tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאות הראשונות לספירה, כאשר נרדפו הנוצרים בשל אמונתם, שימשו אלעזר והאם ושבעת בניה מופת לדבקות באמונה בתקופה של גזרות דתיות.
בדרשות של אבות כנסייה רבים, בהם אוגוסטינוס וגרגוריוס מנזיאנזוס, הם הוצגו כפרוטו-מרטירים שהעידו במותם על כוח אמונתם.
ספר נח הוא חיבור אבוד מתקופת בית שני.
היות שלא נמצאו עותקים שלו, קיומו הוא בגדר השערה בלבד, ועצם קיומו נתון במחלוקת.
מן הספרים החיצוניים ידועה המגמה לכתוב חיבורים פסאודואפיגרפיים בשם דמויות תנ"כיות שונות בתקופת הבית השני, כגון ספר חנוך א', צוואות השבטים, או צוואת עמרם שנמצאה בקומראן.
ייתכן שספר נח השתייך לסוגה זו.
כמו כן, קיומו של הספר מתיישב עם החשיבות של דמותו של נח ושל המבול כפי שעולה מחיבורים רבים בתקופת בית שני.
השערות בדבר קיומו של הספר נשענות על אזכורו בכמה חיבורים, בראש ובראשונה בספר היובלים, בצוואת לוי, ובכמה חיבורים מימי הביניים, כולל ספר רזיאל.
בשנת 1995 חשף החוקר ראובן שטיינר שורה חדשה מהמגילה החיצונית לבראשית שקריאתה נתאפשרה הודות לצילומים חדישים, בה כתוב "כתב מלי נח" ("ספר דברי נח" בארמית).
תגלית זו מחזקת את ההשערה שהספר היה ידוע בבית שני, ושמחבר המגילה החיצונית לבראשית שאב ממנו כמקור לחיבורו.
היות שהספר הוא אבוד, גם תוכנו הוא בגדר השערה.
על סמך צוואות אחרות שנתחברו בימי בית שני, ניתן לשער שהחיבור היה מספר מחדש את עלילת המבול ומזהיר את צאצאיו מפני חטא, אולי בצד אזכור שכרותו של נח.
האזכור בספר היובלים מייחס לנח מסירת מידע על רפואה לבניו, וכן חלוקה גאוגרפית של העולם.
ספר נח, אם כן, עשוי היה לכלול גם טענות לידע קדום שנמסר מימי המבול לאנושות כולה.
מסורת דומה נשתמרה בפרקי דרבי אליעזר, שם מסופר שלנח נמסר סוד העיבור (בדומה לספר היובלים שקושר בין נח וחישוב הלוח הנכון).
החוקר רוברט צ'ארלס שפרסם בראשית המאה ה-20 את המהדורה המקיפה הראשונה באנגלית של הספרים החיצוניים, סבר כי אל תוך ספר חנוך הוכנסו כמה תחיבות (אינטרפולציות) שהיו שייכות במקור לספר נח.
קטעים אלה כוללים את חנוך א' ו'-י"א, נ"ד, ס', ס"ה-ס"ט וכן סיפור לידתו של נח בחנוך א' ק"ו-ק"ח.
אהרן ילינק, מראשי תנועת חכמת ישראל הקדיש בחיבורו "בית המדרש" מדור שנקרא "ספר נח", ובו הוא כלל את כל המסורות הימיביניימיות שניתן לייחס לחיבור שכזה, כולל ציטוטים מתוך ספר רזיאל.
אף כי ריבוי האפשרויות שהוצעו לתוכנו של הספר נובע מהיעדרו, יש שרואים בזה גם עדות נגד קיומו של הספר מעיקרו.
במאמר מ-1999 טענה כנה ורמן שהמסורות השונות שנקשרו בספר נח מקשות על סבירות קיומו של חיבור שכזה, ולא מן הנמנע שהמחברים הקדומים עצמם המציאו את קיומו של ספר אגדי מימי המבול לתלות בו את טענותיהם.
דבורה דימנט מחזיקה בדעה דומה.
קובץ מאמרים בעריכת מיכאל סטון התפרסם ב-2010 ועורר מחדש עניין בנושא.
"ספר מחזור" הוא ספר היוצא בעת סיום מחזור מסוים בבית ספר או מסלול הכשרה אחר, על מנת לתעד ולהנציח את בוגרי מחזור תוכנית הלמידה או ההכשרה.
בספר המחזור מופיעות תמונות של בוגרי המחזור וסיכומים בכתב של חוויות שעברו ביחד, כגון טיול שנתי או טקסים.
כמו כן מופיע סיכום קצר על כל בוגר, ביניהם דברים שמאפיינים אותו שנכתב על ידו או על ידי אחד אחר מבני המחזור.
מופיעים גם סיכומים על המורים, המפקדים או המדריכים, שלימדו את המחזור וברכותיהם לבוגרי התוכנית.
ברוב בתי הספר בישראל מקובל להוציא ספרי מחזור בסוף שנת הלימודים.
ישנן גם אוניברסיטאות, מכללות ויחידות צבאיות, העורכות ספרי מחזור.
קיימות גם מהדורות דיגיטליות של ספרי מחזור.
ספר מתיבות הוא חיבור הלכתי מסוף תקופת הגאונים.
דרכו להביא במקביל סוגיות מתלמוד בבלי, ולאחר מכן את אותה סוגיא מתלמוד ירושלמי.
החיבור עצמו לא הגיע לידינו, אבל בספר העיטור מביא בשמו קטעים רבים.
גם הרי"ף השתמש רבות בחיבור זה, והרבה מדברי הירושלמי באו לידי הרי"ף דרך ספר מתיבות.
כמו כן, נמצאו בגניזת קהיר מספר שרידים מהספר.
זמן החיבור הוא ככל הנראה בסוף המאה העשירית לערך.
לגבי מקום החיבור, לדעת אביגדור אפטוביצר המחבר היה תלמיד ישיבת סורא ולאחר מכן חי בקירואן, אך לדעת ב.
לוין אין הכרח לומר שעזב את בבל.
יחס ספר חפץ לספר מתיבות
יש דמיון רב בין קטעים רבים מספר חפץ לספר מתיבות, ולכן סבר אפטוביצר כי ספר חפץ וספר מתיבות הם אותו ספר.
לדעת רוב החוקרים מקורם של הספרים הוא אחד אך במהלך השנים נוצרו מהמקור הזה שני הספרים - ספר מתיבות היה מצוי בצפון אפריקה ובפרובנס, וספר חפץ היה מצוי בארצות אשכנז.
ספר מיניאטורי , הוא ספר בפורמט זעיר, מודפס או בכתב יד הנפוץ בקרב אספנים ברחבי העולם.
ההגדרות לגודלו של ספר בקטגוריה זו השתנו במרוצת הזמן.
בשנת 1983 הוקמה באוהיו שבארצות הברית "אגודת הספרים המיניאטוריים" שהגדירה עבור האספנים האמריקניים כי גובהם, רוחבם ועוביים המקסימלי של ספרים מיניאטוריים לא יעלה על 3 אינץ'.
הסוגים הנפוצים ביותר היו ספרי תנ"ך, אנציקלופדיות, מילונים, מילונים דו לשוניים, סיפורים קצרים, נאומים מפורסמים, תעמולה פוליטית, מדריכי טיולים, סיפורי ילדים, וכן מזעור של ספרים ידועים כגון כתבי ויליאם שייקספיר וסיפורי שרלוק הולמס שכתב ארתור קונאן דויל.
רבים מן הספרים בתקופות הקדומות, היו כתובים ומצוירים ביד וכריכותיהם היו מעץ מגולף, ממתכת או מעור.
הספרים המיניאטוריים מהמאה ה-19 שגודלם 4 אינץ' מכונים ספרים מיניאטוריים.
ספרים שגודלם בין 3–4 אינץ' מכונים מקרומיניאטוריים, ספרים שגודלם קטן מ-1 אינץ' בכל ממדיהם, מכונים מיקרומיניאטוריים והספרים שגודלם קטן מרבע אינץ', מכונים אולטרה-מיקרומיניאטוריים.
ספר נזיקין, או לפי גרסאות אחרות ספר נזקים, הוא הספר האחד-עשר בסדרת ספריו ההלכתיים של רמב"ם, משנה תורה.
הספר עוסק בדינים שהם מצוות שבין אדם לחברו דיני נזיקים, דיני גנבה, דיני גזילה, דיני אבידה, דיני רוצח שמירת נפש ועוד.
הרמב"ם מגדיר את נושאי הספר: "ספר אחד עשר - אכלול בו מצוות שבין אדם לחברו, ויש בהם היזק תחילה בממון או בגוף.
וקראתי שם ספר זה ספר נזקים".
כדרכו בספרי משנה תורה הרמב"ם פותח כל ספר בפסוק.
את ספר נזיקין בוחר הרמב"ם לפתוח בפסוק העוסק בשנאת בצע.
הפסוק אותו בוחר הרמב"ם הוא פסוק מספר תהילים: "הַט לִבִּי אֶל עֵדְוֹתֶיךָ, וְאַל אֶל בָּצַע".
בפסוק זה מתפלל דוד המלך לה' שיטה את ליבו לדברי תורה ולא אל בצע כסף.
בספר זה נכללו 36 מצוות, מתוכם 16 מצוות עשה ו20 מצוות לא תעשה.
הלכות נזקי ממון - נכללו בו 4 מצוות עשה: (א) דין השור; (ב) דין ההבער.
הלכות גניבה - נכללו בו 7 מצוות, מתוכם 2 מצוות עשה ו5 מצוות לא תעשה: (א) שלא לגנוב ממון.
(ג) לצדק המאזניים עם המשקלות.
(ד) שלא יעשה עוול במידות ובמשקלות.
(ה) שלא יהיה לאדם אבן ואבן איפה ואיפה, אף על פי שאינו לוקח ונותן בהם.
הלכות גזילה ואבידה - נכללו בו 7 מצוות, מתוכם 2 מצוות עשה ו5 מצוות לא תעשה: (א) שלא לגזול.
(ו) שלא יתעלם מן האבדה.
הלכות חובל ומזיק - נכללה בו מצות עשה אחת, והיא דין חובל בחברו או מזיק ממון חברו.
הלכות רוצח ושמירת נפש - נכללו בו 17 מצוות, מתוכם 7 מצוות עשה ו10 מצוות לא תעשה: (א) שלא לרצוח.
(ב) שלא ליקח כופר לנפש רוצח, אלא יומת.
(ד) שלא ליקח כופר למחויב גלות.
(ה) שלא יומת הרוצח כשירצח, קודם עמידה בדין.
(ו) להציל הנרדף בנפשו של רודף.
(ז) שלא לחוס על הרודף.
(ח) שלא לעמוד על דם.
(ט) להפריש ערי מקלט ולהכין להם הדרך.
(י) לערוף את העגלה בנחל.
(יא) שלא יעבוד באותה קרקע ולא תיזרע.
(יד) שלא יכשיל תמים בדבר.
(טו) לפרוק עם מי שנכשל בדרך.
(יז) שלא יניחנו בדרך נבהל במשאו וילך לו.
ואם הכלב גרר את החררה על הגדיש ובתוך כך הולך ושורף - על החררה משלם נזק שלם, ועל מקום הגחלת משלם חצי נזק, ועל שאר הגדיש פטור.
כיוון שזה שינוי של צרורות - ולכן הדין יהיה שפטור.
הראב"ד חולק על הרמב"ם וכותב שחייב בתשלום רביע הנזק שכן בצרורות בשינוי משלם רבע נזק.
אבן האזל - הרב איסר זלמן מלצר.
משנה תורה להרמב"ם המבואר - מפעל משנה תורה.
משנה תורה לרמב"ם המבואר - הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ).
ספר משפטים הוא הספר השלושה עשר בסדרת ספריו ההלכתיים של הרמב"ם משנה תורה.
בספר זה ממשיך הרמב"ם לעסוק במצוות שבין אדם לחברו, אך בדינים שאין בתחילת עשייתם נזק.
הרמב"ם מגדיר את תוכן הספר: "ספר שלושה עשר – אכלול בו מצוות שבין אדם לחברו, בשאר דינין שאין בתחילתן היזק כגון שומרין, ובעלי חובות, וטענות וכפירות.
וקראתי שם ספר זה ספר משפטים".
כדרכו בספרי משנה תורה פותח הרמב"ם גם את ספר משפטים בפסוק.
הפסוק איתו בוחר הרמב"ם לפתוח את ספר משפטים הוא פסוק מספר תהילים: "אוֹדְךָ בְּיֹשֶׁר לֵבָב, בְּלָמְדִי מִשְׁפְּטֵי צִדְקֶךָ".
בספר שופטים כלולים 23 מצוות, מתוכם: 11 מצוות עשה ו-12 מצוות לא תעשה.
הלכות שכירות – נכללו בו 7 מצוות, מתוכם: 3 מצוות עשה ו-4 מצוות לא תעשה: (א) דין שכיר ושומר שכר.
(ב) ליתן שכר שכיר ביומו.
(ג) שלא יאחר שכר שכיר אחר זמנו.
(ד) שיאכל השכיר מן המחובר שיעשה בו.
(ה) שלא יאכל השכיר מן המחובר שלא בשעת גמר מלאכה.
(ו) שלא יוליך השכיר בידו יתר על מה שאכל.
(ז) שלא יחסום שור בדישו, וכן שאר הבהמה.
הלכות שאלה ופיקדון – נכללו בו 2 מצוות עשה: (א) דין השואל.
הלכות מלווה ולווה – נכללו בו 12 מצוות, מתוכם: 4 מצוות עשה ו-8 מצוות לא תעשה: (א) להלוות לעני ומך.
(ד) שלא ימשכן בעל חוב בזרוע.
(ה) להחזיר המשכון לבעליו, בזמן שהוא צריך לו.
(ו) שלא יאחר המשכון מבעליו העני, בעת שהוא צריך לו.
(ח) שלא יחבול כלים שעושים בהן אוכל נפש.
(ט) שלא ייתן המלווה בריבית.
(י) שלא ילווה הלווה בריבית.
(יא) שלא יתעסק אדם בין מלווה ולווה בריבית, ולא יעיד ביניהן ולא יכתוב שטר ולא יערוב.
(יב) ללוות מן הנוכרי ולהלוותו בריבית.
הלכות טוען ונטען – מצות עשה אחת, והיא דין טוען ומודה או כופר.
הלכות נחלות – מצות עשה אחת, והוא דין סדר נחלות.
אור שמח – הרב מאיר שמחה הכהן.
אבן האזל – הרב איסר זלמן מלצר.
משנה תורה המבואר להרמב"ם – מפעל משנה תורה.
משנה תורה להרמב"ם המבואר – הרב עדין אבן ישראל (שטיינזלץ).
רמב"ם המבואר – עוז והדר.
רמב"ם הערוך – הרב יעקב פרץ בלומינג.
סֵפֶר שׁוֹפְטִים הוא הספר השני בקבוצת ספרי הנביאים שבתנ"ך, אחרי ספר יהושע ולפני ספר שמואל.
הספר מתאר את קורותיה של תקופת השופטים בתולדות עם ישראל, היא התקופה שאחרי כיבוש ארץ ישראל וחלוקתה ועד ימיו של שמואל הנביא וראשית המלוכה.
לפי הספר, בעוד יהודה ושמעון השלימו את כיבוש נחלותיהם, שאר השבטים לא עשו כן.
יש וריאציות שונות על תבנית זו של האירועים וגם סטיות ממנה, אך מחזורים אלו הם עיקרה של התקופה.
הספר מסתיים בשני אירועים מסוג שונה, סיפור פסל מיכה כחלק ממעבר שבט דן צפונה, וסיפור פילגש בגבעה.
לדעת חוקרים רבים של תקופת המקרא, ספרי יהושע עד מלכים הם בעיקרם חלק מן ההיסטוריה הדויטרונומיסטית שמקובל להניח כי נכתבה בימי המלך יאשיהו במאה ה-7 לפנה"ס.
לצד חוקרים שקיבלו את עיקרי התיאורים המקראיים בספר שופטים, חוקרים אחרים מפקפקים בנרטיב המקראי לפיו מדובר במנהיגים שפעלו בזה אחר זה לאורך כתריסר דורות, ואיש בתורו הנהיגו את כלל ישראל.
סביר יותר להניח כי האירועים המתוארים, ככל שיש להם בסיס היסטורי, התרחשו ברמה המקומית או האזורית, חלקם אולי במקביל, ועברו עריכה דויטרונומיסטית מובהקת.
שם הספר, שופטים, עתיק, ונמצא כבר בברייתא במסכת בבא בתרא, בה מנויים ומסודרים ספרי התנ"ך.
השם נובע מהשופטים – מנהיגי העם בעת ההיא, עליהם נסב חלקו העיקרי של ספר שופטים.
בשם זה נקרא הספר גם בתרגום השבעים ובשאר תרגומי המקרא.
השם שופט, במובנו הרחב, מבטא לא רק את הדנים בין אנשים בעסקי ממונות, אלא גם מושלים ומצביאים, ההולכים בראש צבא עמם כדי להושיעו ולשפוט בינו לבין אויבו.
שימוש כזה נמצא במספר מקומות במקרא, למשל בספר שופטים, : .
גם תרגום יונתן מתרגם את המילה "שופטים" כ"נגידין", כלומר מנהיגים.
הפשיטתא מתרגם את שם הספר כ"ספר פרוקי" – ספר מושיעים.
שימוש דומה בביטוי "שופט", אפשר לראות גם בשפה פונית, האחות לעברית, בה נקראו המושלים בקרתחדשת וצפון אפריקה "שפט" (ובלטינית: Suffet או Suffete).
את ספר שופטים ניתן לחלק על פי תוכנו לשלושה חלקים עיקריים.
חלק ראשון, המסתיים בפרק ב' פסוק ה', עוסק בנושא התנחלות בני ישראל בארץ, כהמשך למסופר בספר יהושע.
הכתוב מתאר את כיבוש נחלות יהודה ושמעון על ידי שני השבטים ואת חלוקת האדמות.
בהנגדה לסיפור זה, מופיע פירוט של שבטים שלא סיימו ליישב את שטחי ארצם ולגרש מהם את השבטים הכנעניים, תושביה הקודמים של הארץ.
בסופו של החלק, מופיע קטע תוכחה על ההזנחה של כיבוש הארץ, הנאמר על ידי מלאך ה', העולה אל העם מן הגלגל אל הבוכים.
בחלק השני, המסתיים בפרק ט"ז, מתוארת בצורה כרונולוגית ומסודרת תקופת השופטים.
מובאים בה מעשיהם של השופטים – עתניאל בן קנז, אהוד בן גרא, שמגר בן ענת, דבורה הנביאה וברק בן אבינועם, גדעון, אבימלך, תולע בן פואה, יאיר הגלעדי, יפתח הגלעדי, אבצן מבית לחם, אילון הזבולוני, עבדון בן הלל הפרעתוני ושמשון.
בראש חלק זה מופיעה סקירה קצרה על הדפוס ההיסטורי המרכזי של התקופה: עם ישראל עובד עבודה זרה, זעם ה' על עמו ושעבודם בידי עמים זרים, שוב העם אל ה', שליחת שופט ביד ה' שמושיע את העם, וחוזר חלילה.
החלק השלישי, הכולל את הפרקים י"ז–כ"א, כולל שני סיפורים מתחילת תקופת השופטים המשקפים את מצבו הרוחני של העם בתקופה זו, שבה "אין מלך בישראל, איש הישר בעיניו יעשה" (כ"א, כה).
הסיפור הראשון, סיפור פסל מיכה, הוא מעשה של גזל ועבודה זרה, השם ללעג את עובדי העבודה הזרה, ההופכים כסף גנוב לאל, תוך כדי הונאה נוספת, ולבסוף האל עצמו נגנב מהם בכוח הזרוע.
הסיפור השני, מעשה פילגש בגבעה, הוא תיאור של ירידה מוסרית, שראשיתה בגילוי עריות וברצח, וסיומה במלחמת אחים, ובהיכחדו כמעט של שבט מישראל.
שני סיפורים אלו, מצורפים לספר כנספח, בהקשר לתקופה ולנסיבות.
עם תחילת תקופת השופטים, מעט לאחר תום תקופת הכיבוש וההתנחלות, החלו תהליכים שונים שגרמו לשינויים אזוריים.
שארית הכנעני יושב הארץ החלה מתחזקת בעמקים ודוחקת את בני ישראל לכיוון הר אפרים – אזור שלא נתיישב בתקופה הקודמת.
אף־על־פי שהיישוב בהר אפרים ובהרי הצפון התחזק, נותרו שבטים רבים כשהם יושבים בעמקים, לעיתים כמעט מעורבים עם תושבי הארץ הכנענים.
הקשיים אותם עבר כל שבט לבדו – בין אם בבעיות של הקמת יישובים חדשים או בבעיות ביטחון – גרמו להפחתת הקשר בין השבטים, דבר שמנע התארגנות לפעולות מתואמות ואף הפחית את הסולידריות בין השבטים, כפי שהתגלה למשל במלחמת סיסרא.
באזורים מסוימים נוצרה מתיחות בין ישראל לכנעני, ואילו באזורים אחרים נוצרה התקרבות מסוימת שכללה דו-קיום ולימוד מערכיהם ותרבותם של העמים השכנים.
חולשה זו של עם ישראל ככלל, הביאה את העמים שממזרח לישראל כעמון, עמלק ומדין לבוא לארץ ישראל לשם ביזה ומלחמה.
בשלב מאוחר יותר, נכנסו לארץ הפלשתים – לוחמים מאומנים בעלי צבאות סדירים שבאו מכיוון הים, לחצו את שבטי ישראל והדפום הרחק משפלת יהודה אל ההר.
לעומת הכנעני שהובס פעם אחת ולא חזר יותר, ולעומת עמי המזרח שהיו באים רק לעיתים, היוו הפלשתים איום קבוע על העם, והם הפכו לגורם הצבאי המשמעותי ביותר במאות השנים הבאות.
למעשה, עד ימי דוד לא ירד עולם של הפלשתים מצוואר בני ישראל.
כנראה, היה האיום הפלישתי אחד הגורמים העיקריים לבקשת העם למנות להם מלך – ובכך גם לבוא תקופת השופטים אל קיצה.
חוקרי המקרא נוהגים לסווג בין השופטים לפי היקף סיפורם:
"השופטים הגדולים" הם המושיעים, אנשי החיל שהצילו את עמם מהאויבים: עתניאל בן קנז, אהוד בן גרא, דבורה, גדעון, יפתח הגלעדי, שמשון, ועל פעולותיהם מסופר בהרחבה.
תקופות השלום שבאו בעקבות מעשי ישועתם הן במספרים נוסחאיים של דור (40 שנה), חצי דור (20 שנה) או שני דורות (80 שנה).
"שופטים קטנים" (או שופטים רצופים).
מכונים השופטים שיש לגביהם הערה ביוגרפית קצרה בלבד (משך כהונתם, משפחתם ומקום קבורתם), ללא סיפור מעשי הישועה שעשו: תולע בן פואה (שופטים י' 1–2), יאיר הגלעדי (י' 3–5), איבצן מבית לחם (י"ב 8–10), אילון הזבולוני (י"ב 11–12), עבדון בן הלל הפִּרְעתוני (י"ב 13–15).
לא ברור אם שמגר בן ענת, ברק בן אבינועם, ואבימלך בן גדעון נחשבו גם כן לשופטים.
חיבורו של הספר לפי המסורת
בספר שופטים נמצאים כמה מוטיבים עתיקים בתולדות עם ישראל.
השאלה אותה שואל העם הוא , שייכת לתקופה בה עוד לא ידע העם סבל רב, והיא סמוכה ככל הנראה לתקופת ההתנחלות והניצחונות על עמי הארץ.
גם השאלה המופיעה בספר מספר פעמים האם זקוק העם למלך או שלטון קבוע אחר, עדיין לא באה על פתרונה כמו בתחילת ספר שמואל.
עם זאת, מהפסוק החוזר על עצמו בחלקו השלישי של הספר נראה כי המחבר היה כבר בתקופה בה היה מלך, ככל הנראה בתקופתם של שאול, דוד או שלמה – מלכים שסביר שכותב הספר יהיה מרוצה משלטונם.
לפי חז"ל, , נכתב ספר שופטים על ידי שמואל הנביא, חותמה של תקופה זו.
לדעתם של פרשנים חדשים, כוונת חז"ל בעניין זה כי הספר נכתב על ידי שמואל ותלמידיו, ולאו דווקא על ידי איש אחד.
חיבורו של הספר לפי המחקר
רבים מהחוקרים ניסו להתחקות אחר מועד ונסיבות חיבורו של ספר שופטים כמקובל בענף של חקר המקרא המכונה הביקורת הגבוהה.
ניתן להצביע על שלוש גישות עיקריות שהיו במחקר בדבר הנסיבות לחיבורו:
בעלי הגישה המקדימה את מועד החיבור מצביעים על ראשית תקופת המלוכה בישראל כזמן חיבור הספר.
לדידם, בעת ראשית המלוכה בישראל נוצר שבר כתוצאה מהתפרקות החברה השבטית, נוצר על כן צורך להגיב (להצדיק או לשלול) את כינונו של מוסד המלוכה, ולכן, חובר הסבר היסטורי בדמות תיאור התקופה שלפני המלוכה.
תיארוך מוקדם זה והנמקה זו אינם מקובלים עוד על מרבית חוקרי המקרא.
הגישה המעט יותר מאחרת, מייחסת את הטריגר לחיבור הספר לחורבן שומרון.
לשיטתם, חורבנה של הממלכה החזקה מבחינה צבאית גרר תדהמה בממלכת יהודה, ומשכיליה הגיבו לעניין בחיפוש אחר חטאים קדומים של תושבי ממלכת ישראל.
כחלק מהפקת לקחים זו, בוצעה הרפורמה של חזקיהו מלך יהודה בפולחן.
גם לדעה זו אין כמעט מהלכים במחקר המודרני.
הגישה המאחרת והמקובלת ביותר במחקר, מייחסת את רובד העריכה העיקרי של הספר לרפורמה הדויטרונומיסטית של יאשיהו.
הללו מצביעים בין היתר על הדמיון בין ספר שופטים לספר דברים, בעיקר במונחי שכר ועונש, ובאופן כללי על הנוסחאות השגורות ועל האידאולוגיה של האסכולה הדויטרונומיסטית.
דעה זו היא נחלתם של מרבית החוקרים האקדמיים המודרניים.
פערי תפישה בתוך ספר שופטים בראי המחקר
לדעת חלק מהחוקרים היחס למלוכה בספר הוא אמביוולנטי: מחד סירובו הנוקב של גדעון לשלטון בהורשה שושלתית וגינויו כחטא דתי () ומאידך הכותרת המסבירה כי: .
היו שפירשו את שתי השקפות, נגד ובעד המלוכה, כמייצגות שתי אסכולות שונות של מחברים.
יש המפרשים את האמביוולנטיות לכאורה בשאלת המנהיגות, כגישה אחת, המציגה מעבר הדרגתי ממנהיגות בידי שמים, למלכות בשר ודם, תוך הכרה הדרגתית בנחיצותו של משטר מלוכה רציף ויעיל, לעומת הדגם המאכזב של המנהיגות של תקופת השופטים.
באופן דומה מנתח המחקר את היחס לשבט יהודה: מחד בפרקים הראשונים בני שבט יהודה הם החלוצים ההולכים לפני המחנה בכיבוש הארץ, מאידך במחזור סיפורי שמשון הם מהווים גורם שלילי המסגיר את שמשון לפלשתים ובשאר הספר אינם מופיעים כלל.
גם כאן מסביר המחקר את נושא על ידי ייחוס קטעים שונים למחברים שונים.
יחס שנוי זה מקבל גם שבט בנימין, בשירת דבורה מוצגים כראשוני המתנדבים למלחמה, ואילו בסיפור כיבוש ירושלים נכשלים בהורשתה.
גם בסיפור פילגש בגבעה הם נתפשים כגורם שלילי, אם כי כלוחמים מעולים.
המחקר מספק לכך הסבר בדמות מועדים שונים לחיבור הסיפורים ומציאות פוליטית שונה שהרתה אותם.
ההסברים לאי הורשת כל העמים הזרים מהארץ מגוונים, בין כעונש לבני ישראל על חטאיהם, בין כמוקש לנסות בו את בני ישראל (האם ילכו אחרי אלוהי העמים או יישארו נאמנים לאמונה באלוהי אבותיהם?), ומסיבות פרקטיות כגון רכבי ברזל של העמים.
ההסבר שמספק לכך המחקר דומה לאלו המפורטים מעלה.
כתובים בספר שופטים המעידים על איחור בראי המחקר
פרשת פסל מיכה מכילה את הסיומת: .
הכתוב נראה לחוקרים כמכיר את חורבן שומרון שמתוארך לשנת 722 לפני הספירה.
יתרה מזו, השימוש בלשון עבר מראה כי לא מדובר על נבואה (אז סביר היה למצוא למשל את ו' ההיפוך בטקסט).
הפרשנות המסורתית, לפיה ה"גלות" מתייחסת לנפילה בשבי של ארון הברית נראית לחוקרים כדחוקה.
הכותרת הן של סיפור פילגש בגבעה והן של סיפור פסל מיכה היא: "בַּיָּמִים הָהֵם" המעידה על רטרוספקטיבה.
המשכה של הכותרת מעיד כי בזמן כתיבת הסיפורים כבר נוסדה המלוכה, וסופה מעיד כי מלכים באותה תקופה זוהו עם עשיית הישר בעיני אלוהים ולא בעיני עצמם.
בספר שופטים מתוארים שופטי ישראל בסדר עוקב, כשמפורטות שנות שפיטתם ושנות השעבוד שביניהן.
מחיבור זה, אפשר לקבוע את מספר השנים המדויק של התקופה.
לפי חישוב זה, אורכה הכולל של תקופת השופטים הוא כ-390 שנה, בתוספת זמן לא ידוע של השופט שמגר בן ענת.
ישנם חוקרים המצביעים על המספרים העגולים 20, 40 ו-80 הנמצאים בשנותיהם של עתניאל, אהוד, דבורה גדעון ושמשון, וטוענים כי אלו מספרים טיפולוגיים.
כנגד דעה זו, יש המזכירים כי הכתוב מציין גם מספרים לא עגולים, הנותנים רושם כי מדובר במספרים מדויקים.
בנאומו של יפתח למלך בני עמון, מציין יפתח כי ארץ בני עמון כבר אינה בידיהם שלוש מאות שנה.
לפי החשבון לעיל, יוצא שמראשית תקופת השופטים עד לאותו מעמד עברו כ-319 שנה, ואם להוסיף זאת לכ-28 שנה של תקופת יהושע, עולה החשבון ל-347 שנה, ולא לשלוש מאות.
לשאלה זו ניתנים מספר תירוצים.
יש המסבירים זאת בכך שדברי יפתח משוערים בלבד ולא מדויקים – תירוץ שקשה להלום בהתאם לדיוק שבמקרא.
ספר סדר עולם וכן מספר חוקרי מקרא טוענים כי שנות השעבוד לארם נהריים, לעמון ולכנענים, מובלעות בתוך שנות השפיטה של השופטים הקודמים להן וכי תולע בן פואה ויאיר שפטו יחד רק 44 שנה, ושנותיהם – 22 ו-23 מעוגלות כלפי מעלה.
הסבר אחר גורס כי הסיכום של שלוש מאות השנה, שנכתב בידי מחבר החלק המרכזי של הספר, לא לוקח בחשבון את שנות שפיטתם של חלק מהשופטים שנוספו בידי העורך השני.
בטקס הקדשת בית המקדש הראשון נאמר כי עברו 480 שנה מיציאת מצרים ועד הקמת הבית (מלכים א ו, א).
הנתון הזה כולל את תקופת הנדודים במדבר (40 שנה), תקופת השופטים, תקופה לא ידועה של שפיטת שמגר, חלק ממלכות שאול, מלכות דוד (40 שנה) ועוד 4 שנות מלכות שלמה (עד התחלת בניית הבית).
הדעה המחקרית הרווחת היא כי מדובר בשורת מסורות מקומיות על גיבורים מקומיים, שסביר כי אכן יש לפחות לחלקן גרעין מציאותי קדום, עם נופך סיפורי ואגדתי ברור.
חוקרים אקדמיים רבים מפקפקים בנרטיב המקראי לפיו מדובר במנהיגים שפעלו באמת בזה אחר זה לאורך כתריסר דורות, ואיש בתורו הנהיגו את כלל ישראל.
נוהגים להניח כי האירועים המתוארים, ככל שיש להם בסיס היסטורי, התרחשו ברמה המקומית או האזורית, חלקם אולי במקביל.
לפי השקפת החוקרים קלוסטרמן ואלט, ככל שהיה מוסד רציף של "שופט", כלל הוא רק את ששת השופטים ה"קטנים", שתקופות כהונתם נמנות במספר שנים קונקרטי ונראה (לדעתם) שרק הן מגיעות ממקורות היסטוריים מהימנים.
על מוסד זה הם מנו את תולע, יאיר, איבצן, אילון, עבדון, וכן יפתח, ששנות כהונתם במצטבר 76 שנים.
הסיפורים המפורטים על שאר השופטים אינם מייצגים רצף היסטורי ממשי, לפי דעה זו, כפי שעולה גם מהמספרים הטיפולוגיים המתארים את אורך תקופות הרגיעה לאחר הישועה שהביאו: 40, 80 או 20 שנה, שהם מספרים עגולים של דור, שני דורות, או חצי דור.
רובו של ספר שופטים כתוב בצורת פרוזה, אך יש בו גם מעט קטעי שירה.
לדעתם של חוקרי סגנון המקרא סגנונה של הפרוזה בספר שופטים נאה מאוד, והוא בולט בייחודו גם מבין ספרי המקרא האחרים.
התיאור חי ומפורט, עשיר בפרטים ריאליסטיים וקריא ביותר.
בין השיטין ניתן להבחין גם ברוח וברגש הקשורים למעמד – סגנון ציני ומבודח בתיאור מעשי שמשון וסיפור מלכותו של אבימלך, וצער כבוש עם נפילתו של שמשון במות הגיבורים שלו ובהקרבת בת יפתח לעולה על מזבח שגיונותיו של אביה.
לעיתים, באירועים דרמטיים, הופכת הפרוזה לפרוזה שקולה.
הנאומים בספר כתובים רובם בסגנון של תוכחה דתית, דומה לסגנון של ספר דברים.
נאומו של יותם בן גדעון, ובו המשל המפורסם הלועג לאנשים הרודפים אחר השלטון בעוד הם ריקים מתוכן, חסרי יכולת להגן על עמם ואינם מסוגלים לשום מלאכה מועילה יותר הוא המפורסם שבהם.
בספר מספר פסוקי שירה קצרים, למשל חידת שמשון ופתרונה ושיר ההלל הפלישתי:
חשובה במיוחד השירה הגדולה – שירת דבורה.
רובה של השירה הוא הלל לה', ויש בו גם ביקורת על השבטים שלא סייעו בקרב, שבחים ליעל וברק, תיאור ציפייתה הנכזבת של אם סיסרא לשוב בנה מהקרב וסיומת של קללה לאויבי ה' וברכה לאוהביו.
מעגל ספר שופטים הוא סדר קבוע של חטא, עונש, זעקה וישועה.
מעגל ספר שופטים מתרחש כך: ראשית, בני ישראל מבצעים חטא (בדרך כלל כאשר בני ישראל חטאו הם עבדו אלוהים אחרים).
שנית, לאחר שבני ישראל ביצעו את החטא, אלוהים מענישם (כאשר בני ישראל חוטאים, העונש שלרב אלוהים נותן הוא "מכירת בני ישראל").
שלישית, זעקה: לאחר שבני ישראל נענשו הם זועקים (מבקשים עזרה) אל אלוהים ומבקשים ישועה (כלומר, אדם שיושיעם).
לבסוף, לאחר שבני ישראל זועקים אל אלוהים, אלוהים שולח לבני ישראל ישועה, כלומר אדם שיושיעם.
חטא: "ויסיפו בני ישראל לעשות הרע בעיני ה' ואהוד מת".
בני ישראל עשו מעשה רע בעיני אלוהים, ככל הנראה בני ישראל עבדו אלוהים אחרים.
עונש: "וימכרם ה' ביד יבין מלך כנען אשר מלך בחצור ושר צבאו – סיסרא והוא יושב בחרושת הגויים".
אלוהים "מוכר" את בני ישראל לכנענים.
זעקה: "ויצעקו בני-ישראל אל ה' כי תשע מאות רכב ברזל לו והוא לחץ את בני ישראל בחזקה עשרים שנה".
בני ישראל זועקים ומבקשים עזרה מאלוהים.
ישועה: "ודברה אשה נביאה אשת לפידות היא שפטה את ישראל בעת ההיא".
אלוהים שולח ישועה (במקרה זה מושיעה) לבני ישראל כדי שתושיעם.
חטא + עונש: "ויעשו בני-ישראל הרע בעיני ה' ויתנם ה' ביד – מדין שבע שנים".
בפסוק זה, ניתן לראות שבני ישראל מבצעים חטא ואלוהים מענישם.
בשל המעשה הרע של בני ישראל אלוהים הענישם בכך ש"מכרם" למדין במשך שבע שנים.
זעקה: " וידל ישראל מאד מפני מדין ויזעקו בני-ישראל אל – ה' ".
בני ישראל מבקשים עזרה מאלוהים ושישלח להם ישועה.
מגמותיו העיקריות של ספר שופטים, הנובעות מהמבט ההיסטוריוסופי שלו, ברורות מהכתוב עצמו.
החלק הראשון מסתיים בפסוקי תוכחה על הזנחת כיבוש הארץ.
פסוקים אלו מפרשים את עובדת הישארותם של שבטי כנען בארץ ישראל ואולי גם את היאחזותם של הפלשתים בארץ – עובדות שגרמו לחלק ניכר מהמלחמות בארץ בתקופת השופטים ובתקופות מאוחרות יותר – כעונש על זלזולם של בני ישראל בציווי ליישב את הארץ ולגרש את יושביה הקודמים.
החלק השני פותח גם הוא בהסבר היסטוריוסופי, הרואה את חטאי העם, בעיקר עבודה זרה, כסיבה לשעבוד תחת עמים אחרים ואילו את חזרתם בתשובה כגורם שמביא לישועתם.
בחלק השלישי, חוזר על עצמו הפסוק האומר כי ההפקרות והירידה המוסרית נבעו בעיקר מהעדרו של שלטון מסודר.
מחיבורו הכולל של ספר שופטים, נראה כי המחבר תולה את כל בעיות הדור המוסריות והדתיות בהשארת עמי הארץ ובהתבוללות עמם.
הסדר מדורג – בתחילה עצם הזלזול במצוות ההורשה, לאחר מכן עבודה זרה, ולבסוף מעשה פילגש בגבעה.
יש גם הרואים בשני הסיפורים האחרונים בספר מגמה של תמיכה במלכות יהודה, על ידי הנגדה בין מקרים אלו בהם מעורבים לוויים ואישים מהר אפרים ומבית לחם יהודה, ובין דוד המלך שהיה גם הוא מבית לחם ונמשח על ידי שמואל הנביא – לוי מהר אפרים.
ספר עֶזְרָא הוא ספר בתנ"ך הנמצא בסדר כתובים, ומקומו אחרי ספר דניאל ולפני ספר נחמיה.
על פי חז"ל, במקור כלל ספר עזרא את ספר נחמיה, ושניהם נחשבו לספר אחד ששמו עזרא.
הספר (לבדו, בנפרד מספר נחמיה) מביא אוסף תעודות בארמית, חלקן מתורגמות לעברית, ורשימות יוחסין מימי שיבת ציון, ועוסק בעליות היהודים מן הגלות בימי כורש בהנהגת ששבצר, בימי דריווש הראשון בראשות זרובבל, ובימי ארתחששתא בראשות עזרא הסופר.
הספר מסתיים בתיאור מגוף ראשון על ניסיונו של עזרא ליצור לאום יהודי מופרד על ידי מניעת נישואי תערובת והתבוללות עם נשים נכריות תושבות הארץ.
בתנ"ך שסודר על ידי בעלי המסורה כולל ספר עזרא גם את ספר נחמיה.
בהתאם לכך, התייחסו בתקופת הראשונים אל הספרים כספר אחד.
גם בתלמוד נראה שמתייחסים אל ספרי עזרא ונחמיה כספר אחד, שכן בברייתא שבתלמוד בבלי מוזכרים כל ספרי התנ"ך וספר נחמיה אינו מוזכר.
כמו כן, חז"ל התחבטו מדוע לא נקרא ספר נפרד על שם נחמיה, ועונים על כך שני תירוצים:
שהחזיק טובה לעצמו, שנאמר: "זכרה לי אלהי לטובה".
בהקספלה, מהדורת התנ"ך של אוריגנס מהמאה השלישית, המכיל את המקור העברי בצמוד לתרגום ליוונית, מופיע ספר נחמיה עם כותרת נפרדת.
גם בוולגטה מופיע ספר נחמיה בנפרד.
במהדורות הדפוס של התנ"ך בעברית במאה ה-15 מופיעים הספרים בנפרד.
על פי המחקר, הספרים נכתבו על ידי שני כותבים שונים וחוברו יחד לאחר כתיבתם, כפי שספר תרי עשר אוחד לאחר כתיבת חלקיו.
חלק מהראיות שמובאות הן שבספר עזרא משולבים רישיונות חשובים בלשונם, לעומת ספר נחמיה שלא הביא את הרישיון לעלייה וגם לא הביא את הרישיון לבניית ירושלים.
בנוסף, בראש ספר נחמיה יש 'כתובת', בעוד שבראש ספר עזרא אין.
בנוסף, פרק ח' בנחמיה עוסק בעיקר בעזרא, וסביר להניח שאילו היה מחבר אחד לשני הספרים הוא היה מכניס את הפרק הזה בספר עזרא.
כמו כן, הכותב של ספר עזרא מונה את השנה מחודש ניסן, כמקובל בתורה, ואילו בנחמיה הסופר החליט למנות את השנה מתשרי.
שינוי בולט נוסף הוא השינוי בין רשימת שמות ראשי האבות בעזרא לעומת הרשימה בספר נחמיה:
פשר השינוי זרובבל זרובבל - ישוע ישוע - נחמיה נחמיה - שריה עזריה חילוף אתיות שיניות (זס"ש), השמטה (או הוספה) של מעיין תנועת עזר (ע חטופה) ליצירת משמעות מילולית.
רעליה רעמיה, נחמני חילוף למ"ד במ"ם, כמו חלופי האותיות ממוצא משותף (למנ"ר), ונוסף השם נחמני כדי להשלים לשנים-עשר, זכר לשנים-עשר השבטים.
מרדכי מרדכי - בלשן בלשן - מספר מספרת כמו סופרת - פוכרת.
בגוי בגוי - בענה בענה -
מקום הספר בתנ"ך, לפי הסדר בברייתא שבבלי הוא כפי שמקובל כיום - אחרי ספר דניאל ולפני ספר נחמיה (אם מחשיבים את ספר עזרא וספר נחמיה לאחד, אז הספר יופיע לפני דברי הימים).
אך בתרגום היווני והרומי הוא מופיע לאחר ספר 'דברי הימים', ככל-הנראה בגלל הסדר הכרונולוגי והשוואת סוף פסוקי דברי הימים לתחילת הפסוקים בעזרא.
מחלוקת דומה ניתן למצוא בפרשנים: הפירוש המיוחס לרש"י סובר, בעקבות הברייתא בבבלי, שעזרא הוא המשכו של ספר דניאל ולעומתו, הרמב"ן סובר, שעזרא הוא המשכו של דברי הימים.
מתוך שינויי הכתיב וחסרות ויתרות עולה ההשערה שהספר נכתב בכתב האשורי מעין זה הנמצא במכתבי יב, בקיצורים ובלי רוחים בין מילה למילה.
סגנון הספר שונה באופן בולט מהסגנון והעברית המקראית של שאר ספרי התנ"ך, ולשונו קרובה יותר ללשון ספר דברי הימים.
העברית בספר עזרא מושפעת מן השפה הארמית כמו חילוף האות ל' במקום מילת-היחס 'את': "ואשלחה לאליעזר לאריאל", תופעה מוכרת ונפוצה בשפה הארמית.
בזמן כתיבת ספר עזרא השתמשו בעיקר בשפות ארמית, ארמית ממלכתית ופרסית.כמו כן, הספר רווי בלשון פרסית כמו המילים: גזבר, אגרטל, פרדס, נשתוון (מכתב), פתשגן\פרשגן (העתק), אחשדרפן.
בנוסף, יש בלשון ספר עזרא ביטויים קרובים ללשון חז"ל, לדוגמה:
יש הרואים את סגנונו של ספר עזרא כסגנון של ספר דברי-ימים פשוט, אך ספר עזרא איננו משמש כספר דברי ימים, שהרי אין הוא מלמד אותנו דבר על חיי גלות בבל ופרס, ואפילו שמות מושלי פרס הידועים (כמו כנבוזי השני), לא נזכרו בספר.
כמקור על תולדות יהודה בימי שיבת ציון
ספר עזרא מהווה מקור חשוב על תקופת שיבת ציון, הגם שיש הטוענים שהוא מגמתי וסלקטיבי.
לפי ההיסטוריה המקראית, אפשרו הבבלים ל"עם הנשאר בארץ יהודה" להמשיך לקיים חיים תקינים בארצם.
ייתכן שאותו "העם הנשאר" הם "עמי הארצות" שהפריעו בתחילת העבודה להקמת המזבח, גם בהמשך הדברים נראה שאל "בני ישראל השבים מהגולה" נתווספו "כל הנבדל מטֻמאת גוי הארץ", ועפ"י המסופר בנחמיה, הם השתתפו בטקס לפיו צריך להבדיל את תושבי ארץ יהודה מהשפעת שכנותיה.
מתוך ספר עזרא, אנו לא מוצאים התייחסות ישירה למצב המדיני של השלטון ביהודה שהוענק בהכרזת כורש.
אולם ששבצר, המכונה בספרנו "הנשיא ליהודה", שהופקד על השבת כלי המקדש לירושלים, שב ונזכר בתפקיד פחה במסגרת התעודה הארמית שמוזכרת בכתוב.
בהשוואה לספר נחמיה, שפעילותו הייתה כ-150 שנים לאחר הכרזת כורש, מעיד על עצמו שהיה פחה ביהודה ואף מזכיר את הפחות שהיו לפניו.
ישנם חוקרים (כמו פרופ' יגאל ידין) ששללו עדויות אלה וטענו, שיהודה הפכה לפחוה רק בימי נחמיה, ושקודם לכן הייתה חלק מפחות שומרון.
טענתם מצאה חיזוק בממצא הרב של טביעות "יהוד", אותן שייכו מבחינה פאליאוגרפית למחצית השנייה של המאה החמישית לפני הספירה, כלומר תקופת נחמיה.
אולם לאחרונה נתגלו טביעות "יהוד" חדשות, שמתוכן ניתן ללמוד, שליהודה היה מעמד של פחוה כבר מהכרזת כורש ואולי אף קודם לכן.
אף על-פי כן, לא ברור מדוע זרובבל, ממנהיגיה הבולטים של יהודה לאחר ששבצר ועד לסיום בניית המקדש, אינו מכונה בפירוש בספר עזרא בתואר פחה.
על כל פנים, ספר חגי מזכירו באופן שכיח בתואר "פחת יהודה", ואולי אפשר להסביר שהתואר "פחת יהודיא" שבתעודה הארמית שבעזרא מכוון אליו.
בכל-זאת, קשה מאוד להסביר את חוסר-ההתייחסות בספר עזרא למצב המדיני ביהודה.
ייתכן שהיא נובעת מההתמקדות בנושאים החברתיים-דתיים של יהודה ומהדגשת הפן השונה בתפקיד זרובבל כמנהיג יהודי.
בתחום הנהגת העם עולה מספר עזרא תמונה לפיה קיימת קבוצת מנהיגות לצד המנהיג המדיני והכהן הגדול.
תמונה זו עולה מסיומה של התעודה הארמית.על פי תעודה זו חקר הפחה תתני את "זקני היהודים", אף על פי שבתחילת התעודה מסופר על זרובבל וישוע, שהיו הרוח החיה בחידוש בניית המקדש.
אף תשובת המלך דריווש לתתני מכונת ל"פחת היהודים ולזקני היהודים".
עדויות אלה מציירות תמונה מציאותית של התגבשות העדה כרשות ריבונית, שלנציגים שלה יש מעמד חוקי מוכר, לצד המנהיגות המדינית והכהן הגדול.
ספרי עזרא ונחמיה מהווים מקור חשוב להערכת היקף מדינת יהודה בתקופת שיבת ציון.
בספר עזרא נמנים תשעה-עשר מקומות שאליהם התייחסו העולים עם זרובבל.
בהנחה שמקומות אלו היו מיושבים בימי שיבת ציון, יוצא שבתקופת דריווש היה המשולש: בית אל - בית לחם - אונו - מיושב על ידי שבי ציון.
בספר נחמיה מתואר שטח היישוב היהודי כמשתרע מאונו בצפון עד לכיש בדרום, ומלכיש מזרחה עד חברון ועד הנגב, ובמזרח נסב הקו מהנגב עד הר אפרים, וכלל את כיכר הירדן ובית הגלגל.
מכתביו לבני הגולה, והתייחסות יהודי תימן ל'ספר עזרא' ול'עזרא הסופר'
רבי יעקב ספיר נוסע תייר יהודי אשכנזי מארץ ישראל שביקר בתימן בשנת ה'תרי"ט (5,619 לבריאת העולם) מספר את הגרסה על אגרת תימן של עזרא הסופר ועל קצפו עליהם:
בגרסתו של בעל המלאכת שלמה על המשניות, מופיעה הקללה:
לעומתם גדולי רבני תימן כמו הרב עמרם קורח מחבר הספר בסערת תימן הנמנה עם משפחת קורח הבקיאה היטב במורשת יהדות תימן יוצא נגד דעה זו בחריפות וכותב, שאדרבה היא הסיבה שסיבת העניות הייתה מצויה אצל יהודי תימן מפני שהוציאו שם רע על עזרא הסופר שקילל אותם וכותב בזו הלשון:
וכמו כן הרב חיים קורח מגדולי רבני תימן מכחיש זאת נמרצות, וכשנשאל בנושא זה, האם נכון שיהודי תימן לא תמצא אצלם מי שיקרא לבנו בשם עזרא, ומדוע קרא לבנו עזרא, והשיב וזו לשונו:
הנצחת ספר עזרא בארץ ישראל
הוקמה שכונה על שמו בתל אביב בשם שכונת עזרא.
הוקם מושב על שמו בית עזרא, מושב (מתנועת המושבים) במישור החוף הדרומי, בין אשדוד לאשקלון.
הוקם על שמו תנועת עזרא, תנועת נוער דתית לאומית.
הוקם יער על שמו בשם יער עזרא.
הוקמה על שמו אגודת עזרא, אגודה ללימוד השפה העברית שייסד בעיירה פלונסק בשנת 1900 ראש ממשלת ישראל הראשון דוד בן-גוריון, שהיה אז בן ארבע-עשרה, ביחד עם חברים נוספים, בהם שלמה צמח, יצחק כבשנה ושמואל פוקס.
על שמו רחובות רבים בארץ ישראל.
רחוב עזרא בערים; ירושלים, רחובות, בני ברק, בית שמש, תל אביב, חולון, וטבריה.
ניתן לחלק את ספר עזרא לשבעה חלקים:
הכרזת כורש ועליית ששבצר ().
עליית זרובבל, בניית המזבח וייסוד ההיכל (פרקים -).
דרישת עמי הארצות לעזור בבניית המקדש, סירוב ראשי האבות והפסקת הבנייה ().
התנגדות עמי הארצות לבנייה ומכתב השטנה לארתחששתא ().
המשך וסיום בניית המקדש (פרקים -).
עליית עזרא עם רישיון ארתחששתא (פרקים -).
פרשת גירוש הנשים הנוכריות (פרקים -).
הספר פותח בהכרזת כורש, בה הוא קורא לכל העם הנותרים לעלות ולבנות לה' בית בירושלים.
עוד הוא מוסיף, שכל מי שנשאר בגלות, יחזק את האנשים העולים בכסף וברכוש, חוץ מהנדבה שיביאו להם כדי לבנות את בית-המקדש.
לאחר-מכן, הספר מונה את הרכוש שהעלו איתם העולים.
כמו כן, מנויים מספר האנשים שעלו בראשות זרובבל, ישוע, נחמיה, שריה, רעליה, מרדכי, בלשן, בגוי, רחום ובענה.
ברשימה זו נמנו אחד-עשר ראשים, ואילו בנחמיה נמנו שנים-עשר ראשים מקבילים, עיין בטבלת ההשוואה שלמעלה.
בחודש תשרי, בנו ישוע ואחיו הכוהנים וזרובבל ואחיו את המזבח, שם הם מעלים עליו עולות "ככתוב בתורת משה".
כל-זה, אף על פי ש"היכל ה' לא יוסד", כלומר בעוד שבית-המקדש עדיין לא בנוי.
שנתיים לאחר בואם, מתחילים שבי ציון לתגבר ולהסדיר את בניית וייסוד בית המקדש.
בעוד הם מתחילים לעבוד, באים אליהם "צרי יהודה ובנימין", ורוצים גם הם להצטרף לבניית בית-המקדש.
זרובבל, ישוע ושאר ראשי האבות, מסרבים.
כתוצאה מהסירוב, מנסים עמי הארצות לגרום להפסקת הבנייה בכל דרך אפשרית: לעכב אותם, ללעוג ולאיים על האנשים שעובדים על הבנייה, ואפילו שכרו אנשים שיתנו להם עצות רעות בנוגע לבנייה.
לאחר-זמן מה, החליטו האנשים לכתוב מכתב שטנה לארתחששתא.
במכתב הם מזהירים אותו שתושבי העיר ירושלים לא ייתנו לו מיסים.
הם מוסיפים וקוראים לארתחששתא לבדוק בספר הזיכרונות של אבותיו, שם יימצא שהעיר ירושלים היא עיר 'מורדת ומזיקה' למלכים, ושתמיד יש שם מרידות.
ארתחששתא שולח צו שבו הוא מעכב (מבטל) את הבנייה 'עד הודעה חדשה'.
בצו הוא מזהיר לא להשתמש בכֹח בביטול, אך הם מבטלים אותה ב'זרוע ובחיל'.
עבודת המקדש נפסקה, עד לשנה השנייה למלכות דריווש, שבה מתנבאים הנביאים חגי וזכריה על הזדרזות בהמשך הבנייה.
בעקבות-כך, צרי יהודה שולחים מכתב למלך דריווש, בו מצטטים את טענות היהודים.
היהודים כותבים לדריווש לבדוק את הצו שנתן כורש לבניית בית-המקדש.
דריווש מחזיר מכתב - בו הוא כותב "אני דריוש נתתי צו - מיד ייעשה!".
היהודים ממהרים וממשיכים במרץ-רב בבניית המקדש.
הבנייה נמשכת ארבע שנים, ובסיומה, בשנת שש לדריווש, תושבי יהודה חוגגים ומקריבים פרים, אילים, כבשים ושערי עיזים לחנוכת המקדש.
בשלב זה מתחיל הספר לתאר מאורע חדש, שעל הפרש הזמנים בינו לבין התיאורים הקודמים לו ישנה מחלוקת (הדעות נעות בין שנה אחת לפי התלמוד לבין חמשים ושבע שנים, הדעה המקובלת במחקר כיום).
הסיפור החדש פותח בתיאור עזרא העולה ארצה ברישיון ארתחששתא, בו הוא נותן לו כלים שונים ו"שאר צורכי בית אלוהיך", אך הוא מגביל אותו בכמות לכל דבר, למעט המלח, שאותו לא הגביל.
לאחר שלושה ימים, הוא לא מוצא בכל העם שעלה איתו לוויים וכוהנים.
הוא מבקש ממקום הנקרא 'כספיא' לוויים וכוהנים, והם מביאים להם, כהגדרת עזרא - 'כיד אלוהינו הטובה עלינו'.
לאחר-מכן, ניגשים השרים אל עזרא ואומרים לו: "לא נבדלו העם ישראל והכהנים והלוים מעמי הארצות...
כי נשאו מבנותיהם להם ולבניהם והתערבו זרע הקֹדש".
עזרא מתאבל ומתענה על-זה ואף מתפלל אל ה' בתפילה הקרובה לנוסח התפילה הנאמרת כיום בארבע התעניות.
שכניה בן יחיאל אומר לעזרא (בנוכחות "קהל רב מאוד" שהתקבץ במקום): "ועתה יש מקוה לישראל על זאת ועתה נכרות ברית לאלוהינו להוציא כל נשים והנולד מהם בעצת ה'".
עזרא הסופר (ששמו ניתן לו עקב בקיאותו בתורה, לימודה והעתקתה) נחשב לעורך התורה.
עזרא הציג את התורה כפי שהיא מוכרת לנו כיום בטקס מיוחד שנערך עם בואו בראש קבוצת עולים לירושלים לאחר נתינת הרישיון מהמלך ארתחששתא, על פי ההערכות בשנת 458 לפנה"ס (כ-125 שנים מאז שאפשר כורש, מלך פרס, לגולים מיהודה לשוב לציון ולנהל שלטון אוטונומי): "וַיָּבִיא עֶזְרָא הַכֹּהֵן אֶת הַתּוֹרָה לִפְנֵי הַקָּהָל...
על פי המסורת, עזרא שינה את הכתב בתורה, עד אותה תקופה היה נהוג הכתב העברי הקדום "כתב ליבונאה" ואילו עזרא שינה אותו לכתב האשורי (הכתב המרובע) שאנו מכירים היום.
על פי הראי"ה הדבר נעשה בשל התנאים שהשתנו מתקופת בית ראשון לתקופת בית שני וכהכנה לגלות ארוכה לאחר מכן.
בעוד שבתקופת בית ראשון, היהודים היו בארצם, עצמאיים והתורה הייתה משומרת בצורתה המקורית, בתקופת בית שני, התנאים היו גרועים הרבה יותר: לא היה ארון הברית, לא היו האורים והתומים וגם לא הייתה עצמאות מלאה.
מסיבה זו התורה צומצמה, הכתב שונה ועזרא החמיר והוסיף תקנות למניעת התבוללות בתקופה הקשה שעתידה לבוא.
לדעת חוקרים מודרניים, בעקבות גלות היהודים לבבל, ושלטון אשורי ובבלי על ארץ ישראל במאה השישית לפני הספירה, פשט השימוש באלפבית הארמי, לכתיבת טקסטים בארמית, שהייתה ללינגואה פרנקה (שפת גישור בינלאומית) של האימפריה האשורית והבבלית.
ספר עזרא החיצוני מיוחס בכתיבתו לעזרא הסופר בעצמו, ונמצא בקאנון של הכנסייה האורתודוקסית, ונדחה על ידי הכנסייה הקתולית והיהודים.
בספר זה נמצא תשעה פרקים, המתחילים מימי חגיגת הפסח של המלך יאשיהו, עוברת דרך הכרזת כורש ועליות עזרא ונחמיה ונגמרת בקריאת התורה של עזרא באוזני העם.
אף על פי שכל אותם אירועים מופיעים גם בתנ"ך המקובל, ספר זה בא בשינויים קלים, עיין בטבלת ההשוואה הבאה, המשווה בין מספר בני המדינה בין ספר עזרא לספר עזרא החיצון:
ספר עדות הוא הספר הראשון שהופיע בארץ ישראל ובו עדות ישירה לשואה מפי עד ראייה.
הספר פורסם בשנת 1944 בהוצאת עם עובד תחת הכותרת "ספר עדות, רשימותיו של יהודי מוצל מן הגיהנום הנאצי בפולין".
הספר נכתב על ידי יעקב קורץ.
חמש פעמים במהלך השואה החליפו הגרמנים קבוצות של יהודים, בעלי אזרחות ארץ ישראלית, בקבוצות של טמפלרים ושל גרמנים ממדינות אחרות באימפריה הבריטית.
הקבוצה הראשונה, בת 46 איש, הגיעה לארץ ישראל בדצמבר 1941 והאחרונה במרץ 1945.
המוחזרים ארצה היו יהודים נתיני ארץ ישראל, שהגיעו לאירופה ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה, ונקלעו לשטחי הכיבוש הנאציים.
עדויותיהם של אנשי הקבוצה חשפו לראשונה את עובדת ההשמדה והיקפה.
כל אחד מאנשי הקבוצה הביא ידיעות ממקור אחר: סוביבור, טרבלינקה, אושוויץ ומקומות אחרים.
בהגיעם ארצה, לאחר חקירה קצרה על ידי המודיעין הצבאי הבריטי, נלקחו אנשי הקבוצה למחנה המעצר בעתלית, ובו נחקרו על ידי ארבעה מאנשי הסוכנות היהודית ובהם שניים מחברי הנהלת הסוכנות.
בין אנשי הקבוצה היו שניים מחברי קיבוץ דגניה ב' ואיש האוניברסיטה העברית בירושלים, אנשי עלית ביישוב, המושרשים היטב בארץ, שעדויותיהם היו נאמנות על החוקרים, ועם זאת התקשו להתנער מחוסר האמון בידיעות כה קיצוניות ומזעזעות.
לדבריו, גם יהודי פולין, שעל פניהם חלפו רכבות המוות ממערב וממרכז אירופה, ובסביבת מגוריהם נכחדו המוני יהודים, סירבו להאמין בקיומם של מתקני השמדה ומשרפות ולכך שהילדים, הזקנים והחולים מושמדים ראשונה.
לאחר שעוכלו הידיעות פרסמה הנהלת הסוכנות ב-22 בנובמבר 1942 הודעה לפיה נתקבלו ידיעות "ממקורות מהימנים ומוסמכים" שהנאצים החלו במסע השמדה שיטתי של יהודי פולין, וב-30 בנובמבר וב-1 בדצמבר נערכו הפגנות ועצרות עם ברחבי הארץ, והעיתונים הופיעו כשעמודיהם הראשונים נתונים במסגרות שחורות.
יעקב קורץ החליט להעלות את עדותו על הכתב, ובשנת 1944 יצא לאור בהוצאת עם עובד ספרו "ספר עדות, רשימותיו של יהודי מוצל מן הגיהנום הנאצי בפולין", שבו העלה בפרטי פרטים את חוויותיו כעד ראייה לשואה ולהשמדה.
בעת פרסומו כבר הצטברו ראיות נוספות ומוצקות על דבר ההשמדה, והוא התקבל כעדות אמינה ממקור ראשון על דבר השואה.
זהו ככל הידוע הספר הראשון שהופיע בעברית בארץ ישראל אודות השואה, כעדות אישית פרי עטו של ניצול השואה.
בספר כונה לראשונה האסון כביר הממדים שפקד את העם היהודי בשם "שואה".
כן מופיע בו לראשונה הביטוי "רכבות המוות".
הספר היה החלוץ לאלפי הספרים והמחקרים שהופיעו לימים בישראל וברחבי העולם אודות השואה.
ספר צְפַנְיָה הוא הספר התשיעי באוסף ספרי הנבואות תרי עשר שבחלק הנביאים שבתנ"ך, ועל פי כותרתו הוא מורכב מנבואת צְפַנְיָה בֶּן-כּוּשִׁי (בן גדליה בן אמריה בן חזקיה), נביא לה' שפעל בממלכת יהודה בתקופת המלך יאשיהו בסוף המאה ה-7 לפני הספירה.
צפניה אינו מוזכר בתנ"ך מחוץ לכותרת ספר צפניה, ולכן קשה ללמוד דבר על אישיותו.
מנבואותיו נראה שהוא חי בירושלים, בירת יהודה.
ישנם פרשנים המשערים שהייחוס המפורט של צפניה, ארבעה דורות לפניו, שהוא תופעה נדירה בספרי הנביאים, מעיד על כך שסב סבו "חזקיה", אינו אלא חזקיהו שהיה מלך יהודה כמאה שנים לפני כן, ולכן טרח הכתוב למנות את הייחוס עד אליו.
על כך כתב רד"ק בפירושו: "יש אומרים כי 'חזקיה' זה - חזקיה מלך יהודה.
ואפשר, אלא שאין בזה ראיה".
שני נביאים אחרים שעל פי התנ"ך ניבאו בירושלים בתקופת המלך יאשיהו הם ירמיהו הנביא וחולדה הנביאה.
סביר להניח שגם נחום ניבא בתקופה זו.
השם צפניה הוא שם תאופורי מהשורש צ-פ-ן (שמשמעותו להניח דבר יקר במסתור לבל יאבד או ינזק) בתוספת מרכיב שם האלוהים.
השם צפניהו נמצא על גבי חותם מתקופת מלכי יהודה ובמכתבי יב.
ספר צפניה הוא ספר קצר, בן שלושה פרקים בלבד, המתאר את "יום ה'", שבו יוענשו אותם האנשים שאינם נאמנים לה'.
בנוסף ליהודה, יבוא חורבן על עמים נוספים, ובפרט: פלשת, עמון, מואב ואשור.
בסופו של דבר ה' ישיב את שבות יהודה וכל העמים יכירו בה'.
ככל הנראה מכוונת נבואה זו לעלייתה של האימפריה הכשדית (הבבלית), שעתידה להמיט הרס וחורבן על כל ממלכות האזור בעת כיבושה אותן.
ספר צפניה הוא התשיעי בקובץ התרי עשר.
לדברי ראב"ע, "בעבור היות צפניה בימי יאשיהו, שֹמוּהוּ תשיעי, כי האחרים (הבאים אחריו) היו אחרי גלות בבל".
בדומה לנבואותיהם של יונה ונחום, נבואות צפניה צופות את חורבן האימפריה האשורית ובירתה נינוה.
כמאה שנים קודם לצפניה, אימפריה זו החריבה את ממלכת ישראל והגלתה את תושביה, וכן היא החריבה את רוב ערי יהודה מלבד ירושלים.
בשנת 612 לפני הספירה אכן נפלה נינוה בידי חילות בבל ומדי.
הרעיון של "יום ה'" כיום הדין לחוטאים מופיע גם בנבואותיהם של עמוס, ישעיהו ויואל.
בדומה לנביאים אחרים בזמנו, כמיכה וישעיהו, התרעם צפניה במיוחד על עשירי הארץ.
חוקר הדתות רוברט רייט העלה בספרו "האבולוציה של האלוהים" תאוריה לפיה צפניה ונביאים אחרים התרעמו על אי-השוויון שרווח באותו הזמן בממלכת יהודה כתוצאה מהסחר בינה לבין המדינות הסובבות, וממנו נהנו במיוחד דווקא העשירים, בעוד שפשוטי העם נותרו בעוניים.
ביטויים בעברית שמקורם בספר צפניה
ספר עיון הוא ספר המשתמש להבעת דעה או כחומר עזר ללמידה, בכך הוא נבדל מסיפורת.
הספרות העיונית כוללת בתוכה ספרות מקצועית, ספרי לימוד, ספרי יעץ כגון לקסיקונים ואנציקלופדיות, ספרים מסוגת עזרה עצמית, וספרים על תיאוריות והגיגים של המחבר.
ספר עיון יכול לכלול נושאים רבים ושונים, כגון פיזיקה, פסיכולוגיה, פילוסופיה, רטוריקה, זוגיות, אמרגנות וביוגרפיה.
קהל היעד עבורו מיועד הספר, הוא הקובע את אופי הכתיבה והתוכן.
ספר עיון יכול להיות מיועד הן עבור האסכולה האקדמית והן עבור הציבור הכללי.
כתיבה אקדמית ומקצועית כרוכה במתן אסמכתאות רבות והפניה לביבליוגרפיות, דיאלקט מקצועי גבוה והיצמדות לעובדות יבשות.
לעומתה, כתיבה המיועדת עבור הקהל הרחב מופחתת בהערות והפניות, משתמשת בז'רגון עממי יותר, ומגוונת בדוגמאות קלסיות ואף מעט סיפורת.
הוצאות ספרים רבות מתמקדות בעיקר בספרות העיונית.
בישראל ניתן למנות את הוצאת מאגנס, הוצאת האקדמיה הישראלית למדעים, הוצאת שלם, רסלינג, ספרית אופקים של עם עובד והוצאות ספרים של אוניברסיטאות שונות (כמו אוניברסיטת תל אביב, האוניברסיטה העברית, אוניברסיטת חיפה, אוניברסיטת בר-אילן והאוניברסיטה הפתוחה).
הוצאות ספרים אחרות של ספרי עיון פונות אל הקהל הרחב יותר, וביניהן ידיעות ספרים של ידיעות אחרונות, הוצאת מטר, הוצאת אריה ניר והוצאת מודן.
לרוב הוצאות הספרים יש תחומים המועדפים עליהם.
ספרי עיון מועטים יוצאים תחת הוצאה עצמית, לרוב גם זאת במימון של קרן פרטית או כללית.
ספר עלי-ביי שרוואשידזה (საფარ-ალი-ბეი შერვაშიძე; נפטר ב-7 בפברואר 1821) הידוע גם בשמו הנוצרי גיורגי שרוואשידזה היה נסיך נסיכות אבחזיה משנת 1810 ועד לשנת 1821. הוא היה בנו הצעיר של קלש אחמד-ביי.
לאחר שאחיו אסלן ביי הרג את אביהם והשתלט על כס השלטון באבחזיה, נאלץ ספר-ביי להסתתר מפניו בסמגרלו תחת הגנתם של נסיגי מגרליה.
בעזרת אצילי מגרליה ניסה ספר-ביי, ללא הצלחה, לתפוס את השלטון באבחזיה.
בשנת 1809 ביקש שרוואשידזה מצארית האימפריה הרוסית, לקחת את אבחזיה תחת שליטתה, בתנאי שספר ביי יוכרז כשליטה החדש של הנסיכות.
לאחר הניצחון הרוסי המוחלט במלחמת רוסיה-טורקיה, גרשו הרוסים את הכוח העות'מאני ואת האבחזים הפרו-עות'מאנים מאבחזיה.
ב-17 בפברואר 1810 הכריז הצאר אלכסנדר הראשון על ספר-ביי כשליטה החדש של אבחזיה.
האנציקלופדיה הגאורגית-סובייטית (1983), כרך 10, עמ' 689
ספר עיר הגבירות היה תגובתה של קריסטין דה פיזאן ל"רומן הוורד" מאת ז'אן דה מאון .
דה פיזאן כופרת באמונותיו המיזוגיניות של מאון באמצעות יצירת עיר גבירות מטאפורית.
היא מגנה על נשים, בכללן, באמצעות איסוף סדרת נשים אשר נודעו במהלך דברי הימים.
נשים אלה משוכנות בעיר הגבירות, אשר אינה אלא ספרה של דה פיזאן.
בבנות זו את עירה, היא משתמשת בכל אישה נודעת כחומר בניין לא לכותלי העיר ולבתיה לבדם, אלא אף כחומר בניין להגנתה על זכויות האישה.
כל אישה הנוספת לעיר נוסכת יתר כוח בטיעונה של דה פיזאן, לפיו ביכולתן של נשים להוות משתתפות פעילות בחברה.
היא אף דוגלת בשוויון בין המינים בתחומי החינוך וההתנהגות הנאותה.
"ספר עיר הגבירות" הוא חלק מכתב יד גדול יותר של דה פיזאן, הידוע בשם "ספר המלכה".
דה פיזאן היא האישה הראשונה הידועה שהתפרנסה מכתיבה, דבר שנאלצה אליו לאחר שהתאלמנה בגיל 25 והייתה צריכה לפרנס את שלושת ילדיה.
היא הותירה אחריה גוף עבודות של עשרות טקסטים.
"ספר המלכה" הוא המפורסם מביניהם, ונכתב עבור המלכה איזבו מבוואריה, וקושט באיורים צבעוניים מרשימים.
כתב היד שמור כיום בספריה הבריטית, ונחשב לאחת העבודות הספרותיות החשובות מימי הביניים.
עיקר הספר הוא דו-שיח בין כריסטין לבין שלוש המידות הטובות (בהקבלה למידות הטובות מהנצרות), המגולמות בדמותן של שלוש נשים – תבונה, הגינות, וצדק, אשר מופיעות בחלומה של כריסטין, ומודיעות לה שהיא נבחרה על ידי האל לתקן את המעוות בתפישות לגבי נשים.
הן מורות לה לבנות עיר, בה ישכנו נשים ראויות מכל התקופות.
וכל אחת בתורה מסייעת לכריסטין בחלק ממשימתה, במהלכה הן מדברות על מגוון נושאים עקרוניים.
הדיון הוא פמיניסטי, ואחת אחת, המידות מפרקות את כל הדעות הקדומות המיזוגיניות של התקופה.
הן עושות זאת בדרך משל, עם סיפורים על "גבירות" – כאשר משמע המילה "אישה אצילה ברוחה", להבדיל מ"אצילה במעמדה" – לוחמות מן המסורת היוונית, הרומית, היהודית, והנוצרית, מושלות וחוקרות, ואחרות בעלות שם ועשייה, מפגניות ועד קדושות.
הנשים מהסיפורים מוזמנות לשכון בעיר, ולשמש נר לרגלי נשים אחרות, ולהגן עליהן.
הגבירה תבונה היא הראשונה לסייע לכריסטין בבניין העיר.
היא מסייעת בהנחת היסודות לעירה, ומשיבה לשאלותיה של כריסטין באשר למניע הגברים להשמצת נשים – ההבנה הזו היא בעצם משל ליסודות העיר.
היא אומרת לכריסטין "ליטול את התבונה [שלה] ולחפור עמוקות ליצירת מחפורת סביב [העיר] ...
[והמידה הטובה] תסייע לשאת את דליי האדמה על הכתפיים." "דליי האדמה" הללו הם עמדות כריסטין בנוגע להשמצה הגברית אותן זנחה.
בתחילה האמינה כריסטין כי על נשים להיות רעות מיסודן, כי היא: "יכלה, בקושי רב, למצוא עבודה בתחום המוסר מאת כל סופר העולה על הדעת, בה לא הוקדשו כל פרק או כל פסקה אשר הם להתקפת המין הנשי.
[לכן, היא] נאלצה לקבל את דעותיהם הבלתי אוהדות [של סופרים אלה] כלפי נשים, מאחר כי בלתי סביר היה כי גברים מלומדים כה רבים, אשר נדמה היה כי ניחנו בתבונה רבה וביכולת להעמיק בכל, ישקרו במקרים כה רבים." כריסטין איננה משתמשת בהגיון לגילוי איכויות הנשים.
היא מאמינה בכל אשר היא קוראת; זאת במקום לעסוק ברישום מכלול הישגי הנשים.
על מנת להחדיר הגיון בתפישתה, הגבירה תבונה מלמדת את כריסטין.
היא מסייעת לה לסלק את הבקורתיות בה נהגה בעצמה וכן את מחשבותיה השליליות בנוגע לכותבי העבר.
היא מעניקה לעצמה, לקוראים ולנשים בכללן סיבה להאמין כי לנשים תרומה בעלת חשיבות לחברה, וכי אינן רעות מיסודן.
בין הנשים שנכללות בחלק זה של הספר:
בחלקו השני של הספר, המידה הטובה הגינות מסייעת לכריסטין לבנות את הבתים, כדי למלא אותם בגבירות אמיצות בעלות שם.
בעת הבנייה, הגבירה הגינות מסברת אוזניה של כריסטין בסיפורי נשים פגניות, עבריות ונוצריות שהייתה להן מתת הנבואה, או הטהרה, או הדבקות למשפחותיהן.
הן דנות במוסד הנישואין, ובפרט על הטענות של גברים לגבי המידות הרעות שנשים מביאות לתוכו.
הגבירה הגינות מתקנת את ההשקפות המעוותות הללו, ומספרת על נשים שחיו בשלום ואהבה עם בני זוגן, וכופרת בטענות שנשים הן חסרות צניעות, בוגדניות, הפכפכות, ומרושעות מטבען דרך סיפוריה.
החלק הזה מסתיים בפנייה של כריסטין לנשים ומבקשת מהן להתפלל עבורה בזמן שהיא מסיימת את מלאכת הבנייה עם הגבירה הגינות.
בחלק השלישי, הגבירה צדק מצטרפת לכריסטין כדי לסייע "בגימורים", כולל לבחור מלכה לעיר הגבירות.
היא מספרת לכריסטין על הקדושות אשר זכו לתהילה בשל קורבנן.
בסיום חלק זה, כריסטין שוב פונה לכל הנשים, ומודיעה שבניית העיר הסתיימה, ומעודדת אותן להגן עליה וללכת אחר מלכתן, מרים הבתולה.
היא גם מזהירה את הנשים מפני שקרים ודיבה, ומפצירה בהן להיזהר מגברים שטובתן אינה בעינם.
מרים הבתולה, אחיותיה, ומרים המגדלית
מספר מרטיריות שנאלצו לראות את ילדיהן נהרגים: פליציה הקדושה, ג'וליטה הקדושה, בלנדינה הקדושה
הלני המלכה, ועוד נשים ששירתו את השליחים
בשיחות בין כריסטין לגבירות, הקוראים למדים מידע היסטורי ואחר אשר פחות ידוע - כמו שאת האלפבית הלטיני המציאה אישה.
הספר הוא ייחודי בכך שהוא לא רק מדבר על מעלות של נשים - אם כי זהו ערך מרכזי בספר, כל גבירה שמסופרת או מוזמנת לעיר היא בעלת מעלות שאמורות להוות דוגמה לנשים באשר הן - אלא גם מפרקת את הסקסיזם והמיזוגיניה, וחווה דעה על המקורות של גישות אלו.
בין הנושאים הנידונים בספר הם אונס כפשיעה, הזיקה של נשים לחינוך, וכשרונן בממשל.
נושאים שבהן דנות הגבירות כוללים:
אהבה: אל מול האשמות מצד גברים בספרות של התקופה שנשים הן שטחיות ונטולות יכולת לאהוב, קריסטין מסיקה מהדוגמאות הרבות של המידות הטובות שלנשים יש יכולת עילאית לאהוב, בין אם מדובר באהבת האל או אהבה כרעיה.
נאמנות: אותם סופרים טענו רבות שנשים הן נחותות מוסרית ושכלית, ולכן אין להן את אותה הנאמנות שיש לגברים.
קריסטין כופרת ברעיון זה, שוב בעזרת שלל דוגמאות מההיסטוריה ומהמיתולוגיה.
נישואים: קריסטין עונה לטוענים שאין נשים ראויות לבוא בברית הנישואין במעלותיהן הרבות של נשים כנשות חיל במסגרת המשפחתית.
גבריות: כדי לפרק את הגישות המיזוגיניות שהם החוט המקשר בספר, קריסטין מנתחת את הגברים שמחזיקים בדעות אלה, ומגיעה למגוון מסקנות לגביהם, כמו למשל על פי טענת המידות הטובות, שהמיזוגיניה העיקרית היא אשמת "גברים זקנים ואימפוטנטים" שמפיצים רעיונות רעילים מתוך תסכול.
בסופו של דבר, היא מסיקה שגברים ונשים כאחד מסוגלים לטוב או רוע, ואין בכך בסיס מגדרי.
נשיות: קריסטין מתחילה את הספר בהבעת סלידתה מהיותה אישה, כשהיא משוכנעת שנשים הן רעות מטבען, כפי שאף נלמד בכנסייה, לגבי החטא הקדמון של חווה.
הספר הוא בין היתר מין מסע על התודעה לגבי ערכן של נשים.
היא מדברת על שוויון זכויות בעיקר בצורה עקיפה, ועל העיר המדומיינת שלה כמפלט מגברים, שעליהן אין היא סומכת שהם באמת מסוגלים להתייחס אל נשים בכבוד.
דת: בחברה האובר-דתית של צרפת בימי הביניים, הדרך כמעט היחידה לשכנע ברעיונות היה לבסס אותם ברצונו של אלוהים, וקריסטין עושה זאת לכל אורך הספר, בין היתר בשימוש דמויות אהובות מן הדת כדוגמאות.
היא טוענת בין היתר שאלוהים אוהב נשים באותה מידה שהוא אוהב גברים, כבסיס לכך שעל גברים להתייחס יותר טוב לנשים.
כוח: חברתית ומשפטית, כל הכוח בתקופתה של דה פיזאן היה בידי גברים.
על אף שהיא סוגרת את ספרה באמירה לנשים לציית לבעליהן, מספר רב מאוד מתוך הסיפורים הם דווקא על נשים עצמאיות, וכך גם המסקנות של קריסטין והגבירות לגבי השכלה וריבונות גופנית, אשר מרמזים שהיא ביקשה לקדם עצמאות של נשים במידה גדולה יותר מאשר יכלה לכתוב באופן מוצהר.
הספר גם עוסק במספר נושאים פילוסופיים:
אמת ושקר: קריסטין לא רק כופרת במסקנותיהם של הסופרים שעוררו את התנגדותה, היא מתייחסת אל טענותיהם כשקריות, ומנסה לבודד כל טענה וטענה כדי לפרק אותה ולתקן תפישות מעוותות שהתפתחו בעטיה.
הרוחני והגשמי: נשים בימי הביניים חיו תחת מגוון הגבלות, לא רק בציפיות לגבי התנהגותן, שהייתה ממושטרת בכל היבטיה, אלא בגם באופן שהיו לעיתים קרובות הופכות לאובייקטים מיניים של גברים, ראו בהן לחליפין מקור להנאה ומקור לפיתוי.
הדבר עמד בבסיס לגיטימציה רחבה של אונס, שהאופי הפלילי שלו מדובר בחלק השני של הספר.
בחלק השלישי, מרחיבה קריסטין את היריעה, כשהיא והגבירות מדברות על קדושות מעונות, שלרוב גם חוו ביזוי ועינוי מיני כחלק מתלאותיהן.
אחרי שהנשים נשרפו, עונו, והוכו, על פי קריסטין, האונס שלהן נועד לפרק את הכבוד האחרון שהיה להן, את הקשר שלהן עם אלוהים.
כתיבה כאמצעי לניכוס מחדש: קריסטין באופן מכוון מכניסה את עצמה לתוך הספר, שנועד להיות שופר וזרקור וקריאה לא רק לכל הנשים, אלא גם לכל הגברים, ומיועד לשנות תפישות בחברה כולה.
היא לא רק מעצימה את עצמה באופן הזה, היא מבקשת להחזיר את הכבוד האבוד של בנות מגדרה.
האוניברסליות האנושית: קריסטין כותבת שהאל ברא את כל הנשמות ללא מגדר, וכך אין בעצם אף תכונה שהיא מהותית על פי חלוקה זו.
היא משתמשת בטענה זו כדי לקדם את הרעיון שנשים יכולות, וצריכות, ללמוד, ושיש להן היכולת להשתתף בממשל ובחברה האזרחית.