tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וודוקנאל סנקט פטרבורג - חברת המים של העיר סנקט פטרבורג (Vodokanal.spb.ru)
לנוודוקנאל פרויקט - חברת תשתיות מים במחוז לנינגרד (LenVKP.ru)
סבוודוקנאל - חברת המים של העיר סבסטופול (Sevvodokanal.org.ru)
אף על פי שמרבית חברות המים ברוסיה נקראות וודוקנאל, זה נובע ממשמעות המילה כ"תעלת מים" ואין זה אומר שהן מהוות חלק מחברה בשם וודוקנאל.
אין ברוסיה חברת מים ארצית.
אספסת הים (שם מדעי: Medicago marina) הוא עשב רב שנתי ממשפחת הפרפרניים.
העלים מכוסים בשכבת שערות כסופה המגינות על הצמח מפני גרגירי חול ורסס גלי הים.
הפרחים, צבעם צהוב והם מצויים באגודות צפופות הדומות לקרקפות עגולות.
קוטרו של הפרי הוא בין 5 ל-6 מ"מ והוא שעיר מאוד.
הזרעים בפרי שומרים על חיוניותם שנים רבות, ובדרך כלל אין הזרעים מאותו פרי נובטים בבת אחת.
אספסת הים נפוצה בחול הגס לאורך כל רצועת חוף הים, בעיקר בחגורת הרסס במרחק של עד 500 מטר מן הים.
רוב מיני האספסת בארץ הם חד-שנתיים, ולכן קל לזהות את אספסת הים, שגדלה הן בגליל העליון ובאזור ירושלים, ולה פרי דמוי עדשה זעירה חסרת קוצים.
מועדון הספורט המלכותי אספניול מברצלונה נשים (בספרדית: Reial Club Deportiu Espanyol de Barcelona SAD Femenino), ובקיצור אספניול נשים (בספרדית: RCD Espanyol Femenino), הוא מועדון כדורגל נשים ספרדי מהעיר ברצלונה, המשחק בליגת העל הספרדית.
המועדון נוסד בשנת 1970, והוא מחלקת כדורגל הנשים הרשמית של אספניול.
אספניול הייתה אחת הקבוצות החלוצות בכדורגל הנשים בספרד, ושיחקה את משחקה הראשון כבר בשנת 1970. ההצלחה הלאומית הראשונה של הקבוצה הגיעה בשנת 1989, אז היא הגיעה לראשונה לגמר גביע המלכה, אך הפסידה בגמר לאניורגה.
אספניול זכתה בגביע המלכה לראשונה בשנת 1996, והיא הצליחה להגן על התואר גם בשנה שלאחר מכן.
שנת 2006 הייתה העונה הטובה ביותר בתולדותיה עד כה, כשזכתה באליפות הליגה הראשונה (והיחידה) שלה, ובגביע המלכה השלישי שלה.
בכך השתתפה אספניול בגביע אופ"א לנשים בעונה שלאחר מכן.
בתחילת העשור השני של המאה העשרים ואחת, אספניול מיצבה את עצמה כאחת הקבוצות הבכירות בספרד.
היא זכתה להצלחה רבה בגביע המלכה, וזכתה בשלושה גביעים נוספים בשנים 2009, 2010 ו-2012, והשוותה את השיא של לבאנטה כקבוצה עם מספר הזכיות הרב ביותר בגביע.
בעונת 2011/2012 אספניול סיימה במקום השלישי אחרי ברצלונה ואתלטיק בילבאו.
לאחר עונה זו ועד 2020, הקבוצה נחלשה והיא לא הגיעה להישגים משמעותיים בליגה ובגביע.
הסופר קאפ הספרדי:זכייה (0): אין.
בתיאוריה הפסיכואנליטית, אספקה נרקיסיסטית היא צורך פתולוגי, או מוגזם, בתשומת לב או בהערצה, מאנשים הנוטים למערכת יחסים של תלות שיתופית (המהווים אובייקט-עצמי עבור הנרקיסיסט), בשל קיבעון בשלב האוראלי, שאינו מאפשר לנרקיסיסט לקחת בחשבון את הרגשות, הדעות או ההעדפות של אותם אנשים המהווים עבורו מקורות לאספקה זו.
הרעיון הוצג על ידי אוטו פניכל בשנת 1938, כדי לתאר סוג של הערצה, תמיכה חברתית או תמיכה בינאישית, שהאדם שואב מסביבתו וחיוני להערכתו העצמית.
בהסתמך על תפיסתו של פרויד על סיפוק נרקיסיסטי ועל עבודתו של עמיתו הפסיכואנליטיקאי קרל אברהם, פניכל הדגיש את הצורך באספקה נרקיסיסטית, במהלך ההתפתחות המוקדמת, המאפשרת לילדים הצעירים לשמור על איזון נפשי בתהליך ההתבגרות שלהם.
הוא זיהה שתי אסטרטגיות עיקריות להשגת אספקה נרקיסיסטית כזו - תוקפנות והתרפסות - שבתורם יוצרים שני דפוסים של יחסים, שמאוחר יותר יכולים להתפתח באופן פתולוגי לטיפוס הסדיסטי ולטיפוס הכנוע בהתאמה.
עבור פניכל, אובדן של אספקה נרקיסיסטית חיונית בילדות הוא הגורם המרכזי לדיכאון, כמו גם לנטייה לחפש אחר כך אספקה נרקיסיסטית מפצה.
תוצאות המאבק על אספקה נרקיסיסטית בהמשך החיים, מתבטאות, לפי פניכל, בנוירוזות דחף התמכרותיות, כולל התמכרות לאהבה ולהימורים.
הפסיכואנליטיקאי ארנסט סימל (1920), בעבודותיו המוקדמות, ראה הימורים נוירוטיים כניסיון להשיב אהבה ראשונית ותשומת לב בהקשר של חיי המבוגרים.
הפסיכואנליטיקאי אוטו קרנברג ראה את הנרקיסיסט הממאיר כמאופיין בקור רוח ובהתעלמות מאחרים, אלא אם כן ניתן יהיה לעשות להם אידיאליזציה (Idealization) ולהפוך אותם למקור לאספקה נרקיסיסטית.
היינץ קוהוט, אבי פסיכולוגיית העצמי, ראה את הסובלים מהפרעת אישיות נרקיסיסטית כמפוררים נפשית (disintegrating mentally) כאשר הם מנותקים ממקור קבוע של אספקה נרקיסיסטית.
ניתן להתייחס למי שמספק אספקה נרקיסיסטית לדמויות כאלה כאילו הוא מהווה חלק מהנרקיסיסט (זולת-עצמי או אובייקט-עצמי), תוך כדי הרס של כל הגבולות האישיים.
בגיל ההתבגרות שלהם, הנרקיסיסטים מפנימים סמכות "רעה" (בדרך כלל אחד ההורים).
הם חשים סוג של ייאוש חברתי כלפי סמכות זו, כולל רגשות תוקפניים כמו שנאה וקנאה.
תפיסות אלה מחזקות את הדימוי העצמי (self-image) של הנרקיסיסט כא-מוסרי וכמושחת.
ובסופו של דבר, הם יוצרים תחושת הערכה עצמית רעועה ולא-פונקציונלית.
הביטחון העצמי והדימוי העצמי שלהם הופכים נמוכים באופן לא מציאותי ומעוותים.
בניסיון להדחיק רגשות "רעים" אלה, הנרקיסיסט מדכא גם את כל שאר הרגשות.
התוקפנות שלו מתועלת לפנטזיות או לפורקן מקובל מבחינה חברתית כמו ספורט אתגרי, הימורים, נהיגה פזיזה וקניות.
הנרקיסיסט רואה בסביבה מקום עוין, לא יציב, לא ממלא, לא נכון מבחינה מוסרית ובלתי צפוי.
לנרקיסיסטים, בדרך כלל, אין שום תחושת ערך עצמי אינהרנטית; לכן הם מסתמכים על אנשים אחרים שיספקו להם ערך, באמצעות תשומת לב או אספקה נרקיסיסטית.
התיקוף הזה מאשר מחדש את החשיבות שלהם, על מנת שיוכלו להרגיש טוב עם עצמם ולקיים את ההערכה העצמית שלהם.
תהליך זה הופך אחרים ל"פעולות" או ל"אובייקטים" באופן כזה שהם לא יהוו שום איום רגשי.
דפוס תגובתי זה מכונה נרקיסיזם פתולוגי.
הנרקיסיסט מציג עצמי כוזב כדי לעורר זרם מתמיד של תשומת לב או אספקה נרקיסיסטית מאחרים.
העצמי הכוזב הוא הכיסוי, הרושם הלא-אותנטי, שנרקיסיסטים מציגים כלפי חוץ, וכולל את כל מה שהנרקיסיסט רוצה שיחשבו עליו; למשל, שהוא בעל כוח, אלגנטי, חכם, עשיר או מקושר היטב.
הנרקיסיסט 'אוסף' תגובות חיוביות לעצמי הכוזב שלו כדי לאשר את קיומו.
התגובות מגיעות ממגוון של מקורות, מבן / בת הזוג, המשפחה, החברים, הקולגות, השותפים העסקיים ומכרים.
אם האספקה הנרקיסיסטית הצפויה (הערכה, הערצה, תשומת לב, פחד, כבוד, מחיאות כפיים או אישור) לא מגיעה - הנרקיסיסט דורש אותה בכעס או סוחט אותה במניפולציה.
כסף, מחמאות, הופעה תקשורתית, כיבוש מיני הם בסך הכל צורות שונות של אותו דבר עבור הנרקיסיסט - כולם בגדר אספקה נרקיסיסטית.
תשומת הלב שהם מקבלים מ"מקור האספקה" חיונית להישרדותו של הנרקיסיסט, בלעדיה הם ימותו (מטפורית) מכיוון שאין בכוחו של האגו השברירי שלהם לטפל בהערכה העצמית הבלתי יציבה שלהם.
ישנן צורות ייחודיות של אספקה נרקיסיסטית כדי להשיג אותם בשני מקורות נפרדים.
חוקרים וחוקרים מכירים בדרך כלל בשני סוגים עיקריים של אספקה נרקיסיסטית: ראשונית, הנרכשת לרוב באמצעות הכרה ציבורית, ומשנית, הנרכשת לרוב באמצעות שיקוף ואידיאליזציה ביחסים בין אישיים.
האספקה הנרקיסיסטית הראשונית מבוססת על תשומת לב במימד הציבורי והבינאישי גם יחד.
תשומת הלב שהנרקיסיסט מחפש באופן ראשוני הוא הכרה, תהילה, אמירות הלל ושבח, הערצה, ומחיאות כפיים.
עם זאת, גם הכרה שלילית כמו להיות ידוע לשמצה, להיות מושא לפחד, או לעורר תחושת דחייה - מהווים אספקה נרקיסיסטית ראשונית.
האספקה הנרקיסיסטית הראשונית מייצגת תשומת לב מכל סוג שהוא - חיובית או שלילית.
המאפיינים שמעוררים את תשומת הלב הזו יכולים להיות דמיוניים, אבל לנרקיסיסט זה לא משנה אם הוא באמת מתאפיין בתכונה שהציג כלפי חוץ, כל עוד הוא מאמין שהשאר מאמינים שהוא אכן מתאפיין בה.
העטיפה חשובה יותר מהתוכן; האמת חשובה פחות מהאופן שבו אנשים תופסים אותה.
לכן, כל עוד נרקיסיסטים מקבלים את תשומת הלב הצפויה באמצעות העצמי הכוזב שהם מציגים, אין משמעות לאמת, ואין משמעות לסוג תשומת הלב שהשיגו, אם חיובית או שלילית.
אחד הטריגרים המייצרים אספקה נרקיסיסטית ראשונית הוא אדם או אובייקט, שהעביר מידע על הנרקיסיסט, למקור האספקה הנרקיסיסטית.
האספקה הנרקיסיסטית היא התגובה של מקור האספקה הנרקיסיסטית לטריגר (המידע על הנרקיסיסט).
פרסום (להיות בעל שם או ידוע לשמצה) הוא טריגר לאספקה נרקיסיסטית מכיוון שהוא גורם לאנשים לשים לב לנרקיסיסט, ולהעביר מידע על הנרקיסיסט למקורות האספקה הנרקיסיסטית שלו.
ניתן להתפרסם באמצעות חשיפה עצמית, יצירה אומנותית, או על ידי פעולה שמעוררת תשומת לב.
הנרקיסיסט פונה ללא הרף לשלוש אפשרויות הפרסום הללו, בדומה למה שמכורים לסמים עושים כדי להבטיח את המינון הקבוע שלהם.
מקור אחד לאספקה נרקיסיסטית כזו היא בן או בת הזוג.
אספקה נרקיסיסטית משנית קשורה בהקרנת התדמית לפיה הנרקיסיסטים חיים חיים טובים (סיבה ראויה לגאווה עבור הנרקיסיסט), משמרים ומפתחים את המשאבים שלהם (ביטחון כלכלי, ביטחון גופני, קבלה אישית, צמיחה כלפי מעלה) ורכישת חברויות.
לפיכך, להיות בעל קשרים משמעותיים, בעל רכוש, בעל יכולת יצירתית, בעל חברה עסקית, בעל תחושה של חירות ללא מגבלה מוסרית, להיות חלק מקהילה או מחברה, להיות בעל מוניטין, להצליח, להציג סמלי סטטוס - כל אלה מייצגים אספקה נרקיסיסטית משנית.
מה שמהווה סמל סטטוס בקהילת החברים של הנרקיסיסט - יחשב כמקור לאספקה נרקיסיסטית משנית בקהילה זו.
אספקה נרקיסיסטית משנית עוסקת בתדמית שהנרקיסיסטים מציגים בפני חבריהם וקרובי משפחתם.
אספקה מסוג זה חייבת להיות חיובית.
אספן העצמות הוא מותחן פשע אמריקאי משנת 1999 בבימויו של פיליפ נויס, המבוסס על הרומן מאת ג'פרי דיבר.
הסרט עוקב אחר חוקר משטרתי משותק המרותק למיטתו, המשתף פעולה עם שוטרת צעירה כדי לתפוס רוצח סדרתי אכזרי.
בסרט מככבים דנזל וושינגטון בתפקיד לינקולן ריים ואנג'לינה ג'ולי בתפקיד אמיליה דונאגי, לצד שחקנים נוספים כמו קווין לטיפה, מייקל רוקר ולואיס גוזמן.
הסרט מציג מרדף מותח אחר רוצח סדרתי המשאיר רמזים מורכבים בזירות הפשע.
הסרט הכניס כ-151.5 מיליון דולר ברחבי העולם אל מול תקציב הפקה של כ-48 מיליון דולר.
הסרט מתמקד בלינקולן ריים, חוקר משטרתי מוביל בתחום הזיהוי הפלילי, המרותק למיטתו בעקבות תאונת עבודה קשה.
כאשר רוצח סדרתי מתחיל לפעול ברחובות מנהטן, ריים מגויס מחדש לחקירה ומסתייע באמיליה דונאגי, שוטרת מתחילה, המשמשת כעיניו ואוזניו בזירות הפשע.
השניים מנסים לפענח את הרמזים שהרוצח משאיר מאחוריו, במרוץ נגד הזמן להצלת הקורבנות הבאים.
דנזל וושינגטון – לינקולן ריים, חוקר משטרתי מבריק המרותק למיטתו.
אנג'לינה ג'ולי – אמיליה דונאגי, שוטרת מתחילה וחדורת מוטיבציה.
קווין לטיפה – ת'למה, המטפלת המסורה של ריים.
מייקל רוקר – קפטן הווארד צ'יני, מפקד המשטרה הספקן.
לואיס גוזמן – הבלש אדי אורטיז, שותף בחקירה.
הסרט "אספן העצמות" קיבל ביקורות מעורבות.
באתר Rotten Tomatoes הוא זכה לציון של 28% המבוסס על 87 ביקורות, עם הקונצנזוס: "על אף הופעותיהם של וושינגטון וג'ולי, הסרט סובל מעלילה צפויה וחסרת מתח".
באתר Metacritic הסרט קיבל ציון ממוצע של 45 מתוך 100, המבוסס על 33 ביקורות, המעיד על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
מבקרים שיבחו את המשחק של וושינגטון וג'ולי, אך ציינו כי העלילה אינה מחדשת בז'אנר המותחנים.
ראובן שבת מאתר "בכיוון הרוח" כתב: "הן העלילה, הן המשחק וכמובן התסריט והבימוי נעשו היטב...
זה סרט מתח עוצר נשימה"
אספן הסמרטוטים או Le Chiffonier הוא שמו של ציור שציירה האמנית הרוסייה מריאנה פון ורפקין בשנת 1917. היצירה נמנית עם אוספי "קרן מריאן ורפקין" באסקונה, שווייץ, ונושאת את מספר הרישום FMW-0-0-39.
פון ורפקין "ציירה לשם הציור עצמו, ולפני הכול משום שמחשבה מסוימת העיקה עליה.
כמעט תמיד שילבה דמויות אנושיות בנופיה.
[...] כמו דמות מתוך סיפור של א.ת.א.
הוא ניצב בצורה ביזארית, חדור תאוות בצע דלה, מול הרים כחולים בעלי צורות מוזרות לחוף אגם.
ברקע – דמות נשית זעירה, מתכופפת." כך נכתב בשנת 1958 על הציור „Le Chiffonier" בתגובה לתערוכת היחיד הראשונה של מריאנה פון ורפקין בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
התערוכה הוצגה במוזיאון בוויסבאדן ביוזמת קלמנס ויילר.
בחלקו העליון של הציור מופיעים עננים שחורים, שבתוכם לוהטים אינספור נקודות אדומות, המבשרות על סערה מתקרבת.
מתחת להם מרחפות מעל פסגות ההרים מערבולות עננים צהובות ורעילות.
גם צבעי הירוק, השחור והאדום המשתקפים באגם אינם מביאים נחמה.
לתוך גבעה של פסולת תקעו שלט לבן.
ורפקין הפכה מזבלה לחוף אגם שווייצרי לראויה לביטוי אמנותי.
לפיכך, ניתן לראות בה חלוצה של אותם אמנים אשר בשנות השישים והשבעים עסקו בנושאים אקולוגיים וביטאו אותם חזותית.
בקרב אמנים אלה נכללים, בין היתר, ק.פ.
עבודות אלה ביקרו את הזיהום התעשייתי של נהר הריין והן הוצגו בשנת 1975 במסגרת התערוכה הביקורתית „Warum ist es am Rhein so schön?" ("מדוע כה יפה בריין?") במוזיאון ויסבאדן.
בקרן מריאנה פון ורפקין (FMW) מצוי רישום מ־1917 הקשור לציור, במחברת הסקיצות G 15. בנוסף, קיים תצלום בשחור-לבן של הציור, שעליו כתבה ורפקין בכתב ידה את הכיתוב „Le Chiffonier" יחד עם תאריך "1917".
לפיכך, גם כותרתו המקורית של הציור וגם שנת יצירתו – 1917 – נחשבים לתיעוד מאומת.
אגם ז'נבה או אגם ציריך?
ורפקין חיה בשנת 1917 יחד עם הטבחית שלה, הלנה, ועם אלכסיי פון יבלנסקי ובנו אנדראס, הן בסן-פרה שעל שפת אגם ז'נבה והן בציריך שלחופי אגם ציריך.
דיווח על ביקורו של המשורר איוואן גול אצל ורפקין מספק, בין השאר, אישור לנוכחותה בסן-פרה שלחופי אגם ז'נבה לכל המאוחר עד ה־16 בספטמבר 1917. כשמונה ימים לאחר ביקורו של גול אצל ורפקין, דיווח פון יבלנסקי מציריך לקונו אמיט באושוונד כי מצא "דירה ברחוב דרוסל (Drosselstraße) ברובע וולישהופן שבציריך".
עוד לפני תחילת החורף של שנת 1917, ארגן חאן קורה, תומך תנועת הדאדא, תערוכה עבור פון יבלנסקי בגלריה שלו בציריך, ברחוב בהנהוף 19.על המשך שהותם בציריך ניתן ללמוד מתוך זיכרונותיו של פון יבלנסקי:
"בשנת 1917 פרצה בציריך מגפת שפעת קשה מאוד.
[…] הרופאים שלחו אותי דרומה, לאסקונה.
כולנו עברנו לאסקונה בתחילת אפריל 1918."
שני משפטים לאחר מכן נכתב, באופן סותר: "הגענו לאסקונה בסוף מרץ."
נותר בלתי ידוע אם היה זה אגם ז'נבה או אגם ציריך שהיוו השראה לציירת ביצירתה.
אספסול (בפיליפינית: Espasol) הוא עוגת אורז מתוקה ורכה מהמטבח הפיליפיני, שמקורה במחוז לגונה.
המאכל מורכב מקמח אורז דביק שמבושל בחלב קוקוס עם רצועות קוקוס ממותקות, לאחר הבישול, העוגות נחתכות למלבנים או גלילים ומצופות בקמח אורז קלוי.
המאכל נמכר בעיקר בעונת חג המולד, אך ניתן למצוא אותו לאורך כבישים ראשיים, בחנויות רחוב ובתחנות אוטובוס באזור לגונה וסביבתה.
בעגה הפיליפינית, נעשה שימוש הומוריסטי במילה "אספסול" גם כדי לתאר אדם המתאפר באיפור כבד ומוגזם.
אֶסְפֵּרַנְטוֹ (, שמה המקורי: Lingvo Internacia, "לינגווֹ אינטרנָצִיָה" – "שפה בין-לאומית") היא שפה מתוכננת ושפת עזר בין-לאומית שחיבר אליעזר לודוויג זמנהוף בשנת 1887. זמנהוף ייעד אותה להפוך לשפתו השנייה של כל אדם בעולם, לצד שפת האם שלו.
אספרנטו היא כיום השפה המדוברת ביותר מבין השפות המתוכננות.
על פי ההערכות המקובלות, יש לה כ-2 מיליון דוברים.
שפת האספרנטו פותחה על ידי ד"ר אליעזר לודוויג זמנהוף, רופא עיניים יהודי מביאליסטוק, החל מסוף שנות ה-70 של המאה ה-19 ועד לתחילת שנות ה-80 שלה.
במהלך תקופה זו הוא ניסח את מרבית כללי הדקדוק של השפה ויצר את אוצר המילים הראשוני שלה, וכן עסק בתרגום מספר יצירות משמעותיות לשפה על מנת להציגה לעולם.
ב-26 ביולי 1887 פרסם זמנהוף את ספרו הראשון, "השפה הבין-לאומית", ובו הציג את עקרונות השפה.
על ספרו חתם בשם העט Doktoro Esperanto ("הדוקטור המקווה"), ושם זה דבק בשפה והפך לשמה.
זמנהוף ביקש ליצור שפה בין-לאומית נייטרלית (שאיננה מזוהה עִם עַם מסוים כלשהו); שלמידתה קלה, מהנה ואפילו משחקית; שתאפשר ללומדים אותה לעשות בה שימוש על מנת לתקשר עם אנשים מכל העולם ולגשר בין תרבויות, גם אם לא תתקבל באופן רשמי כשפה הבין-לאומית; שתהיה שפה חיה ומתפתחת, המאפשרת ביטוי יצירתי.
הרעיון זכה לקהילה הולכת וגדלה של תומכים, בתחילה בעיקר מהאימפריה הרוסית, ולאחר מכן גם ממרכז אירופה ובהמשך נפוץ רעיון השפה גם למקומות נוספים – מערב אירופה, אמריקה, סין ויפן.
בימיה הראשונים של השפה, היא שימשה בעיקר כשפה כתובה באמצעות חליפת מכתבים, וזמנהוף ערך בה עוד מספר תיקונים.
ב-1905 התכנס קונגרס האספרנטו הראשון בעיר בולון-סור-מר שבצרפת.
בקונגרס זה התקבלה "הצהרת בולון", אשר קבעה את עקרונות ה"פונדמנטו דה אספרנטו" כבסיס המחייב הקבוע של השפה והגבילה את השינויים בכלליה הבסיסיים.
לאחר הקונגרס הראשון החל להתכנס קונגרס האספרנטו העולמי מדי שנה במדינה אחרת, למעט בשנות מלחמות העולם.
ב-1908 הוקמה אגודת האספרנטו העולמית.
אספרנטו לא הייתה הניסיון הראשון ליצירת שפה בין-לאומית מתוכננת.
קדמה לה תנועת הוולאפיק, שרבים מחבריה נטשו אותה לטובת השפה החדשה.
האספרנטו הוכיחה עצמה כקלה יותר ללמידה, ולכן שימושית יותר, בין היתר היות שאוצר המילים שלה התבסס על שורשים משותפים משפות אירופיות, לטיניות, גרמניות וסלאביות.
זמנהוף ליווה את התנועה במשך 30 שנה עד יום מותו, כעורך עיתון, כיו"ר אגודת האספרנטו הבין-לאומית, כיוצר וכמחבר.
בשנת 1907 חוותה תנועת האספרנטו טלטלה ופיצול, סביב מחלוקת באשר לרפורמות בשפה, אשר הולידו את השפה המתוכננת אידו.
עם זאת, התנועה צלחה את הפיצול, ואספרנטו נותרה השפה המתוכננת הנפוצה ביותר בעולם.
שנות ה-20 נחשבות לימי הזוהר של השפה, אשר משכה אליה מתעניינים רבים מטעמים אידאולוגיים – בין היתר אנשים בעלי השקפות אינטרנציונליסטיות, א־לאומיות או פציפיסטיות וכן אנשים שלא התנגדו לרעיונות לאומיים אך ביקשו לקדם את ההבנה והשלום בין העמים.
על אף התנגדותה של המשלחת הצרפתית, שחששה מירידת קרנה של שפתם כשפה בין-לאומית דיפלומטית, ב-1924 המליץ חבר הלאומים למדינות החברות בו לעודד את לימוד השפה.
הנאצים ראו באספרנטו פרויקט שסתר את תפיסת העולם הלאומנית שלהם, ולכן החרימו את השפה וסגרו בהדרגה את כל אגודות האספרנטו בגרמניה, ולבסוף אסרו על כל פעילות לשונית או חברתית בתחום, בגרמניה ובכל טריטוריה אחרת שנפלה תחת כיבושם.
ב"מיין קאמפף" הגדיר היטלר את השפה הבין-לאומית כ"מזימה יהודית להשתלט על העולם".
למרות התלהבות והתחלה חיובית לאספרנטו תחת המשטר הסובייטי, במסגרת "הטיהורים הגדולים" בברית המועצות של סטלין ב-1936–1937 נאסרה גם כל פעילות אספרנטו, ורבים (מספרם מוערך באלפים) נאסרו, הוגלו ונרצחו באשמת ריגול לגרמניה.
איטליה הפאשיסטית לעומת זאת לא הייתה עוינת לשפה ואף ניסתה לעודד תיירות באמצעות עלונים בשפה.
בספרד תחת משטר פרנקו הייתה האספרנטו נפוצה בקרב הכוחות הרפובליקנים, ובייחוד בקרב הפעילים האנרכיסטים והתנועה הלאומית הקטלונית, לפיכך השלטון התנגד לשפה ורדף אותה.
ב-1954 הפכה אגודת האספרנטו העולמית לארגון מייעץ רשמי ל-UNESCO.
ב-1966 הוקם לראשונה ה-Pasporta Servo – שירות במסגרתו אספרנטיסטים מציעים לארח אספרנטיסטים אחרים המטיילים בחו"ל.
המלחמה הקרה, בייחוד בשנות ה-50 וה-60, פיצלה את קהילת דוברי השפה משני צידי מסך הברזל, ודובריה נחשדו בשתי המעצמות כמי שעשויים לקיים מגעים ומשאים עם האויב ואף להפיץ את משנתו.
בכל זאת, בשנות ה-70 חוותה השפה רנסאנס, והתפשטה למקומות שבהם לא הופיעה קודם לכן.
באיראן, למשל, נוצרה קהילה אספרנטיסטית משמעותית.
ב-1980 הוקם ארגון הנוער והצעירים האספרנטיסטי (TEJO).
ב-1985 המליצה UNESCO למדינות החברות בה להכניס את שפת האספרנטו לתוכנית הלימודים.
בשנת 1987 ציינה השפה מאה להיווסדה, ובקונגרס העולמי השתתפו כ-6,000 איש.
ב-1991 היו די דוברים אפריקאים של השפה על מנת לקיים את הקונגרס הפאן-אפריקאי הראשון באספרנטו בלומה שבטוגו.
מהפכת האינטרנט, המרחיבה את אפשרויות התקשורת בין מרחבים רחוקים, מאפשרת יצירת קהילות וירטואליות שאינן תלויות במקום ומרחיבה את הגישה לחומרי לימוד, אפשרה את התרחבות והתחדשות תנועת האספרנטו.
בעוד שעד שנות ה-90 חלה עלייה בגיל הממוצע של דוברי השפה, בשנים האחרונות מצטרפים צעירים רבים לקהילת הדוברים.
תנופה זו ניתן לראות בין היתר באמצעות עיון במדריך האתרים של גוגל: במאי 2011 היו 5,196 אתרי אינטרנט ששפתם אספרנטו, בהשוואה ל-7,725 אתרים בשפה העברית ו-7,725 אתרים בשפה הערבית.
ב-2001 הוקמה ויקיפדיה האספרנטית, המכילה נכון לנובמבר 2020 למעלה מ-287 אלף ערכים ומדורגת במקום ה-35 בעולם מבחינת גודלה.
על פי הנתונים המוצגים בה, מעל 117 אלף מבקרים אינדיבידואלים ועוד כ-33 אלף שעיינו באתר באמצעות מכשיר סלולרי בחודש.
ב-22 בפברואר 2012 הוסיפה גוגל את האספרנטו כשפה ה-64 שגוגל טרנסלייט מציעה לתרגם.
אחד האתרים הפופולריים ביותר ללימוד אספרנטו בחינם הוא האתר לרנו!
נכון לשנת 2013 דיווח האתר כי הוא זוכה ל-150–300 אלף כניסות מדי חודש, וכיום יש בו למעלה מ-300 אלף משתמשים רשומים.
האתר מציע קורס באספרנטו לדוברי 36 שפות, בהן עברית.
במאי 2015 השיקה אפליקציית לימוד השפות הפופולרית דואלינגו קורס חינמי נוסף באספרנטו לדוברי אנגלית.
כבר במרץ 2016 היו רשומים לקורס כ-350 אלף איש, כשנתיים לאחר מכן נרשמו כמיליון משתמשים שהתנסו בלמידת השפה, וביולי 2018 עמד מספר המשתמשים שנרשמו לקורס על למעלה מ-1.36 מיליון.
נכון לנובמבר 2020 דיווחה דואלינגו על 287 אלף "לומדים פעילים" בקורס.
באוקטובר 2016 נפתח קורס נוסף בדואלינגו ללימוד אספרנטו עבור דוברי ספרדית ובו נרשמו 221 אלף לומדים פעילים נכון לנובמבר 2020. קורס אספרנטו נוסף לדוברי פורטוגזית נפתח בדואלינגו במאי 2018, ובנובמבר 2020 היו רשומים בו כ-214 אלף תלמידים.
קורס נוסף לדוברי צרפתית הושק בגרסת בטא ביולי 2020 וקורס לדוברי מנדרינית נמצא כיום בפיתוח.
סך הכול נכון לדצמבר 2020 עברו בקורסים באספרנטו באפליקציה 3.38 מיליון לומדים, והמדינות הבולטות בקרב הלומדים הן ברזיל, ארצות הברית, מקסיקו, קולומביה, ספרד, צרפת ובריטניה.
פעילות ענפה באספרנטו אפשר למצוא גם ברשתות החברתיות, וישנן גם רשתות ייעודיות לשפה כמו האפליקציה Amikumu והרשת "Mia Vivo" (החיים שלי) שהוקמה בנובמבר 2020. כמו כן ישנה פעילות עשירה של בלוגים, ולוגים, פודקסטים, שידורי רדיו ברשת ומפגשי וידאו מקוונים.
הדקדוק של שפת אספרנטו פשוט יחסית לשפות לאומיות: יש בה 16 כללי דקדוק בסיסיים (המופיעים בחיבור "פונדמנטו דה אספרנטו").
אוצר המילים הבסיסי מבוסס על מספר מצומצם יחסית של שורשים, ואין בה יוצאים מן הכלל.
משום כך, שפת אספרנטו קלה יותר ללימוד משפה זרה אחרת, במיוחד לדוברי שפות אירופיות.
בדרך כלל, כמה חודשים של לימוד אספרנטו שווים למספר שנות לימוד של שפה לאומית, לדוגמה אנגלית או צרפתית, ואפילו לדוברי שפות שאינן אירופאיות קל יותר ללמוד אספרנטו מאשר כל שפה אירופית אחרת.
האלפבית של אספרנטו מבוסס על האלפבית הלטיני; הוסרו ממנו האותיות q ,w ,x ,y, ונוספו לו שש אותיות עם תגים: ĉ ,ĝ ,ĥ ,ĵ ,ŝ ,ŭ.
שמה של כל אות הוא הצליל שלה ואחריה o אלא אם כן זו תנועה, ואז צליל האות הוא שמה.
לדוגמה, שם האות ĝ הוא ĝo ("ג'וֹ"), אבל שם האות e הוא e ("אֶה"), וכך הלאה לכל האותיות.
האלפבית של אספרנטו הוא איפוא a, bo, co, ĉo (אָה, בּוֹ, צוֹ, צ'וֹ) וכן הלאה.
התנועות הסימוןהגרפי תעתיק IPA הערך הפונטי Aa [] נהגה כהגיית פתח Ee [] נהגה כהגיית צירי Ii [] נהגה כהגיית חיריק Oo [] נהגה כהגיית חולם Uu [] נהגה כהגיית שורוק Ŭŭ [] נהגה כהגיית W באנגלית ועל פי רוב מאריך את התנועה שלפניו
בדיבור, כבכתב, תפקידה התחבירי של כל מילה במשפט הוא חד-משמעי, מוחשי וברור במשפט עצמו.
זאת באמצעות הצמדת הסיומת התחבירית למילה לפי תפקידה במשפט:
שמות העצם באספרנטו מסתיימים ב-o (דוגמה: homo – אדם).
היידוע מושג באמצעות המילה la.
שמות התואר מסתיימים ב-a (דוגמה: bona homo – אדם טוב).
הטיות שורש הפועל est לפי הזמנים השונים משמשות כדי לציין שלנושא מסוים תכונה מסוימת (משמשות כאוגד) ומקדימות על פי רוב שמות תואר.
השוואה ניתן ליצור באמצעות המיליות pli (יותר) ו-ol (מ...).
המילה plej משמעותה "ביותר", "הכי".
לריבוי יש להוסיף את האות j לשם העצם ולתאריו (דוגמה: belaj homoj – אנשים יפים).
לפעלים סיומות קבועות לכל המגדרים, ליחיד ולרבים.
הן משתנות רק בהתאם לזמן.
פעלים בהווה מסתיימים ב-as, בעבר ב-is, בעתיד ב-os, בציווי ב-u, פעלים מותנים (אם...
למושא הישיר ולתאריו נוספת האות n (סיומת אקוזטיב.
דוגמה: Homo manĝas ruĝan pomon – אדם אוכל תפוח אדום).
יתר היחסות נקבעות בהתאם למיליות השונות דוגמת: de – של/מ.../על ידי; al – ל...; kun – עם, pri – לגבי, por – עבור, je – מילית כללית לכל מקום שאין עבורו מילית ספציפית אחרת.
תואר הפועל מסתיים ב-e (דוגמה: manĝi rapide – לאכול מהר).
oni הוא כינוי סתמי ("אנשים"/"מישהו"), si מתייחס לעושה הפעולה עצמו (Li lavis sin – הוא שטף את עצמו, התרחץ).
שייכות מושגת באמצעות הוספת הסיומת a לשם הגוף (ŝia – שלה).
ניתן לחבר שורשים האחד לשני להרכבת מילים חדשות כאשר מהראשון מסירים את ההברה הסופית אלא אם כן זה ייצור קושי לבטא את המילה החדשה.
כך למשל התואר bongusta (טעים) הוא חיבור של המילים bona (טוב) ו-gusto (טעם) בצורת שם התואר, gusta.
אספרנטו היא פונטית, קרי, נהגית בדיוק כפי שהיא נכתבת, והטעם הוא תמיד מלעילי (דומה יותר לאיטלקית מאשר לצרפתית).
סדר המילים במשפט גמיש למדי, למעשה כמעט כל סדר מילים אפשרי וחוקי.
תוספות בראש או בסוף מילה
באספרנטו ישנן תוספות שניתן להוסיף לפני השורש או לאחריו, המשנות את משמעותו.
הדבר מאפשר להרכיב בקלות מילים רבות ממספר קטן יחסית של שורשים.
ניתן להרכיב על שורש אחד יותר מתוספת אחת, והתוספות מתפקדות גם כמילים בפני עצמן.
מלבד המילה ĉu, המציינת שאלת כן או לא, מילות השאלה והיחס באספרנטו מכונות "מילות טבלה" (tabelvortoj), שכן השאלה ותשובותיה האפשריות מתבססות על מבנה קבוע המקל לזכור אותן.
קריאת שמע "שְׁמַע יִשְׂרָאֵל ה' אֱלֹהֵינוּ ה' אֶחָֽד" בתעתיק לאספרנטו יכתב כך: Ŝema Jisrael, Adonaj Elohejnu, Adonaj Eĥad
הטקסט הבא נותן דוגמה קצרה וטובה לשימוש בשפה.
בקובץ השמע משמאל נמצאת ההקראה שלו.
בתעתיק של אספרנטו לאותיות עבריות:
ובעברית: "בחלקים רבים של סין היו מקדשים של מלך הדרקון.
במהלך הבצורת, התפללו במקדשים למלך הדרקון שייתן גשם לעולם האנושי.
אז דרקון היה סמל להוויה העל טבעית.
ומאוחר יותר, הוא הפך לאב קדמון של השליטים הגבוהים ביותר וסימל את סמכותו המוחלטת של הקיסר הפיאודלי.
הקיסר טען שהוא בנו של הדרקון.
כל צורכי חייו נשאו את השם דרקון והיו מעוטרים בדמויות דרקון שונות.
קישוטי דרקונים נראים כעת בכל מקום בסין, ומסתובבות אגדות על דרקונים".
קביעת העקרונות והנורמות של השפה הבין-לאומית מתבצעת כיום באמצעות "האקדמיה לאספרנטו" (La Akademio de Esperanto) האקדמיה הוקמה ב-1905 בעקבות הקונגרס הראשון, בהתבסס על מודל האקדמיה לשפה הצרפתית.
בימיה הראשונים כונתה "ועידת השפה" (Lingva Komitato) אך ב-1948 קיבלה את שמה הנוכחי.
במוסד חברים 45 מומחים בשפה אשר נבחרים לתקופה של 9 שנים, וכל 3 שנים מתחלפים שליש מהם.
כך הקפיד זמנהוף להדגיש כבר בספרו הראשון, כי השפה מאפשרת ביטוי נרחב ויצירתי – באמצעות שילוב של מספר קטעים מתורגמים מהתנ"ך בתוכו, קטעי תפילה מתורגמים, וקטעי שירה מקוריים שכתב באספרנטו.
קהילת דוברי האספרנטו מסביב לעולם נוהגת להתייחס אל עצמה גם כאל קהילה החולקת תרבות משותפת – מכלול של יצירות תרבותיות, מסורות, התנסויות תרבותיות וערכים משותפים.
מאז היווסדה בסוף המאה ה-19 הלכה והתפתחה תרבות האספרנטו והיא כוללת אמנות, ספרות, מוזיקה, עיתונות, אירועים בין-לאומיים ומנגנוני עזרה הדדית.
קהילת הדוברים של שפת האספרנטו מתייחסת לעצמה לא אחת באמצעות המושג "תנועה".
כתנועה, מבקשים האספרנטיסטים לא רק להשתמש בשפה ביניהם, כי אם גם להפיצה ולהגביר את השימוש בה הן באמצעות לימוד דוברים חדשים והן באמצעות שיכנוע ממשלות לתמוך בה, וארגונים בין-לאומיים לעשות בה שימוש.
התנועה כוללת גם שורה של ארגונים הפועלים להפצת ולפיתוח שפת ותרבות האספרנטו כגון אגודת האספרנטו העולמית, ארגון הנוער האספרנטיסטי הכלל עולמי, ארגון האספרנטו הסוציאליסטי העולמי SAT והאקדמיה לאספרנטו.
יש ראיות לכך שלימוד אספרנטו לפני לימוד שפה זרה אחרת מאיץ ומשפר את הלימוד, היות שלימוד שפה זרה שנייה קל יותר מלימוד השפה הזרה הראשונה, ובנוסף, השימוש בשפת עזר פשוטה דקדוקית מפחית את הקשיים הנלווים לרכישת שפה זרה ראשונה.
באחד המחקרים (Williams 1965), קבוצת תלמידי תיכון למדו אספרנטו במשך שנה, ואז צרפתית במשך שלוש שנים.
בתום התקופה נמצא שהם הגיעו לשליטה טובה יותר בצרפתית מאשר קבוצת הבקרה, שלמדה צרפתית ללא אספרנטו במשך כל ארבע השנים.
אספרנטו יכולה לשמש גם ככלי עזר בתרגום.
פותחו מספר אבות-טיפוס של תוכנת תרגום ממוחשבת, מאנגלית לצרפתית, אך נמצא שהמעבר משפה לא-לוגית אחת לשנייה הוא מורכב הרבה יותר מתרגום דו-שלבי באמצעות שפת ביניים מתוכננת כגון אספרנטו.
השימוש באספרנטו יכול להקל על שילוב שפות נוספות באותה תוכנה, שכן לא יהיה צורך לפתח תוכנות שיתרגמו את כל השפות לכל השפות, אלא רק לאספרנטו, שתשמש שפת מעבר, וממנה.
אספרנטו מתאימה במיוחד לשימוש זה בשל התחביר הגמיש שלה.
תחבירה מאפשר תרגום ישיר משפת המקור אליה, שינוי מבנה המשפט כך שיתאים לשפת היעד, ואז צעד תרגום שני אל שפת היעד כשהתחביר באספרנטו.
לדוגמה, את המשפט "אני אוהב אותך בעדינות" ניתן לתרגם לאספרנטו בהתאם למבנה המשפט בעברית: "Mi amas vin ĝentile", לפי מבנה המשפט "I gently love you" באנגלית: "Mi ĝentile amas vin", וכן לפי מבנה המשפט "Je t'aime gentillement" בצרפתית: "Mi vin amas ĝentile".
צורות הכתיבה באספרנטו שקולות זו לזו, הן בעלות אותו ערך ומשמעות וניתנות להחלפה ביניהן על מנת להתאים את תחביר שפת המקור לשפת היעד.
חלק מהמשפחות הבוחרות ללמד את ילדיהן אספרנטו עושות זאת על מנת להשתתף איתם בפעילויות אספרנטו בין-לאומיות לכל המשפחה, חלקן עושות זאת מטעמים אידאולוגיים של הפצת השפה או הקניית שפה לילדיהם שתאפשר להם לתקשר עם ילדים אחרים מתרבויות שונות.
משפחות אחרות עושת זאת כיוון שההורים הם דוברי שפות שונות המבקשים לבנות את הבית סביב שפה נייטרלית משותפת.
מוטיבציה נוספת ללימוד אספרנטו לילדים היא על מנת לפתח אצלם את כישורי למידת השפה ולהקל עליהם לרכוש שפות זרות בעתיד.
דוגמה מפורסמת לסוג זה היא שלוש האחיות אלופות השחמט, בנות משפחת פולגאר היהודית מהונגריה, שאביהן לימד אותן אספרנטו כדי לקדם את יכולתן האינטלקטואלית.
מרבית ההורים המלמדים אספרנטו לילדיהם למדו אספרנטו בעצמם כשפה שנייה או שלישית, ואינם דוברי אספרנטו כשפת אם בדומה להורים דוברי שפות לאומיות.
כיוון שדובר ילידי של שפה מפתח הרגלים לשוניים ההולמים את רמת השפה שלימדו אותו, העובדה שאדם דובר אספרנטו כשפת אם איננה מבטיחה בהכרח שרמת האספרנטו והדיוק הדקדוקי שלו בשפה תהיה גבוהה מאדם שלמד אספרנטו בבגרותו.
עם זאת, קיומם של דוברי אספרנטו ילידיים מגדיר את האספרנטו גם כשפה טבעית במושגים בלשניים.
בישראל ידוע על מספר ילדים שספגו אספרנטו מלידתם באינטנסיביות זו או אחרת.
כמה מהם דוברים את השפה באופן שוטף, ולא שכחו אותה לאחר גיל הינקות מאחר שהם מקיימים קשר רצוף עם חבריהם – ילדים דוברי אספרנטו בחו"ל, ולעיתים מדברים עם הוריהם בשפה הבין-לאומית, בנוסף לשפת האם האחרת, עברית.
פעילות אספרנטו בארץ ישראל קיימת מ-1908, עת הרופא ד"ר אהרן מאיר מזי"א והכומר הלזריסטי ארנסט שמיץ ניהלו פעילות זו בירושלים.
פעילות רציפה של אספרנטו החלה ב-1924, הן בירושלים והן בתל אביב.
האישים הבולטים היו בראש ובראשונה נתן בן ציון חבקין, הידוע גם כ"צמחוני הארץ-ישראלי הראשון", וכן לכוביצקי, גורודיסקי, ומשנות השלושים המתרגם וחוקר הפולקלור עמנואל אולסבנגר וכן המחנך, המתמטיקאי והמוזיקאי יוסף כהן-צדק.
באוגוסט 1967 התקיים בישראל הקונגרס העולמי לצעירים דוברי אספרנטו.
בישראל דוברים רבים של השפה, ומתקיימת פעילות שוטפת של דוברי אספרנטו.
קיימת אגודה לדוברי אספרנטו, הנקראת האגודה לאספרנטו בישראל (אל"י).
האגודה מקיימת קורסי לימוד ברמות שונות, פעילויות תרבותיות באספרנטו, טיולים וכנסים ארציים בני מספר ימים.
האגודה מוציאה את כתב העת "Israela Esperantisto" ("האספרנטיסט הישראלי"), אותו קוראים מנויים בישראל ובעולם.
פעילות אספרנטו בישראל נערכת בשלוש הערים הגדולות – בירושלים, בתל אביב ובחיפה.
בשנת 1967 אמור היה הקונגרס העולמי להתקיים בתל אביב, אך בשל המצב הביטחוני בתקופת מלחמת ששת הימים, הוא נערך ברוטרדם, הולנד.
בשנת 2000, לקראת הכינוס העולמי השנתי ה-85 של דוברי אספרנטו שנערך בתל אביב, יצא לאור מילון אספרנטו-עברי שחובר על ידי אחד הפעילים המרכזיים של קהילת האספרנטו בארץ, יוסף מורז'אן.
בשנת 2007 חגגו 120 שנים להולדת האספרנטו.
לקראת שנה זו הנפיק השירות הבולאי בישראל בדצמבר 2006 בול חגיגי ובו דיוקנו של זמנהוף, המורכב מן הטקסט המופיע בוויקיפדיה האספרנטית בערך המתאר את הביוגרפיה של זמנהוף.
בשנת 2014 הוציאה הסופרת אתי אלבוים את טרילוגיית הספרים "תעתועים", ובה תושבי הממלכה "מגילנדרו" הם דוברי אספרנטו.
במשטר הישן של צרפת, אספת המעמדות הייתה גוף מייעץ ומחוקק של המשטר הישן המלוכני בצרפת, המורכב מבני כל המעמדות הצרפתיים, שנועד להביע בפני המלך את רחשי ליבו של העם ולעזור לו, כביכול, לקבל החלטות חשובות.
אספת המעמדות כונסה ופוזרה על ידי המלך.
לאספה לא היה כוח משל עצמה, והיא שימשה אך ורק גוף מייעץ, שעשה זאת בעיקר על ידי הגשת אמנות של המעמדות השונים וייעוץ למלך בנוגע למדיניות בנוגע למסים.
אספת המעמדות נוסדה ב-1302 ופוזרה ב-1789, בפרוץ המהפכה הצרפתית.
במהלך 487 שנות קיומה התכנסה האספה 22 פעם, עד לכינוסה האחרון בשנת 1789.
בפעם הראשונה כונסה האספה על ידי פיליפ הרביעי בשנת 1302, אך האספה שכונסה ב-1346 נחשבת כאספה הרשמית הראשונה.
הניסיונות לעשותה מכשיר פיקוח על המלוכה ולכנסה במועדים קבועים נכשלו.
בין השנים 1614 ל-1789 לא התכנסה האספה עקב חיזוק המלוכה האבסולוטית בצרפת.
ב-17 ביוני 1789 כונסה האספה על פי דרישת אספת הנכבדים (הנוטאבלים), כדי לדון ולטפל במצב הכלכלי הקשה בצרפת.
הדרישה העלתה מחלוקת חריפה באשר למספר נציגי המעמד השלישי ביחס למספר שני המעמדות האחרים.
הנוטאבלים הסכימו אמנם שמספר נציגי המעמד השלישי יהיה שווה למספר נציגי שני המעמדות העליונים ביחד, אולם לא הוחלט אם לכל מעמד יהיה קול אחד בלבד (ואז יתבטל יתרונו המספרי של המעמד השלישי) או שההצבעה תיערך על פי מספר הצירים.
הנציגים שנבחרו לאספה אספו מהציבור תלונות על המצב באזורם אך גם הצעות לתיקונים חוקתיים בעלי משמעות כללית, וברחבי המדינה נוצרה אווירה של ציפיות ותסיסה.
אספת המעמדות נפתחה בוורסאי ב-5 במאי 1789 בנוכחות המלך והשרים, אך לאכזבת הצירים לא הוזכרה כלל חוקה חדשה אלא רק בקשה לאישור מיסים ומתן עצות.
צירי המעמד השלישי הזועמים פיזרו בכוח את אספת המעמדות והכריזו על הקמת האספה הלאומית, בה זכה המעמד השלישי לקול שווה.
מהלך זה סלל את הדרך לפרוץ המהפכה הצרפתית באותה שנה.
האספה כללה את נציגי שלושת המעמדות שהרכיבו את החברה הצרפתית:
המעמד השלישי - אלה שאינם אנשי אצולה ואינם אנשי כמורה, ובמילים אחרות: פשוטי העם.
מעמד זה כלל 98% מאוכלוסיית צרפת, כ-24.5 מיליון איש, וכלל בתוכו את הבורגנות, זעיר-בורגנות, איכרים, חסרי רכוש ונוודים.
לכל אחד מהמעמדות היה קול אחד במועצה, עובדה שנתנה משקל יתר לנציגי המעמד הראשון והשני, שיחד ייצגו 2% מהחברה הצרפתית - עד כדי פי 33.3 משיעורם הריאלי.
המעמד השלישי - פשוטי העם - קיבלו באספה ייצוג שהיה שווה ערך לכשליש משיעורם הריאלי באוכלוסייה.
שני המעמדות העליונים בחרו את נציגיהם בבחירות אישיות ישירות.
נציגי המעמד השלישי נבחרו בצורה עקיפה: בכל אזור בחירה נערכו שנים עד שלושה שלבי ביניים עד לבחירת נציגי האזור לאספת המעמדות.
אספת המעמדות הייתה, עד המהפכה הצרפתית, האספה הכללית של צרפת, בה היו מיוצגים כל אחד משלושת המעמדות בצרפת.
בשנת 1789 התכנסה אספת המעמדות לראשונה מאז 1614. כינוסה סלל את הדרך למהפכה הצרפתית.
אחת הסיבות העיקריות לפריצת המהפכה הצרפתית הייתה המשבר הכלכלי החמור, שנגרם כתוצאה מפזרנות על מלחמות מיותרות ועל חצר מלכות ראוותנית.
סיבה נוספת למשבר הכלכלי הייתה שיטת גביה ארכאית שבמסגרתה שולם הרוב המכריע של המסים על ידי המעמד השלישי (הבורגנות והאיכרוּת).
מבחינה עקרונית נכללו במעמד זה כל פשוטי העם, אך למעשה רק הבורגנים והאיכרים האמידים שילמו מיסים.
ניסיונות לרפורמה במערכת גביית המיסים נחלו כישלון צורב בעקבות התנגדות המעמד הראשון (האצולה) והמעמד השני (הכמורה).
ביולי 1787 הועלתה בפני המלך לואי השישה עשר הדרישה לכנס את אספת המעמדות.
ב-18 בדצמבר הבטיח המלך לעשות זאת תוך חמש שנים.
לאחר מכן איבד שר האוצר קאלון את מקומו לטובת מבקרו הראשי, אטיין שארל דה לומני דה בריאן.
בריאן בתורו איבד את מקומו לטובת ז'אק נקר, שר האוצר הקודם, שהיה בעל רגשות חמים כלפי המעמד השלישי.
עם נקר כשר האוצר הסכים המלך לכנס את אספת המעמדות במאי 1789.
במליאת אספת המעמדות בלטה הבעיה המרכזית של צרפת באותה התקופה – העימות בין המעמד השלישי לשני המעמדות הראשונים.
שני המעמדות הראשונים ייצגו כ-1.5% בלבד מהצרפתים אך היו בעלי שני שלישים מהמושבים באספה (כל מעמד זכה למספר מושבים זהה, ללא קשר למספר האזרחים שהוא יצג).
שני המעמדות הראשונים, אף שלכאורה היו מעמדות נפרדים, הצביעו בדרך כלל ביחד וכך גברו בקביעות על המעמד השלישי.
המעמד השלישי דרש ייצוג כפול, כמקובל באספת המעמדות בפרובינציות.
הנושא היווה קרקע פורייה לוויכוחים, כאשר נאומו המפורסם של עמנואל ז'וזף סיאס, "מהו המעמד השלישי", ייצג את הלך הרוח הכללי.
נקר קיווה להימנע מעימות וניסה לדבר אל ליבו של המעמד השני, אך האריסטוקרטים סירבו לאפשר ייצוג כפול למעמד השלישי, סירוב שרק הבליט את התנגדותה העיקשת של האצולה לכל שינוי בפוליטיקה הצרפתית.
לבסוף הוציא המלך צו ב-27 בנובמבר 1788 שהכריז כי אספת המעמדות תכלול לפחות 1,000 נציגים ויינתן ייצוג כפול למעמד השלישי.
בנוסף נקבע כי גם כמרים שאינם בני האצולה יוכלו לייצג את המעמד הראשון.
כמו כן הוחלט להתגמש ולקבוע שגם פרוטסטנטים יוכלו לייצג את המעמד השלישי.
האספה התכנסה בוורסאי ב-5 במאי 1789, ונציגים רבים של המעמד השלישי ראו בייצוג הכפול לו זכו ניצחון.
עם זאת, הכללים של 1614 נותרו בעינם והנציגים משני המעמדות הראשונים זכו במקומות הישיבה היותר יוקרתיים.
כאשר לואי השישה עשר ושארל לואי פרנסואה פול דה ברנטין, שומר החותמות, פנו אל הנציגים ב-6 במאי, גילו נציגי המעמד השלישי שהולכו שולל.
ההצבעה נערכה לפי מעמדות כך שניתן קול אחד לכל מעמד, ולכן, אף על פי שמספרם של נציגי המעמד השלישי היה כפול, קולם היה שווה לשליש מהקולות, כמו קולם של נציגי כל אחד משני המעמדות האחרים, בדיוק כפי שהיה המצב בעבר.
המלך ושומר החותמות רצו להותיר את הייצוג הכפול של המעמד השלישי כסמל ללא ביטוי מעשי.
על אופן פעילות האספה הכריז ברנטין.
שר האוצר נקר, שרכש אהדה למעמד השלישי, נאם רק בנושא שינוי המדיניות הפיסקלית שבו תמך.
לבסוף נאלץ המלך להיכנע לתביעתם של נציגי המעמד השלישי שלכל נציג יהיה קול אחד.
התעקשותו ההתחלתית התבררה כטעות חמורה בשיקול הדעת, שכן כשנאלץ לחזור בו ממנה, הפגין בכך חולשה.
במהלך האספה הצביעו נציגי המעמד השלישי לבדם על החלטה לפיה השררה נמצאת בידי רוב האזרחים.
בנוסף החליטו לשנות את שם האספה ל"אספה הלאומית".
הם אמנם הזמינו את בני האצולה להצטרף אליהם, אך הבהירו כי אם אלו לא יצטרפו, הם לא יהססו לנהל את ענייני המדינה בלעדיהם.
המלך ניסה להתנגד להחלטות אלו, אך ללא הצלחה.
ב-20 ביוני הורה על סגירת האולם בו התקיימו דיוני האספה.
האספה עברה למגרשי הטניס המלכותיים והמשיכה בדיוניה שם.
במגרש הטניס נשבעו הצירים את "שבועת מגרש הטניס", שבה הבטיחו להמשיך בדיוניהם עד אשר צרפת תזכה לחוקה חדשה.
למחרת התכנסה האספה בכנסיית לואי הקדוש ומרבית נציגי הכמורה הצטרפו אליה.
ב-23 ביוני נאות המלך לאשר שינויים מסוימים בחוק ולוותר על חלק מסמכויותיו.
בני האצולה, שעד כה לא הצטרפו לאספה הלאומית, עשו כן בעקבות בקשתו של המלך.
אספת המעמדות סיימה את חייה ולא התכנסה עוד, וסמכויותיה עברו לאספה הלאומית.
אספת הנבחרים הייתה אחד משלושת המוסדות הלאומיים שהוקמו בארץ ישראל בשנות ה-20, יחד עם הוועד הלאומי וכנסת ישראל.
אספת הנבחרים, שהתכנסה בירושלים, פעלה כאספה לאומית ואפשרה לשאר המוסדות הלאומיים לפעול בהשראתה.
היא הוקמה באפריל 1920 כגוף נבחר על פי מפתח פוליטי, כלומר על-פי מפלגות.
אספת הנבחרים נחשבה למוסד הלאומי העליון שבחר מתוכו את הוועד הלאומי.
היא אומנם הוכרה רשמית על ידי הבריטים כמוסד המייצג את היישוב העברי, אך זאת, בתנאי שתפעל על-פי המתחייב בכתב המנדט בתוקף סמכותה.
היא נחשבה בעיקר כבעלת אופי ייצוגי.
היישוב היה מפולג בין פלגי ציונות שונים והשפעות עדתיות.
לאורך השנים נעשו מספר ניסיונות לאגד את תושבי הארץ לגוף לאומי.
בעידודו של מנחם אוסישקין התכנסה בשנת תרס"ג (1903) הכנסייה הארצישראלית בזכרון יעקב.
בישיבתה הוחלט על הקמתה של "הסתדרות יהודי ארץ ישראל", אך הקמתה עוכבה סביב המחלוקת על תוכנית אוגנדה ולבסוף נגנזה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה והצהרת בלפור ניסה היישוב היהודי בארץ להקים גוף שיהווה סמכות ייצוגית מול שלטון המנדט הבריטי.
ביוזמתו של בצלאל יפה התכנסו נציגי היישוב והחליטו על הקמתה של אספה מכוננת לתכנון הגופים הנבחרים ודרך בחירתם.
האספה המכוננת הראשונה התכנסה ביפו, ב-2 בינואר-5 בינואר 1918 (תרע"ח) בהשתתפות 42 נציגים.
האספה בחרה כיושב ראש את ד"ר יעקב טהון ודנה בנושאים שונים שהעיקריים בהם היו:
אישור התנדבות צעירים מבני היישוב לגדודים העבריים - אנשי מפלגת "הפועל הצעיר", יוסף שפרינצק וא.
גורדון היו ראשי המתנגדים, הם טענו כי יש לשמור על מאמצי היישוב בתחומי ההתיישבות והחקלאות לצד ראייה פציפיסטית כי אידאולוגיית ההתיישבות מנוגדת למלחמה אימפריאליסטית עקובה מדם.
אנשי פועלי ציון היו בעד ההתנדבות.
בדיון טענו משה סמילנסקי ואליהו גולומב כי הצטרפות לגדודים העבריים היא מפעל מדיני שמעלה את קרנו של היישוב בעיני שליטיה החדשים של הארץ ויש בו משום תרומה לחוסנו של היישוב.
הקמת מסגרת ארגונית שתכלול את כל היישוב בארץ ישראל - הוחלט על בחירת ועד מייצג, "הוועד הזמני ליהודי ארץ ישראל", שמטרתו לארגן בחירות ל"אספה מייסדת".
חידוש פעילותו של בית משפט השלום העברי
חינוך ותרבות - בעיקר דיונים על חידוש פעולתם של בתי ספר והקמת בתי ספר חדשים
מחלוקות מנעו את פעילותו הסדירה של הוועד הזמני.
לאור כך כונסה באותה שנה אספה מכוננת שנייה, אך דיוניה הופסקו בגין דרישת הנשים לזכות בחירה והתנגדות הגופים הדתיים לכך.
לאחריה הוקמה אספה מכוננת שלישית.
האספה המכוננת השלישית שנקראה גם "המועצה הארץ ישראלית" כללה נציגים מרחבי הארץ ולראשונה השתתפו בה יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון ששבו מחוץ לארץ.
דיוני האספה הניבו תוכנית מפורטת להקמת מוסדות חינוך, בריאות וסעד.
כמו כן הוחלט בה על הקמת ועד זמני לתכנון בחירות דמוקרטיות לאספת הנבחרים.
שאלת זכות ההצבעה של הנשים העמידה את החלטות האספה בסכנה, אך הוכרעה לבסוף לקיום שוויון זכויות.
לאורך כשנתיים היה הוועד הזמני הגוף המוסכם להנהגת היישוב היהודי.
הוא אומנם היה נטול סמכות מעשית ולא הוכר רשמית, אך היה שותף להחלטות בחיי היישוב והופקד על יישום החלטות ועידת סן רמו.
בראש הוועד הזמני עמד ד"ר יעקב טהון.
הוועד הזמני קבע את ה-19 באפריל 1920 כיום הבחירות לאספת הנבחרים הראשונה.
בירושלים נערכו הבחירות במועד מאוחר יותר, אך האספה הוקמה והייתה לרשות מחוקקת של היישוב היהודי, בכפוף להגבלות שהטיל השלטון הבריטי על פעילותה.
במרוצת השנים נערכו ארבע מערכות בחירות לאספת הנבחרים:
זכות הבחירה ניתנה לבני עשרים ומעלה וזכות ההתמודדות לבני 25 ומעלה.
מדד הבחירה שונה בכל מערכת בחירות, כאשר לאספה הראשונה מנדט היה שווה ערך לשמונים קולות הצבעה ולאספה השלישית נדרשו 710 קולות למנדט.
בחלק מהאספות נענתה דרישתן של מפלגות עדתיות ושוריינו מספר מושבים עבורן ללא קשר לתוצאות הבחירות.
גודלן של אספות הנבחרים ומידת השפעתן הפחותה על מהלך החיים בארץ הביא למספר מועט של התכנסויות כלליות.
ימי דיונים מרוכזים נערכו אחת לתקופה ועיקר קבלת ההחלטות נעשתה בידי נציגיה הנבחרים של האספה בוועד הלאומי.
בארבע אספות הנבחרים ניכרו ארבעה גושי ייצוג של מפלגות: מפלגות פועלים, מפלגות דתיות, מפלגות עדתיות ומפלגות מקצועיות.
מאוחר יותר החלו להיווצר מפלגות בעלות משנה אידאולוגית סדורה.
אספה I אספה II אספה III אספה IVאחדות העבודה – 70 נציגים
הסתדרות הספרדים – 54 נציגים
מפלגת החרדים – 53 נציגים
הפועל הצעיר – 41 נציגים
התאחדות האיכרים – 16 נציגים
מפלגת המתקדמים – 13 נציגים
קבוצה בלי שם – 7 נציגים
מרכז בעלי מלאכה – 6 נציגים
אגודת נשים – 5 נציגות
עדת הבוכרים – 5 נציגים
הסתדרות הפקידים – 5 נציגים
הסתדרות צעירי ישראל – 4 נציגים
הסתדרות האזרח – 3 נציגים
הסתדרות המזרחי הצעיר – 2 נציגים
עדת הגורז'ים – 1 נציג
הסתדרות המכבי – 1 נציגאחדות העבודה – 54 נציגים
הפועל הצעיר – 30 נציגים
התאחדות נשים עבריות - 13 נציגות
הגוש החקלאי - 9 נציגים
התאחדות הדמוקרטים - 9 נציגים
רשימת המרכז - 6 נציגים
אזרחים לאומיים - 6 נציגים
מעמד הפועלים - 6 נציגים
הפועל המזרחי - 6 נציגים
הפועל המזרחי המאוחד - 4 נציגים
רשימת עולי פולין - 4 נציגים
רשימת קיבוצי העמק - 2 נציגים
רשימה עירונית צפת - 2 נציגים
רשימת המרכז החקלאי - 1 נציג
התאחדות איכרי הגליל - 1 נציג
התאחדות איכרים מזרחיים - 1 נציג
רשימת הגרוזים - 1 נציג
נשים עבריות עממיות - 1 נציגה
רשימת גבעת הרמב"ם - 1 נציג
רשימת המזרחי הצעיר - 1 נציג
מרכז בעלי מלאכה - 1 נציג
רשימת תושבי בני ברק - 1 נציגמפא"י – 27 נציגים
התאחדות הספרדים – 6 נציגים
המזרחי והפועל המזרחי – 5 נציגים
תומכי ז'בוטינסקי מעדות המזרח – 5 נציגים
הציונים הכלליים המאוחדים – 4 נציגים
העובדים בעדה הספרדית – 4 נציגים
התאחדות נשים עבריות – 3 נציגות
רשימת העדה התימנית – 3 נציגים
פועלי ציון שמאל – 1 נציג
רשימת פועלים ע"ש בורוכוב – 1 נציג
השומר הצעיר – 1 נציגמפא"י – 63 נציגים
חזית השמאל – 21 נציגים
עלייה חדשה – 18 נציגים
הפועל המזרחי – 17 נציגים
התנועה לאחדות העבודה – 16 נציגים
הסתדרות המכבי – 5 נציגים
המרכז הדמוקרטי – 4 נציגים
ויצו ונשים לשווי זכויות – 4 נציגות
העובד הציוני – 4 נציגים
התאחדות תימנים עצמאית – 4 נציגים
רשימה דמוקרטית עממית – 3 נציגים
האיחוד הדתי הבלתי-מפלגתי – 3 נציגים
הסוחר העברי – 2 נציגים
התאחדות התימנים – 2 נציגים
נשי תורה ועבודה – 1 נציגה
נשי מזרחי ובלתי מפלגתיות – 1 נציגה
תנועת העם למדינה עברית – 1 נציג
להרכבו של הוועד הלאומי, ראו הוועד הלאומי: רקע והרכב הוועד הלאומי
הבחירות לאספת הנבחרים הראשונה נקבעו לא' אייר תר"פ, 19 באפריל 1920. מאורעות תר"פ הביאו לדחיית הבחירות בשמונה ימים בירושלים וביפו.
דרישת הוועד הזמני לכנס את האספה לאחר בחירתה נתקלה בהתנגדותם של הבריטים.
לאחר הגעתו של הנציב העליון הרברט סמואל הועלו בקשות הכינוס בפניו ואושרו על ידו באוקטובר 1920, שישה חודשים לאחר מועד הבחירות.
בכינוסה הראשון של האספה, בכ"ה בתשרי ה'תרפ"א, הוקראו דברי ברכתם של מנהיגי ההסתדרות הציונית, הנציב העליון סמואל וראש עיריית ירושלים ראע'ב נשאשיבי.
בכנס זה נבחרו ועדות העבודה של האספה והוקם הוועד הלאומי הראשון, בו כיהנו 38 חברים.
תפקיד האספה הוגדר על ידה כ"המוסד העליון לסידור ענייניו הציבוריים והלאומיים של העם העברי בארץ ישראל ובאת כוחו היחידה כלפי פנים וכלפי חוץ".
נהליה של אספת הנבחרים הוגדרו במושבה הראשון והובאו לאישור הנציב העליון.
לאחר המושב הראשון התכנסה מליאת אספת הנבחרים הראשונה פעמיים נוספות בלבד.
בשנת 1922 דנה מליאת האספה בתוכן "חוקת הקהילות" שהציג הוועד הלאומי.
כינוסה השלישי והאחרון נערך בשנת 1925 לצורך קביעת נוהלי הבחירות לאספה השנייה.
חוקת הקהילות לא אושרה בתקופת האספה ומפלגות החרדים ו"המזרחי" לא השתתפו בדיוני המושב השני והשלישי עקב המשך המחלוקת על זכות הבחירה לנשים.
לפני הבחירות לאספת הנבחרים השנייה הועלה רף הקולות הנדרש לבחירה ונקבעו עשרה מחוזות בחירה ברחבי הארץ.
שלושים רשימות התמודדו בבחירות אלו, מהן נבחרו נציגי 26 רשימות.
הבחירות התקיימו במועדן, על אף אי ההסכמה בנוגע להשתתפות הנשים בהליך, לאור קשיי תפקודו של הוועד הלאומי בעיצומה של העלייה השלישית ובקרב אוכלוסייה גדלה שלא הייתה שותפה בהליכי בחירתו.
חלוקת העבודה בין הוועד הלאומי לבין ההנהלה הציונית טרם הוגדרה באופן ברור.
נציגי ההנהלה הציונית המשיכו במסורתם ונשאו הרצאות בעניינים שונים בפני מליאת האספה.
הלורד פלומר כיהן כנציב הבריטי העליון עד 1928. שיתוף הפעולה עמו הניב הכרה של הממשל הבריטי במערכת החינוך העברית והשתתפותו בהוצאותיה.
עבודות תשתית רבות התקיימו בשנים אלו וההתפתחויות הללו הביאו את ברל כצנלסון ליצירת "אוצר היישוב".
חרף הפיתוח הכלכלי גיבש הלורד פלומר מספר גזירות, בהן הקמת חיל ספר ערבי בעבר הירדן וקביעת צו ההתאזרחות, בו הוגבלו זכויות היהודים.
אספת הנבחרים השנייה התכנסה בסמוך לבחירתה (1926) ובשנית בקיץ 1929.
הבחירות לאספת הנבחרים השלישית התאפיינו ב־12 מפלגות, מבין 16 מתמודדות איישו את 71 המושבים של האספה, ביניהם 15 מקומות משוריינים לעדות הספרדיות.
כינוסה הראשון של האספה נערך בצל כתיבתו של הספר הלבן השני ובו הוכרע על שיטת העבודה הסוציאלית הנהוגה בארץ.
במושבה הראשון קצבה האספה את משך כהונתה לשלוש שנים.
המצב הביטחוני בארץ (המרד הערבי הגדול) ופרוץ מלחמת העולם השנייה הביאו להארכה ממושכת של פרק זמן זה.
האספה כיהנה 14 שנים והתכנסה במהלכן ל-18 מושבים.
הוועד הלאומי הרחיב את פעילותו והוקמו בו תשע מחלקות, אשר לימים היוו בסיס למשרדי הממשלה במדינת ישראל.
הבחירות לאספת הנבחרים הרביעית נערכו כתשע שנים לאחר מועדן.
העיכובים נגרמו בשל קשיים טכניים של עדכון פנקס הבוחרים בצל העלייה המתמשכת והמאורעות הביטחוניים שאירעו בארץ.
בבחירות אלו התמודדו 24 רשימות, מהן עברו 18 את אחוז החסימה.
הוועד הלאומי שנבחר קיים את פעילותן הסדירה של המחלקות הקבועות שבו, לצד פעילותו לקידום ההעפלה וראשית המאבק לסיום המנדט הבריטי על הארץ.
התנגשויות הוועד הלאומי עם הממשל באו לשיאן עם מעצרם של בכירי היישוב במהלך "השבת השחורה".
באספת הנבחרים הרביעית הוקמו מחלקות חדשות בוועד הלאומי: המחלקה לטיפול בחייל והנוטר המשוחרר ומחלקת החוק.
שבעה מושבים כונסו במהלך כהונתה, האחרון שבהם בט"ו בשבט תש"ט, יום כינוסה של האספה המכוננת.
הממשל הבריטי – אספות הנבחרים הקפידו על הנהלים שנקבעו על ידי הנציב העליון.
בעת ביקורו של וינסטון צ'רצ'יל בארץ ישראל, בתפקידו כשר המושבות, ניהלו עמו נציגי הוועד הלאומי דיונים וזכו להכרת הממשל בתפקידם.
יחסי עבודה תקינים נשמרו עם הנציבים העליונים הבריטים.
ביטחון – אספת הנבחרים הראשונה נענתה בחיוב להצעת הבריטים ונטלה אחריות על הקמת הגדודים העבריים.
בתקופת מאורעות תרפ"א, מאורעות תרפ"ט ומאורעות תרצ"ו העלה הוועד הלאומי את דרישות היישוב היהודי בפני הנציבים העליונים ובכירים בממשל הבריטי.
בשנת 1940 הציע הוועד הלאומי את גיוס היישוב היהודי לשורות הצבא הבריטי.
מדיניות חוץ – הוועד הלאומי השתתף בפעולות תיאום ומחאה אל מול הוועדות השונות שפעלו בארץ: ועדות חלוקה, ועדות ממשלתיות של המנדט הבריטי וצוותי החקירה שחיברו את הספרים הלבנים.
בשנת 1924 נפגשו נציגי הוועד עם המלך חוסיין בעבר הירדן.
נוהלי עבודת רשויות השלטון – נוהלי העבודה ותקנוני הבחירות של אספת הנבחרים והוועד הלאומי שונו מעת לעת, אך התפתחותם היוותה בסיס לשיטות הנהוגות במדינת ישראל, שנאלצה להתמודד בראשיתה עם גלי העלייה והאיום הביטחוני ואימצה את הנוהל הקיים.
חוקת כנסת ישראל אושרה על ידי הנציב העליון בשנת 1928 וכללה הגדרות לדרכי פעולה ויחסי הגומלין בין אספת הנבחרים, הוועד הלאומי, מועצת הרבנות הראשית והקהילות המקומיות.
מאוקטובר 1947 ועד יום פיזורה לא התכנס מושב כללי של אספת הנבחרים.
מועצת העם נבחרה מתוכה על בסיס מפתח מפלגתי ושימשה כבת כוחה.
חברי מועצת העם הם החתומים על מגילת העצמאות ולאחר קום המדינה שימשו כמועצת המדינה הזמנית.
הוועד הלאומי ומחלקותיו היוו בסיס להקמת הממשלה הזמנית.
אספרסו הוא משקה קפה מרוכז הנוצר מחליטה באמצעות הזרמת כמות קטנה של מים על סף רתיחה ובלחץ גבוה דרך פולי קפה קלויים, טחונים ודחוסים.
בזכות הלחץ שבו הקפה נחלט בשיטה זו, הקפה נוטה להכיל קצף רב שמשתנה כתלות באיכות פולי הקפה, טריותם, רמת הלחץ וסוג הידית המשמשת להכנה.
כתוצאה מהליך החליטה בלחץ, הטעמים והחומרים הכימיים בכוס אספרסו רגילה מרוכזים מאוד.
באספרסו מתרחש מיצוי מקסימלי של הטעמים, החומרים הכימיים והשמנים הארומטיים שבפולי הקפה, ובשל כך האספרסו משמש גם כבסיס למשקאות קפה רבים אחרים, כגון לאטה, קפוצ'ינו, מקיאטו, קורטדו, מוקה, אפוגטו ואמריקנו.
יחס הקפאין ליחידת נפח משקה גבוה יותר באספרסו מאשר ברוב משקאות הקפה האחרים.
לדוגמה, ריכוז הקפאין שבאספרסו גבוה מריכוז הקפאין שבקפה פילטר בערך ב-70%.
המשקה פופולרי במיוחד בדרום אירופה.
המונח אספרסו (espresso) באיטלקית קשור למונח אקספרס, ובא לציין שמדובר בקפה "מהיר" מבחינת הכנתו או צריכתו.
באיטליה מקובל לעצור לשתייה זריזה של אספרסו בבית קפה בעמידה, ליד הבר, ולהמשיך הלאה ללא שהיות.
הפרמטרים הטכניים המתוארים על ידי המכון הלאומי האיטלקי לאספרסו להכנת "אספרסו איטלקי מוסמך" הם:
פָּרָמֶטֶרערךמנת קפה טחון7 ± 0.5 גרםטמפרטורת יציאה של מים מהיחידה88 ± 2 מעלות צלזיוסטמפרטורה בכוס67 ± 3 מעלות צלזיוסלחץ מים בכניסה9 ± 1 ברזמן חלחול25 ± 5 שניותנפח בכוס (כולל קרמה)25 ± 2.5 מ"ל
הפרמטרים עשויים להשתנות בהתאם לסוג פולי הקפה והעדפת המשתמש.
הכנת אספרסו נעשית כאמור על ידי הזרמת מים חמים בלחץ רב דרך קפה טחון.
תהליך זה יוצר משקה במרקם סמיך, מכיוון שהוא מחלץ מן החליטה הן נוזלים והן מוצקים.
הקצף האופייני למשקה, נוצר באמצעות אמולסיה של השמנים שבקפה הטחון לידי קולואיד, אשר אינו נוצר בשיטות חליטה אחרות.
להכנת אספרסו אין תקן מחייב, אך קיימות מספר הגדרות מקובלות אשר מנסות להגביל את כמות וסוג הקפה הטחון, דקות הטחינה, הטמפרטורה ולחץ המים, וקצב החליטה.
כל ההגדרות הללו משפיעות מאוד גם על טעמו של הקפה.
ככלל, על מנת להכין משקה אספרסו יש צורך במכונה ייעודית מתאימה.
בזמן המיצוי הראשוני יוצאים טעמי הקפה החמוצים יותר, לאחר מכן מתמצים הטעמים המתוקים ולאחר מכן הטעמים המרים יותר של הקפה.
על פי כלל זה (שמשתנה בין סוגי קפה ורמת הקליה שלו) אפשר לקבוע ולדייק את הטעם המועדף של האספרסו.
ככלל, טחינת הקפה לאספרסו תהיה דקה יותר מאשר בשיטות הכנת קפה אחרות (להוציא קפה טורקי) על מנת ששטח הפנים של הקפה יגדל וכך יתמצה יותר טעם קפה לכוס.
טמפרטורת החליטה נעה בין 90 ל־96 מעלות לערך, כאשר בטמפרטורות הגבוהות יותר המיצוי מתרחש מהר יותר.
נמצא כי כאשר פולי הקפה נטחנים, החיכוך ביניהם יוצר תגובה חשמלית שלילית, שמשתנה לפי סוג הפול, דרגת הקלייה וכמות הלחות שבו.
מניחים כי התהליך החשמלי מחליש את הטעמים.
הוספת מים לפני הטחינה מקטינה את החיכוך ומשפרת את טעם האספרסו.
תהליך החליטה במכונה בעלת ידית חליטה
במכונה בעלת ידית חליטה, הקפה יטחן דק במטחנה ייעודית, ויועבר לתוך ה"סל" של הידית.
שם, נוהגים לפרק את הגושים שנוצרו בטחינה, ליישר את הקפה וללחוץ אותו בעזרת טמפר (Tamper) על מנת ליצור מעבר יותר איטי של המים דרך הקפה.
הידית תוכנס למכונה ושם יופעל עליה לחץ מים (בדרך כלל 9 באר) והקפה יתמצה.
כמות הקפה בסלסלה נקבעת לפי עומקה וקוטרה.
רוב היצרנים יכתבו טווח כמות קפה מומלץ על צד הסלסילה.
ישנם כמה קטגוריות בסלסילות הקפה, הנפוצות הן:
סלסילת מנה בודדת (single) - מכילה בין 7–9 גרם קפה.
סלסילת מנה כפולה (double) - מכילה בין 14–18 גרם קפה.
סלסילת מנה משולשת (triple) - מכילה בין 20–24 גרם קפה.
סל לחץ - בסל הלחץ, הקפה יתמצה דרך חור קטן בתחתית הסל וכך ייווצר יותר לחץ.
בשיטה זו הקפה יטחן מעט גס יותר כדי לא לגרום ללחץ מרובה מידי.
סל זה נוצר על מנת לתת "קרמה" לקפה ובעיקר כדי להקל את הכנת הקפה על משתמשים מתחילים.
סל "ללא תחתית" (Bottomless) - סל זה מעוצב כמסננת עם חורים קטנים מאוד בתחתית ומה שיוצר מעבר מים איטי הוא רק לחץ הקפה ורמת הטחינה שלו.
בסל זה הקפה יטחן דק יותר על מנת לייצר מעבר מים איטי.
סל הבוטומלס נחשב ליותר מקצועי בתחביב הקפה.
קוטר סלי הקפה נמדד במילימטרים, סוג נפוץ הוא סל ה־58 מ"מ שמתאים כמעט לכל מכונות הקפה ברמה המקצועית.
אספרסו מעורבב לעיתים קרובות, בעיקר עם חלב או מים חמים.
משקאות אספרסו בולטים על בסיס חלב כוללים: מקיאטו, קפוצ'ינו, ולאטה; שילובי חלב ואספרסו אחרים כוללים לאטה מקיאטו, קורטדו וגלאו, שעשויים בעיקר עם חלב חם ומעט קצף או ללא קצף.
לפי סדר הגודל, ניתן לארגן אותם באופן הבא:
ריסטרטו - אספרסו מרוכז במיוחד, 20 מ"ל.
מקיאטו מסורתי: 35-40 מ"ל, מנה אחת (30 מ"ל) עם כמות קטנה של חלב (בעיקר מאודה, עם קצף קל).
קורטדו: כמות שווה של אספרסו וחלב מוקצף.
פיקולו לאטה: 90 מ"ל, מנה אחת עם חלב ביחס של 1:2, מעט קצף.
קפוצ'ינו: משקה חלב מוקצף ואספרסו פופולרי מאוד ללא תקני נפח מקובלים, אך מוגש בדרך כלל ב-120 עד 160 מ"ל, כולל מנה יחידה או כפולה של אספרסו.
אספרטם או אספרטיים הוא שמו של ממתיק מלאכותי, המבוסס על האסטר המתילי של דו-פפטיד המורכב מחומצה אספרטית ופנילאלנין.
אספרטם מתוק מסוכר פי 180 בערך.
הוא משמש כתחליף לסוכר במאכלים ובמשקאות מסחריים רבים ברחבי העולם, בעיקר במשקאות דיאטטיים כתוסף מזון ומסומן כ-E951. אספרטם הוא מולקולה כיראלית ורק אננטיומר אחד הוא הממתיק, בעוד שלאננטיומר השני יש טעם מר.
בעיכול, האספרטם מתפרק לחומצות האמינו המרכיבות אותו ומתנול.
האספרטם אינו מתאים לאפיה ממושכת משום שהוא עשוי להתפרק בתגובת הידרוליזה ולאבד ממתיקותו.