tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בריאיון עם Asian Jewish Life, וו חשף שהוא תכנן לכתוב ספר המשך ל"נערה יהודיה בשנחאי", והצהיר על כוונותיו שעבודת האנימציה השנייה תספר את הסיפור, שאינו ידוע עדיין, על אבא של רינה ומישאלי.
נערה שחורה הוא סרט דרמה צרפתי-סנגלי משנת 1966, שביים וכתב עוסמן סמבן, והפיק אנדרה זוודה.
הסרט מספר על בחורה שחורה שעבדה כאומנת בביתה של משפחה צרפתית, ולאחר מכן, בעקבות עזיבה של המשפחה לריביירה הצרפתית, מוצאת את עצמה הבחורה מורדת לדרגת משרתת הסובלת מגזענות.
הסרט הוקרן לראשונה בסנגל בשנת 1966. בישראל הסרט הוקרן לראשונה בינואר 2018 בסינמטק תל אביב ובסינמטק ירושלים במסגרת "פסטיבל קולנוע אפריקאי", ולאחר מכן בחודש מרץ של אותה שנה בסינמטק הרצליה.
שפת הסרט היא צרפתית, ואורכו כ-55 דקות.
הסרט נחשב לסרט האפריקאי הראשון שזכה להכרה בין-לאומית, ואף זכה בפרס ז'אן ויגו בשנת 1966.
הסרט מספר על בחורה שחורה שמחליטה להיטיב עם חייה ולוקחת משרה כאומנת בביתה של משפחה צרפתית.
כשהמשפחה עוברת בחזרה לריביירה הצרפתית שעל הים התיכון, מוצאת את עצמה הבחורה מורדת לדרגת משרתת הסובלת מיחס גזעני ועוין, ומתחילה להבין את משמעות צבע עורה בעולם האירופאי.
הסרט עוסק בהשפעות הקולוניאליזם, הגזענות והזהות הפוסט-קולוניאלית באפריקה ובאירופה.
נושאים אלה מודגשים באמצעות המראה החוזר של המסכה האפריקאית שגומיס דיואנה נתנה למעסיקים שלה ביום הראשון של העבודה בבית.
המסיכה תלויה על הקיר בדירה הסנגלית של הזוג הצרפתי, יחד עם יצירות אומנות אפריקניות אחרות.
מביסין תרז דיופ - גומיס דיואנה
מומאר נר סין - החבר של גומיס דיואנה
בספר "סרטים ופוליטיקה" שכתב ג'ונתן רוזנבאום בשנת 1997, מציג הכותב את הסרט "נערה שחורה" כסימן סימבולי לסרטים אפריקאים.
בשנת 1966, הסרט זכה בפרס ז'אן ויגו.
נערות מודרניות (ביפנית: モダンガール, מבוטא: "modan gāru".
מכונה גם בקיצור היפני: מוגה), היו קבוצה של נשים יפניות בשנות ה-20 של המאה ה-20 שהתחקו אחר סגנון החיים ואופנות תרבות המערב.
נשות המוגה היוו את המקבילה היפנית לנשות הפלאפר האמריקאיות, ל"נשים החדשות" הגרמניות, לנשות הגרסונס הצרפתיות ולנשות המודנג קסיאו-ג'י הסיניות.
על ידי צפייה בנערות המודרניות דרך עדשות יפניות-מסורתיות ולא דרך עדשות מערביות, העיתונות המקומית ביפן השתמשה בדמויות הנערות המודרניות כאב טיפוס של כישלון בחינוך, ופיתוח דור של בנות קלות דעת, מופקרות מינית ואנוכיות, כתוצר של השפעות זרות.
תקופת פעילותן של הנערות המודרניות התאפיינה בהופעתן של נשים צעירות ממעמד הפועלים עם גישה עצמאית לכסף ולצריכה המקומית, ללא תלות בסמכות גברית שמעליהן.
תוך שימוש בתרבות האריסטוקרטים היפנים כנורמה, מבקרי תופעת הנערות המודרניות הוקיעו את תכונות מעמד הנשים הפועלות, תוך התייחסות לכך כתופעה "לא טבעית" בחברה היפנית.
נערות מודרניות תוארו כנשים המתגוררות בערים, עצמאיות הן מבחינה כלכלית והן מבחינה רגשית, בוחרות את מחזריהן בעצמן ואדישות כלפי הפוליטיקה.
מגזינים לאישה היוו חידוש בתקופה זו, והנערות המודרניות היו הצרכניות המרכזיות של התחומים שהפיצו המגזינים, והיוו דוגמה לדמויות שמרכז חייהן נמצא יותר בפרסומות לקוסמטיקה ולאופנה מאשר בחיים האמיתיים.
התיאטרון המוזיקלי "Takarazuka Revue" בעיר טאקאראזוקה שנוסד בשנת 1914, שבו כל תפקידי ההפקה והתפאורה אוישו בידי נשים, וכן הרומן "נעמי" משנת 1924 הן דוגמאות בולטות לתרבות הנערות המודרניות.
המגזינים החודשיים "עקרת הבית" (שנוסד בשנת 1917), ו"אישה" (女性 Josei, שנוסד בשנת 1922 וכונה "התנ"ך של הנערה המודרנית"), הוציאו לאור מאמרי עצות אופנה ועצות על אורח החיים עבור הנערה המודרנית.
ברומן "נעמי" משנת 1924 של הסופר ג'וניצ'ירו טניזאקי, נוצר לראשונה המונח "נערה מודרנית".
הרומן היווה מכה עוצמתית לחברה היפנית, שגרמה לזעם רב בקרב זקני יפן.
עם זאת, נשים צעירות רבות הושפעו מהסיפור ואימצו לחיקן את הערכים המוצגים בידי כמה מהדמויות הראשיות שבו.
התנהגות אופיינית של הנערות המודרניות
נערות מודרניות היו עצמאיות לחלוטין, הן מבחינה כלכלית והן מבחינה רגשית.
הן עבדו בחריצות ובשקידה בעבודות מסוגננות ופרנסו את עצמן, ללא תלות במשפחתן.
הן נהגו לעשן, לשתות משקאות אלכוהוליים, לצפות בסרטים ולשבת בבתי הקפה.
הן היו משוחררות מבחינה מינית, ובחרו בעצמן את מחזריהן.
פעמים רבות בחרו להשיג לעצמן מין מזדמן.
בשנת 1928 יצא סיפור קצר בידי הסופר קטאוקה טפאי, המספר על קלדנית צעירה שיצאה לדייטים עם שלושה "נערים מודרניים" בו זמנית.
בסיפור זה תוארה הקלדנית כמתנוונת, נהנתנית ושטחית.
הנערות המודרניות נהגו להתנער מהבעת דעות פוליטיות, ולא יצאו למחאות ציבוריות לצורך השגת זכויות.
כל אישה ביקשה לבצע את השינוי דרך עצמה, ולא דרך הממשלה.
הצרכנות הייתה עניין מרכזי בחייהן.
הן היו מבלות את זמנן בשופינג בחנויות כלבו חדשות ומאזינות למוזיקת ג'אז.
הופעתן של הנערות המודרניות הייתה מערבית לחלוטין.
הן נהגו לנעול נעלי סירה , לבשו שמלות קצרות ומרחו שפתונים בשפתיהן.
הן השליכו את הקימונו המסורתי עבור סגנונות ומראות מערביים.
רבות מן השמלות וההופעות שלהן דומות להופעות המסוגננות של כוכבות מערביות מפורסמות כגון אוליב תומאס, קלרה בואו, ואפילו של מרי פיקפורד.
פיקפורד משמשת כסמל למודרניות ברומן "נעמי".
בדומה לנשות הפלאפר האמריקאיות, הנערות המודרניות כיוונו למראה מערבי, וכמו כן גם אצלן רווחה תסרוקת קארה ("Bob cut").
הנערות המודרניות היו סמל להתמערבות.
הן היו גם סמל של בזבזנות מופרזת ובחירות אנוכיות.
לאחר ההפיכה הצבאית שהתרחשה בשנת 1931, הלאומנות היפנית הקיצונית והשפל הגדול דחפו את חזרתו של האידיאל של המאה ה-19: "אישה טובה, אמא חכמה" .
נערה גבוהה הוא סרט קומדיה רומנטית אמריקאי של נטפליקס שעלה לשירות ההזרמה של החברה ב-13 בספטמבר 2019.
בשנת 2022 יצא לסרט המשך בשם "נערה גבוהה 2".
ג'ודי היא נערה בת 16, שגובהה הוא חריג - כ-1.85 מטרים.
גובהה החריג מקשה על חיי החברה שלה, והיא סובלת מהצקות רבות.
אחותה, הרפר, מתחרה בתחרויות יופי.
חברה הטוב ביותר הוא ג'ק דונקלמן, שמאוהב בה בסתר.
כשסטיג, תלמיד שוודי, מגיע לבית הספר במסגרת חילופי סטודנטים, ג'ודי מתאהבת בו, אך פוחדת לגשת אליו, משום שהוא מסתובב עם מלכת הכיתה השחצנית, קימי.
אווה מישל – ג'ודי, נערה גבוהה הסובלת מגובהה החריג
גריפין גלוק – ג'ק דונקלמן, ידיד של ג'ודי המאוהב בה בסתר נער יהודי אמריקאי
לוק אייזנר – סטיג, תלמיד שוודי שמגיע במסגרת חילופי סטודנטים
קלרה וילסי – קימי, מלכת הכיתה, חושקת בסטיג לעצמה
סברינה קרפנטר – הרפר, אחותה הגדולה של ג'ודי
פריס ברלס – ליז, חברתה הטובה של קימי המאוהבת בדונקלמן
ריקו פריס – שניפר, ילד שמציק לג'ודי עוד מילדותה
אנג'ליקה וושינגטון – פרידה, חברתה הטובה של ג'ודי
אנג'לה קינסי – אמה של ג'ודי ומלכת יופי לשעבר
סטיב זאן – אביה של ג'ודי
בנובמבר 2018 הודיעה נטפליקס כי חברת ההפקה "Wonderland Sound and Vision" מפיקה סרט בבימויה של הבמאית נזינגה סטיוארט שייקרא "נערה גבוהה".
צוות השחקנים לוהק בינואר 2019, ובסוף אותו חודש החלו צילומי הסרט בניו אורלינס.
הטריילר לסרט יצא ב-29 באוגוסט 2019 והסרט עלה לשירות ההזרמה של נטפליקס ב-13 בספטמבר 2019.
ב-17 באוקטובר 2019 הודיעה נטפליקס כי הסרט נצפה בשירות ההזרמה שלה למעלה מ-41 מיליון פעמים.
נערות אבודות הוא סרט פשע אמיתי אמריקאי של נטפליקס.
הוא עלה לשירות ההזרמה של החברה ב-13 במרץ 2020, אך הוקרן עוד קודם לכן, ב-28 בינואר 2020, במסגרת פסטיבל הסרטים סאנדנס.
העלילה עוקבת אחר מארי גילברט, שמנסה לדחוף את כוחות האכיפה לחפש אחר בִּתה הנעדרת, שאנן.
תוך כדי חיפושיה היא חושפת את קיומו של רוצח סדרתי הרוצח נערות העוסקות בזנות ומקבל את השם "הרוצח הסדרתי מלונג איילנד".
איימי ראיין – מארי גילברט
תומאסין מקנזי – שר גילברט
גבריאל ביירן – המפקח ריצ'רד דורמר
אונה לורנס – שרה גילברט
ריד בירני – ד"ר פטר האקט
קווין קוריאן – ג'ו סקאלי
דין וינטרס – דין בוסטיק
שרה וויסר – שאנן גילברט
במרץ 2016 הוכרז כי ליז גרבוס תביים את הסרט.
באוקטובר 2018 פורסם קאסט השחקנים.
שלב הצילומים החל בניו יורק ב-18 באוקטובר 2018.
נערות הכבלים (בספרדית: Las chicas del cable) היא סדרת טלוויזיה ספרדית ששודרה מאפריל 2017 עד יולי 2020 בשרתי נטפליקס.
עלילתה מתרחשת בסוף שנות ה-20 של המאה ה-20 ומככבים בה אנה פרננדז, נדיה דה סנטיאגו, בלנקה סוארז ומגי סיוונטוס.
בשנת 1928 חברת תקשורת מודרנית מתחילה לפעול במדריד.
הסדרה מספרת כיצד חייהן של ארבע נשים צעירות משתנים לאחר שהן מתחילות לעבוד בחברה זו, שמציעה להן שכר הגון וקצת עצמאות.
כל אחת מהארבעה נקשרת בדרכים שונות למשפחות, לבני זוגם או לזכרונותיהם, אך הן מפתחות חברויות קרובות בקרב הקבוצה בעבודתן כטלפניות.
Blanca Suárez (בלנקה סוארז)— אלבה רומרו / לידיה אגילר
Yon Gonzalez luna (יון גונזאלס) — פרנסיסקו גומס
Anna fernandez (אנה פרננדז)— קרלוטה רודריגז דה סניוסה
Maggie Civantos (מגי סיוונטוס)— אנחלס וידאל
Nadia De Santiago (נדיה דה סנטיאגו)— מריה אימקולדה "מרגה" סוארס
Martiño Rivas (מרטינו ריבאס)— קרלוס סיפואנטס
Anna Polvorosa ( אנה פולבורוסה)— שרה מיאן
Sergio Mur (סרחיו מור) — מריו וידאל
Borja Luna (בורחה לונה) — מיגל פסקואל
Nico Romero (ניקו רומרו) — פבלו
Iria Del Rio ( איריה דל ריו) — קרולינה
Angela carmonta (אנחלה קרמונטה) — אליסה סיפואנטס
נערה גבוהה 2 הוא סרט נעורים וקומדיה רומנטית אמריקאית בבימויה של אמילי טינג לתסריט מאת סם וולפסון.
בסרט מככבים אווה מישל, לוק אייזנר, יאן לואיס קסטלנוס, סברינה קרפנטר, גריפין גלוק וסטיב זאן.
זהו סרט ההמשך של הסרט "נערה גבוהה" משנת 2019. הסרט עלה לנטפליקס ב-11 בפברואר 2022.
אווה מישל בתפקיד ג'ודי קריימן
סברינה קרפנטר בתור הארפר קריימן
גריפין גלוק בתור ג'ק דנקלמן
לוק אייזנר בתור סטיג מולין
יאן לואיס קסטלנוס בתור טומי טורס
קלרה ווילסי בתור קימי סטיצ'ר
סטיב זאן בתור ריצ'י קריימן
אנג'לה קינסי בתפקיד הליין קריימן
ב-1 בדצמבר 2020, נטפליקס בחרה בסם וולפסון לכתוב את התסריט לסרט ההמשך של הסרט "נערה גבוהה", כשהשחקנית אווה מישל תשוב לשחק את ג'ודי.
שלב הצילומים החל ב-12 באפריל 2021 והסתיים ב-21 במאי 2021 בניו אורלינס, לואיזיאנה.
הסרט אמור לעלות לנטפליקס ב-11 בפברואר 2022. הטריילר של הסרט שוחרר ב-YouTube ב-19 בינואר 2022.
בתחילת שנת 2021 פורסם כי אווה מישל וצוות השחקנים מהסרט הראשון, סברינה קרפנטר, אנג'ליקה וושינגטון, גריפין גלוק, לוק אייזנר וסטיב זאן, ישובו לגלם את תפקידיהם מהסרט הראשון.
הוא סרט מוזיקלי אמריקאי משנת 1962 בכיכובו של אלביס פרסלי.
העלילה מתרחשת בהוואי, צעיר עובד על סירת דיג וטיולים וחולם על רכישת הסירה כששתי צעירות מתחרות על אהבתו.
פרסלי שר בסרט 14 שירים שהידוע בהם הוא "Return to Sender" (החזר לשולח) שהגיע למקום הראשון במצעד הבריטי, ולמקום השני במצעד האמריקני והפך לאחד משיריו הידועים ביותר.
רוס קרפנטר (אלביס פרסלי), הוא צעיר שמפעיל סירת דיג ותיירות עבור פאפא סטברוס (פרנק פוליה), וחולם לרכוש את הסירה שהוא ואביו המנוח בנו.
בלילות הוא מופיע במועדון הלילה של סאם אנדרסון (רוברט סטראוס) שבו מופיעה גם חברתו הזמרת רובין גנטנר (סטלה סטיבנס).
סטברוס מציע את הסירה למכירה כאשר הוא נאלץ לעבור לאריזונה בגלל מחלתה של אשתו, ורוס נחוש להרוויח מספיק כסף כדי לקנות אותה.
הוא פוגש במועדון את לורל דודג' ונמשך אליה למורת רוחה של רובין.
הסירה נמכרת לווסלי ג'ונסון (ג'רמי סלייט) שמוכן למכור אותה לרוס תמורת 10,000 דולר.
רוס מתחיל לעבור אצלו כשכיר בדייג טונה ומתחיל להופיע במועדון בשכר כדי לאסוף כסף לקניית הסירה.
הוא אינו יודע שהיא עשירה.
לורל, ששמרה על עושרה בסוד, לומדת שרוס מקווה לקנות את המפרשית מג'ונסון.
היא רוכשת את הסירה בעצמה ומציעה אותה לרוס, אבל הוא כועס מהמחווה ונעלם.
לורל מגלה שרוס נסע לאי כדי לבקר כמה חברים סינים ושוכרת את ג'ונסון לקחת אותה לשם.
בדרך, ג'ונסון מתקדם לעברה ומתחיל להטריד אותה מינית.
רוס שהוזהר על ידי חבר שהיה עד לכך, ממהר להציל אותה והשניים מתאחדים בשמחה.
רוס אינו רוצה לקבל נדבה מלורל והם מחליטים למכור את הסירה בחזרה לג'ונסון בתנאי שרוס יוכל לרכוש אותה כאשר יאסוף בעצמו את הכסף הדרוש.
לבסוף חוגגים כולם ורוס שר - "נערות!
שם השחקן/יתשם הדמותהערותאלביס פרסלירוס קרפנטרסטלה סטיבנסרוביןלורל גודוויןלורלג'רמי סלייטוסלי ג'ונסוןבהולה קוומאדאם יאנגבנסון פונגמר יאנגרוברט סטראוססאם אנדרסוןבעל מועדון לילהפרנק פוליהפאפא סטאברוס
נערה עם קעקוע דרקון הוא סרט מסוגת מותחן פסיכולוגי נאו-נואר משנת 2011 המבוסס על רומן מ-2005 בעל אותו השם מאת הסופר השוודי סטיג לרסון.
הסרט בוים על ידי דייוויד פינצ'ר על בסיס תסריט מאת סטיבן זאיליאן.
בסרט מככבים דניאל קרייג בתפקיד העיתונאי מיקאל בלומקוויסט ורוני מארה בתפקיד ליסבת סלאנדר.
עלילת הסרט מתמקדת בחקירה אותה מבצע בלומקוויסט במטרה לגלות מה קרה לילדה ממשפחה עשירה שנעלמה 40 שנה קודם לכן.
לשם כך בלומקוויסט מגייס את עזרתה של סלנאדר ההאקרית.
בשנת 2009 החלה חברת סרטי סוני בפיתוח הסרט במסגרת קופרודוקציה אמריקנית, בריטית, שוודית וגרמנית.
לקח לחברה מספר חודשים להשיג את הזכויות על הרומן.
כתיבת העיבוד הקולנועי לרומן ארכה מעל לשישה חודשים.
הקרנת הבכורה של הסרט התקיימה בלונדון באולם הקולנוע "Odeon Leicester Square" ב-12 בדצמבר 2011. הסרט, אשר הופק בתקציב של 90 מיליון דולרים, זכה להצלחה ביקורתית ומסחרית וגרף 232.6 מיליון דולרים בקופות.
הסרט היה מועמד לפרסים רבים, וזכה, בין היתר, בפרס האוסקר לעריכה הטובה ביותר, בעוד שמארה הייתה מועמדת לזכות בפרס האוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט.
דניאל קרייג – בתפקיד מיקאל בלומקוויסט.
אחד מהבעלים של המגזין השוודי "מילניום".
בלומקוויסט מסור לחשיפת מקרי שחיתות של הממשל.
רוני מארה – בתפקיד ההאקרית ליסבת סלאנדר ששרדה התעללות רגשית ומינית קשה.
כריסטופר פלאמר – בתפקיד הנריק ואנגר.
איש עסקים עשיר שמשלם עבור חקירה מקיפה במטרה לאתר את בת משפחתו הנעדרת.
סטלאן סקושגורד – בתפקיד מרטין ואנגר, מנכ"ל חברת ואנגר תעשיות.
סטיבן ברקוף – בתפקיד דירץ' פרודה, היועץ המשפטי של משפחת ואנגר.
רובין רייט – בתפקיד אריקה ברגר.
העורכת הראשית של המגזין "מילניום".
השותפה העסקית והחברה של בלומקוויסט.
יוריק ואן ווגנינגן – בתפקיד עורך הדין נילס ביורמן.
ביורמן משתמש בעמדתו על מנת להתעלל ולאנוס את סלנאדר.
יוזפין אספלונד – בתפקיד פרנילה בלומקוויסט, בתו של מיקאל.
ג'ואלי ריצ'רדסון – בתפקיד הרייט ואנגר.
גוראן וישניץ' – בתפקיד דראגן ארמנסקי.
דונלד סאמפטר – בתפקיד חוקרת המשטרה מורל, אשר חקרה את מקרה היעלמותה של הרייט ואנגר.
אולף פריברג – בתפקיד הנס-אריק ונרסטרום.
ג'רלדין ג'יימס – בתפקיד ססיליה ואנגר.
אמבת' דווידץ – בתפקיד עורכת הדין אניקה ג'יאניני, אחותו של מיקאל.
נערה במשקפיים הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי גידי גוב, נכתב על ידי יהונתן גפן והולחן על ידי אלון אוליארצ'יק.
את השיר הוציאה לאור בשנת 1991 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה השלישית באלבום האולפן החמישי של הזמר, "אין עוד יום".
השיר נכתב על ידי יהונתן גפן והולחן על ידי אלון אולארצ'יק, חברו של גוב מימי פעילותה של להקת כוורת.
הוא הוצג כמועמד לכניסה למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב-30 באפריל 1991. בשבוע לאחר מכן דורג במקום ה-27. ב-21 במאי, לאחר שבוע צעידה אחד, יצא מהדירוג השבועי.
השיר נכתב על השחקנית ענת עצמון.
בשנת 1998 הוציא אולארצ'יק, שהלחין והפיק את השיר במקור, גרסת כיסוי משלו.
היא נכללה כרצועה השביעית באלבומו החמישי "אולארצ'יק בשקט", שיצא לאור בהוצאת חברת התקליטים NMC.
באלבום זה נכללו גרסות אקוסטיות ושקטות, שהולחנו מחדש על ידי ברק חנוך.
ב-2 בנובמבר 1997 החלה רשת ג' לשדר מוזיקה עברית בלבד, והחליטה להפסיק את המצעד השבועי.
הוא חזר בינואר 1998 עם שירים חדשים לגמרי, שדורגו בהצבעה ציבורית שנערכה בשבוע לפני כן, 4 בינואר 1998. במצעד השבועי של 11 בינואר דורג השיר במקום השביעי.
זהו המיקום הגבוה ביותר אליו הגיע השיר היות שבשבועיים החולפים דורג במקום השמיני וה-20 בהתאמה.
נערות בחלונות הוא תצלום משנת 1960 מאת אורמונד ג'יגלי (Ormond Gigli).
הוא מתאר 41 נשים לבושות בשמלות צבעוניות העומדות בחלונות של בניין אבן חומה ברחוב 58 מזרח באפר איסט סייד של מנהטן, ושתי נשים נוספות על המדרכה ליד מכונית רולס רויס.
לפי הערכה זהו הצילום בעל הערך המסחרי הרב ביותר ואחד הנאספים ביותר, בגלל המספר הרב של עותקים חתומים שלו שנמכרו במכירה פומבית.
אורמונד ג'יגלי, שהיה ב-1960 צלם עצמאי בן 35, יצר את התמונה ביוזמתו.
הוא רצה לשמר את זכרם של בתי האבן החומים הייחודיים מול הסטודיו הביתי שלו, שהיו מיועדים להריסה.
ימים ספורים לפני שזה ההריסה המתוכננת, ג'יגלי הזמין 40 דוגמניות מסוכנות דוגמניות.
הן קיבלו דולר אחד (שווה ערך ל-10 דולר בשנת 2022) כל אחת עבור כל הצילומים, ונאמר להן להביא שמלות משלהן ולסדר את השיער והאיפור שלהן.
לאלו הוסיף שתי נשים נוספות: אשתו סו אלן ג'יגלי (בשורה השנייה, קיצונית מימין), ורעייתו של המפקח על ההריסה שאפשרה לג'יגלי להשתמש בבניין בתמורה להכללתה (בקומה השלישית, שלישית משמאל).
בהוראות באמצעות מגפון מהסטודיו שלו ממול סידר ג'יגלי את הנשים, ואמר להן "להתייצב כאילו הן נותנות למישהו נשיקה".
התצלום התפרסם לראשונה במגזין Ladies' Home Journal , הפך לזמין מסחרית ב-1994, כאשר סו אלן ג'יגלי הציעה אותו לגלריה.
מאז, יותר מ-600 הדפסים חתומים נמכרו במכירות פומביות, במחיר כולל של כ-12 מיליון דולר.
מומחי בתי המכירות העריכו שזהו התצלום הנאסף והרווחי ביותר בכל הזמנים.
בניגוד לרוב תצלומי האמנות היפה האחרים, שמעט רפרודוקציות שלהם נמכרות על מנת ליצור מחסור, אורמונד ג'יגלי חתם על עשרות הדפסים של התצלום, ב-12 גדלים.
ג'יגלי נפטר ב-2019, ולדברי בנו ומנהל עיזבונו, אוגדן ג'יגלי, כ-100 הדפסים נותרו למכירה נכון ל-2023.
"נערה ושמה כנרת" הוא שיר בביצוע הזמרת הישראלית גאולה גיל, שיצא לאור ב־1963. עמוס אטינגר כתב את השיר, ודובי זלצר הלחין אותו.
השיר נכלל באלבומה של גיל "גאולה גיל שרה בלדות פולק ישראלי", שיצא לאור ב־1967.
עפרה חזה הקליטה את השיר לאלבומה "שירי מולדת", שיצא לאור ב־1983 (בעיבוד שם טוב לוי).
ביצעו אותו גם דליה עמיהוד, אלון אולארצ'יק, קרן הדר, ויהורם גאון וליאל קולט.
חיים טופול ביצע גרסה באנגלית של השיר בשם "A Girl Named Kineret".
"נערה ושמה כנרת" היה השיר הראשון שהלחין דובי זלצר לאחר שיבתם שלו ושל אשתו גאולה גיל לישראל משהותם בארצות הברית.
זלצר פגש את עמוס אטינגר בבניין קול ישראל וסיפר לו על המנגינה שהלחין.
אטינגר כתב את המילים ללחן של זלצר כאגדה על נערה שאהובהּ לא חזר, ומדמעותיה נוצרה ימת הכנרת.
בקורס למורי דרך שנערך במשרד התיירות לימדו את הסיפור באופן הפוך לאמת ההיסטורית כשטענו שאטינגר כתב את השיר לפי אגדה על הכנרת.
נערה עם קעקוע דרקון הוא סרט מתח-פשע שוודי משנת 2009, בבימויו של נילס ארדן אופלב.
הסרט מבוסס על הרומן הפופולרי בעל אותו שם מאת הסופר השוודי סטיג לרסון, והוא הראשון מתוך טרילוגיית מילניום.
הסרט מתאר את סיפורם של מיכאל בלומקוויסט, עיתונאי חוקר, וליסבת סלאנדר, האקרית מיומנת עם עבר קשה, שמנסים לפתור תעלומת היעלמותה של אישה צעירה לפני עשרות שנים.
הסרט נחשב להצלחה בקופות עם תקציב של 13 מיליון דולרים והכנסות של 104 מיליון דולרים.
מיכאל בלומקוויסט (מיכאל ניקוויסט), עיתונאי שנחשף לשערורייה פיננסית, נשכר על ידי התעשיין העשיר הנריק ונגר (סוון-ברטיל טאוב) כדי לחקור את היעלמותה המסתורית של אחייניתו, הארייט, שנעלמה לפני 40 שנה.
בלומקוויסט מצרף אליו את ליסבת סלאנדר (נומי ראפאס), חוקרת פרטית והאקרית מבריקה בעלת עבר קשה וטראומטי.
השניים נכנסים לעומק התעלומה ומגלים רשת סבוכה של סודות משפחתיים אפלים, פשעים מחרידים, ושחיתות.
נומי ראפאס בתפקיד ליסבת סלאנדר - האקרית מיומנת עם עבר קשה, שמסייעת לבלומקוויסט בחקירה.
מיקאל ניקוויסט בתפקיד מיכאל בלומקוויסט - עיתונאי חוקר שמנסה לפתור את תעלומת היעלמותה של הארייט ונגר.
סוון-ברטיל טאוב בתפקיד הנריק ונגר - תעשיין עשיר ששוכר את בלומקוויסט כדי לפתור את תעלומת היעלמות אחייניתו.
פיטר האבר בתפקיד מרטין ונגר - אחיה של הארייט, שמנהל את החברה המשפחתית.
לנה אנדרה בתפקיד ססיקה ונגר - בת משפחה נוספת המעורבת בסיפור המשפחתי.
הסרט "נערה עם קעקוע דרקון" זכה לשבחים רבים מצד המבקרים והקהל.
נומי ראפאס זכתה להערכה רבה על גילום דמותה המורכבת והמרתקת של ליסבת סלאנדר, והסרט נתפס כהצלחה גדולה הן מבחינת העלילה והן מבחינת האווירה המותחת והחשוכה שהוא יוצר.
הסרט זכה בפרסים שונים, כולל פרס באפט"א לסרט הזר הטוב ביותר, והוביל להפקת שני סרטי המשך בסדרת מילניום.
בנוסף, הסרט קיבל ציון של 86% באתר Rotten Tomatoes וציון של 76 מתוך 100 באתר Metacritic.
"נערה ממש אוצר" הוא שיר שכתב יהודה אופן והלחין הזמר והמוזיקאי היווני אריס סאן.
השיר הוקלט על ידי הזמרת עליזה עזיקרי באלבום "עליזה עזיקרי – עם אריס סאן ותזמורתו" בשנת 1967.
באמצע שנות השישים הופיעה עזיקרי במועדוני הים התיכון, וכששמע אותה הזמר היווני אריס סאן, הזמין אותה להופיע במועדון שלו, "זורבה".
סאן כתב לה מספר שירים שהפכו ללהיטים בארץ, ביניהם "נערה ממש אוצר", ו"בחיים הכול עובר".
ב-1967 הוציאה עזיקרי את אלבומה הראשון "נערה ממש אוצר".
סאן ועזיקרי ניהלו רומן, שהסתיים עוד בטרם נולדה בתם המשותפת, סאני, ב-1968.
הזמר והחזן מאיר לוי ביצע גרסת כיסוי לשיר ב-1967.
הזמר דוד עשת הקליט גרסה ביידיש בשם "ס'איז אן אוצר ס'איז א' גליק" (בעברית "זה אוצר, זה אושר") באלבום "די נייסטע לידער אין יידיש" משנת 1968.
הזמר ג'ו עמר ביצע גרסת כיסוי לשיר ב-1969.
השחקן יעקב בודו הקליט גרסה ברומנית בשם "O fetita cum e ea" (בעברית "נערה קטנה כמוה") מתוך האלבום "הגרמופון" משנת 1969.
אפי נצר וחבורת הזמר שלו הקליטו את השיר באלבום "הבה נשירה עם אפי נצר מס.3" מ-1970.
ב-1974 אריס סאן שר גרסה ביוונית של השיר, בשם "Ya Agapi I Mou Les" (בעברית "באה מאהבה - אל תגידי לי").
אריס סאן שר גם גרסה בספרדית של השיר בשם "No Me Hables De Amor" (בעברית "אל תדברי איתי על אהבה").
ירדנה ארזי ביצעה את השיר באלבומה "תחנה בדרך, ישן וגם חדש" משנת 1989.
שלישיית שוקולד מנטה מסטיק ביצעו את השיר באלבום "פנסי העיר דולקים עדיין, משירי יהודה אופן" בשנת 2000.
עליזה עזיקרי ולהקת "היונים", הקליטו חידוש לשיר באלבום "היונים – אז ועכשיו" בשנת 2005.
נערה עם חצאית אדומה (או: נערה והחצאית האדומה; בגרמנית: Mädchen mit rotem Rock) הוא ציור אקספרסיוניטי מוקדם מאת הצייר הגרמני אדולף ארבסלה משנת 1910. מאז 1949 הוא חלק מאוסף מוזיאון פון דר היידט בוופרטל.
הוא מתאר אישה צעירה בחצי עירום, כשהיא אוספת את שיערה מאחורי ראשה.
רצועת החולצה שלה החליקה, כך שהשד השמאלי שלה חשוף.
הדמות מוצגת בפריים חתוך עד גובה הברכיים.
היא לובשת חצאית אדומה ארוכה, התופסת את כל החלק התחתון של הציור.
פלג גופה העליון, פניה והחצאית צבועים בצבעים עזים, כאשר הצייר הקיף את הדמות בקו מתאר שחור, המעצים את הניגוד לרקע.
פניה של האישה סמוקים מאוד, כמו גם זרועה הימנית.
קפלי הבגד מסומנים רק במשיכות מכחול קצרות, וכך גם הרקע, המצביע בצדו הימני על צל של הדמות.
תנוחת הדמות, עם הזרועות המורמות, מאפשרת לאמן למקם את החזה באלכסון של הקומפוזיציה, בין החצאית בפינה השמאלית התחתונה לזרועה השמאלית המורמת בפינה הימנית העליונה.
בכך הופך החזה, לצד הראש הנוטה מטה, למוקד המרכזי של הציור.
צבעי הפנים מודגשים בגוונים אדומים עזים, כך שהעין אינה נמשכת אך ורק לחשיפת החזה.
הציור, שצויר בצבעי שמן על קרטון בממדים 115 × 85.5 ס"מ (על פי מקור אחר: 114 × 86 ס"מ), נושא בפינה השמאלית העליונה את החתימה A.
10. בצדו האחורי מופיעה דמות של אם עם ילד, שכוסתה בצבע חום, וכן חתימה בפינה הימנית העליונה: "A.
היצירה נושאת את מספר הרישום KMV 49-50/6.
בשנים 1909–1910 צייר ארבסלה מספר דמויות יחיד גדולות ממדים.
"נערה עם חצאית אדומה" נחשבת לאחת היצירות החשובות בסדרה זו.
הציור רווי בצבעים עשירים וססגוניים.
גוני העור נעים בין צללים צבעוניים הנעים מגווני אדום-חום ועד ירקרק, תוך שמירה על שקיפות מסוימת גם באזורים מוצללים – טכניקה המזכירה את סגנון האימפרסיוניזם, שהתאפיין ב"צללים צבעוניים חדירים לאור".
בעוד שבאימפרסיוניזם השתמשו בצבע שחור לציון צללים, כאן הוא משמש להדגשת קווי המתאר בלבד.
כאשר מתבוננים בציור מקרוב, ניתן להבחין בגוני ירוק ליד צהוב-ירקרק, כתום, שחור, כחול וורוד בין הזרוע לחזה, המעניקים ליצירה רעננות נועזת.
הצבע הונח במשיכות חופשיות, לעיתים כמו בכתב יד, כשהחַיּוּת המרוכזת בפלג הגוף העליון ובפנים יוצרת ניגוד בין מסורת לחידוש אמנותי.
האמן פרנץ מארק, חברו של ארבסלה, אמר כי "ציירים מהעבר היו נחרדים לנוכח האקט הנועז הזה".
הציור נוצר בתקופה של תמורות אמנותיות עמוקות, והושפע בין היתר מידידו של ארבסלה, הצייר אלכסיי פון יבלנסקי, שנודע בשימוש בצבעים עזים ובהתמקדות בדיוקנאות.
הדמיון לציורו של יבלנסקי "נערה עם אדמוניות" משנת 1909 בולט לעין.
ארבסלה וחבריו מקבוצת "האגודה החדשה לאמנים במינכן" – שמתוכה צמחה בהמשך קבוצת "הפרש הכחול" – עודדו זה את זה אמנותית ושאפו ליצור אמנות המעוררת תחושות עזות אצל הצופה.
ארבסלה עצמו אמר: "האמנות היא תולדה של הדמיון, המקור הקדום של היצירה.
האמן ימצא תמיד את הצורה ההכרחית לביטוי רעיונותיו, כך שהצורה תהפוך לבבואה של נפשו ולסמל מהותו."
בשנת 1910 נתקלו יצירות האקספרסיוניסטים בביקורות קשות: מבקרי אמנות גינו את עבודותיהם כ"שטות", "חוסר היגיון" ואף האשימו את האמנים בחוסר כישרון; התייחסות לסגנון הציור הקודם של האמן בסגנון האימפרסיוניזם, ש"הישגיו החיוניים כוללים את הצללים הצבעוניים השקופים".
מקור הציור מתועד באופן הבא: "אגודת וופרטל לאמנות" רכשה את היצירה ב-1949 מגלריה פרנץ בברלין דאז.
בשנת 1949 רכשה אגודת האמנות והמוזיאונים של וופרטל את הציור מגלריה פרנץ בברלין.
1910/11: "האגודה החדשה לאמנים במינכן – התערוכה השנייה", גלריית טנהאוזר, מינכן.
(1–14 בספטמבר) התערוכה נדדה לערים: קרלסרוהה, מנהיים, האגן, ברלין (גלריית פאול קסירר), דרזדן (גלריית ארנסט ארנולד) ויימאר.
1920: "התערוכה הגדולה לאמנות בדיסלדורף", ארמון האמנות העירוני.
1950: "תערוכת זיכרון לאדולף ארבסלה", המוזיאון העירוני וופרטל-אלברפלד.
1967: "אדולף ארבסלה 1881–1947 – תערוכת זיכרון לציון 20 שנים למותו", אגודת האמנות והמוזיאונים וופרטל, קונסטהאלה ברמן.
התערוכה נדדה ל: אגודת האמנות של וירטמברג, גלריית העיר מינכן (לנבאכהאוס).
1975: "הפרש הכחול וסביבתו – תערוכה 24 בבית בטהובן, וילינגן-שוונינגן".
1981: "אדולף ארבסלה – ציורים, רישומים, גרפיקה", מוזיאון גוסטב-ליבקה, המבורג.
התערוכה נדדה ל: מוזיאון האמנות של ברמן, מוזיאון שטרן בוורבורג, סינקלר-האוס, באד הומבורג.
2000: "האקספרסיוניזם הגרמני", המוזיאון לאמנות מודרנית, ריו דה ז'ניירו ומוזיאון לזאר סגל, סאו פאולו.
2008: "הדחף האקספרסיוניסטי – יצירות מופת מאוספי וופרטל הפרטיים", מוזיאון פון דר היידט.
2009/2010: "פוביזם ואקספרסיוניזם", מוזיאון מרמוטן-מונה, פריז.
2014/15: "אקספרסיוניזם בגרמניה ובצרפת – ממאטיס ועד הפרש הכחול", מוזיאון האמנות של ציריך, מוזיאון מחוז לוס אנג'לס ומוזיאון מונטריאול לאמנויות יפות.
2017: "אדולף ארבסלה – מחולל האוונגרד", מוזיאון פון דר היידט, וופרטל.
נערה במים הוא סרט פנטזיה ומסתורין אמריקאי משנת 2006, בבימויו של מ.
נייט שאמלאן, שגם כתב את התסריט.
בסרט מככבים פול ג'יאמטי כברמן בשם קליבלנד הפ, וברייס דאלאס הווארד בתפקיד סטורי, דמות מסתורית מעולם אגדי.
הסרט מגולל את סיפורו של קליבלנד, המגלה אישה מסתורית בבריכת השחייה של הבניין שבו הוא עובד, ומבין שהיא דמות מאגדה המנסה לחזור לעולמה.
הסרט הופק בתקציב של 70 מיליון דולר, והכניס כ-72.8 מיליון דולר ברחבי העולם.
קליבלנד הפ, איש תחזוקה בבניין מגורים בפילדלפיה, מגלה לילה אחד אישה מסתורית בשם סטורי בבריכת השחייה של הבניין.
סטורי מתגלה כ"נארפ" – דמות מאגדה המנסה לחזור לעולמה באמצעות סיועם של דיירי הבניין.
קליבלנד ודיירים נוספים מגלים שהם ממלאים תפקידים בסיפור אגדי, ונאלצים להתמודד עם יצור מרושע המנסה למנוע מסטורי לחזור לביתה.
פול ג'יאמטי – קליבלנד הפ, איש תחזוקה בבניין מגורים.
ברייס דאלאס הווארד – סטורי, "נארפ" מעולם אגדי.
ג'פרי רייט – מר דורי, דייר בבניין.
בוב באלאבן – הארי פרבר, דייר ספקן.
סריטה צ'ודהורי – אנה רן, דיירת בבניין.
סינדי צ'ונג – יאנג-סון צ'וי, דיירת המספרת את האגדה.
הסרט "נערה במים" קיבל ביקורות מעורבות עד שליליות.
באתר Rotten Tomatoes הוא זכה לציון של 25% המבוסס על 196 ביקורות, עם הקונצנזוס: "הסרט מנסה להיות אגדה מודרנית, אך נכשל בשל עלילה מסובכת ודיאלוגים מלאכותיים." באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 36 מתוך 100, המבוסס על 36 ביקורות, המעיד על "ביקורות שליליות בדרך כלל".
מבקרים שיבחו את המשחק של פול ג'יאמטי, אך ביקרו את התסריט והבימוי של שאמלאן.
בישראל, הסרט לא זכה לביקורות בולטות במיוחד.
נערה קוצצת בצל הוא ציור שמן על לוח עץ מאת הצייר ההולנדי חריט דאו, המתוארך לשנת 1646 ונחתם על ידי האמן (GDOV 1646).
הציור נמצא באוסף המלכותי הבריטי.
דאו היה מייסד אסכולת ה"ציירים המעודנים" שפעלה בליידן.
אמני זרם זה התאפיינו בעבודת מכחול דקדקנית, תצפית חדה בפרטים וגימור כה מוקפד.
הציור מציג משרתת קוצצת בצל, נושא שהיה חביב במיוחד על דאו, לא רק בשל ההזדמנות להדגים את יכולותיו בציור טבע דומם, אלא גם לצורך עיסוק בנושאים אלגוריים.
בנות־שירות זכו לטיפול קומי ואף אירוטי בספרות ההולנדית של המאה ה־17, ולעיתים גם באמנות החזותית, תוך שימוש ברמזים מתוך ספרי סמלים ופתגמים בני התקופה.
בציור זה מופיעים סמלים מרומזים לרמיזות מיניות: כלוב הציפורים ריק, כסמל לאובדן בתולין, עוף מת – כרמז כפול (המילה vogel בהולנדית שימשה גם כסלנג ליחסי מין), וכן פריטים נוספים כמו נר, עלי ומכתש, וקנקן – שכולם נושאים קונוטציות מיניות.
המשרתת מביטה ישירות בצופה בעוד היא עוסקת בקציצת הבצל – ירק שנחשב אז לאפרודיזיאק.
ייתכן שהילד הקטן הניצב לידה מייצג את התמימות, בעוד שהנערה מגלמת את הניסיון.
בעת שהציור הוצג בצרפת במאה ה־18, הוא זכה לפרשנות שונה.
ב"נערה קוצצת בצל" מושג מבט אל תוך המטבח בזכות וילון מורם – אלמנט אשלייתי שציירים הולנדים החלו להכניס ליצירותיהם בשנות ה־40 של המאה ה־17.
הציור נקשר ליצירתו של רמברנדט, "בונה הספינות ורעייתו" משנת 1633, שבה נעשה שימוש באור טבעי השוטף את הסצנה מהחלון.
לפי הטקסט המקורי, היה זה סוג האור שבו השתמש רמברנדט, אשר פותח והועמק על ידי תלמידו דאו – והדבר מתבטא במיוחד בציור "נערה קוצצת בצל".
התאורה המדויקת, המדגישה את החומריות והפרטים, מהווה חוליה מקשרת בין שתי היצירות, הן מבחינה סגנונית והן מבחינה היסטורית.
במאה ה-18 הציור עבר בין אוספים פרטיים בצרפת – גניא, שואזל, נסיך קונטי ושואזל-פראסלן – ולאחר מכן נכנס לאוסף של יאן גילדמייסטר באמסטרדם ולבסוף לאוסף בארינג בלונדון.
בשנת 1814 נרכש על ידי ג'ורג' הרביעי מאת סר תומאס בארינג, כחלק מקבוצת ציורים הולנדיים ופלמיים.
בשנת 1819 תועד באולם הסמוך לחדר האוכל באחוזת קרלטון (מס' 95), וב־1841 הועבר לגלריית הציורים בארמון בקינגהאם (מס' 136).
נערה ליד חלון (בספרדית: Muchacha en la ventana) הוא ציור שמן ריאליסטי משנת 1925 מאת הצייר הספרדי סלבדור דאלי.
זהו אחד הציורים הידועים ביותר מתקופת נעוריו של דאלי, ומתאר את אחותו, אנה מריה דאלי, ישובה בגבה אל הצופה ומתבוננת אל הים דרך חלון פתוח.
הציו מוצג במוזיאון ריינה סופיה במדריד.
בציור נראית נערה צעירה – אחותו של האמן – מביטה החוצה מחלון רחב הפונה למפרץ קאדאקס שבחבל קטלוניה.
הנוף הנשקף מהחלון, קו החוף והבתים הלבנים המזוהים עם קאדאקס, מצוירים ברגישות ובדיוק.
הסצנה, שקטה ואינטימית, נושאת אופי הרהורי ולעיתים אף נוסטלגי.
אנה מריה דאלי שימשה כמודל מרכזי ביצירתו של דאלי עד לשנת 1929, אז נכנסה גאלה לחייו והקשר עם אחותו התערער.
ציור זה מציג את אחד הרגעים השקטים בחייהם המשותפים של האחים.
הציור ככל הנראה צויר בבית משפחת דאלי בקאדאקס, עיירת נופש בה נהגו לשהות בקיץ מאז תחילת המאה ה־20. הנוף שבחלון מתאר את חוף Es Llaner ומפרץ קאדאקס – מוטיבים שמופיעים שוב ושוב ביצירותיו המוקדמות של דאלי.
גם יצירות אחרות מאותה תקופה, כמו Port Alguer ו-Rocks of Es Llaner, שואבות השראה מאותו אזור.
הציור נחשב לחלק מתקופת ההבשלה האמנותית של דאלי, בה הוא פיתח את כישוריו הטכניים ועסק בריאליזם מדוקדק.
קיימת סברה שהציור הושפע מהיצירה אישה ליד החלון של הצייר הרומנטי קספר דויד פרידריך, במיוחד בשימוש בקומפוזיציית Rückenfigur – דמות המוצגת מהגב כמעין גשר בין הצופה לנוף.
סגנון הציור נוגע בנואוסנטיזם (Noucentisme) – זרם אמנותי-קלאסי קטלאני שמזוהה עם ניקיון צורני, הרמוניה, ואידיאליזציה של רגעים פשוטים.
הציור הוצג לראשונה בתערוכת היחיד הראשונה של דאלי בגלריה דאלמאו בברצלונה, נובמבר 1925, וזכה לשבחים בעיתונות התקופתית.
כתבות שפורסמו בעיתונים La Publicitat ו-La Veu de l'Empordà שיבחו את השימוש באור, את האווירה השליווה ואת הקומפוזיציה המדויקת.
הציור הוצג שוב בפיגרס רק פעם אחת – בשנת 1983 – כחלק מתערוכה רטרוספקטיבית שנערכה בברצלונה ובמדריד.
בספטמבר 2024, לרגל 40 שנה לפתיחת תיאטרון-מוזיאון דאלי בפיגרס, הושאל הציור ממוזיאון ריינה סופיה במדריד והוצג בתצוגה זמנית למשך שלושה חודשים.
הציור הושאל במסגרת חילופי יצירות עם היצירה "דיוקן אחותי", שגם היא צוירה בשנת 1925. לצורך הצגת הציור נבנתה התקנה מיוחדת באולם הרישומים של המוזיאון.
נערה בחלון עם אשכול ענבים היא יצירת שמן על לוח מאת הצייר ההולנדי חריט דאו, שנוצרה סביב שנת 1660. היצירה שייכת לאוסף המלכותי הבריטי.
חריט דאו נולד בליידן בשנת 1613 ונשאר בה עד מותו בשנת 1675. הוא היה תלמידו של רמברנדט משנת 1628 ועד שעבר האחרון לאמסטרדם, כנראה ב-1631. דאו כמעט שלא עזב את ליידן לאורך חייו, אף שהוזמן לאנגליה על ידי המלך צ'ארלס השני.
הוא נחשב לצייר ז'אנר מרכזי ולמייסד אסכולת ה"פיינשילדרס" .
סגנונו זכה להערכה רבה ביצירתו ובחייו, ויצירותיו היו מבוקשות מאוד.
מספר תמונות שלו נשלחו אף לשוודיה עבור אוספה של כריסטינה, מלכת שוודיה.
הציור מתאר נערה המחזיקה אשכול ענבים מפתה, ונראית משקיפה מהחלון.
הסמליות של הגפן והענבים נידונה לעומק במחקרו של ארנסט דה יונג (E.
לפי פרשנותו, הדרך שבה הנערה מציגה את הענבים מרמזת על כך שמדובר בדמות קלת־דעת או מושא לפיתוי.
העיטור המקשט את קשת האבן שמעל החלון הוא עיבוד חופשי של אחד התבליטים באולם הצפוני של בית העירייה באמסטרדם, ככל הנראה בהתבסס על הדפס.
הסמל ההרלדי שמופיע בציור נחשב לאלתור אמנותי, ולא לזיהוי עם משפחה או מוסד מוכר.
הציור נרכש בשנת 1814 על ידי ג'ורג' הרביעי מאת סר תומאס ברינג, כחלק מקבוצת 86 ציורים הולנדיים ופלמיים, שרובם נאספו על ידי אביו, סר פרנסיס ברינג.
היצירה הגיעה לבית קרלטון שבלונדון ב־6 במאי 1814, ונרשמה באותה שנה באנטי־רום לחדר האוכל (מס' 98).
בשנת 1841 צוינה בגלריית התמונות בארמון בקינגהאם (מס' 19).
קיימות שתי גרסאות מוכרות של הציור: אחת שמורה באוסף המלכותי, וגרסה זו נמצאת בגלריה סבאודה בטורינו.
נערה בחלון עם אשכול ענבים (בהולנדית: eisje aan het venster met een tros druiven) הוא ציור משנת 1662 מאת האמן ההולנדי חריט דאו, אחד מציירי הז'אנר הבולטים של תור הזהב ההולנדי.
היצירה מציגה אישה צעירה, הנראית מהמותניים ומעלה, כשהיא נשענת החוצה מבעד לחלון פתוח.
היא לבושה במקטורן קטיפה בצבע סגול כהה עם חפתים מפרווה לבנה וצווארון לבן.
בידה האחת היא מחזיקה אשכול ענבים, וידה השנייה מונחת על אדן החלון.
הזגוגית שבחלון עשויה זכוכית עופרת, והחלון עצמו תחום במסגרת מעוטרת, שמעליה קשת אדריכלית עשויה אבן טבעית.משמאל לחלון תלויה על הקיר ווליירה – כלוב עופות – וענף ירוק עם עלים משתרג דרך החלון כך שהוא נראה הן בפנים והן מחוצה לו.
האלמנט הצמחי תורם לתחושת הקשר שבין הפנים לחוץ, מוטיב חוזר ביצירתו של דאו.
הרקע כהה ומאופק, ובכך מבליט את דמות האישה ומחדד את הריאליזם שבציור.
הציור אופייני לסגנונו של דאו, המשלב דיוק בפרטים, קומפוזיציה מוקפדת ומשחקי אור וצל, בהתאם למסורת ההולנדית של המאה ה־17. כיום שמורה היצירה באוסף של גלריה סבאודה (Galleria Sabauda) בטורינו, איטליה.
נערה עם חליל הוא ציור שמן משלהי המאה ה־17, שיוחס בעבר ליאן ורמיר.
בעקבות מחקר מעמיק שנערך בשנים 2020–2022 בגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון הוסר הייחוס הרשמי לורמיר.
כיום היצירה נחשבת ליצירה שנעשתה בסדנת ורמיר - ככל הנראה בידי תלמיד או אמן שפעל בהנחייתו.
במרכז הציור נראית נערה צעירה הלובשת כותונת בגוון ירקרק־זהוב, כיסוי ראש בצבעי כחול ואדום, וצווארון לבן נוקשה.
היא פונה ישירות אל הצופה ואוחזת חליל עץ בידה הימנית.
הרקע כהה, ללא עומק, והאור מאיר את פניה באופן רך.
אף שהקומפוזיציה והאור מזכירים את סגנונו של ורמיר, ישנם פערים טכניים מהותיים: תווי פנים נוקשים, הצללות שטוחות ומעברים חסרי רכות בין גוונים.
הציור לא מופיע ברשימות רכוש מתקופתו של ורמיר.
הוא נרכש בשנת 1942 במסגרת תרומתו של אנדרו ויליאם מלון לארצות הברית, והוצג בגלריה הלאומית בוושינגטון כיצירת ורמיר במשך עשרות שנים, על סמך דמיון סגנוני.
מחקר מעמיק שנערך בין 2020 ל־2022 כלל רפלקטוגרפיה, קרני רנטגן, מיקרוסקופיה, מיפוי יסודות כימיים וניתוח פיגמנטים.
התברר כי הציור נעשה בשיטה גסה יותר: קווים בלתי מדויקים, היעדר שקיפויות, פרספקטיבה לקויה ושימוש פחות מבוקר באור.
באוקטובר 2022 פרסמה הגלריה לאמנות בוושינגטון הודעה רשמית ולפיה ורמיר אינו היוצר של "נערה עם חליל".
היא סווגה מחדש כעבודת "סדנת ורמיר" (Studio of Vermeer).
ההחלטה עוררה תהודה ציבורית רחבה והוגדרה כ"מהלך אמנותי אמיץ".
למודל המופיעה בציור לא קיימת זיהוי ודאי, אך השערות שונות מציעות שמדובר באותה נערה שצוירה גם ביצירה "הנערה עם הכובע האדום".
תווי הפנים, הזווית, התאורה והפורמט כמעט זהים - מה שמעורר את הסברה כי מדובר בבת משפחה של ורמיר, ייתכן אחת מבנותיו.
הגלריה הלאומית בוושינגטון העלתה אפשרות כי הדמות היא אישה מתוך סביבה ביתית או מקומית קרובה, בהתאם לנוהג של ורמיר לעבוד עם מודלים מוכרים.
במאמרים אחרים אף הוצע כי ייתכן שמדובר בתלמידה או מודל שנבחר על ידי האמן שביצע את הציור ולא על ידי ורמיר עצמו.
ציור זה נבחן לעיתים קרובות בהשוואה ליצירה הנערה עם הכובע האדום, שמקובל לראות בה אחת מיצירותיו המקוריות של ורמיר.
שני הציורים צוירו על לוח עץ קטן, מציגים קומפוזיציה חזיתית, דמות נשית בודדת עם מבט ישיר ותאורה דומה.
עם זאת, איכות הביצוע שונה באופן ניכר: "נערה עם כובע אדום" מאופיינת במעברים רכים, שקיפויות צבע ובשליטה טכנית גבוהה, בעוד ש"נערה עם חליל" מבוצעת בגסות יחסית, עם העדר פרטים מעודנים.
נוסף לכך, נערכה השוואה בין "נערה עם חליל" לדיוקנאות אחרים מן המאה ה־17. ציורים של אמנים כחבריאל מטסו ופיטר דה הוך חלקו קומפוזיציות פשוטות, שימוש ברקע כהה ודמויות מוארות באור מקומי.
החוקרות וולק ומוריס ציינו כי ניתן לראות בציור חלק ממסורת ההוראה הסדנאית: ייתכן שוורמיר סיפק סקיצה או כיוון, והתלמיד ביצע את עיקר העבודה - תהליך שכיח בסדנאות התקופה.
למרות שינוי הייחוס, "נערה עם חליל" ממשיכה לעורר עניין אמנותי, היסטורי וציבורי.
היא מוצגת כיום בגלריה הלאומית בוושינגטון תחת הכותרת "סדנת ורמיר", ומשמשת מוקד לוויכוח מתמשך על גבולות האותנטיות, תפקידה של סדנה באמנות הבארוק, והיחס בין אמן למורשתו.
חוקרי הגלריה הלאומית הדגישו כי הציור מציג סטייה ברורה מהאיכות האופיינית לוורמיר: הצללות שטוחות, פרספקטיבה לקויה, טיפול גס בפרטי הפנים, ומעברים נוקשים בין צבעים.
ביקורת שנמתחה בתקשורת האמריקאית הגדירה את העבודה כ"בלתי משכנעת", "חלשה" ואף "חקיינות חסרת הקסם של ורמיר".
במקביל, בגרדיאן צוין כי ייתכן שהשחזורים שבוצעו לאורך השנים אחראים לחלק מהפגמים, בעיקר באזורים של הפנים והאור.
נערה קוראת מכתב ליד חלון פתוח (בהולנדית: Brieflezend meisje bij het venster), הידוע גם בשם "אישה קוראת ליד חלון פתוח", הוא ציור שמן מאת יוהנס ורמיר, צייר מתור הזהב של הולנד.
הציור הושלם ככל הנראה בין השנים 1657–1659, ומוצג כיום במוזיאון הציירים הגדולים שבדרזדן, גרמניה, המחזיקה בו מאז שנת 1742.
במשך שנים רבות הייתה ייחוסו של הציור מוטעה: תחילה יוחס לרמברנדט ולאחר מכן לפיטר דה הוך, ורק בשנת 1880 זוהה כראוי כיצירתו של ורמיר.
לאחר מלחמת העולם השנייה, היה הציור לזמן קצר בבעלות ברית המועצות.
בשנת 2017 העלו בדיקות כי הציור עבר שינוי לאחר מותו של האמן.
הציור שוחזר בקפדנות להרכבו המקורי בין השנים 2018–2021, בתהליך שנעשה באמצעות אזמל ומיקרוסקופ.
לאחר השחזור נחשף קופידון ביצירת "תמונה בתוך תמונה" על הקיר שמאחורי הדמות המרכזית.
מאז השלמת השחזור, מוצג הציור במוזיאון בדרזדן כפי שצייר אותו ורמיר במקור.
הציור, כפי שנצפה במשך כמעט 300 שנה, מציג נערה הולנדית בלונדינית צעירה העומדת בפרופיל ליד חלון פתוח וקוראת מכתב.
וילון אדום תלוי מעל חלקו העליון של הזכוכית, שנפתחת פנימה, ובחלקה הימני התחתון משתקף בבירור דמותה של הנערה.
וילון נוסף, בצבע אוכר עם גדילים, תלוי בקדמת הימין של התמונה, סגור בחלקו, ומסתיר רבע מהחדר שבו היא נמצאת.
צבע הווילון משתלב בגווני הירוק של שמלתה של האישה ובגוונים של הפירות שמונחים בקערה על שולחן מכוסה בד אדום.
לצד הקערה, מונח אפרסק חצוי, שחושף את גלעינו.
בדיקה רדיוגרפית של הציור שנערכה במאה ה־21 חשפה דמות מצוירת על הקיר שמאחורי הנערה.
עבודת מחקר נוספת שביצע המשחזר כריסטוף שילצל בשנת 2017 גילתה כי הוורניש באזור זה שונה מהשאר, וניכר כי נוספה לאחר מותו של ורמיר.
בשנת 2019 קיבלה קבוצת Staatliche Kunstsammlungen Dresden (אוסף האמנות הממלכתי של דרזדן) את ההחלטה להשיב את הציור להרכבו המקורי כפי שצייר אותו ורמיר.
הדמות שנחשפה, קופידון, מופיעה כציור תלוי על הקיר שמאחורי הנערה, והיא דומה מאוד ליצירה מאת הצייר סייזאר ואן אברדינגן, שהייתה ככל הנראה חלק מאוסף האמנות הפרטי של ורמיר עצמו.
השחזור מספק הזדמנות לבחון מחדש את הציור.
הציור של השחזור של הציור פותח פתח לפרשנות מחודשת של היצירה.
הופעתו של קופידון כתמונה תלויה על הקיר עשויה לרמז כי הנערה קוראת מכתב אהבה.
שטפן קויה, מוזיאון הציירים הגדולים, ציין בהצהרה כי "מעבר להקשר הרומנטי השטחי, מדובר באמירה יסודית על מהותה של אהבה אמיתית".
בספרו "Vermeer, 1632–1675" (משנת 2000), כתב נורברט שניידר כי החלון הפתוח בציור מסמל את "כמיהתה של האישה להרחיב את מרחבה הביתי" מעבר לגבולות הבית והחברה, בעוד שהפירות משמשים כסמל ליחסים מחוץ לנישואין.
שניידר מסיק כי מדובר במכתב אהבה, אשר מתכנן או ממשיך קשר רומנטי אסור.
לטענתו, מסקנה זו מתחזקת על בסיס ממצאים רדיוגרפיים, שהראו כי ורמיר צייר במקור דמות של פוטו – ככל הנראה קופידון – כתמונה תלויה על הקיר בפינה הימנית העליונה של היצירה.
ציור זה כוסה במכוון במאה ה-18 המאוחרת, מה שגרם לקיר להיראות חלק וריק.
עבודת השחזור שנערכה על ידי מוזיאון Staatliche Kunstsammlungen Dresden בשנים 2018–2021 חשפה מחדש את דמותו של קופידון והחזירה את הציור למצבו המקורי כפי שתוכנן על ידי ורמיר.
ייתכן שהווילון בצד הימני מרמז על השימוש הנפוץ בווילונות לצורך הגנה על ציורים.
אלמנט קומפוזיציוני נפוץ עוד יותר ביצירתו של ורמיר הוא ה-"repoussoir", אובייקט הממוקם בקדמת התמונה כדי להדגיש עומק ולעצב את שדה הראייה של הצופה.
אלמנט זה מופיע ב־25 מיצירותיו.
בציור "נערה קוראת מכתב ליד חלון פתוח", הוא מופיע כאחת משלוש יצירות בלבד הכוללות שולחן או מעקה מכוסים בשטיח, המפרידים בין הדמות לבין הצופה.
זוהי היצירה האחרונה שבה עשה ורמיר שימוש במבנה קומפוזיציוני זה.
הציור "נערה קוראת מכתב ליד חלון פתוח" יחד עם קצין ונערה צוחקת מהווים את הדוגמאות המוקדמות ביותר לשימוש בטכניקת ה-"pointillé" אין לבלבל אותה עם פוינטיליזם המזוהה במיוחד עם ורמיר.
ההיסטוריון ג'ון מייקל מונטיאס מציין בספרו "Vermeer and His Milieu" (1991) את ה"גבשושיות הלבנות הזעירות" שנראות באזורים המוארים של שני הציורים, במיוחד בפרטי הטבע דומם ובשיער הבלונדיני של הדמות המרכזית בציור זה.
השימוש הייחודי של ורמיר באור מחזק את הסברה בקרב חוקרי אמנות כי הוא השתמש באמצעים אופטיים מכניים – כגון עדשה קעורה כפולה המותקנת בקאמרה אובסקורה – כדי לדמות דפוסי אור טבעיים ולהשיג רמות דיוק ריאליסטיות באפקטי התאורה שבציוריו.
שחזור משמעותי שהושלם בשנת 2021 חשף ציור של קופידון על הקיר שמאחורי הנערה הקוראת, לצד צבעים בהירים ועזים יותר ביצירה כולה.
חשיפה זו שינתה את האופן שבו חוקרים והקהל מפרשים את היצירה, שכן "התמונה בתוך תמונה" שנחשפה נחשבת כיום לחלק מהקומפוזיציה המקורית שיצר ורמיר, אך כוסתה בידי יד זרה עשרות שנים לאחר מותו.
חוקרי אמנות סבורים כי הופעתו של קופידון מוסיפה הקשר ברור – הנערה, ככל הנראה, קוראת מכתב אהבה.
הציור, לאחר שיקומו, הושב לתצוגה בגלריה בדרזדן, והוא מוצג כעת בפני הציבור כפי שתוכנן במקור, ומזמין פרשנויות חדשות באור הגילויים האחרונים.
ורמיר השלים את הציור בערך בשנים 1657–1659. בשנת 1742, אוגוסטוס השלישי מפולין, הנסיך הבוחר מסקסוניה, רכש את הציור מתוך אמונה מוטעית שהוא צויר על ידי רמברנדט.
בשנת 1826, הוא יוחס שוב בטעות לפיטר דה הוך.
כך הוא תויג כאשר מבקר האמנות הצרפתי תיאופיל תורה נתקל בו, הכיר בו כאחת היצירות הנדירות של הצייר ההולנדי והחזיר את ייחוסו הראוי בשנת 1860.
"נערה קוראת מכתב ליד חלון פתוח" הייתה אחת מהיצירות שניצלו מהשמדה במהלך הפצצת דרזדן במלחמת העולם השנייה.
הציור הוסתר יחד עם יצירות אמנות נוספות בתוך מנהרה בסקסוניה, שם התגלו על ידי הצבא האדום.
ברית המועצות הציגה את תפיסת היצירות כמעשה הצלה, בעוד אחרים ראו בכך ביזה של נכסי תרבות.
לאחר מותו של יוזף סטלין, החליטו הסובייטים בשנת 1955 להשיב את האמנות לגרמניה, בנימוק של "חיזוק וקידום הידידות בין העמים הסובייטי והגרמני".
עם זאת, אובדן מאות יצירות גרם לעצבנות בקרב היסטוריונים ואוצרים סובייטים, שחלקם הציעו בתגובה כי גרמניה תתרום בתמורה את "נערה קוראת מכתב ליד חלון פתוח" ואת "ונוס הישנה" של ג'ורג'ונה, כאות הוקרה על "הצלת האוצרות העולמיים של גלריית דרזדן והשבתם".
הצעה זו נדחתה על ידי הגרמנים, והציור הושב למוזיאון.
שמור היטב, הוא מוצג כיום בגלריית גמלדה בדרזדן, כשהוא מייצג לא רק את יצירתו של ורמיר, אלא גם את מסלול הישרדותו יוצא הדופן לאורך ההיסטוריה.
הציור נחקר בשנת 1968 על ידי הרמן קיהן, יחד עם יצירות נוספות של ורמיר, במסגרת ניתוח פיגמנטים מקיף.
הממצאים העלו כי בחירת החומרים של ורמיר אינה יוצאת דופן: הוא השתמש בפיגמנטים המקובלים בתקופת הבארוק.
הווילון הירוק בקדמת התמונה צויר בעיקר בתערובת של אזוריט כחול וצהוב עופרת-בדיל, כאשר החלק התחתון כולל גם את הפיגמנט אדמדם ירוק שהיה בשימוש בתקופת ימי הביניים.
הווילון האדום שבחלון וחלקי הבד האדומים המכסים את השולחן צוירו בתערובת של ורמיליון (אדום כספית), מדֶר לֵייק (פיגמנט אורגני ממקור צמחי) ולבן עופרת.
ניתוח זה מחזק את הבנתנו לגבי הטכניקה של ורמיר: דיוק בשימוש בחומרים, שליטה בצבע, ויכולת יוצאת דופן לשלב פיגמנטים ליצירת עומק, אור, וריאליזם אופייניים ליצירתו.
הציור "נערה קוראת מכתב ליד חלון פתוח" היווה השראה לאמנים בני זמננו, בהם הצלם הבריטי טום האנטר, שידוע בפרשנויותיו הוויזואליות ליצירות קלאסיות.
ביצירתו שזכתה בפרס "Kobal Photographic Portrait Award", האנטר משחזר את הקומפוזיציה של ורמיר, אך מחליף את הדמות ההולנדית הקלאסית באם צעירה ובנה, הקוראים יחד הודעת פינוי – מחווה חזותית טעונה רגשית, הבוחנת את מקומה של אינטימיות פרטית בתוך מצוקה חברתית מודרנית.
בעקבות השחזור הגדול של ציורו של ורמיר, שבמהלכו נחשף ציור קופידון שהוסתר במשך מאות שנים, עלתה השאלה: האם טום האנטר יחזור כעת ליצירתו ויבצע בה שינוי, אולי כדי "לחשוף" תמונה נסתרת משלו על הקיר?
השאלה משקפת את הדיאלוג המתמשך שבין אמנות עבר והווה – והאופן שבו גילויים חדשים ביצירות היסטוריות עשויים להשפיע על תפיסה, פרשנות, ואף על יצירות מחווה מודרניות.
נערה ישנה (בהולנדית: Slapend meisje), המכונה גם A Maid Asleep או A Girl Asleep, הוא ציור שמן על בד מאת הצייר ההולנדי יאן ורמיר, המתוארך לשנים 1656–1657. היצירה מוצגת באוסף הקבוע של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק.
הציור מציג אישה צעירה היושבת לצדו של שולחן ונראית שקועה בתנומה או במצב של עייפות.
לצידה מונחת כוס יין, ועל השולחן פרוש שטיח מזרחי מקומט.
נושאים הקשורים להתנהגות בלתי נאותה של משרתות ללא השגחה היו נפוצים בציור ההולנדי של המאה ה-17, אולם ורמיר בחר לחרוג מהגישה המוסרנית ולהתמקד בחקירה חזותית של אור, צבע ומרקם.
הכוס ההפוכה בצד שמאל של הקומפוזיציה, שנשחקה עם הזמן, וכן השולחן המבולגן, עשויים להעיד על נוכחות קודמת של אורח שזה עתה עזב.
צילום רנטגן חשף שוורמיר כלל בתחילה דמות גברית שעמדה בפתח, אך בחר להסירה ובכך העמיק את התחושה המסתורית של הסצנה.
בציור מופיעים שטיח מסוג "לוטו" המכסה את השולחן, כיסא עם מסמרי פליז, מסגרת ציור תלויה על הקיר ואור טבעי החודר מהצד השמאלי.
בדיקות טכניות גילו שוורמיר כלל בתחילה גם קערת פירות, גביע נוסף, כלב ודמות גבר, אך כולם נמחקו במהלך תהליך הציור.
ההסרה המכוונת של פריטים אלה מעידה על מעבר מקומפוזיציה נרטיבית לעיצוב מרוכז ומופנם של רגע סטטי ומעורפל.
ורמיר מציג ביצירה זו את ראשית דרכו בז'אנר של סצנות פנים אינטימיות.
ניכרת השפעה של ניקולאס מאס, במיוחד בפלטת צבעים אדמדמה־חומה ובחלל הדחוס.
בניגוד למאס, אשר נטה להדגיש מסר מוסרי, ורמיר נמנע מהצגת סיפור ברור ומעדיף ליצור אווירה פתוחה לפרשנות.
זוהי גישה שהופכת את הדמות הנשית לדמות סגורה, המנותקת ממה שמתרחש מחוץ לתחום הציור.
בנוסף, החוקרים מצביעים על כך שייתכן והאישה אינה משרתת, אלא גברת הבית עצמה, זאת בשל בגדיה היוקרתיים והריהוט שסביבה.
בציור מציג יאן ורמיר אישה צעירה הישובה בחדר פנימי, ראשה שעון על ידה, ועיניה עצומות.
המרחב החזותי, הנדמה תחילה כשקט ושליו, מגלה בהעמקה שכבת משמעות נוספת המרמזת על סערת רגשות פנימית ועל "מחלת האהבה".
סמלים שונים – בהם כוס יין כמעט ריקה, עגילים שהוסרו, קנקן ומשקה על השולחן – מצביעים על ביקור קודם של גבר ועל תחושת היעדר.
על הקיר תלויה תמונה ובה מופיע קופידון, אל האהבה, ולצידה נראית מסכה, סמל לשקר או להסתרה.
שילוב סמלים אלה, יחד עם מבטה העצום והחלל הפתוח מבעד לדלת, משמש כרמז להרהוריה של הדמות אודות אהבה נעדרת, פיתוי או רגש לא ממומש.
ורמיר יוצר מתח בין פני הדמות הבלתי מביעות לבין הרמזים החזותיים המרובים, כאשר התמונה שבתוך התמונה ממקדת את פרשנות הצופה ומבליטה את הממד הנסתר והפסיכולוגי של הסצנה.
חוקרים מציינים הקבלה סגנונית בין נערה ישנה לבין יצירותיהם של ניקולאס מאס, חבריאל מטסו ופיטר דה הוך, שפעלו גם הם בז'אנר של סצנות פנים.
אולם ורמיר בולט בגישתו הלא־נרטיבית, המדגישה אווירה ומצב נפשי על פני מסר מוסרי.
כן מודגשת הקבלה ליצירתו של ורמיר נערה קוראת מכתב ליד חלון פתוח, שגם בה עלתה לראשונה ההנחה כי הדמות היא משרתת, אך פרשנויות מאוחרות הצביעו על כך שמדובר באישה מן המעמד הגבוה - תהליך מקביל לזה שנעשה בניתוח ציור זה.
בנוסף, לפי האלמנטים שהוסרו במהלך העבודה, הוצע כי בתחילה נועדה הקומפוזיציה לכלול מספר דמויות וחפצים סימבוליים, בדומה ליצירתו האבודה של ורמיר המשתה בכנא.
עם זאת, ורמיר בחר לבסוף לצמצם את ההתרחשות לדמות אחת בלבד ולפרטים מעטים, ובכך למקד את הציור בתחושת הרגע ובמצב הנפשי של הדמות.
הציור זוהה כיצירה שהופיעה ברשימת מכירת האוסף של יאקוב דיסיוס באמסטרדם בשנת 1696. לאחר מכן עבר בין אספנים בפריז ובלונדון.
בשנת 1908 נרכש על ידי בנג'מין אלטמן, שהוריש אותו למוזיאון המטרופוליטן בשנת 1913.
נערה בחלון הוא ציור בצבעי שמן על בד מאת האמן הצרפתי לואי-לאופולד בואיי (Louis-Léopold Boilly), שצויר ככל הנראה בשנת 1799. היצירה שמורה באוסף הקבוע של גלריה הלאומית בלונדון.
הציור מדמה תחריט מונוכרומטי, ככל הנראה מסוג מֵזוֹטִינְט, ונחשב לתרגיל באשליה ציורית, שבמסגרתו מציג בואיי כיצד ניתן לחקות מראה של הדפס באמצעות ציור שמן.
אף שבואיי נודע ביכולתו באמנות האשליה (טרומפ-לויל), ביצירה זו הוא נמנע במכוון מהוספת סימנים מסורתיים של זיוף, כגון קצה נייר מקופל או קימוט, ובחר להתמקד בהפגנת יכולתו הטכנית ובחקר מושגי הצפייה, הדיוק החזותי והיחסים בין מדיום לדימוי.
הציור הוצג לראשונה בסלון של פריז בשנת 1799 וזכה לשבחים על נאמנותו לחיים – ביטוי שהתפרש באותה תקופה גם כשבח ליכולתו של בואיי לגרום לציור שמן להיראות כהדפס נייר.
במרכז התמונה נראית נערה לבושה בשמלה לבנה מעודנת וחובשת כובע, היושבת על אדן חלון עשוי אבן.
מאחוריה תלויים על הקיר שלושה אובייקטים: ציפור בתוך כלוב, צמח ירוק וצרור גזרים.
על אדן החלון מונחים קערת זכוכית ובה שני דגי זהב, בקבוקון סגור המכיל נוזל כהה, וטלסקופ מתכת מבהיק.
הנערה מחזיקה בעדשה מגדילה בידה הימנית, ולשמאלה, ילד מוסתר למחצה בצללים מתבונן דרך טלסקופ נוסף.
מתחת לאדן מופיע כרכוב אבן מעוטר בסצנה מגולפת, שחלקו מוסתר בבד הנשפך מתוך פנים החדר.
הקומפוזיציה כולה מבוצעת כמעט לחלוטין בגוני שחור, אפור ולבן בלבד, ומטרתה לחקות את מראהו של הדפס מונוכרומטי מסוג מֵזוֹטִינְט – טכניקת הדפס נטולת קווים גלויים, המאפשרת יצירת מעברים עדינים של אור וצל.
בואיי מעצים את אפקט האשליה על ידי ציור מסגרת מדומה מסביב לדימוי, בגוון כחול־אפור, שעליה חתימתו.
מסגרת זו אינה המשכה של קיר החלון בציור, אלא תוספת צבעונית נפרדת, שנועדה לדמות הרכבה על לוח או בתוך שולי תחריט.
נערה בחלון הוא תרגיל מתוחכם באשליה ציורית.
בואיי נמנע במכוון מהוספת מאפייני אשליה שגרתיים, ובמקום זאת ביקש לחקות בעזרת צבעי שמן את המראה של הדפס נייר.
היעדרם של קווים גלויים מעיד כי מדובר בחיקוי של מֵזוֹטִינְט, תחריט שבו מושגת דרמת אור וצל באמצעות הבדלי צפיפות הטון, ולא באמצעות חריטה בקו.
בואיי אף צייר סביב הדימוי מסגרת בגוון כחול־אפור, הכוללת את חתימתו, כדי להשלים את אפקט החיקוי.
העניין המרכזי בציור אינו רק בתיאור האובייקטים, אלא באשליה של מדיום - ציור שמן שנראה כתחריט נייר.
כאשר הוצג הציור בסלון של שנת 1799, זכה לשבחים כ"נאמן להפליא לחיים", ביטוי אשר בתקופתו התייחס לא רק לדיוק בתיאור המציאות, אלא גם לאמינות האשליה החזותית של מדיום אחר.
באתר Life Takes Lemons מתפרשת הסצנה ככזו החושפת מתח בין תמימות לבין התעוררות מינית או מוסרית.
הילדים בציור - נערה ונער - מתבוננים דרך משקפת בסצנה מוסתרת מעין הצופה, שנרמזת כמגונה או בלתי ראויה.
שאלת ההתבוננות מועלית בהקשר לאובדן התמימות או כתגובה לשעמום יומיומי.
תבליט האבן שמתחת לאדן החלון כולל תיאור של עלמה מתמוטטת למחצה בזרועות גבר גס, מוקפת בדמויות נוספות - בהן אחת המופיעה כמצטרפת חדשה.
הפרשנות מדגישה את הניגוד שבין חזותה הטהורה של הנערה לבין התוכן הנחשף בפניה.
השימוש באמצעים אופטיים בציור – טלסקופים ועדשה מגדילה – מבטא את עיסוקו של בואיי באופטיקה ומדגיש את פעולת ההתבוננות.
הדמויות עצמן מתבוננות באובייקט חיצוני שאינו גלוי לצופה, והדימויים החזותיים מזמינים את הצופה להרהר בשאלה מהו הדבר שהוא רואה, והאם ניתן להאמין לו.
הציור כולו בנוי על רעיון של ראייה מתווכת: לא רק דרך אמצעים אופטיים, אלא גם באמצעות מדיום שמן המתחזה להדפס.
לפי פרשנות באתר kultura.art, חוויית הצפייה בציור כרוכה גם בהתבוננות בעצם האשליה – ציור שנראה כנייר, אור שנראה כצל, ודמויות שחושפות את פעולת הראייה עצמה.
על-פי המאמר באתר Life Takes Lemons, רומזת הסצנה המגולפת בתבליט האבן שמתחת לאדן החלון, לתוכן הסמוי מעין הצופה אך גלוי לדמויות שבציור.
בהקשר זה, הדיסוננס בין חזותה המעודנת והבהירה של הנערה לבין הדימוי המגולף עשוי לשקף מתח בין מראה לתוכן, בין תמימות לחשיפה לעולם הבוגר, ובין צפייה פאסיבית לידיעה מודעת.
הציור "נערה בחלון" ממשיך מסורת ציורית שהתפתחה ב (Fijnschilder) שפעלו בהולנד במאה ה־17, ובמיוחד ביצירתם של חריט דאו וקספר נטשר.
אמנים אלה נודעו בטכניקת ציור חלקה ומוקפדת, בשימוש במסגרת אדריכלית ובשילוב תבליטי אבן מגולפים מתחת לאדן החלון.
דוגמה בולטת לכך היא ציורו של דאו "נערה בחלון"(בערך 1655), שבו נראית אישה צעירה נשענת על אדן אבן, מציצה החוצה מתוך חלל מוצל, כשמתחת לאדן החלון שובץ תבליט מגולף – מבנה קומפוזיציוני החוזר גם ביצירתו של בואיי.
בדומה לדאו, גם נטשר הרבה לשלב באדן החלון תבליטים ולבנות סצנות שבהן דמות מופיעה במסגרת חצי־ארכיטקטונית, תוך הדגשה של הבדל בין הפנים לחוץ ושל מעשה ההתבוננות.
עם זאת, בואיי שונה מקודמיו ההולנדים בכך שהוא מנצל את הקומפוזיציה לא רק לתיאור יומיומי של דמות, אלא כאמצעי להפגנת אשליה ציורית: ציור שמן שמתחפש להדפס.
השוואות היסטוריות, כפי שמצוין באתר הגלריה הלאומית בלונדון, קשרו בין בואיי לבין דאו בשל רמת הגימור הגבוהה, תשומת הלב לפרטים, ושימוש באשליה של חומר ומרקם.
נערה מחזיקה לימונים הוא ציור משנת 1899 מאת האמן הצרפתי ויליאם אדולף בוגרו.
היצירה נחשבת לאחת מהבולטות והאהובות שבאוסף ציוריו, והיא מוצגת באגף לאמנות אירופית במוזיאון ישראל בירושלים.
לאחר תקופה ארוכה שבה לא הוצגה, חזרה היצירה לתצוגה בעקבות עניין ציבורי נרחב.
הציור מתאר נערה צעירה המחזיקה מספר לימונים, כשמאחוריה נפרש נוף הררי הפונה אל חוף ים.