tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כחבר המפלגה הרפובליקנית נבחר צ'נדלר לסנאט ארצות הברית כדי לאייש את המושב בסנאט שהתפנה בעקבות מותו של אוסטין פייק וכיהן מ-14 ביוני 1887 ועד 3 במרץ 1901, לאחר שבבחירות של 1900 לא עלה בידו להיבחר מחדש.
בתקופת כהונתו בסנאט כיהן צ'נדלר כיושב ראש ועדת ההגירה, כיושב ראש ועדת מפקד האוכלוסין וכיושב ראש ועדת הבחירות של הסנאט.
ב-1892 הציע צ'נדלר איסור על הגירה כדי למנוע את כניסתם של ארצות הברית של גורמים בלתי רצויים, כגון נשאי כולרה, אנרכיסטים, ניהיליסטים, פוליגמיסטים, חברי מאפיה, אנאלפביתים, עיוורים ונכים, חסרי אמצעים ועוד.
בין הפתרונות שהציע לטיפול ב"פגעים שהתרבו לאין שיעור בשנים האחרונות, של מהגרים משפל המדרגה מאיטליה, טורקיה, הונגריה, פולין ורוסיה", היו הוספת דרישות השכלה ובעלות על רכוש לכל בני המשפחות שביקשו להגר לארצות הברית.
בראש המתנגדים להצעתו של צ'נדלר היו חברות הספנות שעמדו לאבד חלק ניכר מהכנסותיהן כתוצאה מקבלת חוק זה.
גרסה מרוככת של הצעת חוק ההגירה של צ'נדלר התקבלה כחוק ב-3 במרץ 1893. החוק דרש מחברות הספנות להכין רשימות של הנוסעים כולל מידע מלא עליהם.
חוק זה היווה פשרה שעל פיה יכלו חברות הספנות לתמוך ברפורמה בהגירה.
ב-1901 מונה צ'נדלר על ידי הנשיא ויליאם מקינלי כיושב ראש ועדת הפיצויים שהוקמה על פי תנאי חוזה פריז שסיים את מלחמת ארצות הברית-ספרד.
הוא שימש בתפקיד זה מהקמת הוועדה ועד סיום עבודתה ב-1907.
לאחר פרישתו מן החיים הציבוריים שב צ'נדלר לעיסוקו בעריכת דין בקונקורד ובוושינגטון.
ויליאם צ'נדלר נפטר בקונקורד ב-30 בנובמבר 1917 ונטמן בבית הקברות בלוסום היל שבעיר.
צי ארצות הברית הנציח אותו בקריאת משחתת על שמו, שהייתה בשירות מ-1919 ועד תום מלחמת העולם השנייה.
נכדו של צ'נדלר, תאודור צ'נדלר, התגייס לצי ארצות הברית ב-1911 כאשר סבו עוד היה בחיים והתקדם לדרגת אדמירל משנה.
במלחמת העולם השנייה הוא נהרג מהתקפת קמיקזה.
ויליאם קלאס פרנקנה היה פילוסוף של המוסר אמריקאי.
אביו ואמו של פרנקנה היגרו לארצות הברית כנערים, בשנת 1892 ו- 1896 בהתאמה, מפריסלנד, הולנד.
ויליאם הוא האמצעי מבין שלושה ילדים.
הוא נולד במנהטן, שבמונטנה, גדל ביישובים הולנדיים קטנים במונטנה ובמערב מישיגן, ודיבר מערב-פריזית והולנדית.
בבית הספר היסודי שינה את שמו מ"וויבה" ל"ויליאם".
כינויו לאורך השנים היה ביל.
אמו נפטרה כשהיה בן תשע.
הוא סיים את בית הספר התיכון כריסטיאן בהולנד, מישיגן.
ויליאם בירל פרנק היה איש עסקים ופקיד ממשל אמריקאי.
הוא נודע בעיקר בשל שירותו כמזכיר הצי של ארצות הברית בין השנים 1959–1961 בממשלו של נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר.
ויליאם פרנק נולד בעיר טרוי שבמדינת ניו יורק לוויליאם ולהלנה (לבית בירל) פרנק.
הוא התחנך בעיר הולדתו ולמד באוניברסיטת פייס, שם הוא סיים לימודי תואר במנהל עסקים בהתמחות בחשבונאות.
הקריירה של פרנק כללה עיסוק בראיית חשבון וניהול בחברת Cluett, Peabody & Company בניו יורק, בחברת Naramore, Niles & Company ברוצ'סטר ובחברת Touche, Nivin & Company בניו יורק.
בהמשך הוא היה שותף בכיר בחברת Franke, Hannon & Withey, משרד ראיית חשבון בניו יורק.
הוא גם היה חבר בדירקטוריון של כמה חברות, כולל, יושב ראש מועצת המנהלים של חברת ג'ון סימונס בניוארק וחבר במועצת המנהלים ב-General Shale Products Corporation בג'ונסון סיטי ובחברת הרכבות קרוליינה, קלינצ'פילד ואוהיו.
ב-1935 וב-1936 הוא משך תשומת לב ציבורית כאשר הוא השלים את דוחות הביקורת על אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה בעקבות רצח יואי לונג שחשף אי סדרים במסמכי האוניברסיטה ובחשבונותיה.
בין השנים 1948–1951 היה פרנק חבר בצוות הביקורת האזרחי של צבא ארצות הברית.
לאחר מכן ועד 1952 הוא היה עוזר מיוחד למזכיר ההגנה של ארצות הברית.
בין השנים 1954–1957 שימש פרנק כסגן מזכיר הצי לענייני כספים.
לאחר מכן ועד 1959 הוא שימש כתת-מזכיר הצי.
לאחר מכן ועד לתום נשיאותו של אייזנהאואר הוא כיהן כמזכיר הצי.
בתקופת כהונתו זו הוא קידם את הפיתוח וההכנסה של טכנולוגיות חדשות לצי ארצות הברית, כולל השימוש בספינות מלחמה מונעות באנרגיה גרעינית.
לאחר פרישתו התגורר פרנק בבית הקיץ של משפחתו בבנסון שבוורמונט.
הוא החזיק משרד בעיר רטלנד הסמוכה, שם הוא עסק בייעוץ השקעות.
הוא גם שימש כחבר במועצת המנהלים ובמועצה המייעצת של בנק האוורד.
ויליאם פרנק נפטר ברטלנד ב-30 ביוני 1979 מסיבוך של ניתוח בכיס המרה.
הוא נטמן בבית הקברות פיירויו שבבנסון.
וליאם פרנק באקלי היה סופר ואיש תקשורת אמריקאי, שהשפיע רבות על התנועה השמרנית בארצות הברית.
ויליאם פרנק באקלי נולד בניו יורק.
בהיותו ילד הוא נדד עם המשפחה למקסיקו, קונטיקט, פריז ולונדון בה למד בבית הספר.
אחרי מספר שנים הוא חזר למקסיקו, שם היו רוב עסקיו של אביו.
בשנת 1943 הוא התחיל לימודים באוניברסיטה הלאומית האוטונומית של מקסיקו.
לאחר שנת הלימודים הוא התגייס לצבא ארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוצב בבסיסים שונים ברחבי ארצות הברית.
בשנת 1945 לאחר סיום השרות הצבאי ויליאם באקלי התחיל לימודים באוניברסיטת ייל.
הוא למד כלכלה, היסטוריה ומדעי המדינה.
בשנת 1950 הוא סיים את לימודיו.
בשנת 1951 ויליאם פרנק התחיל את שרותו ב-CIA והוצב בתחנה במקסיקו סיטי.
בשנת 1950 הוא התחתן והיה נשוי תקופה ארוכה עד לפטירת אשתו בשנת 2007 לאחר מחלה קשה.
בשנת 1951 כתב באקלי את ספרו הראשון, "God and Man at Yale", שהציב אותו בצד השמרני של המפה הפוליטית.
בשנת 1955 ייסד את הירחון National Review והיה עורכו הראשי עד שנת 1990.
במהלך שנות ה-50 ושנות ה-60 של המאה ה-20 התנגד באקלי למתן זכויות שוות לאפרו-אמריקאים.
בהמשך הוא התנגד לדעות של ג'ורג' וולאס ותמך בפעולות של מרטין לותר קינג.
באקלי התנגד לקומוניזם ותמך במשטרו של פרנקו בספרד ובהפיכה הצבאית בצ'ילה.
בשנת 1965 התמודד על משרת ראש העיר ניו יורק אך זכה רק ב-13.4% מהקולות.
בשנים 1966–1999 שימש מנחה תוכנית הטלוויזיה Firing Line.
כתב יותר מ-30 ספרי ריגול שזכו לפרסים.
ויליאם פרימן וילאס היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית שכיהן כסנאטור מטעם ויסקונסין בשנים 1891–1897 וכמנהל הכללי של הדואר וכמזכיר הפנים בממשלו של נשיא ארצות הברית גרובר קליבלנד.
הוא היה מהבולטים שבחברי אגף "דמוקרטי הבורבון" של המפלגה הדמוקרטית.
ויליאם וילאס נולד בצ'לסי, ורמונט, כבנם של אסתר גרין (לבית סמיילי) ושל לוי בייקר וילאס, פוליטיקאי בעצמו.
ב-1851 הוא עבר עם משפחתו למדיסון, ויסקונסין.
ב-1858 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון וב-1860 סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באולבני.
עם פרוץ מלחמת האזרחים הוא התגייס לצבא האיחוד ושירת כקפטן ברגימנט המתנדבים הרגלים ה-23 של ויסקונסין.
בהמשך הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל והמשיך לשרת באותו רגימנט.
לאחר המלחמה קיבל וילאס משרת מרצה למשפטים באוניברסיטת ויסקונסין ובשנים 1880–1885 ו-1898–1905 הוא היה גם חבר במועצה המנהלת של האוניברסיטה.
ב-1885 כיהן וילאס כחבר האספה המדינתית של ויסקונסין, ובאותה שנה הוא מונה כמנהל הכללי של דואר ארצות הברית בממשלו של הנשיא גרובר קליבלנד.
בתפקיד זה הוא כיהן עד 1888, עת מונה כמזכיר הפנים ושימש בתפקיד זה עד תום תקופת נשיאותו הראשונה של קליבלנד.
וילאס נשא לאישה את אנה מ.
לשניים נולדו שני בנים ושתי בנות, שמתוכם רק בן אחד ובת אחת הגיעו לבגרות.
לאחר סיום כהונתו בממשל, הוביל וילאס את מחאת האמריקאים ממוצא גרמני בוויסקונסין כנגד חוק בנט משנת 1889 שדרש מבתי הספר לעשות שימוש אך ורק בשפה האנגלית.
בשנים 1891–1897 הוא היה חבר הסנאט של ארצות הברית, ובאותה תקופה, תקופת נשיאותו השנייה של קליבלנד, הוא הוכר כמגן הראשי על הממשל ובמיוחד היה פעיל בתהליכי הבטחת הביטול של סעיף רכישת הכסף בחוק רכישת הכסף של שרמן.
בבחירות של 1896 לא עלה בידו להיבחר מחדש לסנאט והוא הובס על ידי ג'ון קויט ספונר.
וילאס היה נציג בוועידה הארצות של המפלגה הדמוקרטית ב-1896, אך פרש לאחר אימוץ סעיף רכישת הכסף החופשית.
לאחר מכן הוא היה מראשי המארגנים של , השתתף בוועידת המפלגה והיה יושב ראש ועדת ההחלטות שלה.
הוא גם היה המנסח הראשי של מצע המפלגה.
וילאס היה אהוד ביותר על נציגי המפלגה, אך סירב להתמודד מטעמה כמועמד סרק.
בשובו לוויסקונסין הוא היה בין השנים 1897–1903 חבר ועדת ההקמה של הספרייה ההיסטורית המדינתית במדיסון, ובשנים 1906–1908 הוא היה חבר ועדת הבנייה של קפיטול מדינת ויסקונסין החדש.
ויליאם פרימן וילאס נפטר במדיסון ב-27 באוגוסט 1908. הוא נטמן בבית הקברות פורסט היל שבעיר.
על שמו נקרא מחוז וילאס שבוויסקונסין, והעיירות וילאס שבקולורדו, ובדקוטה הדרומית.
ויליאם צ'ארלס רוס היה צייר דיוקנאות אנגלי ממוצא סקוטי.
בתחילת דרכו היה ידוע בציורים היסטוריים.
הוא הפך לחבר באקדמיה המלכותית בשנת 1842.
ויליאם רוס נולד בלונדון במשפחה סקוטית שהתיישבה בטיין ברושייר.
הוא היה בנו של ויליאם רוס, צייר מיניאטורית ומורה לציור, שהציג באקדמיה המלכותית בין השנים 1809–1825. אמו, מריה סמית', אחותו של אנקר סמית', חרט, הייתה ציירת פורטרטים, שהציגה באקדמיה המלכותית בין 1791 ל-1814 ומתה בלונדון ב-20 במרץ 1836, בת 70.
בגיל צעיר רוס הראה יכולת רבה באמנות, ובשנת 1807 קיבל את "מדליית הכסף הקטנה" מטעם אגודת האמנויות עבור העתק בגיר של חריטתה של אנקר סמית' של ג'יימס נורתקוט "מותו של וואט טיילר".
בשנת 1808 הוא התקבל לבית הספר של האקדמיה המלכותית לאמנויות, שם קיבל מבנג'מין וסט הדרכה וחניכה, ובשנת 1810 זכה במדליית כסף לציור.
האגודה לאמנויות העניקה לו גם בשנת 1808 מדליית כסף לציור מקורי של "משפט שלמה", ובשנת 1809 את מדליית הכסף הגדולה עבור מיניאטורה מקורית של "ונוס וקופידון", שהציג עם שני ציורים אחרים באקדמיה המלכותית באותה שנה.
במשך כמה שנים לאחר מכן עבודותיו שהוצגו היו בעלות אופי קלאסי ובשנת 1825 הוא שלח לאקדמיה המלכותית תמונה גדולה המייצגת את "ישו מגרש את השטן".
בשנת 1810 הוא שוב קיבל מדליית כסף, ו-20 גינאות, מחברת האמנויות, בשנת 1811, מדליית הכסף ועשרים הגינאות לציור מקורי של "שמואל ואלי".
בשנת 1816, מדליה מוזהבת לדיוקן מקורי של הדוכס מנורפוק, נשיא החברה.
ובשנת 1817, מדליית הזהב לציור היסטורי מקורי, "פסק הדין של ברוטוס".
בגיל עשרים הפך לעוזרו של אנדרו רוברטסון (1777–1845), צייר מיניאטורות הסקוטי הנודע, ואף על פי ששאיפתו הראשונה הייתה להצטיין בציור ההיסטורי, הוא חשב שמוטב להתרכז במומחיות הרווחית יותר של ציור מיניאטוריות.
עד מהרה הוא רכש קהל לקוחות גדול מהמעמד הגבוה.
בשנת 1837 צייר את המלכה ויקטוריה והדוכסית מקנט, ובשנים הבאות את המלכה אדלייד, הנסיך קונסורט, ילדי המלוכה ובני משפחות המלוכה מצרפת, בלגיה, פורטוגל ועוד.
ידוע שהוא הפיק יותר מ-2,200 מיניאטורות, מתוכן כ-300 הוצגו באקדמיה המלכותית.
הוא נבחר לעמית של האקדמיה המלכותית בשנת 1838, ובשנת 1843 נבחר כחבר באקדמיה המלכותית, וקיבל תואר אבירות ב-1 ביוני 1842. התחרות בהיכל ווסטמינסטר בשנת 1843 הובילה אותו לחזור לציור היסטורי, והוא שלח ציור של "המלאך רפאל מדבר עם אדם", שזכה בפרמיה נוספת של 100 פאונד.
הוא המשיך למלא תפקיד בולט בקרב ציירי מיניאטורות עד לשנת 1857, אז הוכה על ידי שיתוק בזמן שעסק בפורטרטים של הדוכס והדוכסית מאומלה, עם שני בניהם.
הוא מעולם לא התאושש לחלוטין ומת רווק בביתו בכיכר פיצרוי 38, לונדון, ב-20 בינואר 1860.
הוא נקבר בבית העלמין של הייגייט.
יו רוס (1800–1873), אחיו הצעיר של סר ויליאם צ'ארלס רוס, היה גם צייר מיניאטורות, והוצג באקדמיה המלכותית בין השנים 1814 עד 1845. מגדלנה רוס (1801–1874), אחותו, גם היא פעלה באותו ענף אמנות, והוצגה באקדמיה המלכותית בין השנים 1820–1856. היא התחתנה עם אדווין דלטון, צייר פורטרטים.
דיוקנו של רוס צויר על ידי תומאס הנרי אילידג', ונחקקה על עץ ל"כתב העת לאמנות" בשנת 1849. המיניאטורה צוירה גם על ידי אחיו, יו רוס.
תערוכת מיניאטורות שלו התקיימה באגודת האמנויות בתחילת 1860, וביוני נמכרו יצירותיו הנותרות במכירה פומביות של כריסטיס, מנסון וודס.
רוס מילא את אותו תפקיד ביחס לציירים מיניאטוריים שתומאס לורנס עשה בקרב ציירי דיוקנאות.
במילון הביוגרפיה הלאומית, רוברט אדמונד גרייבס ציין כי "אחרים עלו עליו בכוח הביטוי, אך בעידון, בטוהר הצבע, ובאמת, לא היה לו שום יריב.
דיוקנאות הגברים שלו מסומנים על ידי עוצמה אינדיבידואלית, בעוד שנשותיו מקסימות בחן ובעדינותן".
ויליאם פרנץ' סמית' השני היה עורך דין אמריקאי, שכיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בשנים 1981–1985 בתקופת ממשלו של הנשיא רונלד רייגן.
ויליאם סמית' נולד בווילטון, ניו המפשייר, וגדל בבוסטון.
הוא היה צאצא ישיר של אוריאן אוקס, שהיה נשיא קולג' הרווארד במאה ה-17. אביו, ויליאם פרנץ' סמית' הראשון, היה נשיא חברת הטלפון והטלגרף המקסיקנית, שבסיסה היה בבוסטון.
ב-1939 הוא קיבל תואר בוגר אוניברסיטה בכלכלה בהצטיינות באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
ב-1942 הוא סיים לימודי תואר במשפטים בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
במלחמת העולם השנייה הוא שירת בכוחות המילואים של צי ארצות הברית בשנים 1942–1946, והגיע לדרגת לוטננט.
ב-1946 הצטרף סמית' למשרד עורכי הדין "גיבסון, דן וקראצ'ר" בלוס אנג'לס.
את רונלד רייגן הכיר סמית' לפני מסע הבחירות שלו למשרת מושל קליפורניה ב-1966, ובסופו של דבר הוא היה לידיד קרוב שלו וחבר ב"קבינט המטבחון" של יועציו.
ב-1968 מינה רייגן את סמית' כחבר במועצת המנהלים של אוניברסיטת קליפורניה, ובהמשך הוא כיהן כנשיא המועצה בשלוש תקופות כהונה.
סמית' היה יושב ראש המשלחת של קליפורניה לוועידה הארצית של המפלגה הרפובליקנית ב-1968 וסגן יושב ראש המשלחת בוועידות של 1972 ו-1976.
ב-11 בדצמבר 1980 מינה הנשיא הנבחר רייגן את סמית' כתובע הכללי של ארצות הברית בקבינט החדש שלו.
הוא החל לכהן בתפקיד ב-23 בינואר 1981. סמית' קידם יוזמה ללוחמה בפשע, והכפיל את המשאבים למאבק בהפצה ומכירה של סמים.
מעבר לכך, הוא קידם בהצלחה את הקמתה של ועדה לקביעת קווים מנחים חדשים לקביעות גזרי דין.
סמית' גם התווה את מדיניות ההגירה והפליטים, הכריז על גישה מקלה יותר כלפי מיזוגי תאגידים כדי שתגובת הממשלה לצורכי העסקים תהיה יותר חיובית, התנגד לצעדים נגד תחרות עסקית, וביצע שינויים בחוק חופש המידע של 1966. מבין יוזמותיו הבולטת ניתן למנות את הצעות החוק שעברו ב-1984 בנוגע לסוגיות ההגירה והפשע.
סמית' שם דגש על השגת תקציבים נוספים למחלקת המשפטים, לצורך הרחבת המאבק בסחר בסמים.
בעת הנאום שבו הכריז על הקמת היוזמה הפדרלית נגד סחר וסמים ופשע מאורגן, דיבר הנשיא רייגן על סמית':
לסמית' גם היה חלק במינויה של סנדרה דיי או'קונור, האישה הראשונה שכיהנה כשופטת בבית המשפט העליון של ארצות הברית.
קודם למינויה של או'קונור, היא הייתה נבחרת ציבור ושופטת באריזונה, ושימשה כאישה הראשונה בתפקיד מנהיגת הרוב של סנאט מדינתי בארצות הברית, כאשר הייתה חברת הסנאט של אריזונה.
ב-19 באוגוסט 1981 הציג הנשיא רייגן את מועמדותה, וב-21 בספטמבר אישר הסנאט של ארצות הברית את מינויה ברוב של 99 תומכים וללא מתנגדים.
הפרשן המשפטי סטיבן בריל זקף לזכותה של או'קונור את השגת השליטה במגה-בירוקרטיה של מחלקת המשפטים ובטיהור המנהל לאכיפת המלחמה בסמים שהיה נגוע בשחיתות.
סמית' מיסד מערכת לבחירת שופטים שהביאה לבחירתם של שופטים פדרליים שמרניים אך מיומנים.
לאחר סיום כהונתו כתובע הכללי הצטרף סמית' מחדש למשרד עורכי הדין "גיבסון, דן וקראצ'ר בלוס אנג'לס.
הוא גם היה חבר במועצות המנהלים של תאגידים מרכזיים רבים ומונה כיושב ראש הקרן של הספרייה הנשיאותית והמוזיאון על שם רונלד רייגן, שם הוא קידם את תהליך איתור השטח לבניית הספרייה.
ויליאם פרנץ' סמית' נפטר בלוס אנג'לס ב-29 באוקטובר 1990, בגיל 73, כתוצאה ממחלת הסרטן שסבל ממנה.
הנשיא לשעבר רייגן אמר עליו: "האומה שלנו הייתה אכן בת מזל שהשתייך אליה אדם שהיה מצטיין ופטריוטי בפעילותו בקבינט.
ואנו נעשינו אומה טובה יותר בזכות פועלו של ביל.
יותר מעמית לעבודה, ביל היה ידי ויועץ בעל ערך ואמין.
לעיתים קרובות במהלך שנותי הציבוריים ביקשתי את עצתו, והייתי בר מזל שהוא היה לצידי".
סמית' נטמן ב-1 בנובמבר בבית הקברות פורסט לואן שבגלנדייל.
ויליאם פרקינס (1558–1602) היה איש דת אנגלי משפיע ותאולוג מקיימברידג', שקיבל תואר ראשון ותואר שני מהאוניברסיטה בשנת 1581 וב־1584 בהתאמה, וגם אחד המנהיגים הראשונים של התנועה הפוריטנית בכנסיית אנגליה בתקופת האליזבת תְקוּפָה.
אף על פי שלא קיבל לחלוטין את הנוהגים הכנסייתיים של כנסיית אנגליה, פרקינס תאם לרבים מהמדיניות והנהלים שהטילה ההתיישבות האליזבתנית .
עם זאת, הוא נותר אוהד לפוריטנים הלא קונפורמיסטיים ואף עמד בפני משמעת על תמיכתו.
פרקינס היה סופר פורה שכתב למעלה מארבעים עבודות, שרבות מהן פורסמו לאחר מותו.
בנוסף לכתיבה, הוא שימש גם עמית במכללת כריסטס וכמרצה בכנסיית סנט אנדרו בקיימברידג '.
הוא היה חסיד איתן של תאולוגיה הרפורמית, במיוחד supralapsarian התאולוגיה של תיאודור בזה ואת ג'ון קלווין.
בנוסף, הוא היה מגן נחרץ של אידיאלים פרוטסטנטים, במיוחד חמשתהסוליות עם דגש מיוחד על סולוס קריסטוס וסולה סקריפטורה.
כתב את "שיח של אומנות הכישוף הארורה" (1608), שם ציין פרקינס 18 שלטים לגילוי כישוף; אחד הסימנים, סימן השטן, היה לדברי פרקינס, 'חזקה' שהצדיקה בדיקה אך לא הייתה הוכחה מספקת בפני עצמה.
ויליאם פרדריק ריטשל , היה צייר אימפרסיוניסט, שעבד בניו-יורק וקליפורניה.
לאחר שסיים את לימודיו בבית ספר התיכון, עזב את הכשרתו כליתוגרף והתגייס לחיל הים הגרמני בין השנים 1883 -1887. שם החל לצייר ולקשט צדפים גדולים.
ריטשל למד באקדמיה לאמנויות יפות במינכן, בהנהלת קרל ראופ וכן למד אצל וילהלם פון קולבאך בין השנים 1888–1894.
נופי הים וציורי הסוסים שלו הוצגו ברחבי גרמניה ובפריז.
בעקבות הזמנתו של בן דודו בארצות הברית, הוא הפליג בנובמבר 1895 לניו יורק.
בשנת 1900 התחתן ריטשל עם אלמנה ילידת טקסס שהייתה צעירה ממנו בעשר שנים, ועברה לגור במנהטן.
ב-16 ביוני 1904 הוא התאזרח ויצא לסיור באירופה בנורווגיה, צרפת והולנד.
עד ראשית שנות העשרים נותרה ניו יורק המקום המרכזי לעבודתו ולמכירת ציוריו.
הוא הציג בגלריות רבות בעיר, התקבל לאגודות אומנים, וזכה בכמה פרסים ביניהם פרס קרנגי ב-1912–1913. הוא נבחר לחבר באקדמיה הלאומית לעיצוב ב-1914.
את הקיץ הראשון שלו בקליפורניה הוא בילה ליד כרמל, בשנת 1911. שש שנים אחר כך רכש שם קוטג', ובשנת 1919 החל לבנות את טירת האבן המפורסמת שלו בכרמל היילנדס.
הוא נכנס לגור "בטירה" כבית הקבע שלו באביב 1921.
הוא הציג במועדון האמנויות והאומנות בכרמל בין השנים 1913–1924 והמשיך להציג בתערוכות שם במשך יותר משני עשורים.
הוא קיבל פרסים רבים ושימש כנשיא וחבר בוועד המנהל של מועדון האומנויות בכרמל.
בשנת 1914 הוא פגש בכמה הזדמנויות את הצייר המפורסם ויליאם מריט צ'ייס, שלימד שיעורי קיץ בכרמל.
ציוריו מנופי הים של חוף קליפורניה וסצנות מטיוליו בים הדרומי (1922 - 1924) היו נושאים פופולריים מאוד בגלריות מסחריות ברחבי ארצות הברית ונמכרו לעיתים קרובות במחירי שיא.
מחוץ לתערוכות בניו-יורק וכרמל הוא הציג וקיבל פרסים ומדליות במקומות רבים כמו סן פרנצ'יסקו, לונדון, לוס אנג'לס ועוד.
בתערוכות שנערכו בגלריית האמנות אוקלנד, הוא קיבל אחד עשר פרסים.
ריטשל נפטר ב-11 במרץ 1949 בביתו בכרמל היילנדס בקליפורניה.
ויליאם פרנקלין מילר הוא דוגמן ושחקן בריטי.
פרנקלין-מילר התגלה על ידי סוכנת דוגמנים בלונדון בשנת 2011. בלונדון הוא דגמן לראשונה עבור "Hackett' London".
בשנת 2013, עבר פרנקלין-מילר עם משפחתו למלבורן, אוסטרליה.
הוא המשיך לדגמן שם עבור חברות אופנה ורשתות שיווק שונות.
בשנת 2018 עברה משפחתו לדבלין, אירלנד.
פרנקלין-מילר התפרסם בעולם בשנת 2016 לאחר שתלמידת בית ספר יפנית פרסמה את אחת התמונות שלו.
התמונה שותפה מאות אלפי פעמים ברשתות החברתיות.
הופעתו הראשונה של פרנקלין-מילר הייתה בשנת 2016 בסדרת הטלוויזיה האוסטרלית "ג'ק אייריש".
שנה לאחר מכן הופיע בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה "החץ" ובפרק אחד בסדרה "שכנים שכנים".
בשנת 2019 שיחק בסרט הדרמה המשפחתית, "Spring Breakaway".
באותה שנה שיחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "Chicken Girls" בסרט "Intern-in-Chief" ובתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "מדיצ'י".
הוא בילה כ-5 חודשים באיטליה במהלך צילומי הסדרה.
בשנת 2020 שיחק בדרמה המשפחתית "Four Kids and It".
ויליאם פרי מרפי היה רופא אמריקאי שקיבל את פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה של שנת 1934 יחד עם ג'ורג' ריצ'רדס מיינוט וג'ורג' הויט ויפל על מחקרם שעסק בטיפול באנמיה מאקרוציטית (באופן ספציפי באנמיה ממארת).
מרפי נולד ב-6 בפברואר 1892 בסטווטון, ויסקונסין.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים של ויסקונסין ואורגון.
הוא קיבל תואר ראשון מאוניברסיטת אורגון ב-1914. בשנת 1922 הוא סיים את לימודי הרפואה בבית הספר לרפואה של הרווארד.
ב-1924, מרפי חתך כלבים כדי להפוך אותם לאנמים, ואז נתן להם מאכלים שונים כדי לראות מה משפיע על אנמיה.
הוא גילה כי בליעת כמויות גדולות של כבד מטפלת באנמיה הכי טוב.
בעקבות זאת, מיינוט וויפל בודדו את החומרים הפעילים בכבד במטרה למצוא את החומר שמטפל באנמיה.
ניסויים אלו הראו כי הברזל בכבד הוא האחראי לריפוי אנמיה שנגרמת מדימום.
עוד לפני שהם סיימו את הניסויים שלהם כבר ניסו לתת כבד לאנשים עם אנמיה ממארת וראו שהכבד עוזר לטיפול באנמיה.
החומר הפעיל שעוזר לאנמיה במקרה הזה, לא היה ברזל, אלא ויטמין B12. עוד לפני שנמצא החומר המדיוק שעוזר לטיפול באנמיה הממארת, הידיעה שכבד נא ותמציותיו עוזרים לטיפול באנמיה ממארת, שהייתה בעבר מחלה סופנית, הייתה התקדמות גדולה.
בשנת 1930 הוענק למרפי ולג'ורג' מיינוט פרס קמרון לטיפול של אוניברסיטת אדינבורו.
מרפי התחתן עם פרל הארייט אדמס ב-10 בספטמבר 1919, היא מתה ב-1980. היו להם שני ילדים: בן, ויליאם פ.
מרפי ג'וניור, ובת, פריסילה אדמס.
בשנת 1951, השתתף מרפי בטקס הראשון של מפגש חתני פרס נובל של לינדאו, שנועד להפגיש מדענים צעירים עם זוכי פרס נובל.
וִילְיֶאם קוֹבֶּט היה מחבר פמפלטים, עיתונאי, פוליטיקאי ואיכר אנגלי יליד במחוז סארי מדרום-מערב ללונדון.
הוא נמנה עם סיעה אגררית שביקשה לבצע רפורמה בפרלמנט, לבטל "רבעים רקובים", לרסן את הפעילות הזרה ולהעלות את השכר, במטרה לצמצם את העוני בקרב פועלים בחקלאות ובעלי קרקעות קטנות.
קובט תמך במיסים נמוכים יותר, בחיסכון, בביטול הגידור והתנגד לתקן הזהב של 1821. הוא התנגד לספסרי מושבים בפרלמנט, ל, ל"אוכלי מס" ביורוקרטיים ולסוכני מניות.
הרדיקליות שלו קידמה את חוק הרפורמה של 1832 והשיגה עבורו את אחד משני מושבים חדשים שנוצרו בפרלמנט ברובע .
הפולמוסים שלו נעים בין רפורמה פוליטית לדת, כולל .
ספרו הידוע ביותר הוא (1830, בדפוס).
הוא טען נגד המלתוסיאניזם, ואמר ששיפור כלכלי יכול לתמוך בגידול האוכלוסייה העולמית.
ויליאם קובט נולד בפרנהאם בסארי, ב-9 במרץ 1763, בנם השלישי של ג'ורג' קובט (George Cobbett), חקלאי ופונדקאי, ואן וינסנט (Anne Vincent).
אביו לימד אותו קרוא וכתוב והוא החל לעבוד מגיל צעיר.
לימים אמר: "אינני זוכר תקופה שבה לא התפרנסתי.
עיסוקי הראשון היה גירוש ציפורים קטנות מזרעי הלפת, ואת העורבים מהאפונה".
הוא עבד כפועל חקלאי ב, וכן עבד זמן קצר כגנן בגן המלך בגני קיו.
חינוכו הכפרי העניק לו אהבה לכל החיים לגינון ולציד.
ב-6 במאי 1783 הוא נסע ללונדון ושהה בה שמונה או תשעה חודשים כפקיד של עורך הדין מר הולנד ב (אחת מ-4 אכסניות המשפט בלונדון).
הוא הצטרף ל בשנת 1783. בזמנו הפנוי, הוא שיפר את הידע שלו בדקדוק האנגלי.
בין השנים 1785 ו-1791, קובט הוצב עם הגדוד שלו בניו ברנזוויק והפליג מ בקנט להליפקס בנובה סקוטיה.
קובט היה בסנט ג'ון, פרדריקטון ובמקומות אחרים בניו ברנזוויק עד ספטמבר 1791, כאשר הוא הועלה בדרגות לדרגת (מקביל לרס"ר), הדרגה הבכירה ביותר של מש"ק.
קובט חזר לאנגליה עם הגדוד שלו, נחת בפורטסמות' ב-3 בנובמבר 1791. הוא השתחרר מהצבא ב-19 בדצמבר 1791. ב במהלך פברואר 1792, הוא התחתן עם אישה ילידת אמריקה, אן ריד (Anne Reid; 1774–1848), אותה פגש בזמן שהוצב ב בסנט ג'ון.
קובט פיתח עוינות כלפי כמה קצינים, חשד בהם בשחיתות, ואסף ראיות בעניין בזמן שהותו בניו ברנזוויק.
ההאשמות שלו נגדם זכו להתעלמות.
הוא כתב את "ידיד החייל" (The Soldier's Friend) ב-1792, במחאה נגד השכר הנמוך והיחס הקשוח של מגויסים לצבא הבריטי.
הוא חש כי עומדים להגיש נגדו כתב אישום כתגמול, הוא ברח מבריטניה לצרפת במרץ 1792 כדי להימנע ממאסר.
קובט התכוון להישאר שנה כדי ללמוד את השפה הצרפתית, אך עקב המהפכה הצרפתית ומלחמות המהפכה הצרפתית, הוא הפליג לארצות הברית בספטמבר 1792.
קובט הגיע לווילמינגטון והתיישב בפילדלפיה במהלך אביב 1793. קובט השתכר יפה בתחילה בכך שלימד אנגלית לצרפתים ותרגם טקסטים מצרפתית לאנגלית.
מאוחר יותר הוא טען שהוא הפך לסופר פוליטי במקרה: במהלך שיעור באנגלית אחד מתלמידיו הצרפתים קרא בקול רם מעיתון ניו יורקי את נאומי קבלת הפנים ששלחו הדמוקרטים לג'וזף פריסטלי עם הגעתו לאמריקה, יחד עם התשובות של פריסטלי.
תלמידו שיבח את הרגשות האנטי-בריטיים שבאו לידי ביטוי, והוא הסתכסך עם קובט, אשר החליט אז "לכתוב ולפרסם פמפלט להגנת ארצי".
הפמפלט שכתב, "הבחנות על ההגירה של ד"ר פריסטלי" (Observations on the Emigration of Dr.
Priestley), ושפורסם בעילום שם ב-1794, היה מתקפה אלימה על פריסטלי.
בשנת 1795, קובט כתב את "עצם לכרסם עבור הדמוקרטים" (A Bone to Gnaw for the Democrats), אשר תקף את המפלגה הדמוקרטית הפרו-צרפתית.
הוא השיב למבקריו ב"בעיטה לביס" (A Kick for a Bite), שהייתה יצירתו הראשונה שפורסמה תחת השם הבדוי "פיטר פורקופין" (Peter Porcupine), כלומר "פיטר דורבן"; מבקר השווה אותו לדורבן, מה שמצא חן בעיניו.
הוא צידד בפדרליסטים, שהונהגו על ידי אלכסנדר המילטון, מכיוון שהם היו ידידותיים יותר לבריטניה מאשר הדמוקרטים הפרו-צרפתיים בראשות תומאס ג'פרסון.
בינואר 1796, הוא החל לכתוב עלון חודשי, הצנזור (The Censor).
הוא הופסק לאחר שמונה מהדורות, והוחלף על ידי "כתב העת של הדורבן" (Porcupine's Gazette), עיתון יומי שהודפס ממרץ 1797 עד סוף 1799. טליראן, בזמנו מרגל צרפתי באמריקה, ניסה אך לא הצליח לשחד את קובט כדי להצטרף לצידה של צרפת.
קובט פתח חנות ספרים בפילדלפיה ביולי 1796. חלון הראווה שלה הציג דיוקן גדול של מלך בריטניה ג'ורג' השלישי ובתוך החנות היה ציור ענק של "הניצחון המכריע של על הצרפתים".
תצוגה פרובוקטיבית זו משכה תשומת לב רבה.
הוא הדפיס מחדש ופרסם חלק ניכר מהספרות של הלויאליסטים הקיצוניים שהייתה אז, כולל הביוגרפיה העוינת של על תומאס פיין, וכן את הגרסה שלו, שבה יצר מחדש את עבודתו של צ'אלמרס המשובצת בהערות בוז.
לאחר שספרד עם צרפת נגד בריטניה, הביע קובט את כעסו באמצעות עלונים נוספים שהיו ביקורתיים מאוד כלפי המלך הספרדי קרלוס הרביעי ב"כתב העת של הדורבן".
שר החוץ הספרדי בפילדלפיה ביקש מממשלת ארצות הברית להעמיד לדין את קובט בגין הוצאת דיבה של המלך הספרדי.
קובט נעצר ב-18 בנובמבר 1797. הוא נשפט ב על ידי השופט הראשי תומאס מק'קין (שהיה גם חותנו של השר הספרדי).
למרות הביקורת של מק'קין על קובט בנאום הסיכום, חבר המושבעים הגדול זיכה את קובט ברוב של קול אחד.
קובט גם פעל נגד הרופא וחסיד התנועה לביטול העבדות בנג'מין ראש, שייתכן שתמיכתו בהקזת דם כטיפול במהלך מגפת הקדחת הצהובה גרמה למקרי מוות רבים.
ראש זכה בתביעת דיבה נגד קובט.
קובט מעולם לא שילם במלואו את גזר הדין, קנס של 8,000 דולר, אלא ברח לניו יורק ובמהלך 1800 דרך הליפקס, נובה סקוטיה, ל בקורנוול.
ממשלת בריטניה הייתה אסירת תודה לקובט על שתמך באינטרסים של בריטניה באמריקה: הדוכס מקנט בירך אותו בתור "הפטריוט הבריטי הגדול הזה"; הנציג הבריטי באמריקה, , הציע לו "פרס כספי גדול" (שאותו דחה), ו, , אמר שלקובט מגיע פסל זהב עבור השירותים שהוא העניק לבריטניה באמריקה.
חזרה לאנגליה והרגיסטר הפוליטי (1800–1810)
כתביו האמריקאים של קובט הודפסו מחדש בבריטניה, כאשר שימש כסוכנו.
באוגוסט 1800 הזמין וינדהאם את קובט לארוחת ערב עם ראש הממשלה, ויליאם פיט הבן, ותורמים לעיתון , כולל העורך ג'ורג' קנינג.
ממשלתו של פיט הציעה לקובט את תפקיד העריכה של עיתון ממשלתי, אך הוא בחר להישאר עצמאי.
העיתון שלו "הדורבן" (The Porcupine), הנושא את המוטו "ירא את אלוהים, כבד את המלך", החל ב-30 באוקטובר 1800, אך ללא הצלחה, והוא מכר אותו ב-1801. פחות מחודש לאחר מכן, הוא הקים את "" (Political Register), עיתון שהופיע כמעט מדי שבוע מינואר 1802 עד 1835, שנת מותו של קובט.
וינדהאם ו הציעו את הרעיון של עיתון שבועי לקובט, ווינדהאם גייס את הכסף כדי לממן אותו באמצעות מנוי פרטי.
כאשר ממשלת בריטניה חתמה על הסכם שלום ראשוני עם צרפת באוקטובר 1801, התגלה קובט כאחד ממתנגדיה הבולטים, ובדפי "הדורבן" ובפמפלט "מכתבים ללורד הוקסברי" (Letters to Lord Hawkesbury), הוא גינה את ההסכם כמשפיל לבריטניה ומועיל לצרפת.
כשהגיעו החדשות על האשרור ב-10 באוקטובר, סירב קובט להאיר את חלונות ביתו בחגיגה והוא הותקף על ידי המון, שניפץ את כל החלונות.
כאשר נחתם הסכם אמיין במרץ 1802, קובט שוב סירב להאיר את חלונותיו וחיילים מגדוד הפרשים של נאלצו להגן על ביתו מפני ההמון.
מלחמה פרצה שוב בין בריטניה לצרפת במאי 1803 ונפוליאון , כשהוא מקבץ את הגרנד ארמה בבולון-סור-מר.
ביוני פנה היומון "" לכל העיתונים להדפיס מאמרים "במטרה לעורר את העם להגנת המדינה".
קובט הכין מיד את הפמפלט, "שיקולים חשובים לתושבי הממלכה" (Important Considerations for the People of the Kingdom), המזהיר את המדינה מפני ההשלכות של פלישה צרפתית.
קובט דחה הצעת תשלום מהממשלה והפמפלט שלו פורסם בעילום שם ביולי.
ראש הממשלה, הנרי אדינגטון, הורה לשלוח עותקים לכל קהילה באנגליה והייתה לכך השפעה מיידית על דעת הקהל.
קובט יצר ידידות קרובה עם וינדהאם, שהפך לפטרונו וחלק איתו את האנטי-ז'קוביניזם שלו ואת אהבתו לספורט כפרי ואתלטי.
התנועה האוונגליסטית ניהלה קמפיין לרפורמה בענפי הספורט והבילויים של פשוטי העם, בכוונה להחליף , אגרוף, , היאבקות ומרוצים בבתי ספר של יום ראשון ושירי דת.
ב"רגיסטר הפוליטי" מתח קובט ביקורת על העוינות של האוונגליסטים לענפי ספורט כפריים ואתלטיים, "המותחים את העצבים ומחזקים את המסגרת, המעוררים חיקוי במעשים של קושי וגבורה, ואשר משרים באופן בלתי מורגש כבוד, נדיבות ואהבת תהילה.
גברים שנוצרו כך הם תלמידים שאינם מתאימים לבית הספר הפוריטני; לכן הכת עמלה ללא הרף על מנת למגר, סיבים אחר סיבים, את השרידים העלובים האחרונים של נימוסים אנגליים".
קובט תמך בווינדהאם בהתנגדות לניסיונות בבית הנבחרים להעביר הצעות חוק נגד אגרוף והתעמרות בשוורים; הוא כתב לווינדהאם שהצעת החוק "נועדה לטפח את הפוריטניות במערכת".
אף על פי שבתחילה היה אנטי יעקוביני חריף, בשנת 1804 הטיל קובט ספק במדיניותה של ממשלת פיט, במיוחד החוב הלאומי העצום והשימוש המופקר ב,, שקובט האמין שהם הורסים את המדינה ומגבירים את האנטגוניזם המעמדי.
בהגיע שנת 1807, הוא תמך ברפורמטורים כמו פרנסיס בורדט (Francis Burdett) וג'ון קרטרייט.
בשנת 1807 הוא היה הראשון שהשתמש במונח "הרינג אדום".
קובט פרסם את "האוסף המלא של משפטי המדינה" (Complete Collection of State Trials) בין 1804 ל-1812 וצבר דיווחים של דיונים פרלמנטריים מ-1066 ואילך, אך קשיים כלכליים חייבו אותו למכור את המידע שלו ל ב-1812. תיעוד לא רשמי זה של הליכים פרלמנטריים נודע מאוחר יותר בשם .
קובט התכוון לנהל מסע בחירות לפרלמנט במחוז הבחירה ב-1806, אך שוכנע על ידי תומאס קוקרן, הרוזן העשירי מדונדונלד לערוך את מערכת הבחירות במקומו.
שני הגברים ניהלו את מערכת הבחירות יחד אך נכשלו, לאחר שסירבו לשחד מצביעים על ידי "קניית" קולות.
מצב זה עודד את התנגדותו למחוזות הרקובים ואת האמונה ברפורמה הפרלמנטרית.
קובט נמצא אשם בהוצאת דיבה בוגדנית ב-15 ביוני 1810, לאחר שהתנגד ב"רגיסטר" להלקאה באילי שבקיימברידג'שייר, של אנשי מיליציה מקומיים על ידי שכירי חרב מהנובר.
במהלך השנתיים של כליאתו בכלא ניוגייט, הוא כתב את הפמפלט "נייר נגד זהב" (Paper Against Gold), שבו הזהיר מפני הסכנות שבכסף מנייר, ומאמרים ומכתבים רבים.
עם שחרורו, בארוחת ערב לכבודו בלונדון השתתפו 600 איש ובהנחייתו של סר , שכמו קובט היה תומך נלהב ברפורמה פרלמנטרית.
עד 1815 המס על העיתונים הגיע לארבעה פני לעותק.
מכיוון שמעט אנשים יכלו להרשות לעצמם לשלם שישה או שבעה פני עבור עיתון יומי, המס הגביל את תפוצת רוב כתבי העת לבעלי הכנסה גבוהה למדי.
קובט יכול היה למכור רק כאלף עותקים בשבוע.
אף על פי כן, הוא החל למתוח ביקורת על ויליאם וילברפורס על כך שהוא תמך בחוקי הדגן, למען עושרו האישי והתנגדותו להתעמרות בשוורים ו, ובמיוחד על הסכמתו לתופעת "הכושים השמנים והעצלים והצוחקים והשרים".
בשנת 1816 החל קובט לפרסם את הרגיסטר הפוליטי כפמפלט.
כעת הוא נמכר בשני פני בלבד ובמהרה הייתה לו תפוצה של 40,000 עותקים.
המבקרים כינו את זה "זבל בשני פני", ביטוי שקובט אימץ.
הוא הפך לעיתון העיקרי שנקרא על ידי מעמד הפועלים.
התועמלן הרדיקלי כתב מאוחר יותר:
זה הפך את קובט לאיש מסוכן.
בשנת 1817 נודע לו שהממשלה מתכננת לעצור אותו בגין המרדה.
עם הכוונה של הממשלה להשעות את צו ההביאס קורפוס, וחשש ממעצר על רקע כתביו המעוררים למרד לכאורה, ברח קובט שוב לארצות הברית.
ביום רביעי, 27 במרץ 1817, הוא עלה בליברפול על האונייה "אימפורטר" בדרכו לניו יורק, מלווה בשני בניו הגדולים, ויליאם וג'ון.
קובט חי במשך שנתיים בחווה בלונג איילנד, שם כתב את "הדקדוק של השפה האנגלית" (Grammar of the English Language).
בעזרת , חבר בלונדון, הוא המשיך להדפיס את "הרגיסטר הפוליטי".
הוא גם כתב את "הגנן האמריקאי" (The American Gardener, 1821), אחד מספרי הגינון המוקדמים ביותר שיצאו לאור בארצות הברית.
קובט ראה הרגלי שתיית אלכוהול בארצות הברית.
הוא הצהיר ב-1819, "האמריקאים שומרים על הרצינות והשקט שלהם וההומור הטוב אפילו במשקה שלהם".
הוא האמין ש"עדיף להם להיות רועשים ואוהבי מדון כמו השיכורים האנגלים; כי אז הזוועות של ההרגל הרע בולטות יותר לעין, והוא עשוי להיות פחות שכיח."
תוכנית לחזור לאנגליה עם שרידי כותב הפמפלטים הרדיקלי והמהפכן הבריטי-אמריקאי תומאס פיין (שמת ב-1809) הביאה לאובדן הסופי של השרידים.
התוכנית הייתה להוציא מהקבר את שרידיו של פיין מהחווה שלו בניו רושל, ניו יורק, לקבורה מחדש הרואית באדמת מולדתו, אבל העצמות עדיין היו בין החפצים של קובט כאשר הוא מת 16 שנים מאוחר יותר.
אין סיפור מאושר על מה שקרה להם לאחר מכן, אף על פי שבמשך השנים הועלו טענות לחלקים בגוף, כולל הגולגולת ויד ימין שלו.
קובט הגיע חזרה לבריטניה לליברפול באונייה בנובמבר 1819.
חזרתו של קובט לאנגליה הגיעה זמן קצר לאחר טבח פיטרלו.
הוא הצטרף ל אחרים בהתקפות על הממשלה והואשם בהוצאת דיבה שלוש פעמים בשנים הבאות.
בשנת 1820, הוא ניסה להיבחר לפרלמנט במחוז הבחירה של קובנטרי, אך סיים אחרון.
באותה שנה הוא גם הקים משתלה בקנזינגטון, שם גידל עצים רבים מאמריקה הצפונית, כמו רוביניה בת-השיטה (Robinia pseudoacacia), ועם בנו, זן של תירס שהוא כינה "התירס של קובט".
זה היה זן ננסי שנמצא בגן קוטג' צרפתי, שהתברר שהוא גדל היטב בקיץ הקצר יותר של אנגליה.
כדי לסייע במכירת הזן, הוא הוציא ספר בשם "מסה על התירס של קובט" (A Treatise on Cobbett's Corn, 1828).
בנוסף הוא גם כתב את "כלכלת הקוטג'" (Cottage Economy) הפופולרי שלו (1822), שלימד את בעלי הקוטג'ים כמה מיומנויות הנחוצות להסתפקות עצמית, כמו הכנת לחם, בישול בירה וטיפול בחיות משק.
תמיכה בעניים האנגלים ובמעמד הפועלים
קובט לא הסתפק בקבלת מידע עבור העיתון שלו, הוא יזם עבודה עיתונאית בעצמו - במיוחד על הנושא שאליו חזר שוב ושוב: מצוקת הכפריים האנגלים.
הוא החל לרכוב ברחבי הארץ ולצפות באירועים בערים ובכפרים.
ספרו ("רכיבות באזור הכפרי"), יצירה שקובט התפרסם בה, הופיע תחילה כסדרת כתבות ב"רגיסטר הפוליטי" מ-1822 עד 1826, ולאחר מכן בצורת ספר ב-1830. תוך כדי כתיבתו, כתב קובט גם את The Woodlands ("אזורי היערות", 1825), ספר על יערנות.
במוסף הראשון ל"רגיסטר הפוליטי", הגן קובט על סחר העבדים כנדרש למסחר הבריטי.
לאחר שחוק סחר העבדים 1807 אסר על סחר בעבדים, כתב קובט ברגיסטר כי "אין אדם חושב בממלכה שאכפת לו מהחוק".
בגיליון של הרגיסטר ב-30 באוגוסט 1823, פרסם קובט את "מכתב אל ויליאם וילברפורס" (Letter to William Wilberforce), תשובה למאמרו של וילברפורס "פנייה לדת, צדק ואנושיות של תושבי האימפריה הבריטית למען הכושים העבדים באיי הודו המערבית".
כאן הוא תקף את תמיכתו של וילברפורס ב, שאסר על הקמת איגודי עובדים בקרב עובדים בריטים, ואמר: "מעולם לא עשית מעשה אחד, לטובת אותם פועלים, אלא מעשים רבים מאוד שעשית נגדם".
המכתב לווילברפורס קיבל תפוצה נרחבת באזורי מעמד הפועלים ונתן דחיפה לביטול חוק השילוב ב-1824.
קובט עימת את המערכה של הרפורמים האוונגליסטים לביטול העבדות של השחורים כנגד תמיכתם ב"עבדות המפעל" של פועלים בריטים.
הוא טען שעבדים שחורים זכו למזון, לבוש ומגורים טוב יותר מאשר פועלים בריטיים, והם זכו ליחס טוב יותר מצד אדוניהם.
הוא כתב: "האם לא הדאגה, האם לא החרדה של אנגלי אנושי באמת תופנה כלפי הלבנים, במקום כלפי השחורים, עד שבכל מקרה, מצבם של הראשונים יהיה טוב כמו זה של האחרונים?".
ב-1833 הצביע קובט בעד חוק ביטול העבדות, אך ברגיסטר הוא עדיין עימת את הדאגה של הפרלמנט לעבדים שחורים עם האדישות לסבלם של "עבדי בתי החרושת" הבריטיים.
אף שלא היה קתולי דגל קובט בתקופה זו גם למען .
בין 1824 ל-1826 הוא פרסם את "תולדות הרפורמציה הפרוטסטנטית" (History of the Protestant Reformation), מתקפה חזיתית נגד הנרטיב ההיסטורי הפרוטסטנטי המסורתי של הרפורמציה, והדגיש את הרדיפות הממושכות והעקובות מדם לעיתים קרובות של קתולים בבריטניה ובאירלנד.
לקתולים עדיין נאסר באותה תקופה לעסוק במקצועות מסוימים או להיות חברי פרלמנט.
אף על פי שהחוק כבר לא נאכף, רשמית היה זה עדיין פשע להשתתף במיסה או לבנות כנסייה קתולית.
אף על פי שגם וילברפורס פעל ודיבר נגד אפליה נגד קתולים, קובט חידש את התנגדותו החריפה לרפורמטור הידוע, במיוחד לאחר שווילברפורס ב-1823 פרסם את הפנייה שלו למען העבדים השחורים באיי הודו המערבית.
וילברפורס, שסבל זמן רב מבריאות לקויה, פרש שנה אחר כך.
בשנת 1829, פרסם קובט את 'עצה לגברים צעירים' (Advice To Young Men), בו מתח ביקורת על המסה "על עקרון האוכלוסייה" (An Essay on the Principle of Population) מאת הכומר תומאס רוברט מלתוס.
באותה שנה פרסם גם את "הגנן האנגלי" (The English Gardener), שאותו עדכן והרחיב מאוחר יותר.
ספר זה הושווה לטובה עם ספרי גינון אחרים מאותה תקופה, דוגמת האנציקלופדיה לגינון (Encyclopædia of Gardening) של .
קובט המשיך לפרסם תוכן שנוי במחלוקת ברגיסטר הפוליטי והואשם ביולי 1831 בהוצאת דיבה מרדנית על פמפלט בשם "מלחמה כפרית" (Rural War), שבה תמך ב, שבה פורעים ניפצו מכונות חקלאיות ושרפו ערימות שחת.
קובט ניהל בעצמו בהצלחה את ההגנה שלו.
קובט עדיין ביקש להיבחר לבית הנבחרים.
הוא הובס במחוז הבחירה של ב-1826 ובמנצ'סטר ב-1832, אך לאחר חקיקתו של חוק הרפורמה של 1832, זכה קובט במושב של .
בפרלמנט, קובט התמקד בתקיפת השחיתות בממשלה ואת .
הוא סבר שלעניים יש זכות להתחלק בעושר של הקהילה וכי הוא הזכות האחרונה שנותרה לפועלים אנגלים, ושהיא מבדילה אותם ממדינות אחרות שאין להן הוראה כזו.
מכיוון שחוק העניים החדש שלל מהאנשים את הזכות הזו לסעד, סבר קובט שהאמנה החברתית נפרצה ולכן חובת הנאמנות התמוססה.
שבוע לפני מותו, הוא כתב לחבר: "לפני העברת חוק העניים, ביקשתי להימנע מהפסקת עוויתות.
כעת אינני רוצה שהם ימנעו".
במהלך שלהי חייו, העיר חבר הפרלמנט תומאס בבינגטון מקולי, כי היכולות של קובט נפגעו בשל גילו המתקדם.
מ-1831 ועד מותו ניהל קובט חווה בשם אש (Ash) בכפר נורמנדי (Normandy) במחוז סארי, קילומטרים ספורים ממקום הולדתו ב.
קובט מת שם לאחר מחלה קצרה ביוני 1835 ונקבר בחצר של .
קובט נחשב כעיתונאי שמרני מטבעו.
הוא כעס על הממסד הפוליטי הבריטי המושחת, והפך ליותר ויותר קיצוני ואהדה לאידיאלים האנטי-ממשלתיים והדמוקרטיים.
הוא הלל את אנגליה הכפרית במהלך המהפכה התעשייתית, שכלפי האחרונה לא הייתה לו אהדה.
קובט קיווה שאנגליה תחזור להיות אנגליה הכפרית של שנות ה-60 של המאה ה-18, שבהן הוא נולד.
בניגוד לעמיתו הרדיקל תומאס פיין, קובט לא היה קוסמופוליטן בינלאומי ולא תמך בבריטניה רפובליקנית.
הוא התגאה בכך שהוא לא "אזרח עולם...
זה מספיק בשבילי לחשוב מה הכי טוב לאנגליה, סקוטלנד ואירלנד".
כשהוא בעל זהות לאומית, הוא ביקר לעיתים קרובות מדינות יריבות והזהיר אותן שהן לא צריכות "להתרברב ולהתחצף לאנגליה".
הוא אמר שהזדהותו עם הכנסייה האנגליקנית נובעת בין השאר משום שהיא "נושאת את שמה של ארצי".
בצד אומץ ליבו ורדיפת הצדק שלו היה בעל דעות קדומות, גם ביחס ליהודים.
בין הביוגרפים ההיסטוריים, איאן דייק (Ian Dyck) טען שקובט תמך ב"מצע של של המאה השמונה עשרה"; אדוארד טנגייה לין (Edward Tangye Lean) תיאר אותו כ"טורי אנגלי ארכאי".
סגנון הכתיבה שלו זכה לפרודיה על ידי הוראס וג'יימס סמית' (Horace and James Smith) באוספה שלהם "נאומים דחויים" (Rejected Addresses, 1812).
קובט זכה לשבחים על ידי הוגים בעלי דעות פוליטיות שונות, כגון מת'יו ארנולד, קרל מרקס, ג.
צ'סטרטון, ריימונד ויליאמס, אדוארד פאלמר תומפסון ומייקל פוט.
סיפור מאת קובט שיצא לאור בשנת 1807 הפך את המונח "רד הרינג" (דג הרינג אדום) לפופולרי, במשמעות של הסחת דעת מבעיה חשובה.
בניו של קובט הוכשרו כעורכי דין וייסדו שותפות במנצ'סטר בשם קובטס (Cobbetts) לכבודו.
המשרד התפרק בשנת 2013. בנו השני, ג'ון מורגן קובט (1800–1877), הלך בעקבותיו לפוליטיקה וכמו אביו נבחר לפרלמנט במושב של אולדהאם.
שמו של מקום הולדתו של קובט, פאב בפרנהאם שנקרא פעם "החוואי העליז" (The Jolly Farmer), שונה ל"ויליאם קובט".
פסל פרש של קובט תוכנן לאתר בפרנהאם בשנת 2009, לאחר שכבר נקרא בית הספר יסודי על שמו.
לאחר מותו של קובט, בנג'מין טילי (Benjamin Tilly), ששירת את קובט כמלווה, מזכיר ומשרת, יזם את הקמת מועדון קובט (Cobbett Club).
חברים במועדון שלחו עצומות לפרלמנט בדרישה לרפורמה קיצונית והפיקו פמפלטים ועלונים רדיקליים כדי לשמור על הפוליטיקה של קובט בחיים.
אגודת ויליאם קובט (William Cobbett Society), שבסיסה בפרנהאם, מפיקה מהדורה שנתית של 'הרגיסטר החדש של קובט', וחוגגת את חייו, יצירותיו ורוחו של קובט בפעילויות שונות, כולל רכיבה כפרית שנתית והרצאה.
ויליאם קאנון היה פוליטיקאי, אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הדמוקרטית ולאחר מכן המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר האספה הכללית של דלאוור בשנים 1845–1849, וכמושל דלאוור ה-40 מ-1863 ועד מותו.
ויליאם קאנון נולד בברידג'וויל שבמחוז סאסקס שבדלאוור כבנם של ג'וזאיה וננסי באולין קאנון.
הוא נשא לאישה את מרגרט אן ברקר, ולשניים נולדו שישה ילדים.
הוא החל לעבוד בעסקי הסחר של אביו בברידג'וויל, ובהדרגה הרחיב אותם כך שכללו מנסרות, טחנות קמח ומפעלים לייצור לבנים.
תחומי עסקיו כללו מטעי אפרסקים, בנקאות, והוצאה לאור של עיתון, והוא היה חבר בחבר המנהלים של חברת הרכבות של דלאוור.
ב-1864 הוא כבר היה ככל הנראה האיש העשיר ביותר במחוז סאסקס.
קאנון נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של דלאוור וכיהן בו בשנים 1845–1849. לאחר מכן ועד 1851 הוא שימש כגזבר המדינה.
אף על פי שהוא היה בעמדת הנהגה במפלגה הדמוקרטית עד הבחירות של 1862, הוא העביר את נאמנותו אז ועבר לשורות המפלגה הרפובליקנית, שהתארגנה באותה מערכת הבחירות כמפלגה האיחוד.
הסיבה למעבר הייתה ככל הנראה מסירותו לאיחוד, אך גם נבעה ככל הנראה מאי הצלחתו במשך שלוש פעמים לזכות במועמדות הדמוקרטים למשרת המושל.
בחודשים שלפני בחירות 1862, חששו קאנון וחבר בית הנבחרים המכהן, ג'ורג' פ.
פישר מפני תבוסה כתוצאה משילוב של רפובליקנים רבים ששירתו בצבא ארצות הברית, ומתמרונים פוליטיים במקומות ההצבעה על ידי הדמוקרטים.
הפתרון לחששם זה היה הגשת בקשה לשליחת כוחות פדרליים לפיקוח על מקומות ההצבעה.
הכוחות הגיעו, פיקחו על הבחירות, וקאנון נבחר כמושל דלאוור לאחר שהביס את מועמד הדמוקרטים סמואל ג'פרסון.
אף על פי כן, פישר נוצח בהתמודדות על המושב בבית הנבחרים, וקאנון נאלץ להתמודד עם אספה כללית שבה שלט רוב דמוקרטי בשני בתיה.
רוב זה הוביל לזעמו של קאנון.
לצד התיעוב שהם חשו כלפיו על כך שעבר בין המפלגות ועל תמיכתו בתומכי ביטול העבדות השנואים עליהם, הם סברו שהוא ניצח בבחירות על חודי כידוניהם של אנשי הצבא.
פרשה זו חזרה על עצמה שנה לאחר מכן, כאשר הכוחות הפדרליים פיקחו על בחירות מיוחדות שנערכו לצורך איוש המושב בבית הנבחרים שהתפנה לאחר מותו של ויליאם טמפל.
הפעם הדמוקרטים החרימו את הבחירות.
לבסוף, גם הבחירות של 1864 פוקחו על ידי כוחות פדרליים, אך בפעם הזאת הדמוקרטים הצביעו וזכו בניצחון גורף.
ללא סמכות להטיל וטו, היה קאנון חסר כוחות להגשים כל שאיפה שלו באספה הכללית.
וכאילו כדי להדגיש זאת, האספה אף דחתה את בקשתו של קאנון לאשרר את התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, שעל פי בוטלה העבדות.
התיקון אושר על ידי מדינת הגבול השכנה, מרילנד, אך הדמוקרטים בדלאוור דחו את אישורו לדור אחר.
ויליאם קאנון כיהן כמושל מ-20 בינואר 1863 ועד למותו בעת כהונתו ב-1 במרץ 1865. הוא חלה, על פי אחת הדעות, לאחר שסייע בכיבוי שריפה.
הוא היה בן 56 במותו, ומושל דלאוור השמיני שנפטר בעת כהונתו.
הוא נטמן בבית הקברות המתודיסטי שבברידג'וויל, שבה נפטר.
בנו הבכור של קאנון, ויליאם לואס קאנון, שירת בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית.
הוא היה קפטן בפלוגה E של רגימנט הפרשים הראשון של דלאוור.
בן אחר שלו, פיליפ קאנון, היה סגן המושל הראשון של דלאוור בשנים 1901–1905.
ויליאם פרנסיס באקלי היה קצין בכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית אשר שירת בתפקיד רגיש כמפקד שלוחת ה-CIA בביירות משנת 1984 ועד לחטיפתו והוצאתו להורג בשנת 1985. באקלי פעל בלבנון תחת כיסוי דיפלומטי של נספח מדיני בשגרירות האמריקאית, עד ללכידתו בידי ארגון הג'יהאד האסלאמי במרץ 1984.
במהלך תקופת שביו הממושכת, הוחזק באקלי בתנאים קשים ועבר סדרת עינויים קשים מידיו של הפסיכיאטר עזיז אל-אבוב, כחלק מניסיונות הארגון לחלץ ממנו מידע מודיעיני על פעילות ארצות הברית באזור.
נסיבות מותו של באקלי נותרו נושא למחלוקת בין הצהרות הארגון לבין עדויות מן השטח.
בעוד שחזבאללה טען רשמית כי הוא הוצא להורג באוקטובר 1985, אולם עדותו של בן ערובה אמריקאי הצביעה על כך שבאקלי נפטר כתוצאה מהעינויים והתנאים הקשים כבר ביוני באותה שנה.
לאחר השבת גופתו, הוא הובא לקבורה בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, המיועד לגיבורי האומה האמריקאית.
כיום, שמו ופועלו מונצחים על כותל הזיכרון של סוכנות הביון המרכזית בלאנגלי, וירג'יניה, כאות הוקרה על הקרבתו ותרומתו לביטחון המדינה.
באקלי נולד במדפורד, מסצ'וסטס, ב-30 במאי 1928, סיים את בית הספר התיכון ב-1947, והצטרף לצבא ארצות הברית.
הוא החל כקצין במשטרה צבאית ושירת בתפקיד זה במשך שנתיים.
לאחר מכן הוסמך לדרגת סגן בשריון.
הוא המשיך את השכלתו הצבאית בקורס קציני הנדסה בפורט בלוואר, וירג'יניה, בקורס קציני שריון מתקדם בפורט נוקס, קנטקי, ובבית הספר למודיעין באוברמרגאו, גרמניה המערבית.
לאחר ששירת כמפקד פלוגה במהלך מלחמת קוריאה עם דיוויזיית הפרשים הראשונה, יצא באקלי לאוניברסיטת בוסטון וסיים את לימודיו ב-1955 עם תואר ראשון במדע המדינה.
בתקופה זו החל באקלי את תפקידו הראשון בסוכנות הביון המרכזית (CIA) בה עסק עד לשנת 1957. במקביל הוא עבד כספרן בספריות הציבוריות קונקורד, ווינצ'סטר ולקסינגטון.
בשנת 1960, באקלי הצטרף ליחידת הכוחות המיוחדים ה-320, שהפכה לקבוצת הכוחות המיוחדים ה-11, ועבר שם קורס קצינים.
קולונל באקלי שירת בווייטנאם בפיקוד הסיוע הצבאי של ארצות הברית (MACV), כיועץ בכיר לצבא דרום וייטנאם.
ב-1965, באקלי הצטרף שוב ל-CIA במה שהפך להאגף לפעילויות מיוחדות.
על פי ספרה של לסלי קוקבורן, "ללא שליטה" (1987), באקלי היה מעורב באישור התנקשויות של ה-CIA שבוצעו על ידי תיאודור שאקלי.
בספרו, "הקדמה לטרור" (2005) טוען ג'וזף טרנטו כי באקלי היה "אחד מחבריו הוותיקים והיקרים ביותר של שאקלי".
ייתכן כי באקלי פעל עבור ה-CIA גם בעת שהותו במקסיקו ב-1963, אך הדבר לא אושר.
ב-1983, באקלי החליף את קן האס כראש תחנת ביירות בשגרירות ארצות הברית.
באקלי הצליח לבנות מחדש את רשת הסוכנים שאבדה עקב הפיגועים בבסיסי הכוח הרב לאומי בביירות.
הודעת חזבאללה, שהייתה שגויה, על חיסולו, הוכיחה שהוא נמצא ברשימת המבוקשים של החזבאללה.
לבנון של ראשית שנות ה-80 תוארה על ידי סוכנויות הביון האמריקאיות כזירה של חוסר יציבות מדינית וחברתית חריפה.
במהלך שנת 1983 החמיר המצב באופן דרמטי, כאשר האוכלוסייה השיעית במדינה עברה תהליכי הקצנה עמוקים והחלה למקד את פעילותה בפגיעה ביעדים מערביים.
דוד ברקאי, קצין לשעבר ביחידה 504, ציין כי סוכן חזבאללה העביר מידע מקדים על כוונות הארגון כשישה ימים לפני החטיפה.
המידע חשף כי עימאד מורנייה הורה לצוות ייעודי, שהתאמן במשך חודשים, להיערך למבצע שנועד ללכוד "קצין מודיעין בכיר אמריקאי".
ב-16 במרץ 1984 נחטף ויליאם באקלי בביירות על ידי ארגון "הג'יהאד האסלאמי", ששימש אז כשם כיסוי לפעילות חזבאללה.
באקלי נלכד בפתח בניין מגוריו בעת שיצא לעבודתו, וזאת למרות אזהרות מוקדמות שקיבל ממייג'ור גנרל קרל סטינר.
באקלי, שסמך על רשת המודיעין שהקים ועל הערכתו כי הוא מוגן, המשיך בשגרת יומו ונסע באותו מסלול קבוע מדי יום, דבר שאפשר לחוטפיו לתכנן את המבצע בדיוק רב.
תקופת שביו של באקלי התאפיינה באכזריות יוצאת דופן ובתנאים קשים מנשוא.
חוטפיו שמו להם למטרה לחלץ ממנו מידע רגיש על תשתית המודיעין האמריקאית במזרח התיכון, ובשל כך הוא עבר סדרת עינויים ממושכת.
חטיפתו של באקלי הפכה לדאגה מרכזית של ה-CIA, שכן לפי המייג'ור גנרל קרל סטינר, זמן קצר לאחר לכידתו החלו סוכניו להיעלם ולהיהרג.
על פי ההערכות, תחת הלחץ הכבד והעינויים, חתם באקלי על הצהרה בת 400 עמודים, שחשפה פעילויות חסויות של ה-CIA.
היה ברור כי חוטפיו עינו אותו כדי לחשוף את רשת המודיעין שהקים בלבנון.
המודיעין האמריקאי הניח את ידו על סרטוני וידאו שנשלחו למשרד ה-CIA באתונה, בהם נראה באקלי במצב של התדרדרות פיזית ונפשית קשה.
הוא נראה מטושטש, סבל מטראומה קיצונית והפגין סימנים המעידים על הזרקת סמים נרקוטיים לצורכי חקירה.
הופעתו של באקלי בסרטון שצולם כשבעה חודשים לאחר חטיפתו סיפקה עדות מצמררת למצבו, ותוארה ככזו של אדם הקרוב לאובדן צלם אנוש.
באותה עת, דבריו כבר לא היו סדורים.
הוא נראה ממלמל, מזיל ריר, ולעיתים פורץ בצרחות אימה, כשעיניו מתגלגלות בחוסר אונים וגופו רועד ללא שליטה.
תיאורים אלו עלו בקנה אחד עם הדיווחים המודיעיניים של ה-CIA, לפיהם באקלי הוחזק לאורך תקופת שביו בתנאים תת-אנושיים, כשהוא אזוק וכבול בשרשראות בקרסוליו ובפרקי כף ידו.
עיניו נותרו מכוסות ברוב שעות היממה, והוא נכלא בתא צפוף וקלסטרופובי, שגודלו הפיזי היה גדול אך במעט מארון קבורה, כשהוא כבול בשלשלאות ועיניו מכוסות.
במקביל החלו להירקם המהלכים הראשונים של מה שנודע לימים כפרשת איראן-קונטראס.
בנובמבר 1984 נפגש בכיר ה-CIA לשעבר, טד שאקלי, עם הגנרל הסאוואכ מנוצ'ר האשמי וסוחר הנשק מנוצ'ר גורבאניפר במלון אטלנטיק בהמבורג.
שאקלי הבהיר כי ארצות הברית נכונה לדון בהעברות נשק בתמורה לשחרור בני הערובה האמריקנים בלבנון, אולם המגעים הבשילו לכדי ביצוע רק לאחר שבאקלי כבר לא היה בין החיים.
ב-4 באוקטובר 1985 הודיע חזבאללה רשמית על הוצאתו להורג של באקלי, כביכול כנקמה על פשיטה ישראלית בתוניס.
עם זאת, המועצה לביטחון לאומי של ארצות הברית קבעה כי הוא מת בפועל חודשים קודם לכן, ב-3 ביוני 1985. סיבת המוות המשוערת הייתה התקף לב או סיבוכים רפואיים שנגרמו כתוצאה מהעינויים הקשים, מהתנאים הסניטריים הירודים ומהיעדר טיפול רפואי הולם למחלות בהן לקה במהלך השבי.
מותו התרחש זמן קצר לפני שהמגעים לעסקאות הנשק, שהיוו את ראשיתה של פרשת איראן-קונטראס, הבשילו לכדי ביצוע.
במשך שנים נותר מקום קבורתו של באקלי עלום, עד שב-27 בדצמבר 1991 מצא את שרידיו מייג'ור יאנס נילסן מהצבא המלכותי הדני, ששירת בכוח המשקיפים של האו"ם בביירות (UNOGIL), בתוך שק לצד הדרך המובילה לנמל התעופה של ביירות.
לאחר זיהויו הסופי של באקלי התאפשר הודות לתיקים רפואיים וצילומי שיניים, וגופתו הוטסה בחזרה למולדתו למחרת.
באקלי הובא למנוחות בטקס צבאי מלא בבית הקברות הלאומי ארלינגטון, ושמו הונצח בכותל הזיכרון של סוכנות הביון המרכזית במטה בלאנגלי, כאות הוקרה על שירותו והקרבתו בשירות המדינה.
באוגוסט 1987 ערכה סוכנות הביון המרכזית טקס אזכרה רשמי לזכרו של ויליאם באקלי, וזמן קצר לאחר מכן, ב-13 במאי 1988, נערך עבורו טקס זיכרון פומבי בבית הקברות הלאומי ארלינגטון בליווי משמר כבוד צבאי מלא.
במהלך האירוע בסוכנות, שבו נכחו למעלה מ-100 מעמיתיו וחבריו, ספד לו ראש ה-CIA דאז, ויליאם ובסטר, והדגיש כי יכולתו של באקלי באיסוף מודיעין תחת תנאי סכנה הייתה יוצאת דופן וראויה להערכה עמוקה.
הנצחתו נמשכה גם במרחב האזרחי, כאשר בשנת 2010 נחנך לזכרו גן ואנדרטה בכיכר המרכזית של עיר הולדתו, סטונהאם, אשר במסצ'וסטס.
מורשתו המקצועית של באקלי משתקפת בשורה ארוכה של עיטורים ופרסים יוקרתיים שהוענקו לו הן על ידי צבא ארצות הברית והן על ידי קהילת המודיעין.
בין העיטורים הצבאיים שקיבל ניתן למנות את כוכב הכסף, כוכב הארד, מדליית החייל שני לבבות הארגמן ומדליית השירות הראוי לשבח.
מטעם ה-CIA הוענקו לו "כוכב המודיעין", "מדליית השירות יוצא הדופן" ו"צלב המודיעין הנכבד", הנחשב לאחד העיטורים הגבוהים ביותר בארגון.
באקלי מונצח על כותל הזיכרון שבמטה הסוכנות באמצעות הכוכב ה-51, הניצב לצד כ-140 כוכבים (נכון לשנת 2024) המייצגים את חללי הארגון שנפלו בעת מילוי תפקידם.
לפי המידע הביוגרפי שהפיץ ה-CIA, באקלי אהב פוליטיקה והיסטוריה ותחביבו היה בניית חיילים מיניאטוריים.
תחביב זה הפך אותו לאומן ראשי ביצירת פנורמה במרכז התיירות של לקסינגטון בה מתואר שדה הקרב ליד מדפורד, מסצ'וסטס.
בהודעה לעיתונות נמסר גם שהיה הבעלים של חנות עתיקות וכן שהיה אמן חובב ואספן של אמנות יפה.
ויליאם פרנקלין "לובבירד" אלן היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית אשר כיהן כחבר הסנאט של דלאוור וכחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
אלן נולד ב-19 בינואר 1883 בברידג'וויל שבדלאוור, והיה בנם של ויליאם פרנקלין ("פרנק") אלן ומולי (סמית') אלן.
הוא עבר לסיפורד, מחוז סאסקס, דלאוור, עם משפחתו ב-1889, ולאחר מכן ללורל, דלאוור ב-1903. הוא התחתן עם אדי מ.
דייוויס ב-16 באפריל 1905, ונולדו להם שלושה ילדים.
לאחר שסיים את בית הספר ב-1902, עבד אלן עבור מסילת הרכבת של פנסילבניה כסוכן, איש טלגרף וסדרן רכבות.
בשנת 1922, חזר לסיפורד, דלאוור, החל עסק בתחום הנדל"ן, וגם הקים עסק לקנייה ומכירה של פירות ותוצרת לאורך חצי האי דלמרווה.
בשנת 1927 גיוון אלן את עסקיו, והקים את תאגיד אלן פטרוליום ואת חברת חבילות אלן.
אלן היה נציב בית ספר ציבורי בסיפורד מ-1920 עד 1924, והיה ציר בוועידה הלאומית הדמוקרטית ב-1920.
כתומך נלהב של נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט והניו דיל, נבחר אלן לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1936, תוך שהוא מביס את חבר בית הנבחרים הרפובליקני המכהן ג'ון ג'ורג' סטיוארט.
אלן הפסיד בניסיונו להיבחר לכהונה שנייה ב-1938 לרפובליקני ג'ורג' ויליאמס, איש עסקים ממילסבורו, דלאוור.
במהלך כהונתו, היה אלן חבר בסיעת הרוב הדמוקרטי בקונגרס ה-75 וכיהן מ-3 בינואר 1937 עד 3 בינואר 1939, במהלך כהונתו השנייה של הנשיא רוזוולט.
לאחר מכן, חידש את עבודתו בעסקי הפצת הנפט והבנזין.
ב-1940, קרא תיגר על שתי המפלגות הגדולות והתמודד לסנאט של ארצות הברית כ"ליברל דמוקרט" עצמאי, אך קיבל רק מספר קטן של קולות.
אלן מת ב-14 ביוני 1946 בלואיס, דלאוור ונקבר בבית הקברות של Odd Fellows בסיפורד, דלאוור.
ויליאם קלארק צ'יטיק (נולד ב-29 ביוני 1943) הוא פילוסוף, סופר, ומתרגם אמריקאי של טקסטים פילוסופיים ומיסטיים אסלאמיים קלאסיים.
הוא ידוע בעיקר בזכות עבודתו על רומי ואבן ערבי, וכתב רבות על האסכולה של אבן ערבי, הפילוסופיה האסלאמית והקוסמולוגיה האסלאמית.
הוא פרופסור מצטיין במחלקה ללימודי אסיה ואמריקה באוניברסיטת סטוני ברוק.
צ'יטיק נולד במילפורד, קונטיקט ב-29 ביוני 1943,, כשהוא משיג את התואר הראשון שלו מווסטר קולג', ווסטר, אוהיו.
כחלק מתוכנית הלימודים לתואר הראשון, בחר צ'יטיק בלימודי ההיסטוריה של האסלאם באוניברסיטה האמריקאית של ביירות במהלך שנת הלימודים 1964–1965. במהלך תקופה זו, הוא הכיר את הסופיות כאשר בחר להתמקד בנושא ללימודים עצמאיים בשנה הראשונה שלו.
לאחר תקופה של לימוד אקדמי של האמיתות הסופיות, הוא השתתף בהרצאה פומבית של סייד חוסיין נאסר, שהיה אז פרופסור אורח ללימודי אסלאם באוניברסיטה האמריקאית של ביירות.
הרצאה זו העמיקה את העניין שלו בסופיות, ועם סיום לימודיו בווסטר קולג', הובילה אותו להמשיך ללימודי תואר שני בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת טהראן, שם בילה שמונה שנים (1966-1974) לקראת תואר הדוקטור שלו בספרות פרסית.
הוא סיים את הדוקטורט שלו בשנת 1974 בהנחייתו של נאסר.
עבודת הדוקטורט שלו, שפורסמה ב-1977 ולאחר מכן הודפסה מחדש ב-1992, התמקדה ב- Naqd al-nusus של ג'אמי.
יצירה זו היא פרשנות ביקורתית על נקש אל-פצוץ של אבן ערבי, שהיא גרסה מקוצרת של פצוץ אל-חיכם שלו.
במהלך לימודיו באוניברסיטת טהראן, צ'יטיק אף שימש כעוזר מחקר במרכז לחקר מדע האסלאם בין השנים 1971 עד 1972.