tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שיטה זו דורשת שהמנהרה תהיה עמוקה מספיק ושהיא תיקדח בסלע יציב.
בשיטת החפירה וכיסוי נחפרת תעלה בקרקע ולאחר מכן נבנה מעל התעלה קירוי בטון.
שיטה זו מתאימה למנהרות בעומקים רדודים בעיקר לכבישים ותשתיות.
חפירת מנהרה היא פרויקט רחב היקף של הנדסה אזרחית, שעלותו נמדדת לעיתים בעשרות ואף מאות מיליוני דולרים.
תכנון וביצוע של מנהרה ארוכה נמשכים שנים רבות.
מנהרה חוסכת במשאבי קרקע באזורים עירוניים צפופים ובעיקר לנוכח העובדה ששימושי תחבורה מחייבים הקצאה של רצועות למרווחים (קווי בנין), תעלות ניקוז לצד הדרך ועוד.
מנהרה מאפשרת עקיפת תואי שאינו נוח למעבר או מכשול כגון הר.
חציית כבישים על ידי בני אדם מתחת לפני הקרקע.
מאפשרת מעבר דרך מכשול מים, כתחליף להקמת גשר מעל למכשול זה.
רכבת תחתית מבוססת כולה על רשת של מנהרות, הנחפרות מתחת לעיר שבה פועלות הרכבת, כך שתנועת הרכבת לא תפריע לשימושים העל קרקעיים והם לא יפריעו לה.
העברת תשתיות כגון קווי חשמל, מים, תקשורת וביוב בלי פגיעה ושיבוש מעל פני הקרקע.
לוחמת מנהרות: מנהרה מחברת באופן מוגן מתקנים צבאיים, כך שהתנועה ביניהם לא תהיה חשופה להתקפות אויב (בקו מאז'ינו, למשל, היו מעל ל-100 ק"מ של מנהרות).
מנהרה החודרת באופן סמוי מעבר לקווי האויב מאפשרת את תקיפתו בהפתעה (למשל: מנהרות לחימה ברצועת עזה).
מנהרות משמשות אסירים לשם הימלטות מכלאם .
מנהרת הברחה להתחמקות ממגבלות ומפיקוח על מעבר סחורות ובני אדם
המנהרה הפעילה הארוכה בעולם היא מנהרת בסיס הגוטהארד שבשווייץ.
היא משמשת רכבת מהירה ואורכה כ-57 קילומטר.
השנייה באורכה היא מנהרת סייקן ביפן שאורכה 53 קילומטר.
היא משמשת מסילת רכבת המקשרת בין שני איים במדינה.
מנהרת רכבת ארוכה נוספת היא מנהרת התעלה שאורכה מגיע ל-50 קילומטר.
מנהרת אייקסונד היא המנהרה התת-ימית העמוקה בעולם.
היא מגיעה לעומק של 287 - מטר.
במשך שנים הייתה מדינת ישראל דלה יחסית במנהרות, ומספר פרויקטים מרכזיים המצריכים חפירתן של מנהרות נמצאו שנים רבות בשלב התכנון.
בתחילת המאה ה-20 הוקמו מנהרות במסגרת מסילות הרכבת העות'מאניות: מנהרת רמין בשומרון (מסילת חיפה - שכם), מנהרה אל-חמה בערוץ הירמוך (מסילת חיפה - דמשק "החיג'אזית") ומנהרת הרכבת בראש הנקרה (מסילת חיפה - ביירות)
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלה תנופת בנייה הכוללת מנהרות ברחבי הארץ - הראשונות שבהן בכביש המנהרות: ירושלים – גוש עציון.
מנהרת הכרמלית: מנהרה של רכבת-כבל תחתית באורך של 1,800 מטר, שנחצבה בשנת 1956, מהעיר התחתית שלמרגלות הכרמל אל מרכז הכרמל שבשיא הרכס.
מנהרות גילון בקו הרכבת החדש שנבנה מעכו לכרמיאל.
בקו ישנו צמד מנהרות באורך 4.5 קילומטר.
שתי מנהרות רכבת קצרות לאורך קו הרכבת מנמל התעופה בן-גוריון לתל אביב.
בקו הרכבת תל אביב - מודיעין נכרו מנהרות באזור מחלף שפירים, באזור תל ענבה בסמוך למחלף ענבה, ומנהרה נוספת באורך כ-1,600 מטר אל מרכז העיר ותחנת הרכבת התת-קרקעית מודיעין מרכז.
מנהרה בקו השרון מתחת למחלף רעננה באורך של 1.8 ק"מ
קו הרכבת המהיר לירושלים כולל מספר מנהרות רכבת ארוכות מאוד.
מתוך 30 הקילומטרים האחרונים של הקו בין תחנת דניאל (ליד הפיצול לעיר מודיעין) לירושלים, 20 קילומטר הם במנהרות:
מנהרה 1 (מנהרת עקד) - ממזרח לעמק איילון באורך 3.6 ק"מ
מנהרה 2 - ממזרח לשער הגיא באורך 1.2 ק"מ
מנהרה 3 - מתחת לפארק קנדה ולמבשרת ציון באורך 11.5 קילומטר, זו המנהרה הארוכה בישראל נכון לשנת 2022
מנהרה 4 - מובילה מגשר עמק הארזים אל תחנת הקצה של הקו בעומק של כ-60 מטרים בין בנייני האומה לתחנה המרכזית.
הקו האדום של רכבת הקלה בגוש דן, הקטע בין תחנת גשר אם המושבות ועד תחנת אליפלט
כביש המנהרות, בין ירושלים לגוש עציון, הכולל שתי מנהרות - האחת באורך כ-300 מטר והשנייה באורך כ-900 מטר.
בעת בנייתן (ב-1996) היו מנהרות אלה הארוכות ביותר בישראל.
מנהרות הכרמל, שתי מנהרות כפולות בתחתיתו של הר הכרמל, המחברות בין הצ'ק פוסט לאזור מת"ם וחוף הכרמל.
המנהרה המזרחית באורך1.6 ק"מ והמנהרה המערבית באורך 3.2 ק"מ (מנהרת הכביש הארוכה בישראל).
חפירת המנהרות הסתיימה והן נפתחו לשימוש הציבור בתחילת חודש דצמבר 2010.
מנהרת אכסאל על שם יצחק הרשקוביץ מתחת להר הקפיצה (הר קדומים), בכביש 60 בין צומת אכסאל לבין 'צומת המוסכים' בנצרת.
מנהרה בנויה (לא כרויה) בכביש 471 מתחת לצומת הסמוך לאוניברסיטת בר-אילן.
מנהרת חדיד באורך 450 מ' מתחת לתל חדיד, בסמוך למחלף בן שמן.
מנהרת ניל"י באורך 350 מ' בסמוך ליישוב גבעת ניל"י, בקטע הצפוני - קטע 18.
מנהרת יקנעם באורך 1.7 ק"מ, העוקפת את יקנעם עילית דרך רכס הכרמל ממערב לאזור התעשייה.
מנהרת רכסים באורך 2.4 ק"מ, מצפון למחלף שער העמקים
מנהרת איבטין באורך 600 מטר, מדרום למחלף גבעות אלונים
מנהרות כביש 16 (שד' אריאל שרון) שנפתח לתנועה בשנת 2022: מנהרת הר נוף, באורך 1.5 ק"מ ומנהרת בית הכרם באורך 1.3 ק"מ
מנהרת עמק הארזים בכביש מס' 1 (כביש 9 עירוני) באורך כ-400 מטר.
מנהרות הגבעה הצרפתית (נפתחו לתנועה ב-2024) מנהרה ממערב למזרח (כביש מס'1) באורך 1.4 ק"מ, ומנהרה ממערב לצפון (שד' עוזי נרקיס) באורך 700 מ'
מנהרת "נעמי שמר" מתחת להר הצופים בדרך למעלה אדומים באורך כ-650 מטר.
מנהרת צה"ל בצמוד לחומות העיר העתיקה בין שער יפו לשער שכם מתחת כיכר צה"ל באורך כ-500 מ'
מנהרה מתחת למחלף גבעת שאול בשד' בגין (50) באורך כ-550 מטר.
מנהרות נוספות בנויות (לא כרויות) לאורך שד' בגין (50): מתחת למחלף גבעת מרדכי (320 מ') מתחת מחלף שד' גולומב (120 מ') ובבית צפאפא (185 מ')
מנהרה מתחת לצומת גבעת התחמושת (באורך כ-190 מ')
מנהרה בשד' שז"ר מתחת צומת בנייני האומה והקו העתידי של הרכבת הקלה (באורך 730 מ')
מנהרה בדרך יצחק רבין ממזרח לבית המשפט העליון (באורך 120 מ')
תוואי המוביל הארצי כולל מנהרות אחדות, המשמשות לזרימת מים:
קו הביוב המזרחי של השפד"ן: כ־13 ק"מ מקו הביוב המזרחי (קו M) של השפד"ן נכרו באמצעות מכונת כרייה מסוג AVN לכרייה בחול או בסלע רך המופעלת בשלט רחוק מתוצרת חברת "הרנקנכט" הגרמנית.
מערכת המים החמישית לירושלים: כחלק מפרויקט "מערכת המים החמישית לירושלים" מקורות תכרה מנהרה באורך 14 ק"מ ובעומק של עד 350 מטר.
בשנת 1968 נחצבה מנהרה באורך 400 מטרים אל הנקרות של ראש הנקרה, כדי לאפשר גישה קלה אליהן.
עד לחפירתה התאפשרה הגישה לנקרות רק לצוללנים מיומנים, דרך הים.
דרך אריה לובה אליאב, מנהרה מעגלית באזור שרונה והקריה בתל אביב (ב-2014 נפתח הקטע הראשון).
מנהרת כרם - מנהרת ביוב 'שורק-רפאים' בקוטר של כ-6 מטר ובאורך של 2.3 קילומטר.
ב-2022 נפתחה המנהרה כמנהרת אופניים - הוקם שביל אופניים דו כיווני על בסיס המהרה המשמשת את צינור המים
בשנים האחרונות נחפרו מספר רב של מנהרות תשתית (בעיקר ניקוז וחשמל) באורך כולל של עשרות קילומטרים.
מנהרות אלו בוצעו בשיטה בה דוחקים אלמנטים טרומיים בקטרים של עד 3 מטר.
בתחנות רכבת אחדות יש מנהרות המאפשרות מעבר של נוסעים מתחת למסילת הרכבת.
מעברים כאלו נמצאים בתחנת הרצליה, שדרות, בת גלים ועוד.
בעשורים האחרונים הוקמו כמה מנהרות קצרות בכבישים ראשיים כ"מעברים אקולוגים" מעל הכביש המשמשים חיות בר.
מעברים כאלו נמצאים בכביש 6, כביש 1 ליד מחלף שורש, כביש 38 שד' בן-גוריון בראש העין ועוד.
הקו הירוק של רכבת הקלה בגוש דן, הקטע בין תחנת ארלוזורוב מערב לבין תחנת קרליבך (שתי מנהרות מקבילות של באורך כולל של 4.6 קילומטרים כל אחת).
הקו הכחול של הרכבת הקלה בירושלים, מנהרה באורך 1.2 ק"מ מאזור רחוב שטראוס עד שדרות גולדה מאיר.
מנהרות רכבת בקו הרכבת המקביל לכביש 431 מראשון לציון למודיעין.
מסילת הרכבת כרמיאל - קריית שמונה אמורה לכלול מנהרה ארוכה מתחת הרי מירון שתחבר בין צומת חנניה לראש פינה.
מסילת הרכבת לאילת תכלול 5 מנהרות באורך כולל של 9.5 ק"מ, ביניהן מנהרה ארוכה שתחילתה באזור ממשית וסופה בערבה.
התוואי של תעלת הימים כולל גם מנהרות, למעבר מתחת להרים.
מִנְהֶלֶת העם הייתה הקבינט של היישוב שהוקם לקראת הכרזת המדינה לנהל את ענייני היישוב והמלחמה.
מנהלת העם הוקמה על פי החלטה של הוועד הפועל הציוני ב־12 באפריל 1948 לקראת הכרזת המדינה, לשם ניהול ענייני היישוב וניהול המערכה הצבאית, בשלבים הראשונים של מלחמת העצמאות שהתחוללה באותה עת.
במנהלת העם היו 13 חברים והם: דוד בן-גוריון – יושב הראש, משה שרת (אז שרתוק), אליעזר קפלן, דוד רמז, פרץ ברנשטיין, יצחק גרינבוים, מרדכי בנטוב, אהרן ציזלינג, הרב יהודה לייב מימון (אז פישמן), פנחס רוזן (אז פליכס רוזנבליט), משה שפירא, בכור-שלום שטרית, הרב יצחק מאיר לוין.
חברי מנהלת העם נבחרו מבין חברי מועצת העם בת 37 החברים שהוקמה באותו מועד לתפוס את מקומה של המועצה המלכותית, שבשמה שלטה בריטניה בארץ ישראל המנדטורית.
בניגוד למועצת העם, במנהלת העם לא היו נציגים קומוניסטים או רוויזיוניסטים (עיקרון שיישומו נקרא בהמשך בלי חרות ומק"י).
הישיבה הראשונה של מנהלת העם התקיימה ב-18 באפריל 1948 בבית קק"ל בתל אביב, שם התקיימו כל ישיבות המועצה עד ה-14 במאי 1948, יום תום המנדט הבריטי.
בישיבה השנייה שהתקיימה ב-26 באפריל 1948 הוחלט על חלוקת התיקים.
תיקי המפתח היו: שר הביטחון – דוד בן-גוריון (בנוסף לתפקידו כיושב ראש), שר החוץ – משה שרת, שר הכספים – אליעזר קפלן.
לבסוף נתקבלה ההכרעה על הכרזת המדינה, שתיקרא בשם "מדינת ישראל", במועד שנקבע, עם תום המנדט הבריטי ב־14 במאי.
ההיסטוריונים חלוקים לגבי הסוגיות שעמדו להצבעה משום שהפרוטוקול אבד או הועלם ונותרו ממנו שרידים בלבד.
לפי תיאור אחד, שמקורו בספרו של זאב שרף מזכיר הממשלה הזמנית, ההחלטה להכריז על המדינה עברה בעקבות לחצו של דוד בן-גוריון, ועל חודו של קול.
לעומתם יש חוקרים כדוגמת מרדכי נאור ויגאל עילם הטוענים כי ההצבעה במינהלת העם לא הייתה על עצם הכרזת המדינה אלא בנושא אחר – האם לקבוע מראש את גבולותיה על פי גבולות החלוקה, הצעה שנפלה בהצבעה וכי כול הנוכחים הסכימו על ההכרזה.
הצעת ההפוגה נדחתה אף היא.
יום לפני הכרזת המדינה שלחה מנהלת העם הזמנות סודיות למוזמנים, בהן הם נתבקשו להגיע ביום שישי, 14 במאי 1948 בשעה 15:30 למוזיאון תל אביב לאמנות, ששכן אז בבית דיזנגוף בשדרות רוטשילד, לשם קיום טקס הכרזת העצמאות.
במגילת העצמאות שקרא דוד בן-גוריון בטקס, שהייתה מגילת היסוד של מדינת ישראל, הוכרז בין היתר כי מנהלת העם הופכת להיות לממשלה הזמנית של המדינה ומועצת העם הופכת להיות למועצת המדינה הזמנית, המוסד המחוקק של המדינה.
מִנְהֶלֶת תנופה שהחלה את דרכה כמנהלת סל"ע (סיוע למתיישבי עזה וצפון השומרון), שכונתה גם "מנהלת ההתנתקות", היא גוף שהוקם במשרד ראש הממשלה לטיפול במפוני תוכנית ההתנתקות.
בראש המִנְהָלָה עמד יונתן בשיא, איש הקיבוץ הדתי, באמצע 2006 החליפה אותו צביה שמעון שהוחלפה בנובמבר 2009 על ידי בנצי ליברמן שהחזיק בראשות מועצת יש"ע במהלך תוכנית ההתנתקות.
ב-2011 מונה ליברמן כראש מינהל מקרקעי ישראל והוא הוחלף על ידי הרב ד"ר אופיר כהן, ממפוני הגוש.
תפקידה של המנהלת היה ללוות את תהליך המעבר והשיקום של מפוני גוש קטיף וצפון השומרון, בעיקר מבחינת דיור חלופי (הן קבוע והן זמני), פיצויים, פרנסה וסיוע פסיכולוגי להסתגלות.
המנהלת דרשה מהמפונים להציג מסמכים רבים – כגון הוכחות בעלות על בתים, מספר ילדים, מקורות תעסוקה ותיעוד של נכסים.
על בסיס זה חושבו מענקי הפיצויים.
בפועל, המנהלת נתפסה בעיני רבים מהמפונים כגוף בירוקרטי מסורבל, שהתמקד בניירת ולא בסיוע מעשי.
משפחות רבות מצאו את עצמן ללא פתרון מגורים מיידי למרות שעמדו בקשר עם המנהלת.
בשנים שלאחר מכן שונה שם הגוף ל"מנהלת תנופה", בניסיון לשקם את תדמיתו.
שינוי זה נועד לסמן פתיחת דף חדש מול המפונים, אך לטענת רבים מהתושבים בפועל לא חל שינוי מהותי.
המפונים המשיכו להתמודד עם מגורים ארעיים בקרווילות במשך שנים רבות, ללא מענה מהיר להקמת יישובי קבע.
המנהלה הסתכסכה עם רוב המתנחלים שיועדו לפינוי ורק מעטים פנו אליה לפני ביצוע ההתנתקות.
כשבוע לפני ההתנתקות העלתה המנהלה קמפיין תחת הכותרת "לכל מתיישב יש פתרון" אך הוא הורד בעקבות תביעה של הפורום המשפטי למען ארץ ישראל שטענה שמדובר בקמפיין שקרי.
כנגד המנהלה ויונתן בשיא הוטחו האשמות קשות על אטימות, אדישות וחוסר ארגון שהותירו עשרות מפונים ללא קורת גג או דיור חלופי.
גם שיכון המפונים בבתי מלון באופן זמני גרר ביקורת קשה על המנהלה עקב חוסר סדר, צפיפות רבה ומחסור במצרכי יסוד למפונים.
בעקבות התלונות הקשות, גם מצד אלו שהתפנו מרצון וגם מצד בכירים בצה"ל, הקים מבקר המדינה ועדת בדיקה לחקירת תפקוד המנהלה.
דו"ח מבקר המדינה שפורסם בנושא מצא ליקויים רבים בפעולתה של המנהלה והגדיר את הטיפול במפונים כמחדל.
למרות הבקורת הקשה על תפקודה, זכתה המנהלה גם לרגעי נחת, מספר מפונים קראו להשארתו של בשיא בתפקיד, והוא זכה לשבחים על יוזמתו לשכן את מפוני עצמונה בשומריה.
ב-2 ביולי 2006 החליפה צביה שמעון את יונתן בשיא כראש המנהלה.
ב-9 באוגוסט 2009 החליטה ממשלת ישראל להאריך בשנה את פעילותה של מנהלת סל"ע.
ביולי 2011 החליטה הממשלה כי מנהלת תנופה תיסגר במחצית שנת 2013.
המחדלים בתפקוד המנהלת תרמו להיווצרות תחושת ניכור ואובדן אמון של המפונים כלפי מוסדות המדינה.
בעיכובים בבניית בתי הקבע ובאי-מימוש הבטחות מצד גורמי ממשל ראו רבים הוכחה לכשל מערכתי רחב.
נכון לאוגוסט 2025, משפחות אחדות עדיין ממתינות להסדרת מגוריהן.
מִנְהֶלֶת חומה היא יחידה של המנהל למחקר ולפיתוח אמצעי לחימה ותשתית טכנולוגית (מפא"ת) במשרד הביטחון.
היחידה אחראית על פיתוח וייצור מיזמי הגנה אקטיבית בתצורת הגנה רב-שכבתית, כנגד איום ירי תלול מסלול של טילים ורקטות.
מנהלת חומה נוסדה בשנת 1991 על ידי עוזי רובין, בעקבות לקחי מלחמת המפרץ הראשונה.
ליחידה אחריות כוללת לפרויקט פיתוח, הצטיידות, לוגיסטיקה, ושיפורים של מערכות נשק הקשורות במיזמי ההגנה האקטיבית נגד טילים בליסטיים ורקטות.
היחידה מופקדת על כלל פעילות מערכת הביטחון הקשורה בנושא.
מנהלת חומה אחראית לפיתוח כלל המערכות המרכיבות את מערכת הנשק חץ לרבות הטיל והמשגר, המכ"ם ומרכז ניהול היירוט.
הפרויקטים בניהול מנהלת חומה מפותחים על ידי התעשיות הביטחוניות בישראל, וחלקם גם בשיתוף תעשיות ביטחוניות אמריקניות.
נכון ל-2011 הועסקו ביחידה כחמישים עובדים, בעיקר בתחומים המבצעי-הנדסי, הכלכלי והניהולי.
תקציבה לשנה זו עמד על 1.3 מיליארד ש"ח.
בדצמבר 2015 הודח מנהל מנהלת חומה, יאיר רמתי, על ידי המלמ"ב בשל עבירת ביטחון מידע שהוגדרה כ"חמורה".
כממלא מקומו מונה אל"ם אבירם חסון, אשר שימש עד אז כראש מחלקת מערכות שכבה בינונית ונמוכה במנהלת חומה.
במרץ 2016 מונה אל"ם (מיל') משה פתאל לראש מנהלת חומה.
מנהלת חומה מורכבת מארבעה אגפים:
מחלקת מערכות שכבה בינונית ונמוכה - אחראית על מיזמי "כיפת ברזל" ו"קלע דוד".
מחלקת מערכות שכבה עליונה - אחראית על מיזמי "חץ 2" ו"חץ 3".
מחלקה כלכלית - מטפלת בתקציבים ובחוזים.
מחלקת ייצור - אחראית על ייצור המערכות והתשתיות.
מנהלת תיאום וקישור (ר"ת: מת"ק, באנגלית: DCL – District Coordination and Liaison) היא נציגות של יחידת תיאום פעולות הממשלה בשטחים באזור יהודה ושומרון ורצועת עזה המקשרת בין עובדי הממשלה וצה"ל לבין התושבים הפלסטינים ונציגי הרשות הפלסטינית.
המת"קים פועלים בשני אופנים: רשות מול רשות, ורשות מול תושב.
בתחילת הסכמי אוסלו עיקר הפעילות התבצעה ישירות בין משרד התיאום והקישור הישראלי למקבילו הפלסטיני.
המשרד הפלסטיני ריכז את בקשות הצד הפלסטיני והגישם לאישור ישראלי.
בתחילה התקיימו שני מערכי קישור נפרדים: אזרחי (DCL) שכפוף למתאם פעולות הממשלה בשטחים, וצבאי (DCO – District Coordination Office) שכפוף לאלוף הפיקוד האזורי (אלוף פיקוד הדרום או אלוף פיקוד המרכז).
עם הידרדרות היחסים בין ישראל לרשות הפלסטינית, בעקבות האינתיפאדה השנייה ומעורבות הרש"פ בטרור, פסק הקשר בערוץ הקישור הצבאי.
בינואר 2003 אוחדו המנגנון הצבאי והאזרחי תחת מתאם פעולות הממשלה בשטחים שבמשרד הביטחון.
לאחר הכרזת ממשלת ישראל על ממשלת חמאס ברצועת עזה כ"ישות עוינת" ב-19 בספטמבר 2007, חודשה העבודה מול גורמי הקישור הפלסטיני הנמצא בשליטת אש"ף.
זאת, למעט בקשות להנפקת כרטיס נלווה לפלסטינים (כרטיס הנלווה להיתרי תעסוקה/מסחר בישראל).
לצורך קבלת היתר כניסה לישראל, התושבים הפלסטינים פונים בגפם לחלון קבלת הקהל במנהלות הקישור.
זאת, למעט מקרים ייחודיים בהן הבקשות עוברות באמצעות המשרד לעניינים אזרחיים ברשות הפלסטינית.
המשרד הפלסטיני האחרון, שהיה סמוך ליריחו, נסגר ב-2006.
למת"ק האזורי מספר תחומים בהם הוא עוסק בעבודת היום-יום:
מבצעים – ריכוז מידע ודיווחים מבצעיים אודות אירועים רלוונטיים בגזרה.
תיאום אזרחי – הנפקת היתרי כניסה לישראל ורישיונות תעסוקה, רישום אוכלוסין.
(ארגוני שמאל טוענים שהשב"כ משתמש במנגנון זה לצורך "גיוס" משתפי פעולה).
תיאום ביטחוני – תיאום של מנגנוני הביטחון הפלסטיני עם צה"ל.
קשרי חוץ וארגונים בינלאומיים – תיאום פעילות ארגונים בינלאומיים בשטחים שבשליטת צה"ל.
תשתיות – אחריות על התשתיות האזרחית בגזרה, בדגש על תכנון ובניה בשטחי C, פיקוח ואכיפת בנייה בלתי חוקית של מתיישבים ופלסטינים ביהודה ושומרון.
ייעוץ לענייני פלסטינים – איסוף מודיעין ויצירת תמונת מצב אזרחית בגזרה.
כלל המת"קים כפופים למפקדת המנהל האזרחי, למעט מת"ק עזה אשר כפוף ישירות למטה מתפ"ש.
מת"ק שכם – סמוך לכפר חווארה מדרום לשכם.
מת"ק אפרים – סמוך לצופים.
הועבר מהחטיבה המרחבית אפרים בקדומים.
למת"ק נציגות מדרום לעיר טולכרם.
מת"ק רמאללה – מחנה בית אל.
מת"ק עוטף ירושלים – סמוך למעלה אדומים, במפקדת מג"ב עוטף ירושלים.
למת"ק נציגויות סמוך לאבו דיס ולקלנדיה.
מת"ק בית לחם – סמוך לצומת עציון מדרום לירושלים.
מת"ק יריחו – ליד ורד יריחו מדרום-מערב ליריחו, למת"ק נציגות גם בגשר אלנבי.
מת"ק עזה – סמוך לגבול עם רצועת עזה, בסמוך למעבר ארז.
למת"ק ישנה נציגות הנמצאת במעבר כרם שלום.
משנת 2021 למת"ק יש גם מפקדה חלופית לעתות חירום בבסיס שדה תימן באזור באר שבע.
במת"ק יש מחלקות לוגיסטיקה, תקשוב ומשאבי אנוש.
בעבר היו קיימות גם נציגויות במעבר הגבול ברפיח ובחטמ"ר דרומית, אך אלה בוטלו לאחר ביצועה של תוכנית ההתנתקות.
המת"קים, כחלק ממנגנון השליטה הישראלית ביהודה ושומרון, מהווים מטרות לפגיעה על ידי ארגוני טרור פלסטיניים.
ב-23 בנובמבר 2000 הוטמן מטען חבלה במשרדי ה-DCO הדרומי בח'אן יונס, בפיצוץ נהרג סגן אדוארד מצ'ניק, קצין תאום ב-DCO הדרומי ומשרדי התאום המשותף נהרסו לחלוטין.
ב-10 באוקטובר 2003 בוצע פיגוע התאבדות במת"ק טול-כרם, בפיגוע נפצעו שני חיילים.
ב-14 בינואר 2004 אירע הפיגוע במעבר ארז בו פוצצה את עצמה מחבלת מתאבדת, רים סלאח אלריאשי, והרגה 4 ישראלים ופצעה 10.
ב-7 באוקטובר 2023, במסגרת מלחמת 'חרבות ברזל' פרץ קרב במת"ק עזה ומעבר ארז הסמוך.
בקרב זה נהרגו שלושה מחיילי המת"ק ושלושה נוספים נחטפו לרצועת עזה.
במהלך התמרון הקרקעי של צה"ל אותרו הגופות של שניים מהחיילים החטופים.
מִנְהֶלֶת ליגת העל בכדורסל הוא ארגון ספורט המרכז את פעילותה של ליגת העל בכדורסל, גביע ווינר, משחק האולסטאר וליגת הקיץ.
המִנְהָלָה היא מלכ"ר שנוסד בשנת 2002 ביוזמת קבוצות ליגת העל בכדורסל אשר בחרו להקים ארגון עצמאי משלהם כדי שיפקח ויסדיר את הארגון, הפיתוח והניהול של הליגה, במקום איגוד הכדורסל בישראל.
מנהלת הליגה מורכבת מ-13 חברי דירקטוריון ובראשם עומד ארי שטיינברג.
עשרה מחברי הדירקטוריון הם יושבי הראש והבעלים של קבוצות ליגת העל בכדורסל, בנוסף לשלושה חברי הדירקטוריון שחברים גם באיגוד הכדורסל.
מנהלת הליגה חברה בארגון היול"ב משנת 2005, ולוקחת חלק פעיל בכל פעילויותיו של היול"ב.
מנהלת הליגה עוזרת בתיאום וארגון משחקי הקבוצות הישראליות במפעלים האירופיים – היורוליג והיורוקאפ.
ב-28 בדצמבר 2015 הודיע שמעון מזרחי, יו"ר מכבי תל אביב, על פרישתו מדירקטוריון מנהלת ליגת העל בכדורסל ועל פרישתה של מכבי תל אביב מהמנהלה.
הסיבות שהובילו למהלך הן שורת החלטות לא ספורטיביות שנעשו כדי לפגוע במכבי תל אביב והשתלטותן של כמה קבוצות על הצבעות הדירקטוריון והטייתן לרעת הקבוצות הבכירות, כך לטענת מכבי תל אביב, כל זאת על רקע העברת חוק המתאזרחים אשר מונע מקבוצה להחזיק בסגל השחקנים שלה יותר ממתאזרח אחד.
במאי 2018 השבית ארגון שחקני הכדורסל את משחקי המחזור בליגת העל במחאה על רצונה של מנהלת הליגה לבטל את החוק הרוסי, המחייב מספר שחקנים ישראלים מינימלי בחמישייה המשחקת.
לאחר שהמגעים בין ארגון השחקנים למנהלת הליגה לא הבשילו לכלל הסכם, הודיעה המנהלה כי הליגה הסתיימה לפני מועד סיומה הרשמי, ללא הכרזה על אלופה, בסופו של דבר נחתם הסכם בין הארגון השחקנים למנהלת והליגה חזרה.
ארי שטינברג – יו"ר המנהלת
רענן כץ – נשיא כבוד, ונותן חסות לליגה, חברת RK
טל פנחס – הפועל אילת
כפיר ארזי – הפועל באר שבע דימונה
איתן לנציאנו – הפועל חולון
אלון קרמר – הפועל ירושלים
יניב מזרחי – עירוני נס ציונה
עדלי מרכוס – מכבי תל אביב
רמי כהן – הפועל תל אביב
אלדד אקוניס – בני הרצליה
טמיר אברהמס – הפועל גליל עליון
נפתלי בנטוב – עירוני קריית אתא
ירון אוחיון – הפועל גלבוע גליל
ראובן אלקס – הפועל חיפה
נאור גלילי ועודד נחמן – נציגי איגוד הכדורסל
אסי ברטפלד, דני בירן ויואב הורוביץ – נציגי הציבור
מנהרות ההברחה של רצועת עזה הן מנהרות תת-קרקעיות החוצות את גבול מצרים – רצועת עזה ומשמשות ארגוני טרור פלסטיני, סוחרים וכנופיות להברחת אמצעי לחימה וסחורות ממצרים לרצועת עזה, ולהברחת אנשים בשני הכיוונים.
המנהרות מקשרות בין רפיח המצרית לרפיח העזתית.
מנהרות אלו קיימות לפחות מאז שנות ה-80 של המאה ה-20, פעלו בתקופת שליטתו של צה"ל ברצועה, וממשיכות לפעול עד היום.
מספרן של המנהרות הוערך לאורך השנים כמעל אלף.
מנהרות רבות הותקפו ונהרסו על ידי צה"ל במבצע עופרת יצוקה ובמבצע עמוד ענן.
ב-2013 נהרסו מנהרות הברחה רבות על ידי צבא מצרים, בעיקר בעקבות זליגת טרור מרצועת עזה לחצי האי סיני.
במלחמת חרבות ברזל כבש צה"ל את ציר פילדלפי והשמיד מנהרות רבות.
במהלך שיחות השלום, התעקשה מצרים שקו הגבול בין ישראל למצרים יעבוד בדיוק בתוואי הגבול הבינלאומי - קו עקבה רפיח, שנקבע 75 שנה לפני כן, בשנת 1906 בין האימפריות הבריטית והאימפריה העות'מאנית, מבלי להתחשב במציאות שהשתנתה בינתיים.
העיר רפיח התפשטה על ומעבר לקו הגבול הבינלאומי ההיסטורי כבר החל מתקופת המנדט.
ובמיוחד במהלך השנים שישראל שלטה ברפיח וצפון סיני (בין 1967 ל-1982), בנוסף הקימה ישראל שכונה חדשה לפליטי רפיח - שכונת קנדה, בצדו המצרי של הגבול.
שטח השיפוט של העיר רפיח באותה עת היה 14,000 דונם.
קו הגבול החדש חצה אותה לאורך 5 ק"מ והשאיר 20% מתושביה בצד המצרי, מאות בתים נבנו ממש על הגבול.
הקמת ציר פילדלפי והגדר לאורכו החלה בינואר 1982. עבודות ההקמה נמשכו עד אפריל 1983, במהלכם פונו ונהרסו 330 בתים, נוצרה רצועה ברחוב 40 מטר, נבנתה גדר מערכת אלקטרונית והוקם מעבר רפיח שסביבו 4 גדרות.
תושבים רבים נשארו בצד המצרי, כולל תושבי שכונת קנדה, מצבם הכלכלי התדרדר במהירות מאחר שנותקו ממקורות הפרנסה שלהם.
כבר עם הקמתה של הגדר נעשו ניסיונות חדירה רבים ותושבים היו זורקים אספקה ומוצרים מעבר לגדר.
בעיתונות קיבלה הגדר את הכינוי "חומת ברלין של המזרח התיכון".
לאחר הסכמי אוסלו נעשה שימוש במנהרות בין שטחי הרשות הפלסטינית למצרים מתחת לציר פילדפי, לצורך הברחת נשק כבד לרשות הפלסטינית, בניגוד להסכמי אוסלו.
בנשק זה נעשה שימוש באירועי מנהרת הכותל ב־1996, ובעקבותיהם החל צה"ל במאמץ לאיתור המנהרות והריסתן.
עם פרוץ האינתיפאדה השנייה החל מאמץ פלסטיני להרחבת מערך המנהרות, לצורך השגת תחמושת ונשק כבד.
בתגובה על גילוי מנהרות ההברחה החלה ישראל להגביר נוכחות על הציר: חיל ההנדסה ופיקוד דרום הקימו את פלוגת צמ"ה עזה ("אבירי הפלדה") וצוות מיוחד שהוקדש ללחימה במנהרות ההברחה, וכוחות צה"ל ביצעו פעולות חישוף על מנת לגלות מטעני צד וגחון ופתחים של מנהרות הברחה.
כחלק מתוכנית ההתנתקות צה"ל נסוג מרצועת עזה בשנת 2005, כאשר ציר פילדלפי עבר לשליטת הרשות הפלסטינית.
בחודש ינואר 2006, ארבעה חודשים לאחר שישראל השלימה את נסיגתו בעזה, החמאס זכה בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטיניות.
בעקבות מהומות מעברים רבים נחסמו במהלך השנה ולאחר חודש יוני 2006, כאשר החייל הישראלי גלעד שליט נחטף על ידי חמושים הפלסטיני והוברח במנהרה, ישראל סגרה שוב את המעברים.
בשנת 2007 ארגון החמאס תפס את השלטון ברצועת עזה וציר פילדלפי מצדו הפלסטיני נפל לשליטתו.
בתגובה ישראל ומצרים הטילו סגר על רצועת עזה בעקבות התנערות חמאס מההסכמים שחתמה הרשות הפלסטינית עם ישראל ומצרים.
מנגד חמאס התעצם יותר, הוא זכה לתמיכה כלכלית והמשיך בבניית המנהרות שהפך לעסק רווחי.
בערבו של מבצע עופרת יצוקה מספר המנהרות גדלו מכמה עשרות ללפחות לכחמש מאות.
בשנת 2005, פדיון המסחר על המנהרות עלה מ-30 מיליון דולרים/שנה בממוצע, ל-36 מיליון דולרים/חודש.
ישראל ומצרים הגיבו באופן שונה להקמתן של המנהרות.
תחילה מצרים זכתה לרווחים נאים מן המנהרות, באזורים אשר קודם לכן היו חסרי הכנסה.
הזליגה והאיום מפני ארגוני הטרור עודדו את ישראל ומצרים לפעול כנגד המנהרות ולהשמידן.
כחלק מהפסקת האש במבצע עופרת יצוקה, בתיווך בינלאומי, ישראל הגיע להסכם יחד עם ארצות הברית לפעול כנגד נתיבי ההברחה שבעזה.
ההסכם חוזק במפגש בקופנהגן שנערך בפברואר 2009 עם פקידי ארצות הברית ומדינות אירופה.
מצרים תחת פיקוח צבא אמריקאי התחייבה לבנות מחסום פלדה תת-קרקעי בעומק של עשרים וחמישה מטר לאורך גבולה עם עזה בתוך שנה.
העיר רפיח ממוקמת על גבול רצועת עזה ומצרים.
בשל מיקומו האסטרטגי, אזור זה מאכלס מנהרות והוא בעל היסטוריה ידועה של הברחות.
בתחילה יעודן העיקרי של המנהרות היה אספקת סחורה ובמרוצת השנים הפכו לתעשייה של ממש ולאמצעי משמעותי להברחות אנשים, פנימה והחוצה, וסחורות כגון מזון תרופות וביגוד, סיגריות, משקאות חריפים וסמים, חלקי מכוניות המורכבות מחדש ברצועת עזה, מכוניות שלמות שכבר הורכבו, דלק, בעלי חיים וחומרי בניה.
הם הפכו גם לנתיב לאספקת אמצעי לחימה שונים לארגוני טרור.
לפי נתוני השב"כ, במהלך שנת 2007 קיבלה הזרוע הצבאית של חמאס חלק ניכר מתקציבה, המוערך בעשרות מיליוני דולרים, דרך המנהרות.
הערכות לתקופות מאוחרות יותר על ידי גורמים אזרחיים ציינו כי כ-40% מהכנסות החמאס מגיעות באמצעות ההברחות מהמנהרות.
המנהרות נחפרות לרוב על ידי קבלנים עצמאיים, ממרתפי בתים או מטעי זיתים אל מתחת לגבול בעומק של כ-15 מטר, ועשויות להגיע לאורך של כקילומטר ויותר.
זמן בניית מנהרה נמשך בין שבועיים לחודשיים.
במקרים מסוימים בעלי הבתים שבפתחי המנהרה עשויים לקבל אחוזים מהרווחים מההברחות ואף פיצוי כספי במקרה שהמנהרה מתגלית והבית נהרס.
כיום בעלי המנהרות מחויבים ברישיון הפעלה מעיריית רפיח, ובתשלום בגין חיבור לחשמל ומים, ובמקביל החמאס גובה מסים על הסחורות המוברחות ממצרים.
תהליך בניית המנהרות עבר תמורות רבות במרוצת השנים, והפך למורכב ומאורגן.
יותר ויותר אנשים נהיו מעורבים במה שנהפך לאחד הענפים הרווחיים ביותר ברצועת עזה, ועל פי העיתון המצרי אל-אהראם מספרם מוערך כיום ב-70,000 איש.
כיום מהנדסי חפירה קובעים את פתחי המנהרה, גודל המנהרה, עומקה ואורכה, תוואי המנהרה, בחינת תאימות סוג הקרקע, כלי החפירה החשמליים והידניים, מספר פועלים שיחפרו, הלוגיסטיקה החשאית של פינוי האדמה ודרכים נוספות למניעת גילוי המנהרה.
מרבית המנהרות נחפרות באמצעות ילדים.
חלק מהמנהרות מכילות מסועים חשמליים להעברת המטען המוברח, וקווי טלפון להתקשרות בין המבריחים.
הרווחים העצומים שעסקי ההברחות הניבו גרמו למתיחות ומאבקים אלימים בין החמולות והשבטים השונים ברצועה על השליטה בהברחות.
לפחות 230 אנשים, בהם 9 ילדים, נהרגו במהלך חפירת המנהרות נכון לשנת 2013, ואנשים נוספים נהרגו בתוך המנהרות עקב הפצצות של צה"ל.
המנהרות משמשות לא רק להברחת אמצעי לחימה וסחורות, אלא גם למעבר של פעילי טרור בין רצועת עזה לחצי האי סיני.
במספר פעמים, יצאו מחבלים מרצועת עזה, עברו דרך המנהרות של רפיח לסיני, ומשם (בסיוע מבריחים בדואים) חדרו לישראל דרך קטעים בגבול ישראל-מצרים בהם אין גדר הפרדה, וביצעו פיגועים.
מסלול זה (רפיח-סיני-ישראל) מכונה על ידי מערכת הביטחון הישראלית בשם "ציר ה-ח'".
המנהרות מנוהלות כעסקים, בעיקר על ידי משפחת אבו סמהדאנה ואבו ריש, שתיהן ממוצא בדואי.
ההברחות מניבות רווחים של עשרות אלפי דולרים לכל העברה.
עלות בנייתה ותפעולה של מנהרה ממוצעת היא כ-90,000 דולר, ועשוי להגיע עד 120,000 דולר.
המחזור היומי לכל מנהרה גבוה במיוחד, ועשוי להגיע עד 700,000 ש"ח.
ידוע על משקיעים רבים שהשקיעו כספם במנהרות והולכו שולל.
מקורות מסוימים דווחו על קשר כלכלי למשפחת ערפאת.
נטען לכאורה כי חלק מהמנהרות נשלטו על ידי אחד ממנגנוני כוחות הביטחון של הרשות הפלסטינית ברשותו של מוסא ערפאת, קרוב משפחתו של יאסר ערפאת.
עד להתנקשות בחייו בידי פלג פלסטיני יריב ב-2005, רבים האמינו כי הוא קיבל אחוזים מרווחי ההברחות.
לפי הערכות של העיתון "אל-אהראם", יש בעזה כ-1,000 אנשים עם הון של יותר ממיליון דולר, שמקורו בהפעלת המנהרות.
על פי אחד הדיווחים, מחיר הברחת אדם ממצרים לרצועת עזה הוא 1,000 דולר.
מחירו של רובה קלשניקוב ברצועת עזה עשוי להגיע ל-1,000 דולר לעומת מחירו בצד המצרי שעומד על 320 דולר לערך.
עלותו של כדור בודד ברצועת עזה הייתה 3 דולר לעומת 0.8 דולר בצד המצרי, אולם לאחר הפיכת החמאס, ותפיסת מאגרי הנשק של הפת"ח, המחירים צנחו.
בתקופת ההפיכה במצרים (2013) כאשר מצרים סגרה חלק ניכר ממנהרות ההברחה שר הכלכלה של החמאס הצהיר כי רצועת עזה הפסידה בחודש אחד כ-225 מיליון דולר.
לטענת הגרדיאן העיתון נחשף למחקר חשאי אודות המסחר העובר במנהרות ההברחה, ולפיו 65% מהקמח, 98% מהסוכר ו-52% מהאורז של רצועת עזה מגיעים ממנהרות ההברחה.
לשם חשיפת והריסת המנהרות הקים צה"ל צוות של חיילים מחיל ההנדסה הקרבית שפעל בנושא.
בשנת 2003 הוכפף צוות המנהרות לפלוגת הצמ"ה והמנהרות של אוגדת עזה, "אבירי הפלדה", ותחת פיקודו של אביב חקאני פיתח אמצעים ושיטות לחיפוש והריסת מנהרות.
חלק מהשיטות פותחו על ידי חברת תמר חבלה.
את המנהרות חשפו כלי צמ"ה ממוגנים ולוחמי הצוות, והן הושמדו באמצעות חומר נפץ שנישא בנגמ"שים.
הצוות פעל תחת ירי כבד מצד הבתים של העיר רפיח ובתגובה לכך הרסו דחפורי D9 משוריינים מספר רב של בתים שנשקו לציר ושימשו כעמדות ירי או ככיסוי למנהרות.
ההצדקה או המניע להריסת בתים על ידי צה"ל במבצע נבעו מהרתעה, המושגת באמצעות פגיעה במסייעים לאלו שהוציאו לפועל, הריסת תשתיות טרור כגון מעבדות חבלה, מפקדות, מחסני נשק, מקומות מסתור, עמדות שולטות ויצירת מעבר לכלים משוריינים.
בין ספטמבר 2000 לבין מאי 2004 התגלו ונהרסו, על ידי צה"ל, 90 פתחי מנהרות שהובילו לכמה מנהרות המקשרות בין מצרים ורצועת עזה.
לצד הפעילות היומיומית לחשיפת והשמדת מנהרות ערך צה"ל גם מספר מבצעים גדולים באזור ציר פילדלפי לחשיפת מנהרות וניטרול מחבלים שאיימו על הכוחות בשטח.
אחד מהמבצעים הצבאיים להריסת מנהרות אלו ופגיעה בתשתית הטרור בעזה היה מבצע קשת בענן.
מבצע קשת בענן הוא מבצע צבאי שערך צה"ל באזור רפיח וציר פילדלפי ב-18 במאי – 25 במאי 2004. המבצע נערך מספר ימים לאחר אסון הנגמ"שים שבו נגמ"ש הנדסה מדגם M-113 פוצץ בידי ירי נ"ט פלסטיני ו-5 אנשי צוותו נהרגו.
מטרת המבצע הייתה לפעול נגד תשתית הטרור של רפיח, לנטרל כמה שיותר מחבלים וליצור סביבת פעולה בטוחה יותר לחיילים בציר פילדלפי.
מטרות נוספות של המבצע היו לחשוף ולהרוס מנהרות הברחה ובתים מהם יצאו המנהרות וכן למנוע משלוח של טילי נ"ט מדגם סאגר וטילי כתף נ"מ מדגם , שחיכו למבריחים במדבר סיני.
בעקבות אסון הנגמ"שים הפך צוות המנהרות ליחידה מיוחדת, סמו"ר, שפועלת תחת יהל"ם, יחידת העלית של חיל ההנדסה הקרבית.
סמו"ר זכתה להכשרה הנדסית מסודרת, תקציב נדיב יותר וגישה לאמצעים מיוחדים כגון רובוטים לסריקת המנהרות ועוד.
במקביל הצטיידה אבירי הפלדה (פלוגת הצמ"ה של אוגדת עזה) בדחפורי D9R עם מיגון כלוב נגד ירי נ"ט, חודר קוני לאיתור מנהרות וחללים בקרקע, טרנצ'ר - מכונה לחפירת תעלות שלבסוף לא נכנסה לשימוש עקב חוסר התאמה, מקדחי בורות (דרילרים) ועוד.
ארגוני זכויות אדם, כגון אמנסטי אינטרנשיונל, המתנגדים להריסת הבתים מאשימים שההריסה נובעת ממניעים שאינם הגנתיים: עונש קולקטיבי, הענשת פלסטינים חפים מפשע "בעבירות שהיא או הוא לא ביצע באופן אישי".
במהלך מבצע עופרת יצוקה, ב-7 בינואר 2009 הורה צה"ל לתושבים ברפיח, בקרבת ציר פילדלפי, לפנות את בתיהם, לקראת תקיפה של בתים המשמשים את מערכת מנהרות ההברחה.
כן נערכו תקיפות רבות של המנהרות עצמן, במהלך המבצע ואף לאחריו.
גם במבצע עמוד ענן, ובמבצע צוק איתן תקפה ישראל והרסה מנהרות רבות.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, נכון ל-5 באוגוסט 2024 צה"ל איתר 9 מנהרות חוצות לאורך ציר פילדלפי ופועל להשמדתן.
ב-6 ביולי 2024 נודע 70% מהמנהרות החוצות שהתגלו ברפיח וחצו למצרים נאטמו על ידי המצרים.
בשנים 2009–2010 חשפו כוחות הביטחון המצריים מחסנים רבים של סחורות ואמצעי לחימה בצד המצרי, מילאו מנהרות בגז והחמירו את הבדיקות במחסומים הפזורים ברחבי מדבר סיני.
בסוף שנת 2009 נודע על פרויקט של המצרים בשיתוף חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית להחדרת לוחות ענק לעומק האדמה, עד 18 מטר, לאורך הגבול שאורכו כ-11 קילומטר, פרויקט שהפך לימים לגדר ההפרדה בין מצרים לרצועת עזה.
על פי דיווחים שונים הלוחות עשויים מחומר מתכתי החסין בפני חיתוך באמצעים שונים.
אולם במאי 2010 דווח שמחסום הפלדה המצרי נפרץ ואינו מצליח לשים קץ להברחות.
על פי דיווחים חיילים מצרים רבים נהרגו במהלך עימותים עם מפעילי המנהרות, הפעילות המצרית הביאה להרוגים רבים בקרב מפעילי המנהרות.
לאחר ההפיכה במצרים (2011) ועליית האחים המוסלמים בראשות מוחמד מורסי לשלטון, הפכה הברחת הסחורות במנהרות לגלויה, ולגיטימית למעשה.
היקפה גדל בהרבה לעומת התקופה שלפני ההפיכה בשל קרבת החמאס לאחים המוסלמים.
תקופת הנשיא עבד אל-פתאח א-סיסי
בשנת 2013, בעקבות אירועי טרור בחצי האי סיני בהם היה מעורב חמאס ועל רקע ההפיכה במצרים (2013) ועלייתו של עבד אל-פתאח א-סיסי לשלטון, החל צבא מצרים במבצע להריסת המנהרות.
במהלך המבצע הוצפו חלק גדול מהמנהרות במים ורבות מהן קרסו, פעולות אלו השפיעו רבות על הכלכלה בעזה.
בעקבות הסיוע של חמאס לתנועת האחים המוסלמים, כולל בפעולות גרילה נגד הכוחות המצריים בסיני, הגביר צבא מצרים את פעילותו נגד המנהרות.
הצבא מפוצץ את המנהרות בעזרת חומרי נפץ או מציף אותן במים, מבלי לבדוק האם יש אנשים בפנים.
לפי הדיווחים, כ-350 מנהרות נהרסו בחודשים מאי עד אוגוסט בפעולות אלה של הצבא המצרי, מתוך מאות מנהרות שפועלות בציר פילדלפי.
בספטמבר 2013 החלה מצרים בהקמת רצועת ביטחון לאורך גבולהּ עם רצועת עזה: הרסה מאות מנהרות ויותר מעשרה בתים ברפיח.
בעקבות פיגוע טרור בחצי האי סיני בו נהרגו 30 חיילים מצריים, הנשיא סיסי יצר רצועת ביטחון בין רפיח המצרית לגבול עזה על ידי הריסת מאות בתים בצד המצרי בטווח 500 מטרים מהגבול.
מצרים טענה כי חומר הנפץ ששימש את הטרוריסטים הוברח מעזה למצרים דרך מנהרות ההברחה.
ביוני 2015 חפר צבא מצרים תעלה בעומק כ-20 מ' בגבול בין סיני לרצועת עזה, באזור העיר רפיח.
מנהרות גילון (נקראות גם מנהרות הכרם) הן זוג מנהרות – באורך כ-4.8 ק"מ כל אחת – שנחפרו תחת הר גילון שבגליל המערבי המתנשא לגובה של 380 מטר.
המנהרות משמשות את מסילת הרכבת בין עכו לכרמיאל, והן ממוקמות בין פארק תעשיות בר-לב לבקעת מגד, מדרום למג'ד אל כרום.
מנהרות גילון נכרו כחלק מקו הרכבת לכרמיאל, בקטע המעבר התלול בין אזור אחיהוד לבקעת בית הכרם.
המנהרות נכרו בסמיכות אחת לשנייה, כשביניהן מקשרות 18 מנהרות חילוץ, משיקולי בטיחות של הימלטות בשעת שרפה או אירוע מסוכן אחר באמצעות המנהרה המקבילה.
המנהרות נחפרו על ידי חברת "דניה סיבוס" בשיתוף "CCECC" – חברה ממשלתית סינית בייצוגו של איש העסקים שאול ביטרמן (שחפרה גם את מנהרות הכרמל), והכרייה הסתיימה ב-23 באפריל 2014.
בתוך המנהרות נסללה המסילה במצע בטון, כתחליף למצע חצץ הרגיל, משיקולי בטיחות לצורך אפשור מעבר רכבי הצלה (שאינם יכולים לנוע על חצץ) במקרה הצורך, ומשיקולי תחזוקה, הקלה בהרבה במצע בטון בהשוואה למצע חצץ.
עם זאת, עלות הסלילה הראשונית על בטון גבוהה יותר מסלילה על חצץ.
סלילת מסילת רכבת כבדה על מצע בטון בישראל נעשית לראשונה במנהרה זו (קודם לכן נסללה מסילה על מצע בטון לצורך הרכבת הקלה בירושלים).
תחילה היה קו הרכבת לכרמיאל מיועד לפעול כקו חשמלי עם הקמתו, אך עקב איחור בביצוע תוכנית החשמול הוחלט כי הקו יופעל תחילה באמצעות דיזל.
לצורך פיזור פליטות הסולר מופעלות במנהרה מפוחים שמסייעים לפיזור העשן לאחר מעבר רכבת במנהרה.
עלות הקמת המנהרה על פי אומדן של משרד האוצר היא כ-2.8 מיליארד שקל, והיא הייתה החלק הקשה ביותר לביצוע במסלול קו הרכבת שבין עכו לכרמיאל, שנחנך בספטמבר 2017.
מִנְהֶלֶת ידע היא קבוצה של עובדים בתוך הארגון, אשר אחראים על התכנים המשמשים את גופי שירות הלקוחות, המכירות או התמיכה הטכנית בארגון.
אנשי המִנהלה אחראים על איסוף התכנים ועל הצגתם באופן ברור, מזמין ונוח לעובדים בגופי השירות השונים, על מנת שאלו יוכלו לתת מענה לצרכנים.
הנגשת הידע במערכת תומכת: איסוף תכנים, בניית תבניות, עריכת תוכן, כתיבה תמציתית.
איתור ידע גלוי וסמוי והפצתו לממשקים שונים בארגון, כגון צרכים להדרכה, צרכים מלקוחות לשיווק, טיפים מהשטח.
הטמעת הידע והטמעת השימוש במערכת.
שיפור המערכת התומכת בהתאם לחוויית המשתמש והידע שמשתנה.
מדידה ובקרה איכותית וכמותית באמצעים כגון "לקוח סמוי", מבדקים ודו"חות שימוש.
בגלל חשיבות עבודתה של המִנהלה כגוף האחראי על ניהול הידע, ניתן למצוא מנהלות בארגון במקום אסטרטגי מבחינת זרימת הידע, לרוב תחת "שיווק", "מטה ואסטרטגיה" או "הדרכה".
המנהלה אחראית על הנגשת המידע באמצעות מערכת טכנולוגית העומדת לרשות הארגון.
מערכת ניהול ידע לגופי השירות הִנה מערכת ייחודית שצריכה לאפשר מתן מענה בזמן אמת ללקוחות, מתן מענה לתכנים שמשתנים בצורה מהירה, שליפת מידע בצורה ידידותית ומהירה למתן מידע לצרכן כבר בפנייתו הראשונה.
התכנים במערכת יאורגנו לרוב בתבניות קבועות כגון עצי החלטה, תסריטי שיחה, סימולטורים ועוד.
לרוב במערכת יהיו כלים משלימים כגון ניהול משובים מהשטח, מבדקים, תדריכים, הודעות, סקרים, הצגת נתונים ודוחות שימוש.
ניתן לרכוש מוצר מדף למנהלות וניתן לפתח בתוך הארגון.
לכל אפשרות יש את היתרונות והחסרונות שלה.
חשוב מבחינה טכנולוגית להתייחס למנוע חיפוש ולתוצאותיו.
תוצאות חיפוש שלא ייתנו ללקוחות מענה מהיר ומדויק, עם הידע הנדרש ובזמן אמת, יפגעו בשימוש במערכת.
מנהלה ריכוזית - צוות מומחי תוכן הפועל במקום אחד בארגון שזהו תחום עיסוקו הבלעדי, אשר כפוף למנהל הידע באופן ישיר.
מנהלה מבוזרת - מומחי תוכן בארגון המשמשים כעורכי תוכן במנהלה בנוסף לעבודתם העיקרית, ומנוהלים באופן מטריציוני על ידי מנהל הידע.
כיום רואים במנהלות ידע יותר שיתוף מבעבר ברכיבים של מדיה חברתית, כדי לעודד שיתוף של הידע הסמוי שנמצא בראשם של העובדים כגון פורום, גרסאות סטייל ויקי ועוד.
"מִנְהֶלֶת מגנ"ט" (מחקר ופיתוח גנרי טכנולוגי) היא גוף הפועל לעידוד מחקר ופיתוח באקדמיה ובתעשייה הישראלית.
המנהלה פועלת תחת אחריותו ובמסגרת תקציבו של המדען הראשי במשרד הכלכלה.
עיקר פעילות המנהלה הוא עידוד מו"פ גנרי – מו"פ ארוך טווח, ועידוד העברת ידע מהאקדמיה לתעשייה, בעזרת תמיכה במיזמי מחקר ופיתוח משותפים לחברות תעשייתיות ולחוקרים אקדמאיים.
תוכנית מגנ"ט הושקה על ידי המדען הראשי של משרד התמ"ת בשנת 1992. מנהלת מגנ"ט הוקמה בשנת 1994 ומטרתה העיקרית היא חיזוק התשתית הטכנולוגית התעשייתית בישראל ועל מנת לשמר את היתרון הטכנולוגי ארוך הטווח של התעשייה הישראלית אל מול השווקים הבין־לאומיים.
המנהלת מנוהלת מיום הקמתה על ידי אל"ם (מיל.) אילן פלד.
תחת מנהלת מגנ"ט פעילים מספר מסלולים עיקריים:
מסלול מאגד – פיתוח עצמי של טכנולוגיות גנריות, ארוך טווח בשיתוף פעולה עם חברות ומוסדות מחקר.
מסלול מגנטון – עידוד העברת ידע מהאקדמיה לתעשייה.
מסלול נופר – הכוונת המחקר הבסיסי ליישומים בעלי עניין לתעשייה.
מסלול מימ"ד – מינוף מו"פ דואלי - מסחרי וצבאי.
מסלול קמין – קידום מחקר יישומי נבחר באקדמיה.
מסלול איגוד משתמשים – איגוד משתמשים בטכנולוגיות מתקדמות, שיתוף, הפצה והטמעה.
מסלול צת"ם – תמיכה ברכישת ציוד תומך מו"פ לתעשיית מדעי החיים.
מסלול מאגד, הידוע גם כמאגד מגנט, הוא מסלול אשר מטרתו העיקרית היא עידוד פיתוח יתרון טכנולוגי תחרותי ארוך טווח של התעשייה הישראלית.
מטרה זו מושגת על ידי יצירת מאגדי חברות וחוקרים אקדמאיים בתחומים בעלי חשיבות ופוטנציאל צמיחה משמעותי בשוק הבינלאומי.
מסלול מאגד פועל תחת הוראת מנכ"ל 8.5 של משרד הכלכלה
מסלול מגנטון נועד לשמש כלי לעידוד העברת טכנולוגיות (Transfer Technology) ממוסדות אקדמאים לחברות עסקיות.
מטרתו העיקרית היא הגדלת נגישות התעשייה הישראלית להישגי המחקר המדעי בעלי פוטנציאל כלכלי לתאגידים תעשייתיים בישראל.
עידוד שיתופי פעולה מחקריים בין חוקרים אקדמאיים לבין חברות תעשייתיות מבוצע על ידי תמיכה בתוכנית מחקר ופיתוח להוכחת יכולת המעבר של המצאה מדעית, שנחקרה במוסד המחקר, למוצר תעשייתי.
בדרך כלל בכל פרויקט מעורבת קבוצת מחקר אקדמאית אחת וחברת תעשייתית יחידה.
מסלול נופר נוצר על מנת לספק תמיכה בשלבי העברת מחקר אקדמי בסיסי לשלב מחקר היישומי.
המסלול מספק אפשרות לקבוצת המחקר באקדמיה להמשיך ביצוע תוכנית מחקר יישומי, שעבר את שלב המחקר הבסיסי והבאתו לכדי הוכחת היתכנות מהותית בה ניתן יהיה לזהות את הפוטנציאל העסקי של הידע המפותח.
המסלול תומך במחקרים בתחומים העיקריים הבאים:
טכנולוגיות מתחום האנרגיה – מחקרים העוסקים באגירת אנרגיה ובהעברת הספקי אנרגיה בקרינה.
מסלול איגוד המשתמשים פועל תחת הוראת מנכ"ל 8.7 של משרד הכלכלה.
מטרת מסלול מימד היא קידום מחקר ופיתוח בתחומים אשר יכולים לספק מענה לפערים מבצעיים/ביטחוניים ולהוות הבסיס לפיתוח מוצרים מסחריים עבור השווקים הבינלאומיים.
במסגרת המסלול פועלים שלושה תתי-מסלולים:
מסלול להוכחת היתכנות לרעיון ו/או טכנולוגיה חדשה בחברה תעשייתית
מסלול שת"פ אקדמיה-תעשייה שתכליתו העברת טכנולוגיה מהאקדמיה לתעשייה
מסלול מחקר יישומי באקדמיה, המלווה על ידי חברה תעשייתית.
מסלול מימד פועל תחת הוראת מנכ"ל 8.20 של משרד הכלכלה.
מסלול קמין נועד לעידוד ביצוע מחקר יישומי במוסדות המחקר בישראל.
המסלול נועד לתמוך בהעברת מחקרים מהשלב הבסיסי לשלב היישומי, תוך כדי הבאתו לרמה בה חברות מסחריות יוכלו לקבל החלטה על רצונן במסחור הידע.
מסלול קמין פועל תחת הוראת מנכ"ל 8.18 של משרד הכלכלה.
איגוד משתמשים הוא התאגדות של מספר חברות וגופים בעלי עניין משותף בטכנולוגיות מתקדמות בתחום הפעילות שלהם.
על הטכנולוגיות בהן מתמקד איגוד המשתמשים להיות טכנולוגיות קיימות (מסחריות, הזמינות בשוק) ואינן טכנולוגיות אשר הן בשלבי פיתוח או כאלו שמוגדרות כנכס אסטרטגי של חברה ספציפית.
על פעילות איגוד המשתמשים להתמקד בחשיפה והתעדכנות בטכנולוגיות מתקדמות.
מסלול צת"ם – ציוד תומך שירותי מו"פ, נועד לתמוך ברכש של ציוד תשתיתי בתחום מדעי החיים.
על הציוד שנרכש בתמיכת מסגרת זו לשמש עבור מתן שירותי מו"פ בסיסיים עבור חברות הפועלות בתחום זה.
המסלול תומך ברכישת ציוד בשני תחומים עיקריים: תחום התרפיה התאית ותחום הביו-רפואה.
מסלול צת"ם פועל תחת הוראת מנכ"ל 8.16 של משרד הכלכלה.
מנהרה 4 היא המנהרה המזרחית ביותר מבין מנהרות מסילת ירושלים - גנות.
המנהרה שנכרתה בכניסה לירושלים היא בעלת מאפיינים ייחודיים מכמה היבטים והאתגרים הכרוכים בכרייתה היו משמעותיים.
פתח הכניסה למנהרה ממוקם כ-2.5 מטר בלבד מתחת לשדרות בן-גוריון בכיוון הפונה אל עמק הארזים, והיא מסתיימת בקצה הרציפים של תחנת הרכבת ירושלים – יצחק נבון בעומק של כ-80 מטר מתחת לפני הקרקע.
גובה המנהרה כ-22 מטר ורוחבה משתנה בהתאם לצורך.
בחלקה הצפוני הפונה לעמק הארזים היא נכרתה כמנהרה אחודה ברוחב 14 מטרים, בהמשך היא מתרחבת ל-22 מטרים במטרה לאפשר חיוג רכבות לפני הכניסה לתחנה ואז מתפצלת לשתי מנהרות (מכנסונים בשפת הפרויקט) שבהמשך כל אחת מהן מתרחבת ובהן מוקמו איי הרציפים של תחנת נבון.
מהמנהרה נכרו חמש מנהרות מילוט המובילות לשמורת ליפתא, מהן אחת שמשמשת גם כמנהרת גישה לכלי רכב.
מנהרה 3 בקו הרכבת המהיר לירושלים היא מנהרה כפולה המשמשת את הרכבת במסילת ירושלים - גנות.
אורכה של המנהרה הוא 11.6 קילומטר, והיא הארוכה ביותר בישראל.
מנהרה 3 היא השלישית מתוך חמש מנהרות במסילת ירושלים גנות, והשנייה בקטע ג' של הפרויקט.
פתחה האחד של המנהרה סמוך לשער הגיא ופתחה השני ממזרח ליישוב מבשרת ציון.
כרייתה נעשתה באמצעות שתי מכונות TBM שיוצרו בגרמניה לצורך הפרויקט ומשאירות אחריהן מנהרה מדופנת בקוטר 10 מטר.
הכרייה נעשתה במקביל, מכיוון תל אביב לכיוון ירושלים.
קטע של מעל 800 מטר נחפר בכל אחת מצמד המנהרות מהכיוון הנגדי בשיטת הכרייה הקונבנציונלית (NATM) ובסופו הוקם אולם חילוץ (chamber) לטובת פירוק מכונות הכרייה שבאו מצפון.
ב-25 באוגוסט 2014 הושלמה כריית המנהרה הצפונית, בתום 22 חודשי עבודה, וכריית המנהרה הדרומית הושלמה ב-6 באוקטובר אותה שנה.
הקבלן המבצע היה שפיר הנדסה בשיתוף עם חברת Pizzarotti האיטלקית.
העפר שהוצא מהמנהרות מוסע על גבי מסוע ארוך עד למתחם התפעול שהוקצה לפרויקט בסמוך לכביש 1 במחלף שער הגיא, וחלק ממנו שימש להרחבת הכביש.
בתאונת עבודה שהתרחשה במנהרה באוגוסט 2013, מצא את מותו מהנדס כרייה של שפיר הנדסה, יוסי אייבינדר.
ליגת הכדורגל המקצועית (בספרדית: Liga de Fútbol Profesional או בקיצור LFP, מוכר גם בשם לה ליגה) הוא הארגון האחראי על כדורגל גברים בספרד.
הארגון הוקם בשנת 1984. ה-LFP מפעיל את שתי הליגות העליונות בספרד, הלה ליגה והסגונדה.
42 המועדונים החברים ב-LFP מחולקים לשתי ליגות: הלה ליגה (20 מועדונים) והסגונדה (22 מועדונים).
בכל עונה נתונה קבוצה משחקת נגד כל אחת מהקבוצות האחרות באותה הליגה פעמיים, פעם באצטדיון הביתי שלה ופעם בזה של יריבתה.
בסך הכל, כל קבוצה משחקת 38 משחקים כל העונה בלה ליגה ו-42 משחקים בסגונדה.
עבור ניצחון משיגים שלוש נקודות, אחת בתיקו, ואפס עבור הפסד.
בסוף כל עונה, הקבוצה עם הכי הרבה נקודות בלה ליגה היא אלופת ספרד.
אם יש שוויון נקודות, קובעים לפי הפרש השערים במפגשים בין שתי הקבוצות באותה העונה בליגה כדי לקבוע מי האלופה.
אם עדיין יש שוויון, הפרש השערים ולאחר מכן מספר השערים שכבשה כל קבוצה מכריעים את השוויון.
בסגונדה, שתי הקבוצות הראשונות עולות ללה ליגה, עולה נוספת נקבעת בפלייאוף בין הקבוצות שסיימו במקומות 3–6, בעוד שלוש הקבוצות האחרונות בלה ליגה יורדות לסגונדה.
ארבע הקבוצות האחרונות בסגונדה יורדות לסגונדה ב', בעוד ארבע קבוצות מהליגה השלישית עולות לסגונדה במקומם.
העצרת הכללית היא ההרכב המחוקק של ה-LFP.
היא מורכבת מ-42 מועדוני הכדורגל שמרכיבים את הלה ליגה ואת הסגונדה, וחברות ספורט ציבוריות בע"מ (Sociedad Anonima Deportiva, S.A.D).
כל מועדון או חברה בדרך כלל מיוצג על ידי הנשיא שלו.
הנשיא, יחד עם שאר חברי הוועד הפועל, אחראי על פעילותו היום-יומית של הארגון.
הנשיא הנוכחי הוא חאבייר טבאס, שנבחר לתפקיד באפריל 2013.
ביום 22 בנובמבר 2013, וואווי הפכה לשותפה העולמית של ה-LFP.
יצרנית הכדור הרשמי של ה-LFP היא פומה מאז עונת 2019/2020, כאשר לפני כן זאת הייתה נייקי.
מנהלת תוכנית החלל (לשעבר מנהלת החלל - אתגר ובראשי תיבות: 'מת"א') היא יחידה ב (מפא"ת) האחראית לפיתוח וייצור לוויינים, משגרי לוויינים ותחנות קרקע עבור משרד הביטחון.
בנוסף, אחראית המנהלת לשמירה ולפיתוח תשתית תעשייתית בתחום החלל בישראל.
התווית אסטרטגיה בתחום החלל - לווייני תצפית ושיגור
הגדרת תוכניות בתחום החלל והלווינות
אפיון לוויינים, משגרי לוויינים ותחנות קרקע
התקשרות עם תעשיות המיצרות לוויינים על פי אפיון
ליווי פרויקטי לווין - בשלב הפיתוח, הייצור ועד מסירתו ללקוח - אגף המודיעין.
זיהוי מוקדי ידע ומחקר בתחום החלל
מיד לאחר הסכם השלום בין ישראל למצרים בשנות ה-70, ישראל נסוגה מסיני ונדרשה שלא לחוג מעל סיני.
בהיעדר היכולת לבצע גיחות צילום, נוצר צורך בהקמת תעשיית חלל ושימוש בלוויניים לצורך תצפית.
משרד הביטחון מנהל תוכנית רב שנתית לפיתוח ויצור לוויינים, ומוערך שמשקיע כ-80 מיליון דולר בשנה על פרויקטי חלל, אלו מנוהלים ומפוקחים על ידי המנהלה.
למנהלת החלל שיתוף פעולה עם מוסדות אקדמאיים.
בין היתר מכון אשר לחקר החלל (פרויקט סמסון), אונ' בן-גוריון (ננו-לוויינים, רכיבים אופטים ופילטרים), ובפרויקטים בין לאומיים כמו ULTRASAT .
מנהרות (Tunnels) הוא ספר פנטזיה מאת רודריק גורדון ובראיין ויליאמס.
מנהרות הוא רומן בדיוני המתרחש מתחת לקרקע מאת הסופרים הבריטיים רודריק גורדון ובריאן ויליאמס.
הספר פורסם תחילה בהוצאה עצמית בשם "החפרפרת מהייפילד" (The Highfield Mole) בשנת 2005, ופורסם מחדש בשם "מנהרות" על ידי הוצאת The Chicken House בשנת 2007. הספר מגולל את סיפורו של ויל בורוז, "ארכאולוג" בן 14, שנתקל בציוויליזציה תת-קרקעית בשם "המושבה".
ויל וחברו צ'סטר בורחים מהמושבה ויוצאים למצוא את אביו של ויל, ב"מעמקים", מקום עמוק יותר בכדור הארץ, אפילו יותר מהמושבה.
ויל בורוז בן ה14 ואביו ד"ר בורוז הם חובבי ארכאולוגיה וחופרים מנהרות ליד ביתם.
יום אחד נעלם אביו של ויל במנהרות, וויל יוצא יחד עם חברו צ'סטר אל מעמקי האדמה, שם הם מגלים עולם שלם של אנשים שירדו לחיות אל מתחת לפני האדמה.
הספר מנהרות והמשכו "מעמקים" לא היו פופולרים בישראל, אי לכך לא תורגם הספר החמישי לעברית.
מנהלת ליגת העל האוקראינית בכדורגל (באוקראינית: Об'єднання професіональних футбольних клубів України «Прем'єр-ліга») הוא הארגון המנהל את ליגת העל האוקראינית בכדורגל ומארגן בשיתוף עם התאחדות הכדורגל האוקראינית את טורניר הגביע האוקראיני, הסופר קאפ האוקראיני ואליפות אוקראינה לנוער.
הגוף הוקם ב-15 באפריל 2008 עם ארגונה מחדש של הליגה ששינתה את שמה מ"ליגת העל" (вища ліга) ל"פרמייר ליגה" (Прем'єр-ліга).
מנהלת הליגה מארגנת את הטורנירים הבאים:
ליגת העל האוקראינית בכדורגל לנוער (עד גיל 21)
ליגת העל האוקראינית בכדורגל לנערים (עד גיל 19)
בראש המנהלת עומד נשיא הנבחר בישיבה של מועצת המנהלת.
לנשיא הראשון מונה ב-28 במאי 2008 ויטלי דנילוב, לשעבר נשיא מועדון הכדורגל חרקוב.
דנילוב המשיך לכהן בתפקיד עד 2016.
מנהלת ליגת העל בכדורסל נשים הוא ארגון ספורט מוסד ללא כוונת רווח (מלכ"ר) המנהל את התחרויות הבכירות בכדורסל נשים בישראל ובראשם את ליגת העל בכדורסל נשים.
גוף מנהלת הליגה בכדורסל נשים נוסד בשנת 2011 בהחלטת איגוד הכדורסל הישראלי ולאחר הצלחת מנהלת ליגת העל בכדורסל גברים.
מטרתה המוגדרת בעת הקמתה היה לנהל, לשווק ולהסדיר את פעילותה של ליגת העל בכדורסל נשים.
כמו כן המנהלת פועלת במטרה להגביר את החשיפה של הליגה בקרב קהל אוהדי הספורט ובפרט בקרב נשים וצעירות ברחבי הארץ.
בנוסף ממונה המנהלת על גיוס ספונסרים לליגה, שיווק הליגה, הגדלת קהל האוהדים באולמות וכדומה.
מנהלת הליגה מורכבת מ-12 חברי דירקטוריון ובראשם עומדת משנת 2024 דנה סנדר שהחליפה את הילה קניסטר בר דוד.
עשרה מחברי הדירקטוריון הם יושבי הראש של קבוצות ליגת העל בכדורסל, בנוסף למספר חברי הדירקטוריון שחברים גם באיגוד הכדורסל.
מנהלת ליגת העל מנהלת גם את גביע המדינה, ומעורבת בהשתתפותם של הקבוצות בליגת העל ובמפעלים האירופיים יורוליג ו-יורוקאפ.
מנהלת תוכנית המרכבה והרק"ם (מנת"ק) במשרד הביטחון, היא הגוף הנושא באחריות לכלל תוכניות הפיתוח והייצור של הרק"ם בצה"ל, לרבות טנקי המרכבה, משפחת כלי הלחימה מבוססי הנמ"ר, ונגמ"ש האיתן הגלגלי.
המנהלה הוקמה בראשית שנות ה-70 על ידי אלוף ישראל טל במטרה לפתח ולייצר את הטנק הישראלי הראשון, המרכבה (סימן 1), ולאחר מכן המשיכה בפיתוח ושדרוג הדורות הבאים שלו – מרכבה סימן 2, סימן 3, וסימן 4.
בזכות הידע שנרכש במנהלה, פותחו במהלך השנים תומ"ת ה"שולף", נגמשים כבדים מטנקים ישנים (כגון פומ"ה, אכזרית ונגמחון) שבהם משולבות טכנולוגיות מפרויקט המרכבה כמו מיגונים ומזקו"ם.
בהמשך גם פותחו משפחת כלי הלחימה הזחליים הכבדים נמ"ר והנגמ"ש הגלגלי איתן.
מנת"ק מהווה מוקד ידע לאומי בתחום הרק"ם (רכב קרבי משוריין) ובתחום מיגון מנ"ט, ובאחריותה כמנהלה במשרד הביטחון לשמר את יכולות פיתוח הפלטפורמות, ייצור הרק"ם, פיתוח המיגון (לרבות מיגון ריאקטיבי ומיגון אקטיבי), ואת יכולת ייצור החלפים ושיקום הרק"ם במדינת ישראל באמצעות התעשיות הישראליות ומפעל המרכבה במש"א (מרכז השיקום והאחזקה של צה"ל).
פלטפורמות המרכבה מתוכננות על ידי מנת"ק כך שיתאימו בדיוק לצורכי צה"ל, ויאפשרו יכולות תמרון להכרעה בלחימה בעזרת הכלים המתאימים ביותר לצה"ל, הממוגנים והנוחים ביותר.
מעל 92% מהייצור מבוצע בתעשייה הישראלית, באמצעות כ-200 מפעלים בישראל, המעסיקים קרוב ל־10,000 עובדים, שמתוכם מעל 40% מועסקים בפריפריה ובאזורי עדיפות לאומית.
כ־4%–8% מהייצור מתבצע במש"א, במפעל המרכבה.
ייצור מערכות הרק"ם בתעשייה הישראלית מהווה קטר טכנולוגי לפיתוח מערכות מתקדמות ולייצוא ביטחוני בהיקף גבוה במיוחד.
בנוסף על הפיתוח והייצור של הכלים, אחראית מנת"ק גם על הקליטה וההטמעה הלוגיסטית הראשונית של הפלטפורמות בצה"ל (ILS).
בתפקיד ראש מנת"ק משמש החל מספטמבר 2022 תת-אלוף אורן גיבר.
להחלטה לצאת לייצור עצמאי של טנקים קדמו שנים רבות שבהן מדינות אחרות לא הסכימו למכור טנקים חדישים וחדשים לישראל, שנאלצה להסתפק בשדרוג טנקים מיושנים, יד שנייה, שקיבלה מבריטניה, ארצות הברית וצרפת.
בעוד צבאות ערב מצטיידים בטנקים חדשים וחדישים הן מברית המועצות והן ממדינות המערב.
עצם העובדה שמדינת ישראל מראשית דרכה נאלצה להשתמש בטנקים מיושנים יד שנייה חייבה את צה"ל ללמוד איך לשדרג פלטפורמות ישנות, ולאורך השנים הוביל ענף הטנקים של חיל החימוש פיתוחים יצירתיים ופורצי דרך עבור הטנקים.
טנקי השרמן הוסבו לטנקי סופר שרמן M50/M51 בעלי מנוע דיזל אחיד ותותח עוצמתי.
מאוחר יותר שודרג גם טנקי צנטוריון שבו הוחלף מנוע הבנזין המיושן והלא אמין, בחט"כ דיזל חדש ועוד דלק, פיתוח שזכה בפרס ביטחון ישראל, וכן נעשו עוד שדרוגים רבים בטנקים ונגמ"שים נוספים.
הפרויקטים הללו אפשרו את הקמת רפ"ט (רשות לפיתוח טנק בישראל, כיום חלק ממנת"ק) ובסופו של דבר אפשרו את בניית טנק המרכבה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 שיתף צה"ל פעולה עם הצבא הבריטי בפיתוח הטנק צ'יפטיין (Chieftain).
בתמורה לשיתוף הפעולה, היו אמורים הבריטים לאפשר את מכירת הטנק לישראל עם ייצורו, ואכן בין השנים 1966–1969 נבחנו בארץ שני טנקי צ'יפטיין שאליהם הוכנסו מעל 40 שינויים ושיפורים שהעלו את אמינותם ואת איכות ביצועיהם.
אולם מאוחר יותר החליטו הבריטים לבטל את העסקה כתוצאה מלחץ כבד שהפעילו עליהם מדינות ערב.
אירוע זה היה הזרז העיקרי להיפטר מהתלות של ישראל בטנקי מערכה במדינות זרות, והוחלט בישראל לבחון את האפשרות לצאת לדרך עצמאית ולייצר את הטנק הישראלי הראשון.
צוות של מומחי משרד הביטחון ומהנדסי חיל החימוש בראשות האלוף ישראל טל מונה לבדוק את ההיתכנות והכדאיות של פרויקט מסוג זה, כלומר לבחון אם ישראל יכולה לתכנן, לפתח ולייצר טנק, ואת הכדאיות הכלכלית של הפרויקט.
מיד עם קבלת ההחלטה על הקמת תעשיית טנקים, פורסמה על ידי הנהלת משרד הביטחון הוראת יסוד, ששימשה מאז כבסיס שעל פיו התנהלה תוכנית ה"מרכבה".
הוקמה מנהלת תוכנית טנק (מנת"ק), בכפיפות לעוזר שר הביטחון (האלוף ישראל טל).
מנת"ק נושאת באחריות כוללת לפיתוח, לייצור הטנק ולהקמת והרחבת התעשיות.
בנוסף הוקמה בחיל החימוש רשות פיתוח טנק (רפ"ט) בראשות אל"ם ישראל טילן, מפתח טנק השוט-קל, שעוסקת בתכנון ההנדסי של הטנק והופעלה על ידי עוזר השר ומנת"ק.
את הפרויקט הוביל מראשיתו האלוף ישראל טל, שנודע ברבות הימים כ"אבי המרכבה" וזכה פעמיים בפרס ביטחון ישראל.
כדי לחסוך בעלויות ומשאבים נקבע כי מנת"ק תשתמש בתשתית הקיימת של משרד הביטחון וצה"ל, כגון מרכז ציוד לחימה וחלפים, מינהל הרכש והייצור, יחידת היועץ המשפטי, יחידת היועץ הכלכלי וכו', ואילו צה"ל והתעשיות הביטחוניות והאזרחיות יהוו את התשתית התעשייתית.
בין השאר הוחלט כי המרכז לשיקום ואחזקה של הטנקים בצה"ל (המש"א) ישמש מפעל ההרכבה של הטנק, ו-200 מפעלי תעשייה (ביטחונית ואזרחית) אחרים יקלטו ידע חדש, יוסבו ויתאימו עצמם לייצור אלפי החלקים, המכללים והמערכות של טנק ה"מרכבה".
נקבעה מדיניות של פריסת הייצור המקומי על פני כל הארץ, כולל אזורי פיתוח, תוך שיתוף מרבי של התעשייה האזרחית וללא מונופול לתעשייה הביטחונית.
מדיניות זו נשמרה לאורך השנים ועד היום.
בין השנים 1970–1979 עבדה היחידה על פיתוח ובניית טנק המרכבה סימן 1 כאשר כבר בשנת 1974 הוצג האבטיפוס הראשוני, ובטקס חגיגי בשנת 1979 נמסרו לגדוד 82 12 הטנקים הראשונים.
קצת לאחר כניסת טנק המרכבה סימן 1 לשירות ב-1979 החלו לעבוד ביחידה על הדור הבא של הטנק, מרכבה סימן 2. תוך כדי הוספת שינויים ושיפורים למרכבה 1 על מנת לשפר את כוח האש, הניידות, האמינות והנוחות.
לאורך שהיית צה"ל ברצועת הביטחון, בנוסף לפיתוח הדור הבא של הטנק, מרכבה סימן 3, ולשיפור המרכבות סימן 1 ו-2, עסקה היחידה בפיתוח נגמ"שים כבדים ממוגנים לחי"ר ולכוחות ההנדסה הקרבית על בסיס תובות של טנקים ישנים, כדוגמת האכזרית, הפומ"ה ומשפחת הנגמ"שים מבוססי טנק השוט.
זאת על מנת לתת מענה לאיום המטענים, מוקשים וטילי הנ"ט שהיה ברצועת הביטחון.
נוסף לכך פותחו ערכות מיגון גחון עבור כלל הטנקים והנגמ"שים שהיו באותה תקופה בשימוש צה"ל.
גם פותחה ערכת מיגון עבור טנקי המג"ח מהדגמים המוקדמים שלאחר ההשבחה קיבלו את השם מג"ח 7א' וגם תוכננו גם ערכות בט"ש מיחדות עבור טנקי המג"ח 6ב' וטנקי המרכבה סימן 2.