tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ידע מנקודת מבט של גוף ראשון first body viewpoint ידע של סובייקט אודות מצביו הנפשיים שמושג על ידי התבוננת פנימית.
ידע מנקודת מבט של גוף שלישי third body viewpoint ידע של סובייקט אודות מצבים שאינם נפשיים, או אודות מצבים נפשיים של מישהו אחר.
מוניזם Monism אמונה שכל החומר והרוח הם אחד מוניזם אנומלי anomalous monism מוניזם נייטרלי neutral monism מופע Occurrence מושאים מכוונים (אינטציונאליים) דברים שעל אודותיהם מסיבים המצבים נפשיים בעלי התוכן.
מימושים מרובים Multiple realizability נפשי mental סיבתיות נפשית mental causation פיזיקלית: מצבים נפשיים גורמים להתנהגויות/פעולות שונות.
סיבתיות פיזיקלית physical causation נפשית: השפעה של אובייקט פיזיקלי על איברי החושים.
עמדה טענתית propositional attitude מורכבת מתוכן טענתי המבוטא באמצעות משפטי ש...
עמדה פסיכולוגית עמדה של הסובייקט כלפי התוכן או מצב העניינים שעל אודותיו אותו מצב נפשי מסב.
פאן פסיכזם הכל כולל מאפיינים נפשיים.
פרטיות privaty א-סימטריה בין ידע מגוף ראשון, לידע מגוף שלישי.
קווליה qualia אוסף תכונות שיש למצב בעל מודעות פנומנלית
רציה desire שקיפות אם מתקיים מצב נפשי X אזי מתקיימת האמנה שיש מצב נפשי X.
לדוגמה, אם כואב לי- אז אני מאמינה שכואב לי.
תורת אלומה bundle theory עצם הוא אוסף, או אלומה של תכונות ואירועים.
לדוגמה, השולחן הוא מקבץ של תכונות.
תורת זהות identity theory תורת טיפוסים/תבניות type theory תורת מצע substraturm theory עצם הוא מצע שבו תלויים אירועים ותכונות שונים.
הכרח לוגי - כלל שהלוגיקה מבטיחה את אמיתותו.
הכרח נומולוגי: כלל הוא חוק טבע.
טענות סינתטיות- אמיתותן אינן מובטחות רק על ידי משמעות הביטויים, אלא גם ממצבי העניינים בעולם.
טענות אנליטיות- טענות שהאמיתות שלהם, נגזרת או מובטחת, מעצם קשרי המשמעות של הביטויים שמרכיבים את המשפטים שמביעים את הטענות.
לדוגמה: רווק הוא גבר לא נשוי.
רן - "חסד" או "אנושיות" היסוד המוסרי העיקרי - הפך מילה נרדפת למוסר.
ג'ה - "בינה", "דעת" - שכל ישר, תבונה, הבחנה בין הטוב לרע.
סיאו - כיבוד האבות - במקור מושג זה התייחס לפולחן אבות המשפחה, אך הקונפוציאניזם הרחיב את משמעותו גם לכיבוד הורים.
לי - "טקס" (במקור - "להקריב") - החובה לדבוק בכללי הטקס נובעת מהיותם חלק מחוכמתם של "החכמים הקדמונים".
מה ששנוא עליך אל תעשה לחברך (מוכר במערב כ כלל הזהב)
יין-יאנג - שני הכוחות המשפיעים ביקום
וֵוי ווּ וֵוי - ניתן לתרגם כ"עשייה ללא פעולה".
סבל הוא חלק אינהרנטי מהחיים, והוא נחווה גם כאי שביעות-רצון, חוסר סיפוק, אומללות, וצער.
סמודיה - יש מקור לסבל, שהוא ההיקשרות או תשוקה (טנהא).
נירודה - יש דרך לצאת מהסבל שהיא להפסיק את ההיקשרות והתשוקה.
מרגה - הנתיב שמוביל החוצה מהסבל נקרא הדרך המתומנת האצילה.
בודהה (מושג) (המואר) - שיכול לסמל את הדמות ההיסטורית של הבודהה או את אידיאל התעוררות שמתגלמת בכל הישויות.
דהרמה (הלימוד) - כלומר האמת שנתגלתה לבודהה ואותה הוא מלמד.
סנגהה (הקהילה) - קהילת האנשים אשר חוו הארה ויסייעו לך להגיע להארה.
לעיתים מחלקים את הדרך המתומנת האצילה לשלושה חלקים עיקריים:
פרדוקס הדיכוטומיה או פרדוקס האצטדיון
אני חושב, משמע אני קיים
זהות הבלתי ניתנים להבחנה (Identity of indiscernibles) - לא ייתכן שכל תכונותיהם של שני דברים המוגדרים כשונים יהיו משותפות.
סיבה מספקת (Sufficient reason) - "חייבת להיות סיבה מספקת לכל דבר להתקיים, לכל אירוע להתרחש, ולכל אמת להתקבל".
כל מה שהוא תבוני, הוא ממשי, וכל מה שהוא ממשי, הוא תבוני
שימה לעל (תרגומו של ירמיהו יובל ל-Aufheben)
פרידריך וילהלם יוזף פון שלינג (1775–1854)
משל הדורבנים או דילמת הקיפוד
מות האלוהים או אלוהים מת
אמת ושקר במובן החוץ מוסרי
עולם שלישי (פילוסופיה) - עולם לא סובייקטיבי ולא אובייקטיבי באופן מוחלט, בו מתקיימות המחשבות.
אלאן ויטל (élan vital) - כוח החיים
הפרדוקס של ראסל (מוסבר באמצעות פרדוקס הספר)
המלך הנוכחי של צרפת קירח
שבר ההכרתי או שבר אפיסטמולוגי (rupture épistémologique)
משחקי שפה - החוקים הלשוניים/אופן השימוש במונחים לשוניים בשפה/הקשר מסוימים.
יצירת האמנות בעידן השיעתוק הטכני
חירות מאת (מקביל לחירות שלילית)
חירות לשם (מקביל לחירות חיובית)
הומופאבר (Homo faber) האדם היוצר
זקנו של אפלטון (Plato's beard)
מבעים קביעתיים (constative utterances) קבוצת משפטים שהם טענות (statements), כלומר משפטים המתארים עובדות ועשויים להיות אמיתיים (true) או שקריים (false).
קבוצת משפטים שמבעים ביצועיים ואינם מדווחים על עובדה, אלא שבעצם אמירתם מבוצעת פעולה מסוימת.
מעשה לוקוציוני (locutionary act): הדוברת משמיעה צלילים מסוימים, שהם מילים בעלות משמעות בשפה, ובכך אומרת משפט שהוא בעל מובן ומתייחס לאובייקטים שונים (מובן והוראה).
מעשה אילוקוציוני (illocutionary act): הדוברת משתמשת במבע על-מנת לבצע פעולה מסוימת.
דוגמאות: טוענת, שואלת, מתנצלת, מבטיחה, פוקדת או מאיימת.
מעשה פרלוקוציוני (perlocutionary act): הדוברת יוצרת השפעה או אפקט על קהל השומעים באמצעות המבע.
דוגמאות: משכנעת, מטעה, מרגיעה, מבהילה, או מניעה לפעולה.
כלל האמת או כלל האיכות (Maxim of Quality) - הדובר מעביר לנמען מידע אמיתי, ונמנע מהעברת מידע שקרי או מידע שאין לדעת אם הוא אמיתי או שקרי.
כלל מרב המידע או כלל הכמות (Maxim of Quantity) - הדובר מעביר לנמען את כל המידע שיש ברשותו.
כלל הרלוונטיות (Maxim of Relation) - הדובר מעביר לנמען רק את המידע הרלוונטי לנושא השיחה.
כלל הסגנון (Maxim of Manner) - הדובר מעביר לנמען את המידע באופן בהיר, תוך הימנעות מערפול או רב-משמעות, ובצורה תמציתית ומסודרת ככל האפשר.
דקדוק אוניברסלי (דקדוק גנרטיבי או דקדוק יוצר)
הון תרבותי – התמצאות בתכנים התרבותיים המשמעותיים לחברה (השכלה, אמנות, ענייני מזון וכו').
הון חברתי – קשרים חברתיים.
הון סימבולי – יוקרה חברתית.
גרמטולוגיה או מדע הכתיבה (gramme=אות; logos=מדע)
פעולות דיבור טענתיות (assertative): בפעולות אלה הדובר מתחייב לאמיתות דבריו.
פעולות כגון: לתאר, לטעון, להסיק, להכחיש, לאשר.
פעולות דיבור הכווניות (directive): בפעולות אלה הדובר מנסה לגרום לנמען לבצע דבר מה.
פעולות כגון: לבקש, לדרוש, להמליץ, להזהיר, לשאול.
פעולות דיבור התחייבותיות (commissive): פעולות אלה מחייבות את הדובר לפעולה עתידית מצדו.
פעולות כגון: להבטיח, לאיים, להציע, להסכים.
פעולות דיבור הבעתיות (expressive): בפעולות אלה הדובר מביע מצב פסיכולוגי שבו הוא נמצא.
פעולות כגון: להתנצל, לגנות, להודות, לברך, להשתתף בצער.
פעולות דיבור הצהרתיות (declarative): בפעולות אלו הדובר גורם לשינוי מיידי במציאות "מוסדית".
פעולות כגון: להכריז מלחמה, לתת שם, לגזור דין, לנדות, להינשא.
משטר הדימוי (האמנות כאמתלה לדיון עיוני במעמדו האתי-תאולוגי וההכרתי של הדימוי).
משטר הייצוגיות (עקרונות המימזיס והאנלוגיה כמולכות באמנויות הייצוגיות)
המשטר האסתטי (אבחון החוויה החושית הייחודית לאמנות, והביקוש אחר הצורה כשלעצמה).
ריאליזם מודאלי של עולמות אפשריים
השערת התודעה המורחבת (יחד עם אנדי קלארק)
טבעונות נובעת במקרים רבים מעמדות והשקפות פילוסופיות, כלומר השקפות הנובעות מערכי מוסר המכתיבים בפרט אורח חיים תזונתי.
קיים טווח רחב של גישות פילוסופיות המזוהות עם טבעונות משתי המאות האחרונות.
עמדות פילוסופיות אלה עשויות להיות גמישות ודינמיות, וחלקן לא בהכרח מקובלות על רבים מאלו המגדירים עצמם טבעונים.
בעידן המודרני, עם התיעוש הגובר של תעשיות משק-החי, החלו להישמע יותר ביקורות גם לגבי תעשיות הביצים והחלב.
ספרה של רות הריסון, "מכונות חיות", שיצא לאור בבריטניה ב-1964, מתח ביקורת חריפה על הרעת תנאי הגידול של בעלי-חיים עקב תיעוש משק החי.
כעשור לאחר מכן, הספר "שחרור בעלי-חיים" של הפילוסוף האוסטרלי, פיטר סינגר, הציג נימוקים נגד אכילת מוצרים מהחי, בטענה שהדבר יעזור למנוע התעללות מיותרת בבעלי-חיים.
גישתו של סינגר נסמכת על מסורת הפילוסופיה התועלתנית, הדוגלת ברעיון כי יש להעריך את ההצדקה המוסרית למעשה על-פי איזון התועלת מול הנזק הנגרם מהם לכלל הנוגעים בדבר.
סינגר טוען כי כיום התועלת מאכילת מוצרים מהחי היא זניחה לעומת הסבל הנגרם לבעלי-חיים, בדרך-כלל, כתוצאה מניצולם למטרות מזון.
בניגוד לגישתו התועלתנית של סינגר, הציג ב-1983 הפילוסוף האמריקאי טום ריגן, בספרו "הטיעון לזכויות בעלי-חיים", טיעון בעד טבעונות המתבסס על גישה דאונטולוגית, על-פיה לבעלי-חיים יש זכויות-יסוד שאינן ניתנות להפרה, גם לא בהצדקה שהדבר מביא תועלת לאחרים (אלא אם כן מדובר במקרי חירום, כגון הצלת חיים).
על-פי גישתו של ריגן, ניצול בעלי-חיים למזון אינו ניתן להצדקה גם אם הוא נעשה תוך צמצום הסבל לבעלי-חיים, אלא רק במצבים קיצוניים כאשר הוא נחוץ לצורך הישרדות.
טבעונים רבים טוענים כי ההישרדות הראויה ביותר לאדם היא זו הגורמת כמות מינימלית של סבל, לכמות מינימלית של בעלי חיים.
השקפה זו טומנת בחובה צידוק תאורטי ברובו למקרים נדירים של שימוש בציד בע"ח או בשימוש לא-מתועש בתוצריהם לצורכי הישרדות ישירים, ולכך עלו טיעונים שונים.
בשנת 2001 נערך דיון בין המדען סטיבן דייוויס לפילוסוף, ופעיל הזכויות בעלי חיים טום ריגן; דייוויס כינה את דבריו של ריגן בשם "עיקרון סבל מינימלי" (Least Harm principle), ומכאן ביטוי זה.
סוגנות הוא מושג מתחום הדעת של זכויות בעלי חיים המתאר הבדלה מוסרית בין פגיעה בבעל חיים חש-כאב מסוג אחד, לבין בעל חיים חש-כאב מסוג אחר.
סוגנות היא אפליה שרירותית על בסיס השתייכות למין ביולוגי מסוים, כשם שגזענות היא אפליה שרירותית על בסיס גזע וכשם שסקסיזם הוא אפליה שרירותית על בסיס מגדר.
הפילוסופיה הטבעונית דוחה את ההשקפה הסוגנית משום שרירותה, ומצדדת בהתחשבות מוסרית שווה באינטרסים של בעלי החיים העילאיים המסוגלים לחוש כאב או אי נוחות, ולהגיב לגירויים אלו באופן דומה (למשל בניסיון בריחה, תקיפה, קיפאון, זעקות או ייאוש).
תפיסה מוצדקת של יחס שונה כלפי מין ביולוגי מסוים אינה סוגנית, באותה המידה שאין זה סקסיסטי להגן על העמדה לפיה רק זכרים זכאים לטיפול נגד סרטן הערמונית.
מעצם הגדרתה, סוגנות היא עמדה בלתי מוצדקת מוסרית משום שהיא נשענת על הגנה שרירותית, אולם אם ישנם נימוקים מוצדקים לפגיעה בבעלי חיים - אין מדובר בסוגנות.
למשל: אם בעל חיים תוקף אדם תמים - זכאי האדם התמים להגן על עצמו גם באמצעות אלימות.
במקרה זה - הפגיעה בבעל החיים לא נעשית משום השתייכותו למין ביולוגי אחר אלא משום שהוא תוקף - בדיוק כפי שגם המתנגד לגזענות רשאי להגן על עצמו באלימות מפני אדם מגזע אחר שתוקף אותו ללא הצדקה, ואין הדבר ייחשב לפעולה גזענית.
קרניזם הוא ההפך מטבעוניות (veganism).
בשונה מקרניבוריות (תכונה של חיה הניזונה בעיקר מחיות אחרות, דוגמת חמוס), קרניזם מהווה אידאולוגיה.
את המונח קרניזם טבעה הפסיכולוגית מלאני ג'וי, והוא מתאר מערכת אמונות, חבויה במידה רבה (כלומר כזו שהפרט לעיתים אפילו לא חושב עליה) אך בה בעת משפיעה מאוד על האדם, התומכת באלימות ושחיטת בעלי חיים להפקת מזון, ביגוד, או מוצרי צריכה אחרים, בפרט שלא לצורך השרדותי ממשי.
ג'וי טבעה את המונח בתחילה בשנת 2001 אך הוא התפתח להגדרתו הרחבה והנפוצה בספרה משנת 2009 "למה אנו אוהבים כלבים, אוכלים חזירים, ונועלים פרות".
ההגדרה קשורה גם למונחים טבעונות וסוגנות.
שימוש בבעלי חיים לצרכים רפואיים
תחומים שונים במדע וברפואה עושים שימוש, ולעיתים המתה, לבעלי חיים לצורך מחקר או ריפוי.
הבחירה בשימוש בבעלי חיים נעשית לרוב משיקולים כלכליים או מחוסר ברירה לכאורה, והיא מלווה לעיתים קרובות בהצדקות פילוסופיות.
לעיתים משקפים מקרים כאלה דילמה מוסרית.
תקנות האתיקה המקובלות בקהילה המדעית לעיתים אוסרות על מדענים לבדוק חומרים מסוימים (צמחיים או סינתטיים) על בני אדם, או מגבילים מאוד את האפשרות הזו.
זוהי סיבה מרכזית לכך שלעיתים יעדיפו המדענים להשתמש בנבדקים לא-אנושיים (כלומר בעלי חיים).
היחס לניסויים בבעלי חיים הוא נושא מחלוקתי בקרב טבעונים אשר להם עמדות שונות בנושא.
חלק מהטבעונים עשויים להתנגד במידת מה לניסויים בבעלי חיים.
חלק מתנגדים באופן מוחלט או כמעט מוחלט וחלק אחר מתנגדים רק כאשר מטרת הניסויים היא למטרות לא רפואיות פרופר ובפרט כשמטרתם לסייע בפיתוח מוצרים קוסמטיים, במקום לצרכים רפואיים גרידא וללקיחת תרופות המבוססות עליהם.
ובאופן כללי גם במתן האפשרות לבני אדם להשתתף בניסויים במסגרת של ניסוי קליני ועם הסכמה מדעת, במקום בעלי חיים שאינם יכולים לתת הסכמה כזו, בהינתן ואין חלופה.
האגודה הטבעונית הציגה עמדה רציונלית ומפשרת לפיה במקרים מסוימים האדם אכן צריך להשתמש בתרופות שנוסו על בעלי חיים (או תרופות המכילות רכיבים מן החי) ובפרט בעת עצת רופא לכך, בעודה קוראת שלא לצרוך מוצרי קוסמטיקה שנוסו על בעלי חיים ולהעדיף תמרוקים טבעוניים.
לעיתים ניתן להשתמש באיברים או תוצרים מסוימים של חיות מסוימות לריפוי ישיר של בעיות בריאות בקרב בני אדם או חיות אחרות ואף הצלת חייהם.
דוגמה לכך היא שימוש במסתם חזירים כתחליף למסתם אנושי שאינו פועל כשורה ביחס לשאר איברי מערכת הלב, המתאפשר בשל הדמיון האנטומי בין איברים אלה בבני אדם ובחזירים.
מקרה אפשרי נוסף הוא שימוש בנסיוב המופק מנחש אחד, למטרת נטרול ארס שהופק מנחש אחר.
בדרך כלל טבעונים אינם מתנגדים לשימושים אלה בנימוק שזהו מקרה ישיר של הצלת חיי אדם שלכאורה אין הימור על תרומתו, ודוגלים בהמתה מהירה ומופחתת כאב ככל הניתן של החיה, אם בכלל קרה ונדרשת המתה כזו.
יש טבעונים הטוענים הן ממקום פרקטי והן ממקום אידאולוגי בעד בחירה בטבעונות כשיטה יעילה למניעת הרס אקולוגי של כדור הארץ.
טבעונים אלה מציינים (לעיתים בהסתמך על ממצאים מתחומי הכימיה והמטרולוגיה) שצריכה עקבית של מזון מן החי שמקורו תעשייתי ובגידול המוני של חיות משק, מחרבת את המאזן האקולוגי של כדור הארץ, ולכן איננה מוסרית כלפי בני אדם ובעלי חיים כאחד.
קיימות מספר גישות בפילוסופיה לזכויות בעלי חיים הדוגלות בהתחשבות מוסרית בבעלי חיים.
הגישות המערביות הבולטות עוסקות בבעלי חיים חישוניים (בעלי חיים המסוגלים לחוש סבל והנאה ושלל חוויות פסיכולוגיות נוספות).
לפי הגישה התועלתנית, יש להתחשב באינטרסים הבסיסיים של בעלי החיים (כמו למשל האינטרס להימנע מסבל) משום שהמאפיין הרלוונטי להתחשבות מוסרית הוא היכולת לחוש סבל והנאה ולא השתייכות למין ביולוגי כזה או אחר.
לפי הגישה הדאונטולוגית, משום שבעלי החיים חווים את העולם באופן שמשפיע מאוד על הרווחה שלהם (יש להם שלל יכולות קוגניטיביות, יכולות חישה, יכולות פסיכולוגיות ויכולות רצוניות), יש לעגן את זכותם לכבוד, ובכלל זאת: את הזכות על גופם והזכות לחיים.
לפי הגישה האבולישניסטית, יש לשלול כל שימוש בבעלי חיים וכן את הגדרתו כרכוש.
פלאביוס פילוסטרטוס , המכונה "האתונאי", היה סופיסט יווני בתקופת האימפריה הרומית.
אי בהירות מסוימת סובבת את שמו.
בחיבורו של פילוסטרטוס, "חיי הסופיסטים", ואצל יואנס צצס, ניתן לו השם הפרטי "פלאביוס".
אולם אונאפיוס וסינסיוס מכנים אותו "מלמנוס", פוטיוס מכנה אותו "מצור", ומכתביו מתייחסים אליו כ"אתונאי".
אביו היה סופיסט בעל חשיבות משנית ובעל אותו שם.
פילוסטרטוס נולד ככל הנראה סביב שנת 172. סביר שנולד בלמנוס, למד ולימד באתונה, ואז השתקע ברומא (שם נקרא כנראה "אתונאי") כחבר בחוג המלומדים שבו הקיפה עצמה הקיסרית יוליה דומנה, אשת הקיסר ספטימיוס סוורוס.
על פי הסודא, הוא חי בתקופת שלטונו של הקיסר פיליפוס הערבי (244–249).
הוא מת ככל הנראה בצור (לבנון) סביב שנת 250.
היסטוריונים מסכימים על כך שפילוסטרטוס כתב לפחות חמישה חיבורים:
הרויקוס (Ἡρωικός, "על גיבורים") (213–214 לספירה) הוא בצורת דיאלוג בין נוסע פיניקי לבין משגיח על כרם, בנוגע לפרוטסילאוס , הלוחם האכאי הראשון שנהרג במהלך המצור על טרויה, כפי שמתואר באיליאדה.
הדיאלוג מתפתח לדיון וביקורת על הצגתם של גיבורים ואלים על ידי הומרוס, בהתבסס על סמכותו הגדולה יותר של פרוטוסילאוס המת, שחי חיים לאחר המוות ומתקשר עם המשגיח על הכרם.
החיבור כולל את "שיר הלל להד" של אכילס.
חיי אפולוניוס איש טיאנה (Τὰ ἐς τὸν Τυανέα Ἀπολλώνιον; בלטינית: Vita Apollonii) נכתב בין השנים 217–238 ומספר את סיפורו של הפילוסוף והמורה הפיתגוראי, אפולוניוס איש טיאנה.
פילוסטרטוס כתב את הספר עבור הקיסרית יוליה דומנה, אשתו של ספטימיוס סוורוס ואמו של קרקלה.
אולם הספר נשלם לאחר מותה.
חיי הסופיסטים (Βίοι Σοφιστῶν), שנכתב בין השנים 231–237, הוא חיבור היסטורי ביוגרפי למחצה על חייהם של הסופיסטים היוונים.
הספר מוקדש לקונסול בשם אנטוניוס גורדיאנוס, אולי אחד משני הגורדיאנוסים שנהרגו בשנת 238. החיבור נחלק לשני חלקים: הראשון עוסק בסופיסטים העתיקים, כגון גורגיאס, והשני באסכולה המאוחרת יותר, כגון הרודס אטיקוס.
החיבור אינו ביוגרפי במובן האמיתי של המילה, אלא עשוי מרשמים ציוריים של נציגים מובילים של גישת מחשבה מלאת סקרנות ומגוונת, אך חסרה בשיטה מדעית, המעדיפה מצוינות חיצונית של סגנון על פני הישגים מוצקים של כתיבה רצינית.
הפילוסוף, כפי שהוא אומר, חוקר את האמת; הסופיסט מקשט אותה ולוקח אותה כמובן מאליו.
לחיבור הייתה השפעה עצומה על סופרים מאוחרים יותר, בפרט נאופלאטונים.
גימנסטיקוס (Γυμναστικός) נכתב לאחר שנת 220 ומכיל תיאורים העוסקים במשחקים האולימפיים ובתחרויות האתלטיקה באופן כללי.
מכתבים (Ἐπιστολαί, אפיסטולאי), או "מכתבי אהבה", נושמים את אווירת "הקומדיה החדשה" והמשוררים האלכסנדרונים.
המכתבים הם בעיקר בעלי אופי ארוטי.
חיבור נוסף, תמונות (Εἰκόνες, אייקונס), מיוחס בדרך כלל לחתנו, פילוסטרטוס מלמנוס.
המרד הגדול של היהודים בחיבור "חיי אפולוניוס"
פילוסטרטוס מתייחס ליהודים בחיבור "חיי אפולוניוס איש טיאנה".
פילוסטרטוס מלמנוס ; ידוע גם בשם פילוסטרטוס הזקן כדי להבדילו מנכדו, פילוסטרטוס הצעיר, שהיה גם הוא מלמנוס; היה סופיסט בתקופת האימפריה הרומית.
הוא היה ככל הנראה אחיינו של הסופיסט פילוסטרטוס מאתונה, ונזקפים לזכותו שני ספרים שבעבר יוחסו לדודו.
"תמונות" הוא לכאורה תיאור של 64 ציורים בגלריה נאפוליטנית.
גתה, ולקר , ברון , ברטרנד (E.
Bertrand), הלביג ואחרים, טענו כי התיאורים הללו הם אכן של יצירות אמנות קיימות, היינה ופרידריכס דוחים זאת.
בכל מקרה, תיאורים אלה מעניינים, באשר הם מראים את האופן שבו אמנים מהעת העתיקה השתמשו בנושאים מיתולוגיים ואחרים, והם כתובים עם ידע אמנותי בשפה אטרקטיבית.
פילוסטרטוס הצעיר חיבר סדרה שנייה של "תמונות" ובהקדמה לחיבורו הודה לפילוסטרטוס הזקן על חיבור הסדרה הראשונה, וכך בסופו של דבר היא יוחסה לו במקום לפילוסטרטוס מאתונה, כפי שיוחסה לו קודם לכן.
"הרויקוס" ("על גיבורים") הוא חיבור מקיף על גיבורי מלחמת טרויה.
הוא כתוב בצורה של שיחה בין כורם תראקי על חוף הדרדנלים לבין סוחר פיניקי השואב את הידע שלו מהגיבור פרוטיסלאוס .
פלמדס מהולל על חשבונו של אודיסאוס, והומרוס מותקף על חוסר הגינותו כלפיו.
נטען גם כי פילוסטרטוס מתאר כאן סדרת ציורים הרואים בארמונה של הקיסרית יוליה דומנה.
פילוסטרטוס הצעיר ; ידוע גם בכינוי פילוסטרטוס מלמנוס; היה סופיסט בתקופת האימפריה הרומית.
הוא היה מחבר הסדרה השנייה של "תמונות" , שלא שרדה בשלמותה.
בהקדמה הוא משבח את אבי אמו, שכתב את הסדרה הראשונה; זהו ככל הנראה הסופר הידוע יותר בכינוי פילוסטרטוס מלמנוס, שבעצמו היה חתנו של הסופיסט המפורסם פילוסטרטוס מאתונה.
תאריך חיבורו של החיבור הזה, היחיד שידוע מאת המחבר הזה, נע בין השנים 250–300 לספירה.
אם התאריך המוקדם יותר הוא הנכון, פילוסטרטוס זה יכול בהחלט להיות אותו אדם שכיהן כארכון של אתונה בשנת 255 לספירה.
פילוסטורגיוס היה היסטוריון של הכנסייה במאות הרביעית והחמישית.
מעט מאוד מידע על חייו זמין.
לדבריו, הוא נולד בכפר בוריסוס שבקפדוקיה לאֶוּלמפיה (בגרסאות אחרות אולמפיוס ואולמפיון) ולקרטריוס.
אמו הייתה בתו היחידה של ראש הקהילה המקומית, אניסיוס.
אביו של פילוסטורגיוס היה אנומויאוי , כלומר חבר בזרם נוצרי שהאמין בגרסה קיצונית של אריאניות, הטיל ספק בתיאור השילושי של מערכת היחסים בין האל האב לבין ישו, והכנסייה הגדירה אותו מינות.
בעקבות בעלה שינתה אמו את אמונתה גם היא, ובהמשך שינו את אמונתו גם שאר בני המשפחה המורחבת.
עבר לקונסטנטינופול בגיל צעיר, ככל הנראה בסביבות 388.
הוא כתב ספר על היסטוריה של המחלוקת בדבר האריאניות, מראשית המחלוקת ועד 425 לפחות, שכותרתו "היסטוריה כנסייתית" (Ἐκκλησιαστικὴ ἱστορία).
מכיוון שלא כתב מנקודת המבט ה"אורתודוקסית", הספר מיוחד בשדה ההיסטוריות הכנסייתיות.
פילוסטורגיוס דאג להצדיק את אמונתו האנומויאוית, ומתמודד עם טיעוני-נגד בסגנונו המלומד.
הוא מציג בספרו תיאורים שונים מן המקובל במסורת הקתולית לאירועים בתולדות המחלוקת בדבר האריאניות: בין היתר, הוא מייחס את פריצת המחלוקת להבדלים אישיים ולא למחלוקת תאולוגית.
גם דמותו של הקיסר קונסטנטינוס, שעליה כתב בשני חלקיו הראשונים של החיבור, מוארת באור אחר בספר.
הוא השתמש גם בחומרים שכתבו מחברים פגאניים, ועיצב את דמותו של קונסטנטינוס בצורה אנרכוניסטית – אף שהיה דמות מפתח בגיבוש הנצרות הקדומה, הוא מוצג במבט לאחור בידי פילוסטורגיוס בתור חלוץ האמונה האריאנית שבה החזיק.
הוא משבח את ספרו של אוסביוס מקיסריה "תולדות הכנסייה", אף שהם לא ראו עין בעין בעניין המחלוקת על האריאניות.
אף על פי שתיעב את האלילות, השתמש במורשת התרבותית הקלאסית שהותירה האלילות אחריה.
ספרו, שנבנה במתכונת כתביו של הרודוטוס וההיסטוריונים הקלאסיים שבאו אחריו, סוטה פעמים רבות לתיאורים מקיפים בגאוגרפיה או בידיעת הטבע.
הוא מכיל מידע רב ואמין; למשל, בדבריו על יוליאנוס הכופר הוא מאזן את נקודת המבט החיובית באופן מוגזם של אמיאנוס מרקלינוס.
בדומה לסוזומנוס, כאשר הוא מציין מסמכים היסטוריים, הוא אינו מצטט את תוכנם במדויק, אלא רק חוזר על שנאמר בהם במילותיו שלו.
הטקסט המקורי שכתב פילוסטורגיוס הופיע בין 425 ל-433 – מעט לפני הספר בעל אותו השם של סוקרטס מקונסטנטינופול – והוא חולק לשנים עשר חלקים שנאגדו בשני ספרים.
בשל נקודת המבט ה"כופרת" נאסר הספר במהרה, ואף עותק שלו לא נשתמר.
איש הדת וההיסטוריון פוטיוס החזיק בספרייתו בקונסטנטינופול במאה התשיעית עותק של החיבור, והוא כתב אפיטומה (Epitome; תקציר) שלו, שנדפסה לראשונה בז'נבה ב-1643. אחרים גם הם שאלו מכתבי פילוסטורגיוס, בהם הסודא, חיבור אנונימי על חיי קונסטנטינוס ו-Passio Artemii (חיבור מן המאה השמינית על המרטיר ארטמיוס ).
ולכן, למרות היעלמותו של הטקסט המקורי, ניתן להבין בקירוב מסוים כיצד נבנה הטקסט ומה היה תוכנו לאחר סקירה של התקציר ושל הפניות אחרות אל הטקסט.
שחזור מסוג זה פורסם לראשונה, בגרמנית, על ידי הפילולוג הבלגי ז'וזף בידה בשנת 1913; המהדורה השלישית והמתוקנת של עבודתו בעריכת פרידהלם וינקלמן יצאה לאור בשנת 1981; מהדורה זו תורגמה לאנגלית בשנת 2007 על ידי פיליפ ר' אמידון.
הוא גם כתב מסה נגד פורפיריוס, שאבדה.
פילוסופיה של הדיאלוג או פילוסופיה דיאלוגית היא פילוסופיה שצמחה מתוך המסורת האקזיסטנציאליסטית, ובשל כך ניתן לכנותה "קו-אקזיסטנציאליסטית".
בדומה לאקזיסטנציאליזם, הפילוסופיה הדיאלוגית עוסקת בשאלות אתיות של משמעות החיים, בדידות קיומית, חופש הרצון ואותנטיות, והיא שותפה להתנגדות למחשבה הכוּלית (טוטאלית) המקובלת בפילוסופיה, דוגמת השיטה הפילוסופית של הגל.
אולם, בשונה מהאקזיסטנציאליזם, הפילוסופיה הדיאלוגית נותנת קדימות לדיאלוג עם האחר על פני הקיום האינדיבידואלי כראשוני.
היא רואה בדיאלוג מרחב קיום המאפשר משמעות, הקשבה, יצירתיות, מעורבות, ונטילת אחריות.
מקורותיה של הפילוסופיה הדיאלוגית משיקים למומנטים שונים בתולדות הדת והפילוסופיה.
בפילוסופיה המערבית ניתן לציין את הדיאלקטיקה נוסח אפלטון, שכתביו הפילוסופים בנויים כדיאלוגים, מתוך תפיסה שהדיאלוג הוא מבנה יסודי של החשיבה.
תנאי האפשרות לחשיבה, משמעות ואמת, לא מצויים באינדיבידואל הבודד אלא מצויים ביחס עם בין השיח האחר (צורת כתיבה שהמשיכה להתפתח גם אחריו).
בפילוסופיה המזרחית, יש מקום משמעותי לחשיבה הדיאלוגית, בין היתר בקונפוציאניזם באופנישדות ובקואנים.
גם ביהדות יש ביטוי חשוב לחשיבה הדיאלוגית, למשל בתושב"ע ובחסידות.
שתי מגמות משמעותיות בתולדות הפילוסופיה של המאה ה-20 השפיעו באופן נחרץ על התהוות הפילוסופיה הדיאלוגית:
מרכזית הפילוסופיה של השפה, "המפנה הלשוני" בחשיבה הפילוסופית.
הדומיננטיות של האקזיסטנציאליזם בפילוסופיה ובתרבות בכלל.
ההוגה הבולט של זרם זה הוא מרטין בובר.
בובר שאב השראה הן מהמסורת המערבית (והאקזסטנציאליזם בפרט), הן מפילוסופיות מזרחיות, והן ממסורת הפולמוס היהודית.
בובר פיתח את משנתו הדיאלוגית בספרו "אני ואתה" משנת 1923. בעיני בובר, הרציונליזם, הפוזיטיביזם, והחשיבה הכוּלית-אבסולוטית מניחים צורת קיום היוצרת חיץ בין האני לבין כל דבר אחר מהאני.
עם זאת קיים גם אופן קיום דיאלוג, המאפשר מפגש, שאותו הוא מכנה "אני-אתה" ומבדילו מן ה"אני-לז" המחפיץ.
פילוסופים נוספים שניתן לראותם כדיאלוגיים
גישות נוספות בעלות אספקטים דיאלוגיים
"הפדגוגיה הדיאלוגית" של פאולו פריירה
"אינטראקציה סימבולית" של ג'ורג' הרברט מיד
"אתיקה של דאגה" של קרול גיליגן ושל נל נודינגס
"קוסמופוליטיות" ו"קהילתנות" של צ'ארלס טיילור
"סמוואדה" (בסנסקריט:saṃvāda) פילוסופיית הדיאלוג ההודית העכשווית של הפילוסופים כמו: דאיה קרישנה, ארינדם צ'קרברטי שרי אורובינדו וקרישנה צ'נדרה בהטצ'ריה
"דיאלוג של צליוויזציות" של האנס קוכלר
"פסיכותרפיה המרוכזת באדם" של קרל רוג'רס
כמו כן, ניתן לציין כי הוגים פוסט-סטרוקטורליסטים כמו לוס איריגארי, ז'אק דרידה, ז'וליה קריסטבה, וג'ודית באטלר הושפעו רבות מהפילוסופיה הדיאלוגית, וקיימו איתה "דיאלוג".
פילוסופיה של הקולנוע או פילוסופיה קולנועית היא תת־ענף בפילוסופיה של האמנות, הבוחן שאלות שונות בנוגע למהות הקולנוע, ועומד על הזיקות השונות שבין פילוסופיה (על שלל תחומיה) לבין קולנוע.
בפילוסופיה של הקולנוע, "הקולנוע" יכול לשמש הן כמושא המחקר הן כאמצעי לבחינת סוגיות פילוסופיות.
על אף שמבחינה היסטורית היו הפילוסופים מבין הראשונים שכתבו על קולנוע (בעיקר במסורת הפילוסופיה הקונטיננטלית), רק בשנות ה־80 התפתחה הפילוסופיה של הקולנוע כתחום אקדמי עצמאי (גם בפילוסופיה האנליטית).
הפילוסופיה של הקולנוע מקבילה במידה רבה לתחום התאוריה הקולנועית, אולם אלו נבדלים לעיתים בהנחות היסוד והמתודות המנחות אותם.
לפילוסופיה ולאמנויות בכלל יש היסטוריה אמביוולנטית של אחים–אויבים.
מצד אחד, לכאורה קיים ניגוד מתודי בין העשייה הפילוסופית העיונית וחתירתה לאמת, לבין היצירה האמנותית הרגשית והבדיונית.
אפלטון, תפס את האמנות כ"חיקוי" נחות של עולם התופעות, כחיקוי של חיקוי.
לדידו, האובייקטים והתופעות הנתונים בזמן ובחלל ונתפסים על ידי החושים, רק נוטלים חלק בדרגת הממשות הגבוהה ביותר – עולם האידאות.
בהתאם, הוא גרס כי הצייר, הפסל, המוזיקאי, המשורר ואיש התיאטרון מציגים ביצירותיהם חיקויים של הממשות הנמוכה (עולם התופעות), כאילו הם המציאות, וכך עלולים להוליך אותנו שולל ולהסטות אותנו מן האמת.
בספר האחרון של הפוליטאה אפלטון אף קרא לגרש את המשוררים מ"קליפוליס", עיר־המדינה האידיאלית.
עם זאת, אפלטון עצמו השתמש באמנות כדי לבטא את תכניו הפילוסופיים, בכך שכתב בסוגה של דיאלוגים, ושרבים מהם כוללים אלגוריות, משלים ותיאורים מיתולוגיים־בדיוניים (המפורסם שבהם הוא משל המערה).
כמו כן, בדיאלוג המשתה האסתטיקה מתוארת כהכרחית לעלייה בסולם של דיוטימה, ולהאחדה בין האמת, הטוב והיופי.
תלמידו אריסטו, כתב את החיבור הידוע הפואטיקה על אמנות הטרגדיה.
ובעת המודרנית, בעיקר בעקבות ביקורת כוח השיפוט של קאנט, האסתטיקה צמחה כענף משמעותי בפילוסופיה.
לאחר אפלטון, פילוסופים רבים השתמשו בטכניקות ספרותיות־אמנותיות וכתיבת דיאלוגים או כתיבה אוטוביוגרפית כדי לבטא את רעיונותיהם הפילוסופים, ופילוסופים שונים גם עסקו באמנות.
בהם ניתן למנות את: קיקרו, ניקולא מלבראנש, ג'ורג' ברקלי, ז'אן־ז'אק רוסו, דייוויד יום, וולטר, פרידריך שילר, הלדרלין, פרידריך ניטשה, אלבר קאמי, ז'אן־פול סארטר, סימון דה בובואר, ג'ורג' סנטיאנה, אייריס מרדוק ואומברטו אקו.
במאמרו On the Possibility of Cinematic Philosophy תומאס ורטנברג בחן את תנאי האפשרות של "תזת הפילוסופיה הקולנועית", דהיינו האפשרות שפילוסופיה תיעשה במדיום הקולנוע.
כלומר, באופן משמעותי יותר מאשר הצגת תוכן פילוסופי במדיה אודיו־ויזואליות בהקלטה של הרצאה בפילוסופיה או כשטקסט פילוסופי מצוטט באופן ישיר בתסריט.
ורטנברג זיהה שלוש דרכים בהן קולנוע יכול לעשות ועושה פילוסופיה:
אילוסטרציה קולנועית של רעיון או טקסט פילוסופי.
הוא נותן לדוגמה את הסרט שמש נצחית בראש צלול כמי שמציג את רעיונות ה"החזרה הנצחית" ו"אהבת הגורל".
כלומר, הצגה ופרשנות של תרחיש דמיוני באמצעות מדיום קולנועי.
למשל: המטריקס המפתח את "השד המתעתע" של דקארט ואת השערת הסימולציה בכלל, ופשעים ועבירות קלות השולל את התזה הסוקראטית (העולה בפוליטאה) שאין רשע וטוב לו.
קולנוע ניסיוני, עריכת ניסויים קולנועיים מועדי כישלון אודות מהות הקולנוע הבוחנים את גבולות המדיום.
למשל: סרטיו האוונגרדים של אנדי וורהול.
ורטנברג לא טוען שאלו הדרכים היחידות, אלא מתווה דרך לפיתוח עתידי ההתפלספות הקולנועית.
הפילוסוף הצרפתי אנרי ברגסון צפה את התפתחות התאוריה הקולנועית בספרו "חומר וזיכרון" משנת 1896, סמוך לפריצה ההמונית של הקולנוע.
ברגסון העיר על הצורך בדרכי חשיבה חדשות על תנועה, וטבע את המונחים "דימוי התנועה" ו"דימוי הזמן".
עם זאת, מאוחר יותר הוא דחה את "האשליה הסינימטוגרפית" כבסיס לחשיבה זו:
אף על פי כן, עשרות שנים מאוחר יותר, הפילוסוף ז'יל דלז עשה שימוש מחודש במושגיו של ברגסון, שהיוו בסיס לספריו המשפיעים: "סינמה 1: דימוי התנועה" ו"סינמה 2: דימוי הזמן" .
התאוריה הקולנועית הקלאסית הציגה שלוש שאלות עיקריות בדבר הקולנוע:
מהות הקולנוע – מהו קולנוע?
הקולנוע כאומנות – האם הוא אומנות?
ייחודיות הקולנוע – במה המדיום הקולנועי נבדל ממדיה אחרות?
כיום, עשרות שנים לאחר המצאתו, היותו של הקולנוע כמדיום אמנותי נפרד נדמית לנו כעובדה מובנת מאליה.
אולם, לא כך היה הדבר בתחילה.
לרוב, היה הקולנוע נחשב לצורת בידור בלבד, או לכל היותר אמצעי לשעתוק צורות אמנות אחרות (סרטים מוקדמים של אדיסון כללו הקלטות של מופעים קיימים) ורבים מיוצרי הקולנוע הגדולים המוקדמים, כמו: מלייס, צ'אפלין, וקיטון הגיעו מעולם הקוסמות, הקרקס ומופעי הבידור השונים, שנחשבו בזמנו לצורת תרבות "נמוכה" (היררכיה ששובשה בתקופה הפוסטמודרנית).
מרבית ההוגים בתקופת התאוריה הקלאסית לא היו פילוסופים בהכשרתם.
הפסיכולוג היהודי הוגו מינסטרברג היה מבין הראשונים שהחלו לחקור שאלות פילוסופיות בנוגע לקולנוע.
בעידן הראינוע, הוא ביקש להבין מה מהותי בסרט, ולהבחין אותו מבחינה קונספטואלית ממחזה, והוא הגיע למסקנה כי השימוש בתקריב, פלשבק ועריכה היו ייחודיים לקולנוע והיוו את טבעו.
מינסטרברג, שניסה להבין כיצד הצופים מבינים את השימוש באמצעים הטכנולוגים הקולנועיים, היה גם מבין הראשונים שעמדו על הקשר שבין הקולנוע לבין הקישורים הקוגניטיביים של האדם.
תחום שפותח מאוחר יותר גם בגישה הקוגניטיבית בקולנוע.
חוקר האמנות והפסיכולוג היהודי רודולף ארנהיים , טען עם תחילת המעבר לקולנוע המדבר – כי דווקא סרטים אילמים היו עדיפים מבחינה אסתטית.
לדידו, על ידי הוספת צליל מסונכרן למדיום שהיה ויזואלי בעיקרו הוסר מעמדו הייחודי של הסרט.
במקום להיות צורת אמנות ייחודית שיכולה ללמוד בזהירות גופים בתנועה, הסרט הפך לשילוב של שתי צורות אמנות אחרות שכבר קיימות.
מבחינתו, ה"ראינוע" זכה לסטטוס אמנותי בזכות יכולת ההפשטה שבו, ויכולת זו אבדה לחלוטין עם הופעת הפסקולים הסינכרוניים.
אנדרה באזאן, בניגוד לארנהיים, טען כי עובדת היות הסרט קולי או אילם איננה מהותית.
הקולנוע ייחודי בכך שהוא מסוגל לתפוס את העולם האמיתי כשלעצמו, טוב יותר מכל מדיום אחר.
ובכך הוא מגשים תשוקה שהייתה קיימת באמנות עוד מימי המצרים הקדמונים.
אונטלוגיה – מהות הקולנוע; ממשות הקולנוע; היחס בין הקולנוע ובין המציאות.
אפיסטמולוגיה – טיב הקשר בין המדיום הקולנועי לאופני ההכרה האנושית.
אסתטיקה – מאפייניהם של סגנונות הקולנוע השונים ואופן הביטוי העולה מתוכם; חקר המעורבות הרגשית האנושית במהלך הצפייה.
אתיקה – האם הקולנוע חושף דברים שלא ראוי להראות?
האם סרטים מהווים מקור השראה לאופן בו ראוי לחיות?
לשון ושפה – האם הקולנוע הוא "שפה"?
היסטוריוסופיה – על היותו של הקולנוע מקור אפשרי לדיווחים היסטוריים או אמיתות היסטוריות.
פילוסופיה של הפעולה – האם יש מובחן לנרטיב הקולנועי?
מטאפילוסופיה – המדיום הקולנועי כבסיס לסוגיות פילוסופיות.
להלן מספר דוגמאות לחיבורים של פילוסופים העוסקים בקולנוע באופנים שונים:
"הצחוק: מסה על משמעות הממד הקומי" (1901)
"יצירת האמנות בעידן השיעתוק הטכני" (1936)
"תעשיית תרבות: נאורות כהונאת המונים" (1947)
The Looking Glass, from the Other Side (לא תורגם לעברית, אף שבמקור נכלל ב"מין זה שאיננו אחד")
"התבוננות מן הצד: מבוא לז'אק לאקאן דרך תרבות פופולרית"
"מטריקס: האחר הגדול והמציאות הווירטואלי"
סרטים: "מדריך הסוטה לקולנוע", "מדריך הסוטה לאידאולוגיה"
פילוסופיה של המוזיקה היא תחום בפילוסופיה הדן בשאלות אודות מהות המוזיקה והאופנים בהם היא נחווית.
המחקר הפילוסופי אודות מוזיקה קשור במידה רבה בשאלות פילוסופיות מתחום המטפיזיקה והאסתטיקה, כמו גם מתחומים פילוסופיים אחרים כמו הפילוסופיה של המתמטיקה והפילוסופיה של השפה.
לעיסוק בפילוסופיה של המוזיקה היסטוריה ארוכה, ששורשיה מצוים כבר בפילוסופיה הפיתגוראית ובפילוסופיה האפלטונית.
הפילוסופיה של המוזיקה ממשיכה להתפתח על ידי פילוסופים, מוזיקולוגים, תאורטיקני מוזיקה, מבקרי אמנות, ומלומדים אחרים.
כמה שאלות בסיסיות בפילוסופיה של המוזיקה הן:
(מהם התנאים ההכרחיים לסיווג משהו כמוזיקה?
מהו הקשר בין המוזיקה לבין הנפש או התודעה?
(נושא החופף חלקית לפסיכולוגיה של המוזיקה)
מהו טיב הקיום האונטולוגי של המוזיקה?
מהו הקשר בין מוזיקה לשפה או למתמטיקה?
מה חושפות בפנינו תולדות המוזיקה על העולם?
מה הקשר בין מוזיקה לרגשות?
הפילוסוף אנדרו קניה (Andrew Kania) מציין בערך "הפילוסופיה של המוזיקה" באינציקלופדית סטנפורד לפילוסופיה כי "ההסברים על מושג המוזיקה מתחילים לרוב ברעיון שמוזיקה היא צלילים מאורגנים.
הם ממשיכים לציין כי אפיון זה רחב מדי, מכיוון שיש דוגמאות רבות לצלילים מאורגנים שאינם מוזיקליים, כמו דיבור אנושי, והצלילים שמשמיעים יצורים לא אנושיים ומכונות." ישנן דרכים שונות ומגוונות להגדיר את האספקטים הבסיסיים של המוזיקה, באופן קונקרטי יותר מאשר מהישענות צרה על מושג ה"צליל".
מקובל להתייחס להיבטים כמו מנגינה (גבהי צליל המתרחשים ברצף), הרמוניה (גבהי צליל הנחשבים כקבוצה - לאו דווקא נשמעים בו זמנית - וליצירת אקורדים) קצב, משקל וגוון הצליל.
עם זאת, קיימות סוגות מוזיקליות המאתגרות את היכולת להגדיר מוזיקה על בסיס מאפיינים קבועים.
לדוגמה: "נויז" (מוזיקת רעש) עשויה להיות מורכבת בעיקר מרעשים שונים.
"מוזיק קונקרט" (מוזיקה ממשית) מורכבת לעיתים קרובות רק מדגימות צליל בעלות אופי לא מוזיקלי, לפעמים בסמיכות אקראית של צלילים.
אמביינט (מוזיקת אווריה) עשויה לכלול הקלטות של חיות בר או טבע, ובמוזיקה אלקטרונית על גווניה, נעשה שימוש בצלילים שלא תואמים את ההגדרה המסורתית של מוזיקה.
מוזיקאים אוונגארדים כמו ג'ון קייג' איתגרו במכוון את הגדרת המוזיקה עם יצירות כמו 4′33″ והניסיונות השונים ב"מוזיקה אליאטורית".
מוזיקה אבסולוטית לעומת מוזיקה תוכניתית
בתקופה הרומנטית התחולל ויכוח על טיבה של המוזיקה: "מוזיקה אבסולוטית" לעומת "מוזיקה תוכניתית".
חסידי המוזיקה האבסולוטית טענו כי מוזיקה אינסטרומנטלית אינה מעבירה למאזין רגשות או דימויים.
הם טענו שהמוזיקה אינה מייצגת משהו מהמציאות, היא איננה מימטית.
הרעיון של מוזיקה מוחלטת התפתח בכתביהם של וילהלם היינריך וואקנדרדר , לודוויג טיק וא.ת.א הופמן.
חסידי המוזיקה התוכניתית האמינו שמוזיקה יכולה להעביר רגשות ודימויים, ותכנים חוץ מוזיקליים.
אחת הדוגמאות למוזיקה תוכניתית היא הסימפוניה הפנטסטית של ברליוז.
בפרק הרביעי (Marche au supplice) האמן מוצא להורג באשמת רצח אהובתו, ותוכן זה מבוטא באופנים מוזיקליים שונים; הצגת גרסה מעוותת של המוטיב המרכזי, וייצוגים של מכות ההוצאה להורג.
התנגדות נמרצת למוזיקה אבסולוטית השמיע המלחין ריכרד וגנר.
יצירותיו של וגנר, וכמובן האופרות שלו, היו בעיקרן מוזיקה תוכניתית.
ואגנר אמר כי "כאשר המוזיקה אינה יכולה להתקדם הלאה, באה לעזרתה המילה...
המילה עומדת במקום גבוה יותר מהצליל".
פרידריך ניטשה (שהיה גם מלחין חובב) החל את הגותו הפילוסופית בהערכה רבה לגישתו של וגנר.
בספרו הראשון הולדת הטרגדיה מתוך רוחה של המוזיקה הציג ניטשה גישה דואליסטית, וראה את האמנות והחוויה האנושית בכלל כמושתתות על יסוד דיוניסי ויסוד אפולוני.
לדידו, הטרגדיה היוונית בשיאה הצליחה למזג בין שני היסודות האלו.
ניטשה הצעיר סבר שהמוזיקה התוכניתית של וגנר עשויה להשיב את האמנות אל שיאי הטרגדיה היוונית.
מאוחר יותר הסתייג מווגנר, בעיקר בספריו פרשת וגנר וניטשה נגד ואגנר, ואף זנח את גישתו הדואליסטית.
רומנטיקנים ואידיאליסטים גרמנים אחרים, כמו יוהאן וולפגנג פון גתה, ראו במוזיקה לא רק "שפה" אנושית סובייקטיבית, אלא אמצעי טרנסצנדנטי אבסולוטי המאפשר להציץ לתחום גבוה יותר של סדר ויופי.
חלקם אף הביעו קשר רוחני למוזיקה.
המוזיקה ממלאת תפקיד משמעותי בשיטה הפילוסופית של ארתור שופנהאואר, כאופן בו ניתן להתגבר באופן זמני על ה"רצון".
לדעתו (בהשפעת ביקורת כוח השיפוט של קאנט) ההתבוננות האסתטית מתייחסת לאובייקט באופן טהור, משוחרר מתשוקות ואינטרסים מעשיים, ובכך לדידו של שופנהאואר היא גם מהווה שחרור זמני מהסבל.
שופנהאואר העדיף את המוזיקה על הציור והפיסול הפיגורטיבים, מתוך תפיסה אבסולוטית של המוזיקה, שכן ראה בה כמשוחררת לחלוטין מעיסוק בעולם (בלי לסתור את העובדה ששופנהאואר היווה גם מקור השפעה מרכזי עבור ואגנר).
בחלק הראשון של העולם כרצון וכדימוי כתב כי:
אבי האקזיסטנציאליזם הדתי, סרן קירקגור הציג בספרו או-או את הנאותיהם ומכאוביהם של החיים הנהנתנים ("האסתטיים"), הנכנעים לחושניות, בין השאר דרך המוזיקה של מוצרט, בדגש על האופרה דון ג'ובאני.
בחלק זה של הספר קירקגור בחן את השאלה האם היפה ותחושת השלמות וההתעלות שגורמת לנו האמנות, היא סוג של הנאה חיצונית או שהיא מתחברת להתרוממות הרוח של האמונה הדתית.
אין פלא, לכן, שאני קנאי לתהילתו יותר מאשר לקיומי.
אכן, לו נלקח ממני, לו היה שמו נמחק, היה נחרב העמוד היחיד שעד עתה מנע את התמוטטות כל עולמי לתוהו ובוהו חסר גבולות, לאפסות נוראה."
| מקור = סרן קירקגור, או-או כרך א', מדנית: מרים איתן, עמ' 66
תיאודור אדורנו, מהוגי אסכולת פרנקפורט, דן במוזיקה פעמים רבות מתוך פרספקטיבה סוציולוגית–נאו-מרקסיסטית.
ב-1936 פורסם חיבורו על הג'אז (Über Jazz).
באותה עת שימשה המילה "ג'אז" לעיתים קרובות כשם כללי לסוגים הרבים של מוזיקה פופולרית.
המאמר אינו דן בג'אז כסגנון מוזיקלי אלא יוצא נגד צורת הבידור הפורחת הזו ונגד חרושת התרבות.
אדורנו האמין שחרושת התרבות היא מערכת המיועדת לשליטה בחברה דרך יצירה של תרבות מתוקננת (standardized) המעצימה את המסחור של הביטוי האמנותי.
אדורנו דן בנושא זה גם במאמרו על האופי הפֶטישיסטי של המוזיקה (On the Fetish-Character in Music) (Zeitschrift, 1938), שבו הוא מנסח את אמירתו המפורסמת – "כל בידור שמשחרר את עצמו ממחיר השוק מקבל מאפיינים חתרניים".
חיבורו הפילוסופיה של המוזיקה החדשה (Philosophie der neuen Musik) שיצא לאור ב-1949, אחרי מלחמת העולם השנייה, מורכב משני מאמרים: "שנברג וקידמה" ו"סטרווינסקי וריגרסיה".
הפילוסופיה של המוזיקה החדשה, המתבטאת בניגוד שבין שני יוצרים אלו, מציבה את הקצוות המוזיקליים שבאמצעותם תפס אדורנו את המאבק על עתידה התרבותי של אירופה.
סטנלי קאבל – פילוסוף ומוזיקאי שעסק רבות במשמעות האמנות ובמוזיקה בפרט – עסק במאמרו "Music Discomposed" בשאלה "כיצד אפשר לחשוף רמאות באמנות?".
השאלה מנוסחת בעזרת עולם המונחים של מלחינים כגון קייג' ושטוקהאוזן, ונראה שמקורה גם באי הוודאות של קאבל עצמו כמוזיקאי צעיר בברקלי.
במאמר זה קאבל טען כי:"אין מאפיין אחד, או מערך סופי של מאפיינים, שאפשר לתאר במדריכים טכניים, ואין מבחנים מוגדרים שלפיהם אפשר לזהות ולחשוף את התרמית [שביצירה].
אך אין אפשרות להוכיח שיצירה המתקבלת על-ידי הציבור היא למעשה תרמית; ייתכן שאף האמן עצמו אינו מודע לכך."
פילוסופיה של מדעי החברה היא תחום הדעת העוסק בלוגיקה, במתודות ובהנחות המוצא של מדעי החברה – בין אם מדובר בכלכלה, במדע המדינה, בסוציולוגיה או באנתרופולוגיה.
פילוסופים של מדעי החברה עסוקים בהבדלים ובנקודות הדמיון שבין מדעי הטבע ומדעי החברה, בקשרים של סיבה ותוצאה בין תופעות חברתיות, אפשרות קיומם של חוקים חברתיים ובמשמעויות האונטולוגיות של מבנה וסוכנות.
מהו הקשר בין הסבר לבין פרשנות של תופעה/פעולה חברתית?
מהם מרכיביה של תאוריה חברתית?
איזה מקום על הביקורת החברתית לתפוס במחקר החברתי?
שאלות בנוגע לתכונות המיוחדות של הסברי פעולות חברתיות מעסיקות את הפילוסופיה החברתית לפחות מאז מאמרו המכונן של המפל על ההסבר ההיסטורי.
הסבר זה, שזכה לשם "הסבר דדוקטיבי-נומולוגי", טוען שההסברים בהיסטוריה (ובהמשך לכך גם בשאר מדעי החברה) הם דדוקטיביים ובנויים על אינטראקציה בין חוקים אוניברסליים לבין תנאים ממשיים קונטינגנטיים.
מודל זה של תאורטיזציית ההסבר החברתי מציבה במרכז את חוקי הטבע ואת המבנה הלוגי כבסיס לכל מהלך תאורי.
המודל של המפל, עם זאת, חטף אש רבה, בין השאר מתוך התבססות על הטענה לפיה לא כל ההסברים במדעי החברה יכולים או צריכים להתבסס על מודל דדוקטיבי.
הרבה מהם, נטען, מבוסס על קורלציות סטטיסטיות והסקה באמצעותן.
במודלים חלופיים אלה, מה שבולט לעין יותר מכל הוא שההסברים מניחים הסתברויות שונות לפעולות החברתיות, כשהדיון הוא בפעולות הסבירות יותר ובפעולות הסבירות פחות.
במצב שכזה, מבנה הטיעון הוא אינדוקטיבי.
ציר אחר עליו חלוקים פילוסופים רבים הוא הציר של ההסבר התאורטי מול ההסבר האמפירי.
בעוד שההסבר האמפירי נוטה ליפול לאחד משני המודלים שהוצגו מוקדם יותר, הסבר תאורטי מתנהל מעט אחרת.
תאוריות במדעי החברה השונים מניחות ומתארות מבנים שלא ניתן למדוד אותם באופן אמפירי, אך שקיימים ברקע המכניזמים החברתיים השונים.
דיון רב, בהקשר זה, מתנהל סביב השאלה "מה היא תיאוריה במדעי החברה" וכן גם "האם ניתן להסתמך על תאוריות ככלי הסברי במדעי החברה".
הבנה של הסברים במדעי החברה לא יכולה לפסוח גם על העיסוק בשאלות דורשות ההסבר.
שאלות אלו, שדניאל ליטל מכנה "שאלות מדוע", מתחלקים גם הם לשני סוגים.
ישנן שאלות "כיצד אפשרית הפעולה/תופעה" וישנן שאלות "מדוע בוצעה פעולה מסוימת".
הן השאלות מן הסוג הראשון והן השאלות מן הסוג השני נוטות לענות על בסיס מודלים של סיבה ותוצאה.
קיימות דרכים רבות נוספות לתאר הסברים חברתיים.
כך, לדוגמה, נפוץ הדיון על הסברים פונקציונליים ומטריאליסטיים, הסברים סמיוטיים ופנומנולוגים, סינכרוניים ודיאכרוניים.
פרשנות היא סוגיה שהעסיקה ועודה מעסיקה את הפילוסופיה של מדעי החברה כבר שנים רבות.
בקונטיננט האירופי, מודלים של פרשנות משמשים עדיין כדי להבדיל בין מדעי החברה והרוח לבין מדעי הטבע.
פרשנות, נהוג לומר, מתקיימת רק במדעים כמו היסטוריה וסוציולוגיה, וכן גם בין מדעי רוח וחברה רבים נוספים.
המקום בו השיח בנושא בולט יותר מכל הוא בדיונים ההרמנויטיים ובדיונים סביב המושג verstehen ("הבנה מבפנים", בגרמנית).
בין התאורטיקנים המובילים של תחילת ימי ההפרדה בין מדעי החברה למדעי הטבע נמצאים וילהלם דילתיי ומקס ובר.
המודל של דילתיי התבסס על שלוש הטענות הבאות: (1) את בני האדם, על תרבותם והקשרים בינם יש להבין על רקע הקונטקסט ההיסטורי ממנו צמחו.
תיאור אבסטרקטי יפספס את כלל עולמות המשמעות שבתוכם מתקיימת הפעילות.
(2) הדרך היחידה להבין בני אדם, זמנים ומקומות היא להיכנס לתוך הראש שלהם, או של האנשים שחיים בהם.
ללא ההבנה מבפנים לא תתאפשר הבנה אמיתית בכלל.
(3) היכולת להבין את בני האדם האחרים, במרחב או בזמן, מוגבלת על ידי התנאים בהם ומהם צמח החוקר.
במילים אחרות, ישנו גבול ליכולת ההבנה.
ובר, בינתיים, מבחין בין שלושה סוגים מרכזיים של הבנה מבפנים (Verstehen): (1) "הבנה הסברית-רציונלית", או הסבר של פעולה חברתית על בסיס עולם המונחים של השחקן החברתי אותו החוקר מנסה להסביר.
(2) "הבנה מתוך צפייה ישירה": הבנה של הפעולה החברתית מתוך צפייה מדוקדקת בפעולות השחקן החברתי והסקה על פיהן.
(3) הבנה מתוך קשר רגשי-אמפתי", כלומר הבנה של הפעולה החברתית מתוך ועל בסיס הבנה רגשית של השחקן החברתי.
פילוסופיית החיים היה זרם פילוסופי שצמח במאה ה-19 וה-20, מתוך התנגדות לפוזיטיביזם ולנאו-קאנטיאניזם.
הזרם התפתח בצרפת על ידי אנרי ברגסון ובגרמניה על ידי וילהלם דילתיי.
הוגי הזרם התרחקו מהמשגה אובייקטיבית ומלוגיקה פורמלית והחליפו אותם בתפיסה מקיפה של הווית החיים, שכללה אלמנטים א-רציונליים, יצירתיים, דינמיים וסובייקטיביים.
נקודת המוצא של פילוסופיית החיים היא החוויה או הניסיון האנושי (Erfahrung des Menschen) ("חוויה" היא תחדיש של פילוסוף החיים א"ד גורדון, הלחם בסיסים של "חיים" ו"הוויה").
החוויה הקונקרטית של בני האדם כוללת בנוסף לתבונה גם אינטואיציות, אינסטינקטים, דחפים, ורצונות.
הגישות הפילוסופיות של נציגי פילוסופיית החיים שונות עד כדי כך שאי אפשר לקבוע קריטריונים אחידים לאסכולה זו החורגים מהעובדה שתופעת החיים היא מושא המחקר המרכזי.
עם זאת ניתן להצביע על מרכיבים משותפים על בסיס ההתנגדותם לרציונליזם, לאינטלקטואליזם, למדענות ולחומרנות.
שורשי הזרם מצויים בהגותם של שופנהאואר וניטשה, ובביקורתם על הרציונליזם והנאורות.
לפילוסופיית החיים הייתה השפעה רחבה, בין היתר על האקזיסטנציאליזם, וכן על הפנומנולוגיה של אדמונד הוסרל, שהפך את רעיון "עולם החיים" לקטגוריה יסודית בפילוסופיה המאוחרת שלו.
שורשיה של פילוסופיית החיים חוזרים להבחנה שעשה עמנואל קאנט ביחס לכריסטיאן וולף בין "פילוסופיית אסכולה" (Schulphilosophie) תאורטית לפילוסופיה המבוססת על "מושג עולם" (Weltbegriff), שמגיעה מהחיים עצמם ומכוונת לחיים מעשיים.
בסוף המאה ה-18 הפכו המונחים "חוכמת חיים" (Lebensweisheit) ו"חוכמת עולם" (Weltweisheit) לאופנתיים בחוגי האינטלקטואלים הגרמנים ולאופיינים לרוח הזמן.
בתקופה זו "פילוסופיית החיים" הייתה פחות דוקטרינה פילוסופית סדורה ויותר הלך רוח תרבותי מסוים שהשפיע על חלקים נרחבים בתרבות.
פילוסופיית החיים הושוותה ל"פילוסופיה הפופולרית" (Popularphilosophie) שהתפשטה במאה ה-19, וכמותה הבדילה את עצמה בכוונה מפילוסופיית האסכולות כפילוסופיה של פעולה מעשית.
הפילוסופיה הפופולרית שימשה כמקבילה הגרמנית לפילוסופיה של בעלי "הרוח החופשית" של הוגי הנאורות הצרפתיים והסקוטיים, והציבה לעצמה משימה לעסוק בפילוסופיה באופן נגיש לציבור המשכיל ולספק הסברים לציבור הרחב עבור עבור הרעיונות המודרניים, אך הבדילה את עצמה מהיחס עוין לדת של הנאורות הצרפתית.
מאז אותה תקופה, חכמת החיים והעולם הוצגו לעיתים קרובות באפוריזמים, למשל על ידי פרידריך היינריך יעקובי שכתב: "פילוסופיה היא חיים פנימיים.
חיים פילוסופיים הם חיים מכונסים.
פילוסופיית החיים קיבלה עידוד חדש בתנועה הרומנטית.
רומנטיקנים כמו נובאליס הדגישו כי לא רק התבונה, אלא גם הרגשות והרצון, הקשורים יותר לחיים, חייבים להילקח בחשבון בפילוסופיה.
"פילוסופיית החיים מכילה בכוחי את המדע של חיים עצמאיים שנוצרו בעצמי - ושייכת לתורת אמנות החיים - או למערכת התקנות להכנת חיים כאלה.
בשנת 1793, עמנואל קאנט התנגד לסוג זה של "פילוסופיית סלון" (Salonphilosophie) במאמרו "על האמרה המקובלת: זה אולי נכון בתיאוריה, טוב אבל לא בפרקסיס" (Über den Gemeinspruch: Das mag in der Theorie richtig sein, taugt aber nicht für die Praxis).
פילוסופיית החיים זכתה לתשומת לב ציבורית רחבה יותר בעקבות ה"הרצאות על פילוסופיית החיים" (Vorlesungen über die Philosophie des Lebens) של פרידריך שלגל משנת 1827, שכוונו במפורש נגד הפילוסופיה השיטתית של קאנט ושל הגל.
שלגל ראה במושגים הפורמליים של הלוגיקה רק הכנה לפילוסופיה אמיתית, ולא כפילוסופיה עצמה.
פילוסופית חיים עבורו חייבת לתווך בין פילוסופיה רציונלית לבין מדע הטבע ולחקור את החיים הרוחניים הפנימיים במלואם.
"הנשמה המפרשת" („deutende Seele") כוללת בתודעה מלאה ולא רק שכל.
"בנפש המפרשת, לעומת זאת, נכללים גם התבונה המבדילה, המחברת, המסיקה וגם הדמיון המהורהר, ההמצאתי, המצפה; היא מחבקת את שני הכוחות, ועומדת ביניהם.
אבל הוא גם מהווה את נקודת המפנה של המעבר בין השכל לרצון וכחוליה המקשרת, ממלא את התהום הטמונה בין השניים ומפריד בין שניהם.
ארתור שופנהאואר נחשב לאחד ממבשרי פילוסופיית חיים, בכך שכבר עבורו התבונה איננה ניצבת במרכז הפילוסופיה, אלא את ה"רצון" ובכך החיים בפועל.
הרצון הוא הראשוני, הבסיס של הרעיונות.
זהו דחף עיוור, בלתי ניתן לעצירה, המקיף את כל הטבע.
התבונה והידיעה תלויים בו ומהווים ביטוי לרצון.
כל כוח החיים של העולם משתקף ברצון.
"מכיוון שהרצון, הדבר כשלעצמו, התוכן הפנימי הוא מה שחיוני בעולם; החיים, העולם הגלוי, ה, אבל רק מראה הרצון; זה ילווה את הרצון בצורה בלתי נפרדת כמו הצל של הגוף: וכאשר יהיה רצון, החיים, העולם, יתקיימו גם.
לכן החיים בטוחים לרצון לחיות.
בפרק 46 של העולם כרצון וכדימוי שכותרתו "על הכלום והסבל של החיים", שופנהאואר מתאר את הישות האנושית כאדם סובל ואובד שמוצא גאולה רק דרך המוות.
האדם חי בתשוקה מתמדת עם רצונות בלתי מוגבלים ודרישות בלתי נדלות כך שלעולם לא יוכל למצוא אושר וישועה.
אם משאלה מתגשמת, היא מיד הופכת ללא מציאותית ורק עצב וכאב נשארים.
כך חייו של האדם הם הבל, וריקנות, המכוסים ב"צעיף המאיה" האשלייתי (מושג השאוב מסנסקריט).
בחיים הארציים האדם יכול להימלט מהריקנות הזו רק באמצעות צניעות וסגפנות, שצורתם הגבוהה ביותר, התבוננות מלאה, נמצאת באמנות ובפרט במוזיקה.
השפעתו של שפונהאואר על חיי הרוח בגרמניה הובילה ל"מחלוקת הפסימיזם", שהטרימה בכמה עשורים את פועלם של הוגי פילוסופיית החיים.
במחלוקת נטלו חלק בין היתר יוליוס פראונשטדט, אדוארד פון הרטמן, פיליפ מיינלנדר, יוליוס באהנסן, אויגן דירינג, ופרידריך ניטשה.
פרידריך ניטשה נחשב גם הוא למבשר של פילוסופיית החיים, הודות לפילוסופיית התרבות הביקורתית שלו.
כבר ביצירתו המוקדמת, "הולדת הטרגדיה", הוא העמיד את החשיבה הרציונלית, כיסוד האפולוני, מול התשוקה האימפולסיבית, כיסוד הדיוניסי.
רעיונות מרכזיים שניטשה פיתח בהמשך השפיעו רבות על התפתחות פילוסופיית החיים.
ניתן לציין את כותרת יצירתו "אנושי, אנושי מדי", ואת תפיסות "הרצון לעוצמה", "השיבה הנצחית" ו"מות האלוהים".
ניטשה המיר את תפיסת הרצון של שופנהאואר כרצון להמשיך לחיות לתפיסת "הרצון לעוצמה", כשאיפה למממש חיים בעלי ערך.
הזרם הפילוסופי של פילוסופיית החיים בסוף המאה ה-19 חורג הרבה מעבר לטענה שהועלתה מאה שנים קודם לכן בדבר הצורך לתת אוריינטציה לחיים המעשיים.
הפילוסופים המודרניים של החיים עוסקים באופן ביקורתי בתורת ההכרה המודרנית ומבקשים להשיג נקודת מבט שיטתית.
פילוסופיית החיים היא חלק מתגובה לרוח הזמן המעוצבת על ידי ההתקדמות המהירה של הטכנולוגיה, התיעוש והרציונליות של המדעים החיוביים והכלכלה המודרנית.
במפנה המאה העשרים, תנועת הנוער, האר נובו או סימבוליזם והשירה דקדנסית התאחדו כדי למצוא יציאה חדשה נגד אילוצי הציוויליזציה המודרנית.
בעניי רבים, פרידריך ניטשה, וילהלם דילתיי ואנרי ברגסון בפרט נחשבים למייסדי דרך החשיבה החדשה בפילוסופיית החיים.
ההיסטוריון הישראלי ניצן ליבוביץ' כתב כי בעקבות השלישייה הפילוסופיית ניטשה-דילתיי-ברגסון, שפעלה בעיקר בסוף המאה התשע-עשרה ותחילת המאה העשרים, פילוסופית החיים שאימצה את הגותם, קיבלה מעמד של מתודולוגיה מרכזית בתוך הדיסיפלינה הפילוסופית.
בנוסף, בתחילת המאה העשרים ההגותם של השלישייה חדרה לזרמים שונים במחשבה האירופית:
וילהלם דילתיי (1833–1911) הפך את החיים לנקודת המוצא של החשיבה הפילוסופית שלו.
"החיים הם הבסיס שחייב להוות את צורת הפילוסופיה.
זה מה שידוע מבפנים, מה שאי אפשר לחזור ממנו לאחור.
לא ניתן להביא חיים בפני בית המשפט של התבונה".
דילתיי השתמש במושג החיים בשתי משמעויות שונות.
מצד אחד הוא תיאר את חייו של האדם הבודד.
ומצד שני השתמש במונח כדי לתאר את החיים באופן כללי.
עם ההבחנה הזו הוא אמר: "החיים [במובן השני] לוכדים כאן את החיים [במובן הראשון]".
כמו כל הפילוסופים של החיים, דילתיי מתח ביקורת על הפילוסופיה המודרנית המסורתית, שהתמקדה ברציונליות והזניחה את ממדי הרצון וההרגשה.
"בעורקי הסובייקט היודע שנבנה על ידי לוק, יום וקאנט לא זורם דם אמיתי, אלא מיץ התבונה המדולל כפעילות מחשבתית בלבד." לדידו רק כאשר ניגשים לחוויה השלמה, המלאה, והבלתי מדוללת בהתפלספות, ניתן לתפוס את המציאות השלמה והמלאה.
את החיים האמיתיים יש להבין רק מבפנים החוצה, וזה אומר לקחת בחשבון את הנפש.
מכיוון שהחיים הם גבול ההתפלספות, דילתיי קרא לוותר על ממדים טרנסצנדנטליים כנקודות התייחסות לפילוסופיה.
בניגוד לידע הרציונלי, דילתיי שם את הניסיון במרכז שיקוליו.
מעל לכל, הוא התנגד להגבלה של המדע לשיטה המדעית הדטרמיניסטית, כפי שהניחו ג'ון סטיוארט מיל, הרברט ספנסר ואחרים.
חוויה היא חוויה של קשרים שאי אפשר פשוט לפרק אותם לאלמנטים בודדים.
"הרחבת הידע על מה שניתן בחוויה מתרחשת באמצעות פרשנות האובייקטיביות של החיים, ופרשנות זו, בתורה, אפשרית רק מתוך העומק הסובייקטיבי של החוויה.
על ידי פרשנות, דילתיי הבין את "ההבנה האמנותית של ביטויי חיים קבועים קבועים" שיטת ההרמנויטיקה כתורת פרשנות פרשנית הושפעה באופן משמעותי מדילתיי.
חפצים הם כולם דברים ותהליכים קונקרטיים, יומיומיים שהפכו להיסטוריים.
"רק דרך רעיון החפצה של החיים אנו מקבלים תובנה על מהות ההיסטוריה.
הכל נוצר באמצעות עבודה אינטלקטואלית ונושא אופי של היסטוריות.
הוא שזור בעולם החושי עצמו כתוצר של ההיסטוריה.
[…] ההיסטוריה אינה דבר הנפרד מהחיים, שום דבר המופרד מההווה בגלל המרחק שלה בזמן.
במושג ההיסטוריות מתרחק דילתיי מהגל: "הגל בונה באופן מטפיזי; אנו מנתחים את הנתון.
והניתוח של היום של הקיום האנושי ממלא את כולנו בתחושת השבריריות, בכוחם של דחפים אפלים, בסבל מחושך ואשליות, בסופיות של כל מה שהחיים הם, גם היכן שמתפתחות מהם התצורות הגבוהות ביותר של חיי הקהילה.
הרוח האובייקטיבית אינה נובעת מרוח עולם מוחלטת, אלא מההקשר המבני של החיים.
זה חל גם על אמנות, דת ופילוסופיה.
עבורו, מדעי הטבע מנסים למצוא כלל אוניברסלי על בסיס תופעות אינדיבידואליות.
במדעי הרוח, לעומת זאת, עוסקים בתופעה הפרטנית כמו אירוע היסטורי או ביוגרפיה.
יסוד חשוב בפילוסופיה של דילתיי היא הקשר הפנימי בין "חוויה", "ביטוי" ו"הבנה".
מושא ההבנה והפרשנות הוא הביטוי, המתגלה כמושג, שיפוט או כמבנה מחשבתי מורכב יותר, אך גם כפעולה או תוצאה של פעולות.
שלא כמו ניטשה או ברגסון, דילתיי הניח שלא די באינטרוספקציה טהורה כדי לתפוס את הקשרים היסודיים של החיים.
"הביטוי יכול להכיל יותר מהקשר הנפשי ממה שכל התבוננות פנימית יכולה להודות.
הוא מעלה מהמעמקים שהתודעה אינה מאירה.
העיקרון והתיאוריה של ההבנה, הרמנויטיקה, אינם ישימים רק על טקסטים, אלא גם על יצירות אמנות, רעיונות דתיים או עקרונות משפטיים.
לא רק החשיבה הקוגניטיבית פועלת בהבנה, אלא גם הרצון והתחושה הרגשית של הצופה.
ב' לא ניתן להשיג על ידי פסיכולוגיה אנליטית הבוחנת היבטים בודדים.
כתוצאה ממחשבותיו של דילתיי, התפתחה פסיכולוגיית הגשטאלט, שהיא בעיקרה תיאורית.
הבעיה המקורית של הפילוסופיה של אנרי ברגסון (1859-1941) ניתנה לו על ידי מורו, אמיל בוטרו , שמתח ביקורת על האופן שבו המדע העכשווי דוגל בדטרמיניזם.
כבר בחיבורו זמן ורצון חופשי (תורגם לעברית בתור מסה על הנתונים הבלתי אמצעיים של התודעה) בחן ברגסון את הנתון המיידי בתודעה ופיתח רעיונות חדשים לגבי עוצמת התחושות והזמן בתודעה.
ברגסון בחן את תופעת הזמן בהתייחס לאיכות התחושות הקשורות אליו.
המרחב קשור קשר הדוק למספר, מכיוון שלכל עצם יש מיקום מסוים במרחב שניתן לקבוע על ידי קואורדינטות.
אם תחיל את הגישה הכמותית הזו לזמן, יתקבל את הזמן הנמדד או "זמן השעון".
ברגסון ביקר את הגישה המתמטית של "זמן השעון" על שהיא מבלבלת את הזמן עם המרחב והופכת אותו לישות מופשטת, שאפשר למדוד אותה ולכמת אותה.
ברגסון זיהה את ה"משך" (durée) עם המציאות הממשית של מצבי התודעה המתלכדים אלה לאלה כמו צלילים במנגינה.
תהליכי תודעה מסודרים זה לצד זה כמו בחלל.
ברגסון שאל כעת "האם הזמן כמדיום הומוגני אינו בסופו של דבר מושג היברידי שחייב את מקורו לחדירת מושגים מרחביים לתחום התודעה הטהורה.
זמן נמדד הוא מונח המשמש במדעי הטבע לתיאור דברים חיצוניים.
אבל חווית זמן בתודעה היא דרך אחרת לדעת.
תחושת הזמן הפנימית היא ישירה ואינטואיטיבית.
כאן הזמן מורגש כממושך, כמשך.
רצף של שינויים איכותיים המתמזגים, חודרים זה לזה, חסרים קווי מתאר מדויקים, אין להם נטייה להתחצץ זה ביחס לזה, ואין להם זיקה ולו הקטנה ביותר למספר.
בשילוב עם הרעיון של שני אופני קוגניציה, ברגסון פיתח תיאוריה של תודעה דו-שכבתית; מצד אחד "אגו פני השטח" (moi superficiel) ומצד שני "אגו עמוק" (moi profond).
בעוד האגו של פני השטח מתמקד בעולם החיצוני, האגו העמוק לוכד את החוויה הסובייקטיבית הפנימית.
בהתאם, הריבוי הכלול באגו פני השטח הוא כמותי ומרחבי, בעוד שבאגו העמוק הוא מקושר מבחינה איכותית וזמנית עם משך זמן שלדעתנו הוא עצם חיינו.
בחיי היומיום, לעומת זאת, האגו העמוק נדחק לרוב על ידי האגו של פני השטח.