tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מאחר שחשק באכילת בשר, גנב את הפרות של אפולו, ואחר כך נתן לאפולו את הנבל בתור פיצוי על הפרות..
מקבילתה הרומאית היא מאיה מאייסטאס (Maia Maiestas), הנקראת גם פאונה (Fauna), אופס (Ops) והאלה הטובה (Bona Dea).
האלה מאיה הרומאית היא אלת האביב והפריון, על שמה נקרא חודש מאי, שהימים הראשון והחמישה-עשר בו הוקדשו לה.
מאיה נקשרה גם לאל וולקן, ובאחד בחודש הקריב כהן וולקן לכבודה חזירה הרה, קורבן הראוי לאלת אדמה כמו "האלה הטובה".
האלה מאיה הייתה אלת נשים בלבד, וגברים לא הורשו להיכנס למקום הפולחן שלה.
האסטרואיד שהתגלה על ידי הוראס טאטל, נקרא על שמה.
מאיאנה הוא אטול אלמוגים המצוי במרכז האוקיינוס השקט, והמהווה חלק משרשרת איי גילברט.
האטול הוא מחוז ממחוזות רפובליקת קיריבטי.
צידו הצפוני והמזרחי של האטול הם אי אחד, ואילו צדו המזרחי של האטול הוא שונית אלמוגים תת-מימית.
במאיאנה חיים כ-2000 תושבים, הכפר הכי גדול באי נקרא Bubutei והוא מכיל כ-500 איש.
מרבית התושבים (כשלושת רבע) חיים בחלק הצפוני של האי.
מספר תושבי האי הוא יציב, והוא נשאר בסביבות 2000 תושבים מאז 1985.
מאידאן נזאלז'נוסטי (באוקראינית: Майдан Незалежності - "כיכר העצמאות") היא הכיכר המרכזית בקייב בירת אוקראינה.
בשל האירועים ההיסטוריים הרבים שהתרחשו בה, אשר עשו אותה למד הדופק החברתי והפוליטי במדינה, היא ידועה פעמים רבות בשם "מאידאן" (Майдан) בלבד, דהיינו, "הכיכר" (מפרסית דרך טורקית مَيْدَان).
מאידאן נזאלז'נוסטי שוכנת על הגדה המערבית של נהר הדנייפר במרכזה של קייב, במרחק של כ-850 מטר מגדות הנהר.
היא נחצית על ידי רחוב חרשצ'אטיק (Хрещатик), המבתר אותה לשני חלקים, האחד דרומית-מזרחית לו והאחר בצדו הצפון-מערבי.
שני חלקי הכיכר שונים בגודלם ובצורתם.
החלק הדרומי מלבני, אורכו כ-140 מטר ורוחבו כ-210 מטר לכל היותר.
בצדו הדרומי מרפסת גדולה הנושאת גינה ומגרש חנייה המשמש את מלון אוקראינה (Готель Україна), המבנה הגבוה בכיכר.
ממערב לו שוכן בניין האקדמיה האוקראינית הלאומית למוזיקה, וממערב לו ארמון אוקטובר, המכונה "המרכז הבינלאומי לתרבות ולאמנות" (Міжнародний центр культури і мистецтв).
במרכזו של חלק זה עמוד הניצב על מבנה בעל ארבעה פתחים.
ראשו של העמוד מעוטר בכותרת קורינתית מוזהבת שמעליה פסל של האלה הסלאבית ברהיניה (Берегиня), שהייתה אלת הבית והמולדת.
בשתי פינות הכיכר הסמוכות לרחוב חרשצ'אטיק שתי מזרקות, שבמרכזה של אחת מהן פסל של קיי, שצ'ק, חוריב, וליביד (Кий, Щек, Хорив, Либідь), הדמויות המיתולוגיות של שלושת האחים והאחות אשר על פי המסורת ייסדו את קייב.
ליד מזרקה זו תורן הנושא את דגל אוקראינה.
מתחת לחלק הדרומי של הכיכר משתרע מרכז קניות תת-קרקעי בשם "גלובוס", והכיפות וחלונות הזכוכית שבה מאפשרות חדירת אור יום אליו.
קיימת תוכנית להריסת מלון אוקראינה ובניית גורד שחקים בן 68 קומות במקומו.
החלק הצפוני של הכיכר צר יותר, ורוחבו מגיע ל-120 מטר, בעוד אורכו 210 מטר, והוא מסתיים בשורת של חמישה מבנים הערוכים בצורת קשת, וביניהם שישה רחובות המקרינים מהכיכר בצורת קרני שמש.
ממזרח לו ניצב בית האיגוד המקצועי שעליו מגדל הנושא שעון, וממערב לו בניין הדואר המרכזי של אוקראינה.
שני מבנים אלה נבנו לאחר מלחמת העולם השנייה בסגנון סטליניסטי.
בכיכר עצמה, סמוך לבית הדואר, ניצב עמוד הנושא גלובוס כחול, וזה מסמן את נקודת האפס שממנה נמדדים כל המרחקים באוקראינה.
עוד בחלק זה של הכיכר 6 מזרקות, שער קטן המכונה "השער הפולני" ועליו פסל המלאך מיכאל, הקדוש המגן של העיר.
אזור הכיכר לא יושב ולא התפתח עד המאה ה-18 כאשר הוקמו בו חומות אבן.
החומות שנודעו בשם שער פצ'רסקי (Печерські ворота - "פצ'רסקי וורוטה"), ניצבו על תילן עד שנת 1833, ועד תחילת המאה ה-19 נודע המקום בשם "ביצת העיזים" (Козине болото - "קוזינייה בולוטו").
בשנות השלושים של המאה ה-19 נבנו במקום בתי העץ הראשונים ואלה הוחלפו לאחר כעשרים שנה במבני אבן.
במחצית השנייה של המאה ה-19, הואצו תהליכי הפיתוח של האזור והכיכר נודעה אותה עת בשם כיכר חראשצ'אטיק.
המקום הפך לאחד ממרכזי המסחר של קייב, שהייתה בתורה לעיר השלישית בחשיבותה באימפריה הרוסית לאחר המהפכה התעשייתית שפקדה אותה באותה עת.
ב-1876 נבנה בנין מועצת העיר בכיכר, ושמה הוחלף ל"כיכר הדומה" (Думської - "דומסקוי").
ב-1919, לאחר המהפכה הסובייטית, הוחלף שמה של הכיכר ל"הכיכר הסובייטית" (Pадянська - "רדיאנסקה"), ושוב ב-1935, עת נקראה "כיכר קלינין" (Калініна - "קלינינה"), על שמו של מיכאיל קלינין, יושב-ראש הסובייט העליון של ברית המועצות.
במהלך מלחמת העולם השנייה חרבה הכיכר כמעט לחלוטין.
הצבא האדום הנסוג הטמין חומר נפץ במבנים שסביבה, ולאחר כיבוש קייב בידי הוורמאכט, פוצצו אנשי הגה-אר-או את המבנים באמצעות תשדורת רדיו.
האירוע חסר התקדים גרם לפאניקה ולנפגעים רבים הן בקרב הנאצים והן בקרב האוכלוסייה האזרחית בעיר.
במהלך השנים שלאחר המלחמה נבנו הכיכר ורחוב חראשצ'אטיק מחדש בסגנון סטליניסטי.
מלון אוקראינה הוקם בשנת 1961 בצידה הדרום-מזרחי של הכיכר, ונשא את השם "מלון מוסקבה" עד שנת 2001. בשנים 1976–1977 זכתה הכיכר למתיחת פנים, בעקבות הקמת תחנת רכבת תחתית מתחתיה.
שמה של הכיכר שונה ל"כיכר מהפכת אוקטובר" (Площа жовтневої революції - "פלושצ'ה ז'ובטנבוי רבולוציי") לרגל יובל השישים לאירוע, ובמרכזה הוקמה "אנדרטת מהפכת אוקטובר הסוציאלית הגדולה" (Монумент Великій Жовтневій соціалістичній революції - "מונומנט ווליקי ז'ובטנבי סוציאליסטיצ'ני רבוליוצי").
האנדרטה שעוצבה מגרניט התנשאה לגובה של 18.4 מטרים, ותיארה את ולדימיר איליץ' לנין, ולמרגלותיו ארבע דמויות עשויות ארד (מלח, חייל, חקלאי ופועל).
האנדרטה הוסרה ממקומה ב-1992. ב-2 באוגוסט 1989 התמוטט הפורטיקו של מבנה הדואר המרכזי בכיכר, וגרם למותם של 11 עוברי אורח.
לאחר עצמאותה של אוקראינה בשנת 1991 זכתה הכיכר לשמה הנוכחי המנציח את האירוע, על אף שהועלתה הצעה להסב את שמה ל"כיכר החירות".
בשנת 2001 הייתה הכיכר לאחד ממרכזי המחאה של תנועת "אוקראינה ללא קוצ'מה" (Україна без Кучми) אשר דרשה את התפטרותו של הנשיא ליאוניד קוצ'מה.
ראש עיריית קייב אותה הכריז על תוכנית שיפוץ של הכיכר וגידר אותה, ורבים טוענים שהמטרה האמיתית של צעד זה הייתה להפריע להפגנות.
בכל אופן, הכיכר אכן שופצה וקיבלה את מראה הנוכחי עליו חולשת האלה ברגיניה (ברהיניה).
החל בסוף המאה ה-20 הפכה הכיכר למוקד למחאה פוליטית ולמד הדופק החברתי והפוליטי של אוקראינה.
בשנת 1990 התחוללו בה הפגנות סטודנטים אשר הביאו להתפטרותו של ראש ממשלת אוקראינה ויטלי מסול.
בשנת 2001 הייתה הכיכר כאמור לאחד ממוקדי תנועת אוקראינה ללא קוצ'מה, אך את שיא פרסומה השיגה בעת המהפכה הכתומה בסוף שנת 2004, עת מאות אלפי מפגינים התאספו בה וברחובות הסמוכים לה, ואף הקימו בה אוהלים למרות הקור העז.
לאחר המהפכה שהביאה לבחירתו של ויקטור יושצ'נקו כנשיא המדינה, התכנסו תומכיו בכיכר, ויושצ'נקו נשבע בפניהם אמונים בטקס לא-רשמי.
הכיכר הייתה מוקד הפגנות גם בעת המשבר הפוליטי אשר פקד את אוקראינה בחודשים אפריל ומאי 2007. בשנת 2009 נערכה בכיכר הפגנת ענק של תומכי מפלגת בטקיבשצ'ינה, שבמהלכה מונתה יוליה טימושנקו לראש המפלגה.
בסוף שנת 2013 שימשה הכיכר כמרכז להפגנות שנערכו נגד החלטת הממשלה שלא להיקשר בהסכם כלכלי עם האיחוד האירופי.
גל ההפגנות זכה לשם "Євромайдан" - "יברומאידאן", דהיינו "כיכר האירו", על שמו של מאידאן נזאלז'נוסטי.
ההפגנות המשיכו והתפתחו לגל מחאה רחב, אשר מרכזו המשיך והיה בכיכר, ואשר הובילו להחלפת השלטון במדינה ב-22 בפברואר 2014. לכיכר ולחלק מהמבנים שסביבה נגרמו נזקים כבדים במהלך האירועים.
מאי ישראלי לשמן (נולדה ב-14 בספטמבר 1966) היא זמרת סופרן ישראלית, ראש המחלקה לביצוע רב תחומי באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
ישראלי היא בוגרת תואר שני באקדמיה למוזיקה ע"ש רובין בתל אביב, וזכתה במלגת קרן פליציה-בלומנטל ללימודי המשך בלונדון, בהדרכת פרופסור אליסון פירס מהאקדמיה המלכותית.
בנוסף למדה משחק בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
את שירותה הצבאי עשתה בלהקת פיקוד מרכז.
ב-1990 ראה אור אלבומה "תוך כדי..." בהוצאת NMC, המורכב משירי המשורר עידן סובול (אחיו של המחזאי יהושע סובול).
ישראלי הופיעה עם התזמורת הקאמרית הישראלית, התזמורת הסימפונית חיפה, התזמורת הסימפונית ירושלים, תזמורת האופרה הקאמרית, אנסמבל "אקוואריוס" ותזמורות נוספות, וכן ברסיטלים בלונדון, בסקוטלנד ובפריז.
בנוסף הוזמנה לשיר בקונצרט גאלה בפריז, במסגרת פסטיבל הבינלאומי הראשון ליצירותיו של המלחין וילה לובוס.
בישראל העלתה שלושה מופעים אישיים, המוקדשים למחזות זמר, לשירי עם ברזילאיים ולשיר האמנותי הישראלי.
החל משנת 2004 היא מופיעה בישראל ומחוצה לה בתפקיד שנכתב במיוחד עבורה באופרה "צחוק של עכברוש" של התזמורת הקאמרית הישראלית.
בן זוגה הוא המוזיקאי אורי לשמן, והם משתפים פעולה מקצועית.
בשנת 2016 יצרו בני הזוג את "בין השורות בין הצלילים", סדרת פודקאסטים על הזמר העברי בשיתוף רדיו "קול האוניברסיטה" של אוניברסיטת רייכמן.
בדצמבר 2023 יצא אלבומם המשותף "כנף אל כנף".
מאי שידיאק (ערבית: مي شدياق; נולדה ב-20 ביולי 1964) היא עיתונאית ופוליטיקאית מרונית לבנונית.
שידיאק היא עיתונאית ומגישה בערוץ הטלוויזיה הלבנוני LBC מאז תחילת שידוריו בשנת 1985.
ב-25 בספטמבר 2005 נעשה ניסיון להתנקש בחייה על ידי פצצה שהונחה במכוניתה כשהייתה בג'וניה.
שידיאק נפצעה באורח קשה, רגלה השמאלית נקטעה מתחת לברך וידה השמאלית סבלה מפגיעות חמורות.
ההתנקשות באה לאחר שורה של התנקשויות באנשי ציבור לבנונים אנטי-סורים, בכללם סמיר קסיר, ג'ורג' חאווי וג'בראן תווייני.
היא הועברה לפריז לקבל טיפול רפואי וחזרה ללבנון ב-12 ביולי 2006.
בשנת 2007 פרסמה ספר ביוגרפי, Le ciel m'attendra , בו היא מספרת על חייה ועל ניסיון ההתנקשות.
על עבודתה העיתונאית היא קיבלה פרסים רבים, בהם פרס אונסק"ו לעיתונות חופשית, ואת אות לגיון הכבוד הצרפתי מהנשיא ז'אק שיראק, שכינה אותה "סמל לחופש הדיבור בלבנון".
כיום שידיאק חברה במפלגת הכוחות הלבנוניים הנוצרית.
ב-2018 מונתה לתפקיד השרה לענייני פיתוח מנהלי, ובאוקטובר 2019 פרשה עם שאר חברי מפלגתה מהקבינט הלבנוני על רקע המחאות נגד המצב הכלכלי במדינה.
ב-2019 עוררה סערה בעקבות דבריה כי חזבאללה הופך לארגון מכובד.
מאיה הוא סרט דרמה ישראלי משנת 2010, של הבמאית מיכל בת-אדם.
הסרט מתאר את תהליך העלאתו על הבמה של מחזה העוסק בנילי, צעירה שדעתה נטרפה בעקבות הפלה שעברה.
במקביל להפקת המחזה, מתחילת החזרות ועד להצגת הבכורה, מוצגת התפתחות היחסים, באולם התיאטרון ומחוצה לו, בין חגי צפריר, המחזאי והבמאי של המחזה (גיל פרנק) ובין מאיה, השחקנית המגלמת את נילי (לירון בן-שלוש).
בעלילת משנה, המנותקת מהעלילה העיקרית, עוקב הסרט אחר התהפוכות הרומנטיות בחייה של נורית, שותפתה לדירה של מאיה.
מאיה היא תלמידה בבית ספר למשחק.
בתרגיל בכיתה היא משמיעה מונולוג של בלאנש מהמחזה "חשמלית ושמה תשוקה".
היא עושה זאת בקול מונוטני וחסר רגש, ובעקבות נזיפתה של המורה ("מי שרוצה לעמוד על במה, צריך לחפור בתוך עצמו בלי לפחד, ומי שמפחד – שילך לעבוד בסופרמרקט") פורשת מהלימודים.
בעבודתה כמלצרית חוזרת מאיה על אותו מונולוג באוזניו של לקוח, אך מציגה אותו בצורה משכנעת ביותר, כאילו האמור במונולוג קרה לה עצמה.
חרף חוסר ניסיונה, מלהק חגי ("הגאון התורן של התיאטרון", מתארת אותו נורית) את מאיה לתפקיד הראשי במחזה שכתב, על פי קורותיה של בת דודתו המנוחה, והוא גם מביים.
המחזה עוסק בנילי, צעירה שעברה הפלה, אך אינה מסוגלת להשלים עם כך, וחשה שתינוקה נלקח ממנה ומוסתר, ומצפה שיוחזר אליה.
כתוצאה מכך היא מאושפזת בבית חולים פסיכיאטרי, שבו מתרחש עיקר עלילת המחזה.
לשם עיצוב אמין של פרק זה, מצטרף לצוות המחזה יועץ, ד"ר בירן, שהוא מנהל מחלקה בבית חולים פסיכיאטרי.
במהלך החזרות עולה ההצעה שמאיה תאושפז, כדי לחוש היטב את האווירה בקרב החולים ואת התנהגותם.
ד"ר בירן מסתייג מרעיון זה, אך בסופו של דבר מתרצה, ומאיה משתלבת בקרב החולים במחלקתו.
במהלך החזרות מאיה וחגי מתאהבים זה בזה.
מאיה חוששת שיחסו של חגי אליה כבמאי ייפגע כתוצאה מאהבתו אליה, ומציעה שתפרוש, אך חגי מפיג חשש זה.
בין מאיה לחגי פורץ ויכוח על מילות הסיום של המחזה.
מאיה אינה מוכנה לומר את מילות הסיום הליריות שכתב חגי, אך חגי אינו מקבל את גישתה, ומורה לה לדבוק במילות הסיום המקוריות.
בחלקו האחרון של הסרט מוצגת הצגת הבכורה של המחזה.
בקהל הצופים נמצאים בני משפחתה של מאיה, מורתה בבית הספר למשחק והמאושפזים שבקרבם השתלבה מאיה במהלך החזרות.
בסצנת הסיום של המחזה מאיה אינה מסוגלת לומר את מילות הסיום עליהן התאמנה בחזרות.
שותפהּ לסצנה זו, הרופא המטפל בה (אלכס אנסקי) מושך זמן, ומאחורי הקלעים מורה חגי למנהלת ההצגה לסגור את המסך ולסיים את המופע, אך מנהל התיאטרון קובע שיש לתת להצגה להימשך.
מאיה, במאמץ נפשי עצום, אומרת את מילות הסיום שלה, המשקפות ספק את נפשה של נילי ספק את נפשה של מאיה.
ההצגה זוכה לתשואות הקהל, אך חגי זועם על חריגתה של מאיה מהטקסט שכתב, ומודיע למאיה על ניתוק היחסים ביניהם.
למחרת חוזרת מאיה לאולם התיאטרון הריק, וחוזרת לבדה על קטע הסיום המקורי, שכתב חגי.
לפתע היא מבחינה שחגי יושב באולם, ומבטיחה לו שבמופעים הבאים של המחזה תיצמד למילות הסיום המקוריות, אך חגי אומר לה שהוא מעדיף את מילות הסיום שאמרה בהצגת הבכורה.
במרכז הסרט, העוסק בהעלאתו של מחזה על הבמה, נמצא העימות בין מאיה, השחקנית, לחגי, הבמאי.
עופר מתן מציג את העימות, שהחל בעקבות שהייתה של מאיה בבית החולים הפסיכיאטרי: "את התובנות שלה משם היא מביאה לחזרות עם חגי, מה שיוצר בין השניים עימותים: הוא רוצה דרמה כי זה מה שמעניין בתיאטרון, והיא רוצה אמת כמו שראתה במוסד".
העימות מגיע לשיאו ברגעי הסיום של הצגת הבכורה, כאשר האמת הפנימית של מאיה והזדהותה עם הדמות שהיא מגלמת, גורמים לה להפר את הוראות הבמאי, ולחרוג ממילות הסיום ששם בפיה.
בכרזת הסרט מופיעה כותרת המשנה "לגעת בנפש".
הסרט הוא אכן דרמה פסיכולוגית, העוסקת בנפשה של נילי, ובעיקר בנפשה של מאיה, השחקנית המגלמת את נילי.
עיסוק בגבול שבין ובין שפיות לשיגעון, הנערך בסרט זה, הופיע גם בסרטים קודמים של מיכל בת-אדם ("איה: אוטוביוגרפיה דמיונית", "ריטה, שם זמני" ועוד).
עופר מתן ב"עכבר העיר" :
בת אדם מתעסקת ב"מאיה" בנושא שרבים נפלו בו בעבר: ייסורי האמן, או ליתר דיוק - החתירה אחר האמת האמנותית.
הוויכוחים שבין חגי ומאיה באשר לאיזו אמת על דמותה של נילי להציג לצופי המחזה, הם בשפה אוניברסלית כמעט.
עם זאת, יש גם כאמור משהו מאוד ישראלי באינטראקציה ביניהם, החל בלבטים ("אסור לי לשכב איתו", מאיה לנורית השותפה אחרי הפגישה הראשונה עם חגי) וממשיך באופן החיזור (חגי מצלצל למאיה מהאוטו שלו שעומד מתחת לביתה.
היא דוחה אותו והוא ממשיך לדירתו).
זו ישראל מאופקת אך חמה, אלגנטית אך ישירה ודוּגרית, ישראליוּת שכמעט נשכחה.
שמוליק דובדבני, מבקר הקולנוע של אתר ynet:
בעייתו המרכזית של "מאיה" קשורה בתובנות השחוקות למדי שהוא מעלה.
כן, חיים זה חיים ומשחק הוא משחק, אבל כמה אפשר לחזור ולהשמיע אותן אמירות בדבר הגבולות המטושטשים שבין הבדיה והמציאות.
התחושה היא שבת אדם פשוט אינה מנסה, אולי חוששת, לחפש דרכי ביטוי חדשות, וכתוצאה אתה מוצא עצמך יושב ונחשף להגיגים בנאליים על מהות האמנות והיצירה שיש בהם, במחילה, אפילו מימד ילדותי ונאיבי.
בת אדם מנסה לשרטט דמות כל-נשית: צעירה בעלת רצון ברזל, טוטליות מתמסרת וחוש צדק פנימי מפותח.
אבל בפועל, נערת הפוסטר שלה היא יצור עיקש ומרגיז, מניפולטיבית לסביבתה, הטועה לחשוב שהיא אינדיבידואל מרתק וחינני.
כן, ממש בדומה לרוב הנערות בנות העשרים.
אולי אי אפשר לצפות מן הדמות לגלות מודעות עצמית רחבה יותר ואגוצנטרית פחות, אבל מבמאית ותסריטאית מנוסה בסדר הגודל של בת אדם ניתן בהחלט לקוות לפרספקטיבה בוגרת ומעניינת יותר.
מאיאק הוא אחד ממתקני הגרעין הגדולים ביותר ברוסיה.
שוכן בעיר אוזיורסק, במחוז צ'ליאבינסק.
מאיאק הוא מפעל הפלוטוניום העיקרי ברוסיה והספק העיקרי של חומר זה לתעשייה הצבאית והאזרחית במדינה.
מאיאק הוא בעצם מכון למחזור חומרים גרעיניים מכלי נשק גרעיניים מיושנים, שאינם עוד בשימוש.
המפעל מעסיק כ-15,000 איש ומתפרס על פני שטח של 90 קילומטרים רבועים.
האתר נמצא 150 ק"מ דרום מזרח ליקטרינבורג בין העיירה קסלי 72 ק"מ צפון מערב לצ'ליאבינסק.
מאיאק נודעה בעבר כצ'ליאבינסק-40 וצ'ליאבינסק-65.
בעקבות תאונה חמורה שאירעה ב-1957 הקרקע והנהר הסמוך זוהמו קשות.
כאשר הערכות מדברות על כחצי מיליון איש שנחשפו לקרינה באזור הרי אורל.
מאיאק נבנה בשנים 1945–1948, בחיפזון רב ותחת חשאיות מוחלטת, לצורך קידום תוכנית הגרעין הסובייטית.
מטרתו העיקרית של המתקן הייתה הפקת פלוטוניום עבור הנשק הגרעיני הסובייטי.
לצורך זה נבנו 5 כורים גרעיניים.
איסאק קיקואין היה בין מפתחי הטכנולוגיה שנוצלה במפעל.
לאורך השנים דווח על זיהום קשה של הנחלים הסמוכים הנשפכים לנהר אוב והאגמים, שזוהמו במים שזרמו מהמתקן.
המתקן נמצא תחת ביקורת כבדה בשל הנזק הסביבתי שהוא גורם.
ידוע שכל עובדי הכור בשנות ה-50 וה-60 סבלו מהשפעות הקרינה הרדיואקטיבית.
האתר היה יעדו של טייס ה-CIA פרנסיס גארי פאוורס בעת טיסתו מעל המתקן במאי 1960. המטוס הופל והטייס נשבה על ידי הסובייטים במשבר מטוס הריגול U-2.
כיום המתקן מפיק טריטיום ורדיונוקליד וחדל מהפקת פלוטוניום.
ב-27 בספטמבר 1957, תקלה במערכת הקירור של הכור הביאה לפיצוץ לא גרעיני במתחם הגרעיני, בעוצמה של 75 טון טנ"ט (310 ג'ולים) שגרמה לפליטה אדירה של חומרים רדיואקטיביים.
כ-200 מתו כתוצאה מחולי שנגרם בשל הקרינה, 10,000 איש פונו מבתיהם ו-470,000 איש נחשפו לקרינה.
בסולם הבינלאומי לאירוע אטומי ורדיולוגי האסון דורג בדרגה 6, שמשמעותו תאונה חמורה.
היה זה האסון הגרעיני הראשון שסבלה ממנו ברית המועצות והגדול ביותר בעולם, עד אסון צ'רנוביל.
במשך 40 שנה דבר התקרית לא נחשף והסובייטים לא דיווחו אודותיו לעולם, כאשר כל שמועה בנושא נדחתה על ידם על הסף.
ב-1992, הפדרציה הרוסית הודתה רשמית בדבר התקרית וכי היא אכן קרתה.
ב-10 בדצמבר 1968, תקלה במערכות התפעול המתקן בעת הרצת הפלוטוניום גרמו לפליטת חומרים רדיואקטיביים באזור ורמת קרינה מעט גבוהה מן המותר בתקן.
400,000 איש נחשפו לקרינה ב-1967 בעת פליטת חומרים מסוכנים מן הכור הלא בטיחותי.
ב-1994, שרפה שפרצה במתקן גורמת לכך שנפלטים 4% של חומרים רדיואקטיביים לאוויר מדי שנה.
2003 - תקלה בכור הביאה לזיהום קל של אגמי הסביבה
ביוני 2007, תקרית במשאבה הרדיואקטיבית של הכור נמשכה יומיים
באוקטובר אותה שנה, בעקבות תקלה בהעברת הנוזל הרדיואקטיבי, שוב נפלטו חומרים מזהמים לאוויר
ב-2008, עובד הכור נפצע קשה בתאונה.
מאי תאי , הוא קוקטייל המוכר רשמית על ידי איגוד הברמנים הבינלאומי המורכב מ: 30 מ"ל רום לבן, 15 מ"ל ליקר קוראסאו, 5 מ"ל מי סוכר, 15 מ"ל רוזטה, 10 מ"ל מיץ ליים, 30 מ"ל רום כהה.
את המרכיבים יש לנער היטב בשייקר ולמזוג לכוס הייבול מלאה בקרח.
יש לקשט בפלח אננס וקליפת ליים.
הקוקטייל נרקח לראשונה בשנת 1944 על ידי טריידר ויק - בעל מסעדה באוקלנד, קליפורניה וזכה בפופולריות גדולה.
מקור שמו במילה טאהיטית שפרושה "טוב".
מאי זיאדה הייתה משוררת ומתרגמת פלסטינית–לבנונית.
זיאדה נולדה בשם "מארי אליאס זיאדה" בנצרת, לאב לבנוני מרוני ולאם פלסטינית.
בילדותה המוקדמת חוותה אובדן של אח צעיר, שנפטר כשהיה בן שנתיים.
היא נותרה בת יחידה להוריה.
זיאדה למדה תחילה בנצרת, והמשיכה את לימודיה בעינטורה בהר הלבנון.
בשנת 1908 התיישבה בקהיר, שם אביה, אליאס זיאדה, הוציא לאור את כתב העת "אל מהרוסה" אשר לו תרמה בכתיבת מאמרים.
בשנת 1910 היא הוציאה את קובץ השירים הראשון שלה, "Fleurs de Rêve" בצרפתית, תחת שם העט: Isis Copia.
השם איזיס שבחרה, הוא שמה של האלה המצרית, שעבור מריה (זה היה שמה המקורי של זיאדה) הייתה המקבילה המצרית למריה הקדושה, וקופיה הוא התרגום ללטינית של שם משפחתה.
כמו כן היא שלטה באנגלית, איטלקית, גרמנית, ספרדית, ללטינית ויוונית מודרנית.
במקביל לעבודתה העיתונאית בעיתונים "المحروسة" ו-"Le Progrès Egyptien" היא פתחה בשנת 1912 סלון ספרותי, שבו ביקרו סופרים ידועי שם כמו טה חוסיין, ח'ליל מוטראן, אחמד לוטפי אל-סייד, עבאס מחמוד אל-עקאד ואחרים.
היא מעולם לא נישאה, אך ניהלה תכתובת ארוכה ואינטנסיבית עם ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן.
הם לא נפגשו מעולם, ח'ליל ג'ובראן חי בניו יורק, ומערכת היחסים ביניהם ארכה 19 שנים, עד למותו בשנת 1931. לזכותה של זיאדה נזקפים פרסום יצירתו בעולם הערבי, וההכרה לה זה זכה.
בין השנים 1928 ל-1931 היא עברה משבר קשה בעקבות אובדן שני הוריה, ובמיוחד מותו של יעקוב צרוף, חבר, מורה ודמות אב בשנת 1930. משבר נוסף התחולל בקרבה עם מותו של ח'ליל ג'ובראן.
למעשה לא התאוששה מהמשבר הזה לגמרי מעולם.
בשנות השלושים היא ביקרה פעמים רבות בלבנון, וגם באירופה: באיטליה, בצרפת ובאנגליה.
כשנפטרה, היו ליד מיטתה שלושה ספרים: הרומן "גרזיאלה" של אלפונס דה למרטין, תמונתו של דוריאן גריי וספרה שלה "باحثة البادية".
על קברה ספד לה אחמד לוטפי אל-סייד: "פה מונחת נערה, שרק נעימות וחיוכים אנשים זכו ממנה."
זיאדה הייתה דמות מפתח בנהדה של תחילת המאה העשרים.
היא הושפעה מלביבה האשם, שבשנת 1906, שנתיים לפני הגעתה של זיאדה לקהיר, החלה להוציא שם כתב-עת פמיניסטי בשם "فتاة الشرق".
שותפה חשובה נוספת בפעילותה הפמיניסטית הייתה הודא שעראווי.
שלושתן הובילו את הנשים במהפכת 1919. היא כתבה, שאישה שחיה תחת דיכוי לא יכולה להניק את ילדיה כשהחלב שלה מריח מעבדות.
בשנת 1921 היא עמדה בראש כנס תחת הכותרת "Le but de la vie" ("מטרת החיים"), שבה היא קראה לנשים להיפתח למערב מבלי לשכוח את זהותן המזרחית.
יצירתה כוללת בעיקר שלושה סוגות ספרותיות: ביוגרפיות, שירים ומכתבים.
כמו כן תרגמה ספרות וספרי עיון אירופאיים, כמו למשל ספרים של מקס מילר מגרמנית ושל ארתור קונאן דויל מאנגלית.
הביוגרפיה הראשונה היא על باحثة البادية: "חוקרת המדבר" או "מחפשת במדבר" היה שם העט של מלך חפני נאצף (1886-1918), פמיניסטית מצריה מהדור הראשון, כמו זיאדה.
באחתה אומנם קיבלה את חלוקת העבודה בין גברים ונשים, אך דרשה להשוות את ערך עבודת האישה לערך עבודת הגבר.
באחתה נפטרה בגיל 32 מהשפעת הספרדית, מגפה נוראה, שקטלה ברחבי העולם בין 50 ל-100 מיליון בני אדם.
הביוגרפיה השנייה עוסקת בפמיניסטית מצרייה אחרת, عائشة التيمورية.
עאישה תיימור (1840–1902) נולדה וגדלה בשכונת " الدرب الأحمر" בקהיר, הלב המקורי והעתיק ביותר של העיר, למשפחת אצולה מיוחסת.
אמה הייתה צ'רקסית ואביה כורדי, ובמשפחתה כמה משוררים ומבקרי ספרות מפורסמים, כמו אחמד תיימור, מוחמד תיימור ומחמוד תיימור.
בתה היחידה נפטרה בגיל 18. היא הייתה פעילה בתחום החינוך והשכלת נשים.
לאחר קובץ השירים הראשון בצרפתית הוציאה זיאדה כמה ספרי שירים בערבית.
לתכתובת עם ח'ליל ג'ובראן וכן למכתבים רבים אחרים ערך ספרותי רב, והם יצאו לאור בחלקם גם הם.
מאיאגואס (בספרדית: Mayagüez) היא עיר נמל בפוארטו ריקו, והיא נמצאת בחופו המערבי של האי.
מאיאגואס נוסדה באופן רשמי ב-18 בספטמבר 1760, והיא הוכרה כהתיישבות נפרדת על ידי השלטון הספרדי ב-1763. העיר נקראה במקור נואסטרה סניורה דה לה קנדלריה דה מאיאגואס, שקוצר בהמשך לשם הנהוג כיום.
מאיאגואס קיבלה מעמד של עיר ב-1877.
ב-2010 העיר אירחה את משחקי מרכז אמריקה והקריביים.
העיר נמצאת בירידה במצב הכלכלי עקב סגירת מפעלי תעשיות הטונה והטקסטיל בשנות ה-90 של המאה ה-20, שגרמה לאבדן של כ-11,000 מקומות עבודה.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת פוארטו ריקו במאיאגואס ואוניברסיטה האפיפיורית הקתולית של פוארטו ריקו במאיאגואס.
במרחק של כ-6 קילומטרים מצפון למאיאגואס נמצא נמל התעופה אאוחניו מריה דה אוסטוס שמציע טיסות לבירת פוארטו ריקו, סן חואן.
מאי פן היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר במחוז קלרנדון שבג'מייקה.
העיר שוכנת על גדות נהר מינו, שהוא הארוך ביותר בג'מייקה והיא מהווה את המרכז המסחרי של המחוז.
אוכלוסיית העיר מונה כ-50,000 תושבים ויחד עם הפרברים הסובבים אותה היא מונה 82,000 תושבים.
מאי פן הוקמה כיישוב מטעים על ידי הבריטים בין השנים 1660 – 1683 על נקודת חצייה של נהר מינו (Rio Minho).
היא מהווה מרכז מנהלי של אזור חקלאי נרחב ויושבת על אם הדרך בין קינגסטון לבין מנדוויל.
אחד הענפים הכלכליים החשובים בעיר הוא אריזת הדרים, כולל תפוזים ופרי כלאיים מקומי המכונה "אגלי" .
מאיה אביעזר (נולדה ב-4 באפריל 1995), היא אתלטית ישראלית, אלופת ישראל (2015) ואלופת המכביה (2013).
אביעזר מתאמנת בקבוצת מכבי תל אביב.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה התשע-עשרה שנערכו ביולי 2013 זכתה אביעזר כנציגת ארצות הברית במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 14.98 שניות, לפני ליהי לוי (15.63 שניות) ונועה לוי (16.20 שניות) שתיהן מישראל.
בתחרות שנערכה ב-23 במאי 2015 קבעה אביעזר בריצת 100 מטר משוכות שיא אישי חדש של 14.18 שניות.
במשחקים האירופיים (2015) שנערכו בבאקו אזרבייג'ן בסוף יוני אותה שנה סיימה אביעזר במקום חמישי בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 14.21 שניות.
שבוע לאחר מכן, באליפות ישראל באתלטיקה שנערכה ביולי היא זכתה במדליית זהב בריצת 100 מטר משוכות בתוצאה של 14.25 שניות, לפני אלינה דרוזדוב מהפועל חולון (15.35 שניות) ורוזפין בואדו מאתלטי הסמטה דרום תל אביב (15.68 שניות).
פלורה מאי בדרה-גולן (נולדה ב־3 במאי 1986, כ"ד בניסן ה'תשמ"ו) היא השרה לשוויון חברתי וקידום מעמד האישה וחברת כנסת מטעם מפלגת הליכוד.
לפני בחירתה לכנסת, הייתה פעילה בולטת במאבק נגד הסתננות מאפריקה לישראל, בעיקר באזור דרום תל אביב.
היא הקימה את עמותת "העיר העברית" וכיהנה כיושבת ראש העמותה.
גולן נולדה וגדלה בקרבת התחנה המרכזית הישנה בתל אביב, כילדה מחוץ לנישואים לאם יחידנית מבית חרדי..
גולן למדה בבית הספר היסודי "ביאליק" בדרום תל אביב.
בגיל 9 התראיינה עם אמה בחדשות "מבט" של הטלוויזיה הישראלית, במסגרת כתבה על דו"ח העוני השנתי.
בעקבות הראיון הוזמנה למספר תוכניות טלוויזיה והתארחה בתוכנית "בשידור חי עם דן שילון".
לאחר הראיון שמרה על קשר עם גילה אלמגור, שאירחה אותה ועזרה לה בארגון בת המצווה שלה וברישום לחוג נגינה על אורגן.
בהמשך, בעקבות מעורבות זו, הועברה גולן מבית הספר בביאליק לבית החינוך ע"ש א"ד גורדון בצפון תל אביב, כחלק מניסיון לממש את הפוטנציאל שלה במסגרת חינוכית טובה יותר של תוכנית האינטגרציה.
בהמשך למדה בבית הספר תיכון עירוני ד', אך עזבה באמצע השנה הראשונה ולמדה לימודים אקסטרניים.
בשנת 2009 השתתפה בפרק של תוכנית "זיכרון", שבו נמרוד הראל הדגים כביכול את מחיקת זיכרונה, שלכאורה לא זכרה אפילו את אמה.
בגיל 19 השתתפה באודישנים לתפקיד מנחה בערוץ הילדים.
לקראת סיום לימודיה, הצהירה גולן כי היא דתייה, בכדי לזכות בפטור מגיוס ולא לשרת בצה"ל.
למרות זאת, בתקופה זו השתתפה בצילומים לעטיפת הסינגל "מלכת העבדים", עליו הופיעה טופלס במראה חשוף ופתייני, ובחוברת האלבום נכללו תמונות נוספות שלה בבגד ים ביקיני.
גולן טענה כי התמונות הן הדבקה בפוטושופ של פניה על גוף של אחרת.
בנוסף הופיעה גם בלבוש חושפני בתפקיד ניצבת ב"ארץ נהדרת".
בנובמבר 2012 ציינה בראיון שאינה דתייה.
לאחר ביקורת ציבורית בנושא, הבהירה כי נמנעה משירות צבאי כדי לדאוג לאמה, ועברה באותו זמן חזרה בתשובה ונכון ל-2023 מגדירה את עצמה כשומרת מסורת.
גולן רווקה, ללא ילדים, ומתגוררת בתל אביב.
ב-2012 גולן התראיינה בנוגע למאבק במסתננים בדרום תל אביב.
היא כתבה את הבלוג "החיים על פי מאי" המתאר את חייה לצד המסתננים באזור התחנה המרכזית הישנה, ודיווחה מספר פעמים על תקיפות שביצעו נגדה מסתננים.
במקביל ניסתה את כוחה בפוליטיקה והתמודדה ברשימת "עוצמה לישראל" בבחירות 2013, שלא עברה את אחוז החסימה.
בנוסף הקימה את עמותת "העיר העברית" כדי להתמודד בבחירות למועצת עיריית תל אביב, אך נפסלה מסיבות טכניות.
בנוסף, גולן השתתפה במחאות נגד החלטות בג"ץ בנוגע לחוק למניעת הסתננות.
בשנת 2014 נבחרה לאחת מ־"66 הנשים הישראליות שכדאי להכיר" של עיתון "הארץ" באנגלית, לרשימת 101 "האנשים המשפיעים על תל אביב" של מגזין "Time Out תל אביב", ובתום שנת תשע"ה נבחרה ל"אשת השנה בתחום החברה" של השבועון "בשבע".
גולן ספגה ביקורת, על כך שפרסמה במכוון נתונים מסולפים על מספר האריתראים שהמשתקעים בארץ ללא היתר.
בדצמבר 2018 הודיעה גולן על התמודדותה בפריימריז בליכוד ונבחרה למשבצת הצעירים במקום ה-33, ולאחר פרישת המועמד פנחס עידן שובצה במקום ה-32 ונבחרה לכנסת ה-21. בבחירות לכנסת העשרים ושתיים לא נבחרה, אך זמן קצר לאחר מכן נבחרה בבחירות לכנסת העשרים ושלוש.
בבחירות לכנסת ה-25 דורגה במקום ה-32 ברשימה, ונבחרה לכנסת.
לאחר הקמת ממשלת ישראל השלושים ושבע בתחילת שנת 2023, מונתה גולן לשרה ללא תיק במשרד ראש הממשלה.
ראש הממשלה, בנימין נתניהו, הציע לה להיות הקונסולית בניו יורק.
המינוי לא יצא לפועל בשל התנגדות גורמים בממשל האמריקני, על רקע התבטאויותיה בעבר בנוגע למסתננים שהוגדרו כגזעניות, כפי שהוגדר על ידי סגן הדובר הראשי של מחלקת המדינה האמריקנית.
ב-2 באפריל 2023 פיצלה הממשלה את המשרד לשוויון חברתי והקימה את המשרד לקידום מעמד האישה בראשות גולן.
בחודש יולי העבירה, בשיתוף עם השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר, את 'חוק הפיקוח האלקטרוני'.
באוגוסט 2023 תועד עימות בינה ואמה לבין מפגינים בנתב"ג, במהלכם יוחסו לאם תקיפה פיזית ואיומים כלפי מפגינים, לרבות הרמת כיסא כלפיהם.
לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל באוקטובר 2023, הורתה גולן כשרה לקידום מעמד האישה להקים מוקד טלפוני ייעודי לנשים שיעניק להן סיוע ב-6 שפות שונות: אנגלית, צרפתית, עברית, אמהרית, רוסית וערבית.
במהלך מאי 2024 החליטה לסגור את מוקד החירום לחברה הערבית.
לדברי מנכ"ל ועד ראשי הרשויות הערביות, אמיר בשאראת, אם לא היה נסגר המוקד היה ניתן למנוע את פציעתם של חמישה אזרחים מנפילת הכטב"מ סמוך למזרעה שבגליל המערבי.
גולן פנתה אל ארגוני זכויות נשים וארגוני זכויות אדם בדרישה להפסקת שתיקתם לגבי הפגיעה המינית בנשים על ידי ארגון הטרור חמאס במהלך טבח שבעה באוקטובר.
כמו כן, יצאה בקמפיין להעלאת מודעות בקרב גורמים בינלאומיים לגבי פגיעות אלה.
היא התראיינה לכתבה של רשת BBC הבריטית שעסקה באלימות המינית נגד נשים מצד ארגון הטרור חמאס ושיתפה בעדויות למקרי אלימות מינית ואחרת נגד נשים במתקפת חמאס.
בחודש ינואר 2024, בעקבות התפטרות עמיחי שיקלי, אוחד המשרד לקידום מעמד האישה עם המשרד לשוויון חברתי וגולן הופקדה על המשרד המאוחד שנקרא 'המשרד לשוויון חברתי וקידום מעמד האישה'.
עם כניסתה לתפקיד טענה כי כספי המשרד שהועברו לאוכלוסייה הערבית הגיעו לגורמי פשיעה.
אולם, מנכ"ל המשרד, אותו פיטרה גולן מיד עם מינויה, טען כי מדובר בטענה שגויה, וכי לדעת גורמי מקצוע הפסקת הזרמת הכספים מהווה איום אסטרטגי על ישראל.
בינואר 2025 שודר ב"קשת 12" תחקיר ביקורתי על התנהלותה כשרה.
עלו בו טענות למינויים פיקטיביים למקורבים, ניצול עוזריה הפרלמנטריים, שימוש לא ברור בכספי ציבור ואף הצעות שוחד.
גולן טענה מנגד כי ההקלטות שהושמעו זויפו בבינה מלאכותית.
בעקבות התחקיר נפתחה חקירה משטרתית, וביולי 2025 הוחלט לחקור את גולן באזהרה.
בתחקיר נוסף באוגוסט רואיין עד נוסף, שלדבריו קיבל הצעת שוחד ממקורביה של גולן ובידיעתה.
גולן הכחישה את ההאשמות בראיון לבועז גולן, וטענה שמדובר ב"רדיפה", תוך ציפייה להציג את גרסתה במשפט.
בספטמבר 2025 נפתחה חקירה נגד גולן בחשד לניצול סמכויות ומשאבי מדינה בתפקידה כשרה לצרכים אישיים ופוליטיים ולקבלת דבר במרמה.
במסגרת החקירה נערכו חיפושים בביתה ובמשרדה ונעצרו כמה ממקורביה.
המשטרה זימנה את גולן מספר פעמים לחקירה באזהרה אך גולן לא התייצבה לחקירות.
המשטרה המשיכה לחקור את התיק על סמך דברי חשודים אחרים ומסמכים שנתפסו.
אמה של גולן נחקרה במשרדי יחידת להב 433 בחשד לקבלת דבר במרמה ובנוגע לתנועות כספיות חריגות בחשבונה.
בחקירה היא שמרה על זכות השתיקה ולאחר כשעה יצאה עם גולן מחוץ לתחנה.
גולן טענה כי עשתה זאת מפני שאמה חשה ברע, ועל פי גורמי המשטרה, גולן ניסתה לוודא שאינה מפלילה אותה, מה שהוגדר כ"שיבוש חקירה" תוך ניצול חסינותה הפרלמנטרית.
בהמשך הורחבה החקירה נגד גולן גם בחשד לקבלת שוחד בנסיבות מחמירות וקבלת טובות הנאה.
מאיה - אתר הבורסה היא מערכת שמפעילה הבורסה לניירות ערך בתל אביב, המאפשרת לציבור ולמשקיעים לקבל מידע מקיף על החברות וניירות הערך הנסחרים בבורסה.
המערכת מציגה את כל ההודעות שמפרסמות החברות והקרנות הנסחרות, ובכלל זה, דיווחים מידיים, דוחות כספיים, מידע על גיוס הון, שינויים בדירקטוריון ובהנהלה, פיצולים ומיזוגים ודיווחים שוטפים נוספים.
כמו כן, מתפרסמות באתר הודעות בורסה שונות, כגון החלטות דירקטוריון הבורסה והוועד הפועל, עדכונים לגבי כללי המסחר, כללי השימור ומדדי הבורסה.
אתר מאיה הוקם בשנת 1999 על מנת לאפשר לציבור גישה למידע בורסאי דרך רשת האינטרנט.
בשנת 2014 השיקה הבורסה שני כלים חדשים המאפשרים למשתמשים לקבל עדכונים בזמן אמת על הודעות המתפרסמות במאיה: אפליקציה סלולרית של הבורסה, וחשבון טוויטר של מאיה.
באוגוסט 2016 השיקה הבורסה את מערכת מאיה החדשה - הכוללת עיצוב חדש לאתר בעל ממשק משתמש נוח יותר, אפשרויות שיתוף במייל וברשתות חברתיות, אפשרויות חיפוש חדשות, אפשרויות חדשות להתאמה אישית, וכן שינויים ושיפורים נוספים.
מאי פלג (1 בנובמבר 1984 – 13 בנובמבר 2015) הייתה פעילה חברתית למען זכויות להט"ב בישראל, יושבת ראש "הבית הפתוח" והאישה הטרנסג'נדרית השנייה (אחרי נורה גרינברג) שעמדה בראש ארגון להט"בי בישראל.
בעלת "המקווה", פאב ששימש מרכז לקהילה הגאה בירושלים.
פלג התאבדה בשנת 2015 וסביב קבורתה התנהל מאבק משפטי, שהסתיים בכיבוד צוואתה המורה על שרפת גופתה ופיזור אפרה.
פלג נולדה כזכר למשפחה חרדית בירושלים ונקראה בשם קובי.
לימים סיפרה כי בילדותה חשה לא בנוח עם זהותה המגדרית: "אני זוכרת בגיל ארבע, כשישבתי בביתי ואמרתי שמשהו בגוף שלי לא בסדר".
לדבריה, סבלה מהתעללות מילולית מצד אמה ואמרה שבגיל 9 כבר רצתה למות.
בגיל 13 בחרה לצאת מהבית ולעבור לפנימייה, אז גם החלה להסתובב בכיכר החתולות בירושלים ולצרוך סמים.
בגיל 16 פלג גרה בעיקר ברחוב, על ספסלים ובחדרי מדרגות: "חייתי המון ברחוב, צרכתי סמים ואלכוהול בניסיון לברוח ולהקהות את הכאב, בדידות איומה, אונס מתמשך ומזדמן, ניצול מיני ותקיפות מיניות רבות".
בגיל 17, עם קבלת צו ראשון, פלג ביקשה להתגייס לשירות קרבי בצה"ל כדי "להפוך להיות גבר", אך הצבא הגדיר אותה כ"בן יחיד" ולכן לא גייס אותה.
בגיל 20 התגייסה לצה"ל ובמהלך השירות הצבאי התחתנה ונולדו לה ולבת זוגה שני ילדים.
כשנה וחצי לאחר הנישואים, פלג שיתפה את בת זוגה ברצונה לעבור תהליך להתאמה מגדרית.
למרות הרצון לעבור את התהליך, פלג דחתה אותו כי "יש כבר שני ילדים בתמונה" ובעקבות זאת סבלה מדיכאונות, הפרעת אכילה, אנורקסיה ובגיל 27 ניסתה להתאבד.
בנוסף, פלג הייתה חולת פיברומיאלגיה.
ביולי 2011 נפרדה מבת זוגה, ובשנת 2012 החלה לעבור את התהליך ההורמונלי.
בת זוגה לשעבר טענה שבשנתיים האחרונות לחייה, ניסתה להכניסה למוסדות לחולי נפש, אך אלו סירבו לקבלה, לטענתה, בין היתר בגלל טרנספוביה.
במכתב ההתאבדות שהשאירה, האשימה פלג את הממסד במותה, וכך כתבה: .
יומיים לפני התאבדותה סיפרה פלג במסגרת הפרק הרביעי של סדרת הדוקו "צל של אמת" שאולה קרבצ'נקו ("א.ק") התוודתה בפני חברתה על רצח תאיר ראדה.
בשנת 2011 נבחרה פלג לכהן בוועד המנהל של עמותת הבית הפתוח בירושלים ובשנת 2013 נבחרה לעמוד בראשו, ובכך הייתה לאישה הטרנסג'נדרית הראשונה שעמדה בראש ארגון להט"בי מחוץ לתל אביב והשנייה בארץ, אחרי נורה גרינברג.
פלג הייתה פעילה חברתית מרכזית ובעלת השפעה בקהילה הלהט"בית בירושלים.
ערן גלובוס, לימים יו"ר הבית הפתוח, סיפר כי "מאי הייתה פעילה להט"בית בכל רמ"ח איבריה.
הקהילה ידעה מעט נשים כה מחויבות וחדורות מטרה".
באותה שנה פלג ארגנה והובילה את מצעד הגאווה והסובלנות בירושלים ורכשה את "המקווה", פאב ששימש מרכז לקהילה הגאה בירושלים.
פלג הקימה קבוצת תמיכה לטרנסג'נדרים והייתה פעילה מרכזית ביוזמת 'דגל לבן' להעלאת המודעות לנפגעי נפש ומתמודדים.
יממה לפני התאבדותה, הפקידה פלג צוואה בידי עו"ד יוסי וולפסון, ובה הורתה לשרוף את גופתה לאחר מותה, לערוך לה טקס ולפזר את רוב האפר בים ואת היתרה להטמין תחת עץ שיישתל לזכרה.
אמה של פלג אכן פנתה לבית המשפט באמצעות עו"ד יצחק דהן, בבקשה להוציא צו מניעה לשריפת הגופה.
בבקשתה אמרה כי היא מגיעה ממשפחה דתית וקבורת מאי חשובה לה.
היא ביקשה להעביר את הגופה לרשותה כדי לקבור אותה בקבורה יהודית דתית.
בבקשתה התייחסה האם לפלג בלשון זכר.
בדיון בית המשפט שהתקיים ב-17 בנובמבר 2015, עו"ד וולפסון טען כי "לכל אדם בישראל יש זכות על גופו".
הוא הדגיש כי מאי פעלה בשיקול דעת ובהיגיון מפורט בכתיבת צוואתה למרות התאבדותה.
בית המשפט אישר לו להגיש הערכה פסיכיאטרית שהעידה על כשירותה של פלג.
מנגד טען עו"ד דהן כי לצוואה אין תוקף, ושריפת הגופה נוגדת את ההלכה היהודית.
דהן טען כי בניגוד לטענותיה של פלג, אמה הייתה איתה בקשר ותמכה בה.
בית המשפט דחה את טענות המשפחה, והורה לערוך טקס קבורה על פי הוראותיה של פלג.
המשפחה ערערה, וגם הערעור נדחה, ולבסוף - שלושה שבועות לאחר מותה - התקיים טקס פיזור אפרה.
מֵאִיגָּרָא רָמָא לְבֵירָא עַמִּיקְתָא הוא ביטוי ארמי שהשתרש בשפה העברית, ומשמעותו המילולית היא "מגג גבוה לבור עמוק".
הביטוי משמש בהשאלה לתיאור השינוי החד במעמדו של אדם או דבר שירדו ממעמד גבוה ומכובד לשפל המדרגה.
מקורו של הביטוי בתלמוד, המספר על רבי יהודה הנשיא שהחזיק בידו את מגילת איכה, שבה קרא.
כאשר הגיע לכתוב "הִשְׁלִיךְ מִשָּׁמַיִם אֶרֶץ תִּפְאֶרֶת יִשְׂרָאֵל" נפל הספר מידיו והוא קרא: "מאיגרא רם לבירא עמיקתא".
על אף שבדפוסי התלמוד מופיע התואר "רם", (ללא א' מיידעת), הנוסח שהשתרש הוא הצורה המיודעת: מאיגרא רמא.
נוסח זה מתועד בכתבי יד אחדים של התלמוד.
רש"י מפרש את ההקשר של הביטוי: "כמה גדולה נפילה זו, אין לך גבוה ובור עמוק כמשמים לארץ".
משמע, אם הנפילה מגג לבור עמוק היא חדה, הנפילה משמים לארץ, על אחת כמה וכמה.
הביטוי מקובל, הן בעברית הספרותית והן בזו המדוברת, ונוהגים להיעזר בו במיוחד בתיאור מצבו של אדם, גוף, או דבר כלשהו, ששימש במעמד מכובד והגיע באחת למעמד נחות.
נפתלי הירץ נימנוביץ (הנ"ץ), הפיליטוניסט של עיתון "הצפירה" תהה: " מה זה היה לתנחום?
[...] מי מלל אז, כי יבואו ימים אשר אין בהם חפץ, והוא ירד פלאים מאיגרא רמה לבירא עמיקתא?"
השופט דוד רוזן תיאר את נפילתו של דני דנקנר, יושב ראש דירקטוריון בנק הפועלים לשעבר, שהואשם בעבירות כלכליות ונידון למאסר: "הנאשם הינו דוגמה חיה למי שנפל מאיגרא רמא לבירא עמיקתא".
באתר ספורט תהה הכתב: "מכבי חיפה" תעבור מאיגרא רמא לבירא עמיקתא?"
לעיתים נעשה שימוש בביטוי באופן הפוך: מבירא עמיקתא לאיגרא רמא, על מנת לבטא שינוי חד וחיובי.
מאי לווי (נולדה ב-18 במאי 2001) היא שחיינית ישראלית, אלופת ישראל (2021) במשחה ל-200 מטר פרפר ואלופת המכביה (2022) במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
היא שוחה מגיל 6. היא התאמנה בקבוצת מכבי קריית אונו בהדרכתו של אייל גפני ומשנת 2015 היא התאמנה בפנימיית המחוננים במכון וינגייט בהדרכתם של לאוניד קאופמן, חנן גלעד ולירן וקנין ואחר כך עם לוקה גברילו.
כיום, היא מתאמנת בקבוצת מכבי תל אביב כפר המכביה בהדרכתו של פליקס רובינשטיין.
באליפות ישראל שנערכה בווינגייט ביולי 2016 סיימה לווי 3 פעמים במקום שישי, במשחה ל-200 מטר גב בשיא אישי חדש של 2:23.42 דקות, במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:23.43 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 5:15.31 דקות.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בווינגייט בסוף דצמבר אותה שנה היא זכתה ב-2 מדליות אישיות, 1 כסף ו-1 ארד.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:04.15 דקות ובמקום עשירי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:05.99 דקות.
בשלב המוקדמות היא קבעה שיאי אישי חדש של 1:03.56 דקות.
באליפות האקדמיה שנערכה בווינגייט בסוף אפריל 2017 זכתה לווי ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 2:17.70 דקות, מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 2:23.82 דקות ומדליית ארד, במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 1:03.86 דקות.
באליפות אירופה בשחייה לנוער שנערכה בווינגייט בסוף יוני אותה שנה היא סיימה במקום 19 במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:19.20 דקות, במקום 34 במשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 1:03.14 דקות ובמקום 38 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:24.95 דקות.
שלושה שבועות לאחר מכן, באליפות ישראל שנערכה בווינגייט באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:18.21 דקות, אחרי קטרין שפיר (2:17.31 דקות) ולפני בר גולדין מהפועל חולון (2:22.67 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 1:02.81 דקות ובמקום חמישי במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:23.58 דקות.
באליפות ישראל בשחייה (בריכת 25 מטר) שנערכה בווינגייט בסוף דצמבר אותה שנה זכתה לווי ב-4 מדליות אישיות, 1 זהב, 1 כסף ו-2 ארד.
מדליית זהב, במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא ישראלי חדש לגילאי 16 ו-17 של 2:13.15 דקות, לפני קטרין שפיר (2:15.53 דקות) ושרון שטיימן מהפועל פליפר חדרה שקבעה שיא ישראלי חדש לגילאי 12 ו-13 של 2:17.73 דקות.
מדליית כסף, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אישי חדש של 2:16.53 דקות, אחרי לאה פולונסקי ממכבי חיפה שקבעה שיא ישראלי חדש לנוער (15 עד 18) של 2:12.59 דקות ולפני קטרין שפיר (2:18.41 דקות).
באליפות פנימיית מכון וינגייט שנערכה בתחילת מאי 2018 זכתה לווי במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בשיא נוער חדש של 2:14.22 דקות, שיפור לשיא הוותיק בן ה-17 שנים של ורד בורוכובסקי (2:14.24 דקות).
מאי רוברטה בירנבאום היא אנטומולוגית יהודיה אמריקאית, המתמחה באקולוגיה כימית.
ידועה במחקריה על האינטראקציה הכימית בין חרקים פיטופגיים (אוכלי צמחים) לצמחים המארחים שלהם.
עומדת בראש הוועדה למצב המאביקים בצפון אמריקה, והעידה בפני הקונגרס האמריקני בסוגיות הקשורות לבריאות דבורי הדבש.
כמו כן, היא חברה באקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית ועורכת הראשית של כתב העת PNAS מאז 2019. בשנת 2014 הוענק לה המדליה הלאומית האמריקאית למדע.
ברנבאום סיימה את לימודיה בהצטיינות באוניברסיטת ייל (תואר ראשון בביולוגיה בהצטיינות, 1975).
היא סיימה את לימודי הדוקטורט באקולוגיה ובביולוגיה אבולוציונית באוניברסיטת קורנל בשנת1980. כיום חיה ברנבאום באורבנה-שמפיין, אילינוי עם בעלה וביתה.
מאז 1980, ברנבאום חברה בפקולטה למחלקה לאנטומולוגיה באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין ומשרתת כראש המחלקה מאז1992. היא עוסקת גם בלימוד אוריינות מדעית.
בנוסף, היא מלמדת קורס בנושא הערכות ביקורתיות של תרופות צמחיות לתארים מתקדמים בביולוגיה.
בשנת 1996 היא נבחרה כחברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים.
באותה שנה, היא נבחרה כעמיתה בחברה הפילוסופית האמריקאית.
היא פעלה כעורכת הסקירה השנתית של אנטומולוגיה משנת 1997 ועד 2018.
ב-2019, נבחרה כעורכת הראשית של כתב העתPNAS.
ברנבואם כתבה מאמרים רבים במגזינים וכן שלושה ספרים על חרקים לקהל הרחב.
כחברה באקדמיה הלאומית למדעים, כיהנה כיו"ר שתי ועדות מועצת המחקר הלאומית האמריקאית: ועדה לעתיד חומרי הדברה בחקלאות ארצות הברית (2000) והוועדה למצב המזהמים בצפון אמריקה (2007).
ברנבואם גם התפרסמה כמארגנת פסטיבל "Insect Fear Film Fesival" באוניברסיטת אילינוי, חגיגה שנתית של ייצוג האנטומולוגיה בהוליווד.
ברנבאום חוקרת בביולוגיה אבולוציונית וביוכימיה.
מחקריה תרמו רבות להבנת ההקשר הביוכימי באינטראקציות בין צמחים לחרקים עשבוניים, בין היתר היא חוקרת את נושא ניקוי רעלים כימיקליים טבעיים וסינתטיים.
היא זיהתה כימיקלים הגנתיים חשובים בצמח וקבעה את דרכי הפעולה שלהם.
2009 - פרס ההבנה המדעית טכנולוגית בציבור שנת מהאיגוד האמריקאי לקידום המדע.
אוקטובר 2014 - העניק הנשיא ברק אובמה את המדליה הלאומית של ארצות הברית למדע לברנבאום.
ברנבאום היא חברת כבוד בחברה האקולוגית הבריטית.
דמות בסדרה תיקים באפלה נקראה על שמה: ד"ר במבי ברנבאום, אנטומולוגית מפורסמת ואינטרס האהבה של הסוכן מולדר.
ברנבואם פרסמה למעלה מ־200 פרסומים מדעיים, כמה מונוגרפיות, ספרי מדע פופולרי על חרקים ומאמרים רבים.
מאיאצטוס (שם מדעי: Maiacetus; מילולית: "אמא לווייתן") הוא סוג של לווייתן נכחד מהמשפחה פרוטוצטיים.
הוא חי בתקופת האאוקן שלפני 47.5 מיליון שנה.
המאובנים שלו התגלו בפקיסטן בחבל בלוצ'יסטן לצד סוגי לווייתנים דומים.
הסוג הוגדר ב-2009 ונכלל בו מין אחד - Maiacetus inuus.
המאיאצטוס הוא סוג לווייתנאי קדום שהגיע לאורך 2.6 מטר ולמשקל של 280 עד 390 קילוגרמים.
בדיקה של מבנה השלדים שהתגלו הראתה הבדלים בין הזכרים לנקבות, שהיו כבדים יותר ב-12% בערך.
הוא היה בעל ארבע גפיים מתפקדות ובעל זנב ארוך ללא אונות סנפיר.
החרטום שלו היה רחב והלסתות היו מלאות בשיניים חדות שעוצבו לתפיסת דגים.
הוא דמה במראהו לאמבולוצטוס מאותו אזור וכנראה חי באורח דומה.
ממצאי לווייתן זה שימרו נקבה עם עובר מתקדם בבטנה, הגילוי הראשון של עובר לווייתן קדום.
ממצא זה הוכיח שהמאיאצטוס המליט את צאצאיו ביבשה, מאחר שפניהם הופנו קדימה דבר שיכול לגרום לטביעת הצאצא הנולד מתחת למים.
כך הלווייתנים והדולפינים המודרניים ממליטים כשזנב העובר כלפי חוץ ורק לבסוף מגיח ראשו.
מספר חוקרים חלקו על המסקנה וטענו שמדובר בפרט שנטרף בידי הבוגר, אך מאחר שאין עליו סימני שיניים אין הוכחות חותכות לכך.
בצורתו הלווייתן הותאם לאורח חיים אמפיבי וחי כמו לוטרה או תנין הן על היבשה והן במים, אך ככל הנראה הוא ניזון מדגים אחריהם רדף בתוך המים.
מאידה אנדרנצ'י (בספרדית: Maida Andrenacci, נולדה ב-1 ביוני 1986), היא שחקנית וזמרת ארגנטינאית.
ידועה בתפקידה בטלנובלה הארגנטינאית של כריס מורנה, "פלוריסיינטה".
בין 2004–2005, אנדרנצ'י גילמה את תפקידה של ולנטינה בטלנובלה הארגנטינאית "פלוריסיינטה", של היוצרת והמפיקה הארגנטינאית כריס מורנה, לצדם של בנחמין רוחאס וסטפנו דה גרגוריו.
ב-2009 אנדרנצ'י נטלה חלק בטלנובלה הארגנטינאית "ניני" בה גילמה את דמותה של ויקטוריה.
ב-2017 אנדרנצ'י נטלה חלק בטלנובלה הארגנטינאית "Quiero vivir a tu lado".
בין 2018–2019, אנדרנצ'י גילמה את תפקידה של סילבינה בטלנובלה הארגנטינאית "Mi hermano es un clon", לצדם של ניקולס קברה, חימנה אקרדי ובנחמין אמדאו.
החל משנת 2010, אנדרנצ'י נמצאת במערכת יחסים עם השחקן הקטור דיאס, המבוגר ממנה בעשרים שנה.
ב-25 בינואר 2020, נולדה בתם הראשונה של השניים, אלויסה דיאס אנדרנצ'י.
מאי וייסנברג (השם החקוק על המצבה שלה הוא "מלכה מאי וייסנברג"; 15 באוקטובר 1913 – 2 באוגוסט 1939, י"ח באב תרצ"ט) הייתה קריינית ברדיו קול ירושלים.
נהרגה בהתפוצצות פצצה באולפן הרדיו "קול ירושלים".
מאי נולדה בעיר יוהנסבורג בדרום אפריקה, ברובע Turffontein, לאמה ברטה, לבית גארב, ילידת ליטה ולנתן נחום מרימסקי, יליד רוסיה.
מאי הייתה הבכורה מבין ארבעת ילדי המשפחה.
שמות אחיה ואחותה: הרולד Harold, חנה Annie, וארנולד Arnold אשר עברת את שמו לאורי והיה בין מקימי קיבוץ מעגן מיכאל.
שני האחים בחרו לשנות את שם המשפחה ממרימסקי למרי.
הוריה היו פעילים בחיי הקהילה היהודית.
השפה העברית הייתה שגורה בביתם והם דאגו שילדיהם ילמדו עברית.
אביה היה ציוני כללי בהשקפתו, גבאי בבית-כנסת אורתודוקסי וחבר המועצה המקומית באזור מגוריו.
בגיל 18 השתתפה בתחרות מלכת יופי שנערכה ביוהנסבורג והגיעה למקום השלישי מתוך מאות מועמדות.
הצטיינה במשחק טניס, ניגנה בכינור, והייתה חברה בארגון ישראל הצעיר.
וייסנברג השתתפה בחוג דרמה יהודי בשם "Johannesburg Jewish Guild drama section", בתפקידים ראשיים.
היא למדה בבתי ספר יוקרתיים בעירה וסיימה שם את לימודיה באוניברסיטת ויטווטרסראנד.
הייתה בעלת תעודת הוראה בעברית ושימשה מורה לתורת הביטוי ולדרמה.
היא הייתה השלישית מדרום אפריקה שזכתה בתואר זה.
בשנת 1933 משפחתה עלתה ארצה, בעקבות אחיה הבכור, הרולד Harold, שעלה לישראל שנה קודם לכן כנער ולמד במקוה ישראל.
המשפחה התגוררה בתל אביב ברחוב טרומפלדור.
בהגיעה לישראל עסקה לפרנסתה במתן שיעורים פרטיים באנגלית למבוגרים – לעורכי-דין יהודים פליטים מגרמניה לקראת בחינות הרישוי שלהם באנגלית.
היא נישאה לאחד מתלמידיה, ד"ר יוליאן וייסנברג, עורך-דין עולה מגרמניה, שהיה מבוגר ממנה בשמונה שנים.
בשנת 1937 מאי ובעלה עברו לגור בירושלים.
בהגיעה לירושלים, התקבלה מאי ל"קול ירושלים", תחנת הרדיו של שירות השידור של פלשתינה (א"י) של השלטון המנדטורי (PBS - The Palestine Broadcasting Service).
התחנה שידרה בשלוש השפות הרשמיות באותה עת: אנגלית, ערבית ועברית.
מאי החלה כקריינית עוזרת באנגלית, ובהמשך הייתה לקריינית החדשות באנגלית – ונקראה "מיי מרי" (May Marry).
בזכות בקיאותה וכישוריה בתחום הדרמה היא קודמה לתפקיד המנהלת של פינת הנוער באנגלית.
היא הפיקה תסכיתי רדיו לילדים בהם השתמשה בשם העט "Waithill May".
כמומחית לדרמה ואומנות ההגייה היא כתבה תסריטים לרדיו, לרשות השידור הפלסטיני וגם לשירות השידור הבריטי באנגליה, ואף השתתפה בהפקתם.
במסגרת פעולות האצ"ל נגד המנדט הבריטי בארץ-ישראל, הוחלט לפגוע באולפני-שירות השידור ולגרום להפסקת השידורים.
החבלה בוצעה ביום 2 באוגוסט 1939, בשעה 5:20 אחה"צ, על ידי צפניה מאיר, שהיה אחד מהעובדים הקבועים בתחנת השידור וחבר בארגון.
עקב הפיצוץ נפצעה וייסנברג באורח קשה, וכעבור זמן קצר מתה מפצעיה בבית-החולים.
מאי לא הייתה אמורה להיות באולפן בשעת הפיצוץ.
כן נפצע פצעי מוות מהנדס ערבי, אדיב מנצור, שהיה מעובדי התחנה, טכנאי חדר הפיקוח, גבריאל דימיטרופולוס, יווני אורתודוקסי, נפצע קל.
כך גם טרזה דורסי, ערביה נוצרית, שהייתה ממונה על "פינת הנוער הערבית".
מאי וייל הייתה ציירת אוסטרלית, שהתגוררה גם בלונדון.
וייל נולדה בבלאראט ב־18 בנובמבר 1862. משפחתה עברה למלבורן בשנת 1872. לאחר מכן עברה משפחתה ללונדון, אנגליה בשנת 1874.
וייל למדה בקולג' המלכותי לאמנות בלונדון, ואז בשנת 1879, לאחר שחזרה למלבורן למדה בבתי הספר לאמנות בגלריה הלאומית, למדה אצל אוסוולד רוז קמפבל, ג'ורג' פולינגסבי ופרדריק מק'קבין.
עמיתיה בבית הספר כללו את ג'יין סאת'רלנד וקלרה סאות'רן.
בשנת 1893 היא פתחה סטודיו ברחוב סוונסטון שם העבירה שיעורי אמנות ועבדה כציירת פורטרטים שהוזמנו.
בשנת 1895 הקימה בית ספר לאומנות בבנייני פלינדרס, שם לימדה ציור בחוץ.
אחת התלמידות שלה הייתה אליס מריאן אלן באל.
בשנת 1906 חזרה וייל ללונדון שם למדה במכון הפוליטכני של צ'לסי.
וייל הציגה את ציוריה לאורך חייה במקומות הכוללים אגודת האמנים הוויקטוריאנית, מועדון האמנות לנשים והאתנאום.
הייתה לה תערוכת בשנת 1927 בקווינס הול.
היא הייתה חברה אגודת האמנים הוויקטוריאנית וחברת הפסלים יארה.
וייל נפטרה ב־6 באוגוסט 1945 במלבורן.
מאי וילסון פרסטון הייתה מאיירת אמריקאית של ספרים ומגזינים וציירת אימפרסיוניסטית.
מרי (מאי) פרסטון נולדה בניו יורק ב 28 באוגוסט 1873. היא הייתה בת יחידה של אן טיילור וילסון וג'ון ג'יי וילסון.
מאי וילסון הייתה ממייסדי ארגון אמנויות הנשים הוותיק ביותר במדינה בגיל 16.
היא הייתה ילדה נמרצת מאד שהוריה ניסו לשכנעה לא להיות אמנית ושלחו אותה לאוברלין קולג' בשנת 1889, שם למדה עד 1892, אבל אחד ממוריה שיכנע את הוריה לאפשר לה ללימוד אמנות.
היא למדה בליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק בשנים 1892 עד 1897 אצל ויליאם מריט צ'ייס, רוברט אנרי וג'ון הנרי טוואצ'טמן.
היא התנגדה להדרתה מלהשתתף בשיעורי ציור אנשים חיים.
אחרי זה פרסטון למדה בפריז אצל ג'יימס אבוט מקניל ויסלר.
היא למדה שוב אצל צ'ייס בבית הספר לאמנות בניו יורק בשנת 1901. היא פגשה שם את אדית דימוק וסטודנטית נוספת לאמנות, לו סימה.
לאחר שהשלוש עברו להתגורר בסטודיו שרווד ברחוב 57, הם התפרסמו בשם "אחיות שרווד" בגלל הבית הפתוח השבועי שהחזיקו בסטודיו שלהן, וזכו לפרסום.
בשנת 1898 נישאה לתומס הנרי וטקינס, שמת לאחר שנתיים.
בשנת 1903 התחתנה מיי וילסון וטקינס עם האמן ג'יימס מור פרסטון, שהיה אחד האמנים בקבוצת הריאליזם העירוני - אסכולת אשקאן עם ג'ורג' לוקאס, אברט שין, ג'ון סלואן ורוברט אנרי.
שותפתה אדית דימוק נישאה לאחד מציירי אסכולת אשקאן המקוריים, ויליאם גלקנס.
שני הזוגות בילו בקיץ יחד בשנים 1911 עד 1917 בבלפורט בלונג איילנד ונסעו יחד לאירופה.
מאי וג'יימס נסעו לצרפת לעיתים קרובות.
בשנת 1935 עברה מרי פרסטון לאיסט המפטון, ניו יורק.
לאחר מות בעלה הראשון, היא פרנסה את עצמה בעבודה כמאיירת.
פרסטון החלה לאייר בשנת 1900 ובשנה שלאחר מכן התפרסמו יצירותיה בהרפר באזר.
בתחילת המאה הייתה גישה אמנותית לשלב ריאליזם גדול יותר באיורים.
פרסטון הייתה אחת מהאמנים שהלכו למעשה בעקבותיהם של ויליאם גלקנס, ואברט שין.
היא נחשבה לאחת המאיירות הבכירות בין השנים 1900–1939. מאיירות אחרות היו אליזבת שיפן גרין, ג'סי וילקוקס סמית' ויולט אוקלי.
פרסטון הפכה לאישה הראשונה, ובמשך שנים היחידה, שהציגה בחברת המאיירים.
בשנת 1920, ארבע נשים המאיירות הבכירות של החברה הפכו לחברות מן המניין באגודת המאיירים.
פרסטון הציגה גם את עבודתה עם אמני אסכולת אשקאן .
היא הייתה אחת מהאמניות הבחירות הגדולות, כמו נינה א' אלנדר ורוז אוניל.
בשנים 1902 עד 1915, היא הייתה שופטת בבחירת יצירות אמנות עבור שלטי חוצות ברחבי מדינת ניו יורק.
תערוכת הארמורי 1913 כללה את אחד מציורי השמן של פרסטון, "ילדה עם הדפס".
היא זכתה בפרס בתערוכת פנמה -פסיפיק בשנת 1915. [3] בניו יורק הציגה במועדון מקדואל.
בשנת 1920 איירה פרסטון שני סיפורים של פ.
סקוט פיצג'רלד עבור "The Saturday Evening Post": היא גם איירה סיפורים שפורסמו במגזין מאת מרי רוברטס ריינהרט.
הקריירה שלה הסתיימה בעצם לאחר שנדבקה בזיהום בעור שהקשה עליה לצייר.
היא מתה ב־18 במאי 1949 באיסט המפטון בלונג איילנד, ניו יורק.
בעלה, ג'יימס מור פרסטון, נפטר בשנת 1962.
מאי ספדיה (נולדה ב-8 במאי 1995) היא זמרת-יוצרת, מלחינה, מוזיקאית ומפיקה מוזיקלית ישראלית.
ספדיה נולדה וגדלה בדרך הים בחיפה.
אמה היא הפסנתרית הקלאסית ורדית מילר (ספדיה).
היא החלה את הקריירה המוזיקלית שלה בגיל צעיר.
בין השנים 2011–2018 הייתה סולנית תזמורת הביג בנד חיפה ושרה בעיקר בז'אנר הג'אז והקלאסי, הופיעה באירועי תרבות, אופרות וקונצרטים שונים.
במקביל, החלה לכתוב ולהלחין מוזיקה בסגנון פופ ורוק והקימה הרכב נגנים שביצעו את השירים שכתבה והלחינה לצד עיבודים שכתבה.
ב-2013 התמודדה באודישנים לעונה הראשונה של אקס פקטור ישראל עם השיר If I Were a Boy של ביונסה אך לא עלתה לשלב הסופי.
בשנת 2015 סיימה את שירותה הצבאי בחיל האוויר כמש"קית יחסי ציבור.
באותה השנה הוזמנה ספדיה לשיר את "התקווה" בגמר גביע המדינה בכדורגל שהתקיים באצטדיון סמי עופר בחיפה.
ספדיה למדה ברימון בית ספר למוסיקה אך עזבה את הלימודים כעבור שנה.
ב-2017 החלה ללמוד לתואר ראשון במוזיקה באוניברסיטת חיפה בהתמחות בקומפוזיציה, לימודים אותם סיימה ב-2020.
בין השנים 2018–2020 הוזמנה ספדיה להופיע באירוע האגרוף "הבלאטור" השנתי בהיכל מנורה מבטחים.
בשנת 2018 השתתפה בפרויקט Readytomaster.Wav כזמרת.
מבין שירי הפרויקט בלטו "Goodbye My Love" שנכנס לפלייליסט לילה של גלגלצ והושמע בתחנות רדיו בלונדון ו"תתקרב אליי" שהיה השיר הראשון אותו הקליטה בעברית.
ספדיה נכנסה לעולם ההפקה המוזיקלית בשנת 2019. היא בנתה אולפן ביתי ולמדה הפקה בצורה עצמאית.
לאחר שמונה חודשים, ב-28 בינואר 2020 הוציאה את הסינגל הראשון שלה בעברית, "רעיל".
זו הייתה ההפקה הראשונה שלה.
ב-2022 הוציאה מיני-אלבום בשם "רעיל".
האלבום שילב מוזיקה בסוגות שונות, ובהן היפ הופ, פופ ומוזיקה ערבית.
באוקטובר 2021 כתבה, הלחינה והפיקה את השיר "השמלה החדשה שלי" אותו שר רן דנקר.
השיר הפך ללהיט והיה מקום ראשון בפלייליסט גלגלצ במשך 11 שבועות.
במרץ 2021, שיתפה פעולה עם עידן רייכל ויצרה גרסה מחודשת עם הפקה מוזיקלית שיצרה לשירו "למה ככה עצובה" שכתב והלחין יחד עם סתיו בגר.
בפברואר 2022, הגישה את השיר "ZAZA" אותו יצרה והפיקה לתחרות הקדם אירוויזיון 2022. השיר נבחר מבין מאות והגיע לשמונת השירים הנבחרים.
את השיר ביצעה ענבל ביבי.
במאי 2022 נבחרה ספדיה על ידי מגזין מאקו לאחת מ-18 הנשים המשפיעות במוזיקה הישראלית.
ב-16 בספטמבר 2022, שיתפה פעולה עם Infected Mushroom באלבום IM25, שם שרה את השיר "זזים ביחד".
בדצמבר 2022 פורסם השיר "מאמי" של אודיה ונועה קירל, אשר ספדיה השתתפה בכתיבתו.
בינואר 2023, נחשף כי ספדיה היא חלק מכותבי השיר "Unicorn" של נועה קירל, שייצג את ישראל באירוויזיון 2023 ובתחרות עצמה הגיע למקום השלישי.
בהמשך זיכה אותה השיר, יחד עם שאר יוצריו, בפרס אקו"ם לשנת 2024 בקטגוריית "פרס אקו"ם און אייר ליצירה הישראלית המושמעת ביותר".
בתחילת פברואר של אותה השנה, שירה "הלוואי ולא תהיה לך אף אחת", שפורסם לראשונה בנובמבר 2022, הגיע לעשירייה הפותחת במצעד הרשמי של גלגלצ.
ב-12 במרץ הוציאה את הסינגל "אינסטינקטים של רחוב".
ב-28 במאי הוציאה את הסינגל "לא צריכה כלום".
ב-6 באוגוסט הוציאה את הסינגל "אם הייתי גבר".
ב-19 באוקטובר ספדיה הוציאה את הסינגל "עם ישראל חי" בעקבות אירועי טבח שבעה באוקטובר.
ב-19 בנובמבר הוציאה גרסת כיסוי לשיר "בוא הביתה" והקדישה אותו למשפחות החטופים והנעדרים.
בפברואר 2024 יצא השיר "לי לא אכפת" בביצועה של ספדיה, שכתבה והלחינה עם עידן רייכל מתוך הפרויקט "מגדל של אור".
ב-5 במרץ 2024, ספדיה הוציאה את השיר "צריכה אותך דקה", אותו כתבה והלחינה.