tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט קובע כי מידע עדכני מלוויינים ומבלוני מזג אוויר לא תומך במודל זה, ותחת זאת מצביע על כך שפני השטח מתחממים מהר יותר או בקצב שווה לקצב ההתחממות של החלק הנמוך של הטרופוספירה.
לדבריהם של מתנגדי הסרט, הוא מעלה טענה שהייתה תחת ויכוח בשנות ה-90 ונבעה משורה של טעויות מדידה.
הם גורסים כי טענה זו נפתרה מאז, ולכן הסרט פשוט טועה ומטעה בנקודה זו.
לפי המדידות, הטרופוספירה אינה מתחממת לאט יותר מאשר פני השטח - בהתאם לתחזית של מודלי האקלים של התחממות עקב הגדלת אפקט החממה.
מלבד זאת, בהתאם למודל, החלק הגבוה יותר של האטמוספירה (10-50 ק"מ) אכן מתקרר.
הקשר והתזמון בין עלייה בפחמן הדו-חמצני ובין טמפרטורות
לפי המחקר האקלימי, עליות בריכוזי הפחמן הדו-חמצני האטמוספירי התרחשו לאחר עליות טמפרטורה בזמן סיום עידן הקרח.
הסרט טוען כי רמות הפחמן הדו-חמצני עולות או יורדות כתוצרה מעליות או ירידות בטמפרטורה, ולא להפך.
הסיבה לכך לפי הסרט היא שכאשר האקלים העולמי מתקרר האוקיינוסים קולטים פחמן דו-חמצני, וכאשר האקלים מתחמם הם פולטים פחמן דו-חמצני.
מבקרי הסרט מסכימים על כך שהמתאם הגבוה בין טמפרטורות לבין ריכוז הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה בזמן סיום עידן הקרח אכן מעיד שעליות בטמפרטורה הן שגררו עלייה בריכוז הפחמן הדו-חמצני ולא להפך.
עם זאת, הם טוענים כי הסרט מטעה את הצופים בכך שהוא מצהיר כי קורלציה זו הוצגה על ידי ה-IPCC ומדענים אחרים כראיה העיקרית לקיום התחממות עולמית אנושית.
השפעת המסה הימית על שינויי טמפרטורה
הסרט טוען כי בגלל המסה העצומה של האוקיינוסים, יידרשו מאות שנים עד ששינויים בטמפרטורה העולמית יורגשו במסה הימית.
מסיבה זו האנליזה של תחנת המחקר ווסטוק ושל ליבות קרח אחרות מראה כי שינויים ברמות של הפחמן הדו-חמצני מתרחשים אחרי עליות בטמפרטורה העולמית במרווח של 800 שנה.
מבקרי הסרט טוענים כי הנושא של התחממות עולמית שגוררת עלייה בריכוז הפחמן הדו-חמצני הוא לולאת משוב מחזקת ידועה.
לטענתם, כאשר יש התחממות היא נמשכת על פני פרק זמן של 5,000 שנה, ואף שפחמן דו-חמצני אינו הגורם הראשוני להתחממויות האלה, הוא גורם להגברה שלהן במשך 4,200 השנים שלאחר מכן.
על כל פנים, דבר זה לא מצביע על כך שפחמן דו-חמצני אינו גורר התחממות עולמית.
יותר מכך, הם מדגישים כי הוצאת הפחמן הדו-חמצני מהאוקיינוסים וכניסתו לאטמוספירה עקב התחממות תפעל כלולאת משוב מחזקת שתגביר עוד יותר את ההתחממות.
השפעת אדי מים על שינויי האקלים
אדי מים מהווים 95% מכלל גזי החממה.
לטענת הסרט, הם בעלי ההשפעה הגבוה ביותר על הטמפרטורה של כדור הארץ.
אדי מים בצורת עננים פועלים כמראות המחזירות אור שמש שנכנס לכדור הארץ, אבל הסרט טוען כי לא ניתן לבצע הדמיה מדויקת של השפעות העננים כדי לחזות את דפוסי מזג האוויר ואת ההשפעות שלהם על התחממות עולמית.
מתנגדי הסרט טוענים כי שוב מדובר באי הבנה או הטעיה.
בעוד שמים מהווים גז חממה חשוב, הם פועלים בעיקר כגורם שמגיב לטמפרטורת האקלים ולאילוצים קרינתיים של חומרים אחרים, ולא כגורם שיוצר שינוי עצמאי של האילוץ הקרינתי.
הדבר נובע מכך שמולקולות מים נכנסות מהר ויוצאות מהר מהאטמוספירה.
לדוגמה, הטענה היא כי אם היינו מייבשים את כל המים מתוך האטמוספירה, הם היו שבים אליה תוך 30 יום כתוצאה מהתאיידות מים מהאוקיינוס.
בשל כך אדי מים אינם מהווים בדרך כלל גורם חשוב שמשנה את האקלים אלא גורם שמושפע ממנו.
בניגוד לכך, גזים כמו פחמן דו-חמצני יכולים להישאר באטמוספירה במשך עשרות שנים.
עם זאת, אדי מים צפויים ליצור משוב מחזק (water vapour feedback) שיגביר כל תופעה של התחממות עולמית.
השפעת של פחמן דו-חמצני על שינויי אקלים
הסרט מציין כי פחמן דו-חמצני מהווה רק כמות מזערית מהאטמוספירה של כדור הארץ, שמסתכמת לכדי 0.054% ממנה.
תומכי התאוריה של התחממות עולמית מעשה ידי אדם טוענים כי כמות קטנה זו של פחמן דו-חמצני באטמוספירה אינה מצביעה על כך שתרומתו ככוח אילוץ קרינתי אינה גבוהה.
פחמן דו-חמצני מהווה 20% מסך הגודל הנוכחי של אפקט החממה, ובניגוד לגורמים אחרים (כמו אדי מים לדוגמה) הגדלה נוספת שלו תהיה בעלת השפעה קריטית.
(יש לשים לב כי יש הבדל בין תרומה לאפקט החממה הקיים לבין תרומת גז חממה להתחממות נוספת, הסבר על כך מופיע בערך גזי חממה).
תרומת בני האדם לפחמן הדו-חמצני היא מזערית
לפי הסרט, פעילות האדם תורמת פחות מ-1% מהכמות הזו, בעוד שהרי געש תורמים בכל שנה הרבה יותר פחמן דו-חמצני מאשר בני האדם (דורקין הודה מאוחר יותר כי טענה זו היא שגויה), בעוד שצמחים וחיות מייצרים בשנה 150 ג'יגה טון פחמן דו-חמצני.
עלים מתים מייצרים אפילו יותר פחמן דו-חמצני, והאוקיינוסים הם "המקור הגדול ביותר של פחמן דו-חמצני".
הפעילות האנושית מייצרת "רק" 6.5 ג'יגה טון פחמן דו-חמצני בשנה.
הסרט מסיק כי פליטות של פחמן דו-חמצני שמקורן באדם לא יכולות לגרום לבדן להתחממות העולמית.
הסרט משמיט כאן כמה עובדות חשובות שהיו יכולות להבהיר נקודה זו.
עד לפני כמה עשרות שנים, במשך מיליוני שנה רמות הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה לא עלו על 300 ppm והיום (2007) הן עומדות על 375 ppm.
הזרמים העצומים של פחמן דו-חמצני שזורמים באופן טבעי ממאגרי הפחמן ואליהם (מאגר האוקיינוסים והמאגר הביוספרי), מאזנים את עצמם, ואילו התרומה האנושית בצורה של פליטות ישירות ושל שינוי ייעודי קרקע, גורמת לשינוי מצטבר.
לפי ה-IPCC בשנת 2007, פליטות הפחמן הדו-חמצני מתעשייה ותחבורה המשתמשות דלק מחצבי עמדו על 26 ג'יגה טון לשנה.
את הפליטות הנגרמות עקב שינויי קרקע מוערכות בכ-6 ג'יגה טון לשנה.
גם לאחר משובים אחרים שמשנים את המאזן (כמו קליטה פחמן דו-חמצני באופן מוגבר על ידי צמחים, או החמצת אוקיינוסים ) התוצאה היא גידול בפליטות, דבר שמעלה את ריכוז הפחמן הדו-חמצני באטמוספירה בכ-15 ג'יגה טון בשנה (נכון ל-2007).
עד לפני זמן קצר הייתה ארצות הברית שיאנית פליטות הפחמן הדו-חמצני.
ארצות הברית עדיין מחזיקה במקום ראשון ביחס הפליטה לאדם.
בנוסף, אם בארצות רבות בעולם המערבי ירדו ערכי הפליטות, בארצות הברית הן עלו ב 2%.
אולם, בשנתיים אחרונות עלתה למקום הראשון סין, עם יותר ממחצית מכמות פליטת פחמן העולמית.
מבדיקה מעמיקה, מסתבר כי חלק נכבד מהפליטות בסין עדיין יש לזקוף ל'זכות' ארצות הברית, שכן הוא כולל ייצור סיני עבור ארצות הברית, ייצור שהופנה מארצות הברית לסין בגלל עלויות נמוכות, ייצור דשנים, מלט ומתכות שהוסב לסין וחוזר לארצות הברית וכך ה"נטל" מתחלק בין שתי המזהמות.
במקום השני ביחס הפליטות לאדם נמצאת רוסיה ואחריה הודו.
סין, הודו וארצות "מתפתחות" נוספות הוסיפו את חלקן לפליטות ששברו את כל השיאים - למעלה מ 9 מיליארד טון פחמן נוספו לאטמוספירה (המספרים לקוחים מנתוני סוכנויות האקלים של ארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה לסוף 2007).
ארצות מתפתחות (ביניהן סין והודו) אינן מחויבות בהפחתת פליטות על פי אמנת קיוטו.
ארצות הברית ורוסיה לא התחייבו לפעול על-פי האמנה.
לקראת הארכת האמנה צריך יהיה לשנותה שכן ארצות מתפתחות פולטות יותר פחמן מארצות המערב המפותחות, מה גם שחלק מארצות אירופה הפחיתו את הפליטות משמעותית: בדנמרק פחתו הפליטות ב-8%, גרמניה ואנגליה ב-3%, צרפת ואוסטריה ב-2%.
לטענת מתנגדי הסרט הטבע אינו יכול לעמוד בתחרות מול האדם: בחצי השני של המאה הקודמת ספגו היערות והאוקיינוסים 57% מעודפי הפחמן באטמוספירה, כיום כושר הספיגה הוא 54%.
השפעת השמש על התחממות עולמית
הסרט מדגיש את תאוריית השונות השמשית של ההתחממות העולמית, ומצביע על כך כי פעילות השמש נמצאת כעת ברמה גבוהה מאוד, וכי היא מקושרת באופן ישיר לשינויים בטמפרטורה העולמית.
המנגנון המוצע על פי מחקריהם של ניר שביב ו פועל כך:
קרינה קוסמית, חלקיקים טעונים המתפזרים בתווך הבין-כוכבי ומקורם בסופר נובות, חודרים גם את האטמוספירה של כדור הארץ ולוקחים חלק ביצירת גרעיני התעבות של עננים סביב יונים.
שמש פעילה יותר, משמעה רוח השמש חזקה יותר שמפזרת ביתר יעילות את חלקיקי הקרינה קוסמית ופחות מהם חודרים מבעד לאטמוספירה.
פחות יונים באטמוספירה פירושו פחות עננים וצבעם פחות לבן.
ככל שיחס האלבדו של משטח, במקרה שלנו, עננים, קטן, כך יכולת ההחזר של קרינה אלקטרומגנטית שלו קטן.
וכך יותר קרינת שמש חודרת את האטמוספירה ומחממת את פני כדור הארץ.
שמש פחות פעילה, רוח שמש חלשה יותר, יותר חלקיקי קרינה קוסמית באטמוספירה של כדור הארץ, יותר עננים, צבעם לבן יותר, פחות קרינת שמש חודרת אטמוספירה - פני כדור הארץ מתקררים.
הסרט טוען כי פעילות השמש משפיעה בצורה חזקה בהרבה על הטמפרטורה העולמית מאשר כל פעילות אחרת אנושית או טבעית המתקיימת על פני כדור הארץ.
הסרט קובע כי המקרה הנוכחי של התחממות עולמית הוא לא דבר חריג וכי הטמפרטורות היו אפילו חריגות יותר בתקופת החום של ימי הביניים, תקופת שגשוג באירופה המערבית.
מבקרי הסרט מסכימים כי האקלים תמיד השתנה.
עם זאת הם טוענים כי השינוי ב-50 השנים האחרונות, (וכן האקלים הצפוי במאה ה-21 לפי מודלי אקלים) הוא לא דבר שנמצא בתחום הפרמטרים הטבעיים כפי שהם תועדו ב-1000 השנים האחרונות.
שינויי אקלים היסטוריים היו לפי טענה זו, שינויים אזוריים ולא עולמיים.
בתקציר לקובעי מדיניות, של הדוח הרביעי של ה-IPCC קיים חלק מיוחד שעוסק בנושא זה תוך שימוש בנתונים פלאו-אקלימיים (נתוני אקלים אריכולוגיים).
הוא מסיק כי "המידע הפלאו-אקלימי תומך ברושם כי החום של החצי מאה האחרונה הוא חריג לפחות ב-1300 השנים האחרונות."
הקרנת הסרט עוררה ביקורת רבה, הן בקרב הציבור והן בקרב גורמים מדעיים.
מרטין דורקין, מפיק הסרט, ידוע מגישתו חסרת המעצורים בהפקת סרטים.
על סרטו הקודם "נגד הטבע", שתקף את התנועה הסביבתית, הואשם דורקין על ידי ועדת הטלוויזיה העצמאית של בריטניה בכך שייצג שלא כהלכה וסילף את השקפותיהם של המרואיינים על ידי עריכה סלקטיבית.
ערוץ 4 נאלץ להתנצל על כך.
הצגה מסולפת של אנשים או של דעותיהם בסרט
פרופ' פרדריק סינגר הוצג בסרט כמנהל לשעבר בשירות המטאורולוגי בארצות הברית.
בפועל היה סינגר מקימו ומנהלו הראשון של שירות לווייני מזג האוויר במסגרת השירות המטאורולוגי.
התמחותו העיקרית לא הייתה בחקר האקלים כי אם בחקר האטמוספירה והסביבה.
טים בול הוצג בסרט באופן שגוי כפרופסור במחלקה לחקר האקלים באוניברסיטת ויניפג, שעה שמעולם לא הייתה מחלקה כזו באוניברסיטה.
למעשה, בול הקדיש את רוב מחקריו לנושאי אקלים, אך כיהן כפרופסור במחלקה לגאוגרפיה באוניברסיטה ובשעת הכנת הסרט כבר פרש לגמלאות.
חלק מהמשתתפים עובדים בארגונים "שקיבלו סכומי כסף גדולים מחברות דלק שמממנות עריכת מסע נגד הקונצנזוס המדעי ולייצגו בצורה מסולפת" (מתוך אחת התלונות הרבות שהוגשו למשרד התקשורת OfCom).
בהקשר זה מוזכר מכתב של החברה המלכותית - הגוף המדעי העליון בבריטניה - שנכתב לאחרונה לענק תאגידי הנפט אקסון-מובייל, המתלונן על מימון של גופים המציגים באור מסולף את מדעי האקלים.
פרופ' Carl Wunsch, מהמחלקה לאוקיינוגרפיה ב-MIT, דרש שיוציאו אותו מהסרט לאחר שעמדותיו סולפו על ידי עריכה מגמתית.
פרופ' איגיל פריס-כריסטנסן, מנהל מרכז החלל הלאומי הדני, הצהיר שתוצאות מחקריו הוצגו בצורה מטעה בסרט.
פרופ' ג'ון קריסטי, מהמחלקה למדעי האטמוספירה באוניברסיטת אלבמה טוען שבסרט הוצגו מדידות שלו על התחממות הקרקע והאטמוספירה שסתרו כביכול את אפקט החממה, אבל התעלמו ממדידות מאוחרות יותר שלו שפרסם ושהראו שהמדידות תואמות את התאוריה.
בעקבות ביקורת ממדענים, הסרט שונה מאז הקרנתו הראשונה בערוץ 4.
בגרף אחד ציר הזמן שונה, והטענה כי הרי געש פולטים יותר פחמן דו-חמצני מאשר בני אדם הורדה.
בעקבות התלונות מצידו של Carl Wunsch על השימוש המסולף בראיונות עמו, ראיונות אלו הורדו בגרסה הבינלאומית ובגרסת הDVD.
טענות מדעיות אחרות שהושמעו בסרט תוארו כמופרכות או מטעות על ידי מדענים הפועלים בתחומים הרלוונטיים.
מבקרים טוענים גם כי התוכנית היא חד צדדית וכי העמדה של הזרם המרכזי אודות התחממות עולמית, כפי שהיא נתמכת על ידי אקדמיות מדעיות של המדינות המתועשות וארגונים מדעים אחרים מיוצגת בצורה מעוותת.
התרוממות הוא סרט קולנוע ישראלי שעלה לאקרנים במאי 1970 בהשתתפותם של שלישיית הגשש החיוור.
בסרט מתוארים שלושה חברים ונשותיהם המחליטים לקיים מסיבת חילופי זוגות על מנת להכניס ריגוש בחייהם.
אולם עם התפתחות העניינים מתחילים השישה להתחרט.
באוקטובר 2012 היה אמור הסרט להיות מוקרן בסינמטק של פריז, במסגרת רטרוספקטיבה של סרטי אורי זוהר.
ההקרנה בוטלה, לאחר ששייקה לוי הודיע בשם בעלי הזכויות לסרט כי לא יותר כל שימוש בו.
לדברי לוי, הגששים "מתביישים בסרט הזה".
עם זאת, הסרט הוקרן מספר פעמים בטלוויזיה, ישנם עותקים פיראטיים שלו על גבי קלטות וידאו, והוא ניתן להורדה באיכות ירודה באינטרנט.
שחקנ/ית דמות שייקה לוי שייקה גברי בנאי גברי ישראל פוליאקוב פולי אורי זוהר קריין לאורה ריבלין דמות מסתורית שאיבדה את זכרונה ג'וזי כץ ג'וזי תקוה מור תקווה ציפי שביט אשתו של פולי בומבה צור רוקח גליה גופר ליהי חנוך ציפי לוין
התרסקות היסעור ברומניה היא תאונה אווירית שהתרחשה ב-26 ביולי 2010, בה מסוק "יסעור" של חיל האוויר הישראלי התנגש במהלך טיסת אימון בגובה רב ברכס בוצ'ג' שבהרי הקרפטים בצלע הר, סמוך לעיר בראשוב ברומניה.
בהתרסקות נספה כל צוות המסוק – ארבעה טייסים ושני מכונאים מוטסים ישראלים, וקצין משקיף רומני.
לאחר הסכם שנחתם בשנת 2003, החל חיל האוויר הישראלי בתחילת שנת 2004 בשיתוף פעולה עם חילות אוויר של צבאות באירופה.
במסגרת שיתוף הפעולה יכול חיל האוויר להתאמן בשטח צבאי שאינו ישראלי.
בדרך זו נפתחה האפשרות להתאמן באזורים מורכבים, בגבהים, בהגבלות ובתנאים בהם אין אפשרות להתנסות בשטח ישראל.
בתחילה התמקדו רוב האימונים באזור טורקיה ומעל הים השחור, אך בשנים שבאו התרחבה פעילות החיל למדינות ידידותיות נוספות באירופה.
הסכם שיתוף הפעולה בין ישראל לרומניה נחתם בספטמבר 2003 בין מפקד החיל, אלוף דני חלוץ, ובין מפקד חיל האוויר הרומני מייג'ור גנרל ג'ורג' קטרינה (Gheorghe Catrina).
ב-18 ביולי 2010 נפתח אימון משותף של חיל האוויר הישראלי עם חיל האוויר הרומני, תרגיל "שמיים כחולים" 2010, במסגרתו השתתפו מסוקי יסעור מטייסת דורסי הלילה.
המסוק הכיל משקיף מטעם חיל האוויר הרומני, צמד טייסים, צמד מכונאים, וצמד נוסף של טייסים שהיו אמורים להתחלף, ככל הנראה, במהלך האימון עם צמד הטייסים הראשון.
ב-26 ביולי 2010, בשעה 13:15, המריאו שני מסוקי יסעור מבסיס חיל האוויר הרומני בובוק (Boboc) ופנו צפונה לעבר הרי הקרפטים.
מזג האוויר והערפל ששרר בגובה הטיסה הקשו על הטיסה.
סמוך לשעה 14:40 פנו שני המסוקים, בגובה של 6,200 רגל, לעבר ההר שמולם במטרה לעוברו ונכנסו לתוך ערפל כבד.
במטרה שלא להתנגש האחד בשני, ביקש המוביל ממשנהו לסטות מעט שמאלה כשהוא עצמו יפנה ימינה, כל זאת כאשר שני המסוקים שרויים בערפל.
מפאת הערפל הכבד לא ראה מסוק המשנה שמשמאלו נמצא חלק מההר, וכאשר פנה שמאלה יצא מהערפל ישירות לתוך צלע ההר מבלי אפשרות לסטות או לנסוק, התרסק ישירות לתוכו ועלה באש.
שרידי המסוק נמצאו מעל לגובה של 2,000 מטרים, מעט מתחת לנקודת ההתרסקות עצמה.
באסון נהרגו סגן-אלוף במיל' , בן 48 ממודיעין, סגן-אלוף (43) ממושב קדרון, רב-סרן (33) מחצרים ורב-סרן (28) מתל נוף, סגן (25) מתל נוף ורב-סמל (24) מרחובות.
הטייס מבוקרשט שנהרג בתאונה הוא סטפן קלאודיו דרגנה (31).
דיווחים ראשונים על אובדן קשר עם מסוק היסעור התקבלו במטה חיל האוויר בסביבות השעה 17:00, ומיד הוצא צו איסור פרסום על הידיעה, על מנת שצה"ל יוכל לעדכן באופן אישי את משפחות צוות המסוק.
עד לשעות הערב אמצעי התקשורת בישראל לא דיווחו על האירוע, אך באינטרנט הוצפו אתרי חדשות, בלוגים ורשתות חברתיות בידיעות על התאונה.
בדיעבד התברר כי המידע היה לא מבוסס וחברי המשלחת הישראלית נאלצו לטפס למקום התאונה, ולהשיב את חבריהם החיילים לזיהוי וקבורה.
מפקד חיל האוויר הכריז על הפסקת כל טיסות האימון בחיל ליום אחד (אולם מערך היסעורים לא קורקע מפעילות מבצעית).
בעקבות התאונה הופסק התרגיל המשותף והוחזרו לישראל כל משתתפי התרגיל וכלי הטיס הישראלים.
באמצעי התקשורת צוין כי על אף הוותק של מסוקי היסעור בחיל האוויר, המסוקים עברו השבחות, הן מבחינת מערכות והן מבחינת טיפול טכני, כחלק מתוכנית "יסעור 2025" שמטרתה להרחיב את כשירות מסוק היסעור עד לשנת 2025.
חיל האוויר ביקש ממקבילו הרומני להשיב את שרידי המסוק לישראל על מנת לבצע תחקיר.
בשנת 2012, לאחר מותו, קיבל אלוף-משנה צל"ש מפקד חיל האוויר על השתתפותו בפעולת חילוץ לוחמים תחת אש בסיום מלחמת לבנון השנייה, בפעולה בה נהרג סגן-אלוף עמנואל מורנו.
על שמו של הטייס סא"ל אבנר גולדמן נקרא מעלה אבנר במודיעין ובית הכנסת מנורת אבנר במודיעין.
אבנר גולדמן היה איש מחקר, תורה ודעת, ולהנצחתו הושקו גם ספרייה, ספרים ותערוכת צילום.
בקרבת מקום ההתרסקות הוקמו 2 אנדרטאות זיכרון:
למרגלות ההר הוקמה אנדרטה על ידי חיל האוויר.
במעלה ההר, קרוב למקום ההתרסקות, נקבעה טבלת זיכרון על ידי המשפחות השכולות.
התרנגולת שהטילה ביצי זהב הוא משל ממשלי איזופוס, שמוסר ההשכל שלו הוא להסתפק במה שיש ולא להתפתות לחמדנות יתר, שיכולה להותיר אותך בלי כלום.
הסיפור המקורי מדבר דווקא על אווזה המטילה ביצי זהב (ביצת אווז גדולה פי חמישה מביצת תרנגולת ממוצעת), אולם זה התרגום המוכר למשל בשפה העברית.
המשל מספר על איכר עני ואשתו שאחת התרנגולות שלהם הטילה ביצי זהב, ביצה אחת בכל יום.
אנלוגיה למשל מן המזרח נמצאה ב"סובנהאמסה ג'טאקה", שמופיע בסעיף הרביעי של סיפורי הג'טאקה הבודהיסטיים.
במשל הזה - אבי משפחה ענייה נולד מחדש בתור ברבור שנוצותיו עשויות זהב, מדי פעם הוא נוהג לחזור אל משפחתו ולהציע להם לקחת נוצת זהב אחת מכנפיו כדי שתהווה עבורם מקור לפרנסה.
לבסוף, חמדנותה של אם המשפחה גורמת לה לתלוש את כל נוצותיו של הברבור בבת אחת וכשהוא מתאושש מהמריטה כל נוצותיו הופכות לנוצות רגילות.
נוצות הזהב של הברבור הן כביצי הזהב של התרנגולת, בשני המקרים הרצון להשיג עושר מיידי, מבטל למעשה את היכולת לעושר שיפרנס את העניים למשך חייהם בכבוד.
במסגרת תרגיל של צה"ל, התרסק מטוס הרקולס של חיל האוויר הישראלי על הר ג'בל חלאל שבסיני ב־25 בנובמבר 1975. כל תשעת אנשי הצוות ו־11 הלוחמים מחטיבת "חוד החנית" שהיו על סיפונו נספו בתאונה, שהגורם לה היה ככל הנראה סערה ותנאי ראות קשים ששררו במקום.
שני מטוסי הרקולס של טייסת 131 המריאו מבסיס חיל האוויר לוד (בח"א 27) בליל 25 בנובמבר 1975, לתרגיל "שחרית" שנערך בשיתוף עם כוחות היבשה.
המטוסים אספו כוחות קרקעיים ממנחת כונתילה שבסיני לשם הובלתם לבסיס חצרים.
עקב טעות בניווט, נכנסו המטוסים לנתיב מקביל לזה שתוכנן.
בקר הטיסה הודיע למטוס המוביל, שקברניטו היה סרן , שהוא נמצא 15 ק"מ מערבית לנתיב המתוכנן.
המטוסים נכנסו לענן כבד והמטוס המוביל, מס' 203, פגע בג'בל חלאל, קרוב לפסגתו, והתרסק.
טייס המטוס השני, נתן דביר, ראה את הפיצוץ ומיד טיפס לגובה וניצל.
הַתַּרְנְגֹלִים וְהַשּׁוּעָל הוא סיפור בחרוזים לילדים מאת חיים נחמן ביאליק.
הסיפור הוא עיבוד למשל שנכתב בימי הביניים ומיוחס לרבי ברכיה בן נטרונאי הנקדן.
מוסר ההשכל הטמון בסיפור הוא עליונות המוח על הכוח.
הסיפור נכתב בשנת 1918, ויצא לאור בשנת 1922 בסדרת "גמליאל" של הוצאת אמנות בפרנקפורט, בלווי איורים של "חבורת ציירים: אפטר, מוצלמכר, קרבצוב, חיגר").
בשנת 1933 נכלל הסיפור בספר "שירים ופזמונות לילדים" שיצא לאור בהוצאת דביר בלווי איוריו של נחום גוטמן.
בשנת 2005, שבה פגו זכויות היוצרים על יצירתו של ביאליק, יצאו לאור שתי מהדורות מחודשות של הסיפור:
כספר עצמאי בהוצאת הקיבוץ המאוחד, משובץ באיוריו של יוסי אבולעפיה.
האיורים משמשים כאמצעי המספק מידע נוסף ופרשנות הומוריסטית לסיפור.
במסגרת הסדרה "אפצ'י וסיפור" בהוצאת ציבלין, בליווי איוריה של עפרה עמית, שזיכו את המאיירת בציון לשבח במסגרת פרס בן-יצחק.
בעקבות שנת בצורת שהותירה את עדת התרנגולים בלי מזון, אסף רב תרנגול את קהלו וקרא:
שמעו התרנגולים בקולו ויצאו לדרך, ובמאסף תרנגולת פיסחת הזקוקה למשענת.
בדרכם מצאו שדה שעורים שופע ובו מזון רב.
מקץ חודשיים חזרה עדת התרנגולים לביתה, וכל אחד מהם נשא שיבולת בפיו כצידה לעתיד.
רק הפיסחת, דלת הכוחות, חזרה ללא שיבולת בפיה.
בדרכם צץ שועל צעיר משחר לטרף.
במתק שפתיו סח השועל אל התרנגולת המאספת ושואל אותה לקורותיהם ומוצאיהם.
בתושייתה כי רבה ממציאה השנונה סיפור ובו היא מקלסת מעלליהם במלחמות מול שועלים, כשיד הלהקה על העליונה.
עוד הוסיפה שהשיבולים במקוריהם הם זנבות שועלים, מזכרת מהניצחון.
וכשהשועל שואל אותה היכן זנב השועל המעיד על ניצחונה בקרב, היא משיבה:
שמע השועל ונס על נפשו.
בסיפור רמיזות להתרחשויות מקראיות מוכרות, הירידה למצרים בשנת הרעב, יציאת מצרים והמלחמה בעמלק שפגע בזנב שיירת בני ישראל במדבר.
התרנגולת מייצגת גם את מלחמתו של החלש מול החזק, כדוגמת סיפור דוד וגלית.
השימוש בזנב נקשר למקורות נוספים כדוגמת מסכת אבות: המשפט מתייחס ברמיזה לזנבו הקטן של האריה ביחס לראשו המהווה את כבודו, בעוד שזנבו של השועל גדול ביחס לראשו הקטן.
כך עדיף להיות האריה האחרון, מאשר מנהיג השועלים.
השועל רצה לפגוע בתרנגולת המזדנבת, המהווה את "זנב" המחנה, אולם בחכמתה ותושייתה היא מאיימת עליו כי הוא זה שיאבד את זנבו.
כך התרנגולת מראה לו שהיא אמנם הזנב, אך זהו זנב האריות.
וכיאה לאריה היא נטולת מורא ופיקחית.
מקרא משל: תרנגולת פיסחת נדמית טרף קל, אולם חוכמתה עומדת לה ולבני סיעתה בעת מצוק להערים על הערום מכל חיית השדה.
התרזה הקארליאנית היא אחת משתי ביצי פברז'ה שהוכנו על ידי בית פברז'ה - בית המלאכה של פטר קארל פברז'ה בשנת 1917 עבור ניקולאי השני, הצאר האחרון של רוסיה (הביצה השנייה היא צביר הכוכבים).
שתי ביצים אלה לא הושלמו בשל פרוץ מהפכת פברואר והלאמת בית המלאכה.
ביצי פברז'ה נוצרו בהזמנת הצאר אלכסנדר השלישי והוענקו כמתנת חג הפסחא לאשתו הצאריצה מריה פיודרובנה מאז שנת 1885. יורשו, הצאר ניקולאי השני, המשיך את המנהג והעניק מדי שנה מתנה לאשתו אלכסנדרה פיודורובנה, ולאימו האלמנה.
הביצה עשויה מעץ תרזה מאזור קארליה (מכאן שמה) ונתונה בתוך מסגרת זהב.
בכך שונה ביצה זו מביצים קודמות שייצר פברז'ה העשירות יותר בכמות הזהב והאבנים היקרות שבהן.
ככל הנראה שינוי זה מקורו במחסור שממנו סבלה רוסיה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ביצה זו היא היחידה מבין הביצים בה נעשה שימוש בחומר אורגני (עץ) כחומר גלם עיקרי.
ה"הפתעה" בתוך הביצה היה פיל מיניאטורי מכני, המצופה ביהלומים ואמייל שניתן למתוח אותו באמצעות מפתח מצופה אבנים יקרות.
הביצה הוכנה בשנת 1917, והייתה אמור להינתן כמתנת הצאר לאימו.
בשל מהפכת פברואר נאלץ הצאר לוותר על כיסאו, ב-15 במרץ.
קארל פברז'ה שלח לו חשבונית ב-25 באפריל (כשהיא ממוענת ל"מר רומנוב, ניקולאי אלכסנדרוביץ'", ולא ל-"ניקולאי, צאר רוסיה").
הצאר שילם עבור הביצה סכום של 12,500 רובלים, וזו נשלחה לאחיו של הצאר, מיכאלי השני, הדוכס הגדול של רוסיה, אולם הדוכס נמלט לפני שקיבל לידיו את הביצה, וזו נותרה בארמונו עד שהארמון נבזז במהלך מהפכת אוקטובר על ידי הבולשביקים.
לאחר המהפכה הוצגה הביצה במוזיאון רומיאנצב שבמוסקבה, אולם בשנת 1927 נעלמה ונחשבה לאבודה מעל שבעים שנה.
בשנת 1999 פרסמה נינתו של פטר קארל פברז'ה את התרשימים ששימשו להכנת הביצה.
עד שנת 2001 סברו כי הביצה אבדה.
בשנה זו הכריז המיליונר הרוסי אלכסנדר איבנוב כי הוא רכש את הביצה מאספן פרטי באנגליה (בן למהגרים רוסיים), ותרם אותה למוזיאון הרוסי הלאומי (מוזיאון פרטי שהיה בבעלותו).
ה"הפתעה" שהייתה בתוך הביצה לא התגלתה, וסוברים כי אבדה.
בשנת 2009 פתח איבנוב את מוזיאון פברז'ה בבאדן-באדן שבגרמניה, ובו מוצגת הביצה.
התרחשויות הוא פסל מאת האמן הישראלי יגאל תומרקין.
הפסל מוצב בקמפוס אוניברסיטת תל אביב, ברחבת הדשא שבחזית בניין מקסיקו, משכנה של הפקולטה לאמנויות ע"ש יולנדה ודוד כץ.
פסלו של תומרקין הוקם בשנת 1972 במימונו של רפאל רקנאטי, מבעלי בנק דיסקונט.
הפסל מהווה דוגמה לסגנון הפיסול המאופק שאימץ תומרקין במהלך שנות השבעים, לאחר שזנח את סגנון הפיסול ה"אסמבלאז'י" שאפיין את יצירתו עד אז.
הפסל מורכב משורה של גופים גאומטריים, עשויים בטון הצבוע בצבע לבן.
גופים אלו מסודרים כך שנוצרת קומפוזיציה תלת־ממדית פתוחה, המזמינה את הצופה להקיף את היצירה מכל צדדיה.
לקומפוזיציה צורה של מעין מגדל, ממנו תלויים אלמנטים מעוקלים עשויים ממתכת הצבועים בצבעי יסוד.
רן שחורי טען כי בפסל זה הצליח תומרקין לשכלל את העניין שלו ביחס שבין הפסל לסביבה באמצעות אור השמש.
התרנגולת הקטנה והחכמה (נקרא בהפצתו המקורית בארץ תרנגולת חרוצה, באנגלית: The Wise Little Hen) הוא סרט הנפשה מסדרת סימפוניות טיפשיות של וולט דיסני שיצא בשנת 1934. הסרט, שמבוסס על הסיפור התרנגולת האדומה הקטנה, מציג את הופעת הבכורה של דונלד דאק.
אף על פי שחברת ההפצה יונייטד ארטיסטס בחרה את 9 ביוני 1934 כתאריך שחרור הסרט, הוא למעשה הוצג לראשונה ב-3 במאי 1934 בבית הקולנוע "Carthay Circle" שבלוס אנג'לס עבור מופע צדקה, בעוד שהוא קיבל מאוחר יותר את הצגת הבכורה הרשמית שלו ב-7 ביוני ברדיו סיטי מיוזיק הול בעיר ניו יורק.
את ההנפשה יצרו האומנים ארט באביט, דיק הומר, קלייד ג'רונימי, לואי שמיט ופרנצ'י דה טרמודן (בסיוע של קבוצת אנימטורים זוטרים בראשותו של בן שרפסטין).
הסיפור הועבד לרצועת קומיקס על ידי טד אוסבורן ואל טאלייפרו, והיה להופעתו הראשונה של דונלד דאק בקומיקס של דיסני.
במרכז העלילה תרנגולת קטנה וחכמה המחפשת מישהו שיעזור לה לזרוע את צמחי התירס שלה.
"פטר החזיר" ו"דונלד דאק" טענו כי יש להם כאב בטן כדי להתחמק מהמטלה.
כך התרנגולת נאלצת לשתול אותם בעצמה בסיוע של אפרוחיה.
כאשר מגיע העת לקצור את התירס, פטר ודונלד שבים וטוענים כי כואבת להם הבטן, אך בשונה מהפעם הקודמת, התרנגולת מבחינה בהונאה.
היא מחליטה להכין מגוון מאכלים מהתירס, והולכת אל פטר ודונלד, אך עוד לפני שהיא מספיקה להגיד להם על המאכלים, הם מזייפים כאב בטן נוסף, וברגע שהיא מציינת כי הביאה אותם עבורם, באורח פלא הם מתחילים להרגיש טוב יותר.
התרנגולת מחליטה ללמד אותם לקח, ובמקום את אחד ממאכליה, היא נותנת להם לבלוע שמן קיק, כביכול כדי לסייע לכאב הבטן שלהם.
התרנגולת הקטנה והחכמה - פלורנס גיל
דונלד דאק, פטר החזיר - קלרנס נאש
ב-25 באוגוסט 2010 מטוס Let L-410 של חברת התעופה פילאייר מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו היה בדרכו מהבירה קינשאסה לבנדונדו.
במהלך הגישה לנחיתה בשדה התעופה של בנדונדו התרסק המטוס מסיבה שעדיין אינה ברורה.
הסיבות להתרסקות הן ככל הנראה כביית מנועי המטוס באוויר, או לחלופין תנין שהצליח להסתנן לקבינה.
בהתרסקות נהרגו 20 נוסעים ונוסע אחד שרד.
בסביבות השעה 13:00 זמן קונגו, מטוס L-410 תוצרת חברת LET הצ'כית היה בדרכו מנמל התעופה נ'דולו בקינשאסה אל שדה התעופה של העיר בנדונדו.
המטוס התרסק אל תוך בניין במיקום של כקילומטר אחד מחוץ למסלול הנחיתה בשדה היעד.
לאחר ההתרסקות לא היה כל פיצוץ או שרפה מה שהעלה את הסברה שכיבוי המנועים נגרם ממיצוי כל הדלק הזמין במטוס.
טענה זאת הופרכה בידי חברת התעופה פילאייר אשר טענה שמעל 150 ליטרים של קרוסין עדיין היו במטוס בזמן ההתרסקות.
חקירה נוספת העלתה את העובדה שהמטוס התרסק עקב איבוד יציבות סטטית שנגרם מתזוזת מרכז הכובד של המטוס אל מעבר למגבלה האחורית.
מקרה זה אפשרי לאחר תגובה קיצונית של הטייס לאיבוד כל מערכות ההנעה באוויר.
השורד היחיד של ההתרסקות טען שלקראת הנחיתה, תנין שהוחבא בתיקו האישי של אחד הנוסעים הצליח לברוח והחל לזחול ברחבי תא הנוסעים.
עקב הבהלה שנוצרה ברחו כל הנוסעים לירכתי המטוס, מה שגרם למרכז הכובד לחרוג אל מעבר למגבלה המותרת והמטוס איבד יציבות והתרסק.
על פי הדיווחים, התנין שרד גם הוא את ההתרסקות אך נהרג בידי סכינו של שורד הטיסה.
בעיות בטיחות ותחזוקה לקויה מאפיינות את חברת פילאייר, מה שהוביל לחרם של האיחוד האירופי עליה.
התריתל היו סדרת פרעות אנטי-יהודיות בעיר פאס שבמרוקו, שהתרחשו בין 17 ל-19 באפריל 1912 (ל' בניסן - ב' באייר התרע"ב), שבוע לאחר חג פסח וחגיגות המימונה, בעקבות כישלונם של מורדים מוסלמים מתנגדי הסכם פאס, לפגוע בנכסים צרפתיים שונים בעיר.
במהלך הפרעות פרצו אלפי חיילים מוסלמים והמונים מתושבי העיר פאס למלאח (הרובע היהודי) של העיר, בזזו אותו ותקפו את תושביו היהודים.
בפרעות נהרגו 51 יהודים, הועלו באש חלקים גדולים מהמלאח, ו-12,000 תושביו נאלצו להימלט ונותרו ללא קורת גג למשך שבועות ארוכים.
"תְרִיתֵל" היא מילה בערבית מרוקאית שקיבלה במרוקו משמעות מקבילה למושג "פוגרום".
עוד בכתבים מהמאה ה-19 ניתן למצוא שימוש במילה 'תריתל' כשם לפשיטות של גדודי צבא מרוקאים על המלאח (הרובע היהודי) בערים השונות של מרוקו.
כך, למשל, הכומר והארכאולוג הצרפתי לאון ניקולא גודאר, שביקר במרוקו באמצע המאה ה-19, תיאר שכאשר יש פיגור בתשלום המשכורות של גדודי הצבא, הם מפצים על כך על ידי תריתל נגד היהודים – פשיטה על הרובע היהודי וביזתו.
"כך נוצר מנהג של ממש להשלים מעת לעת את הפיגור במשכורות הגדודים באמצעות 'תריתל' ביהודים".
את הפרעות בפאס בשנת 1912 כינו יהודי פאס בשם "ה-תריתל", בהא הידיעה, עקב היקף המאורעות.
פירושה המילולי המקורי של המילה תריתל הוא "לנסות לגלות ולדלות חפצים המוסתרים באדמה".
בהרחבה, משמעותה גם "ביזה", והיא תיארה בעבר פשיטות של כוחות כפריים על אסמי הדגן העירוניים.
פרעות נגד יהודים במרוקו לא היו מאורע נדיר בשנים 1900–1912, כחלק מאי היציבות ששררה במרוקו והובילה להפיכתה למדינת חסות צרפתית.
במסגרת המרידות שהוביל בו חמארה, שהיה ידוע באכזריותו כלפי היהודים, נערכו מעשי טבח ביהודים בעיר תאזה ב-1903 (40 הרוגים), בעיר סטאת ב-1907 (50 הרוגים) ובקזבלנקה ב-1907 (30 הרוגים).
הקהילה היהודית בפאס הצליחה להנצל ממאורעות אלו, אך במאי 1911 גם היא נמצאה בסכנה ממשית עקב מרידה של שבט בֶּרְבֶּרִי.
ניסיון של פורעים לפרוץ למלאח (הרובע היהודי) של פאס ולפרוע באוכלוסייה היהודית נבלם בזכות ההגנה שסיפקו חומות המלאח ומאבטחיו.
ב-30 במרץ 1912, כתוצאה ממשבר אגדיר, נחתם הסכם פאס שהפך את מרוקו למדינת חסות של צרפת.
סדרי הממשל החדשים כללו מינוי נציב עליון צרפתי, שהיה המושל בפועל, וכן הקמת מנהלות שמילאו את תפקידי המשרדים הממשלתיים ובראשן עמדו פקידים צרפתים.
רבים מתושבי מרוקו המוסלמים לא ראו בעין יפה את הפיכתה של ארצם למדינת חסות שכפופה למעצמה זרה.
זעם הופנה הן כלפי סולטאן מרוקו מולאי אל-חפיז על "בגידתו" וחתימתו על הסכם פאס, והן כלפי הממשל הצרפתי החדש.
הקהילה היהודית בפאס מנתה בשנת 1912 כ-12,000 נפשות מתוך אוכלוסיית העיר הכוללת שמנתה כ-100,000 נפשות.
עם תחילת משטר החסות הצרפתי במרוקו, נהנו יהודי פאס מביטחון רב יותר ולא נקטו עוד בצעדי הזהירות להם הורגלו בתקופת אי היציבות.
מנהל בית הספר של כל ישראל חברים (כי"ח) בפאס, עמרם אלמליח, תיאר את הרקע לפרעות במכתב ששלח להנהלת כי"ח: "היהודים, שסמכו על הביטחון שהעניקה נוכחות הגדודים הצרפתיים בפאס, לא הסתירו עוד את חפצי הערך שלהם במחבואים, הרווחים גדלו והביאו שגשוג מסוים ברובע.
הפרעות פרצו ב-17 באפריל 1912 (ל' בניסן תרע"ב), שבוע לאחר סיומו של חג פסח וחגיגות המימונה על ידי הקהילה היהודית במלאח.
ההתנגשות החלה לאחר שכוחות הצבא המוסלמים-מרוקאים בעיר פאס התקוממו נגד המדריכים הצרפתים שלהם וירו בהם למוות.
למעלה מ-5,000 חיילים מרוקאים חמושים היטב השתתפו בהתקוממות.
לאחר מכן צעדו קבוצות של חיילים מרוקאים לעבר מבנה שגרירות צרפת, אך נתקלו בירי כבד מצד חיילים צרפתים ונסוגו לכיוון המלאח.
המלאח של פאס היה רובע מסוגר, מוקף בחומה גבוהה ובפתחו שער גדול.
היהודים ניסו לנעול את השער של המלאח תחת מטר יריות החיילים המוסלמים, אך ללא הצלחה.
החיילים פרצו למלאח ואחריהם הגיעו גם המוני מוסלמים מתושבי העיר, ובמהלך היומיים הבאים בזזו את החנויות, הבתים הפרטיים ובתי הכנסת במלאח.
רכוש יהודי רב נהרס והועלה באש, יהודים רבים נורו למוות או הוכו, ואירעו מקרי אונס של נשים ונערות.
ר' שלמה הכהן תיאר את מצבו של המלאח במהלך הפרעות בחיבורו "יומן פאס":
היהודים, מבוגרים וקטנים, ילדים ותינוקות, לא אכלו ולא שתו במשך שלושה ימים והולכים נודדים לחץ ואין, האמונים עלי תולע חבקו אשפתות (איכה ד, ה).
גופות יהודים הרוגים מושלכות בטיט, ועוברי דרך דורכים עליהן.{{הערה|שלמה הכהן, "יומן עיר פאס", בתוך: דוד עובדיה, פאס וחכמיה, כרך א, ירושלים תשל"ט, עמ' 225-224.}}}}
בכמה מחלקיה האחרים של פאס התנהלה לחימה בין הכוחות הצרפתים לבין המורדים המוסלמים.
לאחר שהחלו הצרפתים בהפגזות לתוך שכונות פאס אל-ג'דיד ופגעו גם בצריח אחד המסגדים, נפתח משא ומתן בין השגריר הצרפתי לבין נכבדי העיר.
המשא ומתן הסתיים בהסכמות בין הצדדים וחיילים ושוטרים צרפתיים נכנסו לשמור על העיר ועצרו את החיילים המוסלמים שהתקוממו לפני כן.
יום לאחר שוך הפרעות כמאה מתנדבים יהודים נכנסו בהשגחת כוחות צרפתים חזרה למלאח ופינו את גופות הקורבנות.
בשבועות לאחר מכן פונו ההריסות מהמלאח, ובעזרת תרומות מקהילות יהודיות אחרות מרחבי מרוקו ומארצות אחרות החלה בנייתו מחדש.
51 יהודים נהרגו בפרעות מהם 18 נשים ו-10 ילדים.
מספר הפצועים קשה עמד על 72 איש.
במהלך הפרעות נמלטו 12,000 היהודים תושבי המלאח לאזורים בטוחים שהוקצו להם על ידי הממשל הצרפתי (בהם גן החיות הפרטי של הסולטאן), ונותרו בהם במהלך השבועות הבאים בתנאי מחיה קשים ועם מחסור באספקת מזון.
מלבד הקורבנות והנזק לרכוש, בין מאות לאלפי ספרים יחידאים בכתבי יד נשרפו או ניזוקו ונאבדו במהלך הפרעות.
כל אחד מהצדדים המעורבים זכר את פרעות פאס בצורה שונה.
במרוקאית יהודית הפרעות קיבלו את השם "התריתל" ("הביזה") וחוברו לזכרן מספר קינות על ידי משוררים בני הקהילה.
הן נצרבו בתודעת יהודי מרוקו כסמל לסבל של היהודים בתקופה הפרה-קולוניאלית, וחיזקו את ההזדהות שלהם עם השלטון הצרפתי.
בצרפתית המאורעות קיבלו את השם les journées sanglantes de Fès ("ימי הדמים של פאס").
לעומת זאת בתודעה הלאומית המרוקאית הפרעות ידועות בשם "אינתיפאדת פאס" (התקוממות פאס) ונזכרות כמאורע ההתנגדות הראשון של תושבי מרוקו לשלטון הקולוניאלי הצרפתי.
באופן יוצא דופן יחסית בהשוואה למאורעות דומים קודמים במרוקו, מאורעות התריתל קיבלו תהודה משמעותית בעיתונות הבינלאומית ובעיתונות היהודית ברחבי העולם - מארצות האסלאם האחרות ועד ארצות מזרח אירופה המרוחקות.
כך למשל, כותרת ראשית בעיתון הצפירה בתאריך 28 באפריל 1912 הייתה "הטבח ביהודי מארוקו".
העיתון די ולט, הביטאון המרכזי בגרמניה של הציונות, הקדיש את מאמר המערכת למאורעות ונתן להן סיקור נרחב בשבועות לאחר מכן.
האירוע נתפש כעוד אחד מייסורי הגלות, שמדגיש את הצורך בבית לאומי בטוח עבור היהודים.
העיתון דער פריינד שיצא לאור ביידיש תיאר את התריתל במילים: .
בדומה, מספר חוקרים ערכו השוואה בין התריתל לבין פרעות קישינב שקדמו לו בשנים אחדות והיו בעלות היקף דומה, והעלו השערות כדי להסביר מדוע התריתל לא נחקק בתודעה הקולקטיבית היהודית כפי שנחקקו פרעות קישינב.
סיבה אפשרית אחת לכך היא שלאחר התריתל חל שיפור במעמדם ובביטחונם של יהודי מרוקו בעקבות הפרוטקטורט הצרפתי, בעוד שמצבם של יהודי מזרח אירופה המשיך להתדרדר ותרם לתקומתה של התנועה הלאומית היהודית.
לאחר הפרעות האשמות הופנו כנגד צרפת על כך שלא שלחה כוחות צבא מספקים כדי להגן על המלאח היהודי, ועל כך ששבוע קודם לפרוץ הפרעות הממשל הצרפתי אסף מהיהודים במלאח את מעט כלי הנשק שהיו בידיהם, וכך מנע מהם כל אפשרות להגנה עצמית.
על פי פרופ' יוסף פנטון השלטון הצרפתי שיתף פעולה עם סולטאן מרוקו שלא היסס להטות את זעם עמו עקב הסכם פאס לעבר נתיניו החלשים ביותר – המיעוט היהודי.
לשם שיקום הקהילה היהודית בפאס, זרמו אליה תרומות מרחבי הקהילות היהודיות במרוקו וכן מארגונים יהודיים כגון כל ישראל חברים ומהקהילה הספרדית באנגליה ובארצות הברית.
כמו כן השלטון הצרפתי הבטיח פיצויים לאלפי היהודים בפאס שבתיהם נהרסו או ניזוקו במהומות.
הפיצויים שולמו דרך כספים שממשלת מרוקו חבה לצרפת.
התרסקות המסוקים בוויז'ה קסטלי הייתה אסון תעופה שאירע ב-9 במרץ 2015, סמוך לכפר ויז'ה קסטלי בצפון-מערב ארגנטינה.
שני מסוקים שהובילו ספורטאים צרפתים מענפי ספורט שונים, שהיו במהלך צילום פרק לתוכנית המציאות "Dropped" בערוץ TF1 הצרפתי, התנגשו זה בזה והתרסקו.
בין עשרה ההרוגים באסון היו ספורטאים ידוענים ומדליסטים אולימפיים.
בתקרית היו מעורבים שני מסוקים, האחד של ממשלת פרובינציית סנטיאגו דל אסטרו, ששלדתו הייתה רשומה באות LQ-FJQ; והשני של ממשלת פרובינציית לה ריוחה, ששלדתו הייתה רשומה באות LQ-CGK.
כל אחד מן המסוקים נשא ארבעה נוסעים מלבד הטייס.
לפי דיווחי הרשויות בארגנטינה, כל עשרת האנשים שהיו על סיפון המסוקים נספו.
בין ההרוגים: האלופה האולימפית ושיאנית העולם בשחייה קמיל מופה, המתאגרף אלכסיס וסטין והשייטת פלוראנס ארטו.
כדורגלן העבר סילבן וילטור השתתף אף הוא בתוכנית, ולפי הפרסומים היה אמור לטוס עם חבריו במסוקים שהתרסקו, אולם מסיבה כלשהי לא טס, וניצל.
הוא פרסם הודעה ברשת החברתית "טוויטר", ובה כתב: "אני כל כך עצוב על החברים שלי.
אני מבועת, אני לא מצליח למצוא את המילים".
התרסקות האנטונוב בג'ובה היא תאונה אווירית שהתרחשה ב-4 בנובמבר 2015. מטוס מטען רוסי של חברת אנטונוב, שהמריא משדה התעופה הבינלאומי בבירת דרום סודאן, ג'ובה, התרסק זמן קצר לאחר המראתו.
41 אנשים נהרגו, ביניהם שישה אנשי צוות רוסים ואזרחים ששהו על הקרקע.
ב-4 בנובמבר המריא מטוס תובלה רוסי מדגם אנטונוב An-12BK משדה התעופה הבינלאומי בעיר ג'ובה בדרכו למדינת הנילוס העליון שבצפון-מזרח המדינה.
מיד לאחר ההמראה החל המטוס לאבד גובה, מסיבה שעדיין איננה ברורה, עד שהתרסק לאחר שפגע בגדה המזרחית של נהר הנילוס הלבן הסמוך לנמל התעופה.
בעקבות הפגיעה נהרגו 41 אנשים, כ-20 אנשי צוות ונוסעים והשאר אנשים שנפגעו על הקרקע כתוצאה מההתרסקות.
הרשויות בדרום סודאן העריכו כי הסיבה להתרסקות המטוס היא עומס יתר של נוסעים, והעובדה כי מדובר במטוס תובלה לשינוע מטענים שלא מיועד להטסת בני אדם.
התריסר הוא רומן מסוגת האימה מאת הסופר ג'סטין קרונין אשר יצא לאור בשנת 2012, הוא הספר השני בטרילוגיית ספרים וקדם לו הרומן המעבר.
התריסר יצא לאור ב-16 באוקטובר 2012 על ידי ספרי בלנטיין.
הטרילוגיה הסתיימה עם פרסומו של הרומן "עיר המראות", בשנת 2016.
לאחר ביקור קצר אצל חלק מדמויות השורדים מהספר הראשון, הרומן קופץ בחזרה לתחילת המגפה.
בהמשך העלילה חוזרים 90 שנה קדימה בזמן, העלילה ממשיכה עם הגיבורים מהספר הקודם.
בנוסף מתוודעים לעיר נוספת של אנשים, אשר משתפים פעולה עם היצורים דמויי הערפד, ומשעבדים שבויים ממקומות שונים לתפעול העיר והאכלת היצורים.
הספר זכה לביקורות חיוביות לרוב.
באתר BookPage כתבו כי הסיום של התריסר מספק יותר מזה של המעבר, אך עדיין יש מספקים נושאים פתוחים על מנת להשאיר את הקוראים משתוקקים לספר השלישי.
התרנגול הוא סרט קומדיה ישראלי משנת 1971 בכיכובו של חיים טופול ובבימויו של אורי זוהר.
הסרט מתאר את החיים הקשים של חיילי צה"ל במלחמת ההתשה בדרום, נתונים להפגזות, מנותקים ממשפחותיהם וכמהים לחופשה ומגע עם נשים.
זה מתואר גם בשיר הנושא "אני רוצה לחיות", המושר בפי חיים טופול, המגלם בסרט תפקיד של סמל בצבא, העושה שירות מילואים בתעלת סואץ.
הוא יוצא לכמה ימי חופשה, ואמור לפגוש את אשתו לטקס גירושים ברבנות.
בינתיים, הוא מבלה בחיקן של נשים מזדמנות, ועובר כמה הרפתקאות אירוטיות, כשכל הזמן הוא חושב שהחבר'ה לא יאמינו לו, ולכן נקרא הסרט באנגלית פרט ל-"The Rooster", גם "Boys Will Never Believe It".
בסרט משתתפת גם השחקנית הבריטית נעמי צ'אנס , בתפקיד רופאה ממוצא בריטי.
גדי צור (חיים טופול) המכונה "התרנגול", הוא סמל במילואים באחד מהמוצבים בקו בר-לב על גדות תעלת סואץ.
הוא מגיע למוצב כשהוא נוהג בזחל"ם תחת הפגזה כבדה, ומחלק מכתבים לחיילי המוצב, וגם מכתב המיועד לו, ובו הזמנה לטקס גירושים מאשתו ברבנות.
הוא מקבל לשם גירושיו, שלושה ימי חופשה, וחיילים מוסרים לו את מספרי הטלפון שלהם לשם דרישת שלום.
הוא מגיע לשדה תעופה במדבר, ופוגש בקצינת הטיסות סגן תמר (תמי צפרוני) העומדת לפני נישואין.
תוך זמן קצר הוא מוצא חן בעיניה, ולאחר מקלחת משותפת הם מקיימים יחסי מין בתוך הליקופטר.
תמר מסדרת לו טיסה לישראל בהליקופטר הזה.
גדי נוחת בישראל ועולה על טרמפ בו נוהגת ד"ר שטרן, רופאת אף אוזן גרון ממוצא בריטי (נעמי צ'אנס).
הם מגיעים לתל אביב וגדי מוזמן לדירתה.
הוא מתפשט לפניה, ונכנס לאמבטיה ותוך זמן קצר הם מקיימים יחסי מין.
לאחר שהיא נאלצת לצאת לביקור בית דחוף, הוא נקלע למסיבה בדירה סמוכה.
לבסוף מצטרפת אליו אריאלה (הלית קתמור), חברתה והמלווה שלהם, הפלייבוי המזדקן, הרמן (יצחק שילה), המסיע אותם לחוף תל אביב, שם הם מצליחים להיפטר ממנו, להגיע לנמל תל אביב, להתפשט ולקיים יחסים בשלישייה תחת שמיכה.
גדי עוזב אותן בבוקר ומגיע לביתה של הרופאה, שם הוא מבקש מבעלה הנדהם (ביטוש דוידוב) את חפציו שנשארו בדירה.
לבסוף מגיע גדי לחיפה ונפגש עם אשתו גליה (גליה טופול) וארוסה עקיבא (גדעון שמר).
הם מזמינים אותו למסעדה המנוהלת על ידי חברו לשעבר, אורי (אורי לוי).
לאחר מכן הם מגיעים למועדון לילה שם עורך אורי זוהר מופע, מזמין את גדי וגליה לבמה ומשתעשע איתם.
עקיבא נעלב ומסתלק וגדי מלווה את גליה לדירתה, שם הם מבלים את הלילה בדיבורים על העתיד הטוב המצפה להם.
למחרת הם מתגרשים ברבנות וגדי חוזר למוצב.
החיילים מכבדים אותו בעוגה, אבל הוא שקוע במחשבות על עתידו.
שחקןתפקיד חיים טופול גדי צור גליה טופול גליה צור יצחק שילה הרמן גדעון שמר עקיבא הלית קתמור אריאלה נעמי צ'אנס ד"ר שטרן ביטוש דוידוב מר שטרן תמי צפרוני תמר אורי לוי אורי אורי זוהר בתפקיד עצמו מנחם זילברמן חיילגליה גופרדידי לוקוב
התרנגול הגאלי הוא סמל לאומי לא רשמי של האומה הצרפתית, והסמל הרשמי של מחוז ולוניה בבלגיה.
מקור הסמל הוא בימי הביניים, אך הוא הפך סמל לגאווה לאומית בתקופת המהפכה הצרפתית.
הוא מוצג כיום באתרי הנצחה, על מטבעות, באירועי ספורט ובידור בינלאומיים, ובעיצובים שונים כסמל מסחרי של חברות.
המקור לקישור בין התרנגול לגאליה הוא בהומונימיה של המילה הלטינית gallus, שמשמעותה גם "תרנגול" וגם "גאלים".
הכרה בכפל המשמעות הזה מופיעה לראשונה בספר של ההיסטוריון הרומאי סווטוניוס, "חיי שנים-עשר הקיסרים", שם הוא מלגלג על הגאלים בקטע מתוך הביוגרפיה של נירון קיסר, המתאר את המרד הגאלי נגדו.
גם המחזאי טיטוס מאקיוס פלאוטוס השווה באחד ממחזותיו ("סיר הזהב") חייל גאלי לתרנגול.
עם זאת, בתקופת הרומאים לא היו הגאלים אומה מאוחדת עם סמלים לאומיים אחידים, ולא סביר שהסמל היה בשימוש באותה תקופה.
ממצאים ארכאולוגיים ועדויות ספרותיות לא מעידים על מעמד סמלי כלשהו של התרנגול בחיי הגאלים, וכפל המשמעות לא מעיד על אטימולוגיה משותפת.
בימי הביניים התחזקה האסוציאציה בין העם הצרפתי לבין התרנגול, בעיקר כביטוי גנאי בידי אויבי הצרפתים וכבדיחה על חשבונם.
בניגוד לעיט של האימפריה הרומית הקדושה ולאריות בסמל אנגליה ובסמל ספרד, נתפס התרנגול לעיתים כחיה מבויתת וחלשה.
לדוגמה, בזמן מלחמת מאה השנים כתב ז'אן פרואסאר מעין נבואות שבהן מובס תרנגול המסמל את העם הצרפתי.
לתרנגול הייתה בימי הביניים משמעות אמביוולנטית.
מצד אחד, לפי הנבואות בברית החדשה, ניבא ישו בזמן הסעודה האחרונה שפטרוס יתכחש לו לפני שישמע את התרנגול קורא בבוקר למחרת וכך היה.
בעקבות זאת, המסורת הנוצרית בימי הביניים קישרה בין סמל התרנגול לבין השחר העולה, ערנות, דריכות, הקול שמקדים את יום הדין וכדומה.
בהתאם, סמל התרנגול נמצא לפעמים בכנסיות על מנורות וחפצים אחרים, ולעיתים הוא זוהה עם הכמורה החילונית שמובילה את המאמינים בנתיב הנכון ליום הדין.
מצד שני, במסורת החילונית של ימי הביניים התרנגול נתפס כסמל לגאוותנות, טיפשות, לוחמנות יתר, אגרסיביות מגוחכת, וגם גבורה ותעוזה.
במאה ה-15 החלה מסורת חיובית יותר של זיהוי הצרפתים והמלוכה עם התרנגול.
מסורת זו מתייחסת בחלקה לזיהוי של התרנגול עם האל מרקוריוס וכוחו.
בהתאם, מספר יצירות אומנות וספרות בתקופת הרנסאנס זיהו באופן מחמיא את מלכי צרפת עם סמל התרנגול, בעיקר התרנגול הלבן.
עם זאת, הסמל לא הפך לרווח במיוחד בהקשר של המלוכה הצרפתית, שסומלה על ידי הפלר דה ליס.
הוא הפך בהדרגה לקשור יותר בעם הצרפתי, והשימוש בו לא היה בולט במיוחד עד המהפכה הצרפתית.
ייתכן שדווקא משום שהסמל לא היה מזוהה במיוחד עם כוחה של המלוכה, המהפכנים בצרפת בסוף המאה ה-18 אמצו אותו כסמל לעם הצרפתי ותעוזתו.
על אף שהקשר בין התרנגול לעם הגאלי הוא בבחינת אגדה יותר מאשר מציאות היסטורית, הקישור בין העם הצרפתי לתרנגול "הגאלי" בתקופת המהפכה הצרפתית הביע גם את הרצון של המהפכנים לנסח נרטיב היסטוריוגרפי חדש, שזיהה את מקור העם הצרפתי בגאלים ולא במלוכה הצרפתית.
לניכוס המהפכני של הסמל התלוותה הבנה שונה של תכונות התרנגול, שלא נתפס עוד כחיה מבויתת או מגוחכת, אלא כסמל לגאווה, לדריכות, לעמידה על המשמר וללוחמנות של העם.
בתקופת הרסטורציה נזנח הסמל, ולא היה בשימוש נרחב.
תחת זאת, האימפריה הצרפתית הראשונה והשנייה אימצו את סמל העיט.
לאחר מכן, הרפובליקה הצרפתית השלישית אמצה את סמל התרנגול ומשמעויותיו מתקופת המהפכה הצרפתית ביתר שאת, והפכה אותו למזוהה עם הרפובליקה והעם.
בשנים 1899–1914 הוטבע הסמל על הצד האחורי של מטבע ה-20 פרנק, ולאחר מלחמת העולם הראשונה הוא הוצב בחלק מאתרי הנצחה של המלחמה.
בוולוניה, התנועה הוולונית צברה תאוצה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 ותבעה להכיר בזהות הפרטיקולרית של האזור דובר הצרפתית, אם כתביעה לעצמאות ואם כתביעה להכרה בייחוד התרבותי של האזור.
כחלק מתנועה זו התכנס ב-1912 הקונגרס הוולוני שהחליט, בין השאר, להפיץ שאלון שיבחן את העדפות הוולונים בנוגע לדגל של התנועה.
אחת ההצעות הייתה דגל שנושא את דמות התרנגול הגאלי.
בינתיים פעילים ולונים כבר החלו להשתמש בדמות התרנגול כסמל בהפגנות.
ב-1913 הוחלט לאמץ את סמל התרנגול, שלא היה משויך לאף אזור ספציפי בתוך ולוניה.
הדגל עוצב על ידי הצייר פייר פאולוס .
כדי להבחין את התרנגול הוולוני מזה ה"גאלי" פאולוס אייר את רגלו הימנית מונפת קדימה בתנוחה שמעידה על נועזות.
בהתאם, הסמל הוולוני נקרא התרנגול הנועז .
ביולי 1975 הקהילה התרבותית הצרפתית (Communauté culturelle française) החליטה שדגל התנועה יהפוך לדגלה הרשמי.
ב-1991 הקהילה הפכה ל"קהילה הצרפתית של בלגיה" (la Communauté française de Belgique) ואמצה שוב את הדגל עם סמל התרנגול הנועז.
ב-1998 הדגל שאייר פאולוס הפך לדגל הרשמי של ולוניה.
התרנגול הנועז של פאולוס על רקע דגל צרפת הוא דגל התנועה הוולונית הרטצ'יסטית (Rattachisme), שדוגלת בפרישה מבלגיה ואיחוד עם צרפת.
התרנגול הגאלי מופיע בעיצובים שונים כסמל באירועי ספורט ותרבות בינלאומיים.
הקמע הרשמי במונדיאל 1998 שנערך בצרפת הוא פוטיקס, תרנגול עם הכיתוב "צרפת 98" על החזה.
אוהדים של נבחרת צרפת בכדורגל משתמשים בקריאה "קוקוריקו" כדי לעודד את קבוצתם.
התרנגול מופיע גם בסמלה של התאחדות הכדורגל הצרפתית ושל נבחרת צרפת ברוגבי.
התרנגול מופיע גם על בולים ומטבעות צרפתיים, והוא מעטר בניינים ומונומנטים שונים.
התרנגול הגאלי מופיע גם כסמל מסחרי של חברות שונות, כגון British Pathé ויצרן ציוד הספורט לה קוק ספורטיף.
התרחבות זמן כבידתית היא תופעה פיזיקלית הנובעת מתורת היחסות הכללית של אלברט איינשטיין.
היא מתארת את ההשפעה של שדה כבידה על קצב זרימת הזמן: ככל ששדה הכבידה חזק יותר, הזמן נע לאט יותר ביחס לאזור שבו שדה הכבידה חלש יותר.
תופעה זו היא מקרה פרטי של התרחבות הזמן ומתייחסת לעיוות המרחב-זמן הנגרם עקב נוכחות של מסה גדולה.
תופעה זו נחזתה על ידי איינשטיין והוכחה כנכונה במבחני תורת היחסות הכללית.
האפקט מודגם במצב בו שעונים אטומיים בגבהים שונים (וכך אנרגיה פוטנציאלית שונה) מראים בסופו של דבר זמנים שונים.
ההשפעות שהתגלו בניסויים הקשורים לכדור הארץ הן קטנות ביותר, כאשר נמדדים הבדלים בננו שניות.
יחסית לגיל כדור הארץ במיליארדי שנים, ליבתו של כדור הארץ צעירה למעשה ב -2.5 שנים מעל פני השטח שלה.
קבלת השפעות גדולות יותר תדרוש מרחקים גדולים יותר מכדור הארץ או ממקור כבידה גדול יותר.
התרחבות זמן כבידתית תוארה לראשונה על ידי אלברט איינשטיין בשנת 1907 כתוצאה של תורת היחסות הפרטית כאשר מדברים על מערכות ייחוס מואצות.
בתורת היחסות הכללית, התרחבות הזמן נחשבת כהפרשים במדידת הזמן העצמי במיקומים שונים כמתואר על ידי טנסור מטרי של המרחב-זמן.
קיומו של התרחבות זמן הכבידה אושר לראשונה ישירות על ידי ניסוי פאונד-רבקה בשנת 1959.
שעונים המרוחקים מגופים מאסיביים (או בעלי אנרגיה פוטנציאלית כבידתית גבוהה יותר) פועלים מהר יותר, ושעונים הקרובים לגופים מאסיביים (או בעלי אנרגיה פוטנציאלית כבידתית נמוכה יותר) פועלים לאט יותר.
לדוגמה, אם נתחשב בפרק הזמן הכולל של כדור הארץ (4.6 מיליארד שנים), שעון שנמצא במצב גיאוסטציונרי בגובה של 9,000 מטר מעל פני הים, כמו אולי בראש הר האוורסט (8,848 מטר), יקדים בערך ב-39 שעות את השעון שהוצב בגובה פני הים.
זאת כיוון שהתרחבות זמן כבידתית באה לידי ביטוי במסגרות ייחוס מואצות, או מתוקף עקרון השוויון בשדה כבידה של עצמים מאסיביים.
לפי תורת היחסות הכללית, המסה האינרציאלית והמסה הכבידתית זהות זו לזו, וכל מערכות הייחוס המואצות (כמו מערכת ייחוס המסתובבת באופן אחיד עם התרחבות הזמן העצמי שלה) שקולות פיזית לשדה הכבידה באותו חוזק.
אם ניקח קבוצת משקיפים לאורך קו "אנכי" ישר, שכל אחד מהם חווה כוח g קבוע שכיוונו לאורך קו זה (למשל חללית ארוכה שמאיצה, גורד שחקים, פיר בכוכב לכת).
כאשר יבטא את התלות של כוח ה-g ב"גובה", וניקח קואורדינטה לאורך הקו המוזכר.
המשוואה ביחס לצופה ב- היא
כאשר הוא התרחבות הזמן הכוללת במצב מרוחק , היא התלות של כוח ה-g בגובה , היא מהירות האור, ו- היא הפונקציה המעריכית בבסיס e.
לשם הפשטות, בתיאור לפי קואורדינטות של רינדלר במרחב-זמן שטוח, התלות תהיה:
מצד שני, כאשר הוא כמעט קבוע ו- הוא הרבה יותר קטן מ , ניתן להשתמש בקירוב הליניארי, המכונה "שדה חלש": .
משוואה נפוצה המשמשת לקביעת התרחבות זמן כבידתית נגזרת ממטריקת שוורצשילד, המתארת את המרחב-זמן בסביבתו של עצם כדורי סימטרי מסיבי שאינו מסתובב.
הוא הזמן העצמי בין שני אירועים עבור צופה הקרוב לכדור המסיבי, כלומר עמוק בתוך שדה הכבידה
הוא זמן הקואורדינטות בין האירועים עבור צופה במרחק גדול באופן שרירותי מהאובייקט המסיבי (בהנחה שהצופה הרחוק משתמש בקואורדינטות של שוורצשילד, מערכת קואורדינטות שבה שעון במרחק אינסופי מהסביבה המסיבית היה מתקתק בשנייה אחת לשנייה של זמן הקואורדינטות, בעוד שעונים קרובים יותר היו מתקתקים בקצב מופחת מזה),
היא מסת העצם היוצר את שדה הכבידה,
הוא הקואורדינטה הרדיאלית של הצופה בשדה הכבידה (קואורדינטה זו מקבילה למרחק הקלאסי ממרכז האובייקט, אך היא למעשה קואורדינטת שוורצשילד; למשוואה בצורה זו יש פתרונות אמיתיים ל ),
הוא רדיוס שוורצשילד של ,
היא מהירות הבריחה, הבאה לידי ביטוי כשבריר ממהירות האור c.
כדי להמחיש זאת, מבלי להסביר את השפעות הסיבוב של הכדור, הקרבה למקור הכבידה של כדור הארץ תגרום לשעון על פני כדור הארץ להראות 0.0219 פחות שניות לאורך תקופה של שנה מאשר שעון של צופה מרוחק.
לשם השוואה, שעון על פני השמש יראה כ-66.4 פחות שניות בשנה אחת.
במטריקת שוורצשילד, חפצים הנופלים נפילה חופשית יכולים להגיע למסלול מעגלי אם רדיוס המסלול שלהם גדול מ- (רדיוס כדור הפוטון).
הנוסחה של שעון במנוחה ניתנת למעלה; הנוסחה שלהלן נותנת את התרחבות הזמן הכבידתית מעל מסלול אחד לשעון במסלול מעגלי:
שתי ההרחבות מוצגות באיור שלהלן.
מאפיינים חשובים של התרחבות זמן הכבידה
על פי תאוריית היחסות הכללית, התרחבות זמן כבידתית תואמת את קיומה של מערכות ייחוס מואצת.
בנוסף, כל התופעות הפיזיקליות בנסיבות דומות עוברות התרחבות זמן באופן שווה על פי עקרון השוויון הנהוג בתורת היחסות הכללית .
מהירות האור בסביבה היא תמיד שווה ל- c לפי הצופה שנמצא שם.
כלומר, לכל אזור אינפיניטסימלי במרחב-זמן ניתן להקצות זמן עצמי משלו ומהירות האור בהתאם לזמן הנכון באותו אזור היא תמיד c .
זה המקרה בין אם אזור נתפס על ידי צופה או לא.
ניתן למדוד עיכוב זמן עבור פוטונים הנפלטים מכדור הארץ, מתעקמים ליד השמש, נוסעים לוונוס ואז חוזרים לכדור הארץ בדרך דומה.
אין כאן הפרה של קביעות מהירות האור כאן, שכן כל מתבונן המתבונן במהירות הפוטונים באזורם ימצא את המהירות של אותם פוטונים להיות c, ואילו המהירות בה אנו צופים באור הנע מרחקים סופיים בסביבה של השמש יהיה שונה מ- c .
אם מתבונן מסוגל לעקוב אחר האור באזור מרוחק ואחר עוד צופה ליד גוף מסיבי, הצופה הראשון רואה כי גם האור המרוחק וגם לצופה שזמנו מורחב יש שעון איטי יותר מאשר אור אחר שמגיע לצופה הראשון במהירות c, כמו כל אור אחר המתבונן הראשון באמת יכול לצפות (במיקום שלהם).
אם האור המרוחק האחר מגיע בסופו של דבר אל הצופה הראשון, גם הוא יימדד על ידי הצופה הראשון ב- c .
התרחבות זמן כבידתית במקור כבידה שווה להתרחבות זמן במהירות למהירות הנדרשת כדי לברוח מאותו שדה כבידה (בהתחשב בעובדה שהמטריקה היא של הצורה כלומר, זהו זמן בלתי סדיר ואין מונחים "תנועתיים" ).
כדי להראות זאת, ניתן להחיל את משפט נתר (פיזיקה) על גוף שנופל בחופשיות למקור הכבידה מאין סוף.
לאחר מכן, השינוי בזמן של המטריקה מרמז על שמירת הכמות , כאשר הוא מרכיב הזמן של ה-4-מהירות של הגוף.
באינסוף , כך , או בקואורדינטות המותאמות להרחבת הזמן המקומית, ; כלומר, התרחבות זמן בגלל המהירות שנרכשה (כפי שנמדדת במיקום הגוף הנופל) שווה להרחבת זמן הכבידה בבאר שהגוף נפל לתוכה.
באופן כללי יותר על שימוש בטענה זו, ניתן לקבל כי (תחת אותן הנחות על הערך) התרחבות הזמן הכבידתית היחסית בין שתי נקודות שווה להתרחבות הזמן הנגרמת מהמהירות הדרושה כדי לטפס מהנקודה התחתונה לגבוהה.
התרחבות הזמן הכבידתית נמדדה בניסוי באמצעות שעונים אטומיים במטוסים.
השעונים על סיפון המטוסים היו מעט מהירים יותר מאשר שעונים על הקרקע.
ההשפעה הייתה מספיק משמעותית כדי שהלוויינים המלאכותיים של מערכת המיקום הגלובלי יצטרכו לתקן את שעוניהם.
בנוסף, בדיקות של התרחבות הזמן בשל הפרשי גובה של פחות ממטר אחד אושרו במעבדה.
התרחבות הזמן הכבידתית אושרה גם על ידי ניסוי פאונד-רבקה, תצפיות על הספקטרום של הננס הלבן סיריוס B, וניסויים עם אותות זמן שנשלחו אל נחת מאדים ויקינג 1 וממנה.
התרמית אודות הוראת השואה בבריטניה בשנת 2007 הייתה תרמית שהופצה בדואר אלקטרוני, בנושא הוראת השואה בבתי ספר ציבוריים ובמכללות בבריטניה.
בתחילת המאה ה-21 גברה בבריטניה התופעה של הכחשת השואה, בתור אחד ההבטים של הצגת היהודים כמי שבדו את השואה לצרכים פוליטיים ואחרים.
על רקע זה, ב-2004 פרסם יד ושם הודעה, המביעה דאגה מתופעות של הכחשת השואה וטריוויאליזציה של השואה, תופעות הרווחות בבריטניה, וקרא להגברת החינוך בנושא.
ב-2007 הופצה בהודעות דואר אלקטרוני טענה כוזבת לפיה הוראת השואה נאסרה בבתי הספר בבריטניה בגלל החשש שהדבר עלול לפגוע בתלמידים מוסלמים.
טענות אלה היו שקריות אך התבססו על דיווחים על ידע מועט ולעיתים שגוי בבריטניה, בנושא השואה.
במיילים נטען כי האיסור הוטל בגלל החשש כי הוראת השואה עלולה לפגוע בתלמידים מוסלמים, וזאת מכיוון שהאוכלוסייה המוסלמית מכחישה את השואה.
אמצעי ההפצה המרכזי של טענה זו היה מכתב שרשרת.
מכתב זה הוביל לפניות ל-BBC בשאלה האם העובדות הכלולות בו נכונות.
למעשה, הוראת השואה היא חובה בבתי ספר ציבוריים בבריטניה (אך לא בבתי הספר הפרטיים), ולא נאסרה במקומות אחרים בבריטניה.
לאחר הודעות דואר אלקטרוני נוספות בשנת 2008, החליט שר בתי הספר בממשלת בריטניה, אד בולס (Ed Balls), לכתוב לשגרירויות בריטניה ברחבי העולם ולתקשורת העולמית מכתב ובו הפרכת הטענה כי בתי ספר בבריטניה אסרו על הוראת השואה או נרתעו מללמד על השואה.
כחלק מהתגובה לשמועות אלה, פרסם ראש ממשלת בריטניה דייוויד קמרון בשנת 2014 יוזמות ממשלתיות עדכניות להוראת נושא השואה בבתי ספר בבריטניה.
באתר עלונדון פורסם ב-2019 כי התרמית עדיין מופצת באימיילים וברשתות החברתיות כבר 12 שנה.
הודעות הדוא"ל התבססו על דוח רחב שהזמין המשרד לחינוך ומיומנויות למידה בבריטניה מהאגודה ההיסטורית, קבוצה המקדמת את חקר ההיסטוריה.
הדוח ציין כי מורים עשויים להימנע מלימוד בכיתות של תקופות רגישות ושנויות במחלוקת בהיסטוריה, אך לא המליץ לעשות כן.
על כל פנים, מניעת פגיעה במכחישי שואה לא צוינה במטרה בדוח הנזכר.
ב-2 באפריל 2007 פרסמו הדיילי מייל והגרדיאן כתבות בנושא הדוח, אשר השתמשו בשפה כללית, כגון "מורים מפסיקים ללמד את השואה" במקום לציין שהדוח מספר על דוגמה יחידה.
התרסקות המזל"ט בבירות היא התרסקות שדווחה על ידי גורמים בלבנון וארגון חזבאללה כי בשעה 02:30 ב־25 באוגוסט 2019, שני כטב"מים התרסקו ברובע הדאחייה שבביירות, בירת לבנון.
לדברי אותם גורמים לבנוניים, ישראל שלחה כטב"מים צה"לים לשטח לבנון, מז"לטים שהתרסקו ברובע הדאחייה.
חזבאללה הכחיש שהפיל מזל"טים צה"ליים או כיוון לכאלו.
זה היה האירוע הראשון מסוג זה מאז מלחמת לבנון השנייה.
ביולי 2019 ישראל החלה לתקוף בעיראק את בסיסי המיליציה העיראקית אל-חשד א-שעבי הנתמכת על ידי ממשלות איראן ועיראק.
כמה בכירים עיראקים, איראנים וישראלים ייחסו את ההתקפות לישראל, אך בשלב הראשוני של "גל" התקיפות ישראל לא אישרה ואך גם לא הכחישה מעורבות בתקיפות.
עם זאת ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, רמז על האחריות לתקיפות באוגוסט 2019 וטען כי "איראן אינה חסינה בשום מקום".
בסופו של דבר, ישראל לקחה אחריות על התקיפה בסוף אותו החודש.
חוקר בכיר במכון למחקרי ביטחון לאומי טען כי הבחירות הקרובות בישראל, והערכות רבות לפיהן ארצות הברית עשויה להתחיל בשיחות עם איראן בנוגע לתוכנית הגרעין של האחרונה, יכולות להיות סיבות לכך שישראל "הגבירה את הלחץ".