tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בראשית ימי צה"ל היה למשטרה הצבאית בסיס כליאה מרכזי אחד: בסיס הכליאה 394 (כלא ארבע) בצריפין.
נוסף אליו התקיימו בתי מעצר פיקודיים.
במהלך שנות ה-50 הוקם כלא 400 לנשים ששוכן בתחילת דרכו במבנה המשטרה הבריטית ליד נהלל, ובהמשך הועבר לצד כלא 4 בצריפין, וכן הוקם בסיס הכליאה 396 (כלא שש).
בשנות ה-70 נפתח כלא מגידו עבור כלואים לתקופות ארוכות.
בשנות ה-80 הוסב בית סוהר מגידו לכליאת אסירים ביטחוניים וחיילים השפוטים לעונשי מאסר נשלחו אליו לביצוע תפקידי שמירה לא חמושה ועבודות אחזקה.
לימים כלא 400 הפך לפלוגה בתוך כלא 4. בהמשך הוקמה פלוגת כליאה נוספת לנשים בכלא 6 - פלוגה 600.
בשנת 2021, לאחר שנים בהן פעלו מתקני הכליאה כלא 4 ו-6, נסגרו ואוחדו למתקן כליאה אחד - כלא 10 הממוקם בנווה צדק, המהווה בסיס הכליאה המרכזי והיחידי של כלואי צה"ל ומכיל בתוכו פלוגת נשים.
הוקמה גם קרייה משפטית הצמודה לבסיס הכליאה.
מתקני מעצר ביטחוניים (עצ"שים) - עד שנת 2006 בכל חטיבה מרחבית באיו"ש התנהל מתקן מעצר ביטחוני במסלול מטפל עצורי השטחים עובדים מדריכי הכלואים מול עצורים ביטחוניים (פלסטינים), אך כיום פעילים רק שני מתקני מעצר.
מתקן מעצר עציון - אחראי על גזרת יהודה ועציון נמצא בסמוך לגוש עציון.
מתקן מעצר שומרון - אחראי על גזרת השומרון נמצא בסמוך לשכם.
כאשר מוכרז מצב חירום ומופעל גיוס מילואים, משתנה מערך החיל והוא מוכפף לאט"ל במקום לאכ"א.
ובנוסף לתפקידיו בשיגרה, הוא אחראי גם על התחומים הבאים:
תחום השיטור והתנועות: שליטה בצירים ובהיסע, סיוע בריכוז סדר כוח אדם, סיוע שיטורי במרחב העורף, חסימת אזורי לחימה, שיטור במעברי גבול, הכוונה וליווי של שדרות הספקה ותנועות אחרות, שילוט באזורי לחימה, שיטור יחידה במחסני החירום, במכלולים ובמשטחי הפריקה.
תחום הטיפול בכלואי האויב: הקמת מחנה שבויים, הקמת מתקני שבויים וטיפול בשבויים, איסוף שבויים מהכוחות הלוחמים.
תחום החקירות: פעילות למניעת עבירות פליליות, מחסומי שלל וביזה, חקירות פליליות.
במילואים משובצים שוטרים צבאיים בעיקר ביחידות מ"צ הכפופות לאגדים לוגיסטיים מרחביים, לפלוגות מ"צ באוגדות וכן ביחידות שיטור פיקודיות.
לשוטר צבאי סמכויות מלאות כלפי חייל בין אם נמצא במרחב צבאי או מחוצה לו כמפורט בפקודות השונות.
בדומה לחילות משטרה צבאית בעולם, לשוטר צבאי בישראל סמכויות מוגבלות כלפי אזרח ובהתאם למקרים הבאים:
שוטר צבאי רשאי לעצור אזרח במרחב צבאי (כגון: בסיס או אזור המוגדר שטח צבאי סגור) רק על עבירה שבוצעה במרחב הצבאי.
שוטר צבאי רשאי לעצור אזרח שלא במרחב צבאי, אם האזרח והעבירה שבה הוא חשוד נתונים לשיפוט צבאי, או אם האזרח מפריע לפעילות צבאית.
שוטר צבאי רשאי בעת סריקה או ביקורת, לדרוש מכל אדם למסור לו את שמו וכתובתו ולהציג את תעודת הזיהוי או כל מסמך אחר שברשותו ושלפיהם אפשר לזהותו.
נהג חייב לציית לאותות הניתנים על ידי שוטר צבאי במדים, במרחב צבאי ומחוצה לו.
שוטר צבאי רשאי לתת דו"ח תנועה לאזרח אשר נוהג במרחב צבאי.
במקרה של מעצר אזרח, מחויבת המשטרה הצבאית להעבירו לידי משטרת ישראל בתוך 12 שעות.
צו מעצר מטעם בית משפט אזרחי יחייב את מוסדות הצבא, ופקודת מעצר, שהוצאה על ידי רשות צבאית מוסמכת, תחייב את משטרת ישראל.
שוטרים צבאיים לובשים מדים ככל חיילי צה"ל, ובתוספת סימני ההיכר הבאים:
מדי א', כובע משטרה צבאית לבן, חגורה לבנה, סרט מפלסטיק לבן על הזרוע השמאלית עם הכיתוב "מ"צ" בכחול על רקע כתום, שרוך בצבעי אדום-כחול מעל כתף שמאל.
בעיתות חירום ומלחמה מבצעים השוטרים הצבאיים תפקידם גם עם מדי ב', ללא כובע המ"צ הלבן והסרט זרוע פלסטיק כאשר לובשים כובע מצחייה עם הכיתוב משטרה צבאית וחגורה לבנה בעת תפקיד יחד עם שרוך מערך.
מדי ב', כובע מצחייה כחול עם סמל החיל והכיתוב "משטרה צבאית מערך הכליאה" בצבע צהוב, חגורה שחורה, שרוך ירוק מעל כתף שמאל.
כובע משטרה צבאית לבן, סרט מבד עם רקע אדום עליו הכיתוב "קמ"צ" (קצין משטרה צבאית) בצבע כחול על זרוע ימין, שרוך בצבעי אדום-כחול מעל כתף שמאל.
בנוסף לעיל עונדים השוטרים הצבאיים תג שם ממתכת מעל כיס ימין בחולצה וסיכת חמ"ץ (על מדי א' בלבד), ייתכנו גם סיכות נוספות בהתאם לתפקיד ולהכשרות.
פקודות מטכ"ל והוראות קבע אכ"א גם מתייחסות לסמכויות השוטר הצבאי עם או ללא סימני היכר.
בהוראות נקבע כי אי ענידת סימני ההיכר אינה משחררת את השוטר הצבאי מלמלא את תפקידו, וכן אינה גורעת מסמכויותיו.
בעת פעילות בדרכים כמו פיקוח תעבורה, הכוונת תנועה ופיקוח תעבורה לובשים השוטרים אפודה בצבע צהוב זוהר עם פסים מחזירי אור.
חלק מהשוטרים הצבאיים בעלי היתר ללבוש בגדים אזרחיים כאשר נמצאים בתפקיד, מדובר בתפקידי יחידת מצ"ח: חוקרים, משקי הערכה, בלשים ורכזי מודיעין.
צבעי החיל, צבע הכומתה והכובע - מקור וסיבות
צבעי החיל הם כחול ואדום, "ירושה" מהמשטרה הצבאית המלכותית של בריטניה, שם (במשטרה הצבאית של הבריגדה היהודית שפעלה במסגרת הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה) נטמנו זרעי החיל.
חיילי המשטרה הצבאית נעים עם כומתה כחולה.
כשהוחלט בשנת 1997 לייחד את המשרתים בחיל בכומתה משלהם, הצבע האדום ירד מהפרק כיוון שכבר היה שייך לצנחנים, וכך אושר הצבע הכחול.
בעבר חבשו השוטרים הצבאיים בתפקיד פנימית של קסדה שנצבעה בלבן ועליה נכתב באדום: "מ.צ.".
בסוף שנות ה-80, לאחר תלונות רבות מצד החיילים, החליט הקמצ"ר, שלום בן-משה, להחליף את הקסדה בכובע מצחייה לבן, אשר משמש את החיל עד היום.
בין השנים 1951–1979 שימש תג החיל הכללי את חיל המשטרה הצבאית וחייליו בפיקודים השונים.
החל מ-1979 ועד לשנת 1995 שימשו בחייל רק תג מפקדת קצין המשטרה הצבאית הראשי ותגי הפיקודים.
בשנה זו הוצג לראשונה תג המשטרה הצבאית החוקרת, וכשנה לאחר מכן הוצג תג בה"ד 13. בשנים שלאחר מכן הוצגו יתר התגים.
תגי בתי הסוהר "מגידו", "עופר" ו"קציעות" שהיו מוחזקים בידי המשטרה הצבאית, ואוכלסו אסירים ביטחוניים.
מתקני הכליאה הועברו לשירות בתי הסוהר בשנת 2005, ובכך ירדו תגי בתי הסוהר הייחודיים של כל בית סוהר.
חלק מסמכויות המשטרה הצבאית עברו לידי שירות בתי הסוהר מהתפיסה לפיה שב"ס מהווה רשות הכליאה הלאומית הבלעדית במדינת ישראל.
מטפל עצורי שטחים (עצ"שים) - מסלול שבוטל בראשית 2006 לאחר שכל מתקני הכליאה הצבאיים עברו לפיקוד שירות בתי הסוהר.
במסלול מטפל עצורי השטחים עבדו מדריכי הכלואים מול עצורים ביטחוניים (פלסטינים), באחד משלושה מתקני הכליאה הצבאיים:
מתקן כליאה מגידו - ממוקם בסמוך לצומת מגידו, עבר לפיקוד שב"ס בפברואר 2005.
מתקן כליאה עופר - נמצא מצפון לירושלים, עבר לפיקוד שב"ס באוקטובר 2006.
מתקן כליאה קציעות - נמצא בחולות חלוצה, עבר לפיקוד שב"ס במרץ 2006.
בנוסף, שירתו (ועדיין משרתים) מטפלי עצורי שטחים במתקני מעצר באיו"ש ביניהם:
מעצר סאלם (מנשה) - ליד מגידו, אחראי לגזרת ג'נין (הועבר לידי שירות בתי הסוהר בשנת 2006).
מעצר אפריים (קדומים) - ליד אריאל, אחראי על גזרת טול-כרם וקלקיליה.
נסגר ב-2006 ויועד לשמש כבית מעצר ארעי במקרה חירום.
מעצר שומרון (חווארה) - בכניסה לשכם, אחראי על גזרת שכם (עדיין פעיל).
מעצר בנימין - צפון ירושלים, אחראי לגזרת רמאללה.
מעצר עציון - אחראי לגזרת עציון ויהודה (עדיין פעיל).
כוח 100 - כוח לוחמה בטרור של חמ"ץ שפעלה במתקני הכליאה והייתה אחראית לאבטחת הפעילות השוטפת במתקנים: ספירות עצורים, ליוויים לבתי משפט, בתי חולים, שחרורים ומשימות רבות אחרות.
הכוח התפרק ב-2007 עקב מעבר מתקני-הכליאה לשירות בתי הסוהר.
פלוגות יל"ס (יחידה להשלטת סדר) - הוקמו כנגזרת של הסכמי אוסלו לצורכי התמודדות עם הפרות סדר של יהודים:
סחלב - בחטמ"ר יהודה בגזרת חברון.
בשנת 2005 שונה יעודה לפלוגת מעברים בגדוד תעוז.
סירפד - גזרת מרכז וצפון חבל עזה, פורקה ב-2002.
סייפן - בגזרת חטמ"ר בנימין (אזור מכבים רעות), פורקה ב-2000.
יחידת ילמ"ס (היחידה לליווי מסתננים) - פעלה בין השנים 2011–2013 ופורקה לאחר הקמת גדר הגבול בדרום וירידה משמעותית במספר המסתננים.
לחיל המשטרה הצבאית תפקיד חשוב בעסקאות להחלפת שבויים.
כך נטלו שוטרי החיל חלק משמעותי במבצעים רבים, האחרונים שבהם: העסקה להחזרת גופות 3 החטופים מהר דב ואלחנן טננבאום, המבצע להחזרת גופותיהם של אודי גולדווסר ואלדד רגב והמבצע האחרון להחזרתו של גלעד שליט.
חיל נשים (בר"ת: ח"ן) היה חיל צה"לי שהתקיים עד שנת 2001, שתחום אחריותו היה טיפול ספציפי בחיילות צבא ההגנה לישראל.
תפקידיו היו קליטת החיילות, אימונן בהכשרה או טירונות, ושיבוצן ביחידות צה"ל השונות.
במהלך שירותן היה החיל אחראי על שירותים שונים לחיילות על ידי יחידות ח"ן שפעלו ביחידות.
הח"ן גם הפעיל בנות כמורות-חיילות באזורי פיתוח ושכונות עולים בישראל.
בשנת 2001 הורה הרמטכ"ל רב-אלוף שאול מופז על ביטול הח"ן.
כתוצאה מכך פורקה מפקדת קצינת חיל נשים ראשית (מקחנ"ר), והוקם גוף יועצת הרמטכ"ל לענייני נשים (יוהל"ן).
בימי היישוב היו נשים חברות במסגרות הצבאיות והמחתרתיות שהוקמו על ידו.
נשים היו חברות בארגון השומר ובניל"י בשלהי התקופה העות'מאנית ובארגוני ימי המנדט ההגנה, פלמ"ח, אצ"ל ולח"י, ומסורת של לוחמות התקיימה בימי היישוב, מאסתר בקר, מניה שוחט ושרה אהרנסון ועד חנה סנש וברכה פולד.
בדצמבר 1943 צורפה למפקדה הארצית של ההגנה שולמית קליבנוב כקצינת מטה לענייני חברוֹת.
בינואר 1942 החל התנדבות בנות היישוב לחיל העזר לנשים וחיל העזר האווירי לנשים, ויוצאות הצבא הבריטי עתידות היו להניח את הייסוד לחיל הנשים.
החיל הוקם רשמית בעיצומה של מלחמת העצמאות ב־26 במאי 1948. במלחמת העצמאות שירתו נשים כקשריות, נהגות-אמבולנסים, חובשות, רופאות, קצינות-מודיעין, קצינות-תותחנים וגם לוחמות.
הן ליוו שיירות במשוריינים והשתתפו בהגנת היישובים.
כאשר הוקם חיל נשים הציע דוד בן-גוריון את השם חע"ן (חיל עזר נשים), ולבסוף התקבל השם ח"ן.
יעודו של הח"ן היה לשחרר מספר מרבי של גברים לתפקידים קרביים במילוי תפקידים מנהליים ומקצועיים ותפקידי שירות.
ייעוד נוסף היה לתרום לגיבוש רוח היחידה, טיפול בחייל כפרט (כמורות וקצינות-סעד) וקידום אופיו המיוחד של צה"ל כצבא קולט ומחנך עליה, אבל קשת התפקידים של ח"ן התרחבה והיא כללה צורות שונות של הוראה לבעור הבערות בישובי-עולים, להדרכת נוער ולאימון מבוגרים בישובי-ספר.
ב־1949, עם תחילת צמצום צה"ל עקב תום מלחמת העצמאות והמעבר לתקופת שגרה, בוטלו היחידות הכפופות ישירות לחיל הנשים והחיל הפך ליחידת מטה ללא יחידות כפופות, פרט לאחראיות על גיוס, אימון והדרכה.
מאמצע שנות ה-90 החל הח"ן בהדרגה להעביר את סמכויותיו למפקדי היחידות.
יחידת המורות החיילות הועברה אל חיל החינוך.
בשנת 2000 תוקן חוק שירות ביטחון ומעמדן של הנשים הושווה למעמד הגברים בצבא.
בשנת 2001 הורה הרמטכ"ל רב-אלוף שאול מופז לבטל את מערך הח"ן ולהפוך את העומדת בראשו ליועצת הרמטכ"ל לענייני נשים (יוהל"ן; ומפברואר 2016 – יוהל"ם).
חיל המשמר (החי"ם) היה אחת מיחידות ההגנה.
החיל הוקם ב-1939 ותפקידו העיקרי היה הגנה נייחת על היישובים היהודיים.
הוא הופקד על משימות הגנה ושמירה, והורכב מחיילים שנקבעו לכך בגלל גיל גבוה, כושר בריאותי לקוי וכדומה.
כלקח מלקחי מאורעות תרצ"ו תרצ"ט, הוחלט בפיקוד "ההגנה" להקים כוח מקרב צעירי הארגון בשם חיל השדה שימשיך בדרך הפו"ש שקדמה לו, ויאורגן בפלוגות ובגדודים לפעולה במרחב גם מחוץ לאזור מגוריהם, ואילו הבוגרים יותר יאוגדו בחיל משמר (חי"ם) להגנת יישוביהם.
חברי החי"ש ולאחר מכן חברי הפלמ"ח ביצעו משימות בעלות אופי אקטיבי שדרשו ממבצעיהם כוח פיזי, זריזות יתר ואימון מקיף יותר.
זאת הסיבה לכן שגויסו למשימות אלה בני הגילים הצעירים יותר, בעלי כושר גופני טוב יותר.
אופי המשימות של חברי החי"ם היה פחות אקטיבי, אך באותה רמת אחריות.
הגיל הגבוה יותר של מרבית חבריו (שהיו בני 35–50) התאימם לתפקידים ה"אפורים" יותר של עבודת השמירה בעמדות, המחייבים סבלנות ואורך רוח.
יש הטוענים שסיבה נוספת להקמת החי"ם, הייתה בשורשיו של הלוחם שקישרוהו עם המקום שעליו היה צריך להגן, שלרוב היה זה מקום מושבו שלו ושל משפחתו וחבריו, דבר שהגביר את הרצון והמוטיבציה להגן ולעמוד על המשמר כאשר חייהם של היקרים לו בידיו.
הפעילות בחי"ם הייתה תלוי בעיקר במצב הביטחוני בארץ, כאשר ימי מתיחות עוררו את האנשים לפעולה ובימי שקט הייתה הפעילות יורדת ופוחתת, אבל הנכונות להתייצב ולפעול הייתה קיימת תמיד.
ארגונו של החי"ם היה טריטוריאלי, ואנשיו התחלקו לפי אזורי מגוריהם.
החי"ם לא הוקם כחיל בפני עצמו אלא לצורכי מנהל כ"א.
החוליה הייתה היחידה הקטנה ביותר, היא מנתה 3-4 אנשים והייתה קשורה לעמדה מסוימת.
האזור, שכלל יישוב אחד או כמה יישובים סמוכים, היה יחידת הפיקוד היסודית.
יש להבדיל בין חיל המשמר בנפות שמחוץ לשלוש הערים הגדולות לבין החיל שבשלוש הערים הגדולות-חיפה, תל אביב וירושלים.
בנפות הכפריות - טבריה, צפת, עפולה ונהריה, ובייחוד ביישובים הקטנים וביישובי ההתיישבות העובדת, כמעט כל איש המסוגל לשאת נשק נחשב לחבר הארגון בכוח, ובשעת הצורך- אף בפועל.
במושבים ובקיבוצים הייתה החברות ב"הגנה" אוטומטית.
חברותם בארגון ניתנה להם בלי שיצטרכו להחליט על כך אישית, אלא כחלק ממשטר החיים במקומות אלה.
אנשי החי"ם הוצאו לסדרות אימון מרוכז של ארבעה ימים, ברובה וברימון.
האימונים נערכו בעיקר בעונת הקיץ.
כוחות החי"ם בהתיישבות העובדת נקראו פל"מ ראשי תיבות של "פלוגות משמר" או "פטרול לוחם".
פלוגות אלה שולבו מאוחר יותר בחי"ש.
חיל המשלוח המצרי היה חיל משלוח בפיקוד בריטי שחנה במצרים במלחמת העולם הראשונה.
מפקדת הכוח הייתה בקהיר וייעודו העיקרי היה הגנה על תעלת סואץ, עורק החיים העיקרי למושבות האימפריה הבריטית שבמזרח.
על הכוח פיקד גנרל ארצ'יבלד מארי, שהיה תקופה קצרה ראש המטה הכללי של הצבא הבריטי האימפריאלי (Chief of the Imperial General Staff), ולאחר שכשל בניסיונותיו לכבוש את העיר עזה הוחלף בידי הגנרל אלנבי.
במקור הורכב החיל מחיילים מצריים, הודיים ואחרים, ברובם מוסלמים כשהחיילים ההודים השתייכו לכוח E של חיל המשלוח ההודי.
לאחר שהאימפריה העות'מאנית הכריזה שמלחמתה היא מלחמת ג'יהאד מול הכופרים הנוצרים הועמדה נאמנותם של החיילים המוסלמים בספק.
לפיכך, שונה הרכב חיל המשלוח המצרי והורכב בעיקר מגייסות בריטיים, אוסטרלים וניו זילנדים, וכשחלק מהכוחות הללו הופנו לחזית המערבית באביב 1918, החליפו אותם הגדודים העבריים וחיילים הודיים נוספים.
החיל הגן על תעלת סואץ מפני התקפות עות'מאניות ואחר כך יצא למתקפת-נגד לתוך חצי האי סיני על-מנת להרחיק את האיום על התעלה.
הכוח, בפיקודו של מארי, כבש את סיני, אך התעכב בניסיונותיו להתקדם לארץ ישראל כשלא הצליח לפרוץ את הקו העות'מאני בקרב עזה הראשון ובקרב עזה השני באביב 1917.
מארי הוחלף על ידי אלנבי שהטעה את העות'מאנים וכבש את באר שבע בקרב באר שבע.
הכוח פרץ לארץ ישראל, כבש את ירושלים בדצמבר 1917, צלח את מעברות הירקון, התייצב למשך תשעה חודשים על קו שתי העוג'ות, וגבר על הצבא העות'מאני בקרב מגידו.
בסופו של דבר, הגיע הכוח לדמשק ולחלב והכניע סופית את הכוחות העות'מאניים באזור.
סדר הכוחות של חיל המשלוח המצרי השתנה במהלך שנות המלחמה בארץ ישראל:
בתקופה המערכה על תעלת סואץ במלחמת העולם הראשונה (כולל קרב רומני) כלל חיל המשלוח את הכוחות הבאים:
דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק בפיקודו של מייג'ור גנרל הנרי שובל הכוללת:
הבריגדה ה-1 של הפרשים הקלים האוסטרלים (פ.ק.א) בפיקוד בריגדיר גנרל צ'ארלס פרדריק קוקס .
הבריגדה ה-2 של הפרשים הקלים האוסטרלים (פ.ק.א) בפיקוד בריגדיר גנרל גרנוויל ריירי.
הבריגדה ה-3 של הפרשים הקלים האוסטרלים (פ.ק.א) .
בריגדת הרובאים הרכובים הניו זילנדית
הדיוויזיה ה-52 בפיקוד מייג'ור גנרל ווילפריד סמית Wilfrid E.B.
הדיוויזיה ה-53 בפיקוד מייג'ור גנרל אליסטר דאלאס Alister G.
קורפוס הגמלים הקיסרי בפיקוד בריגדיר גנרל קלמנט לזלי סמית'.
דיוויזיית הרגלים ההודית ה-10 (מכוח F של חיל המשלוח ההודי)
דיוויזיית הרגלים ההודית ה-11 (מכוח E של חיל המשלוח ההודי)
במהלך הקרבות באזור רצועת עזה (כולל כיבוש אל עריש, קרב מגדבה, קרב רפיח, קרב עזה הראשון וקרב עזה השני) כלל חיל המשלוח את הכוחות הבאים:
"שדרת המדבר" בפיקוד פיליפ צ'טווד:
דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק בפיקוד גנרל הנרי שובל (הכוללת את הבריגדה ה-2 של הפ.ק.א, הבריגדה של הרובאים הרכובים הניו זילנדית ואת הבריגדה הרכובה ה-22).
הדיוויזיה הרכובה הקיסרותית בפיקוד מייג'ור גנרל הנרי הודג'סון (הכוללת את הבריגדה ה-3 של הפ.ק.א והבריגדות הרכובות ה-5 וה-6).
הדיוויזיה הרגלית ה-53 הוולשית בפיקוד מייג'ור גנרל אליסטר דאלאס Alister G.
"הכוח המזרחי" בפיקוד צ'ארלס דובל :
הדיוויזיה ה-52 הסקוטית בפיקוד מייג'ור גנרל ווילפריד סמית Wilfrid E.B.
הדיוויזיה הרגלית ה-54 (של אנגליה המזרחית) בפיקוד מייג'ור גנרל סר סטיוארט האר (הכוללת את בריגדות הרגלים ה-161 ה-162 וה-163)
הדיוויזיה ה-74 "יומנרי" בפיקוד מייג'ור גנרל אריק גירדווד (הכוללת את בריגדת הרגלים ה-229).
כיבוש באר שבע, מרדף פלשת וכיבוש ירושלים
במהלך קרבות מרכז ארץ ישראל (קרב באר שבע, קרב תל חווילפה, קרב תל א-שריעה, קרב עזה השלישי, הקרב על גבעות מע'אר, קרב עיון קרא וכיבוש ירושלים) כלל חיל המשלוח את הכוחות הבאים:
קורפוס-המדבר הרכוב בפיקוד גנרל הנרי שובל:
דיוויזיית הרגלים הרכובים יומנרי בפיקוד מייג'ור גנרל ג'ורג' בארו (הכוללת את הבריגדות הרכובות ה-6, ה-8 וה22).
דיוויזיית הרגלים הרכובים אנזא"ק בפיקוד גנרל אדוארד צ'ייטור (הכוללת הבריגדות ה-1 וה-2 של הפ.ק.א ואת בריגדת הרובאים הרכובים הניו זילנדית)
דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית בפיקוד מייג'ור גנרל הנרי הודג'סון (הכוללת הבריגדות ה-3 וה-4 של הפ.ק.א והבריגדה הרכובה ה-5).
קורפוס הגמלים הקיסרי בפיקוד בריגדיר גנרל קלמנט לזלי סמית'
הקורפוס ה-20 בפיקוד גנרל פיליפ צ'טווד:
הקורפוס ה-21 בפיקוד גנרל אדוארד באלפין:
הדיוויזיה ה-52 של שפלת סקוטלנד בפיקוד מייג'ור גנרל ג'ון היל (הכוללת את בריגדות הרגלים ה-155, ה-156 וה-157).
בתקופה שבין קרב צליחת מעברות הירקון ליציאה למערכת מגידו ערך הפיקוד הבריטי שינויים משמעותיים בסדר הכוחות.
שינויים אלו נבעו מהחלטת הפיקוד להעביר לחזית אירופה יחידות בריטיות בעלות ניסיון ולהביא במקומן יחידות הודיות בעלות ניסיון מועט.
תהליכים אלו הביאו לסדר הכוחות הבא:
דיוויזיית הפרשים הרביעית בפיקוד מייג'ור גנרל ג'ורג' בארו (הכוללת את בריגדות הפרשים ה-10, ה-11 וה-12) - הועברה מכוח A של חיל המשלוח ההודי.
דיוויזיית הפרשים החמישית בפיקוד מייג'ור גנרל מאק-אנדריו H.J.M.
Macandrew (הכוללת את בריגדות הפרשים ה-13, ה-14 וה-15) - הועברה מכוח A של חיל המשלוח ההודי.
דיוויזיית הרגלים הרכובים האוסטרלית בפיקוד מייג'ור גנרל הנרי הודג'סון (הכוללת את בריגדות הפ.ק.א ה-3 וה-4).
חיל ווטסון (שכלל את רגימנט הפרשים הקורפוסי ה"יומנרי" ובטליוני חפרים).
הדיוויזיה השלישית "לאהור" (צבא הודו הבריטית) בפיקוד מייג'ור גנרל סר ארתור רג'ינלד הוסקינס (הכוללת את בריגדות הרגלים ה-7, ה-8 וה-9) - הועברה מכוח D של חיל המשלוח ההודי.
הדיוויזיה השביעית "מירוט" (צבא הודו הבריטית) בפיקוד מייג'ור גנרל פיין Sir V.
Fane (הכוללת את בריגדות הרגלים ה-19, ה-21 וה-28)- הועברה מכוח D של חיל המשלוח ההודי.
חיל צ'ייטור בפיקוד גנרל אדוארד צ'ייטור:
הבטליונים ה-38 וה-39 מהגדודים העבריים
הבריגדה ההודית ה-20 בפיקוד בריגדיר גנרל מוראיי E.R.B.
חיל המשלוח הגרמני לקווקז היה חיל משלוח שנשלח על ידי האימפריה הגרמנית לעבר הקווקז הרוסי, במהלך מלחמת העולם הראשונה, כשמטרתו הראשונה הייתה הבטחת אספקת הנפט לגרמניה וייצוב המדינה הפרו-גרמנית החדשה, הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה.
הכוח מנה כ-3,000 חיילים, בהנהגת מייג'ור ג'נרל פרידריך קרס פון קרסנשטיין, והורכב כמעט כולו מחיילים בווארים.
הכוח כלל את בריגדת הפרשים הבווארית השביעית, מתוגברת ברגימנט החי"ר הבווארי ה-29 (הגדודים ה-7 וה-9), הגדוד העשירי ("סערה"), פלוגה אחת עם מכונות ירייה, והפלוגה הממונעת ה-176. הגנרל אריך לודנדורף היה מעורב בפיקוח וארגון המשלחת, הוא פגש באופן אישי את הנציגים הגאורגים בברלין והתלווה אליהם בפגישתם עם הקיסר הגרמני, וילהלם השני.
ב-8 ביוני 1918 נחת הכוח, שהועבר בים מחצי האי קרים, בנמל פותי שלחוף הים השחור.
לאחר מכן תוגבר הכוח בחיילים גרמנים שנשלחו מסוריה ואוקראינה לשרת בגאורגיה.
ב-10 ביוני של אותה שנה הגיע הכוח הגרמני לטביליסי, בירת גאורגיה, והצטרף למצעד הצבאי הגאורגי-גרמני שנערך בשדרות רוסתוולי.
תוך זמן קצר הצטרפה המשלחת הגרמנית לשבויי המלחמה לשעבר הגרמנים מרוסיה, ולמתיישבים שהועברו מוירטמברג, והתיישבו בגאורגיה באמצע המאה ה-19. חיל-מצב משולב גאורגי-גרמני הוצב במספר מחוזות גאורגיה: פותי, אוצ'מצ'ירה, כותאיסי ובורצ'לו.
גאורגיה, שחתמה עם גרמניה, ב-28 במאי 1918, על הסכם פותי הזמני, קיבלה בברכה את המשלחת, היות שהגרמנים הגנו על גאורגיה מפני האנדרלמוסיה של הפוסט-מהפכת אוקטובר וכוונות ההתפשטות העות'מאנית במערכה הקווקזית.
רבים מקציני וחיילי המשלחת הגרמנית זכו בעיטור תמר המלכה, שהונפק במיוחד עבור הסגל הגרמני, ועבור אותם גאורגים ששירתו בלגיון הגאורגי בצבא האימפריה הגרמנית.
הגעת החיילים הגרמנים לגאורגיה חפפה לתחרות הגרמנית-עות'מאנית המתחזקת להשפעה ושליטה במשאבים בקווקז, במיוחד שדות הנפט שבבאקו שברפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן, וצינור הנפט ומסילת הברזל המקבילות מהים הכספי לבתומי שלחוף הים השחור.
מוקדם, בתחילת 1918, הצבא העות'מאני תחת פיקודו של הגנרל העות'מאני והיפ פשה (Kaçı Vehip Pasha) חידש את המתקפה שלו על הכביש הראשי לטביליסי, והתעמת עם הכוח הגרמני-גאורגי המשולב.
ב-10 ביוני של אותה שנה, ערכו העות'מאנים מתקפה בה שבו שבויים רבים, דבר שהוביל להסכם רשמי עם ברלין על נסיגת החיילים העות'מאנים, ולתמיכה עות'מאנית בכוח החדש.
הממשלה העות'מאנית נאלצה לוותר בעקבות הלחץ הגרמני, ועצרה, לפי שעה, התקדמות נוספת לתוך גאורגיה, כשהיא מפנה את התמקדותה האסטרטגית לכיוון אזרבייג'ן ואיראן.
שתי דיוויזיות גרמניות הועברו, בו זמנית, לבלקן ולאוקראינה כדי להתקדם לבאקו.
באותו הזמן, פנתה גרמניה לרפובליקה הסובייטית הסוציאל-הפדרטיבית של רוסיה (РСФСР) והציעה לעצור את העות'מאנים ובתמורה להבטיח גישה לנפט של באקו.
בהתאם להסכם מה-27 באוגוסט 1918 בין רוסיה לגרמניה, קיבלה האחרונה רבע מתפוקת הנפט של באקו.
הממשלה הגרמנית ביקשה מהעות'מאנים לדחות את המתקפה על אזרבייג'ן, אבל הבקשה נדחתה, וב-15 בספטמבר 1918, נכנס הצבא העות'מאני לבאקו ופינה משם את הכוחות הבריטים.
למחרת היום, הם הצטרפו למשלחת צבאית גדולה למדי שהונהגה על ידי הקולונל פרידריך ון דר הולץ.
למרות זאת, משברים פוליטיים חריפים בגרמניה, שהחלו מאוחר יותר באותו חודש, הביאו לסיום תפקידה של המשלחת הגרמנית בקווקז.
ב-21 באוקטובר של אותה שנה הורתה הממשלה הגרמנית לכל חייליה לסגת מהאזור.
החייל הגרמני האחרון של המשלחת עלה על הסיפון בפותי בדצמבר 1918. וכך, זו הייתה המשלחת הצבאית הגרמנית האחרונה שחזרה לביתה משירות פעיל במלחמת העולם הראשונה, באפריל 1919.
חיל הסְפָר היה גוף ביטחוני דמוי ז'נדרמריה, שהוקם בישראל עם קום המדינה והיה אמור להיות מופקד על שמירה וביטחון באזורים שמחוץ לערים ובאזור הגבול ("סְפָר").
המשטרה, לעומתו, הייתה אמורה רק לעסוק בפענוח פשיעה ובמניעתה.
הגוף הוקם ב-1949 ופעל עד 1951 כיחידה עצמאית בצה"ל, אז הפך לחלק מן המשטרה.
ב-1953 שונה שמו למשמר הגבול.
במובן מסוים, "חיל הספר" היה אמור להוות המשך של ארגון השומר והפועלים במסגרתו היו אמורים, בדומה לשוטרים אך בניגוד לצבא הסדיר, להיות אנשי מקצוע.
ראשוני חיל הספר היו אמורים להיות מגויסים משורות אנשי משטרת המנדט.
בתקופת המנדט היה "חיל הספר העבר-ירדני" (שבו חיילים מקומיים, יהודים וערביים) מופקד על השמירה על הסדר הציבורי והגבולות של המנדט.
באוקטובר 1949 יזמה ועדה בראשות האלוף דוד שאלתיאל, המפכ"ל ושר הביטחון את הקמת חיל הספר, להתמודדות עם חדירות גבול שמהן סבלה מדינת ישראל בראשית דרכה.
שאלתיאל מונה למפקד החיל ואילו את ההקמה בפועל הוביל גיורא שנאן.
שנאן פיקד בתחילה על הגדוד היחיד בו, ומאוחר יותר על החיל כולו.
כחלק מהניסיון לגבש "גאווה יחידה" בין המגויסים, הוחלט להתיר להם לחבוש "כובע אוסטרלי" (הייתה גם הצעה להפוך את החיל לחיל פרשים).
לחיל יגויסו גם "בני מיעוטים" אשר יהיו מעוניינים בכך.
בעיות ארגון, תקצוב וכוח אדם גרמו לכך שלא כל התוכניות לגבי תפקודו של חיל הספר יצאו לפועל.
ב-1950 החליט דוד בן-גוריון בעצה אחת עם שאלתיאל להכפיף את הכוח למשטרה.
באפריל 1953, לאחר שחדל לתפקד כגוף עצמאי, שונה גם שמו בהתאם ל"משמר הגבול".
חיל המשלוח המצרי לא"י-פלשתינה 1948 היה חיל משלוח שגויס במצרים ונשלח לארץ ישראל במסגרת הפיקוד הערבי העליון של ארצות ערב על מנת לסייע לערביי ארץ ישראל במלחמתם במדינת ישראל.
הצבא המצרי שפלש לישראל מנה בתחילה כ-10,000 חיילים, ובהמשך גדל לכ-50,000.
עם הכרזת האומות המאוחדות על חלוקת הארץ בנובמבר 1947 לשתי מדינות, אימצה ההנהגה היהודית את התוכנית בעוד שהנהגת ערביי ארץ ישראל דחתה אותה.
הנהגה זו החליטה לגרום לביטול התוכנית באמצעות פתיחת מעשי טרור ברחבי פלשתינה-א"י.
בשבוע הראשון נטבחו ברחבי הארץ 105 אזרחים ונפצעו פי כמה.
למרות מעשי הרצח הרבים, לא נפלה רוחו של היישוב היהודי ולא פסקה העלייה.
כעבור מספר חודשים כאשר ההנהגה הערבית העליונה נוכחה שמעשי הטרור לא מניבים את התוצאות להם קיוותה, החליטה לעלות מדרגה ולהכריז על פלישה רבתי של צבאות ערב הסדירים לארץ.
ההחלטה נפלה גם בעקבות מפלות הערבים בארץ וגם בעקבות לחץ דעת הקהל בארצות ערב.
בראשית אפריל 1948 התכנסה הוועדה המדינית של הליגה הערבית והחליטה על פלישת צבאות ערב הסדירים לארץ עם סיום המנדט הבריטי.
בעקבות החלטה זו התכנסו ב-30 באפריל ראשי צבאות ערב ברבת עמון לישיבת חירום.
ראשי המטות הערביים החליטו שהמלחמה מחייבת שיתוף של לא פחות מחמש דיוויזיות עם תקן וחימוש מלא, טייסות קרב ומפציצים.
סוכם כי הכוח כולו יעמוד תחת פיקודה של מפקדה אחת אשר תפקח ותפעילו בהתאם לתוכנית אחידה וקבועה מראש.
היות שחברי הוועדה המדינית אשר שהו אותה שעה ברבת עמון סברו שהערכת הכוח מופרזת, לא נתקבלה החלטה שהסתמכה על ראשי המטות הצבאיים.
בראשית מאי 1948 התכנסו ראשי המטות הערביים בדמשק לקביעת היעדים לכל אחד מהצבאות הערביים.
למפקד העליון של כוחות הליגה הערבית מונה לואא' (אלוף) נור א-דין מחמוד, שקיבל הוראה לעבד תוכנית להפעלת צבאות ערב כדלהלן:
צבאות סוריה ולבנון - ינועו דרומה לעבר אזור טבריה, צפת והכנרת.
צבאות עיראק וירדן - ינועו מעבר הירדן מערבה לעבר אזור עפולה ונצרת, ושם יתרכזו לשלב השני.
הצבא המצרי - ינוע צפונה לעבר תל אביב במגמה לרתק ולהשמיד כוחות יהודיים ובכך לעזור להצלחת הפעולות.
ב-11 במאי שינה המפקד העליון נור א־דין את התוכנית.
הוא העביר את הצבא הסורי מהצפון לגזרת צמח, לגשר בנות יעקב ולאגפו הימני של הצבא העיראקי.
זאת לאחר שנודע לו כי השלטונות הירדנים אינם מקבלים את התוכנית המקורית ועומדים על דעתם לרכז את כוחותיהם באזור ירושלים, חברון והמשולש.
הוא לא הצליח לשכנעם לשנות את דעתם.
עבדאללה, מלך ירדן, ביקש לבסס את שלטונו על שטחים רבים ככל האפשר בעוד שלפארוק מלך מצרים היו שאיפות דומות לגבי הנגב, הדרום וירושלים.
הקצין המצרי כאמל איסמעיל אל שאריף איש האחים המוסלמים אישר שבהתאם לתוכנית הכללית היה על הצבא המצרי לכבוש את השטחים מרפיח עד יבנא השוכנת כ-20 ק"מ מדרום לתל אביב.
בו בזמן היו אמורים צבאות ערב האחרים לשחרר את שאר חלקי פלשתינה, ולאחר מכן להתלכד לטבעת חנק סביב העיר תל אביב.
המצרים האמינו שבריטניה תסייע להם וקיוו שיוכלו "למכור" את הנגב לבריטים תמורת פינוי התעלה וויתור על חלק מזכויות בריטניה בסודאן.
ערב הפלישה אמר ראש ממשלת מצרים נוקראשי פחה בפרלמנט:
"בעוד יומיים יחוסל המנדט וכנופיות היהודים תהיינה חופשיות לעשות בערבים ככל העולה על רוחן.
מצרים לא תהסס להורות לצבאה להחזיר את השלום על כנו בארץ הקודש.
אם התערבותנו תביא להפסקת השחיטה לא תהיה מלחמה ולא נהייה מפירי החלטת האו"ם".
מעשה הכיבוש נועד להתבצע בשיטה הבאה:
חטיבה מצרית מוגברת תנוע בציר החוף לעבר יבנה.
כוחות חצי סדירים של האחים המוסלמים יתקדמו עד מבואות ירושלים בציר ההר.
הכוחות המצריים הסדירים ישתלטו על צירי הרוחב המחברים את ציר החוף עם ציר ההר ועל ידי כך ינתקו את הנגב ניתוק כפול:
ניתוק עיקרי בציר מג'דל - בית ג'יברין.
ניתוק משני בציר עזה - באר שבע.
תוך כדי תנועתם ישמידו הכוחות המצריים את היישובים היהודיים החולשים על צירי תנועתם.
שאר יישובי הנגב יוכרעו על ידי עצם המצור או בהתקפות ישירות.
הכוחות והכלים שונעו ממצרים לאל עריש, רפיח ועזה באמצעות רכבות.
בתחילה שכנה המפקדה המצרית בעזה.
עם התקדמות הצבא המצרי צפונה, היא התמקמה בעיר מג'דל (אשקלון) ומשם ניהלה את המלחמה בדרום.
שני גדודי רגלים עם כ-20 שריוניות ותותחים נגד טנקים נעו מניצנה דרך באר שבע לכיוון חברון, כאשר היעד הסופי היה ירושלים.
שלושה גדודים תפסו את כביש מג'דל - בית ג'וברין ומפקדת החטיבה ישבה בעיירה אל-פאלוג'ה ועיראק אל-מנשיה.
הייעוד של החטיבה השנייה היה לנוע לכיוון איסדוד עם מטרה סופית בתל אביב.
גם לכוח זה צורפו עשרות טנקים ועשרות שריוניות חמושות בתותחים.
המצרים הציבו והפעילו סוללות תותחי 25 ליטראות בשלב הראשון באזור עזה: אחת מזרחית לעזה סמוך לגבעת עלי מונטר שהופעלה יותר מאוחר כנגד בארות יצחק והשנייה ליד בית חאנון שהופעלה כנגד ניר עם.
לידה שכנה מפקדת חטיבת הנגב, פלמ"ח וכן נגד יד מרדכי.
בשלב השני הוצבו שתי סוללות נוספות, האחת בתחנת הניסיונות החקלאית הבריטית ליד מג'דל (כיום: כפר סילבר), והשנייה בשדה תעופה בריטי נטוש באל-פאלוג'ה (כיום משתלה מרכזית דרומית של קק"ל ובסיס ציוד צה"לי ישן).
במסגרת תוכנית הפלישה הערבית הכללית פעלה גם ממשלת מצרים כאשר הצבא שלה היה הגדול מכל שאר הצבאות.
ממשלה זו החליטה להצטרף לשאר ארצות ערב בפלישת צבאותיהן לתוך גבולות ארץ ישראל עם צאתם של הכוחות הבריטים ב-15 במאי 1948. בחצות ליל 14–15 במאי 1948, הכריז נוקראשי פחה, ראש ממשלת מצרים, שניתנו פקודות לצבא המצרי להיכנס לפלשתינה וכי שני גדודים מצריים סדירים עברו את הגבול.
אי לכך מונה הגנרל אחמד עלי אל-מאוואווי לפקד על כוח צבאי שנקרא "חיל משלוח המצרי" שייעודו היה לתקוף את מדינת ישראל מן הדרום דרך כביש החוף ולכבוש את תל אביב.
התפתחות המערכה הוכיחה למצרים את הטעות האסטרטגית שלהם.
אחד הקצינים המצריים, בקבאשי (סא"ל) עותמן חאפז, הגדיר זאת כך:
"המשגה העיקרי שלנו היה קביעת אסטרטגיה של שטח במקום אסטרטגיה של הכרעה.
השתדלנו ברוב טיפשותנו להימנע מהכרעת מרכזי התנגדות, התקדמנו בהשאירנו יישובים יהודיים באגפנו ובגבינו ולקחנו על עצמנו תפקיד של הגנת שטח שהיה מעל ליכולתנו".
חיל המשלוח, שבראשו עמד הגנרל אחמד עלי אל-מאוואווי, כלל כוחות מצריים סדירים שמנו ארבע חטיבות: אחת משוריינת, שתי חטיבות של חיל רגלים, ואחת שכללה כוחות ארטילריה ושריוניות.
הבריגדה הגדולה, שמנתה כ-5,000 איש, הייתה תחת פיקודו של הבריגדיר מוחמד נגיב.
היא הורכבה ממגויסי חובה מצריים וכוח נספח קטן מסעודיה.
הבריגדה השנייה פעלה תחת פיקודו של קולונל אחמד עבד אל-עזיז, אשר לפי הרצוג מנתה 2,000 איש ועל פי קרוצמן ולאפין מנתה 5,000 איש, כללה כוחות מצריים סדירים וכן מתנדבים מארגון האחים המוסלמים.
לפי אחד המקורות (Laffin, 1982) מנו הכוחות המצריים בפלישה כ-10,000 איש ולקראת סוף שנת 1948 גדל הכוח ומנה כ-50,000 איש.
כוח זה כלל מתנדבים מסודאן, תוניסיה ולוב.
לפי קרוצמן (1970) הייתה בכל גדוד מצרי פלוגה סודנית.
כחמישה שבועות לאחר מכן הועברה למלחמה אוגדת חיל רגלים מצרית נוספת וכן שתי פלוגות טנקים שכללו בין השאר טנקי קרוזר, פיאט קארו ארמאטו M13/40, מטילדה וטנקי לוקסט M22.
לחיל המשלוח הוכפפו שלוש טייסות: טייסת ספיטפייר, טייסת דקוטה C47 וטייסת סיור וסטלנד לייסנדר.
בסיסן היה אל עריש וביר גיפגפה.
היות שהמצרים עדיין לא מאפשרים לקבל פרטים על אירועי 1948 ישנן מספר גרסאות ומקורות עם הערכות שונות.
לפי אחד החוקרים (S.Zaloga 1981) וכן ספר הקונקורד, כללה הבריגדה השנייה שהייתה בפיקודו של בריגדיר גנרל מוחמד נג'יב את הכוחות הבאים:
כוחות הרגלים היו מצוידים בנשק אורגני נגד טנקים כגון מטולי פיאט, ורובים נגד טנקים מסוג בויס וכן מספר רב של מרגמות 2 אינץ'.
טייסת מפציצים (כנראה הכוונה לדקוטה C47)
מטוסי קרב וסיור (כנראה הכוונה לספיטפיר ולייזנדר)
בריגדה נוספת בפיקודו של קולונל עבד אל עזיז כללה את יחידות הרגלים של האחים המוסלמים.
גם לרשותה עמדו כוחות ארטילריה ושריון.
לפי מקורות אלה עמדו לרשות חיל המשלוח הכלים הבאים:
לכל בריגדה הייתה פלוגה מסייעת בת 25 נושאי ברן.
מספר לא ידוע של טנקי מטילדה
מספר פלוגות טנקים קלים ויקרס סימן 6
מספר לא ידוע של תותחי 6 ליטראות נגד טנקים
מספר לא ידוע של גוררי תותחים לוידס לתותחי 6 ליטראות (Loyds tracked carriers).
מספר לא ידוע של תותחי 2 ליטראות נ"ט.
מספר לא ידוע של תותחי הוביצר "3.7
מספר לא ידוע של תותחי הוביצר "4.5
לפי מקור אחר (Pollack) עמדו לרשות חיל המשלוח גדוד בן 16 קנים של תותחי 25 ליטראות וגדוד בן 8 קנים של תותחי נ"ט 6 ליטראות.
כמו כן הפעיל הצבא המצרי סוללת תותחי 88 מ"מ מתוצרת גרמנית.
מידע על סוללה זו הושאר בצורת כתבה מלווה בתמונות שהופיעה בעיתון הרשמי "אל-אהראם" מ-28 במאי 1948. אין מידע על מקור התותחים, אולם ניתן לשער שנלקחו ממחסני הצבא הבריטי במצרים או שנאספו על ידי הצבא המצרי משדות הקרב של מצרים ממלחמת העולם השנייה.
כמה עשרות שריוניות מהסוגים הבאים:
האמבר נושאת תותח (Humber Mk IVs)
מרמון הרינגטון נושאת תותח (Marmon Herrington Mk IVF)
שריונית מרמון הרינגטון ללא צריח
לפי אותו מקור כללו הכוחות המצריים באמצע יולי 1948 את הכלים הבאים:
132 טנקים קלים מסוגים שונים: ויקרס סימן 6, לוקסט M22, מספר פלוגות וולנטין.
פרט לכך כללו כוחות השריון המצריים מספר לא ידוע של טנקים מתוצרת איטלקית מסוג M13/40. הוכחה חותכת להימצאות טנקים אלה היא השתתפותם בהתקפה על קיבוץ נגבה ב-12 ביולי 1948. למעשה הטנק המצרי הראשון שעלה על מוקש בסמוך לגדרות הדרומיות של הקיבוץ היה טנק כזה.
בליל ה-15 במאי 1948, שעות לאחר הכרזת העצמאות של מדינת ישראל, חצה חיל המשלוח המצרי את קו הגבול הבין–לאומי המפריד בין ארץ ישראל למצרים באזור רפיח ופלש לתחומי המדינה הערבית בגבולותיה על פי החלטת החלוקה, בתנועה לכיוון גבולות המדינה היהודית על פי החלטה זו.
כוח דיוויזיוני בן ארבע חטיבות סדירות בראשות הגנרל אחמד עלי אל-מאוואווי, נע בשני טורים, האחד מעזה לאורך כביש החוף לכיוון תל אביב, והשני דרך באר שבע לחברון ולירושלים על־פי תוכנית פלישה כוללת שתואמה עם ירדן וסוריה.
תפקיד הצבא המצרי היה פעולת רתק והסחה.
בשלב הראשון הייתה מטרתו להגיע עד יבנה, פאתי המדינה היהודית, ומשם לאיים על תל אביב, על מנת למשוך כוחות גדולים ככל האפשר למרחב תל אביב ולאפשר את כיבוש מרחב חיפה וצינור הנפט כירכוכ-חיפה על ידי צבאות ירדן וסוריה.
הטור המצרי שפעל בציר המזרחי באר שבע-חברון-ירושלים הגיע עד לקו רמת רחל-אזור בית־שמש.
הטור המצרי, שפעל בציר החוף, היה מבוסס על הצבא המצרי הסדיר, ולכן גם פעל באופן שיטתי תוך דאגה מיוחדת לקווי האספקה הארוכים שלו, היות שכל התחמושת והדלק שלו הגיעו מבסיסי הקבע במצרים - המרוחקים מאות קילומטרים.
הכוחות הישראליים בדרום היו מורכבים מחטיבת הנגב, שהייתה אחראית להגנת היישובים היהודיים הדרומיים מקו אל-פאלוג'ה–מג'דל, וכוחותיה היו מפוצלים בין הקיבוצים, וחטיבת גבעתי, שבאחריותה היה המרחב שמצפון לקו הזה.
ב־12 במאי, במסגרת מבצע ברק, על מנת לעכב את תנועת המצרים המשוערת לכיוון תל אביב, פוצצה פלוגה ב' מגדוד 53 של חטיבת גבעתי את ג'סר איסדוד, שנקרא יותר מאוחר גשר עד הלום.
לאור זאת ריכז הצבא המצרי את כוח המשלוח באל עריש כבסיס פעולה קדמי, ולאחר מכן, עם תום המנדט הבריטי נכנס לאזור עזה.
במשך השבועיים הראשונים ניסו המצרים להשתלט על אזור עזה ולאבטח את קווי האספקה, ולכן תקפו את היישובים היהודיים הסמוכים לכביש.
הצלחותיהם היו חלקיות, אולם הם הצליח לכבוש את יד מרדכי ב-24 במאי, ואז ביקש מפקד הכח לייצב קו הגנה על ציר מג'דל-חברון, דרומית לאשדוד.
לאחר לחץ של ממשלת ירדן על מצרים, בעקבות מבצע בן נון א' בלטרון, נצטווה אל–מואווי לקדם את כוחותיו צפונה כדי להקל את לחץ צה"ל מהלגיון הירדני.
ב–28 במאי המשיך הכוח המצרי לנוע צפונה.
המשמעות האסטרטגית הנובעת מתנועת הצבא המצרי הייתה ברורה, וכיוון שלא היו כוחות צה"ל רבים בין הכוח המצרי לתל אביב - עוררה תנועתו דאגה בקרב ההנהגה הישראלית שסברה שפניהם לתל אביב או לטרון.
הכוח חלף על פני קיבוץ ניצנים הנצור, והתצפית שם דיווחה על הכוחות הגדולים הנעים.
הטור המצרי נכנס לעיירה הערבית איסדוד, אך נעצר ליד ג'סר איסדוד המפוצץ.
הכוח המצרי החל להקים גשר חלופי במקום הגשר המפוצץ ונערך להגנה.
עוד באותו יום, (29 במאי) לפנות ערב, הופתעו המצרים על ידי תקיפה אווירית של ארבעת מטוסי אוויה S-199 (מסרשמיט) הראשונים של טייסת הקרב הראשונה של חיל האוויר הישראלי בהובלת לו לנרט.
היה זה המבצע הראשון ולמעשה הטיסה המבצעית הראשונה של טייסת קרב של חיל-האוויר, שעד אז עצם קיומה היה בגדר סוד.
לאחר ההתקפה של ארבעת המטוסים, שניים מהם יצאו מכלל שימוש כאשר אחד התרסק בעת גיחה והשני נפגע באחת מכנפיו בעת הנחיתה.
במקביל הובאו למקום שלושה מתוך חמשת התותחים (שהיוו 60% מהסד"כ הארטילרי שעמד לרשות צה"ל באותו זמן).
הטלת ארבעת מטוסי הקרב היחידים ושלושה מתוך חמשת התותחים שעמדו לרשות צה"ל באותה תקופה ממחישה את העדיפות והחשיבות שניתנה על ידי המטה הכללי לבלימת הטור המצרי.
בליל ה-30–31 במאי פשטו שתי פלוגות של גבעתי על הכוח המצרי שבאזור הגשר, ולאחר יומיים, בליל 2–3 ביוני החל מבצע פלשת.
המבצע לא הצליח לעקור את הכוח המצרי ממקומו (משימה שהושלמה רק במהלך מבצע יואב), אולם ריתק אותו לעמדותיו.
הצבא המצרי שנבלם הקים במקום עמדה ייעודית יצוקה מבטון למקלע כבד מסוג ויקרס.
לאחר מלחמת העצמאות טען דוד בן-גוריון לגבי מבצע פלשת: "ההתקפה על איסדוד לא הצליחה, אבל התקדמות המצרים צפונה נעכבה".
בספר "תולדות מלחמת העצמאות" כתב נתנאל לורך הסבר דומה: "ההשפעה הפסיכולוגית של הופעת חיל–האוויר הישראלי הייתה רבה… חניית–הארעי ליד גשר אשדוד, שנועדה להיות הפסקה לשעה בלבד, הפכה לעצירה מוחלטת של התקדמותם".
דברים דומים כתב, כאמל איסמעיל א-שריף, איש האחים המוסלמים שלחמו במסגרת חיל המשלוח המצרי: "בהתאם לתוכנית הכללית שעובדה על ידי מדינות ערב, היה על צבא מצרים להתקדם עד יבנא.
אך בהגיע החלוץ המצרי לאיסדוד, ריכז האויב כוחות גדולים באזור רחובות, ופתח בהתקפה כבדה על הצבא המצרי.
התקפה זו נהדפה, אך האויב הצליח להשיג מטרה אחת לפחות, והיא ריתוק הצבא לעמדותיו באיסדוד.
לא תהיה זו הגזמה אם נאמר, כי ההתקפה היהודית על איסדוד היותה נקודת מפנה במאבק הישראלי מצרי, כי מרגע זה נאלצה המפקדה המצרית לשנות את תוכניותיה: תחת אשר תמשיך ברדיפה אחרי הכנופיות הציוניות, החליטה המפקדה המצרית להסתפק בניתוק הנגב מעל יתר המדינה".
הקרבות שהתחוללו סביב הגשר מוזכרים גם בדו"ח ועדת החקירה העיראקית למלחמת 1948 כאחד מארבעת הקרבות המרכזיים שהביאו לבלימת צבאות ערב.
גישה זו הייתה מקובלת על מרבית ההיסטוריונים הישראלים.
מנגד, ההיסטוריון דוד טל טוען שהמצרים עצרו בגשר עד הלום מכיוון שממילא לא התכוונו להתקדם מעבר ליבנא וכי להתקפות צה"ל עליהם היה קשר מועט, אם בכלל, להחלטה שלא להתקדם.
במסמכים המצריים שנתפסו לא נמצאה כל תוכנית להתקדמות צפונה מג'סר איסדוד אלא להיערך להגנה בשטח מצפון לאיסדוד.
מפקד הכוח המצרי מייג'ור גנרל מוחמד נגיב כתב בזיכרונותיו כי הכוחות המצויים באזור איסדוד, כ-2,300 לוחמים, לא היו יכולים להשיג הכרעה בהתקדמות צפונה.
ציודו של החייל הרגלי המצרי היה, כמו שאר הצבא המצרי בתש"ח, על טהרת הציוד של החייל הבריטי במלחמת העולם השנייה.
מדי החייל כללו מכנסי חאקי בהירים קצרים שהגיעו כמעט לברכיים, חולצת חאקי בעלת שרוול קצר, נעליים שחורות עם גרביים ארוכים שהגיעו עד מתחת לברכיים.
החגור כלל חגורה צבאית בריטית עם פאוצ'ים בריטים גדולים וקסדה שטוחה שנקראה בסלנג "כובע סיני".
החימוש הסטנדרטי היה רובה בריטי מסוג לי אנפילד.
לכל חייל היה צמוד לחגורה נדן עור שהכיל כידון רובה להרכבה על הרובה למקרה של עימות של קרב פנים אל פנים.
היחסים בין כוחות הצבא המצרי לאוכלוסייה הפלסטינית
יחס הצבא המצרי לאוכלוסייה הפלסטינית שנוי במחלוקת.
היות שאין בנמצא כיום תעודות המעידות על פקודות מפורשות ליחידות המצריות בנושא, ניתן להגיע למסקנות רק על פי האירועים שקרו בפועל.
מפקדות של חטיבות וגדודים מצריים השתכנו במקרים רבים בתוך כפרים ערביים.
כך למשל השתכנה מפקדת החטיבה המצרית שתקפה את יד מרדכי ב-19 במאי בכפר הסמוך דיר סניד.
דוגמה נוספת לנוהג זה היא השתכנות מפקדת החטיבה המצרית שתקפה את נגבה בכפר בית עפה שממזרח לקיבוץ.
ברוב המקרים הפריעו תושבי הכפרים לפעילות הצבאית המצרית.
ידוע על לא מעט מקרים בהם הפיקוד המקומי של הכוחות המצריים פנה לתושבי הכפרים בהם הוא התמקם והציע להם להתפנות עד גמר הקרבות.
פינוי האוכלוסייה המקומית מהשטח הקלה על הכוחות המצריים ללחום בשטח "נקי" מאזרחים.
באזור הכפר בית עפה תפסו אנשי גדוד 53 של גבעתי מסמכים שהשאירו המצרים.
במסמכים אלה פונים המצרים לתושבי הכפר ומציעים להם להתפנות לכיוון דרום לבאר שבע או למזרח לכיוון בית ג'וברין.
ב-22 במאי, בעצם ימי הכיתור המצרי על יד מרדכי והקרבות סביב הקיבוץ, חדרו שני מסתערבים מיחידת המסתערבים של הפלמ"ח מאזור גברעם לכיוון יד מרדכי במטרה לאסוף מודיעין על הצבא המצרי.
ימים ספורים לאחר חדירתם לשטח שבשליטת הכוחות המצריים, אותרו השניים על ידי כפריים מקומיים שזיהו אותם לפי הערבית הלא מקומית שדיברו.
הכפריים הסגירו את השניים לצבא המצרי.
היחסים בין הצדדים התקררו במהרה והפיקוד המצרי חשד שבקרב הערבים רבו מרגלים בשירות ישראל.
בקיץ ובסתיו 1948 הוציא הממשל הצבאי המצרי שורה של צווים שהגבילו את האוכלוסייה הערבית, בהן איסור להתקרב למתקני מעצר, מחנות שבויים ובסיסי צבא, איסור על החזקת יוני דואר ומשדרים ועל התקהלויות של מעל חמישה אנשים.
רצועה בת 50 מטר משני צדדי מסילת הברל מרפיח צפונה הוגדרה שטח צבאי סגור, והאחריות על שלמות המסילה הוטלה על מוח'תארי הכפרים ששכנו לצידה.
המוח'תארים נרדשו גם להקים משמר לאומי, ועוצר הוטל במרחב מדי לילה.
חיל המשלוח המצרי והזירה הדרומית מתוארים בסרט "תמונת הניצחון", בבימוי של אבי נשר, המבוסס באופן חפשי על האירועים שהתרחשו במציאות.
חיל המשלוח הקנדי למלחמת העולם הראשונה היה המסגרת הצבאית שהוקמה על ידי קנדה במלחמת העולם הראשונה כחיל משלוח על מנת להשתתף במלחמה.
חיל המשלוח התחלק לגיס חי"ר לוחם, הגיס הקנדי, שלחם בחזית המערבית ולכוחות נוספים, שחלקם אף לא הגיעו לאירופה.
החיל מנה 619,646 חיילים רשומים, מתוכם 142,588 מגויסי גיוס חובה.
בנקודת השיא, עם תום המלחמה, שירתו בחיל המשלוח שירות פעיל 388,038 חיילים בכל הדרגות.
לאחר אימון קצר בקוויבק נשלחו ראשוני החיילים של חיל המשלוח הקנדי לבריטניה, להמשך אימונים ולהצבה בחזית.
חיל המשלוח הקנדי כלל, בנוסף לגיס החי"ר, כוחות נוספים שכללו כוחות מנהלה, רפואה וסיעוד (ובהם כ-3,000 נשים), תובלה, אספקה וחימוש, ארטילריה, פרשים קלים (חלק ניכר מהם לא הגיע לחזית), רוכבי אופניים ששימשו כרצים וחפרים.
כמו כן נכללו בכוח 35,000 יערנים שעסקו בהקמת מחנות ומחסות ביערות צרפת וכריתת עצים עבור הנעת הרכבות הצבאיות הרבות של מדינות ההסכמה.
החיל חולק ל-260 גדודים, חלקם התבססו על תשתית קודמת של גדודי המיליציות המקומיות בקנדה.
כ-80 מהם חולקו לחמש הדיוויזיות שהרכיבו את הגיס הקנדי.
הגיוס ההתנדבותי לצבא היווה הזדמנות לשילוב ולניעות חברתית עבור מיעוטים.
הגדוד ה-114 הורכב ברובו מילידים קנדיים שבעיקר נודעו כצלפים מעולים, אם כי 3,500 מהם שירתו גם במסגרות אחרות.
בנוסף, התגייסו גם קנדים ממוצא אפריקאי ויפני.
עם זאת, רק מעטים מבין דוברי הצרפתית התגייסו במסגרת הגיוס ההתנדבותי (וראו פולמוס גיוס החובה של 1917).
חיל הסְפָר העֵבֶר-ירדני Trans-Jordan Frontier Force; בערבית: قوة حدود شرق الأردن) הייתה יחידת זַ'נדַרמֶריה (כוח צבאי העוסק בפעילות שיטור), שפעלה בתקופת המנדט הבריטי והיוותה חלק מ"הגדודים הטריטוריאליים" של הצבא הבריטי.
היחידה הוקמה על ידי שלטונות המנדט ב-1 באפריל 1926, לאחר פירוקן של שתי יחידות דומות שנקראו "הז'נדרמריה הבריטית" ו"המשטרה המעולה".
עם הקמתה מנתה היחידה כ-800 לוחמים, והוגדרה כגדוד, אך במהלך שנות קיומה הורחבה והגיעה לסדר כוחות של למעלה מ-3,000 לוחמים.
סגל הפיקוד הבכיר של היחידה היה בריטי, והלוחמים מן השורה היו ערבים, ומיעוטם (כמה עשרות) היו יהודים .
תפקידה העיקרי של היחידה היה שמירת גבולות עבר הירדן, אך היא פעלה גם בארץ ישראל, ובמיוחד בשמירה על גדר הצפון.
היחידה פעלה גם במקומות שונים אחרים במזרח התיכון שבהם פעלו כוחות בריטים במלחמת העולם השנייה, כמו למשל בעיראק במהלך מרד רשיד עאלי אל-כילאני.
כ"גדוד טריטוריאלי" הייתה היחידה מחויבת לשרת בכל מקום שאליו נשלחה, שלא כמו הלגיון הערבי שנחשב ליחידת ביטחון פנים בעבר הירדן.
בפברואר 1948, לאחר קבלת העצמאות של ממלכת ירדן ולקראת יישום תוכנית החלוקה, פורקה היחידה.
מרבית חייליה עברו ללגיון הערבי, ונלחמו לצדו במלחמת העצמאות.
הסכם סייקס–פיקו מ-1916 הכליל את שטח עבר הירדן באזור "B", שטח שהיה אמור להיות בשליטה בריטית לאחר כיבושו מידי העות'מאנים.
בספטמבר 1918, במסגרת מתקפה בריטית כוללת, כבשו הכוחות הבריטים במהירות את צפונה של ארץ ישראל ואת עבר הירדן המזרחי, כולל עמאן הנטושה.
ב-1 באוקטובר נכבשה דמשק, וחודש לאחר מכן חתמה האימפריה העות'מאנית על הסכם כניעה, וכך בא קצה של האימפריה.
בראש הכוחות שנכנסו לדמשק הורשה לעמוד פייסל, בנו של השריף חוסיין ממכה, והוא הוכרז כשליטה האזרחי של סוריה.
למעשה כל שטחי ארץ ישראל, עבר הירדן, סוריה ולבנון היו כעת תחת שליטה בריטית במסגרת "שטח האויב הכבוש" (Occupied Enemy Territory).
ביולי 1920 נכנסו כוחות הצבא הצרפתי לשטחי סוריה ולבנון, שטח שהיה מיועד לשליטה צרפתית על פי הסכם סייקס–פיקו, וגירשו את פייסל מדמשק; הצרפתים לא ניסו להשתלט גם על עבר הירדן.
חודש לאחר מכן הגיעה משלחת של מאה שייח'ים מעבר הירדן לפגישה עם הרברט סמואל, שהיה כבר הנציב העליון בארץ ישראל, ובקשו ממנו להכליל את שטח מגוריהם תחת תחום שלטונו ומחוץ לשטח השלטון הצרפתי שהחל להתבסס בסוריה.
בנובמבר הגיע מחג'אז למעאן, בראש כ-1,200 בדואים, בנו השני של השריף חוסיין, עבדאללה; מטרתו הייתה לנקום את נקמת אחיו מהצרפתים.
במרץ 1921 הוא הגיע לעמאן.
הבריטים לא היו מעוניינים בהתנגשות בינו לבין הצרפתים, ולפיכך הוזמן עבדאללה לירושלים לפגישה עם וינסטון צ'רצ'יל, הרברט סמואל, ולורנס איש ערב.
בפגישה זו סוכם שעבדאללה יעמוד בראש השלטון האזרחי בעבר הירדן, שלטון שיהיה תחת פיקוחו של הנציב העליון בירושלים.
באפריל 1923 הודיעה ממשלת בריטניה כי היא החליטה, בכפוף לאישורו של חבר הלאומים, להכיר בקיומה של ממשלה בעבר הירדן בראשותו של האמיר עבדאללה, זאת בתנאי שהממשלה תהיה קונסטיטוציונית ושלממשלת בריטניה יתאפשר לקיים את התחייבויותיה הבינלאומיות לגבי שטח זה.
הלגיון הצליח להשליט בשלב הראשון לקיומו סדר בשטח האמירות, להכניע את השבטים המתמרדים שהתנגדו לשלטונו של עבדאללה ולהדוף את הפלישות הסעודיות מבחוץ.
בשנת 1939 מונה למפקדו של הלגיון סר ג'ון באגוט גלאב (גלאב פאשה), ששימש בתפקיד זה עד 1956, עת פוטר על ידי המלך חוסיין.
ההסכם שנחתם בין עבדאללה לבין ממשלת בריטניה בחודש פברואר 1928 קבע כי לבריטים תהיה סמכות לפקח על ענייני החוץ, הביטחון והכספים של האמירות, וכי האמירות תנוהל על ידי הנציב העליון לארץ ישראל ולפי תנאי המנדט הבריטי.
ההסכם תוקן מאוחר יותר בשנים 1934 וב-1941. בשנת 1936 הסכימה ממשלת בריטניה על הקמתה של ממשלה עצמאית בעבר הירדן שתהיה כפופה ישירות לעבדאללה, וב-1939 הוקמה ממשלה ראשונה בראשותו של תאופיק אבו אל-הודא.
במקביל נפתחו קונסוליות ראשונות בקהיר ובבגדאד.
ב-25 באפריל 1946 הוכתר האמיר עבדאללה למלך על עבר הירדן.
ארגון כוחות ביטחון הפנים בשטחי המנדט הבריטי
במשך כל שנות המנדט על ארץ ישראל מילאו הבריטים את אחד מתפקידיהם העיקרים כשליטי הארץ, והוא ההגנה על ביטחון התושבים.
תפקיד זה מולא בראש ובראשונה כחלק מהאינטרסים שלהם לשמור על עמדות אסטרטגיות לאימפריה הבריטית במזרח התיכון, אך כפועל יוצא מאינטרסים אלו הובטח שלומם של התושבים בארץ.
עיקרה של משימה זו היה לשמור על חלקו המזרחי של שטח המנדט – שטח הסְפָר המזרחי שבשטח עבר הירדן.
שיטת הלחימה במדבר הייתה שיטה שפותחה לראשונה במלחמת העולם הראשונה.
בעזרת כוחות שיטור ממונעים ניתן היה לגמוע מרחקים ארוכים יותר בזמן קצר יותר ובכך להשיג יתרון על פני לוחמים רכובים על סוס וגמל.
וכך, על שטח רחב יחסית לא היה צורך להציב כוח שיטור גדול מדי; כוח קטן מאומן ומצויד כראוי בנשק וברכב יכול היה להשיג שליטה ראויה לשמה על שטחי ספר המדבר.
היישוב היהודי בפרט, ותושבי ארץ ישראל בכלל, ידעו מעט מאוד באותה תקופה על מאמציו הכבירים של הצבא הבריטי לחצוץ בינם לבין פלישותיהם של שבטי עבר הירדן המזרחי לארץ ישראל.
ברור אפוא כי אילולא עמידתם של כוחות הביטחון הבריטים בבלימתם של הכנופיות שניסו לפלוש לארץ, היה היישוב היהודי הדל של שנות ה-20 עומד בפני סכנה מהותית.
אחת מהסיבות לאי ידיעה זו היה אי-שיתופם של בני הארץ היהודים בכוחות ביטחון אלו.
סיבות האי-שיתוף היו מדיניות וארגוניות-כלכליות.
הסיבה המדינית העיקרית הייתה שהכוח העיקרי שנטל על עצמו את משימת השמירה על ספר המדבר המזרחי היה הלגיון הערבי.
הפיקוד על חיל זה היה בידיהם של קצינים בריטים אך כוחותיו הלוחמים היו על טהרת האוכלוסייה הערבית.
צבא זה נחשב לפחות באופן סמלי לצבאה של האמירות החדשה של עבר הירדן.
מפקדו העליון, לפחות כתואר של כבוד, היה האמיר עבדאללה בעצמו.
לפיכך לא ניתן היה בשום פנים ואופן לשתף בצבא זה יהודים.
אילו היו הבריטים מסכימים להכנסתם של יהודים ללגיון, היו מכניסים את ראשם לצרות מצרות שונות ולהתנגדות קשה מצדם של הערבים על רקע לאומי.
אך בנוסף ללגיון, ששמר על ספר המדבר המזרחי, פעלו במקביל באותה תקופה גם יחידות צבאיות, יחידות צבאיות למחצה, ויחידות משטרתיות בשטחי ארץ ישראל המערבית.
הסיבות הארגוניות-כלכליות לאי-שיתופם של היהודים בהם היו משותפות לכולן.
הסיבה הראשונה הייתה נעוצה בכך שהן ביחידות שכוח האדם שלהן היה על טהרת חיילים או שוטרים בריטים, והן ביחידות שסגל הפיקוד שלהם היה בריטי והכוח הלוחם היה מבני הארץ, לא היה כל יסוד לחיי שיתוף פעולה בין הבריטים ליהודים.
ארץ ישראל לא הייתה מושבה בריטית אלא שטח מנדט, אולם אנשי כוחות הביטחון והפקידות הממשלתית היו בעלי ניסיון קולוניאלי.
מסורת הריחוק בין השליטים הקולוניאליים לבין ה"ילידים" עמדה בעוכרו של שיתוף פעולה זה.
הערבים התאימו יותר למערכת יחסים כזו ולקצינים ולסַמלים הבריטים היה נוח שלא יהיו חיילים יהודיים ביחידותיהם.
סיבה שנייה לנוכחותם המצומצמת של יהודים בכוחות הביטחון נבעה מכך שהבריטים ידעו היטב כי כל יהודי שישרת תחת פיקודם יהיה נתון למרותם של מוסדות היישוב ובאופן כזה או אחר יהיה נתון גם לשליטתה הישירה או העקיפה של "ההגנה".
נאמנות כפולה זו לא הייתה יכולה להתקבל על הדעת בשום כוח צבאי או משטרתי.
לבריטים היה כבר ניסיון לא מבורך, מבחינתם, מתקופת הגדודים העבריים, כאשר החיילים היהודים ששירתו תחת פיקוד בריטי ניסו ובמידה מסוימת אף הצליחו להשיג יתרונות מדיניים תמורת שירות זה.
מסיבה זו השתדלו הבריטים להרחיק עד כמה שהתאפשר להם את היהודים משורות כוחות הביטחון.
הסיבה השלישית למיעוטם של היהודים בכוחות הביטחון הייתה סיבה חברתית כלכלית גרידא.
המשכורת ביחידות אלו הייתה מתאימה יותר לרמת החיים של האוכלוסייה הערבית בארץ, שהייתה נמוכה יותר מזו של היישוב היהודי.
תנאי החיים בשירות היו קשים מאוד לחיילים או לשוטרים היהודים.
רבים מהם מצאו עצמם משרתים ביחידתם כאשר חבריהם לנשק הם ברובם ערבים ואילו המפקדים הם בריטים אשר לא ניתן היה להאשימם באהבת ישראל יתרה.
עד לקיץ 1921 הייתה משימת השמירה על ביטחון הפנים בארץ מסורה בידיהם של גדודי צבא שעמם נמנו חיילים בריטים והודים, כמו גם חיילים יהודים מהגדודים העבריים.
עד אותה עת היו עדיין בארץ כ-5,000 חיילים בריטים.
אותם חיילים יהודים ראו בגדודים העבריים שבהם שירתו בסיס לחיל מצב שאמור היה למלא את משימות הביטחון בארץ עם עזיבתם של מרבית הכוחות הזרים.
אולם שאיפות אלו לא תאמו במדויק את תוכניותיהם של הבריטים.
כוח זה היה אמור לכלול גדוד ערבי וגדוד יהודי; בהמשך החלה תוכנית זו לצאת לפועל, ואת תפקידו של החלק הערבי בצבא זה מילא למעשה הלגיון הערבי, שכוח האדם הלוחם שלו היה כאמור על טהרת האוכלוסייה הערבית.
בשטחי ארץ ישראל המערבית הוקם כוח מעורב, "הז'נדרמריה הפלשתינאית" (Palestine Gendarmerie); בעברית היה שמו של כוח זה "המשטרה המעולה".
על הקמתה הרשמית של המשטרה המעולה הכריז הנציב העליון הרברט סמואל ב-3 ביוני 1921 בנאומו לרגל יום הולדתו של המלך ג'ורג' החמישי.
סמואל הכריז כי בדעתו להקים כוח משטרה בן 500 איש שאליו יגויסו מן המעולים שבין כל אזרחי הארץ.
כוונתו של סמואל הייתה להרחיב כוח זה אם יתברר שניתן לסמוך עליו בשעת מבחן, זאת מתוך כוונה לצמצם בהדרגה את מספרם של כוחות הביטחון והצבא הבריטיים.
ב-1 ביולי אותה שנה הוחל בגיוס למשטרה המעולה.
כמפקדה מונה המייג'ור פרדריק ויליאם ביושר (Bewsher), שלימים הועלה לדרגת קולונל והיה למפקדו הראשון של חיל הספר העבר-ירדני.
ארגונה של המשטרה המעולה הוטל על קצינים בריטים.
כבר בימים הראשונים לגיוס ניכר היה שנעשה ניסיון מצדן של רשויות הגיוס לדחוק את רגליהם של יהודים.
הדבר לא צוין רשמית בתקנות, אולם נאמר בהן כי על המגויסים להיות ילידי הארץ; בכך נסגרה הדלת בפני כל אותם חלוצים צעירים שעלו לארץ בשנות העלייה השנייה והשלישית.
הוסכם כי כוח האדם של המשטרה המעולה יחולק לשלוש: שליש יהודים, שליש ערבים, ושליש מיסודות לאומיים אחרים (דרוזים, צ'רקסים, ארמנים ואף קפריסאים).
התוכנית הייתה שכל אלה ישרתו ביחידות מעורבות, ודבר זה היווה מעצור מסוים לגיוסם של יהודים רבים, שלא ראו בעין יפה את האפשרות שישרתו בכפיפה אחת עם לוחמים ערבים.
אלה שבכל זאת התגייסו עשו זאת בעיקר מתוך צורך כלכלי, לאחר שלא מצאו עבודה בשום מקום אחר.
ניתן לומר כי מרבית המתגייסים לא עשו זאת מתוך רגשות לאומיים גרידא.
למרות זאת, רובם נעשו חדורים ברוח ההתגייסות הלאומית למען היישוב היהודי לאחר הצטרפותם למשטרה המעולה.
הוא חולק לארבע פלוגות, ששלוש מתוכן היו פלוגות רוכבים והפלוגה הרביעית הייתה פלוגת גמלים.
האימונים שניתנו לשוטרים היו טובים רק במקצת מאלה של המשטרה הרגילה, אך היו טובים לאין ערוך מהאימונים שצעירים יהודים היו מקבלים באותה תקופה במסגרת ארגון ה"הגנה".
היה זה זמן מספיק להכשרתם של השוטרים הערבים שכאמור לא היו בעלי השכלה טובה.
המשכורת שלא הייתה גבוהה במיוחד לא משכה רבים אל המשטרה.
אלה ראו ביהודים "נייטיבס" והיחס שהורגלו לתת לחיילים מקומיים המשרתים בצבאות קולוניאליים שונים במקומות אחרים בעולם לא התאים לבחורים היהודים ואלה מיהרו להגיש את התפטרותם.
לאחר שבשנתיים הראשונות לקיומה היו במשטרה המעולה שליש יהודים כפי שתוכנן, ירד מספרם בשנים 1923–1925 לכ-100 מתוך כ-420 כלל השוטרים בגדוד.
בשנים האחרונות לקיומה הגיעו אלמנטים לא חיוביים במיוחד שהיו מפורדים וחסרי כל קשר מסודר עם מוסדות היישוב המאורגן שגם הוא החל לוותר על הניסיונות להשפיע על המתרחש בגדוד.
את עיקר המאמץ בשדה זה ואת עיקר הסיוע למשטרת ארץ ישראל ניתן לראות בפעולתם של אנשי גדוד משטרה בריטית שאנשיה היו למעשה אירים אשר הגיע ארצה באפריל 1922. גדוד זה שכונה הז'נדרמריה הבריטית ובפי בני הארץ כונו "האירלנדים" הגיע מקרב יוצאי "המשטרה האירית המלכותית".
שוטרים אלו הטילו את אימתם על תושבי אירלנד במהלך מלחמתם לעצמאות נגד בריטניה בשנים 1919–1921. לאחר שאירלנד קיבלה את עצמאותה פורק כוח זה ומקרב אנשיו גויסו השוטרים לשורות הז'נדרמריה בארץ ישראל.
היו אלה לוחמים עזי נפש ששרתו במלחמת העולם הראשונה ואת טבילת האש המשטרתית הרצינית שלהם עברו כאמור בימי מלחמת העצמאות האירית.
מכמעט 3000 חייל בשנת 1922 נותרו בארץ לאחר 4 שנים כמה מאות.
הקמת חיל הספר העבר ירדני
בסוף שנת 1925 סיים הרברט סמואל את תפקידו כנציב העליון הראשון לארץ ישראל.
במקומו הגיע הלורד פלומר, איש צבא ותיק שלחם במלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית.
הוא היה טיפוס שמקפיד על סדרי מנהל תקין ושאף להשליט סדר ושקט בתחום ביטחון הפנים.
שלא בטובתו נגרר פלומר על ידי נטייתם של אנשי הפקידות הבכירה בממשלת המנדט ושל הקצונה הבכירה שעמדה בראש מערכת ביטחון הפנים.
אלה העדיפו את הרחקתם של היהודים משורות כוחות הביטחון.
הצעדים העיקריים שנקט פלומר כדי להגשים את מטרותיו אלו היו בראש ובראשונה פירוקן של כוחות ה"משטרה המעולה" ושל הז'נדרמריה הבריטית ("האירלנדים").
במקביל הוכרז על הקמתו של כוח חדש – "חיל הספר העבר ירדני לשירות צבאי בפלשתינה (א"י) ובעבר הירדן" ("The Trans Jordan Frontier Force For Military Service In Palestine And In Trans Jordan").
על פניו נראה היה כי חיל זה אמור היה להיות פתוח לכל אזרחי ארץ ישראל
ועבר הירדן שירצו להתגייס אליו.
שמו החדש של החיל היה "חיל הספר העבר ירדני" ("Trans Jordan Frontier Force " – T.J.F.F.).
האמיר עבדאללה מונה לקולונל הכבוד שלו ולמפקדו בפועל מונה הקולונל ביושר, מי שהיה מפקדו של גדוד המשטרה המעולה .
תגובת היישוב היהודי להקמת חיל הספר
היישוב ראה בכך סכנה חמורה, ואליהו גולומב כתב כי .
הכוח הוקם במחנה צריפין בחודש אפריל 1926. מפקדו הראשון היה לוטננט קולונל פרדריק ויליאם ביושר, הבריטי, שהיה מפקד המשטרה המעולה.