tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המשרדים הושכרו לעמותה תמורת סכום סמלי בחוזה ל-25 שנה ולאחר התקופה הזו העמותה עברה למשכן צנוע יותר והשטחים הוצעו להשכרה לשימוש מסחרי (משרדים ומסחר) בשוק החופשי.
מלון הלמסלי פאלאס נפתח ב-1980 והיה לאחד המלונות המבוקשים והיוקרתיים במנהטן.
ב-1992 נרכש המתחם כולו (בתי ויליארד, המלון ומבנה בן שתי קומות הצמוד למלון, ברחוב 50, ומשמש מסעדה) על ידי חברה בבעלות חסן אל-בולקיה, סולטאן ברוניי ושמו שונה למלון ניו יורק פאלאס.
ב-2011 נמכר המלון לקבוצת נורת'ווד תמורת 400 מיליון דולר והקבוצה השקיעה 140 מיליון דולר בשיפוצו והוא כולל 909 חדרים וסוויטות.
ב-2015 נמכר המתחם לרשת המלונות Lotte תמורת 805 מיליון דולר ושם המלון שונה לזה הנוכחי: מלון לוטה ניו יורק פאלאס.
רשימת בתי כנסת בולטים בטורקיה:
שם תאריך תמונה 1 תמונה 2 תמונה 3 בית הכנסת קהל אוחריד ג.
1460 בית הכנסת האשכנזי 1900 בית הכנסת Bakırköy המאה ה-19 בית הכנסת בית אברהם בית הכנסת בית ישראל 1920s בית הכנסת בית נסים 1840s בית הכנסת בית יעקב 1878 בית הכנסת בבורגזדה1968 בית הכנסת ג'דבוסטן 1953 בית הכנסת אסטפול 2016
בית הכנסת בית ישראל (איזמיר)
בית הכנסת שער השמש (איזמיר)
בית הכנסת עץ חיים (בורסה)
בית הכנסת העתיק של סרדיס
במהלך המערכה בנורמנדי במלחמת העולם השנייה נפתחו בשטח המערכה עשרות בתי קברות צבאיים.
כיום נותרו מתוכם 27 בתי קברות קבועים.
בתי הקברות מהווים חלק משמעותי של אתרי הזיכרון למערכה שהתחוללה בנורמנדי, לצד חופי הנחיתה, אנדרטאות ומוזיאונים.
המערכה בנורמנדי החלה בפלישת בעלות הברית ב-6 ביוני 1944. היא נמשכה לערך עד לסוף חודש אוגוסט באותה שנה.
הקרבות העזים שנערכו בין צבאות גדולים בשטח מצומצם יחסית גבו מחיר אבדות כבד.
הצבאות הלוחמים קברו את מתיהם ואת אלו של האויב תוך כדי התקדמותם.
הם נקברו בקברים בודדים בשדה הקרב, בבתי קברות ארעיים שייסדו וכן בשטחם של בתי קברות אזרחיים, לרבות חצרות של כנסיות.
מרבית בתי הקברות הארעיים שנפתחו בשטח המערכה היו של צבאות האימפריה הבריטית.
בתי קברות אלו נפתחו בשכיחות גבוהה והיו קטנים יחסית.
הכוחות האמריקאים פתחו בנורמנדי שבעה בתי קברות ארעיים, שנטמנו בהם כ-26,800 חללים.
בתי הקברות היו פזורים בקרבת הערים הגדולות בשטח המערכה - קן, באייה, סן-לו ואבראנש.
לאחר המלחמה פינו בעלות הברית את רוב בתי הקברות הארעיים שפתחו בנורמנדי (ובזירות אחרות).
בעוד שארצות הברית השיבה לתחומיה את מרבית החללים שלה (כ-61 אחוזים, בממוצע של כל זירות המלחמה) לא החזירו צבאות האימפריה הבריטית את חלליהם לארצותיהם כלל, כדרך שנקבע כבר במהלך מלחמת העולם הראשונה.
גם לתחומי גרמניה לא הוחזרו חללים.
ארונות הנופלים שלא הוחזרו למולדתם הועברו לבתי הקברות שנבחרו לשמש כאתרי קבע.
חלק מאלו גדלו עקב כך באופן ניכר מעבר לגודלם המקורי.
הקבורה בבתי הקברות לגרמנים בנורמנדי נעשתה על ידי שלטונות צרפת, שניצלו לצורך כך מספר אתרים שם, שנפתחו במקור על ידי חיילי ארצות הברית ופונו כליל על ידה.
לבתי הקברות שנבחרו לשמש כאתרי קבע נערך תכנון מפורט וחלקם אורגנו מחדש, בתהליך שנמשך מספר שנים.
נוספו להם גדרות אבן, מצבות קבע ואנדרטאות, מבנים אחרים וגינון עשיר.
האדריכל הבריטי פיליפ הפוורת' תכנן בהזמנת ועדת חבר העמים לקברי מלחמה את כל בתי הקברות הקבועים של בריטניה וקנדה בנורמנדי.
מבין 27 בתי הקברות הצבאיים הקבועים בנורמנדי, 16 הם בריטים, שניים הם אמריקאים, שניים הם קנדים, אחד פולני ואחד צרפתי.
כמו כן קיימים חמישה בתי קברות גרמניים.
קבורים בהם בני 13 אומות שונות.
בחלק מבתי הקברות של הבריטים והקנדים נקברו בני מספר אומות, כולל גרמנים.
בבתי הקברות טמונים 37,721 חללים של בעלות הברית (כולל 1,035 אלמונים).
האחרים הם עשרות ולמטה מזה של חללים מכל אחת מהמדינות הבאות: אוסטרליה, ניו זילנד, דרום אפריקה, צרפת, רוסיה, צ'כוסלובקיה, בלגיה וכן איטליה.
יתר החללים בבתי הקברות - 61,575 - היו גרמנים.
מספר החללים הקבורים בכל אתר נמצא על פני טווח רחב - החל מעשרות בודדות ועד ללמעלה מ-21,000.
מספרי ההרוגים הקבורים ב-27 האתרים אינם מסכמים את מלוא האבדות של הצדדים הלוחמים במערכה בנורמנדי, שכן ארצות הברית השיבה כאמור לתחומיה את מרבית החללים שלה, ואילו חללים אחרים נקברו בבתי קברות אזרחיים או מחוץ לשטח המערכה - למשל בבריטניה - או שמקום קבורתם לא נודע.
כך, מספר החללים שמקובל שנפלו במערכה בנורמנדי תחת פיקוד בריטי היה 22,422, לרבות כ-1,800 נעדרים.
כמו כן הועברו לבתי הקברות הגרמניים בנורמנדי גם חללים שנפלו במקומות אחרים - למשל איי התעלה.
האזורים הנזכרים בטבלה מוגדרים כך: מערב - השטח שממערב לעיר סן לו; מרכז - השטח שבין סן-לו לקן; מזרח - השטח שממזרח לקן.
נחנך במתכונתו הסופית ב-1956 20 בית הקברות האמריקאי בברטאן ארצות הברית מערב 95 קילומטר מדרום מערב לבאייה 4,410 נפתח באוגוסט 1944 ונקברו בו גם מתי הקרבות בחצי האי ברטאן.
נחנך במתכונתו הסופית ב-1961 24 בית הקברות הצבאי מון דה אויסן גרמניה מערב 60 קילומטר מדרום מערב לסן לו 12,000 מאוזוליאום.
נחנך ב-1963 25 בית הקברות הצבאי מאריני גרמניה מערב 11 קילומטר ממערב לסן לו 11,169 במקור בית קברות אמריקאי-גרמני, שנפתח ביולי 1944. הורחב לאחר המלחמה.
נחנך במתכונתו הסופית ב-1961 26 בית הקברות הצבאי אורגלנד גרמניה מערב 44 קילומטר מצפון מערב לסן לו 11,152 במקור בית קברות אמריקאי-גרמני, שנפתח ביוני 1944. הורחב לאחר המלחמה.
נחנך במתכונתו הסופית ב-1961 27 בית הקברות הצבאי הגרמני בסן דזיר דה ליזייה גרמניה מזרח 38 קילומטר מדרום מזרח לקן 3,735 נמצא בשכנות לבית הקברות הצבאי הבריטי בעל אותו שם.
רבים מהחללים באתר נהרגו בקרב פאלז
בהודו ממוקמים בתי כנסת רבים, אם כי חלקם אינם משמשים עוד למטרה זו ומצויים במצבי שימור ודרגות שימור שונים.
מבנים אלו הוקמו ממחצית המאה ה-16 ועד מחצית המאה ה-20 על מנת לשמש את שלוש הקבוצות השונות של היהודים בהודו - יהדות קוצ'ין, בני ישראל והיהודים הבגדאדיים.
תולדות היהודים בהודו היו שלוות יחסית לאחיהם במזרח התיכון ובאירופה, שנרדפו שוב ושוב.
הם המתינו מאות שנים כדי לבנות את בתי הכנסת הראשונים שלהם, והתפללו במבנים זמניים או בבתים פרטיים.
בפועל הם בנו בתי כנסת רבים בכל רחבי הודו, וכמעט כולם מוסיפים לעמוד על תילם.
המבנים שנבנו בסופו של דבר היו מגוונים מאוד בקנה המידה ובסגנון.
בכל בית כנסת בהודו נמצאת בימה - מסורת יהודית ספרדית.
מאפיינים נוספים של בתי הכנסת ההודיים הם ספסלי עץ, שפע של פנסי זכוכית ומתכת תלויים ומוארים בשמן, חלונות סגורים גדולים, כיסא לטקס ברית המילה ועוד אחד עבור אליהו הנביא, ואזורי ישיבה נפרדים לגברים ולנשים.
מרבית יהודי הודו עלו מרצונם לישראל, אך בהודו קיימת עדיין קהילה של כ-4,500 יהודים (רובם בני ישראל, כמה מאות בגדאדיים וכ-50 יהודי קוצ'ין), שעושה שימוש בבתי כנסת.
חלק מבתי הכנסת שאינם משמשים עוד לתפילה הם מוזיאונים לתולדות יהודי הודו.
בקראלה, בדרום-מערב הודו, שרדו שמונה בתי כנסת, שרק אחד מהם מתפקד כבית תפילה.
הקמתו החלה בשנת 1568 ונוספו עליו עם הזמן תוספות שונות.
בית הכנסת קוצ'נגאטי בקוצ'י היה העתיק ביותר על פי ההיסטוריה המתועדת.
הוא נבנה בשנת 1344, נהרס על ידי טיפו סולטאן בשנת 1789 ומעולם לא נבנה מחדש.
לוח ועליו כתובת מבית כנסת זה הוא השריד העתיק ביותר שקיים מכל בית כנסת בהודו.
בתי הכנסת בקוצ'ין הושפעו ממסורות בנייה הודיות בשילוב עם השפעותיהם של סוחרים ושל פולשים אימפריאליסטים לאורך הדורות.
עד המאה ה-16 והגעתם של הפורטוגזים להודו היו גגות של מבנים מקומיים ממוסגרים לעיתים קרובות בבמבוק ומכוסים בסכך של עלי דקל – טכניקה שממשיכה להיות נפוצה בכפרים של קראלה גם כיום.
הגג היה מונח על קירות בוץ או על קירות בנויים פשוטים.
עם הזמן, אומצו במקום זאת גגות מעץ (לעיתים קרובות טיק) המכוסים באריחי טרקוטה שטוחים, שנשענו על קירות אבן עבים.
כך, הרכיבים המקומיים שולבו בטכניקות בנייה זרות שהובאו להודו על הפורטוגזים ומאוחר יותר ההולנדים.
אלו השפיעו גם על ארכיטקטורת בתי הכנסת והשתלבו עם הצרכים של הטקס היהודי.
בתי הכנסת בקוצ'ין הם ייחודיים בכך שהם כוללים שתי בימות.
העיקרית נמצאה באזור הישיבה לגברים.
השנייה הייתה ממוקמת בגלריה שבה שכנה עזרת הנשים ושימשה בחגים ואירועים מיוחדים.
מספר קהילות יהודיות התקיימו מצפון לקוצ'ין וזאת כבר מהמאה ה-11. נבנו להן עם השנים מספר בתי כנסת ושניים מהם שוקמו, בעיירות צ'נדמנגאלאם ופראוור.
נוכחות יהודית התקיימה בצ'נדמנגאלאם זמן רב לפני שנבנה בה בית הכנסת.
במאה ה-17 יזם מנהיג מקומי סובלני בעיירה את הקמתם של ארבעה מבנים דתיים: כנסייה, מסגד, מקדש הינדי ובית כנסת קוצ'יני נוסף.
כולם קיימים היום, אחרי שנבנו מחדש או עברו שינויים ניכרים.
עד תחילת המאה ה-21 נזקק בית הכנסת השני לשיקום, לאחר שבמשך שנים רבות לא נעשה בו שימוש.
בשנת 2005, המשרד ההודי לארכאולוגיה שיחזר את המבנה בסיוע כספים ממשרד התיירות.
צוות בינלאומי מארצות הברית וישראל תכנן תערוכת קבע בחללי שני בתי הכנסת, שנפתחו ב-2006. התערוכות מציגות את ההיסטוריה והארכיטקטורה של הקהילה היהודית בצ'נדמנגאלאם ויהודי קוצ'ין האחרים.
גם בעיירה הסמוכה פראוור שוחזר בית הכנסת הנטוש, בית הכנסת בפראבור, ונפתח כמוזיאון בשנת 2015. הבניין משלב מסורת יהודית עם ארכיטקטורה קראלית.
בחצרו יש אבן זיכרון המתייחסת להקמתו של המבנה המקורי במקום בשנת 1620.
היהודים הבגדאדיים הגיעו להודו מעיראק, איראן וקומץ מדינות אחרות במזרח הקרוב והתיישבו בה – בעיקר במומבאי, קולקטה ופונה - בקביעות החל מהמאה ה-18. בתי הכנסת שלהם הם מפוארים ובנויים בסגנונות מערביים שונים, בפירוט רב ותוך שימוש בחומרים משובחים.
במומבאי מצוי בית כנסת בסגנון הנאו-בארוקי, אחר בסגנון הנאו-רנסאנס נמצא במרכז קולקטה, ושלישי, מבנה בסגנון התחייה הגותית במצב מצוין ממוקם בפונה.
בית הכנסת הגדול ביותר באסיה מחוץ לישראל – בית הכנסת אוהל דוד - נמצא בפונה.
חלק מבתי הכנסת הבגדאדיים נבנו בתמיכת משפחת ששון.
בכולם נמצאים ארונות קודש גדולים במיוחד.
מבחוץ, נראה שדלתותיהם מכסות על פתחו של ארון בגודל סטנדרטי האופייני לרוב בתי הכנסת ברחבי העולם.
עם זאת, ברגע שהדלתות נפתחות, מתגלה חדר אחסון שמספיק לאחסון של עד מאה ספרי תורה.
בתי כנסת של בני ישראל
בתי הכנסת ששימשו את היהודים מעדת בני ישראל שהתיישבו במומבאי, אחמדאבאד ופונה בסוף המאה ה-18 ועד תחילת המאה ה-19 נטו להיות קטנים יותר.
הסיבה לכך היא שיהודי בני ישראל היו הגדולים מבין שלוש קבוצות יהודי הודו, ועל כן בנו מספר רב של בתי כנסת.
הראשון, בית הכנסת שער הרחמים, נבנה בשנת 1796 במומבאי.
הוא נבנה מחדש באמצע המאה ה-19. הארכיטקטורה של רוב בתי הכנסת של עדת בני ישראל אינה מובהקת מבחינה סגנונית.
יש דוגמאות למבנים שנבנו בשנות ה-30 במומבאי ואחמדאבאד ועוצבו בסגנון אר דקו טהור.
מספר מבנים, שנבנו על ידי יהודי בני ישראל באזור קונקן בחופה של מהרשטרה במאה ה-19, מכילים שילובים מעניינים של השפעות קולוניאליות, מסורות בנייה מקומיות ודרישות טקסיות יהודיות.
בעבר התקיימו יותר מתריסר בתי כנסת בקהילות החוף הקטנות הללו, לרבות בפן, אליבג , פאנבל ומסאלה.
כיום רבים מהם סגורים או פועלים בצורה חלקית בשל הידלדלות האוכלוסייה היהודית המקומית.
בתי כנסת במדינות טאמיל נאדו, מהרשטרה וג'וג'ראט
בית הכנסת מדרס הוא בית הכנסת היחיד במדינת טאמיל נאדו, הוא נבנה על ידי ז'אק (חיימה) דה פאיבה (פאביה).
בית הכנסה היה ידוע גם בשם אסנוגה, שהוא השם לבית כנסת בלאדינו.
ז'אק דה פאביה השתייך במקור לקהילה הספרדית באמסטרדם, והגיע למדרס למסחר ביהלומי גולקונדה המקומיים, באבנים יקרות ואלמוגים, הוא פיתח יחסים טובים מאוד עם שליטי גולקונדה ושמר על קשרי מסחר עם אירופה.
במדינת מהאראשטרה יש עשרה בתי כנסת, במיוחד במומבאי, טיין ואזור קונקן השכן.
בית הכנסת העתיק ביותר במומבאי (שער הרחמים) נבנה כאמור ב-1796. בתי כנסת מפורסמים אחרים בעיר כוללים את בית הכנסת מגן דוד ואת בית הכנסת אליהו.
שני בתי הכנסת בפונה הם אוהל דוד וסוכת שלמה.
בית הכנסת מגן אברהם באחמדאבאד הוא בית הכנסת היחיד בגוג'ראט.
בית מחוקקים הוא מוסד פוליטי המורכב מנציגיהם של אזרחי המדינה, ומשמש כרשות המחוקקת.
בערך זה מופיע פירוט של בתי המחוקקים לפי מדינה.
בתי מחוקקים של מדינות ריבוניות (מדינות חברות ומשקיפות באו"ם)
זוהי רשימת בתי חולים במערכת הבריאות בישראל, אפיונם ותיאורם, מסודרים על פי סוג טיפול הניתן בהם.
בתי החולים הכלליים הגדולים ביותר שייכים למדינה (ומופעלים על ידי משרד הבריאות) ולקופת חולים כללית.
המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר (נוסד ב-1948), רמת גן.
המרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי (איכילוב) (נוסד ב-1961), תל אביב – בשותפות עם עיריית תל אביב-יפו
המרכז הרפואי ע"ש אדית וולפסון (נוסד ב-1980), חולון
המרכז הרפואי הלל יפה (נוסד ב-1957), חדרה
רמב"ם - הקריה הרפואית לבריאות האדם (נוסד ב-1938), חיפה
מרכז רפואי בני ציון (נוסד ב-1922), חיפה – בשותפות עם עיריית חיפה
המרכז הרפואי לגליל (נוסד ב-1956), נהריה.
בית החולים הצפוני ביותר בישראל.
המרכז הרפואי זיו (נוסד ב-1910), צפת
המרכז הרפואי צפון - פוריה (נוסד ב-1955), טבריה
מרכז רפואי ברזילי (נוסד ב-1961), אשקלון
המרכז הרפואי שמיר – אסף הרופא לשעבר (נוסד ב-1948), באר יעקב
בתי החולים בבעלות שירותי בריאות כללית
המרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה (נוסד בשנת 1960), באר שבע.
בית החולים הגדול ביותר ברשת שירותי בריאות כללית.
מרכז רפואי רבין, פתח תקווה:
קמפוס גולדה השרון (נוסד ב-1942)
מרכז שניידר לרפואת ילדים בישראל (נוסד ב-1991), נמצא בפתח תקווה בצמוד לקמפוס בילינסון.
המרכז הרפואי כרמל – (נוסד ב-1976), חיפה
מרכז רפואי העמק (נוסד ב-1930), עפולה.
מרכז רפואי מאיר (נוסד ב-1960), כפר סבא.
מרכז רפואי קפלן – (נוסד ב-1953), רחובות.
המרכז הרפואי יוספטל – (נוסד ב-1968), אילת.
בית החולים הדרומי ביותר בישראל.
בתי חולים גדולים אחרים בישראל בבעלויות שונות
מרכז רפואי הדסה בירושלים, שהם שני בתי חולים ציבוריים בבעלות ההסתדרות הציונית הדסה:
בית החולים עין כרם (נוסד ב-1960)
בית החולים הר הצופים (נוסד ב-1938)
המרכז הרפואי שערי צדק (נוסד ב-1902), ירושלים (כולל המתחם של "בית החולים ביקור חולים" לשעבר) – בית חולים ציבורי בבעלות עמותה.
בית החולים אוגוסטה ויקטוריה (נוסד ב-1948), מזרח ירושלים – הוקמה כאכסניה לצלבנים גרמנים בראשית המאה ה-20, בהמשך הוסב לבית חולים.
בית החולים סנט ג'וזף (נוסד ב-1956), מזרח ירושלים, בבעלות עמותת מסדר האחיות סנט ג'וזף.
בית החולים אל-מקאסד (נוסד ב-1967), מזרח ירושלים, בבעלות האגודה האיסלאמית הפילנתרופית אל-מקאסד של ביירות.
לניאדו - מרכז רפואי צאנז (נוסד ב-1975), בית חולים ציבורי בנתניה.
בית החולים האוניברסיטאי אסותא אשדוד (נוסד ב-2017), בית חולים ציבורי באשדוד, חלק מרשת אסותא מרכזים רפואיים שהיא בבעלות מכבי שירותי בריאות.
מרכז רפואי מעיני הישועה (נוסד ב-1990), בית חולים ציבורי בבני ברק.
בית החולים האיטלקי (חיפה) (נוסד ב-1907) – המופעל על ידי נזירות פרנציסקניות ומתמחה באונקולוגיה, כירורגיה ואורתופדיה.
בית החולים נצרת (האנגלי) (נוסד ב-1861), נצרת – בבעלות חברת "The Nazereth Trust".
בית החולים המשפחה הקדושה (האיטלקי) (נוסד ב-1882), נצרת – הוקם על ידי האחים ההוספיטלרים של יוחנן של האל.
בית החולים סן ונסן דה פול (הצרפתי) (נוסד ב-1898), נצרת.
רשת "אסותא מרכזים רפואיים" שהיא בבעלות מכבי שירותי בריאות מפעילה ארבעה בתי חולים פרטיים ואחד ציבורי הכוללים חדרי ניתוח ולצידם ארבעה מרכזים רפואיים לאבחון וייעוץ:
בית החולים אסותא רמת החייל (נוסד ב-1935), תל אביב-יפו.
בית החולים אסותא חיפה (נוסד ב-2006).
בית החולים אסותא ראשון לציון.
בית החולים אסותא באר שבע.
בית החולים האוניברסיטאי אסותא אשדוד - בית חולים ציבורי.
הרצליה מדיקל סנטר (נוסד ב-1982), הרצליה.
בית חולים בשותפות חלקית של שירותי בריאות כללית.
בית החולים אלישע (נוסד ב-1949), מרכז הכרמל, חיפה.
בית חולים בבעלות רשת בתי החולים נארא.
בית החולים רפאל (נוסד ב-2020), תל אביב-יפו.
בית חולים בבעלות חברת אבעד מרכזים רפואיים בע"מ ועוד מספר חברות אחזקה.
בית חולים בבעלות קופת חולים מאוחדת, בניהול רשת "מדיקה" שבבעלות הקופה.
כולל מחלקות קרדיולוגיות, מחלקה לבעיות פוריות, מחלקת עיניים, מחלקה אנדוקרינולוגית, מחלקת רדיולוגיה, ועוד.
בתי חולים פסיכיאטרים ומרכזים לבריאות הנפש
מרכז לבריאות הנפש גהה – (הוקם בשנת 1942), פתח תקווה.
משתייך לשירותי בריאות כללית, שוכן ליד קמפוס בילינסון.
מרכז לבריאות הנפש שלוותה – (הוקם בשנת 1956), הוד השרון.
משתייך לשירותי בריאות כללית ומסונף לפקולטה לרפואה ע"ש סאקלר באוניברסיטת תל אביב.
המרכז לבריאות הנפש באר שבע (נוסד ב-1978), באר שבע.
המרכז לבריאות הנפש שער מנשה (נוסד ב-1949), מועצה אזורית מנשה, נפת חדרה.
המוסד הרפואי הגדול ביותר בישראל לפגועי נפש.
המרכז הרפואי לבריאות הנפש מזור (מזרע) (נוסד ב-1954), עכו.
בית החולים נווה שלווה (נוסד ב-1958), פרדס חנה-כרכור.
בית חולים למתמודדי נפש שהוקם על ידי משפחות שחוו את מאורעות השואה.
בית החולים כפר שאול כולל את בית החולים איתנים (נוסד ב-1951), ירושלים.
כיום בבעלות משרד הבריאות, ומסונף למרכז הרפואי הדסה באוניברסיטה העברית.
מרכז לבריאות הנפש טלביה (נוסד ב-1960), ירושלים.
מרכז רפואי לבריאות הנפש כפוף לקופת חולים כללית.
מרחבים – המרכז הרפואי לטיפול במוח ובנפש (נוסד בשנות ה-70 מאיחוד של שלושה אתרי אשפוז: באר יעקב / נס ציונה / כלא מג"ן-ניצן).
המרכז הרפואי לבריאות הנפש מעלה הכרמל (נוסד ב-1978), טירת כרמל.
המרכז הרפואי לבריאות הנפש אברבנאל (נוסד ב-1944), בת ים.
מרכז רפואי לבריאות הנפש לב השרון (נוסד ב-1947), לב השרון.
המרכז הרפואי לשיקום לוינשטיין – (הוקם ב-1945), רעננה.
מרכז רפואי המתמחה בטיפול בנפגעי תאונות אזרחיות וצבאיות, פצועי צה"ל, נכי משרד הביטחון, נפגעי פעולות טרור, מחלות הגורמות נכות, נפגעי שדרה, קטועי גפיים, משתקמים לאחר אירוע מוחי, משתקמים ממחלות כרוניות של מערכת העצבים, וכן שיקום ילדים ונוער עד גיל 18.
בית החולים שמואל הרופא (נוסד ב-1951), באר יעקב.
מרכז גריאטרי ייעודי לטיפול בחולים קשישים מכל גוש דן.
המרכז הרפואי שיקומי גריאטרי הרצפלד (הוקם ב-1969), גדרה – מנהלתית ממוזג עם המרכז הרפואי קפלן.
בית החולים עדי נגב - נחלת ערן (הוקם ב-2022), מועצה אזורית מרחבים.
הממוקם בכפר השיקומי עדי נגב, הוא בית החולים השיקומי הראשון שפועל באזור הנגב.
המרכז המשולב לרפואה גריאטרית שהם (נווה אבות) (הוקם ב-1948), פרדס חנה-כרכור.
קריית שלמה (נוסד ב-1949), בני ציון/חרוצים.
בית חולים סיעודי ושיקומי לבני היישובים הקרובים.
בית חולים נווה רעיה (נוסד ב-1997), פתח תקווה.
בית חולים ובית אבות גריאטרי המיועד לחוליים סיעודיים, חולי אלצהיימר ותשושי נפש.
מרכז רמת גן לחולי אלצהיימר ע"ש סטוצ'ינסקי (נוסד ב-1994), רמת גן.
מרכז רפואי לשיקום וטיפול מקיף לחולי מחלת אלצהיימר או מחלות דמנציה אחרות.
מרכז רפואי רעות (נוסד ב-1961), תל אביב-יפו.
מרכז רפואי לשיקום ומחלות ממושכות.
בית חולים נאות המושבה (נוסד ב-2003), נס ציונה.
בית חולים הרצוג (הוקם ב-1894), ירושלים.
המרכז הגריאטרי-שיקומי פלימן (הוקם ב-1972), חיפה.
מרכז שיקומי ממשלתי לאוכלוסיית הגיל המבוגר.
בית חולים אלי"ן (נוסד ב-1932), ירושלים.
מוסד שיקומי לילדים ונוער, היחיד מסוגו בישראל.
בית חולים עמל הוד אדומים (נוסד ב-1984), מעלה אדומים.
בית אבות סיעודי הנותן גם שירותי בית חולים גריאטרי לגיל השלישי.
המרכז הרפואי גריאטרי קריית בנימין, קריית אתא.
בית חולים לחולים כרוניים או גריאטריים.
המרכזים הרפואיים "בית בלב" – רשת מרכזים שיקומיים רפואיים של קופת החולים מכבי בערים: נשר, ראשון לציון, רעננה, כפר סבא, תל השומר, עומר ואילת.
דורות - מרכז רפואי לשיקום וגריאטריה בנתניה.
המרכז הגריאטרי ראשון לציון - מרכז רפואי ממשלתי גריאטרי.
המרכז המשולב לרפואה גריאטרית שהם באזור פרדס חנה-כרכור.
בית חולים 10 (מרפ"א צפון) – בית חולים צבאי שבעבר שכן בבית החולים האיטלקי, לאחר מכן עבר למחנה דוד, כיום נמצא בחיפה.
המרכז לרפואת שיניים – מרכז רפואי של חיל הרפואה בצה"ל.
בית החולים במעבר ארז – בית חולים שדה שהוקם מספר פעמים ב-2009, ב-2014 וב-2019 לטיפול בפלסטינים חולים ופצועים מרצועת עזה וכולם הוקמו באזור אשר נמצא בסמוך למעבר ארז שבצפון הרצועה.
בית החולים סנט ג'ון (נוסד ב-1882), מזרח ירושלים.
בית חולים ייעודי לרפואת עיניים (אופתלמולוגיה).
בית חולים נוסף מרשת אסותא במתחם האלף בראשון לציון שצפוי להיפתח בשנת 2025.
בית החולים מנחם בגין – בית חולים שעתיד להיבנות בקריית אתא.
צפוי להחליף את המרכז הרפואי בני ציון במתן שירותים לאוכלוסיית הצפון ומטרופולין חיפה.
המרכז הרפואי ע"ש פרס בנגב – בית החולים הצפוי לקום בבאר שבע, צפוי להיות השני באזור הנגב (ובבאר שבע).
בית החולים בצומת להבים – בית חולים הצפוי לקום באזור התעשייה עידן הנגב, שבנגב, ויהיה בית החולים הצפוי להיות השלישי באזור הנגב.
"מערך תמיכה קדמי" של המרכז הרפואי תל אביב ע"ש סוראסקי בצורת חדר מיון, חדרי ניתוח ומחלקות אשפוז שייבנו במתחם האלף בראשון לציון.
בתי הכנסת בטהראן משקפים את ההיסטוריה ואת חיי היום יום של קהילת יהודי טהראן.
בסוף המאה ה-18, בתקופת שלטונה של השושלת הקאג'ארית, הוקם בין חומות העיר העתיקה בטהראן גטו יהודי, במטרה לצמצם עד כמה שאפשר את המגע בין היהודים למוסלמים.
אחד מרחובות הגטו כונה "סמטת שבעת בתי הכנסת" בשל שבעה בתי הכנסת שפעלו בו.
בתחילת המאה ה-19, בשל הצפיפות הגדולה שנוצרה בגטו, ותנאיי התברואה הירודים, החלו היהודים לצאת מתחומי הגטו, ולהתיישב בשכונת עודלאג'אן, אחת מחמש השכונות הגדולות בעיר.
הבתים והסמטאות הישנים של הגטו נהרסו במהלך השנים, ובמקומם נבנו פארקים ובניינים חדשים.
היהודים המשיכו להתגורר בשכונות נפרדות בהן הוקמו בתי כנסת, בתי ספר, מקוואות ואטליזים כשרים.
בשכונות אלה יכלו לקיים בצורה נוחה יותר את אורח החיים היהודי.
השכונות הציעו להם גם סוג של הגנה נגד תוקפנות אפשרית של שכניהם המוסלמים.
יהודים אמידים בעלי בתים רחבי מידות, הקדישו אזור מסוים בתוך בתיהם להקמת מקום תפילה ציבורי, כפתרון זמני לבעיית המחסור בבתי כנסת.
עם הזמן נבנו בשכונת עודלאג'אן בתי כנסת חדשים דוגמת בית הכנסת עזרא יעקב, ונפתחו בתי כנסת בתוך בנייני בתי הספר.
בתקופת השיא פעלו בשכונת עודלאג'אן חמישה עשר בתי כנסת.
באמצע המאה העשרים, המצב הסוציו-אקונומי של השכונה הידרדר ומנגד נבנו שכונות חדשות בצפון טהראן, כגון אמיר אבאד , יוסף אבאד ואחרות.
היהודים עזבו את השכונה והתיישבו בשכונות החדשות.
מתוך חמישה עשר בתי הכנסת שנבנו בעודלאג'אן לפני שנת 1920, פעילים היום רק שלושה, וזאת רק בשבתות ובחגים: בית הכנסת מולא חנינא, בית כנסת עזרא יעקוב ובית הכנסת חדש (חכים אשר) שהוגדר מבנה לשימור.
המתפללים שפוקדים את בתי הכנסת אינם בני השכונה אלא מגיעים משכונות סמוכות.
בתי הכנסת בטהרן פעלו תמיד כמרכזים קהילתיים, בנוסף למקומות תפילה.
רבות מהפעילויות החברתיות והתרבותיות של הקהילה התנהלו ומתנהלות בבית הכנסת.
מרבית בתי הכנסת בטהראן נמצאים בבניינים בהם פועלים בתי ספר.
בדרך כלל אלה בניינים של שלוש קומות בהם קומה אחת (קרקע או עליונה) מוקדשת לבית הכנסת.
במקרים אלה חזית הבניין פשוטה ללא עיטורים ואינה מבליטה את קיום בית הכנסת.
בתי כנסת מעטים נבנו כבניינים עצמאים, לדוגמה בית הכנסת חיים, בית הכנסת הראשון שנבנה מחוץ לשכונת עודלאג'אן (1913) ובית הכנסת יוסף אבאד שנחנך בשנת 1965. גם במקרים אלה מדובר מבנה צנוע בין קומה אחת או שתיים, מעוטר בצורה מאופקת, שאינו בולט בסביבתו הקרובה.
מקרה מיוחד הוא בית הכנסת מולא חנינא שנבנה בשנת 1903 בשכונת עודלאג'אן.
בשל המצב התברואתי הקשה בשכונה, שגרם להתפרצות מגפת הטיפוס, בית הכנסת הקציב חדר לרופא היהודי רוחאללה ספיר כדי שזה יוכל לטפל במקום ללא תשלום בחולים יהודים מהשכונה.
בשנת 1942, הוקם בסמוך לבית הכנסת מרכז הצדקה ובית החולים ד"ר ספיר, בית החולים היהודי היחיד בטהראן, שנסגר בשנת 2020 בגלל בעיות כלכליות.
בשל מיעוט האוכלוסייה היהודית, לא נבנים בתי כנסת חדשים בעיר.
בטהראן היו בשנת 2011 עשרים ושישה בתי כנסת מתוכם שלושה עשר בתי כנסת פעילים.
בתי הקברות היהודיים באסואירה היו בתי הקברות של הקהילה היהודית בעיר אסואירה שבמרוקו.
בתי הקברות ממוקמים לחוף האוקיינוס באסואירה.
הישן שבהם שימש מקום קבורה עד שלהי המאה ה-19, השני והגדול שבהם ממוקם מולו ושימש מקום קבורה מעת שחדל הראשון מלשמש לכך.
במקום קבורים רבנים מפורסמים, מהם רבי אברהם רפאל קורייאט, רבי חיים פינטו ורבנים נוספים צאצאיו.
העיר אסואירה הוקמה על ידי מולאי עבדאללה בשנת 1764. מהרה הפכה לעיר סחר מקומית ובינלאומית שמשכה אליה יהודים רבים.
במהלך המאה ה-19 גדלה האוכלוסייה היהודית במקום והייתה לאחת מהקהילות הגדולות במרוקו.
הרובע היהודי, המלאח, המכסה אומנם כ-10% משטח העיר, אך הוא אכלס בתקופות השיא כ-40% מאוכלוסייתה.
קהילה זו מהוה עדות לתפקיד המשמעותי של יהודים בפיתוחה של עיר נמל מהגדולות במרוקו.
כיום נותרו באסואירה קומץ יהודים.
במקום פעלו רבנים חשובים ומהם: רבי אברהם רפאל קורייאט, ממשפחת רבנים נכבדת בתטואן שהיה רבה הראשון של העיר, רבי חיים פינטו שהיה דיין והתפרסם כצדיק, ורבים אחרים.
הישן מבין שני בתי הקברות של אסואירה ממוקם לחוף האוקיינוס האטלנטי והיה מקום לקבורה עד שלהי המאה ה-19. צמיחתה המהירה של האוכלוסייה היהודית בעיר הביאה את הקמתו של בית העלמין החדש בשנת 1892 , הממוקם אל מול הישן.
חלק ניכר מן המצבות בבית העלמין החדש נחקקו על ידי רבי דוד אלקיים, משורר ופייטן ידוע שהיה רב-אמן ופעל גם סתת וחרט של מצבות.
לפי בדיקה שעשו חוקרים שתמללו את מצבות, בבית הקברות הישן מצויים כ-500 מצבות ובבית הקברות החדש כ-3500 מצבות.
קבורים רבנים מפורסמים, מהם: רבי אברהם רפאל קורייאט, רבי חיים פינטו (בבית הקברות הישן, ראו תמונה), ורבי חיים פינטו השני (בבית הקברות החדש, ראו תמונה), רבי יהודה הדאן פינטו - בנו של רבי חיים, רבי דוד לוסקי ורבים אחרים.
בתי כנסת באיסטנבול הם עדות לנוכחות הרצופה של הקהילות היהודיות בעיר מאז כיבוש קונסטנטינופול על ידי צבא האימפריה העות'מאנית בהנהגת הסולטאן מהמט השני בשנת 1453.
נוכחותם של יהודים באימפריה הביזנטית בכלל ובקונסטנטינופול בפרט מתועדת היטב.למרות שלא נתגלו ממצאים פיזיים המעידים על קיום בתי כנסת בתקופה הביזאנטית, אפשר ללמוד מהתיעוד היסטורי על כך שהיהודים הורשו לבנות בתי כנסת ושבתי כנסת אלה נהרסו או נבזזו פעמים רבות על ידי האוכלוסייה הנוצרית ואף הוסבו לכנסיות.
הרס רב נגרם לבתי הכנסת בקונסטנטינופול בזמן מסע הצלב הרביעי בשנת 1202 ולאחר מכן בזמן כיבוש קונסטנטינופול בשנת 1453. מסיבה זאת ערך זה דן רק בבתי הכנסת שנבנו באיסטנבול החל משנת 1453.
הקהילה היהודית העתיקה ביותר באיסטנבול היא הקהילה הרומניוטית.
אלה הם יהודים הלניסטים שפוזרו באגן הים התיכון וחבל הבלקן לאחר חורבן בית שני.
בשנת 1454, הסולטן מהמט השני ציווה להעביר לעיר קהילות רומניוטיות רבות מבולגריה, מקדוניה, מרכז יוון וארצות אחרות בחבל הבלקן ובאנטוליה שהיו תחת שליטתה של האימפריה העות'מאנית, כדי לפתח את איסטנבול מבחינה כלכלית.
קהילה נוספת גדולה, שצמחה באיסטנבול בסוף המאה ה-15, היא הקהילה הספרדית המורכבת ממגורשי ספרד ופוטרוגל שמצאו מקלט באימפריה העות'מאנית לאחר 1492.
באיסטנבול התפתחה גם קהילה קטנה של יהודי אשכנז שהגיעו אליה במאה ה-15 ובמאה ה-16 לאחר גירושם על ידי לודוויג התשיעי, דוכס בוואריה, ולאחר כיבוש הונגריה על ידי הסולטן סולימאן המפוער.
בסוף המאה ה-19 הגיעו לאיסטנבול יהודים אשכנזים רבים מרוסיה מרומניה ומפולין בגלל הפוגרומים שנערכו ביהודים בארצותיהם.
בני הקהילה התיישבו באזור גלאטה.
המאפיין הבולט של הקהילות היהודיות באיסטנבול היה רצונם להתבדל זו מזו ולשמור על זהותן המקורית.
כל קהילה הוקמה על ידי קבוצת יהודים מארץ מסוימת, ממחוז מסוים, או אפילו מעיר מסוימת.
הן היו שונות זו מזו בשפה, בלבוש, ברקע התרבותי, במנהגים, במסורת ואף בהלכות.
לכל קהילה היה בית כנסת ורב, בית ספר ובית מדרש, מוסדות צדקה ואף בית דין רבני.
הכול תוחזק והופעל על בסיס דמי החבר שכל משפחה שילמה.
במרוצת השנים הקהילות הספרדיות הפכו דומיננטיות, הודות למספרן הגדול ולמעמד הכלכלי הגבוה שרכשו חבריהן.
הקהילה הרומניוטית נבלעה בתוך הקהילה הספרדית.
הקהילה האשכנזית נשארה קהילה עצמאית קטנה שהיוותה לא יותר מ-5% מכלל היהודים בעיר.
רוב בתי הכנסת הוקמו בשכונות בהן חיו קהילות יהודיות גדולות בעיקר באזור האירופאי של איסטנבול אך גם באזור האסייתי ובאיי הנסיכים .
בתי הכנסת העתיקים ביותר באיסטנבול, שעדיין פעילים, הם בית הכנסת קהל ימבול ובית הכנסת קהל אוחריד שנבנו במאה ה-15 על ידי קהילות רומניוטיות שהועברו מבולגריה וממקדוניה בהתאמה.
רוב בתי הכנסת באיסטנבול הם בתי כנסת ספרדיים.
בית כנסת זה הוא בית הכנסת הפעיל היחידי של העדה האשכנזית באיסטנבול.
כל בתי הכנסת באיסטנבול נמצאים תחת סמכותה של הרבנות הראשית ביאסטנבול ומנוהלים על ידי קרן נווה שלום (מועצת המנהלים של הקהילות גלאטה, בייאואולו, קסים-פאשה ושישלי) אשר אחראית גם על רוב בתי הקברות בעיר.
בשנת 1948, ערב העלייה הגדולה של יהודי טורקיה לישראל, נאמד מספר היהודים באיסטנבול ב-55,000 נפש.
בשנת 1997 ישבו בטורקיה כולה 20,000 יהודים; רובם באיסטנבול, ובשנת 2018 חיו בטורקיה 15,000 יהודים, רובם באיסטנבול.
בשל הירידה החדה במספר היהודים המתגוררים באיסטנבול בתי כנסת רבים נסגרו וננטשו.
בשנת 1950 פעלו באיסטנבול מעל 30 בתי כנסת מתוכם רק 21 בתי כנסת היו פעילים בשנת 2024, חלקם היו פתוחים רק בחודשי הקיץ.
מתוך בתי הכנסת שנסגרו, שניים הפכו למוזיאונים בנושא יהדות: בית הכנסת תופרי בגדים ובית הכנסת זולְפַרִיס (קהל קדוש גלאטה).
הסגנון האדריכלי של בתי הכנסת באיסטנבול מאוד מגוון כפועל יוצא מתקופת הבנייה, מהאופי וארץ המוצא של הקהילה וממעמדה החברתי והכלכלי של הקהילה.
ככלל מבנה בתי הכנסת הוא מלבני או ריבועי.
בתחילה נבנו בתי הכנסת מעץ, לאחר מכן משילוב של עץ ואבן והחל מאמצע המאה ה-19 מאבן בלבד.
גגות בתי הכנסת העתיקים היו עשויים מעץ.
לבתי הכנסת החדשים או המשופצים נוספו גגות בצורת כיפה מעוטרת מבפנים במוטיבים עות'מאניים, דוגמת בית הכנסת האשכנזי, בית הכנסת נווה שלום ובית הכנסת קהל אוחריד.
ברוב בתי הכנסת קיימת עזרת נשים במפלס העליון של עולם התפילה המרכזי, אך יש גם בתי כנסת בהם הנשים מתפללות באולם המופרד מהאולם המרכזי במחיצה, דוגמת בית הכנסת קהל אוחריד ובית הכנסת תופרי בגדים.
חלק מבתי הכנסת מוקפים חומה ובה שער מעליו נמצא בדרך כלל מגן דוד ושלט בעברית עם שם בית הכנסת.
בחצר בית הכנסת נמצאת מזרקה לרחיצת ידיים לפני התפילה.
בכל שטחי האימפריה העות'מאנית חל איסור גורף לבנות בתי כנסת חדשים ולשפץ בתי כנסת שניזוקו.
האיסור היה בתוקף עד אמצע המאה ה-19 בהפסקות קטנות, לכן הקהילות היהודיות בנו בתי כנסת צנועים, מחומרים פשוטים ולא יקרים אשר לא עמדו במבחן הזמן.
חלק מבתי הכנסת העתיקים ניזוקו בשריפות או ברעידות אדמה.
רק לעיתים רחוקות שוחזרו בתי הכנסת למצבם המקורי, דוגמת בית הכנסת האיטלקי ששופץ בשנת 1930 תוך שמירה על המבנה המקורי משנת 1887.
במאה ה-19 ובמאה ה-20 נבנו בתי כנסת בעלי חזית מרשימה וחללים פנימיים מעוצבים ומעוטרים, דוגמת בית הכנסת נווה שלום שנבנה בשנת 1951 במקום בו שכן בית כנסת קטן.
אולם התפילה, שיכול להכיל 500 איש, מעוטר בחלון רוזטה מרשים שהובא מבריטניה וחלק מהקירות מחופים בעבודות עץ.
חזית בית הכנסת האשכנזי, שנבנה בשנת 1900, מעוטרת בקשתות וכיפות בדומה לחזיתות בתי הכנסת באימפריה האוסטרו-הונגרית, משם הגיעו בני הקהילה.
שמות בתי הכנסת באיסטנבול מתחלקים לחמש קבוצות:
בתי כנסת ששמם נגזר משם הרחוב או הרובע בו הם נמצאים.
בתי כנסת ששמם כשם הקהילה המייסדת.
לדוגמה בית הכנסת קהל אוחריד שהוקם על ידי מהגרים מהעיר אוחריד במקדוניה, בית הכנסת קהל ימבול הוקם על ידי מהגרים מהעיר ימבול בבולגריה.
בתי כנסת ששמם כשם מקצוע המייסדים.
אלה מקרים נדירים, דוגמת בית כנסת תופרי בגדים בגלאטה ובית הכנסת מעלם (רוקם) בהסקוי.
בתי כנסת ששמם לקוח מביטוי בעברית כגון "עץ החיים", "נווה שלום", "חמדת ישראל".
בתי כנסת ששמם מזכיר את שם האדם שתרם להקמתם כגון בית הכנסת חסד לאברהם.
מחלוקת בין בעלי מבניםבית הכנסת מאיורלא ידועבייאואולו (האסקוי)1960ננטש בשל עזיבת הרובע.
הופעל שוב בין 1926 - 1975בית הכנסת סינארו (טו')1660בייאואולו (האסקוי)לא ידועאֵשׁבית הכנסת תופרי בגדים1884בייאואולו (האסקוי)1964בשל עזיבת הרובע.
בשנת 1999 הוסב לגלריה לאומנותבית הכנסת אונקפני (טו')1698פאתיח1985שופץ ב-1837, 1931, 1976נהרס לצורך סלילת כביש קרן הזהב ב-1985בית הכנסת וריה (טו')לא ידועפאתיח (באלאט)1890אֵשׁ
בתי הכנסת בבוקרשט מהווים עדות לחיי הדת של האוכלוסייה היהודית של בוקרשט.
הנוכחות היהודית בבוקרשט מוזכרת לראשונה באמצע המאה ה-16. יהודים אלה הגיעו מטורקיה ומארצות הבלקן והיו בעיקר סוחרים ומלווי כספים.
בית הכנסת הראשון בבוקרשט הוקם בתקופת קונסטנטין ברנקוביאנו (1688 – 1714) בפרוור של בוקרשט בשם Mahalaua Popescului.
הוא נהרס בשנת 1715, כאשר השליט החדש שרבן קנטקוזינו אסר על קיום טקסי דת יהודיים.
באופן כללי האוכלוסייה המקומית והשלטונות היו עוינים לאוכלוסייה היהודית ולא אפשרו הקמת בתי כנסת, ניהול חיים יהודיים או התבססות קהילות.
במאה ה-18 היהודים היו מרוכזים במספר שכונות.
במרוצת השנים שכונות אלה אוחדו כדי ליצור את הרובע היהודי (Cartierul Evreiesc).
היהודים המשיכו להתגורר ברובע היהודי גם במאות הבאות, אך גם באזורים אחרים של העיר.
רוב היהודים היו סוחרים ובעלי מלאכה והדבר משתקף בשמות הרחובות ובתי הכנסת ברובע, כגון רחוב הרוכלים (Mamulari), רחוב העובדים בזכוכית (Sticlari), בית כנסת הנגרים.
הנוכחות היהודית הונצחה גם בשמות רחובות כגון רחוב בית הכנסת, (strada Sinagogii), רחוב היהודים (strada Israelită), הרחוב הספרדי (strada Spaniolă).
סבורים שבשנות ה-30 של המאה ה-20 פעלו בבוקרשט 120 בתי כנסת.
בשנת 1970 פעלו בבוקרשט 21 בתי כנסת.
בשנת 2024 פעילים בבוקרשט שלושה בתי כנסת בלבד.
שישים בתי כנסת נהרסו במסגרת תוכנית בניין העיר (Urban Systematization) שבוצעה בין השנים 1984–1987 במטרה לתת מענה לגידול המסיבי באוכלוסיית העיר.
בתי כנסת אחרים נהרסו, או הוסבו ליעודים אחרים, לפני או אחרי תקופה זאת.
החל משנות ה-50 של המאה ה-20 השלטון הקומוניסטי "לא ראה בעין יפה" את ההשתתפות בטקסים דתיים, לא רק בבתי כנסת אלא גם בכנסיות, ובמקביל לכך התחילה ירידה הדרגתית במספר היהודים שהתגוררו בבוקרשט בפרט וברומניה בכלל, כתוצאה מעלייתם לארץ או מהגירתם לקנדה, ארצות הברית, צרפת וארצות אחרות.
על פי סטטיסטיקות שונות, בבוקרשט התגוררו בשנת 1940 כ-102,000 יהודים.
במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2022 נמצאו בבוקרשט 864 יהודים בלבד.
בבוקרשט לא ייחסו מעולם חשיבות למורשת התרבותית של בתי הכנסת.
התיעוד שנשמר לגביהם מועט ביותר ומסתכם לעיתים קרובות בעדויות של תושבים או בתמונות שפורסמו במקומות שונים.
בכל שנה, לקראת ראש השנה מתקיים בבוקרשט אירוע "ליל בית הכנסת הפתוח" בו נערכים ביקורים בבית הכנסת קורל, בית הכנסת הגדול, בית הכנסת האיחוד הקדוש ובית הכנסת ישועה טובה.
ערך זה מתייחס רק לאותם בתי כנסת שנבנו ברובע היהודי, לגביהם נותר תיעוד כלשהו.
שםנוסח תפילהשנת בנייהקהילה מקימההערותבית הכנסת "חברה אמונה"אשכנז1926האגודה אמונהSinagoga Credința, Templul Credința, Templul Hevrah Amuna
כדי להעלות את הרמה התרבותית של האוכלוסייה הענייה בשכונה, האגודה ארגנה אירועי תרבות, רכשה ספרים וסיפקה מזון לתלמידים עניים.
פעיל בערבי שבת בהזמנה מראש.בית הכנסת הכוראליאשכנז1866קהילת דת ישראל מודרניתTemplul Coral
זהו בית הכנסת רפורמי עם עוגב, מקהלה (מכאן השם "כוראלי") ורב מודרני.
בפוגרום של שנת 1941 ניזוק קשה.
שופץ בשנת 1945 ו־2008. פעיל.בית הכנסת ישועה טובהחב"ד1840Sinagoga Eșua Tova
שופץ בשנת 2007. פעילבית הכנסת "בית המדרש"אשכנז1781נקרא על שם האלמנה שתרמה את הבניין ובעלה - בית המדרש נפטלי וטאובהSinagoga Bet Hamidraș
הבניין הוצת בפוגרום של שנת 1941 כאשר בתוכו 23 מטפללים.
שופץ ב-1947. כיום משממש כמחסן.
שםנוסח תפילהשנת בנייהקהילה מקימההערותבית הכנסת הגדולאשכנז1847הקהילה הפולניתSinagoga Mare
נפתח מחדש לתפילה בשנת 2007 הוכרז מונומנט אדריכאלי על ידי האקדמיה הרומנית.בית הכנסת האיחוד הקדושאורתודוקסי מודרי1836אגודת החייטיםTemplul Unirea Sfântă
שופץ ב-1913. משנת 1978 מארח את המוזיאון להיסטוריה של יהדות רומניה.
שםנוסח תפילהשנת בנייהקהילה מקימההערותבית הכנסת קהל צ'יקו (בלאדינו בית כנסת קטן)הספרדים1846ספרדיתSinagoga Cahal Cicu
בשנת 1886 נבנה במקומו בית כנסת יותר גדול.
נהרס בשנת 1986 במסגרת התב"ע לחידוש פני העירבית כנסת מלבים אשכנז1864Sinagoga Malbim
שופץ בשנת 1912. נקרא על שם מאיר לֵיבּוּשׁ בן יחיאל מִיכְל וֵייזֶר, הרב הראשי של בוקרשט.
ניזוקה בפוגרום ב-1941, נפגעה ברעידת האדמה ב-1977, נהרסה ב-1986. במקומה ננמצא חצר השירות של מרכז הקניות "אוניראה" בית הכנסת קהל גראנדההספרדים1818ספרדיתSinagoga Cahal Grande
שופץ ב-1853. ניזוק בפוגרום של שנת 1941. שוקם אחרי 1944. נהרס בשנת1987 במסגרת התב"ע לחידוש פני העיר.בית הכנסת עזריאל גַסטנֶראשכנז1858משפחת גסטנר, קהילת הר סיני.Templul A.
נבנה מעל בית כנסת קיים.
היה ידוע גם בשם בית הכנסת האוסטרי.
שופץ ב-1903, נפגע ברעידות האדמה ב-1940 ו-1977. נהרס ב-1987בית הכנסת אור חדשאשכנז1870בית הכנסת הרוסי.
בשנת 1904 נבנה בית כנסת חדש במקום הישן.
נהרס ב-1987בית הכנסת אברהם ברל זיסואשכנז1865Sinagoga Avram Berl Zissu
נהרס ב-1986 במסגרת התב"ע לחידוש פני העירבית הכנסת אחדות קודשאשכנז1863אגודת החייטים לבגדי נשיםSinagoga Fraternă (Achdeș Kodeș)
היה ברחוב מְמוּלָרִי 10. תחילה נבנה בית כנסת קטן שהורחב בשנת 1910. נפגעה ברעידת האדמה ב-1977. נהרסה ב-1987בית כנסת הנגריםאשכנז1842אגודת הנגריםשוקם ב-1895. ניזוק בפוגרום 1941. נהרס ב-1981בית הכנסת קראיובר רוף (ספילמן)אשכנז1903Sinagoga Craiover Ruf (Spilman)
נהרס ב-1980בית הכנסת על קידוש השםאשכנז1863אגודת הסנדלריםSinagoga Al Kiduş Haşem
נהרס ב־1985בית הכנסת איחוד אחיםאשכנז1866אגודת חייטים של ביגוד מוכן ללבישהTemplul Unirea Fraterna
נבנה ברחוב אולטֶנִי 72. אחרי שיפוץ בשנת 1925 הועבר למספר 84 באותו רחוב.
נהרס ב-1985בית הכנסת שמירת האמונה1910אגודת הפחחיםנהרס ב-1986בית הכנסת אהבת שלום (הברון דה הירש1900Templul Ahvat Suloim / Baron M.
נהרס ב־1987בית הכנסת בית אלאשכנזי מערבי1842Sinagoga Beth El
בשנת 1940, דוד משה רוזן שימש כרב בית הכנסת.
נהרס ב-1987בית הכנסת ראשית דעתאשכנזי מערבי1897קהילת ראשית דעתTemplul Reșit Daath
הקהילה ניהלה גם בית ספר יסודי לבנים.
שופץ ב-1920. נהרס ב-1987.בית הכנסת אייזיק איליה1900Sinagoga Aizig Ilie
נהרס בשנת 2000 ובמקומו נבנה בניין מגוריםבית הכנסת העזרה1900Ajutorul / Haazara Synagogue
בתי כנסת מעץ נבנו באיחוד הפולאני-ליטאי בין אמצע המאה ה-16 לאמצע המאה ה-17 על ידי הקהילות היהודיות שהתגוררו בכפרים ובשטעטלים.
האיחוד הפולני-ליטאי הידוע גם בשם "הרפובליקה הראשונה של פולין" כלל את מממלכת פולין ואת הדוכסות הגדולה של ליטא.
האיחוד התקיים בין השנים 1569 – 1795 והיה אחת המדינות הגדולות ובעלות המגוון האתני הרחב ביותר באירופה של המאות ה-16, ה-17 וה-18. האיחוד פורק בשלושה שלבים, בין השנים 1772 – 1795, על ידי האימפריה הרוסית, ממלכת פרוסיה הגרמנית וממלכת הבסבורג האוסטרית.
השטחים עברו לשליטת האימפריה הרוסית לאחר החלוקה קיבלו את הכינוי "תחום המושב".
באמצע המאה ה-16, כ-80% מיהודי העולם חיו בתחום האיחוד הפולני-ליטאי.
הם זכו לחופש דת בהתאם להחלטות קונפדרציית ורשה, שנחתמה ב-28 בינואר 1573. בין המאה ה-16 למאה ה-18, נוהלו חיי היהודים באיחוד על ידי ועד ארבע ארצות, גוף מנהלתי עצמאי הכפוף לשלטון המרכזי.
בתי הכנסת מעץ שנבנו בעיירות ובכפרים היהודיים בשטחי האיחוד הפולני-ליטאי במאות 16 ו-17, הוזנחו במהלך העשורים הבאים, ובמיוחד לאחר פירוק האיחוד.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שרפו הגרמנים והרסו כמעט את כל בתי הכנסת שעדיין עמדו על תילם.
בפולין לא נשאר אף בית כנסת אחד ובליטא נשארו רק 16 בתי כנסת מעץ.
הסגנון האדריכלי המיוחד של בתי כנסת אלה זכה להתעניינות רבה בתחילת המאה העשרים.
שחזור בתי כנסת או חלקים מהם והמחקרים השונים בנושא, בוצעו על סמך תצלומים של אנשים פרטיים ותיעוד של משלחות אתנוגרפיות.
החברה היהודית להיסטוריה ולאתנוגרפיה בפטרבורג ארגנה בין השנים 1912-1914 משלחת מחקר בראשותו של ש.
אנ-סקי שתפקידה לתעד את התרבות היהודית בתחום המושב ובתוך כך גם את בתי הכנסת.
במשלחת השתתף גם הצלם סולומון יודובין.
בשנת 1916, התבקשו אל ליסיצקי ויששכר בר ריבק על ידי החברה היהודית להיסטוריה ולאתנוגרפיה לנסוע לעיירות באוקראינה ולהעתיק ציורים בבתי הכנסת מעץ.
בתקופה שבין שתי מלחמות העולם (1918–1939) פרופסור אוסקר סוסנובסקי מהמחלקה לארכיטקטורה של הפוליטכניקה של ורשה, והצלם והיסטוריון האמנות שמעון זייצ'יק, יצרו תיעוד נרחב של בתי הכנסת מעץ, שכללו רישומים אדריכליים, ציורי העתק ותצלומים.
חלק גדול מתיעוד זה אבד במלחמת העולם השנייה.
בשנת 2015 נבנה העתק מדויק של בית הכנסת וולפה בעיר בילגוריי שבפולין.
במוזיאון לאדריכלות עממית בסאנוק, פולין, מוצג שחזור בית הכנסת של פולנייץ.
המוזיאון לתולדות יהודי פולין בוורשה מציג שחזור של הגג ושל התקרה של בית הכנסת מעץ בעיר גבוז'דיאץ (Gwoździec_Synagogue).
שחזור תקרת בית הכנסת בחודורוב, אוקראינה, שצוירה על ידי האומן ישראל ליסניצקי בשנת 1714 מוצג במוזיאון העם היהודי בתל אביב.
משה ורביןחבר קיבוץ יקום יצר דגמים מקש, בקנה מידה 1:100, של 27 בתי כנסת מעץ שתוארו בספריהם של מריה וקזימיר פיאצ'וטקה.
סגנון הבנייה של בתי הכנסת מעץ
בניית בתי הכנסת מעץ באיחוד הפולני-ליטאי במאה ה-16 ובמאה ה-17 הייתה בנייה ורנקולרית, דהיינו בנייה עממית, ללא אדריכלים, המשתמשת בחומרים מקומיים ובטכנולוגיות מסורתיות.
היו לכך שתי סיבות עיקריות:
ועידה כנסייתית בכירה שהתכנסה בעיר פיוטרקוב בפולין במאה ה-16 קבעה שבתי הכנסת ייבנו תמיד מעץ, אלא אם קיבלו אישור מיוחד לבנייה מאבן.
על היהודים בשטחי האיחוד נאסר לעבוד במקצוע האדריכלות או במקצועות הבנייה לכן בניית בתי הכנסת התבססה על שיטות הבנייה המקומית ועל חומרי הגלם הזמינים שהבטיחו השתלבות מוחלטת של הבניין בסביבתו, מבלי להחצין אלמנטים דתיים.
ביישובים קטנים ובמקומות בהם הקהילה היהודית לא נהנתה מאמצעים כספיים רבים, היו בתי הכנסת מבנים מלבניים או ריבועיים פשוטים, קטנים יחסית, בעלי גג משופע, בעלי מראה חיצוני הדומה לאסם.
ארבעה עמודי הבימה סיפקו תמיכה לגג ולתקרה.
בבתי כנסת אלה עזרת הנשים הייתה בחדר סמוך לאולם התפילה המרכזי.
ביישובים בהם חיה קהילה יהודית גדולה ובעלת אמצעים, נבנו בתי כנסת גבוהים ומרווחים שיכלו לארח עד 1,000 מתפללים.
במקרים אלה, עמודי הבימה לא יכלו לספק תמיכה לגג לכן הבנאים נדרשו ליצור גגות מדורגים, חד, דו או תלת קומתיים.
כל קומה נתמכה על ידי הקומה שמתחתיה ועל ידי מערכת מורכבת של קורות פנימיות.
התוצאה הייתה מרשימה מאוד ושיוותה לבית הכנסת מראה של פגודה.
במקרים אלה, התקרות, שהיו מעוצבות כשילובים שונים של קמרונים וכיפות לא היו קשורות כלל לגגות ונהינו ממערכות תמיכה עצמאיות.
בכל המקרים היו גגות בתי הכנסת מחופים ברעפים מעץ בעיצובים שונים.
המבנה המרכזי של בית כנסת מעץ היה ריבועי או מלבני וחופה בצדו החיצוני בלוחות עץ אופקיות.
בקירות נפתחו חלונות גדולים, לעיתים בעלי קשת עליונה, שמטרתם להבטיח תאורה מרבית לציבור המתפללים.
לעיתים נוספו למבנה המרכזי חדרים משניים בגדלים שונים ששימשו כעזרת נשים או ללימוד ולמפגש בין זקני העדה.
כאשר עזרת הנשים נבנתה כיציע מעל אולם התפילה המרכזי, הגישה אליה התאפשרה דרך מדרגות חיצוניות או פנימיות.
הבימה הוצבה על משטח מוגבה מוקף מעקה עליו אפשר היה לעלות דרך מספר מדרגות.
בפינות המשטח הוצבה חופה נישאת על ארבעה עמודים.
עמוד התפילה עמד לפני ארון הקודש או מימינו לעיתים במקום שהונמך, כדי ששליח הציבור יקיים את הפסוק "ממעמקים קראתיך ה' ".
בניגוד למראה החיצוני הפשוט והצנוע, החלל הפנימי של בתי הכנסת מעץ עוטר בציורים אשר כיסו לעיתים את כל שטח הקירות והתקרות.
ארון הקודש, הבימה, עמוד התפילה, המעקות ולעיתים אף קורות התמיכה של התקרה והגג עוטרו בגילופי עץ מורכבים.
גילופי העץ היו שכיחים יותר באזור ליטא בעוד שציורי הקיר היו שכיחים יותר באזור גליציה.
הציורים כללו סמלי מזלות, ערבסקות, דמויות של בעלי חיים וסמלים יהודיים כגון מנורת שבעה הקנים, לוחות הברית, פסוקים מהתנ"ך ונופי ירושלים.
הצבעים השולטים היו אדום, ירוק, כחול וכתום.
היו שמצאו דמיון בין ציורי הקיר בבתי הכנסת מעץ לבין כתבי היד המאוירים של יהודי מזרח אירופה בימי הביניים.
שמם של מקצת מהציירים שעיטרו את בתי הכנסת מעץ באיחוד הפולני-ליטאי ידוע לאחר שהם חתמו על עבודותיהם.
חיים בן יצחק הלוי סגל צייר בשנת 1740 את הקירות הפנימיים של בתי הכנסת במוהילב, קופוסט ודולהינוב.
ישראל ליסינסקי צייר את בית הכנסת של חודורוב ויהודה לייב את בתי הכנסת של פשדבוז', שידלוב, פינצ'וב ודז'יאלושיצה.
בין גילופי העץ אפשר היה למצוא נשר פורס כנפיים, סמלה של פולין, גור אריה יהודה, חנוכיות ואגרטלי פרחים.
חלק מגילופי העץ נצבעו גם הם בצבעים עזים.
על פי מסורת בני המקום, בוצעו גילופי העץ באמצעות אולר יחיד.
שֵׁם מִקוּם הוקם תמונות בית הכנסת הגדול קהל קדוש שער השמיים Engineer Lane, 47/49 1724 בית הכנסת הקטן 91, Irish Town 1759 בית הכנסת נפוסות יהודה 65 Line Wall Road c.
1800 בית הכנסת אבודרהאם Parliament Lane 119 1820
בתי הקברות היהודיים בעדן הם שני בתי הקברות של יהדות עדן שחיה בעיר עדן שבתימן: בית הקברות העתיק, שנהרס בשנת 1970 לאחר עזיבת אחרוני היהודים את עדן, ובית הקברות החדש, שכולל מאות קברים של נפטרים ממאות השנים האחרונות ונמצא באזור מועלא שבעדן.
בית הקברות העתיק מתואר על ידי הרב יעקב ספיר, שסייר בעדן בשנת 1864, ככולל קברים "מסוף האלף הראשון ומתחלתו", וכמקום ששימש לקבורה "עד לפני כמאתים שנה",
ב-2022 דיווח העיתונאי התימני אחמד שלבי על שיפוץ בית הקברות, ביוזמת יו"ר מועצת המעבר הדרומית של תימן, עידרוס א-זוביידי, שבעברו שימש מושל העיר עדן, ובערוץ התקשורת אל-מהריה התימני התפרסמה השערה שלפיה צעד זה נעשה כשלב מקדים לקראת נרמול היחסים הדיפלומטיים בין ישראל לתימן.
לאורך השנים היו בתל אביב בתי קולנוע רבים, מהם גדולים ומהם שכונתיים וקטנים.
בשנות ה-50 וה-60, לפני היות הטלוויזיה בישראל, הייתה ההליכה לקולנוע הבילוי הנפוץ והפופולרי ביותר.
כך למשל ב-1960 הגיע מספר הביקורים בבתי הקולנוע בתל אביב ל-12,662,000. בעיר של פחות מ-400 אלף תושבים.
החל מחדירת הטלוויזיה לישראל באופן מוגבר בשנות ה-70, התערער מעמדם של בתי הקולנוע כאמצעי לבילוי מחוץ לבית.
כניסת הטלוויזיה הרב ערוצית בשנות ה-90, עליה יחסית במחיר הבילוי הכולל, יחד עם עליה ניכרת בערכה הנדל"ני של הקרקע עליה בנוי בית הקולנוע, והקמת בתי קולנוע בתוך הקניונים, גרמו לנסיגה ניכרת במעמדם של בתי הקולנוע העצמאיים שהיו במרכזי הערים ובשכונות המגורים.
חלקם פוצלו למספר גדול יותר של אולמות קטנים ומפוארים, עם ציוד אור-קולי משוכלל, במקום האולמות הגדולים יותר שהיו בהם קודם.
את מקום בתי הקולנוע שנסגרו ובתי הקולנוע שנהרסו תפסו קומפלקסים שהוקמו בקניונים בעיר, כגון דיזנגוף סנטר בו הוקמו שני בתי קולנוע, קולנוע לב וקולנוע דיזנגוף (נסגר בסוף 2011), מרכז עזריאלי (הקומפלקס נסגר כאמור בסוף 2009) וקניונים מחוץ לתל אביב.
את אולמות הקולנוע בקניונים החלו להחליף קומפלקסי ענק מחוץ למרכזי הערים כדוגמת שני מתחמי "סינמה סיטי" שנפתחו ברמת השרון ב-2002, ובראשון לציון ב-2010, ושני מתחמי "פלאנט" שנפתחו בקניון איילון ברמת גן ב-2006, ובראשון לציון ב-2010.
בתי הקולנוע היו בבעלות פרטית, וכל בעלים קנה או שכר סרטים להקרנה לפי יכולתו ולפי הערכת הכדאיות.
הסרטים הוצגו תחילה בבתי הקולנוע הגדולים בעיר, ואחרי כמה שבועות, כשירד מספר הצופים, הועברו הסרטים אל בתי הקולנוע השכונתיים, הקטנים.
המושג של קומפלקס אולמות בגדלים שונים במקום אחד עוד לא נודע אז, וכמוהו לא היה עוד המצב של רשתות גדולות, המקרינות בעת ובעונה אחת אותם סרטים בכל הארץ.
הסרטים המצליחים הועברו מעיר לעיר ומיישוב ליישוב, והמצליחים שבהם הגיעו להקרנות חוזרות.
גם הסינמטק טרם הוקם, וסרטי האיכות הוקרנו לרוב בקולנוע פריז ברחוב הירקון.
רוב בתי הקולנוע היו דומים: כיסאות עץ מתקפלים, חורקים, שנטו לצבוט אצבעות לא זהירות, ועל המסך הוקרנה תמיד האזהרה: "גברת, היזהרי בקומך פן תיתפס שמלתך בכיסא".
במורדות המעברים חשופי הרצפה נהגו בני הנוער, ה"פושטקים" שבהם לגלגל בקבוקי זכוכית בהפסקה ולפעמים גם באמצע הסרט, בעיקר ברגעי מתח או לקראת הנשיקה הנכספת, ובמערבונים הייתה נשמעת תדיר הקריאה: "תיזהר, מאחוריך!" ברגע המתאים.
את קץ עידן הכיסאות החורקים והרצפות החשופות בישר בשנת 1958 קולנוע תל אביב, שנפתח ברחוב פינסקר, סמוך לכיכר דיזנגוף.
מושביו היו כורסאות מרופדות, רצפתו כוסתה בשטיח רך כך שלא היה טעם לגלגל בקבוקים כי לא היה רעש, ולפני בד ההקרנה היה תלוי מסך ארגמני ועתיר קפלים, שהואר לפני הסרט בלוויית מוזיקה.
כל המאפיינים האלה היו חדשניים.
שלא לדבר על השירותים המפוארים שהוו אטרקציה כשלעצמה ולו "רק לראותם בלבד".
לפני הסרט, בכל האולמות, הוקרן יומן חדשות – בחלקם של יומני כרמל, באחרים של יומני גבע.
בימים של טרום הטלוויזיה הייתה זו ההזדמנות היחידה של הצופה הישראלי לראות תכנים אקטואליים בפורמט של וידאו.
שידור מהדורת מבט באופן יומיומי בטל את הצורך ביומנים בתחילת שנות השבעים.
אחרי היומן שודר קדימון לסרט הבא הצפוי באותו אולם קולנוע – ואחר כך הסרט עצמו, ללא פרסומות.
אלה הגיעו רק בשנות ה-70.
עד אז, נחשב מוצאי שבת ל"יום" החזק בבתי הקולנוע.
עד לחוק למניעת עישון במקומות ציבוריים מ-1983 היו האולמות אפופי עשן סיגריות.
אורה – בית קולנוע שפעל בין השנים 1942–1944 באולם נחמני שברחוב נחמני 4, אז הפך לאולם התיאטרון של התיאטרון הקאמרי.
אופיר – ברחוב גרוזנברג, הוקם על ידי משה קרסו.
הבניין נהרס בראשית שנות ה-90 ובמקומו הוקם חניון, ולאחר מכן הוקם מתחם מגורים.
אוריון – ברחוב המכבי ליד רחוב המלך ג'ורג' בקרבת שוק בצלאל, ובסמוך למגרש מכבי הישן (שגם הוא נהרס).
הקולנוע נפתח ב-1943. באמצע שנות ה-70 שונה שמו לקולנוע אורלי, וב-1991 נסגר ונהרס.
במקומו נבנה חניון ובניין מגורים.
אולפנה – פעל באולם אהל שם, בשנות הארבעים.
קולנוע אלנבי – ברחוב אלנבי ליד כיכר מגן-דוד נפתח ב-1934 בתור קולנוע רימון בהמשך שינה את שמו לקולנוע אלנבי אחרי שנסגר פעל במקום מועדון "אלנבי 58".
הבניין נהרס ב-17 באוקטובר 2017, ובמקומו צפוי להיבנות בניין מגורים בן 6 קומות.
בית העם – ברחוב בן יהודה, נפתח ב-1925. נהרס ב-1959 ובמקומו נבנה בית אל על.
גן רינה – ברחוב בן יהודה 25 פינת רחוב שלום עליכם.
קולנוע פתוח, ב-1956 נערך בו נשף בחירת מלכת היופי של ישראל.
נהרס ובמקומו עומד היום מגדל ישרוטל.
דן – ברחוב הירקון פינת רחוב טרומפלדור.
נחנך ב-20 באפריל 1957, באוגוסט 1973⁩ פתחו במקום האחים ראודור ואורגד ורדימון את קולנוע "אורדן", כבית קולנוע המציג סרטי איכות.
הוא נסגר לאחר שנה ובמאי 1975⁩ נפתח שוב בשם קולנוע "רויאל", אך נסגר לאחר זמן קצר.
ב-23 בפברואר 1983 פתח במקום המפיק שוקי וייס, יחד עם שלושה שותפים,
מוגרבי – במפגש הרחובות אלנבי ובן יהודה, נפתח ב-1930. גגו היה נפתח בהפסקות לאוורור.
לקולנוע הייתה צמודה כיכר ב' בנובמבר המרכזית והחשובה.
הכיכר כונתה "כיכר מוגרבי" בשל קרבתה לקולנוע מוגרבי, ואף הייתה מקום התרחשותו של הסרט "תעלת בלאומילך".
ב-1986 נפגע הבניין משרפה קשה וב-1989 הוא נהרס.
במרתף קולנוע מוגרבי, באולם ששימש לפני כן כתיאטרון, פעל מסוף שנות ה-60 קולנוע נוסף בשם "סטודיו מוגרבי", שהכניסה אליו הייתה נפרדת – מרחוב פינסקר.
לאחר הריסתו משמש מקומו כחניון.
זמיר – ברחוב אלנבי מול כיכר מוגרבי.
נפתח ב-1952 ונסגר בשנות ה-80. תיפקד בשנות ה-80 כקולנוע לסרטים ארוטיים.
בשנת 2009 שימש כמועדון של עמותת "זמיר", אשר שמה לה למטרה לקרב בני נוער לעשייה חברתית דרך יצירה ומוזיקה.
בשנת 2016 הוסב לאולם תיאטרון.
כיום עומד ריק ונמצא בהליך שימור.
ירון – ברחוב יונה הנביא 2 בטיילת.
נפתח ב-1958, נקרא גם "קריקטריון" טרם שפוצל לשני אולמות בשנות ה-70 ושמו שונה ל"סינמה 1" ו"סינמה 2".
בשנות ה-80 פוצל שוב לשלושה אולמות ושינה את שמו פעם נוספת לקולנוע "טיילת".
שימש זמן קצר כמועדון ריקודים.
המבנה שופץ מן היסוד וכיום משמש כבית מלון.
סטודיו מוגרבי – במרתף של קולנוע מוגרבי, באותו הבניין, במפגש הרחובות אלנבי ופינסקר.
סופו היה כסופו של קולנוע מוגרבי, ומקומו משמש כחניון.
מתמיד – לשעבר "אולם יאשה חפץ" (אולם הבית של תיאטרון "לי-לה-לו") בסימטת בית השואבה ליד רחוב אלנבי בין גרוזנברג למונטיפיורי.
תיפקד בשנות ה-80 כקולנוע לסרטים ארוטיים.
ב-2001 נהרס ובמקומו נבנה בניין מגורים.
מגדלור – ברחוב בן-יהודה פינת רחוב אלנבי.
נפתח ב-23 בפברואר 1935, נסגר בסוף 1963, נהרס ובמקומו נבנה בניין משרדים הקרוי על שמו, "בית מגדלור".
קסם – בכיכר הכנסת ליד הטיילת.
נפתח ב-1945. במהלך מלחמת העצמאות שימש את מפקדת חיל הים.
במהלך 1949 התנהלו בו ישיבותיה של הכנסת הראשונה, ומשנת 1958 משכנה של האופרה הישראלית.
נהרס ב-1988 ונבנה במקומו מגדל האופרה שכולל מספר קומות מסחריות ומגדל מגורים.
רב חן מגדל האופרה – מתחם של חמישה אולמות קולנוע במגדל האופרה בטיילת תל אביב.
שדרות – בשדרות רוטשילד 80, בין רחוב נחמני לרחוב מזא"ה.
נהרס בסוף שנות ה-70. הקולנוע הונצח בסרט "אסקימו לימון".
תמר – ברחוב אלנבי 111, דרומית לשדרות רוטשילד, במרתף הפסאז'.
היה הקולנוע הראשון שהקרין סרטים ברצף במשך כל שעות היום, בסוף ימיו התמקד בהקרנת סרטים פורנוגרפיים.
ארמון דוד – ברחוב דיזנגוף פינת ארלוזורוב.
עם סגירתו נרכש במלואו על ידי סטודיו הצילום פוטו פרג'.
בתחילת שנות האלפיים נהרס החלק העליון (אולם הקולנוע עצמו) ובמקומו נבנה בית דירות.
אסתר – בכיכר דיזנגוף פינת רחוב זמנהוף.
כיום הבניין הוא בית מלון "סינמה", המשמר פריטים שונים מבתי הקולנוע של תל אביב.
בן יהודה – במרתף הבניין שברחוב בן יהודה מספר 77. כיום חדר כושר.
גורדון – ברחוב בן-יהודה פינת רחוב גורדון.
נבנה בסוף שנות ה-60 במרתפי מלון דבורה.
פעל לסירוגין עד שנות ה-80. שימש לאחר מכן למטרות מסחריות שונות לפרק זמן קצר.
גן העיר 1 וגן העיר 2 – פעלו בשנות ה-90 בקניון גן העיר.
רב חן דיזנגוף – בכיכר דיזנגוף.
נפתח ב-1949. ב-1981 חולק האולם לשישה אולמות ובעבר נקרא "חן".
לאחר סגירת קולנוע גת, הוא האחרון מבתי הקולנוע המסחריים שנמצא מחוץ למרכז קניות ועדיין פעיל.
מקסים – בשדרות בן ציון פינת רחוב המלך ג'ורג'.
נפתח ב-1956. בשנת 1995 הוסב למועדון למופעי במה, על ידי המפיק אברהם דשא (פשנל) ויוכלמן – אשר הפקות ונסגר כארבע שנים לאחר מכן.
לאחר סגירתו, הפך ל"בית האוזן השלישית" ומשמש מתחם המארח הופעות מוזיקה ומוצגים בו סרטי קולנוע.
הוא כולל בתוכו את מועדון האוזןבר, רדיו הקצה, אולמות הקולנוע וספריית הקולנוע של האוזן השלישית וכן חנות התקליטים שלה.
סינימה קלאב – ברחוב הירקון פינת ירמיהו, במבנה "המועדון" של רפי שאולי.
הוקם בהשקעה כספית גדולה בשנת 1989 וכלל שני אולמות הקרנה קטנים ומפוארים מאוד, עם כורסאות נוחות, ושירות מלצריות לפני ההקרנה ובהפסקה.
פעל כשנתיים ונסגר עקב חוסר כדאיות כלכלית.
המבנה שופץ וכיום הוא בניין מגורים.
לב תל אביב – פועל בדיזנגוף סנטר.
פאר – ברחוב ירמיהו על שפת הירקון, נפתח ב-1958, חולק בשנות ה-90 לאולמות קטנים יותר ושמו שונה ל-"רב-פאר".
נסגר ב-2007. כיום פועלים במקומו שני עסקים - סופרמרקט בקומת הכניסה, ומכון כושר (המשמר את השם "קולנוע פאר") בחלל שהיה אולם הקולנוע עצמו.
בשנותיו האחרונות התמחה בהקרנת סרטי פולחן (בין היתר, עליו נכתב השיר "הקונפורמיסט" של מוניקה סקס).
כיום פועל במקום ספא טיפולים.
נפתח ב-1977 על ידי קבוצת "גולן-גלובוס" ונסגר בשנות ה-90.
תכלת – ברחוב נחום ליד הקצה הצפוני של רחוב בן יהודה.
תל אביב – ברחוב פינסקר.
נפתח ב-1957 ונסגר ב-2000. היה בית הקולנוע בעל מספר המקומות הגדול ביותר בעיר.
בין השאר התמחה בהצגות יומיות של סרטים בגרמנית, שכונו "סרטים אוסטריים" אף על פי שרובם היו דווקא מגרמניה, כדי לא לפגוע בניצולי השואה.
נהרס ב-1 בנובמבר 2010, במקומו נבנה בניין מגורים.
הצפון החדש ומרכז העסקים הראשי
גת – ברחוב אבן גבירול פינת רחוב צייטלין (מול כיכר רבין).
ההקרנה האחרונה הייתה ב-26 במאי 2015. כיום בניין מגורים.
מוזכר בשירו של מתי כספי "יום שישי חוזר".
כיום יש שם סניף של "סופר פארם".
גלובוס תל אביב – קומפלקס של שמונה אולמות שפעל במרכז עזריאלי מאז הקמת המרכז ב-1999 עד סוף 2009.
דקל – במרכז המסחרי של שכונת בבלי ברחוב הרב הרצוג.
הקולנוע – פעל בשנות ה-80 ובשנות ה-90 באולמות בבית ציוני אמריקה והתמחה בסרטי איכות.
בפברואר 2012 נפתח שוב קולנוע בבית ציוני אמריקה "קולנוע אורלנדו".
הסינרמה – נפתח ביולי 1966 ונסגר ב-1976, שכן בשכונת יד אליהו בתל אביב, בפינת רחוב יצחק שדה ורחוב יגאל אלון.
במקור היה אמור להחליף את הזירהטרון, ששימש מעין אולם מופעים לקרקסים ומופעי ריוויו ושכן סמוך לדרך ז'בוטינסקי שברמת גן, אבל בהמשך הוחלט להסב את הבניין לקולנוע בשיטת סינרמה, שהתבססה על שימוש במסך קעור גדול מידות כשהסרט מצולם בשלוש מצלמות מיוחדות מסונכרנות ומוקרן באמצעות שלושה מקרנים מתאימים.