tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סמואל עבד כחרט יהלומים ונולדו להם שני ילדים, נני (1937) ואלפרד (1940).
בסוף יולי 1943 נעצרה עם משפחתה באמסטרדם ונאסרה בפוכט.
לאחר כחמישה שבועות הועברה המשפחה לווסטרבורק.
ב-14 בספטמבר 1943 גורשה לאושוויץ, שם נרצחה עם ילדיה בהגיעה למחנה.
שמואל עבר את הסלקציה, אך נרצח באפריל 1944.
מבין חמש החברות היהודיות בנבחרת התעמלות הנשים של הולנד, נספו שלוש מתעמלות נוספות (דרזדן-פולק, קלוט-נורדהיים ותמנס-סימונס), וכן המאמן קלירקופר בסוביבור.
סְטִישהוֹבִיט (Stishovite) הוא פולימורף של סיליקה (SiO2) הנוצר כאשר מופעל לחץ גבוה מאוד (מעל ל-10 ג'יגהפסקל) וחום גבוה (מעל ל-1200ºC) על המינרל קוורץ.
סטישהוביט נוצר לראשונה במעבדה על ידי (Сергей Михайлович Стишов) ב-1961. ב-1962 גילה (Edward Ching-Te Chao) סטישהוביט שנוצר בצורה טבעית במכתש ברינגר.
המינרל קרוי על שמו של סרגיי סטישוב (נולד ב-12 בדצמבר 1937), קריסטלוגרף רוסי מהמכון לקריסטלוגרפיה באקדמיה למדעים במוסקבה, שיחד עם סבטלנה פופובה יצר ב-1961 לראשונה את המינרל במעבדה.
את השם טבע לכבודו אדוארד צ'או שגילה את המינרל לראשונה בטבע.
סטישהוביט נוצר בצורה טבעית, אך ורק בסלעים מכילי קוורץ שהופעל עליהם לחץ גבוה מאוד וכאלה מצויים אך ורק סביב מכתש שנוצר מפגיעה של מטאוריט במהירות גבוהה, ולכן הימצאות סטישהוביט מהווה הוכחה לפגיעת מטאוריט.
יחידת המבנה הבסיסית של הסטישהוביט היא אוקטהדרון (תמניון) של SiO6. האוקטהדרונים מחוברים בשרשרות מקבילות, כאשר האוקטהדרונים מחוברים כך ש"קצותיהם" פונים לצדדים וקצוות אלו משותפים לשרשרות הסמוכות.
מבנה זה דחוס יותר מהמבנים הנפוצים של קבוצת הקוורץ (קוורץ, טרידימיט, קריסטובליט וקואסיט) שהמינרלים החברים בה בעלי הרכב כימי זהה לסטישהוביט, ולכן משקלו הסגולי של הסטישהוביט גבוה משל חברי קבוצת הקוורץ.
מבנה הגביש של סטישהוביט הוא טטרגונלי והוא דומה למבנה הגביש של תחמוצת הטיטניום (TiO2) - המינרל רוטיל, ולכן נהוג לשייך את הסטישהוביט לקבוצת הרוטיל.
זו גם הסיבה שנהוג לסווג את הסטישהוביט כתחמוצת ולא כסיליקט.
סטישהוביט נחשב כתחמוצת בעל הקשיות הגדולה ביותר, עד שנתגלה שתת-תחמוצת הבורון (B6O ) קשה יותר.
המבנה של הסטישהוביט הוא מטאסטבילי.
מתחת ל-300ºC המינרל יתפרק בסופו של דבר בחזרה לקוורץ תוך כדי גידול קבוע בנפח, אלא שמעבר הפאזה הוא איטי מאוד בטמפרטורות הנמוכות של פני כדור הארץ, משום ששבירת הקשרים הנדרשת כדי להמיר סטישהוביט לקוורץ דורשת אנרגיית שפעול ניכרת ויכולה לארוך אלפי שנים.
מבחינת תכונותיו האופטיות, הסטישהוביט הוא חד-צירי חיובי, בעל מקדם שבירה של 1.81. מקדם שבירה זה גבוה יותר ממקדמי השבירה של המינרלים החברים בקבוצת הקוורץ ומוסבר גם הוא במבנה הדחוס יותר.
חשיבותו העיקרית של הסטישהוביט היא בתחום הפטרולוגיה.
משום שהוא מתגבש בלחץ גבוה מאוד ניתן להסיק כי סביבת היווצרות של הסלע היא תוצאה של פגיעת מטאוריט.
סטלה (אסטרליטה) חסקיל הייתה זמרת יווניה-יהודיה, ידועה כמבצעת ייחודית של שירי רבטיקו ולאיקו.
מכונה גם "אי סלוניקיה" (ה"סלוניקאית"), הקליטה 137 שירים, האופייניים בעיקר ל"אסכולה החדשה" של מוזיקת הרבטיקו שהתפרסמה לאחר מלחמת העולם השנייה.
סטלה חסקיל נולדה בסלוניקי כשלישית מבין חמש הבנות של חיים גָאֶיגוֹס (גאייגוס) ופרלה (לבית קמחי).
אביה היה יליד סלוניקי, ככל הנראה סוחר ברזל אמיד, מבוגר בהרבה מאשתו.
האם - פרלה, ילידת 1911 מסקופיה, הגיעה לסלוניקי כשהתחתנה עם חיים גאייגו.
בצעירותה, לפני מלחמת העולם השנייה, הופיעה סטלה באולמות וטברנות בעיר הולדתה, סלוניקי.
בין השירים ששרה והקליטה באותה עת בחב' קולומביה, בהיותה עדיין נערה בשם סטלה גאיגו (Στέλλα Γαέγου) היו כמה משירי הרבטיקו של ק.
רומליוטיס -"ראסט נאבה - אן אולה מו דקריה" (אילו כל דמעותיי, 1934), "חלפאצוס וביסביריס" (1934) ועוד.
בזמן הכיבוש הגרמני משפחתה ברחה לאתונה, כשהגרמנים חיסלו את רוב יהודי סלוניקי.
בימי הכיבוש הנאצי באתונה היא חיה תחת חסותה של משפחה גרמנית שניהלה מועדון לילה על יד ככר אומוניה, בו היא הועסקה כזמרת.
באתונה התחתנה סטלה עם יעקב חסקיל (יחזקאל).
אימן נישאה שוב בשנים 1927–1928 לאנדראה דאפולה, וילדה ב-1929 בת נוספת - מריקה.
פרלה חסקיל-דאפולה נפטרה בסביבות 1961.
אחרי השחרור ב-1946 הקליטה דיסקים ראשונים, בעיקר שירי רבטיקו.
היא שרה והקליטה יצירות מאת טובי מלחיני התקופה: ציצאניס, קלדארס ומיצאקיס, הופיעה - בעיקר באתונה ובסלוניקי, וכן נסעה להופעות בטורקיה.
למרות החותם שהשאירה בדור שלה, שנים מספר אחר כך כמעט נשכחו שמה ותרומתה, לולא נחשף הציבור לקולה הייחודי-הקטיפתי בכמה הקלטות ראשונות של להיטים אהובים, בהן היא נשמעת לצד זמרים ויוצרים, בהם: וסיליס ציצאניס, מנוליס כיוטיס, אפוסטולוס קלדארס, מרקוס ומוואקאריס, יורגוס מיצאקיס, יאניס פאפאיואנו ואחרים.
השירים הראשונים שהקליטה בפברואר 1946 היו שיר החושני בסגנון ספרדי-מזרחי: "סביליאנס", לחן של יורגוס לאפקאס (1972-1924), ומילים של טמוואקיס (שם עט של חרלרמבוס וסיליאדיס (1902–1970); וכן הזמבקיקו "אדו פלירונונדה אולה" (פה משלמים על הכל).
שירים אלה סימנו גם את התחלת הקריירה של המלחין יורגוס לאפקס.
מתוך 137 הקלטות של שירים בביצועה, 106 הושרו על ידה כמבצעת ראשית, בעוד ב-31 האחרים הופיעה כזמרת שנייה.
ככל הנראה שירים אלה היו מתנת היוצרים וסיליס ציצאניס, אפוסטולוס חדזיכריסטו, ספירוס קאלפופולוס וכן מידידים אחרים.
סטלה חסקיל נפטרה באתונה ב-1954 ממחלת הסרטן, בגיל 36.
בשנת 2000 נכתב שיר לזכרה של סטלה חסקיל ("מי זוכר את סטלה חסקיל?"), הלחן של איליאס קצוליס והמילים של נוטיס מברודיס, כשהמבצעת היא הזמרת מריו (Μαριώ), השם האמנותי של מריה קונסטנטינידו-סטמאטיו.
מלפני מלחמת העולם השנייה (בשם סטלה גאייגו) - לגרמופון
(סופראקי רימבה, לחן: אגאפיוס טובוליס)
Ρουμελιώτης) (ראדט נווה מאנס - אן אולה מו טא דקריה - "אילו כל הדמעות", לחן: ק.
("חלאפאצוס קה ביביריס", לחן קוסטס מאקריס וק.
("סבאח מאנס" - "נולדתי בעולם")
סטלאן סְקוֹשְׁגוֹרְד (בשוודית: Stellan Skarsgård; נולד ב-13 ביוני 1951) הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה שוודי, זוכה פרס גלובוס הזהב ומועמד פרס אמי ופרס באפט"א על תפקידו במיני-סדרה "צ'רנוביל" מבית היוצר של HBO; שם גילם את הפוליטיקאי הסובייטי בוריס שצ'רבינה.
סקושגורד נולד בעיר גטבורג, שוודיה בילדותו נדד עם משפחתו ברחבי שוודיה, והתגורר בין היתר בערים אופסלה, קאלמאר וטוטבו.
סקושגורד החל את קריירת המשחק שלו בגיל צעיר.
הוא הופיע בתוכניות טלוויזיה ועל במות תיאטרון מקומיות.
ב-1982 זכה סקושגורד בפרס פסטיבל הסרטים הבין-לאומי בברלין על תפקידו בסרט "The Simple-Minded Murder".
ב-1988 שיחק בסרט "הקלות הבלתי נסבלת של הקיום".
ב-1990 שיחק במותחן "המרדף אחר אוקטובר האדום".
ב-1994 השתתף בסדרה של לארס פון טרייר "הממלכה".
בשנת 1996 חזר לשתף פעולה עם טרייר, הפעם בסרטו עטור הפרסים "לשבור את הגלים".
שנה לאחר מכן שיחק בסרטו של סטיבן ספילברג "אמיסטאד" ובסרטו של גאס ואן סנט "סיפורו של ויל האנטינג".
באותה שנה שיחק סקושגורד גם בסרט הנורווגי "אינסומניה" ובסרט הבריטי "בני הפנאטי" על פי תסריט מאת חניף קוריישי.
ב-1998 שיחק בסרט המלחמה "המציל" ובמותחן "רונין".
ב-1999 שיחק בסרט האימה "ים כחול עמוק".
ב-2000 היה מועמד ל"פרס האקדמיה האירופית" על תפקידו בסרט הנורווגי "אברדין".
עוד באותה שנה שיחק בסרט הניסיוני "טיימקוד" לצד סלמה הייק.
ב-2001 שיחק במותחן "בית משפחת גלאס", בשנה זו היה מועמד לפרס האקדמיה האירופית על תפקידו בסרט המלחמה המוזיקלי "מחיר הניצחון".
ב-2002 שיחק בדרמה "החטוף" ובמותחן הפשע של מאט דילון " עיר רפאים".
ב-2003 שיחק במיני-סדרה "הלנה מטרויה" את דמותו של מלך אתונה תסאוס, כמו כן הופיע בדרמה הפילוסופית "דוגוויל" של לארס פון טרייר.
סקושגורד גילם את האב לנקסטר מֶרין בשניים מסרטי ההמשך של מגרש השדים (1973) – "מגרש השדים: ההתחלה" (2004) ו"דומיניון: הֶקדֶם למגרש השדים" (2005).
ב-2004 השתתף גם בסרט "המלך ארתור".
בשנת 2005 גילם סקושגורד את המלך הרווגר בסרט "ביאוולף וגרנדל" וכמו כן שיחק בדרמת הספורט "גול".
בשנת 2006 הוא גילם את ביל "אוזן-הנעל" טרנר, בסרט שובר הקופות "שודדי הקאריביים: תיבה של איש מת".
באותה שנה גילם גם את דמותו של הצייר פרנסיסקו דה גויה בסרט "הרוחות של גויה".
בשנת 2007 השתתף סקושגורד בסרט השלישי בסדרת שודדי הקאריביים "שודדי הקאריביים: סוף העולם", גם בסרט זה הוא גילם את דמותו של ביל טרנר.
באותה שנה השתתף בסרט שוודי המבוסס על מסדר אבירי היכל שלמה "Arn – Tempelriddaren" (ארן: אביר מסדר הטמפלרים).
בשנת 2007 שיחק בסרט האימה "משוואת פרייס".
ב-2008 שיחק בסרט "מאמא מיה" שמבוסס על מחזה מוזיקלי בעל אותו שם.
בשנת 2009 שיחק בסרטו של רון הווארד "מלאכים ושדים".
בשנת 2010 דיבב בסרט הסטופ מושן הפיני "המומינים: כוכב השביט" המבוסס על הספר "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים" מאת הסופרת השוודית טובה ינסון.
סקושגורד מגלם את ד"ר אריק סלביג ביקום הקולנועי של מארוול והופיע בשובר הקופות "ת'ור" (2011), בסרט ההמשך "תור: העולם האפל" (2013) וב"הנוקמים" (2012) ובסרט ההמשך "הנוקמים: עידן אולטרון" (2015).
סקושגורד הופיע גם בסרט "נערה עם קעקוע דרקון" משנת 2011, ובשנת 2014 השתתף בסרטו של לארס פון טרייר "נימפומנית".
סקושגורד, ששיתף פעולה עם קנת בראנה בסרטו "ת'ור", חזר לשתף עמו פעולה בסרט "סינדרלה" בבימויו, בו סקושגורד מגלם את הדוכס הגדול.
בשנת 2015 שיחק במיני-סדרת הפשע הבריטית "ריבר" ברשת BBC One בתפקיד השוטר ג'ון ריבר.
ב-2016 גילם אוליגרך רוסי בשם דימה במותחן הריגול "בוגד משלנו", על פי ספר באותו שם מאת ג'ון לה קארה.
בשנת 2017 שיחק בסרט "בחזרה למונטוק" של הבמאי הגרמני פולקר שלונדורף.
שיחק גם בסרט הספורט הביוגרפי "ג'ון מקנרו נגד ביורן בורג" של הבמאי הדני יאנוס מץ פדרסן אודות אגדות הטניס ג'ון מקנרו האמריקאי וביורן בורג השוודי.
ב-2018 חזר לגלם את דמותו של ביל אנדרסון בסרט ההמשך "מאמה מיה!
בשנת 2019 שיחק במיני-סדרה "צ'רנוביל", שם גילם את דמותו של בוריס שצ'רבינה.
על תפקידו זה זכה בפרס גלובוס הזהב לשחקן המשנה הטוב ביותר בסדרת טלוויזיה.
באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע "מוזיקה, מלחמה ואהבה" לצדם של סטיבן דורף וקוני נילסן וכיכב בסרט הדרמה הנורווגי "תקווה" של הבמאית מריה סודהל.
בשנת 2021 גילם את הברון ולדימיר הארקונן בסרט חולית (סרט, 2021).
בשנת 2022 שיחק בסדרת האינטרנט של דיסני+ "אנדור".
בשנת 2025 כיכב בתפקיד הראשי בסרט הדרמה-קומי "ערך סנטימנטלי" של הבמאי הנורווגי יואכים טרייר.
על תפקידו זה זכה בפרס גלובוס הזהב.
באפריל 1975 נישא לפיזיקאית מיי סקושגורד (ילידת 1956), ויחד יש להם שישה בנים, אלכסנדר סקושגורד (1976), גוסטב סקושגורד (1980), סם סקושגורד (1982), ביל סקושגורד (1990), אייז'ה סקושגורד (1992) וואלטר סקושגורד (1995).
ארבעה מתוך ששת הבנים שחקנים גם הם.
סקושגורד התחתן בשנית עם מייגן אברנט בינואר 2009, ובאותה שנה לזוג נולד בן בשם אוסיאן.
ב-2012 נולד לזוג בן שני, קולביורן.
סטלארק מציג שילובים של הגוף עם רובוטיקה, פרוטזות, טכנולוגיה מתקדמת, כלים רפואיים, מערכות מציאות מדומה והאינטרנט ופיתוחיו נחשבים לעתידניים הן מבחינה קונספטואלית והן מבחינה טכנולוגית.
הוא מופיע לרוב ביפן, ארצות הברית ואירופה.
סטלארק קיבל כמה תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות שונות, ועד לשנת 2007 הוא החזיק בתפקיד מנהל מחקר עמית במחלקה לחקר מיצגי אומנות דיגיטליים באוניברסיטת נוטינגהאם, אנגליה.
בימים אלה הוא מרצה אורח בבית-הספר לאומנויות שבאוניברסיטת ברונל שבמערב לונדון.
המיצגים של סטלארק הם ייחודיים, והם לרוב כוללים רובוט או רכיבים רובוטיים וטכנולוגיים מודרניים אחרים פרי יצירתו המשולבים בצורה כלשהי עם גופו שלו.
כל מופע הוא פרויקט בפני עצמו המציג פיתוח מקורי כלשהו של סטלארק.
עבודתו המוקדמת מזוהה ביותר עם 25 המופעים בהם תלה עצמו מקרסי דיג ("Flesh hook suspension") כאשר אחת מהמכונות המכניות שלו מעורבת במופע.
בשתי עבודות בחן סטלרק תנועה על ידי מערכת גירוי עצבים אלקטרונית מבוססת טלמטיקה, ויצר הנדסה של הארכה וירטואלית של מערכת העצבים באמצעות האינטרנט.
בנובמבר 1995 הושקה התערוכה "גוף פינג" ("Ping Body"), במהלכה חוברו ארבעה מוקדים שונים בעולם (פריז, הלסינקי ואמסטרדם) לאתר האינטרנט של האמן, ולמשתמשים ניתנה גישה מרחוק לראות ולהניע את גופו של סטלארק דרך מערכת גירוי-שרירים ממוחשבת ששכנה במקום בו התקיים המופע בלוקסמבורג.
הרעיון המרכזי של המופע היה בחינה של מה שמוצג כתנועות רצוניות של גוף, כאשר בפועל מדובר בתנועה של גוף אחר הנמצא במקום אחר: על מסכי מגע הוצגו תמונות של הגוף, והמשתמשים בחרו אילו איברים להניע.
התנועות נקבעו על ידי הפינג שהתקבל חזרה מהשרת ונמדד בחלקים של מילישניות, כאשר כל ערך מפעיל תנועה אחרת.
כך האינטרנט איננו רק כלי להעברת מידע, אלא גם מתמר המשפיע על תנועות פיזיות.
באפריל 1997 הציג סטלארק את הפרויקט השני בנושא אינטרנט וגוף, "פרזיט" ("ParaSite", נשמע כמו "מעבר לאתר האינטרנט").
סטלארק יצר תוכנה הסורקת את הרשת כולה בחיפוש אחר תמונות שונות אשר נשלחו מהמחשב אל משקפי מסך שעל ראשו של האמן, והוקרנו במקביל בחלל התצוגה ועל גופו.
התמונות גם מופו לכדי קוד שנשלח אל מערכת גירוי שרירים, שהפעילה את גופו של האמן.
במופע "Stomach Sculpture" שעלה בתערוכת הפיסול האוסטרלית החמישית שהתקיימה במלבורן, הוא הציג התקן אשר לו הוא קרא "תכשיט אסתטי".
אחרי צום של שמונה שעות בלע סטלארק כמוסה בגודל 15 מ"מ על 5 ס"מ עשויה מטיטניום, פלדת אל-חלד, כסף וזהב.
הכמוסה הייתה מחוברת לכבל, שקושר לתיבת בקרה מחוץ לגופו.
בהגיעה לקיבה נפתחה הכמוסה לגודלה המלא, 5 ס"מ על 7 ס"מ, והחלה לצפצף ולפלוט הבזקי אור.
בנובמבר 1998 הציג סטלארק בתיאטרון "Kampnagel" שבהמבורג, גרמניה, את אחד הפיתוחים הידועים שלו: "Exoskeleton".
זו מכונה פנאומטית ענקית ומהלכת בת שש רגליים, ודמוית עכביש.
המכונה המאפשרת לאדם הניצב במרכזה ומחובר אליה באלקטרודות לשלוט על תנועותיה באמצעות מחוות ידיים ורגליים.
הפרויקט מומן על ידי גופים אוסטרליים.
ביולי 2003 הוא הציג באנגליה מכונה דומה בשם "The Muscle Machine", הפועלת על עיקרון זהה.
גם היא הייתה גדולה (קוטר של חמישה מטרים), והציגה היבריד של אדם ומכונה ונשלטה על ידי תנועות גוף.
המכונה התבססה על טכנולוגיה מתקדמת יותר מ"שלד חיצוני", והתאפיינה בעיצוב חדיש יותר.
במופע "Third Hand" שהעלה בשנת 2000 הופיע סטלארק עם יד-שלישית רובוטית שהופעלה דרך אלקטרודות שהושתלו בגופו.
היד מופעלת על ידי אותות אלקטרו-מיו-גרם (EMG) המגיעים מהבטן ומשרירי הרגליים.
היד מסוגלת לבצע תנועות של צביטה ושחרור, אחיזה והרפיית אחיזה, שורש כף היד יכול להסתובב ב-290 מעלות לשני הכיוונים והיא מצוידת במערכת רגישה למגע.
בתערוכה נראה סטלאק כאשר הוא כותב עם שלוש ידיים.
במופע "Amplified Body" הוא הציג מיצג סאונד אקוסטי שהושפע מאותות שהגיעו מגלי המוח, מחזור הדם ומערכת השרירים שלו.
בשנת 2007 הציג סטלארק את החלק האחרון בסדרה של שלושה פרויקטים שנמשכו כ-12 שנה, והוא שתל סיליקון בצורת אוזן שהושלתה בניתוח לתוך זרועו השמאלית.
הוא סיפר שהתקשה לאתר רופא שיסכים לבצע את הניתוח, אשר נעשה באירופה.
החלק האחרון של הפרויקט אמור היה להיות השתלה של מיקרופון זעיר באוזן ומשדר שישדר את הסאונד לרשת האינטרנט וכך יוכלו אחרים לשמוע את מה שהאוזן "שומעת".
ההתקן אכן הושתל, אך סטלארק נאלץ לבטל את הרעיון בשל סיבוך רפואי.
סטלארק פעיל מאז שנות ה-60, ובמהלך השנים נכתבו מאות מאמרים החוקרים את עבודתו הייחודיות.
בשנת 2005 פרסמה "MIT Press" של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס את המונוגרפיה שלו, אשר היוותה את המחקר המקיף והרחב ביותר על עבודותיו במשך השנים.
הספר כולל תמונות מתוך מופעים שונים וראיונות עם סופרים כמו ויליאם גיבסון, אשר סיפרו על היכרותם עמו.
בשנת 1995 קיבל סטלארק חברות אקדמית בת שלוש שנים מהוועד המנהל לאומנות חזותית במועצה האוסטרלית.
בשנת 1997 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד לאומנות ורובוטיקה מאוניברסיטת קרנגי מלון שבפיטסבורג, פנסילבניה שבארצות הברית.
הוא קיבל מעמד של "מגורי אמן" (Artist in residence) בעיר המבורג בשנת 1998.
בשנת 2000 הוא קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת מונש שבאוסטרליה.
במרץ 2003 השלים מעמד מגורי אמן לאומנות וטכנולוגיה בפקולטה לאומנות ועיצוב באוניברסיטת אוהיו שבקולומבוס, ארצות הברית.
סטלארק הוא עמית-מחקר במחלקה למחקר אומנות דיגיטלית באוניברסיטת טרנט בנוטינגהאם אנגליה.
עבודתו מיוצגת על ידי גלריית שרמן שבסידני.
סטלאריום (Stellarium) היא תוכנת אסטרונומיה חופשית המדמה את שמי הלילה וגרמי השמים בדיוק ויזואלי גבוה.
התוכנה אשר מופצת תחת הרישיון הציבורי הכללי של גנו היא תוכנה חינמית המומלצת בשל איכותה ופשטות הפעלתה על ידי גופי חינוך רבים ככלי עזר להכרת השמים ולהוראת אסטרונומיה.
סטלאריום זמינה בגרסאות למערכות ההפעלה חלונות, OS-X ולינוקס.
התוכנה מסוגלת לבצע סימולציה מציאותית למדי של הירח, כוכבי הלכת, ערפיליות, שביל החלב וקרוב ל־600,000 כוכבים בהתאם למיקום של הצופה (התוכנה מאפשרת להזין את הקואורדינטות) והזמן בהווה או לאורך ההיסטוריה, תוך כדי מתן מידע מפורט על אלפי גופים שמימיים.
כמו כן, התוכנה מסוגלת לבצע סימולציות של תופעות אסטרונומיות כמו מטאורים או ליקויי ירח ושמש.
ב־2004 התוכנה הופצה לראשונה לקהל הרחב על ידי המתכנת הצרפתי פאביאן שרו (Fabien Chéreau), לאחר תהליך פיתוח שנמשך שלוש שנים.
הפיתוח מתקדם כפרויקט קוד פתוח ומתכנתים, אמנים וחובבי אסטרונומיה רבים שותפים מאז ועד עתה בשכלול התוכנה, עיצובה הגרפי הייחודי והתאמתה לשפות רבות, כולל עברית.
כאמור, היכולת המרכזית של התוכנה היא להציג מראה ריאליסטי של שמי הלילה.
לשם כך התוכנה מסתמכת על מסד נתונים מפרויקט היפרכוס ומקורות נוספים, הכולל 600,000 כוכבים.
ניתן להוסיף או להוריד מההדמיה פרטים רבים: שמות כוכבים וקבוצות כוכבים, כוכבי לכת, גרמי שמים עמוקים – ערפליות, צבירים וגלאקסיות ופרטים רבים נוספים.
ניתן לבצע תקריב ממראה כולל של כל כיפת השמים ועד הגדלה פי מאות מונים השקולה למראה בטלסקופ.
כמו כן, ניתן להאיץ את קצב מעבר הזמן בסימולציה וגם להפוך את כיוונו.
לסטלאריום שני מצבים המיועדים להקרנה בפלנטריום, ויכולת לשלוט (על ידי תוכנת תוסף) בטלסקופים רובוטיים.
החל מגרסה 0.91 תומכת סטלאריום בממשק עברי, בתחילה התמיכה הייתה בעייתית, וכללה מקרים רבים של היפוך סדר האותיות (במקום "שלום" מופיע "םולש").
בהמשך תוקנו רוב הבעיות, אך חלקן קיימות עדיין, כמו היפוך האותיות ברוחות השמיים.
בשל בעיות אלו הומלץ למשתמש מן השורה להסתפק בגרסה 0.90 הן בשל היותה נטולת ממשק עברי הדורש טיפול מומחה והן בשל דרישות החומרה המאמירות של גרסאות התוכנה האחרונות.
סטירקוזאורוס (שם מדעי: Styracosaurus) הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים, שחי בתקופת הקרטיקון.
פירוש השם סטירקוזאורוס הוא "לטאה קוצנית" ביוונית עתיקה.
הוא נתגלה וסווג על ידי לורנס לם (נכתב גם כלורנס למבה).
הגולגולת שלו, בעלת העטרה עטורת הדוקרנים הארוכים, נחשבת לאחת הגולגולות המרשימות שהיו בעולם החי, אם כי היא לא הגדולה שבהן.
הסטירקוזאורוס חי בעדרים גדולים בצפון אמריקה 76.5 עד 75 מיליון שנה לפני זמננו (זה טווח גילאי המאובנים).
מסיבה זו נהוג לעיתים לכנותו "באפלו דינוזאורי", אף כי במראהו וגודלו דמה יותר לקרנף.
כמו יתר הצרטופסיים, הסטירקוזאורוס היה דינוזאור צמחוני הולך על ארבע.
הסטירקוזאורוס היה קטן מהטריצרטופס: אורכו היה כ- והוא שקל כ-3 טונות.
הסטירקוזאורוס מפורסם בעיקר בזכות הגולגולת שלו שהייתה מצוידת בקרן אף גדולה ועטרה (frill), מעין "מניפה" גרמית עטורת דוקרנים ארוכים דמויי קרניים, שהגנה על הצוואר ושימשה ככלי מרשים במפגני ראווה.
מעל האף הזדקרה קרן ארוכה, כ-50–60 סנטימטר אורכה, ששימשה כנשקו העיקרי להגנה בפני טורפים.
הסטירקוזאורוס שייך לתת-המשפחה צנטרוזאורים שהתאפיינה בקרן אף ארוכה, עטרה קצרה וחוטם קצר אך עמוק.
הסטירקוזאורוס חי לצד טורפים כמו הדספלטוזאורוס שהיה צד וניזון ממנו, דבר שמבליט את הקשר שבין הטירנוזאוריים לצרטופסיים.
בהרבה מקרים לצד דינוזאורים ממשפחת הצרטופסיים חי טורף ממשפחת הטירנוזאוריים; עוד דוגמאות לכך הן הטריצרטופס שחי לצד הטירנוזאורוס רקס ופכיריינוזאורוס שחיי לצד הגורגוזאורוס.
הטורף מותאם לצוד את הטרף והטרף מותאם להתגונן מפניו, דבר שנפוץ מאוד בהרבה מקרים בממלכת בעלי החיים ונקרא קו-אבולוציה.
סטריקוזאורוס היה דינוזאור בינוני בגודלו: אורכו היה כ- ומשקלו , הוא התנשא לגובה של באגן הירכיים, אך כשהרים את ראשו התנשא מעל גובה של שחקן כדורסל ממוצע.
לשם השוואה, גודלו היה כגודל קרנף מודרני, ואילו גודל הצרטופסיים הגדולים ביותר (כגון טריצרטופס) היה כשל פיל סוואנה אפריקני (אורך של 8–9 מטרים ומשקל של למעלה מ-6 טונות).
לסטירקוזאורוס הייתה קרן בודדת על האף.
קרן זו הייתה ישרה ועבה.
לם עצמו העריך על סמך קרן אף שבורה שאורכה המרבי היה , אך ייתכן שהקרן התעגלה בגובה נמוך יותר.
קרן האף של סטריקוזאורוס הייתה אחת הגדולות והמרשימות בקרב הצרטופסיים.
אם אכן היא הייתה ישרה ומחודדת בקצה (ולא מעוקלת כמו אצל אייניוזאורוס ומינים מסוימים של צנטרוזאורוס) היא כנראה היוותה נשק מרתיע וקטלני נגד טורפים.
החלק המרשים ביותר של הגולגולת היה העטרה עטורת הדוקרנים.
הרכב הדוקרנים והבליטות החדות השתנה בין הפרטים (שונות ביולוגית תוך-מינית) אך בדרך כלל היה בתצורה הבאה: מראש ה-parietal, החלק האמצעי של העטרה, בלטו שני דוקרנים ארוכים, שאורכם היה כ-, ושני דוקרנים קצרים שהתעקלו קדימה אל כיוון העטרה.
בכל צד של העטרה, מעצם ה-squamosal, בלטו 2–3 דוקרנים מעוקלים במקצת שפנו החוצה.
בחלק התחתון של העטרה בלטו בליטות עטרה קצרות ומשולשיות.
כמו כמעט כל הצרטופסיים, בעטרה של הסטריקוזאורוס היו שני חללים גדולים בעצם, המכונים "חלונות", fenestrae.
חורים אלו נועדו להקל את משקל העטרה אך בכך מנעו ממנה לתפקד כמגן יעיל לצוואר.
העטרה הייתה מכוסה בעור וקשקשים, שהיו ככל הנראה בעלי תבניות צבעוניות, וביחד עם מופע הדוקרנים המרשים, שימשה בעיקר לתצוגה.
כנראה היה לה שימוש מרכזי בחיזור וייתכן שגם בהרתעת טורפים.
חלקו הקדמי של הראש היה צר ועמוק.
פיו של סטריקוזאורוס היה מצויד במקור דמויי-תוכי שהורכב מכיסוי קרני על עצם ה-rostral, שהייתה ייחודית לצרטופסים.
בירכתי פיו נמצאו סוללות שיניים שחתכו את המזון שקטף לחתיכות קטנות, לפני העיכול בקיבה.
כמו כל הצרטופסיים, הסטירקוזאורוס הלך על ארבע רגליים.
ברגליו האחוריות היו 4 אצבעות מכוסות במעין פרסות וברגליו הקדמיות היו 5 אצבעות, מהן רק 3 מכוסות בפרסות והשאר מנוונות.
היציבה שלו הייתה יחסית זקופה, כאשר רגליו האחוריות היו זקופות ואילו רגליו הקדמיות היו מכופפות במקצת, בעמדת ביניים בין זקיפות מוחלטת לפיסוק לצדדים כמו בלטאות.
מבחינה זו, סטריקוזאורוס הלך כמו קרנף.
העור היה מכוסה בקשקשים, כמו של תנין.
הפלאונטולוגים הסיקו זאת על סמך טביעות עור מאובנות של צנטרוזאורוס וטריצרטופס, מינים הקרובים לסטריקוזאורוס.
המאובנים הראשונים של סטירקוזאורוס נתגלו באלברטה שבקנדה על ידי צ'ארלס מורטרם שטרנברג באזור שכיום ידוע כהפארק הפרובינציאלי דינוזאור, ותואר מדעית על ידי לורנס לם (, נכתב לעיתים קרובות כלמבה או למב) ב-1913. הוא טבע את שם הסוג והמין: Styracosaurus albertensis, "לטאה קוצנית מאלברטה".
צוות של מוזיאון אונטריו המלכותי שב למחצבה בה נמצאו השרידים המקומיים ומצאו את הלסת התחתונה ואת רוב השלד.
לפי מאובנים אלו העריך הצוות את אורכו ב- והתנשא לגובה של באגן הירכיים.
מאפיין לא רגיל של הגולגולת שנמצאה הוא חפיפה בין שני הדוקרנים בצד השמאלי של העטרה, ככל הנראה כתוצאה משבר.
החלק הסימטרי מצד ימין לא נמצא, ולכן הצורה התקינה של חלק זה איננה ידועה בוודאות.
ב-1915 גילו ואספו ברנום בראון וצוותו, שעבדו בעבור המוזיאון האמריקאי להיסטוריה של הטבע בניו יורק, שלד כמעט שלם וגולגולת חלקית מהפארק הפרובינציאלי דינוזאור ליד סטיבוויל שבאלברטה.
בראון ואריך מארן שלייקייר בחנו את המאובנים והשוו אותם לאלו של סטריקוזאורוס אלברטאנסיס עקב דמיונם וקרבתם במקום ובשכבה הגאולוגית.
הם קבעו שהם דומים מספיק להיות שייכים לאותו סוג אך שונים מספיק כדי להיות מוגדר כמין חדש.
הוא פרסם מאמר מדעי ובו הגדיר מין חדש Styracosaurus parksi.
בין ההבדלים שציינו בראון ושלייקייר היו עצם לחי שונה וחוליות זנב קטנות יותר.
לסטירקוזאורוס פרקסי הייתה לסת חסונה יותר, עצם שיניים קצרה יותר והעטרה הייתה שונה בצורתה.
עם זאת, הגולגולת שעליה הסתמכו עברה שחזור שכלל את הוספת החלקים החסרים בגבס ובמאמר המקורי לא הופיע איור של הגולגולת.
בחינה מאוחרת של הממצאים קבעה שאין מדובר במין חדש, המין סטירקוזאורוס פרקסי בוטל ושויך לסטירקוזאורוס אלברטאנסיס וכיום נחשב לסינונים של האחרון.
בקיץ 2006 איתר דארן טנקה ממוזיאון טירל המלכותי את האתר בו נחפר סטירקוזאורוס פרקסי, ומצא בשטח חלק מהגולגולת שהחופרים שכחו בטעות.
גם כעת מתבצעות חפירות באתר בתקווה למצוא מאובנים נוספים שיעזרו להכריע סופית האם סטירקוזאורוס פרקסי הוא בעצם סטירקוזאורוס אלברטאנסיס או שמדובר במין נפרד.
בסמוך לשם נמצא מצע מאובנים, שזכה לשם "מצע 42", ובו מאובנים רבים של עצמות צרטופסיים, כולל שברי גולגולות רבים.
במרוצת השנים חוקרים "נתגלו" עוד מינים של סטירקוזאורוס, אך בחינה של הממצאים שייכה אותם לסוגים אחרים.
רובאוזאורוס (שם מדעי: Rubeosaurus) היה סוג של דינוזאור ממשפחת הצרטופסיים שחי באמריקה הצפונית בשלהי תקופת הקרטיקון, בתפר שבין גיל הקמפן למאסטריכט, כ-74.6 מיליון שנה לפני זמננו.
כיום הוא לא נחשב עוד כסוג תקף אלא כמין של סטירקוזאורוס.
הרובאוזאורוס התגלה במונטנה שבארצות הברית בשנת 1930 על ידי צ'ארלס גילמור.
חומר המאובנים היה חלקי למדי והחלק שנשתמר באופן הטוב ביותר היה חלק מעצם ה-parietal של העטרה.
אך חלק זה היה חשוב מאוד שכן בניגוד לשני הדוקרנים הגדולים שבולטים מאמצע העטרה ומתרחקים זה מזה כפי שהיה בסטירקוזאורוס אלברטאנסיס, כאן הדוקרנים דווקא נטו זה אל זה, פנימה, ונפגשו בקצותיהם.
ייתכן שגם היו שני זוגות של דוקרנים צדדיים במקום שלושה.
הדוקרנים קצרים יותר מאלה של סטירקוזאורוס אלברטאנסיס, כאשר הדוקרן ארוך ביותר מגיע לאורך של .
על אפו הייתה קרן אף גדולה ועבה במיוחד, כנראה הגדולה ביותר בקרב הצרטופסים.
בהתחלה סווג מאובן זה על ידי גילמור כ"סטירקוזאורוס אווטוס" (Styracosaurus ovatus), אך קביעה זו הוטלה בספק.
ב-2010 צוות פלאונטולוגים בראשות ריאן, הולמס וראסל, בחן מאובן זה ואשרר שמדובר במין נפרד.
מאוחר יותר באותה שנה, מקדונלנד וג'ון ר.
הורנר הרחיקו לכת אף יותר וקבעו שמדובר גם בסוג נפרד, לו הם קראו מחדש כרובאוזאורוס אווטוס (Rubeosaurus ovatus).
שם הסוג "רובאוזאורוס" פירושו לטאת שיח קוצני, על שם הזיזים הקוצניים שבולטים מהעטרה שלו.
הורנר ומקודלנד גם מיקמו את הרובאוזאורוס קרוב יותר לאייניוזאורוס מאשר לסטירקוזאורוס בעץ המשפחה הפילוגנטי של הצרטופסיים.
כמו כן מעריכים שהמאובנים של "ברכיצרטופס" הם למעשה פרט צעיר של רובאוזאורוס, אך מאחר שמאובני הברכיצרטופס חלקיים מאוד ובאים מפרט צעיר שלא פיתח עדיין מאפייני עטרה וקרניים הוא לא נחשב כטקסון תקף.
בעקבות מחקרים שנערכו בעשור השני של המאה ה-21, מעמדו של רובאוזאורוס כטקסון תקף התבטל ומאז 2020 הוא נחשב למין של סטירקוזאורוס, Styracosaurus ovatus, ויש כאלו אף שמעלים תיגר על היותו מין נפרד מ-Styracosaurus albertensis.
הסטירקוזאורוס מופיע במספר סרטים והוא בולט עם עטרתו הגדולה והקוצנית.
ישנם גם ציורים חשובים המראים את הסטירקוזאורוס בקרב נגד דספלטוזאורוס או טורפים אחרים ממשפחת הטירנוזאוריים.
נקבת סטירקוזאורוס מופיעה בסרט דינוזאור כשהיא הולכת בסוף העדר.
בסרט הדינוזאור הטוב מופיע סטירקוזאורוס מוזר האוסף על קרניו אוסף של יצורים כדי שיגנו עליו.
סטירקוזאורוס מופיע גם בספר "פארק היורה" עם זאת הוא לא נראה בסרטים אך מופיע על איורים וספרים בעולם היורה: מחנה הקרטיקון.
סָטִירִית (שם מדעי: Satyrini) הוא שבט של פרפרי יום הבולטים בצבעיהם היפים.
הסטירית נמנית עם תת-משפחת הסטיריתיים, הקרובה למשפחת הנימפיתיים.
רוב מיני הסטיריות הם פרפרי צל, החיים בחורש ההר הים - תיכוני.
לפרפרים הנמנים עם משפחות הסטיריתיים והנימפתיים יש התפתחות מעניינת של זוג הרגליים הראשון.
רגליים אלו הן קצרות ושעירות ואינן משמשות להליכה או לאחיזה.
במקום זאת מרוכזים בהם תאי חישה רבים, המסייעים לפרפר לטעום את צוף הפרחים שהוא עומד לשתות.
הסטיריות עומדות על הקרקע או על הסלע, כשכנפיהן הסגורות ובעלות צבעי ההסוואה המצוינים מעלימות אותן מכל עין רואה, אך כאשר זר מתקרב פורשת הסטירית את כנפיה הכהות והזרועות כתמים בולטים דמויי עין, ועפה.
שניים ממיני הסטירית הבולטים בישראל הם האביבית המשוישת (Melanargia titea, נקראה בעבר סטירית משוישת) וסטירית פקוחה (Maniola telmessia).
האביבית המשוישת היא פרפר לבן, שרוחב מוטת כנפיו הזרועות כתמים חומים כחמישה סנטימטרים.
זחליו הירוקים ניזונים מעלי דגניים ובעיקר מעלי הנשרן.
הם מתגלמים בסוף החורף, ובאביב בוקעים הבוגרים.
סטירית פקוחה היא פרפר בצבע חום - אפרפר.
על צידן החיצוני של כנפיה מצויים כמה כתמים דמויי עין ופסים כהים אחדים.
הפרפר הבוגר הוא בעל מוטת כנפיים של ארבעה סנטימטרים ומופיע באביב ובקיץ.
הסטירית פקוחה לעומת הסטירית המשוישת - ריכוז מידע
מאפיינים סטירית פקוחה אביבית משוישת צבע חום - אפרפר לבן אפיון כנפיים כתמים דמויי עין ופסים כהים זרועים כתמים חומים רוחב כנפיים רוחב מוטת הכנפיים כ-4 ס"מ רוחב מוטת הכנפיים הוא כ-5 ס"מ התגלמות מתפתחים לקראת בוא האביב מתגלמים בסוף החורף עונת התפתחות קיץ אביב
סטלאג לופט III (Stalag Luft III) היה מחנה שבויים במזרחה של גרמניה, ששימש במהלך מלחמת העולם השנייה לשם החזקתם של אנשי צוות אוויר של בעלות הברית, שנפלו בשבי הגרמני.
המחנה זכה לפרסום בעקבות בריחה של 76 שבויים ממנו ב־24 במרץ 1944 דרך מנהרה שחפרו.
המחנה הוקם בחבל שלזיה תחתית, ליד העיר זגן (Sagan), כ־160 קילומטרים מדרום–מזרח לברלין (היום – בתחום פולין).
הוא הוקם לשם כליאת שבויים אנשי צוות אוויר (לעיתים נכלאו בו גם שבויים מחילות אחרים) ועמד תחת פיקוד חיל האוויר הגרמני.
המחנה שימש לכליאת קצינים, אך במהלך הרחבתו נוספו בו חלקים שנועדו לכליאת חוגרים.
אתר המחנה שכן בלב יער אורנים.
חלקו הראשון שהוקם היה המתחם המזרחי, שנפתח ב־21 במרץ 1942. בו נכלאו שבויים מחיל האוויר המלכותי הבריטי ומזרוע האוויר של הצי הבריטי.
באפריל 1942 נפתח המתחם המרכזי במחנה, בו שוכנו בהמשך שבויים אמריקאים.
המתחם הצפוני, בו שוכנו שבויים בריטים, נפתח במרץ 1943. המתחם הדרומי – לאמריקאים – הופעל בספטמבר 1943, וביולי 1944 נפתח עבורם גם המתחם המערבי.
בשיא גודלו השתרע המחנה על פני 243 דונמים ונכלאו בו כ־10,900 שבויים – 7,500 אמריקאים, 2,500 בריטים ו־900 בני לאומים אחרים, ששירתו בחיל האוויר המלכותי.
סגל השומרים של המחנה מנה כ־800 איש.
הם היו חיילים שהיו מבוגרים מדי לשירות צבאי, או חיילים צעירים שנמצאו שם במסגרת חופשה להחלמה מפציעה או משירות קרבי ממושך.
מפקד המחנה היה גנרל פרידריך וילהלם פון לינדאיינר-וילדאו.
מפקד זה נחשב כמי שכיבד בדרך כלל את דיני המלחמה בנוגע לשבויים וזכה על כך להערכת מפקדי השבויים במחנה.
כל אחד מן המתחמים הכיל 15 צריפי אסירים.
הם הכילו חדרים, ששטח כל אחד מהם היה 11 מטרים מרובעים.
בכל אחד מאלו שוכנו 15 שבויים, שישנו בחמש מיטות בנות שלוש קומות.
לשבויים במחנה נופקה מנת מזון יומית של כ־1,930 קלוריות – כ־10% פחות מהדרוש לאדם שאינו מועסק עבודה גופנית.
מנות אלו הושלמו על ידי חבילות הצלב האדום שחולקו לשבויים ועל ידי חבילות ששלחו להם בני משפחותיהם.
כמו כן התנהל סחר חליפין בין השבויים, והגרמנים שילמו לקצינים שבויים "כסף מחנה" (Lagergeld) שבו היו יכולים לרכוש את אותם פריטים שאותם הציעו להם הגרמנים למכירה, כמו בירה חלשה שנמכרה מדי שלושה חודשים.
בכל המחנות היה נהוג שהקצינים יפרישו שליש מכסף המחנה לטובת החוגרים, שלא קיבלו אותו, אך במחנה זה הוכנס כל הכסף לקופה ששימשה את כלל השבויים.
בסטלאג לופט III הייתה תוכנית פנאי מאורגנת ומגוונת.
השבויים עסקו בסוגי ספורט שונים – אתלטיקה, כדורעף, כדורסל, כדור בסיס, טניס שולחן, אגרוף וסיוף, וליגות מתחרות הוקמו במקצועות אלו.
ברכת אגירה למים לצורכי כיבוי אש שימשה לעיתים לשחייה.
במחנה הייתה ספרייה גדולה ובה אף למדו השבויים לימודים אקדמיים ונבחנו בבחינות שסיפק הצלב האדום.
במחנה פעל תיאטרון, שבו הועלו בקביעות הצגות ברמה גבוהה.
השבויים השתמשו ברמקול של המחנה כדי להשמיע חדשות ומוזיקה.
שני עיתונים פורסמו על ידם ארבע פעמים בשבוע.
כדי למנוע מהגרמנים להשתיל סוכנים בקרב השבויים דרשה הנהגת השבויים שלכל שבוי חדש שהגיע למחנה יערבו שניים שיכירוהו.
כל שבוי שלא נמצאו לו ערבים נחקר חקירה נמרצת והופקד עליו ליווי של שבויים שהלכו עמו לכל אשר הלך עד אשר נחה דעתם לגבי אמינותו.
מספר סוכנים סמויים נחשפו בדרך זו.
השומרים הגרמנים (שכונו Goons, כלומר בריונים) זכו לליווי קבוע של שבויים, שהשתמשו בשיטה משוכללת של סימנים כדי להזהיר על מקום הימצאם, ותנועותיהם אף תועדו בכתב ביומן שנוהל לשם כך.
שלוש תכונות של המחנה עשו אותו לקשה לבריחה.
ראשית, הוא נבנה במתכוון באתר של קרקע חולית, שהיה קשה ביותר לחפור בה מנהרות בריחה, שכן היא הייתה מתמוטטת כמעט מיד על החופרים.
כמו כן קשה היה לשבויים להיפטר מן החול שחפרו במנהרות, שצבעו היה בהיר.
שנית, צריפי השבויים במחנה הוקמו כשהם מוגבהים על ערימות לבנים בגובה של 60 סנטימטרים.
כך היה קל לשומרים להבחין בניסיונות לחפור בקרקע שתחתיהם.
שלישית, סביב מתחם המחנה הציבו הגרמנים מיקרופונים סייסמוגרפיים כדי לאתר קולות של חפירת מנהרות.
למרות כל האמצעים עשו השבויים ככל יכולתם להימלט מהמחנה, ובסופו של דבר נחפרו תחתיו כמעט מאה מנהרות.
רוב ניסיונות הבריחה לא עלו יפה והגרמנים גילו כמעט את כל המנהרות, אך כמה מניסיונות הבריחה בלטו בהישגיהם ובנועזות שבהם.
בראש ועדת הבריחה במתחם הצפוני, שבו שהו טייסים בריטים וטייסים ממדינות אחרות, ששירתו בחיל האוויר המלכותי, עמד שבוי ותיק ומנוסה בבריחות, מפקד הטייסת רוג'ר בושל, שזכה לכינוי "איקס הגדול" (Big X).
הוא היה הוגה הבריחה הגדולה שיצאה לפועל במרץ 1944.
הבריחה המוצלחת הראשונה מהמחנה התרחשה בסתיו 1943. בחודשים שלפני כן היו השבויים מוציאים לחצר הסמוכה לגדר התיל של המחנה סוס קפיצות ועורכים תרגילי התעמלות בעזרתו.
למעשה היה זה סוס טרויאני מודרני: בתוכו הסתתרו שבויים ועמם כלי חפירה (קערות מתכת ומוטות מתכת) ומכלים לחול.
בכל יום הועמד הסוס באותה נקודה בחצר, ולאחר תום חפירת המנהרה שם באותו יום כוסה פתחה בקרש עץ ובחול.
בדרך זו חפרו שלושה שבויים במשך שלושה חודשים מנהרה באורך של 30 מטר אל מעבר לגדר התיל.
הם לא השתמשו בתמוכות למנהרה למעט בכניסה אליה.
תרגילי ההתעמלות הסוו לא רק את טבעו האמיתי של הסוס אלא גם את רעשי החפירה.
ב־19 באוקטובר 1943 ברחו שלושה שבויים דרך המנהרה.
כולם הגיעו לחוף הים הבלטי והצליחו להגיע לבריטניה.
הבריחה הגדולה, שתתואר בהמשך, האפילה זמן רב על בריחה מוצלחת זו.
ניסיון בריחה זה נהגה על ידי רוג'ר בושל ונערך ב־12 ביוני 1943. שני שבויים, שהיו לבושים במדים מזויפים של שומרים גרמנים, הובילו קבוצה של 24 שבויים אל מחוץ למחנה בתואנה של הליכה למרחץ לצורך חיטוי והשמדת כינים.
אנשי הקבוצה ברחו, אך נלכדו כולם בתוך שעות.
הם הוחזרו למחנה למעט שניים, שהועברו למחנה שבויים אחר.
קבוצה שנייה בת שבעה שבויים שניסתה לצאת את המחנה בעקבות הראשונה תחת אותו סיפור כיסוי נלכדה, שכן אישור היציאה שהציג השומר המזויף שלה היה פג תוקף.
אנשי קבוצה זו הושלכו לצינוק לזמן מה.
באביב 1943 החלו במתחם הצפוני של המחנה הכנות לבריחה המונית של שבויים.
ראש ועדת הבריחה של המתחם, רוג'ר בושל, קבע את המדיניות בנושא.
הוא החליט כי ייאסרו יוזמות פרטיות לניסיונות בריחה, וכי כל המאמצים ירוכזו לחפירת שלוש מנהרות ארוכות בעומק רב שישאו את השמות "טום", "דיק" ו"הארי", אשר אחת מהן תשמש לבסוף לבריחה.
כל מנהרה תשמש כערובה לאחרות במקרה ואיזו מהן תתגלה על ידי הגרמנים.
בושל קבע גם יעד חסר תקדים מבחינת מספר הבורחים.
עד אז ניסו לברוח 12–25 שבויים בבת אחת.
בושל תכנן להבריח 200 שבויים, שלכל אחד מהם יוכנו בגדים אזרחיים, ציוד בריחה (כמו מצפנים ומפות) ומסמכי זיהוי ותעודות מעבר מזויפים.
הכנת כל הדרוש לצורכי השבויים המיועדים להימלט כמו גם חפירת המנהרות וציודן, הצריכו שימוש בכלים וציוד רבים ואלו יוצרו מכל הפריטים שהשבויים יהיו יכולים להניח עליהם יד, תוך הפגנת יצירתיות ויוזמה גדולים.
פריטים מועילים הושגו גם מידי שומרים גרמנים ידידותיים תמורת טובות הנאה כסיגריות ושוקולד.
אלו כללו למשל לוחות זמנים של רכבות שהשבויים קיוו לנסוע בהן ומסמכים רשמיים שהשבויים רצו לייצר העתקים מזויפים שלהם.
חפירת שלוש המנהרות הייתה מלאכה עצומה, שיותר מ־600 שבויים היו מעורבים בה.
שתיים מן המנהרות – דיק וטום – אכן לא מילאו את ייעודן, אך הארי הייתה לבסוף למנהרת הבריחה הגדולה.
פתחה של מנהרת טום נקבע בפינה אפלה של אולם באחד מצריפי המגורים.
הפתח למנהרת דיק הוסווה ברצפת אחד מחדרי המקלחות, ואילו פתחה של הארי הוסווה מתחת לתנור בצריף המגורים מס' 104.
המנהרות נחפרו בעומק רב – 9 מטרים מתחת לפני הקרקע.
ממדי כל מנהרה היו רק 60 סנטימטרים לגובה ו־60 סנטימטרים לרוחב.
עם זאת, בתחתית הפיר האנכי בכניסה לכל מנהרה ובנקודות שונות לאורכה נחפרו מספר תאים צדדיים לאחסון ציוד, להנחת משאבת אוויר ידנית שתזרים אוויר צח לתוך המנהרה וכמקום התאספות לשבויים שיעברו בה.
במנהרות הותקנה מסילה עבור קרוניות שהובילו קדימה ואחורה במהירות חופרים ונמלטים ושימשו להובלת החול שנחפר אחורה אל פתחיהן.
התאורה במנהרות סופקה תחילה על ידי נרות, ובהמשך הותקנה בהן תאורה חשמלית שהוזנה מאספקת החשמל של המחנה (אשר פעלה רק במשך חלק משעות החשכה).
החפירה בקרקע החולית חייבה את דיפון דפנות המנהרות ותקרותיהן בקרשים למניעת התמוטטות.
הקרשים נאספו מכל רחבי המחנה.
רהיטים שונים פורקו, אך המקור העיקרי לקרשים היו קרשי המיטות שתחת מזרני האסירים.
תחת כל מזרן היו כעשרים קרשי רוחב, אך לאחר סילוק הקרשים לצורך דיפון המנהרות נותרו תחתיו רק שמונה.
למעשה, ממדי קרשי הרוחב של המיטות – כ־60 סנטימטרים – הם שקבעו את גובה ורוחב המנהרות.
שימושיות במיוחד היו למשל פחיות אבקת החלב (מוצר שכונה רשמית KLIM – היפוך של המילה MILK), שנכללו בחבילות הצלב האדום.
הן שימשו לייצור כלי עבודה, ליצירת צינורות אוורור למנהרות, ליצירת גלגלים לקרוניות ועוד.
משאבות האוויר הידניות יוצרו מפחיות אבקת חלב, מוטות עץ, סדינים ובדים.
סילוק החול שנחפר במנהרות היווה בעיה קשה.
לצורך כך נחפרו כיסים ארוכים בעלי פתחים תחתיים, ששבויים נשאו בתוך מכנסיים רחבים.
הכיסים מולאו בחול והשבויים (שכונו "פינגווינים") התהלכו במחנה ופיזרו בו את החול.
לעיתים פיזר שבוי את החול בערוגות ירק שהשבויים הורשו לעבד, כאשר שבוי אחר עודר ומערבב את החול בקרקע הערוגה.
בהדרגה הפך פיזור החול במחנה למסוכן יותר ויותר, ונדרשה דרך אחרת להיפטר ממנו.
גם ירידת שלג במחנה הקשתה על פיזור החול.
באותה עת נסתם הגולל על מנהרת דיק, שכן השטח המיועד לפתח היציאה שלה נתפס על ידי בניית חלק חדש של המחנה.
אז התקבלה החלטה למלא את המנהרה בחול שנחפר בשתי המנהרות האחרות.
מנהרה זו שמשה גם לאחסון ציוד רב – ציוד חפירה, מסמכים מזויפים, ציוד בריחה ובגדים אזרחיים שהותקנו עבור השבויים שנועדו להימלט.
החול פוזר בסופו של דבר גם בחלל שתחת רצפת אולם התיאטרון של השבויים.
הגרמנים חשדו שהשבויים מנסים לחפור מנהרות בריחה.
כחלק מצעדי המנע הם העבירו למחנה אחר 19 שבויים שבהם חשדו כראשי העוסקים בחפירת מנהרות, אך רק שישה מהם היו אכן מעורבים בכך.
בספטמבר 1943 גילו הגרמנים את מנהרת טום.
שומרים שהסתתרו בשיחים ראו שבויים "פינגווינים" מוציאים חול מהצריף שבו נמצא פיר המנהרה וחשפו אותה לבסוף.
הגרמנים פוצצו את פתח המנהרה, אך הגזימו בכמות חומר הנפץ שבו השתמשו, שכן ההתפוצצות קרעה את גג הצריף שמעל הפתח.
לאחר גילוי מנהרת טום הוחלט לעצור את העבודה לחפירת מנהרת הארי והיא חודשה רק בינואר 1944. במרץ 1944 הושלמה המנהרה, והכוונה הייתה להפעילה עם בוא שיפור במזג האוויר באביב.
עם זאת, באותה עת ביקרו אנשי הגסטפו במחנה וציוו לעשות מאמצים מוגברים לאיתור ניסיונות בריחה.
לפיכך ציווה רוג'ר בושל להשתמש במנהרת הארי מיד לכשתהיה מוכנה.
200 שבויים נבחרו כמועמדים לבריחה.
סדר היציאה שלהם נקבע ע"פ שיקולים שונים.
קדימות ניתנה לשבויים בעלי היסטוריה ארוכה של בריחות, כאלו שדיברו גרמנית היטב, ואלו שנחשבו שהשקיעו את העבודה הרבה ביותר בחפירת המנהרות.
100 הנותרים נחשבו כבעלי סיכוי קטן להימלט, בין השאר משום שלא דיברו גרמנית כמעט או כלל.
לאלו ניתנו רק מסמכים ציוד בריחה בסיסיים.
בניגוד לאמור בסרט הקולנוע שהופק על הבריחה לא נכללו בין הבורחים שבויים אמריקניים.
הבריחה נקבעה ללילה שבין 24 ו־25 במרץ, כשבוע לאחר השלמת המנהרה.
במועד זה שרר לילה ללא ירח, שהיה דרוש לבורחים.
אז התכנסו המיועדים לבריחה בצריף 104 כשהם לבושים בבגדי הבריחה שלהם ועמם ציוד הבריחה והתעודות שהוכנו עבורם.
דלת הכניסה למנהרה הייתה תקועה וכשעה וחצי אבדה בטרם הצליחו לפתוח אותה.
בהמשך התבררה עובדה חמורה יותר: המנהרה, 102 מטרים אורכה, נחשבה כמסתיימת מעבר לקו העצים שהקיפו את המחנה ושנועדו להסתיר את יציאת הבורחים מהמנהרה, אך משנפתח פתחה המרוחק התברר שהמנהרה קצרה משחשבו, ושהפתח נמצא בשטח הפתוח שלפני קו העצים ובקרבת מגדל שמירה.
הקרקע הייתה מושלגת ולכן גבר הסיכון לגילוי על ידי השומרים, שכן צעדי הבורחים יותירו עקבות כהים בשלג.
כפתרון חלקי למצב שנוצר הועבר חבל מפתח המנהרה אל תוך היער, והבורחים יצאו מהמנהרה רק לאחר שהקודמים להם הודיעו להם על ידי משיכת החבל שהשומרים הגרמנים המסיירים התרחקו מפתח המנהרה.
מצב זה האט את קצב יציאת השבויים מהמנהרה.
בהמשך הופסק החשמל במחנה לזמן מה בשל התקפת אוויר, ובשעה 01:00 קרסה המנהרה והיה הכרח לתקנה.
תקלות אלו עיכבו את הבריחה עוד יותר.
בפועל יצאו מהמנהרה לא שבוי אחד לדקה כמתוכנן, אלא כעשרה בשעה.
במהרה הועבר מסר לשבויים הממתינים לבריחה, שאלו בעלי מספר בריחה (כלומר מקום בתור לבריחה) מעל ל־100 לא יספיקו לעבור במנהרה לפני עלות השחר.
כדי שלא לחשוף את הבריחה ולהסתכן במוות (התנועה בין הצריפים נאסרה בשעות הלילה, באיום של ירי) הם לא חזרו לצריפיהם אלא נשארו בצריף 104 ולבשו שוב את בגדי המחנה שלהם.
לאחר ש־76 שבויים יצאו מהמנהרה, נתגלה בשעה 4:55 השבוי הבא שיצא ממנה על ידי השומרים הגרמנים ונלכד.
הגרמנים החלו לחפש בצריפים את פתח המנהרה, וצריף 104 היה מהאחרונים שהגיעו אליהם.
כך זכו השבויים שבו לארכה שאפשרה להם להשמיד את מסמכיהם המזויפים.
למרות זאת לא גילו הגרמנים את הפתח.
הוא נתגלה רק לאחר ששומר גרמני נכנס למנהרה וזחל לאורכה עד שנלכד בקצה האחר שלה.
הוא קרא לעזרה ואז פתחו השבויים את המנהרה וגילו לשוביהם את מיקומה.
מבין 76 השבויים שעברו דרך המנהרה נתפסו 73 בתוך ימים במצוד נרחב שערכו הגרמנים.
17 מהשבויים שנתפסו הוחזרו למחנה סטלאג לופט III, שניים הועברו למחנה שבויים אחר וארבעה נשלחו למחנה הריכוז זקסנהאוזן.
יתר 50 השבויים שנתפסו, ובהם גם רוג'ר בושל, הוצאו להורג על ידי הגסטפו.
הם נרצחו כיחידים או בזוגות זמן קצר לאחר לכידתם.
הדבר נעשה בפקודה ישירה של אדולף היטלר, שביקש להרתיע בדרך זו שבויים מבריחות נוספות.
למעשה רצה היטלר לחסל את כל הבורחים, אך מפקד הלופטוואפה הרמן גרינג שכנע אותו להמית רק חלק מהם מחשש למעשה תגמול של בעלות הברית נגד טייסים גרמנים שבויים.
היטלר קבע שיש להמית 50 מהבורחים וההוראה הועברה על ידי היינריך הימלר אל הגסטפו.
בחירת השבויים העתידים להירצח נעשתה על ידי גנרל האס אס ארתור נבה.
21 מהנרצחים היו בריטים, שישה היו קנדים, שישה פולנים, חמישה אוסטרלים, שלושה דרום אפריקנים, שני ניו זילנדים, שני נורווגים, ושבוי אחד מבלגיה, צ'כוסלובקיה, צרפת, יוון וליטא.
לאחר המלחמה נקברו הנרצחים בבית קברות צבאי בריטי בעיר פוזנן שבמערב פולין.
שלושה מהשבויים שברחו מן המחנה הצליחו בבריחתם והגיעו לבריטניה דרך ארצות נייטרליות: שני טייסים נורווגים הגיעו לשוודיה, וטייס הולנדי הגיע דרך צרפת לספרד.
לאחר גילוי הבריחה ערכו הגרמנים ספירת מלאי של הציוד במחנה, שגילתה גם היא, את גודל היקפו של המבצע.
נמצא כי נעלמו בין השאר פריטים אלו:
90 מיטות קומתיים, 62 שולחנות בגדלים שונים ו־76 שרפרפים
300 מטרים של כבל חשמלי
1,700 שמיכות ו־160 ציפות לכרים (שימשו לתפירת בגדים לבורחים).
מפקד המחנה הודח מתפקידו בעקבות הבריחה, וניצל ממוות רק משום שהעמיד פנים כי הוא חולה במחלת נפש.
בסוף המלחמה נכנע לצבא הבריטי, בילה שנתיים במעצר ושוחרר בשנת 1947.
מפקד המחנה החדש, אוברסטלויטננט אריך קורדס, הודיע לראשי השבויים ב־6 באפריל 1944 על הריגת 41 מהשבויים שנמלטו.
הוא הוחלף זמן קצר לאחר מכן על ידי אוברסט פרנץ בראון.
זה היה מזועזע מרצח השבויים עד כי התיר לשבויים במחנה להקים גלעד לזכרם.
גלעד זה עדיין עומד על תילו.
הגרמנים סתמו את מנהרת הארי על ידי שפיכת טונות של חול ופסולת לתוכה.
לקראת סוף המלחמה חפרו שבויים במחנה מנהרה בשם "ג'ורג'".
היא נחפרה תחת רצפת התיאטרון של המחנה.
היא לא נועדה לבריחה, כי אם לאפשר לשבויים להגיע לנשקייה של שומרי המחנה.
היה זה אמצעי שננקט על ידי השבויים כדי שיוכלו להצטייד בנשק ולהגן על עצמם במידה והאזרחים הגרמנים הגרים בסמוך למחנה יבקשו לפרוץ לתוכו ולפגוע בשבויים.
מנהרה זו לא הופעלה לבסוף.
ב־27 בינואר 1945, כשהצבא האדום במרחק 20 קילומטרים מהמחנה, הוצעדו השבויים ממנו, בטמפרטורות מתחת לאפס ודרך שלג בגובה של 15 סנטימטרים.
לאחר שהגיעו לעיר שפרמברג (Spremberg), כ־80 קילומטרים מערבה משם, פוזרו השבויים ונשלחו למחנות השבויים סטלאג VIII-A וסטלאג XIII-D בדרום גרמניה.
ב־13 באפריל פונה המחנה השני לנוכח התקרבות הצבא האמריקאי אליו ושוכניו הועברו לסטלאג VIII-A.
רבים מהשבויים ברחו בדרך ללא התנגדות מצד שומריהם הגרמנים.
במחנה החדש, שנבנה עבור 14 אלף שבויים, נדחסו עתה 130 אלף ותנאי הדיור היו גרועים ביותר.
ב־29 באפריל שחרר הצבא האמריקאי את המחנה.
לממשלת בריטניה נודע על רציחת חמישים השבויים לאחר ביקור של נציגי הצלב האדום השווייצרי במחנה בתחילת מאי 1944. מיד לאחר מכן הוחזר לבריטניה בשל בריאות לקויה מפקד הלהק הרברט מאסי, הקצין הבריטי הבכיר במחנה, וגם הוא דיווח לממשלה על שאירע.
הידיעה הכתה גלים ועוררה זעם רב.
שר החוץ אנתוני אידן הודיע על כך לפרלמנט בחודש מאי ושנית ביוני, בהבטיחו כי ימוצה הדין עם מבצעי הפשע.
לאחר כניעת גרמניה מונה צוות חקירה בן 19 איש של המשטרה הצבאית של חיל האוויר המלכותי לאתר את רוצחי השבויים הבורחים.
חקירה מקיפה שניהל הצוות במשך שלוש שנים זיהתה 72 איש – לרבות בכירים במשטר גרמניה הנאצית – כמבצעי הרציחות או שותפים להן.
שני משפטים צבאיים נערכו למעורבים ברציחות בהמבורג שבגרמניה ב־1947 וב־1948. 38 מהמעורבים נשפטו והורשעו.
21 מהם נידונו למוות ונתלו, והיתר נידונו לעונשי מאסר שונים.
באתר מחנה סטלאג לופט III נותרו שרידים מעטים בלבד למבנים שעמדו בו, ועצים צמחו סביבם.
הונחו בו על פני הקרקע שלטים באנגלית ובפולנית, המצביעים על מיקומם המשוער של פתחי מנהרת הארי ונתיבה.
באוגוסט 2011 חפר באתר צוות של ארכאולוגים בריטים בהיתר של השלטונות הפולנים.
הם ביקשו לאתר את מנהרת הארי ולבדוק את הציוד שהושאר כמשוער בתוכה.
לעומת זאת הצליחה חפירה באתר התיאטרון של המחנה לחשוף את תחילתה של מנהרת ג'ורג', ואגב כך התגלה מספר גדול של פריטים ששימשו את השבויים לצורך חפירת המנהרה.
אודות בריחת הסוס הטרויאני נכתבו שני ספרים על ידי שניים מן השבויים הבורחים – The Wooden Horse ו־Stolen Journey.
על פי הספר הראשון הופק ב־1950 סרט הקולנוע סוס העץ, וכן היווה בסיס לסרט הבריחה הגדולה שנוצר ב־1963.
פול בריקהיל, טייס אוסטרלי שהיה שבוי במחנה בשנים 1943–1945, כתב את הספר "הבריחה הגדולה".
על בסיס ספר זה הופק לימים סרט הקולנוע הנודע על הבריחה.
סרט זה, הגם שעלילתו לא הייתה נאמנה לחלוטין למציאות, תרם להנצחת המודעות לבריחה ולמותם של חמישים מהבורחים.
מספר ספרי עיון נכתבו אודות הבריחה הגדולה מהמחנה.
ערוץ ההיסטוריה הפיק תוכנית בת שני פרקים אודות החפירה הארכאולוגית באתר באוגוסט 2011.
סטלה גולדשלג קיבלר איזאקזון הייתה יהודייה גרמנייה שהואשמה בהסגרת יהודים לגסטפו.
גולדשלאג נולדה בברלין למשפחה מתבוללת.
אביה, גרהרד גולדשלאג, היה בין היתר עיתונאי, מלחין ומנצח ואמה הייתה זמרת קונצרטים.
לאחר עליית הנאצים לשלטון בינואר 1933 היא חייתה כמו יתר יהודי גרמניה במשטר של טרור והטרדות קשות מצד השלטון הנאצי.
היא התחתנה במהלך חייה חמש פעמים: לאחר "גירושו" של בעלה הראשון, ב–9 באוקטובר 1944 היא נישאה שוב, הפעם עם משתף פעולה יהודי אחר, בשם רולף איזאקסון (Rolf Isaaksohn).
נישואיה השלישיים היו עם פרידהיים שלנברג (Friedheim Schellenberg), הרביעיים עם נהג מונית צעיר כבן עשרים, והחמישיים עם מנצח ברלינאי, שהלך לעולמו ב-1984. בסוף חייה סבלה מבדידות ודיכאון.
ב-1994, שמה קץ לחייה בקפיצה מחלון דירתה, בהיותה בת 72.
זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה נישאה גולדשלאג למוזיקאי היהודי מנפרד קיבלר (Manfred Kübler).
יחד עם קיבלר הועסקה כעובדת כפייה במפעל האלקטרוניקה Ehrich & Graetz שבברלין.
בתחילת 1943 נמנתה עם אחרוני היהודים שנותרו בברלין.
קצת לאחר תחילתה של "אקציית בית החרושת" (הכינוי שהוענק לגירוש הגדול של יהודי גרמניה למחנות ההשמדה) באביב 1943, היא ירדה למחתרת והודות למראה הארי שלה (שער בלונדיני ועיניים כחולות), ובעזרת מסמכים מזויפים, הסתירה את זהותה היהודית.
באביב של אותה שנה נלכדה עם הוריה על ידי הגסטפו באחת מנקודות המפגש שלהם.
לאחר עינויים קשים ועל מנת להימנע מגירושה וגירוש הוריה למחנות ההשמדה, הסכימה ליהפך ל"לוכדת" יהודים בעבור הגסטפו.
לצד חסינות מפני גירוש (שניתנה לה ולהוריה) הבטיחו לה בגסטפו שכר של 200 רייכסמארק על כל יהודי שתסגיר לידיהם.
במהלך תקופה זאת, אחר שצוידה על ידי הגסטפו באקדח ובהסתייעה במיומנות היוצאת מגדר הרגיל שרכשה לעצמה כאשת מחתרת לשעבר, החלה גולדשלאג בפעילותה.
על פי הערכות שונות, במשך תקופת פעילותה בשירות הגסטפו הייתה גולדשלאג אחראית לזיהויים והסגרתם של בין 600 ל-3,000 יהודים, בהם מנהיגי "חוג חלוצי", גד בק וצבי אבירם.
ככל הנראה אחד מן הראשונים שהוסגר על ידה היה בעלה שבמהלך 1943 הועלה על אחת הרכבות לאושוויץ יחד עם כל משפחתו.
הוריה, שהובטח לה על ידי מפעיליה כי ייהנו מחסינות, לא שרדו את המלחמה.
לאחר שהות בגטו טרזיינשטט הם נשלחו לאושוויץ באוקטובר 1944, שם נרצחו תוך זמן קצר.
למרות זאת גולדשלאג לא חדלה מלשתף פעולה עם הנאצים, והיא המשיכה בפעילות זאת עד שלהי המלחמה במאי 1945.
במהלך הקרב על ברלין ב-1945 התיישבה גולדשלאג בזהות בדויה בחלק המזרחי של גרמניה, בעיר ליבנוולד.
בדצמבר של אותה שנה היא נעצרה ונכלאה בליבנוולד לאחר שאחות בבית חולים דיווחה ששמעה מפיה השוואה מקוממת כביכול בין המשטרה החשאית הרוסית לבין הגסטאפו.
לאחר שהצהירה על זהותה האמיתית נכלאה בבית הכלא המשטרתי באלכסנדרפלאץ, משם הועברה לידי שלטונות הצבא הסובייטי.
ביוני 1946 הועמדה בפני בית משפט צבאי סובייטי באשמת שיתוף פעולה עם הגסטפו.
היא נידונה למאסר של 10 שנים, אותה עברה במספר בתי כלא בגרמניה המזרחית.
לאחר שחרורה שבה לברלין והתיישבה בחלקה המערבי שבשליטת בעלות הברית.
ב-1957 הועמדה שוב לדין, הפעם תחת אישומים של "סיוע לרצח" ו"שלילת חירות" של מספר לא ידוע של אנשים.
היא נידונה שוב לעשר שנות מאסר, הפעם על ידי השלטונות האמריקאים.
מאחר שריצתה כבר תקופת מאסר דומה כשנכלאה על ידי השלטונות הסובייטים בסוף המלחמה, פטר אותה בית המשפט ממימוש העונש בפועל.
סטירן (Styrene) היא תרכובת אורגנית המשמשת כמונומר ביצור פוליסטירן, ABS וגומי סינתטי, נוסחתה C8H8, המולקולה מכילה טבעת בנזן הקשורה לאתילן C6H5CH=CH2. בטמפרטורת החדר החומר הוא נוזל שמנוני נדיף שריחו מתקתק.
מקור השם סטירן במילה STYRAX -שרף המופק מהעץ ליקווידמבר מזרחי (Liquidambar orientalis; במשמעו "ענבר נוזלי") עץ הגדל בדרום-מערב טורקיה וצפון סוריה, ממנו בודד החומר לראשונה.
סטירן נמצא באופן טבעי בכמה צמחים כולל כאלה המשמשים למאכל כדוגמת קינמון.
מייצרים סטירן באמצעות דה-הידרוגנציה של אתיל בנזן המופק מתגובת אתן עם בנזן.אתיל בנזן מעורב עם קיטור בטמפרטורה גבוהה בנפח הגדול מזה של חומר הגלם פי 10–15 והתערובת מוזרמת על קטליזטור מוצק המבוסס על תחמוצת ברזל המעורב בכמה אחוזים של תחמוצת אשלגן או אשלגן פחמתי.
הקיטור הוא מקור החום הנדרש לתהליך האנדותרמי והוא גם מסיר את הפחם שעשוי להיווצר על הזרז המוצק.
הקיטור גם מדלל את המגיבים והתוצרים ומסיט את שיווי המשקל לטובת התוצר.
במפעל סטירן טיפוסי 2 או 3 ריאקטורים בטור הפועלים בתנאי ואקום כדי לשפר יעילות וסלקטיביות.
הניצולת היא כ 65% בתהליך של 2 ריאקטורים ו 70-75% בתהליך של 3 ריאקטורים.
הסלקטיביות לסטירן 93-97% ותוצרי הלוואי העיקריים הוא טולואן ובנזן.
כיוון שטמפרטורת הרתיחה של סטירן ושל חומר הגלם אתיל בנזן דומות (145°C ו-136°C בהתאמה) ההפרדה ביניהם נעשית במגדלי זיקוק גבוהים.
בתהליך הזיקוק הסטירן עלול לעבור פולימריזציה ויש צורך בהוספת מעכבים.
סטירן נחשב לכימיקל מסוכן בפרט במקרה של מגע בעיניים אך גם בעור.
לפי כמה מחקרים סטירן הופך בגוף האדם (לאחר בליעה או שאיפה) לסטירן-אוקסיד חומר הנחשב רעיל, מוטגני וייתכן גם קרצינוגן.
סטלה פוליאק הנדלר (נולדה ב-4 בדצמבר 1961) היא מנהלת ישראלית.
כיהנה מנכ"לית חברת בזק בין השנים 2013–2018, כמנכ"לית 012 סמייל טלקום בע"מ בין השנים 2003–2011 וכיו"ר הדירקטוריון של חברת HOT בין השנים 2011–2013.
הנדלר נולדה בשנת 1961 בעיר לבוב באוקראינה (אז חלק מברית המועצות) לזוג רופאים, ועלתה לישראל בתחילת 1974. המשפחה התגוררה ברחובות.
את שירותה הצבאי עשתה כטכנאית אלקטרוניקה בחיל הקשר.
מיד עם שחרורה, בשנת 1982, החלה בלימודי תואר ראשון בכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים ולאחר מכן המשיכה ללימודי מוסמך במנהל עסקים וכלכלה, וקיבלה את התואר בשנת 1988. בין השנים 1985–1988 הייתה עוזרת הוראה ומתרגלת בקורסים לכלכלה באוניברסיטה העברית.
הנדלר נשואה לרואה חשבון אייל הנדלר, חבר מועצת מודיעין-מכבים-רעות, היה מנכ"ל החברה הקבלנית "ב.
יאיר" עד־2011, ויושב ראש ובעלים קבוצת "כנען".
הם מתגוררים במכבים והורים לשניים: איתי וליה.
הנדלר החלה לעבוד ככלכלנית במחלקת רכש בחברת בזק בשנת 1989, וקודמה לתפקיד מנהלת תחום חברות בת בשנת 1992. בשנת 1997 עברה לכהן כסמנכ"לית פיתוח עסקי בחברת 012 קווי זהב ובשנת 2003 מונתה למנכ"לית החברה.
בשנת 2007, לאחר רכישת 012 קווי זהב על ידי שאול אלוביץ' ומיזוג החברה עם חברת סמייל אינטרנט זהב שבבעלותו, מונתה למנכ"לית החברה הממוזגת, 012 סמייל.
ב-2009 הייתה מעורבת ברכישת השליטה בבזק על ידי אלוביץ'.
בעקבות הפיכתו של אלוביץ' לבעל השליטה בבזק, הוא נאלץ למכור את חברת 012 סמייל שבבעלותו, שעוסקת בתחומי פעילות מקבילים.
החברה נמכרה ליוסי מימן, וכשנה לאחר מכן, ב-2011, מכר מימן את הבעלות לאילן בן דב.
הנדלר המשיכה בתפקידה כמנכ"לית 012 סמייל עד לשנת 2011, אז הודיעה על התפטרותה.
באפריל 2011 מונתה למנכ"לית HOT, על ידי בעל השליטה פטריק דרהי.
בשנת 2011 קיבלה שכר בגובה 14.8 מיליון ש"ח, מתוכו כ-10.9 מיליון כתשלום מבוסס מניות ואולם, לאור הפיכתה של HOT לחברה פרטית נבצר מהנדלר לממש את האופציות, אף על פי שמנת האופציות הראשונה הבשילה.
כתוצאה מכך, הנדלר דורגה כמנהלת המרוויחה ביותר במשק הישראלי לשנת 2011. בתחילת 2013 התפטרה מתפקידה כיו"ר HOT וזכתה למענק פרישה בסך 6.4 מיליון ש"ח, מתוכו 2.4 מיליון בגין משכורות עד לתום תקופת ההסכם שלה, אפריל 2013. באפריל 2013 החלה לכהן כמנכ"לית חברת בזק.
על רקע חקירתה בתיק 4000 הודיעה כי תסיים את תפקידה ב-1 ביולי 2018. ב-3 מאי, רשות התחרות קנסה אותה בחצי מיליון שקלים ואת בזק ב-30 מיליון על פגיעה בתחרות.
בדיווח לבורסה מסרה בזק כי אין ודאות שההסדר יאושר והדגישה כי בכוונתה להגיש ערר לבית הדין לתחרות על הקביעה שהובילה לעיצום בסך 30 מיליון שקל.
ביוני 2017 עלה שמה כחשודה בעבירות מרמה ודיווח במסגרת חקירת בזק על ידי רשות ניירות ערך.
בדצמבר 2018 פרסמה המשטרה את עמדתה כי התגבשה תשתית ראייתית נגד הנדלר לביצוע עבירות של מרמה והפרת אמונים בתאגיד ועבירות דיווח לפי חוק ניירות ערך.
ב-1 בספטמבר 2019 גובש כתב אישום, בכפוף לשימוע, שבו יוחסו להנדלר עבירות מרמה והפרת אמונים בתאגיד, עבירת דיווח לפי חוק ניירות ערך, וכן עבירת שיבוש מהלכי משפט.
ההליך הסתיים בהסדר שבמסגרתו הודתה הנדלר שהייתה מעורבת בהכללת פרט מטעה בדיווחי בזק, והוטל עליה קנס בסך 400 אלף ש"ח, והיא תהיה מנועה לכהן כנושאת משרה בתאגיד מדווח במשך תשעה חודשים (בנוסף לתקופה של יותר משנתיים מאז תחילת החקירה שבה לא כיהנה כנושאת משרה).
סטלה אדלר הייתה שחקנית קולנוע ומורה למשחק יהודייה-אמריקאית.
יחד עם לי סטרסברג הובילה את לימוד המשחק לפי שיטת סטניסלבסקי בארצות הברית.
השניים התאימו את השיטה לעבודה באמריקה תחת השם "השיטה" ("The Method"), אולם אדלר פיתחה בהמשך שיטה משלה השמה דגש על דמיונו של השחקן ולא על זכרונותיו.
בשנת 1949 הקימה את בית ספרהּ למשחק בניו יורק (Stella Adler Studio of Acting) ובשנת 1985 נוסד הסניף בלוס אנג'לס.
בין בוגריה בניו-יורק נמנים מרלון ברנדו, ג'ודי גרלנד, אליזבת טיילור, מרטין שין, הארווי קייטל, מלאני גריפית', פיטר בוגדנוביץ', וורן בייטי ורוברט דה נירו.