tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פילוסופים דנו זמן רב בשתי שאלות יסוד בנוגע לתבונה, ובעצם בחנו את ההנמקה עצמה כמאמץ אנושי, או התפלספו על התפלספות.
השאלה הראשונה חוקרת האם אנו יכולים לשים את מבטחנו ביכולתה של התבונה להשיג ידע ואמת בצורה יעילה יותר מאשר שיטות חלופיות.
השאלה השנייה בוחנת האם חיים המודרכים על ידי התבונה, חיים השואפים להיות מודרכים על ידי התבונה, יכולים להיות צפויים להוביל לאושר (אודימוניה) רב יותר בהשוואה לגישות אחרות לחיים.
תבונה מול אמת, ו"עקרונות ראשוניים"
מאז התקופה הקלאסית נותרה שאלה אחת קבועה בדיון הפילוסופי (לעיתים נתפסת כקונפליקט בין פלאטוניזם לאריסטוטליזם) בנוגע לתפקיד התבונה באישור האמת.
אנשים משתמשים בלוגיקה, דדוקציה ואינדוקציה כדי להגיע למסקנות שהם חושבים שהן נכונות.
מסקנות שאליהן הגיעו בדרך זו נחשבות, על פי אריסטו, לוודאיות יותר מתפיסות חושיות בפני עצמן.
מצד שני, אם מסקנות מנומקות כאלה בנויות במקור רק על יסוד של תפיסות חושיות, אז לעולם לא ניתן לומר שהמסקנות הלוגיות ביותר שלנו ודאיות משום שהן בנויות על אותן תפיסות שגויות שהן מבקשות לשפר.
מה שמוביל לשאלה אילו סוגים של עקרונות ראשוניים, או נקודות מוצא של הנמקה, זמינים למי שמבקש להגיע למסקנות נכונות.
ביוונית, "עקרונות ראשוניים" הם ארכאי (archai), "נקודות התחלה", והיכולת המשמשת לתפיסתם מכונה לעיתים אצל אריסטו ואפלטון כנואוס (nous) שהוא מונח אשר קרוב במשמעותו למודעות או תודעה.
אמפיריציזם (לעיתים מקושר לאריסטו אך נכון יותר לקשרו לפילוסופים בריטיים כגון ג'ון לוק ודייוויד יום, כמו גם למקביליהם העתיקים כגון דמוקריטוס) טוען כי רשמים חושיים הם נקודות המוצא הזמינות היחידות להנמקה ולניסיון להשיג אמת.
גישה זו מובילה תמיד למסקנה השנויה במחלוקת שידע מוחלט אינו ניתן להשגה.
אידיאליזם, (המקושר לאפלטון ולאסכולה שלו), טוען שיש מציאות "גבוהה יותר", שבתוכה אנשים מסוימים יכולים לגלות אמת באופן ישיר מבלי להזדקק להסתמכות על החושים בלבד, ושמציאות גבוהה יותר זו היא אפוא המקור העיקרי לאמת.
פילוסופים כגון אפלטון, אריסטו, אל-פאראבי, אבן סינא, אבן רושד, הרמב"ם, אקווינס והגל טענו שעל התבונה להיות קבועה וברת גילוי – אולי על ידי דיאלקטיקה, אנליזה או למידה.
פילוסופים דתיים כגון תומאס אקווינס ואטיין גילסון ניסו להראות שהתבונה וההתגלות עולות בקנה אחד.
לפי הגל, "..המחשבה היחידה שהפילוסופיה מביאה עמה להתבוננות בהיסטוריה היא התפיסה הפשוטה של התבונה: שהתבונה היא ריבון העולם; ולפיכך ההיסטוריה העולמית מציגה בפנינו תהליך רציונלי."
מאז הרציונליסטים של המאה ה-17, התבונה נתפסה לעיתים קרובות כיכולת סובייקטיבית, או ליתר דיוק היכולת הבלתי אמצעית (תבונה טהורה) ליצור מושגים.
עבור דקארט, שפינוזה ולייבניץ נקשרה תפיסה זו במתמטיקה.
קאנט ביקש להראות כי התבונה הטהורה מסוגלת ליצור מושגים (זמן ומרחב) שהם התנאים לניסיון.
קאנט הציג את טיעונו כנגד יום, אשר שלל כל תפקיד לתבונה בניסיון.
תבונה לעומת רגש או תשוקה
אחרי אפלטון ואריסטו, נטתה הספרות המערבית לראות בתבונה את הכושר המכוון ומאמן את התשוקות והתאוות.
הפילוסופיה הסטואית, לעומת זאת, טענה כי מרבית הרגשות אינם אלא שיפוטים שגויים.
לאחר הביקורות על התבונה בראשית תקופת הנאורות, כמעט שלא נדונו עוד התאוות, או שהן נטמעו במושג התשוקות.
חלק מן האסכולות של הנאורות הלכו בעקבות הסטואים וטענו כי על התבונה להתנגד לתשוקה ולא רק להסדירה, בעוד אחרים כגון הרומנטיקנים סברו כי התשוקה מחליפה את התבונה, כמתבטא באמרה "לך אחר לבך".
התבונה נתפסה כקרה, "אויבת המסתורין והעמימות", עבד, או שופט, של התשוקות, בעיקר בעבודתו של דייוויד יום.
בתקופה מאוחרת יותר כתב פרויד: "נראה כי פעילותם של המנגנונים האחרים של הנפש יכולה רק לשנות את עקרון העונג, אך לא לבטלו; ונותרת שאלה בעלת חשיבות תאורטית מן המעלה הראשונה, שטרם נענתה, מתי וכיצד ניתן אי־פעם להתגבר על עקרון העונג."
הנמקה הטוענת כי מושא של תשוקה נדרש מכוח ההיגיון בלבד מכונה רציונליזציה.
רוסו היה הראשון שטען, ב"מאמר על מקורות אי־השוויון" (המאמר השני), כי התבונה והחיים הפוליטיים אינם טבעיים, ואף עשויים להזיק לבני האדם.
הוא שאל מה ניתן לומר באמת על מה שטבעי לאנושות.
מה, מלבד התבונה והחברה האזרחית, ""הולם ביותר את טבענו"?
רוסו זיהה בטבע האדם "שני עקרונות הקודמים לתבונה".
ראשית, אנו מחזיקים בעניין עז ברווחתנו שלנו.
שנית, אנו מתנגדים לסבלו או למותו של כל יצור בעל תחושה, ובייחוד של יצור הדומה לנו שתי תשוקות אלו מובילות אותנו לרצות יותר ממה שאנו יכולים להשיג.
אנו נעשים תלויים זה בזה, וביחסי סמכות וציות.
מצב זה מכניס למעשה את המין האנושי כולו לעבדות.
רוסו אומר כי הוא כמעט מעז לטעון שהטבע אינו מייעד את בני האדם להיות בריאים.
לדברי ריצ'רד ולקלי, "רוסו מתווה תוכניות מסוימות של תיקון עצמי רציונלי, בעיקר החקיקה הפוליטית של האמנה החברתית והחינוך המוסרי באמיל, או על החינוך.
עם זאת, רוסו מבין תיקונים אלה כשיפורים בלבד של מצב בלתי מספק במהותו, זה של אנושות מושחתת חברתית ואינטלקטואלית."
דילמה זו שהציג רוסו הובילה לדרכו החדשה של עמנואל קאנט להצדיק את התבונה כחירות ליצור טוב ורע.
אלה אינם אפוא באשמת הטבע או אלוהים.
בדרכים שונות, האידיאליזם הגרמני שלאחר קאנט, וכן דמויות מרכזיות מאוחרות יותר כגון ניטשה, ברגסון, הוסרל, שלר והיידגר, מוסיפים להיות טרודים בבעיות הנובעות מן הדרישות או הדחפים המטפיזיים של התבונה.
רוסו והוגים מאוחרים אלו השפיעו במידה רבה גם על האמנות ועל הפוליטיקה.
סופרים רבים (כגון ניקוס קאזאנצאקיס) היללו את התשוקה והמעיטו בערכה של התבונה.
בפוליטיקה, הלאומיות המודרנית נובעת מטענתו של רוסו שלפיה קוסמופוליטיות רציונליסטית מרחיקה את האדם יותר ויותר ממצבו הטבעי.
בהשגיאה של דקארט, אנטוניו דמסיו מציג את "השערת הסמן הסומטי" הקובעת שרגשות מנחים התנהגות וקבלת החלטות.
דמסיו טוען כי סמנים סומטיים אלה (המכונים יחד "תחושות בטן") הם "איתותים אינטואיטיביים" המנתבים את תהליכי קבלת ההחלטות שלנו באופן שאינו ניתן לפתרון באמצעות רציונליות לבדה.
עוד טוען דמאסיו כי התפקוד הרציונלי עצמו מחייב קלט רגשי.
תבונה לעומת אמונה או מסורת
קיימות מסורות דתיות רבות, שחלקן פידאיסטיות במפורש ואחרות טוענות למידות שונות של רציונליזם.
מבקרים חילוניים מאשימים לעיתים את כל המאמינים הדתיים בחוסר רציונליות וטוענים כי הם אשמים בהתעלמות, בדיכוי או באיסור של סוגים מסוימים של הנמקה ביחס לנושאים מסוימים (כגון דוגמות דתיות, טאבואים מוסריים וכדומה).
אף על פי שתאולוגיות ודתות כמו משפחת הדתות המונותאיסטיות אינן מודות בדרך כלל בהיותן אי-רציונליות, מתקיימת לעיתים תחושת עימות או מתח בין אמונה ומסורת מחד גיסא, לבין תבונה מאידך גיסא, כשני מקורות אפשריים ומתחרים של חוכמה, חוק ואמת.
מאמינים דתיים משיבים לעיתים בטענה כי ניתן ליישב בין אמונה לתבונה, או שלשתיים תחומי תחולה שונים שאינם חופפים, או לחלופין כי המבקרים עצמם לוקים בסוג דומה של אי־רציונליות:
פיוס הפילוסוף אלווין פלנטינגה והרב מיכאל אברהם טוענים שאין קונפליקט אמיתי בין תבונה לתאיזם קלאסי מכיוון שהתאיזם הקלאסי מסביר (בין היתר) מדוע היקום ניתן להבנה ומדוע התבונה יכולה לתפוס אותו בהצלחה.
מגיסטריות שאינן חופפות הפלאונטולוג סטיבן ג'יי גולד טוען כי אין הכרח בקיומו של עימות בין התבונה לבין האמונה הדתית, משום שלכל אחת מהן סמכות בתחום משלה (או "מגיסטריום").
אם כך, התבונה יכולה לפעול ביחס לבעיות שעליהן יש לה סמכות, בעוד שמקורות ידע או דעה אחרים עשויים להחזיק בסמכות ביחס לשאלות הגדולות.
Tu quoque הפילוסופים אלסדייר מקינטאייר וצ'ארלס טיילור מבקרי הדת המסורתית המשתייכים לליברליזם החילוני לוקים לעיתים גם הם בהתעלמות, בדיכוי או באיסור של סוגים מסוימים של הנמקה ביחס לנושאים מסוימים.
באופן דומה, פילוסופים של המדע כגון פול פייראבנד טוענים שמדענים מתעלמים לעיתים או מדכאים ראיות הסותרות את הפרדיגמה הדומיננטית.
איחוד התאולוג יוזף רצינגר, לימים בנדיקטוס השישה עשר, טען ש"הנצרות הבינה את עצמה כדת הלוגוס, כדת על פי התבונה", בהתייחסו ליוחנן 1: "בראשית היה הדבר (לוגוס)." לפיכך, הוא אמר שהאמונה הנוצרית "פתוחה לכל מה שרציונלי באמת", ושהרציונליות של הנאורות המערבית "היא ממקור נוצרי".
פרשנים מסוימים טענו שתרבות המערב ניתנת להגדרה כמעט על ידי בחינתה הרצינית את גבולות המתח בין תבונה "בלתי מסתייעת" לבין אמונה באמיתות "נגלות" – המסוכמות באופן פיגורטיבי כאתונה וירושלים, בהתאמה.
ליאו שטראוס דיבר על "מערב רבתי" שכלל את כל האזורים תחת השפעת המתח בין הרציונליזם היווני לבין ההתגלות האברהמית, כולל ארצות האסלאם.
הוא הושפע במיוחד מהפילוסוף המוסלמי אל-פאראבי.
כדי לשקול באיזו מידה פילוסופיה מזרחית עשויה הייתה לקחת חלק במתחים חשובים אלה, שטראוס חשב שעדיף לשקול האם דהרמה או טאו עשויים להיות מקבילים לטבע (פיזיס ביוונית).
לפי שטראוס ראשית הפילוסופיה הייתה כרוכה ב"גילוי או המצאת הטבע" וה"מקבילה הקדם-פילוסופית של הטבע" סופקה על ידי "מושגים כגון 'מנהג' או 'דרכים'", שנראים אוניברסליים באמת בכל הזמנים והמקומות.
המושג הפילוסופי של טבע או טבעים כדרך להבנת ארכאי (עקרונות ראשוניים של ידע) הביא למתח מיוחד בין הנמקה מצד אחד, לבין מסורת או אמונה מצד שני.
תבור TAR-21 הוא רובה סער בּוּלְפַּאפּ מתוצרת ישראל.
פירוש השם TAR-21 הוא Tavor Assault Rifle, 21st Century (רובה סער תבור, המאה העשרים ואחת).
הרובה פותח במפעל הנשק הקל, "מגן", של התעשייה הצבאית.
בשנת 2005 נמכרה פעילותו של מפעל "מגן" לחברת "תעשיות נשק לישראל" (IWI) ובה נמשך פיתוחו וייצורו של הרובה.
ב-2006 החלה הצטיידות של צה"ל ברובה ובמקביל הוא נמכר גם לצבאות אחרים וכן נמכר בגרסה חצי-אוטומטית בשוק האזרחי בארצות הברית.
ב-2009 החליט צה"ל להחליף את ה"תבור" CTAR-21 במיקרו-תבור X95 של IWI וכיום המיקרו-תבור נמצא בשימוש של 3 חטיבות חי"ר מספר יחידות מובחרות בצה"ל, וכן בחלק מגדודי המילואים.
צה"ל היה שותף בתכנון הרובה במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20, והגדיר את הדרישות המבצעיות והטכניות.
מטרת המתכננים הייתה לייצר נשק עבור החייל הרגלי.
בהמשך פיתוח הרובה נערכו ניסויים השוואתיים בינו לבין רובה הסער M-16 וכן ל-M4 קרבין המתקדם, כולל כיבוש יעד מבוצר ולוחמה בשטח בנוי.
תוצאות הניסויים הראו שה"תבור" עולה על ה-M-16 בדיוקו ובנוחות תפעולו וכן שהתבור אמין יותר ועמיד יותר מרובה ה-M4 קרבין האמריקני.
רובי התבור נכנסו לשירות ניסיון במהלך מבצע חומת מגן ובעקבות הביקורות החיוביות הוחלט בצה"ל על הצטיידות ברובה.
ברם, בגלל בעיות תקציב, רכש צה"ל כמויות המספיקות רק לחלק מחטיבות החי"ר - עד נובמבר 2006 נרכשו כ-16 אלף יחידות.
צה"ל רכש את דגם "תבור מפקדים/קומנדו" (CTAR), בעל הקנה הקצר, ככל הנראה על מנת להקל על שימוש בנשק בלוחמה בשטח בנוי.
בחודש אוגוסט 2006, צוידו כלל טירוני חטיבת גבעתי בנשק.
באוגוסט 2008, צוידו טירוני חטיבת גולני, החל מ-2009 גם גדוד קרקל והחל ממרץ 2011, גם טירוני חטיבת הנח"ל צוידו בנשק.
למרות זאת, לא נרשמה הצטיידות מלאה בתבור בקרב הכוחות המיוחדים של צה"ל.
ב-2007, דווח על הקפאת ההצטיידות בנשק עקב "מחלות ילדות" שנתגלו ברובים ובהן מעצורי ירי רבים.
לאחר שטופלו המעצורים ושופרו מכלולי הנשק הוחזר הרובה לשימוש והוחלט להמשיך את ההצטיידות בו (בגרסתו החדשה TAR-21 סימן 81).
בדצמבר 2008, נכנס ה"מיקרו-תבור" לפיילוט בסיירת גבעתי.
רובה ה-CTAR היה בשימוש במבצע עופרת יצוקה (דצמבר 2008 – ינואר 2009) ולפי החיילים שהשתמשו בו "התבור עבד בלחימה ללא דופי עם כמעט אפס תקלות".
בסוף שנת 2009 החליטה זרוע היבשה על ציוד כלל לוחמי חיל הרגלים במיקרו-תבור במקום ברובי תבור קומנדו CTAR-21 ו-M4 שנמצאו באותה העת בשירות חטיבות החי"ר.
ב-2010 הוחלט לצייד את כל לוחמי גדוד הסיור של חטיבת גבעתי במיקרו-תבור.
בספטמבר 2011, גם גדודי חטיבת הנח"ל צוידו במיקרו-תבור בנוסף לגדס"ר גבעתי וגדס"ר גולני אשר כבר משתמשים בו.
בחודש אוקטובר 2011 גם סיירת יעל, פלגה השייכת ליחידת יהל"ם של חיל ההנדסה הקרבית, הצטיידה במיקרו-תבור.
הסיבה לכך היא היתרונות שיש לנשק קצר בעת פינוי שדות מוקשים, אחד מייעודיה של היחידה.
גם גדוד חרב הדרוזי, גדוד הסיור המדברי (הגדס"ר הבדואי) וגדוד קרקל הצטיידו בתבור ובמיקרו-תבור כנשק אישי של הלוחמים.
ב-2012 הוצג מטול רימונים GL40, שמתאים למיקרו-התבור.
ב-2014 נקלט בצה"ל מיקרו-תבור משופר, שאחד השינויים המרכזיים בו הוא הארכת הקנה לאורך 38 ס"מ כדי לשפר את הטווח והדיוק.
ב-2021 פורסם בתקשורת כי צה"ל החליט להפסיק להשתמש ב"תבור" בחטיבות החי"ר, ולהחליפו ברובה M4, אך צעד זה הוכחש על ידי דובר צה"ל וגם בוצע רכש משמעותי של תבור X-95 פלאט-טופ באותה השנה.
ב-2024 הוחלט במנהל הרכש, בעקבות התנגדות של הממשל הדמוקרטי בארצות הברית לחלוקת נשקים לכיתות כוננות בשומרון וביהודה, כי משק נשקי התבור יישמר וימשיך לשמש את צה"ל.
במקביל, יימשך גם רכש נשקים אמריקניים וכן יירכשו רובים ישראליים בסגנון AR15.
התבור נרכש בידי מספר כוחות מיוחדים של צבאות זרים, ביניהם הודו וגאורגיה.
הוא נבחן על ידי קרואטיה, סרביה ורומניה.
בנוסף, הוא הוכנס לשימוש בארץ כאשר הוקמה יחידת מצדה של שירות בתי הסוהר למספר שנים ומשמר הכנסת.
IWI משווקת גרסה אזרחית חצי-אוטומטית של התבור לשוק האזרחי ובעיקר לשוק הנשק בארצות הברית, שם זכה התבור לפופולריות גדולה.
ה"תבור" זכה בתואר "רובה השנה 2014" של איגוד הרובאים הלאומי של ארצות הברית (NRA).
התבור בנוי בתצורת הבולפאפ (Bullpup) – ידית האחיזה וההדק ממוקמים אחרי המכלול (מנגנון הירי שכולל את הבריח, הנוקר והמחסנית), שממוקמים בתוך הקת.
תצורה זו מאפשרת לקצר את האורך הכללי של הרובה, מבלי להתפשר על אורך הקנה (ככל שהקנה ארוך יותר הביצועים הבליסטיים של הרובה – טווח ודיוק – טובים יותר).
חומרים אלה קלים לתחזוקה, ואינם נתקפים על ידי חומרי ניקוי סטנדרטיים (כמו תערובת ניקוי שעשויה 90% ספירט לבן ו-10% שמן למשל), שבהם משתמש החייל בשדה.
ה"תבור" משמש את החייל בכל מצבי הלחימה.
הוא מדויק לטווחים ארוכים, יכולת מעבר לחימה מיום ללילה מושגת באמצעות האפשרות להכללת אופטיקה מאחורי הכוונות הקיימות תוך שמירת תיאום הכוונות הקיים.
בכל מצבי הלחימה ניתן להרכיב על התבור ררנ"ט, כולל מטול רימונים 40 מ"מ מכל סוג (תלוי במתאם), ורובה כדורי גומי לשימוש בהפגנות.
ל"תבור" יש נצרה בוררת בת 3 מצבים: נצור (safe), ירי חצי-אוטומטי (semi-auto) וירי אוטומטי מלא (full-auto).
הכוונת האינטגרלית של התבור היא כוונת השלכה MARS (ראשי תיבות של Multi-Purpose Aiming Reflex Sight).
כדי לכוון באמצעות כוונת זאת, על החייל להביא את הנקודה האדומה שמופיעה על הכוונת על המטרה.
כוונת זאת מופעלת באמצעות סוללה חשמלית ובנויה לחסוך באנרגיה על מנת להאריך את משך הזמן בין החלפת סוללות.
כדי לא לבלבל את החייל בפתיחת הכוונת ובסגירתה, תו האיכון (הנקודה האדומה) מופעל אוטומטית בעת פתיחת הניצרה, ונסגר בעת נצירת הנשק.
הכוונת (MARS) כוללת גם ציין לייזר, המאפשר כיוון גם בלילה וירי מדויק מגובה המותן (לחצן הלזירה מובנה במתפסים, להפעלה בעזרת היד המייצבת).
CTAR-21 תבור קומנדו/מפקדים עם קנה קצר (38 ס"מ).
STAR-21 תבור קלעים עם כוונת טלסקופית ודורגלים (קנה ארוך, 46 ס"מ).
GTAR-21 תבור מטול עם מטול רימונים (לרוב M203) וקנה ארוך (46 ס"מ).
MTAR-21 מיקרו-תבור עם קנה מקוצר עוד יותר מהקנה של התבור קומנדו (33 ס"מ)
IWI X-95 מיקרו-תבור, ולו 3 גרסאות: X95L (קנה באורך 38 ס"מ), X95 קרבין (אורך 33 ס"מ) שמשמשים כרובי סער בתחמושת 5.56 ו-X95 SMG תת-מקלע בקליבר 9 מ"מ לוגר עם אורך כמו הקרבין.
TC-21 תבור קרבין (אזרחי) עם קנה בינוני (42 ס"מ).
Tavor ts 12 בעל תחמושת של שוטגאן.
כמו כן פותח מטול רימונים חדש GL40 שמיועד להתקנה גם על המיקרו-תבור.
משקל כולל מחסנית: 3.5 ק"ג
קצב אש: 900 כדורים בדקה
כוונות: כוונת בסיסית היא כוונת השלכה MARS "נקודה אדומה" עם ציין לייזר, כוונות ברזל לגיבוי, אפשרות להתקנת כוונות אופטיות מתקדמות ואמצעי ראיית לילה.
מחסניות: M16 דגם נאט"ו ומחסנית ייעודית.
משקל כולל מחסנית: 3.2 ק"ג.
קצב אש, כוונות ומחסנית: זהה לדגם הרגיל.
הרובה הנ"ל ידוע בתור "תבור מקוצר" ולעיתים נקרא בטעות רק כ"תבור".
נמצא בשימוש אצל כל לוחמי היחידות שמשתמשות בתבור החל מ-2011 כאשר המגמה היא להחליפו במיקרו-תבור.
תוספות: מתאם למחסניות, ידית הסתערות, מתפס למשתיק קול (ישנו עמעם ייחודי לגרסת המיקרו), כוונת מפרו21 (מתוצרת מפרולייט).
גרסה המיועדת ללוחמי צה"ל ובפרט לקלעי סער:
תוספות: מתאם למחסניות, תפס מחסנית דו-צדדי, מסילת פיקטיני, ידית הסתערות, מתפס למשתיק קול (ישנו עמעם ייחודי לגרסת המיקרו), כוונת מפרו21 (מתוצרת מפרולייט).
הבחירה בכוונת 'מפרו' עבור המיקרו-תבור, במקום בכוונת ה'מארס' שהייתה בשימוש ברובי התבור הרגילים, נבעה בעיקר משיקולי עלות כיוון שה'מפרו' זולה יותר מה'מארס' ובניגוד לה אינה זקוקה לסוללות.
משקל כולל מחסנית: 5 ק"ג.
קצב אש, כוונות ומחסנית – זהה לדגם הרגיל.
תוספות: מטול רימונים מדגם M203PI (קנה ארוך יותר ומבנה סלילים משופר מהדגם הרגיל).
תבור TC-21, שנקרא גם Tavor SAR, הוא גרסת קרבין חצי-אוטומטית שמיועדת לשוק האזרחי, ותוכננה לעמוד בתקנות ובהגבלות של שוק הנשק האזרחי בארצות הברית.
גרסה זו של התבור זכתה בתואר רובה השנה של איגוד הרובאים הלאומי של ארצות הברית.
רובה תבור בקליבר 7.62x51 מ"מ נאט"ו, מוצע למדינות נאט"ו.
משקל כולל מחסנית: 4.1 ק"ג
כוונות: כוונת בסיסית היא כוונת השלכה MARS "נקודה אדומה" עם ציין לייזר, כוונות ברזל לגיבוי, אפשרות להתקנת כוונות אופטיות מתקדמות
קליבר: תחמושת של שוטגאן בקליבר 12 gauge.
בעל שלושה צינורות מסתובבים שמכילים את הכדורים במקום צינור אחד וכך מאפשר לקצר את הנשק ובכל זאת לשאת יותר כדורים מבצינור ארוך אחד.
כוונות: כוונת בסיסית היא כוונת השלכה MARS "נקודה אדומה" עם ציין לייזר, כוונת ברזל לגיבוי ואפשרות להתקנת כוונות אופטיות מתקדמות.
: היה בשימוש צה"ל והוחלף במיקרו-תבור שהוחלף בתבור X-95 פלאט-טופ.
בנוסף לישראל, בכ-28 מדינות בעולם משתמשים בתבור.
בין המדינות ניתן לציין את המדינות הבאות:
: חברת RPC Fort תייצר במשותף עם IWI את הרובה, שיסופק ליחידות המיוחדות של הצבא והמשטרה.
: רכשה את הרובה עבור הכוחות המיוחדים, מתכננת לאמץ אותו כנשק חי"ר שיחליף את ה-AK-47.
: רכשה את הרובה עבור הכוחות המיוחדים.
: בשימוש שומרי הראש של ראש ממשלת אתיופיה.
: מיוצר ברישיון עבור הצבא הברזילאי.
: צבא גאורגיה רכש 7,000 רובים במחיר 65 מיליון דולר אמריקני במטרה להחליף את רובי ה-AK-47 בקרב הכוחות המיוחדים.
: רכשה 3,070 רובי תבור בעלות 20 מיליון דולר לשימוש הכוחות המיוחדים.
הרובה נרכש בשל הארגונומיה שלו, עמידותו לחום וחול, תכנון הכוונות שלו המאפשר ירי מהיר וממדיו הקומפקטיים ההופכים אותו לנוח ללוחמה בשטח בנוי ושימוש מתוך כלי רכב.
בהתחלה, דווח על חוסר שביעות רצון מהרובים עקב מעצורים ובעיות בקת המתקפלת אך בהמשך נפתרה בעיה זו.
לרובי התבור החדשים שנמכרו להודו יש קת חדשה בעלת חלק אחד, כוונות חדשות ומטול רימונים MKEK T-40 תוצרת טורקיה.
את התחמושת (5.56 מ"מ) תספק חברה סינגפורית.
בנוסף רכשה הודו רובי מיקרו-תבור תחת השם זיטארה.
כיום התבור הוא הנשק הסטנדרטי של הכוחות המיוחדים של צבא הודו.
: דגם ה"מיקרו-תבור" נמצא בשימוש הכוחות המיוחדים.
: בשימוש עבור הכוחות המיוחדים של הצבא ומספר כוחות משטרה.
: בשימוש מ-2012 עבור יחידות של חיל הים.
: בשימוש יחידות עילית של המשטרה.
: בשימוש סוכנות הביון של ניגריה כתחליף לעוזי.
: מספר קטן של רובי תבור נמצאים בשימוש היחידות המיוחדות של משטרת פורטוגל.
התבור התמודד גם במכרז לנשק של צבא פורטוגל אך הפסיד לרובה הסער הקלר וקוך G36.
: בשימוש כמה מיחידות חי"ר וכוחות מיוחדים.
: בשימוש הכוחות המיוחדים של צבא קולומביה, הנחתים הקולומביאנים ויחידות המשטרה המיוחד של משטרת קולומביה.
: בשימוש כוחות המשטרה ואכיפת החוק.
: רכשה נכון ל-2009 בסביבות 58,000 רובים עבור הצבא המלכותי, במטרה להחליף את הרובה M16A1 המיושן.
: בשימוש הכוחות המיוחדים של צבא קמרון.
: בשימוש המשטרה הלאומית של צ'ילה.
: בשימוש הכוחות המיוחדים של צבא חוף השנהב.
: מעט רובי תבור נמצאים בשימוש בני הגורקה והסיירים בצבא נפאל.
במשפט הישראלי, תביעה היא הליך בדיון אזרחי שבו מבקש אדם מבית המשפט סעד המופנה כנגד אדם אחר.
יש המשתמשים במונח כשם כולל לכל הליך משפטי יזום, אך משמעותו הטכנית מבחינה משפטית היא לסוג מסוים של הליך אזרחי, המוגש בבית משפט אזרחי רגיל, או במקרים מסוימים, בבית המשפט למשפחה, בבית הדין לעבודה או אף בבתי דין דתיים.
תביעות המוגשות בבתי הדין, או אף בבית המשפט למשפחה, הן בעלות אופי שונה במקצת מן התביעה האזרחית, והדיון בערך זה יתמקד בתביעה האזרחית המוגשת בבית המשפט, שהיא המקרה הנפוץ של תביעה.
סוגי התביעות האזרחיות וההליך בעת התביעה מצויים לרוב בחוק בתי המשפט ובתקנות סדר הדין האזרחי, אך ישנן הוראות רבות הנוגעות לתביעה וניהולה בחיקוקים אחרים, כגון חוק פיצויים לנפגעי תאונות דרכים.
ניתן להגיש תביעה ותלונה על אירוע או אדם עד 7 שנים לאחר המקרה, כשהטיפול בתיק יתבצע כאילו המקרה קרה עוד באותו יום הגשת התביעה או העדות.
כדאי שלדבר ולאירוע יהיו שני עדים נוספים מעבר למתלונן.
יוזם התביעה נקרא "תובע", והאדם כנגדו מבוקש הסעד נקרא "נתבע".
אם סבור הנתבע כי יש לו עילת תביעה כנגד התובע, יוכל להגיש נגדו תביעה שכנגד, שתידון באותו ההליך.
אז ייקראו "תובע שכנגד" ו"נתבע שכנגד".
אם סבור הנתבע כי אדם אחר צריך לפצותו ו/או לשפותו על מה שעליו לשלם לנתבע במסגרת התביעה, יכול הוא להגיש "הודעת צד ג'" כנגד אותו אדם, ואז ייקראו הצדדים "תובע", "מודיע" ו"צד ג'".
מקרה קלאסי של הודעת צד ג' הוא מקרה בו יש לנתבע ביטוח, ואז יכול הוא לטעון כי אם יחויב בדין, חברת הביטוח, היא צד ג', חייבת תהיה לשפותו על מה שעליו לשלם לתובע.
ייתכנו גם הודעות צד ד' וצד ה', וכן הלאה.
בדוגמה שלנו חברת הביטוח יכולה לתבוע מזיק נוסף שגרם לנזק, וזה יכול לתבוע את חברת הביטוח שלו וכיוצא בזה.
בתביעה יכולים להיות מספר תובעים, מספר נתבעים, ומספר צדדי ג'.
אין הגבלה למספר הצדדים בתביעה, וישנם הליכים בהם ישנם צדדים רבים.
במהלך הדיון בתביעה ניתן, באישור בית המשפט, לצרף צדדים, למחוק אותם מכתב התביעה, לשלבם כתובעים או כנתבעים, להגיש כנגדם הודעות צד ג' וצד ד' וכן הלאה.
הכלל הוא שבית המשפט "לא יקפוץ ידו בבקשות שעניינן תיקון כתבי טענות", אולם במקרה בו הבקשה מוגשת באיחור רב ועלולה לסרבל את הדיון ולהאריכו, עשוי בית המשפט לסרב לצירוף צדדים לתביעה.
התביעה היא אך חלק ממגוון ההליכים המשפטיים במשפט האזרחי הקרויים "תובענות".
"תביעה" מובחנת מסוגי בקשות והמרצות שונים.
בשנים האחרונות פחתו מאוד סוגי ההליכים שנפתחים בבתי המשפט האזרחיים שלא על דרך של תביעה.
נותרו כמה הליכים נדירים כ"המרצת פתיחה", "טען ביניים" או "אבעיה", אך השימוש בהם נדיר.
תביעה רגילה, הנפתחת בהגשת כתב תביעה, לאחריו מוגש כתב הגנה, ואם התובע רוצה להגיב- גם כתב תשובה.
תביעה בסדר דין מקוצר, הנפתחת בהגשת כתב תביעה, הנסמך על ראיות בכתב, לסכום קצוב, לתשלום לרשות מקומית או לסילוק יד ממקרקעין (ברוב המקרים).
בתביעה זו לא ניתן להגיש הגנה באופן מידי, ויש לבקש לכך רשות מבית המשפט.
בקשת הרשות מלווה בתצהיר, בעוד שכתב הגנה רגיל אין לתמוך, לרוב, בתצהיר.
תביעה בסדר דין מהיר - לסעד כספי בלבד של עד 75,000 ש"ח.
בתביעה זו מוגשות כל הראיות כשהן נתמכות בתצהיר כבר בעת הגשת כתב התביעה וכתב ההגנה שלאחריו, והפרוצדורה שונה ומהירה בהרבה.
תביעה לפינוי מושכר - תביעה בסדר דין דומה לסדר הדין המהיר, בה כל הראיות מוגשות כשהן נתמכות בתצהיר כבר בעת הגשת כתב התביעה, ועל בית המשפט לקיים את הדיון בהוכחות בתוך חודשיים מהגשת כתב התביעה.
תביעה קטנה - בדרך כלל בנושאים הנוגעים לצרכנות, ולסעדים כספיים של עד 30,100 ש"ח, סכום העולה מעת לעת.
הדיון בתביעה זו מהיר בהרבה, פחות רשמי, ולא חלים בו דיני הראיות וההליך האזרחי, בית המשפט יכול לנקוט בדרך הטובה ביותר שנראית לו לעשות צדק.
תובענה ייצוגית - תביעה של "תובע הולם" אחד מתוך רבים המעוניינים בכך, במיוחד בענייני ניירות ערך, איכות הסביבה והגנת הצרכן.
התובע יכול לקבל סעד המחייב את הנתבע כנגד קבוצה מוגדרת של אנשים, שהוחלט כי התובע ראוי לייצג.
כך, לדוגמה, יכול תובע אחד לתבוע חברה לשרותי טלפון סלולרי שהעלתה שלא כדין את מחירי הקישוריות, ופסק הדין שיקבל יחייב את כל מנויי החברה, לטוב או לרע.
הסעדים הנפוצים הם סעד כספי, סעד הצהרתי, צו עשה או צו מניעה.
סעד כספי מחייב את הנתבע לשלם לתובע סכום כסף.
סעד הצהרתי פירושו כי בית המשפט מצהיר על מצב עניינים מסוים.
לדוגמה, אדם יכול לבקש מבית המשפט שיצהיר כי רכוש המצוי בביתו שייך לו ולא לבנו, וכך יגן על עצמו מפני נושיו של בנו הבאים לעקל את הרכוש.
צו עשה מחייב את האדם לעשות דבר מה, וצו מניעה מחייבו להימנע מעשיית דבר מה.
בבתי המשפט לענייני משפחה ישנם מספר רב של סעדים הנוגעים לענייני משפחה.
באופן עקרוני, על פי חוק בתי המשפט, יכול בית המשפט להורות על כל סעד שימצא לנכון.
בנוסף לסעדים מתבקש לרוב גם סעד כללי, והכוונה לריבית והפרשי הצמדה מיום הגשת התביעה ועד לתשלום המלא בפועל, וכן להוצאות המשפט לרבות שכר טרחת עורך דין ומע"מ כדין.
במסגרת הדיון בתביעה ניתן לבקש מגוון של סעדים זמניים, שעיקר תפקידם להקפיא את המצב הקיים עד סיום הדיון בתביעה, דבר העלול לארוך זמן רב.
סעד ביניים מקובל הוא "העיקול הזמני".
תובע יכול לשים ידו על כספי הנתבע ורכושו המוחזק בידי צד שלישי, ולמנוע תשלומם לנתבע עד להכרעה בתיק.
לעיתים ימונה כונס נכסים לשמור על מצבו של נכס כל עוד נמשך המשפט.
לעיתים תעוכב יציאת הנתבע מן הארץ.
כן ניתן לבקש צו עשה זמני, או צו מניעה זמני.
ישנם סעדים נוספים, נדירים יותר כ"צו אנטון פילר" או "צו מרווה" לתפיסת נכסים, או הגבלת שימוש בנכס.
כאמור, מטרת הסעדים הזמניים היא להקפיא את המצב הקיים בעת מתן הסעד, כדי למנוע מצד אחד לבצע מעשים חד-צדדיים, שיביאו לכך שכשיינתן פסק הדין לא יהיה בו כל טעם.
כך, למשל, בתביעה הנוגעת לבעלות בנכס, יכול התובע לבקש מבית המשפט כי יימנע שימוש בנכס שיגרום לו להתכלות עד לסיום המשפט, או כי ימונה לנכס כונס נכסים שינהלו, וישמור את פירותיו וכן הלאה.
הדיון בתביעה מתחיל עם הגשת כתב תביעה.
לאחר המצאתו לנתבע רשאי הנתבע להגיש כתב הגנה תוך תקופה קצובה, שאם לא כן ניתן יהיה לקבל נגדו פסק דין.
לאחר קבלת כתב ההגנה יכול התובע להגיש כתב תשובה, אך אינו חייב לעשות כן.
אם לא יגיש כתב תשובה יראו את כל האמור בכתב ההגנה כמוכחש על ידו.
כן יכולים הצדדים בשלב הגשת כתבי הטענות להגיש הודעות צד ג', תביעות שכנגד, בקשות לסעדים זמניים וכיוצא בזה.
לאחר התגבשות כתבי הטענות מגיע זמן קדם המשפט, בו דנים בעניינים מקדמיים - תיקון כתבי הטענות, צירוף נתבעים ותובעים, גילוי מסמכים, שאלונים, פרטים נוספים וכיוצא בזה.
לאחר סיום ההליכים המקדמיים ייקבע התיק לישיבת הוכחות, בה יביאו הצדדים את ראיותיהם, ויישמעו עדיהם.
לאחר שמיעת התיק ייתן בית המשפט את פסק דינו, שבו יכריע האם ראוי התובע לקבל את הסעדים שביקש, ומיהו שיישא בהוצאות המשפט.
לאחר מתן פסק הדין יכול צד להגיש ערעור על פסק הדין, אם סבר כי ההכרעה אליה הגיע בית המשפט בטעות יסודה.
תביעה קטנה במשפט הישראלי היא הליך קצר ופשוט במשפט האזרחי, שבו אדם מבקש מבית המשפט סעד המוגבל בסכום.
תביעות קטנות עוסקות בעיקר בנושאים צרכניים.
למרות זאת בתי המשפט לתביעות קטנות דנים גם בנושאים שאינם צרכניים, כדוגמת תביעות נזיקיות פשוטות, ובתוכן תביעה לפי חוק למניעת הטרדה מינית, או תביעות בנושאים חוקתיים (הפליה, לשון הרע וכן הלאה).
מאפיין נוסף של התביעה הקטנה הוא היותה בסכום נמוך יחסית, הקבוע בתקנות ומתעדכן מדי פעם.
עם זאת אין כל מניעה לתבוע גם בבית משפט רגיל, אף אם סכום התביעה הוא בגבולות המותר בתביעה קטנה.
הסמכות לדון בתביעה קטנה מסורה בידי בית המשפט לתביעות קטנות, שהוא למעשה בית משפט השלום בשבתו כבית משפט לתביעות קטנות בהתאם לסמכותו לפי חוק בתי המשפט [נוסח משולב], תשמ"ד–1984. מתוקף כך הוא מקביל בסמכותו לבית משפט השלום, ועַרכּאת הערעור עליו היא בית המשפט המחוזי.
אפשר לערער על פסק דין של בית משפט לתביעות קטנות רק לאחר קבלת רשות לכך מבית משפט מחוזי (בניגוד לתביעה "רגילה", שעליה ניתן לערער בזכות, ללא קבלת אישור).
לבית המשפט לתביעות קטנות סמכות לדון בתביעה אזרחית שהגיש יחיד (אין לתאגיד אפשרות להגיש תביעה קטנה, אך ניתן לתבוע תאגיד ואף את מדינת ישראל על כל גופיה.
תאגיד שנתבע יוכל להגיש תביעה שכנגד) באחת משתי החלופות הללו:
הסכום המרבי לתביעה, שמתעדכן אחת לשנה בהתאם לעליית מדד המחירים לצרכן.
תביעה למתן צו להחלפת מצרך, לתיקונו או לביטול עסקה, בתנאי שמדובר בעסקה או במוצר ששוויים אינו עולה על הסכום המרבי.
נוסף על כך נדרשת זיקה אזורית לבית המשפט שאליו התביעה מוגשת, ולכן אחד מאלו נדרש להימצא בתחום שיפוטו של בית המשפט:
מקום מגוריו או מקום עסקו של הנתבע.
המקום שנועד, או שהיה מכוון, לקיום ההתחייבות.
מקום המעשה או המחדל שבגינו מוגשת התביעה.
בתביעה שכנגד – מקום הגשת התביעה.
אם מדובר בתביעה שעילתה פרסום באינטרנט - ניתן להגישה גם בבית המשפט לפי מקום מגוריו של התובע.
המבקש להגיש תביעה קטנה נדרש להצהיר שלא הגיש יותר מחמש תביעות קטנות בשנה שקדמה להגשתה (התנאי חל על בית משפט מסוים – למשל, מתאפשר להגיש בשנה חמש תביעות קטנות בתל אביב ובירושלים חמש תביעות קטנות – באותה שנה).
זאת מתוך תפיסה לפיה ראוי לחסום "תובעים סדרתיים" מהגשת תביעות קנטרניות שמטרתן רווח כספי.
מטרתם של כללי הדיון בתביעות קטנות היא לאפשר דיון מהיר, פשוט, יעיל ונגיש בין אזרחים, גם אלו שאין להם השכלה משפטית.
כדי לשרת מטרה זו נקבעו מאפיינים מיוחדים לדיון בתביעות קטנות:
כללי ההתדיינות בבית המשפט לתביעות קטנות קצרים ובלתי פורמליים (בהשוואה לדיון רגיל).
ברוב המוחלט של המקרים העיסוק בתביעה מתמצה בדיון אחד, ובדרך כלל פסק הדין ניתן לצדדים בו במקום, או לכל היותר בתוך שבעה ימים ממועד הדיון.
בית המשפט לתביעות קטנות אינו כפוף לדיני הראיות ועל כן רשאי לקבל גם ראיות אשר אינן קבילות בבית משפט אחר.
עם זאת אין בכך לגרוע מדיני חסינות עדים וראיות חסויות.
כמו כן, אין בית המשפט לתביעות קטנות כבול לסדרי הדין הרגילים.
מי שנתבע בבית המשפט לתביעות קטנות, יכול להגיש תביעה שכנגד עד לתקרת הסכום בתביעות קטנות, וכן תביעה נפרדת ורגילה ליתרת הסכום - בניגוד לכלל הרגיל לפיו נדרש היתר לפיצול סעדים.
את התביעה הנפרדת, ניתן להגיש הן לבית המשפט לתביעות קטנות, והן לבית משפט רגיל.
ואולם, על הגשת התביעה הנפרדת חלים כל הכללים המגבילים הרגילים, ולא רק הכלל בדבר תקרת הסכום , ועל-כן תאגיד אינו יכול להגישה בתביעות קטנות.
אף שתאגיד אינו יכול ברגיל לתבוע בתביעות קטנות, הרי שכתובע שכנגד הוא יכול לעשות כן, על-פי הלכת אגד נגד שוחט.
התאגיד אף רשאי להגיש הודעה לצד שלישי.
לבית המשפט יש את הסמכות להעביר את הדיון מבית המשפט לתביעות קטנות לפסים של תביעה רגילה, על-פי שתי עילות: א.
אם הדיון בתביעות קטנות אינו מתאים.
אם עבר התובע על הכלל לפיו הוא מוגבל בהגשת 5 תביעות בשנה לאותו בית משפט.
מאפיין ייחודי נוסף הוא שבעל דין אינו רשאי להיות מיוצג בבית המשפט לתביעות קטנות, למעט חריגים באישור בית המשפט, כפי שיפורט להלן בפרק נפרד.
במקרה של תביעה נגד גוף כמו מדינת ישראל צריך לשלם קנס במקרה של הפסד העומד על 1,000 ש"ח בערך.
למקרה שהגיעו עדים מטעם מדינת ישראל יש לשלם להם על הפסד יום העבודה, ולכן הקנס יכול לעלות גם מעבר לכך.
אין זכות ערעור אוטומטית על פסק דין של בית משפט לתביעות קטנות.
צדדים רשאים להגיש בקשה מנומקת לערעור בתוך 15 יום מפסק הדין, אך זהו ערעור ברשות ובדרך כלל בקשות לערעור נדחות.
ניתן להגיש בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון בתוך 30 יום על דחייה של בית המשפט המחוזי, אך על פי הלכת חניון חיפה רשות ערעור ב"גלגול שלישי" תינתן רק במקרים שיש לכך השלכות רוחב.
תביעה קטנה מוגשת במזכירות בתי המשפט או באתר נט המשפט.
בעת הגשת התביעה יש לשלם אגרה בסכום של 1% מהסכום הנתבע, אך סכום האגרה לא יפחת מ־50 ש"ח.
עם הגשת התביעה נקבע תאריך הדיון.
התור הטיפוסי אורך כשלושה חודשים.
פסק דין של תביעה קטנה מחייב כפסק דינו של כל בית משפט אחר.
ניתן להגיש פסק דין זה להוצאה לפועל.
בהתאם לסעיף 63 לחוק בתי המשפט.
מטרתו של הכלל היא לצמצם את פערי הכוח והידע בין התובע הקטן לתאגידים גדולים וכן לפשט ולקצר את ההליך.
הכלל הוא כי ניתן להיעזר בעורכי דין על-מנת לנסח את כתבי הטענות, אך עורכי הדין אינם יכולים לייצג בהליך המשפטי.
בסעיף 63 לחוק בתי המשפט מבהיר כי תאגידים מסוימים וטוען משפטי מוסמך רשאים לסייע בהתנדבות בבית משפט לתביעות קטנות.
שאלת אישור בית המשפט כלפי מי אינו עורך דין
ואולם, הסעיף טרם בואר במלואו בפסיקה.
מקריאת הסעיף לבדו, דומה כי אדם יכול לייצג בבית המשפט לתביעות קטנות, אף אם הוא עורך דין, כל עוד הוא אינו עוסק בייצוג, ועושה זאת שלא בתמורה לתשלום או כדרך עיסוק.
לצורך ייצוג בדרך זו, נדרש, ברגיל, אישור של בית המשפט.
מנגד, מקריאת כללי ייחוד מקצוע עריכת הדין בכללותם, עולה לכאורה כי סעיף 63(ב) "מיותר" כלפי מי שאינו עורך דין, אך זאת כנראה בניגוד לדעת המחוקק בהתקנת הסעיף.
מצד אחד, סעיף 63(ב) עצמו אינו נוקט בלשון האוסרת את הייצוג, אלא מנוסח כסעיף שמטרתו לאפשר לבית המשפט לתת לאדם לייצג, אף שבמצב הרגיל היה "מסיג את גבול המקצוע".
הדבר מנוגד להגיונו של הסעיף, שכן אין זה סביר שסעיף 63(ב) נחקק על-מנת לעסוק בעניינם של עורכי דין שאינם עוסקים בייצוג בלבד, ובייחוד נוכח המתח מול הוראות סעיף 63(א), הדורשות טעמים מיוחדים לייצוג בידי עורך דין.
תאגידים נתבעים (בעיקר חברות ביטוח, הנתבעות תדיר בעניין פיצויים עקב תאונות דרכים) עוקפים איסור זה על ידי שימוש במתמחים בעלי תואר במשפטים, שבאופן רשמי אינם עורכי דין, אך הם בעלי ידע משפטי.
חוק בתי המשפט הוא חוק כללי.
החוק לתיקון סדרי הדין האזרחי הוא חוק ספציפי".
זאת אף על פי שקיימת התנגדות לכך בקרב משפטנים.
בתי משפט לתביעות קטנות בישראל
בישראל בית המשפט לתביעות קטנות מקביל במעמדו לבית משפט השלום, והוא דן בתביעות אזרחיות שגובהן עד 38,900 ש"ח, נכון לינואר 2025.
אדם בעל מוגבלות רשאי להיות מיוצג על ידי אדם שאינו עוסק בעריכת דין.
כדי להגיש יותר מחמש תביעות בשנה באותו אתר (לדוגמה, בית משפט השלום באילת) נדרש אישור מיוחד של בית המשפט.
בית המשפט קובע את סדר הדין.
בית המשפט רשאי להסתמך על ראיות שאינן מקובלות בדיני הראיות הרגילים.
לרוב לא ניתן לערער על פסק בית הדין.
לכן יש לנימוק פסק הדין של בית המשפט משקל פחות מנימוקי פסק הדין של ערכאות מקבילות.
בישראל עשרים ותשעה בתי משפט לתביעות קטנות, אשר לרוב ממוקמים כמדור בתוך בית משפט השלום:
בישראל הונגש לציבור תהליך הגשתן של תביעות קטנות על ידי מתן האפשרות להגיש תביעה באינטרנט באתר נט המשפט.
לאחר הרשמה וזיהוי באמצעות מספר תעודת זהות במערכת ההזדהות הממשלתית, ניתן לפתוח תיק ולהגיש את המסמכים הנדרשים ולשלם את האגרה הבסיסית באתר.
נוסף לאתר הרשמי של הרשות השופטת נפתחו אתרים פרטיים המאפשרים הגשת תביעה קטנה גם כן, אשר גובים עמלה גבוהה מן האגרה הבסיסית.
בקשת רשות ערעור (בר"ע) לבית המשפט מחוזי לא ניתן להגיש באינטרנט; יש להגיע אישית לבית המשפט המחוזי של אותו המחוז שבו הוגשה התביעה המקורית לבית המשפט לתביעות קטנות כדי להגיש את הבר"ע במזכירות.
עורכי דין יכולים להגיש בר"ע באינטרנט, כיוון שברגע שהתביעה מגיעה לבית המשפט המחוזי היא כבר נחשבת תביעה רגילה ולכן כל אחד מהצדדים יכול להיות מיוצג כבר על ידי עורך דין.
על הבקשה יש לשלם אגרת בר"ע על החלטת ביניים של בית משפט השלום, אשר עומדת כיום על 501 ש"ח.
גם כדי להגיש בקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון צריך להגיע אישית לבית המשפט העליון בירושלים, ויש לשלם אגרת בר"ע על פסק דין של בית משפט מחוזי בערעור או עתירה לדיון נוסף, אשר עומדת כיום על 1,012 ש"ח.
נוסף על כך יש להפקיד 10,000 ש"ח פיקדון.
גם במדינות נוספות ניתן להגיש תביעות קטנות.
התכלית העיקרית של ההליך הייחודי דומה לזה שבישראל – הנגשת המערכת והסעדים המשפטיים לאזרח מן השורה.
נוסף לישראל בתי משפט מיוחדים לתביעות קטנות קיימים גם באוסטרליה, בקנדה, באירלנד, בניו זילנד, בדרום אפריקה, בהונג קונג, בממלכה המאוחדת ובארצות הברית.
כיוון שארצות הברית היא פדרציה, יש שוני באופיו של מוסד התביעות הקטנות בין המדינות השונות.
ברוב מדינות ארצות הברית הסכום המקסימלי לתביעה הוא 5,000 דולר.
רוב התביעות הנדונות במסגרת זו בארצות הברית הן תביעות חוב וסכסוכים בין בעלי מקרקעין לדיירים.
כחלק מהמאפיינים הייחודיים של מוסד התביעות הקטנות, המשפט מתנהל לפני שופט ולא לפני מושבעים (פרט למדינת וושינגטון, אשר מאפשרת לצדדים לנהל את המשפט לפני מושבעים).
בממלכה המאוחדת קיימים בתי משפט ייעודיים המכונים "County Court".
בתי משפט אלו מנהלים תביעות קטנות בשלושה מסלולים: הראשון דן בתביעות בסכומים של עד 5,000 פאונד, השני דן בתביעות בסכומים שבין 5,000 ל־15,000 פאונד והשלישי דן בתביעות בסכומים שבין 15,000 ל־50,000 פאונד.
בקנדה מוסד התביעות הקטנות נתפס כהמשך ערכי לדיני היושר, שמקורם בשיטת המשפט הבריטית.
ככאלה, תפקידם של בתי המשפט לתביעות נתפס ככלי לעשיית צדק, והדגש הוא על הליך פשוט ולא פורמלי שמתמקד בתוצאה הוגנת ככל הניתן.
בקנדה קיימים בתי משפט לתביעות קטנות משני סוגים, תלוי בטריטוריות ובפרובינציות השונות; ישנם בתי משפט לתביעות קטנות שהם מדור בתוך בית משפט רגיל (כמו בישראל), אך בחלק מהטריטוריות פועלים בתי משפט עצמאיים לתביעות קטנות (בהשפעתה של שיטת המשפט הבריטית, שבה פעלו בתי משפט נפרדים של דיני היושר).
בקנדה הסכום המקסימלי מגוון מאוד ומשתנה בין הטריטוריות השונות.
כך בניופאונדלנד התקנה היא 5,000 דולר, ואילו באלברטה ניתן להגיש תביעות עד סך של 25,000 דולר.
בצרפת קיים בית משפט לתביעות קטנות ששמו "tribunal de proximité" (תביעות באומדן).
בית המשפט דן בתביעות של עד 4,000 אירו.
השופט אינו שופט מקצועי אלא פקיד ציבורי בעל ניסיון בתחום.
השופט מנסה לפעול ראשית כמגשר, אחר כך לנהל דיון פומבי, ורק אחר כך מקבל החלטה.
במקרים בעייתיים השופט יכול להעביר את הדיון לשופט מקצועי.
פונקציית בחירה חברתית מקיימת את תבחין קונְדוֹרְסֶה (על-שם המרקיז דה קונדורסה) אם השיטה בוחרת את "מנצח קונדורסה" בכל הזדמנות שבה קיים מועמד כזה.
מנצח קונדורסה הוא מועמד המנצח כל מועמד אחר בהתמודדות ראש בראש.
במצב כזה, שיטת קונדורסה היא שיטה המבטיחה כי A יבחר.
תבחין קונדורסה נחשב לקריטריון רצוי ביותר בשיפוט ההשוואתי של שיטות בחירות.
עם זאת, הוספת רכיבי קונדורסה עשויה לשנות את המנצח לפי קונדורסה, דבר המחליש את עוצמתו האינטואיטיבית של הצורך לבחור דווקא במנצח כזה.
לפעמים שקלול של קולות המצביעים מוביל למעגל העדפות פרדוקסלי, ואז לא קיים מנצח קונדורסה.
שיטות שונות המקיימות את תבחין קונדורסה נבדלות זו מזו באופן בהן הן מכריעות במצבים בהם אין מנצח קונדורסה.
בין שיטות ההצבעה הידועות, שיטת שולצה מקיימת את תבחין קונדורסה, בעוד ששיטת בורדה אינה מקיימת אותו.
נניח שקבוצת המצביעים מונה שלושה אנשים, המדרגים שלושה מועמדים באופן הבא:
מצביע 2: מעדיף את B על פני A ואת A על פני C
אז מצביעים 1 ו-3 מעדיפים את A על B, ומצביעים 1 ו-2 מעדיפים את A על C, ולכן A הוא מנצח קונדורסה.
לא תמיד קיים מנצח קונדורסה, למשל במקרה הבא:
תביאו בירות הוא האלבום השני של הלהקה מרסדס בנד, האלבום הופץ ב-31 במרץ 2009. חברי הלהקה הקליטו מחדש את האלבום לאחר הצטרפותם של גיא שמי גיטריסט להקת אינפקציה לשעבר, ויוני כהן בסיסט הלהקה, חלק משירי האלבום הושמעו בסדרת הטלוויזיה "תעשה לי ילד" ששודרה בכבלים.
לאחר הצלחת אלבום הבכורה שלהם, "מרסדס בנד" (2004), החלה הלהקה לעבוד על אלבום המשך.
במהלך תקופה זו, הצטרפו להרכב הגיטריסט גיא שמי (לשעבר מלהקת אינפקציה) והבסיסט יוני כהן, מה שהוביל להקלטה מחודשת של חומרים קיימים והוספת שירים חדשים.
האלבום הופק מוזיקלית על ידי חברי הלהקה בשיתוף עם רונן כוכבי, אלעד אלחרר ואריאל שרבקובסקי.
ההקלטות התקיימו באולפני "טוק טוק מחסני מוזיקה" וב"אולפני צוללת", והמיקסינג בוצע על ידי גיא ווב.
המאסטרינג נעשה באולפן Masterdisk בניו יורק על ידי האווי ויינברג.
האלבום משלב בין רוק, פאנק, בלוז ואלמנטים של רגאיי.
הטקסטים, שנכתבו ברובם על ידי הסולן גל תורן, עוסקים בנושאים כמו מערכות יחסים, בדידות, תשוקה, הרס עצמי וחוויות יומיומיות.
הסגנון המוזיקלי מאופיין בגיטרות כבדות, קצביות משתנה ושירה תיאטרלית.
תביעות נגד אלוהים התרחשו הן במציאות והן ביצירות פיקטיביות, בהתבסס על טיעונים הכוללים את קיומו של הרשע בעולם ואירועים שמיוחסים לאלוהים.
תביעות מסוג זה אינן תואמות את ההליך המשפטי האזרחי במדינות חוק מודרניות, הדורש כי הגוף המתדיין יהיה אישיות משפטית המוגדרת כאדם או תאגיד שהוקם כדין ומוכר על פי חוקי המדינה, ואלוהים אינו עונה על דרישות אלו, על פי רוב הדתות המונותאיסטיות.
על פי שלוש הדתות המונותאיסטיות הגדולות, משמש אלוהים דווקא כשופט, וביום הדין דן את בני האדם לשבט או לחסד.
היפוך התפקידים בו מותב של בני תמותה ישפוט את האל הוא לרוב אירוני, ומשמש לרוב לצרכים רטוריים, או פילוסופיים, להדגשת נקודה מסוימת, ללא ציפייה סבירה כי אכן יעמוד האל למשפט.
במדינת נברסקה שבארצות הברית סנאטור המדינה ארני צ'יימברס הגיש ב־2008 תביעה נגד אלוהים על מנת להשיג צו מניעה, כדי להדגיש את בעיית נגישות בתי המשפט לציבור.
התביעה נדחתה משום שלא ניתן היה ליידע את אלוהים כדרוש מאחר שלא הייתה לו כתובת.
צ'יימברס טען שמאחר שבית המשפט הכיר בקיומו של אלוהים כנתבע, עליו גם להכיר במאפייניו, ומאחר שאלוהים רואה הכל ויודע הכל, הוא כבר מודע לקיומה של התביעה.
צ'יימברס הגיש תביעה זו כתגובה לתביעה אחרת שנראתה בעיניו בלתי ראויה.
אסיר רומני, שזוהה כפאבל מ., נדון לעשרים שנות מאסר לאחר שהורשע ברצח והגיש תביעה נגד הכנסייה האורתודוקסית הרומנית, שאליה הוטבל בילדותו, על כך ש"לא הצליחה להגן עליו מהשטן".
התביעה נדחתה משום שהנאשם לא היה אדם פרטי או ארגון רשום, ובשל כך לא היה נתון לחוקים של בית המשפט האזרחי.
בביהר שבהודו הגיש צ'אדנן קומאר סינג תביעה נגד האל ראמה, בטענה להתעוללות באשתו האלה סיטה.
התביעה נדחתה בפברואר 2016 כלא מעשית.
הסופר ניצול השואה אלי ויזל סיפר שהיה עד למשפט לאלוהים שנערך על ידי שלושה אסירים יהודיים בטענה שנטש את העם היהודי בזמן השואה.
בהתבסס על חוויה זו כתב ויזל את המחזה והרומן "המשפט של אלוהים", המתרחש בכפר אוקראיני בימי גזרות ת"ח–ת"ט.
בסיפור שלושה זמרים נודדים מגיעים לכפר על מנת להופיע, ובמקום זאת עורכים משפט ראווה לאלוהים על כך שאפשר פוגרום שבוצע בהם זה עתה.
בסופו של דבר אלוהים נמצא זכאי, לאחר שאדם זר מציג את נאום ההגנה היחיד והמשכנע.
לבסוף מתגלה שהאדם שהגן על אלוהים היה למעשה השטן.
על בסיס הרומן הופק הסרט "אלוהים על דוכן הנאשמים".
ברומן "האחים קרמזוב" מאת פיודור דוסטויבסקי איוון קרמזוב מספר לאחיו הצעיר אלכסיי על פואמה שכתב, "האינקוויזיטור הגדול", המתארת את שובו של ישו אל העולם ופגישתו עם ראש האינקוויזיציה הספרדית.
עיקר הסיפור עוסק בחקירתו של ישו על ידי האינקוויזיטור הגדול, שטוען שחזרתו של ישו רק תפריע לעבודתה של הכנסייה ולבסוף מגרש אותו ופוקד עליו שלא לשוב.
בסרט הקומי "האיש שתבע את אלוהים" בילי קונולי מגלם דייג שמאתגר את זכותן של חברות הביטוח לסרב תשלום בטענה שספינת הדיג שלו נהרסה כתוצאה מפעולתו של "כוח עליון".
בתביעתו נגד ארגוני הדת העולמיים כנציגיו של אלוהים על פני הארץ, הם נאלצים לבחור בין הודאה באי קיומו של אלוהים על מנת להימנע מתשלום, או תשלום פיצויים על כל נזק שנגרם כתוצאה מכוח עליון.
הנושא הופיע גם בשתי סדרות של דייוויד אי קלי - באחד מפרקי הסדרה "אלי מקביל" ילד החולה בלוקמיה מנסה לתבוע את אלוהים, ובפרק של "בוסטון ליגל" אישה תובעת את אלוהים על מותו של בעלה.
גם בפולקלור היהודי-חסידי ידועים סיפורים שבהם אנשים פרטיים תבעו את אלוהים ל"דין תורה", על מנת שזה יעניק להם ישועה.
ברובם של סיפורים אלו מנצח דווקא האדם, והאלוהים מחויב להעניק לו את שביקש.
סיפורים אלו נפוצים בעיקר בחסידות חב"ד.
תבחין משולש (וכן בדיקה המשולשת, באנגלית: Triple test) היא בדיקת דם המבוצעת במהלך ההיריון, בטרימסטר השני בין השבועות 15–22.
בדיקה זו מודדת את ערכי רמת חלבון עוברי (AFP) בדם, רמת האסטריול ורמת ההורמון BHCG.
לבדיקה יש רגישות של 70%.
תוצאה גבוהה של הבדיקה מצביעה על סיכון גבוה לבעיות כרומוזומליות שונות (ומומים בתעלה השדרתית), ועל נשים הרות שאצלן נתגלתה תשובה חריגה, לעבור בדיקות נוספות ובעלות ספציפיות ורגישות גבוהות יותר (כגון דיקור מי שפיר) על מנת להעריך האם קיימים מומים כאמור.
המומים הנפוצים ביותר הנסקרים הם תסמונת דאון, טריזומיה 18, מומי תעלת השדרה כגון ספינה ביפידה, ומומים נוספים כגון איכתיוזיס ומומים הקשורים לקיר הבטן.
בחלק מן המרכזים הרפואיים נמדדת גם רמת ההורמון אינהיבין, ואז בדיקה זו נקראת התבחין המרובע (Quad test).
בדיקת התבחין המשולש אינה בדיקת אבחנה אלא מהווה אחת חלק מבדיקות סקר בהיריון, ובמקרים רבים על אף שתוצאת הבדיקה חריגה, העובר בריא לחלוטין.
עם זאת, בדיקה זו מהיותה בדיקת סקירה, מאפשרת להמשיך ולנסות לאבחן באמצעים ספציפיים יותר מקרים בהם התוצאות פתולוגיות.
תָבּות (בגעז: ታቦት) הוא העתק-הדמיה של לוח עשרת הדיברות או של ארון הברית, המשמש בעבודת הקודש של הכנסייה האורתודוקסית האתיופית (המונח צלת, ጽላት מתייחס רק להעתק של עשרת הדיברות, אולם השימוש בו שוב אינו שגור).
המילה "תבות" נשאלה מהמילה העברית "תיבה" והגיעה לשימוש בגעז דרך הארמית.
התבות הוא לוח רבוע, בדרך כלל באורך וברוחב של כ-15 ס"מ, עשוי אלבסטר או שיש, או מעץ שיטה.
הלוח נשמר באזור המקודש בכנסייה, בתיבה מעוטרת, ואינו גלוי לעין הציבור, למעט במספר אירועים מיוחדים, בהם תהלוכת הטמקת במהלכה הוא נעטף בבד ונישא על ראשו של איש דת נוצרי, או ביום חגו של הקדוש המגן של הכנסייה האתיופיות.
תביעת השתקה או תביעה אסטרטגית נגד השתתפות ציבורית היא איום או הגשת תביעה משפטית בין גוף גדול וחזק נגד אדם או קבוצה יחידים אשר מותחים ביקורת או עומדים על זכות לגיטימית לחופש הביטוי.
מטרת התביעה היא בדרך כלל להרתיע מבקרים ולהשתיק דיון ציבורי.
המונח נטבע בשנת 1988 על ידי שני פרופסורים מאוניברסיטת דנוור, פנלופה קאנאן וג'ורג' פרינג , שהתבססו על מחקר מקיף שערכו לאחר שהתוודעו למספר הולך וגדל של תביעות ענק נגד פעילי איכות הסביבה.
כל תביעות לשון הרע נועדו מטבען, גם להשתיק גורם המפרסם ללא הצדקה מידע דיבתי.
אולם המונח 'תביעת השתקה' מתייחס לשימוש לרעה בהליכי משפט, בנסיבות שבהן בסיום ההליך מתברר כי לא הייתה לתביעה הצדקה ראויה מלכתחילה ומטרתה הייתה להשית הוצאות כבדות של ניהול תהליך משפטי על הנתבע כדי להרתיע אותו מלפרסם דברים נגד התובע.
מספר תבחינים ניתנו לזיהוי תביעות כתביעות השתקה.
יחסי כוחות בין תובע חזק לנתבע חלש
עילת תביעה חסרת יסוד או גבולית
סכום תביעה מופרך, כלומר גבוה מהרגיל
ברירת נתבעים בעייתית ונטולת הצדקה
תביעה המוגשת בגין אמירות שהושמעו במסגרת ויכוח ושיח בנושא אשר עשוי לעורר עניין ציבורי
השופטת דליה מארק הורנצ'יק ציינה כי "הדוקטרינה קובעת כי מתן אפשרות ניהול של דיון ארוך ומתיש, על בסיס האסטרטגיה שמאחורי תביעות ה-SLAPP מביא להרס תהליך של החלפת רעיונות וחופש הביטוי, הואיל ותביעת SLAPP, מעצם ניהול התביעה, יש בה משום ניצול לרעה של כללי המערכת".
תביעת השתקה עלולה להשתיק לא רק את הנתבע, לתביעה כזו יש אפקט מצנן על אחרים שיפחדו להביע את עמדתם לגבי התובעת.
תביעות השתקה מוגשות ברוב המקרים על ידי תאגידים שפועלים נגד ארגונים לא ממשלתיים, או נגד אנשים פרטיים המבקרים את הפעילות העסקית של מיזם שלהם, אך גם כנגד עיתונאים וכלי תקשורת.
המושג מתייחס בדרך כלל גם לעצם האיום בתביעת נזיקין בסכומי עתק, ללא קשר לסיכויי ההצלחה במשפט.
התהליך המשפטי עצמו וההוצאות הנלוות לו אמורות להפחיד ולהתיש את הנתבע, כך שישעה את פעילותו "מרצונו".
במקרים רבים, תביעות השתקה ננטשות לאחר שהחלו, כאשר המטרה של השתקת הנתבע הושגה.
מכיוון שאיומים בתביעות סרק לרוב אינם מדווחים, או מדווחים שנים לאחר מעשה, קשה להעריך את ההיקף המדויק של תביעות השתקה.
בקנדה ובכ-30 מדינות בארצות הברית נחקקו חוקי אנטי-סלאפ"פ, המספקים מנגנוני הגנה לחופש הביטוי של הנתבע: סילוק התביעה בשלב מקדמי של ההליכים לפני שהנתבע נאלץ להוציא כספים, והטלת סנקציות שונות על התובע.
לדברי שופט בית המשפט העליון בניו יורק ג'יי ניקולס קולאבלה, "למעט הצמדת אקדח לרקה, קשה להעלות על הדעת איום גדול יותר לתיקון הראשון לחוקת ארצות הברית".
בישראל, אין חקיקה ספציפית נגד תביעות השתקה, אולם שופטים לעיתים משתמשים בסמכותם כדי לדחות את התביעה, כאשר הם סבורים שמדובר בתביעות לא כנות תוך ניצול לרעה של הליכי בית משפט.
בנוסף, בית המשפט העליון המליץ להשית הוצאות משפט מתאימות, בתביעות המזוהות כתביעות השתקה, ואף "שיעור ההוצאות שבו יחויב תובע-משתיק יהיה גבוה במיוחד, ויקיים, ככלל, קורלציה חזקה עם הסכום שנתבע על-ידו, שמא אף יגיע עד אליו".
דיון בתביעת השתקה נכלל בפסק דינה של שופטת בית המשפט העליון, דפנה ברק-ארז:
"שיקול מדיניות נוסף שעלינו לשוות לנגד עינינו, והוא משתלב היטב בדברים שכבר נאמרו על ידי, נוגע לחשש שהגשת תביעת לשון הרע תשמש, לעיתים, לא רק ככלי לגיטימי להגנה על שמו הטוב של אדם, אלא כאמצעי להרתעה לא לגיטימית מפני השמעת ביקורת או מפני חשיפת האמת.
חשש זה גובר כאשר מי שמגיש את התביעה הוא בעל נגישות קלה יחסית לשירותים משפטיים, בעוד שבעבור מי שהתביעה מוגשת נגדו כרוך ניהול ההתדיינות בקושי, באופן שעשוי להרתיע מפני עמידה על זכויות לגיטימיות...
חשוב שבית המשפט ייתן את דעתו, בכל מקרה ומקרה לפי נסיבותיו, לשאלה האם תביעת לשון הרע שבפניו היא תביעה שמטרתה היא אך הגנה על השם הטוב או גם אמצעי להרתעה ולהפחדה מצדו של מי שיש לו נגישות עדיפה למשאבי משפט.
יש מדינות שבהן החשש מפני השימוש לרעה בתביעות לשון הרע הוביל אף לחקיקה ספציפית המאפשרת נקיטת הליכים מיוחדים של מחיקה על הסף או סנקציות אחרות – כך נעשה ביותר ממחצית מדינות ארצות הברית וגם בחלק מן הפרובינציות של קנדה.
אכן, השימוש בכלי זה ידוע במיוחד בכל הנוגע להרתעת אנשים מפני מתיחת ביקורת על אנשי ציבור או תאגידים עסקיים אולם, עשויה להיות לו רלוונטיות גם בעניינם של עובדים הנתבעים על ידי מעסיקיהם או אף קורבנות נטענים של עבירות מין או אלימות במשפחה."
בפברואר 2021 קבע השופט ארנון דראל בבית המשפט המחוזי בירושלים כי ניתן עקרונית לסלק על הסף תביעה בשל היותה תביעת השתקה, ככל שהתשתית העובדתית תומכת בכך.
באוגוסט 2021 בית המשפט השלום סילק לראשונה תביעת דיבה בנימוק שהיא תביעת השתקה.
תביעת לשון הרע הוגשה על ידי מנכ"לים של קבוצת הנדל"ן אורון אחזקות והשקעות נגד חבר מועצת להבים, יוסי ניסן, שפרסם פוסט בפייסבוק בו טען לקיום ניגוד עינינים בפרויקט של החברה.
ההגנה טענה שהתביעה היא תביעת השתקה ושמטרתה להשתיק ביקורת ציבורית ושיש פערי כוחות משמעותיים בין הצדדים.
השופט עזריה אלקלעי כתב בהחלטתו: "חופש הביטוי הוא מהחשובים שבזכויות האדם.
הזכות להתבטא באופן חופשי ולהשתתף בשיח האזרחי היא מהתנאים לקיומה של חברה דמוקרטית.
תביעת השתקה אינה מאיימת אך ורק על חופש הביטוי של הנתבע הספציפי, אלא היא עשויה לגרום לכך שמשתתפים רבים אחרים בשיח הציבורי 'יכנסו' בעל כורחם למעגל ההרתעה, וימנעו מלצאת נגד התובע.
כלומר, ה'אפקט מצנן' שנוצר, יש בכוחו להשפיע על כל מי שעשוי לשקול בעתיד למתוח ביקורת על אותו התובע, ולא רק על הנתבע הבודד.
אפקט ההרתעה פועל ביתר שאת על אזרחים בודדים, כמו למשל פעילים חברתיים או בלוגרים, המעוניינים להתבטא בפלטפורמות ציבוריות למיניהן, ואין מאחוריהם את הגיבוי המשפטי והכלכלי שמספק, למשל, עיתון לעיתונאים עובדיו.
לפיכך, אותו 'אפקט מצנן', בהחלט עלול גם להטות ולהשפיע על פרסומי העיתונות החוקרת והמדווחת, והשלכותיה של הטיה זאת מסוכנות לחופש האקדמי, לשיח הציבורי ולחברה כולה".
בשנת 2025 נפסק בבית המשפט העליון תקדים בנושא תביעות ההשתקה: נתנאל וקנין, פעיל מרכזי בהמאבק על נחל האסי, נתבע דיבה על ידי קיבוץ ניר דוד בעקבות ביקורת בוטה שנכתבה כנגד הקיבוץ בקבוצת פייסבוק בנושא אותה ניהל וקנין, והתבטאויות פומביות שלו.
וקנין ביקש לסלק על הסף את התביעה שהוגשה נגדו בבית משפט השלום, בטענה שמדובר בתביעת השתקה מובהקת, אך לאור המבחנים המשפטיים לסילוק על הסף באותה תקופה - נדחתה בקשתו.
וקנין הגיש בקשת רשות ערעור לבית המשפט המחוזי על ההחלטה - ובקשתו נדחתה, ומשכך הוא פנה בבקשת רשות ערעור לבית המשפט העליון.
בפסק הדין של השופט נועם סולברג (בהסכמת השופט אלכס שטיין וכנגד דעתו של ממלא מקום הנשיא יצחק עמית), נקבע כי מדובר בתביעת השתקה, ועקב כך יש לדחות אותה על הסף.
השופט סולברג קבע שתביעות השתקה מהוות שימוש לרעה בהליכי משפט, ויש לאפשר בהן סילוק על הסף או לחלופין - פסיקת הוצאות משפט גבוהות במיוחד ("קורלציה חזקה עם הסכום שנתבע").
השופט סולברג קבע כי מאפייני תביעות השתקה הם: פערי כוחות בין בעלי הדין; עילת תביעה חסרת יסוד או גבולית; תביעת פיצוי מופרז ונטול בסיס; ברירת נתבעים בעייתית ונטולת הצדקה; תביעה המוגשת בגין אמירות שהושמעו במסגרת ויכוח ושיח בנושא אשר עשוי לעורר עניין ציבורי; וכן מכלול התנהלות התובע.
דוגמאות לתביעות שהוגדרו כתביעות אסטרטגיות או שהדיון הציבורי מתייחס אליהם ככאלה:
באוקטובר 2006 הגיש ארקדי גאידמק תביעת דיבה נגד עיתון "הארץ" ויוסי שריד בעקבות פרסום מאמר פרי עטו של האחרון בעיתון.
בשנת 2008 הגישה משפחת עופר תביעת דיבה בסך 3.5 מיליון ש"ח נגד העיתונאי מיקי רוזנטל, בעקבות סרטו שיטת השקשוקה שעסק בקשרי הון-שלטון בישראל דרך הצגת הקשרים בין המדינה לבין משפחת עופר.
התביעה הוסרה לאחר שעידן עופר חויב על ידי בית המשפט לספק פרטים בנוגע לחברות אליהן קשורים בני המשפחה.
בשנת 2010 דחה בג"ץ עתירה של העמותה לקידום דרך אחרת נגד מינויו של פרופ' איתן ששינסקי ליו"ר ועדת ששינסקי.
בסופו של פסק הדין התייחס בג"ץ לאופי העתירה:
"סבורים אנו כי במקרה הנוכחי יש לחייב את העותרת בתשלום הוצאות משמעותיות, וזאת מכמה סיבות.
ראשית, לא היה זה מן הראוי לעשות שימוש בלשון בוטה כלפי פרופסור ששינסקי עד כדי השחרת שמו.
על בית המשפט להגן על שמו הטוב של אדם מפני ביטויים פוגעניים המוטחים כלפיו ללא הצדקה בכתב בי-דין.
שנית, יש להרתיע גורמים הפונים לבית המשפט בעתירות חסרות שחר, שמטרתן לנצל את במת בית-המשפט בדרך בלתי ראויה.
שלישית, יש למנוע מצב בו אנשים ראויים יהססו מלהתמנות לתפקידים ציבוריים בשל החשש שמא ימצאו עצמם מתגוננים בפני טענות שווא המועלות נגדם בראש חוצות.
הדבר נכון במיוחד במקרה הנוכחי, כאשר פרופסור ששינסקי פועל בהתנדבות בתפקידו כיושב-ראש הוועדה.
לסיכום, העותרת שהגישה עתירה שמשקלה כמשקל נוצה ראוי לה שתחויב בהוצאות שמשקלן כבד."
בשנת 2012 תבע תאגיד המיחזור אל"ה את הפעיל הסביבתי דני מורגנשטרן, בסכום של חצי מיליון שקלים, בטענה שהפיץ נגדו שקרים פוגעניים בחמישה פרסומים שונים.
בשלב הראשון קיבל בית משפט השלום את התביעה, אך בית המשפט המחוזי בירושלים הפךאת ההחלטה, פסק הוצאות לתובעים, ונקבע כי אינו יכול להתעלם מהרושם שהתובעת, 'סימנה לה כמטרה להשתיק" את מורגנשטרן.
בעקבות תביעה שהגישו ארבעה עובדים של חברת "אור סיטי נדל"ן" לבית הדין לעבודה, הגישה החברה תביעת לשון הרע בסך 2.55 מיליון ש"ח נגד עובדים אלה.
בפסק הדין קבע השופט כי התביעה של "אור סיטי נדל"ן" "הוגשה אך ורק על מנת להרתיע את הנתבעים" והוסיף כי "התביעה הוגשה על סכום של 2,550,000 ש"ח, וזאת ללא צידוק ובהיעדר כל ביסוס ראייתי מינימלי.
הדבר מצביע על כך שהתובעות החליטו לעשות שימוש בהליכים המשפטיים ככלי ניגוח טקטי בתובעים", ועקב כך הטיל על החברה לשלם, בגין תביעתה, הוצאות משפט חריגות בגובהן בסך 250 אלף ש"ח.
בינואר 2017 הגישו לשכת עורכי הדין והיו"ר שלה אפי נוה תביעת לשון הרע נגד כתבת "המקום הכי חם בגיהנום" שרון שפורר.
התביעה הוגשה בעקבות סדרת כתבות ופרסומים בפייסבוק בעניין התנהלות פסולה של נוה והלשכה במספר מקרים.
סכום הפיצוי אותו דרשו התובעים היה 970,000 ש"ח.
לאחר שנדחתה בקשת התובעים למחוק את התביעה, בספטמבר 2019 החליט בית המשפט לדחות אותה וקבע ששפורר למעשה זכתה בהליך ולטובתה נפסקו שכר טרחה והוצאות משפט בסך 70,000 ש"ח.
בשנת 2017 הגישו הקבלנים גילי ויואל עזריה וחברות שבשליטתם תביעת דיבה נגד חבר מועצת להבים יוסי ניסן, שבה דרשו פיצוי בסך שני מיליון ש"ח, עקב פוסט שפרסם בפייסבוק בעניינם.
ב-2019 הגיש וולטר סוריאנו תביעת דיבה נגד "העין השביעית" ורביב דרוקר.
יותר מאוחר הצטרף אליו לתביעה עו"ד אילן בומבך.
הם דרשו פיצוי בסך 420 אלף שקלים.
באוגוסט 2023 קבע שופט בת משפט השלום בת"א, רונן אילן, כי מדובר בתביעת השתקה מובהקת, זה המקרה הראשון בישראל שנקבע באופן חד וברור על תביעת השתקה ומהווה תקדים משפטי.
בנוסף, חייב השופט את התובעים בתשלום הוצאות של 84 אלף שקל.
ב-2023 הגיש העיתונאי הלל ביטון רוזן מחדשות 14 תביעת דיבה כנגד עמותת "הייטק למען הדמוקרטיה" ופעיל המחאה נגד הרפורמה המשפטית רועי נוימן, בעקבות סרטון וציוץ שפורסמו ברשת החברתית טוויטר (X), אשר תקפו את התובע על רקע דברים שאמר בשידור חי בערוץ 14, תוך שהוצג כחלק ממכונת הרעל.
ביטון רוזן טען כי הסרטון היווה מניפולציה שייחס לו דברים שלא אמר.