tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רכישת הערכה עצמית באמצעות יצירה ותחזוקה של תרבות", שכן הדבר יהווה משקל נגד לתחושת חוסר המשמעות, הריקנות והחרדה המתעוררים בעקבות המודעות למוות.
אסטרטגיה זו מספקת מספר אלמנטים חשובים, כגון חיי נצח סמליים באמצעות מורשתה של תרבות שמתקיימת מעבר לעצמי הפיזי ואלמוות מילולי, או הבטחה לחיים שלאחר המוות ולהמשך ממשי של הקיום, המופיעים בדתות השונות.
ריצ'רד דוקינס הציע בספרו, הגן האנוכיי (1976) ש'ממים' תרבותיים מתפקדים כמו גנים בכך שהם נתונים לברירה טבעית.
(2006) מוסיף דוקינס וטוען, שמכיוון שמעצם טבען אי אפשר להטיל ספק באמיתות דתיות, הדבר מעודד דתות להתפשט במהירות.
לפי תפיסה זו, פרטים שאינם מסוגלים להטיל ספק באמונותיהם יהיו מתאימים יותר מבחינה ביולוגית מאשר פרטים המסוגלים להטיל ספק באמונותיהם.
לפיכך, ניתן להסיק שכתבי קודש או מסורות שבעל פה יצרו דפוס התנהגותי שהעלה את הכשירות הביולוגית של אנשים מאמינים.
אנשים שהיו מסוגלים לערער על אמונות כאלה, גם אם האמונות היו בלתי סבירות ביותר, הפכו להיות נדירים יותר ויותר באוכלוסייה.
פסיכולוגיה אבולוציונית מהיבט תרבותי היא ענף מחקר בפסיכולוגיה אבולוציונית שעוסק בדרכים שבהן הסתגלויות אבולוציונית משפיעות על מנגנונים פסיכולוגיים שנובעים מתרבות.
להבדיל, רוב המחקרים בפסיכולוגיה אבולוציונית עוסקים בהתנהגות הפרט המושפעת מגורמים אבולוציוניים.
מקובל על כל החוקרים שנפש האדם מושפעת מהתורשה ומהסביבה.
הסביבה כוללת השפעה של ההורים והמשפחה, אך גם של התרבות שבה האדם גדל.
האדם רוכש את מרכיבי התרבות מהסביבה ומטמיע אותם כך שהם הופכים להיות חלק מהמאפיינים הנפשיים, או הפסיכולוגיה האישית שלו.
מצד אחד, הוא קולט באופן פסיבי או לומד חומר המועבר תרבותית מהקבוצה, אך מצד שני הוא מנתח באופן ביקורתי את התנהגות הסובבים אותו, כך שהיא משמשת מקור מידע עשיר (אך לא היחיד) שממנו ניתן לבנות "תרבות פרטית", או מערכת הסתגלות מותאמת אישית.
מערכת זו עשויה לשקף או לא לשקף את התנהגותם של אחרים.
רוב החוקרים מקבלים את התפיסה שהסתגלות פסיכולוגית, המעוצבת על ידי הברירה הטבעית, עומדת בבסיס התרבות.
אך חלקם מדגישים את תפקידן של התנהגויות תרבותיות לא רק לעיצוב פסיכולוגי עקב לחצי ברירה טבעית, אלא גם לבניית נישה תרבותית של הפרט.
אחרים טוענים שהתרבות משנה את לחצי הברירה הטבעית על הקוגניציה, וכתוצאה מכך נוצרים מודולים פסיכולוגיים אצל הפרט.
יש שכינו משחק גומלין זה בין תורשה, תרבות והתנהגות בשם "הסליל המשולש".
לפי טענה זו, מבנים סביבתיים שנוצרו והסתמכות על מידע תרבותי נבררים לצורך בניית מודולים קוגניטיביים המשתנים לאורך זמן.
האדם בונה לעצמו נישה קוגניטיבית, שבה התנהגויות שנלמדו תרבותית יוצרות מרחב למחזורי משוב חדשים.
למשל, שינוי המרחב הפיזי מוביל לצורות מחשבה ויכולות חדשות לפתרון בעיות.
מחזורי המשוב ישנו את לחצי הברירה הטבעית על ההתפתחות הקוגניטיבית ויחזקו יכולות חדשות.
מחברים אחרים הציעו כי השאלת שיטות של ניתוח מערכות דינמיות עשויה לעזור לפרום רשת סבוכה זו של תורשה, קוגניציה ותרבות.
לתשובות לשאלות מסוג זה יש השלכות על אנתרופולוגיה, על פסיכולוגיה חברתית, וכן על תחומי מחקר חדשים יותר, כולל פסיכולוגיה אבולוציונית, אבולוציה תרבותית ואקולוגיה של ההתנהגות האנושית.
תיאורים של תרבות מנקודת מבט של פסיכולוגיה אבולוציונית עשויים להיראות כעומדים בסתירה לענפים אחרים בפסיכולוגיה ואנתרופולוגיה, בפרט למחקר באבולוציה תרבותית.
אבולוציה תרבותית היא תחום מחקר שמתמקד באופן שבו תרבות משתנה לאורך זמן עקב מנגנוני העברה אינדיבידואליים שונים והשפעתם ברמת כלל האוכלוסייה.
היא חוקרת כיצד התרבות עצמה עשויה להתפתח.
תחום זה משתמש לעיתים קרובות במודלים שמקורם בגנטיקה של אוכלוסיות, שבהם הסוכנים מקבלים באופן פסיבי תכונות תרבותיות.
במילים אחרות, כיצד הגנטיקה עשויה להיות מושפעת מהתרבות.
הפסיכולוגיה האבולוציונית מתמקדת באופן שבו התנהגות עשויה לנבוע ממאפיינים פסיכולוגיים אופייניים למין אשר תרמו לכשירות גבוהה יותר בתקופת האבות הקדמונים.
מחקר מסוג זה ספג ביקורת על כך שהזניח את האופן שבו מידע אשר מועבר תרבותית יכול לעצב התנהגות.
בניגוד לתאוריות גנטיות, מחקרים באבולוציה משותפת של תרבות וגנים בודקים כיצד תרבות ואבולוציה גנטית משפיעות זו על זו, ובסופו של דבר מעצבות התנהגות.
אולם אבולוציה תרבותית ופסיכולוגיה אבולוציונית אינן שונות כפי שניתן לחשוב.
יש הרואים במוח האדם לא רק כלי קיבול פסיבי של חומר תרבותי, אלא טוענים שהוא מורכב ממנגנונים פסיכולוגיים אשר מכוונים את תשומת ליבנו לתכונות תרבותיות ומחקים אותן בהתאם לתדירות של אותה תכונה, תוכנה, מי נושא אותה וכולי.
בדרך זו ניתן להתייחס להיבט התרבותי של הפסיכולוגיה האבולוציונית כסוג מסוים של "התרחבות" מתהליכים ברמת הפרט לתהליכים ברמת האוכלוסייה.
באף אחד מתחומי התרבות המוח אינו מהווה לוח חלק או פח ריק המוכן לקלוט חומר תרבותי.
מספר פסיכולוגים אבולוציוניים הציעו שתרבות יכולה לעבור דרך מספר עדשות ומסננים שעוצבו על ידי הברירה הטבעית כדי לקלוט מידע והתנהגויות הרלוונטיים לכשירות; מסננים אלו עשויים להשתנות עקב תנאי סביבה מקומיים, מין וגורמים אחרים.
לטענת אחד החוקרים, פסיכולוגיה אבולוציונית, ואנתרופולוגיה בכלל, צריכות לחקור כיצד נטיות קוגניטיביות אלו לקליטת חומר תרבותי משפיעות על ייצוגו בדורות הבאים.
צורת מחקר זו עשויה לסייע באיחוד שני התחומים.
אחרים הציעו שפסיכולוגיה אבולוציונית, אקולוגיה של התנהגות אנושית ואבולוציה תרבותית משתלבות יפה זו עם זו, ובסופו של דבר עונות על שאלות שונות לגבי מגוון ההתנהגויות האנושי; אבולוציה משותפת של תרבות וגנים עשויה להיות מנוגדת לתוכניות מחקר אחרות, עקב שימת דגש רב יותר על התנהגות נלמדת חברתית והשפעתה על האבולוציה האנושית.
פסיכולוגיה אבולוציונית ואקולוגיה של ההתנהגות האנושית
אקולוגיה של ההתנהגות האנושית (HBE) חוקרת כיצד אקולוגיה וגורמים חברתיים מעצבים את השונות בהתנהגותית האנושית.
הנחה מרכזית במחקר מסוג זה היא שאנשים יפעלו בתגובה לגורמים סביבתיים בדרכים המשפרות את כשירותם.
בעוד שגם האקולוגיה של התנהגות אנושית וגם הפסיכולוגיה האבולוציונית עוסקות ביתרונות של כשירות ובברירה טבעית, השנייה אינה עוסקת בדרך כלל במנגנונים או באופן שבו בני אדם מציגים התנהגויות של הסתגלות בסביבות חדשות.
אם המוח האנושי קיבל את צורתו הנוכחית והתפתח באפריקה בתקופת הפלייסטוקן, מדוע יש לצפות להתנהגות הסתגלותית בהווה בסביבות חדשות?
חוקרים בתחום האקולוגיה של ההתנהגות האנושית עשויים להגיב בקביעה שבני אדם התפתחו כבעלי כישורים אקולוגיים מרובים ומציגים מגוון רחב של התנהגויות משתנות כדי למקסם את כשירותם.
פסיכולוג אבולוציוני עשוי לראות בשיתוף פעולה ושיתוף במזון בין ציידים-לקטים הקיימים כיום תוצאה של מנגנונים פסיכולוגיים של ברירת שארים, ואילו אקולוג של התנהגות אנושית עשוי לייחס התנהגות זו לאסטרטגיות אופטימליות להפחתת סיכונים ואלטרואיזם הדדי.
בעיני אקולוג של התנהגות אנושית, התנהגויות תרבותיות צריכות לכוון לכשירות גבוהה יותר בסביבה הנוכחית.
בעיני פסיכולוג אבולוציוני, התנהגויות תרבותיות הן תוצאה של מנגנונים פסיכולוגיים שנבררו בסביבה של האבות הקדמונים.
ההבדל בין התנהגויות תרבותיות הנרכשות באמצעות מנגנוני העברה סלקטיביים לבין התנהגויות הנובעות מהסתגלות פסיכולוגית הביא לכך שמספר חוקרים מבדילים בין תרבות מעוררת למועברת.
התנהגויות תרבותיות מעוררות הן תפוקות של מנגנונים פסיכולוגיים משותפים בתגובה לגורמים סביבתיים מקומיים.
התנהגויות תרבותיות מועברות הן התנהגויות הנלמדות מהקבוצה החברתית של האדם, ללא קשר לסביבה.
לפיכך, חקירת תרבות מעוררת עשויה בהחלט להיות שייכת לתחום הפסיכולוגיה האבולוציונית, והתרבות המועברת לתחום של אבולוציה תרבותית, פסיכולוגיה חברתית ודיסציפלינות אחרות.
עם זאת, קשה יותר להבדיל בין שני תחומי מחקר אלה מכפי שניתן לחשוב.
לדוגמה, בהתחשב ברמת השונות הבין-תרבותית בחברות אנושיות, שונות בין שתי תרבויות עשויה לנבוע מהיסטוריות נפרדות וממסלולים אבולוציוניים של התרבות או מתרבויות מעוררות שונות, המבוססות על גורמים סביבתיים מקומיים שונים, בעוד שאחידות בין תרבויות יכולה לנבוע מהתכנסות תרבותית, מגורמים אבולוציוניים או מהסתגלות פסיכולוגית המתפקדת באופן דומה.
סוגיית השונות ההתנהגותית והתרבות המועברת עשויה להיתפס כנקודת מחלוקת מרכזית בין פסיכולוגיה אבולוציונית לדיסציפלינות אחרות, במיוחד אבולוציה משותפת של תרבות וגנים.
פסיכולוגיה אבולוציונית ואקולוגיה של התנהגות אנושית מודות שתיהן בהעברה תרבותית כמקור לשונות התנהגותית, אך אינן רואות בה תהליך אבולוציוני ואינן מכירות בפוטנציאל שלה להשפיע באופן משמעותי על האבולוציה האנושית.
אבולוציה משותפת של תרבות וגנים תטען שתכונות תרבותיות עשויות לשנות את ההיבט הגנטי ואת לחצי הברירה הטבעית, ובסופו של דבר להשפיע על הקוגניציה.
למרות הקושי, יש פסיכולוגים אבולוציוניים הטוענים שעתיד הדיסציפלינה נשען על איחוד של תרבות מועברת ומעוררת.
על מנת לעשות זאת, מציעים חוקרים אלה לפתח הגדרה מקיפה יותר של תרבות, שכן תופעות תרבותיות שונות זקוקות לסוגי ניתוח שונים כדי לחקור את השפעותיהן.
בסופו של דבר, הסוגיות של שונות התנהגותית בהשפעת תרבות מעוררת או מועברת חייבות להישען על ראיות אמפיריות.
תגובות פסיכולוגיות בימי מלחמה ובימי שלום
מלחמה וסכסוך בין קבוצות הם גורם אבולוציוני חזק.
מה שמכונה "תאוריית המלכות" מתארת כיצד נוצרות תכונות פסיכולוגיות אנושיות בתגובה לסביבה עוינת או שלווה.
בני אדם מציגים תגובות אוהדות סמכותניות והעדפות למנהיג חזק במקרה של מלחמה או סכנה קולקטיבית.
הפונקציה האבולוציונית של מה שנקרא תגובה מלכותית היא מתן אפשרות למנהיג חזק לתמוך בפעולה קולקטיבית בעת מלחמה ולמנוע את בעיית הטרמפיסט.
כל חברה ותרבות מעוצבות על ידי התגובות הפסיכולוגיות המלכותיות של חבריה.
חברה מלכותית מאופיינת בארגון סמכותני והיררכי, במשמעת קפדנית, בחוסר סובלנות ובשנאת זרים.
תגובה הפוכה לתגובה המלכותית נקראת קונגי.
תגובה קונגית אופיינית לקבוצת אנשים החיים בשלום ובביטחון.
במצב זה, אנשים לא יסבלו מנהיג עריץ שיכול לגזול את כל המשאבים כדי להתעשר בעצמו.
במקום זאת, כאשר הם חיים בסביבה של בטיחות קולקטיבית, אנשים יעדיפו חברה שוויונית וסובלנית.
פסיכולוגיה אבולוציונית של שפה היא חקר ההיסטוריה האבולוציונית של השפה כתחום מתחומי הפסיכולוגיה האבולוציונית.
היא מניחה שהשפה היא תוצאה של הסתגלות דרוויניסטית.
יש תיאוריות מתחרות רבות לגבי האופן שבו התפתחה השפה, אם אכן מדובר בהסתגלות אבולוציונית.
הן נובעות מהאמונה שהתפתחות השפה הייתה יכולה להיות מושפעת מהסתגלות, מאקזפטציה או שהיא תוצר לוואי של הסתגלות אחרת.
גם גנטיקה משפיעה על חקר התפתחות השפה.
יש השערות שהגן FOXP2 הוא אולי הגן שמעניק לבני אדם את היכולת לפתח דקדוק ותחביר.
תיאוריות בנוגע לאבולוציה של שפה
המדען סטיבן פינקר והפסיכולוג פול בלום טוענים שהשפה כיכולת נפשית חולקת דמיון רב עם איברי הגוף המורכבים.
הדבר מרמז על כך שכמו איברים אלה, השפה התפתחה כהסתגלות, שכן זהו המנגנון היחיד הידוע לנו, שבאמצעותו איברים מורכבים יכולים להתפתח.
מורכבות המנגנונים, כישורי השפה והיכולת ללמוד שפה מספקים משאב השוואתי בין התכונות הפסיכולוגיות שהתפתחו והתכונות הפיזיות שהתפתחו.
פינקר מסכים בעיקרון עם נועם חומסקי, בלשן ומדען קוגניציה חשוב, בטענה שהעובדה שילדים יכולים ללמוד כל שפה אנושית ללא הוראה מפורשת מעידה על כך שהשפה, כולל רוב הדקדוק, היא בעצם מולדת, ורק מופעלת הלכה למעשה על ידי אינטראקציה עם אנשים אחרים, בראש ובראשונה ההורים.
אך פינקר ובלום טוענים שהאופי האורגני של השפה מרמז על מקור הסתגלותי.
נועם חומסקי הוביל את הדיון בנושא כישורי שפה כתוצר לוואי קוגניטיבי, או ספנדרל (spandrel).
כבלשן, ולא ביולוג אבולוציוני, הדגש התאורטי שלו היה על היכולת האינסופית של הדיבור: יש מספר קבוע של מילים, אך יש אינסוף אפשרויות של שילוב ביניהן.
לפי הניתוח שלו, היכולת ההכרתית שלנו לתפוס אינסוף אפשרויות או ליצור אותן, סייעה ליצירת המורכבות הרבה שניתן למצוא בשפה.
גם חומסקי וגם סטיבן ג'יי גולד טוענים שמורכבות המוח היא כשלעצמה תוצר של הסתגלות, והשפה נובעת ממורכבויות אלה.
בסוגיה האם שפה נתפסת בצורה הטובה ביותר ככזו שהתפתחה כהסתגלות או כתוצר לוואי, הביולוג האבולוציוני ו.
טקומסה פיץ' טוען בעקבות גולד, שלא מוצדק להניח שכל היבט של השפה נובע מהסתגלות, או שהשפה בכללותה היא הסתגלותית.
הוא מבקר מספר זרמים בפסיכולוגיה האבולוציונית על כך שהם מציעים תפיסה כלל-הסתגלותית של האבולוציה, ורואה את השאלה של פינקר ובלום אם "השפה התפתחה כהסתגלות" כשאלה מטעה.
לטענתו, מנקודת מבט ביולוגית, המקורות האבולוציוניים של השפה נובעים מהתכנסות של הסתגלויות נפרדות רבות למערכת מורכבת.
טיעון דומה מובא על ידי טרנס דיקון בספרו "המינים הסימבוליים" (The Symbolic Species) הטוען כי התכונות השונות של השפה התפתחו יחד עם התפתחות הנפש, וכי היכולת להשתמש בתקשורת סימבולית משולבת בכל יתר התהליכים הקוגניטיביים.
אקזפטציה, כמו הסתגלות, היא מאפיין משפר כשירות, אבל לטענת סטיבן ג'יי גולד, מטרותיה השתנו ככל שהמין התפתח, וזאת משתי סיבות אפשריות: או שתפקידה המקורי של תכונה זו כבר לא היה הכרחי והיא קיבלה מטרה חדשה, או שהתכונה לא נוצרה למטרה מסוימת, אך מאוחר יותר הפכה להיות חשובה.
בדרך כלל לאקזפטציה יש צורה ועיצוב ספציפיים שמעניקים מקום לפונקציה חדשה.
טיעון זה מתבסס על המיקום הנמוך של הגרון בבני אדם.
אצל יונקים אחרים, הגרון ממוקם באותו מיקום, אולם אף מין אחר לא רכש שפה.
הדבר מוביל את הדוגלים באקספטציה לטעון שהיכולת הלשונית נובעת משינוי שהתרחק ממטרתו המקורית.
מחקרים הראו ש"אילוצים גנטיים" על התפתחות השפה היו יכולים לגרום ל"מודול שפה מיוחד" או "מודול שפה ספציפי למין".
מודול זה כולל מספר רב של "מאפיינים לשוניים ספציפיים", כגון תחביר ומוסכמות לשוניות.
הדוגלים בהסתגלות מאמינים שגנים של שפה "התפתחו יחד עם השפה האנושית עצמה למטרת תקשורת".
השקפה זו מציעה שהגנים המעורבים בשפה היו יכולים להתפתח יחד רק בסביבה יציבה מאוד.
השפה לא הייתה יכולה להתפתח בסביבה משתנה במהירות, מכיוון שסוג זה של סביבה לא היה יציב דיו לברירה טבעית.
ללא ברירה טבעית, הגנים לא היו מתפתחים יחד עם היכולת הלשונית, ובמקום זאת, היו נובעים מ"מוסכמות תרבותיות".
אפקט בולדווין מספק הסבר אפשרי לאופן שבו מאפייני שפה שנלמדים לאורך זמן יכולים להיות מקודדים בגנים.
בדומה לדרווין, גם הוא הציע שלאורגניזמים שיכולים להתאים תכונה מהר יותר יש "יתרון סלקטיבי".
ככל שעוברים הדורות, יש צורך בפחות גירויים סביבתיים כדי שאורגניזמים יפתחו תכונה זו.
בסופו של דבר אין צורך בגירויים סביבתיים, ובנקודה זו התכונה תהפוך להיות "מקודדת גנטית".
זמן רב הועלו השערות לגבי המרכיבים הגנטיים והקוגניטיביים של השפה.
אך רק לאחרונה הצליחו בלשנים להצביע על גן שעשוי להסביר כיצד השפה פועלת.
פסיכולוגים אבולוציוניים גורסים כי הגן FOXP2 עשוי להיות קשור לאבולוציה של השפה האנושית.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 זיהתה הפסיכו-בלשנית מירנה גופניק גן דומיננטי שגורם לפגיעה הלשונית במשפחת KE בבריטניה.
למשפחת KE יש מוטציה ב-FOXP2, שגורמת להם לסבול מהפרעת דיבור ושפה.
נטען שהגן FOXP2 הוא גן הדקדוק, והוא המאפשר לבני אדם ליצור תחביר תקין ולהפוך את התקשורת לאיכותית יותר.
ילדים שגדלים בסביבה יציבה מסוגלים לפתח בקיאות גבוהה בשפה ללא כל הדרכה.
אנשים עם מוטציה בגן FOXP2 מתקשים לבנות ולהבין משפטים מורכבים, ומראים סימנים של דיספרקסיה מילולית התפתחותית.
גן זה התפתח ככל הנראה אצל ההומינידים לאחר התפצלות של ההומינידים מהשימפנזה; הדבר מסביר מדוע בני אדם הם היחידים שמסוגלים ללמוד ולהבין דקדוק.
לבני אדם יש אלל ייחודי של גן זה, גן שאצל יונקים אחרים נשמר ללא שינוי במהלך רוב ההיסטוריה.
נראה שהאלל הייחודי הזה הופיע לראשונה לפני בין 100 ל-200 אלף שנים, וכיום הוא כמעט אוניברסלי בבני אדם.
הדבר מצביע על כך שהדיבור התפתח מאוחר בהיסטוריה של האבולוציה האנושית.
לפי סיווגים מסוימים, יש בעולם כמעט 7,000 שפות, עם כמות עצומה של וריאציות, שלפי ההשערה התפתחו כתוצאה מבידול תרבותי.
מספר גורמים נחשבים כסיבות לשונות בין שפות בתרבויות השונות: אפקט מייסד, סחף גנטי, הכלאה והסתגלות.
עם הכמויות העצומות של קרקעות שהיו זמינות, שבטים שונים התפצלו כדי למצוא לעצמם טריטוריה, מה שדרש שמות למקומות חדשים, וכן שמות לפעילויות חדשות (כגון מונחים לטכניקות דיג חדשות שנדרשו בנחלים על ידי עם שדג בעבר רק באוקיינוס).
קבוצות שחיו רחוק זו מזו קיימו תקשורת מועטה או אפסית, גם אם במקור דיברו באותה שפה, וכתוצאה מכך השפות שלהם התרחקו זו מזו.
גם סחף גנטי, שהוא שינוי אקראי של גנים, מילא תפקיד בהתפתחות השפה.
בנוסף הייתה השפעה משמעותית של הכלאה: קבוצה אחת הייתה באה במגע עם שבט אחר, ושתי הקבוצות היו קולטות מילים וצלילים זו מזו, מה שהוביל בסופו של דבר להיווצרות שפה חדשה.
לבסוף, גם הסתגלות השפיעה על בידול השפה.
סביבות טבעיות והקשרים תרבותיים השתנו עם הזמן; הקבוצות נאלצו להסתגל לסביבה, וגם השפה שלהן הייתה צריכה להסתגל בהתאם.
לדוגמה, התחלה של ייצור ברונזה באזור מסוים גרמה לשימוש במונחים הקשורים לברונזה או ליצירתם.
אטקינסון גרס שייתכן שמקור השפה היה באפריקה, שכן בשפות אפריקאיות יש וריאציה גדולה יותר של צלילי דיבור מאשר בשפות אחרות.
צלילים אלה נתפסים כמקור לשאר השפות הקיימות בעולם.
תקשורת בקרב בעלי חיים אחרים
מחקרים מצביעים על כך שבעלי חיים לא אנושיים (למשל, קופי אדם, דולפינים וציפורי שיר) מציגים עדויות לשפה.
מחקרים השוואתיים של המערכת החושית-מוטורית מגלים שדיבור אינו מיוחד לבני אדם: פרימטים יכולים להבחין בין שתי שפות מדוברות שונות.
מאמינים כי היבטים אנטומיים של בני אדם, במיוחד הגרון היורד, הם ייחודיים ליכולת הדיבור של בני האדם.
עם זאת, מחקר נוסף גילה שגם למספר יונקים אחרים מלבד בני אדם יש גרון יורד, מה שמצביע על כך שגרון יורד אינו חייב להיות התכונה האנטומית היחידה הדרושה להפקת דיבור.
גם חיקוי ווקאלי אינו אנושי באופן ייחודי.
נראה שציפורי שיר לומדות שירים מיוחדים לבני מינן על ידי חיקוי.
מכיוון שלפרימטים לא אנושיים אין גרון יורד, הם חסרים יכולת חיקוי ווקאלית, וזו הסיבה שבמחקרים שכללו פרימטים השתמשו באמצעי תקשורת לא מילוליים, למשל שפת סימנים.
קוקו ונים צ'ימפסקי הם שני קופי אדם שלמדו בהצלחה להשתמש בשפת הסימנים, אם כי ברמה נמוכה יחסית.
נים הוא שימפנזה שנקלט על ידי משפחה בשנות ה-70 וגודל כמו ילד אנושי.
נים הצליח לשלוט ב-150 סימנים שימושיים.
קוקו הייתה גורילה שגידל סטודנט מסטנפורד.
היא הצליחה לשלוט ב-1,000 סימנים לצורכי תקשורת.
פסיכובילי , המוכר גם בשם פאנקאבילי (Punkabilly), הוא פיוז'ן רוק, המבוסס על אלמנטים מוזיקליים של רוקבילי, פאנק רוק (Punk rock) וגראז' רוק.
הז'אנר התפתח בסוף שנות ה-1970 בקליפורניה, ניו יורק ודרום ארצות הברית.
בהגדרה, סוגה מוזיקלית זו היא "מוזיקת רוקבילי רועשת ותזזיתית".
יצירות פסיכובילי לרוב מאופיינות בהתייחסותן הא-פוליטי לנושאים שונים, בין היתר לסרטי מדע בדיוני, סרטי אימה, סרטי ניצול, ונושאי טאבו, כמו אלימות ומיניות, אשר מוצגים בדרך כלל בצורה קומית או גסה, בדומה לאסתטיקת הקאמפ.
כמו כן, יצירות אלו מנוגנות לרוב בעזרת קונטרבס וגיטרה חצי אקוסטית , ולעיתים גם בעזרת גיטרה חשמלית ומערכת תופים.
פסיכוטכנולוגיה היא שם-מטרייה למגוון שיטות, כלים ויישומים המשלבים בין ידע פסיכולוגי לבין טכנולוגיה, או נעזרים בטכנולוגיה כדי להשפיע על תהליכים נפשיים, קוגניטיביים והתנהגותיים.
בחלק מהספרות משמש המונח גם לתיאור "טכנולוגיות של נפש" – שיטות, טקסים ומודלים חשיבתיים המעצבים את התודעה האנושית, גם כאשר אינם מבוססים על מכשירים דיגיטליים בפועל.
המונח "פסיכוטכנולוגיה" הינו הלחם המונחים פסיכולוגיה - תורת הנפש, וטכנולוגיה - תורת האומנות התעשייתית
המונח האנגלי Psychotechnology הופיע כבר במחצית השנייה של המאה ה־20, בתחילה במשמעות של יישום שיטות ותוצאות מחקר פסיכולוגי לפתרון בעיות מעשיות, בעיקר בתעשייה, בבטיחות עבודה ובהנדסת אנוש.
עם התפתחות המחשוב האישי, האינטרנט ויישומי הבינה המלאכותית, התרחב השימוש במושג גם לתיאור טכנולוגיות דיגיטליות המשפיעות במישרין על תהליכים מנטליים, רגשיים וחברתיים – כגון משחקי מציאות מדומה, אפליקציות למדיטציה, מערכות ניווט מבוססות הטיות קוגניטיביות ורשתות חברתיות
במאה ה־21 נעשה במושג שימוש גם במשמעות פילוסופית–תרבותית רחבה יותר: "פסיכוטכנולוגיות" כתיאור רעיונות, מודלים מנטליים ופרקטיקות (למשל מדיטציה, יומן תודה, שיטות קבלת החלטות) המעצבות את תודעת האדם ואת אופן תפיסת המציאות, לעיתים ללא תלות בטכנולוגיה דיגיטלית קונקרטית.
התואר פסיכוטכנולוגי (או פסיכו-טכנולוגי) משמש לתיאור גישות, מערכות או סטארט-אפים העוסקים בממשק בין נפש האדם, פסיכולוגיה וטכנולוגיה, כגון מערכות אבחון דיגיטלי, התערבויות טיפוליות מקוונות ועיצוב חוויית משתמש המבוסס על עקרונות פסיכולוגיים.
בספרות ובשיח המקצועי ניכרות כמה משמעויות עיקריות:
יישום של פסיכולוגיה באמצעות טכנולוגיה – שימוש בכלים טכנולוגיים לצורך הערכה פסיכולוגית, טיפול, אימון קוגניטיבי, ניהול סטרס ועוד (לדוגמה: מבחנים ממוחשבים, משחקים טיפוליים, אפליקציות CBT, מערכות ניטור שינה ותנודות מצב רוח).
ניתוח פסיכולוגי של טכנולוגיות קיימות – בחינה של האופן שבו ממשקים דיגיטליים, רשתות חברתיות ואלגוריתמים משפיעים על רווחה נפשית, על זהות ועל דפוסי תקשורת.
במובן זה, "מחקר פסיכוטכנולוגי" יכול להתייחס לאופן השפעת הבינה המלאכותית והרשתות החברתיות על תפיסות, רגשות ומסוגלות עצמית.
טכנולוגיות של תודעה – שימוש במושג כדי לתאר "ארכיטקטורת אמונות" ומודלים מנטליים המעצבים את הדרך שבה אנשים חווים ומפרשים את העולם, גם אם הכלי הוא רעיון או שיטה ולא בהכרח אפליקציה או מכשיר.
בכתיבה הפופולרית ובשיח הסטארט-אפי מופיע לעיתים התיאור "סטארט-אפ פסיכו-טכנולוגי" או "גישה פסיכוטכנולוגית" עבור מיזמים המשלבים טיפול, אימון אישי או תוכן פסיכולוגי עם פלטפורמות דיגיטליות ותשתיות בינה מלאכותית.
דוגמאות ליישומים הנחשבים פסיכוטכנולוגיים בהקשרים שונים:
מבחנים פסיכומטריים ופסיכולוגיים ממוחשבים – מערכות הערכה ממוחשבות לצורך מיון לעבודה, אבחון קשב וריכוז, מדידת תכונות אישיות ועוד.
יישומי בריאות נפש דיגיטליים – אפליקציות לניהול חרדה ודיכאון, פלטפורמות לטיפול מקוון (Telepsychology), צ'אטים טיפוליים מבוססי בינה מלאכותית, ותוכנות אימון קוגניטיבי.
מציאות מדומה ורבודה – שימוש ב–VR/AR לטיפול בפוביות, אימון חיילים או אנשי צוות חירום, סימולציות חברתיות ותרגול מיומנויות בין-אישיות.
רשתות חברתיות ומערכות המלצה – ניתוח והנדסת חוויית המשתמש סביב מנגנוני תשומת לב, שכנוע חברתי, רגשות ומוטיבציה; לעיתים כחלק ממחקר ביקורתי על השפעות של טכנולוגיה על רווחה נפשית.
כלים להעצמה אישית וללמידה – קורסים, פלטפורמות ותכנים המוצגים כסדרת "פסיכוטכנולוגיות" לשיפור קבלת החלטות, ויסות רגשי או פיתוח הרגלים מיטיבים.
בישראל נעשה שימוש הולך וגובר במונח "פסיכוטכנולוגיה" בשיח האקדמי, המקצועי והפופולרי:
במוסדות אקדמיים התקיימו מפגשים וכנסים תחת הכותרת "פסיכוטכנולוגיה – הקשר בין בני אדם, פסיכולוגיה וטכנולוגיה", שעסקו בהטיות קוגניטיביות, חוויית משתמש והחיבור בין העולם הפיזי והדיגיטלי.
באוניברסיטת בר-אילן פועלת "מעבדת הפסיכוטכנולוגיה והחיים הדיגיטליים", החוקרת רשתות חברתיות, בינה מלאכותית ורווחה נפשית של משתמשים מנקודת מבט חברתית ורגשית.
פודקאסטים ותכני רשת בעברית משתמשים בשם "פסיכוטכנולוגיה" כדי לדון בקשר בין מדעי המוח, מודלים קוגניטיביים וטכנולוגיה, ובהשפעת הבינה המלאכותית על תפיסה ולמידה.
האקתון בשביל החיים, לאיתור פתרונות פסיכוטכנולוגיים למניעת אבדנות
כמו תחומים אחרים בשילוב פסיכולוגיה וטכנולוגיה, גם פסיכוטכנולוגיה מעוררת שאלות אתיות ומשפטיות, בהן:
שאלות פרטיות ומעקב – מערכות פסיכוטכנולוגיות רבות מתבססות על איסוף נתונים רגישים על מצב נפשי, דפוסי שימוש ויחסים חברתיים; עולה הצורך בהסדרה של שמירת פרטיות, שימוש משני בנתונים והסכמה מדעת.
הנדסת התנהגות והטיות – ביקורת ציבורית ואקדמית עוסקת בשאלה עד כמה ראוי לפתח ממשקים ואלגוריתמים המתוכננים לעורר התמכרות, להגביר מעורבות או להשפיע על עמדות פוליטיות–חברתיות.
אי-שוויון נגישות – כלים פסיכוטכנולוגיים עשויים לשפר רווחה נפשית למי שיש להם גישה לטכנולוגיה, אך להותיר קבוצות מוחלשות מאחור.
תלות בטכנולוגיה – יש מי שמזהירים מפני פיתוח תלות גוברת ב"אמצעי תיווך" טכנולוגיים לניהול רגשות, יחסים וקבלת החלטות, על חשבון פיתוח יכולות פנימיות בלתי-מתווכות.
פְּסִיכוֹלוֹגְיָה קוֹגְנִיטִיבִית היא ענף של הפסיכולוגיה המתעסק בהבנת מכלול התהליכים השכליים המעורבים בפעילות האדם באמצעות הפרדיגמה המדעית.
מן הצד המתודולוגי ניתן לומר כי בפסיכולוגיה הקוגניטיבית נבחנת הצורה בה קלט חושי מקודד, מעובד, מאוחסן, משוחזר ונעשה בו שימוש על ידי השכל האנושי.
המחקר הפסיכולוגי במתכונתו המדעית הוא תחום מחקר צעיר יחסית, אשר ראשיתו נמצאת בשלהי המאה ה-19. הפסיכולוגיה הקוגניטיבית צמחה מתוך הפסיכולוגיה הניסויית באמצע המאה העשרים תוך הנחת בסיס תאורטי חדש לחקר ההתנהגות, אשר במרכזו נמצא חקר של גורמי תיווך בין גירוי לתגובה.
בנוסף לכך פותחו שיטות חדשות המאפשרות לחקור באופן אובייקטיבי תהליכים מוחיים, אשר לא ניתן למדוד אותם באופן ישיר.
בראשית המחקר של התהליכים המנטליים שלטו שתי גישות מרכזיות – הגישה הסטרוקטורליסטית (מבנית) אשר מזוהה עם החוקר וילהלם וונדט, והגישה הפונקציונליסטית (תהליכית) שפותחה על ידי וויליאם ג'יימס.
הראשונה דגלה בחקר המרכיבים הראשוניים של החוויה המודעת תוך חלוקה בסיסית לתחושות, רגשות ודימויים בניסיון ליצור מודלים מבניים.
השנייה ראתה בפירוק לגורמים של החוויה המודעת משגה, כיוון שמאפיין יסוד של השכל האנושי הוא זרימה רציפה, העוזרת לאדם להשתלב בסביבתו.
אי לכך דגלה הגישה הפונקציאליסטית בחקר השימושים במודעות, ובחקר התרומה של המודעות להתנהגות.
שתי השיטות השתמשו בדיווחי נבדקים, והניחו כי יש גישה לחקר החוויה והתחושה המודעת באופן ישיר.
אסכולה הביהביוריסטית שנוסדה על ידי החוקרים ג'ון ווטסון וב.פ סקינר דגלה בעמדה שמחקר המבוסס על תחושות סובייקטיביות אינו ניתן לשחזור כיוון שלא ניתן להשוואה בין סובייקטים שונים.
אי לכך ניתן להתייחס רק למדידת ההתנהגות הנצפית.
ווטסון לא שלל את האפשרות כי ישנם גורמים מתווכים בתהליך מסוים כחלק ממודל תאורטי, אך התנגד נחרצות לאיסוף מידע על המשתנים החבויים, כיוון שלטענתו דבר זה אינו אפשרי בצורה אובייקטיבית.
סקינר דגל בגישה יותר רדיקלית לפיה אין צורך כלל בשימוש במשתנים חבויים במודלים כיוון שאין הם תורמים לניבויים חדשים אלא מסבכים את המודל, ולא ניתנים לצפייה.
בגישתו, יש צורך לנסח את הידע הנצבר רק בתיאור ההיסטוריה הגנטית והסביבתית של האדם.
לפי סקינר שימוש במודלים היפותטיים למניעי התנהגות יכולים לגרום לשגיאות חמורות, כיוון שהחוקר יכול לחשוב שהוא פתר בעיה מסוימת על ידי מודל כאשר הוא אינו אלא מסמל את הבעיה בשם אחר, אשר מהווה משתנה חבוי, ובכך מחליף בעיה בבעיה.
לגישה הביהביוריסטית היו מתנגדים רבים.
מהמרכזיים שבהם ניתן למנות את הבלשן נועם חומסקי אשר הדגיש את הצורך במשתנה מתווך מולד על מנת להסביר את הממצאים ממחקרי רכישת שפה.
כמו כן תופעות של למידה מרחבית בעכברים שנמצאו במחקר קלסי של החוקר אדוארד טולמן מוסברות בפשטות באמצעות גורם מתווך – זיכרון מרחבי.
נוסף על מחקרי מעבדה לאחר ניתוח של התנהגות טייסים בזמן מלחמת העולם השנייה, הודגשו ביתר שאת ההשפעות של הטיות קוגניטיביות אשר לא מוסברות על ידי תאוריות של גירוי תגובה.
החוקר ניל מילר הראה כי משתנים מתווכים דווקא מפשטים מודלים, ולא מסבכים אותם כפי שהביהביוריסטים ניסו להציג אותם, אף בהתנהגויות גירוי תגובה.
על מנת להבהיר זאת השתמש מילר במשל על חולדה, אשר בלחיצת דוושה היא מקבלת מים.
קצב הלחיצות משתנה בהתאם לחסך החולדה במים, כתגובה להאכלה במזון יבש או בהתאם להזרקת מים ישירות למערכת הדם של החולדה.
בנוסף לזאת ניתן למדוד בעוד דרכים מלבד קצב הלחיצות את תגובת החולדה.
כדי להסביר מערכת גירוי תגובה זו לפי הנחות הביהביוריזם יש צורך בקשירת קשר סיבתי ישיר בין כל גירוי לכל תגובה, כך שסך הכל ימצאו תשעה קשרים, בעוד שלפי הנחת גורם מתווך כמו צמא, יש צורך בקשירת שלושת הגירויים אליו מכיוון אחד וקשירת שלוש התגובות מכיוון שני, סה"כ שישה קשרים.
לאחר התגבשות הרעיון כי לא די במדידת התנהגות ושימוש בניסוחי גירוי תגובה על מנת להסביר את הממצאים השונים בפשטות, התפתחה מחדש מתודה אשר שמה במרכז את חקר התהליכים המנטליים העומדים בבסיס ההתנהגות.
אך בניגוד לשיטות המחקר בראשית הפסיכולוגיה, הפרדיגמה הקוגניטיבית שאבה מן הגישה הביהביוריסטית את השימוש במטלות ככלי מחקר אובייקטיבי, ובכך הפכה את חקר התהליכים המנטליים לניתן להפרכה ושחזור.
כמו כן בשונה מגישות ביהביוריסטיות מתונות המכירות בגורמים מתווכים כהסבר לגיטימי, חידשה הפסיכולוגיה הקוגניטיבית את חקר הגורמים המתווכים עצמם, תוך הנחת גורמי תיווך מסדר שני ומעלה.
השינוי המתודולוגי הוביל לניבויים חדשים ומגוונים, ולהסבר כוללני של ממצאים רבים.
היחס בין נוירופסיכולוגיה לפסיכולוגיה קוגניטיבית והתפתחות מדעי הקוגניציה
משמעות תאוריה מדעית היא שאלה פתוחה בפילוסופיה של המדע, וטבעי הדבר כי תעלה שאלת תוקף המחקרים של הפסיכולוגיה הקוגניטיבית.
זאת כיוון שהאחרונה מסתמכת על חקר גורמים מתווכים מנטליים, אשר לא נגישים למדידות ישירות, באמצעות מטלות.
מבחינה מהותית עומדת בעינה השאלה האם המודלים הקוגניטיביים באים לתאר מציאות מוחית ביולוגית, או שמא באים הם לתת מודל ללא תלות במציאות הביולוגית.
שאלה זו מקבלת משנה תוקף עם התקדמות עדויות על בעלי פגיעות ראש, אשר הפגינו פגמים ביכולות קוגניטיביות.
בחינה מעמיקה של החולים בעלי האמנזיות הביאה לפיתוחו של תחום המחקר "נוירופסיכולוגיה", אשר שיטת המחקר בו שונה בהיבטים רבים מזו הקוגניטיבית.
תחום זה שואף גם הוא למדל את התפקודים המנטליים תוך הישענות על הידע מן החולים.
עם התפתחות הכלים המדעיים באמצעות חקר התגובות הפסיכופיזיולוגיות של נבדקים התרחבה השיטה הנוירופסיכולוגית גם לתפקודי אנשים בריאים.
במענה לשאלת מהות המודלים, רוב הפסיכולוגים הקוגניטיביים יסכימו כי ישנה שאיפה לתאר את המציאות האובייקטיבית של פעילות המוח.
אלא שהמחקר הקוגניטיבי משתמש בשיטה הבוחנת את הממצאים מזווית ראייה גבוהה יותר מהתהליכים הביולוגים, ולא מסתמך על מקרי בוחן בודדים.
על אף השוני נשענים התחומים פעמים רבות אחד על השני בפיתוח מודלים.
ההצעה כי הזיכרון מחולק לכמה מבנים בסיסיים בדמות זיכרון לטווח קצר ולטווח ארוך נבעה ממחקר קוגניטיבי טהור.
כאשר נחקר חולה בעל פגיעה ביכולת לזכור דברים חדשים בשם HM , השפה והמודלים הקוגניטיביים נתנו לחוקרים בסיס לדיון ולהבנה יותר מדויקת של הפגיעה של HM.
לעומת זאת הפירוק של הזיכרון לטווח הקצר לגורמים קטנים יותר כמו זיכרון עבודה, נבעו ממחקר על חולה נוסף בשם KF אשר הפגין יכולת לזכור דברים לטווח הארוך, אך יכולותיו לזכור דברים בטווח קצר נפגעה משמעותית.
העובדה כי המידע היה יכול להיכנס לטווח הארוך גם כאשר הזיכרון לטווח הקצר היה פגום חייבה את עדכון המודל בפסיכולוגיה הקוגניטיבית.
במחקר המודרני, בעיקר מתחילת המאה ה-21 ואילך, ניתן לראות קיבוץ של תחומים רבים הנוגעים בשאלת התהליכים המנטליים מזוויות שונות תחת קורת גג אחת – מדעי הקוגניציה.
כל תחום מחקר משתמש בפרדיגמה השייכת לו, והידע המצטבר בין הדיספלינות השונות מזין זה את זה.
בין התחומים המשותפים לשיתוף הידע ניתן למנות את הבלשנות, מדעי המחשב, פילוסופיה, נוירולוגיה ועוד.
בניסוי נמצא כי ניתן לבדוק הידרדרות קוגניטיבית באופן אובייקטיבי יחסית, באמצעות שימוש ב-EEG.
מזווית הסתכלות של סוציולוגיה של המדע ניתן להבחין כי עם השנים עברה שיטת המחקר הפסיכולוגית תהפוכות רבות, אשר נמצאות בקשר עם מגמות בקהילה המדעית מתחומים אחרים.
תחומים אלו השפיעו על כלל הצורה בה נתפסת תאוריה, מדידה, תצפית ואמת אובייקטיביות.
בתאוריות פיזיקליות קדומות, רוב מהלך החשיבה המדעית התפתח מן הממצאים בעולם עליהם נבנתה התאוריה, ודבר שלא היה ניתן למדוד לא היה נחשב כמדעי.
על בסיס זה קמה הביהביוריסטיות לאחר שהתנערה מהפן הלא מדיד עליה התבססה הפסיכולוגיה הקדומה.
עם זאת, השינויים שחלו עם התפתחות הפיזיקה המודרנית, הובילו למסקנה בקהילה המדעית כי אין אפשרות למדען להימנע מהטיית התוצאות.
לפי תאוריות קוונטיות השפעת הצופה על המדידה היא מהותית ולא נובעת מכלי מדידה פגומים.
יתרה מזאת מחקר של אובייקטים חבויים המרכיבים תאוריה נעשה נפוץ יותר ויותר.
חקר אובייקטים תאורטיים כדוגמת קווארקים נמצא בלב ליבה של הפיזיקה המודרנית.
הפסיכולוגיה לפי ד' זכאי וי' גושן נוסף לכך המצב העולמי לאחר מלחמת העולם השנייה, גרר שלל ניסויים רדיקליים בתהליכי תפיסה וקשב, הכוללים בידוד מוחלט מן הסביבה החיצונית.
זאת כחלק מהצורך להעריך את היכולת של חיילים להתמודד עם שבי ובידוד יחד עם טכניקות לשטיפת מוח.
כמו כן הייתה השפעה גם לתוכניות הטסת האדם לחלל, אשר דרשו גם הן בדיקה של תפקוד האדם במצבים סביבתיים קיצונים.
הפסיכולוגיה הקוגניטיבית מתפרשת על פני תחומי מחקר רבים, אך עם זאת כולם קשורים לתהליכי עיבוד מידע ומתוך כך הם קשורים זה בזה.
הגישות המודרניות במחקר הקוגניטיבי רואות את שלל התהליכים הקוגניטיביים רצף אחד, כאשר החלוקה בין התחומים היא מכנית.
חלוקה זו נועדה בעיקר צורכי לימוד ומחקר, על אף שאינה קיימת במציאות.
תְּפִיסָה היא תהליך סיווג ופענוח של גירויים המגיעים דרך החושים, במטרה להעניק משמעות לסביבה.
התהליך מסתיים בחוויה המודעת של הסביבה אצל הסובייקט.
בתהליך זה המידע שנקלט דרך החושים מקודד בזיכרון ועובר עיבוד קוגניטיבי.
על כן כאשר הקלט של החושים לא מכיל מידע חדש, כלומר הוא לא משתנה בזמן, לא מתאפשר לבצע תפיסה.
נבדקים אשר נמצאו בסביבה בה כל הקלט הראייתי הוא הומוגני (סביבת גצפלד), כגון חלל עגול ולבן כולו, דיווחו על הפרעות בתפיסה.
לדוגמה, הם חשו שהמרחב לא נגמר, ראו ערפל מפוזר ואף דיווחו על היעלמות גמורה של חוויית תפיסה (blank out).
כמה ניסויים מקסמו את החסך התפיסתי והרחיבו אותו גם לחושים אחרים באמצעות מכלי מים חשוכים.
החוקרים הכניסו משתתפים עם מסכת חמצן למכלים ולאחר צאתם ערכו להם מבחנים שונים.
נמצא כי נבדקים אשר שהו בחסך לאורך זמן חוו ירידה בכישורים מנטליים הכוללים: ירידה ביכולת למקד קשב, לחשוב לוגית ולהתמיד במשימה לאורך זמן.
כמו כן, לאחר זמן מה החלו הנבדקים לראות חזיונות שווא בדמות קולות, צלילים, ריחות, מייצגים גאומטריים וחיות.
כאשר לפני הופעת חיזיון מורכב, למשל חיה, הופיע חיזיון פשוט, כמו הבזק אור.
נוסף לכך נפגמה היכולת לתפוס צבע ותנועה, לתפוס עומק ולתפוס גודל.
על צורת העיבוד של הקלט החושי ניתן להסתכל מכמה כיוונים, אשר כל אחד מהם חושף מנגנוני עיבוד שונים.
עם זאת הבלעדיות של מנגנון אחד על משנהו, או צורת הפעולה המשותפת של המנגנונים השונים נתונה לפרשנות.
האינטואיציה היום יומית שלנו מעידה על תפיסה של אובייקטים במציאות כפריטים שלמים, לדוגמה, אין אנשים תופשים שולחן כאוסף של קווים ונקודות במרחב המתחברים לכדי אובייקט אחד, אלא רואים את השולחן בחוויה בלתי אמצעית כאובייקט שלם.
טענה זו נתמכה בידי אסכולה בשם פסיכולוגיית הגשטלט, אשר חקרה את האופן בו אנו קובעים מהו האובייקט השלם באמצעות אשליות אופטיות, ופרסמה בשנת 1923 מספר חוקים שעל פיהם התהליך מתבצע.
אחד מהעקרונות המנחים גישה זו היא כי השלם מקנה לחלקים המרכיבים אותו תכונות נוספות לתכונות החלקים לבדם, עקרון אשר קיבל תימוכין ממחקרים מאוחרים יותר.
חוקר בשם אולריק נייסר הגה מנגנון שלם לתפיסה המתבסס על גישת עיבוד הוליסטית הנקרא תאוריית ההתאמה לתבנית.
לפי המגנון ישנן בזיכרון תבניות קוגניטיביות כמו סכמות חברתיות, והאדם משווה את הקלט החושי לתבניות אלו.
כאשר ההתאמה בין הקלט לתבנית עוברת אחוז מסוים האובייקט מזוהה כאובייקט הנמצא בתבנית.
הגישה האנליטית רואה בתפיסה תהליך בו אנו קולטים את הרכיבים הבסיסיים ביותר המרכיבים את האובייקטים שאנו תופסים, כמו קווים ונקודות, מעבדים אותם, ובעזרת מנגנונים שמעורבים בעיבוד אנו מזהים את האובייקט הנתפס.
לפי גישה זו כל המידע הנצרך לשם זיהויו של פריט מסוים נמצא ברכיבים הפיזיקליים המגדירים אותו.
לאחר עיבוד בכמה שלבים ניתן לקלט הפיזיקלי משמעות.
אחת העדויות המרכזיות התומכות בגישה זו מגיעה מתופעה הדימוי המיוצב.
תופעה זו מתרחשת כאשר מקרינים על רשתית העין גירוי מסוים, אשר נשאר באותו מיקום על הרשתית גם כשהעין זזה.
הייחודיות בתופעה זו היא שהגירוי המוקרן נעלם מן החוויה המודעת תוך כמה שניות.
וכן שהעלמות מתרחשת על פי דפוס מסוים,כל פעם נעלם חלק אחד בעל משמעות מן האובייקט.
לו היה הגירוי נתפש כדבר שלם, הוא היה אמור להיעלם מהחוויה המודעת בטשטוש כולל, בבת אחת או לחלופין בצורה אקראית ביחס לאובייקט.
המושג עיבוד מלמעלה-למטה TOP DOWN, מתייחס לתהליך שבו הדעת משלימה את הקלט החיצוני באמצעות מידע פנימי משוער על העולם.
לפי גישות מסוימות, תהליך ההשלמה על פי השערות על העולם הוא חלק מהותי מהתפיסה, ועליו להופיע בכל המנגנונים המתארים את תהליכי התפיסה.
ניתן להדגים צורת עיבוד זאת באמצעות המשולש על שם קניצה , שהוא אשליה תפיסתית אשר ממחישה את העובדה שהדעת משליכה על הקלט החיצוני מידע משוער.
כשמתבוננים בתמונה זו נדמה כי קיים משולש, אף על פי שבעצם אין בתמונה אלא שלוש נגזרות עיגול.
אפקט דומה ניתן לראות גם בהשלכת של סכמות חברתיות וסטריאוטיפים בסיטואציות חברתיות, באפקט סטרופ ואף בקריאה יום יומית של טקסטים.
נמצא שכל עוד המילה הנקראת אינה מסובכת, הקורא לא בוחן כל אות ואות בטקסט, אלא הוא מדלג על כמה אותיות במהלך העיבוד של הקלט תוך השלמה מהזיכרון.
קֶשֶב הוא היכולת להתמקד באופן מתמשך בגירוי מסוים או בפעילות מסוימת.
זהו תהליך הכרתי, במסגרתו מידע המגיע לתודעת האדם דרך חושיו השונים ממוין לצורך עיבוד שכלי ממוקד.
עם זאת, אופן וטיב המעורבות של הקשב בתהליך עיבוד המידע נתון למחלוקת.
לרוב מתבססות ההגדרות של המונח "קשב" על הצגה פונקציונלית, דהיינו הפעולות שבעזרתו ניתן לבצע.
מהמרכזיות שבפעולות עולות: היכולת להתמיד בהתנהגות ספציפית לאורך זמן (Sustained behavior), למשל, שטיפת כל הכלים בכיור עמוס.
היכולת למקד באופן יזום את הפניית הקשב קלט החושי (Focusing), למשל הקשבה למרצה תוך כדי התעלמות מרעשי רקע.
היכולת לשפר את התפיסה (Perceptual Enhancement), דוגמה אופיינית לכך היא התרכזות מודעת ברדיו אשר פועל בקול חלש, על מנת לשמוע טוב יותר את הצליל הבוקע ממנו.
יכולת נוספת היא בחירת תגובה באופן מודע מבין שלל אפשרויות.
לדוגמה – אילו מצרכים לקנות בסופר, או איזה חופשה להזמין.
הקשב מעורב גם בתהליך הקשירה בין תכונות ואובייקטים שונים (Binding).
כלומר, היכולת לחבר בין תכונות של עצם כמו הצבע שלו וצורתו.
ללא קשב החיבור עלול להתבצע באופן שגוי, כך שהאדם יקשר צבע של עצם אחד לעצם אחר ולהפך.
תאוריות נוספות רואות בקשב סט של כלים המאפשרים לבצע פעילויות מסוימות אשר כל כלי מסוגל לבצע רק משימה אחת בו זמנית.
הקשב חיוני לתפקודן של היכולות הקוגניטיביות הגבוהות.
על פי תאוריות צוואר בקבוק, הקשב מהווה סנן של הקלט החושי לכדי קלט מצומצם ורלוונטי, ובכך הוא מאפשר את הפונקציות הבסיסיות שלו.
תאוריות מאגרים רואות בקשב משאב רציף, אשר בעת ביצוע משימות הוא "מתבזבז".
לפי תאוריות אלו המוגבלות בביצוע משימות לא נובעות ממחסום לקלט החושי, אלא ממחסום פנימי של מוגבלות הקשב.
חקר הזיכרון מתמקד בצורה בה אנחנו שומרים את המידע אשר נקלט בחושים, ולאחר מכן מאחזרים אותו חזרה, בין אם במודע ובין אם לא במודע.
במחקר נהוג לחלק את הזיכרון לכמה תתי מבנים עיקריים.
ראשית ישנו הזיכרון החושי, זיכרון זה מתאפיין בקיבולת יחסית גדולה אך המידע מתנדף ממנו במהרה.
שנית מובחן במחקר הזיכרון לטווח קצר אשר מכיל בין היתר את זיכרון העבודה.
זיכרון זה מהווה את היכולת לשמור מידע ברמת הדקות, ומאפשר לנהל שיחה תקינה, לקרוא ספר ולענות על מבחנים.
זיכרון העבודה הוא הזיכרון המודע אליו מגיע המידע לאחר שנשלף מן הזיכרון לטווח ארוך.
כאשר הידע נשלף לתוך זיכרון העבודה ניתן לבצע עליו מניפולציות ויש המסווגים את הדמיון כחלק מזיכרון העבודה.
הזיכרון לטווח ארוך מייצג את המבנה בו נשמר מידע לאחר עיבודו בזיכרון לטווח קצר.
צורת סיווג נוספת היא לפי הזיכרונות אשר ניתן להצהיר עליהם באופן מודע – זיכרונות דקלרטיביים, ולפי זיכרונות אימפליציטים – הזכרונות אשר אי אפשר להצהיר עליהם אלא הם מוטבעים בנו באופן אוטומטי, כמו רכיבה על אופניים.
מידע רב נקלט על ידי החושים, והצורה בה מידע זה מאורגן במיינד נקרא הייצוג המנטלי של המידע.
אחד התהליכים הבסיסיים בייצוג המידע הוא ארגונו לקבוצות, קטגוריזציה של המידע.
תהליך זה משפיע במידה רבה על האופן בו בני אדם פועלים בעולם, כיוון שהתכונות של הקבוצה אליה משויך המידע החדש מורשות אל המידע, ומשפיעות באמצעות תהליכי TOP DOWN על ההתנהגות ועל פירוש מידע עתידי.
לדוגמה שיוך אדם לקבוצת ה "חנפנים" תגרור דפוס התנהגות ופענוח מידע, בשונה משיוך אותו אדם לקבוצת "בעלי לב טוב".
צורות נוספות בהן אנו מייצגים מידע הן בתמונות מנטלית או בהגדרה מופשטת של המידע, כאשר צורת שמירת המיידע משתנה בין אדם לאדם, ובין מידע אחד למשנהו.
לדוגמה צורות גאומטריות מסוימות נשמרות באמצעות תמונה ראייתית שלהן וגם אותיות האלפבית.
לעומת זאת אצל אנשים שהם אינם מומחים, מפות גאוגרפיות נשמרות באמצעות הפשטה של המרכיבים של המפה, דהיינו עפולה נמצאת צפונית לתל אביב וכדומה.
התהליך הוא פעולה יום יומית בסיסית לבני אדם הניצבים בפני מגוון אפשרויות פעולה.
חקר קבלת החלטות מאפיין את המרכיבים המודעים והלא מודעים המעצבים את תהליך הבחירה.
פריצת דרך משמעותית בתחום אשר העמידה תיאוריה מקיפה לאופן עיבוד ערכים התרחשה בסוף המאה העשרים עם תיאור תורת הערך על ידי כהנמן וטברסקי.
קוגניציה גבוהה – תפקודים ניהוליים, מומחיות ויצירתיות
לפי פרדריק סקינר, הפסיכולוגים הקוגניטיביים, בדומה לביהביוריסטים, עוסקים ביחסים בין ההתנהגות לסביבה, אך במקום לחקור את היחסים ישירות, הפסיכולוגיים הקוגניטיביים ממציאים סוכנים או ישויות כגון: "קשב", "ייצוגים", "זיכרון", "אסוציאציות" וחוקרים אותם שלא לצורך.
סקינר טען שמושגים שמרמזים על תהליכים קוגניטיביים כגון זיכרון, תפיסה וכן הלאה, הם בעצם מילים נרדפות לתהליכים התנהגותיים שניתן לחקור באמצעות שיטות מדעיות.
ביקורתו של חומסקי על עבודתו של סקינר "התנהגות מילולית"(אנ') נתפסה כלוקה בחוסר הבנה של הביהביוריזם וכי חומסקי התייחס בעיקר לגרסאותיו הראשונות של הביהביוריזם.
העובדה שניתוח ההתנהגות היישומי – התחום הטכנולוגי של הגישה הביהביוריסטית – משמש ללימוד שפה של ילדים ונערים על הספקטרום האוטיסטי מעידה בעיני הביהביוריסטים על חשיבות הגישה הזו.
מרבית החוקרים מאמינים הן במהפכה ביהוויוריסטית והן במהפכה קוגניטיבית כנקודות מפנה אשר שינו את הפרדיגמה במחקר הפסיכולוגי.
עם זאת יש המתנגדים לכך, אחד החוקרים החשובים הנושא עמדה זו הוא החוקר תומאס ליהי (Thomas Leahey).
לפי ליהי שתי המהפכות לא גררו שינויים רדיקליים של ממש, ולדידו הן לא יותר ממיתוס.
מנגד מאמרים אחרים שביצעו אנליזות לפי קריטריונים מעט שונים, כן מצאו היחלשות משמעותית של דומיננטיות הביהביוריזם בקהילה המדעית בשנות ה-70.
פְּסִיכוֹלוֹגְיָה הִתְפַּתְּחוּתִית היא ענף של הפסיכולוגיה המתעסק בהבנת מכלול התהליכים המכתיבים את השינויים אותם עובר האדם לאורך חייו באמצעות הפרדיגמה המדעית.
טווח הזמנים בהם עוסקת הפסיכולוגיה ההתפתחותית מתחיל טרום הלידה ונמשך עד לזקנה המופלגת.
זווית ההסתכלות של התחום מתחלקת בגסות להתפתחות קוגניטיבית, להתפתחות רגשית-חברתית ולהתפתחות היכולות המוטוריות.
כאשר מגוון נושאים נבחנים תחת זוויות אלו: התפתחות מוסרית, יכולת פתרון בעיות, רכישת שפת אם, הבנה מוסרית, גיבוש הזהות, למידה, קטגוריזציה, תפקודים ניהוליים ועוד.
בישראל התמחות בפסיכולוגיה התפתחותית מוכרת על ידי המדינה, כאשר הפסיכולוג ההתפתחותי מטפל בבעיות התנהגותיות, בעיות חברתיות ונפשיות אצל ילדים.
לדוגמה – בעיות הנובעות מהפרעה נוירו-התפתחותית.
במקביל, הפסיכולוג ההתפתחותי מלווה גם את הורי הילד במהלך הטיפול.
החוקר ז'אן פיאז'ה ראה את ההתפתחות כנובעת משני שלבים מרכזיים: הטמעה והתאמה.
לפי פיאז'ה, יש בנו תבניות קוגניטיביות, מן סכמות על העולם, אשר ראשיתן ברפלקסים מולדים.
כאשר אנו נתקלים בדבר מה חדש אנו מנסים להחיל עליו את הסכמות הידועות לנו בתהליך הנקרא הטמעה.
כאשר הסכמות הקיימות אינן מצליחות להתאים למידע החדש אנו מעדכנים אותם או יוצרים סכמות חדשות בתהליך הנקרא התאמה.
לפי פיאז'ה, בד בבד עם תהליכי הטמעה והתאמה נוצרים שלבים הנבדלים זה מזה איכותית, ואשר הם אוניברסליים – משותפים לילדי כל התרבויות.
את השלבים נהוג לחלק לארבעה שלבים מרכזיים והם הובחנו על ידי יכולתו של הילד לעבור משימות מסוימות באמצעות השיטה הנכונה שהגדיר פיאז'ה:
השלב הסנסומוטורי (גילאי 0–2) בשלב זה עיקר פעילותו למידתו והבנתו של הפעוט מתבססת על חישה ותנועה.
השלב הקדם אופרציונלי (גילאי 2–7) בשלב זה הפעוט לומד כי העולם הפיסי סביבו מקיים מספר חוקר שימור, ומפתח יכולת שימוש בסמלים כדרך הבעה והבנה של גירויים.
את שלב זה פיאז'ה חילק לשני חלקים:
חלק 1: החשיבה הסימבולית (2–4) בו מתפתח השימוש באמצעים סמלים, במיוחד במשחקים בו הילדים מדמיינים שותפים ומאנשים חפצים, אך הלד מתאפיין באגוצנטרים: הילד כבול לנקודת המבט שלו.
חלק 2: החשיבה האינטואיטיבית (4–7) בשלב זה אליבא דפיאז'ה הילד מפתח יכולות שימור, טרנזיטיביות (הבנת ביטויים מהסוג: ), הבנה כי המציאות יכולה להיות שונה ממה שנתפס בחוש, ויכולת הבחנה קטגוריאלית.
שלב האופרציות המוחשיות (7–12) אל שלב האופרציות המוחשיות מגיעים ילדים בני שבע, ונותרים בו עד גיל 12 לערך.
בשלב זה הילד מסוגל להבחין בכמה זוויות את הסיטואציה הניצבת מולו, והוא בעל חשיבה לוגית גמישה, יחד עם יכולות סיווג לקטגוריות מורכבות.
שלב האופרציות הפורמליות (12+) בגיל 12 או 13 מגיע הילד לשלב של חשיבה פורמלית, כלומר מופשטת.
תאוריית עיבוד המידע היא תאוריה המשתמשת בעיקר במונחים מתחום מדעי המחשב על מנת לתאר את התפתחות היכולות המנטליות של האדם הגישה מדגישה בניגוד לפיאז'ה את ההתפתחות כתהליך רציף.
בגילאים קטנים ניתן דגש רב על פיתוח יכולות הזיכרון ובפרט יכולות זיכרון העבודה בביצוע מטלות, על פיתוח יכולת ההזחה (shifting) ועל פיתוח העכבה (inhabition).
הפסיכולוג היהודי לב ויגוצקי הדגיש שני מרכיבים עיקריים בניתוח תהליכי ההתפתחות האדם עובר.
הראשון הוא שבני אדם ייחודים ביכולתם להשתמש בסמלים ובכלים.
יכולת זו נותנת לנו את האפשרות לשתף פעולה בקנה מידה גדול, לתכנן וטווח ארוך וכדומה.
אלמנט מרכזי נוסף שהוא פיתח בהגותו היה אזור ההתפתחות המקורב, אזור זה מהווה את התחום בו האדם מתפתח בעזרת אדם נוסף.
ויגוצקי הבחין בין שלושה אזורים של ידיעה:
הידיעה הנוכחית, הדברים שאדם יכול לפתח לבדו
אזור ההתפתחות המקורב ZPD – האזור בו אדם יכול ללמוד באמצעות עזרה.
מייצג את כל מה שהאדם אינו יודע כרגע ואינו יכול בטווח המיידי להגיע עם עזרה.
ככל שלאדם יהיה ZPD רחב יותר כך הוא יוכל להקטין את הידיעה שמחוץ לטווח ולהגדיל את הידיעה הנוכחית.
גישה זו מדגישה את החשיבות שבראייה רחבה של יכולות ואבחון הידע הפוטנציאלי ולא רק הידע הנתון.
כמו כן הוא מדגיש את החשיבות שבשיפור ההוראה ובלמידה קבוצתית.
לפי הפסיכולוג יורי ברונפנברנר אי אפשר לבחון את התפתחות הילד אלא בהקשר של הסביבה בה הוא מתפתח, ובנוסף כדי לראות תמונה מלאה של התפתחות הילד.
לכן הוא פיתח תאוריה בשם המודל האקולוגי אשר ממסדת את סוג המערכות שמשפיעות על הפרט.
המערכות הסביבתיות על פי התאוריה הן:
הסביבה הקרובה (מיקרו-מערכת) – הגורמים הבאים במגע ישיר עם הילד
יחסים בין הקשרים בסביבה הקרובה (מזו-מערכת) – מערכת שממנה את הקשרים בין סביבות ישירות (כמו של בית הילד עם בית הספר); היחסים בין מיקרו-מערכות או קשרים בין ההקשרים – היחס של חוויות משפחה לחוויות בית-ספר, חוויות בית-ספר לחוויות כנסייה וחוויות משפחה לחוויות עמיתים.
לדוגמה, ייתכן וילדים שהוריהם דחו או הזניחו אותם יתקשו לפתח מערכת-יחסים חיובית עם מוריהם, כאופי סמכות בוגר.
ההקשר החברתי-כלכלי (אקזו-מערכת) – הגדרות סיסטמה חיצוניות שאינן נוגעות לילד במישרין, כגון מקום העבודה של ההורים; החוליה בין רקע סוציאלי בו לאינדיבידואל אין תפקיד אקטיבי לקונטקסט הישיר שלו.
למשל, חוויותיהם של בעל או בן בבית עלולות להיות מושפעות מאלו של האם בעבודה.
ייתכן שהאם תקבל קידום שדורש יותר נסיעות בעבודה, מה שלא יתאים לאב, ויצור אטמוספירה מתוחה וקונפליקטואלית שתשנה את אורח ההדדיות עם הילד עצמו.
ההקשר התרבותי (מקרו-מערכת) – ההקשר הגדול והתרבותי – הערכים והכללים של התרבות שבה נמצא הילד (לדוגמה: ערכי המזרח מול ערכי המערב), כלכלה לאומית, קולטורה פוליטית, תקשורת, תת-תרבות (תרבויות שונות בתוך מדינה אחת); ההשפעה התרבותית, סוציו-כלכלית ומיצבית.
כרונו-מערכת – הרובד של אירועים סביבתיים ותעבורות שבמהלך החיים; ההסתגלות ונורמליזציה לשינויים שאולי לא התקבלו היטב או הפתיעו בפרק זמן בו התרחשו.
הכרונו-מערכת גם מתייחסת לקונטקסט סוציו-היסטורי – לדוגמה, המשוואה בחילופיות של אתיקה, חקיקה, תנאים וזכויות: כמו ההשפעה הפסיכולוגית של המהפכה המינית או התנועה לזכויות האזרח של ארצות הברית.
לפי הפסיכלוג רוברט סיגלר כאשר ניצבת מול ילד משימה מסוימת הוא מפתח אסטרטגיה דומיננטית אשר משמשת אותו לפתרון הבעיה, אבל יחד איתה הוא יכול להשתמש בסט של שיטות המשמשות כולן לפתרון הבעיה.
עם הזמן השימוש באסטרטגיה הדומיננטית דועך, ומנגד אסטרטגיה אחרת נהיית יותר דומיננטית.
כאשר מייצגים את מידת הדומיננטיות של האסטרטגיות השונות כפונקציה של הזמן הגרף המתקבל נראה כגלים הרודפים זה אחר זה עם אזורי חפיפה.
כפועל יוצא מהתאוריה אותה פיתח, סיגלר שולל את תקפותן של חלק מהמסקנות של פיאז'ה.
זאת כיוון שהן התבססו על הבחנה אם הילד השתמש באסטרטגייה "נכונה".
כחלופה סיגלר מציע לאפיין את מגוון השיטות בהם ילדים משתמשים מלבד האסטרטגיה הדומיננטית על מנת להגיע להבנה טובה יותר של צורת החשיבה שלהם.
אֶריק הוֹמבּוּרגֶר אֶריקסון היה פסיכולוג יהודי אמריקאי, הוגה תאוריית השלבים הפסיכו-חברתית.
בתיאוריה זו, אריקסון הרחיב את התאוריה של פרויד בדבר התפתחות האדם ומתייחס למושגים ורעיונות פרוידיאנים אך על אף העובדה שאריקסון הושפע מאוד מפרויד הוא שירטט מפה התפתחותית שונה.
המאפיינים אליהם התייחס אריקסון בחקר התפתחות האדם, בהשראת התיאוריה של פרויד:
אוניברסליות: כל שלבי ההתפתחות אוניברסליים.
מבנה המודל ההתפתחותי: המבנה מחולק לשלבים המובחנים מבחינה גילאית ומבחינת יכולות.
שלבי התפתחות האדם: במודל ההתפתחות הפסיכוסקסואלי של פרויד, נעצרת התפתחות האדם בגיל ההתבגרות, בשלב המכונה "השלב הגניטלי".
על פי פרויד, הדחף המאפיין את "השלב הגניטלי" ממשיך להיות המיקוד עד סוף החיים, בעוד המודל של אריקסון, ממשיך לתאר את ההתפתחות האדם גם אחרי גיל ההתבגרות, כשהמיקוד עובר להיבטים אחרים.
עיצוב האישיות: פרויד טען שהאישיות מתפתחת עד גיל חמש שנים, בעוד שאריקסון טען שהיא מתעצבת ומשתנה עד הזיקנה.
כמו כן, פרויד הדגיש מאוד את פורקן הדחפים והקונפליקטים הלא מודעים בעיצוב האישיות (האדם הוא יצור ביולוגי) בעוד אריקסון התמקד בקשר בין היחיד לסביבתו כמעצב את האישיות (האדם הוא יצור חברתי).
קונפליקט: כמו במודל הפסיכוסקסואלי של פרויד, גם בשלבי ההתפתחות של אריקסון, כל השלבים סובבים סביב קונפליקט להם קרא אריקסון "משבר" (crisis).
תוצאה רצויה או לא רצויה בניסיון פתירת הקונפליקט / משבר: על פי פרויד, התוצאה הרצויה בניסיון לפתור את הקונפליקט באחד מהשלבים הוא למידה חיובית ומעבר לשלב הבא.
פתרון לא מוצלח על פי פרויד הוא קיבעון = פיקסציה.
אך בעוד שפרויד האמין שתיתכן נסיגה למאפייני השלב הילדי בו התרחש פתרון לא הולם, אריקסון שלל לגמרי את המונח קיבעון.
הוא לא האמין שבבגרותו יחווה האדם נסיגה לאותן התנהגויות שלא פתר באופן הנכון בילדותו.
לדעת אריקסון,כל שלב בהתפתחות מאופיין במידות או מעלות-חיובית מול שלילית וכאשר אדם לא פותר נכונה את המשבר הספציפי של השלב, הוא מאמץ את המעלה השלילית במקום את החיובית.
בסופו של דבר, אותן מעלות אותן ירכוש במהלך המודל ההתפתחותי יעצבו את אישיותו, לטוב או לרע.
ה"אגו": אריקסון קיבל ראה את ה"אני" (אגו) כישות עצמאית ולא רק כישות המשרתת את צורכי הסתמי (איד) ונותנת לו ביטוי במסגרת כללי החברה (הסופר אגו).
שמונת השלבים בהתפתחות אישיות האדם לפי אריקסון הם:
• השלב האוראלי – סנסורי (גיל 0–1) אמון מול חשדנות
• השלב השרירי – אנאלי (גיל 1–3) אוטונומיה מול בושה
• השלב הלוקומוטורי – גניטלי (גיל 3–6) אינטואיטיביות (יוזמה) מול אשמה
• שלב החביון (גיל 6–12) יצרנות מול נחיתות
• שלב ההתבגרות (גיל 12–18) גיבוש זהות מול משבר זהות / בלבול תפקידים
• שלב הבגרות המוקדמת (גיל 18–35) אינטימיות מול בדידות
• שלב הבגרות (גיל 35–50) פוריות מול קיפאון
• שלב הבגרות המאוחרת (גיל 50 – המוות) אחדות האני מול ייאוש
מרגרט מאהלר הייתה פסיכואנלטיקאית ילידת הונגריה שלמדה רפואת ילדים וטיפלה בילדים שסבלו מהפרעות נפשיות והתפתחותיות קשות.
בספרם של מאהלר ופיין "הלידה הפסיכולוגית של התינוק", משנת 1975, הוצגה לראשונה התיאוריה המכונה ה"לידה הפסיכולוגית".
מדובר במושג אותו טבעה מאהלר, שהיה חדשני לתקופתה.
מושג זה המחיש את הרעיון כי על אף שהתינוק הרך נולד ונמצא בעולם,
עליו לעבור עוד מספר תהליכים ושלבים לפני שיהפוך לאדם נפרד וייחודי.
הלידה הפסיכולוגית מתרחשת בשישה שלבים שבהם נרקם תהליך הספרציה-אינדיבידואציה.
בטרם נמשיך להעמיק בתיאוריה של מאהלר
נגדיר את המושגים ספרציה ואינדיבידואציה.
הספרציה מתבטאת בהתרחקות ראשונית מהתלות באם או באב ותחילתה של עצמאות ונפרדות
הביטויים של הספרציה הם, בין היתר, תפיסת העצמי כנפרד מהאם ומהזולת, התגברות היכולת של הפעוט לטפל בעצמו,
להרגיע את עצמו ולהתמודד לבד עם אתגרי החיים.
אינדיבידואציה (ייחוד) הוא תהליך בו הופך האדם לבעל תכונות ומאפיינים ייחודיים
ששת השלבים בתהליך הלידה הפסיכולוגית מחולקים לשני שלבים מקדימים וארבעה לשלבים המתארים את הלידה הפסיכולוגית עצמה.
שני תתי השלבים המקדימים ללידה הפסיכולוגית הם השלב האוטיסטי הנורמלי והשלב הסימביוטי:
תקופה בת חודש, בה הילד שקוע אך ורק בעצמו ובצרכיו, כל האנרגיה שלו מופנית כלפי פנים, להתפתחות המערכות הגופניות והנפשיות.
כדי להמחיש את מעטפת האוטיזם השתמשה מאהלר באנלוגיה של ביצת הציפור.
זהו שלב של ניתוק מהעולם, ללא נפרדות ואבחנה באחר (התינוק לא מבחין בין "אני" ל"לא אני", בין גורם חיצוני לפנימי) מצב של חוסר תקשורת, חוסר אונים ותלות מרבית בהורים.
האוטיזם הנורמלי בא לתאר את הניתוק הנורמטיבי המאפיין את כל התינוקות בשלב זה.
זהו מצב בו לא קיימת עדיין ספרציה או אינדיבידואציה.
שלב זה מתחיל בחודש השני לחיים.
הקליפה האוטיסטית שהגנה קודם על התינוק מתחילה להתפורר ומתפתחת הכרה מעומעמת בעולם החיצון, אך באופן של קשר סימביוטי (תלותי) עם האם.
כלומר, התינוק חש שהאובייקט החיצוני – האם – אינה נפרדת ממנו, אלא הם מחוברים בחוויה חסרת גבולות וצורה.
בחוויה הסימביוטית, שבה האם והתינוק אחד הם, יש לאם תפקיד מהותי וחיוני.
התינוק זקוק לחוויה הסימביוטית אך היא מתאפשר רק אם האם תאפשר את מימושה על ידי השקעה וטיפול בתינוק.
עליה להיות בו זמנית גם בוגרת מספיק כדי לתפקד אך גם לוותר מעט על תפקיד הבוגר ועל הספרציה הבוגרת
כדי שתוכל לשקוע ב"בועה הסימביוטית" עם התינוק.
הדגש הוא על התופעה ההדדית, הדורשת לא רק מהתינוק להיות חסר גבולות אלא גם מהאם להיות כזאת – לאבד גבולות אישיים באופן זמני וחלקי כדי לדעת "לקרוא" את התינוק ולהתאים עצמה לצרכיו.
מגיל חצי שנה עד 10 חודשים בערך, מגיע השלב בו התינוק כמו בוקע מ"ביצת הציפור" ונעשה פחות תלותי ופאסיבי.
שעות הערנות רבות יותר והיכולות הפיזיות והקוגניטיביות של התינוק מתפתחות – הוא מסוגל לשנות תנוחות, לטפס, לזחול, לזכור, לתפוס וכן הלאה.
דרך אינטראקציה משחקית עם האם,
מתרחשת האבחנה בין האם לאני, התינוק מבחין בין מה שחיצוני לו ושונה ממנו וכך מתחזקת תחושת הגבולות והספרציה.
אחת התופעות האופייניות לשלב הוא
העניין של התינוק בחפצים השייכים לאם כתכשיטים, בגדים, משקפיים וכו' החפצים נתפסים ע'י התינוק כשייכים לאם אך ניתן גם לקחתם ולייחס לעצמו, לאני
כתוצאה מכך, התינוק מתחיל להכיר באם כנפרדת ממנו ותהליך הספרציה והאינדיבידואציה מתחיל.
החל מגיל 10 חודשים מופיעה היכולת ללכת ואז חל שינוי דרמטי כיוון שהעמידה משנה את תפיסת העולם של התינוק.
הוא עומד על רגליו והאופק נפרס במשמעות כפולה – מבחינה פיזית ונפשית התינוק חש תחושת מסוגלות והתפעלות מיכולות.
הפעוט לומד בפעם הראשונה להתרחק מאמו כדי לחקור את העולם.
אך למרות הסקרנות הטבעית והשיכרון מיופיו של העולם, התינוק עוד לא הופך עצמאי וההתרחקות גורמת לחרדות שמא לא יסתדר, יפגע יאבד או יישאר לבדו.
מסיבה זו, כשהתינוק מתרחק הוא מחפש את מבטה ואישורה של האם – בחיוך, מבט, מגע או מילה.
מאהלר תיארה את התייחסות התינוק לאם בשלב זה כאל "בסיס ביתי", ששמנו שואבים כוח לצאת שוב לדרך עצמאית.
כאמור, משלב האימון מתחיל שלב הלידה הפסיכולוגית.
תפקיד האם בשלב האימון הוא לשחרר את התינוק ממנה מבחינה נפשית ולוותר על גופו שהיה עד אז בבעלותה ועם זאת, לאפשר לו לשוב אליה ואל ה"בסיס הבטוח" שהיא עוד מהווה לו בשלב זה.
בשלב זה, עולה צורך מחודש בהתקרבות לאם.