tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוג היה אחד מהאנשים שהיו אחראים להפיכת מחוז סמית' כמעוז של המפלגה הדמוקרטית במהלך הבחירות לנשיאות של 1884, וסייע לשכנע מצביעים אפרו-אמריקאים להצביע עבור המפלגה.
אף על פי שהוא קיבל עידוד להתמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית, דחה הוג את ההצעה ועסק בעריכת דין בעיר טיילר.
ב-1886 נבחר הוג כתובע הכללי של טקסס על בסיס מצע של רפורמה ברגולציה על חברות הרכבות.
באותה תקופה הייתה למדינה הסמכות לפקח על מגזר התחבורה, אך החוקים הקיימים לא נאכפו או שהיו בלתי ברורים.
באמצעות מגוון של תמרונים משפטיים אילץ הוג תאגידים שמחוץ לטקסס שהפעילו חברות רכבות להקים משרדי תפעול במדינה.
הוא גם שם קץ לתיאום התעריפים בענף הרכבות והציע שבית המחוקקים יגיש הצעה לתיקון לחוקת המדינה ליצירת נציבות הרכבות של טקסס.
ב-1888 הגיש הוג תביעה נגד חברות רכבות שבין שאר ההאשמות ניסו ליצור מונופול.
הוג זכה בתביעה, והביס את ברון חברת הרכבות רב העוצמה ג'יי גולד , ובכך קנה עצמו שם בפוליטיקה של טקסס.
הוג גם ניסה לרסן ניצול לרעה של תאגידים גדולים אחרים.
הוא התמודד מול חברות ביטוח "פראיות", ואילץ כמה מהן לעזוב את המדינה, ודרש מאחרות לפעול על פי אמות מידה חוקיות.
תחת הנחייתו, נעשתה טקסס למדינה השנייה בארצות הברית שקיבלה חוק נגד הגבלים עסקיים.
בתמיכתם של חוואים, מגדלי בקר וסוחרים זעירים, ניצח הוג בבחירות למשרת מושל טקסס של 1890. באותה מערכת בחירות אישר ציבור הבוחרים את התיקון לחוקת טקסס שהתיר את הקמתה של נציבות הרכבות ברוב גדול.
ב-3 באפריל 1891 העביר בית המחוקקים באופן גורף חוק להקמת נציבות הרכבות.
הוא מינה את לה פאייט ל.
פוסטר ואת ויליאם פ מקלין כנציבי הרכבות, ואת ג'ון רייגן, יזם חוק הסחר הבין-מדינתי , כיושב ראש הנציבות.
הוא גם מינה את ידידו הוותיק, קפטן ביל מקדונלד, להחליף את סמואל א.
מקמארי כקפטן של פלוגה B של הטקסס ריינג'רס, תפקיד שבו הוא החזיק עד 1907.
ב-1892 התמודד הוג בבחירות לתקופת כהונתו השנייה כמושל על בסיס מצע שכלל חמישה עקרונות: אישור חוקת המדינה, תמיכה בנציבות הרכבות, מניעה מחברות הרכבות להנפיק מניות בעלות ערך מנופח באופן מלאכותי, פיקוח על הנפקת איגרות חוב על ידי המחוזות ועל ידי הרשויות המוקמות, ופיקוח על בעלות על קרקעות על ידי זרים.
כאשר הבין יריבו על מועמדות המפלגה הדמוקרטית, ג'ורג' קלארק, שהוק יזכה ככל הנראה במועמדות המפלגה, עזבו תומכיו של קלארק את ועידת המפלגה ועברו למיקום אחר.
שם הם הקימו מפלגה חדשה, הדמוקרטים הג'פרסוניים, ובחרו בקלארק כמועמד למשרת המושל.
בבחירתם של הנציגים שנותרו בוועידת המפלגה זכה הוג במועמדות בקלות.
המפלגה הרפובליקנית תמכה בקלארק, והמפלגה הפופוליסטית בחרה כמועמד את עורך הדין תואמס לואיס נגנט.
בבחירות הכלליות קיבל הוג מספר קולות שהיה גדול מאלו שקיבלו כל אחד מיריביו, אך הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות טקסס שבה המועמד הדמוקרטים לא קיבל את רוב הקולות, כלומר יותר ממחצית הקולות.
במהלך תקופת כהונתו השנייה כמושל, קידם הוג שלושה תיקונים לחוקת טקסס.
ציבור הבוחרים דחה הצעה לזיכיון לבנקים מדינתיים והצעה לגמלאות לוותיקי הקונפדרציה הנזקקים, אך אישר תיקון לחוקה שקבע קיום בחירות לחברי נציבות הרכבות.
בעידודו, העביר בית המחוקקים חוק שאפשר לנציבות הרכבות לעדכן תעריפים בהתבסס על הערכה הוגנת, ולשים קץ לנוהג של חברות הרכבות לבצע מניפולציות במניות.
כאשר ב-1894 אישר בית המשפט העליון של ארצות הברית את התאמתה לחוקה של נציבות הרכבות בפסק דין "רייגן נגד חברת ההלוואות והנאמנות של החוואים" , סייע להם חוק זה להיאבק בכוחן של חברות הרכבות.
באפריל 1893 העביר בית המחוקקים חוק שדרש מכל הרשויות המקומיות שהנפיקו איגרות חוב להכין גם תוכנית לגביית מיסים מספיקים לתשלום הריבית.
הבטחת הבחירות האחרונה של הוג הוגשמה כאשר בית המחוקקים העביר את חוק הצמיתות והקרקעות התאגידיות, שדרש מתאגידים פרטיים למכור כל אדמה שהם החזיקו למטרות ספקולטיביות תוך 15 שנים.
חוק זה היה מלא בפרצות, ולא הייתה לו את ההשפעה שהוג התכוון שיהיה לו.
ב-1894 הגישה טקסס תביעה משפטית נגד חברת שבבעלותו של ג'ון ד.
רוקפלר ונגד חברת הבת שלה בטקסס, חברת הנפט ווטרס-פירס של מיזורי.
הוג והתובע הכללי שלו טענו שהחברות היו מעורבות בהנחות, תיאום מחירים, קונסולידציה, ובטקטיקות נוספות שנאסרו על ידי חוק ההגבלים העסקים של טקסס מ-1889. החקירה הסתכמה בכמה סעיפי אישום, כולל אחד נגד רוקפלר.
הוג ביקש שרוקפלר יוסגר ממדינת ניו יורק, אך מושל ניו יורק סירב לבקשה, שכן רוקפלר לא נמלט מטקסס.
נגד רוקפלר לא הוגשה מעולם תביעה, אך עובדים אחרים של החברה נמצאו אשמים.
כהונתו של הוג כמושל הסתיימה ב-1895, ובאותה שנה הלכה רעייתו לעולמה.
אף על פי שהוא לא היה אדם אמיד כשסיים את כהונתו, באמצעות קשריו הוא נעשה מעורב בעסקות מקרקעין ונפט וצבר הון גדול.
בבחירות לנשיאות של 1896 ובאילו של 1900 נאם הוג לטובתו של ויליאם ג'נינגס ברייאן במסגרת הפעילות של טמאני הול.
הוא גם גילה עניין ברעיון שהוביל לכרייתה של תעלת פנמה.
כמי שהצליח כמשקיע בנפט, גילה הוג עניין בנתיב ספנות שיקשר בין טקסס לבין אמריקה הדרומית, וכן בין טקסס לבין אסיה.
ב-19 באפריל 1900 הוא נאם בווייקו, שהם הוא אמר: "בואו נגרום לכך שטקסס, מדינת האימפריה, תישלט על ידי העם, ולא שטקסס תישלט על ידי תאגידים לוביסטים".
ב-1901 ייסד הוג את חברת טקסס (Texas Company), קודמתה של "טקסקו" , בשותפות עם ג'וזף ס.
קלינן , ג'ון וורן גייטס וארנולד שלאט .
בינואר 1905 נפצע הוג בתאונת רכבת בעת שהיה בנסיעת עסקים, ומעולם לא החלים לחלוטין.
ג'ים הוג נפטר ביוסטון ב-3 במרץ 1906, בגיל 54. הוא נטמן בבית הקברות אוקווד שבאוסטין.
הוג ביקש שבמקום מצבה מסורתית, יינטע על קברו עץ פקאן, ושזרעי העץ יופצו ברחבי המדינה כדי להפוך את טקסס ל"ארץ העצים".
בקשתו מולאה, וכך ניתנה תשומת לב רבה יותר לעצי הפקאן.
ב-1919 הכריז בית המחוקקים של טקסס על הפקאן כעץ שמסמל את המדינה.
העיירה סן סבה שבטקסס טוענת להיות "בירת הפקאנים של העולם".
על שמו של הוג קרוי מחוז ג'ים הוג שבטקסס.
בית הספר חטיבת הביניים על שם ג'ייס ס.
הוג שבשכונת נורהיל שביוסטון קרוי על שמו.
ב-22 באוגוסט 2017 הסירה אוניברסיטת טקסס באוסטין את פסליהם של שלושה אנשי הקונפדרציה, ביניהם פסלו של הוג .
נשיא האוניברסיטה הסביר שהסרת הפסל בוצע בשל המחאות האלימות בעצרת איחוד הימין האמריקאי בשארלוטסוויל.
בדצמבר 2018 הוצב הפסל מחדש באגף המזרחי של הבניין המרכזי של האוניברסיטה.
ג'יימס תומאס "ג'ים" ברויהיל היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, חבר המפלגה הרפובליקנית, אשר כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1963–1986 ולמשך תקופה קצרה גם בסנאט של ארצות הברית בשנת 1986. לפני כניסתו לפוליטיקה ניהל קריירה בתעשיית הרהיטים.
ברויהיל נולד ב-19 באוגוסט 1927 בלנויר שבקרוליינה הצפונית, והיה הבן הצעיר בארבעה ילדים של ג'יימס אדגר ברויהיל, אוליגרך הרהיטים, ושל סאטי האנט.
האב היה חבר בוועדה הלאומית של המפלגה הרפובליקנית במשך 28 שנים, אך רוב הזמן המפלגה הייתה חלשה בדרום, כולל בקרוליינה הצפונית.
לאחר שהשלים את לימודיו באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, הצטרף ברויהיל לחברה של אביו בשנת 1945 ושירת בה בתפקידים שונים עד 1962. בנוסף, היה פעיל באגודות תעשייה שונות במדינה ושימש כמנהיג קהילתי בלנויר.
ברויהיל האמין שיש צורך בתחרות פוליטית גדולה יותר בקרוליינה הצפונית, ושהוא יכול לחזק את המפלגה הרפובליקנית על ידי התמודדות אישית.
הוא התמודד לראשונה בבחירות ב-1962 לייצוג מחוז הקונגרס התשיעי בקרוליינה הצפונית.
בעקבות מיפוי מחדש אחרי מפקד האוכלוסין של 1960, הפסידה המדינה מחוז אחד, והאספה הכללית, שבשליטת הדמוקרטים, ניסתה להדיח את הרפובליקני היחיד במחוזות הקונגרס, , על ידי שינוי גבולות מחוזו.
בתהליך זה הועברו אזורים רפובליקנים למחוז ה-9, בעוד אזורים דמוקרטיים הועברו למחוז חדש שנועד להביס את ג'ונאס.
למרות התוכנית, ניצח ג'ונאס את המועמד במחוז ה-8, וברויהיל ניצח את המועמד הדמוקרטי בפער קטן מ-1%.
לאחר ניצחון זה, ברויהיל מעולם לא התמודד בקרב כה צמוד.
עמדותיו השמרניות כמעט בכל הנושאים ודאגתו לרווחת הבוחרים הפכו אותו לפופולרי מאוד במחוזו.
ב-1964, למרות גל ניצחון עצום של הדמוקרטים, זכה ברויהיל מחדש בהפרש של 11 נקודות.
לאחר מכן נבחר מחדש עשר פעמים, ולא קיבל פחות מ-54% מהקולות, ורק פעמיים ניצח בהפרש קטן מ-10 נקודות.
בשנת 1969 שונה מספר המחוז ל-10. אחד ההישגים הבולטים של כהונתו בבית הנבחרים היה תפקידו המרכזי ביצירת נציבות בטיחות מוצרי הצרכן של ארצות הברית.
ב-29 ביוני 1986, התאבד הסנאטור ג'ון איסט, שלא התמודד שוב.
ברויהיל, שכבר זכה למועמדות הרפובליקנית למחליפו, מונה על ידי מושל קרוליינה הצפונית ג'יילס מרטין לסנאט לשארית כהונתו.
המטרה הייתה להעניק לו יתרון של "מכהן" מול המועמד הדמוקרטי, מושל קרוליינה הצפונית לשעבר טרי סנפורד.
אולם, סנפורד ניצח את ברויהיל בפער קטן ונכנס לתפקיד מיידית.
לאחר מכן כיהן ברויהיל אחר כך כיו"ר ועדת פיתוח כלכלי של קרוליינה הצפונית וכמזכיר המסחר של קרוליינה הצפונית.
הוא פרש מהפוליטיקה ב-1991, אך מונה בשנת 1993 לחבר במועצת המנהלים של Appalachian State University.
הוא נכנס להיכל התהילה של המפלגה הרפובליקנית בקרוליינה הצפונית, וסניף הדואר בלנויר נקראה על שמו.
בזמן מותו התגורר ברויהיל בווינסטון-סיילם עם אשתו ללוס רובינס ברויהיל, אותה נשא לאישה ביוני 1951. היה לו בת ושני בנים.
ברויהיל נפטר בקהילת Arbor Acres United Methodist בווינסטון-סיילם ב-18 בפברואר 2023, בגיל 95, כתוצאה מסיבוכים של אי-ספיקת לב.
ג'יימס דאגלס מוריסון היה מוזיקאי, משורר, זמר, סופר ובמאי קולנוע אמריקאי.
מוריסון ידוע בעיקר כסולן וככותב השירים העיקרי של להקת "הדלתות".
בזכות יכולות הכתיבה שלו, התנהגותו ואישיותו הפרועה ויוצאת הדופן והכריזמה שבאה לידי ביטוי, בין היתר, בהופעותיו במסגרת הלהקה, נחשב מוריסון לאחד מהזמרים המשפיעים בתולדות המוזיקה בכלל והרוק בפרט.
מוריסון דורג במקום ה-47 ברשימת 100 הזמרים הטובים ביותר בכל הזמנים של מגזין הרולינג סטון ובמקום ה-12 ברשימה דומה של אתר בילבורד.
בשנות ה-70 התמכר מוריסון לאלכוהול אשר השפיע על התנהלותו ועל ביצועיו בהופעות.
הוא מת בפריז ביולי 1971, כשהוא בן 27 בלבד, ככל הנראה בשל מנת יתר של הרואין אשר הובילה לאי ספיקת לב.
מוריסון נולד במלבורן, פלורידה שבארצות הברית לקלרה וירג'יניה ולג'ורג' מוריסון, קצין בכיר בצי האמריקאי, ולהם נולדו שני ילדים נוספים (קטנים מג'ים): אנה רובין ואנדרו לי.
לפי הנטען, בגיל ארבע חזה מוריסון בתאונת דרכים קשה במדבר, בה היו מעורבים משפחה של אינדיאנים.
בילדותו, נדדו ג'ים ומשפחתו ברחבי המדינה עקב משרתו הצבאית של אביו.
בשל כך למד מוריסון בבתי ספר שונים, בהתאם למקום בו הוצב באותו זמן אביו.
ביוני 1961 סיים את לימודיו בתיכון וירג'יניה.
אחד מתחביביו הבולטים של מוריסון, כבר בתקופת נעוריו, היה קריאת ספרי פילוסופיה ושירה.
מבין כל ההוגים שקרא הוא הושפע בעיקר מכתביו של ניטשה, דוגמת "הולדת הטרגדיה", מעבודותיו של הפילוסוף היווני פלוטרכוס, כמו גם משיריו של המשורר הצרפתי ארתור רמבו, אשר לו השפעה על סגנון הכתיבה בשיריו הקצרים של מוריסון.
בנוסף, הושפע מוריסון רבות מכתביהם של ההוגים האקזיסטנציאליים, אך עיקר חיבתו והתבטאותו של מוריסון בכתביו מתכתבת עם רעיונות ניטשיאניים, וסגנון כתיבתו הוא ציורי וכאוטי באופן אשר מזכיר את זה של ניטשה עצמו.
בשיריו השונים מוריסון מרבה להתכתב עם הגותו של ניטשה ולהציג את אותם רעיונות ניטשיאניים מתוך האינטרפטציה שלו כלפיהם.
דוגמאות לשירים כאלו, אשר מושפעים באופן ישיר מניטשה כפילוסוף וכאדם הם "The End" שמתכתב עם רעיון האינסופיות הניטשיאני והמוות, "Horse Latitudes" אשר מתכתב עם סיפור התמוטטותו של ניטשה עקב צפייה בהתעללות בסוס, וכמו כן שירים כמו "When the Music's Over" ו-"Celebration Of The Lizard King"
"The Changeling" ועוד רבים אחרים עוסקים בניהליזם ומשמעות אל מול חווית המוות אשר שזורה ברוב השירים שמוריסון כתב ואף מתכתבים עם רעיון ה"על אדם".
בנוסף לכך פעמים רבות במהלך ההופעות של הלהקה מוריסון נהג להתעמת עם הקהל ואף צרח עליו להתעורר כמו בשיר "Celebration of the Lizard" שבאמצע שלו מוריסון צורח wake up.
מוריסון גירה את הקהל במהלך ההופעות של להקת הדלתות והן נטו להיות לא קונבנציונליות ביחס ללהקות אחרות.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים עבר מוריסון להתגורר עם סבו וסבתו בפלורידה, שם נרשם לקורסים בקולג' פטרסבורג ובשנת 1962 עבר לאוניברסיטת פלורידה סטייט, שם החל ללמוד קולנוע, תחום אליו נמשך כבר מילדותו.
בינואר 1964 עבר ללוס אנג'לס, קליפורניה ללמוד קולנוע וצילום באוניברסיטת UCLA וסיים שם את לימודי התואר בשנת 1966.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת UCLA בקיץ 1965, החל מוריסון לנהל אורח חיים בוהמייני כשהוא התגורר תקופה מסוימת על גג בניין בו התגורר חברו מתקופת הלימודים באוניברסיטה דניאל ג'קובס.
במהלך תקופה זו כתב מוריסון רבים משיריה המוקדמים של להקת "הדורז", בניהם "Hello, I Love You" ו-"Moonlight Drive".
על פי מנזרק, התקיים מוריסון מאכילת שעועית משומרת ומצריכת LSD למשך מספר חודשים.
במהלך אותו קיץ, החלו מוריסון וחברו מתקופת האוניברסיטה, רי מנזרק, לכתוב שירים ביחד לאחר שמנזרק, נגן קלידים ובסיסט מחונן, גילה את כישרון השירה המיוחד של מוריסון.
אליהם הצטרפו בהמשך המתופף ג'ון דנסמור, וחברו הגיטריסט רובי קריגר, שאותם פגשו בחוג מדיטציה.
הרביעייה נקראה "הדלתות", על שם ספרו של אלדוס האקסלי "דלתות התודעה".
את שם הספר אימץ האקסלי מוויליאם בלייק שכתב "כאשר דלתות התודעה נקיות, כל הדברים נראים כפי שהם, אינסופיים."
ב-1967 החלו הדלתות לנגן במועדונים בקליפורניה, ביניהם הויסקי אה גוגו, ומעט אחר כך הוציאו את אלבומם הראשון, "The Doors", שזכה להצלחה רבה.
קלות הדעת של חברי הלהקה, ובעיקר מוריסון והצריכה הרבה שלו של אלכוהול וסמים, הביאה את הלהקה לצרות, וב-1969 הועמד מוריסון למשפט במיאמי, בעקבות תקרית בה חשף, לכאורה, את איבר מינו מול קהל מעריצים בהופעה.
המשפט גבה מהלהקה סכום כסף גדול, והיה צעד ראשון בדרך להתפרקותה.
בראשית שנות השבעים נטש מוריסון את הלהקה, ונסע לפריז להתייחד עם חברתו.
מוריסון ראה עצמו כמשורר אמריקני והרבה לכתוב פואמות.
ובשלבים מסוימים בקריירה שלו אף שאף להציג את עצמו באופן רציני יותר מהתדמית שהייתה לו כאליל רוק ונוער.
דוגמה מובהקת לשיר שכזה היא "the unknown soldier" שבמהלכו, מוריסון נהג להמחיז את עצמו חוטף כדור מן הגיטרה וליפול ארצה על הרצפה, ההמחזה הזו לקחה למעלה מדקה וחצי והייתה שזורה באופן אינטגרלי בשיר במקביל לאינסטורמנט מקביל ומתאים שליווה אותה.
מוריסון חיפש דרכים חדשות ליצור ולהתבטא ובתקופה בה להקתו המעיטה להופיע, במיוחד ב-1969, התפנה מוריסון להוציא, במהדורה מוגבלת, ספר שירים פרי עטו והרבה להקליט את עצמו קורא את שירתו.
גם בשהותו בפריז ב-1971 לפני מותו, הקליט עצמו קורא שירה באולפן מקומי.
שבע שנים לאחר מותו, הוציאה הלהקה את האלבום "תפילה אמריקנית" המבוסס על הקלטות אלה.
בחודש יוני 1971 עבד מוריסון יחד עם חבריו ללהקה על האלבום "L.A.
Woman" כשבמקביל הקליט מוריסון מספר פואמות שכתב בליווי הפסנתרן לודוביקו אינוואנדי.
בתקופה זו, מוריסון היה מזוקן וכבד משקל וכן אלכוהוליסט.
מנזרק נהג לספר כי הוא היה מעשן מריחואנה רוב הזמן.
לאחר סיום העבודה על האלבום וסיום החוזה עם אלקטרה רקורדס, מוריסון הכריז בפני חבריו ללהקה ולמנזרק כי הוא מתכוון לעזוב לפריז, וכי בת זוגו פמלה קורסון כבר נמצאת שם כמה שבועות בדירה שכורה.
חבריו ללהקה אהבו את הרעיון, אך לא ידעו מפי מוריסון לגבי זמן חזרתו מפריז.
קורסון ומוריסון היו בפריז למשך תקופה ארוכה של כחודש וג'ים התקשר לדנסמור בנוגע לרצונו העז לחזור, לנגן וליצור שירים כשבמקביל התעסק שוב בכתיבת פואמות וקטעי שירה.
ב-3 ביולי 1971, מוריסון נמצא ללא רוח חיים באמבטיה בדירה בידי קורסון שהציעה לו קוקאין למורת רוחו של מוריסון שטען שזה גורם לו להיות חולה.
ולאחר מכן, החלו לעלות שמועות וסיפורים בדויים על כך שמוריסון כבר איננו עד שמנזרק קיבל שיחת טלפון ממנהל הלהקה ביל סידונז שבישר על מותו של מוריסון.
סידונז עזב לפריז והשתתף בלווייתו של מוריסון לצד קורסון.
סיבת מותו של מוריסון נותרה במחלוקת עד היום מאחר שלא בוצעה בו נתיחה שלאחר המוות, אשר בצרפת לא נדרשה על פי חוק.
אך סיבת המוות שנקבעה הייתה דום לב כתוצאה מהשימוש בקוקאין.
מוריסון היה בן 27 במותו, וכתוצאה מכך נכנס ל"מועדון 27".
אחד הכינויים איתו מזוהה מוריסון הוא "Lizard King" (מלך הלטאות), שמקורו במשפט: "I am the lizard king, I can do anything" המופיע בשיר "Celebration of the Lizard" ("חגיגת הלטאה").
משמעות הביטוי היא כחלק מן העלילה שבנה סביבו מוריסון בפואמה ובעקבות כינוי זה, הוענק שמו ללטאה קדמונית - Barbaturex morrisoni (ברבטורקס מוריסוני), שחיה לפני כ-35 מיליון שנה במיאנמר וזוהתה במאובן בשנת 2013.
לאחר מותו, המשיכו חברי "הדלתות" ליצור אלבומים אינסטרומנטליים או שירה של רובי קרייגר וריי מנזרק: "Full Circle" ,"Other Voices" ו-"An American Prayer", שבנוי מקטעי שירה או דיבור של ג'ים מוריסון שהקליט כשהיה בפריז.
בת זוגו של מוריסון, פמלה קורסון נהגה להאשים את עצמה במותו של ג'ים מאחר שעודדה אותו להשתמש בקוקאין.
קורסון מתה כשלוש שנים לאחר מותו של מוריסון ממנת יתר כשגם היא בת 27.
ג'ים לי הוא כותב, עורך, מאייר ומפיץ קומיקס קוריאני-אמריקאי, שהחל את דרכו כמאייר עבור חברת מארוול קומיקס בשנת 1987, עם כותרים כ-Alpha Flight ו-Punisher: War Journal, בטרם הוכר בזכות עבודתו בחוברות The Uncanny X-Men.
לי מוכר בסגנון הציור המפורט והדינאמי שלו ונחשב לאחד האמנים המפורסמים והמבוקשים ביותר בעשור האחרון.
בשנת 1992, לי ייסד יחד עם אמנים נוספים חברת הפצה משלהם, אימג' קומיקס.
בנוסף, ברשותו חברת הפצה בשם Wildstorm Productions, אותה מכר בשנת 1998 לחברת DC קומיקס.
לי המשיך לפרסם תחת ליין ויילדסטורם עד לשנת 2010.
ב-18 בפברואר 2010, לי מונה כמפיץ שותף עבור חברת DC קומיקס, יחד עם העורך דן דידיו.
כהוקרה על עבודתו, לי זכה בפרס ע"ש הארווי קורצמן, שלושה פרסים מטעם מגזין ויזארד, וכן פרס אינקפוט (Inkpot Award), המוענק כמדי שנה בכנס קומיק-קון העולמי.
Superman/Batman #26 (שני עמודים, עם אמנים אחרים, 2006)
Grifter/Shi #1, (מיני סדרה בת שני חלקים, עם טרוויס צ'רסט, 1996)
ג'ים סינקלייר הוא פעיל זכויות אוטיסטי, שיחד עם קתי ליסנר גראנט ודונה ויליאמס הקים את רשת האוטיסטים הבינלאומית בשנת 1992. בגלל שהיה היחיד מבין השלושה שהיה מחובר לאינטרנט באותה התקופה, הוא הפך להיות הרכז של רשת האוטיסטים הבינלאומית.
סינקלייר ממשיך לרכז את הרשת גם כיום.
סינקלייר, אוטיסט שהתחיל לדבר רק כשהיה בן 12, פרסם בשנת 1993 את המאמר הנודע "אל תתאבלו עלינו" ובכך הפך לאחד האבות המייסדים של התרבות האוטיסטית.
הוא מוזכר גם בספרה של דונה ויליאמס "מישהי במקום כלשהו", המספר גם על הקמת רשת האוטיסטים הבינלאומית.
עד אמצע שנות ה-90 של המאה העשרים, כנסים בנושא אוטיזם כמעט אף פעם לא כללו מרצים אוטיסטים; סינקלייר, שהיה אחד האוטיסטים הראשונים שהרצו בכנסים, מרבה להרצות בצפון אמריקה ובאירופה, והירצה גם בישראל.
הוא מביא לידיעת הציבור את השקפותיהם של אנשי הקשת האוטיסטית.
סינקלייר מעיד שגידלו אותו כילדה, אבל לדבריו הוא בעל גוף אינטרסקסואלי.
ג'ים ונהג הקטר הוא ספר ילדים מז'אנר הפנטזיה שנכתב על ידי מיכאל אנדה, ואויר על ידי פ.
הספר יצא לאור בגרמניה בשנת 1960.
הספר תורגם לשפות רבות וזכה בפרס אנדרסן ב-1962. בעקבותיו נכתב ספר ההמשך ג'ים וכנופיית ה-13 .
הספר יצא לראשונה בעברית בהוצאת אביגיל בתרגום לנדה מטלון, ואחר כך בסדרת מרגנית בהוצאת זמורה-ביתן-מודן.
כמו כן, שודרה בארץ (בתחילת שנות ה-2000) סדרת אנימציה שהתבססה על שני הספרים הנ"ל ונקראה "ג'ים בוטן".
הסדרה שודרה בערוץ "פוקס קידס" (ערוץ דיסני של היום).
בשנת 2018 יצא לאקרנים סרט הקולנוע "ג'ים ונהג הקטר", בהפקה גרמנית ובהשתתפותה של שירלי מקליין.
עלילת הספר מתרחשת במאה ה-20, ומתוארים בו מכשירי טלפון, פנסי כיס עם סוללות, גומי לעיסה, שירותי דואר סדירים וספינות נוסעים חוצות אוקיינוס, אך לתוך מציאות זו נמזגים זמנים אחרים (כך לדוגמה: סין בספר היא עדיין אימפריה קיסרית מפוארת, ואינדיאנים ואסקימואים חיים בצורת חייהם המסורתית).
כמו כן מתוארים בספר מקומות גאוגרפיים פנטסטיים (לדוגמה: הגיבורים מגיעים ל"כתר העולם", שרשרת הרים הצבועה פסים אדומים ולבנים, וכן מתוארת עיר הדרקונים, הנמצאת ב"ארץ אלף הרי הגעש").
עלילת הספר נפתחת באי קטנטן ושלו בשם "נוחיה", בו מתגוררים אנשים מעטים.
בארמון, בין שתי פסגות ההר אשר בנוחיה, מתגורר המלך אלפונס השנים עשר פחות רבע.
חיים איתו באי גם נתיניו: מר שרוולי, שכמעט אינו עושה דבר פרט להיותו נתין ונתון לממשל; גברת מהה האימהית, בעלת חנות המכולת; לוקס נהג הקטר; וקטורה, הקטר הרגשנית וטובת המזג.
יום אחד מביאה ספינת הדואר, שהיא הקשר היחיד של האי לעולם, חבילה מסתורית, המיועדת לגברת תותבת אשר כתובתה "קומה שלישית, הרחוב הישן, בוכיה".
השולח המסתורי של החבילה הוא "13".
כיוון שהדוור אינו מכיר ארץ בשם בוכיה, הוא משאיר את החבילה בנוחיה בעלת השם הדומה.
המלך מחליט שהחבילה שייכת לגברת מהה, מכיוון שהיא האישה היחידה הנמצאת באי.
תושבי האי מגלים לתדהמתם כי החבילה מכילה תינוק קטן שחום עור.
לוקס נהג הקטר מעניק לו את השם ג'ים, שמאוחר יותר הופך לג'ים כפתורי, וגברת מהה מאמצת את התינוק החביב.
ג'ים גדל לנער שובב, המשמח את לב כולם, אך כיוון שהמלך אלפונס צופה כי חצי הנתין שנוסף לאי הקטנטן יגדל ברבות הימים ויהיה לנתין שלם, הוא מבקש מלוקס לסלק את קטורה הקטר מהאי כדי למנוע את הצפיפות הבלתי נסבלת.
לוקס מחליט לעזוב את נוחיה עם קטורה, מאחר שאין טעם לחיי נהג קטר ללא הקטר שלו, וג'ים, הכרוך אחרי לוקס, מבקש ומקבל ממנו אישור להצטרף אליו במסעו ההרפתקני אל הבלתי נודע.
קטורה מגלה יכולות אמפיביות, והשניים חוצים את הים, מגיעים לפינג בירת סין, ומשם ממשיכים למסע הרפתקאות בחיפוש אחר לי סי, בתו של קיסר סין שנחטפה לעיר הדרקונים.
השנים פוגשים את טור-טור ה'ענק למראית עין', ואת נפומוק הדרקון למחצה, שאינו גזעי מספיק כדי שירשו לו להתגורר בעיר הדרקונים.
לבסוף הם מגיעים לעיר הדרקונים, מכניעים את גברת תותבת ומחלצים את הנסיכה יחד עם חבריה האסורים.
בסיום הספר מתארסים ג'ים והנסיכה.
ג'יימס "ג'ים" פול מונטגומרי הוא שחיין עבר אמריקאי.
אלוף אולימפי (מונטריאול 1976) בעל 4 מדליות 3 מהן זהב, אלוף עולם בעל 9 מדליות מהן 7 זהב, זכה ב-5 מדליות זהב באליפות עולם אחת (בלגרד 1973) ושיאן עולם, קבע 11 שיאי עולם, מהם 4 שיאים אישיים במשחה היוקרתי ל-100 מטר חופשי.
מונטגומרי היה לשחיין הראשון בהיסטוריה שירד מגבול 50 שניות במשחה זה כשקבע תוצאה של 49.99 שניות, באירוע הגדול ביותר באולימפיאדה.
ג'ים מונטגומרי נולד במדיסון, ויסקונסין.
הוא התאמן אצל המאמן ג'ק פטיג'ר בעיר מגוריו.
בהמשך התאמן תחת הדרכתו של המאמן דוק קונסילמן באוניברסיטת אינדיאנה.
מונטגומרי כבש את אליפות העולם שנערכה בבלגרד, יוגוסלביה בשנת 1973 בגיל 18. הוא זכה ב-5 מדליות זהב במשחים היוקרתיים ביותר.
במשחה ל-100 מטר חופשי ניצח בתוצאה של 51.70 שניות לפני מישל רוסו מצרפת (52.08 שניות) ומייקל ונדן מאוסטרליה (52.22 שניות), במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:53.02 דקות, לפני קורט קראמפולץ בן ארצו (1:53.61 דקות) ורוג'ר פיטל ממערב גרמניה (1:53.97 דקות).
לאחר האליפות לקה במונונוקלאוזיס זיהומי המכונה מחלת הנשיקה בצורה קשה.
את שיאו העולמי הראשון קבע במבחנים האמריקאיים לאליפות העולם ביוני 1975 כששחה 100 מטר חופשי בתוצאה של 51.12 שניות בשלב המוקדמות.
הוא שיפר את השיא העולמי של מארק ספיץ האגדי שנקבע באולימפיאדת מינכן (1972) (51.22 שניות).
באליפות העולם שנערכה בקאלי, קולומביה בשנת 1975 זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה שליחים 4x100 חופשי בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:24.85 דקות, לפני מערב גרמניה (3:29.55 דקות) ואיטליה (3:31.85 דקות).
מדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי בתוצאה של 51.44 שניות אחרי אנדי קואן בן ארצו (51.25 שניות) וולדימיר בורה מברית המועצות (51.32 שניות).
באליפות ארצות הברית בשחייה שנערכה בקנזס סיטי, ב-23 באוגוסט אותה שנה הוא קבע שיא עולם חדש במשחה ל-100 מטר חופשי בשלב חצי הגמר בתוצאה של 50.59 שניות.
לאולימפיאדת מונטריאול הגיע כשיאן עולם במשחה ל-100 מטר חופשי כשזמנו עמד על 50.59 שניות.
הוא היה השחיין הראשון שירד מגבול 51 שניות.
במשחקים עצמם, כבר בחצי הגמר הוא שיפר את השיא העולמי כששחה זמן של 50.39 שניות.
בגמר הוא ניצח עם שיא עולמי מדהים, כששבר מחסום פסיכולוגי גדול, את מחסום 50 השניות כשקבע שיא עולם חדש בתוצאה של 49.99 שניות.
שני סיים בן ארצו ג'ק בבשוף (50.81 שניות) ושלישי פטר נוק ממערב גרמניה (51.31 שניות).
המתחרה העיקרי שלו, ג'ונטי סקינר מדרום אפריקה לא השתתף, בגלל החרם הספורטיבי שהוטל על דרום אפריקה עקב מדיניות האפרטהייד.
סקינר שיפר את השיא העולמי המדהים, כשלושה שבועות מאוחר יותר כשקבע זמן של 49.44 שניות.
הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:50.58 דקות אחרי חבריו לנבחרת, ברוס פורניס (1:50.29 דקות) וג'ון נייבר (1:50.50 דקות).
באליפות העולם שנערכה בברלין, גרמניה המערבית בשנת 1978 זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש בתוצאה של 3:19.74 דקות, לפני מערב גרמניה (3:26.65 דקות) ושוודיה (3:26.95 דקות).
ב-100 מטר חופשי הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 50.73 שניות אחרי בן ארצו דייוויד מקאג (50.24 שנית) ולפני קלאוס סטיינבאך ממערב גרמניה (50.79 שניות).
לאחר שפרש משחייה תחרותית החל לאמן.
כעת הוא מאמן באדיסון, טקסס.
הוא הבעלים של שחייני מאסטרס בדאלאס.
בסך הכל שיפר 11 שיאי עולם, מהם 4 שיאים אישיים במשחה ל-100 מטר חופשי, ו-7 במשחי שליחים.
מונטגומרי זכה ב-11 תוארי אליפות ארצות הברית ו-8 תוארי NCAA.
בשנת 1986 זכה להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ג'ים מרשל היה צלם אמריקאי, שעיקר עבודתו התמקדה בצילום מוזיקאים מפורסמים.
מרשל נולד בשיקגו, אילינוי, אך בילה את מרבית חייו המקצועיים בסן פרנסיסקו.
מרשל החל את קריירת הצילום שלו בשנת 1959, בתקופת דור הביט, ועסק בתיעוד זמרים ולהקות, לעיתים בתנאי אולפן ולעיתים במסגרת הופעות או סיבובי הופעות.
מרשל התפרסם בעיקר עקב כך שהיה הצלם היחיד שהורשה להיכנס אל מאחורי הקלעים בהופעתה הרשמית האחרונה של להקת הביטלס ב"קנדלסטיק פארק" בסן פרנסיסקו, ב-29 באוגוסט 1966. כמו כן, שימש מרשל כצלם הראשי בפסטיבל וודסטוק בשנת 1969.
מרשל המשיך לעבוד ולצלם גם בשנותיו המאוחרות, וצילם אמנים כגון לני קרביץ, "רד הוט צ'ילי פפרז", בן הרפר ואחרים.
מרשל צילם בין היתר תמונות עבור עטיפות אלבומים.
מרשל נפטר בגיל 74 בניו יורק, יום לפני שהיה אמור להופיע בגלריה בעיר על מנת לקדם את מכירת ספר הצילומים החדש שלו.
ג'יימס אלווין "ג'ים" פאלמר הוא שחקן עבר בבייסבול האמריקאי.
בשנת נבחר להיכל התהילה של הבייסבול.
פאלמר שיחק במהלך כל הקריירה שלו בליגה האמריקאית MLB, בין השנים 1965–1984, בקבוצה אחת, בולטימור אוריולס.
פאלמר שיחק בעמדת המגיש (פיצ'ר) הפותח.
במהלך הקריירה שלו ניצח עם קבוצתו ב-268 משחקים, והפסיד ב-165. ממוצע נקודות הנגד שלו היה 2.86, והוא השיג 2,212 סטרייק-אאוט.
במהלך הקריירה השיג מספר שיאים אישיים.
הוא ניצח 20 משחקים בעונה 8 פעמים: בשנים 73–1970 ו-78–1975. פאלמר הוא היחיד בהיסטוריה שניצח משחק בסדרת גמר בשלושה עשורים: 1966, 1970-1 ו-1983. הוא לא נתן לאף חובט לחבוט הום ראן עם רצים על כל הבסיסים (Grand Slam).
כן היה הצעיר ביותר (קצת לפני גיל 21) לזרוק משחק שלם בלי לחטוף נקודה (shutout) במשחק גמר, ב-1966.
העונה הטובה ביותר שלו הייתה בשנת 1975. למרות שקבוצתו לא הגיעה לשלב משחקי הפלייאוף, הייתה זו עונה אישית טובה לפאלמר, בה השיג 23 ניצחונות ו-11 הפסדים, ממוצע נקודות נגד של 2.09, עשרה משחקים שלמים בלי לחטוף נקודה, וכן זכה בתואר הפיצ'ר הטוב ביותר בליגה.
מאז פרישתו של פאלמר ב-1984, קבוצת בולטימור לא הגיעה עדיין לסדרת גמר, כפי שהיה במהלך הקריירה שלו.
הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי, מועמד פרס גלובוס הזהב על תפקידו בסרט " טקס" ושחקן המיני סדרה "צפון ודרום".
מצלר נולד בעיר אונאונטה שבניו יורק.
שיחק בייסבול ב"דארטמות' קולג'" וגילה כישרון גדול בתפקיד הפיטצ'ר, לאחר שסיים את לימודיו קיבל מצלר הצעה לחוזה מקצועני בקבוצת ה"בוסטון רד סוקס", אולם הוא ויתר על ההצעה והלך ללמוד תיאטרון במטרה להפוך לשחקן.
לפני שהפך לשחקן שיחק בייסבול בליגת חובבים ושימש גם כשדר ספורט.
התחיל את דרכו בקולנוע, בסרטו של ארתור פן "ג'ורג'יה" ובדרמת ההתבגרות " טקס", בה שיחק בתפקיד שזיכה אותו במועמדות לפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר לצידו של מאט דילון.
לאחר מכן התפרסם מצלר במיני סדרת הדרמה "צפון ודרום" בתפקיד הפוליטיקאי ג'יימס האונטון.
מצלר התקשה לשחזר את הצלחותיו מתחילת שנות ה-80 והשתתף בתפקידי משנה בסרטים "צעד לא מחושב" (לצידו שחקן ותסריטאי הסרט בילי בוב תורנטון), "סודות אל איי", "גווייה על שפת הנהר" "שיחה קטלנית", "חם לתופך", "ילדי התירס 3" ו"נקודת מבט".
גווייה על שפת הנהר (1986)
הזרם השני: אבודים בזמן (1992)
חסדם של האמיש (2010) - סרט טלוויזיה
ג'ים יונג קים (בקוריאנית: 김용金勇, באנגלית: Jim Yong Kim, מוכר גם בשם קים יונג; נולד ב-8 בדצמבר 1959) הוא רופא אמריקאי ממוצא קוריאני אשר כיהן כנשיא הבנק העולמי.
יונג קים שימש הנשיא ה-17 של דארטמות' קולג', הוא היו"ר לשעבר של המחלקה לבריאות גלובלית ורפואה חברתית בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד והיה גם מייסד ומנכ"ל של ארגון Partners In Health.
ב-2 במרץ 2009 מונה קים למשרת נשיא דארטמות' קולג', תפקיד אותו החל למלא למעשה ב-1 ביולי אותה השנה.
קים הוא האסיאתי-אמריקאי הראשון שעמד אי פעם בראש אחת מאוניברסיטאות ליגת הקיסוס.
ב-2010 נבחר לחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ב-23 במרץ 2012 הודיע נשיא ארצות הברית ברק אובמה כי ארצות הברית תקדם את מועמדותו של קים למשרת נשיא הבנק העולמי.
ב-16 באפריל 2012 פורסם כי קים יחליף את רוברט זליק וישמש כנשיא הבנק.
ב-1 ביולי נכנס קים לתפקידו.
הוא פרש מתפקידו ב-1 בפברואר 2019 והוחלף זמנית על ידי קריסטלינה גורגייבה עד שדייוויד מלפאס נכנס לתפקיד באפריל 2019.
קים נולד בסיאול, קוריאה הדרומית.
כשהיה בן חמש עבר עם הוריו לארצות הברית וגדל באיווה.
אביו לימד רפואת שיניים באוניברסיטת איווה בעוד שאִמוֹ קיבלה את הדוקטורט שלה בפילוסופיה סינית.
קים למד בתיכון המקומי שם היה התלמיד המצטיין, רכז קבוצת הכדורסל והקוורטרבק של קבוצת הפוטבול.
לאחר שנה וחצי באוניברסיטת איווה עבר קים לאוניברסיטת בראון שם סיים ב-1982 תואר ראשון בהצטיינות.
ב-1991 קיבל תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת הרווארד וב-1993 קיבל דוקטורט באנתרופולוגיה, גם כן מהרווארד.
לצד פול פארמר, אופיליה דאל, טוד מק'קורמק ותומאס ג'יי ווייט נמנה קים עם מייסדי Partners In Health ב-1987. הארגון החל בהאיטי בתוכנית בריאות חדשנית ורדיקלית הממוקדת בקהילה ואשר התבססה על הצרכים המקומיים ועל הכשרת חברי הקהילה ליישמם.
בראשית שנות ה-90 של המאה ה-20 שירתה התוכנית מעל 100,000 איש.
התוכנית זכתה להצלחה מרשימה בטיפול במחלות זיהומיות בעלות נמוכה, כאשר היא מצליחה להביא לריפוי חולי שחפת בבתיהם בעלות של 150–200 דולר, בעוד שבבתי החולים בארצות הברית היה עולה טיפול כזה בין 15,000 ל-20,000 דולר.
לקים היה תפקיד חשוב בעיצוב פרוטוקולי טיפול והשגת עסקאות שיניבו תרופות זולות ויעילות יותר.
ב-1994 הורחב המודל של PIH לפרו.
ב-1998, תוצאות מוצלחות ביותר בריפוין של מחלות, הן מחלות נפוצות והן מחלות חמורות, הניעו את ארגון הבריאות העולמי לאמץ את המודל, ולתמוך בהתאמת טיפול קהילתי לקהילות עניות ברחבי העולם.
הצלחה מיוחדת בטיפול בשחפת עמידה לתרופות גרמה לארגונים בינלאומיים להקדיש מחדש מאמצים למיגור המחלה וביוני 2002, ארגון הבריאות העולמי אימץ מרשמים להתמודדות עם המחלה, שהיו כמעט זהים לאלו בהם השתמש PIH בפרו.
עבודתו של קים עם PIH לטיפול בשחפת עמידה לתרופות, הייתה המקרה הראשון בקנה מידה רציני לטפל במחלה במדינה ענייה ומתכונת דומה של מאמצים שוכפלה ליותר מ-40 מדינות ברחבי העולם.
כיום מועסקים ב-PIH למעלה מ-13,000 עובדים ב-12 מדינות.
קים עזב את הארגון כמנכ"ל ב-2003.
קים עזב את PIH ב-2003 לטובת ארגון הבריאות העולמי, שם החל לשמש כעוזר למנכ"ל.
במרץ 2004 הוא מונה כמנהל מחלקת האיידס בארגון, לאור הצלחתו ביצירת תוכניות למלחמה במחלה בעת עבודתו ב-PIH.
קים פיקח על כל הפעילויות הקשורות לאיידס בארגון הבריאות העולמי, תוך התמקדות ביוזמות שמטרתן לסייע למדינות מתפתחות להרחיב את תוכניות הטיפול והמניעה שהן מציעות.
בכך נכללה יוזמת ה-"3X5" השאפתנית שנועדה להציע טיפול לשלושה מיליון חולי איידס עד שנת 2005. המטרה לא הושגה עד 2007, אך לדברי ארגון הבריאות העולמי סייעה לדחוף את אסטרטגיות הטיפול במחלת האיידס באפריקה מהר יותר ורחוק יותר משניתן היה לצפות להשיג בכל דרך אחרת.
נכון ל-2012 התוכנית טיפלה בלמעלה משבעה מיליון חולי איידס באפריקה.
החל מ-1993 שימש ד"ר קים כמרצה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד, כשבסופו של דבר הפך לפרופסור ברפואה, רפואה חברתית וזכויות אזרח.
בעת פרישתו ב-2009 החזיק קים במשרת יו"ר מחלקת הבריאות העולמית והרפואה החברתית, ראש אגף Global Health Equity בבית החולים בריגהאם אנד וימנ'ס ומנהל מרכז בריאות וזכויות האדם François Xavier Bagnoud בבית הספר לבריאות הציבור באוניברסיטת הרווארד.
במהלך קריירה שנפרשה על פני שני עשורים ואשר מטרתה להביא לשיפור הבריאות במדינות מתפתחות, היה קים מעורב במספר מאמצים מחקריים ואקדמיים.
בשנים האחרונות הוביל קים את פיתוחו של שדה חדש שהתמקד בשיפור היישום והאספקה של התערבויות בתחומי הבריאות בקהילות עניות ברחבי העולם.
תוכניותיו פועלות בהתאם לפילוסופיה על פיה התקדמות בפיתוח תוכניות בריאות עולמיות יעילות יותר התעכבה בשל מיעוט גישות בקנה מידה גדול לשיפור עיצובן של תוכניות התערבות.
תחום חדש זה יאסוף, ינתח ויפיץ בהרחבה גוף מקיף של תובנות מעשיות על אספקה יעילה של בריאות עולמית.
לצורך קידום מטרות אלו היה קים אחד ממייסדי Global Health Delivery Project, יוזמה משותפת של המחלקה לרפואה חברתית בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד ושל המכון לאסטרטגיה ותחרותיות בבית הספר למנהל עסקים של הרווארד.
מקרי הבוחן בשדה הבריאות העולמית שנוצרו על ידי הפרויקט הזה היוו את הגרעין לתוכנית לימודים חדשה שנלמדת כעת בבית הספר לבריאות הציבור של הרווארד.
צוותו של קים גם פיתח "קהילת תרגול" מבוססת אינטרנט GHDonline.org, על מנת לאפשר למתרגלים ברחבי העולם גישה נוחה למומחיות, לשיתופי מידע ולמעורבות בפתרון בעיות בזמן אמת.
במהלך שהותו בהרווארד פרסם קים מספר מאמרים מדעיים בכתבי עת מדעיים מובילים ביניהם, New England Journal of Medicine Science ו-The Lancet; כמו כן, לקח חלק בכתיבת או עריכת מספר ספרים.
כמומחה לשחפת כיהן קים או אף עמד בראש מספר ועדות בנושא המדיניות הבינלאומית להתמודדות מול השחפת.
במרץ 2009 פורסם שמו של קים כנשיא ה-17 של דארטמות' קולג' כשהוא הופך בכך לאמריקני ממוצא אסיאתי הראשון ליטול תפקיד של נשיא מוסד הנמנה עם ליגת הקיסוס.
קים ליווה פיתוח תוכניות חדשניות בדארטמות', תוך שהוא עושה שימוש בניסיונו בתחומי הבריאות ובנושאים בינלאומיים.
בינואר 2010 סייע קים, יחד עם סטודנטים ומרצים אחרים מדארטמות' ועם ארגון PIH וארגונים אחרים, להגיב לרעידת האדמה בהאיטי (2010) כשכוננו את ה-Dartmouth Haiti Response.
הישגי היוזמה הסתכמו בגיוס תרומות של מעל מיליון דולר, אספקת 18 טון של ציוד רפואי, שליחתם להאיטי של 25 אנשי מקצוע מתנדבים מתחום הרפואה ומאות סטודנטים שהתנדבו לתרום בקמפוס.
באפריל 2010 השיק קים את הפרויקט הלאומי לשיפור הבריאות במכללות (NCHIP), אשר מכנס מספר מוסדות מומחים על מנת לפתח שיטות כמותיות לצורך טיפול בבעיות בריאות של סטודנטים.
באפריל 2011 השיק הפרויקט את תוכנית הבכורה שלו, מאמץ להתמודד עם שתייה מופרזת.
במאי 2010 סייע קים בהשגת מענק אנונימי בסך 35 מיליון דולר להקמת ה-Dartmouth Center for Health Care Delivery Science.
המרכז יוצר שדה חדש פורץ דרך המטפח שיתוף פעולה בין חוקרים ואנשי מקצוע מתחום הרפואה, על מנת לתכנן, ליישם ולכונן דגמים חדשים של טיפול רפואי בעלות נמוכה ובאיכות גבוהה.
ב-2012, בעקבות חששות משמעותיים ומאמץ נרחב של קים לטפל באלימות מינית בקמפוס, אימץ דארטמות' יוזמה חדשה לחנך סטודנטים באשר לחשיבות של התערבות עוברי אורח במקרי תקיפה מינית, כחלק מתוכנית גדולה יותר של מודעות לנושא תקיפה מינית.
ב-2011 ספג קים ביקורת על סירובו לפרסם את תקציב דארטמות'.
קים השיב לביקורת בכך ששחרר דו"ח משלים נרחב ובקיום פגישה פומבית עם הסגל, שלאחר מכן הביע שביעות רצון מתגובתו של קים.
עם זאת, קים לא התייחס לבקשת אספת הסטודנטים לקבל גישה למידע על כל סעיף תקציבי העולה על 10,000 דולר.
באותה שנה התפרסמו בעיתון הסטודנטים מאמרי מערכת שהביעו אי שביעות רצון מנשיאותו של קים, כאשר אחד המאמרים תיאר את קים כ"לא פופולרי בקרב סטודנטים רבים בימים אלו".
ביקורת נוספת נמתחה על מנהיגותו של קים עקב שערוריית זובור שהביאה להגשת כתבי אישום כנגד האחווה ולהקמת כוח משימה לטיפול במסורת הזובור.
ביקורת אחרת טענה כי קים לא מבלה מספיק זמן בקמפוס.
מועמדותו למשרת נשיא הבנק העולמי
ב-23 במרץ 2012 הודיע נשיא ארצות הברית ברק אובמה על מועמדותו של קים למשרת הנשיא הבא של הבנק העולמי.
באותו היום שלח קים מכתב לסגל דארטמות' באומרו:
הכלכלן הנודע ג'פרי סאקס, מנהל מכון כדור הארץ (Earth Institute) באוניברסיטת קולומביה אשר קידם במוצהר את מועמדותו הוא למשרה, הסיר את מועמדותו לתפקיד לאחר ההודעה באומרו:
בתוך כך, ויליאם איסטרלי, פרופסור באוניברסיטת ניו יורק ולשעבר כלכלן ויועץ בכיר לאגף הצמיחה ומקרו-כלכלה של הבנק העולמי, הביע דאגה מחוסר ניסיונו של קים בכלכלה באומרו:
ב-16 באפריל, משאושרה מועמדותו, היה קים לאמריקני ממוצא אסיאתי הראשון, הרופא הראשון והפרופסור הראשון בתחום הפיתוח שיוביל את הבנק העולמי מאז נוסד ב-1944.
קים נשוי לרופאת ילדים ואב לשני בנים.
הוא לוקח חלק פעיל במגוון ענפי ספורט, בהם כדורסל, גולף, כדורעף וטניס.
ב-2003 קיבל קים מענק עמיתי מקארתור, ב-2005 נבחר על ידי U.S.
News & World Report לאחד מ-25 המנהיגים המובילים באמריקה וב-2006 נבחר לרשימת 100 האנשים המשפיעים בעולם על ידי טיים מגזין.
קים הוא גם חבר במכון לרפואה של האקדמיה הלאומית האמריקנית.
ב-2010 נבחר קים לחבר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ג'יימס אנתוני "ג'ים" סטרג'ס הוא שחקן קולנוע ומוזיקאי אנגלי, אשר מוכר בעיקר בזכות תפקידיו בסרטים "21", "הדרך חזרה", "יום אחד", "מעבר ליקום", "ענן אטלס" ו"ההצעה הטובה ביותר".
סטרג'ס נולד בפרוור וונדסוורת' בלונדון וגדל בעיירה פרהאם שבמחוז סארי, שם למד בבית הספר פרנסהם הייטס.
הוא בילה את רוב שנות נעוריו ברכיבה על סקייטבורד בחניונים מקומיים והקים את הלהקה הראשונה שלו כשהיה כבן 15. הלהקה ניגנה בהופעות אזוריות.
חווית המשחק הראשונה של סטרג'ס הגיעה כאשר קבוצת תיאטרון מקומית הגיעה לבית הספר שלו וחיפשה ילדים לאודישן להצגה.
סטרג'ס גילם את אחת הדמויות בהצגה.
לאחר לימודי התיכון, סטרג'ס עבר למנצ'סטר כדי ללמוד באוניברסיטת סלפורד בתקווה שזה יאפשר לו לקדם את המוזיקה שלו.
הוא סיים את לימודיו בסלפורד בשנת 1999 עם תואר ראשון בדרמה ומדיה.
סטרג'ס צבר ניסיון כנער בהצגות תיאטרון רבות ובשנת 1994 בתפקידו הקולנועי הראשון בדרמה "גרסת בראונינג".
סטרג'ס פרץ לתודעה בשנת 2007 בדרמה המוזיקלית של ג'ולי טיימור "מעבר ליקום" בתפקיד הצעיר הבריטי ג'וד.
ב-2008 שיחק סטרג'ס בתפקיד הראשי במותחן הפשע "21" בתור הסטודנט בן קמפבל ובתפקיד משני בדרמה התקופתית "בת בולין האחרת" בתור הסופר ג'ורג' בולין האח של אן (נטלי פורטמן) ומרי (סקרלט ג'והנסון).
ב-2009 השתתף בדרמה "לחצות גבולות" בתפקיד המוזיקאי היהודי בריטי גאווין קוסף.
ב-2010 הופיע סטרג'ס בדרמה של פיטר ויר "הדרך חזרה" בתפקיד הראשי של יאנוש ווייצ'זאק, צעיר פולני הנלקח בשבי הסובייטי ובדרמה הרומנטית "יום אחד" בתפקיד דקסטר מאיו לצידה של אן האת'וויי.
בנוסף דיבב סטרג'ס בסרט האנימציה "אגדה עם כנפיים" את דמותו של הינשוף סורן.
בשנת 2012 השתתף סטרג'ס בפרויקט ההרפתקאות הבדיוני המוערך של האחים וואשובסקי וטום טייקוור "ענן אטלס", בסרט שיחק בלא פחות מ-6 תפקידים שונים בעלילות שונות.
באותה שנה שיחק גם בדרמה הבדיונית "הפוכים" בתפקיד אדם קירק לצידה של קירסטן דנסט.
ב-2013 שיחק סטרג'ס במותחן הפשע האיטלקי המוערך "ההצעה הטובה ביותר" בתפקיד רוברט המסייע לגיבור העלילה וירג'יל אולדמן (ג'פרי ראש).
בשנת 2018 שיחק לצדם של אמבר הרד ובילי בוב תורנטון במותחן הבלשי "שדות לונדון", אשר מבוסס על ספרו באותו השם של מרטין איימיס משנת 1989.
ב-30 ביולי 2019 נישא לשחקנית ומפיקת התיאטרון העיראקית-אנגלייה דינה מוסאווי .
+שנהסרטתפקידהערות1994גרסת בראונינגבריינט2005Mouth to Mouthרד2007מעבר ליקוםג'וד פיני2008בת בולין האחרתג'ורג' בולין21בן קמפבל50 גברים מתים מהלכים (אנ')מרטין מקגרטלנד 2009לחצות גבולות גווין קוסףחסר לבג'יימי מורגן2010הדרך חזרהיאנוש ווייצ'זאקאגדה עם כנפייםסורןדיבוב2011יום אחדדקסטר2012Ashesג'יימסענן אטלסקפטן מולינו / ויויאן איירס / טימות'י קבנדיש
מוזיקאי קוריאני / פרסיאנט השניההצעה הטובה ביותררוברטהאי ספייקמוכר בורגרים2013הפוכיםאדם2014שוד ושבראדי דודסוןתעתועי נפשאדוארד ניוגייט2015לחטוף את פרדי הייניקן (אנ')קור ואן הוט2017הסערהמקס לוסון2018ג'יי.
לירוי ג'פרי נופשדות לונדוןקית' טאלנט2019ברלין סיפור אהבהג'רארד2022Alone Togetherצ'ארליThe Other Meאירקלי2024דירה 7אאלן מרשנד
ג'יימס הנרי "ג'ים" וב הבן הוא פוליטיקאי וסופר אמריקאי, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת וירג'יניה בין השנים 2007–2013, מטעם המפלגה הדמוקרטית.
לאחר פרישתו החליף אותו בסנאט טים קיין.
לפני כן הוא כיהן בין היתר כמזכיר הצי של ארצות הברית, עוזר למזכיר ההגנה, וכקצין בחיל הנחתים של ארצות הברית.
הוא שימש גם כפובליציסט וכן הוציא עשרה ספרים פרי עטו.
ג'יימס וב נולד בסנט ג'וזף שבמיזורי, לג'יימס הנרי וב האב ולורה לבית הודג'ס, כבן למשפחה בת ארבעה ילדים.
משפחתו ממוצא סקוטי-אירי (סקוטים שהתיישבו בצפון אירלנד), אשר היגרה מאלסטר במאה ה-17 לשלוש עשרה המושבות שבצפון אמריקה.
הוא גדל במשפחה אשר שינתה את מקום מושבה בתדירות רבה עקב שירותו של האב בחיל האוויר של ארצות הברית.
המשפחה התיישבה לאורך רחבי המדינה, וחיה במיזורי, אילינוי, טקסס, אלבמה, נברסקה, וירג'יניה וקליפורניה, וכן גם באנגליה, בה אביו השתתף בתוכנית חילופי קצינים עם חיל האוויר המלכותי.
עקב התמורות במקום מגוריו, למד וב בעשרות בתי ספר שונים בארצות הברית ובאנגליה.
הוא למד באוניברסיטת דרום קליפורניה בשנים 1963–1964. לאחר סיום לימודיו התקבל לאקדמיה של חיל הים של ארצות הברית באנאפוליס שבמרילנד.
בסיום לימודיו הוצב כקצין בחיל הנחתים ועבר שם הכשרה כלוחם וקורס קציני חי"ר.
במלחמת וייטנאם פיקד וב על מחלקה בגדוד הראשון של רגימנט הנחתים ה-5. וב הפגין אומץ לב ומנהיגות בלחימה ועוטר על גבורתו מספר פעמים.
בין היתר הוענק לו צלב הצי בגין התקפה שהוביל בקרב לכיבוש מערך בונקרים של צבא צפון וייטנאם.
כן עוטר וב גם בכוכב הכסף, כוכב הארד (פעמיים) ולב הארגמן (פעמיים).
לאחר שחרורו בדרגת סגן מחיל הנחתים למד וב לתואר ראשון במשפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון בשנים 1972–1975. בזמן לימודיו, הוא כתב את ספרו הראשון, "Micronesia and U.S.
לאחר מכן החל לעבוד כחבר בצוות של הוועדה לענייני חיילים משוחררים בבית הנבחרים.
בעת כהונתו של הנשיא רונלד רייגן, שירת וב כעוזר הראשי למזכיר ההגנה, בשנים 1984–1987. לאחר כהונתו החל לשמש כמזכיר הצי של ארצות הברית, וב-1988 התפטר עקב סירובו לאפשר הפחתה בממדי החיל.
במהלך הבחירות לנשיאות ב-2004, מתח וב ביקורת על שני המועמדים, ג'ורג' ווקר בוש וג'ון קרי, תוך הישענות על ניסיונו הצבאי.
הוא ביקר את קרי על התנגדותו למלחמת וייטנאם, אך גם לא חסך את ביקורתו מבוש, בשל מה שלדבריו - התחמקותו של בוש משירות צבאי בעת המלחמה, עקב קשריו של אביו, שהיה פוליטיקאי בעל השפעה באותה עת.
הוא גם ביקר את מלחמת עיראק, וטען כי בוש "ביצע את הטעות האסטרטגית הכי גדולה בהיסטוריה המודרנית בכך שהחליט לפלוש לעיראק".
בפברואר 2006 הכריז וב כי יתמודד לסנאט, ועל כן יאתגר את הסאנטור הרפובליקני המכהן, ג'ורג' אלן.
הוא ניצח את איש העסקים האריס מילר בפריימריז הדמוקרטים, ברוב של 53.5% ממניין הקולות, ולבסוף הביס את יריבו בבחירות הכלליות, לאחר קרב צמוד.
ב-3 בינואר 2007 הושבע לסנאט.
ב-2008 הועלו השערות רבות על כך שווב יבחר להיות המועמד לסגן הנשיא במרוץ דאז של הסנאטור ברק אובמה לנשיאות.
לאחר התחבטויות רבות, הכריז ביולי באותה שנה כי הוא פוסל מועמדות שלו לסגן הנשיא, ולבסוף בחר אובמה בסנאטור אחר, ג'ו ביידן.
בפברואר 2011 הכריז כי לא יתמודד על כהונה נוספת, ובמקומו נבחר בסופו של דבר טים קיין.
ביולי 2015 הכריז על התמודדותו לבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016 מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא הספיק להשתתף בעימות אחד ולאחר מכן פרש מהמירוץ ב-20 באוקטובר 2015. לאחר שפרש מהמירוץ, הביע וב תמיכה בדונלד טראמפ.
לאחר ניצחונו של טראמפ בפריימריז, הוזכר שמו של וב כמועמד לתפקיד סגן הנשיא.
לאחר ניצחונו של טראמפ בבחירות הוזכר שמו של וב כמועמד לתפקיד מזכיר ההגנה והמדינה, אך לא קיבל כל תפקיד.
וב נישא שלוש פעמים, ולו 4 ילדים בוגרים, וכן ילד אחד מאשתו הנוכחית, הונג לי.
בנוסף הוא אב חורג לילדתה של לי, אמילי, מנישואיה הקודמים.
ווב פרסם שורה של רומנים וספרי מתח, ששניים מהם תורגמו לעברית.
בנוסף כתב את התסריט לסרט פקודה לא חוקית.
"הגנרל של הקיסר", הוצאת נירם, 1999.
"חיילים אבודים", הוצאת זמורה ביתן, 2004.
ג'יימס "ג'ים" לייטון הוא כדורגלן עבר סקוטי ששיחק בעמדת השוער.
לייטון הוא סגן מלך ההופעות במדי נבחרת סקוטלנד.
הוא רשם 91 הופעות בינלאומיות, ובין היתר ייצג את סקוטלנד בארבעה טורניר מונדיאל, ובשלושה מתוכם היה השוער הבכיר.
ללייטון קריירת משחק ענפה שכללה, בין היתר, את אברדין, מנצ'סטר יונייטד והיברניאן.
לייטון החל את קריירת המשחק בקבוצת הנוער דיירי ת'יסטל, ממנה נרכש על ידי אברדין בשנת 1977. לאחר עונת השאלה בליגות הנמוכות, הצטרף לייטון לסגל אברדין של המאמן המצליח בתולדות המועדון, אלכס פרגוסון, בעונת , במהלכה רשם 11 הופעות ליגה.
עונה אחר כך רשם הופעה אחת בלבד, אך זכה עם קבוצתו באליפות סקוטלנד.
החל מעונת היה לייטון לשוער הבכיר בקבוצה של פרגוסון, עימה זכה עד לאמצע שנות ה-80 בשתי אליפויות נוספות ובארבעה גביעים.
כמו כן היה שותף, כשוער ראשון, לזכייה בגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת , לאחר ניצחון מפתיע על ריאל מדריד במשחק הגמר, ולזכייה בתואר הסופר קאפ האירופי לאחר מכן, עם ניצחון על המבורג.
הסופר קאפ האירופי שוחק אז בשיטת בית-חוץ, ולייטון שמר על שער נקי בשני המשחקים.
בשנת 1986 עזב פרגוסון את אברדין לטובת קריירת אימון במנצ'סטר יונייטד, ולאחר שנתיים, לקראת עונת , צירף אליו את לייטון תמורת 500 אלף ליש"ט.
עונת הבכורה של לייטון ביונייטד הייתה מוצלחת באופן יחסי.
למרות שהקבוצה סיימה במקום ה-11 בלבד, לייטון שיחק לכל אורך העונה, ספג 35 שערים בלבד שהציבו את יונייטד במאזן ההגנתי השני בטיבו בליגה, ושמר 14 פעמים על רשת נקייה.
אמנם, עונה אחר כך הורגשה ירידה משמעותית בביטחון של השוער, שהוביל את הקבוצה לעונה הגנתית חלשה הרבה יותר.
הוא אמנם סייע לקבוצתו להגיע לגמר גביע ה-FA, אך בליגה רשמה הקבוצה תצוגות הגנתיות לא משכנעות, כמו ההפסד לעולה החדשה ויריבתה העירונית של היונייטד, מנצ'סטר סיטי, בתוצאה 5-1, והפסדים גבוהים נוספים לאסטון וילה (3-0) ונוטינגהאם פורסט (4-0).
לאחר שספג שלוש פעמים בגמר הגביע מול קריסטל פאלאס במשחק שהסתיים בשוויון 3-3, איבד לייטון את מקומו לשוער המחליף לס סילי לקראת משחק הגומלין של הגמר, בו ניצחה יונייטד 1-0. בשלב זה הסתיימה למעשה הקריירה של לייטון כשוער ראשון במנצ'סטר.
מאז משחק הגמר הוא שותף במשחק אחד נוסף בלבד, בגביע הפוטבול ליג עם פתיחת עונת .
בהמשך אותה עונה עבר לייטון בהשאלה לארסנל, כשוער מחליף אחרי דייוויד סימן, אך סימן שותף בכל 50 משחקיה של ארסנל בכל המסגרות באותה עונה בדרך לזכייה באליפות אנגליה, ולייטון לא לבש את מדי הקבוצה במשחק רשמי.
בעונת עבר לייטון בהשאלה לקבוצת רדינג מהליגה השלישית, במדיה רשם שמונה הופעות ליגה בלבד, עד שבאמצע העונה הצטרף לדנדי מליגת המשנה הסקוטית.
הוא הספיק לרשום 13 הופעות ליגה באותה עונה, בדרך למקום הראשון ולהעפלה חזרה לליגה הבכירה.
הוא החל את עונת במדי דנדי ורשם שמונה הופעות ליגה, בטרם הושאל לשפילד יונייטד, ששיחקה אז בליגה הבכירה באנגליה.
לייטון הגיע לשפילד כשוער שני, ולא רשם הופעות ליגה במדי הקבוצה עד לסיום העונה.
לאחר שלוש עונות בהן איבד את מקומו כשוער ראשון וכן את מקומו בנבחרת סקוטלנד, עבר לייטון להיברניאן מהליגה הבכירה בסקוטלנד.
לייטון הצליח לשקם את קריירת המשחק במדי הקבוצה, זכה בזימון מחודש לנבחרת, והחמיץ משחק ליגה אחד בלבד בכל ארבע העונות שלו במדי הקבוצה.
לקראת עונת חזר לייטון לקבוצה המקצוענית הראשונה בקריירה שלו, אברדין.
הוא שיחק במדיה שלוש עונות נוספות, בהן צבר 82 הופעות ליגה נוספות במדי הקבוצה.
בסך הכל בשתי קדנציות במדי הקבוצה הוא צבר 535 הופעות בכל המסגרות, והוא ממוקם חמישי בטבלת מלך ההופעות של הקבוצה בכל הזמנים.
משחקו האחרון של לייטון היה גמר הגביע הסקוטי בעונת , בו פגשה אברדין את גלאזגו ריינג'רס, אמנם הופעה זו הייתה קצרה במיוחד, לאחר שלייטון נפצע כבר בדקה השלישית של המשחק.
מכיוון שלא היה שוער מחליף על ספסל הקבוצה, הוחלף השוער בחלוץ רובי וינטרס, וקבוצתו נחלה תבוסה בתוצאה 4-0. לייטון פרש ממשחק פעיל בגיל 42.
הקריירה הבינלאומית של לייטון החלה בזימון לסגל נבחרת סקוטלנד למונדיאל 1982. לייטון לא רשם עד אז הופעות בינלאומיות, אך זומן בכל זאת לסגל על ידי המאמן ג'וק סטיין.
לייטון לא שותף במהלך הטורניר, והופעת הבכורה שלו הייתה ב-13 באוקטובר 1982, במסגרת מוקדמות יורו 1984, בניצחון 2-0 על .
לייטון זומן על ידי מאמנו באברדין, אלכס פרגוסון, לסגל סקוטלנד לקראת מונדיאל 1986. לייטון היה השוער הבכיר של סקוטלנד בטורניר, ושיחק בכל משחקיה של סקוטלנד בטורניר, עד להדחתה בסיום שלב הבתים.
לאחר העונה המוצלחת תחת פרגוסון במנצ'סטר יונייטד, היה לייטון השוער הבכיר גם לסגל של אנדי רוקסברג למונדיאל 1990, בו שיחק כמו במונדיאל הקודם, בכל משחקי של סקוטלנד עד להדחתה בסיום שלב הבתים.
הירידה במעמדו של לייטון כשוער בכיר בקבוצותיו פגע במעמדו גם בנבחרת.
מאז הופעותיו במונדיאל הוא איבד את מקומו בשער הנבחרת ולא זומן לסגל סקוטלנד לקראת טורניר אליפות אירופה הראשון בהיסטוריה של סקוטלנד, יורו 1992. הופעתו הבאה הייתה רק שלוש וחצי שנים לאחר הופעתו האחרונה, ב-17 בנובמבר 1993 מול במוקדמות מונדיאל 1994.
לייטון שב להיות השוער הראשון של הנבחרת בשנים אלו, ואף זומן לסגל של קרייג בראון ליורו 1996, אך יכולת אישית וקבוצתית נפלאה של שוער המשנה אנדי גוראם זיכו אותו בחולצת ההרכב, ולייטון לא שותף במהלך הטורניר.
הוא שב להיות השוער הבכיר של בראון במונדיאל 1998, בו שיחק בכל שלושה המשחקים של סקוטלנד עד להדחתה בסיום שלב הבתים.
משחקו האחרון של לייטון במדי הנבחרת היה ארבעה חודשים לאחר המונדיאל, ב-10 באוקטובר 1998, 16 שנים לאחר הופעת הבכורה שלו, בניצחון 3-2 על במסגרת מוקדמות יורו 2000.
לייטון רשם בסך הכל 91 הופעות במדי נבחרת סקוטלנד, והוא שני רק לקני דלגליש בטבלת מלך ההופעות של נבחרת סקוטלנד.
לקראת עונת , עם פרישתו ממשחק, החל לשמש כמאמן שוערים בקבוצת אברדין, בה החל את הקריירה ובמדיה פרש.
הוא שימש בתפקיד זה עד לאוגוסט 2009, וסיים את תפקידו עקב חילוף המאמנים בקבוצה.
בפברואר 2010 החל לשמש כמאמן שוערים בקבוצת האנטלי מהליגות הנמוכות בסקוטלנד.
עשרה חודשים אחר כך, בדצמבר 2010, התמנה מאמנו לשעבר של לייטון בנבחרת סקוטלנד, קרייג בראון, לתפקיד מאמנה של אברדין.
צעדו הראשון היה השבתו של שוער העבר לתפקיד מאמן השוערים של הקבוצה.
חודש אחר כך, במקביל לעבודתו בקבוצה, החל לשמש כמאמן השוערים של נבחרת סקוטלנד הצעירה.
לייטון עדיין משמש כמאמן שוערי הנבחרת הצעירה, אך סיים את תפקידו באברדין בסיום עונת .
עונהמועדוןליגהבליגההופעותשעריםאברדיןליגת העל הסקוטית11010350360350360340260420440מנצ'סטר יונייטדהליגה הראשונה של הפוטבול ליג38035000ארסנלהליגה הראשונה של הפוטבול ליג00רדינגהליגה האנגלית השלישית80דנדיליגת המשנה הסקוטית130ליגת העל הסקוטית80שפילד יונייטדהליגה הראשונה של הפוטבול ליג00היברניאןליגת העל הסקוטית440360360350אברדיןליגת העל הסקוטית340220260סך הכל קריירה6350
ג'יימס קליפורד "ג'ים" פולארד היה כדורסלן ומאמן אמריקאי, ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1948–1955. בכל שבע עונותיו ב-NBA שיחק עבור קבוצת מיניאפוליס לייקרס, וזכה עמה ב-5 אליפויות.
חבר היכל התהילה של הכדורסל כשחקן משנת 1978.
פולארד נולד בעיר אוקלנד שבקליפורניה, ארצות הברית.
בעונת 1942/1943, עונתו היחידה באוניברסיטת סטנפורד, עזר לקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה לזכות באליפות ליגת המכללות, אם כי לא השתתף במשחק הגמר עצמו בשל מחלה.
פולארד היה אחד משני כוכבי הקבוצה, לצד האווי דלמאר, וקלע 10.5 נקודות בממוצע למשחק.
בסיום עונה זו גויס למשמר החופים של ארצות הברית ושירת בו עד סיום מלחמת העולם השנייה.
בסיום המלחמה שיחק פולארד מספר שנים עבור קבוצות "סן דייגו דונס" ו"אוקלנד ביטנרס" מליגת החובבים האמריקאית.
בשנת 1947 הצטרף לקבוצת מיניאפוליס לייקרס בעונת הבכורה שלה, כקבוצה חדשה בליגת ה-NBL.
לצד הסנטר ג'ורג' מייקן עזר לקבוצה לזכות באליפות הליגה כשקלע 12.9 נקודות בממוצע למשחק, ונבחר לחמישיית העונה.
בעונה הבאה עברו הלייקרס לליגת ה-BAA, שבהמשך הפכה לליגת ה-NBA.
בשנים הבאות הצטרפו לקבוצה הפאוור פורוורד ורן מיקלסן והרכז סלייטר מרטין, שיחד עם מייקן ופולארד הפכו את הלייקרס לקבוצה הדומיננטית הראשונה ב-NBA: מלבד אליפות ה-NBL בה זכו בשנת 1948, לקחו הלייקרס 5 אליפויות ב-6 העונות הראשונות לקיום ליגת ה-NBA.
פולארד עצמו נבחר בתקופה זו ארבע פעמים לאחת מחמישיות העונה, והשתתף בארבעה משחקי אולסטאר.
בסיום עונת פרש ממשחק, בגיל 32.
פולארד הוכר כשחקן אתלטי שניחן ביכולות ניתור מרשימות במיוחד, אשר הכנו לו את הכינוי "ילד הקנגורו" ("The Kangaroo Kid").
הודות ליכולותיו האתלטיות, ובשל גובהם הנמוך יחסית של שחקני אותה תקופה, היה פולארד אחד השחקנים הבודדים ב-NBA שהצליחו להטביע לסל.
ישנם דיווחים על כך שיכל לגעת בקצה העליון של קרש הסל, ואף להטביע מקו העונשין.
כמו כן נחשב פולארד לקלע מצוין, והיה אחד השחקנים הראשונים שזרקו לסל ביד אחת, זריקה אותה למד מ"חלוץ הג'אמפ שוט" האנק לואיזטי, בוגר נוסף של אוניברסיטת סטנפורד.
ממוצעיו של פולארד לאורך הקריירה ב-NBA עומדים על 13.2 נקודות, 7.8 ריבאונדים ו-3.2 אסיסטים למשחק, ב-438 משחקי עונה סדירה בהם שותף.
בעת פרישתו דורג במקום ה-12 ברשימת הקלעים המובילים בתולדות ה-NBA, עם 5,762 נקודות, ובמקום ה-13 ברשימת הריבאונדרים, עם 4,530 ריבאונדים.
בשנת 1978 הוצג כחבר בהיכל התהילה של הכדורסל, באותו מחזור בו הוצגו גם פול אריזין, ג'ו פולקס וקליף הייגן.
בשנת 1993 מת פולארד בביתו שבסטוקטון, קליפורניה, בגיל 70.
ג'יימס "ג'ים" לנג'ווין הוא פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית שכיהן כנציג המחוז השני של רוד איילנד בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא חבר הקונגרס הראשון המשותק ומרותק לכיסא גלגלים.
לנג'ווין נולד בפרובידנס שברוד איילנד, גדל ולמד בווריק.
בגיל 16, התנדב במסגרת הצופים בתחנת משטרה מקומית, באוגוסט 1980, שוטר בתחנה שהדגים בפני חברו את השימוש באקדח החדש שרכש, פלט כדור שנתזים ממנו פגעו בצווארו של לנג'ווין והותירו משותק לחלוטין ברגליו ועם שימוש מוגבל בלבד בידיו.
על אף הקשיים חזר לאחר חצי שנה ללימודים בתיכון וסיים אותו עם בני כיתתו.
לנג'ווין סיים ב-1990 תואר ראשון ברוד איילנד קולג', במהלך לימודיו כיהן כנשיא אגודת הסטודנטים.
ב-1994 סיים תואר שני בממשל מאוניברסיטת הרווארד.
לנג'ווין החל את פעילותו הפוליטית כמתנדב במטה הבחירות של ראש עיריית ווריק.
ב-1986 נבחר לאספת החוקה של רוד איילנד וב-1988 נבחר לבית הנבחרים של מדינת רוד איילנד.
בנובמבר 1994 נבחר למזכיר המדינה של רוד איילנד, הוא היה המזכיר הצעיר ביותר לכהן בתפקיד.
בנובמבר 2000 נבחר לנציג המחוז השני של רוד איילנד בבית הנבחרים של ארצות הברית, ומאז נבחר עוד תשע פעמים לתפקיד.
הוא כיהן 16 שנים כחבר בוועדת המודיעין של בית הנבחרים, מכהן בוועדת ביטחון המולדת וייסד את שדולת ביטחון הסייבר בקונגרס.
ב-18 בינואר 2022 הכריז לנג'ווין על פרישתו מבית הנבחרים לקראת בחירות 2022, וכהונתו תמה לאחר 22 שנה עם התפזרות הקונגרס ה-117 של ארצות הברית.
ג'ים מוריס היה מפתח גוף אפרו-אמריקאי.
בשנת 1985, בגיל 50, אימץ אורח חיים צמחוני ולאחר 15 שנה עבר לתזונה טבעונית.
מוריס המשיך לפתח את גופו עד מותו בגיל 80.
מוריס נולד וגדל בברוקלין ארצות הברית.
בגיל 19, היה חבר בצוות האולימפי האמריקאי בענף הרמת משקולות.
בצעירותו, עבד בספריה העירונית בה סידר את הספרים במדפים.
בשנת 1961, התגייס לחיל האוויר האמריקאי ושירת כמדריך תוכנית האימונים 5BX במשך ארבע שנים.
לאחר שירותו הצבאי, מוריס החל לעבוד כלוחם אש במחלקת הכבאות של העיר ניו יורק.