tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הצוק התיכון הוא שכבות דקות של אבן גיר הכוללות צור ואבן גיר חולית בגוון אפור, והמדרון התחתון משתנה בין אבן חול גירית ואבן טין עם גבס בגוון אפור-צהבהב לאדום חיוור, לבין אבן גיר חולית אפורה, לבין שכבת גבס עבה בגוון שבין אפור ללבן.
לא ניתן להבחין בהבדל בין שלוש יחידות אלו ברמת קאיבאב.
התמוססות הגבס שבמדרון התחתון גרמה בחלק מהמקרים לכיפוף ושבירה של אבן הגיר שבצוק התיכון.
תופעה זו ניכרת ברמת קוקונינו וברמת קנאב בהן הצוק התיכון הוא שכבת הסלע העליונה.
התמוססות הגבס גרמה גם להופעת בולענים בפרט האריסברג.
עובי הפרט נע בין 80 מטרים בחלקו המערבי והוא יורד בהדרגה עד 36 מטרים במזרח.
העובי הממוצע הוא כ-50 מטרים.
פרט פוסיל מאונטין (Fossil Mountain Member) – שכבת אבן גיר בגוון אפרפר יוצרת צוקים.
בדרך כלל השכבה עוברת בליה לאפור כהה.
באזור מערב הגרנד קניון, מורכב פרט זה מאבן גיר עשירה בעדשות צור (כ-20% מהפרט) לבנות עד אפורות העוברות בליה לאפור כהה עד שחור, ובמאובנים רבים ומגוונים שמקורם ימי.
מזרחה לאזור זה, באזור רמת קוקונינו, משתנה באופן דרסטי הליתולוגיה, המינרלוגיה ומיני המאובנים שבפרט פוסיל מאונטין ובהדרגה הוא הופך לדולומיט חולי המכיל מגוון מוגבל של מאובנים של בעלי חיים ימיים ולאבן חול יוצרי "עמודים" המנותקים מהצוק.
באזור הגרנד קניון משתרעת תצורת אבן גיר קאיבאב על שכבות הגבס ושכבות אבן החול המפותלות של תצורת טורוויפ.
במקור חשבו הגאולוגים כי בין אבן גיר קאיבאב לבין תצורת טורוויפ קיימת אי התאמה בהתבסס על נוכחות של סלעי ברקציה ומשטחי סחיפה מקומיים בין-תצורתיים.
עם זאת, מחקר נוסף הגיע למסקנה שסלעי ברקציה ומשטחי סחיפה מקומיים בין-תצורתיים אלו הם תוצאה של התמוטטות שבאה בעקבות התמוססות סלעי התאדות בחלקה העליון של תצורת טורוויפ.
עקב כך מוגדר אזור המגע בין התצורות כתואם או שקיימת בו אי התאמה סחיפתית מקומית בלבד.
דרומית ומזרחית לגרנד קניון, סלעי ההתאדות והשכבות המתפתלות של אבני החול (השקעה במלחה) של תצורת טורוויפ מאוצבעים בתוך ומחולפים על ידי אבן החול בעלת השיכוב הצולב של אבן חול קוקונינו.
עקב כך באזור שולי מגיון מונחת תצורת אבן חול קאיבאב ישירות על אבן חול קוקונינו.
בצפון מזרח אריזונה ובדרום מזרח יוטה מונחת תצורת אבן חול קאיבאב על אבן חול ויט רים (White Rim Sandstone).
אזור המגע העליון שבין תצורת אבן גיר קאיבאב (פרט האריסברג) לבין תצורת מואנקופי המונחת עליו הוא אזור של אי התאמה סחיפתית.
בצפון מערב אריזונה, בדרום מזרח נבדה ובדרום מערב יוטה אזור המגע הוא אזור של אי התאמה סחיפתית שבחלקים ממנו יש עמקים קדומים, שעומקם כמה עשרות מטרים וקרסט שנסחף לתוך אבן הגיר קאיבאב שמתחתיו לפני שהושקעה תצורת מואנקופי.
עמקים אלו התמלאו בסלעי קונגלומרט וברקציה הידועים כקונגלומרט רוק קניון (Rock Canyon conglomerate).
בתוך קניון מרבל והאזורים המזרחיים של הגרנד קניון ודרומה לעמק ורדה (Verde Valley) אזור המגע העליון שבין תצורת אבן גיר קאיבאב ותצורת מואנקופי הוא אי התאמה סחיפתית.
אי התאמה סחיפתית זו נראית בדמות תבליט קל ומזוהה באמצעות הבדלי צבע ניכרים, טופוגרפיה וסוגי סלעים שבין אבן החול הגירית החומה יוצרת הצוקים של תצורת אבן גיר קאיבאב לאבן הטין האדומה יוצרת המדרון של תצורת מואנקופי.
משערים שאי ההתאמה מייצגת את מרבית תור הפרם וחלק מהטריאס התחתון.
אף על פי שתצורת מואנקופי מונחת על תצורת אבן גיר קאיבאב, הסלעים הרכים יחסית המרכיבים אותה נסחפו לחלוטין בחלק מהאזורים.
משום כך מופיעה תצורת אבן גיר קאיבאב כשכבת הסלע העליונה ביותר ברוב הרמות הנרחבות שמשני צדי הגרנד קניון.
בתוך רמות אלו נסחפו גם מרבית השכבות העליונות ביותר של תצורת אבן גיר קאיבאב.
בתצורת אבן גיר קאיבאב נתגלו שפע של מאובנים של חסרי חוליות ובעלי חוליות מתור הפרם.
חסרי החוליות הנפוצים כוללים: ברכיופודים, קונודונטים, אלמוגים, חבצלות ים, רכיכות, זכוכנים וספוגיים אחרים וטרילוביטים.
כמו כן נתגלו קוצים של קיפודי ים ומחילות של פראונים השייכים למשפחת ה-Callianassidae.
בעלי החיים ממחלקת הסילוניות שנתגלו בתצורת אבן גיר קאיבאב כוללים נאוטילוסאים ענקיים בגודל של כדורגל.
שיני כרישים מאובנות המייצגות קבוצה מגוונת של דגי סחוס, נתגלו בתצורת אבן גיר קאיבאב באריזונה.
מקומות שבהם נחשפת אבן גיר קאיבאב
תצורת אבן גיר קאיבאב נחשפת במקומות הבאים:
פרובינציית האגן הגדול (Great Basin province)
אבן גיר קאיבאב נחשפת בפארקים הבאים (רשימה חלקית):
אבן בשחקים הוא סיפור מדע בדיוני מאת הסופר האמריקאי אייזק אסימוב.
הסיפור נכתב לראשונה בקיץ 1947 תחת הכותרת "Grow Old with Me" בעידודו של עורך המגזין "Startling Stories" שהזמין מאסימוב סיפור באורך של ארבעת אלפים מילים.
הכותרת היא ציטוט משירו של רוברט בראונינג בשם "Rabbi Ben Ezra".
בסופו של דבר החליט המגזין לדחות את הסיפור ולא לפרסמו.
בהמלצתו של פרדריק פול קיבלה על עצמה הוצאת האור Doubleday לפרסם אותו והוא יצא לאור בינואר 1950 תחת השם "Pebble in the Sky".
אחד מהקטעים האהובים על אסימוב בספר הוא משחק שחמט שמהלכיו, המובאים בספר במלואם, מבוססים על המשחק בין גריגורי לבנפיש (בשחור) לבוריס ורלינסקי (בלבן) שנערך במוסקבה ב-1924 וזכה ב-Brilliancy Prize.
אנלוגיה היסטורית מתבקשת היא בין כדור הארץ בסיפור ואזור יהודה תחת האימפריה הרומית.
לאימפריה הגלקטית מאפיינים רומאים ברורים כגון הפרומגיסטראט שמוצב בכדור הארץ למניעת מרידות והחיילים הגלאקטים ששומרים על הסדר.
תושבי כדור הארץ מתוארים כקנאים דתיים המאמינים שהם מקור הגזע האנושי ואינן מוכנים לחיות תחת חוקי האימפריה אף אם מהלך זה יביא להשמדתם, בדומה לאירועי המרד הגדול בין הקנאים לרומאים בשנת 66. בניגוד לתוצאות אירועי המרד הגדול בסיפור ג'וזף שוורץ, מצליח להציל את תושבי כדור הארץ מעצמם ומגורל טרגי דומה.
הספר יצא לאור על ידי הוצאת אודיסיאה, בשנת 2001 ובתרגומו של אסף כהן.
שווק לחנויות בינואר 2002. הספר קיבל עיצוב מחודש לכריכה במהדורה שנייה ויצא גם כחלק מאוסף שכולל את כל ספרי האימפריה "שלישיית אסימוב: האלים עצמם + אבן בשחקים + זרמי חלל".
אבן הטוען (או אבן הטועים) הייתה במה גבוהה בירושלים ששימשה לאיתור אבדות על ידי בעליהן.
מקום האבן היווה מעין מרכז מתווך בין המוצאים ובין בעלי האבדות בתקופת בית המקדש השני.
ממנהג זה נלמד שאין צורך לחפש אחרי בעל האבדה אלא מספיק לקבוע כתובת מרכזית למידע בנושא האבדות ובעליהן יפנו אליה לחיפוש.
הנוהג המקובל היה להגיע לאבן הטוען ולהכריז בזמן שלושת הרגלים על האבדה שנמצאה, כאשר עולי רגל רבים מגיעים לירושלים, כדי לאפשר למאבדים זמן סביר לאיתור אבדותיהם.
על פי האקדמיה ללשון העברית מקור השם בשורש טע"ה במובן שכחה או אבדה.
על פי זה, אבן הטועים נקראת על שם המאבדים ששכחו את מקומה של אבדתם.
דעה אחרת סוברת כי טוען (מלעיל) לקוחה מן השורש טע"נ במשמע של תביעת בעלות.
לפי הסבר זה, המאבדים הגיעו לאבן הטוען על מנת לטעון בעלות על רכוש אבוד ולקבלו בחזרה לרשותם.
אבן הטוען נזכרת בספרות חז"ל בשני מקורות בלבד.
שני המקורות שונים באופיים ובזמן חיבורם והאבן מכונה בכל אחד מן המקורות בשם שונה, אך נראה ששניהם מתייחסים לאותה אבן:
בהלכות השבת אבדה בתלמוד הבבלי, בתוך דיון על חובתו של המוצא להכריז על האבדה ועל הנוהג שהיה מקובל בימי בית המקדש השני, מובאת הברייתא הבאה:
על פי מקור זה, הייתה אבן הטוען מוקד מתווך בין המאבדים והמוצאים, שמטרתה לאפשר את קיום החובה המוטלת על המוצא להכריז על האבדה.
בדבריו של חוני המעגל המובאים בסיפור במסכת תענית:
במקור זה מוזכרת אבן הטוען כמקום ידוע ומוכר.
על פי המסופר חוני חושש, שהאבן נמחתה בשל הגשמים העזים שירדו ומבקש מקהל שומעיו ללכת ולבדוק את מצבה.
התלמוד הירושלמי מפרש את אמירתו של חוני, כהמחשה לכך שאי אפשר להתפלל לעצור את הגשמים, כמו אבן הטוען שאינה יכולה להימחות מן העולם: .
חוקר המשנה בן-ציון סגל סבור, שממקורות חז"ל ניתן ללמוד, שהייתה אבן הטוען בירושלים, במקום גבוה שלא מוצף בקלות על ידי הגשמים.
מיקום גבוה תואם גם את ייעודה של אבן הטוען כבמה להכרזה פומבית על אבדות.
ניתן לשער, שמקומה היה בראש העופל, דרומית-מזרחית להר הבית, במקום ממנו נשקפו עיר דוד - בדרום, ונחל קדרון והר הזיתים - במזרח.
אולם דברי רמב"ם במשנה תורה משקפים דעה אחרת, על פיה הייתה אבן הטוען מחוץ לירושלים ׁׁׁ(העתיקה):
בחפירות ארכאולוגיות שנעשו בעיר דוד נחשף מבנה ייחודי בעל גרם מדרגות בעל צורת פירמידה, אשר נבנה מאבני גזית גדולות אשר לטענת הארכאולוגים ייתכן ושימש כ'אבן הטוען' התלמודית.
מיקומה של האבן הוא על ציר העלייה לירושלים המוביל מנקבת השילוח להר הבית, שנקרא "דרך העולים".
אבן הירח הוא רומן מכתבים מאת וילקי קולינס שיצא לאור ב-1868. הוא נחשב לרומן הבלשי הראשון, וקבע את היסוד לרבים מכללי הרומן הבלשי המודרני.
בתחילה יצא הסיפור בהמשכים במגזין "All the Year Round" של צ'ארלס דיקנס.
"אבן הירח" ו"האישה בלבן" נחשבים לטובים ביותר בין ספריו של קולינס.
ב-1877 עיבד קולינס את הרומן לתיאטרון, אבל המחזה הוצג רק במשך חודשיים.
אבן הירח המוזכרת בספר היא יהלום, ולא אבן טובה הקרויה אבן-ירח.
היהלום שבספר קיבל את שמו מהקשר לצ'אנדרה אל הירח במיתולוגיה הינדואית.
נאמר שעל האבן מגינים ברהמינים שתפקידם עובר מדור לדור לפי הוראותיו של וישנו, ושאורה גובר ומתמעט יחד עם אורו של הירח.
רחל ורינדר, צעירה אנגלייה, מקבלת ליום הולדתה ה-18 יהלום הודי גדול.
היהלום הוא ירושה מדוד שלה, קצין בריטי מושחת ששירת בצבא בהודו.
ליהלום יש ערך דתי רב והוא גם בעל ערך כספי גדול, ולכן שלושה כוהנים הינדים מקדישים את חייהם כדי למצוא אותו ולהחזירו למקדש ממנו נלקח.
הסיפור משלב אלמנטים של האגדות סביב יהלום הופ (או של יהלום אורלוף או הקוהינור).
יום ההולדת של רחל נחגג במסיבה גדולה ובין האורחים נמצא בן דודה פרנקלין בלייק.
באותו ערב כולם רואים שהיא עונדת את אבן הירח ובהם שלושה להטוטנים הודים שבאו אל הבית.
באותו לילה היהלום נגנב מחדר השינה של רחל, ומתחילה תקופה של מהומה, אומללות, אי הבנה וחוסר מזל.
הסיפור מסופר בגוף ראשון על ידי כמה מהדמויות הראשיות.
העלילה המורכבת מתארת את המאמצים להסביר את הגנבה, למצוא את הגנב, ולהתחקות אחר מקומו של היהלום.
קולונל הרנקאסל הוא חייל לשעבר שמביא את אבן הירח מהודו לאנגליה.
הוא גנב את האבן ורצח עבורה במהלך המצור על סרינגפאטאם.
כשהוא כועס על בני משפחתו שנידו אותו, הוא מוריש את היהלום כמתנת יום הולדת לאחייניתו רחל, ובכך חושף אותה להתקפתם של מגיני היהלום ההודים, שלפי האגדה, דבר לא ימנע מהם להחזיר אותו לעצמם.
רחל עונדת את היהלום במסיבת יום ההולדת שלה, אבל בלילה הוא נעלם מהמגירה שבחדרה.
החשד נופל על שלושת ההודים שנראו מסתובבים ליד הבית; על רוזנה ספירמן, משרתת שמתחילה להתנהג באופן מוזר, ובהמשך מתאבדת בטביעה בחולות הטובעניים; ורחל עצמה שגם התנהגותה חשודה, והיא לפתע זועמת על בן דודה פרנקלין בלייק, שלפני כן הייתה מאוהבת בו, כשהוא מנסה לעזור במציאת היהלום.
למרות מאמציו של הבלש המהולל סמל קאף, התעלומה אינה נפתרת, ושוכני הבית מתפזרים.
במהלך השנה שאחר כך מתקבלים רמזים שהיהלום הועבר מהבית לכספת בבנק בלונדון, לאחר שהתקבל כערבון בידי מלווה בריבית.
הלהטוטנים ההודים עדיין בסביבה, צופים ומחכים.
צערה של רחל והבדידות שלה גוברים, במיוחד אחרי מות אמה.
בתחילה היא מקבלת את הצעת הנישואים של בן דודה גודפרי אייבלווייט, נדבן שגם היה נוכח במסיבת יום ההולדת שלה ושבבעלותו של אביו בנק בקרבת מקום לבית המשפחה של רחל.
לבסוף פרנקלין בלייק חוזר ממסעיו באירופה ומחליט לפתור את התעלומה.
הוא מגלה שהסיבה להתנהגותה המשונה של רוזנה ספירמן הייתה שהיא התאהבה בו.
רוזנה גילתה ראיות (כתם צבע על כותונת הלילה שלו) ששכנעו אותה שהוא הגנב, והיא הסתירה את הראיות כדי להציל אותו, ובכך העלתה את החשד על עצמה.
ביאושה מחוסר יכולתה לגרום לו לשים לב אליה, על אף כל מה שעשתה למענו, היא מאבדת את עצה לדעת.
היא מסתירה את הבגד המוכתם עם הסבר על מעשיה.
רוזנה משאירה אצל חברתה מכתב עבור פרנקלין, אבל הוא לא מקבל אותו בשל נסיעתו המיידית לחוץ לארץ.
כעת שהוא מאמין שרחל חושדת בו שהוא הגנב בגלל הראיה של רוזנה, פרנקלין מתכנן לפגוש את רחל ולשאול אותה.
לתדהמתו הרבה היא אומר שהיא ראתה במו עיניה אותו נכנס לחדרה וגונב את היהלום, והיא מגנה על שמו הטוב במחיר של המונטין שלה עצה, אף על פי שהיא מאמינה שהוא גנב וצבוע.
כדי להוכיח את חפותו חוזר פרנקלין ליורקשייר לזירת הפשע, ושם הוא מתיידד עם העוזר של הרופא מר קנדי, עזרא ג'נינגס.
יחד הם ממשיכים לחקור ומגלים שפרנקלין קיבל ללא ידיעתו מנה של לאודנום בליל מסיבת יום ההולדת.
את האופיום מזג לו הרופא, מר קנדי, שרצה להתנקם בו על ביקורתו על מדע הרפואה.
התברר שהסם שקיבל יחד עם החרדה לגבי רחל והיהלום שברשותה, וגירויי עצבים נוספים, גרמו לו להתהלך בטראנס שבהשפעת סמים, לקחת את היהלום ממקומו ולהעבירו למקום בטוח.
שיחזור של אירועי הערב ומצבו של פרנקלין באותה עת אישרו את הדבר, אבל כיצד הגיעה האבן ללונדון נותר בגדר תעלומה, שנפתרת רק שנה אחרי המסיבה, כשהגנב חוזר לפדות את היהלום.
פרנקלין ובעלי בריתו עוקבים אחר האיש שקיבל לידיו את האבן לפונדק מוזנח, אבל מגלים שההודים הגיעו אליו לפניהם.
הם מגלים את פרצופו של האיש המחופש ומתברר שזהו לא אחר מאשר גודפרי אייבלווייט, שמעילה מעל בכספים בקרן נאמנות שהייתה באחריותו, והדבר היה מתגלה זמן קצר אחרי מסיבת יום ההולדת.
תעלומת מעשיו של פרנקלין בלייק כשהיה תחת השפעת הסמים נפתרת: הוא נתקל באייבלווייט בפרוזדור מחוץ לחדרה של רחל ונתן לו את אבן הירח כדי שישים אותה למשמרת בבנק של אביו.
אייבלווייט ראה באבן הזדמנות להציל את עצמו, הוא לקח את האבן ללונדון, ונתן אותה בערבות כדי לקבל הלוואה ולשלם את חובו.
כשהוא נרצח הוא היה בדרכו לאמסטרדם כדי לחתוך ולמכור את היהלום.
התעלומה נפתרה, רחל ופרנקלין מתחתנים, ובאפילוג המסופר על ידי ההרפתקן הידוע מר מרת'ווייט, לומד הקורא שאבן הירח חזרה למקום הראוי במצחו של פסל אל הירח במקדש בהודו.
רחל ורינדר – גיבורת הסיפור, יורשת עשירה, שביום הולדתה ה-18 מקבלת במתנה את אבן הירח.
ליידי ורינדר – אמה של רחל, אלמנה עשירה, אם מסורה ואוהבת
קולונל הרנקאסל – אחיה של ליידי ורינדר, הוא חשוד במעשי עוול שעשה בהודו.
אבן הירח הגיעה לידיו בעקבות מעשים בלתי חוקיים
גבריאל בטרג' – אדם מכובד, רב המשרתים של משפחת ורינדר, המספר הראשון
פנלופי בטרג' – בתו של גבריאל, אף היא משרתת בבית המשפחה
רוזנה ספירמן – משרתת שנייה, הורשעה בעבר על גנבה וישבה בכלא, היא חשודה בגנבת אבן הירח
דרוסילה קלק – דודנית ענייה של רחל ורינדר, נוצרייה אוונגליסטית בלתי נעימה, צבועה שדוחפת את אפה לעניינים לא לה, המספרת השנייה של הסיפור
פרנקלין בלייק – הרפתקן, גם הוא בן דוד של רחל ומחזר אחריה
גודפרי אייבלווייט – פילנתרופ, בן דוד אחר של רחל, וגם מחזר אחריה
מר בראף – עורך הדין של המשפחה, המספר השלישי
סמל קאף – בלש מהולל שתחביבו הוא גידול ורדים
ד"ר קנדי – רופא המשפחה, הוא לוקה בקדחת, ומאבד את היכולת לדבר באופן קוהרנטי
עזרא ג'נינגס – עוזרו של ד"ר קנדי.
הוא אינו פופולרי בגלל מראהו המשונה.
הוא סובל ממחלה חשוכת מרפא ונעזר באופיום כדי להקל על כאביו.
מר מרת'ווייט – הרפתקן ידוע שהרבה לנסוע להודו.
הלהטוטנים ההודים – שלושה ברהמינים הודים בתחפושת שנחושים בדעתם למצוא את היהלום ולהחזירו להודו.
הספר נחשב כמבשר רומן המסתורין המודרני וספרי המתח.
טי אס אליוט כינה את הספר "הראשון, הארוך ביותר והטוב ביותר מבין ספרי הבלשים המודרניים, בז'אנר שהומצא על ידי קולינס ולא על ידי פו".
מחברת ספרי המתח דורותי ל.
סיירס שיבחה את הספר שהוא "כנראה זהו סיפור הבלשים הטוב ביותר שנכתב אי פעם".
"אבן הירח" נחשב לספר הבלשים הראשון, אף על פי שסיפור המסתורין של אדגר אלן פו "הרציחות ברחוב מורג" (1841) ו-"The Purloined Letter" (מ-1845) יצאו לאור לפניו.
מבקרים אחדים טוענים שספרו של צ'ארלס פליקס (שם העט של צ'ארלס וורן אדמס) "Notting Hill Mystery" שיצא לאור ב-1862 / 1863 הקדים בשנים אחדות את "אבן הירח" והשתמש קודם בטכניקות שהגדירו את הז'אנר.
ב-1934 יצא לאקרנים סרט אמריקאי "אבן הירח" שזכה לשבחי הביקורת בהפקת Monogram Pictures Corporation.
את העיבוד עשתה אדל ס.
באפינגטון, הבמאי היה רג'ינלד ברקר, וכיכבו בסרט דייוויד מנרס, צ'ארלס אירווין ופיליס בארי.
ב-11 במרץ 1945 שודר הפרק "אבן הירח" בסדרת התסכיתים של תוכנית הרדיו "The Weird Circle".
ב-15 באפריל 1947 שודר עיבוד לרומן "אבן הירח" בפרק מספר 47 של סדרת הרדיו של NBC בשם "Favorite Story" בהגשת רונלד קולמן.
ב-16 בנובמבר וב-23 בנובמבר 1953 שודר העיבוד ל"אבן הירח" בכיכובו של פיטר לופורד בדרמה בשני חלקים בתוכנית הרדיו "Suspense".
ב-1959 עובד הרומן למיני-סדרה טלוויזיונית של ה-BBC בכיכובו של ג'יימס הייטר.
ב-1972 נוצר בממלכה המאוחדת עיבוד נוסף של הרומן בכיכובו של רובין אליס, ושודר בארצות הברית בערוץ PBS כחלק מסדרת "Masterpiece Theatre".
ב-1974 שודרה גרסה גרמנית של הרומן.
ב-1996 עובד הרומן בממלכה המאוחדת לסרט טלוויזיה "אבן הירח" בהפקת ה-BBC ו-Carlton Television בשיתוף תחנת הטלוויזיה האמריקאית WGBH בבוסטון ומסצ'וסטס.
בסרט מככבים גרג וייז בתפקיד פרנקלין בלייק וקילי הוז בתפקיד רחל ורינדר.
ב-2011 שודר עיבוד לרומן ברדיו 4 של ה-BBC לסדרה בת ארבעה פרקים בני שעה ברצועת השידור "Classic Serial".
ב-2016 הופק עיבוד חדש של ה-BBC, מיני-סדרה בת חמישה פרקים ששודרה החל מ-31 באוקטובר 2016.
הספר תורגם לעברית פעמים אחדות:
"אבן הירח" – תרגם יצחק לבנון יצא לאור ב-1968 בהוצאת מסדה.
"אבן הירח" – תרגם ועיבד ג' בן חנה (גדליהו אמיתי) יצא לאור ב-1969 בהוצאת יזרעאל.
"אבן הירח" – תרגם לעברית אהרן אמיר והוגש על ידי משה רון יצא לאור ב-1992 הוצאת כתר.
אבן הירח היא סדרת דרמה בהפקת King Bert Productions עבור ערוץ BBC1. זהו עיבוד של הרומן באותו שם מאת וילקי קולינס, שת"ס אליוט כינה אותו הרומן הבלשי הגדול הראשון.
בסדרה מככבים ג'ושואה סילבר וג'ון תומסון.
רייצ'ל ורינדר, צעירה אנגלייה, מקבלת בירושה יהלום הודי גדול במתנה ליום הולדתה ה-18. את היהלום מעניק לה דודה, קצין בריטי מושחת ששירת בצבא בהודו.
ליהלום יש ערך דתי רב והוא גם בעל ערך כספי גדול, ולכן שלושה כוהנים הינדים מקדישים את חייהם למציאתו והשבתו למקדש ממנו נלקח.
יום ההולדת של רייצ'ל נחגג במסיבה גדולה ובין האורחים נמצא בן דודה פרנקלין בלייק.
באותו ערב היא עונדת את אבן הירח, ושלושה להטוטנים הודים רואים אותה.
באותו לילה היהלום נגנב מחדר השינה של רייצ'ל, ומתחילה תקופה של מהומה, אומללות, אי הבנה וחוסר מזל.
העלילה מתארת את המאמצים להסביר את הגנבה, לזהות את הגנב ולהתחקות אחר מיקום היהלום.
דייוויד קלדר – מר בראף
סטיוארט קלארק – גודפרי אייבלווייט
טרניה אדוארדס – רייצ'ל ורינדר
שרה הדלנד – מיס קלק
ג'ושואה סילבר – פרנקלין בלייק
ג'ון תומסון – סמל קאף
לאו רינגר – גבריאל בטרג'
ניסה קול – פנלופי בטרג'
סופי וורד – ליידי ורנידר
גאי הנרי – מר מרת'ווייט
ג'יין מקגארת' – רוזנה ספירמן
סופי סטון – לוסי יולנד
ג'רמי סוויפט – ד"ר קנדי
סיימון שצברגר – ספטימוס לוקר
טרוור פוקס – ד"ר עזרא ג'נינגס
אבן בלארני היא גוש של אבן גיר המשולב באחד הקירות של טירת בלארני המבוצרת, שנמצאת כ-8 ק"מ מקורק, אירלנד
על פי האגדה, כל המנשק את האבן זוכה במזל ובמתנת הדיבור, המאפשרת לשון רהוטה, שנונה וחדה.
האבן נקבעה במגדל הטירה בשנת 1446. הטירה היא אתר תיירות פופולרי באירלנד, המושך אליו מבקרים רבים מרחבי העולם, שמגיעים כדי לסייר בטירה, בגנים שלה ולנשק את האבן.
אגדות רבות נקשרו בשמה של אבן בלארני בניסיון להסביר את מקורה.
יש אלו הטוענים כי זה הסלע אשר משה הכה בו עבור בני ישראל, אחרים מספרים כי האבן שימשה את יעקב ככרית והובאה לאירלנד על ידי הנביא ירמיהו, ויש המאמינים כי זוהי אבן האזל, אבן הסתר בה חיכה דוד ליהונתן בבורחו מפני שאול, והובאה לאירלנד בזמן מלחמות הצלב.
מסורת מפורסמת אחת מספרת כי קורמק מקארתי, שבנה את טירת בלארני, היה מעורב בתביעה משפטית, ופנה לקלינה, מלכת הבאנשי, על מנת שתסייע לו, וזו אמרה כי כדי לנצח עליו לנשק את האבן הראשונה שימצא בבוקר בדרך לבית המשפט.
מקארתי נישק את האבן וכתוצאה מכך הוא הציג את טיעוניו ברהיטות גדולה ובכוח שכנוע מרשים.
לאחר הצלחתו בתביעה, נאמר על אבן הבלארני שהיא מקנה "את היכולת לרמות בלי להעליב" ומקארתי שילב את האבן בחומת הטירה.
ישנה מסורת נוספת לפיה רוברט דה ברוס העניק חלק מאבן ההכתרה לקורמק מקארתי, מלך מנסטר, לאות תודה על התמיכה האירית בקרב באנוקברן, והוא אשר קבע אותה בטירת בלארני.
אולם ניתוח מודרני מראה כי שתי האבנים אינן קשורות.
טקס הנשיקה של אבן בלארני בוצע על ידי מיליוני אנשים כולל מדינאים בעולם, ענקים ספרותיים ואגדות קולנוע.
על מנת לנשק את האבן, על המשתתף לעלות אל פסגת הטירה ולהשתלשל הפוך אל מעבר לקצה המעקה, לרוב בעזרתו של אדם אחר.
אף על פי שכרגע המעקה מצויד ברשתות ברזל למנוע נפילה, טקס הנשיקה עלול לגרום לפחד גבהים.
לפני התקנת אמצעי בטיחות אלו, מבצעי הטקס נאלצו להשתלשל באמצעות קרסוליהם אל מעבר לחומה תוך סיכון משמעותי לחייהם.
בתסכית הרדיו "ההרפתקאה של אבן בלארני", ששודר לראשונה בשנת 1946, נקרא שרלוק הולמס לחקור נפילה של אדם אשר ניסה לנשק את האבן.
הולמס העלה בחקירתו כי זה היה רצח, כיוון שמגפי האיש שומנו לפני ניסיון הנשיקה
האגדה של אבן בלארני תוארה בשנת 1785 בספר "מילון קלאסי ללשון וולגרית" שכתב פרנסיס גרוס (classical dictionary of the vulgar tongue)
אבן בלארני מוזכרת בספר "עץ או פלי" מאת ג'פרי ארצ'ר, כשעובד המטבח מגיש מנות "בקסם אישי ושלוה שניחן בהם בזכות נשיקות סדורות לאבן בלארני" (הוצאת מודן 2019, עמ' 46-47).
האגדה המקומית מספרת כי במסגרת ההשתלטות האנגלית על אירלנד, ציוותה אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה על הרוזן של לנסטר להפקיע את הטירה מידי קורמק טייג מקארתי, אשר סבל מפגם בדיבור ולכן חשש מנסיעה למלכה.
באותו זמן ראה מקארתי נערה טובעת בנהר סמוך ולכן צלל והציל את הנערה.
הנערה התבררה כמכשפה אשר העניקה לו משאלה אחת.
מקארתי ביקש את מתנת הדיבור, והמכשפה אמרה לו שהוא יצטרך לעלות לטירה ולנשק את האבן העליונה.
לאחר שנישק את האבן והוענקה לו מתנת הדיבור, לא חשש מקארתי יותר מפני המלכה אליזבת.
מקארתי חייך אל המלכה, החמיא והנהן בראשו, וכל הזמן שמר על אחיזתו האיתנה בריבונותו, עד שהמלכה קראה בכעס כי "זה לא אלא בלארני - מה שהוא אומר, הוא לא מתכוון!"
על פי המסורת של אוניברסיטת טקסס טק, שבר האבן שנמצאת בתצוגה מחוץ לבניין הנדסת החשמל הוא חלק מאבן בלארני, אך דבר זה מעולם לא הוכח.
אבן ברנשטיין הוא מתאבק אולימפי לשעבר ישראלי-אמריקאי.
ברנשטיין נולד בארצות הברית לסטנלי וג'קלין ברנשטיין, והוא יהודי.
הוא סיים את לימודיו בתיכון ריצ'רדסון בשנת 1978. לאחר מכן הוא התאבק במסגרת מכללת ריצ'לנד, בדאלאס, טקסס ובאוניברסיטת מינסוטה וסיים את לימודיו בשנת 1984. בשנת 1984 הוא עלה לישראל ושירת בצה"ל.
בשנת 1999 עבר עם משפחתו לצפון טקסס, בארצות הברית וכעת הוא מתגורר באלן, טקסס.
ובנו, אופיר ברנשטיין, היה אלוף תיכון בהיאבקות.
אופיר ייצג את ארצות הברית במכביות וזכה במדליות וכאזרח ישראלי זכה גם בהישגים נוספים תוך ייצוג ישראל בעולם.
לברנשטיין יש בת בשם הדר.
גובהו של ברנשטיין כשהתמודד באולימפיאדה היה 193 ס"מ ומשקלו 93 ק"ג.
הוא התמודד בהיאבקות במשחקי המכביה בשנת 1981 עבור נבחרת ארצות הברית ובהמכביה השתים-עשרה ב-1985 עבור נבחרת ישראל.
באליפויות ההיאבקות העולמיות ב-1985, בנורווגיה, ברנשטיין הגיע למקום ה-8 ובאליפות העולם בהיאבקות ב-1986, בהונגריה, הוא הגיע למקום ה-7.
ברנשטיין התחרה עבור ישראל באולימפיאדת סיאול (1988), בגיל 28, בהיאבקות יוונית-רומית גברים, בקטגוריית משקל כבד (90 ק"ג).
ברנשטיין ניצח את כמאל איברהים ממצרים בסיבוב הראשון, הפסיד לז'אן פרנסואה קורט מצרפת בסיבוב השני בגלל פסיביות, והפסיד לפרנץ פיטשמן בסיבוב הרביעי בגלל פאסיביות.
אבן הירח הוא סרט אילם אמריקאי משנת 1909 שהפיק ויליאם ניקולאס זליג, והופץ על ידי Selig Polyscope Company.
זהו סרט אבוד, אין מקור לכך שקיימים עותקים כלשהם של הסרט.
גם שמות השחקנים והבמאי אינם ידועים.
הסרט מבוסס על הרומן הבריטי "אבן הירח" מאת וילקי קולינס, שיצא לאור בשנת 1868 בשלושה כרכים (בסגנון שהיה מקובל באותה תקופה בבריטניה).
הספר נחשב לאחד מהרומנים הראשונים בסוגת הספרות הבלשית.
אותו סרט נוצר מחדש בשנת 1915, והוא אחד העיבודים הישנים ביותר של הרומן.
אבן הירח היא מיני-סדרה בריטית משנת 1959, עיבוד לרומן "אבן הירח" מאת וילקי קולינס שיצא לאור בשנת 1868. את הסדרה הפיקה רשת ה-BBC והיא כללה שבעה פרקים ששודרו ב-1959.
שחקן / שחקנית תפקיד ג'יימס הייטר גבריאל בטרג' אנאבל לי פנלופי בטרדג' בארי לטס קולונל הרנקאסל רייצ'ל גרני ליידי ורינדר מרי ובסטר רייצ'ל ורינדרדורותי גורדוןרוזנה ספירמןג'יימס שארקיפרנקלין בלייקאנתוני שגארג'ייםפטריק קרגילהמפקח קאףקולין דאגלסטום יולנד
אבן הירח היא סדרת טלוויזיה בריטית משנת 1972, עיבוד לרומן "אבן הירח" מאת וילקי קולינס שיצא לאור ב-1868. הסדרה בת חמישה פרקים שודרה לראשונה בערוץ BBC 1 בין 16 בינואר ו-13 בפברואר 1972.
ויוויאן היילבורן – רייצ'ל ורינדר
רובין אליס – פרנקלין בלייק
בזיל דיגנם – גבריאל בטרג'
מרטין ג'רוויס – גודפרי אייבלווייט
אנה קרופר – רוזנה ספירמן
מורין מוריס – פנלופי בטרג'
קתלין ביירון – ליידי ורנידר
פיטר סאליס – מר בראף
ג'ון ולש – סמל קאף
בריאן מרפי – ספטימוס לוקר
כריסטופר הנקוק – עזרא ג'נינגס
מייקל גובר – המפקח סיגרייב
פיליפ ריי – ד"ר קנדי
עלי באבא – להטוטן הודי
אזאד עלי – להטוטן הודי
סינתיה את'רינגטון – מיס קלאק
בריאן בדקו – מר מורת'וייט
דונה מרטין – לוסי יולנד
שילה קית' – גברת יולנד
נורמן קלרידג' – ד"ר ריצ'רדסון
קולין בייקר – ג'ון הרנקאסל
נורמן מיטשל – מר אייבלווייט
מרי ברקליי – גברת אייבלווייט
בילי קורנליוס – בעל בית
סטיבן ריאה – מייג'ור פריין
ג'ולי מיי – סוכנת הבית של קאף
במקום זה הסתתר דוד קודם לכן בהזדמנות אחרת.
בהמשך () נאמר שאחר שנתן יהונתן לדוד את אות החיצים "דָוִד קָם מֵאֵצֶל הַנֶּגֶב".
מקובל במחקר שמקור אחד לשני הביטויים.
התרגום הסורי מתרגם בפסוק י"ט: "על גנב כאפא הי", כלומר "אצל האבן ההיא", ובפסוק מ"א: "מן לות כאפא", כלומר: "מאצל האבן".
בתרגום השבעים נוסח B, בפסוק י"ט נאמר (בתרגום לעברית): "אצל האֶרְגָּב ההוא", ובפס' מ"א: "מאצל האַרְגָּב".
את המלה "ארגב" מפרשים על פי רוב על סמך הפירוש הרווח של "רגב" בספר איוב () כלשון גושי אדמה או גל אבנים.
אבל לפי דעה אחרת פירושו הנכון של רגב באיוב הוא רטיבות (טורטשינר).
בסורית קיימת המילה (אַ)רְגִיב במובן של פסל.
ורמז לזה אפשר למצוא גם בתרגום הלטיני הקדום לפסוק י"ט: apud lapidem Argabel, כלומר: "אצל האבן אַרְגַּבְאֵל".
אולי ראו הסופרים במלה "ארגב" לשון עבודה זרה.
ותיקנו "האזל" – או כלשון נחל אוזל, כלומר נוזל, או בכוונת הַלְז (ודווקא הַלָּז הייתה הנוסחה המקורית לפי חוקרים אחרים).
במלה "הנגב" אפשר ונשתמר זכר לאותיות האחרונות של ארגב.
ואולי השתבשה נגב מהגרסה המורכבת (אב)ן (אר)גב.
מכל מקום, אין נתונים כדי לזהות את המיקום המדויק יותר של אבן זו.
אִבּן ג'וּבָּיֶיר היה גאוגרף ערבי, נוסע וסופר מאל-אנדלוס.
לעיתים הוסיפו לשמו את הכינויים "אבו אל-חוסיין" על שם בנו בכורו, או: "אל-אנדלוסי" על שם מוצאו.
בין יתר מסעותיו, הוא סייר בשנת 1185 בצפון ארץ ישראל.
אבן ג'ובייר נולד בשנת 1145 בוולנסיה, ספרד, למשפחה ערבית משבט .
לאחר לימודיו הוא שימש מזכירו של מושל גרנדה בח'ליפות של אל-מוואחידון.
אבן ג'ובייר עצמו לא הסביר בספרו את המניע ליציאתו למסע.
על פי המסופר, יום אחד הכריח המושל את אבן ג'ובייר לשתות אתו יין, על אף האיסור.
המושל התחרט, מילא את הכוס שבע פעמים בדינרי זהב ושפך אותם לתוך גלימתו של משרתו.
אבן ג'ובייר שממילא רצה לקיים את מצוות החג' במכה, החליט להקדיש את הכסף לשם כך.
ייתכן והמניע היה דתי, כפי שכתב אבן ג'ובייר: "עבור המוסלמים, טקסי החג' הם משהו מהנשגב" וייתכן שהוא רצה להתחקות אחר מוצא משפחתו, שבט כנאנה שחי באזור של מכה.
אבן ג'ובייר יצא מגרנדה, יחד עם חברו אחמד בן חסן, חצה את מצר גיברלטר לסאוטה, שהייתה אז תחת שלטון אסלאמי והפליג משם והגיע לאלכסנדריה ב-26 במרץ 1183.
בתיאור מסעו במצרים, הרעיף אבן ג'ובייר שבחים על השליט הסוני צלאח א-דין.
כך למשל כתב: "אין מסגד, בין אם גדול או קטן, אין מבנה מפואר על קבר קדוש, אין בית חולים או מדרסה, שבו לא ניכרת נדיבות ליבו של הסולטן כלפי כל המבקשים מחסה, או המתגוררים בו".
עוד סיפר אבן ג'ובייר כי בשנים שבהן מי הנילוס לא עלו דיים, פטר צלאח א-דין את האיכרים מתשלומי המס הקרקע.
אבן ג'ובייר ציין ש"כה רב הצדק בממלכתו, וכה בטוחות הדרכים תחת שלטונו, עד שאנשים יכולים ללכת בדרכים גם בלילה בלי שום פחד או חשש".
מנגד, הביע אבן ג'ובייר ביקורת חריפה על השושלת השיעית של הפאטימים ששלטה במצרים לפניו.
מאלכסנדריה, יצא אבן ג'ובייר לבקר בקהיר ומשם לדרום מצרים, סמוך לגבול עם סודאן, כדי לחצות בהפלגה את ים סוף ולקיים את מצוות החג' במכה ומדינה.
בסיום החג' הוא הצטרף לשיירת עולי הרגל שהגיעו מבגדד ורכב עמם צפונה, חצה את מסופוטמיה, מבצרה בדרום, דרך בגדאד ועד מוסול שבצפון.
הוא פנה מערבה לחלב ומשם דרומה לדמשק.
הוא שהה בה חודשיים הרעיף שבחים על העיר.
בסיום תיאורו כתב: "צדקו האומרים על דמשק: 'אם גן עדן עלי אדמות הוא, הרי דמשק היא מקומו, ואם בשמיים הוא, הרי דמשק מתחרה בו ומתנשאת עד רומו!'"
אבן ג'ובייר בילה 32 ימים בממלכת ירושלים של הצלבנים.
לממלכה הוא קרא "בלאד אל-פרנג'" (بلاد الفرنج), כלומר ארצם של הפרַנקים.
בכל פעם שהזכיר בספרו ישוב צלבני הוא הוסיף את המילים "אללה יחריבה ויחזירה [למוסלמים]" ולצד שמו של מושל עכו הוא הוסיף את התואר "חזיר".
הוא החל את המסע בבית ג'ן ומשם מזרחה לבניאס וכתב: "על גבול ארצות המוסלמים ונהר יוצא ממנה...
ממנו מסתעפת תעלה המזרימה מים אל הטחנות...
הוא פנה מערבה לתבנין ועליה כתב: "היא הגדולה שבמצודות הצלבנים ופה משלמים מס דרכים לאשה המושלת, המכונה מלכה והיא אמו של החזיר שליט עכו, אללה יחריבה".
לאחר ביקורו בתבנין הוא כתב בספרו: "עברנו מתבנין - שאלוהים יחריב אותה - עם עלות השחר ביום שני.
דרכנו הייתה דרך חוות רצופות ויישובים מסודרים, שכל תושביהם היו מוסלמים, החיים בנוחות בתוך הפרַנקים....
הם מוסרים מחצית מהיבול שלהם לפרנקים בזמן הקציר, ומשלמים גם מס גולגולת של דינר אחד וחמישה קיראטים עבור כל אדם.
מלבד זאת אין מפריעים להם, חוץ ממס קל על פרי עציהם.
הבתים וכל חפציהם נותרים לרשותם המלאה.
כל ערי החוף שנכבשו על ידי הפרנקים מנוהלות בצורה זו, המחוזות הכפריים שלהן, הכפרים והחוות, שייכים למוסלמים.
אבל לבם התפתה, כי הם רואים עד כמה בנינוחות ובנוחות, לא דומים להם אחיהם, באזורים המוסלמיים, תחת המושלים שלהם [המוסלמים].
זו אחת הצרות שפוקדות את המוסלמים.
הקהילה המוסלמית מתביישת על עוול בעל הבית של אמונתה, ומברכת על התנהלותו של יריב ואויבה, בעל הבית הפרנקי.
לאחר סיורו בעכו פנה אבן ג'ובייר צפונה והגיע לצור, ממנה הפליג באוניה לעבר דרום יוון ומשם לסיציליה וחזרה לאנדלוסיה.
אבן ג'ובייר נסע למזרח בשתי הזדמנויות נוספות (1189–1191 ו-1217) אך לא כתב על כך.
הוא מת ב-29 בנובמבר 1217 באלכסנדריה, במהלך המסע השלישי.
את מהלך מסעו מ-1183 ועד לסיומו ב-1185, תיאר אבן ג'ובייר בספרו: "המסע" שראה אור ב-1852. הספר מספק תיאור מפורט וגרפי של המקומות שבהם ביקר והוא נבדל מרשמי מסע אחרים בכך שאינו רק אוסף של שמות ותיאורים, אלא מכיל התבוננות בפרטים גאוגרפיים וכן בנושאים תרבותיים, דתיים ופוליטיים.
אבן ג'ובייר נחשב למקור חשוב לחקר המוסלמים במדינות הפרנקיות, על אף שמסעו בממלכת ירושלים היה בן 32 ימים בלבד.
כרוניקת המסעות של אבן ג'ובייר שימשה מודל לסופרים מאוחרים יותר, שחלקם העתיקו ממנה ללא ייחוס.
שכתב את סיפור מסעותיו של אבן בטוטה בסביבות שנת 1355 לספירה, העתיק קטעים שנכתבו 170 שנה קודם לכן על ידי אבן ג'ובייר.
קטעים שהועתקו מאבן ג'ובייר נמצאים גם בכתביהם של סופרי מסע אחרים.
עותק שנותר מכתב היד של אבן ג'ובייר שמור באוסף ספריית אוניברסיטת ליידן, בהולנד.
כתב היד בן 210 העמודים הופק במכה בשנת 1470 ונראה כאילו נכתב במהירות, שכן לעיתים קרובות חסרים סימנים דיאקריטיים, מילים מושמטות וקיים בלבול בין זוגות אותיות מסוימות.
הטקסט בערבית הודפס בשנת 1852 ומהדורה נוספת פורסמה בשנת 1907. תרגום לאיטלקית פורסם שנה קודם, ב-1906, תרגום לאנגלית פורסם בשנת 1952 ותרגום לצרפתית, בשלושה כרכים, בין 1949 ל-1956.
אֶבֶן יְהוּדָה היא מועצה מקומית בשרון במחוז המרכז בישראל.
נוסדה כמושבה ב-1932 על ידי אגודת "בני בנימין".
היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1950.
המושבה כוללת בתחום שיפוטה את כפר הנוער "הדסים" של ויצו הדסה - כפר נוער ובית ספר רחב ממדים.
היא גובלת במזרח במועצות המקומיות קדימה ותל מונד, בצפון במועצה אזורית לב השרון, במערב בנתניה ובמועצה אזורית חוף השרון בדרום-מערב.
המושבה הוקמה בדצמבר 1932 על ידי אגודת "בני בנימין" על שטח של 5,000 דונם אשר 4,000 מתוכם נרכשו מהנדבן שמואל בלום ועוד 1,000 דונם ממשפחת חנון מטולכרם (שטחים היו חלק של ע'אבאת כפר סור).
השטח חולק בין בני מושבות שהתיישבו במקום ובין יהודים מחוץ לארץ, בהם פליקס דה מנשה, שחברת הנוטע נטעה עבורם פרדסים.
חלק מהמתיישבים הגיעו ממושבת הר-טוב לאור הקשיים בהתפתחותה.
בשנה הראשונה עברו המתיישבים קשיים מרובים והתגוררו יחד בצריף גדול.
המקום נקרא בפי הערבים "עאבא" שמשמעותו ג'ונגל, בגלל צמחיית הפרא במקום.
המשימה הראשונה של המתיישבים הייתה לייבש את הביצות, שמדרום (במקום צומת אבן-יהודה של היום).
כן נעשו הכנות לנטיעת פרדסים.
בינתיים התפרנסו התושבים מעבודה כשכירים בפרדסים בתחום המועצה.
לאחר כשנה המקום התפתח וכלל 14 בתים מודרניים, שכללו מטבחים, אמבטיה, מרפסת וחיבור לחשמל.
1,500 דונם הוקצו ל-75 מבני המושבות, חברי אגודת בני בנימין.
שם המושבה בראשיתה היה "יהודייה" ואחר כך שונה לאבן יהודה על שמו של אליעזר בן-יהודה, מחיה השפה העברית.
בסוף 1934 אושרו הלוואות למתיישבים שטרם בנו בתים לשלב הבנייה האחרון של היישוב.
בשנת 1935 הונחה אבן הפינה לבית הספר הראשון ביישוב.
במהלך מלחמת העולם השנייה, כאשר ענף הפרדסנות כשל בגלל אי היכולת לייצא את פרי ההדר, התפרנסו התושבים מגידול עיזים, לולים וירקות.
בשנת 1946 הוקמה באבן יהודה מרפאה של קופת חולים כללית.
לקראת סוף 1948 עלה מספר התושבים מכ-600 לכ-700 כשהצטרפו כ-60 עולים חדשים ועוד כ-40 פליטים מיפו, וכשנבנו 24 יחידות דיור בשיכונים.
בתחילת 1950 הוענק ליישוב מעמד של מועצה מקומית, הכוללת בשטח שיפוטה גם את היישובים הסמוכים: באר גנים (או כפר צור) שהוקמה ב-1932 על ידי יוצאי מפעלי ים המלח ותל-צור שהוקמה ב-1932 על ידי מורים מהגימנסיה הרצליה, בהנהגת חיים בוגר (בוגרשוב).
יישובים אלו הפכו במשך הזמן לשכונות של המושבה.
באותה עת התגוררו במועצה כ-1700 תושבים.
בשנות החמישים קלטה המושבה מספר גלי עליות ממדינות צפון-אפריקה ותימן, שהקימו שכונות משלהם בתחומיה.
בתחילת ימי המדינה דרשו פרנסי היישוב הרחבה קרקעית של היישוב, כדי שהנקלטים החדשים בה יקבלו לפחות שטח למשק עזר.
הם טענו לאפליה, יחסית לקיבוצים סביבם, בחלוקת קרקעות הערבים הנפקדים.
במאי 1971 נחסמה הכניסה הראשית למושבה לצורך עבודות להרחבת כביש 4 לדו-מסלולי.
לאחר שנה פרצו אנשי היישוב את החסימה.
ביוני 2012 החל שיווק שכונה חדשה ביישוב, הנמצאת סמוך לקמפוס בית-הספר האמריקאי.
גודל השטח של השכונה משתרע על כ-140 דונם.
בשנת 1932 נרכשו בידי "אגודה חקלאית כפר צור", שברובה כללה פקידים ופועלים במפעלי ים המלח, שטח של בין 1,000-2,000 דונם להתיישבות בקרבת הכפר הערבי ע'אבת כפר סור (או: צור), שהיה שלוחה של כפר סור שבשומרון.
השטח יועד בעיקר לפרדסים ול-85 מגרשים לבניין.
עד נובמבר 1933 סודרה במקום באר והוקם מבנה ציבור עבור פועלים שבאו להכין את המקום להתיישבות.
לקראת סוף 1933 קבעה ועדת השמות של הקרן הקיימת את שם המקום באר גנים.
תוכנית ההתיישבות לא הצליחה ועלתה כוונה ליעד את המקום לבני המעמד הבינוני.
גם תוכנית זאת לא צלחה בראשיתה ובדצמבר 1935 היה במקום בית בודד של שומר המקום, שניסה למשוך מתיישבים לבוא להתגורר בו.
עד תחילת 1938 הצטרפו למשפחת השומר עוד שלוש משפחות, למרות המצב הביטחוני שנבע מהמרד הערבי הגדול.
במקום היה בית אחד שנקרא "הבית הלבן" ולידו מספר צריפים.
היישוב הורכב משני חלקים: באר גנים א' היה היישוב העיקרי בעוד באר גנים ב' הייתה חווה נפרדת שלימים הוקמה בקרבתה מעברה לעולי תימן, שהיום מהווה שכונה באבן יהודה הנקראת "עין יעקב".
היישוב הוקם סביב כביש מרוצף אחד, שקישר אותו עם היישובים הסמוכים אבן יהודה וכפר נטר.
הבתים היו פרטיים ובעלי משק צמוד.
במטרה לשמור על ביטחון התושבים, הוקם במקום בית ביטחון, שכלל בתוכו באר ועמדה על גגו.
ב-1950, עם הקמת המועצה המקומית אבן יהודה, סופח אליה היישוב, יחד עם תל-צור הסמוכה אליה.
שמו המקורי של היישוב היה כפר צור, כשם הכפר הערבי שעל אדמותיו הוקם המושב.
לימים הוחלף השם לבאר גנים, עברות השם הערבי של המקום, המופיע במפות מהמאה ה-19 כ"ביר אלע'נים".
החל מראשית שנות התשעים, עוברת השכונה גל פיתוח והרחבה גדול.
השכונה הורחבה מערבה ודרומה, הוקמו כיכרות ותשתיות וחוברה ברצף בנייה לאבן יהודה עצמה.
שם השכונה שונה ל"פאר גנים" והיום מורכבת אוכלוסייתה בעיקר מבני העשירון העליון ומנהלים בכירים במשק.
בעתיד מתוכננת הרחבה נוספת וגם קריית המועצה המקומית ומוסדות החינוך עתידים לעבור אליה.
בשנת 1995, הורחבה שכונת "באר גנים" מערבה.
בשנים הראשונות הייתה השכונה פתוחה מערבה.
לאחר מאבק ציבורי נסגר הרחוב בצידו המערבי, ונסללה דרך עוקפת המקשרת כיום את אבן יהודה עם שכנותיה כפר נטר ובית יהושע.
מיקומה הגאוגרפי של שכונת באר גנים הוא בין שתי גבעות החולשות עליה מצפון ומדרום, ולפיכך יש בה ריבוי משקעים בחורף לעומת אזורים אחרים באבן יהודה.
בשכונה יש קשיים ניכרים של קליטת רשתות סלולריות של כל החברות כתוצאה ממיקומה הגאוגרפי.
תל צור היא שכונה בתחומי אבן יהודה.
ראשיתה במושב, שהוקם בשנת 1932 על ידי מורים מהגימנסיה הרצליה בהנהגת חיים בוגר (בוגרשוב).
המושב הוקם כמשק חקלאי שישמש מקור הכנסה עבור המורים שפרשו לגמלאות.
כך תואר הכפר בעליבותו, בעיתון "דבר":
היישוב הוקם בשני חלקים, שהתמזגו בהמשך עם אבן יהודה:
תל צור א' - כיום רחוב תל-צור ו"שיכון מכבי".
תל צור ב' - כיום חלקו אזור תעשייה וחלקו "שכונת דרוקר".
מקור השם בכפר צור שבשומרון, אשר ממנו נרכשו במקור אדמות היישוב.
עם הקמת הרשות המקומית אבן יהודה ב-1950, סופחו היישוב ושטחיו אליה יחד עם באר גנים הסמוכה.
לדברי אנשי המועצה, השלט הנושא את שם הרחוב נגנב על ידי חובבי תוכנית הטלוויזיה רחוב סומסום ואספנים.
בתחילת 1944 הגיעו לקרבת אבן יהודה 14 עולים מתימן שהתגוררו בשכונה של צריפים במקום והתפרנסו מעבודה בפרדסים.
בספטמבר 1944 פרצה במקום מגפת דבר ובעקבות זאת מוסדות הבריאות שרפו את הצריפים והתושבים שוכנו באופן זמני באוהלים.
שלטונות המנדט הבריטי העניקו לתושבים פיצויים ובעזרתם בנתה סולל בונה שכונה חדשה לתושבים התימנים, במרחק כקילומטר מהשכונה הקודמת.
בדצמבר 1946 הוכרז על כוונה להחליף את צינור המים לשכונה מ-2 צול ל-6 צול על מנת לאפשר לתושבים לפתח משקי עזר ליד הבתים.
לאחר הקמת המדינה נודעה השכונה בשם עין יעקב.
הסמל כולל בארבעת רבעי המגן את ענפי העיסוק העיקרים של אבן יהודה בעיקר בעבר:
השדה - מסמל את החקלאות.
תרנגול - מסמל את ענף הלולים.
עץ התפוזים - מסמל את ענף הפרדסנות.
אבן חן (מכונה גם אבן טובה) היא חפץ טבעי או סינתטי בגודל קטן המשמש, מעובד או כמות שהוא, לנוי ללא צורך פרקטי.
בדרך כלל נמצאות אבני החן בסלעים מגמטיים או וולקניים, סלעים מותמרים (סלעים שעברו שינויים כימיים ושינויים מינרלוגיים) ולעיתים גם בסלעי משקע.
ריכוזים גבוהים יחסית של אבני חן נמצאים בדרום אפריקה (בעיקר יהלומים), גרמניה, ברזיל, טנזניה, מקסיקו ובמדינות רבות אחרות.
כאשר האבנים הן במצבן הטבעי הן נראות כמו אבנים רגילות.
לאחר קילוף מתגלה האבן הנמצאת בפנים, הנעשית מבריקה לאחר ליטוש.
ערכה הכספי של אבן החן נקבע על פי שקיפותה, ניקיונה ומשקלה.
משקלן של אבני חן קטנות נמדד בקרט.
זיהויה של אבן החן והאותנטיות שלה נקבעים על ידי מיקרוסקופ גמולוגי, ספקטרוסקופ, בדיקת פלואורסצנציה ועוד.
אבני חן מקבלות את צבען מריכוז התחמוצת המתכתית שבהן.
יש אבני חן שיש להן מבנה גבישי בו האטומים המרכיבים את החומר ערוכים בתבנית מחזורית החוזרת על עצמה במחזוריות אשר יוצרת רשת תלת מימדית האחראית לתכונות פיזיקליות, לתכונות כימיות ולצורה החיצונית של אבן החן לפני החיתוכים.
הצורה המקובלת של אבני חן נקבעת בהתאם לשקיפות שלהן ובהתאם לקשיות שלהן.
קשיות מוגדרת על פי סולם מוס המגדיר קשיות על רצף מ־1 עד 10 כאשר הקשה ביותר הוא 10 והרך ביותר הוא 1. יהלום הוא 10 בסולם מוס, ויהלום שאינו שקוף משמש לתעשייה.
ניתן לייצר אבני חן סינתטיות בתנאי מעבדה מבוקרים תוך שימוש בטכנולוגיות גידול גבישים.
ניתן לשנות צבעים של אבני חן טבעיות או סינתטיות על ידי זיהום באמצעות הוספת תחמוצות שונות, ביצוע טיפולים תרמיים וביצוע הקרנות.
יש חומרים שאינם קיימים בטבע ויש חומרים שקיימים בטבע רק בכמויות לא שימושיות ומיוצרים בתהליכים תעשייתיים במעבדות לשימושים שונים, אחד מהשימושים האלו הוא אבני חן סינתטיות שמהוות את רוב או את כל האבנים מסוגן.
אבני חן ספציפיות נחשבו ליקרות ביותר ושימשו למלוכה ולדת והשאר נחשבו לאבנים פחות יקרות ולאבנים זולות לשימוש עממי.
המונחים אבני חן יקרות ואבני חן חצי-יקרות עדיין משמש במסחר אולם נחשב מיושן ולא שימושי לקביעת מחירן של אבני החן.
לאבני חן נחשבות כבעלות כוחות על טבעיים וכן סגולות ומטרות שונות - אבנים נגד שכרות, אבנים נגד מחלות, אבנים להברחת רוחות רעות, אבנים לחשיפת שקרים.
אבני חן תפסו ועדיין תופסות מקום רב בדתות ובאמונות טפלות שונות, אמונות שמשמשות בשיווק, כולל של אבני חן סינתטיות ומטופלות.
אבני חן נקברו עם המתים בקברים בתרבויות שונות.
בימי הביניים, צלבנים במסעי הצלב שדדו את הרכוש הקבור ולקחו את האבנים לאירופה.
ביהדות, שובצו אבני חן בגדי הכהונה שלבש הכהן הגדול בזמן עבודת הקודש במשכן ובבית המקדש.
בחושן היו משובצות תריסר אבני חן, כמספר שבטי ישראל: אודם, פטדה, ברקת, נופך, ספיר, יהלום, לשם, שבו, אחלמה, תרשיש, שוהם, ישפה.
האבנים היו ערוכות בארבעה טורים אנכיים, ועל כל אבן היה חקוק שם של אחד משבטי ישראל.
גם על כתפות האפוד שובצו שתי אבני שוהם.
(ספר שמות פרק לט, פסוקים ו-ז, י-יד, בהתאמה)
אבן השתייה היא סלע גדול הבולט מקרקע הר הבית, בתוך מבנה כיפת הסלע, הקרוי על שמו.
הסלע מוקף במסגרת ברזל, וגובהו מעל הרצפה הוא כשני מטרים.
על פי המשנה, אבן השתייה הייתה בקודש הקודשים בבית המקדש, אם כי מקומה המדויק שנוי במחלוקת, ותלוי בזיהוי מקום המקדש על הר הבית.
מתחת לאבן ישנה מערה טבעית שהורחבה בימי הצלבנים ונודעה בשם "בור הרוחות".
בגלל זיהוי אבן השתייה עם קודש הקודשים, על פי ההלכה כניסת יהודי לכיפת הסלע היא טומאת מקדש וקדשיו והוא חייב כרת.
במשנה נאמר: "משניטל הארון, אבן הייתה שם מימות נביאים ראשונים, ושתייה הייתה נקראת, גבוהה מן הארץ שלוש אצבעות (כ-6 ס"מ)".
בבית המקדש הראשון היה ארון הברית מונח על אבן זו.
בבית המקדש השני, לאחר גניזת ארון הברית, היה הכהן הגדול מניח על אבן זו את המחתה עם הקטורת ביום הכיפורים, וכן היה מזה את דם הקרבנות לפני האבן.
חז"ל מסבירים שהשם "אבן השתייה" נובע מכך ש"ממנה הושתת העולם", כלומר ממקום זה התחילה בריאת העולם וממנה התפשט העולם.
ישנה גם דעה שמשמעות "שתייה" היא "אריגה" (שתי וערב) כלומר שממנה נארג העולם.
על פי דעה זו יש לגרוס "שממנה נשתה העולם", מלשון "שתי".
כמה מן המפרשים פירשו שהכוונה היא ליסוד העולם במובן הרעיוני, שכן "מקום העבודה הוא יסוד העולם", וכפי שנאמר "על שלושה דברים העולם עומד, על התורה ועל העבודה ועל גמילות חסדים".
ישנה גם מסורת לפיה האבן היא הפתח אל התהום.
על פי מסורת זו בעת המבול המסופר בספר בראשית, הוזזה האבן על מנת לפתוח את מעיינות התהום ולהציף את העולם.
מסורות אלה עברו מהיהדות לאסלאם, המציין מתחת לאבן את מקום קברו של האדם הראשון, כדבריו של ח'אלד בן מעדאן, למשל, שחי במאה השמינית: .
בספר הזוהר מבואר שאבן השתייה היא מצבת האבן שהונחה על ידי יעקב אבינו, כמתואר בפרשת ויצא.
על פי פירוש זה, יעקב לן על הר המוריה, ואלוהים התגלה אליו בחלום שם.
אור החיים בפירושו על התורה מרחיב את הרעיון, וטוען כי מצבתו של יעקב נועדה להוות הכנה לבתי המקדש העתידים להיבנות שם.
עוד נכתב שם, שבעתיד ישימו הגויים על אבן השתייה את טומאת העמים ופגרי מתים, ו"אוי לאותו הדור שזה יקרה בימיו".
מסורות אחרות מקשרות בין שם האבן – "שתייה" – לבין מי שתייה, ועל פיהן, כל מי השתייה בעולם מקורם בתהום שמתחת לאבן השתייה.
הסלע המזוהה כאבן השתייה הוא בעל חשיבות גם לפי חלק מהמסורות המוסלמיות (אף על פי שאיננו מוזכר בקוראן), ושמו בערבית א-צח'רה (الصخره).
לפי מסורת זו, מלאכים ביקרו את אבן השתייה 2,000 שנה לפני שאדם הראשון נברא.
כל הנביאים שקדמו למוחמד התפללו לפני אבן זו.
לפי מסורת זו, אל-צח'רה הוא המקום ממנו מוחמד עלה לשמיים, ובעלייה זו האבן עצמה ניסתה להצטרף אליו ונעצרה על ידי המלאך גבריאל.
האבן התחילה לעלות בצד הדרומי, ולכן צורתה אינה ישרה.
בעקבות כך, סימנים מסוימים בצד המערבי של האבן נחשבים לטביעות אצבע של גבריאל.
לפי חלק מהמסורות, ביום הדין יתאחדו אבן השתייה והכעבה יחד, והאל יישב על האבן וישפוט את כל בני האדם שיעברו לפניו.
ישנה מסורת לפיה המלאך ישראפיל (הוא רפאל) יעמוד על האבן ויתקע בשופר על מנת להכריז על יום הדין – ובהתאם שני שערי מבנה כיפת הסלע נקראים "שער השופר" ו"שער ישראפיל".
גם באסלאם מופיעה האמונה שהאבן היא מקורו של העולם, האבן הראשונה שנוצרה בעולם, וכן מקור כל מי השתייה בעולם ומקום מוצאם של ארבעת נהרות גן העדן.
תורות הבריאה השונות במצרים העתיקה התייחסו אל "אבן הבן-בן" ממנה נשתת העולם.
מסורות יווניות התייחסו אל אבנים מסוימות כ"טבור הארץ" (אומפאלוס).
יש הסוברים כי סביב אבן השתייה עמד בעבר מקדש יבוסי פגני, אם כי המקרא שולל גרסה זו וטוען כי לא עמד שם אלא גורן ארוונה היבוסי.
אבן חול היא סוג של סלע משקע אפיקלאסטי בעל גודל גרגיר בינוני.
אבן החול שייכת לקבוצת הסלעים האפיקלאסטיים, כלומר סלעים שנוצרו לאחר שעברו את כל ארבעת שלבי יצירת סלע משקע: בלייה, הסעה, השקעה והתמצקות.
גודל גרגיר - אבן החול שייכת לקבוצת הסלעים שבהן גודל הגרגיר בינוני (בין 2 מ"מ ל-1/16 מ"מ (כ-60 מיקרון)).
הקרויים אַרניטים או פּסַמיטים (arenites, psammite).
מקור השם בלטינית אַרֶנָה (arena – חול, שם שניתן אחר כך ל"זירה" בשל החול שהיו זורים לפני קרבות הלודרים).
הרכב – אבן חול בנויה בעיקר מהמינרלים קוורץ פלדספט ומינרלי חרסית.
עמידות המינרלים שהרכיבו את סלע המקורי שעבר את תהליך הבליה משתנה על פי שורת בואן ולכן חלקם נשמד וחלקם נותר, בעיקר קוורץ ממנו בנויות רוב אבני החול בעולם.
צבע – צבעם של אבני החול משתנה בדומה לצבע החול בין אפור, צהוב, אדום.
צבעי הסלע נובעים מכמויות זעירות של תחמוצות ברזל.
גיל – ריכוז גדול יותר של קוורץ באבן מעיד על תהליכי בליה ממושכים ולכן על אבן חול "מבוגרת" יותר מבחינה גאולוגית.
גיל הסלע מתבטא במרקם, הנובע מצורת הגבישים ומכמות החרסית המגבשת: מאבן חול לא מבוגרת – גבישים לא מעוגלים ומעט חרסית, עד אבן חול מבוגרת – גבישים מעוגלים בחרסית רבה.
אבן החול היא פריכה מאוד ולרוב מגיבה לשריטה בציפורן - רמת הקשיות שלה נמוכה.
אבן החול אינה מגיבה לחומצה מפני שהיא לא מכילה סידן.
אבן החול מגיבה למגנט מכיוון שהיא מכילה את המינרל קוורץ שמצופה במתכות שונות.
מבנה אבן החול הוא שכבתי.
אבן חול קוורצית - אבן חול זו מורכבת מלמעלה מ-70% קוורץ, ולכן נחשבת לאבן בהנחה שריכוז הקוורץ בסלע המקורי לא עלה על 20% (כמו למשל בגרניט), אזי ריכוז הקוורץ הגבוה באבן החול הקוורצית נובע מחוסר היציבות של המינרלים המקוריים (פלדספטים, אמפיבול, נציץ וכו').
אבן החול הנובית המצויה במכתשים היא אבן חול קוורצית.
הכורכר הוא סוג של אבן חול שנוצרה מהתאבנות חולות בתהליך של המסה והתגבשות מחדש של חלק מן הביוקלסטים (רסק של שלדי בעלי חיים ימיים) סביב גרגרי הקוורץ.
גריווקה (greywacke) - אבן חול "לא מבוגרת" שנוצרה מהתפרקות של סלעים מותמרים שמקורם בסלעי יסוד פלוטוניים.
הגריווקה מכילה כמויות שוות של קוורץ, פצלת השדה וחרסית, וגודל גרגרים משתנה (תכונה המכונה מיון רע).
למרות שהגרגרים המרכיבים את הגריווקה עברו הסעה ארוכה מהסביבה בו התפרק הסלע המקורי ועד למקום בו נוצרה הגריווקה, הם מכילים עדיין מינרלים בלתי יציבים וצורת הגרגר היא זוויתית.
כלומר, הגרגרים לא עברו תקיפה כימית ושחיקה מכנית בדרכם ומשערים שהסיבה לכך היא שהובלת הגרגרים נעשתה בידי זרמי העכירות (Turbidity currents) בים.
שכבת גריווקה עבה מצויה למשל בסמוך לניקוסיה בירת קפריסין ומקורה בהרי טורקיה.
ארקוזה (arkose) - אבן חול "לא מבוגרת" שנוצרה מהתפרקות של סלעי יסוד חומציים (גרניט) ומאופיינת בכמות של מעל ל-25% פלדספטים וחרסיות.
העובדה שהסלע מכיל כמות רבה של פלדספטים שהם מינרלים בלתי יציבים מעידה על כך שהסלע נוצר בתנאים בהם לא הייתה תקיפה כימית של הסלע, אם משום שהסלע נוצר באקלים קיצוני (צחיח או קטבי) או שהסלע כוסה מיד.
חלק מאבני החול הנוביות בארץ מהוות דוגמה לארקוזה.
אבני חול שצבען נקבע באמצעות נוכחות של מינרלים "צובעים", לרוב מינרלי ברזל כגון המטיט, לימוניט, גתיט ואחרים:
גרינסנד (greensand – "חול ירוק"), סוג של אבן חול שצבעה ירקרק בשל נוכחות גלאוקוניט.
אבן חול נובית – אבן חול רבת גוונים, בדרך כלל נוטה לאדום.
בראונסטון (Brownstone – "אבן חומה") – אבן בניין נפוצה באמריקה הצפונית.
כורכר - אבן חול בצבע חום בהיר צהבהב שמורכבת מהתאבנות מחודשת של שלדי בעלי חיים ימיים בתוך דיונות חול.
המנגנון העיקרי ביצירת אבן החול היא בהשקעה של גרגרים מתוך נוזל, בנהר, אגם או ים.
הגרגרים עוברים תהליך של מילוט באמצעות תמיסות החודרות בין הגרגרים, מתגבשות וגורמות להתקשות.
לדוגמה, תמיסות גיר (קרבונט) אחראיות על יצירת סלע הכורכר, תמיסות ברזליות (לימוניטיות) מלכדות את גרגרי הקוורץ של אבן החול הנובית ותמיסות צורניות אחראיות להיווצרות אבן החול המכונה קוורציט.
הסביבה בה שוקעים הגרגרים קובעת את המאפיינים של אבן החול שתיווצר, כגון :"גודל הגרגיר", "הרכב" ו"מיון" ואת הגאומטריה של הסלע.
אבני חול הן לרוב אבנים רכות יחסית וקל לעבדן ולכן הן בשימוש נפוץ כחומר בנייה וריצוף.
תצורות סלע שהן בעיקרן אבני חול מאפשרות חלחול של מים והן נקבוביות במידה המאפשרת אגירת מים ולכן הן מקור חשוב לאקוויפרים (אוצרי מים).
אקוויפרים של סלעים בעלי גרגרים דקים כדוגמת אבן החול מותאמים יותר לסנן מזהמים שמקורם בפני השטח מאשר סלעים שנוצרו בהם סדקים מפעילות סייסמית כדוגמת סלעי גיר.
אבן העזר (בראשי תיבות: אה"ע או אבה"ע) הוא החלק השלישי בספר ארבעה טורים של רבי יעקב בן אשר ושל החלק המקביל לו בשולחן ערוך.
חלק זה עוסק בדיני אישות (כגון קידושין וגיטין).
השם נלקח בהשראה מן הפסוק "אעשה לו עזר כנגדו" שמדבר על בריאת זיווגו של האדם הראשון - חווה.
כיום השם אבן העזר משמש להגדרת מכלול הדינים הנוגעים לדיני נישואים וגירושים.
דינים אלו אינם כוללים את דיני נידה המהווים חלק מהלכות איסור והיתר המובאות בחלק יורה דעה.
בספרות ההלכה והשו"ת של האחרונים חולקו לרוב, הנושאים העוסקים בהלכות אלו, לפי הסדר שנקבע בחלק אבן העזר בטור.
מפרשים על השולחן ערוך - אבן העזר
עבד א-רחמן אבן חַ'לְדוּן היה היסטוריון, פילוסוף והיסטוריוגרף ערבי בולט, הנחשב לאחד ממבשרי הדרך של ההיסטוריוגרפיה וחקר הסוציולוגיה, הכלכלה והדמוגרפיה.
חיבורו המפורסם ביותר הוא "אקדמות למדע ההיסטוריה", או בשמו הערבי "מוקדימה".
שם משפחתו "אלחצ'רמי" על שם חצרמוות שבתימן מוצא משפחתו.
המידע על חייו של אבן ח'לדון מתבססים, לרוב, על האוטוביוגרפיה שכתב.
שם ישנם מספר מסמכים הקשורים לחייו אשר מצוטטים מילה במילה.
אבן ח'לדון נולד בתוניס למשפחת אריסטוקרטיה מוסלמית שהייתה מצאצאי מנהיגי כיבוש ספרד.
לאחר שהשלים את לימודיו שימש בשירותם של שליטים מוסלמיים רבים הן באזור המגרב והן בגרנדה שבממלכת גרנדה (כיום בספרד) ופעל כפוליטיקאי, יועץ, ואף מדריך לשליט הצעיר מוחמד החמישי מגרנדה.
משלא נחל הצלחה בכל אלה פנה לעסוק בתחום שעניין אותו יותר מכול, מדע ההיסטוריה.
במהלך שהות בטירה מבודדת בהרי אלג'יריה בשנת 1377, החל אבן ח'לדון לכתוב את יצירת המופת שלו, "אקדמות למדע ההיסטוריה", או בקיצור ה"מוקדימה" ("אקדמות"), שאותה המשיך לכתוב בעיר תוניס (שאליה עבר לשם עיון בספרים שנדרשו לו להשלמת הטקסט).
ספר זה נועד להיות חלק מאנציקלופדיה אסלאמית ראשונה למדעי ההיסטוריה, אבל אבן ח'לדון השלים רק את הכרך "מוקדימה", שהפך למפורסם ביותר.
אחרי פרוץ מגפה בתוניס עקר למצרים שעליה אמר: "זה שלא ראה אותה לא יודע את כוחו של האסלאם".
בזמן שבשאר ארצות האסלאם היו חיכוכים פנימיים ומלחמות על גבולות, מצרים נהנתה משגשוג ותרבות שוקקת.
החל משנת 1383 ועד מותו בשנת 1406 שימש אבן ח'לדון בתפקידים שיפוטיים שונים בעיר קהיר, אולם אף בתקופה זו, שבה היה רחוק מהמגרב, הקרינו האזור, רוחו והשינויים הפוליטיים והשושלתיים הרבים שבו על חייו ויצירתו.
בשנת 1384 טבעה מול חופי אלכסנדריה ספינה שעליה היו אשתו וילדיו.
במהלך שירותו במצרים, השתתף אבן ח'לדון במערכה כנגד הכובש המונגולי־טורקי טימור לנג, אשר הטיל בשנת 1400 מצור על דמשק.
אבן ח'לדון אף השתתף במשא ומתן עם טימור, שבו הוא דיווח לו על תנאי החיים במגרב.
אבן ח'לדון הבין את כוונותיו הצבאיות של טימור, ולכן בחזרתו למצרים, כתב דיווח מפורט באותה מידה על תולדות הטטרים ואישיותו של טימור, שאותו שלח לשליטי המגרב.
הספר "אקדמות למדע ההיסטוריה" הוא הכרך הראשון של החיבור המתוכנן "כיתאב אל עיבאר" (كتاب العِبَر) שהיה אמור לכלול שבעה כרכים, המתארים את תולדות העולם בכלל, והברברים והמגרב בפרט.
הספר מהווה בחינה מקיפה של הגורמים המשפיעים על החברה והתפתחותה תוך סקירתם ובחינתם לאורך דורות של החיים הערביים שקדמו לתקופתו של אבן ח'לדון.
כך למשל, הוא עוסק בתרבות הבדואית הנוודית ובהבדלתה מתרבות הקבע (חלק שני), בממשלות, במלוכה ובמשרות השלטון (חלק שלישי), ואף במדעים לסוגיהם (חלק שישי).
המושג המרכזי המעניק להתפתחות השושלות והמדינות את חוקיותה לפי הספר הוא מושג התודעה הקיבוצית, או בערבית "עצאבייה".
שורש מושג זה הוא מהמונח "עצב", שכן בדומה לעצבי הגוף המחברים בין איבריו, מהות התודעה הקיבוצית היא בחיבור שבין השליט לעם, כאשר פעולות של השליט כנגד נתיניו יערערו את התודעה הקיבוצית, ולהפך.
אבן ח'לדון מתאר מעגליות היסטורית, שבה עליית שושלת מלכותית דרך תודעה קיבוצית חזקה והתגברותה על אחרים, מובילה באופן טבעי לשלב של הידרדרות השושלת, שכן כוחה גורם לשליטים להתרגל למותרות, וכך להתגברות של מידת האנוכיות שלהם.
הרגלים אלה גורמים לשליטים לדרוש מהעם יותר מיכולתו, דבר הגורם למיסוי גבוה מדי ולמשברים פוליטיים וכלכליים.
בתנאים אלה יכולה להתפתח שושלת חדשה המאגדת את התודעה הקיבוצית סביבה תוך התגברות על השושלת הקודמת, ובכך גורמת לתהליך העלייה והנפילה לחזור על עצמו שנית.
חשיבותו של הספר נובעת מהיותו מספרי ההיסטוריה הראשונים שנכתבו בידי חוקר העושה מאמץ מופגן לפעול על פי קריטריונים "מדעיים" אובייקטיביים ואוניברסליים בניסיון לחשוף מגמות היסטוריות (חוקיות היסטורית).
הספר חלוצי גם בכך ששילב ניתוח של דינמיקות כלכליות ופוליטיות לכדי תורת חברה ותורת שלטון, דיסציפלינות אשר חקירתן הנרחבת החלה רק מאות שנים לאחר זמנו (כך למשל מקיאבלי במאה ה-16, הובס במאה ה-17).
רק במהלך המאה התשע עשרה החלו היסטוריונים אירופיים בכתיבת היסטוריה "מדעית" כדוגמת זו של אבן ח'לדון, כאשר לאופולד פון רנקה ייסד את הדיסציפלינה בגרמניה.
הספר תורגם לעברית על ידי עמנואל קופלביץ ונדפס לראשונה בשנת 1966 בהוצאת מוסד ביאליק.
ניתן לזהות את השפעתו של אבן ח'לדון על כותבים מודרניים בתחומי מדעי החברה.
לדוגמה, ארנסט גלנר שילב את ה"מודל" של אבן ח'לדון אודות המחזוריות של שושלות בדואיות עם מודל של דייוויד יום כדי ליצור מודל המשלב מחזורים פוליטיים ודתיים בחברות אסלאמיות מזרח-תיכוניות.
בדומה, המודל של מנסור אולסון (Mancur Olson) על ההבדל בין בנדיט נייד לבנדיט נייח (Stationary vs.
Roving Bandit) הושפע מאבן ח'לדון.
יש אף המייחסים את הרעיון הדיאלקטי לאבן חלדון, אשר קדם בשימוש בו, ולמעשה בהמצאתו, להוגים מאוחרים דוגמת הגל וקרל מרקס.
אבן חול נוּבּית (Nubian sandstone) היא אבן חול רבת גוונים, בדרך כלל נוטה לאדום.
המקום המפורסם בו היא מצויה הוא מכרות נחושת תמנע, לשעבר מכרות שלמה מצפון לאילת, מכתשי הנגב והסלע האדום בעבר הירדן.
היא נפוצה בצפון-מזרח אפריקה, במדבר נוביה שבסודאן ובמצרים, ומכאן שמה.
כן היא מצויה בחצי האי ערב, הרי אדום והרי מואב לאורך החוף המזרחי של ים המלח.
מחשופים יפים מצויים בשפך נחל ארנון.
אבן החול הנובית היא סלע משקע יבשתי שמקורו בבליה של סלעים מגמתיים (סלעי יסוד) וסלעים מותמרים (סלעים מטמורפיים), של השילד הערבו-נובי.
בחתך סטרטיגרפי סכמתי שנערך באזור אילת אותרה אבן החול הנובית בשכבות מהתקופות הבאות:
אבן חול מגוונת עליונה - בקרטיקון תחתון (חבורת כורנוב).
אבן חול נובית לבנה אמצעית - מתחתיה.
אבן חול מגוונת תחתונה - מתקופת הקמבריום (חבורת ים סוף).
אבן החול הנובית מכילה לעיתים ריכוזי מתכות: נחושת, ברזל ומנגן וכן אבני חן.