tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פיטר אנתוני אינג, ברון אינג (; 5 באוגוסט 1935 - 20 ביולי 2020) היה פילדמרשל בצבא בריטניה אשר שימש כראש המטה הכללי בין השנים 1992–1994, וכראש מטה ההגנה בין 1994–1997.
אינג נולד בקרוידון ב-5 באוגוסט 1935. הוא למד במכללת ריקין ובאקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
ב-1956 הוא התגייס לצבא בריטניה והועלה לדרגת לוטננט ב-27 ביולי 1958, הוא הוצב בהונג קונג ובגרמניה המערבית ולאחר מכן השתתף במצב החירום המלאי.
ב-27 ביולי 1962 הועלה לדרגת קפטן והוצב במשרד ההגנה.
ב-31 בדצמבר 1967 הוא הועלה לדרגת מייג'ור, מונה למפקד פלוגה, נשלח לצפון אירלנד והשתתף במבצע באנר.
ב-31 בדצמבר 1972 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל ומונה למדריך במכללה הצבאית קימברלי.
ב-1974 הוא מונה למפקד גדוד.
ב-31 בדצמבר 1976 הוא הועלה לדרגת קולונל, וכעבור שלוש שנים הועלה לדרגת בריגדיר.
ב-1980 הוא מונה למפקד כוח המשימה C של ארמיית הריין הבריטית.
ב-1982 הוא מונה לראש מטה הקורפוס הראשון.
ב-12 בינואר 1982 הוא הועלה לדרגת מייג'ור גנרל ומונה למפקד הדיוויזיה ה-2. ב-1986 הוא מונה לראש אגף הלוגיסטיקה במשרד ההגנה.
ב-8 באוגוסט 1987 הוא הועלה לדרגת לוטננט גנרל ומונה למפקד הקורפוס הראשון.
ב-27 בנובמבר 1989 הוא הועבר לפקד על קבוצת הארמיות הצפונית של נאט"ו, ובמקביל שימש כמפקד ארמיית הריין הבריטית.
ב-3 בינואר 1990 הוא הועלה לדרגת גנרל.
בפברואר 1992 הוא מונה לראש המטה הכללי.
ב-15 במרץ 1994 הוא הועלה לדרגת פילדמרשל ומונה לראש מטה ההגנה.
בתקופת כהונתו בתפקיד, הוא פיקח על המעורבות הבריטית במלחמת בוסניה.
ב-1 באפריל 1997 הוא פרש מהצבא.
עם פרישתו מהצבא הוענק לו התואר "ברון אינג"
פיטר בראון הוא זמר-יוצר ומפיק מוזיקלי אמריקאי.
בראון היה מוזיקאי פופולרי בסוף שנות ה-70 ותחילת שנות ה-80. הצלחתו הגדולה ביותר הייתה בעת הוצאת אלבומו מ-1977 בשם A Fantasy Love Affair שהפיק את להיטי הדיסקו "Do Ya Wanna Get Funky with Me" ו-"Dance With Me".
הוא כתב, עם רוברט ראנס, את הלהיט של מדונה "Material Girl".
בראון נולד בבלו איילנד , אילינוי, וגדל בפאלוס הייטס , אילינוי, שניהם פרוורי שיקגו, ארצות הברית.
אמו, וירג'יניה, הייתה מוזיקאית שהעניקה לפיטר שיעורי מוזיקה כבר בגיל צעיר.
אביו של פיטר, מוריס, היה מהנדס אלקטרוני, שעזר לפיטר ללמוד את ההיבטים הטכניים של הקלטת מוזיקה.
בראון פיתח את הקריירה המוזיקלית שלו עוד בשנות הערה לחייו, כשניגן על תופים.
ההשראות הגדולות ביותר שלו במוזיקה באותה תקופה היו סנטנה, Earth, Wind & Fire ושיקגו.
בסוף 1977, TK רקורדס הודיעו כי המכירות של גרסת ה-12 אינץ' של "Do Ya Wanna Get Funky With Me" הניבו למעלה ממיליון דולרים, מה שהפך אותו לסינגל ה-12 אינץ' הראשון בהיסטוריה שקיבל את תואר הזהב.
תוך זמן קצר גם האלבום עצמו זכה לתואר הזהב.
בסוף שנת 1978 דירגו בילבורד את בראון כאמן האלבומים המצליח ביותר.
בהמשך הקריירה שלו, עבד על הלהיט "Material Girl" של הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה.
פיטר אטיה הוא רופא קנדי-אמריקאי, אשר נודע במיוחד בשל התמחותו בתחום חקר הארכת תוחלת החיים ושיפור הבריאות הכללית.
פיטר אטיה הוא בנם של מהגרים נוצרים קופטים ממצרים.
אטיה נולד וגדל בעיר טורונטו שבקנדה.
בשנת 1996 אטיה קיבל תואר ראשון בהנדסת מכונות ומתמטיקה שימושית מאוניברסיטת קווינס שבקנדה, ובשנת 2001 קיבל תואר דוקטור לרפואה (M.D) מבית הספר לרפואה של אוניברסיטת סטנפורד.
מיוני 2001 ועד יולי 2006 עבד בבית החולים ג'ונס הופקינס בבולטימור שבמרילנד שם הוא התמחה באונקולוגיה כירורגית.
בנוסף, בין השנים 2003 עד 2005 היה גם עמית במשך שנתיים ב-NIH בבת'סדה שבמרילנד שם המחקר שלו התמקד בטיפולים במלנומה אשר מבוססים על מערכת החיסון.
בשנת 2014 הקים אטיה קליניקה פרטית המתמקדת בהארכת תוחלת החיים ושיפור הבריאות הכללית.
מעבר לעבודתו הקלינית לאורך השנים אטיה היה שותף בפרויקטים שונים לקידום המודעות בקרב הציבור הכללי לשיפור הבריאות ואריכות הימים.
אטיה השיק בין היתר את הבלוג "The Eating Academy" בו הוא דן בהרחבה בנושאים הקשורים לבריאות, תזונה, פעילות גופנית ואריכות ימים.
בהמשך השיק גם את הפודקאסט "The Peter Attia Drive", שבו הוא נוהג לראיין מדי שבוע מומחים שונים בנושאים כמו אריכות ימים, בריאות מטבולית ומחקר רפואי.
בשנת 2012 אטיה ייסד את עמותת יוזמת מדעי התזונה (NuSI) אשר ממוקדת בקידום המחקר בתחום התזונה והתמודדות עם האתגרים הבריאותיים ההולכים וגדלים הקשורים להשמנה, סוכרת ומחלות מטבוליות.
בשנת 2013 אטיה היה אחד מהדוברים ב-TEDMED בו הוא חלק עם הציבור את התובנות שלו לגבי אריכות ימים.
בנובמבר 2021 התראיין במשך מעל לשלוש שעות בפודקאסט של ג'ו רוגאן "The Joe Rogan Experience".
ב-28 במרץ 2023 יצא לשווקים ספרו של אטיה "Outlive: The Science and Art of Longevity" אשר לפי הניו יורק טיימס "היה רב מכר נמלט מאז שפורסם"
אטיה גר כיום בעיר אוסטין שבמדינת טקסס יחד עם אשתו ושלושת ילדיו.
מעבר להישגיו הרפואיים, אטיה הוא גם שחיין מוכשר, אשר היה האדם ה-120 שהצליח לשחות לבדו לאורך 35 קילומטרים מהאי סנטה קטלינה לעיר לוס אנג'לס.
פיטר ארלי היה עורך דין, משפטן ופוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-28 בשנים 1813–1815, וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעמה בשנים 1803–1807.
פיטר ארלי נולד ליד מדיסון שבמושבת וירג'יניה, כבנם של ג'ואל ארלי ולוסי סמית'.
היו לו אחות, לוסי, שלימים נישאה לצ'ארלס לואיס מתיוס, בנו של מושל ג'ורג'יה, ג'ורג' מתיוס, ואח בשם אלעזר, שבנה את המלון הראשון בעיר סוואנה.
דודנו, ג'ובל ארלי, היה סבו של , לימים גנרל בולט בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית.
פיטר ארלי התחנך באקדמיית לקסינגטון (כיום ).
ב-1792 הוא סיים את לימודיו בפרינסטון קולג'.
באותה שנה עברה משפחתו למחוז וילקס שבמרכז גבולה המזרחי של ג'ורג'יה.
ארלי למד משפטים בקריאה עצמית בהדרכתו של ג'ארד אינגרסול בפילדלפיה.
לאחר סיום לימודיו, הוא הצטרף למשפחתו במחוז וילקס.
ב-1793 נשא ארלי לאישה את אן אדמס סמית'.
ב-1796 הוא החל לעסוק בעריכת דין בוושינגטון, מושב מחוז וילקס.
ב-1803 נבחר ארלי כדי לאייש את מושבו של ג'ון מילדג' בבית הנבחרים של ארצות הברית, שהתפטר כדי לכהן כמושל ג'ורג'יה.
בבחירות הבאות נבחר ארלי לתקופת כהונה נוספת בזכות עצמו.
במהלך כהונתו בבית הנבחרים הוא היה אחד מחברי צוות התביעה במשפטי ההדחה של ג'ון פיקרינג, שופט בית המשפט הפדרלי של מחוז ניו המפשייר בינואר 1804, ושל סמואל צ'ייס, שופט בבית המשפט העליון של ארצות הברית, בדצמבר אותה שנה.
ב-1806 לא התמודד ארלי על תקופת כהונה נוספת.
לאחר תום כהונתו כמושל, עבר ארלי למחוז גרין, שם הוא נבחר מטעמו לסנאט של ג'ורג'יה.
פיטר ארלי נפטר בבית הקיץ שלו שליד סקאל שולס ב-15 באוגוסט 1817 בעוד מכהן בסנאט של ג'ורג'יה.
הוא נטמן על הגדה המערבית של נהר אוקוני, ליד אחוזת המטעים שלו, פונטני.
ב-1914 הועברה קבורתו לבית הקברות של העיר גרינסבורו.
על שמו נקראו מחוז ארלי והמבצר פורט ארלי שבג'ורג'יה.
פיטר בלום, באנגלית: Peter Blume (27 באוקטובר 1906 – 30 בנובמבר 1992) היה צייר ופסל יהודי - אמריקאי.
עבודתו הכילה אלמנטים של אמנות עממית, דיוקנות, פוריזם פריזאי, קוביזם וסוריאליזם.
בלום, יליד סמארהון, האימפריה הרוסית למשפחה יהודית, היגר עם משפחתו לעיר ניו יורק ב-1912; המשפחה התיישבה בברוקלין.
הוא למד אמנות ב-Educational Alliance, במוסד לאמנות יפות, ובליגת הסטדנטים של ניו יורק, והקים סטודיו משלו ב־1926. הוא התאמן אצל רפאל סויר ואייזק סויר, הציג עם צ'ארלס דניאל, ווקיבל חסות ממשפחת רוקפלר.
בלום נישא לגרייס דאגלס ב-1931; לא היו להם ילדים.
ב-1948 נבחר בלום לאקדמיה הלאומית לעיצוב כחבר שותף, והפך לחבר מלא ב-1956.
כמעריץ של טכניקת הרנסאנס, בלום עבד על ציור ויצירת קריקטורות לפני שהעלה את עבודתו על קנבס.
הוא קיבל את מלגת גוגנהיים ב-1932 ושהה שנה באיטליה.
ההכרה הגדולה הראשונה שלו הגיעה ב-1934 עם פרס ראשון בתערוכה בינלאומית של מכון קרנגי.
הציור נוצר בהשראת טיול ברחבי פנסילבניה במכונית ישנה שדרשה תיקון תכוף הציור "עיר הנצח" (1934–1937) היה טעון פוליטית, כשהוא מציג את בניטו מוסוליני כ"ג'ק בקופסה" שיוצא מהקולוסיאום; כתערוכת יחיד וציור אחד, הוא עורר תשומת לב רבה מצד מבקרים וקהלים.
ציור זה נוצר בהשראת מסעו של בלום לאיטליה ב-1932. לאחר הנסיעה לרומא, לקח לבלום 5 שנים ליצור את היצירה הזו.
בשנת 1943 כאשר מוסוליני הודח מהשלטון, המוזיאון לאמנות מודרנית רכש את יצירות האמנות עבור האוסף הקבוע שלו באותו שבוע.
בלום עבד עבור המדור לציור ופיסול של משרד האוצר האמריקני, וצייר לפחות שני ציורי קיר בסניפי דואר, בז'נבה, ניו יורק, וקונסבורג, פנסילבניה.
יצירותיה של בלום תיארו לעיתים קרובות הרס ושיקום בו זמנית.
אבנים וקורות הופיעו תכופות; הרוק (1944–1948), באוסף המכון לאמנות בשיקגו, התפרש על ידי צופיו כמסמל התחדשות בעקבות מלחמת העולם השנייה.
זיכרון המבול (1969) תיאר את קורבנות המבול של נהר הארנו ב-1966 בפירנצה יחד עם משחזרים בעבודה.
המטמורפוזות (1979) התבסס על אגדה יוונית על אכלוסו מחדש את כדור הארץ לאחר מבול.
פיטר ריי ברטון היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אנגלי.
הוא ידוע בעיקר כמי שגילם את מייג'ור בוטרויד בסרט הראשון בסדרת סרטי ג'יימס בונד, "ד"ר נו".
ברטון הופיע שוב בשני סרטים נוספים של ג'יימס בונד מבלי שקיבל על כך קרדיט: תחילה כקצין חיל האוויר המלכותי ב"כדור הרעם" ומאוחר יותר כסוכן חשאי ב"קזינו רויאל".
מלבד תפקידיו בסרטי ג'יימס בונד הוא כיכב במספר סרטים נוספים ובסדרות טלוויזיה.
פיטר בייליס היה שחקן אנגלי.
בייליס נולד ב-1922 והחל את דרכו בקולנוע ב-1945, כשהופיע בסרט "קיסר וקלאופטרה" .
בהמשך הופיע, בין היתר, גם בסרטים "נעליים אדומות", "מרוסיה באהבה", "דרלינג" ובסדרות הטלוויזיה "רציחות במידסומר" ו"Coronation Street".
בסך הכל, הופיע בייליס ב-20 סרטי קולנוע וב-40 סדרות טלוויזיה.
מלבד זאת, במרוצת השנים גילם בייליס תפקידים בהפקות של תיאטרונים שונים, ביניהם אולד ויק ותיאטרון היימרקט.
פיטר גרינוויי הוא במאי קולנוע ותסריטאי וולשי.
גרינוויי הוא צייר בהכשרתו והוא משמש כפרופסור ללימודי קולנוע בבית הספר הגבוה בסאס פה שבשווייץ.
הוא נודע בחזון הוויזואלי יוצא הדופן של סרטיו ובנכונותו לעסוק בנושאים שנויים במחלוקת כגון עירום, קניבליזם ופטישיזם.
גרינוויי נולד בשנת 1942 בשכונת פועלים בניופורט שבויילס, לאב אורניתולוג.
לאחר שלא התקבל ללימודי קולנוע ב-Royal College of Art Film School החל גרינוויי בהכשרתו כצייר ב-Walthamstow Art School.
עם תום לימודיו מצא גרינוויי עבודה זמנית, תחילה כשומר-סף ואחר כעוזר שלישי לעורך במכון הסרטים הבריטי.
מאוחר יותר מצא גרינוויי עבודה כעורך ב-COI, משרד ההסברה הבריטי, ובמקביל השלים לימודי תואר שני בקולנוע.
במהלך עבודתו כעורך רכש גרינוויי מצלמת 16 מ"מ צנועה והחל לצלם סרטים קצרים ולפתח תאוריה לגבי קולנוע לא-נרטיבי הנשען באופן בלעדי על הדימוי.
תאוריה זו נבעה, לטענתו, בעיקר מחוסר תקציב.
סרטיו הקצרים הראשונים של גרינוויי הושפעו מקולנוע אנטי-נרטיבי של יוצרי האוונגרד האמריקאי כגון הסטרקטורליסט הוליס פרמפטון, שלא הראו, לדבריו, שום ניסיון להגיע לאמת האובייקטיבית כמו במסורת הדוקומנטרית של ג'ון גרירסון.
כמו כן הוא הושפע מצורתם של הסרטים הדוקומנטריים-אינפורמטיביים הממשלתיים.
במספר סרטים קצרים שלו מאותה תקופה ניתן למצוא סממנים פרודיים על סוג זה של סרטים דוקומנטריים אותם יצר בעצמו במסגרת עבודתו במשרד ההסברה.
כבר בסרטו משנת 1975, "חלונות", ניתן למצוא מאפיינים רבים שמלווים את סרטיו בהמשך דרכו: סטטיות, משחקי מילים, הומור שחור, נוף כפרי אידילי, מוזיקה ומבנה כללי.
בסרטיו הקצרים של גרינוויי ניתן למצוא מתח וניגודיות בין התמונה והפסקול.
נוף פסטורלי, תצלומי מפות, רישומים, כרטיסי ברכה ותמונות סטילס מלווים בקריינות של סיפורים, רשימות והיסטוריות פיקטיביות.
בשנת 1980, במקביל לעזיבתו את עבודתו במשרד ההסברה, ביים גרינוויי את סרטו הראשון באורך מלא, The Falls, סרט מוקומנטרי שאורכו שלוש שעות.
הסרט היה לסרט הבריטי הראשון מזה שלושים שנה שזכה בפרס הסרט הטוב ביותר של ה-BFI.
הסרט מביא בצורה חיצונית של סרט דוקומנטרי הממומן על ידי משרד רשמי, את ה"ביוגרפיות" של 92 נפגעי ה-VUE (ראשי תיבות של אירוע אלים בלתי ידוע), ששמותיהם מתחילים באותיות F-A-L-L.
אלה מופיעים בסרט ממוספרים ועל פי סדר האלפבית, כפי שנלקחו, כך על פי הסרט, מהמילון של הוועדה החוקרת את האירוע האלים הבלתי ידוע.
הסרט שביסס את גרינוויי כבמאי מסחרי היה הסרט "חוזה השרטט" (The Draughtsman's Contract), הפקה משנת 1982, שהופיעה מאז בכל פסטיבל קולנוע נחשב בעולם.
בעקבות סרט זה הצליח גרינוויי להשיג מימון בינלאומי לסרטיו הבאים וכך לביים עוד סרטים עלילתיים רבים, רובם ככולם מובנים דרך עקרונות ארגון כגון מספור, רשימות סטטיסטיות, אלף-בית או על פי סדרות של ציורים.
מאז ביים גרינוויי סרטים רבים באורך מלא, כתב תסריטים, הפיק סרטים קצרים, עבד בטלוויזיה, פרסם את תסריטיו וכן רומנים, הציג תערוכות רבות בכל רחבי אירופה וביים אופרה.
באחד עשר מסרטיו שיתף גרינוויי פעולה עם המלחין הבריטי מייקל ניימן.
בין השאר הלחין ניימן את הפסקול לסרטים "חוזה השרטט", "טובעים במספרים" ו"הטבח, הגנב, אשתו והמאהב" שיצא כאלבום בשם זה.
המלחין הפלמי-בלגי וים מרטנס כתב את המוזיקה לסרטו "כרס של ארכיטקט".
בשנת 2003 החל לעבוד על פרויקט המולטימדיה "המזוודות של טולס לופר" ("The Tulse Luper Suitcases"), יצירה שכללה הפקה של שלושה סרטים (שהראשון בהם הוצג בפסטיבל הקולנוע בקאן), חומרי מדיה על תקליטורים, אתר אינטרנט ותערוכה מתמדת.
בספטמבר 2004 הציג את היצירה, והעביר עליה כיתת אמן, בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה.
בנוסף קיבל פרס על מפעל חיים בטקס הפתיחה של הפסטיבל.
באוקטובר 2008 היה אורח פסטיבל הסרטים הבינלאומי בחיפה בפעם השנייה, והציג את סרטו "משמר הלילה", שבו הוא חשף את חייו הדרמטיים של הצייר רמברנדט, ובעיקר תעלומה שמסתתרת מאחורי הציור המפורסם, נושא שם הסרט.
שנה אחר כך יצר סרט המשך ל"משמר הלילה", סרט תיעודי בשם "רמברנדט: אני מאשים", שבו יוצא גרינאווי נגד האדישות האנושית לסיפור התעלומה שהוא ניסה לחשוף בשפת הציור.
בשנת 2011 הציג בגלריה שלוש בתל אביב את התערוכה "מים כבדים", שכללה אוסף של ציורים מפושטים שיצר.
בספטמבר 2013 היה גרינאוויי שוב אורח הכבוד בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, הציג את סרטו "גולציוס ואנסמבל השקנאי" וכן קיים מפגש שבו הציג מקבץ של כ-35 מסרטיו הקצרים שהופקו לאורך ארבעה עשורים ושוחח על פורמט הסרט הקצר.
בספטמבר 2015 היה גרינאוויי אומר להיות אורח הפסטיבל פעם נוספת ולשתתף בהקרנת הבכורה המקומית של סרטו "אייזנשטיין בגואנאחואטו", אולם טיסת "ארקיע" שאיתה אמור היה להגיע לישראל בוטלה והוא פיספס את ההקרנה.
בפסטיבל 2023 נערך מחווה לגרינוויי עם הקרנה של חמישה מסרטיו.
הטבח, הגנב, אשתו והמאהב (1989)
פיטר ג'קסון הוא במאי ומפיק קולנוע ניו זילנדי זוכה פרס האוסקר.
בראשית הקריירה המקצועית, נודע ג'קסון בסרטי האימה יוצאי הדופן שיצר.
לאחר מכן בזכות הסרט 'יצורים שמימיים', שהיה מועמד לאוסקר על התסריט, אך פרסומו העיקרי בא לו כבמאי טרילוגיית סרטי שר הטבעות, קינג קונג וטרילוגיית סרטי ההוביט.
פיטר ג'קסון נולד בפוקרואה ביי בניו זילנד בשנת 1961, בנם היחיד של ביל וג'ואן ג'קסון שהיגרו לניו זילנד מאנגליה.
ג'קסון החל את הקריירה שלו ביצירת סרטי וידאו במצלמה ביתית ואמצעים טכנולוגיים מינימליים אחרים.
בגיל 17 סיים ג'קסון את בית הספר וניסה להשיג עבודה בתעשיית הסרטים הניו זילנדית, אך כשל בניסיונו זה והחל לעבוד כשוליה בחנות לפיתוח תמונות.
הצלחתו הראשונה הייתה הסרט 'טעם רע' (Bad Taste), אותו יצר עם מספר חברים.
הסרט התפתח במשך ארבע שנים מאורך ראשוני של חצי שעה לסרט באורך מלא (90 דקות).
ג'קסון וחבריו הגיעו עם הסרט לפסטיבל הקולנוע בקאן, שם זכו לשבחי המבקרים ומכרו את זכויות ההקרנה ל-12 מדינות.
בניגוד לבמאים אחרים, ג'קסון המשיך ליצור בניו זילנד, ויצר מספר קומדיות וסרטי אימה נוספים.
במסגרת עבודתו היה בין הראשונים בעולם להשתמש באפקטים ממוחשבים, ובאולפנים שהקים בניו זילנד ביצע עבודות אפקטים עבור אולפני הוליווד.
בין השאר יצר סרט דוקומנטרי בשם "Forgotten Silver" העוסק בבמאי ניו זילנדי מראשית ימי הקולנוע שכביכול הקדים את זמנו והגיע להשגים קולנועיים רבים הרבה לפני קולנוענים בשאר העולם.
סרטו הנודע ביותר של ג'קסון בתקופה זו היה 'יצורים שמימיים' (1994), שזיכה אותו ואת אשתו, פראן וולש, במועמדות לפרס אוסקר בקטגוריית התסריט המקורי.
בהמשך, הפיק וביים ג'קסון את הטרילוגיה שוברת הקופות שר הטבעות.
גם את התסריט לטרילוגיה עיבד עם אשתו, פראן וולש.
לצורך הסרט השתמש ג'קסון רבות באולפן האפקטים שהקים בניו זילנד, ויצר סצנות קרב ממוחשבות בסדר גודל שלא נראה עד אז.
"שר הטבעות" צולם ברצף כסרט אחד וחולק לשלושה חלקים, שיצאו לקולנוע בהפרש של שנה זה מזה.
על החלק האחרון, "שיבת המלך", זכה ג'קסון בשלושה פרסי אוסקר לשנת 2003, על התסריט המעובד, הבימוי, והסרט.
הפרויקט הבא של פיטר ג'קסון היה הסרט "קינג קונג", חידוש לסרט הקלאסי משנת 1933, שהוא (לדברי ג'קסון) הסרט שגרם לו לרצות להיות במאי עוד מגיל שמונה.
הסרט, שתקציבו נאמד ב-207 מיליון דולר, יצא לאקרנים בארצות הברית ב-14 בדצמבר 2005, וכיכבו בו אדריאן ברודי, נעמי וטס וג'ק בלאק.
דווח כי אולפני יוניברסל שילמו לג'קסון מקדמה בת 20 מיליון דולר, על חשבון 20% מסך ההכנסות.
בשנת 2009 יצא עוד סרט בבימויו של פיטר ג'קסון ושמו מבט מגן עדן על פי הספר רב המכר משנת 2002 של אליס סבולד.
בשנים 2011–2013 צילם בבת אחת את טרילוגיית ההוביט, הפריקוול לטרילוגיית שר הטבעות.
במהלך הצילומים השתמש בטכנולוגיית צילום חדשנית המערבת צילום במהירות של 48 פריימים לשנייה, לעומת 24 הנהוג בתעשיית הקולנוע, מה שאפשר מראה ריאליסטי יותר לסרט.
ג'קסון היה צפוי להפיק את הסרט "Halo", המבוסס על משחק המחשב באותו שם אך הפרויקט נזנח לבסוף.
שמו עלה כמועמד להפקת הסרט "עולם היורה" מ-2015 אך לבסוף הוא לא הפיק.
ג'קסון עובד באמצעות חברת ההפקות והאפקטים הממוחשבים שהקים בשנות ה-90, חברת WingNut Films והחברות Weta Workshop, Weta Digital, Park Road Post.
פיטר ג'קסון הצהיר לא מעט פעמים שבכוונתו לביים גרסה קולנועית לספרי טמרייר של הסופרת נעמי נוביק וסרט המשך לסרט "הרפתקאות טינטין: תעלומת החד-קרן".
בניגוד למראה הרגוע והלא-רשמי שלו (מכנסיים מתרחבים, ללא נעליים), ג'קסון הוא פרפקציוניסט בסגנון הבימוי שלו.
הוא דורש לצלם כל סצנה מספר רב של פעמים (כולל "עוד פעם, בשביל המזל"), דוחף את אנשי האפקטים לקצה גבול היכולת על מנת לקבל עבודה שתשתלב היטב בסרט, ומתעקש על דיוק במיניאטורות ודגמים, אף אם הם מופיעים בשולי הסצנה ולא יגיעו לסרט עצמו.
על אף נטייה זו, ג'קסון ידוע בכך שהוא מצלם בתקציב נמוך יותר מאשר במאים מקבילים.
פיטר דובובסקי (בסלובקית: Peter Dubovský; 7 במאי 1972– 23 ביוני 2000) היה כדורגלן סלובקי ששיחק בעמדת החלוץ.
דובובסקי ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הנבחרת הצ'כוסלובקית בשנת 1991, בגיל הצעיר של 19. הוא כבש 6 שערים ב-14 משחקים עבור צ'כוסלובקיה, לפני פירוקה.
אחר כך עבר לשחק עבור נבחרת סלובקיה, בה היה מלך השערים הזמני, עם 12 כיבושים ב-33 משחקים, שיא ששבר מאוחר יותר ז'ילארד נמת'.
קריירת המועדונים שלו החלה בקבוצה הקטנה וינוהראדי ברטיסלאבה, שממנה עבר למועדון הפאר הסלובקי סלובן ברטיסלאבה.
בשנת 1993 הוא היה לשחקן העונה הראשון בליגה הסלובקית החדשה, ובזכות כך הועבר לקבוצת ריאל מדריד מהליגה הספרדית.
הוא שיחק במדריד בין השנים 1993–1995, לפני שנמכר לריאל אוביידו.
דובובסקי נהרג בתאונת צלילה בקו סמוי שבתאילנד, ב-23 ביוני 2000.
פיטר בריאן גבריאל הוא מוזיקאי אנגלי.
נודע בציבור כסולן וחלילן להקת ג'נסיס.
מאז שעזב את ג'נסיס (1975), פתח גבריאל בקריירת סולו מצליחה.
בנוסף, עוסק גבריאל בפרויקטים שונים המוקדשים לקידום מוזיקת עולם, הפצת מוזיקה ברשת האינטרנט ופעילות הומניטרית.
גבריאל נולד בכפר צ'ובהאם שבמחוז סארי, אנגליה שבממלכה המאוחדת.
אביו, ראלף פרטון גבריאל היה מהנדס חשמל, ואימו אידית' איירין.
החל ללמוד פסנתר בגיל צעיר אבל הפסיק (דבר שהתחרט עליו בגיל מאוחר יותר) ולמד קצת לנגן בחליל ואבוב.
סבו העשיר החזיק אחוזה ויקטוריאנית באזור קוקס היל ובה מגרשי קרוקט, אגם דגי-זהב, חממה וגפנים, גן ורדים ומגרש סקווש.
אלה סיפקו השראה רבה לגבריאל.
משפחתו עודדה את פיטר הצעיר להעשיר את עצמו כנגן קלרינט.
בנעוריו למד בבתי ספר פרטיים בדרום אנגליה.
בשנת 1967 הקים גבריאל את להקת ג'נסיס, יחד עם חברים מלימודיו בבית הספר: טוני בנקס, אנתוני פיליפס, מייק רתרפורד והמתופף כריס סטיוארט.
שמה של הלהקה הוענק לה על ידי מנהלם, ג'ונתן קינג, שהפיק את אלבום הבכורה של הלהקה "מבראשית לחזון" (מרס 1969).
גבריאל שימש כסולן בשישה אלבומים של ג'נסיס עד 1974.
להקת ג'נסיס זכתה להצלחה גדולה בעיקר בבריטניה, איטליה, בלגיה וגרמניה, לא מעט גם בזכות הופעותיו הבימתיות המרשימות והבלתי שגרתיות של גבריאל, שהשתמש בשלל תחפושות מוזרות ואיפור פנים שהשתלבו בתאורה יוצאת דופן שליוותה את הופעות הלהקה.
בהופעות המוקדמות של ג'נסיס, מערכות ההגברה לא היו מתקדמות ולכן, הקהל לא הצליח להבין את שירתו של גבריאל, ולא הבינו את המילים.
לכן, גבריאל רצה להראות לקהל את משמעות השיר בעזרת שלל התחפושות שלו.
בסדרה התיעודית Seven Ages of Rock אשר שודרה ב-BBC, סיפר הגיטריסט של ג'נסיס לשעבר סטיב האקט, על הפעם הראשונה שגבריאל הופיע עם תחפושת: הוא לבש את השמלה של אשתו ג'יל, ושם מסכת ראש שועל על ראשו בהתייחסות לדמות שבעטיפת האלבום של ג'נסיס, Foxtrot.
חברי הלהקה לא הבינו מה גבריאל עשה והאקט עצמו חשב שגבריאל הולך להרוס את ההופעה.
אך למעשה, התחפושות משכו את תשומת לב התקשורת והגבירו את הפופולריות של הלהקה.
עקב כך התרגלו חברי הלהקה לתחפושות ועודדו את גבריאל להמשיך להתחפש.
בין תחפושותיו המפורסמות של גבריאל, התחפש לחייזר עם כנפי עטלף בשיר Watcher of the Skies.
שתי התחפושות "הפרח" ו"הגוג" נוצרו ליצירה הארוכה של ג'נסיס "ארוחת הערב מוכנה" Supper's Ready.
תחפושת "האיש הזקן" הייתה בשיר "תיבת הנגינה" The Musical Box.
התחפושות "איש הסליפר" ו"רייל" היו לסיבוב ההופעות לקידום האלבום The Lamb Lies Down on Broadway.
רייל הוא הדמות הראשית באלבום.
עזיבתו של גבריאל את ג'נסיס
במהלך העבודה על האלבום The Lamb בשנת 1974 גבריאל לא היה נוכח בכתיבת לחני השירים.
לחני שירי האלבום נכתבו על ידי חברי הלהקה האחרים (טוני בנקס, פיל קולינס, מייק רת'רפורד וסטיב האקט).
במיוחד כאשר ראת'רפורד הציע במקור פרויקט אחר ללהקה – אלבום המבוסס על הספר "הנסיך הקטן" של אנטואן דה סנט-אכזופרי.
גבריאל נעדר מפגישות הכתיבה ומהחזרות בשל בעיות אישיות – לאשתו ג'יל היו בעיות עם הריונה הראשון – מה שהוסיף למתח בין חברי הלהקה.
עם זאת, באנקס וראת'רפורד היו אלו שכתבו את המילים לשיר "The Light Dies Down on Broadway", מאחר שגבריאל לא היה יכול למצוא קישור בין "Ravine" ו-"Riding the Scree".
עם זאת, הפרויקט הסתיים ללא תוצאות, וגבריאל חזר ללהקה בעידודו של מנהל הלהקה, טוני סטראון-סמית'.
כך ובזמן שהלהקה השתנתה באופן ודאי, השם שלה כאחת מהלהקות הפרוגרסיביות המשפיעות ביותר, המשיך גם אחר-כך, עם רמות הצלחה שונות.
לאחר שעזב את הלהקה המתופף פיל קולינס, היה לזמר המוביל, תחילה בעל כורחו, לאחר ש-400 זמרים להם נערך אודישן לא עמדו במשימה.
ואילו גבריאל באותה עת לקח הפסקה מעסקי
המוזיקה, במהלכה לקח שיעורי פסנתר ומוזיקה.
עד סוף 1975, הקליט באולפן ביתי כ-20 שירים שכתב עם חברו מרטין הול.
ולאחר שהכין חומרים לאלבום אולפן גבריאל הקליט את אלבום הסולו הראשון שלו בשנים 1976–1977 בטורונטו ובלונדון, עם המפיק בוב אזרין.
גבריאל לא נתן שמות לארבעת אלבומי האולפן הראשונים שלו, שיצאו לאור בשנים 1977–1982. כולם נקראו בפשטות "פיטר גבריאל", תוך שימוש באותו הגופן עם עיצוב דומה.
"הרעיון שלי הוא להוציא אלבומים כמו מגזין, שייצא רק פעם בשנה", הוא העיד ב-1978, "עם אותה כותרת, אותה כיתוב באותו מקום; רק עם תמונה שונה".
עם זאת, כל אלבום קיבל כינוי על ידי מעריצים, בדרך כלל כינוי הקשור לעטיפת האלבום.
האלבום "פיטר גבריאל" (המכונה "פיטר גבריאל 1: רכב") יצא לאור בפברואר 1977 והגיע למקום ה-7 במצעד המכירות בבריטניה ולמקום ה-38 בארצות הברית.
הסינגל המוביל באלבום היה "סולסברי היל", שיר אוטוביוגרפי על חוויה רוחנית שחווה בגבעה ליד העיר סולסברי.
אחר כך יצא לסיבוב של 80 הופעות ממרץ עד נובמבר 1977 עם להקה שכללה את הגיטריסט רוברט פריפ.
בסוף 1977, גבריאל החל להקליט את אלבום האולפן השני בסדרת "פיטר גבריאל" (המכונה Peter Gabriel 2: Scratch) בהולנד, עם פריפ כמפיק.
שיר באלבום "אם האלימות" נכתב על ידי גבריאל ואשתו הראשונה ג'יל.
האלבום יצא לאור ביוני 1978, הוא הגיע למקום ה-10 בבריטניה ולמקום ה-45 בארצות הברית.
סיבוב ההופעות של גבריאל לאלבום נמשך מאוגוסט עד דצמבר 1978. בסיבוב ההופעות הזה גילחו גבריאל ולהקתו את ראשם.
גבריאל הקליט את אלבום האולפן השלישי בסדרת "פיטר גבריאל" (המכונה בשם Peter Gabriel 3: Melt) באנגליה בשנת 1979. הוא פיתח עניין במוזיקה אפריקאית ובמכונות תופים ומאוחר יותר הכתיר את התקליט כאלבום פריצת הדרך שלו.
הוא יצא לאור במאי 1980, ועמד במקום הראשון במצעד המכירות בבריטניה במשך שלושה שבועות.
הסינגל "Games Without Frontiers" הגיע למקום ה-4 ו-"Biko" הגיע למקום ה-36 בבריטניה.
לאחר קומץ הופעות ב-1979, גבריאל הופיע עם שירי אלבום מפברואר עד אוקטובר 1980. באותה תקופה גם החל להפיק את הפסטיבל הבין-לאומי למוזיקה, אמנות וריקוד.
במהלך ההקלטות על האלבום פיטר גבריאל הרביעי (המכונה פיטר גבריאל 4: אבטחה), גבריאל לקח על עצמו אחריות גדולה יותר על ההפקה.
הוא הקליט אותו בשנים 1981–1982, לראשונה בהקלטה דיגיטלית, בשאולפן נייד שחנה בביתו.
גבריאל השתמש בסינטסייזר דגימה דיגיטלי של Fairlight CMI ושילב מכשור אלקטרוני עם דגימת כלי הקשה וקצב.
האלבום יצא לאור בספטמבר 1982, והגיע למקום ה-6 בבריטניה.
כדי לטפל בהפצה אמריקאית של האלבום, חתם גבריאל על חוזה עם חברת גפן רקורדס, אשר - בתחילה ללא ידיעתו של גבריאל - כינה את האלבום Security, כדי להבדיל אותו משלושת האלבומים הראשונים.
סיבוב ההופעות של גבריאל ב-1982 נמשך שנה והפך לראשון שלו שהסתיים ברווח.
הקלטות מסיבוב ההופעות יצאו לאור ב-1983, באלבום Plays Live.
ב-1983, גבריאל יצר את הפסקול לסרט הדרמה של אלן פרקר בירדי (1984), שהופק בשיתוף עם דניאל לנואה.
הפסקול כלל חומרים חדשים, ללא מילים, וכן רמיקס אינסטרומנטלי של מוזיקה מאלבום האולפן הקודם שלו.
לאחר שסיים לייצור את הפסקול לסרט "בירדי", גבריאל העביר את המיקוד המוזיקלי שלו מקצב ומרקם, כפי שייצר בארבעה אלבומי "פיטר גבריאל", לעבר שירים פשוטים וקליטים יותר.
בשנת 1985, הוא הקליט את אלבום האולפן החמישי שלו So .
האלבום יצא לאור במאי 1986 והגיע למקום הראשון בבריטניה ולמקום השני במצעדי המכירות בארצות הברית.
גם בישראל הגיע למקום הראשון במצעדי המכירות.
הוא נותר האלבום הנמכר ביותר של גבריאל עם יותר מחמישה מיליון עותקים שנמכרו בארצות הברית בלבד.
הוא כלל שלושה סינגלים שהין בין 20 הראשונים במכירות בבריטניה: "Sledgehammer", "Big Time" ו-"Don't Give Up", דואט עם קייט בוש.
"Sledgehammer" הגיע למקום הראשון ב-Billboard Hot 100 בארצות הברית, הסינגל היחיד של גבריאל בקריירה שלו שעשה זאת.
והדיח את "Invisible Touch" של ג'נסיס, להקתו לשעבר, מהמקום הראשון, שהיה גם הלהיט היחיד שלהם בארצות הברית.
בבריטניה, הסינגל הגיע למקום הרביעי.
בשנת 1990, רולינג סטון דירג את So במקום ה-14 ברשימת "100 האלבומים המובילים של האייטיז".
ב-1988, גבריאל השתלב כמלחין הפסקול לסרטו של מרטין סקורסזה "הפיתוי האחרון של ישו".
סקורסזה יצר קשר עם גבריאל בנוגע לפרויקט כבר ב-1983 וביקש, לדברי גבריאל, להציג את "המאבק בין אנושיותו לאלוהותו של ישו בצורה עוצמתית ומקורית".
גבריאל השתמש במוזיקאים שפגש ב, כדי לבצע קטעים אינסטרומנטליים עם התמקדות בקצב ובטקסטורות אפריקאיות, מזרח תיכוניות ואירופיות, תוך שימוש בארכיון הסאונד הלאומי בלונדון להשראה נוספת.
התוכנית הראשונית להקלטה הפסקול הקדישה עשרה שבועות להקלטה לפני שהיא נחתכה לשלושה, מה שלא הותיר לגבריאל זמן לסיים את כל הקטעים שרצה להקליט במקור.
כשצילומי הסרט הסתיימו, גבריאל עבד על הפסקול במשך ארבעה חודשים נוספים, כדי לפתח עוד רעיונות לא גמורים שלו.
הפסקול יצא לאור בשם "Passion", ביוני 1989. הוא זיכה את גבריאל בפרס גראמי להופעת הניו אייג' הטובה ביותר ומועמדות לגלובוס הזהב עבור פסקול הסרט המקורי הטוב ביותר.
בספטמבר ואוקטובר 1988 השתתף גבריאל בסיבוב ההופעות "Human Rights Now!" סדרה של מופעי צדקה לגיוס כספים עבור ארגון אמנסטי אינטרנשיונל לכבוד 40 שנה לההכרזה לכל באי עולם בדבר זכויות האדם.
ב-1990 הוציא גבריאל את אלבום האוסף הראשון שלו, Shaking the Tree: Sixteen Golden Greats, שמכר 2 מיליון עותקים בארצות הברית.
פיטר גבריאל נישא פעמיים, ולו ארבעה ילדים.
פיטר גבריאל הגיע להופעה בישראל בשנת 1994.
במהלך השנים גבריאל הביע מחאה נגד ממשלת ישראל בנושא הפלסטיני, ובנושא זכויות הבדואים בנגב.
ב-2014 הוציא לאור אלבום בשם "2 Unite All" לגיוס כספים למען ארגוני סיוע ברצועת עזה, ובעזרת שירים מ-26 אמנים נוספים, כמו סרג' טנקיאן, סטיוארט קופלנד, ריק אלן, פורל (פרל) תומפסון, וסשה קוק.
עם זאת, גבריאל אומר שהוא אינו אנטי-ישראלי או אנטישמי, אלא מתנגד למדיניות הישראלית ולכיבוש הישראלי.
ב-2019 קרא להחרים את האירוויזיון בישראל.
למרות כל זה, במלחמת חרבות ברזל הודיע על תמיכה בישראל, לאחר לחץ של הזמר הישראלי אביב גפן.
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גראמי2025אלבום האודיו הטוב ביותרI/O (In-Side Mix)
הארי (פיטר) גורינג Goring; 2 בינואר 1927, בישופס קליב, גלוסטרשייר - דצמבר 1994) היה כדורגלן אנגלי.
גורינג החל את דרכו במועדון המקומי צ'לטנהאם טאון ששיחק בליגה הדרומית, שם זכה למוניטין של חלוץ מצטיין.
הוא הוחתם על ידי ארסנל מהליגה הראשונה בינואר 1948, וב-18 החודשים הראשונים שלו במועדון הלונדוני שיחק בקבוצת המילואים של המועדון.
בקיץ 1949 ערך המועדון מסע משחקים בברזיל, וגורינג הפגין בו יכולת טובה.
לאחר מכן הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בניצחון 2 - 1 על צ'לסי ב-24 באוגוסט 1949. בעונתו הראשונה הוא הבקיע 21 שערים ב-29 משחקים, והיה מדורג במקום השני בטבלת מבקיעי השערים של ארסנל.
המועדון סיים רק במקום החמישי, אך מנגד הצליח לזכות בגביע ה-FA לאחר ניצחון 2 - 0 על ליברפול; גורינג פתח בהרכב של ארסנל אך לא הבקיע.
גורינג המשיך לשחק בהתקפת ארסנל גם בעונה שלאחר מכן (בה הבקיע 16 שערים), אך במהלכה הודח מההרכב לטובת קליף הולטון במהלך שגרם לירידה ברמת המשחק שלו; באותה עונה (1951/1952) הוא הבקיע רק חמישה שערים ב-19 משחקים.
אולם, בעונה שלאחר מכן הוא הצליח לזכות מחדש במקום קבוע בהרכב, והבקיע עשרה שערים ב-29 משחקים, שסייעו לארסנל לזכות באליפות בזכות ממוצע שערים עדיף.
עונת 1953/1954 הייתה הכי פחות טובה מבחינתו, והוא השתתף בתשעה משחקים בלבד שבהם לא הבקיע ולו שער אחד.
המאמן טום ויטאקר בטח ביכולתו של גורינג, ולאחר שהעבירו לעמדת הקשר הימני הוא השתתף במשחקים רבים.
בשתי העונות הבאות הוא החמיץ רק שישה משחקים, ואף זומן לנבחרת התאחדות הכדורגל שערכה מסע משחקים באיים הקאריביים בקיץ 1955.
השנים המאוחרות בקריירה של גורינג התאפיינו בפציעות; בשלוש עונותיו האחרונות בארסנל, בין 1956 ל-1959, הוא השתתף ב-25 משחקים בלבד, כאשר בעונת 1958/1959 ובהדרגה עבר לקבוצת המילואים של ארסנל.
בסך הכול הוא השתתף ב-240 משחקים, והבקיע בהם 53 שערים.
בקיץ 1959 הוא עבר לבוסטון יונייטד מארצות הברית בעסקה שבה אלן אשברי הושאל לארסנל, ולאחר מכן פרש ממשחק פעיל.
לאחר שפרש מכדורגל הוא חזר לצ'לטנהאם על מנת לנהל את האטליז המשפחתי.
בספטמבר 1968 הוא התמנה למאמן פורסט אנד גרין רוברס, והחזיק במשרתו במשך 11 עונות עד שהתפטר באוקטובר 1979, שבמהלכן הוביל את המועדון מליגת מחוז גלוסטרשייר לליגה ההלנית.
פיטר לאוונבראו גריפין הוא דמות מצוירת בדיונית בקומדיית המצבים המונפשת האמריקנית "איש משפחה".
פיטר הוא הדמות הראשית בסדרה שעוסקת במשפחתו, משפחת גריפין.
הוא הופיע לראשונה בטלוויזיה ב-20 בדצמבר 1998 והוא מדובב על ידי יוצר הסדרה סת' מקפרלן, שגם יצר ועיצב אותו.
פיטר הוא אביהם של סטואי, מג וכריס ונשוי ללויס.
פיטר מתגורר בעיר הבדיונית קוהוג שברוד איילנד עם משפחתו וכלב המשפחה בריאן.
פיטר נולד במקסיקו בשם "ג'סטין פיטר לאוונבראו גריפין", לתלמה גריפין ולמיקי מקפיינגן.
רק בבגרותו גילה את הזהות האמיתית של אביו ועד גיל מאוחר סבר כי אביו הוא פרנסיס גרפין שהיה נשוי בעבר לאמו הביולוגית (פרנסיס נפטר זמן-מה אחרי שפיטר נפל עליו בעודו שיכור).
פיטר הוא מקרה מייצג של עובד צווארון כחול.
בעברו עבד פיטר כמפקח בטיחות במפעל הצעצועים "Happy-Go-Lucky".
לאחר מות בעל המפעל קנה סירה והחל לעבוד כדייג לצד שני עוזריו, סנטוס ופסקאוול, שני מהגרים פורטוגזיים.
כיום, לאחר שסירתו נהרסה, הפך לאחראי הובלה במבשלה שבעיר.
פיטר מוחק את השם "ג'סטין" משמו המלא, בטענה של לויס (אשתו), שגילוי שמו הפרטי "משנה את אישיותו".
דמותו של פיטר לא מתבגרת שכן בסדרה אין עקביות בזמן.
ביחד עם חבריו ג'ו, קליבלנד וקווגמייר, נוהג פיטר לשתות לשוכרה במסבאה השכונתית "הצדפה השיכורה", אותה מנהל הוראס.
לאחר שהוראס מת במהלך משחק בייסבול על ידי חברו של פיטר, ג'רום, ג'רום קונה את "הצדפה השיכורה" והופך למנהלה.
פיטר נוהג להילחם עם ארני התרנגול הענק, אויבו המושבע.
לראשונה נלחם ארני בפיטר לאחר שנתן לו קופונים שפג-תוקפם, מה שהרגיז את פיטר.
עם זאת, ייתכן ושורש המריבה ביניהם הוא אגרוף שהכניס פיטר לארני 20 שנה לפני כן בעת נשף סיום התיכון שבו נכחו השניים.
סיבה נוספת ליריבות ביניהם היא מחלוקת על מי ישלם על הארוחה שחלקו עם אשתו של ארני.
פעמים רבות מגיע מלאך המוות, חבר קרוב של המשפחה, כדי לקחת את חייו של פיטר ונכשל במשימה.
פיטר דויסלר אורנס , הידוע בשם פיטר גרייבס (Peter Graves), היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
הוא נודע בעיקר בזכות התפקיד הראשי שגילם בסדרת הטלוויזיה של רשת CBS "משימה בלתי אפשרית" בשנים 1967–1973.
נולד בשם פיטר דויסלר אורנס במיניאפוליס שבמינסוטה, ארצות הברית, למשפחה מרקע נוצרי לותרני ומתודיסטי וממוצא נורווגי וגרמני.
אביו היה איש עסקים ואמו הייתה עיתונאית.
הוא התחנך בבית הספר התיכון סאות'ווסט שבעיר הולדתו.
לאחר ששירת במשך שנתיים בחיל האוויר האמריקני, המשיך ללימודי דרמה באוניברסיטת מינסוטה.
בשנות החמישים המוקדמות הופיע בתפקידי משנה רבים בקולנוע ובטלוויזיה, בהם מערבונים שונים.
ב-1953 הופיע בסרט סטלאג 17 בתור מרגל גרמני שתול בצריף של שבויי מלחמה.
ב-1959 הופיע בסרט "אלמוני בזרועותי" לצדו של ג'ף צ'נדלר.
בשנת 1971 זכה גרייבס בפרס גלובוס הזהב על תפקידו בתור ג'ים פלפס בסדרת הטלוויזיה "משימה בלתי אפשרית".
במהלך עונותיה של הסדרה הוא היה מועמד פעמים נוספות לפרס אמי ולפרס גלובוס הזהב על תפקיד זה.
בשנת 1997 זכה בפרס אמי נוסף, על תפקידו כמנחה תוכנית הטלוויזיה הדוקומנטרית "ביוגרפיה".
היה נשוי לג'ואן אנדרס מאז שנת 1950 ועד ליום מותו.
הותיר אחריו גם שלוש בנות, קלי ז'אן, קלאודיה קינג ואמנדה לי.
ב-14 במרץ 2010 חזר גרייבס לביתו מבראנץ', קרס ומת מהתקף לב בגיל 83. נמסר כי אחת מבנותיו ניסתה להחיותו, אך ללא הצלחה.
פיטר גיי היה היסטוריון יהודי אמריקאי, פרופסור אמריטוס סטרלינג להיסטוריה באוניברסיטת ייל ומנהלו לשעבר של המרכז לחוקרים וסופרים של ספריית העיר ניו יורק (2003-1997).
זכה לפרס על מצוינות במחקר מהחברה ההיסטורית האמריקאית ב-2004. מחברם של למעלה מעשרים וחמישה ספרים, בכללם זוכה פרס הספר הלאומי The Enlightenment: An Interpretation (1969), רב המכר Weimar Culture: The Outsider as Insider (1968) והספר שתורגם לשפות רבות פרויד - פרשת חיים לזמננו.
פיטר גיי נולד בברלין, גרמניה ב-1923, למשפחה יהודית, כפיטר יואכים פרוהליך בברלין.
הוא ומשפחתו נסו מגרמניה הנאצית ב-1939 והגיעו לארצות הברית ב-1941.
בברלין הוא למד בגימנזיום גתה.
משפחתו הזמינה בהתחלה כרטיסים בספינת סנט לואיס (שלבסוף נשללו מנוסעיה הויזות), אולם הם שינו את הזמנתם להפלגה מוקדמת יותר לקובה.
הוא הגיע לארצות הברית ב-1941 וקיבל אזרחות אמריקאית ב-1946, אז שינה את שמו מפרוהליך (שפירושו בגרמנית "אושר") לגיי.
ב-1959 נישא לרות סלוטקין (נפטרה ב-2006) וממנה היו לו שלושה ילדים חורגים.
פיטר גיי זכה לפרסים רבים על מחקריו, ובכללם מספר תוארי דוקטור לשם כבוד.
לפי הנימוקים לפרס שקיבל מאת החברה ההיסטורית האמריקאית, היקף יריעת מחקרו של גיי "בהישגיו המחקריים הוא בהחלט יוצא דופן".
ספרו משנת 1959 Voltaire's Politics, מתבונן על וולטר כעל פוליטיקאי ובודק כיצד השקפתו הפוליטית השפיעה על הרעיונות בהם דגל וולטר בכתיבתו.
גיי מתחקה אחר הצלחתו הפוליטית של וולטר במבט היסטורי רחב של עידן הנאורות.
ופרס הספר של מצר (Mecher).
ספרו של גיי מ-1968, Weimar Culture, עוסק בהיסטוריה התרבותית של רפובליקת ויימאר.
החל מ-1978, עם פרסום ספרו Freud, Jews and Other Germans; שבודק את השפעתם של הרעיונות הפרוידיאניים על התרבות הגרמנית, החל גיי להתעניין יותר ויותר בפסיכולוגיה.
רבות מעבודותיו מתמקדות בהשפעתה החברתית של הפסיכואנליזה.
גיי הרבה לעסוק בפסיכוהיסטוריה ומעריץ של זיגמונד פרויד.
פרס הספר הלאומי בקטגוריית היסטוריה וביוגרפיה עבור ספרו The Enlightenment: An Interpretation: Vol.
I, The Rise of Modern Paganism (1966); פרס אמסטרדם הראשון במדע ההיסטוריה מהאג ב-1990 ומדליית הזהב מ-American Academy of Arts and Letters, ב-1992. בנוסף לכך, זכה במלגת גוגנהיים ב-68–1967 וב-79–1978. ב-1988, זכה מטעם ספריית העיר ניו יורק באריה הספרייה.
פרס מטעם החברה ההיסטורית האמריקאית על מצוינות במחקר;
פרס המודעות לזכויות האזרח (אותו קיבל מהחברה הלאומית לקידום האנשים הצבעונים);
פרויד : פרשת-חיים לזמננו, מאנגלית: עדי גינצבורג-הירש תל אביב : הוצאת דביר, תשנ"ד 1993.
Freud: A Life for Our Time, 1988. הגיע לגמר פרס הספר הלאומי
פיטר דודסון הוא פלאונטולוג אמריקאי המתמחה בדינוזאורים ובפרט בצרטופסים, דינוזאורים בעלי אגן דמוי עוף עם עטרה ולעיתים גם קרניים.
מכהן כפרופסור באוניברסיטת פנסילבניה בבית הספר לרפואה וטרינרית.
דודסון כתב מספר ספרים וכן מאמרים רבים בנושאי פלאונטולוגיה של בעלי חוליות, ובפרט ספרים על הצרטופסים והצרטופסיים, הזאורופודים וההדרוזאורים.
דודסון תיאר סוגים ומינים של דינוזאורים שאותם גילה ולהם טבע את שמם, בהם: אווצרטופס (Avaceratops, 1986) ו-Suuwassea ב-2004. תלמידיו גילו את הפרליטיטאן (Paralititan) ואת האורורצרטופס (Auroraceratops).
על שמו נקרא מין של צפרדע בשם Nezpercius dodsoni.
דודסון השלים תואר ראשון בגאולוגיה באוניברסיטת אוטווה בשנת 1968, תואר שני בגאולוגיה ובפלאונטולוגיה באוניברסיטת אלברטה בשנת 1970 ודוקטורט בגאולוגיה ובפלאונטולוגיה באוניברסיטת ייל בשנת 1974.
הראשון עוסק בצרטופסים ובפרט בטריצרטופס, והשני הוא אוסף סקירות טכניות ומדעיות על דינוזאורים אותו דודסון ערך ואף תרם לו מספר מאמרים.
פיטר "ג'י" גראנט , היה מפיק מוזיקלי יהודי אנגלי.
גרנט ניהל כמה מהלהקות הבריטיות המפורסמות ביותר דוגמת לד זפלין, ציפורי החצר ו-Bad Company.
בין שלל עיסוקיו, הוא היה מנהל ההקלטות של חברת התקליטים Swan Song Records (שהקימה להקת לד זפלין), ותואר כ-"אחד המנהלים הממולחים וחסרי הפשרות בהיסטוריה של מוזיקת הרוק".
גרנט ידוע בתרומתו לשיפור תנאי העסקה והשכר של מוזיקאים בהופעות.
גרנט נולד בפרוור בדרום לונדון, אנגליה, ונמשך מגיל צעיר לתעשיית הבידור.
הוא עבד כפועל במה עד שנת 1953, בה גויס לשירות לאומי.
לאחר השירות הוא עבד כמנהל בידור במלון וכשומר סף בבר הקפה הלונדוני המפורסם The 2I's Coffee Bar, ממנו פרצו כוכבים מפורסמים כמו קליף ריצ'רד ואחרים.
אחד מבעלי המועדון, פול לינקולן, שהיה מתאבק מקצועני, הציע לגראנט להתאבק ונתן לו את ההזדמנות הראשונה להופיע בטלוויזיה במסגרת של קרבות היאבקות.
בשלב זה גברה התלהבותו של גרנט למשחק, והוא נשכר כשחקן כפיל ופעלולן.
קריירת המשחק של גרנט נמשכה בין 1958 ל-1963, בה הוא השתתף במספר סרטים בתפקידי משנה וכפילות וכמו כן הופיע בטלוויזיה.
בכסף שחסך מעבודות אלה הוא השתמש לפתוח חברת הסעות לעסקי הבידור, שהפכה למרכז עיסוקו.
ב-1963 גרנט נשכר כמנהל מסע ההופעות של מספר אמנים ולהקות כמו בו דידלי, האחים אברלי, ריצ'רד הקטן, צ'אק ברי, אדי קוקרן, ולהקת החיות.
בעקבות הצלחתו הוא החל לנהל אמנים באופן עצמאי וביניהם הגיטריסט ג'ף בק.
יחד עם חברו מיקי מוסט (שעבד איתו בעבר בבר הקפה), הוא פתח את חברת התקליטים RAK שהפיקה מספר להיטים לאורך שנות השבעים.
בסוף שנת 1966, התבקש גרנט לנהל את להקת ציפורי החצר, שהייתה בשיא פרסומה אך סבלה מקשיים כלכליים.
אולם, הגעתו של גרנט למשרת ניהול הלהקה איחרה את המועד והיא נאלצה להתפרק.
למרות זאת, הניסיון שצבר בזמן ניהול ציפורי החצר נתן לו רעיונות יצירתיים לניהול להקות שלאחר מכן הוא יישם ביתר הצלחה בעת שניהל את להקת לד זפלין.
גישתו חסרת הפשרות והמשכנעת של גרנט מול מפיקי אירועים ומקדמי המכירות של ההופעות, גרמו ללהקות כמו ציפורי החצר לזכות ברווחים מהופעותיהם בפעם הראשונה.
גרנט נהג להתלוות באופן צמוד ללהקה ולדאוג לצמצום של הוצאות חברי הלהקה, ולדאוג שחברי הלהקה יקבלו את שכרם בזמן.
בנוסף, הוא עמד על כך שחברי הלהקה יוכלו לשמור על שליטה אמנותית ביצירותיהם, וזאת בניגוד למנהלים אחרים באותה תקופה שנמנעו מהתערבות בנושאים אלו.
לאחר שציפורי החצר התפרקו, החל גיטריסט הלהקה ג'ימי פייג' לארגן סביבו הרכב חדש יחד עם רוברט פלאנט, ג'ון פול ג'ונס וג'ון בונהם.
הלהקה נקראה בראשית דרכה "ציפורי החצר החדשים" אך שינתה במהרה את שמה ללד זפלין.
כתוצאה מנאמנותו ומסירותו ללהקה, גרנט ניהל את הלהקה, וזאת למרות שלא נחתם בינו ובין הלהקה הסכם כתוב.
עד היום מתנהל ויכוח האם לד זפלין היו זוכים להצלחתם הגדולה לולא ניהולו של גרנט: הוא ניהל את המשא ומתן מול חברת התקליטים אטלנטיק על עסקת חמשת האלבומים הראשונים של הלהקה.
פילוסופיית הניהול שלו תרמה רבות לביסוס המותג שהתפתח סביב הלהקה.
הוא האמין שהלהקה יכולה להרוויח סכומי כסף נכבדים יותר מכפי שהרוויחו בעבר מבלי לאבד שליטה אמנותית, וזאת באמצעות שימת דגש רב יותר בהפקת אלבומים מאשר שחרור של סינגלים.
כמו כן הוא טען שהלהקה צריכה להופיע יותר מאשר לערוך הופעות טלוויזיוניות - כלומר אם מישהו היה מעוניין להתוודע ללהקה, היה עליו להיות נוכח בהופעה שלהם.
ניתן לייחס את הצלחתה המסחרית של לד זפלין בחלקה להבנתו של גראנט את הקהל האמריקני ואת התנועה המחתרתית שהחלה גדלה וסוחפת את ארצות הברית.
הייתה זו היכרותו של גראנט את סצנת ההופעות שגרמה ללד זפלין לגרוף רווחים גבוהים מהופעותיהם, בעיקר ברחבי ארצות הברית, ולדחוף את הלהקה אל קדמת הבמה של שוק המסחרי של הרוק האמריקני.
גרנט היה זה שדאג לניווט הרווחים מההופעות לידיהם של חברי הלהקה, במקום שיגיעו לידי סוכני המכירות ומקדמי ההופעות.
באמצעות נקיטת גישה זו, הוא קבע סטנדרטים חדשים לניהול אמנים.
פיטר קיליאן גלאגר הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי.
נודע בזכות תפקידיו בסרטים "סקס, שקרים ווידאוטייפ", "בזמן שישנת", "אמריקן ביוטי" ו"מר דידס", ובסדרות הדרמה "The O.C." ו"פרשיות סמויות".
גלאגר נולד בניו יורק שבארצות הברית, למשפחה נוצרית-קתולית.
הוריו הם מרי אן (לבית או'שאה), ביולוגית ותומאס פרנסיס גלאגר, יועץ פרסום.
גדל בכפר ארמונק שבניו יורק.
למד באוניברסיטת טאפטס שבמדפורד, מסצ'וסטס.
גלאגר החל את דרכו כשחקן ב-1980 כאשר הופיע בדרמה המוזיקלית "האיידולמייקר" בתפקיד עוזר המלצר גודיו ובסדרת הדרמה של התסריטאי והמפיק זוכה פרס האוסקר אבי מאן "סקאג".
לאחר שפרץ שיחק גלאגר בדרמות "ילדת החלומות" בתפקיד העיתונאי ג'ק דולן, "קיץ לאוהבים", בקומדיית האימה של ניל ג'ורדן "המלון מת מצחוק" ובתפקיד ליאו פרנק במיני סדרת הדרמה שהפיק ג'ורג' סטיבנס הבן "הרצח של מרי פייגן".
ב-1986 הועמד גלאגר לפרס טוני על הופעתו במחזה "מסע ארוך אל תוך הלילה".
ב-1989 שיחק גלאגר בתפקיד הראשי בסרטו הראשון של סטיבן סודרברג "סקס, שקרים ווידאוטייפ" בתור עורך הדין המושחת ג'ון מולאני.
בתחילת שנות ה-90 התחבר גלאגר לבמאי רוברט אלטמן והופיע בסרטיו המצליחים "השחקן", בתור המפיק לארי לוי וב"תמונות קצרות".
כמו כן השתתף בסרטו הראשון של טים רובינס "בוב רוברטס", במותחן "בכוונת זדון" בתפקיד דניס ריילי, עורך דינה של טרייסי ספיאן (ניקול קידמן), ובדרמות "גברת פארקר והחוג המרושע" בהפקתו של אלטמן בתפקיד התסריטאי אלן קמפבל ו"מייל לבן".
ב-1995 הופיע גלאגר בקומדיה "בזמן שישנת" בתפקיד עורך הדין פיטר קאלאהן ובסרט הפשע "במעמקי התשוקה" בהופעתו השנייה עבור סטיבן סודרברג.
ב-1996 השתתף גלאגר בתפקיד ראשי במיני סדרה "טיטניק" העוקבת אחר דמויות על ספינת הפאר טיטניק.
ב-1997 שיחק לצדו של ביל מארי בקומדיית הריגול "האיש שידע מעט מדי".
ב-1999 השתתף בדרמה זוכת 5 פרסי האוסקר של סם מנדס "אמריקן ביוטי" בתפקיד מתווך הנדל"ן באדי קיין, יריבה העסקי ומאהבה של קרולין (אנט בנינג), ובסרט האימה "הבית על הגבעה הרדופה" בתור ד"ר דונלד בלקבורן.
בשנת 2000 שיחק גלאגר בדרמת הבלט "מרכז הבמה" בתור ג'ונתן ריבס, הכוריאוגרף הראשי ובמאי המופע.
ב-2002 הופיע גלאגר בקומדיה "מר דידס" בתפקיד נבל הסרט, איש העסקים צ'אק סידר.
ב-2003 זכה גלאגר לתפקיד ראשי בסדרת הדרמה הפופולרית "The O.C." בתור הסנגור סנדי כהן.
ב-2009 שיחק גלאגר בדרמה הקומית "אדם" בתפקיד מרטי אביה של בת' באצ'וולד (רוז ביירן) ובעונה השלישית של הסדרה "קליפורניקיישן" בתפקיד סטייסי קונס, מנהל הקולג' בו מלמד הסופר האנק מודי.
בשנת 2010 השתתף בדרמה המוזיקלית "בורלסק" בתור וינס סקאלי, בעלה לשעבר של מנהלת מועדון החשפנות טס שר.
באותה שנה החל גלאגר את תפקידו בסדרת הדרמה "פרשיות סמויות" בתור ראש סוכנות הריגול ארתור קמפבל ושיחק בעונה השישית של סדרת הדרמה "הצילו", בתור הכומר האב פיל גלאגר.
ב-2012 שיחק גלאגר בסרט הריקוד "סטפ אפ 4" בתפקיד הטייקון ביל אנדרסון, אביה של הדמות הראשית, הרקדנית אמילי אנדרסון.
בשנת 2014 הצטרף לעונה ה-16 במספר של סדרת הדרמה המשטרתית "חוק וסדר: מדור מיוחד", בתפקיד סגן ראש הממשלה וויליאם דודס.
ב-2016 שיחק בתור אביו של שמידט בסדרה הקומית "הבחורה החדשה".
בשנת 2017 הצטרף לעונה השלישית של הסדרה הדרמה-קומית של נטפליקס "גרייס ופרנקי", בתפקיד חוזר של ניק סקולקה.
בשנת 2019 השתתף בסרט אפטר "אחרי ש..." בתור קן סקוט אבא של הרדין.
מאז 1983 הוא נשוי למפיקה פולה וויילדש, ואב לשני ילדים: הבמאי ג'יימס גלאגר, והשחקנית והזמרת קת'רין גלאגר.
הבית על הגבעה הרדופה (1999)
הדרך לגן עדן: הסיפור שלא סופר על הפצצת מרכז הסחר העולמי (1997) - סרט טלוויזיה
עולם חדש מופלא (1998) - סרט טלוויזיה של NBC
סופרמן: סדרת האנימציה (1998) - דיבוב
חוק וסדר: מדור מיוחד (2014-הווה)
One December Night (2021) - סרט טלוויזיה של הולמרק
פיטר גרינפלד (14 באפריל 1940 - 12 במרץ 2017) היה ניצול שואה שנמנה עם תאומי מנגלה, הצעיר בניצולי מחנה ההשמדה אושוויץ.
התפרסם לאחר שקורות חייו שימשו בסיס לספרו של יוסי שריד "פפיצ'ק - הוא לא ידע את שמו".
גרינפלד נולד בפראג בשם יוזף ("פפיצ'ק") קליינמן, עם אחות תאומה, מרתה, ואחות גדולה, עמליה.
בשנת 1944, בגיל 4, נלקחה משפחתו על ידי הנאצים למחנה טרזין בצ'כיה, ומשם לאושוויץ-בירקנאו בפולין.
בכניסה למחנה הופרד גרינפלד מהוריו ומאחיותיו.
כשהנאצים הפרידו בין בני המשפחה בכניסה לאושוויץ האב נשלח להשמדה, האם ואחותו התאומה לביתן התאומות, וגרינפלד לביתן התאומים.
מאז הוא לא ראה עוד בחיים איש ממשפחתו.
פפיצ'ק נשלח לבלוק 10, בלוק התאומים של ד"ר מנגלה, שם עבר ניסויים רפואיים קשים, כול זריקות לגבו ולעיניו ועקירת כל שיניו.
ניסויים אלה הותירו אותו עם קשיים תפקודיים לאורך כל חייו.
על זרועו קועקע המספר A2459 – שהפך לשמו במחנה.
גרינפלד שהה באושוויץ כ-8 חודשים, עד אשר שוחרר על ידי הצבא האדום ב-27 בינואר 1945, כשהיה בן 5 בלבד, הניצול הצעיר ביותר שיצא בחיים מהמחנה.
בשלב זה הוא לא זכר את שמו, את מולדתו ואת בית אביו, למעט הכינוי שנתנה לו אמו – "פפיצ'ק".
הוא זכר גם את תמונתה האחרונה, יחד עם אחותו התאומה מרתה.
כשהנאצים הפרידו בין בני המשפחה בכניסה לאושוויץ: האב נשלח להשמדה, האם ואחותו התאומה לביתן התאומות, וגרינפלד לביתן התאומים.
עם השחרור מהמחנה, מיהרו כל השורדים לצאת ממנו.
ביציאה מהמחנה, פפיצ'ק הקטן נרדם על השלג, נמצא על ידי שמואל גרינפלד, שלקח אותו לביתו ונתן לו את שמו החדש, פיטר גרינפלד.
לאחר מותו של שמואל, בתו אימצה את פיטר רשמית.
המשפחה חיה בהונגריה, שם פגש את אולגה, השניים נישאו והביאו לעולם שלושה ילדים: אוה, זיוה ואליעזר.
בשנת 1979 עלה לישראל עם משפחתו.
גרינפלד הרגיש מחויבות עמוקה להנצחת זכר השואה ולהעברת זיכרונותיו לדור הצעיר, ובמשך שנים ליווה בעיקר מסעות תלמידים לפולין כאיש עדות.
ב-1989 הכיר במסע כזה את חבר הכנסת דאז, יוסי שריד.
בינואר 2005, לציון 60 שנה לשחרור מחנה המוות, הוזמן גרינפלד למליאת הכנסת, שם שריד תיאר את סבלו כילד בבלוק התאומים הזוועתי ואת ניסויי מנגלה שעבר גופו הקטן.
בשנת 2007 ציין שריד כי גרינפלד ממשיך לסבול מכאבים בעקבות התופת שעבר, אך מתקשה לממן תרופות, ואינו מקבל די סיוע מהמדינה.
שריד כתב גם ספר עליו, "פפיצ'ק: הוא לא ידע את שמו", שהוכר כ"ספר החודש" במאי 2008 על ידי ynet והוצאת סטימצקי.
באוקטובר 2012 זכה בפרס "יקיר הנוער" של עיריית אשקלון על פעילותו למען הקהילה והנוער בעיר.
גרינפלד, תושב אשקלון שחי לבד, עבד כפקיד ושיחק בתיאטרון "עדות" בעיר.
פיטר גלב (באנגלית: Peter Gelb, נולד ב-1953 הוא מנהלן אמנויות אמריקאי-יהודי.
מאז אוגוסט 2006 מכהן גלב כמנהל הכללי של מטרופוליטן אופרה בניו יורק.
פיטר גלב נולד לברברה וארתור גלב, סופר ועיתונאי בכיר בניו יורק טיימס.
עוד בתקופת לימודיו התיכוניים החל הקשר של גלב עם המטרופוליטן, כסדרן.
בגיל 17 החל גלב את הקריירה שלו בעולם המוזיקה הקלאסית כנער משרד אצל האמרגן סול יורוק.
גלב ניהל את הסיור של התזמורת הסימפונית של בוסטון לסין בשנת 1979, עם תום מהפכת התרבות.
בשנת 1980 היה גלב למנהל העסקים של ולדימיר הורוביץ.
גלב סייע לפסנתרן לחדש את קריירת ההופעות שלו וארגן את שיבתו ההיסטורית לרוסיה בשנת 1986. גלב שיתף פעולה עם ממשלת סין בהכנת ביצוע הבכורה של "סימפוניית 1997" מאת טאן דון עם יו-יו מה, בטקס ההעברה של הונג קונג לסין.
ב-1982 ייסד גלב את CAMI וידאו, מחלקה של מינהל אמני קולומביה, ועמד בראשה.
במסגרת זו כיהן כמפיק בפועל של "המטרופוליטן אופרה מציגה", סדרה של שידורי אופרה טלוויזיוניים של האופרה המטרופוליטנית, במשך שש שנים.
גלב הפיק 25 הפקות לטלוויזיה בשביל המטרופוליטן, בהן שידור טלוויזיה של מחזור הטבעת המלא של ריכרד וגנר, בניצוח ג'יימס לוויין.
בתקופת עבודתו ב-CAMI, הפיק גלב ולעיתים ביים יותר מ-50 תוכניות לטלוויזיה, שבהן השתתפו אמנים כמו הרברט פון קאראיין ומסטיסלב רוסטרופוביץ'.
ב-1992 הפיק גלב הן את הגרסה הבימתית והן הקולנועית של הפקת האופרה הראשונה של ג'ולי טיימור, "אדיפוס רקס", לפסטיבל סאיטו קיינן של סייג'י אוזאווה.
עוד לפסטיבל יפני זה, הזמין אוזאווה ב-1994 הצגת אופרה מוקדמת של רובר לפאז', "קללת פאוסט".
גרסה מחודשת של הפקה זו הוצגה לאחר מכן במטרופוליטן בעונת 2008–2009.
משנת 1995 עד שהצטרף למטרופוליטן, כיהן גלב כנשיא סוני קלאסיקל רקורדס.
האסטרטגיה של גלב הייתה שימת דגש על מוזיקת כלאיים על פני רפרטואר מיינסטרים קלאסי.
דוגמאות לכך כוללות את יו-יו מה, שאותו עודד להקליט אמריקנה, שתכלול אלבום עם הכנר והמלחין מארק או'קונור ונגן הקונטרבס והמלחין אדגר מאייר, "ואלס אפאלאצ'יה"; מלחין המוזיקה האלקטרונית ונגליס, שהקליט את הסימפוניה הכוראלית "מיתודאה"; ושרלוט צ'רץ', אמנית פופ שהחלה את הקריירה שלה כזמרת קלאסית.
גלב הרחיב את מוקד מיזמי ההקלטה וכלל בהם מוזיקה לסרטים, בהם המוזיקה זוכת הפרסים לנמר, דרקון מאת טאן דון, הכינור האדום מאת ג'ון קוריליאנו, וטיטאניק, מאת ג'יימס הורנר, ובה בשעה שימר את מסורת החברה להקליט מחזות זמר של ברודוויי ולטפח קטלוג של יצירות קלאסיות.
עוד יוזמה של גלב הייתה הזמנת מוזיקה חדשה לקלאסיקל.
בתקשורת הניו יורקית נמתחה לעיתים ביקורת על גלב בקשר לניהול המטרופוליטן אופרה.
ב-2014 התעוררה מחלוקת נוספת לאחר שבית האופרה הפיק את האופרה "המוות של קלינגהופר", העוסקת ברציחתו של ליאון קלינגהופר על האקילה לאורו.
כבר בהפקות קודמות של אופרה זו נטען על ידי חלק מהמבקרים כי היא נגועה באנטישמיות והעלתה המחודשת גררה גל של ביקורות.
בתגובה לביקורת, ביטל גלב שידורים בינלאומיים שתוכננו לביצוע האופרה אך סירב לבטל את ההופעות החיות המתוכננות לאוקטובר ולנובמבר 2014.
פיטר גלוב (בדנית: Peter Glob, ידוע גם כ-P.V.
Glob, 20 בפברואר 1911 - 20 ביולי 1985) היה ארכאולוג דני שעבד כמנכ"ל המוזיאונים והעתיקות של דנמרק וכן היה מנהל המוזיאון הלאומי של דנמרק בקופנהגן.
גלוב ידוע בעיקר בשל מחקריו על גופות כבול מדנמרק, כגון גופותיהם של האיש מטולון, ושיירי גופות אדם אחרים מתקופת הברזל שהשתמרו בביצות כבול.
הוא היה מייסד-שותף של המכון הסקנדינבי לוונדליזם השוואתי, מכון שלמד את ההיסטוריה של הגרפיטי.
גלוב היה בנו של הצייר הדני יוהנס גלוב ואביו של אמן הקרמיקה הדני לוטה גלוב.
גלוב עסק גם בארכאולוגיה של המזרח התיכון והוביל כמה משלחות מדעיות לשם.
פיטר ג'נינגס (29 ביולי 1938 – 7 באוגוסט 2005) היה עיתונאי קנדי-אמריקני ומגיש חדשות ששידר בטלוויזיה האמריקנית במשך ארבעה עשורים.
ג'נינגס הצטרף לרשת ABC בשנת 1964 ועד מהרה נבחר להגיש את מהדורת החדשות המרכזית שלה.
בכך הפך למגיש הצעיר ביותר בטלוויזיה האמריקנית.
כעבור מספר שנים החליט לעזוב את עמדת המגיש כדי לצבור ניסיון בשידורי שטח.
רק בשנת 1978 הוא שב להגיש את המהדורה המרכזית של הרשת עד למותו בשנת 2005.
ג'נינגס נולד בעיר טורונטו שבמדינת אונטריו בקנדה בשנת 1938. בגיל 11 הוא החל ללמוד בתיכון "טריניטי קולג' סקול" שבעירו אך עד מהרה נאלץ לעזוב את המקום ולעבור עם משפחתו לאוטווה.
בהמשך הוא אף נשר כליל ממערכת החינוך וניסיונות נוספים להמשיך ללימודים אקדמיים לא צלחו והוא נשר גם מהאוניברסיטאות אליהן נרשם.
אביו, צ'ארלס ג'נינגס, היה שדרן רדיו בולט בתאגיד השידור הקנדי וג'נינגס הצעיר העיד על עצמו כי חפץ גם כן לפתוח בקריירה עיתונאית.
כבר בגיל 9 החל ג'נינגס להגיש תוכנית ילדים שבועית מדי יום שבת ברדיו הציבורי CBC שבו עבד אביו.
בשנת 1959, לאחר נשירתו מבית הספר, התקבל לעבודה כשדרן רדיו בתחנה מקומית באונטריו וכעבור שנתיים לכד אף את עיניהם של ראשי תחנת טלוויזיה מקומית שהעניקו לו תפקיד של מראיין בתוכנית אקטואליה לילית.
בשנת 1962 הוקמה בקנדה רשת הטלוויזיה המסחרית הראשונה CTV וג'ניגנס נשכר על ידיה בגיל 24 בלבד להגיש את מהדורת החדשות הלאומית שלה.
במסגרת סיקוריו ברשת CTV היה ג'נינגס העיתונאי הקנדי הראשון שהגיע לעיר דאלאס שבמדינת טקסס בתקופה שלאחר ההתנקשות בנשיא האמריקני ג'ון קנדי.
לאחר זאת החליטה הרשת לשלוח אותו לסקר גם את ועידת המפלגה הדמוקרטית בארצות הברית לקראת הבחירות של 1964, שם פגש ג'נינגס בנשיא חטיבת החדשות של רשת הטלוויזיה האמריקנית ABC שהציע לו להצטרף לרשת הצעירה ככתב חדשות.
ג'נינגס סירב בתחילה להצעה אך כעבור מספר חודשים התרצה ועבר להשתקע בארצות הברית.
בגיל 26, ואחרי ניסיון קצר ככתב במשרדי ABC בניו יורק, התמנה ג'נינגס למגיש מהדורת החדשות הארצית של הרשת והפך למגיש החדשות הצעיר ביותר בתולדות הטלוויזיה האמריקנית.
באותה התקופה, 1964, מהדורת החדשות של הרשת הצעירה סבלה משיעורי צפייה נמוכים ונאלצה להתמודד מול המהדורות הנצפות יותר ברשתות המתחרות – זו בהגשת וולטר קרונקייט ברשת CBS וזו בהגשתם של צ'אט האנטלי ודייוויד ברינקלי ברשת NBC.
ג'נינגס הצעיר ספג ביקורת על חוסר ניסיונו, על בורותו בהיסטוריה ובפוליטיקה אמריקנית ואף על מבטאו.
בהחלטה משותפת לו ולהנהלת חטיבת החדשות מונה ג'נינגס לכתב חדשות חוץ בשנת 1968 והחל לשדר מאזורים שונים בעולם ובעיקר מאזור המזרח התיכון.
בתקופה שלאחר מלחמת ששת הימים הצליח ג'נינגס לשכנע את ראשי הרשת להקים משרדים בעיר ביירות שבלבנון ובכך הייתה ABC לראשונה שהקימה אולפני חדשות בעולם הערבי.
בשנת 1978 שב ג'נינגס להגיש את מהדורת החדשות המרכזית של רשת ABC, הפעם מאולפני הרשת בלונדון, כחלק משלישיית מגישים שכללה גם את פרנק ריינולדס ששידר מוושינגטון ואת מקס רובינסון ששידר משיקגו.
בתקופה הזו עלו שיעורי הצפייה במהדורה והיא הצליחה להגיע למקום השני אחרי "חדשות הערב" של CBS בהגשת וולטר קרונקייט.
בשנת 1983 מונה ג'נינגס באופן רשמי למגיש היחידי של מהדורת החדשות של ABC.
באותה התקופה, אחרי פרישתו של וולטר קרונקייט, החל עידן חדש בטלוויזיה האמריקנית כאשר שלושה מגישים צעירים השתלטו על שידורי החדשות – ג'נינגס ברשת ABC, דן ראת'ר ברשת CBS וטום ברוקו ברשת NBC.
השלושה הפכו לסמל בשני העשורים הבאים וכל אירוע חדשותי נמדד לפי השאלה האם מי מהם נכח באזור כדי לדווח עליו במהדורת הערב.
בשנותיו הראשונות כמגיש העדיף ג'נינגס להתמקד לראשונה בנושאי פנים אמריקניים והוא הקדיש זמן רב לסיקור הבחירות לנשיאות בשנת 1984 וכמו כן בילה 11 שעות שידור רצופות באוויר עם התפוצצות מעבורת החלל צ'לנג'ר בשנת 1986. שיעורי הצפייה במהדורה בהגשתו החלו לטפס.