tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מחקר של ישראל רול הראה שעגלות משא נהגו בצבא הרומי עד המאה הרביעית, אך אחר כך היו רק בהמות משא (כך למשל בעמודי ניצחון מהמאה השנייה והשלישית מתוארות גם עגלות משא, אך בעמוד תאודוסיוס הראשון אין).
ניתוח זה מתארך את הדרך למאה הרביעית, אך לא הרבה אחרי, כי גת ביזנטית החותכת את הדרך מלמדת שתוך כ-200 שנה לכל היותר הדרך חדלה לתפקד כציר תנועה.
חוקרים עצמאיים מציעים כי חלק מהדרכים בארץ שסלילתן מיוחסת לאימפריה הרומית, בעיקר באזור יהודה, היו למעשה דרכים שנסללו על ידי עולי הרגל היהודים לירושלים.
בהלכות מלאכת הוצאה, דרך הוצאה הוא תנאי יסודי וכלל מוביל.
כמו בכל מלאכה ממלאכות שבת, נאסרה המלאכה רק אם נעשתה בדרך מקובלת ובאופן שבה הרגילות היא לעשות את המלאכה, ועשייתה בשינוי אינה אסורה מהתורה אלא רק מדברי חכמים.
על משנה זו הוסיף רב, מראשוני וגדולי אמוראי בבל, כי המוציא משא על ראשו פטור, ולמרות שבני הוצל עושים כך, אף בני הוצל עצמם פטורים שכן בטלה דעתם אצל כל אדם, ולכן אין הוצאה כזו נחשבת להוצאה בדרך הוצאה.
התוספות מסבירים את ההבדל בין דרך הוצאה כזו, שאינה נחשבת לדרך הוצאה למרות שיישוב שלם נוהג בו, ואפילו ביישוב עצמו, לעומת הדין במלאכת סחיטה שהיא נחשבת לדרך סחיטה במקום שנהגו בו.
נחלקו רבי יהודה ורבי מאיר כאשר יוצא אדם העוסק באומנות, עם אחד מכלי מלאכתו כדרך שהאומנין יוצאין עימם לרחוב כדי לפרסם שהם עוסקים באומנות זו ויבואו לשוכרם או לקנות בחנותם.
לפי רבי יהודה הוצאת מטבע בדרך אומנות היא מלאכה גמורה שכן כך היא דרך האומנים וזו היא דרך הוצאה לאנשים אלו, אך לפי רבי מאיר אין זו דרך הוצאה, ופעולה זו אסורה מדרבנן בלבד.
אדם הלובש בגד או משתמש בכלי המחובר לגופו כדי לאגור הפרשות היוצאות ממנו, שלא ילכלכו את בגדיו.
דוגמה כזו נפוצה בחולה שמחובר לגופו כלי המיועד לאגור את השתן, זב הלובש תחבושת המיועדת לספוג את הזיבה, נידה המשתמשת בגביעונית, טמפון או תחבושת היגיינית לצורכי הגיינה.
בתלמוד נידונה השאלה האם לבישת בגד לצורך הצלה מטינוף הבגדים נחשבת ל"דרך הוצאה" מכיוון שיש צורך לאדם במצב כזה ללבוש בגד כזה ואינו יוצא למקום ציבורי אלא באופן כזה, שזו היא דרך הוצאה ללא ספק.
רבי זירא הציע סברא האומרת כי לבישת בגד לצורך כזה אינה נחשבת לצורך הוצאה.
במשנה נפסק אודות רשימה של דברים שדרך נשים ללכת בהן בקביעות ואף לצאת עימם למקום ציבורי, כמו מחט תפירה שהוא כלי של מקצוע נשי, כלויאר - בושם נשי, ועוד, שאסור לאישה לצאת בהם.
לפי רבי מאיר מדובר בדברים שהוצאתם היא דרך הוצאה ואינם נחשבים לתכשיט, ולכן הוצאתם היא מלאכה גמורה.
חכמים החולקים עליו סבורים שמדובר ב"תכשיט", אלא שאסרו להוציאם מסיבות אחרות (כדוגמת האיסור שמא תוציא האישה את לכי הבושם כדי להראות לחברתה).
על משנה זו פסק עולא, כי גם רבי מאיר מודה שהוצאת דברים אלו על ידי גבר, אינה נחשבת להוצאה.
"דרך המלך" הוא פזמון שבוצע על ידי הצמד גילי וגלית (גילי נתנאל וגלית בורג) והנציג של ישראל לאירוויזיון 1989, שנערך באותה שנה בלוזאן שבמערב שווייץ.
השיר זכה ב-50 נקודות והגיע בעקבות כך למקום ה-12 מתוך 22 מתמודדים.
בשנת 1989 הגיש המוזיקאי שייקה פייקוב את שירו "דרך המלך" לתחרות הקדם אירוויזיון.
הוא גילה את הילד גילי נתנאל מראשון לציון שהיה אז בן 12, ולאחר שעמד על כישרונו המוזיקלי בחר בו לבצע את שירו בתחרות.
האמרגן והמפיק שלמה צח, שהכיר את גלית בורג שהייתה אז בת 21, הציע אותה וכך נוצר הצמד "גילי וגלית".
לאחר שזכו במקום הראשון בתחרות הקדם אירוויזיון הם נשלחו לייצג את ישראל באירוויזיון, שהתקיים בלוזאן שבשווייץ.
למקום הראשון הגיעה נציגת יוגוסלביה ריווה.
לאחר התחרות הקליט הצמד גרסה אנגלית לשיר בשם "Shine For Tomorrow" ולאחר מכן התפרק.
השיר הגיע למקום ה-20 במצעד הפזמונים העברי השנתי של שנת תשמ"ט.
בסדרה הקומית הפרלמנט הופיעה גרסה פארודית של השיר בשם "הקטור המלך", אותה מקדישים החברים לדמותו של הרופא הקטור (מריאנו אידלמן) ליום הולדתו.
דרך החיים (רוסית: Дорога жизни) הייתה נתיב תחבורה יבשתי על הקרח של אגם לדוגה, שהיה הנתיב היחיד שחיבר את לנינגרד הנצורה עם יתר ברית המועצות.
הדרך פעלה בחודשי החורף החל מנובמבר 1941 ועד לאביב 1943.
לאחר נפילת העיר שליסלבורג ב-8 בספטמבר 1941 החל מצור לנינגרד.
הנתיב היחיד לאספקת מוצרים לעיר היה אגם לדוגה.
לאור תנאי מזג האוויר באזור, האגם לא היה מנוצל להעברת סחורות.
בעקבות המצב, במהלך ספטמבר 1941 הסובייטים התארגנו והחלו להעביר סחורות דרך האגם.
עד לקפיאת האגם הועברו לעיר כ-60 אלף טון אספקה ופונו מהעיר 35 אלף אנשים.
ב-17 בנובמבר החלו בדיקות של חוזק הקרח וב-20 בנובמבר עברה השיירה הראשונה שהובלה על ידי סוסים על הקרח.
ב-22 בנובמבר החלה נסיעת משאיות והיא נמשכה עד ל-24 באפריל 1942. לאחר העברתן של כ-60-70 משאיות היה צורך לסגור את התוואי ולטפל בשיקומו.
תוואי הדרך היה כ-20-25 ק"מ משפת האגם.
העברת המשאיות בוצעה תחת הפגזה ארטילרית והפגזה אווירית קשה, במיוחד בחורף 1941-1942 כאשר העליונות האווירית הגרמנית הייתה מוחלטת.
לפי הערכות כ-25% מהמשאיות לא שרדו את המסע וטבעו באגם.
בחוף המערבי של האגם נבנו מתקני פריקה והסחורות היו מועברות לרכבות שהיו מגיעות לתחנת פינלנד במרכז העיר.
רוב המשאיות היו מתוצרת גא"ז בעלי יכולת העמסה של כ-1.5 טון.
לאורך נתיב הנסיעה נבנו עמדות נגד מטוסים, עמדות עזרה ראשונה, תדלוק וכו'.
במהלך תקופת פעילותה בעונה הראשונה בדרך החיים עברו כ-361 אלף טון סחורות כולל 262 אלף טון מזון, פונו 550 אלף אזרחים ו-35 אלף פצועים.
במהלך אביב וקיץ 1942 עברו דרך האגם מעל למיליון טון סחורות, פונו 448 אלף אזרחים והועברו לעיר כ-290 אלף חיילים.
במהלך הקיץ הונחו על קרקעית האגם כבל חשמלי וצינור לאספקת דלק.
בעונה זו הועברו מעל 200 אלף טון סחורות ופונו 89 אלף אזרחים.
ב-18 בינואר 1943, במהלך מבצע ניצוץ שחרר הצבא האדום את העיר שליסלבורג מידי הגרמנים ובכך נפרץ המצור על לנינגרד.
ההשתלטות על שליסלברג יצרה פרוזדור יבשתי ברוחב של 8 עד 11 ק"מ שחיבר בין העיר לבין שאר השטח שבשליטת ברית המועצות.
תוך פחות מ-20 יום הוקמה מסילת רכבת זמנית דרך הפרוזדור שנוצר וב-5 בפברואר רכבת אספקה ראשונה הגיעה ללנינגרד.
לאורך דרך החיים הוקמו 7 אנדרטאות ו-102 עמודי זיכרון.
המתקנים נכללים ב"טבעת התהילה הירוקה" ונבנו במהלך סוף שנות ה-60 לאורך קווי החזית שהייתה במהלך המצור.
הוקמו גם אנדרטאות לזכר דרך החיים ביישובים שהיו בסיס יבשתי להעמסה/פריקה של המשאיות בחוף המזרחי ובחוף המערבי של האגם, לאורך הדרך משפת האגם עד לעיר ולאורך הנתיב התחבורתי בגבולות העיר עצמה.
מאז 1991 נערך המרתון הבינלאומי "דרך החיים" בתוואי הדרך, לזכר אותה הדרך.
דרך הררית, אוטוביוגרפיה הוא ספר אוטוביוגרפיה שנכתב בשנת 1985 ועוסק בסיפור חייה של המשוררת הפלסטינית פדווא עבד אלפתאח אג'א טוקאן (فدوى عبد الفتاح اغا طوقان; 1917-2003) משכם.
הסיפור ראה אור לראשונה בעיתון הפלסטיני אל-ג'דיד (الجديد) ב-6 ביוני 1977 תחת הכותרת "דפים מתוך יומן" (أوراق من المفكرة), ומדי חודש ראה אור מעל דפי העיתון פרק אחד לפחות מן היצירה.
בסופו של דבר כונסו כל הפרקים לספר אחד שיצא ב-1985 על ידי דאר אלאסוואר-עכא ׁ (دار الاسوار -عكا) תחת הכותרת "רחלה ג'בליה, רחלה צעבה – סירה ד'אתיה", שמשמעותו "מסע הררי, מסע מפרך - אוטוביוגרפיה".
היצירה תורגמה מערבית לעברית בשנת 1993 על ידי רחל חלבה בהוצאת מפרש, תחת השם דרך הררית, אוטוביוגרפיה.
היצירה תורגמה גם לאנגלית, צרפתית, יפנית ויוונית.
פדווא טוקאן נחשבת למשוררת הפלסטינית המפורסמת ביותר במאה ה-20 והמשוררת הפמיניסטית היצירתית ביותר בקרב העם הפלסטיני בעידן החדש.
טוקאן כתבה יצירות ספרותיות רבות, בעיקר ספרי שירה.
כמו כן, היא פרסמה שתי אוטוביוגרפיות: "מסע בדרך הררית, מסע מפרך - אוטוביוגרפיה" (1985) ו"המסע המפרך ביותר" (1993).
את האוטוביוגרפיה הראשונה שלה, "מסע בדרך הררית", כתבה בשפה ספרותית רחוקה מפואטיקה; שפתה הייתה נייטרלית, ויצירותיה נכתבו ברוגע, התבוננות והתבודדות בלי משוא פנים.
כשמו של הספר "מסע בדרך הררית, מסע מפרך", הוא מתאר את ניסיונותיה הבלתי-נלאים של המשוררת לפלס דרך עצמאית.
ניסיונות אלה מתוארים בדרך ביטוי מיוחדת, כמאמץ הדרוש לטיפוס על הר גבוה בקרב חברה שאורח חייה מושתת על כללים נוקשים עתיקי-יומין הנטולים כל אפשרות להכרה בחיי אישה ובזכותה לחיים משלה.
סיפור חייה של טוקאן אינו רק סיפור אישי, חטטני ומציצני אלא הוא משקף את תחושותיה, מצוקותיה ואופני התנהלותה כאישה.
סיפור חיים אישי-נשי זה פותח צוהר לעולם עלום, "גן נעול" - עולמן של נשים שהמכנה המשותף להן הוא מינן וזהותן הלאומית - עולמן של נשים פלסטיניות בעיצומם של מאבקים לאומיים.
"דרך הררית" התחיל בכיבוש הבריטי והסתיים בכיבוש הישראלי ב-1967. בהקדמה של היצירה חשפה טוקאן את המטרות שהניעו אותה לתעד את סיפור חייה ולפרסמו ברבים: .
ג'וליה קרסטיבה דיברה על "האחרות האימהית" של האישה ועל כך שיצירותיה הן "יעד שיכול להיות מושג רק תמורת מחיר כבד".
אמירה זו מעלה את הזיהוי המוכר של הכוח היצירתי עם השיגעון – הדחף ליצירה כצורך לרפא בקע בעולמו הפנימי של היוצר.
ביצירתו ניתן לראות את טביעת האצבעות של נפשו, חיים פנימיים שנשפכו החוצה.
אולם טוקאן מודה בפתח היצירה שלה, שהיא לא פתחה את תיבת חייה כולה, אלא השאירה דברים יקרים ללב סגורים בתוך התיבה, הרחק מפגיעתן של העיניים המציצות.
בכל זאת היה חשוב לה לכתוב את קורות חייה כדי להאיר את הדרך הקשה בפני האחרים.
"דרך הררית" מספר על דרכה הקשה של טוקאן בתוך ביתה, הבית העתיק והגדול מבתי שכם העתיקה, המעלים בזיכרון את ההרמונות, ארמונות הנשים הכלואות שתוכננו בהתאם לצורכי החברה הפיאודלית: .
בבית הבורגני והשמרני הזה היו בנות המשפחה מוגבלות בעצמאותן, ונזקקו לחסותם המתמדת של האחים, אפילו בגיל בוגר.
כל הישג בחיי היצירה שלה – לימודים, קריאה, כתיבה ופרסום, היה מלווה בהתמודדות עם מכשולים חברתיים.
זכות ההתבטאות אסורה עליה, הצחוק והזמרה מנועים, ואפשר למשוך מהם בגנבה רק אחרי יציאת הגברים, "האדונים", לעבודתם.
העצמאות האישית היא מושג שאיננו קיים ואין לו חלק בחייה.
סיפור חייה של טווקאן (שנחשבת למשוררת הלאומית הפלסטינית), כפי שמתועד ביצירתה האוטוביוגרפית, מבטא את הרעיון שהאישי והמשפחתי הם פוליטיים.
המשפחה היא חוויה ממשית לגבי היחיד, הוא נולד אל תוכה, גדל בה, ובצילה מתעצבת זהותו.
לגבי החברה, המשפחה שהיא מאבני הבניין שלה.
היא גם מוסד בפני עצמה, מעין יחידת ייצור ותחזוקה מצומצמת של אזרחים ואזרחים בפוטנציה.
לכידות המשפחה נכפית על החברה מתוקף התרבות והסדרים חברתיים קיימים, והם אלה המעניקים לה עיקרון וסדר, היגיון ושיטה.
בעצם הכתיבה האוטוביוגרפית פרצה טוקאן מחסום שתיקה שגזרה עליה החברה הפטריארכלית והפכה מאובייקט לסובייקט.
ממעמד שולי בשיח הציבורי היא מתייצבת עתה במרכזו, מורדת בשיח ההגמוני שעניינו היחסים בין המינים ובכלל זה בדמות ההגמוניה של ה"אני" הנשי שעוצבה וגובשה על ידי הכותבים הגבריים.
האוטוביוגרפיה העניקה לטוקאן הזדמנות חד-פעמית למחאה מגדרית אישית וקולקטיבית; היא דיברה בשמה ובשם ציבור הנשים שהיא נמנית עמו וקראה תיגר על המנהגים, המסורת והתרבות ועל שולחיהם הגברים, שניסו באמצעותם לעצב את אישיותה ולחרוץ את גורלה.
אולם באוטוביוגרפיה של טוקאן יש לא רק מחאה אלא גם הצעה לסדר יום מגדרי-חברתי חדש: שחרור האישה תחילה ובעקבותיו שחרור האומה כולה.
טוקאן סבורה כי כל אימת שהחברה הפלסטינית על קברניטיה לא תפנים את הצורך המידי בריפוי חוליה החברתיים, סיכוייה לממש את יעדיה הלאומיים קלושים ואפילו אפסיים, שכן חברה הכובלת את נשותיה, שהן למעלה ממחציתו של הקולקטיב הלאומי, ושוללת מהן את חירותן לא תוכל לכונן את ריבונותה במדינה עצמאית.
יחסי טוקאן עם האנשים המשמעותיים בספר
המפגש הראשון עם אמה של טוקאן ביצירה, הוא דרך ניסיונותיה החוזרים ונשנים להפיל את עוברה (כשהרתה אותה).
כילדה חשה טוקאן כי שלא כאחיה ואחיותיה היא בת בלתי רצויה להוריה, מה שטפח בה רגשי נחיתות.
אולם בראייה לאחור הזדהתה טוקאן עם ניסיון ההפלה של אמה וגלתה הבנה למצוקותיה: נישואי בוסר, חוסר השליטה של האם בגופה, אימהות בעל כורחה, שהייתה תוצאה ישירה של הנורמה החברתית הגורסת כי האימהות, משמע לידות תכופות, היא חזות הכל..
טוקאן ערערה את מיתוס האימהות גם באמצעות סיפור השכחה של אמה את תאריך לידתה והיא שואלת: "אבל, אמא באיזה עונה, לפחות?
הייתה עונה בצחוק: באותו יום בישלתי עכובית".
בזיכרונה של האם התקשר תאריך הולדת הבת לאובדן, לשכול, לחיים חדשים בלתי רצויים הפורצים לאוויר העולם תחת חיים אהובים שנקטפו בדמי ימיהם.
מערכת הקשרים של פדווא טוקאן עם אמה מעצימים את תחושת אפסותה.
המחברת מביאה צרור דוגמאות המאששות תחושה זו- האנקדוטות והסיפורים שנהגה אמה לספר לילדיה על אודות ילדותם.
שלא כמו אחיה ואחיותיה, פדווא שנהגה להמתין לתורה, לא זכתה מעולם לשמוע עדויות משעשעות.
מערכת היחסים המורכבת בין האם לבתה הכשירה את הקרקע לעימותים נוספים ביניהן :.
יחסה של פדווא טוקאן לאמה אמביוולנטי: מחד גיסא, היא מפגינה אמפתיה כלפי סבלה של האם, ואולם מאידך גיסא, היא מודעת לכך שאף על פי שאמה הייתה קורבן הפטריארכליות היא קרבנה את בתה.
קיים כאן מרכיב של כעס על קיפוחה של הבת בטיפוח ובהזנה רגשית ומרכיב של זעם על חולשתה של האם, שלא הייתה מסוגלת להעניק לבתה כוח ומוטיבציה להיאבק ותחת זאת הנחילה לה את מורשת הנשיות הכנועה.
כך סבורה גם אדריאן ריץ' הקובעת כי.
יחסי אב ובת בחיבורה האוטוביוגרפי של טוקאן
טוקאן ציינה בכל היצירה שלה דמות של אב סמכותי, הפוסק הראשון והאחרון בכל דבר ועניין, גם האם מקבלת את מרותו ללא ערעור.
זאת הייתה ההוויה היום-יומית של טוקאן בביתה:.
כלומר "אין אל מבלעדי אלוהים" .
שלא כמו מערכת היחסים המורכבת ששררה בינה לבין אמה, כלפי אביה חשה טוקאן שוויון נפש: .
עובדה זו נבעה מהריחוק שהפגין כלפיה.
למעשה היא לא ידעה אהבת אב מהי: .
טוקאן הייתה קשורה רגשית לדודה, אח של אביה, חאג' חאפז (حاج حافظ), יותר מאשר לאביה.
כך כתבה בנושא: "הוא היה משחק איתי ומשעשע אותי, ואני הייתי חשה מתוך כך בחמימותו.
אחרי מותו של הדוד האהוב, היא עמדה פנים אל פנים מול אביה.
היחסים ביניהם ציינו את הסמכות המתועבת, והניכור בין האב לבתו הלך וגדל עם השנים, ככל שהבחין האב באישיותה המשתנה של בתו: אישיות מרדנית, סקרנית, למדנית וחקרנית שהיה בה כדי לערער על סמכותו המוחלטת.
תופעה זו לא מקובלת, שכן המבנה ההיררכי של המשפחה, המבוסס על מין וגיל, תבע מן הצעירים לציית להוריהם ולעמוד בציפיותיהם.
אישיותה השונה של טוקאן משתקפת בין השאר בסירובה לבקשת אביה לכתוב שירה פוליטית.
קודם לכן התעלם אביה משיריה ולעיתים אף זלזל בהם.
טוקאן הבת סרבה לגייס את שירתה למען הנושא הלאומי הרחוק מלבה :.
למעשה מהווה סיפור יחסיה עם אביה אות אזהרה לאמור: חברה שאינה מאמצת דפוסים הולמים במערכות היחסים בין ההורים לילדים ובמיוחד בין אבות לבנותיהם לא תגיע לשחרור הלאומי הנכסף, .
טוקאן התייחסה לפיצול האישיות אצל אביה, ושיקפה את התמונה האופיינית לגבר הערבי באותה תקופה.
היא הזכירה את הסיפור של למידת השפה האנגלית: "הם לבשו חליפות, דיברו טורקית, צרפתית ואנגלית, אכלו בסכין ובמזלג והתאהבו, אבל לנו ארבו כל פעם שהייתה מי מאתנו מנסה להגשים את עצמה כאדם...
הם היוו דוגמה מצוינת לקיפאונו של האדם הערבי ולחוסר יכולתו המוחלטת לשמור על אישיות בלתי־חצויה, דוגמה לפיצול אישיות לשניים: המחצית המתקדמת, והמחצית המושתקת".
מות אביה ב-1948, "בתוך המולת המפלה", מסמל לגבי טוקאן את מועד לידתה האינטלקטואלית כמשוררת לאומית.
קרל גוסטב יונג מכנה תהליך זה "ספרציה ואינדיבידואציה", היפרדות ויצירת האני.
אין זו הפעם הראשונה שלידה מתרחשת אגב מותו של גבר – מות דודה האהוב של אמה האיץ את מועד לידתה.
הפעם הסתלקותו של אביה פתחה בפניה את הדרך להתחברות אל ההוויה הפוליטית הסובבת אותה, זו שנמנעה ממנה בחייו.
החסך הרגשי שטוקאן סבלה ממנו בשל יחסו של אביה כלפיה, לא אפשר לה לרתום את כישוריה האומנותיים ולהספידו: , אך לעומת זאת בעקבות פטירתו .
יש כאן מוטו חוזר: מותו הפיזי של הגבר - האב אפשר את לידתה של הבת כמשוררת הלאומית.
יחסי אח ואחות בחיבורה האוטוביוגרפי של טוקאן
אבראהים טוקאן (ابراهيم طوقان), המשורר הלאומי של העם הפלסטיני, (בוגר האוניברסיטה האמריקנית בביירות ומורה בבית הספר אל-נג'אח בשכם, אשר התפרסם בזכות כתיבתו העשירה של הרבה ספרי שירה, בעיקר שירה קלאסית).
הוא הדמות היחידה בעולמה של טוקאן שראה אותה כאדם עם שאיפה ובעירה פנימית.
הוא לימד אותה שירה בבית ולמעשה, תחת חסותו (של גבר משכיל ובעל מעמד), הצליחה טוקאן לעשות את הלא ייאמן ולהשמיע את קולה כמשוררת אישה בחברה כל כך פטריארכלית ודכאנית.
הדיכוי המלאכותי של רגשות האהבה האבהיים והצורך הטבעי של פדווא טוקאן הילדה באהבה גרמו לה לחפש מקור אלטרנטיבי לחום ולחיבה.
אבראהים טוקאן אחיה היה עבורה תחליף נאות והולם לאב.
הוא היה זה שהעתיר עליה חיבה וחמלה שכה חסרו לה, היא אהבה והעריצה אותו מאוד.
בשנת 1929, כשחזר אחיה אבראהים מביירות אחרי שסיים את לימודיו באוניברסיטה האמריקנית וחזר להתגורר בשכם היא כתבה והמשיכה ואמרה .
אבראהים מילא את החלל הרגשי העצום שהותירו בה הוריה..
תרומתו הבולטת לעיצוב אישיותה ולהתפתחותה האינטלקטואלית של טוקאן הייתה בכך שחשף לפניה את עולם השירה, והוא שימש לה תחליף לדמות המורה.
בשנת 1941, נפטר אבראהים בגיל 36, אחותו פדווא טוקאן הספידה אותו, כתבה לו הרבה שירים והקדישה לזכרו את ספרה "אחי אבראהים" (1946), וספר השירים "בודדה עם הימים" (1952).
דרך הפסלים בחצרים היא מסלול טיול ומיצב אמנותי, הממוקם באזור צפון הנגב, מערבית לבאר שבע.
הגישה למקום היא רגלית, על אופניים או ברכב.
דרך הפסלים מונה 39 פסלים, המוצבים בצידי הדרך ובגבעות הסמוכות ליישוב חצרים.
העמדת הפסלים באתר החלה בשנת 2000.
יוזמי "דרך הפסלים", האמנית והאוצרת מרגה פישטיין ובעלה ישראל, הזמינו את מיטב אמני ישראל להציב בצידי הדרך ובגבעות שמסביב, יצירות המביעות אמירה אמנותית המתייחסת לסביבה ולמרחב.
תהליך האוצרות נמשך מהקמת דרך הפסלים בשנת 2000 ומאז לא נפסק.
עם זאת, מעת-לעת נגנבים פסלי מתכת מהאתר, ונעשה מהלך לחדשם או להציב אחרים במקומם.
דרך הפסלים סובבת את קיבוץ חצרים מדרום ועוברת בסמוך לשדות חוחובה.
בשני מקומות לאורך הדרך הציבה קק"ל חניונים לבילוי בחיק הטבע.
אחת משתי הבארות שהיו ברשותה של חמולת אבו יחיה - חמולה גדולה של בדווים שהתגוררה באזור עד מלחמת העצמאות.
כמו רבות מבארות הנגב שנחפרו בימי המנדט הבריטי, גם באר זו נחפרה בשנות ה-20' של המאה העשרים.
עומקה עולה על כ-30 מטרים ומימיה נשאבו במנוע אל בריכת אגירה סמוכה.
ראשוני קיבוץ חצרים רכשו בשנים הראשונות לעלייתם על הקרקע מים מהבארות של חמולת אבו יחיה.
מסביב לבאר היה בוסתן גדול.
אחדים מעצי הבוסתן שרדו עד היום, וקק"ל ממשיכה לטפח אותם ואף הוסיפה נטיעות משלה.
בגבעת הרדאר שכנה בימי הכוננות שקדמו למלחמת ששת הימים (מאי-יוני 1967) יחידה צבאית קטנה.
היחידה, שחייליה התגוררו באוהלים, תפעלה תחנת רדאר לאיתור ולזיהוי מטוסי אויב.
במהלך מלחמת ששת הימים נמצאו באל עריש פקודות מצריות שהורו להפציץ את הגבעה.
שרידי עמודים ובסיסי בטון הם כל אשר נותר מעברו זה של המקום.
במרכז המאגורה ניצב עמוד שתמך בתקרתה.
דרך המסדרון פינו את הסחף שהצטבר במשך הזמן במאגורה.
בהיעדר עדות לתעלות איסוף בסביבת מאגורת חצרים, חלוקות הדעות אם החלל אכן שימש כמאגורה.
דרך העמק הוא הכינוי הניתן לקו הדמיוני המחבר את הנקודות הנמוכות ביותר בעמק, בערוץ של נחל או בנתיבו של זרם מים.
פירוש המילה "טלווג" בגרמנית הוא "דרך העמק" ולמושג יש חשיבות בקביעת גבולות.
בזרמי מים ראויים לשיט "דרך העמק" היא גם נתיב השיט ואם מדובר בנחל המהווה גבול בין מדינות (למשל תעלת קיליה בין רומניה ובין אוקראינה), הגבול יעבור במסלול "דרך העמק" – אם לא מדובר בנתיב שיט, הגבול עובר באמצע הנחל.
דרך המלכים הוא הספר הראשון בסדרת הפנטזיה "גנזך אורות הסער" של ברנדון סנדרסון, העוקב אחר התפתחויות פוליטיות ואינדיבידואליות ביבשת רושאר - בעיקר סביב המלחמה המתחוללת בין ממלכת אלת'קאר הפדרטיבית ועשרת נסיכויות הבת שלה לבין גזע הפרשנדים.
שמו של הספר, "דרך המלכים", מתייחס לספר הגות עתיק באותו השם שהעסיק רבות את המלך גאבילר לפני מותו.
דרך המלכים מורכב מפרלוג אחד לסדרה, פרולוג אחד, אפילוג אחד, 75 פרקים, ו-9 הפוגות.
הספר יצא לאור ב-31 באוגוסט 2010 בהוצאת TOR וזכה בפרס גמל לפנטזיה ל-2011. הספר הבא אחריו בסדרה הוא "רסיסים של אור".
ברנדון סנדרסון החל לעבוד על "דרך המלכים" בסוף שנות ה-90 כתחביב שלא נועד לפרסום, וסיים את הטיוטה הראשונה בשנת 2002. פרסום הספר התעכב מכיוון שסנדרסון החליט להתמקד בטרילוגיית "הערפילאים".
ב-10 ביוני 2010 פורסמו הפרולוג, שלושת הפרקים הראשונים, והקדמה מאת סנדרסון, באתר האינטרנט של הוצאת TOR.
בהקדמה הסביר סנדרסון על תהליך הכתיבה שהתחיל כ"סיפורו של בחור שעשה את הבחירה הנכונה", אולם לאחר שסיים לכתוב את הספר, חזר ושכתב את הספר, הפעם, כשהדמות הראשית בוחרת את הבחירה הלא נכונה, ובכל זאת מגיעה בסוף למקום הנכון.
מטרתו של סנדרסון הייתה להראות ש"הבחירה הנכונה" היא לא בהכרח הטובה ביותר.
ב-8 ביולי 2010 פורסמו שלושת הפרקים הבאים (4–6) בפורמט אודיו בלבד באתר ההוצאה, וב-5 באוגוסט 2010 פורסמו פרקים 9 ו-11. TOR אמרו שהם דילגו על פרקים 7, 8 ו-10 מכיוון שהם רצו להתמקד בסיפור של קאלאדין, אחת הדמויות המרכזיות.
המלחמה החלה לאחר שהפרשנדים שלחו את סזת' להתנקש בגאבילר, מלך אלת'קאר, בערב בו שני העמים חתמו על הסכם שלום.
העלילה מתרחשת ביבשת רושאר, בעולם שבו מתחוללות דרך קבע סערות אימים, התרבות האנושית, הטכנולוגיה, חוקי הפיזיקה, הצמחים ובעלי החיים שונים ומוזרים.
חרבות רסיס ושריונות רסיס - כחיקוי של כלי הנשק של אבירי האור הקדמונים, הם כלי נשק בעלי תכונות חריגות שהופכות את נושאיהן לכמעט בלתי־מנוצחים בקרב.
כלכלה - כלכלת רושאר מבוססת על אבני חן, שנטענות באור כשהן נחשפות לסערות אימים.
לאחר שהסופה טוענת אותן, האבנים זוהרות לתקופה של כשבוע.
האבנים משמשות בסיס לטכנולוגיות שונות.
דת - הדת העיקרית ביבשת היא הדת הוורינית שלה יש אדיקויות (מעין כתות או מסדרים) שונות.
דתות נוספות, כמו התשוקות, נחשבות לעבודת אלילים.
מיתולוגיה - האגדות מדווחות על מגוון יצורים אגדיים, בהם אבות הריק - האויב שהביא על בני האדם את החורבן וההרס כל כמה מאות שנים, ואבירי האור - מסדר אגדי של לוחמים בעלי כוחות שהגן על בני האדם, ונטש אותם אחרי החורבן האחרון.
האופי הלא ברור של האגדות והסיפורים, הפך את אבירי האור לדמויות שנויות במחלוקת - מצד אחד הן מוערכות כחזקות מאוד ושליחות של האל; ומצד שני הם נחשבים לבוגדים שנטשו את בני האדם ואת האלים כשהפסיקו להגן על בני האדם.
מעמדות - מדינת אלת'קאר שבה מתרחשת העלילה העיקרית, היא מדינה בעלת חברה מעמדית, המתחלקת לאצילים בהירי העיניים, ולשאר העם כהי העיניים.
שתי האומות האלה מחלקות את האנשים למעמדות המבוססים בעיקר על צבע עיניהם - כהי העיניים (עם צבע עיניים כהה כגון חום, ירוק כהה, אפור פחם) משויכים למעמד הנאהן, ויהיו בעיקר איכרים (ואפילו עבדים).
ובהירי העיניים (עם צבע עיניים בהיר כגון כחול, צהוב, ירוק, וכו') משויכים למעמד הדאהן, ויהיו בעיקר אצילים, ובדרך כלל משכילים יותר.
בני הנאהן העשירי יהיו עבדים, ואילו בני הנאהן השני הם אזרחים מלאים בעלי זכות לנסוע ממקום למקום.
הדאהן הראשון מורכב מהמלך ומשפחתו, וכל אדם מעל הדאהן הרביעי הוא לורד בהיר/בעלים של שטחים, רכוש, משרתים, אחוזות, וכו'.
לדהאן השני נוספים כל האנשים (בהירי עיניים וכהי עיניים) שהצליחו להשיג חרב רסיס.
מנהגים - בתרבות האלת'קארית גברים מיועדים ללחימה בעיקר, ואינם מתעסקים כלל בלמידה - עד כדי כך שאינם יודעים קרוא וכתוב.
נשים הן מלומדות, וקצינים רבים מחזיקים לבלריות הקוראות וכותבות עבורם.
לפני שנים רבות היו עשרת המבשרים.
המבשרים היו בעלי כוחות אדירים, והקימו את עשרת מסדרי אבירי האור, שהגנו על רושאר מפני ההתקפות החוזרות ונשנות של אבות הריק (החורבנות), כפי שציווה עליהם אדון-הכל.
לאחר כל חורבן הם היו נכנסים אל התופת (ואם הם מתו במהלך החורבן הם הגיעו לשם אוטומטית) על מנת לשמור שמנהיגי אבות הריק יישארו בפנים, תוך שהם סופגים מהם עינויים.
ברגע שאחד המבשרים ויתר ונכנע התחיל חורבן.
בהתחלה עברו מאות שנים בין חורבן לחורבן, אך בסופו של דבר הזמן התקצר לשנים בודדות.
לאחר אחת המלחמות, המבשרים החליטו לזנוח את ברית השבועה מכיוון שלא יכלו לשאת זאת עוד, ולהשאיר את האנושות לבד, בתקווה שיחד איתם יעזבו גם אבות הריק.
רק מבשר אחד נותר - טאלנאלט'אלין, שמכונה גם "גיד האבן" ו"מבשר המלחמה", שנשאר בתופת וספג עינויים במשך 4,500 שנה.
טאלנאלט'אלין גם היה היחיד מבין המבשרים שאף פעם לא נכנע לעינויים בתופת.
לאחר זמן גם אבירי האור נטשו את משמרתם באירוע שנקרא בהיסטורית רושאר 'הבגידה' כאשר הם משאירם מאחוריהם רק את הנשקים ושריונות שלהם שנקראים נשקי ושריונות רסיס, והאנושות נותרה לבדה.
סזת' בן-בן וולאנו, חסר האמת (הוא מחויב לציית למי שנושא את "אבן השבועה" שלו) משינובאר הוא בן לעם השיני ומשרת של גזע משונה שנקראים 'פרשנדים'.
אותם פרשנדים חותמים על הסכם שלום עם המלך גאבילר, מלכה של אלת'קאר, אומה חזקה ברושאר.
הפרשנדים פוקדים על סזת' שניחן בכוחות עתיקים ומסתוריים, ונושא חרב רסיס, להתנקש במלך בזמן חתימת ההסכם.
המלך נרצח, הפרשנדים מודים באשמה, ומלחמה מתחילה.
שש שנים לאחר שפרצה המלחמה בין האלת'ים לפרשנדים בחבל ארץ שנקרא 'המישורים המנופצים' עלילת הספר מתחילה, ועוברת בין כמה דמויות.
דאלינאר קולין, אחיו של המלך שנרצח, רואה איך מלחמת הנקמה על מות אחיו הופכת למרדף תחרותי וקטנוני בין עשרת הנסיכים הנעלים של אלת'קאר אחר כסף וכבוד.
דאלינאר שמציית לתקנות הקרב העתיקות ומקפיד על המשמעת של צבאו, מנסה לגרום לשאר הנסיכים להקפיד על התנהגות נאותה יותר, ומחפש לסיים את המלחמה חסרת התועלת.
הוא רואה חזיונות במהלך סערות האימים, שבהם הוא רואה את אבירי האור הקדומים.
שוב ושוב נאמר לו בחזיונות כי עליו לאחד את ההנהגה באלת'קאר אל מול אסון העתיד לבוא.
הקרובים לדאלינאר מתחילים להטיל ספק בשפיותו ושוקלים מחדש את טענתו למנהיגות.
בעקבות החזיונות כורת דאלינאר ברית עם נסיך נעלה אחר, סאדיאס, בקרבות מול הפרשנדים, אבל סאדיאס בוגד בדאלינאר באחד הקרבות ומותיר אותו ואת צבאו להילחם לבדם על אחד המישורים המנופצים ללא דרך מילוט.
למזלם של דאלינאר קולין, אדולין בנו וצבא נסיכות קולין, קאלאדין וצוות אנשי הגשרים שבהנהגתו מחלצים את הצבא הלכוד ומסכלים את תוכניתו של סאדיאס.
קאלאדין "מבורך הסער" הוא כהה-עיניים שאומן מנעוריו כמנתח אך בעקבות שרשרת אירועים הוא מגויס לקרב מחוזות קטן של לורד מקומי בשם אמראם כדי להשגיח ולהגן על אחיו הקטן טיאן בשדה הקרב.
בקרב השלישי שלו, קאלאדין לא מצליח להגן על אחיו שנהרג.
קאלאדין נשבר, ומחליט להישאר בשדה הקרב, להגן על הטירונים, וחולם להשלח למלחמה האמיתית שמתרחשת במישורים המנופצים.
במהלך קרב מאוחר יותר קאלאדין מצליח להרוג אויב עם שריון רסיס, ובזאת להציל את חייו של הלורד אמראם.
על פי החוקים העתיקים קאלאדין היה יכול ליטול לעצמו את השריון וחרב הרסיס של האויב, ולהיות בעל מעמד של בהיר-עיניים בעצמו.
עם זאת, הוא דחה את המתנה ובוחר להעניק אותה לאחד מחייליו.
הלורד אמראם בוגד באמונו של קאלאדין ופוקד להרוג את כל מחלקתו, ולוקח את השריון והחרב לעצמו בטענה שהוא יעשה בהם שימוש יותר מועיל.
כאות תודה לקאלאדין שהצילו הוא לא הורג אותו, אלא מקעקע במצחו סימן לעבד ומוכר אותו לעבדות באשמת עריקה.
במהלך שנות עבדותו נקשרה לקאלאדין ספרנית רוח בשם סילפרניה, אשר משעשעת אותו, ומדברת איתו מפעם לפעם, וקאלאדין, המוצא בה נחמה מכנה אותה סיל.
לאחר מספר ניסיונות בריחה, קאלאדין מגיע למישורים המנופצים, אך לא כחייל כפי שחלם, אלא כעבד.
קאלאדין מסופח אל 'אנשי הגשרים' - אנשים שתפקידם הוא לשאת את הגשרים שדרכם הצבא מתנייד מעל התהומות שבין המישורים.
התמותה בקרב אנשי הגשרים היא גבוהה מאוד, עקב הימצאותם בחזית המלחמה ועקב העובדה שלא מסופקים להם מגנים.
קאלאדין נכנס לצוות של גשר ארבע, שנחשב לגשר המקולל ובעל התמותה הרבה ביותר.
קאלאדין שורד ריצת גשרים אחר ריצת גשרים, ולבסוף מואס בחייו.
הוא הולך לאחד התהומות בכוונה לקפוץ ממנו אל מותו, אך סיל מעודדת אותו לחיות ולמצוא מטרה לחייו.
קאלאדין ממונה למפקד הגשר שלו, ומחליט לאמן את צוות הגשר שלו, ובכך להפחית את שיעור התמותה בגשר.
לאט לאט הוא מצליח לגבש את הצוות בעזרת שני חברי צוות בשם טפט וסלע.
קאלאדין מחפש כל הזמן דרכים חדשות להגן על הצוות, ובאחד הקרבות הוא מאלתר מגן מהגשר עצמו.
התרגיל משבש את כל מהלך הקרב ובעקבות כך הוא מסתבך עם הפיקוד העליון של הצבא; הוא מגלה שלא סופקו לאנשי הגשרים מגנים בכוונה תחילה, כדי לעודד את הפרשנדים לירות עליהם ולפגוע בהם ולא בצבא הסדיר.
בעקבות הסתבכותו עם מפקדיו מושאר קאלאדין בחוץ בעת שמשתוללת סערת אימים, דבר שהיה אמור לגרום למותו, אך הוא נשאר בחיים ומגלה כוחות מופלאים שיש לו, שמזכירים לכמה מאנשי צוותו אגדות על אבירי האור.
קאלאדין מבין שאין טעם להמשיך כצוות גשרים, ומחליט למצוא דרך לאנשיו להימלט מחייהם כאנשי גשרים.
הוא מתחיל לאמן בסודיות את אנשי צוותו כלוחמים, בתקווה לברוח ולחיות כצבא קטן של שכירי חרב.
באחד הקרבות, הגשר של קאלאדין נשלח עם צבאו של סאדיאס להילחם בפרשנדים במישור שנקרא המגדל, ופתאום באמצע הקרב סאדיאס נסוג לאחור, ומורה לכל הצבא ולאנשי הגשרים לחזור לבסיס.
קאלאדין רצה לנצל את הנסיגה כדי להימלט יחד עם אנשי גשר ארבע.
הספקות מתחילים לכרסם בו כשהוא רואה שדאלינאר ננטש מאחור, ואז סיל משכנעת אותו לחזור ולהציל את הצבא הנצור.
הוא מחליט לחזור ולנסות לעזור לצבא המכותר לברוח.
במהלך ההתקפה קאלאדין מוציא לפועל את כוחותיו, ומצליח לחפות על נסיגת צבאו של דאלינאר, ולהציל את דאלינאר עצמו מידי נושא רסיס פרשנדי.
דאלינאר מכיר טובה לקאלאדין, וכשהם חוזרים למחנה, הוא קונה מסאדיאס את כל אנשי הגשרים, וממנה את אנשי גשר ארבע ליחידת המשמר שלו, ואת קאלאדין לקפטן.
במקביל מסופר על שאלאן דאבאר, מתלמדת צעירה המתמחה בחסותה של אחות המלך, ג'סנה.
שאלאן באה מבית אצילים מרושש מג'אה קבד, אשר מטיל הנשמה שלו נשבר ועקב כך מצוי בסכנה של פשיטת רגל.
שאלאן ביקשה להיות בת החסות של ג'סנה כדי לגנוב את מטיל הנשמה של ג'סנה.
היא מצליחה לגנוב את מטיל הנשמה, ומנסה להפעיל אותו, אך לא מצליחה.
באחת הפעמים היא מצליחה פתאום להפוך כוס לדם, ורואה מקום מוזר המלא כולו בחרוזים שחורים.
לאחר זמן דבר הגנבה מתגלה, וכתוצאה מכך היא וג'סנה מסתכסכות.
שאלאן מבינה שמטיל הנשמה של ג'סנה מזויף ונועד להסוות את יכולתה להטיל נשמה בכוחות עצמה, בלי המכשיר, וכתוצאה מזה שאלאן מבחינה כי גם לה יש את הכוח לעשות זאת.
לאחר שהיא משתפת את ג'סנה בהבנתה ומספרת לה על אותו עולם מוזר, ג'סנה מסבירה לה שזהו מקום הנקרא צללעולם, ושיש להן כוחות של מסדרי אבירי האור.
ג'סנה מחליטה לשתף את שאלאן במחקר שלה, ומגלה לה שהיא חקרה את הפרשנדים, והיא סבורה שהם אבות הריק שמוזכרים באגדות.
עם הגילוי הזה, ג'סנה מחליטה לנסוע עם שאלאן אל המישורים המנופצים, ולספר לדודהּ, דאלינאר, על גילוייה.
הפרקים העיקריים בספר מסופרים מנקודת המבט של כמה דמויות עיקריות, בזמן שקטעי המעבר מסופרים מנקודות מבטן של דמויות שונות (חלקן חוזרות ומופיעות, וחלקן לא).
סזת' בן בן וולאנו - המתנקש משינובאר.
הוא נושא חרב שנותנת לו את הכוח להשתמש בכוחות האוריים ואת היכולות של שועט רוחות.
קאלאדין "מבורך הסער" - לוחם כהה עיניים מאלת'קאר שמשרת בתור הקפטן של משמרו האישי של דאלינאר, ולפיכך הוא גם האחראי הישיר לאבטחתו של המלך אלהוקאר, אחיינו של דאלינאר.
בעברו, קאלדין היה השולייה של אביו, ויועד ללמוד רפואה, אולם בסוף הצטרף לצבאו של הלורד אמראם.
קאלאדין מגלה בהמשך שהוא "שועט רוחות"; הוא יכול להשתמש באור הסערה כדי להיות חזק יותר ומהיר יותר מאדם רגיל.
מסתובבת לידו ספרנית בשם סיל.
דאלינאר קולין - דאלינאר הוא נסיך נעלה אלת'י, ודוד המלך.
דאלינאר מנסה להקים קואליציה שתילחם באבות הריק.
היא הופכת לעוזרת והמתלמדת של ג'סנה על מנת לגנוב ממנה את מטיל הנשמה כדי להציל את משפחתה.
היא יכולה, בעזרת מבט אחד, לזכור וליצור מחדש סצנה שהיא ראתה עם צבעי פחם ונייר, ומסוגלת להשתמש בכוח של מטיל הנשמה ללא מטיל נשמה.
היא נוסעת למישורים המנופצים כדי ללמוד יותר על אבות הריק.
נאבאני קולין - אלמנתו של המלך המנוח גאבילר, אימו של המלך הנוכחי אלהוקאר, ומושא אהבת נעוריו של דאלינאר.
אלהוקאר קולין - מלך אלת'קאר, בנו של גאבילר המלך הקודם ואחיינו של דלינאר קולין.
ג'סנה קולין - מלומדת, אחותו של מלך אלת'קאר אלהוקאר ובתו של גאבילר המלך הקודם.
גאבילר קולין - מלך אלת'קאר הקודם, נרצח על ידי סזת' בן בן וולאנו.
בין חלקי הספר ישנם פרקים הנקראים "הפוגות" (Interludes), שעוסקים בדמויות שונות (לרוב דמויות משנה שמופיעות פעמים בודדות מחוץ להפוגות או לא מופיעות כלל).
ההפוגות מספקות עוד מידע על רושאר ושאר היקום בו מתרחשת העלילה, וכוללות בתוכן רמיזות וקצי חוט לעלילה הנסתרת שמתרחשת מאחורי הקלעים.
מספר הפוגהשםעלילההקשרים1אישיקדייג בשם אישיק החי במקום הנקרא 'האגם הטהור'.
מנסה לעזור לשלושה זרים למצוא אדם מסתורי המחליף תחפושות ושמות.שלושת האנשים הם חברים ברסיס השבע-עשרה, האחד הקרוי "ישרי" הוא דמו מטרילוגיית הערפילאים, והאחד הקרוי "רטנני" הוא גאלדון מאלנטריס.
השלישי הוא באון מהרומן הגרפי White Sand שלא תורגם לעברית.
במהלך הפרק הם מגיעים לשינובאר, ומנהלים איתם סחר.לומדים מעט על ההיסטוריה של סזת', על שינובאר והמדינות השונות שיש ברושאר ומהם חסרי אמת.5אקסיאס המלקטאקסיאס הוא אימיאני, גזע החי אלפי שנים, ובעל מספר יכולות על טבעיות, ומטרתו של אקסיאס היא ללקט ולקטלג את כל מיני הספרנים הקיימים.
האדון החדש טוען שסזת' לא ממש את הפוטנציאל הגלום בו, ופוקד עליו לרצוח רשימה של אנשים חשובים- כגון מלך ג'אה קבד.
ובכך לחולל סערה ברושאר.7באקסילבאקסיל ואחיו הם פושעים פשוטים הנגררים אחר אדוניתם המסתורית, הם פושטים בחשאי על ארמונות, ומשמידים את יצירות האומנות שם, דבר המתמיה מאוד את באקסיל, אך הוא חושש לשאול לפשר הדבר.הפרק נותן מידע על כוחה של שומרת הלילה, ואופן הענקת המשאלות.
כמו כן, האדונית ככל הנראה היא אחת המבשרים הידועה בשם שאלאש.8ג'ראנידג'ראניד ובעלה הם אדוקים שלקחו על עצמם מטרות - ג'ראניד חוקרת ספרנים, ובעלה חוקר ומנסה להמציא מאכלים.
בדרך מקרה הם מגלים שכאשר מודדים את הספרנים בדרך כלשהי, הם קופאים במקום ומפסיקים לזוז.9המוות לובש לבןסזת' בן-בן ולאנו חסר האמת משינובאר פורץ לארמונו של מלך ג'אה קבד בזמן סעודה רבת משתתפים, וטובח בכולם בדרכו להרוג את המלך כפי שפקדו עליו.
רגע לפני שמחסל את המלך הוא מגלה שהמלך ידע על בואו, והחליט לטמון לו מלכודת שגרמה להרג של הרבה אנשים על ידי סזת'.
סזת' הנסער שכבר איבד את שפיותו מאשים את המלך בכל המוות, והורגו.
דרך הדואר הגדולה (באינדונזית: Jalan Raya Pos, בהולנדית: De Grote Postweg) הייתה דרך ראשית באורך של כ-1,000 קילומטר, אשר השתרעה לאורך חופו הצפוני של האי ג'אווה, בעת שהשתייך למושבת איי הודו המזרחיים ההולנדיים.
הדרך נסללה בתוך שנה אחת, 1808, במהלך ימי שלטונו של הרמן וילם דנדלס כמושל המושבה.
היא נסללה בפקודתו של לואי בונפרטה, שהיה שליט ממלכת הולנד הנפוליאונית בשנות קיומה, 1806-1810. למרות שמה היא נועדה בעיקר לאפשר העברה מהירה של חיילים ואספקה לרוחב החוף הצפוני של האי, על מנת להתמודד עם אפשרות של התקפה בריטית עליו ממלזיה במהלך המלחמות הנפוליאוניות בינה לבין צרפת.
בחלקו המערבי של האי השתרעה הדרך בפנים הארץ על מנת לעקוף מכשולים טבעיים ליד קו החוף.
המצב הכספי של המושבה היה דחוק, והמושל בג'אווה התמודד גם עם התקוממויות מקומיות ביישובים באנטן ו שבחוף הצפוני.
בעקבות זאת החליט המושל דנדלס לסלול את הדרך באמצעות העבדת עובדי כפייה מקומיים.
תנאי העבודה הקשים הביאו למותם של רבים מהם (ההערכה הגבוהה ביותר נקבה במספר של 12,000 מתים).
סלילת הדרך לא מנעה בסופו של דבר את פלישת הבריטים לג'אווה, והם שלטו בה בשנים 1811-1814.
הדרך היוותה עורק תחבורה חשוב באי במהלך המאה ה-19 ולאחריה.
היא חיברה בין רוב עריה החשובות של ג'אווה, וביניהן בטאוויה (היום ג'קרטה), סמרנג וסורביה.
קיומה גם תרם להתפתחותן של ערים נוספות ששכנו לצידה, וביניהן באנדונג.
דרך החוף הצפונית של ג'אווה, אחד הכבישים הראשיים של האי, שאורכו 1,430 קילומטר, משתרעת כיום על פני מרבית התוואי המקורי של דרך הדואר הגדולה.
באתרים מסוימים באי מצויים קטעים מן הדרך המקורית.
דרך הרשע (במקור: Career of Evil) הוא רומן פשע בדיוני משנת 2015 שנכתב על ידי ג'יי קיי רולינג, ופורסם תחת שם העט רוברט גלבריית.
זהו הרומן השלישי בסדרת "קורמורן סטרייק" של רומני בלשים.
הספר שבא אחריו הוא "לבן קטלני" שפורסם בשנת 2018.
לאחר שרצח אישה, גבר לא מזוהה עוקב אחר רובין אלקוט, שאותה הוא רואה כחלק מתוכניתו לנקום בבלש הפרטי קורמורן סטרייק.
רובין, שעובדת במשך שנה אצל סטרייק, כבר חוקרת במשרה מלאה, בנוסף להיותה מזכירה.
סטרייק מפתח מערכת יחסים עם מגישת הרדיו אלין אבל ממשיך לטפח רגשות כלפי רובין, שארוסה מתיו מסתייג רבות מהעבודה שהיא עושה.
יום אחד, רובין מקבלת חבילה המכילה רגל של אישה כרותה והודעה עם ציטוט מהשיר של להקת "בלו אויסטר קאלט", "מיסטרס אוף סלומון סאלט".
סטרייק, שמכיר את השיר כאהוב על אמו המנוחה, לדה, מסיק שמישהו מעברו שלח את החבילה.
לכן הוא מנדב לבלש המפקח אריק וורדל ארבעה חשודים אפשריים, שלושה מהם הוא מכיר מזמנו ביחידה לחקירות מיוחדות:
טארנס "דיגר" מאלי, חבר כנופיית הפשע הרינגי אשר יש לו היסטוריה של שליחת חלקי גוף מנותקים, ונשלח לכלא לאחר שסטרייק העיד בעילום שם נגדו;
נואל ברוקבנק, ותיק מלחמת המפרץ ופדופיל סדרתי שסטרייק חקר, והאשים את סטרייק בכך שגזל ממנו את משפחתו;
דונלד ליינג, חייל לשעבר בגדוד הגבול המלכותי של המלך שסטרייק עצר בגין התעללות פיזית באשתו ובילדו, דבר שגרם שליינג ישוחרר בקלון וירצה עונש של עשר שנות מאסר;
ג'ף וויטקר, אביו החורג של סטרייק והחשוד העיקרי של סטרייק.
מותה של לדה ממנת יתר, מאמין סטרייק, נגרמה בגלל ג'ף, למרות העובדה שהוא זוכה.
למורת רוחו של סטרייק, המשטרה מיד ממקדת את החשד שלהם על מאלי בגלל העבר שלו בשליחת חלקי גוף בדואר.
סטרייק ורובין מחליטים לפתוח בחקירה מקבילה, שאותה הם מתחילים בסקירת "מכתבים יוצאי-דופן" שנשלחה למשרדו במשך השנים, אשר מאוחסנים במה שהזוג מכנה את "מגירת הפסיכיים".
בין אלה נמצאו כמה מכתבים מאישה צעירה שביקשה פעם את עזרתו של סטרייק בקטיעת הרגל שלה כתוצאה מדיסמורפיה גופנית .
הם מתחילים לחשוש שהרגל שנשלחה לרובין הייתה ששייכת לאותה אישה צעירה.
במהלך ויכוח על העבודה, רובין מסיקה כי מתיו שכב עם חברתו מהאוניברסיטה לאחר שרובין נשרה, דבר שמתיו מודה בו בחוסר רצון.
רובין מבטלת בזעם את האירוסים שלהם, שיכורה ואומללה בבר, היא מגלה לסטרייק את הסיבה מאחורי עזיבתה את האוניברסיטה.
סטרייק נדהם מהתגלית שרובין נאנסה ונעזבה למות ברחוב על ידי התוקף שלה באמצע הקריירה האוניברסיטאית שלה, אך מתרשם מכך שעדותה וראיותיה גרמו להרשעת האנס.
בעוד שרובין חוששת שהווידוי שלה יוביל את סטרייק להתייחס אליה בתור קורבן, סטרייק מחליט עם עצמו דווקא לא לעשות זאת.
מאוחר יותר, סטרייק נוסע לאדינבורו, שם אחד מעמיתיו לשעבר מהSIB מוצב עכשיו.
עמיתו "שוכח" לסגור את תיקו הצבאי של ברוקבנק ויוצא מהחדר בשל חוסר יכולתו לחשוף את תוכנו לסטרייק, המוגדר כעת כאזרח.
סטרייק מגלה כי הפנסיה של נואל ברוקבנק נשלחת לכתובת ב-Barrow-in-Furness .
בעודו בסקוטלנד, סטרייק גם מלווה את המכונית של עמיתו לבקר במלרוז, שם אמו של דונלד ליינג עדיין חיה.
הוא מקווה לאסוף מידע על מקום הימצאותו הנוכחי של ליינג, אבל מאוכזב לגלות שלאימו של ליינג יש דמנציה בשלב מתקדם ואינה מסוגלת לספק שום עזרה.
למזלו, סטרייק נתקל באחד השכנים שלה.
השכן הוא ידיד טוב של הוריה של רונה, אשתו לשעבר של ליינג, שהורשע בהתעללות, והוא מסכים לארגן פגישה.
במהלך הפגישה, אמה של רונה מביעה הכרת תודה עמוקה לסטרייק - שהיה האיש שגילה את בתה עירומה וכבולה למיטה - ומציעה בהתלהבות כל עזרה שהיא יכולה לתת.
היא מגלה לסטרייק כי ליינג לא היה אהוד במלרוז מזה זמן מה בשל ההיסטוריה של התנהגות אלימה, אבל הוא ניסה לאחרונה לבקר את אמו לפני שסולק בכוח על ידי האחים שלו.
אף אחד מהחשדות האלה לא אומתו מעולם בגלל הקסם האישי של ליינג בכל פעם שדיבר עם המשטרה.
לבסוף, אמה של רונה מודה כי ליינג ביקר את רונה פעם אחת מאז שעזב את הכלא ואיים להרוג אותה כנקמה על בנו, שמת מן הזנחה בזמן שרונה הייתה קשורה למיטה.
עכשיו כאשר יש ברשותו תצלום של ליינג - שאמה של רונה שמרה באמונה שיום אחד היא תצטרך לתת אותו למשטרה - סטרייק חוזרת ללונדון.
צוות החקירה של וורדל מגלה עד מהרה כי הרגל שנשלח לרובין תואמת ל-DNA לגופה שהתגלתה לאחרונה של המתכננת-קטיעה שכתבה לסטרייק את המכתב.
זמן קצר לאחר מכן רובין מקבלת חבילה נוספת, הפעם היא מכילה בוהן מן הרגל השמאלית של אותה גופה, יחד עם עוד מילים משיר של בלו אויסטר קאלט.
סטרייק מודאג מאוד מכך ששתי החבילות, בעודן מכוונות להתגרות בו באופן אישי, נמענו ונשלחו לרובין ספציפית.
כתוצאה מהפרסום השלילי שנגרר בעקבות קבלת הרגל, בשילוב עם המאמצים של סטרייק להגן על רובין מהסיכון הנשקף לחייה מידי הרוצח, נשקפת סכנה הן לעסק של סטרייק והן ליחסי העבודה שלהם.
רובין מסיעה את סטרייק בלנד רובר הישן שלה שניתן לה במתנה מהוריה, מלונדון לבארו אין פרנס לחפש את הולי ברוקבנק, האישה שמושכת את המחאות הפנסיה הצבאית של נואל.
רובין מציגה מיומנות רבה בחקירת הולי ללא נוכחותו של סטרייק, תחת מסווה של עורכת דין בשם ונציה הול, אשר החברה שלה מעוניינת לדרוש פיצויים בעקבות הפציעה הצבאית של נואל.
רובין מגלה כי הולי היא אחותו התאומה של נואל, אשר נותרה לטפל בו לאחר שעזב את הצבא, כתוצאה מפגיעה מוחית, אשר גם השאירה אותו עם עיוות פיזי.
הולי מגלה לה שלנואל הייתה נטייה להתפרצויות אלימות, אשר הרסו את דירתה יותר מפעם אחת והוא אף הכה אותה כמה פעמים.
היא מגלה כי אביהם החורג היה מטריד אותם מינית כל ילדותם וכי היא מודעת לכך שאחיה הוא פדופיל.
לאחר התפרצות אלימה במיוחד, הולי בעטה את נואל מחוץ לדירתה ואיימה לספר למשטרה על נטייתו המינית.
בייאושו הציע נואל להולי את קצבתו הצבאית תמורת שתיקתה.
הולי גם מאשרת כי נואל מאשים את סטרייק בפציעתו ויש לו אובססיה לגביו והוא מעלה את הנושא בפני כל אחד.
לפני שהיא עוזבת, רובין מצליחה לחלץ מהולי את מקום העבודה האחרון של נואל.
במסעם דרומה הם מבקרים במכון לעיסוי ב"שוק הארבורו", שם עבד ברוקבנק בתור מאבטח, ואחר כך את כתובתו האחרונה של ליינג בקורבי שם הם פוגשים את לוריין, אישה בגיל העמידה שאיתה שהה ליינג זמן קצר אחרי שעזב את הכלא.
לוריין מספקת להם מידע חשוב, כגון העובדה שליינג עכשיו סובל מדלקת מפרקים, ואף נותנת להם תמונה עדכנית יותר שבו הגוף שלו שונה כמעט באופן מוחלט ממה שזוכר סטרייק.
היא מתארת את ליינג כמצוברח אבל לא אלים, מודה שהוא גנב ממנה כסף ואת התכשיטים שלה לפני שעזב פתאום.
היא לא ידעה שהוא היה נשוי פעם או שהוא היה בכלא.
בין הנסיעות הארוכות בין הערים, סטרייק נותן לרובין לעקוב אחרי אביו החורג, ג'ף וויטקר.
סטרייק חושף בפניה שלוויטקר יש את כל הסימפטומים של נרקיסיסט פסיכופת ותמיד היה מרותק באופן מוזר ממוות.
הוא היה מצטט לסטרייק באופן קבוע קטעים מכת השטן, במיוחד אלא שמהללים את המוות.
סטרייק מדגיש, שלמרות שאמו הייתה אוהדת רוק מושבעת היא אף פעם לא השתמשה בהרואין בשמן שהיא לכאורה מתה ממנת יתר, שקרתה ממש לאחר שהתעמתה עם וויטקר על כסף.
סטרייק חושף שוויטקר שמר גופה של אישה איתו בדירה במשך חודש כמה שנים אחרי שלדה מתה.
ורגע לפני רובין וסטרייק מסיימים את מסעותיהם, סטרייק מקבל מידע שוויטקר כרגע בלונדון והוא מסרסר וכנראה גם מוכר מת'
הרוצח מכה פעמיים נוספות במהלך החקירה, חותך שתי אצבעות של הקורבן ששרד ואת האוזניים מקורבן אחר, מה שמוביל את התקשורת לקרוא לרוצח הידוע בשם המרטש משאקלוול, ובאופן רשמי המשטרה עוברת למצוד של רוצח סדרתי.
בינתיים, אחיו של וורדל נפגע ונהרג בתאונת פגע וברח, המחייבת את יציאתו מצוות החקירה.
הוא מוותר על השליטה בפרשה למפקח הבלש רוי קארבר, שהיה החוקר הראשי בפרשת לולה לאנדרי.
קארבר עדיין זועם כי סטרייק הצליח להשפיל את המשטרה בכך שפתר את המקרה, אשר קארבר עצמו קבע כהתאבדות.
הוא דואג להודיע לסטרייק כי הקו פתוח לחקירה שהוא נהנה ממנו בזמן שוורדל היה בפיקוד נסגרה ואף מאיים בפעולה משפטית אם סטרייק ימשיך בחקירה שלו.
בגלל ניסוח טכני סטרייק מסכים שלא להפריע לחקירת החשודים של קארבר, אשר שונים בהחלט משלושת החשודים שלו.
סטרייק ורובין עוקבים אחרי וויטקר לסירוגין, והם מגלים, שהוא גר בדירה עם אישה צעירה בשם סטפני, שבה הוא גם מסרסר.
רובין מבחינה בחבורות קשות של סטפני, מזדהה איתה ומנסה לעזור לה.
אף על פי שסטפני אינה מוכנה לעזוב את וויטקר, היא מגלה לרובין כי בלילה שבו הקורבן הראשון נהרג, וויטקר הכריח אותה לקיים יחסי מין עם כל הלהקה שלו במכונית מסחרית.
רובין מסכימה אפוא כי אמנם וויטקר הוא אדם מתועב, אבל הוא לא יכול להיות המרטש משקלוול.
זמן קצר לאחר שוויטקר קוטע את הפגישה עם סטפני, רובין מותקפת וכמעט נהרגת על ידי המרטש האמיתי.
היא נחתכת חתך גדול בזרוע, אבל מצליחה להפעיל אזעקת אונס אשר מושכת עזרה ומרססת אותו בעיניים בצבע אדום, למרות שהיא לא מצליחה לראות את פניו.
בעקבות התקפה זו, סטרייק מאמין שהוא זיהה את הרוצח, אבל קארבר מתעלם מכל המידע שסטרייק נותן לו.
עם זאת סטרייק מאבד את שני הלקוחות הנותרים שלו.
רובין פועלת נגד ברוקבנק ללא ידיעתו של סטרייק, מכיוון שהיא מאמינה שהוא מטריד את בנותיה הצעירות של חברתו הנוכחית.
ההתערבות של רובין מצילה את הבנות, אבל שולחת את ברוקבנק למסתור.
כשסטרייק מגלה מה רובין עשתה, הוא מסביר שקארבר חושד בה על שביקרה את ברוקבנק בהוראת סטרייק והוא מתכוון לעצור אותו על התערבות בחקירת המשטרה.
מוצף הכעס ממצבו עם קארבר, על אובדן לקוחותיו היחידים ועל ההתחמקות בקושי של רוביין מהרוצח, סטרייק מפטר אותה על התנהגות בלתי הולמת.
רובין שכולה על פיטוריה, אבל חוזרת אל מאסם בשביל החתונה הממשמשת ובאה שלה עם מתיו, אשר איתו היא השלימה.
סטרייק מנסה ליצור איתה קשר, אבל מתיו מסיר ראיות לכך מהטלפון של רובין.
עכשיו כשהוא עובד לבד, סטרייק הוגה תוכנית להכניס את הרוצח לפינה, אשר הוא בטוח עכשיו בזהותו.
הרוצח הוא דונלד ליינג, שבנה זהות מקבילה בתור ריי ויליאמס, החבר של אחותה הגדולה של הקוטעת.
יחד עם החבר בריון שלו שנקר, סטרייק מקבל גישה לדירה של ליינג אשר משמשת כבסיס פעילויות ההריגה שלו.
בפנים, הוא מותקף על ידי ליינג אבל מצליח להתגבר עליו לפני דהוא מוסר אותו למשטרה.
ברוקבנק אף הוא נתפס כתוצאה ממידע שמגיע ממקום מקלט מקומי לחסרי בית.
עכשיו ללא הלחץ מן הרוצח, סטרייק מחליט לתקן את מערכת היחסים שלו עם רובין בכך שהוא מופיע בחתונה שלה, מכיוון שההזמנה מעולם לא בוטלה רשמית בעקבות הפיטורים שלה.
אחרי פריצה רועשת לכנסייה, סטרייק מגיע בדיוק בזמן כדי לראות את רובין ומתיו מחליפים נדרים.
הרומן מסתיים כאשר רובין מסתובבת, רואה Strike, ומחייכת.
קורמורן סטרייק - ותיק מלחמת באפגניסטן וחוקר לשעבר של ה-SIB ששוחרר מחובתו הצבאית לאחר שאיבד מחצית מרגלו הימנית ממטען צד.
למרות שהוא היה יכול להישאר בSIB, הוא בחר לעזוב, כדי להימנע מהתמסדות נוחה.
מאז הוא הפך לבלש פרטי.
הוא סלבריטי קטן, בין השאר הודות לאביו זמר הרוק הידוע לשמצה ולפתרון שתי הרציחות המפורסמות של שני הרומנים הראשונים.
בתחילת הסיפור, העסק שלו פורח.
רובין אלקוט - העוזרת של סטרייק (במקור מזכירתו), שסיימה זה עתה קורס לחקירה פלילית, ששולם על ידי סטרייק.
נישואיה לארוסה מתיו קונליף, רואה חשבון, מתקרבים במהירות.
כניצולה של אונס וניסיון לרצח, היא רגישה ביותר לגבי פשעי מין.
כתוצאה מכך, היא לא מוכנה להפסיק את החקירה של נואל ברוקבנק, אחד מחשודיו של סטרייק, ברגע שהיא מגלה שיש לו היסטוריה של התעללות בילדים, ויכול להיות שהוא מתעלל מינית בבתה הצעירה של חברתו הנוכחית.
דונלד ליינג - סקוטי מהגבולות, לשעבר חייל בצבא שם הוא וסטרייק נפגשו לראשונה.
ליינג התאגרף למעשה נגד סטרייק בצבא, ונשך את פניו של סטרייק לאחר שהבין שהוא מפסיד, מה שמוביל להערת משמעת.
למרות זאת, ליינג היה בעל קסם אישי והצליח לשכנע אחרים באופיו הטוב.
עם זאת, כשהוא חוקר בעצמו, סטרייק מגלה כי ליינג התעלל פיזית באשתו וילדו.
ליינג נעצר והורשע, וריצה 10 שנים בכלא מתוך גזר דין של 16.
נואל ברוקבנק - לשעבר מייג'ור מברו אין פורנס, שירת במלחמת המפרץ הראשונה ובבוסניה, לפני שהפך לאויב נוסף של סטרייק.
הוא התחתן עם אלמנתו של חייל שנפטר, שהיו לו שתי בנות צעירות.
כשהייתה בת 12, סיפרה הבת הבכורה לחברתה מבית הספר על התעללות מינית ואיומים מצד אביה החורג.
כאשר ברוקבנק עמד בפני מעצר, סטרייק נותן לו אגרוף, מה שגרם לו לסבול מפגיעה מוחית טראומטית בעקבות שבר בגולגולת שהיה קיים לפני כן, לאחר מכן הוא העמיד פני מטורף.
טרנס 'דיגר' מאלי - גנגסטר מקצועי וחבר בסינדיקט הפשע הרינגי עם רצח קודם שנזקף לזכותו והעובדה שהוא כבר שלח בעבר חלק הגוף, מובילים את סטרייק לחשוד בו.
במבצע משותף עם מחלקת הסמים למציאת סחר בסמים, סטרייק הוא זה שחשף את הראיות אשר בגינם מאלי היה נכלא.
עם זאת, מכיוון שסטרייק העיד על הראיות בעילום שם, סטרייק מאמין שמאלי לא היה מודע לכך שסטרייק היה מאחורי מעצרו והרשעתו.
המשטרה מגלה שמאלי היה בספרד בזמן שהרגל נשלחה לרובין, ולכן מנקה אותו מהחשד בכל מה שקשור לחקירה.
ג'ף וויטקר - אביו החורג של סטרייק והאלמן של אמו של סטרייק, לדה.
וויטקר היה מבוגר רק בכמה שנים מסטרייק, והתחתן עם לדה מפני שהייתה מפורסמת, ומכיוון שהניח שיש לה הון גדול: הוא אף שכנע אותה לכתוב אותו בצוואה שלה.
לאחר מותה של לדה ב-1994, וויטקר הועמד למשפט באשמת רצח של לדה, אך נמצאה לא אשם.
עם זאת סטרייק ו "שנקר", אשר העידו בשם "הכתר", משוכנעים כי וויטקר אכן הרג את לדה.
סטרייק גם חשד בעיקר בוויטקר בשליחת הרגל הכרותה מכיוון שהשולח היה צריך לראות את לדה בעירום על מנת לדעת על הקעקוע שלה, אבל רובין מאוחר יותר מגלה תצלום עירום של לדה (עם הקעקוע גלוי) באינטרנט, אשר פותח את האפשרות של חשודים נוספים.
" שנקר" - כינויו של שותפו לשעבר של סטרייק, שאמו לקחה אותו אחרי שמצאה אותו מוכה קשות בביבים.
שנקר עובד בסחר בסמים בלתי חוקיים, הוא בן גילו של סטרייק, פרצופו טיפה מעוות, הוא קורא לסטרייק בכינוי "בונזן" והוא גם שונא את וויטקר.
הוא מוכן לעזור לסטרייק ולרובין כמעט בכל דבר תמורת כסף.
הוא עוזר לסטרייק לאתר את וויטקר, ועוזר לרובין להתעמת עם ברוקבנק, האו גם עוזר לסטרייק לתפוס את ליינג, ובסופו של דבר, גם מסיעה את סטרייק ליורקשייר בשביל החתונה של רובין.
אריק וורדל - הבלש מפקח מהמשטרה שהיה אחראי על המקרה של הרגל הכרותה.
הוא נשאר ידיד של סטרייק גם אחרי אירועי שני הרומנים הקודמים.
הוא נטש את המקרה לאחר מותו הבלתי צפוי של אחיו, שנפגע במכונית.
רוי קארבר - המחליף של וורדל, שהיה מפקח הבילוש ואחראי על המקרה של לולה לנדרי שעדיין נוטר טינה לסטרייק.
מתיו קונליף - ארוסה של רובין, רואה חשבון שלא בטוח בטיב היחסים של רובין עם סטרייק.
לאחר ויכוחים רבים ואף פרידה במהלך הרומן, מתיו מתחתן עם רובין בסיום הרומן.
אלין טופט - בת זוגו של סטרייק, נגנית כינור לשעבר ומגישת רדיו.
לינדה אלקוט - אמה של רובין שתמיד תומכת בבתה, בייחוד בזמן הפרידה שלה ממתיו.
במהלך הרומן, לינדה מבקרת את רובין בלונדון.
ב"גרדיאן " קרא הסופר, כריסטובל קנט לרומן "מטומטם אבל מהנה", עם "נרטיב מסחרר בהפצת אופיו, מיקומו ופרטיו, ללא לאות, וללא פשרות".
היא מסכמת, "הכול נמסר עם התלהבות שכזו - ובאופן מכריע, אחיזה בטוחה כל כך במזימה חכמה להפליא - שרוב הקוראים הנבונים יסערו וייהנו ממנה".
ב -30 במאי, דרך הרשע היה אחד מששת הרומנים המועמדים לתואר רומן הפשע של השנה מטעם Theakston Old Peculier.
במרץ 2017, רולינג פרסמה רמז על כותרת הספר הרביעי בסדרה בחשבון הטוויטר שלה.
מעריצה אחת ניחשה את שם הכותרת, רולינג גילתה שכותרת הספר הבא שלה תהיה " לבן קטלני" .
ב- 23 במארץ 2018 צייצה רולינג שהיא השלימה את כתב היד של " לבן קטלני" .
ההכרזה על כך שהרומנים יותאמו כסדרות טלוויזיה ל-BBC One, החל בקריאת הקוקייה .
שבוצע ב-10 בדצמבר 2014. רולינג פעלה כמפיקה בפועל של הסדרה באמצעות חברת ההפקה שלה ברונט סרטים וטלוויזיה, יחד עם ניל בלייר ורות קנלי-לטס.
שלושת אירועי הדרמה התבססו על תסריטים של בן ריצ'רדס שכתב את קריאת הקוקייה, ואת טום אדג' שכתב את תולעת המשי ואת דרך הרשע.
מייקל קיילור ביים את קריאת הקוקייה, קירון הוקס ביים את תולעת המשי, ו צ'ארלס סטורידג' ביים את דרך הרשע.
ההודעה כי טום בורק יהיה השחקן שיגלם את קורמורן סטרייק בסטרייק, פורסמה בספטמבר 2016. ההכרזה כי הולידיי גריינג'ר תככב כעוזרת של סטרייק, רובין אלקוט.
דרך הנשר הוא סרט דרמה ישראלי משנת 1990, אשר נכתב על ידי בני ברבש ואסי דיין ובוים על ידי אורי ברבש, עם אלי דנקר, נורית גלרון וגידי גוב בתפקידים הראשיים.
הסרט הוקדש לזכרו של גדי דנציג, צלם הקולנוע שנהרג מספר חודשים לפני צילום הסרט.
דניאל (דני) פלד (אלי דנקר) הוא טייס במילואים בחיל האוויר ועובד כטייס ריסוס באזרחות.
הוא נשוי למאיה (נורית גלרון) ואב לבן בשם תום (ישי גולן) העומד לפני גיוס לצבא.
תום רוצה להתגייס ללהקה צבאית אבל דני מתנגד לכך בתקיפות, וזה יוצר מתח במשפחה.
חברו הטוב של דני מימי הטייסת הוא נוימן (גידי גוב) שכעת עובד כרופא מנתח בבית חולים.
דני סובל לעיתים מסחרחורת ומדווח על כך לנוימן, ונוימן בודק אותו ומתרשם שישנה בעיה נוירולוגית.
בבדיקה CT מאבחנת הרנטגנולוגית (מירי פביאן) שלדני יש שני גידולים במוח.
האונקולוג פרופסור גטר (גדעון שמר) אומר לדני כי יש להתחיל במהירות טיפול בהקרנות וכימותרפיה.
דני נתקף בהלם, והוא מבקש מנוימן לא לומר זאת למאיה ולתום וכי הוא מבקש להמשיך לטוס, אך למרות זאת נוימן נותן הוראה לקרקע אותו ולהעסיקו בתפקיד פקידותי עד שיתנקה דמו מרעלי הריסוס.
מאיה ותום מרגישים שהתנהגותו של דני השתנתה.
כשהם מארגנים לו מסיבת יום הולדת בהפתעה הוא אינו שמח ופורש מהר לחדרו.
לאחר מכן דני מתחיל לריב עם מאיה ותום ונעדר מהבית יומיים ומאיה מודאגת.
חברתה דפנה (עירית גדרון) מתקשרת למשטרה אך תוך השיחה דני חוזר, אורז את בגדיו ואומר למאיה שהוא עוזב את הבית כי אינו אוהב אותה ונותן לה לחשוב שהתאהב באחרת.
נוימן מגיע ומספר למאיה את האמת על מחלתו של דני והיא מקבלת זאת בהלם ובבכי, ותום מקשיב לשיחה ומתוודע שהוא יודע על מחלתו של דני.
לבסוף דני רוצה להתאבד בכך שהוא קם בבוקר, מגיע למטוס ומניע אותו ללא אישור, ונוטל תרופות משככות כאבים במטרה לאבד את ההכרה, אבל תום שמסתתר במושב השני של המטוס מפתיע אותו ומעיר אותו, ובהדרכתו מצליח תום להנחית את המטוס, ולאחר הנחיתה מסתבר לכולם שדני מת.
שחקןתפקיד אלי דנקר דני נורית גלרון מאיה גידי גוב ד"ר נוימן ישי גולן תום גדעון שמר פרופ' גטר עירית גדרון דפנה מירי פביאן רנטגנולוגית
דרך הטבק הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1941 בבימויו של ג'ון פורד.
התסריט מבוסס על המחזה "דרך הטבק" של ג'ק קירקלנד (1933) המבוסס על רומן בשם זה מאת ארסקין קולדוול (1932).
המחזה מוצג בברודוויי מאז 1933 והוא במקום ה-19 ברשימת ההצגות שהוצגו לאורך זמן ובמקום שני להצגות שאינן מחזות זמר.
קולדוול נולד וגדל במזרח ג'ורג'יה וב-1930 בעת השפל הגדול חזר לביקור שם והחליט לכתוב על מצבם העגום של החקלאים המרוששים וחסרי התקווה.
הסרט הופץ בארץ ישראל המנדטורית בשם "ברחוב הטובקו".
משפחת לסטר יושבת כבר 100 שנים באזור כפרי במזרח ג'ורג'יה, שנקרא "דרך הטבק".
בעבר האזור פרח מגידולי טבק וכותנה, ומצבם הכלכלי היה מצוין, אבל עם השנים המצב הלך והדרדר וכיום הם גרים בבית מט ליפול על אדמה שכבר אינה שלהם.
אבי המשפחה הוא ג'יטר לסטר (צ'רלי גרייפווין), אשר מתאפיין בבטלנות ואנאלפביתיות, לבוש סחבות, שמתפרנס ממכירת גזרי עצים במכונית המקרטעת שלו.
הוא מסרב בעקשנות לעבור לעיר ולהיות פועל בבתי החרושת לטכסטיל.
אתו גרה אשתו, עדה (אליזבת פטרסון), בנו דוד חובב המכוניות ומוגבל קצת בשכלו, בתו אלי מיי בת 23 (ג'ין טירני), שמשדרת מיניות, אבל כמעט אינה פותחת את פיה.
חתנו, לאב בנסי (ווארד בון) נשוי לבתו פרל, אבל היא בורחת ממנו.
כשלאב מגיע להתלונן על כך, ובידיו שק עם לפת, מתנפלים עליו הלסטרים הרעבים וחוטפים את השק כדי לאכול מיד את הלפת.
לאחר שמצפונו מציק לו, הוא מבקש מחילה מהאחות בסי.
למקום מגיע טים הרמון (דיינה אנדרוז), בנו של בעל האדמות, ביחד עם הבנקאי שלו מר פיין (גרנט מיטשל).
ג'יטר מבקש הלוואה אבל טים מודיע לו שהאדמה כבר בידי הבנק והבנקאי פיין מוכן להחכיר לו תמורת 100 דולר לשנה.
בבניין סמוך גרה בסי רייס (מרג'ורי רמביו), אלמנה בת 50, שמטיפה לכולם לחזור לדת ולשיר מזמורים דתיים.
היא מודיעה לג'יטר כי ברצונה להינשא לדוד.
ג'יטר מרוצה, מכיוון שיודע כי ברשותה כסף מהביטוח של בעלה המנוח.
אולם הוא מתאכזב, כשהיא קונה לדוד מכונית חדשה בסכום של 800 דולר.
דוד נוהג במכונית בפראות וגורם לה נזקים.
ג'יטר מבקש לנסוע איתם העירה לקנות עצים.
הם משתכנים במלון ובלילה בורח ג'יטר עם המכונית, נתפס על ידי שוטר ומובא לחקירה, שם הוא פוגש את בסי ודוד.
לאב מגיע שוב לג'יטר, ובוכה על בריחת פרל, וג'יטר מציע לו את אלי מיי שהיא "רווקה זקנה" בת 23, והיא שמסכימה מיד ומצטרפת ללאב.
ג'יטר לא מצליח לגייס 100 דולר והבנק מבקש לפנותו.
הם אורזים את מטלטליהם הספורים וצועדים לעבר בית מחסה אבל בדרך עוצר אותם טים, נותן לג'יטר 50 דולר לחצי שנה ו-10 דולר לקניית זרעים.