tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קוטלר למד בתיכון "אורט טכניקום גבעתיים".
הוא בעל תואר ראשון בכלכלה (וחטיבה ביחסים בינלאומיים) ותואר שני במנהל עסקים (בהתמחות במימון, סיים ב-1991) מאוניברסיטת תל אביב, והוא בוגר תוכנית המנהלים של אוניברסיטת הרווארד במסצ'וסטס, שבארצות הברית (1998).
עבד בבנק לאומי במשך 18 שנה, וביצע תפקידי ניהול בדרג ביניים.
ב-2015 היה מייסד משותף של "אינטו", קרן השקעות בנדל"ן הפועלת כרשת חברתית בישראל ובארצות הברית, ושימש כיושב ראש שלה.
שימש כיועץ לקרן ורבורג פינקוס, שרכשה את מקס איט פיננסים (לשעבר לאומי קארד) ולקבוצות שונות שהתעניינו ברכישת ישראכרט.
באוקטובר 2019 מונה למנכ"ל בנק הפועלים במקומו של אריק פינטו.
עם כניסתו לתפקיד בסוף 2019, עמדו בפניו ובפני הבנק מספר אתגרים חשובים ובהם השלמת הטיפול בפרשת העלמת המס בארצות הברית, גיבוש הסכם שכר עם ארגון העובדים והשלמת ההיפרדות מחברת כרטיסי האשראי ישראכרט.
מספר חודשים לאחר כניסתו לתפקיד פרצה מגפת הקורונה אשר טמנה בחובה אתגרים רבים, חוסר ודאות כלכלית עולמית והביאה להאטת הפעילות הכלכלית במשק.
בנוסף להתמודדות המוצלחת עם אתגרים אלה, במהלך כהונתו הוביל את הבנק להישגים רבים ובהם צמיחה משמעותית והשבחת תיק האשראי, עלייה בשווי השוק של הבנק וחזרה לחלוקת דיבידנד שוטפת, לאחר היציאה מהקורונה.
בשנה האחרונה לכהונתו פרצה מלחמת חרבות ברזל שהביאה להאטת הפעילות ואי ודאות כלכלית אשר באה לידי ביטוי בהורדות דירוג האשראי של מדינת ישראל על ידי סוכנויות הדירוג הבינ"ל כדוגמת פיץ' ומודי'ס.
במאי 2024, הודיע על כוונתו לפרוש מהבנק לאחר כחמש שנות כהונה.
קוטלר מכהן או כיהן כדירקטור, בין היתר, בבזק, בזק בינלאומי, Yes הטלוויזיה בלוויין ופלאפון.
כמו כן, כיהן כיושב ראש עמותת תפוח.
ב-2 באפריל 2023 פורסם כי בדיון בקבוצת ווטסאפ של בכירי המשק על הרפורמה המשפטית שמקודמת על ידי ממשלת ישראל השלושים ושבע, כתב קוטלר כי ייגבה את השבתת המשק על ידי ההסתדרות במטרה לעצור את העברת הרפורמה, הוא אמר "הבטחתי גיבוי לארנון בר-דוד.
יחריב (יריב) לוין - עד כאן".
לדב קוטלר אח תאום, עופר, לשעבר מנכ"ל שיכון ובינוי.
קוטלר נשוי ואב לשלושה, מתגורר בתל אביב.
דב קלימקר (קלימקער, כסלו ה'תרכ"ו, 15 בדצמבר 1865 – ח' בסיון ה'תש"ז, 27 במאי 1947) היה כימאי, תעשיין, יזם פעיל ציוני ועסקן ציבור מעולי העלייה הראשונה, מראשוני הכימאים והתעשיינים העבריים בארץ ישראל.
נולד בקישינב שבבסרביה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום במולדובה) לשמואל זאב ורחל קלימקר.
למד בחדר מסורתי ובישיבה, ולאחר מכן בבית ספר למסחר באודסה.
לאחר גמר לימודיו שם נסע לפריז ללמוד כימיה בסורבון.
בשנת 1885 הצטרף לפעילות באגודת "בני ציון", אחד מארגוני "חובבי ציון" והיה מזכיר אגודת ישוב ארץ ישראל בפריז, וכן היה פעיל באגודות ציוניות נוספות.
בשנת 1901 החל לנהל מפעל כימי.
במקביל, היה יו"ר מועצת אגודת עוזרי המסחר בקישינב.
ב-1900 היה ציר לקונגרס הציוני הרביעי בלונדון, ובאותה שנה פגש בווינה את תיאודור הרצל, והעלה בפניו את תוכניתו להקמת מפעלי תעשייה בארץ ישראל.
הרצל פרסם את הצעתו בעיתון די ולט, ולצדה קול קורא לתמוך בה.
עלה לארץ ישראל בשנת 1903 והתיישב בראשון לציון.
הוא הקים סמוך ליקב כרמל מפעל לתעשיות כימיות משאריות ייצור היין, בהם חומצה טרטרית, שהיה למפעל הכימי הראשון בארץ ישראל.
בערבים, הרצה בבית העם בנושא כימיה לצעירי המושבה.
השתתף בקונגרס הציוני העולמי השמיני בהאג בשנת 1908.
בשנת 1906 רכש שטח של כ-230 או 250 דונם על חורבות הכפריר "עויון טולמה" ("בית טלמא") בעמק הארזים.
את הקרקע רשם בשותפות עם אהרן אייזנברג.
הם הקימו במקום מפעל בשם "חרמון" שכלל בית בד ומפעל לייצור סבון ממיצוי גפת.
הוא תכנן להקים סביב המפעל שכונת מגורים קטנה עבור העובדים, שבה תינתן לכל עובד חלקה למשק עזר.
המפעל החל לפעול בשנת 1909, אך בשל חוסר כדאיות כלכלית פעילותו הופסקה ב-1912, והמקום ננטש.
בשנת 1923 רכשו את האדמות הללו אנשי תנועת המזרחי, וייסדו עליהם מושבה קטנה שהחזיקה מעמד עד מאורעות תרפ"ט.
ב-1912 סייר יחד עם האגרונום מלך זגורודסקי באדמות שנרכשו בג'ממה שבנגב, לצורך היערכות להקמת חווה במקום שתיקרא לימים רוחמה.
ייסד בית חרושת לשמן גם בבן שמן, והוא נתן למקום את שמו.
משם עבר לחיפה, והפעיל בחכירה את בית-החרושת "עתיד" לייצור שמן מגפת (כיום, "שמן תעשיות").
בית החרושת סייע לעות'מאנים במאמץ המלחמתי במהלך מלחמת העולם הראשונה, אך כאשר פרצה שרפה במפעל האשימו אותו השלטונות באיתות לבריטים בעזרת אש, והוא נאסר.
לאחר תום המלחמה, עזב את התעשייה והתמסר לעבודה ציבורית.
הוא היה יו"ר ועד הדר הכרמל ויו"ר אגודת המהנדסים והכימאים בעיר.
הוא היה שליח קרן היסוד למזרח אירופה, והיה יושב הראש שלה במחוז חיפה ונציג חיפה בהנהלת קרן היסוד הארצית.
כמו כן, היה פעיל במפלגת הציונים הכלליים.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 לימד כימיה לתקופה מסוימת בבית הספר הריאלי בחיפה ובטכניון, ועסק בחידושי מילים בעברית בתחום הכימיה.
בתקופה זו, ניסה שוב את כוחו בתעשייה כימית: ייצור סוכר מתפוזים, הפקת נפט מפצלי שמן, ייצור תרסיסי הדברה, משחות נעליים, סודה ומוצרים כימיים נוספים.
נקבר בבית הקברות חוף הכרמל.
על שמו רחוב ברמת מוצא, שהיא כיום חלק מירושלים.
התעשייה בארץ ישראל - ירושלים, ה'תרס"ז.
שיבת ציון - שיבת תרבות קישינב, תרפ"ד.
בשנת 1897 התחתן עם פנינה לבית רוזן, מיילדת.
בני הזוג התגרשו והתחתנו פעמיים.
רחל - פעילת ציבור ביישוב ובמדינת ישראל נישאה לעורך הדין צבי שורץ.
בנותיהם היו רות דיין (אשת משה דיין) וראומה ויצמן (אשת עזר ויצמן).
דוד - אביהם של השופט גלעד גלעדי, לשעבר נשיא בית המשפט המחוזי בבאר שבע ושל שנפל בחיפה במלחמת העצמאות.
דניאל - אגרונום, שימש כמדריך חקלאי בגליל מטעם פיק"א וממייסדי מכבי בטבריה.
נשלח לתפקיד אגרונומי במשקי הברון רוטשילד במרוקו.
בנו הוא הפיזיקאי ד"ר הרי קלימקר, ראש צוות מחקר בקרייה למחקר גרעיני בנגב.
דב שורין (נולד בברוקלין ב-1949) הוא זמר-יוצר ישראלי-אמריקאי, הידוע גם בדעותיו הפוליטיות הימניות המועברות הן באמצעות המוזיקה והן באמצעות הופעותיו בתקשורת.
הוריו היו הרב ישראל שורין (נפטר ב-2007), בנו של הרב משה שורין, ומלכה (1921–2013), שהייתה בתו של הרב יעקב קמנצקי, ראש ישיבת תורה ודעת בניו יורק וחבר מועצת גדולי התורה באמריקה.
דב עלה לישראל בשנת 1984. התגורר תקופה בעיר העתיקה ותקופה מסוימת בבניין סנסור שבכיכר ציון, במרכז העיר ירושלים.
המוזיקה של שורין נעה בין בלדות עממיות רכות לגיטרה חשמלית, מוזיקה מהירה וריקודית.
מילות השיר שלו נעות בין מקורות מקוריים לתנ"כיים או שילוב של השניים.
הלהיט המרכזי של שורין הוא השיר זכרני נא.
השיר הולחן על ידי דב שורין בעקבות רצח ירון ואפי אונגר על ידי מחבלים פלסטינים, לא הרחק מקבר שמשון.
הוא הלחין פסוק מדבריו של שמשון, שהתפלל לאל, לאחר שהפלשתים עקרו את עיניו, שייתן לו כוח לנקום באויביו בפעם האחרונה, ואז הפיל את הבניין על עצמו ועל שוביו:
מילות השיר מבוססות על פסוק אחד בספר שופטים (למעט 7 המילים הראשונות בפסוק).
בביצוע המקורי באלבום אוהב ה' (1999) שמר שורין על מילות הפסוק, אך בביצועים אחרים שלו ושל אחרים הוחלפה המילה "מפלשתים", במילה "מפלסטין".
בריאיון אמר שורין שהוא לא אהב את השיר, כי הוא אינו בסגנון שלו, המשלב ביטלס וקרליבך, והוא חשב כי הוא מתאים יותר לסגנונו של מרדכי בן-דוד.
השיר הוקלט לראשונה על ידי שורין ולהקת כיכר ציון ב-1999 באלבומו "אוהב ה'" (Madly In Love With The One Above), אך זכה לפרסום רב יותר לאחר שתזמורת שלהבת עשתה לו קאבר.
בביצוע זה, תזמורת שלהבת שמרה בשירה על נוסח הפסוק המקורי.
עמנואל שילה סיפר כי השמיע את השיר בתוכניתו בערוץ 7 לאחר פיגועים במהלך האינתיפאדה השנייה כמעין תגובה לשיר "דרכנו" של דני בסן ששודר אז ברשתות אחרות לאחר פיגועים.
עם זאת, כתב שילה שהמסר של שמשון אינו מתאים לתקופתנו, שבה הממשלה צריכה לנקום, וגם אינו מתאים לחתונות.
גרסאות כיסוי נוספות של השיר כוללות ביצוע של דדי גראוכר ויונתן פורת באלבומם המשותף "דדי ויונתן" (2004) וביצוע של אריאל זילבר בדיסק "ימים כתומים: שירי תקווה ואמונה" שיצא ב-2005 בעקבות ביצוע תוכנית ההתנתקות.
מילות השיר היוו את המקור לשם הסרט התיעודי נקם אחת משתי עיני של אבי מוגרבי מאותה שנה ושכלל, בין השאר, ביצוע של שורין לשיר באירוע של מפלגת כהנא חי בו החליף את המילה פלשתים בפלסטין.
השיר זכה לתשומת לב בדצמבר 2015, אז פרסם רועי שרון מערוץ 10 תיעוד חתונה של אנשי ימין קיצוני הרוקדים לקול השיר, כשבידי מקצת הרוקדים כלי נשק, ואחד הנוכחים דוקר תמונה של הפעוט עלי דוואבשה שנרצח בעיירה דומא.
והוא הושמע גם במהלך העימותים בירושלים ב-2021.
הוא ידוע בדעותיו הפוליטיות הכהניסטיות.
המאבק על ארץ ישראל הוא נושא שחוזר על עצמו במוזיקה שלו.
הוא הוצג על השער של האקונומיסט עם תנ"ך ביד אחת ועוזי ביד השנייה.
שורין הוצג בסרטים תיעודיים והפך לזמן קצר לכוכב פופ בתנועת המתנחלים עם שירים הקוראים לאלימות נגד הפלסטינים ולהתנגדות לנסיגת ישראל ב-2005 מרצועת עזה.
שורין הופיע בסרט התיעודי של Settlers, שנעשה ב-2002 על ידי הבמאי הבריטי שון מקאליסטר.
בסרט קובע שורין כי למרות שהוא מאמין שארץ ישראל שייכת אך ורק לעם היהודי, אין לו בעיה להיות מיודד עם ערבים בודדים.
בסצנה נראה שורין מתערב לטובתו של קשיש ערבי שנעצר ברחבת הכותל על ידי כוחות הביטחון הישראלי; שורין הצהיר שהוא גאה במה שעשה ושהמעשה הזה הוא מצווה.
התגורר תקופה בבניין סנסור וב"בית עיני" ברחוב אגריפס בירושלים.
הוא גרוש בפעם השנייה ואב לעשרה ילדים, תשעה מרעייתו רחל ובן אחד מרעייתו תמר.
דב שמורק (15 בנובמבר 1929 בפולין -25 באפריל 2015) היה דיפלומט ישראלי.
בין השנים 1961 ל-1962 היה דובר היועץ המשפטי לממשלה ואיש קשר למשקיפים זרים במהלך משפטו של אדולף אייכמן.
לאחר מכן, בין השנים 1962 ל-1966, היה שמורק המזכיר הראשון בשגרירות ישראל בשוודיה, ובין השנים 1966 ל-1968, המזכיר הראשון ולאחר מכן יועץ בשגרירות ישראל בבריטניה.
בין השנים 1972 ל-1975 כיהן כשגריר ישראל באורוגוואי.
בין השנים 1980 ל-1985 כיהן כשגריר ישראל בארגנטינה.
בין השנים 1987 ל-1991 כיהן כשגריר ישראל במקסיקו.
דב (רוזי) רוזנטל (י"ב באדר ה'תשי"ג, 27 בפברואר 1953 – כ"ו בתשרי ה'תשל"ד, 22 באוקטובר 1973) היה חייל צה"ל שעוטר בעיטור המופת לאחר נפילתו במלחמת יום הכיפורים.
רוזנטל נולד בכפר סבא ללאה ולשמואל.
סיים את לימודיו התיכוניים בתל אביב.
הוא היה חבר בגדנ"ע וב.
במאי 1971 גויס לצה"ל והתנדב לחטיבת גולני.
הוא שירת תחילה כלוחם, עבר קורס מ"כים ושירת בסיירת.
על שירותו עם גדודו בעיר עזה (שהייתה אז תחת שלטון ישראלי) זכה באות השירות המבצעי.
במלחמת יום הכיפורים לחם בחזית הסורית והשתתף במבצע קינוח לכיבוש החרמון.
הוא נפל ביומו האחרון של המבצע, 22 באוקטובר 1973, לאחר שנפגע מירי צלפים סורים.
עוד קודם לכן הוביל את פלוגתו עד שנתקלו בירי מעמדה סורית, בשעת החשכה.
הפלוגה השיבה אש ורוזנטל התקדם על מנת לאתר את הצלפים במדויק.
אחד מהם פגע בו והצניח את רוזנטל אל הקרקע, אך זה התרומם ונורה בשנית למוות.
על חלקו בקרב עוטר לאחר נפילתו בעיטור המופת:
רוזנטל נקבר בבית הקברות הצבאי קריית שאול.
לאחר נפילתו הועלה לדרגת סמל ראשון.
דֶּבוֹן הוא תור בעידן הפלאוזואיקון שנמשך 45.5 מיליוני שנים, מ-408.5 מיליוני שנים לפני זמננו עד לפני 363 מיליוני שנים.
את הדבון נהוג לחלק לשלוש תקופות: דבון שלישי (הקרובה ביותר לזמננו), דבון שני ודבון ראשון (הרחוקה ביותר מזמננו).
בתור הדבון התקרבו יבשות אירואמריקה וגונדוונה, שמאוחר יותר יצרו את יבשת פנגיאה.
במהלך תור דבון הופיעו הדו-חיים הראשונים וכן שבטבטנים.
התקופה נקראת על שם מחוז דבון באנגליה.
דבון רקס (Devon Rex) הוא גזע של חתול הבית.
מקורו של גזע הדבון רקס הוא בחתול מתולתל שיער, אשר נמצא על ידי אישה בשם בריל קוקס בדבון, אנגליה, בשנת 1960. קוקס ניסתה להכניס את החתול לביתה ולגדלו, אך לא הצליחה בכך.
היא המשיכה להשגיח עליו ושמה לב שהחתול הזדווג עם חתולה מקומית.
בין הגורים היה גור אחד בעל פרווה מתולתלת.
קוקס אספה אותו לביתה וקראה לו קירלי.
לאור הדמיון הרב בין החתול לגזע הקורניש רקס והקרבה הגאוגרפית בין דבון רקס לקורנוול (משם הגיע הקורניש רקס), שיערו כי מדובר באותה מוטציה גנטית וכי מקור החתולים זהה.
כדי לאמת זאת, נעשה ניסיון לזווג ביניהם.
התוצאה של הזיווג הייתה שגר שכולו חתולים בעלי שיער רגיל.
כלומר, המוטציות הגנטיות של קירלי ושל גזע הדבון רקס נתגלו כבלתי תלויות ולכן מדובר בשני גזעים שונים.
כדי להעשיר את מאגר הגנים, נעשו הכלאות עם חתולים קצרי שיער רגילים.
כעבור 10 שנים הגזע הוכר בבריטניה.
לדבון רקס "פני שדון" מיוחדים ואוזניים גדולות מאוד ומחודדות.
שלא כמו לקורניש רקס, לרקס זה שיערות מגן ושערות זיפיות הדומות מאוד גם לשערות הפלומה שלו.
שלושת סוגי השיער קצרים מאוד ומתולתלים.
שערות השפם קצרות או חסרות.
גזע זה מופיע בכל צבעי הפרווה ודוגמאות הפרווה כאשר צבע העיניים בהתאמה.
קיים זן בעל דוגמת חודים של סיאמי הנקרא סי-רקס.
תוחלת חייהם נעה בין 9 ל-15 שנים אך רבים מגיעים לאמצע שנות העשרה לחייהם ואפילו מעבר לכך.
הדבון רקס מאופיין בהיותו חברותי, סקרן, פעיל, אוהב לשחק ואפילו שובב ואוהב מאוד אנשים.
כאשר הוא שמח הוא עשוי לכשכש בזנבו כמו כלב.
הרגל זה ופרוותו המתולתלת, זיכו אותו בכינוי "חתול פודל".
דב תמרי (נולד באוקטובר 1936) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף, ממפקדי סיירת מטכ"ל וקצין המודיעין הראשי הראשון בצה"ל.
בעל עיטור העוז ושני צל"שי הרמטכ"ל.
מכהן כיו"ר ההנהלה הציבורית של תיאטרון בית ליסין משנת 2017.
תמרי גדל בקיבוץ עין חרוד, בנם של צבי שעלה מפולין ב-1924 ושל מרים שעלתה מרוסיה ב-1913. עם פיצול הקיבוץ ב-1952, עברה שאר משפחתו לבני עטרות ותמרי נשאר בו לבדו.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1954, התנדב תמרי לצנחנים, ושובץ בגדוד 890 בפלוגה א' עליה פיקד תחילה סעדיה אלקיים ולאחר מכן מאיר הר-ציון.
בצנחנים הוא עבר מסלול הכשרה כלוחם, ולאחר מכן עבר קורס מ"כים חי"ר וקורס קציני חי"ר.
את טבילת האש שלו עשה במבצע חץ שחור, במהלך קורס הקצינים השתתף במבצע יהונתן (1956) בו נפצע באורח קל.
במבצע שומרון בקלקיליה, ב-10 באוקטובר 1956 שימש כמפקד מחלקה בסיירת הצנחנים ועם פציעת המ"פ והסמ"פ נטל את הפיקוד על הפלוגה, ועל חלקו בפעולה זו עוטר בעיטור העוז.
במבצע קדש פיקד על מחלקה בסיירת צנחנים, איבד 10 מלוחמיו בקרב המיתלה, נפצע ואושפז באסף הרופא.
ב-1957 השתחרר משירות הקבע, אך שב לאחר שנה ומונה למפקד פלוגה בנח"ל המוצנח.
בהמשך מונה למפקד סיירת צנחנים, ולסגן מפקד גדוד 890. ב-1963 מונה לסגן מפקד סיירת מטכ"ל ובפברואר 1964 מונה למפקד היחידה תפקיד בו שירת עד 1967. פעמיים עוטר בצל"ש הרמטכ"ל על חלקו בפעולות חשאיות.
בתקופתו כמפקד היחידה יצאו לפועל 47 מבצעים, הפעילויות כללו בראש ובראשונה פעילות הטמנת סנסורים לניטור פעילות האויב מעבר לגבול, שיתופי פעולה עם יחידה 504 המפעילה סוכנים במדינות אויב סמוכות, סיורי חרש במצרים ובירדן, ניסויים ומבצעים מיוחדים בשירות אגף המודיעין או המטכ"ל והשתתפות בפעולות התגמול, בין היתר בליל הבארות ובפעולת סמוע
במלחמת ששת הימים היה בין תפקידים ונשלח למשימות שונות ביניהם פיקוד על כוח צנחנים מוסק ששלח למשימת תפיסת שארם א-שייח'.
לאחר המלחמה יצא להשתלמות בחיל הנחתים האמריקאי.
בשובו לישראל מונה לסגן מפקד חטיבת הצנחנים הסדירה.
ב-1969 עבר הסבה לשריון, ביולי 1970 מונה למפקד חטיבה 401 וב-1972 לסגן מפקד גייסות השריון.
במלחמת יום הכיפורים היה סגנו של האלוף אברהם אדן, שפיקד על אוגדה 162 בסיני, והשתתף בקרב השריון ב-14 באוקטובר, בצליחת תעלת סואץ ובקרב העיר סואץ.
בתום המלחמה החליף את אדן בפיקוד על האוגדה עד לפברואר 1974, ובמקביל מילא את מקומו גם כמפקד גייסות השריון.
לאחר מכן פיקד על אוגדה 143 במשך שלושה חודשים בטרם מונה למפקד אוגדה 162 במינוי קבע עד 1975.
שימש עוזר ראש אמ"ן, וב-12 בנובמבר 1976 היה לראשון שמונה לתפקיד קצין מודיעין ראשי (קמנ"ר).
הוא שימש כמפקד אוגדה 440 ומפקד המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה, בינואר 1979 התמנה לסגן מפקד פיקוד הדרום.
בשנת 1982 השתחרר בדרגת תת-אלוף לאחר שלא מונה לתפקיד ראש מחלקת ההדרכה בדרגת אלוף, בעקבות אי הסכמתו של שר הביטחון אריאל שרון.
לדב תמרי שני אחים ששֵרתו בצה"ל בתפקידים בכירים, תת-אלוף שי תמרי ואלוף נחמיה תמרי.
לאחר הקריירה הצבאית, כיהן בשנים 1982–1984 כעמית מחקר במרכז יפה למחקרים אסטרטגיים שבאוניברסיטת תל אביב ובשנים 1989–1992 כחבר יועץ במרכז הבינתחומי לחיזוי טכנולוגי.
תמרי הוא בעל תואר שני בהיסטוריה מאוניברסיטת תל אביב ודוקטורט מאוניברסיטת חיפה.
עבודת הדוקטורט שלו אותה הגיש ב-2007 נושאת את הכותרת "המילואים – תופעה ישראלית ייחודית".
תמרי כיהן כחוקר בכיר במכון לחקר תורת המערכה וכמרצה בתוכנית ללימודי ביטחון של אוניברסיטת תל אביב, וכיום הוא ראש התוכנית ללימודי חברה, ביטחון והגנת העורף במכללת בית ברל.
בשנת 2017 החליף את עוזי ברעם כיו"ר ההנהלה הציבורית של תיאטרון בית ליסין.
בשנת 2024 יצא לאור, בהוצאת ידיעות ספרים, ספרו "חיים במלחמה - זו שאף פעם לא נגמרת".
דב תבורי (במקור, "בלגולה") נולד בתל אביב ב-1928 למשה ושרה-לאה, ובהיותו בן 6 עבר עם משפחתו לפתח תקווה.
בגיל 15 עזב את לימודיו והחל לעבוד במוסך.
היה חבר בתנועת הנוער העובד והלומד.
שירת ב"הגנה" והיה מפקד הגדנ"ע בפתח תקווה.
את שירותו בצה"ל סיים בדרגת סרן.
סמוך לגיל 30 השלים לימודים תיכוניים ונבחן בבחינות הבגרות.
אז, המשיך לתואר ראשון בקרימינולוגיה ותואר שני בפסיכולוגיה, שאותו סיים סמוך לגיל 40. תבורי היה מורה מוסמך, ובוגר המדרשה למינהל ציבורי וכלכלה.
בתחילת שנות ה-50 החל לעבוד במשרד החינוך.
מונה למפקח החינוך החברתי ושל"ח במחוז מרכז.
בשנים 1977–1978 היה מזכיר העיר פתח תקווה.
ב-1978 נבחר לכהונת ראש עיריית פתח תקווה מטעם מפלגת העבודה, וכיהן בתפקיד זה עד 1989. כמו כן כיהן כיו"ר מרכז השלטון המקומי בישראל בשנים 1984-1989.
בשנת 1984, לאחר בחירתו לקדנציה שנייה כראש העיר, החליט לפתוח את קולנוע היכל בלילות שבת, ו"פרשת קולנוע היכל" הביאה לעימות בין דתיים לחילוניים בפתח תקווה, ולהפגנות רבות של הציבור הדתי והחרדי עם רבני העיר, נגד פתיחת הקולנוע.
אחיו חיים תבורי היה מפכ"ל המשטרה השישי של משטרת ישראל.
תבורי כיהן כדירקטור בחברות ציבוריות אחדות, והיה נשוי לרות (לבית דולנסקי) ואב לשלושה ילדים.
לאחר שהתאלמן, היה נשוי בשנית, לחנה גל (לבית אוקסנהורן).
דְבַּאיֶיל (ידוע גם כמקלוני חומוס) הוא חטיף חומוס מטוגן מלוח וחריף המבוסס על קמח חומוס ותבלינים.
מקורו של החטיף הוא ב, שם הוא ידוע בשם "סֶב".
מרכיבי הדבאייל העיקריים הם קמח חומוס, מלח, פלפל חריף, אבקת פלפל שחור, כורכום ותבלינים שונים.
תהליך ההכנה כולל ערבוב החומרים לבצק, יצירת מקלונים דקים בצורת "חוטים" (בדרך כלל באמצעות מכונה לטחינת בשר) וטיגונם בשמן עמוק.
החטיף הגיע והופץ בישראל על ידי יהודים שעלו מעיר הנמל עדן שבתימן, אשר הייתה קולוניה של הודו הבריטית (Aden Province) והושפעה רבות מהתרבות ההודית .
כמו כן, מיקומה הגאוגרפי והאסטרטגי של העיר, שהפך אותה לעיר נמל חשובה הנמצאת על מסלול הודו-אירופה, תרם אף הוא להשפעות תרבויות הודיות על המטבח המקומי.
בשנות החמישים והשישים שווק הדבאייל בשווקים בישראל על ידי רוכלים שהכינו אותו במקום באמצעות מטחנת בשר ידנית שמתחתיה סיר טיגון המונח על פרימוס.
בשנות השבעים פחתה בצורה ניכרת הפופולריות שלו עם שווקם של החטיפים התעשייתיים דוגמת הביסלי.
כיום משווק הדבאייל באריזות אטומות או במשקל ברשתות השווק, בקיוסקים ובחנויות התבלינים.
בתקופה בה היה הדבאייל פופולרי נהגו הרוכלים בשוק להצהיר בפני קהל הקונים כי הדבאייל הוכן מחומוס בלבד בקריאה "דבאייל אוריגינל", זאת מאחר שנודע כי חלק מהרוכלים שהכינו את הדבאייל נהגו להוסיף לעיסה גם קמח חיטה במטרה להוזיל עלות ההכנה.
נהר דבד (בארמנית: Դեբեդ, בגאורגית: დებედა, דֶבֶּדה) הוא נהר בארמניה ובגאורגיה, שבחלקו משמש גבול טבעי בין ארמניה וגאורגיה (כ-12 ק"מ).
מוצאו במפגש הנהרות דזוראגט ופאמבק, ליד הכפר דסר (Dsegh) שבמחוז לורי, צפון ארמניה.
בגאורגיה מהווה הנהר יובל ימני של נהר חראמי (ხრამი) שנשפך בסופו של דבר לנהר הקורה.
אורכו של הנהר הוא 178 ק"מ (כולל פאמבק) כאשר 152 ק"מ מתוכו זורם בארמניה.
אגן הניקוז של הנהר משתרע על 4,050 קמ"ר.
היישובים בהם או לידם עובר הנהר הם - בארמניה: דסר (Դսեղ, כפר הולדתו של המשורר הארמני הוואנס טומאניאן), אודזון (Odzun), שאנאהין (Սանահին, כפר שבה נותרו עדיין שרידים של גשר אבן מעל נהר הדבד), אלוורדי, הר'פאט (Հաղպատ, כפר), אחטלה (Ախթալա, עיירה).
בארמניה משמשים מי הנהר להשקיה ויצירת אנרגיה.
דבון ג'פרסון הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדות הסמול פורוורד והפאוור פורוורד בקבוצת קפיטנס דה ארקיבו מליגת הכדורסל הפוארטו ריקנית.
ג'פרסון נחשב שחקן אתלטי במיוחד ובעל יכולת הטבעה גבוהה.
בצעירותו שיחק ג'פרסון באוניברסיטת דרום קרוליינה, בה העמיד ממוצעים של 12.1 נקודות, 6.3 ריבאונדים וחסימה אחת ב-27.8 דקות משחק.
הוא שיחק בליגת הקיץ של ה-NBA במדי הלוס אנג'לס לייקרס, אך לא נבחר בדראפט לשנת 2008 וחתם במכבי חיפה מליגת העל הישראלית לעונת 2009/2008, אותה הוביל יחד עם דורון פרקינס לגמר גביע המדינה ולגמר הפיינל פור של הליגה, אך בשניהם קבוצתו הפסידה להפועל חולון ולמכבי תל אביב בהתאמה.
כמו כן, הוא נבחר לשחקן השישי של העונה בליגת העל לאחר שקבע ממוצעים של 16.3 נקודות ו-7.3 ריבאונדים למשחק.
בעונת 2010/2009 הפך לאחד הכוכבים הגדולים של הליגה הישראלית, אך עזיבתם של פרקינס וברוקס סיילס השפיעה רבות על חיפה שסיימה את העונה הסדירה במקום החמישי בלבד והודחה כבר ברבע גמר הפלייאוף על ידי ברק נתניה.
בסך הכל ג'פרסון סיים עונה אישית טובה במיוחד עם ממוצעים מצוינים של 17.2 נקודות, 8.4 ריבאונדים ו-2.4 אסיסטים למשחק.
לאחר עונה זו עזב את חיפה וחתם לקראת עונת 2011/2010 באסוול ליון-וילרבאן הצרפתית, איתה השתתף בסיבוב הראשון של מוקדמות היורוליג, אך קבוצתו הודחה ממסגרת זו והוגרלה למשחקי היורוקאפ לעונת 2011/2010. בעונה שלאחר מכן עבר לשחק בקבוצת טריומף ליוברצי הרוסית.
לאחר הפסד של הקבוצה בליטא, נעצר ג'פרסון על ידי המשטרה המקומית יחד עם טייוויין מקי, חברו לקבוצה.
הכדורסלנים האמריקנים יצאו לבלות במועדון לילה מקומי לאחר ההפסד ובמקום התפתחה תקרית עם אנשי האבטחה שהובילה למעצרם.
בתחילת עונת 2020/21 חזר למכבי חיפה מליגת העל בעקבות שחררו המוקדם של לה בריאן נאש אך שוחרר בהמשך העונה עקב בעיות משמעת.
ביוני 2021 חתם בקבוצת קפיטנס דה ארקיבו מליגת העל שבפוארטו ריקו.
דב שפיר (נולד ב-28 בדצמבר 1931) הוא קצין חיל הים, שירת בשייטת 13 ופיקד עליה במלחמת ששת הימים, ואחר כך היה ראש מספן כוח האדם.
לאחר שחרורו מצה"ל נעשה דירקטור בחברת טבע תעשיות פרמצבטיות ומשקיע בשוק ההון, חבר במועצת המנהלים של מכללת אשקלון ובחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה.
תורם להקמת 'המרכז ללימודי אסטרטגיה ימית' ולשחזור של הספינה העתיקה ממעגן מיכאל.
אביו יעקב היה טכנאי טקסטיל שהגיע מלודז' לארץ ישראל בשנת 1918, והשתתף במפעל הטקסטיל שהוקם ברמת ישי.
לאחר אי הצלחת המפעל חזר יעקב לפולין ונישא לפנינה (פסיה) ממשפחת שפירא.
הדוד שפירא, שהיה ממייסדי בני ברק, השיג משלטונות המנדט הבריטי אשרת עלייה במסגרת 'איחוד משפחות'.
בשנת 1928 עלתה המשפחה, בשמה החדש 'שפירא', לארץ ישראל והתגוררה בתל אביב.
חלק ממשפחת האב היו כבר בארץ ישראל.
מרבית משפחת האם נשארה באירופה והושמדה בשואה.
ב-28 בדצמבר 1931 נולד למשפחת שפירא בן הזקונים שנקרא 'דב' על שם המגיד ממזריטש.
ההורים, שלפי הגדרתו של שפיר היו 'דתיים מודרניים', ייעדו לבנם חינוך דתי.
שנתיים ראשונות למד בבי"ס 'אליאנס' בשכונת נוה צדק וכאשר פרצו מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט הועבר לבית הספר ביל"ו.
מגיל 6 למד לשחות בים של תל אביב.
והמשיך בברכת השחייה בגן הדסה בתל אביב.
בעקבות ההפצצות על תל אביב במלחמת העולם השנייה עברה המשפחה לגבעתיים.
כאשר סיים את בית הספר היסודי וחגג בר מצווה ציפו הוריו שימשיך לימודיו בתיכון דתי, אך שפיר, שחבריו היו בתנועות הנוער העובד, דרש להירשם לתיכון חילוני, ועבר ללמוד בגימנסיה ריאלית בלפור בתל אביב.
בתיכון היה חבר בתנועת הנוער השומר הצעיר ובגדנ"ע והשתתף מלחמת העצמאות.
לאחר הקמת צה"ל התגייס שפירא לחיל הים ועבר טירונות בבסיס החיל בחוף סידנא עלי.
בעת אירועי "אלטלנה" הוצב עם חבריו על אבטחת המפקדה בגג מלון 'סן רמו'.
במהלך ההפגנה משך את תשומת לבו של מפקד הקורס אהרון בן-יוסף בכך שהפעיל מקלע בצורה מדויקת מבלי לגרום לנפגעים.
בן יוסף הציע לו להתנדב ל'יחידת המתאבדים' - יחידת חבלה ימית.
קבוצת המתנדבים התרכזה בבית הירוק ביפו ולאחר זמן עברה לקיסריה, שם עבר שפירא קורס צלילה.
באוגוסט 1948 קיבל יוסף דרור את הפיקוד על היחידה וארגן אותה מחדש.
דרור בחר בשפיר עם הדר קמחי, הרצל לבון ומנשה מילר להיות מדריכי הצלילה.
יחידה זו יחד עם יחידת הסירות היוו את הבסיס להקמת שייטת 13.
בשנת 1950 כמדריך צלילה קיבל שפירא דרגת סג"ם.
ובשנת 1952, בדרגת סגן, עבר 'קורס קצינים בסיסי' בבסיס ההדרכה בפיקוד יששכר שדמי שהיה בפרדס חנה.
בשנת 1953 יצא שפיר יחד עם בועז עצמון לקורס קומנדו ימי בפורטסמות' שבאנגליה.
לקראת היציאה נדרש לעברת את שם משפחתו.
טענתו כי 'שפירא' הוא שם עברי נדחתה.
בדרכון השירות שהונפק נרשם 'דב שפיר'.
הקורס היה יסודי ובמהלכו תירגל שפיר את נושא הצלילה במערכת סגורה והכיר את הקיאקים.
כיוון שלשפיר ועצמון כבר היה ניסיון בצלילה זכו להערכה מחבריהם.
לא ניתן בקורס מידע על אמצעי חבלה או מוקשי עלוקה.
כאשר חזר נעשה מפקד יחידת הצוללים בשייטת וקיים את האימונים בחופי ישראל.
לאחר שנוכחו בתאונות תוך כדי צלילה קבע את הנוהל שצוללים בזוגות.
בקורסי הלוחמים הכניס את נושא הערכה הדדית וכך ידע למיין ולסנן.
שפיר דרש לקיים חדירה לנמל אויב כאימון והוכחת יכולת.
בשנת 1954 אושר ביצוע אימון חדירה לנמל ביירות.
המשימה ניתנה לשני זוגות צוללים: שפיר עם צבי גבעתי ובועז עצמון עם דוד אלבכרי.
לעבור על שובר הגלים הראשי להגיע לרציף והביא את שם האנייה העוגנת ממול.
מבצע הוכחת היכולת נקרא בשם 'מבצע רירי'.
הכח יצא עם אח"י נגה (ק-22), ובמרחק מול החוף הורדו שתי סירות אם בפיקוד ראובן פנחס.
התקרבו לנמל ושחו לנקודה המתוכננת בשובר הגלים.
כאשר עלו על השובר התברר כי המידע לא היה מלא ולאורך שובר הגלים הוקם קיר בטון בגובה 3 מטר.
סיירו לאורך השובר עד שנמצאה דרך לטפס מעל החומה.
חדרו לנמל וחזרו באותה דרך.
ראו את אחד השומרים ולא ברור אם ראה אותם בירידה למים.
הרמטכ"ל משה דיין הגיע לתחקיר ושיבח את הלוחמים.
בשנת 1957 החליף שפיר את הדר קמחי כסגן מפקד השייטת, כאשר המפקד היה יצחק רהב ואחריו יוחאי בן נון.
בתפקיד זה מימש את יזמתו של יצחק רהב והחל לשלוח לוחמי שייטת 13 לקורס חובלים.
ארגון השייטת: יחידת לחימה זוג צוללים ופלגת לחימה ארבעה זוגות.
בשנת 1958 עבר רס"ן שפיר קורס פיקוד ומטה במחנה גלילות.
כאשר יוחאי בן נון, שהיה מפקד שייטת 13, קיבל את הפיקוד על חיל הים, רצה להעביר את הפיקוד על השייטת לשפיר שהיה סגנו, ואילו שפיר, שכל שירותו היה בקומנדו הימי, ביקש לקבל ניסיון בפיקוד על כלי שיט.
דרישה זו לא הייתה חריגה - מפקדי השייטת שקדמו לו, יצחק רהב ויוחאי בן נון, עברו בסיום תפקידם לשייטת המשחתות והגיעו לפיקוד פריגטה ומשחתת.
שפיר חשב שיהיה יותר מועיל אם ירכוש ניסיון בימאות וניהוג כלי שיט לפני הפיקוד על השייטת.
במרץ 1960 עבר לפלגה 914 שהייתה בפיקוד סא"ל יצחק שושן.
רס"ן שפיר הוסמך כמפקד טרפדת ונעשה סגן מפקד הפלגה.
בתקופה זו ערך השתלמות עבודת מטה למפקדי הטרפדות וזכה להערכתו של מפקד הפלגה שושן.
בדצמבר 1960 סיים את שירותו בטרפדות וקיבל את הפיקוד על שייטת 13. בשייטת 13 הייתה פתיחות עוד מתקופתו של יוחאי בן נון לשמיעת דברי הלוחמים בנושאים שונים.
הציווי למפקד היה שפיר קידם את נושא ההתייחסות האישית הכניס צורת מיון שהסתמכה על פרופיל פסיכולוגי וסקר סוציומטרי בין הלוחמים בסיוע הפסיכולוג בנימין שליט.
מיד לאחר קבלת הפיקוד ערך שפיר לקציני השייטת השתלמות של חודש ימים בעבודת מטה.
במהלך כהונתו הקים את בית הספר להכשרות מקצועיות של השייטת.
משלחת לאיטליה מפקד חיל הים יוחאי בן נון חיפש תשובות לכיווני קידום חיל הים.
שפיר יצא בתחילת 1961 לאיטליה עם יקותיאל נץ וחיים שחל.
כשחזר החליט שפיר להשקיע בכלי שיט שיביאו את הלוחמים אל היעד ויוכלו לעבור מרחקים בתוך הנמלים.
ה"חזירים", שנרכשו עוד בשנות החמישים ולא יצאו משלב הניסויים, הפכו תחתיו ליחידה לוחמת שהוכיחה את עצמה.
שפיר הטיל על צבי גבעתי הלוחם אמנון בן ציון הצולל והמנהלן והטכנאי ישראל אונפוס לבצע תרגיל חדירה ויציאה מנמל במסלול מלא ללא תקלות.
לאחר כחצי שנה הצליח הצוות לבצע זאת.
כאשר משימות בדיקות תחתית ועבודות צלילה בנמל התרבו ובאופן טבעי הוטלו על שייטת 13 נוצרה בעיה.
שפיר ידע שהצלחת מבצע קומנדו ימי מותנית בלימוד מודיעין ויצירת הפתעה בזמן, במקום ובשיטה.
על מנת לאפשר את ריכוז המאמץ במשימה התקפית יזם את הפרדת פעילות הביטחון השוטף והעבודות התת-מימיות.
באפריל 1963 יזם את הקמת יחידת הצוללים ההגנתית.
הקמת היחידה הוכיחה עצמה בכך שבנוסף לעבודות הימיות ואבטחת הנמלים סייעה ליחידות צה"ל בפשיטות המחייבות חציית נחלים והשטה לחוף, ואפשרה לשייטת 13 לרכז מאמץ במבצעים התקפיים.
לאחר כ-5 שנים כמפקד השייטת יצא שפיר בשנת 1965 ללימודים בקורס הגבוה של מכללת הצי הצרפתי בפריז.
בתקופת הלימודים המשיכו אנשי השייטת להיות בקשר מכתבים עם שפיר.
הלימודים ברמה של תואר שני הסתיימו בסוף מאי 1967. בתקופת ההמתנה למלחמת ששת הימים נוצר משבר פיקודי בשייטת 13. שפיר שחזר לישראל קיבל שוב את הפיקוד על שייטת 13 והוביל אותה במלחמה.
שפיר קיבל את הפיקוד על השייטת בתקופת ההמתנה למלחמת ששת הימים לאחר שהמשימות הוטלו כוחות השייטת פוזרו בין שבע משימות לביצוע כולן במקביל וחלק מהכוחות היו כבר בים.
כך שלמעשה לא הצליח לקיים נוהל קרב מסודר לאף אחת מהפעולות.
פיזור הכוח בניגוד לעקרון המלחמה של ריכוז המאמץ נעשה מתוך הנחה בסיסית שהפעילות תיעשה בלילה הראשון ותנצל את גורם ההפתעה.
פיקוד צה"ל שמר את גורם ההפתעה למהלומה האווירית בבוקר 5 ביוני.
באותו הלילה כבר הייתה בכל היעדים אבטחה מוגברת, המטרות שינו את מיקומן בנמלים והקשו על הגילוי.
שפיר רצה לצאת עם אח"י יפו (ק-42) לפורט סעיד אך נדרש להישאר במוצב הפיקוד הימי בסטלה מאריס, ליד ראש מחלקת ים, יצחק רהב.
בפעולת פורט סעיד כוח של שייטת 13 חדר לנמל פורט סעיד, סרק את הרציפים שתוכננו לו, התחמק מסירת סיור שהיממה במטעני נפץ ויצא מבלי להתגלות.
לא הודבקו מוקשים משום שבניגוד להערכת המודיעין לא נמצאו כלי שיט ברציפים.
הצוללים נאספו על ידי סירת האיסוף ויצאו.
פעולת אלכסנדריה (1967) שישה זוגות צוללים יצאו מהצוללת אח"י תנין (צ-71) שחו לחוף טיפסו על שובר הגלים וחדרו לנמל אלכסנדריה, שהוא רחב ידיים במיוחד.
כלי השיט של הצי המצרי הרחיקו עצמם והצוללים הדביקו מוקשים למטרות משניות ויצאו מהנמל.
כל אותה עת המתינה להם הצוללת באזור בו מתקיימים סיורים של ספינות נגד צוללות.
הצוללים חזרו לחוף התחבאו כמעט יום שלם ונפלו בשבי.
בגזרה הסורית הופעלו שלושה כוחות בספינות אטיות שלא ניתן היה לקרב אותן לחוף לפני החשיכה.
כוח אחד הגיע עד לנקודת הטבילה ולוח הזמנים לא אפשר להמשיך.
לכוח שני הייתה טעות בניווט והגיע דרומה יותר מהיעד.
כוח שלישי, שכלל שני חזירים מספינת דיג, הגיע מאוחר מדי לנקודת ההורדה.
צה"ל עבר לפעילות התקפית נגד סוריה רק ביום הרביעי למלחמת ששת הימים.
אלמנט ההפתעה כבר לא היה גם בלילה הראשון.
המטה הכללי החליט שאין צורך יותר במשימות אלה.
בים האדום התארגן באילת כוח בפיקודו של שאול זיו למשימת פשיטה ימית על נמל ערדקה, אך הפשיטה לא אושרה לביצוע.
הגנת אילת - בלילה של 5 ביוני נעשתה במבואות אילת היערכות של סירות נפץ וכלי שיט אחרים במארב כנגד משחתות מצריות, שעלו במפרץ אילת במגמה להפגיזה.
הכוחות נערכו במארב והמתינו, אך המצרים העריכו שלא יצליחו לצאת את המפרץ באור יום פנו לאחור ולא נוצר מפגש.
רמת הגולן – ביום הרביעי למלחמה, כשהתברר שאין יותר משימות לשייטת 13 כיחידה, שלח שפיר את הלוחמים להצטרף לצנחנים ברמת הגולן.
בתחקירים שערך שפיר בשייטת 13 לאחר המלחמה נידונו הפעולות והלקחים מהן.
בהחלטתו של שפיר זכו הלוחמים שחדרו לנמלי אלכסנדריה ופורט סעיד ברקע אדום ל'כנפי העטלף'.
בתחילת יולי 1967, לאחר שכוח קומנדו מצרי חדר לסיני ומיקש את מסילת הרכבת, הוטל על שייטת 13 לבצע פעולות חבלה בצד המצרי.
מבצע ברזלית - ב-5 ביולי עברו שני כוחות בפיקוד שאול זיו וגדי שפי בשחייה את תעלת סואץ ומיקשו את מסילת הרכבת בקטע בין קנטרה לפורט סעיד.
הייתה זו הפעם הראשונה שנעשתה חציית התעלה והכוחות חשו בזרם חזק מצפון לדרום מה שגרם להם להגיע לחוף המערבי דרומית לנקודות המיקוש.
הכוחות התגנבו צפונה הניחו את המטענים במקום שתוכנן.
מבצעי ברק – ב-14 ביולי נדרשה הפגנת נוכחות בתעלת סואץ.
המשימה ירדה בלא נוהל קרב ושפיר עצמו לא נמצא במקום.
לוחמים משייטת 13, מיחידה 707 ומחוליית החוף של בסיס אשדוד השיטו סירות גומי עם דגל ישראל בתעלת סואץ.
כח השריון שהיה אמור לאבטח את הפעילות לא כיסה את כל הגזרה.
בדרום התעלה נפתחה אש על הסירה והמצרים שבו את יעקב כהנוב ואברהם יסעור, אנשי חוליית החוף שהפעילו אותה.
גזרת הירדן וים המלח נדרשו לסייע בהעברת כוחות צה"ל לפשיטות מזרחית נהר הירדן.
השייטת לקחה על עצמה לבצע את המארבים והפשיטות.
החזרת השבויים – כמפקד שייטת עמד בקשר עם הגורמים המטפלים בהחזרת השבויים.
בנוסף לששת הלוחמים שנשבו בפעולת אלכסנדריה.
נעשה אחראי וטיפל גם בשני אנשי יחידת החוף יעקב כהנוב ואברהם יסעור עד שבינואר 1968 הוחזרו כולם לישראל.
ביוני 1968 סיים שפיר את תפקידו בשייטת 13 ועבר לתפקיד ראש מחלקת כוח אדם בחיל הים.
בתקופה זו התחוללה מלחמת ההתשה.
שפיר נעזר בפסיכולוג החילי ראובן גל ובשנת 1970 קיים 'מעבדה ליחסי אנוש' לדרג מפקדי כלי השיט.
הסדרה, שנערכה במשך שלושה ימים במתקן החינוך במעלות, פתחה אופקים וסייעה לחשיבה יצירתית ויחסי אנוש טובים בין הצוותים.
למעשה היה זה המשך לקו שיזם יוחאי בן נון.
שפיר ראה את התפתחות הטכנולוגית באמצעי הגילוי והלחימה וחזה את הצורך בבוגרי הטכניון במקצועות המכונה, אלקטרוניקה ובניין אניות.
העתודה האקדמית לא הספיקה למלא את הדרוש.
הוא הצליח לשכנע את ראש אכ"א שלמה להט לשלוח אנשים מתוך החיל לטכניון.
נוצרו 100 תקנים לסטודנטים במימון אכ"א, כ-25 תלמידים כל שנה, בארבע שנות לימודים.
אנשים שהוכיחו עצמם בשירות גויסו להמשך שירות לאחר הכשרה מקצועית כמהנדסים.
ראש אכ"א המחליף, משה נתיב, תמך בנושא שהורחב גם לחיל האוויר.
בתפקיד זה המשיך שפיר לטפח את יחידה 707 שיזם את הקמתה.
צורכי מלחמת ההתשה הוסיפו משימות לחימה והיחידה הפכה להיות 'יחידת חבלה ימית'.
שפיר מצא שימוש ללוחמים שלא יכלו או לא רצו להמשיך בשייטת 13. לזכותו של שפיר גם הגדלת היחידה והצלחתה במשימות.
בנוסף לעיסוק בכוח אדם המשיך שפיר לעקוב אחרי התפתחויות אמצעי הלחימה.
באוגוסט 1969 המליץ שפיר למפקדי היחידות על סירות גדולות יותר 'מארק 5' עם 2 מנועים 40 כ"ס, ליחידות הלחימה.
"דור המשך" - שפיר זוקף לזכותו את המנהג שבנות של משרתי הקבע וגמלאי הזרועות - חיל הים וחיל האוויר - יקבלו עדיפות בגיוס לחילות בהם שרתו הוריהם ולהוות 'דור המשך'.
במלחמת יום הכיפורים שימש שפיר, יחד עם קצין מחיל האוויר ומכוחות היבשה, כצוות חשיבה בלתי שגרתית למצוא נקודות תורפה במערכי האויב, יעדים שכיבושם או הריסתם ישפיעו על תוצאות המערכה.
להביא לידי ביטוי את הפוטנציאל של כוחות מיוחדים.
אחד מהמבצעים שיזם הצוות היה ניתוק קווי התקשורת התת-מימיים אשר שימשו לקשר בין מוקדי הפיקודים הסורי והמצרי.
המבצע בוצע בהצלחה על ידי לוחמי יחידה 707 מול חוף ביירות, ולמשך מספר ימים קריטיים נאלצו לדבר באלחוט והיו חשופים לאמצעי ההאזנה של אמ"ן.
שלטונות לבנון הפעילו צוללים לתיקון הקווים והעמידו ספינת משמר שתסייר מעליהם למנוע ניתוק חוזר.
בהמשך המלחמה מונה שפיר כמרכז מבצע הפשיטה שתוכנן לפורט פואד.
התכנון בוצע נאספו אמצעים וכוח אדם ולבסוף בוטל.
בשנת 1958 למד שפיר בבית הספר לפיקוד ומטה של צה"ל.
בשנת 1965 יצא לקורס בית הספר הגבוה ללחימה בצרפת École Supérieure de Guerre Naval הנחשב כתואר אקדמי שני.
בשנים 1969–1972 למד באוניברסיטת תל אביב בחוג להיסטוריה וסיים תואר ראשון המבסס את התואר השני שקיבל במכללה הצרפתית.
חברת טבע - בזכות המניות של משפחת גרוטו מונה שפיר בשנת 1975 לדירקטור בחברת טבע תעשיות פרמצבטיות.
לקראת הנפקה בארצות הברית נערך שדרוג ארגוני ופעילות הדירקטוריון נעשתה יותר ממוסדת.
בשנת 1992 עמד ד"ר מאיר חת בראש הדירקטוריון ושפיר שימש כיו"ר הוועד המנהל של החברה למשך 10 שנים.
בשנת 2002, כאשר אלי הורוביץ סיים את תפקיד המנכ"ל ונעשה יו"ר הדירקטוריון, עמד שפיר בראש ועדת הביקורת של החברה.
בשנת 2010 פרש מתפקיד זה ונשאר במעמד 'דירקטור של כבוד'.
נדל"ן - במקביל לתפקידיו בחברת טבע כיהן שפיר בשנים 1994–2005 כדירקטור בחברת 'דנבר נכסים ובנין' שהייתה חברה ציבורית.
עידוד חברות הזנק - בשנת 1995 הצטרף שפיר כדירקטור ל'חממת ניות' שהוקמה אז בנצרת ועברה ליקנעם.
החממה תמכה בחברות הזנק בתחום תכנה ומכשור רפואי שמרביתן הצליחו.
שפיר כיהן בתפקיד זה עד שנת 2012.
בשנת 2006 רכש עם חבר חלק מ'חממת שדה בוקר', שהוגדרה על ידי משרד התמ"ת כמצטיינת באותה שנה.
השקעות - שפיר משקיע בחברות הזנק בתחום מדעי החיים טכנולוגיה רפואיות כגון 'קדימהסטם'.
בתחילת 1975 לאחר שחרורו מצה"ל ניהל שפיר מכון אסטרטגי בשם STRATIS שהקים הבנקאי סם זקס משיקגו.
במכון בוצעו מחקרים עבור אברהם טמיר ומאוחר יותר הועבר לאהרן יריב באוניברסיטת תל אביב.
שפיר חבר במועצת המנהלים של המכללה האקדמית אשקלון ובחבר הנאמנים של אוניברסיטת חיפה.
בשנת 2014 השקיע עם נשיא אוניברסיטת חיפה פרופ' פרד שטאובר במרכז ללימודי אסטרטגיה ימית ושכנע את תא"ל במילואים שאול חורב לעמוד בראשו.
מלגות ותרומות – במהלך השנים תרם שפיר למלגות לסטודנטים בתחום 'מדעי הים'.
בשנת 2014 נעשה התומך העיקרי וסייע להשיג תורמים נוספים לשחזור של הספינה העתיקה ממעגן מיכאל.
שנעשתה על ידי החוג לציוויליזציות ימיות ביזמתו של פרופסור יעקב כהנוב.
בשנת 1951 פגש שפיר בפתח תקווה את רות ממשפחת גרוטו שהייתה אז גננת ולימדה ילדי עולים במושב עין ורד בגוש תל מונד.
משפחת גרוטו הייתה מבעלי מפעל התרופות 'צרי', שהתמזג לחברת טבע תעשיות פרמצבטיות.
ב-4 באוגוסט 1954 נישאו רותי ודב שפיר ועברו להתגורר בחיפה.
רותי נעשתה פסלת והציגה את עבודותיה בתערוכות בגלריות שונות.
לזוג שפיר נולדו 3 ילדים: הבכורה ד"ר טל שפיר מלמדת באוניברסיטת חיפה עוסקת במחקר מדעי המוח ובתרפיה בתנועה.
הבן ד"ר ערן שפיר שירת כקצין מחלקת נשק בספינת טילים, והוא פיזיקאי ויזם בחברת הזנק בתחום האלקטרואופטיקה.
הבת ענבל עוסקת בתרפיה באמנות.
רותי שפיר נפטרה ב-15 בינואר 2013.
תחקירי שייטת 13 במלחמת ששת הימים, מוזיאון ההעפלה וחיל הים.
כיווני התפתחות לקומנדו הימי מוזיאון ההעפלה וחיל הים.
דברים על אל"ם איזי רהב ז"ל באתר משמר המורשת הימית.
יוניו ולריו בורגזה, שדי הים הוצאת מערכות, 1970. בתקופת פיקודו של שפיר חולק הספר ללוחמי שייטת 13.
אורי מילשטיין אביב נעורים "ההיסטוריה של הצנחנים – כרך ד'" "שלגי" הוצאה לאור, 1987, עמ' 1450–1488.
מייק אלדר, שייטת 13 - "סיפורו של הקומנדו הימי", הוצאת ספריית מעריב, 1993.
משפחת שפיר, רותי שפיר "אוסף עבודות" פלטפורמה מיתוג בע"מ, ינואר 2014.
יצחק שושן, הקרב האחרון של המשחתת אילת ספרית מעריב, 1993.
היא ממוקמת בצידו הצפוני של רכס הרי האטלס, כ-150 ק"מ דרומית לחוף הים התיכון.
דבדו הייתה מפורסמת בקהילה היהודית שהתגוררה בה ונקראה בעבר גם בשם עיר הכהנים.
בתי האב היהודיים הראשיים בדבדו היו: משפחת כהן-סקלי, , , , בן גיגי ואנקונינה.
בשנת 1780 היו בעיר 700 משפחות של כהן סקלי.
בסוף המאה ה-19 מספר התושבים נאמד בכ-2,000 תושבים, רובם יהודים.
ככל הנראה ראשוני היהודים שהגיעו לדבדו היו צאצאי פליטי פרעות קנ"א בספרד (1391), יוצאי העיר סביליה.
בני כהן-סקלי, התיישבו בה החל משנת 1465. ראשית הקהילה היהודית בדבדו כנראה בסוף המאה ה-15 לאחר גירוש ספרד (1492).
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19 החלה דבדו להיוודע כמרכז תורני, והיא ייצאה רבנים וחכמים לערים רבות באזור ולמרוקו בכלל.
התפתחות זו נבלמה בתחילת המאה ה-20 עם פרוץ מרד בוחמארה.
בשנת 1904 פרץ במזרח מרוקו מרד בו חמארה, המורדים הכבידו ידם על היהודים באזור.
בתחילת המאה ה-20 מספר היהודים נאמד בכ-1,600 תושבים, כשליש מכלל האוכלוסייה.
משפחת הכהן סקלי, אשר מדגישה את ייחוסה לצדוק הכהן, היוותה את רוב הקהילה היהודית ומשפחת היו העשירים בעיר.
בשנות ה-20 של המאה העשרים, עם התגברות הביטחון במרוקו בעקבות משטר החסות הצרפתי (הוחל באזור דבדו החל משנת 1911), רבים מתושביה היהודים היגרו, מטעמים כלכליים, לעיירות שונות בעמקים, ביניהן: ברגנט, גרסיף, תאזה, תאורירת, אוג'דה, מליליה ועוד.
העיירה נודעה גם בשל סופרי הסת"ם שהיו בה.
בשנת 1974 ניתן לרה"מ יצחק רבין ספר תורה מדבדו, שנכתב על גויל איילה, והוא מסרו למוזיאון ישראל.
ישיבות בעיר - בדבדו שכנו מספר ישיבות, ביניהן ישיבת מוהרש"ך - ארבי לקביר, ישיבת רבי אברהם בן סוסאן, ישיבת רבי אברהם הכהן, ישיבת רבי שמואל מרציאנו ועוד.
בין רבני העיר וחכמיה המפורסמים נמנו;
הרב שלמה הכהן צבאן (ארבי לקביר), ראב"ד דבדו, דיין ופוסק הלכה.
הרב אברהם בן סוסאן, לימים ראב"ד בעיר מוגאדור
הרב שלמה הכהן צבאן, ראב"ד אוג'דה, מחבר הספרים, שו"ת ויאסוף שלמה, שו"ת מעלות לשלמה ושו"ת דובב שפתי ישנים
הרב דוד הכהן סקלי - מקובל, דיין ואב בית הדין של אוראן שבאלג'יריה, מחבר הספרים שו"ת קריית חנה דוד, דרשות על התורה לך דוד, לדוד ברוך ועוד
הרב אברהם הכהן צבאן - דיין, מורה הוראה, ראש ישיבת דבדו ורב העיר מֶלִיָיה שבמרוקו.
הרב שלמה הכהן זאגורי - דיין, פוסק הלכה ומגדולי חכמי מרוקו, רב העיר תאורירת ומחבר הספר "ויקץ שלמה".
חתנו של הרב דוד הכהן סקלי
הרב שמואל מרציאנו דלחימר - דיין, פוסק הלכה ורב העיר מאזאגן במרוקו.
הרב אברהם מרציאנו דלהרהאר - דיין ופוסק הלכה, חבר בית הדין בדבדו ורב באלג'יריה
הרב אליהו בן גיגי - רב העיר סעידא באלג'יריה
הרב דוד בן גיגי רב העיר ואב בית הדין בעיר אל קאסר כביר שבמרוקו הספרדית.
דבון ורקהייזר הוא שחקן, מוזיקאי וזמר-יוצר אמריקאי, אשר ידוע בעיקר בזכות גילום הדמות נד ביגבי בסדרה "מדריך ההישרדות של נד" בערוץ ניקלודאון.
ורקהייזר נולד באטלנטה, ג'ורג'יה, וגדל בעיר ג'ונס קריק, ג'ורג'יה.
הוריו רשמו אותו לבית הספר המקומי למשחק.
לאחר ששיחק בתפקיד שולי בסרט "חיילים היינו" בשנת 2002, הוא ואימו עברו ללוס אנג'לס כדי לפתח את קריירת המשחק שלו.
בשנת 2003 היה לו תפקיד ראשי בתור מקס קורדה בסרט הטלוויזיה "Recipe for Disaster" של ערוץ הטלוויזיה ION Television.
מאז הגעתו להוליווד, ורקהייזר קיבל מספר תפקידים בטלוויזיה ובקולנוע, הגדול שבהם הוא זה של נד ביגבי בסדרה "מדריך ההישרדות של נד" בניקלודיאון.
ורקהייזר דיבב את קולו של קספר בסרט "קספר ובית הספר לרוחות: הסרט" ששודר ברשת Cartoon Network.
בשנת 2007, ורקהייזר כיכב בסרט של ניקלודיאון "שרדרמן שולט" הסרט מבוסס על סדרת ספרים בשם זה.
מאוחר יותר באותה שנה, ורקהייזר שיחק את התפקיד של כריס מרינו בסרט המקורי של ערוץ לייפטיים "Christmas in Paradise".
בשנת 2009, ורקהייזר כיכב בתפקיד ויקטור בסרט "הפעם הראשונה".
הוא שיחק את התפקיד של ויקטור, אשר מאוהב באניה, ואין לה שמץ של מושג שהוא קיים.
היה לו גם תפקיד משמעותי בסרט "הקונדס" משנת 2010, בו שיחק בתפקיד בראד באריס.
בשנת 2011, ורקהייזר שיחק את התפקיד של דני בסרט מותחן האימה "תחתית החושך".
בשנת 2012, הוא שיחק את התפקיד הראשי של קאסידי וורן בסדרת האינטרנט "Never Fade Away".
בשנת 2013 כיכב ורקהייזר בתפקיד מקס בסרט האימה "The Wicked".
בשנת 2014, ורקהייזר כיכב בתפקיד ניק בסרט "California Scheming" וגילם את פיץ' בסרט "Helicopter Mom" לצדה של ניה ורדלוס.
בשנת 2016, ורקהייזר כיכב בתפקיד ג'ייסון בסרט הטלוויזיה "Bad Sister", שהוקרן בבכורה בערוץ Lifetime ב-4 בינואר 2016; בסרט דמותו רדופה על ידי הנזירה החדשה בבית הספר.
בקיץ 2016, ורקהייזר כיכב בתור לוגן בסרט הקומדיה הרומנטית "Sundown" בבימויו של פרננדו ליברייה.
ב-5 בדצמבר 2016, הוא התארח בפרק של הסדרה "מרוששות" ברשת CBS.
בשנת 2017, ורקהייזר שיחק את התפקיד של ברוק בסרט הקומדיה "Where's the Money".
בשנת 2018, היה לו תפקיד משנה בתור ג'ואי בדרמת הפשע העצמאית "Break Night" ושיחק בתפקיד שופט בסרט הריקודים "To The Beat!".
בשנת 2019, שיחק את התפקיד של צ'ארלי במיני-סדרת האינטרנט "Rough Draft", אשר שוחרר ישירות ל-YouTube ב-11 בפברואר 2019. באותה שנה, ורקהייזר שיחק בתפקיד המשנה של פלויד סטיילס בסרט הפשע "Crown Vic", ובהמשך, ורקהייזר כיכב בתפקיד סאם בסרט הקומדיה הרומנטית "Santa Girl" לצד ג'ניפר סטון.
בשנת 2021 לוהק ורקהייזר לסרט "ראסט".
באוקטובר אותה שנה, נעצרה הפקת הסרט לאחר שהצלמת הלינה האצ'ינס נהרגה מירי אקדח ששימש כאביזר צילומים אשר אחז בו אלק בולדווין בעת הירי.
בשנת 2010 הוציא את השירים "If Eyes Could Speak" ו-"Sparks Will Fly" כסינגלים בחנות המקוונת iTunes.
כמו כן מספר משיריו הופיעו בסרטים בכיכובו.
את המוזיקה שלו תיאר כשילוב של רוק ופופ.
לדבריו העבודה על השירים מתבצעת בשיתוף עם אמנים נוספים כמו טים מאיירס, וולי גאג'ל, אדי גלן.
צ'רלי מידנייט עזר לו לכתוב את השירים שלו.
הוא הוציא את המיני-אלבום הראשון שלו בשם "I Am" ב-25 ביוני 2013. מיני-אלבום השני שלו, "Here and Now" שוחרר ב-9 ביוני 2015.
ב-3 בינואר 2016 הוציא ורקהייזר את הסינגל "Stuck On the Ground", הוא הוציא סינגל נוסף "Fire" ב-22 בינואר 2016, שניהם כלולים מתוך אלבום הבכורה שלו "Prologue" ששוחרר ב-5 בספטמבר 2016. ב-23 באפריל 2020, הוא הוציא את המיני-אלבום השלישי שלו בשם "Chapter One", שמורכב מחמישה שירים.
דבון פעיל במספר ארגוני צדקה, בעיקר בקרן האמריקאית "Starlight Starbright Children's Foundation" בה מסייעים לילדים חולים.
למשך תקופה קצרה יצא עם השחקנית לינדזי שו אחרי שהכירו בסדרה בה שיחקו יחדיו - "מדריך ההישרדות של נד".
+שנהסרטתפקידהערות2002חיילים היינוסטיב מור2009הפעם הראשונהויקטור נאדסן2010The Pranksterבראדמרמדיוקגולדן דוג / קוקר ספניאלדיבוב2011תחתית החושךדני2013The Wicked מקס ריס2014California SchemingניקHelicopter Momפיטצ'2016Sundown לוגן2017Where's the Moneyברוק2018Break Nightג'ואיTo The Beat!שופט2019Crown Vicפלויד סטיילסSanta GirlסאםTBAראסט
דבואטין D.520 היה מטוס קרב צרפתי מתקופת מלחמת העולם השנייה.
המטוס נכנס לשירות בתחילת 1940, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה.
כאשר נכנס לשירות נחשב ה-D.520 כמטוס הקרב החדיש והמתקדם ביותר בצבא הצרפתי, והיה יכול להתמודד עם הדגמים הגרמניים החדשים כמסרשמיט Bf 109; הוא היה איטי יותר מהמסרשמיט Bf 109, אך בעל יכולת תמרון טובה יותר.
הוא ענה על הדרישה שניסח חיל האוויר הצרפתי למטוס קרב מהיר, מודרני, בעל מהירות טיפוס טובה וחימוש המתבסס על תותח 20 מילימטרים.
עם תחילת המערכה על צרפת שירתו בצבא הצרפתי רק מספר עשרות מטוסים מדגם זה, ומטוס הקרב העיקרי במערכה היה המוראן-סולנייה M.S.
406. לאחר תבוסת צרפת במערכה שימש המטוס בעיקר את כוחות מדינות הציר.
חלק מהמטוסים נתפסו על ידי הלופטוואפה ושימשו לו כמטוסי אימון, וחלק הגיעו למדינות כבולגריה ואיטליה ושימשו את חיל האוויר שלהן.
לאחר הפלישה לנורמנדי נעשה שימוש ספורדי במטוסים שננטשו על ידי הגרמנים בתקיפות כנגד כוחות קרקע גרמנים שהתבצרו בכיסים בגרמניה ובצרפת.
מספר קטן מאוד שירת בצבא צרפת החופשית.
טייסת נורמנדי-ניימן השתמשה במטוס בטרם עברה לברית המועצות שם סופקו לה מטוסי יאק-1 שדמו בביצועיהם ל-D.520. לאחר המלחמה שימש המטוס זמן מה כמטוס אימון בחיל האוויר הצרפתי.
דב שפרלינג (17 בדצמבר 1937 - 5 במרץ 2014) היה אסיר ציון ופעיל למען עליית יהודי ברית המועצות.
דב (בוריס) שפרלינג נולד ב-1937 בריגה שבלטביה.
אביו שמואל (סשה) היה חייל בצבא הלטבי ואמו פרידה הייתה עקרת בית.
בשנת 1941 נמלטה אמו יחד עם דב (בוריה) מהנאצים למזרח ברית המועצות ואביו הצטרף לנלחמים נגד הנאצים בשורות הדיוויזיה הלטבית של הצבא האדום.
בשנת 1945 לאחר שחרור ריגה הם חזרו אליה והתאחדו עם אב המשפחה.
אביו שעסק במסחר, אמו ודב גרו עם שלוש משפחות של קרובי משפחה בדירתם בת שני החדרים.
בשנת 1950, נפטר אביו מהתקף לב.
שפרלינג לא גדל על ברכי הציונות.
בשנת 1955 שמע לראשונה את צלילי "התקווה" בעת משחק כדורגל בין נבחרות ישראל וברית המועצות, ואף על פי שלא הכיר את ההמנון, שמיעתו נתנה לו תחושת הזדהות חזקה.
בשנת 1956, כאשר היה סטודנט בפקולטה למתמטיקה ופיזיקה בריגה, שמע על "מבצע קדש", תיאור האירועים הביאו לידיעתו את כוחה ויכולותיה של מדינת ישראל.
תחילת פעילותו הציונית ומעצרו בברית המועצות
אחר ששמע על "מבצע קדש" חל בו שינוי.
דב החל לפעול למען הציונות, וארץ ישראל הפכה למרכז עולמו.
הוא הפיץ חומר על עם ישראל ועל ארץ ישראל בין יהודים בני גילו.
כתוצאה מכך נעצר ב-1957 באשמת "תעמולה ציונית" ונשלח למאסר במחנה עבודה "דוברובלג" במורדוביה שבמרכז רוסיה.
שנתיים היה כלוא במחנה, שם הכיר אסירי ציון אחרים, ביניהם יוסף שניידר, דוד חבקין, אליק (אלחנן) פלדמן, איתם שמר על הקשר כל חייו.
במחנה גברה דבקותו ביהדות וברעיון הציוני והוא התחיל ללמוד את השפה העברית.
כאשר חזר לריגה ב-1959 הפך לאחת הדמויות הבולטות במחתרת הציונית בעיר זו.
יחד עם "משוגעים לדבר" כמוהו, שכפל חומר ציוני, כולל ספר "אקסודוס" ופעל להפצתו בברית המועצות כולה.
לאחר מלחמת ששת הימים, ביקשו הרשויות הסובייטיות להיפטר מ"פעילים ציוניים בעיתיים" וכך הוא עלה ארצה בשנת 1968. לאחר עלייתו המשיך להילחם על זכותם של יהודי בברית המועצות לעלייה, גם כאשר הדרכים במאבק זה לא היו מקובלות על הממסד הישראלי.
הוא גייס למאבק את אגודת הסטודנטים, ארגן עצרות, נפגש עם דמויות מפתח ברחבי הארץ והשתמש בתקשורת ובאמצעים אחרים כדי לממש את עלייתם של יהודי רוסיה.
הוא תמך בפעולות הליגה להגנה יהודית, בראשות הרב מאיר כהנא, למען יהדות ברית המועצות.
בשנת 1972 הודח מתפקידו כיו"ר הוועדה ליהודי ברית המועצות של מפלגת חרות.
ההדחה נעשתה על ידי יצחק שמיר בעקבות חילוקי דעות חריפים על דרך פעילותו.
בסוף שנות ה-60 ותחילת ה-70 הגיע לערים שונות בעולם כדי לקיים הפגנות, לעיתים לא שגרתיות, ומסעות הסברה למען חופש העלייה לישראל.
ב-1970 הוא טס לניו יורק, יחד עם פעיל העלייה יעקב קדמי, שם קיימו במשך תשעה ימים שביתת רעב מול בניין האומות המאוחדות.
השביתה עוררה הדים רבים בישראל ובעולם ובמהלכה טבע קדמי את הסיסמה "שלח את עמי", שהפכה לסמל המאבק למען העלייה.
עם השנים היה לפעיל בתנועת "חירות".
בשנת 1979 הצטרף למחלקה לעליה מברית המועצות של הסוכנות היהודית.
בין היתר, כאשר התחדש זרם העלייה בסוף שנות ה-80, קיבל בווינה את פני אסירי ציון ופעילים אחרים.
לאחר מכן שימש גם כראש משלחת הסוכנות לווינה ויושב ראש מחלקת הנסיעות.
ב-1973 התחתן שפרלינג עם אלה קליר ונולדו להם שלושה ילדים: שני בנים- שמואל ויאיר, ובת- רחל.
לאחר יציאתו לפנסיה מהסוכנות היהודית, קיבל פרס מקרן היסוד על פעילותו הציונית למען יהודי ברית המועצות והופיע בטלוויזיה בריאיון לערוץ הכנסת ובערב הוקרה לגאולה כהן.
דב שפרלינג נפטר בשנת 2014 ממחלת הסרטן, והובא למנוחות בבית העלמין ירקון .
באירוע הנצחה לכבודו שנערך במכון ז'בוטינסקי, שהנחה מנכ"ל מכון ז'בוטינסקי יוסי אחימאיר, ספדו לו סילבה זלמנסון, יעקב קדמי, גאולה כהן (שבשל מצבה הבריאותי שלחה מכתב שנקרא באירוע), חברים ובניו שמואל ויאיר.
בשנת 2019, נחנך כיכר דב שפרלינג בירושלים, במעמד ראש העיר משה ליאון, ברחוב הצבי 10.
דבון הוא מחוז בדרום-מערב אנגליה, התחום בתעלת בריסטול בצפון ובתעלת למאנש בדרום.
מסביב למחוז מצויים המחוזות קורנוול, סאמרסט ודורסט.
בירת המחוז היא העיר אקסטר, וערים גדולות נוספות במחוז הן פלימות' וטורביי.
אוכלוסיית המחוז מונה כ-1.1 מיליון תושבים.
שם המחוז הוא מן הממלכה הקלטית דומוניה, שהייתה ממוקמת באזור בעידן האבן והתקופה הרומאית.
בעקבות הכיבוש האנגלו-סקסי של בריטניה, הפכה דומוניה לחלק מממלכת וסקס במהלך המאות ה-8 וה-9. כחלק מממלכת אנגליה, הפכה דבון למחוז.
למחוז רצועות חוף גם מדרום וגם מצפון.
שתי רצועות החוף כוללות הרים וחופים חוליים, ועל כן, מפרציה הרבים של דבון מכילים ערי נופש רבות, כפרי דייג ונמלים.
פנים המחוז הוא כפרי ופחות מיושב יחסית לשאר מחוזות אנגליה.
כלכלת המחוז מבוססת רבות על תיירות.
מועצת המחוז מורכבת מכ-62 נציגים.
המפלגה השמרנית היא הגדולה ביותר, עם כ-38 נציגים.
לאחר מכן ישנן המפלגה הליברל-דמוקרטית (תשעה נציגים), מפלגת הלייבור (שבעה נציגים), מפלגת יוקיפ (ארבעה נציגים) וכארבעה עצמאיים.
בבחירות הכלליות 2015 ניצחה המפלגה השמרנית ב-11 מתוך 12 מחוזות הבחירה בדבון.
דבאו סיטי (בפיליפינית: Lungsod ng Dabaw, "לונגסוד נג דבאו"; בסבואנו: Dakbayan sa Dabaw, "דקבאיאן סה דבאו"; לעיתים מוזכרת בתור דבאו בלבד) היא בירת מחוז דבאו בפיליפינים.
העיר נמצאת בחוף האי מינדנאו, והיא העיר על השטח הגדול ביותר בפיליפינים (2,444 קילומטרים רבועים).
ב-2015 נמנו בעיר 1,632,991 תושבים, מה שמציב אותה כעיר השלישית בגודל אוכלוסייתה בפיליפינים, אחרי קזון סיטי, ומנילה.
במטרופולין שלה נמנו 2,262,518 תושבים (נכון ל-2010), מה שמציב אותו כמטרופולין השלישי בגודל אוכלוסייתו בפיליפינים, אחרי המטרופולין של מנילה והמטרופולין של סבו סיטי.
למרות שהספרדים התחילו לחקור את אזור דבאו סיטי של היום כבר במאה ה-16, ההשפעה הספרדית על האזור הייתה זניחה עד אמצע המאה ה-19. ב-1844 הבריגדיר גנרל הספרדי אגוסטין בוקאיאן תבע את אזור העיר של היום לכתר הספרדי, למרות התנגדות השליטים המקומיים.
ב-1848 הגיעה לאזור קבוצה של 70 מתיישבים ספרדים בהנהגת חוסה קרוס דה אויאנגורן.
המתיישבים הצליחו להביס את המקומיים וב-29 ביוני באותה שנה הם הקימו את "נואבה ורגרה" (ורגרה החדשה), על שם עיר הולדתו של חוסה קרוס דה אויאנגורן.
ב-1867 נואבה ורגרה עברה למיקום בו היא נמצאת כיום, וב-1868 שונה שמה לדבאו.
לאחר שהפיליפינים עברו לשליטת ארצות הברית בעקבות מלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898, האמריקאים הקימו באזור מטעים רבים.
בנוסף גם יפנים רבים השקיעו והתיישבו באזור, וכן אנשים משאר הפיליפינים.
דבאו המשיכה לגדול וב-16 באוקטובר 1936 היא קיבלה מעמד של עיר.
ב-8 בדצמבר 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, היפנים הפציצו את העיר והם כבשו אותה ב-1942. ב-1945 כוחות אמריקאים ופיליפיניים כבשו מחדש את העיר.
המלחמה הביאה לחורבן העיר החדשה וכלכלתה נפגעה קשות.
לאחר המלחמה העיר השתקמה והיא הפכה להיות בירת מחוז דבאו והעיר הגדולה ביותר באזור.
העיר היא המרכז הכלכלי והפיננסי של מינדנאו.
הכלכלה מסתמכת על נמל דבאו, חקלאות, הכוללת בין היתר גידול מנגו, פומלה, בננה, קוקוס, אננס, קפה, פפאיה ומנגוסטין, ותיירות.
בדבאו סיטי פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת מינדנאו, אוניברסיטת אטנאו דה דבאו ואוניברסיטת דרום-מזרח הפיליפינים.
דבאו סיטי נמצאת בדרום-מזרח מינדנאו, בחוף הצפון-מערבי של מפרץ דבאו .
שטחה של העיר הוא 2,444 קילומטרים רבועים.
חלק המערבי של העיר נמצא על גבעות אשר הופכות למישור ככל שמתקדמים מזרחה אל החוף.
בקצה הדרום-מערבי של דבאו סיטי נמצא ההר אפו, ההר הגבוה ביותר בפיליפינים.
בקרבת העיר נמצא נהר דבאו.
למרות שדבאו סיטי נמצאת באזור טבעת האש, מעולם לא התרחשה בה רעידת אדמה חזקה במיוחד.
הר אפו הקרוב לעיר הוא הר געש רדום.
דבאו סיטי נמצאת באזור בו שורר אקלים טרופי, עם שינויים עונתיים קלים בלבד בטמפרטורות.
הטמפרטורה הממוצעת ליום היא תמיד מעל 26 מעלות צלזיוס, וממוצע כמות המשקעים החודשית הוא תמיד מעל 77 מילימטרים.
התחבורה הציבורית בדבאו סיטי משתמשת בכלי רכב מגוונים, בהם אוטובוסים, מוניות וג'יפנים.
קווי אוטובוס יוצאים מדבאו לערים מרכזיות אחרות במינדנאו, כמו קגאיאן דה אורו.
בין דבאו סיטי ומנילה עוברות אוניות גל-נוע ומעבורות.
את דבאו סיטי משרת נמל התעופה הבינלאומי פרנסיסקו בנגוי, המציע טיסות לערים מרכזיות בפיליפינים וכן לסינגפור.
גואל קרקעות, קבלן התברואה הראשון של תל אביב.
אחותו הייתה סבתו של אריה שפק.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 רכש את קרקעות שכונת שפאק, או שפק, שבמרכז תל אביב, סביב רחוב ביל"ו.
בתחילה השכונה הייתה ידועה על שמו.
אך ברבות השנים, שמה המבדל של השכונה, והקשר לשמו, אבדו.
שכונת שפאק היא מקום ילדותו של יגאל מוסינזון.
האי דבון הוא אי המהווה חלק מאיי המלכה אליזבת שבארכיפלג הארקטי הקנדי.
גודלו הוא 55,247 קמ"ר והוא האי השני בגודלו (אחרי אלסמיר) באיי המלכה אליזבת, האי השישי בגודלו מבין איי קנדה (אחרי באפין, ויקטוריה, אלסמיר, ניופאונדלנד ובנקס) והאי העשרים ושבעה בגודלו בעולם.
דבון הוא האי הלא מיושב הגדול בעולם.
מבחינה מנהלית משתייך דבון למחוז קיקיקטאלוק (Qikiqtaaluk) שבטריטוריית נונאווט הקנדית.
הנקודה הגבוהה ביותר באי מגיעה לכדי 1,920 מטרים בפסגת כיפת הקרח דבון ().
האי נתגלה בשנת 1616 על ידי מגלה הארצות האנגלי ויליאם באפין (William Baffin; 1584–1622), ונקרא בפי אדמירל משנה אנגלי וחוקר האזור הארקטי ויליאם אדוארד פארי (William Edward Parry; 1790–1855) בשם "צפון דבון", על שם מחוז אנגליה דבון.
תמיר (נולד ב-15 במרץ 1946) הוא לשעבר מנכ"ל המכללה הטכנולוגית באר שבע אשר כיהן בין השנים 2006–2021. אחד ממייסדי המכללה האקדמית להנדסה סמי שמעון.
יקיר העיר באר שבע לשנת 2012.