tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לצביעה עם צבעני ראקטיב יש 3 שלבים ברורים: אחד, קליטה של הצבע לתוך הסיב, שתיים, קיבוע של הצבען על הבד ושלוש, שטיפה של כל הצבע שלא נקלט באריג.
הצביעה מצריכה שני מסייעים, הראשון מלח שיכול להיות גם נתרן כלוריד או מלח גלאובר (בצבעים כחול וירוק ).
המלח פועל כמוליך שמצמצם את המסיסות בצביעה.
מצב זה גורם למולקולות לנוע בחופשיות במהלך הצביעה ולחפש מקום שבו יוכלו להיקלט הכי טוב.
אם הפיזור של הצביעה נשלט בצורה זו לאחר תקופה מסוימת יותר צבענים יתפסו את מקומם בבד.
הצבע יותר ייקלט לתוך הסיבים בקצב יציב.
המסייע השני- פעיל צבען ראקטיב כחומר מסיס בסיסי פחמת נתרן (קרבונט- בשמו הידוע) תפקידו לעלות את דרגת ה-ph באמבט הצביעה, מצב זה מאפשר למולקולות הסיב להגיב ולשנות את הצבע הסיב.
הכמות של המלח או החומר המסיס הבסיסי תלויה בגוון הרצוי.
על מנת לקבל בדים בעל גוון בהיר יש להשתמש בפחות מלח וחומר מסיס בסיסי ועל מנת לקבל צבע כהה יש להשתמש משני החומרים.
צבעני חומצה כוללים מספר סוגים שונים של צבענים שמסוגלים לצבוע בשיטת צביעה רטובה.
השם חומצה מרמז על כך שדרושים תנאים חומצתיים על מנת שהצבע ייקלט בסיבים.
רוב צבעני החומצה צובעים צמר, משי ועוד סוגים שונים של סיבי פרוטאין ופוליאמיד.
תוצאות הצביעה בצבענים אלו צפויים בצורה טובה והם זמינים במגוון רחב של צבעים.
צבענים טבעיים הם היחידים שהיו זמינים עד שהצבענים הסינתטיים התגלו באמצע המאה ה-19. צבענים אלו הושגו ממגוון צמחים, בעלי-חיים או מינרליים.
אחת מהחיות הידועות בתור ספקית צבען בתקופה הקדומה הייתה הרכיכה (בעל חיים חסר שלד פנימי), ממנה הופק צבעה הסגול שמכונה "Tyrian purple".
תושבי פיניקיה הקדומה השתמשו בחיה זו להפקת צבע לפני 1500 שנים לפני הספירה .
וכדי ליצור את צבע האדום וגווניו ייבושו גופות של חיפושיות ותולעי שני ומהם הפיקו מגוון צבענים.
צבענים שהופקו ממגוון רחב של עצים, משיח או עץ קטן קוצני ממרכז ומערב אמריקה הופקו מגוון רחב של צבענים מכחול, ורוד, אפור, סגול עד שחור, תלוי בחומר המקבע שהשתמשו.
מצמח החזיזית הפקו צבעים של צהוב, כתום, ורוד, חום ושחור.
צבענים טבעיים יכולים לצבוע כל סיב אורגני, אך שיטת צביעה זו מתאימה בעיקר לסיבי פרוטאין וצלוליזים.
רוב הצבענים הטבעיים לא מתאימים לסיבים סינתטיים.
על סיבים סינתטיים, הצבענים הטבעיים זמניים ולא נשארים מקובעים בבד.
טכניקות שונות לצביעה קיימות ברחבי העולם:
שיבורי: טכניקה יפנית מסורתית, אשר בה קשירות וחסימות הבד על ידי חוט או קשירת חפצים אטומים יוצרים דוגמה שחוזרת על עצמה בעומקים ובגוונים שונים לאורך הבד.
הצבע השימושי המסורתי הוא אינדיגו.
השיטה מיושמת בווריאציות שונות וצבעים שונים
בטיק: טכניקת צביעת בדים המשלבת שימוש בשעווה, מורחים את השעווה המותכת על הבד טרם הטבלתו בצבע ויוצרים דוגמאות שונות לאורך הבד.
טאי אנד דאי: טרנד שהפך לפופולרי בשנות ה-60 בתנועה ההיפית, התחיל מייעוץ עסקי לחברת מוצרי צביעה שעמדה בפני קשיים כלכליים.
האומנים מגריניץ' וילג' פיתחו אותו בשיטה המסורתית והשיטה הפכה לפופולרית בחוף המזרחי בעיקר בזכות פסטיבל וודסטוק שהתקיים באותה תקופה
איקט: שיטת אריגה שהובאה מאינדונזיה, השתי נקשר ונצבע לפני האריגה בדוגמה שהוכנה מראש.
איקט כפול הוא כאשר הן חוטי השתי והן חוטי הערב נקשרים ונצבעים לפני האריגה.
האפקט המתקבל הוא מראה מטושטש על פני הבד.
הטכניקה התפשטה בכל רחבי העולם החל באמריקה הדרומית והמרכזית וכלה בבוכרה וסמרקנד שבמרכז אסיה.
כיום שיטת אריגה זאת נפוצה בארגנטינה, בוליביה, אקוודור, גואטמלה ומקסיקו.
המוטיבים הפופולריים בדוגמת אצטרובל, צמחים ופסים.
הלבנת הבד: בתהליך הלבנת הבד יש מגוון אפשרויות שונות שמתאימות לכל סוג בד.
תהליך ההלבנה מתבסס על פעולת חמצון או חיזור הפיגמנטים של הסיבים הטבעיים או המלאכותיים.
חומר זה גורם לאשליה אופטית והבד נראה לבן יותר.
חתן "פרס יצחק שדה לספרות צבאית" לשנת 1985.
כסופר עיסוקו העיקרי היה בהיסטוריה בת זמננו של עם ישראל, כשהוא מתמקד בנושא השואה והמרד, עלילות הפלמ"ח וכן במלחמת העצמאות.
בשנת 1931 עקרה משפחתו לתל אביב ולאחר מכן לבית וגן (לימים בת ים) ושוב חזרה לתל אביב.
למד בבית החינוך לילדי עובדים א', היה חניך ופעיל בתנועת הנוער העובד.
סיים את לימודיו במקווה ישראל בקיץ 1945. עם גרעין מבני מחזורו (שאליו צורפו בוגרות החווה של רחל ינאית בתלפיות) התגייס לפלמ"ח במסגרת הכשרה מגויסת.
את עיקר שירותו בפלמ"ח מילא במחלקת ההסברה (חינוך) במטה הפלמ"ח.
היה חבר בקיבוץ חוקוק ומשנת 1952 היה חבר בקיבוץ לוחמי הגטאות.
בקיבוץ שימש מדריך בחברות נוער, וכבוגר סמינר הקיבוצים אורנים שימש במשך עשרות שנים מחנך בבית הספר המקומי ובתיכון האזורי.
תוך כדי העבודה השתלם והוסמך להוראה במקצועות ההומניסטים בכיתות תיכון.
במרוצת השנים מילא שורה של שליחויות מטעם התנועה הקיבוצית: מדריך בסניפי "הנוער העובד"; רכז משלחת התנועה באמריקה הלטינית ובה בעת סופר היומון "למרחב"; מזכיר פדגוגי של סמינר אורנים ואחראי על הסברה בכתב במחלקת ההסברה של מפלגת העבודה.
סיפורו "באוהלים" התפרסם בשנת 1946 ב"במעלה" (ביטאון הנוער העובד והלומד) ותורגם על ידי התנועה לכמה שפות.
סיפורים נוספים פורסמו בשנים ההן בעיתונים ובכתבי עת.
לאחר הפסקה ממושכת, בשנת 1964 ראה אור ספרו הראשון "נושא השואה בשירה העברית", המבוסס על עבודת גמר באורנים שהכין בשנת 1956. בכך היה הצבר הראשון שכתב עבודה עיונית בנושא השואה.
בהיותו כבן חמישים הפכה הכתיבה למקצועו.
עד צאתו לגמלאות בגיל שבעים, עבד במסגרת הוצאת הקיבוץ המאוחד ובית לוחמי הגטאות.
השקיע ממיטב זמנו בגביית עדויות ובפרסומן.
דרור סייע לאישים רבים, מתחומים שונים, לספר ולפרסם את הביוגרפיות והאוטוביוגרפיות שלהם.
בין אלה היו מולה כהן, יעקב דרורי, יצחק שטרנברג וחברי קיבוץ לוחמי הגטאות.
ערך שורה של ספרים, שעניינם ההיסטוריה היהודית בת זמננו, כגון חומרים מן העיזבון של יגאל אלון ושל יצחק שדה.
כן ערך פרסומים שענינם עדויות מן השואה ("עדות", "פנקסי עדות").
דרור פרסם כתבות ורשימות בעיתונות הקיבוצית ותיעד את תולדות קיבוצו.
הוא ערך את יומן הקיבוץ וכתב את הספרים "בצרור החיים" - אוגדן לזכר הנפטרים חברי לוחמי הגטאות, "דפי עדות – 96 חברים מקיבוץ לוחמי הגטאות מספרים" ו"קיבוץ לוחמי הגטאות-סיפור מקום".
צביקה דרור נפטר ב-14 ביולי 2025 בגיל 98, והוא למנוחות בבית העלמין בלוחמי הגטאות .
הוא היה נשוי לקרמיקאית זמרה דרור, עד למותה ב-2016. לבני הזוג נולדו שלושה ילדים: יובב דרור, שחי בקיבוץ לוחמי הגטאות ונפטר ב-2015, ד"ר ישי דרור, יועץ אסטרטגי, וליאת דרור, כוריאוגרפית, רקדנית ובעלת קבוצת מחול.
נושא השואה בשירה העברית, 1964, הוצאת סמינר הקיבוצים.
צביה לובטקין, החלום, המרד, הנדר, 1982, הוצאת המרכז לחינוך ותרבות (אנגלית).
הארגון היהודי הלוחם, הרעיונות, האנשים, המבצעים, המרידות, 1983, הוצאת המרכז לחינוך ותרבות.
(ראיין וערך) דפי עדות - 96 חברים מקיבוץ לוחמי הגטאות מספרים, (ארבעה כרכים), 1984, הוצאת הקיבוץ המאוחד, בית לוחמי הגטאות וקיבוץ לוחמי הגטאות (זוכה "פרס יצחק שדה לספרות צבאית" לשנת 1985).
המסתערבים של הפלמ"ח, 1986, משרד הביטחון – ההוצאה לאור והוצאת הקיבוץ המאוחד.
פנים לדוד, על דוד כהן, "אבי 'הנוער העובד'", תשמ"ו, משלו ועליו.
(ראיין וערך) קבוצת המאבק השנייה, לוחמים מגטו וילנה מספרים, 1987, בית לוחמי הגטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד.
בנתיבי הצלה, סיפור חייו של צבי נצר, 1988, הוצאת הקיבוץ המאוחד.
בעקבות דפי עדות (עם אנשי שארית הפליטה בביקור בפולין), 1989, הוצאת בית לוחמי הגטאות.
חלוצים נודדים בדרכים, מאז פרוץ מלחמת פולין-גרמניה,1989, הוצאת בית לוחמי הגטאות והוצאת הקיבוץ המאוחד.
ניצנים - קיבוץ שנבנה פעמיים, 1990, ההוצאה לאור- משרד הביטחון והוצאת הקבוץ המאוחד.
הם היו שם, 1992, הוצאת הקיבוץ המאוחד.
שותפות במעשה הבריאה, פרשת קיבוץ בית הערבה, 1994, הוצאת הקיבוץ המאוחד.
מצביא ללא שררה, סיפור חייו של יצחק שדה, 1996, הוצאת הקיבוץ המאוחד והאגודה להענקת פרס לספרות צבאית ע"ש האלוף יצחק שדה.
בקלוגה בפאתי הצפון, סיפורם של ניצולי מחנה הריכוז.
הראל-הקרב על ירושלים (חטיבת פלמ"ח-הראל במערכות ירושלים תש"ח), הקיבוץ המאוחד, 2005.
קיבוץ לוחמי הגטאות-סיפור המקום, 2005. עורך.
משא מרים, סיפור חייה של מרים נוביץ', 2008, הוצאת בית לוחמי הגטאות.
בעקבות עצמי, ילדות ונעורים, 2010, זיכרונות אוטוביוגרפיים, הוצאת המשפחה.
סיפורים אפילים, 2018, הוצאת המשפחה.
שותפות במעשה הבריאה, הסיפור של בית הערבה.
דרור בורשטיין, בלי שום מקרה מוות, הוצאת בבל, 2007.
צביקה אורן (נולד ב-6 ביולי 1947 בסיגט, רומניה) הוא תעשיין ישראלי, איש צבא לשעבר ומהנדס מכונות, בשנים 2012–2014 כיהן כיושב ראש נשיאות הארגונים העסקיים ונשיא התאחדות התעשיינים.
נולד בסיגט, חבל מרמורש בצפון טרנסילבניה ברומניה כששם משפחתו איינהורן.
הוא בנם הבכור מבין שני ילדיהם של דוד איינהורן ואשתו טובה, ונצר לרבנים ידועים.
בגיל 3 המשפחה עלתה לישראל.
הם גרו תחילה במעברה בפרדס חנה ואחר כך במגדיאל.
כשהיה בן 11 התייתם צביקה אורן מאביו שמת מסרטן.
הייתה לו אחות קטנה ומנישואיה השניים של אמו נולדה אחות נוספת.
אחרי לימודים יסודיים במגדיאל ומעבר המשפחה לרמת גן, החל מגיל 13 למד אורן בישיבת נחלים ליד פתח תקווה.
כמו כן למד בתיכון הדתי הרוא"ה ברמת גן.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1965, שובץ אורן בחיל השריון.
בהמשך השלים קורס קציני שריון ופיקד על מחלקת טנקים במלחמת ששת הימים.
אורן שימש כמפקד פלוגה במלחמת ההתשה ולחם כסגן מפקד גדוד במלחמת יום הכיפורים.
במקביל לשירותו הצבאי סיים לימודי הנדסת מכונות בפקולטה להנדסת מכונות בטכניון ותואר שני במדעי המדינה באוניברסיטת חיפה.
לאחר לימודי התואר הראשון שובץ לחיל החימוש, שם שירת כראש ענף ציוד כללי, סגן מפקד מרכז שיקום ואחזקה וראש מחלקת מערכות ממונעות.
בספטמבר 1988 התמנה לקצין חיל חימוש ראשי בדרגת תא"ל.
ב-1991 השתחרר מצה"ל אחרי שירות שארך 26 שנה והקים את חברת "עמית תעשייה" שחברת בת שלה היא "מפעלי תעשיות רכבת (מ.ת.ר)", המייצרת מכלולים ומשפצת קרונות רכבת במפעלים בבאר שבע (מ-1992) ובדימונה (משנת 2009).
בשנת 2009 נבחר לחבר בנשיאות התאחדות התעשיינים בישראל ושימש כיו"ר הוועדה למפעלים קטנים ובינוניים.
בתחילת 2012 נבחר לנשיא התאחדות התעשיינים, ובעקבות זאת גם ליו"ר נשיאות הארגונים העסקיים.
בינואר 2015 נבחר הנשיא הקודם של התאחדות התעשיינים, שרגא ברוש, למחליפו של אורן.
צביקה אורן נשוי מגיל 28 לטובה, ולזוג שני ילדים.
צביעת גימזה או גימזה (Giemsa stain) היא טכניקה הקרויה על שמו של גוסטב גימזה, מיקרוביולוג גרמני לצביעת תאים אאוקריוטיים.
לצביעה שני יישומים מרכזיים: צביעת כרומוזומים למחקר בציטוגנטיקה ולצורך אבחון אוכלוסיות התאים הנמצאות בדם ובמח העצם.
נוזל תמיסת הגימזה מכיל כימיקלים שונים בהתאם לשימוש המיועד.
צביעת גימזה מבוססת על צביעה של קבוצות זרחה ב-DNA, אולם הצבע נקשר טוב יותר לאדנין ולתימין ופחות טוב לציטוזין ולגואנין.
הצביעה משתמשת בקיבוע גימזה (ידוע גם כ-G-banding) לצביעת הכרומוזומים ומשמשת לעיתים ליצירת קריוטיפים.
השיטה מאפשרת לראות את מספר הכרומוזומים ואת תקינותם, וכך לזהות טרנסלוקציה כרומוזומלית, טריזומיה, מונוזומיה והיפוך כרומוזומלי (Chromosomal inversion).
שיטת צביעה זו מאפשרת גם לראות את רמת הדחיסות של ה-DNA, וכך להבחין בין הטרוכרומטין לאאוכרומטין, המתאפיינים ברמת דחיסות שונה של DNA.
צביעת גימזה משמשת גם צביעה מבחינה, כלומר צביעה הצובעת באופן שונה תאים מאוכלוסיות שונות ולכן משמשת לספירת דם.
לשימוש זה טיפת דם או נוזל מח עצם נמרחים על גבי זכוכית נושא של מיקרוסקופ, מיובשים ומקובעים במתנול.
הזכוכית מוטבלת בתמיסת הגימזה למשך 45 דקות (פחות במקרה חירום).
התאים נצפים בעזרת מיקרוסקופ אור בהגדלה גדולה (אובייקטיב של X63).
לאחר שטיפת זכוכית הנושא במים ניתן להבחין בתאים השונים במשטח הדם לפי אופי צביעתם: תאי דם אדומים נצבעים בה בוורוד, טסיות דם — בוורוד בהיר.
תאי דם לבנים נצבעים לפי המורפולוגיה של הגרעין ולפי רמת החומציות בגרנולות.
כל הגרנולוציטים (הנויטרופילים, האאוזינופילים והבאזופילים) מאופיינים בגרעין פולימורפונוקלארי בעל 3-7 אונות, אך הם מובדלים בצביעת גרנולות המצויות בציטפלזמה: בנויטרופילים הגרנולות כמעט שאינן נצבעות והציטופלזמה בצבע כחול חיוור.
בבזופילים הגרנולות נצבעות בכחול חזק שלעיתים מקשה את ההבחנה ביניהם ובין הגרעין.
באאוזינופילים הגרנולות נצבעות בצבע כתום בזכות הצבע אאוזין הצובע חומרים בסיסיים.
במונוציטים הגרעין נראה בצורת מתג או שעועית וממלא הערך 50% משטח התא.
בלימפוציטים הגרעין נראה עגול, צבוע בצבע כחול כהה בגלל דחיסות ה-DNA, והציטופלזמה נראית כפס דקיק המקיף את הגרעין, לא ניתן בעזרת צביעת גימזה להבדיל בין אוכלוסיות שונות של לימפוציטים (תאי T ותאי B).
בצביעת נוזל מח עצם או בזרם הדם במקרה של מחלות אונקו-המטולוגיות ניתן להבחין בסוגים נוספים של תאי דם לבנים כגון תאי פלסמה, ותאים לא בשלים שעדין לא התמיינו במלואם לתאים בוגרים.
הצביעה יכולה גם כדי לאבחן מצבים פתולוגיים בדם הנגרמים כתוצאה מחדירת פתוגנים כגון חיידקי מיקופלסמה שחדרו לתאי הדם, בכך שהיא צובעת את החיידקים באופן שונה מאשר את תאי הדם.
כמו כן הצביעה יכולה לשמש לצורך אבחון היסטופתולוגי של מלריה.
תערובת גימזה המשמשת לצביעת תאים למטרות אבחון המטולוגי היא לרוב תערובת של:
ביחסים משקליים של: 1:12:2. החומרים מומסים בתערובת של גליצרול ומתנול ביחסים נפחיים של 5:24. סך כל החומרי הצביעה הם 0.6% מן הממסים.
לפני השימוש יש למהול את נוזל הגימזה המרוכז בבופר סודיום פוספט בחומציות 6.8 ביחס של 1:20.
צביקה ברוט (נולד ב-5 במאי 1980) הוא ראש עיריית בת ים.
בעבר שימש בין היתר כיועץ תקשורת, ככתב השטחים והכתב לענייני משפט של "גלי צה"ל" וכתב הכנסת של "ידיעות אחרונות".
ברוט נולד לטובה ודוד ברוט, גדל והתחנך בבת ים.
ביסודי למד בבית הספר תחכמוני בעיר ובבית ספר ממ"ד ציפורי.
הוא בוגר הישיבה התיכונית בני-עקיבא אדר"ת, בבת ים.
סיום הישיבה התיכונית פנה ללימודים בישיבת ההסדר הר עציון, שם למד אצל הרב יהודה עמיטל והרב אהרון ליכטנשטיין.
לאחר מכן התקבל לשירות צבאי בגלי צה"ל, ולאחר שסיים את קורס הכתבים שימש כתב כלכלי, כתב לענייני משפט, הכתב הצבאי ולאחר מכן הכתב בשטחים.
במקביל שימש כעורך ומגיש חדשות בתחנה.
בשנת 2003 עבר ל"ידיעות אחרונות", שם שימש כתב לענייני משפט בתל אביב.
בשנת 2005 עבר לשמש ככתב הפרלמנטרי של העיתון.
עם פרסומיו העיתונאיים החשובים נמנית חשיפת פברוק התארים של חברת הכנסת אסתרינה טרטמן בשנת 2007. טרטמן, כך התברר, אינה בעלת תואר שני כפי שהציגה את עצמה, וגם התואר הראשון שלה שונה מזה שהצהירה עליו.
בעקבות החשיפה נאלצה טרטמן לוותר על תפקידה כשרה בממשלת ישראל, ובתום הקדנציה לא שובצה שוב ברשימת מפלגתה לכנסת.
ביולי אותה השנה חשף ברוט את חקירת המשטרה בנוגע להטרדות מיניות של חבר כנסת מסיעת הגמלאים.
תיק החקירה נסגר לבסוף, אך הפרשה האיצה את פירוקה של המפלגה, שנעלמה בתום קדנציה אחת.
בשנת 2008 פרסם ברוט תחקיר שחשף כי בשל לאקונה בחוק, יתומים שאיבדו את שני הוריהם בפיגוע טרור מקופחים על ידי המדינה - ואינם זוכים לסיוע כפי שמקבלים אלו שאיבדו הורה אחד בלבד.
בעקבות הפרסום אישרה הכנסת שני חוקים שהשוו את מעמדם של יתומי הפיגועים משני הורים לאלו של אלמנות צה"ל.
בסוף 2008 בחר בו עיתון העסקים "פורבס" לאחד מ־300 הצעירים המבטיחים בישראל עד גיל 40. באותה הרשימה הוא מוקם במקום הרביעי מ־14 אנשי התקשורת שנבחרו.
בפברואר 2013 חשף כי המשטרה מנהלת חקירה בנוגע לחשדות חמורים בפריימריז של מפלגת "הבית היהודי".
הפרסום כלל הקלטות של חוקר פרטי, שבהן טען קבלן קולות כי ח"כ ניסן סלומינסקי שילם עבור תמיכה בבחירות המקדימות.
במרץ אותה השנה דיווח על מעורבותם של שרים לשעבר וחברי כנסת מכהנים בקניית קולות בפריימריז של מפלגת העבודה.
בחודש יולי 2016 נבחר לניהול מסע הבחירות הישראלי של המפלגה הרפובליקנית האמריקנית ושל מועמדה בבחירות לנשיאות – דונלד טראמפ, ובדצמבר 2017 הציע לו ראש ממשלת ישראל – בנימין נתניהו – את ראשות מערך ההסברה הלאומי ודוברות ראש הממשלה.
בפברואר 2018 הודיע ברוט על מועמדותו מטעם הליכוד לראשות עיריית בת ים, אך ראש הממשלה תמך ביריבו המרכזי יוסי בכר.
גדעון סער מנגד, הביע תמיכה בברוט.
ברוט עלה לסיבוב שני מול בכר, שם ניצח ברוב של 63%.
לקראת בחירות המוניצפליות של 2023, נבחר על ידי מרכז הליכוד במקום חיים ביבס, לשמש כיו"ר הוועדה המוניצפליות של המפלגה, האמונה על בחירת המועמדים שיתמודדו מטעם המפלגה ברשויות השונות.
בבחירות לראשות העיר בשנת 2024 זכה פעם שנייה ברציפות אחרי שקיבל 69% מהקולות.
בוגר תואר ראשון במשפטים הקריה האקדמית אונו.
ברוט רווק ומתגורר בבת ים.
צביעה של סרטי קולנוע היא שם לכל תהליך של הוספת צבע לתמונות נעות בצבע שחור לבן.
הדבר נעשה על מנת להוסיף לסרט אפקטים מיוחדים, לערוך לסרט מודרניזציה או להציג מראה אותנטי של הישויות שצולמו בו.
צביעת סרטי קולנוע הפכה לנפוצה ולקלה יותר בעידן המחשב, כשהאופציה להתחקות אחר הצבעים המקוריים הפכה לקלה יותר.
בעידן ה-DVD, וכן התפתחות האמצעים הטכנולוגיים, הצביעה צוברת פופולריות מחודשת.
בטכניקת הצביעה ביד, שהייתה אחת הטכניקות הראשוניות והפרימיטיביות לצביעת סרטים, כל עותק של סרט הודפס בנפרד, ולפיכך היה על הטכנאים לעבור בדקדקנות על כל פריים, כדי להציג צביעה מקצועית ועשירה.
לעיתים נעשה שימוש בשבלונה על מנת להקל על הטכנאים.
הצביעה במחשב החלה בשנות השבעים ופותחה על ידי וילסון מרקל.
בצביעה זו, הטכנאי מצייר רק חלק מהתמונה, כשהמחשב משלים את שאר התמונה במדויק לפי הכיוון שהתווה הטכנאי.
במקור הצביעה במחשב נחשבה לירודה וזולה, אך השתפרה מאז 1980.
עם השנים פותחו טכנולוגיות צביעה ממוחשבת רבות, כאשר כל טכנולוגיה מציגה יתרונות וחסרונות.
בשנת 2005, הזמין מרטין סקורסזה צביעה של קטעים מסרטים הוליוודיים מסוימים עבור הצגת צביעתם בסרטו "הטייס".
באמצע שנות השמונים, לאחר צביעת סרט הקומדיה "טופר", החלה תופעת הצביעה לעורר מחלוקות.
התומכים בתופעה טענו שכך קהלים חדשים ייחשפו לסרטים הישנים.
הטענה העיקרית של המתנגדים לה, שאינה רלוונטית כיום, הייתה שהצביעה נעשית באופן מגושם, חסר יעילות ולא לוקחת בחשבון טכניקות תאורה מסוימות שיועדו במקור לשחור לבן.
בין התומכים בדבר היה קרי גרנט.
בין המתנגדים לדבר היו רוג'ר איברט, פרנק קפרה ג'יימס סטיוארט, ג'ון יוסטון, ג'ורג' לוקאס ווודי אלן.
איל התקשורת טד טרנר, שנודע בציבור כחסיד של צביעת סרטים, ניצל את תדמיתו זו לצורך מסירת הודעה הומוריסטית לעיתונות כי ישקול לצבוע את "האזרח קיין".
אורסון ולס, שלקח הצהרה זו ברצינות, ביקש שבועיים לפני מותו ב-1985 ש"לא יתנו לטד טרנר להשחית את הסרט שלי עם הצבעים שלו".
צביעת שיער היא פעולה הגורמת לשינוי מלאכותי של צבע השיער, לרוב באזור הראש.
הצביעה יכולה לשנות את פיגמנט השערה או לכסות את השיער.
השימוש בצבע לשיער נפוץ בכל העולם.
ישנן סיבות רבות לצביעת שיער:
אופנה – התאמת צבע השיער וצורת הצביעה למגמות פופולריות.
קוסמטיות – אנשים מבוגרים נוטים להשתמש בצביעת שיער לצורך הסתרת שיער שיבה.
תרבותיות – ישנם מקומות בעולם בהם נהוג לצבוע את השיער הטבעי בצבע מסוים.
צביעת שיער נהוגה בקרב נשים וגברים כאחד ברחבי העולם, אם כי בשיעור גדול יותר בקרב נשים.
קיימים מוצרים רבים מתחום הקוסמטיקה, אשר מיועדים לצביעת שיער.
החומר המשמש לצביעת השיער יכול להיות טבעי או סינתטי.
החינה עשויה מצמח המכונה כופר לבן.
צמח זה יכול לשמש כצבע שיער טבעי.
תהליך הצביעה כולל מריחה של העיסה על שיער יבש, החל בשורשים, והשארתו על הראש, עטוף במגבת למניעת לכלוך, למשך מספר שעות - משעה ועד ללילה שלם.
לצביעת שיער באורך בינוני דרושה כמות של כ-200 גרם חינה.
תה פירות אדום להדגשת הצבע האדום
החינה האדומה צובעת את השיער הלבן בצבע כתום בוהק.
חינה שחורה היא תערובת של החינה האדומה הטבעית עם החומר (para-phenylenediamine (PPD, לצורך ספיגה מהירה יותר של הצבע והגברה של עצמתו.
קיים דיון מתמשך בנוגע לבטיחות של צביעת שיער.
חומרים מסוימים הנמצאים בצבעי שיער עלולים הגביר את הסיכון לסרטן השד.
עם זאת, מחקרים שנעשו בנושא העלו נתונים סותרים.
החומר (para-phenylenediamine (PPD, הוא אלרגן המשמש כרכיב העיקרי בצבעי שיער קבועים.
על פי הוראות השימוש של צבעי השיער יש לערוך מבחן אלרגיה ביתי טרם הצביעה.
ישנם צבעי שיער ללא החומרים אמוניה, רסורסינול, פראבן, אלכוהול וחומרי ריח הנחשבים בטוחים יותר לשימוש.
מחקר משותף משנת 2019, שבוצע בשיתוף כמה גופי מחקר, הראה שנשים שחומות עור חשופות במיוחד לסכנה כתוצאה מצביעת שיער, וצביעה באופן קבוע עלולה להגביר עבורן את הסיכון לחלות בסרטן השד בעשרות אחוזים לעומת קבוצת הביקורת.
נמצא שהאמונה בכך שצביעת שיער יכולה להזיק, אינה מונעת מאנשים להשתמש בו באופן אינטנסיבי.
במידה ולא מכסים את העור ואת סביבת השיער שברצוננו לצבוע בקרם וזלין הדבר עלול להוביל לצביעת העור בצבע למשך מספר ימים.
קיימת שיטת הבהרת שיער בחמצונו, וצביעתו לבלונד.
לצורך כך מערבבים אבקת חמצן (בדרך כלל בצבע כחול) עם מי חמצן, מומלץ להשתמש ב-6%–9%.
לאחר מכן מורחים על האזור הרצוי למשך 15–30 דקות.
צביעת קשתות של גרף היא השמה של צבעים לקשתות הגרף כך שלשום קודקוד אין זוג קשתות הנוגעות בו וצבועות באותו הצבע.
בעיית הצביעה ב-K צבעים היא השאלה האם ניתן לעשות זאת עם קבוצה של K צבעים.
דרך אחרת לנסח זאת היא לשאול האם ניתן לחלק את קשתות הגרף ל-K קבוצות כך שכל קבוצה מהווה שידוך.
האינדקס הכרומטי של גרף הוא המספר הקטן ביותר של צבעים בו ניתן לצבוע את קשתות הגרף.
בגרף שדרגתו המקסימלית היא d חייבים להשתמש בלפחות d צבעים (על פי עקרון שובך היונים).
גרפים מסוימים ניתנים לצביעה ב-d צבעים: מעגל זוגי ניתן לצביעה בשני צבעים, הגרף השלם על 2n קודקודים ניתן לצביעה ב d=2n-1 צבעים וכל גרף דו-צדדי ניתן לצביעה ב- d צבעים (הדבר נובע ממשפט קניג (König)).
לעומת זאת מעגל אי-זוגי ניתן לצביעה רק בשלושה צבעים.
משפט ויזינג (נקרא על שמו של ואדים ויזינג שפרסם אותו ב-1964) קובע כי כל גרף פשוט (ללא קשתות מקבילות) ניתן לצביעה ב d+1 צבעים.
כלומר האינדקס הכרומטי שלו הוא d או d+1. לגבי גרפים שאינם פשוטים (מולטיגרפים), קלוד שנון הראה כי האינדקס הכרומטי חסום על ידי וביטוי זה הדוק במובן שיש גרפים לגביהם זה האינדקס הכרומטי.
למרות האפיון ההדוק יחסית של משפט ויזינג, ההכרעה האם האינדקס הכרומטי של גרף נתון הוא d או d+1 היא בעיה NP-שלמה והדבר נכון גם לגרפים שדרגתם 3, כפי שהראה הולייר.
גרפים d רגולריים (כאלה שהדרגה של כל הקודקודים היא d) ניתנים לצביעה ב-d או d+1 צבעים.
גרף פיטרסן הוא דוגמה לגרף שלוש רגולרי שהאינדקס הכרומטי שלו הוא ארבע.
לגרפים דו-צדדיים יש אלגוריתמים מאוד יעילים למציאת צביעה ב-d צבעים, כאלה שזמן הריצה שלהם הוא
תחום נוסף בתורת הגרפים הקשור בצביעה הוא צביעה של קודקודים.
ניתן לנסח את בעיית הצביעה בקשתות של גרף כבעיית הצביעה בקודקודים של גרף הקשתות (line graph) של הגרף.
צביקה (צבי) אונגר (נולד ב-1929) הוא ניצול שואה, מדליק משואה ביד ושם ביום הזיכרון לשואה ולגבורה תשס"ח, ממקימי קיבוץ מלכיה.
צביקה הוביל יחד עם אשתו נעמי אונגר מאבק בתאונות אימונים בצה"ל בעקבות מותו של בנם בתאונת אימונים.
פעילותם הובילה לשינוי בתיקי תרגילים, נהלים והוראות בצה"ל, ולראשונה בישראל – להקמת ועדה לחקר ולמניעת תאונות בצה"ל: ועדת יעקב לפידות.
בעקבות האירועים כתב עם אשתו את הספר "קרעים על ניצנים".
אונגר נולד בשנת 1929 בסוסנוביץ שבפולין למשפחה חרדית של 11 נפשות.
הורי אביו היו מרדכי שמואל אונגר שהיה שוחט, בודק ומוהל וסבתו גיטל לאה.
כשפרצה מלחמת העולם השנייה, אביו, יליד שצ'קובה, פעל לגיוס תרומות לרכישת מטוסים לצבא פולין.
ב-1 בספטמבר 1939 נמלטה המשפחה מביתה, לעיירה וורזיסלב בפולין, מקום הולדתה של אמו.
שם נשארה המשפחה כשנתיים עד לפלישת הגרמנים.
המצב הכלכלי היה בכי רע, אבא המשפחה לא עבד וכדי להקל על המצוקה החליטו ההורים בשנת 1941 לשלוח את אונגר ושניים מאחיו אל קרובי משפחה לפרידה שהייתה אמורה להיות זמנית.
שם שהה עם קרוביו בגטו זוויירצ'ה.
אונגר חי שם כשנה וחצי.
באוגוסט 1943 נרצחו אחרוני היהודים בגטו.
כחמישים נשים, זקנים וילדים, חלקם מבני משפחתו, ניסו להסתתר בעליית הגג אך נתפסו כעבור כמה ימים ונשלחו הישר לבירקנאו.
כמה אנשים בודדים, בהם אונגר ובן דודו, הושארו בגטו במשך כחודש כדי לעבוד בחיסול בתי חרושת לטקסטיל.
בספטמבר 1943 נשלחו אונגר ובן דודו בקרון לאושוויץ.
באושוויץ קיבלו את פניהם חיילי אס.אס, יהודים מזונדרקומנדו וכלבים תוקפניים.
השלב הבא היה סלקציה: הצעירים נשלחו שמאלה להשמדה והבוגרים יותר נשלחו ימינה לעבודה.
בעצת אסיר יהודי ותיק הוא זייף את גילו וטען שהוא בן 18. בדרך זו הצליח אונגר לעבור את הסלקציה ונשלח לבדו למחנה A.
במהלך שמונת החודשים הבאים, בעת שהותו במחנה, הוא נאלץ לעמוד לעיתים תכופות בסלקציות שערך ד"ר מנגלה.
על מנת להינצל, הוא הסתתר פעמים רבות מתחת לדרגשים.
לאחר כשמונה חודשים, במאי 1944, הועבר אונגר למחנה בירקנאו, למחנה D.
זה היה מחנה עבודה בו גרו 24 אלף אסירים.
שם עבד בסחיבת עגלה ענקית שעברה במחנה ועליה הועמסו חפצים.
באותה התקופה התוודע לאנשי הזונדרקומנדו שגרו במחנה והיה עד למרד שלהם, שבמהלכו הם פוצצו קרמטוריום.
באירוע זה נהרגו שלשה אנשי אס.אס והאסירים מהזונדרקומנדו נתלו במרכז המחנה בנוכחות כל האסירים ששהו במחנה.
בינואר 1945 חששו הגרמנים מפני הצבא הרוסי המתקדם.
הם החליטו לפנות את אושוויץ ובירקנאו, והחלו להצעיד את האסירים בצעדת המוות לגרמניה.
לאחר עשרה ימי צעידה הועלו האסירים על רכבת והובאו לבוכנוואלד.
ב-11 באפריל 1945 שחררו האמריקנים את המחנה.
איש מבני משפחתו של אונגר לא שרד.
עם השחרור, אושפז אונגר בבית חולים.
לאחר מכן הועבר לצרפת בסיוע OSE, ארגון יהודי לסיוע לילדים, ושוכן במוסד לילדים ליד פריז.
בשנת 1947 עזב את המוסד והצטרף להכשרת "פועלי ציון" בדרום צרפת, לקראת עלייתו ארצה.
לאחר כמה חודשי הכשרה הוא נשלח לקורס של ההגנה במרסיי ושם עבד עם אנשי "עלייה ב".
ב-פברואר 1948, בעלייה ג', מצויד בתעודה מזויפת, עלה אונגר לארץ ישראל.
הוא הצטרף לחברת הנוער בקיבוץ רמת הכובש ואיתם נלחם במלחמת העצמאות.
ב-מרץ 1949 עלו כמה גרעינים של הפלמ"ח יחד עם שתי חברות נוער והם הקימו את קיבוץ מלכיה.
במלכיה לא היה דבר מלבד רוחות חזקות.
בשנה הראשונה הם סיקלו אדמות, הכינו קרקע לחקלאות ועסקו בייעור באזור.
הפרנסה הייתה עבודת חוץ בקיבוצי עמק הירדן, אשדות יעקב, אפיקים, כנרת וגינוסר שם גם ישנו חלק מהזמן עד שהקיבוץ הוקם והיה ראוי למגורים.
במהלך השנים למד אונגר בקורס מרכזי משק בעין חרוד, בסמינר דו-שנתי להשכלה באפעל, ואף סיים קורס מנהל עסקים.
בקיבוץ מלכיה עסק בהנהלת חשבונות והיה מרכז המשק.
ב-1953 נישא אונגר לנעמי, אף היא ניצולת שואה.
לבני הזוג נולדו ארבעה בנים ועשרה נכדים.
פעילות למניעת תאונות אימונים בצה"ל
ב-1 במאי 1984 נהרג ניצן, בנם של צביקה ונעמי, בעת שירותו הצבאי בפלוגת בני הקיבוצים בנח"ל.
ניצן נהרג מפליטת כדור בעת תרגיל של סיירת הצנחנים בבקעת הירדן.
בעקבות מותו, החליטו צביקה ונעמי לצאת לדרך "כשבליבם החלטה נחושה לעצור את הכדור הבא".
והם פתחו במאבק בתאונות אימונים בצה"ל.
מטרתם הייתה להעלות את סוגיית הבטיחות באימונים לראש סדר היום.
המסע התחיל לאחר המשפט הראשון שנערך לקצינים שהיו אחראים על תרגיל הסיירת.
בעת ביקור של הרופא הגדודי בביתם, קם צביקה ואמר: "אני רוצה להיות כן אתכם.
מבחינתי הפיקוד הגבוה אחראי לאשמת המפקדים הישירים.
אתם אחראים אישית לפירוק המשמעת ביחידה המובחרת הזו....
ההשלמה עם התאונות היא פשע ראשוני, וההתחמקות מעמידה בדין, היא חטא שאליו התרגלנו...
על ההורים להכין את תרמיליהם, לקחת איתם לחם ומים, לעזוב את בתיהם ולצאת לדרך.
עלינו לתפוס אחריות על חיי הבנים שלנו.
קשה להשלים עם כך שלזה הגענו, אבל זה מה שיש".
כך החלה העבודה וב-3 במרץ 1985, התקיימה פגישה בלשכת הרמטכ"ל, משה לוי, ביוזמתם של ורדה פומרנץ ובן ציון פרחי.
פגישה נוספת נערכה עם נשיא המדינה חיים הרצוג שאף כתב הקדמה לספר "לעצור את הכדור".
בפגישתו עם נשיא המדינה אמר צביקה: "אנחנו נמנעים להופיע באמצעי התקשורת פן ניתפס כיוצאים למאבק בצה"ל.
יש לך זכות מלאה לדרוש ועדה בכנסת ולהפגש איתה.
ועדת חוץ וביטחון חייבת להקים מתוכה תת-ועדה למניעת תאונות אימונים, כפי שהקימה ועדות שמלוות את צה"ל בנושאים אחרים"., מתן וילנאי ועוד ולאחר הגשת התזכיר ואישורו, הוא הועבר לשתי ועדות: ועדת החוץ והביטחון וועדה לענייני ביקורת המדינה.
סגן-אלוף ורדה פומרנץ שליוותה אותם לאורך כל הדרך אמרה: "אני עם המשפחות במקרה שלכם, לא עם צה"ל" ועודדה את צביקה ונעמי להמשיך במסע.
ב-1 ביולי 1987, הופיע דו"ח מבקר המדינה שנכתב בידי המבקר טוניק, ובו פרק על צה"ל שנשא את השם: "חוסר משמעת - והתוצאות".
בתחילת 1990, בעקבות פעילותם של צביקה ונעמי מינה הרמטכ"ל דן שומרון ועדה לבחינת תאונות האימונים בצה"ל, בראשות האלוף יעקב לפידות.
הוועדה החליטה על הקמת אגף בטיחות במטכ"ל, והוחלט שימונה קצין בטיחות לנושא הארטילריה, אשר ילווה כל תרגיל מבצעי וייתן אישור לפתיחת אש.
ועדה זו חקרה את הדרכים למניעת תאונות בצה"ל.
הייתה זו הוועדה הראשונה שטיפלה בנושא בדרג ובהיקף כזה.
איתן הבר אמר כי בישראל חיות כמה עשרות, אולי אפילו מאות משפחות שאינן יודעות כי את חיי בניהן הן חייבות לאונגר מקיבוץ מלכיה."אונגר ונעמי הסתערו על צה"ל ולא הרפו, עד ששונו בזכותם תיקי תרגילים, נהלים והוראות".
ב-25 ביולי 1990 ציטט חיים אורון בישיבה המאתיים וחמש של הכנסת השתים עשרה מדברי אונגר ונעמי אונגר וציין כי מאבקם פעילות למניעת תאונות אימונים בצה"ל הוא אחת הסיבות להקמתה של ועדת האלוף לפידות.
אונגר ונעמי כתבו יחד ספר בשם: "ניצנים על קרעים".
צביקה (צבי) זוכוביצקי (נולד ב-1936) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הרץ ימני בקבוצת בית"ר ירושלים במשך כ-10 עונות.
זוכוביצקי נולד בירושלים, אז פלשתינה (א"י) (1936).
הוא שיחק בקבוצת הנוער של בית"ר יהודה ירושלים ובגיל 20 הגיע לקבוצת הבוגרים של בית"ר ירושלים, בעידודו של מאמן בית"ר דאז ארנסט וורמש, והחל לשחק בקבוצה כרץ ימני.
זוכוביצקי זכור במיוחד עקב שערו נגד קבוצת שמשון תל אביב בסוף עונת 1957/1958 בליגה א', אז הבקיע שער שהעלה את קבוצתו למקום הראשון בו נשארה עד תום העונה.
עם זאת, בעונה זו הוקפאה הליגה ולכן לא העפילה הקבוצה בסיום העונה לליגה הבכירה.
שער זכור נוסף היה נגד הפועל קריית חיים במשחק בו ניצחה בית"ר 5:1 בו כבש זוכוביצקי שער בבעיטה מ-40 מטר.
בשנים אלו דבק בו הכינוי "מקנזי" על שם כוכב הקולנוע בשנות ה-50 שהזכיר אותו במראהו.
זוכוביצקי שיחק בבית"ר ירושלים כ-10 עונות במצטבר, בהן רשם 150 הופעות ו-4 שערים.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל כיהן זוכוביצקי מספר שנים כמחליפו של מנהל הקבוצה אליעזר ריבלין לאחר שזה התפטר מתפקידו בדצמבר 1969.
זוכוביצקי עבד בבנק ישראל כמינהלן של מחלקת המחקר.
זוכוביצקי נשוי לרות זוכוביצקי שהייתה שופטת תעבורה, וסגנית נשיא בית משפט השלום ירושלים.
בתם שרית זוכוביצקי-אור גם היא שופטת תעבורה.
צבים רכים (שם מדעי: Trionychia) הם על-משפחה בסדרת הצבים ומותאמים לחיים במים.
הם בעלי שריון רך ונפוצים ברחבי הנהרות והאגמים הממוזגים ברחבי העולם.
חלק מהמינים גדולים ביותר ומגיעים לאורך 200 ס"מ כמו צב רך אסייתי ענק.
השריון הרך עוזר להם לנוע יותר מהר במים ולהגיע לעומק רב יותר.
הם אוכלי כל הניזונים מיצורים קטנים ומצמחיה מימית.
בעבר השתייכו לעל-משפחה זו גם בני קבוצת הקינוסטרנויים, שגם להם שריונות רכים וגוף שטוח, אך נראה שאין קשר משפחתי ביניהם והשריון המוארך והרך התפתח בזמנים שונים לקבוצות שונות.
בעל-משפחה זו 2 משפחות: קרטוכליים, הכוללת סוג ומין אחד וצבים רכים הכוללת 13 סוגים ו-31 מינים.
סוג Pelodiscus - בו המין צב רך סיני
צביקה אמדור (נולד ב-1959) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה.
שימש בעבר מפקד גדוד רותם, ומפקד חטיבת אפרים.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1977 התנדב לסיירת שקד ועבר מסלול הכשרה כלוחם, קורס מ"כים חי"ר וקורס סיור.
בהמשך השלים קורס קציני חי"ר ולחם במלחמת לבנון הראשונה.
אמדור שימש במגוון תפקידי מטה ופיקוד, ובהם מפקד גדוד רותם, אותו הוביל אותו בלחימה בדרום לבנון.
בהמשך שימש כמפקד חטיבה 5 ופיקד על חטיבת אפרים.
בשנת 2001 פרש מצה"ל ופנה לעסוק בהוראה.
צביקה ארן (ביקו) (נולד ב-22 במאי 1975) הוא יזם חברתי, עורך דין ואיש תקשורת ישראלי.
ארן ייסד את ארגון מידות, ממייסדי המכינה הקדם צבאית נחשון ו-מיזם 929 - תנ"ך ביחד.
צביקה אינהורן נולד וגדל בכפר סבא.
אמו, תמי אינהורן הייתה מורה ומזכירה רפואית ואביו, מאיר אינהורן עבד כעצמאי וכנהג מכלית.
ארן למד בתיכון כצנלסון בין השנים 1990–1993. בזמן לימודיו בתיכון, כיהן כיושב ראש הראשון של מועצת התלמידים הארצית וחבר במזכירות הפדגוגית של משרד החינוך כנציג הראשון מטעם התלמידים.
שנתיים מאוחר יותר, ב-1992 היה ממקימי מועצת הנוער העירונית בכפר סבא ויושב הראש הראשון שלה.
את שירותו הצבאי עשה בגלי צה"ל והשתחרר בדרגת סרן.
בין התפקידים שמילא בתחנה: שדרן בתוכנית "לא על הלוף לבדו", ראש מחלקת שידורי חיילים וצבא, ראש מחלקת קריינים והיה עורך ומפיק ראשי של משדר השירותרום בין השנים 2000–2006. ארן, זכה בפרס מפקד גל"צ על שם הראלה מודעי בשנים 1995, 1999 ,1998 ו-2000 .
בזמן שירותו הצבאי, ארן לקח חלק בהקמת המכינה הקדם צבאית נחשון, שהייתה המכינה הראשונה ששילבה דתיים וחילוניים.
ארן למד משפטים באוניברסיטת תל אביב והוסמך כעורך דין ב-2002. עם הסמכתו החל את לימודי המוסמך במחזור הראשון של תוכנית המצטיינים, בבית הספר למדיניות ציבורית באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2005 החל ארן בהקמת מיזם ראשון מסוגו בישראל למדידת אפקטיביות של עמותות.
הוא רתם לרעיון את אבנר סטפק, יושב ראש מיטב בית השקעות, ואת ג'וינט ישראל.
הוא שימש המנכ"ל הראשון של מידות עד שנת 2009. מגזין דה מרקר דירג את ארן כאחד מ-100 המשפיעים בשנת 2009 ואחד מחמשת המשפיעים לטובה.
בין השנים 2009 - 2015 ארן הרצה בתוכנית בתואר מוסמך (MBA) במנהיגות חברתית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
תוכנית משותפת לאוניברסיטה ולקרן מנדל.
באותן השנים ניהל את קובית רוטשילד באוניברסיטת בן-גוריון, כיהן כעמית במכון למדיניות העם היהודי (JPPI) ויעץ לגופים נוספים.
הוא מסביר את חשיבותו של המיזם: "התנ"ך עבורנו הוא אמצעי למציאת מכנה משותף בין מגזרים בחברה הישראלית, בחזקת 'שביל ישראל'.
אנחנו מצאנו בו מצע לשפה אנושית משותפת, לאו דווקא פנים יהודית־ישראלית, אלא גם יהודית כלל־עולמית ואפילו בין־דתית".
ארן סיים את תפקידו באוקטובר 2018.
ארן כיהן כיושב ראש עמותת המכינה הקדם צבאית מיתרים-לכיש, היה ממייסדי ארגון מעש - לחיזוק והתחדשות השירות הציבורי בישראל ויועץ משפטי של ארגון יוצאי פינסק, קרלין, יאנוב והסביבה.
חבר הוועדה המייעצת של מרכז אקורד בראשותו של פרופ' עירן הלפרין.
ארן נשוי לליאת עמר ולזוג ארבעה בנים.
הם בין המקימים של היישוב אליאב.
מ-2019 נמצאת משפחתו בשליחות בדרום אפריקה, שם משמשת אשתו נציגה של הסוכנות היהודית.
משם הוא ממשיך בפעילות חברתית בישראל, בין השאר במסגרת השבת העולמית וייעוץ לרב הראשי ליהודי דרום אפריקה, ד"ר וורן גולדשטיין, והרחבת פעילותם בארץ.
כמו כן הוא מגיש הפודקאסט של המרכז הרעיוני בקרן ברל כצנלסון - "החולם שח", ופרשן לנושאי ישראל בעיתונות היהודית באנגלית.
צביקה דהב (4 בנובמבר 1933 – 29 באפריל 2021) היה קצין בחיל השריון של צה"ל בדרגת אלוף-משנה.
במלחמת סיני שירת כמפקד פלוגת טנקים בגדוד 9 של חטיבה 7, במלחמת ששת הימים שירת כמפקד גדוד 95 בחטיבת הראל, ובמלחמת יום הכיפורים שירת כמפקד גדס"ר 288 באוגדה 146.
דהב גויס לצה"ל ב-1950 והוצב בחיל השריון, בשנת 1951 עבר קורס קצינים וקיבל דרגת סגן משנה.
שנה לאחר מכן היה בין מסיימי המחזור הראשון של קורס קציני שריון.
בין השנים 1952–1956 שירת בפלוגת הסיור של חטיבה 7. בשנת 1954 עבר קורס קציני מודיעין ובשנת 1955 נשלח לבית ספר לשריון בצרפת ללמוד את טנקי ה-AMX-13. השתתף במבצע יונה לקליטת טנקי AMX-13, חלפים ותחמושת מצרפת לקראת מלחמת סיני.
בשנת 1956 השתתף כמפקד מחלקת טנקים מגדוד 9 של חטיבה 7 בפעולת קלקיליה, פעולת תגמול שנערכה ב-10 באוקטובר 1956 נגד משטרת קלקיליה.
כמה שבועות לאחר מכן השתתף במלחמת סיני כמפקד פלוגת טנקים תחת פיקוד חטיבת הצנחנים בפיקודו של אריק שרון בקרב המיתלה.
שרון שלח אל תוך מעבר המיתלה כוח שהוגדר "סיור", אך בפועל היה כוח בגודל של גדוד, שכלל את פלוגת הסיור של גדוד 88 בפיקודו של זאב וקס, עם מפקד גדוד 88 רס"ן מרדכי גור, והסמג"ד אפרים מרקוס.
אחריהם נעה פלוגת טנקים AMX-13 בפיקוד צביקה דהב, אליהם הצטרף הסמח"ט יצחק חופי (חקה).
מיד אחריהם נעה הפלוגה המסייעת של גדוד 88, בפיקודו של מיכה פייקס, ואחריהם סוללת מרגמות כבדות מגדוד 332. בסוף השיירה נעה הסיירת של חטיבה 202, בפיקודו של מיכה קפוסטה (בן ארי), ובמאסף נסעו יחידות הרפואה והאספקה.
אל הכוח הצטרף סא"ל אהרן דוידי, שהיה באותה העת מפקד גדוד מילואים של הצנחנים ששהה מחוץ למעבר.
בשנת 1958 עבר קורס מ"פים, ובשנת 1960 מונה לקצין המבצעים של גייסות השריון, באותה השנה השתחרר מצבא הקבע.
בין השנים 1960–1963 שירת כסמג"ד 95 בחטיבת הראל ובשנת 1964 מונה לפקד על הגדוד.
חטיבת הראל השתתפה ב, וגדוד 95 שהיה אמור להיות בעתודה קיבל את משימתו החדשה: להגיע לבית חנינא.
הגדוד פרץ דרך עמק הארזים והגיע בלילה לנבי סמואל.
בשעה 3:30 החלו הטנקים לנוע לכיוון בית חנינא תוך חילופי אש כבדים עם כוחות שריון ירדניים שהתמקמו על הפסגות באזור ובין המבנים בתל אל פול.
במשך זמן מה התנהל קרב שריון בשריון בטווחים של 1,000 מטר.
3 טנקים ירדנים נפגעו לבסוף והיתר נסוגו מזרחה והתל נכבש.
בזה נותקה ירושלים מאויב ירדני מצפון וממזרח.
במרץ 1973 הקים דהב את גדוד הסיור 288 באוגדה 146, בפיקודו של האלוף משה פלד.
הגדוד היה אחד מתוך מספר גדודי סיור שהוקמו בצה"ל בתחילת שנות ה-70, והיו גדודים מעורבים שבהם שירתו טנקים ונגמ"שים והיו תחת פיקודה הישיר של אוגדה.
יעוד הגדוד היה להיות גדוד סיור אוגדתי הבנוי לפריסה רחבה כדי לתת תצפיות ומודיעין לאוגדה 146 בזמן לחימה וכן להוות כוח לחימה עצמאי.
הגדוד כלל שלוש פלוגות לחימה ותצפיות, כאשר כל פלוגה כללה שבעה טנקים, שמונה נגמשי חרמ"ש, פלוגת ג'יפי סיור שכללה 11 ג'יפים ופלוגת מפקדה.
גדס"ר 288 במלחמת יום הכיפורים
במלחמת יום הכיפורים לחם הגדוד בחזית רמת הגולן מול הצבא הסורי.
דהב פיקד על הגדוד בתהליך הגיוס במחנה עופר צפונית לירושלים ואז הוביל את הגדוד לרמת הגולן.
הגדוד עלה דרך ציר כורסי עם כוחות אוגדה 146 וסופח לחטיבה 205 בפיקוד אל"ם יוסי פלד.
ההיתקלות הראשונה של הגדוד בכוחות סוריים הייתה ברמת מגשימים.
הגדוד המשיך לצפון מזרח על ציר "טפה" (כיום כביש 98), וחבר למוצב תל סאקי ומוצב 116 ב-8 באוקטובר.
חיילי הגדוד פינו ממוצבים אלה את חיילי גדוד הנח"ל המוצנח 50 של חטיבה 35 שהיו מכותרים שם ולחמו מאז יום הכיפורים.
הגדוד נלחם בתל ג'וחדר ב-9 באוקטובר וכבש את תל פרס השולט על פתחת רפיד וכביש הנפט.
עם כיבוש התל חזר המוצב שבראשו לפעילות מלאה.
חיילי הגדוד שהתמקמו בו העבירו דיווחי תצפיות והכוונת אש לתותחנים.
לאחר מכן השתתף הגדוד בקרבות בגזרת חושניה וכבש את צומת רפיד.
הגדוד עבר לחטיבה 4 בפיקוד יעקב הדר באותה הגזרה, ולאחר סיום קרבות הבלימה עבר הגדוד ממזרח לקוניטרה ונפרש בתצפיות על התלים הגעשיים בדרום המובלעת.
ב-17 באוקטובר התמקם הגדוד באזור חאן ארנבה, וב-18 באוקטובר התמקם לתצפיות בתל אל מל, תל שער, תל מסחרה ותל קרין.
ב-20 באוקטובר עבר הגדוד לחניון בכפרים נסג' ואטייחה ותצפיות לעבר תל חארה.
לאחר הכרזת הפסקת האש נשלח הגדוד, כחלק מאוגדה 146 ועם כוחות נוספים מפיקוד המרכז, לתגבר את מערכי צה"ל בגדה המערבית של תעלת סואץ.
הגדוד צורף ליחידות שהיו ממוקמות מול אסמאעיליה ממערב לתעלת סואץ והשתתף בקרבות ההתשה מול הכוחות מצריים עד להפרדת הכוחות בין צה"ל לבין הצבא המצרי במרץ 1974.
לאחר הפרדת הכוחות, במרץ 1974, פורק הגדוד.
דהב השתתף בקורס מח"טים, הקורס הראשון מסוגו שהתקיים בצה"ל, ובשנת 1976 קיבל דרגת אלוף-משנה ומונה למפקד אגד תחזוקה 836 באוגדה 194, אז בפיקודו של אמנון ליפקין-שחק.
דהב היה חבר בעמותת יד לשריון ובעמותת גבעת התחמושת.
במותו השאיר אישה ו-3 ילדים.
צביקה סטיב בורנשטיין (נולד ב-1970) הוא במאי, מפיק, מחזאי ומלחין יהודי-אמריקאי שזכה במספר פרסי במה שונים.
נולד בפתח תקווה ובילדותו עבר עם משפחתו להריסבורג, פנסילבניה בארצות הברית.
הוא למד בישיבה אוניברסיטה YU, ובשנת 1991 סיים בהצלחה את לימודי אומנויות הבמה בקולג' NYU TICSH, והחל עבודתו בתחום הבימוי והתרבות באמריקה.
לאחר סיום לימודי התיכון, בורנשטיין הקים והיה חלק מחמישיית ה-Hamsa Boys, להקה אשר זכתה להצלחה בקרב קהילות יהודיות בארצות הברית, בה הוא הופיע והלחין חלק מהשירים כגון Tnu Li, Show me your Love, Chasdey Hashem ועוד.
כשסיים את לימודיו באוניברסיטה, בתום ימיה של הלהקה, החל בורנשטיין לעבוד בתחום הבידור והבימוי וכתב וביים מחזות במה מקוריים:
2000 - אמריקן קולאז' (York Theater, NYC) אוף ברודוויי
2004 - דיבוק Actor's Temple) NYC) אוף ברודוויי.
2006 - גריז, תור ברודוויי
2008 - Footloose, תור ברודוויי
2010 - Golden Tulip, אוף ברודוויי
2010 - Hamlet, אוף ברודוויי
2011 - Hairspray, אוף ברודוויי
2014 - ביים תור ברודוויי
2014 - ליפא מגיע לברודוויי
2017 - ביים תור ברודוויי משפחת אדמס
2018 - ביים והפיק מחזמר יוסף וזכה בפרסים
יצירתו המקורית האחרונה עטורת הפרסים של צביקה היא יוסף המחזמר, 2018 (מחזמר הטוב של השנה)
נוסף על כך, בורנשטיין הפיק הופעות וסרטים עם כוכבים יהודיים בברודוויי, מדיסון סקוור גארדן, לאס ווגאס, ערוץ הטלוויזיה של Warner Brotheres, ותוכנית לערוץ PBS עם דודו פישר שהייתה מעומדת לפרס אמי בקטגוריית ספיישלים.
בורנשטיין מתגורר כיום בניו יורק.
צביקה ברקרסקי (נולד ב-1981) הוא מדען מחשב ישראלי, פרופסור חבר במחלקה למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע.
בשנת 1997 החל לימודיו באוניברסיטת תל אביב, וב-2001 קיבל בה תואר ראשון בהנדסת חשמל ומדעי המחשב.
בשנת 2002 קיבל שם תואר שני בהנדסת חשמל, בהנחיית פרופ' בועז פת-שמיר, על עבודה שכותרתה "General Perfectly Periodic Scheduling".
בשנת 2008 החל לימודי דוקטורט במכון ויצמן למדע, ובשנת 2011 קיבל תואר דוקטור על עבודה בהנחיית פרופ' שפי גולדווסר שכותרתה "Cryptographic Methods for the Clouds".
בשנים 2011–2013 שהה בפוסט-דוקטורט באוניברסיטת סטנפורד, בהנחיית פרופ' דן בונה.
בשנת 2013 הצטרף לסגל המחלקה למדעי המחשב ומתמטיקה שימושית במכון ויצמן למדע.
מחקרו עוסק ביסודות מדעי המחשב, קריפטוגרפיה וחישוב קוונטי.
בשנת 2017 הוענק לו פרס קריל.
בשנת 2022 הוענק לו, יחד עם קרייג ג'נטרי ווינוד וייקונטנתן, פרס גדל, על מאמריהם בנושא הצפנה הומומורפית לחלוטין..
בשנת 2023 זכה בפרס בלווטניק למדענים צעירים על "פיתוח אלגוריתם ההצפנה היעיל הראשון אשר מאפשר למחשבי ענן לבצע חישובים על מידע מוצפן ללא צורך לפענח אותו תחילה".
צביקה בינדר הוא במאי, עורך, יוצר ותסריטאי טלוויזיה ישראלי, המתמחה בעיקר בסרטים תיעודיים.
בינדר נולד ביהוד לדב, נהג משאית ותקווה ולו אחות אחת.
בין השנים 1999-2002 למד בבית הספר לקולנוע וטלוויזיה ע"ש סטיב טיש.
החל את דרכו בתעשיית הטלוויזיה כעורך (מסודרים, מחוברים, הפרלמנט), והתקדם לתפקידי בימוי ויצירה.
עבודותיו מתמקדות בנושאים חברתיים, תרבותיים והיסטוריים, בהם סיפורים על דמויות צבעוניות.
סרטו הראשון, הטוקבקיסטים, תיעד וחקר את תופעת הטוקבקים דרך סיפורו של אביו, טוקבקיסט פעיל ביותר.
שודדי האוצר האבוד (2025) - סדרת דוקו-פשע ישראלית
נייעס (2020) - סדרת טלוויזיה תיעודית
רילוקיישן (2019) - תוכנית מציאות תיעודית ישראלית
עסק משפחתי (2015) - סדרת טלוויזיה תיעודית
חיים באשליות: הסיפור המופלא על צ'יקו ודיקו (2015) - סרט תעודה
בית ספר לקוסמים (2014) - תוכנית טלוויזיה לילדים
הטוקבקיסטים (2007) - סרט טלוויזיה תעודי
סטודיו אמציה (2024) - סדרת טלוויזיה
הבלתי חשובים (2021) - תוכנית תעודה
צביר גלקסיות הוא אוסף של גלקסיות רבות אשר מוחזקות ביחד על ידי כוח כבידה משותף.
צביר גלקסיות יכול להכיל בין מאות גלקסיות לבין אלפי גלקסיות.
אוספים קטנים של גלקסיות שמכילים בין גלקסיות בודדות לבין עשרות גלקסיות נקראים קבוצת גלקסיות, אבל הגבול בין שני המונחים אינו חד.
צביר הגלקסיות הקרוב ביותר אל שביל החלב הוא צביר הבתולה שנמצא במרחק של כ-54 מיליון שנות אור.
קוטרו של צביר הבתולה כ-10 מיליון שנות אור והוא מכיל למעלה מ-2,000 גלקסיות.
צבירי גלקסיות נוטים להתקבץ אף הם בקבוצות המכונות צביר-על, כאשר צביר-על הבתולה מכיל את צביר הבתולה וכן צבירים נוספים כמו צביר התנור, וכן קבוצות גלקסיות וביניהן גם הקבוצה המקומית המכילה את שביל החלב.
הגלקסיות עצמן מהוות אחוזים בודדים ממסת הצבירים כאשר שאר המסה של הצביר היא גז חופשי שנמצא בתווך שבין הגלקסיות וחומר אפל שטיבו עדיין אינו ידוע.
נראה שמרבית המסה של צבירי גלקסיות היא למעשה חומר אפל שקיומו מוסק ממדידות קינמטיות של מהירות התנועה של הגלקסיות בצביר, מטמפרטורת הגז החם (שממנה ניתן להסיק את מהירותו שנובעת מההשפעה הכבידתית של סך המסה בצביר) וכן ממדידות של עידוש כבידתי.
צביר הבתולה – הצביר הקרוב ביותר אל שביל החלב ואל הקבוצה המקומית.
צביר התנור – צביר במרחק של כ-62 מיליון שנות אור שמכיל לפחות 340 גלקסיות.
צביר ארידנוס – צביר במרחק של כ-75 מיליון שנות אור שמכיל כ-200 גלקסיות.
צביר פרסאוס – צביר במרחק של 240 מיליון שנות אור המכיל אלפי גלקסיות, אחד הצבירים הקרובים שאינו חלק מעל-צביר הבתולה.
צביר-על הוא קבוצה של כמה צבירי גלקסיות וקבוצות גלקסיות יחד.
קיומם של צבירי על מראה שגם צבירי הגלקסיות אינם מפוזרים באופן שווה ביקום, אלא מאוחדים בקבוצות של צבירי-על.
גודלם של צבירי-על הוא בין 100 ל-400 מיליון שנות אור, והם יכולים להכיל כמה אלפי צבירים המקובצים בסמוך.
גם צבירי על מאוגדים במבנים הקרויים "קירות גדולים", או ביחיד "קיר גדול" (Great Wall) המקובצים יחד, ונעים ביקום כיחידה אחת.
אלו הם המבנים הגדולים ביותר הידועים לנו.
הקיר הגדול Sloan Great Wall היה עד ינואר 2013 המבנה הגדול ביותר הידוע ביקום, ועתה הוא השני הגדול, אחרי Huge-LQG.
אורכו הוא 1.37 מיליארד שנות אור, והוא נמצא במרחק של מיליארד שנות אור מכדור הארץ.
צביר-על הבתולה (צביר-העל המקומי) - הוא מורכב ממספר צבירי גלקסיות וקבוצות גלקסיות ביניהם הקבוצה המקומית בה נמצאת גלקסיית שביל החלב
צביר-על הידרה-קנטאור - מורכב בין השאר מצביר הידרה וצביר קנטאורי
צביקה (הֶנרִיק) פיק (3 באוקטובר 1949, י' בתשרי ה'תש"י – 14 באוגוסט 2022, י"ז באב ה'תשפ"ב) היה זמר, מלחין, מוזיקאי ושחקן ישראלי, חתן פרס אקו"ם על מפעל חיים בתחום הזמר העברי.
פריצתו של פיק אל תודעת הקהל הרחב הגיעה כאשר נבחר לככב בתפקיד הראשי (קלוד) במחזמר "שיער", שהוצג בישראל ב־1970. לאורך שנות ה־70 זכה להצלחה גדולה בהופעות וברדיו עם מספר רב של להיטים, תוארי זמר השנה ופרסים.
כזמר, התמודד בתחרות קדם-אירוויזיון שבע פעמים, יותר מכל אמן אחר, אך מעולם לא זכה.
השיר "דיווה", שהלחין לדנה אינטרנשיונל, זכה בתחרות האירוויזיון 1998.
ב-2002 הועלה בתיאטרון "הבימה" המחזמר "מרי לו", המבוסס על שיריו של פיק, בכיכובם של אמיר פיי גוטמן, יעל בר-זוהר ואילנה אביטל.
הפקה זו זכתה להצלחה רבה והוצגה למעלה מ-400 פעמים.
ב-2016 המחזמר הוצג שוב בהפקה עצמאית, ובשנת 2022 עלה פעם נוספת בכיכובה של ליהי טולדנו בתפקיד מרי לו.
פיק נולד בעיר ורוצלב שבפולין בשם הנריק פיק, אחד משני ילדיהם של בוריס (בן-ציון) ופאולינה פיק ששרדו את השואה אך מיעטו לדבר על כך.
סבו ניהל קונסרבטוריון ודודו היה פרופסור למוזיקה.
בגיל חמש החל בלימודי מוזיקה קלאסית ולאחר שהמשפחה עלתה לישראל בעליית גומולקה ב-29 בספטמבר 1957 באונייה "עליה", המשיך את לימודי המוזיקה בקונסרבטוריון שברמת גן.
הוא למד בבית הספר היסודי רמז בבני ברק ואת לימודיו התיכוניים עשה בטכניקום בגבעתיים.
כבר בגיל 15 הופיע כגיטריסט, קלידן וזמר בלהקות "טלסטאר", "השמנים והרזים" ו"השוקולדה", לאחר שהושפע עמוקות מלהקות הרוק של אותה תקופה – הבי ג'יז, הביטלס, הרולינג סטונז והביץ' בויז.
פיק שוחרר מצה"ל לאחר כחודש וחצי בלבד, מאחר שהיה שרוי בדיכאון לאחר שאביו נפטר מסרטן כמה חודשים לפני גיוסו.
הוא עבד כדי לסייע לפרנסת משפחתו, שהייתה נתונה בקשיים כלכליים.
בסוף שנות ה-60 היה פיק חבר בלהקת הקצב "השמנים והרזים" בהנהגת הסולן עוזי פוקס והבסיסט-המנג'ר, ז'ראר קמינסקי.
בהמשך השתתף, יחד עם גבי שושן ושוקי לוי בהרכב שנקרא "להקת שוקולדה".
ההרכב שר שירי רוקנרול, באנגלית, במועדוני לילה ברמלה וברחוב המסגר בתל אביב.
שלושת חברי הלהקה התקבלו להפקה הגדולה של המחזמר "שיער", בישראל, בשנת 1970.
פיק פרץ לתודעת הקהל הישראלי כאשר נבחר לתפקיד קלוד, התפקיד הראשי במחזמר "שיער", בו הפגין את הופעתו החיצונית שנחשבה חריגה בישראל באותה עת וגינוניו האקסטרווגנטיים.
דמותו הארוכה (191 ס"מ) עטורת השיער הארוך והעטופה במלמלות וקטיפות, בנוסח היפי, הדהימה את הקהל, את התקשורת הישראלית ואת עולם הבידור הישראלי, ויצרה סביבו דימוי של מישהו "לא מכאן".
על תפקידו במחזמר "שיער" זכה בתואר "שחקן השנה".
בראשית דרכו ספג לעג מהמבקרים אך משהחל להלחין שירים שנחשבו רציניים, ובמיוחד שירי משוררים, כ"נאסף תשרי" (למילותיו של נתן יונתן) החל לזכות באהדת המבקרים.
בגיל 21, בתחילת 1971, יצא התקליטון הראשון שלו, עם לחניו ל"שני תפוחים" ו"אני הולך לאן שאן" בעיבוד אלכס וייס ובליווי הצ'רצ'ילים.
במהלך השנה השלים פיק את אלבום הבכורה שלו - "זוהי הדרך שלי", שכלל את "אין מדינה לאהבה", "המנהיג", ו"זוהי הדרך שלי" (שכתב מעריץ צעיר של פיק בן 13 בשם מאיר ברקוביץ').
לאלה צורפו שני שירים מהמחזמר "שיער": "אנה אפנה", ו"יש לי חיים".
האלבום יצא בפברואר 1972 בחברת "סי-בי-אס" והיו בו מרכיבים אופייניים לפיק: שילוב של פופ קליט עם מוזיקת רוק (עם הצ'רצ'ילים, "האריות" ו"הבמה החשמלית" בנגינה ובליווי קולי) לצד שירים כמו הדואט "שב בצד" עם אילנה רובינא, שהיה בסגנון של מוזיקת רוק מתקדם.
האלבום הכיל גם שירים של יהונתן גפן שנאסרו לשידור בשל מיניות יתרה ("אחד ועוד אחד").
פיק, מעצם היותו יוצא להקת קצב, נזקק להוכחה מיוחדת לכישרונו.
סייעו לו בכך זמרים "ממוסדים" שהקליטו מלחניו: אילנה רובינא את "שבועה", "רק אל תלך מהר" ו"אהבת אבא ואמא", עדנה לב את "בלעדיו", אושיק לוי את "שתי אחיות" וחוה אלברשטיין את "ליידי גודייבא".
פיק עצמו, מתוך רצון להשתלב בברנז'ה המוזיקלית, השתתף בתחילת שנת 1972 ב"ערב שירי משוררים", שיזמה תחנת גלי צה"ל, והלחין עבור הערב את "צער אינו משאיר סימנים" (מילים: נתן זך, עיבוד: מישה סגל).
תגובות רוב המבקרים היו קשות.
בהמשך אותה השנה, הופיע פיק גם בפסטיבל הזמר החסידי עם השיר "שמע ישראל" שהלחין והגיע למקום השלישי.
ב-1973 הלחין פיק את "שושנת פלאים", למילים של שאול טשרניחובסקי, עבור ערב שירי משוררים נוסף שיזמו בגלי צה"ל.
השיר לא התקבל לערב ונדחה, ולאחר שהזמר יוני נמרי שמע אותו, הוא הקליט אותו לראשונה.
ביצוע שזכה להצלחה רבה במצעדי הפזמונים.
את השיר הקליט גם פיק עצמו, ביצוע שנכלל באלבומו "פיק", שיצא באוגוסט אותה שנה, וכלל גם את "שמע ישראל", "סימנים" (עם נגינת גיטרה של יצחק קלפטר), "הרקדן האוטומטי" (אותו ביצע עם רותי נבון), "מחשבות" (בליווי של הצ'רצ'ילים החדשים), "איתך ובלעדייך".
כמו כן הלחין לנבון את השיר "בין האצבעות" שכתבה מירית שם-אור, שזכה להצלחה, והקליט אותו גם לאלבום שלו עצמו.
באוקטובר 1974 יצא אלבומו השלישי "מה עכשיו?" שכלל את הלהיטים "אני אוהב אותך לאה" (שנכתב על ידי אהוד מנור בהשראת הסיפור התנכ"י על יעקב, רחל ולאה) ו"רינה טיל" (שמנור כתב כפרודיה על נערת הזוהר פנינה רוזנבלום).
לקראת סוף השנה השתתף בפסטיבל הזמר החסידי השישי במספר עם השיר "אל המושיע" (מילים: מסורתי, עיבוד: אלדד שרים).
בקיץ 1975, לאחר שהות של מספר חודשים בארצות הברית, והקלטת מספר שירים עם להקת The Good Rats ('העכברושים הטובים') יצא אלבומו הרביעי, "אריך נגן מס' 4", מתוכו בלט להיט יחיד: "פרפרה", דואט עם ג'וזי כץ (מילים: יהונתן גפן).
עוד כלל האלבום: חידוש בסגנון רוק'נרול ל"שיר הקטר", שהתפרסם בביצועו של אריק לביא, חידוש ל"מי יתנני עוף", שהתפרסם בביצועה של אסתר עופרים, הבלדה "עליזה וחנן" (מילים: אהוד מנור) "בואי ונתחיל מהתחלה" (מילים: תלמה אליגון רוז), וכן 3 שירים באנגלית שהוקלטו בארצות הברית.
בהקלטות האלבום השתתפו פיק, אלדד שרים ודודי רוזנטל בפסנתר וסינטיסייזר, איציק ברנס ופיק בגיטרות, יוסי אטיאס בתופים, ואודי טמיר (להקת זינגלה) בבס.
ב-1976 הוציאה חברת "קוליפון" אוסף ראשון לפיק - "12 להיטי זהב", שכלל שירים מאלבומיו הקודמים (מלבד אלבום הבכורה) ולהיט חדש אחד "דמדומים" (מילים: מירית שם-אור, עיבוד: אלדד שרים).
פיק ואלדד שרים עיבדו, ובנוסף אליהם השתתפו בהקלטות: אלונה טוראל בקלידים, חיים רומנו וחיים קריו בגיטרות, מאיר ישראל ואהרל'ה קמינסקי בתופים וכלי הקשה, קובי כהן, אוהד אינגר, וישראל בורוכוב בגיטרה בס, חברי להקת "פיאמנטה" ונגנים נוספים.
עוד באותה תקופה הקליט עוזי פוקס את לחניו ל"בארץ הרוק" ו"נעים להיזכר", נאווה ברוכין את "למה אינך יוצא מחיי", נירה גל את "תן לי חלום", ויהורם גאון את "אני זוכר אותך".
בעקבות זכייתו בתואר "זמר השנה" של רשת ג' בתשל"ז (1977) הזמינה התחנה מפיק את השיר "נאסף תשרי" ("מת אב ומת אלול") של נתן יונתן שזכה להצלחה רבה, ונבחר שנה לאחר מכן כ"שיר השנה" במצעד הפזמונים השנתי לשנת תשל"ח (1978).
בעקבות הצלחת השיר הוציא פיק בתחילת 1978 את האלבום "שירי משוררים" אשר פרט ל"נאסף תשרי", כלל שירים מאלבומיו הקודמים שהלחין למילות משוררים.
כמו כן הקליט לאלבום את השיר "משחקי מזל" (מילים: יהונתן גפן) וביצועים מחודשים ל-2 שירים מאלבום הבכורה שלו: "אין מדינה לאהבה", ו"אני הולך לאן שאן".
בסוף אותה שנה יצא לאקרנים סרטו של ג'ורג' עובדיה "בדרנית בחצות" בו הופיע פיק בתפקיד הראשי לצידה של תיקי דיין.
בסרט זה שר שלושה שירים: הדואט עם דיין "טוב להתאהב", "בדרנית בחצות" ו"ידעתי מה אבקש".
פסקול הסרט יצא על גבי תקליט בעיבודיו של קובי אושרת.
חברת "קוליפון" עוד הספיקה להוציא במהלך 1978 שני אלבומי אוסף ("צביקה פיק – 24 להיטים" ו"צביקה פיק – להיטי זהב 2"), לפני שפיק עזב את החברה בטענה לדיווחים שקריים בנוגע למכירות אלבומיו, ולחבור מחדש לחברת סי.בי.אס, בה יצא אלבום הבכורה שלו.
בדצמבר 1978 יצא האלבום "מוסיקה" אשר כלל את "נאסף תשרי", "מוסיקה (מעלה מעלה)", "לא אני הוא האיש" (מילים: אלכסנדר פן, בו שונו חלק ממילות הבתים בשיר בביצועו), "שוב נתחיל מחדש" (מילים: נתן יהונתן), "מרי לו" (מילים: מירית שם-אור) וגם גרסת דיסקו מחודשת ל"אהבה בסוף הקיץ".
דיווחה על מכירות חסרות תקדים של האלבום - כ-40,000 עותקים בחודשיים הראשונים, וכ-100,000 עותקים תוך פחות משנה, שיא מכירות באותן שנים.
בהקלטות האלבום השתתפו נוסף לפיק, גם מאיר ישראל ואלון הילל בתופים וכלי הקשה, מוטי דיכנה, קובי כהן, מיקי שביב ומיכה מיכאלי בגיטרה בס, גרי אקשטיין וחיים רומנו בגיטרות.
בקולות רקע השתתפו בין היתר: ריקי גל, גלי עטרי וריקי מנור.
במקביל להקלטת האלבום המשיך פיק להופיע על הבמות עשרות הופעות בחודש עם הרכב שכלל את ננסי ברנדס בקלידים וניהול מוזיקלי, גיורא קנת בגיטרות, מוטי דיכנה בגיטרה בס, ויקי קופ בתופים.
עוד באותה תקופה הלחין את השירים "שולה" ו"לילה וירח" לניסים גרמה, ו"אני בונה לי עולם" לצדוק צוברי.
לאורך שנות ה-70 זכה פיק בפרסי פופולריות רבים, בהם "אלבום השנה" ו"זמר השנה".
בשיא הצלחתו התפרסמה הביוגרפיה "מלאך או שטן" שכתב עליו העיתונאי דודו אורן.
פיק היה מהאמנים הישראלים הראשונים שזכו לגילויי הערצה קיצוניים בדמות מעריצות ומעריצים היסטריים.
התעלפויות בהופעות, מחסומי משטרה ושומרי ראש צמודים בכל אשר הלך.
פיק ערך הופעות יחיד במיטב האולמות בכל רחבי העולם: בקרנגי הול, פלאס דה זר, סנטה מוניקה אודיטוריום, פוייטנבלו הילטון ועוד.
בובת שעווה בדמותו כמלך הפופ הישראלי הוצבה במוזיאון השעווה הישראלי, שכתב עליו עם הצטרפות דמותו למוזיאון ב-1980: "צביקה פיק נמנה עם המיעוט הנבחר והמצומצם של אישים ישראלים, אשר הגיעו למוזיאון לאחר שעשו להם שם בזכות פועלם האישי בתחום המוזיקה הישראלית".
בינואר 1979 השתתף לראשונה בפסטיבל הזמר והפזמון עם השיר "אין לי איש מלבדי" (מילים: שמואל קרול), השיר אומנם הגיע למקום השני והפסיד ל"הללויה", אך היה להיט גדול מחוץ לפסטיבל.
בהמשך השנה הלחין את המוזיקה לסרט "שלאגר" למילים שכתב אסי דיין, שגם ביים את הסרט.
בנוסף לכך, הופיע בסרט בהופעת אורח כאחד המוסכניקים ושר בו את "שיר הגראז'".
מהסרט בלטו בעיקר השירים: "לצאת לצאת" בביצוע שייקה לוי ועפרה חזה, "שיר בהזדמנות", "תן גז" שביצע גברי בנאי, "דיסקו טנגו" שביצעו שייקה לוי וגברי בנאי ו"שיר הפרחה" אותו שרה עפרה חזה, אשר באותה עת החלה את הקריירה שלה.
כמו כן הלחין לסרט "דיזנגוף 99" שני שירים בפסקול שזכו להצלחה מתוכו: "מסיבת יום שישי" (אותו ביצע וזמרות הליווי בו היו גלי עטרי וריקי גל), ו"לגור איתו" (אותו ביצעה ריקי גל).
בסוף השנה הופיע בשירוויזיון מספר 1 עם השיר "שמשון" (מילים: מירית שם-אור, עיבוד: אלדד שרים).
בעקבות פעילות ענפה זו זכה בפעם השלישית ברציפות בתואר "זמר השנה" של רשת ג' לשנת הפזמונים תשל"ט (1979).
באוגוסט 1979 יצא פיק למופע ענק בשם "המראה" בהפקת אברהם דשא "פשנל" ובבימויו של צדי צרפתי.