tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האופן השני הוא כאשר מתארים גישה המאופיינת בתמיכה מוחלטת וחסרת פשרות באידאולוגיה מסוימת, הכוללת נקיטת פעולות לא מקובלות למען אותה אידאולוגיה לעיתים, הדבר מלווה במוכנות לפעולות המנוגדות לחוק.
פעילות כזו נעשית פעמים רבות בטענה כי, כביכול, החוק כשלעצמו אינו לגיטימי.
לעיתים האוחזים בגישה קיצונית יטענו לקיומם של צידוקים מוסריים להבנתם לביצוע פעולות אשר נחשבות בדרך כלל כ-לא מוסריות.
במקרה כזה משתמשים גם במינוח קיצוניות (Extremism)
המונח רדיקליות לא משמש תמיד בהלימה למונח קיצוניות.
בעוד שרדיקליות יכולה להישמע גם מקרב הוגי דעות או אישי ציבור המייצגים קבוצות בולטות, הרי שקיצוניות על פי רוב מתייחסת לשוליים החברתיים.
בעוד שקיצוניות לרוב מתנגדת לפשרות, גורמים רדיקליים עשויים לתמוך בפשרות וויתורים.
תפיסה רדיקלית איננה בהכרח קיצונית ותפיסה קיצונית איננה בהכרח רדיקלית.
במצב בו הגישה הרווחת על פי הקונצנזוס היא שצריך לשנות את המצב הקיים, תפיסה שתתמוך בהשארת המצב כמו שהוא תיתפס כקיצונית.
רדיקליות יכולה להיות נחלת הקונצנזוס בעוד שקיצוניות מעצם הגדרתה היא רחוקה מהקונצנזוס.
שני המונחים הללו מתייחסים לרוב לתיאור גישות פוליטיות.
אך שניהם משמשים גם צרכים אחרים בשפה.
לדוגמה, החלפה של כל הריהוט בחדר מסוים הוא מעשה רדיקלי מכיוון שחל שינוי מהשורש במראה החדר.
מקורה של המילה רדיקלי הוא במילה הלטינית radix שמשמעותה "שורש".
הדבר מרמז לכך ששינוי רדיקלי הוא שינוי שורשי או עמוק - ההפך משינוי שטחי.
השימוש במילה בהקשרים פוליטיים החל במאה השמונה-עשרה ותיאר את המצדדים בדמוקרטיה ליברלית בממלכה המאוחדת ובצרפת.
כיום, המושג רדיקלי מזוהה לרוב עם המושג קיצוני, במובן של שמאל או ימין פוליטי הדוגל בשינוי בסיסי ועמוק, ומציב אלטרנטיבה ברורה למרכז הפוליטי.
עם זאת, במדינה כמו ונצואלה למשל, השלטון של מפלגת השמאל שנהנה מתמיכה רבה בציבור הוא שלטון רדיקלי.
המתנגדים לשלטון שנמנים עם המרכז הפוליטי ושתומכים בהשארת המצב הכלכלי כמו שהוא נתפסים כקיצוניים.
רוב הטרור בעולם מונע על ידי תפיסות שנובעות מקיצוניות ורדיקליזם – מאידאולוגיות רדיקליות כגון קומוניזם, לאומנות, אסלאמיזם, ג'יהאדיזם, נאציזם או פשיזם.
למשל, ארגון הטרור חמאס הוא מוסלמי רדיקלי, ארגון הטרור הבריגדות האדומות הוא שמאלי רדיקלי, וארגון הטרור כך היה ימני רדיקלי.
רשימה חלקית של ארגוני הטרור, האידאולוגיות, המחנות הרדיקליים והלאומים שלהם
+שםמחנה פוליטיאידאולוגיותלאום אסלאם רדיקלי אסלאמיזם סוני
לאומנות פלסטינית כך כהנא חיימין רדיקלי כהניזם
טרנספר יהודים ישראלים אסלאם רדיקלי אסלאמיזם סוני
חומייניזם איראנים לבנונים אסלאמיזם שיעי-זיידי
הדבקות הרבה במטרות, האופיינית לאנשים בעלי עמדות קיצוניות גורמת להם, בדרך כלל, לפעול בדרכים שונות למען השגת מטרותיהם במידה רבה יותר מאלו שנחשבים למתונים, ובכך לנסות להשפיע על הכלל מעבר למשקלם באוכלוסייה.
דבר זה מתאפשר, לא אחת, עקב תופעת הרוב הדומם המאפשר השפעה זו.
חלק מהחוקרים דוחים את הרעיון שקיימת פילוסופיה של קיצוניות.
כך למשל, אמר ג'רום הימלשטיין: "במקרה הטוב, אפיון זה אינו אומר דבר על האנשים להם מודבקת תווית זו.
במקרה הרע, מצייר המונח תמונה מוטעית".
קיימת טענה על כך שהניסיון לתייג אדם, קבוצה או פעולה כ"קיצוניים" מהווה, לעיתים קרובות, טכניקה לקידום מטרה פוליטית – בעיקר על ידי ממשלות המחפשות להגן על המצב הקיים, או על ידי צנטריסטים פוליטיים.
במקרים אחרים הקיצוניות נדחית תוך שימוש בכשל הלוגי אד טמפרנטיאם.
הפילוסופית איין ראנד הבחינה כי בפוליטיקה, המילה "קיצוני" הפכה מילה נרדפת ל"רשע" ללא קשר לתוכן העניין, וכי הרע הוא לא הדבר שלגביו הינך קיצוני אלא עצם העובדה שהינך קיצוני, כלומר עקבי, לגביו.
באותו נושא אמר בארי גולדווטר: "ברצוני להזכירכם כי קיצוניות בהגנת החירות איננה תכונה רעה.
והרשו לי להזכירכם עוד כי מתינות ברדיפת הצדק איננה מעלה טובה."
בדרך כלל, אנשים בעלי תדמית של קיצוניים אינם רואים את עצמם ככאלו באופן כללי, אלא נוטים לראות את הצורך בפעולות קיצוניות במצבים מיוחדים.
ארגונים קיצוניים והתומכים בהם נוטים להצדיק את אמצעיהם הקיצוניים (בייחוד אלה שכוללים אלימות) על ידי האמירה: "ההבדל בין טרוריסט ללוחם חופש הוא באיזה צד אתה נמצא".
טענה נוספת גורסת שקיצוניות היא מונח תלוי זמן, שמשתנה בהתאם לנסיבות ובהתאם למקובל באותה עת.
קיצביל הוא מחוז במזרח מדינת טירול שבאוסטריה.
המחוז גובל בבוואריה בצפון, במחוזות קופשטיין ושוואץ במערב ובמדינת זלצבורג במזרח ובדרום.
המחוז משתרע על 1,163.28 קמ"ר ואוכלוסייתו מונה 59,191 תושבים לפי מפקד האוכלוסין של שנת 2001. במחוז 19 עיירות ועיר אחת, הבירה קיצביל.
קיצביל היא עיר במדינת טירול שבאוסטריה הממוקמת כ-80 קילומטרים מזרחית לאינסברוק ו-70 ק"מ דרום מערבית לזלצבורג, על גדות נהר קיצבילר אכה.
גובה העיר הממוצע הוא 762 מטר מעל גובה פני הים.
העיר משתרעת על פני 58.02 קמ"ר ואוכלוסייתה מונה כ-8,000 תושבים נכון ל-2013.
פירוש השם בתרגום חופשי הוא תל (Bühl) עופר (Kitz).
המתיישבים הראשונים באזור היו האילירים, שהתיישבו באזור בין המאה ה-11 לפנה"ס למאה ה-8 לפנה"ס לצורך כריית נחושת מהגבעות הסמוכות לעיר.
בסביבות שנת 15 לפנה"ס, תקופת שלטונו של אוגוסטוס קיסר, כבשו הרומאים את האלפים והקימו את פרובינציית נוריקום שכללה את אזור קיצביל.
לאחר שקיעת האימפריה הרומית, התיישבו הבווארים באזור והחלו בכריתת יערות.
במאה ה-12 העיר הוזכרה לראשונה במסמך ממנזר כימזה כ-"Chizbuhel".
בעקבות היותה עיר גבול ידעה קיצביל פעמים רבות מעבר מיד ליד בין אוסטריה לבוואריה.
ב-1255 הפכה העיר חלק מבוואריה.
לודוויג השני, דוכס בוואריה העניק לקיצביל זכויות של עיר ב-6 ביוני 1271. עקב כך בוצרה העיר בחומה.
מכיוון שבמשך המאות הבאות שימשה העיר כמרכז מסחר אזורי, פרחה ביציבות, אוכלוסייתה גדלה והיא לא נפגעה במלחמות, נהרסו חומות העיר מעל לגובה של קומה אחת ושמשו לבניית בתים חדשים.
כשמרגרטה מאולטש נישאה לדוכס הבווארי לודוויג החמישי ב-1342 שבה קיצביל להיות חלק מטירול, אך לאחר שלום שרדינג ב-1369 העיר הוחזרה לבוואריה.
ב-30 ביוני 1504 כבש מקסימיליאן הראשון את קיצביל ואת קופשטיין הסמוכה, וכך העיר שבה להיות חלק מטירול.
במאה ה-16 עברה העיר כפיקדון לידי דוכס בית למברג, עד 1 במאי 1840, אז שבה העיר לשליטת אוסטריה.
המלחמות במאה ה-18 לא הגיעו לתחום העיר, אך מספר תושבים מטירול השתתפו בהתקוממות נגד נפוליאון.
בחוזה פרסבורג משנת 1805 נאלץ הקיסר פרנץ הראשון למסור את העיר לבוואריה, אולם לאחר מפלתו של נפוליאון הושבה העיר לטירול, כפי שסוכם בקונגרס וינה.
בשנת 1875, כשבניית מסילת הרכבת זלצבורג טירולר באן נסתיימה, המסחר והתעשייה בעיר שגשגו.
במלחמות העולם הראשונה והשנייה העיר לא נפגעה, בזכות היותה רחוקה מאזורי הלחימה.
קיצביל היא עיר תאומה של הערים:
קיצמן (באוקראינית: Кіцмань, קיצמן; ברומנית: Cozmeni או Coțmani או Chițmani; בגרמנית: Kotzman; ברוסית: Кицмань; ביידיש: קיצמאַן או קאצמאַן) היא עיירה במערב אוקראינה, במחוז צ'רנוביץ.
האזכור ההיסטורי הראשון לקיצמן הוא מ־1413. העיר מונה 5,850 נפש, ומשמשת כמרכז מנהלי ליישובים מהאזור.
גם בעבר, בסוף המאה ה-19 שימשה קיצמן מרכז מנהלי בבוקובינה.
אחד מהאדמו"רים לבית ויז'ניץ, רבי ברוך הגר, כיהן כרב המקום מ-1928 עד 1936. משנת 1936 כיהן במקומו בן דודו, הרב ברוך הגר בן רבי יחיאל מיכל הגר מהורדנקא, בן רבי ברוך הגר מוויז'ניץ.
קיצ'נר היא עיר בדרום אונטריו, קנדה.
העיר קיצ'נר משתרעת על שטח של 136.86 קמ"ר.
מזמן ייסודה משנת 1854 ועד שנת 1916 שמה היה ברלין.
אחוז נכבד מתושביה היו מהגרים מגרמניה, ואחרים היו בעיקר יוצאי בריטניה.
בשנת 1912 קיבלה מעמד של עיר.
לאחר מותו בטביעה של הוריישו קיצ'נר, שר המלחמה הבריטי, במלחמת העולם הראשונה, שונה שמה של העיר לשם הנוכחי, על שמו.
בעיר נולד וגדל ויליאם ליון מקנזי קינג שהיה ראש ממשלת קנדה בשנים שבין מלחמות העולם ובזמן מלחמת העולם השנייה.
העיר מנתה 233,222 בשנת 2016, במיפקד האוכלוסין של קנדה.
באזור המטרופולין, הכולל את הערים השכנות ווטרלו וקיימברידג', יש 523,894 אנשים, מה שהופך את האזור ל-10 בגודלו בקנדה והרביעי באונטריו.
הערים קיצ'נר וווטרלו מכונות לעיתים קרובות "קיצ'נר-ווטרלו" (K-W), אם כי יש להן עיריות נפרדות.
כולל קיימברידג', שלוש הערים ידועות בכינוי "שלוש הערים" (the tri-cities).
מועצה העיר של קיצ'נר מורכבת מראש עיריית קיצ'נר ו-10 חברי מועצה הממונים על המחלקות השונות.
בעיר מתקיים מדי שנה בחודש אוקטובר, פסטיבל אוקטוברפסט הכולל הופעות מוזיקליות, שתיית בירה ואוכל.
זהו הפסטיבל הגדול בעולם מסוגו, מחוץ ליבשת אירופה.
הוא כולל מצעד רב משתתפים לאורך הרחוב הראשי המושך אליו כ-150 אלף מבקרים מדי שנה.
קיץ הקוד של גוגל היא תוכנית מענקים שנתית שעורכת חברת גוגל החל משנת 2005. סטודנטים המשתתפים בתוכנית מקבלים תשלום כדי לכתוב תוכנה כחלק ממיזם תוכנה חופשית.
מקור השם הוא במחווה לקיץ האהבה ב־1967.
בתוכנית משתתפים מדי שנה כ־150 מיזמי תוכנה שונים.
ההצעות צריכות להיות שיפורים ושינויים שאפשר לכתוב בזמן של כמה חודשים.
כל סטודנט מצוות למשתתף מנוסה מהמיזם ועובד איתו על המיזם.
הסטודנט מקבל מענק של כ־4,500$ והמנחה (או המיזם) מקבל מענק של כ־500$.
סך הכול משתתפים כ־1,000 סטודנטים שונים מדי שנה.
המיזם נותן לסטודנטים ניסיון בתכנות אמיתי במיזם מסדר גודל רציני.
למיזמים הוא נותן מימון לשיפורים.
מעל ל־75% הסטודנטים משלימים בהצלחה את המיזם שעליו עבדו.
בחלק מהמיזמים אחוזי הצלחה גבוהים מושגים על ידי כך שהסטודנטים המשתתפים הם כולם כבר אנשים שמראש מעורבים במיזם.
בשל הצלחת התוכנית במשיכת משתתפים צעירים היו גופים דומים שפתחו תוכניות מענקים דומות.
לעיתים מדובר על גופים שמפתחים תוכנות חופשיות שמסיבות שונות (לעיתים אף אי־הגשה בזמן של הטפסים) לא התקבלו לתוכנית של גוגל.
בעקבות הצלחת התוכנית, יזמה גוגל תוכנית דומה אך צנועה יותר לתלמידי תיכון בשנת 2010 - Google Code-In.
בתוכנית השתתפו רק 14 מיזמים מנחים.
התגמולים צנועים יותר (100$ להצלחה במשימה, אולם תלמיד יכול לנסות לעשות עד 5 משימות במקביל) ומשימות צנועות יותר, בהתאמה.
התוכנית מתחילה בנובמבר ונמשכת שישה שבועות.
קיץ מסוכן בעמק המומינים (בתרגום החדש: ההצגה הגדולה) (בשוודית: Farlig midsommar) הוא ספר שנכתב על ידי הסופרת השוודית-פינית טובה ינסון ויצא לאור ב-1954 בהוצאת "Schildts Förlags Ab".
זה הספר החמישי בסדרת ספרי המומינים.
הספר תורגם לעברית על ידי רות דנור ויצא לאור ב-1984 בסדרת מרגנית, הוצאת זמורה ביתן.
הר הגעש הנמצא בסמיכת לעמק המומינים מתפרץ, גורם לחלל האוויר להתמלא בפתיתי פיח וגורם לצונאמי שמציף את עמק המומינים.
בעודם נסים מן ההצפה משפחת המומינים וחבריהם מבחינים בבניין הצף על פניהם.
בעקבות כך החבורה מוצאת מקלט על גג הבניין.
בתחילה הם מאמינים כי זהו בית נטוש עד שהם בהמשך מבינים שמישהו עדיין מתגורר בו.
בהמשך הם פוגשים בדייר המסתורי - עכברה ששמה הוא אמה, והם מגלים כי הבניין הוא למעשה תיאטרון.
מומינטרול וסנורקה ישנים במהלך הלילה על עץ.
כאשר הם מתעוררים בבוקר למחרת התיאטרון נסחף עם הזרם הרחק מהם והם נשארים לבדם.
בהמשך היום מאי הקטנה נופלת למים, ומחולצת על ידי סנופקין, שנקלע באופן מקרי למקום משום שהיה בדרכו לנקום בשומר הפארק.
לאחר שהוא מגיע לפארק סנופקין מסיר את כל שלטי האזהרה המציינים "אסור בתכלית האיסור להיכנס לשטח הפארק" וכמו כן הוא ממלא את המדשאות בשמנטפים ומשחרר 24 גורים אל תוך היער.
בהמשך היום מומינטרול וסנורקה פוגשים בגברת פיליונק.
השלושה מציתים בהמשך מדורה באמצעות השלטים שסנופקין הסיר מהפארק.
השימוש בשלטים לצורך הסקה מוביל לכך שהשלושה נעצרים על ידי הפקח של עמק המומינים אשר סבור כי הסירו את השלטים.
בינתיים בתיאטרון, אמה מסייעת למומינאבא לכתוב מחזה ובני המשפחה מחליטים לשחק במחזה עוד באותו היום.
השמועות אודות המחזה עוברות ברחבי עמק המומינים והפקח של עמק המומינים מחליט, בדומה לרבים אחרים, ללכת ולצפות במחזה.
הפקח מבקש מדודו שישמור על האסירים בעת שהוא יצפה במחזה.
הדוד של הפקח, אשר משוכנע בחפותם של גברת פיליונק, סנורקה ומומין, מחליט לשחרר את החבורה.
בסוף הסיפור הים נסוג וכולם חוזרים לבתיהם.
6 פרקים מתוך המיני סדרה הגרמנית "Die Muminfamilie" (פרקים 1–6).
12 פרקים מתוך סדרת אנימציית סטופ מושן פולנית בשם "Opowiadania Muminków" (פרקים 36–47).
3 פרקים מתוך סדרת האנימציה היפנית "המומינים" (פרקים 28, 29 ו-30).
2 פרקים בסדרה הממוחשבת "עמק המומינים" (פרקים 4 ו-7).
קיצור תולדות האנושות הוא ספר מאת הפרופסור יובל נח הררי מהחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים, ושיצא לאור בהוצאת דביר בשנת 2011. נכון למרץ 2015, הספר שהה במצטבר 180 שבועות ברשימת רבי המכר של עיתון "הארץ", בקטגוריית ספרי העיון.
הספר זכה לפרסום רב לאחר שהמיליארדר ביל גייטס ונשיא ארצות הברית ברק אובמה המליצו עליו.
בשנת 2017 נרכשו זכויות הספר על ידי הבמאי והמפיק רידלי סקוט ("בלייד ראנר") ובמאי סרטי התעודה זוכה האוסקר אסיף קפדיה ("איימי"), שמתכוונים לעבד את הספר לסרט קולנוע שייקרא "Sapiens".
הספר מבוסס על הקורס "מבוא להיסטוריה עולמית" לתואר ראשון באוניברסיטה העברית, אותו העבירו בתחילה תריסר מורים שונים, כל אחד בתחום התמחותו, ובמהלך השנים החל הררי להעביר את הקורס כולו.
בניגוד לספרים אחרים שמתארים את ההיסטוריה העולמית בעיקר ביחס לתרבות המערבית כפי שהתפתחה ב-5,000 השנים האחרונות, מנסה הררי בספרו לבחון את מהלך ההיסטוריה בכל התרבויות ולאורך כל התקופות, החל מלפני כ-70 אלף שנה, והוא אף סוקר את הרקע שקדם לכך.
בניגוד לספרי ההיסטוריה המקיפים המקובלים, הספר מנסה להראות לא רק את השתלשלות האירועים, אלא גם לעסוק בחוויה האנושית האינדיבידואלית (ובפרט בשאלת האושר) ובסוגיות אתיות העולות מן ההיסטוריה.
פרופסור הררי הוציא לאור באוקטובר 2020 את ספרו "תולדות האנושות/היסטוריה מאוירת" אשר מהווה עיבוד עלילתי, גרסת קומיקס דיגיטלי לספרו "קיצור תולדות האנושות".
הספר מחלק את ההיסטוריה על פי שלוש מהפכות עיקריות:
המהפכה הלשונית שהחלה לפני כ-70,000 שנה, ושבמהלכה התפתחה התודעה האנושית וכישורי שיתוף הפעולה של הומו סאפיינס לרמה שהפכה אותו לשליט העולם.
המהפכה החקלאית שהחלה לפני כ-12,000 שנה, ושבמהלכה בייתו בני האדם כמה מיני בעלי חיים וצמחים, התיישבו ביישובי קבע, ואימצו את החקלאות כאורח חייהם המרכזי.
המהפכה המדעית שהחלה לפני כ-500 שנה, ושבמהלכה פרץ האדם את גבולות הבורות והעצים את כוחו בקצב הולך ומאיץ.
תזה מרכזית בספר היא שההיסטוריה החלה לפני 70,000 שנה עם המהפכה הלשונית.
הופעתה של המהפכה הלשונית החלה להניע דינמיקות תרבותיות מסוג חדש – דינמיקות היסטוריות – ששונות באופן מהותי מהדינמיקות הביולוגיות שאפיינו את מיני האדם עד אז ושמאפיינות עד היום את יתר מיני בעלי החיים.
תזה מרכזית נוספת בספר היא שמאז המהפכה הלשונית חיים בני האדם בתוך "סדר מדומיין".
כלומר, כללי מחשבה והתנהגות אשר מבוססים על מושגים הקיימים אך ורק בדמיונם המשותף של בני האדם – כסף, אלים, צדק, זכויות, לאומים, מדינות, תאגידים וכיוצא בזה.
בלי אמונה משותפת בסדר מדומיין כלשהו, לא ניתן לארגן שיתופי פעולה בין מספרים גדולים של בני אדם, מכיוון שלבני אדם אין אינסטינקטים ביולוגיים המתאימים לשיתוף פעולה עם מספר כה גדול של זרים.
תזה שלישית שמופיעה בספר היא שהאדם הוא המין הקטלני ביותר שחי אי-פעם על-פני כדור-הארץ.
עוד בתקופה שבין המהפכה הלשונית למהפכה החקלאית הכחיד האדם כ-50% מסוגי היונקים היבשתיים הגדולים בכדור הארץ, ומספר גדול מאוד של מיני בעלי חיים אחרים.
באוסטרליה נכחדו 95% מכל בעלי החיים הגדולים של היבשת, ובאמריקה נכחדו 84 מתוך 107 (78.5%) סוגי יונקים יבשתיים גדולים.
גל הכחדה נוסף ליווה את המהפכה החקלאית, אשר בנוסף להכחדת מינים רבים של בעלי חיים, הביאה גם לשעבודם של מספר קטן של מינים לצרכיו של האדם.
בעלי חיים מבויתים אלו נחלו הצלחה אבולוציונית מסחררת והתרבו בהמוניהם, אולם מבחינת תנאי חייהם של הפרטים האינדיבידואלים, בעלי חיים מבויתים אלו הם בין היצורים האומללים ביותר שחיו אי פעם על פני כדור הארץ.
ההצלחה הגדולה ברמת המין הקולקטיבי כרוכה באומללות גדולה של הפרט.
תזה רביעית בספר היא שלהיסטוריה יש כיוון.
היא נעה בהדרגה ממצב שבו קיים בכדור הארץ מספר גדול מאוד של תרבויות אנושיות קטנות, למצב שבו קיים מספר קטן של תרבויות גדולות יותר, ועד למצב שבו תתקיים תרבות אחת גלובלית.
לדעתו של הררי, ההיסטוריה אינה מתפתחת לטובתם של בני האדם, והתרבויות שמנצחות במאבק ההישרדות אינן בהכרח התרבויות הטובות ביותר לבני האדם.
הספר טוען שהמנוע העיקרי של ההיסטוריה ב-500 השנים האחרונות הוא השילוב או הברית בין המדע המודרני, הקפיטליזם והאימפריאליזם האירופאי.
האימפריאליזם והקפיטליזם מספקים את התמיכה המוסדית והכספית שבלעדיה כמעט בלתי אפשרי לערוך מחקר מדעי, ובתמורה האימפריאליזם והקפיטליזם מכתיבים את האג'נדה של המדע וקובעים כיצד יישמו את תגליותיו בצורת טכנולוגיה.
לדעת הררי, האידיאל המרכזי של המערכת המשולשת הזאת הוא אידיאל הקידמה, שמבוסס על שתי הנחות: (1) ידע הוא כוח, (2) ישנם דברים רבים שבני האדם עדיין לא יודעים.
מכאן נובע שאם בני האדם יחקרו ויגלו ידע נוסף הכוח שלהם ילך ויגבר, והם יוכלו לעשות דברים שכרגע נבצרים מיכולתם.
באופן פוטנציאלי אין שום גבול ליכולתם של בני האדם מלבד הגבול שמציבה הבורות.
הדוגמה המובהקת ביותר לכך היא מה שהררי קורא לו "פרויקט גילגמש" – הניסיון להביס את הזיקנה והמוות באמצעות מחקרים ברפואה, ביו-טכנולוגיה וכיוצא בזה.
הספר מציג את הטענה שההיסטוריה מתקרבת לסופה.
אם הומו סאפיינס לא ישמיד את עצמו, אז בקרוב מאוד הוא ישדרג את עצמו לישות שונה לגמרי.
אנו מתקרבים לנקודה המכונה בפי העתידנים "סינגולריטי", שבה יקרוס עולם המשמעות שלנו.
אין לנו יכולת אפילו לדמיין את מה שעשוי לקרות אחר כך.
טענה מתודית שמעלה הררי היא, שיש לבחון את ההיסטוריה לפי קריטריונים של סבל ואושר.
השאלה, האם הסבל בעולם יפחת או יגדל כתוצאה מתהליך או מהפכה זו או אחרת - כגון עליית הנצרות או המהפכה הצרפתית - היא החור הגדול ביותר בהבנתנו את ההיסטוריה.
לטענת הררי, אין לנו עדיין הבנה טובה של מהות הסבל והאושר, ואיננו מסוגלים לקבוע האם, למשל, יש פחות או יותר סבל בעולם של ימינו מאשר לפני 500 שנה.
אחת התזות בספר היא ש"סדר מדומיין" - אמונה משותפת של בני אדם - הוא מרכיב קריטי עבור בניית ציוויליזציה אנושית ושגשוג המין האנושי.
בכתבה במגזין היומי "מידה", טוען הרב חיים נבון במאמר בשם "סילוף תולדות האנושות" שהררי מנסה לשכנע את קוראיו בכך שהסדר המדומיין אינו אמיתי – והרי במידה ויצליח בזה ובאמת כולנו נפסיק להאמין באמתיותם של סדרים מדומיינים לא נוכל עוד לשתף פעולה ונביא חורבן על המין האנושי.
קיצור דרך אל האושר הוא סרט אמריקאי משנת 2003 בבימויו של אלק בולדווין.
עיבוד מודרני לסיפורו של סטיבן וינסנט בנט, "השטן ודניאל ובסטר".
יעבץ סטון (אלק בולדווין) הוא סופר מוכשר וחסר מזל שמתייאש לאחר שקולגה שלו, יוליוס ינסן (דן אקרויד), מקבל את הקרדיט על ספר של סטון.
הוא מחליט לזנוח את העניין ולהתמקד ביצירה ספרותית חדשה.
הוא פוגש את השטן בדמות מו"לית יפהפייה (ג'ניפר לאב יואיט), שמציע לו עושר ותהילה תמורת שייטול את נשמתו.
משהסכים, קיבל את כל שחלם עליו: ספריו יוצאים לאור והופכים במהרה לרבי־מכר, הקולגות מרעיפים שבחים אין־סוף, והוא גם הופך לגבר נחשק ונערץ בידי נשים.
על אף זאת, הוא מאבד את הידידות, הכבוד והאמון של האנשים הקרובים לו ביותר.
הוא מגיע להכרה שהשטן רימה אותו, ומבקש ממנו להחזיר את המצב לקדמותו ולתת לו את נשמתו בחזרה.
כאשר השטן מסרב, הוא פונה לסנאטור המפורסם, עורך דין דניאל ובסטר (אנתוני הופקינס).
הם מגיעים למסקנה שעליהם לתבוע את השטן, ולהחזיר לסטון את שמו הטוב.
הסרט צולם באמצעים דלים בשנת 2001 בניו יורק.
בשלבי תום יצור, בולדווין טען שהסרט "נלקח" ממנו.
בשל זאת, ובשל קונפליקטים אמנותיים אחרים, בולדווין הסיר את שמו כבמאי הסרט, והחתים על הבימוי דמות בדיונית בשם "הארי קירקפטריק".
בוב יארי קנה את הסרט ממפיציו המקוריים בסכום של כמיליון דולר.
לפני הצגתו לראשונה ב־2003, הסרט נערך מחדש באופן חובבני, לאחר שהשחקנים סירבו להצטלם לכמה סצנות מחדש, בהתאם לחזונו האמנותי של יארי.
יארי החתים עסקני קולנוע על שותפות מוגבלת בדבר עריכה מחודשת, הוספת אפקטים מיוחדים ומוזיקה חדשה לסרט, כדי להחליף את העריכה החובבנית נעדרת האפקטים ואת המוזיקה הלא־מקורית שצוותה לסרט על ידי מעצב הפסקול.
העריכה המחודשת ארכה זמן רב.
ביולי 2006 הודיעה השותפות על כך שהסרט מוכן להפצה.
לבסוף יצא ב־2007 כסרט טלוויזיה, ובמספר הקרנות קולנועיות מוגבלות ומצומצמות.
במחשוב, קיצור דרך הוא קישור בממשק המשתמש, המאפשר למשתמש לגשת מהמקום בו קיצור הדרך מאוחסן אל קובץ או משאב מערכת הממוקם בתיקייה או התקן אחרים.
ככלל, קיצור דרך מיושם כקובץ, המכיל כתובת URI, מזהה ייחודי גלובלי, או את השם של קובץ תוכנית היעד שאליו מפנה קיצור הדרך.
ניתן להוסיף לקיצור הדרך פרמטרים ייחודיים, שיועברו לתוכנית בזמן הרצתה.
לקובץ או משאב יכולים להיות מספר קיצורי דרך (ובמקומות שונים), כאשר לכל קיצור דרך יכול להיות סמליל משלו.
קיצורי דרך ממוקמים פעמים רבות על שולחן העבודה, או בתוכנות המיועדות לאחסון קיצורי דרך, כדוגמת תפריט התחל בסביבות עבודה שונות.
הרעיון של קיצור דרך נקרא במערכת מקינטוש "alias", ובמערכות דמויות יוניקס, קישור סימבולי.
האייקון של קיצור דרך במערכת ההפעלה Windows הוא: .
קיץ ועשן הוא מחזה שנכתב על ידי המחזאי טנסי ויליאמס בשנת 1948. המחזה הוא בן שתי מערכות, וכולל שלוש-עשרה סצנות.
הביטוי "קיץ ועשן" נובע ככל הנראה משירו של הארט קריין "סימני זיהוי של התנהגות" משנת 1926, שהופיע באוסף "בתים לבנים".
במרכז העלילה, המתרחשת בתחילת המאה העשרים בעירה קטנה בדלתא של המיסיסיפי, עומדת דמותה של אלמה.
אלמה מאוהבת מילדותה ובמשך שנים רבות בבנו של הרופא השכן, ג'ון, אולם בעוד היא מייצגת בעצמה את הקורבן של החינוך הפוריטני שקיבלה, ג'ון חי את חייו בהתגרות מתמדת במוסכמות.
העימות בין שני הגיבורים מעלה שאלות קיומיות רבות בנוגע ליחס שבין הגוף לנשמה, בין אנרכיה לסדר ובין אהבה רוחנית לתענוגות הבשר.
אף על פי שאלמה וג'ון מאוהבים זה בזו, אין הם מצליחים להגשים את אהבתם.
כל אחד מהם משלם מחיר כבד על השקפת עולמו ועל הטעויות הגלומות בעולמו הצר.
אלמה (תרגום מספרדית - נשמה) וינלמר, היא ביתו של הכומר ושל אשתו בעיירה במיסיסיפי, הסובלת מהפרעות נפשיות.
אלמה היא בחורה מופנמת הנחבאת אל הכלים ונמצאת בשולי החברה, היא אינה מתערבבת עם בני גילה או עם אנשים כלל.
היא תוצר של החברה הפוריטנית בה גדלה.
אלמה היא חולנית ולא בקו הבריאות הנובעת בחלקה מכך שהיא מסוגרת בביתה.
אלמה מאוהבת בג'ון השכן הבלתי ניתן להשגה מגיל ילדות.
לקראת סיום המחזה אלמה פורצת את שתיקת אהבתה, ופוצחת במונולוג משתפך בדבר אהבתה.
אהבתה אינה מתממשת וזאת עקב הפערים בין העולמות מהם היא וג'ון מגיעים
ג'ון מתאפיין על ידי אלמה כההפך הגמור לה.
ג'ון הוא גבר בעל ביטחון עצמי, הוא מודע לכוח שיש לו על המין הנשי: הוא יפה, אטרקטיבי, פלרטטן ובעל קסם אישי.
הוא לא מקבל את מוסכמות החברה כמובנות מאליה ואף לועג למוסכמות.
הוא פועל לפי צו מצפונו ורצונותיו הגשמיים.
ג'ון הוא אנטי תזה מוחלט לאלמה, דבר אשר מגביר את הקרע: הוא מאוהב בה, אך לאור הפער בין העלומות אהבתם לא תבוא לידי מימוש.
ב-6 באוקטובר 1948, לאחר פתיחת ההרצה הראשונה בדאלאס, "קיץ ועשן" התקבלה לראשונה בברודוויי.
היא בוצעה בתיאטרון תיבת הנגינה שבניו יורק, בהפקה בבימויו של מרגו ג'ונס , ובעיצוב ג'ו מיליצנר עם טוד אנדרוס, מרגרט פיליפס, מוניקה בויאר ואן ג'קסון .
המחזה רץ לאורך 102 הופעות.
באותו הזמן, המחזה הפופולרי "חשמלית ושמה תשוקה" המיוצג על האטה הפופולריות, שני המחזות בחנו נושאים דומים.
בשנת 1952, ג'רלדין פייג' שיחקה את התפקיד הראשי בהצגה בבימויו של חוזה קינטרו בבית החדש של המעגל בכיכר תיאטרון במרכז העיר ניו-יורק.
ההופעה האגדית שלה החלה בתנועת אוף ברודוויי, לשים את שניהם את עצמה ואת קינטרו על המפה, המצדיק את המחזה עצמו.
מופע הבכורה בברודוויי של הגרסה המתוקנת הועלה ב-1976. ההפקה נוהלה על ידי אדווין שרין.
ב-1996, המחזה קם לתחייה במרכז הבמה בניו-יורק, הפקה בבימויו של דייוויד וורן, עם הארי המלין ומרי מקדונל.
ליילה רובינס ואמנדה פלאמר היו בולטות בהפקת התיאטרון.
ב-17 באוקטובר 2006, מלאו כמעט שישים שנה להפקת הבכורה בלונדון של קיץ ועשן.
זההפקה עלתה בתיאטרון אפולו, בבימויו של אדריאן נובל ובכיכובו של רוזמונד פייק וכריס קארמק.
לאור חוסר הצלחה של המחזה ומעט צופים שהגיעו, ההצגה ירדה מוקדם מן הצפוי, לאחר 10 שבועות.
בינואר 2007, מפעל צעצועים במילבורן, ניו ג'רזי, הציג התעוררות בכיכובה של אמנדה פלאמר וקווין אנדרסון, בבימויו של מייקל וילסון.
במאי 2008, קבוצת השחקנים אוף ברודוויי הקימה לתחייה את הגרסה של שנת 1964, הם קיבלו ביקורת חיובית מאת הניו יורק טיימס.
בשנת 1961 הוסרט סרט על ידי חברת הקולנוע סרטי פרמאונט.
הסרט הופק על ידי פיטר גלנוויל וכיכבו בו לורנס הארווי, ריטה מורנו וג'רלדין פייג' בדמות אלמה.
בשנת 1972 הופקה גרסה טלוויזיונית, בכיכובם של לי רמיק, דייוויד הדיסון ובארי מורס.
הפקה נוספת, הוקרנה בטלוויזיה, ב-1976 בכיכובם של בליית' דאנר ופרנק לנג'לה.
"קיצור תולדות יהוה – האם היה פסל של יהוה בבית המקדש" הוא ספר מאת חוקר המקרא וההיסטוריון ד"ר יגאל בן-נון, אשר יצא לאור בהוצאת רסלינג בשנת 2017. הספר הפך לרב-מכר, וזכה להתייחסות רחבה בכלי התקשורת.
הספר מבוסס בחלקו על עבודת דוקטורט שזכתה בהצטיינות.
העבודה בוצעה בהנחיית פרופסור תומאס רמר, מומחה להיסטוריוגרפיה מקראית מ"קולז' דה פראנס" בפריס.
הספר מפרט את דרך התהוותן של ממלכות ישראל ויהודה עד לתקופה הפרסית, ההלנית והרומית.
במהלך תיאור זה מציג הספר תיאוריה לגבי דרך התהוותם של הטקסטים המקראיים ועל העריכות שבוצעו בהם.
הספר מסתמך על מחקרים אחרונים בתחום ההיסטורי, הספרותי, הפילולוגי, האפיגרפי והארכאולוגי, ועל תרבויות האזור שהשפיעו על שתי הממלכות, ומעלה תהיות ושאלות בסוגיות פולחניות שלא עסקו בהן.
חלק מן הפרקים בספר מבוססים על סדרת הרצאות שניתנו בפריז ובישראל.
הספר מהווה בעיקרו מבוא להיסטוריוגרפיה של הטקסט המקראי ולקורות ישראל בימי קדם.
המחבר שולל את הדעה הרווחת בציבור שהמקרא הוא חיבור מונותאיסטי, כקביעה שאינה דורשת הוכחה.
לפי המקובל, יהוה במקרא הוא אֵל יחיד ומופשט, דבר שמבדיל אותו מן הפנתאון האלילי של עמים שכנים ומתרבויות פגניות בעולם הקדום.
המחבר שולל את הנרטיב הנפוץ שהיהודים שמרו על דתם במהלך אלפי שנים, ובזכותה שרדו ולא התבוללו, בניגוד לכל עמי קדם.
בהסתמך על מחקרים על תרבויות האימפריות ועל גילויים ארכאולוגיים מציג המחבר עמדה הפוכה מהנרטיב הרווח בקרב בני הדתות המונותאיסטיות, אשר גורס שתולדות היהודים תואמים פחות או יותר את המסופר בתנ"ך ושספריו נכתבו לפי הסדר שבו הוא מודפס היום.
הספר מבליט עדויות מקראיות על קיומם של פסלים במקדשים ועל כך שאוכלוסיית שתי הממלכות סגדה להם כמו בכל ממלכות העולם העתיק.
עיסוק זה בייצוגו הפיגורטיבי-פיסולי של יהוה מהווה טאבו בקהל הרחב, ויש אף חוקרים אשר מתנגדים להטיל בה ספק.
מציאת ספר התורה בימי יאשיהו
במרכזו של המחקר תיאור אירועי ימיה האחרונים של ממלכת יהודה שקורותיה נרשמו בימי המלך יאשיהו, בידי סופר חצרו שפן בן אצליהו.
במוקד דיווּחו, שינויים שניסה הסופר לבצע בפולחן היהודאי, שנוסחו בספר שהתגלה בזמן שיפוצים במקדש הירושלמי, ושהמחקר מזהה כספר דברים.
הספר עוסק בפענוח מעמדה של משפחת שפן, זיקתה למסורת כוהני שילה המנוגדת למסורת בית אל, וחלקה בניסוח הרפורמה שבספר דברים.
חוג הסופרים שכתבו את ספר דברים אספו את הטקסטים ואת המסורות בעל-פה שהיו קיימים בימיהם, וערכו אותם בהתאם לתפיסת עולמם.
הספר גורס שהרפורמה תפסה מקום חשוב בגרסתם האחרונה של ספרי המקרא עד שקיימת נטייה לתאר את הפולחן הישראלי והיהודאי על פי השינויים שביקשו לערוך בו, ולא על פי מה שהתקיים במהלך ימי המלוכה.
לפענוח הרפורמה מוקדשים הפרקים הראשונים בספר.
הרפורמה נזנחה לאחר רצח יאשיהו, ספר דברים אשר הציע שינויים בפולחן היווה נקודת מוצא בהולדת היהדות.
פרקים בספר עוסקים בניתוח פילולוגי של הטקסטים המתארים את מהותו של הפולחן בשתי הממלכות לפני הרפורמה לעומת תפיסותיהם של מחברי ספר דברים.
שיטת המסורות והזיקה לתרבויות האזור
הספר מבחין בין המסורות שמקורן בממלכת ישראל לעומת מסורות שחוברו בממלכת יהודה, ובודק את אופן התהוותם של נרטיבים לאומיים נפרדים.
מסורות מנוגדות מרכיבות את ספרי המקרא ומתחרות ביניהן.
המחבר שולל את תאוריית ארבע התעודות שלדעתו הגיעה למבוי סתום ויש לזנוח אותה.
בתחום ההיסטוריוגרפי טוען הספר שהישראלים הם כנענים אוטוכתונים, וכי הם אינם עבדים שברחו ממצרים.
לישראלים היו קשרי דם הדוקים עם ארמים, חתים, אדומים, מדינים, מואבים ועמונים.
לעומת זאת, השימוש הנפוץ במונח "עברים" במקרא הוא, לטענת הכותב, כשם גנאי בפי מצרים ופלשתים.
ממלכות ישראל ויהודה חיו בזיקה הדוקה לסביבתן.
תרבויותיהן של האימפריות בקִדמת אסיה ובמצרים השפיעו על תרבויות האזור והטביעו את חותמן על הממלכות הכפופות להן.
למרות מרידות נגד שליטי האימפריות הן הותירו בכתבי שתי הממלכות השפעות בכל שטחי החיים ובכלל זה בפולחן, ביצירה הכתובה ובמסורות שבעל-פה.
השפעותיהן של תרבויות פרס ויוון על הפולחן היהודאי הובילו בסיכומו של דבר להולדתה של היהדות בסוף עידן קורבנות הדם אחרי חורבן בית המקדש הירושלמי.
שושלת בית דוד והממלכה המאוחדת
הספר מערער על קיומה ההיסטורי של ממלכת ישראל המאוחדת במאה ה-10 לפנה"ס על סמך נימוקים טקסטואליים ואפיגרפיים הסותרים את האפשרות שהסיפורים על דוד ושלמה מבוססים היסטורית.
הוא טוען שדוד ושלמה מעולם לא שלטו על שטח ממלכת ישראל.
הסיפורים על שני המלכים הם בגדר נובלות היסטוריות שמטרתן לבנות עבר מפואר ליהודה.
כך בנתה ממלכת יהודה לעצמה עבר הרואי והצמיחה את ההשקפה הפאן-ישראלית.
הספר מתעכב על גורלם של מלכים שעלו לשלטון ביהודה בעקבות רצח קודמיהם, דוגמת המלכים יואש ויאשיהו, ומעלה תמיהות ביחס לזיקתם המשפחתית למלכים שירשו אותם.
כמו כן, הוא בוחן את גורל בניהם של מלכים שמרדו באימפריה, דוגמת חזקיהו ויהויקים, ובודק אם סביר ששליט האימפריה ימנה למלך את בנו של המורד בו.
גורלן של שושלות מלכים בישראל ביחס למצב ביהודה שונה בתכלית: כאשר נרצח מלך בישראל התחלפה השושלת, אך שושלת בית דוד לא התחלפה מעולם גם לאחר רצח שבעה ממלכיה.
מוצאם של יהוה ושל אֵל
הספר דן במוצא העמים במקרא, בזיקתם של הישראלים לכנען, ובניגודים בין גיבורים ישראלים לגיבורים יהודאים.
הספר מביא מובאות לכך שמוצאו של יהוה מארץ אדום, ממדיין וצפון ערב והוא אֵל חדש, שבא מן המדבר מחוץ לישראל וליהודה.
חסידיו הצטרפו לישראלים בכנען שפולחנם קשור לאלוהות אחרת, "אֵל".
פרקים נוספים דנים בשתי מסורות מקבילות, ולא רצופות, המתארות את מוצאם של בני ישראל: מסורת יציאת מצרים והאֵל שהתגלה בה, "יהוה", ומסורת האבות והשופטים בכנען והאֵל המקורי שלה, "אֵל".
פולחן יהוה הגיע ליהודה אחרי מלכות יהושפט ולישראל בימי בית עמרי.
הגילויים האפיגרפיים של כתובות עבריות עתיקות מוסיפות ידע על מוצאו של יהוה והשימוש שעשו בשמו בברכות, בקללות בטקסטים פולחניים.
גילוי הכתובת מחורבת אל כום וכתובות חורבת תימן (מכונתילת עג'רוד) גרמו לשינויים מרחיקי לכת בתפיסת המונותאיזם במקרא ובפולחן שתי הממלכות, כאשר העיקרי בהם הוא שליהוה הייתה בת זוג, אשרה, ושהישראלים נשבעו בה וביהוה.
הכתובות מבהירות את השינוי ההדרגתי שחל בתכונותיו של יהוה ובפולחנו, מפוליתאיזם מובהק לתפיסת יהוה כאֵל עליון ששולט ביקום כולו אך לא שולל קיומם של אלים אחרים.
הפרק מסתיים בבדיקת טקסטים שבהם מתוארות תכונותיו המאנישות של יהוה, בייצוגו הפיסולי, ובעדויות על העם שמשתחווה לפסלו.
הספר מציג מובאות רבות במקרא על קיומם של פסלים במקדשים ועל כך שאוכלוסיית שתי הממלכות סגדה להם כמו בכל ממלכות העולם העתיק.
האם קיים מונותאיזם בספרי המקרא
כתשובה לשאלה איך קרה שרבים בעולם משוכנעים שהמונותאיזם מקורו בתנ"ך, מציע המחבר לחפש את התשובה ברפורמה פולחנית של ספר דברים, שחובר זמן לא רב לפני סוף הממלכה.
מאחר שהשינוי הבולט בתולדותיו של יהוה קשור לרפורמה זו, עקרונות מחברי ספר דברים הם נקודת אחיזה בהבנת הפולחן הישראלי-יהודאי, ובהמשך לכך בהשפעתו על צמיחת המונותאיזם ועיצוב הדת היהודית שעוצבה רק אחרי שהתבטל פולחן הקורבנות שהתקיים בעולם העתיק.
בן-נון מזהה את שפן בן אצליהו בתור הגורם שיזם רפורמה תאולוגית-פוליטית וחיבר את עקרונותיה בספר דברים.
בעוד שהרפורמה הפולחנית מימי יאשיהו נכשלה, היא בכל זאת השפיעה על הולדת היהדות.
מובאות ראיות לכך שהאמונה באל עליון בורא שמים וארץ התפתחה בהשפעת התרבות הפרסית, ושבתקופת המלוכה ועד התקופה הפרסית לא התקיימה ברית מילה ולא היו איסורי אכילה.
לפיכך מובעת הטענה שהדת היהודית כפי שהיא מוכרת לנו כיום נולדה רק לאחר הפסקת הקורבנות בתקופה הרומית, במקביל לתפוצת הנצרות.
על הספר נכתבו כמה ביקורות, חלקן חיוביות וחלקן שליליות.
יונתן כהן טוען שיגאל בן נון מתעלם מחלקים מביקורת המקרא, מעוות פסוקים, מביא טענות ללא ביסוס, טועה ביחסו לספר דברים ולרפורמת יאשיהו מגמה אזרחית ומתעלם ממחקרים קודמים בתחום.
לדוגמה הוא מבקר את בן נון על שהתעלם ממחקריו של יחזקאל קויפמן, שבספרו "תולדות האמונה הישראלית" דן בנושאים המרכזיים הנדונים בספרו של בן-נון ומציג עמדה הפוכה.
יצחק לאור משבח את הספר.
הוא טוען כי בן נון דוחה את החלוקה המסורתית של ביקורת המקרא לגרסאות הכוהנית, היהוויסטית, הדויטרונומיסטית וכו'.
ומטרתו להגיע אל האופן שבו נבנתה התורה בתקופה הפרסית (עזרא ונחמיה).
קיצור תולדות האוהבים הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 1996 בכתיבתו, הפקתו ובימויו של יצחק צפל ישורון עם שמואל קלדרון, נתן סגן כהן, נטע מורן ואביבה גר בתפקידים הראשיים.
העלילה היא דרמה רומנטית על יחסים מורכבים בין שני זוגות חברים.
חברותם של שני הגברים נקטעת, כשמתעוררת מסכת בגידות ושקרים שמנהל כל אחד, כולל גם נשותיהם.
הסרט זכה בפרס הסרט הטוב בפסטיבל חיפה, 1996 והיה מועמד לפרס אופיר על הבימוי (1997).
שאול (שמואל קלדרון) ורמי (נתן סגן-כהן) הם חברים שנים רבות.
שאול נשוי לשולה (אביבה גר) אך היחסים ביניהם מתוחים.
רמי (נתן סגן-כהן) נשוי לתמי (נטע מורן) ולהם בת, ללי (יולי בארי).
רמי מנהל יחסים עם נסטסיה (יבגניה דודינה), עולה חדשה מרוסיה ותמי יודעת מזה אך רמי מכחיש.
שולה הייתה בעבר חברתו של שאול אך התאהבה ברמי.
רמי לא רצה לאכזב את חברו וניתק את הקשרים איתה וההיא נישאה לשאול אך המשיכה לאהוב את רמי.
לילה אחד כששולה לבד בדירה היא מבחינה בגבר מציץ (דביר בנדק).
לפני שהיא קוראת למשטרה הוא מתחיל בשיחה אתה ואומר שהוא בתפקיד של חוקר פרטי ומשקיף לדירה אחרת.
מתפתחת ביניהם שיחה ובעקבותיה הם מתחילים להתגפף.
שאול חוזר ומוצא אותם והגבר נמלט ושאול רודף אחריו עם סכין שלופה אך הגבר מצליח להתחמק.
שאול מספר על כך לרמי ותמי אך גם הם נמצאים במשבר.
תמי עוזבת את רמי ונוסעת לאילת.
רמי בינתיים מנצל זאת ומתקרב לשולה, ואף שוכב איתה.
מאוחר יותר מגיע רמי לאילת, ורמי מוצא את חברו שאול יחד עם תמי אשתו במיטה, ולא אכפת לו ששניהם שוכבים, כאשר תמי רואה בזה נקמה על בגידותיו עם נסטיה, ושולה אשתו של חברו שאול.
לבסוף הזוגות מתאחדים ואף חוזרים לחיי זוגיות, שאול חוזר לאשתו שולה, ורמי לאשתו תמי, וכולם מתפייסים.
שחקןתפקיד שמואל קלדרון שאול נתן סגן כהן רמי נטע מורן תמי אביבה גר שולה יבגניה דודינה נסטסיה יולי בארי ללי דביר בנדק בלש מציץ
קיצור על הקיסרים הוא חיבור היסטורי בלטינית שנכתב בסוף המאה ה-4 או תחילת המאה ה-5.
החיבור הוא תיאור קצר של שלטונות הקיסרים הרומאים מאוגוסטוס ועד תאודוסיוס הגדול.
הוא מיוחס לאורליוס ויקטור, אך נכתב על ידי סופר אנונימי שהיה ככל הנראה פגני.
המחבר השתמש בחיבור המכונה "Enmannsche Kaisergeschichte" ("תולדות הקיסרים" של אלכסנדר אנמאן) ובספרי השנים ("Annales", חיבור שכבר אבד) של ויריוס ניקומאכוס פלאביאנוס (ידידו של קווינטוס אורליוס סימאכוס ).
ב-11 הפרקים הראשונים שלו, נסמך החיבור על סווטוניוס.
על אף שהוא מאוד קצר ולא תמיד אמין, החיבור מכיל גם מידע מועיל.
לגבי ההיסטוריה היהודית, החיבור כולל פרט אחד בלבד שאינו נמצא באף מקור אחר, והוא עוסק במלכה היהודיה ברניקי.
על פי החיבור, טיטוס הזמין לארוחה את הקונסול לשעבר קאיקינה וציווה לחנוק אותו למוות ברגע שעזב את חדר האוכל, בגלל שחשד בו בניאוף עם "אשתו ברניקי".
גם על פי מקורות אחרים, קאיקינה הוצא להורג על ידי טיטוס, אולם אף אחד מהם אינו קושר זאת לברניקי.
קיצוץ בנטיעות הוא מונח שגור בתורת הסוד היהודית המתאר כפירה בעיקרי היהדות בכלל, ואמונה בקיום ריבוי רשויות מלבד האל האחד בפרט.
המונח משמש במקורות רבים בארון הספרים היהודי ולרוב בהקשר של התעלות מיסטית והעמקת חקר בסודות התורה המביאות להרהורי כפירה.
במיסטיקה היהודית, נחשב הקיצוץ בנטיעות לאחד מהחטאים החמורים ביותר.
הביטוי מופיע לראשונה בתלמוד הבבלי, מסכת חגיגה, במעשה הידוע על ארבעה שנכנסו לפרדס.
בתהליך ההעמקה בסודות התורה, הכניסה אל אותו "פרדס" המהווה היבט רוחני ומיסטי מעבר לאורחותם של בני אדם, על התלמיד החכם או המיסטיקן להיזהר שלא להפריד את אותו העולם אליו הוא מגיע, מן העולם הממשי.
חשיפת הסודות אודות טבעו של העולם עשויה לגרום לאדם לזהות את העולם הגשמי כשקרי או כאשליה ובכך לנתק היבטים מהבריאה אלו מאלו, תפיסה המכונה בספר הזוהר "מהימנותא דפירודא" (אמונת הפירוד).
אותו פירוד שנעשה באלוהות הוא כהפרדת נטיעה מהגן ולכן קיצוץ בנטיעות.
במקרה של אלישע בן אבויה המופיע במעשה, בא הדבר לידי ביטוי בחילול שבת בפרהסיה.
טעמי המצוות נעשו עבורו עקרים לאחר שהציץ במציאות שמעבר.
עם זאת, החשש הגדול ביותר שמלווה את חכמי הסוד הוא כי האדם עשוי להאמין כי פגש באל, או כי ישנו ריבוי אלוהיות.
המפגש עם ספירות נמוכות יותר כמו ההתוודעות לשכינה או כמו אותו מפגש של בן אבויה עם מטטרון, עשוי לגרום לאמונה כי קיימת יותר מרשות אחת ולהביא את האדם לידי כפירה.
מנקודת מבט יהודית, זהו למעשה חטאם של הגנוסטים אשר יוצרים את הפירוד בין האל הבורא הנוכח בגשמיות ובין האל הטוב הנמצא הטרנסצנדנטי והמנותק מהעולם.
מסורות לימוד ותפילה הנובעות מהחשש מקיצוץ בנטיעות
החשש מהעמקת יתר בסודות ללא הבסיס האיתן שיאפשר לאדם המאמין לדבוק באמונתו, השרישו במסורת היהודית מספר פרקטיקות.
האיסור על לימוד מעשה מרכבה לכל תלמיד
קיים איסור על לימוד במעשה מרכבה, היינו בתורת הסוד, אפילו לתלמיד יחיד.
איסור זה מסויג ומאפשר ללמד את הסוד אך ורק לתלמיד "חכם ומבין מדעתו".
בפירוש ר' עובדיה מברטנורא ופירוש הרמב"ם למשנה, מצוין כי גם אז, יש ללמד את אותו תלמיד רק "ראשי פרקים" ואת השאר ילמד מעצמו.
אמירת "לשם ייחוד" בתפילה ובמצוות
לפני מצוות, ברכות ותפילות שונות, נהוג בקרב קהילות רבות בישראל לפתוח באמירת הנוסח נוסח זה מהווה הכרזה על אחדות האל ושכינתו וכל אחד מן הספירות ותאריו בעולם על מנת לכוון את לבו של האדם בעת המצווה לייחוד, כדי למנוע כל אמונת פירוד.
ישנם פוסקים וחוקרים של העת האחרונה המעלים על הכתב את הבנתם בנוסח "לשם ייחוד", וטוענים כי הייחוד נעשה ממש ייחוד (זיווג שמימי) בין הקב"ה לשכינה ולשאר הפרצופים המוזכרים בספרי הקבלה .
עניין זה יכול לעורר כפירה באחדות הבורא (שהוא יחיד ואיננו מחולק) ובוודאי שלא מזדווג.
המחקרים מפקפקים באמיתותו של ספר הזוהר תורת האר"י מכיוון שישנן תקלות רבות ושגיאות בסנכרון השמות והזמנים המצוינים בספרים.
דבר המעלה על הדעת את ההנחה שרבי שמעון בר יוחאי לא כתב את ספר הזוהר, אלא נכתב הרבה מאוחר מכך.
דבר המעלה בהירות לגביי נושא רבי שמעון, ובאמיתות הדברים שאדם גדול כמוהו לעולם לא היה מחלק את הווית הבורא ובוודאי לא משתף מעשה מרכבה ברבים, דבר הנאסר במשנה .
"והלא על המשתף שם שמים ודבר אחר נעקר מן העולם" (בבלי, סנהדרין דף סג).
קיצוץ בנטיעות נתפס כחטא שאין עליו כפרה והאפשרות לחזור בתשובה סגורה בפני המקצץ בנטיעות.
בהמשך מסכת חגיגה, דורשים האמוראים את הפסוק ומוסיפים "חוץ מאחר".
כלומר, כל החוטאים רשאים לחזור בתשובה, חוץ מאלישע בן אבויה (המכונה "אחר") אשר קיצץ בנטיעות ואין לו עוד רשות לשוב.
המונח "קיצוץ בנטיעות" בהקשרים נוספים
המונח "קיצוץ בנטיעות" מופיע פעמים נוספות בטקסטים יהודיים, לעיתים בהקשרים שונים בתכלית ולעיתים באופן המרמז למונח המסורתי.
כאן מדובר בדיני נזיקין, במקרה בו אדם קוצץ נטיעות ממש, בגן.
המקצצים בנטיעות אחרים – חייבים.
כאן מוצגת פרשנות של חטא גן העדן כמעין "קיצוץ בנטיעות".
האכילה מעץ הדעת טוב ורע קיצצה בנטיעות הגן ובהקשר הרחב יותר, בגבולות המוצבים בין אל ואדם.
כך נקשר המושג קיצוץ בנטיעות עם כפירה ופרשנות זו מנסה למצוא מקור אטימולוגי נוסף למונח.
במיתולוגיה היפנית, קיצוּנֵה (, "שועל"), הם שועלים פיקחיים בעלי יכולות על-טבעיות אשר הולכות וגדלות ככל שהם נעשים בוגרים וחכמים יותר.
על פי הפולקלור היפני העוסק בשדים ורוחות, המכונים "יוקאי" (Yokai), כל השועלים באשר הם מסוגלים לעטות צורה אנושית.
לצד אגדות אודות קיצונה המשתמשים ביכולתם זו על מנת להפיל בפח את סביבתם – כפי שנוהגים לעשות שועלים רבים בפולקלור – קיימים סיפורים אחרים המציגים אותם כשומרים, כחברים וכבני-זוג נאמנים.
ייתכן שמקורן של האגדות היפניות אודות שועלים נעוץ ברוח השועל מן המיתולוגיה הסינית, אשר מופיעה בסיפורים נוספים ברחבי מזרח אסיה.
שועלים ובני אדם חיו בקרבה ובדו-קיום ביפן העתיקה; יחסי רעות אלה הם שהולידו את האגדות אודות היצורים הללו.
קיצונה קשורים קשר הדוק עם אינארי, רוח או קאמי מדת השינטו, והם משמשים כשליחיה.
תפקיד זה העצים את ערכו העל-טבעי של השועל.
ככל שמספר הזנבות של השועל גדול יותר – המספר המקסימלי הוא תשעה – כך השועל מבוגר, חכם ועוצמתי יותר.
בשל פוטנציאל העוצמה וההשפעה שלהם, ישנם אנשים הרואים בהם ישות אלוהית ומעלים להם קורבן.
'השועלים בעלי תשעת הזנבות' משיגים יכולת לראות ולשמוע את המתרחש בכל מקום בעולם.
אגדות אחרות מייחסות להם חוכמה אינסופית.
בהגיעם לגיל אלף שנים ועם קבלת הזנב התשיעי, מגיע הקיצונה לצורתו העוצמתית ביותר והוא עולה השמיימה.
לקיצונה מיוחסים אינטליגנציה נעלה, חיים ארוכים וכוחות קסם.
המילה "קיצונה" לעיתים מתורגמת כ"רוח השועל".
אין משמעות הדבר שהקיצונה הם רוחות רפאים, או שהם שונים ביסודם משועלים רגילים.
למעשה, המילה "רוח" משמשת על מנת לבטא ידע או הארה, ובהתאם לכך כל שועל המאריך ימים נתפס כזוכה בכוחות על טבעיים.
ניתן לחלק את הקיצונה לשני סוגים נפוצים:
"זנקו" (מילולית: "שועלים טובים") הם שועלים שמיימיים וטובי לב המזוהים עם אינארי.
"יאקו" (מילולית: "שועלי השדה", מכונים גם נוגיצונה) נוטים למעשי קונדס ולעיתים אף מרושעים.
הקיצונה עשוי לעטות צורה אנושית, יכולת שהוא רוכש בהגיעו לגיל מסוים – בדרך כלל מאה שנים.
בין הצורות הנפוצות שהקיצונה נוהג לעטות ניתן למצוא נשים יפהפיות, נערות צעירות, גברים קשישים, ולעיתים רחוקות יותר, נערים צעירים.
הקיצונה אף מסוגל להעתיק את מראהו של אדם ספציפי.
אמונה רווחת ביפן הפיאודלית הייתה שכל אישה אשר נצפית מסתובבת בגפה, בייחוד בשעות בין-הערביים או בלילה, עלולה להיות קיצונה.
קיצונה-גאו ("פני שועל") הוא מונח המשמש לתיאור נשים אנושיות בעלות פנים צרות ועיניים שקרובות זו לזו, גבות דקות ועצמות לחיים גבוהות.
באופן מסורתי, מבנה פנים זה נחשב לאטרקטיבי וישנן האגדות המשייכות אותו לשועלים העוטים צורה אנושית.
וריאציות נוספות בנושא מספרות על קיצונה שמדגימים תכונות שועליות, כגון צל בצורת שועל או השתקפות החושפת את צורתם האמיתית.
בחלק מן הסיפורים, זנבותיהם של הקיצונה נותרים גלויים כשהם עוטים צורה אנושית והם מתקשים להסתירם.
חיפוש אחר הזנב למשל, כאשר השועל שותה לשוכרה או נוהג בחוסר-זהירות, הוא שיטה נפוצה לזיהוי טבעו האמיתי של היצור.
על פי אותן אגדות, ניתן לחשוף קיצונה העוטים צורה אנושית גם באמצעות הפחד והשנאה שהם רוכשים לכלבים, וחלקם נעשים כה טרודים מנוכחותם שהם חוזרים לצורתם כשועלים ונמלטים.
יכולות על-טבעיות נוספות שנהוג לייחס לקיצונה כוללות השתלטות על גופם של אחרים, זימון אש או ברק, כניסה מכוונת לחלומותיהם של אחרים, תעופה, אי-נראות וכן יצירת אשליות כה מפורטות שכמעט ולא ניתן להבחין בינן לבין המציאות.
הקיצונה מתוארים לעיתים קרובות כתכסיסנים ומניעיהם נעים בין שובבות לבין רשעות.
קורבנותיהם הם לרוב גברים, בעוד שעל נשים הם נוהגים להשתלט "כדיבוק".
קיימת סברה לפיה הקיצונה משתמשים במעין אור רך המסיט מטיילים ממסלולם וגורם להם ללכת לאיבוד.
טקטיקה נוספת של הקיצונה היא בלבול הקורבן באמצעות אשליות או חזיונות.
מטרות נפוצות אחרות של הקיצונה כוללות פיתוי, גניבת מזון, השפלת היהירים ונקמה על מעשי זלזול שלדעתם ננקטו כלפיהם.
קיצור סמ"ג הוא ספר הלכות על סדר המצוות, אשר מהווה קיצור של ספר מצוות גדול, זהות מחברו נתונה במחלוקת קוטבית, היו שאמרו שמחברו נוצרי והיו שאמרו שמחברו יהודי.
תוכן הספר הוא קיצור של ספר מצוות גדול של רבי משה מקוצי אשר הוא פירוש למניין המצוות, בקיצור לא מובאים הפלפולים ההלכתיים המצויים בסמ"ג, אלא מביא בעיקר את הדינים וביאוריהם, אם כי לעיתים מאריך בצורה חריגה, הספר נדפס לראשונה על ידי סבסטיאן מינסטר בתרגום ללטינית בבזל רצ"ג.
נתיבות עולם לרבי שמואל גלנטי אב בית דין שנדשוב, לבוב תקס"ז.
עיר הצדק לרבי שמואל פריינד מדייני פראג, פראג תקכ"ד.
תיקון מצווה מאת רבי צבי הירש הלוי, ורשה תרנ"ד.
הספר נדפס בהסכמת רבי נתנאל וויל בעל הקרבן נתנאל.
על דבריו הסכימו הרב פינחס שרייבר, הרב שלמה זלמן אולמן, הרב נסים קרליץ, הרב יעקב אדלשטיין, והרב ישראל אליהו וינטרוב.
המחבר הוא יהודי עלום שם
אברהם חבצלת (מהדיר ספרות תורנית במכון ירושלים) עמד על תמיהותיו של אליצור אך בכל זאת היסס לקבוע מסמרות בדבר ושיער שמחברו הוא יהודי תלמיד חכם ממגורשי פורטוגל, ומינסטר העתיק את דבריו, את דבריו ביסס על הטענה שהעברית בפיו של מינסטר עילגת ואילו לשונו של מחבר ספר זה צחה ויפה.
מכיוון שבספר מתוארים את מאורעות הגירוש, שיער חבצלת שהמחבר הוא ממגורשי פורטוגל.
המחבר הוא רבי אברהם סבע
ישראל דנדרוביץ במאמר מסכם של דברי קודמיו חלק בתוקף על דברי אליצור וטען שמינסטר לא היה זייפן כלל ולא היה ביכולתו לזייף, ועל כך קיבל את הנחת חבצלת.
דנדרוביץ' טען שאותו "חכם עלום שם ממגורשי פורטוגל" (כדברי חבצלת) אינו אלא רבי אברהם סבע, הוכחתו היא שה"דין המוזר" הסובר שכשאין תפילין יש עניין לקשור חוט אדום נמצא מילה במילה בספר צרור המור פרשת ואתחנן, בעקבות מציאה זו השווה טקסטים רבים בין הספרים והביא לזיהוי המחבר כרבי אברהם סבע.
הסמ"ק מאת רבי יצחק מקורביל אשר שמו המקורי הוא עמודי הגולה, על הספר ישנם הגהות של רבנו פרץ שנדפסו ביחד עם הספר ולעיתים קרובות עורבבו עם גוף הספר, וכן הגהות נרחבות מאת רבי משה מציריך שנדפסו בנפרד ומכונות הסמ"ק מצוריך.
קיצור ספר מצוות גדול מאת רבי אפרים בן אברהם, נדפס על ידי יהושע הורביץ בקובץ על יד תשס"ד, וכספר נפרד בהוצאת מאגנס.
"קיץ מסוכן" הוא אלבומו השלישי של הזמר הישראלי בני אל.
את האלבום הוציאה בשנת 1982 לאור חברת התקליטים הד ארצי על גבי תקליט עם המספר הקטלוגי BAN-14910. שירי האלבום עובדו והופקו מוזיקלית על ידי ננסי ברנדס, וניגנו בו גם מיכה מיכאלי (בס), איקי לוי ומאיר ישראל (תופים) וגרי אקשטיין ושמוליק בודגוב (גיטרה).
הקלטות השירים בוצעו באולפני סיגמא ובאופני קולינור בתל אביב-יפו.
חלק משירי האלבום התאפיינו בעיבודים רוקיסטיים ובגיטרות כסחניות.
כאקט מסחרי וכשינוי תדמיתי קוצר שמו של אלבז באלבום ל-אל.
קיץ עם מוניקה (בשוודית: Sommaren med Monika) הוא סרט רומנטי שוודי משנת 1953 בבימויו של אינגמר ברגמן.
מחסנאי צעיר בשם הארי פוגש זבנית בשם מוניקה בבית קפה בסטוקהולם.
השניים מבלים יחד בקולנוע ומתאהבים.
מוניקה, שסובלת מההתפרצויות האלימות של אביה האלכוהוליסט, עוזבת את ביתה וישנה עם הארי בסירה שעוגנת בנמל.
למחרת בבוקר הארי עוזב את עבודתו, והשניים מבלים את הקיץ בהפלגה לאורך הארכיפלג של סטוקהולם.
בסוף הקיץ נכנסת מוניקה להריון.
בני הזוג חוזרים לסטוקהולם, שם הם מתחתנים ומתחילים לגדל את בתם.
בעוד הארי לומד ועובד כדי לפרנס את המשפחה, מוניקה פותחת ברומן עם גבר אחר.
כשהארי מגלה את בגידתה של מוניקה, הזוג מתגרש ומוניקה עוזבת את הארי ואת התינוקת.
עלילת הסרט מבוססת על סיפור באותו שם שכתב בשנת 1951. לדבריו של ברגמן, הוא החליט לעבד את "קיץ עם מוניקה" לסרט כשפגש את פוגלסטרם במקרה בסטוקהולם:
ברגמן ופוגלסטרם כתבו יחד את התסריט, צילם ו הפיק את הסרט.
זכויות ההפצה של הסרט בארצות הברית נרכשו על ידי המפיק , שפרסם ב-1955 גרסה מקוצרת של הסרט שהתמקדה בארוטיקה, ובפרט בסצנות שחייה בעירום, ושיווק אותה כסרט ניצול.
הגרסה המקורית של הסרט יצאה לאקרנים בארצות הברית ב-2007.
בצרפת, לעומת זאת, זכה "קיץ עם מוניקה" להערכה בקרב קולנועני הגל החדש; פרנסואה טריפו הקדיש לו מחווה בסרטו "400 המלקות", וז'אן-לוק גודאר תיאר אותו כיצירה "מבריקה, ללא כל פגם או היסוס, צלולה לחלוטין במבנה המוסרי ובמיז-אנ-סצנה שלה", ש"הביאה לשיא את הרנסאנס בקולנוע המודרני שהובילו פליני באיטליה, בהוליווד וואדים בצרפת".
קיצ'רי (באורייה: ଖେଚୁଡି) הוא מאכל שמקורו במטבחי דרום אסיה העשוי מאורז ועדשים (דאל).
לקיצ'רי יש וריאציות רבות, חלקן כוללות מרכיבי בסיס כמו דוחן פנינה ומש.
בתרבות ההודית, במיוחד באזורים הצפוניים, הקיצ'רי נחשב לאחד המזונות המוצקים הראשונים שתינוקות אוכלים.
מקור המילה קיצ'רי בסנסקריט "" והפירוש המילולי למילה הוא מאכל של אורז וקטניות.
ניתן להבחין בסטייה מסוימת בתעתיק בעיצור השלישי במילה khicṛī.
הצליל הוא עיצור כפוף הכתוב בהינדית בכתב דוואנגרי ובאלפבית אורדו.
בפונולוגיה ההינדוסטנית, המקור האטימולוגי של צליל העיצור הכפוף היה / ɖ / כאשר הוא הופיע בין תנועות.
מכאן בכתב דוואנגרי האות ⟨ ⟩, המייצגת את הצליל , הותאמה לכתיבה על ידי הוספת סימן דיאקריטי מתחתיו.
המלך היווני סלאוקוס הראשון ששלט בממלכה הסלאוקית, ציין במהלך מסעו בהודו (305-303 לפנה"ס) כי אורז עם קטניות פופולרי מאוד בקרב תושבי תת-היבשת ההודית.
ההיסטוריון היווני סטראבון ציין כי האוכל ההודי כלל בעיקר דייסת אורז ומשקה עשוי מאורז.
חוקר הארצות המרוקאי אבן בטוטה הזכיר את הקיצ'רי כמאכל שראה בהודו במהלך שהותו באזור בשנת 1350, המורכב מאורז ומש.
הקיצ'רי תואר גם בכתביו של אפנסי ניקיטין, הרפתקן רוסי שנסע לתת היבשת ההודית במאה ה-15. הוא היה פופולרי מאוד בקרב תושבי האימפריה המוגולית, ובמיוחד היה אהוב על השליט המונגולי ג'האנגיר.
במסמך האאין-י אכברי מהמאה ה-16 שנכתב על ידי הווזיר של הקיסר המוגולי השלישי בהודו אכבר אבו אל פאדל מזכיר מתכון לקיצ'רי שיש לו שבע וריאציות.
המאכל האנגלו-הודי קדגרי נחשב כמקור לקיצ'רי.
הקיצ'רי הוא מאכל פופולרי מאוד ברחבי תת-היבשת ההודית, הכוללת את בנגלדש, פקיסטן, נפאל וסרי לנקה.
המנה מוכנה באופן נרחב גם במדינות והטריטוריות של הודו כגון חבל פנג'אב, הריאנה, רג'סטאן, קרנאטקה, מאדהיה פרדש, טלנגאנה, טמיל נאדו, אנדרה פרדש, גוג'ראט, מערב בנגל, אסאם, ביהר, ג'הרקאנד, אוטר פרדש, אודישה ומהארשטרה.
הינדים, בעיקר מהצפון/צפון-מערב, שנמנעים מאכילת דגנים במהלך צומות, אוכלים 'סבודנה קיצ'רי' העשוי מסאגו.
בדרום הודו, לעומת זאת, המילה קיצ'רי לא בשימוש נרחב.
הקי'צרי היה ההשראה לקדגרי האנגלו-הודי.
קיצ'רי הוא מאכל מסורתי פופולרי בהריאנה, במיוחד באזורים הכפריים.
קיצ'רי הריאנבי עשוי מדוחן פנינה ומונג דאל (שעועית מאש חצויה) כתושים במכתש, ולעיתים קרובות נאכל על ידי ערבוב עם גהי חם, לאסי או יוגורט.
לפעמים גם מערבבים סתוויון עם באג'רה ומונג דאל.
בקרב תושבים מהקהילה המוסלמית ההיידראבאדית, ממדינת היידראבאד לשעבר, באזורים שכיום הם בשטחי המדינות טלנגאנה, מרת'וואדה וקליאנה-קרנטקה, הקיצ'רי הוא מאכל הנפוץ בארוחת הבוקר, והוא חלק חשוב מהמטבח ההיידראבאדי.
המנה נקראת בשמות שונים, בין היתר ח'יצ'רי, ח'ימה, ח'אטה.
גרסאות שונות של המאכל נקראות על שם המרכיבים שהם כוללים, בין היתר בשר טחון ורוטב חמוץ שמבוסס על תמרהינדי ושומשום.
בשנת 2017, התקשורת ההודית הגדירה אותו באופן לא רשמי כ"מאכל לאומי", שכן הוא מקודם ברחבי העולם על ידי ממשלת הודו כ"מלך המאכלים".
הדיווח לפיו הממשלה עשויה להגדיר קיצ'רי כ"מאכל לאומי" של הודו עורר לעג רב מצד פוליטיקאים מהאופוזיציה.
עם זאת, שר תעשיות עיבוד המזון של הודו, הרסימראט קאור באדאל, הבהיר כי אף על פי שהקיצ'רי נחשב למזון מזין ובריא בהודו, לממשלה אין תוכניות לייעדו כמאכל הלאומי.
סרטים ותוכניות שונות כללו רפרסנסים למאכל.
בנוסף מתחרים בתוכניות מאסטר שף בישראל, אוסטרליה ואמריקה בישלו אותה.
סיוול היא מנהלת בייסבול אמריקנית, שוטרת לשעבר.
מכהנת כיום כסגנית נשיא בכירה לאבטחה וחוויית אורחים בניו יורק מטס.
בעבר כיהנה כ ה-45, והייתה האישה הראשונה והאדם השחור השלישי שמכהן בתפקיד.
ב-12 ביוני 2023 הודיעה כי היא מתפטרת מהתפקיד, מבלי למסור סיבה לעזיבתה.
סיוול גדלה בקווינס, ב, ולאחר מכן התגוררה בשכונות קורונה וג'מייקה.
באוקטובר 1997, סיוול התגייסה למשטרה והוצבה בתחנת המשטרה החמישית של מחוז נסאו.
היא התקדמה בדרגות והפכה למפקדת התחנה השביעית.
בשנת 2008 למדה באקדמיה הלאומית של ה-FBI, וכיהנה בשורה של תפקידים נוספים.
ב-24 בספטמבר 2020, סיוול קודמה לכהן כראש מחלקת הבילוש של NCPD, ופיקדה על צוות של כ-350 שוטרים.
סיוול הייתה גם חברה בכוח המשימה המשותף למלחמה בטרור של ניו יורק וניו ג'רזי.
ב-14 בדצמבר 2021 הוכרז כי סיוול תמונה למפקחת המשטרה ה-45 של ניו יורק על ידי ראש העיר אריק אדמס.
היא הייתה הנציבה הראשונה של משטרת ניו יורק, והאדם השחור השלישי בתפקיד.
בתפקידה זה היא פיקחה על 35,000 שוטרים במדים ו-18,000 אזרחים.
ב-1 בינואר 2022, סיוול הושבעה רשמית לתפקיד.
היא ספגה ביקורת על כך שקיבלה את המינוי מול ציור קיר של אסאטה שאקור, שהורשעה בהריגת שוטר.
ב-12 ביוני 2023, סיוול התפטרה מתפקידה כמפקחת משטרת ניו יורק.
אף על פי שלא נמסרה סיבה רשמית להתפטרותה, הניו יורק טיימס דיווח שהיא הרגישה מתוסכלת ומוחלשת על ידי העירייה, וציין כי ממשל אדמס דרש ממנה לקבל את אישורו לפני ביצוע קידומים במשטרה וכי אדמס בחר אישית כמה מבכירי המשטרה.
קִיקְבּוֹקְס או קִיקְבּוֹקְסִינג היא קבוצה של ענפי ספורט לחימה בהם מותר השימוש בבעיטות ובאגרופים ולעיתים מותרות טכניקות מסוימות של גראפלינג עמידה, אך אסור קרב קרקע.
בנוסף ישנה צורה של אימון אירובי אשר מתבסס על אותן התנועות ונקרא באותו השם.
תחרויות קיקבוקסינג החלו לראשונה ביפן בשנות החמישים לפי חוקים שהיום נקראים קיקבוקסינג יפני.
אלו החלו על ידי קראטקא (אדם שעוסק בקראטה) יפני מפורסם בשם טאטְסוּאוֹ ימאדה, שנחשף לספורט האגרוף התאילנדי ורצה למסד תחרויות דומות ביפן.
בשלביו הראשונים, הקיקבוקסינג היה תחרויות בין לוחמי קראטה ולוחמי אגרוף תאילנדי, ולתחרויות אלו נוצרו חוקים מיוחדים השונים מהחוקים הרגילים של ענפי הספורט הנ"ל.
המושג קיקבוקסינג הומצא על ידי יחצן הקרבות אסאמוּ נוֹגוּצ'י, שרצה לבסס את הקרבות הנ"ל כענף ספורט בפני עצמו.
בשנת 1966 נוגוצ'י ערך את תחרות הקיקבוקסינג הרשמית הראשונה.
במהלך שנות השישים תחרויות הקיקבוקסינג הפכו לפופולריות ביותר ביפן ומחוצה לה, ותחרויות קיקבוקסינג בארצות הברית החלו בשנות השבעים, כאשר התחרות הגדולה הראשונה אורגנה על ידי "התאחדות הקראטה המקצועני" והיוותה את אליפות העולם הראשונה בקיקבוקסינג אמריקאי, בשנת 1974.
כיום אין גוף אחד הקובע את חוקי הספורט או מפקח על תחרויות ואין חוקים אחידים.
בין הגופים הגדולים העוסקים בתחום קיימים ההתאחדות העולמית של ארגוני קיקבוקסינג (WAKO), התאחדות הקיקבוקס העולמית, התאחדות הקראטה הספורטיבי הבין-לאומית, פדרציית הקיקבוקס הבין-לאומית ועוד.
מסיבה זו אין תחרות אחת הנחשבת "אליפות העולם בקיקבוקסינג".
ישנן מספר תחרויות של מספר ארגונים וענפי קיקבוקס שונים (לדוגמה אליפות העולם באירוף תאילנדי) וישנן מספר תחרויות אשר מאחדות ענפים שונים, למשל תחרות K-1.
לעיתים נלמד קיקבוקסינג כסגנון ייחודי, ברם במקרים רבים תחרויות קיקבוקסינג פתוחות לאומני לחימה ככלל.
קיקבוקסינג יפני – מבוסס על קראטה בשילוב עם אגרוף ואגרוף תאילנדי.
נחשבת השיטה הראשונה להשתמש בשם "קיקבוקס".
אדיטאדה (קיקבוקסינג הודי) – שיטת קיקבוקסינג בה משתמשים בברכים, מרפקים ובראש.
לאטוואי (קיקבוקסינג בורמזי) – אמנויות הלחימה המסורתיות בורמזיות אשר הפכו לאירוע קיקבוקסינג פופולרי עם דגש על שימוש בברכים, מרפקים ובראש.
ניתן להכות ולהיות מוכה בכל חלקי הגוף.
אגרוף תאילנדי או מואי תאי – אמנות לחימה תאילנדית מסורתית אשר שמה דגש על שימוש בברכיים, ובמרפקים.
מותר גם הקלינץ', שהיא לפיתה של היריב באמצעות הידיים, ומותרות הפלות מסוימות, בעיקר גריפות, ומעט הטלות.
פראדאל סראי (חמר קיקבוקסינג) – וריאציה קמבודית של אגרוף תאילנדי.
אגרוף לאוסי (מואי לאו) – דומה לאגרוף תאילנדי.
שוּטוֹ-בוקסינג – תחרות קיקבוקסינג יפנית בה משתמשים בו גם בהטלות ובריתוקים.
לעיתים נחשבת לתחרות אמנויות הלחימה המשולבות הראשונה.
קיקבוקסינג אמריקאי – בעיטות מהמותניים ומטה אסורות, אין שימוש במרפקים ובברכיים.
סבאט (קיקבוקסינג צרפתי) – שיטת לחימה בה מותר השימוש בנעליים.
סאנדה (קיקבוקסינג סיני) – כל סוגי המכות מותרות, כולל הטלות.
יו-יאן (קיקבוקסינג פיליפיני) – אמנות לחימה פיליפינית שפותחה על ידי נפוליאון פרננדז.
הסגנון דומה לאגרוף תאילנדי במובן מסוים, אבל נבדל בסגנון הבעיטות שלו.
קיקבוקסינג רוסי – דומה לשוטו-בוקסינג, רק שההטלות והריתוקים נעשים באמצעות טכניקות סמבו.