tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טרוסט היה אחראי במידה רבה לעיצוב הפנים של ארמון צציליינהוף בפוטסדאם.
החל משנת 1933, עם עלייתו של היטלר לשלטון בגרמניה, היה טרוסט בעל השפעה רבה על התפתחות סגנון האדריכלות הנאצית.
מיד עם תחילת תקופת שלטונו, מינה היטלר את טרוסט לעצב ולרהט עבורו את בניין לשכת הקנצלר בברלין.
הקו העיצובי של טרוסט היה הסגנון הקובע גם לגבי שאר האדריכלים בתכנון מבני ציבור ומבני מגורים ברחבי גרמניה.
המבנה המפורסם ביותר שתכנן בתקופה זו היה המשכן לאומנות במינכן, אשר נועד לשמש כאכסניה הראשית של האומנות הגרמנית הטהורה על פי ההשקפה הנאצית.
לאחר מותו במפתיע בשנת 1934 נטלה אלמנתו, יחד עם שותפו, לאונהרד גל, את ניהול משרדו והשפיעה בכך משמעותית על סגנון הבנייה והאדריכלות לאורך תקופת השלטון הנאצי בגרמניה, אולם בשלב זה כבר נטש היטלר את הסגנון הנקי והמאופק של טרוסט לטובת ראוותנות עצומת ממדים המגמדת את קנה המידה האנושי.
בשנת 1937 העניק היטלר לטרוסט את עיטור "המסדר הלאומי הגרמני לאמנות ומדע" (תחליף גרמני לפרס נובל).
פאול יוֹהַנֶס טיליך (בשם מלא בגרמנית: Paul Johannes Tillich; 20 באוגוסט 1886 – 22 באוקטובר 1965) היה תאולוג אמריקאי יליד גרמניה, מן האסכולה האקזיסטנציאליסטית.
טיליך נחשב בין התאולוגים הפרוטסטנטים המשפיעים ביותר של המאה ה-20. עיקר פרסומו הציבורי נודע בחיבוריו 'האומץ להיות' (1952) וכן 'דינמיקה של אמונה' (1957) - המציגים לקהל הרחב סוגיות של תאולוגיה ותרבות מודרנית.
כתאולוג מקצועי נודע טיליך בעיקר בחיבורו 'תאולוגיה שיטתית' (שלושה כרכים, 1951-1963), שם פיתח את 'שיטת הקורלציה': שיטה לבחינת סמליה של ההתגלות הנוצרית כתשובות לבעיות הקיום האנושי הנידונות בניתוח הפילוסופי של הזרם האקזיסטנציאליסטי בן זמננו.
סיליך נולד, גדל ולמד בגרמניה.
בגיל 47 היגר עם משפחתו לארצות הברית.
פאול פרידריך ווֹלְפְסקֵהל (לעיתים וולפסקל; בגרמנית: Paul Friedrich Wolfskehl; 30 ביוני 1856, דרמשטאדט – 13 בספטמבר 1906, שם) היה תעשיין יהודי-גרמני ומתמטיקאי חובב.
נודע כמייסד פרס וולפסקהל – 100,000 מארק גרמני שיועדו לאדם שיוכיח את המשפט האחרון של פרמה.
פאול היה בנו הצעיר של הבנקאי היהודי יוזף קארל תיאודור וולפסקהל (1814–1863) ושל יוהאנה, בתו של בנקאי החצר בשטוטגרט, נתן וולף קאולה (Kaula).
אחיו הבכור, וילהלם אוטו וולפסקהל (1841–1907), היה משפטן.
וילהלם לקח על עצמו את ניהול הבנק המשפחתי לאחר מות אביהם, ואילו פאול החל בשנת 1875 לימודי רפואה בלייפציג, טיבינגן והיידלברג, שם התמחה באופתלמולוגיה.
בזמן זה החל לגלות סימפטומים של טרשת נפוצה, ובעטיה עזב את לימודי הרפואה והחל ללמוד מתמטיקה בבון ומשנת 1881 באוניברסיטת ברלין, שם למד בין היתר תורת המספרים אצל ארנסט אדוארד קוּמר (Kummer).
וולפסקהל, שכבר הוסמך כדוקטור לרפואה, לא כתב דיסרטציה במתמטיקה.
בשנת 1887 עשה הביליטציה באוניברסיטה הטכנית של דרמשטאדט (TU Darmstadt), ושם הרצה גם על תורת המספרים.
בסביבות שנת 1890 כרע תחת עול המחלה ונאלץ לחדול מלהרצות, אך עם זאת הוסיף לפרסם כמה מאמרים מתמטיים קצרים.
ב-1903 הסכים לשידוך שארגנה משפחתו, אך הזיווג לא עלה יפה.
לקראת מותו, ב-1905 ציווה 100,000 מרקים כפרס שיינתן למי שיוכיח את המשפט האחרון של פרמה.
אחיינו (בן אחיו וילהלם אוטו) היה הסופר, המשורר והמתרגם הנודע קארל וולפסקהל.
גרסה רומנטית המסבירה את הפרס נמסרה על ידי המתמטיקאי אלכסנדר אוסטרובסקי.
וולפסקהל נדחה בחיזוריו אחרי עלמה צעירה.
כיוון שלא מצא טעם לחיים ללא אהבתה, החליט להתאבד בירייה לראשו.
הוא הסדיר את ענייניו, קבע את תאריך מותו וקבע כי שעת המוות תהיה חצות בדיוק.
כיוון שהיה אדם שיטתי ומסודר סיים את הכנותיו כמה שעות מוקדם מן הרגיל ולכן החליט להעביר את שעותיו האחרונות בספרייתו בקריאת פרסומים מתמטיים.
בשעה שעבר על מאמרו של קומר המסביר את טעותם של אוגוסטן לואי קושי וגבריאל לאמה בניסיונם להוכיח את המשפט האחרון של פייר דה פרמה, נתקל בנימוק מוקשה.
עד שהצליח ליישב לעצמו את הנקודה, חלפה שעת חצות ותשוקתו של וולפסקהל לחיים ניצתה מחדש.
בצוואתו הקצה וולפסקהל 100,000 מרקים לאדם שיוכיח את המשפט האחרון של פרמה, והקציב מאה שנה למתן ההוכחה (אך לו היה מוכח שהמשפט אינו נכון, המפריך לא היה מקבל מאומה).
עם מותו ב-13 בספטמבר 1906 הפכה הזכייה בפרס וולפסקהל למטרתם של מתמטיקאים חובבים רבים.
כל ההוכחות שנשלחו אל ועדת הפרס באוניברסיטת גטינגן, שבראשה עמד המתמטיקאי אדמונד לנדאו, נמצאו שגויות.
כדי לענות לפונים הרבים הכין לנדאו שבלונה של מכתב שהכיל את מספרי העמוד והשורה בהם נמצאה הטעות הראשונה.
מרטין גרדנר מספר על שיטות יצירתיות אף יותר כגון שליחת המכתב בחזרה לפונה והפניה לחובב הקודם ששלח מכתב כבר-סמכא בנושא, או התשובה "יש לי הפרכה נפלאה להוכחה שלך, אבל לרוע המזל הנייר הזה צר מלהכילה".
בסופו של דבר ניתן הפרס לאנדרו ויילס ב-1997, כ-11 שנה לפני מועד פקיעת הפרס.
פאול מוריץ וַרבורג היה בנקאי יהודי גרמני.
ידוע במיוחד בשל תפקידו ביצירת הבנק הפדרלי בארצות הברית.
פאול ורבורג נולד בהמבורג במשפחת בנקאים יהודים שצאצאיהם מעורבים עד היום בבנקאות.
אביו היה מנהל הבנק מ"מ ורבורג ושות' שנוסד ב-1798 על ידי סבו והיה אחד הבנקים היהודים העתיקים והחשובים ביותר באירופה.
אחרי שסיים את הגימנסיה ב-1886 התחיל לעבוד אצל סימון האואר (Simon Hauer) שעסק ביבוא ויצוא.
אחרי שלמד את המקצוע עבד אצל סמואל מונטגיו (Samuel Montague), בנקאי בלונדון.
לאחר מכן בפריס עבור בנק רוסי לסחר חוץ בין 1890 ל-1891. ב-1895, בהיותו בארצות הברית, נשא לאישה את נינה לב (Nina Loeb) בתו של סלומון לב (Salomon Loeb) מייסד בנק ההשקעות הניו יורקי קון, לב ושות' (Kuhn, Loeb & Co).
בזמן שאחיו מקס ניהל את הבנק בגרמניה היגרו הוא ואחיו פליקס לניו יורק ונעשו שותפים בבנק קון, לב ושות'.
פאול נשאר שותף בעסק המשפחתי בהמבורג אבל נעשה אזרח ארצות הברית ב-1911.
ב-1910 הוא נבחר כמנהל חברת ולס פרגו (Wells Fargo & Company).
פאול ורבורג העלה את הרעיון לייסד בנק מרכזי אמריקאי פרטי (Federal Reserve Bank) על פי הדוגמה הגרמנית.
ב-1907 הוא פרסם הצעה לרפורמה בשוק ההון בשם תוכנית לבנק מרכזי מותאם (A Plan for a Modified Central Bank).
שוק הכספים האמריקאי, שסבל באותה תקופה ממשברי נזילות כספית משום שהמערכת הבנקאית הייתה כבולה למחזור כספי קשיח שלא היה יכול לענות על הצרכים המשתנים.
השיטה האמריקאית - ביזור הרזרבות והוצאת שטרות מן המחזור - הייתה גרועה לדעתו.
השיטה שהציע הייתה מבוססת על דוקטרינת "שטרות אמיתיים" שדגלה בכך שאספקת הכסף תשתנה בהתאם לדרישות העסקים בכל עת .
אחרי הפאניקה של 1907 הייתה להצעתו משמעות אקטואלית חדשה.
מאמציו לגרום לשינוי בנושא זה נשאו פרי ב-1913 עם הקמתו של הבנק הפדרלי.
ב-1914 הוא נבחר להיות היושב ראש הראשון של מועצת הנגידים של הפדרל ריזרב על ידי הנשיא וודרו וילסון ונשאר בתפקיד זה עד 1918.
ורבורג הגיש את התפטרותו ביוני 1918 אחרי שארצות הברית נכנסה למלחמה נגד גרמניה.
התפטרותו התקבלה משום שאחיו מקס מונה להיות יועצו של הקיסר וילהלם השני.
אחרי המלחמה ייצג מקס ורבורג את גרמניה בדיונים על חוזה ורסאי ופאול ורבורג ייצג את ארצות הברית.
ורבורג מונה למנהל המועצה ליחסי חוץ (Council on Foreign Relations) מהקמתה ב-1921 ונשאר בתפקיד זה עד מותו.
מ-1921 עד 1926 היה ורבורג חבר במועצה המייעצת של הבנק הפדרלי בתואר נשיא המועצה המייעצת.
כמו כן היה מנהל המכון לכלכלה (l'Institute of Economics) שהוקם ב-1922. כשהמכון התמזג עם מכון ברוקינגס (Brookings Institution) ב-1927 הוא נעשה נאמן של האחרון עד מותו.
מ-1921 עד 1929 ארגן ורבורג שלוש חברות נאמנות מן הגדולות ביותר בארצות הברית: the International Acceptance Bank – בנק האישורים הגדול בעולם, חברת סרטי הצילום אגפא אנסקו (Agfa Ansco Film Corporation) שהיה לה מטה בבלגיה וחברת אי גה פארבן.
גם חברת וסטינגהאוז היא אחת מיצירותיו
ורבורג הדגיש ממרס 1929 את הסכנות שבספקולציות פראיות בבורסה האמריקאית שהיו בין הגורמים למשבר הכלכלי הגדול.
הוא עודד שיתוף פעולה תרבותי בין אמריקה לגרמניה כשהוא תומך ב Carl Schurz Memorial Foundation ב-1930 והיה הגזבר שלה ממאי 1930 עד מותו.
כמו כן תרם סכומים משמעותיים לספריית ורבורג בהמבורג שנוסדה על ידי משפחתו ותרם לאוניברסיטת היידלברג אולם הידוע בשמו בית אמריקה.
הוא תרם גם תרומות נדיבות לאקדמיה למדעי החברה בברלין.
חברת אי גה פארבן שאותה עזר להקים ייצרה באחת מחברות הבת שלה את הגז ציקלון בה בו השתמשו להמתת יהודים במחנות הריכוז.
בנו ג'יימס ורבורג היה יועץ כספי לנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט.
פאול ורנר הוֹפּה (גרמנית: Paul-Werner Hoppe; 28 בפברואר 1910 – 15 ביולי 1974) היה אס.אס שטורמבנפיהרר (מקביל לרב-סרן) ומפקד מחנה הריכוז שטוטהוף מספטמבר 1942 עד אפריל 1945.
הופה הוא החבר מספר 1,596,491 במפלגה הנאצית.
הוא הצטרף לשורות האס.אס בשנת 1933. בשנת 1936 נשא לאישה את שרלוט ברנובסקי, בתו של הרמן ברנובסקי, ששימש תחילה מפקד מחנה דכאו ולאחר מכן מפקד מחנה זקסנהאוזן בשנים 1938–1940.
הופה שובץ בחטיבה האחראית על תפעול מחנות הריכוז תחת פיקודו של אס.אס אובר-גרופנפיהרר תאודור אייקה.
הוא היה כלי שימושי בידיו של אייקה בעת הרכבת דיוויזיית האס אס השלישית בסתיו 1942 וכן היה שלישו.
באפריל 1941, ניתנה לו הסמכות לפקד על כיתת ירי.
באביב 1942 הוא נפצע אנושות בקרב עם הצבא האדום במהלך מבצע דמיאנסק.
לאחר שהחלים, שובץ ביחידות גולגולת המת ונשלח לאושוויץ כחלק ממשלוח שומרים ביולי 1942. ריכרד גליקס, שהיה מחליפו של אייקה, המליץ שיקודם לתפקיד מפקד מחנה הריכוז שטוטהוף.
הוא קודם לתפקיד אס.אס שטורמבנפיהרר והחל לפקד על מחנה שטוטהוף בספטמבר 1942. מזכירתו האישית במחנה הייתה אירמגרד פורכנר.
עם התקדמותם של הסובייטים מערבה לעבר גרמניה, אלברט פורסטר, שהיה מושל מחוז דנציג, ופריץ קצמן, שהיה מפקד המשטרה, החליטו לפנות את מחנה שטוטהוף.
הופה חתם על הוראת פינוי המחנה ב-25 בינואר 1945 בשעה 05:00. פינוי המחנה החל כשעה לאחר מכן תחת פיקודו של אס.אס האופט-שטורמפיהרר תיאודור מאייר.
היעד של צעדת המוות מן המחנה היה תת-מחנה של שטוטהוף ליד העיר ליאונבורג בפומרניה, מרחק של כ-140 ק"מ דרומית-מערבית לשטוטהוף.
לאחר הפינוי ההמוני של המחנה, היה הופה למפקד מחנה הריכוז ובלין (Wöbbelin), מחנה ריכוז זמני שתפקידו היה לקלוט אסירים ממחנות נוספים שהצבא האדום התקרב אליהם.
מחנה זה היה קיים מ-12 בפברואר 1945 עד 2 במאי 1945, יום שחרור המחנה על ידי צבא ארצות הברית.
הופה נתפס על ידי הבריטים באפריל 1946 ליד הולשטיין.
הוא נשלח למחנה 165 בסקוטלנד מאוגוסט 1947 ועד ינואר 1948, אז הועבר למחנה של שבויי מלחמה באזור סקסוניה, שהיה תחת שליטת הבריטים בגרמניה המערבית.
בעודו מחכה להסגרה לפולין, ברח הופה לשווייץ, שם עבד כגנן בזהות בדויה במשך שלוש שנים, לפני שחזר לגרמניה המערבית.
הוא נעצר על ידי הרשויות ב-17 באפריל 1953 בעיר וויטן.
הוא נשפט בשנת 1955 והורשע בסיוע לרצח.
ב-4 ביוני 1957 בית המשפט המחוזי של בוכום שפט אותו מחדש וקבע לו תקופת מאסר של תשע שנים, בפועל השתחרר מן המאסר בשנת 1960.
פאול "פאפא" האוסר (גרמנית: Paul "Papa" Hausser ;7 באוקטובר 1880 – 21 בדצמבר 1972) היה קצין בכיר בצבא הקיסרות הגרמנית, הגיע לדרגת גנרל-לויטננט ברייכסווהר.
לאחר שפרש מצבא גרמניה הוא נהפך ל"אב" (ומכאן כינויו "פאפא") הוואפן אס אס והיה ממנהיגיו הבולטים.
הוא נלחם הן בחזית המערבית והן בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, נפצע פעמיים בקרבות ואיבד את עינו בפציעה הראשונה.
עם תום המלחמה היה חבר בתנועת HIAG שביקשה לשקם את תדמיתו ואת מעמדו החוקי של הוואפן אס אס.
האוסר נולד בברנדנבורג למשפחת בכירים בצבא הפרוסי; אביו קורט האוסר היה מיור בצבא הקיסרות הגרמנית.
האוסר התחתן עם אליזבת' גררד (נולדה בשנת 1891) ב-9 באוגוסט 1908, לזוג נולדה בת אחת בשם פרידה (ילידת 1909) שהיגרה לאוסטריה בשנת 1954 לאחר שנישאה לגוסטב אדולף ויימן (יליד 1906) קצין בכיר באס-אס אף הוא.
האוסר קודם בסולם הדרגות לדרגת גנרל מיור ב-1 בפברואר 1931. פרש מהרייכסווהר ב-31 בינואר 1932 בדרגת גנרל-לויטננט.
כגמלאי, הוא הצטרף לתנועה הימנית "קסדת הפלדה", נהפך לראש סניף התנועה בברנדבורג-ברלין בשנת 1933. תוך זמן קצרה התנועה אוחדה עם האס-אה, ועם נפילתו, אוחדה עם ארגון האס-אס.
בנובמבר 1934 הוא הועבר לשורות הSS-Verfügungstruppe ("הפלוגות המערכתיות" של האס-אס).
בשנת 1935 קיבל דרגת מפקח על בתי ספר של האס אס, ובשנת 1936 הוענקה לו דרגת בריגדפיהרר באס-אס (מקביל לתת-אלוף).
האוסר שירת במערכה על פולין בשנת 1939 כתצפיתן יחד עם כוחות מעורבים של האס אס והורמאכט.
באוקטובר 1939 החטיבה שהאוסר עמד בראשה נהפכה לחטיבת חיל רגלים ממוכנת.
הוא הוביל את החטיבה, ששמה שונה בהמשך לדיוויזיית אס אס דאס רייך, לאורך המערכה על צרפת בשנת 1940 ובשלבים הראשונים של מבצע ברברוסה.
על שירותו המבצעי ברוסיה, האוסר עוטר בצלב האבירים של צלב הברזל בשנת 1941 וצלב האבירים עם עלי אלון בשנת 1943 (בהמשך קיבל את הצלב עם עלי אלון וחרבות על פעולותיו בנורמנדי) נפצע קשה בקרב ואיבד את עינו.
לאחר שהחלים מפציעתו הוא פיקד על דיוויזיות האס-אס החדשות שהוקמו, ובניגוד להוראות מפורשות מהיטלר הוא הוציא את כוחותיו מחרקוב על מנת להימנע מכיתור.
אך בהמשך הצליח לכבוש את העיר מחדש במרץ 1943. הוא פיקד על קורפוס הפאנצר של האס אס שכלל את דיוויזיות האס-אס הראשונה, השנייה והשלישית במהלך קרב קורסק.
אחרי קרב קורסק, צורפו לפיקודו גם דיוויזיות האס התשיעית והעשירית, והוא נשלח לאיטליה, ולאחר מכן לצרפת, שם פיקד עליהם בשלבים הראשונים של המערכה בנורמנדי.
לאחר מותו של פרידריך דולמן (מפקד הארמייה השביעית), האוסר קיבל את תפקידו.
במהלך הלחימה בקרב פאלז, האוסר נותר עם פקודיו עד לפציעתו (הוא נורה בלסת).
בהמשך המלחמה קודם לדרגת אוברסט-גרופנפיהרר וגנרל-אוברסט (דרגה אחת מעבר לדרגת רב-אלוף) של הוואפן אס-אס באוגוסט 1944, ולבסוף קודם למפקד קבוצת ארמיות G מה-28 בינואר עד 3 באפריל 1945.
בסיום המלחמה היה תחת פיקוד גנרלפלדמרשל אלברט קסלרינג.
במשפטי נירנברג הגן בתקיפות על הוואפן אס-אס, והכחיש שלזרוע הצבאית הזו הייתה מעורבות כלשהי בפשעי מלחמה.
פאול יוליוס רויטר היה יזם בריטי ממוצא יהודי-גרמני בתחום התקשורת במאה ה-19, חלוץ בתחום סוכנויות הידיעות, ומייסד סוכנות הידיעות "רויטרס".
נולד בקאסל בשם ישראל בר יהושפט לרב העיר והמדינה רבי שמואל לוי יהושפט ולבטי סנדרס.
בהיותו בן 13 נפטר אביו והוא נשלח אל דודו הבנקאי בגטינגן.
בגטינגן פגש את קרל פרידריך גאוס, שעסק באותה עת בניסויים בטלגרף, וגם הוא התחיל להתעניין בטלגרף כמכשיר להעברת ידיעות במהירות, דבר שזרע את מיקודו העסקי בשנים הבאות.
ב-29 באוקטובר 1845 עקר ללונדון, וב-16 בנובמבר התנצר בכנסייה לותרנית ושינה את שמו לפאול יוליוס רויטר.
צעדו זה לא היה חריג במידה קיצונית בקרב יהודי גרמניה באותה תקופה, ורויטר שב לגרמניה וקבע את מקום מגוריו בברלין, שם נשא אישה בשם אידה מריה אליזבת קלמנטיין מאגנוס, בתו של תעשיין עשיר.
ב-1848 עם גל מהפכות "אביב העמים" באירופה, וכינונה של הרפובליקה הצרפתית השנייה, עקר לפריז, שם עבד בשירות הידיעות של שרל-לואי אוואס כמתרגם.
עם כניסת הטלגרף לשימוש ציבורי, החלו סוכנויות שונות להשתמש בו להעברת ידיעות מהירות בעיקר בענייני כלכלה.
בשלוש השנים הבאות פיתח ושיכלל את התשתיות לתעשיית החדשות שלו שעברה עם הזמן להיות מבוססת לגמרי על קווי הטלגרף, וב-1851 חזר ללונדון והקים את סוכנות הידיעות "רויטרס" בבורסה לניירות ערך בלונדון.
לאחר שביסס את מעמדו כמקור חדשות אמין, פנה לעיתוני בריטניה הגדולים כדי להרחיב את תחום עיסוקה של הסוכנות גם לידיעות מדיניות.
כדי להחדיר את מקור המידע החדש לעיתונים הגדולים שהחזיקו שליחים בערי הבירה הגדולות באירופה, והתייחסו לטלגרף בחשדנות, הציע רויטר את שירותי הסוכנות החדשה שהקים בחינם למשך חודש.
למרות זאת חדירתו לשוק הייתה איטית ונדרשו שנים עד שכל עיתוני בריטניה הנחשבים ניאותו להשתמש בשירותיו.
ב-17 במרץ 1857 קיבל רויטר אזרחות בריטית.
ב-7 בספטמבר 1871 העניק לו ארנסט השני, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה את תואר האצולה הגרמני פרייהר (Freiherr) ושמו בגרמנית שונה ל"Paul Julius Freiherr von Reuter".
בנובמבר 1891 העניקה לו ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת (ולצאצאיו הגברים) את הזכות להשתמש באותו תואר גרמני בבריטניה, בשמו המקביל באנגלית ברון (Baron).
רויטר מת ב-25 בפברואר 1899 בוילה רויטר, בניס, צרפת.
הוא נקבר בבית הקברות וסט נורווד בלונדון.
בשנת 1845 התחתן רויטר עם אידה מריה מגנוס, בתו של פרידריך מרטין מגנוס, בנקאי גרמני בברלין.
נולדו להם שלושה בנים: הרברט שירש אותו כברון רויטר, ג'ורג' ואלפרד.
קלמנטינה מריה, אחת מבנותיו, התחתנה עם הרוזן השוודי אוטו סטנבוק, ואחרי מותו של סטנבוק, סר הרברט צ'רמסייד, מושל קווינסלנד.
לאחיו של הברון השני ג'ורג' נולדו שני בנים, אוליבר (שהפך לברון רויטר הרביעי) ורונלד.
בת המשפחה האחרונה, מרגריט, הברונית דה רויטר, אלמנת הברון הרביעי ונכדתו של פול יוליוס רויטר, נפטרה ב-25 בינואר 2009 בגיל 96 ללא ילדים והייתה הנצר האחרון לשושלת.
אחיו הגדול של רויטר, רבי גרשון יהושפט, מילא את מקום אביו ברבנות קאסל, ולאחר מכן כיהן כר"מ בקלויז בהלברשטאדט (שם היה רבו של רבי עזריאל הילדסהיימר).
גנרל פאול לאוקס היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
לאוקס נולד ב-11 בנובמבר 1887 בויימאר, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-134 (הסקסוני ה-10), ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
ב-28 בנובמבר 1914 הועלה לדרגת אובר לוטננט, וב-1 באוגוסט 1916 הועלה לדרגת האופטמן.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, צלב האבירים של המסדר הצבאי של סנט היינריך, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף לאוקס לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוגוסט 1933 הועלה לאוקס לדרגת אוברסט לוטננט, ומונה לקצין אג"ם ברגימנט הרגלים ה-19. ב-1 ביולי 1935 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 באוקטובר 1935 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-24, וב-1 באוקטובר 1937 פרש מתפקידו.
ב-1 באפריל 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד הדיוויזיה ה-10. בקיץ 1939 זמן קצר לפני פרוץ המלחמה, מונה לאוקס לקצין האפסנאות של הארמייה הראשונה.
עם פרוץ המלחמה היה לאוקס קצין האפסנאות של הארמייה הראשונה בחזית המערבית, והשתתף עימה במהלך המערכה על צרפת.
ב-5 באוקטובר 1940 מונה לאוקס למפקד הדיוויזיה ה-126, וב-1 בינואר 1941 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
במהלך מבצע ברברוסה לחם לאוקס עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס ה-10 במסגרת הארמייה ה-16, וב-14 בדצמבר 1941 קיבל על פעולותיו את צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-10 באוקטובר 1942 מונה לאוקס למפקד קורפוס לאוקס, וב-28 בנובמבר 1942 מונה למפקד הקורפוס ה-2 שהיה חלק מהארמייה ה-16 במסגרת קבוצת ארמיות צפון.
לאוקס לחם עם הקורפוס שבפיקודו בקרבות הקשים באזור דמיאנסק, ועל כך קיבל ב-17 במאי 1943 תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 באפריל 1944 פרש לאוקס מתפקידו, אך חזר אליו ב-11 במאי.
ב-2 ביולי 1944 מונה לאוקס למפקד הארמייה ה-16 שהייתה חלק מקבוצת ארמיות צפון.
ב-29 באוגוסט 1944 התרסק לאוקס במהלך טיסת סיור בקווים הקדמיים, וב-2 בספטמבר מת מפצעיו בבית חולים בריגה.
פאול זינגר (; 16 בינואר 1844 - 31 בינואר 1911) היה פוליטיקאי גרמני מרקסיסט מוביל, איש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה במחצית השנייה של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, ויושב ראש המפלגה המאוחדת במשותף עם אוגוסט בבל מ-1890 ועד מותו בשנת 1911.
זינגר, נולד ולמד בברלין, ילד התשיעי של סוחר יהודי בשם יעקב זינגר (נפטר ב-21 בדצמבר 1848) וקרוליין לבית לוי (נפטרה ב-1867).
עד 1869 עבד זינגר כפקיד בברלין.
ובין השנים 1869–1887 היה שותף עם אחיו הנרי זינגר (1841–1920) בבעלות על פירמה משפחתית.
מבחינה פוליטית בא זינגר מן התנועה הדמוקרטית הבורגנית, הוא השתייך מאז 1862 למפלגת הקדמה הגרמנית, והיה תחת השפעת יוהאן יעקובי לדמוקרט רדיקלי.
בשנת 1868 יצר לראשונה קשר עם אוגוסט בבל ווילהלם ליבקנכט.
באותה שנה היה זינגר אחד ממייסדי ארגון העובדים הדמוקרטי וחבר באיגוד עובדי ברלין.
ב-1878 הצליח אוטו פון ביסמרק להעביר ברייכסטאג שורת חוקים אנטי סוציאליסטים, שאסרו על פעולת המפלגה.
זינגר היה בתקופה זו בין אלה ששמרו על קשר בין הנהגת המפלגה הסוציאליסטית בגרמניה לבין קרל מרקס ופרידריך אנגלס בלונדון.
בשנת 1879 השתתף בייסוד עיתון התנועה הסוציאל-דמוקרטית, עיתון זה היה הבסיס להקמת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ה-SPD, כאשר ב-1890 עם עלייתו של וילהלם השני לשלטון והתפטרות ביסמרק, התאפשר חידוש פעולת המפלגה.
בשנת 1884 נבחר זינגר לראשונה כחבר מועצת העיר ברלין ובאותה שנה נבחר כחבר הרייכסטאג, תפקיד בו החזיק עד יום מותו.
מ-1890 ועד מותו בשנת 1911 עמד בראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה במשותף עם אוגוסט בבל.
כדמות השלישית בחשיבותה במפלגה אחרי ליבקנכט ובבל, היה זינגר כיהודי דמות חשובה במאבק נגד האנטישמיות בגרמניה.
זינגר נפטר בברלין ב-31 בינואר 1911. בהלווייתו שנערכה ב-5 בפברואר השתתפו מיליון בני אדם, במפגן אבל שכמותו לא ראתה ברלין מעולם.
הוא נקבר בבית הקברות המרכזי פרידריכספלדה, את קברו עיצב הארכיטקט הנודע לודוויג הופמן ונקבעה בו מדליה מיוחדת מעשה ידי קוסטנטין סטארק .
פאול וקסלר (Paul Wexler; נולד ב-6 בנובמבר 1938) הוא בלשן ישראלי יליד ארצות הברית, פרופסור אמריטוס לבלשנות באוניברסיטת תל אביב.
תחומי המחקר שלו כוללים בלשנות היסטורית, דו-לשוניות, בלשנות סלאבית, בלשנות קריאולית, שפות רומאניות (צועניות) ושפות יהודיות.
וקסלר ידוע בשל התאוריה השנויה במחלוקת שלו, שייתכן שהשפה הסורבית היא הורתה הגנטית של היידיש, ושהשפה עברה "רה-לקסיפיקציה" בעזרת מילים שנגזרו מגרמאנית בין המאות ה-9 וה-13, בשל המגע עם האוכלוסיות הגרמניות הסמוכות.
על-פי וקסלר, המבנה של היידיש מספק "ראיות משכנעות לקשר קרוב של היהודים לסלאבים בארצות הגרמניות והבוהמיות כבר במאה ה-9 לספירה." ההשערה של וקסלר שנויה במחלוקת בקרב הבלשנים של היידיש.
העיתון The Forward מתאר את התאוריה של וקסלר כ"נשללת על ידי כל הבלשנים של היידיש, למעט על ידי וקסלר."
הוא השלים את לימודי התואר הראשון שלו באוניברסיטת ייל בשנת 1960, את לימודי התואר השני באוניברסיטת קולומביה ב-1962, ואת הדוקטורט באוניברסיטת קולומביה ב-1967. הוא עלה לישראל ב-1969, ובשנת 1974 השלים טירונות בסיסית בצה"ל.
תאוריות באשר למקורן של שפות יהודיות
התאוריות של וקסלר מורכבות, משלבות כמה וכמה שפות יהודיות ומציגות תהליך של קריאוליזציה כגורם בהיווצרותן של רבות מהשפות הללו.
פרט לניתוח הבלשני, הוא מחלק את אזורי התרבות היהודיים ליווני-יהודי, רומאני-יהודי, גרמאני-יהודי, טורקו-יהודי, טאטי-יהודי, גיאורגי-יהודי, ערבי-יהודי וסלאבי-יהודי.
עם זאת הוא מכיר בכך שלשפות יהודיות רבות יש סוּבְּסְטְרָט עברי.
התאוריה של וקסלר גורסת כי מקורן של שפות אלו בקבוצות שונות של גרים אשר שימרו את הדקדוק של השפות הלא-יהודיות הקודמות שלהן, בעודם מבצעים רה-לקסיפיקציה שלהן באמצעות אימוץ נרחב של אוצר מילים חדש.
ישנן שלוש תאוריות שונות באשר למקורה של היידיש, וגישתו של וקסלר שונה באופן קיצוני משתי התאוריות העיקריות, אשר מייחסות את מקורה של היידיש למערב ארץ הריין או לאזור בוואריה/צ'כיה.
וקסלר עושה זאת באמצעות שבירת הקשר הגנטי בין הארצות הסלאביות לבין אותם יהודים שחיו בגרמניה של בימי הביניים.
לטענתו, היידיש החלה את דרכה כשתי שפות נפרדות: צרפתית-יהודית (יידיש מערבית) ודיאלקט סורבי-יהודי שדיברו במזרח גרמניה.
בספרו משנת 1993 קבע וקסלר כי יהודים אשכנזים יכולים, מבחינה אתנית, להיחשב לסלאבים.
הוא טוען שהאשכנזים אינם ממוצא ים-תיכוני.
המסקנה הלוגית מהתאוריות הבלשניות שלו היא שהיהודים האשכנזים הם צאצאיהם של גרים איראניים, טורקיים וסלאביים.: 55 וקסלר גם החיל את התאוריות הבלשניות שלו על היהודים הספרדים וטען שגם הם למעשה ממוצא לא-יהודי, ושמקורם בגרים ברברים, ולא מספרד.: 55
במאמרו משנת 1995 המתייחס לשניים מספריו של וקסלר דוחה הרברט פפר (Herbert Paper) את שתי התאוריות של וקסלר: ראשית, שמקורה של היידיש בשפה סורבית-יהודית עלומה, ושנית שהעברית המודרנית היא למעשה שפה סלאבית.: 184 וקסלר מעדיף את השם "סלאבית-יהודית" לשפות שתוארו על ידי מקס ויינרייך ככנענית-מזרחית וכנענית-מערבית.
במחקר מאוחר יותר הציע וקסלר שלושה מקורות ליידיש, על ידי פיצולה לשתי שפות נפרדות: הוא מתייחס ליידיש המערבית כאל גרמנית מיוהדת, וליידיש המזרחית כאל התפתחות מסלאבית-יהודית שעברה רה-לקסיפיקציה לגרמנית עליונה ושוב ליידיש.
עם זאת, הוא גם טוען שהיידיש המזרחית היא רה-לקסיפיקציה של טורקו-יהודית ושהיא קשורה לכוזרים ולקראים.: 184: 69
התאוריות של פאול וקסלר, הן באשר ליידיש והן באשר למקורות הטורקיים-איראניים-כוזריים, נתקלו בביקורת חריפה מצד מומחים רבים אחרים בתחום, ומרביתם דוחים אותן.
סיימון נויברג (Simon Neuberg) דוחה את תאוריית הרה-לקסיפיקציה וטוען שהיא "דומה יותר לטריק שיווקי".
סטפן קרו (Steffen Krogh) חולק אף הוא על וקסלר.
ואילו אלכסנדר ביידר (Alexander Beider) מציין: "לעיתים אני אפילו תוהה אם הוא עצמו מאמין במה שהוא כותב.
אם הוא לא מאמין בכך, אלא רק רוצה לעורר פרובוקציה, מאמריו ב-20 השנים האחרונות מכוונים רק כדי להוכיח שהיהודים הם לא יהודים.
במקרה כזה, אין על מה לדון."
ב-2016 הציגו וקסלר והגנטיקאי ערן אלחייק מחקר משותף שניתח את המוצא הגאוגרפי של דוברי יידיש באמצעות הדנ"א שלהם.
הם טענו, שמקורו של הדנ"א הוא בדרום-מזרח טורקיה, בארבעה כפרים ששמותיהם נגזרים מן המילה "אשכנז".
המיקום המשוער מצוי גם בצומת של דרך המשי, ובסמוך לממלכת הכוזרים, כפי שחזה וקסלר ובניגוד להיפותזה אודות ארץ הריין.
המחברים טענו שזהו המקום שבו התפתחה הטרום-יידיש כשפה סודית למסחר, ושבעת הייהוד של הסלאבים היא רכשה את הרכיב הסלאבי שלה.
ב-1988 העלו כמה חוקרי יידיש חשד שווקסלר השתמש בשם בדוי אוקראיני, פבלו סלובודיאנסקי, כדי לסקר בחריפות את מחקריהם שנכללו בקובץ "מקורותיה של שפת היידיש".
הביקורת נגעה לאחרים אך לא למחקרו של וקסלר שהופיע באותו קובץ.
לאחר מחאות חריפות בדבר הונאה אפשרית על ידי אחד העורכים, דוד כ"ץ, והצגת ראיות לאפשרות שהביקורת נשאה את כל הסממנים של סגנונו הפולמוסי של וקסלר ולכך שהביקורת נשלחה מכתובתו של אחד מקרובי משפחתו של וקסלר, ביטל המגזין בנובמבר 1988 את הסקירה.
פאול יוליוס מביוס היה נוירולוג וסופר מדעי פורה גרמני.
נודע בתיאוריו הפסיכופתולוגיים על אישים היסטוריים כמו גתה, רוסו, שופנהאואר וניטשה.
ובכמה מונחים רפואיים אותם זיהה וטבע, כמו תסמונת מביוס וסימן מביוס הקרויים על שמו.
פאול לוי (18 ביוני 1891 – 9 ביוני 1970) היה מראשוני הבובנאים בארץ ישראל.
פאול לוי נולד וגדל בעיר איגר (כיום חב שבצ'כיה) בעל תואר שלישי במשפטים.
במלחמת העולם הראשונה שימש כקצין תותחנים.
עם נישואיו עבר לעיר המרחצאות קרלסבאד ושם עבד כמשפטן.
את שעותיו הפנויות הקדיש לאהבותיו הגדולות: אמנות ותיאטרון בובות.
בשנת 1935 הקים להקה מקצועית יחד עם אשתו אלזה והזוג אריך ואירנה קינצל.
הוא הקפיד על במה מעוצבת, עם תפאורות אקספרסיביות, שימוש בתאורה ובמוזיקה חיה ומוקלטת.
בשנת 1938 נבחרה להקת העץ לייצג את צ'כוסלובקיה יחד עם התזמורת הפילהרמונית של פראג ביריד העולמי בניו יורק.
בחודש מרץ הלהקה הייתה ארוזה ומוכנה לצאת לדרך.
אלא שאז התגברה האנטישמיות, בקארלסבאד נופצו חלונות של יהודים.
פאול לוי ומשפחתו עברו לפראג.
הם הצליחו להשיג אשרות מעבר לארץ ישראל כאמנים אורחים.
ביום בו פלשו הכוחות הגרמנים לצ'כוסלובקיה, עזבו ד"ר לוי, אשתו, בתו ועוד שלושה מחברי הלהקה לפולין ברכבת של 11 בבוקר, זו הייתה הרכבת האחרונה מפראג ברכבת פטרלו כבר חיילים גרמנים.
אחרי מסעות ותלאות, המשפחה הגיעה לטריאסט, שם חיכו לה יותר ממאה בובות ארוזות ומשם עלו לארץ ישראל.
לוי החליט שבארץ החדשה הוא לא יעסוק יותר במשפטים אלא באהבתו הגדולה: המריונטות איתן הופיע ברחבי הארץ בשם "להקת העץ".
להקה זו הייתה תיאטרון הבובות הראשון שנוסד בארץ ישראל (ב-1939).
מי שדיבב את הבובות היה צעיר צ'כי בשם יוסף פסובסקי – 'פפו', שלימים נודע כיוסף מילוא.
הלהקה הופיעה בהפסקות עד שנת 1950.
כשייסד מילוא את התיאטרון הקאמרי ב-1944, הוא צירף את לוי כמעצב במה.
בשנות הארבעים והחמישים יצר ד"ר לוי עשרות תלבושות ותפאורות עבור הצגות בתיאטרון הקאמרי בהאוהל, בהבימה ועבור האופרה הישראלית.
ד"ר לוי והצלם הידוע הלמר לרסקי צילמו את קטע הבובות בסרט "קללה לברכה" שהפיקה קרן היסוד שם הוא מופיע גם בתפקיד עצמו.
הוא לימד במדרשה למורים לציור.
הוא לימד גם בבית הספר לבמה שליד התיאטרון הקאמרי.
בין תלמידיו היה הפסל והצייר דני קרוון (לימים, זוכה פרס ישראל) ורן שחורי (לימים, מנהל המדרשה לאמנות).
הוא כתב מאמרים שעסקו בפילוסופיה ובאמנות.
לוי נפטר ב-1970 ונקבר בבית העלמין הדרום.
במשך השנים נעלמו רוב בובות העץ שלו.
מתוך למעלה מ-300 בובות נותרו כ-20 ואלה עברו שיפוץ ושימור במוזיאון לאמנות תיאטרון הבובות בחולון והוצגו שם בתערוכה לזכרו בשנת 2012.
פאול גוסטב ולקרס היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
ולקרס נולד בקיל ב-15 במרץ 1891. ב-3 במרץ 1910 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית כפהנריך (צוער).
הוא הוצב ברגימנט החי"ר המגדבורגי ה-27 (המגדבורגי ה-2 - "לואי פרדיננד, נסיך פרוסיה").
ב-20 במרץ 1911 הוא הועלה לדרגת לויטננט.
בהמשך הוא הועבר לרגימנט החמישי של המשמר, ולחם עמו במלחמת העולם הראשונה.
הוא נפצע קשה ב-11 באוקטובר 1914. לאחר החלמתו, ב-26 בפברואר 1915, הוא מונה למפקד פלוגה.
ב-18 ביוני של אותה שנה הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט.
הועלה לדרגת האופטמן ב-20 ביוני 1918, ומונה למפקד סוללה בגדוד הארטילריה ה-23 ב-28 ביולי של אותה שנה.
ב-15 בנובמבר, הוא מונה למפקד הגדוד השני ברגימנט ה-26 (המגדבורגי ה-1 - הנסיך לאופולד השלישי, דוכס אנהלט-דסאו).
במהלך המלחמה הוא עוטר בשתי הדרגות של צלב הברזל.
לאחר המלחמה ופירוקו של הצבא הקיסרי, הוא הצטרף לרייכסווהר כמפקד פלוגה.
הוא שרת ביחידות שונות, ושימש גם כמורה בבית הספר לחי"ר בדרזדן.
ב-1 במרץ 1931 הוא הועלה לדרגת מיור.
כאשר הרייכסווהר הפך לוורמאכט, הוא הפך למפקד גדוד ב-1 ביולי 1934 הוא הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
ב-1 בפברואר 1937 הוא הועלה לדרגת אוברסט ומונה למפקד רגימנט הרגלים ה-115.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, הוצב הרגימנט של ולקרס על הגבול עם צרפת.
לאחר מכן הוא לחם עמו במהלך המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה.
באמצע אוקטובר 1940 הוא מונה למפקד הבריגדה ה-15. ב-1 בינואר 1941 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור.
ב-15 באפריל של אותה שנה נשלח ולקרס לממלכת בולגריה כראש צוות היועצים הגרמניים שנשלחו לסייע לבולגרים.
בסוף 1941 הוא עבר לפקד על הדיוויזיה ה-78. הוא לחם במבצע ברברוסה, וב-1 באפריל 1942 הוענק לו הצלב הגרמני בזהב.
ב-1 בספטמבר הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
ב-11 בדצמבר הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 באפריל 1943 הוא ויתר על תפקידו והועבר לכוחות העתודה.
ב-8 ביולי הוא מונה למפקד הקורפוס ה-27, וב-21 באוקטובר הוחלף בתפקידו בידי וינצנץ מילר.
הוא חזר לתפקיד ב-26 באוקטובר וב-1 בספטמבר הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים.
הוא לחם עם הקורפוס שלו במבצע בגרטיון וב-9 ביולי 1944 הוא נפל בשבי הסובייטי.
במהלך תקופת שביו, הוא היה חבר באיגוד הקצינים הגרמנים וכן ב.
הוא נפטר בשבי הסובייטי ב-23 בינואר 1946.
פאול הקר היה צייר גרמני מאסכולת מינכן וחבר מייסד בזצסיון במינכן.
תשוקתו לאמנות התפתחה בהדרגה, החל מהגימנסיה בנוישטאדט בשלזיה, שם היה ידוע ברישומיו ובקריקטורות של המורים שלו.
בשנת 1874,הוא הפך לתלמיד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן, בה למד עד לאביב 1879. המדריך המשפיע ביותר שלו היה וילהלם פון דיץ , שליווה אותו מציור הז'אנר לסגנון אימפרסיוניסטי יותר.
בשנת 1882 הוא יצא למסע ארוך שכלל ביקורים בפריז, בהולנד, בהולשטיין, בנמלי הים הגרמניים ואז חזרה למינכן, שם התיידד עם פריץ פון אוהדה, ברונו פיגליין ומקס ליברמן.
בשנה שלאחר מכן הציג בתערוכת האמנות הבין-לאומית במינכן, ואז נסע שוב לפריז ולהולנד.
בין השנים 1884–1888 הוא חי בברלין, אך חזר למינכן והחל לצייר בצבעים טבעיים עם אפקטים של תאורה חזקה.
בשנת 1891, בגיל 36, מונה לאקדמיה במינכן, שם החליף את פרידריך אוגוסט פון קולבך, שהתפטר בפתאומיות.
הוא היה המורה הראשון באקדמיה שלקח את תלמידיו לטיולי שטח, שנמשכו לעיתים קרובות שבועיים.
הקר היה המודרניסט הראשון באקדמיה.
אבל הוא לא לימד מודרניות אלא עודד אנשים לראות ולמצוא דברים בעצמם.
"פאול הקר לימד את תלמידיו את האמנות של בית הספר ברביזון, את האימפרסיוניסטים והנאו-אימפרסיוניסטים כמו גם את הזרמים החדשים מדכאו.
הכישרונות הצעירים הטובים ביותר במינכן באותה תקופה התכנסו סביב הקר, מורה אידיאלי שמעולם לא כפה את עצמו למען הסמכות הפרופסורית, וחשף בתלמידיו את הצד הטוב.
הוא קירב את התלמידים בינם לבין עצמם, וכן קירבם למורים.
הקמת בית הספר שלו התרחשה מעצמה.
בשנת 1899 התפרסמה הקבוצה הצעירה בפעם הראשונה בגלאספלסט במינכן וחזרה בכל שנה עם יצירות עשירות".
בשל השפעתו הנרחבת על ההחלטות בתחום האמנות של פרנץ פון לנבאך, ניתן מעט מאוד שטח תצוגה לכל אמנות שנראתה כמודרנית.
בשנת 1892, זמן קצר לאחר שמונה לפרופסור, הניעה בעיה זו את הקר להיות אחד החברים המייסדים של הזצסיון במינכן והוא שימש כמזכיר הקבוצה.
הזצסיון עורר בסופו של דבר השראה לתנועות דומות בברלין ובערים אחרות.
בשנת 1897 פרצה שערורייה כשנפוצה שמועה כי הקר השתמש בזונה גברית כמודל לציור של המדונה.
בסופו של דבר, השערורייה נעשתה אישית יותר במהותה, והוא בחר להתפטר מהאקדמיה.
לאחר מכן נסע לקאפרי, שם שהה בווילה ליסיס, ביתו של התעשיין והמשורר ז'אק ד'אדלווארד-פרסן, שעזב את פריז בעקבות שערורייה אחרת.
בעודו שם צייר הקר כמה פורטרטים של המאהב של פרסן, נינו סזריני, דוגמן מקצועי.
ב־1904 שתי השערוריות נשכחו במידה רבה (מגזין "יוגנד" אף פרסם את אחד מדיוקנאותיו "נינו" – גרסה לבושה לחלוטין) והוא הצליח לחזור ללנגנאו.
בשנת 1910 הוא נפטר ממה שאובחן כ"מלריה הרומית ".
ביתו מהווה אטרקציה תיירותית, עם אוסף גדול של יצירות אמנות.
למרות תפקידו החשוב בסצנת האמנות במינכן בסוף המאה ה-19, פול הוקר כמעט ולא ידוע כיום.
זה כנראה נובע מהעובדה שהוא עזב את הפרופסורה שלו בגלל היותו הומוסקסואל.
באוקטובר 2019 הוקמה קבוצת מחקר בשם "הפורום לארכיון הקווירי במינכן" על מנת לחקור את חייו ויצירתו של הצייר.
חלק מהאחוזה של פול הוקר אשר בבעלות משפחתו, מצאה את דרכה אל קבוצת "הפורום לארכיון הקווירי במינכן" ונכנס אל הארכיון הדיגיטלי.
פאול גש היה אמן, אדריכל, ליטוגרף ומעצב גרמני בתחילת המאה העשרים.
הוא היה קשור לאלמנטים העיקריים של האקספרסיוניזם הגרמני.
הוא סבל מ"פגיעות פיזית ורגשית" לאורך כל חייו, אך בכל זאת שמר על נחישות איתנה ליצור באופן פורה ולהתחבר לאוונגרד של תקופתו.
הוא היה בנו של עורך דין ושופט, שגדל בברלין, שם מילא אביו תפקיד הוראה באוניברסיטת ברלין.
גש החל ללמוד במכללה הטכנית בברלין-שרלוטנבורג בשנת 1903 כדי ללמוד אדריכלות.
כסטודנט, על פי הדיווחים, הוא פגש גם את זיגמונד פרויד וגם את רודולף שטיינר.
הוא פיתח עניין באנתרופוסופיה, גרסתו של שטיינר לתיאוסופיה, ומאוחר יותר סייע בבניית הגותיאנום בשנים 14–1913. הוא סבל נפשית והיה מאושפז בטיפול פסיכיאטרי בגיל מוקדם (1909).
למרות זאת הגיע לתואר האקדמי.
הוא למד ציור בסן רמו במשך חצי שנה, ונסע דרך איטליה, צרפת וגרמניה ופגש אמנים אחרים.
בשנת 1911 קיבל תפקיד בחלם בפולין, ושימש שם כאדריכל העיר בין השנים 1915–1917.
גש החל סדרה של תוכניות ורישומי "אדריכלות פנטזיה" בשנת 1914. הוא סבל מהתקף פסיכוטית בשנת 1917, ואושפז בבית חולים עד שנת 1919. לאחר שחרורו הוא נקשר לקבוצת נובמבר ולארביירטס פאר קונסט והציג עבודות בתערוכות שלהם.
גש עבד עם ברונו טאוט במגדבורג על פרויקט שיקום משנת 1920. טאוט פרסם יצירות אמנות ומאמרים מאת גש בכתב העת האקספרסיוניסטי שלו Frühlicht ("אור ראשון").
מבחינה אמנותית, גש היה "מומחה בצבעי מים" אשר יצר מאות תמונות, לרוב בנושאים מיתולוגיים ודתיים (במיוחד מריה הבתולה).
הוא גם כתב ואייר אגדות והלחין שירה.
בפברואר ובמרץ 1914 עזר גש לבנות את בניין הגותניאום הראשון של שטיינר בדורנאך, ולאחר מכן עבד כמנהל בניין ממשלתי בקלן במשך שלושה חודשים, וקיבל תעודה של "בונה ממשלתי".
בזמן אשפוזו הארוך הוא הכין 29 ציורים, על נייר וכן ספר ציורים שהגיש כתרומה אמנותית למרפאה הפסיכיאטרית של אוניברסיטת היידלברג.
עבודותיו של גש הוצגו רק בתערוכות קבוצתיות משנת 1921 ואילך, סבל גש יותר ויותר מקשיים פסיכולוגיים, והפך לחולה בגטינגן שם גיסו היה ראש המוסד הפסיכיאטרי.
בשנת 1934, תחת המשטר הנאצי, הועבר גש לבית החולים הפסיכיאטרי בברנדנבורג בטאופיץ, שם אסור היה לצייר והוא נאלץ לעבוד בעבודת כפיים.
בשנת 1940 סילקו אנשי הס"ס את גש מטאופיץ ורצחו אותו.
כנראה, באוגוסט 1940, בכלא הישן בברנדנבורג.
הוא היה אחד מאלפי הקורבנות של פעולת מסע המתת החסד הנאצית.
השילוב של יצירות אמנות ובעיות פסיכיאטריות בביוגרפיה של גש הביא לו תשומת לב מסוימת בהקשר של האמנות הזרה או תנועת "ארט ברוט".
מספר יצירותיו של גש נכללות באוסף של הפסיכיאטר והיסטוריון האמנות הנס פרינהורן המתוחזק כעת באוניברסיטת היידלברג, והוצגו בתערוכת אוסף פרינצ'ורן בשנת 1996.
המרכז הקנדי לאדריכלות מכיל באוסף 234 רישומים של גש.
פאול גרשון אונה היה רופא יהודי-גרמני.
אונה נולד בהמבורג למשפחה יהודית.
לאחר סיום בית הספר הוא התחיל ללמוד רפואה באוניברסיטת היידלברג.
לאור מלחמת צרפת–פרוסיה הוא עזב את הלימודים ונפצע במהלך הלחימה.
בשנת 1871 חזר ללימודים והמשיך אותם באוניברסיטת לייפציג.
בשנת 1876 פרסם את עבודת הדוקטור.
לאחר קבלת התואר עבר לווינה להמשך השתלמויות.
לאחר שובו להמבורג, הצטרף לפרקטיקה של אביו בבית החולים של רובע .
תחום התמחותו היה מחלות עור.
בשנת 1881 עזב את השותפות עם אביו, ובשנת 1884 פתח בית חולים פרטי למחלות עור.
במהלך עבודתו הציע שיטות טיפול חדשות.
עם המחלות שתיאר לראשונה נמנות אילבן וסינדרום אונה-טוסט.
בשנת 1907 קיבל תואר פרופסור מעיריית המבורג.
בשנת 1919 מונה לפרופסור באוניברסיטת המבורג ומונה לראש תחום דרמטולוגיה.
במשך השנים שיתף פעולה עם בייצור תרופות.
(עד היום שוכן מפעל חברת באיירסדורף ברחוב אונה בהמבורג.)
פאול וגנר (גרמנית: Paul Wegener; 11 בדצמבר 1874 – 13 בספטמבר 1948) היה שחקן גרמני, תסריטאי ומפיק סרטים.
היה מוכר ביותר בשל תפקידו פורץ הדרך בקולנוע האקספרסיוניסטי הגרמני.
פאול וגנר נולד ב-11 בדצמבר 1874 בארנולדסדורף לאנה וולף ואוטו וגנר.
כפעוט, פאול היה חולה, וציפו שיחיה רק לזמן קצר בלבד.
אביו עבר לארמלנד, ופאול ואנה עברו בעקבותיו כשישה חודשים לאחר שבריאותו של פאול השתפרה.
אמו של פאול, אנה, נפטרה זמן קצר לפני יום הולדתו השלישי.
לאחר מות אמו, אביו אוטו איבד עניין בבנו, ופאול הצעיר נאלץ לדאוג לעצמו.
לאחותו של פאול היה חבר אשר לימד אותו לקרוא ולכתוב, וכך, כבר בגיל שמונה שנים, פאול החל לקרוא ספרות ללא הפסקה ודקלם מונולוגים.
לאחר שנתיים בבית ספר קתולי, פאול הצעיר עבר לבית ספר אחר, שם הקים עם תלמידים אחרים מועדון דרמה, ערך כתב-עת בכתב יד, והלחין שירים.
זו הייתה תקופה מכריעה בחייו של פאול שמיפתה את עתידו.
הקשר הראשון של פאול לעולם התיאטרון היה בהופעה בקוניגסברג, שם החלה לראשונה המסירות שלו לכל החיים לעולם הבמה.
בגיל עשרים, החליט וגנר לסיים את לימודי המשפטים ולהתרכז במשחק, הוא סייר במחוזות טרם הצטרפותו ללהקת המשחק של מייק ריינהרדט בשנת 1906. בשנת 1912 החליט לפנות את דרכו למדיום החדש, הקולנוע.
והופיע בגרסה של "התלמיד מפראג" מ-1913. במהלך עשיית הסרט שמע לראשונה וגנר על האגדה היהודית הישנה על הגולם מפראג והחליט לעבד את הסיפור לסרט קולנוע, בבימוי וכתיבת משותפת עם הנריק גיילן.
הגרסה הראשונה שלו לסיפור "הגולם" (1915, גרסה אבודה) הייתה הצלחה גדולה וביססה את המוניטין של וגנר.
בשנת 1917, וגנר יצר פרודיה על הסיפור שנקרא "הגולם והנערה הרוקדת", אך זהו למעשה היה העיבוד שלו לאגדה הגולם: איך הוא הגיע לעולם (1920), הסרט הוא אחד הקלאסיקות של הקולנוע הגרמני ועזר לחזק את מקומו של וגנר בהיסטוריה הקולנועית.
עוד אחד מסרטיו המוקדמים היה "היוגי" (1916), בו שיחק בעצמו את התפקיד של יוגי, ממציא צעיר, אשר סיפק לו את ההזדמנות להכיל שלושה מתחומי העניין שלו: עולם הטריקים הצילומיים (זהו היה אחד מהסרטים הראשונים אשר הציגו אי-נראות), העולם העל-טבעי ומיסטיקה מזרחית.
בשנת 1926 הוא הופיעו בסרטו ההוליוודי הראשון והיחיד, "הקוסם" של רקס אינגרם, בו הוא גילם את אוליבר האדו, בעיבוד לסיפורו של סומרט מוהם.
לאחר מכן הופיע ב"המקרה המוזר של קפטן רמפר" (1927).
ובשנת 1928 כיכב לצד בריג'יט הלם בעיבוד של שותפו הוותיק, הנריק גיילן, ל"אלרון" של האנס היינץ איוורס, בתפקיד פרופסור טן ברינקן, דמוי פרנקנשטיין.
כאשר הנאצים הגיעו לגדולתם הפוליטית, חברות תיאטרון רבות פורקו ורבים מהשחקנים והבמאים נעצרו, נרדפו והוגלו.
עם זאת, וגנר הפך לשחקן של המדינה והופיע בסרטי תעמולה נאציים.
בניהם "החיים שלי עבור אירלנד" (1941) ו-"Kolberg" - אפוס סרטי תעמולה על המלחמות הנפוליאניות משנת 1944–1945. עם תום המלחמה, וגנר היה מהראשונים לבנות מחדש את החיי התרבות בעיר ברלין.
בספטמבר 1945, הופיע בתפקיד הראשי בהפקה של "נתן החכם" בתיאטרון דויטשה בברלין.
למרות מצבו הרפואי הרע, וגנר הפך לנשיא בארגון לשיפור הסטנדרטים לתושבים.
סרטו האחרון של וגנר היה "המנדרינית הגדולה" (1948).
ביולי 1948 הוא חזר על תפקידו הקודם, נתן החכם, בתיאטרון דויטשן, אך בסצנה הראשונה הוא התמוטט והמסך נפל.
וגנר היה נשוי שש פעמים, מתוכם בפעם השלישית והשישית נישואיו היו לשחקנית ליידה סלמנובה, אשר הייתה שותפתו למשחק בכמה הזדמנויות.
נישואיו הרביעיים היו לגרטה שרדר שגילמה את השחקנית הראשית ב"נוספרסטו" (1922).
הגאוגרף אלפרד וגנר היה בן דודו.
בשנת 1947, סבל וגנר משבץ מוחי אשר התיש אותו וגרם לו לנסוע לשווייץ לקבלת טיפול רפואי.
עם שובו לברלין נכנע שוב למחלה, אך סירב לוותר על משחק.
הוא קיבל תפקיד בסרטו הקולנועי האחרון "המנדרינית הגדולה" (1948).
ביולי 1948, חזר על תפקידו כ"נתן החכם", שם התמוטט.
חודשיים לאחר מכן, ב-13 בספטמבר 1948, פאול וגנר מת בשנתו.
הגולם: איך הוא הגיע לעולם?
אוצרה של גסין ג'ייקובסון (1923)
המקרה המוזר של קפטן רמפר (1927)
החיים שלי עבוד אירלנד (1941)
פאול זגווין הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר האחורי בהרטה ברלין.
לאחר שגדל במחלקת נוער מקומית, בשנת 2007 הצטרף זגווין למחלקת הנוער של וולפסבורג.
בשנת 2014 החל לשחק בקבוצת המילואים של המועדון, וב-4 במרץ 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבכירה, כשעלה כמחליפו של קווין דה בראונה בדקה ה-89, בניצחון 2–0 על ר.ב.
ב-23 באפריל 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בבונדסליגה, כשהחליף את דניאל קליגיורי בהפסד 0–2 לאאוגסבורג.
הוא כבש את שער הבכורה שלו ב-3 בדצמבר 2016, בהפסד 2–3 להרטה ברלין, ובאותו משחק גם הורחק בכרטיס אדום.
ב-20 בדצמבר 2016 האריך את חוזהו במועדון עד ליוני 2020.
באוגוסט 2017 הושאל לעונה אחת לדינמו דרזדן מהבונדסליגה השנייה, ובתום העונה שב לוולפסבורג.
ב-18 בינואר 2019 הושאל עד לתום העונה לגרויטר פירט מהליגה השנייה, עם אופציה לרכישה.
במאי 2019 ניצלה גרויטר פירט את האופציה, ורכשה את זגווין תמורת 300 אלף אירו.
בתום, עונת 2020/2021 העפיל עם הקבוצה לבונדסליגה.
פאול ואנר הוא כדורגלן גרמני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בפ.ס.וו.
ואנר גדל במחלקות הנוער של FV ראבנסבורג ובאיירן מינכן.
ב-7 בינואר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של באיירן מינכן, בהפסד 2-1 לבורוסיה מנשנגלדבך במסגרת המחזור ה-18 בבונדסליגה לעונת 2021/2022. זימון זה לקבוצה הבוגרת על ידי המאמן יוליאן נגלסמן, הגיע בעקבות העובדה שרבים משחקני הקבוצה נדבקו באותו זמן בנגיף הקורונה.
בסך הכל ערך ארבע הופעות ליגה בעונה זו.
ב-12 באוקטובר 2022 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בניצחון 4-2 על ויקטוריה פלזן במסגרת שלב הבתים לעונת 2022/2023. במשחק מול פלזן, היה ואנר לשחקן הצעיר ביותר שלבש את מדי באיירן מינכן במסגרת ליגת האלופות.
בספטמבר 2023 הושאל ואנר לאלוורסברג, העולה החדשה לבונדסליגה השנייה.
ואנר רשם עונה טובה עם אלוורסברג, בה הבקיע שישה שערים וסיים עם הקבוצה במקום ה-11.
בקיץ 2024 חזר ואנר לבאיירן מינכן, והושאל שוב לעונה אחת, הפעם לפ.צ.
ואנר רשם עונה טובה עם היידנהיים, והיה משמעותי בהישארות הקבוצה בבונדסליגה, כשהוא תורם שלושה שערי ליגה ב-29 הופעות.
בתום עונת 2024/25 חזר ואנר לבאיירן מינכן.
באוגוסט 2025 נמכר ואנר מבאיירן מינכן לפ.ס.וו.
איינדהובן תמורת 15 מיליון אירו, עם אופציה לבאיירן מינכן לרכוש אותו בחזרה.
פאול ואצלאוויק היה מטפל משפחתי, פסיכולוג, פילוסוף אמריקאי ממוצא אוסטרי, תאורטיקן בתורת התקשורת ובקונסטרוקטיביזם רדיקלי, שעסק בתחומי טיפול משפחתי ופסיכותרפיה כללית.
ואצלאוויק האמין שאנשים יוצרים את הסבל שלהם מעצם הניסיון לתקן את הבעיות הרגשיות שלהם.
הוא היה אחת הדמויות המשפיעות ביותר במכון חקר הנפש (Mental Research Institute) וחי ועבד בפאלו אלטו, קליפורניה.
ואצלאוויק נולד בפילאך, מחוז באוסטריה, בנו של מנהל בנק.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון ב-1939, למד פילוסופיה ופילולוגיה ב-Università Ca' Foscari בוונציה – אף על פי שהפקולטה לפילוסופיה לא הוקמה לפני 1969 – וקיבל תואר דוקטור ב-1949. במכון קרל גוסטב יונג בציריך קיבל תואר בפסיכולוגיה אנליטית ב-1954. בשנת 1957 המשיך את קריירת המחקר באוניברסיטת אל סלבדור.
בשנת 1960, דון ד' ג'קסון ארגן את נסיעתו לפאלו אלטו לשם מחקר במכון חקר הנפש.
משנת 1967 לימד פסיכיאטריה באוניברסיטת סטנפורד.
במכון חקר הנפש הלך בעקבות גרגורי בייטסון וצוות המחקר (דון ג'קסון, ג'ון וויקלנד, ג'יי היילי) שאחראים על הצגת מה שנודע בתור "הקשר הכפול" של סכיזופרניה – היותו של אדם לכוד תחת ציפיות סותרות.
עבודתו של ואצלאוויק משנת 1967 המבוססת על חשיבתו של בייטסון, Pragmatics of Human Communication (עם דון ג'קסון וג'נט ביווין), הפכה לאבן יסוד בתורת התקשורת.
תרומות מדעיות אחרות כוללות עבודות על קונסטרוקטיביזם רדיקלי והתיאוריה שלו על תקשורת.
הוא היה פעיל בתחום הטיפול המשפחתי.
ואצלאוויק היה אחד משלושת החברים המייסדים של המרכז לטיפול קצר-מועד ב-MRI.
בשנת 1974 פרסמו חברי המרכז עבודה מרכזית על גישתם הקצרה, שינוי: עקרונות של יצירת בעיות ושל פתירת בעיות (Watzlawick, Weakland, Fisch).
הוא היה פסיכולוג בקליפורניה מ-1969 עד 1998, אז הפסיק לטפל בחולים.
ואצלאוויק היה נשוי לוורה והיו לו שתי בנות חורגות, איבון וג'ואן.
הוא מת מדום לב בביתו בפאלו אלטו בגיל 85.
ואצלאוויק עשה מחקר מקיף על תקשורת בתוך משפחות.
ואצלאוויק הגדיר חמש אקסיומות בתיאוריה שלו על תקשורת, הידועה בכינויה "ההשקפה האינטראקציונית (הבין-ממדית)".
ההשקפה האינטראקציונלית היא תיאוריה פרשנית השואבת מהמסורת הקיברנטית.
ואצלאוויק ראה בחמש אקסיומות תנאי מוקדם לתפקוד תקשורת בין שני אנשים או משפחה.
לדבריו, חוסר תקשורת מתרחש מכיוון שלא כל המתקשרים "מדברים באותה שפה".
זה קורה כי לאנשים יש נקודות מבט שונות לגבי דיבור.
כשבתשתית הדיון קיים מבנה קיברנטי, ואצלאוויק חשב על סיבתיות בעלת אופי מעגלי, משובי, עם מידע כמרכיב ליבה.
הדיון עוסק בתהליכי תקשורת בתוך מערכות במובן הרחב ביותר ולכן גם במערכות אנושיות, כגון משפחות, ארגונים גדולים ויחסים בין-לאומיים.
בתוך "ההשקפה האינטראקציונית" התקשורת מבוססת על מה שקורה, ולא בהכרח קשורה לשאלות בנושא מי, מתי, איפה או למה מתרחש הדבר.
ואצלאוויק למד את נושא המשפחה ה"נורמלית" כמו גם "המופרעת", כדי להסיק מה התנאים המתאימים לגישה של אינטראקציה-אוריינטציה.
הוא האמין שהאישיות, האופי והסטייה של הפרט מעוצבים על ידי יחסי הפרט עם חבריו.
הוא ראה בסימפטומים, הגנות, מבנה אופי ואישיות, מונחים המתארים את האינטראקציות האופייניות של הפרט, המתרחשות בתגובה להקשר בינאישי מסוים.
ההשקפה האינטראקציונית מחייבת רשת של כללי תקשורת השולטים בהומאוסטזיס המשפחתי, שהוא שיתוף פעולה שבשתיקה של בני משפחה כדי לשמור על הסטטוס קוו.
גם אם הסטטוס קוו שלילי, עדיין ייתכן שיהיה קושי לשנותו.
תאורטיקנים אינטראקציוניים מאמינים שאדם לא יצליח להכיר בהתנגדות ההרסנית הזו לשינוי, אלא אם כן הוא מבין את האקסיומות של ואצלאוויק.
האקסיומות הבאות יכולות להסביר כיצד תקלה בתקשורת יכולה להתרחש אם לא כל המתקשרים נמצאים על אותו מישור הבנה.
אם אחת האקסיומות הללו מופרעת, התקשורת עלולה להיכשל.
כל האקסיומות הללו נגזרות מעבודתו של גרגורי בייטסון, שחלק גדול מהן נאסף בספר Steps to an Ecology of Mind (1972).
ואצלאוויק, ביווין בייבלאס (Bavelas) וג'קסון תומכים באקסיומות אלה לשמירה על הומאוסטזיס משפחתי.
אי אפשר שלא לתקשר: כל התנהגות היא סוג של תקשורת.
מכיוון שלהתנהגות אין מקביל (אין אנטי התנהגות), אי אפשר שלא לתקשר.
גם אם נמנעים מתקשורת (כגון שימוש לא מודע בלא מילולי או אסטרטגיית סימפטומים), זוהי צורה של תקשורת.
"אסטרטגיית סימפטומים" היא ייחוס השתיקה שלנו למשהו שאינו בשליטתנו כך שאין מצב שבו תקשורת היא בלתי אפשרית.
דוגמאות לאסטרטגיית סימפטומים הן ישנוניות, כאבי ראש ושיכרות.
אפילו הבעות פנים, תקשורת דיגיטלית ושתיקה ניתן לנתח כתקשורת על ידי הקולט.
לכל תקשורת יש היבט תוכן ויחסים כך שהאחרון מסווג את הראשון ולכן הוא מטא-תקשורת: כל תקשורת כוללת, מלבד המשמעות הפשוטה של מילים, מידע נוסף.
מידע זה מבוסס על האופן שבו הדובר רוצה שיבינו אותו וכיצד הוא עצמו רואה את היחס שלו למקבל המידע.
מערכת יחסים היא החלק המובלע של המסר, האופן הבלתי מילולי שבו הוא נאמר.
התוכן הוא הדיווח או מה שנאמר בעל פה.
היכולת לפרש את שני ההיבטים הללו חיונית לשם הבנת משהו שאמר יוצר הקשר.
ההיבט ההתייחסותי של אינטראקציה ידוע בשם מטא-תקשורת: תקשורת על תקשורת.
הבנת האופן שבו אנחנו מתקשרים.
מסרים ביחסים הם תמיד המרכיב החשוב ביותר בתקשורת.
אופי מערכת היחסים תלוי בסימנים (סימני דרך, או, במקור, בגרמנית: Interpunktion) של נוהלי התקשורת: גם השולח וגם מקבל המידע מבנים את התקשורת, יוצרים הבניה שלה, בצורה שונה ולכן מפרשים את ההתנהגות שלהם במהלך התקשורת כתגובה על התנהגותו של האחר (כל שותף חושב שהשני הוא הגורם להתנהגות ספציפית).
Interpunktion פירושה לפרש רצף מתמשך של אירועים על ידי תיוג אירוע אחד כסיבה או התחלה, והאירוע הבא – כתגובה.
במצב של תקשורת, אם דבר אחד קורה, משהו אחר תמיד קורה.
לדוגמה, אם אישה שנמצאת במערכת יחסים עם גבר מרגישה דיכאון, והגבר מרגיש אשם, מי שמתבונן במצב זה עשוי לשאול, "האם היא מדוכאת בגלל אשמתו, או שהוא מרגיש אשם בגלל הדיכאון שלה?"
תקשורת אנושית כוללת שיטות דיגיטליות ואנלוגיות כאחד: אקסיומה זו מתייחסת לשימוש באמצעי תקשורת לא מילוליים ובאסטרטגיה מערכתית שהוסברה באקסיומה הראשונה.
זו קשורה בעיקר לתוכן הדיגיטלי של תקשורת בתוך מערכת יחסים.
הליכי תקשורת בין בני אדם הם סימטריים או משלימים: אקסיומה זו מתמקדת במטא-תקשורת עם שני מרכיבים עיקריים הנקראים חילוף סימטרי וחילוף משלים.
חילוף סימטרי הוא אינטראקציה המבוססת על עוצמה שווה בין מתקשרים.
חילוף משלים הוא אינטראקציה המבוססת על הבדלי כוח.
בתוך שני המחלפים הללו ישנן שלוש דרכים שונות שניתן להשתמש בהן: למעלה, למטה ולרוחב.
בתקשורת למעלה, מתקשר אחד מנסה להשיג שליטה בחילופין על ידי שליטה בתקשורת הכוללת.
בתקשורת למטה יש השפעה הפוכה: מתקשר מנסה לשלוט באינטראקציה או להיכנע למישהו.
המסר הסופי הוא תקשורת חד-צדדית.
תקשורת זו פועלת על מנת לנטרל מצב.
אופן פעולה זה נקרא גם "חולף", במצב שבו רק מתקשר אחד מנסה לנקוט את הסגנון הזה.
כאשר שני מתקשרים משתמשים באותו סגנון, "למעלה", "למטה" או "לרוחב", התקשורת סימטרית.
אם הם מתנגדים זה לזה, התקשורת משלימה.
אקסיומה זו מאפשרת לנו להבין כיצד ניתן לתפוס אינטראקציה לפי הסגנונות שבהם משתמש המתקשר.
מושגים הקשורים זה בזה ומרכיבים את ההשקפה האינטראקציונית שקידמו ואצלאוויק ועמיתיו ב-MRI כוללים:
אי אפשר שלא לתקשר, והרעיון הקשור הוא, שאי אפשר שלא להשפיע על אדם;
אנו מחליפים כל הזמן מסרים המגדירים את אופי מערכות היחסים שאנו חלק מהן;
העברת מיקוד תשומת הלב מהכוונה להשפעות ההתנהגות;
סימני התנהגות שהצופה מניח, משער;
הדגשת התפקיד החיוני של הדעות הקדומות של המטפל בהבאת מציאות הבנויה חברתית;
השקעת ההשלכות של נבואה שמגשימה את עצמה;
ניסוח ואימוץ מלא של אופי ה"כאילו" של התנהגות.
מונח שמשתמשים בו לעיתים קרובות בתאוריית ההשקפה האינטראקציונלית הוא "מאפשר".
"מאפשר" נמצא בתוך תרבות ההתמכרות; למשל, אדם שהתנהגותו הלא אסרטיבית מאפשרת לאחרים להמשיך בשימוש בסמים.
דוגמה לכך תהיה אדם שנותן לאחיו להמשיך להתנהג בצורה לא בוגרת כי כך המשפחה רגילה.
מילה נוספת המשמשת לעיתים קרובות בתצוגה האינטראקציונלית היא חיבור כפול, או קשר כפול, לציון אדם הלכוד בציפיות; המפלגה החזקה מבקשת ממפלגת בעלת כוח פחות לפעול באופן סימטרי או הולם לרצונה-שלה.
דוגמה לכך תהיה אדם ששואל אדם אחר, "למה לא אהבת את הסרט?" או "אתה אוהב רוקנרול, נכון?" האדם הראשון מבקש מהאדם השני לפעול בצורה דומה (סימטרית) לו.
נמתחת ביקורת על היכולת ליישום התיאוריה.
קשה לשלוט ביישום האקסיומות הללו ביחסים בין משפחות.
התיאוריה עצמה אינה טוענת ומיישמת הנחות מדויקות מלבד "מסגור מחדש".
מסגור מחדש מבקש מהמתקשרים לצאת מהמצב ולפרש מחדש את משמעותו.
זה קשה כי התיאוריה קובעת שרק מקור חיצוני יכול לראות בעיה, כי אנשים "מדברים בשפה שלהם".
תיאוריה זו מראה שינוי במערכת יחסים, אך היא אינה מצביעה על דרכים מעשיות לשנות אותה.
מערכת זו מתנגדת לשינוי וקשה להשתמש באופן פעיל בחמש האקסיומות.
בהתייחס לאקסיומה הראשונה, ניתן לראות בתקשורת לא מילולית מידע אינפורמטיבי ולא תקשורתי.
עם המאפיין ההתנהגותי של Equifinality ("שוויון-סופיות") – מערכות פתוחות ששואפות להגיע למצב סופי מסוים – קשה לדעת מתי מתקיימת מערכת של השקפה על אינטראקציות, כפי שמתארת התיאוריה.
שוויון-סופיות היא הנחת תורת המערכות לפיה תוצאה נתונה הייתה יכולה להתרחש עקב כל גורם, או גורמים רבים הקשורים זה בזה, במקום להיות תוצאה של קשר סיבה-תוצאה.
תיאוריה זו נשענת על המילה "תקשורת", אבל מילה זו יכולה להתפרש בצורה שונה.
ההגדרות של תקשורת יכולות להיות מאוד שנויות במחלוקת.
האקסיומות מסבירות בעיות, אך אינן מספקות פתרונות לבעיות שהן מעלות.
ואצלאוויק השפיע על התפתחות פסיכותרפיה קצרת מועד, אסכולה חשובה ומשפיעה בפסיכותרפיה, שהיא מעשית ושמישה בסיוע לאנשים לבצע שינויים.
ואצלאוויק כתב 22 ספרים שתורגמו ל-80 שפות עבור קהלים אקדמיים וכלליים, ויותר מ-150 מאמרים מדעיים ופרקי ספרים.
ספרים שכתב או בהם שיתף פעולה כוללים:
לתיאוריה של ואצלאוויק הייתה השפעה רבה על יצירת מודל ארבעת הצדדים של פרידמן שולץ פון תון.
מישל ובר טוען להבהרה צולבת וחיזוק בין תפיסות העולם של אלפרד נורת' וייטהד ו-ואצלאוויק במאמרו "אמנות השינוי בתקופה".
פאול גרמונפרה (בהולנדית: Paul Gustave Sidonie Guermonprez; 28 בדצמבר 1908 - 10 ביוני 1944) היה צלם הולנדי יליד בלגיה, מעצב גרפי ולוחם התנגדות הולנדי במהלך מלחמת העולם השנייה.
משפחתו ברחה במהלך מלחמת העולם הראשונה והשתקעה בהולנד.
גרמונפרה למד בבית הספר De Suikerschool באמסטרדם, לאחר בית הספר היסודי.
מ-1929 עד 1932 עבד במטע סוכר באיי הודו המזרחית ההולנדיים (כיום אינדונזיה).
בשנת 1932 למד בבאוהאוס דסאו בגרמניה לפני סגירת בתי הספר על ידי הנאצים ולמד עם הצלם ולטר פטרהנס.
בשנת 1933 חזר להולנד בגלל עלייתה של המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה הנאצית.
הוא עבר לאמסטרדם ועבד כאמן מסחרי, הקים את חברת הפרסום Co-op 2 ולימד בבית הספר החדש לאמנות באמסטרדם (Nieuwe Kunstschool) ב-1939 התחתן עם אמנית הטקסטיל טרודה גרמונפרה.
כשפרצה המלחמה ב-1939 גויס כקצין בצבא ההולנדי.
ב-1940 גרמניה כבשה את הולנד וגרמונפרה כבר לא היה בשירות צבאי.
במשך שלושה שבועות בשנת 1941 היה עצור.
הנאצים אכפו על אנשי מקצוע בתחומי היצירה להירשם במכון Nederlandsche Kultuurkamer.
במחאה סגר גרמונפרה את החברה שלו, Co-op 2, ב-1942.
מ-4 במאי 1942 עד 30 ביולי 1943 הוחזק כבן ערובה בקאמפ סינט-מיחיילסחסטל (Kamp Sint-Michielsgestel).
לאחר שחרורו הסתתר עם אשתו היהודיה טרודה יאלובץ בעזרת המחתרת ההולנדית.
הם ברחו אל מריה הלנה פרידלנדר (לבית ברון), גרמניה, אשתו של הנרי פרידלנדר.
היא החביאה אותם עם נמלטים אחרים בעליית הגג בביתה בוואסנאר, דרום הולנד.
גרמונפרה נעצר ב-1944 והוצא להורג ב-10 ביוני 1944 באוברווין.
לאחר המלחמה נקבר בבית הקברות ההולנדי לשם כבוד, בלומנדל (Erebegraafplaats Bloemendaal).
הוא עוטר בצלב ההתנגדות ההולנדי (Verzetskruis 1940–1945) לאחר מותו ב-9 במאי 1946.
במוזיאון סטדלק באמסטרדם מוצגות רבות מיצירות הצילום שלו באוסף הקבוע.
פָּאוּל יוֹהָאן אַנְסֶלְם ריטר פוֹן פוֹיֶרְבַךְ היה משפטן וחוקר חוקים גרמני.
הישגו העיקרי היה רפורמה ב הבווארי, שהובילה לביטול העינויים והפכה למודל עבור מספר מדינות אחרות.
הוא ידוע גם בזכות מחקרו על קספר האוזר, שמת באותה שנה כמו פוירבך.
הוא נולד ב, ליד ינה.
את חינוכו המוקדם קיבל בפרנקפורט, לשם עברה משפחתו זמן קצר לאחר לידתו.