tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השיר זכה להשמעות רבות ברשת ג' של קול ישראל.
באותה השנה הוציא ההרכב את האפליקציה המוזיקלית The Pinhas Way אשר מטמיעה את שירי ההרכב כהנחיות קוליות בתוך מערכת הניווט Waze.
ב 2018 הוציא ההרכב את אלבומו השני "מדובר באלבום" שחמישה קטעים ממנו הוקלטו בסשן הקלטות ייחודי בשיתוף פעיל של קהל אוהדי ההרכב.
באותה שנה הוציא ההרכב לאור גם את אוסף השירים "בייבי פנחס" (גרסאות אינסטרומנטליות לשירי ההרכב בצלילים רכים המיועדים לתינוקות), ואת ספר התווים של שירי ההרכב: "כן זה חסר סיכוי - אבל למה לא לנסות?".
ב 2024 יצא האלבום השלישי של ההרכב - "מה יהיה עלינו" .
המצלול הכלי של ההרכב הוא הכלאה של השפעות מהמוזיקה הקלאסית (פסנתר, כינור, ויולה, חליל), רוק מודרני (שירה, גיטרה חשמלית, תופים) וכלי הקשה אתניים (דרבוקה, פאנדיירו, קונגס, קלבש ועוד).
המוזיקה מתאפיינת בתחכום ריתמי והרמוני, וכן בהומור המלווה חלק ניכר מהקטעים הן מוזיקלית, הן טקסטואלית והן רעיונית (בשירים כמו "כן זה חסר סיכוי אני יודעת אך ביני לבין עצמי הכל מותר", "דברים שאני שוכח להגיד בהופעות וליאור כועס עלי אחר כך – בסול# מז'ור").
מטאפורות זולות על אהבה (2014)
עופר פנחס – לחן, מילים, עיבוד, פסנתר ושירה
ברק סרור - גיטרה חשמלית, קלאסית, בוזוקי ועוד
מתן ארבל – כלי הקשה
פנחס וייל (מרץ 1893 – אפריל 1973) היה רופא פנימי ורופא ריאות, מנהל בית החולים הארצי לחולי שחפת ב-צפת (1929–1948), מנהל מחלקת ריאות במרכז רפואי הדסה בירושלים (1952 - עד יציאתו לגמלאות).
וייל נולד בקייב שבאוקראינה לאסתר ולר' אהרון זאב.
אימו אסתר הייתה מצאצאי רבי שאול ואהל.
בזמן לימודי הרפואה כיהן וייל כיושב ראש הסטודנטים הציוניים "השחר" (Haszachar – Przedświt).
פעילותו העיקרית של "השחר" הייתה בשטח החינוך הציוני: התרמות עבור קק"ל וקרן היסוד, הסברה והחייאת השפה העברית.
במישור הסוציאליסטי יצא "השחר" להגן על זכויותיהם של הסטודנטים היהודים.
לאחר סיום לימודי הרפואה עבד וייל בבית מרפא לשחפת.
בשנת 1919 התחתן עם עטל לבית רחמילביץ.
בשנת 1929 עלו בני הזוג וייל לארץ ישראל, התגורר במזכרת בתיה ובהמשך בצפת.
בין השנים 1929–1948 ניהל וייל את "בית החולים הארצי לחולי שחפת" בצפת.
יחד עם סגנו, ד"ר אברהם צפרוני, הפך את בית החולים לגוף מרכזי שהיה לו מקום לא רק רפואי אלא חברתי, כלכלי, תרבותי וביטחוני בעיר.
בתקופתו טופלו במוסד כמה מראשי היישוב ובני משפחותיהם, ומיטב אמני הארץ וסופריה התנדבו להנעים את זמנם של החולים.
המוסד נוצל גם לאחסון נשק לא-חוקי לארגוני המחתרות בארץ ישראל, והיה לו תפקיד חשוב בהגנה על יהודי צפת במאורעות השונים.
בשנת 1937 יצא וייל להשתלמות בארצות הברית במחלות ריאה.
נוסף לעבודתו הרפואית וייל כיהן כסגן יו"ר ועד הקהילה בצפת, סגן ראש המועצה העירונית, יו"ר הלשכה לעזרה סוציאלית, חבר הוועדה הבין-עדתית לפיתוח צפת, חבר הוועד למען צפת, ויו"ר הליגה למלחמה בשחפת.
בשנת 1952 עבר וייל לירושלים לנהל את מחלקת ריאה במרכז רפואי הדסה בירושלים.
סגנו הד"ר יוסף רקובר עבר עימו לירושלים, ונתמנה לסגן מנהל המחלקה.
בצאת וייל לגמלאות רקובר החליפו בניהול המחלקה.
הכנוס המדעי של ההסתדרות הרפואית העברית בארץ ישראל ב-1939
וייל (צפת) חידושים בטיפול בשחפת הריאות (ישיבה ה', 1 ביוני)
בית החולים הארצי לחולי שחפת בצפת (1921-1948)
בשנת 1912 הסתיימה בנייתו של בית החולים הישן בצפת, "הסתדרות הדסה" ציידה את בית החולים בציוד משוכלל ומודרני ובצוות אחיות ורופאים
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ב-1914 החרימו שלטונות האימפריה העות'מאנית את בית החולים והפכו אותו לבית חולים צבאי.
עם כניסתו של וייל לתפקיד של מנהל בית החולים, נפתחה בבית החולים מחלקה לרפואה כללית, שבה טופלו מקרים דחופים וקשים
עם פרוץ מלחמת העצמאות פונו חולי השחפת לזכרון יעקב ובית החולים החל לשמש כבית חולים צבאי של כוחות הרפואה של ההגנה וצה"ל.
בין השנים 1962–1972 הוקם המבנה החדש של בית החולים.
משנת 1966 קרוי בית החולים "בית החולים רבקה זיו".
וייל נפטר בשנת 1973. הותיר אחריו שתי בנות ובן.
רבי פנחס הלוי אחי הרא"ה היה מחכמי יהדות ספרד בספרד הנוצרית, בן דורו של הרמב"ן ורבו של אחיו הצעיר רבי אהרן הלוי מברצלונה (הרא"ה).
לדעת ישראל משה תא-שמע, הוא מחברו של ספר החינוך.
לא רבות ידוע על תולדות חייו של רבי פנחס, ועיקר המידע עליו הוא מאזכוריו וציטוטי דבריו בכתבי אחיו הצעיר הרא"ה, ותלמידיו של אחיו, הריטב"א ורבי קרשקש וידאל.
אביו, רבי יוסף, היה נינו של רבי זרחיה הלוי בעל המאור.
בניגוד לתא-שמע, שסבר שרבי פנחס היה בן גילו של הרמב"ן ולא תלמידו, יעקב שמואל שפיגל סבור שרבי פנחס, כאחיו הצעיר, למד אצל הרמב"ן.
לדברי תא-שמע, מלבד ספר החינוך (ראה להלן), חיבר גם ספרי חידושים לתלמוד, אלא שהם אבדו במהלך השנים.
גם החיד"א ב"שם הגדולים" מציין שרבי פנחס כתב חיבורים על התלמוד.
שפיגל סבור שרבי פנחס כנראה לא כתב חידושים, וכל המצוטט בשמו הוא מדבריו בעל פה שהובאו בכתבי אחיו הרא"ה.
עסק גם בפיוט, וחיבר אזהרות לראש השנה (פיוט הכולל את דיני החג), שנדפסו במחזור נוסח קטלוניה משנת רפ"ז.
אזהרות אלה צוטטו כמקור הלכתי בידי רבי שמואל ירונדי ובמגיד משנה לרבי וידאל די טולושא.
ספר החינוך הוא ספר מניין המצוות אנונימי מתקופת הראשונים, העוסק בתרי"ג מצוות, ומבאר את דיניהן וטעמיהן.
המחבר כינה את עצמו "איש לוי ברצלוני".
רבים לאורך הדורות עסקו בשאלת מחבר הספר.
ישראל משה תא-שמע טען כי מחבר הספר הוא רבי פנחס, זאת בשל הקבלת דברים שמביא הרא"ה (שאחרים שיערו שהוא עצמו מחבר החינוך) בשם אחיו בחידושיו לש"ס עם דברים המובאים בספר החינוך.
המדובר בקטע העוסק בטעמי המצוות, המובא בידי הרא"ה בפירושו לרי"ף על מסכת ברכות, בנוגע למשנה "האומר על קן ציפור יגיעו רחמיך משתקין אותו" ().
הדברים המופיעים שם מופיעים בספר החינוך בטעמי מצוות שילוח הקן, מעקה, גיד הנשה ואותו ואת בנו.
תא-שמע מצא שגם פירוש שמביא הרא"ה בשם אחיו בפירושו למסכת חולין אודות סימני עופות, אינו אלא סיכום של קטע המופיע בספר החינוך.
עם זאת, הוא משער שהרא"ה לא העתיק ישירות מספר החינוך, אלא מפירושי אחיו לתלמוד, ששילב אותם גם בספר החינוך.
בזיהוי זה תמכו גם הרב משה הרשלר, ומאיר בר-אילן.
מאידך, הרב דוד מצגר הקשה על הצעתו של תא-שמע ממקומות ישנה בהם סתירה בין דברי ספר החינוך לדברים המצוטטים בשם רבי פנחס, ומראיות שונות שמורו של מחבר החינוך הוא הרשב"א, ובשל כך דחה לחלוטין את שיטת תא-שמע וסבר שזיהויו מוטעה.
גם שפיגל חלק על תא-שמע מכח ראיות אלה, ועל ראיותיו של תא-שמע ציין שאין סיבה שלא להניח שמחבר החינוך השתמש בדברי רבי פנחס.
פנחס (פינו) גינזבורג נולד ב-1911 בקניגסברג (היום – קלינינגרד) שבפרוסיה המזרחית (גרמניה), השלישי בין שבעה אחים, למשפחה מחסידות חב"ד שהיגרה מקייב ב-1908. הוא התחנך בבית ספר שהלימודים בו היו על-פי מיטב המסורת הגרמנית.
בגיל 15 חדל מהנחת תפילין וחָבַר לתנועת הנוער בלאו וייס.
לתנועת החלוץ הצטרף אחרי שעבר לעיר האלה, שם הועסק בבית מסחר, ומאוחר יותר היה פעיל במרכז התנועה בברלין.
לאחר עליית היטלר לשלטון החליט להחיש את עלייתו לארץ ישראל.
גינזבורג וכמה מחברי התנועה שהתקבצו סביבו הגיעו ארצה באוקטובר 1933 והצטרפו לקיבוץ רמת הכובש.
בשל ניסיונו במסחר השתלב בעשייה הכלכלית של הקיבוץ לצד עבודתו במאפייה ובענפים אחרים.
חברתו, אֶמי בת דויד ובלה שטרן, ילידת גרמניה, הצטרפה אליו כעבור שנה והם נישאו.
גינזבורג הצליח להעלות ארצה את הוריו ושניים מאחיו הצעירים.
לאחר ליל הבדולח שלחה מזכירות הקיבוץ המאוחד את גינזבורג ואת מאיר (מקס) צימלס מקיבוץ יגור לגרמניה כדי לארגן את החלוצים הצעירים במחנות הכשרה לקראת העפלתם ארצה.
למרות הנסיבות הצליחו גינזבורג וצימלס להשיג לעצמם אשרות שהייה בגרמניה, וזאת באמצעות אנשי המדור לענייני יהודים (Juden-Referat) של הגסטפו בברלין, שבשלב זה עדיין הסכימו ליציאת יהודים.
באווירה המדכאת והמאיימת נפגשו גינזבורג וצימלס עם נציגי קהילות ופעילים נוספים כדי לבחון את המצב ולטוות תוכנית פעולה.
"כעבור שבועות אחדים התקשר אל פינו [גינזבורג], באמצעות הקהילה היהודית, גרמני ושמו אלכסנדר פון הפנר והציע לו את עזרתו.
הוא דיבר על סוכנות נסיעות ועל משרד נסיעות שהיהודים יוכלו לעבוד עמם – – – היו לו קשרים רבים באס אס והיה יכול לעזור בפרטים רבים של העבודה".
מצבה של תנועת "החלוץ" בגרמניה היה קשה, והיא הפכה למעשה למעין משרד נסיעות שניסה להסדיר הגירת יהודים.
במחנות ההכשרה היו כ-800 חלוצים וצריך היה לחזקם וכן להרחיב את קיבולת המחנות, להעביר אנשים למחנות הכשרה בארצות השכנות ולהסדיר את פעילות תנועת "החלוץ" בכל הנוגע ליציאה מגרמניה.
הוקמה ועדת מיון שנועדה להרכיב את רשימות העולים תוך מתן עדיפות לחלוצים.
בתכתובת בין השליחים בגרמניה לבין י' אידלסון (ישראל בר-יהודה) ממזכירות הקיבוץ המאוחד הייתה התייחסות לבהילות של חילוץ יהודים בצד עמידה חד-משמעית על איכות העולים.
גינזבורג וצימלס סייעו לרחה פראייר ולקורט גולדמן שעסקו בהוצאת ילדים, בעיקר לאנגליה.
בשיתוף הפעולה עם פון הפנר ובתיווכו הוכנו בהמבורג לקראת סוף קיץ 1939 ארבע אוניות של חברת הספנות HAPAG להוצאת 10,000 יהודים מגרמניה, אך התוכנית השתבשה בפרוץ המלחמה.
גינזבורג וצימלס, שהיו שליחי "החלוץ" בגרמניה, פעלו באותן שנים גם במסגרת המוסד לעלייה ב'.
ימים ספורים לאחר פרוץ המלחמה, ובציות להוראה ממרכז המוסד לעלייה ב' יצאו השליחים את גרמניה.
גינזבורג חזר לרמת הכובש, אך כבר בתחילת 1940 נשלח לשווייץ כדי להמשיך ולנסות לחלץ יהודים מאירופה.
השיבה לארץ ישראל ארכה כחצי שנה, עברה בדרך לא דרך ובניתוק גמור מהארץ.
גינזבורג חזר לרמת הכובש לעבודה בחצירים.
בנובמבר 1943 נערך חיפוש הנשק בקיבוץ.
לא נמצאו כלי נשק בקיבוץ גופו אבל 35 איש נעצרו, רובם ממחלקת הפלמ"ח, ובכללם גם גינזבורג שנפצע בראשו.
הוא שוחרר ממחנה המעצר בלטרון לאחר יותר מחודש.
בתום מלחמת העולם השנייה נקרא שוב לדגל במסגרת המוסד לעלייה ב'.
בשנים 1946–1949 שימש גינזבורג (בכינויו "ברג") כגזבר המוסד במטהו שבז'נבה, שווייץ.
שאול מאירוב (אביגור) עמד בראש הארגון במטהו שבפריז.
רוב השליחים במוסד היו חברי הקיבוץ המאוחד, אקטיביסטים מבית מדרשו של יצחק טבנקין.
תפקידו של גינזבורג היה לספק את המשאבים הכספיים לפעילות המוסד שהתרכז בקנייה ובחכירה של ספינות, בהעלאת שארית הפליטה לארץ ישראל וברכישת נשק בלתי-לגאלי למאבק בארץ.
רוב המימון הגיע מארגון הג'וינט שאיתו נשא ונתן גינזבורג על סכומים ותנאים.
כשהתאפשר, ניסה למלא את הבור מחולייתו, ובין היתר ניצל את התנודות החריפות בשערי המטבע ואת חולשת המטבעות האירופים והזהב כדי להכפיל את המשאבים.
פינו גינזבורג חזר ארצה ב-1949 וזמן קצר לאחר מכן הצטרף לפעילות הכלכלית במסגרת הקיבוץ המאוחד, בין היתר במפעלי הבנייה של התנועה הקיבוצית ובחברת הספנות תרשיש-סלע.
בד בבד וכך גם בשנים הבאות המשיך להיות מעורה בפיתוח המשקי, ובעיקר בזה התעשייתי, בקיבוץ רמת הכובש.
ב-1955 נבחרה הכנסת השלישית שבה חברוּ מפלגות אחדות העבודה ומפ"ם לקואליציה עם מפא"י.
משה כרמל, איש אחדות העבודה, כיהן בממשלת שהוקמה כשר התחבורה ומינה את גינזבורג למנהל המשרד.
גינזבורג מילא את התפקיד במשך שלוש כְּנָסוֹת וחמש ממשלות תחת השרים משה כרמל, יצחק בן-אהרון וישראל בר-יהודה.
בין הפעולות הראויות לציון בשנים אלה היו הקמת מרכז השירות המטאורולוגי בבית דגן, החלפת קטרי הפחם בקטרי דיזל, הרחבת צי המטוסים של אל-על, הנחת אבן הפינה לנמל אשדוד, ועוד.
לאחר שנת השתלמות שעשה בארצות הברית במסגרת תוכנית פולברייט, החל לפעול במועצה לשיווק פרי הדר.
כעבור שנתיים מוּנה למנהל המועצה באירופה ולמשך ארבע שנים עקר עם רעייתו לרוטרדם, הולנד.
בתפקידו זה שינה לגמרי את אופן השיווק של פרי ההדר: במקום אריזות תפוזים כל אחד בנפרד, המשלוח נעשה בתפזורת וכך הגיע ישירות למדפים במרכולים.
לאחר שובם לארץ ב-1974 ופרישתו לגמלאות קבע גינזבורג את מושבו בתל אביב והחל מיד לעסוק בשני מיזמים חדשים: חקר תולדות עלייה ב' והקמת אגודת ידידים לבית התפוצות.
חברוּ אליו כמה מפעילי עלייה ב' שגייסו כספים לתִקצוב מחקריה של ההיסטוריונית אניטה שפירא בנושא ולחלוקתם כמלגות לחוקרות ולחוקרים צעירים.
עבודות המחקר, שבחלקן פורסמו כסְפרים, תיעדו בפירוט את פעולות המוסד לעלייה ב' בשנים 1933–1948. אגודת ידידי בית התפוצות בישראל ומחוצה לה עסקה אף היא בגיוס תרומות שהיו חיוניות ביותר לפיתוח ולתפעול המוזיאון.
לאחר מותו של פינו גינזבורג, וכאות הוקרה לפעילותו, נקרא אולם ה'כרונוספירה' במוזיאון על שמו.
בשנת 1989 עברו גינזבורג ורעייתו לדיור מוגן "נופי ירושלים" כדי להיות סמוכים לילדיהם ולנכדיהם, ושם תרם להפיכת המוסד לקואופרטיב בבעלות הדיירים ובניהולם כמלכ"ר.
פּינוֹ גינזברג נפטר ב-1993 שְׂבע ימים ומעשים ונקבר ברמת הכובש.
הרב פנחס טבול (ה'תר"ס, 1900 – י"ג בחשוון ה'תשכ"ו, 1965) היה רב העיר עין ספרה שבאלג'יריה, ולאחר מכן רב הקהילה הספרדית בליון שבצרפת.
נולד בשנת ה'תר"ס (1900) בפיגיג שבדרום-מזרח מרוקו.
את השכלתו התורנית קיבל תחילה מחכמי עירו, אולם אחר כך למד מפי הרב מסעוד הכהן בקולומבשאר שבאלג'יריה, בישיבת משפחת אבוחצירה.
בהיותו כבן עשרים הרב פנחס טבול נסמך לרבנות והוכשר כשוחט ומוהל.
הוא שימש כרב העיר עין ספרה שצפון מערב אלג'יר, ובשנת תשכ"ב (1962), עם שחרורה של אלג'יר שימש כרב הקהילה הספרדית בליון בצרפת.
רבי פנחס זליג גליקסמן (ל' בתשרי תרכ"ה, 22 באוקטובר 1865 – תאריך מדויק לא ידוע, נפטר בגטו לודז' במהלך השואה) היה תלמיד חכם, סופר וחוקר תורני ועסקן ציבורי יהודי מפולין, שנודע בזכות פעילותו הספרותית הענפה ותרומתו לקהילה היהודית בלודז'.
הוא עסק בהוצאה לאור של כתבי אבי-זקנו, רבי ברוך בנדיט גליקסמן, וכתב חיבורים מקוריים רבים, בעיקר בתחום תולדות רבנים ואדמו"רים.
פנחס זליג נולד ל' בתשרי תרכ"ה, 22 באוקטובר 1865 בזגירז' שבפולין, למשפחה בעלת ייחוס תורני.
אביו, רבי אברהם הירש גליקסמן, יליד לאסק, היה תלמיד חכם וחסיד של חסידות קוצק בצעירותו.
לאחר נישואיו עבר להעיר זגירז', שם ניהל בית חרושת לבדים שירש מחותנו, רבי יצחק זליג הלוי פרנקל, ממנהיגי חסידות קוצק.
בשנת תרל"ה (1875), כשהיה בגיל עשר עברה משפחתו להתגורר בלודז', שם תרם לפיתוח תעשיית האריגים, אך לא זכה להצלחה כלכלית.
הוא הנחיל לבניו אהבת תורה ומסירות לעם ישראל.
רבי פנחס זליג למד תחלה בבית המדרש בלודז', והלך גם להעיר סקרנביץ ללמוד מתלמידי חכמים שם.
כשהיה בן 16 כבר לימד לתלמודים.
נישא לבתו של רבי יוסף יששכר רוזנשטיין מראדומסק, ובתקופה שבה היה סמוך על שולחן חותנו החל בעבודתו הספרותית.
בלודז' היה רבי פנחס זליג מעורב בעשייה ציבורית ענפה.
הוא פעל בהנהלת בית הכנסת הגדול, אחד מבתי הכנסת המפוארים בעיר, תלמוד תורה על שם רבי אליהו חיים מייזל, וחברת הכנסת אורחים, שסייעה לנזקקים.
פעילותו זו הקנתה לו מעמד של עסקן נאמן ומכובד.
פעילותו הספרותית של רבי פנחס זליג התחלקה לשני תחומים עיקריים: הוצאת כתבי אבי-זקנו והפקת חיבורים מקוריים.
רבי פנחס זליג התמסר להוצאת כתבי רבי ברוך בנדיט גליקסמן, אבי-זקנו, שנולד ב-תקמ"ח בקויל שבפלך קאליש.
רבי ברוך בנדיט למד אצל רבי אברהם טיקטין בגלוגאו, התיישב בלאסק לאחר נישואיו, וניהל שם ישיבה.
הוא התפרנס ממסחר ולא הסכים לקבל משרת רבנות עד תקצ"ח, כאשר שרפה השמידה את רכושו.
אז שימש שלוש שנים כאב בית דין בטוּרֶק, לפני שחזר ללאסק, שם נפטר ב-תר"ח.
הוא השאיר כתבים רבים, שרבי אברהם הירש, אביו של רבי פנחס זליג, שאף להוציאם לאור אך לא הצליח בכך.
רבי פנחס זליג קיבל את המשימה על עצמו והוציא לאור את הספרים הבאים:
נדפס שוב בלודז' תרפ"ח עם תוספת מכתב על הקבלה.
ברכת קודש, פירוש לשיר השירים, תהילים ופרקי אבות, לודז' תרפ"ט.
חלק שני של "בית תפילה".
רבי פנחס זליג התמקד בתיעוד תולדות רבנים ואדמו"רים, והפיק חיבורים מקוריים רבים:
חלק שני נדפס בלודז' תרפ"ד.
דער קאצקער רבי, פיוטרקוב ה'תרח"צ, באתר yiddishbookcenter .
פון דער סדרה, אוסף אמרות על פרשיות השבוע ומועדים ביידיש, לודז' תרצ"ב.
פרק שירה, מהדורה של שלושה פירושים לפרק שירה, כולל "ברכת השיר" של אבי-זקנו, לודז' תרצ"ד.
בנוסף, השתתף בכתבי עת וכתב מאמרים, כגון על חברות עתיקות בלודז' ויחד עם פיליפ פרידמן כתב "מצבות בית העלמין הישן בלודז" (1938).
רבי פנחס זליג גליקסמן השאיר חותם משמעותי כמי ששימר את מורשת אבי-זקנו, תיעד תולדות רבנים ואדמו"רים, ותרם לקהילת לודז'.
ספריו, הכתובים בעברית וביידיש צחה, מהווים מקור חשוב לתולדות יהדות פולין.
הוא נפטר בגטו לודז' במהלך השואה, וזכרו נשמר ביצירתו העשירה.
אחיו היה הגביר בנדיט (ב.
הרב פנחס זלצמן (ברומנית: Pinhas Zalțman) הוא רבה הראשי של מולדובה.
מצד אמו, הוא נצר למשפחה רבנית – סבו של אמו שימש כרב בקישינב לפני עלייתו לארץ ישראל בשנת 1920. משפחת אביו ממוצא יהודי-פולני.
נולד בתל אביב לרב שמעון יוסף זלצמן - סמנכ"ל החינוך העצמאי ויו"ר רשת בתי הספר "חורב".
ולברכה מלכה רבינוביץ, היא בתו של הרב לוי רבינוביץ, מחבר סדרת הספרים "מעדני השולחן".
הוא נכדו של הרב גמליאל רבינוביץ, שכיהן בין היתר כראש ישיבת קישינב.
למד בישיבת קרלין, ישיבת טשעבין ובישיבת תפרח.
לאחר מכן המשיך את לימודיו בכולל של הרב שמואל אוירבך, עמו אף למד חברותא במשך מספר שנים.
בהמשך למד שלוש שנים בכולל לרבנות ובמקביל שימש כרב ביישוב אורנית, שם הקים מקווה טהרה.
בהמשך למד ב"כולל הליכות עולם" של הרב רצון ערוסי במגמת "מגן האלף" לדיינות בקריית אונו ונבחן אצלו לדיינות.
למד גם אצל הרב חיים קרייזווירט ושימש את סבו הרב רבינוביץ.
הרב זלצמן מקורב לרב שמואל אליעזר שטרן, והוא משמש כדיין בבית דינו, וכן בבית הדין האירופי בראשות הרב יוסף חנוך ברודבקר.
בית דין זה מעניק שירותי רבנות ליהודים במרכז ומזרח אירופה והמדינות האוזבקיות.
במהלך הקמת רמת בית שמש, כשהתעוררה התנגדות של השר בנימין בן אליעזר להקמת השכונות החרדיות, פעל בשיתוף עם הרב חיים נחום פריימן והרב ניסן צוויבל להקים שכונות חרדיות בעיר.
פעילות זו הובילה להקמת מספר שכונות, שכללו מאות יחידות דיור שיועדו לציבור החרדי.
בהמשך, במהלך הקמת העיר אלעד, השתתף במאבק להקמת היישוב ובשיתוף פעולה עם הרב שלמה זלמן גרוסמן, ששימש אז כיו"ר עמותת "מנוחה ונחלה", הקים מספר שכונות בעיר.
לאחר מכן, קידם את פיתוח מתחם "אור שמח" במודיעין עילית, שכלל 560 דונם.
שימש כבעלים בחברת נאות הפסגה חברה שהקימה כ-1,000 יחידות דיור במודיעין עילית.
מכהן כיו"ר חברת "אורבניטופ", חברה הפעילה בעשרות פרויקטים נדל"ניים בישראל, בערים ירושלים, תל אביב, בני ברק, רחובות, ראשון לציון ומודיעין עילית.
בשנת 2008 הגיע הרב זלצמן לקישינב שבמולדובה במסגרת פעילות עסקית, אך במהרה החל בפעילות קהילתית לסיוע ליהודים המקומיים.
הוא פתח בית כנסת ברחוב בוקרשט, ובהמשך גאל את שטחו של בית הכנסת ההיסטורי שנבנה על ידי "ועד להצלת נדחי ישראל" בשנות ה-80.
בשנת 2014 נכנסה קהילת "אגודת ישראל" לבית הכנסת, שמשמש כיום גם ישראלים המתגוררים ועובדים במדינה וגם תיירים, כולל נוסעים לאומן.
הקהילה מפעילה בית כנסת, מקווה, כולל למבוגרים, בית תמחוי, בית ספר אחר הצהריים, שיעורי תורה, אגודת נשים, חנות מזון כשר ואירועים יהודיים במולדובה.
כמו כן, הוא פעיל בשימור זיכרון פוגרום קישינב (1903) ושימור זיכרון השואה באמצעות טקסים ותוכניות נגד אנטישמיות.
באפריל 2023 קיים מעמד זיכרון בהשתתפות נשיא הפרלמנט וראש ממשלת מולדובה מאיה סנדו.
הרב זלצמן פועל בשיתוף עם ארגון הג'וינט וארגונים יהודים נוספים הפועלים במולדובה ובמזרח אירופה.
מסייע לקהילה היהודית בטרנסניסטריה ולנשיאה יורי קרייצ'מן בארגון פעיליות יהודיות שונות.
לקראת פרוץ המלחמה באוקראינה בשנת 2022, נערך הרב זלצמן מראש עם מלונות וצוותי מתנדבים.
עם פרוץ הקרבות, הפך ארגונו לארגון היהודי הבולט ביותר בשטח, עם מערך מתנדבים שהוצבו במעברי הגבול ובמלונות קישינב, הפעיל ארבעה מטבחים שפעלו 24/7 והעסיק מאות מתנדבים במשמרות.
כשהמלחמה זלגה לכיוון מולדובה וגרמה להפסקות חשמל נרחבות הוא סייע לקשישים וחולים שהיו זקוקים לחימום ולפינוי לבתי חולים.
במרץ 2022 נפגש עם שגריר אוקראינה בקישינב מרקו שבצ'נקו ותיאמו שיתוף פעולה לפינוי פליטים מאוקראינה.
באפריל נפגש עם נשיא טרנסניסטריה ואדים קרסנוסלסקי על רקע חששות לזליגה של מלחמת אוקראינה–רוסיה לאזור.
באפריל 2023 התקבל על ידי יו"ר פרלמנט מולדובה , איגור גרוסו , בהוקרה לפעילותו למען הפליטים.
באוגוסט 2025 נפגש זלצמן עם ראש ממשלת מולדובה דורין רצ'אן, לשיחה על המאבק באנטישמיות ועל התחייבות הממשלה לקידום הקהילה היהודית במדינה.
הרב זלצמן פועל בשיתוף פעולה עם ראש עיריית קישינב איון צ'באן , באפריל 2025 העניקו יחד תעודת הוקרה לשר החוץ גדעון סער.
בשנת 2023 הרב זלצמן נטל אחריות על תיאום מסעות חסידי ברסלב לאומן דרך מולדובה, תוך שיתוף פעולה עם ממשלת ישראל והשר מאיר פרוש.
במהלך השנים הוא גם מסייע בארגון לינה, מזון, אבטחה והכוונה רוחנית בעבורם.
הרב זלצמן מסייע גם בעלייה לקברי צדיקים נוספים במדינה.
ב-2022 פעל להנגשת קבר רבי שבתי מרשקוב.
לזוג עשרה ילדים ומספר נכדים.
פנחס לָבוֹן (12 ביולי 1904 – 24 בינואר 1976) היה מנהיג פועלים ופוליטיקאי ישראלי, חבר הכנסת ושר בממשלת ישראל.
בתקופת כהונתו כשר הביטחון ולאחריה עמד במרכזה של פרשת העסק הביש שזיעזעה את הפוליטיקה הישראלית בשנים 1954–1965.
נולד ב-1904 כפנחס לוּבּיַאנִיקֶר בעיירה קופיצ'ינצה (Kopyczyńce) בגליציה המזרחית, אז חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית וכיום באוקראינה.
בשנת 1926 הצטרף לתנועת הנוער גורדוניה והיה תוך זמן קצר למנהיג התנועה.
הוא היה חבר בקבוצה, אך בעיקר עסק בפעילות ציבורית ופוליטית בחבר הקבוצות, בהסתדרות הכללית של העובדים ובמפא"י.
בשנת 1937 התמנה לתפקיד מזכיר מפא"י ביחד עם נציג אחדות העבודה יצחק בן-אהרן בין השניים היו חילוקי דעות ובשנת 1938 התפטרו מתפקידם.
לבון השתתף כנציג מפא"י בקונגרסים הציוניים בסוף שנות השלושים ובשנות הארבעים.
ב-1940 נסע ללמוד בבית הספר לכלכלה של לונדון במימון משפחתו, ובמקביל פעל ליצירת קשרים עם מפלגת מפלגת הלייבור הבריטית (יחד עם משה שרת).
ב-1942 נבחר לוועד הפועל של ההסתדרות ועד סוף שנות ה-40 מילא תפקידים שונים בהסתדרות.
כמנהיג צעיר וכריזמטי היה לבון מושא להערצת נשים והיה מעורב במספר קשרים רומנטיים.
ב-1948 התחתן עם לוסי אלשטיין, אישה משכילה ומוכשרת, שהייתה לו לעזר בחייו הציבוריים.
נישואין אלה, בגיל מאוחר יחסית, שמו קץ לרינונים ולשמועות שנפוצו על יחסיו עם נשים.
בשנים 1949–1961 כיהן לבון כחבר הכנסת מהכנסת הראשונה ועד הכנסת הרביעית מטעם מפא"י.
במקביל, כיהן בשנים 1949–1950 גם כמזכ"ל ההסתדרות הכללית.
לקראת בחירות 1951, היה לבון אחד משלושת חברי ועדת המינויים (לצד דוד בן-גוריון ומשה שרת) שקבעו את רשימת מפא"י לכנסת.
בשנת 1951 צורף על ידי בן-גוריון לממשלתו.
ביולי 1953 יצא בן-גוריון לחופשה ובחר בלבון לשמש ממלא מקומו כשר הביטחון.
ב-7 בדצמבר 1953 מינה את לבון כשר ביטחון במקומו.
לבון התפטר ב-1955 בעקבות עסק הביש והפרשה, ומונה ב-1956, בפעם השנייה, כמזכ"ל ההסתדרות.
הוא אולץ להתפטר ב-1961 כתוצאה מההתעוררות הנוספת של הפרשה.
פנחס לבון היה מנהיג מוערך מאוד, אך גם שנוי במחלוקת, שנוהגו השכלתני ולשונו המושחזת הקנו לו יריבים ואויבים.
בכל תפקידיו נחשב לאיש ביצוע מהמעלה הראשונה, וגם דובר חריף, ומתווה דרך פוליטי.
נאומיו והמאמרים שכתב פורסמו במספר קבצים – "יסודות" (1941), "בוויכוח המדיני" (1945), "ערכים ותמורות" (1959).
פנחס לבון נפטר ב-24 בינואר 1976, לאחר מחלה קשה שנמשכה שנים מספר ונקבר בבית העלמין בחולדה.
ילדותו עברה בצל אירועי מלחמת העולם הראשונה, והפוגרום שערכו גייסותיו של סימון פטליורה ביהודי העיירה ב-1920. את אימי המלחמה הביאו לעיירה חיילי הצבאות הלוחמים שעברו בה והפליטים הרבים שמצאו בה מקלט.
במהלך המלחמה הוגלה האב לסיביר על ידי השלטונות הרוסים, בתור "ערב" ככבא כח הקהילה היהודית, ומצבה הכלכלי של המשפחה – שלא הייתה עשירה עוד קודם לכן – הידרדר.
בשנת 1917 חזר האב מהגלות, אך מיד לאחר מכן חלתה האם ומתה.
פנחס, שהיה הבן הצעיר בין ששת ילדי המשפחה, התייתם בהיותו בן 14, וגודל על ידי אחותו חוה.
אביו, הרב יוסף לוביאניקר, היה תלמיד חכם שחיבר את ספר ההלכות "חוט המשולש ברכי יוסף" ומראשי חסידות הוסיאטין, אך שלח את פנחס ללמוד בגימנסיה בלבוב.
פנחס הצטיין בלימודים ועם סיום לימודיו התיכוניים נרשם לאוניברסיטת לבוב והתקבל לפקולטות היוקרתיות למשפטים ולכלכלה.
גם באוניברסיטה הצטיין בלימודיו אך בעיקר קרא הרבה והרחיב את ידיעותיו בתחומי הכלכלה, החברה והפוליטיקה.
אביו עודד אותו להמשיך בלימודיו ואף מימן אותם בחלקם, אך פנחס שבעקבות אחיו, זליג וצבי לבון (לוביאניקר) התרחק מהדת, היה לציוני נלהב וריכז את מאמציו בפעילות בתנועת הנוער הציונית גורדוניה.
אחיו זליג ואחותו חוה עלו לארץ ישראל ב-1924, בלווית אביהם שכחסיד הוסיאטין נטה לקו הציוני.
לבון (אז עוד לוביאניקר) לא היה בין מייסדיה של גורדוניה, שנוסדה בגליציה ב-1925, אך עם הצטרפותו לתנועה ב-1926 היה לאחד ממנהיגיה הבולטים.
כמו תנועות הנוער היהודיות הציוניות האחרות, שפרחו במרכז ובמזרח אירופה בשנים שלאחר מלחמת העולם הראשונה, חיפשה גורדוניה את ייחודה כארגון של בני נוער ואת דרכה המיוחדת בציונות.
גורדוניה הושפעה בראשית דרכה מהשומר הצעיר, שבאותן שנים הייתה תנועת הנוער המובילה במזרח גליציה.
גורדוניה שאלה ממנה את דפוסי ההתארגנות אך לא את רוח התנועה.
לבון הסתייג מרוח "תרבות הנעורים" שאימץ השומר הצעיר בהשראת תנועת הנוער הגרמנית "ואנדרפוגל".
לדעתו החברותא הנרקמת בין בני הנוער היא חשובה, אך אינה ישות תרבותית מקורית, היכולה לצמוח רק מתוך יצירה אמנותית, מסורת הדורות וניסיון החיים.
הוא התנגד לגישה המתנשאת הפוסלת את העם היהודי "הגלותי" וטען שעל הנוער לפעול בתוך החברה ומתוך התחשבות במציאות להביא לשינוי המיוחל.
המהפכה הציונית והיהודית שהנוער שואף אליה חייבת להיות חלק מ"שלשלת ההיסטוריה העברית ומערכי הרוח ההיסטוריים של האומה" כבר בימיו הראשונים בגורדוניה התבלט לבון כאחד הדוברים הרהוטים והמרשימים ביותר בוועידות התנועה ובהופעותיו בסניפים.
הוא אימץ את המצע האידאי של מייסדי גורדוניה שראו עצמם כממשיכי הדרך של צעירי ציון והפועל הצעיר וכתלמידיו של א"ד גורדון, גם ביחס ללאומיות ולציונות וגם ביחס לסוציאליזם.
הוא התנגד בחריפות גם לסוציאליזם המרקסיסטי הדוגמטי שאימצה תנועת השומר הצעיר וגם ללאומנות ולמיליטריזם של התנועה הרוויזיוניסטית.
הייעוד של גורדוניה ותפקידה בהגשמת הציונות התמצו לדעתו בעליה לארץ ו"כיבוש הארץ והעבודה, החקלאות, השפה והאדם, תוך מאמצי הגשמה חלוציים".
בשנת 1929 עלה לארץ ישראל עם קבוצת גורדוניה א' שהייתה אחת מחמש קבוצות של חניכי גורדוניה שעלו באותה שנה.
הקבוצה שישבה בחדרה הייתה מיועדת להצטרף לפלוגה מקובצת של נציגים מקבוצות גורדוניה שיצאו להקים מחדש את הנקודה חולדה, שנהרסה במאורעות תרפ"ט.
לבון היה מעורב מאוד בחיי הקבוצה, בעיקר בתהליכי קבלת חברים חדשים ובגיבוש חיי החברה שלה.
לבון דחף את חברי הקבוצה לעלות להתיישבות למרות שלא זכו לתמיכת המוסדות הלאומיים, וניסה לעזור להם על ידי גיוס תרומות מסניפי גורדוניה בגולה ומנדבנים.
עם זאת, לבון לא השתלב כלל במשימות העבודה של חברי הקבוצה.
למרות הדיבורים הגבוהים על ערך העבודה בכלל והעבודה בחקלאות בפרט ולמרות הקשר המיוחד שהיה לו עם הקבוצה, קודם בחדרה ואחר כך בחולדה, הוא היה פעיל ציבור שנע בין ירושלים, תל אביב ופולין, ועסק בענייני קבוצות ההתיישבות של גורדוניה, בשאלות הארגוניות והאידאולוגיות של התנועה ואחר כך המפלגה.
לבון הפך למנהיג הבלתי מוכרז של גורדוניה גם בזכות יכולותיו האינטלקטואליות וכישוריו הארגוניים, וגם מכיוון שהיה היחידי מבין האישים המובילים בתנועה שהיה לו את האמביציה והדחף לקידום ולהנהגה פוליטית.
אחד מן הנושאים המרכזיים שבהם עסק היה המשך קיומה של גורדוניה כתנועה עצמאית השומרת על דרכה הייחודית, אל מול הצורך להשתלב ולהתאחד עם ארגונים גדולים יותר.
גורדוניה הייתה קשורה מימיה הראשונים בפולין עם מפלגת "ההתאחדות העולמית של 'הפועל הצעיר' ו'צעירי ציון'".
ואחר כך בארץ ישראל עם מפא"י, אך המשיכה לראות את עצמה לא כגוף מפלגתי-פוליטי אלא כתנועת נוער המגשימה את הציונות בדרך של ההתיישבות הקיבוצית, ורואה את עיקר תפקידה בחינוך האדם.
לבון הסתייג מדרכן של התנועות הקיבוציות שהתגבשו כבר בשנות ה-1920 – הקיבוץ הארצי שהיה קשור לתנועת השומר הצעיר והקיבוץ המאוחד שהייתה לו זיקה ברורה למפלגת אחדות העבודה.
לבון התנגד לקולקטיביות הרעיונית של השומר הצעיר, ולדרך של "הקיבוץ הגדול" ולארגון הארצי הצנטרליסטי שדגל בו הקיבוץ המאוחד.
הוא האמין ב"קבוצה אורגנית-משקית" – קבוצה שבין חבריה מתקיימת שותפות באורח חיים, עזרה הדדית, ושאיפה ליצירת הוויה תרבותית-חברתית.
קבוצה כזו היא מצומצמת במספר חבריה "כדי שתהיה בה מזיגה בין יעילות משקית, קשרי חברה ויעילות חינוכית".
על אף קשיים והתלבטויות הצטרפה גורדוניה ב-1934, בהנהגת לבון, לחבר הקבוצות, התנועה הקיבוצית שהלמה יותר את אופיה וייחודה.
בתחילת שנות הארבעים הוביל לבון לאיחוד גורדוניה עם תנועת "מכבי הצעיר".
למרות שעם הזמן התרכז לבון בפעילותו במפא"י ובהסתדרות, יוצאי גורדוניה שהתיישבו בקבוצות הפזורות בארץ המשיכו לראות בו את מנהיגם, לפנות אליו בשעת דחק, וגם לעמוד לצידו בימים הקשים שנכונו לו בפוליטיקה.
לבון נבחר לוועד הפועל של ההסתדרות ב-1942 אך היה מעורב בשאלות הקשורות בקביעת דרכה עוד קודם לכן.
במאבק החריף שפרץ בשנות ה-1930 בין מפא"י וההסתדרות לבין הסתדרות העובדים הלאומית, התנועה הרוויזיוניסטית ובית"ר, התנגד לבון לניסיונות למנוע עבודה מפועלים רוויזיוניסטים.
על אף שהיה מתנגד חריף ביותר לדרכה של התנועה הרוויזיוניסטית, בעיקר לאחר שדבקה בה ההאשמה ברצח ארלוזורוב, שאותו העריץ, ושהיה ידידו ושותפו לדרך.
לבון טען שגם פועלים רוויזיוניסטים וחברי בית"ר שייכים למעמד הפועלים ואין למנוע מהם עבודה ולנהוג כלפיהם באלימות.
הוא חתר להסכם שבו יכירו הרוויזיוניסטים בעקרון של זכות השביתה של הפועל, גם כדי לצמצם את יכולתם של הרוויזיוניסטים לשבור את השביתות שהכריזה ההסתדרות כדי לאלץ את המעסיקים, בעיקר הפרדסנים, להעסיק פועלים יהודים.
לבון גילה דעות עצמאיות המנוגדות לעמדה המקובלת במפא"י ובהסתדרות גם בשאלת מעמדו של הפועל הערבי.
ב-1947 עמד לבון בראש ועדה במפא"י שעסקה במעמד הפועל הערבי במדינה היהודית שתקום.
לבון ראה לנגד עיניו מדינה דמוקרטית עם דגש על זכויות האזרח שיתקיים בה שיתוף פעולה בין עובדים יהודים וערבים.
הוא תבע ביטול כל אפליה כלפי עבודה ערבית (חוץ מעבודות הקק"ל) ודרש שמפא"י תתמוך בפתיחת שעריה של ההסתדרות הכללית בפני פועלים ערבים.
ביולי 1949 נבחר לבון למזכ"ל ההסתדרות אך כיהן בתפקיד רק כשנה וחצי, מאחר שצורף לממשלה ב-1950, תחילה כשר החקלאות והמזון ואחר כך כשר בלי תיק, המתאם בין השרים הכלכליים.
מינואר 1954 כיהן בתפקיד שר הביטחון עד התפטרותו בפברואר 1955 בעקבות עסק הביש.
בין השנים 1956–1961 כיהן שוב כמזכ"ל ההסתדרות.
מעברים אלה בין הממשלה לבין הנהגת ההסתדרות נתפסו כמובנים מאליהם בתקופה שבה ההסתדרות היוותה בעצם מעין זרוע מבצעת של הממשלה לקידום יעדים לאומיים כמו קליטת עלייה, פיתוח המשק, פיזור אוכלוסין ופיתוח אזורי הספר.
הממשלה כיבדה את עצמאות ההסתדרות ולא הלאימה את מוסדותיה שמילאו תפקידים שהיו במהותם ממלכתיים, ונתנה לגופים הכלכליים של חברת העובדים קדימות מובהקת ומונופולין.
לבון דגל במשק מבוזר שיש בו גם מגזרים סוציאליסטיים וגם קפיטליסטיים, ועם זאת שיש בו שליטה והכוונה של המדינה באותן נקודות מפתח הדרושות לפיתוח ומונעות מונופולים.
בקדנציה השנייה שלו בהסתדרות נחשב לבון כרפורמטור חשוב.
עיקרן של הרפורמות שניסה להוביל היו יתר דמוקרטיזציה – ביזור הכוח ושילוב העובדים באיגוד המקצועי, בקופת חולים ועוד.
הוא ביקש מחד לחזק את מזכירות חברת העובדים כגוף מפקח, שהחברות מחויבות להציג לו דו"ח שנתי של פעילותן.
מאידך פעל לחיזוק המניעים הכלכליים העצמאיים של המפעלים על ידי ביטול העזרה ההדדית הבלתי-מותנית למפעלים כושלים וסגירת מפעלים בלתי כלכליים, העדפת שותפויות עם גורמים לא הסתדרותיים ובעיקר הממשלה וביזור וחלוקת סמכויות של מפעלים גדולים.
לבון חשב שצריך לנתק את החברות בקופת החולים מהחברות בהסתדרות, בטענה שאנשים פונים לקופת חולים על מנת להבריא, ולא משיקולים סוציאליסטיים.
לפיכך הציע שדמי החברות בקופת חולים ייגבו על ידי המדינה ולא על ידי ההסתדרות.
ההצעה נבלמה על ידי ראשי מפא"י, שחששו לאבד עוצמה פוליטית.
עם זאת בתקופת כהונתו יזם לבון שינויים רבים בנוהלי העבודה בקופת חולים שמטרתם שיפור השירות שהיא מעניקה לחבריה.
בין היתר נוצר אז המוסד של "רופא המשפחה".
לבון גם עמד מאחורי גיוס הכספים להקמת בית החולים סורוקה בבאר שבע, לרווחת תושבי הנגב.
במרכז הרפורמות שניסה להעביר בהסתדרות היה המהלך לריסון כוחה של סולל בונה.
בשנות ה-50 גדל כוחה של "סולל בונה".
מנהלי הקונצרן ובראשם הלל דן עשו בו כבתוך שלהם, מנעו תחרות במשק והפריעו להקמת שורה של מפעלים באזורי הפיתוח תוך ניצול מעמדם כמונופול.
לבון פיצל את "סולל בונה" לשניים: קונצרן תעשייתי – "כור", וחברת בניה ששמרה על השם "סולל בונה".
הרפורמה נעשתה חרף התנגדותם של רבים ממנהלי הקונצרן,
בסופו של דבר, השאלות החשובות בנושאי משק וכלכלה באותן שנים, ומינוי בעלי התפקידים בהסתדרות או בממשלה ובשירות המדינה, הוכרעו בישיבות של "חברינו" – הנהגת מפא"י, שלבון היה חלק ממנה.
גם אם היו בהן דיונים, ויכוחים ומחלוקות קשות, מי שהשפיע ובדרך כלל קבע בהן היה דוד בן-גוריון.
כשיצא בן-גוריון לחופשה של שלושה חודשים ב-19 ביולי 1953, הוא מינה את לבון כממלא מקומו במשרד הביטחון.
לאחר שהודיע על פרישתו לשדה בוקר ב-7 בדצמבר 1953 מינה את לבון כשר ביטחון במקומו ומשה שרת מונה כראש ממשלה.
יום לפני כן מינה את שמעון פרס למנכ"ל משרד הביטחון ואת משה דיין לרמטכ"ל.
ההרכב הפרסונלי הזה היה הגורם העיקרי למתחים ולסכסוכים שליוו את תקופת כהונתו של לבון כשר הביטחון.
בתקופה שקדמה לקום המדינה היה לבון רחוק מנושאי הביטחון ביישוב.
הוא החזיק בעמדות מתונות בנושאים המדיניים והביטחוניים ונמנה עם האגף המתון במפא"י.
הוא הסתייג מפעולות אלימות כנגד הבריטים והתנגד למעשי נקמה אלימים, הכוללים פגיעה בחפים מפשע, בתגובה לטרור הערבי.
פעילותו במשרד הביטחון החלה בתקופה שהתאפיינה במתח ביטחוני רב.
פלסטינים שחיו במחנות פליטים ברצועת עזה ובירדן ניסו עם תום מלחמת העצמאות להסתנן אל מעבר לגבול כדי לחזור לכפריהם, לקצור את שדותיהם ולאסוף את היבול.
בהמשך החלו המסתננים להתארגן בקבוצות.
מקצתן של הקבוצות גויסו לשם פעולות מודיעין בישראל ואחרות ביצעו מעשי שוד, חבלה ורצח.
ישראל הגיבה בפעולות תגמול שאותן הובילו בן-גוריון ודיין, בעוד ששרת הסתייג מהן כשר החוץ ואחר כך כראש הממשלה וסבר שעל ישראל להגיב במישור המדיני על ידי תלונות לוועדת שביתת הנשק של האו"ם.
לבון סבר שהתלונות הללו אינן אפקטיביות, ועל מעשי טרור יש להגיב בפעולות תגמול צבאיות.
לבון, על אף עברו המתון, תמך בפעולות התגמול, אם כי הזהיר מפני ריבוי מקרים של פעולות שלא קיבלו את אישור הדרג המדיני ומפני פעולות הפוגעות באוכלוסייה חפה מפשע.
דוגמה מובהקת לחילוקי הדעות בין לבון ושרת היא פרשת "בת גלים".
המצרים חסמו את תעלת סואץ בפני אוניות ישראליות, בניגוד לדרישת המעצמות.
ביוזמת שרת נשלחה האנייה "בת גלים" כדי להעמיד את המצרים במבחן.
המצרים עצרו את האנייה ושבו את צוותה.
האו"ם והמעצמות מחו בקול רפה, אך לא נקפו אצבע, בדיוק כפי שלבון חזה.
חילוקי הדעות הללו זכו לביטוי פומבי כאשר שרת הציג בכנסת את השאלה האם מדינת ישראל חפצה להיות "מדינה של חוק או של שוד"?
בדיון אחר בכנסת התייחס לבון לשאלה זו באומרו:"מדינת ישראל, כמו כל מדינה, חיה על פי שני חוקים – ואין סתירה בין שני החוקים האלה.
החוק האחד הוא החוק הבינלאומי, ומדינת ישראל רואה עצמה מחויבת לפעול על פי החוק הזה.
אבל היא חיה גם על פי חוק שני, שעל פיו חיות גם יתר המדינות, והוא החוק הטבעי של ההגנה העצמית".עם זאת לבון נכשל בדיווח לקוי לראש הממשלה הממונה עליו.
פעמים רבות בוצעו פעולות צבאיות בניגוד להוראות הדרג המדיני או תוך חריגה מהן.
לבון נאבק בראשי הצבא על מנת לאכוף משמעת, אך כלפי חוץ העניק גיבוי לקצונה הבכירה וכך נוצר הרושם שלבון מנהל מדיניות עצמאית בניגוד לדעתו של ראש הממשלה.
כתוצאה מכך הורעו מאוד היחסים בין שרת ולבון.
היחסים בין לבון לבין דיין לא היו תקינים מלכתחילה, ובמהלך כהונתו של דיין כרמטכ"ל תחת שר הביטחון לבון, הורעו היחסים אף יותר.
לבון היה איש דור הביניים במפא"י, ויריבו הפוליטי של דיין.
לבון ראה את עצמו כיורשו של בן-גוריון, ואת מינויו לשר ביטחון ראה כאישור למעמדו זה.
ראייה זו הכניסה אותו למסלול התנגשות עם חבורת הצעירים שטיפח בן-גוריון, ובראשם דיין ושמעון פרס ששימש כמנכ"ל משרד הביטחון.
על אף ששני האישים, דיין ולבון, החזיקו בראייה ביטחונית דומה, החלו עד מהרה סכסוכים ביניהם.
המאבק על הסמכויות בין שר הביטחון לבין הרמטכ"ל הביא לחוסר בהירות באשר לשאלת הקשר הישיר בין קצינים בכירים ובין שר הביטחון.
כאשר נודע לדיין, באמצע 1954 כי מפקד חיל האוויר, דן טולקובסקי, נועד ישירות עם לבון, הגיש את התפטרותו, אך שוכנע על ידי דוד בן-גוריון לחזור בו.
לחילוקי דעות אלו היו גורמים נוספים, שהתבטאו אף בדברים עקרוניים, כגון דרישתו של דיין לרכוש מן הצרפתים טנקים מסוג AMX-13, עליה הטיל לבון וטו.
דיין ופרס ראו חשיבות עליונה ביצירת ברית עם ממשלת צרפת, תוך תמיכה במדיניותה הקולוניאליסטית באלג'יר.
דיין אף הציע לצרפתים שיתוף פעולה צבאי באלג'יר.
לבון, שהבין שהעידן הקולוניאליסטי הגיע לידי סיום, ראה בצרפת משענת קנה רצוץ ושאף לחיזוק הקשרים עם ארצות הברית.
תפיסתו של לבון מומשה כעשר שנים מאוחר יותר בימיו של לוי אשכול כשר הביטחון.
לבון נתקל בקושי לכפות את מרותו כשר גם על המנכ"ל פרס.
בניגוד לבן-גוריון שנהג לפקוד את משרד הביטחון רק פעם בשבוע היה לבון שר ביטחון במשרה מלאה, פעיל ויורד לפרטים.
הוא חלק על טענת פרס שמערכת הביטחון יעילה וראה הזדמנויות לחיסכון גם במערכת הביטחון.
הוא קיצץ בצבא הקבע מבלי לפגוע במצבת הכוח הלוחם, ובכך אפשר הצטיידות של הצבא באמצעי לחימה נוספים.
בשנת כהונתו כשר ביטחון הוגדלה מצבת החטיבות הלוחמות של צה"ל.
יחידה 101 פורקה והשתלבה בחטיבת הצנחנים.
לבון עמד על זכותו כשר ביטחון להמשיך בפגישות עם בכירי צה"ל, וביניהם ראש אמ"ן, אל"ם בנימין גיבלי.
לימים תהיה לעניין חשיבות מכרעת בשאלה "מי נתן ההוראה" לגיבלי להפעיל רשת של מרגלים יהודים במצרים, ולהורות להם לחבל במתקנים בריטים על מנת למנוע את הסתלקותה של בריטניה מאזור תעלת סואץ.
בעת שניתנה ההוראה לגיבלי, היה דיין בביקור בארצות הברית, ולבון טען כי לא הוא שנתן את ההוראה.
לימים תהיה לפרשיה זו, שנודעה בכינוי "העסק הביש", חשיבות מכרעת בהיסטוריה הפוליטית של מדינת ישראל.
על פי יומניו של משה שרת, לבון רצה ליזום פעולות פרובוקציה נוספת במדינות ערב, בין השאר להפציץ בירות שונות במזרח התיכון, בהן בגדאד, ולפגוע בקונסוליה הבריטית כדי לסכסך בין הממלכה המאוחדת וירדן.
ב-8 בדצמבר 1954 הודיעה מצרים כי חשפה רשת ריגול ישראלית.
העצורים, צעירים יהודים אזרחי מצרים, נשפטו לתקופות מאסר ארוכות, ושניים מהם אף נתלו על חלקם ברשת.
פעולות הרשת נחשפו עוד ביולי 1954. על אף שישראל הכחישה את חלקה ברשת, התברר כי גורמים בצה"ל הורו לצעירים לפגוע באתרים בעלי קשר לבריטניה ולארצות הברית, על מנת להבאיש את ריחה של מצרים בעיני מדינות המערב.
ניסיון ראשון לברר מי אחראי לתסבוכת שנוצרה נעשה על ידי שרת, שמינה לשם כך ועדת שניים: נשיא בית המשפט העליון, יצחק אולשן, והרמטכ"ל לשעבר, יעקב דורי.
הוועדה לא הצליחה לרדת לשורש העניין, וכתבה: "לא שוכנענו למעלה מכל ספק המתקבל על הדעת כי ראש אמ"ן לא קיבל את ההוראה משר הביטחון פנחס לבון.
עם זאת, איננו בטוחים שלבון נתן את ההוראה המיוחסת לו".
בשנת 1960 התעוררה מחדש "הפרשה".
דוד בן-גוריון כותב בספרו "דברים כהוויתם": .
בן-גוריון מוסיף כי ביקש גם הקמת ועדת חקירה בעניין "האדם השלישי", שהיה קשור ב"עסק הביש", "ועדת כהן", שהוקמה בעת שהותו של לבון בחו"ל.
בשובו לישראל, נפגש לבון עם בן-גוריון ב-26 בספטמבר 1960 ודרש את טיהור שמו מן האחריות ל"עסק הביש".
בן-גוריון סירב ואמר לו: .
לבון פירש זאת כהתחמקות ותקף בחריפות את שמעון פרס, שהיה מנכ"ל משרד הביטחון בתקופת "העסק הביש", ואת מי שהוזכר רק בכינוי "הקצין הבכיר" – בנימין גיבלי, שעמד בראש אגף המודיעין של צה"ל.
גיבלי טען שקיבל הוראה בעל פה משר הביטחון, לבון.
ועדת בירור שמינה הרמטכ"ל, בראשות השופט חיים כהן, לא גילתה הוכחות לזיוף המכתב של גיבלי, אך קבעה כי נעלמו מסמכים והייתה הדחה לעדות שקר וכך חיזקה בממצאיה את טענותיו של לבון.
ב-1958 נעצר ונשפט אברי אלעד מי שכונה "האדם השלישי", מפעיל הרשת במצרים ואחד מהעדים נגד לבון בוועדת אולשן-דורי, בגין מגע עם סוכן זר, והגילוי כי הוא נחשד כסוכן כפול מצרי.
בעקבות זאת החליטה הממשלה למנות לבירור נוסף ועדה שהורכבה משבעה שרי ממשלה, בראשותו של שר המשפטים, פנחס רוזן.
ב-25 בדצמבר 1960 הגישה "ועדת השבעה" את מסקנותיה, שבהן נקבע פה-אחד שלבון לא נתן את ההוראה, ואף לא ידע על הפעולה.
בעקבות מסקנות אלה התפטר בנימין גיבלי מצה"ל.
לימים התברר כי עדויות קציני אמ"ן בפני ועדת אולשן-דורי היו מתואמות, ומסמך שהוצג בפניה זויף על ידי דליה כרמל, מזכירתו של בנימין גיבלי.
בן-גוריון, שלא הסכים למתן זיכוי לפוליטיקאי על ידי ועדה של פוליטיקאים (גם אם כולם שרים) שאינה "ועדת חקירה משפטית", דרש (מסיבות אחרות, לדבריו) להדיח את לבון מהזירה הפוליטית.
בציבור נוצר הרושם כאילו בן-גוריון רואה בלבון אויב אישי, ורודף אותו על לא עוול בכפו.
מרכז מפא"י, שנאלץ להכריע בסכסוך זה, נכנע ללחצו של בן-גוריון, וב-4 בפברואר 1961 הדיח את לבון מתפקיד מזכ"ל ההסתדרות, ומחק אותו מרשימת מועמדי המפלגה ל.
בשנת 1962 התגבשה סביב לבון קבוצה מבין חברי מפא"י, שפעלה תחת השם "מן היסוד".
בקבוצה נכללו כמה מהאינטלקטואלים החשובים של התקופה כמו הפרופסורים נתן רוטנשטרייך, יהושע אריאלי, יעקב טלמון ושלמה אבינרי, העיתונאים לוי יצחק הירושלמי ודן הורביץ, הסופר עמוס עוז ויונה כסה שהיה חבר כנסת ומזכיר מפא"י לשעבר.
הקבוצה הוציאה דו-שבועון בשם "מן היסוד", בו ניתנה במה גם לאישים מחוץ לקבוצה (למשל, ראש הממשלה לשעבר, משה שרת).
הקבוצה ראתה עצמה כהתארגנות אידאולוגית שמטרתה להעלות את רמת השיח הציבורי במדינת ישראל, בפרט בשאלות חברתיות-כלכליות ולא כהתארגנות מפלגתית-סיעתית.
אנשי הקבוצה הביעו דאגה עמוקה למצבה של מפא"י, ההולכת ומתרחקת מציבור העובדים אותו היא מתימרת לייצג.
לדעתם הגיעה השעה לבירורים עקרוניים-אידאולוגים בשאלות יסוד.
בשנת 1964 הודיעה קבוצת מן היסוד על פרישה ממפא"י, אך המאבקים בתוך מפא"י נמשכו, כשהתקפות בן-גוריון כוונו עכשיו כנגד ההנהגה הוותיקה ובעיקר כנגד לוי אשכול ראש הממשלה.
עם הקמת המערך – דרשו נציגי מפא"י התחייבות מוקדמת שלבון לא ייכלל ברשימה המשותפת מטעם "אחדות העבודה".
לבון ראה בהקמת המערך צעד חשוב, ועל כן עודד את תומכיו להצטרף למערך על בסיס אישי, בעוד הוא נותר בחוץ.
קבוצת "מן היסוד" לא התגבשה למפלגה, ולבון עצמו הוכרע על ידי מצב בריאות רופף, ופרש כליל מעולם הפוליטיקה עוד בשנת 1964.
בשנת 1968 יצא לאור ספרו של לבון, "בנתיבי עיון ומאבק", ובו אוסף מאמרים ונאומים שלו, וכן הספר "חברת עבודה".
על שמו קרויים היישוב לבון בגליל, מכון לבון: המכון לחקר תנועת העבודה והחלוץ ורחובות בתל אביב, בחולון, חיפה, בנתניה, בפתח תקווה ובקריית ים.
יסודות, תל אביב: גורדוניה-המכבי הצעיר, 1941.
ערכים ותמורות, תל אביב: מסילות, 1960.
חברת עבודה, תל אביב: תרבות וחינוך, 1968.
בנתיבי עיון ומאבק, תל אביב: עם עובד, 1968.
על ערכים ונכסים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1986.
פנחס כהן (ירדני) (ו' בתשרי תרמ"ח, 24 בספטמבר 1887, זכרון יעקב – י"ח בתמוז תשט"ז, 27 ביוני 1956, חיפה) היה אגרונום ואיש חינוך ישראלי, מורה לטבע ומורה דרך, שייסד מספר מוסדות השכלה ותרבות חשובים בחיפה.
פנחס כהן נולד בזכרון יעקב וגדל במטולה.
בוגר בית הספר החקלאי במקווה ישראל.
למד אגרונומיה בבית הספר הגבוה לחקלאות בברלין בירת גרמניה.
ב-1908, יחד עם אשתו, מרים ניר-רפאלקס (אחותו של נחום ניר-רפאלקס), ייסד את בית הספר "אבטליה" (מקור השם: "אב הטליים") בית הספר העברי הראשון בחיפה.
לאחר שלוש שנים, כשהתרחב בית הספר, הוא עבר לבעלות "חברת עזרה", והשתלב בבית הספר הריאלי ב-1913 עם הקמתו.
ב"אבטליה", תחילה התנהלו הלימודים תחת עץ במושבה הגרמנית ולאחר מכן הועתקו לבית שאלח ברחוב כורי בחיפה.
ב-1911 נסע פנחס כהן לברלין על מנת ללמוד מדעי טבע וחזר ב-1915.
עם חזרתו לארץ ישראל, פנה לכהן ד"ר בירם, מייסד הריאלי, בבקשה ללמד טבע בבית הספר החדש, ופנחס נענה ברצון.
בריאלי לימד 35 שנה נוספות עד פרישתו ב-1949, היה מורה אהוב ונערץ על תלמידיו.
כהן היה ממייסדי שכונת בת גלים.
ב-1916 יסד את אגודת המשוטטים, שחבריה היו תלמידי הריאלי, וממנה צמחה מאוחר יותר החברה להגנת הטבע.
כהן ייסד את שבט המשוטטים (משוטטי-בכרמל) של תנועת הצופים.
בעת שהיה מורה לטבע בבית הספר הריאלי, היה לכהן חזון להקים מכון ביולוגי וגן בוטני וזואולוגי על הר הכרמל.
באפריל 1937 פנה במכתב לחברת הכשרת היישוב ובקש לקבל לשם כך 200 דונם בכרמל המערבי.
בשנת 1939 פרצה מלחמת העולם השנייה, התוכנית נגנזה וכהן חזר אליה רק כעבור 10 שנים, לאחר גמר המלחמה ולאחר הקמת מדינת ישראל.
בשנת 1949 פרש כהן מבית הספר הריאלי וקיבל מוועד הר הכרמל את מרתף בית הכנסת על הכרמל, בו הקים את המכון הביולוגי בית פנחס, שכלל פינת חי קטנה.
מפינת חי זו צמח גן החיות בחיפה, שכהן היה למנהלו הראשון.
כהן חיבר שני ספרי לימוד בזואולוגיה (יונקים) ובביולוגיה וכן (עם דוד בנבנשתי) שני מדריכי טיולים: לארץ ישראל (תרצ"ח 1937) ולירושלים (תש"א).
בנוסף, כתב סיפורים לילדים, שהתפרסמו בכתבי עת שונים (שעליהם חתם בשם העט "פ.
ב-1960, לאחר מותו, ראה אור בהוצאת מסדה קובץ סיפוריו "צמד שנשבה".
פנחס כהן נפטר בשבתו על סלע ליד בנין המכון אותו הקים ונקבר בעירו.
רחוב כהן פנחס בשכונת רמת בגין שבחיפה נקרא על שמו.
על שמו נקרא "המכון הביולוגי - בית פנחס", אותו הקים בגן החיות הלימודי בחיפה, שהיה מייסדו.
כהן היה אב לשלושה: ירדנה כהן, גדעון כהן (אגרונום) ורות (מורה).
ירדנה הייתה רקדנית, כוריאוגרפית ומורה למחול, מחלוצות המחול בישראל, כלת פרס ישראל על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה לשנת תש"ע.
ילדיה (נכדיו) הם המהנדס דן אורדן והמורה והמוזיקאית עירית מגל.
בעלי חיים בטבע ובשביה (יונקים), חיפה: פ.
(מהדורה ב מחודשת ערוכה בידי אמוץ כהן: ירושלים: קריית ספר, תש"ך)
ביאולוגיה: ספר למוד לבתי-ספר תיכוניים, 2 כרכים, ירושלים: קרית ספר, תש"ד.
(מהדורה ב מתוקנת ומורחבת: תש"י–תשט"ו)
צמד שנשבה – ספורים, תל אביב, מסדה, 1960. (סיפורים שרובם נדפסו קודם לכן בכתבי עת שונים, המשקפים את "חבלי ההתנחלות של המתיישבים הוותיקים" ואהבת המולדת של כהן)
פנחס כהן גַּן (נולד ב-3 בנובמבר 1942) הוא אמן ישראלי.
חתן פרס סנדברג (1979), פרס מפעל חיים בתחום האמנות הפלסטית מטעם משרד התרבות (2005) ופרס ישראל לציור (ה'תשס"ח, 2008).
פנחס כהן גן נולד בשנת 1942 בעיר מקנס שבמרוקו למשפחה יהודית שומרת מצוות מהמעמד הבינוני-גבוה.
אביו, משה הכהן, היה צייר שהפסיק מלאכה זו כדי לפרנס את משפחתו כסוחר, ואמו, רבקה לבית גן, שימשה כמורה לצרפתית.
הוא למד בתלמוד תורה, שבו לימדו גם חשבון.
בשנת 1949 עלה לישראל ביחד עם הוריו וארבעת אחיו באונייה "קדמה", וגדל בקריית ביאליק, בשכונה של יוצאי גרמניה.
בנעוריו עבד כהן גן בבנייה, כדי לעזור לפרנסת המשפחה.
לימים תיאר בדיעבד את תחושת הבידוד שחש כמזרחי בחברה הישראלית בתקופת ראשית הקמת המדינה.
כבר בעת נעוריו נמשך לאמנות ולמד פיסול אצל אהרון אשכנזי.
ב-1960 סיים את תיכון עירוני מקיף קריית חיים.
ב-1954 הצטרף לתנועת הנוער "השומר הצעיר" והמשיך להדריך בה עד לגיוסו לצה"ל.
בשנת 1962 עזב את קיבוץ להבות הבשן ועבר לירושלים, שם החל ללמוד בבצלאל, אולם נאלץ להפסיק את לימודיו לאחר כשבוע עקב מצוקה כספית.
עם שובו לחיפה למד רישום אצל מרסל ינקו ופיסול אצל מיכאל גרוס במסגרת סמינר אורנים.
בשנת 1967 החל בשנית את לימודיו בבצלאל.
ב-1968, במהלך לימודיו, נפצע בפיגוע בשוק מחנה יהודה.
במהלך שנות השבעים יצר כהן גן שורה של "פעולות", חלקן בעלות אופי של מיצג.
ב-2 בפברואר 1972 נפתחה תערוכה של 20 תחריטים פרי יצירתו ברפת של קיבוץ נירים.
העבודות, שנתלו מעל שקתות הפרות, עשו שימוש בטכניקות של תחריט צילומי לצד אקווטינטה.
נושאי העבודות כללו דימויים כגון בתים או דמויות אדם, ובחלקן הוסיף כהן גן חוטים צבעוניים שהודבקו לנייר.
פרסומה של התערוכה, כניסיון לשבירת הרגלי הצפייה באמנות, לצד האופי האנקדוטי של האירוע, גרמו לפרסומו של כהן גן ולהצגה של עבודותיו בגלריה דוגית בתל אביב.
פעולות אחרות נשאו אופי אוונגרדי יותר, בכך שלא העמידו במרכזם אובייקט אמנותי שמרני.
כחלק מ-"פרויקט ים המלח", שנוצר בין השנים 1973-1972 חיבר כהן גן שרוולים עשויים פלסטיק למעיין באזור עין רואר, דרומית לעינות צוקים (עין פשחה), הגיעו עד למי ים המלח וצפו עליהם.
בתוך בשרוולים גידל כהן גן דגים כסמל לניתוק תרבותי ולניסיונות השתלבות עקרים בנוף.
פעולות אחרות נשאו אופי פוליטי חד יותר.
ב-"פעולה במחנה הפליטים ביריחו" (10 בפברואר 1974), לדוגמה, הקים כהן גן אוהל במחנה הפליטים שליד יריחו.
ב"נגיעה בגבול" (7 בינואר 1974) הטמין כהן גן מטילי ברזל ועליהם נתונים דמוגרפים על מדינת ישראל והטמין אותם בארבעת גבולותיה של המדינה, במקום בו נעצרו על ידי כוחות הביטחון.
פעולות אלו ואחרות הוצגו בשנת 1974 בתערוכה במוזיאון ישראל.
בעוד התוכן הגלוי של עבודות אלו מרמז לשאלות פוליטיות, הרי ששאלות של זרות, הגירה, פליטות ושל מצבים נפשיים, המבוטאים בשאלת הממד העדתי בחברה הישראלית, מהווים את תוכנם הסמוי.
בשנת 1974 הכיר את בת זוגו האדריכלית איה ולד, בפתיחת תערוכתו של רוברט ראושנברג במוזיאון ישראל.
השניים היו בקשר עד לשנת 1980.
במחצית השנייה של שנות השבעים שהה כהן גן בארצות הברית לשם לימודים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בין היתר למד אצל היסטוריון האמנות מאיר שפירו (Meyer Schapiro).
בתקופה זו הציג כמה תערוכות בגלריה של ברטה אורדנג ובגלריות של מקס פרוטץ' (Max Protetch) בניו יורק וושינגטון די.
חלק מן העבודות נוצרו על מפות שולחן שנרכשו ממלון שפשט רגל.
האמנות שיצר כהן גן החל מתקופה זו זנחה את "הפעולה" המושגית לטובת אובייקטים אמנותיים מסורתיים יותר.
החל משנת 1976 הרבה כהן גן ליצור הדפסים, כדוגמת "כיווני הרוחות בים-המלח: ערב, צהרים, בוקר" במרכז ברסטון לגרפיקה.
בשנת 1978 הוצגה במוזיאון תל אביב תערוכה גדולה של עבודות החדשות בשם "יצירות לאחר המושג".
שרה ברייטברג סמל, אוצרת התערוכה, הציגה את יצירותיו החדשות של כהן גן, כמבטאות את האכזבה שמן הצירוף של מדע ואמנות, צירוף שאפיין את יצירתו המושגית והמוקדמת של כהן גן.
עם זאת טען כהן גן כי הוא אינו מעוניין להתרכז באיכותה הגרפית של יצירת האמנות, כי אם בניסיון ל"צמצום המרחק שבין הרעיון לבין ביטויו החזותי".
בעיני הביקורת האמנותית נתפשו העבודות כ-"ציור מושגי" וכנסיגה מן המושגיות החמורה של עבודתו המוקדמת של כהן גן.
אדם ברוך העיר על תערוכתה זו כי כהן גן מבקש ליצור "תמונת אידאה" אנושית.
מוטיב שגור בעבודת היה העימות שבין 'אמנות' ל'מדע'.
עימות זה סימל את מה שכינה כהן גן כ"תורת האמנות היחסית" - אפיסטמולוגיה במסגרתה חוקי היצירה האמנותית נתפשים כמערכת ייחוס דינמית של תרבות וחוקי טבע משתנים.
בסדרת העבודות "עימותי נוסחה וציור" (1982), לדוגמה, השתמש כהן גן בחלוקה של משטח העבודה לשניים.
בחלקן העליון של העבודות יצר כהן גן ציור אקספרסיבי ועשיר בצבע ובו שיבץ דימויים של דמויות אדם אנונימיות, שהיוו חידוש באמנות על רקע הגישות המושגיות בציור ובאמנות בישראל ובארצות הברית.
בחלקן התחתון הופיעו דימויים של גופים תלת־ממדים ונוסחאות על רקע לבן.
הנוסחאות היוו ביטוי לטקסטים טקסטים פילוסופיים-אסתטיים, בהם פירק כהן-גן את מעשה האמנות ליחידות ולהקשרים ביניהן, והציג אותן כמערכת לשונית-מתמטית.
בעבודות אחרות מתקופה זו, כגון "המדע האחר באפור" (1982) או "פארדיגמה ישראלית של הבן האובד מס' 1" (1982), מופיע ריבוי של דמויות.
מרדכי עומר העיר על יחסי הדמויות והרקע בעבודות אלו כי הם יוצרים חלל אטום, שעל אף מוחשיותו היינו "בלתי-ניתן לחישה".
ביטוי נוסף לעיסוק בתפיסת החלל הופיע בעבודות כגון אלו שהוצגו בסדרת התערוכות "ציור שטח, ציור חלל, ציור תהום" (1981) בגלריה גימל בירושלים ובמיצב "רישומי תדמית המשטח הלא ישר, או ציור לקידום בעיה מס' 457617" (1981) בגלריה נעמי גבעון בתל אביב.
במיצב זה בנה כהן גן גופים הנדסיים משוכללים, עשויים מסגרות עץ המחופים בבדי ציור צבועים שהיוו ניסיון לבדיקת הקונבנציות של הגאומטריה האוקלידית, כביטוי לעיסוק באפיסטמולוגיה של האמנות.
במחצית שנות השמונים המיר כהן גן את דימוי הדמות האנונימית בדימוי של ראש חסר גוף.
השימוש בדמות מרחפת זו אִפשר גם שינוי של הקומפוזיציה ביצירותיו של כהן גן, שהפכה אקספרסיבית יותר.
הראש הכרות, טען מרדכי עומר, מהווה ביטוי לחוסר האיחוי שבין גוף ונפש.
במקומות בהם המשיך כהן גן להשתמש בדמות מלאה, הופיעה זו כרישום קווי, בדומה ל"דמויות גפרורים".
אף על פי שכבר בעבודותיו המוקדמות הופיעו בעבודותיו התייחסויות לאירועים פוליטיים וחברתיים, במהלך שנות השמונים והתשעים מופיעות ביצירותיו התייחסויות נרחבות יותר אל אירועים היסטוריים.
בריאיון עיתונאי טען כהן גן כי "כל התפלספות על בעיה אנושית כואבת עושה מזה בעיה אסתטית".
לצד התייחסות אל העימות בין מזרח למערב בתרבות, הקדיש כהן גן מקום נרחב ביצירותיו אל השואה.
בשנת 1988, לדוגמה, ערך ביחד עם קבוצת סטודנטים הפגנה אל מול בניין המוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק, שהציג באותה עת תערוכה של האמן הגרמני אנסלם קיפר (Anselm Kiefer).
הקבוצה הניפה שלט ובו האימרה "אנסלם קיפר הוא הצייר שאדולף היטלר לא היה", במטרה למחות על תהליך הלגיטימציה שעברה גרמניה, בחסות יצירתו של קיפר.
בין התייחסויות האמנותיות בולטת העבודות בתערוכה "ואלה שמות", שהתקיימה באוקטובר 1992 במסגרת הביתן הישראלי לביאנלה לאמנות באיסטנבול, טורקיה.
במסגרת התערוכה הציג כהן גן רישומים המוקדשים לקהילות יהודיות, מאירופה ומן המזרח הקרוב, שנחרבו בשואה.
ב 1 באוקטובר 1989 הועלה לדרגת פרופסור חבר בבצלאל.
בשנת 1992, בעקבות תרומה של 300 עבודות למוזיאון תל אביב, נפתחה בביתן הלנה רובינשטיין תערוכה רטרוספקטיבית מיצירותיו על נייר.
באותה עת שהה כהן גן בפריז, צרפת, שם קיבל סטודיו לחצי שנה בקריית האמנים "הסיטה".
במקביל לעבודתו כאמן, המשיך כהן גן לכתוב בשנים אלו כתבים בנושא אסתטיקה ובהם התייחסויות ביוגרפיות שונות.
על המרכזיים שבם נמנים ספר האמן שהוציא כהן גן בשנת 1991 בשם "מילון תחביר הציור והפיסול", ובו מילון פיקטיבי של 200 ערכים המתורגמים לשש שפות.
והספר "אמנות, משפט והסדר החברתי", ובו תיעוד של מאבק משפטי שניהל כהן גן החל משנת 1993, כנגד בצלאל במטרה להשוואת תנאיו של פרופסור לאמנות לזה של פרופסור למדעים.
בשנת 1995 זכה כהן גן בפרס דיזנגוף על מפעל חיים, ובשנת תשס"ח (2008) זכה בפרס ישראל לציור.
1962 - חוג לתלמידים שלא מן המניין, סמינר אורנים, טבעון
1965-1963 - סוציולוגיה, אוניברסיטת חיפה, חיפה
1970-1967 - בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1971 - השתלמות, סנטרל סקול אוף ארט, לונדון, אנגליה
1973-1971 - בוגר מדעי החברה ותולדות האמנות, האוניברסיטה העברית, ירושלים
1977-1975 - תואר שני באמנות (MFA), פיסול ותאוריה, אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, ארצות הברית.
1990-1971 - בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1985 - בית הספר לאמנות קמרה אובסקורה, תל אביב-יפו
1988 - מרצה אורח, בית הספר פרסונס לאמנות ועיצוב, ניו יורק, ארצות הברית
1990 - המדרשה לאמנות, רמת השרון
1993-1990 - פרופסור חבר, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1970 - פרס הרמן שטרוק, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1970 - מלגת השתלמות בבריטניה, המועצה הבריטית
1972 - פרס איקה לאמן צעיר, מוזיאון ישראל, ירושלים
1975 - מלגת לימודים, אוניברסיטת קולומביה, ניו יורק, ארצות הברית
1978 - פרס יצירה ע"ש אייזיק שטרן, קרן התרבות אמריקה-ישראל
1979 - פרס סנדברג, מוזיאון ישראל, ירושלים
1991 - פרס אויגן קולב לגרפיקה ישראלית, מוזיאון תל אביב, תל אביב-יפו
1991 - פרס שר החינוך ליצירה בציור ובפיסול, משרד החינוך והתרבות
1992 - מלגת שהייה, הסיטה, פריז, צרפת
1993 - פרס קרן מנדל ואווה פונדיק לאמנות ישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב-יפו
1999 - פרס רכישה, מוזיאון תל אביב, מוזיאון תל אביב
2005 - פרס מפעל חיים בתחום האמנות הפלסטית, משרד החינוך, התרבות והספורט
2005 - פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב-יפו, תל אביב-יפו
2008 - פרס ישראל בתחום הציור
מאמרים מאת פנחס כהן גן
"מתאמים באמנות היחסית, כהקדמות להנחות היסק בציור", 1978-1975. הודפס בתוך: עומר, מרדכי (אוצר), פנחס כהן גן 1983, מוזיאון חיפה לאמנות חדשה, חיפה והמשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, קיבוץ עין חרוד, 1983, עמ' 19–23.
"בחיפוש אחר שפת-על באמנות", הארץ, 10 בדצמבר 1982.
"אמנות 1990 - החלק הפוליטי", "האמנות האמריקנית בעיני קורבנותיה - החלק הסובייקטיבי", סטודיו, מס' 9, מרץ 1990, עמ' 4–10.
"על הרישום", בתוך: עומר, מרדכי, גבולות השפה, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב, 1998, עמ' 24–25.
ישראל בשנת אלפיים, [חמו"ל], ירושלים, אוגוסט 1974 (מהדורה בת 3,000 עותקים, דפוס אופסט, 10 עמ')