tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא טען, שלא רק שהמים שלמעלה אינם מוכשרים מהמים שבבור התחתון (כמבואר ש"קטפרס אינו חיבור"), אלא הבור התחתון אף פוסל את המקווה, כי מכיוון שהבור התחתון אינו נחשב לחלק מהמקווה, נמצא שהמים שבבור העליון מתערבים עם המים שבבור התחתון, והם נחשבים ל"זוחלין", שהרי המים שבמקווה יוצאים ממקומם למקום אחר.
כך שכל השאלות הן רק "דמרבנן", וקיים כלל שספקא דרבנן לקולא.
לעומת זאת, שאלת ה"זוחלין" המתעוררת במקווה חב"די היא פסול מהתורה, שהרי "זוחלין" הוא פסול מהתורה, וספקא דאורייתא לחומרא, ואם כן מה הועילו חכמים בתקנתם?
בנוסף, שיטת צאנז היא, שההשקה תתבצע רק לרגע קט, ואילו במשך זמן הטבילה יהיה סגור בור ההשקה.
שהרי כאשר המים שבבור הטבילה הושקו למים שבבור ההשקה, כבר הוכשרו המים והם אינם נחשבים עוד לשאובים, ואם כן כדאי לסגור את בור ההשקה במשך זמן הטבילה כדי שהמים לא יתערבו זה בזה, ובכך תימנע הבעיה החמורה של "נתן סאה ונטל סאה".
השיטה המהודרת ביותר לבנית מקוה הכשר על פי כל השיטות, היא לעשות אוצר מי גשמים גדול מאוד, וכל פעם שמחליפים את המים לנגב את המקווה, ואז להמשיך מן האוצר הגדול שיעור כא' סאין למקווה, ולאחר מכן לפתוח למקווה את ברז מי העיר ולמלאותו.
(או דרך בור הזריעה אם ירצו.
ובכמה מקומות כבר התחילו להדר לעשות כן.
הקושי בישום שיטה זו הוא, לבנות אוצר כה גדול ולדאוג שיהיה מלא אינו מן הדברים הקלים.
השיטה הרגילה: בור זריעה ובור השקה
מקרים כאלו קורים לעיתים גם כיום, וזו היא מעלת בור הזריעה (לפי שיטת חב"ד שבור ההשקה בתחתית המקווה והוא פתוח תמיד לא קיימת בעיה זו).
בנוסף יש גם בור השקה, שלו יש מעלה גדולה: יש הלכה שאם בתחתית המקווה היו שלושה לוגים של מים שאובים, יהיה המקווה פסול גם אם הציפו על המים השאובים את כל המים הכשרים שבעולם.
נמצא, שאם המים מגיעים למקווה דרך בור הזריעה, והיו בתחתית המקווה שלושה לוגים של מים שאובים (דבר שקורה לעיתים רבות אם רוקנו את המקווה בכלים שאינם נקובים או במגבת שנחשבת לכלי), המקווה פסול.
אך אם מבצעים גם "השקה", נמצא שגם אם כל המים שבבור היו שאובים, הם מוכשרים על ידי החיבור למי גשמים בבור ההשקה.
כדי להתמודד עם הבעיה של "נתן סאה ונטל סאה", בונים בסמוך למקווה בור נוסף שנקרא "אוצר מי גשמים", ובו ישנם מי גשמים רבים, ומדי תקופה, כאשר לפי החשבון קיים חשש שמא קרוב לרוב המים שבבור ההשקה הם מים שאובים, מחליפים את המים במים חדשים וכשרים מאוצר מי הגשמים.
נתן מיכאל גֶלבֶּר (Nathan Michael Gelber; 27 במאי 1891, למברג (לבוב), גליציה, אוסטרו-הונגריה – 24 בספטמבר 1966, ירושלים) היה היסטוריון של היהודים בפולין (ובפרט יהדות גליציה) במאות ה-19 וה-20 ושל ראשית הציונות, ופעיל ציוני.
נתן מיכאל גלבר נולד בלמברג שבגליציה, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית (כיום לבוב שבאוקראינה).
אביו, נחמן, היה תעשיין ואיש ציבור, ציוני ומשכיל, חובב ספרות עברית (קרובו של המשורר יעקב אייכנבוים (גלבר), מחלוצי ההשכלה ברוסיה ופולין).
מצד אמו, רגינה לבית לוין, היה בן למשפחת רבנים, מצאצאי ר' חיים הכהן רפפורט (אב"ד לבוב, ממנהיגי יהדות פולין במאה ה-18).
קיבל בביתו חינוך דתי אדוק.
לאחר סיום לימודיו בגימנסיה המשיך ללימודים גבוהים: למד פילוסופיה באוניברסיטאות וינה וברלין ובשנת 1916 קיבל תואר דוקטור בווינה, על דיסרטציה בנושא "היהודים והתנועה הלאומית הפולנית בשנים 1860–1864" (Die Juden und die polnische Nationalbewegung in den Jahren 1860-1864).
בעת מלחמת העולם הראשונה שירת גלבר כקצין בצבא האוסטרו-הונגרי.
מנעוריו היה גלבר פעיל בולט בתנועה הציונית.
בעת לימודיו בגימנסיה היה פעיל בארגון הנוער "צעירי ציון" בגליציה, ובמהלך לימודיו בברלין ובווינה היה פעיל בארגון הציוני-אקדמי "עברייה" וממייסדי אגודת הסטודנטים העברית "התחייה" בווינה.
בשנת 1913 ביקר בארץ ישראל.
משנת 1918 עד 1921 היה גלבר המזכיר הכללי של המשלחת המזרח–גליציאנית של הוועד הלאומי בווינה, ומ-1921 עד 1930 היה מזכירה הכללי של ההסתדרות הציונית באוסטריה.
בשנים 1927, 1929 ו-1933 היה מזכירו הכללי של הקונגרס הציוני העולמי.
משנת 1931 עד 1940 היה נציג קרן היסוד במרכז אירופה, בווינה ובירושלים.
בראשית שנות ה-30 חי גלבר תקופה מסוימת בפולין.
ב-1934, לאחר עליית הנאצים לשלטון בגרמניה, עלה גלבר לארץ ישראל והשתקע בירושלים.
גלבר ניהל את קרן היסוד מ-1940 עד 1943. לאחר שנפצע בהתקפה על משרד הסוכנות היהודית בירושלים הוא יצא לגמלאות ב-1954.
גלבר פרסם מספר רב של מחקרים היסטוריים בגרמנית, פולנית ועברית.
עבד באנציקלופדיה יודאיקה וב-Jüdisches Lexikon ("הלקסיקון היהודי" בשפה הגרמנית) והיה מחברי מערכת "אנציקלופדיית ארץ ישראל" בשפה הפולנית (Encyklopedia palestyńska) שיצאה בוורשה בשנים 1938–1939. בין השנים 1921–1931 היה עורך היומון הווינאי היהודי Wiener Morgenzeitung ("וינר מורגנצייטונג") והשבועון היהודי Die Stimme ("די שטימה", 'הקול').
בשנים 1930–1931 ערך את העיתון Nasze Słowo בוורשה.
לאחר השואה כתב מונוגרפיות על קהילות יהודיות בפולין שהוכחדו, אשר פורסמו בשורה של ספרי יזכור.
ארכיונו שמור בארכיון המרכזי לתולדות העם היהודי בירושלים.
בשנת 1915 נשא את שרה וישניצר.
בנו עמנואל גלבר היה מפקד חיל ההספקה בצה"ל, בדרגת אלוף-משנה, ושגריר.
חסידי אֻמות העולם במבשרי התחיה: חוברות לב–לג של "לנער: ספרית ארץ ישראל", תל אביב: אמנות, תרצ"א.
הצהרת בלפור ותולדותיה, ירושלים: ההנהלה הציונית, תרצ"ט.
כיצד ניתנה הצהרת בלפור, תל אביב: ידיעות אחרונות (דפוס מל"ן), 1947.
תוכנית המדינה היהודית ללורד ביקונספילד (בנימין דיזרעאלי); כולל "שאלת היהודים בבעיית המזרח", תרגום של Die jüdische Frage in der orientalischen Frage (וינה 1877), תל אביב: צ' ליינמן, תש"ז.
(פקסימיליה של הספר הגרמני, עברית וגרמנית עמוד מול עמוד)
די יִידן פראגע אין פוילן 1815–1830, ורשה: יידישער היסטארישער אינסטיטוט ביים צ"ק פון יידן אין פוילן, 1948. (יידיש: השאלה היהודית בפולין: 1815–1830)
תולדות יהודי ברודי: ה'שמ"ד–תש"ג (1584–1943), כרך ו של "ערים ואמהות בישראל: מצבת קודש לקהילות ישראל שנחרבו בידי עריצים וטמאים במלחמת העולם האחרונה" בעריכת הרב י"ל הכהן פישמן, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשט"ו.
ישראל כהן ונ"מ גלבר, קיצור תולדות הציונות: מראשיתה ועד ימינו אלה, ירושלים: ר' מס (ספרית דני למדע פופולרי), 1956. (רוב הספר תורגם מאנגלית על ידי יונתן הנטקה מספרו של ישראל כהן) (מהדורה ב מתוקנת: 1962)
הקונגרסים הציוניים: סקירה היסטורית, ירושלים: המחלקה לארגון של ההנהלה הציונית, תשט"ז.
תולדות התנועה הציונית בגליציה: 1875–1918...
בצירוף תמונות אישים, תצלומי תעודות היסטוריות ומפתח האישים, המקומות והעניינים, 2 כרכים, ירושלים: ר' מס, 1958. (התוכן: כרך א: 1875–1898; כרך ב: 1899–1918)
בּוּסק: תולדות יהודיה, תל אביב: עולמנו, תשכ"ג 1962. (על בוסק)
ספר ז'ולקיב: קריה נשגבה; על ידי ארגון יוצאי ז'ולקיב בישראל ובתפוצות, בהשתתפות נ"מ גלבר, י[שראל] בן שם, ירושלים: אנציקלופדיה של גלויות (ספרי זיכרון לקהלות הגולה), תשכ"ט.
Löwit, 1923. (גרמנית: היהודים והמרד הפולני ב-1863)
Löwit, 1924. (גרמנית: שתי מאות: להיסטוריה של היהודים בעת האחרונה
(תרגום להונגרית של: תולדות היהודים בדרוהוביץ)
אברהם לוינסון (כינס וערך), בהשתתפות נ.מ.
גלבר, ביבליוגרפיה ציונית: מבחר הספרות הציונית להשתלמות והדרכה, ירושלים: הנהלת ההסתדרות הציונית, תש"ג.
היהודים והמרד הפולני: זכרונות של יעקב הלוי לוין מימי המרד הפולני בשנת 1830–1831; התקין לדפוס על פי כתבי יד המחבר, והוסיף עליו מבוא, נספחות והערות: נ"מ גלבר, ירושלים: מוסד ביאליק (ספריה היסטוריוגרפית), תשי"ג.
נ"מ גלבר (עורך), לבוב, כרך ד של "אנציקלופדיה של גלויות", ירושלים: חברת אנציקלופדיה של גלויות, תשט"ז 1956.
אריה באומינגר, מאיר בוסאק, נתן מיכאל גלבר (עורכים), ספר קראקא – עיר ואם בישראל, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשי"ט.
נ"מ גלבר (עורך), ספר זיכרון לדרוהוביץ, בוריסלב והסביבה, תל אביב: ארגון יוצאי דרוהוביץ, בוריסלב והסביבה, תשי"ט.
מאָזעס פּאָרגעס , 'זכרונות וועגן דעם פרנקיסטן הויף אין אָפענבאך'; תרגם מגרמנית ליידיש עם מבוא: נ.מ.
גלבר, בתוך: רעדאקטירט א' טשעריקאווער (רעדאקטאר), היסטאָרישע שריפטן (יידישער וויסנשאפטלעכער אינסטיטוט – היסטארישע סעקציע), כרך א, ורשה: קולטור-ליגע, 1929, עמ' 253–295. (יידיש: Die Erinnerungen von Moses Porges über den Frankistenhof in Offenbach, זיכרונותיו של משה פורגס על חצר הפרנקיסטים באופנבך על המיין)
ישראל קלויזנר, רפאל מאהלר, דב סדן (עורכים), ספר היובל: מוגש לכבוד ד"ר נ.מ.
גלבר לרגל יובלו השבעים, תל אביב: "עולמנו", תשכ"ג 1963.
נתן (נתק'ה) ניר (הברפלד; 1935 – 18 בינואר 2015) היה תת־אלוף בצה"ל, כיהן כמפקד חטיבה 217 במלחמת יום הכיפורים.
בעת השואה נמלטה משפחתו לרוסיה.
בשנת 1948 עלה עם משפחתו לישראל.
עם גיוסו לצה"ל, בשנת 1953, שובץ בחטיבה 7 של חיל השריון בגדוד 82. עבר הכשרה כלוחם, קורס מפקדי טנקים וקורס קצינים.
במלחמת סיני לחם כמפקד מחלקת טנקים באוגדה 77. ב־1959 היה חבר במשלחת לאנגליה שיצאה להשתלם על טנקי הצנטוריון.
במלחמת ששת הימים לחם כמפקד גדוד הטנקים 63 במסגרת חטיבה 14, כחלק מאוגדה 38 בפיקוד אריאל שרון.
ניר לחם בראש גדודו בקרב אום־כתף.
גדודו נע ככוח טנקים עצמאי על "ציר בטור" בלב הדיונות.
הכוח, שכלל כ-45 טנקי צנטוריון ועוד יחידות משנה של חרמ"ש, נ"ט והנדסה, כבש את מתחם 181 המבוצר.
בהמשך המלחמה נפצע ניר מהפגזה מצרית ונותר נכה בשתי רגליו.
ניר לא ויתר, השתקם ושב לשירות בצה"ל.
שירת כמדריך בפו"ם ומונה למפקד חטיבה 217 בדרגת אל"ם.
פיקד על חטיבתו במלחמת יום הכיפורים, בין היתר במארב לחטיבה 25 המצרית.
לאחר המלחמה יצא להשתלמות במכללה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית.
בשנים 1975–1976 פיקד על המרכז הלאומי לאימונים ביבשה, ובשנים 1977–1976 שימש כראש מטה פיקוד הצפון.
לאחר שחרורו, התמודד ב־1978 על ראשות העיר אשקלון מטעם הליכוד, אך קיבל מעט פחות מ־20% מהקולות ולא הצליח להגיע לסיבוב השני.
בשנת 1983 התמודד שוב על ראשות העיר, נחשב לחלופה העיקרית אל מול ראש העיר המכהן, אלי דיין, וזכה במעל 28% מהקולות, אך אלו לא הספיקו כדי לגבור על דיין.
מ־14 ביוני 1980 ועד 12 בנובמבר 1984 שימש ניר כיושב ראש האגודה למען החייל.
הוא שימש יועץ לפיתוח טנק קל לצבא ברזיל, פרויקט שבוטל לאחר סיום תקופת הדיקטטורה הצבאית, הקים חברה בתחום המסחר בכספות ובקופות פלדה ועבד במשרד מבקר מערכת הביטחון.
ניר נפטר בשנת 2015, והובא למנוחות בבית העלמין שבקיבוץ חורשים.
נתן כּוֹגַן (14 במאי 1914 – 15 באפריל 2009) היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי, בעל קריירה בין-לאומית.
נתן כוגן נולד בבאקו שבקווקז.
סבתו עלתה לארץ ישראל בזמן הביל"ויים וקנתה קרקע במושבה ראשון לציון.
אביו יוסף כוגן, בא ממשפחה מוזיקלית, במשפחתו הציגו הצגות של אברהם גולדפדן, הוא נהג לשיר.
כשאביו שירת בצבא הצאר ושמעו אותו שר, הציעו לו לשיר באופרה בתנאי שהוא יתנצר והוא סירב.
אביו היה מהנדס נפט ובעל בארות נפט ובתי זיקוק בבאקו.
אמו, גוסטה, הייתה עקרת בית.
נתן כוגן למד עברית בבית ספר עברי בבאקו.
המשפחה חיה ברווחה חומרית, אולם משהצבא האדום הגיע לעיר החליט אביו לעלות לארץ ישראל, בלי שהייתה לו אפשרות לקחת עמו כסף או רכוש.
ב-1920, בגיל שש, עלה לארץ ישראל עם משפחתו – אביו יוסף, אמו גוסטה, ואחיו באזיק (לימים שחקן הקאמרי אברהם בן-יוסף).
המשפחה התגוררה בנווה צדק, כוגן למד בבית ספר לבנים, אביו עבד בכבישים והמשפחה חיה על סף רעב.
אביו קיבל עבודה במעיינות נפט ברומניה והם נסעו לעיר פלוישט ברומניה, שם סיים בית-ספר יסודי וגימנסיה והשתתף בהצגות בתיכון.
אביו נפטר כשהיה בן שבע.
כוגן החליט להיות שחקן תיאטרון בעקבות אחיו:
הוא למד בבית הספר הגבוה לדרמה בבוקרשט.
אחיו שיחק באותה עת בסרטים צרפתיים.
באוגוסט 1935 עלה בגפו לישראל, התגורר בתל אביב ועבד בבניין, אחיו עלה כעבור ארבע שנים באוניית מעפילים.
התיאטרון הראשון בו כוגן שיחק היה "קומדיה ארצישראלית".
אחיו הכיר מברלין את ג'ניה ברגר, הציירת של התיאטרון והיא ארגנה לו ראיון.
הם עשו חזרות ל"המכשפה" והיו זקוקים לסטטיסטים.
ב"קומדיה ארצישראלית" הכיר את המוזיקאי מרק לברי והשחקן והרקדן קוליה כוגן, שהקימו את להקת "רמפ"א" (ראשי תיבות של ריקוד, מוזיקה, פנטומימה, אופרטה).
בין השאר הם הציגו את "החטיפה מן ההרמון" של מוצרט.
כוגן גילם חייל שחוצה את הבמה בריקוד.
"רמפ"א" הציגו בכל רחבי ארץ-ישראל, בין הרקדניות היו גם חנה מרון, שהייתה אז ילדה.
אחר-כך שב לישראל הבמאי יצחק משה דניאל והקים ביחד עם קבוצת שחקנים, ביניהם כוגן את תיאטרון "סדן".
השחקנים הנוספים היו מרים שינדלר, משה חורגל, אריאלי, יוסף גולנד וקלמן קונסטנטינר (לימים קלמן גלעדי).
במרוצת הזמן הצטרפו גם ורוניקה זלצמן ורחל מרכוס.
התיאטרון הציג בסך-הכול שלוש הצגות עד שהתפרק, כולן היו בבימויו של דניאל.
הם הציגו באולם ההתעמלות של "הפועל", ברחוב נחמני, בו הציגו במרוצת השנים הקאמרי והבימה.
ההצגה השנייה אותה הציגו הייתה "השגעון הגדול", עיבוד של דניאל ואביגדור המאירי לרומן פרי עטו של המאירי.
התיאטרון לא שילם משכורות לשחקנים וכוגן התפרנס מעבודה בבית חרושת לקרח.
אחר-כך כוגן שיחק בתיאטרון "המטאטא", ביחד איתו הצטרפה מרים שינדלר.
הוא שיחק בהצגה "יעקב וכריסטיאן", פרי עטו של סמי גרונמן.
בין השחקנים ששיחקו ב"מטאטא" היו שמואל רודנסקי, בצלאל לונדון ויעקב טימן.
י"מ דניאל, ביחד עם נתן כוגן, זרנוב, סוניה ברונקוב ועלינה סטרניצקה ייסדו את קפה סמדר, בית הקפה הראשון בתל אביב.
במקום האורחים רקדו לצלילי תזמורת שניגנה והוצג גם קברט.
כוגן שר את שירו הידוע "לו הייתי בהמה", פזמון גרמני שנתן אלתרמן תרגם ודניאל הלחין.
כעבור זמן קפה סמדר גווע וב-1939 י"מ דניאל הקים את קברט "הרקיע השישי".
דניאל עשה זאת בשביל זוגתו דאז, סוניה ברונקוב, ששרה וניגנה בפסנתר.
כוגן שר מעט והציג את הקטעים השונים.
באותה עת כוגן עבד בחברה לייצוא וייבוא של פירות ירקות במהלך היום ובלילה הופיע בקברט.
ב-1939 הגיע לארץ ישראל אברהם בן-יוסף, אחיו של כוגן והאחים הופיעו יחדיו במחזה "האנייה דנסיטי", שתורגם מצרפתית, בו שיחקו גם שינדלר וקלמן קונסטנטינר.
אחר-כך הופיע ביחד האחים בהצגת הילדים "הדובון והזאב הרשע", שאת המוזיקה לה הלחין משה וילנסקי.
בהצגה הזו שיחקו גם אהובה קוטאי, קלמן קונסטנטינר וברטה וילנסקי; הבמאי ואמרגנן של שתי ההצגות היה י"מ דניאל.
האחים הופיעו יחדיו גם בתוכנית אחת בלהקת "כל הרוחות".
כוגן ואחיו שיחקו בתיאטרון "פפילון", אותו הקימו סטלה קדמון ומרטין רוסט.
התיאטרון הופיע בבית הקפה "שלושה כושים", בפינת הרחובות אלנבי וביאליק בתל אביב.
"פפילון" הציג מערכונים ושירים וכעבור תוכנית אחת התפרק.
בין השאר עם השחקן אברהם שקלרש.
אחת מהן הייתה ערב מערכונים של צ'כוב, בו שיחק יחד עם רחל מרכוס ושקלרש.
כמו כן שיחק בהצגה "גסטפו במוסקבה" לצד שקלרש, א"א וולף, איתן פריבר ורחל מרכוס.
ב-1941 שיחק כוגן באופרטה "העטלף" לפי מאילק והלוי ומוזיקה של יוהאן שטראוס הבן, שהציגה ב"אופרה הארצישראלית העממית".
הוא החליף את אחיו, שהיה צריך לעבור ניתוח דחוף, בתפקיד גבריאל פון איזנשטין.
אחר-כך שיחק שוב ב"העטלף", הפעם כמחליפה של נדיה ליובובסקיה, בתפקיד הרוזן אורלובסקי.
באוגוסט 1942 נתן כוגן התגייס לצבא הבריטי והפך מייד לתושב חוקי, מכיוון שהבריטים נזקקו למתגייסים.
הוא הצטרף ל"", אותה ייסד צבי פרידלנד מתיאטרון הבימה.
בלהקה היו גם חברים יעקב אורלנד שהופקד על הכתיבה, הצייר אריה ארוך שעיצב את התפאורה, ומשה גורלי (אז, משה בּרוֹנזַפט) ומרדכי זעירא שהופקדו על המוזיקה.
פרט לחזרות הלהקה עברה מדי יום אימונים צבאיים.
כעבור אחד עשר חודשים פרידלנד השתחרר מהצבא ובכך פורקה הלהקה.
כוגן נשלח לפלוגה שתיים, בה הוצבו המתגייסים החדשים לבריגדה היהודית.
כוגן לחם כמקלען, הפלוגה הוצבה במצרים ואחר-כך בחזית האיטלקית.
בשוך הקרבות, בשנים 1943–1944 הוקמה להקת "גיצים וחצים".
בין חבריה היו המוזיקאי צבי בן-יוסף, שלמוני שכתב את התוכנית, שמשון לימון, אביגדור בורקצ'וב וישראל טנאי מהבימה.
הלהקה הציגה שירים ובמערכונים בפני חיילים.
אחר-כך עברה הלהקה ביחד עם הפלוגה להולנד ובלגיה ובשלהי המלחמה סייעה בהצלת יהודים.
הם הופיעו במשך שבועיים ביידיש ובעברית בברגן-בלזן.
אחר-כך הופיעו באנטוורפן ובפריז בהופעות שרווחיהן הלכו לקרן הקיימת לישראל.
בתמורה החיים זכו בחופשה בת חודש בפריז, בה כוגן צפה בסרטי קולנוע והצגות תיאטרון.
בתום החופשה החיילים שוחררו וחזרו לארץ-ישראל.
עם שחרורו מהצבא שיחק נתן כוגן כמה חודשים בתיאטרון "האהל".
בשנת 1945 הצטרף לתיאטרון הקאמרי, שאחיו אברהם בן-יוסף היה ממקימיו ושהיה אז בראשיתו ושיחק בו עד לפרישתו לפנסיה.
נתן כוגן גילם למעלה ממאה דמויות בהצגות שונות.
משרדי הקאמרי שכנו אז בדירת חדר ברחוב העלייה מספר אחד, שם נערכו גם החזרות; אחר-כך עברו לרחוב בן יהודה 28, לדירת שלושה חדרים.
אנשי התיאטרון בילו יחדיו בשעות הפנאי שלהם ושררו ביניהם שיתוף ושוויון.
בתחילה כוגן שולב כמחליף בהצגות קיימות, בהן "משרתם של שני אדונים", "העולם בו אנו חיים" ו"חתונת הדמים".
בתחילה התיאטרון אורגן כקולקטיב, הרפרטואר נקבע באמצעות דיונים משותפים, אם כי יוסף מילוא, הבמאי היחידי בראשית ימיו של הקאמרי, הכריע בדבר וגם ליהק לתפקידים השונים.
התיאטרון היה להיט בשנותיו הראשונות, בעיקר אצל הנוער.
הוא היה התיאטרון הראשון שהעלו הצגות מקור ישראליות.
הקאמרי נסע לסיבובי הופעות ברחבי ישראל והופיע גם ביישובים וקיבוצים מרוחקים והגיעו עד אילת ועפולה.
לפעמים הם לנו בבתי התושבים.
ביישובים שלא הייתה במה, הקימו הניחו קרשים על ערמות תבן.
כוגן שיחק לצד אחיו בהצגות שונות, בהן "דודתו של צ'רלי", "הן לא תקחהו עמך", "קרא לי סמיוקה" ו"אדם לכל עת".
ב-1956 הקאמרי הופיע בפסטיבל האומות בפריז, עם ההצגות "הנפש הטובה מסצ'ואן" ו"הוא הלך בשדות", שזכתה במקום הראשון בפסטיבל.
ב-1957 הצטרף לסיבוב הופעות ארוך באירופה עם תאטרון מחול ענבל כקריין ואמר דברי קישור והסברה באנגלית, צרפתית או גרמנית, בהתאם לשפה בה דיברו בארץ בה הופיעו.
ב-1957 הגיע לארצות הברית ושהה בה קרוב לשנה.
הוא השתתף כשומע חופשי בבית הספר למשחק של לי שטרסברג בניו יורק.
באותו זמן יוסי ידין היה בניו יורק אף הוא ולוהק לתוכנית טלוויזיה אמריקאית.
ההפקה חיפשה דובר רוסית לתפקיד קצין ריגול סובייטי וידין המליץ על כוגן לתפקיד.
כוגן שהה תקופה מסוימת בהוליווד וגילם את דמותו של אב בסרט Juvenile Delinquency.
פעמים בודדות שיחק מחוץ לקאמרי, אחת מהן בתיאטרון האהל, בתפקיד סטנלי קוולסקי, בהצגה "חשמלית ושמה תשוקה, בבימויו של מנחם גולן ב-1959. פעם אחרת שיחק בהצגה "טופז" בתיאטרון השחר, בבימויו של יואל זילברג ב-1969.
הוא קיבל מלגות והשתלם במשחק בלונדון ובארצות הברית.
כוגן קריין בעשרות תסכיתי רדיו מאז שנת 1960 ועד למותו, בהן הדמות הראשית בתוכנית הבלשית שנחלה הצלחה "אלרי קווין" ובעל הארמון בהצגה "בעלת הארמון" של לאה גולדברג.
הוא הופיע ביותר מ-70 סדרות טלוויזיה ישראליות בערוץ 1, ערוץ 2 וערוצי הכבלים, בהן: "מישל עזרא ספרא ובניו" בבימויו של נסים דיין, "סיטון" בבימויו של אורי ברבש, "כתב פלילי" בבימויו של חיים בוזגלו ו"החיים זה לא הכול" בבימויו של עדי בנימינוב.
ב־1962 שיחק בסרט "חבורה שכזאת" בתור המפקד דודיק.
ב-1968 שיחק בסרט "השכונה שלנו" של הגששים, בבימויו של אורי זוהר.
ב-1970 שיחק בסרט "התמהוני" של דן וולמן.
ב-1974 שיחק במערבון האמריקאי שצולם בישראל "בילי שני כובעים", בבימויו של טד קוטצ'ף, לצידו של גרגורי פק.
הוא זכור במיוחד בשל תפקידו בסרטו של בועז דוידזון "צ'רלי וחצי" (1974).
בסרט גילם את דמותו של חיים זוהר, אביה של גילה (חיה קציר), אהובתו של צ'רלי (יהודה ברקן).
ב-1977 שיחק בסרטו של מנחם גולן "מבצע יונתן".
ב-1980 שיחק בסרט האמריקאי "האדומה הגדולה ה-1" בבימויו של סמואל פולר, שצולם בישראל.
באותה שנה שיחק בשני סרטי קולנוע בגרמניה.
בארצות הברית שיחק בסרט הטלוויזיה בניו-יורק "Top Secret Mission".
בערוץ CBS בהוליווד, קליפורניה שיחק ב"Juvenile Delinquency", בבלגיה הופיע ב"שלום ישראל" - בטלוויזיה של בריסל.
ב-1982 שיחק בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "אישה ושמה גולדה", בה גילם את דמותו של לוי אשכול ושיחק לצידה של אינגריד ברגמן, שגילמה את דמותה של גולדה מאיר.
ב-1998 שיחק בסרטה של מיכל בת-אדם "אהבה ממבט שני" לצידה של מיכל זוארץ.
לאחר יציאתו לגמלאות לוהק פחות ופחות לתפקידים בקאמרי, בעיקר בתור מחליף.
ב-1997 שיחק נתן כוגן את הצגותיו האחרונות בתיאטרון הקאמרי ובאותה שנה בגיל 83 פתח בקריירת קולנוע בין-לאומית והרבה לטוס ולהצטלם במקומות שונים ברחבי תבל כמו בלגיה, מרוקו ועוד.
הוא ידע שפות רבות, מה שעזר לו בכך.
הוא הוזמן להשתתף בתפקידים ראשיים גם בסרטים צרפתיים שזכו להצלחה רבה בהם:
הסרט זוכה פרס הסזאר בקטגוריית הסרט הטוב ביותר של שנת 1997 - "מאדאם ז'אק על הטיילת", בבימויו של הבמאי היהודי-צרפתי עמנואל פינקל; כיכב בתפקיד מרכזי לצידו של ז'אן-לואי טרנטיניאן בסרט "אלה האוהבים אותי יסעו אלי ברכבת" (1998); "טנגו רשבסקי" (2003) בתפקיד הראשי של אב המשפחה.
בבימויו של סם גרברסקי, הסרט זכה בפרס הסרט המצטיין בפסטיבל הסרטים היהודיים בסינמטק ירושלים ב-2004; בגיל 92, שלוש שנים לפני מותו, שיחק בסרטו האחרון, "לה פרומנד" (2006) בתפקיד הראשי כאב החתן - עליו היה מועמד לפרס הסזאר.
זכה בפרס על מפעל חיים מטעם התיאטרון הקאמרי בספטמבר 2001.
נבחר ליקיר העיר תל אביב-יפו בשנת 2003.
על-שמו קרוי פרס שמעניק התיאטרון הקאמרי לשחקניו.
נתן כוגן היה נשוי לדנה כוגן.
השניים היו הורים שתי בנות: טלי-חמוטל ואיילת, מלחינה לתיאטרון וטלי וחמישה נכדים.
מישל נתן אלתרמן יוסף מילוא אמיל 18 בינואר 1956 מלחמת בני אור משה שמיר גרשון פלוטקין אנטיפס 19 במרץ 1956 הוא הלך בשדות (חידוש) משה שמיר יוסף מילוא אברהם גורן 4 ביולי 1956 לעולם אין לדעת גייב שאו מ.
סרט מפיק תסריטאי במאי תפקיד שנה מידע נוסף יונתן וטלי מרגוט קלאוזנר, בוריס אל-דור מרגוט קלאוזנר, הנרי שניידר (לפי סיפור מאת חנה קאופמן) הנרי שניידר 1953 יצחק ורבקה (20 דקות)בן עויזרמן 1953 דני ועליזה (45 דקות) ברוך דינר והארולד אי.
נתן נֶלסון (נולד ב-1 בינואר 1938) הוא פרופסור אמריטוס לביוכימיה וביולוגיה מולקולרית ומבנית באוניברסיטת תל אביב.
חתן פרס ישראל לחקר מדעי החיים לשנת ה'תשע"ג (2013).
הוא פרסם למעלה מ-240 מאמרים מדעיים שצוטטו למעלה מ-15,000 פעמים.
נלסון נולד לגניה ומשה במושב אביחיל ב-1938. אביו, שהגיע לארץ ישראל ב-1918 מארצות הברית כחייל בגדוד העברי, היה חלוץ ממייסדי רמת גן, גן חיים ואביחיל.
משפחת אמו הייתה מראשוני רמת גן.
נלסון שירת בנח"ל המוצנח ובמסגרתו היה חבר קיבוץ גבים.
בעקבות מחלת אביו, עזב את הקיבוץ על מנת לטפל במשק באביחיל.
ב-1961 פרופ' אלעזר כוכבא, שהיה מורו של נלסון שכנע אותו ללמוד ביולוגיה באוניברסיטת תל אביב באבו כביר.
נלסון השלים שם 3 תארים, עד לדוקטורט בציון מעולה (ב-1970 בהדרכתו של פרופ' יוסקה נוימן).
בתקופה זו פגש ונישא לחנה לבית בורשטין.
לימים נולדו להם שלושה ילדים.
את הפוסט-דוקטורט עשה נלסון אצל פרופ' אפרים רקר באוניברסיטת קורנל בארצות הברית.
ולאחריו הוזמן ללמד בטכניון בחוג לביולוגיה.
ב-1980 קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
לאורך השנים היה בשבתונים בביוצנטרום בבזל אצל פרופ' ג'ף שץ ובאוניברסיטת קורנל אצל פרופ' רקר.
ב-1985 נענה להצעתו של פרופ' רון קבק להצטרף למכון לביולוגיה מולקולרית בחברת Roche בארצות הברית שם עסק במחקר בסיסי.
ב-1995 חזר לישראל ויסד את קבוצת המחקר שלו במחלקה לביוכימיה באוניברסיטת תל אביב.
בנוסף להוראה ולמחקר היה מהמובילים להקמת מרכז לקריסטלוגרפיה ע"ש דניאלה ריץ' באוניברסיטת תל אביב, שהוקם בתקציב מינימלי, ועמד בראשו בין השנים 2005–2011. נלסון היה חבר בחבר הנאמנים ובוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב, סגן יו"ר המכון לביולוגיה מולקולארית ותאית של יונסקו בוורשה, ונשיא האגודה הביוכימית הישראלית.
ב-2011 קיבל מענק מחקר חמש שנתי למדענים בכירים ממועצת המחקר האירופית (ERC).
עבור הישגיו המדעיים זכה נלסון בפרסים ואותות של כבוד ובהם פרס הומבולט (Humboldt), חברות ב-EMBO, פרס קציר של ILANIT, ובתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות סצ'ואן בסין ואוניברסיטת בולוניה באיטליה.
נתן נלסון הוא חתן פרס ישראל בחקר מדעי החיים לשנת תשע"ג (2013).
מחקריו של נלסון עוסקים בחלבונים הממוקמים בקרום התא.
הישגיו העיקריים הם בתחומים של חלבוני V-ATPase, נשאי נוירוטרנסמיטרים (חומרים המוליכים אותות בין תאי עצב) ונשאים של יוני מתכות ופוטוסינתזה.
V-ATPase הוא קומפלקס המצוי בקרומים תאיים המפרק מולקולות ATP, ומנצל את האנרגיה המתקבלת מן הפירוק כדי להעביר חומרים לתוך אברוני התא בניגוד למפל הריכוזים של החומר.
נלסון חקר שמרים המסוגלים להתקיים ללא הקומפלקס הזה, ובכך אפשר לחקור את המבנה שלו ולאתר את הגנים המקודדים אותו.
ממצא זה היה הבסיס לשורה של מחקרים שהתמקדו ב-V-ATPase.
רבים מהגנים המקודדים את מרכיבי הקומפלקס התגלו במעבדתו של נלסון, ואחד החלבונים אף הופק בגביש שמבנהו פוענח.
לחלבון זה אף הוצע מנגנון פעולה.
נלסון חקר חלבונים המשמשים נשאים להעברת מוליכים עצביים דרך קרום תא העצב.
לדוגמה, הוא היה שותף לגילוי הגן שמקודד את הנשא של המוליך העצבי חומצה גאמא-אמינובוטירית (ידוע בקיצור כ-GABA.
חלבון זה מורכב מ-12 מקטעים חוצי-ממברנה, והוא הגן הראשון שפורסם שמקודד לנשא של מוליך עצבי כמו גם הראשון שפורסם שמקודד נשא של חומצת אמינו.
נשאים נוספים של מוליכים עצביים התגלו ואופיינו במעבדתו.
נלסון חקר נשאי מתכות, ומחקריו בשמרים סיפקו הסבר לעמידות ורגישות לחיידקים מחוללי מחלות בעכברים ובבני אדם, ובהן צרעת ושחפת.
נלסון הראה שבזבובי דרוזופילה (זבובי פירות) ניתן להתגבר על חוסר הטעם שמופיע כתוצאה מפגם בגן המקודד לחלבון זה, על ידי תוספת של מתכות כמו מנגן וברזל למזונם.
פוטוסינתזה היא תהליך המשמש להפקת אנרגיה ותרכובות אורגניות מתרכובות אי-אורגניות בחלק מהיצורים החיים.
תהליך הטמעת האור, בו פעילים ארבעה קומפלקסים של חלבונים ממברנליים, היה מרכז התעניינותו של נלסון מתחילת הקריירה המדעית שלו.
קומפלקס הציטוכרומים b6-f וממברנות הכלורופלסטים.
קומפלקס PSI, האחראי לקליטת האור והפיכתו מאנרגיה פיזיקלית לאנרגיה כימית.
ATP synthase, או CF1, שמייצר את מולקולות ה-ATP המשמשות כ"מטבע אנרגיה" בכל האורגניזמים.
הישגו הבולט ביותר בתחום זה הוא פיענוח מבנה ה-photo system I (PSI) של צמחים עילאיים בעזרת שיטות קריסטלוגרפיות.
פתרון הגביש חשף מבנה הכולל 18 חלבונים שונים בעלי 46 קטעים חוצי ממברנה, כ-170 מולקולות כלורופיל (החומר הירוק בצמח שקולט אור), כ-30 קרוטנואידים (קולטי אור מסוג שונה שגם מגינים מנזקי חמצון), ועוד.
קומפלקס זה הוא המסובך ביותר שנפתר מבין הקומפלקסים הממברנליים (הקרומיים).
נלסון מצא שכאשר גביש ה-PSI, שממדיו זעירים ביותר (נמדדים באלפיות של מ"מ) מואר בלייזר בסביבה נטולת חמצן, הוא מייצר מתח חשמלי של למעלה מ-10 וולט.
2006 תואר פרופסור לשם כבוד מאוניברסיטת סצ'ואן.
2007 תואר פרופסור לשם כבוד מאוניברסיטת בולוניה
2011 פרס "קציר" של ארגון "אילנית"
2013 פרס ישראל בחקר מדעי החיים
נתן נטע נוטקין (שקלוב - 1804, סנקט פטרבורג) היה סוחר ושתדלן למען הקהילה היהודית באימפריה הרוסית.
עד חלוקת פולין הוא היה סוחר במוהילב, בזכות הצלחתו במסחר קיבל ממלך פולין תפקיד של יועץ החצר.
החל מ-1788 היה שותף של סוחרים רוסים, היה ספק לצבאו של גריגורי פוטיומקין, לאחר מותו של פוטיומקין סירבו לשלם לו את הסכום שהגיע לו ונוטקין פשט רגל.
לאחר פשיטת רגל הוא חזר לשקלוב, הוא הפך ליועץ של רוזן מקומי וסייע לו בגיוס כספים להקמת בית ספר בשקלוב.
הרב נתן מָז (או מאז) היה רב, ראש ישיבה ודיין בפרנקפורט שחיבר כמה ספרים.
נתן מז נולד בשנת ה'ת"פ (1720) לאביו שלמה בעיר פרנקפורט.
רבו המובהק היה הרב יעקב יהושע פַלק, בעל ה"פני יהושע".
כיהן כארבעים שנה כדיין בקהילת פרנקפורט במהלך שנים אלו היה שותף לפולמוס סביב הגט מקליווא.
לאחר פטירת מרא דאתרא האב"ד רבי אברהם אביש מליסא בשנת ה'תקכ"ט, נותר רבי נתן הסמכות התורנית הבכירה בקהילה, והחל לשמש כממלא מקום הרב.
בשל כך, לא מיהרה הקהילה לבחור רב חדש.
בשנה שלאחר מכן, ה'תק"ל (1770), הוצע לו לכהן בעיר דרמשטאדט.
בשל החשש שיענה להצעה ויעזוב את עירם, החליטו פרנסי פרנקפורט בא' בחשוון ה'תקל"א (1770) למנות אותו באופן רשמי לראש ישיבה לכל ימי חייו.
בדרך כלל, היה תפקיד ראש הישיבה אחד מתפקידיו של האב"ד, ומינוי זה היה למעשה מתן תוקף רשמי לתפקידו כממלא מקום הרב.
הוטלו עליו כל התפקידים שהיו מוטלים על הרב (כנשיאת דרשות מפעם לפעם, ישיבה בראשות בית הדין ואמירת חילוקים בתחילת הזמן), עד שימונה אב"ד חדש, אך גם נאמר לו שכהונתו כראש ישיבה תישמר גם לאחר מינוי רב חדש (מבלי לפגוע בזכויות הרב).
שימש כממלא מקום הרב עד לבחירת רבי פינחס הורוביץ לאחר כשנה, אך המשיך לכהן כראש ישיבה עד לפטירתו בו' באב ה'תקנ"ו.
בנין שלמה - לישב את כל הקושיות שהקשו בעלי התוספות על רש"י, נדפס על המסכתות גיטין, קידושין וסנהדרין.
יצא לאור על ידי מרדכי עמנואל ביתר עילית ה'תשע"א.
חידושים על הש"ס - על המסכתות שבת, פסחים, סוכה, זבחים, כריתות, בבא קמא, בבא בתרא ומכות.
ביאורים על הנ"ך - לישעיהו ירמיהו נחמיה ותהילים.
חידושים על הטור- על חושן משפט.
בנין שלמה - על התורה, תשע"ה.
נתן (נוֹטֶה) לוריא (ביידיש: נאָטע לוריע; ברוסית: Нотэ Лурье; 2 (15) בינואר 1906 – 28 בנובמבר 1987) היה סופר יידיש סובייטי.
לוריא נולד בשנת 1906 בכפר רוסקושנויה (Роскошное) בפלך טאורידה שבדרום-מערב רוסיה (כיום במחוז זפוריז'יה שבאוקראינה), בנו של הרב מנחם מנדל לוריא.
נתן למד שנה אחת בלבד בבית הספר.
עקב פוגרומים נאלצה משפחתו לעזוב את ביתה, והגיעה לרוסטוב-על-הדון.
בגיל 13 נאלץ להתחיל לעבוד כדי לעזור בפרנסת המשפחה.
את עבודתו הראשונה החל ברוסטוב, לאחר מכן הוא הגיע לזפוריז'יה, שם עבד במפעל למוצרי חלב.
לאחר סגירת המפעל נדד בחיפוש עבודה עד שהגיע למינסק.
הוא נסע לבירה מוסקבה ללמוד באוניברסיטה הפדגוגית הממלכתית .
באותה תקופה החל לכתוב עבור העיתון "דער עמעס".
ב-1932 פרסם את הרומן המפורסם שלו דער סטעפ רופט (הספר תורגם לאוקראינית ב-1934 ובהמשך גם לרוסית).
לאחר סיום לימודיו הגיע לאודסה והיה למורה.
שם המשיך לכתוב ולהשתתף במערכת "דער עמעס".
הוא נבחר לאיגוד הסופרים הסובייטים, השתתף בוועידה הראשונה והשנייה של איגוד הסופרים הסובייטים באוקראינה, ובשתיהן נבחר לוועדת הביקורת.
בזמן מלחמת העולם השנייה היה חייל בצבא האדום.
לאחר המלחמה חזר לאודסה והמשיך בעבודתו הספרותית.
בשנות ה-50 נעצר יחד עם יוצרים יהודים אחרים בברית המועצות.
נשפט ל-15 שנות מאסר ונשלח לגולאג.
הוא המשיך ליצור, וחברותו באיגוד הסופרים חודשה.
לוריא נפטר ב-28 בנובמבר 1987 בעיר מגוריו אודסה.
דער סטעפּ רופט: ראָמאן, מוסקבה: עמעס ('ביבליאָטעק פּראָלעטארישע שריַיבער'), 1932. (רומן)
א פאסאזשיר: שכיינימ, מוסקבה: עמעס ('מאסן-ביבליאָטעק'), 1937.
א ליבע באמ יאמ: ניט דערקענט, מוסקבה: עמעס ('מאסן-ביבליאָטעק'), 1938. (סיפורים)
דער לעצטער אינדיבידואל, קייב: מעלוכע-פארלאג, 1939.
כאָנע אוסקאטש, קייב: מעלוכע פארלאג פאר די נאציאָנאלע מינדערהייטנ אינ אוססר, 1939.
דערציילונגענ, קייב: מעלוכע-פארלאג, 1939. (סיפורים)
הימל און ערד, מוסקבה: סאָוועטסקי פּיסאטעל, 1965.
יאם און הימל: ראָמאן, דערציילונגען און פארצייכענונגען, מוסקבה: סאָוועטסקי פּיסאטעל, 1978.
בא אונדז אין אדעס, מוסקבה: סאָוועטסקי פּיסאטעל ('ביבליאָטעק פון סאָוועטיש היימלאנד'), 1980. (ביילאגע צום זשורנאל נומ.
טעג און יאָרן: אווטאָביאָגראפישע נאָטיצן, מוסקבה: סאָוועטסקי פּיסאטעל ('ביבליאָטעק פון סאָוועטיש היימלאנד'), 1988. (ביילאגע צו די זשורנאלן נומ.
писатель, 1958. (רוסית: דער סטעפּ רופט; התרגום הוא לפי גרסה מעודכנת)
Кривовяза, Київ: Дніпро, 1976. (אוקראינית: דער סטעפּ רופט)
писатель, 1981. (רוסית: רומן, נובלה, סיפורים)
הרב נתן מאיר וכטפוגל (בדרך כלל בכתיב יידי: וואַכטפויגעֶל; ט' באדר א' תר"ע, 18 בפברואר 1910 – ב' בכסלו ה'תשנ"ט, 21 בנובמבר 1998) היה משגיח בישיבת לייקווד.
בילדותו למד בתלמוד תורה בעיירה קלם.
וכאשר היגרו הוריו בשנת ה'תר"פ לקנדה לשם קבלת משרת רבנות במונטריאול קנדה, נשאר נתן מאיר בקוהל כדי להשלים את לימודיו.
בגיל 15 הצטרף להוריו בקנדה, ועבר להמשך לימודים בישיבת רבנו יצחק אלחנן בניו יורק.
כאשר התאחדה הישיבה בהמשך עם ישיבה יוניברסיטי ונוספו לימודי חול לתוכנית הלימודים, נמנה נתן מאיר עם המתנגדים למהלך מקרב בני הישיבה ודחק בחבריו לעזוב את הישיבה וללכת ללמוד כמוהו בישיבות אירופה.
הוא עצמו נסע והתקבל ללימודים בישיבת מיר, ולמד בה קרוב לשבע שנים.
במיר שם דגש רב על ערכי תנועת המוסר בהדרכתו של "המשגיח" הרב ירוחם ליבוביץ.
במהלך שהותו בישיבות מזרח אירופה קיבל תורה גם מהרב ברוך דב ליבוביץ בישיבת כנסת בית יצחק בקמניץ.
הוא נסמך לרבנות בידי הרב ליבוביץ, הרב שמעון שקופ מגרודנא, והרב אליעזר יהודה פינקל ראש ישיבת מיר.
לאחר פטירת הרב ליבוביץ חזר לארצות הברית, הוא פגש בניו יורק את הרב אלחנן וסרמן והתייעץ איתו לגבי חששותיו מהחיים באמריקה הגשמית.
לפי עצתו של הרב וסרמן, שב לאירופה ולמד במשך שלוש שנים ב"תלמוד תורה" שבקלם.
הוא דבק ברב דניאל מובשוביץ והמשיך ללמוד בישיבה גם לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.
לאחר פרוץ המלחמה, נישא לחוה שלומוביץ בתו של הרב ישראל זלמן שלומוביץ ובוגרת הסמינר של שרה שנירר בקרקוב.
בני הזוג הצליחו להיחלץ מאירופה באמצעות ויזה אמריקאית שהשיג וכטפוגל גם עבור רעייתו הצעירה.
ובכל תקופה זו התייחס אל הרב קוטלר כאל רבו, נכנס תמיד לשמוע את שיעוריו ואת שיחותיו, ומעולם לא הסכים למסור את שיחותיו הוא בבית המדרש כל ימי חייו של הרב אהרן קוטלר.
בכהונתו זו כיהן למעלה מיובל שנים עד לפטירתו, בצוותא עם שלושה דורות רצופים של ראשי הישיבה: הרב אהרן קוטלר, הרב שניאור קוטלר, והרב מלכיאל קוטלר.
נפטר בב' בכסלו ה'תשנ"ט, 21 בנובמבר 1998, בלייקווד, ניו ג'רזי, ונקבר לצד רעייתו בחלקת הרבנים החדשה שבהר המנוחות בירושלים.
אחיו, הרב דוד, רב קהילת "לינת הצדק" בפילדלפיה
אחיו, הרב חיים יוסף, רב קהלת בית ישראל בקיימברידג' שבמסצ'וסטס
בנו, הרב אליהו דב ווכטפוגל, ראש ישיבת "זיכרון משה" בסאות' פולסברג, ניו יורק
חתנו, הרב צבי יוסף בורשטיין, ראש ישיבת 'מתיבתא דלייקוואוד'
קובץ שיחות, ח' חלקים, על התורה, לייקווד תשמ"ד-תשע"ה.
לקט רשימות, "בענייני לימוד המוסר ועבודת השם", ליקווד תשנ"ט.
לקט רשימות, "בענייני פורים", לייקווד תש"ס.
נועם המוסר, על פי סדר פרשיות התורה והזמנים, לייקווד תשס"ב.
לקט רשימות, "בענייני תפלה", קרית ספר תשס"ה.
לקט רשימות, "בענייני אלול וימים נוראים", קרית ספר תשס"ו.
לקט רשימות, "בענייני חנוכה",קריית ספר תשס"ז.
לקט רשימות, "בענייני בית המקדש", קרית ספר תשס"ח.
לקט רשימות, "בענייני חנוך לנער",קריית ספר תשע"ב.
לקט רשימות, "במשנתו של רבינו הגדול רבי אהרן קוטלר", קרית ספר תשע"ז.
לקט רשימות, "בעניין עולמו של בן תורה", קרית ספר תשע"ח.
לקט רשימות, "בענייני עסק התורה", קרית ספר.
הרב נתן נטע אולבסקי (1881 – 1966) היה רב בברית המועצות, פוסק מחבר ספרי הלכה, בהם, שו"ת חיי עולם נטע.
נולד בעיירה שלוושניא בפלך ז'יטומיר (כיום אוקראינה), לאביו שהיה שוחט.
מוריו הראשונים היו אביו וסבו שהיה רב העיירה.
לאחר מכן נסע ללמוד בישיבת רמיילס בוילנא ושם גם הוסמך לרבנות.
שימש כרב באחד מבתי הכנסת בווילנא, אך משנאלץ לעזור בפרנסת משפחתו, למד את מלאכת השחיטה ושימש כשוחט במספר עיירות בסיביר, בהם צ'רמחובה .
מלחמת העולם הראשונה שיבשה את תוכניותיו לשוב לווילנא, והוא נותר בעיר אירקוטסק בסיביר שם שימש כרב הקהילה המקומית.
בהיותו שם התפרסם שמו כאחד מגדולי ה"משיבים" בענייני ההלכה בברית המועצות, והוא ענה לשאלות שהגיעו אליו מכל קצווי המדינה.
עמד בקשרי מכתבים עם גדולי הדור באותה תקופה בהם ר' יוסף רוזין ("הרוגצ'ובי") וביותר עם ידידו הרב אבא דוד גולדפיין.
כן שלח מאמרים תורניים לכתב העת המאסף שיצא בירושלים.
עם התגברות רדיפות הדת, מצד שלטונו של סטלין בסוף שנות העשרים, וסגירתו של בית המטבחיים הכשר באירקוטסק, עקר ר' אולבסקי למוסקבה בשנת 1931, שם גרו בנו וגיסתו.
באותו זמן הוא עסק בלימוד משותף עם ידידו הרב אבא דוד גולדפיין, עד פטירתו של הרב גולדפיין בשנת 1937.
בשנות מלחמת העולם השנייה שהה הרב אולבסקי עם אשתו בקזחסטן.
באותה תקופה בהם שהתה משפחתו שם, שרר עוני ומחסור.
גם נייר עליו יוכל להעלות את חידושיו היה קשה למצוא.
הרב היה אוסף נייר ממטווח של הצבא האדום ועליו כתב את חידושיו.
עם סיום המלחמה חזרו בני הזוג למוסקבה שם שימש כרב בית הכנסת ברחוב מרינה-ראשצה במשך 20 שנה עד יום פטירתו.
עם פטירת הרב שליפר – רבה הראשי של מוסקבה ב-1957, שימש הרב אולבסקי כרב העיר תקופה קצרה, אולם פרש מתפקידו זה, משראה את המגבלות שמטיל השלטון הקומוניסטי על תפקידו זה.
לרב אולבסקי היו שני בנים.
האחד נעלם בזמן מלחמת העולם השנייה.
בנו השני – משה, היה פרופסור למתמטיקה במוסקבה.
הוא עלה לישראל בשנות התשעים והביא חלק מכתבי אביו שנדפסו מאוחר יותר.
נכדו, פרופ' אלכסנדר אולבסקי, שימש כפרופסור למתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
בהיותו רב באירקוטסק נדפס בוילנא בשנת תרצ"א, ספרו הראשון – "חיי עולם נטע" שהוא ספר שו"ת בהלכה.
הספר נדפס בליטא העצמאית מכיוון שהיה זה בלתי אפשרי להדפיסו בברית המועצות תחת השלטון הסטליניסטי.
הרב שלח את תשובותיו למוציאים לאור במאתיים מכתבים נפרדים.
הספר קיבל את הסכמות ר' חיים עוזר גרודזנסקי, הרוגצ'ובר, ר' חנוך אייגש ור' מנחם קרקובסקי מווילנא.
אל הרב אולבסקי נשלח הספר המודפס ללא עמוד השער ועמודי ההסכמות למנוע ממנו הסתבכות עם השלטון הקומוניסטי.
הספר הוהדר ויצא לאור מחדש על ידי מכון ירושלים בשנת תשנ"ה, ואליו נוסף הספר "נטע רבעי" שיצא מכתב יד המחבר, שכאמור הועלה על ידי בנו ארצה.
הרב אולבסקי כתב ספרים נוספים הנמצאים עדיין בכתב יד, והם נמצאים כאמור בכתבי יד בידי מכון ירושלים.
נתן לס (1905 – 7 ביוני 2000) היה רופא, מהאלרגולוגים הראשונים בארץ ישראל.
מייסד ומנהל היחידה למחלות אלרגיה בבית החולים הדסה בתל אביב.
לס נולד בווילנה שבליטא, בנם של שרה וזכריה.
הוא היה פעיל בתנועה הציונית והיה מראשי התנועה פרחי ציון.
ב-1930 החל את לימודי הרפואה באוניברסיטת ברלין, המשיך באוניברסיטאות פרנקפורט, פרייבורג, מינכן וסיים באוניברסיטת וינה, בשנת 1935. ב-1932 שהה מספר חודשים בארץ ישראל.
ב-1935 התחתן עם רופאת שיניים, שרה.
בהמשך נולדו ילדיהם - יורם ונורית.
באותה השנה, עלה לס לארץ ישראל והחל לעבוד כמתנדב בבית החולים הדסה בתל אביב.
בסוף שנות השלושים התמחה במחלות אלרגיות במרפאה לאלרגיה של קופת חולים כללית, ברחוב מזא"ה בתל אביב.
באפריל 1942 פתח את היחידה "למחלות אלרגיה" בבית החולים הדסה בתל אביב.
במלחמת העולם השנייה היה סגנו של ד"ר אריה אלוטין בארגון "גדוד הרופאים לשעת חרום".
ב-8 במרץ 1949 ייסד ביחד עם ד"ר משה גוטמן את "החברה הישראלית לאלרגולוגיה".
לס היה היושב ראש השני משנת 1956 עד 1958. עיקר פעילותה של החברה היה קליני ולא מדעי, הצטרפו לחברה רשימה גדולה של חברים שאינם מומחים באלרגולוגיה.
הרשימה כללה את רוב מנהלי המחלקות בבית החולים הדסה בירושלים ;באותה התקופה הטיפול במחלות אלרגיה היה חדשני וראשוני.
מיום פתיחת המרפאה האלרגית ועד סוף שנת 1971 נתקבלו במרפאה 11,406 חולים חדשים.
פרט למחלות האלרגיות הרגילות, כגון: קצרת, נזלת כרונית, ואורטיקריה עסקה המרפאה בבעיות מיוחדות, כגון: בדיקת קאסוני במחלת אכינוקוקוס, טסטים וחסון לעקיצות יתושים אצל ילדים, במחלת סטרופולוס וטסטים וחיסון לחולים הרגישים לעקיצת דבורים.
כיום קרוי האיגוד: האיגוד לאלרגיה ואימונולוגיה קלינית.
לס היה פעיל בבניית בית הרופא בתל אביב בשנת 1952 .
לס נבחר לחבר הכבוד הראשון של איגוד האלרגולוגיים בארץ.
בנו הוא חבר הכנסת והרופא יורם לס.
נתן מרפיש (24 בדצמבר 1924 – 11 בינואר 1972) היה קריין קול המחתרת העברית (תחנת השידור החשאית של לח"י), מראשי ענף הפרסום בישראל ומנהל מחלקות הפרסום בעיתונים "ידיעות אחרונות" ו"הארץ".
נתן מרפיש נולד בוורשה שבפולין, בן זקונים לשבתאי ולאה מרפיש.
בגיל 9 עלה לארץ ישראל עם הוריו, אחיו הבכור אשר ואחותו יפה.
בגיל 16 הצטרף לאצ"ל ועם הפילוג הצטרף ללח"י.
בשנת 1945 הוקמה תחנת השידור המחתרתית של לח"י – קול המחתרת העברית.
נתן ילין-מור, ממפקדי הלח"י, בחר בנתן מרפיש להיות הקריין של התחנה.
התחנה הוקמה ותופעלה על ידי האיש הטכני ומומחה הרדיו יעקב (אלכס) יצחקי.
יחד עם מרפיש שידרה בתחנה הקריינית גאולה כהן, לימים חברת הכנסת.
בפברואר 1946 תפסו הבריטים את התחנה במהלך שידור.
נתן מרפיש ויעקב יצחקי נעצרו, ונשלחו תחילה למחנה המעצר בלטרון.
לאחר מכן הוגלו לאפריקה, תחילה לאריתריאה, ואחר כך למחנה עצורים גילגיל בקניה.
גאולה כהן נעצרה ונשלחה לבית הסוהר לנשים בבית לחם.
במחנה העצורים בקניה ישב מרפיש עם למעלה ממאתיים וחמישים עצורים, בהם יצחק שמיר, מרדכי ציפורי, מאיר שמגר ועוד.
עם קום המדינה חזר עם כל גולי קניה למדינת ישראל, הצטרף ללח"י בירושלים והתמנה למפקד המחנה שם.
בבחירות לכנסת הראשונה היה ממנהלי מערכת הבחירות של רשימת לח"י – "מפלגת הלוחמים".
בשנת 1950 התחתן עם לוחמת הלח"י חנה שטרן (נילי), ונולדו להם שני ילדיהם, יאיר ודורית.
באזכרות השנתיות על קברו של מפקד הלח"י אברהם שטרן (יאיר) היה מרפיש מקריא את שמות כל חללי לח"י, ושב להיות פעם בשנה הקריין של לח"י.
הוא ניהל את מחלקת המודעות של העיתון "ידיעות אחרונות", ובשמונה שנותיו האחרונות ניהל את מחלקת המודעות של העיתון "הארץ".
היה מראשי ומובילי ענף הפרסום בישראל.
נפטר ב-11 בינואר 1972, בגיל 47 ונקבר בבית העלמין הדרום.
נתן מיליקובסקי היה איש עסקים יהודי-אמריקאי.
בהשקעותיו נכללות חברות בתעשיית הפלדה בארצות הברית וחברות הזנק בישראל.
נתן מיליקובסקי היה בנו של מתתיהו מיליקובסקי ונכדו של הרב נתן מיליקובסקי (על שמו הוא גם קרוי), שהיה מחנך ופעיל ציוני.
הוא נולד בתל אביב והיגר עם משפחתו לארצות הברית ב-1951. מיליקובסקי היה בוגר אוניברסיטת ייל ולמד משפטים באוניברסיטת ניו יורק.
הוא היה יו"ר חברת Jordanmill Ventures, שבה החזיק יחד עם אחיו דניאל.
את החברה, העוסקת במסחר בפלדה ובמתכות נוספות, הקים אביהם בשנות ה-40 של המאה ה-20.
היה מנכ"ל חברת C/G Electrodes, העוסקת בייצור אלקטרודות גרפיט לתעשיית הפלדה, מ-2003 עד 2006 ויושב ראש החברה מ-2003 עד 30 בנובמבר 2010.
משנת 2005 ועד 30 בנובמבר 2010 היה נשיא חברת סידריפט קוק (Seadrift Coke) האמריקאית, העוסקת בייצור חומרי גלם לייצור אלקטרודות גרפיט, ובין השאר סיפקה חומרי גלם ל-C/G Electrodes.
מיליקובסקי רכש את השליטה בחברות בשנים 2003–2005 תמורת כמה עשרות מיליוני דולרים ומכר אותן ב-2010 לגרפטק תמורת כ-850 מיליון דולר.
מחלקת המסחר של ארצות הברית הטילה קנס של 250,000 דולר על C/G Electrodes, עקב אספקת חומרי גלם ללוב שבשליטת מועמר קדאפי בשנים 2007–2008. שימש דירקטור בחברת גרפטק אינטרנשיונל (GrafTech International) האמריקאית.
ב-30 בנובמבר 2010 הפכו C/G Electrodes וסידריפט קוק לחברות בנות של גרפטק.
למיליקובסקי היו השקעות בישראל בחברת הטכנולוגיה הרפואית ארט מדיקל, שבה הוא היה גם דירקטור, חברת האורתופדיה פרמיה ספיין, וחברת הסוללות סטורדוט.
מיליקובסקי ואשתו, רבקה, הקימו קרן צדקה, שבין השאר השקיעה בחברת התרופות מרק.
מיליקובסקי נמנה עם מממני אתר הדעות "מידה" התומך בבנימין נתניהו.
נתן מיליקובסקי היה בן דודו של בנימין נתניהו, שהסתייע בו כספית, ואף החזיק מניות בחברה שבשליטת מיליקובסקי.
הם קיימו ביניהם קשרים החל מצעירותם ובמשך השנים.
לדבריהם, לאורך השנים מיליקובסקי נתן לנתניהו כספים, וכן סייע לו כלכלית בדרכים נוספות, למשל במימון טיסות ובביגוד.
נתניהו ומיליקובסקי טענו כי ראו במתן טובות ההנאה המתוארות "מסורת", שהמשיכה את נוהגו של אביו של מיליקובסקי לתת כספים לאביו של נתניהו.
לצד זאת, על פי הראיות שנאספו, הסיוע הכספי ניתן לנתניהו אך לא לאחיו, ומיליקובסקי תיאר כי ביקש להקל בכך על נתניהו ו"לשחרר" אותו מדאגות כספיות בשעה שהוא ממלא תפקיד ציבורי חשוב.
היה נשוי לרבקה ולהם שתי בנות.
שני אחיו של נתן מיליקובסקי הם דניאל ומיידי, היה שותף בחלק מעסקיו יחד עם אחיו שהוא גם איש עסקים יהודי-אמריקאי.
נתן לוין (נאט לוין) הוא עורך דין, ומשפטן יהודי-אמריקאי כיהן כפרופסור אורח בבית הספר הרווארד למשפטים, בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת שיקגו.
לוין נולד בלודז' שבפולין, ליצחק ולפאסל לבית שטרנהיים, שהיו יהודים אורתודוקסים.
סבו, היה הגאון הרב אהרן לוין מראשי "אגודת ישראל" ממנהיגי היהודים בפולין וחבר ה'סיים' הפולני.
והוא נקרא על שם אבי-סבו הרב נתן לוין, רבה של ריישא.
משפחת אימו החזיקה במפעל אריגים בלודז' בו הועסק גם אביו שכיהן כחבר מועצת העיר לודז'.
בהמשך היה האב מראשי 'אגודת ישראל' בארצות הברית ושליחה למוסדות האו"ם.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה כשהיה בן 4 נמלטה משפחתו מהכיבוש הנאצי אל וילנה, והגיעה שנתיים לאחר מכן, דרך יפן, לארצות הברית.
ב-1941 התיישבה המשפחה בניו יורק.
עד בר-המצווה למד לוין בבית הספר היהודי-אורתודוקסי ישיבת רמ"ז בהמשך למד לוין בתיכון של ישיבה יוניברסיטי שמונה שנים בה סיים תואר ראשון במשפטים בהצטיינות יתירה.
לאחר מכן למד באוניברסיטת הרווארד.
בשנים 1963-1964 שימש לוין כמתמחה של שופט בית המשפט העליון האמריקאי ג'ון מרשל הרלן השני.
עם סיום עבודתו של לוין בבית המשפט העליון זמן קצר אחרי חתונתו, נבחר ג'ון קנדי לנשיאות ולוין עבר להתגורר בנשוויל טנסי.
ב-1962 החל לעבוד כחוקר בתיקים פליליים במשרד המשפטים תחת השר רוברט קנדי.
הוא שימש כעובד בכיר במחלקה לעניינים קונסולריים במחלקת המדינה, ב-1965 שימש כעוזר לפרקליט המדינה, ת'ורגוד מרשל (שזמן קצר לאחר מכן נתמנה לשופט השחור הראשון בבית המשפט העליון).
עם סיום עבודתו בממשלה ב-1969 הצטרף לוין כשותף מייסד במשרד עורכי הדין "מילר קסידי לרוקה ולוין" שהיה משרד 'בוטיק' מהנודעים בארצות הברית, במשך יותר משלושים שנה.
בהמשך פרש ממשרד זה ופתח משרד עורכי דין עצמאי ששמו "לוין & לוין", בשותפות עם בתו עליזה.
בשנים 1974–1975 היה לוין פרופסור אורח בבית הספר למשפטים בהרווארד, התמחה בתחומי החוק השונים ובעבירות צווארון לבן.
וכיום הוא נשיא האגודה האמריקנית של עורכי דין ומשפטנים יהודים.
ב-2002 העביר הקונגרס האמריקני חוק המורה למזכיר המדינה לרשום בדרכון "ישראל" בתור מקום הולדתו של מי שנולד בירושלים.
לאחר החלת החוק, סירב הנשיא ג'ורג' וו.
בוש לאכוף אותו וטען כי אינו חוקתי כי לקונגרס אין סמכות להכתיב את מדיניות החוץ.
כדי לאכוף את החוק חיפש לוין מקרה מבחן שבמסגרתו יבקש אזרח אמריקני יליד ירושלים לרשום בדרכונו את ארץ הולדתו, יידחה ויתבע את הרשויות.
לוין יזם את התביעה והגיש אותה בשמו של מנחם בנימין זיבוטפסקי, שנולד בירושלים ולו אזרחות אמריקנית.
מה שהוביל לתיק התביעה זיבוטפסקי נגד קלינטון, מחלקת המדינה התנגדה לתביעה במשך השנים בטענה כי עתידה של בירת ישראל יוכרע במשא ומתן על הסדר הקבע בין ישראל לבין הפלסטינים.
ב-8 ביוני 2015, לאחר קרב משפטי בתיק התביעה שנמשך כעשור, בית המשפט העליון של ארצות הברית החליט שלא להתערב בחוק הקיים ופסל בכך את האפשרות שילדים לאזרחים אמריקנים שנולדו בירושלים ירשמו את ישראל כמקום הולדתם.
ב-29 באוקטובר 2020 הודיעה מחלקת המדינה של ארצות הברית כי ניתן לכתוב בדרכונם של אזרחי ארצות הברית שנולדו בירושלים את ישראל בסעיף "ארץ הלידה".
מיד לאחר הודעה זו קיבל מנחם זיבוטפסקי משגריר ארצות הברית בישראל, דייוויד פרידמן, דרכון אמריקאי ובו בסעיף 'ארץ הלידה' נכתב "ישראל".
בין יתר הפרשיות המסעירות שלוין עסק בהן וייצג בבית המשפט, הבולט שבהם "משפט הספרים" המפורסם של חסידות חב"ד.
התיק הזה, נדון בבית המשפט הפדרלי בניו יורק, ולוין ייצג בו את הרבי מליובאוויטש.
באוקטובר 2019 בעת שהופיע בשימוע לתיקי ראש הממשלה בנימין נתניהו הציג עם עמיתו פרופ' אבי בל, ליועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט ולבכירי הפרקליטות חוות דעת משפטית המתבססת על הדין הבין לאומי, ולפיה סיקור חיובי אינו בגדר שוחד.
לוין ניסח מספר הצעות חוק המשמרות את הזכות החוקתית לחופש דת, כולל: תיקון הצעת חוק זכויות האזרח הפדרלי שנחקק בשנת 1972 המגן על קיום דת של עובדים פרטיים מבלי שתיפגע פרנסתם, והצעת חוק הפדרלי המאפשר לעובדים פדרליים לקיים חגים דתיים, ללא קנס כספי.
הצעת חוק יחסי פנים בניו יורק הנאבק בסרבנות גט ומתנה הסכמה להוצאת גירושין אזרחיים רק לאחר הסרת חסמים לנישואים חוזרים, כגון מסירה או קבלת גט (גירושין דתיים יהודיים), בנוסף נקבע בחוק שגבר שאינו מעניק לאשתו גט יהודי לאחר מספר ימים מסוים שנקבע לו, מסתכן בקנס גבוה על כל יום שחולף.
כמו כן יזם חוק פדרלי המגן על זכויותיהם של חיילים חובשי כיפה בצבא ארצות הברית.
לוין שימש כליטיגטור בתחומי עבירות צווארון הלבן ובתחום הליטיגציה האזרחית.
הוא הופיע ב-28 משפטים לפני בית המשפט העליון בארצות הברית, וייצג רבים מהצמרת הפוליטית מכל גוני הקשת.
את נשיא ארצות הברית לשעבר ריצ'רד ניקסון, התובע הכללי של ארצות הברית לשעבר אדווין מיס השלישי, חבר הקונגרס ג'ורג' הנסן, אביאם סלע, הרב מאיר כהנא, ג'ון לנון, ג'ודי פוסטר, שלום מרדכי רובשקין.
הוא נשוי לרנה (רבקה) גורדון ממשפחת רלב"ג ואב לשתי בנות.
אך מאז שנת 1994 יש בבעלותו גם דירה בשכונת ממילא בירושלים.
רבי נתן נטע סג"ל לנדא (תר"א, 1841 - תרס"ז, 1906) (מכונה: רבי נטע'לה אושפיצינר) היה ראב"ד אושפיצין בפולין.
מחבר שו"ת "כנף רננה" וספר "רנן לבוקר" על מסכת תמיד.
נולד בעיר בריגל, לרבי משה דוד לנדא, מצאצאי המהר"ל מפראג, שכיהן כרב בעיר צאנז.
אחיו של רבי משה דוד, רבי נתן נטע סג"ל לנדא, היה רבה הקודם של אושפיצין.
בצעירותו למד עם אחיו רבי יהושע יחזקאל פייבל סג"ל לנדא, לימים רב בעיר דוקלא שבגליציה.
כן למד אצל רבי שמואל אהרון רובין אב"ד קורטשין.
רבי נתן נטע היה מתלמידיו של האדמו"ר ה"דברי חיים" מצאנז, שנתן לו היתר הוראה, ובהמשך אף מינה אותו לדיין בעיר בארדיוב, כשהוא בשנות העשרים לחייו.
בהמשך התמנה לראש אב בית דין בעיר אושפיצין, שבה שימש כרב לפניו דודו רבי נתן נטע סג"ל לנדא.
לאחר פטירת ה"דברי חיים", נסע לבנו רבי דוד מקשאנוב שכיבדו מאוד.
רבי דוד הציע לו שיקרא את שם ספרו "כנף רננה" - 'רננה' ראשי תיבות: רבי נתן נטע הלוי.
ספרו קיבל הסכמות של גדולי דורו: רבי שמעון סופר מקראקא, רבי דוד מקשאנוב, רבי שלמה הלברשטאם, רבי שמחה בונם סופר בעל "שבט סופר", רבי יצחק שמלקיס בעל "בית יצחק", רבי יקותיאל יהודה טייטלבוים בעל "ייטב לב", רבי מנחם מנדל פנט מדעש ורבי אברהם יהודה שוורץ בעל "קול אריה".
כשהוציא רבי מאיר אריק את ספרו "מנחת קנאות" על מסכת סוטה, שלח את ספרו כתשורה לרבי נתן נטע.
אף על פי שרבי מאיר אריק היה צעיר ממנו, רבי נתן נטע עיטר את הספר בהגהותיו, ערך אותן בקונטרס בשם "מחול הכרם" וסיפחו לספרו "כרם נטע" שהוציא בשנת תרנ"ה.
רבי נתן נטע הסמיך כמה מגדולי הרבנים בדורו, ובהם את רבי אליעזר דוד גרינוולד, בעל "קרן לדוד".
הרב שמעון סופר החשיבו מאוד ומינהו כבורר בדין תורה קשה.
בהסכמה לספרו הוא כותב עליו: "המאור הגדול לממשלת התורה".
ניהל חליפת מכתבים תורנית עם בעל ה"ייטב לב".
גדולי המחברים בדורו הביאו בספריהם מדבריו, ובהם ה"שדי חמד", רבי שלום מרדכי שבדרון מבערזאן והמהרש"ג.
בעל ה"שואל ומשיב" מביא בספרו מכתב ששלח אליו רי נתן נטע מבארדיוב בשנת תרכ"ב, בהיותו בן עשרים ואחת.
נפטר בי"ג טבת תרס"ז באושפיצין.
בנו רבי אליעזר לנדא מילא את מקומו כראב"ד, לצד רב העיר רבי אליהו בומבך.
לפני כן שימש רבי אליעזר לנדא אב"ד העיר קענט.
לאחר פטירת רבי אליעזר לנדא, בשנת תרצ"ה, מילא את מקומו בנו רבי נתן נטע, עד למלחמת העולם השנייה.
שו"ת כנף רננה - על ארבעת חלקי שולחן ערוך
שו"ת מין כנף - השמטות על אורח חיים ויורה דעה
עורה שחר - כללי הש"ס
כמו השחר - כללי הש"ס
לבנון נטע - הלכות נידה ומקוואות
כרם נטע - על מסכת סוטה
רנן לבוקר - על מסכת תמיד ופרק יש נוחלין
הגהותיו על הש"ס שולבו במהדורת עוז והדר הנפוצה.
הרב נתן נטע דונר (דינר, או דאנער; מכונה ר' נתן נטע הכהן מקאלביעל; ה'תר"ך, 1860 - ה'תרפ"ו) היה רב, הגיוגרף ומחבר-תורני פולני.
רב ראשי ואב בית דין בקולבייל ולפנים ברודשיץ.
חיבר, ליקט וערך ספרי חסידות נודעים.
אביו, צבי, היה בנו של הרב נפתלי הירש רבה של פרישטיק, מצאצאי הפנים מאירות.
רבותיו היו הרב יוסף מדזוויצה, הרב נחום מסקרניביץ, הרב נתן נטע מריקא והרב יהודא ליבוש ליכט מפרשזבירז.
הוסמך להוראה על ידי הרב יהודא לייבוש ליכט רבה של פרשזבירז, הרב טוביה גוטמן רבה של קלץ והרב חיים אלעזר וקס רבה של קאליש.
בשנת ה'תרמ"ד התקבל לרב ואב"ד ברדושיץ שבמחוז ראדום, ובה'תרנ"ד בעיר קולבייל הסמוכה לוורשה.
תפקיד אותו ירש מקרוב משפחתו מצד אשתו, הרב נחום זאב רוזנטל, מחבר "קול הרמ"ז".
עסק בליקוט דברי תורה של אדמו"רי הדורות הראשונים שלא הוציאו ספרים, ובעריכתו יצאו לראשונה חידושיהם של כמה אדמו"רים נודעים בספרים ייעודיים, כגון רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב, רבי משולם זושא מאניפולי ורבי מרדכי מנשכיז.
ספרים אלו יצאו לאור במהדורות רבות נוספות והם מהמפורסמים שבספרות התורנית-חסידית.
כמו כן עסק בהוצאה לאור, והשתתף בעריכתם ובליקוטם של ספרים אחרים לבקשת מחבריהם.
בספרים אלו לא מופיע שמו של הרב דונר בשער הספר, אך הוא מוזכר לרוב בהקדמת המחבר כמי שסייע בעריכת הספר.
בנו, יעקב שלום, מחבר הספר "דרך אמונה ומעשה רב", היה חתנו של הרב יוסף לוינשטיין - רבה של סרוצק והיסטוריוגרף.
שערי האמונה, מתלמידי הבעל שם טוב
מים רבים, תורת רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב ומגילת יוחסין
מנורת זהב, תורת רבי משולם זושא מאניפולי
רשפי אש השלם, תורת רבי מרדכי מנשכיז
בוצינא קדישא, על רבי משולם זושא מאניפולי
תפארת חיים, תורת רבי חיים מאיר יחיאל שפירא
מי הים, תורת רבי יחיאל מאיר מגוסטינין
מזמור שיר ליום השבת, זמירות ותפילות כמנהג האדמו"ר רבי חיים אברהם הלוי הורביץ, וקונטרס "מאירת עיניים"
קונטרס תפארת משה, תורת רבי משה בידרמן מלעלוב
שבחי מוהר"מ זלה"ה, על רבי מרדכי מנשכיז
מגדנות נתן, ספר הגהות והמשך על "מים רבים"
דרך האמונה ומעשה רב, יחד עם בנו יעקב שלום דונר.
שמן הטוב, אברהם חיים שמחה בונים מיכלזון, פיוטרקוב תרס"ה
נפלאות הרבי, משה מנחם וולדן, פיוטרקוב תרע"א
צרור החיים השלם, חיים ליברזון, בילגורייא תרע"ג
שרפי קודש, יועץ קים קדיש ראקאץ, לודז' תרפ"ז - תרצ"א
מאורי אור - מאורות נתן, ליקוט ערכים בקבלה, רבי מאיר הכהן פופרש
בעל שם טוב על התורה, ב' כרכים, שמעון מנחם מגוורטשוב.
לודז' תרצ"ח (יצא לאור שנים לאחר פטירתו)
מאמר לגדל הבנים לתוה"ק, ג' חלקים, אהרן מנחם מנדל גוטרמן, פיוטרקוב תרע"ג
מהדורות של תלמוד בבלי, בעל המאור, "מלחמות"
נתן נאדל (11 בדצמבר 1938 – 22 באוגוסט 2017) היה היסטוריון, סופר ואיש חינוך ישראלי.
נאדל (במקור נדל) נולד לגוסטה לבית זנד וליוסף ליב נאדל, בשנת 1938 בעיר צ'רנוביץ במחוז בוקובינה.
מחוז זה היה שייך לאוסטריה עד למלחמת העולם הראשונה וסופח לאחר המלחמה לרומניה.
בהיותו בגיל שנה פרצה מלחמת העולם השנייה.
משפחתו של נאדל נעקרה מהעיירה פורמוסול, הסמוכה לעיר קימפולונג בבוקובינה.
הם הועברו לטרנסניסטריה -למחנה ז'ורין.
כילד, נאדל הצליח לשרוד את מאורעות השואה, אך איבד את אביו שחלה בשחפת.
לאחר כיבוש האזור על ידי פרטיזניים רוסיים, לקראת תום מלחמת העולם השנייה, היהודים שוחררו והמסע המפרך לארץ ישראל החל.
בשנת 47 ניסה נאדל לעלות לישראל, יחד עם קבוצת ילדים שנאספה על ידי שליחים מעליית הנוער, דרך העיר בורגס בבולגריה.
מסע העלייה, כמעט ועלה לו בחייו בגלל תנאים לקויים, וכך סיפר: "אנחנו הילדים, העלנו שלג לקרון הרכבת כשהיא נעצרה בתחנות - ואז המסנו אותו ושתינו את המים".
בבולגריה עלה על אוניית המעפילים 'פן יורק' שהפליגה, עמוסת מעפילים, לארץ ישראל.
כשהאונייה הגיעה לחופי חיפה, היא סולקה על ידי הבריטים לקפריסין.
בקפריסין הועבר נאדל למחנה העקורים מספר 70 שם זכו הילדים ללימודי עברית, מקרא וחשבון על ידי שליחים מהארץ.
במחנה העקורים התאחד שוב עם אמו, שהייתה עצורה במחנה הסמוך לו.
לאחר כשנה בקפריסין המשיך נאדל בספינת המעפילים "פאן קרשן" לחופי הארץ, יחד עם אמו.
תחילה שוכנו במעברה בפרדס חנה, משם המשיכה אמו לגבעת עלייה הסמוכה ליפו ואילו נתן הועבר לפנימייה בעיר נהריה.
בשנת 1957 התגייס לגדוד 13 של חטיבת גולני, שם שרת כסמל מחלקה.
כתוצאה מרימון יד שהתפוצץ בידו, בעת אימון, איבד את אחת מאצבעות ידיו.
כאיש חינוך, כתב נאדל מאמרים רבים וספרים, וכן ניהל מספר בתי ספר בישראל ועסק בהדרכה מחוזית ובתוכניות חינוך נילוות במשרד החינוך.
כמו כן יצא לשליחות בת 6 שנים מטעם הסוכנות היהודית למקסיקו סיטי, יחד עם רעייתו.
במקסיקו עסק בהוראת העברית בבית הספר הר סיני וכן ניהל את חטיבת לימודי העברית בבית הספר הספרדי.
נאדל נישא למשוררת בתיה נאדל לבית מייזליש, ולהם שני בנים: המוזיקאי יובל נאדל ולירן.
משנת 1981 ועד לכתו התגורר בעיר חולון.
נאדל התחיל את לימודיו בהיותו ילד במחנה העקורים מספר 70 בקפריסין.
עם הגעתו לארץ הופנה לפנימיית נווה הילד בנהריה.
משם הועבר לפנימיה בפרדס חנה והמשיך לפנימיית כפר הנוער בן שמן.
את לימודי התיכון השלים בקיבוץ כפר מסריק.
את לימודי התואר הראשון בהיסטוריה סיים באוניברסיטת תל אביב ואת התואר השני למד בתוכנית הבינלאומית היוקרתית של מרכז פרס לשלום ולחדשנות באוניברסיטת גטבורג בשוודיה, אליה נבחר יחד עם עוד מספר חוקרים ישראלים.