tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך הצטרפה לבית הספר להנדסאים והחל משנת 2003 לימדה בבית הספר למדעים - המרכז לעיצוב ולטכנולוגיה אריאל בשומרון.
בהמשך עמדה בראש מחלקה לביוטכנולוגיה, והקימה את המחלקה לכימיה תרופתית במכללה.
החל משנת 2006 פנחסי אדיב עומדת בראש המכללה הטכנולוגית הנדסאים באריאל הפועל בסמיכות לאוניברסיטת אריאל בשומרון.
בבחירות המקומיות בשנת 2018 התמודדה פנחסי אדיב לראשות עיריית ראש העין.
בתקופה 2018-2024 כיהנה כחברת מועצה מטעם סיעת "ראש העין של כולם".
עבודת מחקר לתואר שלישי (Ph.D), אוניברסיטת בר-אילן: "איכות חומר אורגני צמחי, כמווסת מגוון תפקודי של מיקרואורגניזמים בקרקע מדברית".
עבודת מחקר לתואר מוסמך במדעים (M.Sc.), אוניברסיטת בר-אילן: "המיקרוביולוגיה של רירית הרחם לאור זיהומים לאחר ניתוח קיסרי".
עבודה שנעשתה בשיתוף בית החולים "אסף הרופא", בצריפין: המעבדה הבקטריולוגית.
החל משנת 2010, פועלת יוכבד פנחסי אדיב, יחד עם פורום מנהלי המכללות הטכנולוגיות, במטרה להוביל לשינוי התפיסה וצמצום הפער התקציבי בין המכללות האקדמיות למכללות הטכנולוגיות.
מאז 2011, היא עומדת בראש פורום המכללות הטכנולוגיות.
בראשותה של ד"ר פנחסי אדיב יצא פורום המכללות הטכנולוגיות למאבקים ציבוריים מול משרדי הממשלה השונים.
מטרתם הייתה לקדם את ההשכלה הטכנולוגית ופיתוח המכללות הטכנולוגיות הפרוסות ברחבי הארץ.
בשנת 2013 הקים פורום המכללות הטכנולוגיות מאהל מחאה מול משרד האוצר, בעקבות ביקורת על התנהלות משרד האוצר ומשרד הכלכלה.
ראשי המכללות בראשות ד"ר פנחסי אדיב פתחו בשביתת רעב שנמשכה חמישה ימים.
המכללות דרשו מהממשלה שורה של שינויים מערכתיים בהם: שיפור מודל התקציב והקצאת תקציבים ייעודיים להצטיידות, פרויקטים ואזורי עדיפות לאומית; התאמות פדגוגיות מקיפות לרבות שיפור במערך הבחינות וריווח בחינות; הקמת קרן מלגות ייעודית לסטודנטים הנדסאים בשיתוף התאחדות הסטודנטים.
בתום המחאה ממשלת ישראל חתמה על סיכום תקציבי ומבני שש שנתי למכללות הטכנולוגיות ונקבע כי בתום תקופת ההסכם תקציב מה"ט יגיע כמעט להכפלה (תקציב מה"ט תוגבר במתווה רב שנתי נומינלי בסך 108 מיליוני ש"ח על פני שש שנים).
לאחר המחאה ייצגה פנחסי-אדיב את פורום המכללות הטכנולוגיות בוועדות ופורומים בכנסת.
בפברואר 2018, נחתמה מול משרד האוצר רפורמה חדשה למכללות הטכנולוגיות.
באוגוסט 2023, נחתמה מול משרד האוצר רפורמה נוספת למכללות הטכנולוגיות, ולצידן החלטות ותוספות תקציב של כ-500 מיליוני שקלים, והקמת ועדות המקדמות את תחום ההשכלה הטכנולוגית .
מכהנת כחברה במועצת ההנדסאים והטכנאים שהוקמה מתוקף החוק במינוי שר הכלכלה ושר החינוך.
החל משנת 2013 מכהנת כחברה בוועדה הציבורית לבחינת התאמת מגמות לצורכי המשק.
כמו כן כיהנה כיו"ר הוועדה לענייני ביקורת של עיריית ראש העין, דירקטורית לשעבר בחברת יישום טכנולוגי, וכדירקטורית בתאגיד המים "עין אפק" ראש העין.
יוּטַצֶרַטוֹפְּס (שם מדעי: Utahceratops) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים שהתקיים בתקופת הקרטיקון בגיל הקמפן כ-76 מיליון שנה לפני זמננו.
פירוש השם הוא "פנים בעלי קרניים מיוטה" (צראט/קראט κερατ - קרן, אופס ωψ - פנים).
הוא תואר וסווג מדעית על ידי ד"ר סקוט סמפסון ב-2010.
יוטצרטופס חי בקרטיקון העליון בקמפן באמריקה הצפונית ושרידיו התגלו ביוטה שבארצות הברית.
הערכות חדשות אומדות את אורכו ב-, גובהו ב-2 מטר ומשקלו ב-.
ליוטצרטופס הייתה עטרה ארוכה בצורת לב עם "חלונות" עטרה גדולים בדומה לכסמוזאורוס.
בשולי העטרה היו מספר בליטות משולשיות.
קרני הגבה שלו היו קצרות ופנו הצידה ב-90 מעלות.
קרן האף הייתה באורך דומה, והייתה ממוקמת מאחורי עצמות הנחיריים, ובעלת חתך אליפטי.
מבחינה פילוגנטית הוא הכי קרוב לפנטצרטופס.
יוטירנוס (שם מדעי: Yutyrannus; מילולית: "טיראן מנוצה") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הפרוצרטוזאוריים שחי בקרטיקון התחתון.
מאובניו נמצאו בתצורת יישיין שבמחוז ליאונינג, סין.
ידוע רק מין אחד מהסוג: Yutyrannus huali שהתגלה בידי שו שינג ב-2012 בשלושה ממצאים.
מאובנים אלה הם הדוגמה העיקרית להוכחה לדינוזאורים מנוצים.
עם זאת מרבית המאובנים מקוטעים.
היוטירנוס הבוגר הגיע לאורך 9 מטרים ומשקל של 1,400 ק"ג.
החוקר גרגורי פאול סובר שהוא היה קטן יותר - הגיע לאורך 7.5 מ' ושקל 1.1 טון.
אורך הגולגולת הגיע ל-905 מ"מ והיא הייתה מוארכת, בעלת חוטם מוגבה וארוך ושקע עיניים גדול.
מאפיינים אלה מרמזים על קרבה אפשרית לטירנוזאוריים הגדולים.
היוטירנוס היה בעל לשון שטוחה.
הוא ידוע שהיה בעל כסות נוצות עקב ממצאים נוצות משומרות.
עם זאת הנוצות לא נועדו לעזור לעוף אלא שימשו ככסות נוצות.
הוא חי בסין הקדומה ושם ניזון ממינים קטנים יותר.
היוטירנוס כנראה תקף גם זאורופודים קטני ממדים מסוג דונגבייטיטאן וייתכן שאף התבסס עליהם.
בנוסף הוא צד מיני דינוזאורים קטנים כמו הפסיטקוזאורוס, הסינוזאורופטריקס או הקאודיפטריקס.
היוטירנוס מופיע במספר סרטים ומשחקים פופולרים:
מספר יוטירנוסים נראים באחד מסרטי המסע לעמק החלומות בתור אנטגוניסטים הצדים בקבוצה.
במיני-סדרה "Ancient Earth" נראים יוטירנוסים בציד של מיקרורפטור ובהמשך של סינוזאורופטריקס, אף שהם לא חיו באותם אזורים.
הוא מופיע גם בתוכנית של ג'יימס גורני "TYRANNOSAURUS: Behind the Art".
יוכבד "וודה" קפלינסקי (נולדה ב-23 במרץ 1947 בתל אביב) היא פסנתרנית, פרופסור למוזיקה בבית הספר ג'וליארד בניו יורק, בו היא עומדת בראש המחלקה לקדם קולג' (Pre-College).
נולדה לזהבה ולפרופסור נח קפלינסקי.
קפלינסקי למדה פסנתר בהדרכת אילונה וינצ'ה-קראוס באקדמיה למוזיקה בתל אביב וסיימה תואר ראשון, תואר שני ותואר דוקטור בבית הספר ג'וליארד כסטודנטית של אירווין פרוינדליך .
היא המשיכה בלימודים אצל דורותי טאובמן .
קפלינסקי החלה את הקריירה המוזיקלית שלה כזוכה בתחרות יוהאן סבסטיאן באך הבינלאומית בוושינגטון די.סי.
את קריירת ההוראה שלה החלה באוניברסיטת פילדלפיה לאמנויות ולאחר מכן לימדה בבית הספר למוזיקה במנהטן בשנת 1987. בין 1989 ל-1997 לימדה בקונסרבטוריון פּיבּודי בבולטימור.
בשנת 1993 היא החלה ללמד בבית הספר ג'וליארד.
היא התמנתה ליו"ר המחלקה לפסנתר בשנת 1997. היא שימשה כשופטת בתחרויות בינלאומיות יוקרתיות, כולל תחרות צ'ייקובסקי במוסקבה ותחרות הפסנתר הבינלאומית על שם ואן קליבורן בטקסס, שם זכתה תלמידתה ג'ויס יאנג במקום השני בשנת 2005.
קפלינסקי שימשה חמש פעמים כשופטת בתחרות הבינלאומית לפסנתר על שם ארתור רובינשטיין בתל אביב.
במשך שנים רבות הייתה פרופסור לפסנתר בבית הספר למוזיקה באוניברסיטה הנוצרית של טקסס , וכן חברה בפקולטה של הפסטיבל ובית הספר למוזיקה של אספן.
יוכבד בן-דור (נולדה ב-20 בדצמבר 1946) היא סופרת, משוררת ואשת חינוך ישראלית.
יוכבד בן-דור, בתם של צבי ויפה הרט, הבכורה בין שתי בנות.
יוכבד היא דור שני לשואה, אמה נצר לשושלת רבנים, ילידת לודז', ניצולת אושוויץ.
הוריה הכירו באיטליה, עלו לישראל באוניית מעפילים והתיישבו בניצנים.
אביה היה מורה ואימה עבדה בלשכה המרכזית לסטטיסטיקה.
יוכבד ילידת פתח תקווה, גדלה בהוד השרון ובנתניה.
היא חניכת השומר הצעיר, בצה"ל שירתה בנח"ל, נישאה לבן קיבוץ שער העמקים בו התגוררה במשך שלושים ושתיים שנה.
בעלת תואר ראשון בפילוסופיה יהודית, היסטוריה ולשון עברית, אוניברסיטת חיפה ותעודת הוראה לבית ספר תיכון.
בשנים 1980–1992 עבדה כמחנכת כיתות י'- י"ב, ומורה בבית ספר התיכון "עמקים", קיבוץ מזרע.
בשנים 1992–1998 ניהלה את מרכז האומנויות בסמינריון גבעת חביבה; בית ספר למבוגרים במקצועות האמנות הפלסטית וכן הקימה בית ספר תיכון לאמנות - כיתות י'- י"ב, לתלמידים בעלי צרכים מיוחדים.
בשנים 1998–2000 הייתה חברת צוות ייזום והקמה של בית אבות כרמל בקיבוץ שער העמקים, לתשושי נפש ולסיעודיים.
בשנים 2004—2007 שימשה כמנהלת בית ספר אלטרנטיבי, ה.ח.מ.מ.ה.
במשך השנים 1983–2020 פרסמה יוכבד בן-דור 12 ספרים: 7 ספרי שירה, 2 ספרי פרוזה, 3 ספרי ילדים.
שיריה התפרסמו בעיתונים על המשמר, דבר, שדמות, עלי-שיח, מאזנים, עתון 77, מקור ראשון ובאנתולוגיות שונות.
חברה באגודת הסופרים מ-1983, חברה באקו"ם.
יוכבד בן-דור מתגוררת בהוד השרון, לה שלושה ילדים.
ספרה "הנסיך דני" מספר על בנה הבכור דני.
לילי פרי כתבה לִבְרִית ליצירה קולית בשם זה, שנוגנה בידי סימפונט רעננה בדצמבר 2019 עם לחן מאת יונתן קרת.
הילד הכחול, הוצאת עקד, תשמ"ב 1982 (שירה)
מביא עלי מחשבות זרות, עקד, תשמ"ג 1983 (שירה)
מציאות קוראת לי, הוצאת אלף, 1986 תשמ"ו (שירה)
פני אישה, ספרית פועלים, 1988 תשמ"ח (שירה)
לבן מתוך לבן, ספרית פועלים, 1993 תשנ"ג (שירה)
מקל שפאציר, הוצאת תג, 1995 תשנ"ה (פרוזה, סיפורים קצרים)
אינשאללה, הוצאת הרמוניה, 2004 תשס"ה (ספר ילדים)
ריח יסמין בסיוון, עקד, 2007 תשס"ג (שירה)
חוטים של אהבה, הוצאת צבעונים, 2011 תשע"א (ספר ילדים)
הנסיך דני, טוטם ספרים, 2016 תשע"ז (ספר ילדים)
סוד המילים, טוטם, 2017 תשע"ז (פרוזה)
המילה שאני אומרת (עם דליס אלאלוף מימון), חדרים-בית הוצאה לאור, 2025.
ציפור הסודות: אגדה פנטסטית בשירה ובהגות.
ארגמן-מיטב הוצאה לאור, איורים: קרלוס ביוגן.
אדיר כהן (עורך), מילים על פי תהום, השירה והנפש, הוצאת ידיעות אחרונות, תשנ"ו 1996.
אדיר כהן (עורך), שריקה בחשיכה, על אהבות ושברונן, ידיעות אחרונות, 1995.
גילה אוריאל, עדנה מיטווך-מלר (עורכות), בת-קול, עולמה של משוררת, הוצאת ירון גולן, 1995.
ראובן שבת (עורך), "שירת נשים", 3 שירים, יוכבד בן דור, הוצאת ארגמן מיטב, 2019.
שושנה ויג, ציפי הראל (עורכות), שירים, בשבילי הבחירה, יוכבד בן דור, הוצאת פיוטית, 2019.
1986 - פרס ורטהיים, אוניברסיטת בר-אילן, מכון קורצוויל.
רבינוביץ וקרן תרבות של עיריית חיפה.
1993 - מענק קרן חבצלת של הקיבוץ הארצי.
"על פואטיקה אישית - שירה, פנימיות, אמונה".
על "מביא עלי מחשבות זרות"
"מסע עקיף אל תוך הנפש".
יויצ'ירו נאמבו (ביפנית: 南部 陽一郎.; 18 בינואר 1921 – 5 ביולי 2015) היה פיזיקאי אמריקאי-יפני, שזכה בפרס נובל לפיזיקה בשנת 2008 יחד עם מקוטו קובאיאשי וטושיהידה מסקאווה על "גילוי מקור הסימטריה השבורה שחוזה את קיומן של לפחות שלוש משפחות של קווארקים בטבע".
יויצ'ירו נאמבו נולד ב-18 בינואר 1921 בטוקיו.
לאחר לימודיו התיכוניים, למד נאמבו פיזיקה באוניברסיטת טוקיו.
בשנת 1942 סיים נאמבו את התואר הראשון ואת הדוקטורט בשנת 1952. באותה השנה החל ללמד באוניברסיטת פרינסטון.
בשנת 1954 החל נאמבו ללמד באוניברסיטת שיקגו, שם הפך לפרופסור בשנת 1958. בשנת 1970 הפך נאמבו לאזרח אמריקאי.
נאמבו נפטר ב-5 ביולי 2015 במחוז אוסקה בגיל 94 כתוצאה מהתקף לב.
המדליה הלאומית למדעים - 1982
מדליית מקס פלאנק - 1985
מדליית בנג'מין פרנקלין - 2005
פרס נובל לפיזיקה - 2008
יוטקה מיקלוש, (במקור עד 1904 יוליה מיליצר, בהונגרית: Miklós Jutka; ברטיואויפאלו, 7 בספטמבר 1884 – קרטיי, צרפת, 18 בפברואר 1976) הייתה משוררת וצלמת יהודייה-הונגרייה.
יוטקה מיקלוש נולדה במשפחה יהודית כבתם של אלברט מיליצר ועמליה גרינברגר.
היא מספרת על אביה: "אדם מוזר ופנטסטי, נשמה נודדת, מלא בתוכניות לא מציאותיות.
הוא אהב לתבוע, תמיד הפסיד.
הוא אהב לבנות ואהב מכונות.
כך הפסדנו הכל, שוטטנו במדינה הגדולה של ממלכת הונגריה באימפריה האוסטרו הונגרית, ממחוז ארווה (שבאזור צפון סלובקיה של היום, אז הונגריה) ועד רייקה (שבקרואטיה של היום, אז הונגריה)." אולי בהשפעת הפנטזיות של אביה, היא התחילה לכתוב שירים.
בגיל שש עשרה פרסם המשורר וסופר אנדרה וסי את שיריה הראשונים ב"יומן בודפשט" (Budapesti Napló).
אנדרה אדי כתב ביקורת על כרך שיריה הראשון בשנת 1905, אך היא התקבלה בברכה ובהתלהבות גם על ידי מרגיט קאפקה ובלה רווס.
בין חבריה ניתן למנות גם את המשורר דיולה יוהאס.
באנתולוגיה בשם "המחר" (A Holnap) היא הופיעה כמשוררת (אישה) יחידה בחברתם של אנדרה אדי, מיהאי באביץ', בלה באלאז' ודיולה יוהאס ועוד.
בין השנים 1910–1913 שהתה בארצות הברית עם אחת מאחיותיה.
היא למדה שם את מלאכת הצילום.
כשחזרה לאוראדיה בשנות מלחמת העולם הראשונה היא התקיימה מהצילום.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית עברה לברלין.
למדה שם במאוּת קולנוע ועבדה כעוזרת במאי ליד מספר בעלי מקצוע מעולים.
מאוחר יותר התיישבה בפריז במונפרנאס ופתחה סטודיו לצילום.
בין חבריה היו מיהאי קארואי ואשתו, לאיוש טיהני, ברטלן פור וג'רג' בלני.
בעלה, ואן דן בוש היה מהנדס בלגי שסבל מהרעלה קשה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בגלל מחלת בעלה היא עברה איתו לרבאט שבמרוקו.
ברבאט עוד התלקחה בה שלהבת המשוררים ותירגמה לצרפתית את שיריהם של משוררים הונגרים, במיוחד את "המחר", כולל את שיריה.
השידור הצרפתי של רדיו רבאט הציג יצירות אלה בין אוצרות הספרות העולמית של המאה ה-20. לאחר מות בעלה חזרה לצרפת בשנות ה-60 של המאה ה-20. היא גרה שם עם בתה ונכדיה עד מותה.
מצבה הבריאותי מנע ממנה לבקר בהונגריה שנטשה מזמן.
שירי יוטקה מיקלוש; זינגר-וולפנר, 1904
שירים מאת אנדרה אדי, מיהאי באביץ', בלה בלאז', אקוש דוטקה, טמאש אמד, דיולה יוהאס, יוטקה מיקלוש; החברה הספרותית של המחר, אורדיאה, 1908
ספר שני; אוסף, כולל בולדיז'אר קולני; 1909
יוי אוהאשי (יפנית: 大橋 悠依; באנגלית: Yui Ohashi; נולדה ב-18 באוקטובר 1995) היא שחיינית יפנית, האלופה האולימפית (טוקיו 2020) במשחים ל-200 מטר מעורב אישי ול-400 מטר מעורב אישי.
סגנית אלופת העולם (בודפשט 2017) במשחה ל-200 מטר מעורב אישי וזוכת מדליית ארד מאליפות העולם (קוואנגג'ו 2019) במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 זכתה אוהאשי במדליית כסף במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא לאומי חדש של 2:07.91 דקות, אחרי קטינקה הוסו מהונגריה (2:07.00 דקות) ולפני מדיסין קוקס מארצות הברית (2:09.71 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום רביעי במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:34.50 דקות.
באליפות הפאן פסיפיק שנערכה ב 2018 זכתה אוהאשי בשתי מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בשיא אליפות חדש של 2:08.16 דקות ובמשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:33.77 דקות.
באליפות העולם שנערכה בקוואנגג'ו, קוריאה הדרומיתב ביולי 2019 זכתה אוהאשי במדליית ארד במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בשיא לאומי חדש של 4:32.33 דקות, אחרי קטינקה הוסו (4:30.39 דקות) ויה שיוון מהרפובליקה העממית של סין (4:32.07 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום שמיני לאחר שהגיעה למשחה הגמר במשחה ל-200 מטר מעורב אישי אף פסלה.
באולימפיאדת טוקיו זכתה אוהאשי במדליית זהב במשחה ל-400 מטר מעורב אישי בתוצאה של 4:32.08 דקות, לפני אמה ואיינט (4:32.76 דקות) והאלי פליקינר (4:34.90 דקות), שתיהן מארצות הברית.
יוּטְפֶּנְג (ביוטפנג: Jyut6ping3, בליטון יל : Yuhtping, בסינית: 粵拼) היא שיטת תעתוק ללטינית של השפה הקנטונזית שפותחה ב־1993 על ידי "החברה הבלשנית של הונג קונג" (LSHK), שהיא מוסד ללא כוונת רווח שפועל בתחום הבלשנות הסינית.
שמה הרשמי הוא "סכמת הליטון לקנטונזית של החברה הבלשנית של הונג קונג" (Linguistic Society of Hong Kong Cantonese Romanization Scheme).
שיטה זו ושיטת ייל לליטון של קנטונזית משמשות לאותה המטרה.
השם יוטפנג הוא קיצור והלחם בסיסים המורכב מאות הראשונה בביטוי יוּטְיוּאֵה (סינית: 粵語, יוטפינג: Jyut6jyu5) שמשמעו "שפת יוּאֵה" (משפחת ניבים אליה משתייכת גם הקנטונזית) ופין-יין, שיטת הליטון הנהוגה במנדרינית.
מכיוון שהקנטונזית היא שפה טונאלית, כלומר שפה שבה שינויים בגובה הצליל קובעים את משמעות הפונמה, ומכיוון שבאלפבית לטיני אין סימנים לציון שינוי בגובה הצליל, היוטפנג משתמש בספרות כדי לייצג שינויים אלו.
יוטקה סאדו (ביפנית: 佐渡 裕; נולד ב-13 במאי 1961) הוא מנצח יפני.
עוד בלימודיו, סאדו קיבל תפקיד בקנסאי ניקאי, בית ספר יפני לאופרה, שם הייתה לו הזדמנות לעבוד עם התזמורת הפילהרמונית החדשה של יפן והתזמורת הסימפונית של קיוטו, וללמוד רפרטואר אופראי.
ב-1987 הוא נסע לארצות הברית כדי להשתתף בפסטיבל המוזיקה טנגלווד, שם למד אצל סייג'י אוזאווה.
מאוחר יותר זכה בפרס דוידוף המיוחד לתחרות בשלזוויג-הולשטיין, גרמניה.
הוא חזר ליפן כעוזר לאוזאווה וערך את הופעת הבכורה שלו עם התזמורת הפילהרמונית החדשה של יפן בטוקיו עם סדרה סימפונית של היידן.
מאוחר יותר למד אצל שארל דיטואה, גנאדי רוז'דסטבנסקי וליאונרד ברנשטיין, איתם סייר בברית המועצות ובגרמניה.
יוטקה סאדו זכה בפרס הראשון והפך לזוכה היפני השלישי (אחרי סייג'י אוזאווה ב-1979 ויוקו מטסואו ב-1982) בתחרות הבינלאומית השנתית ה-39 של בזאנסון למנצחים צעירים בבזאנסון, צרפת ב-1989. ב-1990, הוא הפך למשתתף קבוע באוקיינוס השקט.
פסטיבל מוזיקה בסאפורו, יפן, יחד עם כריסטוף אשנבאך ומייקל טילסון תומאס.
סאדו משמש גם כמנהל אמנותי ויועץ אמנותי של המרכז לאמנויות הבמה היוגו ומנצח ראשי של תזמורת המרכז לאמנויות הבמה היוגו שאותה עזר להקים בשנת 2005. סאדו הוא גם המנצח הראשי של תזמורת כלי הנשיפה של סיינה ביפן.
מחוץ ליפן, סאדו היה המנצח הראשי של תזמורת לאמור בין השנים 1993 עד 2011. הוא הקליט עם תזמורת לאמור עבור לייבלים כמו Erato.
באוקטובר 1995 נבחר סאדו לזוכה בתחרות המוזיקה הבינלאומית הראשונה של ליאונרד ברנשטיין בירושלים.
ב-2011 ניצח על הסימפוניה התשיעית של בטהובן, עם 10,000 יפנים, לקורבנות רעידת האדמה ביפן ב-2011. בנובמבר 2013, תזמורת אמני הצליל הודיעה על מינויו של סאדו למנצח הראשי הבא שלה, החל בעונת 2015–2016, עם חוזה ראשוני של 3 שנים.
יוכבד מרקס (נולדה ב-25 באוקטובר 1927) היא פסלת וקדרית ישראלית.
יוכבד מרקס נולדה בשנת 1927 בקיבוץ דגניה א.
הוריה, אליעזר וינר ונחמה לבית קצ'מן, היו חלוצים ילידי האימפריה הרוסית, שעלו לארץ ישראל בשנת 1920.
במחצית שנות ה-50 של המאה ה-20 החלה ללמוד תכשיתנות אצל חיים פז בירושלים.
עד מהררה פרשה מן הלימודים ועברה ללמוד קדרות אצל הדוויג גרוסמן.
שם, למדה בניית כלים בבניית-יד בעזרת חוליות.
לאחר כשנה עברה ללמוד קדרות על אובניים אצל חנה חר"ג צונץ בחיפה.
ב-1960 בקירוב הכירה את יהודית מאיר, והשתיים עברו להתגורר בבאר שבע, שם ביקש דוד טוביהו להקים מרכז לקרמיקה סביב מפעל "חרסה".
הן רכשו תנור חשמלי מאדם מנדל, שזה היה התנור הראשון שבנה בישראל, והחלו לעבוד עם חומר חרסית מאדמת הנגב שמעורב בקש, בהשראת הקדרות הערבית, וכן לס מקומי, ושאריות נחושת מעובדת מתמנע.
לאחר כשנה נטשו את השם והחלו לחתום על עבודותיהן בנפרד.
בשנת 1966 הציגו השתיים תערוכה בגלריה "בת שבע" בתל אביב-יפו, ובשנת 1971 ב"מוזיאון הקרמיקה" (כיום ביתן הקרמיקה) בקריית מוזיאון הארץ.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 עבר מרכז פעילותה של מרקס להוראה במסגרת המרכז לאומנויות בבאר שבע.
הייתה מיוזמי ואוצרי הביאנלה לקרמיקה באר-שבע בשנת 1990, וכיו"ר עמותת הביאנלה, הייתה שותפה לניהול ואוצרות הביאנלות בשנת 1993 ו-1997. לאחר מכן פרשה לגמלאות.
יוכבד ליפשיץ (נולדה ב-1 בספטמבר 1938) היא צלמת ופעילה חברתית ישראלית, ממייסדות קיבוץ ניר עוז.
ב-7 באוקטובר 2023 נחטפה ביחד עם בעלה עודד מביתם בקיבוץ ושוחררה לאחר 17 ימים משבי החמאס.
נולדה בתל אביב לאברהם ולאה ברוך, אשר עלו ב-1933 מפולין.
המשפחה השתייכה לחסידות גור אך החזיקה בתפיסת עולם ליברלית, אביה היה חבר במפ"ם והיא הייתה חברה בתנועת השומר הצעיר.
שירתה בגרעין הנח"ל של ניר עוז.
ב-1960 התחתנה עם עודד ליפשיץ, אותו הכירה בגרעין.
החלה לצלם בגיל 16 ולאחר שעברה לניר עוז החלה לתעד את אנשי הקיבוץ וחייהם.
ב-1983 החלה ללמוד בקמרה אובסקורה, שם למדה עד 1991. פרויקט הגמר שלה עסק בזיכרון אישי פיקטיבי של משפחתה בפולין בתקופת השואה.
עבודתה של ליפשיץ מתמקדת בצילומי טבע דומם.
רבות מיצירותיה הן תוצרים של אותם התצלומים, אך לאחר שינויים שנעשו בתהליך הפיתוח, שמתבטאים בהבדלים בצבעים, חומרים וטקסטורות.
ב-2009 השתתפה בסרט התיעודי של בתה, האמנית שרון ליפשיץ, בשם "הקו והמעגל".
הסרט תיעד את שיחותיהן בחדר החושך בביתה במהלך הדפסת סרטי צילום שצילמה בשנים 1959–1982. הסרט הוקרן בגלריה בארי וזכה ב"פרס עדי" של מוזיאון ישראל.
ליפשיץ לקחה חלק בהפגנות נגד הקמת התנחלויות ברצועה עזה וגירוש הבדואים מקדמת רפיח למען הקמת יישובים יהודיים במקומם.
בנוסף השתתפה במחאות בעד הנסיגה מרצועת הביטחון.
לאורך שנות ה-80 פורסמו תצלומיה בעל המשמר, כשרובם תיעדו את ההפגנות בהן לקחה חלק ואת חיי היום יום של תושבי ניסנית.
עד לטבח השבעה באוקטובר התנדבה בעמותת בדרך להחלמה והסיעה חולים מרצועת עזה לטיפולים מצילי חיים בישראל.
לצד פעילותה האומנותית והחברתית עבדה כמורה לצילום וחינוך גופני.
בבוקר 7 באוקטובר, חמישה מחבלים חמושים ברובים פרצו לממ"ד ביתה, בו ישנה.
בעלה ניסה למנוע את כניסת המחבלים על ידי סגירת דלת החדר, אך אלו ירו בו.
ליפשיץ הובלה לרצועה על אופנוע, והושכבה לרוחבו על מנת שלא תיפול ממנו בדרך לרצועה.
לאחר הגעתה לעזה מחבל לקח ממנה באיומים את תכשיטיה.
בעת החטיפה ראתה את בעלה עודד שוכב מעולף ומדמם והאמינה כי נרצח באותו היום.
רק לאחר 50 ימים גילתה מחטופות ששוחררו בעסקת החטופים הראשונה שהוא הוחזק בימים הראשונים למלחמה בדירה בח'אן יונס, אך עד להחזרת גופתו לישראל בפברואר 2025 לא ידעה מה עלה בגורלו.
ביום הראשון לשבי הוחזקה במנהרה בעבסאן אל-כבירה ביחד עם עשרות חטופים נוספים, אך לאחר מכן הופרדה לחדר עם מרגלית מוזס, אברהם מונדר ונורית ועמירם קופר, אותם הכירה מניר עוז.
מספר ימים לאחר חטיפתה פגשה במנהרה את יחיא סינוואר והתעמתה עימו.
בשבי קיבלה מזון מועט – פיתה ביום בלבד, ולאורך תקופה זו איבדה חמישה קילוגרמים ממשקל גופה.
לאחר כשבועיים מצבה הבריאותי הדרדר והיא סבלה מלחץ דם נמוך והקאות ולא הצליחה לאכול ולשתות.
לאחר שרופא עזתי לא הצליח לטפל בה, עלה החשש כי מחלתה מדבקת והיא עשויה לפגוע בבריאות השובים ויתר החטופים.
לאחר 17 ימים בשבי שוחררה במהלך חד צדדי על ידי חמאס ביחד עם נורית קופר, אשר סבלה מכתף שבורה, ובכך הייתה מהחטופות הראשונות ששוחררו לאחר טבח השבעה באוקטובר.
חמאס ניסה לשווק את שחרורן כמחווה הומניטרית והפיץ סרטונים בהן נראו שותות תה ואוכלות ממתקים ביום שחרורן, בנוסף לתמונה בה ליפשיץ לוחצת יד למחבל לפני העברתה לידי הצלב האדום.
יממה לאחר שחרורה, נשאה דברים במסיבת עיתונאים בבית החולים איכילוב.
בהצהרתה סיפרה על האלימות שחוותה במהלך החטיפה ועל יחסם האכזרי של המחבלים אליה, אך גם על כך שהשובים ניסו לשפר את תנאי ההיגיינה במנהרה ושניתן לה טיפול רפואי.
דבריה, שהיו אחת העדויות הראשונות לגבי מצבם של החטופים שהוחזקו על ידי חמאס, עוררו סערה ברחבי העולם.
בעוד שחלק מכלי התקשורת הבינלאומיים הדגישו את דבריה על ברוטליות המעשים, אחרים הדגישו את הטיפול שקיבלה מהמחבלים במהלך תקופת השבי.
בישראל הובעה ביקורת על כך שלא תודרכה על ידי גורמים מקצועיים רשמיים טרם הצהרתה, אף על פי שמשרד הבריאות ומנהלת החטופים והנעדרים ידעו על קיומה מראש.
הביקורת הבליטה בין היתר את מצבה הייחודי של ליפשיץ בעת ההצהרה, כשורדת שבי ששוחררה רק יממה לפני כן, שבעלה עדיין הוחזק בשבי באותה העת.
בעקבות הסערה הציבורית דובר איכילוב, אבי שושן, פוטר מתפקידו.
לאחר שחרורה הצטרפה למאבק הציבורי להחזרת כלל החטופים הישראלים.
ליפשיץ השתתפה בהפגנות, כנסים וועדות הכנסת, בקריאה לחתום על עסקת חטופים כוללת.
כחלק מפעילות זו, נפגשה עם אישי ציבור בישראל ובעולם, כגון נשיא המדינה יצחק הרצוג, ראש הממשלה בנימין נתניהו, האפיפיור פרנציסקוס ושליח ארצות הברית למזרח התיכון סטיב ויטקוף.
בנוסף התראיינה לכלי תקשורת בישראל ובעולם.
ב-2024 הציגה תערוכת יחיד במוזיאון ארץ ישראל בשם "יוכבד ליפשיץ, צלמת – רגעים ששרדו".
בתערוכה הוצגו תמונות אשר נשמרו על ידי בתה, לצד תמונות ששוחזרו באמצעות ארכיון יד יערי, שכן ארכיון הצילומים של ליפשיץ הושמד כאשר ביתה בניר עוז נשרף.
צילומיה ששרדו הופיעו בסרט של בתה שמתעד את מאמציה להקים מחדש את הארכיון המשותף של הוריה לאחר הטבח.
על סרט זה בתה זכתה בפרס רפפורט לשנת 2024.
נכדה הוא כדורגלן העבר דניאל ליפשיץ.
ליפשיץ מתגוררת בבית אבות ברמת אפעל.
עבודותיה כלולות באוספים של מוזיאון יד ושם ומוזיאון השואה בלוס אנג'לס.
1992 – 'משפחתי ואני', סינמטק תל אביב, תל אביב.
1992 – 'יוכקה ליפשיץ', גלריה הקיבוץ, תל אביב.
1993 – 'משפחתי ואני', אולם אשכול, מועצה אזורית אשכול.
1993 – 'משפחתי ואני', בניין הסוכנות היהודית, ירושלים.
1993 – 'משפחתי ואני', המכללה האקדמית לחינוך ע"ש דוד ילין, ירושלים.
1994 – 'Yocheved Lifshitz', מוזיאון השואה בלוס אנג'לס, לוס אנג'לס, ארצות הברית.
2021 – 'תהליך – עבודה', עם ענבר מנור פיטוסי, מתחם הגילדה, מועצה אזורית אשכול.
2024 – 'יוכבד ליפשיץ, צלמת – רגעים ששרדו', מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב, ישראל.
יולי (מלטינית: Iulius, ההגייה העברית נגזרת מהשפה הגרמנית) הוא החודש השביעי בלוח השנה הגרגוריאני.
במקור, חודש יולי נקרא בשם קווינטיליס, שפירושו "חמישי", מאחר שהחודש הזה היה החודש החמישי בלוח השנה הרומי המקורי, שנפתח בחודש מרץ ושהיו בו עשרה חודשים, משום שהחודשים ינואר ופברואר נוספו רק מאוחר יותר.
בשנת 44 לפנה"ס, שנת מותו של יוליוס קיסר, קרא הסנאט הרומי את שמו של חודש "קווינטיליס" על שם יוליוס קיסר – שנולד בחודש זה – ושינה את שמו ל'יוליוס'.
יוליוס קיסר היה גם זה שקבע שנה קודם לכן את הלוח היוליאני המבוסס על זמן הקפת כדור הארץ את השמש במקום מחזור הירח.
מדי שנה, חודש יולי מתחיל בדיוק באותו יום בשבוע, שבו מתחיל חודש אפריל, ואילו בשנים המעוברות בלבד, חודש זה מתחיל גם בדיוק באותו יום בשבוע, שבו מתחיל חודש ינואר.
באזור חצי הכדור הצפוני, יולי הוא חודש קיצי ואילו באזור חצי הכדור הדרומי יולי הוא חודש חורפי.
המזלות של חודש יולי הם סרטן ואריה.
בחודש יולי יש 31 ימים.
יול ברינר היה שחקן קולנוע ותיאטרון (במיוחד בברודוויי) אמריקאי יליד-רפובליקת המזרח הרחוק.
זוכה פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר לשנת 1956 על תפקידו בסרט "המלך ואני".
ברינר נולד בוולדיווסטוק שברפובליקת המזרח הרחוק, מדינה שהתקיימה בין השנים 1920-1922 ואז נבלעה אל תוך רוסיה הסובייטית, בשם יוּלי בּוֹריסוֹביץ' בּרינר, אח צעיר לאחותו הבכורה וורה (1916–1967).
הוא הופיע בארצות הברית בסרטי קולנוע והפקות תיאטרון רבים.
אמו, מרוסיה דימיטריבינה בּלגובידובה (1889-1943), הייתה בתם של דימיטרי איבראגאפוביץ בלגובידוב, שהיה רופא רוסי, ואנה טימופיבה קיריבה, שהייתה ממוצא צועני חלקי.
אביו, בוריס יוליאביץ ברינר (1891–1948), היה ממציא ומהנדס ממוצא שווייצרי גרמני, רוסי ומונגולי (בוריאטים).
הוא נקרא יול על שם סבו, יוליוס ברינר (1849-1920) אשר היגר משווייץ לוולדיווסטוק בשנת 1870 והקים עסק מצליח לייבוא וייצוא.
סבתו נטליה יוסיפובה קורקוטובה (1866–1926) הייתה ממוצא מונגולי חלקי.
ילדותו של יול הייתה אקזוטית, אך הוא נהנה להגביר את האקזוטיות שלה באופן הומוריסטי לתקשורת על ידי המצאת פרטים ביוגרפיים שלא היו ולא נבראו.
בין היתר, טען שנולד באי הרוסי סחלין להורים ממוצא יפני ושווייצרי ושמו היה טאייג'ה חאן.
בנו פרסם ביוגרפיה שלו ב-1989 ובה הבהיר פרטים אלו ואחרים.
האב נטש את משפחתו כשיול היה ילד, והאם לקחה אותו ואת אחותו ורה לחרבין שבסין, שם למדו בבית ספר שהופעל על ידי ימק"א.
ב-1934 עברה האם עם ילדיה לפריז.
שם נשלח ברינר לבית ספר יוקרתי אך הוא נעדר מהלימודים ולבסוף נשר ממנו.
יול נעשה מוזיקאי וניגן בגיטרה לצד אליושה דימיטרייביץ' במועדוני לילה.
בשלב מסוים גם הצטלם בעירום.
ב-1941 נסע לארצות הברית ללמוד משחק אצל מייקל צ'כוב, שם נלווה ללהקת התיאטרון שלו במסע הופעות שלה ברחבי ארצות הברית.
באותה שנה הופיע לראשונה בניו יורק בתפקיד פביאן במחזה "הלילה השנים עשר".
בשנות ה-40 הופיע באחת מסדרות הטלוויזיה הראשונות ובמחזות בברודוויי.
הדמות המפורסמת ביותר שגילם ברינר הייתה של מונגקוט מלך סיאם, אותה גילם הן במחזמר "המלך ואני" בברודוויי והן בעיבוד הקולנועי של המחזמר לסרט באותו השם.
על משחקו זה זכה בפרס טוני ובפרס אוסקר, בהתאמה.
הוא אחד משבעת השחקנים היחידים שזכו גם באוסקר וגם בפרס הטוני על גילום אותה הדמות.
בברודוויי גילם ברינר את תפקיד המלך בין 1951 ל-1954, ומאוחר יותר הועלה המחזה לחצי שנה נוספת ב-1977 וחצי שנה נוספת ב-1985 - הופעתו האחרונה הייתה כארבעה חודשים לפני מותו.
ברינר התפרסם מיידית כשהתחיל לשחק בקולנוע ב-1956. באותה שנה הופיע לא רק ב"אנה ומלך סיאם" אלא גם בתפקידים ראשיים ב"עשרת הדיברות" וב"אנסטסיה".
בשנת 1965 הגיע לישראל והופיע בסרט "הטל צל ענק" בכיכובו של קירק דגלאס.
בשנת 1972 שיחק בסיטקום של CBS "אנה והמלך", המבוסס על המחזמר המלך ואני של רוג'רס והמרשטיין.
ב-1959 נולדה לו בת מחוץ לנישואין "לארק ברינר", ואמה היא שגידלה אותה, אך הוא תמך בה כלכלית.
בין 1960 ל-1967 היה נשוי לדוריס קליינר, דוגמנית מצ'ילה, עמה נולדה בתו ויקטוריה ברינר (נולדה 1962).
בין 1971 ל-1981 היה נשוי לז'קלין דה קרואסה, עמה אימץ ב-1974 וב-1975 שתי בנות נוספות מווייטנאם, מיה ומלודי.
מ-1983 ועד מותו ב-1985 היה נשוי לקתי לי, רקדנית אסייתית ממופע "אנה ומלך סיאם".
סיבת מותו של ברינר הייתה סרטן ריאות שנגרם מעישון - הוא נהג לעשן חמש חפיסות סיגריות מדי יום.
תשעה חודשים לפני מותו התראיין לתוכנית הטלוויזיה "בוקר טוב אמריקה" והביע את רצונו להשתתף בפרסומת נגד עישון.
חלק מאותו ריאיון אכן שובץ במשדר כזה של האגודה למלחמה בסרטן האמריקאית ששודר לאחר מותו.
הוא נקבר בבית הקברות שבמנזר סן-מישל דה בואה אוברי שבעיר לוז שליד פואטייה שבצרפת.
בשדרת הכוכבים של הוליווד, מול בית מס' 6162, יש כוכב על שמו, ובית ילדותו בוולדיווסטוק הוא כעת מוזיאון.
יולי יואל אדלשטיין (נולד ב-5 באוגוסט 1958; י"ט באב תשי"ח) הוא פוליטיקאי ישראלי, חבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד.
כיהן כיו"ר ועדת החוץ והביטחון, שר הבריאות, השר לקליטת עלייה ושר ההסברה והתפוצות בממשלות ישראל.
טרם עלייתו לישראל היה מסורב עלייה ואסיר ציון בברית המועצות.
בהכשרתו הוא מורה לשפות, בעיקר עברית.
נולד בשם יוליאן יוריוביץ' אדלשטיין בצ'רנוביץ, אוקראינה הסובייטית שבברית המועצות למשפחה יהודית.
הוריו הם ניצולי השואה, אניטה לבית רוזנצווייג ששרדה את גטו שרגורוד בטרנסניסטריה ויורי אדלשטיין ששרד את גטו באבי יאר שבקייב.
הוריו היו מרצים במכללה להכשרת מורים.
לאחר מספר שנים עברה המשפחה לקוסטרומה שברוסיה.
אביו היה פעיל בתנועת הדיסידנטים, התנצר ומאוחר יותר היה לכומר בשם האב גיאורגי אדלשטיין.
הוא שימש ככומר האורתודוקסי של הכפר קרבנובו במחוז קוסטרומה, ועלה לישראל במרץ 2022.
עם תום לימודיו בתיכון רצה אדלשטיין להתקבל לבית ספר הגבוה ללימודי שפות, אולם נדחה עקב יהדותו והחל ללמוד במכללה להכשרת מורים.
הוא סולק מהלימודים לאחר שהביע ביקורת על מדיניות החיסולים של יוסיף סטלין.
בשנת 1979 ביקש לעלות לישראל אך סורב.
הוא עבר לבירה מוסקבה, שם הצטרף לחוג של לומדי עברית, לימד עברית במחתרת והיה פעיל ציוני בשנות ה-70 וה-80 ואף עמד בראשה של התארגנות שביקשה להפיץ את לימודי העברית לערי הספר של ברית המועצות.
עקב פעילותו, התקשה למצוא עבודה והתפרנס בין היתר כמודל עירום (פלג גוף עליון) בבתי ספר לאמנות.
גם שם הופעלו לחצים על המעסיקים לפטרו, אך מעסיקיו השונים היו מרוצים מאוד ממנו עקב העובדה שתמיד הגיע בזמן ואף פעם לא היה מגיע שיכור, בניגוד לשאר העובדים.
בשל פעילותו הציונית, באשמת שווא של החזקת סמים, שהושתלו בדירתו.
אדלשטיין נעצר למשך שלושה חודשים בבית הכלא בוטירקה שבמוסקבה.
במהלך המעצר הוא שבת רעב למשך חמישה-עשר יום, במחאה על החרמת זוג התפילין שנשא עמו בסתר.
הוא הורשע (ב-19 בדצמבר 1984) ונידון לשלוש שנות מאסר עם עבודות פרך במחנה כפייה סובייטי, וריצה את עונשו בגולאג ליד ימת באיקל.
במהלך מאסרו נפצע באורח קשה ונותר נכה.
במשך שנות המאסר התנהל מאבק בינלאומי לשחרורו, אליו התגייסו גם מנהיגים מרחבי העולם (ביניהם סגן נשיא ארצות הברית, ג'ורג' בוש), והפגנות למען שחרורו נערכו בישראל ובארצות הברית.
הוא שוחרר במאי 1987 ועלה לישראל עם משפחתו ביולי אותה שנה.
ביוני 2017 ערך אדלשטיין ביקור רשמי ברוסיה, בו חזר אל הבית בו התבצע החיפוש ואל תא המעצר בו נכלא.
במהלך הביקור נאם בפני מליאת הבית העליון של הפרלמנט הרוסי, ופתח את נאומו בעברית:
בהגיעו לישראל השתקע באלון שבות שבגוש עציון.
בשנים 1988–1996 כיהן כסגן נשיא "הפורום הציוני", ארגון שייצג את מסורבי העלייה שעלו לישראל.
בשנים 1990–1995 מילא תפקידים ניהוליים בבתי ספר וניהל את מחלקת העולים במלי"ץ.
אדלשטיין נמנה עם מייסדי מפלגת "ישראל בעליה" ונבחר מטעמה לכנסת ה-14 בשנת 1996. הוא כיהן כשר לקליטת עלייה בממשלתו הראשונה של בנימין נתניהו בין השנים 1996–1999.
במהלך כהונתו בכנסת ה-15 יזם תיקון לחוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים), האוסר על נטישת בעלי חיים ומתיר לעמותות, רשויות מקומיות ווטרינרים שטיפלו בבעלי חיים נטושים להטיל את הוצאות ההחזקה על הנוטש אותם.
כמו כן הציע תיקון לחוק בתי המשפט, על פיו יוכל אדם שאין עיסוקו בייצוג דרך קבע, לייצג ללא תמורה בעל דין בבית משפט לתביעות קטנות.
תיקון זה אושר בשנת 2001.
לאחר הקמת ממשלתו הראשונה של אריאל שרון, כיהן בתפקיד סגן השר לקליטת עלייה במעמד של שר, בין השנים 2001–2003.
בבחירות לכנסת ה-16 זכתה "ישראל בעליה" לשני מנדטים בלבד, והסכימה להתמזג לצמיתות עם מפלגת הליכוד.
לאחר המיזוג עם הליכוד, מונה אדלשטיין לסגן יושב ראש הכנסת ב.
במהלך כהונת כנסת זו יזם ראש הממשלה אריאל שרון את תוכנית ההתנתקות.
אדלשטיין הוביל את מחנה "המורדים בליכוד" שביקשו למנוע את ביצוע התוכנית, ובשעת ההצבעה אף חרג מכללי הפרוטוקול והכריז כי הוא מתנגד לתוכנית "בשאט נפש".
מאז ביצוע התוכנית קרא אדלשטיין מספר פעמים לשוב ליישובים שפונו בצפון השומרון.
בבחירות הבאות שובץ ברשימת הליכוד במיקום שלא אפשר לו להצטרף לכנסת ה-17. כשנה לאחר מכן, ב-27 בפברואר 2007, עם התפטרותו של דני נוה מהכנסת והודעתו של עוזי לנדאו ששובץ לפניו כי אינו מעוניין לשוב ולכהן, הצהיר שוב אדלשטיין אמונים לכנסת.
בנאומו הראשון בכנסת זו אמר:
בבחירות המקדימות של הליכוד לקביעת רשימתה לבחירות לכנסת ה-18 זכה אדלשטיין ב-18,502 קולות שהם כ-38.2% מהקולות, מוקם במקום ה-12 ברשימה ונבחר לעוד כהונה בכנסת.
לאחר הקמת הממשלה ה-32 מונה אדלשטיין לשר ההסברה והתפוצות ולממונה על רשות השידור.
ב-18 בפברואר 2010 התפטר מתפקידו כשר הממונה על רשות השידור, והמשיך לכהן כשר ההסברה והתפוצות.
במהלך כנס הסברה באור יהודה ב-2011 אמר: "כל עוד האומה הערבית תמשיך להיות אומה נפסדת שממשיכה להשקיע בתשתיות טרור, בחינוך לשנאה וברווחת משפחות השאהידים, לא יהיה שלום!" דברים אלה עוררו ביקורת רבה בעולם הערבי.
ב-14 במרץ 2013 נבחר אדלשטיין על ידי סיעת הליכוד כמועמדה לתפקיד יושב ראש הכנסת.
אדלשטיין זכה לתמיכת כל חברי הסיעה, למעט ראובן ריבלין שנמנע בהצבעה.
בעקבות זאת התפטר אדלשטיין מהממשלה, כדי שהתפטרותו תיכנס לתוקף לפני היבחרו ליושב ראש הכנסת, כדי לעמוד בעיקרון הפרדת הרשויות.
ב-18 במרץ נבחר אדלשטיין לתפקיד יושב ראש הכנסת התשע עשרה ברוב של 96 חברי כנסת מול שמונה נמנעים.
בבחירות המקדימות של מפלגת הליכוד לכנסת העשרים, שנערכו ב-31 בדצמבר 2014, זכה אדלשטיין במקום השני ברשימה הארצית, שמוביל למקום השלישי ברשימה לכנסת, לאחר קרב צמוד עם גלעד ארדן על המקום הראשון.
ב-31 במרץ 2015, יום השבעת הכנסת העשרים, נבחר על ידי מליאת הכנסת לקדנציה שנייה כיו"ר הכנסת, פה אחד ברוב של 104 קולות.
עם היבחרו לתפקיד, סיפר בנאומו הראשון על כך שהרגע הזה הוא סגירת מעגל מרגשת עבורו, לאחר שאחד מעוזריו איתר את תיעוד ביקורו הראשון בכנסת ימים אחדים לאחר עלייתו ארצה, כאורח ועדת העלייה והקליטה.
בנאומו פנה בקריאה לחברי הכנסת:
באוקטובר 2016 עוררה החלטתו לאכוף קוד לבוש על באי הכנסת תרעומת ציבורית.
בתגובה לדברי הביקורת אמר אדלשטיין: "לא ייתכן שידברו על איראן וסרגלים ומישושים, להטעות את הציבור בדברים שלא היו, ובכך להפוך את השיח לדתי או שוביניסטי".
במהלך ההכנות לטקס הדלקת המשואות במסגרת חגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל התגלעה מחלוקת בין אדלשטיין לשרת התרבות והספורט, מירי רגב, לאחר שרגב ביקשה לשלב בטקס נאום של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
אדלשטיין התנגד ודרש לשמור על המתכונת הקבועה של הטקס, שבה הנואם המרכזי היחיד הוא יו"ר הכנסת, וראש הממשלה איננו נוכח בטקס, אף לא בקהל.
לקראת יום העצמאות הסתמנה פשרה לפיה ראש הממשלה יישא דברי ברכה קצרים לכבוד שנת העשור ה-70, בדומה למתכונת שהתקיימה בטקס ביום העצמאות השישים, ובנוסף ידליק משואה ביחד עם יושב ראש הכנסת.
בפועל נאם נתניהו כשש דקות יותר מאשר אדלשטיין.
בשנת 2017 יזם את הקמת יחידת הכנסת לתיאום הפיקוח הפרלמנטרי (כת"ף), מתוך כוונה לחזק את כוחה של הכנסת כרשות המפקחת על הממשלה.
כיושב-ראש הכנסת תמך אדלשטיין בחקיקת חוק יסוד הלאום, אותו הגדיר כ"אחד החוקים החשובים שעברו בכנסת מעולם".
בבחירות המקדימות של מפלגת הליכוד לקראת הבחירות לכנסת העשרים ואחת שנערכו ב-5 בפברואר 2019, זכה במקום הראשון בפריימריז והוצב במקום השני ברשימת המפלגה לכנסת.
ב-30 באפריל 2019, יום השבעת הכנסת העשרים ואחת, נבחר על ידי מליאת הכנסת לקדנציה שלישית כיו"ר הכנסת, ברוב של 101 קולות.
בעקבות חוק התפזרות הכנסת העשרים ואחת, שגם אדלשטיין הצביע בעדו, הודיע אדלשטיין ב-25 ביוני 2019 שהוא בוחן אפשרות לביטול החוק.
חברי כנסת נוספים, שהצביעו בעד פיזורה, הביעו חרטה על צעד זה.
בכנסת העשרים ושתיים המשיך אדלשטיין לכהן כיו"ר הכנסת בפועל, לאחר שלא הושג רוב למינוי אף אחד מחברי הכנסת לתפקיד, ולא היה ידוע אם כחול לבן או הליכוד ירכיבו את הממשלה.
בעקבות כישלונם של בנימין נתניהו ובני גנץ להרכיב ממשלה, נפגש אדלשטיין עם שרים וחברי כנסת מהמפלגות הגדולות, במטרה להרכיב ממשלה, אך ניסיון זה כשל והכנסת פוזרה ב-12 בדצמבר 2019.
ימים אחדים לפני השבעת הכנסת העשרים ושלוש, הגישו 61 חברי כנסת מסיעות כחול לבן, הרשימה המשותפת, ישראל ביתנו והעבודה-גשר-מרצ בקשה לאדלשטיין לקיים דיון בנושא בחירת יו"ר כנסת חדש.
יום לפני ההשבעה הודיע אדלשטיין כי לא יאפשר הצבעה על בחירת היו"ר, משום ש"מהלכים פוליטיים חפוזים, כמו בחירת יו"ר כנסת קבוע והעברת חקיקה שנויה במחלוקת, מטרתם לסתום את הגולל על האפשרות לאחדות שאותה העם רוצה".
בעקבות כך, עתרו מספר מפלגות ועמותות לבג"ץ בדרישה לחייב את אדלשטיין לקיים את הדיון, כיוון שאלדשטיין "מסכל את רצונם של רוב חברי הכנסת ובכך פוגע באמון הציבור ברשויות השלטון ובעקרון הפרדת הרשויות".
בתשובתו לבג"ץ טען אדלשטיין כי "נתון בידיו שיקול דעת רחב באשר לקביעת סדר יומה של מליאת הכנסת ולפיכך הוא פעל בגדר סמכותו, בסבירות ובהתאם לנוהג עת הביא בחשבון שיקולים הנוגעים למשא ומתן הקואליציוני".
בג"ץ דחה את טענתו ופסק פה אחד שעל אדלשטיין לכנס את המליאה לבחירת יושב ראש בהקדם האפשרי – ולא יאוחר מ-25 במרץ 2020. בפסק הדין כתבו בין השאר: "הסירוב הנמשך לאפשר הצבעה במליאת הכנסת על בחירתו של יו"ר קבוע לכנסת, חותר תחת יסודות התהליך הדמוקרטי.
הוא פוגע במובהק במעמדה של הכנסת כרשות עצמאית וכן בתהליך המעבר השלטוני...
בנסיבות שנוצרו מדובר באחד מאותם מקרים חריגים שבהם נדרשת התערבותו של בית משפט זה על מנת למנוע פגיעה בשיטת המשטר הפרלמנטרית שלנו".
ב-25 במרץ אדלשטיין הפר את הוראות בית הדין ולא איפשר הצבעה לפי בקשת רוב חברי הכנסת במועד שנקבע.
בנאומו במליאה, מתח ביקורת על החלטת בג"ץ וטען כי היא פוגעת בריבונות העם וחותרת תחת יסודות הדמוקרטיה הישראלית, הודיע על התפטרותו ונעל את ישיבת המליאה ללא דיון במינוי יושב ראש חדש.
דחיית מינוי יושב ראש הייתה עשויה להוביל לפיזור הכנסת בטרם יקודמו הליכי חקיקה שימנעו מנתניהו כהונה כראש ממשלה תחת כתב אישום.
בפסק דין נוסף פסק בג"ץ שאף על פי שהתפטרותו של אדלשטיין תכנס לתוקף רק בתום יומיים, הדיון בבחירת יו"ר הכנסת יתקיים עוד למחרת, כאשר ותיק חברי הכנסת עמיר פרץ ישמש בו כיו"ר זמני.
בדיון נבחר בני גנץ כיו"ר הכנסת.
ב-17 במאי 2020, מונה לשר הבריאות בממשלת ישראל ה-35 במהלך משבר הקורונה.
בתקופה זו עסק בהתפרצות נגיף הקורונה בישראל.
בנוסף היה חבר בקבינט המדיני-ביטחוני.
ב-27 במאי, מינה את פרופ' חזי לוי לתפקיד מנכ"ל משרד הבריאות, במקומו של משה בר סימן טוב שהודיע על פרישתו מהתפקיד.
בהמשך מונה פרופ' רוני גמזו לממונה על המאבק בנגיף הקורונה בישראל.
עלייה מחודשת בתחלואה הובילה בספטמבר 2020 להחלטת ממשלה על סגר בתקופת חגי תשרי, ובחודש דצמבר של אותה השנה.
באוגוסט 2020 הצהיר אדלשטיין כי לאחר שנה של עיכוב וברקע פרסומים על פרשת האונס באילת, יפתח החדר האקוטי בבית החולים יוספטל.
באוקטובר 2020 הכריז אדלשטיין כי משרדו פועל על מנת להקים מרכז רפואי חדש באריאל.
חודש לאחר מכן פורסמה תוכנית "תו ירוק", במסגרתה הונפק לתושבי ישראל שהתחסנו נגד קורונה או החלימו מהמחלה אישור המקל עליהם בהגבלות התכנסות במקומות עבודה, אירועי תרבות וספורט.
בסוף 2020, סיכם עם שר האוצר ישראל כ"ץ על הגדלת סל התרופות ב-50 מיליון שקלים.
בבחירות לכנסת ה-24, הוצב אדלשטיין במקום השני ברשימת הליכוד ונבחר לכנסת.
בעקבות הקמת ממשלת בנט, מפלגתו כיהנה באופוזיציה.
במרץ 2022 דורג בפַּרלמטר של "שקוף" כאחד מבין חמשת חברי הכנסת העצלים ביותר.
ב-11 באוקטובר 2021 הודיע על כוונתו להתמודד על ראשות הליכוד מול נתניהו ועל דרישתו להקדמת הפריימריז במפלגה.
עם זאת, לקראת הבחירות לכנסת ה-25 החליט לפרוש מההתמודדות.
בבחירות לכנסת ה-25 הגיע אדלשטיין למקום ה-18 ברשימת הליכוד לכנסת.
לאחר השבעת הממשלה השלושים ושבע, מונה ליו"ר ועדת החוץ והביטחון של הכנסת העשרים וחמש.
במהלך כהונתו יזם, הכין והעביר את תיקון מס' 7 לחוק יישום תוכנית ההתנתקות שמבטל את איסור השהייה בשטחים בצפון השומרון, שפונו במסגרת תוכנית ההתנתקות.
בין השאר קיימה הוועדה דיונים על כשירות צה"ל על רקע הרפורמה המשפטית וקיימה סיור בפיקוד צפון כדי לבחון את הערכות צה"ל אל מול הסיכונים בגזרה הצפונית של ישראל.
אדלשטיין הגיב ביולי 2023 לטענות שהוועדה אינה ממלאת את תפקידה וטען שהדברים אינם נכונים.
אדלשטיין הדגיש שהביקורת הנשמעת בוועדה אינה גורעת מההערכה של חברי הוועדה לפעילותם של צה"ל שב"כ ומערכת הביטחון במלחמה בטרור.
לפי טענת העיתונאי אורי משגב, אדלשטיין סירב לפניות של חברי הוועדה מהאופוזיציה לקיים דיונים בנושאים אסטרטגיים שלא היו נוחים לממשלת נתניהו.
ביניהם: פיצול הסמכויות של משרד הביטחון בין השרים יואב גלנט ובצלאל סמוטריץ'; השלכות הרפורמה המשפטית על חיילי צה"ל; פיטורי גלנט; משבר הפסקת ההתנדבות למילואים; חזבאללה והאיום הצפוני.
בפרוטוקולים של הישיבות שמותרים לפרסום היו מספר דיונים שעסקו בנושאי המלחמה בטרור ביהודה ושומרון אך משגב לא מצא אף דיון שבו עסקה ועדת החוץ והביטחון בעזה, עוטף עזה, חמאס, חזבאללה, גבול הצפון.
בסוף ינואר הוקמו תשע ועדות משנה לוועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
חלק מוועדות המשנה, כמו הוועדה למוכנות וביטחון שוטף בראשות שלום דנינו, והוועדה לענייני העורף בראשות דודי אמסלם ולאחר מכן דני דנון, לא פרסמו על דיוני הוועדות עד 7 באוקטובר 2023 ולטענות אורי משגב אף כלל לא התכנסו.
כיהן כיו"ר הוועדה במהלך מלחמת חרבות ברזל ובתקופה שקדמה לה.
ב-23 ביולי 2025 הצביעה סיעת הליכוד בעד הדחתו מתפקיד יו"ר הוועדה בהצבעה גלויה בסיעת הליכוד, וזאת בשל עמידתו על הכללת סנקציות אפקטיביות בהצעת התיקון לחוק שירות ביטחון בנושא גיוס חרדים לצה"ל.
ב-4 באוגוסט 2025 אושרה הדחתו על ידי ועדת הכנסת, על אף ביקורת על המהלך מצד היועצת המשפטית של הכנסת.
אדלשטיין נשא את טטיאנה (טניה), לבית פרייוורט, בברית המועצות ב-1981. לאחר עלייתם ארצה, נולד להם בן.
בין השנים 1987–2008 הם התגוררו באלון שבות שבגוש עציון.
בשנת 2008 עברה המשפחה לנווה דניאל שבגוש עציון.
ב-24 בינואר 2014 נפטרה אשתו טטיאנה ממחלת הסרטן.
באוקטובר 2015 עבר להתגורר בהרצליה פיתוח עם בת זוגו, אירינה נבזלין, בתו של המיליארדר לאוניד נבזלין, בעלת חברת השדלנות "אימפריווט", יושבת ראש דירקטוריון "בית התפוצות", נשיאת קרן נדב.
איגוד הליגות האירופיות בכדורסל הוא ארגון כדורסל אירופאי שנוסד בשנת 1991 על ידי ליגות הכדורסל המקצועניות של איטליה, ספרד וצרפת, ונועד לקדם את הכדורסל האירופי.
ליגות הכדורסל המקצועיות של איטליה, צרפת וספרד הקימו את היול"ב ב-25 ביוני 1991 ברומא, איטליה.
בנובמבר 1992 התקיים במדריד, סוף שבוע אול סטאר משותף עם השחקנים הבולטים ביותר מהליגה הספרדית והאיטלקית.
הניסיון חזר על עצמו שנה לאחר מכן ברומא לפני קהל של 10,500 אוהדים.
ב-1994, הליגה הצרפתית הצטרפה לאירוע, וסוף השבוע של האול סטאר עבר לולנסיה, עם כוכבים איטלקים, ספרדים וצרפתים שמתחרים ומראים את כישוריהם.
הליגה היוונית הייתה הראשונה שהצטרפה לשלוש המייסדות בשנת 1996. ליול"ב היו שלושה נשיאים מאז היווסדו: ג'יאנלואיג'י פורלי (מספטמבר 1991 ועד מרס 1998), אדוארדו פורטלה (מ-18 במרץ 1998 ועד 6 באוקטובר 2016) ואת תומאס ואן דן שפיגל, שנבחר ב-6 אוקטובר 2016. בדצמבר 1999 הצטרפו ליול"ב הליגות של בריטניה, בלגיה ושווייץ.
ביום שישי, 9 ביוני 2000 נפגשו המועדונים החשובים ביותר באירופה והליגות החברות ביול"ב והחליטו ליצור ולנהל תחרות חדשה, שנקראה היורוליג.
עד אזגק הייתה זאת פיב"א אירופה שניהלה את תחרות כדורסל הגברים העליונה באירופה.
המשחק הראשון של היורוליג, היה ריאל מדריד נגד אולימפיאקוס, ששוחק ב-16 באוקטובר 2000 במדריד.
כעבור שנה, באוקטובר 2001, הצטרפו ליול"ב ליגות הכדורסל של גרמניה, הולנד ופולין.
באוקטובר 2002, גביע יול"ב, התחרות השנייה בחשיבותה באירופה נוסדה.
המשחק הראשון בגביע יול"ב שוחק באיסטנבול ב-15 באוקטובר 2002, בין דרושפאקה וקרקה נובו מסטו.
ביוני 2003 הצטרפה ליטא, ושנה לאחר מכן, ביולי 2005 הצטרפה ישראל לאיגוד.
התוספת האחרונה ליול"ב היא הליגה המאוחדת של VTB, אשר הצטרפה בחודש יולי 2014 במקום קודמתה, ה-PBL (אשר הצטרפה בחודש מאי 2011).
יול"ב כרגע מייצג מספר כולל של 11 ליגות כדורסל מקצועיות מכל רחבי אירופה.
ליגות אחרות כמו פורטוגל, הליגה האדריאטית, אוסטריה, שווייץ וצ'כיה היו גם חברות ביול"ב בעבר, אך כולן עזבו את האיגוד מסיבות שונות (הליגה הפורטוגלית והליגה השווייצרית הפסיקו את פעילותן, הליגה האדריאטית איבדה את תמיכתה של פיב"א אירופה, ואוסטריה, בריטניה וצ'כיה ויתרו מרצונם על החברות).
יול"ב היא בעלת המניות של יורוליג נכסים מסחריים (ECA) באמצעות חברת יורוליג בסקטבול, וגם בעלת מניות בליגת האלופות בכדורסל.
כפי שצוין לעיל, תומאס ואן דן שפיגל, כדורסלן עבר בלגי, הוא הנשיא הנוכחי של יול"ב, ונשיא הליגה היוונית מיכאליס מליס הוא סגן הנשיא הנוכחי.
הוועד הפועל הנוכחי של האיגוד מורכב מהליגות של בלגיה, צרפת, גרמניה וספרד.
חברות היול"ב נכון לשנת 2017:
מדינהארגוןהצטרפהליגההליגה הבלגית בכדורסל1999הליגה הבלגיתליגת הכדורסל הלאומית של צרפת1991פרו Aבסקטבול בונדסליגה2001הבונדסליגההתאחדות מועדוני הכדורסל היוונית1996הליגה היווניתמנהלת ליגת העל בכדורסל2005ליגת העללגה באסקט1991הסרייה א'איגוד הכדורסל הליטאי2003הליגה הליטאיתפדרציית ליגת העל בכדורסל2001הליגה ההולנדיתליגת הכדורסל הפולנית2001הליגה הפולניתהליגה הרוסית המאוחדת של VTB2014ליגת VTBהתאחדות מועדוני הכדורסל1991ליגה ACB
יוכי (יוכבד) ברנדס (נולדה ב-19 בפברואר 1959) היא סופרת ישראלית.
נולדה בחיפה ליפה (מרים שיינדל) והרב יצחק יעקב רבינוביץ, האדמו"ר מביאלה רמת אהרן.
בנערותה גדלה במשך שנה בבית סבה, אבי אמה, הרב אברהם אביש קנר, האדמו"ר מטשכויב.
נשואה לעופר ואם לארבעה ילדים.
למדה בבתי ספר חרדיים של רשת "בית יעקב" בפתח תקווה ובחיפה.
בהמשך עזבה את החברה החרדית ועברה ללמוד במכללת ירושלים התורנית, באוניברסיטת בר-אילן ובמכון שכטר לרבנים.
בעלת תואר ראשון בתנ"ך וחינוך ותואר שני בתנ"ך ויהדות.
לימדה במשך שנים רבות תנ"ך ומחשבת ישראל בתיכונים מזרמים שונים (ממלכתי דתי, מסורתי וממלכתי), בבית-המדרש של בית שמואל בירושלים, ובמרכז הבינתחומי הרצליה.
הכשירה מורים במקצועות היהדות וכתבה תוכניות לימודים בתנ"ך וביהדות.
מלמדת כיום תנ"ך במסגרות פתוחות לציבור הרחב.
בשנת 1999, ייסדה בהוצאת ידיעות אחרונות את הסדרה "יהדות כאן ועכשיו", שבמסגרתה התפרסמו תוך מספר שנים כ-50 ספרים.
בין המחברים נכללו אנשי אקדמיה, אנשי חינוך, הוגים וסופרים.
ספרי הסדרה זכו לקהל קוראים רחב, דתי וחילוני כאחד.
בשנת 2011 העלה תיאטרון הבימה את המחזה של ברנדס "כי בנו בחרת", שביים איציק ויינגרטן והלחין אורי וידיסלבסקי, ובמרכזו משבר זהות של בני משפחה ישראלים המגלים שאמם הייתה בתו של קצין נאצי.
ההצגה המוזיקלית הוצגה כ-350 פעמים עד שהורדה בשל תוכנית ההבראה של התיאטרון.
ברנדס מעורבת בנושאים ציבוריים אקטואליים ופועלת שנים רבות בזירה התקשורתית.
באמצע שנות השמונים הגישה פינה בתוכנית הטלוויזיה "צירופים" של הערוץ הראשון ופרסמה טור בעיתון "מעריב".
בסוף שנות התשעים פרסמה בעיתון "הארץ" סדרת מאמרים על חגים.
בשנים 2005–2006, השתתפה עם רבני צוהר בתוכנית "פרשיות השבוע" בערוץ 2. בשנת 2013 כתבה טור שבועי בעיתון "ישראל היום".
ברנדס ממקדת את יצירתה באישים מרכזיים בעם ישראל, שחוללו מהפכות.
ספריה מבוססים על מקורות מן התרבות היהודית על תקופותיה ורבדיה השונים: התנ"ך, ספרות חז"ל, ההגות, ההלכה, הקבלה, החסידות והציונות.
במרכזו של כל אחד מספריה פרק משמעותי בתולדות עם ישראל, המסופר מנקודות מבט שונות מהמקובל ומעצים את קולן של הנשים.
חמשת הרומנים הראשונים עוסקים בפרקים מרכזיים בתולדות הציונות: השואה ("גמר טוב"), מלחמת העצמאות ("הגר"), לידת גוש אמונים ("לכבות את האהבה"), העלייה הראשונה ("גרעינים לבנים") ותל אביב הקטנה ("וידוי").
חמשת הספרים הבאים עוסקים בתרבות היהודית הקלאסית: רומן על ראשית המלוכה ("מלכים ג"), רומן על יצירת היהדות בידי חז"ל ("הפרדס של עקיבא"), ורומן על לידתה של תורת החסידות בידי הבעל שם טוב ("אדל").
במקביל לרומנים, שהם עיקר יצירתה, פרסמה גם שלושה ספרי עיון:
"שבע אמהות": על הנשים התנ"כיות הגדולות
"היהדות שלא הכרנו": אוסף מאמרים בסוגיות יהודיות עכשוויות
"כשאלוהים היה צעיר": עיונים בדמותו של אלוהים כפי שהיא מתפתחת ומשתנה כתוצאה מהמפגשים בין האל לדמויות שונות בתנ"ך
ברנדס מציגה בכל ספריה פרשנויות שונות מהמקובל, בדרך כלל מנקודת מבטן של קבוצות שהפסידו את ההיסטוריה, ותוך העצמת השפעתן של נשים.
גְמר טוב (1997, הוצאת הקיבוץ המאוחד בעריכתו של מנחם פרי).
הנובלה מתארת את קריסתם הטראגית של נישואיהם של שרה ובנימין, בני דודים שגדלו בעולם החרדי-חסידי של בני ברק, וחושף בהדרגה את הביוגרפיה המשפחתית שהביאה לכישלונם הבלתי נמנע של הנישואים.
הספר משופע בתובנות לגבי השינויים שחלו בעולם החרדי האשכנזי בשני הדורות האחרונים.
ברנדס משלבת את סיפורם העכשווי של שרה ובנימין במאורעות מתקופת מלחמת העולם השנייה, שילוב תקופות שהפך לסימן היכר של יצירתה בהמשך.
הספר יצא שנית בשנת 2003 בהוצאת ידיעות אחרונות.
הגר (1998, הוצאת ידיעות אחרונות).
הרומן מספר את סיפור אהבתם הסוערת והחריגה של אברהם, תלמיד ישיבה ממאה שערים והגר, קיבוצניקית מעין שמר, שנפגשו בפלמ"ח במהלך מלחמת העצמאות.
במקביל מסופר סיפורה של הנכדה הירושלמית, שנקראת על שמה יוצאת לאחר חמישים שנה, בעקבות משבר אישי, להתחקות אחר אהבת הנעורים הטראגית של סבה ולנסות להבין את פשר הכוחות הסמויים השולטים בחייה שלה.
בשנת 2005 עיבדה ברנדס את הספר למחזה, שהועלה כהצגת יחיד של השחקנית הדס קלדרון במסגרת פסטיבל תיאטרונטו.
לכבות את האהבה (2001, הוצאת ידיעות אחרונות).
הרומן מספר על סטודנטית המחליטה לכתוב רומן היסטורי על כת ים המלח, ובמהלך הכתיבה מתוודעת לאהבת הנעורים של אמהּ לגבר בעל כוח משיכה כובש וסודות אפלים.
הרומן עוסק בקשר הטעון והמסובך בין האם והבת, באהבות ובבגידות, ובחיפוש המבטיח אך גם מאיים אחר משמעות רוחנית.
הרומן גם מתחקה אחר גלגוליה של הציונות הדתית – מתנועת המזרחי של ימי טרום המדינה ועד לקבוצות וזרמים שונים בציבור המתנחלים של ימינו.
גרעינים לבנים (2003, הוצאת ידיעות אחרונות).
הרומן טווה במקביל את סיפוריהן של שתי נשים בהפרש של מאה שנה זו מזו, האחת בימי העלייה הראשונה, והשנייה בישראל של ימינו, ומתאר מגוון מערכות יחסים נפתלות ומסובכות בין נשים לגברים שבחייהן: בין בנות לאבותיהן, בין אמהות לבניהן, בין רעיות לבעליהן ובין אוהבות לאהוביהן.
וידוי (2005, הוצאת ידיעות אחרונות).
רומן רחב יריעה, העוסק בנושאים שהעסיקו את ברנדס בספריה הקודמים: כוחם של סיפור ויצירה אומנותית להשפיע על חיינו והאופן שבו כל פירוש מחודש של העבר מעצב את ההווה; שאלות של גורל ובחירה; מקומן של נשים בעולם גברי; התמודדות עם אשמה ועם כפרה.
הרומן פותח בפרעות קישינב בראשית המאה העשרים, עובר לתחיית התרבות העברית באודסה ובתל אביב הקטנה, ומסתיים במדינת ישראל של תחילת המאה ה-21.
מלכים ג (2008, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר).
בעקבות המעבר להוצאה חדשה מלווה פרופ' יגאל שוורץ כעורך את ברנדס בספריה.
מעבר זה גם מסמן את המעבר של כתיבתה מתולדות הציונות אל היהדות הקלאסית.
הספר מספר על ימי ראשית המלוכה ועל המאורעות המכריעים של פילוג הממלכה מן הזווית הלא שגרתית של בית שאול (ולא של בית דוד) ושל ממלכת שומרון (ולא של ממלכת יהודה).
זו הייתה פעם ראשונה שברנדס הציפה בגלוי את השאלות שהסתתרו בספריה הקודמים: באיזו מידה אנחנו יכולים באמת להכיר את עברנו, ועד כמה הסיפורים שלנו משועבדים לתכתיבי המנצחים.
הפרדס של עקיבא (2012, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר).
הרומן המגולל את סיפור חייו של רבי עקיבא, את המאבקים בין בית שמאי ובית הלל, את היווצרותה של היהדות, ואת הנוצרים הראשונים (הנצרנים) והוצאתם מעם ישראל.
ברנדס חושפת בספר מדוע באמת ניצחה בסופו של דבר דרכם של בית הלל ומציעה הסבר מפתיע לתמיכתו של רבי עקיבא במרד בר כוכבא.
הספר זכה במקום הראשון של פרס סטימצקי לשנת 2013.
אדל (2018, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר).
סיפורו של מייסד החסידות הבעל שם טוב מנקודת מבטה של בתו אדל.
הרומן מתאר כיצד התפתחה תורתו של הבעש"ט שלב אחר שלב, מתוך הנפילות והעליות שחווה בחייו הסוערים, וכיצד יצר מהפכה של אינדיבידואליזם שהקדימה את זמנה כאשר קבע כי הגאולה תגיע בשעה שבני האדם יתקרבו אל הנשמה של עצמם.
בשנת 2022 נדב סדקה כתב מחזה על בסיס הספר.
שבע אימהות (2010, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר).
סיפוריהן של שבע נשים תנ"כיות מרדניות, שבזכותן עם ישראל קיים: בת לוט, תמר, מרים הנביאה, בת פרעה, רות, מיכל ואסתר.
ברנדס מעניקה לכל דמות קריאה מדרשית אלטרנטיבית, מנתחת את עמדת כותבי התנ"ך לגביה, ומרחיבה את נקודת המבט גם למקורות יהודיים וכלליים מתקופות אחרות.
היהדות שלא הכרנו (2014, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר).
אוסף מאמרים בסוגיות עכשוויות המציג גישות ליברליות של חכמי ישראל או פרשנויות ליברליות של ברנדס עצמה בנושאים אקטואליים כגון משפחות חד-מיניות, הפלות, המתת חסד, צריכת קנאביס, ציות לחוק ועקיפת סמכות.
כשאלהים היה צעיר (2021, הוצאת כנרת זמורה-ביתן דביר).
"לכבות את האהבה"- זכה באות "ספר הפלטינה" על מכירת 40,000 עותקים ממנו.
"הפרדס של עקיבא", פרס סטימצקי 2012.
יולוס אנטוניוס (לטינית: Iullus Antonius; 43–2 לפנה"ס), אציל ופוליטיקאי רומאי שפעל בתקופת האימפריה המוקדמת.
אנטוניוס נולד ברומא בשנת 43 לפנה"ס, אביו מרקוס אנטוניוס היה חלק מהטריומווירט ואחד האנשים החזקים ביותר ברומא ואמו פולביה אנטוניה הייתה צאצאית של האחים גרקכוס והמצביא סקיפיו אפריקאנוס.
אמו של אנטוניוס ניסתה, ביחד עם דודו לוקיוס אנטוניוס, להנהיג מרד באיטליה כנגד שלטונו של אוקטביוס אולם ניסיון זה לא צלח והמורדים הובסו.
כתוצאה מכך פולביה הוגלתה לסיקיון שם היא נפטרה בשנת 40 לפנה"ס.
בינתיים אוקטביוס ומרקוס אנטוניוס השלימו ביניהם וחידשו את בריתם וכדרך לחיזוק הברית מרקוס אנטוניוס נשא לאישה את אוקטביה שהייתה אחותו של אוקטביוס.
אנטוניוס עבר לגור ביוון יחד עם אביו ואמו החורגת ושאר משפחתם.
אולם בשנת 36 לפנה"ס מרקוס אנטוניוס נטש את משפחתו וחידש את יחסיו עם קלאופטרה השביעית מלכת מצרים מכיוון שנזקק לכספיה למען מימון הפלישה לאימפריה הפרתית אותה תכנן.
בניגוד לאחיו הבכור אנטיליוס אנטוניוס לא התלווה אל אביו כשזה עבר לחיות בחצר המלוכה שבאלכסנדריה.
אנטוניוס חזר עם אמו החורגת לרומא, והיא המשיכה לגדלו כאילו היה בנה.
אוקטביה השיאה אותו בשנת 21 לפנה"ס לאחותו החורגת קלאודיה מרקלה שהתגרשה ממרקוס ויפסניוס אגריפס באותה שנה במצוות אוגוסטוס, לזוג נולד בן בשם לוקיוס אנטוניוס.
אנטוניוס נכנס לחיים הציבוריים וכיהן כפראיטור בשנת 13 לפנה"ס, כקונסול בשנת 10 לפנה"ס וכפרוקונסול של אסיה בשנים 6-7 לפנה"ס.
אנטוניוס זכה להערכה רבה מצדו של אוגוסטוס, ככל הנראה בהשפעת אמו החורגת שסייע לו בקידום הקריירה הפוליטית שלו.
אנטוניוס היה מאהבה של יוליה בת אוגוסטוס וכשהדבר התגלה בשנת 2 לספירה אוגוסטוס גזר עליו עונש מוות אולם הוא הספיק להתאבד לפני ביצוע עונשו.
למרות שבאופן רשמי הוא הואשם בניאוף ייתכן שאנטוניוס היה בעל כוונת פוליטיות ואף קשר כנגד שלטונו של אוגוסטוס, ההיסטוריון דיו קסיוס מציין שהוא היה "בעל שאיפות למלוכה".
יולי מרקוביץ' דניאל היה סופר יהודי בברית המועצות.
דיסידנט שיצא בגלוי נגד המשטר הסובייטי והיה אסיר פוליטי בגולאג.
יולי דניאל נולד במוסקבה ב-15 ביוני 1925. אביו, מ.
דניאל, היה סופר יידיש ומחזאי.
בעת מלחמת העולם השנייה, בשנת 1942, בהיותו בן 17 הצהיר כי גילו גבוה יותר וגויס לצבא האדום.
נלחם בחזיתות אוקראינה ובלארוס ובשנת 1944 נפצע קשה ברגליו ושוחרר מהצבא.
בשנת 1950 סיים דניאל את לימודיו במכון הפדגוגי במוסקבה ועבד כמורה בקלוגה ובמוסקבה והחל לפרסם תרגומי שירה ממספר שפות.
ביחד עם ידידו הסופר אנדריי סיניאבסקי כתב ספרים סאטיריים שהוברחו לפרסום בצרפת בשמות הבדויים אברם טרץ וניקולאי ארז'אק.