשלח שליט כנציג מיוחד מטעם מדינת ישראל לפקח על העלאת עצמותיהם של הרצל, הוריו ואחותו מבית העלמין בווינה לקבורה בירושלים.
היה מועמד אחרון ברשימת הציונים הכלליים לבחירות לכנסת השנייה.
איזידור שליט נפטר בישראל בחורף 1954, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב לצד אשתו.
שליט היה נשוי למרים אנטוניה לבית שלזינגר (נפטרה ב-1948), והיה אב לשלושה: ד"ר אברהם (אלברט), רופא שיניים בירושלים, גדעון (גוסטב) ויוזפינה אשת ד"ר אוסקאר קרייזלר בשיקגו.
שני אחיו של איזידור היו אישים ידועים: ליאון שליט היה סופר גרמני, שתרגם לגרמנית את ספריו של ג'ון גולסוורתי (Galsworthy); והיינריך שליט היה פסנתרן וקומפוזיטור נודע.
איזידור לֶבּ היה רב, פילולוג והיסטוריון יהודי-צרפתי, שהתמחה בחקר ההיסטוריה, התרבות והספרות היהודית.
לב נולד ב-1839 בזולצמאט שבדרום אלזס.
היה בנו של הרב זליגמן לב, שלימד אותו תנ"ך ותלמוד.
אחרי לימודים בבית הספר היסודי בעיירתו
עבר ללמוד במכללה ברופאך ובבית הספר התיכון של העיר קולמאר.
בקולמאר המשיך במקביל ללמוד עברית ותלמוד במכינה לרבנים של הרב הראשי סלומון (שלמה) קליין.
בין השנים 1859–1856 למד בבית הספר המרכזי לרבנים (École Centrale Rabbinique) בעיר מץ שבו הצטיין בכישוריו בעברית, בכתיבה ספרותית ובמתמטיקה.
בשנת 1859 בית הספר עבר לפריז, שם הפך להיות בית המדרש לרבנים של צרפת.
בשנת 1862 קיבל סמיכה לרבנות.
פעילותו בציבורית כרב, כמחנך וחוקר ובהנהגת "כל ישראל חברים"
בהמשך לימד מספר שנים שיעורים פרטיים בעיר באיון, לאחר מכן בפריז עצמה.
בשנת 1865 נקרא לכהן כרב בעיר סנט אטיין (מחוז לואר) ודרשתו בכניסה לתפקיד (על חובות הקהילות הקטנות, "Les devoirs des petites communeautés") נותרה כמופת של דרשה בשפה הצרפתית.
ב-1865 הצטרף לקבוצת מלומדים יהודים בהם הרב צדוק כהן, אדולף פרנק, שלמה מונק, היפוליט רודריגז ואלבר כהן, בהקמת חברה יהודית לספרות שפרסמה מאוחר יותר בשנים 1870–1873 את כתב העת "רוויו יזראליט" (Revue israélite).
בשנת 1869 עבר שוב לפריז ומונה החל מ-1 ביוני כמזכיר הארגון "כל ישראל חברים", משרה ששמר עד יום מותו.
לב השקיע מאמצים רבים בקידום יהדות המזרח והקמת ספריית "כל ישראל חברים".
שימש כפרופסור להיסטוריה וספרות יהודית בבית הספר היישומי ללימודים גבוהים (École pratique des hautes études), תפקיד שירש מאלבר כהן ב־1878.
פעל במיוחד במסגרת בחברה ללימודי יהדות (Société des Études Juives), שהקים בשנת 1880 יחד עם יוסף הלוי, ארסן דרמסטטר, ז'וזף דרנבור ואחרים.
ערך וכתב מאמרים רבים ומוערכים בכתב העת ללימודי יהדות (Revue des études juives).
איזידור כהן היה כנר יהודי-אמריקאי, שנודע בעיקר בנגינת מוזיקה קאמרית, בעיקר כחבר ברביעיית ג'וליארד ובשלישיית בוזאר.
כהן נולד בברוקלין שבניו יורק.
הוא החל ללמוד נגינה בכינור בגיל שש וסיים את בית הספר התיכון למוזיקה ולאמנות במנהטן, אף כי מטרתו הייתה לימודי רפואה.
לימודיו הקדם-רפואיים בברוקלין קולג' הופסקו עקב גיוסו לצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה לשירות באירופה.
לאחר זאת השתנה כיוון הקריירה שלו מרפואה למוזיקה, כתוצאה מנגינתו הן בתזמורת הצבא והן בלהקות ג'אז.
עם שובו לחיים האזרחיים, התקבל ללימודים בג'וליארד כתלמידו של איוון גלאמיאן.
גלאמיאן היסס אם לקבל אליו תלמיד בן עשרים וארבע, אבל לא רצה להשיב ריקם פני חייל משוחרר.
מנקודה זו ואילך, החלה הצלחתו כמוזיקאי.
נגינתו ב"מעשה בחייל" של סטרווינסקי משכה אליו את תשומת לבו של המלחין.
משנות ה-50 של המאה ה-20 היה כהן כנר ראשי בתזמורות בפסטיבל קאזאלס בצרפת ופוארטו ריקו, נוסף לכמה הרכבים בניו יורק.
כשניגן אצל קאזאלס, פגש את אלכסנדר שניידר, שהזמין אותו להצטרף לרביעייה שלו ככנר שני בשנת 1952. בתקופת נגינתו שם, הקליטה הרביעייה את המכלול הראשון של רביעיות המיתרים של היידן, ציון דרך שנזכר ב"טיים מגזין".
מ-1958 היה כהן כנר שני ברביעיית ג'וליארד, משרה בה החזיק קרוב לעשור.
כחבר ברביעייה, נמנה כהן על סגל המורים בבית הספר ג'וליארד משנת 1958 עד 1966.
ב-1968, אחרי פרישתו של הכנר דניאל גילה, פנו הפסנתרן מנחם פרסלר והצ'לן ברנרד גרינהאוס אל כהן והציעו לו להצטרף לשלישיית בוזאר.
על אף מיאון ראשוני, השתכנע לבסוף והצטרף לשלישייה, שנחשבה באמצע שנות ה-70' לשלישיית הפסנתר העסוקה והנודעת ביותר בעולם, הן בסיורי קונצרטים והן בהקלטות.
בתקופתו של כהן בשלישייה, התבצעו עשרות הקלטות, בהן מכלול שלישיות הפסנתר של היידן ובטהובן, כמו גם יצירות של צ'ייקובסקי, רחמנינוב, אייבס, דבוז'אק ושוסטקוביץ'.
אחרי עשרים ושלוש שנים עם הקבוצה, החליפה אותו הכנרת אידה קאוואפיאן.
כמורה, נמנה כהן על סגל המורים במוסדות לימוד ובפסטיבלים רבים נוסף לג'וליארד, בהם פסטיבל המוזיקה של אספן בקולורדו ומכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה, אוניברסיטת פרינסטון, אוניברסיטת ניו יורק בסטוני ברוק ובית הספר מנהטן למוזיקה.
הקשר הממושך ביותר שלו היה עם בית הספר למוזיקה ופסטיבל מרלבורו, שם לימד החל ב-1966 במשך קרוב לארבעים שנה.
איזידור כהן נפטר ברובע הברונקס, ניו יורק בשנת 2005.
איזידור שפרבר (או ספרבר; 1903 – 1961) היה רופא יהודי יליד פולין, שכיהן במהלך מלחמת העולם השנייה כראש היודנראט בעיר ספקס שבתוניסיה, ובהמשך עבד כמנתח בבית החולים נהריה.
ערב מלחמת העולם השנייה היגר שפרבר לעיר ספקס בתוניסיה.
עם כיבוש העיר בידי גרמניה הנאצית שימש ראש הקהילה היהודית וראש היודנראט בעיר.
ייתכן שהגרמנים מינו אותו לתפקיד זה בשל שליטתו בשפה הגרמנית.
יהודי ספקס ראו בו בתום המלחמה גיבור ומציל הקהילה.
בשנת 1958 עלה לישראל, התגורר ככל הנראה בנהריה, וחזר לעסוק במקצועו: רופא מנתח.
במהלך שנות חייו בארץ עבד בבית החולים נהריה, והתיידד ידידות עמוקה עם אנשי מוזיאון לוחמי הגטאות.
נראה כי ידידות זו הביאה את המוזיאון להיות בין המוזיאונים הראשונים בארץ שנתנו מקום לאירועי השואה בצפון אפריקה.
איזיצ'יפ סמיקונדקטור בע"מ הייתה חברת טכנולוגיה ישראלית המתמחה בתכנון ופיתוח מעבדים משולבים לשימוש ברשתות תקשורת מהירה.
איזיצ'יפ הייתה חברה ציבורית ומניותיה נסחרו בנאסד"ק ובבורסה לניירות ערך בתל אביב.
איזיצ'יפ הפסיקה להתקיים כחברה עצמאית בעקבות מיזוגה לתוך מלאנוקס בתחילת 2016. לפני המיזוג הייתה כלולה מניית החברה במדד תל אביב טק-עילית ובמדד תל אביב 100.
מטה החברה שכן ביקנעם עילית.
איזיצ'יפ סמיקונדקטור הוקמה בשנת 1999 במקור כחברת הבת של חברת "לאנאופטיקס", חברה שהוקמה בשנת 1990 על ידי אלי פרוכטר ואלי הארי.
פרוכטר והארי עבדו קודם בחברת "פיברוניקס", אחת החברות הראשונות בעולם שפיתחה טכנולוגיה לתקשורת על סיבים אופטיים, אך כשלה מבחינה עסקית.
בנוסף נכנסה להשקעה בחברה "קומסור", קרן הון סיכון של חברת קומברס ואיל ההון ג'ורג' סורוס.
"איזיצ'יפ" הוקמה ונוהלה על ידי אלי פרוכטר, ועסקה בפיתוח מעבדי רשת, המוטמעים בתוך הנתבים ומאפשרים הגברה משמעותית של כמות המידע ומהירות העברתו.
פרוכטר סבר שעדיף לחברה להתמקד בפיתוח ושיווק רכיבים לנתבים, שאותם תמכור לספקים אחרים ולא במערכות שלמות בהם היה תחרות קשה.
בין לקוחותיה היו: סיסקו, היולט פקארד, לוסנט, אריקסון, ECI Telecom וג'וניפר נטוורקס.
באוקטובר 2000, גייסה ממשקיעים שונים 22 מיליון דולר לפי שווי של 122 מיליון דולר.
אחר כך הגדילה "לנאופטיקס" שוב את חלקה ב"איזיצ'יפ".
בשנת 2008 מוזגה לתוך חברת לאנאופטיקס, ששינתה את שמה באופן רשמי לאיזיצ'יפ.
באמצע 2011 חנכה החברה מרכז פיתוח בקריית גת.
ביולי 2014, רכשה את החברה האמריקאית TILERA בתמורה לכ-130 מיליון דולר.
במאי 2015 נקלעה החברה למשבר, לאחר שהלקוחה הגדולה ביותר שלה, חברת "סיסקו", הודיעה שהיא לא מתכננת להשתמש בדור הבא של המעבדים של "איזיצ'יפ", אלא לפתח בעצמה מעבדים דומים.
ושווי השוק של החברה בבורסה ירד במחיצת משיא של כמיליארד דולר.
ב-30 בספטמבר 2015 הוכרז כי איזיצ'יפ תימכר לחברת מלאנוקס.
אולם השלמת העסקה התעכבה, לאחר שמספר משקיעים העבירו ביקורת על השווי לפיו נמכרת החברה.
המיזוג הושלם ב-23 בפברואר 2016, ובעקבותיו התמזגה איזיצ'יפ לתוך מלאנוקס וחדלה להתקיים כחברה עצמאית.
איזידור זינגר (Isidore Singer; 10 בנובמבר 1859, מוראביה, אוסטריה – 20 בנובמבר 1939, ניו יורק) היה העורך המייסד והיוצר העיקרי של האנציקלופדיה היהודית הראשונה, האנציקלופדיה היהודית.
כמו כן ייסד את הליגה האמריקאית למען זכויות אדם.
זינגר נולד בשנת 1859 בווייסקירכן (Weisskirchen) שבמוראביה (אז חלק מאוסטריה).
התחנך בבית ספר יהודי ואחר כך בגימנסיה, שם סיים את לימודיו בשנת 1878. הוא למד באוניברסיטאות וינה וברלין, ובשנת 1884 קיבל תואר דוקטור.
באותה שנה ייסד את כתב העת הספרותי האוסטרי "אלגמיינה אוסטרייכישה ליטרטורצייטונג" (Allgemeine Österreichische Literaturzeitung), שאותו ערך והוציא לאור בווינה עד לשנת 1887, אז החל לעבוד כמזכיר ספרותי אצל השגריר הצרפתי בווינה.
הוא התלווה לשגריר בפריז, שם עבד בלשכת העיתונות של משרד החוץ הצרפתי והיה פעיל בקמפיין למען אלפרד דרייפוס.
בפריז הקדיש זינגר את רוב זמנו למלחמה באנטישמיות.
בשנים 1893-1894 הוא ייסד וערך את העיתון "הדיבור האמיתי" (La Vraie Parole, "לָה וְרֶה פָּארוֹל"), שנועד לתת מענה לעיתון האנטישמי של אדואר דרימון, "הדיבור החופשי" (La Libre Parole, "לָה לִיבְּר פָּארוֹל").
בשנת 1891 נסע זינגר לאיטליה ושהה זמן מה ברומא.
הוא שב לפריז, ובשנת 1895 היגר לניו יורק כדי לגייס כספים למען פרסום "האנציקלופדיה של ההיסטוריה ושל ההתפתחות המנטלית של הגזע היהודי" (The Encyclopedia of the History and Mental Evolution of the Jewish Race), ששונה בהמשך למה שהפך למפעלו הכביר: "האנציקלופדיה היהודית" (הופיעה בשנים־עשר כרכים בשנים 1906-1901 בניו יורק).
זינגר פרסם גם את Russia at the Bar of the American People, לזכר הפוגרום הראשון בקישינב.
כמו כן היה העורך הראשי של "האנציקלופדיה הבינלאומית לביטוח" בשנת 1909, וערך יצירות קלאסיות בספרות הגרמנית (20 כרכים).
נכתב יחד עם ארנסט רנאן)
פרופסור איזידור פאפו (בסרבית קירילית: Исидор Папо; 31 בדצמבר 1913, ליובושקי, הרצגובינה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 14 באוקטובר 1996, בלגרד, הרפובליקה הפדרלית של יוגוסלביה) היה גנרל ורופא יהודי, מפקד מערך הרפואה של צבא יוגוסלביה ורופאו האישי של שליט יוגוסלביה יוסיפ ברוז טיטו.
איזידור פאפו נולד בעיירה ליובושקי ליוסף וקלרה לבית לוי, ואת השכלתו התיכונית רכש במוסטאר.
במהלך מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, הצטרף לשורת הפרטיזנים של טיטו.
הוא פיקד על מערך הרפואה של הפרטיזנים בבוסניה ובהמשך מונה לראש המערך הכירורגי במטה הכללי של יחידות הפרטיזנים.
במהלך המלחמה נרצחו אחיו ואחותו ועוד כ-50 מבני משפחתו.
לאחר המלחמה התמחה פאפו בכירורגיה בברית המועצות ועם שובו מילא שורת תפקידים במערך הרפואה של צבא יוגוסלביה ובכלל זה פיקד על האקדמיה לרפואה של הצבא.
בהמשך, נסע לארצות הברית והתמחה בכירורגיית לב-חזה במספר מוסדות ובכללם מאיו קליניק ובית החולים "הר סיני" במיאמי.
עם שובו היה לרופא הראשון ביוגוסלביה אשר ביצע ניתוח לב פתוח.
הוא היה רופאו האישי של יוסיפ ברוז טיטו ובמסגרת תפקידו טיפל גם בשליטי מדינות כגון ג'ווהרלל נהרו וגמאל עבד אל נאצר.
ב-1975 מונה למפקד מערך הרפואה של צבא יוגוסלביה והועלה לדרגת גנרל-פולקובניק.
זכה לעיטור מסדר הכוכב של יוגוסלביה דרגה שנייה והיה אחד מ-159 האנשים שקיבלו את העיטור ביוגוסלביה ומחוצה לה.
פאפו היה נשוי לאנסטסיה ("אסיה"; 1922–2009) אשר הייתה רוסייה, אחות בצבא האדום.
נפטר ב-1996 בבלגרד והוא בן 82 שנים, ונקבר בחלקה היהודית של בית הקברות החדש בבלגרד.
איזיום (באוקראינית: Ізюм) היא העיר השלישית בגודלה במחוז חרקיב באוקראינה.
היישוב הוקם ב-1681 בעקבות הגירה פנים-אוקראינית.
מסוף המאה ה-17 ועד סוף המאה ה-18 היה היישוב למרכז חשוב של הקוזאקים.
בשנות ה-80 של המאה ה-17 כאן הוקמה טירה שהייתה מורכבת מעיר "הגדולה" ומעיר "הקטנה".
ב-1897 באיזיום התגוררו 13,108 תושבים, מתוכם היו 78 אחוזים אוקראינים ו-20 וחצי אחוזים רוסים.
בזמן מלחמת העולם השנייה בקרבת העיר התנהלו קרבות קשים במסגרת קרב חרקיב השני.
העיר נכבשה על ידי הגרמנים ב-24 ביוני 1942 ושוחררה על ידי הצבא האדום ב-5 בפברואר 1943.
במהלך הפלישה הרוסית לאוקראינה ב-2022, העיר הייתה תחת כיבוש צבאי רוסי לאחר קרב קשה.
הוא נמשך עד שכוחות אוקראינים כבשו אותה מחדש בספטמבר 2022 כחלק ממתקפת נגד אוקראינית.
כתוצאה משחרור העיר התגלה שבמהלך הכיבוש הרוסי, נבזזו כמעט כל בתי המרקחת בעיר על ידי חיילים, בוצע נזק משמעותי לאתר הכנסייה ההיסטורי, ורוב שירותי העיר לאזרחים הופסקו כליל.
קייב החלה במתן עזרה ראשונה לתושבים ושיקום שירותי הבריאות והמים של העיר.
התגלה לפי המשטרה האוקראינית קבר המונים של 440 קורבנות בעיר.
איזידור שטראוס (Isidor Straus; 6 בפברואר 1845 – 15 באפריל 1912) היה איש עסקים יהודי-אמריקאי יליד גרמניה, מבעלי רשת חנויות הכלבו "מייסיס" יחד עם אחיו נתן.
כיהן זמן קצר בבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת ניו יורק.
הוא ואשתו אידה נספו באסון טביעת אוניית הנוסעים טיטניק.
שטראוס נולד ב שבריינלנד-פפאלץ, גרמניה, הבכור מבין חמשת ילדי לזרוס שטראוס (1808-1898) ואשתו השנייה שרה (1823–1876).
בשנת 1854 היגר יחד עם משפחתו לארצות הברית בעקבות אביו שהיגר שנתיים לפני כן.
הם התיישבו בטלבוטון (Talbotoon) שבמדינת ג'ורג'יה, שם שכנע אביו את רולנד מייסי לצרף את העסק המשפחתי למכירת כלי בית כמחלקה במרתף חנותו.
לזוג נולדו שבעה ילדים, מתוכם אחד נפטר בינקותו.
אחד מבניהם, ג'סי שטראוס, שירת כשגריר ארצות הברית בצרפת בשנים 1933–1936.
שטראוס שירת כחבר בקונגרס של ארצות הברית מה-30 בינואר 1894 עד ה-3 במרץ 1895, כנציג המפלגה הדמוקרטית מטעם העיר ניו יורק.
עד שנת 1896 השיג יחד עם אחיו נתן בעלות מלאה על הכלבו מייסיס.
איזידור היה פעיל בתנועות צדקה וחינוך שונות, ובין השאר שימש נשיא המוסד הפילנתרופי The Educational Alliance, שעסק בעיקר בסיוע למהגרים יהודים ממזרח אירופה.
הוא דחה הצעה מטעם נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד לשמש כמנהל כללי של הדואר.
לאחר שבילו חורף באירופה בדרום צרפת, הפליגו איזידור ואשתו חזרה על סיפונה של הטיטניק, כשבליל 14 באפריל 1912 פגעה הספינה בקרחון.
לאיזידור הוצע מקום בסירת הצלה ביחד עם אשתו אידה, אך הוא סירב לעלות לסירה כל עוד נותרו נשים וילדים על הסיפון.
לפי עדות ידידם, ניצול הטיטניק הקולונל ארצ'יבלד גרייסי ה-4, שהתנדב לסייע לזוג, סירב איזידור לעזוב לפני הגברים האחרים.
אידה התעקשה שעוזרתה הבריטית אלן בירד תעלה לסירת הצלה מספר 8, ונתנה לה את מעיל הפרווה שלה, בטענה שאין לה בו צורך עוד.
אידה צוטטה כאומרת "לא אופרד מבעלי.
כפי שחיינו כך נמות, יחדיו." בני הזוג נראו שלובי זרוע על הסיפון.
עדי ראייה תיארו את האירוע כתצוגה יוצאת דופן של אהבה ומסירות.
שניהם טבעו עם שקיעת האונייה בשעה 2:20 לפנות בוקר, 15 באפריל.
הנושא קיבל פרסום אחרי שאלברט האברד תיאר אותו.
האברד עצמו טבע עם אשתו בשנת 1915 בלוסיטניה.
גופתו של איזידור נמשתה על ידי אוניית הכבל מקי-בנט, והובאה להליפקס שבנובה סקוטיה, שם זוהתה והועברה לניו יורק.
בתחילה נקברה במאוזוליאום שטראוס-קוהנס שבברוקלין, ולאחר מכן, ב-1928, הועברה למאוזוליאום שטראוס שברובע הברונקס.
גופתה של אידה לא נמצאה מעולם.
איזידור ואידה הונצחו באנדרטה מחוץ למאוזוליאום שעליה ציטוט (בתרגום לאנגלית) משיר השירים (ח ו-ז), "מים רבים לא יוכלו לכבות את האהבה ונהרות לא ישטפוה".
בנוסף לאנדרטה שמחוץ למאוזוליאום שטראוס בברונקס, יש בניו יורק שלושה אתרי הנצחה נוספים המוקדשים לאיזידור ואידה שטראוס:
לוחית זיכרון בקומה הראשית של חנות הכלבו מייסיס במנהטן.
אנדרטת איזידור ואידה שטראוס בפארק שטראוס, בצומת שדרות ברודוויי, השדרה ה-11, ורחוב 106 במנהטן.
הפארק נמצא בלוק אחד ממקום מגוריהם ברחוב 105 פינת השדרה ה-11. במקום כתובת (באנגלית) עם הציטוט מספר שמואל ב (א כ"ג) "הנאהבים והנעימים בחייהם ובמותם לא נפרדו."
בית ספר ציבורי 198 שנבנה במנהטן ב-1959 קרוי על שם איזידור ואידה שטראוס.
כמו כן, שלושה מבניהם הקדישו לכבודם את אולם שטראוס (Straus Hall) אחד ממעונות הסטודנטים באוניברסיטת הרווארד.
הזוג שטראוס מגולמים בכמה סרטים ומחזות העוסקים בטיטניק בסצנות המבוססות על קורות הזוג במציאות, ביניהם:
סרט קולנוע "טיטניק" משנת 1953.
מחזמר בברודוויי "טיטניק" משנת 1997. לאחר החלטתם להישאר על סיפון האוניה, בני דמותם של הזוג שרים את השיר "Still".
סרט קולנוע טיטניק משנת 1997. בני דמותם של הזוג מופיעים לזמן קצר מתנשקים ואוחזים ידיים במיטתם בעוד תאם מתמלא מים.
בסצנה שנמחקה מופיע איזידור (מגולם על ידי ליו פלטר) מנסה לשכנע את אידה (אלזה רייבן), לעלות על סירת הצלה.
בזכות כך, במשחקי הקלאסיקו נגד ריאל מדריד, זכורה לטובה השמירה הצמודה שנתן לאלפרדו די סטפנו ופאקו חנטו.
פלוטטס נולד וגדל באל פונט דה וילומרה, כפר קטן בקטלוניה, ספרד.
הוא החל את קריירת הכדורגל שלו בטראסה, קבוצה קטלאנית שהייתה אז בליגה השלישית.
ב-1947 הצטרף לבדלונה, קבוצה קטלאנית נוספת, שעלתה באותו קיץ לליגה השנייה.
בבדלונה השתלב בהדרגה בהרכב הקבוצה וסייע לה לסיים במרכז הטבלה בשלוש השנים בהן היה שם.
ב-1950 עבר לאספניול, קבוצה מהעיר ברצלונה ששיחקה בליגה הראשונה.
באספניול שיחק במשך שנתיים תחת המאמן חואן חוסה נוגס והוא בלט בתפקידו כקיצוני ימני.
בקיץ 1952 עבר פלוטטס מאספניול ליריבתה העירונית ברצלונה, מהקבוצות הבולטות בכדורגל בספרד.
ברצלונה, אותה אימן פרדיננק דאוצ'יק חוותה את אחת התקופות המוצלחות ביותר בתולדותיה, ובאותה שנה נודעה בשם "בארסה של חמשת הגביעים" מכיוון שזכתה בחמישה תארים בשנה קלנדרית אחת.
פלוטטס השתלב במהרה בקבוצתו החדשה, ואת שערו הראשון כבש בניצחון 3 - 1 על ראסינג סנטנדר ב-19 באוקטובר.
ברצלונה זכתה באותה עונה באליפות, לה תרם 3 שערים ב-24 הופעות.
בנוסף, בגמר הגביע הספרדי נגד אתלטיק בילבאו פתח פלוטטס בהרכב, והוא סייע לקבוצתו לזכות בתואר וכך להשלים דאבל.
בעונה הבאה, עונת 1953/1954, המשיך להופיע בתדירות גבוהה בהרכב, אך ברצלונה איבדה את האליפות לריאל מדריד, ובגמר הגביע, גם בו פתח פלוטטס, הפסידה קבוצתו 3 - 0 לוולנסיה.
דאוצ'יק הוחלף בסנדרו פופו האיטלקי בקיץ 1954. עם פופו כמאמן, פתח פלוטטס ב-17 משחקי ליגה במהלך עונת 1954/1955. ברצלונה סיימה פעם נוספת כסגניתה של ריאל מדריד, ובגביע הודחה על ידי אתלטיק בילבאו בחצי הגמר.
בתום העונה עזב פופו את ברצלונה, והובא במקומו פרנץ פלאטקו.
מנקודה זו והלאה חלה הידרדרות במעמדו של פלוטטס, שמיעט לשחק בשנים הבאות.
בעונה שלאחריה במשחק בודד בליגה ובמשחק בודד בגביע - בתיקו 2 - 2 נגד ריאל מדריד ברבע הגמר.
בעונת 1957/1958 ערך 3 הופעות בליגה ושתיים בגביע ערי הירידים, בו זכתה קבוצתו בסיום העונה.
בעונת 1958/1959, עם הלניו הררה כמאמן, זכתה ברצלונה בדאבל נוסף.
פלוטטס שיחק ב-7 משחקים בליגה וב-3 נוספים בגביע, כולם בשלביו הראשונים של הטורניר.
בזכות האליפות, השתתפה ברצלונה בגביע אירופה לראשונה בתולדותיה בעונה הבאה.
פלוטטס שיחק במשחק הראשון של רבע הגמר נגד וולברהמפטון וונדררס, בו ברצלונה ניצחה 4 - 0, ובשני משחקי חצי הגמר נגד ריאל מדריד, שהדיחה את ברצלונה בתוצאה המצטברת 6 - 2. במקביל, ערך 3 הופעות בליגה, וברצלונה הוכתרה כאלופה בפעם השנייה ברציפות.
פלוטטס עזב את ברצלונה בסיום העונה והצטרף למיורקה שמהאיים הבלאריים.
הוא שיחק שם עונה בודדת, בה הופיע ב-9 משחקי ליגה, ולאחר מכן פרש ממשחק, בהיותו בן 34.
לאחר שפרש ממשחק, שב פלוטטס לברצלונה, והוא היה חלק מצוות האימון של מחלקת הנוער במועדון במשך 6 שנים.
לאחר מכן התמקד בסחר בנדל"ן.
איזידור כאהן (כהן, בצרפתית: Isidore Cahen; 16 באוקטובר 1826 - 6 במרץ 1902) היה אקדמאי ועיתונאי יהודי-צרפתי.
בנו הבכור של המתרגם והעיתונאי היהודי-צרפתי סמואל כאהן.
בוגר האקול נורמל סופרייר, שם למד לצדם של אדמון אבו, איפוליט טן ופרנסיסקה סארסה , התיידד עמם והושפע מהם.
למד פילוסופיה ולימד במכללה בורסאי.
לאחר שקטע את הקריירה שלו באקדמיה, פנה לעיתונות וכתב ב"Journal des débats" ובמערכת היומון הפריזאי "Le Temps" .
ב-1860 ייסד יחד עם חמישה אישים נוספים - (קרל נטר, נרסיס לוון, ז'ול קארוואלו, אז'ן מנואל ואלי-אריסטיד אסטרוק , את חברת כל ישראל חברים (אליאנס ישראל).
מספר שנים לפני פטירת אביו החל לערוך את העיתון "Archives israélites de France" שיסד אביו ב-1840. לאחר פטירת אביו ב-1862 היה לעורכו הרשמי של העיתון והחזיק במשרתו זו עד יום מותו ב-6 במרץ 1902.
איזידורה גורשטר היא מתעמלת שחקנית אמריקאית.
מוכרת בעיקר עקב משחקה כסבטלנה פישר בסדרת הטלוויזיה האמריקאית חסרי בושה.
גורשטר נולדה וגדלה בלונג ביץ' שבקליפורניה.
היא למדה בלט קלאסי והחלה להופיע בגיל שלוש.
בשנת 1992 התחרתה בגביע אליפות קליפורניה בהתעמלות מכשירים, וזכתה במדליית ארד בשכבת הגיל שלה.
היא זכתה במקום ראשון בתרגיל הקורה ובמקום השני בתרגילי הקפיצות והקרקע.
באותה שנה גם זכתה במדליית כסף בתחרות התעמלות מכשירים של מדינות מרכז האוקיינוס השקט.
היא למדה משחק בסטודיו למשחק של סטלה אדלר, והופיעה במספר מחזות.
תפקידה הראשון על המסך היה בשנת 2013, כששיחקה בסרט "פרנויה", לצד ליאם המסוורת', גארי אולדמן, אמבר הרד, האריסון פורד, לוקאס טיל, אמבת' דייווידץ ועוד.
הסרט גרף ביקורות שליליות רבות והיה כישלון קופתי כשגרף רק 16 מיליון דולר, אף על פי שתקציבו היה כ-35 מיליון דולר.
הופעתה הראשונה הבולטת בטלוויזיה הייתה בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "חסרי בושה" של רשת שואוטיים, בה שיחקה בשנים 2013–2018, במהלך 30 פרקים.
היא גילמה בסדרה את סבטלנה פישר, אשתו הזונה של מיקי מילקוביץ' (נואל פישר).
דמותה הייתה אמורה להיות שולית, אך מ-2016 היא הפכה לדמות מרכזית יותר, כשסייעה לבעלה מיקי לנהל בית בושת.
בשנת 2018 שיחקה בקומדיה הרומנטית של נטפליקס "יום שנה שמח" לצד נואל וולס וג'ו פנטוליאנו.
בשנת 2023 השתתפה במותחן הפסיכולוגי הבריטי "The Portrait" בכיכובו של ראיין קוואנטן.
משפחתה של גורשטר היגרה לארצות הברית ממדינות ברית המועצות לשעבר, ואיזידורה היא בת המשפחה הראשונה שנולדה בארצות הברית.
גורשטר היא בעלת תארים בתיאטרון ובהיסטוריה של האמנות.
איזידור קנר (בהונגרית: Kner Izidor; 5 בפברואר 1860 – גיומנדרד, 19 באוגוסט 1935) היה מו"ל יהודי-הונגרי, המייסד והבעלים של דפוס קנר, דמות בולטת בהדפסת וכריכת ספרים של הונגריה.
שנים מבניו, ממשיכי דרכו אימרה קנר ואנדרה קנר שעסקו אף הם בדפוס ובמו"לות נרצחו בשואה.
איזידור קנר נולד למשפחה יהודית נודדת של כורכי ספרים.
אביו שמואל קנר עבד במקצוע זה.
אמו הייתה בת של סנדלר בדיומה (עיירה/כפר גדול בדרום מזרח הונגריה).
את הידע שלו רכש באמצעות "חינוך עצמי" (אוטודידקט) ולמידה מתמשכת.
בשנת 1873 השתתף בסדנה במחוז יאס-נדיקון-סולנוק.
לאחר מכן עבד כשכיר בערים ארד, בודפשט, אגר, קומארנו, טאטא וסקשפהרוואר בבית הדפוס סאמר.
ביוני 1882 פתח בדיומה בית דפוס קטן שבו עבד לבדו ובנק החיסכון המקומי אף נתן לו הלוואה.
כך קנה מכונת דפוס משומשת, מערכת צנועה של אותיות ונייר.
בשנת 1888 ציין כבר "ספר השנה של בתי הדפוס של הונגריה" את בית הדפוס של איזידור קנר כמעסיק שוליות דפוס.
בשנת 1889 נשא לאישה את קורנליה נטר, בתו של סוחר תבואה ממוקרין.
הנדוניה של 3,000 פורינט שקיבל תרמה משמעותית להתבססות בית הדפוס.
לאיזידור קנר ואשתו קורנליה נולדו שישה ילדים, מתוכם לאיוש נפטר כילד.
ילדיו שנותרו בחיים היו אימרה קנר, אנדרה, אלברט, ארז'בט ואילונה.
בשנת 1890 קנה איזידור קנר את מכונת הדפוס המתקדמת הראשונה שלו בעלת הביצועים הגבוהים.
כמו בתי דפוס גדולים יותר, גם הוא אחסן את הטפסים שהיו בשימוש מתמיד בדפוס, אך גם אסף את דוגמאות הטפסים האלה שהיו בתוקף וחיבר אותם לקטלוג.
הרשימה הראשונה שפורסמה על ידו בשנת 1892 הכילה 170 פריטים.
עד שנת 1898 בית הדפוס כבר ניהל כ -1,500 דוגמאות של טפסים שונים.
באותה השנה הוא פרסם את התבנית המנהלית הגדולה שלו בת 265 העמודים.
תחילת המאה העשרים הייתה אחת מתקופות הזהב של גרפיקה והאיור של ספרים ההונגרים.
איזידור קנר היה חניך הטיפוגרפיה הקלאסית, אך היסטוריון האומנות לאיוש פילפ, שהעניק השראה למודרניזם, דרבן אותו להפוך את האות לכלי העיקרי של הביטוי הטיפוגרפי.
הרציונליזציה של המנהל הציבורי של ראשית המאה העשרים הביאה גם לשינוי בהתפתחות בית הדפוס של קנר.
בעשור הראשון של המאה ה-20 כמעט מחצית מהיישובים בהונגריה היו לקוחות בית הדפוס.
בית הדפוס היה מעודכן בשינויים במינהל הציבורי ופרסם שוב ושוב קטלוג גדול בגרסה מעודכנת ומורחבת.
בשלב זה בית הדפוס פרץ לשוק הלאומי גם בענף עסקי אחר.
הוא הוביל בדיומה את הדפסת ההזמנות לנשפים ונחל הצלחה גדולה.
(ספר הדוגמאות להזמנות לנשף פורסם בשם "גליונות מעופפים").
בשנת 1905 הוא יצר את ההסכם הקיבוצי הראשון בבתי הדפוס מחוץ לבודפשט.
הוא דירג את החברה שלו בשתי רמות שכר גבוה יותר מהמקובל.
זה יצר לו יתרון כפול של:
1.היכולת להעסיק עובדים מיומנים באמת בשכר הגבוה יותר ששילם.
בנוסף לשכר בית הדפוס של קנר מילא גם הוא תפקיד ייחודי מבחינות אחרות:
2.בדיומה הוא הנהיג 9 שעות עבודה כבר בשנת 1899 (חמש שנים לפני שהפך לחובה), ובשנת 1907 הנהיג שמונה שעות וחצי.
עובדים שעבדו בבית הדפוס לפחות חצי שנה קיבלו חופשה של שבוע בתשלום.
משנת 1907 הפך בנו אימרה קנר למנהל הטכני של בית הדפוס.
במהלך העשור השני של המאה ה-19 הפך בית המלאכה הקטן למפעל בגודל בינוני.
השלב השלישי בהתפתחות בית הדפוס, שהיה גם סיפור הצלחה, נמשך עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בין 1902 לבין 1913 גדל המחזור הכספי השנתי של החברה ממאה אלף כתר לכמעט חצי מיליון.
באותה תקופה הצוות הקבוע היה בין 90 ל 100 עובדים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, הייתה העיירה דיומה תחת כיבוש רומני.
הצבא הרומני הכובש שדד שני שלישים מציוד בית הדפוס, אך בית הדפוס איבד גם כשני שלישים מבסיס הלקוחות שלו על ידי צמצום שטח הונגריה לגבולות הסכם טריאנון.
איזידור קנר עשה דרך ארוכה גם בניידות חברתית.
הוא התחיל כעוזר כורך ספרים ומשם הפך לאזרח מכובד בדיומה.
הוא היה חבר פעיל גם בחיים הציבוריים המקצועיים.
בנוסף לכתיבה מקצועית בתחום הדפוס, הוא פרסם לעיתים קרובות מאמרים שהפצירו בשלטון ליישם פיתוח השכלה מקצועית, את ביטול החניכות והוא כתב גם נגד תחרות בלתי הוגנת.
לא פעם כתב על התפתחות התעשייה המקומית ועל העלאת התקנים.
בשנת 1932 נבחר קנר ב"מחוז בקש" כחבר לכל ימי חייו בוועדת החקיקה.
תפקידו של בית הדפוס בחיי המשפחה התבטא בעובדה שרוב ילדיו ונכדיו של המייסד איזידור קנר בחרו במקצוע הדפוס.
לאחר מותו בשנת 1935, בניו אנדרה ואימרה השתלטו על העסק המשפחתי.
בנו הצעיר, אלברט קנר, היגר לארצות הברית בשנת 1940, שם לאחר המלחמה הפך לדמות בולטת בתעשיית שיווק ההדפסות על אריזות.
בתו ארז'בט קנר היגרה גם היא לאמריקה אחרי מלחמת העולם השנייה, שם עבדה ככורכת ספרים מומחית.
נכדו הבכור (מבתו אילונה) של איזידור קנר, ג'רג' היימן (בנו של הוגו היימן) הפך לליטיפוגרף ידוע, אמן כריכת ספרים, היסטוריון דפוס ופרופסור באוניברסיטה
רעיונות ויריבויות (אוסף מאמרים, דיומה 1906)
אפוריזמות נבובות של איזידור קנר (דיומה 1919)
דמויות ערמומיות של איזידור קנר (דיומה 1926)
יצחק "איזיה" פייגנבוים (1909 – נובמבר 1995) היה שחיין ומאמן שחייה ישראלי.
מאמנה של מכבי חיפה (1938–1984) ומאמן נבחרת ישראל.
שימש כיושב ראש הוועדה המקצועית באיגוד השחייה בישראל.
הוא עלה לארץ ישראל בשנת 1925. הוא הצטרף לקבוצת השחייה של מכבי חיפה בשנת 1928 והתאמן בהדרכתם של אלכס אפשטיין וארנסט וייגלר.
לאחר מותו הפתאומי של וייגלר הוא לקח על עצמו לאמן את שחייני מכבי חיפה, תפקיד אותו מילא בהתנדבות במשך 46 שנים עד לשנת 1984, עם פרישתו.
פייגנבוים מונה למאמנה של הנבחרת הארצישראלית בתחרות הבינלאומית הראשונה, נגד יוון, שנערכה בארץ ישראל בשנת 1937, למאמן נבחרת ישראל במכביות השלישית (1950) והחמישית (1957), בתחרות הבינלאומית נגד יוון שנערכה באתונה בשנת 1959 ביחד עם יוסף טלקי ובאליפות אסיה לנוער שנערכה במנילה, הפיליפינים בשנת 1974.
בשנת 1985 זכה פייגנבוים בעיטור מכבי ישראל.
איזידור כאודקט (בהולנדית: Isidore Goudeket; 1 באוגוסט 1883 – 9 ביולי 1943) היה מתעמל אולימפי יהודי-הולנדי באולימפיאדת לונדון (1908), שנספה בסוביבור.
כאודקט נולד וגדל באמסטרדם, בן למשפחה יהודית, בנם של רבקה (1856–1943) וסימון ווראדין (1854–1909).
באולימפיאדת לונדון (1908) סיים כאודקט ביחד עם חבריו לנבחרת בתחרות הקבוצתית במקום שביעי.
בתחרות הקרב-רב אישי הוא סיים במקום 62 עם 159 נקודות.
אברהם דה אוליביירה, אברהם מוק ויונס סליר חבריו לנבחרת ההתעמלות אף הם ניספו בשואה.
במסגרת תערוכה עולמית שנערכה בבריסל, בלגיה בשנת 1910, בפסטביל ההתעמלות ביחד עם נבחרת הולנד, הוא וחבריו זכו במקום הראשון בתרגיל על המתח, מקבילים וסוס וזכו בפרס של כבוד בתרגיל החופשי.
בליל 14 באוגוסט פרצה שרפה גדולה באחד האולמות ועשרות אלפי אנשים החלו לנוס ויחד איתם חיות טרף שברחו מהכלובים.
העיתונות הבלגית דיווה על 11 יהודים גיבורים, ביניהם כאודקט שהגנו בגופם על האנשים מפני חיות הטרף.
בשנת 1923 פרש כאודקט מתחרויות לאחר שעבר שיתוק חלקי ברגליו.
בשנת 1929 עבר עם משפחתו לאנטוורפן שבבלגיה בשל המשבר הכלכלי העולמי.
עם פלישת גרמניה לבלגיה ולהולנד במאי 1940 הוא חזר עם משפחתו לאמסטרדם.
ב-20 ביוני 1943 אסתר ואיזידור כאודקט הוצאו מדירתם וגורשו מתחנת הרכבת מוידרפורט אמסטרדם לווסטרבורק.
כעבור שבועיים, ב-6 ביולי, הם גורשו לסוביבור, שם נרצחו בתאי הגזים מיד לאחר הגעתם.
סימון כאודקט בנו, שהיה כנר, התגורר באנטוורפן כבר משנת 1928. ב-3 בנובמבר 1942 הוא גורש ממכלן לאושוויץ, שם ניספה.
מותו מעולם לא תועד רשמית.
לאחר המלחמה קבע משרד המשפטים ההולנדי את תאריך המוות ב-1 ביוני 1945. ככל הנראה שהוא נפטר לפני 28 בפברואר 1943.
אליז בתו הייתה השורדת היחידה מהמשפחה.
בעלה אדם מונטניס נפטר ב-3 באפריל 1945 בברגן-בלזן.
אריק ברואר, נינו של עמנואל ברואר וכתב ספורט הוציא לאור ספר בשנת 2009 בשם "Spartacus.
הספר מספר את סיפורה של קבוצת ההתעמלות ספרטקוס, שבה התעמלו ביחד איזידור כאודקט וחברו הטוב ביותר, עמנואל ברואר, ששרד את השואה בזכות היותו נשוי לאישה ארית.
הספר זכה בפרס ספר הספור של השנה בהולנד.
איזידור שר, משנת 1907 גונדוש, (בהונגרית: Scheer Izidor; 1860 – אגר, 2 בפברואר 1930) היה בנאי אמן, אדריכל יהודי-הונגרי.
איזידור שר נולד במשפחה יהודית כבנם של גוטליב שר ושל הרמין שטיין.
הוא למד באוניברסיטה הטכנית של וינה, ומ-1892 פתח משרד אדריכלות עצמאי בבודפשט.
הוא תכנן בתי דירות רבים, חנויות כלבו, אך גם מפעלים.
לעיתים קרובות עבד עם האדריכל יוז'ף פישר, ובית שטאפנברג שבמרכז העיר, שנבנה בשנת 1904 הוא עבודתם המשותפת של השניים ברחוב פיארישטה 6. הוא גם השתתף בתחרויות אדריכלות חשובות: בשנת 1898 השתתף במכרז תכנון של בית הכנסת בליפוטווארוש עם לאסלו ואגו ועם יוז'ף ואגו (צפון רובע 5 מרכז העיר).
בית הכנסת לא נבנה לבסוף מסיבות תקציביות.
בשנת 1928 הוא היה אחד האדריכלים ההונגרים הבודדים שהשתתפו בתחרות הבינלאומית של ארמון האומות בז'נבה .
בשנת 1895 הוא עדיין תכנן בסגנון היסטוריסטי את בית ברוכשטיינר היפה.
מאוחר יותר ברחוב יושיקה 2 פינת רחוב צ'נגרי את הבית הפינתי כבר תכנן בסגנון אר נובו בשנת 1903.
קברו נמצא בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה (3 / J-67-6a).
איזידור שְטֶרק (בהונגרית: Sterk Izidor; פשט, 29 באוקטובר 1860 – בודפשט, 8 בספטמבר 1935) היה אדריכל יהודי-הונגרי, מאסטר בסגנון אר נובו.
איזידור שטרק נולד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט שטרק ויוליה הרצוג (1834–1908) הוא למד באוניברסיטה הטכנית בווינה.
פתח משרד אדריכלים בבודפשט ב-1892 ותכנן מספר בתי דירות, חנויות כלבו ומפעלים (למשל.
רחוב פרנץ דיאק 13-11 - רחוב Bécsi מס' 5, חנות הספרים בדרך Üllői של האחים רוואי).
אחד מבנייני מלונות האר נובו האחרונים בבודפשט בצד המערבי של הדנובה הוא מלון גלרט בבודה עם ספא גלרט, שנבנה בשיתוף פעולה בין ארמין הגדוש - ארתור שבשטין - איזידור שטרק.
השילוב של שתי הפונקציות (מלון ומרחצאות ספא) אינו יוצא דופן בשום אופן לתקופה, אבל פרויקט זה הוא המשולב ביותר והמייצג ביותר שם.
הקומפלקס נבנה משנת 1909 אך נמסר רק בשנת 1918 בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הריזאליט של המבנה בעל הבלוק הגדול (הריזאליט - באנגלית - Avant-corps - הוא חלק בולט ממישור חזית הבניין, כלומר במישור הבניין, הנמשך בדרך כלל בגובה המבנה כולו.
הוא משמש לחלוקת שורת הפנים הארוכה בצורה אנכית, ובכך מחייה את האפקט האופטי של הבניין) מסמן את הכניסות המעוטרות למלון ולספא.
פנים הספא מעוטר בשפע ויטראז'ים וקישוטי קרמיקה של מפעל ז'ולנאי ההונגרי.
אגף הנשים נהרס על ידי פגז שנורה לתוכה במלחמת העולם השנייה, אך האריח התרמי הכחול וחיפוי הפסיפס של חלק אגף לגברים עדיין מציגים את התמונה המקורית מהבנייה.
איזידור שטרק הובא למנוחות בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
בית ברוכשטיינר, בודפשט, רחוב יושיקה 2 (1903)
מלון גלרט עם ספא גלרט, בודפשט, Szent Gellért tér 2. (1911–1918) - יחד עם ארתור שבשטין וארמין הגדוש
קונץ & דן מחסן ומגורים, בודפשט (1912)
בניין מגורים, בודפשט, Dalszínház utca 8. (תחילת המאה ה-20)
בית הכנסת של בית היתומים לבנות של הקהילה היהודית של פשט, בודפשט
בניין מגורים, בודפשט, Bécsi u.
ד"ר איזידור מילקו (במקור בַּדֶקֶר - Baedeker; בהונגרית: Milkó Izidor; סובוטיצה, 1 בפברואר 1855 – סובוטיצה, 21 באפריל 1932) בעל קרקעות, עורך דין, עיתונאי, יהודי-הונגרי, חבר באגודת פטפי ובאגודת דוגוניץ' של העיר סגד.
איזידור מילקו סיים את בית הספר התיכון בעיר הולדתו.
מ-1872 למד משפטים באוניברסיטת בודפשט (שמה היום אוניברסיטת אטווש לוראנד), תוך כדי עיסוק בספרות.
הוא קיבל דוקטור למשפטים ב-1884, אך לא עסק בעריכת דין.
ב-1884 נבחר לנשיא בית היתומים בסובוטיצה, אך ב-1889 התפטר עקב מצב בריאותו שהתדרדר.
עד 1893 עסק בעיקר בשיקום בריאותו, שהה הרבה במרחצאות בחו"ל וכתב מעט.
מאוחר יותר הפך לרשם עירוני ראשי לשם כבוד בסובוטיצה, והשתתף שוב בחיי החברה והספרות.
הוא התרושש לקראת סוף חייו.
הובא למנוחות בבית קברות יהודי בסובוטיצה.
מ-1875 כתב מאמרים ב"עיתון הבירה" (Fővárosi Lapok) במשך עשור, אך משנות ה-70 של המאה ה-19 עבד רבות גם בעיתונים אחרים בבודפשט ובעיתוני מחוז באץ'-קישקון.
הוא כתב סיפורים קצרים, נובלות, הומורסקות, רישומים ודיווחים על מסעותיו בחו"ל.
בכתביו ייצג את השמרנות המתונה.
מילקו הרבה להשתמש בשיטה של אפוריזם חכם ברישומיו.
כתב על "חברת האדונים", וכשכתב את ה"ג'נטלמנים" לא כתב עליהם בלעג, בסרקזם - עוקצנות, אלא בהבנה ובהומור עדין, כבשיחת סלון מעוררת מוסר.
בתחום החברתי זכה להישגים בניהול התרבות ההונגרית בסובוטיצה (Szabad Lyceum).
בתקופת נשיאותו בקהילה היהודית המקומית (1902) נבנה בית הכנסת של סובוטיצה.
הוא העלה את הרעיון של הקמת עמותת בלטון וב-1886 ממנו החלה התנועה הגדולה ביותר שמטרתה הייתה להפיץ ספרים בשפה ההונגרית ולארגן ספריות ציבוריות.
בעשור האחרון, לאחר התכתיב של חוזה טריאנון, ייצג כסופר הוותיק ביותר מבין ההונגרים ביוגוסלביה את הספרות ההונגרית שהוקמה בתחום הספרות והעיתונות בדרום הונגריה-צפון יוגוסלביה.
כינויים ודמויותבהם השתמש: סנונית, פלאנר ו-.M.L
הסדנה של עמותת בית הכנסת טום (TUUM Zsinagóga.com) בסובוטיצה השיקה את הלשכה האינטלקטואלית איזידור מילקו בשנת 2011, במטרה להציג תרבות יהודית מסורתית ועכשווית ולארגן אירועי תרבות.
מאז מאי 2013 פועלת הסדנה כתא ברוח האינטלקטואלית של בדקר.
במרץ 2013 הקימה הקהילה היהודית של סובוטיצה את המכון לתרבות יהודי על שם ד"ר איזידור מילקו.
תפקיד המכון הוא לבצע דיגיטציה של המורשת הכתובה, התרבותית, הבנויה וההיסטורית הקשורה ליהודי מחוז וויבודינה לשעבר.
המכון אחראי גם להפצת התרבות היהודית.
המכון רצה להיות "הזהות והמראה החדש של המולדת".
הוא היה בפירוק משנת 2015.
אגודת מילקו בסובוטיצה נוסדה מסיבות דומות.
איזידור ריינר היה חבר המפלגה הדמוקרטית בסנאט של ארצות הברית, שייצג את מדינת מרילנד, בין השנים 1905 ל-1912. הוא גם ייצג את מחוז הקונגרס הרביעי של מרילנד מ-1887 עד 1889 ומ-1891 עד 1895. היה אחד הסנאטורים היהודים הראשונים בארצות הברית בהיסטוריה האמריקאית.
ריינר נולד למשפחה יהודית-גרמנית בבולטימור, מרילנד, ולמד בבתי ספר פרטיים מקומיים.
מאוחר יותר הוא למד באוניברסיטת מרילנד, בולטימור ובאוניברסיטת וירג'יניה.
הוא החל ללמוד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין במרילנד ב-1871.
ריינר נבחר לבית הנבחרים של מרילנד וכיהן בין 1878 ל-1884. בשנת 1885, הוא נבחר לסנאט של מדינת מרילנד , וכיהן שנה אחת, עד 1886.
ריינר נבחר באותה שנה לקונגרס ה-50 של ארצות הברית.
הוא לא הצליח להיבחר מחדש ב-1888 לקונגרס ה-51, אך זכה בשתי מערכות הבחירות הבאות לקונגרסים ה-52 וה-53. הוא סירב להיות מועמד למינוי מחדש ב-1894.
חמש שנים מאוחר יותר ב-1899, ריינר נבחר להיות התובע הכללי של מרילנד, וכיהן עד 1903. הוא נבחר כדמוקרט ב-1905 לסנאט האמריקני, ונבחר שוב ב-1911. בהיותו סנאטור, הוא כיהן כיו"ר הוועדה לטיפול בתביעות של אינדיאנים (בקונגרס השישים ושניים).
בשנת 1912, נפטר ריינר בוושינגטון, בזמן ששימש כסנאטור.
הוא נקבר בבית הקברות רוק קריק.
איזידור פיס, צרפתית: Isidore Pils .(1815–1875) היה צייר אקדמי צרפתי בנושאי דת וצבא.
פיס נולד בפריז כבנו של חייל .
בגיל שתים עשרה למד אצל במשך ארבע שנים.
ב-1831 הוא הפך לסטודנט באקול דה-בו-ארט ולמד אצל .
הוא התמודד על פרס רומא, בו זכה ב-1838 על ציור היסטוריה, "פטרוס הקדוש מרפא פיסח בדלת המקדש".
למרות מצב בריאותו הלקוי, למד פיס שלוש שנים בוילה מדיצ'י.
במהלך שהותו באיטליה ביקר בנאפולי, ונציה ופירנצה.
הציורים של פיס הם בנושאים דתיים.
ב-1849 השלים את יצירתו המפורסמת ביותר, "שרים את המנון הצרפתי", השוכנת ב .
בעקבות חוויותיו בנסיעה עם חיילים צרפתיים בחצי האי קרים, קיבלו ציוריו תפנית לנושאים צבאיים ולאומניים.
מאוחר יותר צייר סצנות צבאיות רבות מזמן המצור על פריז במהלך מלחמת צרפת-פרוסיה של 1870.
פיס מונה לפרופסור לציור באקול דה-בו-ארט ב-1863 אך עזב באותה שנה לשנתיים לאלג'יריה.
בשנת 1868 הוא נבחר לאקדמיה לאמנויות יפות.
בין תלמידיו היו אדריאן מורו, , ז'וליאן דופרה, לוק אוליבייה מרסון, לידוביץ פיט, ועוד.
בין שאר עבודותיו, פיס צייר חלק מתקרת גרם המדרגות הגדול של האופרה גרנייה, בארבעה לוחות שכותרתם "האלים של האולימפוס", "אפולו במרכבתו", "ניצחון ההרמוניה" ו"אפותיאוזה של האופרה".
עבודה זו הושלמה בשנת מותו.
בשנה שלאחר מכן הוא היה נושא לביוגרפיה מאת .
פילס מת בדוארננז ונקבר בחלקה 54 בבית הקברות פר לאשז.
איזידור מוסלם הוא במאי, מפיק ותסריטאי קולנוע פלסטיני.
מוסלם נולד בחיפה וסיים תואר ראשון באמנויות קולנוע (BFA) באוניברסיטת יורק בטורונטו, אונטריו, קנדה, שם הוא מתגורר ועובד מאז.
בשנת 1989 ביים את סרטו הראשון "לילות זרים", בכיכובם של מוחמד בכרי ובושרה קרמאן.
עלילת הסרט עוקבת אחר משפחה פלסטינית שהיגרה ב־1968 מירושלים לקנדה.
האב דורש מבתו שנולדה בטורונטו שתתנהג על־פי המסורת והכללים של החברה הפלסטינית.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה בסינמטק ירושלים, בנוסף הוא השתתף בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי בקהיר.
הבולט ביותר הוא ביים בשנת 2006 את "כיף אל-חאל?", הסרט העלילתי הסעודי הראשון שהופק אי פעם, על ידי "קבוצת המדיה רוטנה" של הנסיך המיליארדר אל-וליד בן טלאל.
אִיזִידוֹר שֶׁפְטֶלוֹבִיץ' היה אינדולוג, , פולקלוריסט ורב יהודי גרמני.
שפטלוביץ' היה בנו של המורה בנימין שפְטֶלוֹביץ' ואשתו ג'ני אפשטיין.
הוא גדל בקניגסברג ולמד בבתי ספר ב ובקניגסברג.
לאחר התמחות מסחרית קצרה, למד ב"גימנסיה אלטשטדטישס" (גימנסיית העיר העתיקה) שם, וסיים את לימודיו בשנת 1897. לאחר מכן למד שפות מזרחיות באוניברסיטת קניגסברג, ומ-1898 באוניברסיטת ברלין.
שם, הוא גם למד בבית מדרש לרבנים.
הוא סיים את לימודיו בקניגסברג עם דוקטורט בפילוסופיה בשנת 1900.
בשנים 1906 ו-1907 שפטלוביץ' עבד באנגליה עבור המוזיאון הבריטי והספרייה הבודליינית לפני שחזר לגרמניה בשנת 1908.
הוא השלים את לימודיו בסנסקריט, ובפולקלור בשנת 1914 עם דיסרטציה שכותרתה "קורבן התרנגול המחליף, בדגש מיוחד על אמונות עם יהודיות".
מ-1919 הוא קיבל משרת הוראה באוניברסיטת קלן שנוסדה אז.
מ-1923 עד 1933 הוא היה פרופסור במשרה חלקית בקלן.
עם עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 נאסר עליו להעביר הרצאות, והוא היגר לאנגליה, שם לימד באוניברסיטת אוקספורד.
אחד משני בניו הוא הארכאולוג הקלאסי .
איזייה היא קומונה במחוז אן במזרח צרפת.
היא שוכנת על נהר הרון, בין הערים ליון ושאמברי.
הקומונה התפרסמה בשל חטיפת הילדים היהודים וצוות העובדים מבית היתומים איזייה בשנת 1944 בידי הנאצים.
הרשות המקומית איזייה ממוקמת בדרום בוגי, כ-14 קילומטרים דרום-דרום-מערב לבלי.
היא גובלת בפרמייזל בצפון, בפייריו ומור-את-ז'ליניו במזרח, ובברינייה-קורדון בדרום ובמערב.
נהר הרון מהווה את גבול הרשות המקומית מדרום.
מרכז הכפר נמצא כשלושה קילומטרים מהנהר.
יינות מהרשות המקומית של איזייה נושאים את תווית המוצא Vin du Bugey.
הנקודה הגבוהה ביותר ברשות המקומית היא גרנד טור, בגובה 758 מ' בהרי איזייה.
פסגה נוספת היא מון סן-קלר (549 מ'), שעליה הוקמה הכנסייה סן-קלר.
בתקופה שבין 1971–2000, הטמפרטורה השנתית הממוצעת הייתה 10.8°C.
המשקעים השנתיים המצטברים הממוצעים היו 1,401 מ"מ, עם 11.1 ימי גשם בינואר ו-8.1 ימי גשם ביולי.
בתקופה שבין 1991–2020, הטמפרטורה השנתית הממוצעת שנמדדה בתחנת מזג האוויר הקרובה ביותר ב-Météo-France, "Belley Man", ברשות המקומית של בלי, במרחק 12 ק"מ בקו אווירי, הייתה 12.1°C והמשקעים השנתיים המצטברים היו 1,099.8 מ"מ.
בשנת 1943, ילדים יהודים הוסתרו על ידי סבין זלטין ומירון זלטין, בתמיכת ארגון אוז"ה (Children's Relief Organization.
בצרפת, הארגון נקרא Œuvre de Secours aux Enfants "מפעל הסיוע לילדים", ובקיצור – OSE), במבנה ששימש לפני המלחמה, באופן קבוע לטובת מחנות קיץ ונופש.
ב-6 באפריל 1944, 44 ילדי איזייה ו-7 המבוגרים שהשגיחו עליהם נעצרו במהלך פשיטה שהובלה על ידי האס אס וראש הגסטפו של ליון, קלאוס ברבי.
הם הועברו דרך בית הכלא מונלק בליון, ולאחר מכן דרך מחנה דראנסי באזור פריז; 42 ילדים ו-6 מחנכים נשלחו למחנה ההשמדה אושוויץ-בירקנאו, שם נרצחו מיד בגז.
מירון זלטין ושני בני נוער בוגרים, תיאו רייס וארנולד הירש, נשלחו לאסטוניה במשלוח מספר 73, שיצא מדראנסי ב-15 במאי 1944. המשלוח כלל אך ורק גברים בגיל עבודה ובכושר פיזי, והוצאו להורג על ידי האס אס במבצר טאלין באסטוניה במהלך קיץ 1944.
אירועים טרגיים אלו היו נושא הסרט הטלוויזיוני La Dame d'Izieu מאת אלן ורמוס, וכן שירו של ריינהרד מאי, Die Kinder von Izieu.
מפקדי אוכלוסין נערכו ברשות המקומית מאז שנת 1793. ברשויות מקומיות שמספר תושביהן נמוך מ-10,000, נערך מפקד של כלל האוכלוסייה אחת לחמש שנים, כאשר מספרי האוכלוסייה בשנים שביניהן מוערכים באמצעות אינטרפולציה או אקסטרפולציה.
בהרשות המקומית איזייה, המפקד המקיף הראשון שנערך במסגרת המערכת החדשה התקיים בשנת 2004.
אתר בית היתומים היהודי במלחמת העולם השנייה
באיזייה היה אתר בית יתומים יהודי במהלך מלחמת העולם השנייה.
עם זאת, מרבית הילדים היו רק מופרדים מהוריהם או נשלחו במכוון להרי סבוי, שהיו אז תחת שלטון איטליה.
באותה תקופה הייתה איטליה פחות מדכאת.
ב־6 באפריל 1944 עצרו שלושה כלי רכב מול בית היתומים.
הגסטפו, בפיקודו של "הקצב מליון" קלאוס ברבי, נכנס לבית היתומים והוציא בכוח ארבעים וארבעה ילדים ואת שבעת המדריכים שלהם, והשליך את הילדים הבוכים והמבוהלים על המשאיות.
אחד העדים נזכר מאוחר יותר: "הייתי בדרכי במורד המדרגות כאשר אחותי צעקה אלי: 'אלה הגרמנים, ברח!' קפצתי מהחלון.
שמעתי את זעקות הילדים שנחטפו ושמעתי את צעקות הנאצים שנשאו אותם משם".
לאחר הפשיטה על הבית באיזייה, נשלחו הילדים ישירות אל "מחנה הריכוז דראנסי, ולאחר מכן הועלו על הרכבת הראשונה שהייתה זמינה בדרכם אל מחנות הריכוז במזרח.
ארבעים ושניים ילדים וחמישה מבוגרים נרצחו בתאי הגזים במחנה הריכוז אושוויץ.
שניים מהילדים הבוגרים יותר ומירון זלטין, מנהל בית היתומים, הועברו לטאלין שבאסטוניה, שם הוצאו להורג בירי.
מנהלת בית היתומים, סבין זלטין, שרדה את הפשיטה של הגסטפו משום שלא שהתה במקום, כיוון שעסקה בגיוס כספים למוסד.
כארבעים שנה מאוחר יותר היא העידה נגד קלאוס ברבי במשפטו.
לקראת סוף חייה שכנעה את נשיא צרפת, פרנסואה מיטראן, להפוך את מבנה בית היתומים לאתר הנצחה.
איזמיר (בטורקית: İzmir; ביוונית: Σμύρνη - סמירנָה) היא עיר הנמל הראשית של טורקיה בחלקה האסייתי, בירת הנפה הקרויה על שמה ומחוז הים האגאי.
לעיר מעמד של עיר מטרופוליטנית (Büyükşehir – "עיר גדולה") ולפי אומדן רשמי משנת 2023 אוכלוסייתה מנתה כ-4.48 מיליון בני אדם, מה שהופך אותה לעיר השלישית בגודלה בטורקיה אחרי איסטנבול ואנקרה.
העיר שוכנת לחוף מפרץ איזמיר, שהוא שלוחה של הים האגאי.
איזמיר נקראה לפנים בשם היווני "סמירנה" והיא מן הערים הקדומות באסיה הקטנה.
היוונים בנו אקרופוליס – מצודה הכוללת כמה מקדשים – על פסגת גבעת פאגוס, שלמרגלותיה הייתה בנויה העיר, אולם מכל אלה כמעט ולא נותרו שרידים.
המשורר היווני הומרוס נולד בעיר סמירנה לפי המסורת.
בסוף המאה השישית לפני הספירה חרבה העיר, אך שוקמה בסוף המאה הרביעית לפני הספירה בידי אלכסנדר מוקדון ונחשבה לאחת הערים המפוארות בעולם.
בשנת 1424 נכבשה העיר ובכך הפכה לחלק מהאימפריה העות'מאנית, ובה חיו לצד רוב טורקי מיעוטים כגון יוונים, ארמנים ויהודים – כאשר היחס המספרי ביניהם השתנה לאורך השנים.
היוונים תמיד היוו רוב משמעותי בעיר, ובינם לבין הטורקים שרר מתח מתמיד, בין היתר בשל הבדלי תרבות ודת.
בשנת 1919, לאחר מלחמת העולם הראשונה, פרצה מלחמת יוון–טורקיה עקב שאיפותיו של השלטון היווני להשיג דריסת רגל בשטחים שנכבשו זה מכבר על ידי מדינות ההסכמה והובטחו ליוונים תמורת הצטרפותם למלחמה לצידם.
במלחמה זו הובס צבא האימפריה העות'מאנית וחיילים יוונים השתלטו על איזמיר וסביבתה.
תביעתם על האזור אושרה בהסכם סוור בשנת 1920.
אטאטורק כבש את העיר בחזרה בשנת 1922. חלק גדול מן העיר עלה בלהבות, ורבבות אזרחים יוונים נמלטו ממנה.
כעבור שנה אושרה הריבונות הטורקית במסגרת הסכם לוזאן.
לאחר שיוון וטורקיה חתמו על הסכם לחילופי אוכלוסין על בסיס דתי (נוצרים ליוון ומוסלמים לטורקיה), לא נשארו בעיר יוונים כלל.
בשנת 2020 נפגעה העיר באופן קשה מרעידת אדמה שהתרחשה בים האגאי, ממנה נהרגו עשרות אנשים וכן עשרות בניינים קרסו.
קהילת איזמיר הייתה אחת הקהילות הגדולות והחשובות באימפריה העות'מאנית, החל מן המאה ה-17. בשיאה, באמצע המאה ה-19, שכנו בעיר כ-40,000 יהודים.
נוכחותם של יהודים באיזמיר (בשמה היווני, סמירנה) בימי קדם מוזכרת ב, אך לא התקיימה בעיר קהילה משמעותית בתקופת הביזנטים, וגם לא במאתיים השנה שלאחר כיבוש העיר על ידי העות'מאנים ב-1424. בראשית המאה ה-17, עם עליית חשיבותה המסחרית של איזמיר, החלה להתבסס בעיר קהילה יהודית.
רובה הורכבה מצאצאים לגולי ספרד, מהם רבים שהגיעו לאיזמיר מסלוניקי או מאיסטנבול.
בראש הקהילה עמדו רבנים בעלי שם, כגון ר' יוסף איסקפה, ר' חיים בנבנישתי ור' שלמה אלגאזי במאה ה-17, ר' רפאל יוסף חזן, ר' רפאל אשכנזי ור' יום טוב דאנון במאה ה-18.
בעיר חי ופעל רבי חיים פלאג'י,
מגדולי חכמי ספרד במאות השנים האחרונות.
הקהילה נהנתה מאוטונומיה ומחופש דת יחסי, וקיימה מערכות חינוך ומשפט נפרדות.
לאורך השנים עסקו בני הקהילה במסחר וכן בענפי ייצור שונים, ואף השתלבו במערכות השלטון.
ב-1657 נוסד בעיר בית דפוס עברי, ובמאה ה-19 יצאו לאור עיתונים יהודים, ופעלו בה מוסדות תרבות.
בשלהי 1845 הופיע באיזמיר העיתון "פואירטאס דיל אוריינטי" (שערי מזרח), בעריכתו של רפאל עוזיאל, והוא העיתון הראשון שהופיע בשפה הספרדית-היהודית, לאדינו.
עד לאמצע המאה ה-20, ראו אור בבתי הדפוס היהודיים באיזמיר קרוב לשש מאות ספרים, בעברית ובלאדינו ועיתונים.
חלק משמעותי מיהודי העיר התגוררו בשכונת קראטאש.
שבתי צבי, משיח שקר שסחף קהילות רבות בעולם היהודי במאה ה-17, היה בן העיר והיו לו חסידים רבים בקרב הקהילה.
במאה ה-19 החלה הקהילה מדלדלת, תהליך שהואץ בעקבות הנזקים שנגרמו לעיר במלחמה עם יוון.
כ-10,000 מבני הקהילה עלו לישראל לאחר הקמתה.
כיום מונה הקהילה כ-2,000 יהודים.
איזמבארד קינגדום ברונל היה מהנדס בריטי, חבר החברה המלכותית.
מוכר בזכות הקמת מסילת הרכבת גרייט וסטרן בין בריסטול ללונדון, סדרת אוניות קיטור מפורסמות וכן מספר רב של גשרים חשובים.
אף על פי שהפרויקטים של ברונל לא היו תמיד מוצלחים, לעיתים קרובות הם כללו פתרונות חדשניים לבעיות הנדסיות עתיקות.
במהלך הקריירה הקצרה שלו הצליח ברונל לרשום לזכותו פריצות דרך הנדסיות רבות, בהן ניתן למנות את עזרתו בבניית המנהרה הראשונה מתחת לנהר, וכן פיתוח האוניה הראשונה המונעת בעזרת מדחף שנועדה לשיט באוקיינוסים, ושבזמן בנייתה הייתה גם האוניה הגדולה בעולם.
ברונל סבל במשך שנים מבעיות בריאות שנבעו ממחלת הכליות שלו, לפני שנכנע לשבץ מוחי בגיל 53. נאמר על ברונל שהוא עישן כמעט 40 סיגרים ביום והסתפק בארבע שעות שינה בלילה.
ברונל נולד בפורטסמות', אנגליה, ב-9 באפריל 1806. אביו היה המהנדס סר מרק איזמבארד ברונל, ואמו סופיה קינגדום.
באותה התקופה עבד אביו בפורטסמות' על מכונה לייצור לבנים.
בגיל 14 נשלח לצרפת על מנת ללמוד בבית הספר התיכון "הנרי ה-4" שבפריז, ולאחר מכן המשיך בלימודיו באוניברסיטת קן בנורמנדי.
לראשונה זכה ברונל לחשיבות מסוימת כשהתמנה, בגיל 20, לעוזר מהנדס ראשי בפרויקט הגדול ביותר של אביו, מנהרת התמזה.
בתור מנהרה גדולה ראשונה מתחת לנהר, מנהרת התמזה הצליחה היכן שחפירות אחרות נכשלו בעיקר בעקבות המצאתו המתוחכמת של מרק ברונל, מגן החפירה.
המגן המונע באופן ידני היה אביהם הקדום של מכונות חפירת המנהרות המודרניות.
המכונה יצרה עטיפת מגן מסביב לחופרים וכך הגנה עליהם מהתמוטטות.
רוב המנהרות המודרניות נחפרות כיום באותה השיטה, ביניהן גם מנהרת התעלה בין אנגליה לצרפת.
ברונל ייסד את משרד התכנון שלו ברחוב דיוק בלונדון, וחי עם משפחתו בחדרים שמעל למשרד.
ברונל עבד קרוב לשנתיים בתכנון ובניית המנהרה שמתחת לנהר התמזה שבלונדון, ביחד עם חופרי המנהרה שהשתמשו במגן החפירה שהמציא אביו, מרק ברונל.
אביו של ברונל היה המהנדס הראשי של הפרויקט, והמימון הגיע מ"חברת המנהרה של התמזה" (Thames Tunnel Company).
הרכב קרקעית הנהר במקום החפירה היה רווי מים, ואף על פי שהתנאים הקיצוניים הוכיחו את הגאוניות שבהמצאתו של מרק ברונל, העבודה הייתה קשה ומסוכנת.
פעמים רבות המנהרה עמדה בפני התמוטטות בגלל חוסר היציבות של קרקעית הנהר, ואף על פי כן, ההנהלה הרשתה לצופים לרדת ולראות את מהלך החפירה.
העובדים סבלו רבות בזמן בניית המנהרה מכיוון שבאותה תקופה התנקזו לנהר התמזה כל שפכי העיר לונדון והמנהרה התמלאה לעיתים קרובות בצחנה עזה ובמים מזוהמים.
שני מקרים קשים של הצפה עצרו את העבודות לתקופות ארוכות, גרמו למותם של עובדים אחדים ופצעו באופן קשה את ברונל הצעיר.
ההצפה השנייה, שהתרחשה בשנת 1828, גרמה למותם של שני הכורים הבכירים ביותר, וברונל עצמו ניצל ממוות אך בקושי.
פריצת מים פתאומית לתוך המנהרה השליכה את ברונל מהמשטח עליו עמד, גרמה לו לאיבוד ההכרה, וסחפה אותו לצדה השני של המנהרה.
עם העלייה במפלס המים, ברונל נישא בזרם המים במעלה מדרגות, שם נאסף על ידי עוזרו רגעים מספר לפני שמפלס המים התחיל לרדת.
ברונל סבל מפציעות קשות בעקבות התקרית הזו, ועד מותו לא הצליח להחלים באופן מלא מפציעותיו.
בעקבות מקרה ההצפה, העבודות לבניית המנהרה הופסקו למשך מספר שנים.
עם זאת, לבסוף הושלמה בניית המנהרה, והיא עדיין נמצאת בשימוש על ידי הרכבת התחתית של לונדון.
הבניין שהכיל את המשאבות ששמרו על המנהרה יבשה ניצל מהרס בשנות ה-70 של המאה ה-20 על ידי מתנדבים והפך ל-"מבנה לשימור".
כיום הבניין מאכלס את מוזיאון ברונל.
המבצעים ההנדסיים שברונל היה אחראי להם באופן ישיר התחילו בגשרים.
גשר "רויאל אלברט" (Royal Albert) שנמתח על פני הנהר תאמאר (Tamar), וגשר עץ יוצא דופן ליד העיירה ברידג'ווטר (Bridgwater).
גשר הרכבת "מיידנהד" (Maidenhead), שנבנה בשנת 1838 מעל נהר התמזה, נשאר עד היום הגשר השטוח והרחב ביותר שנבנה מלבנים, וקווים ראשיים של רכבות ממשיכים לעבור עליו.
הגשר בנוי משתי קשתות לבנים, כשמפתח כל קשת ברוחב של 39 מטר, וגובהה של כל קשת לא יותר מ-7 מטר.
רוחבו של הגשר מספיק לארבע מסילות רכבות.
גשר "רויאל אלברט" תוכנן בשנת 1855 ל"חברת הרכבות קורנוול" אחרי שהתכנון המקורי של ברונל, שכלל מעבורת על פני שפך נהר התאמאר, נדחה על ידי הפרלמנט הבריטי.
הגשר מורכב משני מקטעים ראשיים באורך של 139 מטר כל אחד, 30 מטר מעל פני הנהר בעת גאות אביב ממוצעת, וכן מ-17 מקטעי גישה קצרים הרבה יותר.
הגשר נפתח על ידי הנסיך אלברט סאקסה-קובורג-גותה, בעלה של ויקטוריה, ב-2 במאי 1859, שנת מותו של ברונל.
ייתכן שהעבודה המזוהה ביותר עם ברונל היא הגשר התלוי "קליפטון" (Clifton) בבריסטול.
הגשר נמתח על פני 214 מטר, ונמצא באופן נומינלי 61 מטר מעל פני הנהר אייבון.
בזמן בנייתו של הגשר המקטע הראשי שלו היה הארוך ביותר בעולם.
ברונל הגיש ארבע תוכניות שונות לוועדה שבראשה עמד תומאס טלפורד (Thomas Telford), ולבסוף קיבל אישור להתחיל בעבודה על הגשר.
לאחר שאושרה הבנייה, שלח ברונל מכתב לגיסו, הפוליטיקאי בנג'מין הייוס (Benjamin Hawes), ובו כתב:
ברונל לא זכה לראות את הגשר בנוי.
לאחר מותו בשנת 1859 עמיתיו מהמכון להנדסה אזרחית הרגישו שהגשר הוא מפעל הנצחה ראוי לעבודותיו, ולכן התחילו בגיוס כספים להשלמתו של הגשר.
בשנת 1862 התחילה העבודה שוב, ובשנת 1864 נפתח הגשר לתנועה, חמש שנים לאחר מותו של ברונל.
בשנת 1833, עוד לפני שהושלמה מנהרת התמזה, ברונל מונה למהנדס הראשי של מסילת הרכבת המערבית הגדולה (Great Western Railway), מסילה שהייתה אחת מפלאיה של בריטניה הוויקטוריאנית, ונסללה בין לונדון לבריסטול.
חברת הרכבת המערבית הגדולה נוסדה בפגישה בבריסטול בשנת 1833, וההחלטה על יסודה נתקבלה כחוק בפרלמנט הבריטי בשנת 1835. לאחר שברונל מונה למהנדס הראשי של החברה, הוא החליט שתי החלטות שנויות במחלוקת.
ההחלטה הראשונה הייתה להשתמש במסילה ברוחב של 2,140 מילימטר, מכיוון שברונל האמין שמסילה רחבה יותר תאפשר נסיעה טובה יותר במהירויות גבוהות.
ההחלטה השנייה הייתה לסלול את המסילה צפונית למרלבורו דאונס (Marlborough Downs), אזור ללא ערים משמעותיות, שהיה באזור חיבור פוטנציאלי אל אוקספורד וגלוסטר.
החלטתו של ברונל להשתמש במסילת רכבת בעלת רוחב גדול בין הפסים הייתה שנויה במחלוקת מכיוון שכמעט כל מסילות הרכבת האחרות בבריטניה עד אז השתמש ברוחב הסטנדרטי של 1,435 מילימטר.
ברונל קבע שהרוחב הסטנדרטי הוא לא יותר מאשר העברה של רוחב שהיה בשימוש במסילות ברזל שנמצאו במכרות, ושעליהן עבד ג'ורג' סטיבנסון לפני שבנה את מסילת הרכבת הציבורית הראשונה.
ברונל ביצע חישובים מתמטיים וכן סדרת מבדקים, ומצא שהרוחב הרחב של 2140 מילימטר הוא הרוחב האופטימלי כדי להעניק לנוסעים נסיעה יציבה ונוחה, וזאת בנוסף לאפשרות לבנות קרונות וקטרים רחבים יותר שיאפשרו העלאה של מטען רב יותר לכל רכבת.
ברונל ערך סקר קרקע לכל המסלול שבין לונדון לבריסטול בעצמו.
הקבוצה הראשונה של הקטרים שאותם הזמין ברונל בשביל מסילת הרכבת ועל פי המפרט המיוחד שלו, לא הייתה משביעת רצון, פרט לסדרה בודדת של קטרים שנועדו להסעת נוסעים.
בעקבות זאת מונה דניאל גוץ' (Daniel Gooch) בן ה-20 בתור המפקח על הקטרים.
ברונל וגוץ' החליטו לבנות את הקטרים בעצמם ומיקמו את מפעל הקטרים שלהם בסוינדון (Swindon), מקום בו העלייה ההדרגתית מלונדון הופכת לירידה די תלולה לכיוון עמק האייבון.
ברונל השתמש בניסיון שאותו צבר במהלך בנייתה של תעלת התמזה.
הרכבת המערבית הגדולה כללה שורה של הישגים מרשימים: גשרי-דרכים רמים, תחנות רכבת מעוצבות וכן מנהרות רבות שביניהן ניתן למנות את "מנהרת הקופסה" (Box Tunnel), שבאותו הזמן הייתה מנהרת הרכבת הארוכה ביותר בעולם.
בנוסף, מנהרת הקופסה מפורסמת בכך שב-9 באפריל בכל שנה, במהלך זריחת השמש המנהרה מוארת באופן מלא.
ה-9 באפריל הוא גם יום הולדתו של ברונל, ויש הטוענים שברונל חישב את התאריך במתכוון.
הישגיו של ברונל הציתו את דמיונם של הבריטים שבאותה תקופה נטו מאוד כלפי טכניקה וטכנולוגיה, והוא הפך במהרה לאחד האנשים המפורסמים ביותר בבריטניה.
לאחר מותו של ברונל, התקבלה ההחלטה על כך שכל מסילות הרכבת בבריטניה יעברו לרוחב סטנדרטי.
ולכן למרות הטענות שהועלו על ידי חברת הרכבת המערבית הגדולה שהרוחב שלהם טוב יותר, הוחלט לבסוף להמשיך ולהשתמש ברוחב של סטיבנסון, בעיקר מכיוון שהיו מסילות רבות יותר בבריטניה ברוחב זה.