tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2001 עשתה את תפקידה בסרט הטלוויזיה "שחקנית ספסל".
בשנת 2002 שימשה כתסריטאית בסרט הטלוויזיה "לבנה יקירתי", שזכה בתואר סרט הדרמה הטוב ביותר בפסטיבל הסרטים בירושלים של אותה שנה.
כמו כן, היא זכתה במקום הראשון על התסריט.
במהלך השנים דיבבה שבא במספר סרטים וסדרות אנימציה.
בשנת 1995 דיבבה בסרט "לשחרר את ווילי".
באותה שנה דיבבה בסרט "אנדריי כלב הים".
בשנת 1999 דיבבה את דמותה של "דיאנה ברי" (המתבגרת) בסדרת האנימציה "האסופית" ששודרה בטלוויזיה החינוכית הישראלית.
בשנת 2000 דיבבה את "גאבומון", בסדרת האנימציה "דיג'ימון".
בין השנים 2000–2001 תרמה את קולה לסדרת האנימציה "טוויפסי".
במהלך השנים 2007–2008 תרמה את קולה לסדרת האנימציה "אדגר ואלן", ששודרה בערוץ הילדים.
בשנת 2019 דיבבה את דולי בסרט "צעצוע של סיפור 4", ובשנת 2022 חזרה לדבב את הדמות בסדרה "מזלגוני שואל שאלה".
שבא שיחקה במחזה "שידוכים", שהוצג בתיאטרון הקאמרי בשנת 1998. בשנת 2002 שיחקה במחזמר "עוץ לי גוץ לי" בתיאטרון הקאמרי, בתפקיד החדרונית.
בשנת 2011 שיחקה במחזה "קומדיה של טעויות", שהוצג בתיאטרון הקאמרי.
כמו כן, שיחקה במחזות: "בית העלים הקטנים", "ענבי זעם", "פליישר", "הסוחר מוונציה", "בויטרה", "ביקור הגברת הזקנה", "הפלגות", "מסע הניסים והנפלאות", "ליזיסטרטה", "סאלח שבתי" "משפחה חמה" "גם הוא באצילים" ו"קזבלן", שהוצגו בתיאטרון הקאמרי.
היא שיחקה בתיאטרון הילדים והנוער במחזות: "נפלאות הקרקס", "הנסיכה העברית" ו"דלתות".
בתיאטרון ארצי לנוער היא שיחקה במחזות "שיטת חנל`ה" ו"קורץ".
בתיאטרון הקיבוץ עשתה את תפקידה במחזה "פרה פרה".
היא שיחקה במחזה "אימפרוביזציות", אשר הוצג בתאטרונוער.
ב-2014 שיחקה במחזה "תעלת בלאומילך" בתפקיד אותו גילמה אמה בסרט, 45 שנה קודם לכן.
ב-2015 שיחקה בתפקיד המשרתת ניקול במחזה "גם הוא באצילים".
בשנת 2015 השתתפה בהצגה "ארוחת טעימות" בתיאטרון הקאמרי בתפקיד נורית.
בשנת 2016 שיחקה בהצגה "אנה", אף היא בתיאטרון הקאמרי.
בשנת 2016 החלה לשחק ב"עמודי החברה".
בשנת 2017 שיחקה ב"סוס אחד נכנס לבר", עיבוד למחזה לספרו של דויד גרוסמן.
בשנת 2019 שיחקה בתיאטרון הקאמרי בקומדיה "אניהו" על פי "השמנמן" מאת אתגר קרת.
בשנת 2020 החלה לשחק במחזה "תחושת בטן" בתיאטרון הקאמרי בתפקיד ציפי.
בשנת 2024 החלה לשחק בתיאטרון הקאמרי במחזה טרטיף מאת מולייר בתפקיד מאדאם פֶּרְנל ובהצגת הילדים "הציפור הכחולה".
על תפקידה ב"סוס אחד נכנס לבר" זכתה בפרס התיאטרון הישראלי 2017 לשחקנית המשנה של השנה.
בשנת 2005 ביימה את המחזה "רחוב העלובים", שהוצג בפסטיבל "פותחים מסך 6" תיאטרון בית ליסין.
בשנת 2006 ביימה את המחזה "השושנה המקועקעת", וכמו כן ביימה את המחזה "תמונות ציד מבוואריה התחתית".
בשנת 2008 היא ביימה את המחזה "קיץ אחרון", ואת המחזה "מכתבים לצופיה".
היא ביימה את המחזות: "הוא הלך בשדות", "פונטילא ומטי משרתו", "משהו יפה", "על עכברים ואנשים", "בלרינה", "הלוויה חורפית", "הא-הא", "אונדין", "כזאת הייתה אמא", "ערב שירי קוואפיס" "הייתי בבית וחיכיתי שהגשם ירד", ו"השפעת קרני הגמא על ציפורני החתול".
כמו כן ביימה עבור תיאטרון בית ליסין במסגרת פסטיבל פותחים מסך את המחזות "זואי" ו"מאה אמהות".
איה שבא היא אם לבן השחקן והמדבב ליאור זוהר.
מתגוררת בתל אביב עם בת זוגה מיה ושלושת ילדיהן.
איה קרמרמן (נולדה ב-21 באוקטובר 1976) היא מנחת טלוויזיה ודוגמנית עבר.
קרמרמן היא בתם של רחל קרמרמן-מרידור (בתו של יעקב מרידור) ויוסף קרמרמן שהיה חבר הכנסת במשך שלוש קדנציות.
אחותה של מלייקה קרמרמן ואחייניתה של מעצבת האופנה מיקה בשן, אשתו של הזמר יגאל בשן.
אביה נפטר מדום לב בהיותה בת חמש.
למדה בבית הספר לאמנויות תל אביב ובגיל 14 עברה ללמוד בבית ספר לאומנויות בצפון קרוליינה, ארצות הברית, במגמת בלט, ובאמצע כיתה י"ב עברה ניתוח בברך, הפסיקה לרקוד וחזרה לישראל.
לצבא לא התגייסה בגלל הפציעה בברך.
בשנים 1999–2002 נודעה, ביחד עם שירלי גליק, כצמד "איה ושירלי" והן שימשו ככתבות בתוכנית "ערב טוב עם גיא פינס".
בליל הסילבסטר 2003 הגישו בערוץ 10 תוכנית ספיישל לסיכום השנה בשם "השנה על פי איה ושירלי".
החל מפברואר 2003 הן היו אמורות להנחות את התוכנית "יצרים עם איה ושירלי" בערוץ 10, אך מועצת הרשות השנייה פסלה את שידור התוכנית, בשל התכנים המיניים הבוטים והחריגים בה.
לבסוף עלתה התוכנית לשידור בערוץ "יס פלוס" של חברת הלוויין yes, באפריל 2003, לאחר שהמועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין אישרה אותה לשידור.
התוכנית הראשונה עסקה במין תמורת תשלום, תוכנית נוספת הייתה בנושא "צעצועי סקס - טוב או רע".
ב-2003 התארחה בעונה השישית והאחרונה של הסדרה "שמש".
בתחילת 2011 הגישה למשך מספר שבועות תוכנית בוקר בערוץ 10, לאחר אימוץ אורחות החיים החרדיים.
בשנים 2013–2014 שימשה פאנליסטית בתוכנית הנשים והאמהות "מאמאלנד", ששודרה בערוץ 24.
בשנת 2015 השתתפה בעונת ה-VIP של תוכנית הריאליטי "מאסטר שף", והגיעה בגמר התוכנית למקום השלישי.
בשנת 2016 הגישה לצדה של פאולה רוזנברג את העונה הראשונה של התוכנית "בייק אוף ישראל" בשידורי קשת של ערוץ 2.
בשנת 2019 הוציאה לאור את ספר הבישול "מתרגשת.
בעבר הייתה בעלת טור קבוע במוסף "אתנחתא" של עיתון בשבע ושימשה כמגישה בערוץ 20.
נשואה לזיו לנגר, מייסד ומנכ"ל החברה לקידום מכירות ZEZE, בעברו מנכ"ל סוכנות הדוגמנות "לוק".
לבני הזוג שישה ילדים והם מתגוררים בירושלים.
ב-2010 חזרה בתשובה יחד עם בעלה, הצטרפה לחסידות ברסלב, והפסיקה להופיע בטלוויזיה.
בתקופה זו עסקה בהרצאות על תורתו של רבי נחמן מברסלב ופעלה להחזרת נשים בתשובה.
איה קאמיקאווה (ביפנית: 上川 あや; נולדה ב-25 בינואר 1968) היא פוליטיקאית יפנית טרנסג'נדרית.
איה נולדה בשנת 1968 בטוקיו שביפן.
בשנת 1990 קיבלה תואר במנהל עסקים מטעם אוניברסיטת Hosei ובשנת 1995 יצאה מהארון כאישה טרנסג'נדרית והחלה תהליך שינוי מגדרי וטיפול הורמונלי.
מינואר 2001 ועד מאי 2003 כיהנה איה כחברת ועד בארגון Trans-net ביפן, שמתמקד בהעלאת המודעות בקרב הציבור היפני לזכויות טרנסג'נדרים.
בשנת 2003 התמודדה כמתמודדת עצמאית למועצת העיר טוקיו ובמסמכי המועמדות שהגישה השאירה את סעיף המין ריק.
במהלך מסע הבחירות משכה תשומת לב תקשורתית רבה.
בתחילה הוחלט להתייחס אליה כגבר לכל דבר, אך לאחר התעקשותה ומאבקה להתמודד כאישה, ועדת הבחירות פנתה לשלטונות הפדרליים ביפן על מנת שיפסקו בסוגיה.
השלטונות הפדרליים פסקו כי תוכל להתמודד כאישה לכל דבר ועניין, אבל המסמכים הרשמיים הנוגעים לנושא יתייחסו אליה כאל גבר.
מצע הבחירות שלה התמקד בפעילות למען נשים, ילדים, זקנים, נכים ולמען קהילת הלהט"ב, ובאפריל 2003 נבחרה לכהונה של ארבע שנים במקום השישי מבין 72 מתמודדים ומתמודדות שהתמודדו על 52 מושבים במועצת העיר והייתה לטרנסג'נדרית המוצהרת הראשונה שכיהנה בתפקיד ציבורי ביפן.
בשנת 2007 נבחרה למושב שני, הפעם במקום השני מתוך 71 מתמודדים ומתמודדות.
איה הייתה הפוליטיקאית הטרנסג'נדרית המוצהרת היחידה ביפן עד לשנת 2017, עם הצטרפותו של טומויה אוסודה לפוליטיקה.
איהאב עבדלרחמן א-סייד (נולד ב-1 במאי 1989) הוא אתלט מצרי, סגן אלוף העולם (בייג'ינג 2015), שיאן ואלוף אפריקה (ניירובי 2010) בהטלת כידון.
א-סייד נולד במחוז א-שרקיה שבמצרים.
כנער לא עסק בספורט בצורה מסודרת ובגיל 17 החל לראשונה להתחרות בהטלת כידון.
ב-2008 זכה במדליית כסף באליפות העולם לנוער באתלטיקה שהתקיימה בבידגושץ' שבפולין.
הוא זכה למלגה מטעם התאחדות האתלטיקה הבינלאומית לאימונים בפינלנד, אך חזר למולדתו לאחר שבועיים בלבד בשל קשיי הסתגלות למזג האוויר והשפה.
הוא החל להתאמן תחת הדרכתו של פטרי פיורינן הפיני ושיפר עד מהרה את הישגיו.
באליפות אפריקה ב-2010 זכה במדליית זהב בתוצאה של 78.02 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2011 ובאולימפיאדת לונדון (2012) לא הצליח לעבור את שלב המוקדמות.
באליפות העולם באתלטיקה 2013 קבע במוקדמות שיא מצרי של 83.62 מטר, הוא העפיל לגמר התחרות וסיים במקום השביעי.
במשחקי הים התיכון זכה במדליית כסף.
בסוף השנה חזר להתאמן בפינלנד.
ב-2014 ניצח בתחרויות ליגת היהלום בפריז ובשאנגחאי וקבע את תוצאת השנה בעולם ושיא אפריקה חדש של 89.21 מטר.
באליפות העולם שנערכה בבייג'ינג שבסין בשנת 2015 זכה א-סייד במדליית הכסף בהטלת כידון בתוצאה של 88.99 מטר, אחרי ג'וליוס יגו מקניה (92.72 מטר) ולפני טרו פיטקמקי מפינלנד (87.64 מטר).
ב-2016 הורשע באימרוץ ונאסר עליו להשתתף באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו.
הוא השתתף באולימפיאדת טוקיו בה קבע במוקדמות תוצאה של 81.92 מטר שלא הספיקה לו להעפיל לגמר.
באליפות העולם באתלטיקה 2022 סיים במקום ה-12 בגמר בתוצאה של 75.99 מטר.
איהר אליאכסנדרביץ' בוקי (בבלארוסית: Ігар Аляксандравіч Бокій; נולד ב-28 ביוני 1994) הוא שחיין בלארוסי.
בוקי, בעל לקות ראייה, מתחרה במסגרת המשלחת הבלארוסית, והוא בעל 13 מדליות פאראלימפיות, מהן 11 מדליות זהב.
בשנת 2015 נבחר לשחיין השנה הנכה של סווימינג וורלד.
בוקי ערך את הופעת הבכורה שלו במשחקים הפאראלימפיים בלונדון (2012).
הוא השתתף בשבעה מקצי שחייה בקטגוריות S13 ו-SB13, בהם זכה בשש מדליות פאראלימפיות, מהן חמש מדליות זהב ומדליית כסף, תוך שהוא קובע ארבעה שיאי עולם ושיא פאראלימפי אחד.
במקצה ל-100 מטר חופשי, הוא זכה במדליית הזהב כשקבע שיא עולם של 51.91 שניות, במקצה ל-400 מטרים חופשי הוא עצר את השעון בשיא עולם של 3:58.78 דקות,, הוא קבע שיא עולם נוסף ב-100 מטרים גב עם תוצאה של 56.97 שניות, וב-20 מטרים מעורב העמיד את שיא העולם על 2:06.30 דקות.
בוקי זכה במדליית הזהב החמישית במקצה ל-100 מטרים פרפר, כשעצר את השעון על שיא פאראלימפי של 55.50 שניות, והוסיף מדליית כסף במקצה ל-50 מטר חופשי עם תוצאה של 24.07 שניות, אחרי צ'ארלס בוואר הדרום אפריקאי שסיים בתוצאה של 23.99 שניות.
בוקי השתתף גם במקצה ל-100 מטרים חזה, בו סיים בתוצאה של 1:08.98 דקות, ובמקום השביעי.
ב זכה בוקי בשבע מדליות פאראלימפיות, בהן שש מדליות זהב ומדליית ארד אחת.
במשחה ל-100 מטרים בסגנון חופשי הוא זכה במדליית הזהב כשהוא עוצר את השעון על שיא פאראלימפי של 50.90 שניות, ובמשחה ל-50 מטרים חופשי זכה עם שיא פאראלימפי נוסף בתוצאה של 23.44 שניות.
במשחה ל-100 מטרים חזה, זכה בוקי במדליית הארד עם תוצאה של 1:06.71 דקות, אחרי אלכסיי פדינה האוקראיני ופרידבסבק מוסבקוב האוזבקי שזכו במשותף במדליית הזהב עם תוצאה של 1:04.94 דקות.
איה תעופה (נוסדה בשנת 2005) היא חברת תעופה מסחרית ישראלית ובית ספר לטיסה, בעלת רישיון הפעלה מבצעי רשות התעופה האזרחית, המתמחה בין השאר בצילומי אוויר, מיפוי, מדידה, ניסויי טיסה לתעשיות ביטחוניות ובטיסות לאנשי עסקים.
החברה פועלת משדה התעופה הרצליה ומנמל התעופה בן-גוריון.
בין בוגריה גם כאלה שהשתלבו בחברות התעופה הישראליות הגדולות.
החברה נמצאת בבעלות ובניהול עו"ד הילה דגן, המשמשת כמנכ"ל; אסף יהלום, המשמש סמנכ"ל החברה וכקברניט בארקיע ודוד איזנברג, המשמש כאחראי כשירות אווירית.
החברה הוקמה על ידי הילה דגן ואסף יהלום בשנת 2005, על רקע חוסר במטוסים המסוגלים לביצוע טיסות מיפוי מיוחדות עבור גורמים ממשלתיים, ושמסוגלים לשאת פלטפורמות צילום מורכבות.
בשנים הראשונות הפעילה החברה את המצלמה של המרכז למיפוי ישראל ושל גופים נוספים באמצעות מטוסיה.
לצורך כך הותקנו במטוסי החברה חורים מיוחדים בבטן המטוסים בקוטר של עד 60 ס"מ, על מנת לבצע צילומים אנכיים לצרכים שונים, למפות, ולאורטופוטו.
בשנת 2011 קיבלה החברה רישיון הפעלה עצמאי, ומאז התפתחה לטיסות נוספות ולשווקים חדשים, טיסות פרטיות וטיסות ליעדים קרובים בארץ ולחו"ל כמוניות אוויר, שבהן מוזמן המטוס בדומה להזמנת מונית ספיישל.
איה תעופה מפעילה קווי טיסה לקפריסין ולאיי יוון ולחלק ממדינות ערב, וקו למנחת עין יהב.
החברה מציעה בין השאר גם מטוסים קלים להשכרה.
איה תעופה בעלת רישיון לניהול בית ספר לטיסה,ובו מסמיכה מאות טייסים לסוגי הסמכות ורישיונות שונים תחת המותג AyA-Aviators.
בנוסף מעניקה החברה שירותי הטסה בתחומים המשיקים באופיים לתחומי הפעילות העיקרית: נשיאת מצלמות החברה הממשלתית למיפוי; השכרת מטוסים לחברות ביטחוניות לטובת פיתוחי מוצר וניסוי טיסה; סוכני טיסות בטיסות פנים ארציות.
בנוסף, הקימה החברה בשנת 2019 תחום נפרד תחת רישיון הפעלה ספציפי אווירונים קלים למיפוי לחקלאות, ממנחת ראשון לציון.
החברה פועלת משדה התעופה הרצליה ומנתב"ג.
בחברה מועסקים שמונה אנשי מנהלה ו-24 טייסים.
סופר צ'יפטיין PA31 - דו מנועי, בעל 10 מושבים, מהירות שיוט 180 קשרים בגובה 26,000 רגל.
נרכש בשנת 2015, מהזמרת קיילי מינוג.
איהור איהורוביץ' קוסטנקו (31 בדצמבר 1991 – 20 בפברואר 2014) היה עיתונאי וויקיפד פעיל ב שנהרג באירועי יברומאידאן.
איהור נולד במחוז טרנופול באוקראינה.
סבו וסבתו גידלו אותו מאחר שהוריו עבדו בעת ילדותו בסנקט פטרבורג.
קוסטנקו סיים לימודי תואר ראשון בגאוגרפיה בשנת 2013 באוניברסיטת לבוב.
עבודת הסמינריון שלו עסקה בשיפור התיירות במחוז שלו.
הוא אף עבד ככתב באתר "ספורטאנליטקיה".
היה פעיל מאוד בוויקיפדיה האוקראינית, שם כתב תחת שם העט "Ig2000", תרם למיזם מעל 280 ערכים בתחום התעופה, כלכלה, כדורגל ובנושאים נוספים.
הערך שכתב על המשחתת הסובייטית "נזאמוזניק" הפך לערך מומלץ.
קוסטנקו נסע ב-18 בפברואר לקייב כדי להשתתף במחאות אירועי יברומאידאן, התפרצות של מחאה פרו-מערבית שקמה לאחר שהממשלה סירבה לאשר את צירוף אוקראינה לגוש האירו.
הוא הצטרף לחבריו מלבוב בהקמת מחסומים שיפרדו בין המפגינים לבין כוחות הביטחון.
המחאה בין המפגינים לבין כוחות השיטור התפתחה לאלימה בשעות הערב של ה-19 בפברואר.
ביום שלמחרת, ה-20 בפברואר 2014, גופתו של קוסטנקו נמצאה ברחוב, במרחק מה ממרכז האומנות "ארמון אוקטובר".
היו לו שברים ברגליים וכן סימני ירי בראשו ובחזהו.
ב-22 בפברואר, תהלוכה שמנתה כמה מאות אנשים, נשאה את ארונו של קוסטנקו מקייב ללבוב אל הלווייתו.
יותר מ-500 אבלים הדליקו נר לזכרו בעיר הולדתו.
ב-21 בנובמבר 2014, יחד עם מפגינים אחרים שנהרגו באירועי המחאה, הוענק לקוסנטקו תואר "גיבור אוקראינה", התואר הלאומי הרם ביותר אותו יכול לקבל אזרח אוקראיני.
כמו כן, בשנת 2014 קוסטנקו הוכרז לאחר מותו כ"ויקיפד השנה".
ג'ימי ויילס הכריז עליו כזוכה בכנס ויקימדיה שנערך באוגוסט בלונדון.
הפרס הוענק לאחותו של קוסטנקו, אינה שקיבלה את הפרס חודש שלאחר מכן בקייב.
המגזין של משרד החינוך והמדעים של אוקראינה הכריז על קוסטנקו כ"סטודנט השנה".
האודיטוריום באוניברסיטת לבוב נקרא "האודיטוריום לזכר איהור קוסטנקו" לכבודו.
לוחית זיכרון הנושאת את שמו הוצבה בבית הספר התיכון בו למד.
איו אדסניה היא שחקנית קולנוע, במאית קולנוע ומפיקת קולנוע ניגרית.
רוב הסרטים בהן היא הופיעה הם בשפות אנגלית ויורובה.
אדסניה נולדה ב-11 באוגוסט 1969 במדינת אוגון שבמערב ניגריה.
היא למדה בבית ספר בעיר הבירה של מדינת אויו, איבדאן.
לאחר מכן, אדסניה המשיכה ללמוד באוניברסיטת איבאדן , שם היא קיבלה תואר ראשון בתקשורת המונים.
אדסניה התחילה את הקריירה שלה בשנת 1996, לאחר שסיימה את שירות הנוער הלאומי .
הופעתה הראשונה בטלוויזיה הייתה באופרת הסבון של טונג'י במשיגבין, ששמה "Palace" (בתרגום חופשי לעברית: ארמון).
מאוחר יותר, אדסניה הצטרפה לתעשיית הקולנוע בשפת היורבה, שם הציגה, הפיקה וביימה כמה סרטים.
היא הופיעה גם במספר סרטים באנגלית.
בשנת 2012 היא זכתה בפרס של הקולנוע הניגרי "שחקנית השנה".
בשנת 2015 היא זכתה בפרס האקדמיה הניגרית לקולנוע כ"שחקנית משנה השנה".
נכון לשנת 2021 היא הצטלמה כשחקנית ב-58 סרטים.
אדסניה הייתה נשואה לגוריולה חסן, אך היא נפרדה ממנו.
איהאב שאמי הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בהפועל עירוני כרמיאל בעמדת המגן השמאלי.
שאמי גדל בג'דיידה-מכר והתחיל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של הפועל בני-ג'דידה, ממנה עבר בגיל 16 למחלקת הנוער של מכבי חיפה ושנה לאחר מכן הצטרף לקבוצת הנוער של בני סכנין.
ב-11 באוגוסט 2011 ערך שאמי את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף לדקות הסיום בניצחון 3–0 על הפועל עכו במסגרת גביע הטוטו, ובהמשך העונה המשיך לשחק בקבוצת הנוער.
בקיץ הושאל שאמי לבית"ר נהריה מליגה א', במדיה שותף כמחליף בארבעה משחקים בכל המסגרות.
בינואר עבר להפועל שפרעם מליגה ב', וב-7 במרץ 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה, בהפסד 1–3 לסקציה מעלות תרשיחא.
לקראת עונת 2014/2015 חזר שאמי לבני סכנין, וב-19 בינואר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף בהפסד 0–2 למכבי נתניה, ועד תום העונה שותף ב-12 משחקי ליגה.
בתחילת עונת 2015/2016 הפך שאמי לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, אך איבד את מקומו בעקבות הגעתו של ואנדרסון בינואר 2016. בעונת 2016/2017 שותף שאמי בארבעה משחקי ליגה בלבד, ובעונת 2017/2018 שותף בשבעה משחקים.
בעונת 2018/2019 שותף ב-12 משחקי ליגה, ובסופה ירד עם הקבוצה לליגה הלאומית והאריך את חוזהו במועדון בשנתיים נוספות.
ב-25 ביוני 2021, שאמי חתם בהפועל ירושלים, ושותף בשלושה משחקי ליגה בלבד.
ב-4 בינואר 2022 חתם שאמי בשורותיה של הפועל אום אל-פחם.
אִיוֹ אחרונה על כדור הארץ או בקיצור איו הוא סרט מדע בדיוני אמריקאי בבימויו של ג'ונתן הלפרט ובכיכובם של מרגרט קוואלי, אנתוני מאקי ודני יוסטון.
הסרט יצא לאקרנים ב-18 בינואר 2019, על ידי נטפליקס.
סם היא אחת הניצולות בכדור הארץ שאחרי אסון קשה מאוד.
היא מדענית צעירה שמתמסרת למטרה אחת ויחידה: למצוא דרך לעזור לבני האדם לשרוד בכדור הארץ ולאמץ את תנאי המחיה החדשים בעולם המזוהם ולמנוע את עזיבתם.
אבל כאשר המעבורת האחרונה מתוכננת לעזוב את כדור הארץ למושבה מרוחקת על איו, נחישותה להישאר מתמוססת ויחד עם ניצול נוסף בשם מיכה הם יוצאים למסע להצטרף לשאר האנושות ולהתחיל חיים חדשים.
מרגרט קוואלי - סם וולדן
דני יוסטון - ד"ר הנרי וולדן
בחודש ינואר 2015, נודע כי אל פנינג ודייגו לונה יככבו בסרט עם קליי ג'יטר כבמאי מתוך תסריט שהוא כתב בשיתוף עם ויל בסאנטה וצ'ארלס ספאנו.
עם זאת, באוקטובר 2016, מרגרט קוואלי החליפה את פנינג, בעוד שאנתוני מקיי החליף את לונה, עם דני יוסטון שהצטרף גם הוא לצוות השחקנים.
ג'ונתן הלפרט החליף את ג'טר כבמאי.
צילומי הסרט החלו באוקטובר 2016.
הסרט יצא לאקרנים ב-18 בינואר 2019.
איהאב גנאים הוא כדורגלן ערבי-ישראלי המשחק בעמדת הקשר במכבי בני ריינה.
גנאים גדל בסח'נין והחל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של בני סכנין.
ב-31 ביולי 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, כשנכנס כמחליף במשחק מול הפועל חיפה בגביע הטוטו, שהסתיים בתיקו 2–2. ב-27 באוגוסט 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל, כשנכנס כמחליף בניצחון 1–0 על מכבי חיפה, ובסך הכול ערך חמש הופעות ליגה בעונת 2016/2017.
בעונת 2017/2018 הוא שותף ב-20 משחקי ליגה, ובעונת 2018/2019 הפך לשחקן הרכב קבוע בקבוצה, וערך 25 הופעות בליגת העל.
ב-12 בנובמבר 2018 כבש את שער הבכורה שלו בקריירה, בניצחון 4–3 על מ.ס.
אשדוד, ובסך הכול כבש שני שערים בעונה זו, אשר בסופה ירדה הקבוצה לליגה הלאומית.
ב-28 ביולי 2023 חתם באקטובה מליגת העל הקזחית, שם רשם 7 הופעות.
ב-19 בינואר 2024 חתם לעונה וחצי בהפועל תל אביב.
ב-30 ביוני 2024 חתם במכבי בני ריינה.
איהלופיים (שם מדעי: Euhelopodidae) היא משפחה של דינוזאורים זאורופודים בני קבוצת המקרונריה שהתקיימו בתור הקרטיקון במזרח אסיה לפני 152 עד 100 מיליון שנה מזמננו, והם נכחדו עם תחילת הקרטיקון העליון.
המשפחה תוארה לראשונה ב-1956 בידי החוקר אלפרד רומר , והם ידועים ממספר מאובנים לאורך סין.
משפחה זו דומה לבני קבוצת הטיטאנוזאורים, אך הייתה קדומה יותר, קרובה גם לברכיוזאוריים ולקמרזאוריים.
הם היו קטנים יותר מהטיטאנוזאורים ולא עלו על 40 טון.
בדומה לטיטאנוזאורים הם היו בעלי חוטם רחב דמוי-אליפסה והנחיריים בלטו מחלקו העליון.
הם היו אוכלי צמחים בעלי שיניים קהות רחבות ששימשו לטחינת עלים, אך היו חלשות מאוד.
איה רייצ'ל קאש היא שחקנית אמריקאית ממוצא יהודי.
נודעת בזכות כיכובה בסדרה הקומית "הכי גרועים שיש" ובסדרת גיבורי-העל "הבנים".
קאש נולדה בסן פרנסיסקו, קליפורניה שבארצות הברית, לאם משוררת וסופרת בשם קים אדוניזיו , ולאב מורה בודהיזם בשם יוג'ין קאש.
משפחתו של אביה היא יהודית, ושל אמה קתולית.
קאש מגדירה עצמה גם כיהודייה, וסיפרה ששם משפחתם במקור היה כנראה "צ'ירש".
סיפרה שלמרות שגדלה כיהודייה, היא החליטה לאחר הבת מצווה שלה, שבאופן כללי לא להמשיך עם הדת היהודית, למרות שיצא לה לחגוג חגים יהודיים אך פחות בשנים האחרונות.
סבה מצד אמה הוא כתב הספורט בוב אדי , וסבתה מצד אמה היא היא הטניסאית אלופת וימבלדון פולין בץ.
בוגרת בית הספר לאמנויות סן פרנסיסקו, ולה תואר ראשון מאוניברסיטת מינסוטה/תוכנית האימונים לשחקן של תיאטרון גאת'רי.
בין השאר, השתתפה בפרקים אחדים בסדרות הטלוויזיה: "חוק וסדר", "חוק וסדר: כוונה פלילית", "חוק וסדר: מדור מיוחד", "חדר החדשות", "משפחה מודרנית", "האישה הטובה", "ויל וגרייס", ובסדרה האנתולוגית "Easy".
ב-2008 שיחקה בתפקיד זוטר בסרט הקולנוע "הונאה" , בכיכובו של יו ג'קמן.
ב-2011 שיחקה בתפקיד מרכזי בסיטקום "Traffic Light" ברשת FOX, גרסה אמריקאית למקור הישראלי "רמזור".
ב-2013 שיחקה בסרט הקולנוע "הזאב מוול סטריט", בכיכובו של לאונרדו דיקפריו.
בנוסף ב-2013, שיחקה בסרט הקולנוע "התחלה חדשה", בכיכובה של קירה נייטלי.
בשנים 2014–2019 כיכבה בסדרה הקומית "הכי גרועים שיש" ברשת FX/FXX, בתור גרטשן קטלר, לצד כריס גיר.
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס השחקנית הטובה ביותר בסדרה קומית מטעם Critics' Choice Television Award לשנת 2016, ומועמדות לפרס להישג אישי בקומדיה מטעם TCA Award for Individual Achievement in Comedy לשנת 2016.
ב-2018 שיחקה בסרט קומדיית הפעולה מבית Netflix, בכיכובו של אדם דווין.
ב-2019 שיחקה בתפקיד משני במיני-סדרה "פוסי/ורדון" ברשת FX.
מאז 2020 משחקת בתפקיד מרכזי בעונתה השנייה של סדרת גיבורי-על "הבנים" מבית פריים וידאו, בתור סטורמפרונט.
במאי 2025 דווח שזואי לונה וקאש יככבו בסרט דרמת אימה בשם "Slay".
הסרט עוקב אחרי שבעה תלמידי תיכון, כשסוף השבוע שלהם של בגידות הדדיות הופך לאלים ומסוכן באמת.
בשנת 2026 מתוכננת לעלות לשידור סדרה "Vought Rising" בכיכובה.
מאז 2012 נשואה למפיק והתסריטאי האמריקאי-יהודי, ג'וש אלכסנדר.
קאש סיפרה שהיא קעקעה על גבה דמות של נץ, כי אמרו לה שזה הפירוש של השם "איה" בעברית.
אולם, כשביקרה בישראל היא גילתה ש"איה" הוא מונח ארכאי לנץ, אך יחד עם זאת, הוא המונח המודרני לעוף דורס אחר, איה מצויצת.
היא שגרירה ידוענית של הארגון ההומני "INARA" שנוסד בלבנון על ידי עיתונאית אמריקאית שהיא נכדתו של ראש הממשלה הכורדי-סורי, מוחסן אל-בראזי, שהוצא להורג ב-1949 בהפיכה הסורית.
הארגון מסייע רפואית לילדי פליטים פצועים מסוריה.
תפקיד אורח (עונה 3); 10 פרקים2022רובוט צ'יקןהמלכה אידונהדיבוב; פרק: "May Cause Internal Diarrhea"הנערה מפליינווילקייטי רייבורןמיני-סדרההגברת הראשונהשירלי לייבוביץ'2 פרקים2022–2023Welcome to Flatchשריל פטרסוןתפקיד ראשי (2 עונות); 27 פרקים2024הפרנצ'ייז (אנ')אניטהתפקיד ראשי; 8 פרקים
איה קפלן (נולדה ב-6 ביוני 1980) היא במאית תיאטרון, מרצה ומחזאית ישראלית המשמשת מאז נובמבר 2024 כמנהלת האמנותית של תיאטרון באר שבע.
בוגרת תיכון אלון ברמת השרון.
בוגרת מסלול הבימוי בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
לאחר סיום לימודיה עבדה קפלן עם הבמאי גדליה בסר בתיאטרון הרצליה, ובמהלך עבודתה כמנהלת החזרות להצגה "כל נדרי" הכירה את המחזאי יהושע סובול והחלה לשתף עימו פעולה.
קפלן מלמדת משחק ב"סטודיו למשחק מיסודו של יורם לוינשטיין" ופיתחה את "השיטה הארכיטקטונית" לניתוח טקסט, אותה היא מלמדת אותה בסדנאות בישראל ובמדינות אחרות.
קפלן משמשת גם כמרצה אורחת במחלקה לאופנה ב"שנקר", וכשופטת בפסטיבלי תיאטרון ישראלים.
בין השנים 2011–2016 כיהנה כחברת הוועדה האומנותית וכדרמטורגית הבית של תיאטרון באר שבע.
בשנת 2022 הייתה אחראית לניהול האומנותי של החממה למחזאים חדשים במכון למחזאות ישראלית ע"ש חנוך לוין.
ב-2024 החליפה את שיר גולדברג בתפקיד המנהלת האומנותית של תיאטרון באר שבע.
בת זונה - קומדיית נונסנס מאת אמיר טייכר שביימה במהלך לימודיה (פסטיבל סמול במה, 2004)
משחקים - הצגה במסגרת פרויקט הפרינג' של פסטיבל ישראל (2006)
אני לא דרייפוס - מונודרמה מאת יהושע סובול עם אלכס אנסקי (הקאמרי, 2007)
שעתו האחרונה של קול - מחזה שכתב המחזאי יהושע סובול באופן אישי עבור קפלן בכיכובו של נבו קמחי (תאטרונטו 2007, תמונע)
לא תשא - דרמת אקשן מאת יהושע סובול (פסטיבל תיאטרון קצר, 2007)
חיים כפולים - דרמת מתח בשני חלקים מאת יהושע סובול (תמונע, 2008)
זעמו הגדול של פיליפ הוץ - בימוי של הגרסה העברית לספרו של מקס פריש (הסימטה, 2009)
אולי מחר אני אהיה - מונודרמה המבוססת על חייה של לאה גולדברג עם שירה פרבר (הקאמרי, 2010)
הכל אודות חוה - עיבוד (עם ניר ארז) ובימוי למחזה מאת מרי אור (תיאטרון באר שבע, 2011)
בעל למופת - בימוי למחזה מאת יהושע סובול, על פי "בעל אידיאלי" של אוסקר ויילד (הקאמרי, 2011)
אחרי הגשם - בימוי לגרסה עברית של עינת ברנובסקי למחזה מאת סרגיי בלבל (סטודיו יורם לוינשטיין, 2011)
הכל בגן - בימוי גרסה עברית מאת עידו ריקלין למחזה של ג'יילס קופר (תיאטרון באר שבע, 2013)
אנה קרנינה - בימוי לעיבוד של הלן אדמונדסון על פי הרומן הקלאסי של טולסטוי (סטודיו יורם לוינשטיין, 2014)
בין חברים - בימוי ודרמטורגיה של מחזה מאת חגית רכבי-ניקוליבסקי, על פי ספרו של עמוס עוז (תיאטרון באר שבע, 2015)
כוכבים תועים - כתיבה (עם יהושע סובול) ובימוי על פי רומן של שלום עליכם (היידישפיל, 2016)
קלאץ מעשיות - דרמטורגיה לסיפוריו ושיריו של י"ל פרץ (היידישפיל, 2016)
אגדות מיערות וינה - בימוי של תלמידי שנה ג' בסטודיו למשחק של יורם לוינשטיין (2016)
עושה כרצונו - בימוי ודרמטורגיה על פי ספרה של אסתי וינשטיין, בת למשפחה של חסידי גור (הבימה, 2017)
העולם האחר (The Nether) - בימוי למחזה מאת ג'ניפר היילי (החאן, 2018)
סיפור על אהבה וחושך - כתיבה ובימוי על פי פרקים מספרו של עמוס עוז (החאן, 2019)
השיבה - כתיבה ובימוי בהשראת סיפור חייה של יהודית הרמן, אחת מנשותיו של גואל רצון (הקאמרי, 2019)
דבר על מקום הימצאם - נוסח בימתי ובימוי למחזה מאת נאווה סמל במסגרת פרויקט "דיגיטל דרמה" (הבימה, 2020)
הדירה של רוזה - כתיבה (עם שחר פנקס) ובימוי (תיאטרון באר שבע, 2020)
חתונה בשעת מגפה - כתיבה ובימוי על פי סיפור מאת י"ל פרץ (החאן, 2021)
מותרת לכל אדם - כתיבה ובימוי של יצירה העוסקת בעולמן של מסורבות הגט (באר שבע, 2024)
איהי שבת הוא אלבום סולו של החזן החסידי יעקב למר.
האלבום יצא בשנת 2014 והוא מכיל 11 רצועות.
על העיבוד המוזיקלי ד"ר מרדכי סובול והפקה אופיר סובול.
אַיּוֹ היה אמורא בבלי בדור המעבר מדור האמוראים לדור התנאים.
בש"ס מובא בשמו מאמר אחד שהבוא בשמו על ידי האמורא רב.
הרב ראובן מרגליות טען שמכיוון שאמורא בשם זה לא מוזכר בש"ס בשום מקום, כנראה ששמו לא נודע וכונה "איו" על שם השמועה שפרסם שצריך לברר איו (היכן) החכם האם במזרח או במערב, פירושו זה הוא חלק ממחקרו על פסדבונים בתלמוד.
איו שנה משנה של רבי יהודה בענייני עירוב, שמועתו זו מובאת ארבע פעמים בש"ס, בסוגיית ברירה:
קוומדין איופו "אַיוֹ" דוֹסוּמוּ הוא כדורסלן אמריקאי-ניגרי המשחק בקבוצת שיקגו בולס מליגת ה-NBA, בעמדות הרכז והקלע.
דוסומו נולד בשיקגו, אילינוי, לזוג מהגרים ניגרים.
בין השנים 2018–2021 למד באוניברסיטת אילינוי, ולאורך התקופה בקבוצת הכדורסל שלה העמיד ממוצעים של 16.7 נקודות, 4.8 ריבאונדים ו-3.9 אסיסטים למשחק.
בסיום עונת 2020/2021 נבחר לחמישיית העונה של ליגת המכללות ("First-team All-American").
דוסומו נבחר בבחירה ה-38 של דראפט ה-NBA 2021, על ידי שיקגו בולס.
בעונתו הראשונה עם הבולס פתח ב-40 משחקים, קלע 8.8 נקודות בממוצע למשחק, ונבחר לחמישיית הרוקיז השנייה של העונה.
ביולי 2023 חתם על הארכת חוזה בשיקגו ל-3 עונות נוספות, עבור כ-21 מיליון דולר.
איה סופר (נולדה ב-19 באוגוסט 1961) היא מדענית מחשב ישראלית, סגנית נשיא לטכנולוגיות בינה מלאכותית ב-IBM, ומנהלת מעבדת המחקר של IBM בישראל.
במסגרת תפקידה מנהלת פעילות מחקר ופיתוח המתבצעת ב-12 מעבדות ברחבי העולם.
נולדה ב-19 באוגוסט 1961 לאם מיקרוביולוגית ולאב פיזיקאי.
סופר השלימה תואר ראשון במדעי המחשב מהאוניברסיטה העברית בירושלים בשנת 1986. עבדה בישראל בתעשיית ההדמיה הרפואית במשך ארבע שנים.
לאחר מכן חזרה לארצות הברית, והמשיכה ללימודי תואר שני (1992) ודוקטורט (1995) באוניברסיטת מרילנד.
התזה שלה, Retrieval by Content in Symbolic-Image Databases, עסקה באחזור מידע ממאגר מידע גאוגרפי באמצעות שפת שאילתות ויזואלית.
ב-1999 חזרה לישראל והחלה לעבוד במעבדת המחקר של IBM בחיפה.
לקחה חלק בפרויקט ווטסון ו-Project Debater , בינה מלאכותית שנועדה להצליח לנהל דיבייט באורך-מלא עם דיבייטרים אנושיים מומחים.
שימשה כדירקטורית Information Management Analytics, ומנהלת מחלקת טכנלוגיות מידע ואינטראקציה.
ב-2018 מונתה לסגנית הנשיא לטכנולוגיות AI ב-IBM, וב-2021 לראש מעבדת המחקר של IBM בחיפה.
נכון לספטמבר 2024, סופר עדיין מכהנת בתפקידים אלו.
לאחר שקיבלה את תואר הדוקטור עבדה במרכז טיסות החלל גודרד כחוקרת.
עבודתה עסקה במאגרי מידע מרחביים ובספריות דיגיטליות לנתוני מדעי כדור הארץ.
ב-2020 השתתפה בוועדת פורום תל"מ לבחינת הצורך בהתערבות ממשלתית לשם האצת התפתחות תחום הבינה המלאכותית ומדע הנתונים.
סופר עוסקת גם בהוגנות של מערכות בינה מלאכותית .
סופר רשמה 15 פטנטים ופרסמה 50 מאמרים בכתבי עת שעברו ביקורת עמיתים.
איו אדבירי היא שחקנית, קומיקאית ותסריטאית אמריקאית.
אדבירי נולדה בבוסטון ב-3 באוקטובר 1995, בת לאם ברבדית ואב ניגרי.
התעניינותה בדרמה החלה בשיעורי הדרמה בחטיבת הביניים, ובהמשך הצטרפה למועדון האלתור בבית הספר הלטיני של בוסטון.
היא למדה באוניברסיטת ניו יורק, שם התכוונה תחילה ללמוד הוראה וחינוך אך החליפה את התואר שלה לכתיבה דרמטית.
במקביל ללימודים הופיעה בערבי סטנד-אפ.
אדבירי החלה את דרכה כסטנדאפיסטית, ונבחרה לבצע הופעה קצרה בערב סטנד אפ של קומדי סנטרל.
יחד עם רייצ'ל סנות העלתה במאי 2020 סדרת רשת Ayo and Rachel Are Single, אותה גם כתבה וגם כיכבה בה.
אדבירי מנחה יחד עם אוליביה קרייגהד פודקאסט בשם איקונוגרפיה, הכולל ראיונות עם אורחים בשיחה על הסמלים האישיים המשותפים שלהם.
אדבירי הצטרפה לצוות הכותבים של פה גדול בעונה הרביעית של התוכנית.
לאחר שג'ני סלייט פרשה מדיבוב הדמות מיסי, יוצרי התוכנית חיפשו שחקנית שחורה שתדבב אותה.
אדבירי ניגשה לאודישן ונבחרה כמחליפה באוגוסט 2020. קולה בתפקיד הדמות החל בסוף העונה הרביעית של התוכנית.
היא הייתה תסריטאית ושחקנית בעונה השנייה של דיקינסון.
בשנת 2022 זכה אדבירי לפרסום רחב יותר בגילום סידני אדמו, סו-שף צעירה ושאפתנית, בסדרת הקומדיה "הדוב".
על תפקידה בסדרה זכתה בפרס גלובוס הזהב, פרס גילדת שחקני המסך ובפרס בחירת המבקרים.
היא גם קיבלה מועמדות לפרס אמי בפריים טיים לשחקנית משנה מצטיינת בסדרה קומית.
לוסי מנגן מהגרדיאן שיבחה את הופעתה והכריזה עליה כ"מפוארת" ו"עדיין בועטת ומחזיקה כל סצנה שהיא נמצאת בה".
בשנת 2023 שיחקה בסרט הקומדיה המוקומנטרי "חזרה גנרלית" (אנ') בתור ג'נט וולש; הסרט בבימויה של מולי גורדון מבוסס על הסרט הקצר של גורדון באותו שם משנת 2020.
באפריל 2025 דווח שאדבירי תככב ותפיק בפועל את הסדרה "Prodigies", קומדיה רומנטית באפל TV פלוס, לצד יוצר הסדרה ויל שארפ.
העלילה עוסקת בדידי (אדבירי) ורן (שארפ), שני ילדי פלא לשעבר, שכעת בשנות ה-30 לחייהם תוהים האם חייהם עומדים בציפיות יוצאות הדופן של ילדותם.
בספטמבר 2025 אדבירי הייתה בין יותר מ-1,200 אנשי תעשיית הקולנוע והטלוויזיה שחתמו על עצומה בה הם מתחייבים שלא לעבוד עם מוסדות וחברות קולנוע ישראליות שלטענתם "מעורבות בפשעי מלחמה, ג'נוסייד ואפרטהייד נגד העם הפלסטיני".
+שנהסרטתפקידהערות2020ShithouseאמיליCicadaניקי2021המורהAs of Yetחדיג'ה2022שלום, להתראות ומה שביניהם (אנ')סטלה2023חזרה גנרלית (אנ')ג'נט וולשמרימות (אנ')ג'וזיThe Sweet Eastמוליספיידרמן: ברחבי ממדי העכבישגלורי גרנט (אנ')דיבובצבי הנינג'ה: טירוף המוטנטיםאפריל או'נילדיבוב2024Omni Loopפולההקול בראש 2'קנאה'דיבוב2025 האמת מאחורי הרדיפהמגי פרייסOpusאריאל אקטוןגם מפיקה בפועלTBAElla McCay
+שנהסדרהתפקידהערות2014Defectivesסטייסיסדרת רשת; פרק: "Public Display of Affection"2019Sunnysideתסריטאית הפרק: "Too Many Lumpies"2020–2023Bigtop Burgerפרנסיסדיבוב; 6 פרקים2020–הווהפה גדולמיסי פורמן-גרינוואלדיבוב; 32 פרקים
עונה 4 ואילך (החליפה את ג'ני סלייט)
גם כתבה את הפרק: "I'm Nobody!
Who Are You?"The Premiseאווה סטוןפרק: "Social Justice Sex Tape"2022מה שקורה בצלליםתסריטאית הפרק:"Private School"קרייג של הנחלתסריטאית הפרק: "Adventures in Baby Casino"2022–הווההדובסידני אדמותפקיד ראשי (3 עונות); 28 פרקים
גם במאית הפרק: "Napkins"2023אבוט אלמנטריאיישה טיגוס2 פרקיםההיסטוריה המטורפת של העולם – חלק 2אשתו של יפתפרק: "III"קיףפרופ' טוטסידיבוב; פרק: "Kiff's Mix"די, שיגעת: תוכנית המערכונים של טים רובינסון (אנ')מנחת תוכנית קניותפרק: "I Can Do Whatever I Want."מראה שחורהסנדיפרק: "Joan Is Awful"2023–2024מליגן (אנ')קפטן סקרפצ'יו / ג'ייסון מודידיבוב; 14 פרקים
גם תסריטאית הפרק: "The Egg Hunt"
מפיקה שותפה (10 פרקים)2023–הווהקלון היי (אנ')הארייט טאבמןדיבוב; 20 פרקים2024Tales of the Teenage Mutant Ninja Turtlesאפריל או'נילסדרת אנימציה עתידית של פרמאונט+Prodigiesדידיגם מפיקה בפועל
איהאב שליאן הוא הקצין הנוצרי הראשון בצה"ל שהגיע לדרגת סגן-אלוף.
משמש כראש מחלקת הסייבר בחברת החשמל.
שליאן, בן העדה הנוצרית, נולד וגדל בעיר נוף הגליל (לשעבר נצרת עילית).
הוריו התגרשו כשהיה בן חמש, והוא גדל עם אביו ואחותו הביולוגית.
אמו עברה ליוון ב-1986 ונישאה ליווני, ולשליאן אח מצד אביו החורג.
הוא למד בבית הספר "נזירות המושיע" בנצרת.
בשנת 2015 סיים את לימודיו לתואר ראשון בהנדסת חשמל ואלקטרוניקה במגמת "זרם חזק" - ממכללת עמק הירדן.
במהלך שירותו הצבאי בחיל הים, למד תואר שני במדעי המדינה ב.
שליאן התנדב לשירות צבאי והתגייס בשנת 2000 כלוחם ברובאית 13 של גולני.
במהלך שירותו יצא לקורס טכנאי קשר ואלקטרוניקה, שירת בגדוד הקשר הפיקודי 371, ובשנת 2001 סיים את קורס קציני התקשוב המבצעיים ומונה למפקד מחלקת תקשוב של גדוד תותחנים 405, עמו השתתף במבצע חומת מגן.
לאחר מכן, מונה לסגן מפקד פלוגת תקשוב של חטיבת האש 282, ובהמשך שימש כמפקד פלוגת תקשוב באוגדה 36, והשתתף במבצע ההתנתקות בעזה ובמלחמת לבנון השנייה.
בשנת 2009 מונה למפקד פלוגת תקשוב של חטיבה 188 והשתתף במבצע עופרת יצוקה.
בשנים 2011–2015 שימש כקצין אג"ם תקשוב של עוצבת המפץ, והשתתף במבצע עמוד ענן כממלא מקום קצין תקשוב חטיבה 401 וכקצין תקשוב חפ"ק מפקד חטיבה 7 במבצע צוק איתן.
בשנת 2013 זומן לבירור בצה"ל ובו נאסר עליו להמשיך בפעילותו כיושב ראש פורום גיוס העדה הנוצרית מתוך הנחיה שאנשי צבא אינם יכולים לפקוד על אזרחים ולפעול במישור האזרחי והפוליטי.
בשנת 2015 מונה לסגן מפקד גדוד התקשוב 366 של אוגדת הבשן, ובשנת 2017 מונה לקצין אג"ם תקשוב של פיקוד הצפון.
בשנת 2019 סוכם לרע"ן קשר למבצעים בזרוע הים, יצא לקורס פו"ם ונכנס לתפקיד רע"ן הקשר המבצעי של זרוע הים בשנת 2020. לאחר שמונה חודשים בתפקיד, הקים את גדוד הקשר המבצעי הראשון בזרוע הים - גדוד "ארם" 397 והשתתף במבצעים רבים בזרוע הים.
בשנת 2021 מונה למפקד גדוד התקשוב של אוגדת הבשן.
במהלך שירותו באוגדה, פעל רבות לעידוד גיוס נוצרים לצה"ל והוביל אירוע הוקרה לחג המולד וראש השנה לחיילים הנוצרים.
שליאן היה אמור לסיים את שירותו במאי 2023, אך התבקש להאריכו עד חודש נובמבר.
בחודש יוני 2024, מונה לפרויקטור להקמת ענף קדמ"א תחת מחלקת אג"ם תקשוב.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל התבקש להאריך שירותו ולסייע בלחימה בחזית כמפקד צוות משימות טקטיות ומנהל לחימה במרכז התקשוב ובהגנה בסייבר.
במהלך שירותו הצבאי, הוביל משלחות צבאיות רבות של מדינות זרות וייצג את צה"ל ומדינה ישראל מול בכירי ממשל וצבא זרים
לאחר שמונה לראש מחלקת הסייבר בחברת חשמל, ביקש לסיים את שירותו הצבאי ולסייע במילואים במרכז התקשוב והגנה בסייבר.
במהלך לימודיו האקדמיים, הקים את "פורום גיוס העדה הנוצרית" שנרשם כעמותה רשומה, במטרה לסייע בשילוב וגיוס בני העדה הנוצרית לצה"ל ולכוחות הביטחון.
פעילותו זכתה לשבחים רבים לצד איומים והתקפות שספג יחד עם חברי העמותה.
ב-23 באפריל 2022, עיצב שליאן דגל נוצרי המאחד את כל הזרמים הנוצריים.
הדגל קיבל הכרה בצה"ל, במדינת ישראל ובמספר מדינות נוצריות.
ב-12 בדצמבר 2022 התקיים יום הוקרה לחיילים הנוצרים במחנה שמשון (צומת גולני) בהובלת הגדוד בפיקוד שליאן.
באירוע זה נתלה הדגל הנוצרי במחנה שמשון - פעם ראשונה בה נתלה דגל נוצרי בבסיס צה"ל.
איהאבּ מח'לוף היה איש עסקים סורי, אחיהם של ראמי מח'לוף ושל קצין המודיעין איאד מח'לוף ובן דודו של נשיא סוריה לשעבר בשאר אל-אסד.
כיהן כסגן יו"ר חברת התקשורת סיריאטל, שנחשבת לאחת מחברות הטלקום המובילות בסוריה, בבעלות אחיו ראמי מח'לוף.
איהאב נולד למשפחת מח'לוף, אחת המשפחות המשפיעות ביותר בסוריה.
מח'לוף היה תחת סנקציות של האיחוד האירופי, משרד האוצר האמריקני ומשרד האוצר הבריטי.
בשנת 2020, בעקבות סכסוך בין ראמי לממשלת סוריה, התפטר איהאב מתפקידו בחברה והביע נאמנות למשטרו של הנשיא בשאר אל-אסד.
באותה שנה, הוענק למח'לוף ולשותפו, עבדול-חמיד דשתי, חוזה לניהול חנויות הדיוטי פרי בסוריה.
במאי 2022 פורסם כי הקים יחד עם אחיו התאום איאד חברת נדל"ן בשם Zevelis City במוסקבה.
באותו חודש הטילה בריטניה עיצומים גם על איאד.
ב-7 בדצמבר 2024 נורה למוות במהלך ניסיון בריחה מדמשק, לאחר נפילת העיר לידי כוחות האופוזיציה הסורית.
בתקרית זו נפצע אחיו איאד.
איהאב בסיסו הוא איש אקדמיה, משורר ואדריכל פלסטיני.
כיום הוא משמש כמנהל .
היו דיווחים על פיטוריו בעקבות דבריו ברשתות החברתיות על הריגתו של ניזאר בנאת בידי כוחות הביטחון הפלסטינים, כחלק מהשתקת הביקורת של הרשות הפלסטינית וגינוי ההפגנות.
איהאב יאסר עריף בסיסו נולד ב-1978 וגדל בשכונת א-רימאל בעיר עזה.
הוא למד בבית הספר בעיר, ואז עזב ללימודי אדריכלות בבריטניה.
לבסיסו יש תואר ראשון באדריכלות ותואר שני ודוקטורט במדיה בינלאומית מאוניברסיטת קארדיף בוויילס.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטה, עבד איהאב כאדריכל באיחוד האמירויות הערביות.
לאחר שסיים את התואר השני והדוקטורט שלו במדיה בינלאומית, הוא עבד כיועץ אקדמי ומאמן מדיה עבור מספר ארגוני תקשורת ערביים ובינלאומיים.
כמו כן, עבד כמרצה במחלקה לתקשורת באוניברסיטת ביר זית וכיהן בה בתפקיד ראש החוג לתקשורת.
הוא מונה למנהל מרכז התקשורת הממשלתי ודובר רשמי של ממשלתו השלישית של ראמי חמדאללה ביוני 2014. מאוחר יותר מונה לשר התרבות באותה ממשלה, לאחר הסבב השני של חילופי שרים שנערך בדצמבר 2015.
בשנת 2019 הוא מונה לנהל את הספרייה הלאומית הפלסטינית, פרויקט שהוא עצמו היה מיוזמיו.
כאמור, נטען בזמנו כי הוא פוטר בעקבות הביקורת שמתח על הרשות הפלסטינית, אולם בסיסו טען כי לא קיבל את מכתב הפיטורין המדובר.
החל משנת 2021 הוא מכהן כסגן נשיא אוניברסיטת דאר אל-כלימה לתקשורת ויחסים בינלאומיים בבית לחם.
לאורך השנים הוציא חמישה אוספי שירה ואוסף אחד של סיפורים.
בשיריו מרבה בסיסו לעסוק במצבם של הפלסטינים, אבל הוא ספג לא אחת ביקורת על כך שלא חווה בעצמו את החיים הפלסטינים בשל שהותו הארוכה בבריטניה ובמדינות נוספות.
ב-28 בספטמבר 2022, קיבל מנשיא איטליה תואר מפקד ב.
בתפקידו כדובר, אחרי מבצע צוק איתן, האשים את ישראל בביצוע פשעים ודרש הקמת ועדת חקירה בינלאומית, ובין השאר טען כי "ההחלטה הישראלית שבה היא מכחישה את הפגיעה באזרחים במהלך המלחמה על עזה, לא משנה את עמדתנו כי חייבים לפתוח בחקירה בינלאומית".
בראיון אחר אמר כי "הכחשתה של ישראל כי היא פגעה בכוונה באזרחים בעזה היא המשך לפשעים שביצעה ברצועה".
בסיסו קידם ותמך בניסיון לאחד שוב את הרשות הפלסטינית עם ארגון הטרור חמאס, הוא ביקר ברצועת עזה ב-2017 והתבטא כי "אנחנו מצפים לפתוח דף חדש בנוגע לפיצול ולהגיע לפיוס שידגיש את הנחישות של העם הפלסטיני וישמור על זכויותיו".
עם זאת, שנתיים קודם לכן, נטען כי קיבל מכתבי איום מחמאס, וכמו כן פיצוץ שאירע בסמוך לביתו ויוחס לחמאס, הגם שכבר באותה שנה התבטא בעד שיתוף חמאס בממשלה.
ב-2016 ערך ביקור אצל מוחמד אלקיק, עציר מנהלי מקורב לחמאס שהיה מאושפז בגלל שביתת רעב.
ב-2018 השתתף באירוע מחאה נגד מדינת ישראל במסגרת פסטיבל קאן.
ב-2022 שיבח את שרת המורשת של בחריין שייחה מיי, שהודחה מתפקידה בגלל שלא לחצה את ידו של השגריר הישראלי במדינה איתן נאה במהלך טקס רשמי.
איה דבורה סומך (נולדה ב-1974) היא קולנוענית, משוררת ומלחינה ישראלית.
סומך נולדה ב-1974 לאב ממוצא עיראקי ואם ממוצא רוסי ופולני.
אביה היה טייס ובילדותה גדלה בבסיסים צבאיים.
למדה לתואר משולב למצטיינים בספרות עברית ובמשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, וסיימה בהצטיינות תואר ראשון בחוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב.
שאלות של פועל מת (2002) - בימוי ומשחק בסרט הגמר שלה בחוג לקולנוע, העוסק במאבקים בין פועלים למעסיקים, מעמד נמוך למעמד גבוה, ומזרחים לאשכנזים.
במהלך המחאה החברתית של 2011 הוקרן הסרט מחדש במסגרת פרויקט "קולנוע מאבק".
מתמורפוזה (2006) - עוזרת עריכה בסרטה התיעודי של נטעלי בראון על ארבע נשים שעברו אונס או גילוי עריות.
טלי פחימה: חוצה את הקווים (2006) - עריכה לסרטו התיעודי של טל חכים שהוקרן בפסטיבל ירושלים ובערוץ 8.
שבלול במדבר (2008) - עריכה לסרטו התיעודי של עודד אדומי לשם על כפר בדואי ליד באר שבע ובו אחוז החירשים הגדול בעולם.
הסרט הוקרן בהקרנת בכורה בפסטיבל ירושלים 2008, לאחר שזכה במענק הפקה מהפסטיבל שנה קודם לכן.
סרוגייט (2008) - עריכה לסרט שכתבה וביימה טלי שלום עזר, שזכה בפרס הסרט העלילתי הטוב ביותר בפסטיבל הבינלאומי החמישי לסרטי נשים.
אווה עוזבת (2010) - סרט עלילתי קצר שביימה סומך במסגרת פרויקט "קפה – בין מציאות לדמיון" של החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב, ביוזמתה ותחת ניהולה האמנותי של יעל פרלוב, בהשתתפות ירון מוטולה ונועה ברקאי.
מתחת לשטיח (2011) - סרט תיעודי שביימה עם חגי ליניק על אימו, מאיה ליניק.
הסרט הוקרן בפסטיבל דוקאביב וזכה בפרס הצילום הטוב ביותר.
פריז על המים (2014) - עריכה של סרטה של הדס איילון, שזכה במדליית כסף בפרס האוסקר של האקדמיה האמריקאית לסטודנטים בקטגוריית הסרט הזר.
היה היה ילד (2019) - כתיבת התסריט לסרטו התיעודי של אורי לוי.
הסרט זכה בפרסי חבר השופטים וחביב הקהל בפסטיבל דוקאביב.
בשנת 1994 הייתה אחת העורכים של הגיליון הראשון של כתב העת הדתי-לאומי לשירה יהודית־ישראלית "משיב הרוח".
מאז 2022 היא מפרסמת משיריה בין היתר במגזין המקוון גרנטה בעברית, מגזין מאזניים, כתב העת האירוטי "חפוז", ומוסף הספרות "המוסך".
סיפור קצר פרי עטה, "ברוריה, אשתו של רבי מאיר בעל הנס" התפרסם במסגרת פרויקט הסיפור הקצר שיזם יפתח אלוני בתמיכת מפעל הפיס.
ב-2022 החלה לכתוב ולהלחין שירים לקראת אלבום הבכורה שלה, וב-2024 הוציאה עם ניבה אלוש את "שיר עם יהודי", אותו כתבה והלחינה, והוקדש לנטבחי פסטיבל הנובה.
ב-2025 פרסמה בהוצאת טנג'יר שני ספרי שירה שאיגדו שירים שכתבה סומך בשנים 2016–2020 - "על התרבות או: רמזים משטרתיים לפתרון תעלומה בלשית" ו"יומנה של זונה או: מקרים סוציאליים".
מקום שלישי במסגרת ה-Cinéfondation לסרטי סטודנטים בפסטיבל קאן 2002 לסרטה "שאלות של פועל מת".
פרס הסרט הקצר הטוב ביותר בפסטיבל מונפלייה לשנת 2010 על סרטה "אווה עוזבת".
פרס עידוד פיתוח מטעם קרן הקולנוע הישראלי 2012 לסרט "פסל הזהב", במסגרת לימודיה באוניברסיטת תל אביב.
מקום ראשון על השיר "בריונות" בקטגוריית שירה בתחרות הארצית "מילה במקום" 2024.
ב-2019 התמודדה לתפקיד יושבת ראש האגודה למען הלהט"ב.
איוה איקוקו טוג'ורי (4 ביולי 1916 – 26 בספטמבר 2006), אמריקאית ממוצא יפני ששידרה ברדיו של האימפריה היפנית שידורי תעמולה לכוחות ארצות הברית בעת מלחמת העולם השנייה.
איוה איקוקו טוג'ורי נולדה בלוס אנג'לס למהגרים יפניים.
היא גדלה בסביבה אמריקאית, שפתה הראשונה הייתה אנגלית וידיעתה את השפה היפנית הייתה קלושה.
ביוני 1941 קיבלה תואר ראשון בזואולוגיה.
זמן קצר לאחר מכן נסעה ליפן לבקר את דודתה שחלתה.
הייתה זו נסיעתה הראשונה ליפן.
ב-7 בדצמבר 1941, כאשר תקפה יפן את ארצות הברית בפרל הארבור, שהתה איוה ביפן, ללא אמצעי קיום וללא יכולת לחזור לארצות הברית.
קרובי משפחתה, שחששו מאירוח נתינת אויב בביתם, ביקשו ממנה לעוזבו.
איוה ביקשה משלטונות יפן לכלוא אותה ביחד עם יתר אזרחי ארצות הברית ששהו ביפן בפרוץ המלחמה, אך היפנים אילצו אותה להצטרף לצוות השדרנים של שידורי התעמולה שלהם בשפה האנגלית, שכלל כתריסר נשים דוברות אנגלית.
לשידורי תעמולה אלה, באנגלית טובה ובקול נשי, הייתה האזנה מרובה בקרב חיילי ארצות הברית וימאי הצי האמריקאי בחזית האוקיינוס השקט, שהיו מרוחקים אלפי מילין מבתיהם, כאשר לתוכן התעמולה עצמו הם התייחסו בהומור.
החיילים כינו את כל השדרניות בשם "שושנת טוקיו" ("טוקיו רוז").
לאחר כניעת יפן ב-1945 יצאו עיתונאים אחדים ליפן על מנת לחפש את "שושנת טוקיו" ולראיין אותה, והציעו סכומי כסף גבוהים עבור הראיון.
עובדת ברדיו טוקיו הצביעה בפניהם על איוה.
איוה, שנישאה בינתיים לאזרח פורטוגל ממוצא יפני שהתגורר ביפן, הייתה סבורה כי התשלום עבור הראיון יתרום לקיום של בני הזוג והסכימה להתראיין.
איוה העניקה את הראיון, כאשר בחוזה ההתקשרות שלה עם הכתבים הצהירה כי הייתה "שושנת טוקיו".
אחד הכתבים מסר את הראיון הכתוב לקציני מודיעין של צבא ארצות הברית ואיוה נעצרה על ידי השלטונות האמריקאים ביפן ב-1945. חקירת ה-FBI ומשרד המשפטים הסתיימה ללא המלצה להעמידה לדין, והיא שוחררה ב-1946 לאחר שהוחזקה כשנה במעצר.
בשנת 1948 ביקשה רשות לחזור לארצות הברית ועניינה התעורר מחדש.
היא נעצרה שוב והובאה לארצות הברית והועמדה לדין בשנת 1949 באשמת בגידה.
היא הורשעה באחד משמונה סעיפי האישום ונדונה לעשר שנות מאסר ולקנס של עשרת אלפים דולר.
היא שוחררה מהמאסר בשנת 1956 בגין התנהגות טובה, אך הוצא נגדה צו גירוש מארצות הברית, אותו הצליחה לבטל בהליכים משפטיים שארכו שנתיים.
בשנת 1976 שודרה בתוכנית הטלוויזיה הפופולרית "60 דקות" תוכנית על "שושנת טוקיו" שתיארה את הפרשה מנקודת מבטה של איוה.
הדבר הוביל לחנינה שהוענקה לה בשנת 1977 על ידי הנשיא ג'רלד פורד.
הייתה זו הפעם הראשונה בתולדות ארצות הברית שחנינה כזו הוענקה לאחר הרשעה בבגידה.
אנדריץ' היה חבר באקדמיה הסרבית למדעים ולאמנויות.
אנדריץ' נולד להורים ממוצא קרואטי בכפר ליד טראווניק (שהייתה אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית).
שמו המקורי היה איוון, אבל הוא נודע בשם החיבה, איווֹ.
כשהיה בן שנתיים נפטר אביו.
אמו, שלא יכלה לכלכל את המשפחה, שלחה אותו להתגורר עם משפחתה בווישגראד בבוסניה-הרצגובינה (כיום בשטח רפובליקה סרפסקה), עיר השוכנת על נהר הדרינה.
נהר זה התפרסם בעקבות ספרו "גשר הדרינה".
למד בווישגראד, סרייבו, וינה, קרקוב וגראץ.
התמחה בהיסטוריה בתחום התרבות הבוסנית תחת השלטון העות'מאני וב-1924 קיבל תואר דוקטור.
שמו נקשר בתנועת "בוסניה הצעירה" שלקחה אחריות על ההתנקשות בפרנץ פרדיננד הארכידוכס ב-1914. מאוחר יותר, לאחר המלחמה הפך לדיפלומט ושירת בשגרירויות של בירות אירופאיות.
פרסם סיפורים ומסות, ביניהם: "תולדות טרווניק" (בלגרד 1945), "גשר הדרינה" (בלגרד 1945), "חצר השטן" (1954), "תמרורים לצד הדרך" (פורסם לאחר מותו בבלגרד 1977).
גשר הדרינה, תורגם מגרמנית בידי עדנה קורנפלד, עם עובד, תל אביב, 1959; ובשם גשר על הדרינה, תורגם מסרבית-קרואטית בידי דינה קטן בן-ציון, הוצאת כרמל, 2012.
סיפורים נבחרים, תרגום – חנה נ' אדוני, מסדה, רמת גן, 1966.
אהבה בקסבה, מסרבית-קרואטית – דינה קטן בן-ציון, ספרית פועלים, תל אביב, 1990.
ימי הקונסולים, תרגמה מסרבית-קרואטית והוסיפה אחרית דבר – דינה קטן בן-ציון, הוצאת ידיעות אחרונות, תל אביב, 1999.
העלמה, מסרבית-קרואטית – דינה קטן בן-ציון, הוצאת כרמל, 2010.
איוּבּ קרא הוא פוליטיקאי דרוזי-ישראלי.
כיהן כחבר הכנסת מטעם מפלגת הליכוד, כשר התקשורת, שר בלי תיק, סגן שר לפיתוח הנגב והגליל, סגן השר לשיתוף פעולה אזורי, סגן יושב ראש הכנסת, וסגן שר במשרד ראש הממשלה.
קרא נולד בשנת 1955 בכפר הדרוזי דלית אל-כרמל ליד חיפה.
בנעוריו למד בבית הספר התיכון החקלאי כפר גלים ובפנימיית בית הספר החקלאי כדורי.
בחופשות התגורר אצל בני זוג יהודים ניצולי השואה.
סמוך לגיוסו לצה"ל התאמן בקבוצת הכדורגל של הפועל נהריה.
ב-1976 היה לדרוזי הראשון ששיחק בליגה בכירה בישראל, כמגן בבני יהודה תל אביב.
באותה עת עברת את שמו ליואב קרוא.
לאחר תקופה קצרה פרש ויצא לקורס קצינים.
את שירותו הצבאי בצה"ל סיים בדרגת סרן.
בשנת 1983, לאחר מלחמת לבנון הראשונה שלח מכתב לרמטכ"ל משה לוי בו ביקש להשתחרר משרותו הצבאי במחאה על היחס לדרוזים בלבנון.
הוא נכה צה"ל, עקב הלם קרב, אחיו הצעיר, , נהרג בלבנון ב-1985, ואחיו הבכור נפצע באורח קשה.
לאחר מכן אביו הלך לעולמו בטרם עת ואמו לקתה בשיתוק.
קרא הוא בעל תואר ראשון במשפטים מטעם הקריה האקדמית אונו, תואר ראשון במנהל עסקים מטעם אוניברסיטת חיפה, ותואר שני במינהל ציבורי מטעם אוניברסיטת תל אביב.
במסגרת לימודיו לתואר שני הגיש קרא עבודה שלא הוא כתב, ובעקבות תלונות לוועדת המשמעת באוניברסיטה נאלץ לחזור על קורס.
בשנת 1984 הצטרף למפלגת תמ"י וריכז את פעילות המפלגה במגזר הערבי, הוא גם שימש כיועץ לענייני ערבים לשר הרווחה מטעם תמ"י, ואף שובץ במקום השמיני ברשימת תמ"י לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה.
בבחירות לכנסת השתים עשרה שובץ במקום 60 (הלא ריאלי) ברשימת הליכוד.
בשנת 1996 הוצב במקום ה-35 ברשימת הליכוד-גשר-צומת לכנסת ה-14, ולא נכנס לכנסת.
בשנת 1999 נכנס לכנסת ה-15 מטעם הליכוד וכיהן כסגן יושב ראש הכנסת וכיושב ראש הוועדה לבדיקת נושא העובדים הזרים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-16 נדרש איוב קרא להתמודד על מקום ברשימה הארצית ולא ליהנות משריון שניתן למגזר הלא יהודי, מאחר שהיה חבר כנסת מכהן.
תומכיו של קרא טענו כי מדובר בתרגיל פוליטי שביצעו תומכי אריאל שרון בניסיון להוציא אותו מהכנסת.
בסיום הבחירות הפנימיות לרשימת הליכוד הוצב קרא במקום ה-40 ברשימה וזכה להיכנס לכנסת.
בכנסת ה-16 כיהן כיושב ראש הוועדה למאבק בנגעי הסמים והאלכוהול.
לקראת הבחירות לכנסת ה-17 הוצב קרא במקום ה-39 בסיום הבחירות הפנימיות לרשימת הליכוד.
תומכי קרא טענו כי אנשי מפלגת קדימה, מפלגה שהקים ראש הממשלה אריאל שרון שעזב את הליכוד זמן קצר לפני כן, הטו את תוצאות הבחירות לרעת קרא מכיוון שראו בו כאחד המתנגדים הבולטים לשרון.
זמן קצר לאחר קבלת תוצאות הבחירות הפנימיות הודיע קרא על פרישתו ופנה לעסקים פרטיים.
לקראת הבחירות לכנסת ה-18 בחר קרא להתמודד שוב על מקום ברשימת הליכוד לכנסת.
בישיבת מרכז הליכוד שהתקיימה בנובמבר 2008 נקבעו הליכי ההצבעה ונקבע שחבר כנסת לשעבר לא יוכל ליהנות מהשריון של המגזר הלא יהודי, עובדה שהייתה מאלצת את קרא להתמודד שוב בבחירות הארציות.
קרא עתר בתגובה כנגד ההחלטה לבית הדין של הליכוד אשר קבע שיש לדון בנושא מחדש.
בישיבת מרכז הליכוד שהתקיימה ב-2 בדצמבר עלתה הצעה מפורשת לקבוע שחבר כנסת לשעבר לא יוכל ליהנות מהשריון למגזר הלא יהודי.
אולם ההצעה נדחתה ברוב גדול.
בסיום ההצבעה הריעו ונשאו אותו על כפיים חברי מרכז.
בבחירות המקדימות של הליכוד לקביעת רשימתה לכנסת ה-18 זכה קרא ב-9,385 קולות שהם כ-19.3% מהקולות, עם אחוזי תמיכה גבוהים שנעו בין 40% ל-80% בהתנחלויות ותמיכה גבוהה באזור חיפה, סביבת מגוריו.
קרא לבסוף מוקם במקום ה-23 בעקבות השריון למגזר הלא יהודי.
קרא נבחר לכנסת ה-18 לאחר זכיית הליכוד ב-27 מנדטים.
לאחר הקמת הממשלה ה-32 מונה קרא לסגן השר לפיתוח הנגב והגליל.
כאשר סילבן שלום מונה לשר.
ב-3 בינואר 2012 ננזף על ידי ועדת האתיקה של הכנסת, לאחר שבוויכוח עם ח"כ רוני בר-און עשה "שימוש בלשון ביבים ובכינויי גנאי קשים ביותר שמקומם לא יכירם בדיון בכנסת, ובכך פגע בכבוד הכנסת וחבריה".
בבחירות לכנסת ה-19 הוצב קרא במקום ה-39 ברשימת הליכוד - ישראל ביתנו ולא נבחר לכנסת.
בבחירות לכנסת ה-20 נבחר לכנסת לאחר שהליכוד קיבל 30 מנדטים, כאשר קרא ממוקם במקום ה-24 ברשימת הליכוד.
לאחר השבעת ממשלת ישראל ה-34 מונה קרא לשר ל שיתוף פעולה אזורי.
לאחר מכן מונה לכהן כשר בלי תיק וממונה על המנהלת לקידום היישובים הדרוזיים והצ'רקסיים וכן על מנהלת פרויקט תעלת הימים.
קרא הוא השר הדרוזי השני (אחרי סאלח טריף) בממשלת ישראל.
ב-23 בינואר 2017 אושר מינויו לתפקיד שר במשרד ראש הממשלה.
במאי 2017 החליט ראש הממשלה, בנימין נתניהו, למנות את קרא לשר התקשורת.
בתפקידו כשר התקשורת מינה חברים חדשים למועצת הרשות השנייה המזוהים עם הליכוד.
בפריימריז של הליכוד לפני הבחירות לכנסת ה-21 הגיע למקום ה-39, ולא נכנס לכנסת.
ב-24 ביוני 2019 קרא הודיע על התפטרותו מתפקיד שר התקשורת.
בבחירות לכנסת ה-22 מוקם במקום ה-42 ולא נכנס לכנסת.
ב-23 בדצמבר 2020, הודיעה ח"כ שרן השכל על התפטרותה מהכנסת, ובעקבות כך, הוא כיהן כח"כ עד לבחירות לכנסת העשרים וארבע.
בפברואר 2021 לקראת הבחירות לכנסת העשרים וארבע הוצב קרא במקום ה-41 ברשימת הליכוד ולא נכנס לכנסת.
בנובמבר באותה שנה עלה שמו של קרא כמועמדו של נתניהו לשגריר ישראל במצרים, אך לבסוף נבחרה אמירה אורון.
לאחר התפשטותו של נגיף הקורונה נסע קרא לסנט פטרבורג שבה קיבל במתנה ממהנדס מקומי את מכשיר ה"איבגני", אשר לטענתו מטהר את המים מהנגיף.
מאוחר יותר הכריז קרא על שיווק של "מי חיים" ששתייתם כביכול יוצרת "אנטי-וירוס" המונע הידבקות בנגיף.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש, התמודד בפריימריז בליכוד על מושב ששוריין לנציג המיעוטים במקום ה־44 וזכה במרבית הקולות.
עפיף עבד עתר לבית הדין של הליכוד נגד זכייתו של קרא בעקבות כהונתו של קרא בכנסת שנה וחצי לפני כן, וכפועל יוצא נדחה קרא למקום ה־64. ערעור של קרא לבית המשפט העליון נמשך על ידי קרא בהמלצת השופטים.
בעקבות זאת, קרא החליט לפרוש מהחיים הפוליטיים.
קרא נשוי ואב לשישה ילדים.
בתקופת היותו שר היה קרא מהשרים המקורבים ביותר לראש הממשלה בנימין נתניהו הוא מגדיר עצמו כפטריוט ישראלי וציוני נלהב.
מבחינה פוליטית הוא ממוקם באגף הימני של תנועת הליכוד, ונמנה עם חברי הכנסת שזכו לכינוי ה"מורדים" שהתנגדו לתוכנית ההתנתקות.
ערב ביצוע תוכנית ההתנתקות, ביקר קרא מתוך הזדהות בגוש קטיף ובמאהל מחאה נגד ההתנתקות.
ב-13 באוקטובר 2004 קיבל אות הוקרה מהאגודה למלחמה בסרטן עקב פעילותו להגבלת העישון.
בחול המועד פסח תש"ע, השתתף קרא בכנס שהתקיים באזור מערת המכפלה שבחברון, כדי לחגוג עם היישוב היהודי במקום את ההכרזה על מערת המכפלה כאתר מורשת לאומי.
בעצרת אמר סגן השר כי "ראש הממשלה צריך להגיד 'לא' לברק חוסיין אובמה ו'כן' לעם ישראל, אישור חידוש הבנייה וההתיישבות בכל חלקי הארץ".
בדצמבר 2010 נפגש קרא בווינה עם היינץ כריסטיאן שטראכה, מנהיג מפלגת החירות האוסטרית שבראשה עמד בעבר ירג היידר, מפלגה המוחרמת על ידי ישראל והקהילה היהודית באוסטריה.
הפגישה התקיימה למרות בקשות של משרד החוץ ויושב ראש הכנסת לבטלה.
לטענת קרא, שטראכה הוא ידיד ישראל, אנשי מפלגתו עמדו לצד ישראל לאחר המשט הטורקי לעזה, הוא לא ראה כל הוכחות לכך שמפלגת החירות היא מפלגה אנטישמית, ועל כן יש לשנות את המדיניות הישראלית כלפיו, פגישה זו ספגה ביקורת מצדדים בכל הקשת הפוליטית הן באוסטריה והן בישראל.
איוו ג'ימה (יפנית: 硫黄島, – "אי הגופרית", רשמית Iō-tō) הוא אחד מהאיים בשרשרת האיים הגעשיים של יפן, דרומית לאיי אוגסווארה, כ-1,200 קילומטר דרומית לטוקיו.
האי, שכיום אינו מיושב, מנוהל כחלק מאוגסווארה, אחד משמונת "הכפרים" השייכים מנהלית לטוקיו.
הוא מפורסם כאתר הקרב על איוו ג'ימה במהלך מלחמת העולם השנייה.
הצבא האמריקני שלט באי עד 1968, ואז הוחזר האי לריבונות יפן.
האי הופיע לראשונה במפות ב-1779 ששורטטו בעקבות מסעו השלישי של ג'יימס קוק כ"אי הגופרית", תרגום מילולי של שמו הרשמי.
האיות ההיסטורי iwautau נהגה (בערך) Iwō-tō (איווֹ-טוֹ).
בתקופת מסעות המחקר המערביים, ובעקבות רפורמת האורתוגרפיה של 1946 שונה האיות וההגיה ל-Iō-tō.
האלטרנטיבה Iwō-jima, כיום Iō-jima, הופיעה גם היא באטלסים הימיים.
tō ו-shima הן שתי צורות אפשריות להגיית התו 島 (אי) בקאנג'י.
shima עבר שינוי ל-jima במקרה זה.
קציני ימייה יפניים שהגיעו לאי על מנת לחזק את הגנתו לפני הפלישה האמריקנית קראו לו בטעות "איוו ג'ימה".
משום כך הגיית השם כ"איוו ג'ימה" הפכה למקובלת והכוחות האמריקנים שהגיעו לאי במלחמת העולם השנייה השתמשו בה אף הם.
תושבים לשעבר של האי מחו נגד הגייה זו והמכון לסקר גאוגרפי של משרד הקרקעות, התשתיות, התחבורה והתיירות של יפן דן בנושא, והודיע ב-18 ביוני 2007 שההגייה היפנית הרשמית של שם האי תחזור להגייה Iō-tō שמלפני המלחמה.
הגורם העיקרי שדחף לשינוי ההגייה היו הסרטים הבולטים בנושא הלחימה באי בבימויו של קלינט איסטווד: "גיבורי הדגל" ו"מכתבים מאיוו ג'ימה".
השינוי אינו משפיע על הצורה בה כתוב השם בקאנג'י – 硫黄島, רק כיצד הוא נהגה או נכתב בהיראגאנה, בקאטאקאנה וברומאג'י.
האי דמוי משולש בערך, אורכו 8 קילומטרים, רוחבו המקסימלי 4 קילומטרים (600 מטרים בלבד בנקודה הצרה ביותר), ושטחו כ-21 קילומטר רבועים.
המאפיין הגאוגרפי הבולט בו הוא הר סוריבאצ'י (摺鉢山 – קרוי על שם סוג של מכתש ועלי במטבח היפני), הר געש רדום שגובהו 161 מטרים (הנקודה הגבוהה ביותר באי), שנמצא בקצהו הדרום-מערבי.