tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצעד הראשון שנקטו המתונים בשלטון היה למנוע התקוממויות פרוגרסיביות, שבגינן הם פירקו את המיליציה הלאומית והקימו מחדש את חוק מועצות הערים כדי לשלוט טוב יותר בממשלות מקומיות מהממשל המרכזי, מה שמנע את הקמת החונטות.
כשהחלה שלטונה, המלכה הייתה רק בת 13 ולא הייתה לה ניסיון בממשל, ולכן היא הושפעה מאוד מהאנשים סביבה.
באביב 1844 נחשבה המדינה כמי שזכתה להרגעה, מה שגרם לכך שהדיקטטורה האזרחית של גונזלס בראבו הגיעה לקיצה והוכראו בחירות חדשות, בהן ניצח נרוואס.
זה היה סיטואציה מסובכת עבורו, מכיוון שהוא לא הראה כישורים פוליטיים גדולים.
הוא ניהל ממשלה מאוד סמכותית, והתייחס לשרים כאל כפופים לו בצבא.
נרוואס עשה צעד קדימה ברפורמות פוליטיות, והגיע עד לבניית מדינה ריכוזית ורפורמה פיסקלית.
צוות השרים שלו כלל את אלחנדרו מון, שר האוצר, האחראי על רפורמת המס; פדרו חוסה פידל, שר הפנים, אחראי על יצירת המדינה הריכוזית והקונקורדאט עם הכנסייה ב-1851; ופרנסיסקו מרטינס דה לה רוסה, שר המדינה ויוצר מדיניות הממוצע הצודק.
העשור המתון החל עם נשיאותו של מנהיג המפלגה המתונה, הגנרל נרוואס, שנכנס לתפקידו ב-4 במאי 1844. המפלגה המתונה החזיקה בכוח הבלעדי הודות לתמיכת הכתר, מבלי שלפרוגרסיביים היה סיכוי קלוש לקבל גישה לממשלה.
עם המפלגה המתונה בתקיפות בממשלה, 1845 הייתה שנה מכרעת עבור הליברליזם הספרדי, שכן היא הייתה צומת דרכים שבה המפלגה המתונה עשתה חשבון נפש על הישגיה וכישלונותיה מאז המהפכה הליברלית.
לטענת הממשלה, הגיע הזמן לראות מה אפשר לשמור ומה צריך לשנות.
לפי נרוואס, אם המחזור המהפכני יסתיים ב-1845, יהיה צורך לטפל במספר בעיות, כמו הקרליסטים, שאינם מרוצים מהכישלון במימוש ההסכם עם אספרטרו; מצבה של הכנסייה, שאיבדה הרבה ממורשתה ובעיקר את השפעתה; ובעיות פוליטיות, המכונות "אי-יציבות חוקתית", משום ששתי חוקות נכתבו תוך פחות מחמש שנים.
הפתרון שמצאו המתונים היה ניסוח חוקה חדשה, זו של 1845.
הוצגו כמה טיוטות של חוקה חדשה, כולל זו של המרקיז ממאלומה, שהלכה על קו האמנה שהעניקה את כל הכוח לכתר, ולכן נדחתה על הסף.
הפרוגרסיבים לא יכלו להתנגד לנרוואס מכיוון שלא הייתה להם נוכחות בקורטס, ולכן הוקם המודל הליברלי הדוקטרינרי, שיקים מונרכיה חוקתית עם ריבונות משותפת בין הכתר והקורטס.
מבחינת הצהרת הזכויות, חוקת 1845 התבלטה בחוקי הדפוס והדת שלה.
לא הייתה צנזורה קודמת על הדפוס, אבל בתי משפט מיוחדים הוקמו כדי לשפוט פשעי עלבון נגד הממשלה או הכתר.
בכל הנוגע לדת, חופש הפולחן של 1837 נדחה, למרות שהוא לא הגיע לחוסר הסובלנות של חוקת קדיס משנת 1812. ב-1845 ספרד הפכה למדינה עם דת שלטת והסבסוד לפולחן ולאנשי הדת הוקמה מחדש, כמו גם בעד נוכחות הכנסייה בחינוך, ששימשה כצעד ראשון לקראת פיוס בין הכנסייה למדינה, שיגיע ב-1851 עם הקונקורדט.
בכל הנוגע לארגון סמכויות המדינה, חוקת 1845 קבעה מודל דו-בתי, סנאט וקונגרס, שחודש כל חמש שנים ונציגיו נבחרו באמצעות חוק המחוזות החד-חבריים (בכל מחוז היה רק זוכה אחד) כדי להשיג רוב פרלמנטרי יציב מאוד.
כמו כן, נקבעו חובת בעלות על רכוש על מנת להיבחר (12,000 ריאל) ולהצביע (400 ריאלים).
בתקופה זו של שלטון מתון מוחלט, ניסו האחרונים להפוך את ההתקדמות הליברלית של השלבים הקודמים, תוך הטלת חוק עירוני חדש (8 בינואר 1845) עם בחירה ישירה במפקד האוכלוסין, חיזוק הריכוזיות ואישר חוקה חדשה, זו של 1845, שחזרה למודל של ריבונות משותפת בין המלך והקורטס וחיזקה את סמכויות הכתר.
במישור החקיקתי, התקבלו חוקים אורגניים שונים שהדגישו את הריכוזיות של המינהל הציבורי על ידי שליטה בכוח הפוליטי של מועצות העיר והאוניברסיטאות, בניסיון ברור להגביל את סמכויותיהן מכיוון שהן הושפעו מאוד מהליברלים.
עד מהרה נוצר פילוג של המפלגה המתונה, שתרמה לאי היציבות הפוליטית שהתבטאה בשינויים המתמשכים בנשיאות הממשלה, החל עם פיטוריו של נרוואס ב-11 בפברואר 1846, הקשורים לנישואים שסודרו עבור המלכה.
למעשה, באותה שנה היא הייתה אמורה להתחתן עם פרנסיסקו דה אסיס דה בורבון, בן דודה, ב-10 באוקטובר.
מוקדם יותר, אמה של המלכה, העוצרת לשעבר מריה כריסטינה, רקמה תוכנית נישואין להשיא את בתה ליורש הכתר הצרפתי.
תוכניות כאלה עוררו את חשדותיה של אנגליה, שבכל מחיר רצתה לכבד את הסכם אוטרכט ולמנוע את איחוד שתי האומות תחת מלך אחד.
לאחר הסכמי אירופה, מספר המועמדים לאיזבלה הוגבל לקצת יותר משישה, מתוכם נבחר לבסוף פרנסיסקו דה אסיס דה בורבון.
ממשלתו של פרנסיסקו חאבייר דה איסטוריס הצליחה להחזיק מעמד עד 28 בינואר 1847, כאשר מאבק על השליטה בקורטס עם מנדיסאבל ואולוסאגה, שחזרו מהגלות לאחר אישורה האישי של המלכה, אילץ אותו להתפטר.
מינואר עד אוקטובר של אותה שנה שלוש ממשלות צלחו זו את זו ללא כיוון בעוד שהקרליסטים המשיכו לעורר צרות וכמה מהגרים ליברליים חזרו מהגלות.
ב-4 באוקטובר מונה נרוואס מחדש לנשיא, אשר מינה את השמרן בראבו מוריו כיד ימינו ושר העבודה הציבורית.
הממשלה החדשה הייתה יציבה עקרונית עד שהמהפכה של 1848, ששטפה את אירופה, בראשות תנועת הפועלים והבורגנות הליברלית יותר, עוררה התקוממויות בפנים ספרד, שדוכאו קשות; בנוסף, נותקו היחסים הדיפלומטיים עם בריטניה הגדולה, שכן היא נחשבה למשתתפת ומסיתת התנועות הקרליסטיות במה שנקרא מלחמת ה-Matiners.
נרוואס פעל כדיקטטור אמיתי, והתעמת עם המלכה, בן הזוג המלך, הליברלים והאבסולוטיים.
העימות נמשך עד 10 בינואר 1851, אז הוא נאלץ להתפטר והוחלף על ידי בראבו מורילו.
בדצמבר 1851 ביצע שארל לואי נפוליאון בונפרטה, הפיכה בצרפת.
היו לכך השלכות בספרד, שם בראבו מורילו השעה את הקורטס וסגר אותו לשנה.
כשהקורטס סגור, הוא שלט באמצעות צווים וניסה ליישם מערכת פוליטית שתעניק יותר זכויות לכתר.
רפורמה זו גרמה לתגובה פוליטית, ובמאי 1852 נכתב מכתב למלכה וביקש ממנה לפתוח מחדש את הקורטס.
בדצמבר 1852 נפתח הקורטס מחדש, ונשיא חדש מונה: פרנסיסקו מרטינס דה לה רוזה.
בראבו מוריו, עדיין נשיא, היה נגד, אז הוא פיזר את הקורטס וניסח פרויקט חוקתי ב-1852, בנטייה אבסולוטית לחסל את האופי הליברלי שלדעתו היה לחוקת 1845, אך הוא לא היה פופולרי ונדחה.
הוא גם פרסם חוקים אורגניים חדשים כדי להסדיר את תפקודו של הקורטס העתידי.
בראבו מוריו נכשל ונאלץ להתפטר, למרות שאחת הרפורמות שלו אכן הפכה לחוק ב-1857: זו של סנאטורים תורשתיים.
אירועים פוליטיים אלו הובילו לעימות מזוין המבוסס על תמיכת הכתר במדיניות קיצונית שאיימה על חזרה לליברליזם של 1834. קבוצה של כ-200 סנאטורים וחברי קונגרס ניסתה למצוא פתרון מדיני, אך הם לא קיבלו תגובה ובפברואר 1854 דוכא מרד בסרגוסה, למרות שהמזימה נמשכה, בראשות נרוואקיסטים ופוריטנים.
ההתקוממות הבאה התרחשה בויקאלווארו, "לה ויקאלוורדה", עם אודונל ודולסה, שלא זכו להצלחה רבה בתחילה, דבר שהשתנה במנזנארס (סיודד ריאל), שם הצטרף אליהם הגנרל סראנו.
יחד הם כיכבו במניפסט Manzanares, שעורר שינוי פוליטי גדול והתקוממויות בברצלונה, ואיאדוליד וולנסיה עד שהקבינט הממשלתי התפטר והוקמה חונטה דה גוביירנו במדריד, מה שאילץ את המלכה למנות ממשלה חדשה.
באופן מפתיע, המלכה מינתה את אספרטרו לראש הממשלה ולא את אודונל, שמתמנה לשר המלחמה.
בתקופת ממשלתו השמרנית של בראבו מוריו, ניכרה רמה גבוהה של שחיתות כתוצאה מצמיחה כלכלית לא מסודרת ותככים פנימיים להשגת יתרונות בוויתורים ציבוריים, מצב בו כל משפחת המלוכה עצמה הייתה מעורבת.
ב-28 ביוני אודונל, שהסתתר במדריד, איחד כוחות והתנגש עם חיילים נאמנים לממשלה בויקאלווארו, במה שנודע בשם לה ויקאלוורדה, אך לא היה מנצח ברור.
לאורך יוני ויולי הצטרפו כוחות נוספים למרד בברצלונה.
ב-17 ביולי, במדריד, יצאו אזרחים וחיילים לרחובות ברצף של פעולות אלימות, וסיכנו את חייה של אמה של המלכה, מריה כריסטינה, שנאלצה לחפש מקלט.
המחסומים וחלוקת הנשק העניקו ניצחון למורדים.
לאחר כמה ניסיונות נואשים של המלכה למנות נשיא מועצה שיבלום את המהומות, היא נכנעה לבסוף למצב, ובעקבות פקודות אמה מינתה את אספרטרו לנשיא.
זה סימן את תחילתו של מה שנקרא הביאניום הפרוגרסיבי.
ב-28 ביולי 1854, אספרטרו ואודונל נכנסו למדריד, וזכו לשבחים על ידי הקהל כגיבורים.
אספרטרו נאלץ למנות את אודונל לשר המלחמה בגלל הפופולריות שלו והשליטה שהפעיל על חלקים נרחבים בצבא.
החיבור הזה בין השניים, הנאמנים לכאורה זה לזה, לא היה חף מבעיות.
בעוד אודונל ניסה להתנגד לפרקטיקות הליברליות הפרוגרסיביות של אספרטרו מבחינת עמדתו לגבי הכנסייה והתנתקות, העוצר לשעבר חיפש דרך לליברליזם בספרד, בהשפעה רבה מאישיותו שלו ומהשינויים המתרחשים באירופה.
הביאניום הייתה אפוא תקופה שסומנה בקואליציה בין מתונים "שמאליים" יותר לפרוגרסיבים "ימנים" יותר, שבה הוחזרו חוקים פרוגרסיביים, כמו חוק מועצות הערים והמיליציה, וחוקה חדשה נערכה, אך היא מעולם לא פורסמה.
עבודת החקיקה העיקרית של הביניום הייתה הרפורמות הכלכליות, שמטרתן לגבש את מעמד הביניים.
בין הצעדים הכלכליים היו ההחרמה של מאדוס וחוק הרכבת.
ההחרמה החדשה השפיעה על נכסי המועצות המקומיות, ובמידה פחותה, הכנסייה, מסדרים צבאיים וכמה מוסדות צדקה.
מספר הנכסים המולאמים היה גדול בהרבה מאשר ב-1837. המטרות היו לנקות את האוצר ולשלם עבור הקמת מסילת הברזל.
להחרמה זו היו השלכות חמורות: מבחינת מועצות העיר, אובדן קרקע פירושו אובדן אחד מאמצעי המימון העיקריים שלהן.
חוק הרכבות פורסם בשנת 1855 כדי להסדיר את בניית רשת הרכבות ולחפש משקיעים לפיתוחה.
לא היו משקיעים גדולים בספרד, ולכן ההון המושקע היה זר.
בנוסף, התשתיות והרכבות היו אנגליות, מה שלא הועיל לתעשיות הברזל והפלדה הספרדיות.
יתרה מכך, מד המסילה היה שונה מזה האירופאי; בעקבות כך הרכבת לא הפכה לעסק שהיה צפוי להיות.
מנגד גברה התסיסה החברתית, כמו בהתקוממות בברצלונה נגד גיוס כפוי, שכר נמוך ושעות עבודה ארוכות.
הממשלה הגיבה על ידי הכנסת כמה שיפורים בעבודה וזכות ההתאגדות.
המשבר האחרון הגיע ב-1856, עם התקוממויות רבות שאילצו את אספרטרו להתפטר.
המלכה מינתה את אודונל לראש הממשלה.
תקופת הביניום הגיעה לסיומה כשהניתוק בין שני הגנרלים אספרטרו ואודונל, הושלם.
אודונל עבד על האיחוד הליברלי בזמן שישב עם אספרטרו בממשלה.
הבחירות של 1854 לקורטס העניקו מספר רב יותר של מושבים לתומכי הראשונים מאשר לאחרונים.
אין זה מפתיע, אפוא, שניסיונות הדו-קיום קרסו בזמן ההחרמות של מאדוס והשאלה הדתית, כאשר הוגשה הצעת חוק לקורטס שהכריזה שאי אפשר להפריע לאיש בגלל אמונתו.
ההצעה אושרה והיחסים עם הכס הקדוש נותקו, והקונקורדאט של 1851 בוטל.
אבל אודונל לא היה מוכן לאפשר למצב הזה להימשך.
אספרטרו, שהיה מודע למצב, הפעיל את משאביו בהגנה על הליברליזם על ידי גיוס המיליציה הלאומית והעיתונות נגד השרים המתונים, אך המלכה העדיפה להעניק לאודונל את ראשות הממשלה במצב כה לא יציב, שהפך למורכב יותר על ידי התקוממויות הקרליסטים בוולנסיה ומצב כלכלי חמור.
שני הצדדים התעמתו בפעולות צבאיות ברחובות ב-14 וב-15 ביולי 1856, שם העדיף אספרטרו לסגת.
הביניום המתון וממשלות האיחוד הליברלי (1856–1863)
לאחר שמונה לנשיא מועצת השרים, אודונל החזיר את חוקת 1845 עם חוק נוסף שבאמצעותו ניסה למשוך מגזרים ליברליים.
המאבקים בין הפלגים המתונים והליברלים השונים, ובינם לבין עצמם, נמשכו למרות הכל.
לאחר אירועי יולי, חולשתו של אודונל הובילה את המלכה להחליף שוב ממשלה עם נרוואס ב-12 באוקטובר 1856. חוסר היציבות נמשך והמלכה הציעה את הנשיאות לבראבו מורילו, שסירב והגנרל פרנסיסקו ארמרו השתלט על התפקיד למשך פחות משלושה חודשים.
ב-14 בינואר 1858 ירש אותו פרנסיסקו חאבייר איסטוריס.
חזרתו של אודונל תהיה תחילתה של התקופה הארוכה של ממשלות האיחוד הליברלי.
ב-30 ביוני 1858, אודונל הקים ממשלה שבה שמר לעצמו את משרד המלחמה.
הקבינט החזיק מעמד ארבע שנים וחצי, עד 17 בינואר 1863, והיה הממשלה היציבה ביותר של התקופה.
למרות שהיו שינויים מדי פעם, היו בה לא יותר מתריסר שרים.
חברי המפתח של ההנהלה החדשה היו שר האוצר, פדרו סלבריה, שהיה אחראי על שימור ההתאוששות הכלכלית, ושר הפנים, חוסה דה פוסדה הררה, ששלט בצורה מופתית ומיומנת ברשימות הבחירות ובכל התנהגות לא נכונה של חברי מפלגת האיחוד הליברלי החדש.
חוקת 1845 כוננה מחדש והבחירות לקורטס ב-20 בספטמבר 1858 העניקו לאיחוד הליברלי שליטה מוחלטת ברשות המחוקקת.
לרעתה, הממשלה לא הצליחה לגרש את השחיתות הפוליטית והכלכלית שהגיעה לכל דרגות הכוח, לא אישרה את חוק העיתונות שהוכרז ומשנת 1861 ואילך ראתה את תמיכתה הפרלמנטרית דעכה.
בשנת 1860 הייתה נחיתת הקרליסטים בסן קרלוס דה לה ראפיטה, בהנהגת הטוען לכס המלכות קרלוס לואיס דה בורבון אי ברגנסה בניסיון להנחית את המקבילה של רגימנט נאמנים מהאיים הבלאריים ליד טרגונה כדי לפתוח במלחמה קרליסטית חדשה, שהסתיימה בכישלון מהדהד.
היה גם מרד האיכרים של לוג'ה בראשות הווטרינר רפאל פרס דל אלמו, תנועת האיכרים הגדולה הראשונה בהגנה על אדמה ועבודה, שנדחקה ונמחצה תוך זמן קצר עם כמה גזרי דין מוות.
פעולות מדיניות חוץ אלו היו ניסיון לעצור את שקיעתה של ספרד כמעצמה קולוניאלית, שהתרחשה לאחר עצמאותן של מדינות דרום אמריקה והתבוסה בטרפלגר, בעוד שתפקידה באירופה הצטמצם במידה ניכרת.
בינתיים, צרפת ובריטניה כבשו את המרחב האירופי והאימפריות שלהן היו פעילות באמריקה, אסיה ואפריקה.
באופן עקרוני, מדיניות החוץ של התקופה הוויקטוריאנית ניסתה להגביל את עצמה לשמירה על מעמדה של ספרד כמעצמה מדרגה שנייה, אך הדבר הוגבל בכמה אופנים.
באשר להקשר האירופי, הנוף האירופי השתנה.
מצד אחד, בריטניה וצרפת, רחוקות מלהתנגש כמו בעבר, התחברו, ועזרו לויקטוריה להחזיק בכס המלכות.
פרוסיה, אוסטריה ורוסיה היו תומכות של הקרליסטים, להם העניקו להם את תמיכתם המסועפת פחות או יותר.
בנסיבות אלה, ספרד הצטרפה לברית המרובעת משנת 1834 יחד עם פורטוגל בהנחות יסוד פשוטות: צרפת ובריטניה תמכו במונרכיה הוויקטוריאנית כל עוד היא שמרה על מדיניות חוץ מוסכמת עם שתיהן, אם כי כאשר שתי המעצמות הגדולות החזיקו בעמדות שונות, ספרד יכלה להגן על עמדה משלה.
בשנת 1861 התרחבה מדיניות ההתנכלות לממשלתו של אודונל מצד המפלגות המתונות והפרוגרסיביות.
אנשים משפיעים כמו קאנובס, אנטוניו דה לוס ריוס רוסאס - אחד ממייסדיה - והגנרל חואן פרים עצמו, בין היתר, עזבו את האיחוד הליברלי עקב חילוקי דעות עם הקבינט.
התלונה הנפוצה ביותר הייתה הבגידה ברעיונות שהעלו את הגנרל היוקרתי לשלטון.
אליהם הצטרפו אנשי הצבא והבורגנות הקטלונית.
הפערים בקבינט לא נפתרו עם עזיבתו של פוסאדה הררה בינואר 1863. לפיכך, ב-2 במרץ קיבלה המלכה את התפטרותו של אודונל.
לאחר הביאניום הפרוגרסיבי, החוקה של 1845 כוננה מחדש והאיחוד הליברלי נותר בשלטון תחת אודונל (1856–1863).
נרוואס חזר, בתקופה שקטה, עם הקמת הסדר הממלכתי הריכוזי ולאחר עצירת תהליך ההתנתקות של מאדוס.
מדיניות החוץ שימשה כדי למנוע מהאוכלוסייה להתמקד בבעיות פנימיות.
ספרד התערבה בסכסוכים במרוקו, הודו-סין ומקסיקו.
ב-1863 ניצחה הקואליציה של הפרוגרסיביים, הדמוקרטים והרפובליקנים, למרות שנרוואס עלה לשלטון, עם ממשלה דיקטטורית שהסתיימה ב-1868, כאשר פרצה מהפכה חדשה, המכוונת נגד הממשלה והמלכה איזבלה השנייה: המהפכה המהוללת.
להחליף את אודונל לא היה קל.
למפלגות המסורתיות היו יותר מאשר בעיות משותפות והתנגשויות בין חבריהן.
היו אלו המתונים, באמצעות הגנרל פרננדו פרננדס דה קורדובה, שהציעו את האפשרות להקים קבינט.
הפרוגרסיביים, בראשות פסקואל, ראו שמומלץ לפזר את הקורטס.
בסופו של דבר, המלכה הפקידה את הממשלה בידי מנואל פנדו פרננדס דה פינדה, רוזן מיראפלורס, שהייתה לו רק תמיכה מועטה, ולמרות שניסה לערב את הפרוגרסיביים במשחק הפוליטי, הם החליטו לסגת.
נשיאותו נמשכה רק עד ינואר 1864. שבע ממשלות אחרות התקיפו זו את זו עד המהפכה של 1868, כולל זו שבראשה עמד אלחנדרו מון אי מננדס ב-1 במרץ 1864, שכללה את קאנובס כשר הפנים בפעם הראשונה ואת סלבריה כשר האוצר.
הפרוגרסיביים מצדם ראו באספרטרו מובס, ואולוסאגה, יחד עם פרים, החלו ליצור אלטרנטיבה שלא הייתה לה אמון ביכולתה של איזבלה השנייה להתגבר על המשבר הקבוע.
נרוואס הקים ממשלה ב-16 בספטמבר 1864 מתוך כוונה לאחד כוחות ולרכז רוח יוניוניסטית שתאפשר לפרוגרסיבים להשתלב בפוליטיקה פעילה, מחשש ששאלת השלטון תלך רחוק יותר.
הסירוב הפרוגרסיבי להשתתף במערכת שנחשבה להם מושחתת ומיושנת הוביל את נרוואס לסמכותיות ולשטף של התפטרות בתוך הקבינט.
לכל זה נוספו, להכפשת הממשלה, אירועי ליל דניאל הקדוש ב-10 באפריל 1865. סטודנטים באוניברסיטאות בבירה הפגינו נגד הצעדים של אנטוניו אלקלה גליאנו, שניסה להסיר את רוח הרציונליזם והקראוסיזם מכיתות הלימוד, תוך שמירה על הדוקטרינה הישנה של המוסר הרשמי של הכנסייה הקתולית, ונגד גירושו של אמיליו קסטלאר מכיתות הלימוד.
יו"ר ההיסטוריה על מאמריו ב- La Democracia, שם גינה את מכירת המורשת המלכותית עם הקצאת המלכה של 25% מההכנסות.
דיכוי הממשל הקשה של ההפגנות הוביל למותם של שלושה עשר סטודנטים באוניברסיטה.
המשבר הוביל להקמת ממשלה חדשה ב-21 ביוני עם חזרתם של אודונל, קאנובס ומנואל אלונסו מרטינס למשרד האוצר, כמו גם דמויות בולטות אחרות.
בין שאר הצעדים התקבל חוק חדש שהגדיל את הגוף הבוחר ל-400,000 מצביעים, כמעט כפול מהמספר הקודם, והוכרזו בחירות לקורטס.
אולם לפני הבחירות הודיעו הפרוגרסיבים שהם ממשיכים בנסיגתם.
פרים התקומם ב-Villarejo de Salvanes בתפנית פוליטית ברורה שהייתה מחויבת לתפוס את השלטון בכוח, אך ההפיכה לא תוכננה כראוי ונכשלה.
שוב, הגישה העוינת של הפרוגרסיביים החריפה את אודונל, שחיזק את התוכן הסמכותי של הממשלה, מה שהוביל להתקוממות בקסרקטין סן גיל ב-22 ביוני, שאורגן שוב על ידי פריים, אך שוב נכשל ומילא את הרחובות עם דם, עם יותר משישים אנשים שנידונו למוות.
אודונל פרש, תשוש, מהחיים הפוליטיים וב-10 ביולי הוא הוחלף בנרוואס, אשר אישר את גזרי הדין שלא בוצעו של המורדים אך שמר על הקפדה סמכותית עם גירוש רפובליקנים וקראוסיסטים מהפרופסורים וחיזוק הצנזורה והסדר הציבורי.
כאשר נרוואס מת, ירש אותו ב-23 באפריל 1868 הסמכותי לואיס גונזלס בראבו, אך המהפכה כבר נוצרה וסוף המלוכה התקרב ב-19 בספטמבר עם המהפכה המהוללת לזעקת "הפילו את הבורבונים!
תחי ספרד בכבוד!", בעוד איזבלה השנייה יצאה לגלות ובכך התחילה התקופה הדמוקרטית.
המדינה הריכוזית מייצגת את התרומה הגדולה של המתונים, בעיקר בגלל משך הזמן שלה, כי היא בתוקף עד מדינת האוטונומיות.
המדינה הריכוזית לא הייתה חלק מהחוקה של 1845, אלא נוצרה על ידי חוקים אורגניים.
האדריכל היה פדרו חוסה פידל, שייבא את מודל הריכוזיות הנפוליאוני שבוצע במהלך הקונסולאט.
לפי נפוליאון, הריכוזיות כללה יצירת ממשל שנשלט על ידי סוכנים של אדם אחד.
החוליה החשובה ביותר הייתה השלטון המרכזי, ואחריו המחלקות, ובראשם הפרפקטים, ומתחתיה היה המאייר בראש כל יחידה טריטוריאלית בסיסית.
מותאם לספרד, המלכה וראש הממשלה ממוקמים במקום הראשון.
בדרג השני נמצאים המושלים האזרחיים, בראש המחוזות וממונים על ידי השלטון המרכזי; ולבסוף ראשי הערים, מועצות העיירות והצירים, הממונים על ידי המושלים האזרחיים, אף שבערים הגדולות הם ממונים על ידי השלטון המרכזי.
בתוך המדינה הספרדית הריכוזית בלטו המועצות המחוזיות, שהיו להן כוח פוליטי וכלכלי רב, אך אצל המתונים כוחן צומצם לגוף מייעץ.
תמיכתו העיקרית של כל מושל אזרחי הייתה מועצת המחוז, שמונתה ממדריד, אשר פעלה כבית משפט לענייני מחלוקת ומנהליים, שתיווך בין אזרחים לממשל.
בתוך מועצות העיר, כל חברי המועצה נבחרים לפי מפקד אוכלוסין ועליהם להתקבל על ידי ראש העיר והמושל האזרחי.
על ראש העיר לשמור על הסדר הציבורי, תוך התאמה למה שקבע השלטון המרכזי, שבמקרים מסוימים שומרת לעצמה את הזכות למנות קורגידור במקום ראש עיר, בהתחשב בכך שראש העיר נבחר בבחירות והקורגידור נבחר באופן ידני.
שִׁלְחִית (שם מדעי: Agriocnemis) היא סוג של שפריריות ממשפחת הרמחיתיים.
לשלחיות תפוצה נרחבת ברחבי אפריקה, דרום-מזרח אסיה, אינדונזיה, אוסטרליה ואיים באוקיינוס השקט.
הן בעלות ממדים קטנים, ומוכרות באנגלית בשם Wisp.
בישראל קיימת נציגה יחידה מהסוג, השלחית הזעירה, הקטנה בשפריריות ישראל.
היא נחשבה לנכחדת במשך כמה עשרות שנים, אך התגלתה מחדש ב-2014 ברמת הגולן ובהמשך במקומות נוספים.
שִׁלְחִית זְעִירָה (שם מדעי: Agriocnemis sania) היא מין של שפרירית ממשפחת הרומחיתיים.
בישראל אוכלוסייתה הלכה והתמעטה בעקבות הידרדרות בבתי הגידול הטבעיים שלה עד התיעוד האחרון שלה לתקופה ארוכה ב-1986; אך ב-2014 התגלתה מחדש ומאז אף נמצאו אוכלוסיות נוספות שלה ברמת הגולן, עמק החולה, מישור החוף הצפוני, עמק הירדן, ועינות צוקים.
המין תואר לראשונה על ידי נילסן בשנת 1959. עם זאת, במשך מספר עשורים, שרר בלבול טקסונומי משמעותי בנוגע לקשר שלו למין האסייתי Agriocnemis pygmaea , וחלק מהמחברים החשיבו אותו כתת-מין שלו תחת השם A.
השלחית הזעירה תוארה סופית כמין נפרד בשנת 1974 על ידי הנרי דומון, והופרדה מ-A.
pygmaea בשל המורפולוגיה הספציפית של תוספתני הזכר והפרותורקס (Prothorax) של הנקבה.
מחקרו של דומון היה משמעותי בכך שהוסק כי תצפיות קודמות של שפריריות בסוג שלחית (Agriocnemis) באזור הלבנט התייחסו ל-A.
השלחית הזעירה כשמה מאופיינת בגודלה הזעיר, כאשר אורך גופה הכולל נע בדרך כלל בין 18–22 מ"מ ואורך הכנף האחורית נע בין 9–11 מ"מ.
♂ : החלקים העליוניים בעיקר שחורים, עם חזה ופסי-כתף דקים (antehumeral) בגווני ירוק-תפוח או כחול-ירוק בהיר.
פרקי הבטן האחוריים (S8–S10) בדרך כלל כתומים בהירים או אדמדמים-כתומים, ומשמשים כסימן זיהוי מרכזי.
♀ : כרבות מבנות משפחתה, מפגינה השלחית הזעירה פולימורפיזם של הנקבות.
נקבות האנדרוכרומיות מחקות את צבעי הזכר, בעוד שלנקבות הטרומורפיות (מופע rufescent) צבע כתום בוהק או ורוד-סלמון בצעירותן, והן מתכהות לחום-זיתי עם הגיל.
התוספתנים העליונים של הזכר (cerci) ארוכים יותר מההתחתונים (paraprocts) ויש להם שן פנימית ברורה, מאפיין המבדיל אותו מ-A.
המין מצוי בישראל (בעיקר בעמק החולה ובמישור החוף), בירדן, במצרים, בסודן, באתיופיה, בקניה ובלוב.
השלחית הזעירה מתמחה מאוד בדרישות בית הגידול שלו.
הוא מעדיף מים עומדים או מים בעלי זרימה איטית מאוד עם צמחייה צפופה ועבותה במיוחד - במיוחד צמחייה עשבונית.
בשל גודלה הזעיר ותעופתה החלשה, היא כמעט ולא עוזבת את מקומות המחסה שלה בצמחייה.
מין זה נמצא לעיתים קרובות בבתי גידול זעירים ("microhabitats") בהם שפריריות גדולות יותר אינן יכולות לתמרן בקלות.
באזור הים התיכון, מין זה נחשב לנדיר ורגיש מאוד לאובדן בתי גידול.
בישראל, ייבוש ביצות החולה בשנות ה-50 הוביל לירידה מסיבית באוכלוסייתו.
בעוד שהם התגלו מחדש במובלעות ספציפיות וברמת הגולן, הם נותרו מין בעל עדיפות לשימור אזורי ביצות במזרח התיכון הצחיח.
שלטון נבחר הוא אחד מעקרונות הדמוקרטיה המודרנית - משמעו שהשלטון שמכהן עושה זאת מתוקף בחירתו בידי העם.
בשלטון בישראל נבחרים 120 נציגים לכנסת שהיא הרשות המחוקקת במדינת ישראל.
אחת המפלגות מרכיבה קואליציה בראשותה.
חברי הכנסת שאינם מיוצגים בקואליציה משתייכים לאופוזיציה.
מתוך קואליציה זו מורכבת הממשלה - הרשות המבצעת - לה ניתנת הסמכות לבצע פעולות שלטוניות בשם העם.
קיומה של הממשלה מותנה בכך שידה של הקואליציה תהיה על העליונה בהצבעות בכנסת.
לאופוזיציה ישנן מספר דרכים לערער את השלטון ובהן: הגשת שאילתות, ניסיונות חקיקה והצעות אי אמון.
הכנסת נבחרת על פי חוק במדינת ישראל למשך תקופה של ארבע שנים אולם לאורך כל שנות קיומה של המדינה התרבו מאוד המקרים של כנסות שלא הוציאו את ימיהן.
המובן הבסיסי של העיקרון הוא שלילי: אין אדם שהוא מעל החוק, לא השליטים, שפעולותיהם כפופות לחוק, ולא השופטים, שפסיקותיהם כפופות לחוק.
השלטון במדינה הוא שלטון על ידי החוק ולא על ידי אדם.
עקרון ליבה נוסף של שלטון החוק הוא הבטחת גישה שווה לצדק והגנה שווה מפני אפליה.
עקרונות הליבה של שלטון החוק חיוניים להבטחת אחריותיות, הגנה על זכויות אדם ושמירה על סדר חברתי.
שלטון החוק הוא מאפיין בסיסי של דמוקרטיה, המבטיח שבתי משפט עצמאיים ואנשי משפט מוסמכים יכולים להגן על זכויות הפרט ולשמש כבלם לפעולות הרשויות הפוליטיות הפרדת רשויות ועצמאות הרשות השופטת מהווים מרכיב חיוני של שלטון החוק.
העיקרון של שוויון בפני החוק מהווה אבן יסוד של שלטון החוק.
על פי עיקרון זה כל הפרטים כפופים לחוק וזוכים להגנה שווה על פיו, ללא קשר למעמד, מוצא, מגדר, גזע, דת או כל מאפיין אחר.
איש אינו מעל החוק, לרבות מחוקקים, פקידי ממשלה ושופטים.
השוויון בפני החוק מבטיח גישה שווה לצדק והגנה שווה מפני אפליה.
הפרדת הרשויות היא מרכיב מבני חיוני של שלטון החוק, שמטרתו למנוע עריצות ולהבטיח שהכוח מחולק ומאוזן.
החלוקה לשלוש רשויות נפרדות - מחוקקת, מבצעת ושופטת מאפשרת להגביל את ריכוז הכוח ולהבטיח איזונים ובלמים.
כל רשות פועלת באופן עצמאי, אך קיימת חפיפה מסוימת באחריות היוצרת תחרות ומתח שמטרתם להוות מנגנון הגנה.
הפרדת הרשויות מונעת מצב שבו רשות אחת ממלאת את תפקידיה העיקריים של רשות אחרת ומונעת הצטברות כוח בישות אחת.
עצמאות הרשות השופטת היא אבן יסוד של הדמוקרטיה ושלטון החוק.
עצמאות הרשות השופטת חיונית לשמירה על שלטון החוק בכך שהיא מבטיחה כי סכסוכים משפטיים יוכרעו באופן הוגן ובלתי משוחד, ללא חשש מנקמה או השפעה בלתי ראויה.
עצמאות מערכת המשפט מגנה מפני השפעה בלתי ראויה מצד הרשות המבצעת, המחוקקת, אינטרסים פרטיים או מפלגתיים ומבטיחה משפטים הוגנים ושמירה על זכויות חוקתיות.
המובן הבסיסי של שלטון החוק הוא פורמלי – על האזרחים וכן על הממשל לציית לחוק, ואין מישהו שיכול להציב עצמו מעל החוק.
קיימת מחלוקת לגבי מוסריות החובה לציית לחוק.
כלומר האם מעבר לתוכן החיובי של החוק, יש משמעות בעלת משקל מוסרי לעצם הציות לחוק.
במערכת המשפט הישראלית, היטיב לתאר זאת שופט בית המשפט העליון, אלכס שטיין: .
בדיאלוג קריטון עומד סוקרטס על חובתו לציית לחוק, ולהישאר בכלא עד הוצאתו להורג, ונותן לכך מספר צידוקים: חובת הכרת הטוב כלפי החוק, חובה לכבד הסכם בלתי כתוב בינו לבין מדינת אתונה, שהוא יציית לחוקיה, וכן אחריות לכך שהפרת החוק עלולה להוביל לאנרכיה.
צידוקים אלה זכו לביקורות רבות, בטענה שהם לא נכונים עובדתית או שהם אינם רצויים.
הצדקה רווחת ומקובלת יותר כיום לחובת הציות לחוק היא של ה.ל.א.
הארט, לפיה ההגינות כלפי אלה שמצייתים לחוק ומאפשרים את קיומו יוצרת חובה מוסרית לציית לחוק.
יצחק זמיר טוען שאחד מהמובנים של שלטון החוק הוא המובן המוסדי.
הליך קבלת החוק צריך להיות על־ידי מוסד הנבחר בבחירות דמוקרטיות, הקובע כללים גם לשלטון עצמו.
המובן המוסדי לא קובע דבר לגבי מוסריות החוק, וחוק לא צודק, עושק או מדכא עשוי להתאים למובן המוסדי של שלטון החוק.
לפי יוסף רז, שלטון החוק הוא עיקרון שאינו קשור להליך קבלתו של החוק או לתוכנו, אלא למערכת החוק עצמה.
מטרת החוק היא להכווין התנהגות, וככל שהחוק מתאים יותר לעקרון שלטון החוק הוא מצליח למלא ייעוד זה בצורה מיטבית.
המאפיינים של חוק שמתאים לעקרון שלטון החוק הם שהוא כללי, יציב באופן יחסי, וכן נמנע מתחולה רטרואקטיבית.
מערכת חוק שתואמת את עקרון שלטון החוק נדרשת לאפשר עצמאות לרשות השופטת, כדי להקל עליה להשליט את החוק על הכל.
לפי מובן זה שלטון החוק אינו בעל תוכן חיובי או מוסרי כשלעצמו, אלא רק מאפשר לחוק להכווין התנהגות בצורה מיטבית ובמקביל להעניק לאזרחים המצייתים לחוק ודאות, חירות וכבוד.
רז מדמה את היחס בין התאמת החוק לעקרון שלטון ליחס בין סכין לחדות שלה.
כשם שסכין יכולה לשמש למטרות רעות, כך גם התאמה כזאת.
זה לא אומר שהחדות אינה יתרון, שכן חדות הסכין היא תכונה אינהרנטית של סכינים.
וסכין טובה, היא בראש ובראשונה סכין חדה.
באופן דומה, התאמה לשלטון החוק היא ערך אינהרנטי של חוקים, וכן הערך החשוב ביותר שלהם.
מובן זה, לפי רז, הוא המשמעות הבלעדית של עקרון שלטון החוק.
אהרון ברק מתייחס גם הוא למובן זה ומכנה אותו ההיבט היוריספרודנטלי.
הגדרות מודרניות נוטות לעבר תפיסה מהותית ומרחיבה יותר של שלטון החוק, הכוללת גם התחייבויות מהותיות.
לפי המובנים הבסיסיים יותר שלטון החוק מחייב שהדברים יפעלו לפי חוק (המובן הפורמלי), שהחוקים יתקבלו בהליך חוקי (המובן המוסדי) ושהמערכת תפעל בצורה יעילה ומיטבית (המובן האינסטרומנטלי), אך אין שום הגבלה לתוכן של החוקים.
הבנה זאת עוררה אי־נוחות בקרב מלומדים רבים שרצו לראות בשלטון החוק עיקרון בעל משמעות מוסרית:
לפי מובן זה, שלטון החוק אינו עוסק רק באופן ניהול הקהילה אלא גם מבטא ערכים ידועים, הוגנים וחופשיים, המאפיינים דמוקרטיות ליברליות.
נקודת המוצא של שלטון החוק במובן המהותי היא שהחוק צריך להגן על הזכויות והאינטרסים של האזרחים.
לגישה זאת שותפים משפטנים רבים כמו יצחק זמיר ואהרן ברק.
את המובן המהותי של שלטון החוק מכנה יוסף רז שלטון החוק הטוב.
לדעתו מדובר בטעות, כיוון ששלטון החוק הוא עיקרון שרק מאפשר לכלי של מערכת משפט לפעול בצורה טובה יותר.
הבלבול בין "שלטון החוק" לבין "שלטון החוק הטוב" מטשטש את היתרונות הגלומים בעיקרון הבסיסי:
ליאון שלף טוען כי המושג "שלטון החוק" עונה רק על המובן הפורמלי של מושג המקור האנגלי "Rule of law", את המושג "מרות המשפט" המדגיש את שלטון החוק המהותי.
בנוסף לכך נדרשת עצמאות הרשות השופטת.
למשל, אם הפרט רוצה לתבוע את המדינה, חייבת הרשות השופטת שלא להיות תלויה ברשויות האחרות, כדי שתוכל לבקר את המדינה ללא משוא פנים.
עם זאת, חובה על הרשות השופטת לנהוג בצניעות שיפוטית בבואה לפרש את לשון החוק ולפסוק לפיו (שלטון החוק, ולא שלטון השופט).
השופט משה זילברג טבע את הביטוי "שלטון החוק במחוקק", שמדגיש את הכפיפות של יוצרי החוק בעצמם לחוקים.
עיקרון זה מעוגן, לפי זילברג, במעשה התלמודי תנורו של עכנאי: במסגרת מחלוקת בין רבי אליעזר לחכמים יצאה בת קול והכריזה שהלכה כרבי אליעזר.
אמנם, חכמים לא קיבלו הכרעה שמימית זאת, כיוון שההכרעה בשאלות הלכתיות מסורה על פי התורה להכרעת הרוב, ואפילו לאלוהים בעצמו אין סמכות לשנות את הכללים, וכלשונו של רבי יהושע: .
מכאן נובע שגם המחוקק בעצמו כפוף להוראות החוק, ואף לפירוש שניתן להם בידי מי שמוסמכים לכך – בית המשפט.
שחיקה ממשלתית של שלטון החוק
המגמות העכשוויות בעולם מעידות על עלייה בפופוליזם ובסמכותנות.עליה זו מובילה לירידה משמעותית בשלטון החוק, במיוחד במדינות עם מסורות חלשות של שלטון החוק.
דוגמאות ממדינות שונות ממחישות מגמה זו.מורשת חזקה של שלטון החוק לפני עלייתם של ממשלות פופוליסטיות מספקת חוסן מוסדי רב יותר מפני השפעותיהם השליליות.
הן הפופוליזם והן הסמכותנות נוטים לרכז כוח בידי הרשות המבצעת, ובכך להחליש את יכולתן של הרשות המחוקקת והשופטת לספק פיקוח.
מנהיגים סמכותניים משתמשים לרעה בכוחם כדי לבטל איזונים ובלמים לצורך רווח אישי או כדי לפגוע ביריבים פוליטיים.
היחלשות האיזונים והבלמים הוא מאפיין של ירידה בשלטון החוק.
השימוש לרעה בכוח שלטוני או בשחיתות שלטונית פוגע בשלטון החוק ובממשל הוגן.
עצמאות הרשות השופטת מהווה את אחד מעקרונות הליבה של שלטון החוק וערעורו מהווה פגיעה בעיקרון זה.
על פי דו"ח ה-freedom house לשנת 2025 מנהיגים נבחרים משתמשים יותר ויותר בשלוש טקטיקות מרכזיות כדי להחליש את עצמאות הרשות השופטת ובכך לפגוע בשלטון החוק - השתלטות על אופן הטלת המשמעת על שופטים, שינוי סמכות הפיקוח השיפוטי ושליטה במינוי שופטים:
עצמאות מערכת המשפט מתערערת דרך התערבות הרשות המבצעת בהליכים משפטיים, לרבות הפעלת לחץ על שופטים או התעלמות מנורמות משפטיות.
מאמצים חקיקתיים לצמצם את סמכות השיפוט או סמכויות בתי המשפט יכולים להחליש את יכולתה של הרשות השופטת לבקר את כוח הממשלה.
מאמצים להשפיע על מינוי שופטים על בסיס שייכות פוליטית או אידאולוגיה עלולים להוביל לרשות שופטת מוטה שפחות סביר שתפעל כבלם עצמאי על רשויות הממשלה האחרות.
ערעור עצמאות הרשות השופטת על ידי הממשלה יכול להיעשות גם באמצעות איומים, התקפות אישיות וקריאות להדחת שופטים בעקבות פסיקות נגד הממשלה, היוצרים אווירת פחד והפחדה.
פגיעה בשלטון החוק מצד הממשלה יכולה להיווצר גם על ידי התעלמות מהחלטות בית המשפט ומחוקים קיימים.
פגיעה נוספת יכולה להיווצר על ידי חקיקת חוקים שמפלים קבוצות ספציפיות חקיקה הפוגעת בזכויות אדם בסיסיות.
חקיקה כזו מפרה את העיקרון הבסיסי של שלטון החוק - שוויון בפני החוק ופוגעת בזכויות האדם.
פעולות של גורמים שאינם ממשלתיים
שחקנים שאינם מדינתיים, לרבות יחידים, תאגידים, ארגונים לא ממשלתיים, קבוצות חמושות וארגוני פשיעה, עלולים לערער את שלטון החוק.
השימוש בפלטפורמות דיגיטליות לצורך הפצת מידע כוזב עלול לערער את האמון במוסדות המדינה ולפגוע בשלטון החוק.העידן הדיגיטלי הגביר את הפצת המידע הכוזב, ומקשה על האזרחים להבחין בין אמת לשקר, ובכך שוחק את אמונם במקורות מידע מהימנים, החיוניים לדמוקרטיה מתפקדת ולציות לשלטון החוק.
הקצנת השיח הציבורי וערעור הלגיטימיות של מערכות אכיפת החוק מאיים אף הוא על שלטון החוק.
בתרבות הפופולרית מקובל להשתמש במטבע הלשון "שלטון הצחוק" להתבדחות על כשלים במערכת החוק והמשפט בישראל.
שלטון בנג'מין הוא מתאבק אמריקאי, המופיע בארגון ההיאבקות AEW.
החל להתאמן עוד בילדותו ולאחר שנים רבות קיבל הצעה להצטרף לליגה שולית בחסות ה-WWE ודמותו שולבה מיד בעלילות הראשיות של הליגה הקטנה.
הצלחת דמותו של בנג'מין בליגה הקטנה משכה את תשומת לבם של מנהלי ארגון הגג ובנג'מין קיבל תפקיד ב-WWE.
בנג'מין ערך את הופעת הבכורה של דמותו בתוכנית SmackDown ב-26 בדצמבר 2002. הוא צוות לדמות הוותיקה קורט אנגל ולדמות החדשה צ'ארלי האס והשלושה נקראו "צוות אנגל".
דמותו של שלטון השתלבה היטב בעלילות הרגילות בליגת ה-WWE, שכללו ריבים ועימותים רבים בין המתאבקים השונים כהרגלן.
דמותו הייתה הפופולרית ביותר וזכתה פעמים רבות בתארים השונים שהעלילה הציעה.
בעקבות הצלחת החדרת הדמויות החדשות הן "פוטרו" מהצוות המשולש כדי לבססם בנפרד כזוג מתאבקים חדש בשם "הזוג הכי טוב בעולם".
בתחילת 2004 בנג'מין עבר לתוכנית המקבילה RAW.
דמותו של בנג'מין הפכה להיות עצמאית וללא שותפים.
דמותו הוגדרה כ"טובה" ובקרבות המבוימים ניצחונותיו היו תמיד "נקיים" ולפי החוקים.
הפופולריות שלו המשיכה להשתלם ובנג'מין שולב במספר עלילות, אך נאלץ לקחת חופשה לאחר ששבר את ידו שלא לפי העלילה ובאופן בלתי מתוכנן.
בנג'מין חזר להופיע ב-13 בספטמבר באותה שנה והמשיך ליהנות מהפופולריות הגואה של דמותו, אשר הוצבה למול דמויות פופולריות רבות ובאירועים עתירי רייטינג, אך זאת דעכה לבסוף והתבטאה בהפסדים רבים במסגרת עלילותיו.
דמותו של בנג'מין חזרה לרמת הפופולריות הרבה שלה רק לאחר שהפכה לדמות "רעה".
במסגרת שינוי תדמית זה הוצגה דמותה של אימו של בנג'מין (אשר שוחקה על ידי המתאבקת תיאה וידל) אשר עזרה לו לנצח בקרבות.
הגימיק הלא שגרתי הביא את אהדת הקהל חזרה למתאבק הצעיר ועלילתו הלכה ונסתבכה עם פיתולים רבים, בכללם ריבים ממושכים עם דמותו של ריק פלייר.
גימיק האם המגוננת נאלץ להזנח לבסוף לאחר שוידל לקתה בלבה, אך דמותו המשיכה בקו העלילה ה"רע" והפכה לבעלת אישיות גאוותנית.
בשנת 2008 עבר שלטון לתוכנית ECW.
לאחר מכן עבר בחזרה לתוכנית סמאקדאון.
לאחר המעבר לסמאקדאון, בנג'מין שוחרר מה-WWE ב-22 באפריל 2010 ועבר לארגון ה-ROH ביחד עם שותפו בעבר, צ'ארלי האס.
ב-9 באוגוסט באחד הפרקים של סמאקדאון הוכרז על כך שבקרוב שלטון בנג'מין יחזור לסמאקדאון, אך מאוחר יותר ב-19 באוגוסט בנג'מין פרסם בחשבון הטוויטר שלו שכרגע לא יחזור ל־WWE מכיוון שהוא צריך לעבור ניתוח בכתף.
שלוש פעמים האלוף בין יבשתי
שלוש פעמים אלוף הזוגות של Raw - ביחד עם צ'ארלי האס (2), סדריק אלכסנדר (1)
פעם אחת אלוף ארצות הברית
שלוש פעמים אלוף 24/7 של ה-WWE
פעם אחת אלוף הזוגות של AEW - ביחד עם בובי לאשלי
שלטון המוח הוא סרט אקשן, מדע בדיוני ואימה אשר נכתב ובוים על ידי דייוויד קרוננברג ויצא לאקרנים בשנת 1981.
בני אדם בעלי כוחות מיוחדים, המכונים "סורקים", מסוגלים לחדור ללא מגע לתוך מוחו של אדם אחר, ובכך להאזין למחשבותיו, להתערב בהן ואף לגרום לו כאב פיזי, נזק גופני ומוות.
דאריל רוויק, אושפז בגיל 22 במוסד פסיכיאטרי לאחר שקדח חור במצחו, כדי שהאנשים שאצלו בראש יוכלו לצאת.
בהווה הוא מסתובב חופשי ובכוונתו לנצל את יכולותיו המיוחדות על מנת להשתלט על העולם.
קמרון ווייל, חסר בית, מאותר על ידי תאגיד "קונסק" ומגויס במטרה לחדור לארגון של רוויק, ולחבל בתוכניותיו.
קים אובריסט, עומדת בראש קבוצה קטנה של סורקים בעלי כוונות טובות, ויכולותיה בתחום הסריקה מוגבלות.
העלילה מסתבכת כאשר מתברר שהאחראי על הביטחון בתאגיד קונסק, בריידון קלר, משתף פעולה עם רוויק.
הוא מנסע להשפיע על ההנהלה לסגור את הפרויקט שעושה שימוש בסורקים.
בראש התכנית עומד ד"ר פול רות'.
לאחר שקלר מספר לרוויק על ווייל, רוויק שולח רוצחים שכירים שיחסלו את ווייל.
הרוצחים מחסלים את כל חברי הקבוצה של אובריסט מלבד היא עצמה.
בהמשך מתגלה שווייל ורוויק הם למעשה אחים, והם בניו של ד"ר פול רות'.
עשרות שנים קודם לכן, רות' המציא משכך כאבים לנשים בהיריון.
רות', שניסה את התרופה על אשתו בשני הריונותיה עם בניו, גילה שהחומר משפיע על העובר ומעניק לו את יכולות הסריקה.
כמו כן החומר משמש גם לשיכוך היכולות המיוחדות של סורקים.
בסוף הסרט נערך קרב מוחות בין שני הסורקים החזקים ביותר, רוויק ווייל.
רוויק מצליח לגרום לפגיעות קטלניות ביותר לווייל - הוא שורף אותו, ומנקר את עיניו, בעזרת כוחות הסריקה שלו.
אולם בסופו של דבר ווייל מביס את רוויק, אך הואיל וגופו נהרס, רוחו משתכנת בגופו של רוויק.
שחקנים דמויות סטפן לאק קאמרון וויל מייקל איירונסייד דאריל רוויק פטריק מקגוהן דוק' פול רות' ג'ניפר אוניל קים אורביסט לורנס דיין בריידון קלר רוברט איי.
בנוסף, ישנם שני סרטי ספין אוף לסרט זה:
שלטון קודקודי או שַׁלְטָנוּת קָדְקוֹדִית הוא שם של תופעה המתבטאת בדיכוי התפתחות ענפים צדדיים על ידי פעילות הניצן הקודקודי של הצמח.
תופעה זו קיימת כמעט בכל הצמחים העילאיים, אך בעוצמות משתנות.
בצמחים בהם הדיכוי אינו מוחלט, ההשפעה יורדת ככל שמתרחקים מהקודקוד.
התופעה התגלתה ונחקרה כבר בשנת 1933. בניסויים הסתבר שאם קוטמים את הניצן הקודקודי של צמח, מספר מתחילים להתפתח ואחד מהם יהפוך לדומיננטי.
אם, אחרי הקיטום, מורחים אוקסין על משטח הקיטוע, הניצנים החיקיים לא יתפתחו.
כבר אז החוקרים הניחו שמדובר בהשפעה תחרותית של האוקסין ושל ציטוקינין.
התיאוריה הקלאסית טענה שבצמח השלם אוקסין מגיע מהקודקוד, מפעפע לניצנים החיקיים ומונע באופן ישיר את התפתחותם.
וריאציה של תיאוריה זו נקראת תיאורית תיעול האוקסין ומניחה שיצוא אוקסין מניצן לגבעול הוא תנאי הכרחי להתפתחות הניצן.
מאחר שהגבעול רווי באוקסין, המגיע מהניצן הקודקודי, ניצנים חיקיים אינם יכולים להזרים אוקסין לגבעול ונשארים במצב רדום.
תיאוריה נוספת נקראת תיאורית ההסחה.
לפי תיאוריה זו, האוקסין המיוצר בקודקוד מווסת ריכוז או פעילות של הורמונים אחרים - מעכב ביוסינתזה של ציטוקינין בגבעול, אשר תפקידולפתח את הניצנים החיקיים, ומעודד ביוסינתזה של סטריגולקטון בשורשים, אשר מעכב התעוררות ניצנים חיקיים.
תיאוריה שלישית דוגלת בקיומו של שליח משני, במקום השפעה ישירה של האוקסין, ואף נקראת תיאורית ההשפעה העקיפה.
לפי תיאוריה זו, הבקרה העיקרית על צימוח הניצן החייקי מתקיימת דרך רמת אספקת הסוכרים.
בהשפעת שטף האוקסין היורד מהניצן הקודקודי, יש צמיחה מוגברת של הגבעול, אשר הופך ל-sink (מבלע - אזור אליו חומר מגיע ואף מצטבר) אקטיבי של סוכרים.
כתוצאה מכך, הניצן החייקי מקבל מעט סוכרים ואינו מתפתח.
מספר עובדות תומכות בתיאוריה זו: צמיחה בצל גורמת להתארכות הגבעות ומונע הסתעפות בתיווך עליה בביוסינתזה של אוקסין בעלים..ניסויים בצמצום שטח העלים (קיטום עלים) מעכב צימוח ניצנים, עקב פגעיה בייצור פוטוסינתטי של סוכרים.
הוכחה נוספת לתיאוריה זו היא שצמחים הנתונים בתאורה חזקה או בצפיפות נמוכה, יפתחו מפרקים קצרים, שאינם מבלע (sink) חזק לסוכרים והניצנים החייקים מצליחים להתפתח.
צמחים אינם בעלי יכולת תנועה ולכן, במהלך האבולוציה, הייתה עדיפות לצמחים בהם יש מנגנונים להתמודדות עם תנאי סביבה מאתגרים.
כאשר הצמחייה צפופה וכמות האור המגיע מתחת לצמרות נמוכה, הצמח חייב לגדול לגובה ולהגיע למקום שהאור בו רב יותר.
רק שם יוכל לבצע פוטוסינתזה מספקת ליצור סוכרים בכמות שתבטיח את השלמת מחזור החיים עד יצור זרעים.
בתנאים כאלה אין תועלת בהשקעת אנרגיה בהסתעפות.
לעומת זאת, בתנאי קיום אופטימליים יש מספיק אנרגיה להצמחת ענפים מרובים (התעוררות ניצנים חיקיים), ועליהם יגדלו יותר פירות, עם יותר זרעים ולצמח יהיו סיכויים טובים יותר להעמיד צאצאים.
ההתפתחויות בחקר הגורמים המשפיעים על השלטון הקודקודי יאפשרו לקבוע את מבנה העץ לפי צורכי האדם.
ניתן יהיה לגרום לעצי פרי להיות נמוכים יותר וקלים לטיפול.
הם גם יוכלו להיות מסועפים וישאו כמות גדולה של פרי.
אפשרות ביטולו של השלטון הקודקודי תאפשר לגדל צמחי נוי מסועפים, המתאימים לעיצוב, לכיסוי מהיר של פרגולות ולמילוי מהיר של גדרות חיות.
שלטון המיעוט, המכונה גם "שלטון אליטה", הוא מצב שבו קיימת קבוצה בעלת עליונות פוליטית, כלכלית או תרבותית, השולטת במדינה או באזור מסוים, אף על פי שהיא מייצגת רק חלק קטן מהאוכלוסייה הכללית.
בדרך כלל קבוצה כזו היא קבוצה אתנית בעלת מאפייני גזע, לאום, דת או תרבות, והיא מחזיקה בכמות בלתי מידתית של מוקדי כוח.
במחקרים אחדים נטען שקיים שלטון מיעוט של האדם הלבן בתוך המערכת הבינלאומית, והם מכנים תופעה זו "אפרטהייד עולמי".
האנתרופולוג ויליאם הבילנד ערך מחקר בשנת 1993 על פערי ההכנסות והכוח הכלכלי בין לבנים ושחורים ברחבי העולם, ומצא ש-71% מכלל הרווחים הכלכליים בעולם נעשים על ידי אירופאים ממוצא לבן.
נשיא דרום אפריקה תאבו מבקי השתמש במונח "אפרטהייד עולמי" בנאום מפורסם משנת 2002.
תופעת שלטון המיעוט באפריקה לא מוגבלת ללבנים.
הדוגמה המפורסמת ביותר של שלטון מיעוט באפריקה היא שלטון שבט הטוטסי ברואנדה ובבורונדי.
ישנם מקרים נוספים של מצבים בהם קבוצת מיעוט תופסת את רוב העמדות הכלכלית, ומשיגה עוצמה כלכלית גבוהה יותר מרוב האוכלוסייה.
הדוגמאות הבולטות הן של יוצאי דרום אסיה במזרח אפריקה, והסינים באינדונזיה ומלזיה.
בדוגמאות הבאות מתוארים מצבים בהיסטוריה שבהן מיעוט שלט במדינה, או שקבוצת מיעוט הייתה בעמדת כוח כלכלית או פוליטית יחסית לשאר האוכלוסייה, וכך שלטה בפועל במדינה.
אפריקאנרים בדרום אפריקה וברודזיה, הנקראת כיום זימבבואה.
המיעוט ההאשמי על הרוב הפלסטיני בירדן.
אסייתים מזרח-אפריקאים בקניה, באוגנדה, בטנזניה ובמלאווי.
קריאולים ממוצא לבן במקסיקו ובארצות אחרות באמריקה הלטינית.
יוצאי אנגליה, בעיקר פרוטסטנטים, באירלנד בתקופה שלפני הכרזת מדינת אירלנד החופשית.
רוסים במרכז אסיה, בעיקר בקזחסטן ובטורקמניסטן.
ערבים סונים ממוצא הוואלה במדינות המפרץ הפרסי.
יוונים במצרים, בתקופת תלמי הראשון.
עלווים בסוריה, מההפיכה בסוריה (1966) עד מתקפת המורדים הסורים (2024).
ערבים סונים בעיראק, בתקופת סדאם חוסיין.
לבנים באזורים באמריקה הלטינית בהם יש רוב של מסטיסים ומולאטים.
חמולות ממוצא שריפי, מוריסקו ואנדלוסי במרוקו.
שלטון החוק הוא סרט תיעודי משנת 2011 של הבמאי רענן אלכסנדרוביץ' והמפיק לירן עצמור המתאר את מערכת החוק והמשפט ביהודה ושומרון וחבל עזה שבהם ישראל מקיימת ממשל צבאי מאז תום מלחמת ששת הימים ב-1967.
בסרט מראיין אלכסנדרוביץ' שבעה מהבכירים שעיצבו מערכת זו והשתתפו בה:
תא"ל במיל' מאיר שמגר, שכפרקליט הצבאי הראשי בשנים 1961 - 1968 הכין החל מ-1963 את התשתית המשפטית לממשל הצבאי, תחילה כתוכנית מגירה והחל ממלחמת ששת הימים בפועל, ועיצב את אופיו, ושכשופט בית המשפט העליון בשנים 1975 - 1995 דן בכמה מהסוגיות שנוגעות לשלטון הישראלי בשטחים ולבניית ההתנחלויות בהן
תא"ל במיל' דב שפי שכיהן כיועץ משפטי ביהודה ושומרון בשנים 1967 - 1968 וכפרקליט צבאי ראשי בשנים 1979 - 1984
סא"ל במיל' יונתן לבני שכיהן כשופט צבאי בשנים 1976 - 1999
כולם מצולמים בסט מינימליסטי שנבנה לצורך הסרט בו הם יישובים ליד שולחן, ועונים על שאלותיו של אלכסנדרוביץ', כשרק קולו נשמע מבלי שהוא מצולם.
מאחוריהם נמצא מסך ירוק עליו מוקרנים בחלק מהזמן קטעי ארכיון.
בין קטעי הראיונות משולבים בקטעי קריינות של אלכסנדרוביץ' תיאורים של אירועים ומקרים אליהם הוא מתייחס בראיונות.
מדי פעם משולבים גם קטעים שחושפים את עשיית הסרט והערות רפלקסיביות לגביו.
אלכסנדרוביץ' החל לעבוד על הסרט בעקבות ההיחשפות הבלתי אמצעית שלו לבית המשפט הצבאי בעת משפט שהתנהל כנגד נער פלסטיני שהשתתף בסרט תיעודי קודם שלו - "הטיול הפנימי" - ושהואשם בזריקת אבנים.
העבודה על הסרט נמשכה כחמש שנים.
במרץ 2012, אסר דובר צה"ל את הקרנתו של הסרט ביחידת בתי המשפט הצבאיים.
הסרט זכה בפרס קרן ון ליר לסרט התיעודי הטוב ביותר במסגרת פסטיבל הקולנוע ירושלים 2011 ובפרס חבר השופטים לסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל סאנדנס 2012.
בתחרות הקולנוע הדוקומנטרי הישראלי לשנת 2012 וזכה בארבעה פרסים: הסרט הטוב ביותר באורך מלא, התחקיר (אלכסנדרוביץ'), העריכה (נטע דבורקיס) ופרס המוזיקה (קרני פוסטל).
הוא הסרט שזכה במספר הפרסים הרב ביותר בתחרות בשנה זו.
ברשימת "עשרת הסרטים שלהם יש בעיני את הסיכוי הטוב ביותר לעמוד במבחן הזמן", שפרסם בדצמבר 2012 המבקר של ה"לוס אנג'לס טיימס", קנת טוראן ניצב "שלטון החוק" במקום החמישי, ביחד עם הסרט הישראלי התיעודי "שומרי הסף".
באפריל 2014 זכה הסרט בפרס פיבודי.
שלטון הטרור (או "הטרור", בהקשר המתאים; בצרפתית: la Terreur) היה פרק במהפכה הצרפתית שנמשך מספטמבר-אוקטובר 1793 ועד לאוגוסט 1794 והתאפיין בדיכוי אלים של כל מי שנחשד כאויב המהפכה מבית ובהוצאות להורג ומעשי טבח והרס רבים.
ניתן לחלק את הטרור לשלוש תקופות נפרדות.
הראשונה והעקובה מדם מכולן פרצה על רקע התלכדות של משבר כלכלי חמור, סדרת תבוסות במלחמת הקואליציה האנטי-צרפתית הראשונה ושורה של מרידות פנימיות במחאה על מדיניות הגיוס הכללי וההפקעות הנוקשה של השלטונות המונטניארדיים.
עוד ב-11 אוגוסט 1793 הושעתה החוקה החדשה שניסחה הוועידה הלאומית, במהלך ספטמבר הועברו חוקי חירום לטיפול במשבר וב-10 באוקטובר נקבע שהוועד לשלום הציבור יפעל כממשלה זמנית עד להשבת השקט.
הערים המורדות הוכנעו ואזרחים חשודים הוצאו להורג באלפיהם, בחבל ונדה דוכאה התקוממות מקומית באכזריות רבה ובפריז הבירה הומתו דמויות פוליטיות בכירות, כגון המלכה מארי אנטואנט ורבים ממנהיגיה המוקדמים של המהפכה.
הכנסייה הקתולית, שזוהתה עם האויב, נרדפה ביסודיות.
טרור ראשון זה, שהתפתח כמעט מאליו בעיקר עקב יוזמה מקומית, הופסק להלכה עם חוקי 14 בפרימר שעברו ב-4 בדצמבר וקיצצו את סמכויות הגופים האזוריים, אם כי נדרשו עוד חודשים לרגיעה למעשה.
אבל האלימות והריב הופנו עתה פנימה, והמונטניארדים עברו לנהל מאבק שליטה קשה בינם לבין עצמם.
הסיעה האברטיסטית שדגלה בהחרפת הטרור התעמתה עם המתונים יותר וניסתה להוביל הפיכה.
בתגובה, נאסרו ראשיה והוצאו להורג ב-24 במרץ 1794. גם המונטניארדים הפייסניים ביותר, ממחנה ז'ורז' דנטון, נחשדו כאויבים וחוסלו כך בתורם כמעט מיד לאחר מכן, ב-5 באפריל.
שלב זה הותיר את מקסימיליאן רובספייר, מנהיג המרכז, כשליט יחיד למעשה.
רובספייר השיק טרור נוסף נגד כל מי שראה כאויב, תחת חוקי החירום של 22 בפְּרֵרִיאָל שעברו ב-10 ביוני.
תקופה זו, שנודעה כ"טרור הגדול", הייתה הרבה פחות שטופת דם מהראשונה, אך ההוצאות להורג היו תכופות יותר: בפריז הומתו 1,515 איש עד אוגוסט.
צירי הוועידה חששו לחסינותם לאחר סבבי הטיהורים באביב, והתאחדו נגד רובספייר, שהופל בהפיכה והוצא בעצמו להורג ב-28 ביולי.
נפילתו סימנה את קץ הטרור ככלל בידי הוועידה העייפה והמפוחדת ששבה ונטלה את השלטון לידיה, והמנגנונים והחוקים שאפשרו אותו בוטלו.
ב-1 באוגוסט הופקעו חוקי פרריאל, ב-10 נעצר התובע של בית-הדין המהפכני המיוחד, וב-11 באוגוסט 1794 נשללו כמעט כל סמכויות הוועד לשלום הציבור.
במהלך כל חודשי הטרור הוצאו להורג אחרי משפט מסודר, לפי התיעוד הרשמי, למעלה מ-16,000 איש.
כולם נערפו בגיליוטינה, מכשיר ההריגה האחיד והתקני של מערכת החוק, שהייתה לסמל התקופה.
לפי הערכות עוד כ-25,000 מתו בנסיבות שונות כתוצאה ממנו ברחבי צרפת, כולל מתים בפעולות-תגמול צבאיות ואולי 10,000 שנפלו קרבן לתנאים הקשים בבתי-הכלא המוצפים אסירים.
הפרק העקוב ביותר מדם היה דיכוי המרד בוונדה, שגבה לפחות 100,000 נפש, הרבה יותר מבשאר המדינה.
הרוב המוחלט של הקרבנות מת בגל הראשון מקיץ 1793 ועד תחילת 1794. הטרור הותיר מורשת של אלימות ונקמה, ערער את החוק והסדר, ומנע פשרה בין המחנות הפוליטיים הנצים ועם המורדים האנטי-מהפכניים.
בכך הובטח המשך הזעזועים וניסיונות ההפיכה שהוסיפו לפקוד את צרפת עד עליית נפוליאון.
אחרי דיכוי השמאל שעמד מאחוריו, נפגעי הרדיפות השיקו ב-1795 מערכת נקמה שכונתה "טרור לבן" ורצחו במעשי לינץ' לפחות 2,000 מאנשי המשטר הקודם שהואשמו במעורבות בטרור.
מיד לאחר פרוץ המהפכה הכריזה צרפת מלחמה על אוסטריה והוכרז על גיוס חובה לצבא, שחל על בין 800,000 למיליון גברים.
מי שסירב להתגייס הוכרז כבוגד.
ערך הכסף ירד ומנגד עלה מחיר המוצרים הבסיסיים, בהם הלחם.
הדבר גרם לתסיסה ולחוסר שביעות רצון בקרב העם בערים ובמספר מחוזות.
ב-21 בינואר הוצא להורג המלך לשעבר לואי השישה עשר.
במחוזות הכפריים ונדה וברטאן פרץ מרד גלוי בעקבות כך נגד המהפכה ומצדדי ההוצאה להורג של המלך נרצחו.
ב-1 בפברואר הכריזה צרפת מלחמה על בריטניה, דבר שגרר מצור ימי שנועד על מנת להרעיב את צרפת.
ניתוק צרפת הן מכלכלת אירופה היבשתית והן ממושבותיה ומהאי הבריטי גרם לירידה חדה בערך הכסף ובעלייה במחירי המזון, עקב אגירתו על ידי מי שהיו מסוגלים לכך.
מחוללי המהפכה הצרפתית היו אזרחים שפעלו כנגד כוחות רבי עוצמה בצרפת ומחוצה לה, אריסטוקרטים בעלי בני ברית ברחבי אירופה ואינטרסים כלכליים בעולם כולו.
כוחות אלה הפעילו כל שביכולתם על מנת לשבור את המהפכה ולהשיב את הסדר הישן, ממנו הרוויחו, על כנו.
על מנת להגן על הרפובליקה הצעירה מפני הגורמים המלוכנים ועל מנת להתמודד עם התסיסה הפנימית, הוקמה ב-6 באפריל 1793 הוועדה לשלום הציבור שמנתה תשעה חברים בראשותו של ז'ורז' דנטון.
הוועדה נועדה לפעול כנגד מרגלים זרים ופשיעה כלכלית שהתמקדה בבנקאים מושחתים שביקשו לעשות רווח מהיר מן ההתפתחויות הדמוקרטיות בצרפת וספסרים שהפעילו שוק שחור לסחורות והעלו מחירים בניגוד לצווים שביקשו לקבע את מחירי הסחורות הבסיסיות כגון גרעיני החיטה.
ב-4 במאי הוכרז על "חוק מחיר המקסימום", שקבע מחירים שיאפשרו לעם הלוחם והרעב לרכוש מצרכים חיוניים במחיר השווה לכל נפש, העובר על חוק זה הוכרז כבוגד.
ב-24 במאי קרא מנהיג הסנקילוטים, ז'אק אבר (Jacques Hébert), להפטר מהז'ירונדינים הבורגנים, אותם כינה ספסרים ובעלי הון.
אבר נאסר, אך הדבר הוביל למלחמת אזרחים בה שיתפו פעולה היעקובינים והסנקילוטים על מנת להדיח את הז'ירונדינים המתונים מהאספה.
עד הגדרתו החוקית של הטרור
ב-2 ביוני 1793 השתלטו חברי הסיעה היעקובינית על האספה הלאומית והוועדה לשלום הציבור הפכה להנהגת החירום של המדינה.
שליחי הוועדה למחוזות וליחידות הצבא כונו קומיסרים (מפקחים).
הוועדה האצילה להם סמכות בלתי-מוגבלת לפעול בשמה בראש ובראשונה לשם הבטחת הגיוס לצבא, אך גם לפעול ללא מיצרים בכל הקשור לסיכול פעילות בוגדנית כלשהי.
ב-13 ביולי נרצח הרטוריקן המרכזי של היעקובינים, ז'אן-פול מארה (על ידי שארלוט קורדה הז'ירונדינית).
ב-24 ביולי אישרה האספה את חוקת 1793, שאושררה מיד לאחר מכן במשאל עם.
החוקה המתקדמת, שהתבססה על הצהרת זכויות האדם והאזרח לא הופעלה בשל סעיף שקבע כי כיוון שהרפובליקה נמצאת במצב מלחמה, תוקפה של החוקה ידחה עד הגעה למצב של שלום.
לפיכך הוסמכה הוועדה לשלום הציבור לטפל בכל אויבי העם והמהפכה על מנת להאיץ את השלום.
ב-27 ביולי, כאשר אויבי צרפת הגיעו למרחק של 100 ק"מ מפריז, הדיח רובספייר את ז'ורז' דנטון מראשות הוועדה לשלום הציבור, שהורחבה ל-12 חברים, כצעד חירום.
בכירי הוועדה היו רובספייר, לואי אנטואן דה סן-ז'וסט וז'ורז' קוטון (Georges Couthon).
היעקובינים הקיצוניים, שביטאו בתעמולתם את הצורך המיוחד להגן בתקיפות על האזרחים מפני אויבים מבית, המשתפים פעולה עם אויבי צרפת ואינטרסים מלוכניים, עצומים בכוחם, על מנת להגן על הרפובליקה השברירית ועקרונותיה, זכו לתמיכה עממית נרחבת של בורגנים זעירים ושל המוני העם שהזדהו עם הסנקלוטים.
תמיכה זו נסמכה גם על ההוראה שרכושם של האויבים יוחרם לטובת המדינה ויחולק לעם.
ב-5 בספטמבר תבעו אבר ושומט להשליט שלטון טרור כנגד אויבי המהפכה וכנגד ספסרים המחבלים בחוסן הלאומי ובמאמץ המלחמתי.
תאריך זה מסמן את תחילת שלטון הטרור.
ב-17 בספטמבר עבר "חוק החשודים" (Loi des suspects), שהרחיב את סמכויות הפעולה נגד "אויבי החירות".
החשודים כ"אויבי החירות" היו כל מי שהביעו במעשה, בדיבור או בכתב סימפתיה למלוכנות (הטיראניות, בלשון החוק), כל מי שהיו בני משפחה או קשורים בקשר כלשהו לאריסטוקרטים שהיגרו מצרפת, כל מי שהיו פקידי או משרתי השלטון המלוכני ולא קיבלו על עצמם את חובותיהם של אזרחי הרפובליקה וכל מי שאינו נאמן למהפכה.
החשודים נשפטו בבית דין מיוחד לבוגדים ופושעים פוליטיים שכונה "הטריבונל המהפכני" (Tribunal révolutionnaire).
כדי להיחשב כחשוד, לא נדרש ביצוע עבירה אלא תשתית רעיונית לחוללה בעתיד.
ההוכחות שנדרשו על מנת לפסוק פסק דין של בגידה היו קלושות.
גזר הדין על עבירת הבגידה היה בדרך-כלל מוות, ללא אפשרות לערעור.
ההליכים המשפטיים היו קצרים והסתיימו תוך ימים ספורים ואף שעות בודדות.
בצרפת כולה התפתחה תרבות של הלשנה, כאשר סכסוכים בין-אישיים מסתיימים לעיתים בהלשנה על פעילות אנטי-מהפכנית.
ב-10 באוקטובר העביר לואי דה סן-ז'וסט חוק שהגדיר את הוועדה לשלום הציבור כממשלה בסעיף: "הממשלה הזמנית של צרפת היא מהפכנית עד בוא השלום".
הממשלה נשענה על "החוק עליון של הרצון הכללי" מתוך ספרו של ז'אן-ז'אק רוסו "על האמנה החברתית", לפיו, כדברי סן ז'וסט: "משגילה העם הצרפתי את רצונו, כל דבר המנוגד לו ניצב מחוץ לריבון.
כל מה שמחוץ לריבון הוא אויב".
ב-16 באוקטובר הובלה אל הגיליוטינה מארי אנטואנט.
במקביל לטרור בתוך צרפת, התאושש הצבא הצרפתי והחל לנחול ניצחונות.
ניצחונות אלה לא נוצלו על ידי רובספייר לכיבוש שטחים והוא אף לא סייע ללוחם החירות הפולני תדיאוש קושצ'ושקו להשליט שלטון ברוח המהפכה בארצו.
מעייניו של רובספייר היו נתונים לצרפת בלבד.
בנובמבר הביא פושה את האכזריות השלטונית לשיא, כאשר דיכא מרד מלוכני בליון על ידי ירי קלע אשכול לקבוצה של 60 אסירים כפותים וירי לתוך ההמון.
לאור הביקורת על שיטת פעולה זו עבר פושה לדכא את המרד באמצעות הוצאה להורג של ראשיו בגיליוטינה, דבר שהוביל לכ-1,800 הוצאות להורג עד שובו של פושה לפריז באפריל 1794. אז טבע פושה את אמרתו: "דמם של הפושעים מדשן את אדמת החירות ומייצב את יסודותיה".
בין נובמבר לפברואר 1794 בוצעו ההוצאות להורג בעיר נאנט באמצעות סדרה של בין 7 ל-11 הטבעות בשפך נהר הלואר.
בכל הטבעה הוצאו להורג כ-400 איש, בהם משפחות שלמות, כולל נשים וילדים, בעיקר של אנשי כמורה ופקידות כנסייתית שהואשמו בקלריקליזם.
הטרור היה גם בתחום התרבות.
בשנת 1794, לואי-לאופולד בואיי נדון על ידי הממשל בגלל הצביון הארוטי של חלק מהתמונות שצייר.
האמן ז'אן בטיסט ויקר הוא שהסגיר את בואיי לשלטונות.
בואיי ניצל לאחר שבפשיטה לביתו התגלו גם תמונות פטריוטיות, בעיקר ה"ניצחון של מרט".
ב-29 בספטמבר הורחב הטרור הפוליטי לטרור כלכלי עם החלת חוק מחיר המקסימום הכללי שהחיל פיקוח הדוק על שכר העבודה ועל מחירי הסחורות (פרט ללחם ולחיטה, שהיו בפיקוח מאז מאי, כלל החוק בשר, דגים משומרים, חמאה, שמן, יין, חומץ, פחם, נרות, סבון, מלח בישול, סוכר, ברזל, נייר, צמר ועוד).
החוק שקבע כי כל המוכר מצרכים אלה במחיר העולה על המקסימום הוא חשוד, הרחיב את תכולת "חוק החשודים" אופן ניכר.
את התקופה ליוותה תנועה רציונליסטית אנטי-דתית שכינתה את עצמה "פולחן התבונה" וביקשה להעביר את האומה מתפיסות דתיות ואי-רציונליות למנגנונים המבוססים על חשיבה מדעית.
כפועל יוצא של תנועה זו הוחל ב-24 באוקטובר השימוש בלוח השנה המהפכני בצרפת ובחלוקת השעה לחלוקה עשרונית (שינוי שלא הצליח להתקיים זמן ארוך).
ז'וזף פושה ופייר גספאר שומט ארגנו את "חג התבונה" בקתדרלת נוטרדאם דה פריז, שקראה תיגר על הדת.
איבר הנהיג השמדה של כנסיות ופסלים בפריז ובשטרסבורג.
במקביל הותר דמם של אנשי כמורה, נזירים ונזירות ונכסי הכנסייה הוחרמו.
לאחר תקופה קצרה ריסן רובספייר את הפעילות האנטי-דתית, שראה בה יותר נזק מתועלת.
כמו כן הוגבל מאוד חופש הביטוי.
בעוד שבראשית ימי המהפכה פרחה העיתונות, הרי שבימי הטרור הוצאו להורג עיתונאים רבים שהעזו לבקר את השלטון.
לאחר תקופה בה הוצאו להורג בעיקר בוגדים בעלי פרופיל מובהק של "אויבי החירות" כאריסטוקרטים, בעלי הון ואנשי כנסייה ואזרחים פשוטים עקב הלשנות, החל רובספייר משתמש במשרתו על מנת להוציא להורג את חבריו ושותפיו למהפכה.
הבוגדים העיקריים בקו המהפכני הרדיקלי היו חברי סיעת הז'ירונדינים וכן יעקובינים שסטו מהדוקטרינה שייצג רובספייר או שאיימו עליו או על אנשי שלומו.
חבר המועדון היעקוביני שסרח, לדעת רובספייר ואנשיו, הודח מהמועדון.
ההוצאה מהמועדון הובילה למשפט בטריבונל שסופו, לרוב, גזר דין מוות בעוון בגידה במהפכה.
במקביל חיסל רובספייר במרץ את האגף הקיצוני-מדי שמנה את אבר ואנשיו.
ב-30 במרץ נאסר דנטון, שהיה אחד הפופולריים ביותר מבין ראשי המהפכה וקודמו של רובספייר, הוא נכלא בכלא הקונסיירז'רי והוצא להורג ב-6 באפריל יחד עם "קושרים" נוספים מראשי המהפכה המוכרים ביותר, קאמי דמולן ואשתו לוסיל.
שבוע לאחר מכן הוצא להורג "נביא החילוניות" וידידו של ז'וזף פושה, פייר גספאר שומט.
בין אפריל ויולי התחולל "הטרור הגדול", במסגרתו הוצאו להורג בפריז לבדה 2,500 איש.