tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר התייבשות הנחל, נדד אליהו לעיר צרפת, שהייתה ממוקמת ליד העיר צידון.
בצרפת הוא פגש את האישה מצרפת, ומבקש ממנה לתת לו קצת מים, אך היא עונה לו שאין לה כלום.
אליהו מצווה אותה להכין עוגה קטנה, שיהיה לו ולה ולבנה לאכול, ולאחר מכן אומר לה שלאחר שתכין את העוגה, כד הקמח וצפחת השמן לא יגמרו לה, ומהם תכלכל אותו.
במהלך שהות אליהו אצל האישה הצרפית, נפטר בנה ממחלה קשה.
אליהו לוקח את בנה אל חדרו, ומשכיב אותו על מיטתו, שם הוא משתטח עליו שלוש פעמים ומתפלל לה'.
לאחר תפילתו, ה' מחייה את הילד.
בשנה השלישית לבצורת, ובעקבות הרעב החזק, אחאב יצא יחד עם עובדיהו, הממונה על ביתו, לחפש במעיינות ובנחלים חציר על מנת להאכיל את הבהמות.
הם חילקו ביניהם אזורי חיפוש והלכו כל אחד לאתר חציר בשטח שבאחריותו.
באותה עת ה' ציווה את אליהו ללכת להיפגש עם אחאב, כדי להתיר את הגזירה ולהמטיר גשם.
אליהו ניצב לפתע בדרכו של עובדיהו, ודרש ממנו לקרוא לאחאב להיפגש איתו.
עובדיהו, שהיה צדיק והחביא נביאים מפני איזבל, נבהל מהופעתו של אליהו וחשש שלאחר שילך לקרוא לאחאב אליהו יעלם ועליו ייגזר עונש מוות.
לאחר שאליהו נשבע לעובדיהו שיפגש עם אחאב באותו יום, עובדיהו מתרצה וקורא לאחאב.
בפגישה בין אליהו לאחאב נחשף הכעס שלהם אחד כלפי השני, ולאחר הוויכוח ביניהם, אליהו דורש מאחאב לקבץ את נביאי האשרה והבעל ואת כל ישראל, לכרמל:
אחאב נענה לדרישת אליהו והקהיל אל הר הכרמל את כל העם ואת הנביאים.
אמנם, מסתבר שאף על פי שאליהו דרש את נוכחותם של נביאי הבעל ונביאי האשרה, רק נביאי הבעל הגיעו למעמד.
את המעמד פתח אליהו בתוכחה לעם שמאמין בה' ועם זאת עובד עבודה זרה: .
לאחר שתיקת העם, מציע אליהו מעין 'תחרות' הקרבת קרבן בינו לבין נביאי הבעל - מי יצליח לגרום לא-להים להוריד אש מהשמים שתאכל את הקרבן.
אליהו נתן ל-450 נביאי הבעל קדימות בבחירת הקרבן וזמן רב מהבוקר עד המנחה, אך הם לא הצליחו לגרום לאש לרדת מהשמים.
אליהו כינס את העם סביב קרבנו, יצק עליו וסביבו כמות גדולה של מים.
אליהו ניגש והתפלל לה' שיוריד אש על קרבנו: .
לאחר תפילתו של אליהו נפלה אש ואכלה את הקרבן יחד עם העצים, המזבח, העפר והמים.
כל העם שראו את הנס נפלו על פניהם וקראו: .
אליהו מצווה את העם, והוא רודף אחרי נביאי הבעל ותופס אותם, ואליהו שוחט אותם בנחל קישון.
לאחר מכן מבשר אליהו לאחאב כי נגמרה הבצורת וצפוי לרדת גשם: .
לאחר סיום המעמד עלה אליהו לראש הכרמל, והניח פניו בין ברכיו.
הוא ביקש מנערו שבע פעמים ללכת להסתכל לכיוון הים ולראות אם יש ענן באופק.
לבסוף, הגיע הבשורה על ענן קטן, שהפך במהרה לסערה, ובכך נגמרה הבצורת:
בקיץ 2022, חלקים ביבשת אירופה החלו לחוות תנאים של בצורת, אשר החמירו בעקבות גלי חום.
ב-9 באוגוסט, חוקר בכיר בנציבות האירופית ציין כי נראה שזו השנה הגרועה ביותר באירופה מזה 500 שנה.
חלקים מסוימים בצרפת חוו בצורת.
שני שלישים מהמדינה נמצאים בכוננות למשבר.
לפי הדיווחים, המצב נגרם בשל גלי החום ההיסטוריים אשר פקדו את המדינה.
יולי היה החודש היבש ביותר בצרפת מזה 60 שנה.
עד חודש אוגוסט, אזלו מי השתייה ב-100 כפרים.
השימוש במים הוגבל כמעט בכל מחוזות צרפת.
אליזבת בורן, ראשת ממשלת צרפת, כינתה את המצב "הבצורת הקשה ביותר בהיסטוריה".
ב-5 באוגוסט היא הודיעה על הקמת יחידת משברים בין-משרדית.
קציר התירס הלאומי צפוי להיות נמוך ב-18.5% ביחס לשנת 2021. מחסור בחלב צפוי להתרחש בהמשך.
עם זאת, חוות המלח הרוויחו מהטמפרטורות החמות.
מפלס המים של נהר הריין ירד עד כדי כך שהספנות באזור הושפעה.
מצב חירום הוכרז במדינה ביולי 2022. הבצורת נחשבה לגורם למותן של עשרות פרות.
מפלס המים נהר הפו ירד והנהר הצטמצם והתייבש בחלק מגדותיו.
ביולי 2022 הוכרזו הגבלות מים ברומניה, כהכנה לבצורת.
חצי האי האיברי חווה בצורת.
מחסור במים הפך נפוץ בספרד, ולכן החל קיצוב בכמויות המים.
גם פורטוגל הכריזה על משבר בצורת.
יולי 2022 היה חודש יולי היבש ביותר באנגליה מאז 1935. לפי סקיי ניוז, באחד מכל שבעה מחוזות במדינה, זה היה יולי היבש ביותר מאז תחילת הרישומים ב-1836. כתוצאה מכך, הוחל איסור על שימוש בצינורות השקיה בחלקים מסוימים של דרום-מזרח אנגליה.
שדות ואדמות בור במדינה התייבשו.
ב-12 באוגוסט נכנס לתוקף איסור צנרת על ידי ספק מי השתייה South East Water.
תנאים דמויי-בצורת השפיעו גם על דרום-מערב אנגליה.
ב-12 באוגוסט, הוכרזה בצורת בשמונה מתוך 14 אזורי המשרד לאיכות הסביבה: דבון וקורנוול, סולנט וסאות' דאונס, קנט ודרום לונדון, הרטס וצפון לונדון, מזרח אנגליה, תמזה, לינקולנשייר ונורת'האמפטונשייר, וכן מזרח המידלנדס.
על פי דיווחים, אספקת החשמל נמצאת בסיכון.
רמות המים במאגרים נמצאות בשפל של 25 שנה.
ב-15 באוגוסט הוחל איסור על שימוש בצינורות השקיה במחוז קורנוול, לראשונה מזה 26 שנים.
הבפיליה הוא מונח שנוי במחלוקת המתאר משיכה מינית למתבגרים בטווח גילאי 11–14, שנמצאים בשלב 2 עד 3 של ההתפתחות הגופנית לפי דירוג טאנר.
היא שונה מפדופיליה (משיכה מינית עיקרית או בלעדית בילדים) ואבופיליה (משיכה מינית עיקרית במתבגרים בגילאי 15–19).
למרות שבממוצע בנות מתחילות את תהליך הבשלות המינית בגיל 10 או 11, ובנים בגיל 11 או 12, ה-DSM-5 מגביל את האבחנה של פדופיליה לגיל 13. חלקית בגלל שגיל ההתבגרות משתנה, קיימת חפיפה מסוימת בין הגדרות שונות של כרונופיליה.
ההצעה להכניס 'הפרעה הבפילית' ל-DSM-5 הוצעה על ידי ריי בלנשרד במחקר משנת 2009, שהציע כי ניתן להבחין ולסווג עברייני מין לפדופילים, והבפילים על סמך פאלומטריה - מדידת תגובות זקפה שקשורות לגירוי מיני, המשתנות בהתאם לגיל הקורבן ולמינו.
ההצעה ספגה ביקורת אקדמית משמעותית ועל פי רוב היא אינה נחשבת פאראפיליה או הפרעה נפשית.
הבצורת הוא סרט מותחן ומסתורין אוסטרלי משנת 2020 בבימויו של רוברט קונולי, המבוסס על ספרה באותו שם של ג'יין הארפר משנת 2016. בסרט מככבים אריק באנה, ג'נבייב או'ריילי, קיר או'דונל וג'ון פולסון.
הסרט הוקרן לראשונה במלבורן בדצמבר 2020 וזכה לביקורות חיוביות מהמבקרים.
הסרט זכה בקטגוריית הצילום הטוב ביותר והתסריט המעובד הטוב ביותר בפרסי האקדמיה האוסטרלית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה.
הסרט הופץ על ידי בארצות הברית במאי 2021.
ב־2022 החלה הפקת סרט המשך, המבוסס על ספר ההמשך של הארפר, "כח הטבע".
סוכן המשטרה הפדרלית אהרון פאלק חוזר לעיר הולדתו קיורה שבמדינת ויקטוריה כדי להשתתף בהלווייתו של חבר ילדותו לוק הדלר, שלכאורה הרג את אשתו קארן ובנם בילי לפני שנטל את חייו.
רק בתם התינוקת, שרלוט, ניצלה.
הוריו של לוק מבקשים מפאלק להישאר ולחקור את הפשע והוא מסכים באי רצון.
בפלאשבקים נחשף כי פאלק עזב את העיר עשרים שנה קודם לכן כדי להימלט מהטרדות כאשר היה חשוד במותה של חברתו אלי.
עם שובו הוא מוצא שרבים מאנשי העיר עדיין כועסים עליו ובמיוחד אביה של אלי מאל ובן דודה גרנט שממתגים אותו כשקרן ורוצח.
בעזרת הסמל המקומי של העיר גרג ראקו, פאלק מתחיל לבדוק את האירועים סביב מותו של לוק.
הם מגלים כי תרמילי הרובה ששימשו בפשע היו של רובה רמינגטון, ואילו לוק החזיק בבעלותו רק רובים מתוצרת חברת ווינצ'סטר ריפיטינג ארמס קומפני.
פאלק מראיין גם את סקוט ויטלם, מנהל בית הספר המקומי והבוס של קארן, שמסביר שלמרות שלקארן ולוק היו קצת בעיות כספיות, נראה כי לא היו להם בעיות חמורות.
כאשר פאלק מגלה את המילה 'גרנט?' בכתב יד על גב קבלת ספר ספרייה, הוא חושד שגרנט רוצה לרכוש את החווה המשפחתית של הדלר מכיוון שהוריו של לוק אינם יכולים לנהל אותה בעצמם.
פאלק מבקר את גרצ'ן, חברת ילדות נוספת ועמיתתו לעבודה של קארן שאומרת לו שהיו בקשות שנמצאו בשולחן העבודה של קארן למימון בית הספר.
בעודו מזכיר את אלבום התמונות הישן, פאלק רואה תמונה של לוק מחזיק את בנה של גרצ'ן.
הוא שואל אותה על כך שלוק עשוי להיות האב; גרצ'ן מכחישה זאת, אך בעקיפין מאשרת כי הם ניהלו רומן.
פאלק שואל את גרצ'ן אם היא אחראית לרציחות והיא אומרת לו לעזוב.
למחרת בבוקר, פאלק גונב כמה מבקשות המימון ומבין שקארן כתבה 'גרנט?' בהתייחס למענק (GRANT, מענק באנגלית).
אהרון מגלה שוויטלם מעל בכספי בית הספר ורצח את קארן ומשפחתה כדי לכסות על פשעו.
פאלק וראקו הולכים לחקור את ויטלם בבית הספר, רק כדי לגלות שהוא ברח אל השיח עם מכל דלק ומצית.
כשהם מחפשים את ביתו, הם מוצאים את קליעי הציד התואמים את התרמילים ששימשו ברצח.
כאשר הם דוחקים אותו, ויטלם מודה בהתמכרותו להימורים, גניבת כסף מבית הספר כדי לשלם את חובותיו ורצח משפחת הדלר כדי לחפות על הונאתו.
לאחר מכן הוא מטפטף את עצמו בנזין ומצית את עצמו.
פאלק וראקו מתמודדים איתו על האדמה ומכילים את האש.
ויטלם וראקו נשרפים קשה ומאושפזים, אם כי הפציעות של פאלק אינן חמורות.
החקירה נסגרת עם הווידוי של ויטלם, והוריו של לוק מודים לפאלק על שהוכיח את חפותו של לוק.
לפני שעזב את העיר, פאלק נפגש עם גרצ'ן ומתנצל על כך שהאשים אותה; היא סולחת לו.
היא מגלה שהיא תמיד הייתה מאוהבת בלוק אבל שהוא בחר בקארן.
פאלק מבקר באזור הסלעי שהוא ואלי נהגו לעיתים קרובות לבקר בו; הוא מוצא את התרמיל הישן שלה, המכיל יומן ובו היא כתבה שהיא מתכוונת לברוח מכיוון שאביה התעלל בה פיזית ומינית.
הוא גם התעלל באופן דומה באמה שגרמה לה לנטוש את המשפחה.
פלאשבק מגלה שכשאביה גילה שהיא עוזבת, הוא רדף אחריה והטביע אותה בזעם.
פאלק נפרד מאלי ואז חוזר לעיר עם התרמיל כראיה לטיהור שמו לאורך אפיק הנהר, שכעת הוא יבש לחלוטין.
אריק באנה - אהרון פאלק
ג'ו קלוסק - אהרון פאלק הצעיר
קלוד סקוט-מיטשל - גרצ'ן הצעירה
קיר או'דונל - גרג ראקו
ג'ון פולסון - סקוט ויטלם
בייב בטנקור - אלנור דיקון
מראים דינגל-וול - לוק הדלר
סם קורלט - לוק הדלר הצעיר
ברוס ספנס - גרי הדלר
ג'וליה בלייק - בארב הדלר
מתיו נייבל - גרנט דאו
ויליאם זאפה - מל דיקון
ג'יימס פרצ'וויל - ג'יימי סאליבן
בנוסף, ג'יין הארפר הופיעה בהופעת קמע.
הברה היא יחידה פונולוגית, המאגדת הגאים, לפי מידת הסונוריות שלהם.
ההברות הן היחידות המרכיבות מילים.
מילה יכולה להיות מורכבת מהברה בודדת או ממספר הברות.
כל הברה מכילה גרעין אחד בלבד שהוא החלק בעל הסונוריות הגבוהה ביותר.
בשפות רבות הגרעין חייב להיות תנועה, אך יש שפות, שבהן גרעין ההברה יכול להיות גם עיצור הברתי.
מלבד גרעין, יכולות הברות לכלול גם "ראש" (Onset) – עיצור או מספר עיצורים הנמצאים לפני הגרעין, ו"זנב" (Coda) – עיצור או מספר עיצורים הנמצאים לאחר הגרעין.
הסימנים המוסכמים בתחום הפונולוגיה לתיאור מבנה ההברה הם (הרישום משמאל לימין):
C – לסימון כללי של עיצור
V – לסימון כללי של תנועה
CV, CVC וכו' – לסימון מבנה של הברות.
לדוגמה, את ההברה הבודדת במילה בָּא [ba], נסמן כ-CV, כי היא מתחילה בעיצור ונגמרת בתנועה.
באותו אופן, את ההברה הבודדת במילה תֵּן [ten], נסמן כ-CVC, דהיינו, עיצור, תנועה, עיצור
(נקודה) – סימן מפריד בין הברות.
לדוגמה, את ההברות במילה בָּאתֶן [baten], נסמן כ-CV.CVC
ניתן לחלק הברות למספר סוגים לפי קריטריונים שונים, כגון קיום / אי-קיום "זנב" הברה ומספר העיצורים ב"זנב":
הברה פתוחה: הברה המסתיימת בתנועה, הברה ללא "זנב".
הברה פתוחה היא גם תמיד הברה קלה (ייתכן עיצור לפני התנועה, שאינו משפיע על הכובד).
המילה שָׁתָה מורכבת משתי הברות פתוחות וקלות, המסתיימות בתנועה: ʃa.ta
הברה סגורה: הברה המסתיימת בעיצור או במספר עיצורים:
הברה כבדה: הברה עם "זנב" בן עיצור אחד.
המילה שׁוּק היא מילה חד-הברתית, המורכבת מהברה אחת סגורה וכבדה, שראשה העיצור ʃ, גרעינה התנועה u וזנבה העיצור k.
הברה סופר-כבדה: הברה עם "זנב" בן יותר מעיצור אחד (Complex Coda).
ההברה השנייה במילה יָשַׁנְתְּ היא הברה סופר-כבדה המורכבת משני עיצורים: ja.ʃant.
– של תנועה אחת בלבד.
– של עיצור נזיל אחד בלבד.
הברה המורכבת מעיצור אחד בנוסף לגרעין:
הברה המורכבת משני עיצורים בנוסף לגרעין:
שני עיצורים הנמצאים לפני הגרעין.
הברה המורכבת משלושה עיצורים בנוסף לגרעין:
שלושה עיצורים הנמצאים לפני הגרעין.
כל עיצור נמצא מצדו האחר של הגרעין.
שני עיצורים הנמצאים לאחר הגרעין.
שני עיצורים נמצאים לפני הגרעין ואחד אחריו.
שני עיצורים נמצאים לאחר הגרעין ואחד לפניו.
שלושה עיצורים הנמצאים לאחר הגרעין.
הברה המורכבת מארבעה עיצורים בנוסף לגרעין:
שלושה עיצורים נמצאים לפני הגרעין ואחד אחריו.
שלושה עיצורים נמצאים לאחר הגרעין ואחד לפניו.
כל שני עיצורים נמצאים מצדו האחר של הגרעין.
הברה המורכבת מחמישה עיצורים בנוסף לגרעין:
שלושה עיצורים נמצאים לפני הגרעין ושניים אחריו.
להברות יש מבנה מקטעי פנימי המורכב מ:
תחילת ההברה (לא חובה) (באנגלית Onset)
יחידת חריזה (באנגלית Rime) (חובה) המורכבת מגרעין וזנב ההברה
לפי סולם המסומננות, ההברה המסומננת ביותר היא הברה עם ראש וגרעין וללא זנב (CV) לפיכך, בכל השפות נמצא הברה פתוחה, אבל יש שפות שאוסרות על קיום הברה סגורה (CVC).
רמת הסונוריות המותרת בזנב ההברה משתנה משפה לשפה, לדוגמה, את המילה המושאלת מאנגלית, "פופקורן", רוב דוברי העברית יבטאו כמילה בת שלוש הברות "פופ-קו-רֶן", ולא כמילה בת שתי הברות "פופ-קורְן", מפני שזנב-הברה עם רמת סונוריות גבוהה כל כך אינו אפשרי בעברית, ואילו רוב דוברי האנגלית יבטאו אותה, כמילה בת שתי הברות.
הברווזון המכוער (בדנית: Den grimme ælling) היא יצירה ספרותית על ידי הסופר הדני הנס כריסטיאן אנדרסן, אשר פורסמה לראשונה ב-11 בנובמבר 1843.
הסיפור עוסק בברווזון השונה מאחיו הברווזונים, מגושם, מכוער, דוחה, ועל כן נלעג ונרדך על ידי אחיו וחיות החווה.
הסיפור מתאר את התמודדויותיו השונות עד לסוף הטוב, שבו הוא מגלה שלמעשה אינו ברווז אלא ברבור יפה תואר.
יש הסוברים כי הסיפור מבוסס על חייו הקשים של היוצר עצמו, אנדרסן, אשר בתחילת דרכו נרדף והושפל עד שהפך לסופר מפורסם.
הערה: מכיוון שמדובר בסיפור פופולרי, נפוצו גרסאות רבות ושונות.
ההתחלה מספרת על אמא ברווזה שדוגרת על ארבע ביצים.
כשהביצים בוקעות יוצאים מהם שלושה אפרוחים יפים ואפרוח אחד מכוער.
לפי חלק מהגרסאות, הביצה הרביעית שממנה בקע האפרוח המכוער מתעכבת מעט, אבל אמא ברווזה מסרבת לנטוש אותה וממשיכה לדגור עליה.
כמו כן, חלק מהגרסאות טוענות שבשלב זה ישנה מריבה קלה בין אמא ברווזה לאביהם של הברווזים כאשר לא ברור איך בקע ברווזון כזה שונה.
כשהברווזון גדל, כל החיות בחווה צוחקות עליו ואפילו אחיו לועגים לו, אך יש גרסה שבה אמו מגינה עליו.
הוא בורח מהחווה ונודד עד שהוא מגיע אל ביתה של אישה זקנה ובודדה הגרה עם חתול ותרנגולת.
אומנם האישה מאכילה אותו ושמחה לארח אותו בביתה, אך החתול והתרנגולות מציקים לו ללא הרף.
לבסוף הוא עוזב גם את בית האישה.
החורף מגיע וקר לברווזון והוא נודד לבדו כל החורף.
עם בוא האביב הוא מגיע לאגם ורואה להקת ברבורים מרהיבים.
מתוך ייאוש אך גם כמיהה, הוא מתקרב אליהם, מצפה להידחות שוב, אך חושב כי עדיף לו למות על ידם מאשר להמשיך את חייו מלאי הצער.
להפתעתו, הברבורים מקבלים אותו כאחד משלהם.
כאשר הוא מביט בבואתו במים, הוא מגלה כי הפך בעצמו לברבור יפהפה.
לפי גרסה אחת הברבורים עפים והוא מצטרף אליהם, לפי גרסה אחרת הם שטים באגם ושני ילדים רואים אותם ומכריזים שהוא הברבור היפה מכולם ולפי גרסה שלישית הוא חוזר לחווה יחד עם קבוצת הברבורים ואחיו לא מזהים אותו ונדהמים לגלות איך התייפה.
הסיפור מסתיים בהבנתו כי לא היה מכוער כלל, אלא פשוט שייך למקום אחר, ושערכו האמיתי התגלה רק לאחר תהליך של סבל, צמיחה והבשלה.
הברווזון המכוער הפך לסמל תרבותי לאדם שאינו מתאים לחברה, לאדם שונה משאר האנשים סביבו.
אף על פי שנכתב כסיפור ילדים, מכוונת היצירה גם לקהל המבוגרים תוך אמירה חזקה על החברה האנושית ויחסה לחריגים.
היצירה, נחשבת כאחת מיצירות המופת של אנדרסן.
הברווזון המכוער נתקבל בעולם באהדה רבה והוא אחד הספרים האהובים בקרב ילדי העולם.
הברווזון המכוער העלה דיונים רבים בקרב הספרות על השונה מאיתנו ומשמש לחינוך ילדים קטנים לקבל את השונה.
תרגום איור וקליגרפיה: טוביה (טדי) הדני, 1944, יצא לדפוס על ידי קיבוץ גבעת ברנר 1981
תרגום: מלכה פישקין, איור: א.
תרגום: שלמה סקולסקי, איור: איזה, עמיחי, 1953.
תרגום: ימימה טשרנוביץ, אגדות אנדרסן מסֻפרות על-ידי ש.[ירלי] גולדן, ציורים: מרג'ה, מסדה, 1958.
תרגום: יצחק לבנון, אריה, 1969.
תרגום: ענבה קנטור, איור: ננס ואן לאואן, מ.
תרגום: עדנה פלג, איור: כריסטינה קדמון, כנרת, 1985.
תרגום: יוסי בכר, איור: גדי מירטנבאום, טוביה קורץ, ישרא-תו (קרא ושמע), 1985.
תרגום: שלמה טנאי, יבנה, שנות ה-90.
תרגום: ארנונה גדות, ענבל, 1996.
תרגום: בינה אופק, עופרים, 1996.
תרגום: סמדר שרגא, איור: אירנה זינגרמן, דני ספרים, 2003.
היצירה זכתה לעיבודים רבים, אחד העיבודים המוכרים הוא הסרט האחרון של וולט דיסני שזכה להצלחה גדולה.
לאגדת הברווזון המכוער נעשו גם עיבודים מוזיקליים רבים.
ב-1914 הלחין המלחין סרגיי פרוקופייב יצירה לקול ולפסנתר המבוססת על עיבודה של נינה מצ'רסקיה ובשנת 1932 הוא התאים את היצירה לקול ולתזמורת.
בשנת 2000 עלה בתיאטרון הבימה המחזמר "הברווזון המכוער" בו שיחקו אמיר פיי גוטמן בתפקיד הראשי, רמה מסינגר בתפקיד אימו, אסף אשתר בתפקיד אביו, איציק בן מלך, אורנה רוטברג ועוד.
את המחזמר ביים סטיבן דקסטר ותרגם דורי פרנס.
גרסה מקורית נוספת עלתה בישראל גם בשנת 2012 בהפקת התיאטרון שלנו.
בקיץ 2017 עלתה הפקה נוספת בהשתתפות מיכל ינאי כמספרת, עונג אפרון כברווזון, מיקי קם כאמא ברווזה, אדריאנו חאובל בתור החתול, תימור כהן כברבורית ותום אנטופולסקי בתור התרנגולת.
ב-2009 תיאטרון הבלט של ברדנטון, פלורידה הציג גרסת בלט לסיפור.
דני קיי שר על "הברווזון המכוער" בסרט הנס כריסטיאן אנדרסן (1952).
הסיפור הוצג באחד מפרקי סדרת האנימציה הדנית אגדות אנדרסן ששודרה בישראל בשנת 2005.
בשנת 2006 יצאה סדרת טלוויזיה המבוססת על הסיפור - "הברווזון המכוער ואני" והיא משודרת בערוץ ג'וניור.
הפוקימון "דקלט" מבוסס על אגדת הברווזון המכוער שכן הוא מתפתח לפוקימון הברבור "סוואנה".
בסדרה "שנות השמונים" מקריא מורדי (שלומי קוריאט) את הסיפור של הברווזון המכוער לילדים במועדון הילדים שבמלון בטבריה.
הברווז הוא דמות בדיונית שיצר המאייר דודו גבע בספריו, בטורי הקומיקס ובמדורי העיתונות שלו.
עם השנים ואהדה שזכה לה, הפכה דמותו של הברווז לסמל המפורסם ביותר של עבודתו ופועלו של גבע ואף, יש שיגידו, למעין אלטר אגו שלו.
הברווז הופיע לראשונה במסגרת עבודתו של גבע במקומון הירושלמי "כל העיר", ולאחר מכן בספרו של גבע "דרדר במדבר" (1983).
רק בשנת 1984, עם תחילת עבודתו של גבע - אמן קומיקס הידוע אז מעבודתו המשותפת עם קובי ניב במקומונים "העיר" ("יוסף ואחיו") ו"כל העיר" ("אהלן וסהלן") ובסדרת ספרי "מגוחך" (1981-1983) - בעיתון "חדשות", קיבל הברווז את מלוא תשומת הלב.
ב"חדשות" מונה גבע לאייר את הקריקטורה היומית, הפותחת את העיתון, אך במקום איור הקריקטורה המוכרת העוסקת בענייני אקטואליה, החליט גבע להמירה לריבוע קומיקס בשם "שירת הברווז" - איור פשוט, לרוב במבנה קבוע, שאינו עוסק כלל בענייני השעה הבוערים.
הברווז, הדמות הבולטת, המואנשת והכמעט-יחידה במדור הקומיקס, תואר במספר סיטואציות, לרוב מורבידיות: בכלוב עם אריה, עם אסופת ברווזים בדרך לשחיטה, אצל הקצב ולבסוף אף בביתה של האם המבשלת.
כל יום בשבוע תוארה אחת מהסיטואציות בשילוב מפנה מסוים, הן בבועות הדיבור של הדמויות והן במבנה ובסדר הדמויות.
הברווז התקבל מיד על ידי קוראי העיתון בכלל (ועל ידי אוהבי דודו גבע בפרט), ומידית הפך לסמל הבולט ביותר לאישיותו ולעבודתו של גבע.
ב-1986 הופיע הברווז בגיליון יום העצמאות המיוחד של העיתון, כאשר הוא יושב במקומו של נשיא המדינה.
ההשוואה המיידית, שנעשתה על ידי אוהבי דודו גבע, נעשתה בין דמותו הידועה "יוסף" ובין הברווז העדכני: עוד השוואה שנוצרה לאורך השנים היא בין גבע עצמו לברווז:
בעיתון במחנה, עיתון חיילי צה"ל, הופיעו בשנות ה-80 פרסם גבע מדי שבוע איורים דומים לאלה של "שירת הברווז" בשם "רב"ט דני".
האיורים עסקו בנושאים מחיי היום-יום של חיילי צה"ל, כגון טירונות, תספורת ואימונים.
בניגוד ליוסף, הברווז כיכב כדמותו הראשית של גבע בשנות ה-90 של המאה ה-20, וזאת למרות הצהרתו בעיתון "מעריב": "אני מעביר את הברווז להקפאה עמוקה".
בשנת 1992, לאחר תחקיר של שלוש שנים, שבהן חקר על ברווזים מקטעי עיתונות, ספרים וראיונות, הוציא גבע את הספר "הברווז", וזאת לדבריו כדי "לחתום את תקופת הברווזים בחיי".
הספר כלל קטעי עיתונות שונים, קטעים כתובים, סיפורי קומיקס ארוכים ואיורים קצרים (אסופות של מדורי "שירת הברווז" מעיתון "חדשות").
בשנת 2002 חזר הברווז לתודעת קוראי "הארץ" במדור "שתיקת הברווז" שנערך, אויר ונכתב על ידי גבע במקומון התל אביבי "העיר", ולאחר מכן גם במסגרת ספר הנושא את אותו השם (2005).
במדור הנוכחי קיבל הברווז הופעה שונה מקודמתו, האופטימיות שאפיינה אותו נעלמה כליל וזאת התחלפה בדמותו של תל אביבי מריר ולא-יוצלח.
לא רק הצלחה הביא הברווז לגבע, אלא גם סכסוכים וקשיים.
בינואר 1992, עם הוצאת ספרו "הברווז", תבעה חברת "וולט דיסני" את גבע על שימוש בדמותו של דונלד דאק ללא רשותם, כאקט של הפרת זכויות יוצרים.
בספר, מופיעה דמותו של דונלד דאק בסיפור "מובי דאק" בעת קיום יחסי מין עם שתי תרנגולות.
לטענת "דיסני", הדבר פוגע בערכי המשפחה אותם מייצגת החברה.
גבע הפסיד במשפט, חויב בהוצאות של 10,000 שקלים והוכרח לפרסם את הספר ללא דונלד דאק.
עוד סכסוך שנוצר בגלל הברווז היה כשגבע התארח בתוכנית הטלוויזיה של מרב מיכאלי, "שישי חי".
כשניסו השניים לבשל ברווז, שיצא לבסוף שרוף, אמר גבע "יש לשלוח את הברווז הצלוי ליד ושם".
אמירה זו גררה תלונות רבות והנהלת "שידורי קשת" החליטה שלא תארח את גבע יותר במסגרת שידוריה.
אולם, לאחר מותו המפתיע של גבע בפברואר 2005, שידרה "קשת" את ראיונו האחרון של גבע.
רוב אמצעי התקשורת שהתייחסו למותו ורוב ההספדים, נכתבו תחת הכותרת "מותו של הברווז".
ב-15 באפריל 2008 יזמה משפחתו של גבע לצד שותפים לעשייה, כגון יובל כספי, עידו שמי ועופרה רודנר, את פרויקט הברווז על גג בית עיריית תל אביב-יפו, באישורה ותמיכתה של העירייה.
הדמות, העשויה מבד בלון, וגובהו עשרה מטרים, הוצבה על פינת גג הבניין.
את הרעיון להצבת הברווז על גג העירייה הגה גבע עוד בשנת 2003, יחד עם קבוצת "מדינת תל אביב" , כאקט של הפיכת העיר למלאת שמחת חיים ורוח אמנות חופשית, שמתעלה על הממסד.
הצבת הדמות מהווה את פתיחת חגיגות המאה לעיר תל אביב.
משכנו העתידי הקבוע של בלון הברווז הוא מוזיאון הקריקטורה והקומיקס בחולון.
ב-16 באפריל התקיים אירוע לכבוד הצבת הברווז על גג העירייה, בהנחיית אורי גוטליב, ובהשתתפות קורין אלאל, "ג'ירפות", חמי רודנר, "מרסדס בנד", שלומי שבן, "דפנה והעוגיות", נעם רותם, מארינה מקסימיליאן בלומין, טל פרידמן ולהקת "הקריות" ו"הדג נחש".
בחודש ספטמבר 2008 העניק ראש העיר רון חולדאי לברווז תואר "אזרח כבוד של העיר תל אביב-יפו" בטקס שנערך בלשכתו.
בטקס בו נכחו בני משפחת גבע השתתפה גם בובה מתנפחת מוקטנת של הברווז, דומה לזו שהוצבה על גג העירייה, והעירייה הנפיקה עבורה באופן מיוחד תעודת תושב רשמית.
ב-17 בספטמבר 2009 הוצב פסל רשמי של דמות הברווז בכיכר מסריק בתל אביב, ומתחתיו הכיתוב "תמיד אופטימי" .
הבר בפולי ברז'ר (Un bar aux Folies Bergère) הוא ציור של הצייר הצרפתי הנודע אדואר מאנה, משנת 1882. זהו ציור שמן על בד בגודל 97X130 ס"מ.
פולי ברז'ר הוא שמו של מועדון פריזאי שטיפח את מופעי ה"וראייטי", ולעיתים קרובות השתתפו פרוצות בנשפים שנערכו בו.
כשמבקר האומנות הצרפתי פול אלקסיס כתב על יצירתו הגדולה האחרונה של מאנה, "הבר בפולי ברז'ר", הוא תיאר את המוזגת כ"עומדת מאחורי הבר, נערה יפהפייה, חיה באמת, מודרנית באמת".
מאנה, שהיה איש הכרך המובהק עד סוף חייו, יצר מחדש את העולם האופנתי שהכיר ואהב עם כל זוהרו ועל כל חסרונותיו.
את "הבר בפולי ברז'ר" צייר מאנה שנה לפני מותו, כשכבר היה חולה אנוש וידע שימיו האחרונים מתקרבים.
אפשר לחוש בעצבות אחרית הימים המסתתרת תחת הבעתה המשועממת של המוזגת, סוּזון שמה.
אף כי היא מוקפת באור החשמל העליז (סממן חדש ומודרני), היא מרוחקת ודעתה מוסחת.
באורח אופייני ליצירות של מאנה, העליצות של חיי הלילה הסואנים של פריז מאוזנת בתחושת ניכור פרטית.
יש הקושרים את צנצנת הפרחים על הבר למצבו הבריאותי של מאנה והוא מייצג את סוף חייו מפני שהוא לא מבהיק ויש בו הרבה פחות ירידה לפרטים.
מאנה "הואשם" בסטייה מחוקי הפרספקטיבה של האקדמיה, היות שניתן לראות את השתקפותו של הלקוח המשוחח עם המוזגת אבל לא את גופו, כפי שהיה צפוי לראות בהתחשב במקומו בהשתקפות.
מי שמגנה את מאנה בשל כך אינו מבין את כוונתו האמיתית: אנחנו, הצופים, מצוירים בעמדתו של הלקוח ולכן אנחנו תופסים את מקומו ובכך לוקחים חלק מסוים ביצירה.
כל הציור, פרט לדמות המוצקה של סוזון, המוזגת, ומהבר עמוס המשקאות, הוא השתקפויות בלבד.
מריחות של צבע כחול-אפור מונוכרומטי כמעט, שהונחו על משטח הבד, מעוררות את תחושת האווירה רוויית העשן ומתארות את פני המראה השטוחים.
בתוך מהומת הקהל הצפוף ניתן לגלות דיוקן זעיר ומדליוני של ידידיו של מאנה (מרי לורן וז'ין דמארסי).
מפתיע לגלות כי בפינה העליונה, מעל זוהרן הלבן של נורות החשמל, חבויה נוכחותן המוזרה במעט של זוג רגליים במגפיים ירוקים וקטנים.
למעשה זוהי השתקפות של לוליינית הטרפז, שמציגה את סגנון החיים של הבר "פולי ברז'ר".
הברווז על גג בית עיריית תל אביב הוא מיזם תרבות שיצא לפועל באפריל 2008, על-פי חזונו של האמן, המאייר והקומיקסאי דודו גבע.
"מדינת תל אביב" (או מדינת גוש דן) הוצעה בשנת 2003 על ידי קבוצת אמנים, בראשם דודו גבע, אלי זבולוני ורינת ברקוביץ' כמחאה על היותם של תושבי גוש-דן.
את עיקר משלמי המיסים שלא מקבלים תמורה לכספם.
גבע יזם תוכנית משלו כחלק מהקבוצה, "התוכנית לבירווז תל אביב".
מטרתו הייתה להפוך את פני העיר למרובי שמחת חיים, רוח שטות וביטוי יצירתי-אמנותי.
לשם כך הציע להציב פסלים, להשמיע מנגינות ולהקים דוכנים צבעוניים ברחובות העיר.
במקביל פעל גבע במסגרת תרבותית חדשה ואלטרנטיבית שייסד בשם "הוצאת הברווז" (האחראית ל"פרויקט ספרות זולה"), שקבעה כי יש צורך לפעול למען הפצת דברי אמנות לציבור הרחב, ללא פרופגנדה מסחרית או פוליטית, אלא להפרחת רוח הומוריסטית ותרבותית.
גבע האמין שהצבת דמות הברווז על גג בית העירייה תסמל את עדיפות רוח האמנות על רוח הממסד.
גם לאחר שהפסיקה הקבוצה לפעול, המשיך גבע בקידום התוכנית, ובשנתיים האחרונות לחייו כתב את המדור "שתיקת הברווז" בעיתון העיר בו תיאר את מעברו של הברווז לעיר הגדולה.
ב-15 באפריל 2008 הועלתה בובה מתנפחת, המעוצבת על פי דמות "הברווז" שיצר דודו גבע, על גג בית עיריית תל אביב-יפו, באישורה ובתמיכתה של העירייה.
בובת הברווז, עשויה מבד בלון, וגובהה עשרה מטרים, הוצבה על הפינה הדרום-מזרחית של גג בית העירייה.
את הפרויקט יזם יובל כספי, אמן וחברו של גבע, בשיתוף עם ילדיו של גבע, תמי ואהרן, יחד עם קבוצה שפעלה בהתנדבות, בהם המעצב יעל טבת, שעיצב את הפסל, ועופרה רודנר, שהייתה יועצת למיזם.
את המיזם, שעלותו מסתכמת בחמישים אלף שקלים, מימנו המוזיאון הישראלי לקריקטורה ולקומיקס, מנהלת המאה, שאחראית לחגיגות המאה לעיר תל אביב, ותורמים פרטיים.
ביום חשיפת הפסל, מלווה בהתקהלות של מאות תושבי העיר בכיכר רבין הסמוכה לבית העירייה.
ברחבת הכיכר, שקושטה ברוח המיזם, עם ברווזי אמבטיה שהושטו במזרקות, ובלונים צהובים שחולקו לבאים, נאמו האחראים למיזם, לצד חבריו של גבע, האמן יאיר גרבוז האמן עידו שמי ואמן הקומיקס זאב אנגלמאיר.
ב-16 באפריל התקיים אירוע לכבוד הצבת פסל הברווז על גג בית העירייה, בהנחיית אורי גוטליב, בהשתתפות אמני קומיקס, והמוזיקאים קורין אלאל, ג'ירפות, חמי רודנר, מרסדס בנד, שלומי שבן, דפנה והעוגיות, נעם רותם, מארינה מקסימיליאן בלומין, טל פרידמן ולהקתו הקריות והדג נחש.
ב-3 באוקטובר, חצי שנה לאחר הצבתו, הורד הברווז מגג העירייה, בשל חשש מרוחות החורף העזות.
אמנם צוין כי הפסל ישוב בקיץ 2009, אך לא היה ברור אם באותו מיקום או כפסל קבע שיוצב על מבנה אחר בעיר.
ב-5 באוקטובר, יומיים לאחר הורדתו, זכה הברווז לקבל תואר אזרח כבוד של העיר תל אביב, כחלק מרשימה מצומצמת ומכובדת, ששמורה למעטים מיקירי העיר.
אות הכבוד הוענק לילדיו של גבע בטקס מידי ראש העיר רון חולדאי, על תרומתו העולצת של הברווז לנוף העיר, וההתלהבות והחיבוק שזכה להם מתושבי העיר.
חולדאי ציין כי "התעודה מבטאת את מקומו בלבנו ואת ההוקרה שאנו חייבים לו על שהעניק רגעים רבים של אושר ושמחה לתושבי העיר".
בין התאריכים 16-22 בינואר 2009 הוצגה בובת מודל מוקטנת של הברווז בתערוכה ב"גלריה אלפרד" שבפלורנטין, וניתן היה להתבונן בו דרך חלון ראווה של הגלריה.
ב-17 בספטמבר 2009, כפי שהכריזה הקבוצה האחראית על הצבת הברווז על גג העירייה, הוצב פסל רשמי של דמות הברווז בכיכר מסריק בתל אביב.
הספר הברבורים של לאונרדו הוא רומן היסטורי מאת קארן אסקס, ובו מתוארות חצרות משפחת ד'אסטה ומשפחת ספורצה בצפון איטליה, בתקופת הרנסאנס, כשברקע מתוארת עבודתו האמנותית של לאונרדו דה וינצ'י ב-20 השנים בהן עבד בחצרו של לודוביקו ספורצה במילאנו.
העלילה מתפרשת על פני השנים 1489 – 1506, תקופת הרנסאנס באיטליה.
הספר, כמקובל בספרים מעין אלו, מערבב בין עובדות היסטוריות לבין דמיון.
הסיפור מסופר דרך עיניהן של שתי אחיות לבית ד'אסטה, בנותיו של ארקולה הראשון ד'אסטה דוכס פרארה.
ולצידן פילגשיו של לודוביקו ספורצה, צ'צ'יליה גלראני ולוקרציה קריוולי.
שתי האחיות לבית דאסטה נישאו, כמקובל באותה תקופה, על מנת לקיים בריתות פוליטיות בין פרארה למדינות אחרות ומצאו עצמן בתחרות על עוצמה ויוקרה.
הבכורה, איזבלה, היא יפה, שאפתנית, נרקיסיסטית, מתוחכמת ואספנית אומנות נלהבת.
בגיל 16 היא נישאת לרוזן פרנצ`סקו גונזגה בן ה-23, שליט מנטובה וראש צבאה של ונציה, שמתגלה בהמשך כאופורטוניסט המפר התחייבויות וכפלרטטן.
היא מוצאת שפה משותפת עם גיסה חובב האומנות, מתכתבת איתו ומגלה לו את סודותיה, וכמעט שמתפתית לבגוד בבעלה עם גיסה.
אחת מתשוקותיה הגדולות היא לזכות בכך שלאונרדו יצייר אותה.
האחות הצעירה בשנה, ביאטריצ'ה, הפשוטה למראה, חובבת סוסים ורכיבה, נישאת בגיל 15 ללודוביקו ספורצה בן ה-40 המכונה "אל מורו" (המורי), המשמש עוצר (שליט) לג'אן גלאצו ספורצה הילד, דוכס מילאנו והשליט בפועל של מילאנו.
הברבורים המוזכרים מתייחסים לציורו של לאונרדו את סיפור לדה והברבור וכן לברבורים ששלחה איזבלה ד'אסטה לגיסה, לודוביקו ספורצה.
פרק ראשון - פורטונה (גלגל המזל)
פרק זה, המתרחש בשנת 1489 בעיר פרארה, מציג בפני הקורא את שתי האחיות, משפחתן וסיפור אירוסיהן, כל אחת לארוסה.
איזבלה הבלונדינית המעודנת קוראת לטינית ברהיטות, מדקלמת את האקלוגות של וירגילוס, מנגנת, שרה, שולטת באומנות הנאום ובמתמטיקה ואוספת חפצי אומנות.
ביאטריצ'ה השחרחורת שגדלה בחצרו של סבן, המלך פראנטה מנאפולי , רוכבת על סוסים ובעלת רוח הרפתקנית.
בפרק מוזכר כי רק סדר שליחת השליחים קבע מי מבין האחיות תאורס למי מבין החתנים, ואילו היה סדר הזמנים שונה היו מתארסות כל אחת לגבר האחר.
יצירות האמנות העיקריות המוזכרות בפרק הן ציורי האירוסין של שתי האחיות שצוירו על ידי קוזימו טורה .
בפרק מתוארות הנסיבות בהן הצטרף לאונרדו לחצרו של ספורצה ב-1490. על פי הכתוב בספר, מעבר זה הוא תוצר של עלבון שעלבו בלאונרדו בשהותו בפירנצה, כאשר הנסיך לורנצו נתן לבוטיצ'לי לצייר ציור קיר, ובמקביל, לא שלח את לאונרדו לקשט את הקפלה של האפיפיור.
פרק שני - איל מאטו (השוטה)
פרק זה, המתרחש בשנת 1491 פותח בציטוט אחד מתוך ציטוטים רבים המופיעים בספר, מפנקסו של לאונרדו.
הפרק מתאר את נישואיה של ביאטריצ'ה ואת התאקלמותה במילאנו.
דמויות נוספות המתוארות בהרחבה בפרק הם ג'אן גלאצו ספורצה, הדוכס של מילאנו חלוש האופי, השתיין וחובב הנערים הצעירים, ורעייתו איזבלה מנאפולי הכלואה בנישואין לא מוצלחים.
האביר גליאץ די סנסוורינו, המאורס לביאנקה ג'ובאנה, בתו של לודוביקו מאחת מפלגשיו.
פרק שלישי - איל דיאבולו (השטן)
פרק זה, המתרחש בשנת 1491 מתאר את המשך חגיגת וטקסי הנישואין, את ההתקרבות בין איזבלה ללודוביקו, את הדרך שבה הצליחה איזבלה לשכנע את גליאץ להראות לה את ציור צ'צ'יליה, הגבירה עם החמוס.
לודוביקו שיכן את לאונרדו באחד מארמונותיו (קורטה וקיה) על מנת שהאמן יצור פסל פרש לזכר אביו של לודוביקו (פרנצ'סקו ספורצה).
הפרק מתאר את תיסכולו של לודוביקו מכך שהפסל עדיין לא בשלבי הקמה למרות עשר השנים שחלפו והכסף שהושקע.
איזבלה, במאמציה לגרום לכך שלאונרדו יצייר פורטרט שלה, ובכך היא תזכה בחיי נצח, מגיעה למגוריו של לאונרדו, בעת שהותה במקום היא רואה עבודות שונות של לאונרדו ובהן ציור של מריה וישו, השונה מהמקובל לציורים מסוג זה, בכך שהוא מציג אותם כדמויות פשוטות על רקע פשוט.
בנוסף היא מתוודעת לעובדה שלאונרדו צמחוני, שוקד על המצאות שונות ועוסק גם במתמטיקה ונחשפת לסקיצות ראשונות של ציורי הברבורים של לאונרדו.
לאחר חזרתה לביתה במנטובה שלחה איזבלה זוג ברבורים ללודוביקו.
פרק רביעי - לי אימאנטי (האוהבים)
בפרק זה, המתרחש בשנת 1492, מתוארים הקשרים הענפים שבין גיבורי הספר.
ביאטריצ'ה מגלה בתוכה כוחות נפש חדשים הגורמים לה לסכל מזימה של בעלה לכרות ברית עם הצרפתים כנגד פראנטה, מלך נאפולי, וכן לשכנע את לודוביקו לצנן את קשריו עם צ'צ'יליה, להעבירה, יחד עם בנה מלודוביקו מהקסטלו לארמון מרוחק יותר ולארגן את נישואיה של הפילגש לרוזן ברגמיני.
לאונרדו מתקדם בהכנת פסל הפרש לזכר אביו של לודוביקו, ומצייר את תמונת לדה והברבור.
בציורו הברבור בגודל אנושי מחבק את לדה בעזרת כנפו.
כאשר ביאטריצ'ה מגלה כי בעלה סיכם עם לאונרדו שיצייר קודם אותה ואז את אחותה, היא מחליטה שאינה מעוניינת בהסדר זה ומבטלת את הציור.
פרק חמישי - ל'אימפרטריצ'ה (הקיסרית)
פרק זה, המתרחש בשנת 1493 מתאר את ההתקרבות בין ביאטריצ'ה לבעלה ובמקביל את ההתרחקות בין לודוביקו לאיזבלה.
ביאטריצ'ה משלימה עם קיומו של צ'זרה, בנו הבלתי חוקי של בעלה מצ'צ'יליה ומאפשרת לו (ולאימו) להגיע לארמון לפגוש את לודוביקו.
לודוביקו כורת ברית עם הקיסר מקסימיליאן ומארס לו את אחייניתו, אחותו של ג'אן גאלאצו וכן כורת ברית עם צרפת ומתחייב שלא להתנגד לכך שצרפת תכבוש את ממלכת נאפולי כל זאת במטרה שצרפת וגרמניה יתמכו בשאיפתו לקבלת התואר הרשמי של הדוכס ממילאנו.
לאונרדו עדיין לא השלים את עבודתו על פסל הפרש אולם תכנן אורווה עם מים זורמים לשקתות והזנת מספוא אוטומטית.
הוא עובד על אמצעי שיאפשר לו לעוף, מסופר כי צייר קישוט מזבח בקפלה של אחוות ההיריון ללא חטא הנמצאת בכנסיית "סן פרנסיסקו גרנאדה" ובו השתמש בפניה של צ'צ'ליה גלראני לדמות המלאך אריאל ובפניה של לוקרציה קריוולי לדמות הבתולה.
פרק שישי - ל'אימפרטור (הקיסר)
פרק זה, המתרחש בשנת 1495 מתאר את מותו של ג'אן גלאצו, בדיוק ברגע שבו לודוביקו גייס תמיכה מספקת על מנת לזכות בתואר "הדוכס של מילאנו" ומשיא את דודניתו, אחותו של גלאצו לקיסר.
ביאטריצ'ה ולודוביקו משנים את שמו של בנם, ארקולה, ל"מקס" כמחווה לקיסר מקסימיליאן.
לודוביקו משיא את בתו ביאנקה לארוסה וביאטריצ'ה יולדת את בנה השני.
לודוביקו מציע לפרנצ'סקו גיסו, הון עתק, אם יסכים זה לפקד על הצבא הצרפתי, אך פרנצ'סקו מסרב.
שארל, נכנס, בדרכו לנאפולי, בראש צבאו לפירנצה, סיינה ופיזה אחרי שפיירו דה מדיצ'י נכנע ללא קרב.
לואי, בשלב זה בעל התואר דוכס אורליאן תובע לעצמו את תואר הדוכס של מילאנו.
לודוביקו, שנחרד מהאפשרות שיאבד את תוארו, מנסה לארגן קואליציה נגד מלך צרפת ומציע לפרנצ'סקו את הפיקוד על הצבא האיטלקי המאוחד.
לאונרדו השלים את פסל הפרש מחימר לזכרו של פרנצ'סקו ספורצה ומעוניין לצקת אותו בארד על מנת שישרוד.
מתוארת בספר כנסיית סנטה מריה דלה גרציה בה צייר דונטו ברמנטה את הפרסקו שבכיפת הכנסייה.
על אחד מקירות חדר האוכל צייר ג'ובני דונאטו מונטורפאנו את הצליבה והקיר השני יועד ללאונרדו על מנת שיצייר בו את "הסעודה האחרונה" וכן סוכם כי לאונרדו ישלב את דיוקנותיהם של לודוביקו וביאטריצ'ה בתמונת הצליבה.
פרק שביעי - איל באגאטו (הקוסם)
בפרק זה, המתרחש בשנים 1495–1496 מתוארת הכתרתו של לודוביקו כדוכס מילאנו וכרוזן של פאביה.
הצבא הכל איטלקי, בפיקודו של פרנצ'סקו, ממומן בין היתר על ידי כל אוצר הממלכה של מילאנו ורוב תכשיטיה של איזבלה.
הצבא הצרפתי עוזב את נאפולי בדרכו צפונה בעוד הצבא הכלל איטלקי יורד דרומה לקראתו.
בקרב פורנובו שהתחולל על גדות הנהר טארו ניצח הצבא האיטלקי.
לודוביקו סובל משבץ מוחי אחרי ששמע כי לואי, הדוכס מאורליאן, כבש את נובארה, אולם אחרי מצור בן מספר חודשים שהטילו כוחות איטלקיים על העיר, נכנעו הצרפתים ונסוגו.
אנדריאה מנטניה, צייר החצר של מנטובה, צייר את איזבלה בדמות המוזה ההרה שבמרכז, בציורו "ונוס ומארס על הר פרנטוס" המתאר את תשע המוזות.
פרק שמיני לה מורטה (מוות)
שנת 1497, ביאנקה ג'ובאנה מתה כתוצאה מהרעלת מזון ולודוביקו מתנחם בזרועות פילגשו, לוקרציה הנכנסת להיריון כתוצאה מיחסים אלו.
בתה השנייה של איזבלה מתה.
ביאטריצ'ה שנמצאת בסוף הריונה השלישי מתה תוך כדי לידה מוקדמת ואף התינוק נולד מת.
לאונרדו מצייר את לוקרציה קריוולי ומסיים את "הסעודה האחרונה", תוך שהוא מוותר על מוטיבים מקובלים בציורים אלו.
לישו אין הילת קדוש ובמקום זאת הוא מואר באור שמגיע מהחלון, על פניו הבעת השלמה עם הגורל.
יהודה יושב באותו צד שולחן יחד עם האחרים ולא בנפרד.
את קברה של ביאטריצ'ה מעצב כריסטופורו סולארי.
פרק תשיעי - לה טורה קאדנטה (המגדל המתמוטט)
בפרק זה, המתרחש בשנת 1499, מסופר כי הוונציאנים פיטרו את פרנצ'סקו מפיקוד על צבאם כששמעו שהוא מנהל משא ומתן עם שארל, מלך צרפת.
שארל מת ויורשו, לואי מאורלאן הכריז שבכוונתו לכבוש את איטליה.
לודוביקו, בתגובה, חידש את הברית שלו עם הקיסר מקסימיליאן ומציע לפרנצ'סקו את הפיקוד על הצבא המילנזי-גרמני.
פרנצ'סקו ההפכפך מסכים אולם כעבור זמן קצר מפר את ההסכם ופונה לוונציאנים בבקשה להחזיר לו את תוארו כמפקד צבאם, הוונציאנים, שכבר נכוו מבוגדנותו, מסרבים והוא מסכם שנית את העסקתו בצבא המילנזי-גרמני.
במקביל, פרנצ'סקו בוגד גם באשתו.
הוונציאנים כורתים ברית עם לואי ה-12 כנגד מילאנו ופרנצ'סקו מציע עצמו לברית החדשה כמפקד הצבא.
הדוכס ארקולה, אביהן של איזבלה וביאטריצ'ה תומך בברית החדשה וכמוהו מנהיגים איטלקים נוספים.
הצבא הצרפתי מתקדם ללא התנגדות משמעותית לעבר מילאנו ואיזבלה מציעה מקלט במנטובה לידידיה.
מגיעים צ'צ'יליה עם ילדו של לודוביקו, לוקרציה עם ילדו של לודוביקו.
לאונרדו שהגיע אף הוא מכין רישום של איזבלה.
אחרית דבר - איל מונדו (העולם)
הצרפתים כבשו את מילאנו, בוזזים את העיר ומחריבים את פסל הפרש של לאונרדו.
לאונרדו חוזר למילאנו יחד עם ציור המונה ליזה ומציע את שרותיו ללואי.
בסיום הפרק מתארת המחברת מה קרה לנפשות ההיסטוריות וליצירות האמנות המוזכרות בספרה אחרי פרק הסיום.
הברנדנבורגים בבוהמיה (בצ'כית: Braniboři v Čechách) היא אופרה בשלוש מערכות שנכתבה על ידי בדז'יך סמטנה במאה ה-19 לצורך תחרות, ונועדה לכבוש את לב העם הצ'כי שהיה בתהליכי הדגשת לאומיותו.
המלחין הצ'כי בדז'יך סמטנה ניגש לתחרות מוזיקלית בשנת 1863. לתחרות הגיש אופרה בשלוש מערכות, הקרויה הברנדנבורגים בבוהמיה.
העם הצ'כי היה בשלבי התעוררותו הלאומית מהשלטון הגרמני, תופעה שהייתה נפוצה בקרב עמים רבים במרכז אירופה במאה ה-19. סמטנה רצה להלחין יצירה שתיחשב ליצירה לאומית צ'כית, שיהיו בה אלמנטים אנטי-גרמניים.
העלילה מתרחשת במאה ה-13, כאשר מלך בוהמיה נרצח על ידי רודולף לבית הבסבורג.
אלמנת המלך מזמינה את שליט ברנדנבורג לבלום את כוחותיו הפולשים של רודולף, אבל במקום לסייע לה יוצאים הברנדבורגים למסע של רצח אונס וביזה בארצה.
שלוש בנותיו של ראש העיר פראג נחטפות בידי גרמני, עד שמלך הקבצנים, דמות דמיונית שמשמשת כגיבור לאומי, מסייע לשחרורן.
לאחר מכן בוזזים את בתיהם של הפולשים הגרמנים ומגרשים אותם.
לאחר דיונים וויכוחים רבים, הפרס בתחרות הוענק לסמטנה באי רצון.
חבר השופטים סבר שהמוזיקה גרמנית מדי, הנושא לא מספיק לאומי ואין שימוש בשירי עם.
לראשונה במוזיקה הצ'כית מוצג העם כגיבור בעל תפקיד דרמטי פעיל.
ככל שהפגיעה בצ'כים מתגברת כך המוזיקה מתגברת עד הגיעה לשיא עוצמתה ואז נחלשת, לבסוף הצלילים הולכים ונעלמים כמו בהשלמה חסרת תקווה.
אז יש קולות ללא ליווי, ואז מצטרפת התזמורת, משתלטת ומגיעה לשיא.
הברדלס (באיטלקית: Il Gattopardo) הוא רומן מאת הסופר האיטלקי-סיציליאני ג'וזפה תומאזי די למפדוזה שיצא לאור ב-1958, שנה לאחר מות הסופר.
ב-1959 זכה תומאזי די למפדוזה לקבל, לאחר מותו, את הפרס הספרותי הגבוה ביותר באיטליה, פרס סטרגה (Strega) על ספר זה.
הרומן נחשב לאחת מיצירות הספרות המופתיות בספרות האיטלקית של המאה ה-20 ולסמל של סיציליה.
הרומן מתאר את שקיעתה של משפחת אצולה סיציליאנית, אשר סמל האצולה שלה הוא ברדלס בתקופה רבת תמורות במחצית השנייה של המאה ה-19, עת איחד גריבלדי את איטליה.
התמות המרכזיות ברומן הן אהבה, שקיעה, התפוררות, ריקבון ומוות, והוא מכיל תיאורים חושניים של נופי סיציליה החשופים, של גינוני אצילים שעבר זמנם ושל ריחות, טעמים ומגעם של אריגים.
הספר תורגם ללשונות רבות (לעברית תורגם ב-1961 על ידי פנינה בת שלה ויצא בהוצאת עם עובד) וב-1963 עובד לסרט קולנוע באותו שם (הברדלס) בבימויו של לוקינו ויסקונטי ובכיכובם של ברט לנקסטר, אלן דלון וקלאודיה קרדינלה.
הספר מתחיל במאי 1860, עם נחיתתו באי של ג'וזפה גריבלדי.
על הנסיך דון פבריציו קורברה, נסיך סאלינה, בעליהם של אלפי דונמים של אדמה ומאות נתינים בסיציליה, להחליט האם יצטרף לכוח העולה החדש של ממלכת איטליה המאוחדת בהנהגתו של גריבלדי תחת שלטון בית סבויה או יישאר נאמן לבית בורבון, פטרוני משפחתו מימים ימימה.
למעשה מכיר הנסיך בכך שהוא חי בתקופה היסטורית ופוליטית שהכרעתו האישית בה חסרת חשיבות של ממש והוא וארצו מהווים כלי-משחק בידי כוחות גדולים ממנו.
אחד ממשפטי המפתח בספר הוא: "אני שייך לדור אומלל, שתלוי על בלימה בין הזמנים הישנים לחדשים, ולא נוח לו לא כאן ולא כאן."
העלילה מתקדמת על קו של התפוררות מקבילה הן של הארמונות והאחוזות והן של היחסים הבין-אישיים במשפחות האצולה המנוונות ("בגלל הנישואים בין דודנים, שהיו רווחים בגלל עצלנות מינית וחישובי קרקעות...
נמלאו הטרקלינים בימים ההם במין המון של נערות קטנות-קומה עד מאוד, ירוקות-עור להפליא ועילגות לשון עד בלי נשוא").
הספר מסתיים עם מותו של הנסיך ומותה של התקופה, ערב מלחמת העולם הראשונה.
הספר נכתב בפלרמו בשנים 1954–1956 והושלם בטרם התבשר המחבר על כך שלקה בסרטן הריאות.
בימי חייו של תומאזי די למפדוזה נדחה הספר על ידי מוציאים לאור.
רק שנה לאחר מותו ראה הרומן אור בהוצאת פלטרינלי (Feltrinelli) לאחר שאלמנתו של תומאזי די למפדזה העבירה את כתב היד לג'ורג'ו באסאני (מחבר "גן פינצי קונטיני"), שהיה עורך בהוצאה זו.
עם צאתו לאור ספג הספר ביקורת פוליטית מימין ומשמאל.
הימין השמרני תקף את התיאור הגרוטסקי של הריקבון הפיזי והרוחני של החברה האצילית והכמורה.
השמאל, מצדו, תקף את התיאור החומל, המבין והסלחני למעמד זה, שבא מתוך האצולה עצמה, שנתפסה על ידי השמאל כמעמד נצלני ורודני.
המבקרים הספרותיים והציבור ככלל, באיטליה ומחוצה לה, הכירו באיכויות הספר הן כסיפור והן כמעשה אמנות וזיכו אותו הן בהצלחה מסחרית והן בהוקרה ביקורתית ואמנותית, בעוד הביקורת הפוליטית היטשטשה עם השנים.
אחד הראשונים שהיללו את הספר היה הסופר האנגלי א.מ.
ההוצאה העברית הראשונה של הרומן יצאה ב-1961 בתרגומה של פנינה בת-שלה, בסדרת "הספריה לעם" של הוצאת עם עובד.
הספר יצא במספר הדפסות בסדרה זו.
ב-1994 יצאה מהדורה נוספת שכללה גם סיפורים קצרים מאת המחבר ועריכה של התרגום על ידי אמציה פורת.
ב-2009 יצאה מהדורה נוספת, שכללה סיפורים נוספים מן העיזבון, נספח ואחרית דבר מאת מיכל פלג ומשה רון.
הברדלס (באיטלקית: Il Gattopardo) הוא סרט קולנוע שהופק ב-1963 על בסיס ספרו של ג'וזפה תומאזי די למפדוזה, "הברדלס".
את הסרט ביים לוקינו ויסקונטי ומככב בו צוות בינלאומי של שחקנים ובהם ברט לנקסטר, אלן דלון וקלאודיה קרדינלה.
הסרט זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל הקולנוע בקאן והיה מועמד לפרס אוסקר לעיצוב תלבושות.
"הברדלס" מתאר את שקיעתה של משפחת אצולה סיציליאנית, אשר סמל האצולה שלה הוא ברדלס, בתקופה רבת תמורות במחצית השנייה של המאה ה-19, כאשר גריבלדי איחד את איטליה.
ציר העלילה של הסרט מתרכז בשידוכו של אחיינו הצעיר של הנסיך, טנקרידי (אלן דלון), לבת משפחה מבוססת, אנג'ליקה (קלאודיה קרדינלה), כך שיוכל להמשיך את השושלת.
הסצנה המשמעותית ביותר בסרט היא סצנת הנשף בה רוקדים קרדינלה ולנקסטר למוזיקה מאת נינו רוטה.
בעקבות הצוות הרב-לאומי הופקו גרסאות של הסרט באיטלקית ובאנגלית.
בגרסה האיטלקית מדובב ברט לנקסטר על ידי שחקן דובר איטלקית.
לנקסטר שובץ ככוכב הסרט על ידי המפיקים על מנת להבטיח שהסרט יופץ בארצות הברית, וזאת מבלי להיוועץ עם הבמאי.
עובדה זו יצרה מתח בימי הצילום הראשונים, אך התבררה בדיעבד כבחירה מוצלחת, שכן לנקסטר מבצע בסרט את אחד הטובים שבתפקידיו.
העריכה הראשונית של הסרט הייתה בת 205 דקות; ויסקונטי קיצר אותה ל-185 דקות, בהן ראה אורך אידיאלי, וכך הופץ הסרט באירופה.
אורכה של גרסת ההפצה האמריקאית הרשמית, שנעשתה על ידי פוקס המאה ה-20, 161 דקות.
הבראיזם (Hebraism) הוא ענף במדעי היהדות, המתמקד בעניין שגילו מלומדים נוצרים במאות ה-16 וה-17, בעיקר מלומדים פרוטסטנטים בגרמניה, איטליה ואנגליה, בתרבות היהודית והשפה העברית ובהשפעות שלה על התרבות והדת הנוצרית, מתוך מגמה לבחון את היסודות האמיתיים והאמיתיים פחות שלהן, כחלק מהמאבק הפנים-נוצרי מימי מרטין לותר ואילך.
ההבראיזם של תקופת הרנסאנס עסק בעיקר בהשפעות של המחשבה התלמודית ושל הקבלה על עולם המושגים הנוצרי.
לצד החשיבות הנוצרית של העיסוק בשפה העברית, עמדה גם חשיבותה כחלק מן העניין המדעי המחודש בחקר השפות והתרבויות הקלאסיות מן התקופה העתיקה.
בכך נקשר חקר העברית עם חקר היוונית והלטינית.
עם המעבר (סביב המאה ה-18) מכתיבה מדעית בשפות הקלאסיות אל שפות אירופאיות עכשוויות, דעך בהדרגה העיסוק המדעי המחודש בשפות הקלאסיות, ובכלל זה דעך גם העיסוק בחקר העברית וכתביה.
הבראיזם הביא מצד אחד להתחזקות שנאת היהודים, זאת על בסיס היכרות ישירה עם המקורות ובחירה סלקטיבית מתוכם על מנת להציג את היהודים באור שלילי עוד יותר.
מצד שני הבראיזם השפיע על תופעה הפוכה של אהדה ליהודים, ומאוחר יותר לציונות, גם זאת על בסיס היכרות ישירה עם הטקסטים העבריים.
לא בכדי הבראיזם חיובי כזה רווח בארצות הברית עוד לפני הכרזתה במאה ה-18, ובמקביל בבריטניה.
ההבראיזם המאוחר הוא זרם חקר השפה העברית ומדעי היהדות שהתעורר אצל מלומדים פרוטסטנטים בגרמניה בראשית המאה ה-19. זרם זה ייסד את מחקר מדעי היהדות המודרני.
ישנם חיבורים תורניים שעברו ההדרה בידי היבראיסטים, והתקבלו בספריות תורניות, ראוי לציין את , שהוציא לאור מהדורות מדעיות של מדרשים ופירושים על התורה, ואת , שהוציא את ספר הגלוי מאת רבי יוסף קמחי, וספרי פירושים על המקרא.
פול-אנרי תירי, ברון ד'אולבאק (Paul-Henri Thiry, Baron d'Holbach; 8 בדצמבר 1723 - 21 בינואר 1789) היה סופר, פילוסוף, הוגה דעות ואנציקלופדיסט גרמני-צרפתי.
כיום הוא זכור בעיקר בשל היותו אתאיסט אשר יצא נגד הדת, ובשל גישתו המטריאליסטית והמכניסטית, אשר באה לביטוי בספרו המפורסם ביותר, "מערכת הטבע".
נולד בשם פאול היינריך דיטריך בעיירה אדסהיים (Edesheim) במחוז באדן שבגרמניה.
אמו של ד'אולבאק הייתה בתו של פקיד מס ואביו, יוהאן יאקוב דיטריך, היה מגדל גפנים עשיר.
בגיל 12 עבר לפריז, ושם גדל אצל דודו מצד אמו, פרנץ אדם ד'אולבאק.
פרנץ היה אדם עשיר מאוד בעקבות השקעותיו במניות בבורסה של פריז.
בתמיכת דודו, למד ד'אולבאק באוניברסיטת ליידן בין השנים 1744 ל-1748. בשנת 1749 נישא לבאסי-ז'נוייב ד'אני, בת דודתו מדרגה שנייה.
מנעוריו היה חבר של הפוליטיקאי הבריטי ג'ון וילקס, ומגיל צעיר החליפו השניים מכתבים.
בשנת 1753 מתו אביו ודודו, אשר השאיר לו הון עתק בירושה.
ד'אולבאק לפיכך נהיה אדם עשיר במשך כל ימי חייו ולעולם לא נזקק לדאוג לפרנסה.
שנה לאחר מכן מתה אשתו ממחלה.
ד'אולבאק עזב את העיר לתקופה קצרה עם חברו ושנה לאחר מכן קיבל אישור מיוחד מהאפיפיור להינשא לאחותה של אשתו, שארלוט-סוזאן ד'אני.
ד'אולבאק נפטר בפריז ב-21 בינואר 1789, כמה חודשים לפני פרוץ המהפכה הצרפתית.
על אף ששהה במרבית הזמן באחוזתו בגרנדאל בפרברי פריז, ד'אולבאק השתמש בהונו הרב כדי לממן את הסלון שלו, מקום מפגש לאינטלקטואלים, שהיה אחד מהמפוארים וידועים בפריז.
הסלון שלו נהיה מקום מפגש מרכזי בעבור חוג האנציקלופדיסטים בצרפת.
הפגישות הקבועות התקיימות פעמיים בשבוע, בימי ראשון וחמישי.
הסלון שכן ברחוב רואיאל (rue Royale).
בסלון הוגש מזון בשפע ויינות יקרים והייתה בו ספרייה בעלת יותר מ-3,000 ספרים.
בין הפוקדים הקבועים את הסלון נכללו: דני דידרו, פרידריך מלכיור גרים, אטיין בונו דה קונדייה, המרקיז דה קונדורסה, ז'אן לה רון ד'אלמבר, ז'אן-פרנסואה מרמונטה, שארל מארי דה לה קונדמי, קלוד אדריאן הלווטיוס, גיום רנאל, ז'אן-ז'אק רוסו ואחרים.
ד'אולבאק היה שותף בכתיבת האנציקלופדיה הגדולה, ותרגם וכתב מאמרים בנושאים שונים כמו פוליטיקה, דת, כימיה ומינרלוגיה.
בסך הכל בין השנים 1751 ל-1765 הוא תרם כארבע מאות ערכים לפרויקט, רובם בנושאים מדעיים, וכמו כן שימש כעורך במספר כרכים בנושאי פילוסופיה ומדע.
יש הטוענים כי ייתכן שהוא גם כתב כמה ערכים על דתות שאינן נוצריות, במטרה למתוח ביקורת לא ישירה על הנצרות.
בספרו, אשר פרסם תחת שם בדוי בשנת 1766, "הנצרות נחשפת" (Le christianisme dévoilé), הוא תוקף את הנצרות וטוען כי היא אינה מוסרית.
כגרמני לשעבר שהתגורר בצרפת, תרגם יצירות גרמניות בנות זמנו, בנושאים שונים לצרפתית.
עבודתו הזכורה ביותר אשר עוררה מחלוקת רבה בעת פרסומה הייתה "מערכת הטבע" (Le Système de la nature), אותה פרסם בשנת 1770 בשמו של ז'אן בפטיסט דה מירבו, מזכיר האקדמיה הצרפתית למדעים אשר נפטר כעשר שנים טרם פרסום הספר.
הטיעון העיקרי בספר היה דחיית הרעיון של קיומו של האלוהים הנוצרי או אל כלשהו, וחוסר נכונות להכיר בטיעונים אפריוריים מכל סוג שהוא.
ד'אולבאק ראה את הטבע כחומר הנמצא בתנועה, הנשלט על ידי חוקי הטבע ולא יותר.
בעבודותיו המאוחרות עבר מכתיבה על נושאים דתיים מטה-פיזיים לכתיבה על נושאים פוליטיים וחברתיים.
בספריו "המערכת החברתית" (Système social 1773), הפוליטיקה הטבעית (Politique naturelle, 1773–1774), המוסר האוניברסלי (Morale universelle (1776) הוא ניסה לתאר מערכת ערכים חלופית המבוססת על מטריאליזם ורציונליות במקום המערכת הנוצרית אותה תקף בחריפות.
הוא היה מאוד ביקורתי כלפי מה שראה כניצול לרעה של כוח שלטוני בצרפת ומחוץ לה.
ד'אולבאק הושפע מהפילוסוף האנגלי תומאס הובס, ואף תרגם לצרפתית את יצירתו "על האדם" (De Homine).
השפעתו של ד'אולבאק ניכרה בזרם המחשבה מטריאליזם היסטורי אותו פיתח קרל מרקס.
מרקס למד על רעיונותיו של ד'אולבאק בעת לימודיו בפריז.
הברדס האדום הוא דמות בדיונית של אנטי גיבור המופיעה בחוברות הקומיקס באטמן ביקום DC קומיקס.
דמותו של הג'וקר כברדס האדום הופיעה לראשונה בחוברת Detective Comics #168 מפברואר 1951 ונוצרה על ידי הכותב ביל פינגר והמאייר בוב קיין.
דמותו של ג'ייסון טוד הופיעה לראשונה בחוברת Batman #357 ממרץ 1983 ונוצרה על ידי הכותב ג'רי קונוויי והמאייר ג'ין קולן, ודמותו כברדס האדום הופיעה לראשונה בחוברת Batman #635 מפברואר 2005, בכתיבתו של ג'ו ויניק ובאיורו של דאג מאנק.
הברדס האדום הוא אלטר-אגו אותו חלקו שתי דמויות - הג'וקר וג'ייסון פיטר טוד.
הג'וקר אימץ את זהות הברדס האדום כמסכה פשוטה שמטרתה להסתיר את זהותו במהלך פשעיו.
במהלך קרב עם באטמן, הברדס האדום עתיד ליפול לתוך בור כימיקלים ממנו הוא יוצא עם עור לבן, שיער ירוק, שפתיים אדומות וחסר שפיות.
ג'ייסון טוד היה השני ליטול את זהות רובין, עוזרו של באטמן ובנו המאומץ.
לאחר שנהרג בידי הג'וקר, טוד הוחיה בעקבות אירוע משנה מציאות שנוצר בידי סופרבוי פריים, ונעשה נקמן וכועס לאחר אמנזיה ממושכת וחשיפה לבור הלזרוס.
הוא מופיע כאנטגוניסט של קשת הסיפור "באטמן: מתחת לברדס", ממשיך להופיע כאנטגוניסט לאחר מכן בחוברות באטמן ובהדרגה נעשה לאנטי-גיבור.
הבקתה הפרימיטיבית הוא מושג החוקר את מקורות האדריכלות והפרקטיקה שלה.
הרעיון בוחן את היחסים האנתרופולוגיים בין האדם לסביבה הטבעית כבסיס היסודי ליצירת אדריכלות.
הרעיון של הבקתה הפרימיטיבית טוען שהצורה האדריכלית האידיאלית מגלמת את מה שהוא טבעי ומהותי.
הבקתה הפרימיטיבית כתיאוריה אדריכלית התפתחה עוד מימי ויטרוביוס והתעוררה לחיים במהלך אמצע המאה ה-18 עד אמצע המאה ה-19 על ידי האב מארק-אנטואן לוז'יה .
לוז'יה סיפק משל של אדם בטבע והצורך שלו במקלט בספרו "מאמר על אדריכלות" שיצר מבנה וגישה בסיסית לאדריכלות ולפרקטיקה שלה.
גישה זו נחקרה בתיאוריה האדריכלית כדי לשער על יעד אפשרי לאדריכלות כדיסציפלינה.
מקורות הבקתה הפרימיטיבית: מאמר על אדריכלות, 1755
ה"מאמר על אדריכלות" פורסם לראשונה על ידי מארק-אנטואן לוז'יה בשנת 1753. הוא נכתב בעידן הנאורות, בתקופה המאופיינת בחשיבה רציונליסטית דרך מדע ותבונה.
האדריכלות בצרפת בתקופה זו הוגדרה בעיקר על ידי סגנון הבארוק עם הקישוטיות המוגזמת והאיקונוגרפיה הדתית שלו.
במקום לעסוק בחיפוש אחר משמעות ובניתוח יתר של מרכיבי הייצוג באדריכלות, החיבור של לוז'יה הציע כי רעיון אדריכלות אצילית וצורנית נמצא במה שהוא הכרחי לאדריכלות, לא בקישוטיות שלה אלא ביסודות הבסיסיים האמיתיים שלה.
לוז'יה טען לפשטות האדריכלות, ושהאדריכלות חייבת לחזור למקורותיה, הבקתה הכפרית הפשוטה.
באמצעות הבקתה הפרימיטיבית ביקש לוז'יה להסביר את הפילוסופיה שלו באדריכלות.
"מאמר על אדריכלות" מספק את מה שלוז'יה מסביר ככללי האדריכלות הכלליים: "העקרונות האמיתיים", "הכללים הבלתי משתנים" ל"הכוונה של השיפוט וגיבוש טעמם של האדון והאדריכל".
בעיני לוז'יה, הבקתה הפרימיטיבית הייתה המעלה הגבוהה ביותר שהאדריכלות צריכה לשאוף להשיג.
איור של הבקתה הפרימיטיבית מאת צ'ארלס דומיניק ג'זף אייזן היה בשער המהדורה השנייה של ה"מאמר על אדריכלות" (1755) של לוז'יה.
החזית היא, ללא ספק, אחת התמונות המפורסמות ביותר בהיסטוריה של האדריכלות.
ההמחשה עזרה להפוך את המאמר לנגיש יותר, וכתוצאה מכך הוא התקבל בציבור.
המסר שבאיור היה ברור: המאמר הציע כיוון חדש או סדר חדש לאדריכלות.
בתמונה אישה צעירה המגלמת אדריכלות ומושכת את תשומת ליבו של ילד-מלאך אל עבר הבקתה הפרימיטיבית.
אדריכלות מצביעה על בהירות מבנית חדשה שנמצאת בטבע, ולא על הריסות האירוניות של העבר.
ה"מאמר על אדריכלות" מספק סיפור של האדם במצבו הפרימיטיבי על מנת להסביר כיצד יצירת ביתו של "האדם הפרימיטיבי" נוצרת באופן אינסטינקטיבי על בסיס הצורך של האדם לחסות את עצמו מהטבע.
לוז'יה האמין שתבנית בקתת האדם הפרימיטיבי מספק את העקרונות האידיאליים לאדריכלות או לכל מבנה באשר הוא.
מנקודת מבט זו יצר לוז'יה את עקרונות האדריכלות הכלליים שלו, שם הוא תיאר את הצורה הסטנדרטית של האדריכלות ומה שלדעתו הוא היסוד לכל אדריכלות.
בעיני לוז'יה, העקרונות הכלליים של האדריכלות נמצאו במה שהיה טבעי, מהותי וחלק מתהליכים טבעיים.
המאמר של לוז'יה על אדריכלות מחולק לשישה פרקים המתמקדים במחוזות הבחירה השונים ובשיקולים של אדריכלות.
הוא מזהה באופן שיטתי את מרכיבי המפתח של הבניין, ומתאר את חשיבותם הבסיסית וכיצד יש לגשת אליהם.
בפרק 1: "העקרונות הכלליים של האדריכלות", לוז'יה מחלק ומנתח מבנים לחמישה "סעיפים" עיקריים: העמוד, האנטבלטורה, הגמלון, הקומות השונות של האדריכלות, החלונות והדלתות.
בסעיף 1, למשל, לוז'יה קובע ארבעה כללים כלליים לבניית עמודים, אחד מהם הוא שהעמוד "חייב להיות מאונך לחלוטין, מכיוון שהוא נועד לתמוך בעומס, אנכיות מושלמת מעניקה לו את החוזק הרב ביותר שלו".
בעיני לוז'יה, סעיפים אלה הדגישו את המרכיבים הבסיסיים של בניין ואת מה שהוא מזהה כצרכי הליבה שלהם - כלומר, מודל הבקתה הפרימיטיבית.
לוז'יה הדגיש את הנקודה שהטבע מספק את הכללים לאדריכלות.
לוז'יה השתמש בחזית כדי להמחיש שבדרך כלל אדריכלות זקוקה רק לשלושה אלמנטים עיקריים, העמודים הניצבים, קורות אופקיות (אנטבלטורה), וגמלון פשוט (הקצה המשולש של גג משופע).
לוז'יה ציין גם כי חריגה או שימוש לרעה בעקרונות מובילים לתקלות מובנות בבניינים טיפוסיים ובפרקטיקה האדריכלית.
במיוחד הוא זיהה פגמים לוגיים, בעיות כמו פרופורציה ועיצוב לא אינטליגנטי.
במקום זאת, דוגלת בכך ש"על ידי גישה לפשטות המודל, נמנעות טעויות בסיסיות ומשיגים שלמות אמיתית".
התאוריה גורסת כי צורתם של המקדשים היווניים העתיקים באה מבתי המגורים הקדומים שהוקמו על ידי האדם.
בבקתה הפרימיטיבית, הקורה האופקית נתמכה על ידי גזעי עצים הנטועים בזקיפות בקרקע ותמכה בגג המשופע, שצורתו התקבלה מהצורך של גלישת מי גשמים מהגג לקרקע.
הייתה זו הרחבה של תפיסת הבקתה הפרימיטיבית וההשראה מאחורי הסדר הדורי הקלאסי.
המאמר דוגל בכך שהאדריכלות מתקרבת לשלמות באמצעות חיפוש אחר יופי מוחלט, במיוחד על ידי חזרה אל הבקתה המקורית ההיפותטית כמודל לבנייה.
באותה תקופה נראה כי זהו העיקרון האדריכלי האידיאלי בתכנון מבנים ולוז'יה האמין כי זהו הטיפוס הסטנדרטי וכל האדריכלות גלומה בו.
הבקתה הפרימיטיבית תרמה תרומה חשובה לתורת האדריכלות.
היא סימנה את תחילת הניתוח והדיון המשמעותיים בתוך התיאוריה האדריכלית, במיוחד בין אסכולות רציונליסטיות ותועלתניות.
בעוד שבעבר תחום האדריכלות עסק בחיפוש אחר צורת הבניין האידיאלית באמצעות אמת בבניין, הבקתה הפרימיטיבית הטילה ספק באוניברסלי שבאדריכלות.
זה נעשה באמצעות קריאת המאמר של לוז'יה שהטיל ספק בדרישות היסודיות והאוניברסליות של האדריכלות, הטקסט סימן שדהמחקר חדש בתחום האדריכלות ששינה את ההבנות ואת הגישה לאדריכלות.