tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1918 (במהלך מלחמת העצמאות), מקארדל נעצרה על ידי המשטרה המלכותית האירית בעת שלימדה באלכסנדרה, ובסופו של דבר, בשנת 1923, היא פוטרה מעבודתה שם, בשלהי מלחמת האזרחים האירית, בשל התנגדותה להאמנה האנגלו-אירית ופעילותה הנלווית.
כאשר התנועה הרפובליקנית התפצלה בשנת 1921–1922 עקב נושא האמנה האנגלו-אירית, מקארדל הייתה בצדו של איימון דה ואלירה והכוחות המתנגדים.
היא נכלאה על ידי ממשלת אירלנד החופשית החדשה בשנת 1922, במהלך מלחמת האזרחים, ישבה בכלא מאונטג'וי וכן בכלא קילמיינהאם.
מאוחר יותר, בשנות ה-1930, היא עבדה כעיתונאית בחבר הלאומים, וגילתה אהדה גדולה למצוקתה של צ'כוסלובקיה טרום-מלחמת העולם השנייה.
עמדה זו הייתה מנוגדת לעמדה הרשמית של אירלנד לגבי האיום הנאצי, שכן זו בחרה בנייטרליות במלחמה.
לא הייתה זו הסוגיה היחידה בא מצאה עצמה מקארדל בהתנגדות לממשלתה.
נושאים אחרים כללו את נושא הוראת השפה האירית בבתי הספר, שהממשלה הבטיחה ואחר כך לא קיימה, וכן הפחתה משמעותית במעמדן של נשים באירלנד על פי חוקת 1937- בניגוד לחוקה הרפובליקנית המקורית - שבאה כתוצאה מעסקה של דה ואלירה עם הכנסייה הקתולית, אותה גינתה מקארדל.
מקארדל העלתה את חוויותיה ממלחמת האזרחים על הכתב בספר Earthbound: Nine Stories of Ireland (1924).
במהלך השנים הבאות, החלה מקארדל לכתוב מחזות.
בכתיבתה הדרמטית היא השתמשה בשם העט מרגרט קאלן.
במהלך תקופה זו היא גם עבדה כעיתונאית בחבר הלאומים.
בשנים אלה היא גם חקרה את ספרה הענקי The Irish Republic, אשר פורסם לראשונה בשנת 1937. יריביה הפוליטיים ומספר היסטוריונים מודרניים החשיבו אותה כהגיוגרפית עבור דעותיו הפוליטיות של דה ואלירה.
אך עם זאת, היא זכתה לשבחים על התיעוד המדויק והמחקר המעמיק, והספר יצא בהוצאות מחודשות מספר פעמים, לאחרונה בשנת 2005. לצד הביקורות מצד יריבי דה ואלירה והכנסייה הקתולית, שהביעה מורת רוח מהשמטתה בספר כחלק מהתנועה הרפובליקנית, הספר זכה לביקורות נלהבות וכן לביקורות טובות באופן כללי (לצד הסתייגות מן ההטייה הפוליטית).
פרסום הספר הנגיש בפעם הראשונה לבריטים את הסיפור והפרספקטיבה האירית לגבי עצמאות אירלנד.
מקארדל נפטרה מסרטן ב-1958, בגיל 69. למרות אכזבתה מהמדינה האירית החדשה, ובפרט יחסה לנשים, היא הורישה את התמלוגים מספרה למנהיג אירלנד, חברה הקרוב איימון דה ואלירה, אשר כתב את ההקדמה לספר.
דה ואלירה ביקר אותה בבית החולים לפני מותה.
דורותי פיטמן יוז הייתה פמיניסטית, פעילה למען זכויות הילד וסופרת אפרו-אמריקנית.
פיטמן יוז הייתה שותפה מייסדת של המגזין Ms, ב-1972, ביחד עם גלוריה סטיינם.
כן, היא הקימה את המקלט הראשון לנשים מוכות בעיר ניו-יורק, הייתה מייסדת שותפה בהקמת הסוכנות להתפתחות הילד בניו יורק (כיום מינהל העיר ניו יורק לשירותי ילדים).
יוז ייסדה עם סטיינם ואחרות את ברית הפעולה הנשית (Women's Action Alliance) בשנת 1971. יוז וסטיינם הרצו יחד בנושאי מגדר, מעמד, גזע במהלך שנות השבעים.
אופרה ווינפרי קראה לפיטמן יוז אחת "האמהות הגדולות" של אמריקה.
דורותי פיטמן יוז נולדה בשנת 1938, בלמפקין, ג'ורג'יה.
כשהייתה בת עשר אביה הוכה למוות וגופתו הושארה על מפתן הבית.
המשפחה מאמינה שהאב נרצח על ידי הקו קלוקס קלאן.
יוז, כילדה, החליטה כתגובה לאירועים הקשים שמשפחתה עברה להקדיש את חייה לשיפור חייהם של אנשים.
לאחר שסיימה את הלימודים בתיכון, בשנת 1957, פיטמן יוז עבר מג'ורג'יה לניו יורק ועבדה כזמרת במשך כעשור.
פיטמן יוז החלה את דרכה כאקטיביסטית באיסוף תרומות לשחרור פעילי זכויות אדם שנעצרו בהפגנות.
היא לקחה חלק בקמפיין לנשיאות של ג'ימי קארטר והקימה מעונות יום בתקופה שבה בה היו מעט מעונות.
לדבריה, יותר מדי נשים נאלצות לעזוב את ילדיהן לבדם בזמן שהן עובדות על מנת להאכיל את משפחותיהן.
ב-1971 הקימה ביחד עם גלורייה סטיינם את המגזים Ms., כתב עת פמיניסטי ליברלי.
המגזין החל לצאת לאור ב־1972. באותה השנה היא לקחה חלק בהקמת המקלט הראשון לנשים מוכות בעיר ניו יורק וייסדה את סוכנות להתפתחות הילד, יוז גם ייסדה עם גלוריה סטיינם את הפעולה של נשות ברית, חלוצי לאומי מרכז מידע, אשר התמחה nonsexist, גזעיות חינוך ילדים, בשנת 1971.
פיטמן יוז שימשה כמרצה אורחת באוניברסיטת קולומביה, בניו רושל קולג' ובסיטי קולג' של ניו יורק.
היא גם בעלים של עסק לציוד משרדי בהארלם בין השנים 1997 - 2007 וכתבה על ניסיונה בשני ספרים במטרה לעודד עסקים קטנים נוספים בקרב אפרו-אמריקאים.
בשנת 194 הייתה יוז חלק מהכח המוביל של תוכנית שקידם ממשל קלינטון שיעדה 300 מיליון דולר פדרלי, מדינתי ועירוני לטובת לפתוח הארלם.
היא הייתה חלק מצוות המחקר וההקמה של מרכז השקעות ופיתוח עסקים קטנים בבעלות מקומית בהארלם.
עם זאת יוז הפכה בהמשך למבקרת התוכנית משום הביאה תאגידי ענק לאזור על מנת ליצור מקומות עבודה אך בסופו של דבר הם פגעו בעסקים הקטנים והבינוניים.
דורותיאה מדנמרק, דוכסית בראונשווייג-לינבורג (בדנית: Dorothea af Danmark; 29 ביוני 1546 – 6 בינואר 1617) הייתה בתו של כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק ואשתו של וילהלם השישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
היא הייתה עוצרת בשם בנה, גאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג בין השנים 1592–1596.
דורותיאה נולדה ב-29 ביוני 1546 בקולדינג, והייתה בת הזקונים של כריסטיאן השלישי, מלך דנמרק ודורותיאה מסקסוניה-לאונבורג, בתם של מגנוס הראשון, דוכס סקסוניה-לאוונבורג וקתרינה מבראונשווייג-וולפנביטל, דוכסית סקסוניה-לאוונבורג.
ב-12 באוקטובר 1561 היא התחתנה עם וילהלם השישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ממנו נולדו לה 15 ילדים.
כאשר בעלה נפטר בשנת 1592, היא הפכה לעוצרת לבנה הקטן גאורג.
היה לה חוסר אמון עמוק במועצה, בגלל הניהול הכושל שלהם את אחוזות בעלה במהלך השיגעונות שלו.
דורותיאה הייתה ידועה כעוצרת מוכשרת ואנרגטית.
ב-12 באוקטובר 1561 התחתנה דורותיאה עם וילהלם השישי, דוכס בראונשווייג-לינבורג, ממנו היו לה 15 ילדים:
סופיה מבראונשווייג-לינבורג (1563–1639), התחתנה עם גאורג פרידריך, מרקיז ברנדנבורג-אנסבך.
ארנסט השני, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1564–1611).
אליזבת מבראונשווייג-לינבורג (1565–1621), התחתנה עם פרידריך, רוזן הוהנלוהה-לנגנבורג.
אוגוסט הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1568–1636).
דורותיאה מבראונשווייג-לינבורג (1570–1649), התחתנה עם קרל הראשון, רוזן פפאלץ-צווייבריקן-בירקנפלד.
קלרה מבראונשווייג-לינבורג (1571–1658), התחתנה עם וילהלם הראשון, רוזן שוורצנבורג-פרנקנהאוזן.
מרגרטה מבראונשווייג-לינבורג (1573–1643), התחתנה עם יוהאן קזימיר, דוכס סקסוניה-קובורג.
פרידריך הרביעי, דוכס בראונשווייג-לינבורג (1574–1648).
זיבילה מבראונשווייג-לינבורג (1584–1652), התחתנה עם יוליוס ארנסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג.
דורותי מילר ריצ'רדסון הייתה סופרת ועיתונאית בריטית.
היא כתבה את "עלייה לרגל", רצף של 13 רומנים חצי-אוטוביוגרפיים, שפורסמו בין 1915 ל-1967, אף כי ריצ'רדסון ראתה בהם פרקים של יצירה אחת.
היא הייתה אחת הסופרים המודרניים המוקדמים ביותר שהשתמשו בזרם התודעה כטכניקת סיפור.
ריצ'רדסון מדגישה גם ב"עלייה לרגל" את חשיבותן ואופיין המובהק של חוויות נשיות.
הכותרת "עלייה לרגל" מרמזת לא רק על "מסע האמן ...
למימוש עצמי אלא, באופן מעשי יותר, המסע לגילוי צורה וביטוי יצירתי וייחודי".
ריצ'רדסון נולדה באבינגדון בשנת 1873, השלישית מבין ארבע בנות.
לאחר שנולדה הבת הרביעית, החל אביה (צ'ארלס) להתייחס לדורותי כבן.
ריצ'רדסון "גם ייחסה את ההרגל הזה לרצון הנערי שלה עצמה".
היא התגוררה בוויטפילד, בית אחוזה גדול באלברט פארק (שנבנה על ידי אביה בשנת 1871 וכיום נמצא בבעלות בית הספר אבינגדון.
משפחתה עברה לוורת'ינג, מערב סאסקס בשנת 1880 ואז לפוטני, לונדון, בשנת 1883. בלונדון היא למדה בבית ספר פרוגרסיבי שהושפע מרעיונותיו של ג'ון ראסקין, ושם "עודדו התלמידים לחשוב בעצמם".
בבית ספר זה היא למדה צרפתית, גרמנית, ספרות, לוגיקה ופסיכולוגיה.
בגיל שבע עשרה, ועל רקע הקשיים הכלכליים אליהם נקלע אביה, היא פנתה לעבוד כאומנת ומורה, תחילה בשנת 1891 במשך שישה חודשים, בבית ספר משלים (בית ספר לנשים צעירות המתמקד בהכנה לכניסה לחברה) בהנובר.
בשנת 1895 זנחה ריצ'רדסון את עבודתה כאומנת כדי לטפל באמה ששקעה בדיכאון קשה, ובסופו של דבר אף התאבדה באותה שנה.
אביה של ריצ'רדסון פשט את הרגל בסוף 1893.
בשנת 1896 עברה ריצ'רדסון להתגורר בחדר בעליית גג, ברחוב אנדלסיי 7, בלומסברי, לונדון, שם עבדה כפקידת קבלה / מזכירה / סייעת בניתוחי שיניים ברחוב הארלי.
בזמן ששהתה בבלומסברי בסוף שנות ה-90 של המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20, ריצ'רדסון חברה לסופרים רדיקלים, כולל קבוצת בלומסברי.
בשנת 1904 היא יצאה לחופשה ברמת ברן (אוברלנד) בשווייץ, במימון אחד מרופאי השיניים עמם עבדה, ומקום זה היה למקור הרומן שלה "אוברלנד".
Wells) היה מכר שלה והתפתח ביניהם רומן קצר שהוביל להריון ואז להפלה, בשנת 1907. ולס היה נשוי לחברה לשעבר לספסל הלימודים של ריצ'רדסון.
בעת חופשה מהעבודה שהתה בפוונסי, סאסקס ונסעה לשווייץ לחורף.
היא התפטרה מעבודתה ברחוב הארלי ועזבה את לונדון "כדי לבלות את השנים הבאות בסאסקס ...
בחווה המנוהלת על ידי משפחה קוויקרית".
התעניינותה של ריצ'רדסון בקוויקרים הביאה אותה לכתיבת "העבר וההווה של הקוויקרים" ולעריכה של האנתולוגיה "לקט מתוך עבודותיו של ג'ורג' פוקס", ששניהם פורסמו בשנת 1914. היא בילתה חלק ניכר משנת 1912 בקורנוול, ואז בשנת 1913 שכרה חדר בסנט ג'ון ווד, לונדון, אף שהיא גרה במקביל גם בקורנוול.
על אף שפרסמה מאמר לראשונה בשנת 1902, קריירת הכתיבה של ריצ'רדסון, כעיתונאית פרילנסרית, החלה הלכה למעשה סביב 1906, עם מאמרים תקופתיים שכתבה בנושאים שונים, ביקורות ספרים, סיפורים קצרים ושירים.
בנוסף היא תרגמה במהלך חייה שמונה ספרים לאנגלית מצרפתית וגרמנית.
נושאי ביקורות הספרים של ריצ'רדסון והמאמרים המוקדמים שלה נעו "עבור בין ויטמן וניטשה לפילוסופיה הצרפתית ופוליטיקה בריטית" מנעד נושאים המדגים הן את "טווח תחומי העניין שלה והן את חדות מחשבתה".
החל משנת 1908 ריצ'רדסון כתבה באופן קבוע מאמרי פרוזה קצרים, "מערכונים" ל"סקירות שבת", ובסביבות שנת 1912 "דחק בה אחד המבקרים לנסות לכתוב רומן".
היא החלה לכתוב את גגות מחודדים, בסתיו 1912, כששהתה אצל ג'יי.די ברספורד ואשתו בקורנוול, והספר פורסם בשנת 1915.
היא התחתנה עם האמן אלן אודל (1888–1948) בשנת 1917 - דמות בוהמית מובהקת, הקשור לחוג האמנותי שכלל את אוגוסטוס ג'ון, יעקב אפשטיין ווינדהאם לואיס.
הוא היה צעיר ממנה בחמש עשרה שנים, חולה שחפת ואלכוהוליסט, והיה צפוי שלא יאריך ימים.
עם זאת, הוא הפסיק לשתות וחי עד 1948. אודל היה רזה מאוד וגובהו "מעל שישה רגל עם שיער סביב החלק החיצוני של ראשו שהגיע עד מותניו", אותו מעולם לא קיצר.
הוא גם לעיתים רחוקות נטל את ציפורני אצבעותיו.
משנת 1917 עד 1939 בילו בני הזוג את חורפיהם בקורנוול ואת ימי הקיץ שלהם בלונדון; ואז נשארו לצמיתות בקורנוול עד מותו של אודל בשנת 1948. היא פירנסה את עצמה ואת בעלה באמצעות כתיבה פרילנסרית לכתבי עת במשך שנים רבות, מכיוון שאלן הרוויח מעט כסף מהאמנות שלו.
בין 1927 ל־1933 פרסמה ריצ'רדסון 23 מאמרים על סרטים במגזין האוונגרדי הקטן, "מקרוב", (Close Up") בו הייתה מעורבת חברתה הקרובה ברייהר.
הפרק האחרון (הספר ה-13) של "עלייה לרגל", "אור הירח של חודש מרץ", לא פורסם עד 1967, והוא מהווה את הסיכום לכרך הרביעי של מהדורת האוסף; אף על פי ששלושת הפרקים הראשונים הופיעו כ"עבודה בעיצומה", "חיים ומכתבים", בשנת 1946. הרומן הזה לא הושלם.
ככל הנראה בגלל המכירות הגרועות וקבלת הפנים המאכזבת של מהדורת האוסף מ-1938, שגרמה לה בגיל 65 להפסיק להאמין בעצמה.
בסקירה של ספרה "גגות מחודדים" (האגואיסט, אפריל 1918), מיי סינקלייר יישמה לראשונה את המונח "זרם תודעה" במסגרת דיוניה על החידושים הסגנוניים של ריצ'רדסון.
גגות מחודדים היה הכרך הראשון ברצף של 13 רומנים שכותרתו עלייה לרגל, רומן זרם התודעה השלם הראשון שפורסם באנגלית.
את המונח טבע ויליאם ג'יימס בשנת 1890 בספרו "עקרונות הפסיכולוגיה".
במכתב למוציאה לאור סילביה ביץ ' בשנת 1934, ריצ'רדסון מעירה כי " פרוסט, ג'יימס ג'ויס, וירג'יניה וולף ודר' ...
כולם השתמשו ב'שיטה החדשה', אם כי בו זמנית, באופן שונה מאוד".
ריצ'רדסון שנאה את המונח, וכינתה אותו בשנת 1949 "מטאפורה חסרת משמעות למרבה הצער" "שהושאלה ...
על ידי מאי סינקלייר מהאפיסטמולוגים, ...
כדי לתאר את עבודתי, כשתוך הביקורת הספרותית הזו היא דוחפת את הקריירה הלא שפויה שלה ".
מרים הנדרסון, הדמות המרכזית ברצף הרומן עלייה לרגל, מבוססת על חייה של הסופרת בין 1891 ל-1915. עם זאת, ריצ'רדסון ראתה את עלייה לרגל כרומן אחד שעבורו כל אחד מהכרכים האישיים היו "פרקים".
עלייה לרגל נקראה כיצירה של סיפורת ו"מבקריה לא חשדו שתוכנה היה עיצוב מחדש של החוויה של דורותי ריצ'רדסון עצמה", וכן לא ראו בו רומן מפתח .
ריצ'רדסון היא גם סופרת פמיניסטית חשובה, בגלל האופן שבו עבודתה מניחה את תוקפן וחשיבותן של חוויות נשיות כנושא לספרות.
היא ציינה שכשהחלה לכתוב, "היא ניסתה לייצר מקבילה נשית לריאליזם הגברי הנוכחי", וזאת אחרי שדחקה הצידה "מסה לא מבוטלת של כתבי יד" לטובת מציאת "מסלול רענן".
הזהירות בה נקטה במוסכמות הלשון, כיפופם של כללי הפיסוק הרגילים, אורך המשפט וכדומה, משמשים ליצירת פרוזה נשית, שריצ'רדסון ראתה בה הכרחית לביטוי חוויה נשית.
ב -1931 כתב ג'ון קאופר פוויס, כי הוא רואה בריצ'רדסון "חלוצה בכיוון חדש לחלוטין" מכיוון שהיא יצרה במרים - ה-פרוטגוניסטית של ספרה, את דמות האישה הראשונה שמגלמת את "המסע אחר מהות החוויה האנושית".
פוויס מנגיד את ריצ'רדסון עם נשים סופרות אחרות, כמו ג'ורג 'אליוט ווירג'יניה וולף שאותן הוא רואה כבוגדות באינסטינקטים הנשיים העמוקים שלהן בכך שהן עושות שימוש "במדיום המחקר שלהם לא באינסטינקטים הנשיים האלה, אלא בשיטות הרציונליסטיות של הגברים".
בדומה, בשנת 1975 סידני ג'נט קפלן מתארת את הכתיבה של עלייה לרגל ככזו "שנהגתה כהתקוממות כנגד מסורת הסיפורת המסורתית.
הכתיבה של ריצ'רדסון מסמנת מהפכה בפרספקטיבה, מעבר מאקספוזיציה 'גברית לאקספוזיציה 'נשית' ".
לאחר שעבדה תחילה כאומנת בגרמניה ואחר כך באנגליה, בתחילת חייה, ריצ'רדסון "גרה בעליית גג של בלומסברי ...
[ו] ולונדון הפכה להרפתקה הגדולה שלה".
למרות שגגות מחודדים מתמקד בחוויה של מרים כאומנת בגרמניה, חלק ניכר מהעלייה לרגל מתרחש בלונדון.
לונדון "היא מרחב חומרי 'גמיש' המאפשר למרים את חייה הציבוריים.
רחובות לונדון, בתי הקפה, המסעדות והמועדונים שלה עוסקים במידה רבה בגישושיה, שמרחיבים את הידע שלה על העיר וגם על עצמה".
ג'ון קאופר פוויס במחקרו על ריצ'רדסון מ-1931, מתאר אותה כ[[ויליאם וורדסוורת]] של לונדון, שבמקום "תעלומת הרים ואגמים" מעניקה לנו "את תעלומת הגגות והמדרכות".
רבקה באולר כתבה באוגוסט 2015: "בהתחשב בחשיבותה של ריצ'רדסון להתפתחות הרומן האנגלי, הזנחתה לאחר מכן אינה מובנת".
החלקים הראשונים של הרומנים שלה "התקבלו בהתלהבות נלהבת ובמבוכה מזדמנת", אך בשנות השלושים העניין בה ירד - אף על פי שג'ון קאופר פוויס הגן עליה במחקר ביקורתי קצר, דורותי מ.
בשנת 1928 קונרד אייקן, בסקירה של הרומן הראשון שלה "אוברלנד", ניסה להסביר מדוע היא "פחות מדי ידועה באופן מוזר", והציע את הסיבות הבאות: "תיעוד הדקות" שלה שמלאה את מי שמעדיף חוויית פעולה; הבחירה שלה במוח האישה כמרכז; והעדר "הקסם" של גיבורתה.
עד שנת 1938 "היא הייתה די חסרת חשיבות עד כי פורד מדוקס פורד ספד ל'תופעה המדהימה' של 'ההזנחה העולמית המוחלטת' שלה".
עם זאת, ריצ'רדסון החליפה את המו"לים והוצאת דנט את קרסט - (Dent & Cresset Press) פרסמה מהדורה חדשה של עלייה לרגל בשנת 1938. האוסף פורסם מחדש על ידי הוצאת ויראגו בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20, "תחת התעוררותה מחדש של ההערצה הפופולרית אך הזמנית של ריצ'רדסון".
בשנת 1976 התפרסמה באמריקה מהדורה בת ארבעה כרכים של האוסף על ידי הספרייה הפופולרית (ניו יורק).
כעת, חוקרים מחזירים שוב את עבודתה לתודעה והמועצה לחקר האמנויות ומדעי הרוח באנגליה תומכת בפרויקט המהדורות המלומד של דורותי ריצ'רדסון, במטרה לפרסם מהדורת אסופה של יצירות ומכתבים של ריצ'רדסון.
"גגות מחודדים" תורגם ליפנית בשנת 1934, לצרפתית בשנת 1965 ולגרמנית בשנת 1993. לאחר מכן היו תרגומים צרפתיים של מים עומדים - (Backwater) ב־1992 ושל מבוי סתום (Deadlock) ב־1933.
במאי 2015, הוסר הלוט מעל לוח זיכרון שנקבע בוובורן ווק בבלומסברי, שם התגוררה ריצ'רדסון, בשנת 1905 וב-1906, ציין ה"גרדיאן בנפרד הן לגביה והן לגבי המשורר ויליאם בטלר ייטס כי "אנשים מתחילים שוב לקרוא אותם, ושבים לאשר את מקומם ב-קאנון הספרותי של סופרי פרוזה מודרניים ניסיוניים".
ביבליוגרפיה מלאה בהרבה ניתן למצוא באתר האינטרנט של אגודת דורותי ריצ'רדסון:
העבר וההווה של הקוואקרים, לונדון: קונסטבל, 1914.
נצנוצים מיצירותיו של ג'ורג 'פוקס, לונדון: האחים הדאלי 1914.
ג'ון אוסטין והבלתי נפרד, לונדון: ויליאם ג'קסון, 1930 (על האמן ג'ון אוסטין).
מסע לגן העדן: סיפורים קצרים ורישומים אוטוביוגרפיים, לונדון: ויראגו, 1989.
עלייה לרגל מהדורות שנאספו בארבע כרכים: 1938 (12 ה"פרקים" הראשונים ; דנט וקרסט, לונדון, א.א.
קנופף, ניו יורק), 1976 (הספרייה הפופולרית, ניו יורק) ), 1979 (ויראגו, לונדון)
ראו גם את האנתולוגיות הפמיניסטיות הבאות:
סקוט, בוני קיים, מגדר המודרניזם.
בלומינגטון: הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, c1990.
וגובר, סוזן נורטון אנתולוגיה לספרות מאת נשים .
ניו יורק, ניו יורק: נורטון, c1985.
סינקלייר, מ., "הרומנים של דורותי ריצ'רדסון", האגואיסט, אפריל 1918.
וולף], סקירה של אורות מסתובבים, האומה ומקדש אתנה, 19 במאי 1923); שניהם מוצגים ב ו.
וולף, נשים וכתיבה, הוצאת מ.
ביבליוגרפיה של אגודת דורותי ריצ'רדסון: ביקורות ומודעות לב
Buchanan, Averill, כתב העת לספרות מודרנית, כרך א '.
מכתבים של ג'ון קאופר פוויס ודורותי ריצ'רדסון.
אורבנה: הוצאת אוניברסיטת אילינוי, 1977.
חלונות למודרניזם: מכתבים נבחרים של דורותי ריצ'רדסון.
דורותי ריצ'רדסון: הרפתקה בגילוי עצמי.
ניו יורק: הולט, ריינהרט ווינסטון, 1967.
לונדון: Duckworth; ניו יורק: קנופף, 1973.
דורותי ריצ'רדסון: לוח שנה של אותיות.
ELT Press ספר אלקטרוני מספר 4, הוצאת אוניברסיטת צפון קרוליינה בגרינבורו.
אן ארבור: הוצאת אוניברסיטת מישיגן, 1960.
ניסויים בגבולות המודרניזם: 'עלייה לרגל' של דורותי ריצ'רדסון .
הדום לפסל: 'הרומנים של דורותי מ' ריצ'רדסון .
סוואני, טן: הוצאת האוניברסיטה, 1934.
מבנה וזהות: הדמיון היצירתי בעליה לרגל של דורותי ריצ'רדסון .
אמנות החיים: דורותי ריצ'רדסון והתפתחות התודעה הפמיניסטית .
לונדון: אוון, 1982; אתונה: הוצאת אוניברסיטת אוהיו, 1983.
ניו יורק ולונדון: Harvester Wheatsheaf, 1991; בלומינגטון: הוצאת אוניברסיטת אינדיאנה, 1991.
הערות על 'עלייה לרגל': הערות דורותי ריצ'רדסון .
גרינסבורו, קרוליינה הצפונית: ELT Press, 1999.
תומסון, ג'ורג' ה' עם תומסון, דורותי פ .
מהדורות העלייה לרגל של דורותי ריצ'רדסון: השוואה בין טקסטים .
גרינסבורו, קרוליינה הצפונית: ELT Press, 2001.
עלייה לרגל: האורחת הקסומה של האביב והקיץ: דורותי ריצ'רדסון 1873–1954: הערכה מחודשת של חייה ופועלה .
פלימות': בית נורת'קוט בשיתוף עם המועצה הבריטית, 1995.
העלייה לרגל של דורותי ריצ'רדסון .
תודעה נשית ברומן הבריטי המודע .
ניו יורק: הוצאת אוניברסיטת קיימברידג ', 2007.
תאורטיקנים של הרומן המודרניסטי: ג'יימס ג'ויס, דורותי ריצ'רדסון, וירג'יניה וולף'' .
מכתבים ל-EBC ג'ונס; מכתבים ל-SS Koteliansky.
אוסף ברג, הספרייה הציבורית בניו יורק.
הארי רנסום HRC, אוסטין, טקסס.
הספרייה של אוניברסיטת מדינת פנסילבניה
דורותי גלדיס מנלי הייתה אצנית בריטית.
הייתה סגנית אלופה אולימפית (לונדון 1948) בריצת 100 מטר.
מנלי נולדה בלונדון שבאנגליה ב-29 באפריל 1927. היא החלה לעסוק באתלטיקה בעידודו של אחד ממוריה בבית הספר.
בשנת 1942 התמודדה לראשונה בתחרות ריצת 200 מטר.
באולימפיאדת לונדון (1948) אירוע האתלטיקה הבינלאומי הראשון בו השתתפה, זכתה מנלי במדליית כסף בריצת 100 מטר בתוצאה של 12.2 שניות, אחרי פאני בלנקרס-קון מהולנד (11.9 שניות) ולפני שירלי סטריקלנד מאוסטרליה (12.2 שניות).
באליפות אירופה שנערכה בבריסל שבבלגיה בשנת 1950 זכתה מנלי במדליית זהב בריצת שליחות 4x100 מטר ובמדליית ארד בריצת 200 מטר.
במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו באוקלנד שבניו זילנד, אף הם בשנת 1950, זכתה במדליית כסף בריצת 660 יארד ובמדליית ארד בריצת 440 יארד.
ב-1952 פרשה מנלי מאתלטיקה עקב בעיות בבלוטת התריס.
מנלי הייתה נשואה לפיטר הול עד למותו ב-1973. בשנת 1979 נישאה לג'ון פרלט, רץ למרחקים בינוניים, אותו הכירה עוד מאולימפיאדת 1948. היא הייתה אם לשלושה, סבתא לנכדים וסבתא רבתא לנינים.
דורותי ג'וזפין קוק הייתה אמנית אנגליה, שנודעה בעבודתה כציירת מלחמה של העורף הבריטי במהלך מלחמת העולם השנייה.
דורותי קוק נולדה באסקס בשנת 1897, ואביה היה סוחר תה.
כשהייתה בת שבע עשרה נכנסה קוק לבית הספר לאמנות סלייד, שם המשיכה ללמוד לאורך כל מלחמת העולם הראשונה וזכתה בפרס על קומפוזיציה של דמויות.
בקיץ 1918 הגישה דורותי קוק כמה סקיצות לוועדת זיכרון המלחמה הבריטית אך הצעתה נדחתה.
זמן קצר לאחר מכן קנה האמן מיורהד בון שניים מציורי צבעי המים שלה לאוסף מוזיאון המלחמה, הוסיף אותן לאוסף ציורי אוליב מודי-קוק.
בשנת 1919 נבחרה לחברה במועדון האמנות האנגלי החדש.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה, דורותי קוק הייתה אמנית פופולרית וידועה.
במהלך המלחמה קיבלה משימה מטעם הוועדה המייעצת לאומני המלחמה, לתאר את העבודה שמבצעות נשים בשירותים שונים.
לשם כך בילתה בשירותי ההתנדבות של הנשים, בשירותי העזר, בכוחות הסיוע של חיל האוויר וגם בצלב האדום.
אחד מציוריה נכלל בתערוכת "בריטניה במלחמה" במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק שנפתחה במאי 1941. בסוף המלחמה, רכשו שמונה ציורים שציירה דורותי קוק.
במהלך המלחמה, בשנת 1943, היא נבחרה לחברה באגודה המלכותית לצבעי מים, לאחר שהפכה לעמיתה בשנת 1935.
לאחר המלחמה לימדה קוק אמנות במכללת ברייטון לאמנות עד פרישתה בשנת 1967.
דורותי (דבורה) מטליצקי ; 27 ביולי 1914 קניגסברג - 14 באפריל 2001 המדן, קונטיקט) הייתה חוקרת ספרות אנגלית, מראשוני המחלקה לאנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים, ובהמשך פרופסור לאנגלית באוניברסיטת קליפורניה בברקלי ובאוניברסיטת ייל.
התמחתה בספרות והיסטוריה אנגלית מימי הביניים, בספרות ובשפה הערבית ובסופר הרמן מלוויל.
נולדה ב-1914 בקניגסברג (כיום קלינינגרד), אז עדיין בפרוסיה המזרחית, שב.
אמה הייתה יהודיה גרמנית והאב יהודי רוסי.
המשפחה עברה לאחר לידתה ליקטרינבורג, רוסיה, בעקבות עבודתו של האב, שהיה איש עסקים.
כשפרצה המהפכה הבולשביקית ברוסיה נעצר האב ואילו האם ברחה עם שני ילדיה לליטא.
מששוחרר האב ב-1920 מכלאו הוא הצטרף למשפחתו, אך ב-1933 נאלצה המשפחה לברוח גם מליטא, ללונדון, עקב הסביבה האנטישמית.
מטליצקי הפכה בבגרותה לפעילה ציונית בבריטניה.
בשנים 1933–1938 היא למדה באוניברסיטת לונדון והשלימה שני תארים שניים: באנגלית של ימי הביניים ובערבית קלאסית..
ב-1939 עלתה לארץ ישראל והחלה לשמש כמרצה (Assistant Lecturer) לאנגלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
יחד עם החוקר אדם מנדילוב היא הייתה מראשוני המחלקה לאנגלית, בה לימדה עד 1944. נישאה ב-1943 למזרחן פאול קראוס ועברה לגור עימו לסירוגין במצרים ובארץ.
התאלמנה וב-1945 נישאה בשנית לאגיפטולוג ברנהרד גרדסלוף, עמו נולדה ביתה.
ב-1947 חזרה לארץ ישראל, ולימדה שוב ב.
שלוש שנים אחר כך התאלמנה בשנית וב-1953 היגרה עם בתה, לקונטיקט, ארצות הברית, שם למדה בשנים 1954–1957 לדוקטורט במחלקה ללימודים אמריקאיים באוניברסיטת ייל.
הדוקטורט שלה עסק בשימוש של מלוויל בחומרים מהמזרח התיכון.
נישאה בשלישית, לתקופה קצרה, לאשורולוג יעקב פינקלשטיין ועברה בעקבותיו לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם מונתה לפרופסור - חבר ב-1964, והייתה לאישה השנייה שקיבלה קביעות במחלקה לאנגלית.
ב-1966 חזרה לייל, הפכה ב-1976 לפרופסור מן המניין ושם לימדה עד פרישתה ב-1984.
דורותיאה מרגרט טנינג הייתה ציירת, פסלת, אמנית דפוס ומשוררת אמריקאית.
נולדה בשנת 1910 באילינוי להורים מהגרים משוודיה.
לאחר סיום לימודיה התיכוניים החלה לעבוד בספריה ציבורית בעיר הולדתה.
בשנת 1928 החלה ללמוד במכללה לאמנות, ובשנת 1930 עברה לשיקגו ונרשמה ללימודים באקדמיה לאמנות של שיקגו.
עם זאת, נשרה מלימודיה תוך זמן קצר והמשך הכשרתה באמנות היה כאוטודידקטית.
בשנת 1934 הציגה את התערוכה הראשונה שלה, שנערכה בגלריה של חנות ספרים ובה הוצגו ציוריה בצבעי מים.
בשנת 1935 עברה להתגורר בניו יורק.
שם החלה לעבוד כמאיירת עצמאית ואיירה פרסומות עבור לקוחות שונים, בהם רשת הכלבו "מייסיס".
בשנת 1936 ביקרה בתערוכה במוזיאון לאמנות מודרנית של אמנות סוריאליסטית ודאדא, שבה הוצגו יצירות של אמנים כגון מרסל דושאמפ, מקס ארנסט ורנה מגריט.
ליצירות אלה הייתה השפעה גדולה על טנינג ועל השקפתה על עולם האמנות.
המפגש הראשון של טנינג עם אמנים מזרם הסוריאליזם היה בעת השתתפותה בתערוכה של פגי גוגנהיים בשנת 1936, שבה הציגו נשים אמניות את יצירותיהן.
בשנת 1940 יצרה סדרת פרסומות עבור כלבו מייסיס, סדרה זו הביאה לעניין רב בעבודותיה מצד ג'וליאן לוי, בעל גלריה ידועה בניו יורק.
באותה תקופה הגיעו אמנים סוריאליסטים רבים לארצות הברית לאחר שנמלטו מאירופה במהלך מלחמת העולם השנייה.
טנינג הכירה רבים מאותם אמנים והתיידדה עמם, בהם סלוודור דאלי ומקס ארנסט, לו נישאה בשנת 1946 בטקס חתונה כפול של מאן ריי וג'ולייט בראונר.
ארנסט וטנינג עברו להתגורר בעיירה סדונה באריזונה.
בני הזוג אירחו בביתם אמנים רבים.
במהלך השנים הבאות חילקו את זמנם בין פריז ופרובנס לביתם באריזונה.
באותה תקופה החלה טנינג לשנות את סגנון הציור שלה ולהתנסות בציור מופשט.
ארנסט נפטר בשנת 1976, מותו הכה את טנינג באבל כבד.
מספר שנים לאחר מותו להתגורר בניו יורק.
בערוב ימיה המשיכה לצייר וכן לכתוב שירה.
ביצירתה עוסקת טנינג בייצוג של חללי ביניים, שמצויים בין המציאות לעולם הבדיון ובהם נפתחות מגוון של אפשרויות לחקור את עולם הנפש והמורכבויות של הרגש.
מוטיבים נפוצים ביצירותיה כוללים דלתות או מעברים, שמסמלים חללים לימינליים שבהם נפגשים הפנטזיה והמציאות, ושבהם אירועים מעולמות הפנטזיה והבידיון מקופלים לתוך שגרת היום יום.
דרך העיסוק במוטיבים אלה, ושילוב אלמנטים של פנטזיה גותית וסוריאליזם, חוקרת טנינג נושאים כגון נשיות, והחוויה הפיזית והחושית של נשים.
לאמנות הפנטזיה הגותית הייתה השפעה משמעותית על טנינג ויצירתה, באמצעותה יכלה לברוא מציאות חלופית שבה לא הייתה תלויה בערכי הבורגנות, ושבה יכלה לתאר את הדברים שמתחת לפני השטח של שגרת היום יום המשמימה.
נושא נוסף ששאלה מן הספרות הגותית היא הטירה הרדופה, שבה החלל הביתי מתמזג עם העל טבעי.
השימוש בבתים כמוטיב מעלה אמירה נשית, לפיה הבית הוא חלל שאינו בטוח עבור האישה או הנערה, זר ומנוכר ואף קלסטרופובי.
במהלך שנות החמישים חל שינוי ביצירתה של טנינג, היא החלה להתרחק מן הסוריאליזם ולפתח סגנון אישי משלה, כאשר בשנות השישים היצירות נטו יותר לכיוון אמנות מופשטת.
השינוי היה הן בטכניקה ובסוגי משיכות המכחול והן בנושאים הנידונים ביצירות.
ביצירות המאוחרות יותר שמה דגש על שכבות צבע ועל תנועתיות, ושמה במרכז את הגוף הנשי.
במהלך שנות השישים והשבעים, החלה טנינג לפעול גם בצורות מדיה נוספות ויצרה כמה עשרות פסלי בד, לצד מיצבים ויצירות רדי מייד.
בחלק מהיצירות שולבו הפסלים הרכים העשויים בדים, קטיפה, תחרה ופרווה מלאכותית בתוך קירות חדרים או פריטי ריהוט, באופן המשלב מציאות, חלום ודמיון.
בפסלי הבד טנינג יוצרת חיבור בין מלאכת יד נשית לבין אמירות לגבי מיניות וכך מתייחסת לתמות הגוף והנשיות המהוות מוטיב מרכזי ביצירתה.
הציור "יום הולדת" (Birthday) משנת 1942, דיוקן עצמי סוריאליסטי של טנינג, נמנה בין הציורים המוכרים של היוצרת וכן ידוע כציור שהיווה את פריצת הדרך שלה.
כאשר הציור רק הושלם, ראה אותו מקס ארנסט על כן הציור כשהגיע לסטודיו של טנינג, בשעה שחיפש אמניות שיכלו להיכלל בתערוכתה של פגי גוגנהיים, שהייתה באותה עת אשתו.
הציור משך את תשומת ליבו של ארנסט והצית את העניין הראשוני שלו ביצירתה של טנינג.
ארנסט גם היה זה שהעניק לציור את שמו.
בציור ניכרים מוטיבים שבהמשך יאפיינו את יצירתה של טנינג, כגון שימוש ביסודות על טבעיים וכן התייחסות לנושא הלא מודע וביטוייו בעולם המוחשי.
הדלתות בציור מסמלות מעבר מעולם אחד, זה של השגרה והיום יום, לעולם אחר, עולם הדמיון והעל טבעי.
בין תערוכות היחיד של טנינג, הציגה במוזיאון סדונה לאמנות (1991), ספריית העיר ניו יורק (1992), מרכז קמדן לאמנויות בלונדון (1993) הגלריה לאמנות של אוניברסיטת בוסטון (1999), מוזיאון פילדלפיה לאמנות (2000), תערוכת הארמורי (2009) ומוזיאונים וגלריות נוספים.
דורותיאה אליזה סמית' הייתה אומנית בוטנית שציירה פירות דרום אמריקאים.
עבודותיה נחשבו לבעלות ערך עבור בוטנאים אירופים שלא הייתה להם גישה לצמחייה בדרום אמריקה.
סמית' נולדה בלנפוורוג ליד רות'ין שבצפון וויילס, השלישית מבין שבעה ילדים (לפחות) של הקולונל ג'וזף ודורותי פירס.
בשנת 1828 נישאה לוויליאם קר, סוחר מקראקס שבוונצואלה.
לאחר פטירתו של בעלה בשנת 1840, היא נישאה שוב לארצ'יבלד סמית', רופא סקוטי שהועסק על ידי חברת כרייה בפרו.
בני הזוג סמית' חיו תחילה בארגייל שבסקוטלנד, ונולדו להם ארבעה ילדים.
בשנת 1848 מתה בתה הבכורה, דורותי, כאשר הספינה בה הפליגה עם אביה נטרפה בחוף הפרואני והילדה טבעה.
סמית' והילדים הנותרים הצטרפו במהרה לבעלה בפרו, והפליגו סביב כף הורן.
ככל הנראה בשנת 1855 חזרה המשפחה כולה לבריטניה.
סמית' נפטרה באדינבורו ב-6 בנובמבר 1864.
סמית' ידועה בעיקר בספרה "הפירות של השוק בלימה".
30 האיורים בצבעי מים שנכללים בכרך נוצרו בשנים 1850–1853, בתקופה הקצרה שבה שהתה סמית' בפרו עם בעלה.
האיורים כללו פרטים בוטניים של הפירות המתוארים באמצעות חתכים וציורים של תרמילי זרעים בוגרים.
לאיורים נלווה פירוט של שמות מקומיים ומדעיים ותקופת השנה שבה הפרי זמין.
הכרך כולל איורים של מינים שהיו פחות ידועים למדענים באירופה באותה העת.
לאחר מותה עבר הספר בין מדענים שונים.
בימינו הוא שמור בין הספרים וכתבי היד הנדירים ב־Oak Sprinf Garden Foundation בווירג'יניה, ארצות הברית.
דורותי קרן היא פרופסור לביוכימיה וחוקרת ממוצא גרמני המתגוררת בארצות הברית.
קרן מתמחה בחקר דינמיקה של חלבונים.
מחקרה מתמקד בשינויים המבניים בחלבון המתרחשים בזמן קטליזה של אנזימים ואיתות על ידי החלבון.
התקדמות תחום מחקרה עשויה להביא להבנה טובה יותר של פעילות חלבונים בגוף האדם, ובכך לסייע בפיתוח תרופות חדשות.
קרן זכתה במגוון רחב של פרסים על תגליותיה, וביניהם פרס דייהוף לשנת 2004 ופרס פייזר מטעם האגודה האמריקאית לכימיה לשנת 2003.
קרן היא כדורסלנית מקצועית לשעבר ושיחקה במשך עשור בנבחרת גרמניה לפני התחלת הקריירה המדעית שלה.
קרן נולדה בהאלה שבמזרח גרמניה בשנת 1966. היא סיימה תואר ראשון, תואר שני ודוקטורט בביוכימיה באוניברסיטת מרטין לותר בהאלה.
לאחר הפוגה בה התמקדה במשחק כדורסל מקצועי, קרן עברה לקליפורניה ללימודי פוסט דוקטורט באוניברסיטת ברקלי ובמעבדה הלאומית לורנס ברקלי.
ב-1998 פרופ' קרן הצטרפה לאוניברסיטת ברנדייס במסצ'וסטס, שם היא חוקרת עד היום.
בנוסף, היא משמשת כחוקרת במכון הווארד יוז למחקר רפואי במרילנד, ארצות הברית מאז 2005. פרופ' קרן פרסמה מעל ל־40 מאמרים בכתבי עת מדעיים מובילים, ביניהם כתבי העת Nature ו- Science וזכתה בפרסים רבים על עבודתה המחקרית והרצאותיה החדשניות.
בעשר השנים לאחר סיום הדוקטורט שלה, קרן שיחקה בנבחרת גרמניה בכדורסל והייתה קפטן הקבוצה שנים רבות.
בתה של דורותי קרן, ג'וליה קרן, עוסקת בסקי למרחקים באופן מקצועי בנבחרת ארצות הברית.
נושא המחקר העיקרי של קרן הוא הדינמיקה של חלבונים והשפעתה על תפקוד האנזימים בגוף.
מבנה החלבון נקבע על פי רצף חומצות האמינו המרכיבות אותו, אולם מבנה זה אינו סטטי והוא עשוי להשתנות תחת תנאים מסוימים.
השינוי במבנה הוא ברמה המולקולרית והוא מהיר ביותר.
השינוי נמדד בעשיריות האנגסטרם ונמשך פיקו שניות עד מילי שניות בלבד, ולכן קשה להוכיח את קיומו ולהדגים אותו ויזואלית.
נמצא כי השינויים שהודגמו במיקום מרוחק ושונה ממוקד הפעילות של האנזימים משחקים תפקיד בפעילות הקטליטית והאיתות האלוסטרי של החלבון.
קטליזה של האנזים היא פעילותו של האנזים שמשמש זרז לפעילות ביוכימית בגוף.
איתות אלוסטרי פירושו השפעה של חומר חיצוני, הנקרא אפקטור, אשר נקשר לאנזים ומשפעל אותו.
החבירה בין האפקטור לאנזים מתרחשת במיקום שונה מהאזור הפעיל של האנזים.
המחקר של קרן פורץ דרך בהתאמה ובשילוב של שיטות טכנולוגיות הממחישות ויזואלית את השינוי ברמת האטומים המתרחש בחלבונים בזמן אמת.
המחקר המעבדתי מסתייע במיכשור טכנולוגי מתקדם.
בין השאר נעשה שימוש בטכנולוגית NMR- טכנולוגיה המבוססת על תהודה מגנטית גרעינית, המאפשרת הדגמה של שינויים ברמת האטום במולקולות החלבונים ושילובה עם X-ray crystallography, שיטה להדגמת המבנה המולקולרי של קריסטלים
במחקריה המוקדמים הוכיחה קרן את קיום השינוי המינורי במבנה החלבון, בהמשך התמקדה בקשר בין השינוי המתחולל בחלבון לבין פעילותו, ובמחקרים האחרונים היא מתמקדת בשיטות להגדיל את התצורה הפעילה של החלבון, כשלב נוסף בדרך לפיתוח תרופות שתפעלנה על ידי השפעה על מבנה האנזים וכך תגביר את פעולתו בגוף.
במחקר שפורסם בכתב העת Nature בשנת 2009 חקרה קרן את השינויים במבנה האנזים ציקלופילין A, בעזרת טכנולוגיה חדישה המשתמשת בקריסטלוגרפיה רנטגנית ותהודה מגנטית, כדי להדגים את המעבריות בין מצבים שונים בחלבון בזמן פעולתו.
השינוי בחלבון מתרחש במיקום שונה מהאזור הפעיל ונמשך שבריר שנייה ומטרתה הייתה לחזות בשינויים הללו ולהדגים אותם.
במאמרם מ-2018, קרן ועמיתיה מציעים תפיסה חדשה באשר למנגנון הצמדות תרופות לאנזימים מסוג מעכבי קינאז, המשפיע על הסלקטיביות, האפיניות ומשך ההיקשרות של התרופה לאנזים כתלות בדינמיקת החלבון.
לפי תפיסה זו, תרופות משפיעות על אנזימים דומים בצורה שונה הודות לשינוי במבנה האנזים שמגיע בעקבות ההצמדות של התרופה אליהם.
קרן סוברת כי הדינמיקה בחלבון המתרחשת לאחר ההיקשרות לתרופה תשחק תפקיד חשוב גם בתרופות שאינן ממשפחת מעכבי קינאז .
חשיבותן של התגליות של קרן בתחום הביוכימיה היא בהדגמת הדינמיקה במבנה החלבון והוכחת השפעתה על תפקוד החלבון.
תגליות אלו עשויות לשפר את תהליך פיתוח התרופות של העתיד.
דורותיאה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה הייתה נסיכת סקסוניה-קובורג וגותה מלידה ודוכסית שלזוויג-הולשטיין דרך נישואיה לארנסט גינתר, דוכס שלזוויג-הולשטיין.
דורותיאה נולדה ב-30 באפריל 1881 בווינה, אוסטריה, והייתה הילדה השנייה והבת היחידה של פיליפ, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה והנסיכה לואיז מבלגיה.
דורותיאה התחתנה עם ארנסט גינתר, דוכס שלזוויג-הולשטיין, בנם של פרידריך השמיני, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-אוגוסטנבורג ואדלהייד, נסיכת הוהנלוהה-לנגנבורג, ב-2 באוגוסט 1898 בקובורג, דוכסות סקסוניה-קובורג-גותה.
לדורותיאה ואלרנסט גינתר לא היו ילדים.
בשנת 1920, הם אימצו את הנסיכה מארי לואיז ואת הנסיך יוהאן גאורג משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, בנם ובתם של הנסיך אלברכט משלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גלוקסבורג ורעייתו הרוזנת אוטרוד מאיזנבורג ובידינגן.
מארי לואיז ויוהאן גאורג היו נכדיו של פרידריך, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, אחיו הגדול של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק .
הנסיכה דורותיאה מתה ב-Schloss Taxis, דישינגן, באדן-וירטמברג, גרמניה, בגיל 85.
אמילי דורות'י סקרבורו הייתה סופרת אמריקאית שכתבה על טקסס, פולקלור, חקלאות כותנה, סיפורי רוחות ושדים, ועל חיי נשים בדרום מערב ארצות הברית.
סקרבורו נולדה בעיירה קטנה (שאינה קיימת עוד) בשם מאונט כרמל, במחוז סמית' במדינת טקסס.
בשנת 1882, כשהייתה בת ארבע, עקרה משפחתה מטעמי בריאות לסוויטווטר, טקסס, מכיוון שאמה הייתה זקוקה לאקלים יבש יותר.
בשנת 1887 עקרה המשפחה מסוויטווטר לווייקו, כדי שהילדים יזכו לחינוך טוב במכללת ביילור.
על אף שיצירתה של סקרבורו מזוהה עם טקסס, את לימודיה השלימה באוניברסיטת שיקגו ובאוניברסיטת אוקספורד, והחל ב־1916 לימדה ספרות באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בקולומביה חיברה עבודת דוקטורט בנושא "העל טבעי בסיפורת אנגלית מודרנית".
לימים יצאה העבודה לאור כמונוגרפיה.
בהקדמה למהדורה מאוחרת כתבה חוקרת הפולקלור סילביה אן גריידר כי העבודה "זכתה לשבחים כה רבים מצד הפרופסורים והעמיתים שלה [של סקרבורו] עד שהיא ראתה אור כספר והפכה לעבודת עיון בסיסית".
בניו יורק באה סקרבורו במגע עם סופרים רבים, ובהם המשורר וייצ'ל לינדזי והסופרת עדנה פרבר.
סקרבורו לימדה כתיבה יוצרת באוניברסיטת קולומביה, ובין תלמידיה היו קארסון מקאלרס ואריק ואלרונד.
ספרה המוערך ביותר, "הרוח" (שפורסם לראשונה בעילום שם ב־1925), נעשה מאוחר יותר לסרט באותו שם, בכיכובה של ליליאן גיש.
לוכד שירים בהרי הדרום: שירי עם אמריקאים בעלי מקורות בריטיים (1937, ראה אור לאחר מותה)
בעקבות שירי עם כושיים (1925)
דורותיאה ארקסלבן הייתה רופאה גרמנייה שזכתה לתואר דוקטור לרפואה הראשונה במדעי הרפואה בגרמניה מטעם אוניברסיטת האלה-ויטנברג.
היא הייתה חלוצה מבין הנשים שהחלה בלימודים אקדמיים בגרמניה בעולם בו נאסר על נשים לעסוק ברפואה ואו במקצועות האקדמאים האחרים.
בשנת 1754 הורשתה להשלים את הדוקטורט שלה, הרבה לפני שהנשים הראשונות התקבלו באופן קבוע ללימודי רפואה בשווייץ או בארצות הברית.
דורותיאה נולדה ב-13 בנובמבר 1715 בעיירה קוודלינבורג, גרמניה, לרופא העיירה, הרופא כריסטיאן פוליקרפ לפורין.
אביה הבחין שהיא מצטיינת בלימודים כבר בשלב מוקדם בחייה, כמו גם שהיא בולטת ביכולותיה באופן כללי ביחס לבני גילה.
על כן הוא דאג שדורותיאה תלמד לטינית, מתמטיקה ומדעים לצד אחיה טוביאס.
כשנשאל אודות לימודי בתו, כריסטיאן פוליקר לפורין ענה, שכשרונותיהן של נשים מחוננות מתבזבזים במטבח.
רעיונות הנאורות החדשים כמו ערכי הבורגרטום (ההשכלה) הגרמנית אומצו על ידי משפחת לפורין, מה שהוביל לאמונתו של כריסטיאן ששני ילדיו צריכים לקבל את החינוך הטוב ביותר שאפשר.
טוביאס תכנן ללמוד רפואה באוניברסיטת האלה ודורותיאה הלכה אחריו.
באותה תקופה, נשים היו צריכות לקבל אישור מיוחד ללמוד באוניברסיטה, ואביה של דורותיאה פנה למלך פרידריך הגדול שאישר את לימודיה באפריל 1741.
קבלתה של דורותיאה לאוניברסיטה ספגה ביקורת ומאידך גם הערצה.
מבקרים כמו יוהאן רטיוס טענו כי על פי חוק אסור לנשים לעסוק ברפואה ולכן הענקת התואר בתחום הרפואה יהיה בזבוז זמן וכסף.
אף על פי שדורותיאה מעולם לא העירה בפומבי על המחלוקת שעמדה בנושא חינוך נשים, היא החלה לכתוב את טיעוניה ודעותיה בנושא בכתב, שפורסמו מאוחר יותר ב-1742 בספר שלה שכותרתו "חקירה יסודית לסיבות המונעות מהמין הנשי ללמוד".
בספרה טענה שגרמניה מנצלת רק את הכישרונות של מחצית מאוכלוסייתה.
כריסטיאן, אביה של דורותיאה, כתב בהקדמה לספר אודות הצורך ברפורמה באוניברסיטאות בגרמניה וכיצד קבלת נשים תדרבן את השינוי הנחוץ הזה.
בגיל 26 דורותיאה החליטה לדחות את לימודיה באוניברסיטה, אף על פי שעמדה במבחנים והתקבלה ללימודים, כדי להתחתן עם יוהאן כריסטיאן ארקסלבן, אלמן שכבר היו לו חמישה ילדים מנישואיו הקודמים.
נישואיהם היו מאושרים ודורותיאה ילדה ליוהאן עוד ארבעה ילדים במהלך השנים.
אף על פי שהייתה עסוקה בניהול ביתה ותשעת ילדיה, דורותיאה המשיכה בלימודי הרפואה שלה אך בקצב איטי יותר.
המדענית לאורה באסי הייתה האישה העיקרית שהשפיעה על דורותיאה בחייה ובקריירה שלה.
לאורה באסי הייתה פיזיקאית ואקדמאית איטלקית שבשנת 1732, בעודה בת 21, הפכה לאישה הראשונה בעולם, שהוענק לה תואר פרופסור מטעם אוניברסיטת בולוניה שבאיטליה.
בשנת 1747 אביה של דורותיאה נפטר, בעלה חלה ומשפחת לפורין נותרה עם חובות כבדים.
כדי לשלם את החובות הכבדים, דורותיאה התחילה לעסוק ברפואה בקוודלינבורג אף על פי שלא היה לה תואר ברפואה.
על תרומתה לבריאות תושבי העיירה בה נולדה היא זכתה להערכה רבה מראש העיירה ורוב התושבים.
עם זאת, חלק מהרופאים המקומיים הרגישו שהמונופול שלהם על הרפואה מאוים, הגישו תביעה נגדה והאשימו אותה בשרלטנות רפואיות.
הם טענו שהיא לא מובמכת לעסוק ברפואה, והיא טענה שהוכשרה על ידי אביה.
הם הובילו לחקיקת חוק האוסר על מי שלא קיבל תואר דוקטור לרפואה לעסוק ברפואה.
תיק התביעה כנגדה עלה מבתי המשפט לדיון בפני פרידריך הגדול בינואר 1754. המלך קבע כי דורותיאה ארקסלבן תצטרך לעבור בחינה ולהגיש עבודת גמר באוניברסיטת האלה, ובתמיכתו של רקטור האוניברסיטה, היא עשתה זאת.
בעבודתה הרפואית הראשונה של דורותיאה היא טענה שרופאים ממהרים מדי לרשום תרופות מיותרות.
היא הצהירה שרופאים רשמו מהר מדי מרשמי תרופות כמו אופיאטים למחלות שאינן דורשות אותם והציעה מספר הצעות לגבי שימוש נכון בתרופות, כגון התערבויות מיטביות לעידוד הווסת והשתן, כמו גם השימוש והמינון הנכונים של אופיאטים.
עבודת הדוקטורט של ארקסלבן התפשטה במהירות ברחבי גרמניה, במיוחד בקרב נשים עם בעיות בריאות.
ארקסלבן אף תרגמה את עבודת הגמר שלה מלטינית לגרמנית כדי להפוך אותה לנגישה יותר לעניים.
ב-12 ביוני 1754, דורותיאה ארקסלבן קיבלה את תואר הדוקטור לרפואה (רופאה) שלה, והפכה לאישה הראשונה בגרמניה שקיבלה את התואר הזה.
היא בילתה את שארית חייה בעיסוק ברפואה בעיר הולדתה קודלינבורג.
היא נפטרה מסרטן ריאות, ב-13 ביוני 1762.
במשך כ-150 שנה, ההיסטוריה הרפואית של גרמניה לא ראתה אישה אחרת בשורותיה.
רק בתחילת המאה ה-20 נשים התקבלו שוב לבתי ספר לרפואה בגרמניה.
דורותיאה הייתה חלוצה בתחום זה לנשים וגם בשל רעיונותיה לגבי אופיאטים ושימוש נכון בתרופות.
מרפאות וקרנות נקראו על שמה.
בשנת 1963 הבמאי הגרמני וולף-דיטר פנס הפיק את הסרט על שמה של דורותיאה ארקסלבן.
ב-17 בספטמבר 1987, משרד הדואר הפדרלי הגרמני הנפיק בול דואר של 60 פפניג במטרה להוקיר את דורותיאה כחלק מסדרת הבולים שלו שנקראה "נשים בהיסטוריה הגרמנית".
ב-13 בנובמבר 2015, גוגל חגג בדודל של דורותיאה את יום הולדתה ה-300 של דורותיאה.
דורותי קומפטון (15 בדצמבר 1904 - 17 באוקטובר 1997) (הייתה מדבבת אמריקאית שנולדה בתחילת העשור הראשון של המאה ה-20. תפקידה הראשון היה ב"שלושה חזירים קטנים" (1933) בתור החזיר החלילן.
מאותה שנה ואילך היא הופיעה בהמשכונים של "שלושה חזירים קטנים": "הזאב הגדול והרע" (1934), "שלושה זאבים קטנים" (1936) ו"החזיר המעשי" (1939).
היא הייתה חברה בהרכב המוזיקלי והווקאלי "The Rhythmettes", שכלל גם את בוני פו, מיי קווסטל ומרי מודר.
לאחר מכן היא הפכה לחברה בהרכב של המלחין, הכנר הראשי והקלידן טד פיו ריטו.
דורותי קרלטון סמית' הייתה אמנית סקוטית, פעילה בעיצוב תיאטרון ותלבושות, ואחת מציירות המובילות בבית הספר לאמנות בגלאזגו בתקופה שלאחר מלחמת העולם הראשונה.
היה לה קשר חזק עם תנועת האמנויות והאומנויות באנגליה ובסקוטלנד, בנוסף להתמחותה בכריכת ספרים, איור והנהגת הסגל בבית הספר לאמנות בגלאזגו (GSA), מציבים אותה במוקד של תור הזהב הסקוטי.
ב-1933, נבחרה כאישה המנהלת הראשונה של GSA – בהצבעה פה אחד של מועצת המנהלים של בית הספר.
אך מותה המוקדם, כתוצאה מדימום מוחי באותה שנה שלל מסקוטלנד ציירת מוכשרת, פעילה ומכובדת ברמה בין-לאומית.
סמית' נולדה בקמבוסלנג ליד גלאזגו בשנת 1880 לאליזבת ראמאג' וליצרן יוטה, ויליאם יו סמית'.
מוצאם של הוריה היה מצרפת ומאירלנד, בהתאמה.
אף שהמשפחה עברה למנצ'סטר בשנות ה-80 של המאה ה-19, חזרה סמית' לגלאזגו ללמוד, וכך גם אחותה, אוליב (1882–1949), שהפכה גם היא לאמנית.
אחות שלישית, רוז, הפכה למלחינה.
בין 1885 ל-1893 למדה סמית' בבית הספר קלארק ובבית הספר התיכון לבנות במנצ'סטר.
היא למדה אצל וולטר קריין בבית הספר לאמנות של מנצ'סטר בין 1893 ל-1897.קריין, חסיד של תנועת האמנויות והאומנות, דגל ביישום המעשי של האמנויות עבור ספרים, ביגוד ושימוש במלאכה אומנותית בכל ההיבטים של הייצור.
תנועת האמנויות והמלאכה תמכה ברעיון פיתוח תחושת מקום.
לכן, אין זה מפתיע שבעקבות השנים הראשונות של הכשרתה, בחרה סמית', בגיל 18, לחזור לסקוטלנד ולביתה הראשון, כדי להמשיך את לימודיה בבית הספר לאמנות של גלאזגו (GSA).
עד שהחלה את לימודיה בגלאזגו (1898), יצירתה של סמית' התמקדה בתיאטרון ובעיצוב תלבושות, "הקסם שלה מבגדים אקזוטיים" הוביל אותה להשתתפות פעילה בהצגות ובמסכות הרבות שהופקו על ידי תלמידים בבית הספר.
עבודתה של סמית', עם האסתטיקה האלגנטית והאר נובו שלה, בלטה מימי לימודיה.
חלון הויטראז' שלה Tristan and Iseult נבחר לתערוכה הבינלאומית של גלאזגו (1901), עוד לפני שקיבלה את התעודה.
לאחר סיום לימודיה ב־1902, פטרונית אנונימית שילמה עבור חברותה באגודת האמניות של גלאזגו ומימנה את נסיעתה לפירנצה, פריז ושווייץ כדי "ללמוד את המאסטרים האירופיים".
ב-1903, היא הוזמנה על ידי קרייב אנגוס להציג בטורינו, קורק, טורונטו ובבודפשט.
מאוחר יותר באותה שנה, פגשה סמית' את פרנסיס רוברט בנסון, מפיק תיאטרון ששכר אותה לעבודה בחברה שלו.
היא בילתה את העשור הבא בנסיעות ובהפקת עבודת לתיאטרון.
עבודתה של סמית' עבור בנסון, כללה תלבושות עבור מספר פסטיבלים שייקספיריים בסטרטפורד, עבור בנסון וחברות תיאטרון אחרות, וכן עבודה עבור תחרויות, ופסטיבלים שנותרו פופולריים בתקופה זו.
לצד המסעות האלה, שמרה סמית' על קשריה עם עולם האמנות בסקוטלנד.
בשנת 1912, היא הייתה בגלאזגו, וארגנה את הוועדה לתחרות של החגים, ועבדה עבור חברת הרפרטואר של גלאזגו וחברת האופרה קווינלן.
עם אחותה, אוליב, וכמה אמניות אחרות מגלאזגו, סייעה סמית' בהקמת האולפנים שהציעו שיעורים במגוון דיסציפלינות כולל עבודת מתכת, רקמה וקישוט קרמיקה.
עבודה זו העניקה לסמית' ניסיון ניהולי מפורט שישרת אותה היטב בחזרתה הקבועה לגלאזגו כדי להיכנס לתפקיד הוראה באקדמיה שם.
סמית' גרה עם אחיותיה במשך רוב חייה.
אוליב סמית' הייתה גם ב-GSA בתקופה זו, ולימדה אופנה.
אוליב קרלטון סמית' הציגה את הציור למוזיאוני גלאזגו ב-1948.
אוליב נכנסה לתפקיד ראש תחום העיצוב בבית הספר לאמנות בגלאזגו.
היא זכתה לשבחים ותמיכה של פרנסיס ניוברי.
ב-1914 היא חזרה ל-GSA כדי ללמד, ובמקביל המשיכה בעבודתה כאמנית מקצועית שיצרה "איורי ספרים, פסלים, עבודות כסף ודיוקנאות" עבור עסקים מסחריים ואנשים פרטיים.
בתחילת 1933, הוצעה לסמית' תפקיד המנהל הכללי של GSA, "אולי מהנשים הראשונות שהוצע לה תפקיד כזה במוסד להשכלה גבוהה."
אבל סמית' מתה קצת יותר מחודש לאחר מכן, מדימום מוחי מסיבי.
חוג האומנים שלה תואר לאחר מותה כקבוצת האמנים 'בנות גלאזגו'.
דורותיאה אוגוסטה משלזוויג-הולשטיין-גוטורפ הייתה בת אצולה גרמנייה מבית (שלזוויג-)הולשטיין-גוטורפ, ענף זוטר של בית אולדנבורג.
היא הייתה לדוכסית הראשונה של שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-פלן כאשתו של יואכים ארנסט, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-פלן.
דורותיאה אוגוסטה נולדה ב-12 במאי 1602 כילדתם הרביעית ובתם השנייה של יוהאן אדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ ואשתו, הנסיכה אוגוסטה, נסיכת דנמרק.
היו לה שבעה אחים, כולל שלוש אחיות, שש מהן שרדו לאחר הינקות.
ב-1633 היא נישאה ליואכים ארנסט, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-פלן.
לרגל נישואיהם, בנה יואכים ארנסט בית מגורים ומושב ממשלה חדשים, טירת פלן, במושב הדוכסות שלו, העיירה פלן, שהושלם ב-1636. בני הזוג שלטו על שטח קטן בלבד, שכן יואכים ארנסט וארבעת אחיו חילקו ביניהם את דוכסות אביהם, לחמישה חלקים קטנים.
אחוזתם כללה את פלן, אהרנסבוק ורינפלד.
לדורותיה אוגוסטה וליואכים ארנסט נולדו שמונה ילדים:
יוהאן אדולף, הידוע גם בשם הנס אדולף (1634–1704), דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-פלן, התחתן עם דורותיאה מבראונשווייג-וולפנביטל
יואכים ארנסט השני (1637–1700), דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-פלן-רטוויש, התחתן עם איזבלה ממרודה-וסטרלו (1649–1701)
אגנס הדוויג (1640–1698), התחתנה עם כריסטיאן, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג, בנו של פיליפ, דוכס שלזוויג-הולשטיין-זונדרבורג-גליקסבורג.
סופיה אלאונורה (1644–1688/9), התחתנה עם וולפגנג יוליוס, רוזן הוהנלוהה-נוינשטיין
דורותי מוד רינץ' הייתה מתמטיקאית וביוכימאית בריטית-אמריקאית.
היא הייתה האישה הראשונה שקיבלה תואר דוקטור למדע באוניברסיטת אוקספורד.
זכתה בפרס "גמבל" של גירטון קולג' על עבודתה עם מספרים טרנססופיים והייתה מועמדת למלגה בחברה המלכותית של לונדון ולפרס נובל.
היא הייתה ידועה במחקריה על תאוריית הכרומוזומים ומבנה החלבונים; גילתה את מבנה החלבון, שתלוי בקשרים בין חומצות האמינו המרכיבות את החלבונים.
בנוסף פיתחה את תאוריית ה"סייקלול" , שהופרכה.
דורותי רינץ' נולדה ברוסאריו שבארגנטינה להורים בריטים.
הוריה היו עדה מיני סוטר ויו אדוארד הארט רינץ', שהיה מהנדס.
קצת לאחר לידתה, משפחתה חזרה לאנגליה והיא גדלה וחונכה בסורביטון, כפר ליד לונדון.
היא החלה ללמוד בתיכון בינואר 1899 ובמקביל השתתפה בקורסי מתמטיקה באוניברסיטת לונדון.
ב-1913 קיבלה מלגה ללימודים בקולג' למגורי נשים, שם למדה מתמטיקה ופילוסופיה.
כבר בשנתה הראשונה לקחה חלק בלהקה המוזיקלית, מועדון המתמטיקה, הצטרפה לחקר על ספרות ושיחקה טניס בנבחרת.
היא התיידדה עם המתמטיקאי גודפרי הרולד הארדי ועם הפילוסוף הלוגיקן ברטרנד ראסל, והושפעה מהם רבות.
ב-1916 סיימה את לימודיה וקיבלה את תואר ראשון במתמטיקה.
היא נשארה בבית הספר והחלה להרצות באוניברסיטת לונדון, ששם קיבלה גם תואר שני ותואר דוקטור במתמטיקה.
בזמן לימודיה רינץ' פרסמה 42 מאמרים בנושאי מתמטיקה, פיזיקה מתמטית ופילוסופיה.
העניין שלה במבנים מולקולריים ביולוגיים גרם לה להגיע לחקר הגנטיקה, במיוחד לחקירת המבנה של מולקולות חלבון, היא האמינה שמבנה החלבון מכיל את סוד החיים.
לאחר לימודיה זכתה בפרס "גמבל" של גירטון על עבודתה עם מספרים טרנססופיים.
ב-1931 קיבלה חופשה מאוקספורד ללימודי ביולוגיה, היא למדה באוניברסיטאות ובמעבדות בלונדון, פריז, וינה וברלין.
היא בחנה את תאוריית הכרומוזומים ואת מבנה החלבונים, לאחר מכן היא פרסמה את המאמר הראשון שלה על ביוכימיה, "התנהגות כרומוזומים במונחים של דפוס חלבון", שפורסם ב-1934. בעקבות פרסום המאמר, שנה לאחר מכן זכתה במלגת מחקר שנתית על ידי קרן רוקפלר על מנת להמשיך ולחקור את המתמטיקה בביולוגיה.
היא הציגה תאוריה נוספת של מבנה החלבון, התלוי בקשרים של סייקלול בין חומצות האמינו המרכיבות את החלבונים.
התאוריה שלה זכתה להערכה במהלך סיור הרצאות בארצות הברית ב-1937 ועוררה התעניינות בקרב מדענים.
למרות השבחים היו מדענים שטענו שהיא אינה תואמת את הנתונים בניסויים.
עבודתה הידועה ביותר היא "טרנספורמציית פורייה וגורמי מבנה" שקשורה למושגים מתמטיים לניתוח נתונים קריסטלוגרפיים של קרני רנטגן, העבודה זכתה להכרה ב-"ניו יורק טיימס".
ב-1941 היא מונתה לפרופסורית למחקר בפיזיקה והמשיכה את מחקריה.
בשנות ה-50 כאשר התגלה קשר הסייקלול והיא המשיכה במחקר שלה, ופרסמה עבודות חשובות בשנים 1960 ו-1965 בתאוריה המתמטית של מבנה החלבון.
עבודתה עוררה עניין במבנה החלבון, והובילה ליותר מ-100 תגליות עד 1980. ב-1971 היא פרשה וסיימה את מחקריה.
ב-1922 נישאה לג'ון ויליאם ניקולסון שהיה מנהל המחלקה למתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת אוקספורד.
שנה לאחר מכן הצטרפה לבעלה באוקספורד, לימדה מתמטיקה במשרה חלקית בקולג' לנשים, ליידי מרגרט הול.
בשנת 1927 נולדה להם בת, פמלה.
שנתיים לאחר מכן בעיית השתיה המופרזת של בעלה, גרמה להתמוטטות עצבים והשניים נפרדו.
ב-1930 פרסמה ספר, "הנסיגה מההורות" תוך שימוש בשם בדוי, שסיפר על הקשיים של נשים בשילוב קריירה והורות.
ב-1939 היגרה עם בתה לארצות הברית, בין השאר בעקבות המלצת אדוארד פרדריק לינדלי ווד, הרוזן הראשון מהליפקס ששם תתרום יותר למאמץ המלחמתי.
ב-1941 נישאה לאוטו צ'ארלס גלייזר, שהיה יושב ראש המחלקה לביולוגיה וסגן נשיא מכללת אמהרסט.
בשנה לאחר מכן, מונתה כפרופסור למחקר מיוחד בפיזיקה במכללת סמית', היא עבדה עם סטודנטים לתארים מתקדמים, הרצתה להם והמשיכה במחקריה.
עם מות בעלה ב-1951 עברה להתגורר בקמפוס סמית' קולג' ונשארה שם עד פרישתה ב-1971. מותה של בתה פמלה ב-1975 קדם למותה שהיה 10 שבועות מאוחר יותר, בפברואר 1976 במסצ'וסטס.
עמיתים זוכרים אותה כמורה מלאת השראה עם סטנדרטים גבוהים והשפעה מתמשכת על לימודי המדעים.
דורותי נוסבאום הייתה אתלטית יהודייה-אמריקאית.
אלופת ארצות הברית (1932) בריצת 50 יארד.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת לוס אנג'לס שנערכו באוונסטון, אילינוי ב-16 ביולי 1932 היא זכתה בריצת 50 יארד במדליית זהב בתוצאה של 6.3 שניות, לפני מרי לדוויג והאלופה היוצאת אליס מונק.
מאחר שריצה זו לא התקיימה במשחקים האולימפיים היא לא ניכללה במשלחת האמריקאית למשחקים.
דורותי ראונד הייתה טניסאית בריטית.
היא זכתה במקום ראשון בתחרויות נשים באליפות וימבלדון ובאליפות אוסטרליה הפתוחה.
דורותי ראונד נולדה בעיירה דאדלי בשנת 1909. היא התחילה לשחק טניס עם אחיה במגרש שהיה בחצר בית המשפחה.
בגיל 10 היא התחילה להשתתף בתחרויות במסגרת בית ספר.
בגיל 16 דורותי ראונד החלה לשחק בתחרויות רשמיות.
בשנת 1928 ראונד שיחקה לראשונה באליפות וימבלדון והודחה בסיבוב הראשון.
בשנת 1933 היא הפסידה בגמר ובשנת 1934 לראשונה ניצחה בתחרות נשים.
היא הצליחה לשחזר את ההישג בשנת 1937.
באליפות צרפת הפתוחה ראונד שיחקה החל משנת 1928 אך ללא הצלחה יתרה.
באליפות אוסטרליה הפתוחה ראונד שיחקה החל משנת 1928 ובשנת 1935 זכתה בתואר בתחרות נשים.
באליפות ארצות הברית הפתוחה ראונד שיחקה החל משנת 1928. בשנת 1933 היא הגיעה לחצי הגמר בתחרות נשים.
בשנת 1931 היא הפסידה בגמר תחרות זוגות נשים (שיחקה לצד הלן ג'ייקובס).
בתקופת מלחמת העולם השנייה ראונד שיחקה בארצות הברית וחזרה לבריטניה בשנת 1944. היא המשיכה לשחק מספר שנים אך כוחה ירד והיא סיימה את הקריירה בשנת 1950.
דורותי ראונד נפטרה בשנת 1982.
דורותיאה ("דוטי") גרייטר מינסקוף Grater Minskoff ;20 בפברואר 1910 – 11 במרץ 1986) הייתה עורכת דין שהשתתפה במשפט המיניסטריונים בנירנברג, גרמניה.
היא נולדה בפנסילבניה ולמדה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת פנסילבניה בתקופה שבה מעט מאוד נשים למדו משפטים.
מינסקוף למדה משפטים בשנות ה-30 בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת פנסילבניה.
היא סיימה את לימודי המשפטים בשנת 1934. מינסקוף פגשה את בעלה, עמנואל א.
מינסקוף, בבית הספר למשפטים ושניהם היו במחזור הבוגרים של 1934. הם חיו בניו יורק במשך שמונה שנים לפני שעברו לוושינגטון הבירה.
היו לה שתי גיסות ולא היו לה ילדים.
מינסקוף איבדה את בעלה ב-1965 לאחר מאבק ממושך במחלה.
בשנת 1978 היא עברה לפלורידה, שם נפטרה ב-1986.
מינסקוף לא הצליחה למצוא עבודה כעורכת דין לאחר סיום לימודיה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת פנסילבניה.
במקום זאת, היא עבדה כמזכירה באיגוד הבנקאים האמריקאי.
מינסקוף ובעלה גויסו להצטרף לצוות התביעה במשפט המיניסטריונים על ידי חברם, ג'וזיה א.
דובואה הבן, ששימש כתובע הראשי.
משפט המיניסטריונים היה הגדול, הארוך והאחרון ממשפטי נירנברג, שבו הצבא האמריקאי העמיד לדין פקידי ממשל של היטלר בגין פשעים נגד האנושות.
היא הייתה אחת משלושים וארבעה תובעים.
היא סייעה בהעמדה לדין של עשרים ואחד פקידים נאצים.
תפקידה כלל סקירת מסמכי משפט, כולל תזכירים סודיים.
המשפטים העלו שאלות משפטיות מורכבות כאשר לא היה תקדים למשפט פלילי בינלאומי.
דוֹרְטְמוּנְד היא עיר בחבל הרוהר שבמדינת נורדריין-וסטפאליה בגרמניה.
דורטמונד היא העיר הגדולה ביותר בווסטפאליה – אחד משלושת החלקים המרכיבים את מדינת נורדריין-ריין וסטפאליה (NRW) שבמערב גרמניה.
העיר שוכנת בקצה המזרחי של חבל הרוהר ונחשבת למרכז האדמיניסטרטיבי, המסחרי והתרבותי של האזור.
זוהי העיר השמינית בגודלה בגרמניה והמאוכלסת ביותר בחבל הרוהר, עם כ-586,181 תושבים (נכון לסוף 2015).
דורטמונד היא עיר עצמאית הממוקמת ממזרח לאזור הרוהר, אחד האזורים העירוניים הגדולים ביותר באירופה , אשר מורכב מ-11 ערים עצמאיות וארבעה מחוזות עם אוכלוסייה כוללת של כ-5.3 מיליון תושבים.
אוכלוסיית העיר גדלה בהתמדה הודות לאוניברסיטאות העיר, כשהגיל הממוצע של התושבים החדשים הוא 18 עד 25.
כ-10 קילומטרים מהעיר מצוי נמל תעופה בין לאומי המשרת למעלה ממיליון נוסעים בשנה.
דורטמונד זוהתה בעברה יותר מכל עיר אחרת בחבל הרוהר עם מכרות פחם, מפעלי פלדה, מפעלי רכב ותעשייה כבדה.
בעשורים האחרונים הופסקה כריית הפחם והעיר שינתה את עצמה לכיוון של מחקר, היי-טק, ביוטכנולוגיה, שירותים ותרבות.
דורטמונד היא אחת מעשר ערי הסטודנטים הגדולות של גרמניה, עם 51,000 סטודנטים אשר לומדים בשש אוניברסיטאות ו-19 מוסדות מדעיים הפזורים בעיר, ביניהם האוניברסיטה הטכנולוגית של דורטמונד, אוניברסיטת דורטמונד למדעים יישומיים ואומנויות, ובית הספר הבין לאומי למנהל עסקים.
לעיר מוזיאונים רבים, כגון מוזיאון Ostwall, המוזיאון לאומנות ותרבות ומוזיאון הכדורגל הגרמני, וכן תיאטראות ומוסדות למוזיקה כגון בית הקונצרטים ובית האופרה של דורטמונד.
זאת ועוד, העיר ידועה כ"מטרופולין הירוק" של וסטפאליה, כשכמעט מחצית השטח העירוני כוללת שטחים ירוקים, יערות, נתיבי מים, שטחי חקלאות ופארקים ציבוריים ענקיים, כגון Westfalenpark ו-Rombergpark.
מבחינה ארכיטקטונית, דורטמונד היא עיר מלאה סתירות.
הנוף העירוני מושפע מאוד מהסגנון הפוסט-מלחמתי ופוסט-מודרניסטי ויוצר רושם של עיר צעירה.
עם זאת, בשל ההיסטוריה הארוכה של העיר, המתפרשת על פני למעלה מ-1125 שנים, קיים בעיר מגוון רב של מבנים מתקופות ארכיטקטוניות שונות.
בדורטמונד ישנן 63 כנסיות קתוליות, 43 כנסיות פרוטסטנטיות ועוד כמה בנייני כנסיות אחרות מתקופות ארכיטקטוניות שונות.