tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסרט מסתיים בכך שונלופי נשארת במשחק "הרס על הכביש", ראלף חוזר לארקייד שלו וההגה החדש מגיע לאולם המשחקים של ליטוואק, ו"שוגר ראש" חוזר לתפקד בלי ונלופי, ופרגון בין המתחרים של "שוגר ראש".
כמו כן, ראלף וונלופי מתקשרים דרך הטלפונים שכן העניקה להם, וקובעים להיפגש בעוד חודשיים בזמן שייערך שדרוג למשחק של ונלופי.
לאחר הקרדיטים מוצג קטע מיוחד שהופיע בטריילר בו ראלף וונלופי מתפרצים למשחק הטאבלט "פנקייק ומילקשייק".
בסצנה שאחרי הכתוביות נראית כביכול הצצה לסרט "לשבור את הקרח 2", אך במקומה מוצג שחזור של קליפ השיר "Never Gonna Give You Up" של ריק אסטלי בביצועו של ראלף (אזכור לתופעת ה"ריקרולינג").
ריילי/ניר רון - ראלף ההורס
שרה סילברמן/כנרת לימוני - וֶנֵלוֹפִּי וָאן שְוִוִיץ
ג'ק מקברייר/ניב פטל - פליקס המתקן
ג'יין לינץ'/איילת רובינסון - סמלת טמורה ג'ין קלהון
גל גדות/עדי ארד - שאנק, נהגת מרוצים קשוחה, חכמה וטובת לב מהמשחק "Slaughter Race"
אד אוניל/אברהם סלקטר - מר ליטוואק, מנהל חנות משחקי הווידאו.
אלן טודיק/גדי לוי - יודעוד, מנוע חיפוש
אלפרד מולינה/לירון ברנס - דאבל דן, יוצר האתר האפל
ביל היידר/צביקה פורמן - ג'ייפי ספאמלי
האמיש בלייק/גילן שחף - פיירו
כמו כן מופיעות בסרט דמויות נוספות ביניהן באז שנות-אור (טים אלן/אלון נוימן), איירון מן וגרוט מיקום מארוול ו-C-3PO ממלחמת הכוכבים.
סוניק הקיפוד (רוג'ר קרייג סמית') מופיע גם בסרט זה לאחר הופעת הקמע שלו בסרט הראשון.
באוקטובר 2012, ריץ' מור ציין בראיון כי הוא מעוניין בהפקת המשך ל"ראלף ההורס" וכי לו ולדיסני ישנם כמה וכמה רעיונות לגביו.
בראיון נוסף מסר כי מריו ייקח חלק בסרט, ואף ציין את יחסיו הטובים עם נינטנדו, חברת האם של משחקי מריו.
כמו כן ציין כי הוא רוצה שבחלק השני תופיע דמותו של טרון, זיכיון שנמצא בבעלות חברת דיסני.
בנובמבר 2013 ציין מור כי המדבבים הראשיים הביעו הסכמה לחזור ולדובב את דמויותיהם בסרט המשך, וביולי 2015 סיפר ג'ון סי.
בסוף חודש אפריל הודיעה דיסני על דחיית מועד ההפצה של הסרט ל-21 בנובמבר 2018.
ב-19 בספטמבר 2018 הוציאו אימאג'ין דראגונז את השיר המרכזי בפסקול בשם "Zero", אשר הושמע במהלך כתוביות הסיום של הסרט.
ב-23 באוקטובר 2018, הקליפ של "Zero" הוצג ביוטיוב של הלהקה.
בשיר ישנו קטע מוזיקלי בביצוען של שרה סילברמן וגל גדות בשם "A Place Called Slaughter Race", השיר נכתב על ידי טום מקדוגל ופיל ג'ונסטון והולחן על ידי אלן מנקן, כמו כן גרסת פופ בשם "In This Place" בוצעה על ידי ג'וליה מיקאלס.
כמו כן, לאחר כתוביות הסיום, ראלף (ג'ון סי.
ריילי) ביצע את השיר "Never Gonna Give You Up" של ריק אסטלי.
הפסקול עצמו הולחן על ידי הנרי ג'קמן אשר הלחין את הפסקול של הסרט הקודם.
ראלף ראנגניק הוא מאמן כדורגל גרמני המאמן את נבחרת אוסטריה.
בעבר אימן את שאלקה והוביל אותה למקום השני בבונדסליגה, לזכייה בגביע הגרמני ולחצי גמר ליגת האלופות.
שימש גם כמנהלה הספורטיבי של רד בול זלצבורג.
כשחקן לא זכה להצלחה ושיחק בעיקר בליגות חובבניות בגרמניה ובאנגליה.
השלים קורס מאמנים בגיל 22 תוך כדי לימודיו והחל לאמן את קבוצת החובבים של שטוטגרט.
למד באוניברסיטת שטוטגרט והשלים את התואר במדעי הספורט ובאנגלית.
לאחר מכן עבר להתגורר בברייטון באנגליה כדי לשפר את האנגלית שבפיו ובנוסף כי רצה לקרוא את ספריו של צ'ארלס דיקנס במקור.
את תפקיד האימון המקצועני הראשון שלו קיבל בגיל 39, בקבוצת אולם מהליגה השלישית הוא העלה אותם לבונדסליגה השנייה.
באותה שנה, במהלך ראיונות בטלוויזיה בתוכנית הספורט הפופולרית "אקטואלה שפורטשטודיו" , ניסה להסביר את סגנונו הטקטי וההתקפי בעזרת ציורים רבים על לוח מגנטי, והפרשנות המדוקדקת והחדשנית שלו הביאה עליו את הכינוי "פרופסור".
שימש כמאמנה של שאלקה בין השנים 2004–2005 וסיים איתם במקום השני בבונדסליגה, אך פוטר עונה לאחר מכן, שהייתה פחות מוצלחת עבור הקבוצה.
בין 2006–2011 אימן את הופנהיים מהליגה השלישית, העלה אותם לבונדסליגה השנייה ולאחר מכן לליגה הבכירה, אך התפטר מכיוון שההנהלה מכרה ללא ידיעתו את לואיס גוסטבו לבאיירן מינכן.
חזר לאמן את שאלקה והוביל אותה לזכייה בגביע הגרמני ולחצי גמר ליגת האלופות, שם הודחה בידי מנצ'סטר יונייטד.
הוא התפטר מתפקידו בתום העונה בטענה כי אין לו את האנרגיה הדרושה והוא סובל מתשישות ועייפות בלתי פוסקת ובעצת רופאיו נאלץ לפרוש.
ב-2012 החל לשמש כמנהל הספורטיבי של רד בול זלצבורג ור.ד לייפציג, שתיהן שייכות לקונצרן המשקאות האוסטרי רד בול.
ב-2015, בנוסף לתפקידו כמנהל ספורטיבי, אימן את לייפציג בליגה השנייה והעלה אותה לליגה הראשונה וחזר לתפקידו כמנהל ספורטיבי בלבד.
מינה את ראלף ההוזאנוטל כמאמן.
הוא חזר לתפקיד המאמן בלייפציג ב-2018 לעונה אחת.
לייפציג סיימה את העונה במקום השלישי בבונדסליגה והעפילה לראשונה בתולדותיה לגמר הגביע הגרמני בו הפסידה לבאיירן מינכן.
ב-29 בנובמבר 2021 מונה למאמנה הזמני של מנצ'סטר יונייטד בעקבות פיטוריו של אולה גונאר סולשיאר.
בחוזהו נקבע שבסיום העונה יישאר במועדון בתפקיד ייעוץ.
בתקופתו הקבוצה סיימה במקום השישי בפרמייר ליג עם 58 נקודות, המספר הנמוך ביותר שצברה הקבוצה מאז שקמה הליגה.
ב-29 באפריל 2022 מונה למאמנה של נבחרת אוסטריה.
הוא הצהיר כי ימשיך בתפקידו כיועץ למנצ'סטר יונייטד אך בעקבות הביצועים הירודים של המועדון, העסקתו הופסקה.
ראנגניק עבר עשרות השתלמויות אימון, ביניהם בארסנל אצל ארסן וונגר, אצל אריגו סאקי במילאן ואצל ולרי לובאנובסקי בדינמו קייב.
פילוספיית הכדורגל שלו היא התקפית, ומחלקת את הדברים שצריך לעשות במגרש לשניים: כשהכדור אצל קבוצתו מערך מסוג אחד וכשהכדור אצל היריבה מערך מסוג שונה.
מאמנים צעירים גרמניים הושפעו ממנו, בהם תומאס טוכל, יורגן קלופ ויוליאן נגלסמן.
ראם שולי-אוזניים (שם מדעי: Oryx callotis), הוא מין או תת-מין של אנטילופה גדולה בסוג ראם שבתת-משפחת הראמים האנדמי למזרח אפריקה.
ברוב הטקסונומיות הישנות ובארגוני השימור, ההתייחסות אליו היא עדיין כתת-מין בשם המדעי Oryx beisa callotis.
שמו המדעי של ראם זה נגזר מיוונית ומלטינית כדלהלן: Oryx פירושו ככל הנראה ביוונית מכוש, ומתייחס לקרניים הארוכות של הסוג; callotis = אוזניים יפות, ומתייחס למאפיין הייחודי של ראם זה.
ראם שולי-אוזניים, הוא אנטילופה גדולה ושרירית, עם רגליים קצרות ודקות.
לראם מבנה גוף ארוך ומוצק, צוואר קצר ועבה במיוחד, וראש צר ומוארך בדומה לצבי.
אורך הראש והגוף של הראם הוא 153–170 ס"מ, עם זנב דמוי סוס שאורכו 45–50 ס"מ המתאפיין בציצת שיער ארוכה ושעירה.
גובה הכתף של הראם הוא 110–120 ס"מ ובכך הוא קטן באופן ניכר מראם הצבי.
הדו-צורתיות הזוויגית בין הזכרים לנקבות באה לידי ביטוי בעיקר במשקל: הזכרים שוקלים 167–209 ק"ג, והנקבות שוקלות 116–188 ק"ג; אף על פי כן, קשה להבחין בין זכר לנקבה.
התכונה הבולטת ביותר של ראם זה אשר גם העניקה לו את שמו, היא נוכחות ציצות שיער שחורות בשולי האוזניים המחודדות, אשר ייחודית למין זה ומבדילה אותו מיתר הראמים.
אורך הציצות הוא 7.6-5.1 ס"מ, והן מרחיבות למעשה את קצה האוזן; אצל פרטים בוגרים, הציצות מתארכות עד שהן נופלות כלפי מטה.
הפרווה של ראם שולי האוזניים דקה וקצרצרה בהתאם לאקלים האפריקני ומלבד העורף המתאפיין ברעמה קצרה של שיער חום, שאר הפרווה חלקה לגמרי.
צבע הפרווה נבדל במקצת מראם ביסה: חום בהיר או כתמתם - צבעוני יותר מהפרווה האפרפרה-ורדרדה של ראם ביסה, ובחורף היא עשויה להיות כהה יותר.
לראם זה יש מספר מוגבל של סימונים שחורים על הגוף, כמו פס שחרחר דק במותניים, רצועות שחורות על הרגליים הקדמיות, כתמים שחורים בחזית הרגל ומעל הפרסות וכתם שחור בחזה; לעיתים יש פס שחרחר על הגרון.
צבע הפנים בהיר יותר משאר הגוף, ויש להן מספר סימונים האופייניים לסוג: כתמים שחורים על המצח והחרטום המחוברים בפס שחור דק, פס שחור צר הנמשך מהעין עד לסנטר, ופס שחור קצר מאחורי הלחיים; הסנטר לבנבן.
האוזניים כתמתמות בצידן החיצוני ולבנבנות בצידן הפנימי.
ראם שולי האוזניים מתאפיין בזוג קרני-חנית ארוכות וישרות ברובן, אשר מתעקמות במעט בקצה הקרן.
בדומה לבני הסוג ראם, הקרניים ממשיכות בקו ישר עם המצח.
לאורך הקרן יש טבעות גדולות עם מספר ממוצע של 16 טבעות, אך בקצה הקרן חלקה.
הן לזכרים והן לנקבות יש קרניים, ואין ביניהם הבדלים משמעותיים.
צבע הקרן הוא אפרפר, חלודה או שחרחר.
האורך הממוצע של הקרניים הוא 76 עד 81 ס"מ.
ראם שולי האוזניים הוא תת-אנדמי למזרח אפריקה, ומוגבל לדרום מזרח קניה וצפון מזרח טנזניה.
אף על פי שבעבר לא היו ידועים ראמים כאלו בפארק הלאומי סרנגטי, עדרי ראם הגיעו לפארק במהלך נדידה ב-1972, ומאז הם נשארו באזור.
ראם שולי האוזניים מאכלס מרעה צחיח למחצה, סוואנות שיחים דוקרניות וחורש שיטה, ונפוץ במיוחד באזורים עם כמות משקעים שנתית של 40–80 ס"מ בשנה.
ראם שולי האוזניים חי בעדרים נוודים, המורכבים מ-5 עד 40 פרטים.
לעדרים הללו יש שטח פעילות ביתי של 300–400 קמ"ר בו הם משוטטים באופן קבוע ותרים אחר מקורות מזון אכילים.
מרבית חברי העדר הן נקבות, אולם הזכרים הם אלו שקובעים את כיוון התנועה של העדר: כאשר הם מתקדמים בשורה עורפית למשל, הזכרים הדומיננטיים שנמצאים במאסף מאיצים או מאיטים את הנקבות שלפניהם על ידי הקרניים, וכן הם חוסמים פרטים שמנסים להתרחק מהעדר.
בתוך העדר, שני הזוויגים יוצרים מערכת חברתית ברורה המבוססת על דומיננטיות.
אצל הזכרים, בין האתגרים הבודקים את חוזקו של הפרט הם דהירה במעגל רחב תוך כדי סיבוב הראש מצד לצד וקרבות באמצעות נעילות ודחיפות עם הקרניים.
המפסידים נדחפים לאחור למרחק של 30 מטר, אולם המנצחים אינם מנסים לנגוח אותם שוב או לגרום להם לפציעה חמורה.
הטורפים של ראם שולי האוזניים כוללים אריות מסאים, ברדלסים, ונמרים.
על מנת להקטין את סיכויי הטריפה, ראם שולי-אוזניים מגיע לשתות מבורות המים בעיקר בשעות היום ובחברת פרסתנים אחרים (כדוגמת אימפלה, גנו, אילנד, צבי גראנט, קודו גמלוני ותאו אפריקני), כשהוא משמיע נחירת אזעקה בעת הבחנה בטורפים פוטנציאליים.
כדי להתמודד עם האקלים האפריקני, הראמים מלקטים מזון בעיקר בשעות הבוקר המוקדמות ובשעות הערב, ואת השעות החמות של היום הם מבלים במנוחה; הם עשויים לרעות ולנוח לסירוגין במהלך הלילה.
הראמים מבלים זמן ניכר בטיפוח זה את זה באמצעות השיניים והלשון, וכתוצאה מכך דווח שהם פחות סובלים מטפילים חיצוניים כקרציות וזבובים לעומת הגנו למשל.
מעל 80% מתזונת ראם שולי האוזניים מורכבת מעשבים.
במהלך עונת הגשמים, הם ניזונים גם מעשבי תיבול כגון קומלינה וניל, ואילו בעונה היבשה, הם אוכלים פקעות וגבעולים של צמח הקוף (Pyrenacantha malvifolia) וצמחים בשרניים אחרים המסייעים לחיה לשרוד זמן ממושך ללא מים.
על ידי שילוב של התזונה יחד עם שעות הפעילות הקרירות, ראם שולי האוזניים מסוגל לשרוד עד חודש ללא שתייה, אך לא יהסס לשתות כאשר יתקל במקור מים.
בנוסף, לראם זה יש יכולת לייצר שתן מרוכז מאוד, כך שגופו סופג את מרבית הלחות המתקבלת מהצמחים ומונע בזבוז מיותר שלהם.
הפנים הצרות והמורפולוגיה של השיניים מותאמים לבחירת מזון איכותי מתוך העשב הגס.
הרבייה מתרחשת לאורך כל השנה, אך ההמלטות נפוצות בעיקר בעונה היבשה לעומת עונות אחרות.
הזכרים עלולים ליצור במהלך עונת הרבייה טריטוריות גדולות שבהם הם מנסים לשלוט על עדר נקבות ולמנוע מזכרים אחרים לגשת אליהם, אך לטקטיקה זאת יש הצלחה חלקית בלבד, ובדרך כלל גם זכרים לא טריטוריאליים יצליחו להתרבות עם מספר נקבות.
לאחר תקופת הריון של כתשעה חודשים, נולד עגל יחיד השוקל בעת הלידה בין 9 ל-10 ק"ג.
זמן קצר לפני ההמלטה, נקבת הראם מתרחקת מהעדר וממליטה את העגל במקום חבוי בסבך, והוא שוהה שם עד גיל 3 שבועות בטרם יצטרף עם אימו לעדר.
הנקבה יכולה להתרבות שוב בעודה מניקה עגל, ולכן, בתנאים אידיאליים תתרחש לידה אחת ל-11 חודשים.
העגלים מגיעים לבגרות לאחר 18 או 24 חודשים.
תוחלת החיים של ראם שולי-אוזניים בשבי הוא עד 22 שנים.
ראם שולי-אוזניים מסווג על ידי הרשימה האדומה של IUCN במצב השימור פגיע (VU), עקב ירידה מתמשכת באוכלוסייה הצפויה לעלות על 10% במהלך 21 השנים האחרונות.
המגמות הנוכחיות יגרמו לכך שהמין יהיה מוגבל בסופו של דבר לאזורים מוגנים שבהם הציד הלא חוקי ואובדן בית הגידול על ידי רעיית בעלי חיים מקומיים נשלט פחות או יותר.
אומדן האוכלוסייה המשוער הוא 17,000 פרטים נכון לשנת 1999, כאשר מתוכם כ-60% שוהים באזורים מוגנים.
השמורות שבהם המין מצוי כיום הם הפארק הלאומי מזרח צאבו, הפארק הלאומי קיליפי והפארק הלאומי קאיאדו בקניה, והפארק הלאומי טאראנגיר ושמורת מקומאזי בטנזניה.
דרוש ניהול טוב יותר של האזורים המוגנים הללו על ידי הממשלות כדי למנוע ירידה של מספרי הראם בתחומם.
ראם נאת' קובינד (בהינדי: राम नाथ कोविन्द; נולד ב-1 באוקטובר 1945) הוא פוליטיקאי הודי שכיהן כנשיא הודו בין השנים 2017–2022. השני מבני קאסטת הדלית שנבחר לתפקיד, והראשון מטעם מפלגת העם ההודית.
קובינד נולד ב-1 באוקטובר 1945 ב (היום אוטר פרדש), בכפר חקלאי.
קובינד קיבל תארים במסחר ומשפטים מאוניברסיטת קאנפור, והחל לעבוד בעריכת דין, כשהוא מצרף ללשכת עורכי הדין בדלהי ב-1971.
קובינד החל את הקריירה הפוליטית שלו כשיכהן כיועץ מיוחד לראש ממשלת הודו מורארג'י דסאי בין 1977 ל-1978.
ב-1991 הצטרף קובינד למפלגת העם ההודית, וב-1994 נבחר לרג'יה סבהה מטעם אוטר פרדש.
הוא כיהן ברג'יה סבהה במשך שתי כהונות, עד 2006.
ב-2015 מונה קובינד למושל ביהר.
קובינד ניצח בבחירות לנשיאות הודו 2017 עם 65.65% מהקולות, בעוד שלמתמודדת האופוזיציה מיירה קומאר , נרשמו 34.35%.
קובינד החל את כהונתו כנשיא ב-25 ביולי 2017, בהחליפו את פרנב מוקהרג'י.
הוא כיהן עד 25 ביולי 2022, והוחלף בידי דרופדי מורמו.
ראם נאת' קובינד נישא ב-30 במאי 1974 לסאביטה קובינד ולהם בן ובת.
ראלף שולץ הוא דוגמן גרמני.
שולץ נולד בבאדן-וירטמברג, לאחר התיכון הוא סיים תואר בעיצוב גרפי באוניברסיטת מנהיים למדע שימושי (Mannheim University of Applied Sciences), לאחר מכן הוא עבד שלוש שנים כמנהל אמנותי ומעצב אתרים בחברת אינטרנט בציריך.
הוא זכה בתחרות דוגמנות שאורגנה על ידי המגזין "Fit for Fun" ולאחר מכן התחיל לעבוד כדוגמן וחתם על חוזה דוגמנות עם סוכנות שווייצרית.
ב-2003 הוכתר כמיסטר גרמניה, אחרי כן הוא דגמן לחברות הוגו בוס ודיזל.
בשנת 2004 התמודד בגרסה הגרמנית של תוכנית המציאות "הרווקה", הוא נחשב כאחד המועמדים האהודים בתוכנית אך לבסוף לא עלה לגמר.
ב-2005 לקח חלק בפרק בתוכנית "Die Cleversten – Der große Drei-Länder-Check" ביחד עם מיסטר שווייץ רוברט איסמאילוביץ' ומיסטר אוסטריה דייוויד קוניגשופר, במסגרת התוכנית הוא הציג את כישרונו בפלירטוטים.
כיום הוא משמש כבעלים של חברת פרסום.
ראם-צ'נדרה היה נכדו של מהטמה גנדי מצד אביו ונכדו של צ'קרברתי רג'אגופלאצ'ארי מצד אמו.
גנדי למד פילוסופיה באוניברסיטת דלהי ובאוניברסיטת אוקספורד, בה השלים את עבודת הדוקטורט שלו תחת הנחייתו של פיטר סטרוסון.
הוא ידוע כמייסד של המחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת היידראבאד .
הוא גם לימד באוניברסיטת ויסווה-בהראטי , באוניברסיטת פנג'אב , במכון קליפורניה ללימודים אינטגרלים בסן פרנסיסקו ובאוניברסיטת בנגלור.
הוא מת במרכז הבינלאומי בהודו, ב-13 ביוני 2007, ארבעה ימים לאחר יום הולדתו ה-70.
הוא היה בנו של דבדאס גנדי (בן הזקונים של מהטמה גנדי) ולקשמי (בתו של צ'קרברתי רג'אגופלאצ'ארי).
הוא אחיהם של ראג'מוהאן גנדי, גופלקרישנה גנדי וטרה גנדי בהאטצ'ארג'ה.
בתו, לילה גנדי , היא אקדמאית פוסט-קולוניאלית באוניברסיטת בראון.
ראלף סימון שרון היה פסנתרן ומעבד ג'אז בריטי־אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות עבודתו המשותפת עם טוני בנט בהקלטותיו השונות.
שרון נולד בלונדון שב לאם בריטית ולאב יליד לטביה.
בתחילת 1954 היגר לארצות הברית, וחמש שנים מאוחר יותר קיבל מעמד אזרח.
עד 1958 השתתף שרון בהקלטותיו של טוני בנט כמלווה.
אולם במרוצת הזמן הספיקו השניים לעבוד יחד יותר מחמישים שנים, החל מאלבומי האולפן של הזמר, שחלקם זכו בפרסי גראמי רבים, וכלה בסיבובי הופעות ובקונצרטים שונים.
שרון אף מצא לבנט את "I Left My Heart in San Francisco" בחדרו, שלימים הפך לשיר המוכר ביותר שלו.
כששרון ניגן את התווים האחרונים של השיר "I'll Be Home for Christmas", שנכלל באלבום Snowfall: The Tony Bennett Christmas Album מ-1992, בנט קורא "קח אותי הביתה, ראלף!".
שרון הקליט סדרה של אלבומי אולפן משלו, אך הוא נודע בעיקר כאחד מהפסנתרנים הטובים ביותר בסצנת הג'אז.
כשעבר לקולורדו בגיל 80 המשיך להופיע במטרופולין דנבר זמן קצר לפני מותו.
רְאֵם הוא יצור המופיע במקרא ובחז"ל בווריאציות שונות.
הועלו מספר השערות לזיהויו, אך הזיהוי המקובל הוא שור הבר.
הראם מוזכר תשע פעמים בתנ"ך.
בספר במדבר () בלעם בנבואתו משבח את האל במשפט הבא: .
היו שפירשו את הפסוק מלשון "רום" - גובה אך רבים פירשו את הפסוק כמין בעל חיים.
בתרגום השבעים תורגם "מונקורוס" (ביוונית חד קרן), רד"ק ואחרים (לאו דווקא יהודים) אימצו את פירוש זה.
בספר דברים משה מברך את יוסף ואומר: .
בספר איוב ה' מספר לאיוב את גבורותיו ואומר: .
בתהילים כ"ב (כא) מבקש המזמר .
בתהילים כ"ט (ו) מהלל דוד את ה' ואומר .
בתהילים צ"ב (יא) אומר המזמר .
בספר ישעיהו () הנביא מנבא ואומר שלעתיד יוקרבו קורבנות: .
ניתן ללמוד מספר נקודות מהפסוקים: לראם יש שתי קרניים, הוא כשר לקרבן, קרניו יפות ומביעות גאווה בצורתן כלפי מעלה, הראם היא חיה תוקפנית ובעלת כוח רב, הראם מקביל לשור ודומה לחיית רפת.
בספרי על הפסוק בדברים הושוו השור והראם, הראם קרניו נאות וחלשות, ואילו השור קרניו חזקות ולא נאות.
במדרש תהלים מסופר שדוד המלך בצעירותו רעה את צאנו ועלה בטעות על ראם בחושבו שהוא הר.
לאחר שהבטיח לה' שייבנה מקדש כקרן הראם (מאה אמה) הוא ניצל.
רבים ביארו את הסיפור בצורה מטאפורית.
באגדות רבה בר בר חנה מספר רבה שהוא ראה "" בן יום אחד בגודל הר תבור, לאחר שעשה את צרכיו הוא חסם את נהר הירדן.
הגמרא מבארת שגודלו של הר תבור הוא ארבעים פרסאות – כמאה ושלושים קילומטר.
מספר מפרשים התייחסו לסיפור כעובדה בתוספת גוזמא, רבים אחרים ביארו את הסיפור בצורה מטאפורית.
הגמרא במסכת זבחים מתקשה בשאלה היאך הראם שרד את המבול עם גודלו הרב: רבי ינאי סבר שהכניסו גורים לתיבה, רבי יוחנן הסביר שהכניסו רק את ראש חוטמו לתיבה, והסביר ריש לקיש שכדי שלא ישמט מן התיבה קשרו את קרניו אליה.
גם כאן רבי יוסף חיים מבגדאד ואחרים מסבירים את הגמרא בצורה מטאפורית.
במסכת עבודה זרה מתאר רב יהודה בשם רב את השגחת ה' ואומר "ה' זן את כל העולם כולו מקרני ראמים עד ביצי כנים" - הנגדה בין היצור הגדול ליצור הקטן בעולם החי.
רבי יהודה החסיד הסביר את המשפט שה' נותן חכמה לאדם ליצור מסרק מקרני ראמים להוציא ביצי כינים.
בפרקי דרבי אליעזר (יט) הפסוק "ותרם כראם קרני" נדרש על משיח בן יוסף וקרן הראם מתוארת כקרן הגדולה ביותר, כך גם במדרש תהלים לגבי משיח בן דוד.
במדרש רבה מסופר שבימי רבי חייא בר אבא עלה גור ראמים וגרם לנזק רב, לאחר תפילה אמו קראה לו והוא עזב את הארץ.
על פי הגישה שכל מה שחי בארץ חי גם בים, חז"ל מקבילים את התנינים הגדולים עם הראם.
לפי הראם מופיע בדגל של שבט מנשה.
החיד"א מצטט כתב יד שעל פיו בכל תקופה חי רק זוג אחד של ראמים: הזכר בקצה אחד של העולם והנקבה בקצהו השני.
בגיל שבעים הם נפגשים לראשונה ומזדווגים, ולאחר מכן נושכת הנקבה את הזכר למוות.
הריונה נמשך שתים עשרה שנה.
בשנתיים האחרונות אין היא מסוגלת ללכת, אלא רק להתהפך מצד לצד, ושפע הרוק שיורד מפיה משקה את השדות שסביבה ומצמיח עשב למחייתה.
לבסוף, כאשר היא ממליטה שני ראמים, זכר ונקבה, היא נופחת את נשמתה.
מיד פונה הראם הזכר מזרחה ואילו הנקבה - מערבה.
רק כעבור שבעים שנה הם עתידים להיפגש.
מדרש דומה פורסם על ידי חיים מאיר הורוויץ בשם עין יעקב דפוס ראשון.
הירונימוס בוולגטה תרגם "ראם" כקרנף כך סברו גם רבי אברהם יגל (המאה ה-16) ואחרים.
הנחה זו ככל הנראה שגויה בשל העובדה שהתנ"ך ברובו מתאר חיות הנמצאות באזור הכתיבה שלו מה שאי אפשר להגיד על הקרנף, בנוסף ישעיהו מתאר את הראם כחיה העומדת להקרבה ומן הסתם כשרה לאכילה.
אהרן מרקוס זיהה את הראם עם הפיל בשל גודלו הרם ובשל ההקבלה בין האריה לקרני הראם המופיעה בתהלים כב, אשר לדעתו זוהי הקבלה בין שני האריה לחטי השנהב.
רס"ג מתרגם במספר מקומות את המילה ראם לערבית - "רים" שהוא הנקרא בעברית מודרנית ראם (אוריקס), אריסטו כתב על האוריקס שהוא בעל קרן אחת ככל הנראה בשל מבט מהצד שיכול להתפרש בטעות כקרן אחת.
זיהוי זה בעייתי מפני שהראם הוא לא תוקפני ולא מקביל לשור מבוית, בנוסף הראם מופיע בכתבי אוגרית ובאזור זה האוריקס כלל לא היה.
בתרגומי המקרא ליידיש נפוץ התרגום לדלק, כך בצאינה וראינה ואצל יהואש.
מדובר בשגיאת תרגום שכן אין דרך לפירוש זה בפסוקים.
חוקרים רבים זיהו את הראם המקראי עם שור הבר - שור פרא ענק ורב עוצמה שנכחד בתחילת המאה ה-17, שור הבר דומה בצורתו לראם, הוא בעל זוג קרניים הפונות כלפי מעלה, הוא כשר לקרבן, תוקפני וחזק, ודומה לחיות רפת.
בציורים אשוריים של שור הבר כתוב "רימו" שמשמעותו בסורית וערבית ראם.
היעלמותו מהנוף הישראלי ולאחר מכן האירופאי הביאה לפירושים מוטעים דוגמת הקרנף והאוריקס, כך למשל זיהויו של אונקלוס את הדישון כ"ראם" נובע מכך שזיהה את הראם כאוריקס.
לפי מנחם דור חלק מהמובאות במקרא מתייחסות אף הן לאוריקס, לא מתוך חסר ידיעה אלא כאינטרס לשימור השם המתאר חיה גדולה והדורה.
לפי זיהוי הראם כשור הבר, הראם מוזכר גם ברשימת החיות הכשרות באכילה שכן אונקלוס מתרגם את התאו ל"תורבלא" – שור הבר.
התאו מוזכר פעם נוספת בתנ"ך במשמעות של חיה חזקה כמו צעירי בני ישראל.
ראלף ג'וליאן ריברס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית הראשון מאלסקה, וכיהן מבחירתו ב-1959 ועד להתפטרותו ב-1966 לאחר תבוסתו על ידי הרפובליקני הווארד פולוק.
הוא כיהן קודם לכן כנציג הצללים של ארצות הברית מטריטוריית אלסקה בין השנים 1956 ל-1959.
ריברס נולד ב-23 במאי 1903 בסיאטל, וושינגטון ללואיזה זנאייד (לבית לאבוי) וג'וליאן גאי ריברס, ולמד בבית ספר תיכון בפלט, אלסקה, ובתיכון פרנקלין בסיאטל.
הוא עבד ככורה זהב בפלאט מ-1921 עד 1923, ולאחר מכן קיבל תואר מבית הספר למשפטים באוניברסיטת וושינגטון בשנת 1929. לאחר מכן עבד כעורך דין במשרד פרטי במשך מספר שנים.
ריברס היה עובד מדינה כל חייו, ושירת במספר תפקידים ציבוריים במהלך חייו.
הוא היה חבר בסנאט הטריטוריאלי של אלסקה ב-1955, והיה סגן הנשיא השני של הוועידה החוקתית של אלסקה בקולג', אלסקה ב-1955 וב-1956. הוא כיהן כציר לוועידות הלאומיות הדמוקרטיות ב-1960, 1964 ו-1968.
בשנים 1957 ו-1958, היה ריברס חבר בית הנבחרים של ארצות הברית תחת תוכנית אלסקה-טנסי בוושינגטון הבירה, על בסיס זמני, עד להקמת מדינה.
עם קבלתה של אלסקה כמדינה לאיחוד, הוא נבחר כחבר המפלגה הדמוקרטית לקונגרס ה-86 ולשלושת הקונגרסים לאחר מכן וכיהן מ-3 בינואר 1959 עד 30 בדצמבר 1966. הוא נכשל בניסיונו להיבחר מחדש לקונגרס ה-90 ב-1966, והתפטר ימים לפני תום כהונתו.
ריברס הופיע בתוכנית המשחק To Tell the Truth כמתמודד מספר 1 בקבוצת המתמודדים השנייה ב-2 ביוני 1959. ריברס מת בביתו בשייהאליס שבוושינגטון בבוקר ה-13 באוגוסט 1976.
ראלף הנרי קמרון היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי ששימש גם כנציג של טריטוריית אריזונה לקונגרס וגם כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם אריזונה.
כציר טריטוריאלי, הוא ראה את אריזונה משיגה מעמד של מדינה ב-1912. ההישג הגדול ביותר של קמרון בסנאט האמריקני היה האישור לסכר קולידג'.
בחזית העסקית, קמרון היה פעיל בשלב מוקדם במאמצים לפתח את הגרנד קניון במה שנחשב כיום כדוגמה קלאסית ל-rent-seeking.
לשם כך הוא השתמש לעיתים קרובות בהשפעתו הפוליטית כדי לעזור לאינטרסים העסקיים שלו.
הוא היה פופולרי בקרב תושבי צפון אריזונה במשך חלק ניכר מהקריירה הפוליטית שלו, אולם מזלו השתנה לאחר שהגיע לסנאט האמריקני והמצביעים החלו לראות במעשיו כדאגה לאינטרס האישי.
קמרון נולד ב-21 באוקטובר 1863 להנרי ואביגיל אן (ג'ונס) קמרון בסאות'פורט שבמיין.
הוא למד בבתי ספר ציבוריים עד גיל שלוש עשרה, כאשר עזב את הבית עבור צי הדייגים שפעל ברמות הגדולות של ניופאונדלנד.
קמרון יטען מאוחר יותר שחלק ניכר מהידע שלו הגיע מ"אסכולת הדפיקות הקשות".
לאחר חמש שנות עבודה כדייג, קמרון עבר לבוסטון שם הפך לפקיד בחנות.
לאחר שקרא את התיאור של ג'ון וסלי פאוול על חקר נהר הקולורדו ב-1869, קמרון רצה ללמוד עוד על דרום-מערב ארצות הברית.
זה גרם לו לעזוב את עבודתו ולקחת רכבת לפלגסטף, טריטוריית אריזונה ב-1883. הוא עבד בתחילה במנסרה אך זמן קצר לאחר מכן הצטרף לאחיו, ניילס, בהפעלת חנות סחורה.
חודשיים לאחר הגעתו, קמרון ביקר בגרנד קניון.
הוא חקר את האזור במשך תשעה ימים בביקורו הראשון וחזר שנה לאחר מכן עם אדוארד אי.
אייר כדי לחקור הזדמנויות בתחום העץ לאורך השפה הדרומית.
בסופו של דבר האחים מכרו את החנות שלהם והתמקדו בכרייה בגרנד קניון.
בשנת 1890, קמרון סייע לפיטר ברי ואחיו ניילס בחיפושים סביב הגרנד קניון.
השלישייה הקימה את מכרה ההזדמנות האחרונה.
כדי לשפר את הגישה למכרה, בנה ברי שביל ומלון בקתות עץ בשנים 1892 ו-1893.
מתוך הכרה בפוטנציאל התיירותי של הגרנד קניון, קמרון ואחיו בנו מלון בראש שביל ברייט אנגל והחלו לגבות אגרה עבור השימוש במסלול.
המסלול, שהחל כנראה כשביל משחק, שופר על ידי ברי, נייל קמרון ואחרים (רמת המעורבות של ראלף קמרון אינה ברורה).
ברי הגיש ניירת כדי לבסס אותו ככביש אגרה פרטי בפברואר 1891. השביל ראה תנועה מועטה והוא התקלקל עד 1897. ב-1901 או ב-1902, קמרון השיג את זכויותיו של ברי על השביל.
קמרון קיבל הארכה של חמש שנים לזכות המקורית של עשר שנים לגביית אגרות, והאריך את הזיכיון שלו על השביל עד 1906. הוא גם החל להגיש תביעות כרייה שהוצבו באופן אסטרטגי, והחזיק ב-39 תביעות כאלה עד 1907.
רכבת גרנד קניון הושלמה בשנת 1901. למסילת הרכבת היה הסדר עם מלון מתחרה שמנע מקמרון לשדל מבקרים בתחנת הרכבת, נוהג שהגביל את הלקוחות למלון שלו.
במקביל, קמרון הרגיז מספר אנשים בכך שגבה תשלום עבור השימוש בשביל ברייט אנגל.
המתיחות גברה עד לנקודה שבה עובדי שני המלונות החלו להצטייד בנשק חם.
קמרון סגר את המלון שלו לאחר פתיחת מלון אל טובר.
בשנת 1889, קמרון הפך למוביל במאמצים להקים את מחוז קוקונינו מצפון מחוז יאבפאי לאחר שהתעצבן על הצורך לנסוע לפרסקוט לתפקיד חבר מושבעים וקיבל רק 2 דולר ליום עבור הזמן והמאמץ.
כאשר המחוז החדש הוקם ב-1891, מינה המושל ג'ון נ.
ארווין את קמרון לשריף הראשון של המחוז.
הוא כיהן בתפקיד במשך שלוש קדנציות, וזכה בבחירות חוזרות ב-1894 וב-1896. הוא היה נציג של מקינלי במהלך הוועידה הלאומית הרפובליקנית ב-1896. קמרון התחתן עם אידה מיי ספולדינג בפלגסטף ב-25 בנובמבר 1895. לזוג נולדו שני ילדים: ראלף הבן וקתרין.
כאשר קמרון ניסה להשיג זיכיונות על כמה מתביעות הכרייה שלו, רכבת סנטה פה ערערה על התביעות ותבעה לחסום את הפטנטים על בסיס שלטענות אין מינרלים יקרי ערך.
נשר הזהב וכף הורן גם חפפו חלקית את שטחי תחנת הרכבת.
מכיוון שמענק הקונגרס מ-1898 שהסמיך את תחנת הרכבת קדם לבקשה לתביעה של קמרון משנת 1902, הרכבת שמרה על השליטה בשטחה ועל זכות הקדימה שלה, אך בשנת 1906, השופט ריצ'רד א.
סלואן מצא ראיות מספיקות למרבצי מינרלים כדי לאפשר לקמרון לשמור על תביעת הכרייה שלו לאחר התאמת גבולותיה.
כשהתקרבה תפוגה של הזיכיון שלו בברייט אנגל ב-1906, קמרון החל לחפש דרכים חדשות להרחיב את השליטה שלו בשביל.
הוא נבחר למועצת המפקחים של מחוז קוקונינו ב-1904. שנה לאחר מכן הפך ליו"ר הדירקטוריון.
כאשר התכנס בית המחוקקים הטריטוריאלי ה-24 של אריזונה, הוא לחץ על המושב להעביר את "חוק קמרון" שחייב את המחוזות לתת עדיפות לבעלים הקודם של כביש אגרה בעת הענקת חוזה ההפעלה לאחר שפג תוקפו של זיכיון בכביש.
שר הפנים איתן היצ'קוק שלח מברק במחאה על הצעת החוק, מה שגרם למושל ג'וזף ה.
קיבי להטיל וטו על החקיקה.
בית המחוקקים עקף את הווטו והעביר את הצעת החוק ב-18 במרץ 1907. כאשר פג תוקף הזיכיון של קמרון, מסילת הרכבת של סנטה פה הציעה לשלם 70% מכלל האגרה שנגבתה למחוז בתמורה לחוזה להפעלת שביל ברייט אנג'ל.
מועצת המחוז דחה את הצעת הרכבת והעניקה לקמרון חוזה לחמש שנים ב-1907.
מסילת הרכבת של סנטה פה ערערה על ההחלטה על תביעות הכרייה של קמרון לנציב משרד הקרקעות הכללי של ארצות הברית, ריצ'רד א.
בעקבות דפוס נפוץ שבו פקידי משרדי קרקע מקומיים שפעלו לטובתו של קמרון נשלטו על ידי הממונים עליהם בוושינגטון, בלינגר דחה את בקשות הזיכיון של קמרון.
קמרון פנה אז למזכיר הפנים ג'יימס ר.
בתחילה מצא גרפילד שמידע רלוונטי כלשהו לא נכלל בחקירה הראשונית ובאוגוסט 1907 הורה על חקירה חדשה בנוגע לטענותיו של קמרון.
גרפילד הוציא החלטה בפברואר 1909 שמצאה כי התביעות השנויות במחלוקת אינן "בעלי אופי וערכים מינרלים כאלו המצדיקים את מחלקת הקרקעות בהענקת הזיכיון הרצוי".
במהלך הבחירות של 1908, הייתה תחושה רווחת בכל הטריטוריה שלרפובליקנים יכולים להיות תוצאות טובות יותר בהשגת מדינה בקונגרס בשליטה רפובליקנית מאשר השיג הנציג הדמוקרטי של טריטוריית אריזונה, מארק סמית'.
סמית' צבר מספר אויבים פוליטיים במהלך שנות כהונתו הרבות ובילה זמן בקמפיין למען ויליאם ג'נינגס ברייאן במקום לפעול למען בחירתו מחדש.
קמרון קיבל את מועמדות מפלגתו לתפקיד ב-22 באוגוסט.
במהלך הבחירות הכלליות, הוא הביס את סמית' בהצבעה של 12,435 מול 11,727 כאשר כל שאר המועמדים קיבלו 2,205 קולות ביחד.
קמרון נכנס לתפקידו ב-4 במרץ 1909. הוא הוצב בוועדות הבית בנושאי טריטוריות, כבישי דואר ודואר, מכרות וכרייה, ולענייני האינדיאנים.
קמרון הגיש כמה הצעות חוק במהלך המושב הראשון שלו, כולל הצעת חוק מדינה, אך לא דיבר בפני מליאת הבית עד הישיבה השנייה.
כאשר הצעת חוק המדינה שלו עלתה לדיון בפני בית הנבחרים, נציגה של אריזונה טען, "זהו נושא היסטורי שאריזונה מתדפקת על דלתות הקונגרס כבר הרבה מאוד שנים, ותביעותיה הצודקות להכרה ולהכללה בארגון האחיות של המדינות זכו לתשומת לב מועטה, על אף ההבטחות וההבטחות הרבות של שני הצדדים הדומיננטיים".
קמרון המשיך והצביע על כך שאריזונה הכילה 37,000 בוחרים מוסמכים שנמנעה מהם ההזדמנות להביע דעה בבחירת הנשיאים ומנהיגים לאומיים אחרים.
בית הנבחרים העביר את הצעת החוק למדינת אריזונה ב-17 בינואר, כאשר הנשיא טאפט חתם על חוק ההסמכה ב-20 ביוני 1910. במקום לעמוד בפני בחירה חוזרת ב-1910, כהונתו של קמרון הוארכה בהכרזה נשיאותית כחלק מתהליך הענקת מעמד מדינה לאריזונה.
כבר ב-1898 דובר על הפיכתו של הגרנד קניון לפארק לאומי.
רוב תושבי אזור צפון אריזונה האמינו שהכרייה חיונית לפיתוח הכלכלי של האזור והתנגדו לכל מאמצים להעניק לפארק הקניון מעמד.
קמרון חש שוושינגטון נוטה להעדיף עסקים גדולים על פני האינטרסים של הממשל המקומי והפרטים.
למרות ההתנגדות המקומית, הנשיא רוזוולט הקים את האנדרטה הלאומית של גרנד קניון ב-22 בינואר 1908. בשנת 1908 קמרון הציע להקים את חברת גרנד קניון נוף לרכבות כדי לבנות קו רכבת נופי לאורך השפה הדרומית של הקניון והגיש הצעת חוק לקבלת אישור הקונגרס לזכות קדימה בשנה הבאה.
מחלקות החקלאות והפנים התנגדו לתוכנית של הנציג הטריטוריאלי אך העניקו אישור לחברת-בת מסילת ברזל של סנטה פה המתירה בניית כביש לגרנד קניון בשנה הבאה.
ההיתר כלל סעיף המסמיך את החברה הבת "לשמור ככביש ציבורי חופשי את השביל המכונה שביל ברייט אנגל".
מזכיר החקלאות ג'יימס וילסון חסם את שירות היערות מפעולה הקשורה לברייט אנגל, תוך שהוא מצטט החלטה משנת 1909 של בית המשפט העליון הטריטוריאלי של אריזונה, שמצאה שהשביל הוקם לפני היער הלאומי גרנד קניון וזכויותיו "תוקנה לצמיתות".
וילסון אכן אישר את בניית הכביש והוא הושלם ב-1914.
כבר בשנת 1907, משקיעים פוטנציאליים חיפשו לשתף פעולה עם קמרון לפיתוח הגרנד קניון.
וורנר, טאקר וחברת בוסטון רכשו אופציות לתביעות הכרייה של קמרון כאשר בחנו בניית סכר הידרואלקטרי בקניון.
משקיעים אחרים עם תוכניות לסכרים אחרים, פוניקולרים, פרויקטים של כרייה וצינור לשאיבת מים מהגנים האינדיאניים לגדה הדרומית באו בעקבותיהם, אבל שום דבר מעולם לא יצא מההצעות הללו, מכיוון שקמרון לא הצליח לקבוע כותרת ברורה לטענותיו.
ההחלטה השלילית של משרד הפנים לא עצרה את קמרון במאמציו למצוא משקיעים שכן הוא המשיך לטעון שתביעות הכרייה שלו תקפות.
הוועידה החוקתית של אריזונה התכנסה מ-10 באוקטובר עד 9 בדצמבר 1910, והורכבה מ-11 רפובליקנים ו-41 דמוקרטים.
המסמך שהתקבל הכיל מספר רפורמות בעידן הפרוגרסיבי, כולל סעיפים לבחירות החזרה, משאל עם ויוזמה.
קמרון לא תמך בהצעת החוקה.
הוא הצטרף עם המושל ריצ'רד א.
סלואן בטענה שהחוקה המוצעת תגרום לדחייה של מדינת אריזונה.
האישור הסופי של הקונגרס למדינת אריזונה התרחש ב-10 באוגוסט 1911. הנשיא טאפט הטיל וטו על הצעת חוק המדינה, בנימוק של התנגדותו להחזרת שופטים.
באותו יום עם הווטו, הוגשה בקונגרס הצעת חוק להכניס את אריזונה בתנאי שהחוקה המוצעת תסיר את הסעיף המאפשר להדיח שופטים.
הצעת החוק החדשה נחתמה על ידי הנשיא טאפט ב-21 באוגוסט 1911. מצביעי אריזונה אישרו את השינוי הנדרש ואריזונה הפכה למדינה ב-14 בפברואר 1912.
במהלך 1911 לקראת הקמת המדינה, קמרון היה מועמד רפובליקני לסנאט של ארצות הברית אך הפסיד בבחירות הכלליות.
לאחר שעזב את תפקידו הוא מיקד את מאמציו בקריירה העסקית שלו והפך לנשיא חברת ניירות ערך והשקעות אריזונה.
באופן חריג לכך הוא רץ ב-1914 כמועמד הרפובליקני להחליף את ג'ורג' האנט כמושל אריזונה.
לאחר שהובס במירוץ הזה, קמרון החליט לשבת בחיבוק ידיים ולחכות להזדמנות טובה לפני שהוא רץ שוב לתפקיד.
בנוסף למאמצים הפוליטיים שלו, קמרון היה עסוק בתוכניות פיתוח לגרנד קניון.
ב-24 במאי 1912 הוכרזה תוכנית הכוללת קבוצת השקעות בפילדלפיה.
אם הושלמה העסקה הייתה משלמת לקמרון יותר מ-5 מיליון דולר (שווה ערך ל-158מיליון דולר בשנת 2023).
בחודש לאחר מכן, חברת סנטה פה לשיפור קרקעות שילמה 40,000 דולר עבור זכות קדימה מעבר לתביעת קייפ הורן של קמרון בחלק העליון של השפה הדרומית יחד עם תביעות אחרות לאורך שבילי ברייט אנג'ל וההרמיט.
רוב פרטי העסקה נשמרו בסוד כדי להגן על מסילת הברזל מפני אופורטוניסטים פוטנציאליים.
בזמן שקמרון עבד על עסקאותיו העסקיות, שירות היערות נתקל בקשיים בניהול האנדרטה הלאומית של גרנד קניון.
חלק מהבעיות של שירותי היער היה קמרון ותושבי צפון אריזונה אחרים הצליחו לחסום תוכניות פיתוח עבור הקניון באמצעות תביעות הכרייה שלהם.
הטיפול בתביעות היה מסובך בשל העובדה שהאנדרטה הלאומית נוהלה על ידי משרד החקלאות ואילו תביעות הכרייה נוהלו על ידי משרד הפנים.
הקמת פארק לאומי תפשט את הדברים על ידי שילוב המינהל לתוך מחלקת הפנים בלבד.
לשם כך, היערן הראשי הנרי ס.
גרייבס החל לערוך שתדלנות בקונגרס האמריקני כדי להקים פארק לאומי בגרנד קניון בשנת 1914. שירות היערות שקל גם צעדים משפטיים נגד התביעות, אך דחה כל פעולה בשל חשש שתביעה תעורר זעם דעת מקומית נגד השירות.
שליטה על ספקים בקניון הציגה בעיה נוספת, כאשר חלק מהעסקים השתמשו במגפונים כדי למשוך תיירים.
כדי להתמודד עם זה התאים שירות היער מדיניות של "תחרות מוסדרת".
זה עקר מספר ספקים עצמאיים קטנים והעניק מונופולים וירטואליים לחברת פרד הארווי ולמסילת הרכבת של סנטה פה.
בשנת 1914, קמרון הגיש בקשה נוספת לפטנט על תביעת הכרייה שלו בקייפ הורן.
בשנה שלאחר מכן הגיש שירות היערות תביעה לחסום את הבקשה.
בשנת 1916, הוגשה תביעה כדי לבטל את תביעות הכרייה של קמרון בגני האינדיאנים.
תביעה שנייה זו הוקפאה עד להכרעה בתיק הראשון.
אמון זה התחזק על ידי העובדה שתביעות כרייה שהחזיק ב-1902 לא ערערו ושיפורים בהשקפתו הפוליטית עם שחר של שנות ה-20.
עד 1920, רבים ממצביעי אריזונה התעייפו ממדיניותו של וודרו וילסון ורצו ב"נורמליות" שהציע המתמודד הרפובליקני וורן הרדינג.
עם הזדמנויות רפובליקניות שנראות חיוביות לבחירות הקרובות, קמרון החליט לקרוא תיגר על מארק סמית' על מושב בסנאט של ארצות הברית.
קמרון ניצח שלושה מתמודדים אחרים במהלך הפריימריז ב-7 בספטמבר כדי לזכות במועמדות הרפובליקנית.
ההבטחה העיקרית של קמרון בקמפיין הייתה לזכות ב-12 מיליון דולר לבניית סכר על נהר חילה ליד סן קרלוס, אריזונה.
הבטחה שנייה ללגיון האמריקאי הייתה להקצות מחדש של שמורת האינדיאנים של נהר הקולורדו ולתת את האדמה לותיקי מלחמה להתיישבות.
הוא גם סיפר לבוחרים כיצד זוג סכרים הידרואלקטרים בגרנד קניון יכולים "לחשמל כל מסילת ברזל, מכרה, טחנה, עיר, עיירה וכפר באריזונה".
במהלך ההכנה לבחירות הכלליות, נראה היה שלסמית' בן ה-69 חסרה החיוניות של יריבו הצעיר.
עם כניסתו לתפקיד, קמרון שובץ בוועדת הסנאט של ארצות הברית לענייני האינדיאנים, הכוחות המזוינים, השקיה וטיוב, ומחוז קולומביה.
זמן קצר לאחר שנכנס לתפקיד, קמרון התמודד עם כמה אתגרים משפטיים.
ראשית, גבר מבוסטון הגיש תביעה של 100,000 דולר נגד קמרון בטענה לפגיעה בנישואיו ב-27 במרץ 1921. קמרון פגש את האיש במקרה ברכבת ב-1913 ואשתו עזבה אותו ב-1916. קמרון הכחיש את ההאשמות והבטיח "להילחם בתביעה הזו בשני האגרופים, ללא פחד ובאופן גלוי".
כאשר החוק באריזונה קבע חוק התיישנות של ארבע שנים על תביעות מסוג זה, התיק נדחה בשקט.
לאחר מכן הוגש נגדו כתב אישום באשמת עדות שקר ב-24 באוקטובר 1921.
ההאשמות נגד הסנאטור טענו שהוא לא דיווח כראוי על תרומות שקיבל במהלך המירוץ שלו לסנאט ב-1920. עורך דינו של קמרון ציין במהלך דיון מקדים ב-11 במאי 1922, כי בעוד שחוקי מימון הקמפיין באותה עת דרשו דיווח על הוצאות, לא הייתה חובה לדווח על תרומות שהתקבלו.
השופט המפקח על התיק הסכים עם עורכי הדין של קמרון ודחה את האישומים ב-17 במאי.
עם שובו לסנאט, קמרון הצביע בעד תעריף פורדני-מקמבר.
הוא לא הצליח במאמצים לקבוע מכס על יבוא כותנה.
הוא הצביע בעד הצעת חוק הבונוס אך מאוחר יותר הצביע נגד ביטול הווטו של הנשיא הרדינג.
כאשר הצעת חוק הבונוס עלתה ב-1924, קמרון הצביע שוב בעד החקיקה ותמך בביטול הווטו של הנשיא קולידג'.
קמרון החל במאמצים להדיח את סטיבן מאת'ר כמנהל שירות הפארקים הלאומיים זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד.
מאת'ר היה מחובר היטב מבחינה פוליטית והצליח לשמור על מעמדו.
כאשר התברר לקמרון שהוא לא יכול להדיח את מאת'ר, הוא פנה למנות מינויים חיוביים למטרתו למשרד הקרקעות בפיניקס, למפקח הכללי של אריזונה ולבית המשפט המחוזי של ארצות הברית למחוז אריזונה.
לאחר שגיסו של קמרון, ל.
פרול, מונה למנהל הדואר של הגרנד קניון, שומרי הפארק החלו להתלונן שהדואר שלהם נפתח לפני שקיבלו אותו.
כדי להתמודד עם האיום הנתפס, פקידי הפארק החלו לשלוח הודעות רשמיות בקוד ושהדואר שלהם יופנה לנשותיהם או לחבריהם.
מושבו בסנאט אפשר לקמרון לפגוע בשירות הפארקים באמצעות המימון שלהם.
בפברואר 1922, הוא טען שמימון לפיתוח הפארק הלאומי גרנד קניון יביא לאתרי קמפינג עבור "שלושים או ארבעים מיליונרים בלבד" והצליח להסיר את ההקצאה מהצעת החוק למימון מחלקת הפנים.
נציגי הקונגרס האחרים של אריזונה, קרל היידן והנרי פ.
אשורסט, נלחמו כדי להחזיר את המימון אך קמרון הצליח לחסום את המאמצים למשך מספר חודשים.
בסופו של דבר הסנאט אישר 75,000 דולר עבור הפארק הלאומי גרנד קניון, ירידה מ-100,000 דולר ב-1921.
קמרון השתמש בנוסף בעמדתו הפוליטית כדי לנסות להחזיר את השליטה על שביל ה-Bright Angel, שהוא עדיין טען שבבעלותו.
במאי 1922 הוא הציע לשלם למחוז קוקונינו 1,875 דולר לשנה עבור חוזה שכירות לחמש שנים על השביל.
זה יאפשר לקמרון להמשיך לגבות ממשתמשי השביל 1.00 דולר עבור כל סוס או פרד שמשתמשים במסלול.
המחוז דחה את הצעתו של הסנאטור לאחר שמסילת הרכבת של סנטה פה הגישה הצעה גבוהה יותר.
במרץ 1923, היידן וחבר הקונגרס לואי קרמטון ממישיגן נפגשו עם נציגי המחוז, שירות הפארקים וחברת פרד הארווי כדי לדון ברכישת השביל.
ההצעה שהוסכמה בפגישה קראה להקצאה של 100,000 דולר לבניית דרך גישה לעפר מתחנת רכבת לקניון.
לאחר שנודע על ההצעה, קמרון פעל נגד התוכנית של הממשלה הפדרלית לרכוש את השביל.
לשם כך הוא טען כי מאחר שהממשלה הפדרלית מחזיקה ב-75% או יותר מהקרקע במחוז קוקונינו, ובכך הופכת את הקרקע ללא מס על ידי המחוז, 7-8,000 דולר של הכנסות מאגרה שיצר השביל היו חיוניים למחוז.
חבר הקונגרס קרמטון התנגד לטענותיו של הסנאטור והאשים את קמרון בשמירה על אינטרסים בלתי חוקיים במסלול באמצעות טענות הכרייה שלו.
הושגה פשרה בסוף מרץ 1924 שבה הוראה המחייבת את מצביעי המחוז לאשר את המכירה אושרה על ידי הקונגרס.
בשלב זה, ה-Coconino Sun, שבאופן מסורתי היה תומך קמרון, האשים את הסנאטור בשימוש במחוז ככלי במאמצים לשמור על השליטה על השביל והפציר בבוחרים לאשר את המכירה.
הצלחתו החקיקתית הגדולה ביותר של קמרון הגיעה בשנת 1924 כאשר הוא וקרל היידן השיגו הקצאה של 5,500,000 דולר לבניית סכר קולידג'.
השנה הביאה גם את הראשון מבין כמה כישלונות משפטיים.
באוגוסט 1924, תביעה משפטית שניסתה לאלץ את קמרון לסלק עובדים ולבנות לאורך שביל ברייט אנג'ל, הביאה להגשת כתב אישום נגד הסנאטור.
עורכי דינו של קמרון לא הצליחו במאמצים להעלים את האישום בשימוע ב-15 בספטמבר, אך כן השיגו דחייה של שבועיים.
האישום בוטל לאחר שקמרון הורה לעובדיו להתרחק מהשביל.
בשנת 1925, הממשל הפדרלי הגיש תביעה לפסילת תביעות כרייה בקניון גרנד קניון ובולדר בבעלות חברת פלטינום של ארצות הברית, חברה בבעלות קמרון ומספר שותפים נוספים, על בסיס שללא אתרי התביעה לא היו ריכוזים שניתנים לחילוץ של פלטינה.
פסק דין מ-16 בדצמבר 1925 פסל את הטענות.
תביעות כרייה אחרות ערערו גם הן, אך האתגרים עוכבו על ידי גיסו של קמרון, ל.
פרול, שהיה אז רשם משרד הקרקעות הכללי בפיניקס.
הנציב של משרד הקרקעות הכללי, ויליאם ספריי, דחה את פרול בינואר 1926 וביטל את תביעות הכרייה האחרות של קמרון.
הסנאטור הגיב בכך שהעביר הצעת חוק שיצרה ועדה קונגרסית המוסמכת לחקור את מחלקות החקלאות והפנים.
קמרון מונה ליושב ראש הוועדה ומיקד את עיקר תשומת הלב של הוועדה במנהל שירות הפארקים הלאומיים.
ההפסדים המשפטיים החלו להשפיע על הונו הפוליטי של קמרון, כאשר הבוחרים החלו לראות בו כמי שמשרת את עצמו.
כדי להתמודד עם זה, הוא הציג מספר יוזמות חקיקה שנועדו לסייע לבוחריו.
בינואר 1925, הסנאטור זכה בהקצאה של 200,000 דולר עבור מערכת השקיה חדשה ליד יומה.
זה המשיך בחודש לאחר מכן עם הקצאה של 650,000 דולר לתחזוקה של המערכת.
קמרון ניסה לקבוע מכס של 6¢ לפאונד על יבוא נחושת, בטענה שהמס "יתיר לכורה הנחושת [האמריקאי] להמריץ מחדש את תעשיית הנחושת הגוססת של מולדתו", אך לא הצליח במאמציו.
מאמציו להסיר את כל עמלות המרעה באדמות הפדרליות הביאו להפחתה של 50% בעמלות שנגבו.
קמרון היה גם מוביל במאמציה של אריזונה למנוע את בניית סכר בולדר.
במהלך הבחירות של 1926, קמרון קיבל את תמיכתם של מנהיגים רפובליקנים, אך רק תמיכה פושרת מאנשי השורה.
לעומת זאת, למתמודד מולו, חבר הקונגרס קרל היידן, היה בתורו מפלגה מאוחדת, תמיכה בעבודה ותמיכת איגוד המתינות הנוצרי של האישה.
קמרון ערך קמפיין על מסר המדגיש את הצלחותיו במהלך הקדנציה הראשונה שלו.
הדמוקרטים התנגדו בטענה שהצלחותיו היו מאמצים רפובליקנים ודמוקרטיים משותפים ושחוסר יכולתו לזכות בתעריף כותנה הראה שהוא לא יעיל.
סדרה של שישה מאמרים שנכתבו על ידי תומך היידן ויל ארווין פורסמה על ידי הלוס אנג'לס טיימס באמצע 1926. מאמרים אלה בחנו את ההיסטוריה של קמרון עם הגרנד קניון וטענו שהוא ניפח מספר טענות בקניון כדי לשלוט באתרים יקרי הערך.
קמרון גינה את טענות המאמרים כ"בדיות זדוניות", אך הנזק הפוליטי כבר נגרם.
היידן ניצח בבחירות בהצבעה של 44,591 מול 31,845. ההפסד בבחירות בשילוב עם תבוסותיו המשפטיות סיים את השפעתו של קמרון בגרנד קניון.
לאחר שעזב את תפקידו, קמרון התמודד בשנת 1928 על מושב הסנאט האמריקני שהחזיק הנרי פ.
הוא זכה במועמדות הרפובליקנית אך הפסיד לסנאטור המכהן בבחירות הכלליות.
הוא התמודד שוב ב-1932, ניסה להחזיר לעצמו את מושב הסנאט הישן אך הובס שוב על ידי קרל היידן.
לאחר מכן עזב קמרון את אריזונה, והתגורר זמן מה בפילדלפיה ובלוס אנג'לס.
הוא התפרנס מעבודות כרייה באריזונה, קליפורניה, ג'ורג'יה וקרוליינה הצפונית.
בשנת 1933, קמרון התגרש מאשתו הראשונה.
הוא התחתן עם אשתו השנייה, אליזבת ריס, ב-19 באוגוסט 1935.
בתחילת שנות ה-50, קמרון חזר לאריזונה.
בריאותו כשלה באותו זמן והוא עבר שני ניתוחים גדולים.
פרויקט הגמר שלו היה פיתוח מרכז מעיינות חמים רפואיים ליד יומה שנועד לטפל בדלקת פרקים ובפוליו.
בעת נסיעת עסקים לוושינגטון די.
סי., קמרון לקה בהתקף לב ב-7 בפברואר 1953. בזמן שהחלים, הוא חלה בדלקת ריאות הסימפונות ומת ב-12 בפברואר 1953. הוא נקבר בכפר גרנד קניון, אריזונה.
הקהילה של קמרון, אריזונה, נקראת על שמו.
ראם שגב (נולד ב-1970) הוא פרופסור מן המניין בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, המתמחה בפילוסופיה של המוסר ופילוסופיה של המשפט.
שגב מחזיק בקתדרה למשפט פלילי על שם איבן ראנד בפקולטה, ומשמש כסגן הדיקן לענייני תלמידים.
עבודת הדוקטורט שלו, אותה כתב תחת הנחייתו של מרדכי קרמניצר, עסקה בנושא: "רעיון הרע במיעוטו כהצדקה לקביעת חריגים לנורמות משפטיות".
זכה במלגת פולברייט לפוסט דוקטורט, במלגת ניל מקורמיק בתיאוריה של המשפט של אוניברסיטת ניו יורק, ובכמה מענקי מחקר של הקרן הלאומית למדע.
היה חוקר אורח במספר מוסדות אקדמיים בצפון אמריקה: אוניברסיטת קליפורניה בברקלי (2003-2002), אוניברסיטת הרווארד (2004-2003), אוניברסיטת ניו יורק (2013-2012) ואוניברסיטת קולומביה הבריטית (2014-2013).
לימד כמרצה בכיר בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית, וב-2017 מונה לפרופסור חבר.
שגב מתמחה בעיקר בפילוספיה של המשפט ובפילוסופיה של המוסר, ובקשר ביניהם.
פרסם מספר ספרים, בין היתר על חופש הביטוי, בהנחיית מרדכי קרמניצר:
ראם שגב (בהנחיית מרדכי קרמניצר), "סוב-יודיצה" הגבלת ביטויים לשם הגנה על תקינותם ותדמיתם של הליכים שיפוטיים (2001, המכון הישראלי לדמוקרטיה)
ראם שגב (בהנחיית מרדכי קרמניצר), חופש הביטוי נגד רשויות המדינה: הצעה לביטול האיסורים על ביטויים הפוגעים במעמדם של שופטים ועובדי ציבור (2001, המכון הישראלי לדמוקרטיה)
ראם שגב (בהנחיית מרדכי קרמניצר), שקלול ערכים ואיזון אינטרסים (המכון הישראלי לדמוקרטיה, 2008)
ראם שגב (בהנחיית מרדכי קרמניצר), חופש הביטוי: הצדקות וסייגים (2008, המכון הישראלי לדמוקרטיה)
ראם דאס (נולד בשם ריצ'רד אלפרט; 6 באפריל 1931 – 22 בדצמבר 2019) הידוע גם בשם באבא ראם דאס, היה מורה רוחני יהודי-אמריקאי, מדריך יוגה מודרנית, סופר ופסיכולוג.
סייע להפיכת הרוחניות המזרחית והיוגה לפופולרית במערב.
משנתו של ראם דאס כפי שמוצגת בספרו "Be Here Now" עוסקת בשילוב בין רוחניות מזרחית למערבית, בהדגשת החיים בהווה, טיפוח מודעות עצמית וחמלה, ובשאיפה לשחרור מהאגו לטובת חיפוש משמעות עמוקה יותר בקיום האנושי.
ראם דאס היה קשור באופן אישי ומקצועי לטימותי לירי באוניברסיטת הרווארד בתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20. אז נודע כריצ'רד אלפרט, וערך מחקר עם לירי על ההשפעות הטיפוליות של סמים פסיכדליים.
בשנת 1967 אלפרט נסע להודו והפך לתלמידו של הגורו ההינדי נים קרולי באבא, שנתן לו את השם ראם דאס, שפירושו "משרת ראם", אך בדרך כלל מתורגם בפשטות כ"משרת האלוהים".
בשנים שלאחר מכן, הוא היה שותף להקים את ארגוני הצדקה קרן סווה וקרן הנומן.
משנות ה-70 עד שנות ה-90, הוא נסע רבות, העביר הרצאות וריטריטים וערך גיוסי כספים למטרות צדקה.
בשנת 1997, הוא לקה בשבץ מוחי, שהותיר אותו עם שיתוק ואפזיה.
בשנים שלאחר מכן עבר תהליך שיקום ועבר למאווי, הוואי, שם אירח ריטריטים שנתיים עם מורים רוחניים אחרים עד מותו בשנת 2019.
ראם דאס נולד בשם ריצ'רד אלפרט בשנת 1931. הוריו היו גרטרוד (לוין) וג'ורג' אלפרט, עורך דין בבוסטון.
ראם דאס סיים בשנת 1952 תואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת טאפטס, לאחר שבחר בלימודי פסיכולוגיה בניגוד לרצונו של אביו שייחל כי ילמד רפואה.
בשנת 1954 השלים תואר שני בפסיכולוגיה באוניברסיטת וסליאן, ובתיווך מדריכו שם, דייוויד מקלילנד, הומלץ להמשך לימודים באוניברסיטת סטנפורד.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושא "חרדת הישג", ובשנת 1957 הוענק לו תואר דוקטור בפסיכולוגיה מסטנפורד.
לאחר מכן שימש שנה אחת כמרצה בסטנפורד.
בשנת 1958 קיבל ראם דאס משרת סגל באוניברסיטת הרווארד בחסות דייוויד מקלילנד, ועסק בחקר מוטיבציה אנושית והתפתחות אישיות.
במסגרת עבודתו חבר לטימותי לירי, ויחדיו הובילו את פרויקט הפסילוסיבין של הרווארד, שחקר את ההשפעות הטיפוליות והרוחניות של חומרים פסיכדליים ונטלו חלק בניסוי "יום שישי הטוב" בשנת 1962. בשנת 1963 פוטרו שניהם מהרווארד בעקבות מחלוקות סביב עבודתם.
לאחר מכן עברו לאחוזת מילברוק בניו יורק, שם הקימו קהילה פסיכדלית שהפכה למוקד מרכזי בתרבות הנגד, ופרסמו יחד ספרים מרכזיים על חוויות פסיכדליות.
בשנת 1967 נסע להודו, שם פגש את הגורו נים קרולי באבא, שהפך למורו הרוחני ונתן לו את השם "ראם דאס", שפירושו "משרתו של האל ראם" או "עבד האל".
חוויותיו שם הובילו אותו למסע רוחני שהחליף את עיסוקו בפסיכדליה בחיפוש אחר מודעות דרך מדיטציה ושירות רוחני.
עם שובו לארצות הברית, השלים את כתיבת הספר Be Here Now (1971), שתיאר את מסעו הרוחני והציע כלים למדיטציה ותודעה גבוהה.
הספר הפך לרב-מכר ולהשפעה מרכזית על תרבות הנגד ותנועות הרוחניות החדשות במערב.
בשנות ה-70 ייסד ראם דאס את קרן ההאנומן, שעסקה בחינוך, מדיה ושירות קהילתי.
אחד ממיזמיה היה פרויקט הכלא-אשראם, שנוסד ב-1974 במטרה להביא עקרונות של מדיטציה, יוגה ותודעה רוחנית לאסירים, מתוך תפיסה כי גם בתוך כותלי הכלא ניתן לטפח חירות פנימית וצמיחה רוחנית.
בשנת 1978 היה שותף להקמת קרן סבה, שפעלה במזרח ובמדינות מתפתחות למניעת עיוורון והפכה לארגון בריאות בינלאומי.
במקביל, הוביל סדנאות על הזדקנות ומוות מודע, והקים יחד עם דייל בורגלום את Living/Dying Project - המרכז הראשון בארצות הברית שבו אנשים הגיעו למות באופן מודע.
בנוסף, פעל במסגרת Metta Institute בהכשרת מטפלים לטיפול מלא חמלה בגוססים.
בשנת 1997 לקה בשבץ שהותירו עם אפזיה אקספרסיבית.
שבץ נוסף בשנת 2004 הוביל למעברו לאי מאווי שבהוואי, שם חי עד מותו ב-22 בדצמבר 2019, בגיל 88, תוך המשך פעילותו בהוראה, בכתיבה ובהנחיית ריטריטים רוחניים.
בשנות ה-90 החל ראם דאס להתייחס בפומבי לזהותו הביסקסואלית, והדגיש כי עבורו המיניות אינה מוגדרת בקטגוריות קבועות אלא נתפסת כביטוי של מודעות ותודעה.
בגיל 78 התגלה באמצעות בדיקת DNA כי בגיל 24, בתקופת לימודיו בסטנפורד, היה אב לבן שנולד מקשר קצר עם סטודנטית להיסטוריה, וממצא זה חשף כי היה גם סב לנכדים.
ראמה היא מועצה מקומית ערבית במחוז הצפון בישראל כ-5 קילומטרים מכרמיאל, בבקעת בית כרם (אל־שאע'וּר) בלב הגליל.
הכפר הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1954. על פי הלמ"ס נכון לסוף 2021, כ-49.7% מתושבי כפר ראמה הם ערבים-נוצרים, עם מיעוטים משמעותיים של כ-31.4% תושבים דרוזים, ושל 18.7% תושבים ערבים-מוסלמים.
החוקר האמריקני אדוארד רובינסון שביקר בארץ ישראל ב-1838 זיהה את היישוב רמה בנחלת שבט אשר כמקור שמו של כפר ראמה.
נמצאה בו כתובת עברית מהמאה ה-3. בזיהוי היישוב הקדום הסתייע רובינסון בסרקופגים שמצא על גבעה הסמוכה לכפר.
באתר התקיימה עיר חשובה בעת השלטון הצלבני בארץ ישראל.
היישוב הנוכחי הוקם, לפי המסורת המקומית, במאה ה-17 והיה בין הכפרים הגדולים ביותר בגליל בתקופה העות'מאנית.
אולריך יאספר זטצן תיאר את הכפר כעיירה עם בתים הבנויים היטב.
במחצית השנייה של המאה ה-19 תואר הכפר כמכיל 60 משפחות נוצריות ו-60 דרוזיות.
בשנת 1923 היה לכפר הראשון בפלשתינה-א"י שזכה במנהל עצמי (על ידי מועצת הכפר) מידי שלטונות המנדט הבריטי.
לפי החלטת החלוקה שהתקבלה בכ"ט בנובמבר 1947, עתיד היה הכפר להיכלל במדינה הערבית.
באותה עת הכפר היה נוצרי ברובו (כאלף תושבים נוצרים), עם מיעוט דרוזי גדול.
ב-30 באוקטובר 1948, במהלך מלחמת העצמאות, נכבש הכפר ללא קרב על ידי יחידות של חטיבת גולני.
ב-31 באוקטובר נכנסה לכפר יחידה אחרת והגלתה את הרוב המכריע של תושבי הכפר הנוצרים ואיתם גם פליטים שמצאו מקלט בכפר.
המגורשים שהו מספר ימים במערות ובוואדיות סמוכים, אך ב-5 בנובמבר יצאה היחידה מן הכפר וב-6 בנובמבר חזרו התושבים הנוצרים אל בתיהם, ככל הנראה באישור צה"ל, אולם התושבים הארעיים שמצאו מקלט בכפר, לא הורשו לחזור אליו, והם עברו ללבנון.
ההיסטוריון בני מוריס סבור כי פקודת הגירוש ניתנה בגלל תמיכתו הגלויה של הכומר יעקוב אל-חנא, מראשי העדה הנוצרית של הכפר, במפקד צבא ההצלה, פאוזי אל-קאוקג'י, ומציין גם את האפשרות שתושבי הכפר הדרוזים דחקו בצה"ל לגרש את התושבים הנוצרים.
הכפר סופח לישראל בהסכמי שביתת הנשק ב-1949. בכפר השתכנו רוב עקורי איקרית ובירעם.
ראמה ידועה בתעשיית שמן הזית שלה.
אולריך יאספר זטצן שביקר בכפר בשנת 1803 כתב שלכפר היה מטע זיתים גדול ממזרח לו שכלל 80,000 עצים.
לכפר היו שייכים כרמי הזיתים הגדולים ביותר באזור.
בימי מדיניות הקיצוב התנגדו תושבי הכפר בכוח להחרמת תוצרתם על ידי פקידי בית חרושת שמן.
בעקבות זאת נעצרו עשרות מתושבי הכפר שהועמדו לדין בפני בית דין צבאי ונדונו למאסר.
ב"על המשמר" נטען שהמחיר שנקבע לשמן זית היה נמוך במיוחד בגלל שמגדליו היו ערבים.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 פעלו בכפר שישה בתי בד גדולים.
ראמה היא המעוז של משפחת אבו לטיף הדרוזית, הנחשבת ארגון הפשיעה השני בגודלו במגזר הערבי.
בראש ארגון הפשע עומד לטיף אבו לטיף, בן דודו של ראש המועצה.
בדצמבר 2018 עתר ראש המועצה לבג"ץ על מנת שיורה למשטרה לחדול מפעולות שיטור ביישוב.
בתשובתה פירטה המדינה שורת מעשי פשע חמורים שאירעו ביישוב במהלך 2018, ובהם רצח כפול, ירי אל ניידת משטרה, ומספר מקרים של השלכת מטעני חבלה.
העתירה נדחתה על הסף בינואר 2019.
באוגוסט 2021 נרצח בראמה סאהר אסמאעיל, מקורב לשר גדעון סער ומועמד ברשימת תקווה חדשה לכנסת, בעת שכיהן כיועץ שרת החינוך יפעת שאשא ביטון לענייני המגזר הערבי.
באוגוסט 2023 הוגש נגד ראש המועצה שאוקי אבו לטיף כתב אישום בבגין שימוש לכאורה במעמדו כראש מועצת ראמה לצורך סיוע לקרובי משפחתו, בני משפחת הפשע אבו לטיף, בגביית פרוטקשן מבעלי מפעלים ביישוב.
בית ספר ראשון הוקם בכפר בשנת 1884 ובית ספר נוסף הוקם בשנת 1913. בית ספר תיכון הוקם ביישוב ב-1956. בשנות ה-70 רשם התיכון אחוזי הצלחה גבוהים בבחינות הבגרות.
באמצע שנות ה-70 עבר התיכון למבנה חדש.
רובה של ראמה בנויה על מורדות ההר, כך שהכבישים בה תלולים יחסית.
בדרום היישוב, סביב כביש 85 הישן, נמצא אזור מישורי יחסית, שהתפתח החל משנות ה-80 לאזור מעורב של מגורים ועסקים.
בתחילת שנות ה-80 הוקמה בראמה שכונה חדשה במערב, המשמשת בעיקר למגורי מוסלמים.
כיום כלל האוכלוסייה בכפר ראמה נחשבת לערבית.
על פי הלמ"ס נכון לסוף שנת 2021, מנתה האוכלוסייה כ-7,750 תושבים, והורכבה מ:
בראשית שנותיה של מדינת ישראל היוו הערבים הנוצרים רוב מוחלט (של כ-85 אחוז).
לכפר גורשו הערבים המוסלמים מהכפרים כפר ענאן ואל-פראדיה שנחרבו לאחר מלחמת העצמאות.
עם הזמן גדל שיעור הערבים המוסלמים ביישוב, בין השאר בעקבות הצטרפות בדואים מהר כמון.
מכיוון שהמוסלמים הללו הגיעו מבחוץ, אין בידי המוסלמים קרקעות פרטיות.
הערבים הנוצרים מתגוררים ברובם בדרום היישוב, בעוד הדרוזים מרוכזים יותר באזור הצפוני, שהוא גם האזור הגבוה יותר.
המוסלמים מתגוררים בעיקר במערב היישוב, על אדמות שהוקצו להם בידי מינהל מקרקעי ישראל, בשנות ה-70.
במהלך שנות ה-80 הייתה מתיחות רבה בין הדרוזים לערבים הנוצרים ביישוב.בשנים 2011–2015 אירעו ביישוב אירועי רצח רבים כתוצאה מסכסוך בין שתי משפחות דרוזיות.
פומיפון אדוניאדט, ראמה התשיעי (בתאית: พระบาทสมเด็จพระปรมินทรมหาภูมิพลอดุลยเดช, מאז 1987 ידוע בתור המלך פומיפון הגדול; 5 בדצמבר 1927 – 13 באוקטובר 2016) היה מלך תאילנד והצאצא התשיעי לשושלת צ'אקרי.
הוא הומלך ב-9 ביוני 1946 אך מלך בפועל רק מ-5 במאי 1950. תקופת כהונתו הרשמית נמשכה למעלה מ-70 שנה, ובכך הוא הפך במותו לאחד משליטי המדינה בעלי מספר שנות הוותק הגבוהים ביותר בעולם.
פומיפון נולד בקיימברידג', מסצ'וסטס, ארצות הברית.
לאחר שלמד בבית ספר יסודי בבנגקוק, עבר עם שישה מבני משפחתו לשווייץ, שם למד ב-École Nouvelle de la Suisse Romande ולאחר מכן באוניברסיטת לוזאן שבה למד משפטים ומדע המדינה.
בשנת 1973 נקט פומיפון עמדה ברורה כאשר התבטא כנגד משטרו הצבאי של טאנום קיטיאצ'ון ובעד משטר דמוקרטי בתאילנד, ומאז התערב בפוליטיקה מספר פעמים ניכר, כולל נאום טלוויזיה ב-1992 בו התעקש על הדחתו של רמטכ"ל צבא תאילנד, סוצ'ינדה קראפריון.
פומיפון לא היסס גם לתמוך רשמית בהפיכה הצבאית שהביאה ב־2006 לסילוקו של ראש הממשלה, המיליארדר תאקסין צ'ינוואט.
פומיפון ניהל בהצלחה משא ומתן עם המנהיגים הצבאיים המתחלפים כדי להשיב את הדמוקרטיה לממלכה, אך לבסוף העביר את המושכות לצבא בשנת 2014.
לאחר עלייתו לשלטון נתפס פומיפון כדמות מאחדת והוא פעל לעצב את דמותו כמגן העם והעניים בארצו.
תמיכת ארצות הברית בו בימי המלחמה הקרה סייעה לעיצוב דמותו באופן חיובי גם במדינות המערב, והוא נתפס כקו הגנה נגד פופוליזם וקומוניזם.
באותו זמן, הוא פעל להרחבת עושרו של בית המלוכה ונכסי הנדל"ן שברשותו.
על אף שהוא פעל לעיתים לתמיכה בממשלים צבאיים לא דמוקרטיים, במקרים אחרים הוא פעל נגדם או למיתונם.
כך למשל, באירועי מאי השחור , הוא הצליח להשתמש במעמדו כדי להביא ליציבות ולהשבת השלטון האזרחי; מנגד, בתקופת ממשלו של תאקסין צ'ינוואט הוא השתמש במעמדו כדי לבקר את הממשלה ולהביע מורת רוח מהמשטר הדמוקרטי.
בשנת 2016, יותר מ-70 אחוז מאוכלוסיית תאילנד הייתה בגילים 15–64, כך שרוב גדול של תושבי תאילנד נולדו בתקופת מלוכתו.