tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
זכה לכינוי 'אמייס' שפירושו 'תער', על שם חריפותו.
בגיל 17 החל לפרסם מאמרים בירחון המאסף, ובהם התכתב עם גדולי ארצות הברית, רוסיה וארץ ישראל.
כמו כן, התחבב על גדולי תוניסיה וג'רבה, שהתכתבו עמו בהערכה רבה, בהם הרב ישראל זיתון, הרב זקן מאזוז, הרב חיים בלעיש, הרב חיים חורי ועוד.
כבר בגיל 18 התפרסם בג'רבה כבקיא במיוחד בהלכות נדה, וגדולי הרבנים היו מתייעצים עמו בנושא זה.
לצד לימודיו, בימי השוק עסק בהלוואות בריבית לגוים, תוך כדי עיסוקו בתורה.
בשנת ה'תר"ע (בהיותו כבן 23 בלבד) צרף אותו הרב מאזוז לבית הדין בג'רבה.
בשנת ה'תרע"ה התמנה לראש הרבנים בג'רבה.
הוא ארגן מחדש את המבנה הארגוני של הקהילה ואת מינוי בעלי התפקידים בה, והרחיב את בית הדין.
תיקן תקנות ופעל לביצור שמירת ההלכה.
לצד הרב משה כלפון הכהן, לחם בניסיונות של רשת כי"ח להקים בית ספר בג'רבה בשנת ה'תרצ"ז, והשניים הטילו חרם על מי שישכיר מבנה לרשת או ישלח את בניו לבית הספר שלה.
בשנת ה'תרצ"ח התפטר מתפקידו בשל אי רצונו לשמש ברבנות, ועבר להתגורר בתוניס.
בשנת ה'תש"י התבקש על ידי הרב הראשי לתוניסיה, דוד בן בארון, למלא את מקומו כאב בית הדין הגדול.
בשנת ה'תשי"ח, מילא את מקומו של הרב בן-בארון (שנפטר שלוש שנים קודם לכן) כרב הראשי לתוניסיה, והיה לרב הראשון יליד ג'רבה שמילא תפקיד זה.
היה בקשרים טובים עם נשיא תוניסיה חביב בורגיבה, דבר שסייע לו בהנהגת הקהילה.
סייע באופן פעיל להעלאתם של יהודי צפון אפריקה לישראל, לעיתים תוך סיכון מעמדו במדינה הערבית.
נפטר בחג השבועות, ו' בסיוון ה'תשל"ד (1974) בתוניס.
חתנו הרב סאסי הכהן כיהן כרב מושב ברכיה.
נכדו הרב רפאל בנימין כהן מכהן בתפקיד זה כיום.
גדולת מרדכי - שו"ת בשלושה חלקים.
דורש טוב לעמו - דרושים.
וערך הכהן - מערכות הלכתיות.
נספח לספר "דורש טוב לעמו".
מרדכי (מוטק'ה) ארציאלי (18 בספטמבר 1924, י"ט באלול ה'תרפ"ד - 16 באפריל 2004, כ"ד בניסן ה'תשס"ד) היה עיתונאי בעיתון "הארץ", נודע כ"קול הדרום".
חבר ועד הפועל של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, חבר הנהלת הסינפונייטה והנהלת תיאטרון באר-שבע, ייסד את תוכנית הראיונות והאירוח "שבתרבות" הראשונה בישראל והנחה את התכנית ברציפות כ-13 שנים (1973–1986).
ארציאלי נולד וגדל בשכונת נחלת שבעה בירושלים, בנם של פרץ, פעיל במפלגה הרוויזיוניסטית וחווה.
למשפחה דתית, דור רביעי לתושבי העיר.
בסיום לימודיו הצטרף לאצ"ל בירושלים יחד עם אחותו יונה (ברזילי) והיה אחד ממפקדיו.
בשל פעילותו נעצר על ידי הבריטים ביחד עם שמואל תמיר והוגלו למחנה מעצר "גילגיל" בקניה שבאפריקה.
ארציאלי ישב בכלא במשך כ-3 שנים וחצי ולמד שפות ופסיכולוגיה.
הוא שוחרר אחרי קום המדינה והתיישב בבאר שבע.
הוא הצטרף כעיתונאי לביטאון צה"ל, "במחנה" וסיים את לימודי הפסיכולוגיה באוניברסיטה העברית.
באמצע שנות ה-50 עבר לכתוב בעיתון הארץ במשך כ-40 שנה, ככתב באר שבע והדרום של העיתון עד לפרישתו בשנת 1990.
ביחד עם רעייתו אלינור ארציאלי סייע להביא תורמים להקמתה של אוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
היה חבר בהנהלות של הסינפונייטה הישראלית באר שבע ותיאטרון באר-שבע.
בשנת 1973 ייסד באולם הקונסרבטוריון העירוני בבאר שבע את תוכנית הרעיונות "שבתרבות", הראשונה בישראל והנחה אותה במשך כ-13 שנים ברציפות עד לשנת 1986.
היה נשוי לאלינור ולהם שתי בנות ובן.
נוסף לכך, יש לו בת מנישואיו הראשונים.
בשנת 2004 נפטר ממחלת הסרטן, והובא למנוחות בבית העלמין החדש בבאר שבע .
ב-11 בפברואר 2018 נחנכה כיכר על שם מרדכי ארציאלי הסמוכה לקונסרבטוריון העירוני והמשכן לאמנויות הבמה באר שבע, מפגש הרחובות יעקב כהן פינת לאונרד ברנשטיין, הוצב פסל נבל בגובה 6 מטר, יצירה של האמן ישראל פרימו.
הרב מרדכי בירדוגו (ה'תע"ה - י"ד אב ה'תקכ"ב 1762) המכונה: המרבי"ץ, היה ראש ישיבה, דרשן ודיין ופרשן מקראי ותלמודי בעיר מקנס שבמרוקו ומחבר ספרים פורה.
נולד בשנת ה'תע"ה לרב יוסף, נכדו של רבי משה בירדוגו (הקדמון), ראש משפחת בירדוגו.
אחיו הוא רבי יהודה בירדוגו מחבר הספר "מים עמוקים".
בצעירותו למד בבית מדרשו של בן דודו רב ואב"ד מקנס, רבי משה בירדוגו, המכונה "המשבי"ר".
ישיבתו של המשבי"ר נודעה לתהילה במקנס ורוב תלמידי החכמים של העיר למדו בה.
למרות גילו הצעיר בין הלומדים, התבלט בכשרונותיו ובהתמדתו, ורבו, המשבי"ר, נהג לפלפל עמו בדברי תורה.
חידושים רבים שהעלו השניים מתקופה זו הודפסו לימים בספרי הרב ותלמידו, "ראש משביר" ו"תורת המרבי"ץ" .
בדרך לימודו אחז בעקבי שיטת רבו שהייתה העמקה בפשט הסוגיה, תוך התרחקות מפלפולים.
כך למשל, בסיום מערכה ארוכה על סוגיה במסכת פסחים כתב: .
עם הגיעו לפרקו נישא לבליידא, בתו השלישית של רבו.
לאחר פטירת רבו, היה המרבי"ץ הרוח החיה בהנהגת הישיבה והוא אף ירש את מקומו ברבנות העיר.
לפרנסתו עסק בתקופה זו כשוחט.
בערך בשנת ה'תק"ב מונה גם לדיין, לצד רבי יעקב טולידאנו (מהרי"ט) ואחיו רבי חיים טולידאנו, עמם חתם על פסקי דין.
כן נמצא שחתם על פסקי דין לצד גדול דורו רבי יעקב אבן צור (היעב"ץ).
בתפקידיו השיב המרבי"ץ תשובות הלכתיות לכל רחבי מרוקו וחתם על תקנות רבות בעירו.
בשנת ה'תק"ז נפטרה אשתו, ורבי מרדכי נישא בשנית לבתו הרביעית של רבו - ריינא, לאחר פטירת בעלה רבי יחיא לכרייף.
משורר התקופה חתנו רבי דוד חסין חיבר קינה על פטירתו.
הותיר אחריו יבול רב של חידושי תורה בכל מקצועות התורה: שו"ת, חידושים על הש"ס ועל התנ"ך ודרשות.
רובם נותרו עדיין בכתובים, וחלקם נדפסו בספר "תורת המרבי"ץ" שבהוצאת מכון אהבת שלום.
למרות שנפטר צעיר, הותיר את חותמו על רבים מחכמי צפון אפריקה, שנים רבות אחר פטירתו.
רבי יקותיאל בירדוגו - בנו הבכור מאשתו הראשונה, ממלא מקומו ברבנות העיר.
רבי רפאל בירדוגו - מחבר השו"ת "משפטים ישרים" שנודע לימים בכינויו "המלאך רפאל".
בת נוספת (מנישואיו הראשונים) נישאה לרבי דוד בן חסין.
מנישואיו השניים נולדה לו בת בשם בליידא, שנישאה לרבי יהודה בירדוגו קרוב משפחתו.
שו"ת דברי מרדכי - שאלות ותשובות על ארבעת חלקי השולחן ערוך
חידושים על הש"ס - שלשת החיבורים הללו רוכזו בספר 'תורת המרבי"ץ' בהוצאת חברת אהבת שלום ה'תשע"ז.
דורש טוב - דרשות (בכתב יד).
פרשת מרדכי - דרשות והספדים (בכתב יד).
משנה למלך - פירוש לספר משלי (בכתב יד).
פירוש למסכת אבות (בכתב יד).
צרור הכסף - צרור המור - פירושים לספר תהילים (בכתב יד).
פירושים על המקרא (בכתב יד).
מרדכי אנילביץ' הוא פסל העשוי מברונזה שיצר נתן רפפורט בשנת 1951. הפסל מציג את דמותו של מרדכי אנילביץ' מפקד הארגון היהודי הלוחם במרד גטו ורשה, שנהרג בקרב מול הנאצים בגטו.
הפסל ניצב על גבעה בלב קיבוץ יד מרדכי ליד מגדל המים ההרוס.
למרגלות הפסל נערכת מדי שנה עצרת הנעילה המרכזית של יום הזיכרון לשואה ולגבורה.
פסל אנילביץ' הוא הפסל המונומנטלי הראשון שנוצר על ידי פסל ישראלי.
הפסל עשוי מברונזה במשקל 1 טון (הפסל חלול מבפנים) מתנשא לגובה של 4.20 מטר.
דמותו של מרדכי אנילביץ', גבר צעיר עם בלורית חלוצית טיפוסית, לבוש חולצה מרופטת, מכנסיים מקומטים ומגפיים מיושנות.
הגבר אוחז בידו הימנית, רימון.
הפסל מחושב למרחק גדול ולכן יש ליקויי פרופורציה מסוימים.
החלק התחתון של הגוף מסיבי, הרגליים גדולות ואיתנות ולעומתן החזה צר והראש קטן באופן יחסי.
קיפולי הבגדים ותווי הפנים מפורטים יתר על המידה.
לצד הפסל מונח לוח אבן ועליו ציטוט מדבריו של מרדכי אנילביץ':
מרדכי אנילביץ, 23 באפריל 1943
פסל מרדכי אנילביץ' הוא הפסל הראשון שיצר רפפורט בישראל.
תחילת יצירת הפסל החלה בתל אביב.
כאשר החל לעבוד על דגם פסל שייצג את מרדכי אנילביץ', הוא ייצר שני דגמים שונים מגבס בגובה של כ-90 ס"מ, כל אחד.
עם גמר עיצוב הדגמים הזמין את חברי קיבוץ יד מרדכי לצפות בהם מתוך כוונה שיבחרו בצורה דמוקרטית בפסל המתאים יותר.
הדגם שלא נבחר מוצג עד היום במוזיאון "משואה לתקומה" שבקיבוץ.
בינואר 1951 נערך אירוע חשיפת הפסל מגבס, לפני היציקה בברונזה.
באירוע נכחו עשרות עיתונאים ומבקרי אומנות, נציגי הציבור היהודי בצרפת ונציגי המושבה הישראלית בפריז בראשות הציר הישראלי בצרפת, מוריס פישר.
יצירת הפסל הסתיימה בפריז, צרפת שם נערכה יציקת הברונזה.
ב-5 באפריל אותה שנה הגיע הפסל לחיפה באונייה "ארצה".
ב-18 באפריל הוא הוצב בקיבוץ יד מרדכי ליד מגדל המים ההרוס וביום הזיכרון לשואה ולגבורה, ב-3 במאי 1951, הוסר הלוט על ידי מאיר יערי מעל הפסל בהשתתפותם של כעשרת אלפים אנשים.
פסל מרדכי אנילביץ' הוא יצירה ריאליסטית מונומנטאלית, המזכירה את הפסל דוד של מיכלאנג'לו (הגדרה ראובן רובין).
למרות זאת הוא זכה לשבחים רבים, מצד מבקרי אמנות.
הפסל מהווה סמל לזיכרון השואה לצד זיכרון מגיני היישוב במלחמת העצמאות בנגב.
מרדכּי בארטלי היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, איש המפלגה הוויגית, שכיהן כמושל אוהיו ה-18. בארטלי ירש בתפקיד את בנו, תומאס בארטלי, וזהו מקרה נדיר בו אב יורש את בנו בתפקיד נבחר בארצות הברית.
מרדכי בארטלי נולד במחוז פאייט שבפנסילבניה.
לאחר שלמד בבית ספר מקומי בווירג'יניה, הוא נשא לאישה ב-1804 את אליזבת ולס, וב-1804 עבר למחוז ג'פרסון שבאוהיו.
בארטלי שירת כקצין בדרגת קפטן במלחמת 1812. לאחר שירותו תחת פיקודו של הגנרל ויליאם הנרי הריסון, עבר בארטלי למחוז ריצ'לנד שבאוהיו, לחווה ליד העיר מנספילד.
במקביל לפעילותו בחווה, הוא נבחר לסנאט של אוהיו, וכיהן בו בשנים 1816–1818. ב-1822 הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא נבחר מחדש ארבע פעמים וכיהן בתפקידו עד 1831.
בבחירות לנשיאות של 1836 הוא היה בחבר האלקטורים והצביע עבור ויליאם הנרי הריסון.
ב-1844 התמודד בארטלי בבחירות למשרת מושל אוהיו מטעם המפלגה הוויגית, לאחר שמועמד המפלגה המקורי, דייוויד ספאנגלר, החליט שלא להתמודד.
בארטלי נבחר וכיהן תקופת כהונה אחת עד 1846. על אף תקופת כהונתו הקצרה יחסית, ממשלו היה פעיל מאוד.
לוויגים היה רוב בבית המחוקקים המדינתי.
כתוצאה מכך עלה בידם להעביר את חוק בנק קלי ב-1845, שייצב את מערכת הבנקאות המדינתית.
הם גם ביצעו רפורמה במדיניות המיסוי של המדינה.
בארטלי גם נודע בשל עמדתו בנוגע לחוקי העבד הנמלט.
לא זאת בלבד שהוא התנגד לחוקים אלו, אלא גם דחף לביטול חוקי אוהיו ששללו מהאפרו-אמריקאים את זכויותיהם הבסיסיות.
בעת כהונתו כמושל, גויסו מאוהיו 40 פלוגות ו-7,000 איש לשירות במלחמת ארצות הברית-מקסיקו.
בארטלי התנגד למלחמה, אך חש שחובתו כמושל לתת כתף במאמץ המלחמתי.
לאחר פרישתו מן החיים הפוליטיים שב בארטלי לעסקיו הפרטיים במנספילד.
מרדכי בארטלי נפטר במנספילד ב-10 באוקטובר 1870. הוא נטמן בבית הקברות המקומי.
רבי מרדכי אריה הלוי הורוביץ (י"א בכסלו ה'תרמ"ב, 3 בדצמבר 1881, סאסוב – כ"ב בשבט ה'תשכ"ח, 21 בפברואר 1968, תל אביב), היה רבה של העיירה בנילה בבוקובינה וראש ישיבה.
לאחר מלחמת העולם השנייה עלה לארץ ישראל.
בעשרות שנותיו האחרונות לא נשא תפקיד רשמי, וכונה הרב מבאנילא על שם עיירת כהונתו לפני המלחמה.
נולד בסאסוב למשפחה מיוחסת מצאאצאי משפחת הורוביץ, אביו רבי אברהם יעקב הורוביץ היה לימים רבה של פרוביזנה ומחבר ספר השו"ת "צור יעקב", ואמו הייתה בתו של מרדכי אריה שליט מסאסוב, נכדו של רבי נחמיה שליט אב"ד סאסוב.
אביו כיהן כראש ישיבה בעירו, ותקופה מסוימת אף עמד בראשות ישיבת חכמי לובלין לאחר פטירתו של מייסד הישיבה רבי מאיר שפירא.
למד אצל מלמד פרטי, בגיל 17 פרסם חידושי תורה בקבצים תורניים אך חדל ממנהגו זה בשל העובדה שהפרסום היה כרוך בתשלום והוא לא יכל לעמוד בו.
באותה תקופה הוסמך להוראה על ידי רבי אריה לייבוש הורוביץ, רבה של סטניסלב.
בצעירותו היה חסיד של רבי דוד משה פרידמן מטשורטקוב.
בשנת ה'תרס"ה נישא לשרה טרנה בת רבי חיים קצנלבויגן, בן רבי אברהם יהושע העשיל אב"ד טלוסט חתן רבי ישראל מקרמניץ חתן רבי חיים הגר מקוסוב, ומצאצאי רבי מרדכי מנשכיז.
החתונה התקיימה בקוסוב בהשתתפות האדמו"ר רבי ישראל הגר מוויז'ניץ.
זמן מה התגוררו בקוסוב, והוא לימד קבוצה מבחורי העיר.
לאחר תקופה קצרה המליץ עליו האדמו"ר מוויז'ניץ והוא התמנה למשרת רב בעיירה מאלד בנילה שעל נהר סירט במחוז צ'רנוביץ שבבוקובינה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נמלט להונגריה.
מספר שנים התגורר בוורפלט, ובתום המלחמה סירב להצעה להשתקע במקום ולקבל משרת רבנות וחזר לבנילה.
בשנת ה'תרצ"ג הקים בעיירתו בית ספר בית יעקב לבנות, וגייס לשם כך מורות מגרמניה.
בשנת ה'תרצ"ה הקים ישיבה לבחורים, שני מוסדות שהיו חידוש לזמנם בבוקובינה והונהגו קודם לכן זמן קצר לפני כן רק בוויז'ניץ בידי האדמו"ר רבי אליעזר הגר.
בשנים אלו כיהן הרב הורוביץ כחבר מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל ברומניה, והשתתף בכנסייה הגדולה השלישית במארינבאד.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוגלו יהודי הקהילה על ידי הנאצים לטרנסניסטריה, שם סבלו מרעב וממחלות, ובנו משה נפטר.
על אף המצוקה הקיומית, הקים בטרנסניסטריה בסיועו של רבי אליעזר הגר מוויז'ניץ, מקווה ותלמוד תורה.
לאחר המלחמה השתהה באירופה מספר שנים, דחה את בקשת בני משפחתו להגר לארצות הברית ובחודש כסלו ה'תש"ח עלה לארץ ישראל שהייתה אז במצב חירום, טרום מלחמת השחרור, והתיישב בתל אביב.
בארץ ישראל לא נשא במשרה רשמית כלשהי, הוא נהג להתפלל בבית הכנסת החסידי "יבנה", ודרש בו מידי שבת בסעודה שלישית.
דבק בו הכינוי "הרב מבאנילא" ובמשך תקופה המשיך לענות לשאלות בהלכה.
לעת זקנה חדל לענות על שאלות מורכבות יותר, מחשש לטעות בהוראת ההלכה.
נקבר בכניסה לאוהל אדמו"רי ויז'ניץ בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק בהוראת האדמו"ר מוויז'ניץ רבי חיים מאיר הגר, שגם הורה לבניו ללכת אחרי מיטתו, בניגוד למנהג ירושלים האוסר זאת.
הערותיו נדפסו בשולי ספר התשבי מרבי אליהו בחור, מרמרוש-סיגט שנת תר"ע.
צולם מחדש בבני ברק תשל"ו על ידי נכדו רבי אברהם יעקב בומבך.
ערך והוציא לאור את חלקו השני של שו"ת "צור יעקב" של אביו, והוסיף את הערותיו "בשם מרדכי".
בשנת ה'תרצ"ח הוציא לאור קונטרס "אור ישראל" מדברי תורתו של האדמו"ר מוויז'ניץ, רבי ישראל הגר, ששמע מפיו.
גם פרסם קונטרסי הספד על רבי ישראל ועל בנו רבי אליעזר, "זיכרון ישראל" בשנת ה'תרצ"ז ו"זיכרון אליעזר" בשנת ה'תש"ו.
כרכים עבים של חידושי תורה שכתב בכתב ידו, אבדו לפי עדותו בשואה.
מספר שנים אחר פטירתו, הוציאו בניו לאור ספר מכתב ידו, ובו דרשות ודברי תורה שאמר בסעודה שלישית.
הספר נקרא "בשם מרדכי" כשם הערותיו על ספרו של אביו, שם המרמז לשני שמותיו של המחבר.
בשנת ה'תשע"ט יצא לאור ספר כתבי מא"ה, ובו סיפורים ודברי תורה מפיו.
על ידי נכדו הרב אליעזר עמנואל הורוביץ.
היה נשוי לשרה טרנה ולבני הזוג היו עשרה ילדים, שלושה נפטרו בילדותם.
רבי שמואל - אב"ד בורדוזן ברומניה, ולאחר השואה כיהן כרב השכונה תל חנן בעיר נשר.
משה - יד ימינו של אביו בכל פעולותיו ברומניה, בהיותו בטרנסניסטריה חלה באולקוס, ומפני העדר מזון ותרופות במקום, נפטר.
נחמיה - היה נשוי ללאה, בת רבי ישכר דוב ליפשיץ.
פנחס - מראשי אגודת ישראל בבני ברק.
נישא לפערל בת הרב חיים וולטפרייד בן רבי עמנואל וולטפרייד האדמו"ר מפשעדבורז בפאביניץ, חתן רבי יהושע הורוביץ מדז'יקוב.
הרב מרדכי ביסטריצקי (נולד בט"ו בחשוון תשל"ו, 1976) הוא רב קהילת חב"ד בצפת, חבר בבית דין רבני חב"ד ומנהל מחלקת הכשרות של רבנות צפת.
נולד בעיר ברוקלין שבניו-יורק והתגורר בילדותו בשכונת קראון הייטס יחד עם הוריו אסתר שולמית והרב לוי ביסטריצקי.
כעבור כמה חודשים מאז נולד, נשלחו הוריו על ידי הרבי מלויבאוויטש לארץ ישראל והתיישבו בעיר צפת.
בשנת תשל"ח התמנה אביו, הרב לוי ביסטריצקי לרב קהילת חב"ד בצפת ובשנת תשנ"ג התמנה לכהן גם כרב הראשי של צפת והגליל העליון.
בבחרותו למד בישיבת תומכי תמימים חב"ד בקריית גת.
בשנת תשנ"ה נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים בישיבה שבמרכז חב"ד העולמי 770, לאחר שנתיים נסע לשליחות בישיבת חב"ד במילאנו ולאחר שנה חזר ל־770 עד לחתונתו.
לאחר נישואיו עם ביילא וילנקין מכפר חב"ד החל לכהן כרב מושב שדה אליעזר ור"מ בישיבת צעירי השלוחים בצפת.
כשהיה רק בן 26 (שנת 2002), לאחר פטירת אביו, התמנה לרב קהילת חב"ד בצפת, אחראי על מחלקת הכשרות, העירובין והמקוואות בצפת על ידי הרבנות בצפת, וחבר ועד הכשרות של הרבנות הראשית לישראל.
במקביל הוא עומד בראש בד"ץ תכלית ההידור המעניק כשרות בבשר שחיטת ליובאוויטש בחברת עוף ירושלים.
הועלו טענות כנגדו על חוסר הקפדה בכשרות, ועל כך שהתנה את תעודת הכשרות הרגילה בכשרות המהדרין שלו ובעקבות זאת נפתחה בדיקה במשרד הדתות.
ב-2023 לקח הרב ביסטריצקי חלק בהפגנות נגד מעונות המכללה האקדמית בצפת בטענה שהמעונות ישמשו גם סטודנטים ערבים.
בתמוז תשפ"ד התמנה לכהן כחבר בבית דין רבני חב"ד.
תרומת הארץ - קיצור הלכות תרומות ומעשרות
'שחיטת ליובאוויטש', היבטים מעשיים בעידן המתועש והטכנולוגי - תוך התמקדות בדרישות רבותינו נשיאנו
לקט ציונים והערות לשולחן ערוך אדמו"ר הזקן על הלכות שבת (סימנים רס-ש) 380 עמודים, בהוצאת קה"ת
לקט ציונים והערות לשו"ע אדמו"ר הזקן דיני רפואה ופיקוח נפש בשבת (סימן שכח) המנגיש את ההלכה למציאות של היום, עם השוואות בין אדמו"ר הזקן למשנה ברורה ועוד פוסקים אחרונים
זאת תורת הצניעות, לקט הלכות בנושאי צניעות
הרב מרדכי אלמליח (נפטר ב-19 ביולי 1983) היה רבה הספרדי של קריית גת.
לאחר עלייתו של חיים נחמני לישראל, החליפו בתפקיד כמוציא לאור של השבועון "כבאראת עלא כואננא בארץ ובגולה" (בעברית: "חדשות על אחינו בארץ ובגולה") שיצא לאור בשיתוף קרן קיימת לישראל.
בשנת ה'תשט"ו עלה לישראל ומונה לרבה של קריית גת.
בינואר 1962 עורר סערה לאחר שסירב להעניק תעודת רווקות לנערה מקהילת בני ישראל.
בחודש אלול תשכ"ג חשף במסגרת רישום נישואין, נכרי שהוריו הסתירו ממנו את אי-יהדותו.
ניהל עם עמיתו הרב שלום דרמר מאבקים רוחניים בעיר, בהם מאבק למען שמירת השבת.
נפטר בתשעה באב ה'תשמ"ג, ונקבר בבית העלמין קריית גת.
הרב שלמה בן חמו החליפו בתפקיד כרב הספרדי.
מרדכי (אשר) אנשל טננבלט (גם: טננבלאט) (25 בפברואר 1888 - 27 בפברואר 1982) היה פעיל ציוני, מורה ואיש חינוך, עורך ופובליציסט.
היה עורך ה"טאגבלאט⁩⁩" בלבוב, כתב ראשי של "הסוכנות הטלגרפית היהודית" (יט"א), ולאחר שעלה לארץ ישראל היה מנהל "הסוכנות הטלגרפית הארצישראלית" (סט"א).
נולד בעיירה אוזיראן שבמזרח גליציה, בנם של אברהם הלוי טננבלט וצביה אטיל, מצאצאי הצדיק מבוצ'אץ' ואברהם ז'וז'ובר.
קיבל חינוך תורני, ולאחר מכן השתלם בהשכלה כללית בצ'רנוביץ ובווינה.
מבחרותו החל בפעילות ציבורית, עיתונאית וחינוכית.
היה חבר ומזכיר ועד אגודת המורים העברים בגליציה, מנהל בתי ספר עבריים בגליציה.
שימש מורה בוחן בבית המדרש למורים עבריים בלבוב.
בשנת 1918 הוציא (יחד עם נפתלי זיגל) את ספר הלימוד ללשון העברית "לשוננו".
פרסם מאמרי פובליציסטיקה בעיתוני התקופה - "המצפה", "הזמן", "העולם" ו"שחרית".
בתקופת מלחמת העולם הראשונה היה עורך ה"טאגבלאט" שיצא בלבוב על ידי גרשם באדר.
כמו כן היה חבר הוועד המרכזי הציוני.
מאמריו הראשיים היו פרו-בריטיים, על אף שאוסטריה הייתה במצב מלחמה עם בריטניה, ובעקבות זאת סבל מהתנכלויות רבות מהרשויות ומהצנזורה.
ועדת חקירה מיוחדת עמדה להכין פרוטוקול נגדו כדי להעמידו למשפט צבאי, אולם לבסוף הדבר לא יצא לפועל.
הצנזורה על העיתון ועל טננבלט הוחמרה מאד, אך למרות זאת במקרים רבים הצליח להבריח לשירות המודיעין הבריטי גיליונות של העיתון בלי השמטות הצנזורה.
במאי 1919 היה טננבלט הראשון בעולם שפרסם בעיתונו על דבר מותה של שרה אהרונסון, לאחר שהמידע הועבר אליו על ידי דניאל אוסטר, קצין בצבא האוסטרי.
ב-1918, כשנכנס הצבא הפולני ללבוב, נאסר טננבלט בשל הכתבות בעיתון על הפוגרומים ביהודי לבוב, והעיתון נסגר.
הוא הועמד למשפט צבאי ונשלח למעצר למשך שלשה חדשים.
בתקופת מעצרו פרסם בעילום שם מאמרים ב"היינט" וב"יודישה רונדשאו".
בשנות העשרים עבר לוינה כדי לשמש כסופר האירופי הראשי של "פֿאָרװערטס" ופרסם בו מאמרים תחת שם העט "ד"ר אטקינסון".
כמו כן כתב ב"מורגן ז'ורנאל" הניו-יורקי.
כאשר חידשה הסוכנות הטלגרפית היהודית את פעולתה, התמנה טננבלט לסופרה הראשי באירופה ופרסם באמצעות הסוכנות אלפי מאמרים בעיתוני העולם, וכן סייע בהקמת סניפים נוספים של יט"א באירופה.
בתחילת שנות השלושים נעצר על ידי השלטונות האוסטרים בגלל תגובה חריפה בעיתונו על הפגיעה ביהודים, אך שוחרר הודות להתערבות של ארצות הברית.
הוא עבר ללונדון ובמשך שנה ניהל את המרכז העולמי של יט"א.
במשך שנים היה מנהל הסוכנות הטלגרפית הארצישראלית (סט"א) בירושלים.
ב-1 בפברואר 1948 נפצע כאשר מכונית תופת התפוצצה סמוך למשרדי הסוכנות.
ב-1918 נישא לחיה (לבית בער), ובנותיהם הן רעננה מרידור ועדה מורן.
טננבלט נפטר בשנת 1982 ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
מרדכי בן-פורת (12 בספטמבר 1923 – 3 בינואר 2022) היה פעיל ציוני, פוליטיקאי ישראלי, שר וחבר הכנסת; חתן פרס ישראל לשנת ה'תשס"א (2001).
בן פורת נולד בבגדאד שבעיראק ולמד שם בבית ספר תיכון.
בשנת 1942 הצטרף לתנועת "החלוץ" הציונית שפעלה בעיראק במחתרת וב-1945 עלה ארצה, וגויס ל"הגנה" ב-1947. סיים את קורס הקצינים הראשון של צה"ל ב-1948 והשתתף במלחמת העצמאות כמפקד פלוגה.
בשנים 1951-1949 היה ממארגני עליית יהודי עיראק.
בתחילת 1950 הוא היה פעיל בחקיקת חוק שלילת האזרחות שהתיר לכל יהודי לצאת מעיראק בתוך שנה, בתנאי שיוותר על אזרחותו ולא יורשה לחזור לעיראק לעולם.
נעצר ארבע פעמים על ידי השלטונות העיראקיים (1951-1950).
בן פורת למד מדע המדינה באוניברסיטה העברית וכן מנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
היה נשוי לרבקה וינבסקי, ולאחר פטירתה נישא לנחמה ממשפחת בן-ש"ך.
בתו עדית נשואה לסופר, איש העסקים והספורט, יצחק חייק.
בשנים 1969-1955 היה ראש המועצה המקומית אור יהודה וייסד שם את המרכז למורשת יהדות בבל.
ב-1975 הוא ייסד את "הארגון העולמי של יהודים יוצאי ארצות ערב והיה לנשיא הארגון.
ב-1979 יצא בשליחות הסוכנות היהודית לסייע להעלאת יהודי איראן.
היה יו"ר עמית של ההנהלה העולמית של הארגון העולמי של יהודים יוצאי ארצות-ערב משנת 1975.
בשנת 1965 נמנה עם מייסדי רפ"י ובעקבות זאת נעשה ניסיון באור יהודה להדיחו מראשות המועצה, אולם הניסיון כשל ובן פורת הצליח להקים קואליציה חלופית עם המפד"ל.
בנובמבר 1965 נבחר בן פורת לכנסת השישית מטעם רפ"י ובמקביל זכתה רפ"י בראשותו ב-4 מתוך 11 מנדטים במועצת אור יהודה והוא היה לראש המועצה לאחר שהקים קואליציה בראשותו.
ב-1968 הצטרף עם רפ"י (ללא בן-גוריון) למפלגת העבודה ונבחר מטעם המערך לכנסות השביעית והשמינית.
בכנסת השמינית היה לסגן יושב ראש הכנסת, ישראל ישעיהו-שרעבי.
לקראת הבחירות לכנסת ה-9 הקים את התנועה להתחדשות ציונית חברתית, אך המפלגה לא עברה את אחוז החסימה.
לקראת הבחירות לכנסת ה-10 הצטרפה תנועתו למפלגת התנועה להתחדשות ממלכתית בראשות משה דיין, ובן פורת שובץ במקום השני ברשימת המפלגה לכנסת ונבחר לכנסת.
לאחר פטירתו של משה דיין התפלגה הסיעה ובן פורת הקים סיעה שתייצג את מפלגתו.
הסיעה הצטרפה לממשלת מנחם בגין ובן-פורת כיהן כשר בלי תיק.
בממשלת יצחק שמיר, לאחר ששמיר החליף את בגין, נשאר בן-פורת שר בלי תיק בממשלה, אך פרש מהממשלה לקראת תום כהונתה, על רקע נסיונותיו שלא צלחו להביא להקמת ממשלת אחדות לאומית.
עם זאת, בן פורת הצהיר שימשיך לתמוך בקואליציה אך יצביע בכל נושא לגופו של עניין.
בבחירות לכנסת ה-11, התמודד בן פורת במסגרת התנועה להתחדשות ציונית חברתית אך הרשימה לא עברה את אחוז החסימה, שוב.
בבחירות לכנסת השלוש עשרה ב-1992 הוצב במקום ה-52 (הבלתי ריאלי) ברשימת הליכוד.
לאחר פרישתו מן החיים הציבוריים
ב-1996 פרסם בן פורת אוטוביוגרפיה בשם "לבגדאד וחזרה".
בשנת 2001 הוענקו לו פרס ישראל על "מפעל חיים ותרומה מיוחדת לחברה ולמדינה" ו"אות הוקרה" על שם מנחם בגין על פעילותו למען מדינת ישראל.
ב-2003 הוענק לו פרס בן-גוריון על "מפעל חיים ותרומה מיוחדת לחברה ולמדינה".
ב-2005 הוענק לו "פרס שופר החרות" מאת קהילת אולבני שבארצות הברית.
בכתבת תחקיר של עמנואל רוזן במסגרת yes דוקו שפורסמה בשנת 2012, נטען, שבן-פורת מחזיק במרכז למורשת יהדות בבל מסמכים שונים על רכוש של פליטים יהודים מעיראק.
בין היתר נטען בכתבה, שמסמכים המוחזקים במרכז מורשת יהדות בבל אינם מועברים למשפחות, ואותן משפחות אף אינן יודעות על קיומם של המסמכים.
ב-2018 פרסם אוטוביוגרפיה בשם מארץ הולדת לארץ מולדת: פרקים מחיי.
באור יהודה נקרא רחוב על שמו עוד בחייו.
ב-2023 נחנכה "שדרת בן פורת" בשכונת "רמת השקמה" ברמת גן ובה לוח הנצחה לבן פורת ותמונתו וציור על ארון תקשורת - מבצע עזרא ונחמיה.
בן-פורת נפטר בביתו ברמת גן ב-3 בינואר 2022, בגיל 98.
מרדכי בן שחר (18 בפברואר 1926 - 17 בינואר 2017) היה זמר בריטון ישראלי בתחום האופרה, בתחום שירי יידיש ובתחום החזנות.
נולד ב-1926 לדימיטרי (שמואל) ופאולה (פנינה) בקראיובה שברומניה ובגיל צעיר עבר עם משפחתו לבוקרשט, שם גם סיים את לימודיו התיכוניים.
בשנת 1944, במהלך מלחמת העולם השנייה, נהרג אביו בהפצצה על מקום עבודתו.
לאחר מכן עלה בן שחר לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער והגיע לקיבוץ עין שמר.
מאוחר יותר עבר לקיבוץ אפיקים, שהה שם שנה והשתתף בהצגה של הקיבוץ מאת שטפן צווייג.
מן הקיבוץ הגיע לתל אביב, זכה במלגה מקונסרבטוריון "שולמית" ולמד אצל אלי קורץ.
היה חבר בלהקה הצבאית כרמל.
סיים את הסטודיו הדרמטי של תיאטרון הבימה בהדרכתו של צבי פרידלנד, ושל האהל.
היה שחקן בתיאטרון "האהל" וזמר בריטון ראשי באופרה הישראלית.
כן הופיע כסולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בשנת 1956 זכה במלגה מקרן התרבות אמריקה-ישראל ונסע ללמוד באקדמיה לאמנויות הווקאליות (, AVA) שבפילדלפיה.
בשנת 1957 הופיע בגרנד אופרה של פילדלפיה .
ב-1958 שב לישראל והמשיך להופיע באופרה.
הוא לקח חלק בהופעות הבכורה של האופרות "הרמאי" של מנחם אבידום, "יעקב ומשה" מאת ברנד ברגל ו"מות משה" מאת יוסף טל.
ב-1963 השתתף בביאנלה של ונציה יחד עם תיאטרון חיפה ב"מעגל הגיר הקווקזי".
באותה שנה זכה בפרס כינור דוד, וכן בפרס אדיס דה פיליפ עבור תפקידיו באופרות "לה טרוויאטה" בתפקיד ז'רמון, ועבור תפקיד פיגארו באופרה "הספר מסביליה".
בשנת 1964 היה שותף להפקה הראשונה בארץ (של גיורא גודיק בשיתוף תיאטרון "הבימה") של המחזמר "גבירתי הנאווה".
מקיץ 1964 עד סתיו 1966 שימש כבריטון הראשי באופרה של ציריך (שווייץ) והשתתף עמה בפסטיבל ברלין.
ב-1968 הופיע עם צבי בורודו בהצגה היידית "אגדת מרדכי גבירטיג", שהפיק שמואל פישר.
בפברואר 1970 הופיע עם אינו טופר במופע "קמץ אלף והגדי הלבן", על מרק ורשבסקי ואברהם גולדפדן.
התוכנית הגישה את סיפור חייהם בעברית וכללה שירים ביידיש ובעברית.
הופיע בארץ בתוכניות הטלוויזיה "שרתי לך ארצי" עם דן אלמגור ו"אלגרו" עם יצחק שמעוני.
בן שחר זכה בפרס מטעם הנוער המוזיקלי על יסודה וניהולה של שלישית בן שחר, שהרבתה להופיע בפני בני נוער.
בן שחר היה נשוי לחנה לבית לוי והשניים התגוררו בשנותיו האחרונות בבית אבות ברמת גן.
נפטר ונטמן בבית העלמין ירקון.
הותיר אחריו את רעייתו ושלושה בנים.
נולד בו' באייר ה'תרפ"א (14 במאי 1921), בעיר קרלסרוהה שבגרמניה.
אביו, הרב פרופ' שמשון ברויאר, היה מתמטיקאי.
אמו הייתה לאה פרנקל, אחותו של אברהם הלוי פרנקל, וצאצאית למשפחת אוירבך.
אמו נפטרה כשהיה ילד קטן, ואביו נישא בשנית לאגתה (גיטל) יידל.
דודו, ד"ר יצחק ברויאר, היה הוגה דעות חשוב של היהדות האורתודוקסית בגרמניה.
מצד סבתו הרב ברויאר הוא נינו של הרב שמשון רפאל הירש, ממנהיגי יהדות גרמניה במאה ה-19 ומייסד שיטת "תורה עם דרך ארץ".
בגיל 12 עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
למד בתיכון חורב בירושלים, ואחר כך בישיבת קול תורה ובישיבת חברון.
ב-1947 היה ר"מ בישיבת בני עקיבא כפר הרא"ה, ונשלח מטעם בני עקיבא למחנות המעצר בקפריסין.
בזמן מלחמת העצמאות היה המדריך של גרעין בני עקיבא שהגן על ביריה.
מ-1949 עד 1965 לימד בישיבת הדרום ברחובות, ושם היה בקשרי ידידות עם הרב יהודה עמיטל, לימים ראש ישיבת הר עציון.
בישיבת הדרום החל ללמד שיעורים על פי שיטת הבחינות; בשיעוריו בדרך כלל הסתיר את העובדה שמקור ההבחנות שעשה הוא בממצאי ביקורת המקרא.
בשנים 1966–1967 שימש מפקח ארצי להוראת התורה שבעל פה במשרד החינוך.
מ-1967 עד 1982 לימד תנ"ך במכללת ירושלים לבנות, והחל מ-1969 לימד שיעורי תנ"ך בישיבת הר עציון.
ב-1999 זכה בפרס ישראל לספרות תורנית.
האוניברסיטה העברית העניקה לו תואר דוקטור לשם כבוד.
התגורר בשכונת בית וגן בירושלים, היה ממייסדי בית הכנסת השוכן במכון "בית אריאל", בו העביר דרשות, שיעורי תורה וגמרא.
כבר בסוף שנות החמישים הגיה הרב ברויאר את מהדורת התנ"ך הנפוצה שהכין לראשונה מאיר הלוי לטריס במאה ה-19. ואולם דעתו לא הייתה נוחה מנוסח זה של המקרא, והוא החל לחקור לעומק את נוסח המקרא לקראת הכנת מהדורה חדשה של התנ"ך בהוצאת מוסד הרב קוק במסגרת מפעל דעת מקרא.
הוא לא קיבל אז את הנחתם של חוקרי נוסח המקרא שלא קיים נוסח אחד מוחלט של המסורה.
על ידי השוואה של חמישה–שישה כתבי יד שונים של המקרא ועמם נוסח הדפוס של מקראות גדולות דפוס ונציה, ולאחר בדיקת התאמת נוסח רוב כתבי יד להערות המסורה, עיצב נוסח אקלקטי (ערוך על פי מקורות שונים) חדש של המקרא.
הוא גילה כי הנוסח המקובל של המקרא בקהילות ישראל, כפי שנקבע על ידי הרמ"ה, בעל אור תורה, בעל מנחת שי ואחרים, מתאים כמעט לחלוטין לנוסח שקבע.
לא זו בלבד, אלא שכשהתאפשרה לו הגישה לכתר ארם צובא, כתב היד מן המאה העשירית הנחשב למדויק ביותר הקיים היום, גילה שהנוסח שלו תואם כמעט לחלוטין לנוסח הכתר, ומכאן שהוא לא רק נוסח אקלקטי אלא גם נוסח דיפלומטי (מבוסס על מקור אחד).
בכך גם התאשרה הנחתו שקיים נוסח אחד קבוע של המסורה, וששינויי הנוסח בשאר כתבי היד מקורם בטעויות סופר ולא במסורות שונות.
מהדורת התנ"ך של הרב ברויאר התפרסמה החל משנות השבעים בכרכי "דעת מקרא" וגם בפני עצמה.
מהדורה חדשה ומתוקנת על פי תגליות נוספות יצאה לאור בהוצאת חורב ב-1998. ב-2001 יצאה מהדורה נוספת בהוצאת נ' בן צבי.
מהדורה זו מבוססת על הנוסח של מהדורת חורב (בתיקונים קלים), וערוכה מבחינת גרפית באופן דומה לכתר ארם צובא.
האוניברסיטה העברית סמכה את ידיה על מהדורה זו, קראה לה כתר ירושלים, ובכך העניקה תוקף אקדמי למפעלו של הרב ברויאר.
התפלמס עם פרופ' מנחם כהן, מהדיר מקראות גדולות הכתר לגבי איך לייצג דברים מסוימים בכתר כגון חטפים באותיות לא גרוניות והוספת מתגים.
הרב ברויאר גם פרסם כמה ספרים משלימים העוסקים בנוסח המקרא של הכתר ושל כתבי יד נוספים.
על מהדורת תורה נביאים וכתובים על פי המסורה של כתר ארם צובא זכה בשנת תשמ"ד בפרס ביאליק לחכמת ישראל.
השקפה זו עומדת בסתירה לאמונה בתורה מן השמים, אך הרב ברויאר גם לא קיבל את הגישה האפולוגטית של רד"צ הופמן, ששאף ליישב באופן נקודתי כל סתירה וכפילות שהביקורת התבססה עליהן.
לעומתו, פיתח הרב ברויאר תאולוגיה פרשנית, שאותה כינה "שיטת הבחינות".
הרב ברויאר ראה במבקרי המקרא בני-סמכא מדעיים, וניתוחי הבחינות שלו מקבלים כמעט באופן מוחלט את הזיהויים המבניים המוצעים בתורת התעודות; את תרומתו הפרשנית הרב ברויאר ראה בעיקר בהצעת משמעויות הבחינות, במישור דרכי ההנהגה השונות והמתנגשות של ה' בעולם.
לאחר פיצול הפסוקים לפי הבחינות השונות, יש צורך לבאר גם את "צירוף הבחינות" – כלומר את הסיבה שהפסוקים חזרו והשתלבו לתיאור אחיד, מה שמבקרי המקרא מייחסים לעורך.
הרב ברויאר הסביר זאת על ידי הצבעה על כך שהנהגת העולם בשלמותה היא בהרכבת המידות השונות בהרמוניה, מה שמביא את התורה להציג מחד את קיום הבחינות השונות ולנסחם מאידך בקנה אחד.
בעניין זה כתב במבוא לספרו "פרקי מועדות":
"התורה מדברת בלשונות בני אדם שונים, השונים זה מזה במחשבתם ובסיגנונם, אך היא מדברת גם בסגנונו של 'עורך', המיישב את כל הסתירות.
ולמדנו מכאן עיקר גדול: האמונות המובעות בתורה הן סותרות זו לזו...
ורק אחרי שנאמרו הדברים בסתירתם, יכלו לחזור ולהיאמר ביישובם".
"כל בחינה מבטאת את האמת שלה, המתאימה לאחת ממידותיו של ה'.
אולם אין זו אלא אמת חלקית.
ורק צירוף של כל הבחינות האלה מבטא את האמת השלמה הכוללת את כל מידותיו של ה', ורק היא אמיתה של תורה.
משום כך כינס הקב"ה את הבחינות האלה למסגרת אחת, נתן להן ביטוי ספרותי הולם וכך יצר את ספר תורת ה'; הוא הספר שמשה קיבל מיד ה' בהר סיני ומסר אותו לבני ישראל".
השיטה הוצגה לראשונה במאמר בשם "אמונה ומדע בביקורת המקרא" שפורסם כבר ב-1960 בכתב העת "דעות".
היא הורחבה ושוכללה עם השנים ותוארה במפורט בספרים "פרקי מועדות" ו"פרקי בראשית", שבכל אחד מהם שני כרכים.
השיטה לא התקבלה אצל המחנכים ומורי המקרא הדתיים, ולמעשה רוב הציבור הדתי התעלם ממנה.
"אשר לחומר הנפץ [שיש בשיטה] – הלוואי והיה זה אמת, ויהודים דתיים היו מתעוררים לקול הפיצוץ.
על יהודים דתיים נאמר 'וישנו שנת עולם ולא יקיצו' (ירמיהו נ"א, לט)".
לעומת רוב הציבור שנשאר אדיש לשיטת הרב ברויאר, ולעומת תלמידים שדוגלים בשיטתו, חלק אחר מתלמידיו הפליגו ממנה לעמדה ליברלית יותר, שלפיה התורה מורכבת מתעודות מקור שנכתבו במשך דורות על ידי נביאים שונים.
במאמר שכתב ב"מגדים" ל', תקף הרב ברויאר את עמדתם, וקבע שהיא "איננה אמונת ישראל, כפי שהיא מקובלת בידינו מידי חכמים, אלא אמונה חדשה שאנשים אלו בדו אותה מלבם".
בכיוון הפוך, תלמיד אחר הציע וריאציה על שיטת הבחינות, "ריבוד ספרותי", שמתרחקת מהחלוקות הספציפיות של המבקרים על בסיס הצעת התאמת קריטריוני חלוקה לאמונה בתורה מן השמים, וסוגי משמעות פתוחים יותר מאשר בשיטת הבחינות, התלויים רק בנתונים תוכניים וספרותיים ואינם מוגבלים לדרכי הנהגת ה' דווקא.
הרב ברויאר תרגם מגרמנית לעברית את פירושו של אבי-סבו, הרב שמשון רפאל הירש, לחמישה חומשי תורה.
את הפירוש תרגם ביחד עם בן דודו, פרופ' מרדכי ברויאר (שניהם נקראו ע"ש אבי סבם).
בנוסף היה אחד מחברי המערכת של פירוש דעת מקרא.
מלבד זאת פרסם עשרות מאמרים בכתבי עת רבים.
בזכות שיטת עבודתו הקפדנית והמדויקת התקבלו חידושיו ומחקריו גם על דעת חוקרי חכמת ישראל ומדעי היהדות באוניברסיטאות, וזאת אף על פי שלא הייתה לו כל השכלה אקדמית מסודרת.
לרב ברויאר הייתה תפיסת עולם ציונית חזקה, אף על פי שבא מעולמם של חוגי אגודת ישראל.
בשעתו קיים ויכוח נוקב עם אביו ועם דודו, יצחק ברויאר, על עבודתו בישיבת בני עקיבא.
בספריו ובמאמריו בא לידי ביטוי הרגש העז שהוא חש כלפי ארץ ישראל.
עם תחילת ההתיישבות ביהודה ושומרון תמך במפעל ההתנחלויות אולם בשלב מסוים עבר לחוגי השמאל הדתי.
הוא היה בין מייסדי מפלגת מימד ואף הופיע ברשימתה לכנסת בבחירות לכנסת השתים עשרה.
את דעתו הפוליטית הביע מפעם לפעם במאמרים בעיתונות, בעיקר בכתב העת נקודה.
היה נשוי לאסתר לבית פרנקל, שעמדה בראש החוג לחינוך מיוחד במכללת ירושלים לבנות.
בנו, פרופ' יוחנן ברויאר, שימש ראש החוג ללשון עברית באוניברסיטה העברית בירושלים והוא נשוי לשירה ברויאר, לשעבר מנהלת התיכון הוותיק לבנות פלך בשכונת בקעה שבירושלים.
בתו ד"ר אלישבע הכהן עוסקת בספרות ובפרט בשירת ימי הביניים של יהדות ספרד.
נשואה לרב אביה הכהן, ר"מ בישיבת תקוע, מדרשת לינדנבאום, ומדרשת מת"ן.
אחיו היו הסופר וחוקר שירת שלמה אבן גבירול, זאב ברויאר, והמתמטיקאי פרופ' שלמה ברויאר.
אחיותיו הן: ציפורה הנשקה, אמו של פרופ' דוד הנשקה, חנה בכרך וחיה שטרנפלד, אמו של סופר הילדים החרדי נתן שטרנפלד.
פיסוק טעמים שבמקרא, ירושלים, תשי"ח
כתר ארם צובה והנוסח המקובל של המקרא, מוסד הרב קוק, ירושלים, תשל"ז
טעמי המקרא בכ"א ספרים ובספרי אמ"ת, הוצאת חורב, ירושלים, תשמ"ב
פרקי מועדות, ירושלים, תשמ"ו (שני כרכים)
פרקי בראשית, הוצאת "תבונות", אלון שבות, תשנ"ט (שני כרכים)
נוסח המקרא ב"כתר ירושלים" ומקורותיו במסורה וכתבי היד, תשס"ג
לימוד התורה בשיטת הבחינות, הוצאת "קרן המסורה", ירושלים, תשס"ה
פרקי מקראות, הוצאת "תבונות", אלון שבות, תשס"ט
פרקי ישעיהו, הוצאת "תבונות", אלון שבות, תש"ע
מרדכי (מוטי) בן-חורין (18 באוקטובר 1930 – 23 באוקטובר 2020) היה אדריכל ישראלי.
בן-חורין היה דור רביעי בארץ ישראל, נצר למשפחת ראב ובן ללאה ולמהנדס משה בן-חורין (גינזבורג), עמו עבד בשותפות עד לפטירת אביו ב-1972. את לימודי האדריכלות סיים בהצטיינות בטכניון בחיפה בשנת 1956.
בן חורין אחראי לתכנון כמה מהבולטים והמקוריים בבנייני המשרדים ומוסדות הציבור בישראל, ביניהם בית אסיה ומצודת זאב בתל אביב, מגדל המגורים בדיזנגוף סנטר, ומלון לאונרדו פלאזה ירושלים (אז מלון פלאזה).
כמו כן תכנן מספר רב של בתים פרטיים בכל הארץ ובמיוחד בסביון.
תכנן מספר בתי-ספר, פנימיות וחדרי אוכל במוסדות עליית הנוער ברחבי הארץ.
בשנות ה-80 שימש כ"אדריכל הבית" של נמל התעופה בן-גוריון, והיה אחראי לתכנון אולם הנוסעים הנכנסים, אולם מקבלי הפנים ואולם האח"מים בטרמינל 1 בנתב"ג (הטרמינל "הישן", ששופץ ונפתח מחדש ביוני 2017 לצורך שימוש בטיסות חסך).
הוא התפטר, לדבריו, מתכנון טרמינל 3 החדש משום שסבר שהוא "מגלומני ומיותר לחלוטין בשלב הזה".
הוא הציע לרשות שדות התעופה פתרון אלטרנטיבי שכלל הרחבת הטרמינל הקיים, אך הצעתו נדחתה.
בן חורין המשיך לתכנן עד ימיו האחרונים, אז עסק גם בתכנון מגדל משרדים מעל לבית אסיה אותו תכנן בשנת 1970.
בשנת 2015 הפקיד את ארכיונו בארכיון אדריכלות ישראל.
הוא נפטר ב-23 באוקטובר 2020 בגיל 90, כתוצאה מהתקף לב.
בית אסיה, רחוב ויצמן 4, תל אביב-יפו, 1970
בית ז'בוטינסקי (מצודת זאב), רחוב המלך ג'ורג' 36, תל אביב-יפו, 1964
בניין לשכת המס המרכזית (הסתדרות העובדים), רחוב ארלוזורוב, 115 תל אביב-יפו, 1964
מגדל המגורים מעל דיזנגוף סנטר, תל אביב-יפו, 1980
מלון לאונרדו פלאזה ירושלים, רחוב המלך ג'ורג' 38, ירושלים, 1968
מרכז ספיר, רחוב ירושלים, כפר סבא, 1973
מרכז תרבות, אמנות, ספורט ולימוד, מאבאטו, דרום אפריקה, 1984
מרכזים לילדים עוורים ומוגבלים בפתח תקווה וכפר סבא, 2000
"בית הדקלים", פינת הרחובות רוטשילד והרב קוק בפתח תקווה, 1960,
בית כנסת בית-הכרם, רחוב בית-הכרם, ירושלים, 1973
בית כנסת לילדים, "מוסד-עליה" כפר-אברהם, פתח תקווה, 1956
בית כנסת לילדים, מוסד בן-שמן, 1969
"מצפה ירושלים" - שכונת קוטג'ים ברמות אלון, ירושלים, 1980
בית משפחת שמואל ונג (פלאטו-שרון), סביון, 1969
בית בארינבוים, כפר שמריהו 2008
בית משפחת שאול אייזנברג, סביון, 1966
בית הספר לאלקטרוניקה ואולם-ספורט בבית ספר אורט יד לבוביץ, נתניה, 1969-1959
בית משה שטרנשוס ורות צרפתי, תל אביב-יפו
מָרְדְּכַי וֶרְדִּיגֶר (Mordechai Werdyger; נולד בי' בניסן תשי"א, 16 באפריל 1951), הידוע כמָרְדְּכַי בֶּן דָּוִד (MBD) הוא זמר ומלחין חסידי-אמריקאי, מפורצי הדרך למוזיקה החסידית החדשה.
נחשב בעיני רבים לגדול הזמר החסידי.
נולד בניו יורק לחזן והזמר דוד ורדיגר, חסיד גור, ולמלכה, ניצולי השואה ילידי פולין.
אביו היה מחלוצי המוזיקה החסידית המוקלטת (יחד עם בן ציון שנקר) ומגדולי המלחינים החסידיים באותן שנים, אשר הושפע בעיקר מהמלחין הגוראי יעקב תלמוד.
בנערותו הושפע מסגנונו של אביו, וכן מזרמים נוספים במוזיקה החסידית הישנה שאליהם נחשף כתלמיד ישיבה, ובהמשך גם משלמה קרליבך, ומסגנון הרוק העולמי.
שירו הראשון שהופץ הוא "ממקומך", בתקליט שהוציא אביו בשנות ה-70 בשם "מעליצער עונג שבת - דוד ומרדכי בן דוד ורדיגר".
היה מהמוזיקאים הראשונים ששילבו מוזיקה חסידית יחד עם מוזיקה מודרנית כמו רוק'נרול וג'אז, ועקב כך בחוגים חרדיים מסוימים נמנעים מלהשמיע את שיריו בפומבי.
הסגנונות המודרניים בולטים במיוחד באלבומו 'נשמה' משנת 1974 ששם שר בהגייה עברית ולא בהגייה אשכנזית או חסידית כמקובל גם באלבומים אחרים שלו עצמו.
בן-דוד הלחין בעצמו כמעט כל שיריו באלבומים הראשונים, ואף את רוב השירים באלבומים המאוחרים יותר.
במשך השנים עבד עם מלחינים ומעבדים רבים כמו מונה רוזנבלום, משה לאופר, אלי לאופר, הלל פלאי, יוסי גרין, יואלי דיקמן, ברוך צ'ייט, אהרן רזאל, אלי קליין ואיצי ברי.
רוב השירים הולחנו על טקסטים מהמקורות, והשאר נכתבו על ידי כותבים שונים בשפות עברית יידיש ואנגלית, ביניהם הוא עצמו.
בראיונות עמו אומר שלדעתו האלבום הטוב ביותר שלו הוא 'אהבתי תפילתי' שיצא ב-1978, לדבריו זה היה בסיום התקופה שבה שירת את האדמו"ר מריבניץ, וניכרת השפעתו על השירים.
מבחינה מסחרית נחשב באופן מובהק לזמר החסידי הגדול ביותר החל מראשית שנות ה-70, ועד לסוף שנות ה-80. מאז נחשב לאחד מהזמרים המובילים בעיקר לצד אברהם פריד.
ועד היום פעמים רבות מכונה בתקשורת כ'מלך המוזיקה החסידית' או בכינויים דומים.
בשנת 2023 אירח אותו בנו יידל ורדיגר לשיר "הכל כאן".
בשנת 2025 הוציא ורדיגר את הסינגל "חברים" שגם הלחין אותו בעצמו.
בשנות השבעים היגר לארצות הברית האדמו"ר מריבניץ, ובן דוד שפגש אותו נעשה לאחד מחסידיו הקרובים, ובמשך כמה שנים שירת אותו כ'משב"ק', האדמו"ר היה אלמן באותה עת, ובן דוד אף שידך לו אשה, שנים לאחר פטירתו מרדכי בן דוד כתב עליו ספר ביוגרפי.
החל מ-2019 החל להתקרב אף לרב שאול אלתר, מנהיג קבוצה שפרשה מחסידות גור.
בין שנות ה-70 לשנות ה-90 הוציא באלבומיו להיטים רבים של רוק חסידי, ואף שירים הפונים למגזרים נוספים, בין היתר היה פופולרי ביותר במגזר הדתי לאומי, ובמגזר היהודי המודרני אורתודוקסי בארצות הברית.
באותן שנים היה מופיע הרבה בהופעות מעורבות של גברים ונשים.
החל מסוף שנות ה-90 חזר בהדרגה לסגנון חסידי מסורתי, ואף חדל מלהופיע בפני קהל מעורב מלבד למטרות קירוב רחוקים.
אחדים משיריו ידועים אף במגזר הכללי, ובהם "משיח משיח" ו"מאמינים בני מאמינים".
בראיונות הוא מספר שבעיניו השיר הנחשב ביותר שלו הוא "אודך" מתוך האלבום 'אהבתי תפילתי' (1978).
במקביל לעיסוקו בתחום המוזיקה, היה מפעיל טיולים מאורגנים מישראל ומארצות הברית לקברי צדיקים במזרח אירופה, ואף חידש את המנהג לשהות בשבת בקברו של הבעל שם טוב בעירה מז'יבוז' באוקראינה.
בן דוד מרבה בביקורים ובהופעות בישראל, ובנסיעות לקברי צדיקים בעולם.
בין היתר הופיע בקביעות בהופעות של ארגון "האסק" האמריקאי, מספר פעמים יחד עם הזמר אברהם פריד.
בהמשך החל להימנע מלהופיע בתערובת של גברים ונשים.
בשנת 2013 הגיעו להסדר שבחלק ההופעה שבה ישיר בן דוד הקהל יפרד גברים לחוד ונשים לחוד.
בן דוד הוציא עשרים ושמונה אלבומים.
את עשרים ושלושה האלבומים הראשונים הפיצה חברת גל פז, והחל משנת 2004 עבר להפיץ את אלבומיו באמצעות המעבד מונה רוזנבלום, שעיבד גם את רוב אלבומיו המוקדמים.
באלבומו "צעקה" את רוב השירים עיבדו הצמד אלי קליין ואצי ברי.
באלבומיו האחרונים המפיק ומי שאחראי בעיקר על בחירת השירים הוא בנו הזמר יידל ורדיגר יוסי טיברג וזאבי פריד שאותם הוא מכנה "הבית דין".
בן דוד הוא אביו של הזמר החסידי יידל ורדיגר, אחיו של הזמר מנדי ורדיגר ודודו של הזמר ישראל ורדיגר.
עד ל-2018 התגורר בסיגייט שבברוקלין, ניו יורק, בשנת 2012 נפגע ביתו, ובו אולפן ההקלטות הפרטי שלו, בסופת ההוריקן סנדי.
ב-2018 סיפר כי עשה עלייה לארץ ישראל ומתגורר בירושלים, הוא שוהה בישראל בעיקר בחגים ובהופעות אך במרבית השנה ממשיך להתגורר בארצות הברית.
ב-2020 החל להגיש את תוכנית "שירין ורחשין" בימי שישי בצהריים ברדיו 'קול חי'.
נשוי לאסתר, ולהם 2 ילדים:
בתו - נשואה לאיש העסקים החרדי מאיר גורביץ'.
בראשית דרכו היה מרבה להופיע.
הופיע כשני עשורים בהופעות המאורגנות על ידי הארגונים האסק ואהל, הופיע גם בהופעות בישראל, הפופולריות הגוברת של שיריו והופעותיו כמו גם הופעות של אמנים נוספים, גרמה לגדולי הרבנים החרדיים לצאת בקול קורא מיוחד, האוסר הופעות מעורבות כליל.
גם אם לא רוקדים בהופעות אלו אלא הישיבה מעורבת.
בשלהי שנות ה-90 הפחית את הופעותיו ובראשית שנות האלפיים פסק להופיע אף בהאסק בתשע"ג שב להופיע בהאסק לאחר שסיכם עם המארגנים על הפרדה במופע.
בישראל מיעט להופיע בשל איסור רבנים על "ערבי שירה".
החל מ-2015 החל להופיע בהופעות לגברים בלבד במסגרת קומזיצים לבני ישיבות, בהשפעת אחד המפיקים שלו, שלום וגשל, זכו ההופעות הללו להסכמה של יו"ר "משמרת הקודש והחינוך" מרדכי בלוי.
בינואר 2017 התייחס בביקורתיות לנשיא ארצות הברית היוצא ברק אובמה בהופעה בירושלים וכינה אותו "כושי".
דבריו עוררו הדים ודווחו בעיתונים מרכזיים בארצות הברית.
יש משיריו של בן דוד הנושאים מסרים פוליטיים.
ב-1984 הוציא אלבום הנקרא בעברית "סימן טוב" אך באנגלית פורסם בשם "Hold on" (החזק מעמד) על שם שיר הנושא, שנכתב על אסיר ציון נתן שרנסקי.
ב-1985 הוציא אלבום הנקרא בעברית "אני מאמין" אך באנגלית פורסם בשם "Let My People Go" (שלח את עמי) על שם שיר הנושא, שנכתב על אסירי ציון נתן שרנסקי ואידה נודל.
ב-1986 בלט השיר "ירושלים אינה למכירה" (Yerushalaim Is Not For Sale) נגד סניף האוניברסיטה המורמונית שנבנתה בירושלים בהר הצופים.
ב-1994 הוציא את השיר "חברון מאז ולתמיד" במחאה על ויתורים ישראליים בהסכמי אוסלו.
ב-1999 הוציא את השיר "עד מתי" (נכתב על ידי חיים ולדר) המוחה נגד הסתה המכוונת לדעתו נגד הציבור החרדי, הגורמת לשנאת אחים.
הוא שילב שמות של פוליטיקאים כטומי לפיד ויוסי שריד, בתוך השיר "לפיד של אש קוצף ורועש, שורף ומבעיר את העיר, לא מותיר שריד, תקווה ואחווה, להפריד בכל מחיר, מלחמת אחים, רק להשמיד ת'עבר גם העתיד כשאח נגד אח, המנצח תמיד מפסיד".
ב-2012 הוציא את השיר למען שחרור האסיר שלום רובשקין: אחדות למען הצדק בהשתתפות הרבה זמרים חסידים ידועים.
שירים וקליפים של מרדכי בן דוד המועלים ליוטיוב זוכים למיליוני צפיות אף על פי שחלק מקהל היעד שלו אינו מחובר לרשת האינטרנט.
ערוץ היוטיוב של בן דוד מונה למעלה מ-71 מיליון צפיות.
מרדכי בנטוב (גוּטגֶלד; 28 במרץ 1900 – 17 בינואר 1985) היה פוליטיקאי ועיתונאי ישראלי, מראשי תנועת השומר הצעיר ומפ"ם, עורך ביטאון התנועה "על המשמר", חבר מנהלת העם, מחותמי מגילת העצמאות, חבר הכנסת הראשונה עד החמישית, שר השיכון ושר הפיתוח בממשלות ישראל.
מרדכי בנטוב נולד כמרדכי גוטגלד, בגרודז'יסק מזובייצקי שליד העיר ורשה שבפולין הרוסית, בנם של הלנה ויוסף גוטגלד.
נמנה עם מקימי תנועת השומר הצעיר בפולין, ראש קן ורשה וחבר הנהגת התנועה בפולין.
בפולין למד בגימנסיה בוורשה ואחר כך שנתיים בפקולטה למשפטים.
על פי עדותו, נתקל לראשונה ב"בעיה הערבית־היהודית" במאורעות 1921: "העמידו אותי, חמוש אקדח, להגן על שכונה יהודית ביפו.
ראיתי מרחוק המון כפריים ערביים עם מקלות ואבנים, הצועדים כדי לפרוע ביהודים.
אחריהם ראיתי נשים נושאות שקים - לאסוף את הביזה".
בנטוב השלים את לימודי המשפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים.
הוא נמנה עם מייסדי הקיבוץ הארצי וחבר קיבוץ משמר העמק.
היה חבר ההנהגה העליונה של תנועת השומר הצעיר ונציגה במוסדות ההסתדרות.
חבר הוועד הפועל הציוני מטעם השומר הצעיר משנת 1935. ממיסדי עיתון התנועה "משמר".
(אחר כך - על המשמר) ועורכו בשנים 1943–1948. מחבר תזכיר בזכות מדינה דו-לאומית, שהוגש לוועדת החקירה האנגלו-אמריקאית לענייני ארץ ישראל בשנת 1946. היה חבר מנהלת העם.
הצביע בעד הכרזת המדינה והיה מחותמי מגילת העצמאות.
היה בין מנסחי מגילת העצמאות והוסיף את הפסקה: "זוהי זכותו הטבעית של העם היהודי להיות ככל עם ועם."
בנטוב היה שר העבודה והבינוי בממשלה הזמנית (1948–1949).
בתוקף תפקידו הודיע על כוונתו לחוקק חוק שיבטיח מקומות עבודה מתאימים לנכים.
כמו כן הקים את ועדת בן-סירה במטרה לנסח באופן משופר את ההצעה לפקודת בניין ערים חדשה כחוק התכנון והבנייה הישראלי.
היה חבר בוועד לפירוז גרעיני של המזרח התיכון.
בנטוב היה חבר כנסת מראשיתה ועד הכנסת החמישית.
לא הועמד לבחירה לכנסת השישית בעקבות החלטת מפ"ם כי השרים לא יהיו חברי כנסת.
שר הפיתוח בתקופת הכנסת השלישית והכנסת הרביעית (1955–1961), שר השיכון בתקופת הכנסת השישית (1966–1969).
אחותו הצעירה הייתה אשת התיאטרון שולמית (מיתה) בת-דורי.
גם היא חברת קיבוץ משמר העמק.
אשתו הייתה צפורה בנטוב (1903–1988) ממייסדות קיבוץ משמר העמק.
בתו, אורה רון עוסקת באמנות, הייתה נשואה לאמרי רון, חבר כנסת לשעבר ומראשי הקיבוץ הארצי.
בן-גוריון, תל אביב: השומר הצעיר, 1944. (על אודות העמדה של השומר הצעיר בעניין החתירה להסכם עם הערבים)
כלכלת ישראל על פרשת דרכים, תל אביב: ספרית פועלים ומפלגת הפועלים המאוחדת, 1966
ישראל, הפלשתינאים והשמאל; הביא לדפוס: ה[לל] פנימי, תל אביב: ספרית פועלים והמחלקות לתרבות ולהשכלה של הקיבוץ הארצי, תשל"ב 1971
הקץ לקפאון חברתי: הדרך הישראלית – השלישית לסוציאליזם, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"א 1981
ימים מספרים: זכרונות מהמאה המכרעת; רשם והביא לדפוס: רפל ברקן, תל אביב: ספרית פועלים, תשמ"ד 1984
מרדכי בן-זאב (2 ביולי 1916 – 19 בנובמבר 2010) היה שחקן תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
מרדכי בן זאב נולד כמרדכי גימיינר, בוורשה שבפולין.
ב-1923, כשהיה בן שש, עלה ארצה עם משפחתו ולמד בבית הספר תחכמוני.
עבד כמלח והיה מראשוני הספנים בנמל תל אביב.
בשנת 1936 נבחן על ידי צבי פרידלנד והתקבל לסטודיו שלו יחד עם עדה טל, בתיה לנצט, יצחק שילה, נחום בוכמן, אברהם ניניו ועוד.
הוא שיחק בהבימה בתפקידים קטנים ופרש היות שהוותיקים לא נתנו לצעירים להתקדם.
הוא הקים סטודיו דרמטי של המשמרת הצעירה ליד ההסתדרות בתל אביב והיה ממקימי התיאטרון הקאמרי בו שיחק בשנים 1945–1956.
בשנת 1954 נסע לניו יורק ולמד משחק אצל לי שטרסברג.
בשנת 1956 התפטר מהקאמרי ויסד ביחד עם זאב ברלינסקי את תיאטרון סמבטיון - בימה זעירה לסאטירה.
התיאטרון התקיים בשנים 1957–1960 ונסגר תוך הפסדים כבדים.
בן זאב עבר לשחק ביידיש ביחד עם שמעון דז'יגאן.
בשנת 1961 היה ממייסדי תיאטרון חיפה.
מתפקידיו החשובים על הבמה: הזקן קנדי ב"על עכברים ואנשים", ג'וקסר ב"יונו והטווס" של שון או'קייסי, חליסטקוב ב"רביזור" של ניקולאי גוגול, אדש ברדש ב"חפץ" של חנוך לוין בתיאטרון חיפה ועוד.
כן הופיע במספר הצגות יחיד: "ידיה של אאורידיס" של הסופר המקסיקני פדרו בלוך, "יומו של משוגע" לפי גוגול ו"אהבה מאוחרת" לפי עמוס עוז.
הוא שיחק גם בתוכניות טלוויזיה: ב"דלת הקסמים" (בתפקיד דוקטור טוביה גוטמן) ובפרק בסדרת הטלוויזיה "עברית בסימן טוב" בתפקיד גולומבק, גונב הסמובר.
לבן זאב ולרעייתו בתיה, מורה במקצועה, נולדו שלושה ילדים: איש הרדיו והזמר דורי בן זאב, הפזמונאית חמוטל בן זאב והשחקן ערן בן זאב.
נכדתו עו"ד אודליה קדמי היא משנה לראש מועצת זכרון יעקב.
ב-1988 קיבל תואר "יקיר חיפה" וכן כתב אוטוביוגרפיה בשם "זאב במה".
בשנותיו האחרונות כונה "זקן שחקני ישראל", מאז שמת השחקן נתן כוגן שהיה מבוגר ממנו.
בן-זאב נפטר בגיל 94 ונקבר בזכרון יעקב.
זאב במה, הוצאת נוצה וקסת, 1988
סיפורי רחוב, הוצאת תמוז, 1993
רבי מרדכי בן אברהם בָּנֶט, או מהר"ם בנט (בכתיב שנהג אז: מרדכי בנעט, בלועזית: Marcus Benedict, "מרקוס בנדיקט"; ה'תקי"ג 1753 – י"ג באב ה'תקפ"ט 1829) היה אב"ד וראש ישיבת ניקלשבורג, רבה הראשי של מוראביה.
אביו, אברהם בן יהודה אשכנזי, בן נתן, בן רבי צבי הירש אשכנזי, ומצד אימו היה נצר לנפתלי כ"ץ, מכיוון שגדל מגיל חמש בבית סבתו מצד אמו בניקלשבורג, נקרא בנט כשם משפחתה.
בילדותו נחשב עילוי ובגיל אחת עשרה נשלח ללמוד בישיבתו של רבי יעקב קצנלבוגן, בנו של רבי פינחס קצנלנבוגן באטינגן שבממלכת בוואריה.
בגיל 15 עבר לישיבת פיורדא ללמוד אצל רבי יוסף שטיינהארט.
בגיל 18 נסע לפראג, שם קנה תורה מפי הנודע ביהודה.
בגיל 22 נישא לבתו של גימפל פרוסטיץ מניקלשבורג, ועבר ללמוד שם אצל רבי שמואל שמלקא הורוביץ, מראשי החסידות ורב המקום, אליו התקרב מאוד.
הרב יהודה לייב מימון מציין אותו כתלמיד של רבי משולם איגרא.
לפי מסורת אצל החסידים, מגיל צעיר נהג בפרישות, בתעניות ובסגפנות, עד שרבי זושא מאניפולי נזף בו על שהוא מסתגף ומאז רק צמצם במאכלו.
בשנת 1778 מונה לדיין בניקלשבורג בימי רבנות רבי שמעלקא מניקלשבורג.
לאחר מכן מונה לרב בלונדנבורג (מוראביה), שם כיהן שנה וחצי, ובשוסבורג (סאסוואר) בהונגריה, שם כיהן כשנה.
בשנת תקמ"ט (1789), לאחר פטירת רבו נתקבל להיות אב"ד ניקלשבורג ורבה של מוראביה ('הרב הכולל דמדינת מעהרין'), ועמד בראש הישיבה בניקלשבורג שמנתה בשיאה כארבע מאות תלמידים.
בניקלשבורג כיהן במשך 40 שנה, עד לפטירתו.
הרב בנט עסק כל ימיו בש"ס ופוסקים ובנוסף עסק גם במקרא, קבלה ודקדוק עברי.
בתולדות ר' יהודה אסאד אשר היה תלמיד הישיבה, מסופר כי קיבל רשות מרבו ללמוד קבלה.
היה בקיא גם בחכמות חיצוניות, ביניהן פילוסופיה, אסטרונומיה ומתמטיקה.
היה נתין צייתן של הקיסר פרנץ הראשון, לכבודו חיבר תפילה לאחרי דיכוי המרד באיטליה בשנת 1820.
בסוגיית חינוך החובה, שנכפה על ידי הממשל הקיסרי כעשור לפני היבחרו לכהונה, הקפיד לא לקומם את השלטונות אך השתדל לפקח על התוכן.
יחסו הפתוח למדי לעניין הוביל לאהדה רבה כלפיו מחוגי המשכילים.
מילר ציין כי היה טרוד בהרבה מרבנים שנחשבו בעיניו כפוסקים מקלים מדי בעת שסמכות ההלכה נשחקה בהתמדה.
הוא נודע בתפקיד המרכזי שמילא בשלוש פרשות כאלה: תקרית בשמים ראש מ-1793, סכסוכיו המתמידים עם הרב ההונגרי אהרן חורין וחיכוך דומה לאורך השנים עם הרב בנימין זאב רפפורט ("שמלת בנימין"), שגם אותו גינה כגמיש ומתירן.
היה שותף לריב ההיכל ב-1818 נגד ניצני הרפורמה.
הוא שלח שני מכתבים שהתפרסמו ב"אלה דברי הברית", ריכוז השו"תים נגד בית-הכנסת הרפורמי החדש.
בעוד שאחרים שללו את החידושים כשלעצמם באופן גורף, הוא ניסה למצוא טעמים לאיסור תפילה בלשון נכרי.
דבר זה היה מקובל כמובן כמותר, והוא עצמו לא התנגד לו כשפורסמו תרגומי סידורים בגרמנית ב-1796 ו-1815; עם זאת, השימוש בשפה על ידי הרפורמים וההגנה על כך מיריבו האישי, הרב אהרן חורין, הפכה את העניין לסלע מחלוקת.
שלא כחת"ם סופר, שכתב במפורש שאין באמירת התפילה בגרמנית בעיה הלכתית של ממש ואסר זאת משום החידוש, הסתמך בנט על טיעונים סבוכים כמו הצורך לבטא כל תו, בעיקר בשמות הקודש, כדי להשיג כוונה כראוי.
הדבר הביא עליו את לעג מגיני ההיכל.
כמו כן, כשהתלבטו כותבי "אלה דברי הברית" בשאלה על בסיס מה לאסור ניגון בעוגב (בעיקר כשבית-הדין של פראג שלח איגרת לפיה הדבר היה נהוג בעיר בבתי-כנסת כמה עשורים קודם), הגדיר זאת כחוקות הגויים ודעתו התקבלה ושימשה מאז.
הרב בנט נפטר בי"ג באב תקפ"ט (12 באוגוסט 1829), בעת שהותו בעיר המרחצאות קרלסבד, והוא בן 76. בתחילה נקבר בליכטנשטט הסמוכה על תנאי שיוכלו להעבירו.
משפחתו ובני עירו ניקלשבורג ביקשו להעביר את עצמותיו לעירם, שבה קבורים משפחתו ורבו הרב שמואל שמלקא, אשר הרב ביקש להיקבר על ידו.
לאחר דיון והיתר של החת"ם סופר ורבנים נוספים, ולאחר קבלת רישיון מהשלטונות, הועבר הקבר לניקלשבורג, באדר 1830 .
נאמר כי הרב מרדכי בנעט ציווה קודם מותו שאם יצטרכו דבר ישתטחו על קברו.
אחר פטירת ר' מרדכי מצאו שקים, אשר היה רגיל ללבוש תחת מלבושיו לשם סיגוף, ורבים רצו לקנות שקים אלו, לשם סגולה, אשר יטמינו אותם לאחר פטירתם בשקים אלו.
ממכירת השקים האלו, נאסף הון רב שהספיק לפרנסת נכדיו היתומים (בני בתו, שמתה בחייו), וכן לנישואיהם.
בנו רבי ישעיה בנט, אבד"ק קאליב
בנו רבי נפתלי בנט, רבה של שאפה (Schaffa) (מוראביה)
רבי שלמה קווטש, מחבר ספר "חכמת שלמה"
בן אחיו הרב מנחם מנדל בנט, דיין בפאקש (הונגריה)
קרובו רבי משה מרדכי בנט, אב"ד שטאמפי (סלובקיה)
הרב צבי הירש אופנהיים, אבד"ק טמשוואר
ר' שמעון ווינער אב"ד לאשברין
על תולדות חייו נכתב על ידי בניו ונכדיו בהקדמות לחמשת הספרים הראשונים ברשימה הבאה:
ביאור מרדכי - הגהות על פסקי המרדכי (שכתב ר' מרדכי בן הלל)
מחשבת מרדכי - דרשות על התורה
מגן אבות - על מלאכות שבת
דברי מרדכי - על הלכות איסור והיתר בשולחן ערוך חלק יורה דעה
תכלת מרדכי - דרשות על הש"ס
חדושי מהר"ם בנעט - חידושים על הש"ס
גדולת מרדכי, ספר שאלות ותשובות שנדפסו ביחד עם תשובות תלמידו בספר הר המור (בהוצאת הרב אברהם יצחק גליק, שנישא לנכדתו)
רבי מרדכי בן הלל (ידוע בכינויו "המרדכי" ובספרו כונה רבנו מרדכי בר הלל אשכנזי) (סביב ה'י', 1250 – כ"ב באב ה'נ"ח, 1 באוגוסט 1298) היה מחשובי הפוסקים באשכנז בדור שאחרי בעלי התוספות, תלמיד רבי מאיר בן ברוך מרוטנברג ומחבר ספר 'המרדכי', ספר פסיקה מרכזי ביהדות אשכנז.
המרדכי היה מחכמי אוסטריה ומצאצאי הראב"ן.
סבו מצד אביו של המרדכי היה בן בתו של הראבי"ה.
הרב מרדכי היה גיסו של רבי מאיר הכהן מרוטנבורג (מחבר הספר הגהות מימוניות).
המרדכי היה תלמיד מובהק של המהר"ם מרוטנברג, ממנו קיבל את רוב תורתו.
בנוסף היה תלמידו של רבינו פרץ מקורביל.
מעט מאוד ידוע על חייו של הרב מרדכי.
החל מ־1291 היה רבה של נירנברג וראש ישיבת נירנברג.
הרב מרדכי מת על קידוש השם עם אשתו זלדה וחמשת ילדיו, בכ"ב באב ה'נ"ח בפרעות רינדפלייש.
יש שכינוהו 'הכהן', אך פרופסור שמחה עמנואל הוכיח כי לא היה כהן.
אגדה ירושלמית מהמאה ה־17, המובאת בידי דוד קונפורטי ומשה בן חביב, מספרת כי הרב מרדכי הועלה לקבורה בארץ ישראל, ונקבר במערה בשולי בית הקברות בהר הזיתים, במערת רבי עובדיה מברטנורא.
המרדכי מסמן את שיטת הלימוד באשכנז שאחרי בעלי התוספות, כאשר היצירה החלה להתמקד בבניית ספרי פסיקה.
ספרו "המרדכי" על הש"ס – פסקי ההלכה של סוגיות הש"ס, מתמקד בליקוט תשובות הלכתיות מחכמי אשכנז, החל מתשובות קדומות, לעיתים אף מרבנו גרשום, רבי קלונימוס ממגנצא, ועוד חכמים מראשוני אשכנז, חכמים מבעלי התוספות, הראבי"ה והאור זרוע, ועד לחכמים הקרובים לתקופתו, כגון רבו, המהר"ם מרוטנבורג.
בשל החשיבות הרבה של ספרו, חכמים רבים אחרי מרדכי שלקטו תשובות, לא כתבו אותן בספר נפרד, אלא הוסיפו אותן לספרו, שהפך להיות למעשה הליקוט החשוב ביותר של תשובות חכמי אשכנז.
הספר 'מרדכי' קיים בשתי מהדורות: מהדורת בני אושטרייך (אוסטריה) ובני ריינוס (גרמניה), שהן ה"מרדכי הארוך" וה"מרדכי הקצר".
הוספות רבות מתוך המהדורה הארוכה נכנסו לתוך המהדורה הקצרה על גיליון הספר כ"הגהות מרדכי", וכך נדפסו.
שילוב של שתי המהדורות, בתוספת מבואות, השוואות, הגהות וביאורים, יצא לאור במהדורת מכון ירושלים, תחת השם 'מרדכי השלם', בעריכת הרב יעקב פרבשטין, הרב שלמה אנגל, יוסף שלמה סטפנסקי, הרב יקותיאל כ"ץ, הרב ישי לסר, הרב משה יצחק סגל, הרב שמואל ברוך גנוט והרב שמאי רובין.