tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אקסלרוד תרם משמעותית גם להבנת תפקיד בלוטת האצטרובל בוויסות השעון הביולוגי.
אקסלרוד נולד וגדל בלואר איסט סייד בעיר ניו יורק, בנם של מהגרים יהודים מגליציה.
במקביל ללימודיו בבית הספר, קרא ספרים רבים בספרייה הציבורית ליד ביתו.
בשנת 1930 החל ללמוד באוניברסיטת ניו יורק, אך לאחר כשנה התרושש, ועבר ללמוד ביולוגיה וכימיה במכללת העיר ניו יורק, בה הלימודים היו בחינם.
מכיוון שבערבים הוא עבד, את עיקר לימודיו עשה בנסיעה ברכבת התחתית של ניו יורק, דבר שהרגיל אותו להתרכז גם כשמסביב יש המולה.
עם סיום התואר הראשון, בשנת 1933, ניסה אקסלרוד להתקבל למספר בתי ספר לרפואה, אולם נדחה על ידי כולם.
הוא עבד בתחילה כטכנאי מעבדה באוניברסיטת ניו יורק עד שבשנת 1935, כשנגמר התקציב להעסקתו, התקבל לעבודה ככימאי במחלקת התברואה של עיריית ניו יורק.
במשרה זו ביצע בדיקות של תוספי ויטמינים במזון.
בתאונת עבודה, כאשר בקבוק אמוניה התפוצץ במעבדה, הוא איבד את עינו השמאלית ומאז חבש רטייה על עינו.
במהלך עבודתו במחלקת התברואה של העירייה, החל בלימודי ערב וסיים תואר שני במדעים באוניברסיטת ניו יורק, בשנת 1942.
בשנת 1955 קיבל תואר דוקטור למדעים מאוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון ובשנת 1965 קיבל תואר דוקטור לרפואה מאוניברסיטת שיקגו.
משנת 1955 הוא ניהל את המחלקה לפרמקולוגיה של המכון הלאומי לבריאות הנפש בבת'סדה.
בשנת 1970 זכה בפרס נובל לרפואה.
בשנת 1971 קיבל פרס על שם איינשטיין "על תגליותיו המהוות אבני־יסוד בנוירופיזיולוגיה ונוירופרמקולוגיה, שנתנו דחיפה גדולה לחיפושים אחרי תרופות למחלות עצבים ומחלות־רוח".
בשנת 1984 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1946, קיבל אקסלרוד משרה במעבדת בית החולים גולווטר ממוריאל, בניהולו של ברנרד ברודי.
הניסיון שצבר בעבודתו שם, שירת אותו בהמשך דרכו כחוקר.
מחקריהם של ברודי ואקסלרוד התמקדו בשאלה כיצד משככי כאבים פועלים.
בשנות הארבעים, חולים שהשתמשו במשככי כאבים שלא הכילו אספירין ופיתחו תסמונת שנודעה בשם מטהמוגלובינמיה (Methemoglobinemia).
אקסלרוד וברודי גילו כי אצטניליד (C8H9NO), שהיה המרכיב העיקרי באותם משככי כאבים, היה הגורם האחראי למחלה.
הם מצאו כי אחד מחומרי הפירוק של התרכובת היה משכך כאבים.
המלצתם הייתה כי יש להשתמש באותו מרכיב בלבד: אצטמינופן, הידוע בשם פרצטמול.
בשנת 1949 החל אקסלרוד לעבוד במכון הלאומי ללב, אחד מהמכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית (NIH).
שם חקר את המנגנון וההשפעה של קפאין, הנושא עורר עניין במערכת העצבים הסימפתטית והמוליכים העצביים שלה, אפינפרין ונוראפינפרין.
במהלך תקופה זו, חקר אף את הקודאין, מורפין, מטאמפטמין ואפדרין וביצע מספר ניסויים גם ב-LSD.
בשנת 1954, משהבין כי לא יוכל להתקדם במעמדו ללא תואר דוקטור, יצא לחופשה ללא תשלום מעבודתו ב-NIH והחל ללמוד באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון בעיר הבירה.
מוריו התירו לו להגיש חלק מעבודות המחקר, אותן ביצע עוד בטרם לימודיו כחלק מדרישות התואר, מה שאפשר לו להשלים את התואר בתוך שנה אחת.
לאחר לימודיו שב ל-NIH והחל בכמה מהמחקרים החשובים ביותר שביצע.
בשנת 1957 כאשר חקר את המונואמין אוקסידאז הראה כי מוליכים עצביים קטכולאמינים לא מפסיקים להשפיע לאחר שהם משוחררים לתוך הסינפסה.
הפסקת ההשפעה באה לאחר שהמוליך העצבי נקלט מחדש בקצה העצב הקדם-סינפטי, וממוחזר להפרשה חוזרת.
אקסלרוד שיער כי אפינפרין מוחזק ברקמות בצורתו הבלתי פעילה ומשוחרר על ידי מערכת העצבים לפי הצורך.
מחקר זה הניח את היסודות למחקרים מאוחרים יותר על תרופות נוגדות דיכאון, כגון פרוזאק, החוסם את הקליטה מחדש של מוליך עצבי אחר, הסרוטונין.
שנה מאוחר יותר, בשנת 1958, אקסלרוד גם גילה ואפיין את האנזים Catechol-O-methltransferase.
על מחקרו המבהיר את השחרור, הקליטה והאחסון של המוליכים העצביים אפינפרין ונוראפינפרין, הידועים אף בשם אדרנלין ונוראדרנלין הוענק פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לאקסלרוד בשנת 1970.
מחקר על בלוטת יותרת המוח
חלק מעבודות המחקר המאוחרות יותר של אקסלרוד התמקדו בבלוטת יותרת המוח.
הוא ועמיתיו הוכיחו כי ההורמון מלטונין מופק מחומצת האמינו טריפטופן, כמו גם המוליך העצבי סרוטונין.
שיעור הסינתזה והשחרור של ההורמון עוקב אחר השעון הביולוגי הנשלט בהיפותלמוס.
אקסלרוד ועמיתיו הראו גם כי למלטונין מגוון של השפעות במערכת העצבים המרכזית.
אקסלרוד המשיך לעבוד ב-NIH עד יום מותו בשנת 2004.
לאחר שהוענק לו פרס נובל, בשנת 1970, ניצל אקסלרוד את הפרסום שקיבל כדי לצאת ולדבר בנושאים הנוגעים לחברה ולמדע.
בשנת 1973 הקים הנשיא ריצ'רד ניקסון סוכנות שכל מטרתה לרפא סרטן.
אקסלרוד, יחד עם שני זוכי פרס נובל אחרים, מרשל וורן נירנברג (1968, פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה) וכריסטיאן אנפינסן (1972, כימיה) ארגנו עצומה של מדענים המתנגדים לסוכנות החדשה.
הם טענו כי התמקדות במחלת הסרטן בלבד תגרום להזנחת המחקר על מחלות אחרות שניתן לרפאן.
אקסלרוד גם חתם על מספר עצומות המוחות על כליאתם של מדענים בברית המועצות, נגד משפטי לנינגרד של חוטפי המטוס במבצע חתונה ובשנת 1974 חתם על עצומה נגד אונסק"ו בגלל היחס העוין של הארגון לישראל.
ג'וליו קאצ'יני (באיטלקית: Giulio Caccini; 8 באוקטובר 1551 - 10 בדצמבר 1618) היה מלחין, מורה, זמר, נגן וסופר איטלקי משלהי תקופת הרנסאנס וראשית תקופת הבארוק.
הוא היה ממייסדי סוגת האופרה והשפעתו ביצירת הסגנון הבארוקי החדש הייתה מן הגדולות ביותר.
ג'וליו קאצ'יני היה אביה של המלחינה פרנצ'סקה קאצ'יני.
לא הרבה ידוע על ראשית חייו, אך הוא נולד ברומא, בנו של הנגר מיכלאנג'לו קאצ'יני; הוא היה אחיו הבכור של הפסל הפלורנטיני ג'ובאני קאצ'יני.
ברומא למד נגינה בלאוטה, ויול ונבל והחל לעשות לו שם כזמר.
בשנות ה-60 של המאה ה-16 התרשם קוזימו דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה במידה כזו מכישרונו של קאצ'יני הצעיר, עד שלקח אותו לפירנצה להמשך לימודיו.
בשנת 1579 היה קאצ'יני זמר החצר של משפחת מדיצ'י.
הוא היה טנור והיה מסוגל ללוות את עצמו בוויול; הוא שר באירועים שונים, ביניהם חתונות וטקסים מדיניים, ובחזיונות הראווה של אותם ימים, מופעי פאר מוזיקליים, דרמטיים וחזותיים משוכללים, שהיו ממבשרי האופרה.
בתקופה זו היה גם שותף לתנועה של הומניסטים, סופרים, מוזיקאים וחוקרי העולם העתיק, שיצרו יחדיו את הקמראטה הפלורנטינית, קבוצה שהתכנסה בבית הרוזן ג'ובאני דה בארדי ושמה לה כמטרה להשיב לקדמותה את תהילתה האבודה של המוזיקה הדרמטית של יוון הקדומה.
קאצ'יני הזמר, הנגן והמלחין צירף את תרומתו לתמהיל הרוח והכישרונות שהיוו את הקמראטה ויחדיו פיתחו את מושג המונודיה - קו סולו ווקאלי עתיר רגש, בליווי הרמוניה של אקורדים פשוטים יחסית בכלי אחד או אחדים - חריגה מהפכנית מן הפוליפוניה, שהייתה מקובלת בשלהי הרנסאנס.
בשני העשורים האחרונים של המאה ה-16 המשיך קאצ'יני בפעילויותיו כזמר, מורה ומלחין.
השפעתו כמורה לא זכתה אולי להערכה הנאותה, שכן קאצ'יני הדריך והכשיר תריסרי מוזיקאים לשירה בסגנון החדש, ביניהם הקאסטראטו ג'ובאני גואלברטו מאלי, ששר בתפקיד הראשי באופרה הראשונה של מונטוורדי, "אורפיאו".
קאצ'יני נסע לפחות עוד פעם אחת לרומא, בשנת 1592, כמזכירו של הרוזן בארדי.
על פי כתביו הוא, המוזיקה שלו ושירתו התקבלו בהתלהבות.
עם זאת, רומא, משכנם של ג'ובאני פלסטרינה והאסכולה הרומאית, הייתה שמרנית בגישתה למוזיקה, ומוזיקה בסגנונו של קאצ'יני הייתה נדירה שם עד 1600.
אופיו של קאצ'יני מצטייר כרחוק משלמות, לא בדיוק איש כבוד ומעלות טובות, שקנאה וצרות עין מניעות לא פעם את פעולותיו, לא רק במישור המקצועי אלא גם לצורכי קידום אישי ביחסיו עם בני מדיצ'י.
במקרה אחד דיווח לדוכס הגדול פרנצ'סקו על צמד נאהבים בבית מדיצ'י - אלאונורה, אשתו של פייטרו דה מדיצ'י, שניהלה פרשיית אהבים עם ברנרדינו אנטינורי - והודעתו הובילה ישירות לרציחתה של אליאונורה בידי פייטרו.
אחרי 1605 פחתה השפעתו של קאצ'יני, אם כי המשיך לקחת חלק בחיבור וביצוע של מוזיקת קודש פוליכוראלית.
הוא מת בפירנצה ונקבר בכנסיית סנטה אנונציאטה.
ה"סטילה רצ'יטטיבו", כפי שכונה סגנון המונודיה החדש, היה פופולרי לא רק בפירנצה אלא גם במקומות אחרים באיטליה.
פירנצה וונציה היו שתיהן המרכזים המוזיקליים המתקדמים ביותר באירופה בסוף המאה ה-16 ושילוב החידושים המוזיקליים מכל אחת מן הערים הביא לפיתוח מה שנודע עם הזמן כסגנון הבארוק.
ההישג של קאצ'יני היה ביצירת סוג של ביטוי מוזיקלי ישיר, קל להבנה כמו דיבור, שהתפתח בהמשך לרצ'יטטיב האופראי והשפיע רבות על יסודות סגנון ומרקם אחרים במוזיקה של הבארוק.
יצירתו רבת ההשפעה ביותר של קאצ'יני הייתה קובץ מדריגלים ושירים לקול סולו ובאסו קונטינואו, שיצא לאור בשנת 1601 בשם nuove musiche ("מוזיקה חדשה").
המבוא לכרך זה הוא התיאור הברור ביותר בכתב של התכלית, הכוונה והביצוע הנכון של מונודיה מאותה תקופה.
הוא כולל דוגמאות מוזיקליות של עיטורים - למשל, איך אפשר לעטר קטע מסוים בכמה דרכים שונות, כדי להתאימו בדיוק לרגש שהזמר מבקש לבטא; כמו כן יש בו דברי שבח ותהילה נלהבים לסגנון, שהוא עצמו המציא, והסתייגות אנינה ומשועשעת מיצירתם של מלחינים אחרים, שמרנים יותר, מן התקופה.
קאצ'יני כתב שלוש אופרות - "אאורידיצ'ה" (1600), Il rapimento di Cefalo גם היא מ-1600, ו"אאורידיצ'ה" (1602), אם כי שתי הראשונות כללו מוזיקה משל אחרים (בעיקר פרי ב"אאורידיצ'ה" הראשונה).
נוסף לכך כתב את המוזיקה לאינטרמדיו אחד משנת 1589 (Io che dal ciel cader farei la luna).
כן הוציא לאור שני קובצי שירים ומדריגלים, שניהם תחת השם "מוזיקה חדשה", בשנים 1601 ו-1614. רוב המדריגלים רצופי-הצלל ואין בהם חזרות רבות; אחדים מן השירים, לעומת זאת, בנויים כסטרופה.
מן המוזיקה הרב-קולית שלו לא שרד דבר, אף כי הרשומות מפירנצה מצביעות על מעורבותו במוזיקה פוליכוראלית בסביבות 1610. בכל מקרה, צורת ביטוי זו הייתה זרה לטבעו.
קאצ'יני היה בראש ובראשונה מלחין של שירת סולו, ובכך רכש את פרסומו העצום.
אחד המדריגלים המפורסמים ביותר שלו הוא "Amarilli, mia bella".
ג'וליוס קָמְבָּרָגֶה נְיֶירֶרֶה (Julius Kambarage Nyerere; 13 באפריל 1922 – 14 באוקטובר 1999) היה נשיאה הראשון של טנגניקה, ועם איחודה עם זנזיבר והקמת טנזניה ב-1964, היה לנשיאה הראשון של מדינה זו.
הוא כיהן בתפקיד זה עד לפרישתו ב-1985 והוא נחשב לאבי האומה בטנזניה.
נייררה נולד במוסומה שלחוף אגם ויקטוריה, אך למד בבית ספר תיכון בטאבורה.
עם סיום לימודיו, זכה במלגת לימודים באוניברסיטת מקררי שבקמפלה.
הוא שב לטנזניה כשבאמתחתו תעודת הוראה, והחל לעבוד כמורה לאנגלית ולביולוגיה בבית ספר תיכון בטאבורה.
ב-1949 קיבל מלגת לימודים באוניברסיטת אדינבורו, והיה לטנזני הראשון שהתקבל ללימודים באוניברסיטה בריטית.
ב-1952 קיבל תואר שני בכלכלה ובהיסטוריה מטעם אוניברסיטה זו.
במהלך לימודיו נחשף לעמדותיה של האגודה הפביאנית, והחל לגבש חזון סוציאליסטי לאפריקה.
עם שובו לטנגנייקה, החל ללמד היסטוריה, אנגלית וסוואהילית במכללה סמוכה לדאר א-סלאם.
ב-1953 נבחר לנשיא האגודה האפריקאית של טנגנייקה (TAA), ובתוך שנה הפך את האגודה לארגון פוליטי שקרא לעצמאות טנגנייקה.
האגודה נקראה עתה TANU ("האיחוד הלאומי האפריקאי של טנגנייקה"), ועד מהרה הפכה לכוח הפוליטי המוביל בטנגנייקה.
פעילותו הפוליטית הטרידה את השלטון הקולוניאליסטי, והוא אולץ לבחור בינה לבין המשך עבודתו כמורה.
נייררה בחר בפוליטיקה, והסתובב ברחבי טנגנייקה במטרה לגייס את תמיכתם של הציבור הרחב ושל ראשי השבטים בתנועתו.
ב-1958 הורשו לראשונה אפריקאים להשתתף בבחירות שנערכו לאספה המחוקקת, ומפלגתו של נייררה זכתה בכל המושבים שיועדו לשחורים.
כשטנגנייקה קיבלה אוטונומיה ב-1960 היה לראש השרים, ולאחר העצמאות ב-1961 היה לראש ממשלתה הראשונה.
בבחירות הראשונות שנערכו בטנגנייקה, ב-1962, נבחר לנשיא, ולאחר האיחוד עם זנזיבר ב-1964, היה לנשיאה של המדינה המאוחדת, טנזניה.
ב-5 בפברואר 1967 הכריז נייררה, במה שנודע כהצהרת ארושה, על מדיניות כלכלית חדשה בשם אוּגָ'מָאָה (בסוואהילית: משפחתיות), שעיקרה קולקטיביזציה של החקלאות במדינה.
הוא טען שהשיטה תואמת את אורח החיים האפריקאי המסורתי, לפני שהופרע בידי הקולוניאליזם האירופי, ואף הדגיש כי אין הוא רואה את עצמו כסוציאליסט כי אם כסוציאליסט-אפריקאי.
המדינה נקלעה לחובות כבדים, וב-1976 הייתה טנזניה, בעבר יצואנית התוצרת החקלאית הגדולה באפריקה, ליבואנית הגדולה ביותר.
ב-1985, משנוכח כי לא יהיה מנוס מהפסקת מדיניות האוג'מאה וממעבר למדיניות של שוק חופשי, העדיף לפרוש מתפקידו, ולא להנהיג את המדינה באופן שאינו מאמין בו.
על אף האידאולוגיה הסוציאליסטית שלו, העדיף נייררה שלא להזדהות עם אחד הצדדים במלחמה הקרה, ושמר על יחסים טובים הן עם המערב והן עם הגוש המזרחי.
נייררה היה מעורב מאוד בנעשה ביבשת אפריקה, ונמנה עם מייסדי ארגון אחדות אפריקה ב-1963. הוא תמך בתנועות כגון הקונגרס הלאומי האפריקני שפעלה למען שוויון זכויות השחורים בדרום אפריקה ו-FRELIMO שפעלה להשגת עצמאות מוזמביק.
ביחד עם נשיא זמביה, קנת קאונדה, הקים את ארגון מדינות החזית (FLS), שעסק בפעילות מדינית למען שלטון הרוב השחור בדרום אפריקה.
נייררה גם סייע לפראנס אלבר רנה, שהחזיק בתפיסות דומות לשלו, לבצע הפיכה באיי סיישל בשנת 1977.
ב-1978 פלשה אוגנדה לטנזניה, לאחר שנשיאה, אידי אמין, האשים את נייררה במתן מקלט למתנגדיו.
בתחילה כבשה אוגנדה חלקים בצפון טנזניה, ואולם מאוחר יותר הצליח הצבא הטנזני להדוף את האוגנדים לארצם, ועם הגיעו לקמפלה, הסתיים למעשה שלטונו של אמין במדינה זו.
נייררה ראה חשיבות באיחוד בין טנגנייקה לזנזיבר, וב-1977 אף פעל לאיחוד בין מפלגתו, TANU, לבין המפלגה האפרו-שיראזית שהייתה המפלגה השלטת בזנזיבר.
הוא הנהיג במדינה משטר חד-מפלגתי, והמפלגה החדשה שהוקמה כתוצאה מהאיחוד, צ'אמָה צָ'ה מָפּינְדוּזי (CCM; בסוואהילית: מפלגת המהפכה), הייתה המפלגה היחידה שקיומה הותר בטנזניה עד 1992.
נייררה נותר יו"ר ה-CCM גם לאחר סיום כהונתו כנשיא, והוא נותר בתפקיד זה עד 1990. מעבר לכך, הייתה לו השפעה רבה על המדינה גם מאחורי הקלעים.
בין היתר, פעל ב-1995 למען בחירתו של בנג'מין מקאפה לנשיא המדינה, ולסיכול מועמדותו של ג'קאיה קיקווטה, שנאלץ להמתין עד 2005, בטרם התמודד על התפקיד.
ב-1996 עסק בניסיון תיווך בין הצדדים הנצים במלחמת האזרחים שהתחוללה בבורונדי.
נייררה קיבל 15 תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות ברחבי העולם.
בנוסף, הוענקו לו פרסים בינלאומיים כמו פרס נהרו (1976), מדליית ננסן (1983), פרס לנין לשלום (1987) ופרס סימון בוליבר (1992).
בשנת 2007, לאחר מותו, העניק לו נשיא אוגנדה, יוורי מוסווני את העיטור הצבאי הגבוה ביותר הקיים במדינה, על חלקו במאבק נגד הקולוניאליזם ובהדחתו של אידי אמין.
ב-1999 מת נייררה בבית חולים בלונדון ממחלת הלוקמיה בה לקה.
ב-2005 הכריזה עליו הדיוקסיה הקתולית של מוסומה כמשרת האל, שלב ראשון בתהליך קאנוניזציה, קיבלה את אישורו של האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר.
נמל התעופה הבינלאומי של דאר א-סלאם נקרא על שמו של נייררה, והוא האדם היחיד שדיוקנו מתנוסס על שטרות כסף טנזניים (על שטר 1,000 שילינג טנזני).
בנוסף, תרגם נייררה לסוואהילית את יצירותיו של ויליאם שייקספיר, "יוליוס קיסר" ו-"הסוחר מוונציה".
ג'וליו נטה (באיטלקית: Giulio Natta; 26 בפברואר 1903 - 2 במאי 1979) היה כימאי איטלקי, חתן פרס נובל לכימיה לשנת 1963, יחד עם קרל ציגלר, על עבודתם בתחום הפולימרים הכבדים.
נטה נולד בעיר אימפריה שבאיטליה.
הוא למד הנדסה כימית בפוליטכניקו די מילאנו, וסיים בשנת 1924. ב-1927 עבר את הבחינות לקבלת תפקיד פרופסור בפוליטכניקו.
ב-1933 היה לפרופסור מין המניין, ומנהל המכון לכימיה כללית באוניברסיטת פביה, שם נשאר עד 1935. בשנה זו התמנה לפרופסור לכימיה פיזיקלית באוניברסיטת רומא (לה סאפיינצה).
בין 1936 ל-1938 החזיק בתפקיד פרופסור ומנהל המכון לכימיה תעשייתית בפוליטכניקו די טורינו.
ב-1938 קיבל את תפקיד ראש מחלקת הנדסת כימיה בפוליטכניקו די מילאנו, לאחר שקודמו בתפקיד, מריו ג'אקומו לוי נאלץ להתפטר עקב חוקי הגזע נגד יהודים באיטליה הפאשיסטית.
עבודתו בפוליטכניקו הובילה לשיפורים של עבודתו המוקדמת יותר של ציגלר, ולפיתוח זרז ציגלר-נטה.
הוא זכה בפרס נובל לכימיה לשנת 1963 יחד עם ציגלר, על עבודתם בתחום הפולימרים הכבדים.
נטה לקה במחלת פרקינסון ב-1956. עד שנת 1963 התדרדר מצבו במידה כזו, שבנו נאלץ לסייע לו במהלך טקס קבלת הפרס בסטוקהולם, ועמית נתן במקומו את הרצאת נובל המסורתית.
נטה נפטר ב-2 במאי 1979, ונקבר בבית הקברות בברגמו.
ג'וּליו דוּאֶה (באיטלקית: Giulio Douhet; 30 במאי 1869 – 15 בפברואר 1930) היה גנרל איטלקי, מהוגי רעיון הכוח האווירי.
הוא היה מראשי התומכים ברעיון ההפצצות האסטרטגיות בלוחמה אווירית, והיה בן דורם ובן שיחם של הוגים אחרים בתחום זה, ובעיקר בילי מיטשל וסר יו טרנצ'רד.
דוּאֶה נולד בקזרטה, שליד נאפולי.
הוא למד באקדמיה הצבאית בג'נובה, והוסמך כקצין תותחנים.
מאוחר יותר למד מדעים והנדסה במכון הפוליטכני בטורינו.
בתחילת המאה העשרים התמנה דוּאֶה חבר במטה הכללי.
הוא פרסם מאמרים על מיכון הצבא.
עם הופעתן של ספינות אוויר באיטליה, ומאוחר יותר תחילת השימוש במטוסים בעלי כנף קבועה, החל דוּאֶה להכיר בפוטנציאל הצבאי של הטכנולוגיה החדשה.
דוּאֶה חשש מהטלת מגבלות חריפות על הכוח האווירי הצעיר על ידי מפקדים של כוחות היבשה; הוא החל לקדם את רעיון הקמת זרוע אווירית נפרדת, שתהיה בפיקוד אוויראים.
הוא חבר למהנדס המטוסים הצעיר ג'יאני קאפרוני, ויחד ניסו לממש את היתרונות של הכוח האווירי העתידי.
ב-1911 יצאה איטליה למלחמה נגד טורקיה על השליטה בלוב.
במלחמה זו נעשה שימוש ראשון במטוסים לסיור, תובלה, הכוונת ארטילריה והפצצה.
על דוּאֶה הוטלה המשימה להגיש דין וחשבון שיסכם את הלקחים שנלמדו באותה מלחמה.
אחת ממסקנותיו הייתה שהפצצה מגובה רב צריכה להיות תפקידם העיקרי של המטוסים.
ב-1912 קיבל דוּאֶה פיקוד על גדוד התעופה האיטלקי, שבסיסו היה בטורינו.
במהלך פיקודו על היחידה כתב חיבור שנקרא "חוקים להפעלת מטוסים במלחמה" – אחת מתורות הלחימה הראשונות שנכתבו בנושא זה.
ואולם, בשל כתיבתו זו נחשב דוּאֶה כרדיקל.
לאחר תקרית בה הורה על ייצור מפציצים ללא אישור, הוגלה דוּאֶה לפיקוד על יחידת חיל רגלים.
עם תחילת מלחמת העולם הראשונה החל דוּאֶה לקרוא לבנייה מסיבית של הצבא האיטלקי, ובמיוחד לחיזוק והגדלה רבה של הכוח האווירי: הוא הציע לבנות כוח בן 500 מפציצים שיוכלו להטיל בכל יום מטען של 125 טונות של פצצות.
ואולם, המנהיגות האיטלקית התעלמה מקריאותיו של דוּאֶה.
כשאיטליה נכנסה למלחמה, ב-1915, היה דוּאֶה המום מחוסר מוכנותו של הצבא ומחוסר הכשירות בשורותיו.
דוּאֶה התכתב עם הממונים עליו ועם פקידי ממשלה; הוא הביע ביקורת על דרך ניהול המלחמה ויעץ למהלכים בסיוע הכוח האווירי.
אחד ממכתביו הפוגעניים ביותר הביא למעצרו והעמדתו למשפט צבאי, בגין הפצת חדשות כוזבות והסתה.
הוא נידון לשנת מאסר בכלא צבאי.
גם מכלאו המשיך דוּאֶה לכתוב על הכוח האווירי; הוא השלים רומן על הנושא והמשיך להציע, במכתבים לשרי הממשלה, שבעלות הברית יבנו צי אווירי מסיבי.
זמן קצר לאחר התבוסה ההרסנית של הצבא האיטלקי בקרב קפורטו, ב-1917, שוחרר דוּאֶה מכלאו, והוחזר לשירות.
בתוך זמן קצר הפך לממונה הראשי במחלקת התעופה בצבא האיטלקי, שם פעל לשיפור הכוח האווירי.
ביוני 1918 עזב דוּאֶה את הצבא, לאחר שבחל בממונים עליו.
לאחר שביתת הנשק הצליח דוּאֶה להפוך את פסק הדין שנגזר עליו במשפט הצבאי, והוא קודם לדרגת גנרל.
ואולם, הוא לא שב לשירות פעיל, אלא המשיך בכתיבה.
ב-1921 השלים את מאמרו רב ההשפעה על הפצצה אסטרטגית, בשם "השליטה באוויר" (The Command of the Air).
דוּאֶה טוען בספרו שהכוח האווירי הוא מהפכני, מכיוון שהוא פועל בממד השלישי.
מטוסים יכולים לטוס מעל כוחות קרקע, שחשיבותם תהפוך להיות משנית.
מרחבי השמיים הם עצומים, ולפיכך לא ניתן להתגונן מפני המטוסים; דרך ההגנה היחידה היא התקפה.
השליטה באוויר תושג על ידי השמדת חיל האוויר היריב, ולאחר מכן הפצצה בלתי פוסקת של צבאו.
השליטה באוויר משמעה, אם כן, ניצחון.
דוּאֶה האמין בהשפעות המורליות של הפצצה מן האוויר.
כוח אווירי יוכל לשבור את רצון הלחימה של אומה על ידי הרס "המרכזים החיוניים" של המדינה.
צבאות הפכו להיות מיותרים; מטוסים יוכלו לטוס מעליהם ולתקוף מרכזי ממשלה, צבא ותעשייה ללא יכולת למנוע זאת מהם.
בחירת המטרות הייתה חיונית לתפיסתו של דוּאֶה, והוא האמין שזו תהיה אחת מיכולותיהם המרכזיות של מפקדי הכוח האווירי.
תיעדוף המטרות ישתנה על פי התנאים, אך דוּאֶה האמין שישנן חמש מטרות בסיסיות: תעשייה, תשתיות תעבורה, תקשורת, מרכזי ממשלה, ו"רצון הלחימה של העם".
דוּאֶה האמין בחשיבותה המיוחדת של המטרה האחרונה, מכיוון שהאמין בעיקרון של מלחמה כוללת.
האסטרטגיה המרכזית המונחת בכתביו של דוּאֶה, המודל של דוּאֶה, הייתה רבת חשיבות בוויכוחים שהתנהלו סביב השימוש בכוח אווירי ועל מערכות הפצצה אסטרטגית.
המודל של דוּאֶה נשען על האמונה שהפצצה אווירית יכולה לגבות מהצד המותקף מחיר כה גבוה, עד שהמורל האזרחי יישבר.
שבירת המורל תביא לפרימת המרקם החברתי והרצון להתגונן, ובסופו של דבר ידרשו האזרחים מממשלתם להיכנע.
לפי מודל זה, חשיפת חלקים גדולים באוכלוסייה האזרחית לאימת השמדה, או למחסור חמור בצורכיהם, יביא להכנעת האוכלוסייה האזרחית.
דוּאֶה טען, שדיכוי המרכזים החיוניים לקיום האזרחי באמצעות הפצצות מן האוויר יהפוך את המלחמה לנוראה כל כך, עד שהאזרחים הפושטים יקומו כנגד ממשלתם, יגרמו לנפילתה, ויבקשו הסכם שלום.
דוּאֶה האמין שבמלחמה אווירית אין משמעות למושג "עורף"; המפציצים יוכלו להגיע לכל מקום, ולהטיל אימה באמצעות הפצצות על מרכזי אוכלוסייה.
בספרו "מלחמת - - 19" תיאר דוּאֶה מלחמה דמיונית בין גרמניה לברית צרפתית – בלגית, מלחמה בה יוזמים הגרמנים גיחות הפצצה מסיביות על האוכלוסייה, ומחריבים את הערים עוד לפני שהצד השני מספיק לגייס את צבאו.
דוּאֶה האמין שמלחמות העתיד תהיינה קצרות; הצד שיפסיד את השליטה באוויר יעדיף להיכנע ולא להיחשף להפצצות האיומות מן האוויר.
במילים אחרות, היעד הראשון במלחמה יהיה השמדת חיל האוויר של האויב, והשמדתו פירושה סיום מהיר של המלחמה.
הדגש מרכזי שנתן דוּאֶה למתקפות האוויר האסטרטגיות גרם להתעלמותו מהיבטים אחרים של הלוחמה האווירית, בעיקר ברמה הטקטית.
במהדורה השנייה של ספרו "השליטה באוויר" הוא הביע את הטענה ששימוש במטוסים למטרות טקטיות הוא "חסר ערך, מיותר ומזיק".
הוא הציע להקים חיל אוויר עצמאי, שיהיה מורכב בעיקר ממפציצים ארוכי טווח.
הוא לא האמין שניתן יהיה ליירט את המפציצים, אך בכל זאת נתן מקום לכוח של מטוסי ליווי שיוכלו להתמודד עם מיירטים.
לשיטתו, ההתקפות לא יצטרכו להיות מדויקות; צירוף של פצצות נפיצות, פצצות תבערה ונשק כימי יספיקו כדי להרוס עיר, כאשר יוטלו במסה גדולה מתוך מבנים גדולים של מפציצים.
התגובות למהדורה הראשונה של "השליטה באוויר" לא היו רבות, אך המהדורה השנייה כבר גררה תגובות ארסיות מצד עמיתיו בצבא, במיוחד מצד אנשי הצי וצבא היבשה.
מאידך, חזונו האפוקליפטי של דוּאֶה הלהיב את הדמיון העממי.
מחוץ לגבולות איטליה זכה ספרו של דוּאֶה לתגובות מעורבות: בבריטניה היה דוּאֶה מעין תופעה מוזרה, וספרו לא נחשב כחומר קריאה חובה לקציני חיל האוויר המלכותי.
לעומת זאת, בגרמניה, צרפת וארצות הברית זכה דוּאֶה לתגובה חיובית בהרבה, וספריו נלמדו, נדונו והוטמעו בחשיבה הצבאית.
במלחמת העולם השנייה ניסה סר ארתור האריס, מפקד חיל האוויר המלכותי הבריטי ליישם את שיטותיו של דוּאֶה.
במשך חמש שנים, כחלק ממתקפת האוויר האסטרטגית, יצאו מפציצי הפיקוד למשימות תקיפת ערים בגרמניה.
ואולם, לא התחוללה מהפכה שהפילה את המשטר הנאצי, והמפציצים הבריטיים לבדם לא הביאו לניצחון במלחמה.
ההפצצות האסטרטגיות של אנגלו-אמריקה על ערי גרמניה היו משמעותיות במובן אחד ומכריע והוא החרבת התעשייה הצבאית הגרמנית, עובדה שהכריעה את המלחמה, הן כמותית והן איכותית - בכך שגרמניה לא הייתה יכולה להצטייד ביצור המוני בטכנולוגיות החדשות שפיתחה.
הייתה זאת עובדה מהותית, כיוון שמהלך המלחמה היה כרוך במירוץ חימוש טכנולוגי הדוק ואינטנסיבי כמעט בכל התחומים: באוויר, בים וביבשה.
חישוביו של דוּאֶה על כמות הפצצות הנדרשת כדי להחריב עיר התבררו כאופטימיות מאוד.
יחד עם זאת, תפיסותיו של דוּאֶה לא נעלמו;
עידן הפצצה הגרעינית האיר את רעיונותיו של דוּאֶה באור חדש.
דוּאֶה היה מתומכיו של בניטו מוסוליני, וזה האחרון מינה אותו כנציב האווירייה עם עליית המשטר הפאשיסטי לשלטון.
ואולם, לאחר זמן קצר העדיף דוּאֶה לעזוב את התפקיד המשרדי ולהמשיך בכתיבה.
ג'וליו גאטי-קאזאצה (באיטלקית: Giulio Gatti-Casazza; 3 בפברואר 1869 - 2 בספטמבר 1940) היה מנהל לה סקאלה במילאנו ובהמשך המטרופוליטן אופרה בניו יורק, בראשית המאה ה-20.
גאטי-קאזאצה נולד באודינה שבצפון איטליה ובשנת 1893 תפס את מקום אביו כמנהל התיאטרון העירוני של פרארה.
הוא כיהן כמנהל "לה סקאלה" במילאנו בשנים 1898–1908, כאשר היגר לארצות הברית והשתקע בניו יורק.
הוא עמד בראש המטרופוליטן אופרה משנת 1908 עד 1935. בשנת 1910 נשא לאישה את זמרת הסופרן פרנסס אלדה; הם התגרשו ב-1928 והוא התחתן עם הרקדנית רוזינה גאלי.
גאטי-קאזאצה פרש בשנת 1935 ואת שנות חייו האחרונות עשה במולדתו, איטליה.
הטנור הנודע בנימינו ג'ילי הסתכסך עם גאטי-קאזאצה בשנת 1932 על רקע צמצום השכר, שהמנהל רצה לכפות על זמרי הלהקה, ופרש מן המטרופוליטן.
גם לילי פונס ורוזה פונסל התרעמו על הקיצוץ, מה גם שנודע, כי המנהל עצמו דאג להגדיל את משכורתו שנה קודם לכן, כך שהקיצוץ הכפוי השיב את משכורתו הוא לדרגתה הקודמת.
ג'וליו אנדראוטי (באיטלקית: Giulio Andreotti; 14 בינואר 1919 - 6 במאי 2013) היה מבכירי המדינאים האיטלקים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
החל משנת 1991 כיהן אנדראוטי כסנטור לכל החיים בפרלמנט האיטלקי.
אנדראוטי נולד ברומא וסיים בה את לימודי המשפטים.
לאחר מלחמת העולם השנייה וכינון הרפובליקה האיטלקית הצטרף אנדראוטי לשורות המפלגה הדמוקרטית-נוצרית.
אנדראוטי נחשב לבן-חסותו של מנהיג המפלגה, שהייתה מפלגת השלטון באיטליה במשך שנים רבות, אלצ'ידה דה גספרי (Alcide De Gasperi).
אנדראוטי נבחר לפרלמנט האיטלקי בשנת 1946. כאשר נבחר להיות ראש ממשלת איטליה בפעם השנייה הוא מינה את טינה אנסלמי כשרה בממשלתו, בפעם הראשונה בתולדות המדינה.
הוא היה ראש ממשלת איטליה האחרון מטעם המפלגה הדמוקרטית-נוצרית, ותקופת הכהונה האחרונה שלו כראש ממשלה (1985–1992) התאפיינה בגילויי שחיתות רבים במפלגת השלטון, דבר שהביא לבסוף למפלתה בבחירות, ולהתפרקותה בשנת 1994.
בשנת 1993 נחקר אנדראוטי בחשד לקיום קשרים עם המאפיה האיטלקית, חקירה אשר הובילה למשפט שזכה לתהודה תקשורתית רבה באיטליה.
בסרט "הסנדק חלק שלישי", מופיעה הדמות דון ליצו לוקאזי, פוליטיקאי רם-דרג בעל קשרים למאפיה.
דמות זו בוססה בצורה מסוימת על דמותו של אנדראוטי.
בסרט, קודם שלוקאזי נרצח, לוחש לו הרוצח: "כוח מחליש את מי שאין לו את זה" (משפט שנטבע על ידי אנדראוטי עצמו, כפרפרזה על אמרתו של יריבו הפוליטי ג'נקראלו פייטה: "כוח מחליש אותך").
אנדראוטי סבל מעקמת, דבר שלא מנע ממנו להיות פוליטיקאי מצליח ואהוד.
הוא כונה בעקבות כך "הגיבן".
אנדראוטי גם כונה באיטליה "ג'וליו האלוהי" (Divo Giulio - כינוי שמקורו מיוליוס קיסר) וזאת בזכות הוותק הרב שהוא צבר בפוליטיקה האיטלקית, אופיו הסמכותי וכושר המנהיגות שלו.
סרט בשם "Il Divo" הופק על חייו של אנדראוטי, וזכה בפרס המבקרים בפסטיבל קאן בשנת 2008. בשנת 2006, בגיל 87, נענה אנדראוטי לבקשה להציג את מועמדותו לתפקיד נשיא הרפובליקה האיטלקית, אך הפסיד.
אנדראוטי נודע בקשריו ההדוקים עם מוסדות הכנסייה הקתולית באיטליה וכן עם הוותיקן.
יש הטוענים כי אנדראוטי לא עשה את המרב כדי להציל את חייו של ראש ממשלת איטליה לשעבר וחברו למפלגה, אלדו מורו אשר נחטף על ידי ארגון הבריגדות האדומות והוצא להורג על ידם בשנת 1978. בשנת 2009 צוין באיטליה יום הולדתו ה-90 של אנדראוטי במגוון רחב של כתבות בתקשורת.
אנדראוטי כתב ספרים רבים ולעיתים מאמרים בעיתונות האיטלקית.
אנדראוטי נודע באימרותיו הציניות, בהן:
"מלבד במלחמות הפוניות, שבהן הייתי צעיר מדי, האשימו אותי בהכל".
"הפוליטיקה היא מחלה שאף אחד לא רוצה להירפא ממנה".
"אתה חוטא כאשר אתה מדבר סרה על אנשים, אולם לפעמים אתה עושה את הדבר הנכון".
נפטר ב-6 במאי 2013 בביתו שברומא, והוא בן 94 במותו.
ג'וליוס צ'אן היה פוליטיקאי מפפואה גינאה החדשה, שכיהן כראש ממשלתה.
אביו, צ'ין פאק, היה סוחר ממוצא סיני.
צ'אן סיים לימודי קולג' באוסטרליה.
בשנת 1970 נבחר למנהיג מפלגת הקידמה העממית ובשנת 1972 נבחר כנציג מחוז נאמאטאני שבניו אירלנד לאספה הלאומית של פפואה גינאה החדשה טרם קבלת עצמאותה.
בשנת 1976 כיהן גם כשר התעשייה ובשנת 1994 שימש שר ליחסי ומסחר חוץ.
בשנים 1980–1982 כיהן כראש הממשלה השני של פפואה גינאה החדשה, לאחר שראש הממשלה מייקל סומארה הודח בהצבעת אי אמון.
בשנת 1994 חזר לכהן בתפקיד בשנית והחזיק בו עד 1997. סיום תפקידו אירע בעקבות פרשת סנדליין ושכירת שירותם של שכירי חרב כנגד כוחות גרילה שפעלו במדינה.
מחאה ציבורית, שביתה של צבא פפואה גינאה החדשה והתפטרות חברים בממשלתו הובילו לקריאת הפרלמנט להתפטרותו ברוב של 59 מול 38. כשלושה חודשים לאחר מכן, ביוני 1997, חזר לכהן כראש הממשלה עד לקיום הבחירות הכלליות שנועדו להתקיים חודש לאחר מכן.
בבחירות אלו הפסיד לביל סקייט.
לצד כהונתו כחבר האספה הלאומית, בשנת 2007 נבחר צ'אן למושל מחוז ניו אירלנד.
בבחירות הכלליות באותה השנה קיבל צ'אן תמיכה רחבה באספה והיה מועמד לראשות הממשלה, אך ראש הממשלה סומארה נותר בתפקידו וצ'אן עמד בראש קבוצת האופוזיציה.
צ'אן קיבל תואר אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית בשנת 1981 ומונה לחבר המועצה המלכותית בשנת 1982.
צ'אן נפטר ב-30 בינואר 2025. הותיר אחריו אישה וארבעה ילדים.
בנו ביירון הוא חבר האספה הלאומית משנת 2002.
סר ג'וליוס ווֹגל, KCMG היה ראש הממשלה השמיני של ניו זילנד (1873–1875, 1876) והיהודי הראשון שכיהן בתפקיד זה.
ווגל היה אף הראשון שהציע חוק זכות בחירה לנשים בניו זילנד ומי שהביא במידה רבה לשוויון זכויות למאורים, ילידי ניו זילנד המקוריים.
בנוסף, היה עיתונאי, עורך עיתונות, סופר מדע בדיוני (הראשון של ניו זילנד) ומחזאי.
ווגל נולד בלונדון בירת אנגליה.
אביו, אלברט ליאופולד ווגל היה נוצרי הולנדי, שהיגר לאנגליה.
אימו, פיבי (אייזק במקור) ווגל הייתה יהודייה, בתו הבכורה של סוחר יהודי עשיר בשם אלכסנדר אייזק.
ווגל היה הבן האמצעי מבין שלושת ילדי המשפחה.
הוריו נפרדו ואחיו הצעיר נפטר, כשווגל היה בן שש ואימו חזרה לבית הוריה וגידלה אותו ואת אחותו הבכורה, שם.
הוא למד בבית ספר ברובע הלונדוני המפסטד, אחר כך בבית ספר יהודי ברמסגייט ושב וחזר לסיים את לימודי בית ספר יסודי בהמפסטד ב-1850. בגיל 15 הוא החל לעבוד אצל סבו ושנה אחר כך נפטרה אימו.
ווגל החל ללמוד ב-1851, במקביל לעבודתו אצל סבו, בבית ספר ממשלתי חדש לכרייה, שנוסד באותה תקופה, אף הוא בלונדון.
הוא למד שם כימיה ומטאלורגיה, מתוך כוונה להפוך לשמאי מסחרי.
ב-1852, בן 17 הוא היגר מאנגליה לאוסטרליה, בעקבות גילוי הזהב שם.
באוסטרליה, ווגל הצעיר פתח בזה אחר זה מספר עסקי שמאות, יבוא ועוד, שסבבו כולם סביב מכרות הזהב, יחד עם חבר מבית הספר לכרייה, שהגיע עמו מאנגליה.
העסקים הללו, כולם, לא הצליחו ממש וב-1856 החבר חזר לאנגליה ואילו ווגל בן ה-21 שינה כיוון מקצועי, והפך לעיתונאי.
במהרה התגלה כי ווגל מצליח כעיתונאי ולאחר מכן גם כעורך עיתונות, הרבה יותר משיעור הצלחתו כשמאי וכסוחר.
הוא כתב במספר עיתונים במלבורן וסביבתה, בהם "מלבורן ארגוס", "דנלי אדברטייזר" ועוד ואף ערך את ה"מריבורו ודנלי אדברטייזר", שהיה לאחד העיתונים העיקריים של אזור מכרות הזהב של אוסטרליה.
בהמשך אף ייסד ווגל עיתון משלו - "אינגלווד וסנדי קריק אדברטייזר".
כתיבתו נטתה לכיוון יוזמה חופשית, ופיתוח אזורי על חשבון הרפיית השליטה הבריטית ההדוקה.
ב-1861 נכנס אזור מכרות הזהב של אוסטרליה למיתון.
ווגל איבד את משרתו כעורך ונאלץ במקביל גם למכור את עיתונו, ה"אינגלווד אדברטייזר".
הוא עוד ניסה לרוץ, לראשונה, בבחירות לפרלמנט של מדינת ויקטוריה, אך הובס על ידי מועמד פרו ממשלתי ובלית ברירה החליט לפתוח שוב דף חדש והיגר למחוז אוטאגו שבניו זילנד.
באוקטובר 1861 הגיע ווגל בן ה-26, לראשונה, לניו זילנד.
הוא החל לעבוד כעיתונאי בשבועון "אוטאגו קולוניסט" ובמקביל הקים בשותפות עם עורך השבועון המתחרה, עיתון יומי ראשון בניו זילנד בשם "אוטאגו דיילי טיימס".
הוא ניצל את עיתוניו להבעת דעותיו והגברת השפעתו בצורה יעילה ביותר.
ב-1862, שנה אחת בלבד אחרי שהגיע לניו זילנד ולמרות אנטישמיות שבה נתקל לא אחת, נבחר ווגל למועצת מחוז אוטאגו וארבע שנים אחר כך לראש הממשלה המחוזית.
הוא כיהן בתפקיד זה עד 1869, עת מונה לראשונה לשר בממשלת ניו זילנד.
בין לבין, ב-1863 הוא נבחר לפרלמנט של ניו זילנד, כמועמד עצמאי (בהיעדר מפלגות כלשהן באותה תקופה).
באותה שנה, 1863, ווגל המחיז ספר בשם "הסוד של ליידי אודלי" והמחזה זכה להיות מוצג על בימות התיאטרון.
ב-1867 נשא ווגל לאישה את מרי קלייטון, בת 18, צעירה ממנו ב-14 שנים.
הוא היה יהודי והיא הייתה נוצרייה וטקס נישואיהם היה טקס נוצרי, אף על פי שהוא המשיך לשמור על יהדותו.
נולדו להם ארבעה ילדים כשלבת הקטנה הוא קרא בשם אימו, פיבי.
ב-1869 זכה ויליאם פוקס, בן בריתו של ווגל בפרלמנט, ברוב, והרכיב ממשלה חדשה בניו זילנד במקום ממשלתו של אדוארד סטפורד השמרן.
פוקס מינה את ווגל לשר האוצר ואחר כך לתפקידים אחרים, כשווגל הופך במהרה לאיש החזק ביותר בממשלת פוקס, שש שנים אחרי כניסתו לפרלמנט ושמונה שנים בלבד אחרי שהגיע לניו זילנד.
כלכלתה של ניו זילנד הייתה בסטגנציה אותה עת וווגל החל ללוות כספים כנגד איגרות חוב ולהשקיעם בפיתוח תשתיות נרחב, מה שהמריץ את הכלכלה שהחלה בצמיחה חזקה.
במקביל הוא פעל לאיחוד הכלכלה המאורית, של בניה המקוריים של ניו זילנד, ובעיקר הקרקעות שלהם, עם זו של יוצאי אירופה, שילוב שקידם אכן מאוד את המאורים.
ב-8 באפריל 1873 מונה ווגל לראש הממשלה השמיני של ניו זילנד במקום ויליאם פוקס והיה בכך ליהודי הראשון בתפקיד זה.
באותה תקופה נחשבה עדיין ניו זילנד לחלק בלתי נפרד מבריטניה, מלכתה הייתה ויקטוריה ומעל לראש ממשלתה היה גם מושל מטעם המלוכה הבריטית, ג'יימס פרגוסון.
ראשי ממשלת בריטניה באותה תקופה היו, לסירוגין, ויליאם גלאדסטון ובנימין ד'יזרעאלי (היהודי במוצאו גם הוא).
ווגל כיהן כראש ממשלה קצת יותר משנתיים, עד 6 ביולי 1875, עת הוחלף לכחצי שנה על ידי דניאל פולן.
ב-15 בפברואר 1876 הוא חזר לתפקיד, אך היה זה לתקופה קצרה בלבד של כחצי שנה עד 31 באוגוסט 1876 ואז הוחלף, והפעם סופית, על ידי הארי אטקינסון.
ב-1875 קיבל ווגל תואר סר, אביר מסדר סנט מייקל וסנט ג'ורג' הבריטי.
בשנים 1884–1887 הוא שב לכהן כשר אוצר, בממשלת רוברט סטאוט.
ווגל המשיך לכהן עוד זמן קצר לאחר מכן, עד תחילת 1888, כחבר הפרלמנט הניו זילנדי ואז חזר לאנגליה מולדתו ולא שב יותר לניו זילנד.
כבר בשנתו הראשונה בפרלמנט, ב-1863 הביע ווגל לראשונה את דעתו בעד מתן חינוך והשכלה לנשים.
ב-1887, שנתו האחרונה בפרלמנט הניו זילנדי ובניו זילנד בכלל, הוא הציע לראשונה לפרלמנט הניו זילנדי חוק זכות בחירה לנשים, וב-1893, חמש שנים לאחר שעזב את ניו זילנד, חזרה לאנגליה מולדתו, לקראת הבחירות שעמדו להתקיים באותה שנה, ההצעה אכן אושרה והנשים בניו זילנד קיבלו זכות כזו לראשונה.
בכך הייתה ניו זילנד למדינה הריבונית הראשונה בעולם, שהעניקה זכות בחירה לנשים, שעדיין קיימת.
קדמו לה מספר מדינות שנעלמו, כמו הרפובליקה הקורסיקנית, שהתקיימה לתקופה קצרה באמצע המאה ה-18, ניו ג'רזי בסוף אותה מאה, והאי פיטקרן ב-1838).
עם זאת, עדיין זכות הבחירה לא כללה בשלב זה את הזכות להיבחר, אשר הוענקה לנשות ניו זילנד רק ב-1919.
סוף ימיו באנגליה - סופר מדע בדיוני ועיתונאי
עם חזרתו של ווגל לאנגליה ב-1888, הוא השתקע בסוריי ובעוד בריאותו הרופפת מונעת ממנו כמעט לצאת מביתו, היא לא מנעה ממנו להמשיך בכתיבה.
הוא הרבה לכתוב מאמרי דעה שונים בעיתונות הבריטית של אותה תקופה וב-1889 יצא לאור ספר המדע הבדיוני שלו - "Anno domini 2000 or woman's destiny", המתאר עולם אוטופי של שנת 2000, שבו הנשים מחזיקות בעמדות השלטון החזקות ביותר והעוני נעלם.
הספר נכשל מבחינה כלכלית, אך בזכותו מכונים הפרסים הניו זילנדים החשובים ביותר לסופרי וחובבי מדע בדיוני, החל מ-2002 בשם "פרסי סר ג'וליוס ווגל".
ב-1893 נהרג בנו השני של ווגל, פרנק, בקרב כנגד המאטאבלה, בדרום אפריקה.
הוא נפטר שש שנים אחר כך, בן 64 בלבד ונקבר בבית קברות יהודי, בלונדון.
מספר עיירות, רבעים ורחובות בערים וולינגטון ועוד קרויים כיום על שם ווגל.
גם בית ראש ממשלת ניו זילנד לאורך תקופה ארוכה היה קרוי על שמו.
ג'וליו מריה טרצי די סנטה'אגתה (באיטלקית: Giulio Maria Terzi di Sant'Agata; נולד ב-9 ביוני 1946) הוא פוליטיקאי איטלקי, שכיהן כשר החוץ בשנים 2011–2013.
טרצי נולד בעיר ברגמו באיטליה.
למד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת מילאנו.
כיהן עד למינויו לתפקיד שר החוץ, כשגריר איטליה בארצות הברית (2009–2010).
קודם לכן כיהן כשגריר ארצו למוסדות האו"ם בניו יורק (אוגוסט 2008–2009).
בשנים 2002–2004 כיהן טרצי כשגריר איטליה בישראל.
טרצי כיהן כשר החוץ של איטליה מ-16 בנובמבר 2011. ב-26 במרץ 2013 התפטר מתפקידו לאחר שהוחלט על הסגרת שני חיילים איטלקים המואשמים ברצח להודו, בניגוד לדעתו.
ההתפטרות נעשתה כחודש לפני שהממשלה סיימה את כהונתה.
ג'וליו צ'זארה מונטוורדי (באיטלקית: Giulio Cesare Monteverdi; 1573–1630 או 1631) היה מלחין ונגן עוגב איטלקי, אחיו הצעיר של קלאודיו מונטוורדי.
ג'ויליו צ'זארה מונטוורדי נולד בקרמונה, שם הוטבל ב-31 בינואר 1573. ב-1600 היה לזמן קצר נגן העוגב של קתדרלת מנטובה.
באוגוסט 1602 שירת כנגן החצר של דוכסות מנטובה.
ב-2 ביוני 1608, בחגיגות הכלולות בחצר מנטובה, הלחין מוזיקה לאינטרמדיו הרביעי (למילים של גַבְּריאֵלוֹ קיאַבּרֶרָה ([Gabriello Chiabrera); המוזיקה אבדה), כחלק מהצגת המחזה של ג'ובאני בטיסטה גואריני "ל'אידרופיקה".
ב-1609 מינה אותו פרנצ'סקו גונזגה (Francesco Gonzaga) (מושל מונטפראט בימים ההם) למאסטרו די קאפלה.
בתפקידו זה כתב את האופרה "איל ראפּימֵנְטוֹ די פּרוֹזֳרפינָה" (ללברית מאת אֶרְקוֹלֶה מָריליאַני (Ercole Marigliani)), ליום הולדתה של אשת פרנצ'סקו.
האופרה הוצגה במונטפראט ב-1611 (המוזיקה אבדה).
ב-1612 פוטר, יחד עם אחיו ואמנים אחרים, מחצר בית גונזגה.
בהמשך היה לנגן העוגב של הכנסייה הראשית בקסטלאונה, סמוך לקרמה שבלומברדיה.
ב-10 באפריל 1620 התמנה למאסטרו די קאפלה בקתדרלת סאלו.
הוא מת בסביבות 1630/31 בסאלו, אגם גארדה, אולי כקורבן מחלת הדבר.
השפעת אחיו ניכרת במידה ידועה, כפי שאפשר להיווכח במדריגל לשלושה קולות ובאסו קונטינואו, עם עוד שתי יצירות, שנמצאו ב"סקרצי מוזיקלי" לשלושה קולות של אחיו (1607).
מבחינה סגנונית הם דומים ליתר היצירות בכרך, כל אחת עם ריטורנלו בשלושה קולות; הכתיבה לקולות מרמזת לנוהל "קונצ'רטנטה", על אף האופי המלודי.
עם זאת, תרומתו החשובה ביותר היא עריכת הכרך, כמו גם הכללת ה"דיקיאראציונה", שבו נדונים רעיונותיו של קלאודיו בפרטי-פרטים.
ה"דיקיאראציונה" הזה נמצא במבוא של קלאודיו לספר החמישי של מדריגלים, שנכתבו בתגובה להתקפותיו של ארטוזי עליו.
ג'וליו ריקורדי (באיטלקית: Giulio Ricordi; 19 בדצמבר 1840 - 6 ביוני 1912) היה מו"ל, עורך ומוזיקאי איטלקי, שהצטרף אל העסק המשפחתי, קאזה ריקורדי, בית הוצאה מוזיקלי, בשנת 1863. מנהל בית ההוצאה אותו זמן היה אביו, טיטו, בנו של מייסד החברה ג'ובאני ריקורדי.
עם מות אביו בשנת 1888, היה ג'וליו לראש החברה עד מותו.
בכינוי ז'ול בורגמיין, היה ג'וליו ריקורדי אחראי במידה רבה ליוקרה של קאזה ריקורדי, שפרסם גם כמה כתבי עת ("לה גאזטה מוזיקלה", "מוזיקה א' מוזיצ'יסטי" ו"ארטס אה לאבור"), ופרסומים שונים, שהיו מפורסמים בעבר ("ספריית הפסנתרן", "יצירתו של פרדריק שופן", "אמנות המוזיקה באיטליה", "הסונאטות של דומניקו סקרלטי").
ריקורדי היה גם המו"ל של האופרות המאוחרות של ג'וזפה ורדי, שעמו יצר קשר בצעירותו.
בתכתובת בין ורדי לבינו אישר ורדי את הסכמתו לשינויים, שג'ובאני ריקורדי הציע באופרה "סימון בוקאנגרה" שנים קודם לכן.
הנסיבות לא אפשרו לוורדי להתפנות לעריכת השינויים, שיעשו את האופרה נגישה יותר לקהל הרחב, עד נובמבר 1880, אז כתב אל ג'וליו ריקורדי, "אי אפשר להשאיר את היצירה בצורתה הקיימת.
היא עצובה ומדכאת מדי." הודות לקשרי האמון והידידות שנוצרו בין ריקורדי לוורדי, הצליח המו"ל הצעיר לשכנע את המלחין לחזור מפרישתו.
בשיתוף פעולה עם הלבריתן, המשורר והמלחין הצעיר אריגו בויטו נכתבו שתי האופרות האחרונות של ורדי, אותלו בשנת 1887 ופלסטף בשנת 1893.
בד בבד נקט ריקורדי גישה נבונה ומרחיקת ראות של קידום מלחינים צעירים מבטיחים.
ברשימה זו כלולים אמילקארה פונקיילי, אלפרדו קאטאלאני, אנטוניו קארלוס גומז, אומברטו ג'ורדאנו ומעל כולם, ג'אקומו פוצ'יני.
לגבי פוצ'יני, בייחוד, היה ריקורדי למעין דמות-אב, מטיל מורא (ובמקרים רבים נדרש לביקורת חריפה כלפי הרגלי העבודה החובבניים של פוצ'יני), אך מעורר אמון עמוק.
המחזה "בעקבות אאידה" - מחזה-עם-מוזיקה מאת ג'וליאן מיטשל משנת 1985 - מתאר את מאבקו של ריקורדי להניע את ורדי שפרש מן ההלחנה לשיתוף פעולה עם הלבריתן הצעיר, אריגו בויטו, במיזם שהביא ליצירת אותלו.
ג'וליוס (יוליוס) רוזנוולד היה איש עסקים ונדבן יהודי-אמריקאי.
נולד בספרינגפילד (אילינוי) בשנת 1862 להורים ממוצא יהודי-גרמני.
נשלח על ידי הוריו לניו יורק לעבוד עם דודו בתחום הסחר בבגדים.
רוזנוולד פתח עם אחיו מוריס עסק בתחום, אשר לא צלח בעקבות המיתון של שנת 1885.
עבר עם אחיו לשיקגו, ושם פתחו יחד עם בן דודם, ג'וליוס וייל, חברה לסחר בבגדים שזכתה להצלחה כלכלית.
בשנת 1895 רכש חלק מהשליטה בחברת הסחורות סירס ורובוק (Sears, Roebuck & Company), ונעשה למנהל הכללי שלה עד 1924, אז הפך ליושב ראש הדירקטוריון.
בתקופה בה ניהל את החברה, התרחבה פעילותה העסקית, והיא פתחה מספר חנויות כלבו.
הונו של רוזנוולד נאמד ב-400 מיליוני דולרים.
רוזנוולד ביקש לעצמו עשייה משמעותית עם ההון העצום שצבר.
הוא הושפע עמוקות משיעורי המוסר של הרב אמיל ג'.
הירש משיקגו והתחיל ליישם את ניסיונו העסקי בתחום הפילנתרופיה, בהתחלה בתמיכה בארגוני רווחה יהודיים.
בשנת 1910 רוזנוולד קרא את ספרו של בוקר וושינגטון "לגדול מתוך העבדות" ונסע לפגוש את וושינגטון בטסקיגי, אלבמה.
רוזנוולד הזדעזע מתנאי החיים של האפרו-אמריקאים בדרום, וכתב "האימה שבאפליה גזעית פוגשת את היהודי בעוצמה רבה יותר מאשר לבנים אחרים, בשל מאות שנים של רדיפה שממנה סבלו, ועדיין סובלים, היהודים".
רוזנוולד תרם מיד כסף לרכישת נעליים לסטודנטים נזקקים, אבל בתוך שנתיים כבר יסד קרן שהקימה בתי ספר לשחורים בכל רחבי הדרום.
במשך עשרים שנה הוא מימן יותר מ 5,300 בתי ספר כאלה, וברבים מהם גם בנה בתי מגורים למורים כתמיכה נוספת בבית הספר.
בנוסף, רוזנוולד בנה דיור ציבורי לאוכלוסייה האפרו-אמריקאית בשיקגו.
הוא הורה שחלק מנכסיו חייב להיות מושכר לבעלי עסק אפרו-אמריקאים.
בדרום ארצות הברית הוא הקים חנויות באזורים שבהם עסקים סירבו לתת שירות לאפרו-אמריקאים.
הפעיל האפרו-אמריקאי דו בויז כתב עליו "הוא היה יותר מנדבן.
הוא היה מבקר נוקב אך עדין של הדמוקרטיה הגזענית שלנו".
בשנת 1917 ייסד את "קרן רוזנוולד", ותרם באמצעותה למעלה מ-70 מיליון דולר למטרות חינוך.
הכסף בקרן אזל בשנת 1948 והוא הפסיק להתקיים.
במהלך פעילותו הקרן נתן מלגות למאות אנשים בתחום התרבות והמדע.
עם מקבלי המלגה נמנים גורדון פארקס, אליזבת' קטלט, קתרין מארי דאנהם, מאיה אנג'לו, הלן אוקטביה דיקנס ורבים נוספים.
מימן את הקמת מוזיאון המדע והתעשייה בשיקגו והיה פטרונו של אלוף השחמט שמואל רשבסקי.
נפטר באילינוי בשנת 1932. היה נשוי לאוגוסטה נוסבאום, ממנה היו לו חמישה ילדים.
על שמו נקרא מושב ורדון בחבל לכיש (פירוש השם "רוזנוולד" הוא יער ורדים).
ג'וליוס יגו הוא אתלט קנייתי, אלוף העולם (בייג'ינג 2015), סגן אלוף אולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016), אלוף חבר העמים הבריטי (גלאזגו 2014), פעמיים ברציפות אלוף אפריקה (פורטו נובו 2012 ומרקש 2014), שיאן אפריקה ומדורג במקום החמישי בכל הזמנים בהטלת כידון.
יגו נולד בקניה, הרביעי מבין שבעה אחים.
כנער התאמן בהטלת כידון כשהוא לומד את הטכניקה מצפייה באינטרנט קפה בסרטוני YouTube של מטילי כידון מקצועניים.
ב-2006 גויס למשטרת קניה, התאמן והתחרה בנבחרת המשטרה.
הוא זכה באליפות קניה בהטלת כידון בשנים 2009 וב-2010. ב-2010 סיים שלישי באליפות אפריקה באתלטיקה שהתקיימה במולדתו, בתוצאה של 74.51 מטר.
ב-2011 ניצח במשחקים הכל-אפריקאיים בשיא לאומי של 78.34 מטר.
בהמשך השנה נסע לפינלנד להתאמן על הטכניקה שלו.
הוא זכה באליפות אפריקה ב-2012, באותה שנה היה לאפריקאי הראשון שמעפיל לגמר אולימפי כשסיים במקום ה-12 באולימפיאדת לונדון.
באליפות העולם באתלטיקה 2013 סיים רביעי עם שיא לאומי של 85.40 מטר.
ב-2014 זכה במשחקי חבר העמים הבריטי שנערכו בגלאזגו בתוצאה של 83.87 מטר וזכה שוב באליפות אפריקה בתוצאה של 84.72 מטר.
ב-2015 ניצח בתחרות ליגת היהלום בברמינגהאם עם שיא אפריקאי חדש של 91.39 מטר.
באליפות העולם באתלטיקה 2015 זכה במדליית זהב, הוא קבע בתחרות שיא אפריקאי ושיא חבר העמים הבריטי חדש של 92.72 מטר.
תוצאה זו דירגה אותו באותה עת במקום השלישי בכל הזמנים לאחר יאן ז'לזני ואקי פרוויאינן.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) זכה במדליית כסף בתוצאה של 88.24 מטר, אחרי תומאס רולר מגרמניה (90.30 מטר) ולפני האלוף היוצא קשורן וולקוט מטרינידד וטובגו (85.38 מטר).
ההטלה הראשונה של יגו הייתה ההטלה החוקית היחידה שלו באותה תחרות, ולאחר מכן ביצע יגו שתי הטלות נוספות שנפסלו.
בהמשך, נאלץ יגו לפרוש מהתחרות בגין פציעה, ותומאס רולר הטיל את הכידון למרחק 90.30 מטר בהטלה החמישית וסיים במקום הראשון, כאשר ליגו לא התאפשר להגיב על הטלה זו בגין פציעתו.
באליפות העולם באתלטיקה 2017 סיים במקום ה-13 בתוצאה של 76.29 מטר.
ג'וליוס דיון רנדל הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הפאוור פורוורד במינסוטה טימברוולבס מליגת ה-NBA.
רנדל שיחק עונה אחת במדי אוניברסיטת קנטקי ונבחר במקום השביעי בדראפט של שנת 2014.
בעונת 2013/2014 שיחק רנדל באוניברסיטת קנטקי.
ב-28 בפברואר 2014 הוכרז רנדל כאחד מעשרת המועמדים לפרס נייסמית'.
הוא סייע לקבוצה להגיע לגמר אליפות המכללות, אך למרות 10 נקודות ו-6 ריבאונדים שלו הפסידו במשחק לאוניברסיטת קונטיקט.
רנדל סיים את העונה עם 24 דאבל-דאבלים, ההישג השני בטיבו בתולדות אוניברסיטת קנטקי.
ב-22 באפריל 2014 הודיע רנדל על כוונתו להתמודד בדראפט ה-NBA.
בדראפט שנערך ב-26 ביוני באולמה של ברוקלין נטס נבחר רנדל במקום השביעי על ידי קבוצת הלוס אנג'לס לייקרס, הבחירה הגבוהה ביותר של הלייקרס מאז ג'יימס וורת'י.
ב-13 ביולי חתם על החוזה קבוצה ובאותו יום ערך את הופעה הבכורה שלו במסגרת ליגת הקיץ בו קלע 10 נקודות ב-21 דקות.
רנדל שותף במשחק פתיחת העונה של הלייקרס, אך לאחר ששיחק 14 דקות בלבד נפגע, במה שהתברר מאוחר יותר כשבר בשוק הירך.
פציעה זאת השביתה אותו למשך שאר העונה.
ביולי 2015 חזר רנדל לפעילות ושותף ב-4 משחקים של הקבוצה במסגרת ליגת הקיץ.
הוא אמנם קלע 11.5 נקודות ולקח 4 ריבאונדים בממוצע למשחק, אך הופעתו הוגדרה כ"מאכזבת".
ב-15 באוקטובר ניצלה הלייקרס את האופציה והאריכה את חוזה הרוקי של רנדל עד לסוף עונת .
לאחר סיומה של עונת היה לשחקן חופשי, וחתם על חוזה דו-שנתי בניו אורלינס פליקנס.
לאורך עונתו היחידה בקבוצה הצטיין עם ממוצעים של 21.4 נקודות ו-8.7 ריבאונדים למשחק.
ב-15 במרץ 2019 קלע שיא קריירה של 45 נקודות, בהפסד הפליקנס מול פורטלנד טרייל בלייזרס.
בעונת 2023/2024, נבחר רנדל בפעם השלישית למשחק האולסטאר אך לא ישחק במשחק עצמו מכיוון שהוא פצוע ואינו כשיר אליו.
ב-28 בספטמבר 2024 עבר בטרייד משולש למינסוטה טימברוולבס ביחד עם דונטה דיוינצ'נזו שבמסגרתו קארל-אנתוני טאונס עבר לניו יורק ניקס ובתמורה לכך הניקס קיבלו גם בחירת סיבוב ראשון של דראפט 2025 מדטרויט פיסטונס.
ג'וליה הול בומן רובינסון הייתה מתמטיקאית אמריקאית.
ידועה בעיקר בשל עבודתה בתחום בעיות הכרעה ובפרט בשל תרומתה לפתרון הבעיה העשירית של הילברט.
זכתה במלגת מקארתור, ושירתה כנשיאה האישה הראשונה של האגודה האמריקאית למתמטיקה.
ג'וליה רובינסון נולדה בשנת 1919 בסנט לואיס, מיזורי, בת לרלף בוארס בומן והלן בומן.
כשהייתה בת שנתיים נפטרה אמהּ, ואביה נישא בשנית.
אחותה הבכורה הייתה סופרת המדע הפופולרי קונסטנס ריד, ואחותה הצעירה היא בילי קומסטוק.
בגיל 9 חלתה, ועקב כך החמיצה שתי שנות לימודים, וכשהחלימה השלימה את החסר בעזרת מורה פרטית.
למדה בתיכון בסן דייגו, ובמבחן IQ קיבלה ציון 98, מעט פחות מהממוצע.
חרף זאת, בלטה בבית הספר כתלמידה היחידה בכיתות המתקדמות למתמטיקה ופיזיקה, וסיימה את לימודיה בתיכון עם תעודת הצטיינות במדעים.
בשנת 1936 החלה ללמוד באוניברסיטת המדינה של סן דייגו.
כיוון שלא הייתה מרוצה מתוכנית הלימודים במתמטיקה שם, עברה להשלמת לימודיה לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 1937, טרם מעבר זה, אביה התאבד מחמת קשיים כלכליים.
אחד ממוריה בברקלי היה רפאל רובינסון , והיא נישאה לו בשנת 1941, שנה לאחר שקיבלה תואר ראשון.
המשיכה ללמוד בברקלי לתואר שני, ותוך כדי לימודיה הייתה עוזרת הוראה במחלקה למתמטיקה ואחר כך במעבדה לסטטיסטיקה של יז'י ניימן, עבודה שהובילה למאמרה הראשון, "A Note on Exact Sequential Analysis".
בשנת 1948 קיבלה תואר דוקטור על עבודה שכותרתה "Definability and Decision Problems in Arithmetic", שנעשתה בהנחייתו של אלפרד טרסקי.
עברה למכון ראנד, ובו עסקה בבעיה העשירית של הילברט, שביקשה למצוא אלגוריתם שיקבע האם למשוואה דיופנטית פולינומית נתונה יש פתרון במספרים טבעיים.
מחקריה הובילו לשיתוף פעולה עם מרטין דייוויס, הילרי פטנאם ויורי מאטיאשביץ', שהוכיח ב-1970 שהאלגוריתם המבוקש אינו קיים.
בשנת 1951 פרסמה מאמר בתורת המשחקים בשם "An Interactive Method of Solving a Game", שבו הראתה שמשחק פיקטיבי מתכנס לשיווי משקל נאש בתכסיס מעורב במשחק סכום אפס לשני שחקנים.
בהתאם לכלל של אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, לפיו בני זוג לא יעבדו באותה מחלקה, נמנעה ממנה משרה במחלקה למתמטיקה שם (שבה לימד בעלה), והיא הצטרפה למחלקה לסטטיסטיקה.
בשנת 1973 בעלה פרש לגמלאות, ובשנת 1976 היא מונתה לפרופסור במחלקה למתמטיקה.
עוד קודם לכן צורפה כחברה לאקדמיה הלאומית למדעים, והייתה למתמטיקאית הראשונה שזכתה לכך.
בשנת 1982 נשאה את הרצאת נתר מטעם איגוד הנשים במתמטיקה .
באותה שנה מונתה לנשיאת האגודה האמריקאית למתמטיקה, והייתה אישה ראשונה במשרה זו.
בשנת 1985 נבחרה כחברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 1984 אובחנה כחולה בלוקמיה, והיא נפטרה 30 ביולי 1985.
ג'וליוס פלטיאל (4 ביולי 1924 - 7 במרץ 2008) היה אחד מבין 26 מיהודי נורווגיה שנשלחו לאושוויץ ושרדו, מתוך משלוח של 750 יהודים למחנה.
במהלך חייו, נתן עדויות רבות יחד עם אשתו למה שהתרחש במחנה, ועל כן זכו במדליית מסדר אולף הקדוש, פלטיאל בשנת 2004 ואלמנתו בשנת 2016. הוא היה קרוב משפחה של דוד פלטיאל.
בזמן מלחמת העולם השנייה, משפחתו של פלטיאל ניהלה מפעל טקסטיל בעיר טרונדהיים.
ב-6 באוקטובר 1942, נעצר יחד עם משפחתו ונשלח למחנה הריכוז פלסטד, שם הוחזקו עד לגירושם למחנה אושוויץ ב-24 בפברואר 1943. כאשר הצבא האדום התקרב לגבול פולין בינואר 1945, הנאצים החלו לפנות את 66,000 האסירים שנשארו במחנה בצעדת מוות לעבר בוכנוואלד.
בתום הצעדה, משקלו של פלטיאל היה 39 קילוגרמים בלבד.
יום אחד, האסירים קיבלו ידיעה שכל האסירים הסקנדינביים יישלחו בחזרה לארץ מוצאם, אך לרוע מזלו של פלטיאל, וידקון קוויזלינג, נשיא משטר קוויזלינג הפרו-נאצי, ביטל את אזרחותם של יהודי נורווגיה.
ב-11 באפריל 1945 הוא שוחרר מהמחנה על ידי חיילים אמריקאים יחד עם עוד ארבעה יהודים מנורווגיה.
פלטיאל נפטר בגיל 83 ונקבר בעיר הולדתו טרונדהיים.
ממשלת נורווגיה שילמה את הוצאות קבורתו ובהלוויתו נכחו האראלד החמישי, מלך נורווגיה, שר התרבות טרונד קיסגה ועוד.
הותיר אחריו אישה, הסופרת הדנית ורה קומיסר , ושני ילדים.
ג'וליו צ'יקונה (באיטלקית: Giulio Ciccone; נולד ב-20 בדצמבר 1994) הוא רוכב אופני כביש איטלקי בקבוצת לידל-טרק.
צ'יקונה הוא "מלך ההרים" מג'ירו ד'איטליה 2019. בנוסף זכה בקטגוריית "מלך ההרים" בטור דה פראנס 2023.
צ'יקונה נולד ב-20 בדצמבר 1994 בקייטי שבאיטליה.
ב-2015 צ'יקונה סיים שישי בטור דה ל'אווניר.
צ'יקונה התחיל לרכוב כמקצוען בשנת 2016 בקבוצת ברדיאני CSF האיטלקית מדרג הפרו קונטיננטל.
באותה עונה ערך הופעת בכורה בגרנד טור, כאשר נבחר לסגל קבוצתו לג'ירו ד'איטליה.
צ'יקונה אף ניצח את הקטע ה-10 במרוץ, לאחר בריחת יחיד.
הוא פרש מהמרוץ לפני הקטע ה-19.
ב-2017, צ'יקונה השתתף שוב בג'ירו ד'איטליה אך לא התלבט, כשהתוצאה הבכירה שלו הייתה מקום 37 בקטע ה-20. הוא השתתף בטור של אוסטריה וסיים במקום ה-6 הכללי.
צ'יקונה ניצח את הקטע השישי בטור של יוטה וגם סיים שישי במרוץ.
הוא סיים במקום השלישי במרוץ החד יומי "PRO Ötztaler 5000".
בעונת 2018, הוא סיים במקום העשירי במרוץ סטימינאה קופי אה בארטלי.
הוא סיים במקום ה-9 ב.
וניצח את המרוץ החד יומי "ג'ירו דל'אפנינו", לאחר שהקדים את אמארו אנטונש ואת פאוסטו מאסנאדה.
הוא נבחר לג'ירו ד'איטליה והתוצאה הטובה ביותר שלו הייתה מקום 4 בקטע ה-20. הוא סיים במקום ה-7 במרוץ גראן פרמיו קיטה די לוגאנו ובמקום ה-2 במרוץ הקטעים אדריאטיקה איוניקה.
הוא ניצח את קטגוריית מלך ההר בטור של סלובקיה.
צ'יקונה חתם בטרק-סגפרדו לאחר שלוש עונות בברדיאני.
הוא סיים במקום השישי במרוץ טרופאו לאייגויילה וניצח קטע אחד בטור דו האו ואר.
הוא נבחר לג'ירו ד'איטליה ועשה מרוץ מאוד מוצלח, כשניצח את קטגוריית מלך ההרים עם 267 נקודות, מקדים את פאוסטו מאסנאדה ואת דמיאנו קרוזו.
צ'יקונה לא הסתפק בכך, וגם ניצח את הקטע ה-16 במרוץ לאחר שגבר על יאן הירט בספרינט סיום.
לאחר הג'ירו, צ'יקונה ערך את הופעת הבכורה שלו בטור דה פראנס.
בקטע ה-6, צ'יקונה היה חלק מקבוצת בריחה ששרדה עד סיום השלב, אך הקבוצה הצטמצמה, ורק דילן טונס וצ'יקונה שרדו.
השלב הסתיים בעלייה "לה פלנץ' דה בלפי" וטונס גבר על צ'יקונה שסיים שני בפער של 11 שניות מטונס, אך בפער של 1:35 דקות מז'וליאן אלאפיליפ שסיים במקום ה-6, בעקבות כך עבר צ'יקונה להוביל את המרוץ, בפער של 6 שניות מאלאפיליפ השני.
צ'יקונה לבש את החולצה הצהובה עד הקטע השמיני (כולל), שם איבד אותה בחזרה לאלאפיליפ, כשסיים שלישי, בעוד צ'יקונה סיים במקום ה-24, בפער של 20 שניות מאלאפיליפ.
בסופו של דבר, צ'יקונה סיים את המרוץ במקום ה-31 הכללי, פער של 1:20:49 שעות מאיגן ברנל המנצח.
במרוץ "קופה אגוסטוני", הוא סיים במקום השביעי.
בתחילת עונת 2020 ניצח צ'יקונה במרוץ החד-יומי שנערך בליגוריה, "טרופאו לאיגווייה".
הוא ייצג במרוץ את נבחרת איטליה כיוון שקבוצתו לא נטלה חלק במרוץ.
הוא ניצח במרוץ בפער של 32 שניות לאחר שהיה מעורב בבריחה.
הוא הקדים במרוץ את ביניאם גירמאי (שני) ודייגו רוסה (שלישי).
ג'וליוס תומאס צ'וטוני הוא מאייר קנדי ממוצא הונגרי, המתמחה באמנות פלאונטולוגית.
סגנון יצירתו הוא היפר-ריאליסטי ומשלב מדיה דיגיטלית (ציור באמצעות מחשב) עם צילום.
צ'וטוני יצר דיורמות רבות עבור מוזיאוני טבע שונים, בהם מוזיאון טירל המלכותי, וכן פרסם בכתבי עת ומגזינים שונים.
בשנת 2014 הוציא ביחד עם סטיב וייט ספר המאגד את מיטב יצירותיו הפלאונטולוגיות.
הוא גם עיצב את צידו האחורי של מהדורת זיכרון של שטר 25 דולר קנדי עבור המטבעה המלכותית של קנדה.
בנוסף לעיסוקו כאמן פלאונטולוגי, צ'וטוני הוא בעל תואר דוקטור במיקרוביולוגיה והוא פרסם מספר מאמרים בנושא.
צ'וטוני נולד בהונגריה ב-11 באוקטובר 1973. משפחתו עברה לקנדה ב-1978. הוא החל לצייר דינוזאורים כבר בגיל 3, והתמיד בכך לאורך כל ילדותו.
הוא סיים תואר ראשון באקולוגיה וביולוגיה סביבתית באוניברסיטת אלברטה, ולאחר מכן סיים תואר שני באקולוגיה.
הוא בעל תואר דוקטור במיקרוביולוגיה מאוניברסיטת מניטובה ופרסם מספר מאמרים בנושא.
בזמן לימודיו לתואר שלישי במיקרוביולוגיה באוניברסיטת מניטובה בויניפג, צ'וטוני פרסם מספר מאמרים מדעיים על ההדדיות ביחסי האבקה ביוטה, על אפקטת רמיסת טחב בשטחי הפארק הלאומי ג'ספר באלברטה ועל בקטריות החיות בארובה הידרותרמית בתחתית האוקיינוס.
חלק מהמאמרים לוו באיורים שהכין.
הוא המשיך להשתמש בכישרונו האמנותי כדי לאייר יצורים פרה-היסטוריים ובתי גידול עתיקים בזמנו הפנוי, ואלה פורסמו ב-Prehistoric Times.
אחרי שראה ציורי קיר מסוג מורל מאת רודולף זלינגר, ואחרי שביקר במוזיאון טירל המלכותי בדרומהלר, אלברטה, צ'וטוני החל ליצור אמנות פלאונטולוגית באופן מסחרי.
הוא פיתח טכניקה אמנותית שמשלבת צילום דיגיטלי ועריכה גרפית במחשב ביחד עם איורים של יצורים פרה-היסטוריים.
הוא השתמש בה כדי לצייר נופים פרה-היסטוריים עם שלל בעלי החיים שחיו בהם.
הוא התמחה בציור דיורמות - ציורי ענק המציגים מגוון בעלי חיים בסביבתם הטבעית (לרוב מספר רב של מינים באותה תמונה).
עבודותיו פורסמו במקומות רבים בהם מגזין נשיונל ג'יאוגרפיק, כתב העת Science, ספרי Titan Book (ובפרט בשני אוגדנים, אחד הכולל את עשרת האמנים הפלאונטולוגיים הטובים ביותר מאת סטיב וייט, והשני שמוקדש כולו רק לצ'וטוני, גם הוא מאת סטיב וייט).
יצירותיו מעטרות מוזיאונים רבים, כאשר העיקרי שבהם הוא מוזיאון טירל המלכותי לפלאונטולוגיה שנמצא באלברטה, קנדה.
מוזיאונים נוספים כוללים את המוזיאון המלכותי של אונטריו, מוזיאון יוסטון למדעי הטבע, מוזיאון מניטובה והמוזיאון להיסטוריה של הטבע של מחוז לוס אנג'לס.