tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מסיבה זו הבית עשוי לספק תשובה זולה לרעידות אדמה גם לאוכלוסייה ענייה יחסית.
המטרה המקורית של המתכננים הייתה לאפשר צדק חלוקתי על ידי מתן האפשרות לדירה יוקרתית לחלקים נרחבים באוכלוסייה ולאפשר קיימות אקולוגית.
וילג' פיפל (או כפי שנקראו בטעות בתרגום לעברית: אנשי הכפר; באנגלית: The Village People) הוא הרכב דיסקו קונספטואלי, הורכב בשנות השבעים המאוחרות בשכונת גריניץ' וילג' בניו יורק, מדינת ניו יורק.
הלהקה ידועה במסרים החד-מיניים שלה ובכך שחבריה מופיעים בתחפושות קבועות: הסולן הוא שוטר או אדמירל, והשאר הם: פועל בניין, חייל/מלח, קאובוי, אינדיאני, אופנוען ושוטר.
ללהקה מעמד של קאלט בקהילת הלהט"ב בפרט ובתרבות האמריקאית בכלל.
הלהקה זכתה להכרה והצלחה בזמנה גם בזכות המנגינות הקליטות והטקסטים החד-מיניים הרומזניים שלהם, כשלעיתים קרובות הם מלגלגים על המאצ'ואיזם הזכרי בחברה האמריקאית והערצת הגבר הגיבור והלוחם, השוטר או החייל.
בין הלהיטים הכי מוכרים שלהם נמצאים In the Navy, Go West, Macho Man ו-Y.M.C.A.
שעדיין פופולריים בפסטיבלים ובאצטדיונים, אף על פי שעברו מספר עשורים מתחילת הפצתם.
השיר Y.M.C.A נחשב כאחת מהקלסיקות בז'אנר הדיסקו, וכגיי אייקון.
הלהקה מכרה למעלה מ-100 מיליון אלבומים וסינגלים ונחשבת לאחת הלהקות המשפיעות והחלוצות בתחום ז'אנר הדיסקו ולאחד הסמלים הגדולים של היצירה הלהט"בית לדורותיה.
הפופולריות של הלהקה גם בישראל הודגמה באזכורה ההומוריסטי בשירה של להקת תיסלם, "תנו לי רוקנרול":
השם "אינדונזי" הוא עיוות של שם השיר "In the Navy".
הלהקה תופיע בעצרת הניצחון של טראמפ בקפיטל ואן ארנה בוושינגטון ובאירוע "Liberty Inaugural Ball".
וילה אדריאנה (איטלקית Villa Adriana), חווילתו המפוארת של הקיסר הרומאי אדריאנוס, בטיבולי, איטליה, הייתה אחת מהחווילות המפוארות ביותר בעולם העתיק.
הווילה שכנה בטיבור (Tibur), כיום העיר טיבולי, ונבנתה במהלך המאה ה-2 כאתר מגורים לקיסר אדריאנוס ולבני לווייתו.
בשנותיו האחרונות של אדריאנוס נוהלה האימפריה מהווילה, והתגורר בה צוות גדול של משרתים שתחזק את המקום.
הווילה של אדריאנוס הייתה עצומה בגודלה.
שטחה הכולל הגיע לכקילומטר מרובע אחד, גדול יותר מזה של פומפיי.
שרידי הווילה עדיין לא נחשפו במלואם.
היו בה כ-30 מבנים, ובכלל זה ארמונות, מרחצאות, תיאטרון, מקדשים לאלים, ספריות ורבעים שלמים למגורי הפמלייה, השומרים והעבדים.
בווילה מִגוון סגנונות בנייה שהבולטים ביותר הם הסגנון היווני והסגנון המצרי.
הוצבו בשטחהּ, לדוגמה, העתקים של קריאטידות (עמודי תמך בצורת פסלי נשים) מהארכתאון באתונה.
בביוגרפיה של אדריאנוס צוין כי הוא קרא לאתרים בווילה בשמות מקומות שבהם ביקר במסעותיו ברחבי האימפריה.
כך למשל הבריכה, אחד האתרים היפים והשמורים בווילה, והמערה המלאכותית שלצידה נקראו בשם קנופוס וסרפאום.
האדריכל הבריטי בניסטר פלטשר כתב בחיבורו "היסטוריה של האדריכלות" מ-1896: .
וילה ברחל אמנו (ידועה גם כוילה שרקסי) היא מבנה הממוקם בשכונת קטמון בירושלים, ברחוב רחל אמנו 20.
הווילה הוקמה על ידי הקבלן הערבי-נוצרי איברהים חאכי.
הווילה נבנתה בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20 כבית ליוואן.
בחזית המבנה גרם מדרגות המוביל למרפסת הקומה הראשונה המעוטרת בקשתות, כמו גם מרפסת הקומה השנייה.
בחזית הבית גינת נוי גדולה.
החל מאמצע שנות ה-30 של המאה ה-20 ועד מלחמת העולם השנייה, שימש המבנה את קונסוליית צ'כוסלובקיה.
לאחר מלחמת העצמאות הועבר המבנה לידי האפוטרופוס על נכסי נפקדים והושכר לשגרירות חוף השנהב אשר עזבה את המבנה בשנת 1980 בשל חקיקת חוק יסוד: ירושלים בירת ישראל.
בין 1980–1997 שימש המבנה את מכון הרטמן, ומאז 1997 עד 2019 שימש המבנה את השגרירות הנוצרית הבינלאומית.
כיום (2025) שוכנת בו מדרשיית הרטמן לבנות.
וילג' ווייס (מאנגלית The Village Voice - קול הווילג') היה שבועון שהופץ בחינם בעיר ניו יורק.
השבועון כלל כתבות תחקיר, ניתוח אקטואליה, ביקורת על אמנות ותרבות ופרוט אירועים בסביבת ניו יורק.
בשאר ארצות הברית הופץ השבועון בתשלום.
הווילג' ווייס הוא המפורסם מבין עיתוני התרבות והאמנות המהווים אלטרנטיבה לשבועונים המסורתיים.
ב-2005 נפגם מעט שמו הטוב של השבועון, לאחר שנקנה על ידי קונצרן התקשורת ניו יורק מדיה.
מספר עורכים בכירים פוטרו בעקבות הגילוי כי כתבה שפורסמה בגיליון מיוחד לכבוד 50 שנות העיתון הייתה מפוברקת.
בשנות ה-70 ויויאן גורניק הייתה בין הכתבים הבולטים של השבועון בתחום הפמיניסטי.
ב-22 באוגוסט 2017 הודיע השבועון על הפסקת הופעתו בדפוס, והמשך פעילותו במהדורת אינטרנט בלבד.
כעבור שנה הסתיימה גם פעילות זו.
לאחר החלפת בעלות בשנת 2021 חזר העיתון להדפסה כרבעון ובינואר חזר האתר לפעילות וכיום הוא מציג תוכן אקטואלי.
וילה אמין ג'מל, הוא מבנה המצוי בשכונת טלביה בירושלים, ברחוב מאנה 4, ונחשב לאחד המבנים המפוארים ביותר שנבנו בשכונת טלביה בתקופה שקדמה לסיום המנדט הבריטי.
וילת ג'מל נבנתה בשנות ה-30 של המאה ה-20 עבור משפחתו של אמין ג'מל, ערבי נוצרי פרוטסטנטי, אחיו של אמין התגוררו אף הם בשכונה: שיבלי ג'מל התגורר ברחוב מאנה 6 ואניס ג'מל התגורר בבית אניס ג'מל רחוב אלקלעי.
את המבנה תכנן ככל הנראה האדריכל אנטון ברמכי.
משפחת ג'מל נמלטה מהשכונה בשנת 1948 בעקבות הלחימה בירושלים במלחמת העצמאות והמבנה הועבר לחזקתו של האפוטרופוס על נכסי נפקדים.
האפוטרופוס הכללי השכיר את הקומה העליונה של המבנה למשפחתו של בנימין הלוי, לימים שופט בית המשפט העליון.
הקומה התחתונה של המבנה הושכרה לאדריכל רפאל בן-דור שהתגורר בה עד מותו בשנת 2000.
בשנת 1997 נרכש המבנה על ידי קבלנים במטרה להקים בחצר המבנה בנייני מגורים גבוהים על פי תוכניות האדריכל אמציה אהרונסון.
בית ג'מאל הוא מבנה דו קומתי, שנבנה בפאר רב, בסגנון בנייה מזרחי (ליוואן).
הקומה העיקרית של המבנה (קומת הכניסה) היא דווקא הקומה השנייה, וגרם מדרגות מפואר מוביל אליה.
בחזית המבנה ניצבה גינה גדולה בה ארחו בני משפחת ג'מל את נכבדי ירושלים בשלהי תקופת המנדט הבריטי.
וילה או חווילה היא בית פרטי, רחב ידיים, בדרך כלל צמוד-קרקע, המוקף שטח אדמה פרטי.
מקור הווילה בתקופה הרומאית, שם היה זה המבנה העיקרי בלטיפונדיה, הווילה הרומאית שימשה כמגורים לבני המעמד הגבוה, (להבדיל ממעבדי הקרקע ה"קולונים" שהתגוררו בבקתות) והביטוי הושאל לכל בית פרטי של בני המעמד הגבוה, במיוחד בפרוורים אך גם באזורים כפריים ובתוך ערים.
פליניוס הזקן מתאר מספר סוגים של וילות.
villa urbana ו-vila suburbana (מילולית: וילה עירונית/פרוורית), היא בית שנמצא בשטח הכפרי הסמוך לעיר רומא העתיקה ושימשה בעיקר בכירי ממשל.
villa rustica (מילולית: וילה כפרית) היא בית-חווה באזור כפרי מובהק.
הווילה הכפרית הוחזקה במהלך כל השנה על ידי צוות משרתים, כאשר משפחת בעל הבית ביקרה בה מספר פעמים בשנה לנופש או עברה אליה עונתית.
לבכירים בממשל הרומאי היו לעיתים מספר רב של וילות.
קיקרו היה בעל שבע וילות ולפליניוס הצעיר היו ארבע.
הווילה הרומאית הייתה בנויה סביב אטריום (לטינית: "Atrium"), חלל גדול ומרכזי במבנה אשר סביבו מעבר מקורה שאפשר גישה לחדרים ולחלקים השונים של הבית ומרכזו היה פתוח לשמיים.
האטריום שימש להחדרת אור אל מרכז המבנה, כחצר פנימית, ובאטריומים רבים גם ניקז את מי הגשמים אל בריכה מרכזית המכונה "אימפלוויום" (Impluvium).
באזור מפרץ נאפולי היה ריכוז גדול של וילות מפוארות ביותר.
הפאר הראוותני שהוצג בווילות התבטא במזרקות מים, בריכות בהם שטו דגים מיוחדים, פסלים, גנים ועוד, עד כי הווילות הפכו לארמונות פרטיים של בני מעמד "המתעשרים החדשים".
כמו כן נודעו הווילות באירוח משתתפים רבים לסעודות ונשפים שנמשכו על פני מספר ימים, ברובם נישאו נאומים, הוצגו הצגות וניגנו מוזיקאים.
פטרוניוס מציג הווי זה בספרו סטיריקון.
אחת הווילות המפורסמות שהתגלו במפרץ נאפולי היא וילת הפפירוסים ששרידיה מצויים בהרקולנאום.
וילה זו השתרעה על פני 2800 מטר רבוע, לאורך רצועת חוף ארוכה.
הייתה זו כפי הנראה אחת הווילות המפוארות במפרץ, והיא שוחזרה על ידי המיליונר פול גטי בקליפורניה.
גם באזורי השליטה וההשפעה של האימפריה הרומית נבנו וילות, רובן בסמוך למעיינות חמים ואתרי נוף יפה.
הווילות שימשו הן בכירים רומאיים בשלטון הצבאי והן מקומיים בני המעמד הגבוה המקורבים לשלטון הרומאי.
בימי הביניים נקראה אחוזה זו בשם וילה.
בווילה רגילה היו שלושה חלקים:
בית מגורי הסניור בעל הווילה ומבנים צמודים אליו.
אדמה השייכת לסניור בעל הווילה (terra indominicata) אותה הוא יכול לעבד בעזרת עובדים או עבדים המתגוררים בנחלתו.
חלקות (מנסי), שהיו יכולות להיות צמודות למבנה המגורים המרכזי ויכלו להיות מרוחקות ממנו.
אדמות אלו עובדו על ידי איכרים או צמיתים, בהתאם לתקופה ולהסדרים הכלכליים-חברתיים המקובלים לתקופה ולמקום.
וילות כארמונות ואחוזות פרטיות נפוצו גם לאחר התמוטטות האימפריה הרומית בכל רחבי העולם המערבי ואף התחבבו על הערבים.
סינתזה בין הווילה הרומאית והתרבות הערבית יצרה דגם של וילה ספרדית, הבנויה בדרך כלל סביב גן עצי פרי ובלבו מזרקה.
הווילות הספרדיות נבנו גם בתוך הערים.
דגם של הווילה הספרדית נדד לדרום אמריקה והוא נפוץ מאוד מקליפורניה ומקסיקו ועד ארגנטינה.
המילה "וילה" באזור כפרי משמשת לעיתים לתיאור חווה פרטית של בעל מעמד גבוה החי בעיר ומגיע כדי לבדוק את רכושו מספר פעמים בשנה.
בתקופת הרנסאנס ניסו שליטים ובכירים בכנסייה הקתולית להדמות לדוגמה הרומאית ונבנו וילות מפוארות ביותר במיוחד באיטליה, שנקראו Belvedere "בלוודרה" (מילולית: יפה-נוף), אחת המפוארות שבהן היא וילה ד'אסטה בטיבולי (איטליה) כן ניתן לציין את וילה בורגזה, וילה מדיצ'י ווילה ג'וליה ואת הווילות הפלדיאניות בוונטו.
הווילות נועדו בעיקר לאירוח והכילו גנים רחבי ידיים ואוצרות אמנות.
אמן אדריכלות הווילות של המאה ה-16 הוא אנדראה פלדיו שיצר במקבץ וילות בוונטו סגנון אדריכלי לווילות בשם אדריכלות פלדיאנית.
בניגוד לראוותנות הפרועה המאפיינת וילות רבות, סגנונו אלגנטי ומושפע מהאדריכל הרומאי ויטרוביוס.
באנגליה של המאה ה-17 והמאה ה-18 היו וילות בפרוורי ערים כלונדון, ברייטון ובאת' ובאזורים חקלאיים תשובת המעמד הבורגני הגבוה לארמונות של משפחת המלוכה והאצילים.
האדם שהביא את אדריכלות הווילות לאנגליה הוא האדריכל איניגו ג'ונס שביקר באיטליה והושפע מפלדיו.
הבריטים בנו וילות בסגנון אנגלי מאופק באזורי האימפריה הבריטית.
הדוגמה המובהקת ביותר לווילה אנגלית-פלדיאנית בארצות הברית היא אחוזתו של תומאס ג'פרסון, מונטיצ'לו.
וילות אנגליות מותאמות לאקלים נבנו במזרח אפריקה (וילות שם נקראו גם "לודג'"), הודו והמזרח התיכון, במיוחד במצרים.
בישראל קיימת דוגמה יחידה לווילה אנגלית קולוניאליסטית כזו לחוף הכנרת מול המושבה מגדל, היא וילה מלצ'ט.
החל מן המאה ה-19 החלו בעלי אדמות עשירים מקרב ערביי המזרח התיכון (בעיקר באזורי מצרים, עיראק, לבנון וארץ ישראל), לבנות וילות , בשטחים החקלאיים שמחוץ לערים, במרחק של פחות מיום הליכה מחומות העיר, למטרות שמירה על נחלות חקלאיות, על מנת לשפר את תנאי הדיור ועל מנת להרשים את שכניהם.
רוב הווילות הללו נבנו בפאר המשלב אמצעי הגנה (כגון בנייה מסיבית וחומות גבוהות) ולרוב כללו חווה חקלאית לסיפוק צורכיהם.
ברוסיה מתקיימת מזה יותר מ-200 שנה תרבות של בתי נופש הנמצאים בשימוש עונתי.
מאז המאה ה-20 נקרא כל בית פרטי צמוד-קרקע גדול "וילה".
הדגש הוא בדרך כלל על בית שסביבו שטח אדמה גדול יחסית המפריד אותו מבתי השכנים.
לרוב נבנות וילות בשכונות המתוכננות לבנייה בשיטת בנה ביתך.
בערים שונות נבנו פרוורי וילות למעמד גבוה ובינוני-גבוה שביקש איכות חיים גבוהה.
רבות מן הווילות המודרניות מצוידות בשירותי נוחות ויוקרה כגון בריכת שחייה פרטית צמודה, חדר כושר פרטי, מערכות קולנוע ביתי, מערכות מיזוג אוויר מתקדמות, מוסך למספר כלי רכב ולסירות וכדומה ורבות מהן מוגנות באמצעי מיגון מתקדמים.
במקומות מסוימים שכונות הווילות הן יישובים קטנים ומגודרים שהכניסה אליהם מיועדת לתושבי המקום בלבד.
וילות מודרניות מסוימות מהוות הצהרה אדריכלית ונותנות דרור להמצאות שלא ניתן ליישם בבנייה עירונית.
האדריכל פרנק לויד רייט למשל תכנן בתים פרטיים בארצות הברית, ביניהם הווילה המודרנית יוצאת הדופן, הבית על האשד, המתכתבת עם הפאר והראוותנות של בריכות מים ומזרקות על ידי פרשנות "טבעית" (נטורליסטית) אמריקאית מודרנית.
גם האדריכל מיס ון דר רוהה תכנן מספר וילות מיוחדות.
כבר בשנות היישוב נבנו בארץ בתים פרטיים שניתן לכנות וילות, במושבות כגון רחובות ופתח תקווה.
גם לא-יהודים בנו וילות בשטחים פתוחים כגון הטמפלרים ונציגי מעצמות המערב, בעיקר מחוץ לחומות ירושלים וביפו ואף חלק מבתי אחוזת בית (ראשית תל אביב) יכולים להקרא וילות.
מדובר בבתים בעלי יותר משישה חדרים, לעיתים דו-קומתיים, עם חצר גדולה ולרוב גג רעפים.
וילות נבנו לאורך כל השנים על ידי בעלי ממון.
חומרי הבנייה היו בדרך כלל משובחים וסגנון הבנייה מאופק ואלגנטי (רבות מהווילות הוותיקות נבנו בסגנון הבין-לאומי) צבע הווילה הוותיקה היה לרוב לבן.
כחלק מן האווירה הישראלית רוב הווילות לא היו מגודרות.
החל משנות השבעים, עם העלייה ברמת החיים והלגיטימציה לאינדיבידואליזם, נבנו וילות בשיטת "בנה ביתך" במושבים וכפרים ותיקים, בעיקר באזור השרון ופרברי גוש דן.
מחקר מציין את המפנה בהקמת שכונות וילות בישראל: "בסוף שנות השבעים יזמה החברה הקבלנית 'קלרין' הקמתה של שכונה קטנה של וילות וקוטג'ים ליד חולות ראשון לציון.
היא זכתה לשם 'פואבלו אספניול', שפירושו כפר ספרדי ועוררה עניין רב.
במבט לאחור 'פואבלו אספניול' הייתה סנונית שבישרה מגמה חדשה בבנייה הישראלית שעיקריה: התנתקות מהממסד ומארכיטקטורה המרובעת (תרתי משמע), שבירת המונופול של העשירים על המגורים בוילה והידוק הזיקה בין סגנון המגורים לסמלי תדמית מעמדיים".
נוצרו גם יישובים שכל כולם וילות המיועדות לישראלים, לתושבי חוץ ולסגל דיפלומטי השוכר אותן בשהותו בישראל.
ניתן לציין יישובי וילות כסביון, קיסריה, כפר שמריהו, אירוס וארסוף.
וילות נבנות גם ב"הרחבות" של מושבים ותיקים ששטחי קרקע חקלאית לשעבר בהם הופשרה לבנייה.
מחקרים מציינים את הווילות הישראליות כנגועות בגיבוב עיצובי של מרכיבים וסגנונות בנייה, הן עשירות בסמלי סטטוס אופנתיים כגופי תאורה, מעקות ורעפים.
אופייני שימוש בטיח חלק, לרוב צבעוני, מרצפות גדולות, דלת כניסה מפוארת וגדולה במיוחד, שימוש בלבני זכוכית ועוד.
חצר הווילה מגודרת, לעיתים תוך שילוב ברושים ודקלים בחומה גבוהה.
גם הציבור הערבי במדינת ישראל נוטה לבניית וילות, כשיכון משפחתי ובבנייה עצמאית על חלקת אדמה השייכת למשפחה.
סוציולוגים רואים ב"בנה ביתך" פרויקט שקידם את ה"פופולריזציה של המותרות", בית פרטי מוקף גינה איננו עוד סממן של אליטה ותיקה ושל מעמד זעיר של מיליונרים אלא סממן של הצלחה קפיטליסטית של מעמד בינוני המודדת את איכות החיים במדדים של רמת חיים, ראווה והישגים חומריים נראים-לעין.
ההשקעה המרכזית היא בבניית תדמית ולא בהשקעה לצורך נוחיות אישית.
שכונות "בנה ביתך" העלו את קרנן של העיירות אך נותרו מבודדות וזרות.
השכונה הפכה למובלעת המספקת את צרכיה ולא לחלק ממרקם עירוני חי.
חלק מהשכונות מנותקות פיזית מהעיר או העיירה הוותיקה על ידי כבישים רחבים, קניונים או שטחים חקלאיים, דבר שלא מאפשר הגעה רגלית למרכז העיר הוותיק.
כתוצאה מכך נוצרה זהות שכונתית "סטרילית".
רבים מהמשתכנים היו בני אותה שכבת-גיל והשכונות "הזדקנו" בתוך עשרים שנה מבלי תחלופת תושבים טבעית הקיימת בעיר (כיוון שצעירים לא מבקשים לחיות בשכונה "זקנה").
וילג' ונגארד הוא מועדון ג'אז בגריניץ' וילג' בניו יורק, ותיק מועדוני הג'אז בארצות הברית הפעיל באופן רצוף.
המועדון נוסד על ידי מקס גורדון בשדרה השביעית במנהטן ב-15 בפברואר 1935.
בשנותיו הראשונות אירח אמנים מסגנונות שונים ובין היתר הופיעו בו פיט סיגר והארי בלפונטה.
משנת 1957 מנוגנת בו אך ורק מוזיקת ג'אז.
המועדון אירח ומארח את מיטב אמני הג'אז ומוקלטים בו תקליטים בהופעה חיה במסגרת קו ההקלטות "Live at the Village Vanguard".
מאז מותו של מקס גורדון ב-1989 מנוהל המועדון על ידי אלמנתו, לוריין גורדון.
ה"ונגארד", כפי שהוא נקרא, הפך למועדון אהוב על אמני ג'אז בשל מבנהו האינטימי (123 מושבים בזווית מול הבמה), האווירה שבו והעובדה שבניגוד למועדונים אחרים, בשעת הופעה נכפה שקט על הקהל.
עקב היותו מקום חביב על אמנים הפך למבוקש על ידי הקהל ומקום שהופעה בו היא "תו איכות" לכל אמן ג'אז.
במסגרת קו ההקלטות הוקלטו למעלה ממאה תקליטים מאז תקליטו של סאני רולינס (Night at the Village Vanguard), שהיה הראשון בסדרה.
בין התקליטים הנודעים ניתן למנות את תקליטיהם של ביל אוונס ושל ג'ון קולטריין שהוקלטו ב-1961 במועדון (ב-1967 יצא עוד תקליט של קולטריין בשם Live at the Village Vanguard Again!).
כמו כן הקליטו בקו ההקלטות של המועדון דקסטר גורדון, קית' ג'ארט, מישל פטרוצ'יאני, ג'ו הנדרסון, בראד מלדאו ועוד.
ההקלטות לא יוצאות בחברת תקליטים אחת אלא בחברת התקליטים עמה יש לאמן חוזה.
וילה גודי (איטלקית: Villa godi) היא וילה שנבנתה על ידי האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו בין השנים 1542-1537 בלונדו די לוגו (Lonedo di lugo) מצפון לעיר ויצ'נזה שבחבל ונטו, בצפונה של איטליה.
זוהי ככל הנראה הראשונה מבין הווילות הכפריות שבנה פלאדיו.
היא נבנתה בהזמנת האחים ג'ירולמו, פייטרו ומרקאנטוניו גודי.
הווילה מתוארת בקצרה בספרו של פלאדיו ארבעת הספרים על אודות האדריכלות, במלל ובשרטוט.
התוכנית כפי שבוצעה וכפי מצבה היום שונה בפרטים אחדים מן התוכנית כפי שהיא מופיעה בספר, ובעיקר החצרות ומבני העזר בחזית המבנה ובירכתיו.
הווילה הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית, יחד עם הווילות הפלדיאניות בוונטו האחרות והיא פתוחה לציבור.
צידו החיצוני של המבנה מתאפיין בבנייה פשוטה ללא עיטורים כלשהם.
בכך הוא יוצא דופן מבין הווילות שבנה פלאדיו מאוחר יותר באותו האזור.
כמקובל אצל פלאדיו חזית המבנה מתאפיינת בסימטריה דו-צדדית.
במרכז מצויה מבואה אליה מוביל גרם מדרגות חיצוני אל עבר שלוש קשתות, ומאחוריהן הפתח.
לבניין שלוש קומות המאופיינות על ידי טורי החלונות.
הקומה המרכזית היא קומת האדון (piano nobile), והיא מתאפיינת בחלונות גדולים וגבוהים.
מתחתיה מצויה קומת הקרקע, שהיא נמוכה מאוד, חלונותיה קטנים, ובה מוקמו המטבח וחדרי השירותים.
הקומה עליונה, מתחת לגג, הניכרת בחלונותיה האופקיים הצרים, היא זו המשמשת כממגורה לתוצרת החקלאית של החווה, לפני משלוחה לשווקים.
רק קומת האדון זכתה לעיטור.
פלאדיו עצמו מציין כי ציורי הקיר המעטרים את חדרי קומת האדון הם פרי מכחולם של הציירים גואלטיארו בדובאנו, בטיסטה דל מורו איש ורונה ובטיסטה ונציאנו.
בטיסטה דל מורו הוא הצייר שעיטר את האולם המרכזי של הבית המכונה "אולם המוזות".
וילה אמו (איטלקית: Villa Emo) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה (כיום ליד פנזולו Fanzolo di Vedelago שבנפת טרוויזו).
הווילה תוכננה ונבנתה לפי הזמנתו של לאונרדו אמו איש ונציה, והבנייה הסתיימה, ככל הידוע, סביב שנת 1565. וילה אמו הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית במסגרת הווילות הפלדיאניות בוונטו.
תוכנית המבנה פורסמה על ידי פלאדיו בספרו ארבעת הספרים על אודות האדריכלות, והיא תואמת כמעט במדויק את הבניין הקיים.
תוכנית הבניין וחזיתו בעלי סימטריה דו-צדדית האופיינית לעבודותיו של פלאדיו.
במרכז מצוי בית האדון ולו מתאר רבוע.
אל הפתח המרכזי עולה כבש רחב עם שיפוע מתון, שניתן היה להגיע באמצעותו, אגב רכיבה על סוס, עד לכניסה הראשית אל הבניין.
כמקובל בווילות של פלאדיו, גם כאן לבניין שלוש קומות הניכרות בחלונותיהן.
קומת האדון בעלת החלונות הגבוהים היא הקומה השנייה אליה עולה הכבש.
מתחתיה שוכנת קומת השירותים הנמוכה, שחלונותיה נראים משני צידי הכבש.
הקומה העליונה שמתחת לגג ניכרת בחלונותיה צרים, והיא נועדה לאחסון של תוצרת חקלאית.
הכבש עולה אל מבואה בצורת לוג'יה (loggia) עם חזית דמוית מקדש רומי, כלומר עם שני עמודים התומכים בגג גמלוני.
החזית פשוטה ביותר בעיצובה, כמעט ללא עיטורים, פרט לשתי דמויות מכונפות האוחזות בסמל המשפחה, המעוצבת במשולש הגמלון.
משני צידי בית האדון משוכים שני אגפים צרים וארוכים, שבחזיתם טור של אחת-עשרה קשתות בכל צד.
אגפים אלה נועדו למתקנים, למחסנים ולציוד החקלאי של החווה.
לאגפים האלה ניתן היה להגיע מן הבית תחת קירוי.
האגפים ארוכים במיוחד ומעידים על צורכי אחסון רבים המעידים על שפע כלכלי של המשפחה.
משפחת אמו החלה לגדל בשטחיה שבעמק הפו את צמחי התירס, שהגיעו זה לא כבר מן העולם החדש.
בתמשיחי הקיר (פרסקו) המעטרים את חדרי האירוח שבבית ניתן לראות תיאורי אשכולות קלחי תירס בשל.
גידול זה העלה בהרבה את רווחיה של המשפחה.
בקצוות האגפים האלה, בחלק המרוחק ביותר מן הבית, מתרוממים שובכי יונים.
את עיטור קירותיהם של החדרים הפקיד פלאדיו בידיו של הצייר ג'ובאני בטיסטה זלוטי (Zelotti).
חדר אחד מכונה בשם "חדר האומנויות" שכן הוא מציג האנשות של אומנויות ומדעים ובהן השירה, המוזיקה והאסטרונומיה.
עיטורים אחרים מתייחסים לוונוס, אלת האהבה.
וילה באדואר (איטלקית: Villa Badoer) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה, בפראטה פולזינה (Fratta Polesine) שליד רוביגו.
הווילה תוכננה ונבנתה לפי הזמנתו של פרנצ'סקו בדוארו איש ונציה.
וילה בדואר הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית במסגרת ההכרזה על הווילות הפלדיאניות בוונטו.
תוכנית המבנה פורסמה על ידי פלאדיו בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות".
הוילה עשתה שימוש ליסודותיה בשרידי הבניין מימי הביניים שעליו נבנתה.
השרידים נראים היטב באחורי הבניין.
במרכז מצוי בית האדון והוא בעל מתאר רבוע.
כמקובל בווילות של פלאדיו גם כאן לבניין שלוש קומות הניכרות בחלונותיהם.
קומת האדון בעלת החלונות הגבוהים היא הקומה השנייה, אליה עולה גרם מדרגות רחב ביותר וארוך מאוד.
מתחתיה נמצאת קומת השירותים הנמוכה, שחלונותיה צרים מאוד.
הקומה העליונה שמתחת לגג ניכרת בחלונותיה הצרים, והיא נועדה לאחסון של תוצרת חקלאית, כיאה לווילה כפרית.
גרם המדרגות הרחב עולה אל מבואה המעוצבת בדמות חזית מקדש רומי כמקובל אצל פלאדיו.
שישה עמודים בסדר יוני תומכים בגמלון משולש ובו קבוע סמל המשפחה.
בתוכנית המבנה שפורסמה בספרו של פלאדיו תוכננה לבניין מבואה דומה בחזית האחורית, אך חלק זה לא בוצע.
לבניין חצר קדמית נרחבת ומשני עבריה שני אגפים המשמשים לאחסון המתקנים החקלאיים ואורוות הסוסים.
אגפים אלה מחוברים לבניין המרכזי באמצעות סטווי עמודים בעלי מתאר של רבע מעגל כל אחד, ולו עמודים מן הסדר הטוסקאני.
כנזכר בספרו, את עיטור קירותיהם של החדרים הפקיד פלאדיו בידיו של הצייר ג'יאלו פיורנטינו.
מציורי הקיר נותרו שרידים בלבד.
וילה ברבארו (באיטלקית: Villa Barbaro) היא אחת הווילות הכפריות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלדיו במאה ה-16 באזור ונטו שבצפון איטליה, במאזֵר (Maser) שבנפת טרוויזו.
הווילה תוכננה ונבנתה לפי הזמנתם של האחים דניאלֶה ומרק-אנטוניו ברבארו.
המקום נבחר בזיקה למעיין הנובע במקום, הנזכר בספרו של פלדיו.
המים שימשו את המזרקה (נימפאון) שמאחורי הבית, ומשם זרמו למטבח, לגן סביב הבית ולמבני המשק.
וילה ברבארו הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית במסגרת ההכרזה על הווילות הפלדיאניות בוונטו.
תוכנית המבנה פורסמה על ידי פלדיו בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות".
במרכז מצוי בית האדון והוא בעל מתאר מלבני הבולט הרבה לחצר הקדמית.
במקום הלוג'יה (loggia) במרכז חזית הבניין, ניצבים ארבעה עמודים קולוסאליים אחוזים עם כותרות בסדר יוני, התופסים את כל החזית.
העמודים תומכים בגמלון ומעניקים לחזית מראה של מקדש רומי.
זהו אולי השימוש הראשון בעמודים כאלה בבנייה הפרטית של פלדיו.
לבניין שתי קומות עיקריות עם חלונות מלבניים גבוהים.
מבחינה זו הבניין שונה ממרבית הווילות הפלדיאניות האחרות בכך שאין בחלקו התחתון קומת שירותים, ואין קומה עליונה, מתחת לגג עם חלונות צרים לאחסון תוצרת חקלאית.
משני צידי הבניין המרכזי נמצאים שני אגפים מוארכים עם טורי קשתות בחזיתם.
שלא כבווילות אחרות, מן הסטווים המקושתים מובילה כניסה גם לחדרי מגורים וגם לחדרי משק.
בקצוות הקיצוניים של אגפים אלה מצויים שני מגדלים קטנים ששימשו שובכים ליונים.
בראש חזיתות המגדלים הותקנו שעוני שמש גדולים.
חזית המבנה עשירה בעיטורים מפוסלים.
במרכז הגמלון מפוסל סמל המשפחה וסביבו דמויות אדם עירומות.
החלון המרכזי בקומה העליונה שובר את מערכת הקורות שעל העמודים הגבוהים, ובראשו מגולפים שני זרי פירות גדולים.
בגומחות שבאומנות הנושאות בקשתות שלפני האגפים הצדדיים, ניצבים פסלי אבן גדולים.
חדרי הווילה מעוטרים בציורי קיר מעשה ידיו של פאולו ורונזה.
מאחורי הבניין נימפאון בעל מתאר חצי עגול ובריכה רדודה בחזיתות.
קיר הנימפאון מעוטר בעיטור מפוסל עשיר ביותר, העומד בניגוד מובהק לפשטות הניכרת ברוב בניותיו של פלדיו.
בווילה שונות בתוכנית ובעושר העיטורים, ומתקבל הרושם שיותר מ'יד' אחת הייתה מעורבת בתכנון.
ייתכן כי באו כאן לידי ביטוי טעמו ורצונו של דניאלֶה ברבארו, שראה את עצמו כמבין באדריכלות.
אחד הבניינים האחרונים שתכנן פלדיו היה הטמפייטו (כנסייה) במאזר (Tempietto), הסמוכה לווילה ברבארו ולדרך הנמשכת לטרוויזו.
גם כאן שיתפו פעולה בתכנון הבעלים מרק-אנטוניו ברבארו והאדריכל פלדיו.
זו כנסייה עם תוכנית מרכזית - המבנה עגול ובחזיתו מבואה גדולה שבה גמלון הנשען על שישה עמודים עם כותרות בסדר קורינתי.
מבחינה זו תוכנית המבנה דומה מאוד לפנתאון ברומא.
מבנה זה נערץ על ידי פלדיו והוא מופיע מספר פעמים בעבודותיו, ובעיקר בווילה קפרה "לה רוטונדה" שליד ויצ'נצה.
הגמלון, ובעיקר פנים הכנסייה, מעוטרים עיטור מפוסל עשיר ביותר, ככל הנראה גם זאת בהשפעת טעמם של האחרים ולא של פלדיו.
בשונה מן הכנסיות הגדולות שבנה בוונציה, המוארות באמצעות חלונות גדולים, כאן התאורה הטבעית מועטה.
הדבר נעשה בהתאמה לרוח המקום ששימש לא רק ככנסייה לאנשי הכפר אלא גם כמקום קבורה לבני משפחת ברבארו.
וילה גאצוטי (איטלקית: Villa Gazzotti) היא אחת הווילות שבנה האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה, בברטזינה (Bertesina) שבפאתי ויצ'נזה.
וילה גאזוטי הוכרזה על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית במסגרת ההכרזה על הווילות הפלדיאניות בוונטו.
הייחוס של הווילה הזו לפלאדיו איננו בטוח לחלוטין מפני שתוכנית הווילה איננה מופיעה בספרו "ארבעת הספרים על אודות האדריכלות".
עם זאת שרדה תוכנית נפרדת של הבניין, השמורה בארכיון המכון המלכותי לאדריכלות RIBA בלונדון, המאששת את ייחוס המבנה לפלאדיו, ודומה שהדבר מוסכם על הכול.
הבניין נבנה בשנות הארבעים של המאה השש עשרה.
הווילה לא נבנתה כווילה כפרית שכן הבעלים, גאזוטי, היה גובה מסים בעל אמצעים צנועים, שפשט רגל בעקבות הבנייה.
ואמנם הבניין הוא בן שתי קומות בלבד.
מעל קומת שירותים נמוכה, שוכנת קומת האדון, אליה עולה גרם מדרגות חזיתי.
קומה שלישית, האופיינית לווילות כפריות, אשר בה אוחסנה תוצרת חקלאית, חסרה במבנה זה.
במרכז חזית המבנה נצבת מבואה שבה שלוש קשתות התומכת בגמלון.
זו הופעתו הראשון של מוטב חזית המקדש הרומי (אם כי כאן על קשתות ולא על עמודים כבווילות שנבנו אחר כך), המאפיין כל כך את האדריכלות של פלאדיו.
מכל צד של המבואה קבועים שני חלונות מלבניים גבוהים, כל חלון עם משקוף גמלוני.
בין הקשתות לבין החלונות מפרידות אומנות מלבניות המסתיימות בראשן בכותרות קורינתיות מסוגננות.
הבניין כולו עשוי לבנים ומצופה טיח, אך פרטים רבים בבניין (משקופים, כותרות וכדומה) מגולפים באבן.
וילה אנגראנו (איטלקית: Villa Angarano) היא אחת הווילות הכפריות שתוכננה בידי האדריכל האיטלקי אנדראה פלאדיו באזור ונטו שבצפון איטליה.
הווילה ניצבת בסמוך לנהר ברנטה העובר בבסאנו דל גראפה, עליו בנה פלאדיו גשר עץ מפורסם, על פי הזמנתו של בעל הבית ג'יאקומו אנגראנו.
מן המבנה המקורי הוחל, אולי, בבניית האגפים, שאמורים היו להכיל את מבני המשק והשירותים.
בניין מרכזי אמנם נבנה במקום, בידי האדריכל בלדסרה לונגנה, אבל ניכר בו שאין הוא בנוי כלל בסגנונו של פלאדיו.
למרות שהמבנה אינו נמנה עם יצירותיו של פלאדיו, הוכרזה וילה אנגראנו על ידי ארגון אונסק"ו כאתר מורשת עולמית.
הוִוילְדְשְׁפִּיצֶה הוא ההר הגבוה ביותר באלפים האצטליים והשני בגובהו באוסטריה אחרי גרוסגלוקנר.
להר יש שתי פסגות, הפסגה הצפונית והדרומית.
הפסגה הדרומית היא פסגה סלעית וגובהה 3,768 מטר וגובהה של הפסגה הצפונית הוא 3,765 מטר.
מכיוון שזה אחד ההרים הבולטים בכל האלפים ניתן לומר שהנוף מוגבל רק על ידי עקמומיות כדור הארץ.
בימים בהירים ניתן לראות עד גרוסגלוקנר במזרח ופינסטרארהורן במערב.
יש תצפית טובה על ויסקוגל, ההר השלישי בגובהו באוסטריה.
מדרום אפשר לראות את הרי האלפים Otztal עם Similaun, Hintere Schwarze ופסגות רבות אחרות.
הטיפוס הראשון לפסגה הדרומית של הווילדשפיצה מתוארך לשנת 1848 ולפסגה הצפונית, הגבוהה יותר, לשנת 1861. בשנת 1870 טפסו האחים פנדלבורי לפסגת הווילדשפיצה דרך מיטלבורג-יוך, במסלול שהיה לפופולרי בקרב מטפסי הרים.
העלייה המוצלחת הראשונה נעשתה בשנת 1848 על ידי לינדר קלוץ וחקלאי מקומי.
וילגי מיאה היא מחצבה לפיגמנט האוכרה הנמצאת באוסטרליה המערבית, 650 ק"מ צפונית-מזרחית מפרת'.
המחצבה ככל הנראה היא המחצבה הפעילה העתיקה בעולם, בת למעלה מ-40,000 שנות פעילות וכ-19,600 מטר קובייתי שהוצאו מהמכרה.
האזור הרווי בברזל ועפרותיו השונים, כולל המטיט, מפיק מגוון רחב של צבעים הנובעים מחמצון הברזל.
צבעים המופקים מפיגמנטי המחצבה שימשו לאמנות סלע ברחבי אוסטרליה, והיו בשימוש האבורג'ינים עד לשנות השלושים של המאה ה-20, אז השתלטו על המחצבה כורים אירופאיים.
המחצבה נוספה לרשימת אתרי המורשת הלאומיים האוסטרלית בשנת 2011.
וילברט ויר אודרי היה כומר וסופר אנגליקני חובב רכבות, שיצר מספר דמויות וספרי ילדים ידועים בהשראתן.
בין השאר יצר את דמותו הבדיונית של תומס הקטר, הדמות הראשית בסדרת ספריו "סדרת הרכבות".
נולד בכפר אמפפילד שבמחוז המפשייר, אנגליה.
אביו היה ויר אודרי, הכומר האנגליקני של הכפר, ואמו הייתה לוסי לבית בורי.
שלושת אחיו הבכורים מנישואיו הראשונים של האב מתו צעירים.
אחיו הצעיר ג'ורג' נולד כשהיה בן 5. בגיל 6 עברה משפחתו לכפר בוקס במחוז וילטשייר.
ביתם הצנוע ניצב סמוך למנהרת בוקס, בה חלפה מסילת הרכבת המרכזית מלונדון לוויילס.
קטר-עזר היה מסייע לרכבות לטפס במעלה הגבעה.
אודרי נהג להאזין בלילות לשריקת הרכבות החולפות, למאמצי טיפוסן במעלה הגבעה, ולאיתותים בין מפעילי הקטרים והרכבות, ולטענתו דמיין שלכלים יש מאפייני אישיות משלהם, והם משוחחים ביניהם.
רקע זה היה השראה עבורו לסיפור אודות דמותו של אדוארד המסייע לרכבת של גורדון לטפס במעלה הגבעה, סיפור אותו סיפר לראשונה לבנו כריסטופר 25 שנים אחר כך; הסיפור היה הראשון שפורסם ב"סדרת הרכבות".
אודרי למד בקולג'ים התאולוגיים "סט.
פיטר" ו"ווייקליף" באוניברסיטת אוקספורד, וקיבל תואר בתאולוגיה בשנת 1933. לאחר מכן שהה שלוש שנים בארץ ישראל ולימד בבית הספר האנגליקני לבנים "סט.
בשנת 1936 הפך לכומר אנגליקני.
נישא למרגרט וייל בשנת 1938. בעקבות מות אחיו במלחמת העולם הראשונה, אימץ אידאולוגיה פציפיסטית בתחילת מלחמת העולם השנייה.
בשנים 1940 ו-1946 התגורר ופעל בכנסיית סט.
לאחר מכן עבר לקיימברידג'שייר ושירת ככומר של כנסיות הכפרים אלזוורת' ונאפוול עד 1953, אז מונה לוויקאר של הכפר אמנת'.
בשנת 1965 פרש מתפקידיו ועבר לעיר סטראוד שבגלוסטרשייר.
הדמויות והסיפורים הראשונים ב"סדרת הרכבות" הומצאו על ידי אודרי בשנת 1942 במטרה לבדר את בנו כריסטופר כשחלה בחצבת.
הוא כתב תחילה על שלושה קטרים (סיפורים אלו יצאו לאור לראשונה בשנת 1945), ובנה לכריסטופר דגם צעצוע של אדוארד, וכן מספר קרונות רכבת, באמצעות מטאטא ופיסות עץ.
הוא התקשה לבנות דגם של גורדון, לבקשתו של כריסטופר, ובמקום זאת יצר דגם של קטר קיטור 0-6-0, אותו כריסטופר כינה תומס.
אז ביקש כריסטופר סיפורים על תומס, ואלו נאספו ופורסמו בשנת 1946 בספר "תומס הקטר".
מאז כתב במסגרת "סדרת הרכבות" עד 1972, בסך הכול עשרים ושישה ספרים.
כשבגר כריסטופר אודרי, הוא הוסיף לסדרה עוד שישה עשר ספרים.
בשנת 1952 התנדב אודרי ככרטיסן ברכבת טאליל'ין שבוויילס, במהלך פעולות השימור שלה; היא היוותה השראה עבורו ל"רכבת סקארלווי" שיצר בספריו, והוא שזר בהם חלק מחוויותיו מתקופה זו.
אודרי המשיך להיות מעורב בעבודות שימור מסילות הרכבת, ובנה דגמים של מסילות אותם הציג בתערוכות ברחבי המדינה.
בנוסף ל"סדרת הרכבות" כתב אודרי מספר ספרי עיון וסיפורת, בהם "בלינדה החיפושית" (1958) אודות מכונית אדומה.
אודרי זכה להוקרה כשקיבל תואר "קצין מסדר האימפריה הבריטית" בשנת 1996, אך בתקופה זו החלה בריאותו להידרדר והוא לא יכול היה להגיע ללונדון.
הוא מת בסטראוד בשנת 1997, בגיל 85, ואפרו נטמן במשרפת גלוסטר.
ביוגרפיה אודותיו בשם "The Thomas the Tank Engine Man" פורסמה על ידי בראיין סיבלי בשנת 1995.
אחד הקטרים המודרניים מסוג 91 של חברת הרכבות הבריטית, נקרא בעבר על שם אודרי לזכרו.
קטר קיטור בעל סידור גלגלים 0-6-0ST ברכבת יער דין הישנה נקרא גם הוא על שם אודרי; קטר זה שימש כדמות הראשית באחד מספריו של כריסטופר אודרי ב"סדרת הרכבות", "וילברט קטר היער" (Wilbert the Forest Engine).
וילה אמה (באיטלקית: Villa Emma) היא בניין הממוקם בפאתי העיירה נוננטולה (Nonantola) במחוז מודנה שבאיטליה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1942, ארגון דלאסם, סוכנות הסיוע של יהודי איטליה, שכר את הווילה ושיכן בה קבוצה של כ-70 צעירים יהודים מיוגוסלביה ומשאר רחבי אירופה.
את ילדי הקבוצה הוביל יושקו אינדיג (לימים יוסף איתאי), מדריך נוער מהשומר הצעיר.
לחברי הקבוצה סייעו הכומר אריגו בקארי וד"ר ג'וזפה מוריאלי.
הארגון העביר לווילה את מחסן הבגדים המרכזי שלו, ובהמשך גם את המשרדים הראשיים.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לאיטליה ב-8 בספטמבר, הוסתרו ילדי וילה אמה בעזרת בקארי ומוריאלי, ולאחר מכן, בעזרת רשת ההצלה של פירנצה, הועברו למקום מבטחים בשווייץ.
ילדי וילה אמה, למעט אחד מחברי הקבוצה, שרדו את המלחמה ועלו לישראל.
בקארי ומוריאלי הוכרו על ידי יד ושם כחסידי אומות עולם על פעולותיהם להצלת ילדי וילה אמה ויהודים נוספים.
כיום משמש המבנה כאולם אירועים.
הסיוע של דלאסם לילדי וילה אמה
בשנת 1942 הוקם בפירנצה "דלאסם די פיקולי" ("DELASEM dei Piccoli"), במטרה לספק סיוע לילדים יהודים שארגון דלאסם טיפל בהם והגן עליהם.
אנשי דלאסם סיפקו להם ספרים, סיוע רפואי, צעצועים ובגדים.
בתחום מחנה המעצר פרמונטי די טרזיה הוקם "שולחן ילדים" ("Mensa dei Bambini") שסייע באופן משמעותי בשיפור תנאי חייהם של תינוקות, ילדים וצעירים.
בקיץ 1939 יצאה קבוצה של כ-50 ילדים יהודים ומספר מדריכים מגרמניה הנאצית ומאוסטריה שלאחר האנשלוס, במסגרת "עליית הנוער".
הקבוצה הגיעה ליוגוסלביה אך לא יכלה להמשיך בדרכה עקב פלישת איטליה ליוגוסלביה בתחילת 1941. הקבוצה הגיעה ללסנו ברדו שבסלובניה.
בשנת 1942 השיג הארגון אישור מהשלטונות לכך שהקבוצה מסלובניה תוכל להגיע לאיטליה.
נציג דלאסם מבולוניה, מריו פינצי (Mario Finzi) , שכר מבנה בשם "וילה אמה" בנוננטולה על מנת לספק מגורים לקבוצת הפליטים היהודים.
לאחר הגעת קבוצת הפליטים היהודים לווילה אמה, הועבר גם המחסן המרכזי של דלאסם לעליית הגג של הבית.
בהמשך, גם המשרד המרכזי של דלאסם לעזרת הפליטים הועבר מגנואה לווילה אמה.
על פי עדותו של יושקו אינדיג, מדריך קבוצת הילדים והנוער שחסו בווילה אמה:
עוד לפי עדותו של איתאי, הבית לא היה ערוך למגורים כאשר הגיעה אליו קבוצת הצעירים היהודים, ואולם תוך חודש ימים התמקמה הקבוצה בבית והחלה לנהל שגרת יום ואורח חיים קבוע.
בווילה אמה אף נפתחה נגריה, שהובא אליה נגר מומחה ממחנה פרמונטי.
קבוצת הצעירים היהודים שהגיעו לווילה אמה הסתגלו לחיים באיטליה בתוך כחודש ימים.
הילדים ניהלו את חייהם בווילה בשגרת יום קבועה.
באביב, קצרו הבנים בשדות הסמוכים לבית.
בין הצעירים היה סידור-עבודה של תורנויות שונות, כגון שאיבת-מים באמצעות משאבה ידנית, אשר סיפקה לצעירים תעסוקה, וניקיון הבית.
סביב סידור-העבודה צצו בעיות אשר עליהן התקוטטו קבוצות הצעירים השונות שהגיעו בשלבים שונים אל הווילה.
בית-חרושת לשימורים אשר נמצא בקרבת הווילה, הזמין עשרים עובדים מילדי הווילה לעבוד לפרנסתם.
בספרו, מספר אינדיג שבמשך השבועיים שעבדו בבית-החרושת הכירו קומוניסטים, פאשיסטים ואנטי-פאשיסטים.
הם רצו לגרום לחבלה, לשים משהו בקופסאות ולפגוע בגרמנים הנאצים, רק הם לא ידעו מה לשים.
במרפסת הגדולה נהגו הבנות לקלף תפוחי אדמה.
לצורך חגיגת טקסים, כגון בר-מצווה, הוקצה חדר מיוחד בווילה, אשר שימש גם כבית כנסת - בו היו ספר תורה וספסלים לישיבה.
הצעירים בווילה ניהלו אורח חיים שקט למדי במשך כשנה, במהלכה הקדישו את עצמם לכלכלת הבית, לעבודה חקלאית, לנגרות, לתפירה ולשיעורים בבית הספר.
מדריך הילדים, אינדיג מספר כי קשר יחסי ידידות חזקים ושאב עידוד מהרופא המקומי, ג'וזפה מוריאלי, אשר דאג לילדי הווילה.
עוד הוא מספר כי בערבי-השבתות נהגו דיירי הווילה לקרוא חדשות מארץ-ישראל ולצחוק על מילות צופן שנשזרו במכתבים: "אז הייתה אווירת חג שאותה אהבנו ואליה ערגנו".
באפריל 1943, נערך בווילה סדר חג-פסח חגיגי.
בקרבת הבית הייתה חלקת שדה ושדות תירס שבהם עבדו הצעירים בעונת האביב.
אחת מבנות הבית, סוניה, תיארה ביומנה כי בתקופה זו "עשינו מאמצים של הסחת הדעת.
המצאנו משימות 'שאינן סובלות דיחוי' [...] התווינו תוכניות של קורסים לנהגות, לכתיבה במכונה ושל הקמת סדנה לתפירה".
ילדי וילה אמה לאחר פלישת גרמניה הנאצית
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לאיטליה ב-8 בספטמבר 1943, נחרדו תושבי וילה אמה לגלות כי מעל בית הספר של כפר נוננטולה, אשר היה ממוקם מול הבית, הונף הדגל הנאצי עם צלב-הקרס במרכזו.
כוחות האס.אס עברו במצעדים בחזית הבניין.
לדיירי הבית נמסר מפורשות: "אין לעבור ליד בית הספר ואם אין ברירה - אין לדבר גרמנית...".
קבוצת ילדי וילה אמה, לא יכלו עוד להישאר בוילה.
דאגתם הראשונה של מדריכי קבוצת הפליטים היהודים בנוננטולה הייתה להציל את הילדים.
בתוך פחות מ-36 שעות, מסרו אריגו בקארי וג'וזפה מוריאלי את הילדים למשפחות מקומיות ודאגו להסתיר אחרים בתחומי המנזר.
בקארי סיפר לאחר המלחמה שהמצב היה מסוכן מאוד:
בסך הכול, כ-30 משפחות אירחו את ילדי הווילה, נוסף על הכמרים של המנזר ונזירות בית החולים.
לאחר מכן, אריגו בקארי סיפק לילדי וילה אמה מסמכים מזויפים לקראת העברתם לשווייץ, אשר התבצעה במספר שלבים בין התאריכים 6 - 17 באוקטובר 1943, בעזרת נציגי ארגון דלאסם, פינצי ולטו קזיני מרשת ההצלה של פירנצה, בראשות הקרדינל אליה לה קוסטה והרב ד"ר נתן קסוטו.
הילדים הועברו בקבוצות קטנות דרך נהר טרסה בשעות החשיכה.
צעיר אחד בלבד מילדי וילה אמה, שלמה פאפו, נספה באושוויץ מאחר שהיה חולה ולא יכול היה לשרוד את המסע, ולכן נשאר מאחור.
כל מדריכי הילדים, למעט אחד, עברו איתם את המסע לשווייץ.
בשנת 1944 נחקר אריגו בקארי על מעשיו, אך לא הודה בהם.
הוא נעצר למשך שבעה חודשים בכלא של בולוניה, שם נשאר עד לשחרור איטליה על ידי בעלות הברית.
פינצי נעצר אף הוא בשנת 1944 כשהלך לשלם על אשפוז ילד יהודי בבית החולים.
אחד מהאיטלקים שהסתירו את ילדי וילה אמה, גוטפריד פצ'יפיצ'י (Godfrey Pacifici), נעצר על ידי הגרמנים עקב מעורבותו בהצלת הילדים, וגורש למחנה ריכוז.
ג'וזפה מוריאלי המשיך עם ילדי וילה אמה את המסע לשווייץ.
לאחר שחרורו של בקארי, הוא ומוריאלי המשיכו בפעולות הצלה לכל מי שנזקק למזון, בגדים, תמיכה כספית ומסמכים מזויפים במהלך המלחמה.
הם גם סייעו לחיילים איטלקיים שניסו לחזור לבתיהם, לאסירים בריטים שנמלטו ממחנות הכליאה של מודנה וקרפי וליהודים זרים אחרים שהגיעו לנוננטולה מאזורים שונים באיטליה וקיוו למצוא עזרה בווילה אמה.
חברי הקבוצה שהו שנתיים בשווייץ.
לאחר המלחמה עלו רוב ילדי וילה אמה לישראל באונייה "נון פלוס אולטרה", והיו שותפים להקמתם של קיבוצים רבים.
וילה אמה לאחר מלחמת העולם השנייה
לאחר תום המלחמה שימשה הוילה כחוות הכשרה חקלאית לשורדי שואה יהודיים בתקופת המתנתם לספינות המעפילים.
קבוצות צעירים למדו בה עבודת אדמה, הכנה להעפלה ומקצועות הכנה לארץ ישראל.
הקבוצות היו בעיקר מתנועת דרור.
במרתף הוילה איכסן המוסד לעלייה ב' ציוד רב שנועד לספינות המעפילים.
קרן לשימור והנצחת המקום הוקמה באיטליה ואגודה פעילה תומכת בנושא.
כיום משמש המבנה של וילה אמה כאולם וגן אירועים.
הרחוב המוביל לווילה אמה נקרא על שמו של ג'וזפה מוריאלי.
כמו כן, הוקם גן משחקים לכבודם של ילדי וילה אמה מול הווילה.
בראש העין נחנך פארק ידידות על שם תושבי נוננטולה שתמכו ביהודים בתקופת השואה ואחריה.
סיפורה של וילה אמה נלמד במערכת החינוך בראש העין.
קרחון וילדשטרובל (Wildstrubel Glacier) הוא קרחון יבשתי באורך 2.5 קילומטר הנמצא בפסגת ההר וילדשטרובל בצידו המערבי של רכס האלפים הברניים בקנטון ואלה שבשווייץ.
שטחו הכולל של הקרחון הוא 4.8 קמ"ר.
וילבור לינקולן סקוביל היה רוקח וכימאי אמריקאי שהתפרסם בזכות סולם סקוביל לחריפות אותו המציא בשנת 1912.
וילבור ערך ניסויים על עצמו בפלפלים חריפים.
סקוביל היה גם רוקח, מדען מחקר ומחבר ראוי לציון.
ספרו "אמנות ההרכבה" ראה אור בשנת 1895 ושימש במשך כמעט 70 שנה כתייחסות סופית לפרמקולוגיה.
הוא גם חיבר יצירה פחות מוכרת בשם תמציות ובושמים.
כמה מעבודות אחרות שלו בתחום שלו זיכו אותו בפרסים של איגוד התרופות האמריקאי.
ב-22 בינואר 2016 ציינה גוגל את יום הולדתו של סקוביל באמצעות שרבוט גוגל.
וילבור לואיס רוס הבן הוא משקיע אמריקאי ובנקאי לשעבר, שכיהן כמזכיר המסחר של ארצות הברית.
רוס נולד בוויהוקן שבניו ג'רזי, וגדל בפרבר בניו ג'רזי.
אביו, וילבור לואיס רוס, היה עורך דין שנעשה אחר כך לשופט, ואמו הייתה מורה.
רוס נודע ביכולתו לארגן מחדש חברות שכשלו בתעשיות כמו פלדה, פחם, טלקומוניקציה, השקעות זרות, וטקסטיל.
הוא מתמחה ברכישות ממונפות ובטיפול בעסקים במצוקה
בדצמבר 2016 מיקם המגזין פורבס את רוס ברשימת המיליארדרים, כשהונו הוערך בשווי של 2.5 מיליארד דולר.
רוס חבר במועצת היועצים של בית הספר לניהול של אוניברסיטת ייל.
ב-30 בנובמבר 2016 הודיע צוות המעבר של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ כי רוס נבחר לתפקיד מזכיר המסחר של ארצות הברית.
המינוי אושר בסנאט (ברוב של 72 מול 27).
רוס ייעץ לטראמפ במהלך קמפיין המירוץ לנשיאות, על אף עברו כדמוקרט, וכן כתב יחד עם פיטר נבארו שמונה על ידי טראמפ לראש המועצה הלאומית לסחר, את תוכנית ההשקעה הפרטית בתשתיות - מתוכניות ההפרטה הגדולות בהיסטוריה של ארצות הברית .
רוס ידוע כבעל עמדה המתנגדת להסכמי הסחר עם סין .
רוס מחזיק באוסף אמנות בשווי של 150 מיליון דולר, לפי ההערכה השמרנית.
הוא בעלים של עשרים וחמש עבודות של הצייר הבלגי רנה מגריט.
וילה (בספרדית: Huila, ב-IPA: ) הוא אחד מ-32 המחוזות של קולומביה.
המחוז נמצא בדרום קולומביה והוא גובל בעיר בוגוטה ובמחוזות טולימה וקונדינמרקה בצפון, במטה במזרח, בקקטה בדרום ובקאוקה במערב.
במחוז מתגוררים כ-1.2 מיליון תושבים (הערכה ל-2017).
אזור וילה היה אחד המוקדים של תרבות סן אגוסטין שהתקיימה במשך אלפי שנים בתקופה הפרה-קולומביאנית.
אחת העדויות המובהקות לתרבות הזו היא הממצאים בפארק הארכאולוגי סן אגוסטין שנמצא בקרבת סן אגוסטין בתחומי המחוז.
בין העמים שהתגוררו בתחומי וילה בתקופה הפרה-קולומביאנית ניתן למנות את הפיחאו , האנדקי , הילקון , הפאס והטאמה .
הספרדים החלו לכבוש את האזור במהלך המאה ה-16, אך נאלצו להתמודד עם התנגדות ילידית משמעותית, שהונהגה בין היתר על ידי גאיטנה מבני הילקון.
בסופו של דבר הספרדים התגברו על המרידות והחל הפיתוח הקולוניאלי של האזור.
בתחילת המאה ה-17 נוצרה פרובינציית נייבה, שהשתייכה תחילה למלכות המשנה של פרו ומהמאה ה-18 למלכות המשנה של גרנדה החדשה.
נייבה הייתה בירתה של הפרובינציה והיא כללה את שטחי המחוז המודרני ועוד חלקים קטנים ממחוזות מודרניים נוספים.
ב-1811 החלו הניצנים של מאבק העצמאות הקולומביאני והוקמה הפדרציה של הפרובינציות המאוחדות של גרנדה החדשה ונייבה הפכה לאחת החברות בפדרציה, אך כעבור שנים ספורות, ב-1816, האימפריה הספרדית השתלטה על האזור מחדש.
בסופו של דבר רפובליקת קולומביה הגדולה כעבור מספר שנים.
האזור השתייך למחלקת קונדינמרקה (שכללה את שטחי קולומביה ופנמה המודרניות).
לאחר פיצול הרפובליקה ב-1830 האזור נכלל ברפובליקת גרנדה החדשה ופרובינציית נייבה נוסדה מחדש.
ב-1857 הרפובליקה הפכה לפדרלית והאזור השתייך למדינת קונדינמרקה, עד שב-1861 פוצלה ממנה מדינת טולימה שכללה את שטחי המחוזות המודרניים טולימה ווילה.
ב-1863 הרפובליקה הפכה לארצות הברית של קולומביה והמדינות המשיכו להתקיים באותה מתכונת.
ב-1886 ארצות הברית של קולומביה הפכה לרפובליקת קולומביה הלא-פדרלית והמדינה הפכה למחוז טולימה שכלל את אותם השטחים.
ב-1905 פוצל מחוז וילה ממחוז טולימה.
בשנים שלאחר מכן היה ניסיון לשנות את השם למחוז נייבה, אך השם החדש וילה התקבע.
המחוז קרוי על שם ההר נבדו דל וילה, הר הגעש הגבוה ביותר בקולומביה שנמצא במשולש הגבולות של מחוזות וילה, טולימה וקאוקה.
כלכלת המחוז מסתמכת על ענפים שונים, בהם חקלאות, הכוללת בין היתר גידול אורז, בננה, קפה, תירס, שעועית, דורה, קקאו, קנה סוכר, מניהוט וטבק, גידול מקנה, דיג, תעשייה וכרייה.
בדומה לחלק גדול ממחוזות קולומביה, יש למחוז חלוקה מנהלית נוספת מלבד החלוקה לרשויות מקומיות והוא מחולק לארבעה אזורי משנה (Subregiones) כדלהלן:
שם שם בספרדית עיר בירה מספר רשויות מקומיות אזור משנה צפון Subnorte נייבה 15 אזור משנה מרכז Subcentro גרסון 8 אזור משנה דרום Subsur פיטליטו 12 אזור משנה מערב Suboccidente לה פלאטה 9
וילה ג'וסטי (באיטלקית: Villa Giusti) או וילה ג'וסטי דל ג'ארדינו (באיטלקית: Villa Giusti del Giardino) היא ארמון הממוקם בסמוך לעיר פדובה באזור ונטו שבצפון איטליה.
המבנה המקורי באתר נבנה על ידי משפחת זאמבליני במחצית הראשונה של המאה ה-17. בראשית המאה ה-19 עבר האזור לבעלות ג'ירולמו אסיניו מולין (Girolamo Ascanio Molin).
הווילה הייתה במקורה בבית חווה חקלאית השייכת ל הסמוכה, שהייתה שייכת למשפחת קאפודיליסטה (Capodilista).
המבנה הפך לארמון בשנת 1875 ביוזמת לאורה פיזאני צוסטו (Laura Pisani Zusto) ובעלה הרוזן ג'ירולמו ג'וסטי דל ג'ארדינו.
למבנה שתי קומות, למעט במרכז המבנה בה יש קומה שלישית קטנה, שלה גג משולש ומשני צידיה קמרונות.
בחלקו האחורי של המבנה גן חורף שתוכנן ונשתל בשנת 1880. לארמון מבנה חממה עשוי זכוכית, בסגנון אופייני לווילות באזור ונטו.
הסכם שביתת הנשק של וילה ג'וסטי
הווילה ידועה בכך שבה נחתם הסכם שביתת הנשק של וילה ג'וסטי שנחתמה ב-3 בנובמבר 1918 - אשר סיימה את מלחמת העולם הראשונה בחזית איטליה, וסיימה את הקרבות בין איטליה והאימפריה האוסטרו הונגרית.
בשל כך מכונה הווילה גם "וילת שביתת הנשק" (באיטלקית: Villa Armistizio).
הדיונים בין הצדדים החלו ב-1 בנובמבר, שביתת הנשק נכנסה לתוקפה לאחר 24 שעות, ב-4 בנובמבר, בשעה 15:00.
לפני החתימה על הסכם שביתת הנשק, בין נובמבר 1917 וינואר 1918, שימשה הווילה למגורי המלך ויטוריו אמנואלה השלישי, אשר גר בווילה בשל ההפצצות האוויריות של העיר פאדובה.
הווילה שימשה כמפקדת הצבא האיטלקי בתקופת מגורי המלך בווילה.
בחדר שבו נחתם הסכם שביתת הנשק נותרו הרהיטים המקוריים לזכר האירוע.
וילה אדה (באיטלקית: Villa Ada) הוא פארק ברומא, איטליה, הפרוס על שטח של כ-450 דונם (1.8 קמ"ר).
והוא הפארק השני בגודלו בעיר אחרי וילה דוריה פמפילי.
הפארק ממוקם בחלקה הצפון-מזרחי של העיר.
המרחב המיוער היה בבעלות בית המלוכה סבויה האיטלקי במחצית האחרונה של המאה ה-19; והוא כלל בו את בית המגורים המלכותי (1872–1878).
בשנת 1878 היה האזור בשליטתו של הרוזן טאלפנר משווייץ, שקרא ליער "וילה אדה" לכבוד אשתו אדה.
משפחת המלוכה חזרה לשליטה על האדמה בשנת 1904, אך לא שינתה את השם.
לאחר נפילת המשטר הפשיסטי באיטליה, ב-25 ביולי 1943 זימן המלך ויטוריו אמנואלה השלישי את בניטו מוסוליני אליו לווילה ושם נעצר ונלקח באמבולנס.
בית המלוכה שמר על השליטה באזור עד שנת 1946.
החל משנת 2009 אזור הפארק מכיל שטחים ציבוריים ופרטיים כאחד.
השטח הציבורי נשלט על ידי מועצת רומא; האזור הפרטי נשלט על ידי שגרירות מצרים ברומא, אם כי מועצת העיר תבעה רשמית להשתלט על האזור כולו.
החלק הפרטי נמצא תחת סיור מתמיד על ידי אנשי משטרה או צבא.
החלק הציבורי של הפארק גדול בהרבה מהשטח הפרטי.
הוא מכיל אגם מלאכותי ועצים רבים, כולל אורנים, אלונים, ער אציל ועצי מטסקוויה נדירים ביותר, שיובאו מטיבט בשנת 1940. הכניסה לפארק חופשית.
ניתן לשכור קאנו, אופניים או סוסי רכיבה, וכן ישנה בריכת שחייה גדולה.
מאז 1994, במהלך הקיץ מארח הפארק את פסטיבל המוזיקה העולמית ואת פסטיבל "Roma incontra il mondo" (רומא פוגשת את העולם), כנגד גזענות, מלחמות ועונשי מוות.
"בונקר וילה אדה סבויה", בונקר שנבנה בראשית שנות ה-40 על ידי בית סבויה כדי להגן על המלך והמלכה (המלך ויקטור עמנואל השלישי מאיטליה והמלכה אלנה) מפצצות בעלות הברית, פתוח כיום לסיורים.
העמותה, 'רומא סוטרנאה', שחזרה את הבונקר, שנפל לחורבן והושחת, והיא זו שמפעילה את הסיורים.
וילבר מריון ברוקר היה פוליטיקאי רפובליקני אמריקאי, שכיהן כמושל מישיגן ה-32 בין השנים 1931–1933 וכמזכיר הצבא של ארצות הברית מיולי 1955 ועד ינואר 1961.
וילבר ברוקר נולד בסגינאו, מישיגן לחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מהמפלגה הדמוקרטית פרדיננד ברוקר.
ב-1916 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן.
לאחר מכן הוא התגייס למשמר הלאומי של מישיגן ושירת ברגימנט הרגלים ה-33 בגבול עם מקסיקו במהלך מרד פנצ'ו וייה בשנים 1916–1917. הוא שימש כקצין במחנה האימונים בפורט שרידן, אילינוי, ומונה כלוטננט משנה.
במלחמת העולם הראשונה לחם ברוקר בצרפת עם רגימנט הרגלים ה-166 של הדיוויזיה ה-42 בקרב השני על המארן, בקרב סן-מייל ובמתקפת מז-ארגון.
הוא עוטר בכוכב הכסף ובלב הארגמן והמשיך להיות קצין בכוחות המילואים עד 1937.
כחבר המפלגה הרפובליקנית, שימש ברוקר לאחר המלחמה כעוזר התובע של מחוז סגינאו בין השנים 1919–1923. לאחר מכן ועד 1927 כתובע המחוזי.
ב-1923 הוא נשא לאישה את קלרה הלן הנטל.
בשנים 1927–1928 הוא שימש כעוזר התובע הכללי של מישיגן ולאחר מכן ועד 1930 כתובע הכללי של המדינה.
ב-1930 נבחר ברוקר כמושל מישיגן ה-32, תפקיד בו הוא כיהן עד שהובס ב-1932 על ידי הדמוקרט ויליאם קומסטוק.
במהלך השנתיים בהן כיהן כמושל, הוגדלו ממדיה של משטרת מישיגן והוקם מטה המשטרה החדש בלאנסינג.
חוקק חוק שאפשר לחבר מושבעים גדול לחקור חשדות בנוגע להונאה ואי סדרים בממשל המוניציפלי.
ב-1936 הביס ברוקר את הסנאטור המכהן ג'יימס קזנס בבחירות המקדימות במפלגה הרפובליקנית, אך הפסיד לדמוקרט פרנטיס בראון בבחירות הכלליות.
בין השנים 1937–1954 היה ברוקר שותף במשרד עורכי הדין "קלארק, קליין, ברוקר וואפלס".
לאחר מכן ועד 1955, במהלך השימועים של הסנאטור ג'וזף מקארתי נגד הצבא, הוא שימש כיועץ המשפטי הראשי של מחלקת ההגנה.
ב-1955 מינה הנשיא דווייט אייזנהאואר את ברוקר כמזכיר הצבא, תפקיד בו הוא כיהן מיולי 1955 ועד תום נשיאותו של אייזנהאואר בינואר 1961. בורקר ניהל את הצבא במהלך תקופה של התקדמות טכנולוגית משמעותית, בעיקר בתחום הטילים, ובתקופה בה מקומו של הצבא במבנה הביטחוני הלאומי הואפל בצילה של פילוסופיית "הנקמה המסיבית".
בניהולו הקים הצבא תפישה ארגונית מחומשת של הדיוויזיה, הוקם הגיס האסטרטגי של הצבא לתגובות במצבי חירום, שוגר הלוויין הראשון של ארצות הברית אקספלורר 1 ואומץ דגל הצבא.
לאחר פרישתו ממחלקת הצבא שב ברוקר לעיסוקו בעריכת דין בדטרויט במשרד "ברוקר וברוקר".
הוא היה חבר הדירקטוריון של הארגון החינוכי Freedoms Foundation.
וילבר ברוקר נפטר בדטרויט ב-28 באוקטובר 1968 ונקבר בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
על שמו נקרא אולם בבסיס האימונים המשותף של הכוחות המזוינים ליד ארלינגטון.
וילה בג'ונגל הוא דימוי המשמש לתיאור מצבה של ישראל במזרח התיכון.
את הביטוי טבע אהוד ברק, ולפיו ישראל היא מדינה מפותחת שוחרת שלווה ("וילה") הנמצאת בין מדינות שוחרות מדון השואפות לכלותה ("ג'ונגל").
את הביטוי השמיע ברק לראשונה בשנת 2006, ולדבריו המציא את הדימוי עוד בהיותו במדים.
ברק חזר על דימוי זה בעת שכיהן כשר הביטחון, בהרמת כוסית בבסיס תל נוף: "אנחנו לא חיים במערב אירופה ולא בצפון אמריקה, זו באמת סביבה קשה, זו באמת 'וילה בג'ונגל', ומסביבנו יש גם כוחות עוינים".
דימויו של ברק נקלט בשיח הישראלי, ובין השאר השתמש בו ראש הממשלה, בנימין נתניהו, שבסיור בגבול ירדן–ישראל אמר: "אנחנו צריכים להגן על הווילה מפני חיות הטרף".
החוקרים תמר הרמן ואפרים יער העניקו למחקרם על מקומה של ישראל במזרח התיכון בעיני הציבור הישראלי את הכותרת "וילה בג'ונגל: מקומה של ישראל במזרח התיכון בעיני הציבור הישראלי".
הפרשן עקיבא אלדר פירש את הביטוי בפיו של ברק: "חיות הג'ונגל מבינות רק כוח.
עם פראי אדם לא מנהלים משא ומתן.
הדרך היחידה לשרוד בסביבה עוינת היא על ידי הצבת מתרסים, הסתגרות בבית, ולעזאזל השכנים.
מצדנו, שיהרגו זה את זה, שיגוועו ברעב.
מי במוקדם ומי במאוחר - אנחנו "התפכחנו" מיאסר ערפאת, מאוסלו, מקמפ-דייוויד, ובכלל מהפתרון המדיני."
פרופ' יפעת ביטון פירשה אף היא את הביטוי: "בבקשו להמחיש את ניתוקה של ישראל מהמרחב הגיאו-סוציולוגי שבו היא מצויה, המשיל אותה ברק לווילה.
וילה מסמלת כמובן מבנה מתוכנן, רציונלי, בעל הידור אלגנטי, יציר כפיו של האדם.
הג'ונגל מסמל את הפראי, הבלתי-מתורבת, הטבעי, הנשלט לפי חוקי ההישרדות של הטבע.
בצירוף 'וילה בג'ונגל' בטא ברק הלך רוח אופייני בציבור הישראלי, המביע סלידה מהיות המדינה חלק מן המרחב הלבנטיני."
פרופ' יוסי יונה התייחס אף הוא למשמעות הביטוי: "ברור שווילה בג'ונגל סופה להיכחד.
אם נסתלק מפה סימבולית, בסוף נסתלק מפה גם פיזית כי התשוקה שלנו היא לחיות באירופה או באמריקה."
וילדר גרייבס פנפילד היה נוירוכירורג אמריקאי-קנדי.
הוא פיתח והרחיב את תחום ניתוחי המוח בשיטות וטכניקות, ובעיקר שימוש ברישומים חשמליים למיפוי הפונקציות של האזורים השונים במוח.
הוא תיאר לראשונה את ההומונקולוס בקליפת המוח.
תרומתו המדעית בניסיון למיפוי תפקודי המוח התרחבה גם למגוון נושאים אחרים, כולל הזיות, אשליות, דיסוציאציה ו-דז'ה וו.
פנפילד הקדיש הרבה חשיבה מדעית רבה לתהליכים מנטליים, ואף תהה אם יש בסיס מדעי כלשהו לקיומה של נשמה.
נולד ב-ספוקיין, וושינגטון, ב-26 בינואר 1891, פנפילד בילה את רוב חייו המוקדמים בהדסון, ויסקונסין.
את לימודיו הגבוהים עשה ב-אוניברסיטת פרינסטון, ושיחק בקבוצת הכדורגל של האוניברסיטה, ואף שימש לזמן קצר כמאמן הקבוצה לאחר סיום לימודיו ב-1913. ב-1915 הוא קיבל מלגת רודס לקולג' מרטון באוניברסיטת אוקספורד באנגליה, ולמד נוירופתולוגיה תחת סר צ ' ארלס סקוט שרינגטון.
לאחר תקופה אחת במרטון, פנפילד עבר לצרפת, שם הוא שירת כמלביש בבית חולים צבאי בפרברי פריז.
הוא נפצע ב-1916 כאשר המעבורת שהיה על סיפונה, ה-אס אס סאסקס, נפגעה מטורפדו.
בשנה שלאחר מכן, התחתן עם הלן קרמוט, והחל ללמוד ב-בית הספר לרפואה של אוניברסיטת ג'ונס הופקינס, וקיבל את תואר דוקטור לרפואה בשנת 1918; לאחר מכן עבד תקופה קצרה כרופא בית בבית החולים פיטר בנט בריגהאם בבוסטון.
חזרה לאוקספורד ב-1919, פנפילד בילה את השנתיים הבאות בהשלמת לימודיו.
במהלך תקופה זו פגש את סר ויליאם אוסלר.
ב-1924, הוא עבד במשך חמישה חודשים עם פיו דל ריו הורטגה על אפיון סוג של תאי גלייה הידוע כיום כ-אוליגודנדרוציטים.
הוא גם בילה תקופות השתלמות בגרמניה עם פדור קראוס ו-אוטפריד פורסטר, כמו גם ב-ניו יורק.
בשנת 1928, במהלך 6 החודשים שהעביר בגרמניה עם פורסטר הוא למד כיצד להשתמש בהרדמה מקומית לצורך ניתוחי המוח כדי לשמור על המנותחים ערים בזמן הניתוח.
(דבר זה מתאפשר שכן המוח עצמו אינו מעוצבב בקולטנים לכאב, ולכן מספיק להרדים את הרקמות החיצוניות).
כישורים אלו באו לידי שימוש נרחב בידיו בהמשך, לצורך המיפוי התפקודי השיטתי של המוח האנושי שעשה.
לאחר התמחות בכירורגית תחת הארווי קושינג, הוא קיבל משרה במכון הנוירולוגי של ניו יורק, שם ביצע את הניתוחים העצמאיים הראשונים שלו לטיפול באפילפסיה.
בזמן שחי ועבד בניו יורק פגש את דוד רוקפלר, שרצה להקים מכון רפואי שבו פנפילד יוכל להמשיך ולפתח את הטיפול הכירורגי באפילפסיה, אבל אינטריגות ופוליטיקה אקדמית בקרב הנוירולוגים בניו יורק מנעה את הקמת המוסד בניו יורק.
בעקבות זאת, בשנת 1928 קיבל פנפילד הזמנה מסר וינסנט מרדית, בנקאי ופילנתרופיסט קנדי, ועבר ל-מונטריאול, קוויבק, קנדה.
שם, פנפילד לימד ב-אוניברסיטת מקגיל ובבית החולים המלכותי ויקטוריה, והפך למנתח המוח הראשון בעיר.
ב-1934, פנפילד, יחד עם ויליאם קון, יסד והפך למנהל הראשון של המכון ובית החולים הנוירולוגי של מונטריאול באוניברסיטת מקגיל, שהוקם במימון רוקפלר.
באותה שנה הוא גם הפך לנתין בריטי (כחלק מה האימפריה הבריטית, שכן אזרחות קנדית מובהקת לא הייתה קיימת עד אחרי מלחמת העולם השנייה, ב-1947).
בשנים הראשונות לעבודתו במונטריאול הצטרף אליו דונלד הב, שהחל לבצע בדיקות מורכבות של תפקוד מוחי על החולים לפני ואחרי הניתוחים.
פנפילד לא הצליח להציל את אחותו היחידה, רות, שמתה מסרטן המוח, אם כי ניתוח מורכב שהוא ביצע הוסיף שנים לחייה.
פנפילד נבחר כחבר כבוד זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים בשנת 1950 ופרש עשר שנים מאוחר יותר ב-1960. הוא היה חבר באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית ובאגודה הפילוסופית האמריקאית.
הוא מונה ל-מסדר הכבוד ב רשימת כבוד השנה החדשה 1953. הוא הפנה את תשומת ליבו לכתיבה, והפיק רומן כמו גם את האוטוביוגרפיה שלו אין אדם לבד.