tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מטוסי חיל האוויר הישראלי ביצעו מתחילת מבצע סיני עד סיום מבצע מוסקטר כ-2320 גיחות, מתוכן 171 של מטוסי מיסטר, 125 של אורגאן, 116 של מטאור, 254 שלמוסטנג, 141 של מוסקיטו, 82 של הרווארד, 33 של B-17, 802 של מטוסי פייפר, 233 של סטירמן, 308 גיחות של דקוטה, ו-55 של נורד.
מטוסי הקרב הצרפתיים שהיו מוצבים בישראל ביצעו כ-260 גיחות שבוצעו ב-343 שעות טיסה בחלוקה הבאה: טייסת 200 (F-84F) מלוד ביצעה 93 גיחות, וטייסות 201, 200 (מיסטר) ביצעו 167 גיחות.
שני מטוסי F-84F אבדו בתאונות.
חיל האוויר השמיד ארבעה מטוסי דה הבילנד ומפייר, שלושה מיג 15 ומטוס תובלה מדגם איליושין Il-14 וכן 22 טנקים, 17 כלים משוריינים וכ-260 כלים אחרים.
במלחמת סיני היה חיל השריון פעיל ביותר והפעיל 3 חטיבות שריון, חטיבה 7 שהייתה חטיבת השריון הסדירה היחידה בצה"ל ועוד 2 חטיבות מילואים.
לראשונה הפעיל צה"ל טנקים מסוג AMX-13 ושרמן שנרכשו מצרפת זמן קצר לפני כן.
חטיבות השריון השתתפו בכל הצירים בהם נעו כוחות צה"ל בכיבוש סיני ובחלק מהמקרים אף עמדו בראש הכוח והכריעו את המערכה.
בסיום המלחמה העביר חיל הים שתי פריגטות, אח"י מבטח ואח"י מזנק במצרי טיראן לכיוון אילת.
צה"מ פוסידון (P99) הייתה צוללת בריטית, אשר טבעה עקב תאונה מול חופי סין בשנת 1931. 41 שנים לאחר מכן, בשנת 1972, היא נמשתה בחשאי מהים על ידי סין, עובדה שנשמרה בסוד עד לשנת 2002.
צה"מ פוסידון הייתה צוללת מסדרת P, שנבנתה באנגליה בשנים 1928–1930. היא הייתה בעלת הדחק של 1,475 טון והנעת דיזל.
ב-5 במאי 1930 הפכה הצוללת למבצעית והוצבה בבסיס הצי המלכותי הבריטי בוייהאי (Weihai) שבסין.
בצהרי ה-9 ביוני 1931 קיימה הצוללת אימון על פני המים כ-32 קילומטרים מצפון לבסיסה.
אז ארעה התנגשות בינה לבין הספינה הסינית יוטה (Yuta).
הצוללת נפגעה ובתוך דקות מעטות שקעה לקרקעית הים בעומק של 40 מטרים.
31 מאנשי הצוות נטשו אותה בהצלחה.
שמונה נוספים הצליחו להיחלץ ממנה לאחר שטבעה על ידי שימוש במכשירי נשימה תת-מימיים פרימיטיביים, אך רק חמישה מהם שרדו.
18 מאנשי הצוות לא הצליחו להיחלץ מהצוללת ונספו.
בשנת 1972 נמשתה הצוללת הטבועה על ידי צוות חילוץ תת-ימי סיני שהוקם זה מקרוב.
מטרת המשייה כנראה לא הייתה השגת מודיעין, שכן לסין כבר היו אז צוללות מתקדמות יותר.
הצוללת נמשתה ככל הנראה כתרגיל לצוות החילוץ הסיני החדש ולשם סילוק גוף הצוללת, שהפריע לפעילות הדיג באזור שבו היה שקוע.
הפעולה נעשתה בחשאי וללא מתן הודעה כלשהי לבריטניה.
בשנת 2002 פורסם מאמר אודות חילוץ גוף הצוללת בכתב העת הסיני Modern Ships.
העיתונאי וההיסטוריון הימי האמריקאי סטיבן שוואנקרט (Steven Schwankert) גילה את המאמר בשנת 2005. הפרשה נודעה לציבור הרחב בשנת 2009. בעקבות זאת הודתה ממשלת סין כי היא משתה את גוף הצוללת, אשר פורק לגרוטאות.
לטענתה לא נמצאו בצוללת שרידים של 18 הימאים שנספו בתוכה.
טענה זו היא ככל הנראה בלתי אמינה.
שוואנקרט ערך מחקר אודות הצוללת וחילוצה ובשנת 2013 פרסם ספר על הפרשה.
באותה שנה הופק על הפרשה סרט תיעודי בשם The Poseidon Project.
צדקתך צדק הוא כינוי לשלושה פסוקים הנאמרים מיד לאחר חזרת הש"ץ של מנחה של שבת.
פסוקים אלו לקוחים מספר תהילים.
הפסוקים הם: "צדקתך כהררי אל משפטיך תהום רבה, אדם ובהמה תושיע ה'", "וצדקתך אלהים עד מרום אשר עשית גדֹלות.
אלהים מי כמוך", "צדקתך צדק לעולם ותורתך אמת".
פסוקים אלו מכונים גם "צו"ץ" בשל ראשי התיבות שיוצרות האותיות הראשונות של כל פסוק ("צדקתך","וצדקתך","צדקתך").
שני טעמים נתנו לאמירת צדקתך בתפילת מנחה של שבת:
הראשון - בשעה זו של שבת נפטרו על פי המסורת יוסף, משה ודוד וכנגד פטירת שלושתם אומרים שלושה פסוקים של צידוק הדין.
השני - על פי המסורת, בכניסת שבת הרשעים מוּצאים מגיהנום ומוחזרים לשם בצאת השבת.
כדי להצדיק את הדין על הרשעים שמוחזרים לגיהנום במוצאי השבת, אומרים את שלושת פסוקי הצדקת הדין.
ביחס לסדר אמירת הפסוקים ישנם שני מנהגים:
לפי נוסח הספרדים, נוסח ספרד, התכלאל, נוסח רומניא, נוסח פרובאנס ונוסח קטלוניה אומרים אותם כפי הסדר שהובא לעיל (וכפי סדרם בתנ"ך).
לפי נוסח אשכנז ונוסח איטליה אומרים אותם בסדר הפוך מזה שהובא לעיל.
ר' אברהם בן נתן הירחי בספר המנהיג מציין שהספרדים בתקופתו אמרו את הפסוקים בסדר הפוך (כלומר כמו מנהג אשכנז של היום), והוא תמה על מנהגם ומציין שבצרפת ובפרובנס אומרים את הפסוקים לפי הסדר וכך לדעתו צריך להיות (ולמעשה כמו שהספרדים היום אומרים).
יש כאן מקרה חריג של התהפכות המנהג בדורות האחרונים: הספרדים הם אלו שבעבר היו אומרים את הפסוקים בסדר הפוך ואילו יהודי צרפת, להם מסורת קרובה מאוד ליהודי אשכנז, היו אומרים אותם בסדר ישר.
כיום דווקא האשכנזים (הממשיכים במידת מה את מסורת צרפת) אומרים את הפסוקים בסדר הפוך ואילו הספרדים אומרים אותם בסדר ישר.
כאשר שבת חלה ביום שבו אין אומרים תחנון אין אומרים פסוקים אלו, בשל זיקתם לאבל (כאמור לעיל), וימים בהם אין אומרים תחנון הם ימי שמחה.
בראש השנה שחל בשבת, לדעת השולחן ערוך אומרים אותו, ואילו לפי הרמ"א לא אומרים.
צדקיהו הרכבי (כ"ח באייר ה'תרנ"ו, 11 במאי 1896 - י' בתשרי ה'תש"ח, 24 בספטמבר 1947) היה איש ציבור ומשפטן בכיר ביישוב.
נולד בבת שלמה לשרה בת ר' שאול יהודה שהיה דיין בסטולוביץ, ולר' מאיר הרכבי שהיה מחלוצי ההתיישבות היהודית באזור שנקרא באותה תקופה "שומרון" ובגליל התחתון.
למד בירושלים וביבנאל, בחטיבת הביניים של בית הספר המוסלמי בירושלים ובתיכון בדמשק.
את לימודי המשפטים שלו עשה בדמשק ולאחר שהוסמך, שב לארץ ישראל ועסק כמורה לבנות בפתח תקווה.
במקביל השתתף בעריכת כתב העת "האחדות" של י.
לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי הבריטים במלחמת העולם הראשונה החל לעבוד כפקיד הממשל הצבאי וכמזכיר ראשי ונוטריון בבית המשפט המחוזי בטבריה ובצפת.
בהמשך התמנה להיות התובע הכללי בחיפה, כשופט שלום בתל אביב, ולבסוף - ב-1935 - כרשם בית הדין המחוזי בתל אביב.
הוא היה היהודי הראשון שהחזיק בתפקידים אלו במערכת השיפוט של המנדט הבריטי בארץ ישראל.
במקביל לתפקידיו הציבוריים היה אספן אמנות וספרייתו בת עשרת אלפים הכרכים התפרסמה.
הוא נפטר בפתאומיות מהתקף לב ביום הכיפורים של שנת ה'תש"ח, 1947. השאיר אחריו את רעייתו חיה, מפעילות ויצו בתל אביב, ושלושה בנים: אלוף יהושפט הרכבי, מאיר (איריק) שנפל במלחמת העצמאות, ונועם.
הוא נקבר בהלוויה רבת משתתפים בבית הקברות הישן בתל אביב.
צדרפלטה (שם מדעי: Cedarpelta) הוא סוג של דינוזאור צמחוני ממשפחת האנקילוזאוריים.
הוא חי במישורי אמריקה הצפונית בקרטיקון התחתון שלפני 116-109 מיליון שנה.
המאובנים שלו התגלו ב-2001 בתצורות הרי צדר שביוטה ומהם קיבל הדינוזאור את שמו.
הסיומת "pelte" משמעה "משוריין", עקב מבנה הלוחיות הגרמיות שלו.
המאובנים כללו בעיקר שרידי גולגולת שבורה וחסרת חוטם ולסתות.
הצדרפלטה היה דינוזאור משוריין הולך על ארבע שעל פי החוקר גרגורי ס.
פאול הגיע לאורך של 7 מטרים ולמשקל 5 טונות.
כמה חוקרים סוברים שהיה יותר קטן.
אורך ראשו הגיע ל-60 ס"מ והוא היה בעל גבות משולשות וחרטום משולש בעל מקור קטן ושיניים קטנות.
בדומה למרבית קרוביו הוא היה בעל מבנה גרמי מכוסה גבשושיות עצם להגנה והיה בעל זנב ארוך בקצהו, אולי מכיל "אלה" קטנה להגנה נוספת.
לדינוזאור זה היו רגליים אחוריות מעט גבוהות מהקדמיות.
הצדרפלטה היה קדום יחסית לשאר קרובי משפחתו כמו האנקילוזאורוס וייתכן שהשתייך לקבוצה קדומה מעט.
הדינוזאור הקרוב אליו ביותר הוא השמוזאורוס ממדבר גובי במונגוליה.
צה"ל רשתי היא מערכת מחשוב בפיתוח, "ענן" המהווה תשתית אינטרנט מבצעית צה"לית, במטרה לאפשר שיתוף מידע מבצעי בין זרועי.
הרשת עושה שימוש בארכיטקטורה פתוחה שמאפשרת לשלב בה יכולות חדשות ושואפת לאפשר שימוש במאגרי מידע גדולים קיימים שהיו לא נגישים במידה רבה קודם להקמתה.
התוכנית נדרשה על ידי הרמטכ"ל בשנת 2013, אושרה במטה הכללי ב-2014 ופיתוחה החל בשנת 2015.
מערכת המחשוב מבוססת טכנולוגיית Red Hat.
בשנת 2016 אמר קצין קשר ותקשוב ראשי תא"ל נתי כהן כי "האתגר הוא גם לנצל את המידע ולהשתמש בו לזיהוי אנומליות בשדה הקרב, הערכת הישג, הפעלת בינה מבצעית אל מול אתגרי שדה הקרב, תגובתיות ליוזמה מבצעית, הנגשת היכולות המתקדמות ללוחם ולמפעיל האש, זיהוי הזדמנויות מבצעיות וסיכונים".
צדֶרת, הידועה גם בשמות דלקת הצֶדֶר ופלאוריטיס , או דַּלֶּקֶת קְרוּם הָרֵאָה לפי החלטת האקדמיה ללשון העברית, היא דלקת בקרומים העוטפים את הריאות הנקראים צֶדֶר.
הגורם השכיח ביותר לדלקת הצדר הוא זיהום חיידקי או נגיפי בגוף האדם אך המחלה עלולה גם להתפתח כתוצאה ממחלות אחרות, כגון דלקת ריאות, תסחיף ריאתי, מחלות אוטואימוניות, סרטן ריאות, וכן בעקבות ניתוחי לב, דלקת לבלב, טראומת חזה ואסבסטוזיס.
לעיתים הסיבה למחלה נותרת לא ידועה (סיבה אידיופתית).
בגוף בריא, ישנן בחלל הצדר בריאות כמויות נוזל קטנות המשמשות כחומר סיכוך לשני משטחי הריאות ומאפשרת להם לנוע בקלות זה על גבי זה.
כאשר הקרום העוטף את הריאות לוקה בדלקת, המשטחים עלולים להתייבש או להידבק זה לזה, מה שמקשה על הנשימה וגורם לכאב חד בזמן הנשימה ובהמשך אף לכאב עמום ותמידי.
תסמינים אחרים עשויים לכלול קוצר נשימה, שיעול, חום או ירידה במשקל.
כמו כן, ישנם מקרים בהם כמות גדולה של הנוזל המשמש כחומר סיכוך עלולה להצטבר בחלל הצדר, המשמש כמרווח שבין שני המשטחים, וליצור מוגלה, דבר אשר יוביל להתפתחות המחלה.
התסמין המכונן של דלקת הצדר היא כאב חד, דקירה או צריבה פתאומית בצד הימני או השמאלי של החזה במהלך הנשימה, במיוחד בזמן שאיפה או נשיפה.
הכאב מחמיר בעת נשימה עמוקה, שיעול, עיטוש או צחוק.
יתר על כן, הכאב עשוי להישאר ממוקד במקום אחד, או שהוא עשוי להתפשט ולהקרין לכתף או לגב.
לעיתים, הכאב אף עשוי להפוך לכאב עמום למדי.
כתלות בסיבת הכאב, כאבים בחזה עשויים להיות מלווים בתופעות נוספות:
כאב גרון ואחריו כאב ונפיחות במפרקים
לעיתים קרובות, דלקת הצדר קשורה לסיבוכים של מחלות אחרות המשפיעות על קרום האדר.
במקרים מסוימים של דלקת הצדר, עודף נוזלים מצטברים בחלל האדר, תופעה אשר נקראת תפליט פלאורלי.
הצטברות עודפי נוזלים לרוב לא תאלץ את שני משטחי הריאות לשפשף זה את זה בעת הנשימה, דבר אשר יכול להקל על הכאבים של דלקת הצדר.
אולם, כמות גדולה של נוזלים יכולה לגרום לקריסת הריאה ולקשיי נשימה.
במקרים מסוימים של תפליט פלאורלי, עודף הנוזל נדבק והופך למורסה.
אדם יכול לפתח תפליט פלאורלי גם בהיעדר דלקת הצדר.
לדוגמה, דלקת ריאות, אי ספיקת לב, סרטן או תסחיף ריאתי עלולים להוביל לתפליט פלאורלי.
חזה אוויר זה מצב בו אוויר או גז מצטברים בחלל האדר.
מצב זה יכול לנבוע מפגיעה חריפה בריאה או ממחלת ריאה כמו אמפיזמה.
הליכים רפואיים הנעשים בריאה, כמו ניתוח, ניקוז נוזלים עם מחט, בדיקת ריאה פנימית בעזרת אור ומצלמה או אוורור מכני, יכולים גם הם לגרום לחזה אוויר.
הסימפטום השכיח ביותר הוא כאב פתאומי בצד אחד של הריאה וקוצר נשימה.
במקרים מסוימים, חזה אוויר יכול להפעיל לחץ על הריאה ולגרום להתמוטטותה.
חזה דם (המוטורקס) הוא מצב בו מצטבר דם בין שני קרומי האדר בריאות.
הגורם השכיח ביותר למצב זה הוא פגיעה בחזקה כתוצאה מטראומה, ניתוח לב או ניתוח בחזה.
חזה דם עלול להפעיל לחץ על הריאה ולאלץ אותה להתמוטט.
זה גם יכול לגרום לזעזוע, ולמצב של הלם שבה כמות מספקת של דם לא מסוגלת להגיע לאיברים.
לאור העובדה כי לחלל האדר יכולים לפלוש נוזלים, אוויר, וחלקיקים מחלקים שונים של הגוף, הדבר הופך את האבחנה לקשה יותר.
עם זאת, ישנם מצבים אחרים שיכולים לגרום לדלקת:
מחלות אוטואימוניות כגון זאבת, דלקת כבד אוטואימונית, דלקת מפרקים שיגרונית או מחלת בכצ'ט
זיהומים חיידקיים הקשורים לדלקת ריאות ושחפת
פגיעות חזה (שטחיות או חודרות)
קדחת ים תיכונית משפחתית - מצב תורשתי הגורם לעיתים קרובות חום ונפיחות בבטן או בריאות
ניתוחי לב, בעיקר ניתוח מעקפים
בעיות לב (איסכמיה, דלקת קרום הלב)
מחלות ריאה אחרות כמו סיסטיק פיברוזיס, סרקואידוזיס, אזבסטוזיס, לימפאנגיוליומיומטוזיס ומזותליומה ממאירה
תסחיפים ריאתיים, שהם קרישי דם שנכנסים לריאות
כאשר החלל האדר מתחיל להתמלא בנוזלים, כמו במצב בו מתפתחת דלקת הצדר, ניתן להקל על כאבי החזה אך יכול להיווצר קוצר נשימה, מכיוון שהריאות מתרחבות במהלך תהליך הנשימה.
במקרים מסוימים של כאבים בחזה הם אידיופטיים, מה שאומר שלא ניתן לקבוע את הגורם המדויק.
אבחון של דלקת הצדר מבוסס על היסטוריה רפואית, בדיקות גופניות ובדיקות אבחון מיוחדות.
המטרות בבדיקות אלו הן לשלול מקורות אחרים לתסמינים ולמצוא את הגורם לדלקת, כך שניתן יהיה לטפל במקור לבעיה.
רופא משתמש בסטטוסקופ כדי להקשיב לנשימה.
שיטה זו עוזרת לרופא לגלות צלילים חריגים בריאות.
לאדם הסובל מפלאוריזיס עשויות להיות שכבות דלקתיות בצינוריות שמשמיעות צליל מחוספס כאשר הן משתפשפות זה בזה בזמן הנשימה.
בהתאם לתוצאות הבדיקה הגופנית, מבוצעות לעיתים בדיקות אבחון.
צילום רנטגן בחזה מצלם את הלב והריאות.
הצילום עשוי להראות אוויר או נוזלים בחלל האדר.
בנוסף, הצילום עשוי להראות את הגורם (למשל, דלקת ריאות, צלע שבורה או גידול בריאה) של הדלקת.
לפעמים צילום הרנטגן נלקח בשכיבה על הצד הכואב.
זה עשוי להראות נוזלים, כמו גם שינויים במיקום הנוזל, שלא הופיעו בצילום הרנטגן האנכי.
בדיקות דם יכולות לאתר זיהומים חיידקיים או נגיפיים, דלקת ריאות, חום, תסחיף ריאתי או זאבת.
בדיקת אלקטרוקרדיוגרפיה יכולה לקבוע אם מצב לב הוא הגורם לתסמינים.
בבדיקת אולטרה-סאונד משתמשים בגלי קול כדי ליצור תמונה.
בבדיקה זו ניתן לראות היכן ממוקם הנוזל בחזה כמו גם האם קיים גידול.
אף על פי שאולטרה סאונד מראה האם ישנם נוזלים סביב הריאות, גלי הקול מתפזרים על ידי האוויר ולכן לא ניתן לקבל תמונה של הריאות בפועל באמצעות שיטה זו.
בדיקת CT מספקת תמונה של הריאות שנוצרת על ידי מחשב ויכולה להראות כיסי נוזלים.
כמו כן, הבדיקה יכולה להראות סימנים של דלקת ריאות או גידול.
בדיקת דימות תהודה מגנטית, המכונה גם סריקת תהודה מגנטית גרעינית, משתמשת במגנטים רבי עוצמה כדי להציג השפעות וגידולים של חלל הריאה.
בדגימה של גז מדם עורקי, נלקחת כמות קטנה של דם מעורק, בדרך כלל מפרק כף היד.
לאחר מכן נבדקות רמות החמצן והפחמן הדו-חמצני בדם.
בדיקה זו מראה עד כמה טוב הריאות שואפות חמצן.
אם ישנו חשד לנוכחות של עודף נוזל בחלל האדר, וידוע מיקומו המדויק של הנוזל בריאות, ניתן לקחת דגימה של הנוזל לבדיקה.
ההליך ללקיחה של נוזלים מבית החזה נקרא דיקור נוזלים מבית החזה.
בהליך זה, הרופא מכניס מחט קטנה או צינור דק וחלול העשוי מפלסטיק אל תוך בית החזה ומוציא דגימה של הנוזל.
הליך זה יכול להיעשות במרפאה ובמשרדו של הרופא או בבית החולים.
הרופא נעזר באולטרה סאונד על מנת לדעת היכן בדיוק עליו לדקור כדי להגיע לנוזל שנלכד בכיסים קטנים סביב הריאות.
הליך דיקור הנוזלים בדרך כלל לא גורם לסיבוכים רציניים.
כמו כן, צילום רנטגן של החזה מתבצע לאחר ההליך להערכת מצב הריאות.
הסיבוכים האפשריים מהליך זה כוללים את הדברים הבאים:
דימום במקום בו המחט נכנסה - במקרים נדירים עלולים להופיע דימומים בריאה או בסביבתה.
הרופא יכול להשתמש בצינור החזה לניקוז הדם אך בחלק מהמקרים יש צורך בניתוח.
פגיעה בכבד או בטחול (במקרים נדירים)
חזה אוויר, או הצטברות אוויר בחלל האדר, עם ריאה מכווצת או מכווצת חלקית.
לפעמים אוויר נכנס דרך המחט או שהמחט מחוררת את הריאה.
בדרך כלל החור אוטם את עצמו אחרי כמה זמן, אך לפעמים נכנס אוויר לאזור הסובב את הריאה וגורם לה להתמוטט.
במצב כזה ניתן להשתמש בצינור מיוחד לחזה המוציא את האוויר ומאפשר לריאה להתרחב שוב ולחזור לתקינות.
הנוזל הנלקח נהריאות נבדק תחת מיקרוסקופ ומוערך בנוכחות כימיקלים לצבעו ומרקמו.
מידת הבהירות של הנוזל מהווה אינדיקטור לזיהום, סרטן או מצבים אחרים העלולים לגרום להתפתחות נוזל או דם בחלל האדר.
אם ישנו חשד לשחפת או סרטן, חלק קטן של חלל האדר נבדק תחת מיקרוסקופ כדי לתת אבחנה מוחלטת.
קיימות מספר דרכים לקחת דגימות רקמות:
החדרת מחט דרך העור בחזה להסרת דגימה קטנה של השכבה החיצונית של חלל האדר.
החדרת צינור קטן עם אור בקצהו (אנדוסקופ) אל תוך חתכים זעירים בדופן החזה כדי להמחיש את חלל האדר, ולקיחת ביופסיה של חתיכות קטנות של הרקמות בעזרת האנדוסקופ.
לקיחת דגימה של חלל האדר באמצעות חיתוך קטן בדופן החזה (ביופסיה של המוח הפתוח), בדרך כלל נעשית אם הדגימה מביופסיית המחט קטנה מדי לביצוע אבחון מדויק.
הסרת הנוזל, האוויר או הדם מחלל האדר
אם כמויות גדולות של נוזלים, אוויר או דם לא מוצאים מחלל האדר, הם עלולים לגרום לקריסת הריאה.
ההליכים הכירורגיים המשמשים לניקוז הנוזלים, האוויר או הדם מחלל האדר הם כדלקמן:
במהלך הליך דיקור והוצאת הנוזלים מבית החזה, מוחדרת מחט או צינור דק וחלול העשוי מפלסטיק דרך הצלעות בחלק האחורי של בית החזה אל דופן החזה.
למחט מחובר מזרק המסייע להוצאת הנוזלים מהחזה.
הליך זה יכול לנזק יותר משש כוסות (השוות ערך לכ-1.5 ליטר) נוזלים בכל פעם.
כאשר יש צורך לנזק כמויות גדולות יותר של נוזלים, ניתן להכניס צינור חזה מיוחד דרך דופן החזה.
הרופא מזריק משכך כאבים מקומי לאזור ההכנסה מעל למקום בו נמצא הנוזל.
לאחר מכן מוחדר צינור פלסטיק לחזה העובר בין שתי צלעות.
הצינור מחובר לתיבה ששואבת את הנוזל החוצה.
בסוף התהליך, נלקח צילום רנטגן של החזה כדי לבדוק את מיקום הצינור.
צינור מיוחד לבית החזה משמש גם לניקוז דם ואוויר מחלל האדר.
הליך זה יכול לקחת מספר ימים.
הצינור נותר במקומו והחולה בדרך כלל נשאר בבית החולים במהלך תקופה זו.
לעיתים, הנוזל מכיל מוגלה או קרישי דם, או שהוא עשוי ליצור סביבו עור קשה או קליפה המקשים על ניקוז הנוזל.
כדי לסייע בפירוק המוגלה או קרישי הדם, הרופא עשוי להשתמש בצינור מיוחד לבית החזה כדי להכניס תרופות מסוימות לחלל האדר.
אם המוגלה או קרישי הדם עדיין לא מתנקזים, ייתכן שיהיה צורך לבצע ניתוח.
שתי תרופות משמשות להקלה על תסמיני דלקת הצדר:
פרצטמול (הנקרא גם אצטמינופן) או נוגדי דלקת שאינם סטרואידים לשליטה בכאב ולהפחתת הדלקת.
תרופת האינדומטצין נחקרה בהקלה על דלקת הצדר.
סירופי שיעול מבוססי קודאין לבקרת שיעול.
ייתכן שיש תפקיד לשימוש בקורטיקוסטרואידים (לטיפול בשחפת השחפת), בטקרולימוס (פרוגרף) ובמתוטרקסט (טרקסאל, ראומטראקס) בטיפול בדלקת.
יש צורך במחקרים נוספים על מנת להוכיח את יעילות התרופות.
הדברים הבאים עשויים להועיל בהורדת הסיכוי לחלות בדלקת הצדר:
שכיבה על הצד הכואב עשויה להיות נוחה יותר ולהקל על הכאב
נשימות עמוקות ושיעול כדי לנקות את הנוזל והמוגלה שהצטברו בחלל האדר.
אי ביצוע פעולה זו יכולה להוביל לדקלת ריאות
באופן אידיאלי, הטיפול היעיל ביותר בדלקת הצדר הוא חיסול הגורם ההתחלתי למחלה.
אם הנוזל בחלל האדר נגוע, הטיפול כרוך באנטיביוטיקה וניקוז הנוזל.
אם הזיהום ההתחלתי נובע כתוצאה משחפת או מפטרייה, הטיפול כרוך בשימוש ארוך טווח באנטיביוטיקה או תרופות נגד פטרת.
אם הנוזל נגרם כתוצאה מגידולים על קרומי הריאה, הוא עשוי להצטבר שוב במהירות לאחר ניקוזו.
לפעמים, תרופות המשמשות נגד גידולים יכולות למנוע הצטברות נוזלים נוספת.
אם התרופות לא יעזרו, הרופא עשוי לבחור לאטום את חלל האדר.
פלאורודזיס כרוך בניקוז כל הנוזלים החוצה דרך החזה באמצעות צינור חזה.
כמו כן, מוחדר חומר מיוחד דרך צינור החזה לחלל הכללי הגורם לשתי שכבות האדר להפרד אחד מהשני, דבר אשר מונע להצטברות נוזלים נוספים.
ניתן גם להשתמש בכימותרפיה או בטיפול בהקרנות כדי להפחית את גודל הגידולים.
אם הסיבה למקור הדלת היא אי ספיקת לב, הגורמת להצטברות הנוזלים, הטיפול כולל בדרך כלל תרופות משתנות ותרופות אחרות.
הטיפול בדלקת הצדר תלוי במקור הדלקת והוא נקבע על ידי רופא על בסיס הערכה פרטנית.
פראצטמול ואמוקסיצילין, או אנטיביוטיקה אחרת הניתנת במקרה של זיהומים בקטריאליים, הם תרופות שכיחות שניתנות על ידי הרופאים כדי להקל על הסימפטומים הראשוניים והכאבים בחזה.
כמו כן, תרופות אנטי דלקתיות שאינן סטרואידיות (NSAIDs), כגון אינדומטצין, משמשות בדרך כלל כחומרים למניעת כאב.
הוכח כי תמציות מהתרופה העממית הברזילאית Wilbrandia ebracteata ("טאיויה") מפחיתות דלקת בחלל האדר של עכברים.
נראה כי התמצית מעכבת את אותו אנזים, cyclooxygenase-2 (COX-2) המזרז את התפתחות הדלקת, והתמצית משמשת כתחליף לתרופות האנטי-דלקתיות הלא סטרואידיות.
לדלקת הצדר, כמו גם לדלקות אחרות המופיעות בחלל האדר יכולות להיות השפעות חמורות, כתלות בגורם שלהן.
באופן כללי, לטיפול בצדרת יש אבחון מצוין, אך אם היא לא מטופלת זה יכול לגרום לסיבוכים קשים.
לדוגמה, יכולה להיווצר מחלת לב ריאתית כתוצאה מהדלקת, אשר באה לידי ביטוי בדלקת בזרועות וברגליים, ולאחר מכן אף להוביל לאי ספיקת לב.
אם הגורמים לדלקת הצדר או לדלקות אחרות בחלל האדר אובחנו וטופלו מוקדם, ניתן לצפות להחלמה מלאה.
ניתן לגייס עזרה של רופא ריאה על מנת לטפל במקור של הדלקת ולבנות תוכנית שיקום לאחר התרפאות מהמחלה.
מלחמת העצמאות הייתה המלחמה הראשונה והגדולה שידע צבא הגנה לישראל, אשר הוקם במהלך המלחמה עצמה.
המלחמה החלה ב-30 בנובמבר 1947, ומעורבותו של צה"ל החלה מיד עם הקמתו בסוף מאי 1948.
הרמטכ"ל ומפקדו הראשון של צה"ל במלחמה היה רא"ל יעקב דורי.
בשל מחלתו של דורי, במשך כמה חודשים היה ראש אגף המבצעים האלוף יגאל ידין הרמטכ"ל בפועל.
עם הקמתו של צה"ל, הוכפפו אליו 12 החטיבות של ההגנה:
הורכבה בעיקר אצ"ל ולח"י ושריונרים ששירתו בחילות השריון בצבאות זרים.הנגב, לכיש, חבל שלוםחטיבת עודד (9)אורי יפה, יצחק פונדקשלושה גדודיםצפוןחטיבת הראל (10)יצחק רבין ויוסף טבנקיןשלושה גדודיםפרוזדור ירושלים, הדרוםחטיבת יפתח (11)שמואל (מולה) כהןשלושה גדודיםכל הארץחטיבת הנגב (12)נחום שריגשלושה גדודי חי"ר וגדוד משורייןהנגב
ב־6 באוגוסט 1948 פרסם המטכ"ל פקודה לחלוקת הארץ לחזיתות בעלי אחריות מרחבית.
החזיתות היו דרג פיקודי בין המטכ"ל לחטיבות וחזית הדרם שימשה כמפקדה אוגדתית במבצעי חזית הדרום נגד צבא מצרים.
חטיבות הראל, יפתח ו־8 נקבעו כעתודה מטכ"לית.
חילמפקד ראשוןתאריך הקמההוקם על בסיסציוד וכוחחיל היםסא"ל פול שולמןדצמבר 1948אנשי הפלי"ם
קצינים מקצועיים, אנשי מח"ל מהצי הבריטי וחיל הים האמריקאי.
בהמשך המלחמה נרכשו עוד כמספר טנקי שרמן.חיל ההנדסה הקרביתאל"ם עמנואל שחר1947לוחמי הנדסה מהבריגדה היהודיתמחלקת סליקים
"המחלקה הטכנית" - תכנון ביצורים
ב-26 במאי 1948 וכשבועיים לאחר הכרזת העצמאות, ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון הכריז על הקמת צה"ל באמצעות "פקודת צבא ההגנה לישראל".
צה"ל התבסס על מבנה ההגנה והפלמ"ח (שפורק רשמית בנובמבר 1948), ואליו התמזגו לוחמי הבריגדה היהודית, וכן לוחמי המחתרות אצ"ל ולח"י.
עם הכרזת העצמאות והקמתו של צה"ל, העימותים חדלו להתקיים רק בשטח ארץ ישראל לבדה, כאשר מדינות ערב פלשו אל ישראל.
המבצעים הראשונים בימים שלאחר הקמת צה"ל היו בן נון א' ובן נון ב', שבהם הכוחות הישראליים ניסו ללא הצלחה לכבוש את אזור לטרון מידי הלגיון הערבי.
בנוסף על כישלון זה, בימים אלו נכנע גם הרובע היהודי לשלטונות ירדן.
המבצע האחרון של צה"ל במלחמה היה מבצע עובדה במרץ 1949, שבו נכבש הנגב הדרומי ואזור אילת.
כשנתיים לאחר סיום המלחמה הוחלט לתת את אות מלחמת הקוממיות לחיילים ואזרחים שהשתתפו במלחמה.
מלחמת ששת הימים הייתה מלחמתו השלישית של צבא הגנה לישראל מאז הקמתו.
במלחמה זו נלחם צה"ל בשלוש חזיתות: ירדן, סוריה ומצרים.
מדינות ערב נוספות (עיראק, לבנון, ערב הסעודית, מרוקו, אלג'יריה, לוב, תוניסיה וסודאן) שלחו גם הן כוחות צבא כנגד ישראל.
במלחמה זו כבש צה"ל שטחים רבים, ובהם רמת הגולן, יהודה ושומרון וסיני.
עם פרוץ המלחמה, היו לכוחות צה"ל היו כ-50,000 חיילים בסדיר ועוד למעלה מ-200,000 חיילי מילואים.
בנוסף על כך, לצה"ל היו כ-197 מטוסים וכ-800 טנקים.
מן הצד השני לצבאות ערב היו למעלה מ-545,000 חיילים, 957 מטוסי קרב וכ-2,500 טנקים.
במהלך המלחמה נהרגו כ-779 חיילי צה"ל, ונפצעו כ-2,593. כ-15 חיילים נפלו בשבי, והופלו כ-46 מטוסים.
לאחר המלחמה הוענק אות מלחמת ששת הימים למשתתפים במלחמה.
בנוסף על האות הוענקו (החל מ-1973) כ-11 עיטורי גבורה, 39 עיטורי עוז ו-204 עיטורי מופת.
מפקדתפקידרא"ל יצחק רביןראש המטה הכלליאלוף חיים בר-לבסגן ראש המטה הכלליאלוף עזר ויצמןראש אג"םאלוף אהרן יריבראש אמ"ןאלוף מתי פלדראש אגף אפסנאותאלוף דוד אלעזראלוף פיקוד הצפוןאלוף עוזי נרקיסאלוף פיקוד המרכזאלוף ישעיהו גבישאלוף פיקוד הדרום
חילמפקדציוד וכוחחיל היםאלוף שלמה אראל3 משחתות3 צוללות9 טרפדות2 ספינות משמר6 נחתות טנקים7 נחתות מכוניותשתי ספינות דיג מגויסות70 לוחמי שייטת 1350 לוחמי יחידה 707חיל האוויראלוף מרדכי הוד203 מטוסי קרב, מהם 197 שמישים.
מתוצרת צרפת, מדגמי ווטור, אוראגן, מיסטר, סופר מיסטר ומיראז' 3.חיל הרגליםאל"ם אהרן דוידיעוצבת געשאלוף אלעד פלדחטיבות חי"ר 3 ו-9, חטיבת שריון 37, חטיבה ממוכנת 45 וגדוד שריון פיקודיאוגדה 38אלוף אריאל שרוןחטיבה 99, חטיבה 14, חטיבה 80, כוחות מחטיבה 8אוגדה 84אלוף ישראל טל300 טנקים,
ערב המלחמה הפעיל חיל האוויר 9 טייסות קרב.
בנוסף הוקמה טייסת 147 על בסיס מטוסי פוגה-מגיסטר של בית הספר לטיסה.
טייסתמטוסבסיסמטוסים4.610.6101מיראז' 3חצור6556117מיראז' 3119מיראז' 3תל נוף105דאסו סופר מיסטרחצור3529107דאסו אוראגןרמת דוד5140113דאסו אוראגןחצור109דאסו מיסטרחצור3326116דאסו מיסטרחצור110ווטוררמת דוד1915147פוגה-מגיסטרחצרים4439סה"כ247205
בבוקר 5 ביוני 1967, ערב מבצע מוקד, מנה החייל 203 מטוסי קרב, בהם 197 מטוסים שמישים.
במבצע מוקד אבדו לחיל 19 מטוסים, ובהמשך המלחמה בסיוע לכוחות הקרקעיים אבדו מטוסים נוספים, בעיקר בכיבוש הגולן.
במלחמה נהרגו 25 טייסים ו־7 נפלו בשבי.
טייסים נוספים נפצעו ויצאו מכשירות.
עם תום המלחמה ב־10 ביוני בעבר היו בידי החיל 166 מטוסים, בהם 139 שמישים.
מלחמת לבנון הראשונה התקיימה מ-6 ביוני 1982 ועד 29 באוגוסט של אותה השנה בין ישראל לכוחות אש"ף, סוריה, אמל וחזבאללה בשטחה של לבנון.
במלחמה זו נהרגו כ-654 חיילי צה"ל, 4 הוגדרו כנעדרים ו-8 חיילים נפלו בשבי.
לפי ההערכות נהרגו כ-18,000 איש מן הצד השני.
תפקידמפקדראש המטה הכללירא"ל רפאל איתןסגן ראש המטה הכללי וראש אג"םאלוף משה לויאלוף פיקוד הצפוןאלוף אמיר דרוריראש אגף התכנון וסגן מפקד גיס 446אלוף אהוד ברקראש אמ"ןאלוף יהושע שגיאראש אגף אפסנאותאלוף יוחנן גור
חיל\זרועמפקדכוח וציודחיל היםאלוף זאב אלמוג24 ספינות טילים2 צוללות30 דבורים4 נחתותאוניית עזראוניית גל-נועשתי אוניות גל-נוע ושתי גוררות אזרחיותשייטת 13ילת"םחיל האוויראלוף דוד עברינכון ל־4 ביוני 1982: מערך הקרב כלל 607 מטוסים, מהם 459 שמישים.
41 מסוקים בהם 27 שמישים, בהם חמישה מסוקי צפע מדגם צפע (AH-1 קוברה) והשאר להטוט (דפנדר) שחומשו בארבעה טילי טאו בלבד.
מערך התובלה כלל 142 מסוקי תובלה, בין היסעור הכבד והסייפן הקל, 101 מהם שמישים, ו־116 מטוסי תובלה, 88 מהם שמישיםחיל הרגליםתא"ל עמוס ירוןחיל השריוןאלוף משה בר כוכבא800 טנקים, בהם מרכבה סימן 1 ומרכבה סימן 2חיל התותחניםתא"ל אריה מזרחיתותחים מתנייעים מדגם M7 Priest ו
בתומ"ת M-110A2 "קרדום" בקליבר 203 מ"מ.חיל ההנדסה הקרביתתא"ל אבישי כ"ץחיל החימושתא"ל בן-ציון בן-בשטשתי יחידות חימוש מרחביות בתוך לבנוןחיל הלוגיסטיקהתא"ל רמי דותןתשתיות לאספקה מוטסתחיל המשטרה הצבאיתתא"ל מאיר גבעגיוס מילואים נרחב בפיקוד הצפון, יחידת מ"צ בכל עוצבה
אוגדה 880 בפיקוד יום-טוב תמיר.
אוגדה 90 בפיקוד גיורא לב.
אוגדה 252 בפיקוד עמנואל סקל שהייתה המזרחית ביותר בלבנון כללה את חטיבה 401, חטיבה 7, גדוד שריון מחטיבה 514, כוח מסיירת מטכ"ל, גדוד שקד וחטיבה מבה"ד 1.
הצבא הסורי נערך בכוחות מן הדיוויזיה הראשונה.
במהלך המלחמה נשלח תגבור מן הדיוויזיה השלישית וחטיבת שריון נוספת
אוגדה 162 שכללה את חטיבה 460 (עד שהועברה לכח דני במהלך הלחימה), חטיבה 609 (התווספה לאוגדה במהלך הלחימה) וחטיבה 500 שתוגברה בגדוד 932 ובגדוד 9263
כח יוסי בפיקוד יוסי פלד שהורכב במהלך המלחמה.
כח מאולתר בפיקוד דן ורדי שכלל את חטיבה 769, חטיבה 460, חטיבה 623 וכוח גולני שכלל גדוד חי"ר, פלס"ר גולני, ו-2 פלחה"ן
הדיוויזיה הראשונה של סוריה ועוד חטיבת שריון וחטיבה ממוכנת.
במהלך המלחמה הכוח ההסורי תוגבר בעוד דיוויזיה וחטיבת שריון.
אוגדה 36 בפיקוד אביגדור קהלני שכללה את חטיבת גולני, חטיבה 769 (שבהמשך הועברה לאוגדה 91) וחטיבה 188
אוגדה 96 בפיקוד עמוס ירון.
כללה את חטיבת הצנחנים ואת חטיבה 454
אוגדה 91 בפיקוד יצחק מרדכי שכללה את חטיבה 211 (בהמשך הועברה החטיבה לאוגדה 36), חטיבה 847, חטיבה 939, חטיבה 165, חטיבת ביסלמ"ח וחטיבה 300.
גיס 479 הופקד על הגנת רמת הגולן עם שתי אוגדות משורינות (מילואים): אוגדה 49 ואוגדה 131.
4 חטיבות סוריות וכוחות קומנדו
המלחמה החלה ב-6 ביוני עם הפגזות של חיל האוויר וחיל הים על מטרות בדרום לבנון ובמערבה.
חיל האוויר הישראלי הפיל כ-100 מטוסים סוריים בהלך המלחמה, מתוכם כ-80 בקרבות אוויר והשאר מטילי נ"מ.
ביום הראשון למלחמה הופל מטוס ישראלי והטייס אהרון אחיעז נפל בשבי אש"ף.
הוא הוחזר לישראל כשבועיים לאחר מכן.
ביום הרביעי למלחמה, חיל האוויר פתח במבצע ערצב-19 לתקיפת מערך טילי הקרקע-אוויר בבקעת הלבנון.
מערך הסוללות הושמד תוך מספר שעות.
המבצע התפתח אחד מקרבות האוויר הגדולים בתולדות צה"ל והופלו בו כ-29 מטוסים סוריים.
מול חיל הים הישראלי, התייצב חיל הים הסורי שכלל: שתי מקשות ת-43 מתוצרת ברית המועצות; 14 ספינות טילים מדגם אוסה וקומאר; שלוש ספינות ללוחמה נגד צוללות; ומספר ספינות עזר קטנות.
הצי הלבנוני לא היה מעורב בלחימה כנגד ישראל.
גם הכוחות הסובייטים והמערביים שהיו באזור לבנון לא היו מעורבים בלחימה.
לאורך כל הלחימה חיל הים היה מעורב במצור על בירת לבנון ביירות ובהנחתת כוחות ישראליים על אדמת לבנון.
בנוסף על כך, שייטת 13 קיימה מארבים ופשיטות כנגד מחבלים בכבישי לבנון.
בסוף המלחמה חיל הים עזר לפינוי שתי חטיבות שריון ואגד ארטילרי.
לאחר המלחמה הוענקו שני עיטורי העוז, כארבעה עיטורי המופת וכחמישה צל"שי הרמטכ"ל.
בנוסף על כך, הוענק לכלל אנשי שירות הביטחון את אות מערכת שלום הגליל.
צה"מ טאקו הייתה צוללת בריטית מסדרה T שנבנתה על ידי קאמל לירד, בבירקנהד.
בנייתה החלה ב־18 בנובמבר 1937 והיא נכנסה לשירות ב-3 באוקטובר 1940.
הטאקו שירתה בתקופת מלחמת העולם השנייה במים הטריטוריאליים הבריטים, בים התיכון ובאזור סקנדינביה.
באפריל 1940, טעתה בזיהוי האוניה אשנטי כמשחתת גרמנית וירתה לעברה מספר טילי טורפדו שהחטיאו.
בהתקפה על שיירה גרמנית בחודש מאי, פגעה בסירת הטורפדו הגרמנית מֶייווה (Möwe).
בנובמבר פתחה במתקפה כושלת על המכלית הגרמנית גדניה.
הוצבה בים התיכון ב-1941, שם הטביעה מספר רב של אוניות, בהן:
אוניות הסוחר האיטלקיות: קליארי וסילביו סקרוני
מובילת התחמושת הגרמנית טילי LM רוס
שולת מוקשים האיטלקית וינסנסו פ'
ספינות המפרש היווניות ניקי, לורה
כמו כן הצוללת ניסתה לתקוף את ספינת הסוחר הגרמנית Menes והמכלית האיטלקית Cerere, אך לא פגעה בהן.
הוצבה מול חופי סקנדינביה בשנת 1944.
הטביעה את אוניות הסוחר הגרמנית ריינהאוזן והנס בורנהופן, ופגעה קשות בספינת המשא הגרמנית הרם פריצן.
בחודש מרץ תקפה שיירה, אך החמיצה את מטרתה, אונית משא של הקריגסמרינה.
צה"מ טאקו נפגעה ממוקש ימי באפריל 1944.
בנובמבר 1946 נמכרה לגריטה ופורקה בדרום ויילס.
צה"מ ספירפיש הייתה צוללת מחלקה שנייה מסדרת S שנבנתה במהלך שנות ה-30 עבור הצי המלכותי.
היא הושלמה בשנת 1936, והשתתפה במלחמת העולם השנייה.
הצוללת הייתה אחת מ-12 הצוללות שנקראו בשיר "Twelve Little S-Boats".
עד כה היא הייתה הספינה היחידה של הצי המלכותי שנקראה ספירפיש.
המחלקה השנייה של צוללות מסדרת S תוכננה כגרסאות משופרות ומוגדלות מעט של הצוללות המוקדמות יותר של הסדרה ונועדו לפעול בים הצפוני והבלטי.
אורך הצוללות היה בסך הכל, רוחב של ושוקע ממוצע של .
הדחק הצוללת היה על פני השטח ו- בצלילה.
לצוללות מסדרה S היו צוות של 40 קצינים ומלחים.
היה להם עומק צלילה של .
להפלגה על פני המים, הצוללות הונעו על ידי שני מנועי דיזל 775 כוחות סוס (578 קילוואט), כאשר כל אחד מניע ציר מדחף אחד.
בעת הצלילה כל מדחף הונע על ידי מנוע חשמלי 650 כוחות סוס (485 קילוואט).
על פני השטח, לצוללות המחלקה השנייה היה טווח של 6,000 מיילים ימיים (11,000 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש) ואילו בצלילה היה להן טווח של 64 מיילים ימיים (119 ק"מ) במהירות של 2 קשרים (3.7 קמ"ש).
הצוללות מסדרה S היו חמושות בשישה צינורות טורפדו בקוטר 21 אינץ' (533 מ"מ) בחרטום.
הם נשאו שש טורפדות לטעינה מחדש בסך הכל תריסר טורפדות.
הם גם היו חמושים בתותח סיפון 3 אינץ' (76 מ"מ).
הצוללת הוזמנה ב-18 בפברואר 1935, הונחה ב-23 במאי 1935 במספנת קאמל לירד בבירקנהד והושקה ב-21 באפריל 1936. הצוללת הושלמה ב-11 בדצמבר 1936.
הקריירה שלה בתקופת המלחמה החלה בצורה לא טובה, כאשר ב-24 בספטמבר 1939, היא נפגעה קשות מספינות מלחמה גרמניות ליד הורנס ריף.
היא הצליחה להימלט למרות שלא הצליחה לצלול.
משימת חילוץ בוצעה על ידי כוח האמבר הבריטי וצי הבית, כולל נושאת המטוסים אה"מ ארק רויאל, ואוניית המערכה אה"מ נלסון, שביצעו את תפקיד הליווי בזמן שנעשו ניסיונות חיפוש והצלה.
הצי הותקף על ידי מפציצי יונקרס Ju 88 של ה-Campfgeschwader 30 של הלופטוואפה, ופצצה גרמה נזק קל לסיירת המערכה אה"מ הוד.
ספירפיש הוכנסה בבטחה לרוזית' ב-26 בספטמבר, והתיקונים הושלמו בתחילת מרץ 1940.
פעולה בולטת נוספת התרחשה ב-11 באפריל 1940, בזמן שסיירה בקטגט, בפיקודו של לוטננט קומנדר ג'ון היי פורבס, היא טרפדה ופגעה בסיירת הכבדה הגרמנית ליצו, והוציאה אותה מכלל פעולה במשך יותר משנה.
באותה עת דווח שהיא הטביעה את אוניית האחות, אדמירל שר.
מאוחר יותר באותה שנה, ב-20 במאי, היא הטביעה שתי ספינות דיג דניות S.130 ו-S.175 עם ירי בים הצפוני.
ספירפיש הפליגה מרוזית' ב-31 ביולי 1940, עדיין בפיקודו של "ג'וק" פורבס, כדי לפטרל מול החוף הנורווגי.
ב-1 באוגוסט היא נצפתה על פני השטח על ידי הצוללת הגרמנית U-34 בפיקודו של וילהלם רולמן שתקפה והטביעה אותה, כ- מערב-דרום-מערב לסטוונגר.
היה רק ניצול אחד, איש הים הכשיר ויליאם פסטר, שנלקח על U-34 כשבוי מלחמה.
צה"מ ואנגארד היא הצוללת המובילה של סדרת הצוללות החמושות בטילים בליסטיים טריידנט.
הצוללת מבוססת בפסליין, HMNB קלייד, ארגייל, סקוטלנד.
ואנגארד נבנתה בבארו-אין-פרנס על ידי חברת ויקרס, לימים BAE סיסטמס, היא הושקה ב-4 במרץ 1992, ונכנסה לשירות ב-14 באוגוסט 1993 בנוכחות דיאנה, נסיכת ויילס.
המפקד הראשון של הצוללת היה קפטן דייוויד ראסל והקצין המהנדס הבכיר, במהלך הבנייה, היה קומנדר ג'יימס גרנט OBE.
בפברואר 2002 החלה ואנגארד בשיפוץ שנמשך שנתיים בבסיס הצי המלכותי דבונפורט.
השיפוץ הושלם ביוני 2004 ובאוקטובר 2005 השלימה ואנגארד את חזרתה לניסויי שירות (מבצעי הפגנה ו-Shakedown) עם ירי של טיל טריידנט לא חמוש.
במהלך שיפוץ זה, עלו על ואנגארד זוג מפגינים נגד הגרעין שבילו חצי שעה על הסיפון לפני שהורדו.
הם הואשמו בפגיעה בגדר שחתכו כדי לגשת לצוללת.
ב-4 בפברואר 2009, ואנגארד התנגשה בצוללת הצרפתית Le Triomphant באוקיינוס האטלנטי.
ב-6 בפברואר דיווח משרד הכוחות המזוינים הצרפתי כי טריומפאן "התנגשה באובייקט שקוע".
משרד ההגנה של בריטניה לא הגיב בתחילה על התקרית, אך המקרה אושר ב-16 בפברואר על ידי לורד הים הראשון סר ג'ונתן בנד.
ואנגארד חזרה ל-HMNB קלייד בסקוטלנד בכוחות עצמה יומיים לפני כן.
בנד מסר כי ההתנגשות התרחשה במהירות איטית, וכי לא היו נפגעים.
עם זאת, שני הכלים ניזוקו.
לוואנגארד נגרם נזק למעטפת החיצונית באזור תא הטילים, שדרש תיקון.
בינואר 2012 זוהתה קרינה במי הקירור של כור הניסוי PWR2, שנגרמה מפריצה מיקרוסקופית בחיפוי הדלק.
תגלית זו הובילה לכך שוואנגארד מתוכננת לתדלק ב"תקופת התחזוקה העמוקה" הבאה שלה, שתימשך 3.5 השנים מ-2015, ואמצעי מגירה יוחלו על צוללות אחרות מסדרת ואנגארד וסדרת אסטיוט, בעלות של 270 מיליון ליש"ט.
זה לא נחשף לציבור עד 2014.
ואנגארד חזרה בסופו של דבר לשירות פעיל ביולי 2022 לאחר שבילתה כמעט 7 שנים בשיפוץ.
ב-16 באוגוסט 2022 הצטרפה ואנגארד מחדש לצי המלכותי בטקס שנערך ב-HMNB דבונפורט, וב-9 במאי 2023 היא יצאה לים.
בפברואר 2023 החל הצי המלכותי לחקור טענות לפיהן ברגים שבורים בתא הכור של ואנגארד לא תוקנו מספיק באמצעות דבק, במהלך השיפוץ שלה במשך שבע שנים.
לאחר שראשיהם של כמה ברגים נגזמו לאחר הידוק יתר, עובדים של חברת ההגנה Babcock הדביקו לכאורה את הראשים על הברגים, במקום להחליף לחלוטין את הברגים.
הברגים המודבקים החזיקו בידוד על צינורות נוזל הקירור של הכור הגרעיני, ונמצאו זמן קצר לפני הפעלת הכור.
שר ההגנה בן וולאס דרש פגישה ו"הבטחות לגבי עבודה עתידית" לאחר שה"סאן" דיווח על הנושא.
Babcock הוא אחד מקבלני ההגנה הגדולים בבריטניה, עם חוזים לתחזוקה של ציי הצוללות של הצי המלכותי של סדרת אסטיוט וואנגארד.
שר ההגנה של מפלגת הלייבור, ג'ון הילי, הצהיר כי " שר ההגנה חייב לוודא שהקבלנים מספקים תחזוקה ליכולת קריטית זו בבטחה, בזמן ובתקציב".
צהבת יילודים מאופיינת בגוון צהוב של לובן העין ושל עור היילוד, הנובע מרמות גבוהות של בילירובין.
סימנים אפשריים נוספים הם ישנוניות ואכילה מעטה.
סיבוכים נוירולוגיים יכולים להתבטא בפרכוסים, שיתוק מוחין, וצהבת מוחנית של היילוד (kernicterus).
במרבית המקרים הצהבת היא תוצאה של תהליך פיזיולוגי תקין, ולא קיימת מחלת רקע.
במקרים שבהם הצהבת היא פתולוגית, הגורמים האפשריים לכך הם פירוק של תאי הדם האדומים, מחלת כבד, זיהום, תת פעילות של בלוטת התריס או בעיה במסלול מטבולי.
הגוון הצהוב עשוי להיות ניכר לעין כאשר ערך הבילירובין גבוהה מ-2mg\dL (מיליגרם לדציליטר).
בתינוקות בריאים ללא מחלת רקע, החשש לסיבוכים עולה במקרים הבאים: ערך הבילירובין עולה על 18mg/dL, ניתן להבחין בצהבת ב-24 השעות הראשונות לחיים, קיימת עלייה חדה ברמת הבילירובין, הצהבת נמשכת יותר משבועיים, או התינוק נראה חולה.
הצורך בטיפול תלוי ברמת הבילירובין, בגיל היילוד ובגורם למחלה.
האכלות תכופות, פוטותרפיה ועירוי חליפין הם מבין האפשרויות הקיימות לטיפול.
בתינוקות שנולדו בלידה מוקדמת, המתרחשת לפני השבוע ה-37 להיריון, הטיפול הנדרש הוא לעיתים יותר אינטנסיבי.
צהבת פיזיולוגית אורכת פחות משבעה ימים, והיא מופיעה ביותר ממחצית מהתינוקות בשבוע הראשון לחייהם, ובכ-80 אחוז מהפגים.
בעולם, בכל שנה מתים מצהבת מעל ל-100,000 תינוקות המוגדרים "פגים מאוחרים" (שנולדו בין השבוע ה-34 לסוף השבוע ה-36 להיריון) או תינוקות שנולדו במועד (בין השבוע ה-37 לסוף השבוע ה-41 להיריון).
התסמין הבולט בצהבת יילודים הוא הגוון הצהבהב בלובן העין ובעור היילוד.
במקרה של צהבת פתולוגית, ייתכנו סימנים נוספים שיעידו על מחלת רקע כמו מיעוט באכילה, תשישות או חום.
ככל שערכי הבילירובין בדם עולים, התסמין מתפשט מכיוון הראש אל הרגליים – בתוך העין ניתן להבחין בצהבת בערכים שמעל ל-2mg/dL ובכפות הרגליים בערכים שסביב 20mg/dL.
ברוב המקרים, הצהבת ביילודים היא פיזיולוגית ומתפתחת משני גורמים – הראשון הוא העלייה ברמת הבילירובין בדם.
הבילירובין נוצר בתהליך פירוק ההמוגלובין העוברי לצורך החלפתו בהמוגלובין הבוגר.
השני הוא יכולתו המוגבלת של הכבד ליצור בילירובין מצומד המסולק במהירות מהגוף בשל חוסר בשלות של המסלולים המטבוליים יחסית לאדם הבוגר.
מסיבות אלו ישנה הצטברות של בילירובין בדם (היפרבילירובינמיה) שתוצאתה הופעת תסמיני הצהבת.
כל אחד מהבאים יכול להעיד על צהבת פתולוגית:
צהבת המתבטאת במהלך היממה הראשונה שלאחר הלידה, מופיעה לאחר שבוע מהלידה, או שאינה נעלמת בתינוקות בני מעל לשבועיים
עלייה של יותר מ-0.5mg/dL לשעה בערך הבילירובין הכללי, או של יותר מ-5mg/dL ביממה.
ערך בילירובין כללי מעל ל-18mg/dL (היפרבילירובינמיה).
ערך הבילירובין המצומד הוא מעל ל-20 אחוז מערך הבילירובין הכללי.
בנוסף לבדיקת הדם, כאשר מדובר בתינוקות שנולדו לאחר השבוע ה-35 להריון וגילם עולה על יממה, ניתן לבצע מדידה דרך העור באמצעות מכשיר הבילירובינומטר.
בפוטותרפיה נעשה שימוש באור צבעוני הפועל לשינוי הצורה המרחבית של מולקולת הבילירובין מטרנס-בילירובין לאיזומר ציס-בילירובין, אשר מסיס במים ולכן מופרש מהגוף.
ערך הבילירובין שעל פיו ניתן טיפול בפוטותרפיה תלוי בגילו של היילוד ובמצבו הבריאותי, אך כל יילוד שנמדד אצלו ערך בילירובין כללי של מעל ל-21mg/dL, נדרש לקבל טיפול זה.
בדומה לפוטותרפיה, ערך הבילירובין שעל פיו נקבע הצורך לטיפול באמצעות עירוי חליפין תלוי בגילו של היילוד ובמצבו הבריאותי, אך כל יילוד עם ערך בילירובין כללי של מעל ל-25mg/dL, נדרש לקבל טיפול זה.
היפרבילירובינמיה ממושכת (צהבת חמורה) עלולה לגרום לפגיעה מוחית (kernicterus), אך טיפול מהיר ונכון בצהבת יילודים מפחית את הסיכון לכך.
צהבונים (שם מדעי: Coliadinae) היא תת-משפחה של חרקים ממשפחת הלבניניים הכוללת 15 סוגים.
בתת המשפחה 300 מינים ש-36 מתוכם נפוצים באמריקה הצפונית מקנדה ועד מקסיקו.
ברוב המינים ניתן להבחין בין הזכרים לנקבות.
רוב המינים הם בצבע צהוב וצהוב גופרתי.
מינים רבים מתת המשפחה הם בעלי דו-צורתיות זוויגית.
לחלקם כמו הסוג Colias, תבניות כנפיים הניתנות לצפייה רק תחת קרני אולטרה סגול.
תת המשפחה תוארה למדע בידי ויליאם ג'ון סווינסון (William John Swainson) ב-1827.
מינים מתת משפחה זו הנפוצים בישראל כוללים את לימוני אירופי, צהבוני הלבנון, צהבוני התלתן, לימוני החרמון, לימונית האשחר והגרן הסנא.
צהוב, אדום, כחול הוא ציור שמן על בד מאת האמן הרוסי וסילי קנדינסקי, שנוצר בשנת 1925. היצירה משתייכת לשיא פעילותו של קנדינסקי בתחום הציור המופשט, והיא אחת מן העבודות האהובות והמוכרות ביותר שלו.
ממדיה 127 על 200 סנטימטרים, והיא מוצגת כיום במוזיאון הלאומי לאמנות מודרנית שבמרכז ז'ורז' פומפידו בפריז.
הציור מציג קומפוזיציה רחבת היקף הנשענת על שלושת צבעי היסוד – צהוב, אדום וכחול – ומתוכה מתפתחים מגוון של גוונים משניים משלימים.
הדינמיות נוצרת באמצעות שילוב בין קווים ישרים, קשתות וגלים, המוליכים את העין בין אזורי אור וצל.
בצדו השמאלי של הציור בולטים גוני זהב וצהוב על רקע כחול־סגלגל, בעוד שהחלק הימני מציע את ההיפוך.
המעבר ביניהם מתוזמר בקפידה, כך שהעין נעה משמאל לימין ולאחר מכן ממשיכה לנוע במעגלים על פני הבד, מונחית על ידי עיגולים ואלכסונים.
הקומפוזיציה יוצרת תחושת איזון בין אור לחושך, בין סדר לחירות ובין הגדרה לטשטוש.
על אף המראה החופשי של היצירה, הסידור הצורני אינו מקרי.
קנדינסקי הקפיד על תחושת איזון פנימי, שבה צורות מסודרות – כגון ריבועים מצוירים בסגנון משובץ – מקיימות מקום בתוך מכלול דינמי בזכות קיומן של צורות אחרות מעליהן ומתחתיהן.
כך נוצרת מערכת יחסים בין אלמנטים גאומטריים שונים, שכל אחד מהם תורם לזרימה הכללית של היצירה.
הציור נתפס כמעין תרגום חזותי של מוזיקה: קווים וצבעים מתפקדים כצלילים המייצרים חוויה רגשית.
כשם שמוזיקה מעוררת תגובות שונות אצל מאזינים שונים, כך גם הציור נועד לעורר חוויות רגשיות ורוחניות מגוונות אצל הצופה.
קנדינסקי האמין כי אמנות איננה רק למען העין אלא גם עבור הנפש, ושביכולתה לעורר תגובה רגשית ואף חוויה רוחנית.
בציור זה הוא מזמין את הצופה להגיב באופן אישי לתמונות שלפניו, לאתגר את חושיו ולמצוא משמעות אישית בסידור הצורות והצבעים.
ההשפעות של אמנים כפול סזאן, פול גוגן ואנרי מאטיס, וכן תנועות כגון האימפרסיוניזם, הפואנטיליזם והקוביזם, ניכרות בתפיסתו האמנותית.
יחד עם זאת, קנדינסקי ייחד לעצמו שפה מופשטת ייחודית, שהפכה אותו לדמות מפתח בהיסטוריה של האמנות המודרנית.
צה"ל 1 היא סדרת דרמה ישראלית ששודרה בערוץ 2 ב"רשת" בין השנים 1997 ל-2001. לסדרה שלוש עונות ו-41 פרקים.
העלילה עוסקת בנעשה מאחורי הקלעים של תחנת רדיו צבאית.
הסדרה הופקה על ידי חברת JCS והוצגה לרשת בשלב הפיילוט.
לאחר משא ומתן נרכשו חמישה פרקים ראשונים, ובהמשך, במהלך הצילומים, הורחב החוזה ל-13 פרקים לעונה הראשונה, שעלתה לשידור במאי 1997. במהלך שידור העונה הוארך החוזה בשנתיים נוספות, ובמסגרת זו צולמו ושודרו שתי עונות נוספות עד לסיום הסדרה.
בין שלב הפיילוט לבין הסדרה כפי ששודרה בוצעו מספר שינויים.
בין היתר חלו שינויים בליהוק: שאול מזרחי, שיועד לגלם את מפקד התחנה, הוחלף בשמואל וילוז'ני, בנוסף צורפה רמה מסינגר לגלם את קצינת הניהול של התחנה, דמות שאוחדה ונבנתה משתי דמויות נפרדות.
הסדרה עלתה לשידור לראשונה במאי 1997 בשעה 19:30, ובנובמבר 1997 הועברה לשעת שידור של 20:30.
העונה הראשונה של הסדרה צולמה כולה באולפן, תחילה במתחם אולפני JCS בפלורנטין, ולאחר מכן באולפני הרצליה, זאת לאחר שמשה שלונסקי, אז מפקד גלי צה"ל והיום סמנכ"ל תוכניות ברשת, סירב לאפשר למפיקים לצלם בתוך התחנה הצבאית המקורית.
בעונה השנייה נערכו כ-60% מהצילומים באולפן, והשאר בצילומי חוץ, מה שהגדיל את עלויות ההפקה.
במהלך הסדרה עבדו במקביל מספר במאים ותסריטאים, כאשר כל אחד מהם ביצע שבוע חזרות ושבוע צילומים, בעוד השני חיכה לעריכת החומר שכבר צולם.
כל פרק כלל יומיים חזרות, יומיים צילומי אולפן, יום צילומי חוץ, וחמישה ימי עריכה.
שיר הפתיחה של הסדרה נקרא "מחפש אותך" ובוצע על ידי אלון אולארצ'יק.
שמואל וילוז'ני - מפקד התחנה
רמה מסינגר - קצינת הניהול
עמוס שוב - נועם יואל
הביקורת על הסדרה הייתה שלילית, והועלו טענות כי כיוונה לא ברור, רמת התסריטים נמוכה, המשחק אינו מספק, העלילה אינה מעניינת, והסדרה רחוקה מהמציאות של התחנה הצבאית.
עם זאת, הרייטינג היה גבוה יחסית.
בעבר נידונה האפשרות להמשך הסדרה, בין אם כסדרה קיימת כפי שהיא או כסדרת ספין אוף המתמקדת באחת או שתיים מהדמויות ובתולדותיהן לאחר שחרורן מהצבא.
ההחלטה הייתה אמורה להתבסס על בדיקת אהדת הקהל כלפי הדמויות באמצעות קבוצות מיקוד, כדי לקבוע מי מהן מועדף לסדרת ההמשך.
צהוביות (שם מדעי: Xanthophyceae) היא קבוצה של אצות צהובות-ירוקות.
בעבר נחשבו כחלק מה-Heterokontophyta שבממלכת הפרוטיסטה, אך כיום בשיטת המיון המודרנית הם שייכים לממלכה נפרדת -סטראמנופילס.
הצהוביות חיות בעיקר במים מתוקים, אך נמצאו גם צהוביות בבתי גידול באזורים חוליים וימיים.
צו 8 הוא פקודת גיוס מיידית של חיילי המילואים לצה"ל.
ההבדל העיקרי בינו לבין צו מילואים "רגיל" הוא זמן ההתראה לפני הגיוס.
צו 8 מופעל במקרים חריגים כמו פרוץ מלחמה או בעת צורך מיידי בכוח אדם לפעולות חיוניות לביטחון המדינה.
סעיף 8 לחוק שירות המילואים מקנה לשר הביטחון את הסמכות לגייס מילואים, בנסיבות חירום, וכשביטחון המדינה מחייב זאת בעזרת צו 8, באישור הממשלה או, אם אין אפשרות לקבל את אישורה בשל דחיפות העניין, בהסכמת ראש הממשלה.
השר רשאי להאציל את סמכותו לאחרים.
מקורו של הביטוי בגרסתו הראשונה (מ־1949) של חוק שירות ביטחון, שבה הופיעה בסעיף 8 הסמכתו של שר הביטחון "לקרוא בצו, לכל יוצא-צבא הנמנה עם כוחות המילואים של צבא-הגנה לישראל, להתייצב לשירות סדיר או לשירות מלואים, כפי שנקבע בצו, במקום ובזמן שנקבעו בצו, ולשרת כל זמן שהצו יעמוד בתקפו".
הביטוי שרד גם לאחר חקיקת חוק שירות ביטחון חדש ב-1959, בו נדדה הוראה זו לסעיף 26, ולאחר חקיקתו של נוסח משולב ב-1986 לחוק ששינה את מספר הסעיף ל-34. בחוק שירות המילואים, שנחקק ב-2008, שבו ההוראות לסעיף 8.
גיוס סמוי – מתבצע על ידי העברת הודעה טלפונית מהיחידה שאליה משתייך החייל.
גיוס פומבי – באמצעות אמצעי התקשורת האלקטרוניים, על ידי הקראת הסיסמה לגיוס פומבי שקיבל החייל מהיחידה שאליה הוא משתייך.
גיוס בצווי 8 מתבצע גם בעזרת הדואר מבעוד מועד ומתפרסם באמצעי התקשורת.
חייל מילואים המקבל קריאה מידית להתגייסות חייב להופיע בבסיסו תוך 24 שעות מקבלת הידיעה.
במקרים חמורים פחות מופעל נוהל של קריאת חירום שמאפשר לצה"ל לזמן למילואים בניגוד לחלק מהכללים לכך (למשל, זימון תוך פחות מחודש ממועד ההודעה).
צהרון מצוי (שם מדעי: Moraea sisyrinchium) הוא גיאופיט רב-שנתי בעל פקעת עטופה בקליפה רשתית, ממשפחת האירוסיים.
בעבר שויך המין לסוג Gynandriris ונקרא אחיאירוס מצוי ובשם העממי אירוס אחר הצוהריים.
המין ניכר בפרחיו, הנותרים סגורים בשעות הבוקר ונפתחים לרוב בשעות הראשונות של אחר הצוהריים - תכונה שהקנתה לו את שמו העברי - ונובלים לקראת ערב לצמח בדרך כלל שני עלים ירוקים, צרים, ארוכים ומרזביים, ובכך הם שונים מעליהם הרְבוּעִים של מיני אירוס אחדים, כגון אירוס הסרגל.
צהרון מצוי הוא המין הנפוץ בישראל מבין מיני הסוג, ופריחתו העיקרית נמשכת מחודש פברואר ועד חודש אפריל.
הפקעת בקוטר 1.2 עד 2 ס"מ; עטופה בקליפה רשתית כהה המתמשכת כלפי מעלה לצוואר.
העלים לרוב שניים, ירוקים, סרגליים וארוכים, בדרך כלל ארוכים מן התפרחת.
הם בעלי עורקי אורך צפופים, לבנים ובולטים, לעיתים כפופים לאחור, ובבסיסם נדן צינורי.
לעיתים נראים בשטח גושי עלים הנדמים כצמח יחיד מרובה עלים; מראה זה נובע מהיווצרות בצלצולים בצדי הפקעת, שכל אחד מהם מצמיח עלים משלו.
הגבעול זקוף, לעיתים מסועף מעט, ולעיתים פשוט.
הוא נושא תפרחת בת פרחים מועטים.
המתחל לרוב יבש בזמן הפריחה; העלה הפנימי באורך 3.5 עד 6.5 ס"מ, והחיצוני קצר ממנו.
העטיף בצבע כחול, סגול, לילך או ארגמן; עלי העטיף החיצוניים באורך 20 עד 40 מ"מ וברוחב 8 עד 12 מ"מ, בעלי כתם לבן או צהוב ומנוקדים; האוגן לרוב קצר מן הציפורן ופרוש.
עלי העטיף הפנימיים (standards) באורך 20 עד 30 מ"מ וברוחב 4 עד 6 מ"מ, אזמליים, זקופים, וצרים בהרבה מעלי העטיף החיצוניים.
הזירים באורך 7 עד 15 מ"מ, מאוחים בכשליש מאורכם; המאבקים באורך 4.5 עד 10 מ"מ.
אונות עמוד השחלה באורך 8 עד 20 מ"מ, דמויות עלי כותרת, זקופות ומפוצלות לשתיים.
ההלקט (ללא המקור) גלילי עד אליפסואידי, מחודד ונפתח בהדרגה מלמעלה.
מספר הכרומוזומים: 2n = 24.
צהרון מצוי הוא מין ותיק ונפוץ שתואר למדע בשנת 1753 על ידי Carl Linnaeus תחת הסוג אירוס (Iris).
שם המין sisyrinchium מקורו במילה יוונית עתיקה לצמח בעל עלים דמויי קנה; שם זה אומץ בידי לינאוס אף שאין ודאות לאיזה צמח קדום התייחס.
במהלך השנים שויך המין לכמה סוגים, ובהם Gynandriris, Moraea, Xiphion ו-Evansia.
שינויי מיון המשקפים את מורכבותו המורפולוגית ואת הדמיון שהוא חולק עם קבוצות שונות במשפחת האירוסיים.
בעבר נהגו בוטנאים לכלול מינים רבים בסוג אירוס, אך עם התקדמות המחקר הטקסונומי פוצלה הקבוצה והוגדרה מחדש באופן מדויק יותר.
ריבוי השמות הנרדפים, לרבות תת-מינים וזנים שתוארו בעבר, מעיד על שונות מורפולוגית ניכרת ועל תפוצה רחבה, שבעטיין סברו חוקרים אחדים כי אוכלוסיות מקומיות מייצגות מינים נפרדים.
כיום מאוחדות רוב הצורות תחת מין אחד, המשויך לסוג צהרון (Moraea), שסביבת תפוצתו העיקרית באפריקה, אך אחדים ממיניו התפשטו גם אל האזור הים-תיכוני ואל התחום האירנו-טורני.
הסוג צהרון מונה כיום 233 מינים, שרובם מרוכזים באפריקה שמדרום לסהרה.
רק מיעוטם התפשט צפונה אל אגן הים התיכון ואל דרום-מערב אסיה.
תפוצה זו מדגישה את זיקתו הביוגאוגרפית של הסוג ליבשת אפריקה, ואת מעמדם של המינים הים-תיכוניים כנציגים צפוניים של קבוצה אפריקנית בעיקרה.
בישראל גדל מין נוסף מן הסוג צהרון — צהרון קטן (Moraea mediterranea), מין המצוי בסכנת הכחדה בישראל וגדל בעיקר בחולות מיוצבים בצפון הנגב.
שני המינים חולקים אזורי תפוצה אחדים ומועד פריחה דומה, ובאזור דימונה תועדו אוכלוסיות מעורבות ללא מופעי ביניים.
צהרון קטן דומה במראהו לצהרון מצוי, אך נבדל ממנו בכמה תכונות מורפולוגיות בולטות.
פרחיו קטנים ובהירים יותר, צבעם לילך חיוור עד אפרפר, בעוד שפרחי צהרון מצוי גדולים יותר וצבעם כחול חיוור או כהה, סגול או ארגמן.
אורך הפרח הפתוח של צהרון קטן כ-1.5 עד 2 ס"מ, ואורך עלי העטיף החיצוניים 10 עד 15 מ"מ, לעיתים רחוקות עד 20 מ"מ.
נוסף על כך, מספר עליו הוא לרוב אחד, בעוד שלצהרון מצוי שני עלים באופן קבוע.
בצהרון מצוי עלי העטיף החיצוניים ארוכים יותר, אורכם 20 עד 40 מ"מ ורוחבם 8 עד 12 מ"מ — הבדל התורם למראהו הגדול והבולט יותר בשדה.
תחום תפוצתו של צהרון מצוי משתרע לאורך חגורה רחבה מן המערב הים-תיכוני לאורך אגן הים התיכון, דרך הלבנט וחצי האי ערב, ועד מערב ומרכז אסיה וההימלאיה.
תפוצה זו משקפת מעבר הדרגתי מן האזור הים-תיכוני אל התחום האירנו-טורני והסובטרופי, עם חדירות צפוניות מוגבלות לאירופה הדרומית וגלישה דרומית אל אזורי המדבר.
התפוצה במערב אגן הים התיכון כוללת את פורטוגל, ספרד (ובכלל זה האיים הבלאריים), מרוקו, אלג'יריה ותוניסיה.
במרכז אגן הים התיכון מצוי המין באיטליה (כולל סרדיניה וסיציליה), בקורסיקה ובאלבניה.
אלבניה מייצגת חדירה צפונית לשולי האקלים הים-תיכוני, באזור מעבר.
מזרחה משתרעת תפוצת המין במזרח אגן הים התיכון, ביוון (כולל כרתים והאיים האגאיים המזרחיים), בקפריסין ובטורקיה, לרבות טורקיה האירופית, המאופיינת באקלים פחות ים-תיכוני מובהק.
מדרום לכך נמשך תחום התפוצה אל הלבנט ואל צפון אפריקה המדברית, וכולל את לבנון–סוריה, ירדן וישראל, חצי האי סיני, מצרים ולוב — אזורים המבטאים מעבר ברור אל התחום הסהרו-ערבי.
התפוצה ממשיכה דרומה ומזרחה אל כלל חצי האי ערב, ובה ערב הסעודית, כווית, עומאן, תימן ומדינות המפרץ, שם גדל המין בתנאים סובטרופיים ומדבריים.
ממרכז אנטוליה נמשכת תפוצת צהרון מצוי מזרחה אל החבלים האירנו-טורניים של מערב ודרום-מערב אסיה, ובהם עיראק, איראן, אפגניסטן ופקיסטן.
התפצלות נוספת צפונה מובילה אל אזורי ערבות והרריים יבשים במרכז אסיה ובהימלאיה, ובהם טורקמניסטן, אוזבקיסטן, טג'יקיסטן ומערב הרי ההימלאיה.
צהלה היא שכונה בצפון-מזרח תל אביב-יפו, על גבול רמת השרון.
השכונה, שהוקמה בשנת 1951, נועדה לאכלס אנשי צבא וביטחון בכירים, ולכן נקראה על שם צה"ל.
השכונה נחשבת אחת העשירות והיוקרתיות בישראל.
צהלה הייתה השכונה הראשונה שהוקמה במסגרת הקמת שיכונים לחיילי צבא הקבע, באמצעות מנהלת המגורים.
השכונה נחנכה כשכונה חדשה בעבור אנשי הקבע הבכירים של צה"ל.
בשל היותה השכונה הראשונה שהוקמה לבכירי הצבא, השתתפו בחנוכתה ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון והרמטכ"ל יגאל ידין.
השכונה הוקמה ב־1950 כיוזמה ממשלתית, היא להקים שכונה שתאכלס אנשי צבא וכוחות הביטחון.
לטובת העניין הוקצה שטח ששימש לפני כן, בסיס טירונים ואנשי הצבא שהקימו בו את בתיהם נבחרו בהגרלה.
אלה היו בתים צמודי קרקע, פשוטים יחסית, בעלי קומה אחת בלבד מכוסה גג רעפים וגינה סביבה.
הקמת השכונה נועדה להיטיב עם קציני הצבא זו בתקופה שלא היה אפשר להעניק לאנשי הקבע משכורות גבוהות מן המקובל בקרב עובדי מדינה.
הסיוע הממשלתי בשיכון אנשי הקבע בא לידי ביטוי הן במתן הקרקע הן באספקת חומרי בנייה במחירים מפוקחים.
במהלך שנת 1950 נשלחו עלונים לכלל קציני צה"ל שהתחייבו להמשיך את שירותם בצבא שהלך והתמסד, והם כללו הצעות שונות לשיכון, ובכלל זה שכונת צהלה, שהוקמה בהתחלה על שטח גלילי.
בשנת 1952 סופחה השכונה לתל אביב.
בשכונה נבנו בתים צמודי קרקע חד קומתיים בשטחים שנעו בין 60 ל-124 מ"ר.
על מגרשים של חצי דונם.
תושבי צהלה נדרשו להון ראשוני לרכישת בתיהם נוסף על משכנתה שניתנה בתנאים נוחים.
שלא כשכונות אחרות, התשלום לבתים כלל את פיתוח התשתית השכונתית, כגון סלילת כבישים ומים.
בראש השכונה שבהתחלה נקראה "שיכון צבא קבע ליד הדר יוסף"; את השם "צהלה" העלה מאוחר יותר יגאל ידין, מונתה לעמוד אגודה שיתופית שחכרה בשם התושבים את הקרקעות, כשהדיירים הפכו לחוכרי משנה של האגודה.
בשנת 1964 ניתנה לתושבים הזכות לרכוש את המגרשים מידי האגודה.
האגודה השיתופית הזו מנהלת את צהלה עד היום, כשתושבי השכונה משלמים מסי חבר ובוחרים מתוכה ועד.
עיקר התקציב של האגודה מגיע מחכירת החנויות במרכז המסחרי שבבעלותה.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החל תהליך של חילופי דורות בשכונה.
התושבים החדשים, בני התושבים המקוריים או אנשים שרכשו את בתיהם, כבר לא הסתפקו בשיפוץ הבתים.
רובם העדיפו להרוס את הבתים המקוריים ולבנות במקומם וילות בסגנון התקופה.
בגלל גודל המגרשים, המיקום, והתושבים המפורסמים בעבר ובהווה, הפכה השכונה למבוקשת מאוד ומחירי הבתים עלו משמעותית.
בשל המחירים הגבוהים, כיום מורכבת אוכלוסיית השכונה, לצד מעט התושבים הוותיקים, מקצתם עדיין מראשוני צה"ל, בעיקר מאנשים אמידים, בהם כמה מבכירי המשק.
בעשור הראשון של המאה העשרים ואחת התגוררו בשכונה כ-1,600 תושבים.
על פי הלשכה המרכזית לסטטיסטיקה השכונה ממוקמת במקום השני ברמת עושרם של התושבים.
בשכונה כ-500 בתים, רובם בתים חד משפחתיים ומיעוטם בתים דו-משפחתיים.
מבנה רחובותיה עקלתוני - כל הרחובות מובילים בחזרה לרחוב צה"ל, רחובה הראשי של השכונה, ששני קצותיו נועדו להיות שערי השכונה.
השכונה מאורגנת כאגודה שיתופית לשיכון.
תושבי השכונה שהם חברי האגודה, משלמים מיסי חבר שנתיים לאגודה, ובוחרים את ועד האגודה.
על הניהול השוטף מופקד מנהל שכיר.
פעילות ועד האגודה כוללת: ייצוג השכונה מול עיריית תל אביב-יפו ומנהלת הרובע; תיאום וסיוע לפעילות הגופים הציבוריים הפועלים בשכונה, כמו בית הספר היסודי "צהלה", המרכז הקהילתי שידוע בכינויו "בית הנוער", שבט הצופים "צהלה" ובית הכנסת.
המרכז המסחרי בשכונה הכולל סופרמרקט, סניף דואר וסניף של "בנק אוצר החייל", שייך לאגודה ומנוהל על-ידה.
מרכז הספורט השכונתי הנקרא "מועדון ספורט צהלה" שייך במשותף לאגודה ולתושבים.
רב השכונה הוא הרב חיים הורביץ.
בתחילת שנות השבעים של המאה העשרים נבנו בגבולה המערבי של השכונה שתי שכונות בנות: גני צהלה מצפון לרחוב צה"ל, ורמות צהלה מדרום לו.
הדיירים הראשונים של שכונות אלו הם בעיקר זוכי הגרלה לזוגות צעירים שערכה עיריית תל אביב יפו.
בעשור השני של המאה העשרים ואחת מתגוררים בשתי השכונות כ-5,000 תושבים.
בתחילת שנות השבעים נבנו בקצה רחוב "ענתות" ובקצה רחוב "עיר שמש" בגבולה המערבי של שכונת "צהלה" שישה ביניינים בני ארבע קומות וארבעה ביניינים בני שש קומות.