tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חומר זה ישמש אותו ליתר דיוק בציוריו ההיסטוריים.
ב-1888 צייר את אחד מציוריו המפורסמים ביותר, "ורדי אלאגבאלוס", המבוסס על סיפור בחיבור "היסטוריה אוגוסטה" על הקיסר הרומי אלאגבאלוס (204–222) שערך אורגיה בהיכל מלא ורדים ופרחים נוספים.
לקראת סוף ימיו עסק גם בעיצוב תפאורות ותלבושות לתיאטרון ואף בעיצוב רהיטים, לרוב בשילוב אלמנטים מצריים-קדומים או רומאים בסגנון פומפיי.
ב-1909 נפטרה אשתו האהובה ללא ילדים.
אלמה-טדמה נתקף שוב בבעיות בריאותיות, בשלהן נסע עם בתו היחידה מנישואיו הראשונים לעיר המרחצאות ויסבאדן, שם נפטר ב-25 ביוני 1912 בגיל 76. אלמה-טדמה נקבר בקריפטה של קתדרלת סנט פול בלונדון.
אלמה-טדמה זכה בפרסים ואותות רבים במהלך הקריירה שלו.
בין היתר זכה בחברות במסדר ההצטיינות ובמדליית כבוד בתערוכה העולמית של פריז (1889).
אחד ממאפייני סגנונו הוא הריאליזם בו מצוירים חומרים, בעיקר שיש ואבנים אחרות וכן בדים, פרחים, מתכות וחומרים אחרים.
צבעיו העשירים שואבים ממסורת הציור הפלמי.
ציוריו היו פופולריים והתאימו לאופן בו ביקש בציבור הוויקטוריאני לראות אמנות, בהירה, מדויקת ומהנה בה מאכלסים אנשים נאים אירועים היסטוריים קלאסיים, תוך התייחסות למחקר והידע הארכאולוגי.
בשנותיו האחרונות של אלמה-טדמה הפך סגנון זה לבלתי רלוונטי, עם עלייתם של סגנונות כמו הפוסט אימפרסיוניזם, הפוטוריזם, הפוביזם והפוטוריזם וציירים כגוגן, מאטיס ופיקאסו.
רק בשנת 1962 ערך סוכן האמנות רוברט איזקסון בניו יורק תערוכה ראשונה מיצירותיו מאז מותו.
בהמשך, עם התגברות ההתעניינות בתקופה הוויקטוריאנית, עלתה קרנו בקרב אספנים וחוקרים.
ב-4 בנובמבר 2010 נמכרה יצירתו "מציאת משה" במכירה פומבית בבית המכירות סותבי'ס ב-35,922,500 דולר אמריקני וקבע שיא חדש ליצירה מהתקופה הוויקטוריאנית (לאחר שלא הצליח להימכר במחיר פתיחה של 252 לירה שטרלינג במכירה פומבית ב-1960).
ניקולסון הוא קצין בדימוס בדרגת לוטננט גנרל בחיל הנחתים של ארצות הברית.
ב-1979 סיים לימודיו במכללה הצבאית של קרוליינה הדרומית ("סיטאדל").
שירת כמפקד מחלקה בגדוד השלישי של דיוויזיית הנחתים הראשונה, כקצין גיוס של חיל הנחתים ומפקד מחלקה בבית הספר לקצינים של המארינס.
פיקד על פלוגה רובאית בגדוד השלישי של רגימנט הנחתים השביעי ועל פלוגה בגדוד הראשון של רגימנט הנחתים התשיעי.
בשנים 1990–1993 הדריך באקדמיה הימית של ארצות הברית ולאחר מכן יצא ללימודים במכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית והשלים תואר שני.
ב-1994 הוצב בירושלים כחלק מכוח המשקיפים של UNTSO.
בשנים 1995–1997 שירת כסגן מפקד גדוד הסיור הממוכן השני של דיוויזיית הנחתים השנייה ובשנים 1997–1999 שימש קצין אג"ם של הדיוויזיה.
ב-1999 מונה למפקד הגדוד השני ברגימנט הנחתים השני.
בתקופת פיקודו נשלח הגדוד לאזור קוסובו כחלק מיחידת המשלוח ה-26 של הנחתים.
ב-2001 מונה לסגן מפקד רגימנט הנחתים השני.
למד במכללת ההגנה של נאט"ו ברומא ושירת כקצין תכנון במטה נאט"ו בבריסל.
ביולי 2004 מונה לקצין אג"ם של דיוויזיית הנחתים הראשונה שהוצבה ברמאדי שבעיראק.
ב-14 בספטמבר 2004 מונה למפקד רגימנט הנחתים הראשון שהוצב בפלוג'ה, באותו היום נפגע מפצצת מרגמה שהרגה את קצין הקשר שלו.
ניקולסון נפצע באורח קשה ופונה לגרמניה ולאחר מכן למרכז הרפואי הלאומי של הצי במרילנד.
לאחר מספר ניתוחים ותקופת שיקום חזר בסוף השנה לשירות בעיראק.
ביולי 2005 מונה למפקד רגימנט הנחתים החמישי שהוצב בפלוג'ה בשנים 2006–2007. במהלך הלחימה בעיראק נהרגו 221 מחיילי הרגימנט ונספחיו.
על פועלו עוטר ניקולסון באות לגיון ההצטיינות עם סימון V לאומץ לב.
לאחר שהועלה לדרגת בריגדיר גנרל מונה לסגן מפקד פיקוד פיתוח הלוחמה של הנחתים בבסיס קוונטיקו.
פיקד על חטיבת המשלוח השנייה של הנחתים שהוצבה במחוז הלמנד באפגניסטן.
שימש עוזרו הצבאי הבכיר של סגן מזכיר ההגנה של ארצות הברית וקצין אג"ם של כוח הסיוע הביטחוני הבינלאומי באפגניסטן.
ביוני 2013 מונה למפקד דיוויזיית הנחתים הראשונה, וב-11 בספטמבר 2015 הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד כוח המשלוח השלישי של חיל הנחתים שמפקדתו באוקינאווה שביפן.
שניים מבניו שירתו בחיל הנחתים, ואף היו תחת פיקודו בעיראק ובאפגניסטן.
לורנס סטיינהרדט היה דיפלומט ועורך דין יהודי-אמריקאי.
בתקופת מלחמת העולם השנייה כיהן כשגריר ארצות הברית בברית המועצות ובטורקיה והיה מעורב בהצלת יהודי הונגריה.
היה שגריר ארצות הברית הראשון שנהרג בתקופת כהונתו.
שטיינהרדט נולד בשנת 1892 בניו יורק.
בזמן מלחמת העולם הראשונה שימש סמל בחיל האפסנאות בצבא ארצות הברית והיה חבר הפדרציה של ציוני אמריקה וקהילת ציון האמריקאית.
סיים לימודי משפטים באוניברסיטת קולומביה ועבד במשרד עורכי הדין "גוגנהיימר, אונטמאייר ומרשל", שבו היה שותף דודו סמואל אונטמאייר.
בשנת 1932 עבד בצוות הקמפיין לנשיאות של פרנקלין רוזוולט.
בשנת 1933 מינה אותו רוזוולט לשגריר ארצות הברית בשוודיה, בשנת 1937 הוא מונה לשגריר בפרו, ובשנת 1939 לשגריר בברית המועצות.
ב-23 בפברואר 1940 כתב מכתב ממוסקבה למחלקת המדינה האמריקנית, שבו דיווח כי אין סימנים להשתלטות סובייטית.
ההשתלטות אכן התרחשה כעבור כמה חודשים, ביוני 1940.
ב-12 בינואר 1942 הוא מונה לשגריר ארצות הברית בטורקיה.
בתפקיד זה, ובמיוחד לנוכח היותו יהודי, מילא תפקיד מרכזי בהצלת יהודי הונגריה מברגן-בלזן.
כמו כן מילא תפקיד משמעותי בסיוע לאנשי רוח דגולים רבים שנמלטו מאירופה כדי למצוא מקלט בטורקיה.
בשנת 1945, מינה אותו הנשיא טרומן לשגריר בצ'כוסלובקיה, לאחר מכן ב-1948 מונה לשגריר בקנדה.
ב-28 במרץ 1950, בעת כהונתו כשגריר בקנדה נספה בתאונת מטוס ליד אונטריו במהלך נסיעתו לארצות הברית, סטיינהרדט נקבר בבית הקברות הלאומי בארלינגטון.
סטיינהרדט היה נשוי לדולסי ייטס הופמן ואב לבת.
לורנס "לארי" סטייגר היה ארכאולוג אמריקאי, פרופסור לארכאולוגיה של ארץ ישראל במחלקה לשפות ולציוויליזציות של המזרח התיכון הקדום באוניברסיטת הרווארד ומנהל המוזיאון השמי.
בין השנים 1985 ל-2016 ניהל את חפירות משלחת ליאון לוי לאשקלון.
סטייגר נולד בעיירה קטנה כחמישים ק"מ מצפון-מערב לקולומבוס, אוהיו, ולמד באוניברסיטת הרווארד, שם סיים תואר ראשון בהצטיינות ב-1965. את עבודות התואר השני והשלישי עשה בהנחיתם של חוקרי המקרא פרנק מור קרוס וג'ורג' ארנסט רייט , שניהם תלמידיו של אולברייט.
נושא התזה שלו היה "חקלאות עתיקה במדבר יהודה: מקרה בוחן של הבקעה בתקופת הברזל".
לאחר שסיים את הדוקטורט שלו ב-1972 הועסק באוניברסיטת שיקגו בתפקידי הוראה ומחקר במסגרת המכון האוריינטלי וקודם במשך הזמן עד לדרגת פרופסור מן המניין.
ב-1986 חזר סטייגר להרווארד וקיבל את קתדרת קרן דורות לארכאולוגיה של ישראל, בה החזיק עד לפרישתו.
סטייגר לימד קורסים בארכאולוגיה של ארץ ישראל ובתנ"ך והיה חבר פעיל בבית הספר האמריקאי לחקר המזרח (ASOR).
עבודתו הארכאולוגית החשובה ביותר של סטייגר נעשתה במשלחת ליאון לוי לאשקלון, שאותה ניהל מאז 1985. זה הוא אחד המיזמים הארכאולוגיים הגדולים והממושכים ביותר בישראל.
תוצאות החפירות פורסמו על ידי המוזיאון השמי בהרווארד והוצאת Eisenbrauns בסדרה בת עשרה כרכים שכותרהּ "Ashkelon".
אחד הממצאים ייחודיים שנמצאו על ידי משלחתו של סטרינגר באשקלון היה בית קברות לכלבים, ובו שרידי 1,000 כלבים קבורים בצורה מכוונת.
לפני עבודתו באשקלון פעל סטייגר בחפירות בקרתגו בתוניסיה, באידליון שבקפריסין, בתל גזר ובתל חסי.
סטייגר דבק בדרך כלל בתיארוך המסורתי של ממלכת ישראל המאוחדת של דוד ושלמה.
Stager, בעריכת ג'יי דייוויד שלון, ובהוצאת Eisenbrauns.
ביולי 2016 הוענק לסטייגר פרס פרשיה שימל מטעם מוזיאון ישראל על תרומתו לארכאולוגיה של ארץ ישראל וארצות המקרא.
ב-2018 ראה אור ספר סטייגר – כרך ל"ג בסדרת "ארץ ישראל" בהוצאת החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה בשיתוף המכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
לורנס שלדון סטרולוביץ' , נודע בעיקר כלורנס סטרול, הוא משקיע ומיליארדר יהודי-קנדי.
עיקר פעילותו העסקית מתרכזת בתחום האופנה.
מחזיק באוסף גדול של רכבי פרארי ומשמש כבעלים של קבוצת מרוצי הפורמולה 1 אסטון מרטין (נקראה בעבר רייסינג פוינט).
בנו, לאנס, מתחרה כנהג בקבוצה.
סטרול החל את פעילותו כיבואן של המותג פייר קרדן ולאחר מכן ראלף לורן לקנדה.
בשנת 1989 הקים, יחד עם המשקיע ההונג קונגי סיילס צ'ו, את חברת "Sportswear Holdings" שרכשה את השליטה במותג טומי הילפיגר.
השניים הובילו אסטרטגיה של התרחבות המותג לאביזרים, בשמים, מכנסי ג'ינס וזיכיונות על המותג באירופה ובאסיה.
תחת ניהולם הוכפלו מכירות המותג בכל שנה עד להנפקת החברה בשנת 1992. בשנת 2006 מכרו את החברה בסכום של 1.6 מיליארד דולר.
בתחילת שנות האלפיים השקיעו השותפים בחברת התכשיטים "Asprey & Garrard".
בשנת 2003 רכשו 52% מהמותג מייקל קורס תמורת 85 מיליון דולר ובשנת 2011 מכרו את חלקם בכ-1.9 מיליארד דולר.
סטרול מחזיק באוסף מכוניות גדול, הכולל כמה עשרות דגמי פרארי.
בשנת 2013 רכש במכירה פומבית פרארי 275 GTB ספיידר מודל 1967 תמורת 27.5 מיליון דולר, סכום שיא באותו הזמן ששולם עבור פרארי.
האוסף כולל גם מספר רכבים מתוצרת מקלארן ופורד GT40. בנוסף, מחזיק סטרול בסוכנות למכירת רכבי פרארי בקוויבק.
בשנת 2000 רכש את מסלול מרוצי המכוניות מון-טרמבלה (Mont-Tremblant) בקוויבק.
באוגוסט 2018 רכש את קבוצת פורס אינדיה, המתחרה באליפות הפורמולה 1, לאחר שנקלעה לקשיים כלכליים ושינה את שמה לרייסניג פוינט.
בינואר 2020 עמד בראש קבוצת משקיעים שהשקיעה 182 מיליון ליש"ט תמורת 16.7% ממניות חברת אסטון מרטין.
לאחר הרכישה מיזג את פעילות קבוצת המרוצים עם פעילות החברה והקים מחדש את קבוצת המרוצים המתחרה תחת השם אסטון מרטין החל מעונת 2021.
לורנס נולד במונטריאול למשפחה יהודית.
אביו, ליאו סטרולוביץ' היה גם הוא יזם בתחום האופנה.
סטרול נשוי לקלייר-אן, מעצבת אופנה, ממוצא בלגי.
בבעלותה מותג האופנה "Callens", הקרוי על שם משפחתה לפני נישואיה.
לאנס, בנו הבכור, הוא נהג מרוצים המתחרה באליפות הפורמולה 1 עבור קבוצת אסטון מרטין.
סטרול השקיע רבות בקידום קריירת המרוצים של בנו.
על פי הערכות שונות הסכום שהושקע בו מילדותו עד שהגיע לפורמולה 1 עומד על 80 מיליון דולר.
בתו, קלואי, היא זמרת פופ.
לורנס הלפרין היה אדריכל נוף יהודי-אמריקאי, מחשובי אדריכלי הנוף המודרני במחצית השנייה של המאה ה-20. לורנס היה בין מובילי הדרך לתכנון נוף ופיתוח מודרניים בצפון אמריקה אחרי מלחמת העולם השנייה.
עבודתו הידועה ביותר היא אנדרטת פרנקלין דלאנו רוזוולט בוושינגטון הבירה שנחנכה בשנת 1997. הוא היה שותף לתכנון טיילת ארמון הנציב בירושלים יחד עם אדריכל הנוף הירושלמי שלמה אהרונסון.
הלפרין זכה בפרסים רבים, כולל מדליית תומאס ג'פרסון באדריכלות והמדליה הלאומית לאמנויות המוענקת על ידי נשיא ארצות הברית.
לורנס הלפרין נולד וגדל בברוקלין שבניו יורק למשפחה יהודית מבוססת ממוצא בלארוסי.
אביו, שמואל הלפרין היה יבואן של מוצרי מדע, ואמו, רוז לוריא הלפרין, כיהנה פעמיים כנשיאת ההסתדרות הציונית הדסה וכיו"ר הסניף האמריקאי של הסוכנות היהודית לארץ ישראל.
השפעת הוריו הייתה רבה ומשמעותית.
בריאיון עם צ'ארלס בירנבאם בשנת 2003, אמר: "הסיבה, שבחרתי באמנות ואדריכלות נוף כל כך מהר, היא ההורים שלי, הם היו מנטורים שלי".
בשנת 1929 יצא עם הוריו לטיול בר מצווה לאירופה, ובסופו הגיע לישראל לחגוג את בר המצווה שלו בירושלים.
בשנת 1933 ביקר שוב בישראל והתגורר שנתיים בקיבוץ עין השופט.
בין השנים 1935 ו-1942 למד לתואר ראשון במדעי הטבע באוניברסיטת קורנל, ולתואר שני בתכנון גנים באוניברסיטת ויסקונסין, ולאדריכלות נוף בבית ספר לאדריכלות באוניברסיטת הרווארד.
בין מוריו היו ולטר גרופיוס ומרסל ברוייר (אנ'), ממייסדי בית הספר באוהאוס לעיצוב ובניה ומחלוצי הסגנון הבינלאומי, ואדריכל הנוף קריסטופר טורנאד (אנ') .
בשנת 1940 נישא לאנה הלפרין לבית שומן (אנ'), רקדנית אוונגרד.
במלחמת העולם השנייה, בשנת 1944, שירת בחיל הנחתים במעבורת "מוריס" באוקיינוס השקט.
הלפרין נפצע כשספינתו נחצתה לשניים בהתרסקות מטוס מפציץ טורפדו יפני נקג'ימה B5N.
בין השנים 1945 ו־1948 עבר בחברה של אדריכל הנוף טומס צ'ורש (אנ').
שלושתם תכננו את גן דונל, Donnell Garden,סמל אייקוני של העיצוב המודרניסטי שלאחר המלחמה במחוז סונומה בקליפורניה.
בשנת 1949 פתח לורנס הלפרין את משרדו Lawrence Halprin & Associates בסן-פרנסיסקו.
להלפרין היו 60 שנות יצירה, בשנים 1949 עד 2009, בתחומי עשייה רבים ומגוונים, החל מתכנון גינת פנטהאוז וכלה בתכנון פארקים לאומיים וכבישים מהירים.
הלפרין נפטר בשנת 2009 בגיל 93.
ללורנס ואנה הלפרין נולדו שתי בנות, דריה הלפרין (אנ), פסיכולוגית, סופרת ורקדנית ורנה הלפרין, תרפיסטית מורשית באמנויות, צלמת דוקומנטרית
1962-1967 - הוביל תוכנית עיצוב The Sea Ranch בשטח של 500 דונם לחוף האוקיינוס השקט מצפון לסן פרנסיסקו שכולל השפעות של מבנה הנוף החופי ותופעות הרוח ושחיקת המים.
בשנות השישים של המאה העשרים משרדו התמקד בפרויקטים של תכנון במרחב העירוני.
1960 - תוכנית עיצוב נוף של אנדרטת החוף המערבי West Coast Memorial to the Missing of World War II לזכר חיילים אבודים מלחים, נחתים ושומרי החוף במלחמת עולם השנייה.
1960 - תכנון רחבת הקמפוס גבעת רם, האוניברסיטה העברית, ירושלים.
1962-1965 - כיכר Ghirardelli Square סן פרנסיסקו, הלפרין השתמש בהמרה של מבנים היסטוריים למודלים מודרניים.
מבקרת האמנות לאויז האקטבל כתבה שהפארק ע"ש אירה קלר הוא "אחד החללים העירוניים החשובים ביותר מאז הרנסאנס".
1974 - 1997 Franklin Delano Roosevelt Memorial אנדרטת פרנקלין דלאנו רוזוולט, וושינגטון די.
ביצירה זו יצר הלפרין סוג חדש של הנצחה: ארבע גלריות או חדרי גן, נבנו ברצף נרטיבי כדי לספר את הסיפור של ארצות הברית בארבע החירויות שלדברי פרנקלין דלאנו רוזוולט, כל אדם זכאי ליהנות מהן בכל מקום בעולם.
החירויות הן: חירות הביטוי וההבעה, חירות הדת, חירות ממחסור וחירות מפחד.
חדרי ההנצחה, מפלים ובריכות מים, נבנו בעיקר מאבן גרניט אדום, כדי לבטא את השברים ואת מהפך הזמנים.
האנדרטה כוללת גם 10 פסלי ברונזה ו-21 כתובות מגולפות, ציטוטים מנאומיו של רוזוולט ומשיחות רדיו עימו.
הפרויקט היה חידוש גדול באדריכלות הנוף בכך שנבנה בשטח של כביש מהיר והיווה מיזוג בין סביבה עירונית לבין סביבה טבעית.
1987 - 2002 השתתפות בתכנון טיילת ארמון הנציב, יחד עם שלמה אהרונסון וברוס לוין.
2002 - גישה למפלי יוסמיטי Yosemite Falls, בפארק הלאומי יוסמיטי Yosemite National Park
1999 - לוי שטראוס פלאזה Levi Strauss Plaza, סן פרנסיסקו המתואר כ"נווה זן, Zen oasis, של עצי ערבה, מים, סלעים ושביל מתפתל בעיר העסוקה".
אמני אדריכלות נוף מודרנית, ובהם לורנס הלפרין, יצרו השקפת עולם חדשה על אמנות ואדריכלות נוף בפרט.
בריאיון עם Charles Birnbaum, ציין לורנס הלפרין שאמנות היא לא צורה או דמות מעשה ידיו של האמן, אלא היא מה שאנו מרגישים לגביה.
מימי לימודיו באוניברסיטת הרווארד, תפיסתו האמנותית הושפעה מאסכולת הבאוהאוס שדגלה בהבחנה בין אמנות אליטיסטית לבין הדגשת האדם וצרכיו הפשוטים.
לאורך כל הקריירה שלו הוא שאף ליצור חללים שאנשים יחיו בהם חיי שותפות ואינטראקציה, יחוו אותם בחיי יומיום ויושפעו מהם.
לכן, ולא במקרה, רוב פעילותו התרכזה ביצירת נופים עירוניים.
הוא יצר שפה חדשה של עיצוב נוף, כמו קרקע שבורה, שסועת טרסות היוצרות כוריאוגרפיה ותנועה של גופים ומזרקות.
לורנס הלפרין היה פעיל בוועדה המייעצת לבית הלבן לשימור הטבע (The advisory committee on recreation and natural beaty) והוועדה לשימור מקומות היסטוריים (אנ).
הפעילות הרבה בזירה חברתית והיקף העבודה במשרדו נתנו לו הזדמנות לטיפוח כישרונות צעירים, כמו Angela Danajieva (אנ), Charles Moore (אנ).
רבות מעבודותיו של לורנס הלפרין הוזנחו עם השנים בשל חוסר תקציב והעדר תחזוקה מתמדת, וקיימת ביקורת על כך שיש צורך לשפץ את האתרים ולשמרם במצבם המקורי.
אנה הלפרין (אנ'), אשתו, היא אחת ממייסדות המחול הפוסט-מודרני בארצות הברית.
הם נפגשו באוניברסיטת ויסקונסין בהיותם סטודנטים והתחתנו בשנת 1940.
שיתוף הפעולה וההשפעה ההדדית בין הזוג הלפרין החלה עוד בתקופת לימודי האדריכלות של לורנס באוניברסיטת הרווארד.
אנה יזמה שיעורי ריקוד לסטודנטים לאדריכלות במטרה ללמוד איך חללים מרחביים משפיעים על התנועה של האדם.
בשנות ה-60 ארגן הזוג הלפרין סדנאות "ניסוים בסביבה" Experiments in Environment, בהשתתפות רקדנים, אדריכלים, מוזיקאים, סופרים, מורים ופסיכולוגים.
הסדנא נועדה לחקור את התאוריה של יצירה קולקטיבית ובין-מקצועית תוך מודעות לסביבה.
הסדנא היוותה בסיס לפיתוח שיטתו של לורנס הלפרין בעיצוב קהילתי.
בהשראת הסדנאות הללו פיתח הלפרין שיטה המכונה "מחזורי RSVP" (אנ') המהווה מדריך לכל תהליך יצירה, ובפרט בתהליך תכנון עיצוב.
את השיטה הוא מציג בספרו "מחזורי RSVP: תהליכים יצירתיים בסביבה האנושית" (1969).
השיטה בנויה על בסיס משאביו האישיים של כל אדם ואדם, העשרתם של אלה באמצעות מפגש עם רעיונותיהם היצירתיים של אנשים נוספים, היכולת לעבד, לבקר ולשנות רעיונות אלה על ידי החלפתם ברעיונות חדשים ובחינת התוצר האמנותי בכל רגע מחדש.
השיטה יושמה בפרויקטים ציבוריים בטקסס, וושינגטון, וירג'יניה ובמשרדו במרכז העיר קליבלנד, ארצות הברית.
ללורנס הלפרין היה קשר עמוק לישראל.
הוא נולד למשפחה ציונית, חגג את חגיגת בר המצווה שלו בירושלים, ולאחר סיום לימודיו הגיע לישראל והתנדבבקיבוץ עין השופט בין השנים 1933 - 1957 .
על הקשר שלו עם ישראל כתב:
בשנת 1955 ביקר הלפרין בישראל והמליץ על תוכניות ראשונות לעיצוב מכון ויצמן, המלצות אשר ייושמו בהמשך על ידי אדריכלים ישראלים.
בשנת 1957 הוא שב לישראל כדי לתכנן שטח פתוח בקמפוס גבעת רם של האוניברסיטה העברית בירושלים.
לורנס הלפרין היה שותף בתכנון הרחבת שביל הגישה למוזיאון ישראל, שלא קיים כיום, בעקבות השיפוצים שבוצעו במקום.
לורנס הלפרין השתתף בתכנון הגן הלאומי כרמל.
אחרי מלחמת ששת הימים טדי קולק מינה את הלפרין לחבר בוועדה המייעצת הבינלאומית לענייני ירושלים.
במסגרת הוועדה המייעצת תכנן הלפרין שלושה פרויקטים: מדרחוב ומתחם רחוב בן-יהודה, פרויקט הרובע (שלא יצא לפועל) וטיילת ארמון הנציב.
פרויקט הטיילת כלל שלוש טיילות: טיילת שרובר, שתוכננה על ידי תלמידו של לורנס הלפרין, שלמה אהרונסון, טיילת האס שתוכננה על ידי לורנס הלפרין ושלמה אהרונסון, וטיילת רודה גולדמן שתוכננה יחד עם עמיתו ברוס לוין, שאף הוא למד בברקלי ולפני עלייתו לארץ עבד עם הלפרין.
הרשימות שהלפרין כתב בתחילתו של פרויקט ארמון הנציב, מעידות כי נישבה בקסמה של ירושלים:
1964 מדליה של המכון האמריקאי לאדריכלות למקצועות הסמוכים (אדריכלות נוף) - AIA Medal for Allied professionals
1969 התקבל כחבר באגודה אמריקאית לאדריכלי נוף - ASLA
1970 נבחר כחבר לשם כבוד למכון לעיצוב פנים אמריקאי.
1976, 2003 - מדליה של אגודה אמריקאית של אדריכלי נוף - ASLA
1979 מדליה ע"ש תומאס ג'פרסון באדריכלות
1979 מדליית זהב עבור הישגים נכבדים באדריכלות נוף - AIA
1987 התקבל כחבר לאקדמיה לאומית של עיצוב - National Academy of Design
2002 פרס של אקדמיה לאמנויות בווארית ע"ש פרידריך-לודביג סקל לאדריכלות נוף - Friedrich-Ludwig-von-Sckell-Ehrenring.
הוכרה גבוהה ביותר בתחום אדריכלות נוף.
לורנס גומז דה לאון (בספרדית: Llorenç Gomez de Leon; נולד ב-3 בנובמבר 1991) הוא כדורגלן חופים עבר ספרדי ששיחק בעמדת החלוץ בנבחרת ספרד בכדורגל חופים.
בתחילת הקריירה לורנס שיחק כדורגל במדי ז'ימנסטיק טרגונה, אך נפצע באותה התקופה והיה זקוק לניתוח.
לאחר הניתוח, הומלץ ללורנס לשחק כדורגל חופים כחלק מתהליך השיקום.
במהלך תהליך זה, הוא נחשף לענף ואף שיחק בקבוצת כדורגל החופים של העיר בה נולד, טורדמברה.
לאחר זמן מה, הוא זומן לנבחרת ספרד בכדורגל חופים על ידי המאמן חואקין אלונסו.
בשנת 2012, לורנס זכה עם ז'ימנסטיק טרגונה באליפות ספרד.
בנוסף לכך, באותה העונה הוא הוכתר לשחקן המצטיין וסיים כמלך השערים עם 18 שערים.
בשנת 2013, לורנס זכה עם הנבחרת הספרדית במונדיאליטו ואף סיים כמלך השערים של הטורניר לצד בלשיור הפורטוגלי עם 7 שערים.
בחודש ספטמבר של אותה השנה, לורנס ונבחרת ספרד סיימו כסגנית מחזיקת גביע העולם בכדורגל חופים, כשלורנס הוא השחקן שכבש את השער הבודד בהפסד 5–1 נגד מחזיקת הגביע, נבחרת רוסיה.
באותה השנה, כוכב הנבחרת, ראמירו אמארל, פרש וכתוצאה מכך החולצה מספר 10 התפנתה.
לורנס מחשיב את אמארל כמאסטר שלו והוא אכן זה שלבש אחריו את מספר חולצה זה.
בשנת 2014, לורנס זכה בתואר השער היפה ביותר ונבחר לנבחרת החלומות העולמית במהלך טקס הענקת הפרסים של ארגון כדורגל החופים העולמי (BSWW).
לורנס זכה שוב בפרסים מטעם הארגון ארבע שנים מאוחר יותר, כשנבחר לשחקן הטוב ביותר בעולם ופעם נוספת לנבחרת החלומות העולמית.
כמו רבים משחקני כדורגל החופים הבכירים בעולם, לורנס שיחק עבור המון קבוצות במדינות שונות.
חלק מהקבוצות שבהן שיחק הן ז'ימנסטיק טרגונה, ברצלונה וטורדמברה (ספרד), טראצ'ינה (איטליה), צ'ארג'רס בזלנד (שווייץ), אל וואסל (איחוד האמירויות הערביות), ספירספור (טורקיה), קריסטל סנקט פטרבורג, צסק"א מוסקבה ולוקומוטיב מוסקבה (רוסיה), דינמו בתומי (גאורגיה), מלווין (אורוגוואי), KP לודז' (פולין) ובני "פלפלה" כפר קאסם (ישראל), הן במסגרת הליגות והן במסגרת תחרויות בינלאומיות.
לורנס מתגורר בטורדמברה, מקום מרכזי שבו ענף כדורגל החופים מתקיים.
יש לו שלוש אחיות והוא דוד ללא פחות משבעה אחיינים ואחייניות.
ללורנס יש תעודת מאמן בדרגה א' מטעם אופ"א.
מוקדמות גביע העולם בכדורגל חופים
לורנס מונסון הוא שחקן אמריקאי.
מונסון נולד ביונקרס שבניו יורק.
ב-1982 נבחר לשחק בסרט הבתול האמריקאי האחרון, הגרסה האמריקאית לסרט הישראלי אסקימו לימון את התפקיד המקביל לדמותו של בנצי.
יוצר הסרט בועז דוידזון בחר בו לתפקיד בעת שהיה בן שש עשרה, זאת על מנת לשמור על אותנטיות שכן מדובר בסרט נעורים.
ב-1984 שיחק בסרט הרביעי בסדרת סרטי האימה יום שישי ה-13.
ב-1985 שיחק בסרט מסכה את חברו של הנער רוקי.
ב-1987 שיחק בסרט הטלוויזיה "Gaby: A True Story" אודות חייה של גבריאלה ברימר, סופרת בעלת שיתוק מוחין שפעלה לקידום זכויותיהם של בעלי מוגבלויות.
ב-1988 הופיע בסרט הפשע "אהבה מסוכנת".
ב-1993 שיחק בסרט והתזמורת ממשיכה לנגן ועל תפקידו היה מועמד לפרס בטקס פרסי הטלוויזיה "CableACE Award".
בשנה זו גם הופיעה בסרט "Lies and Lullabies", העוסק באישה בהריון המכורה לקוקאין.
ב-1994 הופיע בשלושה פרקים של בוורלי הילס 90210.
ב-1997 שיחק בסדרה של NBC "נסיך רחוב" (Prince Street), שירדה מהמסכים לאחר שידור של שני פרקים.
בשנים 1999–2000 הופיע בארבעה פרקים של ER.
ב-2000 שיחק בסרט "Sharing the Secret", אודות נערה המתמודדת עם בולמיה.
ב-2003 שיחק בסרט הפעולה "Marines", אותו הפיק בועז דוידזון.
לורנס ג'ון דילייני הוא מדען ואיש עסקים אמריקאי, שבין השנים 1999–2001 כיהן כסגן מזכיר חיל האוויר של ארצות הברית לרכש ולזמן קצר ב-2001 כיהן כמזכיר חיל האוויר בפועל.
לורנס דילייני למד באוניברסיטת קלארקסון, שם סיים תואר ראשון ב-1957 ותואר שני ב-1958, שניהם בהנדסה כימית.
לאחר מכן הוא למד באוניברסיטת פנסילבניה וב-1961 קיבל תואר דוקטור בהנדסה כימית.
בשנים 1961–1962 עבד דילייני במכון לניתוח ביטחוני בוושינגטון די.
ולאחר מכן היה במשך שנה עמית מחקר במכון פריץ האבר בברלין.
ב-1963 הוא הצטרף לתאגיד אירוספייס בלוס אנג'לס, שם הוא עבד כמנהל קבוצת המחקר לטכנולוגיות ההנעה שלהם ושל משרד הטילים הבליסטים הבין-יבשתיים המתקדמים שלהם עד 1968. לאחר מכן ועד 1975 הוא עבד בתאגיד מרטין מריאטה וושינגטון כמנהל התוכניות המתקדמות שלהם ולאחר מכן בדנוור, כמנהל חטיבת המערכות הימיות שלהם.
בשנים 1975–1981 הוא היה מנהל בחברת R&D Associates בוושינגטון.
לאחר מכן ועד 1989 הוא עבד בחברת SAIC, בתחילה כסגן מנהל המגזר המדעי הצבאי ומגזר מערכות המידע ולאחר מכן כמנהל קבוצת מערכות המידע.
לאחר מכן ועד 1994 הוא היה שותף מנהל בחברת Montgomery & Associates.
בשנים 1994–1997 הוא היה האחראי על הפעילות באירופה של חברת Braddock Dunn & McDonald בברלין ומנהל קבוצה בחברת IABG במינכן.
לאחר מכן ועד 1999 הוא היה מייסד ונשיא של חברת Delaney Group Inc.
ב-1999 מינה הנשיא ביל קלינטון את דילייני כסגן מזכיר חיל האוויר לרכש.
הוא שימש בתפקיד זה עד 2001. ב-2001 הוא כיהן גם כתת-מזכיר חיל האוויר בפועל ומינואר ועד מאי אותה שנה הוא כיהן גם כמזכיר חיל האוויר בפועל.
עם סיום עבודתו בממשל, היה דילייני לנשיא והמנהל הכללי של חברת Arete Associates בלוס אנג'לס.
ב-2003 הוא הצטרף לL3 טכנולוגיות והיה לנשיא והמנהל הכללי שלה.
בשנים 2005–2015 הוא שימש כחבר חבר הנאמנים של אוניברסיטת קלארקסון.
לורנס ויינר היה אמן יהודי-אמריקאי שהתפרסם כנציג זרם האמנות המושגית שהתפתח בשנות ה-60 מן המינימליזם.
יצירותיו שהיו משתמשות תכופות בטקסטים עם אותיות דפוס מוצבות תכופות על קירות בהקשר אמנותי של עיר או של נוף ומעבירים דרכם מסרים בעלי ממד הומניסטי, אוניברסלי ופוליטי.
ויינר חילק את זמנו בעיקר בין ניו יורק ואמסטרדם.
לורנס ויינר נולד בשנת 1942 ברובע ברונקס של ניו יורק כבן לבעל חנות ממתקים יהודי.
אחרי שסיים בגיל 16 את התיכון סטייווסנט עבד בעבודות שונות: על מכלית נפט, כסוור בנמל, בפריקת קרונות רכבת.
למד פחות משנה במכללת האנטר ואחר כך טייל בטרמפים ברחבי צפון אמריקה.
בדרך בנה מבנים קטנים אותם נטש בשולי הדרך.
נחשב לאחד ממייסדי האמנות המושגית הפוסטמינימליסטית, לצד אמנים כמו דאגלס הובלר, רוברט בארי, ז'וזף קוסוט וסול לוויט.
ויינר החל בקריירה האמנותית שלו בימי שיאו של האקספרסיוניזם המופשט.
בגיל 19 הציג את יצירתו הראשונה: Cratering Piece (חפץ מכתשי).
זאת הייתה "יצירת פעולה" מורכבת מחומרי נפץ TNT שפוצצו בו זמנית בארבע פינות של שדה בעיר מיל ואלי על יד סן פרנסיסקו, במחוז מרין של קליפורניה.
בהמשך בשנות ה-1960 המוקדמות יצר ויינר למשך שש שנים מספר מכתשים כאלה כפסלים אינדיבידואליים בעזרת פיצוצים בנוף הקליפורני.
ב-1964 בניו יורק גילה האמן חוסר עניין הולך וגובר בציור כחפץ יחיד, וביצע שורת ציורים שחיקו את מוטיב אות הכוונון של הטלוויזיה.
קרא להם "ציורי פרופלור" ויצר אותם בפורמטים ובטכניקות מגוונות מאוד.
בתערוכה בגלריה של סת זיגלאוב בניו יורק ב-1964 תמחר אותם באותו מחיר.
מה שעניין אותו הייתה האידיאה של ציור ולא הציור כחפץ.
הוא החל ליצור סדרת יצירות שבהן חוסר עניינו בחפצים בלט עוד יותר.
"על מנת ליצור תמונה מתוך בד, הספיק לי לקחת מלבן, להסיר מלבן מתוך הבד, בדרך כלל בפינה, מה שנראה לי הכי נוח, אחר כך להעביר אותו בתרסיס צבע, ולשים עליו רצועה אחת למעלה ואחרת למטה....
אחר כך ביקשתי מהלקוח לבחור בצבע, בגובה, בממדי המלבן שגזרתי, מכיוון שאלו דברים ללא חשיבות אמיתית.
עם שיטה חדשה זו התפקידים התבהרו: ויינר הציע מבנה והלקוח בחר בצורה הסופית של הציור.
בסוף אפריל 1968 הוזמן ויינר יחד עם רוברט בארי ועם קרל אנדרה להשתתף בתערוכה משותפת במכללת וינדהם בפאטני במדינת ורמונט.
ויינר הציג "מהדקים, יתדות, חבל, דשא".
הסטודנטים זעמו על אי הבנת הפסל והרסו אותו.
ויינר קיבל בהבנה את תגובתם.
הוא שם לב ששכח די מהר, במה החליף את החלקים ה"מוסרים".
כשסול לוויט ניסח ב-1968 את "הסעיפים על האמנות המושגית", גם ויינר שהחליט לא להעמיד את עצמו בעמדה דומיננטית, כתב "הצהרת הכוונות" משלו.
מכאן ואילך הציג ויינר, בלי שיהיה לא משנה, או את הפסל, שיצר הוא עצמו (או מישהו אחר) או את ה"מבע" (énoncé) שלו.
הטקסט המוצג על ידי ויינר איננו לדבריו ה"מבע" של מיזם, אלא הצורה הטקסטואלית של יצירות שכבר התגשמו.
הטקסט הופך בעיני ויינר לצורה המיטבית, מכיוון שהיא היחידה המבטיחה ללקוח שיגשים מחדש או לא, את מה שתואר.
הטקסט הפך לחומר הגלם עצמו של העבודה של ויינר, וכל דבר שעליו ניתן להדביק טקסט הפך לכשיר להצגה בפני הקהל.
ברוח הדברים האלה, הספר הפך אצל ויינר לאחד השיטות העיקריות להצגת עבודתו.
בשנת 1968 יצר את ספרו הראשון "Statements" (משפטים), ספר קטן בכריכה רכה בן 64 עמודים ובו תיאור העבודות שביצע ויינר בעבר.
הוא הוצא בהוצאה לאור לואי קלנר וסת זיגלאוב.
ויינר השתתף בזירוקסבוק Xeroxbook שהוצא לאור גם הוא על ידי זיגלאוב בשנת 1968.
החל מתחילת שנות ה-1970 המדיום הראשי של אמנותו היו העתקים על הקירות של ה"מבעים" שלו.
עם זאת הוא עבד גם עם וידאו, קולנוע, ספרים, פסקולים, פיסול, מיצג, אינסטלציה ורישום
יצירותיו מוצגות בגלריות לאו קסטלי בניו יורק ואיבון לאמבר בפריז.
כיום הוא מיוצג על ידי גלריית מריאן גודמן
במשך שלושים שנה התגורר לורנס ויינר עם אשתו לאליס ברחוב בליקר בניו יורק.
מאוחר יותר עברו לדירה וסטודיו בווסט וילג'.
2017 - פרס וולף בתחום האמנות (ישראל) (יחד עם לורי אנדרסון)
(האבן על הלוח) באטלייה בניו יורק
352 מגזרים מנוגדים) ציור בגיר כחול על קיר, במוזיאון לאמנות של טולון
1971 : IN AND OUT - OUT AND IN - AND IN AND OUT - AND OUT AND IN , (פנימה והחוצה - החוצה ופנימה - ופנימה והחוצה - והחוצה ופנימה) באוסף ז'ילסן -מולה -וייאוויל (Ghislain Mollet-Viéville) המופקד במוזיאון לאמנות מודרנית ועכשווית MAMCO בז'נבה, מאז פתיחתו ב-1994
(המרכז הלאומית לאמנויות ולתרבויות) בגרנובל
(צר השער אולם המים מוצאים את רמתם) במוזיאון Grand Curtius (גראן קורטיוס) בליאז',
(מונח) על נקודה קבועה (נלקח) מנקודה קבועה מס.
717 - אינסטלצית-קיר באותיות לבנות מאפוקסי שנקנתה בשנת 2000 על ידי ממשלת צרפת ונמצאת בפריז, בגני טווילרי
1968 : מכללת וינדהם, פאטני, ורמונט
2013 / 2014 :כתוב על הרוח, מוזיאון סטדלייק, אמסטרדם
(מהדורה ראשונה : ג'ק ונדלר, לונדון 1972.)
לורנס אוליפנט היה חבר הפרלמנט של בריטניה בפרת' בין 1832–1837. הוא היה ליברל ודעותיו החזקות בנוגע לרפורמה גרמו למחלוקת.
לורנס היה בנם הבכור (משבעה ילדים) של אבנעזר אוליפנט, השביעי מקונדי, ומרי, בתו השלישית של סר ויליאם סטירלינג מארדוך.
משפחתו של לורנס התגוררה בסטראת'ארן.
מתוך ששת אחיו, שניים נפטרו לפני בגרותם ושלישי נפטר לפני גיל ארבעים.
סר אנתוני אוליפנט היה השופט הראשי של ציילון.
בנו של סר אנתוני היה לורנס אוליפנט הסופר, הדיפלומט, עורך הדין, הנוסע והמיסטיקאי המפורסם.
לוטננט קולונל ג'יימס אוליפנט היה יו"ר חברת הודו המזרחית הבריטית.
אוליפנט היה חבר פרלמנט, נבחר לפני כן ואחר כך לאחר השינוי במערכת הבחירות שהוכנס על ידי חוק הרפורמה משנת 1832. הבחירות הראשונות שלו התנגדו בחריפות בגלל תמיכתו ברפורמת הבחירות.
מניפסט הבחירות שלו היה שנוי במחלוקת באותה מידה וכלל התנגדות לאנשים שקיבלו מקומות, פנסיות או מחסומים (ביטול חסות, פרוטקציוניזם ופריבילגיה); עוינות לעבדות; התנגדות למונופולים ולעוולות חוקי התירס; דרישות לרפורמה בבורגס הממשלתי, כך שייבחרו על ידי כל האזרחים (ולא רק על ידי האליטה).
אוליפנט עתר לפרלמנט לביטול חוקי התירס בשנת 1834. עברו עוד אחת-עשרה שנים עד שהפרלמנט הצביע להכניס את הביטול לתקנון.
אוליפנט הציג עתירות לפרלמנט להקמת בתי משפט מחוזיים בסקוטלנד, אחר נגד מערכת חסות הכנסייה בסקוטלנד ואחת להחזרת כל המשרדים שבוטלה בהמלצת הוועדה הנבחרת למשרדים ללא כוחות, בשנת 1810, 1811, וכן 1812, ושל ועדת הכספים בשנת 1817. הוא היה גם אחד מחברי הפרלמנט שהגישו עתירה לקיום טוב יותר של השבת.
בשנת 1833 עתר אוליפנט גם לפרלמנט לביטול העבדות הקולוניאלית.
בשנת 1834 הוא עתר לפרלמנט לביטול חובת הבולים על קבלות.
רק בשנת 1964, 131 שנים מאוחר יותר, נכנס הדבר לתוקף.
לורנס אופורי הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת הקשר במוריירנסה.
אופורי התחיל את הקריירה שלו באקדמיה לכדורגל מערב אפריקה.
בקיץ אופורי חתם בליישואש מהליגה הפורטוגלית השנייה.
ב-12 במאי 2018 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד פמליקאו.
בינואר הושאל לפיירנסה עד לסיום העונה מליגת העל הפורטוגלית.
ב-6 באוקטובר 2020 אופורי הושאל לארוקה.
ב-5 בדצמבר 2020 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 1-2 נגד אוליבריינסה.
ב-3 בפברואר 2022 אופורי הושאל למ.ס.
לורנס ויליאם לוין היה היסטוריון אמריקאי.
הוא נולד במנהטן ומת בברקלי, קליפורניה.
הוא נודע כמי שקידם את הרב-תרבותיות ואת ה"היסטוריה מלמטה" - חקר ההיסטוריה מנקודת המבט של אנשים רגילים.
הוא התמחה בחקר התרבות בדרום ארצות הברית, בתוכה תרבות השחורים.
לוין למד בסיטי קולג' של ניו יורק ב-1955, והשלים תואר שני ודוקטורט באוניברסיטת קולומביה ב-1962, שם למד אצל ריצ'רד הופשטטר.
הוא לימד באוניברסיטת פרינסטון מ-1962 עד 1963, ולאחר מכן באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, מ-1963 עד 1994. לאחר פרישתו מברקלי, לימד באוניברסיטת ג'ורג' מייסון מ-1994 עד 2005.
הוא השתתף במפגשי זכויות אזרח בברקלי ובדרום, ובתנועת חופש הביטוי.
הוא התחתן עם קורנליה רוטשר לוין ב-1964, איתה כתב את "The People and the President: America's Conversation with FDR" ("האנשים והנשיא: שיחתה של אמריקה עם FDR [הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט]").
נולדו להם שני בנים, יהושע לוין ויצחק לוין, והיה להם בן חורג, אלכסנדר פימנטל.
לוין היה עמיתי מקארתור ב-1983, נבחר לאקדמיה האמריקנית לאמנויות ולמדעים ב-1985 והיה מחזיק קתדרת פולברייט בהיסטוריה מטעם אוניברסיטת קליפורניה - ברקלי לאוניברסיטת סידני ב-1988. הוא היה נשיא ארגון ההיסטוריונים האמריקאים בשנים 1992–1993 וקיבל מלגת גוגנהיים ב-1994. פרס על שמו ניתן על ידי ארגון ההיסטוריונים האמריקאים.
לורנס אטי-זיגי הוא כדורגלן גנאי המשחק בעמדת השוער בקבוצת סנט גאלן מליגת העל השווייצרית ובנבחרת גאנה.
אטי-זיגי החל את הקריירה המקצוענית שלו ברד בול זלצבורג ובליפרינג, קבוצת המילואים של המועדון.
ב-10 ביולי 2017 חתם בסושו מליגת המשנה הצרפתית.
ב-24 בינואר 2020 חתם בסנט גאלן מליגת העל השווייצרית.
ב-10 באוקטובר 2017 ערך אטי-זיגי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת גאנה, בניצחון 0–3 על נבחרת ערב הסעודית במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת גאנה בטורנירים גביע אפריקה לאומות 2019 וגביע אפריקה לאומות 2021.
לורנס מקדונלד היה פסל סקוטי.
מקדונלד נולד ב-15 בפברואר 1799 בפינדו גאסק בפרתשייר, סקוטלנד למרגרט מוריסון ואלכסנדר מקדונלד.
הוא היה חניך כסתת אבן אצל תומאס גיבסון, שבנה אז את הבית המלכותי של מוריי, מחוץ לפרת'.
כשהגיע לאדינבורו פגש את האדריכל ג'יימס גילספי גרהם, שהיה פטרון נאמן.
ב-26 בפברואר 1822 הוא נכנס לאקדמיה לאמנות, אדינבורו בפיקארדי פלייס.
בסוף 1822 הוא נסע לרומא כדי להמשיך ללמוד, שם ביצע כמה פסלים, בין היתר את זה של ג'ון מארי, הדוכס הרביעי.
ב-1823, יחד עם גיבסון, ואמנים נוספים, הוא הקים את האקדמיה הבריטית לאמנויות ברומא, שבה המשיך כנאמן עד מותו.
לאחר כארבע שנים הוא חזר לאדינבורו, ושם הפיק פסלים של ג'ון וילסון וג'ורג' קומב.
בשנת 1829, הוא שלח את פסל החזה של ג'ון מרשל (חבר פרלמנט) לאקדמיה המלכותית, והמשיך לתרום לתערוכות שלאחר מכן.
בסתיו 1829, הוא הציג במוסד המלכותי, אדינבורו, קבוצת פסלים מהמיתולוגיה.
ב-1829 הוא נבחר כחבר באקדמיה הסקוטית, וב-1832 הציג כמה פסלים, כולל של ג'יי גיבסון לוקהארט.
לעיתים רחוקות הוא תרם לתערוכות בסקוטלנד והתפטר מחברותו באקדמיה הסקוטית ב־1858.
ב-1832 חזר לרומא, שם תפס עמדה מובילה כפסל, ובעיקר ייצר פסלי דיוקנאות, בסיוע אחיו הבכור, ג'ון, ובנו, אלכסנדר.
פסל החזה של פיליפ הנרי, נמצא כעת בקנט, ועותק נמצא בגלריה הלאומית לפורטרטים, לונדון.
הוא גם הכין פסלים של וולטר סקוט (1831), פאני קמבל, סר דייוויד ביירד.
בין יצירותיו ניתן למנות את 'נערה ויונת דואר', 1835, ו'אורידיקה', 1849. 'יוליסס והכלב שלו', שהוצג בתערוכת פריז של 1855, הפסל זכה להערצה רבה, והפך לרכושו של לורד קילמורי.
כמה פסלים הוכשרו על ידו כשהיה ברומא, כולל ויליאם ברודי.
לורנס בנדר ( נולד ב-17 באוקטובר 1957) הוא מפיק קולנוע יהודי-אמריקאי.
במהלך הקריירה שלו, הסרטים שבנדר הפיק זכו ב-36 מועמדויות לפרס אוסקר, מתוכן זכו בשמונה פרסים.
בנדר התפרסם בזכות הפקת הסרט "כלבי אשמורת" בשנת 1992 ומאז הפיק מספר סרטים של קוונטין טרנטינו, בהם "ספרות זולה", "להרוג את ביל" "להרוג את ביל חלק 2" ו"ממזרים חסרי כבוד".
בנוסף, הפיק שלושה סרטי תעודה, שהבולט ביניהם הוא "אמת מטרידה" (2006), שזכה בפרס אוסקר לסרט התיעודי הטוב ביותר.
הוא היה מועמד שלוש פעמים לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר על הפקת הסרטים "ספרות זולה", "סיפורו של ויל האנטינג" ו"ממזרים חסרי כבוד".
בנדר נולד למשפחה יהודית בברונקס, ניו יורק, וגדל בניו ג'רזי, שם אביו היה פרופסור להיסטוריה בקולג' ואמו הייתה גננת.
הוא תיאר את עיר הולדתו צ'רי היל באותה תקופה כ"לבנה לגמרי ואנטישמית".
הוא למד בתיכון צ'רי היל מזרח, שם החליט להמשיך בקריירה כמהנדס אזרחי.
סבו היה מהנדס אזרחי והוא שמע שיש משרות טובות בשטח.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת מיין ב-1979 עם תואר בהנדסה אזרחית..
במהלך לימודיו באוניברסיטה, בנדר גילה עניין בבלט.
לאחר סיום לימודיו, המשיך לרקוד וקיבל מלגה ללהקת המחול של לואי פלקו.
הוא עבד כרקדן במשך זמן מה, עד שסדרת פציעות סיימה את קריירת הריקוד שלו.
בשנות ה-80 עבד בנדר כגריפ בסדרת האנתולוגיה "Tales from the Darkside".
בשנת 1989 הפיק, יחד עם סם ריימי, את הסרט "Intruder", עבורו גם שותף לכתיבת הסיפור.
לאחר שפגש את טרנטינו בשנת 1990 וקיבל את התסריט של "כלבי אשמורת", הוא הסכים להפיק את הסרט, שהפך להצלחה מסחרית.
הוא חתם על הסכמים עם אולפני מירמקס ו-Fox 2000 Pictures
מאז מאי 2005, בנדר תורם בלוגים לאתר הפינגטון פוסט.
ב-8 בפברואר 2018 פורסם כי בנדר היה אחראי לטיוח תאונת דרכים על סט הצילומים של הסרט "להרוג את ביל", שתבעה אומה תורמן כי כמעט הרגה אותה.
בשנת 2009, הפיק בנדר את הסרט של טרנטינו "ממזרים חסרי כבוד", שהיה מועמד לפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר.
היה זה שיתוף הפעולה האחרון בין בנדר לטרנטינו.
בשנת 2012, הפיק את הסרט "קוד שמור" בכיכובו של ג'ייסון סטיית'ם.
בשנת 2016 היה מפיק בפועל של הסרטים "היער", "שתיקה" של מרטין סקורסזה, ו"הסרבן" של מל גיבסון.
ב-2024 הפיק בנדר את הסרט איך ילדים מתגלגלים.
בנדר מופיע בהופעות קמע במספר סרטים שהפיק: הוא גילם שוטר שרודף אחרי מר פינק ב"כלבי אשמורת", לקוח במסעדה המכונה "היפי עם שיער ארוך" בסרטים "פרש", "ספרות זולה" ו"ארבעה חדרים", פקיד מלון ב"להרוג את ביל: חלק 2", וברמן בסרט "קוד שמור".
בנדר הפיק את הסרט התיעודי "אמת מטרידה" משנת 2006, שהגביר את המודעות לשינויי האקלים וזכה בפרס אוסקר לסרט התעודה הטוב ביותר.
בנדר הוא פעיל חברתי ופוליטי ותומך במגוון מטרות.
הוא מכהן כחבר במועצת המנהלים של The Creative Coalition, חבר במועצה ליחסי חוץ ובמועצת האוקיינוס השקט.
בנדר גם חבר במועצה המייעצת של מכון UCLA לאיכות הסביבה ולקיימות, וכן חבר בקמפיין Global Zero.
בשנת 1994 זכה הסרט "ספרות זולה" בפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן.
בנדר קיבל את פרס מפיק השנה בפסטיבל קאן בשנת 2001, ובכך הפך לאדם השלישי שזכה בפרס והאמריקאי הראשון לעשות זאת.
בשנת 2005, הוענק לו פרס לפיד החירות על ידי האיגוד האמריקאי לחירויות אזרחיות.
בשנת 2011 הוכרז בנדר כגיבור חיות הבר על ידי הפדרציה הלאומית לחיות הבר.
במהלך הקריירה שלו, הסרטים שבנדר הפיק או היה מפיק בפועל זכו בסך הכל בשמונה פרסי אוסקר.
סיפור על שתי אחיות (1989)
בנות הפאוור פאף: הסרט (2002)
ריקוד מושחת 2: לילות האוונה (2004)
לורנס וונג שיון צאי (נולד ב-18 בדצמבר 1972) הוא כלכלן ופוליטיקאי סינגפורי המכהן כראש הממשלה הרביעי של סינגפור מאז 2024 ושר האוצר מאז 2021. וונג חבר במפלגת הפעולה העממית (PAP), הוא חבר הפרלמנט מאז 2011.
לפני שנכנס לפוליטיקה, וונג עבד במשרד המסחר והתעשייה, משרד האוצר ומשרד הבריאות.
וונג היה יושב ראש משותף של ועדה רב-משרדית שהוקמה על ידי הממשלה בינואר 2020 כדי לנהל את מגפת הקורונה בסינגפור.
כשר האוצר, הוא פיקח על העלאה הדרגתית של מס הסחורות והשירותים (GST) שממשלתו של לי דגלה בו עד ל-9% ב-2024, לעומת 7% שנקבעו מאז 2007. באפריל 2022, הוא נבחר למנהיג צוות הדור הרביעי של ה-PAP, מה שהציב אותו בתור מועמד מוביל לרשת את לי.
וונג נכנס לתפקיד סגן ראש ממשלת סינגפור ב-13 ביוני 2022, וכיהן לצד הנג סווי קיט.
ב-26 בנובמבר 2022, וונג מונה לתפקיד החדש שנוצר של סגן המזכיר הכללי של ה-PAP.
וונג התחתן לראשונה בגיל 28 אך התגרש מאשתו הראשונה לאחר שלוש שנים בגלל "אי התאמה".
אשתו השנייה היא טיפאני לו צה לואי, בנקאית לשעבר, וכיהנה במועצת המנהלים של YMCA סינגפור.
אין לו ילדים והוא נוצרי מתודיסטי.
אחיו הבכור הוא מהנדס תעופה וחלל במעבדות הלאומיות DSO.
התחביבים שלו כוללים נגינה בגיטרה ורכיבה על אופנועים.
לורנס דוהרטי היה טניסאי בריטי.
הוא זכה 5 פעמים באליפות וימבלדון בתחרות גברים ו-8 פעמים בתחרות זוגות.
באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס הוא זכה בתחרות גברים ופעמיים זכה בתחרויות זוגות.
במשחקים האולימפיים הוא זכה ב-2 מדליות זהב ובמדליית ארד.
לורנס דוהרטי נולד בוימבלדון בשנת 1875. אחיו הבכור היה טניסאי בולט ובמשחקי זוגות הם שיחקו יחד.
כמן אחיו הוא למד באוניברסיטת קיימברידג' והיה חלק של נבחרתה.
לורנס דוהרטי ניצח לראשונה באליפות וימבלדון בשנת 1903. בהמשך עשה זאת עוד 4 פעמים ברציפות.
בתחרויות זוגות גברים לורנס דוהרטי זכה 8 פעמים (כולם עם אחיו רג'ינלד דוהרטי).
באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס של שנת 1903 הוא זכה בתואר ובכך הפך להיות טניסאי הראשון במחוץ לארצות הברית שזכה בתואר.
ביחד עם אחיו הוא ניצח בתחרות זוגות גברים בשנים 1902 ו-1903.
דוהרטי שיחק ב1900 הוא זכה במדליית זהב בתחרות גברים, במדליות זהב במשחקי זוגות גברים עם אחיו רג'ינלד דוהרטי ובתחרות זוגות מעורבות במדליית ארד עם מריון ג'ונס פרקוהר מארצות הברית.
דוהרטי היה חבר נבחרת במשחקי גביע דייוויס בשנים 1902–1906 ועם הנבחרת הוא זכה בתואר בשנים 1904–1906.
רג'ינלד דוהרטי נפטר בשנת 1919 ממחלה.
לורנס דייוויס טייסון היה בריגדיר גנרל, פוליטיקאי, עורך דין ויצרן טקסטיל אמריקאי, שפעל בעיקר מנוקסוויל, טנסי במהלך סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. במהלך מלחמת העולם הראשונה, טייסון פיקד על הבריגדה ה-59 של דיוויזיית הרגלים ה-30, ולאחר מכן כיהן כסנאטור דמוקרטי מטנסי משנת 1925 ועד מותו.
כבוגר ווסט פוינט, טייסון השתתף לראשונה בפעולה צבאית במהלך מלחמות האפאצ'י בשנות ה-1880. הוא עבר לנוקסוויל ב-1891 כדי ללמד מדעי הצבא באוניברסיטת טנסי, הפך לעורך דין וגם הנהיג את רגימנט הרגלים המתנדבים השישי של טנסי במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד.
טייסון נולד ב-4 ביולי 1861 בחווה של הוריו, ריצ'רד לורנס טייסון ומרגרט טרנג', ליד גרינוויל במחוז פיט, קרוליינה הצפונית ליד נהר הטאר באזור טיידווטר.
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיית גרינוויל הפרטית, טייסון עבד בתחילה כפקיד בסולסברי.
בשנת 1878, הוא השיג את הציון הגבוה ביותר באזורו בבחינת כניסה תחרותית לאקדמיה הצבאית של ארצות הברית (USMA) בווסט פוינט, ניו יורק, והתקבל בשנה שלאחר מכן.
עם סיום לימודיו ב-1883, טייסון הוסמך כלוטננט משנה.
כמה מחבריו לכיתה הפכו לגנרלים בקריירה שלהם, כמו צ'ארלס וו.
פייסון, ויליאם סי לנגפיט, רוברט ד.
וולש, עומר באנדי, צ'ארלס ג'י מורטון, טיירי ר.
רקמן, אייזק ליטל וקלרנס ר.
טייסון השתתף מאוחר יותר במלחמות האפאצ'י נגד פלג האפאצ'י בראשות ג'רונימו במערב.
ב-1886, טייסון התחתן עם בטי יומס מק'גי, בתו של ברון הרכבת העשיר של נוקסוויל, צ'ארלס מקלונג מק'גי (1828–1907).
הבן, הטייס הצבאי צ'ארלס מק'גי טייסון, מת ב-11 באוקטובר 1918 (במהלך מלחמת העולם הראשונה) בצפון האוקיינוס האטלנטי בגיל 29. ביולי 2007, דרו גילפין פאוסט, פרופסור להיסטוריה, מנהלת מכללה ונינתו של לורנס ד.
ובטי טייסון, הפכה לנשיאה ה-28 של אוניברסיטת הרווארד.
סבתה מצד אביה הייתה איזבלה (טייסון) גילפין, בתם של לורנס ובטי.
הוריה היו מק'גי טייסון וקתרין (מליק) גילפין, שנולדו למשפחה עשירה בניו ג'רזי.
טייסון הוא גם סבא רבא של השחקן ג'ק גילפין וסבא רבא של בתו של ג'ק, השחקנית בטי גילפין.
בעזרת חותנו, טייסון מונה לפרופסור למדעי הצבא באוניברסיטת טנסי בשנת 1891.
טייסון גם נרשם לבית הספר למשפטים של האוניברסיטה, שם סיים את לימודיו ב-1894. לאחר קבלתו ללשכת עורכי הדין בטנסי, הוא התפטר מהמינוי הצבאי שלו והחל לעסוק בעריכת דין.
בשלב מסוים, טייסון עבד במשרד עורכי הדין של אדוארד טרי סנפורד (1865–1930), שופט בית המשפט העליון לעתיד.
מלחמת ארצות הברית–ספרד ומיזמים עסקיים
עם פרוץ מלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898, טייסון חזר לשירות צבאי פעיל.
הוא מונה לקולונל על ידי הנשיא ויליאם מקינלי, וארגן ואימן את רגימנט הרגלים המתנדבים ה-6 בקיץ 1898. באוקטובר, הוא והיחידה שלו נשלחו לפוארטו ריקו, שם כבשו את אזור ארסיבו בחציו הצפוני של האי.
עם סיום המלחמה בפברואר 1899, יחידתו של טייסון הוזמנה לסוואנה, ג'ורג'יה, שם הם הוצבו חודש לאחר מכן.
טייסון נכנס ליחידות המילואים של המשמר הלאומי.
בחזרה לנוקסוויל, טייסון חזר לעיסוק במשפט פרטי.
הוא ארגן את מפעלי הכותנה של נוקסוויל, שהפכו לאחת מחברות הטקסטיל הגדולות של נוקסוויל בתחילת המאה ה-20. בשנת 1907, הוא עמד בראש ועידה בנאשוויל, שקראה לרפורמה בפרקטיקות של עבודת ילדים ברחבי הדרום.
בדצמבר 1910, כמה עשרות ילדים עדיין עבדו במפעל של נוקסוויל כותנה מילס, כפי שמוצג בתצלום של צלם הוועדה הלאומית לעבודת ילדים לואיס היין.
הפריצה הראשונה של טייסון לפוליטיקה הגיעה ב-1902, כשנבחר לבית הנבחרים של טנסי.
בשנת 1889, הדמוקרטים השיגו שליטה בבית המחוקקים של המדינה והעבירו במהירות ארבעה חוקים שאותן תיארו כ"רפורמה בבחירות", כולל מבחני אוריינות, סעיפי סבא ומסי סקר.
אלה הביאו לשלילת הזכויות של רוב המצביעים האפרו-אמריקאים במדינה, כמו גם מצביעים לבנים עניים רבים.
זה הפחית בחדות את הפוליטיקה התחרותית במדינה, מה שהוביל לדומיננטיות דמוקרטית.
מ-1903 עד 1905, טייסון כיהן כיושב ראש בית הנבחרים של המדינה.
במקביל, הוא שירת כבריגדיר גנרל ומפקח כללי של המשמר הלאומי של טנסי, תפקיד שמילא בין השנים 1902 ל-1908. ב-1913, הוא התמודד על מושב הסנאט של ארצות הברית, וביקש את המועמדות הדמוקרטית מבית המחוקקים של המדינה, אולם הובס בבחירות.
באותה שנה אושרר התיקון ה-17 לחוקת ארצות הברית, שקבע בחירה ישירה של סנאטורים אמריקאים, אשר בדרך כלל השפיע על הבחירות לסנאטורים אמריקאים החל מ-1914.
עם כניסת ארצות הברית למלחמת העולם הראשונה, באפריל 1917, טייסון ביקש לחזור לשירות צבאי פעיל, ומונה לבריגדיר גנרל על כל חיילי המשמר הלאומי של טנסי על ידי המושל טום ק.
המינוי הזה אושר לאחר מכן על ידי הנשיא וודרו וילסון.
טייסון מונה למפקד הבריגדה ה-59, שהייתה חלק מדיוויזיית "היקורי הישנה" ה-30, ועזר לאמן את החטיבה (שהורכבה מרגימנטים הרגלים ה-117 וה-118 ומגדוד המקלעים ה-114) במחנה סווייר ליד גרינוויל, קרוליינה הדרומית.
בספטמבר 1918, הדיוויזיה ה-30, בפיקודו של מייג'ור גנרל אדוארד מ.
לואיס תחת פיקוד חיל המשלוח הבריטי (BEF), קיבלה פקודה לעבור לאזור הסום בצפון צרפת, והוצבה מול הקטע המבוצר בכבדות של תעלת קמברה-סן קנטן של קו הינדנבורג.
בבוקר ה-29 בספטמבר תקפה הדיוויזיה ה-30 ביצורים גרמניים לאורך קטע זה של הקו.
צועדים בערפל צפוף, דחפו הכוחות לאורך קטע של "גדרות תיל והגנת תעלות" לפני חציית התעלה ואבטחת השטח.
לפי כמה דיווחים, הבריגדה ה-59 הייתה החטיבה הראשונה של מדינות ההסכמה שפרצה את קו הינדנבורג.
בשבועות שלאחר מכן, הבריגדה ה-59 כבשה את הכפרים פרמונט, ברנקור ובוזיני בצפון צרפת, ונלחמה בקרב האחרון שלה ב-20 באוקטובר.
במהלך המלחמה נהרגו או נפצעו 1,879 מתוך 8,000 החיילים של הבריגדה ה-59. החטיבה קיבלה תשעה מדליות כבוד, המספר הרב ביותר מכל חטיבה בודדת של צבא ארצות הברית במהלך מלחמת העולם הראשונה, בעוד טייסון עצמו זכה במדליית השירות המצוין.
באוקטובר 1918, בנו של טייסון, צ'ארלס מק'גי טייסון (1889–1918), טייס בצי ארצות הברית, אבד מעל הים הצפוני בעת שחיפש אחר מוקשים.
לאחר כניעתה של גרמניה, טייסון עזב את החזית כדי לעזור לחפש את בנו מול חופי סקוטלנד.
הוא איתר את גופת בנו, ושלח אותה בחזרה לנוקסוויל לקבורה.
טייסון עזב את השירות הפעיל בפעם האחרונה ב-1919.
בשנת 1920, טייסון ניסה להשיג את המועמדות לסגן הנשיא בוועידה הלאומית הדמוקרטית אולם לא הצליח לקבל את המועמדות.
בשנת 1923, הוא רכש עיתון, ה-Noxville Sentinel.
כשזכה בבחירות לסנאט האמריקני בשנה שלאחר מכן, הוא מכר את העיתון לסקריפס-הווארד.
בתחילת שנות ה-20, גבר התסכול של המפלגה הדמוקרטית מהסנאטור ג'ון נייט שילדס, שהתנגד לחבר הלאומים של הנשיא וודרו וילסון, ועצר מספר מינויים פוליטיים של הזרוע המבצעת.
כשהוא חש את הפגיעות של שילדס, טייסון התמודד נגדו וניצח את שילדס בפריימריז הדמוקרטי בסנאט ב-1924. הוא ניצח את המועמד הרפובליקני, יו ב.
לינדזי, בבחירות הכלליות מאוחר יותר באותה שנה והושבע כסנאטור ב-4 במרץ 1925.
החקיקה העיקרית הראשונה של טייסון הייתה חוק טייסון-פיצג'רלד משנת 1925, שאישר פיצוי פדרלי לקצינים נכים במלחמת העולם הראשונה.
לאחר שהנשיא קלווין קולידג' הטיל וטו על הצעת החוק, טייסון גייס מספיק אופוזיציה בסנאט כדי לעקוף את הווטו של הנשיא.
בשנת 1926, טייסון העניק חסות לחקיקה המאשרת את הקמת הפארק הלאומי גרייט סמוקי מאונטיינז.
טייסון מת, בגיל 68, ב-24 באוגוסט 1929 בסניטריום בסטרפורד, פנסילבניה, ונקבר בבית הקברות אולד גריי בנוקסוויל.
האובליסק המסמן את חלקת משפחת טייסון הוא בין המונומנטים הגבוהים ביותר בבית הקברות.
רבים מעבודותיו מוחזקות כעת על ידי הספרייה של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית.
בשנת 1927, לורנס ובטי טייסון תרמו את הקרקע עליה שוכן כיום טייסון פארק, כמו גם קרקע למנחת (במקור במערב נוקסוויל), לעיר נוקסוויל, וביקשו בתמורה שהעיר תקרא למנחת על שם בנם, צ'ארלס מק'גי טייסון.
שדה התעופה מק'גי טייסון הועבר מאז למחוז בלאונט.
לורנס "לון" וסט סטיבנס היה פוליטיקאי ובנקאי אמריקאי, שכיהן כמושל ה-29 של מדינת מיזורי בין השנים 1897–1901. סטיבנס, חבר המפלגה הדמוקרטית, כיהן כגזבר מדינת מיזורי בין השנים 1890–1897.
הוא היה בנם של מרתה (לבית גיבסון) וג'וזף לאפייט סטיבנס – עורך דין, בנקאי ובונה מסילות ברזל.
אביו התמודד בעבר, ללא הצלחה, לתפקיד המושל.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים של בונוויל, ולאחר מכן למד שלוש שנים במכון קופר.
בהמשך למד שלוש שנים בבית הספר של משפחת קמפר.
במהלך לימודיו לימד אותו אביו על עולם הבנקאות והעסיק אותו כשליח וכקופאי בבנק.
הוא גם לקח קורס בטלגרפיה, שהוביל לעבודה בחברת "וסטרן יוניון" בבונוויל.
סטיבנס נרשם לאוניברסיטת וושינגטון ולי , שם התעניין בתחום הפיננסים והכלכלה.
במהלך לימודיו הגבוהים היה חבר באחוות דלתא פסי.
בשנת 1877 השלים לימודי תואר ראשון בכלכלה.
עם גמר לימודיו נסע לאירופה.
בשנת 1878, לאחר לימודיו האקדמיים, נתמנה סטיבנס למנהל חשבונות ב"בנק הלאומי מרכזי" בבונוויל, שנוהל על ידי אביו.
בבנק זה התקדם לתפקידים בכירים: קופאי, סגן נשיא ולבסוף מנהל הבנק.
ב-1879 רכש את עיתון "Boonsville Advertiser" והפך לעורכו.
ב־1887 מונה לכונס בנכסים של הבנק "Fifth National Bank" בסנט לואיס לאחר שפשט את הרגל.
הוא שימש גם כסוכן הפיננסי של מחוזות קופר ומורגן.
סטיבנס הגדיל את בעלותו בבנק הלאומי מרכזי, פתח בנק בעיירה בנסטון , והיה בין היוזמים להקמת "Central Missouri Trust Company" בג'פרסון סיטי.
הוא היה גם בעל מניות בבנק בעיר ורסיילז ובמספר בנקים בסנט לואיס.
סטיבנס שימש כעוזר אישי (aide-de-camp) בסגלי המושלים ג'ון מרמדיוק ודייוויד פרנסיס, ולבסוף קודם לתפקיד ראש מחלקת התשלומים המדינתית (Paymaster General).
ב־12 במרץ 1890 מינה אותו המושל פרנסיס לגזבר מדינת מיזורי, במקומו של אדוארד ט.
ב־1892 נבחר לכהונה מלאה מטעם המפלגה הדמוקרטית וניצח בבחירות הכלליות.
הוא כיהן בתפקיד עד 1897.
בתפקידו כגזבר המדינה, היה סטיבנס תומך נלהב בבסיס דו-מתכתי, והקדיש מכספו וזמנו לקידום תקן הכסף .
במשך כשנתיים כתב טור שבועי בשם "Silver Nuggets" בעיתונו "Boonville Advertiser", אם כי פרש מתפקידו כעורך העיתון כאשר מונה לגזבר המדינה.
מאמריו פורסמו מחדש בחוברת ובעיתונים דמוקרטיים מטעם הוועד המרכזי של המפלגה הדמוקרטית במיזורי.
לאחר כהונתו כמושל, שב סטיבנס לעסקיו הבנקאיים בבונוויל, ג'פרסון סיטי וסנט לואיס.
הוא החזיק בבעלותו את העיתון עד כמה שנים לפני מותו.
בשנת 1896 נבחר סטיבנס למועמד המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל מיזורי.
הוא נבחר פה אחד, לראשונה בתולדות המפלגה במדינה.
סטיבנס, שניחן בידע תקשורתי רחב, ניצל לטובתו את שליטתו בתחום העיתונות כדי לקדם הן את מסע הבחירות שלו עצמו והן את זה של ויליאם ג'נינגס ברייאן, מועמד המפלגה לנשיאות ארצות הברית בבחירות שהתקיימו באותה השנה.
בבחירות הכלליות ניצח סיבנס את השופט רוברט לואיס, מועמד המפלגה הרפובליקנית, עם 52.88% מקולות הבוחרים.
כמושל, תמך סטיבנס בהגדלת התקציבים לבתי ספר ציבוריים ולאוניברסיטאות המדינתיות.
הוא פעל להרחבת המוסדות הפסיכיאטריים, והוביל רפורמה במערכת בתי הסוהר שהפכה את מוסדות הכליאה לגופים שמכסים את הוצאותיהם ואף מניבים רווח למדינה.
בין היוזמות שתמך בהן נמנות הקמת יריד מדינתי, החברה ההיסטורית של מיזורי, ובתי אבות לחיילים משוחררים – יוצאי צבא האיחוד ויוצאי צבא הקונפדרציה כאחד.
כמו כן, סטיבנס תמך במימון ההשתתפות של מיזורי בתערוכה העולמית של סנט לואיס.
סטיבנס היה תומך מובהק של מיסוי פרוגרסיבי: הוא קידם העלאת מיסים על תאגידים עשירים בהתאם לשווי רכושם, במקביל להפחתת נטל המס על חקלאים ובעלי רכוש קטן.
בנוסף, היה בעד חקיקה נגד מונופולים.
אחד מנאומי הבחירות שלו, "מדוע אני דמוקרט", פורסם בעיתונים ברחבי ארצות הברית.
בתקופת כהונתו המשיך לכתוב מאמרים ל־"Boonsville Advertiser" כבעל טור אנונימי בשם "Sharps and Flats", שבו הביע את עמדותיו בנוגע לאירועים פוליטיים עכשוויים, ללא שיוך ישיר לשמו.
תקופת כהונתו לוּותה גם בשערורייה סביב המשמר הלאומי של מיזורי, שנגעה לארגון מחדש כושל של יחידות המשמר.
אחד ממבקריו הבולטים היה קולונל אדווין באטדורף מהרגימנט הראשון של מיזורי, שהתווכח עמו פומבית במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד.
באטדורף אף הגיש תביעת נזיקין (שבסופו של דבר נגנזה) בעקבות הרפורמה הארגונית שהוביל סטיבנס, אשר הובילה להדחתו מהכוח.
בשנת 1890 עבר סטיבנס ביחד עם אשתו, מרגרט נלסון, להתגורר בג'פרסון סיטי.
הוא נישא לה ב־5 באוקטובר 1850, והזוג לא הביא ילדים לעולם.
לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים עברו סטיבנס ורעייתו לסנט לואיס, שם התגוררו בשדרת קבאן.
בשנותיו האחרונות סבל מבעיות ראייה, ובריאותו הידרדרה.
סטיבנס מת בביתו בסנט לואיס בשנת 1923, בגיל 64, כתוצאה ממחלת לב.
הוא נקבר בבית העלמין וולנאט גרוב שבעיר הולדתו בונוויל, ונערך לו טקס אשכבה של הבונים החופשיים.
לורנס סאליבן "סאל" רוס היה איש צבא ופוליטיקאי אמריקאי מטקסס, איש המפלגה הדמוקרטית, שלחם בשורות צבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית, וכיהן כחבר הסנאט של טקסס בשנים 1881–1883, כמושל טקסס ה-19 בשנים 1887–1891, ולאחר מכן ועד מותו כנשיא הרביעי של הקולג' לחקלאות ומכונות של טקסס (כיום אוניברסיטת טקסס A&M).
רוס גדל ברפובליקת טקסס, שבהמשך הייתה למדינה בארצות הברית.
רוב ילדותו עברה עליו באזור הספר, שם משפחתו ייסדה את העיירה וייקו.
רוס למד באוניברסיטת ביילור (שאז שכנה בעיירה אינדיפנדנס שבטקסס) ובאוניברסיטת פלורנס וסליאן שבפלורנס, אלבמה (כיום אוניברסיטת צפון אלבמה).
באחת מחופשות הקיץ הוא סבל מפציעות כאשר לחם נגד שבט הקומאנצ'י.
לאחר סיום לימודיו, הצטרף רוס לטקסס ריינג'רס, וב-1860 הוביל אותם בקרב נהר פיז, שם שחררו כוחות פדרליים את סינתיה אן פרקר שנשבתה על ידי הקומאנצ'ים כילדה ב-1836.
כאשר פרשה טקסס מהאיחוד והצטרפה לקונפדרציה, התגייס רוס לצבא הקונפדרציה.
הוא השתתף ב-135 קרבות והתנגשויות, והיה לאחד הגנרלים הצעירים ביותר של צבא הקונפדרציה.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית, שירת רוס לזמן קצר כשריף של מחוז מקלנן, תפקיד שממנו התפטר כדי להשתתף בוועידת החוקה של טקסס של 1875. למעט תקופה כהונה של שנתיים בסנאט של טקסס, העביר רוס את העשור הבא בניהול חוותו.
ב-1887 הוא נבחר כמושל טקסס ה-19. במהלך שתי תקופות כהונתו כמושל הוא פיקח על חנוכת קפיטול מדינת טקסס החדש, והביא לידי פתרון של הסכסוך שנודע בשם "מלחמת ג'ייבירד-וודפקר" .
על אף הפופולריות שלו, סירב רוס להתמודד על תקופת כהונה שלישית כמושל.
ימים ספורים לאחר תום כהונתו, הוא מונה כנשיא הרביעי של הקולג' לחקלאות ומכונות של טקסס (כיום אוניברסיטת טקסס A&M).
לזכותו נזקפו הארגון מחדש של מוסד זה לצורך הצלתו מסגירה על ידי בית המחוקקים של טקסס, ופתיחת הכיתות הראשונות עבור נשים שהיו בנותיהם של פרופסורים בקולג'.
תקופת כהונתו בקולג' עמדה בסימן הרחבה משמעותית של מתקני הקולג' ושל תחילתן של מסורות רבות שלו.
לאחר מותו הקים בית המחוקקים של טקסס את אוניברסיטת המדינה סאל רוס לזכרו.
לורנס סאליבן רוס נולד בכפר בנטונספורט שבטריטוריית איווה.
הוא היה ילדם הרביעי ובנם השני של שייפלי פרינס רוס ושל קתרין פלקרסטון.
הוא נקרא על שם דודו מצד אביו, גילס או.
סאליבן ועל שם סבו ואחיו של אביו ששניהם נקראו לורנס רוס.
לורנס רוס הסב נלכד על ידי אינדיאנים כאשר היה ילד, וחי עמם מגיל שש ועד שחולץ בגיל 23. אביו שייפלי רוס, היה סייר וסוכן אצל האינדיאנים, שהתכתש לעיתים קרובות עם האינדיאנים באזור הספר.
הסיפורים על כך שסופרו לסאל רוס הצעיר גרמו לו לפתח עוינות כלפי שבטי הילידים.
כדי להבדיל בינו לבין דודו ובין רב-סבו, נקרא רוס בילדותו "סאל הקטן", ובהמשך פשוט "סאל".
זמן קצר לאחר לידתו מכרו הוריו של רוס את רכושם באיווה ושבו למיזורי כדי להימלט מהאקלים הקר של איווה.