tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הטבעת נוצרה על ידי תכשיטן הכתר גארארד.
בשנת 2010, היא הפכה לטבעת האירוסין של קתרין, הדוכסית מקיימברידג'.
המלכה האם נתנה לדיאנה שרשרת ספיר ויהלומים כמתנת אירוסין.
סדרת תמונות שצולמו על ידי הרוזן מסנודון פורסמה בווג בפברואר 1981 לציון האירוסין.
קלייטון הווארד איפר את דיאנה וג'ון פרידה סדר את שערה עבור הדיוקן הרשמי.
מאוחר יותר התיישבו בני הזוג לראיון נוסף עם אנג'לה ריפון מבית BBC ועם אנדרו גרדנר מ-ITV.
שני לילות לפני החתונה, נערך נשף חגיגי בארמון בקינגהאם, והמלכה אירחה לאחר מכן ארוחת ערב לקהל של 90 אנשים.
כמו כן נערכה קבלת פנים עם ריקודים ל-1,500 איש.
בין המוזמנים היו חברי וצוות בית המלוכה.
בלילה שלפני החתונה הוזמנו 150 איש, כולל ראשי מדינות וממשלות, לארוחת ערב עם המלכה.
החתונה התקיימה ב-29 ביולי 1981. 3,500 אורחים הגיעו לקתדרלת סנט פול.
צ'ארלס ודיאנה בחרו בסנט פול על פני מנזר וסטמינסטר, האתר המסורתי של חתונות מלכותיות, מכיוון שבסיינט פול היו יותר מקומות ישיבה וכן המיקום אפשר תהלוכה ארוכה יותר דרך לונדון.
הטקס היה טקס חתונה מסורתי של הכנסייה האנגליקנית, בראשותו של הכומר רוברט רנסי, הארכיבישוף מקנטרברי, והכומר אלן וובסטר, דיקן קתדרלת סנט פול.
שני מיליון צופים עמדו על תוואי התהלוכה של דיאנה מבית קלרנס לכנסייה, כאשר 4,000 שוטרים ו-2,200 קציני צבא היו במקום על מנת לנהל את ההמונים.
האבטחה הייתה גדולה במיוחד בשל האיום הפוטנציאלי של תקיפה על ידי הגרילה הרפובליקנית האירית.
גם הבדיקות הביטחוניות בשדות התעופה גדלו.
עלויות החתונה הוערכה מאוחר יותר ב-48 מיליון דולר בסך הכל, כאשר 600,000 דולר הוצאו על אבטחה.
בתהלוכה השתתפו גדודים ממחוזות חבר העמים הבריטי, כולל הגדוד המלכותי של קנדה.
בשעה 10:22 המלכה ומשפחת המלוכה נלקחו לקתדרלה בשמונה כרכרות, הנסיך מוויילס בכרכרת לנדאו משנת 1902, אשר שימשה לאחר הטקס להחזרת בני הזוג לארמון בקינגהאם.
ליידי דיאנה הגיעה לקתדרלה בכרכרת זכוכית עם אביה, ג'ון ספנסר; היא לוותה על ידי שישה שוטרים רכובים ממשטרת המטרופולין.
היא הגיעה לטקס בשעה 11:20. הכרכרה הייתה קטנה מכדי להחזיק את שניהם בנוחות בשל שמלתה בעלת הנפח.
כשהתזמורת ניגנה בחצוצרה מנגינה מאת ג'רמיה קלארק, הכלה עלתה במעלה המעבר במשך שלוש וחצי דקות.
רגע מביך נרשם כאשר דיאנה שינתה בטעות את סדר השמות של צ'ארלס במהלך נדריה, ואמרה "פיליפ צ'ארלס ארתור ג'ורג'" במקום "צ'ארלס פיליפ ארתור ג'ורג'" הנכון.
היא לא הבטיחה "לציית" לו כחלק מהנדרים המסורתיים.
המילה הזו בוטלה לבקשת בני הזוג, מה שעורר אז סנסציה.
הוא אמר שהוא יציע לה את "סחורתך" במקום "סחורת העולם שלי".
בהתאם למסורת, טבעות הנישואין של בני הזוג נוצרו מזהב וולשי ממכרה קולגאו סנט דייוויד בבונטדו.
המסורת של שימוש בזהב וולשי בתוך טבעות הנישואין של משפחת המלוכה מתחילה בשנת 1923 עם נישואיה של אליבת המלכה האם.
נציגי כנסייה נוספים שנכחו ונשאו תפילות פומביות לאחר הטקס היו הארכיבישוף לשעבר מקנטרברי, דונלד קוגן, הקרדינל בזיל הום, הכומר אנדרו דויג והכומר הארי ויליאמס.
שלוש מקהלות, שלוש תזמורות ואנסמבל אוהדים ניגנו את המוזיקה לטקס.
אלה היו מקהלת באך, מקהלת קתדרלת סנט פול, מקהלת הקפלה המלכותית, תזמורת בית האופרה המלכותי, תזמורת הפילהרמונית והתזמורת הקאמרית האנגלית והרכב אוהדים מבית הספר הצבאי המלכותי.
על המקהלות ניצח בארי רוז, מנהל המקהלה בסנט פול.
נגן העוגב של הקתדרלה, כריסטופר דרנלי; ונגן המשנה שלו, ג'ון סקוט; ניגנו באורגן.
על התזמורת של בית האופרה המלכותי, התזמורת הפילהרמונית והתזמורת הקאמרית האנגלית ניצח סר דייוויד וילקוקס, שהיה מנהל הקולג' המלכותי למוזיקה ומקהלת באך; ריצ'רד פופלוול, נגן העוגב בכנסיית צ'אפל; וסר קולין דייוויס, שהיה המנהל המוזיקלי של קובנט גארדן.
מוזיקה ושירים שהושמעו במהלך החתונה כללו את "מצעד הנסיך של דנמרק", "אני נשבע לך, ארצי", "פומפ ונסיבות מס' 4" וההמנון הלאומי הבריטי ("אלוהים שמור על המלכה").
סופרן ניו זילנד, קירי טה קנאווה שרה את "Let The Bright Serafim" מתוך שמשון של ג.פ.
השמלה הייתה עשויה מטפטה משי שנהב, מעוטרת בתחרה, רקמת יד, פאייטים ו-10,000 פנינים.
היא תוכנן על ידי אליזבת ודייוויד עמנואל וכללה שובל של 25 רגל (7.6 מ') של טפטה שנהב ותחרה עתיקה.
השמלה עוצבה לפי רצונה של דיאנה שרצתה שתהיה לה את השובל הארוך ביותר בתולדות החתונות המלכותיות.
הכלה ענדה את נזר הירושה של משפחתה מעל צעיף טול משי שנהב, ושיערה עוצב קצוץ קצר על ידי מעצב השיער קווין שנלי.
היא נעלה זוג נעלי קלייב שילטון עם עקבים נמוכים "עם ראשי תיבות C ו-D מצוירים ביד על הקשתות שלה" ומעוטרים ב-542 פאייטים ו-132 פנינים.
לנושאי הכלה המקובלים של "משהו ישן, משהו חדש, משהו מושאל, משהו כחול", לשמלת הכלה של דיאנה הייתה תחרה עתיקה "שעשויה מבד שנטווה בחוות משי בריטית" ("הישן"), הנזר של משפחת ספנסר.
והעגילים של אמה ("הושאלו"), וקשת כחולה שנתפרה לחגורת המותן ("הכחולה").
הבושם הרשמי של החתונה המלכותית היה "הוביגנט פרפורם", חברת הבשמים הצרפתית הוותיקה ביותר.
דיאנה בחרה בניחוח הפרחוני Quelques Fleurs, שהציג "נגיעות של טוברוז, יסמין וורד".
דווח כי היא שפכה בטעות בושם על חלק מהשמלה שלה, אותו כיסתה מאוחר יותר בידה במהלך הטקס.
לכלה היו גם זוג נעלי בית עשויות משי שנהב בעבודת יד עם רקמת פנינים ופאייטים.
ברברה דאלי איפרה את הכלה לקראת הטקס.
בהוראת המלכה, שני זרי פרחים דומים הוכנו עבור הכלה על ידי דייוויד לונגמן שהכילו "גרדניות, סטפנוטיס, סחלב אודנטולגלוסום, שושנת העמקים, ורדים של ארל מאונטבאטן, ורוניקה, קיסוס, הדס וטרדססקנטיה".
צ'ארלס לבש את מדי מפקד הצי המלא שלו.
הוא גם ענד כוכבים ממסדרי הבירית והגדילן, מדליית יובל הכסף של המלכה, ו"הצופן המלכותי של הנסיך מוויילס בזהב על כותפות על שתי הכתפיים".
הוא נשא חרב של הצי בה הידית בציצית בזהב.
לזוג המלכותי היו שבעה מלווים לכלה.
לורד ניקולס ווינדזור בן ה-11, בנם של הדוכס והדוכסית מקנט, ואדוארד ואן קאטסם בן השמונה, בני הסנדקים של הנסיך מוויילס, היו בני דף.
הנסיכים אנדרו ואדוארד היו שושביניו של הנסיך מוויילס.
ראש ממשלת ניו זילנד רוברט מולדון ורעייתו תיאה מולדון השתתפו בחתונה המלכותית.
כל המושלים הכלליים של מדינות חבר העמים הבריטי, כמו גם המלכים האירופים השתתפו, למעט המלך חואן קרלוס הראשון ומלכת ספרד סופיה.
(למלך הספרדי "הומלץ" שלא להשתתף על ידי ממשלתו מכיוון שירח הדבש של הזוג הטרי כלל עצירת ביניים בטריטוריה השנויה במחלוקת של גיברלטר).
הגברת הראשונה ננסי רייגן ייצגה את ארצות הברית בחתונה.
בזמן שנשיא גמביה דאודה ג'ווארה השתתף בחתונה, המפלגה המהפכנית הסוציאליסטית של גמביה ניסתה לבצע הפיכה בארץ הולדתו.
בין יתר המוזמנים היו חברים של בני הזוג והכלה הזמינה את צוות הגן בו עבדה לחתונה.
ספייק מיליגן והארי סיקומב היו בין הבדרנים שהוזמנו לטקס על ידי הנסיך מוויילס.
בני הזוג ו-120 אורחים חזרו לארמון בקינגהאם לקבלת פנים לאחר הטקס.
דיאנה וצ'ארלס הופיעו בהופעה מסורתית במרפסת של ארמון בקינגהאם בשעה 13:10, ושימחו את הקהל כשהתנשקו, בכך יזמו את המסורת של לנשק את הכלה במרפסת.
במהלך הלילה הוצגו זיקוקים מעל הייד פארק ו-100 משואות הודלקו ברחבי הארץ כדי לחגוג את החתונה המלכותית.
לזוג היו 27 עוגות חתונה.
חיל הים סיפק את עוגת החתונה הרשמית.
דייוויד אייברי, אופה ראשי בבית הספר לבישול של הצי המלכותי בצ'טהם קנט, הכין את העוגה במשך 14 שבועות.
הם הכינו שתי עוגות זהות למקרה שאחת תינזק.
סמל הנסיך מוויילס והסמל של משפחת ספנסר שימשו לקישוט של עוגת הפירות השכבתית בגובה מטר וחצי ששקלה 225 פאונד.
עוגת החתונה הנוספת של בני הזוג נוצרה על ידי השף קונדיטור הבלגי SG Sender, שהיה ידוע בתור "העוגה למלכים".
עוגת חתונה נוספת נוצרה על ידי השף ניקולס לודג'; השף ניקולס הכין בעבר את עוגת יום ההולדת ה-80 של המלכה האם וגם היה זה שיצר את עוגת ההטבלה לנסיך הארי.
פרוסה מעוגת החתונה של בני הזוג נמכרה מאוחר יותר על ידי Julien's Auctions ב-2018 ונמכרה על פי הערכות בין 800-1,200 דולר.
המועצה המחוזית של אדינבורו הייתה בין הארגונים שתרמו תרומה לצדקה לכבוד חתונתם של בני הזוג ותרמה 92,500 דולר לקרן Thistle, "ארגון צדקה לנכים".
מועצת מנצ'סטר רבתי הציעה התמחות בהנדסה למספר קטן של צעירים מובטלים, ואוניברסיטת קיימברידג' שלחה "עותק חלופי של הנוסע האנגלי השלם" מאת רוברט סנדרס.
חברת Worshipful of Glovers מלונדון הציגה לבני הזוג כפפות עשויות עור, משי וכותנה.
מספר מתנות אלו הוצגו בארמון סנט ג'יימס בין 5 באוגוסט ל-4 באוקטובר 1981 אז חזר הזוג מירח הדבש.
על פי ההערכות, 750 מיליון איש צפו בטקס ברחבי העולם, והנתון הזה עלה לכאורה למיליארד עם הוספת קהל הרדיו, אם כי אין אמצעים לאמת את הנתונים הללו.
28.4 מיליון צפו באירוע ב-BBC וב-ITV בבריטניה.
אנג'לה ריפון, פיטר וודס, טום פלמינג, ווינפורד ווהן-תומאס, רולף האריס וטרי ווגאן סיפקו את הסיקור ל-BBC בטלוויזיה וברדיו.
הסיקור של BBC Two תוכנן למשוך צופים לקויי שמיעה על ידי אספקת כתוביות, מה שסימן את "היציאה הגדולה הראשונה למערכת Palantype".
האירוע שודר ב-50 מדינות כאשר קרוב ל-100 חברות טלוויזיה סיקרו אותו.
בבריטניה, הרשת הלאומית דיווחה על עלייה עצומה בביקוש לחשמל לאחר הטקס.
טקס החתונה התקבל בחיוב בציבור, ולפי ה"ניו יורק טיימס" סימל את "המשכיות המלוכה" בבריטניה.
מספר טקסים ומסיבות נערכו במקומות שונים על ידי הציבור כדי לחגוג את המאורע ברחבי הממלכה המאוחדת.
600,000 איש עמדו ברחובות לונדון כדי לצפות בטקס, וההערכה היא שכ-10 מיליון איש השתתפו במסיבות הרחוב.
החתונה שודרה בהרחבה בטלוויזיה וברדיו במדינות רבות, וערוצי חדשות סיקרו את הטקס בשפות שונות.
המשורר חתן פרס הממלכה המאוחדת ג'ון בט'מן פרסם שיר לכבוד הזוג.
שלט "Just Married" הוצמד לכרכרה על ידי הנסיכים אנדרו ואדוארד, אחיו של צ'ארלס.
הזוג הוסע בכרכרה מעל גשר וסטמינסטר על מנת לתפוס את הרכבת מתחנת ווטרלו לרומזי בהמפשייר כדי להתחיל את ירח הדבש שלהם.
הזוג יצא מתחנת ווטרלו ברכבת המלכותית הבריטית + 975025 קרוליין.
הם נסעו לברודלנד, שם בילו הוריו של הנסיך צ'ארלס את ליל הכלולות שלהם בשנת 1947. הם שהו שם שלושה ימים, ואז טסו לגיברלטר, שם עלו על היאכטה המלכותית בריטניה לשייט בן אחד עשר ימים בים התיכון, בביקור בתוניסיה, סרדיניה, יוון ומצרים.
אחר כך הם טסו לסקוטלנד, שם התאספו שאר בני משפחת המלוכה בטירת בלמורל, ובילו בבקתת ציד באחוזה.
במהלך אותה תקופה ניתנה לעיתונות הזדמנות מסודרת לצלם.
"חתונה" הוא שיר שכתב, הלחין, עיבד וביצע הזמר והמוזיקאי הישראלי דני סנדרסון.
השיר יצא לאור כסינגל מתוך אלבומו השלישי, "חכם על קטנים" (1987).
השיר היה להיט שהגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ולמקום ה־34 במצעד השנתי של התחנה.
לשיר הופק קליפ בו משתתפת רבקה מיכאלי.
כרבים משיריו של סנדרסון, השיר בעל אופי הומוריסטי: הוא עוסק בחתונה של בני זוג איטלקים, שנערכת ב"מסעדת לוצ'יאנו".
אך בעיה מסתמנת כשהכלה מסתגרת בחדרה, ומסרבת לצאת.
לאחר ניסיונות שכנוע כושלים, פורצת קטטה המלווה בהשלכת דברי מזון כבגטים, ספגטי וסטייקים איש על רעהו.
יאיר ניצני כתב על השיר, בתוך סקירה שלו על היצירה של סנדרסון: .
הסינגל נכנס למצעד רשת ג' ב־26 בינואר 1988, זכה להצלחה וצעד 12 שבועות, עד 3 במאי 1988. שבוע אחד עמד השיר בראש המצעד – ב־1 במרץ 1988. במצעד הפזמונים העברי השנתי (תשמ"ה) של התחנה השיר דורג במקום ה־34.
הוא סרט קומדיית פעולה רומנטי אמריקאי משנת 2022 בבימויו של ג'ייסון מור.
בסרט מככבים ג'ניפר לופז, ג'וש דוהאמל, סוניה בראגה, ג'ניפר קולידג', לני קרביץ, דארסי קארדן וצ'יץ' מארין.
לאחר שצולם מפברואר עד אפריל 2021 בבוסטון וברפובליקה הדומיניקנית, הסרט הופץ בסינגפור ב-28 בדצמבר 2022, וב-27 בינואר 2023 על ידי אולפני אמזון באמצעות פריים וידאו.
טום, דארסי ומשפחותיהם מתאספים לחתונה האולטימטיבית באי פרטי בפיליפינים.
בדיוק כשבני הזוג יוצאים ומתווכחים רגע לפני החתונה, האורחים שלהם נלקחים כבני ערובה על ידי פיראטים.
האחרונים דורשים 45 מיליון דולר מאביה העשיר של דארסי, רוברט.
אך הוא מסרב לשלם עד שיראה את בתו ויובטח לו שהיא בחיים.
דארסי וטום נלכדים על ידי שניים מהפיראטים, ובמהלך נסיעתם לשאר השבויים הם מצליחים להימלט מהשובים שלהם ואף הורגים אחד מהם.
בהמשך דארסי משליכה רימון יד לעבר שני פיראטים ומפוצצת אותם.
כשהם מנסים להתחמק מלכידה נוספת, דארסי וטום מעלים את ספקותיהם לגבי החתונה בעודם מסתתרים בבונקר שמתחת למשרדו של המנהל.
לבסוף טום מחליט להיכנע לחוטפים כדי שדארסי תוכל להישאר במסתור עם אייס ומארג' הזוג המנהל את המקום.
כשהוא מובל לשאר אורחי החתונה, טום חושף שארוסה לשעבר של דארסי, שון, שכר את הפיראטים.
כשמזימתו נחשפה, שון הולך לצוד את דארסי בעצמו ולוקח את בת זוגו של רוברט, הארייט, כבת ערובה.
בינתיים, דארסי מצטרפת לטום ולשאר והיא וטום מודים שהם עדיין רוצים להתחתן זה עם זה.
משתתפי החתונה החטופים מבינים שהארייט מעורבת במזימה עם שון.
טום מבקש משני הפיראטים העומדים על המשמר לתת להם להשלים את טקס החתונה, ורוברט מציין שהוא יעביר להם את הכסף אם יאפשרו לזוג להתחתן.
בזמן שהאורחים שרים, טום ודארסי מזנקים על הפיראטים, ודארסי מכייסת מאחד הפיראטים רימון יד.
בעוד אחד מהם נכנע, השני נמלט ומתחיל לירות לעברם ממרחק.
אמו של טום, קרול, תופסת את נשקו של הפיראט שנכנע ומחזירה אש.
דארסי משליכה את הרימון באוויר כדי שטום יוכל לחבוט בו לכיוון הפיראט, אשר מתפוצץ בו במקום (פיצוץ שמצית גם את הזיקוקים שהוכנו לחגיגות החתונה).
בזמן שאורחי החתונה הולכים למקום מבטחים, דארסי וטום ממהרים להזעיק עזרה, אך שון מתעמת איתם על המזח.
טום נלחם בו ויחד עם דארסי הם בורחים בסירה.
הארייט מנסה לעצור בעדם בעודה במסוק.
שון, שנגרר בחבל עם הסירה, עולה על הסיפון ונלחם שוב בטום בזמן שדרסי מנווטת את הסירה.
מצנח הים משתחרר ולוקח איתו את טום ושון לאוויר.
טום מחליק על החבל אל סיפון הסירה והוא ודארסי חותכים את החבל, שולחים את המצנח החופשי לתוך להביו של המסוק, מה שהורג גם את שון וגם הארייט.
בחזרה לחוף, בעוד הרשויות לוקחות את הפיראטים הנותרים למעצר, טום ודארסי משלימים את טקס החתונה ומתחתנים.
שחקניםדמויותאודותג'ניפר לופזדארסי ריברהעומדת להינשא לטום אשר לא מעוניינת בחתונה גדולה.
פוחדת מדםג'וש דוהאמלטום פאולרעומד להינשא לדארסי ורוצה לערוך את החתונה האידיאלית.
הסרט הוכרז לראשונה ב-29 בינואר 2019, כאשר ראיין ריינולדס התעתד לככב בו, במאי "פיץ' פרפקט" ג'ייסון מור נבחר לביים ומארק האמר לכתוב את התסריט לצד אליזבת מריוות'ר.
טוד ליברמן ודייוויד הוברמן מחברת ההפקה Mandeville Films היו צפויים להפיק את הסרט לצד ריינולדס באמצעות חברת ההפקה שלו Maximum Effort.
לופז, איליין גולדסמית'-ת'ומאס ובני מדינה הצטרפו כמפיקי הסרט דרך חברת ההפקה שלהם, Nuyorican Productions, באוקטובר 2020.
ב-27 באוקטובר 2020, ג'ניפר לופז לוהקה לתפקיד הראשי.
ארמי האמר החליף את ריינולדס (ששימש בסופו של דבר כמפיק בפועל של הסרט) בתור הדמות הגברית הראשית בסרט לפני שפוטר בינואר 2021 בעקבות האשמות על התעללות שהיו נגדו.
ב-19 בינואר 2021, ג'וש דוהאמל נכנס למשא ומתן מוקדם להחלפת האמר, כאשר הליהוק שלו אושר חודש אחרי.
סוניה בראגה וג'ניפר קולידג' לוהקו ב-2 בפברואר.
ב-16 בפברואר לוהקו לני קרביץ, צ'יץ' מארין, דארסי קארדן, סלינה טאן, דסמין בור'ג'ס ואלכס מלארי ג'וניור.
ב-7 במאי, קיילי הרננדז וסטיב קולטר הצטרפו לצוות השחקנים.
הצילומים תוכננו במקור להתחיל בקיץ 2019, אך מאוחר יותר הם נדחו ל-22 בפברואר 2021, כאשר הם התקיימו בבוסטון וברפובליקה הדומיניקנית.
לופז הודיעה באינסטגרם ששלב הצילומים הסתיים רשמית ב-22 באפריל 2021.
הסרט היה אמור לצאת במקור בקולנוע על ידי Lionsgate ב-29 ביוני 2022. במרץ 2022, אולפני אמזון רכשו את הזכויות על הסרט להקרנה בשירות ההזרמה פריים וידאו, שיצא ב-26 בינואר 2023. Lionsgate שמרה על זכויות ההקרנות הבינלאומיות של הסרט עקב תקנות ארצות הברית בנושא מדיניות ההקרנות.
הוא הופץ בסינגפור (על ידי Encore Films), והופץ בשירות ההזרמה ב-27 בינואר 2023.
באתר הביקורות Rotten Tomatoes מתוך 102 ביקורות של מבקרים 44% חיוביות, עם דירוג ממוצע של 5.1/10. הקונצנזוס של האתר קורא, "'חתונה אש!' עשוי להיות רק ההזמנה לאסקפיזם שחובבי הקומדיה רומנטית ומעריצי ג'יי לו מחפשים – אבל רוב הצופים האחרים יכולים לאשר הגעה ללא חרטה".
האתר Metacritic, שמשתמש בממוצע משוקלל, הקצה לסרט ציון של 46 מתוך 100, מבוסס על 28 מבקרים, מה שמציין "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
חתונתם של חוסיין בן עבדאללה, נסיך ירדן, ורג'ווה אאל סייף נערכה ביום חמישי, 1 ביוני 2023, בארמון זהראן שבעמאן, ירדן.
חוסיין הוא בנם הבכור של עבדאללה השני, מלך ירדן, וראניה, מלכת ירדן, והוא יורש העצר של הממלכה ההאשמית.
רג'ווה היא בתם הצעירה של איש העסקים הסעודי ח'אלד אאל סייף ועזה אאל סודאיירי.
לטקס האירוסים לבשה אאל סייף עבאיה רקומה עם חגורת ארד שהושאלה מאמו של חוסיין, המלכה ראניה.
ראניה גם השאילה לאאל סייף זוג עגילי זהב לבן ויהלומים צהובים של סטיבן ובסטר לאחד מדיוקנאות האירוסים.
יורש העצר חוסיין העניק לאאל סייף טבעת יהלום בחיתוך אגס של הארי וינסטון.
המלכה ראניה בירכה את הזוג באינסטגרם, וכתבה "לא חשבתי שאפשר להחזיק כל כך הרבה שמחה בלב שלי!
מזל טוב לנסיך הבכור שלי חוסיין ולכלתו לעתיד היפהפייה, רג'ווה".
ב-31 בדצמבר 2022 הודיע חצר המלוכה ההאשמי כי החתונה תתקיים ב-1 ביוני 2023. מאוחר יותר הוכרז גם כי החתונה תיערך בארמון זהראן .
חצר המלוכה ההאשמי פרסם גם סמליל רשמי לחתונה: המילה "نفرح" ("אנחנו שמחים"), כששתי האותיות האחרונות הן ראשי התיבות הערביים של רג'ווה (ر) וחוסיין (ح).
ב-22 במאי 2023 אירחה המלכה ראניה מסיבת חינה מסורתית לכבוד אאל סייף, שבה השתתפו נשים משתי המשפחות.
אאל סייף לבשה שמלה מחוייטת.
שירים ירדניים וסעודים מסורתיים בוצעו על ידי זמרות ולהקות משתי המדינות.
לאחר המסיבה התקיימה ארוחת ערב שאירחה המלכה ראניה, שנשאה נאום בשבח כלתה לעתיד.
ב-31 במאי 2023 אירח דודנו של חוסיין, הנסיך עומאר בן פייסל, מסיבה לכבוד החתן בנוכחות קרובי משפחה וחברים גברים.
באותו ערב אירח המלך עבדאללה השני משתה לכבוד החתונה במדרב בני האשם.
החתונה התקיימה בשעה 16:00 שעון מקומי ביום חמישי, 1 ביוני 2023, בארמון זהראן, בו התחתנו ב-1993 עבדאללה השני וראניה, מלכי ירדן והוריו של יורש העצר.
עם נישואיה הוענק לרג'ווה אאל סייף התואר "הוד מלכותה הנסיכה רג'ווה אל חוסיין".
החתן והכלה רכבו בתהלוכה ברחובות עמאן לפני שהגיעו לארמון אל חוסיינייה, שם נערך משתה ממלכתי עם 1,700 אורחים.
ביום חתונתה לבשה אאל סייף שמלה עם צווארון א-סימטרי ושובל ניתן להסרה של אלי סעב.
היא גם ענדה עגילי יהלומים ונזר שהחזיק את ההינומה שלה.
במשתה הממלכתי היא לבשה את אותו נזר ועגילים עם שמלת נשף לבנה עם שרוולים של דולצ'ה וגבאנה וכפפות.
סלמאן בן חמד אאל ח'ליפה, נסיך הכתר של בחריין
שייח' נאסר בן חמד אאל ח'ליפה
פרדריק, נסיך דנמרק ומארי, נסיכת דנמרק
שייח' אחמד אל-עבדאללה א-סבאח ושייח'ה מונא אל-כלאייב
אלויס, יורש העצר של ליכטנשטיין וסופיה, דוכסית בבוואריה (ייצגו את נסיך ליכטנשטיין)
יוהאן ונצל, נסיך ליכטנשטיין, והדוכסית פליסיטס פון הרטיג
עבדאללה מפהנג, היאנג די-פרטואן אגונג, וטונקו עזיזה, הרג'ה פרמאיסורי אגונג
וילם-אלכסנדר, מלך הולנד, ומקסימה, מלכת הולנד
ד'י יזן בן היית'ם אאל סעיד, נסיך הכתר של עומאן
שייח'ה מוזא בנת נאסר אל-מסנד (מייצגת את אמיר קטר)
שייח' ח'ליפה בן חמד בן ח'ליפה אאל ת'אני
חואן קרלוס הראשון, מלך ספרד, וסופיה, מלכת ספרד
ויקטוריה, נסיכת שוודיה ודניאל, דוכס וסטריטלנד
ח'אלד בן מוחמד אאל נהיאן, יורש העצר של אבו דאבי
ויליאם, נסיך ויילס וקתרין, נסיכת ויילס
הנסיכה ביאטריס ואדוארדו מפלי מוצי
חברי בתי מלוכה לא שולטים
סימאון סקסקובורגותסקי ומרגריטה, צאר והצאריצה של בולגריה
קיריל, נסיך פרסלב וגב' קתרין באטלר
פבלוס, נסיך הכתר של יוון
פארה דיבה, השאהבאנו של פרס
מרגרטה, נסיכת רומניה והנסיך ראדו
קרול מידלטון, אמה של נסיכת ויילס
פיליפה וג'יימס מתיוס, אחותה וגיסה של נסיכת ויילס
בישר אל-ח'סאונה, ראש ממשלת ירדן, ורעייתו ראנה סולטאן
איימן א-ספדי, סגן ראש ממשלת ירדן ושר החוץ
אחמד אבו אל-רייט, המזכיר הכללי של הליגה הערבית, ורעייתו לילה אבו אל-רייט
פיליפה קארסרה, הגברת הראשונה של קפריסין (רעייתו של נשיא קפריסין ניקוס כריסטודולידיס)
אנתסאר עאמר, הגברת הראשונה של מצרים (רעייתו של נשיא מצרים עבד אל-פתאח א-סיסי), ובתה איה א-סיסי
עבד א-לטיף רשיד ושנאז רשיד, נשיא עיראק והגברת הראשונה
ברהם צאלח וסרבאח צלאח, נשיא עיראק והגברת הראשונה של עיראק לשעבר
מוסטפא אל-כאזמי, ראש ממשלת עיראק לשעבר
מסעוד בארזאני, נשיא כורדיסטן העיראקית לשעבר
מסרור בארזאני, ראש ממשלת כורדיסטן העיראקית
מתאו רנצי, ראש ממשלת איטליה לשעבר, ורעייתו אגנס לנדיני
נג'יב מיקאתי, ראש ממשלת לבנון, ורעייתו מאי מיקאתי
בילוואל בוטו, שר החוץ של פקיסטן
פול קגאמה וז'אנט קגאמה, הנשיא והגברת הראשונה של רואנדה
דייוויד קמרון, ראש ממשלת הממלכה המאוחדת לשעבר, ורעייתו סמנתה קמרון
ג'יל ביידן, הגברת הראשונה של ארצות הברית (רעייתו של נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן) ובתה אשלי ביידן
ננסי פלוסי, חברת בית הנבחרים של ארצות הברית, ובעלה פול פלוסי
איוונקה טראמפ, בתו של נשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ, ובעלה ג'ארד קושנר
דעת הקהל בירדן הייתה חלוקה, בין תומכי משפחת המלוכה שחגגו ברחובות במה שהוכרז חג לאומי, לבין מתנגדיה, שהביעו חששות שהממלכה ההאשמית תהפוך בעקבות הנישואים למדינת חסות של ערב הסעודית.
בנוסף, האופוזיציה בירדן ניצלה את תשומת הלב הבין-לאומית לממלכה על מנת למחות על מעצרו של חמזה בן חוסיין, אחיו למחצה של המלך, במסגרת המעצרים הפוליטיים בירדן ב-2021 בחשד שארגן הפיכה.
מושא נוסף לביקורת בעיתונות ובאופוזיציה הוא השימוש בכספי ציבור למימון החתונה.
עלות החתונה, לפי הערכות שפורסמו בעיתונות הערבית עלות החתונה הסתכמה בכ-5 מיליון דינאר (כ-7 מיליון דולר) לפחות.
החתונה תוארה כראוותנית ופומפוזית, ובית המלוכה נתפס על ידי המבקרים כמנותק מהעם ומהאבטלה הגואה בממלכה.
חתונה יהודית במרוקו הוא ציור שמן על בד של הצייר הצרפתי אז'ן דלקרואה משנת 1839. הציור מוצג במוזיאון הלובר.
בתחילת שנת 1832, דלקרואה, אשר כמעט שלא יצא למסעות עד אז, הצטרף למשלחתו של הרוזן דה מורנה, שנשלחה על ידי צרפת למרוקו אל מולאי עבד א-רחמן, במטרה לוודא את כוונותיה של מדינה שהושפעה מהתערבותה של צרפת באלג'יריה.
המסע למרוקו, שנקטע לזמן קצר על ידי שהות ב"מאוריינט אחר" – אנדלוסיה, הסתיים ביוני 1832 ונמנה עם האירועים הבולטים ביותר בחייו של הצייר.
דלקרואה גילה במרוקו פעילות אדירה כמאייר, ואסף בקדחתנות אוצר של דימויים ותחושות אשר הזינו את אמנותו במשך כל חייו.
ב-21 בפברואר 1832, דלקרואה זכה להיות נוכח בחתונה יהודית בטנג'יר.
באופן המאפיין את גישתו לאורך כל שהותו, האמן שרטט במהירות את הנראה לעיניו, התבונן (במיוחד בפרישותה של הכלה, שאכן נעדרת מן הציור), ותיעד בקפידה את פרטי החגיגה וההכנות לה.
שנים מאוחר יותר, הוא יציב את הסצנה בחצר הפנימית של בית טנג'ירי (האם אותו בית שבו התקיימה החתונה?), שאת תכנונו תיעד בדיוק רב, ואף רשם בציור צבעי מים מרהיב (שנמצא בלובר) את הגוונים של כל פרט ופרט.
לכן, הציור הנוכחי מבוסס במידה רבה על תהליך של שחזור, שניזון מזיכרונותיו של הצייר ומגובה בסדרה של רישומים שביצע במהלך שהותו ושאותם שילב כמו בקולאז'.
עם זאת, דלקרואה משחזר את החגיגה היהודית-מורסקאית באופן מרשים, ומעניק לה ממד של גדולה על-זמנית, החורג בהרבה מאקזוטיקה שטחית ומלאכותית – דבר שאולי אכזב את הרוזן מֵזון, אשר הזמין ממנו את הציור אך לבסוף סירב לקבלו.
דלקרואה לא נכנע לפתרונות קלים, ובמיוחד לא בתחום הצבע: אין כאן שום "נצנוץ אוריינטלי" בסצנה חצי-אפלה זו, שבה קיר לבן מרהיב סופג את עיקר האור.
האמן מרכיב את ציורו באופן מושלם, תוך יצירת ניגוד בין מגוון התנוחות והתלבושות לבין הסדר האדריכלי הנוקשה של המרחב, המחולק בקווים אלכסוניים, אופקיים ואנכיים ירקרקים.
דלקרואה, איש רוח חופשי, שהונע מסקרנות שהתגלתה גם ביחס ליהודי מרוקו – אליהם פתח בפניו את הדלתות מתורגמן המשלחת הצרפתית, אברהם בן שימול – תיאר באריכות את החתונה היהודית בינואר 1842 בכתב העת "Le Magasin pittoresque".
אך לא היה כל מקריות בנגיעות הצבע הטהור שהונחו בצללים – עדות לתובנה שהתגבשה אצל דלקרואה בעקבות שהותו במרוקו: ההבנה שהאור והצבע קשורים זה בזה לבלי הפרד, ומתמזגים במשחק אינסופי של השתקפויות.
חתונה בגליל הוא סרט משנת 1987 בבימויו של מישל ח'לייפי שזכה בפרס המבקרים הבינלאומי בפסטיבל קאן.
חליפי ביקש שיוגדר כסרט העלילתי הראשון שנעשה בפלסטין על ידי במאי פלסטיני.
עלילת הסרט סובבת טקס נישואים של זוג צעיר בכפר פלסטיני בגליל.
הסרט מתרחש בכפר גלילי לאחר מלחמת ישראל-ערב ב-1948. מוכתאר הכפר, אבו עאדל, רוצה לחגוג את חתונת בנו עאדל בטקס מסורתי ומפואר.
עם זאת, הדבר מעוכב על ידי עוצר שהוטל על העיר על ידי רשויות הצבא הישראלי.
אבו עאדל חייב לבקש אישור מהמושל הצבאי הישראלי לחגוג את נישואי בנו עאדל בשעות הערב והחשכה.
המושל נענה לבקשת המוכתר בתנאי שהוא וצוותו ישתתפו בטקס.
משפחתו של המוכתר חלוקה בדעותיה בנוגע לנוכחותו של המושל הישראלי, וחלק מחבריו זוממים לחבל במסיבה.
הסרט משתרע על פני יומיים של מתח גובר, שמגיע לשיאו בכישלונו של החתן לממש את נישואיו.
עאדל מאשים את אביו בהרס החתונה ומנסה לדקור את המוכתר, אך כלתו הטרייה מונעת זאת.
בסופו של דבר, הכלה סאמיה לוקחת את בתוליה כדי שניתן יהיה להציג את סדיני החתונה המוכתמים, ובכך להביא את הטקס לסיומו.
מוחמד עלי אל אקילי - מוכתאר
יוסף אבו ורדה - באסם
אנה קונדו (נולדה אכדיאן) - כלה
ג'וליאנו מר - קצין צבא
איאן כמי - קצין צבא
חוקרת התרבות אלה שוחט, במאמר שכתבה עבור "פרויקט המחקר והמידע של המזרח התיכון", מציינת כי חשיבות הסרט הוא בכך שהוא חורג במידה רבה מהשיח המסורתי של התקשורת במערב, אשר מצמצם את הסכסוך הישראלי-פלסטיני ל'ישראלים אוהבי שלום' לעומת 'ערבים הנוטים לאלימות'.
והוא אינו מצמצם את דיכוי העם הפלסטיני לסכמה מניכאית של פלסטינים טובים מול ישראלים רעים, כמו בסרטים ערבים אחרים שנעשו על הסכסוך.
אלא שהוא מציג את אנשי הצבא כאנשים רגילים, אפילו סימפתיים, ומעדיף להדגיש את המדיניות המדכאת עצמה מאשר את הזדון המוסרי של החיילים עצמם.
פרס המבקרים הבינלאומי, קאן 1987
פרס צדף הזהב בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי סן סבסטיאן, 1987.
פרס אנדרה קאונס מטעם איגוד מבקרי הקולנוע הבלגי, 1987
פרס טאניטה ד'אור בפסטיבל הסרטים של קרתגו, 1988
פרס הומנום מטעם איגוד מבקרי הקולנוע הבלגי
הסרט הבלגי הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים גנט
הסרט הטוב ביותר מאזור בנלוקס בפסטיבל הסרטים גנט
חתונה יהודית (בהולנדית: Joodse bruiloft) הוא ציור מאת הצייר ההולנדי יוזף ישראלס, שצויר בשנת 1903. מדובר בציור שמן על בד בגודל 137 על 148 ס"מ.
היצירה מציגה טקס חתונה יהודית, בסגנון המושפע מרמברנדט.
מאז 1911 הציור מצוי באוסף רייקסמוזיאום שבאמסטרדם, והוא נתרם למוזיאון במאי 1912 על ידי בני הזוג האמנים ג'י.סי.אם.
יוזף ישראלס גדל בסביבה יהודית פשוטה בעיר חרונינגן.
הוא למד עברית ועסק בלימוד תורה.
נושאים יהודיים הפכו למוטיב מרכזי בעבודתו בשלהי הקריירה, כאשר מיעט לצאת אל מחוץ לסטודיו.
הדבר נבע, ככל הנראה, גם מהביקוש הרב ליצירותיו בקרב הקהילה היהודית.
בתקופה זו צייר תיאורים שונים מן המקרא, דיוקנאות של רבנים, ומסוף המאה ה-19 – גם סצנות של טקסי חתונה יהודיים.
הציור מציג את רגע השיא בטקס חתונה יהודית פשוט: החתן עונד טבעת על אצבע הכלה.
בני הזוג ממוקמים במרכז הקומפוזיציה, כשבני המשפחה מקיפים אותם בתוך חלל פנים צפוף.
אלמנט יהודי מובהק בציור הוא החופה, אשר מופיעה בדמות טלית תלויה מעל ראשי בני הזוג ומסמלת את איחודם.
בצד שמאל של השולחן בוערת נר – אלמנט טקסי מקובל בכל טקס יהודי.
על השולחן מונחים מספר מתנות, ביניהן שרשרת פנינים בולטת לעין.
בספרות המחקרית על ישראלס נטען לעיתים כי מדובר בתיאור חתונת בן דודו לואי, ובמקרים אחרים נטען כי מדובר בחתונת בתו.
עם זאת, ישראלס עצמו ציין בשנת 1909 כי הציור אינו מתאר זוג מסוים, אלא דמויות כלליות.
עוד נמסר כי דמותו של הגבר בכובע הגבוה שמאחורי הכלה היא דיוקן עצמי של האמן.
הציור מבוצע בסגנון הריאליסטי האופייני לאסכולת האג, שישראלס היה מאחד מחבריה.
הוא נודע כצייר ז'אנר שהתמחה בתיאורים של חיי הדייגים הפשוטים לחופי הים הצפוני.
תשומת הלב לחיים הפשוטים ניכרת גם בציור זה.
האווירה האינטימית מחוזקת באמצעות טכניקת הקלאיר-אובסקור, הממקדת את תשומת הלב בבני הזוג.
אפקטים של אור וצל אלה לקוחים ישירות מעבודתו של רמברנדט, אותו העריץ ישראלס ולמד את יצירותיו לעומק.
קיימת הקבלה סגנונית ברורה לציורו של רמברנדט הכלה היהודייה (1862–1866), במיוחד בדגש על תנועות הידיים.
הציור המתואר כאן, שהחל לציירו ב-1902 וסיים ב-1903, קדמו לו מספר סקיצות.
באחת מהן הופיעו הדמויות בשלמותן, מוקפות בקהל רחב יותר.
בגרסה הסופית – אשר נחשבת למגובשת ביותר – בחר ישראלס להציג את הדמויות מגובה הברכיים בלבד, ובכך לצמצם את המרחק בינן לבין הצופה.
החלטתו "לחתוך" את החלק התחתון של הסצנה ייתכן שנבעה גם מהשפעת ציורו של רמברנדט.
הקישור בין עבודתו של ישראלס לזו של רמברנדט חיזק את מעמדו במיוחד מחוץ להולנד.
חתונה ממבט שני היא תוכנית מציאות ישראלית, המבוססת על הפורמט הדני Gift Ved Første Blik ("נשואים ממבט ראשון"), ועל תוכנית המציאות הישראלית חתונה ממבט ראשון.
התוכנית עלתה לשידור ביום שני 11 באוגוסט 2025 בקשת 12.
התוכנית מבוססת על תוכנית המציאות הישראלית חתונה ממבט ראשון, שמבוססת על פורמט דני שאומץ בארצות הברית וזכה שם להצלחה.
במסגרת התוכנית, שישה זוגות של משתתפים גרושים מחותנים בתאילנד, ומנסים ליצור זוגיות.
הזוגות חיים בשכנות במתחם וילות מבודד בתאילנד במשך שלושה שבועות, בליווי של ד"ר יעל דורון.
בסיום התקופה כל זוג צריך להחליט אם הם חוזרים לישראל יחד או בנפרד.
בשני הפרקים הראשונים של הסדרה נחשפו ארבעה מתוך ששת הזוגות המשתתפים.
שני הזוגות הנותרים נחשפו בפרק השלישי.
חתונה יהודית הוא ציור המתוארך לסביבות שנת 1780, שמקורו בוונציה, איטליה.
היצירה מיוחסת למרקו מרקואולה, יליד ורונה שפעל בוונציה, והיא מצויה באוסף המוזיאון לאמנות ולהיסטוריה של היהדות.
הציור מתאר טקס נישואים המתקיים בתוך חלל פנימי פרטי בוונציה.
בני הזוג מאוחדים באמצעות טלית המשמשת כחופה.
בסצנה נוכחים איש נכבד וכומר, ולצדם משתתפים נוספים הלבושים בלבוש התקופתי המקובל.
הדמויות היהודיות מסומנות באמצעות כובע אדום, המשמש אמצעי זיהוי בתוך ההתרחשות.
היצירה משתייכת לזוג ציורים הקרובים מאוד לשתי יצירות שמורות במוזיאון ישראל, אשר פורמט הציור שלהן זהה לחלוטין, ונושאות את השמות תהלוכת לוויה ו־קבורה יהודית.
חתימה דיגיטלית היא שיטה קריפטוגרפית, שמטרתה לאמת את המקוריות והשלמות של הודעה או מסמך דיגיטלי.
חתימה דיגיטלית תקפה מעידה בסבירות גבוהה שההודעה או המסמך אינם משובשים או מזויפים, כלומר – שהמסמך או ההודעה נוצרו או נשלחו על ידי גורם ידוע ושהם לא שונו על ידי צד שלישי לאחר חתימתם, או שובשו בדרך אחרת.
כמו כן חותם המסמך לא יוכל להתכחש לכך שהוא יצר את החתימה.
חתימה דיגיטלית היא נושא חשוב באבטחת מידע והיא מאפיין בולט בפרוטוקולים קריפטוגרפיים רבים.
דוגמאות לשיטות חתימה דיגיטלית נפוצות הן DSA ו-RSA.
ישנן גרסות משופרות של חתימה דיגיטלית בהן נכנסים פרמטרים נוספים כמו מועד החתימה.
חתימה דיגיטלית מקבילה במובנים מסוימים לחתימה פיזית, בהיותה סימן היכר ייחודי לחותם.
למשל: מקרה בו אדם חותם בחתימת ידו על גבי חוזה מכירה או השכרה.
חתימת היד משמשת גם לאימות זהותו וגם לתקף את התחייבותו לתוכן המסמך, כאשר אמינות החתימה נשענת על הקושי הטכני שבזיופה או העתקתה.
לעומת זאת, חתימה דיגיטלית ניתן לשכפל בקלות כמו כל מידע דיגיטלי ולכן אין די בכך שתהיה ייחודית לחותם ונפרדת מהמידע ועל חתימה דיגיטלית להיות ייחודית ושונה עבור כל מסמך, באופן כזה שחותם לא מורשה לא יוכל לזייף חתימה על מסמך אחר.
בחשבון מודולרי, קל יחסית להוציא שורש מודולו מספר ראשוני, אך הוצאת שורש מודולו מכפלה של שני ראשוניים דורשת את היכולת לפרק את המכפלה לגורמים (ואף שקולה אליה מבחינה חישובית), והרי פירוק מספר גדול לגורמיו הראשוניים היא בעיה קשה.
עובדות אלה מציעות סכימה לחתימה דיגיטלית: החותם יבחר זוג ראשוניים גדולים, P ו-Q, ויפרסם את המכפלה שלהם N=PQ.
ברצונו לחתום על הודעה X, הוא יחשב את השורש הריבועי שלה מודולו N (על ידי חישוב השורשים מודולו P ו-Q, ושילובם באמצעות משפט השאריות הסיני).
השורש הוא חתימה, שאותה קל לבדוק על ידי העלאה בריבוע, וקשה חישובית לזייף.
חתימה דיגיטלית מורכבת משלושה אלגוריתמים: אלגוריתם הכנה "Gen", אלגוריתם חתימה "Sign" ואלגוריתם אימות "Verify" המוגדרים כך:
אלגוריתם הכנת המפתחות מקבל פרמטר ביטחון ומפיק זוג מפתחות () הראשון נקרא מפתח ציבורי (public key) והשני מפתח פרטי.
אלגוריתם החתימה (שיכול להיות הסתברותי) מקבל כקלט את מפתח החתימה ואת המסר ומפיק את החתימה בניסוח רשמי .
אלגוריתם האימות, הוא אלגוריתם דטרמיניסטי שהקלט שלו הוא מפתח האימות הציבורי , המסר והחתימה והפלט שלו הוא הסמל כאשר פירושו שהחתימה תקפה ואילו פירושו שהחתימה לא תקפה.
לצורך תקינות, עבור כל ועבור כל זוג מפתחות תואם () שהוכנו באמצעות אלגוריתם ההכנה המתואר ועבור כל מסר צריך תמיד להתקיים:
אלגוריתם החתימה מגודר רק אם המסר הוא באורך המתאים למשל אם הוא פונקציה של פרמטר הביטחון אז החתימה תקפה רק אם הוא באורך לכל היותר.
במילים אחרות סכמת החתימה אינה מתאימה כאשר המסר אינו בגודל הרצוי.
שימוש בסכימת חתימה נעשה כך שהחותם מפעיל את אלגוריתם ההכנה כדי לקבל את ().
החותם שומר את בסוד ומפרסם את באופן שיהיה אפשרי לוודא את שייכותו אליו.
למשל, אפשר לפרסמו באתר אינטרנט או ברשומות ציבוריות כלשהן.
כאשר רוצה לחתום על המסמך הוא מבצע השמה ושולח את ליעדם; המקבל יכול לבצע בדיקת תקפות על ידי חישוב ובדיקה האם הערך המתקבל הוא 1. מבדיקה זו מוכיחים שני דברים.
ש- הוא המקור וכן ש- אותנטי ולא חל בו שינוי בידי צד שלישי בזדון או שינוי בגלל תקלה בתקשורת.
במובן של תשתיות מפתח ציבורי, יכול לבצע לפחות פעם אחת משלוח בטוח ואמין של המפתח (למשל במפגש אישי); ברגע שהחותם הצליח להנפיק בצורה מאומתת מפתח אימות ציבורי אחד לפחות, אפשר להשתמש בו כדי לאמת מפתחות ציבוריים נוספים ובכך ליצור מעין רשת אמון.
בהינתן מפתח ציבורי , אדם מוגדר כמי שזייף את החתימה אם הצליח להנפיק מסר (שלא נחתם בעבר על ידי ) וחתימה תקפה כך שאלגוריתם האימות יחזיר 1 (שהחתימה אותנטית כאילו נעשתה על ידי השולח ).
כאשר לפי המודל המקובל המתקיף רשאי או מסוגל להשיג או לבקש חתימות תקפות של על מסמכים רבים (בכמות פולינומית) לפי בחירתו.
נניח שנתונה סכמת חתימה דיגיטלית , הניסוי הבא מנסח את הגדרת הביטחון של סכמת החתימה בנוכחות המתקיף עם פרמטר הביטחון כדלהלן:
פונקציית ההכנה מייצרת מפתחות () באורך .
המפתח ניתן למתקיף וכן ניתנת לו גישה לאורקל חתימה שנקרא .
האורקל הוא מעין קופסה שחורה שהמתקיף מסוגל להפעיל כרצונו ולקבל עבור כל שיבחר את אך הוא אינו רשאי לראות את .
נניח ש- מייצגת את השאילתות שהמתקיף שלח לאורקל.
תוצאת הניסוי תוגדר מוצלחת אם מתקיים ש וגם .
לאור הניסוי האמור אפשר להגדיר ביטחון של סכמת חתימה דיגיטלית נגד זיופים לפי מודל מסר נבחר אדפטיבי אם עבור כל אלגוריתם יריב קיימת פונקציה זניחה כך שמתקיים:
במילים אחרות, הכוונה היא שסיכוייו של הזייפן להצליח בזיוף החתימה נמוכים מערך זניח שניתן להתעלם ממנו.
וידוא זהות שולח דואר אלקטרוני.
הודעה חתומה דיגיטלית מאשרת את זהות השולח, ומוודאת שלא מדובר בהודעה מזויפת.
באמצעות החתימה האלקטרונית ומנגנון אישור S/MIME אפשר לוודא ששום אדם זולת הנמען לא קרא באמצע את הודעת הדואר ואם היא נקראה מי היו אנשים והמועדים.
כל אלו מגיעים בדואר חוזר לשולח.
שיטות שונות של חתימה דיגיטלית מאפשרות להצפין באמצעות המפתח הפומבי כך שרק בעל המפתח הפרטי יוכל לפענח את ההודעה.
חתימה דיגיטלית מסייעת במקרי צורך בהבטחת שלמות מידע דיגיטלי, כדי לוודא שלא נערכו מחדש או שונו לאחר החתימה; כל עריכה מחדש של המסמך תבטל את תקפות החתימה הדיגיטלית הקיימת.
ניתן להחתים קובצי הצעת מחיר בפורמט של מעבד תמלילים, כדי להבטיח שלא ישונו בידי הלקוח.
ניתן להחתים תוכנות מחשב וקובצי מאקרו, כדי לוודא את אמינות הקבצים, לוודא שאינם נגועים בווירוסים וכן לוודא שהופצו ממקור אמין ולא נעשו בהם שינויים בידי גורם שלישי, כך שבעל המחשב יוכל להתקינם במחשבו ללא חשש.
ניתן לחתום על מסמכים רשמיים או משפטיים כדוגמת תעודת בגרות או תצהיר.
מנגנוני חתימה דיגיטלית מתחלקים בין היתר לסוגים אלה (קיימים סוגים נוספים שלא תוארו בפרק):
מנגנון חתימה נפרדת: אלגוריתם חתימה דיגיטלית שבו החתימה מוצמדת למסמך כקובץ נפרד כאשר המסמך עצמו יכול להיות קריא.
מנגנון זה מחייב קבלת המסמך המקורי כקלט לצורך אימות החתימה.
מנגנון חתימה מבוררת: מנגנון זה מחייב מעורבות של צד שלישי נאמן הן בתהליך החתימה והן בתהליך האימות.
מנגנון זה ייחודי בכך שהוא המאפשר גם שימוש בהצפנה סימטרית בלבד, אך מחייב שימוש באלגוריתם שיתוף מפתח.
מנגנון חתימה חד פעמית: אלגוריתם מבוסס פונקציית גיבוב שמתאים לחתימה על מסמך אחד בלבד.
כלומר, עבור כל מסמך דרושים מפתחות חתימה ואימות שונים.
חתימה זו במהותה מאפשרת לתוקף לזייפה בקלות אם נעשה בה שימוש לחתימה על יותר ממסמך אחד.
דוגמאות לחתימה כזו היא חתימת למפורט ואלגוריתם חתימה חד פעמית של רבין.
חתימת סף: מנגנון המאפשר להחתים שתי ישויות או יותר על מסמך באופן כזה שניתן לאמת את החתימה של כל הישויות על המסמך, אך אף אחד מהם בנפרד לא יוכל לבצע חתימה דיגיטלית תקפה של המסמך לבדו.
יש קשר בין רעיון זה לבין הצפנת סף וכן לחישוב רב משתתפים משמר סודיות.
בהקשר של חתימה דיגיטלית ההגדרה הכללית היא שנתונים משתתפים שמתוכם רשאית קבוצה של משתתפים לחתום על מסמך, באופן כזה שלא יהיה באפשרות תת-קבוצה של משתתפים לעשות זאת.
עקרונית אפשר להכין חתימה דיגיטלית באמצעות כל שיטת הצפנה אסימטרית, כאשר המפתח הפרטי משמש לחתימה והמפתח הציבורי משמש לאימות.
מבחינה היסטורית, חתימה דיגיטלית הייתה ניתנת למימוש בצורה זו של היפוך סדר הפעולות בהצפנת מפתח ציבורי:
המפתח המצפין – נקרא מפתח ציבורי בשל שימושו השכיח בשליחת מסרים בפומבי (כחלק משימושו נחשף לציבור), אך בפועל תפקידו ברמת האלגוריתם הוא להצפין את המסרים כך שרק בעל המפתח המפענח התואם לו יוכל לפענח.
המפתח המפענח – נקרא מפתח פרטי בשל כך שהוא אמור להישמר באופן פרטי, אך בפועל תפקידו ברמת האלגוריתם היא לפתוח את המסרים המוצפנים עם המפתח המצפין התואם לו.
תכונה נוספת של המפתחות האנטי סימטרים היא שמפתח מפענח יכול גם להצפין, ומפתח מצפין יכול גם לפענח.
במקרה של RSA זה נכון רק אם מפעילים פונקציית יתירות מתאימה, אך באופן כללי זה לא תמיד אפשרי ובמיוחד עלול להיות לא בטוח כלל.
לעיתים יש צורך לחתום על מסמך וגם להצפינו.
על פניו אין הבדל בין מפתחות חתימה למפתחות ההצפנה ולכן עקרונית ניתן להשתמש באותם מפתחות גם להצפנה וגם לחתימה.
אולם מקובל להפריד הפרדה מלאה בין תהליך החתימה לבין תהליך ההצפנה, כלומר להשתמש בסט מפתחות שונה, מכמה סיבות.
ראשית מטעמי ביטחון, באלגוריתמים אסימטריים קיימת חולשה לשימוש כפול במפתחות הן להצפנה והן לחתימה, מה שיוצר פרצת אבטחה בתנאים מסוימים.
שנית משום שלעיתים יש מגבלות (חוקיות ואחרות) על ההצפנה שאינן חלות על החתימה, כך שייתכן ולא תמיד נוכל להצפין את המסמך אולם עדיין נרצה לאמת את מקורו.
כדי לדעת שהחתימה הדיגיטלית היא אותנטית, יש לשייכה לבעליה בדרך בטוחה כלשהי, כגון באמצעות תעודה דיגיטלית המונפקת על ידי צד שלישי (רשות מאשרת) המוכרת כאמינה.
ביישומים מעשיים תהליך הפנייה אל הגורם המאשר הוא בדרך כלל שקוף למשתמש ומבוצע כחלק מתהליך ממוחשב.
השיטה המקובלת היא התקנת "תעודת שורש" של הגורם המאשר בדפדפן המשתמש, שבאמצעותה ניתן לוודא שהחתימה של ישות כלשהי (כגון אדם או מחשב) אכן נחתמה על ידי מי שמתיימר להחזיק במפתח החתימה.
דפדפני אינטרנט פועלים על פי חתימה דיגיטלית המונפקת על ידי רשות מאשרת כדי לזהות אתרים מפוקפקים ולהתריע בפני המשתמש על סכנות אפשריות בזמן גלישה.
רשת אמון (Web of trust) היא אסטרטגיה לאימות מפתח ציבורי שננקטה לראשונה על ידי חברי מיזם PGP; ההתאמה של מפתח ציבורי לאדם מסוים אפשרית בדרך הפשוטה של הכרות אישית.
כדי לעשות כן יש להכיר את האדם, לפוגשו ולזהותו באמצעי זיהוי מקובלים (למשל תעודת זהות).
לאחר שזוהה האדם בתור האישיות שהוא טוען לה, ניתן לרשום את המפתח הציבורי השייך לו.
החוליה האחרונה בשרשרת – מקבל המסמך, יכול ליהנות מאמינות המפתח הציבורי של השולח על סמך אמינות השרשרת כולה.
מניעת הכחשה (Non-repudiation) מסייעת במניעה מגורם כלשהי להכחיש או לכפור בהתחייבות שנתנה או פעולה שביצעה.
אדם עלול לאשר רכישת מוצר ולאחר מכן להכחיש כי עשה זאת.
בדרך כלל כאשר מתעוררים חילוקי דעות מסוג זה, נדרשת מעורבות צד-שלישי המשמש כבורר בין הצדדים.
חתימה דיגיטלית רגילה אינה מספקת להפרכת טענת בעל החתימה, מאחר שבעל החתימה עלול לטעון כי חתימתו נגנבה.
למשל, הוא עלול לחשוף במכוון את מפתח החתימה מיד לאחר ביצוע העסקה ולטעון כי נעשה בה שימוש בלתי הולם מצד גורם זדוני כלשהו בלא ידיעתו.
יש צורך להוכיח כי בנקודת הזמן שבה בוצעה העסקה או נחתם המסמך הדבר נעשה מידיעתו ומרצונו של בעל החתימה האותנטי.
מניעת התכחשות פותרת בעיה זו.
מניעת התכחשות בחתימה דיגיטלית אפשרית בכמה דרכים:
אי מתן גישה ישירה למפתח החתימה מצד גורם כלשהו, כולל החותם עצמו ומניעת חשיפה מכוונת של מפתח החתימה: זאת ניתן לבצע באמצעות אחסון מפתח החתימה בחומרה חסינת מגע כמו הטמעה של המפתח בכרטיס חכם או התקן אלקטרוני מוגן.
שימוש בשרות חותם-זמן: כשבעל החתימה מעוניין לאשר את חתימתו הוא שולח את חתימתו לגורם מאשר ידוע המשרשר לחתימה ערך המייצג את נקודת הזמן בה בוצעה החתימה ומוסיף את חתימתו על שניהם.
חתימת הגורם המאשר על חתימת הלקוח וחותם-הזמן יחדיו מאפשרים לדעת מתי בדיוק בוצעה החתימה ובכך להיווכח אם החתימה בוצעה בידיעתו ובהסכמתו של בעל החתימה.
שימוש בצד שלישי נוטריוני מהימן: בעל החתימה משדר את המסמך והחתימה לנוטריון מוסמך, שתפקידו לאמת ולתת תוקף חוקי לחתימה על ידי הצמדת תצהיר למסמך המעיד על אימות מוצלח של בעל החתימה כמו גם זמן ביצוע החתימה.
הנוטריון חותם בחתימתו על התצהיר.
במקרה כזה בעל החתימה לא יכול לטעון בנקודת זמן כלשהי בעתיד כי החתימה בוצעה שלא בידיעתו.
מקובל לאחסן מפתח חתימה דיגיטלית לא במחשב אלא בהתקן חומרה מאובטח שתוכנן להיות עמיד בפני ניסיונות פריצה תומך PKI דוגמת מכשירי HSM.
בניגוד למפתח הצפנה, אותו יש לגבות באופן מאובטח כדי לאפשר שחזור מידע מוצפן אם מפתח ההצפנה המקורי אינו זמין, אין לגבות מפתח חתימה בשום אופן שהרי גיבוי מעצם הגדרתו מרמז על האפשרות שלמישהו אחר תהיה גישה אליו.
במדינות אחדות קיימות הגבלות ייצוא של כלי הצפנה ואילו באחרות קיימות הגבלות חוקיות על העיסוק בהצפנה בכלל.
יש להבחין בין סוגי חתימה דיגיטלית המערבות שימוש בהצפנה כיוון שלהן השפעה ישירה על המסמך החתום (סוגים אלו בדרך כלל מחייבים אישור חוקי למימושן) לבין כאלו שאין להם השפעה ישירה על המסמך (כלומר המסמך נותר קריא) כך שאינן מוגדרות בחוק כהצפנה ועל כן לא חלות עליהן מגבלות כלשהן.
להסדרת השימוש בחתימה דיגיטלית בישראל חוקקה הכנסת בשנת 2001 את חוק חתימה אלקטרונית.
על מטרתו ועקרונותיו של חוק זה עומדים דברי ההסבר להצעת החוק.
מחוקקי החוק הלכו בעקבות השפה הגרמנית וכללו בביטוי חתימה אלקטרונית גם חתימה דיגיטלית.
בחוק הישראלי הובאה הבחנה בין שלושה מונחים:
חתימה אלקטרונית שהיא מידע או סימן אלקטרוני כלשהו המוצמד או נקשר למסר אלקטרוני (דיגיטלי).
חתימה היא צורת סימון שבעזרתה מסמן אדם מסמך או יצירה שכתב, יצר או אישר.
החתימה משמשת אחרים כדי לאשר את מידת האותנטיות של הפעולה.
החתימה הרווחת ביותר היא על ידי כתיבת שם האדם החותם, בכתב ידו ובדרכו האישית, לעיתים קרובות באופן מסוגנן.
בימים עברו, נהגו להשתמש בשעווה לצורך חתימה.
על השעווה היו מטביעים סמל שהיה ייחודי לחותם או למשפחתו.
סמלי חותם משפחתיים אפיינו משפחות מיוחסות ומשפחות מלוכה בכל העולם, ונישאו לעיתים על גבי טבעות או אביזרים מיוחדים אחרים.
בטקסים דתיים מסוימים ובעבר נהוג היה לחתום באמצעות טיפת דם.
צורת חתימה זו קיימת עד היום בארגוני טרור.
חתימה כחולה משמשת בחוזים רשמיים, ונחתמת בעט כחולה על מסמכי מקור כאשר מנפיק המסמך מזהה את החותם ומאמת את זהותו, שומר את מסמכי המקור ומעניק העתק לחותם.
זיוף חתימה עם או בלי אישור הנמען היא עבירה פלילית שעונשה בישראל עד 3 שנות מאסר בפועל.
חתימה משמשת בביצוע עסקאות מסוגים שונים לצורך אישור הסכמתם של הצדדים לתנאי העסקה - בעסקאות המבוססות על חוזה או מסמך כתוב, משמשות החתימות של כל הצדדים המעורבים לצורך אישור הסכמתם לתנאים המפורטים בחוזה/מסמך.
לעיתים קרובות גם החוק מחייב זאת, על מנת שלא יהיו טענות בנושא ההזדהות של החותמים.
חתימה משמשת לצורך אישור של עמידה בתנאים מוגדרים - בר סמכא מאשר בחתימתו את עבודתו של עובד זוטר ממנו, כאות לכך שהעבודה בוצעה כראוי.
חתימה משמשת ביצירות אמנות לצורך זיהוי היצירה עם היוצר - היוצר חותם על היצירה כדי להצהיר בפני הקהל על זהותו.
במקרים מסוימים יש לחתימה במובן זה גם משמעות לצורך שמירת זכויות יוצרים.
חתימה משמשת לצורך הזדהות - נהוג לחתום על מכתבים רשמיים ואישיים, על מנת לאשר בפני הנמען את זהותו של הכותב.
תמונת חתימה הנשלחת במייל או באמצעים דיגיטליים אחרים אינה משמשת לאימות זהות החותם מאחר שניתן להעתיק אותה באמצעים דיגיטליים.
לשם אימות זהות במרחב הדיגיטלי - ראו חתימה דיגיטלית.
גרפולוגים טוענים שניתן להשתמש בחתימה על מנת לזהות את תכונותיו של האדם.
נהוג לאסוף חתימות של אנשי שם ואנשים ידועים, האהודים על האדם האוסף את החתימות.
מנהג זה גם גרם ליצירה של מקצוע של סוחרי חתימות שמוכרים חתימות של אישים מפורסמים.
חתימות הן אחד הפריטים המזויפים ביותר, ובמקרים שהן מזויפות יש קושי רב להוכיח את הזיוף.
חתימה דיגיטלית היא תת-קבוצה של מושג כללי הנקרא "חתימה אלקטרונית".
מקובל לראות בחתימה אלקטרונית שם כללי לאמצעי אלקטרוני מסוים המפיק מידע כגון: סמלים (תווים או מספרים), צלילים או תמונות, משויך למדיה אלקטרונית כלשהי ומאפשר אימות המידע או זיהוי בעל האמצעי.
חתימה אלקטרונית מקבילה במובנים מסוימים לחתימה פיזית כגון חתימה ידנית בכלי כתיבה או באמצעים פיזיים אחרים.
חתימה דיגיטלית מתפרשת לעיתים ככלי קריפטוגרפי המספק אמצעי חיבור מתמטי של פיסת מידע דיגיטלי לזהות כלשהי.
באינטרנט, המושג חתימה משמש להגדרת שורת טקסט או תמונה אשר מופיעים באופן אוטומטי בתחתית הודעות דואר אלקטרוני, הודעות בקבוצת דיון, או הודעות בפורום.
בדרך כלל מקובל שהחתימה מכילה גם שורה קצרה אחת או יותר עם מידע על מחבר ההודעה.
בדרך כלל החתימה מכילה מידע על מחבר ההודעה כגון: שם המחבר, מספר הטלפון, כתובת הדואר האלקטרוני וכן פרטים נוספים ליצירת קשר, כגון כתובות URL של אתרי אינטרנט אשר בבעלות מחבר ההודעה.
בצורה הנפוצה יותר בקבוצות דיון כוללת החתימה גם תמונה המזוהה עם המשתמש, ועליה כיתוב מהודר בדרך-כלל הנושא את שמו או שם אחר אשר מתקשר לתמונה.
באופן כללי, לעיתים מופיע בחתימה גם ציטוט מעמיק או שנון, או ציור ASCII.
הַחִתִּים היו עם הודו-אירופי, אשר ככל הנראה פלש לאסיה הקטנה בשלהי המאה ה-20 לפנה"ס.
הממלכה החתית הגיעה לשיא הדרה, שנמשך כ-500 שנה, בין השנים 1680 עד 1180 לפנה"ס והיא נמנית עם הגדולות שבמעצמות העולם העתיק.
החתים היו העם הראשון שלמד כיצד לחשל ברזל, וזה העניק להם יתרון בשדה הקרב.
סוסיהם היו יקרים להם, וחיל הרכב החתי היה מהגדולים, אם לא הגדול, שבחילות הרכובים בעולם העתיק.
הם נלחמו בין היתר מול רעמסס השני מלך מצרים בקרב קדש על השליטה בשטח שכיום הוא לבנון וסוריה הדרומית.
מפלת האימפריה החתית באה בתקופת הנדידות והפלישות של תחילת המאה ה-12 לפנה"ס – משבר תקופת הברונזה המאוחרת שהוביל לפלישת גויי הים לאזור.
מספר אלמנטים חתיים נשמרו בערי המדינה הסוריו-חתיות, אולם החתים נעלמו מכל זיכרון ונחשבו לשבט הכנעני שמוזכר בתנ"ך.
רק באחרית המאה ה-18 נחשף עברם המפואר.
העושר התרבותי והכוח המדיני של החתים הקדומים כמעט ולא מוזכר במקרא, ועל כן הוביל לפולמוס בנדון.
במאות ה-30 עד ה-20 לפנה"ס החַתִּים יישבו את אסיה הקטנה.
הם כבשו בדרכם את ממלכת מיתני שהייתה מאוכלסת בתושבים ממוצא חורי, שמם נבע מכינויה של אנטוליה בפי האשורים: "ארץ החַתִּי".
האשורים היו מעורבים במידה ניכרת בסחר בין אשור למושבות האשוריות שבארץ החתי, עדות לכך הן מושבות הסוחרים הרבות שהם הקימו.
מושבות אלו נבנו בנספח לערים קיימות.
החשובה מבין המושבות הייתה כרוּם-כַּנֵש אשר נבנתה בסמוך לנֵשַש.
על רשומות שנתגלו במושבה נחקקו תיעודי סחר, ובהם אזכורים לשמות הודו-אירופיים.
בעת ההיא התקיימו מספר ניבים הודו-אירופיים באזור, אולם הניב המדובר היה ניב הנֵשִילִי – "שפת נשש" – אשר שימש את החִתים.
מקורם האתני והגאוגרפי של החתים לוט בערפל, להוציא את שיוכם הכוללני לקבוצה הודו-אירופית.
מספר סברות הועלו לגבי מקורם, חלקן על בסיס ארכאולוגי וחלקן על בסיס בלשני.
הסברות הפופולריות נוקבות במערב לים השחור או צפון-מזרח לאנטוליה כאזור ממנו באו, בשעה שסברה אחרת גורסת כי החתים היו ילידי אנטוליה.
לו חדרו החתים לאנטוליה, היה זה, כפי הנראה, תהליך שליו שגרר אחריו התבוללות והפצתו של הניב החתי בקרב יושבי אסיה הקטנה.
גורל החַתים לא ידוע אף הוא.
תרבותם נשתמרה במסורת החִתית ושפתם הייתה שפת הפולחן הדתי, פולחן החתים כלל נשיאת תליון שעליו חרוט סמל קפדוקי (חבל ארץ במרכז טורקיה), נבצר מחוקרים בני ימינו לדלות מידע לגבי קיומם כקבוצה אתנית.
באזור לבנון וצפון ארץ ישראל נתגלו "עקבות" חתיים בסביבות המאה ה-19 לפנה"ס.
מלכי החתים העתיקים ביותר שנקשרים לעברם של החתים הם פמבה, פיתחנה ואניתה.
האחרון בהם כבש את נשש והפכה לבירה החתית הראשונה.
עם תום שלטון אניתש נפער חור בהיסטוריה החתית, וכעבור כמאה שנים ממות המלך האגדי עלה לשלטון המלך לברנה הראשון; אחדים הציעו כי לברנה הוא למעשה שם כוללני למספר מלכים, כדי לתרץ פער היסטורי זה.
על כל פנים, לברנה הראשון הרחיב את גבולות ממלכתו.
בנו של לברנה הראשון, לברנה השני, העביר את הבירה לחתושה, אותה שיקם.
לברנה השני שעבד מספר נכבד של ממלכות בצפון סוריה ומערב אנטוליה.
מורשילי הראשון ירש את לברנה השני והנהיג פשיטות מוצלחות על חלב ובבל.
אף על פי כן, נפל מורשילי הראשון קורבן למזימת חצר.
יורשיו הישירים נתגלו כמלכים חלשים והממלכה נכנסה לתקופה אנרכית ארוכה אשר תמה בימי תלפינו.
מלך זה השכיל לקבוע חוקי ירושה קבועים ולהיכנס לבריתות לטובת ממלכתו.
עם מות תלפינו נכנסה הממלכה החתית לתקופה מעורפלת נוספת, גם היא בת כמאה שנים.
תקופה זאת זכתה בעבר על ידי החוקרים לכינוי "הממלכה התיכונה" בדומה לחלוקת התקופות במצרים העתיקה ומסופוטמיה.
החוקרים ביטלו תקופה זאת והם משייכים אותה לתקופת הממלכה הקדומה.
בתקופה זאת צומצמו גבולותיה של הממלכה החתית לשטח המקורי לפני התרחבותה.
דומה שבימים הללו הצליחו החורים להשתלט על אדמות החתים בסוריה, אך ממלכתם חניגלבת נפלה תחת עול תחותמס השלישי.
עליית כוחה של מצרים הביאה למאבקים בינה ובין מיתני.
לקראת סוף המאה ה-15 לפנה"ס הצליח תודחליה הראשון לקומם את הממלכה החתית, והחלה תקופה חדשה, תקופת האימפריה החתית.
תודחליה הראשון, מייסדה של שושלת חדשה, שמלך בשנים 1430–1400 לפנה"ס, הוציא את הממלכה ממצב הביש אליו נקלעה.
כיבושיו החזירו שטחים רבים בשטח שכיום נמצא במערב טורקיה ובצפון סוריה.
בנו ונכדו של המלך, מנגד, הותקפו מכיוונים רבים והונחלו להם תבוסות רבות.
הפורענות והדחק הובילו את שופילוליומה הראשון לתפיסת הכתר בכוח.
מלך זה הכה את אויבי חת וכבש מחדש את האזורים שאבדו קודמיו.
כן הוסיף שופילוליומה הראשון לכבוש שטחים חדשים במיתני וסוריה.
יורש שופילוליומה הראשון, מורשילי השני, עלה לכס בגיל צעיר ושלט בשנים 1321–1295 לפנה"ס.
חוסר ניסיונו ותקוות החופש הביאו למספר מרידות בתקופת שלטונו ואף כיבושן של פרובינציות במיתני על ידי אשור-אובליט הראשון.
מוותליש השני, יורש מורשילי השני, אולץ להאבק במצרים הפרעונית תחת רעמסס השני בקרב קדש אשר הסתיים, כפי הנראה, בניצחון חתי.
תקופה קצרה של שלום בימי חתושילי השלישי אפשרה את שיקום וייפוי הממלכה.
יורשו, תודחליה הרביעי, עסק בעיקר בנושאי פולחן ובימיו החלו האשורים ללחוץ על גבולותיה המידיים של הממלכה.
בימי יורשיו, ארנוונדה השלישי ושופילוליומה השני, עטו על הממלכה גויי הים.
בשנת 1178 לפני הספירה לערך הפך שבט הכשכה את חתושה לעיי חורבות; האימפריה החתית קרסה.
ערים אלו כונו בפי החוקרים הממלכות החתיות החדשות או הממלכות הסוריו-חתיות.
תושבי הממלכות היו ברובם קיליקיים ותרבותם לווית-חורית.
זמן קצר לאחר קריסת האימפריה החתית קמו שני גופים ראשיים של מלוכה: ממלכת כרכמיש וקיליקיה, אמנם הן התפלגו לערי מדינה עצמאיות בחלוף הזמן.
במאה העשירית לפנה"ס נפלו רבות מהערים הללו לידי הארמים הפולשים, אולם אלו נדחקו הצידה ביד אשור.
האשורים הכניעו מספר מערי המדינה הסוריו-חתיות.
מימי אשור-נצירפל השני, ניסו האשורים לכפות את מרותם על הערים.
התנגדות לאשורים באה בימי שלמנאסר השלישי, ויורשיו נאלצו להאבק עם ברית סוריו-חתית בשיתוף אוררטו.
תגלת פלאסר השלישי מאשור הצליח להביס את הברית, וכן החל לספח את ערי המדינה לאימפריה האשורית.
תהליך הסיפוח תם בימי סרגון השני, במהלך המאה ה-8 לפנה"ס, והממלכות החתיות החדשות חדלו להתקיים.
בבסיס החברה החתית מצוי הרעיון הפיאודלי.
משטר הקרקעות החתי נשען על "אחוזות פיאודליות" רחבות ידיים אשר כללו מספר יישובים.
מעמד הצמיתים החתי הורכב מעובדי האדמה הפשוטים והאמנים אשר הוכפפו לאדמה ושירות אדונם.
בני מעמד זה יכלו להחזיק ברכוש ואף לשאת נשים שנמצאות מעל למעמדם.
מעמד נוסף היה זה של בעלי המלאכה למיניהם אשר היו משועבדים בחלקם.
מרבית החתים התגוררו בבתי עץ צנועים שעלולים היו לעלות באש בקלות רבה.
בתי האצילים היו יציבים ויפים – חדריהם היו מוארים ומאווררים הודות לחלונות הגדולים שניצבו בהם.
גודל מרבית הבתים לא עלה על קומה אחת, אולם נמצאו גם מספר בתים דו קומתיים.
חיל המרכבות החתי אף הוא נקשר בשיטה הפיאודלית.
המרכבות החתיות היו מגושמות יותר וכבדות יותר מהמרכבות המצריות והאשוריות ונשאו עד ארבעה אנשים.
הנשק העיקרי בשימוש הרוכבים החתים היה חנית ארוכה, אותה נשא לוחם שניצב לצד הנהג.
בנוסף היו במרכבה קשת אחד או שניים ומטילי רמחים.
ניתן לזקוף רבים מהניצחונות החתיים, ובמיוחד את הדיפת רעמסס השני, למרכבות המלחמה של הצבא החתי.
שטחי הממלכה החתית חולקו לפרובינקיות וסליות אשר העלו את מסיהן לחת.
חלקן נוהלו על ידי מלכים מקומיים אשר הוכיחו את נאמנותם ומונו על ידי המלך החתי, ואחרות נוהלו על ידי בני משפחת המלוכה.
בתקופה זו גבר כוחה של משפחת המלוכה שממנה באו "הנסיכים והאדונים", האצולה החתית החדשה.
משרות גבוהות וחשובות הוענקו אף לבני הפילגשים.
בימי קדם, מנגד, האצולה החתית הרכיבה את הפַּנְכּוּ, מעין אספה חוקתית שלאו דווקא הייתה מחויבת לרצון המלך.
המלך החתי היה הכהן הגדול, שר הצבא והשופט העליון של מדינתו.
מלכים לעיתים נתכנו גם בשמות דוגמת שמשי וכנראה גם לברנה.
האלהה נערכה למלכים מתים בלבד, ולמרות תפקידם כשליחי אל הסערה על פני האדמה, הם לא נתפסו כאלים בחייהם.
לפנכוש אף היה הכוח לגזור את דינם מוות, אם פשיעתם הצדיקה עונש זה.
מעמדן של הנשים בכלל היה טוב.
לנשות המלך, תוּוַנַנַ בלשון החתים, הייתה השפעה ניכרת בחצר המלוכה.
ידועות נשים חתיות, דוגמת פּוּדוּחֶפַּה אשת חתושילי השלישי, אשר החזיקו בכוח רב.
לנשים היו תפקידים דתיים משלהן והן המשיכו להחזיק בתוארן עד מותן, אפילו אם הן התאלמנו והייתה מלכה חדשה בפועל.
חפירות גילו אוסף של כמאתיים חוקים שרוכזו על שני לוחות.
החוקים שייכים לתקופות עתיקות ולמודרניות גם יחד, ומראים שהחוקה החתית התפתחה בכיוון של הקלה בעונשים.
במערכת החוקים מוזכרות מגוון עבירות ומצבים.
בין העבירות הראשיות היו רצח, אונס, מעשי סדום בבעלי חיים, חוסר ציות ועיסוק בכשפים מצד העבדים.
עונש המוות ניתן עבור העבירות שנחשבו לחמורות ביותר: כישוף וסירוב לצו המלך.
הטלת מום התאפשרה בהתאם לחומרת המעשה ובתנאי שהפושע הוא עבד, וזאת בניגוד מסוים לחובת האדונים לשמור על חייהם וגופם של העבדים.
נושאי סחר ותעסוקה נדונו גם כן, ובמקרה הצורך נפלה חובת הפיצוי הכלכלי על הצד הפוגע.
הפיצוי הכספי והקנס היו העונשים השכיחים והמקובלים ביותר.
ייתכן כי לחוקי חמורבי הייתה השפעה על מבנה אוסף החוקים החתיים, אך בניגוד להם ולחוקי המקרא לא הייתה מדיניות של ענישת עין תחת עין אלא פיצוי כספי.
רוב האוכלוסייה החתית היו עובדי האדמה.
עם בעלי המלאכה נמנו קדרים, סנדלרים, נגרים ונפחים.
מרבית כלי המתכת החתיים נעשו מברונזה, אך ידוע לנו כי החתים היו מסוגלים גם לעבודת הברזל.
הכסף היה אמצעי מסחרי וניתן לאתר את מקורו בהרי הטאורוס עתירי הכסף.
עדיין עומדות בסימן שאלה מידת השליטה של מלכי החתים על ההרים הללו ויכולתם להפיק כמויות גדולות של כסף מהם.
הכלכלה התבססה ברובה על חקלאות, והיבולים הנפוצים ביותר היו חיטה ושעורה; אולם האבניים נכנסו לשימוש בחת מאוחר מבאזורים אחרים.
הדבש היה חלק עיקרי וחשוב בתזונה, והחתים נודעו כמומחים בהפקתו.
המשק החי התבסס בעיקר על בקר, צאן וחזירים.