tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"ארץ הפוכה" – יצא לפני באוקטובר 2024, מתמקד בשכול ובמלחמה.
"זמן לרומן" – יצא כשבוע לפני השקת האלבום, עוסק בחוויות אישיות של גפן.
"אנשי הגשם" – יצא לאור כסינגל שיווקי לתחנות הרדיו הישראליות.
הביקורות על האלבום היו ברובן חיוביות, כשסקירתו המקיפה של עמית סלונים בוואלה הציעה זווית מעניינת במיוחד על היבט מרכזי באלבום - יחסי אב-בן.
סלונים זיהה את האלבום כטוב ביותר של גפן מזה 25 שנה, וניתח במיוחד את הדינמיקה המורכבת בין אביב ליהונתן גפן.
מבקרים נוספים הציעו תובנות משלימות: אמיר שוורץ בידיעות אחרונות התמקד בבחירה המוזיקלית לנגן על כל הכלים באופן עצמאי, עמי פרידמן בישראל היום הדגיש את הבגרות הניכרת ביצירה, ודודי פטימר במעריב שיבח במיוחד את איכות הלחנים והעיבודים.
"אנשי הגשם" זכה להתייחסות מיוחדת בביקורות השונות, כשסלונים הציע השוואה בינו לבין השיר המיתולוגי של רחל שפירא הנושא את אותו השם.
בעוד השיר המקורי של שפירא נותר חידתי ומסתורי, גפן הציע בגרסתו פרשנות אישית על אהבת אב-בן שהתגלתה מאוחר מדי.
סלונים מצא הקבלה מעניינת בין השיר "שבור ומחובר" לבין אמנות הקינצוגי היפנית, בה מתקנים כלים שבורים באמצעות זהב, כך שהשבר הופך לחלק היקר ביותר ביצירה.
לדבריו, כשגפן שר "היה רומן, היה אסון, הייתה תקופה של דיכאון אבל הגעתי שבור ומחובר", הוא מבטא תפיסה דומה של קבלת הפגמים והשברים כחלק מהשלם.
"טאבה" זכה גם הוא להתייחסות נרחבת, כשיר המשלב זיכרונות אישיים עם נוסטלגיה לתקופה תמימה יותר.
ביחס לשיר "ארץ הפוכה" והמימד הפוליטי שלו, הדעות היו חלוקות, כשחלק מהמבקרים ראו בו המשך למסורת שירי המחאה של גפן, בעוד אחרים מצאו אותו פחות משכנע מיצירות מחאה קודמות שלו.
למרות אורכו הקצר (22 דקות), האלבום נתפס על ידי מרבית המבקרים כיצירה בשלה ומגובשת, המשקפת את התפתחותו האמנותית של גפן ואת יכולתו להתמודד עם נושאים אישיים ולאומיים.
הבחירה לנגן על כל הכלים והעיבודים המינימליסטיים זכו אף הם להערכה כבחירות אמנותיות התואמות את רוח האלבום.
אביב גפן - זמרה, תופים, גיטרה, אורגן האמונד, קלידים, תוף מרים, קולות רקע, עיבוד, תזמור, הפקה
התזמורת האמנותית של בודפשט - כלי מיתר, קרן יער
היסטוריות או ספרי ההיסטוריה (Historiarum libri; בעברית גם: דברי הימים) היא כרוניקה היסטורית רומאית שכתב ההיסטוריון הרומי טקיטוס, ויצאה לאור לקראת סוף העשור הראשון של המאה ה-2 לספירה.
גרסתו המלאה של החיבור כיסתה את ההיסטוריה של האימפריה הרומית בשנים 69–96 לספירה לערך, תקופה הכוללת את שנת ארבעת הקיסרים (69) לאחר נפילת הקיסר נירון (בשנת 68), וכן את התקופה שהחלה בעלייתה של השושלת הפלאבית תחת הקיסר אספסיאנוס ועד מותו של הקיסר דומיטיאנוס (96).
אולם רק כשליש מהחיבור (ספרים א–ה) שרד עד לימינו, וסקירתם ההיסטורית מגיעה רק לשנת 70 ולראשית שלטונו של אספסיאנוס.
ב"היסטוריות" כתב טקיטוס למעשה את ההיסטוריה של זמנו.
חיבור זה מהווה המשך כרונולוגי ל"אנלים" של טקיטוס, אותם כתב לאחר מכן.
חיבורו זה עוסק בחמשת העשורים שלפני נירון, משנת 14 לספירה, תחילת שלטונו של טיבריוס, ועד שנת 68 לספירה, כאשר נירון מת.
שני החיבורים הללו הם חיבוריו ההיסטוריים הגדולים של טקיטוס, המקיפים 82 שנה רצופות.
שניהם הסתכמו יחד ב-30 ספרים.
הירונימוס (המאה ה-4) מתייחס לספרים אלה במפורש, וכמחצית מהם שרדו.
למרות שהחוקרים חלוקים בדעתם כיצד להקצות את הספרים לכל חיבור, באופן מסורתי, 14 מוקצים ל"היסטוריות" ו-16 ל"אנלים".
חברו של טקיטוס, פליניוס הצעיר, התייחס ל"היסטוריות שלך" כשכתב לטקיטוס על החיבור המוקדם יותר.
באחד הפרקים הראשונים של "חיי אגריקולה", טקיטוס כותב שהוא רוצה לעסוק בשנות שלטונם של דומיטיאנוס, נרווה וטראיאנוס.
ב"היסטוריות" הפרויקט עבר שינוי: בהקדמה לחיבור, טקיטוס כותב שיעסוק בתקופה של נרווה וטראיאנוס במועד מאוחר יותר.
במקום זאת, הוא מכסה את התקופה שהחלה עם מלחמות האזרחים של שנת ארבעת הקיסרים והסתיימה עם שלטון העריצות של השושלת הפלאבית.
רק ארבעת הספרים הראשונים ו-26 הפרקים הראשונים של הספר החמישי שרדו, והם מכסים את שנת 69 ואת החלק הראשון של שנת 70. ההערכה היא שהחיבור נמשך עד מותו של דומיטיאנוס ב-18 בספטמבר 96.
טקיטוס כתב את ה"היסטוריות" זמן לא רב לאחר תפיסת השלטון של נרווה, שדמתה לאירועי שנת 69, כאשר ארבעה קיסרים – גלבה, אותו, ויטליוס ואספסיאנוס – תפסו כל אחד את השלטון ברצף מהיר.
נרווה, כמו גלבה, הגיע לכס הקיסרות על פי מינוי הסנאט, לאחר מותו האלים של הקיסר הקודם, דומיטיאנוס.
כמו גלבה, נאלץ נרווה להתמודד עם מרד של פרטוריאנים, וכמו גלבה, הוא קבע את יורשו על ידי האמצעי המסורתי של האימוץ.
גלבה, שתואר על ידי טקיטוס כזקן חלש, בחר ביורש שלא היה מסוגל, בשל מצבו, להשיג את אמונם של הכוחות ואת השליטה עליהם.
נרווה, לעומת זאת, ביסס את כוחו על ידי יצירת קשר בין כס הקיסרות לבין טראיאנוס, שהיה מפקד לגיונות הריין העליון ופופולרי בכלל הצבא.
סביר שטקיטוס היה חבר במועצה האימפריאלית שבה נבחר טראיאנוס לאימוץ.
כהקדמה לסיפור ניצחונו של טיטוס במלחמה היהודית-רומית הראשונה (המרד הגדול), מכיל הספר החמישי סקירה אתנוגרפית קצרה של היהודים הקדמונים, המהווה תיעוד בעל ערך רב של יחסם של הרומאים המשכילים לעם היהודי.
ספר נושאים 1 שלטון גלבה, ואז אותו.
ויטליוס מאיים על שלטונו של אותו.
2 אותו מפסיד לוויטליוס בקרב בדריאקום ; התאבדותו של אותו.
ויטליוס עולה לשלטון הקיסרות, אספסיאנוס טוען לכתר שלו.
3 אספסיאנוס טוען לכתר של ויטליוס באיטליה.
כוחותיו של ויטליוס מתמוטטים, וויטליוס נרצח על ידי חייליו של אספסיאנוס.
4 יחידות בטאוויות הצבא הרומי מורדות, תחילת המלחמה הבטאווית.
5 טיטוס ממונה לפקד על המלחמה היהודית-רומית הראשונה (המרד הגדול).
בספר הראשון של ה"היסטוריות", נאום שהושם בפיו של גלבה מבהיר את עמדתו האידאולוגית והפוליטית של טקיטוס.
הכבוד של גלבה לרשמיות וחוסר הריאליזם הפוליטי שלו גרמו לו לחוסר יכולת לשלוט באירועים.
לעומת זאת, נרווה אימץ את טראיאנוס, שהצליח לשמור על הלגיונות מאוחדים, להרחיק את הצבא מהפוליטיקה האימפריאלית, לעצור אי סדר בקרב הלגיונות, ובכך למנוע תביעות יריבות לכס הקיסרות.
טקיטוס היה בטוח שרק הפרינקיפט (הקיסר) יכול לשמור על השלום, על נאמנות הצבאות ועל לכידות האימפריה.
בדיון על עלייתו של אוגוסטוס קיסר לשלטון, טקיטוס כותב שאחרי קרב אקטיום (31 לפנה"ס), איחוד השלטון בידיו של פרינקיפט היה הכרחי כדי לשמור על השלום.
הפרינקיפט צריך לא להיות עריץ, כמו דומיטיאנוס, וגם לא שוטה, כמו גלבה.
הוא אמור להיות מסוגל לשמור על האימפריום, תוך שמירת היוקרה והכבוד של הסנאט.
טקיטוס ראה בשלטון הקיסרים המאמצים את הפתרון האפשרי היחיד לבעיות האימפריה.
סגנון התיאור מהיר, ומשקף את מהירות האירועים.
כדי לכתוב בצורה יעילה בסגנון זה, טקיטוס היה צריך לתמצת מידע מהותי ממקורותיו.
לפעמים הוא מדלג על חלקים; בדרך כלל הוא מחלק את הסיפור לתמונות בודדות ובדרך זו יוצר תיאור דרמטי.
טקיטוס כותב מנקודת מבטו של אריסטוקרט.
הוא מגלה פחד, מהול בבוז, מפני המהומה של החיילים וההמון של הבירה.
הוא גם מתעקש על הניגוד בין תדמיתם הציבורית של חברי סנאט לבין המציאות: חנופה, מזימה ושאיפה.
ה"היסטוריות" היא יצירה קודרת; היא עוסקת לאורכה באלימות, חוסר יושר ואי צדק.
טקיטוס מציג במיומנות את הדמויות, ועובר בין הערות קצרות וחדות לדיוקנאות שלמים.
הטכניקה שלו דומה לזו של סאלוסטיוס.
טקיטוס משתמש במבנים לא סדירים ובשינויים תכופים של נושא, כדי להעניק גיוון ותנועה לתיאור.
עקב דמיון בין סגנונו של טקיטוס לזה של ההיסטוריון הרומי המאוחר ממנו, יוסטינוס, בקיצור ההיסטוריה הפיליפית של פומפיוס טרוגוס מתקופתו של אוגוסטוס, היו שהניחו כי טקיטוס השפיע על יוסטינוס.
עם זאת, הועלתה ההשערה כי הדבר נובע מכך שיוסטינוס השתמש במילותיו המקוריות של פומפיוס טרוגוס, וכי טקיטוס עשה שימוש בחיבורו של טרוגוס וחיקה את סגנונו.
טאקיטוס, דברי הימים, חיי אגריקולא, גרמניה, שיחה על הנואמים, תרגמה מרומית שרה דבורצקי, הוסיף הערות עקיבא גלבוע, מוסד ביאליק, כרמל, ירושלים, תשכ"א 1965, עמ' 7–213.
היסטוריית להט"ב בישראל התאפיינה במאבקים לשוויון זכויות ובהתקדמות הדרגתית בתחומים המשפטיים, החברתיים והתרבותיים.
יחסים הומוסקסואליים הפכו חוקיים במדינת ישראל בשנת 1988 כאשר במהלך שנות ה-90 נאסרו צורות שונות של אפליה, מה שהפך למעשה את זכויות הלהט"ב בישראל למתקדמות ביותר במזרח התיכון.
מאז התרכז הדיון הציבורי והמשפטי בהכרה בזוגיות חד מינית ובזכויות הקשורות אליה, לרבות ירושה, תושבות ואימוץ ילדים.
קיומם של מצעדי הגאווה של הקהילה הגאה היו שנויים במחלוקת לאורך השנים וגם כיום.
לאורך ההיסטוריה, פסקי דין שונים של בג"ץ העניקו הכרה מסוימת בזכויותיהם של זוגות חד מיניים בתחומים שונים.
כמו כן, היועץ המשפטי לממשלה קיבל החלטות לפיהן יש להעניק לזוגות חד-מיניים שוויון זכויות בעניינים כלכליים.
למרות ההתקדמות, הקהילה הגאה בישראל עדיין נאבקת על שוויון זכויות מלא, במיוחד בתחומי הנישואים והאימוץ, וקיימים גילויי הומופוביה ואפליה בציבור.
בשנת 1858 שלטה האימפריה העות'מאנית באזור ישראל וארץ ישראל של ימינו כחלק מסוריה העות'מאנית.
היא ביטלה את חוקי הסדום הקיימים בחוק העונשין שלה (סעיף 198) מה שהפך יחסי סדום לחוקיים כל עוד זה היה בהסכמה והשותף שהסכים היה מעל גיל ההסכמה.
החל משנת 1882, מהגרים יהודים מהאימפריה הרוסית עלו לארץ ישראל במספר עליות כדי להימלט מהאנטישמיות הגואה.
המנדט הבריטי ניתן לבריטניה בשנת 1923 לאחר פירוק האימפריה העות'מאנית בעקבות אירועי מלחמת העולם הראשונה.
מאותה העת, כשהם שולטים בשטח חדש, הבריטים גילו עניין מסוים באוכלוסיית המקום.
במונחים של מיניות וזכויות מיניות, המעורבות הבריטית החלה בצורת שאלונים שחקרו פרטים באוכלוסייה לגבי המנהגים המיניים שלהם, מה הם רואים כבלתי טבעי ולא מוסרי, ועוד.
מהנתונים עלה כי לתושבים המקומיים קיימות דרכים רבות לביטוי מיני "לא טבעי", כולל מעשה סדום בין תלמידי בית-ספר ומעשי אהבה בין נשים אשר הואשמו בהשפעות ממדינות סמוכות כמו סוריה ומצרים.
אף על פי שהמעשים הללו לא נחשבו נוראיים בקרב תושבי המקום, הם נחשבו לא מוסריים בעיני השלטונות הבריטים.
לפיכך, לאורך כל תקופת השלטון הבריטי בארץ ישראל, בריטניה שילבה אט-אט את המדיניות ההומופובית שלה בחיי האוכלוסייה המקומית.
נציבות המנדט עודדה הפללה וענישה של מעשים מיניים אסורים.
לפני המנדט, הייתה האוכלוסייה המקומית מודעת למעשי הומוסקסואליות בקרב בני אותו מין בחברה שלהם.
גישתם הייתה מורכבת – הם ראו את המעשים האלה כלא טבעיים, אך לא נפסלו כלא-מוסריים, כאשר הם נעשים בצנעה.
לאחר התערבות בריטית, האוכלוסייה התחילה להפליל מעשים אלו והפללה זו נמשכה עד להקמתה של מדינת ישראל ב-1948.
בממשלת ישראל החדשה שהוקמה ב־1948 המשיכו להתקיים על הנייר החוקים הבריטיים.
בנוגע להפללת יחסים הומוסקסואלים, וכן מעשים אחרים שהממשלה חשבה שהם לא מוסריים או לא טבעיים.
עם זאת, היועץ המשפטי לממשלה חיים כהן,
הורה שלא ליישם את החוק הכתוב, האוסר על יחסים הומוסקסואליים, שראה כחוק לא מוסרי, וכך הפך החוק לאות מתה.
ב-1953 רינה נתן נעצרה באשמת קרוס-דרסינג.
המעצר בוצע על רקע הפרת הסדר הציבורי.
מאוחר יותר התברר כי לא ניתן להאשים אותה על בסיס לבישת בגדי נשים ובסופו של דבר שוחררה.
לאחר מעצרה, היא הפכה למעורבת מאוד בתחום הפוליטי של ישראל בכל הקשור לזכויות מגדר וטרנסג'נדריות, ואף נודעה כפעילת זכויות הטרנסים הראשונה בישראל, וזאת עוד חפני שהמושג היה מוכר בעולם הרפואי.
באופן ספציפי, היא מחתה על המדיניות והחוקים של ממשלת ישראל ששללו את זכויותיה לטיפול ושללו ממנה את המשאבים המתאימים לבצע מעבר מין רפואי מזכר לנקבה.
ב-1954 היועץ המשפטי לממשלה לא אישר לה לעבור ניתוח לשינוי מין, וזאת בהתאם לנורמות ולחקיקה שהיו קיימים באותה תקופה.
בעקבות זאת, שנתיים לאחר מכן, נתן קטעה את איבר המין שאיתו נולדה בעצמה.
לאחר מכן, נאלצו בתי החולים בישראל לטפל בה ורינה נתן הפכה לאישה הטרנסג'נדרית הראשונה בישראל.
לאחר השינוי המגדרי שלה, רינה נתן הייתה אישה לפי מגדר ובחברה, אך ממשלת ישראל מעולם לא שינתה את השם והמגדר בדרכון שלה, שנותר תחת השם שניתן לה בלידתה.
נתן סללה את הדרך לזכויות מגדר וטרנסג'נדריות בישראל.
היא השפיעה על זכויות טרנסג'נדרים באמצעות אקטיביזם ומעשיה וסיפורה הובילו את ממשלת ישראל להכיר באופן חוקי ולהתיר שינוי מין ב-1986.
המקרה היחיד בישראל, בו הועמדו בני אדם לדין והורשעו, רק בגלל קיום יחסים הומוסקסואליים, היה בשנת 1956, בבית המשפט הצבאי, במקרה של
טוראי א' וטוראי ב' נגד התובע הצבאי הראשי, שנשפטו לשנת מאסר.
בערעור שהגישו הנאשמים לא בוטלה ההרשעה אך קוצר עונשם.
בשנת 1960 הוציאה רינה בן מנחם את הספר העברי הראשון על הומואים ולסביות, "הדווקאים" (1960), שנה מאוחר יותר היא הוציאה את הרומן הלסבי העברי הראשון, "הצלע" (1961), שניהם תחת שם העט ש.ר.ב.
הדווקאים עוסק בתהליך יציאתה מהארון של המחברת והכרתה בנטייתה המינית.
הממסד הספרותי התנער מהספר ולקח זמן עד שהוא הצליח להתפרסם.
בשנת 1968, הבר הגאה הראשון בתל אביב נפתח על ידי אמיר שרון בדירה פרטית.
בתקופה זו התחילו לצוץ מועדוני ההומואים הראשונים בעיר תל אביב רבתי.
בשנת 1975 הוקם הארגון הראשון בישראל להגנה על זכויות להט"ב, האגודה למעט הלהט"ב בישראל.
העמותה נקראה כך מכיוון שרשם העמותות לא הסכים לכלול את המילים "הומואים" ו"לסביות" בשמה.
בשנת 1977 נערך אירוע הגאווה הראשון בישראל תחת השם עליזיאדה בפארק הירקון בתל אביב ובשנת 1979 התקיימה צעדת הנעימים והנעמות בכיכר מלכי ישראל (כיכר רבין כיום).
בתחילת שנות ה-80 חברת הכנסת שולמית אלוני החלה להפנות את תשומת הלב לזכויות הלהט"ב במשפט הישראלי.
בשנת 1988, על פי תיקון 22 לחוק העונשין, היחסים המיניים בין בני אותו המין, אשר שניהם מבוגרים הפועלים בהסכמה הפסיקו להיות פליליים.
שנות השמונים הביאו גם הגנות על אפליה בעבודה ללהט"בים בישראל.
בשנת 1992 עברה חקיקה לגבי איסור אפליה בעבודה על רקע נטייה מינית, עם כמה החרגות לארגונים דתיים.
החוק הורחב ב-2018 כך שבכל מקום בו קיים איסור על אפליה תחשב גם אפליה על רקע נטייה מינית כאפליה.
ב-10 ביוני 1993 שונתה הפקודה בצה"ל כל שהומוסקסואלים, לסביות וביסקסואלים יוכלו לשרת באופן גלוי ובשוויון עם עמיתיהם ההטרוסקסואלים; הומוסקסואלים הורשו לשרת בגלוי בצבא, כולל ביחידות מיוחדות.
לבסוף, הפקודה החדשה ביטלה את החובה שהוטלה על המפקדים לדווח על החיילים ההומוסקסואלים שלהם למרכז לבריאות הנפש.
עם זאת, הפקודה השאירה בתוקף את חובת הדיווח לביטחון שדה.
זמן לא רב אחר כך ב־1993 התקיים מצעד הגאווה הראשון בתל אביב.
אך רק בשנת 1998 הפך מצעד הגאווה בתל אביב, לראשונה, לאירוע רב המשתתפים המוכר כיום.
עוד ב-1993 ח"כ יעל דיין נושאת נאום נלהב בפני הכנסת למען זכויות הומואים ולסביות בישראל, תוך שהיא מצטטת פרשיות על יחסיהם של דוד ויהונתן, מה שעורר סערה ציבורית גדולה.
בשנת 1998, דנה אינטרנשיונל, אישה טרנסית, ייצגה את ישראל באירוויזיון.
היא זכתה עם השיר "דיווה" במקום הראשון.
בשנת 2001 התקיים לראשונה מצעד הגאווה באילת.
ב-30 ביוני 2005 התקיים מצעד הגאווה הרביעי בירושלים.
המצעד נאסר במקור באיסור עירוני שבוטל על ידי בית המשפט.
רבים מהמנהיגים הדתיים של הקהילות המוסלמיות, היהודיות והנוצריות בירושלים הגיעו לקונצנזוס נדיר וביקשו מהעירייה לבטל את היתר המצעדים.
במהלך המצעד תקף יהודי חרדי, ישי שליסל 6 צועדים.
הוא נידון לעשר שנים בכלא.
מצעד נוסף, שהפעם הוכרז כאירוע בינלאומי, היה אמור להתקיים בקיץ 2005, אך נדחה ל-2006 עקב הלחץ על כוחות המשטרה במהלך הקיץ של תוכנית ההתנתקות.
בשנת 2006 הוא נדחה שוב עקב מלחמת לבנון השנייה.
המצעד היה אמור להתקיים בירושלים ב-10 בנובמבר 2006, וגרם לגל הפגנות של יהודים חרדים ברחבי ישראל.
אחת התקריות המכוערות ביותר התרחשה במהלך מצעד הגאווה הגאה והסובלנות בירושלים 2006 - ונקראה 'מצעד הבהמות', היה זה אירוע מזלזל שעשה דה-הומניזציה לקהילה הגאה.
ממובילי הצעדה האלימה היו מי שלימים מונה לתפקיד השר לביטחון לאומי איתמר בן-גביר.
בעקבות התארגנות מצעד הבהמות בו צפויה הייתה להתעורר פעילות אלימה כנגד הקהילה והצועדים - משטרת ישראל הגישה עתירה לביטולו.
אך מאוחר יותר הושגה פשרה להסב את המצעד לאספה סגורה בתוך אצטדיון האוניברסיטה העברית.
ב-21 ביוני 2007 הצליח ארגון הבית הפתוח בירושלים לערוך מצעד במרכז ירושלים לאחר שהמשטרה הקצתה כוח אדם רב לשם אבטחת המרחב הכללי עבור אוכלוסיית הצועדים.
העצרת שתוכננה לאחר מכן בוטלה עקב שביתת מכבי האש.
השביתה מנעה מתן אישורים מתאימים.
בשנת 2008 פתחה עיריית תל אביב את מתנ"ס הלהט"ב העירוני, הראשון מסוגו בארץ, תחת השם 'המרכז הגאה תל אביב-יפו'.
באוגוסט 2009, תוקף חמוש ירה למוות בשני בני אדם ופצע 15 נוספים בפרשת הרצח בברנוער.
בעקבות אירוע הירי, התארגנו מחאות ספונטניות ומשמרות אבל בערים שונות בארץ.
בבאר שבע, חברי קהילת הלהט"ב ותומכיהם יצאו לראשונה למצעד.
האירוע זכה לגינוי של ארגונים רבים וגורמי ממשל, כמו ראש ממשלת ישראל, בנימין נתניהו והנשיא שמעון פרס אך עד היום לא נמצאו האשמים בירי, ואיש לא הועמד לדין בגין פשע השנאה ולא ידוע בוודאות אם המניע לרצח היה אישי או לא.
אירוע הירי עצמו גבה עוד קורבנות באופן עקיף ולאור שנים של חוסר טיפול כמו במקרה של חן לנגר.
ב-17 במרץ 2002 בית משפט לענייני משפחה בישראל דחה על הסף בקשה של זוג נשים לסביות להכריז על איחוד הזוגיות שלהם כבעל תוקף חוקי.
בנות הזוג התאחדו בטקס אזרחי בגרמניה.
הנשים רצו שבית המשפט יכיר בשותפותן כנישואין אזרחיים על פי החוק הישראלי.
בית המשפט התחמק מהחלטה ואמר כי מאחר שהנשים אינן מוכרות כמשפחה לפי החוק הישראלי, בית המשפט אינו מוסמך לפסוק בעניינן ופרקליט שהתבקש על ידי בית המשפט לתת חוות דעת משפטית בתיק מטעם ממשלת ישראל - אמר כי המדינה מתנגדת להיעתר לבקשה.
ב-14 בדצמבר 2004 קבע בית המשפט המחוזי בנצרת כי לזוגות חד מיניים ישנן זכויות כמו זוגות נשואים בנושאי ירושה.
פסק דין זה ביטל פסיקת בית המשפט לענייני משפחה לפיה קשיש מקריית שמונה אינו זכאי לזכויות שארים כשל בן זוג.
האיש תבע את עזבונו של שותפו המנוח, עמו התגורר כמה עשורים.
שופטי נצרת קבעו כי המונח "גבר ואישה" כפי שנכתב בחוק הירושה בישראל כולל גם זוגות חד מיניים.
השופטים נסים ממן וגבריאלה לוי, שפרסמו את דעת הרוב, ביססו את החלטתם על פרשנות רופפת של המונח "שותף" כהגדרתו בפסקי דין אחרים של בתי המשפט.
כגון פסקי דין העוסקים בסוגיות הקשורות להטבות לעובדים, וכך למעשה יישמו את הפרשנות על חוק הירושה.
נשיא בית המשפט המחוזי בנצרת, מנחם בן דוד, פרסם את דעת המיעוט בטענה כי אין לפרש את הנוסח המשפטי "בניגוד למשמעות הלשונית".
המדינה החליטה לערער על ההחלטה.
פסק דין שונה, שבו נשללה הזכות לירושה במקרה של בני זוג מאותו המין, ניתן בשנת 2010 בבית המשפט לענייני משפחה בבאר שבע.
בדצמבר 2004 קבע בית המשפט המחוזי בתל אביב כי הממשלה אינה יכולה לגרש את בן זוגו הקולומביאני של גבר ישראלי הומו.
הקולומביאני בן ה-32 נכנס לישראל באשרת ביקור שפג תוקפה זה מכבר ומשרד הפנים הורה לגרש אותו.
בן זוגו היה אזרח ישראלי וחייל בצה"ל.
בני הזוג הגישו עתירת חירום לבית המשפט המחוזי בתל אביב.
הגברים יוצגו על ידי האגודה לזכויות האזרח בישראל.
השופט עוזי פוגלמן קבע כי הממשלה פעלה שלא כדין בניסיון לגרש את האיש.
בשנת 1999 קבע בית המשפט העליון כי משרד הפנים אינו יכול לגרש אזרחים זרים הנשואים לאזרחים ישראלים.
החלטתו של פוגלמן הרחיבה את ההחלטה על נישואים אזרחיים, לרבות זוגות חד מיניים.
ב-10 בינואר 2005 קבע בית המשפט העליון בפסק דין ירוס-חקק נגד היועץ המשפטי לממשלה, כי זוג לסביות רשאי לאמץ באופן חוקי זו את ילדיה של זו.
במהלך 15 השנים האחרונות שטל ואביטל ג'רוס-חקק חיו יחד, נולדו להן בסך הכול שלושה ילדים.
בנובמבר 2005 קבעה החלטת בית משפט פורצת דרך בישראל כי בת זוג לסבית יכולה לאמץ באופן רשמי ילד שנולד לבת זוגה הנוכחית בהזרעה מלאכותית מתורם זרע אנונימי.
פסיקה זו באה למרות מחאות של המפלגות החרדיות.
בעקבות פסיקת בית המשפט העליון, זוג לסביות הורשה לאמץ את הילדים הביולוגיים זו של זו ב-12 בפברואר 2006. לפני כן, שותפיהם ושותפיהן מאותו המין של הורים - קיבלו אפוטרופסות בלבד על ילדיהם של בני ובנות זוגם.
ב-29 בינואר 2007, בעקבות פסיקת בית המשפט העליון שהורה להם לעשות כן, רשמה ירושלים את הזוג ההומוסקסואלי הראשון בשטח העיר, אבי ובנימין רוז.
במרץ 2008, משרד הפנים הישראלי העניק לפלסטיני הומוסקסואלי מג'נין אישור שהייה נדיר לחיות עם בן זוגו מזה 8 שנים בתל אביב, לאחר שאמר כי מיניותו מסכנת את חייו בגדה המערבית.
ב-10 במרץ 2009 קבע בית המשפט לענייני משפחה בתל אביב כי חבר הכנסת לשעבר עוזי אבן ובן זוגו, עמית קמה, יכולים לאמץ כחוק את בן האומנה שלהם, יוסי, שהיה אז כבר בן 30. מה שלמעשה הפך אותם לזוג החד מיני הראשון בישראל שזכותם לאימוץ הוכרה כחוק.
ב-2015 ישי שליסל, אשר השתחרר מהכלא אחרי עשור על עבירה דומה, דקר במצעד הגאווה בירושלים 3 צועדים.
אחת הקורבנות, נערה מתבגרת בשם שירה בנקי, מתה מפצעיה זמן קצר לאחר האירוע.
שמה של כיכר מרכזית בירושלים שונה בעקבות הפיגוע ל"כיכר הסובלנות" לזכרה של בנקי.
שליסל נידון למאסר עולם על מעשה הרצח.ב-21 ביולי 2016 התקיים שוב מצעד הגאווה בירושלים בסימן שנה לרצח, תחת הכותרת "כאן כדי להישאר!".
הצועדים הניחו פרחים לזכר שירה בנקי בסמוך למקום הירצחה.
הוריה של בנקי נשאו דברים בעצרת הסיום בגן העצמאות.
במצעד השתתפו כ-25,000 אנשים ובכך הפכו אותו למצעד הגאווה הגדול ביותר שנערך בירושלים.
במצעד השתתפו כ-30 חברי כנסת ממגוון מפלגות.
בנימין נתניהו, ראש ממשלת ישראל, פרסם ביום המצעד סרטון המביע תמיכה עקרונית בצעידה באומרו "נצעד באחדות לאור זכרה של שירה, נזכור אותה באהבה ובגעגוע, לא ניתן לאחרים לזרוע פירוד בתוכנו".
בשנת 2019, ניצן הורוביץ נבחר לראשות מפלגת מרצ, והפך אותה למפלגה הישראלית הראשונה שבחרה באדם הומוסקסואל גלוי כיושב הראש שלה.
הורוביץ גם העביר בקריאה טרומית הצעת חוק להוצאת טיפולי המרה אל מחוץ לחוק בשנת 2020.
ב-2021 קבע בג"ץ כי בני זוג בני אותו מין יוכלו לאמץ ילדים בפונדקאות.
ב-2022 הצהיר שר הבריאות ניצן הורוביץ כי הומואים, גברים יחידנים וטרנסג'נדרים יוכלו לגשת להליך פונדקאות בישראל.
שנת 2024 תוארה על ידי מנכ"לית האגודה למען הלהט"ב בישראל, יעל סיני ביבלש, כשנה הלהט"בופובית בתולדות המדינה, עם מאות מקרי אלימות, תקיפות ואיומים נגד להט"בים רק בשל זהותם.
היא ציינה כי: "אמירות מסיתות של שרים וחברי כנסת תורגמו לאלימות ברחובות".
היסטוריית הלוחמה היא סדרה תיעודית בת 3,660 דקות, הסוקרת את המלחמות והקרבות המפורסמים ביותר בהיסטוריה העולמית, עם דגש מיוחד על ההיסטוריה הצבאית של בריטניה.
הסדרה הופקה במהלך שנות ה-90 על ידי חברת ההפקות הבריטית Cromwell Productions Ltd, שהתמחתה בהפקת סרטים תיעודיים היסטוריים ואמנותיים.
החברה הפיקה גם סדרות נוספות כמו "קו האש" ו־"Battlefield".
הסדרה מקדישה פרקים רבים לעימותים מרכזיים כגון מלחמות האזרחים האנגליות, המלחמות הנפוליאוניות ומלחמת האזרחים האמריקנית.
בנוסף, היא כוללת סדרות משנה כגון Discovery To Revolution, העוסקת בגילוי וקולוניזציה של יבשת אמריקה על ידי הספרדים, ההולנדים, הצרפתים והבריטים; וכן Under Siege, הבוחנת קרבות מצור מפורסמים לאורך ההיסטוריה.
את הסדרה מלווים קרייניהם של שחקנים בריטיים בולטים, בהם רוברט פאוול, איאן קאת'ברטסון ובריאן בלסד.
המפיק והתסריטאי המרכזי של הסדרה הוא בוב קארת'רס.
הסדרה כוללת גם ראיונות עם היסטוריונים צבאיים בולטים, בהם דייוויד ג'.
צ'נדלר, ששימש אז כפרופסור באקדמיה הצבאית המלכותית בסנדהרסט.
היספניולה הוא האי השני בגודלו בקריביים, אחרי קובה, וה-22 בגודלו בעולם.
הוא שוכן דרום מזרחית לקובה.
שטח האי כ-76,480 קמ"ר וחולקות אותו האיטי, בשליש המערבי של האי (27,750 קמ"ר), והרפובליקה הדומיניקנית, בשני השלישים המזרחיים (48,730 קמ"ר).
קולומבוס הגיע לאי ב-1492, וב-1493 הוקמה בו הקולוניה הספרדית הראשונה בעולם החדש.
בהיספניולה הוקמה לראשונה בתולדות העולם החדש - האנקומיינדה, מוסד זה היה מערכת שלטונית אשר באמצעותו פיקחו הספרדים על האינדיאנים המקומיים.
הילידים היו עובדים בשביל האדון הספרדי והוא היה מספק להם הגנה.
מאוחר יותר התברר כי האינדיאנים הועבדו בפרך, דבר שגרם למותם המהיר שנגרם גם מהמחלות אותם הביאו הספרדים לאי.
האנקומיינדה חדלה להתקיים בראשית המאה ה-17 באופן סופי והוחלפה כבר במאה ה-16 על ידי ה"אסיינדה".
הנקודה הגבוהה ביותר באי, שדרת דוארטה, נמצאת בגובה של מעל 3,000 מטר.
לעומת זאת, נקודת הגובה הנמוכה ביותר באי היא כ-150 מתחת לפני הים.
האי הוא המקום העיקרי שבו מצויות איגואנות קרנפיות.
היסטמין (Histamine) הוא תרכובת אורגנית, נגזרת של אימידזול, המעורבת בתגובות מקומיות של מערכת החיסון.
פעילות היסטמין גורמת להרחבת כלי דם ולכיווץ שריר חלק (לדוגמה, בריאות).
היסטמין משתחרר בעודף כאשר קיימת תגובה אלרגית, כולל אסתמה.
פעילות היסטמין מעוכבת על ידי האנטיהיסטמינים הנפוצים בתרופות מדכאות אלרגיה.
השם הכימי של היסטמין הוא 2-4-אימידזוליל-אתילאמין ונוסחתו C5H9N3. היסטמין נוצר בתא על ידי דקרבוקסילציה של חומצת האמינו היסטידין, המתבצעת על ידי האנזים L-היסטידין דקרבוקסילאז.
בהרעלות מזון מסוימות מתרחשת המרה של היסטידין להיסטמין.
שחרור היסטמין קשור לתגובות אלרגיות הגורמות לתגובה דלקתית בגוף ולכיווץ רקמת השריר החלק.
היסטמין משוחרר על ידי תאי פיטום בעיקר כאשר הם עוברים תהליך של דגרנולציה בגלל קישור האלרגנים לנוגדני ה-IgE בתא הפיטום.
ההיסטמין שולט גם על ייצור חומצת המעי ויכול לשמש כמוליך עצבי במערכת העצבים המרכזית.
כמו כן, להיסטמין תפקיד מרכזי בשינה-
עם ירידתו בדם, תשישות הגוף והעייפות גוברים (תרופות מסוג אנטי-היסטמין עלולות לגרום לישנוניות).
השפעת היסטמין עוברת דרך קולטני היסטמין, אשר מסווגים למספר משפחות:
H1 - קישור היסטמין לקולטן זה גורם לתופעות ה־vasodilation (התרחבות כלי הדם), bronchoconstriction (כיווץ דרכי הנשימה בריאות כתוצאה מהתהדקות השריר החלק סביבם), הפעלת שריר חלק, הפרדת תאי אנדותל, סרפדת, כאבים וגירוד כתוצאה מעקיצת חרקים.
H2 - קשור בעיקר לבקרה על ייצור חומצת המעי.
H3 - גורם להפרשה מופחתת של המוליכים העצביים: היסטמין, אצטילכולין, נוראפינפרין וסרוטונין.
H4 - מצוי על גבי אאזנופילים ונויטרופילים, גורם לכמוטקסיס (נדידת תאים) לאתר הדלקת ולביטוי מולקולות אדהזיה בכלי הדם באזור (קולטן זה התגלה לאחרונה ועדיין לא נחקר דיו).
שימוש רפואי שיש להיסטמין הוא בבדיקה בה נותנים למטופל היסטמין ובודקים האם ההיסטמין גורם לבעייתיות בתפקוד הריאות והנשימה.
היסטידין (Histidine) היא אחת מ-20 חומצות האמינו הסטנדרטיות בטבע.
תאי גוף האדם אינם מסוגלים לסנתז היסטידין ולכן היא מהווה חומצת אמינו חיונית, אותה מוכרח האדם לצרוך דרך המזון, דוגמת גרעיני חמניות, עדשים, בוטנים וכדומה.
הקצובה היומית המומלצת לפי האקדמיה הלאומית לרפואה היא 14 מ"ג היסטדין לכל ק"ג משקל גוף.
השייר של היסטידין מורכב מקבוצת מתילן (CH2) הקשורה לקבוצת אימידאזול (טבעת המכילה שני אטומי חנקן, C3H4N2).
אחד מאטומי החנקן של טבעת האימידאזול נוטה לקלוט יון מימן ולהפוך ליון בעל מטען חשמלי חיובי; מכאן שהיסטידין היא אחת משלוש חומצות האמינו הבסיסיות (בסיס מוגדר כתרכובת הנוטה לקלוט יוני מימן).
לעומת זאת, אטום החנקן השני בטבעת האימידאזול, אשר קשור לאטום מימן, נוטה דווקא למסור אותו לתרכובות אחרות, ולפיכך הוא חומצי.
היסטידין היא חומצת האמינו היחידה המראה תכונות של חומציות ובסיסיות כאחד.
ה-pKa שלה (מדד החומציות) הוא 6, קרוב מאוד לערך הנייטרלי (7), המהווה "גבול" בין חומצות ובסיסים (למרות זאת, היסטידין תמיד מסווגת כחומצת אמינו בסיסית, לצד ליזין וארגינין).
המטען החשמלי המשתנה של היסטידין (1- כחומצה ו-1+ כבסיס) ותזוזתה בין חומציות ובסיסיות מתבטאות בתפקידיה ובמיקומיה המיוחדים בחלבונים ובאנזימים.
היסטידין מסוגלת לשמש כ"מוביל פרוטונים"; אטום החנקן הבסיסי שלה נוטל פרוטון (כלומר, יון מימן) ממולקולה כלשהי ומעבירו לאטום החנקן החומצי, אשר מיד מוסר אותו למולקולה אחרת.
תכונה זו ממקמת את היסטידין באתר הפעיל של אנזימים רבים.
כשנוטלים את קבוצת הקרבוקסיל מהיסטידין מתקבל היסטמין, חומר איתות חשוב במערכת החיסון.
תגובה זו מזורזת על ידי האנזים היסטידין דקרבוקסילאז.
חשיבות תזונתית לאדם: היסטדין חשוב לילדים בשלב בניית מערכות העצבים היות שהוא שותף בבניית המיאלין.
בפסיכולוגיה, היסטריה המונית או פסיכוזת המונים, היא תופעת הצגתם של סימפטומים היסטריים בידי יותר מאדם אחד (ציבור מסוים).
פעמים רבות מתחילה התופעה כאשר אדם אחד מגלה סימני היסטריה לעיניהם של אחרים, אשר באופן "מדבק" מתחילים גם הם לגלות את אותם סימפטומים.
דוגמאות לכך ניתן לראות במקרים של תאונות, כאשר אנשים מגיבים באופן לא רציונלי.
למשל, הם צורחים, רצים לכיוון הלא נכון וכדומה.
או מקרים בהם אדם חשוד בפשע נלכד בידי קבוצת אנשים ואחד מחברי הקבוצה מיידה בו אבן, או בועט בו את הבעיטה הראשונה והשאר מצטרפים להתקפה האלימה.
סימפטום אחר הוא של בחילה קבוצתית, שנגרמת לעיתים קרובות בעקבות חשיפה ציבורית לאירוע טראומטי.
תופעה דומה היא כאשר צפייה באדם אחד המתנהג באופן אלים, עלולה לשמש זרז פסיכולוגי להתנהגות דומה בקרב הסמוכים אליו.
דוגמה נוספת היא התגובה בקוריאה הצפונית על מות המנהיג קים ג'ונג איל.ב-2011.
לעיתים הדבר נובע מהשפעות של לחץ באוכלוסייה, דוגמאות למקרים כאלה, המיוחסים כיום ל, הם מגפת ההתעלפויות בגדה המערבית (1983) ומגפת הצחוק בטנגנייקה.
הִיסְטֵרוֹסְקוֹפִּיָּה (בלועזית: hysteroscopy, על פי האקדמיה ללשון העברית: שְׁקִיפַת רֶחֶם) היא הליך רפואי, ממשפחת ההליכים הרפואיים - אנדוסקופיה, בו מוחדר סיב אופטי אל תוך הרחם.
החדרת הסיב האופטי מאפשרת התבוננות על הרחם מבפנים, הן למטרות אבחון והן במהלך ניתוח.
שם ההליך נגזר מן המילים הלטיניות 'היסטר'=רחם, ו'סקופיה'=התבוננות.
ראשית, מוחדר סיב אופטי אל תוך הרחם.
לאחר מכן, יש צורך לנפח את החלל באמצעות גז דו־תחמוצת הפחמן (CO2), תמיסה פיזיולוגית.
בעבר השתמשו בגליצין או בסוכר גבה מולקולרי.
ניתן לצפות בתמונת חלל הרחם בשתי דרכים: ישירות בעינית ההיסטרוסקופ (שבעיקרו הוא סיב אופטי המעביר אור אל הרחם), או על גבי מסך באמצעות מצלמת וידאו.
השימוש במסך מאפשר גם לאישה המטופלת לצפות בנעשה ולהיות שותפה ומסייע להקטנת החרדה הנלווית להליך הרפואי.
במהלך היסטרוסקופיה אבחנתית מחדירים לחלל הרחם היסטרוסקופ (סיב אופטי) בקוטר 2-5 מ"מ ובאורך כ-30 ס"מ.
ההיסטרוסקופיה האבחנתית, המבוצעת לרוב ללא הרדמה, מיועדת למטרות הבאות:
ברור סיבת עקרות (מיומה, פוליפ, דלקת, חסימת פיות החצוצרות או מומים רחמיים).
ב-50%- ממקרי העקרות נמצאה פתולוגיה תוך רחמית באמצעות ההיסטרוסקופיה.
ישנם דיווחים של פתולוגיה ב-60% מהמקרים.
ברור סיבת דימום רחמי אבנורמלי (מיומה, פוליפ, דלקת פנים רחמית, סרטן)
אבחון לפני מתן טיפול הורמונלי תחליפי.
הערכת טיפול הורמונלי או טיפול אנטיביוטי.
ברור ממצא שאותר בצילום רחם, באולטרהסאונד, או במהלך גרידה
בחינת ממצא של רירית רחם בעובי של 4 מ"מ ויותר בנשים בתקופת האל-וסת.
מקרים של פוליפ בצוואר הרחם.
ניתן כיום לבצע היסטרוסקופיה אבחנתית של החצוצרות.
הערכת חלל הרחם לתכנון לפני בצוע היסטרוסקופיה ניתוחית.
ההיסטרוסקופיה הניתוחית נעשית באופן דומה לזו האבחנתית, אך נעשה שימוש בצינור בקוטר 10 מ"מ המכיל, בנוסף לסיב אופטי, גם תעלה המאפשרת להחדיר מכשירים דקים וארוכים.
הפעולות הניתנות לביצוע בהיסטרוסקופיה ניתוחית הן:
כריתת שרירן (מיומה) תת-רירי הבולט על "גבעול" אל תוך החלל.
שרירן שכזה יכול לגרום לעקרות, להפלות חוזרות וללידות מוקדמות, לכאבי בטן, לדימומים ועוד.
כריתת שרירן שבחלקו הוא תת-רירי ובחלקו הוא תוך שרירי.
כריתה או סילוק של רירית הרחם, תוך הותרת הרחם במקומו (אבלציה של רירית רחם).
כריתת פוליפ תוך רחמי גדול שעלול לגרום לעקרות, ולדימומים.
כריתת פוליפ תוך רחמי קטן.
כריתת מחיצה תוך רחמית (מום מלידה), תוך צווארית או שתיהן.
רחם מחיצתי גורם להפלות חוזרות ולעקרות.
שליפת התקן רחמי שאבד ברחם.
נטילת דגימה מתוך רירית הרחם תוך כדי בחינת החלל ובחינה אזור הדגימה.
שיטה זו יותר מדויקת באבחון סרטן רירית הרחם מאשר גרידה ניסיונית שהיא פעולה "עוורת".
סילוק של הדבקויות תוך רחמיות קלות.
בחינת החצוצרה ושחרור חסימה בה בחלק הקרוב לרחם.
פעולה זו היא חדשנית במיוחד ומתאפשרת בזכות החדרה של סיב אופטי, בקוטר של 0.5 מ"מ, דרך ההיסטרוסקופ אל תוך החצוצרה.
לאחר מכן, באמצעות שטיפה בנוזל או על ידי החדרת סיב קשיח, ניתן לשחרר את החסימה בחצוצרה, הגורמת לעקרות.
פעולות אלו נעשות או בהרדמה כללית, תחת היפנוזה או בהרדמה מקומית, ולפיכך לעיתים הן ניתנות לביצוע במרפאה ללא צורך להגיע לבית חולים.
בשנת 2007 פיתח הד"ר שגיא חיימוביץ שיטת ניתוחים תוך רחמיים באמצעות לייזר ללא הרדמה
זמן הניתוח בשיטת הלייזר התקצר משעה - שעה וחצי ל-10 דקות.
היסטריה נשית היא אבחנה רפואית שהייתה נהוגה ברפואה בעולם המערבי ואיננה מוכרת עוד בעולם הרפואה.
היסטריה נשית הייתה אבחנה נפוצה בתקופה הוויקטוריאנית לקשת רחבה של תסמינים כולל עילפון, עצבנות, חוסר שינה, אגירת נוזלים, תחושת כבדות בבטן, התכווצויות שרירים, קוצר נשימה, חוסר תיאבון או אובדן ליבידו, ונטייה "לגרום לצרות".
ניתן למצוא את שורשי ההיסטוריה של ההיסטריה עוד בימי קדם, והיא תוארה על ידי חכמי יוון, הפילוסוף אפלטון והרופא היפוקרטס (שאף טבע את המונח), ואף קודם לכן תועדה בפפירוסים מצריים.
בדיאלוג מאת אפלטון קיים תיאור של הרחם הנודד בגופה של אישה וחונק אותה כאשר הוא מגיע אל החזה וגורם שם למחלה.
תאוריה זו היא מקור השם "היסטריה", הנגזר מהמילה היוונית לרחם, היסטרה (hystera).
היפוקרטס סבר כי המרפא להיסטריה היא על ידי קיום יחסי מין עם כמה שיותר גברים.
קלאודיוס גלנוס, מן הבולטים ברופאים במאה השנייה, כתב כי היסטריה היא מחלה הנגרמת ממחסור בפעילות מינית בנשים שלהן תשוקה מינית רבה: היסטריה מתרחשת בשכיחות גבוהה אצל בתולות, נזירות, אלמנות ורק לעיתים אצל נשים נשואות.
המרפא להיסטריה בימי הביניים לנשים נשואות היה בקיום יחסי מין, ולנשים שאינן נשואות המרפא נמצא בנישואים, או כמפלט אחרון, עיסוי על ידי נשים מיילדות.
בשנת 1859 הושמעה טענה רפואית כי כרבע מכל הנשים סובלות מהיסטריה.
טענה זו מתקבלת על הדעת כיוון שנמצא מי שכתב 75 עמודים על סיווג כל התסמינים האפשריים של היסטריה ובסופה של הרשימה ציין כי היא איננה מלאה.
כמעט ולא היה תסמין שלא היה יכול להתאים להיסטריה.
רופאים רבים שיערו כי המתחים הנילווים לחיים בעידן המודרני גורמים לנשים תרבותיות להיות פגיעות יותר למחלות עצבים ולמחלות הפוגעות בתפקוד איברי המין.
בארצות הברית, יש שראו בשכיחותן של תופעות אלה אצל נשים הוכחה כי המדינה היא חלק מהעולם המערבי הנאור, ורופא אמריקאי אחד אף אמר לנוכח שכיחות התופעה, כי זהו אות לכך שהמדינה מתקדמת לרמתה של אירופה.
מיינס, מחברת הספר "הטכנולוגיה של אורגזמה: 'היסטריה', הוויברטור והסיפוק המיני הנשי", כתבה כי מקרי היסטריה היוו מקור הכנסה נאה לרופאים, כיוון שחולות אלה לא היו בסכנת מוות אולם דרשו טיפול מתמיד.
החיסרון הבולט בטיפולים אלה היה שרופאים התקשו ללמוד את המיומנויות של השגת "פארוקסיזם היסטרי" בעיסוי, ולעיתים נדרשה עבודה של שעות להשגת התוצאה הרצויה.
מנגד, הפניית האישה למיילדת לצורך הטיפול, גרמה לרופא להפסד הכנסה.
הפתרון נמצא בדרך של המצאת מכשירי עיסוי, אשר קיצרו את תהליך הטיפול משעות לדקות, ובכך ביטלו את הצורך בהפניה למיילדות.
כבר בתחילת המאה ה-19 היו מתקני עיסוי במים בעיר באת' באנגליה, ובאמצע המאה ה-19 מתקנים אלה נפוצו בכל אירופה ובארצות הברית, והיוו בסיס לפיתוח אתרי מרחצאות רבים.
בשנת 1869 פותח הוויברטור הראשון בידי הפיזיקאי האמריקאי ג'ורג' טיילור.
הוא עבד על קיטור, שימש רופאים, ונועד להפעלה לפרקי זמן קצובים.
בשנת 1873 פותח הוויברטור האלקטרו-מכני הראשון, שהופעל בבית חולים פסיכיאטרי בצרפת לצורך טיפול בהיסטריה.
בעוד שרופאי אותה תקופה הכירו בכך שמקור ההפרעה ההיסטרית הוא בחוסר סיפוק מיני, הם לא היו מודעים, או התעלמו במכוון, מהמטרה של מכשירי הטיפול בהשגת הסיפוק המיני.
למעשה, פיתוח המכשיר ספקולום, המשמש לבדיקה חזותית של הנרתיק וצוואר הרחם, לווה במחלוקת גדולה הרבה יותר מהשימוש הרפואי בוויברטור, ייתכן והדבר נבע מהאופי הפאלי-חודרני של הספקולום.
עם תחילת המאה העשרים החלה רשת החשמל להגיע לבתי צרכנים פרטיים ועמה שלל מכשירי חשמל ובהם ויברטור.
העובדה כי הוויברטור אפשר לאישה לקבל טיפול פרטי בביתה, הפכה את המכשיר לנפוץ.
הוויברטור היה אחד מהמכשירים החשמליים הראשונים שנמכרו לצרכנים פרטיים, הרבה לפני מכשירים חשמליים חיוניים אחרים המוכרים לנו היום.
ניתן היה לקנות ויברטור ביתי תשע שנים בטרם ניתן היה לקנות שואב אבק, ועשר שנים בטרם נמכר לצרכנים מגהץ חשמלי.
בתמונה ניתן לראות בקטלוג המכירות של חברת סירס האמריקאית משנת 1918, ובו מכשירי חשמל ביתיים, בהם ויברטור נייד עם שלושה התקנים שונים והכיתוב "שימושי מאוד ומספק לשימוש ביתי".
טיפולים נוספים מקובלים להיסטריה נשית היו מתן דיאטה במזונות עשירים בברזל, כגון כבד בקלה, וכן התעמלות באוויר הפתוח, אמבטיות במים קרים, מקלחות קרות ושחייה בים.
יחסו של הממסד הרפואי בסוף המאה ה-19 לתופעת ה"היסטריה", וכן תהליך המצאתו של הוויברטור הראשון, מתוארים בסרט הקולנוע הבריטי היסטריה משנת 2011, בו מככבים רופרט אוורט, פליסיטי ג'ונס, מגי ג'ילנהול וג'ונתן פרייס.
קיימת טענה היסטורית כי הנושא המרכזי של המאה ה-19 בעולם הוויקטוריאני הוא הקונפליקט שבין מין כאמצעי רבייה ומין כביטוי להתנהגות ארוטית.
אף על פי שלסמל הבולט ביותר של אותה תקופה, המלכה ויקטוריה, הייתה משפחה גדולה, שיעורי הילודה הכלליים הלכו ופחתו במהלך המאה ה-19. יחד עם הירידה בשיעורי הלידה, קיום יחסי מין למטרת רבייה איבד מחשיבותו.
חלק ניכר מן הספרות הרפואית והספרות העוסקת בייעוץ נישואים, של אותה תקופה, מתאר את האישה חסרת התשוקה כאישה אידיאלית.
האשה האידיאלית תקיים יחסי מין אך ורק כאמצעי רבייה, זאת כיוון שהפעילות המינית לא משכה אותה בשום אופן אחר.
אידיאל זה השפיע על המבנה החברתי בדרכים רבות ואף סיפק את הבסיס לטיפולים נגד השימוש באמצעי מניעה.
אולם, באותה עת הדבר גרם לתופעה של חוסר סיפוק מיני אצל נשים רבות והעלה את הדרישה לטיפול בהיסטריה.
במהלך המחצית הראשונה של המאה העשרים, ירד באופן חד מספר המקרים של אבחנת היסטריה נשית, והיא אינה מוכרת עוד בספרות הרפואית בימינו.
להיעלמות ההיסטריה כאבחנה רפואית קיימות סיבות רבות: חוקרים רפואיים רבים טוענים כי ירידת שכיחותה של התופעה היא עקב ההבנה שגברה בקרב הציבור הרחב באשר לפסיכולוגיה של הפרעות קונברסיביות כגון היסטריה, לכן התנהגויות כאלה אינן יוצרות עוד את התגובה הרצויה בחברה.
היו שטענו כי ההיסטריה הנשית לא נעלמה, אלא שרופאים מסווגים אותה באופן שונה בימינו.
בעבר, מגוון רחב ביותר של תסמינים יוחסו להיסטריה, והשימוש במושג היה למעשה "מושג סל" לתיאור שלל תופעות בלתי מוגדרות.
עם השתכללות אמצעי האבחון, יותר ויותר מהתופעות הללו קיבלו אבחנות שונות ומדויקות יותר, עד שלא נותר כל תסמין ייחודי המזוהה עם היסטריה.
כך למשל, רבות מן הנשים שהיו מאובחנות כהיסטריות, סווגו מחדש על ידי פרויד כנאורוזות של חרדה עודפת.
בימינו ביטויים שונים של היסטריה הם חלק ממחלות נפש אחרות, כגון סכיזופרניה והתקפי חרדה.
ההיסטרים (לטינית Histrii) היו עם שישב לפני הכיבוש הרומי בשנת 178 לפנה"ס בחצי האי איסטריה (לטינית Histria) שבצפון-מזרח הים האדריאטי ובסביבתו הקרובה.
ההיסטרים העניקו את שמם לחצי האי השוכן כיום בשטחן של קרואטיה, סלובניה ואיטליה.
מידת האחדות הלאומית בקרב ההיסטרים איננה ידועה בוודאות, אם כי מנהגי קבורה זהים בכל רחבי איסטריה מצביעים על מידה של אחדות תרבותית.
ערי המתים הראשונות באיסטריה מתוארכות לתקופת הברזל ועל כן מסיקים החוקרים כי בתקופה זו החלה להיווצר הזהות התרבותית של תושביה.
עם תחילת תקופת הברונזה החלה נוהגת באיסטריה שריפת גופות במקום קבורה, ומנהג זה רווח באזור עד בוא הנצרות.
חרסים יוונים מצביעים על קשרי מסחר בין ההיסטרים ליוונים.
פלישת הקלטים לאיסטריה בסוף המאה ה-5 לפנה"ס ובתחילת המאה ה-4 לפנה"ס לא פגעה בהמשכיותה של התרבות ההיסטרית, ולכן נראה כי הקלטים נהדפו או שנטמעו בהיסטרים.
במחצית השנייה של המאה ה-3 לפנה"ס עם התפשטות הרומאים מצפון לנהר הפו עלתה חשיבותה של איסטריה בעיניהם, וחצי האי ותושביו החלו להיות מתועדים בכתבים רומים.
הרומאים התייחסו אל ההיסטרים כאל שודדי ים, דבר שהביאם לתקוף את איסטריה בשנת 221 לפנה"ס ולאחר שהשתלטו על ונטו.
עם זאת, הרומאים לא כבשו את חצי האי אלא הסתפקו בזריעת הרס.
ההיסטוריון הרומי טיטוס ליוויוס ציין כי בשנת 200 לפנה"ס לערך ישבו ההיסטרים בשלוש ערים מרכזיות - הבירה נסאקטיום (Nesactium) בדרום איסטריה, מוטילה (Mutilla) ופווריה (Faveria).
בשנת 181 לפנה"ס תקפו ההיסטרים את העיר הרומית אקוויליה שלחופי מפרץ טריאסטה ונהדפו.
התקפה זו גרמה לסנאט הרומי לשלוח כוח צבאי לאיסטריה בשנת 178 לפנה"ס, וזאת על מנת לחסל את האיום ההיסטרי אחת ולתמיד.
מלכם של ההיסטרים אפולו (Aepulo) אשר תואר בידי טיטוס ליוויוס כלוחם עשוי ללא חת הקשה על הרומאים במשימתם.
אולם לאחר מצור ארוך על הבירה נסאקטיום, היטו הרומאים את הנחל שהקיף את העיר.
ההיסטרים נתקפו בבהלה ורבים מהם כמו גם המלך אפולו התאבדו.
זמן מה לאחר מכן נכנעו גם מוטילה ופווריה והרומאים החריבו אותם.
הניצחון צוין ברומא בחגיגות שנמשכו יומיים.
רבים מההיסטרים ששרדו נלקחו לעבדות, והרומאים הציבו כוח צבאי גדול בחצי האי, דבר המצביע כי ההתנגדות ההיסטרית לא דוכאה לחלוטין.
התיישבות רומית מסיווית באיסטריה הביאה למספר מקרי מרד בהיקף קטן מצד האוכלוסייה המקומית, אך אלה דוכאו עד מהרה.
ההיסטרים נטמעו באוכלוסייה הרומית וירדו מעל במת ההיסטוריה, אם כי שרידים לתרבותם ולדתם מתוארכים גם למאה ה-1 ולמאה ה-2.
סך הכל נמצאו 520 אתרי יישוב היסטוריים ומספר תושביהם הוערך ב-120,000 איש.
למרות עושר הממצאים מעט מאוד ידוע על שיוכם האתני או על שפתם של ההיסטרים.
מחקר אנתרופולוגי מעיד כי ההיסטרים היו גבוהים ביחס לממוצע בתקופתם, והגברים היו בגובה ממוצע של 1.65 מטר.
יש המבקשים לבסס על סמך שמות מקומות ומספר שמות משפחה קשר בין שפתם של ההיסטרים לזו של הוונטים אדריאטים שהיו עם איטלי.
אחרים טוענים לקשר אל הליבורנים שהיו שבט אילירי, ומתבססים לשם כך גם על ממצאים המלמדים כי ההיסטרים היו מקורבים תרבותית אל האילירים, אך ספק אם היו מקורבים אליהם מבחינה אתנית.
אחד הממצאים ההיסטרים החשובים ביותר שנתגלו הוא סדרה של פסלים בגודל כמעט טבעי אשר נמצאו בנסאקטיום, והמיצגים ישויות אליליות מקומיות.
היסטוריה קצרה של איסטריה, מאת דארקו דרובץ
היספניה הוא השם שהוענק בעת העתיקה לחצי האי האיברי (ספרד ופורטוגל של ימינו), ושממנו נגזרו שמותיה של ספרד ברוב השפות.
מקור השם היספניה אינו ידוע.
בין ההשערות הנפוצות נמצא מקור פיניקי, במילים המקבילות ל"אי-שפנים" בעברית.
ולראיה, ראו מטבעות מימי הקיסרים שנולדו בספרד טראיאנוס ובנו אדריאנוס; כדוגמה מטבע זהב המציג בצד אחד את אדריאנוס ובצד השני של המטבע את היספניה ישובה ולרגליה ארנבון.
סברה אחרת שהמילה נגזרת מהמילה הפיניקית המקבילה ל"ספון", כלומר נסתר או מרוחק.
בתקופת הרפובליקה הרומית נחלקה היספניה לשתי פרובינקיות: היספניה קיטריור (Hispania Citerior, מילולית: היספניה הקרובה) והיספניה אולטריור (Hispania Ulterior, מילולית: היספניה המרוחקת).
בתקופת אוגוסטוס חולקה היספניה אולטריור לשתי פרובינקיות חדשות, בייטיקה (Baetica) ולוסיטניה (Lusitania), ושמה של היספניה קיטריור הוחלף לטרקוננסיס (Tarraconensis).
מאוחר יותר, בימי דיוקלטיאנוס ויורשיו, נוצרו הפרובינקיות החדשות קרתגיננסיס (Carthaginensis), גלאיקיה (Gallaecia) והאיים הבליאריים, שהשתייכו מבחינה מינהלית לדיוקסה בראשות ויקאריוס של היספניאי (Hispaniae, היינו הפרובינקיות הקלטיות).
היספנים הם אוכלוסייה בעלת שייכות היסטורית להיספניה העתיקה שבאירופה (חצי האי האיברי) ולעמיה, בהם: ספרד, פורטוגל ואנדורה.
כיום הביטוי מתייחס יותר לדוברי השפה הספרדית, בדומה למונח לטינים ("לטינו") המתייחס לדוברי השפות הרומאניות ככלל.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 הגדירה ממשלת ארצות הברית את המונח היספני כזיהוי ליוצאי אמריקה הלטינית וצאצאיהם הגרים בארצות הברית ללא קשר לשייכותם האתנית.
מספר ההיספנים בארצות הברית הוא 60 מיליון.
הִיסְטֵרֵזִיס (בעברית: חֶשֶל או הִיסְטֵרֵזָה; באנגלית: Hysteresis) הוא מאפיין התנהגות של מערכת, כתגובה לעירור חיצוני, שבו תגובת המערכת איננה תלויה רק בעירור ובמצב הסביבה אלא גם במצב הקודם (ה"היסטורי") של המערכת.
מערכת עם היסטרזיס מאופיינת ב"זיכרון", כלומר תכונותיה תלויות לא רק בתנאי הסביבה אלא גם בהיסטוריה של המערכת.
אחת הדרכים הנפוצות להצגת התנהגותה של מערכת בעלת מאפיין היסטרזיס היא הצגת גרף המתאר את מעבר המערכת בין מצבים קבועים דרך מסלולים שונים התלויים במצבי ההתחלה.
מאפיין ההיסטרזיס קיים, בין היתר, בחומרים פרומגנטיים, בחומרים דיאלקטריים ובחומרים אלסטיים.
ברוב המקרים מאפיין ההיסטרזיס יבוא לידי ביטוי כשינוי בתגובה או שינוי בסף הפעלה, במעבר ממצב א' למצב ב' לעומת המעבר ממצב ב' למצב א'.
היסטרזיס חשמלי מתרחש כאשר מפעילים שדה חשמלי משתנה על חומר דיאלקטרי, והיסטרזיס אלסטי מתרחש בתגובה לכוח משתנה.
מערכות פיזיקליות רבות מאופיינות בהיסטרזיס.
פיסת מתכת המובאת לתוך שדה מגנטי, למשל, שומרת על מגנטיות גם לאחר שהיא מוצאת מהשדה.
על מנת להפוך אותה נטולת מגנוט צריך להפעיל שדה מגנטי בכיוון ההפוך או לחמם אותה.
זהו האפקט עליו פועל הזיכרון בדיסק קשיח.
המושג "היסטרזיס" משמש גם בתחומים אחרים, דוגמת כלכלה וביולוגיה, כאשר מתארים תופעות התלויות בזיכרון של מערכת.
בתורת הבקרה מקנים לעיתים למערכות מאפיין היסטרזיס במכוון, כדי להקנות להן יציבות במעבר בין שני מצבים שביניהם הן מיועדת לעבור הלוך-ושוב.
לדוגמה, מערכת תאורת רחוב מודרנית מסתמכת על חיישן פוטואלקטרי המודד את עוצמת תאורת הסביבה, כדי להדליק ולכבות את הפנס.
לחיישן האור נקבע סף עוצמה אשר מתחת לו (בשעות הלילה) הוא ידליק את פנס הרחוב ומעל לו (בשעות היום) הוא יכבה את הפנס.
כלומר, למערכת ישנה בעיית יציבות בשעות הדימדומים.
כדי להתמודד עם הבעיה משולבים רכיבים חשמליים בעלי מאפיין היסטרזיס עם חיישן עוצמת האור כך שנוצרים שני ערכי סף: ערך סף אחד למעבר מאור לחושך וערך סף אחר למעבר מחושך לאור.
ערכי הסף מספיק רחוקים אחד מהשני כך שהשינויים הקטנים והמהירים בערך שקורא החיישן כל הזמן, בגלל הפרעות חשמליות, לא מספיקים למעבר מערך סף אחד לשני וכך מוענקת למערכת יציבות.
דוגמה נוספת, על ידי שילוב רכיבים חשמליים בעלי מאפיין היסטרזיס במערכת חימום מים, ניתן להעניק לה יציבות במצבים בהם חום המים קרוב מאוד לערך הסף שבו יש להפעיל את חימום המים.
במקום עבודה, היעדרות היא זמן שבו העובד אינו נמצא בעבודתו, אף שלפי שעות העבודה המקובלות היה עליו להימצא בעבודה.
חוקי העבודה מאפשרים לעובד להיעדר ממקום עבודתו בשל סיבות מוגדרות, ובהן חופשה ומחלה, בהתאם למכסה ולכללים שבחוקים אלה.
זכות זו נועדה לאפשר לעובד לנוח כאשר אינו מסוגל לעבוד.
סיבות מוצדקות נוספות הן תאונה, מילואים, לידה ועוד.
אולם, קיימות סיטואציות שונות להיעדרות שאינן תחת האצטלה הסוציאלית – מפאת לחץ או בבעיות אישיות בחייו של העובד.
היעדרות עובדים הייתה ועודנה בעיה מרכזית בארגונים שונים.
בעיה זו משותפת לעובד, לארגון, ובהסתכלות רחבה יותר לחברה, היות שכאשר המשק מפיק פחות כל החברה סובלת בסופו של דבר.
יש מקומות עבודה בהם היעדרות בלתי מוצדקת נחשבת כעבירת משמעת.
היעדרות מעבודה היא משתנה של קבוצה הנקראת התנהגות נסיגה.
קבוצה זו מכילה מספר משתנים הבוחנים את האפקטיביות הארגונית, בין השאר שייכים גם איחורים ועזיבת הארגון.
כל אחד ממשתני התנהגות הנסיגה בעל השפעה על תפקוד הפרט והשלכה על תפקוד הארגון בכלל.
על פי רוב, המרכיב המרכזי בהיעדרות הוא היעדרות מחמת מחלת העובד, או מחלה של בן משפחה.
ברם, קיימות סיבות נוספות להיעדרותו של עובד דוגמת לחץ או בעיות אישיות הגורמות לו להיעדר ממקום העבודה.
שלושה מודלים מסבירים את תופעת היעדרות:
מודל הימנעות ממצבי לחץ ושחיקה.
מודל זה גורס כי היעדרותו של הפרט ממקום עבודתו מופיעה כתגובה ללחץ אותו חווה העובד במקום העבודה.
מודל הסוציאליזציה של העובד בארגון.
מודל זה מצביע על היעדרויות עובדים כחלק מנורמות חברתיות הרווחות בארגון.
העובד מושפע מתהליכי הסוציאליזציה בארגון, דהיינו מהתנהגותם של העמיתים והמנהלים בארגון.
עובד מקבל לגיטימציה להיעדרות כאשר רואה אותה מתרחשת תדיר בין כותלי הארגון, ומהווה לו גושפנקה לפעילות דומה מצידו.
מודל קבלת החלטות של הפרט.
הסבר ההיעדרות, על פי מודל זה, מבוסס על מערכת קבלת ההחלטות של העובד.
כל עובד מכמת אופן רציונלי את רווחיו והפסדיו לאור היעדרותו ממקום עבודתו.
כמה תועלת ירוויח מהיעדרות למול נוכחות וכמה יפסיד בהתאמה.
בתהליך הרציונלי מעבד העובד שיקולים דוגמת האחריות למשפחתו והאחריות כלפי עמיתיו למקום העבודה אשר ייפול עליהם עומס עבודה גדול יותר עקב היעדרותו של העובד, שיקולי שכר המופחת עקב מחסור בימי עבודה, סידורים אישיים ועוד.
המרכיבים השונים בקבלת ההחלטה נשלטים ברמות שונות.
החל מגורמי שליטה מלאה, דוגמת אי הגעה עקב הצטננות קלה, ועד לגורמים שאינם בשליטת העובד דוגמת מדיניות הארגון להיעדרות עובדים.
ההיעדרות מהעבודה מהווה תופעה הגורמת לנזקים כלכליים לא מבוטלים לארגונים ולמדינות.
היעדרות משבשת את פעילותו השוטפת של ארגון, יוצרת עומס על עובדים אחרים שנאלצים במידה מסוימת לעבוד באופן שיכסה על היעדר תרומתם הפרודוקטיבית של הנעדרים, וגוררת הוצאות כספיות לארגון באופן ישיר ועקיף.
מנגד ישנה השקפה אחרת, הגורסת כי להיעדרות ישנם צדדים חיוביים למול השליליים, הן לארגון המעסיק והן לעובד הנעדר.
לראייה - עובד שנעדר התפנה כדי למלא תפקיד מרכזי נוסף בעל ערך רב ביותר בחייו שאינו קשור לעבודה, לדוגמה תפקיד בן/בת להורים או הורה לילדים, ומילא את התפקיד בצורה אפקטיבית.
ייתכן שעל ידי ההיעדרות ומילוי התפקיד האישי, הצליח העובד לטעון מחדש את משאבי ההתמודדות שלו, ולחזור לתפקידו בארגון בכוחות מחודשים, סביר שתפקודו לאחר חזרתו לעבודה ישתפר.
ארגונים מנסים ליצור פתרונות יצירתיים לתופעות ההיעדרות.
לדוגמה – ארגונים המקימים גני ילדים בקרבת מקום, אפשרות לעבודה מהבית ושיטת "מנטורינג" לפיה מוצמד לעובד חדש בחברה חונך ותיק אשר יוצר אצל העובד החדש תחושת מחויבות לארגון בכלל ולחונך הוותיק בפרט.
העובד החדש לא יירצה לאכזב את חונכו הוותיק ועל כן ימעט להיעדר ממקום העבודה.
בתורת ההיגיון, היסק הוא טיעון שמסקנתו נובעת מן הנחותיו.
בלוגיקה של אריסטו, שהייתה מקובלת במשך אלפי שנים ועד המאה התשע-עשרה, ישנם רק היסקים משתי הנחות (סילוגיזמים) והיסקים מהנחה בודדה, באמצעות כללי המרה (שהם למעשה תרגום של טענה אחת לטענה אחרת השקולה מנקודת מבט לוגית).
אולם בלוגיקה המודרנית קיימים היסקים בלא הנחות וגם היסקים בעלי אינסוף הנחות.
היסקים תקפים ובטלים בלוגיקה האריסטוטלית
ישנן הגדרות רבות לתקפות היסקים.
ככלל, ככל שנתפתחה תורת ההגיון כן התבהרו תנאי התקפות והבטלות של היסקים, ועימם גם תלותן של התקפות והבטלות במבנה ההגיוני של השפה שבמסגרתה מנוסחים ההיסקים.
בלוגיקה אריסטוטלית ההיסק הקלאסי, המכונה סילוגיזם, הוא בן שתי הנחות ומסקנה אחת.
תקפותו של ההיסק נובעת מצורתו התקפה.
לדוגמה, ההיסק הסילוגיסטי הבא הוא תקף:
כל היוונים הם בני תמותה
לכן: כל האתונאים הם בני תמותה.
הצורה התקפה של ההיסק היא כזו שבה עבור כל הצבה של מונחים במקומן של האותיות הסכמטיות, מאמיתותן של ההנחות תנבע בהכרח אמיתותה של המסקנה.
במקרה של הדוגמה שלעיל, הצורה היא:
לכן: כל ג הוא א
ההכרח של הנביעה הלוגית בהיסק האריסטוטלי ניתנת להבנה במונחים של היעדר דוגמה נגדית: לא ניתן למלא את הצורה התקפה בתוכן, על ידי החלפת האותיות הסכמטיות במונחים, כך שיתקבלו הנחות אמיתיות אבל מסקנה שקרית.
לכן: כל היונקים הם בני תמותה.
לאדם שאינו בקי בתורת ההגיון נראה ההיסק הבטל המסורתי הנ"ל תכופות כתקף פשוט משום שהנחותיו ומסקנתו אמיתיות.
מטרתה של הדוגמה הנגדית היא להראות שצורת ההיסק בטלה, משום שהוא עשוי להוביל מהנחות אמת למסקנה שקרית.
כך, דוגמה נגדית להיסק הבטל הנ"ל היא:
כל העכברים הם בני תמותה
לכן: כל בני התמותה הם מכרסמים.
לדוגמה הנגדית הזו יש צורה לוגית זהה במבנה להיסק הקודם, שגם בו ההנחות אמיתיות והמסקנה שקרית.
לכן: כל ג הוא ב
בלוגיקה מודרנית ישנם שני אופנים בהם ניתן לבסס היסקים.
האחד הוא באמצעות מערכת דדוקטיבית של הוכחות, כגון מערכת דדוקציה טבעית כמו זו שהציע גרהרד גנצן, בה עבור כל טיעון תקף ניתן לגזור את המסקנה מן ההנחות באמצעות כללי היסק.
השני הוא באמצעות הוכחה סמנטית כי בכל המצבים שבהם ההנחות אמיתיות, גם המסקנה אמיתית.
הוכחה כזו יכולה להתבצע בשיטה של טבלאות אמת, שבה מיוצגים על מטריצה כל צרופי ערכי האמת האפשריים של ההנחות והמסקנה, ונבחנת השאלה - האם ישנו פירוש אפשרי להנחות, שבו ההנחות יהיו אמיתיות אבל המסקנה שקרית?
אם ישנו עולם שכזה, אזי הוכח קיומה של דוגמה נגדית, וההיסק מוכרז בטל.
אופן הוכחה זה מורחב עוד יותר בתורת המודלים, בה ניתן להראות, עבור היסקים תקפים, כי אין מודלים שמקיימים את אמיתות ההנחות אך מציגים את המסקנה כשקרית.
הבחנה יסודית חשובה נוספת בתורת ההיסק עולה מן העובדה שהנחותיו של היסק תקף אינן בהכרח אמיתיות, ומכאן ההבחנה בין היסקים נאותים, או מבוססים, ובלתי נאותים.
היסק נאות הוא היסק תקף שהנחותיו אמיתיות.
מסקנתו של היסק שכזה היא אמיתית בהכרח.
דוגמה להיסק תקף שאינו נאות, כלומר שהנחותיו אינן כולן אמיתיות:
כל בני האדם הם קיפודים
לכן: כל בני האדם מעופפים.
זוהי שגיאה נפוצה לסבור כי רק היסקים נאותים הם בעלי ערך בתורת הידיעה ובתחום המדעים, שכן כל הפרכה וכל הוכחה בדרך השלילה מייצגת למעשה היסק תקף שאינו נאות.
הפרכה בלוגיקה היא היסק או סדרה של היסקים תקפים שמסקנתם ידועה כשקרית.
מכוח תקפותו של ההיסק, נובעת משקריות המסקנה שקריות אחת ההנחות.
העיקרון של היסק כזה משמש בעיקר בהוכחה על דרך השלילה, דהיינו הוכחה שבה אנו מניחים את ההפך ממה שאנו מעוניינים להסיק.
מן ההנחה (השלילית) שלנו אנו גוזרים סתירה כלשהי (למשל, אנו גוזרים מסקנה שסותרת את אחת ההנחות האחרות), ולאור הסתירה הזו אנו מסיקים שההנחה שלנו הייתה בלתי אפשרית, ושאנו מחויבים לדחות אותה.
הן במדעים והן בשיחה רגילה משתמשים בני האדם בהיסקים שונים, תקפים ושאינם תקפים, לביסוס הטיעונים שלהם.
ישנם היסקים משכנעים שאינם תקפים (מכונים לעיתים כשלים הגיוניים), וישנם אפילו היסקים תקפים שאינם משכנעים (למשל היסקים מורכבים ביותר, שקשה לעמוד על כל שלביהם).
את ההיסקים התקפים לוגית מכנים היסקים דדוקטיביים, ואולם ישנם גם היסקים לא-דדוקטיביים שערכם רב.
בהיסקים כאלו, ההנחות הן תצפיות של מקרים פרטיים, והמסקנה היא הכללה של אלו.
תורות ההיסק האינדוקטיבי השונות מבקשות להסביר מתי ומדוע ניתן לסמוך על היסקים אינדוקטיביים, על אף העובדה שמנקודת המבט ההגיונית הטהורה הם אינם תקפים.
אחת האבחנות הבסיסיות ביותר שעליה מיוסדת הלוגיקה המודרנית היא זו שבין טענות וטיעונים, או היסקים.
טענות הן תכנים של פסוקי חיווי, כגון "דני גבוה מרותי".
תכונתן החשובה ביותר של הטענות היא שיש להן ערך אמת, כלומר שהן או אמיתיות או שקריות, בהתאם לעולם בו אנו מעריכים אותן.
לעומת זאת, היסקים לעולם אינם בעלי ערך אמת, אלא הם תקפים או בטלים, נאותים או בלתי מבוססים, וכו'.
הדיבור על "היסק אמיתי" או "טיעון אמיתי" נחשב כבלתי תקני בשפה המקצועית, ויש להישמר ממנו.
כפועל יוצר, חשובה לחוקרי תורת ההגיון ההבחנה בין טענות תנאי (למשל: אם יורד גשם, אז נשאר בבית), לבין היסקים (כגון: יורד גשם.
הבחנה זו אינה נפוצה ברוב ההקשרים הרווחים בשפה המדוברת, ועל כן נראית שרירותית למדי להדיוט, אך בתורת ההגיון יש לה חשיבות עצומה, משום שלא בכל המערכות ההגיוניות קיימת הקבלה הדוקה בין טענות התנאי שניתן להראות כי הן אמיתיות וההיסקים אשר ניתן להראות כי הם תקפים.
את הקשר שבין אמיתותן של טענות תנאי ותקפותם של היסקים הדומים להן מתאר הלוגיקאי באמצעות משפטי נאותות ומשפטי שלמות.
בפרט, חשובה הבחנה זו לאחר תגליתו של גדל את משפט האי-שלמות שלו, המצביע על טענות אמיתיות באריתמטיקה שאינן ניתנות לביסוס במסגרת מערכת אקסיומטית.
בשפה המדוברת לא תמיד קל להבחין בין טענות תנאי והיסקים.
מכיוון שלוגיקאים תכופות מתרגמים היסקים וטענות מן השפה המדוברת לשפה הפורמלית, מוסכמת ביניהם ההבחנה בין מילות היסק, המציינות שהיסק לפנינו ובין מילות תנאי, המציינות שטענות תנאי לפנינו.
אלו למעשה מוסכמות תרגום מן השפה המדוברת לפורמלית, ולהפך.
מילות ההיסק המקובלות ביותר הן: "לכן", "לפיכך", "על כן" וכדומה, והלוגיקאי המקצועי מקפיד להבחינן ממילים המציינות טענות תנאי כגון "אם...אז...".
היספניה יודאיקה הוא כתב עת מדעי על תולדות יהדות חצי האי האיברי ופזורתה בעידן המודרני.
רואה אור במרכז היספניה יודאיקה בפקולטה למדע הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים.
יש בו שני חלקים: האחד מוקדש למאמרים בעברית, והשני למאמרים באנגלית ובספרדית.
עורכיו הם פרופ' יום טוב עסיס ורחל איבנייס-ספרבר.
וישטספה (Vishtaspa; נולד סביב 570 לפנה"ס) הידוע בשמו היווני היסטספס (Ὑστάσπης / Hystaspes) היה אחשדרפן פרסי האחראי על באקטריה (Bactria) ועל פרסיס (Persis), ואביו של דריווש הראשון (מלך פרס לאחר כנבוזי השני).