tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר התכתשיות של חיל רגלים קל שנערכו במהלך היום, חיל הרגלים הקל של לוקיוס התקרב לצבאו של פרסאוס יתר על המידה, דבר שגרם לפרוץ הקרב.
הפלנקס של פרסאוס ניגפו אל מול הלגיון של פאולוס שהיה גמיש יותר ויכל להתאים את עצמו לפני הקרקע.
פרסאוס נמלט משדה הקרב אך מאוחר יותר הסגיר עצמו לידי הרומאים וכשנה לאחר מכן מת בגלותו באיטליה.
קרב פידנה חרץ את גורלה של מוקדון שסופחה והפכה לפרובינקיה רומאית.
קרב פיליפי היה קרב שנערך בין הכוחות הרפובליקאים בהנהגת הליברטורים, מרקוס יוניוס ברוטוס וגאיוס קסיוס לונגינוס ליורשיו של יוליוס קיסר, חברי הטריומווירט השני, מרקוס אנטוניוס ואוקטבינוס.
הקרבות התקיימו בשני תאריכים, הראשון ב-3 באוקטובר, והשני ב-23 באוקטובר, בשנת 42 לפנה"ס, בפיליפי, מקדוניה.
תבוסת הליברטורים סימנה את קצה של הרפובליקה הרומית המסורתית וביסוסו הסופי של משטר אוטוקרטי ברומא.
סיומה של מלחמת האזרחים בין פומפיוס ליוליוס קיסר בשנת 44 לפנה"ס הביאה את קיסר לשיאי כוחו הפוליטי, בכוח זה הוא השתמש כדי לבצר את שלטונו האוטוקרטי.
קיסר מינה את עצמו לדיקטטור לכל ימי חייו ובעצם היה מלך לכל דבר מלבד השם.
התנהגות זאת הייתה לצנינים בעיני האצולה הוותיקה שעדיין האמינה במוסדות הרפובליקה המסורתית.
אף על פי שאין ביטחון מתי היא התחילה בסופו של דבר נוצר קשר לרציחת קיסר בראשות גאיוס קסיוס לונגינוס ומרקוס יוניוס ברוטוס, הקושרים פעלו באידו של מרס 44 לפנה"ס וקיסר חוסל.
רציחתו של קיסר הכניסה את רומא למערבולת פוליטית שבסופה חולק שטח בין שני היריבים - הליברטורים השתלטו על הפרובינקיות המזרחיות בעוד שהטריומווירט השני שלט באיטליה והפרובינקיות המערביות (למעט סיקיליה שנשלטה על ידי סקסטוס פומפיוס).
שני הצדדים הכינו עצמם לקראת הקרב על ההגמוניה ברומא.
בשנת 42 לפנה"ס הטריומווירט החל בהנעת מכונת המלחמה ליוון לשם חיסולם של הליברטורים, דקידוס סקסה ונורבנוס פלקוס נשלחו בראש כוח החלוץ בשעה שהצבא העיקרי הונהג על ידי אוקטביוס ומרקוס אנטוניוס.
ברוטוס וקסיוס חצו את ההלספונטוס (כיום הדרדנלים שבטורקיה) והצליחו לגרש את כוח החלוץ של הטריומווירט.
הרפובליקאים התקדמו לתוך מוקדון והקימו את בסיסם ממערב לעיר פיליפי במיקום נוח להגנה מכיוון שהיה מוקף בהרים מימינו וביצות משמאלו ועם גישה לנמל של ניאפוליס שממנו יכלו להביא אספקה מכיוון שציים שלט בים האגאי.
הצבאות היריבים היו שווים בגודלם ובכוחם אף על פי שלליברטורים היה יתרון באספקה.
כל כוח התחלק לשני מחנות שהיו כל אחד תחת פיקודו של מצביא שונה.
מבין ארבעת המצביאים אנטוניוס היה הטוב שבהם, אוקטביוס היה צעיר בלתי מנוסה ומשותק חלקית כתוצאה ממחלה, קסיוס היה בעל ניסיון צבאי עשיר והשליט משמעת ברזל בצבאו וברוטוס אף על פי שהראה מרץ בפעולותיו הצבאיות הקודמות חסר היה כישרון צבאי וניסיון אמיתי.
בגלל החורף ומצב האספקה של צבא הטריומווירט, החליט אנטוניוס לתקוף ראשון.
תוכניתו של אנטוניוס הייתה לתקוף את מחנהו של קסיוס על ידי מעבר דרך הביצות ואיגופו ובכך לקטוע את הקשר בין שני המחנות של הליברטורים, אולם ההתקפה שלו נתקלה בהתנגדות גדולה יותר משהוא קיווה מצד צבאו של קסיוס.
בינתיים התקפתו של אנטוניוס עוררה את ברוטוס לפעול.
אף על פי שלגיונותיו תקפו באופן חסר סדר וחסר משמעת, הם הצליחו להביס את כוחות אוקטביוס ולכבוש את מחנהו.
הניצחון של הליברטורים היה חלקי בלבד מכיוון שאנטוניוס הצליח להביס את קסיוס במתקפת בזק.
שני הצבאות של הליברטורים לא היו מודעים לתוצאות הקרב אצל חבריהם, ברוטוס הניח שקסיוס ניצח את אנטוניוס ולכן איחר להגיש לו סיוע, וקסיוס, באמונה שברוטוס הובס והקרב אבוד, נטל את חייו.
למרות התאבדותו של קסיוס, שברוטוס הספיד אותו כ"אחרון הרומאים", עדיין היה סיכוי לליברטורים לנצח בקרב וברוטוס לקח את הפיקוד על צבאו של קסיוס.
לליברטורים הייתה עדיפות באספקה ומיקום אסטרטגי אולם העובדה שקסיוס מת גרמה להתרופפות המשמעת בצבאו, שלא היה מרוצה מהתמנותו של ברוטוס למפקדם החדש.
תוכניתו של ברוטוס הייתה לדחות את ההתקפה וכך לנצח את האויב שבשלב הזה סבל ממחסור באספקה וממזג האוויר החורפי, אולם קציניו דחקו בו לתקוף, ולבסוף ברוטוס נאלץ להיכנע לדרישותיהם.
אוקטביוס פרס את צבאו מכיוון הביצות אל מול ברוטוס בעוד שאנטוניוס היה משמאלו, ברוטוס תקף ולמרות הצלחות ראשוניות הצליחו כוחותיו של אוקטביוס, תוך קרב קשה, להדוף את צבאו של ברוטוס.
תחילה הייתה נסיגתו איטית אולם ככל שצבאו של אוקטביוס המשיך ללחוץ עליהם כך המשמעת בצבאו של ברוטוס התחילה להתפורר ונסיגתו האיטית הפכה לבריחה עד שאוקטביוס כבש את מחנהו של ברוטוס.
עתה המצביאים המנצחים עסקו בחיסול השרידים של צבא הליברטורים, אוקטביוס לקח על עצמו את טיהור המחנה הראשי של ברוטוס בעוד אנטוניוס טיפל בחיילים שנמלטו מהמחנה או באלו שעדיין החזיקו מעמד בסביבה.
ברוטוס עצמו הצליח לברוח ולאחר שהבין שהכול אבוד טרף את נפשו בכפו.
תבוסת הליברטורים בפיליפי מסמלת את מותה הסופי של התקווה להשיב לתחייה את הרפובליקה המסורתית, מעתה ישלטו ברומא שליטים אוטוקרטיים ושני המנצחים של הקרב בסופו של דבר ילחמו אחד בשני בקרב אקטיום שממנו אוקטביאנוס יצא כמנצח וכשליט יחיד על כל העולם הרומאי.
קרב פנים אל פנים (קפא"פ) הוא מושג כוללני אשר הופיע לראשונה בשנת 1940, בקרב כוחות המגן של היישוב היהודי, קרי ההגנה, ומתייחס לסך מקצועות הלחימה בידיים ריקות ובכלי נשק קרים בהטייתם הקרבית – צבאית, היינו יישום שאינו ספורטיבי.
תחום עיסוק זה בלחימה נקרא קפא"פ וסימל שינוי בגישתו של ארגון ההגנה ומעבר מתפיסה הגנתית כפי שהיא התבטאה במושג ספורט מגן, לגישה התקפית.
המושג ספורט מגן קדם לקפא"פ והיה בשימוש במהלך החצי השני של שנות ה-30 של המאה ה-20. קשה לייחס למושג קפא"פ את הערך שיטה במובן המוכר לנו כיום משיטות לחימה ובוודאי שאין לקרוא לקפא"פ ההיסטורי אמנות לחימה במובנו המודרני של מושג זה.
הקפא"פ התגבש לגישה מנחה בעיסוק במקצועות הכלולים בו.
מקצועות אלו נלמדו כל אחד בנפרד ולא יחד כשיטה אינטגרטיבית.
גישה זו נמשכה אל תוך צה"ל בשנות ה-50 והיוותה את הבסיס לשיטה שכיום נקראת קרב מגע.
המושג קרב מגע וקפא"פ היו בשימוש במקביל בהתייחס למקצוע זה בצה"ל עד לסוף שנות החמישים.
בשונה משיטות לחימה ואמנויות לחימה בימינו לפני קום המדינה לא היה ראש שיטה ואף לא דמות מובילה אחת.
התכנים שנלמדו נערכו בידי מורים ומדריכים מובילים בכל מקצוע ונערכו והתפתחו לאורך השנים כתוצאה מהעיסוק המתמיד בהם.
סך הידע המעשי והמתודי נקרא קפא"פ והעיסוק בו נעשה שיטתי במהלך שנות ה-30 וכן שנות ה-40 של המאה ה-20, במיוחד בפלמ"ח ובעשור לאחר מכן בצה"ל אחרי קום מדינת ישראל.
על אף שאין אפשרות לייחס לקפא"פ מבנה ארגוני בדומה לזה הנהוג בשיטות כיום ניתן לזהות דמויות מפתח בתפקידים שונים שהביאו להתפתחות תחום זה.
תחומי פעילותם מקיפים: הדרכה מעשית, עריכת תוכן ופיתוח מתודות הדרכה, מחקר דידאקטי, ניהול קורסים ומסגרות אימון, יצירת מסגרות אימון והדרכה.
המקצועות שנלמדו במסגרת הקפא"פ: אגרוף, ג'ו ג'וטסו (ג'ודו מעשי), סכין, מקל קצר (אלה), מקל אורך (נקרא בארץ 'מקל טיול' או 'השיטה ההודית', והתבסס למעשה על גלגול צרפתי-בריטי של שיטת הלה-קאנה הצרפתית, ללא ידיעת המדריכים המקומיים), יידוי אבנים וכידון.
הקפא"פ המודרני הוא עקרון לחימה המבוסס על הקפא"פ ההיסטורי וגלגוליו בצה"ל ואשר עיקרו בהכשרה ללחימת פנים אל פנים בידיים חשופות ובשימוש באמצעים בסיסיים בלבד.
לקפא"פ יש מספר גישות וניתן להתאים אותו לצרכיו של כל אחד: איש כוחות ביטחון, מאבטח, אדם ברחוב וכדומה.
לפני הקמת המדינה היה הקפא"פ נלמד בתנועות הנוער במסגרות אימון קדם-צבאיות וכחלק מהעידוד לגיוס להגנה ולפלמ"ח.
גם היום הקפא"פ עם מקל נלמד באופן חובבני (לא-מקצועי), במחנה העפלה של הנוער העובד והלומד, כמתודה חינוכית לחיבור חברי שכבה ז' בתנועה למסורת הקשר שבין תנועת הנוער לבין גופי המגן הלאומיים בעבר ובהווה (צה"ל), וכמעין "שחזור" של עבר תנועת הנוער.
בשנות השלושים: גרשון קופלר, יצחק שטיבל, חיים היינריך כהן, עמנואל גיל, קורט בנימין.
בשנות הארבעים נוספו: מנשה הראל, משה'ל הורביץ, יהודה מרכוס, יהושוע גלוברמן, עקיבא עצמון, עמוס גולני, מוסה פינקל זוהר, רפאל אטלס.
מדריכים בולטים נוספים: אמנון יונה, יענקלה סלומון, אברהם אדן, מיכה פרי, עוזי נמירובסקי, שאול ביבר, אימי ליכטנפלד, גיורא שנאן, יפתח זייד, דוד לוי.
לעיסוק במקצועות קרב פנים-אל-פנים שורשים עתיקים בקרב כל העמים וכמוהם גם בקרב העם היהודי.
מתחילת ההתיישבות החדשה בא"י, בסוף המאה ה-19, נדרשו המתיישבים היהודים למיומנויות הגנתיות בפני תוקפים ערבים.
במקביל להתפתחות היישוב וכוחות המגן השונים שלו, התפתח העיסוק במקצועות קרב הפנים-אל-פנים.
עיסוק זה קיבל דחיפה משמעותית במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20, במסגרת "פלוגות הפועל", זרוע צבאית למחצה של ההסתדרות.
למרות שגוף זה לא השתייך להגנה, בפועל הוא סר למרותו של דוד בן-גוריון מזכ"ל ההסתדרות ובכירים בארגון ההגנה.
ניתן לייחס למרד הערבי הגדול השפעה מכרעת על התפתחות מקצועות קרב הפנים-אל-פנים בהוותו קטליזאטור לגיבוש כוח מגן צבאי ליישוב וגישה התקפית בלחימה השונה ממדיניות ההבלגה של ההגנה לאורך מרבית שנות ה-30.
הקמת הפלמ"ח זרוע צבאית מגויסת של ההגנה היווה שלב נוסף חשוב בהתפתחות הקפא"פ.
במסגרת גוף זה רוכזו מיטב המדריכים במקצועות קרב הפנים-אל-פנים משורות ההגנה ותנועות הנוער בא"י, במיוחד "הנוער העובד" ו"המחנות העולים".
למרות שהמושג קפא"פ מופיע לראשונה בשנת 1940, רבים התכנים הכלולים בו עובדו בשנות ה-30 במסגרת "פלוגות הפועל" במיוחד בתחום האגרוף והג'ו ג'וטסו.
העיסוק בכידון קיבל דחיפה במהלך המרד הערבי הגדול והמסגרות המיוחדות שהוקמו במערך הנוטרות כדוגמת משטרת היישובים העבריים ופלגות הלילה המיוחדות בפיקודו של אורד צ'ארלס וינגייט.
לעומת זאת שיטת הלחימה במקל הקצר התפתחה במסגרת תנועת "המחנות העולים".
1941 היא שנת מפתח בהתפתחות הקפא"פ.
בחודשים ינואר - פברואר 1941 מתקיים קורס קפא"פ למפקדים בהגנה ובמאי אותה שנה מייד עם הקמת הפלמ"ח מתקיים קורס למדריכי קפא"פ למסגרת זו על ידי משה'ל הורביץ ומנשה הראל.
שני הקורסים האלה משמשים ליישור קו בתכנים ואופן העברתם ומקדמים את הטמעת המקצועות לרוחב ארגון ההגנה.
פעילות החג"ם והגדנ"ע סייעו למגמה זו של הטמעה והפצה של הקפא"פ להתפשט בקרב הנוער ביישוב.
לאורך כל שנות ה-40 מתקיימים אימונים, הדרכות וקורסים לקפא"פ בהיקפים נרחבים ביותר.
במחצית השנייה מתרחבים אימוני הקפא"פ אל מעבר לגבולות הארץ בהקיפם גם את מחנות המעצר בקפריסין ומחנות העקורים באירופה.
עם קום המדינה, והקמת צה"ל על תשתית ארגון ההגנה עבר העיסוק בהדרכת הקפא"פ לתחום אחריותו של השירות לאימון גופני בפיקודו של משה פינקל זוהר.
השירות לאימון גופני הפך לענף אימון גופני בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 וטיפל בפיתוח הקפא"פ, הכשרת מדריכים לחילות צה"ל ופיקוח על עבודתם.
במהלך שנות ה-50 חודר השימוש במושג חדש בהתייחס למקצועות קרב הפנים אל פנים והוא קרב מגע.
בתום עשור בו נעשה שימוש בשני המושגים האלה להגדרת התחום נעלם כליל השימוש במושג קפא"פ.
קרב פילזן או המצור על פילזן היה מצור שהטילו הפרוטסטנטים הבוהמים (בראשות ארנסט פון מנספלד) ונחשב לקרב המשמעותי הראשון במסגרת מלחמת שלושים השנים.
ניצחון הפרוטסטנטים וכיבוש העיר הוביל למרד הבוהמי.
ב-23 במאי 1618 התמרדו האצילים הפרוטסטנטים בבוהמיה נגד שלטונו של פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, וסילקו את המושלים הקתולים של בוהמיה.
מועצת השלטון החדשה שהוקמה על ידי האצילים ובעלי הקרקע הפרוטסטנטים הפקידה בידי פון מנספלד את הפיקוד הצבאי, בעוד האצולה הקתולית ואנשי הכמורה החלו לצאת מהמדינה ולעשות דרכם לעיר פלזן.
לסברת הפליטים, בפילסן ניתן היה באפשרותם להיערך למצור ממושך במקרה קרב, על אף המחסור של כוחותיהם בכח אדם ובאבק שרפה.
פון מנספלד החל בתכנון כיבושה של פלזן בטרם יקבלו יושביה תגבור וסיוע.
צבאו של פון מנספלד הגיע לשערי העיר ב-19 בספטמבר, בעוד יושביה חסמו שתיים מכניסות העיר ועיבו את מערך השמירה על שער הכניסה השלישי.
בהערכתו את חולשת התושבים החליט מנספלד לערוך מצור על העיר ולהכריעם באמצעות רעב.
ב-2 באוקטובר הגיע כח מסייע לכיבוש העיר, אך מיעוט הארטילריה לא השפיע באופן מהותי על התקדמות הכיבוש.
המצור נמשך, במהלכו אזלו מאגרי המזון והנשק של פילסן ובאר המים של העיר נהרסה מהתקפות הפרוטסטנטים.
ב-21 בנובמבר הצליחו הפרוטסטנטים לחדור את חומות העיר ופלשו לתוכה.
הקרב בין הצדדים נמשך שעות ספורות עד להכרעתם של המגינים.
לאחר כיבוש העיר דרש מנספלד כספי פיצויים על תקופת הלחימה ועל כך שכוחותיו חסו על העיר, אך זמן קצר לאחר מכן יצאו כוחות האימפריה הרומית הקדושה לכיוון פלזן.
באותה עת נבחר פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ למלך בוהמיה ובהכירו את עליונותה הצבאית של האימפריה הרומית הוא הורה להיערך למתקפות על כוחותיה בטרם הם יגיעו לשטח בוהמיה ויקבצו את כוחותיהם.
פרידריך החמישי ננטש על ידי מרבית בעלי בריתו.
חלק ניכר מחייליו ערקו במהלך הזמן ליערות שבין פלזן ופראג והפסדו המהותי הראשון אירע בקרב ההר הלבן (1620).
קרב פורטלנד נערך בין 18 ל-20 בפברואר 1653, והיה אחד הקרבות הימיים החשובים במלחמת הולנד-אנגליה הראשונה.
תבוסת ספרד במלחמת שלושים השנים הביאה לידי כך שגם אנגליה וגם הולנד, בנות הברית משכבר הימים, רצו להשתלט על דרכי הסחר הימי העולמי, שהיה מקודם בשליטת ספרד ופורטוגל.
להולנד היה צי הסוחר הגדול ביותר והיא שאפה להשתלט גם על הסחר בין אנגליה ומושבותיה.
נקודת המפתח בסכסוך שהתפתח הייתה השליטה במימי התעלה האנגלית.
עקיפת האיים הבריטיים באוקיינוס האטלנטי היה יקרה ומסוכנת מידי.
לכן העדיפו ההולנדים להמתין עם אוניות הקרב במוצא הדרומי של התעלה לאוניות צי הסוחר שלהם וללוותן תחת משמר להולנד, לאורך התעלה, בואך הים הצפוני.
גם האנגלים העדיפו לנהל את הקרבות במימי התעלה בגלל הקרבה לנמלי הבית והכרתם את התנאים המקומיים.
בעוד שלאנגלים היו אוניות בעלות שוקע עמוק, מה שאיפשר הגדלת האוניות וממילא את מספר התותחים הימיים המוצבים עליהן ואת עוצמת האש.
משום כך הייתה מחויבת בהמשך ההפלגות של צי הסוחר וצי הדייג ואבטחתם.
ב-1652, בטרם הושלמה בניית הכח, מנה הכוח ההולנדי 115 אוניות קרב בראשות המפקדים: טרומפ, ויט דה-ויט' ההולנדים ויוהאן אוורסטן מזיילנד, שלושתם השתתפו בקרב הגדול כנגד הארמדה הספרדית ב-21/10/1639 והיו בעלי ניסיון ימי-קרבי עשיר.
מצד שני, אוניית הדגל האנגלית סוביירין (Soverign) הייתה בת 100 תותחים, כן היו להם 18 אוניות בנות 40 תותחים ויותר.
העליונות הצבאית של האנגלים הייתה אפוא ברורה.
בפברואר 1653 יצא תת-אדמירל ההולנדי מרטן טרומפ (Maarten Tromp) ללוות שיירה בת 152 ספינות סוחר שהמתינה לו ליד לנדס-אנד (Land's End) (הכף הדרום-מערבי של אנגליה).
אלוף הימים (General-at-Sea) הבריטי רוברט בלייק ארב לו בראש 80 אוניות קרב, שהיו מחולקות לשלוש פלגות: אדומה, כחולה ולבנה.
ב-18 בפברואר החל הקרב: הכוח של בלייק היה מפוזר ונמצא "מתחת לרוח" ביחס להולנדים, מה שהקנה להולנדים יתרון בתמרון.
לנוכח הכוחות ההולנדיים כינס בלייק את אוניותיו אולם רוח מערבית מנעה מהפלגה הלבנה של מונק, שהייתה מרוחקת כדי 5 מייל לכנוס לכיוון הכוח העיקרי.
כך הייתה לטרומפ עדיפות צבאית אולם זה לא מנע מבלייק מלהשיב אש על האוניות התוקפות אותו.
בעוד בלייק נלחם נגד טרומפ, מיכיל דה רויטר ואוורטסן (Evertsen), שניסו לבודדו, התאחדו הפלגות הכחולה והאדומה ובתרגיל ימאות מבריק שטו "מול הרוח", הקיפו את אגפו הימני של טרומפ וביצעו "סיבוב" וכך התייצבו בעורפם של ההולנדים "מעל לרוח".
דה רויטר, באוניה קטנה בת 28 תותחים הצליח להשתלט על ה"פרוספריטי" (Prosperity) בת 54 תותחים אולם נאלץ לנטוש אותה לנוכח עדיפותם של יריביו.
לכל צד אבדו שתי אוניות ואוניות רבות ניזוקו.
גם יום המחרת לא הביא הכרעה וכשעברו הציים ליד האי וייט, האנגלים ירו ממרחק, בעיקר כדי לשבש את מהירות המסע.
אף על פי שלא גרמו לנזק, תחמושת ההולנדים החלה לאזול.
למרות ניסיונות חוזרים ונשנים, לא הצליחו האנגלים לשבור את המערך ההולנדי, שהמשיך בהפלגתו צפונה.
האנגלים פרצו לתוך השיירה והתחולל קרב בטווחים מאוד קצרים, כשההולנדים מוגבלים בעוצמת האש בגלל מחסור באבק שרפה.
להולנדים אבדו 20 עד 40 אוניות-סוחר ו-12 אוניות מלחמה (חלקן טבעו וחלקן נשבו) בעוד שלאנגלים אבדו בין 1 ל-3 אוניות מלחמה בלבד.
עם זאת – מרבית השיירה עברה בהצלחה.
מבחינה טקטית הקרב נגמר בניצחון אנגלי, אולם מבחינה אסטרטגית הולנד הצליחה במשימתה והיא העברת שיירת אוניות הסחר ליעדן (באותם זמנים, היה זה אך טבעי שחלק מהאוניות יאבדו תוך כדי הפלגתן, לכן האבדות שהסבו האנגלים, נראו או התקבלו כחלק 'טבעי' מהמשימה.) ואכן שני הצדדים טענו לניצחון.
אם כי ההולנדים טענו בחלקם לנוכח התוצאות המביכות, שהייתה זו "מפלה מרהיבה".
גם האנגלים נאלצו להודות, בינם לבין עצמם, שלמזל היה חלק גדול בניצחונם ולכן יש לגבש תורת לחימה שתתאים, לזירה הימית ולא תהווה בבואה ימית ללוחמה יבשתית.
מפקדי הצי ההולנדי חזרו ודרשו מהממשלה בניין אוניות קרב ייעודיות ולא להסתפק בהסבת אוניות-סוחר למטרה זו.
ההולנדים הפסידו גם בקרבות הבאים ונגרמו להם אבדות קשות, אולם האנגלים לא יכלו להתמיד במצור וכך שני הצדדים היו בשלים להגיע להסכם שלום.
היריבים חתמו על חוזה וסטמינסטר בתאריך 22 באפריל 1654 והשלום נכנס לתוקפו ב-8 במאי.
על מותו של תת-אדמירל מרטן טרומפ במלחמה, בקרב סכוונינגן, נאמר בהולנד: "מהו צי ללא נשמה?"
אלוף הימים בלייק בשוכבו מחלים במיטתו, לאחר פציעתו בקרב, פיתח את תורת המלחמה הימית כתשובה להצלחת ההולנדים להעביר את שיירות הסחר.
נזקקה אנגליה לגאון אסטרטגי כאדמירל הוריישו נלסון שיחרוג מהמוסכמות ויכתיר אותה כמלכת הימים.
הייתה זו הפעם הראשונה שציים נלחמו כיחידות מאורגנות, תחת תורת לחימה מוגדרת, ולא כהתנגשויות ספורדיות בין אוניות קרב או אוניות סוחר שחומשו והוסבו לספינות קרב.
המיסוד של תורת הלחימה חייב שינוי מבני של אוניית המלחמה מאוניית סוחר חמושה לאוניות הקו מדרגות שונות.
קרב פְּלַטַאיֶה היה הקרב הגדול האחרון על אדמת יוון במלחמת יוון-פרס.
הקרב נערך ב-27 באוגוסט 479 לפנה"ס בין ברית של פולייס יווניות בהנהגת ספרטה ואתונה לבין האימפריה הפרסית.
בעקבות התבוסה המוחצת של צי פרס בקרב סלמיס, נאלץ המלך הפרסי חשיארש לסגת עם חלק מצבאו חזרה לאסיה, והותיר את חתנו מרדוניוס כשליט האדמות היווניות הכבושות.
מרדוניוס ניסה לפייס את אתונה והציע הסכם אי-לוחמה, שלטון אוטונומי ועזרה בשיקום העיר (שנפגעה במלחמה).
אתונה דחתה את הצעתו, ושיגרה משלחת לספרטה כשהיא מבקשת סיוע כנגד הפרסים.
הספרטנים, מצידם, גילו התלהבות מועטה לצאת לעזרת אתונה, והעדיפו להשקיע את מאמציהם במגננה על מולדתם ובבניית חומה באזור מצר קורינתוס בשער הפלופונסוס.
מרדוניוס, בתגובה, כבש מחדש את אתונה, והציע שוב הסכם שלום, אך נדחה בשנית.
אתונה, מגארה ופלטאיה שיגרו שליחים נוספים לספרטה, בדרישה חוזרת לעזרה, אך הספרטנים המשיכו להסס, תוך שימוש בחגיגת הפסטיבל הדתי הייסינת'יה כתירוץ.
בסופו של דבר הצליח חילאוס מטגיאה לשכנע את הספרטנים, כי הם נמצאים בסכנה גדולה – סירובם לשלוח עזרה יאלץ את האתונאים לחתום על הסכם שלום, ואז יעמדו הספרטנים לבדם מול הצבא הפרסי.
לפי הרודוטוס שלחה ספרטה 45,000 חיילים תחת פיקודו של פאוסניאס, אחיינו של לאונידס, הצבא הורכב מ-5,000 אזרחים ספרטנים, 5,000 פריוקים ו-35,000 הלוטים – היה זה הכוח הספרטני הגדול ביותר שהורכב מאז ומעולם.
כששמע מרדוניוס על הצבא הספרטני, הורה על החרבה מוחלטת של אתונה והסיג את צבאו לעבר בת-בריתו תבאי, בתקווה לפתות לשם את הצבא היווני.
מרדוניוס ערך את צבאו בגדה הצפונית של נהר אזופוס בבויאוטיה, כאשר מישור פלטאיה נמצא בגדה הדרומית של הנהר, ואילו היוונים מיקמו את צבאם על מורדות הר כיתארון, בשטח שולט מדרום למישור פלטאיה, שהקל עליהם להתגונן מפני חיל הפרשים הפרסי.
האתונאים מוקמו באגף השמאלי של המערך היווני, הספרטנים והטגיאים באגף הימני ואילו הכוחות של שאר ערי המדינה – מגארה, סיקיון, קורינתוס ועוד - תפסו את מרכז המערך.
בשלב זה כלל הצבא היווני המאוחד כוחות מקרוב ל-30 ערי מדינה, ולפי תיאורו של הרודוטוס כוחו הגיע לכ-110,000 חיילים, מתוכם 38,700 הופליטים (חי"ר כבד).
שאר הצבא היו רגלים קלים, כמחציתם הלוטים ספרטנים.
לפי הרודוטוס, לרשות מרדוניוס עמד כוח של 300,000 לוחמים.
קטסיאס (שכתב במאה הרביעית לפנה"ס, כשהוא מתבסס על ארכיונים פרסיים) לעומתו, כתב שהצבא הפרסי כלל כ-120,000 חיילים פרסים וכ-7,000 בעלי ברית יוונים.
שני הצבאות זה מול זה במשך עשרה ימים, עם התכתשויות קלות וללא הכרעה.
בסופו של דבר, בתום מועצת מלחמה, החליט מרדוניוס להיערך למתקפה כוללת.
לפי המקורות, אלכסנדר הראשון, מלך מוקדון, שהיה בן בריתם של הפרסים, חצה את נהר אזופוס בלילה, והזהיר את היוונים בדבר תוכניותיו של המפקד הפרסי.
כשמודיעין יקר זה באמתחתם, החלו היוונים להיערך לקרב.
בנצלם את הניסיון הקרבי האתונאי מול הפרסים מקרב מרתון, החליפו הספרטנים והאתונאים צדדים, כך שהאתונאים יעמדו מול הכוח הפרסי העיקרי, והספרטנים מול בני בריתה היוונים של פרס.
בטוח בעצמו, לאחר מה שנראה בעיניו כפחדנות ספרטנית, גם מרדוניוס ביצע חילוף בין אגפי צבאו.
בלילה ה-12 לעימות בין הצדדים, כשהם סובלים מאספקה הולכת ומדלדלת, החל הצבא יווני בתזוזה.
בגלותו שהיוונים נטשו את עמדותיהם, מרדוניוס, כעת בטוח כפליים שהיוונים מבוהלים ונסוגים, שלח את צבאו למרדף, מבלי להבין כי הוא שולח את כוחותיו למלכודת.
חיל הפרשים והקשתים הפרסים החלו תוקפים את האגף הספרטני כשחיל הרגלים נמצא בעקבותיהם, הספרטנים נסוגו בינתיים אל מורדות ההרים, שם הפרשים הפרסים התקשו בלחימה נגדם, כשהם סובלים מאבדות מועטות יחסית.
באותה שעה, היו האתונאים עסוקים בלחימה מול בני תבאי.
החי"ר הכבד הפרסי היה, אומנם, עדיף במספריו, אך חלש הרבה יותר בחימושו מול הפלנקס היווני.
מגן הנצרים הגדול שלהם היה עלוב לעומת מגנם עשוי הברונזה של ההופליטים.
הפרסים יצרו חומת מגנים והחלו משגרים מטחי חיצים על הצד הספרטני, שעבר למתקפה.
הרומחים הארוכים של היוונים העניקו להם יתרון משמעותי על החניתות והחרבות הקצרות של הפרסים, והקרב הפך במהרה לטבח – הגיס הפרסי הושמד ומפקדו, מרדוניוס, נהרג.
בני בריתה היוונים של פרס, שלחמו מול האגף האתונאי החלו במנוסה, רק התבאים המשיכו להילחם באומץ, ונהדפו בסופו של דבר, לאחר שספגו 300 הרוגים.
ארטבזוס, סגנו של מרדוניס, שניסה ללא הצלחה, לשכנע את מפקדו לא לצאת לקרב במישור, קיבל את הפיקוד על הצבא הפרסי, והורה על נסיגה מיידית.
לפי הרודוטוס, רק 43,000 פרסים שרדו את הקרב, כשהיוונים סופגים 159 הרוגים (91 ספרטנים, 16 טגיאים ו-52 אתונאים).
לטענתו, שאר היוונים לא השתתפו בקרב, דבר שאינו מתיישב עם ההגיון.
פלוטרכוס, לעומתו, מוסר אומדן של 1,360 אבדות.
ההיסטוריונים אפורוס ודיודורוס דיווחו על יותר מ-10,000 הרוגים יוונים.
יש לציין, שרבים מהדיווחים בתקופה זו מוטים ובלתי מדויקים, ולפיכך, מספר האבדות האמיתי בקרב יישאר עלום.
לפי המקורות, כשהצי הפרסי בים האגאי, הושמד בקרב מיקאלה, לחופי איוניה, ניסו הפרסים תחת פיקודו של ארטבזוס, לסגת בדרך היבשה לאסיה הקטנה.
הקרב סימן את סוף שלב המגננה היוונית במלחמת יוון-פרס, על אף שהפרסים המשיכו לבחוש בפוליטיקה היוונית, במשך שנים רבות, עד כיבושם בידי אלכסנדר הגדול, במאה הרביעית לפנה"ס.
הייתה זו הפעם האחרונה שהפרסים ניסו לפלוש ליוון גופה.
קרב פולטבה היה קרב שהתרחש ב-8 ביולי 1709 בקרבת העיר פולטבה כחלק של מלחמת הצפון הגדולה.
הניצחון של הרוסים הביא לשינוי מהותי במהלך המלחמה.
קרל השנים עשר, מלך שוודיה נמלט ביחד עם הטמאן איוואן מזפה לאימפריה העות'מאנית, אוקראינה חזרה לצד הרוסי במלחמה.
לאחר תבוסה בקרב נארווה פיוטר הגדול הצליח לשקם את צבאו.
הוא כבש לרוסים מוצא לים, יסד את סנקט פטרבורג בשנת 1703 והשתלט על מספר ערים בליבוניה.
קרל השנים עשר החליט לעזוב את חזית המלחמה בפולין ולחזור לרוסיה הצארית.
ב-22 באוגוסט 1707 הצבא השוודי שכלל 44,000 חיילים החל לנוע מזרחה.
לאחר חניית חורף שבמהלכה הצבא סבל קשה ממחלות, ביוני 1708 הצבא התחיל להתקדם לכיוון סמולנסק במטרה להגיע למוסקבה.
במהלך התקדמות לכיוון מזרח קרל השנים עשר החליט לפנות לאוקראינה.
זאת לאור כך שהטמאן איוואן מזפה עבר לצד השוודי אך היו לו בעיות פנימיות כי לא כל הקוזאקים תמכו בשינוי זה.
בנוסף לכך, הצבא השוודי סבל מהעדר אספקה ותחמושת והיה קטן בכשליש לעומת הכוח שיצא מפולין.
לאחר שלפיוטר הגדול נודע על מהלכי איוואן מזפה הוא החזיר מגלות את הקצין הקוזקי הפופולרי.
כתוצאה מכך, למרות שהכוח הקוזאקי כלל עד כ-40 אלף לוחמים, למחנה של איוואן מזפה הצטרפו רק כ-10,000 לוחמים.
עם הזמן היקפם פחת, לקראת קרב פולטבה הם כללו רק כ-2000 וגם אותם השוודים פחדו לשתף בקרב.
ב-30 באפריל 1709 השוודים החלו במצור על פולטבה.
הכוח הרוסי המקומי שכלל כ-9,000 חיילים הצליח לעמוד במצור.
בקרבות סביב העיר, השוודים איבדו כ-6,000 חיילים.
בסוף מאי הכוח העיקרי של הרוסים בראשות פיוטר הגדול בעצמו הגיע לקרבת העיר והתמקם בגדה השנייה של הנהר.
לאחר קבלת החלטה גורלית על כניסה לקרב מכריע, הצבא הרוסי חצה את הנהר והתמקם כ-5 ק"מ דרומית לעיר ובנה מוצבים סביב המחנה.
הכוח הרוסי כלל כ-60 אלף חיילים, לעומת כ-37 אלף שהיו לשוודים.
בנוסף לכך, לשוודים הייתה נחיתות בכוח האש של התותחים - בידיהם היו רק 4 תותחים, לעומת 73 אצל הרוסים.
ב-17 ביוני קרל השנים עשר נפצע ברגל.
כתוצאה מכך הוא העביר את הפיקוד על הכוחות ל-2 הגנרלים שהיחסים ביניהם לא היו טובים.
לקרל השנים עשר היה ידוע שרוסים ממתינים להגעת תגבורות ולכן הוא החליט על תחילת הקרב בהקדם.
עם שחר 27 ביוני השוודים התקרבו למוצבים הרוסים.
כוח פרשים רוסי בפיקוד אלכסנדר מנשיקוב יצא לכיוון השוודים במטרה לעכב אותם ולתת לכוח העיקרי זמן להתארגנות.
לאחר קרבות עזים השוודים הצליחו לכבוש רק 2 מוצבים הרוסים.
בינתיים הכוח העיקרי של הרוסים התארגן ומגני המוצבים קיבלו פקודה לסגת.
כתוצאה מנסיגת הרוסים וקידום לא מבוקר של חלק מהכוח השוודי, אבד קשר בין הכוח המתקדם לבין עיקר הכוח השוודי.
הכוחות השוודים שאבדו את הקשר עם הכוח העיקרי כותרו והובסו.
בשלב זה המפקד השוודי נתן פקודה לכוח העיקרי לפרוץ את הקו של חיל הרגלים הרוסי.
תוך כדי ביצוע פקודה, הכוח נכנס לשטח שהיה תחת ירי כבד של התותחים והחל לסגת ליער הסמוך.
לקראת שעה 9 בבוקר החל הקרב עיקרי.
כוח רגלי שוודי שכלל כ-4,000 חיילים התחיל במתקפה על הכוח הרוסי של כ-22,000 חיילים.
באגף השמאלי לשוודים היו הצלחות ורוסים החלו בנסיגה לא מאורגנת.
פיוטר הגדול שם לב למצב ושלח למקום כוח עתודה בפיקודו.
הרוסים הצליחו לייצב את המצב.
יתרה מכך, השוודים התחילו להתעייף ולא היו בידיהם כוחות עתודה שיכולים לתמוך בכוח הלוחם.
מירי תותחים נפגעו אנשים סביב המלך והחלה להתפשט שמועה לא נכונה שהוא בעצמו נהרג.
כתוצאה מכך, התחילה פאניקה בין החיילים.
בלחץ הרוסים, נסיגה לא מאורגנת הפכה לבריחה של ממש משדה הקרב.
לקראת הערב, כוח פרשים בפיקוד אלכסנדר מנשיקוב כיתר כוח שוודי באזור מעבר של דנייפר וכ-16,000 חיילים נשבו.
לאחר תבוסה קשה, הצבא השוודי לא היה יכול לנהל פעולות התקפיות בשדה הקרב.
קרל השנים עשר ואיוואן מזפה נמלטו לאימפריה העות'מאנית.
רק לאחר 5 שנים קרל השנים עשר חזר לשוודיה.
במוסקבה הוקם שער ניצחון בשם: "השער האדום" לכבוד הניצחון בקרב פולטבה.
קרב פוקשאן היה קרב שהתרחש ב-1 באוגוסט 1789 בין כוחות משולבים של האימפריה הרוסית ואוסטריה, לבין כוח של האימפריה העות'מאנית.
הקרב הסתיים בניצחון של הכוחות הרוסיים-אוסטריים.
הטורקים התקדמו לכיוון המחנה האוסטרי, במטרה ליצור מגע ולהכריעם לפני שיתחברו עם הרוסים.
תוכנית זו נודעה למפקד האוסטרי, ששלח מסר דחוף לאלכסנדר סובורוב, המצביא הרוסי.
ב-26 ביולי 1789 קיבל סובורוב את המסר, והאיץ את התקדמותו לעבר האוסטרים.
בתוך יממה עבר סובורוב מעל 40 ק"מ, וחבר למחנה האוסטרי.
לאחר מנוחה, עזב הכוח המאוחד את המחנה והחל להתקדם לכיוון נהר פוטנה.
הכוח הקדמי נתקל בכוח טורקי קטן, אותו הכריע בקרב קצר.
בליל 1 באוגוסט עבר הכוח הרוסי-אוסטרי את הנהר והחל להתקדם לכיוון פוקשאן, שם שהה המחנה הטורקי.
הקרב העיקרי החל לקראת השעה 10 בבוקר.
הטורקים פתחו בהפגזת תותחים על הכוח התוקף, אולם התותחנים הרוסיים הצליחו לשתק את התותחים הטורקיים.
פרשים תקפו את הצד הימני של הטורקים, והצליחו לשבור את המבנה המקורי.
כניסת כוח רגלי נוסף הובילה לנסיגה כוללת של הטורקים.
רוב הכוח הטורקי התבצר בשני מנזרים שהיו במקום.
לאחר קרב קשה, הצליחו הרוסים לכבוש את מנזר סמואל הקדוש, ואילו האוסטרים השתלטו על המנזר השני.
לקראת השעה אחת בצהריים הסתיימה הלחימה.
הפרשים הרוסים והאוסטרים המשיכו לתקוף את הטורקים הנסוגים עד הערב.
קרב פינטה נערך ליד הכפר פינטה (ברומנית: Finta), בנסיכות ולאכיה, ביום 17 במאי 1653, בין הצבא של נסיכות מולדובה, בראשותו של וסילה לופו ובסיוע חיל משלוח של קוזקים המונהגים על ידי טימוש חמלניצקי ובין צבאה של נסיכות ולאכיה בהנהגתו של מאתיי באסאראב.
תוצאות הקרב הובילו לשינויים בשלטון בנסיכויות הרומניות.
שתי הנסיכויות, מהן נוצרה מאוחר יותר רומניה, נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה היו במאה ה-17 מדינות חסות של האימפריה העות'מאנית, שילמו לה מס ומינוי השליטים היה בידי הסולטאן.
שני השליטים, מאתיי באסאראב בוולאכיה ווסילה לופו במולדובה, הגיעו לכס השלטון באותה תקופה ושניהם הפגינו יכולת שלטונית רבה מקודמיהם בכס.
לווסילה לופו היו שאיפות התפשטות, שכללו גם את ארצו של באסאראב.
מאתיי באסאראב ניהל מדיניות של שיתוף פעולה ותמיכה הדדית עם נסיכות טרנסילבניה בהנהגתם של ג'רג' ראקוצי הראשון ובנו, ג'רג' ראקוצי השני.
לנסיכים הטרנסילבניים היו שאיפות התפשטות לכיוון הונגריה ופולין, לכן הברית עם בסאראב הייתה חשובה להם ושאפו לשליט ידידותי ומשתף פעולה במולדובה.
וסילה לופו טיפח, באמצעות מתנות יקרות, יחסים טובים עם הפקידות הבכירה של האימפריה העות'מאנית ולאחר נישואי בתו הצעירה, רוקסנה, לבנו של בוגדאן חמלניצקי, טימוש חמלניצקי, זכה לבן ברית רב כוח.
וסילה לופו ניסה פעמיים, לראשונה ב-1637 ופעם שנייה ב-1639, להשתלט על נסיכות ולאכיה, אך המהלכים שלו נכשלו.
לאחר מותו ממחלה של יואן, הבן של וסילה לופו, שיועד על ידי אביו לשלוט על אחת הנסיכויות, בעוד אביו שולט על השנייה, ב-1640, נרגעו היחסים בין לופו ובין מאתיי בסאראב, הם השלימו ואף בנו כנסיות לציון השלום ביניהם.
סברה אחת טוענת שלופו, בעזרת הקוזקים של חתנו, תכנן פעם נוספת להרחיב את שלטונו וסברה אחרת טוענת שג'רג' השני ראקוצי החליט להדיח את שליט נסיכות מולדובה וגייס למטרותיו גם את מאתיי בסאראב.
באביב 1653 תמכו ג'רג' ראקוצי ומאתיי בסאראב תמיכה צבאית בלוגופט הגדול של וסילה לופו, גאורגה שטפאן, שמרד נגד לופו וניסה לתפוס את השלטון.
גוף לוחם טרנסילבני, בפיקודו של יאנוש קמני (Kemeny), חדר לנסיכות מולדובה דרך מעברי ההרים המפרידים בינה ובין טרנסילבניה.
לאחר שגאורגה שטפאן הושב על כס השלטון ביאשי, הגיע טימוש חמלניצקי עם צבא קוזקים.
דייקול בויצ'סקו וגאורגה שטפאן, ששהו עם כוחותיהם באזור הגבול, במילקוב, נאלצו, לאחר מספר התנגשויות עם כוחותיו של וסילה לופו, לסגת.
מאתיי באסאראב, שקיבל את הידיעות על התקדמות אויבו, יצא עם צבאו מבירתו, טרגובישטה והקים את מחנהו בין נחל יאלומיצה ובין יובל קטן שלו, שאפיקו היה בוצי מאוד וקשה למעבר, בקרבת הכפר פינטה.
בטליאז'ן הייתה התנגשות בין הקוזקים ובין הסיימנים (seimeni), ששלח באסאראב לעזרתו של בויצ'סקו.
הסיימנים התגוננו היטב ונסוגו בצורה מסודרת
לפי הערכות של היסטוריונים מהמאה ה-20 צבאם של טימוש חמלניצקי ושל וסילה לופו כלל יותר מ-20,000 לוחמים ובהם: 16,000 קוזאקים, 4,000 מולדאבים ו-2,000 טטרים.
בנוסף לכך הייתה ללופו יחידת קטנה של שכירי חרב גרמנים (כמאה מוסקטרים) ו-20 תותחים.
צבאו של באסאראב כלל כ 15–16 אלף איש.
חוץ מוולאכים היו בצבאו גם שכירי חרב – פרשים פולנים, פרשים הונגרים וחיילים רגלים גרמנים.
לצבא הוולאכי היו 12 תותחים.
מאתיי בסאראב בחר להתחיל את הקרב במגננה, לכן מיקם את צבאו בשטח צר בין נהר יאלומיצה לבין נחל ז'ינטה (הינטה) שגדותיו היו בוציות.
באגף הימני הציב יחידות של מיליציות בויארים, רגלים ולאכים וסיימנים.
באגף השמאלי העמיד יחידות פרשים פולניות והונגריות.
באסאראב עצמו, עם המשמר האישי ועם שכירי חרב גרמנים, ניצב במרכז המערך ההגנתי.
על האגף הימני פיקד גאורגה שטפאן, הבויאר המולדבי ששאף להחליף את לופו בכס השלטון של נסיכות מולדובה ועל האגף השמאלי הופקד דיאיקול (או דיאקול) בויצ'סקו.
חמלניצקי לא שעה להפצרותיו של לופו לתת לצבא מנוחה למשך יום-יומיים אחרי הקרב של 16 במאי בטליאז'ן.
הוא הורה לו מיד לאחר תום הקרב להמשיך במסע לתוך ולאכיה.
בידי חמלניצקי לא היו פרטים מעודכנים לגבי ההרכב של צבאו של מאתיי בסאראב.
בניגוד לקרבות קודמים, הפעם היה למאתיי בסאראב יתרון במספר הפרשים לעומת פרשי הקוזאקים.
אילו ידע זאת חמלניצקי, היה יכול לנצל את עדיפות הקוזאקים בנשק החם, כדי לבלום את התקפות הפרשים הוולאכים.
טימוש חמלניצקי חילק את צבאו לשלושה מחנות נפרדים עם פיקוד נפרד לכל מחנה.
לא היה קשר בין המחנה המולדבי לבין המחנה הקוזאקי.
לאחר שחצה את נחל הז'ינטה, חמלניצקי סידר את צבאו באופן הבא: באגף השמאלי - המולדבים של לופו, במרכז ובאגף הימני מוקמו הקוזאקים.
הקרב נערך ביום 17 במאי 1653. השליט הוולאכי לא שש להתחיל את הקרב וחיכה שיריביו יעשו את המהלך הראשון.
הקרב החל בהתקפת פרשים מולדבים על הפרשים הוולאכים.
טימוש חמלניצקי לא שיתף את חייליו בקרב באומרו: "שילחמו וינצחו אמיצי מולדובה גם בלעדי הקוזקים" ושמר את כוחותיו ככוחות מילואים.
לאחר התנגשות קצרה בין הפרשים, לופו הכניס לקרב את יחידת המוסקטרים הגרמנים שלו.
אש המוסקטים הניסה את הסיימנים הוולאכים (כאן בא לידי ביטוי היתרון הטכני של המוסקטים על רובי הארקבוז, בהם היו חמושים הסיימנים).
הפרשים הוולאכים, שנשארו ללא חיילי הרגלים התחילו גם הם לסגת והאגף הימני של צבאו של מאתיי בסאראב פשוט התפרק.
המולדבים במקום לרדוף אחר האויב הנסוג החלו לבזוז את המחנה הוולאכי.
גם טימוש לא השכיל לנצל את הצלחת המולדבים ולא הכניס את הקוזאקים לקרב, מה שנתן למאתיי בסאראב זמן להתאושש.
הוא ארגן את החיילים הנסוגים ויחד עם חיילי המשמר האישי שלו ובסיוע אש תותחים תקף את המולדבים.
השליט מאתיי נתן דוגמה לחייליו באומץ ליבו ובעמידתו בראש חייליו, כשהוא מכוון אותם ומעודד אותם.
כדור רובה פגע ברגלו של מאתיי בסאראב בקרבת הברך, אך השליט הוולאכי המשיך לעמוד, חרף הפציעה וללא חבישה ואף גירש בחרפות חייל שניסה לתמוך אותו.
הבויארים הוולאכיים, בראותם את דוגמת שליטם, נלחמו גם הם בחרבותיהם השלופות.
בעת שהקרב התלהט במיוחד פרצה סערה, כשכיוון הרוח הוא נגד פניהם של חיילי וסילה לופו.
חיילי מולדובה נסוגו לבסוף והפעם היה תורם של המולדבים לברוח.
הפרשים אומנם הצליחו להסתלק, אך יחידות הרגלים ספגו אבדות כבדות.
בשלב זה החליט סוף סוף חמלניצקי לקחת חלק בקרב.
הוא שלח כוח רגלים קטן עם כמה תותחים לעזרתו של לופו ועם מרבית צבאו תקף את החלק המרכזי של הצבא הוולאכי.
בהתחלה הקוזאקים הצליחו להבקיע את המערך הוולאכי במרכז ולרגע היה נדמה כי הניצחון קרוב.
כאן הכניס באסאראב לקרב את הפרשים ההונגרים והפולנים, אשר תקפו את האגף הימני של הקוזאקים.
במהלך ההתקפה חמלניצקי השאיר את האגף חשוף וללא חיפוי, לכן ההתקפה של פרשי בסאראב תפסה אותם לא מוכנים.
הקוזאקים התחילו לסגת בבהילות אל המחנה שלהם, באנדרלמוסיה שנוצרה איבד חמלניצקי את השליטה על חייליו.
מאתיי בסאראב קידם את תותחיו והתחיל להפגיז את המחנה הקוזאקי.
הפרשים הקוזאקים לא עמדו בהפגזה ונסו לכל עבר.
גם הפיקוד הבכיר שלהם (כולל לופו וטימוש חמלניצקי) ברח משדה הקרב.
במחנה הקוזאקי נשארו רק חיילים רגלים .
הם בנו מערך הגנה היקפי בעזרת עגלות וניהלו קרב עד הערב.
עם רדת החשכה ניסו הקוזאקים לפרוץ את המצור, אך ללא הצלחה.
לאחר קרב ארוך שנמשך כל הלילה השתלטו הוולאכים על המחנה הקוזאקי ולקחו את כולם בשבי.
שבויים קוזאקים הוצאו להורג מיד, המולדבים והטטרים הושארו בחיים ובכל זאת בשדה הקרב נותרו 3,000 עד 4,000 מחיילי מולדובה.
16 תותחים מולדביים נפלו לידי השליט מאתיי.
חלק מחיילי מולדובה, שנלקחו בשבי, הוצאו להורג לאורך הדרך במהלך הצעידה עד טרגובישטה.
כתוצאה ממפלת וסילה לופו, הוא איבד את כיסאו לשטפאן גאורגה ובמהלך הקרב על סוצ'אבה נהרג טימוש חמלניצקי.
גם גורלו של באסאראב לא שפר עליו, פציעתו מיררה את חייו והסתבכה.
חייליו דרשו תשלום מיוחד עבור הניצחון, מענק של שלוש משכורות, הוציאו להורג בויארים שנחשדו בהתנגדות לדרישותיהם ואף מרדו נגד שליטם שמת לבסוף ממחלה שתקפה אותו לאחר שגופו נחלש מההתמודדות עם הפציעה.
קרב פורט סאמטר היה הפגזתה של המצודה פורט סאמטר ששכנה בפתחו של מפרץ צ'ארלסטון וליד בירתה של קרוליינה הדרומית דאז, צ'ארלסטון, בין 12 ל-13 באפריל 1861, אשר הובילה לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית.
בעקבות פרישתן של שבע מדינות מארצות הברית, תבעה ממשלת קרוליינה הדרומית את מסירתם של מתקני הצבא הפדרלי המצויים בשטחי המפרץ והעיר.
ב-26 בדצמבר 1860 הסיג מייג'ור רוברט אנדרסון, מפקד הכוח הפדרלי במקום, את כוחותיו מפורט מולטרי, אשר שכן על סאליבנס איילנד החשוף, אל פורט סאמטר המבוצר יותר, אך שבנייתו טרם הושלמה, אשר שלט על פתחו של המפרץ.
עם פרישתה של קרוליינה הדרומית תפסו רשויות המדינה את מתקני הצבא בכל אזור צ'ארלסטון למעט פורט סאמטר עצמה וניסיון תגבור המצודה מצד ממשלו של הנשיא המכהן, ג'יימס ביוקנן, באמצעות ספינת סוחר בלתי חמושה עלה בתוהו כאשר נורו עליה מטחים ארטילריים מהסוללות אשר נפרשו סביב המצודה.
חידוש האספקה למצודה היה הבעיה הראשונה שבה ממשלו הטרי של אברהם לינקולן צריך היה לטפל.
הוא הודיע למושל קרוליינה הדרומית, פרנסיס פיקנס, על כוונותיו לצייד את הנצורים במצודה.
בעקבות הודעה זאת הציבה הקונפדרציה החדשה אולטימטום: .
מייג'ור אנדרסון סירב להיכנע למפקד כוחות הקונפדרציה במקום, בריגדיר גנרל פ.ג.ט.
בורגארד, וזה האחרון הורה על תחילתה של ההפגזה אשר החלה ב-12 באפריל בשעה 04:30. על אף העובדה כי הנצורים השיבו אש, לא הייתה לאש כל השפעה על מהלכו של הקרב, שכן מספרם של המגנים היה מועט, ולאחר 34 שעות של הפגזה מתמשכת הסכים אנדרסון על פינוי הכוחות.
במהלכו של הקרב לא נפגע אף חייל, אולם בעת שהורה אנדרסון על מטח כבוד לדגל אשר הורד מן התורן, התפוצץ אחד התותחים ומן ההתפוצצות נהרג חייל איחוד ונפצעו חמישה.
לאחר סיומו של קרב זה גאו הרוחות בקרב האוכלוסייה בצפון ובדרום וגברו הקולות אשר קראו לפתרון צבאי.
לינקולן הורה על גיוס של 75,000 חיילים לצבא האיחוד, שגרר פרישה של ארבע מדינות עבדים נוספות מן האיחוד, ובעקבות כך החלה מלחמת האזרחים האמריקנית.
מספר מצודות וביצורים הוקמו במפרץ צ'ארלסטון לאורך השנים על מנת להגן על עיר הנמל השוכנת לחופי המפרץ.
בפורט מולטרי, אשר נבנה בשנת 1776 בתחילתה של מלחמת העצמאות האמריקנית שכנה מפקדת חיל המצב אשר החזיק במתקני המפרץ.
המצודה תוכננה כך שתגן מפני התקפות ימיות, ואילו היכולת להגן עליה מפני מתקפות יבשתיות הייתה עלובה, הן עקב תכנונה והן עקב התחזוקה הלקויה של חומות המצודה אשר כוסו בחול ים לאורך השנים.
ניסיונות של פינוי ערמות החול הללו נתקלו בתגובות זועמות בעיתוני צ'ארלסטון.
מייג'ור אנדרסון תופס פיקוד על חיל המצב
עקב המתח הגובר הוצב מייג'ור רוברט אנדרסון, מרגימנט הארטילריה ה-1, כמפקד חיל המצב במפרץ.
אנדרסון, יליד קנטקי ובן חסותו של מפקד הצבא, הגנרל וינפילד סקוט, נחשב מתאים יותר לניהולו של המשבר מהמפקד היוצא, ג'ון גרדנר, אשר היה לקראת פרישה.
ב-20 בדצמבר 1860, זמן קצר לאחר ניצחונו של אברהם לינקולן בבחירות לנשיאות ארצות הברית של שנת 1860, אימצה מדינת קרוליינה הדרומית הצהרה המכריזה על פרישתה מארצות הברית עד פברואר 1861, ובתוך כך קראה לפינויים של הכוחות הפדרליים בתחומה.
בניגוד למיקומו הפגיע של פורט מולטרי, נבנה פורט סאמטר בכניסה למפרץ ותוכנן כך שלכשתסתיים בנייתו יהפוך לאחת המצודות החזקות בעולם.
סטטוס סיום העבודות בסתיו 1860 עמד על 90% והעבודות על המצודה כמעט שהסתיימו, אך בפועל שהו במצודה רק חייל אחד, אשר שימש אחראי על המגדלור, וקבוצת עובדים אזרחים אשר שהו במקום לשם סיום עבודות הבנייה.
ב-26 בדצמבר 1861, שישה ימים לאחר פרישתה של קרוליינה הדרומית, הורה מייג'ור אנדרסון לכוחותיו לעזוב את עמדותיהם ולעבור אל פורט סאמטר תחת חסות החשכה, שכן במיקומו הנוכחי הרגיש היה מאוים במתקפה יבשתית של המיליציה של קרוליינה הדרומית.
תנועה זאת של הכוחות הפדרליים נתפסה בעיני קרוליינה הדרומית כבגידה באמון והפרה של הסטטוס קוו המוסכם, ופיקנס הורה על תפיסתם של שאר המתקנים הפדרליים באזור העיר והמפרץ.
כך נתפסו בזה אחר זה פורט מולטרי, פורט ג'ונסון שעל ג'יימס איילנד וסוללת תותחים שהוצבה על מוריס איילנד.
ב-27 בדצמבר נתפסה מצודת פינקני וב-30 בדצמבר נתפס מחסן הנשק והתחמושת שעל היבשת.
המושל פיקנס, אשר האמין כי הנשיא ביוקנן הבטיח לו כי פורט סאמטר לא יאוכלס, ספג מבוכה פוליטית שכן סמך על הבטחות אלו, והנשיא ביוקנן, אשר היה דיפלומט ממולח ומזכיר מחלקת המדינה בעברו, עשה מצדו שימוש בשפה דיפלומטית ואמר כי המצודה לא תאוכלס "באופן מידי".
מנקודת מבטו של מייג'ור אנדרסון הוא בסך הכול העביר את חיל המצב שלו מעמדה אחד לשנייה, כאשר שתיהן היו תחת מרחב פיקודו במסגרת ההנחיות אשר התקבלו בפורט מולטרי ב-11 בדצמבר 1860 ממשרד המלחמה, ולא היה מודע לניסיונו של הנשיא לשמר את הסטטוס קוו במפרץ.
הנשיא ביוקנן הופתע מתנועתו של מייג'ור אנדרסון, שכן לא היה מודע להנחיות שקיבל, אולם סירב לדרישתו של פיקנס להורות על הסגת הכוחות הפדרליים מתחומי המפרץ.
בהבינו כי לנצורי סאמטר נותרה אספקה מועטה ומוגבלת, אישר הנשיא את שיגורה של ספינת אספקה אשר עליה היו מוטענים אספקה, כלי נשק ותחמושת ו-200 חיילים לשם תגבורה של המצודה.
אולם, משנודע למחלקת הצי על כך שבכניסה למפרץ הוטבעו מכשולים על מנת למנוע מספינות לעבור בבטחה, עלה החשש כי הברוקלין לא תצליח לנווט בבטחה בתעלות המוליכות אל תוך המפרץ ואל המצודה.
תחת הברוקלין נשכרה ספינת סוחר בלתי חמושה, "כוכב המערב", על מנת להעביר את האספקה והתגבורת לנצורים, למשימה נבחרה ספינת סוחר על מנת שלא לעורר התנגדות ולא להוות התגרות ברגשותיהם של הדרום-קרוליינים, והברוקלין נותרה כליווי לכוכב המערב עד הגיעה למפרץ.
ב-9 בינואר 1861 קרבו הספינות אל פתח המפרץ, אולם אש ארטילרית אשר נורתה לעברם מכיוון האי מוריס גרמה לספינות לסגת לאחור אל עבר הים הפתוח.
בהיעדר פקודות מתאימות בידיו ועקב חוסר רצונו לפתוח במלחמה, לא השיב אנדרסון אש ותותחי סאמטר נותרו דוממים.
כך נותר השלום בארצות הברית.
הקמת הקונפדרציה, מינויו של בורגארד וההכנות לקרב
בפברואר נועדו צירים משבע המדינות הפורשות במונטגומרי שבאלבמה, וב-7 בפברואר 1861 אימצו הצירים חוקה, אשר הכריזה על כינונה של קונפדרציית המדינות של אמריקה, וקבעו את בירתם הזמנית במונטגומרי.
ועידת השלום אשר התכנסה בוושינגטון עוד באותו החודש נכשלה ולא הצליחה להביא לפתרון המשבר.
שמונה מדינות העבדים הנותרות נותרו בתוך האיחוד, וזאת על אף מאמצי שכנוע מרובים מצדם של אנשי הקונפדרציה לפרוש מן האיחוד גם כן ולחבור למדינות הפורשות.
מחאות נשמעו מכיוונו של הבית הלבן, שם ישב הנשיא המכהן, ג'יימס ביוקנן, אך שום פעולה צבאית לא ננקטה.
ביוקנן היה משוכנע כי פעולה נחרצת רק תגרום למדינות העבדים הנותרות לפרוש מן הברית ולהצטרף לקונפדרציה, ובעוד שלא מצא כל הצדקה חוקתית לפרישתן של מדינות הדרום, כך גם לא מצא לטענתו כל אישור חוקתי לכך שהיה יכול לפעול כנגד פרישה שכזו.
תנאי המחיה במצודה במרוצת חורף 1860-61 היו בכי רע, מנות המזון הוקצבו ומלאי הדלק לחימום היה מוגבל.
חיל המצב, בפיקודו של אנדרסון, עשה כל שיכלתו על מנת לסיים את בניית המצודה אשר תוכננה להכיל 135 תותחים ו-650 קצינים וחיילים, אך רק 90% מהעבודה הסתיימה באותו חורף לאחר עשורים של קיצוצים בתקציב בנייתה ושל עיכובים אחרים.
כוחו של אנדרסון כלל 2 פלוגות מרגימנט הארטילריה ה-1, סך הכל שבעה קציני ארטילריה, שני קציני הנדסה אשר הוצבו במקום לצורך סיום העבודות על המצודה, 68 חוגרים ומש"קים, מתוכם 8 נגני התזמורת הרגימנטלית ו-43 אזרחים.
עד אפריל הציבו כוחות האיחוד 60 תותחים בעמדותיהם אולם חסרו את כוח האדם הנדרש על מנת לתפעל את כולם.
לרוע מזלם של המגינים מטרתה העיקרית של המצודה - הגנת המפרץ - גרמה לכך שהמצודה תוכננה כך שעמדות תותחיה הופנו אל עבר האוקיינוס האטלנטי ויכולותיה להגן מפני מתקפות ארטילריה מהאיים הסובבים אותה או מפני מתקפת רגלים אמפיבית היו מועטת.
ב-1 במרץ 1861 העניק נשיא הקונפדרציה דייוויס את דרגת הגנרל הראשונה של צבא הקונפדרציה לפ.ג.ט.
בורגארד ושלחו לקחת אחריות על המצור.
בורגארד חזר על הדרישות לפינוי המצודה או לכניעתה ונקט בצעדים למניעת אספקת מוצרי מזון טריים מן היבשת.
בנוסף הוא החל באימונם של אנשי המיליציה בתרגולות צבאיים ובהפעלתם של כלי הנשק עליהם הופקדו.
בורגארד, אשר בהכשרתו היה גם קצין הנדסה וגם קצין ארטילריה, הקים מערך אדיר של עמדות וסוללות ארטילריה סביב פורט סאמטר על מנת לכבשה ביום פקודה.
ב-4 במרץ 1861 נכנס אברהם לינקולן למשרד הסגלגל כנשיא ארצות הברית והסוגיה הבוערת הראשונה שהונחה על שולחנו הייתה החדשה המדאיגה מכיוון מפרץ צ'ארלסטון כי מנות המזון יאזלו בתוך שישה שבועות.
הודעה זו צורפה להודעה דומה מכיוון פורט פיקנס.
לינקולן, יחד עם חברי הקבינט שלו התחבטו בשאלה האם וכיצד יש לתגבר את המצודות שכן החלטה שכזו עלולה הייתה לגרום לפרוץ פעולות איבה בין שני הצדדים המתוחים.
בגרסתו הראשונה של נאום ההשבעה שלו ציין לינקולן כי אולם, גורמים המקורבים לנשיא מצאו כי האיום להשיב את הרכוש הפדרלי תוקפני מדי והנוסח שונה ל.
לינקולן איזן את קו נאומו "לתפוס, להחזיק ולאכלס" בעזרת מחוות שלום במישורים אחרים.
הוא פנה אל הדרומיים בהזכירם כי היו להם מאה שנים של היסטוריה לאומית:
לינקולן קיווה להרוויח זמן עם נאום ההכתרה שלו – זמן לתת לדרום להרגע מלהיטותו; זמן לתומכי האיחוד מקרב מדינות הדרום העליונות לבסס את שליטתם; זמן לתומכי האיחוד במדינות הפורשות לשוב לתפוס מוקדי כוח.
מעל לכל היה עליו לשמור על הסטטוס קוו במפרץ צ'ראלסטון, שכן אם אחד הצדדים יחליט לשבור את הסטטוס קוו בכוח, מלחמה עולה הייתה לפרוץ ולפחות ארבע מדינות נוספות עלולות היו לפרוש.
ביסוסה של קונפדרציית המדינות בתחילת פברואר הציתה מחלוקות בקרב הפורשים סביב השאלה האם תפיסתם של מתקני המפרץ ובראשם פורט סאמטר היא עניינה הבלעדי של קרוליינה הדרומית או של הממשל הקונפדרטיבי אשר ישב במונטגומרי שבאלבמה.
לדידו של המושל פיקנס, אשר היה תומך נלהב של זכויות המדינות, כל מתקני הצבא במפרץ צ'ארלסטון היו רכושה הבלעדי של קרוליינה הדרומית שכן כאשר פרשה מהברית הכריזה על עצמה כעל קהילייה עצמאית.
מחלוקת זאת התקיימה לצד מחלוקת אחרת שעניינה מידת האגרסיביות שיש לנקוט על מנת לתפוס את המתקנים הללו.
במחלוקת זאת האמין הנשיא דייוויס, ממש כפי שהאמינו יריביו בוושינגטון, שאסור לו להצטייר כאגרסיבי שכן האמין כי הצד הראשון אשר ישתמש בכוח צבאי יאבד כוח פוליטי בקרב מדינות הגבול, אשר תמיכתן בצד זה או אחר לא הייתה וודאית.
למרות זאת, מזכיר המדינה ויליאם סיוארד נפגש עימם בשיחות לא רשמיות ולא מאושרות וניהל משא ומתן עקיף שנכשל לבסוף.
מנגד עמדו בפני לינקולן שתי אפשרויות פעולה: האחת תגבורה של פורט סאמטר אשר תראה בעיניים דרומיות כהתגרות והשנייה פינוי המצודה אשר תראה בעיניים צפוניות ככניעה.
כך התרכז לינקולן בהחלטה הקריטית ביותר בקריירה שלו כבר בתחילת תקופת כהונתו.
הגנרל המפקד של הצבא, וינפילד סקוט, הודיע ללינקולן כי על מנת לפרוץ בכוח אל מפרץ צ'ארלסטון יהיה צורך בכוח צבאי וימי רב יותר מכפי שיכל הצבא להעמיד, מלבד העובדה כי האחריות לפרצתה של המלחמה תוטל על כתפי ממשלת ארצות הברית.
רוב חברי הקבינט, בראשם מזכיר המדינה סיוארד, יעצו ללינקולן כי יורה על פינוי פורט סאמטר על מנת לשמור על השלום ולמנוע ממדינות הדרום העליונות מלפרוש ולחבור לאחיותיהן בקונפדרציה.
אך שר הדואר מונטגומרי בלייר, הצהיר כי נסיגה פירושה הכרה פורמלית בקונפדרציה, הכרה אשר פירושה פירוק האיחוד וקץ הממשל הפדרלי.
בעמדה זו נטה לינקולן לתמוך.
לינקולן התווה קו מדיניות וקיבל החלטה.
המפתח להצלחת המדיניות החדשה הייתה הפרדת שאלת האספקה משאלת התגבור.
ב-4 באפריל הורה לינקולן על שיגור משלחת אספקה בפיקודו של גמלאי הצי גוסטב פוקס אשר תכנן נחיתה לילית עם סירות נחיתה קטנות.
פקודותיו של פוקס היו לנחות בסאמטר עם אספקה בלבד ואם יתקל בהתנגדות מצד הדרומיים להגיב בכוח ספינות המלחמה שהוקצו לו.
כאשר יצא ניסיון אספקה זה אל הפועל עודכן אנדרסון בתוכנית אך לא במועד הביצוע, וב-6 באפריל העביר לינקולן מסר לפיקנס כי .
הודעתו של לינקולן הועברה ישירות למושל פיקנס ולא לממשלת הקונפדרציה אותה ביטל לינקולן כאמור כלא לגיטימית.
פיקנס התייעץ עם בורגארד, מפקד כוחות הקונפדרציה באזור וזה בתורו קיבל הוראות מדייוויס לחזור על תביעותיהם לפינויה של המצודה, ואם יתקבל בתשובה שלילית - להשמידה בטרם תגיע משלחת האספקה ליעדה.
קבינט הקונפדרציה אשר התכנס ב-9 באפריל אשרר את הוראותיו של דייוויס כאשר רק חבר קבינט אחד, מזכיר המדינה רוברט תומבס, התנגד לכך.
ב-11 באפריל נשלחו שלושה קצינים מטעמו של בורגארד לסאמטר על מנת להציב אולטימטום אחרון לפינויה של המצודה.
אנדרסון סירב, אולם אמר לשליחים - .
השליחים שבו לצ'ארלסטון ודיווחו לבורגארד.
ב-12 באפריל, בשעה 01:00, נשלחו השליחים בשנית לסאמטר עם מסר מאת בורגארד: לאחר התייעצות עם קציניו הבכירים הודיע אנדרסון כי יפנה את המצודה עד צהרי 15 באפריל אלא אם יקבל הוראות אחרות מוושינגטון או אספקה נוספת.
קולונל צ'סנוט, הבכיר מבין שלושת שליחיו של בורגארד, מצא את תשובתו של אנדרסון בלתי מספקת וכתב בחזרה תגובה אשר נמסרה לאנדרסון בשעה 03:20: אנדרסון ליווה את השליחים לסירתם ונפרד מהם בלחיצת יד.
בשעה 04:30 נורתה פצצת מרגמה אחת מפורט ג'ונסון אל עבר פורט סאמטר והתפוצצה מעל המצודה, ובכך היוותה את האות לפתיחתה של הפגזתם של 43 תותחי הקונפדרציה אשר הוצבו סביב המצודה.
האש, אשר נורתה מפורט מולטרי, הסוללה הצפה, הסוללות שלצידה, פורט ג'ונסון וקומברינג פוינט, תוזמנה בקצב של פגז כל שתי דקות, כנגד כיוון השעון, התזמון נקבע למעשה על מנת לחסוך בתחמושת לתותחים שאותה העריך בורגארד שתספיק ללא יותר מ-48 שעות הפגזה.
אנדרסון נצר את האש בהמתינו לשעות האור, העיר את חייליו בשעה 06:00 והחל לאייש את העמדות.
הוא לא יכול היה לאייש את כל עמדות התותחים שכן היה חסר בכוח אדם מספיק והורה כי התותחים אשר הוצבו במפלס השלישי הגבוה לא יאוישו משום סכנת פגיעה של צוותיהם מאש הדרום אשר נורתה לעברם.
לרוע המזל, תותחי המפלס השלישי היו התותחים הטובים ביותר במצודה וניתן היה לכוונם אל עבר עמדות הקונפדרציה, דבר שלא ניתן היה לעשות בתותחי המפלס הראשון אשר אויש במהלך הקרב.
המצודה תוכננה לעמוד בפני מתקפות ימיות, ובעוד שספינות המלחמה של התקופה ההיא לא היו מסוגלות לייצר אש תלולת מסלול אשר תעבור את חומות המצודה, התותחים היבשתיים אשר אוישו בידי כוחות הקונפדרציה יכלו גם יכלו.
חיל המצב לעומת זאת יכל היה לאכלס רק את תותחי המפלס התחתון, אשר היו נתונים בעמדות אבן ולא יכלו לירות אש תלולת מסלול אשר תפגע כהלכה ותאיים על עמדות הקונפדרציה.
בנוסף לכך, אף על פי שבמהלך הנסיגה מפורט מולטרי לפורט סאמטר לקח איתו אנדרסון אספקה ותחמושת ככל שניתן היה להעמיס על הסירות, היה מחסור חמור בתחמושת במצודה עד אשר בסופו של הקרב מצבור התחמושת רוקן כמעט לגמרי.
ספינות האספקה של פוקס החלו להגיע ב-12 באפריל, הראשונה - ספינת הדגל של פוקס, ספינת הקיטור יו אס אס באלטיק אשר הגיעה ב-15:00 וכל היתר עגנו עד השעה 18:00. סירות הנחיתה הוכנו ושוגרו אולם חזרו לאחר שספגו מטחי אש ארטילרית לעברם.
פוקס החליט להמתין לחסות החשיכה ולהגעתן של ספינות מלחמה נוספות אך באותו הלילה וכך גם ביום שלמחרת גלים גבוהים מנעו את הנחיתה ופוקס המתין בתקווה כי אנדרסון וחייליו יחזיקו מעמד יום נוסף עד לערבו של 13 באפריל.
סאמטר הייתה מצודה עשויה אבן, אולם בתוכה נבנו מספר מבנים עשויים עץ, ביניהם מגורי החיילים והסגל.
מטחי הדרום כוונו אל עבר מבנים אלו וירו פגזים אשר חוממו לטמפרטורות גבוהות בתנורים ובכך הציתו שריפות במקום פגיעתם.
גשם שהחל לרדת ב-19:00 כיבה את הדלקות הללו וחיילי האיחוד נצרו את אישם למשך הלילה בפקחם עין מפני פשיטה אמפיבית אפשרית של חיילי הדרום, ואילו סוללות הקונפדרציה הפחיתו את קצב יריותיהם ל-4 פגזים בשעה.
עם עלות החמה חודשה אש התותחים ועד לשעות הצהריים רוב מבני העץ עלו באש אשר החלה לאיים על מחסן אבק השרפה של המצודה שם אוכלסו 300 חביות מלאות.
חיילי האיחוד ניסו להרחיק את החביות מהאש, אולם בשלב מסוים הורה אנדרסון על סגירתו של המחסן והתרחקות ממנו מחשש להתפוצצותו, והורה על השלכת החביות אל מימי המפרץ.
אנדרסון הורה על הכפלת המאמצים לפגוע בסוללות הדרום אך ללא הועיל.
על אף זאת, ואולי בזכות זאת, רבים מחיילי הדרום העריצו את אומץ לבם של מגיני המצודה ואת התמדתם, ובכל פעם שחודשה האש אשר נורתה מן המצודה זכו לקריאות עידוד ומחיאות כפים בקרב חיילי הדרום.
ב-13 באפריל בשעה 13:00 הצליחו פגזי הקונפדרציה לפגוע בתורן הראשי של המצודה, עליו התנוסס דגל ענקי ולהפילו.
הפלתו של הדגל גרמה לכוחות הקונפדרציה לחשוב כי מגיני המצודה נכונים להיכנע.
קולונל לואיס וויגפול, הסנאטור הטקסני לשעבר וכעת קולונל בשירות הקונפדרציה, עלה על דעת עצמו על סירה לכיוון המצודה הנצורה בחשבו כי המגנים סבלו מספיק והניף מטפחת לבנה בקצה חרבו.
בפגשו באנדרסון אמר וויגפול אנדרסון התעודד מהעובדה כי וויגפול השתמש במונח "לפנות" ולא "להיכנע", הוא היה חסר בתחמושת, השריפות במצודה היו על סף יציאה מכלל שליטה וחייליו היו מורעבים ותשושים.
מרוצה מכך שהגן בכבוד על המצודה הסכים אנדרסון להפסקת אש בשעה 14:00.
ממחטתו הלבנה של וויגפול הונפה על תורן המצודה בעוד שוויגפול הפליג בחזרה למוריס איילנד שם התקבל כגיבור.
המטפחת נצפתה בצ'ארלסטון ומשלחת נציגיו של בורגארד יצאה לכיוונה של המצודה ללא כל ידיעה על ביקורו של וויגפול.
אנדרסון רתח מזעם כאשר נודע לו כי וויגפול לא ייצג את בורגארד ותנאיו לא התקבלו, השליחים איימו על חידושה של המתקפה.
במקביל שיגר בורגארד משלחת נוספת אשר הציגה לאנדרסון תנאים דומים לתנאים אשר הושגו עם וויגפול, כך נותרה הפסקת האש בעינה.
בשעה 14:00 מסר חיל המצב הצפוני את המצודה לכוחות הקונפדרציה והקרב הסתיים ללא כל נפגעים לשני הצדדים.
במסגרת טקס הורדת דגל האיחוד מראש התורן הורה אנדרסון על מטח כבוד של 100 פגזים כהצדעה לדגל, אולם במטח ה-50 התפוצץ אחד התותחים ובהתפוצצות נהרג חייל אחד ונפצעו שישה מחיילי האיחוד, ובכך נעצר מטח הכבוד.
חיילי וקציני חיל המצב הושמו על ספינת קיטור ונלקחו ביום למחרת לספינותיו של פוקס אשר עגנו מחוץ למפרץ.
אנדרסון לקח איתו את הדגל אשר הורד מראש התורן, דגל אשר סימל את הקרב והפך לסמל לאומי במדינות הצפון.
הפצצתה של המצודה הייתה יריית הפתיחה של מלחמת האזרחים האמריקנית.
בתגובה למסירתה של המצודה לידיים דרומיות קרא לינקולן לגיוסם של 75,000 מתנדבים לתקופה של 90 ימים על מנת להכניע את המרד עליו הכריזו מדינות הדרום, קריאה אשר הובילה בתורה להכרזה על פרישתן של 4 מדינות עבדים נוספות, וירג'יניה, קרוליינה הצפונית, ארקנסו וטנסי, וחבירתן לשורות הקונפדרציה.
המלחמה נמשכה ארבע שנים עד לכניעתה של ארמיית צפון וירג'יניה בפיקודו של הגנרל רוברט לי לצבאו של יוליסס גרנט.
מפרץ צ'ארלסטון נותר בידיים דרומיות במשך כל שנות המלחמה בהותירו פרצה בהסגר של הצפון על נמלי הקונפדרציה.
בין השנים 1862 ל-1863 ניסו צבא האיחוד והצי לתפוס את מוצבי המפרץ ופורט סאמטר בראשם אך כשלו.
כוחות הקונפדרציה פינו לבסוף את אזור המפרץ רק לאחר שויליאם שרמן וצבאו איגפו את צ'ארלסטון במסגרת המערכה על הקרוליינות בפברואר 1865.
ב-14 באפריל 1865, ארבע שנים לאחר שהוריד את דגלו, פקד את המצודה מייג'ור גנרל רוברט אנדרסון והניף את דגל פורט סאמטר מעל חורבות המצודה.
קרב פורט סעיד היה הקרב הימי הראשון שנערך בין חיל הים הישראלי לחיל הים המצרי במלחמת יום הכיפורים.
הקרב התרחש בלילה שבין 6 ל-7 באוקטובר, בקרבת נמל פורט סעיד והתנהל בין ספינות טילים וספינת מטולי רקטות מצריות מצד אחד לבין ספינות טילים ישראליות ומטוסי תקיפה ישראלים מהצד השני.
ביום פריצת המלחמה העריך המודיעין הישראלי שעלולה להתבצע נחיתה מצרית בחוף סיני.
לשם מניעת ההנחתה רוכז בהדרגה כוח ישראלי שמנה שש ספינות טילים מצפון לחוף סיני.
הכוח הישראלי כלל שתי ספינות (אח"י קשת מדגם סער 4 ואח"י אילת מדגם סער 2) בפיקוד מפל"ג סער 4 אלי רהב שנשלחו כבר בשעות הבוקר של 6 באוקטובר.
בצהריים תוגבר הסיור בשתי ספינות טילים נוספות: אח"י סופה (סער 3) ואח"י חרב, בפיקוד מפל"ג 33 גדעון רז.
בערב, לאחר התארגנות, יצאו מחיפה שני סטי"לים נוספים בפיקוד סא"ל יעקב ניצן מפל"ג 32: אח"י סער (סער 3)ואח"י משגב (סער 1, עדיין ללא מערכת טילי גבריאל).
בשעה 20:30 נקלטו בספינות הישראליות מספר שידורי מכ"ם של סטי"לים מצריים מדגם אוסה מצפון לפורט סעיד.
מפקד הכוח, אלי רהב, ביקש סיוע אווירי לתקיפתם.
בקשתו הועברה לחיל האוויר אך לא ניתן היה להקצות לכך מטוסים באותה שעה.
בהוראת מפקדת חיל הים נשלחו זוג הספינות סופה וחרב בפיקוד גדעון רז למארב בקרבת תחנת החוף, לפי תוכנית שתורגלה על ידם בעבר.
המטרה להימנע מגילוי על ידי מכ"ם הסטי"לים המצריים בזכות התמזגות עם החוף.
מאחר שנודע שבספינות האוסה מותקן גלאי אותות מכ"ם ביצעו הסטי"לים הישראלים את המארב מבלי להפעיל את המכ"ם וב.