tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תיאודורוס צלידיס עד 100 ק"גזלים קוטסוייב איליה סולאמנידזה פיטר פלצ'יק
מוזאפרבק טורובוייב מעל 100 ק"גטדי רינר קים מין-ג'ונג טמור רחימוב
אלינור איזבל "ג'ודי" אגניו לבית ג'ודפיינד הייתה הגברת השנייה של ארצות הברית מ-1969 עד 1973. היא הייתה אשתו של סגן הנשיא ה-39 של ארצות הברית, ספירו אגניו, ששימש קודם לכן כמושל מרילנד ומנהל מחוז בולטימור.
אף על פי שניסתה להימנע משיח פוליטי במהלך כהונתה כגברת שנייה, והעדיפה לטפח את תדמיתה בעיקר כאישה וכאם, דבריה המזלזלים על תנועת שחרור האישה צוטטו בתקשורת.
ג'ודי נולדה כאלינור איזבל ג'ודפיינד ב-23 באפריל 1921 בבולטימור, מרילנד, להורים ממוצא צרפתי-גרמני, והייתה בתם של ויליאם לי ג'ודפיינד, כימאי, ואשתו, רות אלינור שפר.
סבה מצד אביה היה כומר מתודיסטי.
אגניו התוודתה בראיון למגזין Parade שאביה האמין שהשכלה אקדמית מבוזבזת על נשים, אז במקום ללמוד בקולג', אגניו עבדה כפקידת תיוק.
בזמן שעבדה בחברת הנפגעים של מרילנד, היא נתקלה בספירו אגניו.
הם למדו בעבר באותו תיכון.
לאחר שנפגשו שוב בחברת נפגעי מרילנד, בני הזוג הלכו לסרט בדייט הראשון שלהם יחד, ורכשו מילקשייק שוקולד לאחר מכן.
ארבעה חודשים לאחר מכן הם התארסו.
היא התחתנה עם אגניו ב-27 במאי 1942 בבולטימור; הוא סיים את לימודיו בבית הספר לקצינים בצבא יומיים קודם לכן.
נולדו להם ארבעה ילדים: פמלה לי אגניו (גברת רוברט אי.
דהאבן), ג'יימס ראנד אגניו, סוזן סקוט אגניו (גב' קולין נילסון מקנדו), ואלינור קימברלי אגניו.
בזמן שהתגוררה באנאפוליס עם בעלה וארבעת ילדיהם, אגניו שימשה כנשיאת ה-PTA המקומי שלה, והתנדבה הן כעוזרת מנהיגת קבוצת בנות הצופים והן כחברת מועצת המנהלים של מועדון העזר לנשים של מועדון Kiwanis.
כשדיברה עם העיתונות, אגניו דיברה במה שהיא כינתה במבטא "בולטימורי".
היא נודעה על ידי העיתונות המקומית בהגשת קוקטיילים בצנצנות חמאת בוטנים מזכוכית, למרות שפעם ניסתה בפומבי להפריך טענה זו.
היא הייתה הגברת הראשונה של מרילנד מינואר 1967 עד ינואר 1969.
על פי הדיווחים, תגובתה של אגניו לריצ'רד ניקסון כינה את בעלה כשותפו לרוץ הייתה קורעת דמעות, "אתה יכול לצאת מזה?" כשנשאלה על ידי העיתונות מה דעתה על תפקידו החדש של בעלה, אמרה לכמה פרסומים כי היא "מנסה לשמור על ניקיון המאפרות".
בשנת 1969, אגניו אירחה ארוחת ערב בבית הלבן עבור שבעים וחמש כתבות.
בעלה ניגן בפסנתר לאורחים ועזב לפני הגשת הארוחה.
אגניו העדיפה להימנע משיחות פוליטיות בעיתונות בזמן שכיהנה כגברת השנייה.
ב-1967, אמרה אגניו ל-The Evening Sun, "אני עדיין אגיד הערות קצרות, בארוחות צהריים ובתה וכן הלאה, אבל אני לא כותבת נאומים.
בשנת 1970, היא אמרה למגזין Parade, "אני מתרחקת מהסוף הפוליטי של זה.
כשאנשים שואלים במה התמחיתי, אני אומרת להם בגאווה 'התמחיתי בנישואים'".
עם זאת, אגניו כן הצהירה כמה הצהרות פוליטיות בזמן בעלה בתפקיד.
ב-1971 היא צוטטה כמי שכינתה את הפמיניסטיות "טפשיות", בטענה שהיא כבר משוחררת.
המגזין של מק'קול פרסם מכתב מקוראת פמיניסטית בתגובה להערותיה של אגניו, ואמר שהיא "החזירה את התנועה לשחרור הנשים מאה שנים לאחור".
אגניו גם אמרה ל"ניו יורק טיימס" כי "אין לה שימוש" בהיפים, למרות שהיא הודתה שהיא לא מכירה כאלה.
בשנת 1973, ספירו אגניו התפטר מתפקידו כסגן נשיא ארצות הברית בשל האשמות של העלמת מס הכנסה.
הוא הואשם בכך שדיווח על הכנסה משותפת של 26,099 דולר הן לו והן עבור אשתו בשנת 1967, אם כי הכנסתם הנכונה הייתה 55,599 דולר.
ביום התפטרותו של בעלה, ג'ודי אגניו נשברה בארוחת צהריים ובכתה ליד אורחיה.
ב-16 בספטמבר 1996, ספירו אגניו התמוטט ומת למחרת מלוקמיה חריפה לא מאובחנת בגיל 77. ג'ודי האריכה ימים אחריו בכמעט 16 שנים ומתה ב-20 ביוני 2012, ברנצ'ו מיראז', קליפורניה, בגיל 91. בתה, סוזן, ציינה שמצבה הבריאותי של אמה הידרדר מאז 2005 והיא מתה מדלקת ריאות.
היא נקברה ליד בעלה ספירו בגני הזיכרון של עמק דולייני.
ג'ודי הוא סרט קומדיה אמריקאי עתידי בבימויו של אלחנדרו גונסלס איניאריטו שגם משתתף בהפקה וכתב את התסריט יחד עם סבינה ברמן, אלכסנדר דינלריס ג'וניור וניקולס ג'יאקובון.
מככבים בו טום קרוז, ג'סי פלמונס, סנדרה הולר, סופי ווילד, ריז אחמד, אמה ד'ארסי, מייקל סטולברג וג'ון גודמן.
הסרט עתיד לעלות לאקרנים בהפצת האחים וורנר ב-2 באוקטובר 2026.
האדם החזק ביותר בעולם יוצא למשימה קדחתנית שמטרתה להוכיח שהוא מושיע האנושות, לפני שהאסון שחולל יהרוס הכל.
בפברואר 2024 דווח כי אלחנדרו גונסלס איניאריטו עובד על סרט חדש אותו יביים על פי תסריט שכתב במהלך 2023 יחד עם סבינה ברמן, אלכסנדר דינלריס ג'וניור וניקולס ג'יאקובון, שותפיו לכתיבת התסריט לסרטו בירדמן.
הסרט יהיה בשפה האנגלית לאחר שסרטו הקודם של הבמאי, בארדו, היה ברובו בספרדית.
נודע גם כי טום קרוז לוהק לככב בסרט מיד לאחר פגישה שקיים עם במאי.
אולפני האחים וורנר ואולפני לג'נדרי הוכרזו כמפיקי הסרט.
באוגוסט הצטרפו לצוות השחקנים ג'סי פלמונס, סנדרה הולר, סופי ווילד, ריז אחמד, אמה ד'ארסי, מייקל סטולברג וג'ון גודמן.
צילומי הסרט העיקריים החלו בנובמבר 2024 באולפני פיינווד בבריטניה.
עמנואל לובצקי שימש כצלם הקולנוע לאחר שעבד עם איניאריטו על "בירדמן" ו"האיש שנולד מחדש" אך לא צילם את סרטו הקודם, "בארדו".
הצילומים הופסקו למשך יומיים במרץ 2025 כאשר ג'ון גודמן סבל מפציעה קלה בירך שבגללה אושפז בבית חולים.
למרות שתוכננו במקור להימשך ארבעה וחצי חודשים, הצילומים התארכו והסתיימו במאי 2025.
ב-20 במאי 2025 במהלך פסטיבל קאן באותו החודש תיאר איניאריטו בראיון את הסרט "קומדיה פרועה בעלת פרופורציות קטסטרופליות".
הוא הביע התפעלות טווח המשחק שקרוז גילה במהלך עבודתו על הסרט, וסיפר כי עריכת הסרט תחל בשבוע שלאחר מכן.
ג'ודה ג'ורג' ג'ודה מורקוס הוא פוליטיקאי נוצרי-פלסטיני שכיהן כשר התיירות בממשלת הנייה הראשונה בין 27 במרץ 2006 ל-17 במרץ 2007.
מורקוס נולד ב-1959 בבית לחם.
הוא סיים לימודי הנדסה בתואר דוקטור, ועבד כמהנדס אזרחי בעיריית בית לחם משנת 1982.
עם הקמת ממשלתו הראשונה של אסמאעיל הנייה, נבחר בתחילה טנאס אבו עיטה לכהן כשר התיירות, אולם הוא סירב לקבל את התפקיד מסיבות רפואיות, ולפי טענות שונות בגלל לחץ משפחתי וחשש שחברות בממשלה בהובלת ארגון הטרור חמאס תפגע בעסקי משפחתו, ומורקוס נבחר במקומו כמועמד עצמאי.
במהלך כהונתו כשר, מנעה ישראל ממורקוס את הכניסה לירושלים.
ביוני 2006 הודיע על התפטרותו מהתפקיד, לטענת יו"ר המועצה המחוקקת הפלסטינית עשה זאת בגלל איומים על חייו, אולם בהמשך השלים את כהונתו.
בפברואר 2007 תקף את ישראל על עבודות חפירה שנערכו סמוך למסגד אל-אקצא וטען כי: "החפירות מנוגדות לאמנת ז'נבה הרביעית בדבר מבני דת וציבור, לאמנת האג להגנה על נכסי תרבות במהלך סכסוך משנת 1954 ולהמלצות הבינלאומיות משנת 1956 על חפירות ארכאולוגיות".
כמו כן, האשים את ישראל כי היא "מחבלת בתיירות הפלסטינית".
מורקוס נשוי ואב לשני ילדים.
ג'ודה דיינה היה עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מיין וכשופט בבית המשפט לענייני ערעורים של מיין בראשית המאה ה-19.
דיינה נולד ב-25 באפריל 1772 בעיירה פומפרט שבפרובינציית ניו יורק (כיום בוורמונט), לג'ון וינצ'סטר דיינה והאנה (פטנאם) דיינה.
מצד אמו היה דיינה נכדו של הגנרל ישראל פטנאם, אחד ממפקדי צבא המהפכה האמריקאית.
בשנת 1795 השלים את לימודיו בדארטמות' קולג' ולאחר מכן למד משפטים.
בשנת 1798 הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצועו בעיר פרייברג שבמחוז מיין, אשר באותה תקופה עדיין הייתה חלק ממסצ'וסטס.
בין השנים 1805 ל־1811 כיהן דיינה כתובע המחוזי של מחוז אוקספורד במיין, ובין השנים 1811 ל־1822 כיהן כשופט לענייני ירושה באותו מחוז.
במקביל, מ־1811 ועד 1823 כיהן כשופט בבית המשפט לענייני ערעורים, וכן שימש כשופט בבית המשפט המחוזי.
בשנת 1819 היה אחד הצירים בוועידה שחיברה את חוקת מדינת מיין לקראת קבלתה לאיחוד.
בין השנים 1820 ל־1843 כיהן כנאמן במכללת בודווין.
כמו כן היה נציב בנקאות בשנים 1836–1837, וב־1833 נבחר לחבר במועצת המושל של סמואל א.
סמית', וכיהן בתפקיד זה בשנת 1834.
בהיותו מזוהה עם המפלגה הג'קסוניאנית, מונה דיינה לחבר הסנאט של ארצות הברית עם התפטרותו של אית'ר שפלי, שמונה לשופט בבית המשפט העליון של מיין.
הוא כיהן בסנאט מ־21 בדצמבר 1836 ועד 3 במרץ 1837, אז נכנס לתפקיד יורשו שנבחר בבחירות.
בשנת 1800 נישא דיינה לאליזבת ריפלי, ונולדו להם שמונה ילדים.
בנם, ג'ון דיינה, כיהן מאוחר יותר כמושל מיין.
לאחר מותה של אליזבת בשנת 1819, נישא דיינה בשנית למיהיטייבל אוסגוד מקמילן.
דיינה נפטר בפרייברג שבמחוז אוקספורד, מיין, ב־27 בדצמבר 1845, בגיל 73, ונקבר בבית העלמין וילג' שבפרייברג.
דיים ג'ודית אוליביה "ג'ודי" דנץ' היא שחקנית תיאטרון, קולנוע וטלוויזיה אנגלייה.
זוכת עשרה פרסי באפט"א, שבעה פרסי לורנס אוליבייה, שני פרסי גלובוס הזהב, שני פרסי גילדת שחקני המסך, פרס אוסקר ופרס טוני.
דנץ' נולדה בעיר יורק שבצפון אנגליה.
למדה בבית ספר לדרמה בלונדון.
הופעת הבכורה שלה בתיאטרון הייתה ב-1957 בתפקיד אופליה בתיאטרון ה"אולד ויק" בליברפול.
בהמשך השתתפה בהפקות של "רויאל שייקספיר קומפני" (RSC), והתיאטרון הלאומי.
ב-1964 הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט The Third Secret.
אחרי שנה זכתה בפרס BAFTA הראשון שלה.
דנץ' המשיכה להופיע בסרטי קולנוע, אך זכתה להכרה ולשבחים בעיקר על תפקידיה בתיאטרון.
דנץ' חוננה אף בקול ערב והופיעה במחזות-זמר, זכורה במיוחד הופעתה ב"מוזיקת לילה זעירה" של סטיבן זונדהיים וביצועה המרטיט לבלדה הנודעת "הכניסו את הליצנים".
בשנות ה-80 גברה ההערכה אליה על הופעותיה בסרטים.
תפקידה ב"זיכרונות אהבה מפירנצה" זיכה אותה בפרס BAFTA נוסף; בפרס זה זכתה תשע פעמים על תפקידים שונים בקולנוע וטלוויזיה, והייתה מועמדת לפרס פעמים רבות נוספות.
אחרי הופעותיה הרבות בתפקידים היסטוריים, שאחד מהם היה בסרטו עטור השבחים של קנת בראנה "הנרי החמישי", שינתה דנץ' כיוון לתפקיד מודרני וגילמה את "M" בסרט "גולדן איי", סרטו הראשון של פירס ברוסנן בתפקיד ג'יימס בונד.
היא המשיכה לגלם את דמות "M" בסרטים הבאים בסדרה: "מחר לנצח", "העולם אינו מספיק", "למות ביום אחר" ,"קזינו רויאל", "קוונטום של נחמה" ו"סקייפול".
ב-1997 הייתה דנץ' מועמדת לפרס האוסקר על תפקידה בסרט "גברת בראון" בו גילמה את דמותה של המלכה ויקטוריה, היא זכתה בפרס גלובוס הזהב על תפקיד זה.
בפרס האוסקר זכתה בקטגוריית שחקנית המשנה כשגילמה את המלכה אליזבת בסרט "שייקספיר מאוהב".
ב-2001 הייתה מועמדת שוב לפרס האוסקר עבור הסרט "שוקולד", וב-2002 על תפקידה בסרט "אייריס" על חייה של הסופרת הבריטית אייריס מרדוק.
דנץ' הייתה נשואה לשחקן מייקל ויליאמס משנת 1971 ועד מותו ממחלת הסרטן ב-2001, נולדה להם בת אחת, השחקנית פינטי ויליאמס.
בני הזוג הופיעו יחד בסדרת טלוויזיה A Fine Romance.
עוד בטלוויזיה הופיעה ג'ודי דנץ' בסדרה הקומית "בחלוף השנים" לצדו של ג'פרי פאלמר, סדרת הדרמה "מידלמארץ'" (לפי ספר של ג'ורג' אליוט) ובסדרה Behaving Badly.
כמו כן בשנת 1989 ביימה את סרט הטלוויזיה "הבט אחורה בזעם" לפי המחזה של ג'ון אוסבורן.
דנץ' נולדה בעיר יורק שבצפון אנגליה למשפחה נוצרית.
אמה, אלאונורה אוליב, נולדה בדבלין שבאירלנד.
אביה, רג'ינלד ארתור דנץ', רופא במקצועו, נולד במחוז דורסט שבדרום מערב אנגליה, ועבר עם משפחתו לדבלין בה גדל.
הוריה נפגשו בדבלין כשאביה למד רפואה בטריניטי קולג'.
אחיה של דנץ' נולדו בטילדסלי שבלנקשייר, ואחד מהם הוא השחקן ג'פרי דנץ'.
דנץ' למדה בבית הספר הקווייקרי "מאונט סקול" ביורק, וכך דנץ' המירה את הזרם הנוצרי שלה לזה של כנסיית הקווייקרים בעצמה.
בבריטניה נחשבת דנץ' לאחת השחקניות הטובות ביותר מהדור שאחרי המלחמה, בעיקר על משחקה בתיאטרון שבו בלטה לאורך הקריירה שלה.
יותר מפעם אחת היא נבחרה כשחקנית הטובה ביותר בבריטניה.
כבר מגיל צעיר היה לה קשר לתיאטרון.
אביה היה הרופא של התיאטרון ביורק, ואמה הייתה אחראית על המלתחה.
לעיתים קרובות התארחו בביתם שחקנים.
בשנות החמישים השתתפה באופן לא מקצועי בהפקה מודרנית של "York Mystery Plays".
על אף שבתחילה רצתה להיות מעצבת תפאורות, החלה להתעניין בתיאטרון בעקבות אחיה ג'ף והחלה ללמוד בבית הספר למשחק "Central School of Speech and Drama" שבאוניברסיטת לונדון.
ונסה רדגרייב הייתה בת כיתתה.
היא סיימה את לימודי התואר הראשון בהצטיינות וזכתה בארבעה פרסי משחק, ומדליית זהב כתלמידה מצטיינת.
בספטמבר 1957 הופיעה לראשונה באופן מקצועי על במת התיאטרון עם להקת "אולד ויק" בתיאטרון "רויאל קורט" שבליברפול, בתפקיד אופליה במחזה "המלט".
אחרי כך הופיעה בהופעת בכורה בלונדון באותו תפקיד.
בין השנים 1957 עד 1961 הייתה חברה בלהקת התיאטרון.
בין הדמויות שגילמה היו: קתרין במחזה "הנרי החמישי" ב-1958 (שהיה גם תפקיד ראשון שלה בניו יורק), יוליה ב"רומיאו ויוליה" בבימויו של פרנקו זפירלי (1960).
במהלך תקופה זו הייתה בסיבוב הופעות בארצות הברית ובקנדה, הופיעה ביוגוסלביה ובפסטיבל אדינבורו.
בדצמבר 1961 הצטרפה ל"רויאל שייקספיר קומפני", ושיחקה בתפקיד אניה במחזה "גן הדובדבנים" בתיאטרון אולדוויץ' (Aldwych) בלונדון.
באפריל 1962 הופיעה לראשונה בסטרטפורד אפון אייבון במחזה "מידה כנגד מידה" בתפקיד איזבלה.
לאחר מכן שיחקה במשך כמה עונות בתיאטרון רפרטוארי עם "נוטינגהאם פלייהאוס" בנוטינגהאם החל מינואר 1963, ועם "פלייהאוס קומפני" באוקספורד החל מאפריל 1964. באותה שנה השתתפה לראשונה בסרט קולנוע "The Third Secret".
ב-1966 זכתה בפרס באפט"א כשחקנית המבטיחה ביותר על הופעתה בסרט "ארבע לפנות בוקר", וב-1968 זכתה בפרס באפט"א לטלוויזיה לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה ב-"Talking to a Stranger" מאת המחזאי ג'ון הופקינס.
כשהוצע לה לגלם את סאלי באולס במחזמר "קברט" חששה שלא תוכל לשיר.
אך כשהמחזה עלה בתיאטרון פאלאס בפברואר 1968, כתב פרנק מרקוס ביקורת ב-"Plays and Players" שהיא שרה היטב, ובפרט שיר הנושא הוגש ברגש רב.
אחרי "קברט" חזרה להופיע עם "רויאל שייקספיר קומפני" במשך כעשרים שנה שיחקה במספר רב של הפקות בסטרטפורד ובלונדון, וזכתה במספר פרסים בקטגוריית "השחקנית הטובה ביותר".
בין תפקידיה היו הדוכסית במחזה "הדוכסית ממאלפי" מאת ג'ון ובסטר (1971).
בעונת התיאטרון של 1976 בסטרטפורד וב-1977 באולדוויץ' הופיעה בקומדיות, האחת כאדריאנה בעיבוד מוזיקלי של טרוור נאן ל"קומדיה של טעויות", והשנייה לצידו של דונלד סינדן כביאטריס בעיבוד של ג'ון ברטון ל"מהומה רבה על לא דבר".
אחד ההישגים הבולטים שלה היה הופעתה כליידי מקבת' ב-1976. ההפקה עטורת שבחים של נאן ל"מקבת'" הועלתה בעיצוב מינימליסטי בתיאטרון "The Other Place" בסטרטפורד.
הבמה העגולה הקטנה מיקדה את הפוקוס בדינמיקה והפסיכולוגיה של הדמויות.
הן איאן מקלן בתפקיד הראשי והן דנץ' קיבלו ביקורות אוהדות ביותר.
מייקל בילינגטון כתב ב"הגארדיאן": "אם זה אינו משחק גדול אינני יודע משחק גדול מה הוא".
בספטמבר 1977 עברה ההפקה לתיאטרון "דונמר ורהאוס" בלונדון.
המחזה עובד לטלוויזיה ויצא מאוחר יותר על גבי וידאו ו-DVD.
דנץ' זכתה בפרס SWET כשחקנית הטובה ביותר לשנת 1977.
ב-1979 הייתה דנץ' מועמד לפרס באפט"א על תפקידה כהייזל ויילס בדרמה של ה-BBC "על כתפי הענק" (On Giant's Shoulders).
ב-1989 לוהקה לתפקיד פרו פורסט, אשתו השתקנית של טום פורסט, באופרת הסבון הרדיופונית "The Archers" של ה-BBC.
בסרט הטלוויזיה "Langrishe, Go Down" שיחקה בתפקיד רומנטי לצידו של ג'רמי איירונס, לפי תסריט של הרולד פינטר עיבוד לרומן מאת איידן היגינס ובבימויו של דייוויד ג'ונס, בו גילמה אחת משלוש אחיות המתגוררות באחוזה מתפוררת באזור הכפרי של ווטרפורד באירלנד.
מחזה הבכורה שלה כבמאית היה ב-1988 עם "רנסאנס תיאטר קומפני" במסגרת סיבוב הופעות בשם "Renaissance Shakespeare on the Road" בהפקה משותפת עם תיאטרון ברמינגהם, ולסיום נערכו במשך שלושה חודשים הופעות בתיאטרון פניקס שבלונדון.
תרומתה של דנץ' הייתה עיבוד למחזה "מהומה רבה על לא דבר" בתקופת נפוליאון, כיכבו קנת בראנה וסמנתה בונד כבנדיק וביארטריס.
פעמים רבות הופיעה בווסט אנד כולל כמיס טרנט בגרסה המוזיקלית מ-1974 של "The Good Companions" ב"תיאטרון הוד מלכותה".
ב-1981 הייתה דנץ' אמורה לשחק בתפקיד הראשי כגריזבלה במחזמר "קטס", אך נאלצה לוותר על התפקיד כיוון שקרעה את גיד אכילס, ואיליין פייג' זכתה בתפקיד.
ב-1987 שיחקה בתפקיד בלתי נשכח של קלאופטרה בתיאטרון המלכותי הלאומי במחזה "אנטוניוס וקלאופטרה".
בספטמבר 1995 גילמה את דזירה ארמפלט בהפקה מחודשת של "מוזיקת לילה זעירה" מאת סטיבן זונדהיים, על תפקידה זה זכתה בפרס אוליבייה.
אחרי הפסקה ארוכה בין סרטי ג'יימס בונד "רישיון להרוג" מ-1989 והסרט הבא "גולדן איי" ב-1995, לוהקה דנץ' בתפקיד M הבוסית של ג'יימס בונד.
היא הייתה האשה הראשונה שגילמה את הדמות והחליפה בתפקיד את רוברט בראון.
הסרט ה-17 בסדרה והראשון בכיכובו של פירס ברוסנן, "גולדן איי" סרט בונד הראשון אחרי התפרקות ברית המועצות ותום המלחמה הקרה אשר סיפקו את סיפור הרקע לעלילת הסרט.
ב-1997 הופיעה דנץ' לראשונה בתפקיד ראשי בסרטו של ג'ון מאדן "גברת בראון" בתפקיד המלכה ויקטוריה.
הסרט מתאר את מערכת היחסים של המלכה עם משרתה האישי החביב עליה ג'ון בראון בגילומו של בילי קונולי.
הכוונה המקורית הייתה לשדר את הסרט בטלוויזיה ב-BBC ובערוץ WGBH-TV, בסופו של דבר הסרט נרכש על ידי המפיק הארווי ויינשטיין ממירמקס, שחש אחרי שראה אותו שסרט הדרמה הזה ראוי להיות מוקרן באולמות הקולנוע.
הסרט זכה לביקורות חיוביות ולהצלחה קופתית בלתי צפויה, עם הכנסות של 13 מיליון דולר ברחבי העולם.
הסרט הוקרן בפסטיבל קאן ב-1997 במסגרת "Un Certain Regard".
סרט נוסף שדנץ' שיחקה בו ב-1997 היה הסרט "מחר לנצח" של רוג'ר ספוטיסווד, הסרט השני מסדרת ג'יימס בונד בהשתתפותה.
סרט הריגול מתחקה אחר בונד, בכיכובו של ברוסנן, כשהוא מנסה לעצור טייקון תקשורת המתכנן תקריות בינלאומיות כדי לחולל מלחמת עולם שלישית.
הסרט, שצולם בצרפת, תאילנד, גרמניה, בריטניה, וייטנאם ובים סין הדרומי, הצליח יפה בקופות והיה מועמד לפרס גלובוס הזהב אף על פי שקיבל ביקורות מעורבות.
עוד באותה שנה חברה דנץ' לבמאי ג'ון מאדן לצילומי הסרט "שייקספיר מאוהב" (1998), דרמה-קומית-רומנטית המתארת רומן של המחזאי ויליאם שייקספיר, בגילומו של ג'וזף פיינס בעת כתיבת המחזה "רומיאו ויוליה".
על הופעתה של דנץ בסרט כמלכה אליזבת הראשונה כתב מבקר הניו יורק טיימס כי "אליזבת השנונה והמרתיעה בגילומה של דנץ' הייתה אחת ההנאות הגדולות של הסרט".
בשנה שלאחר מכן הייתה מועמדת לפרסים החשובים ביותר בענף הקולנוע, היא זכתה גם בפרס אוסקר וגם בפרס באפט"א בקטגוריית שחקנית המשנה הטובה ביותר.
בנאום התודה עם קבלת פרס האוסקר התבדחה דנץ' ואמרה כי "עבור שמונה דקות על המסך מגיע לי רק חלק קטן ממנו".
ב-1999 זכתה דנץ' בפרס טוני על הופעתה בברודוויי במחזה "עולמה של איימי" (Amy's View) מאת דייוויד הר.
עוד באותה שנה שיחקה לצידן של שר, ג'ואן פלורייט, מגי סמית' ולילי טומלין בסרטו האוטוביוגרפי למחצה של פרנקו זפירלי "תה עם מוסוליני", על חבורה של נשים בריטיות ואמריקאיות המגדלות ילד איטלקי בשם לוקה בתקופת מלחמת העולם השנייה.
ב-1999 יצא לאקרנים סרט בונד נוסף בכיכובו של פירס ברוסנן "העולם אינו מספיק".
בסרט זה ל-M יש תפקיד גדול יותר בו הנבל, רנארד, חוזר לרדוף אותה כשהוא מתכנן את רציחתו של ידידה הוותיק, סר רוברט קינג.
בינואר 2001 נפטר בעלה של דנץ' השחקן מייקל ויליאמס מסרטן הריאות.
זמן קצר אחרי ההלוויה נסעה דנץ' לנובה סקוטיה לצילומי סרטו של לאסה הלסטרם "חדשות הספנות", ולדבריה מעשה זה הציל אותה.
"אנשים, חברים, אמרו לי 'את לא מתמודדת עם זה; את צריכה להתמודד', אולי הם צדקו, אבל אני הרגשתי שאני מתמודדת - באמצעות משחק.
האבל מספק לך כמויות עצומות של אנרגיה.
בין לבין סיימה דנץ' את העבודה בסרטו של הבמאי ריצ'רד אייר "אייריס וג'ון" בו גילמה את דמותה של הסופרת אייריס מרדוק.
היא חלקה את התפקיד עם קייט וינסלט, שתיהן גילמו את דמותה של מרדוק בשלבים שונים של חייה.
שתיהן היו מועמדות לפרס אוסקר על תפקידיהן, ולדנץ' זו הייתה המועמדות הרביעית לאוסקר במשך חמש שנים.
בנוסף זכתה בפרס ALFS (איגוד מבקרי הקולנוע של לונדון) ובפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר.
אחרי כן חזרה דנץ' לקנדה לסיום צילומי "חדשות הספנות" לצידם של קווין ספייסי וג'וליאן מור.
הסרט מבוסס על רומן זוכה פרס פוליצר מאת אנני פרו, מגולל את סיפורו של סדר דפוס שקט ומכונס (ספייסי) שאחרי מות אשתו, הוא עובר לניופאונדלנד יחד עם בתו ודודתו (בגילומה של דנץ'), בעיירה קטנה זו הוא מתחיל את חייו מחדש.
דנץ' עצמה הייתה מועמדת לפרס באפט"א ופרס SAG על הופעתה.
ב-2002 השתתפה דנץ' בסרטו של אוליבר פארקר "חשיבותה של רצינות" בכיכובם של קולין פירת', רופרט אוורט וריס וית'רספון, קומדיה המתרחשת בתקופה הוויקטוריאנית ומבוססת על המחזה באותו שם של אוסקר ויילד.
דנץ' שיחקה בתפקיד ליידי ברקנל, תפקיד שגילמה פעמים רבות בעבר כולל הופעה ב-1982 בתיאטרון המלכותי הלאומי.
סרט נוסף בו שיחקה ב-2002 היה "למות ביום אחר", הסרט העשרים במספר בסדרת סרטי ג'יימס בונד.
הסרט בבימויו של לי טמהורי היה הרביעי בהשתתפותה כ-M והאחרון שבו כיכב פירס ברוסנן כבונד.
"למות ביום אחר" קיבל ביקורות מעורבות, עם שבחים על הבימוי של טמהורי, עם זאת היו טענות שהעלילה נפגעה בגלל שימוש מופרז ב-CGI.
הרווחים של הסרט היו הגבוהים ביותר בסדרה עד לאותה עת.
ב-2004 הופיעה דנץ' בסרט המדע בדיוני "רידיק: המסע מתחיל" בבימויו של דייוויד טוואהי.
היא שיחקה בתפקיד ארון, המגלה את העבר המסתורי של ריצ'רד ב.
רידיק, בגילומו של וין דיזל.
היא נבחרה על ידי דיזל שביקש מהכותבים ליצור מחדש את הדמות כנשית כי רצה לעבוד עם שחקנית.
לדבריה היו הצילומים "כיף אדיר", אף על פי ש"לא היה לה שמץ של מושג מה מתרחש בעלילה".
הסרט נכשל גם אצל המבקרים וגם בקופות.
המבקר ג'יימס ברארדינלי מ-ReelViews כתב כי נראה שהמטרה של הדמות של דנץ' בסרט הייתה רק כדי "לתת לה הזדמנות להופיע בסרט מדע בדיוני".
התפקיד הבא היה מסורתי יותר, בדרמה "גברות בלוונדר" של צ'ארלס דאנס, בו כיכבה לצידה של מגי סמית'.
דנץ' מגלמת דמות של אחת משתי אחיות שאוספות לביתן ומטפלות בצעיר שנסחף בים סמוך למקום מגוריהן.
לבסוף היא מוצאת שהיא מתאהבת בגבר הצעיר ממנה בשנים רבות.
עוד ב-2004 השתתפה בסרט האנימציה "מרד החיות" בהפקת וולט דיסני, יחד עם רוזאן בר וג'ניפר טילי כשהן מגלמות שלישיית פרות חולבות.
ב-2005 השתתפה בעיבוד המצליח של ג'ו רייט "גאווה ודעה קדומה" לפי ספרה של ג'יין אוסטן, בכיכובם של קירה נייטלי ומת'יו מקפדיין.
דנץ' גילמה את דמותה הקשוחה של ליידי קתרין דה ברג.
לסרט הייתה הצלחה ביקורתית וקופתית גדולה והוא היה מועמד למספר פרסי אוסקר וגלובוס הזהב.
דנץ' הייתה היחידה מבין השחקנים שהשתתפו בסדרת ג'יימס בונד בכיכובו של ברוסנן שהמשיכה להופיע גם בסרט הבא בסדרה "קזינו רויאל", סרט הבכורה של דניאל קרייג בתפקיד סוכן ה-MI6. הסרט קיבל ביקורות חיוביות, כשהמבקרים מציינים לטובה את הופעתו של קרייג וחידוש הדמות של בונד.
באפריל 2006 חזרה להופיע על הבמה בווסט אנד במחזה "Hay Fever" מאת נואל קאוורד לצידם של פיטר בולס, בלינדה לאנג וקים מדקאלף.
בסוף השנה שיחקה בתפקיד גברת קוויקלי ב-"The Merry Wives", עיבוד מוזיקלי למחזה "נשות וינדזור העליזות של שייקספיר.
ב-2006 שיחקה דנץ' לצידה של קייט בלאנשט בסרט הדרמה של ריצ'רד אייר "רמז לסקנדל", עיבוד לרומן באותו שם מאת זואי הלר.
בסרט גילמה דנץ' דמות של מורה בבית ספר בלונדון, אישה מרירה וגלמודה המביעה חיבה לנשים פגיעות.
דנץ' שאהבה את ספרה של הלר אמרה שהיא : "התרגשה בקבלת התפקיד, לגלם את דמותה של האישה, למצוא את האנושיות בדמות נוראית זו".
הסרט זכה לביקורות אוהדות והרווחים היו כ-50 מיליון דולר ברחבי העולם.
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט משיקגו סאן-טיימס כתב כי "אולי הן צמד השחקניות המרשים ביותר בסרטי 2006. דנץ' ובלאנשט נפלאות".
בשנה שלאחר מכן הייתה דנץ' מועמדת בפעם השישית לפרס האוסקר, זכתה בפרס BIFA ובפרס איבנינג סטנדרד.
דנץ' גילמה את מיס מטי ג'נקינס בסדרת הדרמה "קרנפורד" של BBC One לצידם של איילין אטקינס, מייקל גמבון, אימלדה סטאונטון ופרנצ'סקה אניס, עיבוד לספר באותו שם מאת אליזבת גסקל.
העונה הראשונה של הסדרה שודרה ב-2007.
בפברואר 2008 הייתה דנץ' לקריינית באטרקציה ספינת החלל כדור הארץ במרכז אפקוט שבדיסניוורלד.
סרט הקולנוע היחיד שצילמה ב-2008 היה "קוונטום של נחמה" הסרט ה-22 בסדרת סרטי ג'יימס בונד בו גילמה את M לצידו של דניאל קרייג.
הבמאי מארק פורסטר רצה לתת לה תפקיד משמעותי יותר ואינטראקציה רבה יותר עם בונד.
התגובות לסרט היו מעורבות, ולפי המבקרים הסרט לא היה מרשים כקודמו "קזינו רויאל", בכל זאת הפך לשובר קופות.
על תפקידה בסרט הייתה דנץ' מועמדת לפרס סאטורן.
ב-2009 גילמה בווסט אנד את מאדאם דה מונטריי במחזה "מאדאם דה-סאד" מאת יוקיו מישימה בבימויו של מייקל גרנדז' שהועלה בתיאטרון ויינדהם.
באותה שנה השתתפה בסרטה הנסיוני של סאלי פוטר "Rage", בו מופיעים 14 שחקנים המגלמים דמויות בדיוניות מעולם האופנה ונושאים מונולוגים כשמאחוריהם רקע חשוף.
היא קידמה בברכה את ההזדמנות לעבוד עם פוטר ולעשות משהו שונה ממה שעשתה עד כה.
"אני אוהבת לעשות דברים בלתי צפויים, שאי אפשר לחזות אותם.
הייתי צריכה ללמוד לעשן ג'וינט, והצתי את המכנסיים שלי." אמרה על צילומי הסרט.
סרטה הבא היה "Nine" סרט מוזיקלי שביים רוב מארשל המבוסס על ספרו של ארתור קופיט שהושפע מסרטו האוטוביוגרפי של פדריקו פליני "½8".
בין השאר כיכבו בסרט דניאל דיי-לואיס, מריון קוטיאר, פנלופה קרוז וסופיה לורן.
דנץ' גילמה את לילי לה פלר, מעצבת תלבושות צרפתייה, תמהונית אך גם אימהית, והיא מבצעת את השיר "פולי ברז'ר".
אף על פי שזכה לביקורות מעורבות היה הסרט מועמד לארבעה פרסי אוסקר.
וזכה בפרס סטלייט לסרט הטוב ביותר ופרס צוות השחקנים הטוב ביותר.
עוד ב-2009 גילמה דנץ' שוב את דמותה של מטילדה ג'נקינס במיני סדרה בת שני פרקים "השיבה לקרנפורד" סדרת ההמשך של "קרנפורד" שביים סיימון קרטיס.
דנץ' זכתה לשבחי הביקורת כמו גם הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב, פרס אמי פריימטיים ולפרס סאטלייט.
ב-2010 שיתפה פעולה עם פיטר הול והופיעה בתיאטרון רוז בקינגסטון אפון תיימז במחזה "חלום ליל קיץ".
היא גילמה את טיטניה בדמותה של המלכה אליזבת הראשונה, כמעט חמישים שנה אחרי שגילמה את הדמות עם ה"רויאל שייקספיר קומפני".
ביולי 2010 ביצעה דנץ' את השיר "הכניסו את הליצנים" בקונצרט חגיגי מיוחד לכבוד יום הולדתו ה-80 של המלחין סטיבן זונדהיים.
ב-2011 שיחקה דנץ' בסרטים "ג'יין אייר", "השבוע שלי עם מרילין" ו"ג'יי.
בסרטו של קרי פוקונגה עיבוד לרומן ג'יין אייר מאת שרלוט ברונטה, שיחקה בתפקיד אליס פיירפקס, סוכנת הבית של רוצ'סטר הבעלים של ת'ורנפילד הול.
בתפקיד הראשי בדמות ג'יין שיחקה מיה וסיקובסקה נאמר שדנץ' הצטרפה לפרויקט אחרי שקבלה פתק הומוריסטי מפוקונגה בה הוא "מבטיח לה שאם תשחק בסרט היא תהיה האשה הסקסית ביותר על הסט".
הביקורות לסרט היו משבחות, אך בקופות זכה להצלחה בינונית.
בסרט "השבוע שלי עם מרילין" של סיימון קרטיס, המספר על ההתרחשויות מאחורי הקלעים של הסרט "הנסיך ונערת השעשועים" משנת 1957 בכיכובם של מרילין מונרו ולורנס אוליבייה, גילמה דנץ' את דמותה של סיביל ת'ורנדייק.
הסרט זכה לביקורות חיוביות, וזיכה את דנץ' במועמדות לפרס באפט"א לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
הסרט האחרון שלה בשנת 2011 היה "ג'יי אדגר" סרט דרמה ביוגרפי בבימויו של קלינט איסטווד ובכיכובו של לאונרדו דיקפריו.
הסרט מתמקד בקריירה של ג'ון אדגר הובר, ראש הלשכה לחקירות פדרליות (ה-FBI) משנת 1924 ועד מותו בשנת 1972, לרבות בחינה של חייו הפרטיים.
דנץ' נבחרה על ידי איסטווד לגלם את אימו של הובר, אנה מארי הובר.
בהתחלה כשאיסטווד התקשר אליה, חשבה שזה חבר שעובד עליה, וסיפרה כי "מההתחלה לא לקחתי את זה יותר מדי ברצינות.
ואז הבנתי שזה באמת הוא וזאת הייתה שיחה מסובכת."
באותה שנה חברה דנץ' לרוב מרשל ולג'וני דפ והופיעה בהופעת קמע בסרט "שודדי הקאריביים: זרמים זרים" בתפקיד האישה שקפטן ג'ק ספרו שודד אותה.
הופעת קמע נוספת שלה באותה שנה הייתה בסרט " Run for Your Wife" מאת ריי קוני.
ב-2011 חזרה דנץ' לעבוד עם הבמאי ג'ון מאדן בסרט "מלון מריגולד האקזוטי", כחלק מצוות אנסמבל שכלל את סיליה אימרי, ביל ניי, רונלד פיקאפ, מגי סמית', טום וילקינסון ופנלופי וילטון.
קבוצה של בריטים מבוגרים פורשים לגמלאות ועוברים לחיות בהודו במלון המנוהל על ידי סוני, צעיר הודי הלהוט להצליח, בגילומו של דב פאטל.
הסרט זכה לביקורות חיוביות ולהצלחה מפתיעה בקופות.
דנץ' זכתה על משחקה בפרס גלובוס הזהב ובפרס הקולנוע הבריטי העצמאי.
עוד ב-2012 יצא לאקרנים סרט אינדי קצר בשם "Friend Request Pending" שצולם ב-2011. הסרט הופץ כחלק מהסרטים באורך מלא בשם "Stars in Shorts" ו-"The Joy of Six", שכללו סדרה של סרטים קצרים.
כריס פוגין ביים את הקומדיה הקצרה (12 דקות) בתקציב של 5,000 פאונד בלבד.
היא מגלמת פנסיונרית המתאהבת במנצח המקהלה של הכנסייה, ומגלה את נפלאות הפלירטוט הווירטואלי באמצעות הרשתות החברתיות.
הסרט האחרון בסדרת סרטי ג'יימס בונד, השביעי בו השתתפה דנץ' בתפקיד M היה "סקייפול" שביים סם מנדס.
בסרט חוקר בונד מתקפה על מטה ה-MI6, מתברר שסוכן MI6 לשעבר, ראול סילווה (בגילומו של חאווייר ברדם), מנסה להתנקם ב-M להשפיל אותה ולהכפיש את שמה כיוון שהיא בגדה בו והסגירה אותו לסינים.
בסוף הסרט הוא גורם למותה, ואז פוגש בונד את המחליף שלה בתפקיד M (בגילומו של רייף פיינס).
בסרט זה חגגו יובל לסרטי ג'יימס בונד, והסרט זכה לביקורות חיוביות והצלחה רבה בקופות.
דנץ' הייתה מועמדת על הופעתה בסרט לפרס סאטורן.
ב-2013 כיכבה דנץ' בסרט פילומנה שביים סטיבן פרירס.
הסרט מבוסס על סיפור אמיתי של אישה המחפשת את בנה שנלקח ממנה לפני חמישים שנה על ידי הנזירות במנזר בו ילדה אותו.
הסרט הוצג בפסטיבל הסרטים של ונציה, זכה לביקורות אוהדות, ודנץ' זכתה לשבחי המבקרים.
היא הייתה מועמדת לפרסים רבים על תפקידה זה בהם המועמדות השביעית שלה לפרס האוסקר.
ב-2016 הופיעה במסגרת הפקת מחזותיו ההיסטוריים של שייקספיר בסדרת ה-BBC "הכתר החלול" בתפקיד ססילי נוויל, דוכסית יורק במחזה ריצ'רד השלישי.
בהמשך אותה שנה שיחקה בסרט הדרמה העצמאי "קדחת הצבעונים", לצדן של אליסיה ויקנדר וקארה דלווין ושבה לגלם את דמותה של המלכה ויקטוריה בסרט "להעיר את המלכה".
בשנת 2020 שיחקה בסרט הפנטזיה של קנת בראנה "ארטמיס פאול" שמבוסס על הספר באותו שם מאת הסופר האירי אואן קולפר.
בשנת 2021 שיחקה תפקיד משנה בסרט "בלפסט" של קנת בראנה.
על משחקה הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר, והייתה לשחקנית המבוגרת ביותר המועמדת לפרס אוסקר (בגיל 87, יחד עם גלוריה סטיוארט).
ב-1971 התחתנה דנץ' עם השחקן מייקל ויליאמס.
בתם היחידה, טרה קרסידה פרנסס ויליאמס, נולדה ב-24 בספטמבר 1972, והיא שחקנית הידועה בשם הבמה פינטי ויליאמס.
דנץ' ובעלה כיכבו יחד בהצגות תיאטרון אחדות וכן בסיטקום הבריטי "A Fine Romance" שכתב התסריטאי בוב לארביי (1981–84).
מייקל ויליאמס נפטר מסרטן הריאות ב-2001 בגיל 65. להם נכד אחד, סם ויליאמס, בנה של פינטי, שנולד ב-1997. בראיון ב-2012 ספרה דנץ' שהיא סובלת ממחלת העיניים ניוון מקולרי והיא זקוקה שמישהו יקרא לה את התסריטים שהיא מקבלת.
ב-2013 דיברה על אמונתה הדתית ועל היותה קווייקרית ואמרה שזה משליך על כל מה שהיא עושה ושלא יכלה להתקיים בלעדי האמונה.
ב-1970 מונתה דנץ' לקצין מסדר האימפריה הבריטית (OBE), וב-1988 מונתה למפקדת מסדר האימפריה הבריטית עם התואר דיים (DBE).
ב-2005 הוענק לה עיטור מסדר עמיתי הכבוד.
ב-2011 התקבלה כחברה במכון הסרטים הבריטי.
ב-2006 מונתה לנשיאת בית הספר למשחק "Mountview Academy of Theatre Arts" בלונדון בהחליפה בתפקיד את סר ג'ון מילס.
היא נשיאה של "Questors Theatre" באילינג.
ב-2006 הייתה לעמיתה של כבוד של "Royal Society of Arts".
בנוסף היא הייתה פטרונית של בית הספר "אובינגדין הול", פנימייה לילדים לקויי שמיעה בברייטון, וסגן נשיאה של ארגון הצדקה "The Little Foundation".
דנץ' היא עמיתה של כבוד ב"קולג' לוסי קוונדיש" שבאוניברסיטת קיימברידג'.
ב-1996 הוענק לה דוקטורט של כבוד (DUniv) מטעם אוניברסיטת סארי.
ב-2000–2001 קיבלה דוקטורט של כבוד (DLitt) מאוניברסיטת דרהאם.
ביולי 2000 הוענק לה תואר DLitt נוסף באוניברסיטת המלכה מרגרט שבאדינבורו.
עוד קיבלה תוארי כבוד מטעם אוניברסיטת סנט אנדרוז ב-24 ביוני 2008, ומאוניברסיטת סטירלינג ב-26 ביוני 2013.
בין הפרסים שבהם זכתה דנץ' אפשר למנות פרס אוסקר אחד, פרס טוני אחד, שבעה פרסי אוליבייה, שישה פרסי באפט"א לקולנוע וארבעה פרסי באפט"א לטלוויזיה.
עוד פרסים חשובים בהם זכתה הם שני פרסי גלובוס הזהב שני פרסי גילדת שחקני המסך ועשרה פרסי מבקרים.
שנה שם קטגוריה תוצאה 1997 גברת בראון פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר 1998 שייקספיר מאוהב פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר 2000 שוקולד 2022בלפסט 2001 אייריס וג'ון פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר 2005 גברת הנדרסון גאה להציג 2006 רמז לסקנדל 2013 פילומנה
שנה שם קטגוריה תוצאה פרס אמי / פרס אמי לבידור בפריים טיים 2001 The Last of the Blonde Bombshellsפרס אמי לשחקנית מצטיינת בתפקיד ראשי במיני סדרה או בסרט 2008 קרנפורד 2010 בחזרה לקרנפורד 2010 Roald Dahl's Esio Trot פרס אמי הבין-לאומי לשחקנית הטובה ביותר
שנה שם קטגוריה תוצאה 2005 גברת הנדרסון גאה להציג פרס הקולנוע הבריטי העצמאי לשחקנית הטובה ביותר 2007 רמז לסקנדל 2012 מלון מריגולד האקזוטי 2013 פילומנה
ג'ודי גרלנד (; 10 ביוני 1922 – 22 ביוני 1969) הייתה שחקנית קולנוע וזמרת אמריקאית, שכיכבה בעשרות סרטים, ברובם מוזיקליים.
ביניהם היא גם גילמה את דורותי גייל בסרט "הקוסם מארץ עוץ".
במהלך הקריירה שלה שנפרשה על פני למעלה מארבעה עשורים, זכתה ג'ודי גרלנד במגוון פרסים.
גרלנד זכתה להכרה בין-לאומית בזכות הופעותיה במחזות זמר וסרטים הוליוודיים.
גרלנד התמודדה לאורך חייה עם קשיים אישיים מרובים.
היא סבלה מדימוי גוף, שהוחמר על ידי ביקורת מצד תעשיית הקולנוע, השפיע על ביטחונה העצמי.
בנוסף, נאלצה להתמודד עם חובות כספיים ניכרים ועם התמכרות לסמים ואלכוהול, שהחלה בנעוריה.
חייה האישיים היו סוערים, והיא התחתנה חמש פעמים, ארבע מהן הסתיימו בגירושין.
בשנת 1969, בגיל 47, נפטרה כתוצאה ממנת יתר של ברביטורט.
ב-1999 דירג אותה מכון הסרטים האמריקאי כשחקנית השמינית הטובה ביותר בכל הזמנים.
נולדה בשם פרנסס אתל גאם (Frances Ethel Gumm) במינסוטה שבארצות הברית למשפחה נוצרית-אפיסקופלית.
הוריה, אתל מריון מילן ופרנסיס אבנט גאם, היו כוכבי וודוויל שהתיישבו בגרנד רפידס כדי לנהל בית קולנוע שהציג מופעי וודוויל.
שורשיה המשפחתיים כללו מוצא אירי, אנגלי וסקוטי.
בשנת 1926 עברה המשפחה לגור בלנקסטר, קליפורניה, כתוצאה משמועות על היותו של אביה הומוסקסואל.
גארלנד מהווה סמל לקהילת הלהט"בים בגלל נסיבותיה המשפחתיות ואמונותיה ביחס לקהילה הלהט"בית בזמנה.
בעיר החדשה, רכש פרנסיס תיאטרון והמשיך בפעילותו בתחום הבידור, בעוד שאשתו אתל התמקדה בקידום הקריירה של בנותיה, ובפרט של ג'ודי, בתחום הקולנוע.
בשנת 1935 הוזמנו ג'ודי גרלנד ואביה לאודישן באולפני מטרו גולדווין מאייר (MGM).
באודישן, ביצעה גרלנד שיר ביידיש שנכתב ב-1896 והופיע בקביעות בוודוויל.
לאחר מכן חתמה על חוזה עם חברת ההפקה מטרו גולדווין מאייר.
היא הייתה חסרת ביטחון ומודאגת לגבי המראה שלה.
גרלנד נרשמה לתוכנית החינוכית של מטרו עם אווה גרדנר, לנה טרנר ואליזבת טיילור.
בגיל 16 כיכבה גרלנד בסרט "הקוסם מארץ עוץ", בתפקיד דורותי גייל עם נעלי האודם היוצאת למסע יחד עם חבריה.
הצילומים החלו ב-13 באוקטובר 1938 והסתיימו ב-16 במרץ 1939, בעלות כוללת של יותר מ-2 מיליון דולר (שווה ערך ל-34 מיליון דולר בשנת 2023).
"הקוסם מארץ עוץ" זכה להצלחה רבה, אך התקציב הגבוה והעלות המשויכת לקידום הסרט, שהגיעה ל-4 מיליון דולר (שווה ערך ל-69 מיליון דולר בשנת 2023), בשילוב עם ההכנסות הנמוכות יותר מכרטיסים מוזלים לילדים, הביאו לכך שהסרט לא הניב רווחים עד שיצא לאקרנים מחדש בשנות ה-40 ובזמנים מאוחרים יותר.
בטקס פרסי האוסקר של 1939, גרלנד זכתה בפרס האוסקר היחיד שלה, פרס האוסקר לנוער, על הופעותיה במהלך השנה, כולל תפקידה בקוסם מארץ עוץ.
היא הייתה האדם הרביעי שזכה בפרס זה, ואחת מתוך שנים עשר שחקנים בהיסטוריה שקיבלו אותו אי פעם.
לאחר הסרט, גרלנד נחשבה לאחת השחקניות המובילות בארצות הברית.
ב-1944 כיכבה בסרט "פגוש אותי בסנט לואיס" בבימויו של וינסנט מינלי.
באפריל 1947, במהלך צילומי הסרט "הפיראט", עברה גרלנד התמוטטות עצבים ונלקחה מהסט, ובהמשך עברה עוד התמוטטויות שלבסוף הביאו לעזיבתה את חברת MGM.ב-1948 שיחקה בסרט המוזיקלי "מצעד הפסחא" לצידו של פרד אסטר.
בשנת 1954 שיחקה גרלנד בסרט המוזיקלי "כוכב נולד" של האחים וורנר, שזיכה אותה בפרס גלובוס הזהב ובמועמדות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר.
בנובמבר 1959 אובחנה כחולה בדלקת כבד חמורה, ואף על פי שהרופאים ניבאו שלא תוכל לשיר יותר, חזרה גרלנד להופיע בקולנוע ובטלוויזיה לאחר החלמתה.
במשך השנים סבלה גרלנד מהשמנה, תת משקל והתמכרות לתרופות ממשפחת הברביטורטים המרדימות וסמי מרץ המעוררים, שניטלו בסירוגין.
גרלנד הייתה נשואה חמש פעמים והתגרשה ארבע פעמים.
מ-1941 עד 1945 הייתה נשואה לדייוויד רוז.
מ-1945 עד 1951 הייתה נשואה לבמאי הקולנוע וינסנט מינלי, שבסרטיו הופיעה פעמים רבות, ובתה מנישואים אלו היא השחקנית והזמרת לייזה מינלי.
בינואר 1969 נישאה בכנסייה לאיש העסקים מיקי דינס.
ב-22 ביוני 1969 נמצאה גרלנד מתה בחדר האמבטיה בביתה בלונדון על ידי בעלה האחרון מיקי דינס.
בנתיחה שלאחר המוות נקבע שהיא נפטרה ממנת יתר של ברביטורט.
החוקר קבע עם זאת שלגרלנד לא הייתה כוונה להתאבד, ואת הברטיבורט נטלה לאורך תקופה ולא בבת אחת.
בתעודת הפטירה שלה צוין כי מותה היה מקרי.
לעומת זאת בתה, לייזה מינלי, טוענת שאמה מתה מדום לב ובאופן טבעי, שהיא נטלה באופן קבוע את התרופות שבהן טופלה.
מיקי דינס בעלה טס מלונדון לניו יורק עם גופתה, אשר הולבשה בשמלת המשי האפורה בה התחתנה איתו.
בניו יורק הגיעו כ-20 אלף להיפרד ממנה בבית הלוויות קמפבל במנהטן.
היא נקברה בבית הקברות פרנקליף בעיירה גרינבורג המרוחקת כ-40 קילומטר מניו יורק.
בינואר 2017, שרידי גופתה הועברו, לבקשת ילדיה, לבית הקברות "Hollywood Forever" בלוס אנג'לס.
ב-2005 הוצג המחזה המוזיקלי "End of the Rainbow", המספר על סיפור חייה לראשונה.
ב-2019 יצא הסרט "ג'ודי - מעבר לקשת", המבוסס על חייה.
ב-2021 הועלתה הגרסה הישראלית למחזה, בתיאטרון הקאמרי.
מוזיאון על שמה במינסוטה, ארצות הברית
ב-2025 פורסם שסרט בשם Get Happy: The Life of Judy Garland נמצא בשלבי הפקה, בתפקיד ג'ודי גרלנד תשחק צ'יארה אייזי
אלישיה כריסטיאן "ג'ודי" פוסטר היא שחקנית ובמאית קולנוע אמריקאית.
זכתה פעמיים בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר, שלוש פעמים בפרס באפט"א לקולנוע ושלוש פעמים בפרס גלובוס הזהב.
היא זכתה בפרס מפעל חיים על שם ססיל ב.
דה-מיל בשנת 2013, קיבלה כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד בשנת 2016 וקיבלה את פרס דקל הזהב בפסטיבל קאן לשנת 2021.
אלישיה כריסטיאן פוסטר נולדה ב-19 בנובמבר 1962 בלוס אנג'לס, קליפורניה, בתם הצעירה של אוולין אלה "ברנדי" (לבית אלמונד; 1928–2019) ושל לוציוס פישר פוסטר השלישי, איש עסקים אמיד.
היא ממוצא גרמני, עם שורשים סקוטים-אירים/צפון אירים.
מצד אביה, היא צאצאית של ג'ון אלדן (אנ'), שהגיע לצפון אמריקה במייפלואר ב-1620.
נישואי הוריה הסתיימו עוד לפני שנולדה, והיא מעולם לא יצרה מערכת יחסים עם אביה.
יש לה שלושה אחים גדולים: לוסינדה, קונסטנס ולוציוס, המכונה "באדי" (אנ'), וכן עוד שלושה אחים למחצה מנישואיו הקודמים של אביה.
לאחר הגירושין, ברנדי גידלה את הילדים עם בן זוגה בלוס אנג'לס.
היא עבדה כיחצנית של מפיק הסרטים ארתור פ.
ג'ייקובס (אנ') עד שהתמקדה בניהול קריירות המשחק של באדי וג'ודי.
למרות שפוסטר נקראה רשמית אלישיה, אחיה החלו לקרוא לה "ג'ודי", והשם תפס.
פוסטר הייתה מחוננת שלמדה לקרוא בגיל שלוש.
היא למדה ב-Lycée Français de Los Angeles היוקרתי, בית ספר תיכון בשפה הצרפתית.
ההתמצאות שלה בשפה הצרפתית אפשרה לה לשחק בסרטים צרפתיים והיא גם מדבבת את עצמה בגרסאות בשפה הצרפתית של רוב סרטיה.
בשנת 1965, בהיותה בת שלוש, הופיעה פוסטר לראשונה בטלוויזיה בפרסומת לקרם הגנה.
בשנת 1972, הופיעה לראשונה בקולנוע בסרט "נפוליאון וסמנתה" לצד מייקל דאגלס.
את פרסומה הבינלאומי הראשון קיבלה פוסטר בגיל 13, עם קבלת תפקיד הילדה הזונה איריס, בסרט "נהג מונית" משנת 1976 של מרטין סקורסזה.
על תפקיד זה הייתה מועמדת לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר.
במשך השנים השתתפה פוסטר בסרטים נוספים, כגון: "הנערה מהבית במורד השדירה" (1976), "באגסי מלון" (1976), "אמא ליום אחד" (1977), "נערות מתבגרות" (1980), "מלון ניו המפשייר" (1984) לצידו של רוב לאו, סרט הטלוויזיה "אישה במבחן" (1984) של קלוד שברול,
תפקידה הבולט הבא הגיע ב-1988 בסרט הנאשמים, שבו שיחקה תפקיד אישה העוברת אונס קבוצתי ומתעמתת עם תוקפיה בבית המשפט.
הסרט מבוסס על סיפור אמיתי והתפקיד הקנה לה את פרס האוסקר הראשון שלה, כשחקנית ראשית.
ב-1991 קיבלה את פרס האוסקר השני והאחרון שלה, על משחקה בסרטו של ג'ונתן דמי, שתיקת הכבשים, שבו גילמה את דמותה של קלריס סטרלינג, קצינת FBI החוקרת מקרה של רוצח סדרתי בעזרת פסיכיאטר כלוא.
באותה שנה ביימה פוסטר את סרטה הראשון, "איש קטן ושמו טייט", שבו שיחקה בתפקיד הראשי בתור אם חד הורית לילד מחונן.
מספר מבקרים סברו שהסרט לא עמד בציפיות הגבוהות, וראו אותו כפחות הרפתקני מסרטים אחרים שבהם כיכבה, אך הסרט מיצב את פוסטר בתודעה כמי שהיא יותר משחקנית בלבד, וכדמות דומיננטית בהוליווד.
ב-1994 כיכבה בסרט "נל" שהיה שובר קופות, והקנה לה מועמדות לאוסקר.
ב-1995 ביימה את סרטה השני, "חופשה משפחתית", שגם הוא לא זכה להצלחה רבה, וקיבל ביקורות פושרות.
בשנת 1999, כיכבה בסרט הביוגרפי התקופתי "אנה והמלך".
בשנת 2000, היא הפיקה את הסרט "להעיר את המת".
בשנת 2001, היא סירבה לחזור לשחק בסרט ההמשך לשתיקת הכבשים, "חניבעל" וג'וליאן מור נבחרה לתפקיד.
ב-2002, כיכבה בסרט "החדר" לאחר שהחליפה את ניקול קידמן, שנפצעה על הסט.
ב-2005 גילמה בסרט "הטיסה" את דמותה של קייל, אם שבתה נעלמת בטיסת לילה.
ב-2006 ב"האיש שבפנים" לצידו של דנזל וושינגטון.
ב-2009, היא דיבבה את דמותה של מגי סימפסון בפרק בסדרה "משפחת סימפסון".
בפברואר 2011, הנחתה פוסטר את טקס פרסי סזאר ה-36 בצרפת.
באותה שנה שיחקה בסרט הסאטירי "אלוהי הקטל" ושיחקה לצד מל גיבסון בדרמה"החיים הכפולים של וולטר", שאותו אף ביימה.
בינואר 2013, קיבלה את פרס גלובוס הזהב על תרומתה יוצאת הדופן לעולם הבידור.
באותה שנה שיחקה בסרט המדע הבדיוני "אליסיום" של ניל בלומקאמפ בתור ג'סיקה דלקורט, לצידו של מאט דיימון.
בשנת 2014 ביימה פוסטר את פרק הפתיחה של העונה השנייה של סדרת הטלוויזיה המצליחה "כתום זה השחור החדש" ופרק בסדרה "בית הקלפים".
ב-2016 ביימה את הסרט "מפלצת הכסף".
באותה שנה, היא נכללה ברשימת כוכבי הקולנוע בשדרת הכוכבים של הוליווד בשדרות הוליווד 6927.
בשנת 2017, היא ביימה פרק בסדרה "מראה שחורה".
בסוף השנה חזרה לתפקיד חוקרת האף-בי-איי קלאריס סטרלינג מהסרט "שתיקת הכבשים" במערכון ששודר בתוכנית "לייט שואו" של סטיבן קולבר: היא גילמה את החוקרת, וקולבר את הרוצח הסדרתי חניבעל לקטר.
בשנת 2018, שיחקה בסרט "מלון ארטמיס" לצידו של סטרלינג קיי בראון.
בשנת 2020, פוסטר ביימה את פרק הסיום של הסדרה "עלילות מהלולאה".
בשנת 2021 גילמה את עורכת הדין ננסי הולנדר (אנ') בסרט "המאוריטני".
על תפקידה בסרט זה, זכתה בפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
בשנת 2023 שיחקה בדרמת הספורט הביוגרפית "ניאד" בתור האתלטית בוני סטול (אנ').
על תפקידה בסרט הייתה פוסטר מועמדת בפעם החמישית לפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר והייתה מועמדת בפעם העשירית לפרס גלובוס הזהב.
בשנת 2024 שיחקה בעונה הרביעית של הסדרה "בלש אמיתי".
על תפקידה זכתה בפרס אמי לבידור בפריים טיים.
ב-30 במרץ 1981 ירה ג'ון הינקלי הבן, ביציאה ממלון הילטון בוושינגטון, 6 יריות לעבר הנשיא רונלד רייגן.
אחת מהן פגעה בנשיא, והוא נפצע, נותח, התאושש וחזר לתפקידו.
הינקלי זוכה בבית המשפט מניסיון רצח בנימוק של אי שפיות.
הינקלי טען כי הושפע רבות מדמותם של טרוויס ואייריס בסרט "נהג מונית".
הוא צפה בסרט לפחות 15 פעמים, התאהב בדמותה כאייריס, ונכנס לדמותו של טרוויס.
הוא החל לכתוב מכתבים לפוסטר ואף נרשם לאוניברסיטת ייל, שבה למדה, כדי להיות קרוב אליה.
היא מצידה אמרה לו שהיא לא מעוניינת, אך הינקלי פירש זאת כמו טרוויס בסרט והחל לתכנן התנקשות בנשיא ארצות הברית כדי להרשים אותה.
בשנת 1993 פגשה פוסטר את המפיקה סידני ברנרד.
בדצמבר 2007 הצהירה פוסטר בפומבי כי הן מנהלות מערכת יחסים זוגית - ובכללה אמהות משותפת.
במאי 2008, לאחר 14 שנות זוגיות, הן נפרדו.
ב-14 בינואר 2013 פוסטר יצאה מהארון, מעל במת גלובוס הזהב.
באפריל 2014 נישאה לשחקנית והצלמת אלכסנדרה הדיסון.
פוסטר היא אתאיסטית, אך, לדבריה, חשוב ללמד ילדים על דתות שונות.
בריאיון למגזין "Entertainment Weekly" היא סיפרה שהיא חוגגת עם ילדיה גם את חג המולד, גם את השבת, וגם את חג הקוואנזה.
+שנהסרטתפקידהערות1972נפוליאון וסמנתה (אנ')סמנתהKansas City Bomberריטה1973תום סויר (אנ')בטי תאצ'רOne Little Indianמרת'ה מק'לוור1974אליס לא גרה כאן יותראודרי1976נהג מוניתאייריספרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה (1976)
מועמדת פרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר (1977)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע (1977)Echoes of a Summerדיידרה סטרידןבאגסי מלוןטלולהפרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד משנה (1976)
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (1989)
מועמדת פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי (1989)1990מלכודת אש (אנ')אן בנטון1991שתיקת הכבשיםקלריס סטרלינג (אנ')פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (1992)
פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (1992)
פרס באפט"א לשחקנית הטובה ביותר בתפקיד ראשי (1991)איש קטן ושמו טייטדידי טייטגם במאיתצללים וערפלדורי1993סומרסבי (אנ')לורל סומרסבי1994מאבריקאנבל ברנספורדנלנל קלטיגם מפיקה
פרס גילדת שחקני המסך לשחקנית הטובה ביותר (אנ') (1995)
מועמדת פרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר (1995)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (1995)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לסרט הדרמה הטוב ביותר (1995, בתור מפיקה)1995חופשה משפחתית (אנ')במאית ומפיקה1997קונטקטד"ר אלינור "אלי" ארוואייפרס הקהל של האקדמיה האירופית לקולנוע לשחקנית הטובה ביותר (אנ') (1997)
מועמדת פרס גלובוס הזהב לשחקנית הטובה ביותר - סרט דרמה (1998)1999אנה והמלך (אנ')אנה לאונובנס (אנ')2000להעיר את המתים (אנ')מפיקה בפועל2002חייהם הפרועים של נערי המקהלה (אנ')אסומפטהגם מפיקההחדרמג אלטמן2003Abby Singerעצמה2004שנים של אירוסין (אנ')אלודי גורדס2005הטיסה (אנ')קייל פראט2006האיש שבפניםמדליין וייט2007האמיצה (אנ')אריקה בייןגם מפיקה בפועל
Dearingטי.קיי דירינגסרט טלוויזיה של ABC1983Svengaliזואי אלכסנדרסרט טלוויזיה של CBS1984אשה במבחן (אנ')הלן ברטראנדסרט טלוויזיה של HBO1988Tales from the Darksideבמאית הפרק: "Do Not Open This Box"1996פרייז'רמרליןפרק: "Moon Dance"1997תיקים באפלהבטיפרק: "Never Again"1998The Baby Danceמפיקה
מועמדת פרס גלובוס הזהב למיני-סדרה או סרט טלוויזיה הטוב ביותר (1999)
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לסרט טלוויזיה יוצא מן הכלל (אנ') (1999)2009משפחת סימפסוןמגי סימפסוןדיבוב; פרק: "Four Great Women and a Manicure"2013–2014כתום זה השחור החדשבמאית 2 פרקים
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים על בימוי יוצא מן הכלל בסדרה קומית (אנ') (2014)2014בית הקלפיםבמאית הפרק: "Chapter 22"2017מראה שחורהבמאית הפרק: "Arkangel"2020עלילות מהלולאהבמאית הפרק: "Home"2024בלש אמיתיליז דנוורסתפקיד ראשי (עונה 4); 6 פרקים
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית ראשית במיני-סדרה או בסרט (אנ') (2024)
ג'ודית' לין סיל הייתה זמרת ויוצרת אמריקנית, והאמנית הראשונה שחתמה במיזם ההפצה "Asylum Records" של דייוויד גפן, בו חתמו בין השאר בוב דילן וג'וני מיטשל.
סיל הקליטה שני אלבומים לפני שנעלמה ונשכחה, ולבסוף מתה משימוש בסמים ב-1979.
אחיה ואביה של סיל מתו בתאונות נפרדות כשהייתה צעירה.
אמה נישאה לאנימטור של טום וג'רי, קנת' מיוז, וסיל עזבה את הבית אל חיים של פשע ושימוש בסמים כשהייתה נערה.
כשנאסרה על כתיבת המחאות ללא כיסוי למדה את נגינת הקלידים בסגנון גוספל האופיינית לה, והחליטה להיגמל מהרואין ולכתוב שירים.
קלידנית, פסנתרנית וגיטריסטית מוכשרת, היא חזרה לחוף המערבי, שם פגשה את גרהם נאש ודייוויד קרוסבי, ויצאה איתם לסיבוב הופעות כמופע פותח.
היא פגשה גם את דייוויד גפן שהציע לה חוזה בלייבל המתפתח שלו.
גרהם נאש, שהפך למעריץ שלה, הפיק את הסינגל הראשון מתוך אלבום הבכורה שלה, "Jesus Was a Cross Maker".
להקת ההוליס הקליטה גרסת כיסוי לשיר ב-1973. אלבום הבכורה שלה, "Judee Sill" יצא ב-1971 וכלל את הלהיט "Lady-O", שיתוף פעולה עם להקת הטרטלז.
בשנת 1973 יצא אלבומה השני, "Heart Food".
האלבומים זכו לביקורות טובות אך לא הצליחו מסחרית.
סיל לא הצליחה למשוך קהל אך סירבה לשמש כמופע פותח, המוניטין וההצלחה המתונה שלה דעכו, והיא נעלמה לחלוטין.
בעקבות כישלון האלבום השני החליט גפן שלא לחדש את החוזה איתה.
ב 1974 נפצעה סיל בתאונת דרכים שגרמה לה לכאבי גב קשים.
למרות זאת היא חזרה לאולפן והקליטה כמה דמואים לשירים חדשים.
לא ידוע בבירור מה קרה לאחר מכן, אך ידוע בוודאות שהיא חזרה להשתמש בהרואין ואף התמכרה לקוקאין.
בשנת 1979 מתה סיל ממנת יתר.
המוזיקה של סיל הושפעה עמוקות מהמבנים המטריים והסוויטות של באך, בעוד שמבחינה לירית שיריה שאבו לעיתים קרובות השראה ממוטיבים נוצריים של גאולה.
סיל הייתה פרפקציוניסטית, ולפעמים לקח לה שנה לכתוב שיר.
הליווי המוזיקלי בשני האלבומים יוצא דופן בהשוואה לאלבומים של זמרות פולק אמריקאיות אחרות מאותה תקופה שבדרך כלל הסתפקו בליווי מינימלי של גיטרות אקוסטיות, פסנתר וכלי הקשה.
סיל משלבת בשירים כלי נגינה נוספים (כמו קלרינט וקרן יער).
בשני האלבומים של סיל משתתפת תזמורת קאמרית ובאלבום השני סיל אף מנצחת עליה.
אמנים רבים שיבחו את סיל, כולל ג'ים או'רורק שעשה את המיקס לאוסף השירים שלא יצאו, "Dreams Come True", שיצא ב-2005 והורכב מהדמואים שסיל הקליטה ב-1974 לאלבום שלישי שלא הושלם מעולם.
שני האלבומים הראשונים שלה יצאו מחדש כדיסק הכפול Abracadabra: The Asylum Years, יחד עם הקלטות מהופעות, דמואים ורצועות בונוס.
ג'ודי ויליאמס היא מורה אמריקאית ופעילה בארגוני סיוע הומניטריים, זוכת פרס נובל לשלום לשנת 1997 על מאמציה לאסור שימוש במוקשים נגד אדם, ולסייע בניקוי שטחים ממוקשים.
היא השנייה מבין חמישה ילדים.
אביה היה שופט מחוזי ואמה פיקחה בפרויקטים של דיור ציבורי.
למדה לתואר ראשון "הוראת אנגלית כשפה שנייה" באוניברסיטת ורמונט, אותו סיימה בשנת 1972. ויליאמס המשיכה ללימודי תואר שני בהוראת ספרדית ואנגלית כשפה שנייה וסיימה ב-1974. היא עסקה בהוראת אנגלית במקסיקו, בריטניה ווושינגטון.
בשנת 1984 סיימה לימודי תואר שני נוסף ביחסים בינלאומיים מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
במהלך לימודיה, הייתה פעילה במחאה נגד מעורבות ארצות הברית בווייטנאם.
בתחילת שנות השמונים, במהלך לימודיה יחסים בינלאומיים, למדה ויליאמס על מלחמת האזרחים באל סלוודור.
השימוש במוקשים במהלך המלחמה, היה איום מתמיד על האוכלוסייה האזרחית, והיא פעלה להתאמה של גפיים לילדים שפגעו.
במשך שנים רבות פעלה ויליאמס להגברת המודעות הציבורית בתחום יחסי ארצות הברית ומדינות אמריקה המרכזית, בין 1984 ל-1986 הועסקה ב"פרויקט חינוך ניקרגואה-הונדורס" ובין השנים 1986 ל-1992 שימשה כסגנית מנהל במרכז ה"עזרה רפואית לאל סלוודור" בלוס אנג'לס.
בשנת 1992 ויליאמס הייתה ממקימי ארגון "המאמץ העולמי לאיסור על השימוש במוקשים" (ה-ICBL).
היא הייתה מתאמת הפעילות של הארגון, שבתחילת דרכו התבסס על שישה גופים לא ממשלתיים, ובתקופתה צמח למעל 1,000 גופים לא ממשלתיים מ-60 מדינות.
היא שימשה כאסטרטגית הראשית ודוברת הארגון, והביאה לשיתופי פעולה מוצלחים עם ממשלות רבות וארגונים שונים, ביניהם האומות המאוחדות והצלב האדום.
בדצמבר 1997 נרשם הישג משמעותי כשנחתמה אמנת אוטווה, הסכם בינלאומי רב שותפים לאיסור השימוש במוקשים נגד אדם, זאת על אף שמעצמות כמו ארצות הברית, רוסיה, סין והודו סירבו לחתום עליו.
בשנה זו קיבלה ויליאמס יחד עם ה-ICBL את פרס נובל לשלום.
מפברואר 1998 משמשת ויליאמס כשגרירה של הארגון ברחבי העולם.
ב-2004 המגזין פורבס הגדיר את ויליאמס כאחת ממאה הנשים החזקות בעולם.
בשנת 2006 ויליאמס הייתה אחת משש נשים, זוכות פרס נובל לשלום, שהקימו יחד את "יוזמת זוכות פרס נובל" למען מאמץ משותף להשגת צדק, שלום וזכויות לנשים ברחבי העולם.
ויליאמס עמדה בראש משלחת של מועצת האומות המאוחדות לזכויות אדם לסודאן לבחינת המצב ההומניטרי בעקבות רצח העם בדארפור.
בביקורה בישראל ב-2010 במסגרת יוזמת זוכות פרס נובל, הגדירה ויליאמס את ישראל כמדינת אפרטהייד שמדיניותה מובילה לדיכוי והרס בתים.
בשנת 2020, וויליאמס קראה לתאגיד שברון לשלם את עלויות ניקיון לתושבים מסביב שדה הנפט לאגו אגריו באורגווי אשר זכו ב-2011 ונמצאים בליטיגציה מאז.
ב-2013 פרסמה באנגלית את הספר שמי ג'וידי ויליאמס: הדרך המופתלת של נערה מורמונט לפרס נובל לשלום (My Name Is Jody Williams A Vermont Girl's Winding Path to the Nobel Peace Prize).
ג'ודי לין או'קיף היא שחקנית ודוגמנית אמריקאית, הידועה בעיקר בזכות תפקידיה כקאסידי ברידג'ס בסדרת המשטרה "נאש ברידג'ס" ברשת CBS, בתור גרטשן מורגן בדרמת הפשע הפופולרית "נמלטים" ברשת Fox ובתור ד"ר ג'ו לאפלין זלצמן בסדרת הנעורים "יומני הערפד" ברשת The CW.
או'קיף נולדה וגדלה בשכונת קליפווד ביץ' בניו ג'רזי, לאם עקרת בית ולאב, מנהל משאבי אנוש בתאגיד התרופות מרק.
או'קיף למדה בבית ספר קתולי.
אוקיף התחילה את הקריירה שלה כדוגמנית בגיל שמונה בעקבות אחותה הגדולה, והיא עשתה כמה עבודות דוגמנות עבור חברת ג'ינס מקומית.
באמצע כיתה י"א, אוקיף עזבה את בית הספר כדי לשחק באופרת הסבון "עולם אחר", כשגילמה את מרגריט "מגי" קורי.
לאחר מכן, בשנת 1996 היא קיבלה את אחד התפקידים הראשיים
בשנים 1996–2001 היא גילמה את אחת הדמויות הראשיות בסדרת הטלוויזיה המשטרתית "נאש ברידג'ס" של רשת CBS, בתפקיד קאסידי ברידג'ס, בתו של דמותו של דון ג'ונסון.
היא ואמה עברו להוליווד אז אוקיף השלימה את לימודי התיכון.
ב-1998 היא קיבלה את תפקידה הראשון בקולנוע, כאשר היא שיחקה בסרט האימה "ליל המסכות: 20 שנה אחרי".
בשנת 1999 גילמה את טיילור ווהן, נערת תיכון פופולרית, בסרט "יש לה את זה", לצד פרדי פרינז ג'וניור.
בשנת 2000 היא השתתפה גם בסרטים "העורב 3", "כל מה שצריך" ו"חביב המורה".
ב-2004 שיחקה בסרט המתח "מומיה והארמדילו" לצד ביזי פיליפס.
ב-2005 הופיעה בשלושה פרקים בסדרה "בוסטון ליגל", ושיחקה בסרט הפשע "העיר התחתית של ונציה".
היא הופיעה בקליפ של להקת הרוק 3 דורז דאון לצד ג'סי מטקאלף.
או'קיף השתתפה כדמות אורחת בסדרה "יומני הערפד" בתור בת זוגו של אלאריק, ג'ו.
בין השנים 2007–2009, שיחקה בעונות 3&4 של הסדרה "נמלטים" ברשת Fox, בה גילמה את גרטשן מורגן, סוכנת "החברה".
היא שיחקה במספר סדרות בתפקיד אורח: "מכושפות", "שני גברים וחצי" ו"דארמה וגרג".
בשנת 2014 הצטרפה לתפקיד ראשי בעונה השנייה של סדרת הדרמה "על המגרש" ברשת VH1.
בשנת 2018 התארחה בסדרת הדרמה העל-טבעית "מורשות".
שיחקה גם במותחן הפשע העצמאי "קצה הפחד" בדמותה של ג'ינה.
או'קיף קיימה מערכת יחסים קצרה עם השחקן ג'ון קיוזאק.
+שנהסרטתפקידהערות1998ליל המסכות: 20 שנה אחרישרה ווינת'רופ1999יש לה את זהטיילור ווהן2000העורב 3לורין רנדלכל מה שצריך (אנ')אשלי גרנטDevil in the Flesh 2דבי סטרנד / טרייסי קארלי2003Red Roverקיילי לוגאן2004Out for Bloodליילה סימונסMummy an' the Armadilloג'קי2005Venice Undergroundטיילר2013אדמה קפואהשל רינגל2018קצה הפחדג'ינה
+שנהסדרהתפקידהערות1995עולם אחרמגי קורי15 פרקים2001-1996נאש ברידג'סקאסידי ברידג'סתפקיד ראשי (6 עונות); 122 פרקים2002דארמה וגרגסימון2 פרקיםג'ורג' לופזקמפבל2 פרקים2004מרוץ לאתמולקנדיס איימספרק: "Reunion"The Helpבקי וויגינספרק: "Maggie Chicken"מכושפותשדת העכבישפרק: "Spin City"2005-2004בוסטון ליגלנורה ג'ייקובס3 פרקים2005-2004
תפקיד אורח (עונה 8); 21 פרקים2018-2014על המגרשליונל דוונפורת'תפקיד ראשי (עונות 4-2); 31 פרקים2016לוציפררוני הילמןפרק: "The Would-Be Prince of Darkness"2018מורשותד"ר ג'ו לאפלין זלצמןפרק: "Mombie Dearest"2021Hip Hop Family Christmasויויאןסרט טלוויזיה של VH1
ג'ודית (ג'ודי) פלד קאר היא מוזיקאית ופעילת זכויות אדם יהודית קנדית שהתפרסמה במיוחד בהברחתם של יהודי סוריה מחוץ למדינה.
לאחר מות בעלה הראשון, ד"ר רונלד פלד, הוקמה ב-1973 קרן לזכרו.
אלמנתו ג'ודי השתמשה בכספי התרומות לקרן על מנת לשלוח ספרי קודש ליהודי סוריה ובהמשך גם לשלם כופר לשלטונות סוריה, על מנת שיאפשרו את יציאתם מן המדינה.
פעילות זו נמשכה בסתר לאורך יותר מ-25 שנה.
לפי ההערכה, עזרה פלד קאר בחילוצם של למעלה מ-3,000 יהודים מסוריה.
פלד קאר נולדה במונטריאול וגרה כיום בטורונטו.
היא בעלת תואר ראשון במוזיקה מאוניברסיטת טורונטו והייתה מורה למוזיקה במשך שנים רבות.