tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אימאן נישאה ב-1973 שהייתה בת 18, ליזם סומלי והתגרשה כעבור שנתיים.
ב-1977 נישאה לכדורסלן האמריקני ספנסר הייווד וב-1978 נולדה להם בת.
ב-1992 נישאה לזמר הבריטי דייוויד בואי שנפטר בינואר 2016. ב-2000 נולדה בתם אלכסנדריה (לקסי) זהרה ג'ונס.
אילת כרמי (נולדה ב-21 ביולי 1967) היא ציירת ואמנית מיצב.
נולדה ב-1967 בקיבוץ בית השיטה.
חיה ועובדת בתל אביב ובהרצליה.
ד"ר קציעה עלון תיארה את ציוריה כמורכבים מ"ניירות דקיקים, שקופים, מונחים זה על גבי זה, מנכיחים את העדינות המרבית של הרישום לצד הברוטליות של הדימוי.
נדמה כי זהו פיסול שנדחס לדו־ממדיות, כמו מבקש להבקיע לצורניות אחרת."
כרמי בונה עולם אוטופי ומשלבת דרך קבע בין סתירות רבות המתקיימות בהרמוניה בעבודותיה - טבע ותרבות, נשיות וגבריות ומציאות ודמיון.
על מוטיב האישה בעבודותיה של כרמי כתבה גליה בר אור: "זכויותיה אינן מעוגנות במעגל צר של הקשר מקובע הנתפס כנתון.
היא פועלת ללא עכבות בצמתים מכוננים של תרבות ומפעילה אותם בפרשנות חדשה ודינמית, מעצבת מחדש מסורות של עבר ומגיבה לאתגרים שמציב ההווה.
היא מרכיבה, מכליאה ומטביעה את גופה ורוחה בנינוחות מחויכת בנגזרות רחוקות וקרובות של הישגי האדם."
בטקסט שליווה את תערוכת היחידה שלה "אלפיים רגל" כתבה האוצרת אורלי הופמן כי כרמי עוקבת "אחר הכמיהה הקמאית לחצות את אין האונות האנושית ולעלות גבוה יותר ממפלס הקרקע.
היא ממציאה גופים היברידיים הכובשים את שכבות האטמוספירה ומשבשת סדרים של מעלה ומטה.
[…] כרמי יוצרת עולם מדומיין ומרכיבה בין דימויים של אובייקטים, מכונות תעופה, גלגלים ובוכנות, לבין דמויות נשים, ראשי חיות, כנפיים ועצמות שלד שונות.
היא מציירת בתנועות מהירות ומנצלת את ההזדמנות האחת להשלים את המלאכה לפני שייבש הצבע, כמחווה לטכניקות עבר מסורתיות של ציור ה'פרסקו'.
הבחירה באסטרטגיית פעולה זו משפיעה על תחושת דחיפות, העולה בעבודות ודוחקת את הגבולות בין האקראי למתוכנן מחד, לצד שחרור וחופש ממגבלות החומר וההקשר מאידך."
כרמי הציגה תערוכות יחידה במשכן לאמנות בעין חרוד, בגלריה 39, בגלריה הקיבוץ בתל אביב, בבית האמנים בירושלים ובחללי אמנות נבחרים ברחבי הארץ.
כמו כן, השתתפה בתערוכות קבוצתיות רבות במוסדות מובילים ובהם: מוזיאון תל אביב, מוזיאון רמת גן, מוזיאון ינקו דאדא וגלריה Alexander Ochs בברלין.
בשנת 2019 הציגה יחד עם האמנית מירב הימן את תערוכת "ספרה" במרכז נווה שכטר בתל אביב.
התערוכה עסקה בספירת העומר, והיצירה המרכזית בה הציגה ארבע נשים המסתובבות על מתקן שנבנה במיוחד למטרה זו וסופרות בשפות שונות מ-1 עד 49 לצלילי לחן מאת מעיין צדקה.
בכך אתגרו האמניות את נושא הדרת הנשים בכלל והדרתן מטקסי ספירת העומר במיוחד.
השילוב בין הצילום והפרפורמנס של מירב הימן לבין הציור של אילת כרמי מהווה חלק מפרויקט גדול יותר בשם "שביל ישראל".
עבודותיה של כרמי נרכשו על ידי אוסף המשכן לאמנות בעין חרוד, אוסף סבג, אוסף ארי ואן רוזנבלט ואוספים פרטיים נוספים בארץ ובחו"ל.
ציורי קיר קבועים שלה מוצגים במשכן האמנים בהרצליה ובמלון ארטפלוס של אוסף דורון סבג בתל אביב.
מלמדת במכון הטכנולוגי חולון, במדרשה לאמנות במכללה האקדמית בית ברל ובמרכז מאירהוף לחינוך לאמנות של מוזיאון תל אביב.
מנימוקי השופטים בפרס משרד התרבות והספורט: "יצירתה של איילת כרמי הינה רב תחומית ובעלת מראה אסתטי מרשים.
עבודותיה מצטטות באופן מושכל מחקרים מדעיים, כגון זה של לאונרדו דה וינצ'י בתחום התעופה ומחקר על חלקי מכונות מוכרות וזרות.
השילוב שבין המכונה לאדם ובין המראה העדין לעיצוב השכבתי, יוצרים רושם מוכר וזר בו בזמן.
תרגום המראה למדיה של הווידאו ארט, מעצים את המתח שבין המציאותי לדמיוני, ומהווה שלב נוסף ביצירתה המרתקת.
ועדת הפרס התרשמה מהתחכום הסגנוני והרעיוני של היצירות.
1996 - "'ציורים", הקיבוץ גלריה לאמנות, תל אביב.
1999 - "חוקרות חלליות", גלריית קריית האמנים החדשה, קריית טבעון.
2000 - "מסעותיי האחרונים ביבשת", הקיבוץ גלריה לאמנות, תל אביב.
2003 - "הביאו לי את ראשו של נסיך החלומות", הקיבוץ גלריה לאמנות, תל אביב.
2004 - "תאומות סיאמיות", משכן לאמנות עין חרוד.
אוצרת: גליה בר אור (קטלוג).
2009 - "הבוטניקה הפשוטה של החלומות", הגורן, מכללת עמק יזרעאל.
2010 - "אלפיים רגל", מרכז רפורמי בהנובר, גרמניה.
2013 - "אדם דואג", משכן לאמנות עין חרוד.
2014 - "צלצוד", מרכז קשת אילון, קיבוץ אילון.
2015 - מוזיאון חיפה לאמנות, אוצרת: סבטלנה ריינגולד
אוצרים: אסיה דובלין ויורי כץ.
2016 - "עשרימיון" בשיתוף עם מירב הימן, מוזיאון חיפה לאמנות, אוצרת: סבטלנה ריינגולד
2018 - "שביל ישראל: התהלוכה" בשיתוף עם מירב הימן, מוזיאון פתח תקווה לאמנות, אוצרות: דרורית גור אריה ואיזבל בורז'ואה (צרפת)
2018 - "שביל ישראל" בשיתוף עם מירב הימן, Villa Tamaris בצרפת, אוצרת: Isabelle Bourgeois (צרפת)
2018 - "ספרה" בשיתוף עם מירב הימן, נווה שכטר, אוצרת: שירה פרידמן.
2019 – "גירלנדה", גלריה דואק, משכנות שאננים, ירושלים
1994 - "עולמות נפרדים", מוזיאון תל אביב לאמנות.
2005 - "על גדות הירקון: נחל הירקון באמנות הישראלית", מוזיאון תל אביב לאמנות.
אוצרת: ורדה שטיינלאוף (קטלוג וקונצרטינת גלויות)
2011 - "תלוי במקום", עבודות קיר, מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד.
2012 - "שיחות סלון", בית האמנים תל אביב.
2012 - "אמנות בכל אופן", מוזיאון תל אביב לאמנות.
2012 - "טבע הארץ – צומח חי וקיים", משכן האמנים, הרצליה.
2013 - "רשמים V: מעבר לנייר", ביאנלה לרישום, סדנת ההדפס, ירושלים.
2015 - "ליקוי", פרויקט משותף עם מירב הימן, "דופק מקומי", בית האמנים תל אביב, תל אביב.
אוצרים: אורלי הופמן ואריה ברקוביץ
2016 - "בין-סינפסות| דיאלוג במרחבי מדעי המוח והאמנות", בית האמנים בירושלים, ירושלים.
2016 - "המגדירים", גלריית טרומפלדור: מרכז אמנות, אוניברסיטת בן-גוריון בנגב, באר שבע.
2018 - "Flower Power", גלריה סירקל 1, ברלין, גרמניה, אוצרת: כרמית בלומנזון
2018 - "מאוצרות המשכן לאומנות", המשכן לאמנות על שם חיים אתר, אוצר: יניב שפירא.
אילת מצגר (נולדה ב-13 בדצמבר 1963, כ"ז בכסלו תשכ"ד) היא אשת תקשורת ישראלית, נציבת פניות ציבור בארגון ועידת התביעות ולשעבר מנכ"לית הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
מצגר נולדה ב-1963 בקליפורניה, ארצות הברית וגדלה בטורונטו, קנדה.
היא השנייה מבין שלושת ילדיהם של אורי זהר ושלומית.
בשנת 1989 סיימה תואר בוגר ביחסים בין-לאומיים, ולימודי ערבית והמזרח התיכון באוניברסיטה העברית.
מאוחר יותר סיימה תואר שני במדיניות ציבורית וממשל באוניברסיטה העברית.
בשנת 2002 סיימה לימודי מיומנות ניהול למנהלים בכירים במרכז הישראלי לניהול.
מצגר נשואה, ולה שלושה ילדים (שני בנים ובת).
מצגר החלה בעבודתה בתקשורת ב-1988 שמשה כמתרגמת ועורכת חדשות בלשכת העיתונות הממשלתית עד 1989, בתפקידה עסקה בתרגום מעברית לאנגלית של מהדורות ומבזקי החדשות ברדיו עבור עיתונאים זרים הפועלים בישראל.
בין השנים 1990–1993 הייתה מנהלת רכש תוכניות במנהלת ההקמה של שידורי ערוץ 2, במשרד התקשורת, שם הייתה אחראית לרכש תוכניות זרות לשידור במסגרת שידורי הניסיון של ערוץ 2 והתנהלותו, לקיום משא ומתן, עריכת חוזי רכישת זכויות שידור מול חברות בישראל ובעולם.
בין השנים 1993–2001 הייתה ראש אגף פרסומות, סקרים ומידע – אחראית על חוק חופש המידע ברשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
במסגרת תפקידה הייתה אחראית על הקמת מערך הפיקוח על תשדירי הפרסומות המשודרים בערוצים המסחריים, הקמת תחום המחקר ברשות השנייה וקביעת מערך מדידת שיעורי הצפייה בטלוויזיה המסחרית - הוועדה הישראלית למידרוג, שעמדה בראשה בשנים 2000–2001. ב-2004 הייתה חברה בוועדת פרס סוקולוב לעיתונות.
בין השנים 2001 – 2012 מצגר שימשה כסמנכ"ל לענייני טלוויזיה ברשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
במסגרת תפקידה הייתה אחראית על מערך ההסדרה של פעילות ערוצי השידור המסחריים – ערוצים 2, 10 וחברות החדשות.
בנוסף, הייתה אחראית על קביעת מדיניות ההסדרה, אכיפה וקביעת סנקציות כלפי גורמי השידור.
בשנים 2006, 2007, 2012 ו-2013 הייתה מצגר מנכ"לית בפועל של הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו והייתה אחראית על ניהול ארגון ציבורי סטטוטורי, הובלת תהליך התייעלות של צמצום של התקציב ומצבת כוח אדם, הובלת תהליכים משמעותיים מול שוק הטלוויזיה, ההפקה, הפרסום והמגזר הציבורי.
בנוסף, הייתה אחראית על הענקת רישיונות שידור מסחריים – ציבוריים בערוצי הטלוויזיה 2 ו-10 וב-16 תחנות רדיו אזוריות כמו גם על רגולציה בשידורים בערוצים אלו.
מצגר הייתה גם אחראית להפעלת מערך השידור הדיגיטלי קרקעי (עידן+).
בין השנים 2013–2015 שימשה כמשנה למנכ"ל, אחראית על מדיניות, מחקר ופיתוח והפקות ברשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו.
במסגרת תפקידה הייתה אחראית על גיבוש אסטרטגיות רפורמה וקביעת מדיניות להשגת יעדי הארגון, ניהול צוות מחקר וביצוע מחקרים בישראל ובעולם, כתיבת מסמכי מדיניות, דוחות מקצועיים ודוח ועדה ציבורית, ניהול תהליכי מכרז של הפקות, גיבוש תוכניות עבודה, תשתיות והקצאות התקציב לגורמי ביצוע חיצוניים.
מאז מרץ 2016 משמשת כנציבת פניות ציבור בוועידת התביעות.
אימאן אל-נאפג'אן היא בלוגרית סעודית ופעילה למען זכויות נשים.
אל-נאפג'אן נולדה בערב הסעודית, אך כבתו של קצין צבא סעודי, בילתה את מרבית ילדותה בקנזס שבארצות הברית בשל עבודתו.
היא סיימה תואר ראשון באנגלית באוניברסיטת המלך סעוד בערב הסעודית, ועבדה בתור מורה בבית ספר ואחר כך כעוזרת הוראה באוניברסיטה.
היא נישאה, ונולדו לה שלושה ילדים.
היא השלימה תואר שני בהוראת אנגלית כשפה זרה באוניברסיטת בירמינגהם בבריטניה, ואז לימדה אנגלית ללימודי קדם-רפואה באוניברסיטה.
מאז החלה לעבוד לקראת דוקטורט בבלשנות.
בפברואר 2008 החלה לכתוב בלוג בשם "Saudiwoman", על סוגיות ונושאים חברתיים ותרבותיים בערב הסעודית, עם דגש על נשים.
ב-17 ביוני 2011 היא נהגה ברכב בריאד כחלק מקמפיין מחאה של נשים, חלק מתנועת מחאה רחבה יותר שקמה במהלך 2011, במסגרת האביב הערבי.
היא החלה לפרסם מאמרים במדיה המערבית על הקמפיין לאפשר לנשים לנהוג.
בספטמבר 2016, אל-נאפג'אן הייתה בין החותמות על עצומה לביטול מערכת האפוטרופסות הגברית הנהוגה בסעודיה, שבמסגרתה כל ההחלטות לגבי חייה של אישה נקבעות על ידי גבר שמונה לכך - אביה, בעלה או בנה בדרך כלל.
ב-15 במאי 2018 החלו כוחות הביטחון בשורת פשיטות על פעילות זכויות נשים, ובמשך שלושה ימים עצרו לפחות 9 נשים וכן שני גברים שתרמו לתנועה.
בין הפעילות שנעצרו הייתה גם אל-נאפג'אן, יחד עם לוג'יין אל-הד'לול, עזיזה אל-יוסף, עאישה אל-מאנה, ומדהה אל-עג'רוש.
Human Rights Watch מפרש את מטרת המעצרים כאמצעי הפחדה "נגד כל מי שמביע ספקנות לגבי האג'נדה של נסיך הכתר בנושא זכויות".
הממשלה השיקה יחד עם המעצרים ההמוניים קמפיין מדיה בו קראו לפעילות "בוגדות", ושר הפנים הסעודי הצהיר שהן תחת חקירה על "מגעים עם גורמים זרים" וניסיונות לגייס פקידי ממשל במטרה להסב נזק לממלכה.
העיתון הסעודי "עוכאז", עיתון פרו-ממשלתי, דיווח שעונש המוות עומד על הפרק עבור הנשים.
עיתון סעודי אחר פרסם שאם יעמדו למשפט, הן צפויות לעונש של 20 שנים בכלא על פעילותן.
במרץ 2019, שוחררה אל-נאפג'אן בערבות יחד עם כמה מהעצורים האחרים.
אימאן הוא מושג בתאולוגיה האסלאמית.
הפירוש המילולי של אימאן הוא אמונה, ובאסלאם הכוונה היא לאמונה באללה ובאספקטים מטאפיזיים של הדת.
האמונה עצמה אינה נראית לעין האדם ורק אללה מזהה אותה.
האמונה מניעה את המאמין לעשות מעשים טובים, אך מעשים טובים כשלעצמם לא מעידים על אמונתו של המאמין.
מנגד, החטאים אינם שוללים את האמונה לחלוטין, אלא עלולים להפחית אותה, כשם שציות ומעשים טובים, עשויים להגביר את האמונה.
ששת עמודי התווך של האמונה בדת האסלאם
האימאן מורכב משישה עמודי תווך (أركان):
אמונה בקיום אל אחד (אללה) ואין בלתו.
על פי החדית', האימאן הוא הרובד השני במכלול דת האסלאם.
הרובד הראשון הוא אסלאם, קבלת הדת (إسلام; בערבית: (גם) התמסרות ל..., ציות ל...), הרובד השני הוא האמונה - אימאן (إِيمَان) והרובד השלישי היא איחסאן - המידות הטובות ועשיית החסד.
המושג "אימאן" מוזכר גם בקוראן וגם בחדית'.
על פי הקוראן, האימאן חייב להיות מלווה במעשים טובים, מפני שרק צירוף של השניים (האימאן והמעשים הטובים) יכולים לזכות את המאמין בכניסה לגן העדן המובטח.
בחדית' שמיוחס למוחמד, מסופר שהוא אמר שלאמונה יש יותר משבעים ענפים.
האימאם אל-בייהקִי (البيهقي) תיאר בספרו "שועוב אל-אימאן" (شعب الإيمان; ענפי האמונה") 77 ענפים, אשר, לשיטתו, אלו ענפי האמונה, עליהם דיבר מוחמד.
להלן התחומים עם מספר דוגמאות של הענפים:
פעולות הלב, כמו: אמונה באללה, מלאכיו, ספריו, הנביאים, אמונה ביום האחרון,
פעולות הלשון (דיבור), כמו: אמירת ה"שהאדה", קריאת הקוראן, לימוד ההלכות, "זיכר" ,
פעולות הגוף, כמו: צום חודש הרמדאן, עליה לרגל (חג') ,
לא כל הענפים זהים ב"רמתם".
יש מהם דיכוטומיים כמו אמירת, או אי אמירת ה"שהאדה", תפילה או הימנעות ממנה, החג' או אי קיום המצווה.
אי קיומם של ענפי אלו הוא פגיעה באמונה.
מאידך גיסא, יש ענפים שניתן ליישמם ברמות שונות, כמו: הקריאה בקוראן או לימוד ההלכות.
אימאם אבו ג'עפאר, אחמד אבן מחמד אבן סלאמה אבן סלמה אל-אזדי א-טחאווי , אשר נודע בעיקר כאימאם א-טחאווי (امام الطحاوي), היה חכם דת אסלאמי מהאסכולה החנפית (843 – 933).
א-טחאווי נולד בכפר טחא שבמצרים, בשנת 843 (שנת 229 בלוח השנה ההיג'רי).
הוא החל את לימודי אצל דודו מצד אימו, אסמעאיל אבן יחיה אל-מוזאני, שהיה אחד מתלמידיו הבולטים של אמאם א-שאפעי.
בשנת 863, כשאר א-טחאווי היה בגיל 20, הוא עזב את האסכולה השאפעית ועבר אל האסכולה החנפית, וזאת מסיבות אישיות.
אז החל א-טחאווי ללמוד אצל ראש האסכולה החנפית במצרים, אחמד אבן אבו עמראן מוסא, אשר בעצמו למד באופן ישיר משני התלמידים הבולטים ביותר של אימאם אבו חניפה: אימאם אבו יוסף, ואימאם מוחמד א-שיבאני.
בשנת 882, המשיך א-טאחווי אל סוריה, שם המשיך להתעמק ברזי האסכולה החנפית, והיה לתלמידו של הקאדי אבו חאזם עבד אל-חמיד בן ג'עפר, שהיה השופט הראשי של דמשק בזמנו.
אימאם א-טחאווי נפטר ב-5 בנובמבר 933, ונקבר בקהיר, מצרים.
ספרו "אל-עקידה א-טחאוויה" (יסודות האמונה של א-טחאווי) נחשב בעיני רבים מגדולי חכמי הדת באסלאם ליצירת מופת בתחום התאולוגיה האסלאמית.
הספר הפך לכלי המרכזי ללימוד תאולוגיה אסלאמית ברבים מבתי הספר והמכללות האסלאמיות ברחבי העולם.
אבּוּ דאוּד סלימן בּן אלאשעת' בּן אִִסחאק בּן בּשיר בּן שדאד בּן עִמראן אלאזדי אלסג'סתאני (בפרסית: ابو داوود سلیمان بن الأشعث بن اسحاق بن بشیر بن شّداد بن عمران الأزدی السجستانی), הידוע כאימאם אבו דאוד, ולעיתים פשוט כאבו דאוד, היה חכם דת מוסלמי פרסי אשר היה מומחה בתחום החדית'.
אוסף החדית' שלו, סֻנן אבו דאוד, נחשב לאחד מששת אוספי החדית' החשובים ביותר בקרב הסונים.
אבו דאוד נולד בשנת 817 בסיסתאן הקדומה, אזור בפרס העתיקה, הממוקם במחוז סיסתאן ובלוצ'סתאן של איראן המודרנית.
הוא נפטר בשנת 889, בבצרה.
על מנת לאסוף חדית'ים, הוא נסע למרחקים, בין השאר נסע ברחבי עיראק, מצרים, סוריה, חג'אז, מרב העתיקה, נישאפור, ועוד.
אבו דאוד התעניין רבות בתחום הפיקה, ומשום כך הוא אסף בעיקר חדית'ים הנוגעים בהלכות.
מתוך כחצי מיליון חדית'ים שהוא מצא, הוא כלל רק כ-4,800 חדית'ים אוסף המפורסם שלו.
בנוסף לספרו המפורסם "סֻנן אבו דאוד", כתב האימאם אבו דאוד ספרים נוספים, כ-21 ספרים סך הכל, וביניהם:
"מסאאִל אל-אימאם אחמד" , ספר בתחום הפיקה, על פי האסכולה החנבלית.
" אל-נאסח' ואל-מנסוח' ", ספר בתחום מדעי הקוראן.
"כִּתאבּ אל-קדר" , ספר אשר עונה לטענותיהם של זרם הקדריה.
אימאן ח'טיב-יאסין היא חברת הכנסת ערבייה-ישראלית, המכהנת גם כסגנית יו"ר מועצת השורא של רע"ם.
היא פעילה פמיניסטית, חברת הפלג הדרומי של תנועה האיסלאמית, ובוגרת "מכון מנדל למנהיגות חינוכית", שם בחרה לעשות את ההכשרה המעשית שלה בכנסת, בוועדה לקידום מעמד האישה.
ח'טיב-יאסין נולדה בעראבה, היא עובדת סוציאלית בעלת תואר ראשון מאוניברסיטת חיפה ותואר שני מאוניברסיטת תל אביב, בו התמחתה בתחום נשים ומגדר.
היא גם בעלת הסמכה כמנהלת חשבונות מהסוג המשני (1+2), למדה בקורס דירקטורים באוניברסיטת בר-אילן וסיימה קורס גישור בסכסוכים באוניברסיטת קובנטרי , אנגליה.
היא עבדה בשיקום אסירים, הקימה מרכז לנערות במצוקה בנצרת וניהלה אותו תשע שנים, וניהלה מרכזים קהילתיים ביישובים יפיע וזמר במשך כעשרים שנה.
הקימה וניהלה את המתנ"ס ביפיע במשך 14 שנה ובהמשך ניהלה גם את המתנ"ס בזמר.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים (2019) הוצבה יאסין במקום 15 של הרשימה המשותפת, אך זו זכתה ב־13 מנדטים והיא נותרה מחוץ לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש (2020), הוצבה יאסין שוב במקום 15 של הרשימה, אך הפעם זכתה הרשימה ל-15 מנדטים והיא נכנסה לכנסת, ובכך הייתה לאישה המוסלמית הדתית הראשונה בכנסת.
בכנסת הקימה שדולות לסגירת פערים ברשויות הערביות ולקידום תעסוקת נשים ערביות, וכן שדולה בשם "נשים נגד הסיפוח".
במהלך מערכת הבחירות לכנסת העשרים וארבע (2021) התפלגה רע"ם מהרשימה המשותפת וח'טיב-יאסין הוצבה במקום החמישי ברשימתה לכנסת.
מאחר שהרשימה זכתה בארבעה מנדטים, ח'טיב יאסין לא נכנסה לכנסת, אך בחודש אוגוסט – כארבעה חודשים לאחר הבחירות, מת ח"כ סעיד אלח'רומי מדום לב וח'טיב-יאסין נכנסה במקומו לכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצבה ח'טיב יאסין במקום הרביעי ברשימת רע"ם לכנסת ונבחרה פעם נוספת לאחר שהמפלגה זכתה ב-5 מנדטים.
ב-5 בנובמבר 2023, בראיון לערוץ הכנסת בהתייחס למעשי הטבח בעוטף עזה, ציינה חברת הכנסת יאסין כי: .
היא הודתה כי לא צפתה בסרטון בעצמה, והוסיפה כי גם ללא עדויות כאלה - "מה שקרה (מתקפת חמאס) זה לא אנושי.
אני אשה דתיה מוסלמית, זה נוגד את ערכי האסלאם, אפילו בתנאי מלחמה." בנאום מאוחר יותר במליאה חזרה על כך שמעשי חמאס ב-7 באוקטובר סותרות את ערכיה כאדם וכאשה מוסלמית דתיה.
דבריה עוררו סערה וחברי כנסת ממפלגות רבות וגם במפלגתה, מפלגת רע"ם דרשו את פיטוריה.
ועדת האתיקה של הכנסת קבעה כי ח'טיב-יאסין תורחק מהכנסת לחודש ושכרה ישלל לשבועיים.
ח'טיב-יאסין תושבת יפיע, אם לארבעה.
אַיֶּלֶת חיה כהנא (נולדה בכ"ח בתמוז ה'תשמ"ז, 25 ביולי 1987) היא עיתונאית ישראלית, המשמשת ככתבת בעיתון "מקור ראשון", ומגישה ב"כאן מורשת".
שימשה בעבר ככתבת פוליטית בערוץ 20 וכעורכת וכתבת במדור בעלון השבת "עולם קטן".
נולדה לאפרים ועציונה כהנא בקריית שמואל.
היא הצעירה מבין 3 בנות.
כהנא למדה בבית הספר היסודי "אהרן הרא"ה" ובאולפנת בני עקיבא "סגולה" בקריית מוצקין.
בוגרת תנועת הנוער "בני עקיבא".
התנדבה במסגרת השירות הלאומי במשך שנתיים בארגון נפגעי הטרור "משפחה אחת".
למדה במדרשה ללימודי יהדות יעוד בירושלים ובמעלה - בית הספר לטלוויזיה לקולנוע ולאמנויות.
לכהנא תואר ראשון מאוניברסיטת בר-אילן.
את דרכה העיתונאית החלה בעלון השבת "מעייני הישועה" ובמגזין "פנימה" לאישה הדתית.
לאחר מכן שימשה במשך ארבע שנים ככתבת בכירה בעולם קטן ועורכת המגזין מקום בעולם.
במסגרת עבודתה בעולם קטן כהנא סיקרה את העולם הפוליטי, המשפטי, את מפעל ההתנחלויות ביהודה ושומרון וכן ענייני דת ומדינה ויהדות התפוצות.
בשנת 2019 מונתה לכתבת בחדשות ערוץ 20 שם סיקרה את העיר ירושלים אך עם הקדמת הבחירות לכנסת העשרים ואחת עברה לשמש גם ככתבת פוליטית וסיקרה בעיקר את מפלגות הציונות הדתית.
עם המשבר אליו נקלע ערוץ 20 הייתה כהנא בין הכתבים היחידים שנותרו במערכת החדשות של הערוץ וקיבלה לידיה את סיקור רוב הנושאים בתקופת שנת הבחירות, בהם הצגת תוכנית השלום של הנשיא טראמפ ומבצע חגורה שחורה.
מלבד עבודתה בשטח ובאולפן, הנפיקה כהנא סרטונים קצרים בשם "חסידות לשבת" בהם הביאה רעיונות מתורת הבעל שם טוב והראתה כיצד הם משתלבים בחיי היומיום.
באפריל 2020 הודיעה כהנא על עזיבתה את ערוץ 20 והצטרפותה למערכת "מקור ראשון" ככתבת ועוסקת בין השאר בסיקור תחומי המשפטים וירושלים.
כיום היא כתבת מגזין ועורכת בעיתון.
כהנא היא אורחת קבועה בפאנלים חדשותיים.
כהנא מתגוררת בשכונת נחלאות בירושלים.
כהנא מקורבת לכמה דמויות רבניות בציבור הדתי ובפרט לרבנית ימימה מזרחי.
מוחמד בן אחמד בן אבו בכר בן פרח הידוע בכינוי אבו עבדאללה אל-קורטובי או פשוט האימאם אל-קורטובי, היה משפטן אנדלוסי מוסלמי, אשר עסק והתמחה במדע החדית', תפסיר, ותחומים נוספים במדעי האסלאם.
אימאם אל-קורטובי נולד וגדל בקורדובה שאז הייתה בשליטה המוסלמית.
לאחר כיבוש העיר על ידי הנוצרים בשנת 1236 הוא עבר לאלכסנדריה.
אל-קורטובי כתב מספר טקסטים במהלך חייו, וביניהם:
תפסיר אל-קורטובי, שהוא למעשה אחר מספרי הפרשנות המפורסמים ביותר לספר הקוראן.
אל-אסנא פי שרח אסמאא אללה אל-חוסנא, שהוא ספר המדבר על שמותיו של אללה לפי האמונה האסלאמית.
אילת סווטיצקי (נולדה ב-30 במאי 1977) היא סופרת, עורכת, ומוציאה לאור ישראלית.
סווטיצקי נולדה וגדלה בקיבוץ נירים.
אביה רפי היה רפתן בקיבוץ, אמה חנה הייתה מנהלת המתפרה וחנות הבגדים בקיבוץ עד לפרישתה לגמלאות.
כשהייתה בת 13 התגרשו הוריה.
החלה לכתוב בנעוריה כשהייתה בת 14, בעיקר שירה וסיפורים קצרים.
היא שירתה בצה"ל כמדריכת חי"ר, ולאחר שחרורה משירות בצה"ל התגוררה בלונדון ובתל אביב, מאוחר יותר שבה לקיבוץ נירים.
באוקטובר 2012, לאחר שנחשפה לספר חמישים גוונים של אפור, החלה לעסוק בכתיבה.
בשנת 2013 ראה אור הספר הראשון בסדרת הספרים תחרה וצבע שכתבה: תחרה וצבע ולאחר מכן ראו אור החלקים האחרים בסדרה: זהב ודיו, פנינה ומשי, ומאוחר יותר זכוכית וחול.
רומנים מסוגת הרומן האירוטי העוסקים בנושאים שונים, בין היתר נושאים המבוססים על חוויות חיים אישיות של המחברת כמו התמודדות עם הפרעה דו-קוטבית, הפרעת אכילה ועוד.
נכון לשנת 2025 כתבה והוציאה לאור 23 ספרים.
בשנת 2016 הקימה את "דבש הוצאה לאור".
מאוחר יותר היא הייתה גם שותפה בהוצאת הספרים ונוס להוצאת ספרות מתורגמת, לאחר טבח ה-7 באוקטובר פרשה מהוצאת הספרים ונוס, והפסיקה זמנית את פעילות הוצאת דבש.
תחרה וצבע מהדורה ראשונה: הוצאת אהבות, 2013. מהדורה שנייה: הוצאת דבש, 2017
זהב ודיו מהדורה ראשונה: הוצאת אהבות, 2014. מהדורה שנייה: הוצאת דבש, 2017
פנינה ומשי מהדורה ראשונה: הוצאת אהבות, 2014. מהדורה שנייה: הוצאת דבש, 2017
בעין הסערה מהדורה ראשונה: הוצאת אהבות, 2014. מהדורה שנייה: הוצאת דבש, 2017
זכוכית וחול הוצאת דבש, 2019
לעיניי בלבד הוצאת דבש, 2016
חיים שלמים לחיות, הוצאת דבש, 2017
להציל את מרגו, הוצאת דבש, 2019
להמר על הכל, הוצאת דבש, 2019
ביום שתעז לאהוב, הוצאת דבש, 2021
ביום שתעז לחיות, הוצאת דבש, 2021
ביום שתעז לחלום, הוצאת דבש, 2022
ביום שתעז לראות, הוצאת דבש, 2022
לב בקופסה, הוצאת דבש, 2017
שקרים ותקוות, הוצאת דבש, 2018
אהבה וכאוס, הוצאת דבש, 2020
הכל ועוד קצת, הוצאת דבש, 2020
גנבת החלומות, הוצאת דבש, 2022
כל המילים היפות, הוצאת דבש, 2023
כל המילים הנכונות, הוצאת דבש, 2023
כל המילים השקטות, הוצאת ספרות שנוגעת, 2025
סווטיצקי נשואה לאיל ואמא לשלושה מתגוררת בקיבוץ יגור.
ב-7 באוקטובר במהלך טבח שבעה באוקטובר אחיה הבכור רועי פופלוול נרצח, אימה חנה פרי ואחיה נדב פופלוול נחטפו מביתם בקיבוץ נירים.
לאחר 49 יום בשבי החמאס, ב-24 בנובמבר 2023, שוחררה חנה פרי, אימה של אילת, והושבה לישראל.
אחיה, נדב, נחטף וארגון הטרור חמאס אף פרסם אות חיים ממנו, אך הוא נרצח בשבי ב-14 בפברואר 2024, וגופתו הושבה לישראל על ידי חיילי צה"ל באוגוסט אותה שנה.
אימא מלווה הוא סרט מסע וקומדיה אמריקאי משנת 2012 בבימויה של אן פלטשר, עם ברברה סטרייסנד וסת' רוגן בתפקידים הראשיים.
העלילה היא על יחסיים בין אם יחידנית יהודיה לבנה הרווק היוצאים למסע של 8 ימים ו-3000 ק"מ מחוף לחוף.
אנדי ברוסטר (סת' רוגן) הוא רווק בן 30, בוגר UCLA בכימיה אורגנית.
הוא מנסה ללא הצלחה לשווק מוצר ניקיון לא רעיל מחומרים אורגנים.
הוא מגיע לאימו היחידנית ג'ויס ברוסטר (ברברה סטרייסנד) בניו ג'רזי ומשקר לה על "הצלחותיו".
ג'ויס מספרת לו על בחור בשם אנדי מרגוליס בו התאהבה אבל לבסוף נישאה לאביו של אנדי וקראה לבנה על שם אותו חבר.
אנדי מצליח לגלות את מקום מגוריו של מרגוליס בסן פרנסיסקו ומציע לאימו להצטרף אליו למסע שיווק שלו שייסתיים שם.
היא מצטרפת אליו והם עוברים הרפתקאות.
המכונית שלהם נתקעת בשלג בטנסי ומי שמחלץ אותם היא חברתו לשעבר ג'סיקה (איבון סטרהובסקי) ובעלה רוב (קולין הנקס).
הם ממשיכים לטקסס שם נכשל שוב אנדי לשכנע את מנהל קוסטקו בהמצאתו.
אנדי מגלה לאימו את מצבו העגום והם מתחילים לריב.
הוא מתחיל לשתות וג'ויס יורדת לבר שם היא מתחילה לשתות ואחד מהגברים עוגב עליה.
אנדי משחרר אותה לאחר שהוא סופג "פנס" בעין.
במסעדת בשרים היא מתנדבת לסיים בשעה ארוחת שחיתות של סטייק ענק ותוספות כדי להרוויח פרס של 100 דולר עבור אנדי.
היא מסתייעת בטקסני בשם בנג'מין גרו (ברט קולן) שרוצה להתחיל איתה, וזוכה בפרס למחיאות ידיים של הסועדים.
הם ממשיכים ללאס וגאס וג'ויס מדריכה אותו איך לשנות את המצגת שלו - לשכנע את הוועדה שהתכשיר אינו רעיל ולשתות אותו.
הפעם המצגת משכנעת את הבודקים והם מעוניינים בשיווק.
כעת מגלה אנדי לאימו את סיבת נסיעתם לסן פרנסיסקו.
שם הם נפגשים עם אנדרו מרגוליס ג'וניור (אדם סקוט) ואחותו ג'ויס (ארי גריינור).
אנדרו ג'וניור מגלה להם שאביו נפטר לפני חמש שנים.
ג'ויס ואנדי נפרדים לדרכם בנמל התעופה הבין-לאומי של סן פרנסיסקו בידיעה כי המסע הזה חיזק את הקשר ביניהם.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותברברה סטרייסנדג'ויס ברוסטרסת' רוגןאנדרו "אנדי" ברוסטראיבון סטרהובסקיג'סיקהקולין הנקסרובאדם סקוט (שחקן)אנדרו מרגוליס הצעירארי גריינורג'ויס מרגוליסברט קולןבנג'מין גרומרים מרגוליסאניטהידידה של ג'ויס
אימאן ח'ליף היא מתאגרפת אלג'יראית, זוכת מדליית זהב אולימפית באולימפיאדת פריז בשנת 2024. ייצגה את אלג'יריה גם באולימפיאדת טוקיו שלוש שנים קודם לכן.
ח'ליף גדלה בכפר במחוז טיארט בצפון מערב אלג'יריה.
לפני שהחלה להתמקצע באגרוף ניסתה גם ענפי ספורט אחרים.
בשנים הראשונות נאלצה לנסוע לכפר שכן כדי להשתתף באימונים, ומכרה גרוטאות מתכת כדי לממן את דמי הנסיעה באוטובוס.
סיפרה בריאיון שבתחילה, אביה לא אפשר לה להתאגרף כיוון ש"לא תמך באגרוף לבנות".
ב-2018 השתתפה לראשונה באליפות העולם באגרוף לנשים וסיימה במקום ה-17, לאחר שהודחה בסיבוב הראשון על ידי המתאגרפת הקזחית קרינה איברגימובה.
שנה לאחר מכן היא סיימה במקום ה-33 לאחר שהודחה בסיבוב הראשון על ידי הסרבית נטליה שדרינה.
באולימפיאדת טוקיו ייצגה ח'ליף את אלג'יריה במקצה משקל קל לנשים, והובסה על ידי קלי הרינגטון מאירלנד ברבע הגמר.
באליפות העולם באגרוף לנשים 2022 הייתה ח'ליף המתאגרפת האלג'יראית הראשונה שהגיעה לגמר, לאחר ניצחון על צ'לסי היינן ההולנדית.
בגמר עצמו היא הובסה על ידי איימי ברודהרסט מאירלנד, וזכתה לתואר סגנית אלופת העולם.
באותה שנה היא זכתה בהישגים נוספים וקיבלה מדליות זהב במשחקי הים התיכון ובאליפות אפריקה באגרוף חובבים.
במרץ 2023 נפסלה ח'ליף על ידי איגוד האגרוף הבין-לאומי (IBA) מאליפות העולם בטענה שאינה עומדת בקריטריונים, אך בלא שצוין באיזה קריטריונים.
הפסילה נעשתה על רקע האשמות של איגוד האגרוף הבין-לאומי שמנוהל בראשות רוסיה, לפיהן ח'ליף נכשלה במבחני אימות מגדרי.
הפסילה התרחשה שלושה ימים לאחר שח'ליף ניצחה את אזליה אמינבה, מתאגרפת רוסיה שהייתה עד אז ללא הפסד.
פסילתה של ח'ליף החזירה את מעמדה הבלתי מנוצח של המתאגרפת הרוסיה.
לטענת נשיא איגוד האגרוף אומאר קרבלב, נמצא בבדיקות DNA כי היא נושאת כרומוזומי XY, אך האיגוד לא חשף את אופן הבדיקה.
ח'ליף הגישה ערעור על ההחלטה לבית הדין לבוררות בספורט אך בהמשך משכה את עתירתה.ביולי 2023, ארבעה חודשים לאחר פסילתה מאליפות העולם, ייצגה ח'ליף את אלג'יריה במשחקים הערביים וזכתה במדליית זהב במקצה המשקל הבינוני לנשים.
ביוני 2023, בעקבות אי סדרים ומקרי שחיתות, נשלל המעמד של איגוד האגרוף הבין-לאומי באולימפיאדה.
כתוצאה מכך, את תחרויות האגרוף באולימפיאדת פריז ארגנה יחידת האגרוף של הוועד האולימפי הבין-לאומי, שאישרה את השתתפותה של ח'ליף בתחרות בפריז, ואישרה שהיא עומדת בכל התנאים והתקנות הרפואיות הנדרשות לאירוע.
בסיבוב השני בתחרות האגרוף במשקל עד 66 ק"ג לנשים ניצחה ח'ליף את אנג'לה קאריני האיטלקית תוך 46 שניות.
קאריני טענה כי הקרב לא היה הוגן וכי מעולם לא ספגה מכות בעוצמה דומה.
טענותיה עוררו גל תגובות חריפות שהטילו ספק במין של ח'ליף.
מבצע ההשפעה הרוסי דופלגנגר, הכולל רשת בוטים בת 30,000 משתמשים, ניצל את האירוע כדי להטיל ספק בזהותה המגדרית של ח'ליף ולפגוע בתדמיתה של אולימפיאדת פריז.
הוועד האולימפי האלג'יראי (COA) יצא להגנתה של ח'ליף, והצהיר כי ננקטו כל האמצעים הנדרשים כדי להגן על ח'ליף ועל זכותה להתחרות באולימפיאדה.
ברבע הגמר ניצחה ח'ליף את לוקה האמורי ההונגריה בתום 3 סיבובים והעפילה לחצי הגמר בו התמודדה מול התאילנדית ג'נג'ם סואנפנג, ניצחה שוב בנקודות, והבטיחה את מקומה בקרב הגמר בו התמודדה מול המתאגרפת הסינית יאנג ליו.
גם בגמר ניצחה בנקודות וזכתה במדליית הזהב, לאחר 0–5 בהחלטת השופטים.
אימאן בת עבדאללה, נסיכת ירדן (נולדה ב-27 בספטמבר 1996) היא נסיכה ירדנית.
היא בתם הראשונה והילד השני של עבדאללה השני, מלך ירדן ושל ראניה, מלכת ירדן.
הנסיכה אימאן נולדה ב-27 בספטמבר 1996 במרכז הרפואי המלך חוסיין בעמאן.
היא הילד השני של המלך עבדאללה השני והמלכה ראניה.
יש לה שני אחים ואחות אחת.
הנסיכה אימאן היא בת למשפחה ההאשמית.
סבה מצד אביה היה חוסיין, מלך ירדן ששלט אז וסבתה היא מונא, מלכת ירדן ילידת בריטניה, שהייתה אשתו השנייה.
לאימאן אח בכור אחד, יורש העצר חוסיין, ושני אחים צעירים, הנסיכה סלמה והנסיך האשם.
הנסיכה אימאן סיימה את לימודיה באקדמיה הבינלאומית בעמאן בשנת 2014. לאחר מכן היא למדה בבית הספר לשירות חוץ של אוניברסיטת ג'ורג'טאון, לפני שעברה לבית ספר פרסונס לעיצוב וקיבלה תואר ראשון במנהל עסקים בעיצוב וניהול אסטרטגיות.
ב-6 ביולי 2022 הכריז בית המשפט ההאשמי המלכותי על אירוסיה של הנסיכה אימאן לג'מייל אלכסנדר תרמיוטיס (נולד ב-28 באפריל 1994 בקראקס, ונצואלה).
הוא מייסד את Outbound Ventures, חברת השקעות טכנולוגית בניו יורק.
בני הזוג נישאו ב-12 במרץ 2023 בארמון בית אל אורדון.
אימאן בת חוסיין בן עבדאללה, נסיכת ירדן , היא נסיכה ירדנית, בתם הבכורה של יורש העצר חוסיין ואשתו רג'ווה, ונכדתו הבכורה של המלך עבדאללה.
הנסיכה אימאן נולדה ב-3 באוגוסט 2024 במרכז הרפואי המלך חוסיין בעמאן, ירדן.
היא בתם הבכורה של חוסיין בן עבדאללה, נסיך ירדן, ואשתו רג'ווה אל-חוסיין, נסיכת ירדן.
היא גם נכדתו הבכורה של עבדאללה השני מלך ירדן.
היא השלישית בבית המלוכה הירדני הנושאת את השם אימאן, בנוסף לדודתה, הנסיכה אימאן בת עבדאללה, ודודת אביה הנסיכה אימאן בת חוסיין.
לפי החוק הירדני היא אינה זכאית לרשת את הכתר, ולפיך הבא בתור לכתר אחרי אביה יורש העצר הוא אחיו, הנסיך האשם.
אימאמעלי חביבי גודארזי (בפרסית: امامعلی حبیبی گودرزی, 1931 – 24 באוגוסט 2025) היה מתאבק בסגנון חופשי איראני.
בשנת 2007 הוא נכנס להיכל התהילה של הברית העולמית של ההיאבקות .
חביבי נולד בבאבול, המדינה האימפריאלית של איראן בשנת 1931. חביבי היה הבן הרביעי והאחרון.
אביו נפטר כשהיה בגיל 12.
מורשתו, מעבר למדליות הזהב שלו, כוללת את התנועות שהציג בהיאבקות כמו העריסה, תנועת חביבי, ונשיאת הכבאי.
בראיון לערוץ מנוטו טען כי ניצח מתאבקים רק באמצעות תנועות איראניות ותנועות שהמציא בעצמו.
הוא גם אמר שבתקופתו המשחקים נמשכו 12 דקות, והביע התנגדות לשיטת ההיאבקות הנוכחית עם דחיפות החוצה.
הוא גם השתתף בסרטים רבים והפך לחבר קונגרס איראני בתקופת השאה.
הוא היה אחד המתאבקים הדומיננטיים ביותר בתולדות הספורט ושינה את הספורט לעד, כשהיווה השראה לאיראנים רבים להיכנס להיאבקות.
חביבי גם אמר בראיון שהוא מחבב אנשים כמו ראסול חאדם ואמר שאנשים כמוהו צריכים להוביל את האומה לעתיד.
הוא גם הביע אכזבה מכך שכשפרש, אף אחד מהפדרציה לא שלח לו מכתב לבוא ולאמן או ללמד את התנועות שלו.
הוא אמר שהוא יותר מדי איראני ומדינות רבות אחרות ביקשו ממנו, אך לעולם לא ימכור את ארצו או את אושרם של העם האיראני.
כינויו "בבר מזנדראן" ניתן לו לאחר שמעריץ מסארי כינה אותו כך במשחק באליפות העולם בטהראן, כיוון שנראה כמו נמר על המזרן (בבר בפרסית).
חביבי נפטר בסארי, איראן ב-24 באוגוסט 2025, בגיל 94.
אימאן אל-גובורי היא הקצינה הרפואית הלאומית של ארגון ההגירה הבין-לאומי (IOM), ארגון סיוע בינלאומי בעיראק.
היא סיימה את לימודי הרפואה בבגדאד, עיראק, אך מכיוון שלא רצתה להצטרף למפלגת הבעת' של סדאם חוסיין, עזבה את עיראק כדי לעבוד בתימן.
בשנת 2003 חזרה לעיראק לאחר תחילת המלחמה בעיראק ועבדה כרופאה בחדר מיון.
מאוחר יותר, בשנת 2003, החלה לעבוד בארגון הבינלאומי להגירה, המארגן טיפול רפואי בבתי חולים ב-19 מדינות.
אל-גובורי מתמקדת בטיפול בילדים עיראקים, בחיפוש אחר אלו הזקוקים לטיפול מיוחד ובארגון קבלתו, וכן בעבודה לשיפור הטיפול הרפואי בעיראק.
אל-גובורי הצילה חיי ילדים עיראקים רבים שקיבלו טיפול מיוחד בבתי חולים בארצות הברית ובמקומות נוספים בעולם, כולל: ניתוחים פלסטיים, גפיים תותבות וניתוחי לב מולדים.
הטיפול ממומן על ידי ארגוני צדקה.
אל-גובורי קיבלה את אות האומץ הנשי הבין-לאומי לשנת 2008.
אימג'יזם (או שירה אימג'יסטית) הוא ז'אנר שירה שדגל בתיאורים פשוטים של הדברים עצמם, בשפה חדה וחסכונית ככל האפשר.
שיאו היה בין 1912 ל-1917. האימג'יזם חתר נגד השירה הרומנטית ושפת הפואטיקה המצועצעת של תקופתו.
בין השפעות התנועה היו השירה הסינית והיפנית, שטפטפו באותם ימים למערב, ושירה יוונית עתיקה, במיוחד זו של המשוררת סאפפו.
התנועה האימג'יסטית הייתה שנויה במחלוקת, ומשורריה לא היו אחידים ברמתם.
אף על פי כן, התנועה פתחה בפני השירה אפשרויות חדשות והייתה בין הסיבות לשחרור השירה המודרנית מסד החרוז וכבלי הריתמוס הקבוע.
האימג'יזם נחשב לתנועה השירית המודרניסטית הראשונה בשפה האנגלית.
את הרקע לייסוד התנועה ניתן להביא במילותיו של אביה, המשורר עזרא פאונד (תרגום: טובה רוזן-מוקד): "יצאתי מתחנת המטרו ב'לה קוֹנקוֹר' בפריז וראיתי לפתע קלסתר יפה, ואַחר - אחֵר, ועוד אחֵר, ואחַר פני ילד יפים, ואחר אשה יפה.
כל אותו היום ניסיתי למצוא מלים להביע מה הייתה משמעות הדבר עבורי, ולא מצאתי מלים שנדמו ראויות, או חינניות כאותו רגע-פתאום.
באותו ערב, כשפסעתי הביתה, מצאתי לפתע את ההשוואה, לא במילים אלא בכתמי צבע.
זו הייתה בשבילי התחלת שפה של צבע.
כתבתי שיר בן שלושים שורות והשמדתי אותו.
שישה חודשים מאוחר יותר, חיברתי שיר, כמחצית מאורכו.
שנה לאחר מכן חיברתי את המשפט הבא: 'מראה הקלסתרים האלה בהמון; / עלי כותרת עלי ענף שחור, רטוב'".
עיקר פרסומה היה דרך ארבעה קובצי-שירה שיצאו לאור בין השנים 1914 ל-1917 בבריטניה.
ראשוני התנועה היו עזרא פאונד, בחור אמריקאי בן 28 שהיגר ללונדון ויצר לעצמו שם בחוגי השירה, ארוסתו לשעבר, המשוררת הילדה דוליטל (שחתמה על שיריה בראשי התיבות של שמה - ה.ד.), וריצ'רד אלדינגטון, שעתיד להיות בעלה.
בשנת 1912, בעת שיחה בבית התה שבמוזיאון הבריטי, הכריז פאונד כי שירתם של השלושה היא שירה אימג'יסטית.
עוד קודם לכן, בשנת 1909, כתב המשורר והמתמטיקאי תומאס הולם מספר שירים שיכולים להראות אימג'יסטים.
לאחר מכן, הולם, יחד עם פרנק סטיוארט פלינט היה ממקימיו של חוג מגדל אייפל, קבוצה ספרותית שכונתה על שם מסעדת מגדל אייפל בסוהו של לונדון.
בשיחותיהם, דיברו על כינון שירה עכשווית המושפעת משירת ההייקו והטאנקה היפניים.
באפריל 1909 נועד לראשונה פאונד, בעצמו מתרגם של שירת המזרח הרחוק (למשל לי באי), עם אנשי חוג מגדל אייפל והתוודע אל ההשפעות המשותפות, שיובילו בעתיד לשירה האימג'יסטית.
בקובץ האימג'יסטי הראשון, דס אימג'יסטס (1914), בעריכתו של פאונד, פרסמו פאונד, דוליטל, פלינט והמשורר האמריקאי ויליאם קרלוס ויליאמס וגם משוררי חברי חוג מגדל אייפל.
בין השאר התפרסמו בקובץ חומרים לא אימג'יסטים בעליל, למשל שירו "שומע אני צבא" של ג'יימס ג'ויס, הכתוב במשקל סדור ובשפה שאינה חריגה.
את בחירתו בג'ויס הסביר פאונד בכך שנשמע כפזמון מוזיקלי כשל טרובדור קדום.
האנתולוגיה זכתה לביקורות שליליות ומכירות דלות: מספר עותקים אף הושבו מחנויות הספרים למחסן ההוצאה לאור.
תגובתו של פאונד הייתה "נטישת החרוז אינה מתוך העדר יכולת לחרוז 'בשר', 'שר', ו'מיוסר', כי אם בשל התפישה שתנועות ורחשי-לב מסוימים לא ניתן לייצג באמצעים אמנותיים משומשים עד זרא".
באפריל 1913, פרסם פ"ס פלינט (למעשה נוסחו על ידי עזרא פאונד) בגיליון כתב העת הבינלאומי "שירה", שבו שימש כאחד העורכים, את עיקרי הכתיבה האימג'יסטית:
טיפול ישיר ב"דבר", סובייקטיבי או אובייקטיבי.
לא להשתמש בשום אופן באף מילה שאינה תורמת להצגת הדברים.
בנוגע לריתמוס: לחבר ברצף של משפט מוזיקלי, ולא ברצף של מטרונום.
ב-1914 הרחיב אלדינגטון את הכללים:
שמות תואר מעטים ככל האפשר.
ליטוש ודרגת קשיות של אבן מסותתת.
אינדיבידואליות של משקל בין שיר לשיר.
מספר כללי "אל תעשה" רב.
לא ניתן להגזים בהשפעות השירה הסינית והיפנית על האימג'יזם.
בשנות ה-90 של המאה ה-19 פורסמו לראשונה תרגומי ההייקו של אנדרסון במערב וקנו להם אוהדים.
עזרא פאונד עצמו תרגם שירה סינית של לי פו.
התאוריות השיריות שמאחורי ההייקו השפיעו מאוד על עזרא פאונד ושאר אנשי התנועה.
מבחינת השירה היפנית, די בהצבת מתח מעניין בין שני אימג'ים כדי ליצור שיר, ואין צורך בחריזה ובתיאורים.
תאוריה מינימליסטית זאת הייתה מהפכנית במערב, בהתחשב בשירה הארכנית, החרוזה והשקולה ללא רבב ששלטה בכיפה.
מעט אחרי שהדי התנועה החלו להגיע לתודעה, החליט פאונד על נטישתה, כשהוא מציע יחד עם ידידו הצייר וינדהם לואיס תנועה חדשה בשם וורטיציזם.
הוורטיציסטים עסקו בעיקר באמנויות הוויזואליות ושרדו כשלוש שנים.
פאונד התכחש לקבוצה וכינה את האימג'יזם בלעג איימיג'יזם, על שמה של איימי לואל, המשוררת ומבקרת השירה שערכה את האנתולוגיות האימג'יסטיות בשנים 1915, 1916 ו-1917.
לואל, שכמו פאונד הגיעה ללונדון מארצות הברית, ירשה סכומי כסף נכבדים מהוריה.
כפטרונית של שירה נסיונית, השתמשה בחלק מעושרה לסייע להפצת האימג'יזם.
בניגוד למדיניות העריכה של פאונד שהסתמכה אך ורק על שיקול הדעת של פאונד עצמו, ניסתה לואל לגבש שיטה דמוקרטית יותר.
בתחילת האנתולוגיה הראשונה בעריכתה, "מספר משוררים אימג'יסטים" (1915), כתבה: "החלטנו בפעם זאת להיעזר באופן עריכה שונה מזה שננקט באנתולוגיה הקודמת.
במקום בחירה בלעדית של העורך, כל משורר יוכל לבחור את השירים שהוא רואה כטובים ביותר, כל עוד לא פורסמו קודם בספר".
באנתולוגיות אלו נטלו חלק כל משוררי התנועה המרכזיים, מחוץ לפאונד, שביקש מהעורכת שלא לעשות שימוש במונח "אימג'יזם" שנהגה על ידו.
לורנס הנודע, שכתב גם בצורות פואטיות שהיו נהוגות עד כה, פרסם באנתולוגיות משירתו האימג'יסטית.
כשפרצה מלחמת העולם הראשונה, קשה היה לארגן פעילות שירית אוונגרדית מסודרת.
מספר משוררים גויסו לשירות בחזית, והתנועה גוועה.
ב-1930, כאשר חלק מחבריה הפכו לאנשים ידועים, חלקם דווקא ככותבי פרוזה, פרסם אלדינגטון אנתולוגיה אימג'יסטית שעוררה עניין רב והבנה מחודשת של חשיבות הקבוצה.
ויליאם קרלוס ויליאמס היה שנים אחר כך השפעה גדולה על אלן גינסברג ומשוררי דור הביט.
רשימת משוררים שפרסמו באנתולוגיות האימג'יסטיות
תרגומים לעברית והשפעות על שירה עברית
על אף השפעתה על השירה האנגלית, שירה אימג'יסטית מעולם לא תורגמה לעברית כספר אנתולוגיה שלם.
ספרי שירה יצאו לנודעים שבמשוררים האימג'יסטים (ויליאם קרלוס ויליאמס ועזרא פאונד).
בעיתוני השירה עכשיו, כרמל, הליקון ועיתון 77 פורסמו שירים אימג'יסטים מדי פעם.
במאזניים התפרסמה אנתולוגיה אימג'יסטית בת כעשרה דפים שנערכה על ידי חיים פסח, עם הקדמה מעניינת של המבקר והמשורר סטנלי קוניץ.
אף שעורכי כתב העת מעין מעידים כי האימג'יזם היווה השפעה מרכזית עליהם, השירה האימג'יסטית לאו דווקא קנתה לה השפעה מרכזית על השירה העברית, שמעטים בה המשוררים שמקמצים בתיאורים.
בכל זאת ניתן למצוא השפעה של השירה על חבורת "עכשיו" בשנות השבעים, במיוחד בספריו המוקדמים של אהרן שבתאי, ובטקסטים של יואל הופמן.
אימג' קומיקס היא הוצאה לאור של חוברות קומיקס השלישית בגודלה בארצות הברית, לפי מדד צרכנים מינואר 2014. החברה הוקמה בשנת 1992 על ידי שבעה ממובילי המאיירים בתעשייה במטרה לאפשר ליוצרים לפרסם את עבודתם ללא ויתור על זכויות היוצרים לדמויות.
הצלחת החברה שינתה לטובה את מעמדם של היוצרים בתעשיית הקומיקס.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20, מספר מאיירים פרילנסרים שעבדו עבור חברת מארוול קומיקס נותרו מתוסכלים משיטות העבודה ומהפוליטיקה של החברה.
תלונתם העיקרית הייתה שאמנותם והדמויות החדשות שהם יצרו מוסחרו ללא הרף, ואילו המאיירים עצמם קיבלו תעריף סטנדרטי על עבודתם פר דף ושכר תמלוגים צנוע על מכירות הקומיקסים.
בדצמבר 1991, קבוצה מאותם מאיירים פנתה לנשיא החברה דאז טרי סטיוארט ודרשה שתינתן להם בעלות ושליטה על פרי יצירתם.
בתגובה, שמונה יוצרים הכריזו על הקמתה של אימג' קומיקס: טוד מקפרלן (הידוע בעקבות עבודתו ב-Spider-Man), ג'ים לי (X-Men), מארק סילבסטרי (Wolverine), רוב לייפלד (X-Force), אריק לרסן (The Amazing Spiderman), ג'ים ולנטינו (Guardians of the Galaxy), ווילס פורטסיו (The Uncanny X-Men).
מניות חברת מארוול נפלו ב-3.25 דולר למניה למשמע החדשות.
מצע העבודה של אימג' קומיקס כלל שתי הנחיות - החברה לא תחזיק בשליטה על יצירתו של האמן אלא האמן עצמו, ואף מפרסם בחברה לא יתערב מבחינה יצירתית או פיננסית בעבודתו של אחד משותפיו לעבודה.
אימג' קומיקס עצמה לא תשלוט בכל זיכיון שהוא למעט שם החברה והלוגו שלה, שהפכו לסמליה המסחריים.
כל שותף בחברה הקים סטודיו משלו ופרסם את עבודותיו תחת השם אימג' קומיקס אך היה בעל שליטה אוטונומית משלו ללא כל השפעה מהעורכים המרכזיים האחרים.
קלרמונט לא הצטרף לשותפות, ופורטשיו נאלץ לעזוב עקב סיבות אישיות:
אקסטרים סטודיוס (Extreme Studios) - בבעלותו של רוב ליפילד
הייבראו אנטרטיינמנט (Highbrow Entertainment) - בבעלות אריק לרסן
שאדוליין (ShadowLine) - בבעלות ג'ים ולנטינו
טוד מקפרלן הפקות (Todd McFarlane Productions) - בבעלות טוד מקפרלן
טופ קאו הפקות (Top Cow Productions) - בבעלות מארק סילבסטרי
ויילדסטורם הפקות (Wildstorm Productions) - בבעלות ג'ים לי
מבין היצירות הנוספות עליהן חתומה אימג' קומיקס נמנים: The Crow, Bone, The Walking Dead, The Maxx, Invincible, New Men, Phantom Jack, ועיבודי קומיקס לבאטלסטאר גלקטיקה, G.I.
אֵימָה היא רגש חזק שאנשים חווים כאשר הם פוחדים, נבהלים, מבועתים או מזדעזעים, בעקבות סיטואציה שהם נמצאים בה.
הסיטואציה יכולה לכלול שמיעת בשורה רעה, צפייה באירוע שלילי ובכל מקרה בו ההשפעה על האדם במישור הפיזי או הנפשי היא שלילית ומיידית.
כאשר אנשים חשים תחושה זו באופן טבעי בגלל אירוע מציאותי, היא לרוב שלילית.
עם זאת, מקובל בעולם לגרום לרגש זה להתעורר באופן יזום על ידי מגוון פעולות ותחביבים, על-מנת להעלות את רמת האדרנלין בגוף, לחוש את הסכנה וליהנות, בלי להיות במצב מסכן חיים באמת.
למשל: סרטי אימה, רכבות שדים, ספרות אימה ועוד.
אימֶדי אחזקות מדיה (בגאורגית: იმედი, בתרגום מילולי: תקווה) היא תחנת טלוויזיה, רדיו, עיתון וסוכנות ידיעות בגאורגיה בבעלות פרטית.
מניות החברה מוחזקות על ידי בדרי פטרקצשווילי, איל-התקשורת היהודי-גאורגי-רוסי, רופרט מרדוק, איל-תקשורת אוסטרלי וחברת החדשות, תאגיד תקשורת אמריקאי מהגדולים בעולם, שהמנכ"ל שלה הוא רופרט מרדוק.
פירטי ההסכם המיקדמי לרכישת המניות בחברת אימדי, שנחתם בניו יורק, ב-28 באפריל 2007, נותרו חסויים.
רדיו אימדי עלה לאוויר לראשונה בטביליסי, בדצמבר 2001, ושודר בתדר 105.9.מדצמבר 2003 משדר הערוץ 24 שעות ביממה לכל רחבי האזורים המיושבים בגאורגיה.
שידורי הערוץ מתמקדים בעיקר בחדשות ובניתוח בחדשות ופרשנויות לחדשות.
בנוסף משודרת מוזיקת פופ, במיוחד בשעות הקטנות של הלילה.
ערוץ הטלוויזיה אימדי עלה לאוויר באפריל 2003, וניתן לקליטה כמעט בכל רחבי גאורגיה.
מספטמבר 2004 ועד לאפריל 2005 צוינה החברה על ידי יוניצף כמי שמשתפת פעולה בטוק-שואו בנושא חינוך ילדים שזכה לרייטינג גבוה.
במהלך חקירת רצח סנדרו גירגוויליאני הצהיר פטרקצשווילי כי השלטונות הגאורגיים מפעילים לחץ על התחנה שבבעלותו ועל עסקיו בכלל, בעקבות פרסום השערורייה והסיקור התקשורתי של התחנה.
הלחץ לכאורה הביא למכירת חלק מאחזקות החברה לחברת החדשות ולרופורט מרדוק, בהנחה כי מעורבותו של רופרט מרדוק בתחנה תקשה על הפעלת לחץ עליה.
התחנה שימשה במה למנהיגי האופוזיציה כנגד ממשלו של הנשיא מיכאיל סאקשווילי, ושידר את ההפגנות שהתחוללו בטביליסי במהלך ההפגנות בעיר, בנובמבר 2007. בעקבות ההפגנות התפתחו מהומות כבדות שהביאו להכרזה של סאקשווילי על מצב חירום בגאורגיה, ולסגירת תחנות השידור.
הורדת השידור, ב-7 בנובמבר 2007, בידי השוטרים, שודרה בשידור חי.
אימה באמטוויל הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2005, אשר בוים על ידי אנדרו דאגלס על פי תסריט מאת סקוט קוסאר.
הסרט הוא עיבוד מחדש לסרט האימה המצליח "הלילה ה-19" (באנגלית נקרא גם הוא "The Amityville Horror") משנת 1979. שני הסרטים שואבים השראתם מספר באותו השם, אשר בתורו מתיימר להיות תיעוד של מקרה אמיתי, על אף מחלוקת משפטית רבה בנושא.
הסרט עוקב אחר משפחת ג'ורג' וק'תי לוץ, אשר עוברת לגור בבית חדש בלונג איילנד, יחד עם שלושת ילדיהם.
המשפחה איננה מודעת לכך שדייריו הקודמים של הבית, משפחת דה-פו, נרצחו על ידי אחד מילדי המשפחה, רונלד שנה קודם לכן.
רונלד רצח את אחיו והוריו בעזרת רובה, וטען לאחר מכן כי בילה זמן רב במרתף הבית, שם שמע קולות אשר עודדו אותו לבצע את הרצח.
כמו כן קירות הבית מתחילים לדמם ומגנטים שהושמו על המקרר מארגנים עצמם מחדש כדי ליצור המילים "טפוס'תם ותהרוג'תם" (Catchem and Kill 'Em).
כאשר המשפחה מבקשת מכומר לברך הבית, הוא מותקף על ידי נחיל זבובים, ונמלט מהבית.
לאחר עוד כמה אירועים על טבעיים, קת'י מתחילה לחקור אודות הבית, ולבסוף מגלה כי בעבר התגורר בו כומר סדיסט בשם קצ'ם (Katchem, ומכאן המילים שיצרו המגנטים), אשר נהג לענות אינדיאנים במרתף הבית.
בעוד שקת'י ממהרת לביתה, ג'ורג' מגלה את חדר העינויים של קצ'ם ובו גופות קורבנותיו וכן רוחו - אשר משתלטת על ג'ורג'.
לאחר שקת'י מגיעה לביתה, ג'ורג' אחוז הדיבוק מנסה להרוג אותה ואת ילדיו, אך אלו מצליחים (לאחר מרדף ממושך) להמם אותו ולהרחיקו מהבית.
כאשר הם מתרחקים מהבית, ג'ורג' חוזר להכרתו, ורוחו של קצ'ם נעלמת מגופו.
ראיין ריינולדס – ג'ורג' לוץ
מליסה ג'ורג' – קת'י לוץ
ג'סי ג'יימס – בילי לוץ
ג'ימי בנט – מייקל לוץ
קלואי מורץ – צ'לסי לוץ
פיליפ בייקר הול – האב קלאוואי
איזבל קונר – ג'ודי דה-פו
ברנדן דונלדסון – רונלד "רוני" דה-פו ג'וניור
ביקורת כלפי הסרט ונאמנות למקור
בעוד שהסרט הופק כ"חידוש" לסרט המקורי, וכמוהו טוען כי מבוסס על סיפורם האמיתי של משפחת לוץ, הרי שספקנות רבה קיימת לגבי נכונות הפרטים.
משפחת לוץ אכן התגוררה בבית בלונג איילנד ואכן טענה שזה רדוף רוחותיהם של קורבנותיו של רונלד דה-פו, אשר אכן רצח את משפחתו.
אך מנגד, פרקליטו של דה-פו בעצמו, בהתייחסו לספר שנכתב בעקבות סיפורם של משפחת לוץ, אמר "אני יודע שזאת רק מתיחה.
אנו המצאנו את סיפור האימה לאחר שתיית כמה בקבוקי יין." משפחת לוץ הגישה תביעות כנגד מספר גופי תקשורת אשר התייחסו לנושא, כמו גם נגד וובר ואחרים, מהן חלקן נדחו על הסף בעוד שאחרות נדחו.
עם זאת, משפחת לוץ המשיכה לטעון כי הסיפור הוא אמת לאמיתה.
עיבוד מחדש זה הוסיף אלמנטים בדיוניים אשר לא נכללו בסיפור המקורי של משפחת לוץ, והקשר אליו הוא בעיקר בקווים הכלליים של העלילה.
כך, לדוגמה, דמותה של ג'ודי דה-פו לא הופיעה בספר, ומנגד החברה הדמיונית של צ'לסי לוץ לא הייתה ממשפחת דפו אלא דווקא כן נקראה "ג'ודי" והייתה מעין חזיר שטני.
כמו כן, הספר לא מזכיר כל ניסיון של ג'ורג', תחת השפעת דיבוק או לא, להרוג את משפחתו, וסיפורו של הכומר קצ'ם אינו מופיע גם כן.
ג'ורג' לוץ הגיש תביעה כנגד יוצרי הסרט אך נפטר בטרם זו הושלמה.
הסרט לא היה חביב גם על מבקרי קולנוע, ובאתר Rotten Tomatoes, המסכם ביקורות קולנוע ממקורות רבים, רק 24% מסך הביקורות שנאספו היו חיוביות.
במהלך סוף השבוע הראשון להקרנת הסרט באולמות הקולנוע בארצות הברית גרף הסרט 23.5 מיליוני דולרים, אך לאחר מכן חווה נפילות חוזרות ונשנות של כמחצית מההכנסות מדי שבוע, ולאחר שבועות ספורים ירד מהאקרנים בארצות הברית, לאחר שגרף כ-65 מיליוני דולרים.
ברחבי העולם גרף הסרט 42 מיליוני דולרים נוספים, ובכך הגיע לסך הכנסות של כ-108 מיליוני דולרים.
עם זאת, הסרט היה לרווחי לעומת עלויות ההפקה, אשר הסתכמו בכ-19 מיליוני דולרים בלבד.
בעקבות ההצלחה, ולאור גודלה הבינוני, הודיעו אולפני הסרט על הפקת המשכון, אך יפיצו אותו הישר ל-DVD וזה לא צפוי לצאת לאקרנים באולמות הקולנוע.
אִמַּאתֵ֫ין הוא כפר פלסטיני בשומרון, דרומית לקדומים.
הוא משתייך לנפת קלקיליה הרחוקה ממנו כ-20 ק"מ.
בשנת 2012, החליטה הרש"פ לכלול באימאתין את היישוב הסמוך – פרעתא (فرعتا).
האחת היא שאימאתין מזוהה עם 'אלמתן', המוזכרת בחרסי שומרון שמתקופת מממלכת ישראל.
הסברה השנייה קשורה לתקופה מאוחרת יותר.
זה היה כפר שומרוני, ועל-פי מסורת שנמסרה במאה ה-20 מפי הכהן גדול השומרוני, צלאח א-דין אילץ 200 מתושבי הכפר להתאסלם (200 בערבית: مئتين – מיאתין) לאחר שכבש את הארץ במאה ה-12.
באזור הכפר פזורים שברי חרסים רבים.
מצפון לכפר נמצאת ח'רבת אל-קסטינה שרידי מבנים, בורות ושברי חרסים מהתקופות: הישראלית, הביזאנטית והערבית וכן מימי הביניים.
במלחמת העולם הראשונה, הכפר היה במסלול נסיגת כוחות האימפריה העות'מאנית וסביבו התארגנו שרידי הקורפוס ה-3 ושרידי הקורפוס ה-15 מול הכוחות התוקפים הבריטיים: קורפוסים 20 ו-21.
תושבי אימאתין משתייכים לארבע משפחות גדולות.
שטח הכפר אימאתין הוא 7,155 דונם, מתוכם 7,152 דונם הרשומים כקרקע פרטית ועוד 3 דונם מושע.
מתוכם: הכפר בנוי על כ-32 דונם, 4,034 דונם מעובדים ו-3,089 דונם אדמה שאינה מעובדת.
שטח הכפר פרעתא הוא 1,664 דונם, מתוכם 1,663 דונם הרשומים כקרקע פרטית ועוד 1 דונם מושע.
מתוכם: הכפר בנוי על כ-10 דונם, 1,017 דונם מעובדים ו-673 דונם אדמה שאינה מעובדת.
שטח האדמה של שני הכפרים – אימאתין ופרעתא – הוא 9,003 דונם.
לאחר הסכמי אוסלו בשנת 1995, 5,257 דונם המהווים 58.3% מכלל אדמות הכפר של אימאתין ופרעתא סווגו כשטח B, ו-3,746 דונם המהווים 41.7% הנותרים סווגו כשטח C.
מתוך זה הופקעו 163 דונם לצורך בניית היישוב עמנואל.
החל משנת 2010 תושבי אימאתין נהנים מרשת צנרת למי שתייה, בעוד שלחקלאות הם משתמשים בבורות אגירה למי גשמים וכמה בארות.
אִימֶג' הוא קובץ לאחסון תוכנו של אמצעי לאחסון נתונים כגון דיסק קשיח או תקליטור.
קובץ אימג' נוצר על ידי קריאת הסקטורים של המדיה המקורית, וצירוף הנתונים שנקראו אל קובץ האימג' - כך שהקובץ שנוצר הוא עותק של הנתונים ואופן הסידור שלהם.
ייתכן כי מטעמי חיסכון במקום, זמן או נפח אחסון קובצי האימג' יעברו דחיסת נתונים לעומת המקור.
חלק מהשיטות ליצירת קובצי אימג' לא כוללות שטחי אחסון שאינם בשימוש.
שדרוג חומרת האחסון תוך שמירה על נתונים קיימים
"אימה אמריקאית" היא סדרת אימה אנתולוגית אמריקאית שנוצרה והופקה על ידי ראיין מרפי ובראד פלצ'וק.
הסדרה משודרת ברשת FX האמריקאית.
"אימה אמריקאית" התקבלה באהדה על ידי מבקרי הטלוויזיה, צוות השחקנים זכה לשבחים וג'סיקה לאנג בפרט אשר זכתה בפרס אמי, פרס גלובוס הזהב ובפרס גילדת שחקני המסך על משחקה בסדרה.
הסדרה גורפת באופן עקבי אחוזי רייטינג גבוהים.
העונה הראשונה, בית הרצח, מתרחשת בלוס אנג'לס, קליפורניה, ב-2011, ובמרכזה משפחה שעוברת לגור בבית רדוף על ידי דייריו לשעבר.
העונה השנייה, המוסד הסגור, מתרחשת במסצ'וסטס ב-1964 ועוקבת אחר סיפוריהם של המטופלים והצוות של מוסד למשוגעים מורשעים.
העונה השלישית, הכישוף, מתרחשת בניו אורלינס, לואיזיאנה, בשנת 2013, ועוקבת אחר ברית של מכשפות שמתמודדות מול מי שרוצה להשמיד אותן.
העונה הרביעית, פריק שואו, מתרחשת ביופיטר, פלורידה, במהלך שנת 1952 ומתרכזת סביב אנשי מופע פריק שואו אמריקאי ומאבק ההישרדות שלהם.
העונה החמישית, המלון, מתרחשת בלוס אנג'לס, קליפורניה, במהלך שנת 2015 ומתמקדת בצוות ובאורחים של מלון על טבעי.
העונה השישית, רואנוק, מתרחשת בצפון קרוליינה בשנים 2014–2016 ומתמקדת בבית חווה מבודד רדוף על ידי המושבה רואנוק שנהרסה.
העונה השביעית, הכת, מתרחשת בשנת 2016 במישיגן, ובמרכזה כת המטילה אימה על התושבים לאחר הבחירות לנשיאות שנערכו באותה השנה.
העונה השמינית, אפוקליפסה, מציגה את המכשפות מהכישוף כשהן נלחמות באנטיכרייסט מבית הרצח כדי למנוע את האפוקליפסה.
העונה התשיעית, 1984, מתרחשת מחוץ ללוס אנג'לס במהלך שנות ה-80 ומתמקדת בצוות של מחנה קיץ שנפתח מחדש לאחר טבח 14 שנים קודם לכן.
העונה העשירית, 10 בת שני חלקים, מתמקדת במשפחה בשנת 2021 בפרובינסטאון, מסצ'וסטס, בחלקה הראשון, Red Tide, שם הם פוגשים את תושביה האמיתיים של העיירה, ומאוחר יותר, במחצית השנייה שלה, Death Valley, קבוצה של סטודנטים יוצאת לקמפינג ומוצאת את עצמה בקונספירציה המערבת חייזרים במקלט.
העונה האחת עשרה, ניו יורק, מתרחשת בניו יורק של שנות ה-80, ומתמקדת בשורה של רציחות שבהן מעורבים גברים הומוסקסואלים, כמו גם בהופעתו של וירוס חדש.
בינואר 2020, רשת FX חידשה את הסדרה לשלוש עונות נוספות, כולל העונה האחת עשרה, ששדורה באוקטובר 2022. העונה השתים עשרה שודרה שנה לאחר מכן, בספטמבר 2023.
הסדרה היא אנתולוגית וכל עונה נתפסת כמיני-סדרה עצמאית בעקבות קבוצה נבדלת של דמויות ורקעים, ועלילה ייחודית עם התחלה, אמצע וסוף.
עם זאת, מרפי הצהיר כי עד סוף הסדרה הצופים יבינו את הקשר שבין העונות השונות.
חלק מהאירועים המתרחשים בסדרה הושראו באופן רופף מאירועים אמיתיים.
העונה הראשונה, בשם אימה אמריקאית: בית הרצח מתרחשת בהווה ועוקבת אחר סיפורה של משפחה שעוברת לאחוזה משופצת, ולא מודעת לכך שהבית רדוף על ידי רוחות דייריו לשעבר.
העונה הראשונה היא על בגידה ובוחנת נושאים כגון: משפחה, אהבה וסליחה.
הסיפור מתרחש בשנת 2011 ועוקבת אחרי משפחת הרמון: הפסיכיאטר בן (דילן מקדרמוט), אשתו ויויאן (קוני בריטון) ובתם המתבגרת ויולט (טאיסה פרמיגה) שעוברים מבוסטון ללוס אנג'לס לאחר שוויויאן עוברת הפלה ובן מנהל רומן עם אישה אחרת.
משפחת הרמון עוברת לאחוזה משופצת ועד מהרה נתקלת בדיירי הבית לשעבר - משפחת לנגדון: קונסטנט לנגדון (ג'סיקה לאנג), שני ילדיה, טייט (אוון פיטרס) ואדי (ג'יימי ברואר) ובן זוגה שפניו הושחתו, לארי הארווי (דניס או'הר).
ויויאן ובן מנסים להחיות מחדש את יחסיהם בעוד שוויולט הסובלת מדיכאון, מוצאת נחמה אצל טייט.
משפחת לנגדון ולארי משפיעים לעיתים קרובות על חייהם של משפחת הרמון בזמן שזו מגלה שביתם החדש רדוף על ידי רוחות הדיירים הקודמים.
העונה השנייה, שכותרתה אימה אמריקאית: המוסד הסגור, מתרחשת בשנת 1964 ועוקבת אחר סיפוריהם של פושעים הכלואים במוסד לחולי נפש המנוהל על ידי רופאים ונזירות.
העונה השנייה בוחנת סוגיות הקשורות לשפיות.
הסיפור מתרחש בשנת 1964, ומלווה את החולים, הרופאים והנזירות שנמצאים במוסד הפסיכיאטרי בראיירקליף - מוסד לחולי נפש שנוסד על-מנת לטפל בפושעים לא שפויים.
הסוהרים שמנהלים את המוסד כוללים את הנזירה ג'וד מרטין (ג'סיקה לאנג), סגניתה, הנזירה מארי יוניס (לילי רייב) ומייסד המוסד, הכומר טימותי הווארד (ג'וזף פיינס).
הרופאים שהואשמו בטיפול בחולים במוסד כוללים את הפסיכיאטר ד"ר אוליבר תרדסון (זאכרי קווינטו) ואת המדען הסדיסט ד"ר ארתור ארדן (ג'יימס קרומוול).
החולים, שרבים מהם טוענים שנכלאו שלא בצדק כוללים עיתונאית לסבית בשם לנה וינטרס (שרה פולסון), אדם החשוד כרוצח סדרתי קיט ווקר (אוון פיטרס) ורוצחת לכאורה בשם גרייס (ליזי ברושר).
בנוסף, מפעילים על דיירי המוסד מניפולציות בדמות אלמנטים רוחניים ומדעיים וחזקה על ידי חייזרים שטניים ושדים.
העונה השלישית, אימה אמריקאית: הכישוף, מתרחשת בשנת 2013 ובשנת 1830 במקביל ומתמקדת בקווי עלילה אודות ציד המכשפות בסיילם.
העונה השלישית של "אימה אמריקאית", "אימה אמריקאית: הכישוף", עלתה לשידור ב-9 באוקטובר 2013 ומתמקדת ביריבותן של מכשפות צאצאיות סיילם לבין מכשפות הוודו בניו אורלינס.
הנושאים שבהן מתמקדת העונה הם ציד מכשפות, גילוי עריות, מיעוטים, עבדות, אמהות ובנות וכישופי וודו.
העלילה מתרחשת במקביל בימינו אנו ובשנת 1830.
העונה מביאה את סיפורה של נערה בשם זואי בנסון (טאיסה פרמיגה) שלאחר תקרית טרגית שבה היא מעורבת, לומדת על היותה מכשפה, ונשלחת על ידי אמה לניו אורלינס לפנימייה לבנות בשם "האקדמיה של גברת רובישואו לנערות יוצאות דופן", הלא הוא מסדר מכשפות שפועל במסווה.
מנהלת בית הספר היא קורדליה פוקס (שרה פולסון), מכשפה נעימה ומסבירת פנים.
לאחר רצח מסתורי של מכשפה צעירה, מגיעה מלוס אנג'לס אמה של קורדליה, פיונה גוד (ג'סיקה לאנג), אישה אמידה ומרשימה שמשמשת כמכשפה עליונה של הדור הזה, נחושה להשיב את הסדר במסדר, להגן עליו, ולחנך את הנערות הסוררות, וכמו כן, לאחות את הקרעים עם בתה קורדליה, לאחר שנים רבות של ניכור וניתוק.
העונה הרביעית, אימה אמריקאית: פריק שואו, מתרחשת בשנת 1952 ומתמקדת סביב מופעי הפריק שואו האחרונים שעוד נותרו בקרקס.
הנושא בו העונה מתמקדת הוא אפליה בין סוגים שונים של אנשים וקבלת האחר, ובמיוחד בין האנשים ה"נורמליים" ל"פריקים".
העלילה מתרחשת בשנת 1952, בעיירה השקטה ג'ופיטר שבפלורידה, ועוקבת אחרי מופע פריקים נודד בראשותה של אלזה מארס (ג'סיקה לאנג), הנאבק באפליות שאנשי העיירה מנהלים נגדם.