tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1959 החלה כרייה מסחרית של הנחושת, בעשרה מכרות פתוחים ותת-קרקעיים, באמצעות ציוד מכני כבד.
במסגרת קונצרן כימיקלים לישראל פועל בנגב מפעל "מגנזיום ים המלח" שהוקם בשיתוף פעולה עם חברת פולקסווגן הגרמנית.
חברת פולקסווגן השתתפה בהקמת המפעל למען ייצור חלקים שונים העשויים סגסוגות מגנזיום, בין היתר כתחליף לאלומיניום.
ב-מרץ 2020 קיבלה החברה "תעודת תגלית" למחצב קורונדום עשיר בטיטניום .
כיום פעילות המחקר והפיתוח של מכרות יהלומים ואבני חן בישראל מתבצעת בבלעדיות על ידי חברת שפע בישראל (ג'י.אם.) בע"מ, תחת היתרים ורישיונות מהמפקח על המכרות במשרד האנרגיה.
בעבר פעלו מחצבות גופרית בארי שהיו מחצבות גופרית והופעלו בזמן המנדט הבריטי על ידי "החברה הארץ-ישראלית למחצבות גופרית בע"מ".
המחצבות פעלו מ-1933 עד 1943 והופקו מהם קרוב ל-8 טונות גופרית.
כיום בישראל קיימות מחצבות שונות המספקות חומרי בניין ותעשייה כצור, חול, שיש, גבס, חרסית, אבן גיר ואספלט, וכן זכוכית המופקת מחול העשיר בקוורץ.
בין מחצבות אלה נמצאות - מחצבות מגדל צדק ונגב מינרלים תעשייתיים.
משאבי האנרגיה העולמיים מתייחסים לאספקה וצריכה גלובליות של מקורות אנרגיה.
מערכת אספקת האנרגיה העולמית כוללת פיתוח, זיקוק וסחר במקורות אנרגיה.
מקורות האנרגיה עשויים להתקיים בצורות שונות, כגון משאבים גולמיים או צורות מעובדות ומזוקקות יותר של אנרגיה.
המשאבים הגולמיים כוללים לדוגמה פחם, נפט דלק מאובנים ואורניום.
צורות האנרגיה המזוקקות כוללות נפט מזוקק שהופך לדלק וחשמל.
מקורות האנרגיה משמשים בדרכים שונות, בהתאם למשאב הספציפי (כגון פחם) והשימוש הסופי המיועד (תעשייתי, מגורים וכו').
ייצור וצריכת אנרגיה משחקים תפקיד משמעותי בכלכלה העולמית, ונדרשים בתעשייה ובתחבורה העולמית.
שרשרת אספקת האנרגיה, מהייצור ועד הצריכה הסופית, כרוכה בפעילויות רבות שגורמות לאובדן אנרגיה שימושית.
נכון לשנת 2022 צריכת האנרגיה העולמית נשענת עדיין בכ-80% על דלקים מאובנים.
מדינות המפרץ ורוסיה הן יצואניות אנרגיה מרכזיות.
לקוחותיהן כוללים את האיחוד האירופי וסין שאינן מייצרות מספיק אנרגיה בארצותיהן כדי לספק את הביקוש שלהן.
סך צריכת האנרגיה נוטה לגדול בכ-1–2% בשנה.
בשנים האחרונות, האנרגיה המתחדשת צומחת במהירות, עם גידול ממוצע של כ-20% בשנה בעשור השני של המאה ה-21.
בשנת 2022 צרכנים ברחבי העולם הוציאו כמעט 10 טריליון דולר על אנרגיה, עם ממוצע של יותר מ-1,200 דולר לאדם.
זה משקף עלייה של 20% מהממוצע של חמש השנים הקודמות, ומדגיש את ההשפעה הכלכלית המשמעותית ואת הנטל הכלכלי הגובר של צריכת האנרגיה בקנה מידה עולמי.
שתי בעיות מרכזיות בייצור וצריכת אנרגיה הן פליטת גזי חממה וזיהום הסביבה.
מתוך כ-50 מיליארד טון של פליטת גזי חממה בעולם כולו בשנה, כ-36 מיליארד טון פחמן דו-חמצני נבעו משימוש באנרגיה (כמעט כולו מדלקים מאובנים) בשנת 2021. תרחישים רבים נבחנו לצמצום פליטת גזי החממה, לרוב תחת השם "פליטות אפס נטו".
צריכת האנרגיה לנפש בצפון אמריקה היא גבוהה מאוד, בעוד שבמדינות פחות מפותחות היא נמוכה ובדרך כלל יותר מתחדשת.
יש קשר ברור בין צריכת האנרגיה לנפש לבין התמ"ג לנפש.
משאית היא כלי תחבורה כבד המשמש להובלת סחורות וציוד.
למשאיות גדלים וצורות שונות, אך לרוב יהיו גדולות מרוב כלי הרכב המצויים על הכביש.
המשאיות הכבדות הנוסעות בכביש המהיר גדולות יותר מאוטובוס ובעלות מנוע בעל הספק של לפחות 350 כוחות סוס.
מרכב או שלדה הכולל את:
תא הנהג ("קבינה") בו נמצאים כל אמצעי הניהוג ובו יושב הנהג
תא המנוע שיכול להימצא מתחת לתא הנהג או לפניו ובו שוכן המנוע
מערכת העברת כוח (מצמד, תיבת הילוכים, גל הינע וסרן או סרנים מונעים)
אזור מטען (חלק השלדה שמיועד להתקנת ארגז, מכל, מכולה או כל מתקן אחר)
נגרר/מכולה/כן-משא – ההתקן של המשאית שעליו או בתוכו מעמיסים את המטען.
משאית אחודה: משאית שאינה מחוברת לגרור ובה מיקום המטען (ארגז משטח, ארגז דפנות, ארגז סגור, ארגז רכין, מערבל בטון או מכלית) מהווה חלק בלתי נפרד מהמשאית.
משאית סמי-טריילר: משאית המורכבת משני חלקים נתיקים: גורר ונגרר.
הגורר הוא משאית ייעודית לתמיכת וגרירת נתמכים – גרורים שמתחברים לגורר על ידי צלחת ריתום הנמצאת עליו.
בשפה עממית הגורר נקרא "סוס" והגרור "עגלה".
ניתן לחבר יותר מגרור אחד לגורר מתאים (בישראל לכל היותר שני גרורים ובכביש סדום-אילת בלבד, שלא כמו רכבות הכבישים בהן גורר תומך מושך שלושה גרורים ומעלה).
משאיות סמי-טריילר כבדות יותר ממשאיות רגילות.
פול טריילר: משאית רגילה עם התקן גרירה מתאים, אליה אפשר לחבר גרור "מלא" – גרור שנראה כמו משאית רגילה אולם הוא נטול תא נהג ומערכות הנעה עצמאיות.
משאית פירקית/משאית מפרקית: סוג של משאית עפר בה ההיגוי מתבצע באמצעות ציר מפרקי המפריד בין הגורר (בו נמצאים המנוע, תא הנהג והגלגלים הקדמיים) לנגרר (ובו המכולה הפתוחה ולרוב שני זוגות של גלגלים אחוריים).
מבנה זה הוא בעל יתרונות רבים בהפחתת מאמצי פיתול על השלדה, בעיקר בדרכים בעלות פני שטח לא אחידים כגון באתרי עבודה.
משאית מחצבה/מכרות: משאית גדולה במיוחד בעלת גלגלי טרקטור גדולים המיועדת לעבודה בתנאי שטח של מיזמי חציבה וכרייה גדולים.
משאית הובלה: לרוב משאית אחודה בעלת מכולה סגורה המיועדת לנשיאת מטלטלים קטנים כגון מוצרי מזון, רהיטים, מוצרי צריכה ועוד.
משאית בניין: משאית בעלת מכולה פתוחה (כן משא) שנועדה לנשיאת חפצים כבדים כגון מכונות קטנות, חומרי בניין, צינורות, קורות מתכת ועוד.
משאית מנוף: לרוב משאית לחמרי בניין שעליה מותקן כדרך קבע מנוף המשמש להטענה ופריקה של המטען.
"מוביל טנקים": זוהי משאית סמי-טריילר עם כן נשיאה לרכב כבד .
משאית זו נועדה להובלת כלי רכב כבדים כגון טנקים, ציוד מכני הנדסי ואפילו משאיות אחרות, ולשנעם ממקום למקום.
"מוביל מכוניות": משאית כפולה בעלת גרור כפול ורב-קומתי המיועד לתובלה של מכוניות פרטיות מהנמלים לאולמות התצוגה וחנויות הרכב.
משאית עפר: משאית בעלת מכולה פתוחה מלמעלה שנועדה להעמסת עפר באתרי בנייה.
את המכולה ניתן להרים לזווית באמצעות בוכנה הידראולית וכך לשפכה בקלות.
מערבל בטון: משאית אחודה או סמי-טריילר המיועדת לנשיאת בטון במערבל בטון.
משאית ניקיון (מטאטא כבישים): משאית בעלת מתקני ניקוי ליד המנוע והגלגלים שמנקה את הכבישים.
משאית אשפה: משאית קלה או בינונית המיועדת לפינוי פסולת.
מוביל קירות: משאית כבדה שבאמצע של המשאית יש שני עמודים מחוברים בצורת מלבן שמניחים עליהן קירות משני הצדדים וקושרים אותם.
מוביל בולי עץ: זוהי משאית סמי-טריילר עם שני נגררים, שבנגררים ארבעה עמודים שניים מכל צד, שמחזיקים בתוכם עשרות בולי עץ.
בדרך כלל המשאית נראית בכפר.
רכבת כבישים: זוהי משאית סמי-טריילר שנחשבת למשאית הארוכה והכבדה ביותר.
היא יכולה להכיל 4 נגררים אחד אחרי השני.
היא מובילה בדרך כלל מחצבים, אספקה, מים, דלק, נפט או חיות משק.
מוביל חלקי תחנות כוח: זוהי משאית סמי-טריילר עם כן נשיאה מיוחד למטען חריג בגודלו.
משאית זו נועדה להובלת חלקי תחנות כוח ממקום למקום.
מכולה סגורה – זהו ארגז גדול המותקן על הגרור של המשאית ובעל דלת הניתנת לסגירה ופתיחה שממנה אפשר לפרוק את המטען.
במכולה הסגורה ניתן לאחסן חומרים בתנאי בידוד והיא שומרת יותר טוב על התכולה של המשאית.
מכולת קירור – מכולה סגורה הכוללת מזגן ומשמשת להובלת מזון, שיש לשמרו קר וטרי.
מכלית – מכולה הנושאת מכל גדול ומשמשת להובלת נוזלים כגון מים, דלק או נפט.
מכולת עפר פתוחה – מכולה שחלקה העליון פתוח, ובחלקה האחורי יש דלת המאפשרת שפיכת עפר כאשר המכולה מוגבהת על ידי בוכנות הידראוליות.
כן נשיאה – זוהי בעצם "מכולה ללא מכולה" הכוללת פשוט משטח גדול וישר עליו אפשר להניח מטען.
המטען בדרך כלל מאובטח באמצעות שרשראות או כבלים.
לעיתים משאיות כאלה כוללות גם מנוף אינטגרלי על מנת לסייע בהטענת מטען על המשטח.
כן נשיאה לרכב כבד – מדובר בכן נשיאה בגובה נמוך הכולל שתי רמפות מתקפלות שעליהן יכול הרכב לנסוע ולטפס על כן הנשיאה.
כן נשיאה כזה נועד בעיקר עבור ציוד מכני הנדסי ורכב קרבי משוריין, אך יכול לשמש גם לנשיאת משאיות אחרות, כלי רכב מסחריים ומכוניות פרטיות.
תת-משאיות או משאיות קלות: אלה כלי רכב נושאי מטען שמשקלם קטן מ-6,300 ק"ג (לפי התקן האמריקני).
טנדר (בעברית: "מטענית") – מכונית הכוללת מאחוריה כן פתוח וקטן לנשיאת מטען קל.
ואן (בעברית: "מסחרית") – מכונית גדולה (בגודל מיניבוס) הכוללת גוף מוארך וגבוה שבו אפשר לשאת סחורה נוספת או אנשים.
משאיות קירור (המספקות כל בוקר מוצרי מזון למכולת, למרכול או למקומות עבודה בהם יש חדר אוכל או מטבח [כמו בבתי חולים])
משאית לפינוי אשפה (בשפה העממית "אוטו זבל")
משאיות כבדות: משאיות הכבדות יותר מ-15 טון ושמותר להן לנסוע על כבישים בינעירוניים.
משאיות בנייה הנושאות מערבל בטון או משאבת בטון
משאיות צבאיות כמו משאיות שריוניות.
כמעט כל המשאיות מורכבות ממספר חלקים:
שלדה – שלדת המשאית שמחזיקה את תא הנהג ("הקבינה"), המנוע, מכלי הדלק, הצירים, התמסורת והגלגלים.
מרכב – המבנים שמותקנים על גבי השלדה.
המכולה – ההתקן של המשאית שעליו או בתוכו מעמיסים את המטען.
השלדה של המשאית מורכבת משתי קורות מקבילות בצורה U שמחוברות ביחד באמצעות קורות צולבות.
השלדה עשוי בדרך כלל מפלדה אך לעיתים היא עשויה מאלומיניום או מתכות קלות יותר.
על השלדה מותקנים שאר חלקי המשאית.
בגלל משקלה הרב, הגלגלים של המשאית עבים וגדולים יותר מגלגלים של רכב רגיל.
בנוסף, היא כוללת הרבה יותר גלגלים, שבדרך כלל באים בזוגות (כלומר: שני גלגלים זה ליד זה).
למשאית כבדה יש בממוצע בין 4 ל-8 רביעיות גלגלים (כאשר רביעייה מורכבת מצמד גלגלים בצד שמאל וצמד גלגלים מקביל בצד ימין) על הגרור וכ-6 זוגות או רביעיות גלגלים על הגרר.
למשאיות בינוניות או אחודות יש בדרך כלל זוג קדמי ו-1–2 רביעיות אחוריות.
לריבוי הגלגלים יש מספר סיבות:
פיזור משקל המשאית על שטח גדול יותר וכך מוקטן הלחץ שכל גלגל מפעיל על הכביש והלחץ שכל גלגל צריך לשאת.
הפחתת העומס על כל גלגל ובכך מוגדל משך השימוש של כל צמיג.
אמינות: ככל שיש יותר גלגלים כך המשאית עמידה יותר בפני תקר ויכולה להמשיך לנסוע גם עם 1–3 תקרים (כי שאר הגלגלים מגבים את הגלגל התקול).
הקבינה היא תא סגור שבו יושב הנהג ומתפעל את המשאית.
בחלק מקבינות יש תא אחורי הכולל ספסל שלם עם כרית המשמש את הנהג או הנהגים למנוחה ושינה (בזמן שהם לא נוהגים) כאשר עליהם לנסוע דרכים ארוכות.
גודלן של הקבינות נע מקבינות פשוטות באורך למיני-דירה על גלגלים באורך .
קבינות מודרניות כוללות מיזוג אוויר, מושבים ארגונומיים, מראות בולטות, רדיו ואמצעי בטיחות שונים.
ישנם מספר קונפיגורציות של קבינות:
"אף שטוח" – קבינה שמותקנת מעל המנוע (COE או Cab over engine) ולכן אין לה אף הבולט מעבר לשמשה הקדמית.
היתרון בסידור זה הוא הקטנת אורך המשאית והגדלת שדה הראייה של הנהג.
החיסרון הוא שכדי לתחזק את המנוע יש להרים את כל הקבינה ולהטות אותה קדימה, דבר שקשה עד כדי בלתי אפשרי לעשות בתנאי שטח.
קבינות כאלה נפוצות באירופה בגלל התקנים המחמירים על אורך הקבינה.
"קבינה רגילה" – קבינה שבה המנוע נמצא בחרטום מוארך לפני הנהג.
קבינה זו נפוצה בארצות הברית בגלל תקנים פחות מחמירים ושמירה על מסורת.
קבינה נדירה שבה המנוע נמצא בצד.
כיום קבינות רבות – הן רגילות והן חסרות-אף – מתוכננות להיות בעלות צורה אווירודינמית על מנת להקטין את כוחות הגרר והתנגדות האוויר ולצמצם את צריכת הדלק.
לקבינות רבות ניתן להוסיף גג מעוגל המותקן בין גג הקבינה לגג המכולה ומקטין את התנגדות האוויר.
משאיות משתמשות במנועים שונים בגדלים והספקים שונים.
רוב המשאיות הקלות (ליתר דיוק התת-משאיות) בארצות הברית משתמשות במנוע בנזין אך כמעט כל המשאיות הבינוניות והכבדות משתמשות במנוע דיזל (מנוע המונע באמצעות סולר ולא בנזין).
רוב המשאיות הכבדות משתמשות במנוע טורבו דיזל בעל ארבע פעימות עם מצנן ביניים.
משאיות שטח ענקיות משתמשות במנועי קטרים כגון מנוע דיזל V12 בן שתי פעימות של דטרויט דיזל.
במשאיות רבות בארצות הברית, המנוע שמותקן במשאית מיוצר על ידי חברות אחרות, המתמחות במנועים, כגון קטרפילר או קאמינס.
יוצאות מן הכלל הן המשאיות של וולוו מאק דאף ואיווקו, וכן משאיות מרצדס עם מנוע דיזל של מרצדס-בנץ המיוצר על ידי החברה האם.
מנועי משאיות פועלים בסל"ד נמוך בדרך כלל, לא יותר מ-2,000 סיבובים לדקה, ומכוונים להשגת מומנט מרבי על חשבון פיתוח מהירות סופית.
משאיות קטנות משתמשות בתיבות הילוכים דומות לאלו של מכוניות פרטיות, אוטומטיות או ידניות.
משאיות כבדות יותר משתמשות בתיבות ידניות, בדרך כלל, ואלו מחוזקות על מנת לעמוד במומנט הגדול של מנועיהן.
תיבות הילוכים אמריקאיות אופייניות הן בנות 10, 13 או 18 הילוכים.
כיום הולך ומתגבר השימוש בתיבות אוטומטיות גם במשאיות כבדות, הודות להתקדמות בטכנולוגיית המנועים ותיבות ההילוכים.
המספר הרב של ההילוכים נדרש על מנת לאפשר מגוון של יחסי העברה, המאפשרים ניצול מלא של כוחו הרב של מנוע המשאית.
לעיתים יש אף מספר הילוכים אחוריים ו"חצאי הילוכים".
בתאוריה, משאיות כבדות כמו משאיות סמי-טריילר וכן משאיות עפר, יכולות להשתמש בהנעה דיזל-חשמלית, בדומה לקטרי רכבת, משום שמנועים חשמליים מסוגלים לספק מומנט כוח מלא במצב עמידה.
אולם משמעות הדבר הוא שהמשאית תשקול הרבה מעבר למותר בחוק, ואכן משאיות עפר בעלות הנעה דיזל-חשמלית, הן כמעט תמיד משאיות מחצבות ענקיות שאינן מורשות לנסוע בכבישים סלולים, אלא רק בשטח העבודה שלהן, מפאת גודלן.
באירופה נהוגה הגבלת מהירות למשאיות וכן איסור עקיפה בכבישי אגרה.
ב-2015 משרד התחבורה בישראל החליט לאמץ את התקינה בנושא הגבלת המהירות אך להחיל אותה על משאיות חדשות בלבד.
לא קיימת מגבלה על עקיפת משאיות אלא רק הנחיה.
הבדלים בין משאיות אמריקאיות לאירופאיות
יש הבדלים רבים בין משאיות המיוצרות ומשווקות לארצות הברית לבין משאיות המשווקות לאירופה עקב הסטנדרטים וההרגלים השונים הנהוגים בשתי היבשות.
לעומת זאת, מגבלות האורך בארצות הברית פחות מחמירות (בממוצע לכל מדינה 70 רגל = 21 מטר) אך יש אפשרות לקבל רישיון למשאית שתהיה יותר ארוכה אחרי שמהנדס בודק אותה.
לכן (וגם בגלל המסורת) רוב המשאיות בארצות הברית הן בעלות קבינה רגילה (עם "אף" מלפני הקבינה, שבו נמצא המנוע).
בייצור – רוב יצרני המשאיות המשווקות בארצות הברית (פרט למאק ו-וולוו) לא מייצרים את החלקים כמו המנוע, השלדה, הסרנים ועוד.
היתרון בשיטה זו הוא שהלקוח יכול להתאים את המשאית בדיוק לצרכיו.
לעומת זאת, רוב חברות המשאיות האירופאיות מייצרות לעצמן כמעט את כל החלקים של משאיותיהן.
בכוחות סוס – מכיוון ששיטת המדידה וההגדרה של כוח סוס שונה בין ארצות הברית לאירופה יש הבדלים בהספקי המנועים לעומת הרשום.
ההבדל בין מנוע אמריקאי לאירופאי לא משמעותי, אבל מנוע אמריקאי הוא עם יותר מומנט מה שנותן לו קצת יותר כוח מאירופאי.
תאי השינה – מכיוון שבארצות הברית הנסיעות בדרך כלל יותר ארוכות מאירופה תאי השינה של משאיות אמריקאיות הרבה יותר מרווחים מאשר במשאיות האירופאיות.
בנוסף, בארצות הברית גם יש חברות שמייצרות תאי שינה (Custom Sleeper) – תאי שינה המיוצרים לפי הזמנה ובחירה אישית, ויכולים לכלול בתוכם מטבח, שירותים, ארונות וכו'.
תאי שינה אלה הם גדולים הרבה יותר מתאי השינה התקניים.
בין יצרני המשאיות הגדולות נמנות קונצרן דיימלר (מרצדס-בנץ, פרייטליינר, וסטרן סטאר), נאוויסטאר אינטרנשיונל, דונגפנג, קבוצת טאטא, וולוו (משאיות וולוו, מאק, רנו, ניסאן), פולקסווגן (מאן, סקאניה), הינו מוטורס, Paccar (פיטרבילט, קנוורת, דאף, ליילנד), Iveco, טטרה, קאמאז ואושקוש.
משאית סמי-טריילר (בעברית: גורר-תומך) הוא סוג של רכב משא כבד.
משאית סמי-טריילר מורכבת משני חלקים:
הגורר (Tractor Unit), הבנוי מתא נהג בחלקו הקדמי ומשטח עגינה בחלקו האחורי.
הגורר יהיה בעל שניים, שלושה או ארבעה צירי גלגלים (במקרה האחרון, שני הצירים הקדמיים יהיו בעלי כושר היגוי).
בישראל מכונה לעיתים הגורר "סוס".
הנגרר (Semi-Trailer), הנשען בקצהו הקדמי על משטח העגינה של הגורר, ועל ציר אחד, שניים או שלושה של גלגלים בקצהו האחורי.
לנגרר סמי-טריילר אין סרן גלגלים קדמי או סרנים קדמיים והוא נתמך על ידי הגורר.
סמי-טריילר יכול לשאת עשרות טונות של מטען.
אורך הנגרר המקובל הוא .
בישראל מכונה לעיתים הנגרר "עגלה".
במקור, המונח סמי-טריילר "Semi-Trailer" מתייחס רק לנגרר ובא לציין שלנגרר אין סרן גלגלים קדמי (בניגוד לנגרר מלא).
הסמי-טריילר מתחבר לגורר, המכונה Tractor Unit או Semi-Tractor.
עם זאת, במהלך השנים הפך המונח - בעיקר בישראל וארצות הברית - שם לכלל הקונפיגורציה של הגורר עם הנגרר, קונפיגורציה ששמה התקני הוא "גורר-תומך" ו-"Tractor-Trailer", ולכן יותר נכון לקרוא לה משאית סמי-טריילר ו-Semi-Trailer Truck.
משאיות סמי-טריילרים יכולות לשאת מגוון רחב של משאות.
מכיוון שהנגרר אינו מחובר באופן קבוע לגורר, ניתן להשתמש בנגררים שונים, בהתאם לסוג המטען.
כך ניתן להוביל מוצרי צריכה שונים, מזון בקירור, דלק, חומרי בניין, עפר, מכוניות, ציוד מכני הנדסי, ואף מטענים חורגים כגון טנקים, מבנים טרומיים, חלקי תחנות כוח ועוד.
הנגרר, הוא הסמי-טריילר, מתחבר לחלקו האחורי של הגורר באמצעות צלחת ריתום: זהו מחבר צירי המקנה לנגרר יכולת סיבוב ביחס לגורר, ובכך משפר את יכולת התמרון של משאית הסמי-טריילר בפניות.
בנוסף לחיבור זה, הנגרר מחובר לגורר באמצעות כבלים המעבירים כוח וחשמל מהמנוע (של הגורר) לטובת תפעול הנגרר (למשל כאשר הנגרר הוא מכולה ממוזגת הנושאת מזון בקירור).
כאשר הנגרר איננו בשימוש ניתן להשעינו על גבי חצובות קדמיות שנפתחות ונסגרות באופן הידראולי.
גוררים של סמי-טריילרים מצוידים במנוע דיזל, כמו רכבי משא אחרים.
לרוב המנוע יהיה בעל הספק של .
בגוררי סמי-טריילר מסוימים, תא הנהג מצויד במיטה קטנה לרוחב התא, מאחורי הכיסא, בה יכול הנהג לישון בהפסקות במהלך נסיעות ארוכות.
דבר זה שימושי במיוחד במדינות גדולות (כגון ארצות הברית), בהן מסע של הובלה יכול להימשך ימים אחדים.
כמו כן, מצויד התא במערכת קפיצים נפרדת ממערכת המתלים של הגלגלים, המבודדת אותו ממהמורות הכביש, לנוחות הנהג.
מאחורי הסמי-טריילר ניתן לחבר נגררים נוספים, מסוג פול-טריילר.
בדרך כלל מחברים רק 1–3 נגררים לגורר, אך במדינות מסוימות, אוסטרליה למשל, קיימים טריילרים ארוכים מאוד (יותר מ-3 נגררים) הקרויים רכבות-כבישים.
בישראל, לעומת זאת, נדיר מאוד למצוא משאית עם יותר מ-2 נגררים (משאית אחודה ומאחוריה פול-טריילר).
משאיות הסמי-טריילר, ביחד עם משאיות העפר, הן מכלי הרכב הכבדים והחזקים ביותר על הכביש, ולכן בתרבות הפופולרית מהוות סמל לכוח ועוצמה.
כך למשל, בזיכיון הרובוטריקים מנהיג הרובוטים הטובים הוא אופטימוס פריים שיכול לשנות צורה למשאית סמי-טריילר.
משאיות גז היו אחד מאמצעי ההשמדה של היהודים על ידי הנאצים במסגרת "הפתרון הסופי".
השמדת היהודים בשואה בוצעה במספר שלבים: תחילה, בהרג של בודדים (בתליה, בירי, בהכאה, בהרעבה ובדרכים נוספות); לאחר מכן בעיקר בבורות ירי; בהמשך בעיקר על ידי משאיות גז ותאי גזים המופעלים בפחמן חד-חמצני, ולבסוף, בעיקר על ידי תאי גזים (רצח בגז ציקלון בה).
הרציחות בבורות הירי התגלו כבעייתיות, בעיקר עקב ההשפעה על המבצעים והיותן אמצעי גלוי מדי.
לכן, הגרמנים המציאו שיטת השמדה באמצעות משאיות גז.
בהתחלה, במהלך מבצע הרצח שלהם במזרח אירופה, האיינזצגרופן (עוצבות המבצע של האס דה), דחסו את היהודים לתאי מטען של משאיות.
תאי המטען נאטמו ואליהם חובר צינור המפלט של המנוע.
כאשר החלה המשאית לנסוע, הוזרם גז הפליטה של המנוע אל התא בו נכלאו היהודים והם מתו מהרעלת פחמן חד-חמצני.
בתום הנסיעה נפתחו תאי המטען והגופות הושלכו לקברי המונים שהוכנו מראש.
בהמשך, הוקם המחנה הראשון בו נעשה שימוש המוני במשאיות גז הוא מחנה חלמנו שבמערב פולין.
אלה שלא מתו במהלך הנסיעה (לרוב, תינוקות), נוֹרוּ בהגיעם לקבר ההמוני שהיה במרחק נסיעה משם באזור היערות.
לשיטה זו היו שתי מגבלות עיקריות מבחינת הגרמנים: למשאית אחת היה אפשר לדחוס כ-70 בני אדם - כמות מוגבלת יחסית לרצון ההשמדה, ולמפנים את הגופות היה קשה להתמודד עם המטלה.
מגבלות אלו תרמו להקמת מחנות השמדה עם תאי גזים יעילים יותר לצורך רצח המוני.
משאיות גז שימשו גם במסגרת המבצע להריגת נכים וחולי נפש במסגרת תוכנית T4, ולהריגת שבויים סובייטים בזקסנהאוזן ב-1941.
ההערכה היא שברחבי שטחי הכיבוש של הנאצים נרצחו כ-700,000 יהודים באמצעות כ-120 משאיות גז.
במשאל העם שנערך בצ'ילה ב-1988 נשאלו אזרחי צ'ילה האם הם תומכים בהמשך שלטונו של אוגוסטו פינושה לשמונה שנים נוספות.
56% מהמשתתפים הצביעו "לא", והביאו בכך לקיצן של 16 שנות דיקטטורה צבאית במדינה.
ב-11 בספטמבר 1973 הודח נשיא צ'ילה, סלוודור איינדה, בהפיכה צבאית.
ארבעת הקצינים שהנהיגו את ההפיכה כוננו חונטה שבראשה אוגוסטו פינושה, שהיה לנשיא החדש.
הארבעה סיכמו ביניהם על רוטציה בתפקיד הנשיא, אך הסכם זה לא יצא אל הפועל, לאחר שפינושה ביסס את עצמו כמנהיג היחיד, והחונטה שימשה למעשה כרשות מחוקקת.
החונטה ביטלה את המפלגות, והחלה במסע רדיפה נגד מתנגדים פוליטיים, שנעצרו, עונו, הועלמו או הוצאו להורג.
ב-5 בינואר 1978 ערך פינושה משאל עם שנוי במחלוקת, בו ענו התושבים על השאלה "לנוכח התוקפנות הבינלאומית כנגד מולדתנו, אני תומך/תומכת בנשיא פינושה בפעולתו להגנה על כבודה של צ'ילה ומאשר מחדש את הלגיטימיות של שליט הרפובליקה על מנת שיוביל בצורה הקיצונית ביותר את תהליך מיסודה של הארץ".
כ-79% מהנשאלים השיבו בחיוב על השאלה.
ב-11 בספטמבר 1980 נערך משאל עם נוסף, אף הוא שנוי במחלוקת, שבו תמכו 67% מהנשאלים בכינונה של חוקה חדשה, שאישרה את מעמדו של פינושה כנשיא ושל החונטה כרשות מחוקקת, למשך שמונה שנים שהוגדרו כ"תקופת מעבר".
בסיומה של תקופה זו, נקבע, יציעו מפקדי הצבא מועמד שמועמדותו תאושר במשאל עם נוסף.
ב-30 באוגוסט 1988 בחרו מפקדי הצבא במועמדם - אוגוסטו פינושה.
ב-5 בספטמבר, לקראת המשאל, הותרה פעילות פוליטית.
בהתאם לחוקת 1980, נערך משאל העם ב-5 באוקטובר 1988. האזרחים יכלו לבחור בין שתי אפשרויות:
פינושה ייכנס לתפקידו ב-11 במרץ 1989 ויכהן 8 שנים נוספות.
בחירות לקונגרס ייערכו 9 חודשים לאחר השבעתו.
החונטה הצבאית תמשיך לשמש כרשות המחוקקת עד שהקונגרס הנבחר יושבע, ב-11 במרץ 1990.
פינושה והחונטה ימשיכו בתפקידם לשנה נוספת.
בחירות לנשיאות ולפרלמנט ייערכו 3 חודשים לפני תום כהונתו של פינושה, והנשיא והקונגרס ייכנסו לתפקידם ב-11 במרץ 1990.
פינושה שקל בתחילה להמשיך ולהחזיק בשלטון חרף התוצאות, אך לאחר שהצבא סירב לגבותו, נסוג וקיבל את תוצאות המשאל.
כחלק מההכנות לחזרה למשטר הדמוקרטי, נדרשו שינויים רבים בחוקה, והם נוסחו בעצה אחת עם האופוזיציה.
ב-31 ביולי 1989 נערך משאל עם שבו אישרו כ-91% מהאזרחים את החוקה החדשה.
ב-14 בדצמבר נערכו הבחירות הראשונות במדינה מאז 1970, וב-11 במרץ הושבע פטריסיו איילווין לנשיא, לאחר שזכה ב-55% מקולות הבוחרים.
משאל העם בגיברלטר הוא משאל עם שנערך ב-10 בספטמבר 1967, ובמהלכו נדרשו תושבי גיברלטר להכריע בסוגיית הריבונות בגיברלטר: האם רצונם להיות תחת ריבונות ספרדית כאשר גיברלטרים בעלי אזרחות בריטית יוכלו לשמור על אזרחותם, וכן גיברלטר תהיה בעלת מעמד מיוחד בספרד; או להישאר תחת ריבונות בריטית ולקבל אוטונומיה.
בספטמבר 1963 התכנסה הוועדה לדה-קולוניזציה של האו"ם כדי לדון ב"דה-קולוניזציה" של גיברלטר.
במהלך הדיון תמכו מדינות דרום אמריקה, מדינות ערב ואפריקה בעמדתה של ספרד של פרנקו בקולניות רבה.
פרנקו תרגם את התמיכה בו כלגיטימציה לתוקפנות רבה יותר, וב-1965 הטיל מגבלות תנועה על הכניסה והיציאה מגיברלטר שהפכו בהדרגה למצור כלכלי של ממש.
בריטניה התלוננה כי התנועה מסביב לצוק קטנה ב-95%, אך למרות זאת תבעו המדינות התומכות בספרד את השבת גיברלטר לידי ספרד, ובסוף 1966 אף הביאו את העצרת הכללית של האו"ם לגנות את עמדת בריטניה בסוגיית גיברלטר כ"מעשה חמור של תוקפנות בריטית נגד ספרד".
בהתאם להחלטה 2070 של העצרת הכללית של האומות המאוחדות (נתקבלה ב-16 בדצמבר 1965), החלו ממשלות ספרד ובריטניה בשיחות רשמיות לגבי סוגיית הריבונות בגיברלטר במהלך שנת 1966. ב-18 במאי 1966 הציע שר החוץ הספרדי פרננדו קסטילה לממשלת בריטניה הצעה בת שלושה סעיפים:
ביטול הסכם אוטרכט והחלת ריבונות ספרדית על גיברלטר.
המשך הימצאותו של בסיס הצי המלכותי הבריטי בגיברלטר, כאשר לגבי אופן הפעילות שלו ייחתם הסכם אנגלי-ספרדי ספציפי.
חקיקת "חוק אישי" עבור הגיברלטרים תחת ערבות של האו"ם, השומר על האינטרסים התרבותיים, החברתיים והכלכליים שלהם בגיברלטר או בכל מקום אחר בספרד; כן תינתן להם האפשרות להוסיף ולהחזיק באזרחות הבריטית.
הצעה זו הובאה למשאל עם בגיברלטר, כאשר שתי אפשרויות הועמדו לבחירה:
להעביר את הריבונות על גיברלטר לספרד, בהתאם להצעה שהוצעה על ידי ממשלת ספרד לממשלת הוד מלכותה ב-18 במאי 1966; או
לשמור על הריבונות הבריטית בגיברלטר, כאשר מוסדות דמוקרטיים מקומיים יוקמו שם.
ההצעה הספרדית הייתה בעלת סיכוי קטן להתקבל על ידי הגיברלטרים.
זאת משום שההצעה הגיעה מספרד של פרנקו, הדיקטטורה שצמחה מתוך מלחמת האזרחים האלימה ורווית הדם שהתרחשה בשנות ה-40, שכעת לא אפשרה לתושבי ספרד עצמם את הזכויות האזרחיות הבסיסיות.
יתר על כן, הכלכלה הספרדית, אם כי החלה לצמוח, עדיין הייתה נחשלת ומעמד העובדים בצד הספרדי של הגבול חי בעוני רב.
לעומת זאת, בריטניה העניקה עד כה לתושבי גיברלטר את מלוא הזכויות האזרחיות, וכעת הציעה גם אוטונומיה.
כמו כן, כלכלת גיברלטר הייתה מפותחת לאין ערוך מכלכלת ספרד.
סיבות אלו גרמו לכך שהסיכויים לתמיכה בהצעה הספרדית בקרב תושבי גיברלטר היו אפסיים.
במשאל העם הצביעו 12,138 לטובת ריבונות בריטית ורק 44 לטובת ריבונות ספרדית.
ספרד ביטלה את התוצאה של משאל העם, כינתה את תושבי העיר "פסאודו-גיברלטרים" (גיברלטרים מדומים) וקבעה כי הגיברלטרים "האמיתיים" הם צאצאי הספרדים שגלו מגיברלטר ב-1704.
חוקת גיברלטר נתקבלה ב-1969, ומוסד האספה המחוקקת של גיברלטר (יותר מאוחר שונה השם ל"פרלמנט של גיברלטר") נוסד לאחר מכן.
מאז 1992 חוגגים תושבי גיברלטר מדי שנה בשנה ב-10 בספטמבר את היום הלאומי של גיברלטר, להנצחת משאל העם של 1967.
משאל העם ביוון על השאלה האם לקבל את תנאי החילוץ למשבר החוב של המדינה, המוצעים במשותף על ידי הנציבות האירופית (EC), קרן המטבע הבינלאומית (IMF) והבנק המרכזי האירופי (ECB), נערך ב-5 ביולי 2015. המשאל הוכרז על ידי ראש ממשלת יוון אלכסיס ציפראס ב-27 ביוני, ואושרר על ידי הפרלמנט והנשיא.
זה משאל העם הראשון המתקיים ביוון מאז 1974, והראשון בהיסטוריה המודרנית של המדינה שאינו קשור למבנה הממשלה.
ממשלת הקואליציה המונהגת על ידי מפלגת השמאל סיריזה ברשות ציפראס, רמזה בעבר כי ייתכן והיא תשקול לערוך משאל עם בנושא, או שתקרא לבחירות חדשות, במידה ולא תקבל הצעה נוחה בחדרי המשא ומתן.
משאל העם הוכרז על ידי ציפראס בשעות הבוקר המוקדמות של ה-27 ביוני 2015. יום לאחר מכן הצביע הפרלמנט היווני על עריכת משאל העם, והצעה זו עברה ברוב של 178 חברי פרלמנט מול 120, עם שני נמנעים.
לאחר מכן נחתם החוק על ידי הנשיא.
המשאל הסתיים בניצחון סוחף לעמדה של ראש ממשלת יוון, אלכסיס ציפראס: כ-61% מהיוונים הצביעו נגד קבלת תוכנית החילוץ האירופית.
לאחר המשאל, התפטר יאניס וארופאקיס, שר האוצר היווני.
הצבעת לא, כלומר דחיית הצעת שאר מדינות אירופה עלולה להביא את יוון לחדלות פרעון.
קבלת ההצעה תעמיק את העול הכלכלי הקיים על אזרחי יוון.
משאית עפר או משאית רכינה היא משאית בעלת ארגז עילי פתוח הכולל מנגנון הטיה לצורכי העמסת עפר, חול, סלעים, חצץ או בטון באתרי בנייה, מחצבות ועבודות עפר.
משאית שטח/כביש - משאית אחודה שלעיתים כוללת גם נגרר נוסף.
מטרתה לשנע עפר ממחצבה או מאתר חפירה למקום אחר, המחייב נסיעה למרחק רב על כביש רגיל.
משאית מפרקית (משאית פירקית) - משאית העפר המפרקית היא משאית עם הנעה לכל 6 הגלגלים בעלת עיצוב ייחודי.
חלקה הקדמי הכולל את המנוע ותא הנהג, מחובר במפרק צירי לנגרר עליו מורכבת המכולה הפתוחה.
ההיגוי מתבצע באמצעות הזזה לצדדים של מפרק המשאית הקדמי כולו, ולא באמצעות מסרק וסרן קדמי הפועל על הגלגלים הקדמיים ובכך מפחית את העומס על מכלולים אלו בשטחים קשי עבירות.
מאחר שההיגוי מתבצע במפרק המשאית ולא בגלגלים יכולת התמרון של המשאית על הטרסות בהעמסה וגישה לכלי המעמיס טובה ונוחה יותר.
משאית מחצבה או משאית מכרות - משאית רכינה גדולה מאוד שתוכננה במיוחד עבור מכרות, מחצבות ועבודות עפר בקנה מידה ענקי.
משקלה יכול להגיע למאות טונות.
בשל גודלה הרב היא לא מורשית לנוע בכבישים אלא רק בשטח העבודה.
משאיות אלו מכונות לעיתים "Monster Truck" בשל גודלן הרב, אך שמן התקני הוא Haul Trucks.
משאית עפר מסוג שטח/כביש היא הנפוצה ביותר מאחר שהיא יכולה לנוע גם בשטח (ברמת עבירות טובה) וגם בכבישים תקניים.
היא משמשת בעבודות עפר קטנות וכן בהעברת עפר מאתר העבודה לאתרי מצבור מרוחקים יותר, דבר הדורש תובלה ושינוע דרך כבישים סלולים.
משאית העפר הפירקית משמשת לשינוע והובלת חומרים באתרי עבודה וגם בתוך מחצבות, כמו כן בגלל יתרונותיה משמשת המשאית להובלה של חומרים באזורים בעלי נגישות קשה כמו הובלת עצים בג'ונגלים והובלת חומרים בדיונות חול.
הנעה ב-6 הגלגלים מאפשרת אחיזת קרקע טובה יותר, עבירות טובה יותר בבוץ, אדמה רטובה וסלעית.
משאית המחצבה והמכרות היא לרוב גדולה מאוד, ובדגמים הגדולים ביותר - היא ענקית, ולכן משמשת רק באתרי עבודה גדולים מאוד בהם נפח העפר שמשונע הוא עצום.
עבודות עפר כאלה אופיינית למכרות מסוגים שונים, מחצבות גדולות ומיזמי תשתיות ענקיים כגון בניית סכרים.
בזכות גודלן הרב, השלדה החזקה והמנוע העוצמתי משאיות אלו יכולות לשאת מאות טונות.
משאל עם חוקתי התקיים באיטליה ב-4 בדצמבר 2016, ואזרחי איטליה התבקשו לאשר או לדחות הצעת רפורמה בחוקת איטליה, אותה הוביל ראש ממשלת איטליה דאז, מתאו רנצי.
הרפורמה עסקה בשינוי יחסי הכוחות בין הסנאט ובית הנבחרים בפרלמנט האיטלקי, צמצום מספר חברי הפרלמנט, ביטול "המועצה הלאומית לכלכלה באיטליה" (CNEL), הורדת כוח הרשויות המקומיות באיטליה ומספר שאלות נוספות.
לאחר שנחל תבוסה במשאל העם הודיע רנצי על התפטרותו מתפקידו.
משאל העם בטורקיה הוא משאל עם שנערך ב-16 באפריל 2017 בטורקיה, ובו נשאלו התושבים האם לאשר או לדחות שמונה עשרה הצעות לתיקונים בחוקת טורקיה, אשר גובשו על ידי מפלגת הצדק והפיתוח בהנהגת רג'פ טאיפ ארדואן ומפלגת התנועה הלאומית.
סעיף 9 לחוקה: בתי המשפט מחויבים להכריע ללא משוא פנים.
סעיף 75 לחוקה: מספר חברי הפרלמנט עולה מ-550 ל-600.
סעיף 76 לחוקה: הגיל המינימלי להתמודדות בבחירות לפרלמנט יורד מ-25 ל-18, דרישת השירות הצבאי (כתנאי להתמודדות) מבוטלת, ואנשים עם קשר לצבא לא מורשים להתמודד.
סעיף 77 לחוקה: תקופת הכהונה של הפרלמנט עולה מארבע לחמש שנים.
הבחירות לפרלמנט תיערכנה אחת לחמש שנים ביחד עם הבחירות לנשיאות.
בהיעדר רוב פשוט לאחד המועמדים בבחירות לנשיאות יתקיים סיבוב שני.
סעיף 87: תפקידי הפרלמנט הם לחוקק, לשנות ולבטל חוקים; לקבל הסכמים בינלאומיים; לדון, להגדיל ולהקטין את תקציב המדינה; למנות שבעה חברים בבית הדין המשמעתי של השופטים והתובעים; ולהפעיל סמכויות אחרות המנויות בחוקה.
סעיף 89 לחוקה: על מנת להתגבר על וטו נשיאותי, הפרלמנט נדרש לאשר את אותה הצעת החוק עליה הוטל הווטו ברוב מוחלט (של 301 חברים).
סעיף 98 לחוקה: קובע מנגנון לביקורת של הפרלמנט על הקבינט וסגן הנשיא ומחייב את סגן הנשיא להשיב לשאלות בכתב בתוך 15 ימים.
סעיף 101 לחוקה: לצורך הצגת מועמדות לנשיאות, אדם נדרש להשיג תמיכה של מפלגה אחת לפחות שזכתה ב-5% מקולות הבוחרים ו-100,000 קולות לפחות בבחירות האחרונות.
מועמד לנשיאות לא יידרש עוד לבטל את חברותו במפלגה.
סעיף 104 לחוקה: הנשיא הוא ראש המדינה וראש הממשלה עם סמכות בלעדית למנות ולפטר סגן נשיא ושרים.
הנשיא רשאי להוציא צווים ביצועיים, אבל אם נחקק חוק של הפרלמנט בעניין שלגביו ניתן צו נשיאותי – הצו בטל.
סעיף 105: הפרלמנט רשאי לפתוח בחקירה פרלמנטרית של הנשיא על פי החלטה ברוב מוחלט (של 301 חברים).
בתום החקירה יכול הפרלמנט בהצבעה חשאית וברוב של שני שלישים מהחברים (400) להחליט על העמדת הנשיא לדין.
סעיף 106: הנשיא יכול למנות סגן נשיא אחד או יותר.
אם תפקיד הנשיא מתפנה, יש לקיים בחירות חדשות בתוך 45 ימים.
אם הבחירות הקרובות לפרלמנט אמורות להיערך בתוך פחות משנה, הן תיערכנה ביחד עם הבחירות המוקדמות לנשיאות.
אם הבחירות לפרלמנט אמורות להיערך בתוך יותר משנה, הנשיא הנבחר יכהן רק עד לבחירות הקרובות לפרלמנט, אך זמן כהונה זה לא יבוא במניין שתי הכהונות שנשיא רשאי לכהן.
הפרלמנט יכול לפתוח בחקירה גם נגד סגני נשיא ברוב של 360 חברים, ולהעמידם לדין על פי החלטה ברוב של 400.
סעיף 116 לחוקה: הנשיא ושלוש חמישיות מחברי הפרלמנט (360) רשאים להחליט על בחירות נוספות.
סעיף 119 לחוקה: סמכות הנשיא להכריז על מצב חירום כפופה לאישור הפרלמנט.
הפרלמנט רשאי להאריך, לקצר או לבטל מצב חירום.
מצב חירום ניתן להאריך ב-4 חודשים לכל היותר בכל פעם, אך הגבלה זו אינה חלה בזמן מלחמה.
כל צו נשיאותי במצב חירום יצריך אישור הפרלמנט.
סעיף 125: פעולות הנשיא כפופות לביקורת שיפוטית.
סעיף 142: בתי דין צבאיים מבוטלים, אלא אם הוקמו לצורך בירור פעולות של חיילים בזמן מלחמה.
סעיף 146: הנשיא ימנה 12 שופטים לבית המשפט לחוקה, והפרלמנט 3 (לפני התיקון הנשיא מינה 14 שופטים, אולם מכיוון ששניים מתוכם היו שופטים מבתי דין צבאיים ואלה מבוטלים נדרש תיקון למספר המינויים של הנשיא).
סעיף 159: מספר חברי בית הדין המשמעתי לשופטים ולתובעים יהיה 13 (במקום 22), ויהיו בו 2 מחלקות (במקום 3).
הנשיא ממנה 4 חברים, האספה הכללית 7, וה-2 הנותרים הם שר המשפטים ותת מזכיר משרד המשפטים.
סעיף 161: עוסק באופן הצגת ואישור הצעת תקציב על ידי הנשיא.
העברת הסמכויות הביצועיות של הקבינט לנשיא (סעיפים שונים) והענקת סמכות לנשיא להכריז על מדינות במבנה שלטוני פדרלי (סעיף 123).
סעיף זמני 21: הבחירות הקרובות לנשיאות ולפרלמנט תיערכנה ב-3 בנובמבר 2019. הבחירות לבית הדין המשמעתי של השופטים והתובעים תיערכנה בתוך 30 ימים מאישור התיקונים.
בתי הדין הצבאיים יבוטלו מיד עם קבלת התיקונים.
תיקונים 2, 4, ו-7 ייכנסו לתוקף לאחר הבחירות החדשות, ויתר התיקונים (זולת התיקון הזמני) ייכנסו לתוקף עם השבעת הנשיא הנבחר.
הסעיף המבטל את חברותו של נשיא נבחר במפלגה בטל.
סקרי דעת קהל שפורסמו בחצי השנה שלפני המשאל הצביעו על תנודתיות, ללא הכרעה חד משמעית .
בסופו של דבר התקבלו הצעות התיקון ברוב של 51.41% (מול 48.59% מתנגדים).
בעקבות התוצאה הצמודה הודיעה מפלגת העם הרפובליקאית כי תדרוש לספור מחדש עד 37% מהקולות בשל "מעשים בלתי חוקיים" שנעשו לטענתה כדי לסייע לתומכי התיקונים לנצח.
גם מפלגת העמים הדמוקרטית הודיעה כי תערער לוועדת הבחירות המרכזית על אי-סדרים לכאורה בהליך.
ב-16 במרץ 2014, נערך בחצי האי קרים משאל עם שנוי במחלוקת בנוגע למעמדו של חצי האי.
המשאל נערך על ידי הפרלמנט של הרפובליקה האוטונומית של קרים ועל ידי מועצת העיר סבסטופול (שתי הרשויות היו תחת שלטון ממשלת אוקראינה).
המשאל אושר ונערך בזמן ההשתלטות הצבאית של רוסיה על חצי האי ולא היה חוקי לפי החוקה האוקראינית.
משאל העם שאל את האוכלוסייה המקומית האם הם מעוניינים להסתפח לרוסיה בתור סובייקטים פדרליים, או האם הם מעוניינים להשיב את חוקת קרים מ-1992 ואת מעמדו של קרים כחלק מאוקראינה.
אפשרויות הבחירה במשאל העם לא כללו שמירה על הסטטוס קוו של קרים וסבסטופול כפי שהיו ביום עריכת המשאל.
חוקת 1992 העניקה סמכויות רבות לפרלמנט של קרים, כולל סכמות לכונן יחסים עם מדינות אחרות; בעקבות זאת, פרשנים מערביים ואוקראינים רבים טענו שאפשרויות הבחירה המוצעות במשאל העם יביאו להיפרדות דה-פקטו של חצי האי קרים מאוקראינה.
המועצה העליונה של קרים ראתה את הדחתו של נשיא אוקראינה ויקטור ינוקוביץ' במהפכת אוקראינה ב-2014 כהפיכה ואת ממשלת המעבר בקייב כבלתי חוקית.
המועצה העליונה טענה כי משאל העם נגרם כתוצאה מההתפתחויות הללו.
התאריך הסופי ואפשרויות ההצבעה פורסמו עשרה ימים בלבד לפני עריכת משאל העם.
מרבית המדינות - כולל מדינות האיחוד האירופי, ארצות הברית, וקנדה - ראו את משאל העם כלא חוקי בשל האירועים שקדמו לו, כולל העובדה שמשאל העם התבצע בזמן שחצי האי היה כבוש בידי חיילים רוסים.
13 חברות ממועצת הביטחון של האו"ם הצביעו בעד החלטה שתכריז על אי חוקיותו של המשאל, אך רוסיה הטילה וטו על החלטת המועצה וסין נמנעה מלהצביע.
לאחר מכן אומצה החלטה של העצרת הכללית של האו"ם (100 בעד, 11 נגד, 58 נמנעו), אשר הכריזה על משאל העם כלא חוקי ואישרה השלמות הטריטוריאלית של אוקראינה.
רוסיה הכירה בתוצאות משאל העם באופן רשמי וטענה כי הכרזת העצמאות החד-צדדית של קוסובו קבעה תקדים שמאפשר את פרישתו של חצי האי קרים מאוקראינה, אולם השוואה זו שנויה במחלוקת בקרב חוקרים רבים.
רוסיה עצמה התנגדה לפרישת קוסובו.
התוצאה הרשמית של משאל העם, שפורסמה על ידי הרפובליקה האוטונומית של קרים, הראתה כי 96.77% מהאוכלוסייה הצביעה בעד איחוד האזור עם הפדרציה הרוסית, עם אחוז הצבעה של 83.1%.
משאל העם לשינוי חוקת מאוריטניה היה משאל עם שהתקיים ב-5 באוגוסט 2017 במאוריטניה.
משאל העם נועד לשנות את חוקת המדינה הנוכחית שהתקבלה ב-20 ביולי 1991 ותיקוני החוקה שבאו לאחר מכן.
בין השינויים בחוקה נמצא ביטול הסנאט (הבית העליון), כמו גם החלוקה לאזורים של המדינה.
החוקה החדשה מחליפה זאת ביצירת קטגוריה חדשה של טריטוריות, שיכללו מועצות אזוריות נבחרות של האוכלוסייה, שנועדו לשרת את קידום ופיתוח התכנון האזורי.
תיקונים אחרים של החוקה "שנועד להדגיש את הפטריוטיות, לשפר את תפקודם של המוסדות של הרפובליקה" הם חלק מהשינוי המוצע.
בדגל מאוריטניה מוצע להוסיף שני פסים אדומים, אחד בתחתית הדגל והאחר בחלק העליון של הדגל, המסמל את הדם שנשפך למען המולדת.
ההמנון הלאומי ישתנה על מנת שיהיה יותר פטריוטי.
את השינויים האלו רצה להעביר נשיא מאוריטניה דרך בית הנבחרים.
אולם בעקבות התנגדות הבית העליון של הפרלמנט המאוריטני במרץ 2017, השינויים האלו לא עברו.
בעקבות זאת החליט נשיא מאוריטניה מוחמד ולד עבד אל-עזיז להעביר את השינויים במשאל עם.
בגלל עקיפת הפרלמנט וכישלון דו השיח עם גורמי האופוזיציה, החליטה האופוזיציה ועוד גופים במאוריטניה להחרים את משאל העם.
במהלך מועצת שרים ב-3 בנובמבר 2016, ממשלת מאוריטניה אימצה טיוטה לתיקון החוקה.
משאל עם תוכנן לחודש ינואר 2017 על ידי נשיא מאוריטניה מוחמד ולד עבד אל-עזיז.
השינוי הוא המשכו של דיאלוג, שהוחרם על ידי מפלגת האופוזיציה במאוריטניה.
משאל העם בוטל ב-30 בדצמבר 2016 "כתוצאה מהמצב הכלכלי הקשה".
הפרלמנט (האספה הלאומית והסנאט) החליט שכדי לאמץ את הרפורמה יש צורך ברוב של 2/3 מהקולות בפרלמנט.
הממשלה בוחרת, עם זאת, החליטה ששני חלקי הפרלמנט צריכים להצביע על זה בנפרד.
ב-9 במרץ 2017 הצעה לרפורמה של החוקה מאומץ על ידי האספה הלאומית ברוב של 121 קולות מתוך 147 אבל ב-18 במרץ הסנאט דחה את ההצעה ברוב של 33 קולות מתוך 56.
על אף שהסנאט הצביע נגד, הם היו מיעוט כאשר שני בתי הפרלמנט התכנסו יחד.
בפועל כמות הקולות שהושגה בעד החוקה החדשה ב-9 במרץ עברה את סף שני השלישים הנדרש על מנת לאפשר את קיומו של משאל עם.
ב-21 באפריל, הממשלה הכריזה על תאריך משאל העם שנקבע, 15 ביולי באותה שנה.
ביוני החליטו לדחות את משאל העם בשלושה שבועות ל-5 באוגוסט בעיקר משתי סיבות: התושבים לא מיהרו להירשם בפנקס הבוחרים ובגלל שהראמדן הסתיים באמצע יוני, לא היה זמן רב לקמפיין.
במשאל העם נשאלו שתי שאלות בצרפתית ובערבית בשני פתקי הצבעה, האחד צהוב והשני כחול.
השאלה הראשונה נגעה לשינוי המבנה המנהלתי של המדינה (פתק צהוב): "הצביעו כן, נמנע, לא לשינוי המבנה המנהלתי הקיים לפי סעיף 6 לחוקה ה־20 ביולי 1991. השינוי יכלול:
ביטול הסנאט והעברת הנבחרים לבית הנבחרים
על שאלה הזו הצביעו 53.72% מבעלי זכות ההצבעה.
השאלה השנייה נגעה לשינוי הסמלים של המדינה (פתק כחול): "הצביעו כן, נמנע, לא לשינוי המבנה המנהלתי הקיים לפי סעיף 8 לחוקה ה־20 ביולי 1991. השינוי של הדגל הלאומי שיהיה בצבע ירוק עם כוכב וסהר בצבע זהוב.
בתחתית הדגל ובראשו תהיה רצועה מלבנית אופקית בצבע אדום."
על שאלה הזו הצביעו 53.57% מבעלי זכות ההצבעה.
משאית מנוף היא כלי רכב המשלב משאית ומנוף המורכב עליה, ליחידת תפעול אחת.
קיימים סוגים רבים של משאיות מנוף השונות זו מזו בגודלן, טווח הפעולה שלהן ויכולת הנשיאה.
המשותף לכולן שמדובר במשאית שעליה מורכב מנוף קבוע.
משאית מנוף היא תוצר של התפתחות הטכנולוגיה אשר אפשרה לשלב בין מכונות עבודה שתפקידיהן שונים לידי מכונה יחידה אחת שמסוגלת לבצע מספר פעולות ולהתאים עצמה למשימה שעליה לבצע.
משאית מנוף הופיעה כמענה לצורך בשינוע של מכלולים כבדים וגדולים מנקודה אחת לנקודה אחרת הרחוקה ממנה כולל העמסה ופריקה שלהם בנקודות הקצה.
קיימים פתרונות רבים לאפשרות של העמסה ופריקה ממשאית בעזרת מלגזות, מנופים קבועים באתר היצור ומנופי עגורן באתרי בנייה.
במשך הזמן השתכללה הטכנולוגיה המשולבת במנופים המורכבים על המשאיות, נמצאו יותר ויותר תפקודים ספציפיים ששולבו בפעילות החברות המפעילות את משאיות המנוף.
במערכות הנישאות שולבו מתקנים ייעודיים, נלווים, המולבשים על המנוף והמאפשרים ביצוען של עבודות שונות בעזרת משאית מנוף שקודם לכן היה קושי רב בביצוען.
היתרון הבולט ביותר של משאית מנוף, הוא בכך, שמכונה המופעלת על ידי אדם בודד, יכולה להגיע לאתר ייצור או אחסון ולהעמיס משא גדול וכבד במהירות גבוהה יחסית, ולאחר ההעמסה להגיע אל אתר היעד.
נהג משאית המנוף יכול לפרוק את המשא ללא צורך בהמתנה למנוף מקומי או כלי אחר.
כיום קיימים סוגים רבים של משאיות מנוף חלקן למטרות ייעודיות אך מרביתן של משאיות המנוף מאפשרות ביצוע של מגוון רחב של משימות העברת מטענים והנפת מטענים שונים.
משאיות המנוף מוגבלות בגודלן לתקינה הרגילה של המשאיות כפי שהוא מופיע בתקנות התעבורה.
בנוסף לכך קיימות הגבלות על משקל המנוף וגודלו בהתאם לגודל המשאית.
ככלל, כאשר מנוף המשאית מקופל ואינו מתופעל גודלו לא יחרוג מגודלה הסטנדרטי של המשאית.
יש להבדיל בין משאית מנוף לבין עגורן נייד, מנוף המותקן על גבי משאית ומשמש רק להנפת מטען וחסר יכולת הובלה ושינוע.
במשאית מנוף, לעומת זאת, המנוף קטן יותר והיא יכולה לשאת ולשנע מטען רב.
משאל עם במצרים נערך בין ה-20 ל-22 באפריל 2019, בו נתבקשו האזרחים בעלי זכות הבחירה להכריע בעניין תיקון החוקה.
לאחר ההפיכה במצרים ב-2013, נבחר עבד אל-פתאח א-סיסי לנשיא מצרים במסגרת הבחירות לנשיאות מצרים (2014).
לאחר מכן ביטל הפרלמנט המצרי את חוקת מצרים (2012), שיזם הנשיא הקודם מוחמד מורסי, וחוקק במקומה את חוקת מצרים (2014) בגישה ליברלית יותר באופן יחסי.
לאחר ניצחונו הגורף של א-סיסי בבחירות ב-2018, הוא החל לקדם מיד לאחר מכן תיקון מהותי של החוקה בפרלמנט.
שינוייו של א-סיסי נועדו לאפשר לו לבצר ולבסס את שלטונו, וזו דרך שלושה תיקונים מרכזיים - הארכת כהונתו של הנשיא, הרחבת סמכויותיו ושחזור הבית העליון.
הפרלמנט אישר את התיקונים בחוקה ב-16 באפריל 2019, עם 531 תומכים, 22 מתנגדים ונמנע אחד.
בהתאם לחוקה, כל שינוי בה אישור של משאל עם בתוך 30 יום מאישור הפרלמנט, ולפיכך נקבע משאל עם זה להתקיים בין ה-20 ל-22 באפריל.
ממשלת מצרים והפרלמנט המצרי לא פרסמו לציבור הרחב את השינויים המוצעים לתיקון החוקה במלואם, אך כמה אמצעי תקשורת במדינה דיווחו על נוסחם.
בנוסף לתיקון סעיפים קיימים, האזרחים נתבקשו להכריע במשאל גם בעניין חיקוק סעיפים חדשים ולאשר הוראות שעה.
משאית אוכל היא כלי רכב גדול המצויד במתקנים לבישול ומכירת מזון.
חלקן כולל אוטו גלידה, ובחלקן נמכר מזון קפוא או ארוז מראש.
אחרות כוללות עליהן מטבחים להכנת מזון במקום.
בין המזונות שנמכרים סנדוויצ'ים, המבורגרים, צ'יפס ומזון מהיר מקומי.
בארצות הברית מקור משאיות האוכל הוא הצ'אק וואגון .
בסוף המאה ה-19 הובלת הבקר מדרום-מערב ארצות הברית לשווקים בצפון ומזרח המדינה ארכה זמן רב.
על מנת להאכיל את מובילי הבקר נוצר הצ'קוואגון.
בצ'אק וואגון הוגשו ארוחות בוקר, צהריים וערב.
גלגול קודם של משאית המזון המודרנית הוא עגלת הצהריים, כפי שהגה ספק המזון וולטר סקוט בשנת 1872. סקוט החנה עגלה ליד משרדי עיתון בפרובידנס, שבמדינת רוד איילנד, ומכר בה סנדוויצ'ים, פשטידות, וקפה לעובדים בהדפסת העיתון ולעיתונאים.
בשנת 1887 במדינת מסצ'וסטס, ארצות הברית, החל תומאס ה.
באקלי לייצר עגלות ארוחת צהריים.
תפוצת משאיות האוכל הלכה והתפתחה, ובסוף העשור הראשון של המאה ה-21 נמנו 4000 משאיות אוכל ברחבי ארצות הברית.
אם בעבר משאיות מזון גורמה היו קיימות רק בערים גדולות, כיום משאיות אלה נפוצות גם בערים קטנות ובפרוורים בארצות הברית.
במהלך המאה ה-21 ניכר שינוי בהיצע המוצרים ובמגוון המוצע במשאיות האוכל.
משאיות האוכל מציעות כיום היצע רחב של מזון המוגש בהן, מתוחכם יותר ויוקרתי יותר המוכן על ידי מומחים בתחום הקולינריה.
המזון שמוגש כבר אינו מסתכם בטאקו, גלידה, נקניקיות או המבורגרים, אלא נהיה מתוחכם יותר כגון פירות ים וכדומה.
הרשויות משיתות רגולציה כלפי משאיות אוכל, והיא משתנה בין מדינות ורשויות מקומיות.
כך לדוגמה במיניאפוליס, משאיות אוכל צריכות לשמור מרחק מסוים ממסעדות, מרכזים מסחריים או אירועי ספורט.
בשכונות מסוימות בלוס אנג'לס משאיות האוכל חייבות לשנות מיקום בכל שעה.
חלק מהרגולציה כלפי משאיות האוכל נועדה להגן על תחום המסעדות שאינן ניידות.
מפעילי משאיות אוכל יכולים להגדיל את עסקיהם, ולהקים רשתות המבוססות על משאיות אוכל.
כך לדוגמה חברת coolhaus המתמחה בגלידות, שהוקמה בשנת 2009 והייתה מבוססת על משאית אוכל אחת, התפתחה לרשת המפעילה 11 משאיות.
אירועים בהם מתאספות מספר משאיות אוכל, וחניות מסודרות של משאיות אוכל נעשים נפוצים יותר ויותר בארצות הברית.
כך לדוגמה בעיר טמפה, פלורידה נערך מפגש שכזה בהשתתפות 99 משאיות.
בשיקגו מתקיים משנת 2016 פסטיבל משאיות אוכל הכולל עשרות משאיות אוכל ובהן מזון המוכן על ידי שפים.
בעוד שפתיחת מסעדה ממוצעת בארצות הברית עשויה להגיע לעלות של 100,000 - 300,000 דולר, פתיחת מסעדה על משאית ניידת עשויה לעלות בטווח של עד 30,000 דולר, ולכל היותר עד 80,000 דולר.
מפעילי משאיות אוכל נדרשים להשיג היתר למכירת מזון, שהתנאים להשגתו משתנים בין כל רשות מקומית לאחרת.
באסיה המזון המוצע במשאיות אוכל דורש כישורים מעטים להכנתו, ציוד בסיסי, והשקעה כספית יחסית נמוכה.
אזרחים המתמודדים עם קשיים במציאת עבודה קבועה, ייכנסו לעיתים קרובות לתעשייה זו, שכן היא מאפשרת למשפחות שלמות לעבוד יחד ולהתפרנס.
היתרון בכניסה לתעשייה זו אינה רק בהשקעה הכספית הנמוכה הנדרשת, אלא גם בגמישות שעות העבודה.
בהונג קונג לדוגמה, מספר משאיות האוכל נמצא כיום במגמת עלייה.
על מנת להסדיר את התחום, הוסדרו בבריסל 13 אזורים בהם ניתן להחנות משאיות אוכל.
משאיות האוכל היו לטרנד בבלגיה, בעיקר באזור בריסל ובמחוז בראבנט הוולונית.
בשנת 2014 היו 126 מפעילי משאיות אוכל החברים בארגון משאיות האוכל הבלגי.
בבריסל נערך כינוס של כ-80 משאיות אוכל, שהיה לפסטיבל משאיות האוכל הגדול ביותר באירופה
בברזיל הפופולריות של משאיות האוכל החלה במשאיות שהיו מגישות מזון בזמן הקרנבל במדינה, בתום משחקי כדורגל, אירועי ספורט וקונצרטים של מוזיקה.
עם זאת כאשר החלו להגיש במשאיות אוכל גורמה, שמחירו גם יקר יותר, משאיות אוכל לא קושרו עוד למזון עממי, והחל להיות טרנדי המנהל לאכול אוכל רחוב במשאיות אוכל.
כיום ניתן למצוא בברזיל משאיות רוכל במקומות רבים לרבות מקומות עבודה, בתי ספר, מכללות, ליד בנייני משרדים ופארקים תעשייתיים.
אף שמשאיות אוכל נפוצות בשווקים פתוחים (לדוגמה, משאיות פיצה נפוצות במרסיי ודרום צרפת מאז שנות ה-60), משאיות אוכל בסגנון אמריקאי הופיעו לראשונה בפריז רק ב-2012.
בשנת 2011 עתרו יזמים לבג"ץ כנגד עיריית תל אביב בגין איסורה להפעיל בעיר משאיות אוכל, ובג"ץ קיבל את העתירה.
כיום ניתן לראות משאיות אוכל בישראל הפועלות באופן קבוע או באופן ארעי.
משאיות אוכל החלו להיות מופעלות באירועים ובפסטיבלי אוכל ברחבי הארץ.
בשנת 2020 הסדירה עיריית חיפה נקודות להצבת משאיות אוכל ברחבי העיר.
בשנת 2010 החל להיות משודר הריאלטי "The Great Food Truck Race" בערוץ Food Network ובו המתחרים משתתפים במירוץ ונעים ברחבי ארצות הברית במשאית אוכל ומוכרים את התוצר שהכינו.
בשנת 2011 החלה להיות משודרת תוכנית ריאלטי בקנדה בשם ".Eat St" ובה התקיימה תחרות אוכל המוגש במשאיות אוכל.
התוכנית Food Truck Face Off הייתה תוכנית ריאלטי קנדית ששילבה משאיות אוכל.
בעונה 3 של הסדרה "the glades", באחד הפרקים העלילה סובבת סביב מסעדות המנסות לחסל תחרות מצד משאיות אוכל.
בסדרה CSI: ניו יורק מתבצע רצח של בעלים של משאית אוכל, תוך שימוש בחומרי נפץ שהושמו בתוך המשאית במהלך פסטיבל משאיות אוכל.
בסרט הדרמה הקומי "שף" משנת 2014, שף במסעדה בלוס אנג'לס מתפטר מתפקידו כדי להפעיל משאית אוכל עם בנו.
במהלך קמפיין הבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 2016 אמר מרקו גוטיירז מייסד קבוצת לטינים למען דונלד טראמפ בריאיון לMSNBC, כי אם טראמפ לא ייבחר וההגירה לארצות הברית ממקסיקו תמשיך באותם ההיקפים, משאיות טאקו יצוצו בכל פינה.
בעקבות אמירתו גולשים רבים צייצו את ההאשטאג בטוויטר "TacoTrucksOnEveryCorner#.
משאיות פארגו היה מותג משאיות וטנדרים שיוצר במקור בארצות הברית בשנת 1913 על ידי Fargo Motor Car Company.
דגמי "משאיות פארגו" יוצרו במספר ארצות, בגרסאות רבות, עד שנת 1978.
בשנת 1922, השם "משאיות פארגו" הוחלף מחדש לקו משאיות שיוצרו על ידי קבוצת קרייזלר לאחר שהשלימו את רכישת "פארגו מוטורס" בשנת 1928.
מאוחר יותר, קרייזלר קלטה את דודג' והחלה לייצר את קו המשאיות שלה.
מכאן ואילך, משאיות פארגו היו כמעט זהות לדגמי דודג'.
הצאצא המודרני של "חטיבת המשאיות" של קרייזלר ידוע כיום בשם "משאיות ראם" .
מכירות משאיות פארגו בארצות הברית הופסקו בשנות השלושים של המאה העשרים, אך בקנדה שימש השם "פארגו" עד 1972.
מיוצרות בדטרויט במתקן Lynch Road Assembly , הוצעו גם משאיות דודג' תחת שמות פארגו (או דה סוטו) ברוב ארצות אמריקה הלטינית, ואילו באירופה ובאסיה הם נבנו בעיקר במפעל Chrysler's Kew (UK) plant של קרייזלר (בריטניה) ונמכרו תחת שמות של תג "Fargo" או "DeSoto".
באוסטרליה שווקו דגמי דודג 'אמריקאים וגם בריטיים, יחד עם יחידות שהורכבו במקום, על ידי "קרייזלר אוסטרליה" עם מותגי דודג', פארגו או דה סוטו .
בנוסף, משאיות כבדות תוצרת ספרד נבנו על ידי חברת הבת קרייזלר הספרדית, כולל משאית 38 טון, שנמכרו בבריטניה כסדרת "דודג 300", יוצאו למספר מדינות כרכבי "פארגו".
השימוש בסימן המסחרי של פארגו הגיע לסיומו בארצות הברית כשדודג' פרש מעסקי המשאיות הכבדות האמריקאיות בשנת 1976, ובשנת 1978, כאשר "קרייזלר אירופה" נמכרה לקבוצת PSA.
המותג פארגו היה קיים בטורקיה במשך שנים ארוכות ועד למאה ה-21, מכיוון שמשאיות קלות וכבדות של "פארגו" ו"דה סוטו" היו מיוצרות על ידי היצרן הטורקי "Askam" , ללא קשר טכני או עסקי עם קרייזלר בשנים האחרונות.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 שלדות של משאיות פארגו שימשו בירדן להרכבת מרכבי אוטובוסים עליהן.
אלו נרכשו על ידי אגד, ולאחר קום המדינה היו בשירות צה"ל..
האוטובוס שבתמונה נמצא במוזיאון אגד, והיה שייך למסיע ירדני.
הוא נלקח שלל במלחמת יום הכיפורים.
משאית מגה יונדאי (בקוריאנית: 현대 메가트럭, באנגלית: Hyundai Mega Truck, קרוי גם: Bering MD בקנדה ובארצות הברית) הם קשת רחבה של דגמי משאיות אשר מיוצרים על ידי יצרנית כלי הרכב הדרום-קוריאנית יונדאי מוטור משנת 2004.
דור שלישי - מספטמבר 2019
4.5 טון - ציר אולטרה ארוך
5 טון - ציר קצר
5 טון - ציר ארוך
5 טון - ציר אולטרה ארוך
5 טון - ציר אולטרה ארוך פלוס
5 טון - משאית לאיסוף אשפה
משאל העם בנושא אישור דמוקרטיה רב-מפלגתית התקיים באוגנדה ב־29 ביוני 2000. המצביעים נשאלו האם הם רוצים להשאיר המצב הקיים בו מצביעים לפוליטיקאים עצמאיים, או להחליף לשיטת בחירות רב-מפלגתית.
במשאל השתתפו 51.1% מבעלי זכות ההצבעה, ונבחרה בו שיטת ההצבעה לפוליטיקאים עצמאים.
אפשרות זו זכתה עם 90.7% תומכים בעד.
משאל עם שני בנושא נערך בשנת 2005, והתקבלה בו תוצאה הפוכה.
משאל העם האיטלקי של 1946 (באיטלקית: Referendum istituzionale או Referendum sulla forma istituzionale dello Stato) נערך באיטליה ב-2 ביוני 1946, והיה לאחד מהאירועים המכוננים בהיסטוריה של איטליה.
המשאל נסוב סביב שיטת המשטר הרצויה באיטליה לאחר מלחמת העולם השנייה: רפובליקה או מונרכיה.
עד לשנת 1946 איטליה הייתה מוגדרת כממלכה, אשר נשלטה מאז איחוד איטליה על ידי בית סבויה ובשני העשורים לפני סיום המלחמה על ידי בניטו מוסוליני והפשיסטים.
זו הייתה הפעם הראשונה שבאיטליה התקיימה זכות הצבעה לנשים.
בסך הכל הצביעו בסביבות 13 מיליון נשים ו-12 מיליון גברים, כאשר אחוז ההצבעה היה גבוה מאוד ועמד על 89.08%.
תוצאות המשאל פורסמו ב-10 ביוני של אותו החודש: 12,717,923 אזרחים הצביעו לטובת הקמת רפובליקה ו-10,719,284 אזרחים הצביעו לטובת השארת המונרכיה.
ב-2 וב-3 ביוני, בנוסף למשאל העם, התקיימו בחירות לפרלמנט האיטלקי שאשררו את תוצאות המשאל.
אלו היו הבחירות הדמוקרטיות הראשונות באיטליה מאז מערכת הבחירות של 1924 .
בתחילה, ב-28 ביוני 1946 הנבחרים בחרו את אנריקו דה ניקולה לראש מדינה זמני ברוב של 396 מתוך 501 קולות.
עם כינונה של חוקת איטליה ב-1 ביוני 1948 הפך דה ניקולה לנשיא הרפובליקה.
מאיחוד איטליה עד מלחמת העולם הראשונה:
ביולי 1831 הקים ג'וזפה מציני את ארגון איטליה הצעירה, שקרא לאיחוד איטליה תחת משטר רפובליקה דמוקרטית.
ברוח המהפכה הצרפתית הוא ביקש להפריד את הדת מן המדינה, וכן להפיל את שלטון מלוכת בית סבויה (ממלכת סרדיניה) ואת שאר הנסיכויות ששלטו בחלקים של איטליה באותה עת.
זו הייתה אחת מהתנועות החלוציות שהובילו לאיחוד איטליה.
לאחר זמן מה, נראה היה שהפרויקט של מציני מתנגש עם מאבקם של קמילו דה קאבור וג'וזפה גריבלדי, כאשר האחרונים תומכים בכינון מונרכיה על כל שטח איטליה.
עם כיבוש ממלכת שתי הסיציליות במסע האלף העניק גריבלדי את השטחים לוויטוריו אמנואלה השני מלך ממלכת סרדיניה, דבר שיצר מתח בין תומכי הרפובליקניזם לתומכי המונרכיזם.
ב-17 במרץ 1861 הפרלמנט הכריז שויטוריו עמנואלה השני הוא "מלך איטליה, הודות לאלוהים ולרצון העם האיטלקי".
אך הוא לא הוכרז למלך איטליה המאוחדת ה"ראשון", אלא ה"שני"מאחר שהוא ממשיך את שושלת בית סבויה.
החוקה הראשונה של איטליה התבססה בעיקרה על החוקה האלברטינית, חוקת ממלכת סרדיניה משנת 1848 של קרלו אלברטו, מלך סרדיניה.
על כן הוחלט שלפרלמנט יהיו שני בתים (בית עליון ובית תחתון), וזכות הצבעה תהיה לגברים בלבד.
מפלגת הפעולה של מציני השתתפה בבחירות הראשונות.
עם זאת, החוקה חייבה נאמנות לבית סבויה מה שגרם להמשך ההתנגשויות הפוליטיות בין תומכי המלוכה ותומכי הרפובליקניזם.
בבחירות 1882 ובבחירות שלאחר מכן עד למלחמת העולם הראשונה, זכה איחוד מפלגות השמאל האיטלקי שתמך הדמוקרטיה וברפוליקניזם ברוב מוחלט בפרלמנט.
עד למלחמת העולם הראשונה נעשו מספר ניסיונות לשינוי החוקה, שלרוב עלו בתוהו או ששינו דברים סמליים בלבד בשל רוב תומך מונרכיה בסנאט של איטליה.
בין מלחמות העולם ועליית הפשיזם:
אחרי מלחמת העולם הראשונה, בבחירות 1919 הגיעו המפלגות הסוציאליסטיות, המלוכניות והליברליות למקומות הראשונים.
האכזבה מתוצאות המלחמה, תמיכת בעלי ההון הכמורה והאצולה, והחשש ממהפכה הובילו לעליית מוסוליני והפשיסטים.
הלגיטימציה של השלטון מהמלך ויטוריו אמנואלה וכן מהלכים שפגעו ברעיון הפרדת הרשויות דרך צווי חירום הובילו ליצירת מדינת משטרה טוטליטרית.
קיומן של מפלגות אחרות נאסרה, כך שאנשי האופוזיציה והמתנגדים לשלטון ברחו לצרפת והקימו שם את הקואליציה האנטי-פשיסטית האיטלקית
במקביל, באיטליה נוצרו בחשאי קבוצות אנטי-פשיסטיות אחרות הקשורות לצדק וחופש, במיוחד במילאנו, עם פרוצ'ו פארי וריקרדו באואר ובפירנצה, עם ארנסטו רוסי.
ב־25 ביולי 1943, ביטל ויטוריו עמנואלה השלישי (בהסכמה עם חלק מההיררכיות הפשיסטיות) את המנדט של מוסוליני והפקיד את הממשלה בידי המרשל פייטרו בדוליו.
הממשלה החדשה החלה במגעים עם בעלות הברית כדי להגיע לשביתת נשק.
עם ההכרזה על שביתת הנשק בקסיביליה, ב־8 בספטמבר 1943, נקלעה איטליה לתוהו ובוהו: ויטוריו עמנואלה השלישי, בית המשפט וממשלת בדוליו נמלטו מרומא (שם נכחו כוחות גרמנים) לברינדיסי (שהייתה חופשייה משליטת הנאצים).
הצבא בכללותו, נטול פקודות, התפרק במהירות על ידי הכוחות הגרמנים, והמדינה מצאה עצמה מחולקת לשניים:
הממלכה הדרומית, ששוחררה על ידי בעלות הברית ונותקה דה פקטו מהחלטות המלך ובית סבויה, ומדינת בובה גרמנית בשם הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית (RSI), באזורים שעדיין היו בשליטת הנאצים (בעיקר צפון איטליה ומרכזה).
באותה השנה נוסד ארגון הגג של תנועת ההתנגדות האיטלקית בשם "ועידת השחרור הלאומית" שהורכב מגופים מכל שכבת הקשת הפוליטית.
ב-28 ו-29 בינואר 1944 המחתרת האיטלקית התכנסה ב"קונגרס בארי" והצהירה על דרישותיה, ביניהן פרישת המלך מתפקידו והקמת ממשלת אחדות לאומית של כל שש המפלגות.
באותה תקופה גם חל "מהפך סלרנו" בו התכנסה הממשלה הזמנית בעיר סלרנו מדרום לרומא, ונתנה מתן לגיטימציה לממשלה כגוף הנבחר של העם האיטלקי.
ב־31 בינואר 1945, עם חלוקת איטליה, הוציאה מועצת השרים בראשות איבנו בונומי צו להכרה בזכות ההצבעה לנשים – זכות הבחירה האוניברסלית הוכרה לפיכך לאחר ניסיונות כושלים שבוצעו בשנים 1881 וב-1907 על ידי נשים ממפלגות שונות.
בשנה שלאחר מכן נבחרה האספה המכוננת, והיא פעלה עד למשאל העם ב-2 ביוני 1946 על חוקת הרפובליקה האיטלקית, שנכנס לתוקף ב-1 בינואר 1948.