tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1921–1930 גולנט עבד במכון לחינוך.
בשנת 1928 הוא התחיל לעבוד במכון למורים בה קודם עד לדרגת פרופסור.
גולנט התעניין בהיסטוריה של פדגוגיה ובשנת 1940 כתב בתחום זה ספר לימוד.
בסך הכול הוא כתב 42 ספרי הנחיות למורים בשם "עזרה למורים" שנוצלו במערכת החינוך הסובייטית.
על תרומתו בתחום הוענק לו עיטור הדגל האדום של העמל.
גולנט עבד במכון עד לשנת 1971 כאשר נפטר ממחלה קשה ונטמן בבית העלמין בלנינגרד לצד אשתו.
הוא פיזיקאי ישראלי ילידי ברית המועצות.
יבגני לוין נולד בשנת 1940 בלנינגרד למשפחה יהודית.
אביו היה פרופסור בהנדסה ואמו הייתה מהנדסת.
את החורף 1941/42 הם עברו בלנינגרד הנצורה ובאביב פונו לחלק הפנימי של ברית המועצות.
בשנת 1945 הם חזרו לעיר.
בשנת 1957 לוין החל לימודי פיזיקה באוניברסיטת לנינגרד.
הוא סיים את הלימודים בשנת 1963 בהצטיינות והחל לעבוד בסניף גטצ'ינה של מכון לפיזיקה וטכנולוגיה על שם יופה.
בעבודה במכון הוא סיים לימודי תואר שלישי בשנת 1968 ובשנת 1978 סיים עבודת פוסט-דוקטורט.
לוין מתמחה בפיזיקת חלקיקים וכרומודינמיקה קוונטית.
הוא פיתח שיטות ומודלים קשורים לחקר אדרונים.
תאוריות שלוין פיתח נבדקו בניסויים שבוצעו במאיציי חליקים.
בתחום התמחותו לוין פרסם כ-300 מאמרים בכתב עת מקצועיים בברית המועצות ומחוץ לגבולות המדינה.
הוא היה מדריך של מספר עבודות תואר שלישי בתקופת פעילותו בלנינגרד ובתל אביב.
לאחר התפרקות ברית המועצות לוין הוזמן לעבודה במספר אוניברסיטאות באירופה, ארצות הברית וברזיל
בשנת 1996 לוין עלה לישראל והתמנה לפרופסור באוניברסיטת תל אביב.
על עבודתו לוין קיבל מספר פרסים בין-לאומיים.
יבגני גורדון היה פיזיקאי יהודי סובייטי-רוסי, מומחה בפיזיקה של טמפרטורות נמוכות ובפיזיקה כימית.
יבגני גורדון נולד בשנת 1940 בקייב (אז בתחומי ברית המועצות כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
אביו היה כימאי מומחה לבדיקות זיהוי פלילי ואמו הייתה כימאית בתעשייה.
בשנת 1957 גורדון סיים לימודי בית ספר ובמשך שנתיים ניסה להתקבל למוסדות להשכלה גבוהה בקייב, אך ללא הצלחה.
הוא נסע למוסקבה והתקבל ללימודים במכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה אותה סיים בהצטיינות בשנת 1965 והחל לימודי תואר שלישי.
בשנת 1969 הוא סיים את העבודה שבוצע בהדרכת ויקטור טלרוזה.
בשנת 1969 גורדון החל לעבוד במכון לפיזיקה כימית של אדמיה למדעים של ברית המועצות.
הוא עבד במכון עד לשנת 1987, החל משנת 1977 היה מנהל מעבדה.
בשנת 1981 גורדון סיים עבודת פוסט דוקטורט.
במקביל לעבודה במכון גורדון היה מלמד במכון לפיזיקה וטכנולוגיה בה למד וכיהן בדרגת פרופסור.
בהדרכת גורדון הוכנו 20 עבודות תואר שלישי ופוסט-דוקטורט.
יבגני גורדון היה מומחה במספר נושאים של פיזיקה כימית.
הוא בנה לייזרים פורצי דרך.
תוצאות מחקריו הוא הציג במספר כנסים בין-לאומיים.
הוא כתב כ-200 מאמרים והיה שותף ל-14 המצאות.
יבגני גורדון נפטר בשנת 2019 ונטמן יחד עם הוריו בבית העלמין בקרבת מוסקבה.
בשנת 2021 יצא לאור ספר על חייו ופעילותו.
יבגני וסניק היה שחקן, במאי תיאטרון ותסריטאי סובייטי ממוצא יהודי.
יבגני וסניק נולד בשנת 1923 בפטרוגרד למשפחה מעורבת.
אביו יעקב וסניק היה יהודי יליד פינסק.
הוא לחם בשורות הצבא האדום במלחמת האזרחים ברוסיה ובהמשך היה מנהל מפעל בקריבי ריה.
על פעילותו הוענקו לו עיטור לנין ופעמיים עיטור הדגל האדום.
בשנת 1937 במהלך הטיהורים הגדולים הוא נעצר והוצא להורג.
אשתו יבגניה הייתה ממוצא צ'כי.
לאחר מעצר בעלה היא נשפטה למספר שנים במחנות גולאג.
לאחר סיום העונש התגוררה בעיירה בקרבת מוסקבה.
לאחר מעצר הוריו וסניק נשלח לבית יתומים לילדי "אויבי העם".
הוא הצליח לברוח ובעזרת מיכאיל קלינין שהכיר את אביו מתקופת לפני מהפכת אוקטובר הצליח להישאר במוסקבה והחל לעבוד לפרנסתו.
בשנת 1942 וסניק גויס לצבא ולמד בבית ספר לתותחנים.
ביוני 1944 עם דרגת קצין הוא נשלח לחזית הלחימה והשתחרר בשנת 1946. הוא קיבל מספר עיטורים על השתתפות בלחימה.
בשנת 1948 וסניק סיים לימודים בבית ספר לשחנקים ליד תיאטרון מאלי.
בהיותו בן של נאשמים בבגידה לא התקבל ל"תיאטרון מאלי" ועבד בתיאטראות שונות במוסקבה.
בשנת 1954 וסניק החל לעבוד ב"תיאטרון סטירה" במוסקבה ושיחק על במתו עד לשנת 1963. הוא היה הראשון ששיחק אוסטפ בנדר על הבמה והשתתף בכ-650 הצגות של מחזה זה.
בשנת 1963 וסניק החל לעבוד ב"תיאטרון מאלי" ועבד בו עד לשנת 1992.
וסניק היה גם במאי בתיאטראות בהם עבד.
בשנת 1990 הוא העלה על במת תיאטרון בעיר קריבי ריה מחזה על חייו של הוריו.
בשנת 1955 וסניק לראשונה שיחק בסרט קולנוע.
בסך הכול הוא שיחק בכ-90 סרטים.
בנוסף לכך הוא פעל בתחום דיבוב.
וסניק כתב כ-20 בספרים על תיאטרון וחייו.
על פעילותו בתחום התיאטרון וקולנוע וסניק קיבל מספר עיטורים.
וסניק היה נשוי 4 פעמים.
וסניק נפטר בשנת 2009 במוסקבה לאחר שבץ מוחי.
הוא נטמן בבית העלמין טרויקורובסקויה.
יבגני איגורביץ' לטישונוק הוא כדורגלן רוסי המשחק בעמדת השוער בקבוצת זניט סנקט פטרבורג מליגת העל הרוסית ובנבחרת רוסיה.
לטישונוק גדל במחלקת הנוער של קרסנודאר, ובשנת 2016 החל לשחק בקבוצות המילואים של המועדון, קרסנודאר-2 וקרסנודאר-3.
ב-23 ביולי 2019 חתם לטישונוק בבלטיקה קלינינגרד מהליגה הרוסית הראשונה, ובתום עונת העפיל עם המועדון לליגת העל הרוסית.
ב-23 ביולי 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הרוסית, בהפסד 2-0 לסוצ'י במסגרת המחזור הראשון לעונת 2023/2024. הוא ערך 26 הופעות ליגה בעונה זו, בסופה ירדה בלטיקה קלינינגרד בחזרה לליגה הרוסית הראשונה.
ב-14 ביוני 2024 חתם לטישונוק על חוזה לארבע שנים בזניט סנקט פטרבורג מליגת העל הרוסית.
ב-13 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-2 על קרסנודאר במסגרת הסופר קאפ הרוסי.
ב-20 ביולי ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במדי המועדון, בניצחון 4-0 על קריליה סובייטוב סמרה במסגרת המחזור הראשון לעונת 2024/2025.
ב-5 בספטמבר 2024 ערך לטישונוק את הופעת הבכורה שלו בנבחרת רוסיה, בניצחון 3-0 על נבחרת וייטנאם במשחק ידידות.
יבגני דיברוב (נולד ב־5 במרץ 1988 בדניפרופטרובסק, אוקראינה הסובייטית, ברית המועצות) הוא יזם תוכנה ישראלי.
הוא מנכ"ל ומייסד־שותף של חברת אבטחת הסייבר ארמיס סקיוריטי (Armis Security).
משפחתו של דיברוב היגרה לישראל בשנת 1992, כשהיה בן ארבע, והתיישבה בעיר רחובות, בשכונת שעריים.
דיברוב גדל עם אמו, סבו וסבתו.
הוא בוגר התיכון דה־שליט ברחובות, במגמת פיזיקה ומדעי המחשב.
את שירותו הסדיר בצה"ל עשה ביחידה טכנולוגית מיוחדת (יחידה 81), ואף שירת בה שירות קבע עד שנת 2010. בראיון לעיתון ישראל היום סיפר כי במהלך שירותו הצבאי השתתף בשני פרויקטים שזיכו את היחידה בפרס ביטחון ישראל.
לאחר סיום שירותו הצבאי, השלים תואר ראשון בהנדסת מחשבים בטכניון כבוגר "תוכנית המצוינים לפידים".
בשנת 2011, במהלך לימודיו האקדמיים, הצטרף דיברוב לחברת מלאנוקס כמהנדס קושחה.
בסוף 2012, הצטרף דיברוב לחברת הזנק בשם Adallom ושימש בה סמנכ"ל פיתוח עסקי - העובד הראשון של החברה.
בשנת 2015, רכשה חברת מיקרוסופט את Adallom בעסקה בשווי של 320 מיליון דולר.
לאחר הרכישה, ייסד דיברוב את ארמיס סקיוריטי יחד עם נדיר יזרעאל (המשמש כסמנכ"ל הטכנולוגיות הראשי של החברה) ותומר שוורץ (שכבר אינו מעורב בחברה).
החברה עוסקת באבטחת התקנים ומכשירים המחוברים לאינטרנט, ומעסיקה כ־800 עובדים ברחבי העולם, מתוכם כ־250 בישראל.
ביולי 2025 הוערך שווי החברה בכ־4.5 מיליארד דולר.
בשנת 2018 נכלל דיברוב ברשימת "30 מתחת ל־30" של כתב העת פורבס ישראל.
בספטמבר 2024, בראיון ל־ynet עם שותפו, הזהיר דיברוב כי ישראל "אינה ערוכה ל־7 באוקטובר של סייבר", ותיאר נקודות תורפה של רשת החשמל ותשתיות קריטיות אחרות.
יחד עם שותפו יזרעאל, עוסק דיברוב גם בהשקעות הון־סיכון.
חלק מההשקעות כבר הגיעו לאקזיט: אקסיס סקיוריטי (Axis Security) נרכשה במאות מיליוני דולרים, אפסגון (Epsagon) נרכשה בידי סיסקו בכחצי מיליארד דולר, ו־Trustdome נרכשה בכ־40 מיליון דולר.
בנוסף השקיעו השניים גם ב"חדי־קרן" כגון חברת Wiz.
דיברוב נמנה גם על המשקיעים בקרן ההון־סיכון "סוויש" של כדורסלן העבר עומרי כספי.
הוא נשוי לשארין פישר־דיברוב, משקיעת הון־סיכון, והם הורים לילדה.
בשנת 2023 נרתמו בני הזוג דיברוב לגיוס כחצי מיליון שקלים בתרומות עבור עמותת "ילדים שלנו" ומרכז שניידר לרפואת ילדים.
יבגני ויקטורוביץ' סאדוביי הוא שחיין עבר רוסי, אלוף אולימפי בעל 3 מדליות זהב ושיאן עולם במשחה ל-400 מטר חופשי ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
הוא החל לשחות בגיל שש.
בשנת 1981, עברה משפחתו לוולגוגרד, ושנתיים לאחר מכן, החל להתאמן לקראת תחרויות בינלאומיות.
באליפות אירופה בשחייה שנערכה באתונה שביוון בשנת 1991 זכה סאדוביי בשתי מדליות זהב, במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:49.02 דקות ובמשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 7:15.96 דקות.
במשחה ל-200 מטר חופשי הוא סיים במקום רביעי בתוצאה של 1:48.83 דקות, המנצח היה ארתור וודג'אט מפולין (1:48.10 דקות).
באליפות אירופה בשחייה שנערכה בשפילד שבאנגליה בשנת 1993, זכה סאדוביי ב-3 מדליות, שתי מדליות זהב במשחי השליחים ומדליית כסף אישית.
סאדוביי פרש משחייה תחרותית בשנת 1996.
בשנת 1992 זכה סאדוביי בתואר שחיין השנה בעולם
בשנת 1999 זכה סאדוביי להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה
יבגני סבטלנוב (רוסית: Евге́ний Фёдорович Светла́нов; 6 בספטמבר 1928 – 3 במאי 2002) היה מנצח ומלחין רוסי.
סבטלנוב נולד במוסקבה, ושם למד ניצוח בקונסרבטוריון.
משנת 1955 ניצח על תזמורת תיאטרון בולשוי והתמנה למנצח הראשי בשנת 1962. משנת 1965 היה מנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של ברית המועצות (שהפכה לתזמורת הסימפונית הממלכתית של רוסיה).
ב-1979 התמנה למנצח אורח ראשי של התזמורת הסימפונית של לונדון.
בשנת 2000 פיטר שר התרבות בממשלתו של ולדימיר פוטין, מיכאיל שבידקוי, את סבטלנוב ממשרתו בתזמורת הממלכתית.
הסיבה הרשמית לפיטורין הייתה שסבטלנוב מקדיש יותר מדי זמן לניצוח בארצות אחרות ופחות מדי למוסקבה.
סבטלנוב נודע בעיקר בפרשנויותיו ליצירות רוסיות - הוא כיסה את כל קשת המוזיקה הרוסית, החל במיכאיל גלינקה וכלה בימינו.
משנת 2004 נערכת תחרות למלחינים, על שמו.
יבגני מראווינסקי היה מנצח רוסי.
לאחר מות אביו בשנת 1918 החל לעבוד מאחורי הקלעים של תיאטרון מארינסקי.
תחילה למד ביולוגיה באוניברסיטה בלנינגרד, אך עבר ללימודי מוזיקה בקונסרבטוריון של לנינגרד.
הופעתו הפומבית הראשונה כמנצח הייתה ב-1929. בשנות השלושים ניצח על בלט קירוב והבולשוי אופרה.
בספטמבר 1938 זכה בתחרות של איגוד המנצחים הארצי במוסקבה.
באוקטובר 1938 התמנה מראווינסקי למשרה, שבה יחזיק עד 1988: מנצח ראשי של הפילהרמונית של לנינגרד, שעמה הופיע לראשונה כמנצח ב-1931. בהנהגת מראווינסקי עלתה קרנה של הפילהרמונית של לנינגרד, בייחוד במוזיקה רוסית, של צ'ייקובסקי ושוסטקוביץ', למשל.
בשנות מלחמת העולם השנייה פונתה התזמורת עם מנצחה לסיביר.
מראווינסקי ניצח בביצועי בכורה עולמיים על שש מן הסימפוניות של שוסטקוביץ: 5, 6, 8 (עם הקדשת המלחין למנצח), 9, 10 ו-12. כן ניצח על ביצוע הבכורה לסימפוניה השישית של סרגיי פרוקופייב בלנינגרד בשנת
מראווינסקי הקליט הקלטות אולפן מסחריות משנת 1938 עד 1961. הקלטותיו שיצאו לאור משנת 1961 ואילך נעשו בקונצרטים חיים.
הקלטתו האחרונה הייתה מהופעה חיה באפריל 1984, לסימפוניה ה-12 של שוסטקוביץ'.
מראווינסקי לקח את התזמורת לסיור ראשון לפסטיבל האביב בפראג.
ביוני 1956 יצאה התזמורת לגרמניה המערבית והמזרחית, לאוסטריה ולשווייץ.
הסיור היחיד של התזמורת בבריטניה חל בספטמבר 1960, לפסטיבל אדינבורו ולרויאל פסטיבל הול.
הסיור הראשון ביפן היה במאי 1973. לסיור האחרון שלה עם מראווינסקי מחוץ לגבולות רוסיה יצאה התזמורת בשנת 1984, אל גרמניה המערבית.
הקונצרט האחרון של מראווינסקי היה ב-6 במרץ 1987 (השמינית של שוברט והרביעית של ברהמס.
יבגני מראווינסקי מת בלנינגרד בשנת 1988.
מן ההקלטות אפשר להסיק, כי למראווינסקי הייתה שליטה טכנית יוצאת מן הכלל בתזמורת, בייחוד בכל הנוגע לדינמיקה.
כמו כן, היה מנצח מלהיב מאוד, שהרבה בשינויי קצב כדי להעצים את הרושם המוזיקלי ששאף להשיג.
בהקלטות וידאו שעודן זמינות נראה מראווינסקי מפוכח וכבד-ראש על הדוכן, מנצח בתנועות פשוטות אך ברורות מאוד, ללא שרביט.
המבקר דייוויד פאנינג תיאר, במילים הנחרטות בזיכרון, את ביצועי צ'ייקובסקי של מראווינסקי:
הפילהרמונית של לנינגרד מנגנת כסוס פראי, שרק כוח הרצון של רוכבו מצליח בקושי לרסן אותו.
בכל תנועה קלה שבקלות עצורה יוהרה עזה; בכל רגע היא עלולה לפרוץ בדהרת טירוף כזאת, שאינך יודע מה להרגיש - התעלות או אימה.
קשר כזה, הנמשך חמישים שנה בין מנצח לתזמורת גדולה, איננו דבר שכיח.
כמוהו, או קרובים אליו, היו רק רוברט קאיאנוס עם הפילהרמונית של הלסינקי, וילם מנגלברג עם תזמורת הקונצרטחבאו, ארנסט אנסרמה עם תזמורת שווייץ המערבית ויוג'ין אורמנדי עם תזמורת פילדלפיה.
יבגני שבצ'וק הוא פוליטיקאי מולדובי שכיהן כנשיא הרפובליקה המולדובית טרנסניסטריה שהיה במשך שנים ראש האופוזיציה.
כיהן כיושב ראש הפרלמנט של טרנסניסטריה בשנים 2005–2009, כשתפקידו מקביל לתפקיד ראש ממשלה.
בסיבוב השני של בחירות לנשיאות טרנסניסטריה שנערך ב-25 בדצמבר 2011 ניצח ברוב קולות עם 73,8%.
מ-30 בדצמבר 2011 ועד דצמבר 2016 כיהן כנשיא הרפובליקה המולדובית טרנסניסטריה.
לאחר סיום לימודי בית הספר יבגני שבצ'וק למד באקדמיה לחקלאות בקייב וסיים אותה בהצטיינות בשנת 1989. בשנים 1992–1998 עבד במסגרת משרד הפנים של טרנסניסטריה.
בשנת 1998 עבר לעבוד בחברות פרטיות בתחום אבטחה וביטחון.
בשנת 2000 החל את הקריירה הפוליטית.
ב-15 באוקטובר 2007 ביקר שבצ'וק בישראל ובירושלים עם קבוצת צליינים מטרנסניסטריה.
הביקור, שנמשך 8 ימים, נשא אופי דתי.
יבגני איגורביץ' קיסין הוא פסנתרן קונצרטים קלאסי יהודי-רוסי-ישראלי.
קיסין התפרסם כפסנתרן כבר בילדותו, וכיום הוא ממשיך להיות אחד הפסנתרנים הקלאסיים הבולטים בעולם.
קיסין נולד בשנת 1971 למשפחה יהודית במוסקבה.
אביו, איגור אוטמן, היה מהנדס, ואימו, אמיליה קיסינה, היא מורה לפסנתר.
בגיל שנתיים החל לנגן משמיעה ולאלתר על הפסנתר.
בגיל שש נרשם לבית-ספר מיוחד לילדים מחוננים, בית-הספר גנסין למוזיקה במוסקבה, שם למד אצל אנה פבלובנה קנטור שהייתה המורה היחידה שלו למוזיקה.
בגיל עשר הופיע עם התזמורת הפילהרמונית מאוליינובסק בביצוע הקונצ'רטו העשרים של מוצרט (קכל 466) ושנה לאחר מכן (בגיל 11) נתן את הרסיטל הראשון שלו.
בגיל 12 הגיע להכרה בינלאומית כאשר הקליט וניגן עם התזמורת הפילהרמונית של מוסקבה את שני הקונצ'רטי של שופן בניצוחו של דימטרי קיטאיינקו.
בגיל 13 הופיע לראשונה מחוץ לרוסיה, בבריטניה, בניצוחו של ואלרי גרגייב והכנרים מקסים ונגרוב וודים רפין.
בגיל 14 יצא לסבב הופעות ביפן, ובגיל 16 הופיע בביצוע הקונצ'רטו הראשון של צ'ייקובסקי בניצוחו של הרברט פון קאראיין והפילהרמונית של ברלין בקונצרט השנה החדשה.
בגיל 18 הופיע בביצוע שני הקונצ'רטי של שופן בניצוחו של זובין מהטה והתזמורת הפילהרמונית של ניו יורק, אז גם הופיע לראשונה בקרנגי הול.
המוזיקליות של קיסין, הפרשנות העמוקה, הפיוטית והנבונה שלו מבליטים אותו כאחד הפסנתרנים הבולטים והמצטיינים כיום.
הוא מופיע בסיורי קונצרטים באירופה, אסיה ואמריקה ומופיע עם מוזיקאים ומנצחים מהדרג הראשון.
יבגני קיסין הופיע גם בישראל בחגיגות השבעים לתזמורת הפילהרמונית הישראלית ברסיטל חגיגי שבו ניגן את הסונאטה במי במול מז'ור של שוברט, 32 וריאציות של בטהובן ויצירות של ברהמס ושופן.
כמו כן, הופיע עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית בביצוע הקונצ'רטו של רוברט שומאן.
בשנת 2013 הוא ביקש וקיבל אזרחות ישראלית, והצהיר שבתור יהודי זאת המדינה שאותה הוא רוצה לייצג בהופעותיו.
בנוסף, קיסין הוא בעל אזרחות רוסית ובריטית.
בשנת 2018 קיסין הוציא לאור אוטוביוגרפיה שלו.
בנוסף למוזיקה, קיסין גם עוסק בשירה ביידיש וברוסית.
ב-2019 קיסין הוציא את ספרו "אַ ייִדישער שייגעץ", אוסף שירים וסיפורים קצרים ביידיש.
בעקבות טבח השבעה באוקטובר (2023) הוציא קיסין סרטונים בהם הוא מביע את זעזועו מן הטבח שביצעו "ממשיכי היטלר מן החמאס" ואת הזדהותו עם ישראל.
הוא המשיך להגן על עמדת ישראל גם לאורך חודשי המלחמה הבאים.
ככלל, קיסין ממעט מאד במעורבות פוליטית, והנושא הישראלי הוא אחד המעטים שבהם הוא חורג ממנהגו ומגלה מעורבות ערה.
1994- נבחר על יד המגזין Musical America למבצע השנה (כלי נגינה)
1997 - "פרס הניצחון" לתרומה יוצאת דופן לתרבות רוסיה (היה חתן הפרס הצעיר ביותר)
2001 - דוקטור לשם כבוד של בית הספר למוזיקה מנהטן.
2005 - חבר כבוד של האקדמיה המלכותית למוזיקה של בריטניה
2005 - פרס הרברט פון קאראיאן -באדן-באדן, גרמניה
2006 - פרס גראמי לביצוע האינסטרומנטלי הטוב ביותר כסולן (ללא תזמורת) - על ביצוע יצירות של סקריאבין, מטנר וסטרווינסקי
2007 - פרס ארתורו בנדטי מיקלאנג'לי, ברשה, איטליה
2009 - פרס גראמי לביצוע האינסטרומנטלי הטוב ביותר כסולן (עם תזמורת)
2010 - דוקטור לשם כבוד מהאוניברסיטה העברית
2010 - פרס גראמי לביצוע האינסטרומנטלי הטוב ביותר כסולן (עם תזמורת)
יֶבְגֵנִי (זֶ'נְקָה) רַטְנֶר (17 באוגוסט 1909 – 25 במרץ 1979), הידוע גם בשמו המעוברת גִּדְעוֹן רַבְטַל, היה מהנדס וממציא ישראלי, ממייסדי חיל המדע, חתן פרס ביטחון ישראל.
רטנר נולד בציריך שבשווייץ לזוג סטודנטים יהודים רוסים שלמדו שם רפואה.
עם סיום הלימודים ב-1913 חזרה המשפחה לרוסיה.
במלחמת העולם הראשונה שימש אביו רופא צבאי, והמשפחה נדדה ברחבי רוסיה ביחד עם האב.
בשנת 1922, בהיותו בן 13, עלה לארץ ישראל עם סבו.
אביו הקומוניסט נשאר ברוסיה, והוא לא ראה אותו יותר.
סבו היה פרופ' אלכסנדר איליוב, שייסד את הפקולטה לכימיה בטכניון, והמשפחה התגוררה בחיפה.
בשנת 1928 סיים רטנר את לימודיו בבית הספר הריאלי, ובשנת 1932 סיים את לימודיו בטכניון, שם למד הנדסה אזרחית.
בסיום לימודיו עבד במשך שנתיים כמהנדס מכונות במחלקה לעבודות ציבוריות של ממשלת המנדט הבריטי.
במקביל ערך מסעות אופנוע הרפתקניים לארצות ערב, אירופה, סהרה, סודאן והודו.
בשנים 1935–1942 עבד כמהנדס מכונות בחברת הנפט העיראקית (IPC, כיום בתי הזיקוק).
במקביל, החל לפעול בארגון "ההגנה" בתכנון אמצעי חבלה, והוכשר במסגרתו כטייס במטוסים קלים.
כחבר הפלוגה לפעולות מיוחדות, פעל רטנר ביחידת הנדסה, ועסק בתכנון כלי לחימה, ובין השאר היה בצוות שהכין את המוקש לפיצוץ אוניית הגירוש פאטריה.
בעקבות שיתוף הפעולה שהכריז דוד בן-גוריון עם הבריטים במלחמה בנאצים, נחשפו הבריטים למוקש המטרייה שתכנן, והוא גויס בשנת 1942 לשורות הצבא הבריטי, ונשלח לאנגליה לבסיס המחקר ופיתוח של האדמירליות בעיר פורטסמות' לעסוק בפיתוח נשק נגד צוללות.
בין היתר היה מעורב בפיתוח
ה- , מרגמה ללוחמה נגד צוללות, שפגעה קשת בצוללות הגרמניות.
בשנת 1947 נקרא על ידי בן-גוריון לחזור לארץ ישראל; הבריטים סירבו לאשר לו חזרה ארצה והציעו לו נתינות בריטית.
לאור זאת, רטנר התחזה כחולה סופני המבקש להיקבר בארץ ישראל.
לאחר הגיעו לארץ ישראל, הוא לא הצטרף לתע"ש בגלל העדר שפה משותפת עם חיים סלבין, מנהל התע"ש, והצטרף למחלקה המדעית של "ההגנה".
רטנר היה ממייסדי חיל המדע של צה"ל והפך למהנדס הראשי של החיל.
במסגרת תפקידו בחיל המדע פיתח אמצעי לחימה רבים כגון מוקשים, מרגמה 6 אינץ' ומטול נגד טנקים.
כל הכלים האלה שימשו במלחמת העצמאות.
בעקבות פיזור חיל המדע עבר לגוף המחליף, אגף מחקר ותיכון במשרד הביטחון.
לאחר הקמת רפא"ל, בשנת 1958, עבר לעבוד בה ועסק בפיתוח אמצעי לחימה.
ברפא"ל הקים את חטיבת החימוש, שבה שימש ראש פרויקט מרכזי.
בראיון שהעניק יצחק יעקב לחוקר הגרעין הישראלי אבנר כהן ובספרו של מוניה מרדור על תולדות רפא"ל תואר רטנר כאחד האחראים על הרכבת מערכת הנשק הגרעינית של ישראל בשנות ה-60 של המאה ה-20. בגין עבודתו הוענק לו פעמיים פרס ביטחון ישראל, באחת מהן הוענק לו הפרס בשנת 1959 על פיתוח הרב-בזוקה.
בשנת 1968 השתחרר מצה"ל בדרגת אלוף-משנה והמשיך לעבוד ברפא"ל כיועץ למנהל רפא"ל בנושאי חימוש.
בתפקידו כיועץ המשיך לפתח אמצעי לחימה ולהשתתף באופן פעיל בניסויי הערכה שלהם בשדה הניסויים 'שדמה' בנגב.
רטנר ביקש בצוואתו להיקבר שם אך הדבר לא התאפשר.
הוא המשיך לעבוד עד יום מותו.
בצוואתו כתב שהוא מבקש שבהלווייתו לא ישתתפו יותר ממניין אנשים ומהיתר ביקש .
רטנר נפטר במרץ 1979. הוא הונצח במוזיאון רפא"ל הקרוי על שמו.
בתו היא הרקדנית רות אשל.
אחרי מותו הועבר חלק גדול מתצלומיו לארכיון העיר חיפה.
בתו רות אשל כתבה רומן היסטורי המתבסס על חייו שפורסם באנגלית.The Underground Engineer בהוצאת eBookPro והועלה באמזון וקיבל שבחים.
יבגני מקסימוביץ' פרימקוב היה מדינאי יהודי רוסי, שר החוץ הרוסי לשעבר (1996–1998), ראש ממשלת רוסיה (1998–1999), ראש המינהל הראשי הראשון של הק.ג.ב.
ושירות הביון המרכזי של ברית המועצות הראשון (מ-1991 עד 1996).
פרימקוב נולד למשפחה יהודית בקייב, אוקראינה הסובייטית, תחת השם יונה פינקלשטיין.
מעט מאוד ידוע על אביו, שנהרג כנראה במהלך הטיהורים הגדולים.
למרות היותו יהודי, פרימקוב לא היה חבר באף ארגון יהודי ברוסיה.
פרימקוב נחשב למומחה בינלאומי לענייני המזרח התיכון, והיה ראש הדסק העיראקי של הקג"ב הסובייטי.
מאז יוני 2011 עמד בראש חברת "גלונאס", האחראית על מערכת הניווט הלווייני של רוסיה.
הוא גדל בטביליסי, גאורגיה, קיבל השכלה גבוהה במכון ללימודים מזרחיים במוסקבה, ועבד באוניברסיטת מוסקבה.
מ-1956 עד 1970 היה עיתונאי עבור הרדיו וכתב לענייני המזרח התיכון של העיתון "פראבדה", שלימים היה לעורכו הראשי.
בעת עבודתו ככתב המזרח התיכון שיתף פעולה עם המינהל הראשי הראשון של הקג"ב (סוכנות הביון הסובייטית) במשימות מודיעיניות, כששם הצופן שלו היה "מקסים".
כחוקר בכיר במכון לכלכלה עולמית ויחסים בינלאומיים, פרימקוב נכנס לחברה המדעית ב-1962. מ-1970 עד 1977 שירת כסגן מנהל המכון לכלכלה עולמית ויחסים בינלאומיים של האקדמיה הסובייטית למדעים.
מ-1977 עד 1985 היה מנהל המכון ללימודים מזרחיים של האקדמיה למדעים של ברית המועצות.
באותו הזמן גם היה סגן ראשון ליושב ראש ועדת השלום הסובייטית, ארגון חזית תעמולתי של הקג"ב.
ב-1985 חזר למכון לכלכלה עולמית ויחסים בינלאומיים והיה מנהלו, עד 1989.
יבגני פרימקוב החל להיות מעורב בפוליטיקה ב-1989 כאשר היה ליו"ר מועצת הברית של הסובייט העליון של ברית המועצות, אחד משני בתי הפרלמנט הסובייטי.
מ-1990 עד 1991 היה ראש המועצה הנשיאותית של מיכאיל גורבצ'וב.
הוא היה נציגו המיוחד של גורבצ'וב בעיראק, בפרוץ מלחמת המפרץ הראשונה, פרימקוב ניהל אז שיחות עם סדאם חוסיין.
לאחר כישלון ניסיון הפוטש באוגוסט 1991, פרימקוב היה לסגן ראשון של ראש הקג"ב ולאחר הקמת הפדרציה הרוסית, הוא היה לראש שירות הביון החיצוני של רוסיה, תפקיד שמילא ברציפות עד 1996.
מינואר 1996 עד ספטמבר 1998 היה שר החוץ הרוסי והיה שותף פעיל מאוד במדיניות החוץ של רוסיה.
הוא הוביל מהלך נרחב בתקופת ילצין לחידוד מורת רוחה של רוסיה מהתפשטות ברית נאט"ו ומהניסיון לצרף מדינות מזרח-אירופאיות לארגון.
בתקופתו רוסיה חתמה על אמנת הייסוד של נאט"ו ליחסים ושיתוף פעולה ביטחוני עם רוסיה, מה שציין את סיום האיבה של המלחמה הקרה.
בנוסף לכך, פרימקוב הוא ממעוררי הדיון הבינלאומי אודות תפקידה של ארצות הברית בעידן הפוסט-סובייטי.
הוא היה גם ממנסחי "דוקטרינת פרימקוב" הדוגלת בהתפשטות השפעתה של רוסיה על מדינות המזרח התיכון והרפובליקות הסובייטיות לשעבר.
עקרונית, פרימקוב היה אנטי-מערבי והוא היה ממקדמי רעיון BRIC - ברית אסטרטגית משותפת בין הודו, סין ורוסיה.
ברזיל הצטרפה בשל ההתפתחות האדירה שעברה כלכלתה בעשורים האחרונים.
בשנת 2003 ביקר מספר פעמים בבגדאד כנציגו המיוחד של ולדימיר פוטין במטרה למנוע את פלישת ארצות הברית למדינה.
בשנת 2004 העיד מטעם ההגנה במשפטו של סלובודן מילושביץ'.
ב-26 ביוני 2015 הוא נפטר לאחר מחלה ממושכת והוא בן 85. ב-29 ביוני נערך טקס אשכבה וטקס הלוויה ממלכתי ונקבר בבית העלמין נובודוויצ'יה.
"דוקטרינת פרימקוב" שניסח, הדוגלת בהתפשטות השפעתה של רוסיה על מדינות המזרח התיכון והרפובליקות הסובייטיות לשעבר, מהווה את דרך הפעולה העיקרית של השלטון הרוסי והיא אבן דרך במדיניות החוץ הרוסית מאז שנת 2000.
אחת מספינות הטילים של הצי הרוסי הנמצאת בבנייה צפויה להיקרא "יבגני פרימאקוב", כך על פי הצעתו של פוטין.
בשנת 2014, לקראת חגיגות 85 של פרימקוב הטלוויזיה הוקרן סרט של סרגיי בריליוב על חייו.
יבגני (יוג'ין) שווידלר הוא איש עסקים יהודי-רוסי.
שווידלר הוא שותפו הקרוב של רומן אברמוביץ' ויו"ר חברת ההחזקות שלו.
שווידלר הוא יליד אופה, סיים לימודי מתמטיקה יישומית והנדסת גז ונפט במכון ללימודים אקדמיים במוסקבה.
בתחילת שנות ה-90 היגר לארצות הברית כסטודנט, למד מנהל עסקים באוניברסיטת פורדהם בניו יורק סיטי ועבד בעיר מספר שנים, הוא עסק עם רומן אברמוביץ' במסחר נפט והיה לשותפו הנאמן.
היה נשיא Sibneft מ-1998 ועד 2005. בעל השפעה רבה ב־Millhouse Capital – פעילות בינלאומית בנדל"ן, אנרגיה, מתכות ועוד.
בשנת 1995 עמד בראש "סיבנפט", הוא מנהל את תאגיד Millhouse, אשר הוקם ב-2001 לצורך ניהול נכסיו של רומן אברמוביץ'.
בשנת 2021 העריך פורבס את הונו של שווידלר ב-2.1 מיליארד דולר.
מחזיק בחברות שונות בתחום יצור מתכות.
הוא נשוי ויש לו 5 ילדים.
במרץ 2022, בעקבות פלישת רוסיה לאוקראינה, הוטלו עליו סנקציות על ידי ארצות הברית, האיחוד האירופי ובריטניה.
בין השאר פורסם כי מטוס שלפי החשד שייך לו, הוחרם בשדה התעופה פארנבורו בדרום אנגליה כמה שעות לפני שהיה אמור להמריא לדובאי.
יבגני אלכסנדרוביץ' רודיאונוב היה חייל בצבא רוסיה ששירת בשירות משמר הגבול הפדרלי של רוסיה במלחמת צ'צ'ניה הראשונה, שבמהלכה נפל בשבי הצ'צ'ני יחד עם חבריו ליחידה.
במהלך השבי הצ'צ'ניים ניסו להכריחו להמיר את דתו ובשל סירובו הוציאוהו להורג.
רודיאונוב היה סמל לגבורה ברוסיה של שנות ה-90 וכמה חוגים פרבוסלביים ברוסיה, אף קראו להכריז עליו כ"קדוש".
על סירובו להמיר את דתו הוענק לו אות האומץ ואות "תהילת רוסיה".
יבגני נולד ב-23 במאי 1977 בכפר צ'יבירליי באזור קוזנצק במחוז פנזה.
אביו, אלכסנדר קונסטנטינוביץ' היה נגר שייצר רהיטים (ונפטר ארבעה ימים לאחר הלוויית בנו).
אמו - ליובוב ואסילייבנה, הייתה מהנדסת.
יבגני למד בבית הספר מס' 4 בקוזנצק ואחר כך בבית הספר המקיף בקורילובו בחבל פודולסק שבמחוז מוסקבה.
עם סיום הלימודים עבד במפעל רהיטים.
רודיאונוב שירת ביחידה של משמר הגבול הרוסי, שעברה אימונים באוזרסק, מחוז קלינינגרד, לפני שהועברה לצ'צ'ניה.
רודיאונוב שירת בצ'צ'ניה במשך חודש אחד לפני שנפל בשבי הצ'צ'ני.
יבגני רודיאונוב נחטף יחד עם חברי יחידתו על ידי יחידה צ'צ'נית בפיקודו של רוסלן חייחורוייב.
במהלך השבי הוא ניסה להימלט וסירב להסיר את שרשרת הצלב שהייתה תלויה על צווארו.
יבגני היה נוצרי מאמין והיה נוהג ללכת עם סבתו לכנסייה, בעת שירותו בצ'צ'ניה נשא על צווארו שרשרת צלב והיה היחיד מבין חבריו לנשק שנשא שרשרת צלב, ולכן החליטו שוביו להיטפל אליו משהבחינו כי הוא נוצרי מאמין - הם הסירו ממנו את הצלב והכריחוהו להתאסלם.
לאחר שסירב להסיר את הצלב ואחרי שלושה חודשים בשבי, שלוו בבריונות ועינויים קשים ולאחר שסירב להסיר את הצלב, הוא היה נתון תחת עינויים.
הם החליטו להוציאו להורג, ב-23 במאי 1996. חייחורוייב עצמו הודה בכך בהכרזה לתקשורת.
כאשר הגיעו ידיעות ראשוניות על היעלמות חברי היחידה בה שירת רודיאונוב, תחילה הם הוכרזו כעריקים ושוטרים רוסיים הגיעו לבית הוריו של רודיאונוב בחיפוש אחריו.
הרשויות החלו להבין שהוא נחטף לאחר שאתר החטיפה נבדק על ידי מומחים לרפואה משפטית שזיהו סימני מאבק ושאריות דם.
רודיאונוב נפל בשבי יחד עם חבריו אנדריי טרוסוב, איגור יאקובלב ואלכסנדר ג'לזנוב - כולם אולצו להמיר את דתם, סירבו וכולם נורו למוות, כאשר רודיאונוב נהרג וראשו נכרת.
אמו, ליובוב ואסילייבה נסעה לצ'צ'ניה כדי לחפש אחריו, מתוך הנחה שהוא עריק.
מפקדיו לא ידעו לומר לה מה עלה בגורלו, כשהתברר כי נחטף.
היא נאלצה לשלם למחבלים צ'צ'ניים שיספרו לה היכן קברו את גופתו, משהתברר כי הוצא על ידם להורג.
זיהוי ודאי של גופתו התבצע רק לאחר שדגימת דנ"א אישרה זאת בוודאות.
הוא נקבר סמוך לכפר סאטינו-רוסקוי בחבל פודולסק שבמחוז מוסקבה, סמוך לכנסיית ההתעלות של ישו.
רודיאונוב הפך לסמל לגבורה ואומץ, כאדם שמת למען דתו ומולדתו.
כמה פלגים בכנסייה האורתודוקסית הרוסית קראו להכריז עליו כמרטיר, אך הכנסייה הפרבוסלבית הרוסית סירבה לדון בכך.
ב-2009, בית הספר מס' 4 בעיר הולדתו, הפכה לבית הספר מס' 4 ע"ש יבגני רודיאונוב והוצב פסל לזכרו בעיר קוזנצק, נוסף לכך, ב-2008 נעשה סרט תיעודי על חייו.
יבגני רודיאונוב היה השבוי הרוסי המפורסם ביותר בשנות ה-90, בשל דרך מותו, שנתפס כסירוב לוותר על דתו והקרבתו למען המולדת.
כמה שירים נכתבו לכבודו, שהפכו לשירים נודעים ברוסיה:
"יש גיבורים ברוסיה", מאת אלכסנדר חרצ'יקוב
"אלוהים, תציל אותי", מאת אולגה דובובאיה
ב-8 בספטמבר 1999, במהלך הקרב על דאגסטן, חוטפו ורוצחו של רודיאונוב, הצ'צ'ני רוסלאן חייחורייב נפצע קשה בקרב מול אנשי הספצנאז גר"ו ונפטר מאוחר יותר מפצעיו.
כל שלושת אחיו, נעצרו או/ו חוסלו על ידי הכוחות הפדרליים במהלך מלחמת צ'צ'ניה השנייה.
הכומר דמיטרי דודקו, שהיה פעיל חברתי ולחם למען חופש הדת בברית המועצות, אמר עליו:
נשיא צ'צ'ניה, רמזן קדירוב, אמר עליו כי:
יבגני צירלין הוא מנצח ישראלי העומד כיום בראש מגמת לימודי הניצוח באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים.
צירלין נולד בניז'ני נובגורוד (לימים גורקי) שברוסיה.
הוא שימש ככנר בתזמורת תיאטרון האופרה.
השלים את לימודי התואר השני בכינור בקונסרבטוריון גורקי ותואר דוקטור בניצוח בקונסרבטוריון לנינגרד בהדרכת ארוויד יאנסונס ובנו מאריס יאנסונס.
צירלין זכה בפרס בתחרות הניצוח הכלל-סובייטית במוסקבה בשנת 1976. הוא ניצח על תזמורות רבות ברוסיה, בהן התזמורת הפילהרמונית של לנינגרד והתזמורת הסימפונית של מוסקבה.
כמו כן, ניצח על תזמורות בגרמניה, בלגיה, צ'כוסלובקיה והונגריה.
צירלין עלה ארצה בשנת 1991. הוא ניצח על הקאמרטה הישראלית ירושלים, על התזמורת הסימפונית ירושלים ועל תזמורת סימפונט רעננה.
ב-1992 ניצח על הפקת האופרה הקאמרית הישראלית "שושנה לבנה", בהפקת אלכס כגן ואריה קרישק.
הוא החל ללמד באקדמיה למוסיקה ולמחול בירושלים וכיום הוא עומד בראש מגמת לימודי הניצוח שלה.
צירלין העמיד דור של מנצחים צעירים, בין תלמידיו: יואל גמזו, עומר מאיר ולבר, רועי אופנהיים, חן צימבליסטה, דניאל כהן, זיו קוז'וקרו, גיא פדר, קרין בן-יוסף, יעל צ'רני, סיון אלבו בן חור, ברק טל ועמית גילוץ.
יבגני רומן (נולד ב-1979) הוא במאי, תסריטאי ועורך קולנוע וטלוויזיה ישראלי.
יבגני רומן נולד וגדל במינסק (כיום בבלארוס, אז הייתה חלק מברית המועצות) ולו אח גדול ממנו.
אביו יעקב, נולד באודסה; אמו, אסתר, נולדה במינסק; שני הוריו גדלו במינסק והם מהנדסים במקצועם.
יבגני עלה עם משפחתו לישראל ב-1990 והם התיישבו בראשון לציון.
הוא למד במגמת הפקה בחוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (2006-2000).
בתקופת לימודיו זכה במענק מקרן התרבות "אמריקה-ישראל" בקטגוריית בימוי קולנוע.
סרט הגמר שלו "נס" שודר בערוץ 2 ובסינמטקים ברחבי הארץ.
הוא והוזמן לפסטיבלים רבים וזכה בפרסים רבים בהם: הסרט הטוב ביותר בפסטיבל FIDEC 2006 בבלגיה ופרס הסרט האסייתי הטוב ביותר בפסטיבל הסטודנטים ה-5 בבייג'ינג.
רומן יצר, שימש כתסריטאי ובמאי של "בין השורות", סדרת דרמה יומית עבור yes, הראשונה בישראל בשפה הרוסית.
הסדרה כוללת 50 פרקים ומשחקים בה יבגניה דודינה, הנרי דוד, ולדימיר פרידמן, אולה שור-סלקטר, מרינה שויף, גרא סנדלר, אלכסנדר סנדרוביץ', אולג לוין, ומיכאל רוז'צקי.
הוא ביים והיה תסריטאי שותף של הדרמה הקומית "לנין באוקטובר" (2010), ששודרה בפריים טיים בערוץ 2 ובסינמטקים ברחבי הארץ.
היא זכתה בציון לשבח ובציון לשבח לשחקן הראשי, אלכסנדר סנדרוביץ'.
סרט הקולנוע הראשון של רומן, "איגור ומסע העגורים", יצא בבכורה עולמית בפסטיבל טורונטו הבינלאומי בספטמבר 2012, ובציון לשבח בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2012, הוא יצא לבתי הקולנוע בישראל ב-2013. בסרט מככבים אולה שור-סלקטר ומנשה נוי.
סרטו השני באורך מלא "האיש שבקיר", צולם במהלך שישה ימים בלבד, והוקרן בהקרנת בכורה עולמית בפסטיבל הקולנוע של רוטרדם 2015. הסרט יצא לאקרנים בישראל ב-2018.
בשנת 2008 שימש כעורכו של סרט הקולנוע "חמש שעות מפריז", בבימויו של לאון פרודובסקי, בהפקת "תותים הפקות".
בשנת 2019 כתב את סרטו של פאבל לונגין, "עשו" ושותף גם בכתיבת התסריט.
בשנת 2020 ביים וכתב (יחד עם זיו ברקוביץ') את הסרט "קולות רקע" שהיה מועמד ל 4 פרסי אופיר וזכה בפרסים בפסטיבלים בטאלין, לונדון, בארי ועוד.
בשנת 2021 ביים את הסדרה "מנגן ושר" עבור "Yes".
בשנת 2023 ביים את סדרת הדרמה איסט סיייד שושדרה בכאן 11 ונוצרה על ידי יעל רובנשטיין ויוסי מדמוני.
בשנת 2025 יצאה הסדרה שאותה יצר וביים " מגרש הרוסים".
יבגני רומן נשוי למילנה והם מתגוררים באזור המרכז.
התסריט נכתב במשותף עם הצלם זיו ברקוביץ'.
ציון לשבח בתחרות לקולנוע עלילתי בפסטיבל חיפה.
סרט אימה באורך מלא (81 דקות).
האיש שבקיר (2015) - תסריט ובימוי.
איגור ומסע העגורים (2012) – במאי.
סרט קולנוע עלילתי באורך מלא.
בהפקת "UCM אפיקים מאוחדים", Yeti Films,(פולין) Ulysses Films (גרמניה).
בתמיכת קרן הקולנוע הישראלי, קרן הקולנוע הפולני, קרן המבורג, ערוץ 10. בכורה עולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו ספטמבר 2012. ציון לשבח פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה 2012. יציאה לבתי קולנוע ב-14 במרץ 2013 בהפצת יונייטד קינג.
לנין באוקטובר (2010) במאי ותסריטאי שותף.
דרמה קומית 50 דקות, בתמיכת קרן גשר לקולנוע רב תרבותי, קרן רבינוביץ', והרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
ציון לשבח תחרות דרמות, ציון לשבח שחקן ראשי - פסטיבל חיפה 2010. שודר בפריים טיים בערוץ 2 ובסינמטקים ברחבי הארץ.
בין השורות (2009) יוצר הסדרה, תסריטאי ראשי, ובמאי.
סדרת דרמה יומית בעבור yes, הראשונה בישראל בשפה הרוסית.
מפיקים: "רוני הפקות" - שי נשר.
(סרט גמר באוניברסיטת תל אביב).
זוכה בפרס סרט הטוב ביותר בפסטיבל 2006 FIDEC בבלגיה, פרס הסרט האסייתי הטוב ביותר בפסטיבל הסטודנטים ה-5 בבייג'ינג, ופרסים נוספים בפסטיבלים בפולין, צ'כיה, וארצות הברית.
השתתף בתחרות הדרמות בפסטיבל הקולנוע ה-23 בירושלים ועוד כ-30 פסטיבלים בינלאומיים ברחבי העולם.
שודר בערוץ 2 ובסינמטקים, נרכש לשידור על ידי "yes".
ורוניקה (2004) - תסריטאי, עורך ובמאי (סרט קצר במסגרת החוג לקולנוע באוניברסיטת תל אביב).
פסטיבל חיפה הבינלאומי ה-20 ועוד מספר פסטיבלים בינלאומיים ברחבי תבל.
נרכש לשידור על ידי yes.
שחקנים: טניה חזנובסקי – ורוניקה, לנה אטינגר, שותפתה לחדר של ורוניקה, קיריל ספונוב – איליה.
יבגני אלכסנדרוביץ' קפלניקוב הוא טניסאי עבר רוסי.
דורג במקום הראשון בעולם בטניס (3 במאי 1999) בדירוג הסבב ה-ATP.
הוא אלוף אולימפי ביחידים (סידני 2000).
במהלך קריירת הטניס שלו, זכה קפלניקוב ב-53 תארים, מהם 6 תארים בטורנירי גראנד סלאם.
26 מהם תארים ביחידים (2 גראנד סלאם) ו-27 מהם תארים בזוגות (4 גראנד סלאם).
קפלניקוב הוא שחקן הטניס האחרון, שזכה באותה שנה בשני תארים בטורניר גראנד סלאם, הן בטורניר היחידים והן בטורניר הזוגות (אליפות צרפת הפתוחה בשנת 1996).
באליפות צרפת הפתוחה שנערכה בשנת 1996 זכה קפלניקוב בתואר, לאחר שניצח במשחק הגמר את מיכאל שטיך מגרמניה ב-3 מערכות, 7–6(7–4), 5-7, 7–6(7–4).
בשלב חצי הגמר הוא ניצח את פיט סמפראס מארצות הברית (1 בעולם) ב-3 מערכות.
הוא זכה גם בטורניר הזוגות, ביחד עם דניאל ואצק מצ'כיה.
בשנת 1997 זכה קפלניקוב בטורניר זוגות לגברים ביחד עם דניאל ואצק, הן באליפות צרפת הפתוחה והן באליפות ארצות הברית הפתוחה.
בסוף השנה, הוא הגיע למשחק הגמר באליפות סבב המאסטרס העולמי שבו הפסיד לפיט סמפראס ב-3 מערכות (3–6, 2–6, 2–6).
באליפות אוסטרליה הפתוחה שנערכה בשנת 1999 זכה קפלניקוב בתואר לאחר שניצח במשחק הגמר את תומאס אנקוויסט משוודיה ב-4 מערכות, 6-4, 0-6, 3-6, 7–6(7–1).
באליפות אוסטרליה הפתוחה שנערכה בשנת 2000 הגיע קפלניקוב למשחק הגמר באליפות בו הפסיד לאנדרה אגאסי מארצות הברית ב-4 מערכות (6–3, 3–6, 2–6, 4–6) ולא הצליח להגן על תוארו.
באליפות צרפת הפתוחה שנערכה בשנת 2002 זכה קפלניקוב בתואר זוגות גברים ביחד עם פול הארהאוס מהולנד.
שנה לאחר מכן, באליפות צרפת הפתוחה שנערכה בשנת 2003 הוא הגיע שוב למשחק הגמר ביחד עם פול הרהויס אך הם הפסידו לאחים בוב ומייק בריאן מארצות הברית בשתי מערכות 7-6, 6-3.
בשנת 2002 זכה קפלניקוב בגביע דייוויס עם נבחרת רוסיה לאחר ניצחון 2-3 בטורניר הגמר, שנערך בהיכל הספורט פריז-ברסי שבצרפת לאחר ניצחון על הנבחרת המארחת.
לאחר פרישתו מקריירת הטניס, בשנת 2005 השתתף קפלניקוב באליפות העולם בפוקר וכן השתתף בסבב טורניר הגולף האירופי.
בשנת 2008 השתתף באליפות רוסיה הפתוחה בגולף.
כיום, עובד קפלניקוב כפרשן טניס בטלוויזיה הרוסית.
יבגני לְבוֹביץ' שוורץ היה סופר ומחזאי סובייטי, ממוצא יהודי שעבודתו כוללת עשרים וחמישה מחזות ותסריטים לשלושה סרטים (בשיתוף עם ניקולאי ארדמן).
יבגני שוורץ נולד בקאזאן שברוסיה למשפחת משכילה זעיר-בורגנית.
אביו, לב (לייב), היה יהודי מומר, רופא במקצועו וככל הנראה בעל השקפה רדיקלית, ואמו רוסייה במוצאה ושחקנית חובבת.
בשנת 1914 החל ללמוד בפקולטה למשפטים באוניברסיטת מוסקבה, בה לקח חלק בחיי התיאטרון והשירה.
במרץ 1917 גויס לצבא הרוסי, עבר קורס קצינים מזורז ובאוקטובר 1917 הוסמך לקצונה.
לאחר ההפיכה הבולשביקית עזב את הצבא הרוסי ונסע לרוסטוב על הדון.
בעת שהותו ברוסטוב התגייס אל צבא המתנדבים של הגנרל קורנילוב, ובשורותיו השתתף בקרבות נגד הצבא האדום.
באפריל 1918 נפצע במהלך הקרב על העיר קרסנודר.
כתוצאה מהפציעה הוא איבד אחדות משיניו והחל לסבול מרעד, ממנו המשיך לסבול כל חייו.
לאחר הפציעה שוחרר מן השירות הצבאי.
לאחר המלחמה, שוורץ למד תיאטרון ברוסטוב על הדון.
ב-1921 עבר עם להקת תיאטרון בפטרוגרד, והיה פעיל ב"אחוות סראפיון", קבוצת סופרים רוסים שכללה את איבנוב, מיכאיל זושצ'נקו, שקלובסקי וקברין.
ב-1923 עבר לבַּאכמוּט והחל לפרסם שירה סאטירית וביקורות בעיתון מקומי.
ביחד עם מיכאיל סלונימסקי וניקולאי אולייניקוב, ייסד וערך את כתב העת הספרותי "טבח" (Забой) ב-1925.
ב-1924 שב שוורץ ללנינגרד והחל לעבוד בגוסאיזדאט, מחלקת ספרי הילדים בבית הוצאה לאור, בניהולו של סמואיל מרשק.
הוא חיבר את כתבי העת לילדים "קיפוד" ו"סיסקין".
במהלך תקופה זו, גם התחבר עם חברי הקבוצה הספרותית האוונגרדית OBERIU (איגוד האמנות האמיתית).
ב-1929 החל שוורץ לעבוד בשיתוף פעולה עם במאי ומעצב התיאטרון ניקולאי אקימוב מתיאטרון הקומדיה של לנינגרד, שביים את כל מחזותיו והחל לכתוב מחזות המבוססים על מעשיות וסיפורי הילדים של הנס כריסטיאן אנדרסן.
בראשית מלחמת העולם השנייה כתב את "מתחת לעצי הטיליה של ברלין" (1941) ביחד עם זושנקו.
במהלך המלחמה כתב את "לילה אחד" ו"הארץ הרחוקה".
בתום המלחמה שוורץ כתב את "נס רגיל" ו"סיפור על חיילים אמיצים".
עיבודיו של שוורץ ל"מלכת השלג" ו"הצל" הופקו לסרטים ב-1966 ו-1971.
הוא גם השלים את כתיבת התסריטים "סינדרלה", "מי יגיע ראשון", "דון קישוט" ו"נס רגיל".
סרטו האחרון והידוע ביותר היה "דון קישוט", שזכה ב-1959, שנה לאחר מותו של שוורץ, להצלחה גדולה במערב.
יצירותיו של שוורץ עוסקות בשני נושאים עיקריים: האחד - האלהת האהבה.
הוא מימש אותה דרך סיפורם של גיבורים שונים, חלקם פרי דמיונו ואת חלקם שאל מאגדותיו של הנס כריסטיאן אנדרסן.
הדמויות הן ריאליסטיות שמשובצות בעלילה אגדתית.
הנושא השני הוא פוליטי - הוקעת הטוטליטריות ודיבור בזכות המחשבה והרצון החופשיים.
בנושא השני החל לעסוק בשנת 1933, במחזהו "המלך ערום", המבוסס על שלוש מאגדותיו של אנדרסן.
הבמאי ניקולאי אקימוב תכנן הפקה גרנדיוזית שיועדה לעלות בתיאטרון בלנינגרד.
השלטונות מנעו את יציאתה לפועל בתואנה שהוא אמנם מטפל בבעיות יסוד בעלת חשיבות היסטורית-עולמית, אולם עושה זאת על דרך ההלצה.
ביצירותיו הוא מתאר את העריץ האכזר וכביר הכוח כטיפוס שרלטן, ופגיע מבפנים.
בכך הוא עסק גם במחזותיו החשובים ביותר - "הצל" ו"הדרקון" ואף במחזותיו לילדים כגון "כיפה אדומה".
בתקופת השלטון הסובייטי יצירותיו אמנם יצאו בדפוס והוצגו, אבל במידה מועטה, ולא נכללו ברפרטואר הסובייטי.
זהו משל רומנטי ופילוסופי אודות אהבה ויחסים בין היוצר ליצירתו.
המחזה עובד לסרטים שהופקו בשנים 1964 ו-1978.סרט של שנת 1978 בבימוי של מארק זכארוב ובהשתתפות כוכבים כמו אולג ינקובסקי, אלכסנדר אבדולוב, יבגני לאונוב ואנדריי מירונוב זכה להצלחה גדולה ומוקרן בטלוויזיה הרוסית עד היום.
אפרורית: מחזה ב-4 מערכות ע"פ אנדרסן; עברית: י.ו., תל אביב: ההסתדרות הכללית – מרכז לתרבות ולחנוך – המדור לבמאות, [תש"- 1940?].
הצל: קומדיית-אגדה למבוגרים בשלוש מערכות; עברית: שלמה טנאי, תל אביב: התיאטרון הקאמרי, 1949.
תרגום נוסף: הצל: קומדיה בנוסח אגדה; תרגם ועיבד: יוסף מילוא, באר שבע: תיאטרון באר שבע, 1978.
הכיפה האדומה: מחזה; עברית: ריקל לב; (השירים: חנן שדמי; השער והציורים: יוחנן סימון; המוזיקה: יזהר ירון), ירושלים: הסוכנות היהודית לארץ ישראל – המחלקה לעלית ילדים ונֹער: בהוצאת קריית ספר, תשי"ב.
פלא רגיל: מחזה-אגדה בשלוש מערכות ופרולוג; עברית: דב אסא, תל אביב: אִגוד בימות החובבים, [תש"-/תשכ"?].
הדרקון: מחזה בשלוש מערכות; עברית: נתן זך, תל אביב: התיאטרון הקאמרי, 1966.
אלפונית; תרגום ועִבּוד: מלכה פישקין; איורים: פרץ וינריך, תל אביב: יזרעאל, תשל"ד.
מי יגיע ראשון, מתורגם מרוסית על ידי נתן אלתרמן; ציורים: צלה בינדר; תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1979.
יבגני ואדימוביץ' רויזמן הוא סופר, פעיל חברתי, פוליטיקאי יהודי-רוסי וראש־העיר יקטרינבורג, מספטמבר 2013 עד מאי 2018.
רויזמן ידוע כסופר ופעיל חברתי ומייסד ארגון "עיר ללא סמים" וחבר מפלגת "המצע האזרחי" של מיכאיל פרוחורוב.
בבחירות לראשות עיריית יקטרינבורג ב-2013, הוא התמודד מול יעקב סילין, מועמד מטעם רוסיה המאוחדת והצליח לזכות בהפרש קל.
בעבר היה חבר מפלגת רוסיה הוגנת והמפלגה הרוסית לחיים.
רויזמן נולד ב-14 בספטמבר 1962 בעיר סברדלובסק למשפחה יהודית.
אביו ואדים פולביץ' (יליד 1936) היה מורה לספרות ושפה רוסית, אמו הייתה נינה פאבלובנה, אמנית.
לדברי רויזמן, הוא יצא מבית הוריו בגיל 14 ויצא לטיול מסביב למדינה.
רויזמן התחנך באוניברסיטת אוראל בפקולטה להיסטוריה.
לאחר לימודיו החל באיסוף אייקונות ותמונות והיה לחבר כבוד באקדמיה הרוסית לאומנויות.
יחד עם ואדים צ'ורקין הקימו את חברת "בית המזכרות" (Ювелирный дом).
רויזמן כותב שירים והוציא לאור 3 ספרי שירה.
בזמן לימודיו באוניברסיטה היה חלק מהקבוצה הפואטית "אינטרנציונל" וכן הוציא לאור את ספרו "עיר ללא סמים"
רויזמן ניהל ארגון חברתי במשך למעלה מעשור שעסק בסיוע לגני ילדים ובתי יתומים.
בשנת 1999 הקים מוזיאון פרטי המוקדש לאייקונות שנוהג לאסוף.
רויזמן הקים את קרן "עיר ללא סמים" ב-1999 העוסקת במאבק בסחר בסמים ביקטרינבורג ובפרבריה.
הקרן אחראית לניהול 5 מרכזים לשיקום מכורים לסמים.
באוגוסט 2011 רויזמן חנך את פרויקט "מדינה ללא סמים" כחלק מקרן 'עיר ללא סמים' למאבק בהתמכרויות לסמים בכל רחבי רוסיה.
מדצמבר 2003 עד דצמבר 2007 היה חבר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית מטעם מחוז המשנה אורדז'וניקידזה של מחוז סברדלובסק, משגרף 40% מקולות המצביעים.
היה וחבר ועדת הביטחון הפרלמנטרית והוועדה לענייני צפון הקווקז.
היה גם חבר בוועדה הממשלתית ללוחמה בסמים.
ב-2007 עמד בראש סניף יקטרינבורג של המפלגה הרוסית לחיים עד למיזוגה עם רוסיה הוגנת.
בספטמבר 2007 הועמד בראש הרשימה המפלגתית של מפלגת רוסיה הוגנת במחוז סברדלובסק לקראת הבחירות לפרלמנט בדצמבר 2007. ברם, באוקטובר 2007 הוסר מהרשימה המפלגתית ונטל פסק זמן מהחיים הפוליטיים.
ביולי 2011 מיכאיל פרוכורוב הזמין אותו להצטרף למפלגת "המעשה הנכון".
אולם בספטמבר 2011 הוא ופרוכורוב עזבו את המפלגה והקימו את מפלגת "המצע האזרחי" שהריצה אותו כמועמד לבחירות לדומה העירונית של יקטרינבורג.
ביולי 2013 רויזמן התמודד בבחירות לראשות העיר יקטרינבורג מטעם מפלגת "המצע האזרחי".
בספטמבר 2012 זכה ב-26.5 אחוזי תמיכה בסקר שהציב אותו כמועמד עיקרי לזכות בבחירות ובבחירות לראשות העיר הצליח לזכות ברוב ומינויו לראש העיר יקטרינבורג אושר על ידי הדומה העירונית של יקטרינבורג ב-24 בספטמבר 2013.
לאחר כניסתו לתפקיד, רויזמן תלה במשרדו דיוקן של המשורר יוסף ברודסקי במקום לתלות את דיוקנו המסורתי של נשיא רוסיה.
בדצמבר 2013 הציע להעניק לעיר מעמד של עיר פדרלית, הצעה שזכתה לתמיכה של 82% בהצבעה שהתקיימה באתר Znak.com.
בפברואר 2014 נטל חלק במחאות נגד הצנזורה הרוסית ובמעורבות הרוסית באוקראינה.
במרץ 2014 נערך סקר בעיר ולפיו הפופולריות של רויזמן צמחה בשליש וחרף היותו נציג האופוזיציה לשלטון פוטין הוא זוכה לתמיכה רבה בקרב תושבי העיר על פעילותו החברתית.
באפריל 2017 הכריז על כוונתו להתמודד לתפקיד מושל מחוז סברדלובסק, בבחירות שתתקיימנה בספטמבר 2017, אך לבסוף לא נבחר.
לקראת סוף כהונתו כראש העיר שלטונות מחוז סברדלובסק החליטו לבטל את הבחירות הישירות לראשות העיר, מתוך כוונה למנוע את ריצתו לקדנציה נוספת.
מעתה ראש העיר נבחר בבחירות חשאיות בקרב חברי הדומה העירונית.
זאת לאחר שבאפריל 2018 מושל מחוז סברדלובסק הגיש הצעת חוק לביטול הבחירות הישירות לראשות העירייה, הצעה שהתקבלה ברוב קולות באספה המחוקקת המחוזית.
רויזמן מחה נגד שלילת זכותם הדמוקרטית של התושבים להחליט על עתידם והצהיר על התפטרותו, ב-21 במאי 2018, משום שאינו רוצה ליטול חלק בשלטון שכזה.
ב-2018 ייסד את "קרן רויזמן" (Фонд Ройзмана), ארגון חברתי שבראשותו.
לקראת הבחירות הפרלמנטריות ברוסיה 2021, הודיע על כוונתו לרוץ למושב בבית התחתון בפרלמנט.
ב-24 באוגוסט 2022 נעצר על ידי השלטונות הרוסיים.
הוא שוחרר, אך נעצר שוב במרץ 2023 על שיתוף פוסט נגד הפלישה לאוקראינה.
יבגני קרסנופולסקי (באוקראינית: Євгеній Краснопольський; נולד ב-4 באוקטובר 1988) הוא מחליק אמנותי ישראלי שהתחרה בהחלקה על הקרח בתחרויות לגברים ובתחרויות לזוגות.
קרסנופולסקי נולד בקייב שבאוקראינה הסובייטית.
בשנת 1991 עלה עם משפחתו לישראל.
הוא החל להתאמן בשנת 1995 במועדון "כוכבים על הקרח", שבקריית שמונה.
הוא החל להחליק בתחרויות לבנים יחידים.
בשנים 2004, 2005 ו-2009 זכה במדליית כסף באליפות ישראל בהחלקה לגברים.
בעונת 2009/2010 החל להחליק בתחרות הזוגות ביחד עם דניאל מונטלבאנו.
התאמן בהדרכתם של אולג מקרוב וגלית חייט.
באליפות אירופה בהחלקה על הקרח שנערכה בטאלין שבאסטוניה בסוף ינואר 2010 סיימו קרסנופולסקי ומונטלבאנו בתחרות הזוגות במקום 18. חודשיים לאחר מכן, באליפות העולם בהחלקה על הקרח שנערכה בטורינו שבאיטליה הם סיימו בתחרות הזוגות במקום 25 והאחרון.
באליפות העולם בהחלקה על הקרח שנערכה במוסקבה שברוסיה בסוף אפריל 2011 סיימו קרסנופולסקי ומונטלבאנו בתחרות הזוגות במקום 20. לאחר שחזר מאליפות העולם לישראל הוא נעצר בשדה התעופה על ידי המשטרה הצבאית ונשלח לכלא צבאי בטענה שהוא עריק.
הוא התגייס לצבא בשנת 2007 ושירת כשנתיים מתוך שלוש שנות שירות חובה.
בכל אותה תקופה הוא התאמן בחו"ל והשתתף בתחרויות בינלאומיות.
הוא קיבל דחיית שירות על מנת להתאמן כראוי לאליפות העולם, שנדחתה בחודש והועברה מטוקיו למוסקבה בשל רעידת האדמה שפקדה את יפן.
מסיבות מקצועיות בלבד, ההתאחדות הישראלית להחלקה על הקרח החליטה להשאירו בחו"ל להתאמן וזאת בשל אי הבנה בינה לבין רשויות הצבא.
בשנת 2011 החל להתאמן עם קיוקו אינה בניו ג'רזי.
באליפות אירופה בהחלקה על הקרח שנערכה בשפילד שבבריטניה בסוף ינואר 2012 סיימו קרסנופולסקי ומונטלבאנו בתחרות הזוגות במקום 11. חודשיים לאחר מכן, באליפות העולם בהחלקה על הקרח שנערכה בניס שבצרפת הם סיימו בתחרות הזוגות במקום 17.
לאחר שנפרד משותפתו לתחרות הזוגות, דניאל מונטלבאנו, בשנת 2013 החל להתחרות ביחד עם אנדריאה דוידוביץ'.
הכיאוגרפית שלהם היא גלית חייט, שאף היא ייצגה את ישראל במספר אולימפיאדות
בתחרות גביע העולם שנערכה באוברסטדורף שבגרמניה ב-27 באוקטובר 2013 סיימו קרסנופולסקי ובת זוגו אנדריאה דוידוביץ' בתרגיל הזוגות במקום העשירי, בתרגיל הקצר הם קיבלו 40.83 נקודות ודורגו במקום 15 ובתרגיל החופשי הם קיבלו 93.03 נקודות ובסך הכול 133.86 נקודות.
זמן קצר לאחר האולימפיאדה נפרדו הזוג.
אנדריאה, בת זוגו עברה לנבחרת ארצות הברית ואילו קרסנופולסקי נשאר בנבחרת ישראל.
זמן קצר לאחר שהזוג אנדריאה וקרסנופולסקי נפרדו, הוא התחיל להתאמן עם אדל טנקובה.
הם זכו במקום הראשון באליפות ישראל.
יבגני ויקיטורוביץ פלושנקו (מרוסית: Евге́ний Ви́кторович Плю́щенко) הוא מחליק אמנותי רוסי המתחרה בקטגוריית גברים יחידים.
פלושנקו מחזיק בשיא מספר המדליות האולימפיות הרב ביותר בהחלקה אומנותית, וכך גם המחליק השוודי גיליס גראפשטרם (Gillis Grafström).
יבגני פלושנקו נולד ב-3 בנובמבר 1982 בברית המועצות.
ב-1994 הוא עבר להתגורר בסנט פטרבורג.
ב-18 ביוני 2005 הוא התחתן עם מריה ארמק, סטודנטית לסוציולוגיה באוניברסיטת סנט פטרבורג.
ב-15 ביוני 2006, נולד לשניים בנם הבכור איגור.
בפברואר 2008 הם התגרשו באופן רשמי.
ב-12 בספטמבר 2009 פלושנקו התחתן עם יאנה רודקובסקאיה, שעבדה כמפיקה מוזיקלית של הזמר הרוסי דימה בילאן.
לשניים נולד בן, אלכסנדר, בינואר 2013.
אמו של פלושנקו רשמה אותו לחוג החלקה אומנותית על הקרח כבר בגיל ארבע.
בגיל 14 היה פלושנקו לאלוף העולם לנוער הצעיר ביותר.
יריבו המקצועי העיקרי של פלושנקו בתחילת הקריירה היה אלכסי יגודין, ובשנת 2000 פלושנקו הביס אותו באליפות אירופה.
פלושנקו סבל מפציעות חמורות במהלך הקריירה שלו, כאלו שכמעט השביתו את הקריירה מספר פעמים.
בשנת 2006 הודיע פלושנקו על פרישתו מספורט תחרותי עקב פציעת ברכיים.
כעבור כשנה, לנוכח האכזבה מהכישלונות של מחליפיו בספורט הזוכה למעמד לאומי ברוסיה, הודיע על שובו לזירת ההחלקה כדי להשאיר את רוסיה על המפה באחד מענפי ספורט החורף החשובים ביותר.
פלושנקו נאלץ להתמודד עם פציעה חמורה בגבו ובשנת 2013 עבר פלושנקו ניתוח במרכז הרפואי רמת אביב בישראל ובעקבות הצלחת הניתוח הודיע על היעד הבא שלו: השתתפות באולימפיאדת החורף 2014. באולימפיאדת החורף 2014, פלושנקו השתתף בשתי קטגוריות: גברים יחידים וקבוצות.
הוא זכה במדליה האולימפית הרביעית שלו, זהב בקטגוריית "קבוצות", אך לאחר עלייתו לזירת ההחלקה לחימום שלפני השתתפותו בקטגוריית גברים יחידים, הודיע על פרישתו מהתחרות וזמן קצר לאחר מכן גם על פרישתו מהספורט התחרותי.
בשנת 2017 החל בקריירה כמאמן בענף החלקה על הקרח.
זמן קצר לאחר מכן הפך למאמנן של המחליקות אדלינה סוטניקובה ואלכסנדרה טרוסובה והוא מנהל את האקדמיה להחלקה על הקרח במוסקבה הנושאת את שמו (Angels of Plushenko).
יבגני נאייר הוא שחמטאי יהודי-רוסי, בדרגת רב-אמן.
נאייר נולד במוסקבה, רוסיה והחל לשחק שחמט בגיל חמש עם אביו.
בשנת 1997 הוא השתתף באליפות העולם בשחמט לנוער עד גיל 20 וסיים במקום השביעי (ניצח טל שקד).
בשנת 2002 הוא זכה באליפות ארצות הברית הפתוחה (ביחד עם גנדי זייצ'יק).
בשנת 2015 זכה באליפות אירופה בשחמט ליחידים, שהתקיימה בירושלים, לאחר שצבר 8 וחצי נקודות מתוך 11 אפשריות.
בשנת 2017 שיחק בליגה הלאומית בישראל.
יבגני סרגייביץ' שאחוב הוא כדורגלן עבר סובייטי ואוקראיני ששיחק בעמדות הקשר וחלוץ בקבוצות מטאלורג זפוריז'יה ודנייפר דנייפרופטרובסק בתקופת ברית המועצות, ובשנות ה-90 שיחק חמש עונות בקבוצת מכבי פתח תקווה הישראלית.
אחרי פרישתו ממשחק פעיל עבר לאימון, ושימש כעוזר מאמן במספר קבוצות בליגה האוקראינית.
שאחוב התחיל את הקריירה שלו בקבוצת "מטאלורגז זפוריז'יה" מליגת המשנה הסובייטית.
בשנת 1981 התגייס לשירות חובה בצבא הסובייטי.
במהלך שירותו שיחק בקבוצה הצבאית סק"א אודסה.
לאחר סיום שירות החובה חזר לשחק במטאלורג זפוריז'יה.
בשנת 1987 עבר לקבוצת דניפרו דניפרופטרובסק.
בעונת 1988 זכה עם הקבוצה באליפות ברית המועצות.
באותה עונה היה שאחוב מלך השערים של ליגת העל הסובייטית.
שנה לאחר מכן זכה עם דניפרו בגביע ברית המועצות.
בשנת 1990 שיחק זמן קצר בקבוצת פ.צ.
שיחק בקבוצת מכבי פתח תקווה עד לסוף עונת 1994/1995. לאחר מכן שיחק במשך עונה אחת במכבי יפו ועונה אחת במכבי נתניה.
בשנת 1997 פרש ממשחק פעיל.
שאחוב ניסה לקבל מעמד של תושב קבע בארץ, אך בקשותיו נדחו על ידי משרד הפנים.
הוא נאלץ לעזוב את ישראל ולחזור לאוקראינה.
באוקראינה אימן קבוצות מליגת המשנה.
בשנים 2008 - 2014 היה עוזר מאמן של קבוצת דניפרו דניפרופטרובסק מהליגה הבכירה באוקראינה.
מלך השערים של הליגה הסובייטית : 1988
ליבגני שאחוב יש שני בנים - סרגיי ויבגני, שניהם היו כדורגלנים מקצועיים.
יבגני יאנוביץ' סטנובסקי הוא אקדמאי ואיש מחקר יהודי-רוסי, מזרחן וכלכלן העומד בראש מכון המזרח התיכון (לשעבר, המכון ללימוד ישראל והמזרח התיכון), מכון מחקר עצמאי בפדרציה הרוסית לענייני ישראל והמזרח התיכון.
בעבר כיהן כנשיא הקונגרס היהודי-רוסי בשנים 2001–2004. נחשב לאחד המומחים המובילים ברוסיה לענייני ישראל והמזרח התיכון.
סטנובסקי נולד במוסקבה ב-15 ביוני 1959. הוא השלים את השכלתו במכון המוסקבאי למתכות בשנת 1980 ולאחר מכן עבד כמהנדס המכון הממלכתי לפרויקטים עבור מפעלי מתכת.
בסוף שנות ה-80 היה לנשיא קבוצת "אריאל", חברה עסקית שאך זה הוקמה.
בשנת 1993 היה לנשיא המכון ללימוד ישראל (כיום, המכון למזרח התיכון).
בשנת 1999 למד במכון למזרחנות של האקדמיה הרוסית למדעים והשלים בה תואר שני לכלכלה בתחום הפיתוח הכלכלי של החברה הישראלית בשנות ה-90. הוא מרצה לגאופוליטיקה וכלכלת המזרח התיכון בפקולטה ליודאיקה של מכון מדינות אסיה ואפריקה באוניברסיטת מוסקבה והיה גם מרצה בבית הספר הגבוה לסיוע הומניטרי של המכון המוסקבאי ליחסים בינלאומיים.
בעת שכיהן כנשיא הקונגרס היהודי-רוסי תמך בפומבי במפלגות הליברליות ברוסיה, אך בהמשך הפך תומך מוצהר של הנשיא ולדימיר פוטין.
באפריל 2023 אף תקף בחריפות הצעה של שגריר ישראל ברוסיה, אלכסנדר בן צבי, לתווך בין רוסיה לאוקראינה.
הוא חבר המועצה הנשיאותית לידידות עם מדינות ערב ונחשב למומחה בעל שם בתחום המזרח התיכון.
הוא נשוי למריה, ויש להם שני ילדים ונכד.
יבגני ודימוביץ' סדוב הוא שחיין רוסי, הוא אלוף העולם לבריכת 25 מטר ושיאן עולם לבריכת 25 מטר במשחה שליחים 4x50 מטר חופשי (דוחא 2014), אלוף אירופה לבריכת 25 מטר (נתניה 2015) במשחה ל-50 מטר חופשי ושיאן העולם לנוער במשחה ל-50 מטר פרפר.
באליפות רוסיה שנערכה במאי 2014 קבע סדוב במשחה ל-50 מטר פרפר שיא עולם חדש לנוער של 23.28 שניות (השיא הנוכחי, 2015).
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה בדוחא קטר בדצמבר אותה שנה זכה סדוב בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, במשחה שליחים 4x50 מטר חופשי בשיא עולם חדש של 1:22.60 דקות, לפני ארצות הברית (1:23.47 דקות) ואיטליה (1:24.56 דקות), כשחיין שני הוא שחה ב"זינוק שליחים" תוצאה של 20.37 שניות.
מדליית כסף, במשחה שליחים משולב 4x50 מטר חופשי בשיא אירופה חדש של 1:29.13 דקות, אחרי ארצות הברית שקבעה שיא עולם חדש של 1:28.57 דקות ולפני ברזיל שקבעה שיא דרום אמריקה חדש של1:29.17 דקות.
כשחיין ראשון הוא קבע תוצאה של 20.59 שניות, תוצאה שהייתה מאפשרת לו לזכות במדליית הכסף במשחה זה (הוא לא שחה משחה זה).
נוסף לכך, הוא שחה בשלב המוקדמות במשחה שליחים 4x50 מטר מעורב וקבע עם חבריו שיא עולם חדש של 1:32.78 דקות, שיא שהחזיק מעמד 8 וחצי שעות ונשבר על ידי ברזיל (1:30.51 דקות).
באליפות אירופה (בריכת 25 מטר) שנערכה במכון וינגייט, נתניה בדצמבר 2015 זכה סדוב ב-4 מדליות, 2 זהב ו-2 כסף והיה לאחד השחיינים המצטיינים באליפות.
מדליות זהב, במשחה ל-50 מטר חופשי בתוצאה של 20.87 שניות, לפני מרקו אורסי מאיטליה (20.92 שניות) וסבסטיאן שצ'פנסקי מפולין (21.21 שניות) ובמשחה שליחים 4x50 מטר חופשי בתוצאה של 1:23.49 דקות, לפני איטליה (1:24.44 דקות) ובלארוס (1:25.01 דקות).
כשחיין ראשון הוא קבע שיא אישי חדש של 20.70 שניות.
יבגני מיכאילוביץ' קשנצב הוא כדורגלן עבר בלארוסי ששיחק בעמדת החלוץ.
קשנצב מחזיק גם באזרחות רוסית.
קשנצב החל לשחק כדורגל במחלקת הנוער של דינמו ברנאול בעיר הולדתו ברנאול, וכשהיה בן 18 חתם בקבוצת דינמו מינסק.
לאחר פירוק ליגת העל הסובייטית זכה קשנצב עם הקבוצה בחמש אליפויות ליגת העל הבלארוסית, בנוסף לשני גביעים.
בסך הכל שיחק שש שנים בדינמו מינסק, וכבש במדיה 22 שערים.
בקיץ 1995 הגיע קשנצב לישראל וחתם בקבוצת מכבי תל אביב.
בעונת 1995/1996, תחת הדרכתו של המאמן דרור קשטן, זכה קשנצב עם הקבוצה בדאבל וכבש 12 שערים.
בהופעת הבכורה שלו בקבוצה כבש את שער השוויון במשחק החוץ מול גראסהופרס השווייצרית במוקדמות ליגת האלופות, אך הקבוצה לא העפילה לשלב הבתים לאחר הפסד במשחק הגומלין.
בנוסף כבש שער בדרבי התל אביבי במחזור העשירי, ושלושער בניצחון הביתי 5–0 על הפועל באר שבע במחזור ה-23.
בעונת 1996/1997 הוסט קשנצב לעמדת המגן הימני בחלק מהמשחקים, תחת הדרכתו של אברהם גרנט, וכבש שישה שערים.
בסך הכל כבש 18 שערים במדי מכבי תל אביב.
לאחר מכן שיחק בהפועל טייבה ועירוני ראשון לציון, ובשנת 2000 שב למועדון נעוריו הבלארוסי, דינמו ברנאול, ובו סיים את הקריירה הפעילה.
ב-2016 ביקר קשנצב באצטדיון בלומפילד לראשונה מאז שעזב את ישראל, במסגרת השקת "מועדון שחקני העבר של מכבי תל אביב".
יִבְגֵנִי יוּרִיֵבִיץ' פָּשׂוּטִין הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל רוסי המאמן את קבוצת לוקומוטיב קובאן מהליגה המאוחדת של VTB.
אחיו הצעיר הוא הכדורסלן והמאמן זכאר פשוטין, המאמן את ספרטק סנקט פטרבורג.