tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיולי 1999 ועד מרץ 2012 יפעת ושותפיה הנוספים שלטו יחד בחברת קו מנחה הציבורית.
מאוקטובר 1949 ועד ינואר 1952 דניאל בן יעקב היה שותף בחברת יפעת.
בסוף שנות ה-80 ארבע חברות הקבוצה "סלע", "כנפית", "לקט" ו"מכרזים" התמזגו ומותגו מחדש תחת השם יפעת.
ליפעת מידע תקשורתי שיתוף פעולה בתחום יחסי הציבור עם בית הספר לתקשורת שבאוניברסיטת אריאל.
קבוצת לפידות היא חברה פרטית ישראלית העוסקת בייבוא, הפצה ושיווק של מוצרים ושירותים בתחומי הבריאות ואיכות החיים.
מטה הקבוצה ממוקם בפארק התעשייה הדרומי, קיסריה, ועובדים בו למעלה מ-220 עובדים.
קבוצת לפידות נוסדה בשנת 1979 על ידי עמי לפידות (יו"ר ובעלים משותפים) וגילה לפידות (דירקטורית ובעלים משותפים).
החברה ייצגה את חברת התרופות הדנית נובו נורדיסק ותרופות נוספות ובכללן הורמונים ותרופות לטיפול בסרטן וסוכרת.
בשנת 1995 הוקמה חברת לפידות ספורט בע"מ.
בשנת 2000 מונה עמי לפידות למנכ"ל חברת פרינג ישראל בע"מ, הנציגות המקומית של חברת התרופות.
בנוסף, הוקמה חברת לפידות ביוטי בע"מ, שעסקה בייבוא והפצה של מותגי קוסמטיקה.
בשנת 2006 נרכשה חברת "לוכסמבורג תרופות בע"מ" שנוסדה ב-1930. החברה עסקה ביבוא ושיווק תרופות, מכשור וציוד רפואי.
כמו כן, נרכשה גם חברת הבת לוכסויז'ן אשר ייבאה ושיווקה עדשות אופטיות ומותגי מסגרות ראייה ומשקפי שמש.
בשנת 2011, שמה של לוכסמבורג תרופות בע"מ שונה ללפידות מדיקל ייבוא ושיווק בע"מ.
בשנת 2016 פעילותה של חברת לוכסויז'ן בע"מ מוזגה עם פעילותה של חברת לפידות מדיקל.
בשנת 2017: חברת BD רכשה את "בקטלאב דיאגנוסטיקה בע"מ", מה שהיה הבסיס להקמתה של חברת BD ישראל בע"מ.
קבוצת לפידות חנכה החברה מרכז לוגיסטי נוסף אשר הצטרף למערך התפעולי של הקבוצה.
קבוצת לפידות דורגה במקום השישי בדירוג סיטונאי ציוד רפואי ותרופות בישראל של Dun's 100.
עמי לפידות - יו"ר ונשיא קבוצת לפידות המשמש בתפקיד מאז 1980.
גילה לפידות - דירקטורית ובעלים משותפים.
אילן לפידות - מנכ"ל קבוצת לפידות.
חברות ומותגים בולטים אותן מייצגת ומשווקת החברה
קבוצת ים רוס הייתה חלק מן המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית בראשות ארנסט שקלטון, אשר פעלה בין השנים 1914 ל-1917. משימתה הייתה להניח סדרה של מצבורי אספקה על פני חומת הקרח הגדולה מים רוס אל קרחון בירדמור, לאורך נתיב הקוטב שהתוו משלחות קודמות לאנטארקטיקה.
חלקה העיקרי של המשלחת, בפיקודו של שקלטון, היה אמור לרדת אל חוף ים ודל מעברה האחר של אנטארקטיקה, ולצעוד לרוחב היבשת דרך הקוטב הדרומי אל ים רוס.
הואיל ולא היה בכוחה של הקבוצה הראשית לשאת די דלק ומצרכי מזון לכל המרחק, עצם קיומה היה תלוי במצבורי המזון של קבוצת ים רוס, שהייתה אמורה לכסות את הרבע האחרון במסעם.
שקלטון הפליג מלונדון בספינתו אנדיורנס אל עבר ים ודל באוגוסט 1914. בינתיים התכנס סגל קבוצת ים רוס באוסטרליה, לפני יציאתם אל ים רוס בספינה השנייה של המשלחת, "אורורה".
בשל בעיות ארגוניות וכספיות נדחתה היציאה עד דצמבר 1914, ודחייה זו קיצרה את העונה הראשונה שלהם להנחת מצבורים.
לאחר הגעתם, נתקלו אנשי הקבוצה חסרת הניסיון בקשיים בניסיון להשתלט על אמנות המסע האנטארקטי, ותוך כדי כך איבדו את מרבית כלבי המזחלת שלהם.
תקלה חמורה יותר פקדה אותם בראשית החורף הדרומי, כש"אורורה" ניתקה מכבליה בסערה עזה ולא הצליחה לחזור.
אנשי הקבוצה נשארו תקועים על החוף, כשחלק ניכר מציודם נסחף הרחק מהישג ידם עם הספינה המיטלטלת בסופה ללא שליטה.
על אף העיכובים והתקלות, שרדה קבוצת ים רוס מחלוקות וסכסוכים בין חברי הצוות, מזג אוויר קיצוני, מחלות ומוות של שלושה מחבריה, והוציאה לפועל את המשימה שהוטלה עליה במלואה, במהלך העונה השנייה שלה באנטארקטיקה.
ההצלחה הזאת התבררה בסופו של דבר כחסרת תכלית, משום שהמשלחת העיקרית של שקלטון לא יכלה להגיע אל היבשה ולצאת לחצייה המתוכננת אחרי ש"אנדיורנס" נמחצה בקרח של ים ודל.
שקלטון הוביל בסופו של דבר את אנשיו למקום מבטחים, לאחר תלאות רבות, אך הצעידה חוצת-אנטארקטיקה לא יצאה לפועל ולמצבורי הצידה שקבוצת ים רוס הניחה לא היה שימוש.
קבוצת ים רוס נשארה תקועה עד ינואר 1917, כש"אורורה", שעברה תיקונים וצוידה מחדש בניו זילנד, הגיעה לחלץ אותם.
ההכרה הציבורית במאמציהם בוששה לבוא, אבל לאחר זמן ניתנו ארבע מדליות אלברט לחברים בקבוצה, לשניים מהם לאחר מותם.
שקלטון כתב לאחר זאת, כי הנספים "הקריבו את חייהם למען ארצם, בדיוק כאלה שהקריבו את חייהם בצרפת או בפלנדריה במלחמת העולם הראשונה".
לאחר שכבש רואלד אמונדסן את הקוטב הדרומי בדצמבר 1911, נדרש שקלטון, שחתר להישג זה בעצמו, לשקול מחדש את שאיפותיו לכיבוש הקוטב.
הוא סבר, שנותרה עוד "מטרה אחת גדולה וחשובה בחקר אנטארקטיקה - חציית יבשת הקוטב הדרומי מחוף אל חוף".
באסטרטגיה מבוססת על תוכניות שפיתח קודם לכן מגלה הארצות הסקוטי ויליאם ספירס ברוס, תכנן שקלטון להנחית את החלק העיקרי של משלחתו בנקודה דרומית ככל האפשר, על חוף ים ודל.
הצוות הטראנסקונטיננטלי שלו ייצא אז ברגל דרומה, אל עבר הקוטב.
ואז יחצה את רמת הקוטב וירד דרך קרחון בירדמור (ששקלטון גילה עם משלחת נמרוד שלו בשנת 1909) אל חומת הקרח הגדולה.
כברת הדרך האחרונה תביא אותם אל מעבר לחומה, אל מצר מקמרדו על חוף ים רוס.
שקלטון העריך, שהחצייה תכסה כ-2,780 ק"מ, מרחק גדול מכדי שהקבוצה תוכל לשאת עמה את כל הצידה שתידרש לה.
לשם כך תוכננה אפוא קבוצה נפרדת, שתרד אל החוף במצר מקמרדו ותעסוק בהנחת שורה של מצבורי אספקה לרוחב 640 הק"מ של חומת הקרח, כסיוע לקבוצה חוצת היבשת בדרכה הביתה.
קבוצה זו נועדה גם לבצע חקירות מדעיות.
שקלטון תיאר את הנחת המצבורים כחיונית להצלחת המבצע כולו, אבל לא חשב שביצוע המשימה יציב קשיים רציניים כלשהם.
הספינה שנועדה לקבוצת ים רוס הייתה "אורורה", זו ששימשה זמן לא רב קודם לכן את דאגלס מוסון ומשלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה שבפיקודו.
כמנהיג קבוצת ים רוס בחר שקלטון באניאס מקינטוש, אחרי שניסה תחילה לשכנע את האדמירליות לספק לו צוות של אנשי צי.
מקינטוש, כמוהו כשקלטון, שירת קודם כקצין בצי הסוחר הבריטי והיה חבר במשלחת נמרוד עד שנקלע לתאונה, שהביאה לאובדן עינו הימנית וקטעה את השתתפותו באיבה.
עוד אחד מוותיקי "נמרוד", ארנסט ג'ויס, שרכש את ראשית ניסיונו האנטארקטי במשלחת דיסקברי של קפטן סקוט, מונה לפקח על המזחלות ועל הכלבים.
הביוגרף של שקלטון, רולנד האנטפורד, תיאר את ג'ויס כ"תערובת משונה של רמייה, ראוותנות וכישרון", אבל עבודתו בהנחת מצבורים במשלחת נמרוד הרשימה את שקלטון.
ארנסט ויילד, קצין זוטר בצי המלכותי, צורף אל הקבוצה אולי בהשתדלות אחיו, פרנק ויילד, שיצא למשלחת כמשנה לשקלטון על סיפון ה"אנדיורנס".
כמה מן המינויים בקבוצה נעשו בחיפזון והם משקפים את חלון הזמן המוגבל ששקלטון התיר לצורך הארגון הראשוני.
ג'וזף סטנהאוז, קצין צעיר מחברת ספינות הקיטור של הודו הבריטית, התמנה לקצין הראשון של ה"אורורה" אחרי שהפליג מאוסטרליה ללונדון לבקש ראיון עבודה עם שקלטון.
הכומר ארנולד ספנסר-סמית', כוהן דת מן הכנסייה האפיסקופאלית הסקוטית ומנהל בית ספר בעברו, הצטרף כמחליף לאחד מחברי המשלחת המקוריים, שפרש כדי להתגייס לשירות פעיל במלחמת העולם הראשונה.
ויקטור הייוורד, מנהל חשבונות שוחר הרפתקאות, גויס על סמך עבודתו בחווה בקנדה.
אף כי משימתה העיקרית של קבוצת ים רוס הייתה לצייד מצבורי אספקה, שקלטון צירף לה צוות מדעי קטן, שתפקידו היה לבצע מחקרים ביולוגיים, מטאורולוגיים ומגנטיים באזור.
המדען הראשי בקבוצה זו היה אלכסנדר סטיבנס, גאולוג סקוטי ובעברו סטודנט לתאולוגיה.
ג'ון קופ, בוגר אוניברסיטת קיימברידג' בן 21, היה הביולוג של הצוות; הוא התעתד ללמוד רפואה, ובהמשך היה לרופא אונייה.
עוד שני מדענים צורפו לקבוצה באוסטרליה, הפיזיקאי דיק ריצ'רדס (שחתם על חוזה בתמורה לשכר של ליש"ט אחת בשבוע) והכימאי התעשייתי קיית ג'ק.
דודן אוסטרלי של ספנסר-סמית, אירווין גייז, צורף לקבוצה כעוזר כללי.
מקינטוש וגרעין הקבוצה הגיעו לסידני, אוסטרליה, בשלהי אוקטובר 1914 והתברר להם, כי "אורורה" זקוקה לשיפוץ מקיף לפני שתוכל להפליג.
רישום האונייה בשמו של שקלטון לא הושלם כהלכה, וברור היה ששקלטון לא הבין נכונה את תנאי רכישתה ממוסון.
מוסון שם את ידו על חלק גדול מן הציוד והאספקה שהיו על הסיפון, והיה הכרח לרכוש אחרים במקומם.
יתר על כן, שקלטון הפחית את המימון שנועד למקינטוש מ-2,000 ליש"ט ל-1,000 ליש"ט, בציפייה שזה ימלא את החסר בגיוס תרומות של צורכי מזון וכדומה ובמשכון הספינה.
לא היו מזומנים לכיסוי שכר העבודה והוצאות המחייה של הקבוצה.
שקלטון הפליג זה מכבר על ה"אנדיורנס" אל אנטארקטיקה והיה מחוץ להישג ידם.
תומכי המשלחת באוסטרליה, ובראשם אדג'וורת דייוויד, ששירת כמדען ראשי במשלחת נמרוד, נתנו את דעתם על המצוקה שפקדה את הקבוצה ועזרו לגייס מימון לקיום המשלחת, אבל כמה מחברי הקבוצה התפטרו או הסתלקו ממנה.
כמה מן המחליפים של הרגע האחרון היו טירונים חסרי-ניסיון; אדריאן דונלי, מכונאי קטרים ללא ניסיון ימי, חתם כמכונאי שני, והאלחוטן ליונל הוק היה חשמלאי מתלמד בן 18.
חרף הקשיים הללו, הפליגה "אורורה" מסידני ב-15 בדצמבר 1914, והגיעה להובארט ב-20 בדצמבר להצטיידות אחרונה במצרכי מזון ובדלק.
ב-24 בדצמבר, שלושה שבועות לאחר מועד ההפלגה המקורי, יצאה לבסוף "אורורה" לדרכה אל אנטארקטיקה והגיעה אל חופי האי רוס ב-16 בינואר 1915. מקינטוש החליט להקים בסיס חוף בכף אוונס, המטה הראשי של קפטן סקוט במשלחת טרה נובה, בשנים 1910–1913, ולמצוא מעגן חורף בטוח לאורורה בקרבת מקום.
מקינטוש סבר, כי שקלטון עשוי לנסות את מזלו ולצאת לחציית אנטארקטיקה במהלך העונה הראשונה, לכן החליט כי מוטב להניח את שני המצבורים הראשונים ללא דיחוי, האחד ב-79° דרום, סמוך לשונית מינה, סימן דרך בולט על חומת הקרח, והשני עוד הלאה דרומה, בציון הדרך 80° דרום.
שני אלה היו לדעתו, הפעולות המינימליות ההכרחיות שיאפשרו לשקלטון ואנשיו לשרוד את חציית חומת הקרח.
העיכוב בהגעת "אורורה" לאנטארקטיקה לא השאיר די זמן להתאקלמות, הן לכלבי המזחלות והן לאנשים חסרי הניסיון, ומצב זה הביא לחילוקי דעות בשאלה, איך להמשיך מכאן ואילך.
ארנסט ג'ויס, שהיה חוקר אנטארקטיקה המנוסה ביותר, משכמו ומעלה מכל יתר הקבוצה, נטה לגישה זהירה יותר ורצה לדחות את היציאה לדרך בשבוע לפחות.
ג'ויס טען, ששקלטון הפקיד אותו כממונה עצמאי על כל הפעילות כרוכה במזחלות, טענה שמקינטוש דחה ולאחר זמן הציג כחסרת בסיס.
לאחר שדעתו של מקינטוש גברה על התנגדותו של ג'ויס, יצאה הקבוצה הראשונה מבין השלוש ב-24 בינואר 1915 למסע חומת הקרח, ושתי האחרות באו בעקבותיה למחרת היום.
חילוקי דעות נוספים התגלעו עד מהרה בין ג'ויס למקינטוש בשאלה, לאיזה מרחק דרומה יש לקחת את הכלבים.
ג'ויס רצה לקחת אותם עד השונית ולא מעבר לכך, אבל תחושת הדוחק בזמן שקיננה במקינטוש הביאה לכך, שהכלבים המשיכו לנקודת 80° דרום.
עוד מכשלה התגלתה כשכשלו הניסיונות לשנע מטעני צידה באמצעות טרקטור ממונע.
אומנם, בסופו של דבר הונחו המצבורים בשונית מינה וב-80° דרום, אך המבצע כולו היה משובש בקשיים ותקלות.
לא כל הצידה הגיעה אל המצבורים - מתוך 100 ק"ג של מזון ודלק שתוכננו למצבור 80° הונחו רק 61 ק"ג.
ניסיונות של מקינטוש לקבוע באמצעות תאודוליט את מיקומו המדויק של המצבור, כדי שיוכלו להשאיר מפות מסומנות ומפורטות במצבור האחרון במאונט הופ, עלו בתוהו בגלל בעיות טכניות.
בסופו של דבר סימנו את מיקום המצבור בתלוליות שלג במרחק 800 מטר זו מזו, לאורך שמונה ק"מ משני עברי הנתיב המתוכנן של שקלטון, ממזרח למערב, וכל תלולית שנייה סומנה בדגלון.
נוסף לכשל הטרקטור הממונע, גוועו ומתו בדרך חזרה כל עשרת הכלבים שנלקחו למסע.
עד שחזרו והתאחדו כל הקבוצות בהאט פוינט, (בסיס "דיסקברי" הישן של סקוט בשולי החומה) ב-25 במרץ היו האנשים עצמם מותשים וסבלו מכוויות קור, והאמון במקינטוש פחת במידה ניכרת.
מצב קרח הים במצר מקמרדו לא אפשר את המסע חזרה אל כף אוונס, כך שהקבוצה הייתה תקועה ללא מוצא עד 1 ביוני, בתנאים ספרטניים ותלויה בצייד כלבי ים כמקור לבשר טרי ולשומן ששימש כדלק.
לאחר זמן התברר, שהעונה הראשונה הזאת של הנחת מצבורים, על כל התלאות שנלוו אליה, הייתה מיותרת.
שקלטון פסק, במכתב ששלח מג'ורג'יה הדרומית ב-5 בדצמבר 1914 (התאריך שבו הפליגה "אנדיורנס" מג'ורג'יה הדרומית אל ים ודל) אל ארנסט פריס מן הדיילי כרוניקל, ש"לא היה לו שום סיכוי לחצות בעונה זו".
הודעה על כך הייתה אמורה להגיע למקינטוש, אבל "המברק מעולם לא נשלח".
כשיצא מקינטוש ב-25 בינואר להנהיג את קבוצות הנחת המצבורים, הוא הפקיד את "אורורה" בידי הקצין הראשון ג'וזף סטנהאוז.
המשימה העיקרית שהוטלה על סטנהאוז הייתה למצוא מעגן חורף, בהתאם להוראותיו של שקלטון שלא לנסות לעגן דרומית ללשון הקרחון, בליטת קרח בחצי הדרך בין כף אוונס להאט פוינט.
חיפוש המקום המתאים התגלה כתהליך ארוך והרה סכנות.
סטנהאוז שייט במצר במשך שבועות אחדים לפני שהחליט בסופו של דבר לעגון למשך החורף סמוך לבסיס הראשי בחוף כף אוונס.
לאחר ביקור סופי בהאט פוינט ב-11 במרץ כדי לאסוף ארבעה אנשים שהקדימו לפרוש מקבוצות הנחת המצבורים, הביא סטנהאוז את "אורורה" לכף אוונס והבטיח את עגינתה שם בעוגנים ובכבלים חזקים, כדי שבהמשך תקפא על עמדה בתוך קרח החוף.
בליל 7 במאי פרצה סופה חמורה, שעקרה את "אורורה" מן העוגנים והכבלים ונשאה אותה אל לב ים יחד עם שדה קרח גדול.
ניסיונות להתקשר עם קבוצת החוף באלחוט לא צלחו.
רתוקה אל הקרח, כשמנועיה מושבתים, נגרפה "אורורה" במסע ארוך צפונה, הרחק מכף אוונס, אל מחוץ למצר מקמרדו, אל תוך ים רוס, ובסופו של דבר אל תוך האוקיינוס הדרומי.
עשרה אנשים נותרו מאחור על החוף בבסיס ים רוס.
בליל 23 במרץ 1916 קיבל האלחוטן אלפרד גודווין מסר מסטנהאוז, שנועד למלך ג'ורג' החמישי.
במסר הדחוף הודיע סטנהאוז על מצבה הרעוע של אורורה, שאיבדה את מוט ההיגוי שלה ושסבלה מנזקים נוספים, ועל עשרת אנשי המשלחת, שנותרו על החוף בבסיס כף אוונס, ללא צידה מספקת ועם ביגוד שאיננו עונה על דרישות החורף האנטארקטי.
הואיל ומקינטוש התכוון להשתמש ב"אורורה" כמגורים העיקריים לקבוצה, נמצאו רוב חפציהם האישיים של חברי קבוצת החוף, המזון, הציוד והדלק על סיפונה כשנעקרה מכבליה ונסחפה אל הים.
אף כי מנות האספקה שנועדו להעברה במזחלות למצבורים של שקלטון הורדו אל החוף, נותרו עשרת האנשים שהיו על החוף "כשרק בגדיהם לעורם".
מקינטוש סיכם את המצב: "אין לנו ברירה אלא להשלים עם האפשרות, שניאלץ להישאר כאן, ללא עזרה, למשך שנתיים.
איננו יכולים לצפות לחילוץ לפני מועד זה, ועל כן אנו מוכרחים לשמר את מה שיש לנו, לנהוג חיסכון קפדני, ולחפש ולהשמיש כל תחליף שנוכל למצוא." כדבר ראשון, פנו אל המזון והציוד שהשאירו סקוט ושקלטון ממשלחותיהם הקודמות.
מצבורי הציוד האלה הניבו חומרים, שיכלו להשמיש ולאלתר לביגוד, הנעלה ושאר ציוד הכרחי, ובמקביל עשו שימוש בבשר ובשומן של כלבי-ים כמקורות נוספים למזון ולדלק.
"המתפרה המפורסמת של ג'ויס" יצרה והתאימה בגדים מאוהל קנבס גדול שהשאירה משלחתו של סקוט.
ארנסט ויילד רקח אפילו סוג של טבק - "תערובת האט פוינט" - מנסורת, תה, קפה ואי-אילו עשבים מיובשים.
באמצעים אלה הצטיידה הקבוצה לקראת מסעות המזחלות שציפו להם בעונה השנייה.
ביום האחרון של אוגוסט רשם מקינטוש ביומנו את העבודה שהתבצעה במשך החורף, וסיים במילים: "מחר אנחנו יוצאים להאט פוינט".
העונה השנייה של הנחת מצבורים, 1915–1916
העבודה בעונה השנייה תוכננה בשלושה שלבים.
ראשית, כל מטעני הציוד שנועדו למצבורים - 1,700 ק"ג בסך הכל - יועברו מכף אוונס להאט פוינט, משם למצבור הבסיס בשונית מינה ולבסוף, תוכנן מסע דרומה לתגבור מצבור 80° ולהנחת מצבורים חדשים ב-81°, 82° ו-83°, ומצבור אחרון במאונט הופ, סמוך למרגלות קרחון בירדמור, ב-'30 83°.
תשעה אנשים, בצוותים של שלושה, נועדו לצאת על גבי המזחלות.
השלב הראשון, גרירה על פני קרח הים אל האט פוינט, החל ב-1 בספטמבר 1915, והושלם ללא תקלה עד סוף החודש.
בשלב השני, שהיה כרוך בגרירת מזחלות הלוך ושוב בין האט פוינט לשונית מינה, נוצרו בעיות רבות, בגלל מזג אוויר שאינו מסביר פנים, פני שטח קשים למעבר על חומת הקרח, וחילוקי דעות שהתגלעו בין מקינטוש לג'ויס לגבי שיטות העבודה שיש לנקוט.
הפעם היה זה מקינטוש, שהעדיף גרירה המסתייעת בכוח שרירי אדם לעומת ג'ויס, שרצה להשתמש בארבעת הכלבים הכשירים - מבין ששת הכלבים ששרדו את החורף, שתי כלבות היו מעוברות ולא יכלו לעבוד.
מקינטוש התיר לג'ויס להתקדם בדרכו הוא, כמוביל קבוצה של שישה אנשים עם הכלבים, בעוד שהוא עצמו המשיך לגרור את המזחלות בעצמו עם ויילד וספנסר-סמית.
שיטותיו של ג'ויס הוכיחו את עצמן כיעילות יותר במונחי המטענים שהועברו וכשירות האנשים.
מצבור הבסיס בשונית מינה הונח במלואו עד 28 בדצמבר.
זמן קצר לאחר שהחל המסע למאונט הופ, ב-1 בינואר 1916, נאלצו שלושה אנשים (קופ, ג'ק וגייז) לחזור לכף אוונס בגלל קלקול בפרימוס, שם הצטרפו לסטיבנס.
המדען נשאר בבסיס לעסוק במדידות מזג אוויר ולצפות לחזרת הספינה.
שאר השישה המשיכו דרומה עם המזחלות, עם ספנסר-סמית שמצבו הבריאותו התדרדר והלך במהירות ומקינטוש, שהתלונן על כאבים בברכו.
הם נאבקו להמשיך, הניחו את המצבורים והסתפקו בעצמם באספקה מינימלית, אף כי הקפידו, בהוראתו המפורשת של ג'ויס, להזין היטב את הכלבים: "הכלבים הם תקוותנו היחידה; חיינו תלויים בהם." כאשר הגיעו לקרבת מאונט הופ, התמוטט ספנסר-סמית ולא יכול היה להמשיך.
השאר הניחו אותו לבדו באוהל קטן ועברו את הקילומטרים הספורים שנותרו עד מאונט הופ, שם הניחו את המצבור האחרון ב-26 בינואר 1916. ארנסט ויילד השאיר מכתב לאחיו פרנק, שהיה, כך חשב, במסע לחציית היבשת מים ודל עם שקלטון.
הקבוצה פנתה לדרך חזרה ב-27 בינואר, ואספה בדרכה את ספנסר-סמית ב-29 בחודש.
הוא היה באותה עת חסר-אונים מבחינה גופנית והם נאלצו לשאת אותו על המזחלת.
תוך זמן קצר אזלו כוחותיו של מקינטוש, נבצר ממנו להשתתף בגרירה ובקושי יכול היה להשתרך לצד המזחלת.
במועד זה עברה הנהגת הקבוצה בפועל לידי ג'ויס וריצ'רדס.
ג'ויס תיאר את תלאות הקבוצה: "מעולם לא התנסיתי בתנאים מזעזעים כאלה.
זה אחד הקטעים הקשים ביותר של גרירה מאז שיצאנו לדרך...
כל שאנו יכולים לעשות הוא להתנהל הלאה במהירות הגדולה ביותר שאנו מסוגלים לה."
על אף הקשיים, התקדמה הקבוצה היטב עד שב-17 בפברואר, במרחק כ-16 ק"מ ממצבור השונית, עצר אותה בליזארד (סופת שלג).
הם נאלצו להמתין באוהל חמישה ימים, ובינתיים אזלה צידתם.
ביאושה עזבה הקבוצה את האוהל למחרת היום, אבל עד מהרה התברר, שמקינטוש וספנסר-סמית אינם יכולים להמשיך.
ג'ויס, ריצ'רדס והייוורד המשיכו אפוא עם המזחלת בתוך הסופה אל השונית, והשאירו את החולים באוהל בהשגחת ויילד.
המסע הלוך ושוב של כ-32 ק"מ נמשך שבוע ימים.
הם חזרו עם מזון ודלק לחבריהם, והצעידה התחדשה.
כעבור זמן קצר הצטרף מקינטוש אל ספנסר-סמית על המזחלת, ולא עבר זמן רב וגם הייוורד התמוטט.
השלושה שעוד עמדו על רגליהם היו חלשים מכדי לגרור את שלושת החולים, ועל כן התנדב מקינטוש ב-8 במרץ להישאר באוהל בזמן שהיתר ינסו להביא את ספנסר-סמית והיוורד להאט פוינט.
ספנסר-סמית מת למחרת היום, מותש עד כלות מתלאות הדרך ומן הצפדינה, וחבריו קברו אותו בקרח.
ג'ויס וויילד הגיעו להאט פוינט עם הייוורד ב-11 במרץ וחזרו להביא את מקינטוש.
ב-16 במרץ נמצאו כל אנשי הקבוצה ששרדו בצריפם.
מאז היציאה להובלת המטענים מכף אוונס ב-1 בספטמבר 1915 עד להגעת הניצולים חזרה להאט פוינט, עברו 198 ימים, מסע המזחלות הארוך ביותר, במונחי הזמן שנדרש להשלמתו, שעברה איזו שהיא משלחת עד אז.
החמישה ששרדו התאוששו בהדרגה והתחזקו בדיאטה של בשר כלבי-ים.
הקרח היה דק מכדי להסתכן במסע הסופי אל כף אוונס, וחדגוניות התפריט והסביבה העיקה עליהם יותר ויותר.
ב-8 במאי הודיע מקינטוש, שהוא והייוורד מתכוונים לנסות את מזלם על הקרח ולצאת ברגל אל כף אוונס.
הם בחרו להתעלם מן ההתנגדות הנמרצת של חבריהם לקבוצה ויצאו לדרך, ומקץ שעה אחת נעלמו בתוך סופת שלגים.
חבריהם יצאו לחפש אותם אחרי הסערה ומצאו רק עקבות, שהוליכו אל שולי הקרח השבור.
מקינטוש והיוורד לא נראו שוב.
או שנפלו אל המים כשהקרח הדק התנפץ תחתיהם או ששדה קרח שנעתק ממקומו נשא אותם אל הים הפתוח.
ריצ'רדס, ג'ויס וויילד חיכו עד 15 ביולי ואז יצאו למסע אל כף אוונס, שם התאחדו סוף סוף מחדש עם סטיבנס, קופ, ג'ק וגייז.
לאחר שהגיעה "אורורה" לניו זילנד באפריל 1916, החל סטנהאוז במשימה של גיוס מימון לתיקון הספינה ולציודה מחדש, לפני שתוכל לחזור לאנטארקטיקה לחלץ את האנשים שנשארו שם.
משימה זו הייתה קשה לביצוע; איש לא שמע דבר משקלטון מאז הפליגה "אנדיורנס" מג'ורג'יה הדרומית בדצמבר 1914, והיה סביר להניח, שמשלחות חילוץ יידרשו לשני פלגי המשלחת.
כך או כך, המשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית הייתה מרוששת לחלוטין, ושום מקור מימון חלופי לא נראה לעין.
בהתחשב בכאוס הפיננסי ששרר במועד יציאתה של "אורורה" מאוסטרליה, קשה היה למצוא מממנים פרטיים.
לבסוף הסכימו ממשלות אוסטרליה, ניו זילנד ובריטניה להתחלק ביניהן במימון שיקומה של "אורורה", אבל עמדו על כך, שוועדה משותפת תחזיק בידה שליטה מלאה במשלחת החילוץ.
ב-31 במאי הגיע שקלטון לג'ורג'יה הדרומית ובפיו סיפור מילוטם של אנשי המשלחת לאחר אובדן "אנדיורנס" בים ודל.
בראש סדר העדיפויות שלו עמד חילוצם של יתר אנשי המשלחת, שנשארו תקועים על אי הפיל, והייתה זו כבר תחילת דצמבר כאשר הגיע לניו זילנד.
הוא איחר את המועד להשפיע על ארגון חילוצה של קבוצת ים רוס; הוועדה המשותפת מינתה את ג'ון קינג דייוויס לעמוד בראש המשלחת ופיטרה את סטנהאוז ושאר קציני ה"אורורה".
דייוויס היה חבר במשלחת האוסטרלו-אסייתית של דאגלס מוסון, והשיב בשלילה על הצעותיו של שקלטון ב-1914 לפקד על "אנדיורנס" או על "אורורה".
כמחווה, הורשה שקלטון להצטרף להפלגה כקצין מחוץ למניין בספינה, שיצאה לדרך ב-20 בדצמבר.
כשהגיעה "אורורה" לכף אוונס ב-10 בינואר 1917 נדהמו הניצולים לראות את שקלטון בא לקראתם; אז נודע להם לראשונה, כי עמל הפרך שהשקיעו בהנחת המצבורים היה חסר תועלת.
לאחר שבוע נוסף שהוקדש לחיפוש ללא תוצאות אחר גופותיהם של מקינטוש והייוורד, הפליגה "אורורה" צפונה לניו זילנד ועל סיפונה שבעת הניצולים מקבוצת החוף המקורית.
צריפי האט פוינט וכף אוונס נשארו במקומם, בחסות הקרן למורשת אנטארקטיקה וממשלת ניו זילנד.
בצריף בכף אוונס חרותה על הקיר שמעל הדרגש של ריצ'רדס רשימת האנשים שהקבוצה איבדה.
הכתובת עדיין קריאה, אבל מצבם הרעוע של הצריפים מעורר דאגה.
"אורורה" שרדה עוד פחות משנה לאחר מסעה האחרון מים רוס.
שקלטון מכר אותה תמורת 10,000 ליש"ט ובתפקידה החדש שייטה כנושאת פחם בין אוסטרליה לדרום אמריקה.
היא נעלמה באוקיינוס השקט, ב-2 בינואר 1918 או סמוך למועד זה, ולא ידוע אם נטרפה בסערה או טובעה על ידי אוניית אויב.
על סיפונה היה ג'יימס פאטון מהקבוצה של ספינת ים רוס, שהמשיך לשרת עליה כרב מלחים.
ארנסט ויילד נפל גם הוא קורבן למלחמת העולם הראשונה.
הוא מת מטיפוס במלטה, ב-10 במרץ 1918, בעת שירותו בצי המלכותי בים התיכון.
ב-4 ביולי 1923 קיבלו ארנסט ג'ויס ודיק ריצ'רדס מג'ורג' החמישי, מלך הממלכה המאוחדת את מדליית אלברט על אומץ לבם והמאמצים שעשו להצלת לחיים במסע השני להנחת מצבורים.
לארנסט ויילד ולויקטור הייוורד הוענקה אותה מדליה לאחר מותם.
רבים מן הניצולים זכו לקריירות ארוכות ומצליחות.
האלחוטן הצעיר, ליונל הוק, הצטרף לתאגיד האלחוט של אוסטרליה והיה אחראי למספר רב של חידושים טכנולוגיים.
הוא היה למנכ"ל החברה בשנת 1945 וליושב הראש שלה בשנת 1962, לאחר שקיבל תואר אבירות על תרומתו לתעשייה בשנת 1957. מתוך ארבעת הכלבים שנותרו בחיים לאחר נתיב המזחלות, מצא קון את מותו בקטטה עם שאר הכלבים לפני החילוץ.
שאר הכלבים, אוסקר, גאנר וטאוזר, חזרו עם הספינה לניו זילנד ושוכנו בגן החיות של ולינגטון, שם חי אוסקר, על פי השמועה, עד גיל 25, הנחשב כמופלג מאוד לגבי כלבים.
סמוך למותו לא הביע דיק ריצ'רדס, השריד האחרון לקבוצה, כל חרטה ולא ראה את מאמציהם כחסרי תועלת.
נהפוך הוא, גרס ריצ'רדס, היה זה הישג לרוח האדם, ואין לראות בשום מפעל שהתבצע עד להשלמתו מאמץ שווא.
קבוצת כל הזמנים של ה-ABA היא רשימה של 30 השחקנים הטובים והמשפיעים ביותר לאורך 10 שנות קיומה של ליגת ה-ABA, אשר נבחרה בשנת 1997, במלאת 30 שנה להקמת הליגה.
את הקבוצה בחר פאנל של 50 מצביעים שהורכב מעיתונאים, שדרנים ופרשנים של ה-ABA, שופטים, בעלי קבוצות ומנהלי קבוצות לשעבר, וכן מספר אוהדים נבחרים.
אף אחד מהמצביעים בפאנל לא היה שחקן לשעבר, גם אם לאחר מכן מילא תפקידים נוספים ב-ABA.
השחקנים נבחרו על סמך כישוריהם ככדורסלנים, ונלקחו בחשבון גם מידת הספורטיביות והמנהיגות שהפגינו, ותרומתם הכוללת להתפתחות הליגה.
השחקנים נבחרו ללא תלות בעמדתם במגרש.
חמישה מהשחקנים בקבוצת כל הזמנים נבחרו שנה קודם לכן גם לקבוצת 50 השחקנים הגדולים בתולדות ה-NBA – ג'וליוס ארווינג, ריק בארי, ג'ורג' גרווין, מוזס מלון ובילי קנינגהם.
מלבד קבוצת כל הזמנים, נערכו הצבעות נוספות לשחקן ולמאמן המצטיינים של ה-ABA בכל הזמנים.
ארבעה שחקנים בלבד קיבלו קולות עבור תואר השחקן המצטיין, והסמול פורוורד ג'וליוס ארווינג זכה בפער ניכר עם 46 קולות.
מלבדו קיבלו קולות גם מל דניאלס (2), ארטיס גילמור (1) וקוני הוקינס (1).
כמו כן קיבלו קולות המאמנים יובי בראון (4 קולות), בייב מקארתי (2), ביל שרמן (2), אל ביאנקי (1) ובוב באס (1).
= חבר היכל התהילה של הכדורסל
קבוצת מאפיי, נקראת גם קבוצת IC 342 וכן קבוצת מאפיי/IC 342 היא קבוצת גלקסיות שנמצאת במרחק של כ-10 מיליון שנות אור משביל החלב ומשתרעת על קבוצות הכוכבים קסיופאה, וג'ירף.
הקבוצה מונה כ-20 גלקסיות אשר מושפעות מכוח כבידה הדדי הפועל ביניהן והיא חלק מצביר-על הנקרא צביר-על הבתולה, שמכיל קבוצות גלקסיות וצבירי גלקסיות רבים.
ככל הנראה קבוצה זו היא קבוצת הגלקסיות הקרובה ביותר לקבוצה המקומית, אם כי הגלקסיות NGC 55 ו-NGC 300, ששייכות לקבוצת פסל, וכן מספר גלקסיות ננסיות בסביבתן, נמצאות קרוב יותר לשביל החלב מאשר הגלקסיות של קבוצת מאפיי, זאת למרות שהמרחק הממוצע של גלקסיות קבוצת פסל גדול יותר.
הסיבה לכך היא שקבוצת פסל היא יותר מפוזרת מקבוצת מאפיי וגלקסיית שביל החלב נמצאת בצידה של הקבוצה המקומית שפונה לכיוון קבוצת פסל.
חלקה של הקבוצה שנמצא בקבוצת קסיופאה מוסתר באופן חלקי על ידי מישור הדיסקה של שביל החלב, כך שאורן של הגלקסיות שבו מפוזר ונבלע בחלקו על ידי ענני הגז והאבק שבגלקסיה.
מסיבה זו בהירות נראיתן של גלקסיות הקבוצה נמוכה באופן משמעותי מהבהירות של גלקסיות עם גודל דומה ושנמצאות במרחק דומה, והגלקסיות שבחלק זה של הקבוצה התגלו רק בחצי השני של המאה ה-20, למרות שהן בין הגלקסיות הקרובות ביותר לקבוצה המקומית.
בקבוצה חמש גלקסיות גדולות וכל השאר הן גלקסיות ננסיות, כאשר רוב הגלקסיות הגדולות הן ספירליות ורוב הגלקסיות הננסיות הן לא-סדורות.
תת-קבוצת מאפיי 1 היא החלק הדרום מערבי של קבוצת הגלקסיות ונמצאת בתחומי קבוצת הכוכבים קסיופאה סביב זוג הגלקסיות מאפיי 1 ומאפיי 2, שמרחקן משביל החלב מוערך בכ-10 מיליון שנות אור.
חלק זה של הקבוצה יותר מוסתר על ידי דיסקת שביל החלב, מה שגורם לעמעום הבהירות הנראית של הגלקסיות שבו בקרוב ל-5 דרגות, השקולות לירידה של למעלה מ-95% בעוצמת ההארה, ולכן המידע על תכונות הגלקסיות שבו, כמו מרחק ומסה, אינו ודאי.
נראה שהמסה הכוללת של הגלקסיות בתת-קבוצת מאפיי 1 היא פחות מחצי המסה הכוללת של קבוצת מאפיי, אך שיטות הערכה שונות נותנות תוצאות של בין 15% ל-40% מהמסה הכוללת או מסות שמש.
המהירות הרדיאלית הממוצעת של הגלקסיות בתת-קבוצה היא כ-309 קילומטר בשנייה.
שלוש מהגלקסיות שבתת-קבוצת מאפיי 1 הן גדולות ובהירות יחסית:
שם הגלקסיה סוג סיווג מורפולוגי בהירות נראית מרחק (במליוני שנות אור) קבוצת כוכבים הערות מאפיי 1 גלקסיה אליפטית S0 pec קסיופאה ככל הנראה הגלקסיה האליפטית הגדולה הקרובה ביותר לשביל החלב מאפיי 2 גלקסיה ספירלית SAB(rs)bc קסיופאה דווינגלו 1 גלקסיית מוט ספירלית SB(s)cd קסיופאה נמצאת על מישור הדיסקה של שביל החלב
תת-קבוצת IC 342 היא החלק הצפון-מזרחי של קבוצת הגלקסיות ונמצאת בתחומי קבוצת הכוכבים ג'ירף סביב הגלקסיה IC 342 שמרחקה משביל החלב הוא כ-9.9 מיליון שנות אור.
חלק זה של הקבוצה פחות מוסתר על ידי שביל החלב והבהירות של הגלקסיות שבו מתעמעמת בכשתי דרגות בלבד.
המסה של תת-קבוצת IC 342 מהווה את רוב המסה של הקבוצה והיא נעה בין 60% ל-85% מהמסה הכוללת של הקבוצה, או מסות שמש, והמהירות הרדיאלית הממוצעת של הגלקסיות בתת-קבוצה היא כ-229 קילומטר בשנייה.
מבין הגלקסיות שבתת-קבוצת IC 342 שתיים הן גדולות ובהירות יחסית:
שם הגלקסיה סוג סיווג מורפולוגי בהירות נראית מרחק (במליוני שנות אור) קבוצת כוכבים הערות IC 342 גלקסיית ספירלית SAB(rs)cd ג'ירף הגלקסיה הבהירה ביותר בקבוצה NGC 1560 גלקסיה ספירלית SA(s)d ג'ירף
קבוצת מאפיי גובלת בקבוצה המקומית וקרובה לקבוצת M81, כך שהמרחק בין תת-קבוצת IC 342 שפונה לכיוון קבוצת M81 ובין תת-קבוצת NGC 2403 של קבוצת M81, שפונה לכיוון קבוצת מאפיי, הוא כ-4 מיליון שנות אור בלבד.
קבוצת יסודות 4 היא קבוצה של יסודות כימיים בטבלה המחזורית.
הקבוצה מכילה בתוכה את היסודות טיטניום (Ti), זירקוניום (Zr), הפניום (Hf) ורתרפורדיום (Rf).
היסודות שבקבוצה הם בעלי עמידות גבוהה לחימצון ומוליכות חשמלית גבוהה.
כל היסודות שבקבוצה הן מתכת מעבר.
היסודות שבקבוצה הם בעלי מוליכות חשמלית גבוהה ועמידות גבוהה לחימצון, כשאר מתכות המעבר.
היסודות שבקבוצה ניתכים בטמפרטורה נמוכה יחסית, מלבד ההפניום שעמיד יותר בפני חום.
הרתרפורדיום, היסוד האחרון בקבוצת היסודות, הוא יסוד מלאכותי.
עקב אי יציבותו, לא נעשה בו שימוש, ורק מעט ידוע על תכונותיו.
ההערכה היא שתכונותיו הכימיות דומות לאלה של הפניום.
טיטניום וזירקוניום מופקים שתיהם בתהליך קרול
זירקוניום והפיניום נמצאים לרוב ביחד בטבע במינרל זירקון
קבוצת יסודות 3 היא קבוצה של יסודות כימיים בטבלה המחזורית.
הקבוצה מכילה בתוכה את היסודות איטריום (Y), וסקנדיום (Sc).
בנוסף, היסודות שבקבוצת מתכות זו רכים יותר, וניתכים בטמפ' נמוכה ביחס לשאר המתכות בטבע.
כל היסודות שבקבוצה הן מתכות המעבר.
דוד לובינסקי בע"מ אשר ידועה גם כ"קבוצת לובינסקי" היא חברה פרטית ישראלית, העוסקת בייבוא כלי רכב מתוצרת MG הסינית, פיג'ו וסיטרואן הצרפתיות ואופל הגרמנית.
ב-1936 אושר ייבוא מכוניות לארץ ישראל ודוד לובינסקי פתח ברחוב הגדוד העברי בתל אביב סוכנות משנה של חברת פיג'ו, אותה הכיר במהלך שהותו בצרפת, להפצת מכוניות, אופניים, אופנועים ולמכירת חלפים.
זה היה למעשה ביתה הראשון של חברת דוד לובינסקי בע"מ.
זמן קצר לאחר ייסוד סוכנות המשנה של לובינסקי, החלו בחברה בתהליכי הרחבה אשר שיאם היה בפתיחת מוסך לשירות לקוחות ברחוב הגשר בתל אביב (כיום רחוב יצחק שדה), שהתפרס על שטח של 800 מ"ר.
מוסך זה היה לבסיסה העיקרי של החברה מאמצע שנות ה-50 ועד אמצע שנות ה-60. בשנת 1965 עבר בסיסה של החברה לרחוב שונצינו בתל אביב, ועימו צמח השטח ל-1,500 מ"ר.
המרכז החדש כלל מוסך, מרכז מכירת חלפים ואולמות תצוגה.
החברה צמחה ללא הנפקת מניות.
ב-1970 נבנה המוסך ומרכז השירות ברחוב תובל בתל אביב, על פני שטח של 3,500 מ"ר.
לאור הצלחתו של לובינסקי, וכהערכה על חלקו בהאדרת שמה של צרפת ותוצרתה, ובשל פועלו בקידום הקשרים הכלכליים בין ישראל לצרפת, העניקה לו ממשלת צרפת את עיטור מסדר לגיון הכבוד.
ב-1976 רכשה קבוצת פיג'ו כ-90% ממניות חברת סיטרואן, חברה משפחתית שהוקמה על ידי אנדרה סיטרואן בשנת 1919, והקימה את קבוצת ההחזקות PSA.
על אף שדוד לא ניסה לבקש לעצמו את ייבוא מכוניות סיטרואן לארץ, העדיפה היצרנית להעניק לסוכן הוותיק בנובמבר 1976 את הזיכיון הבלעדי לייבוא ושיווק מכוניות סיטרואן ללא תמורה כלשהי, וזאת מתוך מטרה ששירותו יתרום לקידום עסקיהם בישראל.
בינואר 1977 הקבוצה החלה לייבא ולשווק מכוניות סיטרואן.
באותה שנה הקימה החברה בניהולו מרכז שירות ארצי בבני ברק, המשתרע על פני שטח של 43 דונם.
המרכז כולל מרכז מכירות של רכב חדש, מרכז טרייד-אין, מוסך מרכזי, מחסן חלפים ארצי ומחסן ערובה.
בנוסף, הקימה החברה מרכזים דומים בירושלים ובבאר שבע.
מוסכי החברה הללו היו הראשונים בישראל שזכו לתו התקן ISO 9002.
החברה מייצאת מבחר מוצרים מהתעשייה הישראלית לתעשיית הרכב באירופה, ובבעלותה מרכז לוגיסטי ליד נמל התעופה אורלי בפאריס.
קבוצת לובינסקי השקיעה בתחומים נוספים: במסגרת הפרטת הבנקים, רכשה ב-1993 חמישית ממניות בנק איגוד.
כמו כן, הקבוצה נעשתה שותפה בחברת ההשקעות זינגר ברנע.
ב-1997 חנכה חברת לובינסקי את בית צרפת ברחוב תובל בתל אביב.
בשנת 2009 החלה לשווק את רכבי התאגיד הסיני SAIC בישראל.
בשנת 2019 עבר זיכיון היבוא של רכבי אופל מקבוצת שלמה לקבוצת לובינסקי, יבואנית פיז'ו סיטרואן.
לאחר שבאוגוסט 2017 נמכרה אופל לקבוצת PSA, קיבלה PSA את ההחלטה על העברת הזיכיון בישראל במסגרת תהליך ארגון מחדש של מערך השיווק הבין לאומי של הקבוצה.
מאז ינואר 2017 מנכ"ל החברה הוא דני שביט, ומשרדיה הראשיים של החברה שוכנים בעיר ראשון לציון.
ייבוא כלי רכב מתוצרת סיטרואן, פי'גו ו-אופל.
מחזיקה בחברת הליסינג פריים ליס
עד שנת 2000 פעלה גם בתחום הנדל"ן
עד שנת 2017 החזיקה בכ-22% מבנק אגוד
כיום מחזיקה בשליטה מלאה בסוכנות הביטוח לוביט.
בעל השליטה בחברה הוא איש העסקים הישראלי יצחק מנור, חתנו של דוד לובינסקי, ובעלה של רות מנור-לובינסקי.
היא קבוצת אופני כביש ספרדית מסבב ה-UCI World Tour.
הקבוצה מתמחה בעיקר בתחום הגרנד טורס.
הקבוצה נוסדה ב-1980, והיא אחת מהקבוצות המקצועניות הוותיקות ביותר בעולם.
במשך השנים היא השתנתה והחליפה שמות בהתאם.
מאז שנת 2011, הקבוצה נתמכת כלכלית על ידי חברת הטלקומוניקציה מוביסטאר , שגם משמשת כספונסרית של קבוצת מוביסטאר–ימאהה המוטורית.
היא רוכבת על אופני קניון .
הקבוצה קמה בשם "ריינולדס" בשנת 1980. בשנותיה הראשונות הייתה קבוצה קטנה שמיעטה לנצח בזירה הבין-לאומית.
ב-1988 ערכה את הפריצה הגדולה שלה, כשניצחה את הטור דה פראנס עם פדרו דלגדו .
בנוסף לניצחון הכללי, דלגדו ניצח גם את הקטע ה-13 במרוץ.
ב-1989 דלגדו רשם עבור הקבוצה הישג נוסף, כשניצח את הוואלטה אספניה.
אינדוראין רכב בקבוצה לאורך כל הקריירה המקצועית שלו, ופרש בתום 1996 מרכיבה מקצועית.
ב-1998, אברהם אולנו, רוכב הקבוצה, שיחזר את ההישג של דלגדו עשר שנים קודם לכן וניצח את הוואלטה אספניה.
הקבוצה הצליחה מאוד בוואלטה, כשניצחה חמישה קטעים (ארבעה עם חוזה מריה חימנז ואחד עם אולנו).
הגרנד טור הבא שבו ניצחה הקבוצה היה הטור דה פראנס ב-2006. לאחר פסילתו של פלויד לאנדיס, אוסקר פריירו, שסיים במקור במקום השני, ניצח במרוץ.
ב, שני הרוכבים הבולטים של הקבוצה היו אלחנדרו ולוורדה ונאירו קינטנה.
קינטנה ניצח עבור הקבוצה את ג'ירו ד'איטליה 2014 ואת וואלטה אספניה 2016 וסיים שני בטור דה פראנס 2013 ו-2015 ובג'ירו ד'איטליה 2017. בנוסף לכך קינטנה בלט גם במרוצי קטעים: הוא ניצח את טירנו - אדריאטיקו ב-2015 ו-2017 ואת טור דה רומאנדי ב-2016. ב-2020 עזב קינטנה את הקבוצה לטובת ארקאה–סאמסיק הצרפתית.
בעונת 2019 צולמה על הקבוצה סדרה דוקומנטרית, שנקראת The Least Expected Day: Inside the Movistar Team 2019. הסדרה זמינה לצפייה בנטפליקס.
אנחל ארויו, אחד מרוכבי הקבוצה שגם ניצח עבורה את הוואלטה אספנייה ב-1982, נמצא חיובי בבדיקת ריטלין 48 שעות לאחר הניצחון.
ארויו היה הרוכב הראשון שניצח את הוואלטה ונפסל בגלל שימוש בסמים.
אלחנדרו ולוורדה, אחד מרוכבי הקבוצה הבכירים, הושעה לשנתיים החל מ-1 בינואר 2010, לאחר שה-DNA שלו נקשר למבצע פוארטו.
רוכב הקבוצה ג'יימי רוסון הושעה על ידי ה-UCI לארבע שנים מפברואר 2019 לאחר חריגות בפספורט הביולוגי שלו.
לאחר ההשעיה ביטלה מוביסטאר את חוזהו.
קבוצת לונדון היא אגודה שבסיסה בלונדון, אנגליה, שנוצרה כדי להציע הזדמנויות תצוגה נוספות לאמנים מלבד זאת של האקדמיה המלכותית לאמנויות.
הקבוצה הוקמה בשנת 1913, והיא אחד הארגונים הוותיקים ביותר של אמנים בעולם.
היא הוקמה מהמיזוג של קבוצת קמדן טאון, שהייתה קבוצה של ציירים גברים בלבד, וקבוצת רחוב פיצרוי.
היא מקיימת תערוכות פתוחות לחברים ולאמנים אורחים.
קבוצת לונדון מורכבת מאמנים פעילים.
יש לה תקנון כתוב, והנהלתה נבחרת מדי שנה, עם ועדות עבודה וועדת בחירה.
בדרך כלל יש בין 80 ל-100 חברים והתשלום השנתי נגבה לכיסוי עלויות השכרת גלריות ועלויות ארגוניות.
לקבוצה אין מקום תצוגה קבוע והיא שוכרת שטחי גלריות בלונדון, כמו בגלריית מנייר או גלריית בנקסייד.
חברים חדשים נבחרים במשך השנים, מתוך מועמדויות שהמליצו החברים הנוכחיים.
קבוצת לונדון הוקמה בשנת 1913, כאשר קבוצת קמדן טאון התאחדה עם אמנים אנגלים עצמאיים אחרים כדי לערער על שליטתה של האקדמיה המלכותית לאמנויות, שהפכה למרכז שמרנות וקפאון יצירתי.
קבוצת לונדון יצאה ממיזוג של קבוצת רחוב פיצרוי וקבוצת קמדן טאון שנועדה רק לגברים.
בין החברים המייסדים היו האמנית והפטרונית אתל סנדס, בת זוגה אנה הופ הדסון, וולטר סיקרט, ג'ייקוב אפשטיין, ווינדהם לואיס, רוברט בוואן ואשתו סטניסלבה דה קרלובסקה, והנרי גאודייר-ברז'סקה.
נשים מייסדות נוספות כללו את מרג'ורי שרלוק, מרי גודווין ורות דוגט.
לאורך ההיסטוריה שלה, קיימה קבוצת לונדון תערוכות פתוחות כדי לעודד ולתמוך באמנים אחרים הנאבקים כדי להציג את עבודותיהם בפומבי.
ההגשות הפתוחות מוצגות יחד עם עבודתם של חברים ואמנים אורחים קיימים.
בשנת 1963 נחוג יובל החמישים של הקבוצה, והתערוכה הדגישה את התפקיד שמילאו נשים ביצירת הארגון ובפעילות בו.
בשנת 2013, גלריית בן אורי חגגה את 100 שנים לקבוצת לונדון בתערוכה נוספת.
קבוצת לונדון ממשיכה להתקיים כיום עם למעלה מ-80 חברים.
בשנת 2011 הציגה התערוכה הפתוחה מעל 140 אמנים במפעל צ'לו.
הקבוצה חגגה 100 שנה להיווסדה בשנת 2013 עם כמה מופעים, היסטוריים ועכשוויים.
קבוצת יהודה, הנקראת על שם שבט יהודה, היא קבוצת חברות פרטיות ישראליות העוסקות בגידור, פלדה ורשתות.
קבוצת יהודה נוסדה בשנת 1974 בשם "יהודה רשתות פלדה", על ידי איש העסקים הדרום אפריקאי, מנדל קפלן (באמצעות קונצרן הפלדה והמתכת "קייפ גייט" שבבעלות משפחתו) וחברת דיסקונט השקעות (דסק"ש).
עם הקמתה עסקה הקבוצה בייצור רשתות פלדה מרותכות לתעשיית הבנייה ולחקלאות.
באותה עת מוזגה חברת פלדה נוספת, "מסילת סיגמה", שהייתה בבעלות דסק"ש עם פעילות החברה החדשה.
"מסילת סיגמה" הוקמה ב-1937 ועסקה בייצור ברזל לבניין.
בשנת 1985, הקימה הקבוצה מפעל למוצרי גידור לשוק האבטחה והביטחון.
מפעל זה החל בייצור ושיווק פתרונות אבטחה בישראל ובעולם.
בשנות ה-90 החברה החלה להעסיק מהגרים רבים ממדינות ברית המועצות לשעבר, ועל כך זכתה בפרס הסוכנות היהודית על תרומתה לקליטת גל העלייה הגדול.
באותה תקופה גם הקימה מפעל נוסף באזור התעשייה פארק ראם בבאר טוביה.
במאי 1993, ביצעה החברה הנפקה ראשונה לציבור של מניותיה ב וגייסה 18 מיליון שקל.
מניית החברה סבלה מסחירות נמוכה ושווי שוק נמוך ובדצמבר 2000 החליטו דסק"ש ומשפחת קפלן לפרסם הצעת רכש למניות, ובינואר 2001 נמחקה החברה מהמסחר בבורסה, אחר כך רכש מנדל קפלן את חלקה של דסק"ש וקיבל את מלוא הבעלות בחברה.
במאי 2002, הודיעה החברה על סגירת מפעל "מסילת סיגמה" בבני ברק והקמת מפעל לפלדת בניין באזור התעשייה הצפוני באשדוד, במגרש הצמוד למפעל הרשת והגידור של הקבוצה.
בנובמבר 2002, ועדת המיזוגים של רשות ההגבלים העסקיים דחתה את בקשת החברה לקבל אישור לרכישת קריית הפלדה (תשלובת של מספר מפעלי מתכת בעכו).
הוועדה טענה כי הרכישה תהפוך את קבוצת יהודה לחברה היחידה בישראל הרוכשת גרוטאות להתכה, שבבעלותה מפעל התכה למיחזור מתכת.
בנובמבר 2003, הכריז הממונה על ההגבלים העסקיים דרור שטרום על חברת הבת "יהודה פלדות" כמונופול בתחום רכש גרוטאות ברזל להתכה, ההכרזה באה על-רקע הפסקת פעולתה של המתחרה, "מפעלי פלדה מאוחדים" (קריית הפלדה).
במרץ 2004, רכשה את מפעל לנד לעיבוד פלדה לבניין בנתניה.
באפריל 2006, רכשה את מפעל עיבוד הפלדה של חברת סולל בונה בחולון
בספטמבר 2006, רכשה מכינוס נכסים את מפעל חברת "המפתל" בעכו, שהיה בבעלות משפחת צ'רבינסקי החיפאית
בדצמבר 2007, הקימה את חברת "יהודה גדרות" ופיצלה לתוכה את כל פעילותה בתחום הגידור.
באפריל 2019,רכשה החברה, בשיתוף עם שפיר הנדסה ותעשייה את חברת "פקר ברזל" במסגרת הליכי הפירוק של חברת " אפריקה ישראל תעשיות" מקבוצת אפריקה ישראל להשקעות.
באוגוסט 2022 הודיעה גם על רכישת החברה האחות "פקר פלדה וגילוון", אך בפברואר 2023 הודיעה רשות התחרות כי היא נתנגדת לעסקה מחשש לפגיעה בתחרותיות בענף המתכת בישראל.
במהלך השנים התרחבה החברה ונכנסים לתחומים שונים של ייצור פלדה, כגון: מחזור גרוטאות, התכה, ערגול מוטות, עיבוד והכנה לבנייה, וגם גידור.
נכון לשנת 2021 הקבוצה מחזיקה ב-10 מפעלים ברחבי ישראל ומעסיקה כ-700 עובדים המשרתים לקוחות ישראלים וזרים.
משרדי החברה שוכנים באזור התעשייה הצפוני שבאשדוד ומנכ"ל החברה הוא נתן להב.
פלדה - עיבוד וייצור מוטות פלדה
רשתות - עיבוד רשתות פלדה לבניין
גדרות - ייצור גדרות ומוצרי גידור
באוגוסט 2019, המשרד להגנת הסביבה הוציא צו מנהלי למפעל החברה באזור התעשייה הצפוני באשדוד, עקב זיהום אוויר חזק ובלתי סביר.
אחר כך התקלה טופלה, והמפעל חזר לפעילות מלאה.
בנובמבר 2019, פרצה שריפה גדולה במפעל הגרוטאות של הקבוצה באשדוד
בדצמבר 2021, נפצע קשה פועל בפיצוץ במפעל ההתכה של הקבוצה באשדוד.
קבוצת יעל היא קבוצה ישראלית של חברות IT, שראשיתה בחברת יעל תכנה ומערכות בע"מ אשר הוקמה בשנת 1963. הקבוצה מורכבת ממספר חברות ישראליות פרטיות בתחומי טכנולוגיה ומערכות מידע הכוללים: פיתוח תוכנה, הטמעת מערכות תוכנה, תשתיות חומרה ומחשוב ענן.
מטה החברה שוכן בכפר סבא.
קבוצת יעל מעסיקה למעלה מ-1,500 עובדים בישראל וכ-200 עובדים מחוץ לישראל.
חברת "יעל תכנה ומערכות" הוקמה בשנת 1963 על ידי ברוך צור, כבית תוכנה שנתן שירותי עיבוד נתונים למערכת הבריאות.
עם השנים התפתחה החברה לביצועי פרויקטי תוכנה, ייצוג מוצרי תוכנה וחומרה בישראל ולפעילות של השמת עובדים לגופים שהפעילו יחידת מחשב משלהם, אך נזקקו לכוח אדם מקצועי.
פעילות זו הלכה וגדלה במשך השנים, כחלק מהגידול הכללי של פעילות המחשוב בישראל, ובאמצעות רכישות של חברות בתחום.
החברה מפעילה את ה-HUB הלוגיסטי של Dell בישראל ואחראית בין היתר על אספקת מחשוב, חלקי חילוף וציוד נלווה למגוון מוצרי החומרה של Dell.
מנכ"ל החברה בשנים 1999–2015 היה נתי אברהמי, ועם פרישתו מונה לתפקיד דורון גיגי.
1963 - יעל תוכנה ומערכות מוקמת כגוף עיבוד הנתונים של קופת חולים כללית בידי ברוך צור ששימש כמנכ"ל החברה לאורך כ-13 שנים וקרא לחברה על שם אשתו, יעל.
1975 - קופת החולים של ההסתדרות רוכשת מברוך צור 50% מחברת יעל והופכת לשותפה ביעל.
1976 - שי בייליס מונה למנכ"ל החברה.
1977 - קופת חולים רוכשת מברוך צור את יתרת מניות יעל והופכת לבעלת המניות היחידה ביעל.
1982 - אמפל רוכשת מקופת חולים 50% ממניות יעל והופכת להיות שותפה של קופת חולים בבעלות על יעל.
1986 - יעל נרכשת מחברת אמפל וקופת החולים של ההסתדרות (לימים – כללית) בידי קבוצת משקיעים קנדית וגרמנית.
ברבות הימים פרשו הבעלים הגרמניים ונותרו רק הבעלים הקנדיים.
קבוצת יעל נמצאת עד היום בבעלותם.
1987 - יואל קושיצקי מונה למנכ"ל החברה.
1993 - איציק רכלבסקי מונה למנכ"ל החברה.
1999 - נתי אברהמי מונה למנכ"ל קבוצת יעל.
איציק רכלבסקי מתמנה לנשיא הקבוצה.
2001 - הקבוצה מעתיקה את משכנה לעתיר ידע שבכפר סבא והיא ממוקמת שם עד היום.
2016 - דורון גיגי מתמנה למנכ"ל קבוצת יעל.
במהלך השנים התרחבה יעל תוכנה ומערכות, רכשה חברות נוספות והפכה לקבוצת יעל:
1985 - הקמת חברת IBEX - אשר מתמחה בתוכנות לניהול סחר חוץ של בנקים.
1993 - IFN נוסדה עם קבלתה של יעל את נציגותה של חברת Filenet הבינלאומית, המתמחה בדיגיטציה של מסמכים וניהולם.
1993 - רכישת LiveLinx העוסקת בכתיבה ותיעוד טכני.
1994 - הקמת חברת Promix, חברה לייצוג והפצת מוצרי תוכנה בישראל.
1998 - כניסה לשותפות בחברת Mobix המפתחת תוכנות להעברת מידע בתקשורת אלחוטית.
1998 - רכישת חברת Prodac - המפתחת תוכנות לבקרת ועיבוד נתונים בקווי ייצור.
2000 - רכישת חברת ONYX (נציגת CDC) - העוסקת בפתרונות תוכנה הנדסיים ביניהם פתרונות תיב"מ (תכנון וייצור בעזרת מחשב), ניהול מסדי נתונים הנדסיים וניהול בקרת תצורה במערכות עיבוד נתונים.
2000 - רכישת פעילות Mega Center מידי טלרד, פתרון בתחום ה-Call center.
2001 - הקמת חברת Kliks - העוסקת בפיתוח פלטפורמה לטלפוניה מתקדמת.
2003 - רכישת חברת Cleverup אשר פיתחה את - CleverIMPACT - פלטפורמה להערכת עובדים באמצעות רשת האינטרנט, המשתלבת בשיטות ההדרכה ובתכנים הקיימים בארגון.
2004 - רכישת פעילות (KPMG Consulting) שעסקה ביישומי אורקל.
2005 - רכישת חברת ג'טרוניקס ישראל אשר נקראה לפני כן אוליבטי והייתה שייכת דאז לג'טרוניקס העולמית, ולימים הפכה החברה ל"יעל פתרונות משולבים"- זרוע התשתיות והחומרה של קבוצת יעל.
2011 - רכישת חברת ICC אשר הייתה דאז חברה בת של אלביט בבעלות אלרון.
הרכישה כללה את מוצר התוכנה לניהול והקמה של זירות סחר בין עסקים (B2B) ומערכות רכש מקוונות.
2014 - רכישת חברת Tulip - העוסקת במערכות מידע לאנשי כספים ובהטמעת מערכות ERP.
לימים הופכת חברת Tulip לאגף הפתרונות הפיננסיים בקבוצת יעל.
2016 - רכישת חברת Actiview - העוסקת בתחום ניהול הידע, Big Data וה-BI.
לימים הופכת Actiview לאגף האנליטיקס בקבוצה.
2017 - רכישת חברת SmartSoft - המתמחה בפתרונות ניהול זהויות ואבטחת מידע.
2018 - רכישת חברת CloudTech - המתמחה בפרויקטים מבוססי ענן ובהטמעת הפתרונות של Salesforce.
2019 - רכישת חברת Acceptic - חברה אוקראינית המספקת שירותי פיתוח תוכנה ומו"פ לחברות ישראליות ובינלאומיות, המבקשות להרחיב את צוותי הפיתוח שלהן, תוך הורדת עלות הפיתוח.
לחברה סניפים ב-Kiev וב- Kharkiv ומונה מעל 200 עובדים.
2019 - רכישת חברת realcommerce - הפועלת בעולמות הדיגיטל והטרנספורמציה הדיגיטלית, ביניהם: בניית אתרים מורכבים, פיתוח אפליקציות מובייל, אפיון UX ועיצוב UI לחברה כ-150 עובדים.
2020 - רכישת חברת NetCloud - המתמחה בהטמעה ובפיתוח מוצרים משלימים ל-NetSuite, עם דגש על לוקליזציה מלאה, העונה לדרישות החוק בישראל.
קבוצת יעל עוסקת בפיתוח, יישום ושיווק של פתרונות טכנולוגיים לארגונים גדולים, ביצוע פרויקטים טכנולוגיים לפי דרישה ומתן שירותי מיקור חוץ.
במסגרת התמחויות הקבוצה, מנהלת קבוצת יעל פרויקטים טכנולוגיים רחבי היקף בתחומי התוכנה והחומרה המסייעים להאיץ תהליכים עסקיים ולבצע טרנספורמציה דיגיטלית בארגונים, ביניהם: ענן, דיגיטל, CRM, ERP, ניהול וארכוב מסמכים דיגיטלי, ביג דאטה ואנליטיקס, אבטחת מידע ופתרונות תוכנה לאנשי כספים.
החברה פועלת בקרב חברות ממשלתיות וציבוריות, במגזר הפיננסי, במגזר הבריאות והביטחון והן בחברות קמעונאות גדולות.
בנוסף, מספקת קבוצת יעל שירותי מומחים באמצעות מיקור חוץ או Offshore.
הקבוצה מעסיקה כיום מאות מומחי תוכנה, ארכיטקטים, מפתחים ומיישמים בכל סביבות הפיתוח, מנהלי פרויקטים, אנשי תשתיות וחומרה, בעלי התמחויות על פי תחום או על פי מגזר, ופועלת בשותפות מתמשכת עם שורה של חברות טכנולוגיות, כגון: Salesforce ,IBM ,Microsoft ,Oracle, Google ,TIBCO ,Dell ועוד.
Yael Software (יעל תכנה ומערכות): החברה הראשונה בקבוצת יעל.
Yael Integrated Solutions (יעל פתרונות משולבים): עוסקת בהקמה ותפעול של תשתיות מחשוב.
החברה נרכשה על ידי "יעל" בשנת 2016.
Yael IFN (איי.אף.אן פתרונות): עוסקת בתחום סריקת מסמכים, ארכוב וניהול המסמכים.
הוקמה על ידי "יעל" ו"סקר יועצים לניהול".
Yael Finance (לשעבר Tulip): עוסקת בייעוץ ובהטמעה של מערכות טכנולוגיות לאנשי כספים, נרכשה על ידי "יעל" בשנת 2014.
Smartsoft (ישראל) (סמארטסופט): עוסקת בניהול זהויות ואבטחת מידע, נרכשה על ידי "יעל" בשנת 2017.
CloudTech: עוסקת בייעוץ והטמעה של מערכות Salesforce, נרכשה על ידי "יעל" בשנת 2018.
Yael Acceptic: פועלת בחרקוב ובקייב שבאוקראינה ועוסקת בפיתוח תוכנה במיקור חוץ, נרכשה על ידי "יעל" בשנת 2019.
realcommerce (רילקומרס): זרוע הדיגיטל של "יעל", נרכשה בשנת 2019.
NetCloud (נט קלאוד): עוסקת בהטמעת יישומי נטסוויט של אורקל, נרכשה על ידי "יעל" בשנת 2020.
Business Platform: אגף יישומים עסקיים המתמחה בפתרונות אינטגרציה וניהול ממשקים (API Management).
קבוצת יוניון היא קבוצת חברות ישראליות בשליטתו של ג'ורג' חורש.
החברות בקבוצה עוסקות בייבוא כלי רכב ובשלל תחומים נוספים.
החברה הראשונה בקבוצה, "יוניון מוטורס", הוקמה על ידי ג'ורג' חורש ועזרא דגמי ביולי 1990, כיבואנית טויוטה בישראל.
בשנת 2005, לאחר 20 שנות שותפות, רכש חורש 20% ממניותיו של דגמי ביוניון מוטורס תמורת כמה עשרות מיליוני דולרים וכמעט הגיע להחזקה מלאה בחברה.
שני ילדיו של חורש פעילים אף הם בקבוצה: אנדרו מכהן כמנכ"ל טויוטה בישראל, ורוקסן מנהלת את פעילות הטכנולוגיה המרוכזת ביוניון טק ונצ'רס.
יוניון השקעות ופיתוח – חברת השקעות והחזקות, הוקמה במאי 2006. הבעלות על חברה זו עברה מג'ורג' חורש לשני ילדיו, אנדרו ורוקסן חורש.
יוניון נכסים – מחזיקה במגדל טויוטה וב"בית לקסוס".
יוניון מוטורס – יבואנית טויוטה בישראל.
לקס מוטורס – יבואנית לקסוס בישראל.
יוניון רכב תעשייתי – עוסקת בייבוא משאיות תוצרת HINO היפנית ומלגזות טויוטה.
יוניון מוביליטי – עוסקת בשירותי ליסינג, השכרת רכב ומימון לרכישת כלי רכב.
אוריון מוביליטי – יבואנית קבוצת GAC בישראל.
גיאו מוביליטי – יבואנית קבוצת GEELY בישראל.
אי.וי אדג' – עוסקת בעמדות טעינה ובסוללות לכלי רכב חשמליים.
יוניון טק ונצ'רס – משקיעה בחברות הייטק.
יוניון פיתוח – הוקמה באוגוסט 2016.
מקסימה – עוסקת בייצור גזים לתעשייה ולשימושים רפואיים.
הוקמה ב-1974. בשנת 2012 רכשה חברת יוניון השקעות ופיתוח את השליטה בחברה.
מאצ' ריטייל – זכיינית H&M בישראל.
באפריל 2019 רכשה הקבוצה 33% מחברת סופר-פארם.
ביוני 2019 השקיעה חברת "יוניון השקעות ופיתוח" בחברת "קוויק סופר אונליין", ונכון לדצמבר 2021 היא מחזיקה ב-14.85% ממניות החברה (בנוסף להחזקה עקיפה דרך ההחזקה ב"סופר-פארם", שגם היא מושקעת ב"קוויק סופר אונליין").
בשנת 2024 רכשה יוניון תשתיות בע"מ (חברה בת בבעלות מלאה של יוניון השקעות ופיתוח בע"מ) 20% מהבעלות בחברה שרכשה את תחנת הכוח אשכול מחברת החשמל לישראל.
קבוצת לזארוס הוא כינוי שניתן במערב להאקרים שמופעלים על ידי ממשל צפון קוריאה, לביצוע חבלות סייבר ולגניבה מגופים דרום קוריאנים ומערביים.
לשכת החקירות הפדרלית בארצות הברית (FBI) מצאה כי קבוצת התקיפה קשורה ונתמכת על ידי ממשלת צפון קוריאה.
מלבד השם הרשמי, נתנו חברות אבטחת מידע לקבוצה שמות נוספים כגון: Zinc ,Whois Team ,Hidden Cobra (ניתן על ידי מיקרוסופט), Guardians of Peace.
בקבוצה חברים מעל ל-1000 אנשים, פעילותם מתבצעת לרוב מהעיר פיונגיאנג ומאזורים שונים בצפון קוריאה.
התקפותיה של הקבוצה מתמקדות נגד חברות מסחריות וארגונים ממשלתיים ממגזרים שונים וממדינות מערביות כגון: גרמניה, דרום קוריאה, הודו, טאיוואן וארצות הברית.
קבוצת מוביסטאר (בספרדית: Movistar Team (femenino)) היא קבוצת מרוצי אופני כביש מקצועית לנשים המשתתפת במרוצי עילית לנשים.
נותנת החסות היא חברת הטלפונים הסלולריים הספרדית טלפוניקה, כשהצוות רוכב תחת השם של המותג מוביסטאר של החברה.
בספטמבר 2017, קבוצת מוביסטאר הודיעה שהיא תצטרף לקבוצות כמו צוות סאנווב, אוריקה סקוט, אף.די.ג'יי אסטנה, ביצירת קבוצת נשים ספרדית ברובה שמטרתה לפתח רכיבת אופניים לנשים בתוך ספרד.
בתחילת אוקטובר 2017 הוכרז הסגל הפותח: מרגריטה ויקטוריה גרסיה, אלופת ספרד הלאומית במרוץ נגד השעון, לורד אוירביד ולורנה לאמאס מצטרפות מ- בי.זד.קיי.
סיור נשים, אלישיה גונזלס בלנקו, איידר מרינו קורטזר ואלבה טרואל ריבס הצטרפו מ-לוינטק ושני ספורטאים בינלאומיים שהצטרפו גם הם - אוד ביאניק מ- אף.די.ג'יי-אקוויטניה פוטורוסקופ ומלגורסטה יאסינסקה שהצטרפה לקבוצה מהנבחרת האמריקאית, סיילנס פרו רכיבה על אופניים.
באותו שבוע צורפה רייצ'ל ניילן (אוריקה-סקוט) להרכב.
בנובמבר הכריזה מוביסטאר על תוספת הרוכבת העשירית האחרונה שלהם לסגל 2018, מ-לוינטק, גלוריה רודריגז.
+רוכבתמדינהתאריך לידהקטרין אלארודנורווגיה4 בדצמבר 1994אוד ביאניקצרפת27 במרץ 1991ילנה אריקסרביה15 בינואר 1996אלישיה גונזלס בלנקוספרד27 במאי 1995ברברה גואריסקיאיטליה2 באוקטובר 1990שילה גוטיירזספרד1 בינואר 1994שרה מרטיןספרד22 במרץ 1999אמה נורסגורד יורגנסןדנמרק26 ביולי 1999לורד אוירבידספרד8 באפריל 1994פאולה פטינוקולומביה26 ביולי 1999גלוריה רודריגזספרד6 במרץ 1992אלבה טרואל ריבסספרד17 באוגוסט 1996לאה תומאסארצות הברית30 במאי 1989אנמיק ואן פלוטןהולנד8 באוקטובר 1982
מרוץ כביש צרפת, אוד ביאניק
מרוץ נגד השעון פולין, מאלגורזאטה יאסינסקה
מרוץ נגד השעון ספרד, מרגריטה ויקטוריה גרסיה
ספרד עד גיל 23 מרוץ נגד השעון, אלבה טרואל
מרוץ הכביש של פולין, מאלגורזאטה יאסינסקה
מרוץ כביש ספרד, איידר מרינו
מרוץ נגד השעון ספרד, שיילה גוטיירז
מרוץ נגד השעון נורווגיה, קטרין אלארוד
מרוץ נגד השעון, אולימפיאדת טוקיו (2020), אנמיק ואן פלוטן
מרוץ נגד השעון דנמרק, אמה נורסגורד
מרוץ נגד השעון של נורווגיה, קטרין אלארוד
מרוץ כביש סרביה, ילנה אריץ'
אליפות העולם באופני כביש - מרוץ כביש, אנמיק ואן פלוטן
מרוץ כביש פנאמריקן, ארלניס סיירה
מרוץ כביש סרביה, ילנה אריץ
חברת משולם לוינשטין הנדסה וקבלנות בע"מ, הידועה בשמות לוינשטין הנדסה וקבוצת לוינשטין היא קבוצת חברות נדל"ן ישראליות בתחומי היזום למגורים (פרויקטים חדשים ופרויקטים בהתחדשות עירונית), נדל"ן מניב, וביצוע עבודות בנייה.
הקבוצה הוקמה בשנת 1945 על ידי משולם לוינשטין, מהנדס אזרחי במקצועו.
חברת משולם לוינשטין הנדסה וקבלנות בע"מ וחברת הבת לוינשטין נכסים (69.8%) נסחרות בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בעל השליטה בחברה והמנכ"ל הוא שאול לוטן, בנו של מייסד החברה משולם לוינשטין.
אליעזר אלקון הוא יו"ר הדירקטוריון.
בשנת 1945, החל משולם לוינשטין את פעילותו בענף הנדל"ן בבניית בניינים.
בשנת 1959, הקים משולם לוינשטין עם אבנר טפר חברה בשם "טפר לוינשטין בע"מ", ובשנת 1964, ייסד את חברת משולם לוינשטין הנדסה וקבלנות בע"מ (המוכרת כ"קבוצת לוינשטין").
בשנת 1970 הצטרף לחברה בנו, שאול לוטן, מהנדס אזרחי בוגר הטכניון.
בשנת 1982 מונה לוטן למנכ"ל החברה ומאז הוא מכהן בתפקיד זה.
בשנת 1982 הפכה לוינשטין הנדסה לחברה ציבורית הנסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 2010 הנפיקה הקבוצה את חברת הבת "לוינשטין נכסים בע"מ" הפועלת בתחום הנדל"ן המניב.
החברה פועלת בתחומי יזום, הקמה, השכרה וניהול של נכסים מניבים.
הקבוצה פועלת בתחומי ייזום, בנייה ופיתוח של פרויקטים בתחומי מגורים, משרדים, מסחר, מלונאות, תעשייה ועבודות בניה.
הקבוצה בנתה מגדלי משרדים, שכונות מגורים, פרויקטים בתחום התשתיות, פרויקטים ציבוריים, פרויקטים ממשלתיים, מרכזים רפואיים, מרכזי תרבות עבור עיריות ובתי מלון.
בשנים 1962 ל-1965, בנתה החברה את בנייני הדר דפנה בתל אביב, יחד עם אריה פילץ.
בשנות ה-90, בנתה הקבוצה את פרויקט גני בורכוב בגבעתיים.
בשנת 1995 נערך טקס הנחת אבן הפינה למגדל לוינשטין בדרך מנחם בגין, ובנייתו של המגדל על ידי הקבוצה הסתיימה בשנת 2000, במקום היה מבנה ובו מחסנים ואולמות קירור שעמד בשטח מאמצע שנות ה-40 של המאה ה-20 ונהרס כבר בשנות ה-90,
הקבוצה הקימה בשנים 2003–2006 את מגדל בנק דיסקונט, על מגרש בגודל של כארבעה דונם שבו ניצב קודם לכן מבנה ההנהלה הישן של הבנק.
המבנה הקודם נהרס, ותחילה הוקמו 13 הקומות הראשונות של המבנה.
בבעלות הקבוצה ובאמצעות חברת הבת לוינשטין נכסים, כ־84,000 מטרים רבועים של נדל"ן מניב, ועוד כ־153,000 מ"ר נמצאים בתכנון ובהקמה, בהם משרדים, חנויות ומבני לוגיסטיקה, בתל אביב, יקנעם, מודיעין, באר שבע ופרדסיה.
פרויקטים נבחרים של נדל"ן מניב
מגדל בנק דיסקונט, תל אביב – מגדל בן 31 קומות וכ-32,000 מ"ר, השוכן בצומת הרחובות יהודה הלוי והרצל.
מחצית מהמגדל בבעלות בנק דיסקונט לישראל, והשאר מאוכלס על ידי שגרירויות ומשרדי עורכי דין.
דאטה סנטר, בנתניה – בשנת 2022 נכנסה החברה לתחום חוות השרתים, באמצעות שותפות עם גוף בינלאומי הפעיל בתחום.
בשלב הראשון יוקם דאטה סנטר בקיבולת של 16 מגה ואט ויותר, שעיקרם ייבנה מתחת לקרקע.
בשלב השני יוקמו שטחים נוספים, בשטח של כ-35 אלף מ"ר שישמשו למסחר, תעסוקה ומשרדים ולשימושים נוספים שיקודמו בתב"ע חדשה.
הקבוצה יזמה ובנתה אלפי יחידות דיור, בפרויקטים למגורים בישראל.
מקרקעות פרטיות, במכרזי רמ"י במסלול רגיל ובמסלולי מחיר למשתכן ומחיר מטרה ובהתחדשות עירונית, תחת הזרוע Levinstein In The City (בפרויקטי תמ"א 38 ובפרויקטים של פינוי בינוי).
בין הפרויקטים למגורים של החברה: מתחם מכבי יפו, מתחם פועלי הנמל בת"א, מתחם אדירים רמה בנווה שרת, מתחם בית חורון ועוד.
ולצידם 18 מבנים צמודי קרקע למגורים).
לוינשטין נכסים בחלקים שווים עם חברת שיכון ובינוי נדל"ן רכשו את עיקר (כ-70%) הזכויות במתחם התחנה המרכזית הישנה של תל אביב.
מתוכננת בנייה של כ-1,333 יח"ד, כאשר כ-138 יח"ד מיועדות לדיור להשכרה ארוכת טווח.
בנוסף, בתוכנית כ-150,000 מ"ר שטחי מסחר, תעסוקה ומשרדים, לצד שטחי ציבור נרחבים.
בשלב הראשון, אושר מתחם 1 ("מתחם בת שבע"), הכולל כ-600 יחידות דיור וכ-60 אלף מ"ר בשטחי תעסוקה ומסחר.
החברה והחברה הבת לוינשטין נתיב הנדסה ובניין בע"מ הן בעלות רישיון קבלני בסיווג ג'5 בלתי מוגבל וכן בעלות סיווגים קבלניים נוספים.
החברה שהחלה דרכה כחברה קבלנית מבצעת ובונה פרויקטים לעצמה ועבור אחרים, מיום הקמתה.
מבין המבנים הרבים אשר בוצעו על ידי החברה, אחד המפורסמים הוא "הבית המשוגע" - בניין מגורים הנמצא ברחוב הירקון בתל אביב, ליד גן העצמאות וכיכר אתרים.