tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כיהן כראש עיריית חדרה בשנים 1965–1978.
היה חבר בגדוד הפשיטה של הפלמ"ח, ונפצע במערכה על נגבה במלחמת העצמאות.
סיים לימודי משפטים באוניברסיטה העברית בשנת 1956. בשנת 1957 הקים משרד עורכי דין בחדרה.
בשנת 1965 נבחר על ידי מועצת העיר לראשות עיריית חדרה כנציג גח"ל.
כיהן כראש העיר 13 שנים עד לשנת 1978. לאחר שסיים את תפקידו חזר לשמש כעורך דין עצמאי.
ברזילי נפטר ב-16 ביוני 2022 בגיל 92, והובא למנוחות בבית העלמין הישן בחדרה.
ברזילי שימש כיו"ר המועצה הישראלית לצרכנות במשך 6 שנים.
כמו כן שימש כיו"ר עמותת בית האבות בחדרה "עד 120".
דב גורביץ (23 במרץ 1881 – 25 בינואר 1948) היה רופא ילדים ידוע בתל אביב בתקופה שלפני קום המדינה.
דב גורביץ נולד ברשטילובקה פולטבה (אוקראינה), אחד מששת ילדיהם של אליהו גורביץ וחנה לבית אדנופוזיבבה.
אביו היה תלמיד חכם נצר למשפחת הגאון מווילנה.
קיבל חינוך מסורתי ב"חדר", אך שאף לקבל גם השכלה חילונית.
בגלל החוקים המגבילים יהודים ברוסיה הוא לא התקבל לגימנסיה ונאלץ ללמוד ולהבחן לבחינות הבגרות כ"אקסטרן" (בחינות חיצוניות).
הוא הוכשל מספר פעמים בשל יהדותו, אך כשרונותיו ועקשנותו הביאוהו לקבלת תעודת בגרות בגדיץ (אזור פולטבה) בשנת 1904.
החליט לאחר מכן ללמוד רפואה, אך שוב, בשל יהדותו האוניברסיטאות ברוסיה לא קיבלוהו.
בשנת 1905 נסע לגרמניה ולמד רפואה בברלין ובבון ובשנת 1909 קיבל תואר דוקטור לרפואה.
בינואר 1910 חזר לרוסיה, לאזור הולדתו באוקראינה.
מאחר שלא הכירו ברוסיה בתואר מברלין, הוא נאלץ לנסוע לקאזאן, שם עבר בחינות ובינואר 1911 קיבל את התואר דוקטור לרפואה המוכר גם ברוסיה.
ד"ר דב גורביץ היה ציוני נלהב.
משחזר לפולטבה, הוא נבחר שם ליו"ר ההסתדרות הציונית העולמית בעירו ולציר בדומה העירונית.
לאחר מכן נבחר לציר בקונגרס הציוני העולמי העשירי, בו השתתף בבזל בשנת 1911.
בשנת 1911 ובמשך שלוש שנים, השתלם ברפואת ילדים, בבזל ובברלין.
בשנת 1912 נשא לאישה את ורה רבקה בת ישראל וחנה רוזנפלד, שלמדה רפואת שיניים.
רופא ילדים ובקטריולוג ברוסיה (אוקראינה)
ד"ר דב גורביץ חזר לפולטבה ברוסיה (אוקראינה), עבד כרופא בזמסטבו (ארגון הרשויות המקומיות), ולאחר מכן בבית החולים העירוני.
בנוסף, הוא רכש מעבדה בקטריולוגית וניהל אותה.
בסוף שנת 1913 החליט לממש את שאיפותיו הציוניות ועלה לארץ ישראל בגפו.
הוא הגיע ליפו בתחילת שנת 1914, שכר חדר בבנין בפינת הרחובות הרצל ולילינבלום, והתחיל לעבוד כרופא ילדים.
מעטים היו הרופאים כמוהו, שידעו באותה עת עברית עם בואם לארץ.
ד"ר גורביץ, שידע עברית, השתתף בכתיבה בעיתון הרפואי שהיה קיים אז, וערך את המדור "ביקורת וביבליוגרפיה רפואית".
בחודש יוני 1914 נסע לרוסיה במטרה להביא את משפחתו לארץ ישראל, אך לא הספיק לעלות לארץ כיוון שפרצה מלחמת העולם הראשונה.
הוא גויס לצבא הקיסרי וכל שנות המלחמה עבד כמנהל מחלקה בבית החולים הזמסקאי של אזור פולטבה.
סך הכל נאלץ להישאר ברוסיה אחת עשרה שנים עד שהצליח להגשים את חלומו ולעלות שוב לארץ ישראל.
בשנת 1919, לאחר המהפיכה הבולשביקית, גויס גורביץ על ידי הממשלה הסובייטית, ועבד בבית החולים הצבאי למחלות מידבקות, בנוסף לבית החולים לילדים בפולטבה.
בנוסף לשני אלה, הוא גם ניהל מעבדה רפואית צבאית.
החל משנת 1923 ועד שנת 1925, ניהל את מחלקת הילדים בפוליקליניקה המרכזית של הפועלים ואת המעבדה לחולי שחפת.
בשנים הראשונות של המהפיכה, כשפעילות ציונית הייתה עדיין חוקית, ד"ר דב גורביץ עמד בראש ההסתדרות הציונית בעירו, היה חבר הנהלת הקהילה וחבר מועצת העירייה.
כמו כן השתתף כציר בוועידת פטרבורג.
בשנת 1925 קיבל ד"ר דב גורביץ רישיון לעלות לארץ ישראל, ובחודש יולי אותה שנה הגיע עם אשתו ושלושת ילדיו ליפו.
הוא קיבל רישיון רופא מס' 693.
היו אלו שנות המשבר הכלכלי של ימי העלייה הרביעית.
האבטלה הייתה בשיעור גבוה ושליש מהרופאים היו מובטלים.
לאחר חיפושים רבים מצא גורביץ דירה קטנה ברחוב שינקין 17 בתל אביב ובהמשך מצא עבודה כרופא בקופת חולים כללית של ההסתדרות, בחיפה.
לאחר מכן חזר לתל אביב ועבד בבית החולים הדסה תל אביב.
בשנת 1925 קיבל היתר לעלות לארץ.
עבד תחילה כרופא ילדים בקופת החולים של ההסתדרות ובבית חולים הדסה תל אביב ולאחר שד"ר שווארץ (מנהל מחלקת הילדים של הית החולים) שב לארצות הברית נתמנה מנהל זמני של המחלקה והחזיק בתפקיד עד תחילת 1926 עת התמנה לתפקיד ד"ר דוד ברשי לנדסמן.
אז קופת חולים כללית הציעה לו משרה והוא חזר לעבוד בקופת החולים.
ד"ר דב גורביץ היה לאחד הרופאים המוערכים והמבוקשים ביותר בקרב הרופאים והמטופלים.
מקצועיותו ומסירותו הקנו לו שם והערכה רבה.
בשנת 1934, לאחר רצח חיים ארלוזורוב (בשנת 1933), שפילג את היישוב ופרסום פסק הדין שהרשיע את אברהם סטבסקי הרוויזיוניסט ברצח, כתב גורביץ מכתב חריג ביותר לעיתונים.
רק עיתון "הירדן" הרוויזיוניסטי פרסם אותו, ב-11 ביוני 1934. במכתב, גורביץ הביע את מחאתו על האשמות השווא נגד הרוויזיוניסטים, שהואשמו ברצח, ועל הרשעת סטבסקי.
המכתב הופנה לדוד בן-גוריון, זלמן שזר, דב הוז, עורכי "בשער", "במשפטים", "בפרץ", "דבר", "הפועל הצעיר", "במעלה".
נאמר בו: "מברך אני אתכם לניצחונכם הגמור.
רצונכם היה להשמיד שבט בישראל, משמידים אתם את עם ישראל כולו." חתום: "ד"ר דב גורביץ, רופא קופת חולים של ההסתדרות, מי שהיה חבר בהסתדרות העובדים הכללית".
סמוך לאחר פרסום המכתב, פרצו שישה אנשים לחדר עבודתו של ד"ר דב גורביץ בקופת חולים כללית, בזמן שטיפל בילדים חולים, ודרשו ממנו לעזוב מייד את חדרו ואת עבודתו.
ד"ר גורביץ, שלא השתייך למחנה הרוויזיוניסטים, ניסה למחות, אך הללו לא נתנו לו להשמיע את דבריו.
אירוע זה גרם לגורביץ מפח נפש רב, והוא עזב את מחנה השמאל והצטרף למפלגת הציונים הכלליים.
בהמשך עבר לעבוד בקופת חולים לאומית.
ד"ר דב גורביץ היה פעיל בהתאחדות יהודי רוסיה.
לאחר שנודע בארץ על מצוקתם של יהודים רבים שנעקרו מבתיהם ברוסיה לאחר הכיבוש הנאצי בזמן מלחמת העולם השנייה, ניסו גורביץ וחבריו להתאחדות לסייע ליהודים ברוסיה.
ב-17 ביוני 1942, הם פרסמו בעיתון המשקיף, קריאה לתמוך כספית, בבגדים ובמצרכים, ביהודים ברוסיה.
ד"ר דב גורביץ היה רופא נערץ בתל אביב.
הוא היה מגיש עזרה רפואית לנזקקים ללא תשלום ואף מביא תרופות ללא תשלום למי שידם לא הייתה משגת לרכשם.
הוא נפטר בתל אביב בי"ד בשבט תש"ח, 25 בינואר 1948. הניח אישה, שתי בנות ובן.
בתו נעמי הייתה אשתו של פרופסור אלכסנדר גפל, מנהל מחלקה פנימית בבית חולים הדסה בתל אביב ובתו השנייה, מרים, הייתה אשתו של צבי צור, מנכ"ל כור כימיה.
ד"ר דב גורביץ, "ביקורת ספרות מקצועית", זכרונות ודברים חוברת ה', מרץ 1914
ד"ר דב גורביץ, "המחלות המידבקות אצל הילדים בארץ ישראל", הרפואה כרך ז' חוברת א', טבת–שבט, תרצ"ג
דב בוריס ג'רסי הוא אתלט יהודי-אמריקאי בעבר, פעמים אלוף ארצות הברית (1975 ו-1978), סגן אלוף ארצות הברית (1979), אלוף המכללות (1975), 3 פעמים ברציפות אלוף המכביה (התשיעית 1973, העשירית 1977 והאחת-עשרה 1981) ושיאן המכביה ביידוי פטיש.
בתחילת שנות ה-70 הוא היגר לארצות הברית, ללמוד באוניברסיטת ניו יורק.
לאחר שהאוניברסיטה שבה למד ביטלה את תוכנית הספורטאים, הוא עבר ללמוד ולהתאמן באוניברסיטת נורת'איסטרן.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה התשיעית שנערכו בשנת 1973 זכה ג'רסי במדליית זהב ביידוי פטיש בשיא מכביה חדש של 60.84 מטר, לפני מאיר יעקובי מישראל (50.70 מטר) וג'ו גולד מארצות הברית (48.70 מטר).
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1975 זכה ג'רסי במדליית זהב ביידוי פטיש בתוצאה של 67.92 מטר.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה העשירית שנערכו בשנת 1977 זכה ג'רסי במדליית זהב בפעם השנייה ברציפות ביידוי פטיש בשיא מכביה חדש של 66.56 מטר, לפני ג'ו גולד מארצות הברית (48.20 מטר) ועמיהוד רבינוביץ' מישראל (45.62 מטר).
באליפות ארצות הברית שנערכה בשנת 1978 זכה ג'רסי במדליית זהב בפעם השנייה בקריירה שלו בתוצאה של 68.35 מטר.
שנה לאחר מכן, באליפות ארצות הברית הוא זכה במדליית כסף בתוצאה של 68.73 מטר, אחרי סקוט נילסון מקנדה שקבע שיא אליפות חדש של 72.06 מטר.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת מוסקבה (1980) הוא סיים שלישי ביידו פטיש בתוצאה של 70.31 מטר וניכלל במשלחת האמריקאית, אך בשל החרם האמריקאי על המשחקים האולימפיים, נמנע ממנו להשתתף בהם.
בתחרויות האתלטיקה של המכביה האחת-עשרה שנערכו בשנת 1981 זכה ג'רסי במדליית זהב בפעם השלישית ברציפות ביידוי פטיש בשיא מכביה חדש של 67.14 מטר מטר, לפני טרי מלינג'ר (55.60 מטר) ומרק זיידמן (49.48 מטר), שניהם מארצות הברית.
לאחר שפרש מספורט תחרותי החל ג'רסי לאמן אתלטיקה ופיתוח גוף.
הרב דב בר (בעריש) אשכנזי (ה'תקס"ב בערך, 1800 בערך – י"ד באדר ה'תרי"ב, מרץ 1852) היה רב הקהילות היהודיות בסלונים ובלובלין, פוסק הלכה ומפרשני התלמוד הירושלמי.
נולד בלוצק שבווהלין לר' משה, בנו של הרב אברהם אריה אשכנזי (רבה של לוצק), בנו של ר' דוד מירוטשוב, בנו של רבי צבי הירש אשכנזי, "החכם צבי".
מצד אחר היה נינו של רבי פרץ אויערבאך, בעל "פאר הלכה".
כבר מגיל צעיר ניכר בכשרונותיו, וכבר בגיל צעיר, עוד בטרם התמנה לרב, היה משיב לשאלות הלכתיות, ואף בענייני עגונות{{הערה|למשל, בנודע בשערים אה"ע סג הוא כותב: "אם אמנם צעיר אנכי לימים ולא הגעתי לכלל בינה לדון ולהורות בעניין ערוה החמורה...
אכן מה אעשה כי האשה הגיע עלי ולבי הומה על תקנות בנות ישראל..." ובהמשך התשובה אף חולק לקולא על דוד אביו, רבי יעקב עמדין: "ודודי ז"ל...
ואם כי מה כוחי להכריע בזה ולומר זכיתי לבי ובכליותיו ישתונן ומזקנים יתבונן לומר להם ח"ו טועים אתם, אך מכל מקום לפי קט שכלי הפריז בזה הגאון מ' יעב"ץ על המדה, וכמו שאבא בעזרת ה'..."}}.
בשנת ה'תקצ"ה, בגיל 33 בערך, החל לכהן כרב וראש ישיבה בסלונים, ועל אף היותו "מתנגד", היה בקשרים טובים עם הקהילה החסידית הגדולה שישבה בעיר.
בשל העוני הכבד ששרר בקהילה היהודית, הורה להקים חנויות בחזית בית הכנסת הגדול, שכל רווחיהן ילכו לקרנות הצדקה.
בסלונים סבל ממריבות עם קבוצת יהודים תקיפים, אשר באו לידי ביטוי בהלנת שכרו וקיצוצו ופגיעות שונות במעמדו וסמכותו.
בעקבות כך, הכריז בשנת ה'ת"ר על התפטרות לאלתר מן התפקיד, צעד שעורר סערה ואבל בקהילה.
מיד למחרת בבוקר עזב עם משפחתו את סלונים, אולם לאחר שהתרחק מעט מן העיר הפצירו בו מלוויו (שחלקם נמנו על התקיפים שפגעו בו) שיחזור לעיר, ושלחו את העגלון שהסיעו חזרה לעיר לבשר על שובו.
ואכן, שב הרב אשכנזי לעיר למשך ארבע שנים נוספות.
בשנת ה'תקצ"ו, שימש כבורר מטעם מדפיסי דפוס סלאוויטא החסידי במחלוקת עם דפוס ראם מווילנה על הדפסת הש"ס.
בשנת ה'תר"ד, בהיותו כבן 42, החל לכהן כרבה של לובלין, במקום קרוב משפחתו הרב משולם זלמן אשכנזי שנפטר.
קיים קשרי הלכה עם גדולי הרבנים בדורו, בהם הרב חיים דוידזון, הרב ברוך מרדכי ליבשיץ ועוד.
נפטר ממחלה קשה בי"ד באדר, פורים ה'תרי"ב, בהיותו כבן חמישים, ונקבר בלובלין.
את מקומו ירש קרוב משפחתו הרב יהושע השל אשכנזי (בנו של הרב משולם זלמן).
לא העמיד צאצאים משום שבתו היחידה, שהייתה נשואה לבן משפחתו של ר' עקיבא איגר, נפטרה בעודו בחיים, ושתי בנותיה היחידות מעט לאחריה.
ר' דב בעריש הכין את חיבוריו לדפוס וכתב הקדמות לחלקם, אך לא הספיק להדפיסם.
מספר שנים לאחר פטירתו הודפסו ספריו על ידי אחיו ר' אברהם אריה אשכנזי בוורשה: נודע בשערים – שו"ת, חידושים על מסכת גיטין ועל הלכות גיטין, כללי רובא וחזקה וחידושים על התורה.
נודע בשערים מהדורה תנינא – שו"ת, חידושים על מסכת יבמות ודרשות.
שערי ירושלמי – חידושים על התלמוד הירושלמי והגהות על התלמוד הבבלי והלכות הרי"ף.
הגיה והכין לדפוס את שו"ת ר' עקיבא איגר, יחד עם בנו הרב שלמה איגר.
דב גרוברמן (נולד ב-5 באפריל 1965) הוא מתאבק עבר ישראלי אשר ייצג את ישראל באולימפיאדת סיאול 1988.
גרוברמן נולד בברית המועצות, לאחר שעלה לארץ בצעירותו הוא הצטרף למועדון ההיאבקות של הפועל תל אביב והתאמן תחת הדרכתו של יעקב מזין.
בשנת 1980, גרוברמן השתתף באליפות העולם לנוער שנערכה בסטוקהולם שבשוודיה וזכה במדליית הכסף בקטגוריית המשקל עד 40 ק"ג בסגנון יווני-רומי ובמדליית הארד בסגנון החופשי.
באליפות העולם לבוגרים בשנת 1987 שנערכה בקלרמון-פראן שבצרפת, הוא סיים במקום ה-13 בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג בסגנון היווני-רומי.
גרוברמן ייצג את ישראל באולימפיאדת סיאול 1988 והתחרה בקטגוריית המשקל עד 48 ק"ג בתחרות בסגנון יווני-רומי.
הוא סיים את התחרות עם ניצחון אחד ושני הפסדים.
בקרב הראשון הוא היה אמור להתמודד מול עבדולה אליזאני מתימן ולאחר שאליזאני לא התייצב לקרב, השופט העניק ניצחון טכני לגרוברמן, בקרב השני הוא התמודד מול אנדז'יי גלוב הפולני והפסיד בתוצאה 7–16. בקרב השלישי גרוברמן התמודד מול מהדין אלוורדייב מברית המועצות והפסיד בתוצאה 1–7.
בשנת 1990, גרוברמן זכה במדליית זהב ב"אליפות בלגיה הפתוחה" בקטגוריית המשקל 52 ק"ג לאחר שניצח שני יריבים מצ'כיה ויריב נוסף מבלגיה.
באליפות העולם בשנת 1991 שנערכה בוארנה, בולגריה, סיים גרוברמן במקום ה-12 בקטגוריית המשקל עד 52 ק"ג.
הרב דב בעריש איינהורן (ה'תרל"ז-ה'תש"ב) היה מרבני יהדות פולין לפני השואה.
הרב דב בעריש איינהורן נולד בשנת תרל"ז (1877) בעיר אמסטוב (Mstów) בשלזיה פולין לאביו הרב אפרים צבי רב של העיר ומייסד ישיבת אמסטוב המכונה "אמת - טוב".
בשנת 1888 בגיל אחת עשרה גלה מבית אביו למשך שלוש שנים לרב לובלינסקי באלקוש, כדי ללמוד בהתמדה מספר מסכתות עם מפרשים, והאדמו"ר מראדומסק עודד אותו להתגבר על געגועיו הטבעיים לבית אביו ולגדול בתורה.
לאחר שנבחן בעל פה על אותם המסכתות עבר ללמוד בישיבתו של אביו באמסטוב, והיה לאחד ממובחרי הלומדים שם.
בגיל חמש עשרה התחתן עם בתו של רבי פנחס מנחם יוסטמן ה"שפתי צדיק" בגור, ועבר לגור בסמוך לחותנו שדר בסמוך לגיסו האדמו"ר בעל "שפת אמת".
הם זירזוהו תמיד להמשיך ביגיעתו בתורה בקדושה וטהרה.
הרב והרבנית לא נפקדו בזרע של קיימא והסכימו להתגרש.
בזיווג שני נשא הרב דב בעריש את אלמנתו של רבי יעקב יוסף הכהן מקלאביצק מחבר ה"אמת ליעקב", בנו של האדמו"ר רבי אברהם ישכר בער הכהן מראדומסק.
בשנת תרס"א (1901) נפטר אביו, והרב דב בעריש מונה למלא את מקומו אחר כך קיבל הסכמה להוראה מהגאון רבי יצחק יהודה שמלקיש רב של העיר לבוב.
יחד עם היותו אב"ד ורב באמסטוב, כיהן שם גם כראש ישיבת אמסטוב, ונתן שם "נחלת אפרים" להישיבה לזכר נשמת אביו.
הרב דב בעריש היה ראש ישיבה במשך כמעט ארבעים שנה עד השואה.
והישיבה היה נחשבת כאחת מהישבות החשובים ביותר בכל מדינת פולין.
היה לו הרבה תלמידים חשובים, וביניהם, הרב שלמה זאב צווייגענהאפט אשר כיהן לפני השואה כאחד של השבעה ראשי השוחטים במדינת פולין וליטא ואחר השואה רב עיר הנובר ומדינת סקסוניה התחתונה.
בחג השבועות ה'תש"ב, סירבו הרב דב בעריש ופרנס הקהילה ר' שבתי שלום גרינברג לעלות על הרכבות לטרבלינקה.
אז, רצחו אותם הנאצים ביריות לעיני אנשי הקהילה.
הרב דב בעריש היה עוסק בכתיבת חידושי תורה רבים ובעריכת כתבי אביו.
אך רוב הדברים לא פורסמו ואבדו בשואה.
בשנות השואה הוגלה עם בני משפחתו ועדתו לגטו ראדומסק.
כשעמד להשלח למשרפות טרבלינקה, ביקש מתלמידיו שיזכו להישאר בחיים לשוב ולחפש את כתביו, שהסתיר בתור קיר בביתו.
אך הכתבים נעלמו ואבדו, ושוב לא נמצאו.
בשנת תש"ן שרידים מתורתו יצאו על ידי דוד אברהם מנדלבוים בספר "שארית אפרים-דב" הכולל גם שרידים מחידושי אביו, הרב אפרים צבי.
דברה אן האלנד היא פוליטיקאית אמריקאית שכיהנה כמזכירת הפנים של ארצות הברית בין השנים 2021–2025. בשנים 2019–2021 הייתה חברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של מדינת ניו מקסיקו, שבתחומו נמצאים רוב העיר אלבקרקי ופרווריה.
יחד עם שאריס דייווידס, האלנד היא אחת משתי הנשים האינדיאניות הראשונות שנבחרו לקונגרס האמריקאי.
היא חברה רשומה בשבט הפואבלו לגונה.
אמה, מרי טויה, ילידה אמריקאית, שירתה בצי ארצות הברית.
האלנד, אמריקאי ממוצא נורווגי, היה קצין בחיל הנחתים של ארצות הברית.
הוא עוטר בכוכב הכסף על גבורתו במלחמת וייטנאם ונטמן ב-2005 בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
ב-1994 השלימה לימודי תואר ראשון באנגלית באוניברסיטת ניו מקסיקו.
ב-2006 סיימה לימודי תואר שני במשפטים באותה אוניברסיטה, אך נכשלה בבחינות של לשכת עורכי הדין.
במערכת הבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2012 הייתה האלנד מנהלת ההצבעות של הילידים האמריקאים במטה הבחירות של הנשיא ברק אובמה בניו מקסיקו.
בבחירות 2014 התמודדה לתפקיד סגן מושל ניו מקסיקו מטעם המפלגה הדמוקרטית.
היא ועמיתה למירוץ, התובע הכללי של ניו מקסיקו גארי קינג, המועמד לתפקיד המושל, הפסידו למועמדי המפלגה הרפובליקנית.
באפריל 2015 נבחרה לכהונה בת שנתיים כיושבת ראש המפלגה הדמוקרטית בניו מקסיקו.
במהלך כהונתה נטלו הדמוקרטים את הרוב בבית הנבחרים של ניו מקסיקו מידי הרפובליקנים.
לאחר תום כהונתה כיושבת ראש המפלגה הדמוקרטית בניו מקסיקו, הודיעה האלנד על כוונתה להתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הראשון של ניו מקסיקו בבחירות 2018, במטרה להחליף את מישל לואן גרישם שהתמודדה לתפקיד המושל.
בבחירות המקדימות גברה על דיימון מרטינז וזכתה במועמדות המפלגה לבית הנבחרים.
בבחירות הכלליות שנערכו ב-6 בנובמבר ניצחה האלנד את חבר בית המחוקקים של ניו מקסיקו לשעבר ג'ניס ארנולד-ג'ונס, כשקבלה 59.1% מקולות הבוחרים ורוב בשלושה מתוך חמשת מחוזות ניו מקסיקו.
האלנד ועמיתתה הדמוקרטית לבית הנבחרים שאריס דייווידס מקנזס, חברת השבט הו-צ'ונק, הן שתי הנשים האינדיאניות הראשונות שנבחרו לקונגרס של ארצות הברית.
לטקס השבעתה לתפקיד בראשית ינואר 2019 לבשה האלנד שמלה, שרשרת ומגפיים מסורתיים של השבט שלה.
ב-7 במרץ 2019, במהלך דיון על זכויות הצבעה ומימון מסעי בחירות, הפכה האלנד לאישה האינדיאנית הראשונה שניהלה ישיבה בבית הנבחרים.
האלנד נבחרה שוב לבית הנבחרים בבחירות 2020, וקבלה 58.2% מן הקולות.
לאחר ניצחונו של ג'ו ביידן בבחירות לנשיאות ארצות הברית 2020, החלו קבוצות פרוגרסיביות, אינדיאניות וסביבתניות לקדם את מועמדותה לתפקיד מזכירת הפנים של ארצות הברית.
ב-17 בדצמבר 2020 נבחרה האלנד בידי ביידן למזכירת הפנים.
ב-15 במרץ 2021 אישר הסנאט את המינוי באורח רשמי ברוב של 51 תומכים (מתוכם ארבעה רפובליקנים) מול 40 מתנגדים.
ב-17 במרץ הושבעה לתפקידה והייתה לאינדיאנית הראשונה העומדת בראש מחלקה בכירה כלשהי.
דב בר רטנר (בכתיב ארכאי דוב בער ראטנער; י"ז תמוז תרי"ב, קלווריה - א' בשבט תרע"ז, ווילנא) היה חוקר תלמוד, מחבר סדרת הספרים אהבת ציון וירושלים.
רטנר נולד בשנת תרי"ב בקלווריה לאביו, אברהם בצלאל אייזנשטדט ולאמו בלומה רחל.
הוא למד בישיבות מיר ווולוז'ין.
בגיל 17 התחתן עם אסתר מרים (בת צבי אדלשטיין), וזמן מה לאחר החתונה הפסיק את לימודו ופנה לעסוק במסחר.
הוא עבד בייבוא זיפים למברשות, וכחלק מעבודתו נסע למקומות רבים, בין היתר לקניגסברג, שם נפגש עם המלבי"ם, וכן נסע פעמים רבות לפטרסבורג, ובאזור שנת 1879 עבר להתגורר שם.
בשנת תרמ"ט, עקב גירוש היהודים מהעיר, עבר להתגורר בווילנא, שם המשיך לעסוק במשך שנים אחדות במסחר, אך בשלב מסוים עבר לעסוק במחקר, ואת פרנסתו מצא מהשכרת בית שבנה בעיר.
בשנת תרנ"ד הוציא לאור את חיבורו הראשון מבוא לסדר עולם רבא, ובשנת תרנ"ז הוציא את חלקו השני של החיבור, מהדורה מדעית של סדר עולם רבה.
בשנת תרס"א הוציא לאור את הכרך הראשון של מפעלו הגדול, סדרת הספרים "אהבת ציון וירושלים".
ב"אהבת ציון וירושלים" אסף רטנר את הנוסחאות של התלמוד הירושלמי מכתבי יד שונים, ומעדויות של ראשונים שמצטטים את הירושלמי.
בהמשך, ועד שנת תרע"ז (השנה בה נפטר), הוציא לאור עוד אחד עשר כרכים, שהקיפו את כל הסדרים זרעים ומועד, מלבד מסכת עירובין פרופסור יעקב זוסמן משער שהכרך על מסכת עירובין היה מוכן אצלו, וכן שהיה לו חומר גלם מוכן לכל הירושלמי.
בראש חודש שבט תרע"ז נפטר בווילנא, ולמחרת נקבר בבית הקברות העיר.
רטנר היה מספרני ספריית שטראשון, לה הוריש את ספרייתו (כ־2000 ספרים).
כתב מאמרים רבים שהתפרסמו בעיתוני התקופה, בעיקר בהמליץ.
דב ברנאט הֶלֶר (בהונגרית: Heller Bernát, נאדיבּיטשֶה, כ"ג באדר תרל"א / 16 במרץ 1871 – בודפשט, - כ"א באדר א' תש"ג/ 26 בפברואר 1943) היה הונגרי-יהודי, היסטוריון ספרות, מזרחן, רב, ומורה בבית המדרש לרבנים בבודפשט.
התמחה בחקר האסלאם וספרות האגדה היהודית.
ברנאט נולד כבנם של בנימין זאב (וילמוש) הלר וקטלין ליימדרפר.
הוא סיים את הקורס העליון של הגימנסיה בבית המדרש להכשרה רבנים.
בשנת 1894 קיבל את הדוקטורט ואת הסמיכה לרבנות בשנת 1896. באותה שנה השיג תעודת הוראה בגרמנית-ובצרפתית.
ב־2 ביולי 1901, בבודפשט, נשא לאישה את אטלקה הלאס, בתם של נתן הלאס ורבקה זליגמן, שהייתה צעירה ממנו בתשע שנים.
משנת 1896 הפך למורה בתיכון ממלכתי של המדינה, בשנת 1919 מונה למנהל הגימנסיה היהודית של הקהילה היהודית בפשט, הן של הבנים והן של הגימנסיה היהודית של הבנות.
בשנת 1922 התמנה למורה בבית המדרש לרבנים בקתדרה של הרב וילמוש באכר שהלך לעולמו בשנת 1913. הוא מילא תפקיד זה עד שנת 1935 (בהפסקה של שנתיים באמצע).
משנת 1931 הוא היה חבר מועצת המנהלים של IMIT, מועצת האגודה האתנוגרפית ההונגרית וועדות הפולקלור.
התחומים העיקריים ביצירתו הספרותית: היסטוריה ספרותית השוואתית, פולקלור, מחקר אגדות.
מחקרי הטקסטים העבריים שלו, מחקריו על ההיבטים הספרותיים של סיפורי התלמוד והמדרש, עבודות המחקר הספרותיות שלו, מאמריו הפדגוגיים וכו'.
אלה הופיעו בכתבי העת המקומיים והזרים היוקרתיים ביותר.
הוא סיפק נתונים היסטוריים חשובים להסבר אגדות ההונגריות ולקלאסיקות השונות.
אחרי פטירתו, ספרייתו הפרטית נקנתה על ידי ספריית בית המדרש.
בשנת 1971 התקיימה בירושלים עצרת לזכר דב הלר, במלאת 100 שנה להולדתו.
העצרת התקיימה במסגרת הכנס השנתי של החברה לחקר המקרא בישראל.
בעצרת נשאו דברים, בין השאר פרופ' יהודה קומלוש והד"ר דב נוי.
החיבורים הידועים ביותר שלו בעברית הם מהדורותיו לספר טוביה ולתוספות לספר דניאל.
הלר תרגם את הספרים לעברית וכתב עליהם פירושים ומבואות, שהופיעו בספר שהפיק אברהם כהנא (תרצ"ז).
מהדורותיו לספרים אלו מתייחדים בכך שהם הראשונות שתורגמו לעברית מהמקור היווני.
חובות האתנוגרפיה והפולקלור היהודי בכלל ובארץ הקודש בפרט, בתוך ציון, תר"ץ, עמ' 72.
עזרא הסופר באגדת האסלאם, בתוך ציון, תרצ"ג, עמ' ריד-ריז.
וגם, היה אחד העורכים של ספר "וזאת ליהודה: קובץ מאמרים בחכמת ישראל לכבוד יהודה אריה בלוי.
מחקרים ספרותיים השוואתיים Az arab Antar-regény.
המעשיות היהודיות A héber mese I-II.
פאל גויאש, חייהם ויצירותיהם של סופרים הונגרים Gulyás Pál: Magyar írók élete és munkái I–XIX.
הלקסיקון החדש של רוואי Révai új lexikona I–XIX.
דב דביר (23 במרץ 1944 – 29 בינואר 2024) היה מהנדס חשמל ואלקטרוניקה, שכיהן כנשיא האקדמית גליל מערבי בשנים 2014–2018, וקודם לכן כפרופסור מן המניין באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
למד בפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה, במחזור ח'.
באוגוסט 1962 התגייס לחיל השריון, שם שירת כקצין עד שנת 1965. במילואים לחם במלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים, בה נפצע בחזית המצרית.
עם שחרורו למד לתואר ראשון הנדסת חשמל ואלקטרוניקה בטכניון עד שנת 1969. לאחר לימודיו עבד ברפאל בפרויקטים הקשורים לחיל האוויר ולחיל המודיעין.
בנובמבר 1976 התגייס מחדש בדרגת סגן אלוף, ושירת ביחידה 8200. בין השנים 1974–1979, במקביל לשירותו, למד לתואר שני במנהל עסקים באוניברסיטת תל אביב.
בפברואר 1988 השתחרר בשנית בדרגת אלוף-משנה, ולאחר שחרורו למד לתואר שני בחקר ביצועים, והמשיך לדוקטורט בניהול ארגונים טכנולוגיים, אותו סיים ב-1992.
בשנת 1992 הקים את המחלקה לניהול טכנולוגיה במכון הטכנולוגי חולון, בראשה עמד במשך חמש שנים.
בשנת 1999 עזב את המכון הטכנולוגי חולון, ובשנת 2000 הצטרף לסגל אוניברסיטת בן-גוריון בנגב כמרצה בכיר.
לאחר שלוש שנים התמנה לראש המחלקה לניהול, תפקיד בו שימש במשך שש שנים.
לאחר מכן ניהל תוכנית בינלאומית למצטיינים לתואר שני במנהל עסקים, וכן מונה לפרופסור מן המניין.
בשנת 2010 זכה לתואר פרופסור אמריטוס.
ב-2014 נבחר לתפקיד נשיא האקדמית גליל מערבי, תפקיד בו כיהן עד שנת 2018.
דב גנחובסקי (נולד בט' בכסלו ה'תרצ"ד, 27 בנובמבר 1933) הוא עיתונאי לשעבר בידיעות אחרונות, כלכלן לשעבר בבנק ישראל, חוקר, אוגר, מלקט כותב ומספר את סיפוריה של ירושלים, שבה הוא מתגורר יותר מ-60 שנה.
נולד בתל אביב לאליהו-משה גנחובסקי (לימים חבר הכנסת) וד"ר גיטה גנחובסקי.
בצעירותו גדל בבני ברק בגבעת רוקח, (בסמיכות לביתו של החזון איש).
למד בישיבת אור ישראל בפתח תקווה ובישיבת סלבודקה בבני ברק.
בוגר מדע המדינה בישיבה יוניברסיטי בניו יורק, ובכלכלה – באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 1958 נישא לאסתר פויכטוונגר, בתו של הבנקאי יעקב (לאו) אריה פויכטוונגר, מקים בנק פויכטוונגר.
לדב ואסתר שישה ילדים (שתי בנות וארבעה בנים), נכדים ונינים.
משנת 1954 למשך 19 שנים עבד בבנק ישראל והיה כלכלן בכיר, מנהל המחלקה למוסדות בינלאומיים, ויועץ הנגיד.
מ-1973 ועד שנת 2001 שימש פרשן כלכלי, עורך במדורי הכלכלה וכותב מאמרים ב"ידיעות אחרונות".
בשנות עבודתו העיתונאית היה משתתף בכיר בתוכנית "שעה קלה על כלכלה" בגלי צה"ל ופרשן אורח בתוכניות טלוויזיה.
במהלך עבודתו העיתונאית פרסם מאות "סיפורים ירושלמיים" שנאגדו בהמשך כספרים בשם "סיפורים ירושלמיים".
לצד עבודתו הסדירה שימש בתפקידי מפתח במוסדות ישראליים ובין-לאומיים.
בין היתר, היה עמית המכון לפיתוח בין-לאומי בוושינגטון, חבר הוועד המנהל ויושב ראש ועדת הכספים של המרכז הרפואי שערי צדק, חבר הוועד הפועל של רשת החינוך חורב, יושב ראש ועדת הרכישות של מוזיאון ישראל, חבר מועצה וועדת הביקורת של יד יצחק בן-צבי ועוד.
חבר הוועדה לתכנון שטרי כסף, מעות ומטבעות זיכרון.
עבודתו העיתונאית זיכתה אותו בפרס ירושלים לעיתונות.
אהבתו לירושלים וסיפוריה זיכתה אותו באות יקיר ירושלים לשנת תשע"ג (2013).
אחיו הוא הרב אברהם גנחובסקי, שנפטר בשנת 2012.
עוד סיפורים ירושלמיים - 1995
מסיבות החברה הגבוהה ועוד 100 סיפורים ירושלמיים - 2003
הגרפיקאית שאפתה עוגיות מרציפן, מאה סיפורים ירושלמיים - 2006
"האגדה שאינה נגמרת"' מיטב ספר האגדה של ביאליק ורבינצקי - 2015
כתב ערכים בנושאי כלכלה היסטוריה ונומיסמטיקה באנציקלופדיה העברית ואנציקלופדיה יודאיקה.
מבוא לתוספות רבי יצחק הלבן למסכת מסכת יומא, ירושלים, תשט"ז
דב בר פרידמן (1882 – 11 בספטמבר 1936) היה אדמו"ר בדור השלישי לחסידות צ'ורטקוב.
נולד בצ'ורטקוב בשנת 1882 (סיוון ה'תרמ"ב), לאדמו"ר ישראל מצ'ורטקוב ולשבע רוחמה, בתו של האדמו"ר הזקן מסדיגורה.
אביו לקח את זלמן ברודר כמלמד לבנו, ובהמשך כיהן המלמד כמשמשו של תלמידו דב בר.
נשא את מרים, בת דודו האדמו"ר יצחק פרידמן מבויאן.
החתונה התקיימה ב-26 במאי 1899 (י"ז בסיוון ה'תרנ"ט), בעיר בויאן.
לאחר נישואיו התגורר בבויאן עד לפרוץ מלחמת העולם הראשונה, אז עבר יחד עם חותנו ואביו לווינה.
בתקופה זו התעשר והקים קרן גמ"ח לפליטי המלחמה.
כמו כן, ניהל בית יתומים בווינה והיה יד ימינו של אביו בפעילות ציבורית.
לאחר הקמת תנועת אגודת ישראל הורה לו אביו לשמש כחבר בוועד הפועל העולמי בתנועה.
היה מסור מאוד לפעילות התנועה וחסידי צ'ורטקוב היו מכנים אותו "המצפן האגודאי".
לאחר מות אביו ב-1 בדצמבר 1933 (י"ג בכסלו ה'תרצ"ד), הפצירו החסידים בבניו, נחום מרדכי ודוב בר, לכהן כאדמו"רים.
הם סירבו, אך לבסוף ציוותה אמם על נחום מרדכי לשמש כאדמו"ר, והוא הסכים לכך בתנאי שאחיו דב בר יכהן יחד עימו.
דב בער ניהל את החצר יחד עם אחיו בווינה, אך סירב לפתוח חצר משלו.
כמו כן סירב להצעה לכהן באדמו"רות חסידות שטפנשט לאחר פטירת קרובו אברהם מתתיהו פרידמן ללא ילדים.
דב בער קיבל רק קוויטלאך שאחיו קרא, אך הסכים לקבל פדיון נפש ללא קוויטל, באומרו ש"כעת, כאשר אינני רבי, אוכל לברך אתכם, שכן אמרו חז"ל אל תהי ברכת הדיוט קלה בעיניך".
דב בר מת בגיל צעיר לאחר מחלה קשה ב-11 בספטמבר 1936 (כ"ד באלול ה'תרצ"ו), ונקבר באוהל אביו בווינה.
לפי צוואתו, לא נכתבו על מצבתו תארים כלשהם.
בנו אברהם יעקב, מת בגיל 12.
בנו דוד משה (נולד בשנת ה'תרע"ד), שנמלט מווינה לאנגליה לאחר האנשלוס.
לאחר השואה סירב לקבל על עצמו אדמו"רות למרות הפצרות החסידים ולאור העובדה כי לחסידות צ'ורטקוב כבר לא היה רבי מכהן.
שניים מבניו ממשיכים את שושלת צ'ורטקוב אם כי לא באדמו"רות רשמית: דוב בר פרידמן באנטוורפן והרב ישראל פרידמן במנצ'סטר.
דב ברל אייזנברג ואליהו קראוזה (אייזנברג: 24 בפברואר 1921 – 28 ביוני 1944; קראוזה: דצמבר 1920 – 17 במאי 1944) היו חיילים ארץ ישראלים בצבא הבריטי, ממתנדבי היישוב היהודי בארץ ישראל.
הם נפלו בשבי גרמניה במהלך המערכה על יוון בשנת 1941. ב-1944, בעת ששהו במחנה שבויים במזרחה של גרמניה, ניסו להימלט מן השבי, אך נתפסו ובעקבות זאת נרצחו.
לשניהם ניתן ציון לשבח על פעולתם.
אייזנברג וקראוזה נולדו בפולין, היו חברים בבית"ר.
הם עלו יחד לארץ ישראל ב-1939 באונייה פאריטה ונותרו חברים.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה התגייסו אייזנברג וקראוזה לצבא הבריטי והוצבו בחיל החפרים.
באביב 1941 נשלחו יחידותיהם של השניים עם יחידות אחרות של הצבא הבריטי להשתתף במערכה על יוון.
באפריל היו הן בין היחידות שנכנעו לגרמנים.
אייזנברג וקראוזה נלקחו לשבי הגרמני והועברו למחנה שבויים במזרחה של גרמניה.
לאחר שלוש שנים בשבי, באביב 1944, נמצאו אייזנברג וקראוזה במחנה שבויים בבויטן (Beuten) שבשלזיה, חלק ממחנה סטלאג 8-ב', והועבדו במכרה פחם סמוך.
ב-17 במאי, בדרך מהמחנה למכרה, הסתלקו ומצאו להם מקום מסתור, שממנו קיוו להמשיך בבריחה לעת לילה, אך הגרמנים חיפשו אחריהם ואיתרו אותם.
החוקר יואב גלבר מציין כי הבריחה התרחשה בתקופה של בריחות רבות ממחנות השבויים בשלזיה, בעיקר של שבויים רוסים, כנראה בעקבות הידיעות על התקדמות הצבא האדום ממזרח.
אנשי המשמר הגרמנים הפכו עצבנים וחשדנים, החמירו את אמצעי הביטחון ומיהרו ללחוץ על ההדק בכל פעם שסברו ששבוי מנסה לברוח.
בדרך חזרה למחנה, ציווה קצין או חייל גרמני על אייזנברג וקראוזה לבוא אתו, כביכול כדי לחפש שבוי שלישי שנמלט.
בעת שצעדו לפניו ירה בהם הגרמני באקדח.
הוא ביקש מהגרמנים להעבירו לבית חולים אך הם סירבו.
בהמשך הוא הועבר לבית חולים, אך ב-28 ביוני מת מפצעיו.
כשנה לאחר נפילתם העניק הצבא הבריטי לשני הנופלים ציון לשבח על ניסיון הבריחה שלהם מן השבי.
אייזנברג וקראוזה הועברו לאחר המלחמה לקבורה בבית הקברות הצבאי הבריטי בקרקוב.
על מצבת קראוזה נחקק מלמעלה סמל היחידה הבריטית ומלמטה סמל מגן דוד.
ת'נ'צ'ב'ה' (בתוך סמל המגן דוד)
בדומה לכך מצבתו של אייזנברג נושאת תאריכים בהתאמה.
שמותיהם של אייזנברג וקראוזה הונצחו על גבי אנדרטת מתנדבי היישוב במלחמת העולם השנייה בהר הרצל שבירושלים.
דב הוז (19 בספטמבר 1894 – 29 בדצמבר 1940) היה מראשי תנועת העבודה, ממייסדי ארגון "ההגנה" ומחלוצי הטיס העברי בארץ ישראל.
הוז נולד בעיר אורשה (Орша) שבפלך מוגילב, בתחום המושב של האימפריה הרוסית (כיום במחוז ויטבסק בבלארוס) לברוך ושרה, ובאלול תרס"ו, ספטמבר 1906, הגיעה משפחתו ליפו.
אביו ברוך שהיה מחנך במקצועו החל ללמד בבאר טוביה ואילו אמו שרה פתחה את ביתה ביפו ועשתה אותו "פנסיון שרה הוז", אשר שימש כמקום מגורים לאחדים מתלמידי גמנסיה הרצליה, אשר נשלחו על ידי משפחותיהן הציוניות ללמוד בא"י ביניהם היה יצחק קדמי כהן שהוריו שלחו אותו מפולין לארץ ישראל.
יותר מאוחר קיבל אביו משרת הוראה בבית ספר תחכמוני.
בעת שהגיעה המשפחה לארץ ישראל נרשם הוז, אז בן 12, לגימנסיה העברית "הרצליה", והיה בוגר המחזור הראשון של הגימנסיה.
החל משנת 1909 היה חלק מחבורה שארגנה את השמירה על העיר תל אביב.
לחבורה זו שכונתה "ארבעת הגיסים" השתייכו גם: שאול אביגור, אליהו גולומב ומשה שרת.
בין השנים 1913–1914 עבד כפועל בקבוצת דגניה (לימים דגניה א').
במלחמת העולם הראשונה התנדב לצבא העות'מאני, נשלח לבית הספר לקצינים באיסטנבול, סיים את הקורס ושירת כקצין.
במהלך הלחימה שהה בדמשק שם פגש את אביו, שבא לבקרו.
לאחר אותה פגישה נפטר אביו בדרכו חזרה הביתה.
הוז קיבל חופשת אבל אך לא שב ממנה אל יחידתו ובחר לפעול בקרב היישוב היהודי בארץ.
על מעשהו זה נידון למוות.
הוז נמלט שוב, בתחילה לתל אביב הנטושה ואחר כך לדרום הארץ, שכבר נכבש על ידי הבריטים, וכך ניצל מעונשו.
היה ממארגני ההתנדבות לגדוד הארצישראלי.
בשנים 1920 עד 1930 היה חבר הוועד המרכזי של ההגנה.
בשנים 1931 עד 1940 היה חבר המפקדה הארצית של ההגנה.
במהלך תקופה זו היה אחד מראשי תנועת העבודה, נשלח כציר לקונגרס הציוני, והיה חלק מהקבוצה שהקימה את מפלגת אחדות העבודה.
בשנת 1935 התמנה לתפקיד סגן ראש עיריית תל אביב ולאחר מכן היה ראש המחלקה המדינית בהסתדרות.
יחד עם יצחק בן-יעקב, הקים הוז וניהל את חברת "אווירון", שמטרתה הייתה להקים תעופה עברית בארץ ישראל, בעיקר לצורכי ביטחון, על ידי הכשרת טייסים, הקמת קווי תעופה בארץ ומחוץ לה.
חברה זו שימשה כיסוי ל"שירות האוויר" של ההגנה.
בתו, תמר, נישאה למשה גדרון.
עוד במכונית היו בתו תרצה הוז (בת 17); גיסתו צִבְיה שרתוק (בת 37, אשת יהודה שרת); אחותו חוה בורודובסקי, וכן שותפו לרעיון ולחברה, יצחק בן-יעקב.
דב הוז, שהיה הנהג, איבד את השליטה על ההגה.
הרכב סטה לתעלה בצד הדרך ונחבט בעוצמה בקיר בטון של גשר שהיה במקום.
דב הוז, צביה שרתוק ויצחק בן-יעקב נהרגו במקום.
רבקה שרתוק-הוז, תרצה הוז, חוה בורודובסקי ובתה אורה פונו לבית החולים, אך מלבד חוה, שנפצעה קשה אך החלימה מפצעיה, מתו כולן כעבור שעה.
במקום התאונה, ליד צומת פרדסיה, הוקמה בשנת 1950 אנדרטה לזכר הנספים.
דב הוז (ומשפחתו) הונצחו במספר אתרים בישראל וביניהם: קיבוץ דורות בנגב (ראשי התיבות של דב ורבקה ותרצה), רחובות ברחבי ישראל, נמל התעופה דב הוז (שדה דב), בית ספר תיכון בתל אביב, מחלף בכביש 20 (איילון) ואנדרטה סמוך ליישוב פרדסיה בשרון.
בנוסף ניתן שמו לאוניית מעפילים ולשלוש סירות פלי"ם (דב, רבקה ותרצה).
רחוב "השניים" בגבעתיים על שמם של דב הוז ושל יצחק בן יעקוב, הרחוב הראשי "דב הוז" בחולון, קרוי גם על שמו.
דב יוּדקוֹבסקי (24 במרץ 1923 – 28 בדצמבר 2010) היה עיתונאי ועורך ישראלי, שערך את "ידיעות אחרונות" במשך שנים רבות ונחשב למי שהביא את העיתון לתפוצה רחבה ביותר.
לאחר מכן ערך גם את "מעריב".
חתן פרס ישראל לתקשורת לשנת 2002.
דב יודקובסקי נולד בוורשה, בירת פולין, ושנה לאחר מכן עבר עם משפחתו לאנטוורפן שבבלגיה.
במלחמת העולם השנייה נמלטה המשפחה לצרפת.
המשטרה הצרפתית עצרה אותו והעבירה אותו למחנה דראנסי, ומשם עבר ברכבת סוסים דחוסה לאושוויץ.
עבד במחנות כפייה באזור אושוויץ ותקופה קצרה היה במחנה אושוויץ עצמו.
לקראת סוף המלחמה צעד בצעדת המוות.
למד פילוסופיה, יחסים בינלאומיים ותרבות צרפת באוניברסיטה העברית בירושלים.
באותה עת החל לעבוד בסניף הירושלמי של "ידיעות אחרונות" כשהתקבל לעבודה על ידי בן דודה של אימו, יהודה מוזס.
בשנת 1948, עקב ה"פוטש" בו פרשו מרבית העיתונאים מידיעות והקימו את מעריב, נחלץ לעזרת העיתון וייסד מהדורה מיוחדת בירושלים הנצורה.
משנת 1953 היה מרכז המערכת ועורך בפועל של "ידיעות אחרונות" ובשנים 1986–1989 היה העורך הראשי של העיתון.
בתפקידיו אלה הוביל יודקובסקי את "ידיעות אחרונות" לקהל קוראים רחב ומגוון והגדיל בהדרגה את תפוצת העיתון, עד שמסוף שנות השבעים הפך להיות העיתון הנקרא ביותר בישראל.
הוא הצליח בכך בעיקר עקב הנוסחה שפיתח, שתמציתה: נגישות לכל קורא באמצעות עריכה מוקפדת ותמציתית וכתיבה במשפטים קצרים וקולחים .
בשנת 1986 יודקובסקי הורשע בבית משפט השלום על עבירת סוב יודיצה שעבר בזמן משפט דמיאניוק.
בספטמבר 1989 הודח יודקובסקי מדירקטוריון "ידיעות אחרונות", עקב מאבק כוחות עם הבעלים ארנון מוזס והחליט לפרוש.
באותם ימים רכש רוברט מקסוול את העיתון "מעריב" וביקש להצעיד אותו לדרך חדשה, על ידי הזרמת כספים רבים והחלפת אנשי מינהלה ועיתונאים.
יודקובסקי התמנה באפריל 1990 למנהל עסקי של מקסוול בישראל, ליו"ר מעריב.
ביולי 1991 מונה לעורך הראשי של העיתון.
המעבר, שהיה חציית הקווים לעיתון המתחרה, עורר תדהמה בעולם התקשורת, על רקע הזהות המוחלטת בינו ובין "ידיעות אחרונות" בו עבד רוב שנות חייו.
לאחר מותו של מקסוול, ורכישת "מעריב" על ידי משפחת נמרודי, במרץ 1992, פרש יודקובסקי מהעיתון.
מאז ועד פטירתו היה יו"ר ההנהלה של בית הספר לעיתונאות "כותרת", שאותו ייסד.
כמו כן, כיהן כחבר הוועד המנהל של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1992 יזם משה ורדי, בהיותו עורך "ידיעות אחרונות", האזנות סתר ליודקובסקי.
ב-1998 הורשע ורדי בשימוש בהאזנות סתר, אך זוכה מהזמנתן, והוא נידון לחודשיים מאסר על תנאי וקנס בסך 4,000 ש"ח.
בנוסף נדרש לשלם ליודקובסקי פיצוי של 50 אלף שקל בתביעה אזרחית נגדו.
רות בן ארי הורשעה אף היא בביצוע האזנות סתר לדב יודקובסקי באותה הפרשה ונידונה לשלושה חודשי עבודות שירות.
יודקובסקי ומשפחתו המשיכו להחזיק בכ-13% ממניות קבוצת "ידיעות אחרונות".
מניות אלו נמכרו בינואר 2021, במסגרת מהלך בו רכש ארנון מוזס את כל שאר בעלי המניות.
בשנת 2000 זכה בפרס סוקולוב לעיתונאות, וב-2002 הוענק לו פרס ישראל בתקשורת.
נפטר ב-28 בדצמבר 2010, נטמן בבית העלמין קריית שאול.
בהלווייתו ספד לו נשיא המדינה שמעון פרס.
זמן קצר לפני מותו, תרם כ-1.5 מיליון שקל להקמת מרכז תקשורת בבית סוקולוב.
לאור התרומה, הוחלט כי המרכז יישא את שמו.
היה נשוי ללאה (בת יעקב מוגרבי).
יודקובסקי והמאבק בין מעריב לידיעות
עיתון "מעריב" הוקם, ב-15 בפברואר 1948, על ידי מי שהיה עד אז עורך "ידיעות אחרונות", עזריאל קרליבך.
במהלך, שכונה לימים "הפוטש", העביר בלילה אחד לעיתון החדש את כל עובדי המערכת, המנהלה והדפוס והותיר את יהודה מוזס, הבעלים של "ידיעות אחרונות", ללא עובדים.
מוזס לא נכנע והמשיך להוציא לאור את העיתון.
סוכני מודעות ומוכרי עיתונים הפכו לכתבים לעת מצוא.
כמה מבני משפחת מוזס נעמדו בפינות הרחוב וניסו למכור את העיתונים שאיש לא רצה בהם.
על מצב "ידיעות אחרונות" אז ניתן ללמוד מן הדו"ח הפנימי שכתב עזריאל קרליבך, בתום השנה הראשונה להקמת "מעריב":
ההתאוששות הראשונית הזו הושגה הודות לשני אנשים שיהודה מוזס הזעיק לעזרתו.
בנו, נח, ודב יודקובסקי, שהיה קרוב משפחה רחוק שלו.
בעת ה"פוטש" נמצא יודקובסקי בירושלים הנצורה, למד באוניברסיטה ועבד ב"ידיעות אחרונות" כטלפן המעביר ידיעות בטלפון למערכת בתל אביב.
בגלל המצור נבצר מיודקובסקי להגיע לתל אביב והוא נחלץ לעזרת העיתון בכך שהקים מהדורה ירושלמית של "ידיעות אחרונות".
הוא אילתר הדפסה בדפוס הפועל ללא חשמל והגיע לתפוצה של 6,000 עד 10,000 עותקים ביום.
השתתפו עמו בהוצאת העיתון הכתב הירושלמי מנחם ברש והעיתונאי הבכיר אביעזר גולן, שהתכוון אף הוא לפרוש ל"מעריב", אך הדבר נבצר ממנו כי נתקע בירושלים בעת המצור.
כשהוסר המצור ירד יודקובסקי לתל אביב ומצא עיתון מובס.
תפוצת "מעריב" המתחרה הגיעה ל-25 אלף עותקים בממוצע ובימים מיוחדים אף ל-33 אלף עותקים.
תפוצת "ידיעות אחרונות" הייתה כאמור אפס וכדי להישאר בתודעת הציבור ובשוק שילם יהודה מוזס לילדים שירוצו ברחובות ויקראו בקול "ידיעות אחרונות".
מוזס החל למכור קרקעות כדי לכסות את הפסדי העיתון שהלכו וגדלו.
חלפו עוד שנים רבות עד ש"ידיעות אחרונות" התאושש ממש מול יריבו "מעריב", שנשא משך יותר מ-20 שנה את הססמה "העיתון הנפוץ ביותר במדינה".
בראשית שנות השישים היה עדיין הפער של אחד לשלושה – 60 אלף ל"ידיעות אחרונות" ו-180 אלף ל"מעריב".
נקודת המפנה החלה במלחמת ששת הימים, שבמהלך תקופת ההמתנה שקדמה לה יזם יודקובסקי חלוקה חינם של העיתון בין מאות אלפי המגויסים, וכך נחשפו לעיתון אנשים שלא הכירו אותו כלל.
בראשית שנות השבעים התחילה התפוצה של שני העיתונים להשתוות.
תפוצת "מעריב" הלכה וירדה ושל "ידיעות אחרונות" עלתה.
בסוף שנות השמונים וראשית שנות התשעים ירדה תפוצת "מעריב" לפחות ממאה אלף עיתונים ביום, שליש מתפוצת "ידיעות אחרונות" באמצע השבוע, ו"מעריב" נקלע להפסדים כבדים.
כאשר רכש אותו המיליארדר היהודי-בריטי רוברט מקסוול בראשית שנות ה-90 היה העיתון על סף סגירה.
בנימוקי השופטים לפרס ישראל לתקשורת נאמר כי יודקובסקי הגדיר כך את הנוסחה שהביאה להצלחת "ידיעות אחרונות":
מאחורי אמירה זו עומדת אסטרטגיה ארוכת טווח שלאורה הוביל יודקובסקי את העיתון והביא להצלחתו, ויותר מזה: ליצירת שפה תקשורתית חדשה שהפכה להיות נחלת התקשורת הישראלית כולה.
כשקיבל יודקובסקי לידיו את שיקום "ידיעות אחרונות" נראו הסיכויים להצלתו מסגירה אפסיים.
ב"מעריב" שבעריכת קרליבך התרכזו מיטב העיתונאים הבכירים של ארץ ישראל עוד מתקופת המנדט.
הם היו מוכרים לקהל הקוראים עוד מהתקופה שכתבו ב"ידיעות אחרונות" וקודם לכן בעיתוני בוקר, רובם בעיתוני הימין הרוויזיוניסטי.
"מעריב" דיבר אל לבה של האוכלוסייה שאפיינה את ארץ ישראל המנדטורית וראשית המדינה: יוצאי אירופה, אשכנזים, משכילים שהתגוררו בעיקר בערים הגדולות.
לא היה שום סיכוי למצוא קבוצת כותבים ברמה שתתחרה ב"מעריב".
האסטרטגיה שעליה החליט יודקובסקי נועדה להציב את "ידיעות אחרונות" במפת התקשורת בטווח ארוך, על ידי פנייה לדור הצעיר ולעולים החדשים שעדיין לא קראו עברית באותה תקופה.
מול נבחרת הכותבים של "מעריב" העמיד יודקובסקי קבוצה של עורכים ומשכתבים צעירים שעברית היא שפת אמם ועולם המושגים שלהם קרוב יותר למציאות הישראלית המשתנה במהירות.
הוטל עליהם לפתח שפת כתיבה בהירה ופשוטה, הקרובה לשפה המדוברת.
תפקידם היה לעצב עיתון הכתוב כולו בסגנון אחיד, ולא במגוון סגנונות של כותבים כישרוניים נוסח "מעריב".
על אופיים של המשכתבים הללו כתב נחום ברנע, כתב בכיר ב"ידיעות אחרונות":
יודקובסקי לא היה הראשון שבנה עיתון המבוסס על שכתוב וסגנון אחיד.
בעיתונות העולמית קדמו לו השבועון האמריקני TIME וחלק גדול מעיתונות ההמונים האנגלית ובראשם ה"דיילי מירור", שיודקובסקי למד ממנו רבות.
בישראל חלוצי השיטה הזו היו אורי אבנרי ושלום כהן, שרכשו את "העולם הזה" מאורי קיסרי והיקנו לו צביון חדש: צעיר, נועז, ובעיקר כתוב בשפה העברית של הדור הצעיר.
השבועון שוכתב כולו, ושמות הכתבים הופיעו בו לעיתים נדירות ביותר.
הבעיה העיקרית של יודקובסקי הייתה למצוא אנשים בעלי כישרון טבעי לכתיבה, עריכה ושכתוב.
הוא זיהה אנשים כאלה בעודם צעירים ובלתי ידועים, משך אותם לעיתון והציבם בתפקידי מפתח.
ספינת הדגל של הסגנון החדש הייתה שולחן החדשות ("הדסק"), שיודקובסקי עמד בראשו ארבעים שנה רצופות ללא הפסקה - מן היום שבו ירד מירושלים ובמשך כל השנים עד לפרישתו ב-1989.
המשכתבים שעבדו ב"דסק" במהלך השנים (בקביעות או לסירוגין) היו: שלמה שמגר, יזהר ארנון, אביעזר גולן, יצחק שרגיל, יוסף שביט, יורם וידן, זאב גלילי, צפוני שומרון, משה ורדי, סמי גרינשפן, בני גבירצמן, דב עצמון, אורי פורת, אהרון בכר ועוד רבים.
כל ידיעה הורכבה ממקורות שונים (כתבי שטח, ידיעות בעיתוני הבוקר, שהקדימו בהופעתם בתקופה ש"ידיעות אחרונות" היה עיתון ערב, שידורי רדיו, סוכנויות הידיעות ועוד).
לכל משכתב ניתנה משימה לבנות ידיעה מן המקורות השונים, וזו עברה מיד ליד כשכל עורך-משכתב משנה, מוסיף או מקצר, עד שהגיעה ליודקובסקי שהיה הפוסק האחרון וגם מכתיר הכותרות.
במקרים של חילוקי דעות היה יודקובסקי נותן את הידיעה למזכירה התורנית ולפי תגובותיה החליט אם הידיעה מספיק ברורה.
תהליך דומה התנהל ביתר חלקי העיתון שכולם הגיעו לשולחנו של יודקובסקי ועברו את שבט ביקורתו.
רק בשלב מאוחר, כשהעיתון התבסס, גייס יודקובסקי כותבים בעלי רמה שכתבו טורים בסגנון אישי שזכו לפופולריות רבה: עמוס קינן, בועז עברון, דידי מנוסי, זיוה יריב, סילבי קשת, דן בן אמוץ, הרב שמואל אבידור הכהן, הרב מנחם הכהן, ישראל אלדד, אליהו עמיקם ועוד.
טורים אלה היקנו ל"ידיעות אחרונות" דימוי של עיתון רציני הנותן ביטוי למגוון של דעות מימין ומשמאל, שגם אנשים בעלי השכלה וממעמד סוציו-אקונומי גבוה אינם צריכים להתבייש לקרוא בו.
במקביל הקים יודקובסקי בהדרגה צוות של כתבים ופרשנים שסיפקו לעיתון סקופים רבים: איתן הבר, שלמה נקדימון, אריה אבנרי, עמנואל אלנקוה, יחזקאל אדירם, משה רונן, דבורה נמיר, ישעיהו בן-פורת, אראל גינאי, וולף (זאב) בליצר בניו יורק, אדווין איתן ואלי ויזל בפריז, בינה ברזל, צבי טל, יחזקאל המאירי, ניסים טאיטו.
יודקובסקי שמר בהקפדה על קווים אדומים.
לא התיר פרסום החורג מן הטעם הטוב וכללי המוסר, או פרסום הפוגע באשיות המדינה ומערער על זכות קיומה.
בעמודי החדשות הקפיד שלא תהיה סטייה מהאמת והאובייקטיביות.
שום ניסוח מחוכם המסתיר עמדות פוליטיות.
ומעל לכל: שום לשון זולה וריקה מתוכן.
הוא לימד שכתיבה יכולה להיות גם ברורה, גם מעניינת וגם בעלת רמה.
ב-8 ביוני 2016, שודר בערוץ "יס דוקו" סרט דוקומנטרי בשם "העורך" אותו ביים גלעד טוקטלי העוסק ביודקובסקי ובקורות חייו.
דב בוריס חֶנין (נולד ב-10 בינואר 1958) הוא פוליטיקאי ישראלי וחבר כנסת לשעבר מטעם רשימת חד"ש ולשעבר יו"ר הסיעה המורחבת של תנועת "עיר לכולנו" בתל אביב-יפו.
משפטן, דוקטור למדע המדינה, פעיל איכות סביבה ופעיל למען שוויון חברתי-כלכלי.
בנובמבר 2008 התמודד לראשות עיריית תל אביב-יפו מטעם "עיר לכולנו", אך הפסיד לראש העיר המכהן, רון חולדאי.
דב חנין נולד בפתח תקווה, בן לדוד חנין, ממנהיגי מק"י ולשולה חנין, גננת ופעילה קומוניסטית, נכדו של יעקב אלתר חנין חסיד חב"ד מתל אביב.
שמו הפרטי, דב, על שם דודו, אחי אביו שנהרג בשואה.
כנער חנין החל את מעורבותו החברתית בתנועת הנוער בנק"י ובחוג הנוער השמאלני שפעל בתל אביב.
את שירותו בצה"ל סיים בדרגת סמל ראשון.
בתקופת שירותו הוא סירב לשרת ביהודה והשומרון וחבל עזה מטעמים אידאולוגיים.
בשנת 1982 סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
מאוחר יותר סיים תואר שני במדעי המדינה.
בשנים 1984–2004 פעל כעורך דין במשרדו של אמנון זכרוני.
במסגרת עבודתו זו, הוביל חנין כמה עתירות מרכזיות בנושא זכויות אדם.
באמצע שנות השמונים ייצג את יצחק לאור בעתירה לבג"ץ כנגד פסילת המחזה "אפרים חוזר לצבא" על ידי המועצה לביקורת סרטים ומחזות.
בג"ץ ביטל את החלטת המועצה והתיר את הצגת המחזה.
ב-2003 ייצג חנין בהתנדבות את חמשת סרבני הגיוס מהשמאל במשפטם.
בשנת 2000 קיבל תואר דוקטור למדע המדינה מטעם אוניברסיטת תל אביב.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושא "שיח והגמוניה במפלגת פועלי ארץ ישראל ובמפלגת הלייבור הבריטית: דפוסי שינוי, השתמרות, המרה".
באותה שנה השתתף במחזור הראשון של "תוכנית עמיתי הסביבה" של מרכז השל והיה עמית מחקר בבית הספר ללימודי הסביבה ע"ש פורטר באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2002 סיים את עבודת הפוסט-דוקטורט שלו באוניברסיטת אוקספורד בנושא הקשר בין חברה לסביבה.
בתקופת לימודיו באוניברסיטה העברית היה מראשי תנועת השמאל היהודית ערבית "קמפוס".
היה פעיל בתנועת השלום ולמען שותפות פוליטית יהודית-ערבית.
היה פעיל בתחומים של זכויות אדם וזכויות עובדים.
במשך שנים היה פעיל בארגונים סביבתיים רבים.
ריכז את צוות המחקר הישראלי שעבד בתיאום עם Worldwatch העולמי.
בשנים 2002–2006 כיהן חנין כיושב-ראש ארגון הגג של הארגונים הסביבתיים, חיים וסביבה המרכז את פעילותם של למעלה מ-100 ארגונים סביבתיים, והיה פעיל במאבקים סביבתיים רבים, כגון המאבק למען פארק אריאל שרון, נגד תוכנית ספדיה, נגד מיזמי בנייה בתמנע ובחוף פלמחים.
פרסם מאמרים רבים בנושא סביבה וחברה וערך את סדרת הספרים "סימני חיים" העוסקת בנושאים אלו.
בסוף שנת 2005 הגיש סדרת הרצאות בנושא "משבר הגלובליזציה" במסגרת "אוניברסיטה משודרת" של גלי צה"ל.
בשנים 2004–2006 היה המנהל האקדמי של התכנית לצדק סביבתי שהיא חלק מהתוכניות הקליניות בפקולטה למשפטים באוניברסיטת תל אביב.
מ-1990 חנין הוא חבר הנהגת המפלגה הקומוניסטית הישראלית.
בבחירות לכנסת השש עשרה ב-2003 היה מועמד במקום הרביעי ברשימת חד"ש-תע"ל.
למפלגה חסרו כ-500 קולות כדי שתיכנס לכנסת.
כיוון שזו הייתה מערכת הבחירות הראשונה שבה לא נכנס לכנסת נציג יהודי מטעם חד"ש, הופעל לחץ על מוחמד ברכה לוותר על מקומו לחנין, אך הוא סירב.
ב-14 בינואר 2006 נבחר למקום השלישי ברשימת חד"ש לקראת הבחירות לכנסת השבע עשרה ובעקבות כך נבחר לכנסת.
חנין היה חבר בוועדת הפנים ואיכות הסביבה ועמד בראש הוועדה המשותפת של הכנסת לענייני סביבה ובריאות.
היה יו"ר השדולה הסביבתית-חברתית, השדולה הגדולה בכנסת ה-17, יחד עם חבר הכנסת הרב מיכאל מלכיאור.
בכנסת ה-18 עמד בראש השדולה הסביבתית-חברתית יחד עם חבר הכנסת ניצן הורוביץ, השדולה למען העסקה ישירה יחד עם חברי הכנסת זבולון אורלב ומשה גפני, והשדולה למען הדיור הציבורי יחד עם חברות הכנסת אורלי לוי-אבוקסיס ומירי רגב.
חנין היה ממובילי המאבקים נגד שילוט חוצות בנתיבי איילון ונגד הריסת בתים בכפר שלם.
בראשית 2008 נמנה עם מייסדי תנועת "עיר לכולנו", הפועלת לקידום רפורמה סביבתית-חברתית במטרופולין תל אביב, והתמודד על ראשות עיריית תל אביב-יפו מטעם התנועה בבחירות המוניציפליות שנערכו בנובמבר 2008. הוא זכה בכשליש מקולות הבוחרים, אך לא גבר על ראש העיר המכהן, רון חולדאי.
בבחירות למועצת העיר תל אביב בשנת 2013, הוצב במקום 21 הסמלי מטעם התנועה.
בבחירות לכנסת ה-18 הוצב במקום השלישי ברשימת חד"ש לכנסת ונבחר לכנסת לאחר שהסיעה זכתה ב-4 מנדטים.
בכנסת זו שימש כיו"ר הוועדה המשותפת לנושאי סביבה ובריאות, כחבר בוועדת הפנים והגנת הסביבה וכחבר בוועדת המשנה לנושא ביטחון פנים.
לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, הוא מוקם בשנית במקום השלישי ברשימת חד"ש לכנסת ונבחר לקדנציה שלישית.
בכנסת זו כיהן כחבר בוועדת הפנים והגנת הסביבה וכחבר בוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי.
כן כמו כן שימש כיושב ראש השדולות השדולה הסביבתית-חברתית, השדולה למען ניצולי השואה ושדולת הדיור החברתי.
כיהן כראש משלחת הכנסת לאספה הפרלמנטרית של הים התיכון.
לקראת הבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2013, שובץ במקום האחרון ברשימת סיעת "עיר לכולנו" שייסד למועצת עיריית תל אביב-יפו.
חנין נבחר לכנסת העשרים מטעם הרשימה המשותפת בה מוקם במקום השמיני.
במהלך הכנסת ה-20 חנין לקח חלק כחבר וחוקר מרכזי ב"וועדת החקירה הפרלמנטרית להתנהלות המערכת הפיננסית בהסדרי אשראי ללווים עסקיים גדולים" אשר הוקמה בעקבות קריסתו הכלכלית של אליעזר פישמן.
הוועדה הוקמה כדי לחקור את התנהלות המוסדות הפיננסיים והרגולטורים שנועדו לפקח עליהם ואת הצעדים שננקטו או לא ננקטו כדי למנוע הישנות של מקרים דומים, ובכך לשמור על האינטרס הציבורי ועל כספי הציבור.
הוועדה בחנה לעומק את ההתנהלות ואת מערכת קבלת ההחלטות בהענקת אשראי לטייקונים מאז שנת 2003.
ב-1 בינואר 2019 הודיע כי לא יתמודד בבחירות לכנסת העשרים ואחת.
באוקטובר 2021 לקראת ועידת האומות המאוחדות לשינוי אקלים, מינה נשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג את חנין ליו"ר פורום האקלים הישראלי שהוקם בחסות הנשיא, שיפעל בשיתוף ארגון "חיים וסביבה" ונציגים מענפים שונים: ממשלה, כנסת, אקדמיה, שלטון מקומי, המגזר העסקי והתעשייתי לקיום דיונים על תפקידה של מדינת ישראל בהתמודדות עם משבר האקלים.
חנין תיאר את השקפת עולמו כמבוססת על ארבעה ערכים מרכזיים:
חנין תומך בסוציאליזם, אותו הוא מגדיר בתור "שינוי גדול במערכת הכלכלית-חברתית הבלתי-שוויונית, שבה מעטים טובעים בשפע חסר תקדים אבל רבים נותרים מאחור: עוני מסוגים חדשים מתרחב, שכבות הביניים נשחקות ורשתות ביטחון חברתיות, שהושגו בעבר, מתפוררות".
כפוליטיקאי המזדהה כמחויב לערכים סוציאליסטיים, חנין הוביל חקיקת עשרות חוקים חברתיים, וגם התייצב פעמים רבות בתמיכה במאבקי עובדים.
עם זאת, הוא הבהיר לא אחת כי תמיכתו בסוציאליזם אין פירושה תמיכה בלתי-ביקורתית במודל שהיה קיים בברית המועצות.
במאמר שפרסם בשבועון של מק"י ב-1991, עם קריסת ברית המועצות וגוש הארצות הסוציאליסטיות במזרח-אירופה, כתב חנין כי מה שנחוץ הוא "לא סוציאל-דמוקרטיה ולא סטליניזם, אלא שמאל מהפכני ומודרני, שיוכל באמת לקדם את האתגר הסוציאליסטי".
חנין היה פעיל בתנועת השלום כבר בצעירותו, והיה מראשוני המפגינים נגד מלחמת לבנון הראשונה.
עם בחירתו לכנסת, המשיך להפגין ולבטא ביקורת כלפי מלחמת לבנון השנייה, מבצע עופרת יצוקה (שאותו תיאר כך: "זו הייתה התקפה דרמטית וברוטלית על מקום מסכן.
מקום אומלל ומוכה גורל שבנוסף לכל הצרות הנחיתו עליו גם תמרות אש איומות מהשמים") ומלחמות ברצועת עזה.
להשקפתו, "בעבור ישראל השגת השלום היא הכרח קיומי.
אם ישראל לא תדע למצוא דרך לחיות עם השכנים במרחב הערבי והמוסלמי הגדול שבתוכו אנחנו נמצאים, אין לנו עתיד כאן.
שלום ישראלי-פלסטיני אמיתי צריך להבטיח לשני העמים צדק ועצמאות, צריך לתת גם לעם הפלסטיני את מה שיש לעם בישראל: מדינה עצמאית".
בריאיון לארי שביט הציג חנין אחדות מעמדותיו:
שתי מדינות לשני עמים משני צדי הקו הירוק: הקמת מדינה פלסטינית עצמאית בצד מדינת ישראל.
תמיכה בפתרון מוסכם לבעיית הפליטים במסגרתו גם ישראל תקבל לתחומיה מספר מוסכם של פליטים.
חנין היה חניך בתנועת נוער יהודית-ערבית משותפת, וגם כסטודנט היה חבר בתא יהודי-ערבי משותף בשם קמפו"ס.
עם היבחרו לכנסת ברשימת חד"ש, ובהמשך ברשימה המשותפת, הדגיש כי השותפות היהודית-ערבית היא יסוד בהשקת עולמו.
לדבריו: "המציאות בישראל מפרידה כל הזמן יהודים מערבים, אבל האינטרס של שני העמים שלנו הוא ליצור שותפות שתהפוך את הארץ הזו למקום צודק ובטוח לכולם.
ברור ששותפות יהודית-ערבית היא בבחינת שחייה נגד הזרם, גם בציבור היהודי וגם בציבור הערבי, אבל נגד הזרם העכור של שנאת האחר והגזענות חייבים לשחות, ואני משוכנע גם שבסופו של דבר, אם נפעל נכון, נוכל גם לשנות את כיוונו של הזרם".
בתור נער היה דב חנין חניך בברית הנוער הקומוניסטי הישראלי (בנק"י) ולאחר מכן הצטרף למפלגה הקומוניסטית הישראלית (מק"י), ונבחר למוסדות הנהגתה.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 ביקר בחריפות את ה"עיוותים במשטר בברית המועצות שהם תולדה של הסטליניזם", אותו הגדיר כעיוות נורא של הרעיון הקומוניסטי.
בראיון שהעניק ב-2009 אמר כי "אני חושב שסטלין היה האסון הגדול ביותר של הסוציאליזם במאה העשרים.
אבל אני עדיין מאמין ברעיון של שינוי עולם ותיקון עולם" והוסיף, כי "קומוניזם הוא מבחינתי סוג של אופק: חברה אחרת, חלוקה אחרת, שוויון בין בני אדם...
הקפיטליזם רוצה להשליט את משטר הרווח על כל תחומי החיים: כלכלה, חינוך, בריאות, סביבה.
סוציאליזם זה בדיוק להפך: לנסות לשחרר כמה שאפשר מהתחומים האלה מעקרונות הרווח.
הסוציאליזם שאני מדבר עליו הוא לשחרר את הפוליטיקה מבעלי ההון ולהשליט דמוקרטיה על תחומי חיים רבים ככל הניתן".
יוזמות החקיקה שלו עסקו בנושאי זכויות האישה, זכויות העובד, זכויות הילד, זכויות אסירים, שקיפות ואיכות הסביבה.
תיקון חוק עבודת נשים (מוזגו בו תיקונים של גדעון סער ושל נאדיה חילו) – הארכת חופשת הלידה ל-14 שבועות.
תיקון חוק העונשין (מוזג בו תיקון של אורית זוארץ) – התמודדות עם המנגנון הכלכלי שביסוד תעשיית הזנות: החמרת הענישה למפרסם הצעה לעיסוק בזנות משישה חודשי מאסר לשלוש שנים, ואם ההצעה היא לקטין עונש מאסר של חמש שנים.
כמו כן, בשני המקרים, קביעת עבירת קנס של 226,000 שקלים או כפל הסכום אם המפרסם הוא תאגיד.
בנוסף, עבירה לפי סעיף זה תהווה עילה לסגירת אתר אינטרנט המשמש לפרסום הצעות כאמור או לחסימת מספר טלפון המשמש ליצירת הקשר.
האיסור ייאכף גם על בתי דפוס.
תיקון חוק הבטחת הכנסה (מוזג בו תיקון של זהבה גלאון) – שהייה במקלט לנשים מוכות לא תפגע בזכאות לקצבה.
חוק שירותי רווחה (מענק הסתגלות לנשים ששהו במקלט לנשים מוכות) (מוזג בו חוק של זהבה גלאון) – מי ששהתה במקלט לנשים מוכות במשך חודשיים לפחות, זכאית ביציאתה למענק של 8,000-10,000 ש"ח.
תיקון חוק זכויות התלמיד – איסור אפליית תלמיד בשל נטייה מינית או זהות מגדרית.
תיקון חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות – עיגון זכות שני ההורים לקבל – גם לחוד – מידע לגבי ילדיהם.
תיקון חוק המזונות (הבטחת תשלום) (מוזג בו תיקון של פאינה קירשנבאום) – לא ניתן יהיה למנוע דמי מזונות מהביטוח הלאומי ליוצאים לחו"ל, התקבל בכנסת ב-24 בינואר 2012.
תיקון חוק גיל הנישואין (מוזגו בו תיקונים של חנין זועבי, יריב לוין וזהבה גלאון) – מגיל 17 לגיל 18.
תיקון חוק הודעה לעובד ולמועמד לעבודה (תנאי עבודה והליכי מיון לקבלה לעבודה) – חיוב קבלן כוח אדם להודיע לעובד על תנאים שנקבעו על ידי המעסיק בפועל.
תיקון חוק פיצויי פיטורים – בחוק המקורי נקבע שהעובד סך של שנה זכאי לפיצויים, גם אם הפסיק באמצעה – עד שלושה חודשים.
התיקון האריך את משך ההפסקה האפשרי לשישה חודשים.
חוק איסור קבלת ביטחונות מעובד – לפי החוק מעבידים שייקחו ביטחונות, צ'קים, שטרות, פיקדונות מעובדיהם יהיו צפויים לעונשי מאסר וקנס.
החוק חל גם על עובדי הקבלן.
תיקון חוק דמי מחלה (היעדרות בשל מחלת ילד) (מוזג בו תיקון של אורי מקלב) – להורה לילד בעל מוגבלות שאינה צפויה לחלוף: הוספת שלושה ימי מחלת ילד (מ-15 יום ל-18) בשנה, והוספה נוספת (גם היא מ-15 ל-18) כשאין עוד הורה שיכול לטפל בילד.
כמו כן, נוספו 52 שעות מחלה בשנה לאחד ההורים, ובמידה שמשרתו חלקית – יופחתו השעות בהתאמה.
בנוסף, ההורה יקבל תשלום גם עבור היום הראשון שבימי המחלה, ויוכל לצרף שעות היעדרות ליום מחלה.
תיקון חוק הביטוח הלאומי (מוזג בו תיקון של יעקב כהן) – הקרן לילדים ונוער בסיכון הוקמה במקורה כאמצעי להתמודד עם התרחבות העוני, המצוקה והבעיות החברתיות בקרב ילדים ונוער עם הקיצוץ הגדול בקצבאות הילדים.
במהלך השנים הקרן פיתחה מגוון של פעילויות של עזרה לילדים ונוער בסיכון ופעילותה זוכה לשבחים מכל עבר.
הקרן הוקמה בראשיתה מתוקף הוראת שעה בלבד שתוכננה לפוג בסוף שנת 2007. החוק האריך את פעילות הקרן בשנה.
תיקון פקודת מסי העירייה ומסי הממשלה (פטורין) – פטור ממס על שטח בו שוכן מוסד העוסק בשיקום מבוגרים בעלי מוגבלויות, בהכשרתם לעבודה או בהעסקתם.