tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רצון להחליש את האוכלוסייה בחבל הארץ שממנו הוגלו התושבים – תחת שלטון האימפריות בעת העתיקה, הייתה השליטה בפועל בחבל ארץ מסורה בדרך כלל בידי שליטים מקומיים, והגליית השכבות המשכילות והחזקות בחבל ארץ מסוים נתפשה לעיתים קרובות כדרך לחזק את שליטת האימפריה באזור.
האימפריה האשורית נהגה כך בגרשה חלקים מהאוכלוסייה הנכבשת, אם כדי לסלק את המנהיגים או המנהיגים בפוטנציה מחבל ארץ מסוים, ואם כדי להרבות את מספר עובדי האדמה בחבל הארץ שאליו הועברו התושבים.
סנחריב מלך אשור היה ידוע בכיבוש מדינות והחלפת האוכלוסייה עם תושבי מדינה אחרת.
לעיתים קדמה לפעולת הגירוש גם פעולת טרנספר, שבה הוגלתה האוכלוסייה על ידי השליטים ממקום מושבה אל חבל ארץ מרוחק ושומם.
פעולות טרנספר רחב-היקף מנימוקים תועלתניים שונים רווחו גם בעת החדשה.
לעיתים קרובות הן לוו גם במבצעי יישוב מחדש או חילופי אוכלוסין מאורגנים, מסוגים שונים.
בעת החדשה נעשו המונח והפרקטיקה של טרנספר כ"מיקום מחדש" שגורים, והוצגו כפרויקט רחב היקף של פינוי אוכלוסייה המתגוררת במקום דרך קבע לצורכי חברות או לאומים.
אחת הדוגמאות הבולטות בעת החדשה של טרנספר מתוכנן הייתה העברתם ההדרגתית של האינדיאנים שישבו בחבליה התיכוניים של ארצות-הברית ממקומות מושבם.
הטרנספר גובה באישור חוקי: בשנת 1830 העביר נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון חוק בקונגרס המכשיר את הליך דחיקתם הכפויה של האינדיאנים ממקום מושבם.
חקיקה זו הובילה לשורה של עימותים וסכסוכים אלימים בין האינדיאנים לבין חילות ארצות-הברית והמתיישבים הלבנים שהתנחלו על אדמותיהם המופקעות של האינדיאנים.
תוצאתו של כל שלב בעימות הייתה דחיקתם של האינדיאנים מחבל ארץ נוסף.
בשנת 1867 הורה הממשל האמריקאי ליישב את שארית הפליטה של האינדיאנים בשמורות.
חילופי אוכלוסין בין טורקיה ויוון
דוגמה מובהקת של טרנספר של חילופי אוכלוסייה הייתה אחת מתוצאותיה של מלחמת טורקיה–יוון (1919–1922).
במסגרת הסכם לוזאן (1923) הוסכם על חילופי אוכלוסין בין יוון לטורקיה: רוב המיעוט היווני, כ-1.2 מיליון נפש, גורש מטורקיה, ו-600,000 טורקים ומוסלמים אחרים (לדוגמה אלבנים) גורשו מיוון.
חלק גדול מהאוכלוסייה הזו כבר גורש או ברח לפני ההסכם, בעקבות תבוסת יוון, אבל חלק מהם, ובמיוחד כאלו שישבו בפנים הארץ באנטוליה, גורש בעקבות ההסכם.
טרנספר בברית המועצות בימי סטלין
בשנים 1930–1952 ביצע המשטר הסובייטי בברית המועצות, בהנהגתו של יוסיף סטלין, מספר רב של פעולות טרנספר.
הגירושים כללו אוכלוסיות "אנטי-סובייטיות", לאומים שלמים, העברת כוח עבודה וטיהור שטחים מבחינה אתנית.
כתוצאה ממדיניות זו גורשו ונהרגו מיליוני אנשים.
הגליית מיליון קולאקים הייתה הפעם הראשונה שקטגוריה שלמה גורשה.
לאחר מבצע ברברוסה (1941) הגלה סטלין את גרמני הוולגה ואת הטטרים של קרים, שנחשדו בשיתוף פעולה עם הגרמנים.
במסגרת האווקואציה הועברו 17 מיליון תושבים לקווקז, סיביר ומקומות אחרים.
במסגרת מבצע עדשה, ב-פברואר 1944, גורשו מצפון הקווקז העמים הצ'צ'נים, האינגושים, הבלקרים והקרצ'איי ויושבו מחדש בחבל קזחסטן וקירגיזסטן.
פעולה זו הובילה למחיקתה בפועל מהמפה של הרפובליקה הצ'צ'נו-אינגושית, שכחצי מיליון תושביה גורשו.
ההחלטה על ההגליה נבעה בין השאר ממרד צ'צ'ני (1940–1944), שבו קראו המורדים לשחרור הקווקז משלטון הרוסים.
מלחמת העולם השנייה כללה פעולות גירוש, טרנספר והשמדה רחבות היקף ביוזמת גרמניה.
מטרתו מרחיקת הלכת של שליט גרמניה, אדולף היטלר, הייתה לשנות את המפה האתנית של אירופה מיסודה.
חודה של מדיניותו כוון כלפי חבלי הארץ המזרחיים של אירופה, שבהם תכננו הגרמנים ליישב אוכלוסיית איכרים גרמנית שתמשול באוכלוסיית צמיתים או צמיתים-למחצה סלבית.
אחרי תבוסת הגרמנים במלחמה היו בעלות הברית המנצחות נחושות בדעתן למנוע את תקומתה של גרמניה כמעצמה צבאית.
אחת מאבני הנגף העיקריות, לתפישתם, הייתה קיומה של אוכלוסייה גרמנית בחבלי ארץ שונים, שהייתה מניע חשוב בשאיפות הרוויזיוניסטיות בגרמניה בשנים שהובילו למלחמת העולם השנייה.
כך, לדוגמה, הסכסוך סביב חבלי אלזס לורן, הרוהר, החבל הריין המפורז, הגרמנים בחבל הסודטים בצ'כוסלובקיה, באוסטריה ובפרוסיה המזרחית עמדו במוקד העימותים הדיפלומטיים והמדיניים בין גרמניה למדינות אחרות בשנים 1936–1939.
עם תום המלחמה ביקשו בעלות הברית למנוע הישנות עימותים כאלו ופתחו בטרנספר הנרחב ביותר של אוכלוסייה בהיסטוריה המודרנית, כשיותר מחמישה מיליון תושבים ממוצא גרמני גורשו מפרוסיה המזרחית (שסופחה לרוסיה), מדנציג (גדנסק) ומשלזיה, שסופחו לפולין, ומאזור הסודטים שבצ'כוסלובקיה.
פעולות טרנספר בהיקף קטן יותר בוצעו גם ברומניה, שם גורשו יותר מ-50,000 תושבים ממוצא גרמני לשטחי ברית המועצות וסרבים מבאנאט הועברו למונטניה.
חילופי אוכלוסין בין הודו ופקיסטן
עם חלוקתה של הודו לשתי מדינות בשנת 1947 החלו עימותים אלימים בין הודו לפקיסטן ומייד אחרי החלוקה אירעו חילופי אוכלוסין בקנה מידה נרחב: כ-14.5 מיליון איש עברו ממדינה אחת לרעותה.
מפקד בין הפליטים ב-1951 הצביע על כך ש-7,226,000 מוסלמים עברו מהודו לפקיסטן, ובמיוחד ממזרח פנג'אב שבהודו למערב פנג'אב שתחת שלטון פקיסטן, ובין שני חלקי חבל סינד; ומספר דומה של הינדים וסיקים (7,249,000) עברו ממערב פנג'אב למזרחה ובין שני חבלי סינד.
במזרח עברו רוב הפליטים (כ-3.5 מיליון) ממזרח פקיסטן למערב בנגל שבהודו, ורק כ-700,000 מוסלמים עברו בכיוון ההפוך.
חילופי האוכלוסין העצומים האלו יצרו בעיה לממשלות החדשות של הודו ופקיסטן, שלא היו ערוכות לטיפול באוכלוסיית פליטים בהיקף כזה, ומעשי טבח אירעו משני עברי הגבול החדש.
עוד רווחה במהלך חילופי האוכלוסין פעולה של גירוש תושבים על ידי שכניהם או בידי השליטים המקומיים, עם או בלי עידודה של הממשלה החדשה.
עד למלחמת העולם השנייה ואף מעט אחריה, נחשבו פתרונות של טרנספר לדרך הומנית לפתרון מצבים של סכסוך אתני, במיוחד כאשר עימותים על רקע מוצאות אתניים (ולעיתים גם על רקע דתות וזרמים שונים) הובילו לעיתים קרובות לסכסוך דמים מתמשך בין אוכלוסיות ברחבי העולם.
אמנת ז'נבה הרביעית מ-1949 אסרה לראשונה על העברת אוכלוסייה משטח כבוש בהיעדר הצדקה צבאית חיונית, והגדירה פעולה כזאת לראשונה כסוג של פשע.
דוגמה מודרנית אחרת לחילופי אוכלוסין בפועל (אף כי מידת התכנון כאן, כמו גם במקרה הודו ופקיסטן, הייתה מעטה) התרחשה בקפריסין, אחרי הפלישה הטורקית.
קפריסין קיבלה עצמאות מידי בריטניה ב-1960 לפי הסכם לחלוקת השלטון בין הקהילה היוונית לקהילה הטורקית באי.
הפיכה צבאית שביצעו קפריסאים-יוונים, בעידודו של השלטון הצבאי ששלט אז ביוון, כיוונה לאחד את קפריסין עם יוון, אך הצבא הטורקי פלש ב-1974 לצפון קפריסין ויצר חיץ בין האזור שבו הייתה מרוכזת האוכלוסייה הטורקית ליתר חלקי האי.
מיקום מחדש של תושבי דייגו גרסיה
דוגמה טיפוסית לטרנספר "מיקום מחדש" הייתה הגליית תושבי האי דייגו גרסיה על ידי השלטון הבריטי בסוף שנות השישים של המאה העשרים.
הבריטים החליטו להעביר את 2,000 תושבי האי שבאוקיינוס ההודי למאוריציוס ולסיישל, לאחר שחתמו על הסכם להקים באי בסיס צבאי משותף לארצות הברית ובריטניה.
בשנת 2000 הכיר בית משפט בריטי בזכויות התושבים, העניק להם אזרחות בריטית והורה למצוא פתרון לבעיה.
פער השנים הניכר בין הפינוי להכרה בזכות ליישוב מחדש הובילה אחדים לראות בפעולה גירוש ולא טרנספר של מיקום מחדש.
במלחמת העצמאות של קרואטיה בשנות ה-90 ובפרט במבצע "סערה" בסוף המלחמה גורשו ונמלטו מאות אלפי סרבים משטחי קרואטיה (ובפרט מהרפובליקה הסרבית של קראינה שהוכנעה).
במלחמת בוסניה שהתנהלה במקביל גם היו גירושים מקומיים של קבוצות אוכלוסייה שונות, אך מכיוון שקונפליקט זה למעשה הסתיים בתיקו, תזוזת האוכלוסייה הייתה מקומית יותר באופייה מאשר הניצחון הקרואטי.
בסך הכל בהתפרקות יוגוסלביה (1991–1995) היו כ-2.8 מיליון פליטים (חלקם כחלק מגירוש מאורגן, וחלקם האחר פליטים שברחו או הוברחו).
ב-1999, מלחמת קוסובו החלה בגירוש של כ-850 אלף אלבנים קוסוברים מקוסובו.
לאחר התערבות נאט"ו והניצחון הקוסוברי המגורשים האלבנים חזרו וגירשו חלק ניכר (כ-250 אלף) מהסרבים האתניים בחבל.
היו שייחסו לאישים ציונים כוונות טרנספר אך הטרנספר מעולם לא הייתה מדיניות ציונית רשמית.
כך למשל, ביוני 1895, רשם תיאודור הרצל ביומנו פעולה אפשרית: "את הקרקעות הפרטיים בחבלי הארץ הנמסרים לנו עלינו להוציא לאט לאט מידי בעליהם.
את האוכלוסין העניים משתדלים אנו להעביר בלי רעש אל מחוץ לגבול, על ידי מתן עבודה בארצות המעבר, ואולם בארצנו שלנו הננו מונעים מהם כל עבודה...
העברת הקרקעות לרשותנו והוצאת העניים ממדינתנו צריכה להיעשות בעדינות ובזהירות".
פרשנות המקשרת לטרנספר ציטוט זה היא שנויה במחלוקת.
העמדה היהודית כלפי הערבים והלאומיות הערבית עברה גלגולים רבים, הקשורים באופייה של הציונות ובמציאות ההיסטורית גם יחד.
עד לכיבוש ארץ ישראל על ידי בריטניה, לרעיון העברת האוכלוסייה לא הייתה משמעות מעשית, אולם לאחר הכיבוש הבריטי, החלו אישים ביישוב היהודי להעלות את הרעיון לדיון.
ב-1920 כתב הסופר ישראל זנגוויל כי יש לשכנע את הערבים "לנדוד", וניסח את הטיעון כי לרשות הערבים עומד העולם הערבי כולו, וליהודים רק ארץ ישראל.
זנגוויל כתב שיש רק שתי ברירות: או שהמיעוט היהודי ישלוט ברוב הערבי וזה לא דמוקרטי, או שיהיה נתון לשליטתו.
מכיוון ששתי האפשרויות לא היו רצויות בעיניו, הגיע למסקנה כי הערבים צריכים לצאת.
את הצעתו זו של זנגוויל, הרבו דוברים ערבים לצטט כראיה לכך שהציונים מתכוונים לנשל אותם מהארץ.
כמה מראשי התנועה הציונית הסתייגו ממנו והכחישו שהוא מבטא את דעת התנועה.
העימות המתמיד בין יהודים לערבים בארץ ישראל הוביל כמה מהמנהיגים של היישוב היהודי להעלות, במסגרת דיונים פנימיים, רעיונות לטרנספר של ערבים מארץ ישראל.
ביוני 1931 כתב יעקב טהון, שהיה פעיל בהתיישבות, לקולונל פרדריק קיש, כי מבחינת התנועה הציונית, הפתרון הרצוי ביותר הוא העברת הערבים לעבר הירדן, והוסיף כי הדבר רצוי מאוד גם מבחינתם, מאחר שבכסף שיקבלו תמורת 100 דונם בארץ ישראל, יוכלו לרכוש לפחות 500 בעבר הירדן.
ביולי 1936, במהלך נסיונותיו כיושב ראש ההנהלה הציונית לסכל חוק קרקעות של הנציב העליון, שישריין לכל פלאח ערבי שטח מחיה מינימלי, הציע דוד בן-גוריון בישיבת הוועדה הפוליטית של מפא"י, שהיהודים יקנו אדמות בעבר הירדן ויעבירו אליהן פלאחים שמכרו ליהודים את אדמותיהם בארץ ישראל.
רעיון הטרנספר עלה על סדר היום של התנועה הציונית בצורה פומבית רק ביולי 1937, כאשר ועדת פיל נתנה לו לגיטימציה רשמית בדו"ח שלה.
הוועדה הציעה לחלק את ארץ ישראל כך שתקום בה מדינה יהודית ושאר חלקי הארץ (למעט אזור ירושלים ובית לחם בשליטה בריטית) יתאחדו עם עבר הירדן הערבית.
כהשלמה לכך, הציע הלורד פיל להעביר לשטח הערבי את רוב האוכלוסייה הערבית היושבת באזור שנועד למדינה היהודית, כלומר בין 200 ל-300 אלף ערבים.
באופן רשמי דובר ב"חילופי אוכלוסין", והוועדה ציינה את דוגמת טורקיה ויוון.
אולם למעשה רק כ-1,250 יהודים אמורים היו לעבור מהמדינה הערבית לתחומי המדינה היהודית.
פרסום הדוח חולל "רעידת אדמה" בתנועה הציונית ופתח ויכוחים מרים על היחס לתוכנית.
בפרק העוסק במקרקעין הוועדה כתבה חלק ניכר מהקרקעות שיושבו על ידי היהודים לא היו מעובדות טרם הרכישה וכללו ביצות ודיונות של חול בטרם הפכו למטעי הדרים.
לטענת בני מוריס, דוד בן-גוריון תמך אומנם בעקביות בשלמות הארץ, אולם שילוב רעיון הטרנספר בתוכנית החלוקה אפשר לו לקבל אותה והנהגת התנועה הציונית הסכימה לקבל אותה כבסיס למשא ומתן.
ב-12 ביולי 1937 כתב ביומנו, כי נקודה זו "שקולה נגד כל החסרונות והמגרעות שבדו"ח, ושהיא "עשויה לתת לנו דבר שלא היה לנו אף פעם...
גם בימי הבית הראשון וגם בימי הבית השני: הטרנספר הכפוי של הערבים מהעמקים המועדים למדינה היהודית".
הוא סבר כי על התנועה הציונית להפעיל את כל "כוח הלחץ" שלה, כדי שאנגליה "תעקור בכוח כמאה אלף ערבים מכפריהם שחיו בהם מאות בשנים", והוסיף לגבי ההמלצה בדו"ח: "עלינו להיאחז במסקנה זו כמו שנאחזנו בהצהרת בלפור".
הוא האמין כי עבור היישוב היהודי, העברת האוכלוסייה הכפויה היא "שאלת חיים, קיום, מגן, תרבות, ריבוי, חופש ועצמאות".
הוא כתב שלהמלצה "חשיבות ענקית", משום שזו הפעם הראשונה בהיסטוריה שעומדת לקום מדינה "יהודית ממש", ובכך ניתנת ליהודים "אפשרות שלא חלמנו עליה ולא יכולנו להעז לחלום עליה בדמיוננו הנועז ביותר".
עם זאת, הוא היה בספק אם בריטניה תעז לבצע את הגירוש, והדגיש כי ההצעה צריכה לבוא מהבריטים והם שצריכים לבצע אותה.
ביולי 1937, כתב לבנו: "אנו לא יכולים ולא רשאים להציע דבר כזה, כי אף פעם לא רצינו לנשל ערבים, אבל מכיוון שאנגליה מוסרת חלק של הארץ אשר הובטח לנו למדינה ערבית - אין זה אלא יושר שהערבים במדינתנו יועברו לחלק הערבי".
בן-גוריון טען כי "קשה למצוא איזה נימוק פוליטי או מוסרי נגד העברת אותם הערבים משטח העומד תחת שלטון יהודי לשטח שיעמוד תחת שלטון ערבי.
אנו לא היינו יכולים להסכים להעברה – גם אם היא מוצעת ומוצאת לפועל על ידי אנגלים ...
אילו הייתה ההעברה כרוכה בנישול, כלומר בהריסת הקיום הכלכלי של האנשים המועברים.
אבל גם מתוך חסידות יתירה וקפדנות מוסרית מקסימלית אי אפשר להתנגד להעברה, המבטיחה למועברים גם תנאים חומריים מספיקים וגם ביטחון לאומי מקסימלי, כפי שמחייבת ההעברה המוצעת על ידי הוועדה".
ברל כצנלסון סבר, כי "עניין העברת האוכלוסין עורר אצלנו ויכוח: מותר או אסור.
מצפוני שקט בזה לגמרי, טוב שכן רחוק מאויב קרוב, הם לא יפסידו על ידי העברתם, ואנחנו בוודאי לא.
בחשבון אחרון - הרי זו רפורמה פוליטית יישובית לטובת שני הצדדים.
זה מכבר סברתי כי זהו הטוב בפתרונות...
אלא שלא עלה על דעתי כי ההעברה 'אל מחוץ לארץ ישראל' פירושה לסביבות שכם.
האמנתי ועודני מאמין כי הם עתידים לעבור לסוריה ולעיראק".
בקונגרס הציוני ה-20 שנערך בציריך, הביע חיים ויצמן תמיכה בהמלצת ועדת פיל לטרנספר, ככל הנראה בנאומו המדיני ב-4 באוגוסט 1937. ב-10 באוגוסט התייחס לדבריו מנחם אוסישקין, יושב ראש קק"ל, והביע תמיהה גדולה לגבי היתכנות הרעיון: "כאשר שמעתי את דברי הראש וראשון בתנועתנו...
על הטרנספר של 300 אלף ערבים מחוץ למדינה היהודית...
אמרתי לעצמי: אלי שבשמים, עד כמה פשטה פסיכוזה זו גם בין האנשים הגדולים ביותר...
פתאום יעזוב מוחמד את המדינה שלנו.
האם יש תקווה שהערבים היושבים בארצנו יסכימו מרצונם הטוב למסור לנו את מיליוני הדונמים האלה?
שנית, אם הם לא יסכימו, היש איזו תקווה שהיא שנכריח אותם על ידי מישהו [כלומר הבריטים] לצאת את הארץ?".
ארתור רופין תמך בטרנספר ואמר ב-6 באוגוסט 1937: "תחילה יש להכין במדינה הערבית קרקע מתאימה בשביל האיכרים, ורק אז צריך לנסות להביאם לשם, ככל האפשר מתוך רצון ורק אם לא תימצא דרך אחרת - בדרך האקספרופריאציה" (הפקעה), אחרת תיאלץ המדינה היהודית לתת למיעוט הערבי הגדול שבה "זכויות שוות".
בדצמבר 1937 התייחס משה שרת "לשאלת העברת האוכלוסין הערבים": "אני רוצה לדחות את ההשוואה עם גרמניה.
מה שגרמניה עושה ליהודים זוהי ממשלה שלוקחת אנשים וזורקת אותם החוצה, אינה דואגת מה יהיה להם, אינה מרשה להם לקחת את הונם איתם – העברה כזו לא תיתכן.
עניין ההעברה כאן הוא פשוט מאוד...
גם כשזה יהיה בכפייה, זה יהיה מתוך פיצויים בעד הנכסים שהם משאירים פה ומתוך דאגה למצבם במקום החדש".
בהתייחס להצעת פיל, רופין טען ב-1937 בפני ויצמן ובפני בן-גוריון, שהמדינה אשר ועדת פיל הציעה גדולה מדי, מפני שיש בה מיעוט ערבי גדול מדי.
אם יש ברצונם לבסס עצמאות, צריכה להיות מדינה יהודית ללא מיעוט ערבי גדול.
לשם כך מוטב להקטין את המדינה, ובלבד שיהיה בה רוב יהודי מוחלט.
על כך ענה לו בן-גוריון בקונגרס ה-20 בציריך: "מדינה פירושה עצמאות, ועצמאות פירושה עלייה.
לשם כך נחוצה לנו מדינה זו.
העלייה ההמונית תהפוך את המיעוט הגדול למיעוט קטן.
איש לא יגורש, אבל המדינה תתמלא ביהודים".
בשנת 1937 הקימה התנועה הציונית ועדה מיוחדת להכנת הטרנספר: ועדת הסוכנות להעברת אוכלוסין.
בוועדה דיברו על הסבל שייגרם לתושבים שיאלצו לעקור מבתיהם, ועל השאלה אם יהיה זה טרנספר כפוי או "מרצון", כלומר בהסכם בין מדינות.
בהנהלת הסוכנות היהודית דובר על הטרנספר ב-12 ביוני 1938. מנחם אוסישקין אמר שלהקים את המדינה היהודית עם אוכלוסייה שכמעט מחציתה הם ערבים ורוב היהודים מצטופפים בסביבת תל אביב פירושו "חורבן שלישי", עוד לפני שבניין המדינה יתחיל, ודיבר על העברת 60 אלף משפחות.
ארתור רופין אמר: "אינני מאמין בהעברה של בודד.
אני מאמין בהעברה של כפרים שלמים".
אוסישקין אמר: "אני מוכן לבוא ולהגן לפני הקדוש ברוך הוא ולפני חבר הלאומים על הצד המוסרי שבדבר", ובן-גוריון הוסיף: "אינני רואה בזה שום דבר לא מוסרי".
אלא שבמחצית השנייה של 1938 ממשלת בריטניה התכחשה להצעות ועדת פיל ובן-גוריון החליט להוריד את רעיון הטרנספר מסדר היום הציבורי.
לדעת ההיסטוריון תום שגב, רעיון הטרנספר באידאולוגיה הציונית "בא בהמשך לעקרון ההפרדה בין היהודים לערבים", והוא "התחייב גם מסירובם של הערבים לאפשר לתנועה הציונית להקים בארץ ישראל מדינה שרוב תושביה יהודים וכן מהטרור הערבי".
לדעת ההיסטוריון בני מוריס, "כמעט כל מעשה של קניית קרקע היה מיקרוקוסמוס של טרנספר: מטרתה של כל עסקה הייתה להרחיב את קניינם של היהודים ולצמצם את קניינם של הערבים, כלומר להוציא אדמות מידי הבעלים הערבים והאריסים או הפלאחים הערבים".
בפרוץ מלחמת העולם השנייה התנהל הדיון על טרנספר גם על רקע העברה המונית של אוכלוסיות בשטחים שנכבשו על ידי הצבא הגרמני.
זאב ז'בוטינסקי כתב: "העולם התרגל לרעיון של הגירות המוניות וכמעט שהחל לחבב אותו.
היטלר - יהיה האיש הזה שנוא עלינו כמה שיהיה - הוסיף בזמן האחרון להוציא מוניטין בעולם לרעיון הזה".
הרעיון הוסיף להלך בתנועה הציונית גם בשנות ה-40. יוסף ויץ, מראשי קרן קיימת לישראל, כתב ביומנו האישי ב-1940 כי "הפתרון היחיד הוא ארץ ישראל ובלי ערבים [...] אין להשאיר כפר אחד, אף שבט אחד, רק בדרך זו – טרנספר לערביי ישראל – תבוא הגאולה".
בשנים 1944–1945 הנושא עלה שוב על סדר היום של התנועה, כאשר מפלגת הלייבור הבריטית אימצה את רעיון הטרנספר במצעה.
ב-7 במאי 1944 דנה הנהלת הסוכנות היהודית בהחלטת הלייבור.
בישיבה זו היה קונצנזוס בזכות הטרנספר, אולם בן-גוריון סבר כי דיבור על הרעיון "עלול להזיק בדעת הקהל בעולם, כי זה עלול ליצור רושם שאין מקום [לעוד יהודים] בארץ ישראל בלי הוצאת הערבים".
בישיבת הנהלת הסוכנות ב-20 ביוני 1944, אמר: "אני מתנגד שאיזו הצעה שהיא של טרנספר תבוא מצדנו.
אינני שולל טרנספר מבחינה מוסרית ואינני שולל אותו גם מבחינה פוליטית.
אם יש סיכוי לזה, בנוגע לדרוזים הדבר ייתכן.
אפשר להעביר את כל הדרוזים לג'בל דרוז בהסכמתם.
את [הערבים] האחרים - אינני יודע.
אבל אסור שתהיה זאת הצעה יהודית...
אם אנו נציע זאת - הערבים ידחו אותה, והגויים יגידו שאין מקום ליהודים בארץ ישראל" [בלא שיעבירו ממנה את הערבים].
לטענת ההיסטוריון בני מוריס, בשנת 1948, בזמן מלחמת העצמאות, "התבצע למעשה טרנספר של רוב הערבים משטחי מדינת ישראל המוקמת אל השטחים הערביים בארץ ישראל ומחוצה לה", אולם הוא לא היה "פרי תכנון מוקדם או הגשמה של תוכנית אב מוכנה מראש, ואף לא פרי מדיניות רשמית ושיטתית של ראשי היישוב".
לפי ההיסטוריון הפלסטיני וליד ח'אלדי, "תוכנית ד'...
הייתה ההזדמנות ההיסטורית (של היהודים) לטהר מערבים את ארץ-ישראל, לשלול את הנוכחות הערבית פשוט על ידי מחיקתה".
לגישה דומה שותף משה גבעתי, היסטוריון צבאי ישראלי ואל"ם, שסבור כי "בהתאם ללשונה ולרוחה של 'תוכנית ד' נערכו בהמשך מבצעים, שעצם שמם מלמד על מהותם", ומביא את מבצע מטאטא ואת מבצע חמץ כדוגמאות.
גוש עציון והשכונות היהודיות במזרח ירושלים התרוקנו בעקבות מלחמת העצמאות והסיפוח הירדני של הגדה המערבית.
האוכלוסייה נקלטה על ידי מדינת ישראל שהוקמה לאחריו.
בשנות ה-80 של המאה ה-20, הציע ח"כ הרב מאיר כהנא לפתור את הסכסוך הישראלי-פלסטיני באמצעות העברת תושביה הערביים של מדינת ישראל למדינות ערב, באומרו: "רק דרך אחת פתוחה לפנינו: העברה מיידית של הערבים מארץ-ישראל לארצותיהם.
כי לגבי ערביי ארץ-ישראל ויהודיה יש רק פתרון אחד: הפרדה.
היהודים בארצם, ואילו הערבים בארצותיהם.
בספרו "האתגר" הדגיש כהנא שבשום אופן אינו מתכוון לטרנספר בכפייה אלא מרצון ועל ידי עידוד כלכלי וכדומה.
ח"כ רחבעם זאבי, שהסתייג גם הוא מגירוש כפוי, תמך ב"טרנספר בהסכמה" של המועברים או של שליטי ישראל והפלסטינים או המדינות הערביות.
תמיכה במדיניות טרנספר ניתן למצוא במצעיהן של סיעות ימין קיצוני שזכו גם לייצוג בכנסת, בהן סיעת האיחוד הלאומי, "חזית יהודית לאומית" (כיום עוצמה יהודית) וחרות - התנועה הלאומית.
בעקבות חורבן חלק ניכר מרצועת עזה במלחמת חרבות ברזל הציע נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ, להעביר את תושבי רצועת עזה למצרים, לירדן ולמדינות נוספות.
הצעה זו זכתה לתמיכתו של ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו, ומנגד עוררה גל של גינויים ותגובות נוקבות מצד מנהיגים ברחבי העולם.
גם מדינות שאליהן הפלסטינים אמורים להתפנות דחו אותה.
טרנסקסואליות היא תופעה של אנשים שמרגישים כי הזהות המגדרית שלהם לא נמצאת בהלימה עם מינם הפיזיולוגי והם מעוניינים לשנות את גופם באופן תמידי לכזה שיתאים למגדר עימו הם מזדהים, לרוב בסיוע פעילות רפואית (כולל נטילת הורמונים או ניתוח) - שינוי זה נעשה במסגרת של תהליך להתאמה מגדרית.
נון קונפורמיות מגדרית או טרנסג'נדריות הם הרקע הזהותי והנפשי לרצון בביצוע החלפת מגדר פיזית.
חלק מבין הטרנסג'נדרים חווים דיספוריה מגדרית, הרגשה עקבית של מצוקה או דיכאון מתמשך של אדם כתוצאה מחוסר הלימה בין הזהות המגדרית שלו לבין המין הפיזיולוגי, או כתוצאה מתגובות החברה לחוסר הלימה זה.
רבים מהטרנסקסואלים הנמצאים בתחילתו או באמצע תהליך שינוי הגוף ואורח חייהם חווים מצוקה באופן תדיר, אשר נובעת בעיקר מהדיכוי החברתי ותפיסת הטרנסקסואל כבן המגדר הלא-נכון.
כתוצאה מכך רבים שואפים לשנות את מינם כדי להתאים לתפקיד המגדרי התואם את זהותם.
להלן, גבר טרנסקסואל הוא אדם שנולד במין נקבה ומזדהה כזכר, ואישה טרנסקסואלית היא אדם שנולד במין זכר ומזדהה כנקבה.
על פי עבודות מחקר רבות, הסימנים לכך שאדם יהיה טרנסקסואל או לפחות יפגין סוג של נון קונפורמיות מגדרית בבגרותו, עשויים להתחיל בגיל צעיר מאוד - לפעמים בגיל שנתיים או ארבע.
דבר זה יכול לבוא לידי ביטוי בכך שהילד או הילדה מתנגדים באופן עקבי לתכתיבים המגדריים אשר לכאורה תואמים את הייעוד המגדרי שלהם.
עבור חלק מהילדים הצעירים, רצון להיות משויך למגדר אחר יכולה להיות דבר זמני, עבור חלקם אין זה כך.
אין דרך לחזות כיצד הילד יתפתח בהמשך חייו, ואי וודאות זו היא דבר קשה עבור הורים רבים.
רוב הפסיכולוגים והרופאים טוענים כי חשוב שהורים יצרו סביבה משפחתית תומכת, שבה הילד מרגיש אהוב וכי בחירותיו מקובלות, ללא תנאים מוקדמים.
בקרב גורמי מקצוע בנושא הייתה מקובלת בעבר הגישה שהזדהות מגדרית שאינה תואמת את המין הביולוגי היא שגויה וניתנת לריפוי, אבל בעקבות מחקרים מדעיים מהעשורים האחרונים, ביניהם גם ממצאים ביולוגיים, הגישה השתנתה ומקובל כי זהות מגדרית אינה נובעת מחינוך או מטראומה ואינה ניתנת לשינוי.
בעקבות המחקר המדעי והניסיון הקליני, ההמלצה של רוב אנשי המקצוע היא לקבל זהות מגדרית שונה מהמין הביולוגי, במיוחד כאשר זהות זו מובאת בצורה עקבית ולאורך זמן, ובמיוחד בקרב בני נוער או אנשים מבוגרים יותר.
מלבד התמיכה של הסביבה הקרובה בבחירות האדם (לדוגמה שינוי המראה החיצוני באמצעות תסרוקת, בגדים או החלפת שם פרטי), ניתן לספק טיפולים רפואיים כמו טיפול הורמונלי או ניתוחים.
לפי הניסיון המחקרי, אוסף הפתרונות האלה מפחיתים סיכונים בריאותיים ונפשיים, ומגדילים סיכוי לשילוב טוב יותר בחברה, ושמחת חיים רבה יותר.
נכון לשנת 2018 קיימים קבוצות שמרניות ומיעוט מקרב אנשי המקצוע שטוענים כי זהות מגדרית שונה היא סוג של בלבול פסיכולוגי, ומתנגדים לביצוע טיפולים מסוכנים בטרנסג'נדרים בשביל למנוע את התפתחותם המינית או בשביל להידמות לבני המגדר עמו הם מזדהים.
עם זאת, מחקרים עדכניים מבחינים בין זהות מגדרית טרנסג'נדרית עקבית, לבין התנהגויות שאינן מסווגות ככאלה, ולא מצאו תועלת בניסיון להתאים זהות טרנסג'נדרית יציבה לזוויג הביולוגי.
חלק ממאבקם של הטרנסקסואלים הוא קבלה חברתית של המגדר בו הם מזדהים, במקום שידוכאו על פי גופם.
קבלת הפרט על פי זהות מגדרית אישית, כלומר כזו שבה הפרט מזדהה, כוללת, בין היתר, התייחסות בשפה התואמת את מגדרו, הימנעות מאזכור חוויות מרות שעבר בעקבות התהליך, או מעיסוק פולשני לגבי איברו המוצנע.
זאת מתוך ההבנה שהאיבר היחיד בו 'שוכנת' זהות המגדר (או לפחות, המידע הנוירונאלי בהקשרה), הוא המוח.
לפי מחקר שנערך בארצות הברית על כ-6400 טרנסג'נדרים שרובם טרנסקסואלים ופורסם ב-2014, כ-42% מהטרנסקסואלים שנולדו כגברים וכ-46% מהטרנסקסואלים שנולדו כנשים, דיווחו שניסו להתאבד במהלך חייהם, לעומת 4.6% באוכלוסיית ארצות הברית הכללית.
המונח הוא הלחם של שתי המילים; "טרנס" = "מעֵבר", ו"סקס" = זוויג.
מכאן, שהמונח "טראנסקסואל" = "מחליף זוויג" (כאשר במילה "זוויג" הכוונה היא להגדרת המין המוּלדת).
בסלנג הישראלי, וגם בתעשיית המין, מכונות לעיתים נשים טרנסקסואליות בשם הפוגעני "קוקסינל" או "קוקסינלית".
זאת, על-פי השם "קוקסינל", אשר היווה את שם הבמה של אמנית צרפתיה שעברה ניתוח להתאמה מגדרית במרוקו בשנת 1958. כינוי זה אינו נחשב כיום כתקין פוליטית.
כינוי זה דומה למדי למקבילה האנגלית שלו: Shemale (מיזוג של "היא" ו"זכר").
בסביבות גיל שנתיים ילדים מתחילים להיות מודעים להבדלים הפיזיים בין בנים לבנות.
לפני גיל שלוש רוב הילדים יכולים לתייג את עצמם כבנים או בנות.
עד גיל ארבע רוב הילדים הם בעלי תחושה יציבה של הזהות המגדרית שלהם.
בתקופה זה ילדים לומדים על התנהגות מונחית מגדר כלומר מהם דברים ש"בנים עושים" ומה דברים ש"בנות עושות".
הדעה המקובלת כיום בקרב אנשי מקצוע היא שהתנהגות ספציפית שמתאימה למגדר יכולה להיות מושפעת מהזדהות עם גברים ונשים בחייהם, אבל התחושה של זהות מגדרית אינה דבר שניתן לשינוי.
טרנסקסואלים רבים מציינים שלמעשה הם תמיד חשו כבני המגדר ההפכי למגדרם הפיזיולוגי, וחלקם שואפים לשנות את גופם על מנת להתאימו לזהותם המגדרית.
חוקרים מסוימים כגון ריי בלנשרד הציעו שקיים מיעוט של טרנסקסואלים (בפרט נשים טראנסקסואליות) שמגלים את זהותם המגדרית בגיל ההתבגרות או בבגרות המאוחרת, בשל שילוב של יכולת נוירופסיכולוגית עם חוויות חיים כגון טרנסווסטופיליה.
הטיפול הרפואי בטרנסקסואלים מבוסס על כללי הטיפול שמפרסמת ה-Harry Benjamin International Gender Dysphoria Association (HBIGDA), אגודה בינלאומית שמקום מושבה בארצות הברית, אשר חברים בה מאות פסיכיאטרים, פסיכולוגים, עובדים סוציאליים, רופאים כלליים ומנתחים מכל העולם.
ה-HBIGDA מרכזת את המחקר בכל היבטי הטרנסקסואליות, וקובעת כללים לטיפול בהם.
כבר משנות השישים השתרשה ההבנה כי זהות מגדר אינה ניתנת לשינוי.
לכן, הדרך היחידה לאפשר לטרנסקסואל לחיות חיים שלמים במגדר האמיתי אליו הוא משתייך, היא על ידי שינויים פיזיולוגיים.
כיוון שאין אפשרות להתאים את נפשו של הטרנסקסואל לגופו, הדבר היחיד שניתן לעשות במטרה לאפשר לו לחיות את חייו בצורה ההולמת את רגשותיו, זה לשנות את גופו כדי שיתאים לנפשו.
בנוסף לכך, עוברים גברים ונשים טרנסקסואלים חיברות מגדרית מחדש, בהתאם למגדרם.
במקרה של אישה טרנסקסואלית, מדובר במתן הורמונים נשיים כדי לגרום לצמיחת שדיים, לריכוך העור ולהרחבת הירכיים.
טיפולים נוספים כוללים הרחקת שיער מהפנים ומאזורים אחרים בגוף.
לפעמים ייכללו גם טיפול ותרגול לשינוי הקול.
במקרה של גבר טרנסקסואל, נטילת הורמונים יוצרת את כל סימני המין המשניים הזכריים.
בנוסף, רבים עוברים ניתוח להשטחת החזה ובניית חזה גברי, וחלק בוחרים לעבור גם ניתוח לשינוי איבר המין.
עם סיום התהליך לשינוי המגדר יש טרנסקסואלים הנטמעים בחברה הסיסג'נדרית (שאינה טרנסג'נדרית) כגברים או נשים לכל דבר ועניין.
לעומת זאת, יש טרנסקסואלים הרואים בטרנסקסואליות שלהם זהות, ופעילים בקהילה הטרנסג'נדרית המתגבשת בשנים האחרונות בארץ ובעולם.
הניתוח הוא רק חלק אופציונלי בתהליך השינוי שהאדם הטרנסקסואל עובר.
הוא איננו מטרה בפני עצמה, ואף איננו החלק החשוב ביותר בכל התהליך, בניגוד לסטריאוטיפים הקיימים.
למעשה, רובם של הטרנסקסואלים אינם עוברים את הניתוח.
עם זאת, אלו המגיעים לניתוח, עושים זאת מתוך רצון עז למצוא סיפוק מלא לשאיפותיהם ולראות התאמה מלאה בין צורת גופם לבין תחושת זהותם הפנימית.
מחקר אחד ציין כי יש טרנסקסואליות ובמידה פחותה טרנסקסואלים אשר לאחר תקופת מה של טיפול חלופה הורמונלית דיווחו על שינוי בנטייתם המינית.
עד 8% מהאנשים שעברו וגינופלסטי ושינויים כירורגיים נוספים כחלק מהליך שינוי מגדרי מתחרטים על כך.
הליך החזרה למגדר הקודם נקרא באופן נפוץ "ביטול שינוי" (Detransition), הליך שבאמצעותו הם חוזרים למגדר בו הוכרו קודם לשינוי.
אין נתונים סטטיסטיים מובהקים ומוסכמים בנוגע לשכיחות של טרנסקסואליות בקרב האוכלוסייה, וגם מחקרים העוקבים אחר מספר הטרנסקסואלים אינם כוללים בהם את אלו שאינם פונים לגופים ורשויות שונות.
ספר האבחנות הפסיכיאטרי DSM IV (1994) מציין הערכה גסה של אחד מתוך 30,000 גברים ואחת מתוך 100,000 נשים המבקשים לעבור ניתוח להתאמה מגדרית בארצות הברית.
הערכת שכיחות אחרת היא זו של "המרכז הרפואי לדיספוריה מגדרית באמסטרדם" (Amsterdam Gender Dysphoria Clinic), הפועלת מזה ארבעה עשורים במהלכם היא מטפלת בטרנסקסואלים בהולנד, לפיה אחד מתוך 10,000 גברים ואחת מתוך 30,000 נשים יבקשו לעבור את התהליך.
שכיחות גבוהה יותר הוצגה במאמר שבחן את הנושא ופורסם במגזין "International Journal of Transgenderism"
בשנת 2007. הנתונים, שהוצגו בכנס של ההתאחדות המקצועית העולמית לבריאות טרנסג'נדרית (WPATH) והתבססו על מחקר עצמאי, הראו גבול מינימלי של טרנסקסואל אחד לכל 4,500 גברים, ואחת לכל 8,000 נשים בבחינה של כמה מדינות שונות.
החוקרים מציינים כי מידע זה נכון עוד מתקופת שנות ה-80.
עוד מציינים החוקרים כי מספיק לבחון את כמות האנשים שעברו ניתוח להתאמה מגדרית אצל שלושת המנתחים המובילים בתחום בארצות הברית על מנת לבסס שכיחות של אוכלוסיית הטרנסקסואלים העומדת על יחס של 1:10,000. יחס זה, שאינו כולל ניתוחים שאינם נעשים במרפאות המובילות או נעשים בארצות אחרות כמו קנדה ותאילנד.
לכן היחס הוודאי, לפי החוקרים, של 1:10,000 הוא נמוך מהנתון האמיתי.
בחברות מערביות רבות, הטרנסקסואלים מורשים לשנות את שמם ואת מינם בתעודת הזהות.
במדינות אלה ניתן לראות לגיטימציה כלפי טיפולים להתאמה מגדרית ואלה נפוצים.
לעומת זאת במדינות שאינן מערביות, ניתן לראות חוסר לגיטימציה מצד הממשלה לגבי שינויי המין והטרנסקסואליות.
ברבות ממדינות אלה קיימת מגמה של שינוי ותחילתן של פעולת לפתיחות לנושא וקבלתו על ידי החברה.
רבים מחברי הקהילה הטרנסקסואלית בעולם ובישראל לוקחים חלק בסגנון חיים פעיל הכולל מסיבות, הופעות דראג, פורומים וצ'אטים באינטרנט וכן קבוצות תמיכה.
בנוסף קבעו לעצמם דגל השונה מדגל הגאווה ומיוחד לקהילה הטרנסקסואלית.
מצבם החוקי של הטרנסקסואלים בארץ שפיר ביחס למדינות אחרות, ומדינת ישראל אף מסייעת לטרנסקסואלים בתהליך שינוי המין שלהם, סיוע המתבטא במימון חלקי של הניתוח להתאמה מגדרית ושל טיפולים אחרים על ידי קופות החולים.
כמו כן ישראל חתומה על הצהרת האו"ם בדבר נטייה מינית וזהות מגדרית.
נוהל התאמה מגדרית בישראל הקיים משנת 1986 וניתוחים להתאמה מגדרית יכולים להתבצע בית החולים תל-השומר בלבד, מעל גיל 21 ורק לאחר תקופת המתנה של שנתיים.
טרנסקסואלים ישראלים מעל גיל 19 שמעוניינים לעבור תהליך התאמה מגדרית הכולל ניתוח לשינוי איבר המין נדרשים לעבור את 'הוועדה לשינוי מין' בתל השומר, שמטרתה מתן אישור לניתוח להתאמה מגדרית אצל טרנסקסואלים.
אלה נדרשים לעבור מעקב רפואי ומעקב אבחוני במשך שנתיים, לחיות במגדר הנבחר ולעבור טיפול הורמונלי להתאמה מגדרית.
משרד הפנים מאפשר שינוי הרישום בסעיף המין בתעודת הזהות רק לטרנסקסואלים אשר עברו ניתוח להתאמה מגדרית, ואלה שלא עברו ניתוח להתאמה מגדרית או נמצאים באמצע ההליכים מנועים משינוי זה.
הטרנסקסואלית הישראלית המפורסמת הראשונה היא רינה נתן (נולדה במין זכר בשם גרשון נתן).
ב-1956 נאלצו הרופאים לכרות את הפין שלה, לאחר שחתכה בו חתך עמוק.
קדם למהלך הקיצוני, מאבק בשלטונות להתיר לה לעבור סירוס כירורגי.
המאבק הגיע עד ליועץ המשפטי לממשלה, חיים כהן, ונחל כישלון.
בעבר הדמות הטרנסקסואלית הסטראוטיפית בישראל הייתה זו של זלמן שושי (זלמן וינדר) אם כי וינדר מעולם לא עבר תהליך בלתי הפיך להתאמה מגדרית.
שנים רבות שימש כנציג הקהילה ההומוסקסואלית, וזוהה עם זנות, אלימות ומופרעות נפשית.
נשיותו לא נלקחה ברצינות והתקבלה כשאיפה מגוחכת.
מאז ומתמיד התייחסו אליו באמצעי התקשורת ובכל זירה ציבורית כגבר בלבד.
דנה אינטרנשיונל שינתה את הייצוג בהופכה לזמרת מצליחה.
את הקריירה שלה החלה בהופעות דראג ובחיקויים פרודיים של זמרות ידועות, ושיא הקריירה שלה היה בזכייה באירוויזיון 1998 בו ייצגה את ישראל בשירה דיווה.
בשל פרסומה הרב וכשרונה, אופן קבלתה בחברה הישראלית היה פשוט יותר.
עם זאת, הקהילה ההומו-לסבית ראתה באינטרנשיונל איום בתחילת דרכה, ורק לאחר מכן אמצה אותה כסמל.
זמרות טרנסקסואליות ישראליות נוספות הן ניקה, המוּכרת משירי הנושא של הסדרות "טלנובלה בע"מ" ו"האלופה", אדרת, קים קונקשיין וג'ואל.
יובל טופר-ארז, טרנסקסואל FTM ופעיל בתנועת הלהט"ב, התפרסם בשנת 2011 בהיותו הטרנסקסואל הראשון בישראל שהרה וילד.
טרנסקסואליות (כשינוי מזכר לנקבה) מופיעה בשלושה מסרטיו של פדרו אלמודובר: בשני מקרים (טינה בסרט "חוק התשוקה" מ-1987 ואגראדו בסרט "הכל אודות אמא" מ-1999) מוצגת הטרנסקסואליות באור חיובי, ובשלישי (לולה בסרט "הכל אודות אמא") - באור שלילי.
בסרט "העור בו אני חי" מ-2011, שינוי המין נעשה בכפייה, כנקמה של המנתח בצעיר שתקף מינית את בתו.
סרטו של ג'ואל שומאכר מ-1999, "אנשים מושלמים", ראסטי (פיליפ סימור הופמן), הוא טרנסקסואל העוסק בשירה ובהנחיית מופעי דראג.
הוא מלכת דראג קולנית, בודדה, החיה בעולם של פנטזיה וחולמת לעבור ניתוח לשינוי מין.
"בנים אינם בוכים" הוא סרט דרמה אמריקאי עצמאי משנת 1999, המבוסס על סיפור חייו של ברנדון טינה, גבר טרנסג'נדר שנאנס ונרצח ב-31 בדצמבר 1993 על ידי חבריו, לאחר שנתגלה להם כי הוא סומן כנקבה בלידה.
בסרט מככבת הילרי סוונק כברנדון טינה.
סרטו של סבסטיאן לליו מ-2017, "אישה פנטסטית", עוסק במרינה, אישה טרנסקסואלית, שעבור רוב בני המשפחה של בן זוגה, הזהות המגדרית שלה נתפסת כסטייה.
מרינה נאבקת על הזכות להיות עצמה.
היא יוצאת לקרב באותם כוחות בהם נאבקה כל ימי חייה רק על מנת להיות מה שהיא עכשיו - מורכבת, חזקת, ישירה ואישה פנטסטית.
טרנספורמציות לורנץ, העתקות לורנץ או התמרות לורנץ הן העתקות ליניאריות בין מערכות ייחוס המראות כיצד משתנים הזמן והמרחב כאשר עוברים ממערכת ייחוס אחת למערכת ייחוס אינרציאלית הנעה יחסית אליה במהירות קבועה בקו ישר.
את טרנספורמציית לורנץ אפשר להסיק מעקרונות היסוד (הפוסטולטים) של תורת היחסות הפרטית, ואכן – טרנספורמציות לורנץ הן כלי מרכזי בביצוע חישובים במסגרת תורה זו.
טרנספורמציית לורנץ פותחה עוד במאה ה-19 בנפרד מתורת היחסות הפרטית על ידי הפיזיקאי ההולנדי הנדריק לורנץ כדי לפתור סתירות שנתגלו בין האלקטרומגנטיות למכניקה הקלאסית.
אחת הבעיות הייתה כוח לורנץ המגנטי.
נניח שמערכת ייחוס (צירים + שעון) S נמצאת במנוחה ברגע בראשית הצירים, כלומר .
נניח שמערכת 'S שנמצאת באותו מקום נעה ביחס אליה במהירות (קבועה) בכיוון .
במכניקה הקלאסית, כדי לחשב כיצד משתנות המדידות של מקום וזמן במערכת 'S לעומת מדידות אלה במערכת S משתמשים בטרנספורמציית גליליי:
עם זאת, כאשר v היא מהירות שאינה זניחה יחסית למהירות האור מסתבר שטרנספורמציית גליליי, המתארת כיצד לתרגם מקום וזמן בין שתי המערכות, איננה נותנת תוצאות מדויקות.
ההעתקה המתאימה לתרגום ניתנת במסגרת תורת היחסות הפרטית ובניגוד לטרנספורמציית גליליי היא מערבבת בין המרחב והזמן.
להעתקה זו קוראים טרנספורמציית לורנץ או טרנספורמציית לורנץ boost (כאשר boost מרמז כי היא קשורה למהירות) והיא נראית כך:
אם מסמנים וכן מתעלמים מצירי y ו-z שלא משתנים, ניתן לבטא את ההעתקה על ידי הייצוג המטריציוני הבא:
כאשר הכפל כאן הוא כפל מטריצות רגיל.
נגדיר את המטריצה של מרחב מינקובסקי שטוח:
בכתיב טנזורי, כותבים את כ־.
במרחב מינקובסקי הזמן איננו סקלר אלא חלק מ 4-וקטור:
נשים לב ש (כאשר אינדקס מופיע פעם למעלה ופעם למטה, הסכם הסכימה של איינשטיין, קובע שמסכמים על הערכים האפשריים 0,1,2,3) שימו לב שזהו לא שוויון מטריציוני ולא מתבצע כפל מטריצות אלא זה שוויון של סכום של איברים.
וזהו בעצם חוק שמירות האינטרוול ואינווריאנטיות הזמן העצמי.
חבורת לורנץ היא החבורה האורתוגונלית של התבנית , כלומר, אוסף המטריצות ההפיכות מסדר 4 על 4, המקיימות , כאשר מסמן את המטריצה המשוחלפת.
אלו הן בדיוק ההעתקות הליניאריות של המרחב-זמן השומרות על המטריקה של מינקובסקי.
כאשר U היא מטריצת סיבוב אורתוגונלית (כלומר: ) היא טרנספורמציית לורנץ.
למעשה, זוהי העתקת סיבוב מרחבית.
המשמעות של זה היא שכל חוקי הפיזיקה יישארו אינווריאנטים גם אם נסובב את מערכת הצירים סביב הראשית, כלומר: לטבע אין כיוון מועדף (איזוטרופיה).
זוהי העתקה המעבירה ממערכת ייחוס אחת למערכת ייחוס הנעה ביחס אליה במהירות קבועה.
בלי הגבלת הכלליות, נניח שמערכת ייחוס 'S נעה במהירות יחסית v בכיוון x למערכת ייחוס S.
אזי כלל התרגום בין 4-וקטור האירוע ב S לבין וקטור האירוע ב 'S הוא
כאשר הוא פקטור לורנץ ו-c היא מהירות האור בריק.
את 4 משוואות הטרנספורמציה אפשר לייצג באמצעות מטריצה:
כאשר מערכת 'S נעה ביחס ל S בכיוון כלשהו, טרנספורמציית לורנץ הכללית תינתן על ידי הרכבה של 2 סיבובים ו-boost.
נסובב את שתי המערכות כך שציר x שלהן יהיה באותו כיוון ומקביל לכיוון המהירות היחסית ביניהן, נבצע את ה-boost ואז נסובב בחזרה לקואורדינטות המקוריות.
הביטוי הכללי מכוער למדי ואין טעם לרשמו.
כמו כן, מטרנספורמציית לורנץ ה-boost אפשר להסיק כלל של חיבור מהירויות באותו כיוון (על ידי הרכבה של boost על boost) ולקבל ש
שדות אלקטרומגנטיים תחת טרנספורמציית לורנץ
זוהי העתקה המעבירה את השדה החשמלי ואת השדה המגנטי ממערכת ייחוס אחת למערכת ייחוס הנעה ביחס אליה במהירות קבועה, :
הוא השדה החשמלי במערכת הנעה.
הוא השדה החשמלי במערכת הייחוס.
הוא השדה המגנטי במערכת הנעה.
הוא השדה המגנטי במערכת הייחוס.
הלכה למעשה, את ההעתקות לעיל ניתן להציג כהעתקות על רכיבי השדות המקבילים לווקטור המהירות , נסמנם ב- ו-, ועל רכיבי השדות המאונכים לו, נסמנם ב- ו-.
אם כן, נקבל את ההעתקות הבאות עבור הרכיבים המאונכים:
כלומר, הרכיבים המקבילים למהירות עוברים ללא שינוי בטרנספורמציית לורנץ.
טרנסצנדנטיות בהקשר דתי, היא מצב או תיאור של משהו שקיים מעבר לגשמיות ולניסיון ואינו תלוי בהם.
אמונה זו מושרשת במושג הנשגבות ברוב הדתות והמסורות, והיא נוגדת את האמונה באלוהים או במוחלט כגשמיים בלבד (אימננטיות), או כחלק בלתי נפרד ממנו (פנתאיזם).
טרנסצנדנטיות יכולה לתאר לא רק את קיום האלוהים, אלא גם את הידיעה שלנו אותו: אלוהים גם נשגב מן היקום (הפיזי) וגם נשגב מבינתנו.
אף על פי שטרנסצנדנטיות מוגדרת בדרך כלל כהפוכה לאימננטיות, ישנם מקרים בהם היא מתקיימות ביחד.
מספר תאולוגים ומטפיזיקאים מהדתות הגדולות טוענים כי אלוהים, או ברהמן, הוא בו זמנית בתוך ומעבר ליקום (פנאנתאיזם); בתוכו, אבל לא חלק ממנו; בו זמנית מתפשט בו ונמצא מעבר לו.
כך מתבטא לדוגמה בספר הזוהר, ובקבלה היהודית בכלל, שאומר שמצד אחד הקדוש ברוך הוא "ממלא כל עלמין" ומצד שני "סובב כל עלמין".
בשאלת ההתייחסות לבורא בתאוריה זו קיימת מחלוקת.
פרופסור ישעיהו ליבוביץ לדוגמה, טען שכיוון שהבורא הוא מעבר ליכולת התפיסה האנושית, אי אפשר לייחס לאדם את המושג "חוויה דתית".
לכן טען שהקשר של האדם עם הבורא הוא רק על ידי קיום מצוותיו, שזה לדידו קבלת עול מלכות שמים.
לעומת זאת, פרופסור אבי שגיא גרס כי אפשר לייחס לאדם חוויה דתית גם אם הבורא הוא טרנסצנדנטי, כיוון שהאדם מסוגל להכיר בכך שהבורא הוא מעבר להכרתו.
הבנה זו עצמה יכולה להיות מוגדרת כחוויה דתית.
על פי רובן המוחלט של הדעות ביהדות הבורא עצמו הוא לא דבר שהאדם מסוגל לתפוס, ורק השפעותיו על המציאות ורצונותיו הם הנתפסים בהכרת האדם.
הסמך לזה הוא פסוקים מהתורה: "כי לא יראני האדם וחי" ספר שמות • פרק ל"ג • פסוק כ', "וראית את אחורי ופני לא יראו", ספר שמות, פרק ל"ג, פסוק כ"ג, כאשר ההסבר המקובל ל"אחור" הוא ההשפעות ודרך הנהגת ה' את העולם.
על פי עמנואל קאנט הטרנסצדנטיות הפשוטה היא חלק "מהמטפיזיקה הנאיבית" מכיוון שכל הכרה חיצונית שיש בידי האדם היא מהניסיון (על פי קאנט) ואם ישנו דבר חיצוני שהוא מעבר לניסיון אזי הוא לא ניתן להכרה אנושית.
זאת כיוון שבני האדם מסוגלים לקבל הכרות, רק דרך הניסיון.
לאור זאת, עמנואל קאנט הציע את התיאוריה שלו הנקראת: אידיאליזם טרנסצנדנטלי שמשמעותה היא לחפש את ההכרות שהן לא רק מעבר לניסיון אלא גם קודמות לניסיון, קאנט טען שגם הניסיון כשלעצמו חייב לנבוע מתנאים כלשהם קודמים להם.
קאנט שואל ומחפש את התנאים הקודמים לכל ניסיון.
לכל התנאים הקודמים שקאנט מוצא, קאנט קורא להם תנאים טרנסצנדטלים.
פרופסור ירמיהו יובל מסביר את ההבדל בין הטרנסצדנטיות לטרנסצדנטליות בשלוש נקודות:
מצב או תיאור שהוא מעבר לניסיון האנושי.
המשמעות הנובעת ממנו תקפה רק לעולם הניסיון ולא לדברים אחרים.
כלומר, הוא מהווה תנאי לניסיון האנושי, ולא תנאי למרחבים אחרים, כגון מטאפיזיקה.
בעוד שהטרנסצדנטליות מיוצגת על ידי כל הנקודות, לגבי הטרנסצדנטיות רק הנקודה הראשונה נכונה.
טרנסצדנטיות היא אכן מעבר לניסיון האנושי, אך בניגוד לטרנסצדנטליות אין לה שיג ושיח עם הניסיון, ולכן מובן שאינה תנאי עבורו ואין לה משמעות לגבין.
תאולוגים יהודים מאז ימי הביניים, תיארו את התעלותו של אלוהים במונחים של פשטות אלוהית, והסבירו את המאפיינים המסורתיים של אלוהים כל-יודע וכל יכול.
התערבויות של התעלות אלוהית מתרחשות בצורה של אירועים מחוץ לתחום ההתרחשות הטבעית כגון ניסים והתגלות עשרת הדיברות למשה בהר סיני .
בקוסמולוגיה הקבלית היהודית, האל מתואר כ"אין סוף " כהתייחסות לפשטות האלוהית ולחוסר הידיעה המהותית של האל.
נביעת הבריאה מהאין סוף מוסברת בתהליך של סינון.
במיתוס הבריאה הקבלי המכונה "שבירת הכלים", סינון היה הכרחי כי אחרת המהות העזה והפשוטה הזו הייתה מציפה ומאפשרת את הופעתן של כל יצירה מובחנת.
כל מסנן, שתואר ככלי, לכד את הנביעה של הכוח היצירתי הזה עד שהוא הוצף ונשבר על ידי עוצמת המהות הפשוטה של אלוהים.
ברגע שנשברו, נפלו רסיסיו של הכלי, המלאים ב"ניצוצות אלוהיים" שנספגו לתוך כלי למטה.
תהליך זה נמשך בסופו של דבר עד ש"אור" האלוהות הצטמצם במידה מספקת כדי לאפשר לעולם בו אנו חיים להתקיים מבלי להישבר.
בריאת העולם הזה, לעומת זאת, באה עם התוצאה שהתעלות האלוהית מוסתרת, או "גלותית" (מהעולם האימננטי).
רק דרך גילוי הניצוצות החבויים בתוך הרסיסים המשובצים בעולמנו החומרי ניתן לזהות שוב את ההתעלות הזו.
בהגות החסידית מתגלים ניצוצות אלוהיים באמצעות קיום מצוות כפשוטן, החובות והאיסורים המתוארים בתורה.
הסבר קבלי לקיומה של רשעות בעולם הוא שדברים נוראים כאלה אפשריים כשהניצוצות האלוהיים מוסתרים.
לפיכך יש דחיפות מסוימת לקיים מצוות כדי לשחרר את הניצוצות הנסתרים ולערוך " תיקון עולם " כפשוטו כמשמעו, ריפוי העולם.
עד אז, בראש העולם עומד ההיבט האימננטי של אלוהים, המכונה לעיתים קרובות שכינה או הרוח האלוהית.
הכנסייה הקתולית, כמו עדות נוצריות אחרות, גורסת שאלוהים מתעלה על כל הבריאה.
הנזיר הדומיניקני תומאס אקווינס, גרס: "לגבי אלוהים, איננו יכולים לתפוס מה הוא, אלא רק מה הוא לא, וכיצד יצורים אחרים עומדים ביחס אליו".
תיאורים אנתרופומורפיים של אלוהים הם ברובם מטפוריים ומשקפים את האתגר של "דרכי ביטוי אנושיים" בניסיון לתאר את האינסופי.
אוגוסטינוס הקדוש ציין כתב: "רק על ידי שימוש בביטויים אנושיים כאלה יכול הכתוב לגרום לסוגים רבים של קוראיו שרוצים לעזור להרגיש, כביכול, בבית." "תחושת ההתעלות" ולפיכך, מודעות ל"קודש", היא מרכיב חשוב של הליטורגיה.
לפיכך, אלוהים מוכר כטרנסצנדנטי ואימננטי כאחד.
הטרנסנדנציה של אלוהים מאושרת באופן מרומז על ידי החוקה השלישית של מועצת הוותיקן הראשונה די פילוס .
ההתעלות של אלוהים עוסקת חוסר האפשרות שלו להרגיש רגשות של הזולת , בחוסר יכולת להגדירו , כמו גם שאינו ניתן לשינוי והאינסוף שלו לעומת כל מה שיש במרחב-זמן שהוא בר שינוי וסופי.
טאוויד הוא מעשה האמונה והאישור שאלוהים הוא אחד וייחודי (wāḥid) .
הקוראן טוען לקיומה של אמת אחת ומוחלטת שמתעלה על העולם; ישות ייחודית ובלתי ניתנת לחלוקה שאינה תלויה בבריאה כולה.
לפי הקוראן, כמוזכר בסורת אל-יחלאץ.
על מנת להסביר את המורכבות של אחדות האל ושל הטבע האלוהי, הקוראן משתמש ב-99 מונחים המכונים "השמות היפים ביותר של אללה" (סורה ז':180)[12].
מלבד השם העליון "אללה" והניאולוגיזם אל-רחמן (הכוונה לתועלת האלוהית שבוראת (מחדש), מקיימת והורסת את היקום ללא הרף), שמות אחרים עשויים להיות משותפים הן לאלוהים והן לבני האדם.
על פי התורה האסלאמית, זה האחרון אמור לשמש תזכורת לאיממננטיות של אלוהים במקום להיות סימן לאלוהותו של האדם או לחלופין להטיל הגבלה על טבעו הטרנסצנדנטי של אלוהים.
האמונה הבהאית מאמינה באל יחיד, בלתי מתכלה, בורא הכול, כולל כל היצורים והכוחות ביקום.
במסורת הבהאית, האל מתואר כ"אל אישי, בלתי ניתן לדעת אותו, בלתי נגיש, מקור כל ההתגלות, נצחי, יודע כל, נוכח בכל וכל יכול".
אף על פי שאינו נגיש באופן ישיר, אלוהים בכל זאת נתפס כמודע ליצירתו, בעל שכל, רצון ומטרה.
הבהאים מאמינים שאלוהים מבטא את הרצון הזה בכל עת ובמובנים רבים, באמצעות סדרה של שליחים אלוהיים המכונים מחנכים אלוהיים.
בהבעת כוונתו של אלוהים רואים שגילויים אלו מבססים את הדת בעולם.
תורות הבהאים קובעות שאלוהים גדול מכדי שבני אדם יבינו אותו במלואו, ולכן גם לא יכולים ליצור תמונה שלמה ומדויקת של האלוהות.
בבודהיזם, "התעלות", בהגדרה, שייכת לישויות התמותה של מחוזות הקיום חסרי הצורה .
עם זאת, למרות שישויות כאלה נמצאות ב"שיא" של סמסרה, הבודהיזם מחשיב את התפתחות הטרנסצנדנטיות כזמנית וגם כדרך מוצא רוחנית, אשר, לפיכך, אינה גורמת להפסקה קבועה של סמסרה.
קביעה זו הייתה הבחנה עיקרית משאר המורים לסרמנה במהלך ההכשרה וההתפתחות של גאוטמה בודהה עצמו.
ב Bhagavad Gita הכתוב בהינדו, שפירושה התעלות מתוארת כרמה של השגה רוחנית, או מצב של פתיחות לכל השואפים הרוחניים כאשר המטרה הסופית מושגת בתרגול יוגה.
במצב זה אין עוד שליטה של רצונות חומרניים כלשהם ומודעים למציאות רוחנית גבוהה יותר.
האופי המדויק של התעלות בתרגול היוגה זו מתואר כהתעלות "מעל אופני הטבע החומרי", אשר ידועים כגונאות (חבלים) הקושרים את הישות החיה לעולם הסמסרה (המחזור הקארמי) בפילוסופיה ההינדית.
הטרנסצנדנטליות מתוארת מנקודות מבט מגוונות בהינדואיזם.
מסורות כמו , בהתעלות, רואות באלוהים את ה- (אלוהים ללא תכונות) המוחלט.
מסורות אחרות כמו , רואות את אלוהים כבעל תכונות, שהמוחלט הוא אלוהות אישית אישווארה, כגון האלים וישנו או שיווה .
והנגורו הוא מונח המשמש לרוב בסיקיזם כדי להתייחס לאלוהים, הישות העליונה או הבורא של כולם שפירושו "מורה נפלא" בשפה הפנג'אב"ת, פירושו של המילה וואהי הוא "נפלא" ו"גורו" בשפת הסנסקריט הוא מונח המתאר "מורה".
המונח "והנגורו" נחשב גם כחוויה של אקסטזה שהיא מעבר לכל התיאורים.
ומרמז על פליאה על האור האלוהי המבטל את החושך הרוחני.
מוקדם יותר, , בספר Sikhan di Bhagat Mala , נתן הסבר דומה, גם בסמכותו של גורו נאנאק.
בהתחשב בשני המרכיבים של "והיגורו" ("ווהי" + "גורו"), המרמזים על מצב האקסטזה המופלאה והנחת כבוד לאלוהים, הגורו נאנאק, עשה שימוש בקריאת ביניים של Var Majh Ki.
סיקים לא מזהים מגדר לאק אונקאר, והם גם לא מאמינים שהאל לובש צורה אנושית.
במסורת הסיקה, כל בני האדם נחשבים שווים ללא הבדל דת, מין או גזע.
כולם בנים ובנות של האל וואהגורו, הכול יכול.
בשנת 1961 פרסם התאולוג הפרוטסטנטי הצרפתי גבריאל והניאן את "מות האל" .
הוא טען שהתרבות החילונית המודרנית איבדה כל תחושת קודש, היא חסרה כל משמעות קודש, ללא מטרה טרנסצנדנטלית או תחושת השגחה.
הוא הגיע למסקנה שעבור המוח החילוני המודרני "אלוהים מת", אבל הוא לא התכוון שאלוהים לא קיים.
בחזונו של והניאן היה צורך בתרבות פוסט-נוצרית ופוסט-מודרנית שעברה שינוי כדי ליצור חוויה מחודשת של אלוהות.
תומאס אלטיזר הציע תאולוגיה רדיקלית של מותו של אלוהים שנשענה על ויליאם בלייק, מחשבה הגליאנית ורעיונות ניטשיאניים.
הוא תפס את התאולוגיה כצורת שירה שבה ניתן לפגוש את האימננטיות (נוכחות) של אלוהים בקהילות אמונה.
עם זאת, הוא לא קיבל עוד את האפשרות לאשר את אמונתו באל טרנסצנדנטי.
אלטיזר הגיע למסקנה שאלוהים התגלם במשיח והעניק את רוחו האימננטית שנשארה בעולם למרות שישוע מת.
חשוב שרעיונות כאלה יובנו כהתפתחויות חברתיות-תרבותיות ולא כמציאות אונטולוגית.
כפי שהביע זאת והניאן בספרו, סוגיית הכחשת האל טמונה במוחו של האדם החילוני, לא במציאות.
בביקורת על תאולוגיית מותו של האל, ציין ג'וזף פאפין, מייסד המכון התאולוגי וילאנובה: "הרעשים של התאולוגיה החדשה של ה'רקוויאם לאלוהים", (תאולוגים של מות אלוהים) התגלו כבסיס בלתי הולם לחלוטין לפרשת נהר תאולוגי עם גשר.
אולם הדבר מתרחש כאשר התעלותו של אלוהים מתבטאת כמועלת על פני העולם עד להדרה של נוכחותו בעולם הזה; כאשר עצמאותו מתבטאת בהדרת יחסו האמיתיים ותגובתו לעולם; או כאשר אנו מתעקשים על הנצח הבלתי ניתן לשינוי שלו עד לביטול שותפותו האמיתית בהיסטוריה האנושית."
טרנסקאי (באנגלית ובאפריקאנס: Transkei) או בשמה הרשמי רפובליקת טרנסקאי (בשפת הקוסה: iRiphabliki yeTranskei) הייתה בנטוסטן בדרומה של דרום אפריקה בתקופת האפרטהייד.
ממשל עצמי נוסד בטרנסקאי בשנת 1963, ובשנת 1976 העניקה לה דרום אפריקה עצמאות.
היא השתרעה לחופי האוקיינוס ההודי על שטחה של פרובינציית כף התקווה הטובה.
בשונה מרוב הבנטוסטנים, נהנתה טרנסקאי מרצף טריטוריאלי יחסי.
ממזרח היא גבלה בבנטוסטן קוואזולו ובפרובינציה נטאל, מצפון בממלכת לסוטו ופרובינציית מדינת אורנג' החופשית, וממערב בשאר שטחי פרובינציית כף התקווה הטובה.
במרחק מה ממנה ממערב, שכן הבנטוסטן סיסקאי.
האוכלוסייה השלטת בטרנסקאי היו בני הקוסה.
טרנסקאי הגיעה לקיצה בשנת 1994, אז עם נפילת האפרטהייד היא אוחדה מחדש עם דרום אפריקה.
כיום שטחה מהווה חלק מפרובינציית הכף המזרחי.
באדריכלות כנסיות טרנספט (transept), או בעברית: בית הרוחב, הוא מעבר הניצב לספינה הראשית (Nave) בכנסייה או קתדרלה ויוצר עמם צורת צלב.
הטרנספט מפריד בין המקדש, האפסידות ובית המקהלה (Choir) לספינה הראשית ולמעברים המכילים מקומות ישיבה או עמידה לקהל.
הטרנספט חוצה את המעברים הראשיים במקום המצלב (crossing) ועל ארבעת העמודים המרכזיים אפשר להקים צריח מרכזי, קמרון מפואר וגדול או כיפה.
לבד מן צורת הצלב הסמבולית, אשר משמעותה התעצמה במשך הדורות, משמש הטרנספט כחלל בעל תפקידים פונקציונליים.
בכנסיות בהן נמצא קבר קדוש, כמו כנסיות זיכרון או כנסיות בעלות מזבח מיוחד, מאפשר הטרנספט למאמינים להתקרב אל המונומנט המקודש.
בטקסים הדתיים משמש הטרנספט גם כמקום מושבם של הכמרים ושל המקהלה הכנסייתית.
מאחר שבדרך כלל המזבח ממוקם במזרח הכנסייה, ואילו הטרנספט משתרע מצפון לדרום, משמשים הקיר הצפוני והדרומי בטרנספט כאמצעי להחדרת אור טבעי לכנסייה.הם מכילים בדרך כלל חלונות מקושטים בויטראז'ים, ולעיתים אף חלון רוזטה המופיע במרכז הקיר.
נדיר למצוא קתדרלות ללא טרנספט אם כי קיימות קתדרלות כאלה.
לעיתים הטרנספט כה קצר עד שהוא מכיל רק שתי קפלות, אחת בכל צד.
ברוב המקרים הטרנספט מתרחב מעבר לצידי המבנה, יוצר צורה ברורה של צלב.
כאשר הטרנספט קצר יותר מהבניין הניצב לו נוצרת צורה הנקראת צלב לטיני.
צלב יווני נוצר כאשר אורך כל הזרועות זהה, כלומר אורך הספינה הראשית שווה לאורך הטרנספט.
טיפוס זה אופייני בעיקר לכנסיות ביזנטיות.
כאשר שני קצות הטרנספט מסתיימות באפסיס עגול וגם קצה הספינה הראשית מסתיים באפסיס אומרים שלכנסייה יש "מבנה תלתני".
במספר קתדרלות אנגליות יש יותר מבית רוחב אחד.
לצורת הצלב של תוכנית הכנסייה אין משמעות איקונוגרפית מיוחדת.
כאשר בכנסייה יש רק צד של הטרנספט, זו לרוב תוצאה של הרס בשל שרפה או מלחמה לעיתים גם בשל חוסר במימון להשלים את הבנייה.
למשל, בקתדרלת ויטוס הקדוש בפראג רק המקהלה וחלק מהטרנספט הדרומי הושלמו, עד הבניה מחדש במאה ה-19.
טרנספראז הוא שם כולל לקבוצה של אנזימים המזרזים תגובות שבמהלכן עוברת קבוצה פונקציונלית ממולקולה אחת למולקולה אחרת.
הטרנספראזות מהווים אחת משש הקבוצות שאליהן ממוינים כל האנזימים.
קבוצת הטרנספראזות היא קבוצה מספר 2, ואנזימים המשתייכים אליה מסומנים EC 2.X.X.X.
קיימות תשע תת-קבוצות בקבוצת הטרנספראזות, לפי הקבוצה הפונקציונלית המועברת:
EC 2.1: העברה של קבוצות בעלות אטום פחמן בודד (מתיל (CH3) וקרבוקסיל (COOH), למשל).
EC 2.2: העברה של קבוצות אלדהיד (CHO) או קרבוניל (C=O).
EC 2.4: העברה של חד-סוכרים.
EC 2.5: העברה של קבוצות אריל או אלקיל (חוץ ממתיל).
EC 2.6: העברה של קבוצות המכילות חנקן.
EC 2.7: העברה של קבוצות המכילות זרחן.
EC 2.8: העברה של קבוצות המכילות גופרית.
EC 2.9: העברה של קבוצות המכילות סלניום.
שמותיהם הרשמיים של אנזימי הטרנספראז בנויים כך: תוֹרם קבוצה-טרנספראז.
האנזים טירוזין אמינוטרנספראז, למשל, מעביר קבוצת אמין מחומצת האמינו טירוזין למולקולה אחרת (4-הידרוקסיפנילפירובט).
הקבוצה הידועה ביותר בקרב הטרנספראזות היא EC 2.7, הכוללת את כל הקינאזות והפולימראזות.
קינאז הוא אנזים המעביר קבוצת זרחה בין מולקולות (בעיקר בין חלבונים); אלפי תהליכים בתא—בעיקר תהליכי בקרה ואיתות—תלויים בקינאזות.
פולימראז הוא אנזים המצרף נוקלאוטידים האחד לשני ובונה חומצות גרעין.
DNA פולימראז הוא האנזים האחראי לשכפול ה-DNA.
RNA פולימראז אחראי לתהליך השעתוק.
תת-קבוצה EC 2.3.1 כוללת את כל האצטילטרנספראזות, אנזימים המעבירים קבוצת אצטיל (CH3C=O).
היסטון אצטילטרנספראז מעביר קבוצת אצטיל להיסטונים, החלבונים הבונים יחד עם ה-DNA את הכרומטין בתאים איקריוטיים.
לאצטילציה של היסטונים תפקיד מכריע בבקרה על שעתוק גנים.
האנזים אצטילכולין טרנספראז מעביר קבוצת אצטיל מקואנזים A לכולין, לקבלת המוליך העצבי אצטילכולין, החיוני במערכת העצבים של בעלי חיים.
האנזים כלורמפניקול אצטילטרנספראז מיוצר במספר חיידקים ומקנה להם עמידות בפני התרופה האנטיביוטית כלורמפניקול; האנטיביוטיקה מנוטרלת באמצעות אצטילציה.
לקבוצה EC 2.4 שייכים גם האנזימים A-טרנספראז ו־B-טרנספראז שהם בבסיס החלוקה לקבוצות דם.
שניהם שייכים לתת הקבוצה גליקוזיל-טרנספראז המעבירה מולקולת סוכר לאנטיגן-H, וכך יוצרת את אנטיגן A או אנטיגן B.
הגן המקודד לאנזים מצוי בבני אדם על כרומוזום 9, ושוני ב-4 חומצות אמיניות בלבד באללים שלו קובע איזה משני האנזימים ייווצר.
למרות אופיו המוסלמי פונדמנטליסטי, השלטון באיראן נוהג להתחשב בגברים ונשים המעוניינים לשנות את מינם, בניגוד להוקעתם ורדיפתם המתמדת של הומוסקסואלים ולסביות.
הממשלה שקמה לאחר המהפכה ב-1979 סיווגה טרנסקסואלים וטרנסווסטיטים יחד עם הומוסקסואלים, שהוקעו על ידי המשטר האסלאמי.
בהתאם לכך, הם היו צפויים לעונשי הצלפות והוצאות להורג, תחת החוק האיראני החדש.
עם זאת, לאחר מאבקה הממושך של מרים האטון מולקארא (Maryam Hatoon Molkara), אשר לחמה למען זכותה לשנות את מינה עוד מימי שלטון השאה באיראן, קיבלה מהמנהיג העליון של איראן ח'ומייני מכתב שאישר לה לעבור ניתוח להתאמה מגדרית מגבר לאישה, אשר קיבל מאוחר יותר מעמד של פתווה (פסק הלכה).
מעמד זה שינה את יחס השלטון לניתוחים להתאמה מגדרית, והפך אותם לחוקיים באיראן.
בשנת 1963 כתב רוחאללה ח'ומייני ספר בו הצהיר כי אין הגבלה דתית על ניתוח ל"תיקון מין".
אולם באותה תקופה הוא נחשב כמתנגד למשטר, ופסקי ההלכה שלו לא השפיעו על המדיניות הרשמית של המדינה, לה לא הייתה מדיניות מוגדרת לגבי טרנסג'נדריות.
אחת המנהיגות המפורסמות למען זכויות לטרנסקסואלים היא מרים ח'אתון מולכארא (Maryam Hatoon Molkara).
כגבר, לפני הניתוח להתאמה מגדרית, היה שמה פריידון.
מולכארא נאבקה למען זכותה לשנות את מינה עוד מימי שלטון השאה באיראן.
בתחילה השלטון התעמר בה, אולם מכתב שקיבלה מהמנהיג העליון ח'ומייני, שקיבל מעמד של פתווה, שינה את התמונה.
לפני המהפכה ביקשה מולכארא לעבור ניתוח להתאמה מגדרית, אך לא הייתה יכולה להרשות לעצמה ולא קיבלה הכרה דתית במהלך.
החל משנת 1975 היא כתבה מכתבים לרוחאללה ח'ומייני כשהיה בגלות.
לאחר המהפכה היא פוטרה מעבודתה, הוזרקו לה בניגוד לרצונה הורמונים גבריים, על מנת "להשאירה" כגבר, והיא אושפזה במוסד.
היא שוחררה מאוחר יותר הודות לקשרים שהיו לה, וניסתה להשפיע על פוליטיקאים אחרים לתמוך במטרתה.
כאשר חזר ח'ומייני לאיראן כמנהיג העליון, היא ביקשה להיפגש עמו – בתחילה, ללא הצלחה.
לבסוף קיבלה ממנו מכתב שאישר לה לעבור ניתוח להתאמה מגדרית מגבר לאישה.
המכתב קיבל מאוחר יותר מעמד של פתווה (פסק הלכה).
מעמד זה שינה את יחס השלטון האיראני לניתוחים להתאמה מגדרית, והפך אותם לחוקיים במדינה..
הפתווה של ח'ומייני אושררה על ידי המנהיג העליון הנוכחי של איראן, עלי ח'אמנאי ונתמכה על ידי אנשי דת רבים באיראן.
אולם בחברה האיראנית ישנן עדיין דעות קדומות על טרנסג'נדרים, ועל כן ממליצים להם, לאחר שיעברו את הניתוח ומינם ישונה באופן רשמי בכל התעודות, לשמור על דיסקרטיות לגבי עברם.