tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סחר הנאנבאן (ביפנית: 南蛮貿易, "סחר הברברים הדרומיים") או תקופת סחר הנאנבאן (南蛮貿易時代) היא תקופה בהיסטוריה של יפן שהחלה בהגעת האירופאים הראשונים - מגלי ארצות, סוחרים ומיסיונרים פורטוגזים - ליפן ב-1543, והסתיימה עם סילוקם מהארכיפלג היפני ב-1614, בעקבות יישום המדיניות הבדלנית - סאקוקו.
פירוש המילה נאנבאן (南蛮) הוא "ברברים דרומיים", ובמקור שימשה את הסינים לתאר את תושבי דרום אסיה ודרום-מזרח אסיה.
מכיוון שסין הקיסרית ראתה עצמה מרכז העולם, כל המדינות שהקיפו אותה היו סוגים שונים של ברברים, ואלה שגרו דרומית לסין נקראו ברברים דרומיים.
ביפן קיבל הביטוי משמעות חדשה, ונועד לתאר את האירופאים הראשונים, שהיו פורטוגזים, שהגיעו ליפן ב-1543. מאוחר יותר הקיף הביטוי גם את הספרדים, את ההולנדים (אף על פי שאלה כונו קומו (紅毛, "שיער אדום")) ואת הבריטים.
מכיוון שהאירופאים הגיעו ליפן ממושבותיהם בדרום-מזרח אסיה, ונחתו בחופיה הדרומיים של יפן, דבק בהם כינוי זה.
במפגשים הראשונים עם הפורטוגזים באי טנגשימה ראו היפנים את באורחיהם אנשים פשוטים בעלי נימוסים גרועים ולא היגיינים.
עם זאת, היפנים הביעו עניין רב במספר אלמנטים אירופאים ואימצו אותם.
בתחום הצבאי רכשו היפנים ארקבוזים וקיראסים, ולמדו איך לבנות ספינות אירופאיות, בתחום הדתי החלה הנצרות להתפשט עם הגיעם של המיסיונרים, אימוץ מילים מערביות בשפה היפנית, ואף בתחום הבישול, בו הכירו הפורטוגזים ליפנים את הטמפורה ואת הסוכר, שבעקבותיו החלו להופיע הנאנבאן-גאשי (南蛮菓子), או "דברי מתיקה של הברברים הדרומיים".
מספר אירופאים הפכו לדמויות מרכזיות בחברה היפנית, בעיקר בקרב הדאימיו, שראו באירופאים מקור ידע וקדמה, וחלקם אף זכה לתואר סמוראי ולנחלות.
העיקרי בין אירופאים אלה היה ויליאם אדמס, נווט אנגלי שספינתו נטרפה בחופי יפן, ושהפך לאחד מיועציו הקרובים של השוגון טוקוגאווה איאיאסו.
בשל תיאוריו של מרקו פולו אודותיה, דומיינה יפן בעיני האירופאים כמדינה עשירה ביותר, בה מקדשים וארמונות מצופים זהב.
מעבר לכך, בשל אופייה הגעשי, הייתה המדינה עשירה בעפרות שהצטברו קרוב לפני הקרקע, מה שאפשר את כרייתן, בעידן שלפני הכרייה התת-קרקעית.
יפן נחשבה אף כחברה פיאודלית מתקדמת, בעלת תרבות גבוהה, ובמאה ה-16 עברה אוכלוסיית יפן, שעמדה על 25 מיליון תושבים, את אוכלוסיית כל המעצמות האירופאיות.
הארכיטקטורה היפנית זכתה להערכה רבה בקרב הזרים, והקטנה מחמש האוניברסיטאות הבודהיסטיות שהקימו נזירים בודהיסטים הייתה גדולה יותר מקיימברידג' ומאוקספורד, באותה עת.
גם אחוזי האוריינות ביפן, שלא השתוו לאחוזים המקבילים בשום מדינה אירופאית, והאמנות היפנית הרשימו את האירופאים.
האירופאים אף העריכו את עוצמתה הצבאית של יפן, כפי שניתן ללמוד מצו מלכותי ספרדי מ-1609, שהורה למפקדים באזור האוקיינוס השקט לא לסכן את שמם הטוב של המדינה ושל הצבא כנגד חיילים יפנים.
מעבר למספרם הרב, נחשבו החיילים היפנים ללוחמים מיומנים, ומאוחר יותר אף נשכרו על ידי ההולנדים על מנת להילחם בבריטים בדרום-מזרח אסיה.
זמן קצר לאחר המפגש הראשון ב-1543, החלו ספינות פורטוגזיות להגיע ליפן.
באותה עת, קיימה האימפריה הפורטוגזית תחנות סחר בגואה, בה עגנו שלושה או ארבעה קאראקים, שהפליגו בין התחנה לליסבון.
אחד מקאראקים אלה נהג להפליג גם לסין, על מנת לרכוש משי.
הספינות הפורטוגזיות הראשונות שהגיעו ליפן הביאו עמן סחורות סיניות, כגון משי וחרסינה, שהיו בביקוש גבוה ביפן, עקב איסור הסחר עמה שהטיל קיסר סין, כעונש על תקיפות ווקאו - שודדי ים יפנים.
הפורטוגזים ניצלו את ההזדמנות לתווך בין הצדדים.
עם הקמת העיר נגסאקי ב-1571, הודות ליוזמתו של הדאימיו הראשון שהתנצר, אומורה סומיטאדה, וחברו הישועי גספר וילאה, החל המסחר הפורטוגזי ביפן לשגשג, ובעיקר בקיושו.
לאחר שכירת מקאו מהסינים ב-1557, והכרתם כשותפי מסחר על ידי סין, החל הכתר הפורטוגזי להסדיר את הסחר עם יפן, בכך שמכר את הניהול השנתי של הסחר עם המדינה, כלומר מכר היתר לקאראק אחד מדי שנה לסחור עם יפן.
סחר זה נמשך עד 1638, אז נאסר על הספינות הפורטוגזיות לעגון בנגסאקי מכיוון שכמרים ניצלו אותן על מנת להיכנס ליפן.
בראשית דרכו היה המסחר הפורטוגזי הסחר בינלאומי היחיד כמעט ביפן, אך במהרה החלו לקום לו מתחרים בדמות מבריחים סינים על ג'ונקות, ספינות החותם האדום היפניות, ספינות ספרדיות ממנילה וספינות הולנדיות ובריטיות (החל מראשית המאה ה-17).
ההולנדים, שבניגוד לשאר הנאנבאן נקראו קוֹמוֹ (紅毛, "שיער אדום") בפי היפנים, הגיעו לראשונה ליפן ב-1600, על סיפון הספינה "Liefde".
נווט הספינה היה הבריטי ויליאם אדמס, הבריטי הראשון שהגיע ליפן.
ב-1605 נשלחו שני אנשים מצוות הספינה על ידי טוקוגאווה לסולטנות פטאני שבחצי האי המלאי, על מנת להזמין סוחרים הולנדים אחרים לסחור עם יפן.
ואכן, ב-1609 הפליג הסוחר ההולנדי יאק ספקס ליפן, ובתיווכו של אדמס, השיג הסכמי סחר עם השוגונות.
נוסף על כך, עסקו ההולנדים בשוד ימי ובלוחמה ימית כנגד הפורטוגזים והספרדים, על מנת להחליש את כוחם של האחרונים באזור דרום-מזרח אסיה.
עם החלשות אחיזתן של שתי המעצמות באזור, ועם ירידת קרנה של הנצרות ביפן, החל מ-1638 הורשו רק ההולנדים לסחור עם יפן, אך רק באי המלאכותי דג'ימה, הסמוך לנגסאקי.
אחד הדברים שעורר עניין רב בקרב היפנים היו הרובים שהביאו עמם האירופאים.
שלושת האירופאים הראשונים שהגיעו ליפן ב-1543 הביאו עמם רובים, והציעו לתושבי המקום לסחור בהם.
מכיוון שמקום נחיתת האירופאים היה האי טנגשימה, ושם הציגו לראשונה את הרובים, בהמשך קיבלו הרובים את השם "רובי טנגשימה." למעשה, אבק שרפה היה בשימוש ביפן כבר מהמאה ה-13, לשם הגיע מסין, ובקרבות נעשה שימוש בתותחים, אך הארקבוזים של הפורטוגזים היו קלים יותר ובעלי בריח פתיל, שאפשר דיוק רב יותר.
בתוך שנה הצליחו הנפחים היפנים לייצר רובים בעצמם, והחלו בייצורם ההמוני.
באותה עת הייתה יפן שרויה במלחמת אזרחים, והרובים היוו יתרון לצד שהחזיק בהם, לעומת כלי הנשק הקרים בהם השתמשו עד אז.
הדאימיו אודה נובונאגה, לימים מאחד יפן, עשה שימוש נרחב ברובים, והדבר תרם לעליית מעמדו.
ניצחונו של נובונאגה תרם לפופולריות של הרובים ברחבי יפן, ודאימיו רבים מיהרו לרכוש אותם, עד שלקראת סוף המאה ה-16 היו ביפן יותר רובים מאשר בכל מדינה אחרת בעולם.
הגליאונים האירופאים השפיעו גם הם על תעשיית בניית הספינות היפנית, ואף עודדו יפנים להפליג למדינות אחרות.
ממשלת השוגון פיתחה מערכת של קווי מסחר עם דרום-מזרח אסיה ועם דרום אסיה, וחילקה רישיונות לספינות יפניות להפליג בקווים אלה.
ספינות אלה נקראו ספינות החותם האדום (朱印船), ועיצובן הזכיר את זה של הגליאון.
על סיפונן של ספינות אלה יצאו סוחרים יפנים והקימו תחנות מסחר ברחבי דרום-מזרח אסיה, בעוד חלקם הופכים לדמויות בעלות השפעה באזור וחלקם הופכים לדמויות אהודות ביפן עצמה.
הנצרות החלה להתפתח ביפן עם הגעתו של הישועי פרנסיסקו חאווייר ב-1549. היפנים ראו בכמרים חלק מהמסחר המערבי, וכך הצליחו הישועים להמיר כ-200,000 יפנים לנצרות עד סוף המאה ה-16, בעיקר באי הדרומי קיושו, ואף קיבלו את השליטה על עיר המסחר נגסאקי.
התגובה היפנית הראשונה להתפשטות הנצרות הגיעה מטויוטומי הידיושי, שליט יפן באותה עת, ב-1587. הידיושי פרסם צו שהוציא את הנצרות אל מחוץ לחוק, הציג את הכמרים כבוגדים והורה עליהם לעזוב את יפן.
עם זאת, הכמרים לא מילאו אחר ההוראה.
לפיכך החל הידיושי לפעול כנגד הנוצרים ביפן, ופקד להוציא להורג עשרים ושישה נוצרים ב-5 בפברואר 1597, כאזהרה ליפנים שרצו להתנצר.
אלה נודעו בתור "עשרים ושישה המרטירים של יפן".
הקבוצה כללה חמישה מיסיונרים פרנציסקנים אירופאים, מיסיונר פרנציסקני מקסיקני, שלושה יפנים ישועים ושבעה-עשר עמאים, בהם שלושה ילדים.
הם הוצאו להורג בצליבה בנגסאקי.
לאחר מכן המשיך הידיושי להחריב כנסיות ברחבי המדינה, אך הישועים נותרו.
המכה ניצחת לנצרות ביפן הגיעה מטוקוגאווה איאיאסו, שב-1614 פרסם צו שקרא לגירוש כל המיסיונרים מיפן, שבעקבותיו הוצאו להורג יפנים מומרים רבים ונרדפו הכמרים.
מרד שימאברה הייתה ההתקוממות האחרונה של יפנים נוצרים, ולאחריו ירדה הנצרות למחתרת.
לסחר הנאנבאן היו השפעות נוספות על התרבות היפנית:
נאנבאנדו (南蛮胴) היה סוג של קיראס, שכיסה את כל פלג הגוף העליון.
נאנבאנביג'וצו (南蛮美術) הוא מושג המתאר אמנות יפנית בעלת השפעות אירופאיות.
נאנבאנגה (南蛮画) היו סוגת הציורים שתיארו את הזרים החדשים.
נאנבאנְנורי (南蛮塗り) היו קופסאות מצופות ורנית בעיצוב פורטוגזי, שזכו לפופולריות במאה ה-16.
נאנבאנגאשי (南蛮菓子) היו מגוון דברי מתיקה פורטוגזים או ספרדיים, שהבולטים בהם היו קאסוטרה (カステラ), עוגת ספוג שנקראה על שם קסטיליה, וקוֹנְפֵּייטוֹ (金平糖), סוכריות שקיבלו את שמן מהמילה הפורטוגזית confeito, שמשמעותה סוכריית סוכר.
ממתקים אלה נמכרים ביפן גם כיום.
לאחר סיום תהליך איחוד המדינה על ידי איאיאסו ב-1603, סגרה השוגונות בהדרגה את המדינה בפני העולם החיצון.
ב-1650, מלבד תחנת המסחר ההולנדית בדג'ימה, וסחר מוגבל עם קוריאה וסין, עמדו כל הזרים שנכנסו ליפן בפני גזר דין מוות, וכל היפנים המומרים נרדפו.
רובי טנגשימה הוחרמו והושמדו על מנת להשיב את החיילים אל הקטאנה "התרבותית".
הוטל איסור חמור על כל היפנים לצאת מיפן, ואלה ששהו באותה עת מחוץ למדינה לא יכלו לשוב אליה.
הוטל אף איסור על בניית ספינות בגודל המספיק להפליג למדינות אחרות, ולמעשה נכנסה יפן לתקופת בידוד ממושכת, שבמהלכה נהנו תושביה משגשוג כלכלי ושלום.
הייתה זו תקופת אדו, שהגיעה לסיומה רק לאחר שתי מאות וחצי, עם שובם של הזרים ליפן.
עם זאת, הפעם היו הזרים מחוזקים בתהליכי תיעוש ואילצו בכוח את יפן להיפתח בפניהם.
המילה נאנבאן המשיכה להיות בשימוש עד רסטורציית מייג'י, אז החליטה ממשלת יפן להצעיד את יפן לכיוון המודרניזציה וההתמערבות, ויותר לא ראתה במערביים חסרי תרבות.
לפיכך את המילה נאנבאן החליפו מילים עדינות יותר, כגון אוֹבֶּייפּו (欧米風), שפירושה "סגנון אירופאי-אמריקאי".
כיום משמשת המילה נאנבאן בהקשר ההיסטורי שלה, מלבד במטבח היפני, שם משמשת המילה לתיאור מאכלים שמוצאם אינם באירופה או באמריקה, ואינם מכילים רוטב סויה או מיסו, אלא מתובלים בקארי ובחומץ.
תבלינים אלה אופייניים למאכלים שמוצאם בגואה ובהודו הפורטוגזית.
סחר חופשי הוא מדיניות כלכלית ממשלתית הדוגלת באי התערבות ביצוא סחורות או בהצבת מגבלות על יבוא סחורות, בעזרת הטלת מכסים (על סחורות יבוא) או סובסידיות (על סחורות יצוא) או קביעת מכסות.
על פי עקרון היתרון היחסי מדיניות זו מאפשרת לצדדים למסחר להפיק יתרונות משותפים מסחורות ומשירותים.
על פי מדיניות סחר חופשי, מחירים נקבעים על פי ביקוש והיצע, והם לבדם קובעים הקצאת משאבים.
סחר "חופשי" שונה מצורות מדיניות סחר אחרות שבהן הקצאת הסחורות והשירותים בין המדינות הסוחרות נקבעים על ידי אסטרטגיות קביעת מחירים השונים מאלה שהיו נקבעים בהיעדר פיקוח.
מחירים הנקבעים על פי מדיניות הם תוצאה של התערבות ממשלתית בכוחות השוק בדרך של קביעת מחירים או הגבלת ההיצע, כולל פרוטקציוניזם.
התערבות ממשלתית כזו עשויה להעלות או להפחית את מחיר הסחורות והשירותים לצרכנים וליצרנים גם יחד.
מאז מחצית המאה ה-20 קיימת מגמה של הפחתת מכסים ומגבלות מטבע על סחר בינלאומי בין ממשלות בעולם.
עם זאת הגבלות אחרות העשויות להיות יעילות באותה מידה במניעת סחר חופשי, הן כוללות מכסות יבוא, מסים, ודרכים שונות למתן סובסידיות לתעשייה מקומית.
סחר חופשי כולל את המאפיינים הבאים:
מסחר בסחורות ללא מיסים או חסמי מסחר אחרים (למשל, מכסות יבוא, או סובסידיות ליצרנים)
מסחר בשירותים ללא מיסים או חסמי מסחר
העדר מדיניות "מעוותת מסחר" (כגון מיסים, סובסידיות, תקנות, או חוקים) הנותנת לחברות, משקים, או יצרנים, יתרון על פני אחרים
גישה חופשית למידע על השוק
אין אפשרות לחברות לעוות את השוק באמצעות מונופולים או אוליגופולים בתמיכה ממשלתית.
לרוב סחר חופשי נעשה באופן הדדי בין מדינות החותמות על הסכמי סחר, אך מדינה יכולה להחליט באופן חד-צדדי על פתיחת תחום לסחר חופשי.
בשנת 2011 ביטלה מדינת ישראל באופן חד-צדדי את המכס על כ-400 מוצרי צריכה, במטרה לצמצם את יוקר המחיה.
בטרם הופיעה דוקטרינת השוק החופשי, וההתנגדות הקיימת לה עד עצם היום הזה, התפתחה מדיניות המרקנטיליזם באירופה של המאה ה-16. שניים מן הכלכלנים הבריטים הראשונים שהתנגדו למרקנטיליזם היו אדם סמית ודייוויד ריקארדו.
כלכלנים אשר תמכו בסחר חופשי האמינו כי סחר היה הגורם לפריחתן הכלכלית של ציוויליזציות מסוימות.
אדם סמית לדוגמה טען כי הגברת הסחר לא רק שגרמה לפריחתן של תרבויות מזרח תיכוניות דוגמת מצרים, יוון ורומא, אלא אף בנגל (במזרח הודו) וסין.
עושרה האדיר של הולנד, לאחר שהשתחררה משלטון ספרד ודגלה בסחר חופשי, הפכה את הוויכוח בין גישת המרקנטליזם לבין סחר חופשי לשאלה החשובה ביותר בכלכלה במשך מאות שנים.
מדיניות של סחר חופשי עמדה בניגוד למדיניות כלכלית של מרקנטליזם, בדלנות, קומוניזם, פופוליזם, וקווי מדיניות כלכלית אחרים, לאורך מאות שנים.
מסחר במושבות הבריטיות באמריקה נשלט על ידי המערכת המרקנטילית הבריטית באמצעות פקודות הסחר והניווט.
עד לשנות ה-60 של המאה ה-18 רק מתיישבים מעטים תמכו באופן גלוי בסחר חופשי, בין השאר כיוון שחוקי הסחר לא נאכפו באופן קפדני, אולם גם מכיוון שהסוחרים במושבות לא רצו להתחרות עם סחורות זרות ומשלוחי סחורות.
כך, טוען ההיסטוריון אוליבר דיקרסון כי הרצון לסחר חופשי לא היה מגורמי המהפיכה האמריקאית.
רק לאחר מלחמת העצמאות האמריקאית, כאשר הפרלמנט הבריטי חוקק, בשנת 1775, חוק המטיל סגר ימי על נמלי המושבות האמריקאיות המורדות (Prohibitory Act 1775), הגיב הקונגרס הקונטיננטלי, ב-6 באפריל 1776, בהכרזת עצמאות כלכלית, תוך פתיחת נמלי אמריקה ליבוא סחורות.
משכך, לדעת ההיסטוריון ג'ון וו.
טיילור, סחר חופשי נכפה על ארצות הברית.
הכלכלה המודרנית במאה ה-21 מתאפיינת בסחר חופשי חלקי, בהתאם להסכמים בין המדינות השונות.
האצת העושר הלאומי של המדינה.
הקטנת הפרוטקציוניזם תפחית את החשש למתן שוחד לרגולטורים.
סחר העבדים האטלנטי או הטרנס אטלנטי הוא מונח המתייחס ללכידתם ושעבודם של מיליונים מתושביה השחורים של אפריקה, ולהעברתם בכפייה לאמריקה.
בתקופה שנמשכה מהמאה ה-16 ועד המאה ה-19 מכרו סוחרי עבדים מיליוני אפריקאים מהחלקים המרכזיים והמערביים של היבשת, דרך האוקיינוס האטלנטי למרכז ודרום אמריקה, שם התבססה כלכלת מטעים לגידול מוצרי צריכה אירופאים ובראשם סוכר.
בתרבות האפרו-אמריקאית, מכנים את תופעת סחר העבדים בשם Maafa , שפירושו שואה או אסון רב ממדים.
אומנם סחר בעבדים ועבדות באופן כללי היו קיימים גם לפני תחילת הסחר האטלנטי, אך רק במאה ה-16 הפך ייצוא העבדים לתעשייתי, מקיף ובעל נתח גדול בהכנסותיה של אפריקה ובעיקר של אירופה.
בין המאות ה־16 ל־ה־19, במסגרת עידן התגליות, החלו מדינות אירופה – ובראשן ספרד ופורטוגל – בכיבוש, קולוניזציה והתיישבות קבועה באמריקה הדרומית, באמריקה הצפונית.
כבר מראשיתו היה תהליך זה מלווה במדיניות ממלכתית מאורגנת של ניצול משאבים וכוח אדם, שנוהלה בידי בתי המלוכה האירופיים באמצעות זיכיונות לחברות מסחר ולסוחרים פרטיים.
המתיישבים והמיזמים הקולוניאליים נזקקו לכוח עבודה רב וזול, בעיקר לצורכי חקלאות, כרייה ועבודות שירות באחוזות ובמכרות.
עבדים אפריקאים החליפו במידה רבה את הילידים האמריקאים, אשר אוכלוסייתם הצטמצמה מאוד בעקבות מחלות, אלימות ושיעבוד.
בתחילה הועסקו אוכלוסיות ילידיות בעבודות כפייה.
אך מילונים מתוך העמים הילידים מתו ממחלות שהביאו עמם האירופים, כגון אבעבועות שחורות, חצבת ושפעת, וכן מתנאי עבודה קשים.
על רקע זה, ובמסגרת מערכת מסחר עולמית שהתבססה על יוזמות אירופיות, התפתח סחר העבדים האטלנטי, שבמסגרתו הובאו מיליוני אפריקאים בכפייה לאמריקות.
העבדים האפריקאים הראשונים הגיעו כבר במאה ה־16 למושבות ספרדיות ופורטוגליות, ובהמשך גם לשלוש עשרה המושבות של האימפריה הבריטית בצפון אמריקה.
מאמצע המאה ה-17 עוגן מעמדם של העבדים ושל צאצאיהם בחקיקה, והם הוגדרו כרכוש ונחשבו לסחורה, הניתנת לקנייה ולמכירה בשווקים כחלק בלתי נפרד מהכלכלה הקולוניאלית.
בתקופה זו, מיליוני אפריקנים נתפסו, נמכרו והובלו לחברות המערביות.
פתיחת המסחר האטלנטי העולמי בתחילת המאה ה-15 הובילה להגירה גדולה (הן מרצון והן מכפייה) מהעולם הישן לאמריקה שקיבלה את הכינוי "העולם החדש".
במשך כל תקופה זו, הרוב המוחלט של השחורים באמריקה סווגו כעבדים, לא נחשבו כבני אדם, נשללו מהם זכויות האדם הבסיסיות ביותר והם זכו לטיפול מזלזל ואכזרי.
בני האדם היו נחטפים באפריקה בידי סוחרים מקומיים או על ידי בני שבטים יריבים, ולעיתים נמכרו גם בידי בני משפחותיהם שעבורם אספקת העבדים הייתה דרך פרנסה עיקרית.
עם חטיפתם או רכישתם הפכו לעבדים.
הם הובלו בספינות בתנאים בלתי אנושיים, בעיקר לאיים הקריביים ולברזיל, שם עונו ונמכרו תמורת זהב או סחורות בהתאם לאיכותם.
בשלבים מאוחרים יותר של סחר העבדים נשלט הסחר בידי סוחרים ברזילאים והולנדים.
סחר העבדים האטלנטי היה מערכת רחבת־היקף של אלימות, כפייה ותמותה, ולא רק מסע ימי קטלני.
לסחר העבדים, להשפלה, לעינויים הקשים ולמותם של מיליוני אפריקאים, נמצאו הצדקות שונות, חלקן דתיות.
"שעבוד האפריקאים התפרש כמעשה חסד, שהרי מתן הזדמנויות לשמש עבד בחברה נוצרית יש בו כדי להציל מחטא הפגניות בחברה האפריקנית".
באמצע המאה ה-18 על רקע עידן הנאורות החלה לצמוח בצפון אמריקה ובאנגליה התנועה לביטול העבדות שקראה לבטל את סחר העבדים ואת מוסד העבדות עצמו.
בריטניה, שששלטה אז על האימפריה הבריטית, העבירה ב-1807 חוק נגד סחר העבדים האטלנטי, והחלה להפעיל לחץ על מעצמות אחרות, דבר שבא לידי ביטוי בשורה של אמנות דו-צדדיות עם מעצמות אירופה וגם בהחלטות קונגרס וינה (1815).
צרפת ובהמשך גם ארצות הברית אסרו על הובלת עבדים בים ובהמשך גם על העבדות עצמה.
בלחץ המעצמות בוטל סחר העבדים ובהמשך גם מוסד העבדות עצמו בעוד ועוד מדינות.
ברוב האזור הקריבי ודרום אמריקה, העבדות בוטלה במחצית הראשונה של המאה ה-19 עקב שורה של מרידות נגד השלטון הספרדי והפורטוגזי ועקב שינויי מדיניות של מעצמות אירופה האחרות.
ב-1850, הכריז פדרו השני, קיסר ברזיל על סיום סחר העבדים לברזיל, ופעל על מנת ליישם אותו.
העבדות בארצות הברית בוטלה בעקבות מלחמת האזרחים במדינה ב-1865 (התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית).
העבדות עצמה בוטלה בברזיל רק ב-1888 (חוק הזהב).
בשנת 2007 קבע האו"ם את יום הזיכרון הבין-לאומי לקרבנות העבדות וסחר העבדים הטרנס אטלנטי שחל מדי שנה ב-25 במרץ.
בתחילת המאה ה-15, התרחשו תמורות כלכליות ופוליטיות אשר הכינו את הקרקע לצמיחתו העתידית של סחר העבדים האטלנטי.
תחילה, האירופאים, בראשם הפורטוגלים והספרדים, התיישבו במספר איים אטלנטיים אליהם הגיעו במטרה לחפש הזדמנויות למסחר ובעלי ברית שיצטרפו אליהם בהתקוממות הנוצרים האירופאיים כנגד החשש להשתלטות מוסלמית על אירופה.
תמורה נוספת התרחשה דווקא בתחום החקלאות: טכניקות של גידול ופיתוח סוכר התפשטו במהירות ממערב אסיה וארצות ערב לכיוון המזרח.
משתנה נוסף הוא שכבר במאה ה-12, היה סחר בנשים ממערב אפריקה שעבדו בעיקר בתור שפחות בצפון אפריקה וארצות ערב כחלק מסחר העבדים הערבי.
סחר זה הפך למקור כלכלי רווחי עבור הסוחרים וסייע להתעשרותם ולצבירת הון.
השילוב של ההתיישבות האירופאית בצפון, הגעתו של הסוכר למזרח וקיומה של העבדות האפריקאית מדרום, הובילו לסחר באפריקאים דרך האוקיינוס האטלנטי במשך יותר משלוש מאות שנים.
בנוסף על כל אלו, תרמו מאפייניהם התרבותיים והפיזיולוגים של האפריקאים להחלטת האירופים להסתמך על עבודתם.
ראשית, לאפריקאים הייתה עמידות טבעית למלריה- מחלה אשר הרגה המון ילדים אמריקאים ואירופאים.
לפיכך, ביצות אורז או שדות טבק מסוימים אשר היו רווי מלריה, לא היו קטלניים לעבדים דבר שהפך אותם למאגר עבודה אידיאלי.
שנית, הרוב המכריע של האפריקאים המשועבדים הגיע מחברות חקלאיות ולכן היו בעלי ידע חקלאי ויכולת פיזית התואמת את עבודת החקלאות.
מכך, שהאוכלוסייה באפריקה הייתה בסיס לכוח עבודה משמעותי עבור האירופאים.
לבסוף, מכיוון שהגיעו מחברה חקלאית, היה סיכוי גבוה יותר שהאפריקאים יתרגלו לעבוד בחקלאות.
העבדים האפריקאים הראו מומחיות גבוהה במיוחד בכל הקשור לחקלאות דבר שהפך אותם לקבוצה אטרקטיבית של פועלים.
הסחר החל בתחילת המאה ה-15 עם הגעתם של הפורטוגלים לחופי האוקיינוס האטלנטי שם הם החלו במגעים עם ממלכות אפריקאיות אשר הסכימו לנהל שותפות עסקית.
בשלב הראשון, היחסים בין האירופאים לאפריקאים היו מבוססים על שותפות ושיווין.
האירופאים כיבדו את הפרוטוקולים האפריקאים, צייתו לחוקים האפריקאים ושילמו דמי שימוש בעבדים.
אך עם הזמן, אירופה שינתה את מערכת היחסים הזו על ידי פילוג האוכלוסייה האפריקאית.
כאשר אירופה העלתה את שווי הסחורה שלה, היא למעשה גרמה לקונפליקטים ומלחמות בין קהילות שונות באפריקה אשר התחרו מי ימכור יותר עבדים לאירופה.
המעצמות האירופאיות ניצלו את חילוקי הדעות הפוליטיים באפריקה, נהנו מהם ואף קראו לה "גן העדן של סוחרי העבדים".
בכך, מעצמות אירופה הפכו את המסחר לנוח יותר עבורן ועבור האינטרסים שלהן.
בכך הפך הסחר לקבל את אופיו הכפייתי והמנצל דבר שהוביל להתקוממויות בקרב העבדים עצמם.
החלו מרידות על הספינות, התאבדויות במהלך המעבר, נוצרו קהילות של עבדים אשר נמלטו באפריקה, התפתחו תנועות אופוזיציה והחלו ניסיונות של מדינות שונות לדכא את הסחר.
תקופה זו של המסחר בה היה סחר של עבדים אפריקאים על ידי הפורטוגזים והספרדים נקראת "המערכת האטלנטית הראשונה".
תקופה זו החלה בשנת 1502 ונמשכה כ-80 שנים.
בהמשך, הצטרפו לסחר גם אנגליה, צרפת והולנד אשר הובילו את העבדים בעיקר לקאריביים ולברזיל עד לתום תקופת הסחר בשנת 1808. הסחר עצמו התנהל בצורה משולשת והאפריקאים לקחו בו חלק פעיל.
בשלב הראשון סוגים שונים של סחורות הועברו מאירופה לאפריקה כתשלום לאפריקאים ולסוחרים ערבים עבור כל עבד שנמכר לסוחרים האירופאים.
בשלב השני נשלחו עבדים אפריקאים לאמריקה ולאיים הקריביים.
לבסוף, התוצרים של העבדים (רום, סוכר, כותנה, טבק) הועברו בחזרה מאמריקה לאירופה.
העבדים הראשונים הובאו לצפון אמריקה בווירג'יניה ב-1620, על גבי אונייה הולנדית, כאשר עבדים אלו היו במקור שבויי מלחמה מאפריקה.
בתחילה, מוסד העבדות בארצות הברית לא היה קיים במשמעות המיוחסת לו היום, כאשר הן שחורים והן לבנים הועסקו בחוות החקלאיות ברחבי המושבות האמריקאיות, וזאת על תקן "עבדים לזמן מוגבל".
במהלך הזמן, ובעקבות התהליך הכלכלי, גברו הקריאות מטעם בעלי החוות להעביר לידיהם את הסמכות הממשית על עבדיהם השחורים, קריאות שנענו לבסוף בסביבות שנת 1700 עם חקיקת "חוקי העבדות", אשר העניקו לבעלי החוות הלבנים סמכות כמעט מוחלטת כלפי עבדיהם השחורים.
במהלך זמן זה גם פסק באופן סופי תקן ה"עבדות הזמנית", אשר כלל גם לבנים, והעבדות של השחורים בצפון אמריקה קיבלה תוקף חוקי, ובעקבותיו גם תוקף מוסרי, כאשר רבים מהמתיישבים החלו לחוש כי השחורים מטבעם "נועדו להיות עבדים".
בשנת 1790, יוצרו בדרום האמריקאי אלף טונות כותנה בשנה.
ב-1860 יוצרו כבר מיליון טונות.
סחר העבדים האטלנטי היה, לאורך רוב התקופה שבה התקיים, מפעל ממשלתי במדינות שהשתתפו בו.
עם התרחבות האימפריות האירופאיות, צמחה כלכלה גלובלית שבתוכה חלוקת עבודה ברורה והתמחויות לכל יבשת.
אירופה הייתה הגורם המתכנן, המממן, המארגן והצרכן המרכזי של העבדים.
כמו כן, בה נעשו רוב תהליכי העיבוד הסופיים של חומרי הגלם שהפיקו העבדים.
בחצי המאה הראשונה של סחר העבדים האטלנטי, מ-1440 ועד 1500 בקירוב, אירופה עצמה היוותה הצרכן העיקרי של עבדים אפריקאים.
מספר גדול של עבדים הובאו לפורטוגל וספרד, שם הונחו מרבית היסודות לתפקידים שהם ימלאו לבסוף בעולם החדש.
הימאים הפורטוגלים נחתו לראשונה באפריקה בעשור הרביעי של המאה ה-15. הם לכדו מקומיים אפריקאים ושלחו אותם לאירופה.
בשנת 1441 נחטפו עשרה אפריקנים מחופי גינאה והועברו לנסיך מדינת פורטוגל, הנרי, כמתנה מבני עמו הימאים – מתנה שניתנה לו כיוון והיה המלך.
במשלוחים הבאים לחוף המערבי של אפריקה, נלקחו התושבים ונשלחו לפורטוגל כדי שימכרו כמשרתים.
הרפתקנים פורטוגלים שהפליגו לכיוון דרום מזרח לאורך מפרץ גינאה בשנת 1472 הגיעו אל החוף של השטח שכיום מוכר כניגריה.
הם מצאו אנשים מתרבויות מגוונות.
חלקם התגוררו בעיירות הנשלטות על ידי מלכים בעלי תואר אצילות ואנשי חצר, בדומה לחברות מימי הביניים, אך כמה מהם התקיימו גם בצורה כפרית ביערות, מרוחקים מהשפעות חיצוניות.
ב-18 באוגוסט 1518 חתם קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, על צו מלכותי המאשר הובלת עבדים ישירות מאפריקה לאמריקה.
עד אז הועברו בדרך כלל עבדים אפריקאים לספרד או לפורטוגל, ורק לאחר מכן לאיים הקריביים.
החלטתו של צ'ארלס לאפשר סחר ישיר מאפריקה שיפרה במידה ניכרת את מצבם הכלכלי של סוחרי העבדים, ושינתה באופן דרמטי את טיבה ושיעורה של תעשיית סחר העבדים האטלנטי.
הפורטוגלים קבעו את הטון וייסדו את העיקרון שמשלחות לחופי אפריקה חייבות להיות מאושרות על ידי בית גינאה ובכפוף לתשלום מס.
סוחרים מסוימים קיבלו רישיון לסחור בעבדים וסחורות אחרות באפריקה.
ההנחה הייתה שהם ימכרו רישיונות-משנה לסוחרים אחרים.
מי שנהנה מהנושא היה ברטולומיאו מרצ'יוני (Bartolomeo Marchionni) מליסבון, שהיה בעל הפריווילגיות לסחור בעבדים במפרץ בנין בין 1486 ל-1493 וברפובליקת גינאה.
המונופול של פורטוגל בסחר נשבר במאה ה-16, כאשר אנגליה ואחריה צרפת ומדינות אירופאיות נוספות הצטרפו לסחר.
האנגלים הובילו את תהליך הובלת צעירים אפריקאים ממולדתם לעבודה במכרות ואדמות באמריקה.
במאה ה-16, הוחלט שפורטוגלי שסוחר במערב אפריקה בזהב וגם בעבדים צריך להיות מחויב להפריש חלק לצדקה בליסבון שבפורטוגל וגם לעזור בשמירה על מוסד הכמורה באיים בשם קייפ ורדה.
פורטוגלי שסוחר באפריקה נדרש היה לשלוח לפחות 12 ספינות לאפריקה בתוך 3 שנים, להתחייב שלא למכור כלי נשק אירופאיים טובים יותר לאפריקאים ולאפשר למתיישבים שחיו באיי קייפ ורדה לסחור בצורה חופשית במוצרים שלהם.
במשך שנים רבות, סחר בעבדים שעברו למערב אפריקה עצר גם בסנטיאגו שהיה האי המרכזי בקבוצת איי קייפ ורדה עבור תשלום חובות.
לרוב הדבר לא קרה, לכן, מונה נציג רשמי כדי לאסוף את המיסים.
לאחר מכן, הפורטוגלים הסכימו למנות נציגים שיאספו את המיסים מאנשי העסקים שהרוויחו כסף מהסחר, גם באיי קייפ ורדה וגם במקומות אחרים, עד שהמדיניות השתנתה בשנת 1769. לאור כל זאת ולמרות השתתפותם של יזמים רבים, המדינה הייתה המניעה העיקרית של עסקי העבדים.
גם בספרד הייתה מדיניות דומה ביחס לסוחרים שקנו עבדים מהפורטוגלים טרם העברתם לעולם החדש.
נדרש רישיון מלכתחילה, ובנוסף לכך היה צורך בתשלום מס עבור כל משלוח של עבדים.
מאוחר יותר, החוזה לשליחת עבדים לאימפריה הספרדית היה מקור הכנסה מוערך בממלכה הספרדית.
בדרכים שונות, הצרפתים, האנגלים והגרמנים פיתחו אינטרסים כלכליים דומים בסחר העבדים והיו בעלי אינטרסים משותפים בשגשוג של תנועת העבדים מאפריקה לעולם החדש.
המדינות העיקריות שהשתתפו בסחר יצרו גם חברות בעלות פריווילגיות שתפקידן להעביר עבדים מאפריקה לעולם החדש.
הפורטוגלים, לדוגמה, ייסדו את חברת קאצ'ו במאה ה-17 ואת חברות מרנאהו ופרנאמבקו במאה ה-18. חברות דומות ייוסדו גם בבריטניה, ספרד, הולנד וצרפת.
אפילו הסקנדינבים לקחו חלק בסחר, אם כי החברות שייסדו היו צנועות יותר.
האירופאים בחוף האפריקאי עסקו במסחר תחרותי מאוד.
במאה ה-18 שלטו הבריטים ביצוא העבדים מארץ ביאפרה, הצרפתים שלטו בסחר עם סנגמביה והפורטוגלים שלטו במשלוחים ממרבית האזור שמדרום לזאיר.
אבל השליטה מעולם לא הייתה מוחלטת והייתה תמיד תחת אתגר.
בראשית המאה ה-18 רכשו הבריטים כשישית מהעבדים האפריקאים מסנגמביה.
בשנת 1720 פנתה חברת הודו המערבית שבשליטה הולנדית ממפרץ בנין (Bay of Benin) אל חוף הזהב, כמקור העבדים העיקרי שלה.
עם עידן הסחר החופשי, שוב העבירו ההולנדים את מרכז הכובד שלהם מערבה אל חוף ווינדוורד.
במקביל נעו הצרפתים מזרחה, ובאמצע המאה ה-18 העבירו את אנרגיית המסחר בעבדים שלהם מארץ בנין למרכז אפריקה.
בעשורים הראשונים של המאה ה-18, הסחר הישיר בין אפריקה ואירופה היה עדיין סחר בצורת מונופול ובשליטת חברות מאורגנות.
עם זאת, התחילו להגיע לרוב המדינות בתקופה זו סוחרים חופשיים.
סוחרים אלו היו יזמים בודדים שארגנו מסעות בודדים או כמה מסעות והשתתפו בסחר באפריקה לא כחלק מחברות מאורגנות.
עזרה להם בכך התשתית הבסיסית שהייתה מיוסדת בצורה טובה ברובה כך שהסוחרים יכלו להשתמש במסלולים המאורגנים שהיו קיימים כמעט בלי לסכן את עצמם.
קיימות מחלוקות רבות לגבי הסיבה בעקבותיה הסוחרים האפריקאים היו מוכנים לספק עבדים אפריקאים לאירופאים.
כבר בתחילת המאה ה-16 העבדות מילאה תפקיד מרכזי בחברות מערביות רבות ואמריקה תרמה למערכת סחר העבדים ברחבי האוקיינוס ההודי והים התיכון.
היסטוריונים רבים טוענים כי האירופאיים ניצלו את מערכת הסחר הקיימת באפריקה והשתמשו בה.
הם טוענים כי מלכתחילה, היחסים בין אירופה לאפריקה היו כלכליים.
הם החליפו פריטים כמו פליז וצמידי נחושת תמורת מוצרים כמו פלפל, בד, חרוזים ועבדים.
העבדות המקומית הייתה נפוצה באפריקה והרבה לפני שהאירופאים קוני עבדים הגיעו, היה מסחר בבני אדם.
עבדים שחורים נתפסו או נרכשו על ידי ערבים ויוצאו דרך מדבר סהרה אל הים התיכון והמזרח הקרוב.
האירופאים לא יכלו להיכנס באופן עצמאי למערב ומרכז אפריקה ובעקבות כך לא יכלו ללכוד אפריקאים ולהעלות אותם לספינות במטרה להעביר אותם לאמריקה למטרת מסחר.
כתוצאה מכך, הסוחרים האירופאים הסתמכו על רשת של שליטים וסוחרים אפריקאים שיעזרו להם ללכוד ולהביא אפריקאים מאזורי החוף ואזורים פנימיים שונים.
סוחרים רבים רכשו שבויים כתוצאה מסכסוך צבאי והפקידו אותם בידי האירופאים, אך חלקם גם רדפו אחרי העבדים למטרות רווח.
האירופאים השתדלו להשפיע על סוחרים ומנהיגים אפריקאים על מנת לספק עבדים למסחר האטלנטי.
הם עודדו את האפריקאים, יצרו בריתות והעבירו מיקום של נקודות איסוף למסחר לאורך החוף המערבי ומרכז אפריקה במטרה להגדיל את מספר העבדים.
כפי שניתן להבין, קוני עבדים אירופאים עשו את הרווח הגדול יותר מהסחר, אך גם השותפים האפריקאים שלהם גזרו רווח לא מבוטל.
רבים מתושבי יבשת אפריקה צמחו הודות לרווחים ממכירת ילידים אפריקאים משבטים שונים.
כראייה לכך ניתן לקחת את כיכר טינובו כדוגמה, המרכז המסחרי של העיר לאגוס והמקום בו נמצא הבנק המרכזי של ניגריה, נקראת על שמה של סוחרת העבדים הגדולה של המאה ה-19, מאדאם טינובו שנולדה באגבלנד ועלתה מעוני לעושר באמצעות סחר בעבדים, מלח וטבק.
שליטי אפריקה, סוחרים ואנשי אריסטוקרטיה צבאית הגנו על התעניינותם בסחר העבדים.
חברות המסחר האירופאיות הבינו את היתרון של ניהול קשרים עם ספקים אפריקאים ולאו דווקא סלדו מהם.
החברות לא יכלו לגייס את המשאבים כדי לשבות ישירות את עשרות מיליוני האפריקאים.
לכן, היה הגיוני ובטוח יותר לתת לאפריקאים נשק כדי שיילחמו במלחמות רבות שהניבו שבויים עבור הסחר.
רשת המסחר של העבדים נפרסה גם אל פנים אפריקה.
הקשר עם אירופה פתח לאליטה האפריקאית חלון אל העולם והציג בפניהן מוצרים של ציוויליזציה.
סחר העבדים עורר את תאבונם למוצרים של עולם מתקדם.
האירופאים ראו את היתרונות בעזרה למלכים ומנהיגים אפריקאים למימוש רצונם לרכוש את התרבות המערבית, אם לא עבור עצמם אז עבור ילדיהם.
המעצמות האירופאיות קיוו שעל ידי אירוח נסיכים אפריקאים באירופה, יוכלו להרוויח את ידידותם של אבותיהם.
הסיבה החשובה ביותר שבגללה השליטים והסוחרים האפריקאים השתתפו בסחר העבדים הייתה הרצון שלהם לתגמולים המהותיים של הסחר ולכוח שסיפק.
בתהליך זה הם גרמו להחלשת אומותיהם והפחיתו את סיכוייהם להתפתחות כלכלית וחברתית.
כאשר בריטניה ביטלה את סחר העבדים ב-1807, היא נאלצה להתמודד עם התנגדות שליטים אפריקאים שהתרגלו לעושר שרכשו ממכירת עבדים או מהמסים שנאספו בתמורה לעבדים שעברו דרך שטחם.
עם זאת, כל עוד היה ביקוש באמריקה לעבדים, העסק הרווחי המשיך.
עם זאת, השתתפות אפריקה בסחר יצרה קונפליקט.
הקונפליקט התייחס לניגודיות שבין השתתפות אפריקה בסחר והחלק הפעיל שלה בו לבין התנגדותה אליו.
החלק של האפריקאים שהשתתפו בסחר לא היה פאסיבי.
השליטים והסוחרים הציבו תנאים לבריתות וניהלו משא ומתן על התשלום.
המלחמות והחטיפות עוררו עוינות וחשדנות בין קהילות אפריקאיות.
חוסר האמון היה דרישה בסיסית להישרדות אישית וקהילתית.
סחר העבדים עצר ועיוות את ההתפתחות התרבותית של החברות.
ההיסטוריה העכשווית של אפריקה עשויה הייתה להיות שונה אם שליטיה וסוחריה היו דורשים מוצרי הון לצורך בניית המשק ולא תכשיטים זולים ומשקאות.
סחר העבדים עצר את הפיתוח הכלכלי באפריקה ולאובדן משאבי האנוש היו השלכות קשות על הכלכלה החקלאית שתלויה בעבודה.
כל אפשרות שהדינמיקה הפנימית של החברה האפריקנית תוביל לפיתוח הקפיטליזם והתיעוש נחסמה על ידי סחר העבדים.
השיעור הגבוה של הסחר בעבדים, שהיו כוח עבודה, מנע התפתחויות עסקיות באפריקה שהיו יכולות להביא לניצול של המשאבים ביבשת ולהוביל ליותר הצלחה כלכלית.
למשל, מעט מפעלי הייצור הקיימים נהרסו או שלא היו בהם תנאים לצמיחה.
במשך כל תקופת המסחר נוצר קרע באפריקה: המשועבדים או המאוימים בשעבוד התנגדו לדה- ההומניזציה שבפעולה זו.
בעקבות כך, כפרים ועיירות בנו ביצורים ומערכות התראה ויצרו הפרדה בין חוץ הכפר לתוכו וזאת כדי למנוע התקפות.
הם העדיפו לשבות רעב, ליצור מרד ואף להתאבד במקום לחיות בעבדות.
אפריקאים רבים החלו להילחם בסחר מיד עם תחילתו.
הלוחמה בסחר התרחשה באפריקה והגיעה גם לאמריקה.
בנוסף להתנגדות האזרחים, כמה מנהיגים פעלו באופן פעיל נגד הסחר.
אחד המנהיגים המפורסמים היה עבדאל קאדר קין, מנהיג מוסלמי מצפון סנגל שהצליח לאכלס את ממלכתו דרך החזרת הכוח דרך החזרת אנשיו שנחטפו ודרך איסור מעבר של שיירות עבדים באזורו.
לאחר שהצרפתים לקחו ילדים מאזורו, כתב קאדר קין מכתב למושל:
ככל שהסחר התרחב כך גם ההתנגדות אליו גברה.
האפריקאים השתמשו במגוון אסטרטגיות כדי להפגין את העוינות שלהם הן לסחר שהביא אותם לאמריקה ואפריקה והן לשעבוד עצמו.
חלקם לא היו אלימים כגון בריחה וחבלה ברכוש, אחרים גרמו להרעלה, רצח ומרידות.
אלה עוררו את החשש הגדול יותר- כי המרידות יהפכו למזוינות.
יעדי סוחרי העבדים בהגיעם לאפריקה
ב-1494, מלך פורטוגל הגיע להסכם עם שליטים של מספר מדינות ממערב אפריקה שיאפשר ביניהם סחר.
הדבר למעשה אפשר לפורטוגל להיכנס לחופי אפריקה ללא הפעלת כוחות.
ב-1526 השלימו הפורטוגזים את משלוח העבדים הראשון אל ברזיל ולמדינות אירופאיות נוספות.
עם זאת, קיימות עדויות קודמות להגעתם של עבדים מאפריקה אל מדינות ה'עולם החדש': ב-1502, הגיע משלוח העבדים הראשון לאיי היספינה, ב-1513, הגיע משלוח העבדים הראשון אל קובה וב-1518, הגיעו לראשונה 4,000 עבדים לג'מייקה.
אומות אירופאיות נוספות שלקחו חלק בסחר העבדים האטלנטי התיישבו בחוף האפריקאי שם הן רכשו עבדים ממנהיגים אפריקאים מקומיים.
עבדים אלו נשלחו אל מקום ריכוז ליד החוף במטרה לייצא אותם אל העולם החדש והוחזקו במתחם המושבה (factory) בזמן המתנתם למשלוח.
כיום מעריכים כי כ-12 מיליון אפריקאים נשלחו במסלול האטלנטי.
עם זאת, מספר העבדים שנרכשו על ידי הסוחרים האירופאיים מוערך כגבוה יותר, ככל הנראה בעקבות שיעור המוות הגבוה שהיה במעבר.
עד לסיומו של הסחר, ניכר כי מדינות מרכז אמריקה ייבאו כ-200,000 עבדים, מדינות אירופה כ-300,000 ולצפון אמריקה הגיעו כ-500,000 עבדים.
האיים הקריביים היו צרכני העבדים השניים בגודלם, המוערכים בייבוא של כ-4 מיליון עבדים.
אמריקה הדרומית, כשבראשה ברזיל, ייבאה 4.5 מיליון עבדים.
מספר העבדים שעזבו את חופי אפריקה:
חלקה של ברזיל בסחר העבדים
לאורך שנות הסחר, אחוז גדול מתושבי מרכז ומערב אפריקה הגיעו לדרום-מרכז ברזיל.
60% מהעבדים האפריקאים שיוצאו ממפרץ בנין, הגיעו לבאהיה שבברזיל.
ברזיל, אם כן, הייתה יוצאת דופן בייבוא עבדים בצורה ניכרת מאזור מרכזי אחד, בעוד רוב האזורים האחרים ביבשת אמריקה ייבאו עבדים מתערובת רחבה יותר של עמים אפריקאים.
דרום מרכז ברזיל ובאהיה הובילו גם כן בנושא הסחר בילדים למטרת עבדות.
אל דרום מרכז ברזיל הגיעו מרבית הילדים שיוצאו לעבדות ואל באהיה הגיעו כ־35 אחוזים מתוכם.
מבחינת אחוזי הנשים מול הגברים שהגיעו לברזיל מאפריקה כעבדים, פי 2 או 3 יותר עבדים גברים הגיעו לברזיל לעומת נשים.
רוב העבדים (החל מתחילת המאה ה-16) היו מיוצאים לקאריביים או לברזיל, שם למעלה משני שלישים מכל האפריקנים המשועבדים נחתו כדי לייצר סחורות כגון סוכר, טבק, אורז וכותנה.
ברזיל בתקופה זו סיפקה כמעט את כל הסוכר הנצרך באירופה.
אסקרבה אנסטסיה נחשבת לסמל העבדים בברזיל.
השפעות הסחר על הכלכלה של מערב אפריקה
סחר העבדים היה נפוץ בעיקר במערב אפריקה, האזור שהיה המאוכלס והמפותח ביותר ביבשת.
באותה תקופה, הייתה אפריקה מקור למשאבי טבע שונים כגון זהב, שנהב, גידולים טרופיים ועוד.
הסחר בעבדים היה חלק מן המסחר הענף שניהלו האירופים באזור זה באותה תקופה.
המסחר האטלנטי הביא אל אפריקה גידולים חדשים ומטבעות שאומצו על ידי הסוחרים במערב אפריקה, מה שהוביל לרפורמה מוסדית שבתורה תרמה להפחתת עלויות ניהול העסקים.
סחר העבדים קבע את המדדים ליחסים הכלכליים בין אירופאים לבין אפריקאים.
האפריקאים ייצאו עבדים ובמקומם קיבלו מן האירופאים מוצרי תעשייה מעובדים.
הביקוש הרב לסחורה האנושית מיקד את סחר הייצוא האפריקני בעיקר במוצר זה, בלי שנעשה ניסיון לפתח מקורות סחר חלופיים של מוצרים אחרים.
עיקר ההשלכות השליליות החריפות של העבדות על כלכלת אפריקה טמון בירידה החדה באוכלוסייה.
הוצאתם בכוח של מיליוני צעירים, לא זו בלבד שהובילה לצמצום משמעותי במספר התושבים, אלא הוביל לכך שנלקח מן האוכלוסייה המקומית החלק החזק והטוב שלה, חלק שאלמלא שועבד והוגלה היה יכול לתרום להתפתחותה הכלכלית של היבשת.
מנהיגים אפריקאים אחדים ראו יתרון כלכלי בסחר בנתיניהם עם סוחרי העבדים האירופאים.
למעשה, סחר העבדים היה אמצעי ששימש כמה קבוצות אליטה אפריקאיות לצורך השגת יתרון כלכלי.
למשל, ממלכת אזור בנין (Kingdom of Benin) הרוויחה משעבוד נתיניה לאירופאים טכנולוגיה צבאית כגון נשק ואבק שרפה, זהב ושמירה על יחסי סחר ידידותיים עם מדינות אירופה.
קבוצות אליטה פוליטיות אלו לא בהכרח התעניינו בפיתוח הכפרים והערים שבאזורן, אלא יותר התעניינו במניעה מקבוצות אחרות להרוויח כוח פוליטי.
למשל, הערכות מעלות שעד 1770, המלך של דהומיי(Dahomey) הרוויח בקירוב כ-250,000 יורו (כפי שמוערך כיום) בשנה על ידי מכירה של חיילים אפריקאים שבויים ועל ידי שעבוד תושבים אפריקאים למסחר העבדים האירופאי.
עם זאת, קיימים ויכוחים בספרות לגבי הערכות אלו לנוכח עדויות לכך שקבוצות אליטה אלו תרמו לפיתוח כפרים וערים וממשיכות לתרום גם כיום.
נוסף על כך, בזמן שקבוצות אפריקאיות פוליטיות אלו הרוויחו בסופו של דבר מסחר העבדים, ייתכן וההחלטה שלהם להשתתף בסחר הייתה מושפעת יותר מכך שהם היו מפסידים אילו לא היו משתתפים בו.
בנוסף, במדינות אפריקאיות רבות היה נהוג להחזיק עבדים, מה שלמעשה התפשט למסחר עם האירופאים.
תוצאות קשות אלו של סחר העבדים ניכרות ביבשת אפריקה עד היום- התלות האפריקאית בביקוש האירופאי, המשיכה להתקיים גם לאחר שהסחר בעבדים הוכרז לא חוקי, בראשית המאה ה-19, והוחלף בסחר חוקי.
תלות זו, שהלכה והחריפה בתקופה הקולוניאלית ולאחריה, עומדת בבסיס תת-הפיתוח של אפריקה.
זאת ועוד, במשך מאות השנים שבהן התקיים סחר העבדים, חייהם של עמי היבשת ושבטיה השתבשו ובין השבטים ובין העמים האפריקאים גברו המתחים, השנאה והחשדנות.
חוק העבד הנמלט בארצות הברית - 1793
ב-1791 ביקשו להסגיר שלושה אזרחים מווירג'יניה אשר הואשמו בחטיפתם של מספר אפריקאים אמריקאים.
המושל של וירג'יניה סירב להסגיר את החוטפים בטענה כי אותם אפריקאים היו עבדים נמלטים.
כתוצאה ממקרה זה, בחודש פברואר 1793 חוקק חוק בן ארבעה חלקים שנקרא בשם חוק העבד הנמלט.
חוק העבד הנמלט הוא חוק הקובע כיצד ניתן לפעול כאשר עבד נמלט מאדונו.
החוק נחקק כדי להבטיח את זכותו של בעל העבדים להשיב אליו עבד שנמלט בין אם בצורה אישית ובין אם דרך אדם אחר בעל סמכות שיעשה זאת.
כמו כן, החוק הגדיר כי עזרה לעבד שנמלט נחשבת לפשע ואף תביא להטלת קנסות.
ענף האיתור ותפיסת עבדים נמלטים שגשג ומעמדם של אפריקאים אמריקאים היה בעייתי מכיוון שגם אלו שהיו חופשיים נרדפו על ידי תופסי עבדים נמלטים שניסו לתפוס אותם גם כן ולהעבירם לעבדות.
מדינות רבות בצפון ארצות הברית התנגדו לחוק ואף ניסו לשנות אותו על ידי העברת חוקים המגנים על זכויות אדם ועל ידי חיוב למשפט מול חבר מושבעים לפני שניתן יהיה להחזיר עבדים נמלטים.
חוק העבד הנמלט בארצות הברית - 1850
חוק העבד הנמלט אשר נחקק בספטמבר 1850 בעקבות היחלשות החוק המקורי מ-1793 נחקק לאחר פשרה בין מדינות הדרום, שבהן החזיקו בעבדים, למדינות הצפון, שבהן האפריקאים האמריקאים היו חופשיים.
גם בשנה זו החוק קבע כי כל העבדים אשר נמלטו מבעליהם יוחזרו לחזקתם.
החוק אומר כי כל אדם אשר יעזור לעבד נמלט יקבל קנס של 1000 דולר וכי סיוע לעבד נמלט על ידי הענקת מחסה או מזון יכולה לגרור חצי שנת מאסר.
החוק הקשה רבות על האפריקאים האמריקאים אשר רצו לברוח מהעבדות.
לאחר חקיקת החוק, מחירם של העבדים בצפון עלה באחוזים רבים מה שגרם לבעליהם לשמור ולהחזיק אותם בצורה יותר הדוקה מלפני על מנת לא להפסיד את השקעתם.
גם לאחר חקיקת החוק נעשו מאמצים מצד מדינות הצפון לצאת כנגד החוק ולבטלו.
מדינת ויסקונסין הייתה המדינה הראשונה שהכריזה על החוק כחוק בלתי חוקתי ופעלה רבות לסיכול השבתם של עבדים נמלטים.
מספר שנים לאחר הכרזה זו ביטל בית המשפט העליון של ארצות הברית את החלטת בית המשפט של ויסקונסין.
חוק לביטול סחר העבדים בבריטניה - 1807
קבוצה זו יחד עם קוויקרים החלו להתאגד נגד העבדות והסחר בעבדים בטענה כי העבדות היא בלתי מוסרית ואסון על האנושות.
ויליאם וילברפורס הוביל את המאמץ בפרלמנט הבריטי, מספרם וחוזקם הלך וגדל עד שחברי פרלמנט רבים תמכו בביטול הסחר גם כן.
הצעת החוק הוצגה לראשונה בפרלמנט בינואר 1807 והגיעה לבית הנבחרים בפברואר 1807. וכך, ב-23 בפברואר 1807 וילברפורס וחבריו זכו במאבקם שנמשך שנים רבות, כאשר הוסכם על הצעת החוק ברוב גדול של 283 קולות בעד ו-16 קולות נגד.
לבסוף, הצעת החוק קיבלה אישור מלכותי במרץ באותה שנה.
הדבר היווה נקודת מפנה לגבי סחר העבדים האטלנטי ולגבי התנועה לביטול העבדות ברחבי העולם.
המלחמות הנפוליאוניות והחלשות האימפריה הספרדית והפורטוגזית
המלחמות הנפוליאוניות (1815–1803) ערערו עמוקות את האימפריות הספרדית והפורטוגזית: כיבוש ספרד בידי נפוליאון ופלישת צרפת לפורטוגל פגעו בשלטון המרכזי והאיצו את תהליכי העצמאות באמריקה הלטינית.
סימון בוליבר מילא תפקיד מרכזי בקישור בין מלחמות העצמאות באמריקה הלטינית לבין המאבק בעבדות.
במהלך המלחמות נגד ספרד הוא אימץ בהדרגה עמדה אנטי־עבדותית, בין השאר בהשפעת האידיאלים של המהפכה הצרפתית ובזכות התמיכה שקיבל מהאיטי, שהתנתה את סיועה בהבטחה לשחרור עבדים.
הטלטלה הפוליטית והכלכלית החלישה את יכולתן של האימפריות לפקח על סחר העבדים האטלנטי, ובמקביל יצרה תנאים לשינויים אידאולוגיים וחוקתיים, שבחלק מהמדינות החדשות הובילו לביטול סחר העבדים ולעיתים גם העבדות עצמה.
נוסף על כך, לאחר תום המלחמות הפעילה בריטניה, המעצמה הימית הדומיננטית, לחץ דיפלומטי וצבאי גובר נגד סחר העבדים, מה שהאיץ את דעיכתו ההדרגתית של הסחר האטלנטי במאה ה-19.
השפעת בריטניה על ביטול סחר העבדים האטלנטי
שר החוץ הבריטי לורד קאסלרֵיי שינה את עמדתו והפך לתומך נלהב של התנועה.
אלה היו שלבים מוקדמים למשא ומתן של קונגרס וינה בשנת 1815, בניצוחו של קאסלריי, שהביא להכרזה כללית המגנה את סחר העבדים.
דנמרק, אשר הייתה פעילה בסחר העבדים, הייתה המדינה הראשונה שאסרה על סחר עבדים באמצעות חקיקה בשנת 1792. כמו כן, בארצות הברית, הקונגרס האמריקאי העביר את חוק הסחר בעבדים אשר אסר על בנייה של ספינות לשימוש בסחר בעבדים ואף הוציא מחוץ לחוק את האפשרות לייבא עבדים למדינה.
לאחר 1807 האימפריה הבריטית החלה לקדם שורת אמנות מול מעצמות מערביות אחרות ובהמשך מול מדינות קטנות יותר היא רתמה את כוחה הצבאי והכלכלי שלה להשפעה על המדינות האחרות.
במקביל להתרחשויות אלה המשיכה פעילותה של התנועה לביטול העבדות בבריטניה, ארצות הברית, צרפת ובמדינות אירופאיות נוספות.
ספרה של מרי פרינס "The History of Mary Prince; A West-Indians Slave", שיצא ב-1831, ומגולל את ההתעללויות שעברה שפחה מהאיים הקאריביים, מסופר ישירות מפיה שלה - תרם לא מעט לעיצוב חוות הדעת של הקהל בבריטניה, שהגיש תלונות רבות בעקבות קריאת הספר.
המאמצים הרבים שהושקעו כדי לאכוף וליצור את האיסור על הסחר בעבדים באפריקה, החל מהסכמים עם שליטים וכלה בשימוש בכוח, הביאו להעמקת המעורבות האירופאית באפריקה שתרמה להשתלטות הקולוניאלית על היבשת בסופה של אותה מאה.
השליטים באירופה שמו להם למטרה לבטל את העבדות וזכו לגיבוי מוסרי של הכנסיות.
ועידות אשר התקיימו בנושא שמו להן בראש ובראשונה לבטל את העבדות אך האיסור על העבדות היה פחות חד משמעי בתוך יבשת אפריקה מאשר באירופה.
באפריקה היה חשש כי שחרור העבדים יגרום לזעזוע חברתי וכי העבדים המשוחררים יעדיפו לעבוד בחקלאות ולכן לא יהיו אנשים אשר יהוו כוח עבודה יעיל וזול, מה שהיוו העבדים עבור בעליהם.
אך למרות חששות אלו ניתן היה לראות כי נעשתה פעילות רבה בחקיקה בנוגע לאיסור על עבדות באפריקה ובתוך מדינות נוספות.
חבר הלאומים גיבש אמנה אשר חייבה את המדינות לבטל את העבדות ולאכוף ביטול זה.
לקראת אמצע המאה התשעה עשר חדלה העבדות בהדרגה וסמל הסטטוס התחלף בשליטה על כמה שיותר נכסים ולא על אנשים.
המשך השפעת הבריטים על סיום הסחר
משנת 1838 השקיעו הבריטים מאמצים רבים על מנת להקטין את העבדות באפריקה ולמחוק אותה כליל.
מאמצים אלו נבעו בעיקר מארגונים ואנשים שונים אשר ראו בעבדות ניצול ולקיחת חירות האדם וזאת חרף התנגדותם של בעלי העבדים אשר רצו להמשיך וליהנות מעבדיהם.
אחד מן האנשים המשפיעים ביותר על ביטול הסחר היה ויליאם וילברפורס אשר ראה בעבדות מסחר מושחת ולא חוקי אשר נובע מתאוות הבצע של הבעלים והסוחרים.
ווילברפורס ניסה רבות להביא לביטול סחר העבדים על ידי מספר פעולות כגון: מעורבות בתנועה נגד סחר העבדים והעלאת המודעות ותמיכה ציבורית בנושא.
ניתן היה לראות את התמיכה הציבורית הרבה דרך מאות עתירות פרלמנטריות אשר מתנגדות לסחר העבדים ומאות אלפי חותמים המתנגדים לסחר.
אחת מהצלחותיו הייתה הצעת החוק שהעביר בפרלמנט לביטול סחר העבדים, אשר לבסוף גם קיבל המלצה מלכותית בשנת 1807.
מעבר לוויליאם וילברפורס ניתן היה לראות את הצעדים שבריטניה נקטה על מנת לצמצם את הסחר בעבדים.
בתחילה, הבריטים התמקדו בצמצום העבדים שעוברים מאפריקה ליבשת אמריקה אך מאמצים אלו לא הביאו לתוצאות משמעותיות.
לכן, הבריטים ניסו לצמצם את מספר העבדים הקיימים באפריקה מלכתחילה.
על מנת להפסיק את הסחר בעבדים באפריקה, בריטניה ניסתה לעודד ייצוא של מוצרים חקלאיים כתחליף לייצוא העבדים וניהלה משא ומתן עם מדינות אפריקניות במטרה לחתום על הסכמים שאוסרים את הסחר על מנת למנוע העברת עבדים בספינות.
ניתן היה לראות מספר מקומות בהם בריטניה ניסתה לחסום את סחר העבדים דרך מניעת העברתם בספינות.
בתחילה, בריטניה ניסתה לחסום את הסחר דרך הספינות אשר עברו בנהר גלינס אשר נמצא בבריטניה.
על מנת לעשות זאת היא הטילה סגר באזור של הנהר.
בהמשך, מספר שליטים מקומיים באזור חתמו על אמנה אשר מבטלת את הסחר בעבדים מה שהביא לסילוק רוב סוחרי העבדים מחוץ לארץ ושחרור רוב העבדים.
חתימה לביטול סחר בעבדים באזור נחתמה בשנית כמה שנים לאחר מכן, על מנת לנסות ולנקות את העבדות לחלוטין, מה שהיווה מקור לפעילות דומה גם במקומות אחרים.
בהמשך, בריטניה ניהלה משא ומתן לביטול הסחר בעבדים גם בדהומיי (במהלך המשא ומתן שוחררה שרה פורבס בונטה).
לאחר שלא הצליחו לחתום על הסכם עם גזו, מלך דהומיי, החליטו הבריטים להטיל הסגר על חופי דהומיי עד שהמלך יחתום על הסכם האוסר על סחר בעבדים.
בעקבות הלחץ הרב ופחד מהסגר על החופים, החליט לבסוף מלך דהומיי לחתום על איסור על סחר בעבדים אך לא היה מוכן לחתום על כלל הסעיפים בחוזה, דבר אשר הביא לבסוף להטלת הסגר ימי מצד הבריטים.
לבסוף, בעקבות כוחם הימי הלא מספק של הבריטים הם לא הצליחו למנוע את הסחר בעבדים בדהומיי.
לאחר הכישלון בדהומיי ניסו הבריטים להפסיק את הסחר בעבדים גם בלאגוס.
לאחר הדחתו של המלך, בריטניה הציעה להחזיר אותו לכס המלכות אם יחתום על חוק האוסר סחר בעבדים.
במקביל לכך, נשלח מכתב למלך הנוכחי הדורש ממנו להפסיק את הסחר גם כן.
לאחר שהאחרון לא הסכים, הוטל הסגר ימי גם על לאגוס.
הבריטים תקפו מספר פעמים את לאגוס ולבסוף המלך סולק והמלך הקודם הוחזר לכס השלטון וחתם על הסכם לביטול הסחר בעבדים.[22] בשנות השלושים של המאה ה-19 השלימו הבריטים חלק ממטרתם בביטולם את העבדות בכל מושבותיהם ביבשות אמריקה ואסיה.
שיח בינלאומי על התנצלות והנצחה
בשנת 1998 ועדת אונסקו הכריזה על 23 באוגוסט כיום זיכרון רשמי לסחר בעבדים במטרה לחרוט את הטרגדיה של סחר העבדים של כל העמים.
בשנת 2001 הוכר סחר העבדים הטרנס-אטלנטי כפשע נגד האנושות.
בוועדה נטען כי סחר העבדים הטרנס-אטלנטי שהתרחש והזין את כלכלת העולם במאה ה-18 חייב להיות מונצח.
הטרגדיה האנושית הזו שנמשכה לאורך כמה מאות נתנה לגיטימציה לשיח גזעני, זעזעה את התפתחותה של יבשת אפריקה ואת יסודותיה, והובילה לכך שעד היום היא חלשה ומתקשה להתפתח.
הוועדה טענה כי סחר זה מדובר ומונצח עד היום וכי יש להמשיך בכך.
בנוסף נאמר שם כי הסחר משפיע על מערכות יחסים בין יבשות עד היום.
פרויקט ה'עבדים' של אונסקו החל כיוון שעלו טענות כי סחר העבדים הטרנס-אטלנטי לא מונצח או מוזכר בשיח, בהיסטוריה ואף לא בספרים.
הפרויקט הציג את סחר העבדים הטרנס-אטלנטי כטרגדיה הגדולה ביותר בהיסטוריה האנושית בעקבות משכו והיקפו.
פרויקט זה בא לתעד, לחקור ולהנציח טרגדיה זו ולהבין את הסיבות, השיטות וההשלכות של הסחר.
על מנת לעודד את הזיכרון, אונסקו הקימה מספר מוזיאונים בנושא העבדות במדינות שביקשו זאת כגון האיטי, קובה ואנגולה וכן אספה תרומות רבות לפרויקט לחקירה ופרסום סחר העבדים.
בתחילת הסחר, התפקיד האפריקאי היה נרחב.
לאחר התרחבות הקולוניות האירופאיות באזור היבשת תפקידם החל להצטמצם.
עם זאת, מדינות רבות לקחו אחריות על מעשי אזרחיהם בסחר והחלו להתנצל.
בנין: בתקופת הסחר בנין לא הייתה מדינה עצמאית אלא חלק מממלכת דהומיי.
עם זאת, לאחר שהפכה למדינה עצמאית, ממשלת בנין הוציאה התנצלות רשמית על כך שלקחו חלק נרחב בסחר העבדים.
בנין הייתה אחת הספקיות העיקריות של עבדים לארצות הברית ומדינות נוספות.
ניגריה (שבעבר הייתה בשליטת היורובה ולאחר מכן עברה לשליטת מושבת החסות הבריטית גאנה ורק לאחר מכן הפכה לעצמאית): בעקבות ויכוח בין שליטים אפריקאים מסורתיים וקונגרס זכויות האזרח של ניגריה נפתח השיח לגבי השאלה על מי נופלת האחריות לסחר.
הקונגרס טען כי בניגריה היו אזרחים שחטפו קהילות ועזרו ללכוד ניגריים חלשים או אחרים במטרה למכור אותם לעבדות כחלק מהסחר הטרנס-אטלנטי ולכן אין הם יכולים להמשיך להאשים את האירופאים והאמריקאים.
לכן הייתה דרישה מניגריה לקחת אחריות על תרומתה לסחר.
ויכוח זה הוביל לשיח נרחב ששם במרכזו את הדרישה שניגריה תיקח אחריות על חלקה בסחר וכי על השליטים המסורתיים להתנצל בשם אבותיהם.
ביוני 1997 חבר הקונגרס של אוהיו הציע להתנצל בפני האפרו-אמריקאים על הסבל שאבותיהם עברו תחת חוקת ארצות הברית.
הוא טען כי אכן הקונגרס עושה צעדים להרחבת והשמת זכויות האזרח אך זה לא מספיק, אין די בהתנצלות ריקה כי היא חסרת משמעות.
בעקבות אמרה זו התפרצה סערה בארצות הברית.
שיח זה עורר ויכוח על מי נופלת האשמה - על האזרחים האמריקאים שהם צאצאים של אבותיהם שלקחו חלק בשעבוד העבדים או על המחוקקים שאפשרו סחר זה.
בוצע סקר שהראה כי כל 2 מתוך 3 אמריקאים מתנגד להתנצלות רשמית.
ארגוני זכויות אזרח רבים היו מודאגים מהשיח שנוצר סביב ההתנצלות ולבסוף הקונגרס האמריקני חזר בו מהתנצלותו אך החל ברפורמה של העדפה מתקנת במטרה לצמצם את אי השוויון שחווה הקהילה השחורה, בין אם בדיור, בתעסוקה או בחינוך שהם מורשת ישירה של הסחר.
הנשיא ביל קלינטון הביע עניין בשיח הראשוני של ההתנצלות אך בשלב זה, זה כבר לא הספיק והיה צורך בפיצויים.
בעקבות המחלוקת בנושא נדחה הדיון על ההתנצלות וההעדפה המתקנת בשנה.
בשנת 2008, כאשר כיהן ג'ורג' ווקר בוש כנשיא ארצות הברית, יצא הקונגרס האמריקני והבית הלבן בהתנצלות רשמית על העוול האכזריות והברוטאליות של הסחר והעבדות.
נורווגיה: הסקטור החינוכי של אונסקו המקבל תמיכה ממשלת נורווגיה החל לגבש תוכנית על מנת להתמודד עם חוסר השיח וההתעלמות ההיסטורית.
ממשלת נורווגיה ארגנה סמינרים למורים סטודנטים ואנשי אוניברסיטה על מנת ללמד אותם על הנושא.
בנוסף, השתמשו בבתי הספר ובספרי ההיסטוריה על מנת להפיץ מידע על סחר העבדים במטרה לעודד את הילדים לדבר וללמוד על הנושא.
התארגנו משלחות של מורים ואנשי אקדמיה לאפריקה על מנת ללמוד על אפריקה כמו גם על אמריקה בנושא הסחר.
צרפת: בשנת 2001 הנשיא ז'אק שיראק הודיע על יום זיכרון לאומי לקורבנות העבדות ב-10 במאי, בהמשך לחוק המכיר בעבדות כפשע נגד האנושות.
לטענתו, יש ללמד ילדים על העבדות כחלק מתוכנית הלימודים.
בהמשך הוא ציין כי נתוני האו"ם מצביעים על מספרים נרחבים (כ-20 מיליון) של קורבנות העבדות.
לאחר הצהרה זו הוא הציע כי יוזמתו תורחב ליוזמה אירופאית וטען כי יש להבטיח שחברות מערביות ישקיעו במדינות עניות ויעזרו לצמצם את הפערים שיצרה העבדות.
אנגליה: בשנת 1999 ליברפול הוציאה התנצלות רשמית מאחר שהיא הייתה ספקית הספינות העיקרית לשינוע העבדים מאפריקה למדינות הסוחרות.
כמה שנים לאחר התנצלותה של ליברפול, אנגליה יצאה בהצהרה רשמית שמעבר להתנצלותה הכוללת כמדינה ינקטו בצעדים נוספים כמו פיצוי כספי.
בעקבות כך מעבר להתנצלות, סגן ראש הממשלה הוציא הצהרת חרטה בנוגע למעורבותה של אנגליה בסחר.
במהלך הסחר, היבטים מסוימים של התרבות המקומית ושל בעלי העבדים הונחלו אצל העבדים עצמם.
כך נוצרו שינויים בתרבות של העבדים האפריקאים כדוגמת 'התרבות השחורה' שנוצרה מההשפעה של אמריקה על העבדים.
מוזיקה, אומנות, ספרות ומאפיינים תרבותיים, הושפעו ועודם מושפעים מהמגוון הרחב של התרבות האפרו-אמריקנית.
מכיוון שהעבדים הגיעו מאזורים שונים ומתרבויות שונות, השפעת הרקע שלהם על המוזיקה נראית בעיקר בהתפתחות הז'אנרים השונים שבסופו של דבר הרחיבו את המוזיקה האמריקנית.
אמונות ומסורות מוזיקליות שונות התפתחו באזורים שונים ומילאו תפקיד במוזיקה של סחר העבדים.
השפעת התרבות האמריקאית יחד עם המקצבים והכלים האפריקאים הוביל ללחץ מצד האמריקאים ולאיסורים שונים.
אמנם נוצר סגנון חדש של מוזיקה שהתפשט בצורה מהירה, אך היה חשש כי זו מהווה דרך להעברת מסרים על ידי העבדים וניסיון להתנגדות ולכן יחד עם התפתחות המוזיקה נוצרו גם חוקים ואיסורים שונים.
כתוצאה מהסחר נוצרו שלושה סגנונות מוזיקה עיקריים- בלוז, גוספל וג'אז.
שירת העבדים החלה תחילה משירי עבודה שמטרותיהם היו הסחת דעת מהכאב הפיזי, שחרור מתח נפשי, הבעת אמונה דתית וערכים, העברת הזמן בעבודה, דרך תקשורת בין עבד אחד לרעהו (מאחר שהבעלים לא הסכימו להם לדבר) והגדלת הערך המוסרי של העבדים.
הבדל עיקרי הנוצר מהסחר היה השינוי הקיצוני בסגנון המוזיקה של העבדים: כשחיו באפריקה המוזיקה הייתה מאוד אופטימית ושמחה בעוד שהתפתחותה באמריקה הובילה לתפנית מלנכולית, 'מוזיקת נשמה', בלוז, עצב, כדרך להביע את תסכולם וכאבם.
סגנונות מוזיקה נוספים הושפעו מהסחר הטרנס אטלנטי.
מעבר לבלוז, ג'אז וגוספל ניתן לראות השפעות של הסחר גם על ההיפ-הופ, הסווינג והסמבה.
דבר זה מעיד כי לסחר הייתה השפעה רחבה על חייהם של כמעט כל אזרחי אמריקה, גם אם לא הייתה להם יד בדבר.
וניתן לראות זאת בהתבטאות ובשינויים המוזיקליים.
מעבר לשינויים שהתרחשו במהלך הסחר ומשפיעים עד היום כדוגמת המוזיקה, לאחר הסחר ועד היום נוצרו יצירות אומנותיות שונות המושפעות ממנו.
"שורשים" - מיני סדרת טלוויזיה הדנה בחיי דורות שונים במשפחה אפרו- אמריקאית מימי העבדות והלאה.
הופקה לה גם גרסה מחודשת בשנת 2013.
"12 שנים של עבדות" - סרט המבוסס על אוטוביוגרפיה של אפרו-אמריקאי שחי בארצות הברית בתקופה בה הסחר עדיין היה חוקי כאדם חופשי אך נמכר לעבדות בכל זאת.
"הולדתה של אומה" - סרט המבוסס על אירועי מרד העבדים הנודע ביותר בתולדות ארצות הברית.
"חמדת" - רומן העוסק באהבת אם, רצח ודיכוי בתקופת העבדות האפריקאים בארצות הברית על לתקופה של לאחר שחרור העבדים.
סחר עדנאן ח'ליפה היא סופרת ופמיניסטית המעורבת בקידום מעמד האישה בחברה הפלסטינית ובהגנה על זכויותיה.
מעורבותה באה לידי ביטוי הן ביצירותיה הספרותיות והן במרכז לענייני נשים ומשפחה שהיא מנהלת בשכם וברבת עמון משנת 1989.
ח'ליפה נולדה בשנת 1941 בעיר שכם, וגדלה במשפחה מסורתית ממעמד הביניים.
היא למדה בבית ספר אלח'נסה (الخنساء), בית ספר פרטי בירושלים, ובבית ספר דתי נוצרי קתולי ברבת עמון שבירדן.
בהגיעה לגיל 18 התחתנה בנישואין מסורתיים, דרך שידוך, והתגוררה בטריפולי שבלבנון.
שנות נישואיה היא מתארת כשנים אומללות, בהם היא הרגישה כבולה כי בעלה הרחיק אותה מהאנשים ואפילו מעצמה, היא ובעלה היו שונים באופיים ובתפיסת עולמם, ובנוסף בעלה נהג להמר בקביעות.
בשנות נישואיה ובעקבות המתח שנגרם לה בגינם היא לא הייתה מסוגלת לצייר ולכתוב שירה, פעולות שאהבה לעשות בילדותה ובנעוריה, ולכן הגיעו נישואיה לקצם, היא שקעה בדיכאון עד כדי שחשבה להתאבד.
ב-1977 לאחר 13 שנות נישואין, בגיל 31 ואמא לשתי בנות, היא החליטה להתגרש ולהשקיע את כל זמנה בכתיבה ספרותית.
חיי הנישואין שלה היוו חוויה קשה ונתנו לה תמריץ להיאבק למען מעמד האישה בחברה הפלסטינית ובכלל.
לאחר הגירושין החלה בלימודי תואר ראשון באנגלית וספרות אמריקאית באוניברסיטת ביר זית.