tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במאה הרביעית, בעת שהכנסייה ליבנה את הסוגיות המרכזיות בכריסטולוגיה ועניין השילוש הקדוש בין ועידת ניקיאה לוועידת כלקדון, עלתה אף שאלת מעמדה של רוח הקודש.
נצרך להגדיר במדויק, בשפה תאולוגית, את היחסים בינה לאל האב ולאל הבן שהתגלם בישו.
לאפשרות שהיא אלוהית לגמרי קמו מיד מתנגדים, בעיקר הפְּנֶאוֹמָטוֹמַכִים מייסודו של מקדוניוס מקונסטנטינופוליס, שהצהירו כי אם הדבר כך, הרי ששומה עליה להיות מולדת מן האב בדומה לאל הבן ואז הרי היא "אחותו" של ישו או, אם היא נובעת במידה שווה מן האב ומן הבן, "נכדתו" של האב.
על כן הם שללו נחרצות את מעמדה האלוהי.
בתגובה, מיהרו התאולוגים האורתודוקסים להגן על אחדותם ואלוהיותם של פני השילוש, אך בלי התייחסות יתרה לאופן בו נובעת הרוח.
האבות הקפדוקיים, בייחוד גרגוריוס מנזיאנזוס, לא הציעו פתרון מלא לנושא הסבוך, שהיה כרוך גם בעקרון בכורתו ואבהותו של האל האב הבלתי-מולד וחסר-המקור על פני הבן שהולד ממנו; השוואה ביניהם בעניין רוח הקודש הייתה עשויה לערער על יסוד זה, שהיה חשוב ממש כמו עקרון השילוש עצמו.
הצהרת האמונה שנוסחה בוועידת קונסטנטינופול הראשונה ב-381 התבססה בפשטות על הכתוב בבשורה על פי יוחנן ט"ו כ"ו: וקבעה
אוגוסטינוס הקדוש, אב הכנסייה החשוב ביותר בנצרות המערבית הלטינית (בניגוד למקבילתה המזרחית, שהתנהלה ביוונית), שת מיד לבו לשאלת האופן בו מתהווה רוח הקודש.
בספרו "אודות השילוש", בערך מ-420, ציין שהאורח בו היא "נמשכת" במקום להיות "מולדת" והדמיון והשוני לעומת התהוותו של האל הבן מן האב הם סוגיה מרכזית ביותר.
כל קביעה בעניין השליכה על היחסים בין הבן והאב, שכן אם היו "זהים במהותם" כפי שקבעה נחרצות האורתודוקסיה, התחייב שהאחד קיבל את כל תכונות השני כולל התכונה של יצירת הרוח.
עם זאת, לא התכוון לערער על עליונות האב לעומת הבן.
השקפתו בנדון, ציין קרל כריסטיאן פלמי, נגזרה מהתאולוגיה הכללית שלו (שטרם בוררה לגמרי): הקביעה שהיחס בין השילוש כלפי הבריאה חייב להיות זהה בכל ליחסים בתוכו פנימה.
זו לא הייתה זהה לגמרי עם החשיבה המסורתית שהניחה את האב כ"מבוע כל האלוהי", principium deitatis.
פתרונו, בסוף דיון ארוך ומפולפל, היה שרוח הקודש נמשכת הן מן האב והן מן הבן והם "נושפים" אותה זה אל זה.
במהותה היא המשותף להם, או האהבה הנצחית והעילאית ביניהם; ההבדל בין הולדת הבן להימשכות רוח הקודש היה שהראשון נולד מן האב לבדו בעוד שהשנייה נבעה משניהם.
כך לימד, וכך התקבל בהדרגה במורשת הכנסייה המערבית, למרות הסתירה עם הניסוח בהצהרת האמונה הקאנונית.
הנוסח הטיל נידוי על כל השולל אותו.
ב-589 הטיל סינוד טולדו השלישי, שמארגניו נאבקו הן בתחיית האריאניות והן בשוללי אלוהיותה של רוח הקודש, נידוי על כל הכופר בהמשכה הכפולה.
בשלב כלשהו לפני סינוד טולדו השמיני ב-653 כבר ברור שגורמים בכנסייה המערבית הרחיקו לכת והחלו לתקן את נוסח קונסטנטינופוליס עצמו בהתאם להשקפתם.
באימפריה הפרנקית הוקראו נוסחים מתוקנים כחלק מהתפילות השגורות.
למרות הפוטנציאל הנפיץ של הנושא, הוא לא היווה עילה למחלוקת בין שני ענפיה של הכנסייה, שהייתה עוד מאוחדת על אף הפער הגאוגרפי והלשוני בין המזרח היווני למערב הלטיני.
במאות השביעית והשמינית, מקסימוס המאמין ויונתן מדמשק, מאושיות הכנסייה היוונית, דחו שניהם חד-משמעית את ההמשכה הכפולה כפגיעה (לפחות משתמעת) בעליונות האל האב וכמערערת על סדר השילוש, אך ללא פולמוס ותוך שהם מנסים ללמד זכות על הלטינים – שרבים מהתאולוגים שלהם כבר היו משוכנעים שההשקפה שלהם היא המקורית והאחרת היא סילוף.
מקסימוס הסביר שהמערביים, גם אם המינוח שלהם היה בעייתי, לא סברו כי הרוח נובעת מן הבן; יוחנן כתב אף הוא שלא התכוונו לטעון ששני פני השילוש האחרים אינם יוצאים מן האב.
בוועידת ניקיאה השנייה ב-787 ניסו כמרים פרנקיים לדרוש הצהרת אמונה שתכיל התייחסות להמשכה הכפולה ושללו את הנוסח הפשרני שהציע פטריארך קונסטנטינופוליס טרסיוס, שדווקא ניסה לבוא לקראתם במילים "נמשכת מן האב דרך הבן".
מי שהכריע את הכף היה דווקא איש המערב, האפיפיור אדריאנוס הראשון, שצידד בפטריארך.
עימות אמיתי ראשון על אודות ההמשכה התחולל ב-809, כשנזירים פרנקיים על הר הזיתים השתמשו בנוסח קונסטנטינופולי מתוקן והואשמו על ידי שכניהם היוונים בכפירה.
הדיון הגיע עד לאפיפיור לאו השלישי, שצידד במזרחיים וציווה לטבוע את הנוסח המקורי על לוחות כסף ולהציבו במספר אתרים.
אך הפיכת שאלת ההמשכה לסלע מחלוקת בין המזרח למערב אירעה רק לאחר שהתחוללה ביניהם התנגשות עזה ממילא.
ב-858 הדיח הקיסר הביזנטי את הפטריארך איגנטיוס ומינה במקומו את פוטיוס, אריסטוקרט מלומד, למשרה.
איגנטיוס סירב להסכין לתפנית ועתר אל האפיפיור ניקולאוס הראשון, שהתייצב לצדו והכריז על המינוי החדש כבטל.
בתגובה, כינס פוטיוס ועידה כנסייתית ב-867 והודיע שהאפיפיור מודח.
העימות האישי החריף בין שניהם והניסיון לבלום את התפשטות הנצרות המערבית לנסיכות בולגריה הניע את הפטריארך לחבר את הספר "אודות המיסטגוגיה של רוח הקודש", בו העליב את הלטינים וטען ששפתם איננה כשירה לעיסוק תאולוגי.
תוך התבססות מעמיקה על מקורות בכתובים ותירוץ קטעים סותרים (כמו דברי פאולוס בגלטים ד': "שָׁלַח הָאֱלֹהִים בִּלְבַבְכֶם אֶת־רוּחַ בְּנוֹ"; הוא הסביר כי פאולוס לא יכול לסתור את דברי ישו עצמו אודות הרוח היוצאת מאת אביו וכדומה) הכריע כי התוספת לנוסח היא כפירה וחתירה תחת מלכות האב.
כמו כן, שלל את האפשרות להוסיף או לשמוט מתוך טקסטים מרכזיים כמו נוסח האמונה.
עם זאת, המחלוקת האישית לא הייתה ממסדית ופוטיוס הקפיד להכליל את דעות האפיפיורים שהתעלמו או התנגדו לתוספת.
עם מות שני היריבים, יורשיהם מיהרו לחדש את הקשרים בין מערב למזרח.
הכנסייה המערבית קיבלה רשמית ודוגמטית את התוספת אודות ההמשכה הכפולה, שהייתה כבר נפוצה מאוד, רק ב-1014. בעת הכתרת היינריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה באותה שנה.
הוא דרש את הכללת המילים "ומן הבן" בנוסח שהוקרא במיסה החגיגית.
רק מאז התקבל השינוי ברומא עצמה והוא עודנו קבוע בהצהרות האמונה של הכנסייה הקתולית, כפי שהן מוכרת היום, עם המילה filioque.
ב-1054, בעת פילוג הכנסייה הנוצרית בין אורתודוקסים לקתולים שנותר על כנו עד ימינו, מילאה סוגיית "ומן הבן" רק תפקיד קטן, אם כי נציגי המערב האשימו בין היתר את המזרחיים בכפירה באלוהיות רוח הקודש ואלה גמלו להם בהצגתם ככופרים בשילוש בעצמם.
למרות שתמיד הייתה שולית יחסית ביריבות הפוליטית והתרבותית בין שתי הכנסיות הגדולות (שנסובה יותר על סמכות האפיפיור לעומת יתר הפטריארכים), היא הסוגיה התאולוגית החשובה ביותר ביניהן.
במועצת ליון השנייה ב-1274 ובמועצת פירנצה ב-1439, בהן ניסו לאחות את הקרע, כפו הקתולים על האורתודוקסים להכיר בנוסח שלהם כתנאי להשלמה, אם כי שני הניסיונות כשלו תוך זמן קצר.
אפילו הפרוטסטנטים, שדחו את סמכות האפיפיור אך היו שייכים למורשת הלטינית, שימרו את התוספת "ומן הבן" וגם תאולוגים מאוחרים כקרל בארת הגנו עליה.
כחלק מהדיאלוג הבין-כנסייתי, פרסם הוותיקן בשנת 2000 את האיגרת Dominus Iesus , בה צוטט הנוסח הישן בלטינית בלי התוספת והוכר בכך שהיא מאוחרת, לצד טענה כי שתי הווריאציות הן תקינות מבחינה אמונית.
גם בהצהרות אחרות הובעה התקרבות ומתן לגיטימציה לצד האורתודוקסי.
ולריו קונטי (באיטלקית: Valerio Conti; נולד ב-30 במרץ 1993) הוא רוכב אופני כביש איטלקי בקבוצת Solution Tech NIPPO Rali מדרג ה-UCI ProTeams.
קונטי הלך בעקבות אביו פרנק, ודודו נואה, שהיו גם הם רוכבי אופניים.
ב-2014, הצטרף קונטי ללמפרה–מרידה האיטלקית.
באותה עונה סיים שישי באליפות איטליה בנגד השעון, 3:01 דקות מאדריאנו מאלורי המנצח.
לאחר מכן ערך הופעת בכורה בגרנד טור, כאשר נבחר לוואלטה אספניה.
התוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הייתה מקום שמיני בקטע הרביעי, שהסתיים בספרינט רב משתתפים בניצחונו של ג'ון דגנקולב.
בסופו של דבר סיים את הוואלטה במקום ה-112. לאחר מכן התחרה בסדרה של מרוצים חד יומיים באיטליה, ואף השיג ניצחון מקצועי ראשון בקריירה שלו, כשניצח את גראן פרמיו ברונו בגלי לאחר שגבר על קריסטיאן קורן ואילנור זאקארין בספרינט.
לאחר מכן סיים שישי בגביע יפן.
ב-2015 ניצח קונטי את הקטע השישי בטור של יפן, לאחר בריחת יחיד מוצלחת, כשאת המרוץ כולו סיים במקום ה-21. בהמשך העונה נבחר שוב לוואלטה אספניה, והתוצאה הטובה ביותר שלו במרוץ הייתה מקום עשירי בספרינט רב משתתפים שהסתיים בניצחונו של קריסטיאן סבארגלי.
את המרוץ כולו סיים קונטי במקום ה-151, מתוך 158 רוכבים שסיימו את המרוץ.
ב-2016 נבחר לראשונה לג'ירו ד'איטליה וסיים במקום ה-27 את המרוץ, כשבקטגוריית הרוכב הצעיר, אותה ניצח בוב יונגלס, סיים שלישי.
בהמשך התחרה גם בוואלטה אספניה בפעם השלישית ברציפות.
בקטע ה-13 נכנס לקבוצת הבריחה המוקדמת של המרוץ והתקיף ממנה 18.4 ק"מ לסיום, כשהוא ממשיך ברכיבת סולו עד הסיום ומשיג את הניצחון הראשון שלו בקטע בגרנד טור והניצחון היחיד של קבוצתו במרוץ.
ב-2017 התחרה שנית בג'ירו ד'איטליה וסיים את המרוץ במקום ה-68. גם ב-2018 התחרה בג'ירו, והתוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום 12 בקטע נגד השעון שהזניק את המרוץ בירושלים, 29 שניות אחרי טום דימולן המנצח.
קונטי נכנס ללא מעט קבוצות בריחה במרוץ במטרה להשיג ניצחון בקטע, אך נכשל במשימה זו וסיים את המרוץ במקום ה-24 הכללי, כשהוא רביעי בדירוג הרוכב הצעיר ושמיני בקטגוריית ההרים.
לאחר הטור התחרה לראשונה בקריטריום דו דופינה וסייע לדן מרטין לסיים רביעי את המרוץ, כשהוא עצמו מסיים במקום ה-15, תשע דקות מגריינט תומאס המנצח.
לאחר מכן התחרה בוואלטה אספניה וסיים במקום ה-60 הכללי את המרוץ.
ב-2019 פתח קונטי את העונה בארגנטינה, כשהתחרה בוואלטה אה סאן חואן וסיים שני בקטע נגד השעון במרוץ שהיה הקטע השלישי במרוץ, 12 שניות מז'וליאן אלאפיליפ המנצח, כשאת המרוץ כולו סיים רביעי כללי, 1:03 דקות מווינר אנאקונה המנצח.
בהמשך העונה התחרה ב, בקטע החמישי במרוץ, שהיה הקטע ההררי היחידי, סיים במקום השני, לצד מרהווי קודוס שסיים שלישי, שניהם תשע שניות אחרי פליקס גרוסשארטנר המנצח, מה שהספיק בדירוג הכללי לקונטי לסיים שני את המרוץ, 19 שניות מגרוסשארטנר, כשבקטגוריית ההרים במרוץ סיים שלישי ובקטגוריית הנקודות סיים שמיני.
בסופו של דבר פרש מהמרוץ לפני תחילת קטע 18. בהמשך העונה התחרה גם בוואלטה אספניה, וסייע לבן קבוצתו טאדיי פוגאצ'אר לסיים שלישי את המרוץ ולנצח שלושה קטעים, כשקונטי מסיים במקום ה-60 הכללי.
ולריה טרנובסקה (בפולנית: Waleria Tarnowska; 9 בדצמבר 1782 – 23 בנובמבר 1849) הייתה פטרונית של אומנות וציירת פולנייה, ידועה בזכות מיניאטורות, דיוקנאות רבים וציורים דתיים.
ולריה טרנובסקה הייתה בתם של ולריאן סטרוינובסקי ואלכסנדרה טרנובסקה.
וולריה התחנכה בבית על ידי מורים ממיטב האקדמיה בפולין, כמו הארכאולוג וההיסטוריון וורז'ניץ סורובייצקי, וכן דודה הירונים סטרוינובסקי, הבישוף והרקטור של אוניברסיטת וילנה.
ב־7 בספטמבר 1800 התחתנה עם יאן פליקס טרנובסקי, נלדו להם תשעה ילדים.
וולריה יצרה יחד עם בעלה יאן פליקס את אוסף הציורים, הרישומים, הפסלים, הספרים והעתיקות בדז'יקוב, שכלל ציורים של לורנצו לוטו, גורצ'ינו, גואידו רני, רמברנדט, אניבלה קראצ'י, סלבטור רוזה, האנס הולביין הבן, אנתוני ואן דייק, אנטון רפאל מנגס, ברניני, אנטוניו קנובה.
ולריה לראשונה למדה ציור במשך שלוש שנים בהורוצ'וב אצל קונסטנטינו וילאני והמיניאטור דה הופליז, ואחר כך אצל וינצנטי דה לסור 1800–1804 בדז'יקוב ו 1810 בוורשה.
אצל המיניאטורית תרז מרון ובעלה, אנטוניו צ'רוביני ברומא, דומניקו דל פרטה, וכן פיליפו ג'אקומו רמונדיני.
לאחר מכן היא למדה בפריז בשנים 1824–1826.
ולריה הייתה ציירת מינאטורות היא ציירה דיוקנאות ונושאים דתיים.
לעיתים קרובות היא חתמה על עבודותיה: "V.
המיניאטורות צוירו על שנהב, בדרך כלל עם צבעי מים, לפעמים עם גואש וצבעי מים או בגואש בלבד.
ציוריה של ולריה הם לעיתים קרובות העתקים זעירים של ציורים של ציירים אחרים, ודיוקנאות של בני משפחה.
לפני מלחמת העולם השנייה, המיניאטורות, הציורים והרישומים של וולריה היו באוספים משפחתיים בטירת דז'יקוב, בחורזלוב, ברודניק נאד סאנם ובווישניובה (מעון משפחת מיצ'לסקי).
לאחר המלחמה, ניתן למצוא אותם באוספים במוזיאון הפולני, ברפרסוויל, במוזיאון הלאומי בוורשה וקרקוב, במוזיאון הטירה בפשצ'ינה ובספרייה היגלייאנית.
}}ולריינה איטלקית' (שם מדעי: Valeriana dioscoridis'') הוא צמח ממשפחת ולריניים משפחה של צמחים בעלי פרחים בסדרת השלמונאים.
הוולריינה האיטלקית היא צמח עשבוני רב-שנתי זקוף וגבוה גובהו מגיע עד 80 ס"מ הגדל בארץ ישראל בגולן, חרמון, בגליל, הר הגלבוע, הכרמל, הרי יהודה, והשפלה.
הפרח הוא מאוחה, העלה מחולק לאונות ושפתו מפורצת.
מתוך השורש יוצא גבעול יחיד עגול.
בבסיס הצמח העלים מסודרים בצורת שושנה.
הצמח בארץ ישראל גדל בחורש ים-תיכוני
הפרח פורח באביב בעיקר בין החודשים פברואר עד אפריל.
צבע הפרח לבן-ורדרד והפרחים מסודרים בתפרחת כדורית בדומה לתפרחת של שום.
הולריינה גדל בבית גידול של סלעים וצוקים.
הצמח נפוץ בארצות מזרח הים התיכון ומגודל באירופה כצמח מרפא.
"בקרוב הוולרמן תגיע" , הידוע בשם "ולרמן" (Wellerman), הוא שיר עממי אשר נכתב בין השנים 1860–1870. השיר מתייחס אל "ולרמן", אוניית משא בבעלות האחים ולר שהיגרו מבריטניה לניו זילנד.
תוכן השיר כבש במהרה את ליבם של הימאים בזכות המילים "היא תביא לנו סוכר, תה ורום" – מצרכים שהיו צורכים באופן קבוע באותם ימים.
בשנת 2020 ו-2021, עיבדה את השיר חבורת זמרים בריטים "דה לונגסט ג'ונס" והמוזיקאי ניית'ן אבנס ונהיו ויראלים ברשת החברתית "טיקטוק".
הם הובילו "הפיכה מוזיקלית" בנושא השירים הימיים.
ציד הלווייתנים בניו זילנד החל בשלהי המאה ה-18 ונמשך עד שנת 1965. בשנת 1831 ייסדו האחים האנגלים אדוורד, ג'ורג' וג'וזף ולר, אשר היגרו לסידני בשנת 1829, תחנת ציד באוטאקו שליד העיר דנידין באי הדרומי של ניו זילנד כשבע עשרה שנים לפני ההתיישבות הראשונה של הבריטים בעיר דנידין.
בנאום חגיגות המאה בשנת 1931, הזכיר המושל הכללי של ניו זילנד, הלורד בלדיסלאו, כיצד האחים ולר "הביאו את 'לוסי אן' (אונית משא) הרבה רום ואבק שרפה..." במסעם לניו זילנד.
משנת 1833 מכרו האחים ולר לווייתנים בניו זילנד מבסיסם באוטאקו, אותם כינו "אוטגו", בקירוב להגיית המאורים המקומית.
שלא כמו לווייתנים באוקיינוס האטלנטי ובצפון האוקיינוס השקט, עסקו ציידי לווייתנים בניו זילנד בציד בקרבת החוף, מה שדרש מהם לעבד את פגרי הלווייתנים ביבשה.
התעשייה משכה מגוון ציידי לווייתנים לניו זילנד, מהאיים הבריטיים, את הילידים האמריקאים, תושבי האוקיינוס השקט, ואבוריג'ינים.
הצלחת הצייד הייתה תלויה ביחסים טובים עם בני המאורים המקומיים.
תעשיית ציד הלווייתנים שילבה את המאורים בכלכלה העולמית.
התעשייה הביאה למאות נישואי תערובת בין ציידי לווייתנים למאורים המקומיים, כולל אחד האחים ולר, אדוארד ולר שנישא לנשים מאוריות מה שקישר אותו לאחת המשפחות המאוריות הבולטות ביותר, משפחת אליסון.
בשיא פריחתה בשנת 1834, ייצרה תחנת אוטאקו 310 טונות שמן לוויתן בשנה והפכה למרכז רשת שכללה שבע תחנות והקימה מפעל רווחי ביותר עבור האחים ולר.
התחנה העסיקה עד 85 אנשים באוטקו בלבד.
מבסיס אוטאקו הוולרים הסתעפו לתעשיות מגוונות כמו: עץ, פשתן, תפוחי אדמה, דגים מיובשים, חפצי אומנות ואפילו קעקועים, דברים אלה היו מבוקשים מאוד ורווחים מאוד בסידני.
עם זאת, בתחשב בכך שמושבת ניו זילנד לא תוכרז עד 1840, התייחסו לוולרים כסוחרים זרים והושפעו ממכסיי יבוא בריטיים על שמן לוויתן.
בשנת 1835, השנה בה מת ג'וזף ולר באוטקו, השתכנעו האחים בצורך לנטוש את התחנה גם כשהסתעפו ברכישות אדירות של אדמות בניו זילנד, שהסתכמו בכמעט 3,000,000 דונם עד 1840.
הצלחתם של האחים ולר בתעשיית צייד הלווייתנים הייתה חולפת.
הם הוכרזו כפושטי רגל בשנת 1840 לאחר ניסיונות כושלים לרכישת קרקעות רחבות היקף בניו סאות' ויילס.
תחנת אוטאקו נסגרה בשנת 1841. באותה שנה קבע בית המשפט לתביעות בניו סאות' ויילס כי רכישת הקרקעות בניו זילנד של האחים ולר אינה תקפה מבחינה חוקית.
לאחר מכן האחים ולר "נעלמו כלא היו" מדפי ההיסטוריה הניו זילנדית.
עם זאת, צייד הלווייתנים בניו זילנד נמשך עד שנות השישים של המאה העשרים.
מילות השיר מתארות ספינת ציד לווייתנים בשם "Billy o' Tea" והמצוד שלה אחר לווייתן מסוג אובלנה.
השיר מתאר כיצד צוות הספינה מקווה שה"וולרמן" תגיע ותביא להם אספקת מותרות, כאשר המקהלה תצהיר "בקרוב הוולרמן תגיע ותביא לנו סוכר, תה ורום".
העובדים בתחנות ציד הלווייתנים לא קיבלו שכר אלא שולמו במשקאות חריפים, טבק ובגדים.
בתעשיית צייד הלווייתנים בניו זילנד של המאה ה-19, היו האחים ולר בעלים של ספינות שמכרו מזון לסירות צייד לווייתנים.
המקהלה ממשיכה את צוות הספינה כשהם שרים את תקוותם "יום אחד תגמר הלשון, נקח את עצמנו ונלך".
המונח "תגמר הלשון" מתייחס למנהג חיתוך רצועות של סומק לוויתן והפיכתן לשמן.
השורות הבאות מפרטות את נחישותו של הקפטן להביא את הלוויתן המדובר, גם כאשר הזמן חולף וסירות ציד לווייתנים רבות הולכות לאיבוד בניסיון למצוא אותו.
בשורה האחרונה של השיר מתאר המספר כיצד ה-Billy o' Tea עדיין נמצאת במאבק מתמשך עם הלוויתן, כאשר "ולרמן" מבצע "שיחות עידוד" לקפטן והצוות.
ההערכה היא שהשיר נכתב בניו זילנד בסביבות 1860–1870.
על אף שלא ידוע מי המחבר של השיר, ייתכן שהוא נכתב על ידי מלח בגיל ההתבגרות או צייד לווייתנים אשר שירת בחוף.
כמו כן ייתכן שהוא שימש כשיר "גזירת הלוויתן", אותו היו הציידים שרים כשהם שוחטים את הלוויתן.
במקור נאסף השיר בסביבות 1966 על ידי מורה למוזיקה מניו זילנד ומהדר שירי העם "נִיל קוֹלקהוּון" כשהיה בשנות השמונים לחייו, שמע את השיר מדודו, כמו כן גם את השיר "ג'ון סמית' א.ב.".
השיר הודפס בגיליון "העלון" בשנת 1904, שם הוא יוחס לאדם בשם ד"ה רוג'רס.
ייתכן שרוג'רס היה דודו של וודס וכי רוג'רס עבד כמלח בגיל העשרה או כצייד לווייתנים בחוף באמצע המאה ה-19, והלחין את שני השירים בשנותיו המאוחרות ובסופו של דבר העביר אותם לאחיינו כשהזדקן.
בשנת 1973 נכלל "בקרוב הוולרמן תגיע" בספרו של ניל קולקהוון "שירי עם ניו זילנדים".
השיר בוצע והועתק לעיתים קרובות, עם למעלה מעשרה עיבודים שהוקלטו בין 1967 לבין 2005.
בשנת 1990 הקליטה להקת פולק מניו אינגלנד שכללה את גורדון בוק, אן מאיו מיור ואד טריקט קאבר לשיר, בשביל האלבום שלהם "And So Will We Yet".
ביצוע ידוע במיוחד לשיר בוצע על ידי להקת זמרים בריטים הקרויה The Longest Johns שבסיסה בבריסטול.
הקאבר נכלל באלבומם "Between Wind and Water", שכלל גם את אוסף השירים הימיים שלהם, ויצא בשנת 2018. בעקבות ההתעוררות של השיר ברשת המדיה החברתית "טיקטוק" חבר ב-Wellington Sea Shanty Society העיר כי ההקלטה שלהם חוותה פרץ חדש של פופולריות.
ולריה ואל, (במקור ואהל-Wahl, בהונגרית: Vál Valéria; לושונץ, 1 בינואר 1897 – בודפשט, 6 בספטמבר 19) הייתה צורפת יהודייה-הונגרייה.
גיסה ז'יגמונד קולוז'ווארי היה צייר, גרפיקאי ופסל.
ולריה ואל הייתה במשך עשורים בחזית אמני הצורפות בממלכת הונגריה ובהונגריה אחרי מלחמת העולם השנייה ויצרה מאות יצירות אמנות.
ולריה ואהל נולדה במשפחה יהודית כבתם של שאנדור ואהל ושל לאונורה הֶקְש ׁ(Heksch).
היא הייתה תלמידתם של דיולה טוט ושל R.A.
Zutt בבית הספר לעיצוב תעשייתי בבודפשט.
בין שתי מלחמות העולם, היא עיצבה והכינה חפצים שימושיים וחפצי נוי דקורטיביים שהוצגו בתערוכות של אגודת הסדנאות ההונגרית ב-1935, ולאחר מכן ב-1936 במוזיאון ארנסט וב"גלריה טמאש" (גלריה חשובה במרכז העיר בבודפשט שנוסדה על ידי הנריק טמאש (1879–1960), אספן אמנות.
הגלריה פעלה מ-1927 ועד סיום מלחמת העולם השנייה שבמהלכה ניזוקה קשה.
היא עסקה בעיקר בתערוכת יצירות של ציירים הונגרים מודרניים, אבל זה לבדו לא החזיק את הגלריה, ולכן ביצעה גם מסגור תמונות ומכרה רפרודוקציות גרמניות, צרפתיות ואיטלקיות).
לאחר מלחמת העולם השנייה עסקה ולריה ואל בעיקר בייצור תכשיטים.
ב-1955 הציגה תערוכת יחיד בגלריה צ'וק בבודפשט.
עבודותיה נכללו בתערוכות Jewelry '70 (גלריה צ'וק)
וכן ב-Dressing '72 (מוזיאון ארנסט).
הוא מת במחנה הריכוז דכאו בינואר 1945.
תערוכת מלאכת היד הלאומית ה-4 (1932) – מדליית כסף
תערוכת מלאכת היד הלאומית (1937) – מדליית זהב
תערוכת האגודה לאמנויות שימושיות (1938) – מדליית ארד
המכרז של משרד התרבות ההונגרי והיכל התמונות (Képcsarnok) לחפצים שימושיים בצורפות (1954) – פרס שלישי
תחרות תכשיטי אופנה של החברה לאמנויות תעשייתיות (1956) – פרס שני ופרס שלישי.
ולריה מתחתנת, הוא סרט קולנוע ישראלי שעלה לאקרנים בשנת 2023 בכתיבה ובימויו של מיכל ויניק, עם לנה פרייפלד, יעקב זדה דניאל, דאשה טבורונוביץ' ואברהם שלום לוי בתפקידים הראשיים.
כן זכה הסרט בפרס הסרט והתסריט הטובים ביותר בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה וזכה לשבחים בפסטיבלים בוונציה, טורונטו, מיאמי, טאלין, ציריך, אנטליה ועוד.
הסרט עוסק בתופעת "הכלות מאוקראינה" - נשים אוקראיניות שמגיעות לישראל להינשא בנישואי תועלת לגברים ישראלים.
הגברים מבקשים מפלט מהבדידות והצעירות האוקראיניות מחפשות דרך לברוח מהמצוקה הכלכלית בארצן.
כריסטינה (לנה פרייפלד) היא אזרחית אוקראינית שהתחתנה עם גבר ישראלי, מיכאל (יעקב זדה דניאל) וחיה איתו כבר ארבע שנים בישראל.
לפרנסתה היא עובדת במכון יופי, חוסכת לטיפולי פוריות ואף רוצה לעבור גיור ולקבל אזרחות ישראלית.
מיכאל מתפרנס מהבאת כלות אוקראיניות לשם נישואין בישראל.
הלקוח שלו כעת הוא איתן (אברהם שלום לוי) ששילם למיכאל 5,000 דולר עבור התיווך.
הפעם הכלה המיועדת היא ולריה (דאשה טבורונוביץ'), אחותה הצעירה של כריסטינה.
כריסטינה ומיכאל מקבלים את ולריה בנתב"ג ומביאים אותה לדירתם הקטנה בבת ים, שם היא אמורה להיפגש עם איתן.
איתן נפגש עם ולריה והיא מוצאת חן בעיניו.
הוא קונה לה סמרטפון ובאמצעותו הוא משוחח אתה.
ולריה שקטה וכמעט אינה מגיבה.
היא מסתכלת באחותה ומבינה שכריסטינה למעשה שבוייה בידי מיכאל, אין כאן אהבה וכי לפי רצונו היא יכולה להיות מגורשת בחזרה לאוקראינה.
היא מסתגרת בחדר הרחצה ומסרבת לצאת וזורקת את המפתח החוצה.
מיכאל ואיתן מחפשים אותו לשווא בגשם שוטף.
מיכאל מוכן לתת לאיתן אישה אחרת אך הוא מסרב.
לבסוף היא פותחת את הדלת, מיכאל קונה לה כרטיס בחזרה לאוקראינה וכריסטינה נפרדת ממנה בדמעות.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותלנה פרייפלדכריסטינהדאשה טבורונוביץ'ולריהיעקב זדה דניאלמיכאלאברהם שלום לויאיתןהילה סורג'ון פישראתיאחותו של מיכאלויקטוריה קוזאקקטיהידידה של כריסטינה
הייתה מדענית ואפידמיולוגית בריטית ילידת אוסטרליה שחקרה בעיקר את סרטן השד; זכתה בפרסים רבים כגון פרס החברה המלכותית, מסדר אוסטרליה, מסדר האימפריה הבריטית, ועוד.
ולרי ברל נולדה באוסטרליה, בניו סאות' ויילס.
היא למדה בתיכון לבנות בצפון סידני, במהלך לימודיה הצטיינה מאוד במתמטיקה ובמדעים.
ברל הייתה אלופת ניו סאות' ויילס לשחמט לנשים מתחת לגיל 18. כשברל סיימה את התואר הראשון שלה, היא הפכה לאישה הראשונה שקיבלה את מדליית הזהב ברפואה של אוניברסיטת סינדי.
היא טיילה בעולם במשך חצי שנה, ולבסוף היגרה לבריטניה בשנת 1970, שם בילתה את שארית חייה האקדמיים והאישיים.
ברל התחתנה בשנת 2004 עם פול פיין.
ולרי ברל למדה תואר ראשון ברפואה ותואר ראשון בכירורגיה באוניברסיטת סינדי, שאותם השלימה בהצטיינות יתרה.
בשנת 1970, ברל עברה לבריטניה, שם למדה אפידמיולוגיה וסטטיסטיקה בקורס משולב בבית הספר להיגיינה ורפואה טרופית בלונדון במשך שנתיים.
היא נשארה בבית הספר להיגיינה ורפואה טרופית בלונדון במשך 19 שנה, שם הפכה לפרופסור, ולמדה אפידמיולוגיה באופן מעמיק.
בשנת 1989 עברה ברל לאוניברסיטת אוקספורד, שם היא הובילה את המחלקה לאפידמיולוגיה.
בשנות השבעים ברל הייתה רופאה בקליניקה בלונדון, אבל מכיוון שבאותה תקופה היה המחקר סביב תרופות למניעת הריון חסר הרבה ידע ולא היה מפותח, ברל נאלצה לרשום את התרופות הללו בלי לדעת מה יהיו תופעות הלוואי שלהן.
חוסר הידע הזה הפריעה לברה מאוד, מכיוון שהיו לגלולות תופעות לוואי, אבל היא לא יכלה לדעת מתי ואיך הם יופיעו.
ולכן היא פרשה מהקליניקה והקדישה את עצמה ללימוד אפידמיולוגיה - חקר ההשפעות של גורמים חיצוניים על הסיכוי לחלות במחלות.
ברל התמקדה בעיקר בחקר תופעות הלוואי של אמצעי מניעה שונים, וחקרה רבות את השפעתם של אמצעים אלו על התפתחות סרטן באופן כללי, וסרטן השד בפרט.
היא גילתה שהגלולות למניעת הריון לא השפיעו באופן מדיד על אחוזי סרטן השד בקרב נשים, אבל הן כן יכולות להוריד את הסיכון לחלות בסרטן השחלות וסרטן רירית הרחם.
ממצא נוסף של ברל הוא הגילוי שהטיפול- Hormone replacement therapy - HRT גורם לסרטן השד.
בכך ברל גרמה להפסקת השימוש בתרופה.
המחקר המפורסם ביותר שברל הנהיגה הוא מחקר מיליון הנשים.
מחקר זה ריכז וערך מידע על מצבן הבריאותי של יותר ממיליון נשים בנות 50 ומעלה.
תוצאות המחקר רבות ומגוונות, אבל חלקן מהם הן שעל כל 2,500 נשים הלוקחות הורמונים, אחת תידבק בסרטן השחלות, ועל כל 3,300 מקרים כאלו, אישה אחת תמות, אחרי 5 שנים.
ולכן השפעות המחקר כיום היא עצומה, מכיוון שהוא המחקר הגדול והמפורט מסוגו שנערך אי פעם.
ולריה פינקל (נולדה בשנת 2009) היא שחיינית ישראלית, אלופת ישראל (2025) במשחה ל-50 מטר חזה ובמשחה ל-100 מטר חזה.
פינקל מתאמנת באגודת הפועל פתח תקווה בהדרכתו של עידו אפל.
באליפות ישראל 2024 שנערכה באוגוסט זכתה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חזה בתוצאה של 1:13.84 דקות, אחרי קרן אייזברוך (1:13.01 דקות) ולפני אוה גולצוב (1:14.32 דקות), ובמדליית ארד במשחה ל-50 מטר חזה בתוצאה של 33.54 שניות, יחד עם קרן אייזברוך, ואחרי לאה פולונסקי (32.30 שניות) והדר קרפ (33.40 שניות).
הונגיונים (vangiones או wangiones) היו שבט ממוצא גרמאני שמוצאו בעמק הריין העילי.
מאוחר יותר התיישב השבט באזור גאליה בלגיקה.
שמם מתועד בשם הרומי של ורמיזה (וורמס) בתקופה הרומית: augusta vangionum.
הרומים, ככל הנראה, גירשו את הוונגיונים ממקום מושבם לפני שנת 14 לפנה"ס בה יוסדה ורמיזה על ידי דרוסוס.
קיומם של הוונגיונים מתועד גם בכיתוב המציין את הקוהורטה הונגיונית הראשונה.
ישנן מספר תעודות נוספות וכן כתובות קברים המציינות את הוונגיונים כיחידה שבטית מובחנת, לפחות מבחינת השיוך הצבאי הרומי, עד אמצע המאה השנייה לספירה.
ונאנטיוס הונוריוס קלמנטיוס פורטונאטוס היה משורר לטיני ובישוף של הכנסייה הקתולית המוקדמת.
ונאנטיוס פורטונאטוס נולד בצפון איטליה בסביבות העיר טרוויזו (כיום במחוז ונטו).
הוא גדל בתקופת מלחמת הגותים (535–553) בין האימפריה הביזנטית לבין ממלכת האוסטרוגותים באיטליה, וקיבל את חינוכו ברוונה.
הוא למד דקדוק לטיני, שירה משפטים ורטוריקה.
הוא הכיר לא רק את שירתם של ורגיליוס, הורטיוס, אובידיוס ומארטיאליס, אלא גם את זו של משוררים נוצריים ובהם קלאודיאנוס.
בהיותו בערך בן שלושים שנה הבריא ממחלת פוטוקרטיטיס (דלקת הקרנית) והתכונן להגיע אל העיר טור שבגאליה כדי לבקר בקברו של סן מרטן, שייחס לו את החלמתו.
הוא נסע דרך אוסטרזיה וזכה לקבלת פנים מלכותית מצד סיגיברט הראשון, מלך אוסטרזיה ובחירת לבו המלכה ברונהילדה, שאותה פורטונאטוס העריץ עד מאוד.
בחגיגות הנישואים של סיגיברט וברונהילדה, שנערכו בעיר מץ, הוא השמיע באוזניהם של הנוכחים פואמה לירית בחרוזים לטיניים שבה הפך את ברונהילדה לוונוס החדשה, ואת סיגיברט - לאכילס החדש.
הוא עשה את דרכו מן העיר טרייר (כיום בגרמניה) אל העיר טולוז במטרה לשמש כאחד ממשוררי החצר של מלכי השושלת המרובינגית.
אם כי מטרתו זו לא הוכתרה בהצלחה בגלל סיבות פוליטיות, הוא זכה בתמיכתם של אנשי דת נוצריים ובהם גרגוריוס מטור.
הוא נהנה גם מתמיכתה של רדגונדיס - אלמנתו של כלותאר הראשון - שהטילה עליו להקים מנזר בפואטייה.
ב-576 פורטונאטוס הפך לכומר במנזר זה, ולקראת שנת 600 התמנה לבישוף פואטייה.
ונאנטיוס פורטונאטוס הוא קדוש של הכנסייה הקתולית שיום חגו הוא 14 בדצמבר.
יום חג זה מקודש בעיקר בפואטייה ובמספר כנסיות במחוז ונטו באיטליה.
הוא נודע בעיקר בשל שתי פואמות, המהוות חלק של הליטורגיה הקדושה, שאחת מהן הפכה למקור השראה לתומאס אקווינאס.
הוא כתב גם את הפואמה "הדגלים המלכותיים צועדים קדימה", המהווה חלק של תפילת הערבית הנוצרית במשך השבוע הקדוש.
פואמה זו נכתבה לכבוד שריד של הצלב האמיתי, מה שמסביר את הקשר שלה עם חגיגות הצלב הקדוש.
שריד זה נשלח על ידי יוסטינוס השני, קיסר האימפריה הביזנטית, אל ראדגונד מלכת הפרנקים, שאחרי מות בעלה כלותאר הראשון הקימה מנזר באקוויטניה.
בספרייה העירונית של פואטייה נמצא כתב יד עתיק מן המאה האחת עשרה המתאר את חייה של ראדגונד, שהועתק מיצירה של פורטונאסוס שנכתבה במרוצת המאה השישית.
כמי שנתפס ליופייה ולחוכמתה של ברונהילדה, הוא הקדיש לה חלק של יצירותיו.
היא הייתה מקור השראתו בפואמה "טעם עתיק" שבה לא חדל מלשיר לה שירי הלל, לשם דוגמה:
באותו להט של שירה הוא מבכה את מותה של גאלסווינת (אחותה של ברונהילדה) שנרצחה בידי המלך כילפריך הראשון.
הוא לא חדל גם מלשבח את פרדגונד, מלכת נויסטריה על סגולותיה המלכותיות.
כמו אוסוניוס לפניו, שכתב את הפואמה "מוזלה", פורטונאטוס כתב פואמה על אודות הנהר מוזל.
בשירתו הוא מתאר גם את האווירה הכפרית של סביבות בורדו, עם הכרמים בשיפולי הגבעות, הנחלים הזורמים לאיטם והדשאים שלצידם.
הוא מתאר את המרחצאות החמים, את הגנים עם אכסדרות העמודים, את העשן המיתמר מן הווילות של אזור בורדו, ובמיוחד מאלה שהיו בבעלותו של לאונטיוס, בישוף בורדו - אריסטוקרט גאלו רומי.
פורטונאטוס מתאר גם את המאכלים ואת המשתאות שבהם עדיין דיברו בענייני ספרות.
היו אלה שרידי הציוויליזציה הרומאית שעמדו להיעלם בקרוב עם הטרגדיה של המאה השישית.
האנשים שחלקו כבוד לפורטונאטוס וביקשו ממנו לכתוב שירים למענם, עשו זאת משום שבא מאיטליה שבה עדיין נשארו עקבות של לימוד ושל תרבות.
ונאנטיוס פורטונאטוס כתב אחד עשר ספרי שירה לטינית ששרדו עד ימינו.
ספרים אלה כוללים דברי אפיטף (כתובות על גבי מצבות), נאומים בחרוזים המדברים בשבחם של אנשים או של דברים, דברי תנחומים ושירים דתיים.
חרוזיו של פורטונאטוס הם בעלי חשיבות בהתפתחותה של הספרות הלטינית, בעיקר משום שכתב בתקופה שבה השתנה משקל החרוזים מלטינית קלאסית לזו של ימי הביניים.
הוא כתב גם הגיוגרפיה של סן מרטין ושל ראדגונד.
ומפירו הוא קוקטייל המורכב מטקילה בהירה, מיץ עגבניות, מיץ תפוזים, דבש, בצל, פלפל צ'ילי, רוטב ווסטרשייר, מלח בישול וקרח.
קיימים כמה מינונים למרכיבי הקוקטייל ודרכים אחדות להכנתו והגשתו, אם כי היחס בין המרכיבים נשמר פחות או יותר.
50 מ"ל טקילה סילבר, 70 מ"ל מיץ עגבניות, 30 מ"ל מיץ תפוזים, 10 מ"ל מיץ ליים, כפית דבש, חצי פרוסת בצל קצוצה, מעט פלפלות צ'ילי אדומות פרוסות, כמה טיפות של רוטב ווסטרשייר, קורט מלח בישול וקרח.
את כל המרכיבים יש לשים בשייקר, לנער היטב, למזוג לכוס אולד פאשן מלאה בקרח גרוס ולקשט בפלפלות צ'ילי אדומות.
וֶנַאד (Vénad; במלאיאלם: വേണാട്; בטמילית வேநாடு) הייתה ממלכה קטנה בקצה הדרומי של חצי האי של תת-היבשת ההודית.
ממלכה זו קדמה לממלכה המודרנית טרוונקור שנוסדה על ידי המלך מרת'נדה ורמה.
ממלכת ונאד כללה את נפות קולאם (לשעבר קוילון - Quilon) וטירובננטפורם (לשעבר טריוונדרום - Trivandrum) במדינת קרלה ואת נפת קניאקומרי שבמדינת טמיל נאדו.
המקור הכתוב העתיק ביותר המזכיר את המונח ונאד הוא לוחות תאריסאפלי משנת 849 (או 825).
על לוחות נחושת אלו נחרתה ההסכמה של מלך ונאד "איינאדיקל תירוודיקל" (וסאל של ממלכת צ'ארה) למסור ל"מארוון ספיר אסו" (Maruvan Sapir Eso), סוחר ממוצא פרסי שהיה חבר בכנסייה האשורית, חלקת קרקע לשם בניית כנסייה.
קיימות שתי השערות למקור השם.
האחת שהוא נגזרת של הביטוי "איי וֶל" (איי = רועה, וֶל = מלך) תוארם של שליטי "וַלנד" ("ארץ המלכים").
השנייה, "וזהאם" בטמילית ארכאית הוא פיל ולכן "וזהא נאדו" פירושו "ארץ הפילים".
בתקופת סנגם נשלטה מרבית קרלה של ימינו על ידי שושלת צ'רה, ממלכת אזהימאלה וממלכת איי.
ונאד, בשלטון שושלת בשם זהה הייתה חלק מממלכת איי, אך שליטיה היו וסאלים של אימפריית פנדיה.
במאה ה-9 נחלשה אימפריית פנדיה, וונאד צורפה לממלכת קולאסקהארה.
במהלך המאה ה-12 התמזגו שרידי שושלת איי העתיקה בשושלת ונאד וקמה שושלת פטריארכלית שמושבה בעיר קולאם.
באותה מאה העתיקה ממלכת קולאסקהארה שסועת הקרבות את בירתה לקולאם (1102), ושושלת קולאסקהארה התמזגה בשושלת ונאד.
רַמָה וֶרְמָה קוּלַאסֶקְהַארָה, המלך האחרון של שושלת קולאסקהארה שבירתה הייתה במאהודייאפורם (לשעבר קראנגנור, כיום קודונגלור צפונית לקוצ'י), היה גם השליט הראשון של ונאד העצמאית (1122-1102).
השליט הגדול ביותר היה רַאוויווארמן קוּלַאסֶקְהַארָה (1314-1299).
הוא היה ואסל של פנדיה מאראווארמן קולאסקהארה (1311-1268) ונשא לאישה אחת מבנותיו.
במותו של מאראווארמן קולאסקהארה הוא תבע את זכותו לכתר פנדיה.
באותה תקופה פשטו צבאות של סולטנות דלהי על הממלכות בדרום הודו.
רַאוויווארמן קוּלַאסֶקְהַארָה ניצל את האנדרלמוסיה שנוצרה עקב פשיטות אלו וכוחותיו פשטו על האזורים הסמוכים, והוא השתלט על כל דרום הודו מקָנִיאָקוּמָרִי שבדרום ועד קנצ'יפורם (בצפון מזרח טמיל נאדו של ימינו).
ב-1312 הוא הכתיר עצמו בקנצ'יפורם בשם "סנגרמאדהירן" ("חזק בקרב") או "קולאסקהארה ראווי ורמה" כשליט (טריבהוואנאצ'קראוורתי) של צ'רה, צ'ולה ופנדיה.
כתובת הנושאת את שמו נתגלתה בפונאמאלי, רובע של צ'נאי.
הוא היה משכיל ומוזיקאי ותמך במלומדים ומשוררים בתקופתו.
מייחסים את לו את כתיבת הדרמה פראדיומנאבהיודאיאם הכתובה סנסקריט.
המסחר פרח בתקופת שלטונו, והבירה, קולאם, הייתה למרכז עסקים ויזמות.
מרקו פולו שביקר בעיר בסוף המאה ה-13 תיאר אותה במילים: .
לאחר מות רַאוויווארמן שלט בנו וִירָה מַרְטַנְדָה וֶרְמָה שנישא לנסיכה אטינגאל ראני משושלת קולאטונאדו.
זכויות הירושה בשושלת זו נקבעו על פי האם ("מַטריליני") ועקב כך גם הזכויות בשושלת ונאד החלו להיקבע על פי האם.
לאחר המאה ה-14 החלו שליטי ונאד להינשא בהדרגה עם הנאמבוטיריים ועם הנאיר תוך שמירת על זכויות הירושה על פי האם, מנהג המכונה מארומאקקטיאם.
במשך ארבע מאות שנים מתום שלטון רַאוויווארמן הלכה הממלכה והתדרדרה כשהיא מאבדת שטחים לשליטים מקומיים.
בתקופת שושלת ניאק במאדוראי שלמה לה ונאד מס שנתי שנגבה על ידי מפקד מצבא השושלת שערך ביקור בארמון ממלכת ונאד בפאדמאנאבהאפורם מדי שנה.
בתחילת המאה ה-18 עלה מרת'נדה ורמה על כס המלוכה בוונאד.
בתחילת שלטונו נותרה בידי הממלכה רצועת אדמה קטנה בין כף קומורין לטריוונדרום.
מרטנדה ורמה הביס את כל מתחריו לשלטון, איחד את הממלכה, הביס את המלכים האחרים של דרום קרלה והרחיב את ממלכתו צפונה כך שהיא כללה מחצית מקרלה של ימינו.
הוא כינה את ממלכתו טירוביטמקור (טרוונקור), על שם ענף טירוביטמקודה במשפחה המלכותית של ונאד שהיה יוצא חלציה.
מרת'נדה ורמה הביס גם את חיל המשלוח ההולנדי ששלחה חברת הודו המזרחית ההולנדית ב-1741 בקרב קולאצ'ל, אך שמר על יחסים טובים עם חברת הודו המזרחית הבריטית מסיבות טקטיות.
טירוביטמקור (או טרוונקור), הפכה למדינת חסות של הבריטים בסוף המאה ה-18, כנסיכות בעלת ממשל עצמי ובראשה מהראג'ה.
כשהודו קיבלה עצמאות הצטרפה טרוונקור לאיחוד ההודי ב-1947, וב-1949 הייתה חלק ממדינת טרוונקור-קוצ'ין שבהמשך הפכה לחלק ממדינת קרלה עם הקמתה ב-1956.
ונגליל קרישנן קרישנה מנון (בהינדי: वेङ्ङालिल कृष्णन कृष्ण मेनोन, באנגלית: Vengalil Krishnan Krishna Menon; 3 במאי 1896 – 6 באוקטובר 1974) היה מדינאי ודיפלומט הודי.
יד ימינו של ראש ממשלת הודו הראשון, ג'ווהרלל נהרו.
תפקידו הבולט ביותר היה שגריר ארצו באומות המאוחדות, בו ראה זירה להפגנת מקומה של מדינתו הצעירה כמעצמה אזורית וככוח בינלאומי כראש גוש המדינות הבלתי-מזדהות.
כמו כן כיהן כשר ההגנה של הודו.
קרישנה מנון נולד בקוז'יקוד (קליקוט) שבנשיאות מדראס (כיום בקרלה), סבו מצד אביו היה הראג'ה של האזור.
ב-1918 קיבל תואר בוגר אוניברסיטה מהקולג' ללימודי משפטים בצ'נאי (מדראס).
במסגרת לימודיו הכיר את פעילת זכויות האדם ואשת האגודה התאוסופית אנני בזנט, שמימנה את נסיעתו ללונדון לשם השלמת השכלתו ב-1924.
ב-1930 קיבל תואר מוסמך אוניברסיטה בפסיכולוגיה מהקולג' האוניברסיטאי של לונדון וב-1934 קיבל תואר מוסמך במדעי המדינה מבית הספר לכלכלה של לונדון.
במסגרת זו היה תלמידו של הרולד לסקי ובהשראתו התקרב לסוציאליזם ואף לקומוניזם.
במקביל השלים את הסמכתו כעורך דין והתקבל למידל טמפל.
קרישנה מנון פנה לעיסוק ציבורי ורתם את הכשרתו לטובת ציבור שכונות העוני ומעמד הפועלים של לונדון.
הוא נבחר מטעם מפלגת הלייבור לנציג מועצת רובע סנט פאנקרס במועצת מחוז לונדון.
במסגרת אותה אידאולוגיה של סיוע למעוטי יכולת ייסד יחד עם אלן ליין את הוצאת ספרי פינגווין-פליקן.
ב-1939 כמעט והוצע כנציג מטעם הלייבור בבחירות לפרלמנט, אך נדחה עקב קשריו עם המפלגה הקומוניסטית של בריטניה.
מ-1928 ועד 1947 כיהן קרישנה מנון כמזכיר משרד ההסברה של תנועת העצמאות ההודית, השדולה הגדולה ביותר בפרלמנט הבריטי והיה מוכר כנואם מוכשר וכריזמטי.
במסגרת זו הכיר את הפילוסוף ברטרנד ראסל, הסופר א.מ.
פורסטר וג'ווהרלל נהרו, לימים ראש ממשלתה הראשון של הודו, ידידו הקרוב ופטרונו הפוליטי של קרישנה מנון.
יחד עם זאת, נערך על קרישנה מנון החל מ-1929 מעקב של ה-MI5 כ"גורם מרכזי במהפכה ההודית".
קרישנה מנון נודע כאדם בוטה וחריף-לשון, כאשר נשאל בימי מלחמת העולם השנייה, מה עדיף לעם ההודי, להיות כבוש תחת בריטניה או תחת גרמניה הנאצית, השיב שהדבר הוא כמו לשאול דג האם הוא מעדיף להיות מטוגן בחמאה או במרגרינה.
עם קבלת עצמאות הודו, מונה קרישנה מנון לשגריר ארצו בבריטניה, תפקיד אותו מילא בשנים 1947 - 1952. גם לאחר שכיהן בתפקיד רשמי של מדינה ריבונית, לא חדל המעקב המודיעיני אחריו.
ב-1952 מונה קרישנה מנון לשגריר ארצו לאומות המאוחדות.
בתפקיד זה ניסח את רעיון גוש המדינות הבלתי מזדהות כגוש שלישי, מתווך ומפשר בין הגוש המערבי לגוש המזרחי ופעל במרץ על מנת להציג את הודו הצעירה כשחקן מרכזי בזירה הבינלאומית.
כך פעל כמתווך פעיל במשבר ארצות הברית - סין - טאיוואן (שנקראה אז פורמוזה) ונשא מסרים בין ראש ממשלת סין, ג'ואו אנלאי ונשיא ארצות הברית דוויט דייוויד אייזנהאור.
כן פעל למען הכללתה של סין בארגון האומות המאוחדות.
לאורך השנים הפגין קרישנה מנון התקרבות לברית המועצות, ב-17 בפברואר 1953 נפגש עם יוסיף סטלין והיה המדינאי האחרון שנפגש עם הרודן הסובייטי ובעת משבר הפלישה הסובייטית להונגריה בנובמבר 1956 הצביע נגד החלטת האו"ם להסגת הכוחות הסובייטיים מהונגריה.
בנוסף היה אחד הדוברים בעד פירוק הנשק הגרעיני, יחד עם ברטרנד ראסל.
משבר סואץ בנובמבר אותה שנה הוכיח לקרישנה מנון שמדינת ישראל אינה אלא נציגות של האימפריאליזם הבריטי-אמריקאי במזרח התיכון, דבר שהוביל להתקרבות בין קרישנה מנון לגמאל עבד אל נאצר, במישור המדיני והאישי כאחד ולביקורת קשה וארסית שהטיח מנון בישראל.
כך, למשל אמר שאל לו לנאצר להכריז כי הוא יזרוק את ישראל לים, כיוון שהדבר יגרום לזיהומו של הים.
במהלך שתי ישיבות רצופות של מועצת הביטחון, ב-23 וה-24 בינואר 1957, נשא קרישנה מנון נאום בן שמונה שעות על זכותה של הודו על חבל הארץ קשמיר.
פיליבסטר זה נחשב לנאום הארוך ביותר שנישא במועצת הביטחון.
ב-1953 נבחר קרישנה מנון לרג'יה סבהה מטעם מפלגת הקונגרס.
ב-1956 מינה אותו נהרו לשר בלי תיק וב-1957 לשר ההגנה והייצור המלחמתי.
בתפקידו כשר ההגנה פעל לבניית הכוח על ידי הצטיידות ופיתוח תעשיות צבאיות ובפרט התעשייה האווירית ההודית, שבתקופתו ייצרה את מטוס הקרב הסילוני הראשון מתוצרתה, ה-HAL HF-24 Marut.
ב-17 בדצמבר 1961 הגיעה לשיא מדיניותו הבדלנית, כאשר הוביל את הודו לפלישה לגואה, שהייתה אז בשלטון פורטוגל, על אף אזהרות מפורשות שקיבל בעת ביקורו בניו יורק מאת נשיא ארצות הברית קנדי ונציגה באו"ם, עדלי סטיבנסון.
כשנה לאחר מכן, באוקטובר 1962 הסתבכו תקריות גבול בגבול הודו-סין במדינת ארונאצ'ל פרדש שבהימלאיה והתדרדרו למלחמת הודו–סין.
ב-20 באוקטובר הותקף פטרול הודי צפונה לקו מקמהון והמתיחות זלגה לאזור האסטרטגי אקסאי צ'ין.
צבא הודו ניגף קשות במהלך הלחימה וצבא סין הצליח להשיג שליטה בשני האזורים שבמחלוקת עד שנעצר חד-צדדית.
נגד קרישנה מנון הופנתה ביקורת ציבורית קשה עקב העובדה שהצבא ההודי נתפש בלתי מוכן.
בעיקר הוטחה בו ביקורת שיומרותיו להנהגה עולמית גרמו לו להקל ראש בבעיות הביטחון השוטף של הודו.
ב-1 בנובמבר הודח קרישנה מנון מתפקידו כשר ההגנה ושבוע לאחר מכן הודח גם מתפקידו כשר הייצור המלחמתי.
לאחר פיטוריו מתפקיד שר ההגנה ירדה קרנו של קרישנה מנון, מגמה שהתעצמה לאחר מות ידידו ופטרונו הפוליטי נהרו ב-1964. לאחר מות נהרו ניסה להתמודד על ראשות הממשלה אך הפסיד ללאל בהדור שסטרי, שכיהן כשנתיים עד לעלייתה לשלטון של אינדירה גנדי.
בדצמבר 1966 נפסלה התמודדותו לפרלמנט בעילה הטכנית שעל אף שנבחר שנים כנציג מחוז צפון בומביי, לא היה תושב מדינת מהאראשטרה.
בבחירות ב-1968 התמודד כעצמאי נגד מועמד הקונגרס, והובס בין היתר בזכות קמפיין אגרסיבי של שיוו סנה, שהתנגדו לו עקב אי-היותו מראטהי.
קרישנה מנון לא זכה לתמיכת מפלגתו, עקב חילוקי דעות עם ראשיה ולמעשה סולק ממפלגת הקונגרס.
הוא ניסה את כוחו כמועמד עצמאי ונכשל.
ב-1969 נבחר לפרלמנט כמועמד עצמאי מטעם מדינת בנגל וב-1971 נבחר כנציג עצמאי מטעם מדינת ילדותו, קרלה.
ונאפרו (באיטלקית: Venafro, בלטינית: Venafrum, ביוונית: Οὐέναφρον) היא עיר בנפת איסרניה שבמחוז מוליזה שבאיטליה.
ונאפרו שוכנת למרגלות הר סנטה קורצה (Santa Croce) שבגובה 1026 מטרים מעל פני הים.
גובהה של העיר הוא 222 מטרים וגובה פני הקרקע בשטחה העירוני נע בין 158 ל-1205 מטרים מעל פני הים.
העיר משתרעת על פני המישור הקרוי על שמה והנחצה על ידי הנהרות וולטורנו וסן ברתולומאו (San Bartolomeo) אשר מקורותיהם נובעים במישור ונאפרו.
בעבר הייתה ונאפרו חלק מנפת טרה די לאבורו (Terra di Lavoro) שבמחוז קמפניה (אזור שהיא עדיין קשורה אליו מבחינה תרבותית) וכיום היא ידועה כשער למחוז מוליזה והיא בעלת חשיבות חברתית-כלכלית במחוז הודות לכלכלתה המפותחת והיא נחשבת לאחד מארבעת מרכזי התעשייה של המחוז.
מאז ימי קדם הייתה ידועה ונאפרו באקלים המתון שלה.
לעיתים רחוקות נערם שלג בכמויות קטנות.
עונות המעבר מתונות עם משקעים תכופים.
הקיץ חם מאוד והטמפרטורות בו מגיעות לעיתים ל-30 מעלות צלזיוס.
האקלים המתון בואנפרו נובע מהיותה חשופה למישור שמדרום לה הקרוב להרים, אך לעיתים הפרשי הטמפרטורות בין היום ללילה מגיע ל-15–20 מעלות צלזיוס.
אף על פי שייסוד ונאפרו מיוחס לדיאומידס (Diomedes, ביוונית: Διομήδης), דמות מהמיתולוגיה היוונית, מקור שמה העתיק של העיר, ונאפרום (Venafrum), הוא משפתם של הסאמניטים.
במישור ונאפרו נתגלו ממצאים המרמזים על נוכחות אנושית כבר בזמנים הפרה-היסטוריים.
ההזדמנות היחידה בה תפסה ונאפרום מקום חשוב בהיסטוריה היה בזמן מלחמת בעלות הברית בשנת 88 לפנה"ס, כאשר היא ערקה לצדם של הסאמניטים.
יישובים סביב לעיר הוחרבו על ידי לוקיוס קורנליוס סולה.
בינואר 49 לפנה"ס חנה ליד העיר פומפיוס.
הסופר מרקוס טוליוס קיקרו הזכיר בכתביו יותר מפעם אחת את אדמותיו הפוריות של האזור בהקשר של תוכנית לחלוקת הקרקעות לאזרחי רומי.
בתקופתו של אוגוסטוס קיסר זכתה העיר למעמד של קולוניה.
בתקופה זו נבנתה אמת המים שהוליכה את מימי נהר ולטורנו.
הורטיוס מזכיר את העיר כמקום נופש נוח ופליניוס הזקן מדבר על מימי העיר.
בתקופה הרומית התפתחה בונאפרום תעשיית שמן זית.
לאחר הפצתה של הנצרות באזור הוקמה בעיר כנסייה במאה ה-5.
בין השנים 774–787 עברו במישור ונאפרו צבאותיו של קרל הגדול אשר התנגשו עם הלומברדים.
בשנת 861 נכבשה ונאפרו על ידי אמירות בארי (אמירות קצרת ימים שהתקיימה בשנים 847–871 בשטחי העיר בארי).
לאחר תקופה של שקיעה במהלך ימי הביניים, בה חוותה עוני ומחלות, התפתחה ונאפרו במאות השנים האחרונות ושגשגה והוקמו בה כנסיות וארמונות רבים ששינו את נופה של העיר.
החל מסתיו 1943 ועד לאביב 1944 הייתה ונאפרו, יחד עם יישובים שכנים, זירה לקרבות מרים בין צבאות גרמניה הנאצית, שהתחפרו בהרים, לבין כוחות בעלות הברית, לאורך קו החורף במהלך הקרב על מונטה קאסינו.
עקב בלבול בין ונאפרו לבין מונטה קאסינו, הוכתה ונאפרו קשות בהפצצה אווירית ב-15 במרץ 1944.
באביב 1984 ניזוקה העיר קשות עקב רעש אדמה .
ונאפרו מחולקת לשני אזורים עיקריים: העיר העתיקה, המוקפת חומות והנשלטת על ידי מצודת פנדונה (Pandone) והעיר החדשה שבה נבנו כמה שכונות חדשות.
העיר העתיקה בנויה על בסיס קווי מתאר עירוניים רומיים.
הקומות העליונות של הבתים משמשות למגורים וקומות הקרקע משמשות כחנויות.
המצודה נבנתה בנקודה הגבוהה ביותר בעיר.
שמה ניתן לה על ידי הלומברדים שבנו אותה על גבי ביצורים עתיקים יותר מהמאה ה-10. במאה ה-14 היא הורחבה והוספו לה שלושה מגדלים עגולים ובמאה ה-15 הוסף לה חפיר.
ציורי פרסקו, המתארים סוסים, הוספו במהלך תקופת הרנסאנס.
כיום משכנים אולמות המצודה גלריית אומנות שבה מוצגות יצירות שנאספו מכנסיות בעיר שננטשו או נסגרו.
האמפיתיאטרון ממוקם בחלקה המודרני של העיר ולמרות הפיתוח הסביבתי ניתן עדיין לראותו.
ההערכה היא שהאמפיתיאטרון הכיל מקומות ישיבה ל-15,000 צופים.
עד לאחרונה שימש המבנה כאורוות וכמחסנים לציוד חקלאי.
על הדקומנוס ניצב תיאטרון גדול למדי.
רוחב הסקנה שלו מגיע ל-60 מטרים והאודיטוריום שלו מכיל מקומות ישיבה ל-3500 צופים.
במרכז העיר ניתן לראות את עקבותיה של אמת המים הרומית ואת העיר המוקפת חומה מהמאה ה-4 לפני הספירה.
ונאפרו מכונה "העיר של 33 הכנסיות".
העיר משופעת בכנסיות רבות בגדלים שונים ומתקופות שונות.
כנסיות רבות בעיר כבר לא פעילות כמקום פולחן או נטושות.
הקתדרלה של ונאפרו היא הכנסייה הגדולה ביותר בעיר.
הקתדרלה הוקמה במאה ה-5 במקום בו ניצב קודם לכן מקדש פגני.
היא מעוטרת ברכיבים שנלקחו בשימוש משני ממבנים מהתקופה הרומית.
פנים הקתדרלה מחולק לשלוש ספינות המעוטרות בציורים מהמאה ה-14. המראה הנוכחי של הקתדרלה עוצב במסגרת עבודות שיפוצים שנערכו בשנות השישים והשבעים של המאה ה-20 ובמסגרתם הוסרו העיטורים בסגנון הבארוק והוחזרו העיטורים הקדומים מהתקופה הגותית ומימי הביניים.
הכנסייה היא דוגמה לאדריכלות הבארוק.
היא נבנתה במאה ה-14 ובהמשך היא הורחבה.
הכנסייה נבנתה מחומרי בנייה שנלקחו מהתיאטרון הרומי הסמוך.
במשך מאות השנים מאז בנייתה היא עברה שיפוצים רבים והיא קיבלה את חזותה הנוכחית בסגנון הבארוק.
הספינה היחידה שלה מכילה קרוסיפיקס מהמאה ה-14. בכיפתה של הכנסייה, אשר חלקה הפנימי מעוטר בציורי פרסקו, ניתן להבחין מכל נקודה בעיר.
לאורך כביש מספר 85 המחבר את ונאפרו לאיסרניה ניצב בית קברות צבאי צרפתי שבו טמונים 4500 (אם כי רבים מהם הועברו לבתי קברות אחרים) חיילים צרפתים.
ביניהם בולטים שליש מהחללים ממוצא אפריקאי (מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה וסנגל), שנפלו במהלך הקרב על מונטה קאסינו.
בבית הקברות הוקמה אנדרטה בעיצוב המזכיר את המינרטים הצפון אפריקאים והמעוטרת באריחי קרמיקה כחולות.
בפנים בית הקברות הוקם קבר החייל האלמוני, ובו טמונים חייל אחד תוניסאי, אחד אלג'ירי ואחד מרוקאי.
כמה מהנופלים שנטמנו בבית הקברות הם יהודים.
ונגרוב (בפולנית: Węgrów) היא עיירה בפרובינציית מזוביה שבפולין, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
האזכור הראשון לוונגרוב הוא משנת 1414, ובשנת 1441 הוענקו לה זכויות עיר.
בשנים 1444–1569 הייתה העיירה בבעלות משפחת רדזיוויל.
בין המאות ה-16 וה-18 היוותה העיירה מרכז ל.
בחלוקת פולין השלישית, בשנת 1795, נכללה העיירה בשטח אוסטריה, ובשנת 1815 נכללה בשטחי פולין הקונגרסאית.
התיעוד הראשון לישיבת יהודים בעיירה הוא מהמאה ה-16. בפרעות ת"ח ות"ט נרצחו רוב יהודי העיירה בידי כוחותיו של חמלניצקי.
בתחילת המאה ה-18 חודשה הקהילה היהודית בעיירה, ובמהלך המאה ה-19 גדלה באופן משמעותי, והתאפיינה בצביון חסידי.
בעיר פעל רבי שמואל מקארוב, תלמידו של החוזה מלובלין ואחריו תלמידו רבי יצחק מוונגרוב.
בתקופתם כיהן כמגיד בעיר רבי רפאל, אף הוא תלמיד החוזה מלובלין.
בהמשך כיהן בעיר באדמו"רות רבי יעקב יצחק מקאלושין.
בעיר היו "שטיבלאך" של חסידי קוצק, גור, אלכסנדר, וורקא, קאלושין, ראדזין ואמשינוב.
במהלך מלחמת העולם הראשונה פרעו קוזקים ביהודי העיירה, ובשנת 1920 התעמרו ביהודיה חיילי הצבא הכחול.
בשנים שלאחר המלחמה עזבו את העיירה רבים מיהודיה.
בין מלחמות העולם התגברה בעיירה הפעילות הציונות, לצד פעילות של אגודת ישראל ושל הבונד, ופעלו בה בית ספר עברי מרשת תרבות ובית ספר מרשת בית יעקב.
בשנים אלה נמנו בעיירה 5,277 יהודים, רוב תושביה.
בשנות השלושים סבלו יהודי העיירה מתקיפות אנטישמיות חוזרות ונשנות מצד האוכלוסייה הפולנית, ומקריאות לחרם כלכלי על עסקיהם.
ב-10 בספטמבר 1939 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ותוך מספר ימים ביצעו אלו מעשי התעללות ורצח ביהודיה, לרבות רצח רב הקהילה, יעקב מנדל מורגנשטרן (בנו של הרבי מסוקולוב), ביום כיפור.
בהמשך, מונה בעיירה יודנרט, אשר נצטווה לספק לגרמנים תשלומי כופר, ולספק להם עובדים יהודים לעבודות כפייה.
בדצמבר 1940 רוכזו יהודי העיירה בגטו שהוקם בה, אליו הובאו יהודים נוספים שגורשו מיישובי הסביבה, וממנו נלקחו יהודים למחנות עבודה שונים.
בתקופה זו מתו בגטו מאות יהודים ממגפות.
ב-20 בספטמבר 1942, ערב יום כיפור, בוצעה בגטו אקציה בידי גרמנים, פולנים ואוקראינים, בה כ-8,000 מיהודי המקום שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
לאחר מכן, נערך מצוד אחר המסתתרים, ואלו נרצחו ברובם בבית העלמין היהודי בעיירה.
בסוף 1942 ובתחילת 1943 רוכזו בגטו חדש בעיירה כ-200 עד 300 יהודים שנתפסו באזור או שהושארו בעיירה לשם סידור הרכוש היהודי בה.
במאי 1943 נרצחו כולם בירי.
במקום בו היה מחנה ההשמדה טרבלינקה מונחת מצבה המנציחה את נרצחי ונגרוב.
ונגה מגלנית (שם מדעי: Falculea palliata) היא מין של ציפור קטנה החיה באי מדגסקר ושייכת למשפחת הוונגיים- משפחה האנדמית למדגסקר ולאיי קומורו.
ציפור זו היא הגדולה במשפחתה.
הוונגה המגלנית בעלת נוצות לבנות עם כנפיים שחורות, ראש קטן בעל עיניים שחורות וגדולות ומקור ארוך, כפוף ומעוקל בצורת מגל.
הוונגה חיה במדגסקר ביערות פתוחים וטרופיים וכן ביערות הקוצים המדגסקריים (Madagascar spiny forests) וגם בסוואנות פתוחות ובכפרים רבים.
היא חיה בפארקים לאומיים רבים במדגסקר כמו פארק אנחדוההלה (Andohahela National Park), פארק אנקרפאנטסיקה (Ankarafantsika National Park) ואזור השימור של ברנטי.
מצב השימור שלה הוא "ללא חשש".
ציפור זו ניזונה מחרקים ומעופפת בקבוצות של עד 50 פרטים ברחבי היער.
היא מחפשת בעיקר זחלים שונים וניזונה מעכבישים, מקקים, צרצרים, חיפושיות, גמלי שלמה ותולעים ואף מחולייתנים קטנים כמו זיקיות או שממיות קטנות.
לעיתים היא ניזונה עם מינים אחרים מהמשפחה.
הוונגות מתמחות בחיטוט בעזרת מקורן אחרי חרקים, והן נחשבות לכאלו הממלאות את הגומחה האקולוגית של הנקריים, שאינם נמצאים במדגסקר.
ונגיים (שם מדעי: Vangidae) הם משפחת ציפורי שיר שמצויות במדגסקר וכן באיי קומורו.
אלו מינים שהם קרובים רחוקים של החנקניים (Laniidae) וחיים ביערות גשם.
הם ניזונים מחרקים ומזוחלים ודו-חיים קטנים שהם תופסים במקורם הגדול.
למיני הוונגים ישנם מקורים מעוקלים מעט שמופיעים במגוון סוגים וגדלים, וכך מאפשרים להם להתמחות במזון ספציפי.
במשפחה 22 מינים המסווגים ל-15 סוגים:
מין יחיד ונגה אדמונית (Schetba rufa)
מין יחיד ונגת מקור קרס (Vanga curvirostris)
מין יחיד ונגה מגלנית (Falculea palliata)
מין יחיד ונגה לבנת ראש (Artamella viridis)
מין יחיד ונגת ברניאר (Oriolia bernieri)
מין יחיד ונגת טילאס (Tylas eduardi)
מין יחיד ונגת ווארדי (Pseudobias wardi)
גנרל ונד פון ויטרסהיים , היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
פון ויטרסהיים נולד ב-18 באפריל 1900 בנוילאנד, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית, לאביו ולטר פון ויטרסהיים, שהיה מנהל המחוז ובעל האחוזה.
בשנת 1918 במהלך מלחמת העולם הראשונה התגייס פון ויטרסהיים לצבא הקיסרות הגרמנית, ולחם בשורותיו במהלך המלחמה.
על פעולותיו בקרבות קיבל פון ויטרסהיים את עיטורי צלב הברזל דרגה שנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
בשנת 1938 מונה פון ויטרסהיים שהיה בדרגת האופטמן, לקצין מטה בדיוויזיית הפאנצר ה-3.
במהלך המערכה בפולין לחם פון ויטרסהיים עם דיוויזיית הפאנצר ה-3, ולאחר מכן הועלה לדרגת מיור ומונה למפקד גדוד אופנועים.
במהלך המערכה על צרפת לחם פון ויטרסהיים עם גדודו, ועל פעולותיו קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה.
ב-1 באפריל 1941 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-20 ביולי אותה שנה מונה למפקד רגימנט הרובאים ה-113, שהיה חלק מדיוויזיית הפאנצר ה-1, ולחם עמו במהלך מבצע ברברוסה.
על פעולותיו בקרבות קיבל פון ויטרסהיים ב-24 בדצמבר 1941 את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-10 בפברואר 1942 קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-1 באפריל 1942 הועלה פון ויטרסהיים לדרגת אוברסט, וב-12 בינואר 1943 קיבל על פעולותיו באזור רז'ב תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-10 באוגוסט 1943 מונה פון ויטרסהיים למפקד דיוויזיית הפאנצר ה-11, ולחם עמה בקרב דנייפר ובקרב קורסון-צ'רקאסי.
ב-26 במרץ 1944 קיבל פון ויטרסהיים על פעולותיו בקרב קורסון-צ'רקאסי תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל, ובאפריל-יוני אותה שנה לחם עמה במבצע יאשי-קישינב הראשון.
ב-1 ביולי 1944 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, ובקיץ 1944 הועברה הדיוויזיה שבפיקודו תחת פיקוד הארמייה ה-19 בחזית המערבית, ולחמה עמה במהלך מבצע דרגון.
לאחר מכן לחם פון ויטרסהיים בקרבות בגרמניה, כאשר למשך תקופה קצרה הוא אף שימש כמפקד קורפוס הפאנצר ה-41, וב-5 במאי 1945 נכנע לכוחות הדיוויזיה האמריקנית ה-90, אולם לא נלקח בשבי.
לאחר המלחמה התגורר פון ויטרסהיים בבאד הונף, וב-19 בספטמבר 1975 מת והוא בן 75 שנים.
ונגת הקסדה (שם מדעי: Euryceros prevostii) היא מין אנדמי למדגסקר של ציפור שיר ממשפחת הוונגיים והציפור היחידה בסוגה.
ונגת הקסדה מובדלת בקלות משאר בני משפחתה בגלל גופה השחור-כחלחל, כנפיה האדמדמות ומקורה הגדול, הכחול.
בתי הגידול של מין זה הם יערות השפלה והיערות ההרריים הנמוכים (עד לגובה של 800 מ' מעל גובה פני הים) בצפון-מזרח האי.
מצב השימור של מין זה מוגדר על ידי ארגון השימור העולמי כ"פגיע", בשל הרס מתמשך של בתי הגידול שלו.
ונגת הקסדה היא המין היחיד בסוג Euryceros.
בדומה לשאר מיני הוונגות, גם היא מוינה בשלב מוקדם יותר למשפחת החנקניים.
ב-1936 העביר האורניתולוג אוגוסטין ראנד אותה, עם כל מיני הוונגות, למשפחה נפרדת.
ב-1960 מוינה ונגת הקסדה למשפחת הוונגיים, אליה היא שייכת עד היום (2022).
המין הקרוב ביותר לוונגת הקסדה הוא הוונגה האדמונית; ככל הידוע לנו כיום, ההתפצלות בין שני המינים התרחשה לפני כ-800,000 שנים.
ונגת הקסדה היא המין השני בגודלו במשפחת הוונגיים, לאחר הוונגה המגלנית.
הפרט הבולט ביותר בהופעתה הוא המקור המאסיבי.
אורכו כ-51 מ"מ, רוחבו כ-30 מ"מ וצבעו כחול זוהר עם כתם שחור בקצהו.
צבע הנוצות באזור הראש, הצוואר, הגרון, החזה והבטן הוא שחור-כחלחל, וכך גם נוצות הכיסוי הראשוניות ונוצות התעופה.
הגב ושאר חלקי הכנף חומים-אדמדמים, וכך גם חלקו התחתון של הזנב.
הוונגה היא מין ביישני, ולכן לא ידוע רבות על התנהגותה.
היא ניזונה בעיקר מחרקים, כחלק מלהקות שכוללות פרטים ממינים שונים; תזונתם של הגוזלים מגוונת יותר, והיא כוללת גם חלזונות, לטאות, עכבישים וסרטנים.
כל אלו נתפסים בידי הוונגה על ענפי העצים וגזעיהם, ועל הקרקע.
ונגת הקסדה היא מין מונוגמי, שמתרבה באופן עונתי: עונת הרבייה בחצי-האי מאסאולה, למשל, נמשכת מאוקטובר לינואר.
הזכר והנקבה בונים יחד קן שקוטרו כ-15 ס"מ מסיבי צמחים, טחבים וזרדים, בהתפצלות ענפים ובגובה מעל הקרקע של כ-2 עד 4 מ'.
ישנו תיעוד של חיזור של הזכר אחרי הנקבה על ידי האכלתה.
גודל התטולה הוא 2-3; צבע הביצים לבן-ורדרד.
בשל הרס היערות בהן חיות הוונגות על-מנת לנצל שטחים אלו לחקלאות וייעור, ונגת הקסדה נחשבת כנמצאת בסיכון.
מספרן של הוונגות ממין זה מוערך כנמצא בטווח של 600 עד 15,000 פרטים, והאזורים בהן הם חיות מופרדים עם הזמן זה מזה.
לפי סימולציות, מוערך שבשל שינוי האקלים, רוב תחומי המחייה שעוד נשארו להן ייעלמו תוך כ-50 שנים.
וֶן גָאודְזוּ, קיסר סין (מנדרינית: 隋文帝; סְוֶוי וֶן-דִי) בשמו הפרטי יָאנְג גְ'ייֵן (楊堅) היה קיסר סין הראשון משושלת סווי, אשר איחד את סין כולה לראשונה מאז נפילת שושלת ג'ין.
ון שלט על האימפריה הסינית בין שנת 581 ועד למותו בשנת 604. לפי ספר סווי, ון האדיר את השפעת הקונפוציאניזם על הממשל והאדיר את השפעת הבודהיזם על החברה הכוללת.
ון מוכר כאחד החשובים בקיסרי סין.
יאנג ג'יין נולד למשפחה אריסטוקרטית שכיהנה בתפקידי מפתח תחת ממשל השושלות הצפוניות והמרכזיות במהלך תקופת השושלות הדרומיות והצפוניות אשר במסגרתו הייתה סין מפורקת בין שושלות אשר נאבקו על מנדט השמיים והלגיטימציה לשליטה על כל האומה הסינית של בני ההאן.
אבותיו נישאו למשפחות אריסטוקרטיות שאינן סיניות, בייחוד מונגוליות מהצפון, ותרבותן של משפחות אלו הייתה מעורבת.
עד שהגיע לגיל 13 יאנג גודל על ידי נזירה בודהיסטית.
לאחר מכן למד זמן קצר בלימודי בית ספר לבני אריסטוקרטים; בלימודים אלו למד מעט אודות הממשל הקיסרי, על הקונפוציאניזם ומוסר, שכן צעירים ממעמדו הקדישו את עצמם בעיקר לרכיבה על סוס, לציד וללמוד תרגילים צבאיים.
בגיל 14 קיבל לראשונה מינוי צבאי במסגרתו החל לשרת כמפקד פרשים בשושלת ג'ואו הצפונית, אשר בנקודה זאת שלטו כמעט על כל צפון סין.
יאנג ערך מבצעים צבאיים נגד פשיטות נוודים בצפון-מזרח ופיקד על שימור והחזקת הגבול הדרומי של ג'ואו הצפונית, במסעותיו הוכיח כי הוא בעל יכולת גבוהה וכחלק מתגמולו הותר לו להינשא לאחת מבנותיו לנסיך הכתר מג'ואו הצפונית.