tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האולם מקדם גם תוכנית חינוכית רחבת-יריעה בלונדון רבתי ומפעיל שלוחה עצומה של שידור דיגיטלי, הכוללת את חברת ההקלטות ויגמור הול לייב והרבה שידורים של קונצרטים חיים.
האולם, שנקרא במקור בכשטיין הול, נבנה בין 1899 ל-1901 על ידי חברת בכשטיין, יצרנית הפסנתרים הגרמנית, שאולם התצוגה שלה שכן בבניין הסמוך.
האדריכל הבריטי הנודע תומאס אדוארד קולקאט הוזמן לתכנן את האתר.
קולקאט היה אחראי גם למלון סבוי בסטרנד (שנהרס מאז) ולתיאטרון פאלאס בכיכר קיימברידג' (במקור בית האופרה האנגלית המלכותית), המתנאה, כמו ויגמור הול, בעיטור טרקוטה בהיר.
חברת בכשטיין בנתה אולמות קונצרטים דומים בסנקט פטרבורג ובפריז, אף כי, בדומה למשרדים ואולם המופעים בלונדון, גם הם והעסק בכללותו סבלו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בכשטיין נאלצה להפסיק את המסחר בבריטניה ב-5 ביוני 1916 אחרי שעבר התיקון לחוק סחר עם האויב 1916 וכל נכסיה, כולל אולם הקונצרטים ואולמות התצוגה, הוחרמו ונסגרו מיידית.
ב-1916 נמכר האולם במכירה פומבית כנכס של גורם זר לדבנהאמס, במחיר 56,500 ליש"ט - סכום נמוך במידה ניכרת ממחיר 100,000 ליש"ט של הבניין בלבד.
אז שונה שמו של האולם לוויגמור הול והוא נפתח בשמו החדש בשנת 1917.
הבניין נבנה בסגנון הרנסאנס, תוך שימוש בקירות בהט ושיש, המקיפים אולם שטוח, מלבני עם שטח במה קטן מוגבה ומעליו כיפה, המתארת את נשמת המוזיקה.
את ציור התקרה הייחודי עיצב ג'רלד מוירה, שהיה אחראי למספר יצירות אמנות ציבוריות מודרניות; בהמשך היה למנהל הקולג' לאמנות של אדינבורו.
לאחר השלמת העיצוב, נבנתה הכיפה בידי הפסל פרנק לין ג'נקינס.
היא שוחזרה ב-1991 ו-1992 ומוצגת לעיתים קרובות בחומר השיווקי המודפס של האולם.
האולם נחשב לאחד הטובים ביותר מבחינת באקוסטיקה למוזיקה קלאסית באירופה.
האולם שופץ מחדש ב-2004 וזכה לשבחים מגורמים רבים על עמידה בלוח הזמנים ובתקציב.
בצורתו הנוכחית יש באולם, כולל התאים ויציע קטן יותר, 545 מושבים.
בשנת 2005 חתמה קרן הנאמנות של ויגמור הול על חוזה חכירה ארך-טווח ל-300 שנים תמורת 3.1 מיליון ליש"ט.
מהלך זה גם הבטיח את עתידו של האולם וגם אפשר הקצאת כספים, שנדרשו קודם לשכירות, להמשך פיתוח התוכנית האמנותית שלו.
אולם בכשטיין נפתח ב-31 במאי 1901 בקונצרט, שבו הופיעו הפסנתרן והמלחין פרוצ'ו בוזוני והכנר אז'ן איזאיי.
בתקופה הראשונה, משך האולם נגנים דגולים כמו ארתור שנאבל, פיטר ארנולד, פבלו סרסטה, פרסי גריינג'ר, מיירה הס, ארתור רובינשטיין, ולדימיר רוזינג, אלכסנדר זילוטי, קאמי סן-סנס, יאשה ספיבקובסקי ומקס רגר.
ברסיטל האחרון שלו, בשנת 1976, עודד רובינשטיין את הקהל "להמשיך לבוא אל האולם הנפלא הזה."
ויגמור הול נהנה ממספר רב של קשרים ממושכים עם רבים מן האמנים הדגולים של המאה ה-20, בהם אליזבט שוורצקופף, ויקטוריה דה לוס אנחלס, סרגיי פרוקופייב, שורה צ'רקאסקי, פאול הינדמית, אנדרס סגוביה, פיטר פירס, בנג'מין בריטן ופרנסיס פולנק.
ויגמור הול קיים קשר פורה במיוחד עם בנג'מין בריטן, הן כמלחין והן כמבצע.
יצירותיו "סרנדה לטנור, קרן וכלי מיתר", רביעיית המיתרים השנייה, "הסונטות הקדושות של ג'ון דון" ו"שבע סונטות של מיכלאנג'לו" זכו לנגינת בכורה באולם ויגמור, כמו גם קטעים מתוך האופרה פיטר גריימס (לפני הפרמיירה העולמית שלה בתיאטרון סדלר'ס ולס ביוני 1945.
ויגמור הול הנציח את הקשר שלו עם בריטן בסדרת קונצרטים ואירועים, תחת הכותרת "לפני החיים ואחריהם" בנובמבר ודצמבר 2012.
בקונצרטים אלה הופיעו אמנים ידועי-שם, והם ציינו את ראשיתה של שנת חגיגות לציון יובל המאה להולדת בריטן.
עונת 2019–2020 כוללת סדרה, שבמרכזה בריטן וקשריו עם האולם.
אלאן קלייטון וג'יימס ביילו ישחזרו את הביצוע הראשון של "שבע סונטות על מיכלאנג'לו", שנתנו בריטן ובן-זוגו, הטנור פיטר פירס, ב-23 בספטמבר 1942, לצד שורה של זמרים מעולים בעוד יצירות של בריטן.
בהמשך העונה, יציין ויגמור הול הן את יום הולדתו של בריטן והן את יום השנה למותו.
מאז פתיחתו, מהווה האולם ציר חשוב לביצועי ליד ושיר אמנותי.
בדומה לזמרים ומלוויהם, גם נגנים והרכבים קאמריים נענו בשמחה לאינטימיות של אולם ויגמור.
בין מבצעים אלה לזלי הווארד, ולדימיר אשכנזי, סטיבן קובצביץ', אנדראש שיף, ג'ושוע בל, מקסים ונגרוב, אנג'לה יואיט, סטיבן איסרליס, אנסמבל נאש, שלישיות בוזאר ופלורסטאן ורביעיות המיתרים ארטמיס, אביב, אמרסון, האגן, ירושלים ואחרות.
בשנים האחרונות הופיעו עוד נגנים והרכבים רבים באולם, הנודע בסיוע לאמנים צעירים בפיתוח קריירות בינלאומיות.
יצירות קאמריות רבות זכו להשמעות הבכורה שלהן בבריטניה באולם ויגמור, בהן: סונאטה לכינור ופסנתר של לאוש יאנאצ'ק; שש רביעיות המיתרים של בלה בארטוק; רביעיית המיתרים מס' 2 של ארנולד שנברג; סונאטה לכינור של קלוד דביסי; "ניגודים" של קופלנד והשישייה של ריכרד שטראוס מתוך האופרה "קפריצ'ו".
המנהל הנוכחי של ויגמור הול הוא ג'ון גילהולי, אירי יליד לימריק, זמר.
הוא הצטרף לוויגמור בשנת 2000 כמנהל ראשי והתמנה נוסף על כך למנהל אמנותי בשנת 2005, בגיל 32. גילהולי קיים והרחיב את רפרטואר ויגמור הול, בשיר הקלאסי, במוזיקה קאמרית ובמוזיקה עתיקה, וכן נקט ביוזמות חדשות כדי למשוך קהל מאזינים מגוון יותר.
גילהולי יזם ערבי ג'אז, בהדרכת פסנתרן הג'אז האמריקאי בראד מלדאו וכן מוזיקת עולם, המופיעה בקביעות ברפרטואר המקומי.
יש גם קונצרטים בשעות הלילה המאוחרות, במטרה למשוך קהל מאזינים חדש וצעיר.
המנהל האמנותי הקודם היה פול קילדה.
לפניו כיהן ויליאם לין כמנהל במשך 37 שנים, מ-1966 עד 2003. בתקופה זו העלה בויגמור עונות לפי נושא, שהראשונה בהן הוקדשה למוזיקה של גבריאל פורה, בעונת 1979–1980. התוכניות הבאות הוקדשו לשומאן, פרסל, באך, ליגטי, היידן, שוסטקוביץ' ווון ויליאמס.
נאמן למורשתו, מרבה ויגמור הול להזמין מוזיקה חדשה.
ב-31 באוגוסט 2007, הודיע ג'ון גילהולי על תוכנית למלחינים מודרניים.
ויגמור מטפח קשרים נוספים עם חוגי המוזיקה בת-זמננו באמצעות תוכנית מלחין הבית שהגה.
לוק בדפורד היה למלחין הבית הראשון בשנת 2009 ואחריו בא ג'וליאן אנדרסון בשנת 2013. לצד ביצועים של יצירותיהם, יצר ויגמור סדרת קונצרטים המוקדשים למוזיקה של ג'ורג' בנג'מין, יו ווטקינס, תומאס לארצ'ר, אליוט קרטר, ברט דן, קווין וולנס, ג'יימס מקמילן וירג וידמן.
בשנת 2012, פרסם ג'ון גילהולי תוכנית הזמנות מחודשת, שנשענה על תרומה נכבדה מקרן הופמן ונשיאה, איש העסקים, פעיל שימור הסביבה והנדבן השווייצרי אנדרה הופמן.
תרומת הקרן אפשרה את הזמנתן של יצירות חדשות מאת ג'וליאן אנדרסון, פטר אטווש, אנה מרדית, ניקו מולי, וולפגנג רים, ג'ודית וייר וירג וידמן.
משנת 2013 התחייב ויגמור הול לביצועי בכורה של 13 יצירות חדשות בעונה.
תחרות השיר הבינלאומית של ויגמור הול/האופרה העצמאית (קודם תחרות השיר הבינלאומית של ויגמור הול/קרן קוהן) מתקיימת באתר מזה 15 שנים והאולם מארח את התחרות התלת-שנתית הבינלאומית לרביעיות מיתרים של ויגמור הול (קודם תחרות לונדון הבינלאומית לרביעיות מיתרים ובראשיתה תחרות פורטסמות' הבינלאומית לרביעיות מיתרים) מאז יולי 2010.
תחרות השיר הבינלאומית של ויגמור הול/האופרה העצמאית
מאז היווסדה בשנת 1997, מתעצמת התחרות הדו-שנתית במעמד וביוקרה, ומושכת זמרים ופסנתרנים מרחבי העולם, בגיל עד 33, המעוניינים לפתח קריירות רסיטל משמעותיות.
לאחר 20 שנה של תמיכה נדיבה ביותר מקרן קוהן, התחרות של 2019 תתקיים במימון האופרה העצמאית בסדלר'ס ולס.
קשריה של האופרה העצמאית עם ויגמור הול התחילו במלגת הקול הראשונה של ויגמור הול/האופרה העצמאית, שניתנה לזמר הבס מתיו רוז.
התחרות נותנת הזדמנות יקרת-ערך למשוב והדרכה מחבר שופטים, המורכב מאמנים ומנהלים בעלי שם עולמי, מן השורה הראשונה של אולמות הקונצרטים ופסטיבלי המוזיקה החשובים בעולם.
היא מקדמת גם חילופי רעיונות בין אמנים מרחבי העולם, ומציעה במה חשובה לביצוע פומבי ולהרחבת רפרטואר.
הסיבוב המקדים, חצי הגמר והגמר מתקיימים כולם בוויגמור הול.
בזכות יתרונותיו האקוסטיים של האולם, הוא אידיאלי לשידור ולהקלטה.
רדיו 3 של שירות השידור הבריטי משדר את קונצרט הצהריים שלו מאולם ויגמור מדי יום שני במהלך העונה, הנמשכת מספטמבר עד יולי.
בין המשתתפים בקונצרטי צהריים אלו היו בנג'מין גרובנור, רביעיית סקמפה, כריסטוף דנות', נוריקו אוגאווה, גוטייה קפוסון, גבריאלה מונטרו, שלישיית ATOS, קלרה מוריץ, מארק פדמור ויבגני סודבין.
גם מספר רב של קונצרטי ערב משודרים חיים או מוקלטים לשידור מאוחר יותר ברשת סקאי ארטס של הטלוויזיה ויוצאים בחברות הקלטה.
ויגמור הול גם מוציא לאור הקלטות של קונצרטים בביצוע אמנים ידועי-שם בחברת ההקלטות שלו, "ויגמור הול לייב", שזכתה בפרס המיוחד לחברת הקלטות לשנת 2011 מטעם גרמופון.
החברה נכנסה ללוחות המוזיקה הקלאסית עם רסיטל של לוריין האנט ליברזון המנוחה, שהוצע גם הוא לפרס גרמופון.
תוספות מאוחרות לקטלוג כוללות רסיטלים של הכנר מקסים ונגרוב, ביצירות מאת באך ובטהובן וקונצרט של זמר הבריטון רודריק ויליאמס מיצירות מאהלר, קורנגולד ושומאן, בליווי הפסנתרן הגרמני הלמוט דויטש.
מאז 1994 פותחת תוכנית הלימודים של ויגמור הול לאנשים בכל גיל, רקע וכישרונות הזדמנויות להשתתף ביצירת מוזיקה.
התוכנית מושכת קהל רחב ומגוון באמצעות מיזמים יצירתיים חדשניים, קונצרטים, סדנאות ומשאבים מקוונים.
התוכנית כוללת עבודה עם בתי ספר, בקונצרטים, הכשרת מורים, מיזמים עם בתי חולים ועוד.
משפחות מוזמנות לוויגמור הול להשתתף בסדנאות אינטראקטיביות ובקונצרטים למשפחות עם תינוקות, ילדים בגיל הרך וילדים בני 5 ומעלה.
עבודה בשיתוף עם הקהילה כוללת "מוזיקה לחיים", התוכנית רחבת-ההיקף של ויגמור הול ללוקים בשטיון ולמשפחותיהם, ידידיהם והמטפלים בהם וכן עבודה עם ארגונים, המסייעים למעוטי-יכולת להיחלץ ממצבם ותומכים בנשים וילדים, שחוו אלימות ביתית.
תוכנית "נתיבים" (Pathways) מקיפה תוכניות ואירועים, המספקים במה לאמנים בראשית דרכם, לתמיכה בדור החדש של נגנים ומנצחים.
ברקע המוזיקה ניצבת תוכנית של אירועי למידה, הכוללים שיחות, רסיטלים עם הרצאות, כיתות אמן, קבוצות לימור וימי שירה בצוותא.
ויגמור הול מנהל מדי שנה כ-600 אירועי למידה.
ויגאן היא עיר במנצ'סטר רבתי, אנגליה.
העיר ממוקמת כ-16 ק"מ דרומית-מערבית לבולטון, 19 ק"מ צפונית לורנגטון ו-27 ק"מ מערבית למנצ'סטר.
ויגן היא העיר הגדולה ביותר ברובע המטרופולין של ויגאן והיא מרכז העסקים שלה.
בעיר אוכלוסייה של 103,608 תושבים, ואילו ברובע המורחב, אוכלוסייה של 318,100 נפש.
העיר היא חלק ממחוז לנקשייר ובעיר זורם נהר הדאגלס.
השם ויאן, פירושו במקור "כפר" או "יישוב".
ישנה גם טענה שזה בא מאנגלית עתיקה.
שמה של העיר תועד בהיסטוריה באופנים שונים, בשנת 1199, בשם ויגאן, ובשנת 1240, בשם וויגין, הוחלט לבסוף על השם ויגאן כיוון שהופיעה כך ביותר כתבים.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 הפכה ויגאן לאחת הערים הראשונות בבריטניה שעברה בהן קו רכבת, היה זה הקו המחבר בין פרסטון, מנצ'סטר וליברפול.
ויגאן הוגדרה בסוף המאה ה-19 עד אמצע המאה ה-20, כבירת הטקסטיל.
בשנת 1911 תוארה העיר כעיר תעשייתית.
לאחר מלחמת העולם השנייה חלה תנופה ואחריה נפילה שממנה לא התעשתה תעשיית הטקסטיל של ויגאן עד היום.
אמנם ענפי הכותנה והפחם של העיר ירדו במאה העשרים, אך תעשיית ההנדסה לא נכנסה למיתון.
טחנת הכותנה האחרונה שעבדה בעיר, מאי מיל, נסגרה בשנת 1980.
נכון לשנת 2001, אוכלוסיית ויגאן מנתה 81,203 תושבים, צפיפות האוכלוסייה הייתה 11,474 תושבים לקילומטר, עם יחס של 100 גברים ל-95.7 נשים.
34,069 ממשקי הבית של העיר- 29.7%, כללו אדם אחד, 38.9% זוגות נשואים שגרים יחד, 8.5% היו זוגות משותפים ו-10.8% הורים יחידניים עם ילדיהם.
מבין בני 16–74, 38.5% לא היו בעלי כישורים אקדמיים, נתון גבוה משמעותית מהממוצע עבור הרובע בכללותו ואנגליה.
האצטדיון הוא מגרשה הביתי של מועדון הכדורגל של העיר, ויגאן את'לטיק, כמו גם את קבוצת הרוגבי המקצועית של העיר, ויגאן ווריורס.
הלאטקיס עברו לאצטדיון עם הקמתו בשנת 1999 מביתם לשעבר, פארק ספרינגפילד, כמו גם הווריורס שעברו מביתם הקודם, סנטרל פארק.
בשנת 2005 שיחקה לראשונה הקבוצה בפרמייר ליג, עד לשנת 2013 בה ירדה בחזרה לצ'מפיונישיפ.
כיום משחקת הקבוצה בפוטבול ליג הראשונה.
רגע השיא של המועדון אירע בשנת 2013 עת זכתה הקבוצה בגביע האנגלי, הייתה זו הפעם הראשונה בה קבוצה שירדה ליגה זכתה בגביע.
ויגאנטפטנד (בהונגרית: Vigántpetend) הוא כפר קטן במחוז וספרם שבמרכז הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בויגאנטפטנד מספר התושבים נמצא בירידה.
עד שנת 1938 היה הכפר מורכב משני כפרים קטנים ויגאנט (Vigánt) וזלפטנד (Zalapetend)
בויגאנטפטנד חיו יהודים בתקופות זמן שונות.
הנסיך ויגו, רוזן רוזנבורג (בדנית: Prins Viggo, Greve af Rosenborg; 25 בדצמבר 1893 – 4 בינואר 1970) היה נסיך דני.
בנם הצעיר של ולדמר, נסיך דנמרק ומארי, נסיכת אורליאן (1865–1909).
הוא היה גם נכדו הצעיר ביותר של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק.
הנסיך ויגו נולד ב-25 בדצמבר 1893 בארמון הצהוב, בית עירוני מהמאה ה-18, סמוך למתחם ארמון אמליינבורג בקופנהגן.
הוא היה בנם הרביעי של ולדמר, נסיך דנמרק ואשתו מארי, נסיכת אורליאן (1865–1909).
אביו היה בנם הצעיר של כריסטיאן התשיעי, מלך דנמרק ולואיזה, נסיכת הסן-קאסל, ואמו הייתה בתם הבכורה של הנסיך רובר, דוכס שארטר ופרנסואז, נסיכת אורליאן.
נישואי הוריו היו אמורים להיות שידוך פוליטי.
בעת נישואיהם סיכמו שני הוריו שבניהם יגודלו כלותרנים, ואילו בנותיהם כקתוליות, ואכן ארבעת בניהם חונכו כלותרנים, ואילו בתם מרגרט, נסיכת דנמרק הייתה הנסיכה הדנית הראשונה מתקופת הרפורמציה שהייתה קתולית.
ללא אישורו החוקי של המלך הדני, נישא ויגו לאלינור מרגרט גרין (1895–3 ביולי 1966) בניו יורק ב-10 ביוני 1924.
כמקובל בבית המלוכה הדני, עם נישואיו לפשוטת העם ויתר ויגו על מקומו בקו הירושה של דנמרק לכתר, והפסיד את תואר נסיך דנמרק, ואת התואר של הוד מלכותו.
עם אישורו של המלך, הוא קיבל את התואר "הנסיך ויגו, רוזן רוזנבורג" ואת התואר הוד מעלתו ב-21 בדצמבר 1923. אף על פי שהתואר נעשה תורשתי עבור כל צאצאיו הלגיטימיים בקו הגברי, תואר הנסיך הוגבל לעצמו ולאשתו בלבד (כלומר "הנסיך והנסיכה ויגו" וכו').
הנסיך ויגו מת באבלטופט בשנת 1970.
ויג'י ויישנאבי הוא מדען מדעי המחשב, המתגורר ופועל בארצות הברית.
ויג'י ויישנאביר נולד בהודו ולמד בסרינגאר.
סיים לימודי תואר בחשמל ובמדעי המחשב בשנת 1971 ובשנת 1975 סיים עבודת הדוקטורט.
לאחר מכך הוא עבר לארצות הברית ללימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת מקמסטר בשנים 1977–1979.
ויג'י ויישנאביר עובד שנים רבות באיניברסיטת ג'ורג'יה והתמנה לפרופסור בשנת 1987 ולפרופסור אמריטה בשנת 2014. במקביל הוא לימד מפעם לפעם באוניברסיטאות בהודו.
עיקר המחקרים של ויג'י ויישנאביר מתרכזים בתחום Design science research, תוכנה ואלגוריתמים.
ויישנאביר זכה לקבל תואר חבר בכיר באיגוד מהנדסי החשמל והאלקטרוניקה בשנת 2002 ופעמיים זכה למלגה מטעם תוכנית פולברייט.
ויגימונד (נפטר ב-854) היה הארכיבישוף של יורק במאה ה-9. הוא ידוע בעיקר בשל המטבעות שהטביע.
כמעט שום דבר לא ידוע על ויגימונד או על הארכיבישופות שלו, בגלל מחסור במקורות.
עם זאת, ויגימונד השאיר מטבעות רבים, שהבולט שבהם הוא סולידוס זהב הנושא את פניו.
הסולידוס שלו נושא הכיתוב "mundus divinum" בצד האחורי.
המטבע אולי שומש כמתנה כנסייתית.
ויגמונד הוא גם הנמען של מכתב מאת לופ דה פרייר.
לופ ביקש מוויגימונד במכתב לחגוג את מנזר פרייר בתפילותיו.
ויגליק איידה (בנורווגית: Vigleik Eide; 4 בדצמבר 1933 - 30 באוקטובר 2011) היה גנרל ודיפלומט נורווגי אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של צבא נורווגיה בין 1987–1989, וכיושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו בין 1989–1992.
איידה נולד בפאנה ב-4 בדצמבר 1933, והתגייס לצבא נורווגיה ב-1954. הוא למד באקדמיית המלחמה הנורווגית וסיים אותה ב-1957. לאחר מכן השלים את השכלתו באקדמיית המלחמה של הבונדסוור ובאקדמיית ההגנה של נאט"ו ברומא.
ב-1980 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1985 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור ומונה למפקד המחוז הצבאי וסטלנדאט.
ב-1986 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט ומונה למפקד פיקוד צפון נורווגיה.
ב-31 באוגוסט 1987 הוא הועלה לדרגת גנרל ומונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
ב-5 בספטמבר 1989 הוא פרש מהתפקיד ומונה ליושב ראש הוועדה הצבאית של נאט"ו.
הוא היה יו"ר הוועדה במהלך התקופה הרגישה של נפילת ברית המועצות, שלאחריה החלה נאט"ו לקלוט לשורותיה מדינות מברית ורשה.
הוא כיהן בתפקיד עד 31 בדצמבר 1992 אז פרש מהצבא.
לאחר פרישתו מהצבא החל איידה לעסוק בפעילות דיפלומטית.
ב-1994 הוא השתתף במשלחת שפעלה להשכנת שלום בגואטמלה בעקבות מלחמת האזרחים בגואטמלה.
ב-1995 הוא היה מעורב במשא ומתן שהוביל לחתימה על הסכם דייטון אשר שם קץ למלחמת בוסניה.
ב-1998 הוא מונה לשגריר נורווגיה בסוריה ולבנון וכיהן בתפקיד עד 2001.
וִיגְוָם (מאבנקית – בית/מעון) או ויקיאפ, הוא מבנה מגורים בצורת כיפה, עשוי מוטות עץ וחומר חיפוי כלשהו, אשר שימש אינדיאנים מסוימים, ואנשי האומות הראשונות, וכיום משמש עדיין לאירועים טקסיים.
המונח ויקיאפ משמש בדרך כלל להתייחסות לסוגי המבנים במערב ובדרום-מערב ארצות הברית ובצפון-מערב אלברטה, קנדה, בעוד שויגום משמש בדרך כלל לסוגי מבנים אלה בצפון-מזרח ארצות הברית, כמו גם באונטריו ובקוויבק שבמרכז קנדה.
השמות יכולים להתייחס להרבה סוגים שונים של מבני ילידים ללא קשר למיקום או לקבוצה תרבותית.
אין לבלבל את הויגום עם אוהלי הטיפי, שיש להם מבנה, שיטת בנייה ושימוש שונה.
ויגום בנויים על מסגרת של מוטות מקושתים, לרוב מעץ, המכוסים בחומר קירוי עשוי קליפה.
פרטי הבנייה משתנים בהתאם לתרבות ולזמינות החומרים המקומית.
חלק מחומרי הקירוי המשמשים כוללים דשא, גזם דק, קליפות עץ, מחצלות, סוף, קנים, עורות או בד.
ויגום הוא לרוב מבנה עונתי, אם כי המונח מיושם על מבנים מעוגלים וקוניים שהם קבועים יותר.
בדרך כלל לוקח יותר זמן להרכיב ויגום מאשר טיפי, והמסגרות שלהם בדרך כלל אינן ניידות כמו אלו המשמשות לבניית טיפי.
ויברך דוד הוא קטע תפילה, חלק מפסוקי דזימרה הנאמר בכל תפילת שחרית.
בקטע תפילה זה, רבים נוהגים לעמוד.
תחילתו של קטע תפילה זו לקוח מספר דברי הימים ().
קטע תפילה זה נאמר על ידי דוד המלך, לאחר הטלת המשימה לבניית בית המקדש על בנו שלמה.
לאחר שלושת פסוקים אלה, ישנו קטע נוסף המתחיל במילים 'אתה הוא ה' לבדך', בקטע זה נאמרים מספר פסוקים מספר נחמיה () המתארים בקצרה את השתלשלות ההיסטוריה של העולם, הכל מבריאת העולם, בחירתו של אברהם אבינו, ועד הצלת עם ישראל משעבוד מצרים וקריעת ים סוף.
בטור וכן באבודרהם כתבו שקטע תפילה זה תוקן על ידי הגאונים .
וכן כתב בספר הרוקח, שקטעים אלו תוקנו בתקופה מאוחרת יותר, ולא יחד עם שאר פסוקי דזימרה.
אמנם בנוסח סדר רב עמרם גאון לא מופיעים כלל פסוקים אלה של 'אתה הוא ה' לבדך', וגם לא פסוקי שירת הים.
רבים נוהגים לתת צדקה בעת שאומרים את המילים 'ואתה מושל בכל'.
בספר בן איש חי הביא מנהג זה בשם רבי חיים ויטל:
בשל"ה הזכיר שראה מנהג זה בארץ ישראל, שהגבאי אוסף את הצדקה בעת אמרית ויברך דוד, כשהם אומרים שהדבר מקובל מהאר"י.
השל"ה מטעים את המנהג בכך שכל קטע התפילה של ויברך דוד נאמר אחר התנדבות דוד ואנשיו עבור בית המקדש.
אמנם במקום אחר הביא השל"ה בשם האר"י שטעם נתינת הצדקה בויברך דוד הוא משום שעומדים בו:
עניין נתינת הצדקה בויברך דוד מופיע בשם האר"י בשער הכוונות ועוד.
אמנם בספרו המפה כתב הרמ"א שהמנהג לעמוד:
ומנהג זה כבר נזכר בשם האר"י בשער הכוונות .
בשולחן ערוך הרב הביא ב' שיטות בעניין המקום בו צריך לעמוד:
ובספר טעמי המנהגים כתב בשם הלבוש כי הטעם שעומדים כשאומרים ברוך שאמר ויברך דוד וישתבח, מפני שהם עיקר השבחים בתפילה.
ויג'אי רופאני (בהינדי: विजय रूपाणी; 2 באוגוסט 1956 – 12 ביוני 2025) היה פוליטיקאי הודי שכיהן כראש השרים של גוג'ראט .
כיהן כחבר האספה המחוקקת של גוג'ראט, וייצג את מערב ראג'קוט .
בעבר היה חבר ברג'יה סבהה.
ב-7 באוגוסט 2016 החליף את אנאנדיבן פאטל כראש השרים של גוג'ראט .
ב-11 בספטמבר 2021 התפטר מהתפקיד.
רופאני נהרג בהתרסקות טיסה 171 של אייר אינדיה ב-12 ביוני 2025.
וידאו (מלטינית: Video – אני רואה; בעברית גם חוֹזִי) הוא טכנולוגיה המשתמשת באותות אלקטרוניים לשם צילום, הקלטה, אחסון, ולאחר מכן שידור וצפייה ברצפים של תמונות וצלילים.
טכנולוגיית הווידאו פותחה לראשונה עבור טלוויזיה המבוססת על שפופרת קרן קתודית, אולם טכנולוגיות נוספות למכשירי תצוגה התפתחו במהירות.
ב-1951 לראשונה הוקלט מידע המגיע ממצלמת וידאו על גבי קלטת, בהפיכת המידע וקידודו לרצף על גבי סרט מגנטי.
השימוש הראשון של וידאו בערוצי הטלוויזיה היה ב-14 באפריל 1956, כאשר מהדורת החדשות של רשת CBS שודרה שוב באמצעות הטכנולוגיה החדשה.
מחיר מצלמת וידאו באותה עת היה 50,000$ ומחיר קלטת וידאו המספיקה לשעת צילום עמד על 300$.
מחיר הטכנולוגיה ירד במהירות, וב-1971 החלה סוני למכור וידאו טייפ בצורה מסחרית.
טכנולוגיית הווידאו פותחה לראשונה למערכות טלוויזיה מקצועיות ומאוחר יותר התפתחה בפורמטים שונים כדי לאפשר הקלטת וידאו גם לצרכן הביתי.
אפשר לצפות בווידאו במגוון של מכשירים, טלוויזיות, צגי מחשב, מקרנים ונגנים שונים.
השימוש בווידאו נפוץ גם בהנדסה, מדעים ריגול ומעקב.
בעברית מדוברת משמש המונח "וידאו" גם לתיאור מכשיר הוידאו טייפ, המקליט ומנגן אותות חוזי ושמע, לרוב על גבי קלטות וידאו בפורמט VHS.
טכנולוגיות הווידאו מתבססות על העובדה שרצף של תמונות סטטיות המוקרנות בזו אחר זו יוצרות אשליה של תנועה בעין האדם.
אשליה זו מקושרת לתופעת ההתמשכות של הזיכרון החושי.
שידורי טלוויזיה עושים שימוש במספרים שונים של תמונות (המכונות פריימים – Frames) לשנייה.
בשיטת השידור PAL, 25 פריימים לשנייה, ו־29.97 פריימים לשנייה בשיטת השידור NTSC.
בקולנוע מוצגים 24 פריימים בשנייה.
בפורמטים דיגיטליים פורמט התמונה הסטטית יכול להיות בסוגים שונים, החל מרצף של תמונות bitmap, דרך הצגת רצף של תמונות דחוסות בפורמט כמו JPEG וכלה בהצגת פריים מלא אחת לכמה פריימים, וביניהם הצגת השינויים בתמונה מפריים למשנהו (בפורמט MPEG-2, למשל, נרשמת תמונה מלאה בכל 16 פריימים).
ישנן שיטות נוספות של קידוד ודחיסת וידאו.
כל פריים מחולק לשני שדות (Fields) וכל שדה מכיל חצי מהמידע הוויזואלי כך ששדה אחד מציג את הקווים האופקיים הזוגיים והשדה שלאחריו יראה את הקווים האופקיים האי־זוגיים וכן הלאה.
במכשירי הטלוויזיה בטכנולוגיית CRT כל שדה מוצג בנפרד כך שלמעשה קצב ריצוד המסך הוא 50 הרץ (בפורמט PAL).
בפורמט הדיגיטלי מצורפת לכל פריים שורת מידע ובה נתונים לגבי הפריים.
נתונים אלו יכולים להכיל מידע מגוון כגון צורת הקידוד של התמונה, שם הסצנה ואף מידע טכני אודות הצילום כגון דגם המצלמה, שעת הצילום ואפילו הגדרות צמצם, מהירות התריס וכיוצא בזאת.
טיפול בווידאו מצריך משאבים רבים ורוחב פס גדול, מכיוון שמדובר בכמות גדולה מאוד של מידע.
לשם דוגמה סרטון של שנייה של תמונת VGA צבעונית בפורמט bitmap, צורך נפח של כ-23 מגהבייט.
(640 כפול 480 פיקסלים, כפול 3 (צבעי יסוד RGB) כפול 25 תמונות בשנייה).
מכיוון שנפח הנתונים הוא רב, מקובל להשתמש בשיטות דחיסה שונות לשם הקטנת המידע.
לצרכים תעשייתיים שיש בהם עיבוד מידע של הווידאו בזמן אמת, מקובל להשתמש במצלמות גוני אפור, המקטינות את הנפח לשליש ושומרות נתונים של פיקסל בבית אחד ולא בשלושה בתים (256 גוונים אפשריים).
באינטרנט מקובל להזרים מידע בגודל של רבע פריים (רזולוציה של 320 על 240 פיקסלים), שצורך רק רבע נפח, (230.4K לפריים).
כוונת (Viewfinder) עם תמונת שחור-לבן משמשת מצלמות מקצועיות בשל משך השימוש והדיוק העדיפים של מסך שחור־לבן לעומת צגי LCD, למשל.
מאז המצאת הווידאו, הציבור הגדול היה בעיקר צרכן של טכנולוגיה זו בסרטים ובטלוויזיה, אך בתחילת המאה העשרים ואחת השימוש בצילום ויצירת וידאו בידי הציבור נעשה לדבר נפוץ, עקב פיתוח מצלמות וידאו ביתיות (Handy Video Camera) שנועדו לשימוש פרטי, ומצלמות WEB פשוטות וזולות לשימוש בוועידות וידאו דרך האינטרנט.
לצורך העברת וידאו דיגיטלי ברשתות מחשבים (ובאינטרנט בכלל) בזמן אמת, קיים פרוטוקול ייעודי בשם RTP.
פרוטוקול זה מצטיין בזמני העברה מהירים, ובסלחנות לשגיאות ואיבוד חבילות נתונים (על חשבון הדיוק), מכיוון ששינויים מזעריים בתמונה ובצליל לא תמיד משפעים על החוויה הכוללת.
שיטות שידור והעברת וידאו אנלוגיים:
תצורות אות וידאו אנלוגי חשמלי ומחברים:
תצורות אות וידאו דיגיטלי ומחברים:
תצורות וידאו אנלוגיות על סרט וידאו:
BBC VERA (פורמט ניסיוני בלבד)
תצורות וידאו אנלוגיות על קלטות וידאו:
ביולי 2016 הודיעה חברת Funai Electric היפנית, שהיא סוגרת את קו הייצור שלה למכשירי הווידאו (VHS).
מאחר שהחברה הייתה החברה האחרונה שמייצרת את המכשיר (לאחר שגם החברות סוני ופנסוניק הפסיקו לייצרם), בכך הופסק לחלוטין ייצור מכשיר הווידאו בעולם.
וידאו קליפ (מכונה גם בקצרה קליפ, באנגלית: Music video; בעברית: קְלִיט חֹזִי) הוא סרטון המהווה ייצוג חזותי של שיר.
וידאו קליפים משמשים בעיקר כמנגנון קידום מכירות של תעשיית המוזיקה, אך לעיתים מהווים יצירות אמנות בפני עצמם.
וידאו קליפים הוצגו בקולנוע (בדרך-כלל בצמוד לסרטים) החל מסוף שנות העשרים של המאה ה-20. מרביתם של וידאו קליפים אלה היו פשוט הסרטה של הזמרים המבצעים את השיר.
הסרט אלכסנדר נבסקי (1938), בבימויו של סרגיי אייזנשטיין, מכיל סצנות קרב רבות שהן כוריאוגרפיה למוזיקה מאת סרגיי פרוקופייב.
סצנות אלה קבעו סטנדרט חדש לשילוב בין מוזיקה לסרטים ולהצגת מוזיקה בסרטים, ויש המחשיבים אותן לווידאו קליפים האמנותיים הראשונים.
גם סרטוני ההנפשה הראשונים של וולט דיסני היו מעין וידאו קליפים ליצירות מוזיקה, ובהמשך הציגו אולפני דיסני את הסרטים פנטסיה (1940) ופנטסיה 2000 (2000), שניתן לראותם כרצף של וידאו קליפים למוזיקה קלאסית.
גם הסרטים המצוירים הראשונים של האחים וורנר היו במקור מעין וידאו קליפים לשירים מתוך סרטי מחזמר.
בשנת 1941 הופיעו במועדונים ובבארים ברחבי ארצות הברית תיבות נגינה (ג'וקבוקס - jukebox) חדשים, שהציגו וידאו קליפ במהלך השמעת השיר שנבחר על ידי הלקוחות.
אלפי וידאו קליפים הופקו עבור מכשיר זה, שכונה "Soundie".
וידאו קליפים שנוצרו במיוחד עבור שידור בטלוויזיה החלו להופיע בשנות ה-50 של המאה ה-20. טכניקות אחרות להצגת השיר, כגון שימוש באנימציה, הצגת סרט "עלילתי" קצר לצלילי השיר, ושיטות צילום ועריכה שונות החלו להופיע לאחר מכן.
לכמה וידאו קליפים הייתה השפעה רבה על התחום, כגון אלו של הביטלס לשיריהם "Strawberry Fields Forever" ו-"" (1968).
וידאו קליפ נוסף הנחשב לאבן-דרך בתחום הוא "Bohemian Rhapsody" של להקת קווין (1976).
צורת העריכה של וידאו קליפים השתנתה עם השנים, והיא חולקת רבות עם צורת העריכה של פרסומות בהיותה במקרים רבים תזזיתית ומהירה, להבדיל מצורת העריכה המקובלת בסרטים.
השקתה של תחנת הטלוויזיה MTV בשנת 1981 הביא לפריחה בתחום.
תחנה זו שידרה במקור וידאו קליפים ללא הפסקה, 24 שעות ביממה, ללא כל תוכניות טלוויזיה "רגילות" במהלך השידורים.
אמנים רבים שהחלו את דרכם באותה תקופה, כגון הזמרת מדונה, חבים הרבה מהצלחתם ל-MTV.
הקליפ לשיר "מותחן" (Thriller) , להיטו של מייקל ג'קסון, נחשב לאחת מנקודות המפנה הבולטות במוזיקה הפופולרית בעולם.
הקליפ שארכו כ-14 דקות, הופק בעלות של חצי מיליון דולר, הופץ והוקרן בו זמנית ברחבי העולם בדצמבר 1983, והפך ליצירה תרבותית בפני עצמה.
הוא זכה לשימור עולמי ונכנס לארכיון האמריקאי הלאומי לסרטים, קלטות ותוכניות טלוויזיה של ספריית הקונגרס בארצות הברית.
הקליפ סייע בקידום מכירות האלבום Thriller, שהוא האלבום הנמכר ביותר בכל הזמנים.
בעקבותיו הפכה יצירת וידאו קליפים לתעשייה בפני עצמה שבהפקתם הושקעו מיליוני דולרים.
שהקליפ עצמו הפך לאמצעי ביטוי נוסף, מקביל, של האמן.
קליפ נוסף, "Like a Prayer" של מדונה מ-1989, הוכתר לאחד מהקליפים החשובים ביותר בכל הזמנים ברשימות שפורסמו במגזינים שונים, דוגמת אנטרטיינמנט ויקלי, בילבורד, NME, ו-Parade, באתרים שונים נכתב שהוא "הקליפ השנוי במחלוקת ביותר שיצא בכל הזמנים".
מעבר לכך, הקליפ של שירה, "La Isla Bonita", שודר לראשונה ב-MTV ב-6 במרץ 1987 והפך לקליפ המבוקש ביותר בתולדות הערוץ, כאשר דורג בראש המצעד שלו במשך 20 שבועות.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 בישראל גם החלו מוזיקאים להפיק וידאו קליפים, אך שידורם היה מוגבל לתוכניות בודדות, דוגמת "עד פופ", "עוד להיט" ו"זהו זה".
לעיתים קליפ הופק במסגרת תוכניות אלו בהשקעה נמוכה.
ביוני 1993 נחתם הסכם בין הפדרציה לתקליטים להתאחדות חברות הכבלים, בדבר תשלום תמלוגים על שידורי וידאוקליפים המופקים בישראל.
עד אז סירבו חברות הכבלים לשלם תמלוגים לחברות התקליטים תמורת שידור וידאוקליפיס ישראלים.
חברות הכבלים טענו שהחשיפה בטלוויזיה תורמת למכירות האלבומים של המוזיקיאים, וסירבו לשלם תמלוגים.
בתגובה אף קליפ של אמן שהיה חתום באחת מחברות התקליטים לא שודר בכבלים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוקמו ערוצי טלוויזיה נוספים ברחבי העולם המתמחים במוזיקה, שחלק גדול מלוח השידורים שלהם מורכב מווידאו קליפים.
בין השאר בגרמניה הוקם ערוץ הווידאו-קליפים "ויווה" (VIVA), שהפך לאחת מתחנות הטלוויזיה הרווחיות ביותר במדינה.
הערוץ נוסד על ידי חברות התקליטים "סוני מיוזיק אנטרטיינמנט", "וורנר מיוזיק", "EMI" ו"פוליגרם".
במסגרת MTV הוקמו ערוצים נוספים, דוגמת ערוץ VH1 וערוצים מקומיים שונים של MTV (כגון "MTV אירופה", "MTV יפן", וכו').
בישראל עלה לשידור ערוץ 24 ביולי 2003. עם הקמתו החל בהפקת מספר רב של קליפים לאמנים ישראלים.
בשנה הראשונה זכה להצלחה רבה עם נתח צפייה של 7% מכלל הצופים בטלוויזיה, אולם בהמשך צבר הפסדים של כ-50 מיליון שקלים, תוך מספר שנים, והחליף מספר בעלים.
בשנות ה-2000, עם התפתחות רשת האינטרנט, והופעת האתר "יוטיוב" ואתרים דומים, נוצרה היכולת להפיק ולהפיץ וידאו קליפים בהשקעה נמוכה יחסית.
בנוסף הזמינות שלהם לקהל הצופים הפכה קלה.
בסוף 2010 ליידי גאגא וג'סטין ביבר היו הראשונים לשבור שיא של יותר ממיליארד צפיות בקליפים שלהם באתר "יוטיוב".
בשנת 2011 החליטה האקדמיה ללשון העברית לייצור מונח עברי ל"וידאו קליפ" - קְלִיט חֹזִי, אך המונח לא נכנס לשימוש יומי.
בשנת 2012 הפך הקליפ לשיר "גנגנם סטייל" של הראפר הדרום-קוריאני סיי, לקליפ הנפצה ביותר ב"יוטיוב" עם 800 מיליון צפיות תוך ארבעה חודשים.
ב-31 במאי 2014 חצה הקליפ את רף ה-2 מיליארד צפיות.
וידאודיסק הוא תקליט שדומה במבנה שלו לאריך-נגן, אך במקום אותות אודיו (מוזיקה), מוקלטים על התקליט אותות וידאו.
חברת האלקטרוניקה האמריקנית RCA, עשתה ניסויים ראשוניים להקליט אותות וידאו על תקליט במקום אותות אודיו כבר בשנות ה-50 של המאה ה-20, אולם התוצאות לא היו טובות, והתמונה לא הייתה ברורה.
רק כעבור קצת יותר מ־20 שנה של פיתוח, הגיעה חברת RCA בסוף שנות ה-70 לתוצאות הרצויות.
בשנת 1981, הציגה חברת RCA לשוק האמריקאי את מערכת ה־SelectaVision שהייתה מכשיר שהקרין את התקליטים בטלוויזיה.
המכירות של המערכת היו טובות בהתחלה, אבל ב־1983 חברת RCA נתקלה בקשיים מצד שוק האלקטרוניקה היפני, שהציג את ה־VHS, או קלטות הווידאו המוכרות לכולנו.
איכות התמונה של ה־VHS הייתה דומה בדיוק לאיכות התמונה של הווידאודיסק, אבל מכשיר ה־VHS היה יכול גם להקליט תוכניות מהטלוויזיה, דבר שגרם לחיסרון אדיר למערכת ה־SelectaVision של RCA.
בנוסף נכנסה לשוק האמריקאי מערכת הלייזרדיסק (שפותחה על ידי חברת פיליפס), שעקרון הפעולה שלה היה דומה לווידאודיסק, רק שבמקום מחט, התקליט נקרא באמצעות קרן לייזר ולכן היה יותר עמיד, ואיכות התמונה הייתה יותר טובה מהווידאודיסק.
הדבר גרם ל־RCA להיכנס לקשיים כלכליים, ולא הייתה להם ברירה אלא לבטל את פרויקט הווידאודיסק ב־1984.
וידאו טייפ הוא מכשיר חשמלי להקלטת אות וידאו על-גבי סרט מגנטי, ולהקרנתו של האות המוקלט.
במכשירים הראשונים השתמשו בסרט מגנטי על גלגלים נפרדים, מאוחר יותר הוכנסו הגלגלים והסרט המגנטי למארז הנקרא קלטת וידאו.
הפורמט הדומיננטי של מכשירי וידאו טייפ לשימוש ביתי הוא VHS (קיימים פורמטים אחרים לשימושים מקצועיים, המתאפיינים ברוחב גדול בהרבה של הסרט, לטובת איכות התמונה).
פורמט ה-VHS הפך, תוך כדי תחרות עם פורמט מקביל בשם BETA שהומצא על ידי חברת SONY, לפופולרי מאוד בתחילת שנות ה-80 והמשיך להצליח עד סוף שנות ה-90. השימוש בווידאו טייפ הלך והצטמצם מתחילת המאה ה-21, עקב המעבר לטכנולוגיות חלופיות בכלל, ובפרט DVD.
וידאו על פי דרישה הוא שירות אספקת תכנים טלוויזיוניים לממיר הטלוויזיה, כגון סרטי קולנוע ותוכניות טלוויזיה, בהתאמה לבחירת הצופה ולא על פי קביעת לוח השידורים.
השימוש בשירות זה נעשה באמצעות ממיר התומך בקו חזור המסוגל לקבל נתונים לנתבם לעבר ספק השירות כך שתתקבל תקשורת דו-כיוונית.
טכנולוגיית ה-VOD עשתה מהפך בטלוויזיה בכך שאפשרה לבחור את התוכן ואת מועד הצפייה.
תכונה נוספת היא אפשרות השליטה במהלך הצפייה, כגון הקפאת תמונה והרצת הסרט קדימה ואחורה.
התכנים מצויים על גבי שרת מרכזי ולא ניתן לשמור תכנים אלו באופן מקומי, להבדיל מממירי ה-PVR (מקליט דיגיטלי אישי) המאפשרים להקליט תוכן טלוויזיוני ולצפות בו במועד מאוחר יותר.
ברשת הכבלים קיימות שתי שיטות עיקריות לעבודה על גבי קו חזור.
הטכנולוגיה הישנה יותר נקראת "Return Channel" והיא יציבה אך איטית יותר מגורמים שונים.
השיטה החדשה יותר קרויה "דוקסיס" והיא מהירה ויציבה מהטכנולוגיה הישנה.
זהו שירות שלם וצפה בו משתמשים מי שמשדרים ערוצים מרובים וזאת על ידי מערכת הפצה רבת נפח תעבורה כמו טלוויזיה בלוויין או טלוויזיה בכבלים.
מספר עותקים של אותה התוכנית משודרים במרווחי זמן סמוכים זה לזה (בדרך כלל כל 10 – 20 דקות) וכך מסופקת לצופים הנוחות של צפייה בתוכנית ללא האילוץ להתחייב לשעה מסוימת.
טכניקה זו מצריכה נפח תעבורה רב ובדרך כלל מסופקת רק על ידי מפעילים גדולים עם הרבה נפח תעבורה עודף.
טכניקה זו נמצאת בשימוש של מספר מפעילי מערכות שחסרה להן האינטראקטיביות הדרושה כדי לספק VOD אמיתי.
במקום זה, יוצרים סימולציה של VOD אמיתי.
מערכת כזו מצריכה החזקת PVR בקרב משתמשיה, כדי שבאופן אוטומטי יקליט להם מבחר תוכניות, כאשר ההקלטה בדרך כלל מתבצעת בלילה בזמנים שבהם יש עודף נפח תעבורה.
לאחר מכן, יכולים המשתמשים לצפות בתוכניות שהורדו בזמנים הנוחים להם.
מכיוון שהתוכן תופס מקום בכונן הקשיח של ה-PVR, הוא נמחק בדרך כלל לאחר שבוע כדי לפנות מקום לתוכניות חדשות.
המקום המוגבל בכונן הקשיח של ה-PVR המצוי מביא לכך שהגמישות והמבחר של התוכניות במערכת זו מוגבלים הרבה יותר מאלו המצויים במערכות VOD אמיתי.
עם עליית שירות ה-VOD לראשונה בישראל בנובמבר 2004, חברת הכבלים הישראלית HOT השתמשה גם היא ב-Near video on demand ואפילו ב-VOD, אך כיום, היא משתמשת בשירות ה-VOD בלבד.
חברת yes הטלוויזיה בלוויין סיפקה שירות Near video on demand הנקרא yes max movies, והשיקה ב-2 במרץ 2010 את שירות ה-VOD המבוסס על תשתית האינטרנט ללא תלות בסוג החיבור – כבלים או ADSL, בטכנולוגיית OTT.
חברת סלקום tv מספקת את ה-VOD, בפלטפורמת: "סלקום tv".
ה-VOD עלה יחד עם כניסת החברה לתחום הטלוויזיה ב-29 בדצמבר 2014.
חברת פרטנר tv מספקת את שירות ה-VOD בטכנולוגיית OTT המבוססת על תשתית האינטרנט של בזק.
השירות עלה לאוויר ב-25 ביוני 2017.
ויד'וי (בפארואזית: Viðoy, בדנית: Viderø) הוא האי הצפוני ביותר באיי פארו.
האי ממוקם מזרחית לבוראוי ומחובר אליו באמצעות גשר.
משמעות שם האי בפארואזית "אי העץ" בעקבות שברי העצים שנסחפים לחופיו מהאוקיינוס האטלנטי.
באי חמישה הרים: טאלובורד (557 מטרים), אני (651 מטרים), מיירנאפיול (687 מטרים), מאלינספיול (751 מטרים) ווילינגאדאלספיול (844 מטרים).
מצוק אניברג, בחופו הצפוני של האי, הוא המצוק הימי הגבוה ביותר באירופה - גובהו 750 מטרים.
באי שני יישובים - קוואנאסונד (Hvannasund) בדרום מזרח האי ווייד'ריד'וי (Viðareiði) בצפון מזרח האי.
וידאו ארט הוא תחום באמנות המשתמש בדימויים דיגיטליים המלווים בדרך כלל בפסקול.
הווידאו ארט עושה שימוש בטכנולוגיות דיגיטליות כגון וידאו או DVD לשם אחסון והקרנה של יצירת האמנות.
טכנולוגיות אלו משמשות מצע ליצירות בז'אנרים אמנותיים שונים כגון אנימציה, קולנוע תיעודי, יצירות בעלות גוון סוריאליסטי-פואטי ועוד.
מדיום הווידאו ארט מופיע במגוון צורות תצוגה.
פעמים רבות מהווה אופן התצוגה של הווידאו חלק משמעותי מן האמירה האמנותית של היוצר.
ישנן עבודות וידאו ארט המוצגות כמיצב בחלל, כחלק ממערך פיסולי נרחב יותר, ואילו אחרות מוצגות כסרט קולנוע המוקרן באמצעים שונים כגון מקרן וידאו, או באמצעות טלוויזיה ומוניטורים מסוגים שונים.
הווידאו הוא טכנולוגיה המשתמשת באותות אלקטרוניים למטרות צילום, הקלטה, אחסון, שידור וצפייה ברצף של תמונות סטטיות היוצרות אשליה של תנועה דרך מערכת הראייה של האדם.
הווידאו הופך ייצוג מלאכותי של העולם לכדי "מציאות" ברורה.
הפילוסוף פול ויריליו תיאר שינוי זה, בתפיסה החזותית של האדם, כשינוי רדיקלי באופן שבו אנו תופסים את המרחב ואת המציאות.
בספרו "המרחב הביקורתי" (1984) טען ויריליו כי המרחב נתפש לא באופן פרספקטיבי-אוקלידי, אלה במיידיות המנצלת את הפיזיולוגיה של מערכת הראייה.
הדימוי המתקבל מן ה"סריקה" של המצלמה את האובייקט הממשי ושל העין את הדימוי המוקרן, מורכב מיחידות מידע (פיקסל) אשר מבטלות את ההתייחסות הישירה של הגוף אל חלל, כלומר את ההתבוננות הישירה בחלל.
במקום התבוננות באובייקט חומרי וממשי (כגון פסל או ציור), מתבונן האדם בדימוי המוקרן על גבי רשתית העין.
במצב זה, טוען ויריליו נוצרת גם התייחסות חדשה אל מימד הזמן, אשר הופך להיות לבלתי רציף, לחסר קוהרנטיות ומוכפף רק לאופן הקליטה על גבי רשתית העין.
אופן צפייה חדש זה ביצירת האמנות היווה מוקד לחשיבה אסתטית במהלך המאה ה-20. רבים מוצאים את הגותו של הפילוסוף ומבקר האמנות וולטר בנימין כנקודת מוצא מרכזית לחשיבה אודות הדימוי המוקרן.
במאמרו "יצירת האמנות בעידן השיעתוק הטכני" (1936-1938) מציג בנימין את אמנות האוונגרד המודרניסטית, ובראשה הצילום והקולנוע, כחלוצים בניסיון לבטל את ה"הילה" של יצירת האמנות.
במקום התעסקות במעמד החברתי שיצרה לעצמה יצירת האמנות - כיצרן של בידור - מציעה הגותו של בנימין לתפוש את אמנות הקולנוע כאמנות חסרת "מקור", כלומר בעלת הפוטנציאל לייצר עותקים רבים מן היצירה שכל אחד מהם יש מעמד אמנותי זהה.
מעמד חדש זה מצביע לדעתו על הכיוון שתיצור לעצמה האמנות כמבקרת רפלקטיבית של המציאות דרך הדגשת המבנה הטכני של היצירה.
התפתחותה של טכנולוגיית הווידאו, בשנות השישים של המאה ה-20, האיץ חשיבה במסורת זו.
במאמרה "וידאו: האסתטיקה של הנרקיסיות" (1976) הציעה חוקרת ומבקרת האמנות רוזלינד קראוס (Rosalind E.
Krauss) לבחון את מדיום הווידאו ארט, ובייחוד קבוצה של עבודות וידאו ארט אמריקאיות משנות השבעים של המאה ה-20, ביחס למימד של "מיצגיות" הקיים בהן.
קראוס מוצאת כי ביסודן של עבודות וידאו ארט אלו מתקיים מצב פסיכולוגי של נרקיסיזם.
הווידאו, כציוד טכנולוגי, מייצר מצב בו הגוף המתועד ביצירות ממורכז בין המצלמה לבין מסך הווידאו "המקרין את דימויו של המבצע במיידיות של ראי".
מצב זה של "היזון חוזר" יוצר ומאפיין מצב של השתקפות קבועה של המדיום.
קראוס מבדילה מצב זה מן הרפלקסביות שבאמנות המודרנית בכך שההשתקפות איננה הניסיון להצביע על הפער שבין אובייקט לסובייקט, אלה מחיקתו לחלוטין.
במאמרה "עונג ויזואלי ונראטיב קולנועי" (1973) הציגה התאורטיקנית הפמיניסטית לורה מלוואיי (Laura Mulvey) יישום פסיכואנליטי ביקורתי של השימוש שעושה הקולנוע הממוסד במניפולציה על הראייה של הצופה.
המבט ה-"בוהה" (Gaze) של הצופה באולם הקולנוע נתפס בעיניה כביטוי של עונג ויזואלי, המכניס את הצופה אל תוך סדר חברתי שמרני, אותו היא מכנה גם כפטריארכלי.
הקולנוע המסורתי מכיל, על פי מאלוויי, שני סוגים של מבטים.
האחד הוא מבטה של המצלמה המתעדת את האירועים ה"טרום-קולנועיים", השני הוא מבטם של הצופים באולם.
שני מבטים אלו מטושטשים, מוכחשים ונדחקים אל מחוץ למודעות הקהל בעזרת הקונבנציות הקולנועיות, על מנת להעצים את רשת המבטים בין השחקנים בסרט.
הקולנוע הרדיקלי עתיד, על פי מלוואיי, "לשחרר את הראיה של המצלמה אל החומריות שלה בזמן ובחלל, ואת הראייה של הקהל אל מצב של דיאלקטיקה, של ריחוק רוגש (Passionate detachment)".
הביטוי המעשי של גישה זו הוא חשיפת המנגנון הטכני המייצר את האמנות והפיכתו לגלוי בעזרת אמצעים כגון הדגשת זוויות הצילום שונות, בעזרת שבירת קו העלילה של הקולנוע המסורתי ועוד.
היסטוריה של אמנות הווידאו ארט
שורשיו של מדיום הווידאו ארט בקולנוע הניסיוני, אשר פעל לצידה של תעשיית הקולנוע הממוסדת.
סרטים חתרניים ודלי תקציב הופקו וסללו את הדרך בהציגם גישה אוונגרדית לתיאור חלל וזמן.
רבים מן האמנים הראשונים אשר עסקו בסוג זה של אמנות היו קשורים אל תנועת הסוריאליזם.
ביניהם ניתן למנות את רנה קלייר (René Clair), ואת הציירים מאן ריי, מרסל דושאן, פרנאן לז'ה, האנס ריכטר.
הדוגמה הידועה ביותר לסרט כזה הוא סרטם של לואיס בוניואל וסלבדור דאלי "כלב אנדלוסי" (1928).
הסרט הציג התרחשות המתוארת במבנה מקוטע של פנטזיה או חלום - מבנה חסר פרוש ברור ומקוטע אשר "קופץ" באופן שרירותי בין פרקי זמן שונים, שלא על פי ציר זמן כרונולוגי.
החל משנות השישים יצרו אמנים רבים סרטים אמנותיים או סרטי קולנוע נסיוניים.
אלו היו סרטים אשר צולמו במסרטות קולנוע ביתיות בפורמט 8 מ"מ או 16 מ"מ.
אמני הווידאו ארט הראשונים, תפסו את המדיום כאמצעי ביקורתי כלפי הקולנוע והטלוויזיה הממוסדת.
שוליותו של המדיום ובייחוד חוסר המסחריות שלו, סימל את תפישתם האמנותית האוונגרדית של האמנים.
בין האמנים ניתן למנות את שמה של מאיה דרן (Maya Deren).
דרן יצרה סרטים בעלי אופי סוריאליסטי, העשויים בטכניקה של מונטאז' קולנועי.
במקביל לעבודתה כקולנוענית, עסקה דרן בשיווק עצמי של הסרטים על ידי הרצאות ומאמרים.
אמן נוסף בשם סטן בראקהייג' (Stan Brakhage), יצר עבודות קולנועית הבוחנות את נושא ההפשטה בקולנוע, בשנים המקבילות לפעילותה של "אסכולת ניו-יורק".
האמן האמריקאי אנדי וורהול (Andy Warhol), לדוגמה, יצר בשנת 1963 סרט בשם "שינה" (Sleep) ובו תיעוד של אדם ישן במשך כשמונה שעות.
הסרט הוקרן בבית קולנוע כמעין אירוע חברתי או "הפנינג", וקהל הצופים יכול היה לצאת מן הקולנוע ולחזור אליו במהלך ההקרנה.
סרט זה ואחרים כמותו נוצרו על ידי וורהול כאמצעי ליצירת "אנטי קולנוע" ברוח תנועת הדאדא.
שבירה נוספת של ההקרנה הקולנועית הציג וורהול בסרטו "נערות צ'לסי" (Chelsea Girls) משנת 1966. לשם הקרנת הסרט השתמש וורהול בשני מקרני 16 מ"מ אשר הקרינו שני דימויים במקביל.
לעומת עבודות בעלות אופי "קולנועי", הציגו עבודות וידאו-ארט רבות מעין תיעוד מצולם של מיצג.
הקלטות אלו, אשר אופיינו בשימוש בזווית צילום אחת, בעריכה מינימלית ופעמים רבות גם באי-הוספת סאונד חיצוני להקלטה, נשאו אופי מושגי (קונספטואלי) ועסקו בצורה ישירה בשאלות הנוגעות לטבעה של האמנות ולטיבו של מדיום הצילום.
הצלם והאמן ויליאם ווגמן (William Wegman), יצר סרטים משעשעים, בין השאר בעזרת כלבים, בהם הציג הירהור מושגי (קונספטואלי) על טבעה של האמנות.
האמן ויטו אקונצ'י (Vito Acconci), תיעד עצמו בחלל הסטודיו שלו, כשהוא מבצע סדרה של מיצגים ופעולות אחרות שנודעו בשם "הקלטות האדומות" (1976, "The Red Tapes").
אמנית וידאו חלוצה אחרת - מרתה רוסלר (Martha Rosler), יצרה עבודות ביקורתיות רבות, חלקן בעלות מימד פמיניסטי.
בעבודתה המפורסמת "הסמיוטיקה של המטבח" (1975, "Semiotics of the Kitchen"), הופיעה רוסלר כמעין מנחת תוכנית בישול והדגימה את אופן השימוש בכלי מטבח שונים.
תצוגה זו חשפה את האלימות העצורה באישה וניסתה לשבש את אופן הראיה הסטראוטיפית של האישה במטבח הביתי.
עם המצאת טכנולוגיית הווידאו, בסוף שנות השישים, הפכה הפקתם של סרטים לתהליך זול ויומיומי.
אגדה אורבנית טוענת כי היה זה האמן האמריקני-קוריאני נאם ג'ון פייק הראשון שיצר עבודת וידאו על ידי שימוש בווידאו טייפ של סוני ובו הקליט קטעי טלוויזיה המתעדים את האפיפיור פאולוס השישי בעת ביקורו בעיר ניו יורק בשנת 1965, והקרין אותם באותו ערב בבית קפה בעיר.
ידוע שזוהי רק אגדה, מכשיר ההקלטה של סוני שווק לראשונה רק כשנתיים מאוחר יותר, בשנת 1967.
המעבר של האמנים לשימוש בטכנולוגיית הווידאו יצר אמנות וידאו שאינה בעלת אופי תיעודי, אלא הורכבה ממונטאז' קולנועי.
אמנים רבים השתמשו בהקלטות מן הטלוויזיה הציבורית כחומר גלם לעבודותיהם.
תפיסת המדיום כביקורתי, בעקבות הוגים כגון מרשל מקלוהן, אשר טבע את הביטוי "המדיום הוא המסר", עודדה את האמנים למתוח ביקורת בעבודותיהם על התקשורת והדימויים המשודרים בה.
נאם ז'אן פייק, לדוגמה, יצר פסלים ומיצבים המורכבים ממסכי טלוויזיה, מכשירי וידאו ומאמצעים טכנולוגיים אחרים, בהם השתקפו החיים המודרניים, דימויי תוכניות הטלוויזיה והפרסומות לשם תיאור של חיים מלאי אימה ומלנכוליה.
בעבודות אחרות של פייק, שנוצרו במסגרת תנועת הפלוקסוס בשנות השישים, הגיע פייק לסוגים של הפשטה קולנועית על ידי שימוש בעזרים אשר יצרו שיבוש של האותות המשודרים.
אמנים אחרים יצרו עבודות הפועלות כתגובת-נגד (ראקציה) אל אופי השידורים בטלוויזיה וכנגד תקשורת המונים.
האמן ברוס נאומן (Bruce Nauman), למשל, יצר סרט באורך כ-30 דקות, אשר שודר בטלוויזיה הציבורית האמריקאית, ובו הציג רצף של וריאציות על סצנה אחת ובה אלימות בין גבר ואישה בסביבה ביתית.
אופן התערבות נוסף בשידורי הטלוויזיה הציגו סדרה של עשר עבודות, באורך של 60 שניות כל אחת, של האמן האמריקאי סטן דאגלס (Stan Douglas), הנקראת "מונודראמות" (1991).
העבודות אשר שודרו בטלוויזיה בתוך מקבצי פרסומות, הכילו תיעוד של נופים עירוניים שוממים ומלאי אימה וכן התרחשויות חסרות פשר אחרות.
"צופים מבולבלים", מציינת תרצה אבן במאמר על עבודותיו של דאגלס, "שנתקלו במונודרמות לראשונה, התקשרו לרשת המקומית לברר מה הן מנסות למכור".
עבודות מסוג זה מנסות לשבור את דפוס הצפייה בטלוויזיה ולהפוך אותה לפעולה אקטיבית.
כניסת טכנולוגיות אחסון מידע דיגיטליות, אשר נכנסו לשוק התקשורת החל משנות ה-90 של המאה ה-20, פתחו בפני האמנים אפשרויות חדשות בכל הקשור לצילום, לעריכה ולתצוגה של הווידאו ארט.
בדומה לאנשי קולנוע, החלו אמני וידאו לערוך את סרטיהם על גבי מחשבים בתוכנות עריכה דוגמת "Avid" או "Premier".
אפשרות זו יצרה אפשרות לעריכה ממוחשבת ביתית של העבודות.
אפשרויות העיבוד הדיגיטליות פתחו בפני האמנים את האפשרות להתייחס אל כל פריים מן הסרט באופן עצמאי ולערוך בו, או בקטעים ממנו, מניפולציות טכנולוגיות, מן הצד האחד, וליצור רצף קולנועי נראטיבי באמצעים זולים, יחסית, מן הצד האחר.
בתחום התצוגה השפיעה הטכנולוגיה על אפשרות ההקרנה המגוונות של הסרטים, החל מהקרנת וידאו על גבי חפצים ומשטחים שונים, ועד לתצוגה עבור רשת האינטרנט בעזרת טכנולוגית דחיסת ועיבוד מידע.
האמן טוני אורסלר (Tony Oursler) יוצר מיצבי וידאו המשלבים פיסול ומייצב.
אורסלר יוצר האנשה של החפצים, דוגמת בובות, על ידי הקרנת וידאו עם פני דמות אנושית על גבי הבובה.
בעבודה "ספה" (1994), לדוגמה, מופיעה ספה ביתית ומתחתיה שוכבת בובה עליה אשר בוכה, מיללת ומדברת אל הצופים, תוך שהאמן מקרין עליה פנים אנושיות.
"ערמת סמרטוטים זו בגודל אדם, המייצגת דמות אנוש, מאפשרת לטוני אורסלר לעשות שימוש בפאתטי כדי להעמיד את הצופים על כך שהגוף בעולמנו הטכנולוגי-עד-זרא עומד בפני הכחדה".
דאגלס גורדון (Douglas Gordon) משתמש בטכניקת השידור הדיגיטלית כדי לבדוק את היחס בין הצופה לבין האמנות.
בעבודתו "24 שעות פסיכו" (1993), הקרין גורדון את סרטו של אלפרד היצ'קוק - "פסיכו" (1960), כשהוא מאט את מהירות הסרט עד להקרנתו ביחידה הבסיסית של סרט - כפרמים בודדים.
העבודה מוצגת כהקרנה ללא הפסקול של הסרט, על גבי מסך בחלל כמיצב וידאו פיסולי שסביבו יכול הצופה לנוע.
אלמנטים נראטיביים קולנועיים כגון מתח והשהייה או רצף זמן הופכים בצורת הקרנה זו למופשטים, על ידי ניתוק התמונה מן הנראטיב הקולנועי.
גורדון תיאר את העבודה כמהלך "תאורטי ואנטי-תאורטי בו זמנית" וכניסיון לעורר ולעודד שאלות מוסריות על ידי ההקשר האמנותי: "הכאוס הזה וכל רעיון ההיפוך ובלבול היוצרות, המבנה שקורס לתוך עצמו ברגע שהוא נבנה".
הופעת הטכנולוגיה הדיגיטלית יצרה באופן פראדוקסאלי רצון של אמנים שונים לחתור אל שימוש באמצעים קולנועיים.
חלק מגישה זו מאופיין בשימוש בצילום בפילים, כלומר בסרט צילום, במקום בצילום דיגיטלי, ובניסיון של יצירת רצף עלילתי קולנועי.
הדוגמה הבולטת למגמה זו היא עבודתו של האמן מת'יו בארני (Matthew Barney) אשר יצר סדרה של סרטי וידאו ארט ארוכים המוקרנים על מסך גדול כסרט קולנוע.
בארני, יצר את הסרטים בתהליך הפקה מורכב הדומה לתהליך הפקת סרט קולנוע, והוא גם מתעקש להקרין את הסרטים הללו בצורה דומה.
הסדרה, שנקראת "קרימסטר" (CREMASTER, בעברית: שריר מרים האשך), מתארת התרחשויות בעלות אופי סוריאליסטי ועמוסה באיקונוגרפיה פרטית אירוטית והומואירוטית אותה פיתח האמן.
הנטייה לספקטאקל הקיימת בעבודותיו של בארני, כמו גם חוסר המסחריות שבעבודתו אשר מקורה בשימוש בשפה חזותית מטפורית, הם אלו המשייכים אותו אל תחום האמנות והווידאו ארט.
התפאורה והתלבושות המורכבות של הסרטים הופכת לעיתים למיצב אותם מציג בארני בגלריות ובחללי תצוגה אחרים.
הווידאו ארט הישראלי התפתח במידה רבה באופן המקביל להתפתחותו באירופה ובארצות הברית.
החל משנות השישים השתמשו אמנים ישראלים במצלמה כדי לתעד מיצגים ופעולות אמנותיות אחרות שיצרו.
השפעתה הנרחבת של האמנות המינימליסטית והמושגית בישראל תרמה רבות לפיתוחו של המדיום בישראל.
בין האמנים הראשונים שעסקו בקולנוע נסיוני בישראל היו חברי קבוצת "עשר פלוס".
הקבוצה אשר הייתה חסרת אידאולוגיה אמנותית מוגדרת, התאגדה סביב קשרים חברתיים וסגנון אמנותי דומה.
פעילותם האמנותית כללה גם תערוכות וערבים אמנותיים ובהם הקרינו סרטים נסיוניים.
רפי לביא, מראשי הקבוצה, יצר סרטים במצלמת 8 מ"מ בסגנון אותו כינה "אבסטרקט לירי-קינטי".
בעבודות אלו חקר את היחס בין הדימוי לבין קליטת המשמעות באופן דומה לאמנות המושגית.
בסרט "גרניום" (1974), הציג לביא שיטוט מתועד בעיר תל אביב.
הסרט עבר מניפולציות טכניות שונות כגון מריחת האמולסיה באקונומיקה, חשיפת יתר של סרט הצילום ועוד.
גם הפסקול של הסרט משופע מניפולציות קולאז'יסטיות.
לביא בוחר "להצמיד קטע של כינור של פגניני לתמונה דהויה עד כדי הפשטה של רחוב יונה הנביא.
תנועת ההליכה של המצלמה, הנעשית יותר ויותר נמרצת, וטשטוש הפרטים גורמים למטמורפוזה של הרחוב".
אחר כך מתחלפת המוזיקה בשיחה שבה מספר המוזיקאי ג'ון קייג' שלושה סיפורים.
בהמשך הסרט צירף לביא הקלטה מן הרדיו ובה הוא מתאר את אנדרטת השואה של יגאל תומרקין בכיכר רבין, פסל של אילנה גור ופסל רחוב נוסף.
אמן אחר, יאיר גרבוז, הציג סרטים בעלי אופי קולאז'י ובהם דימויים השייכים לעולם האמנות ולתרבות הישראלית.
בעבודה "צייר למשל ערבי" (1979), אותה הציג גרבוז בפתיחה תערוכתו של רפי לביא במוזיאון תל אביב, נעשה שימוש בשני מסכים נפרדים.
על האחד הוקרנו שקופיות שונות ובהן דימוים של כד חרס, בית זמני, נשים, האות צ' כסמל צה"ל ועוד.
על המסך השני הוקרן סרטון הערוך מתוך "יומני כרמל" המציגים התרחשויות הקשורות למלחמת ששת הימים לצד טקס טבילה נוצרי בירדן ואירועים נוספים.
הפסקול הנלווה להקרנה הכיל ערבוב בין שירם של נתן אלתרמן ומרדכי זעירא "ליל גליל", קולו של האמן המקרין קטעי טקסט ועוד.
עבודתו של גרבוז "נוגעת בשאלות היסוד של ההקרנה הקולנועית.
בהבניה של חוויית הצפייה גרבוז עוסק בשאלה הבסיסית של המשך".
תוכנו של הסרט "נוקט בתמונת העולם המוסדית הציונית של שנות ה-50 כדי לנגח באמצעותה את תמונת העולם של ישראל ב-1979".
רובם של האמנים הישראלים הציגו בעבודתם בחינה של המציאות הישראלית מתוך מרכיביה התרבותיים.
בעבודה "טריטוריה - מרחב מחיה" (1977) הציג האמן מיכאל דרוקס שני משתתפים המתועדים כשהם משחזרים את משחק הילדות "ארצות" ובו המשתתפים תוקעים סכין בחול ומנסים ובכך הם מנסים להשתלט על השטח העומד לרשות המשתתפים.
למרות מגמות אלו, היו אמנים אשר נטו לתפוש את הווידאו כאמצעי לבחינה פורמליסטית של האמנות, באופן המושפע מן האמנות המינימליסטית.
בוקי שוורץ, יצר את הסרט "מבני וידאו" (1978-80) ובו בחן את התפיסה החזותית של הצופה דרך המדיום.
בעבודה, יצר שוורץ מבנים גאומטריים אל מול המצלמה, העשויים הגזרי נייר.
בזמן הצילומים מבנים אלו "פורקו" ונבנו מחדש ובכך "יצרו תעתוע וחוסר ודאות בין ממשות לאשליה דו-ממדית - מאפיינים הנגזרים ישירות מן התכונות של מסך ההקרנה".
וידאודרום הוא סרט קולנוע שביים דייוויד קרוננברג בשנת 1983. בסרט מככבים ג'יימס וודס ודבי הארי, סולנית להקת בלונדי, בתפקידה הקולנועי הראשון.
הסרט מספר את סיפורו של מקס ראן, מנהל ערוץ טלוויזיה בכבלים המשדר סרטי פורנו.
עובד שלו מעלה תוכנית, המראה סדרת עינויים בבחורה צעירה עד מוות.
שניהם מתלהבים מהרעיון של הפקה זולה, פשוטה וריאליסטית.
לאחר ניסיון התחקות של מקור השידור, מקס מגיע אל פרופסור אובליביון.
הסיפור מסתבך כאשר מתברר שהפרופסור אינו בחיים, אך השאיר ספריה ענפה של הקלטות עצמיות ובתו היא שמדברת בשמו, בעזרת הקלטות.
מקס מתחיל להזות, וככל שהוא רואה יותר את וידאודרום, כך הופכות ההזיות לאלימות יותר ויותר.
מקס מבין שיש קשר בין ההזיות לשידורים, הוא מגלה גידול בראשו שנגרם כתוצאה ישירה של אותות הטלוויזיה שמוקרנות מתוכניות הווידאודרום.
הגידול מתגלה כאיבר חדש הנוצר בגופו.
הגידול נשלט על ידי ידיד חברה בשם ספקטור אופטיקל.
חברה אשר מנסה בעזרת וידאודרום ליצור עולם חדש.
וכך מוצא עצמו מקס בין אנשי הרוח אשר מזהירים נגד שידורי הטלוויזיה, שהם פרנסתו של מקס, לבין חברות ענק שמנסות להפוך את עורו לרוצח, ועומדים בצד אחד עם תוכניות סנאף המשודרות לעולם.
במערכה הראשונה מתוודע הצופה למקס החלקלק והתעניינותו במין סאדו-מזוכיסטי (BDSM).
בחלק הראשון, מודגש התעניינותו של מקס במציצנות, ובמערכה השנייה, ההזיות שתוקפות אותו בעקבות הצפייה בסרטי סנאף.
המערכה הסופית והאחרונה שנפתחת בסצנה שבו נפער בבטנו פות, ומודעות לגופו החדש.
על מנת להשלים את התהליך הוא חייב להתאבד.
עלות ההפקה הייתה כ-6 מיליון דולר, והסרט הכניס רק 2 מיליון.
הוא היה כישלון בקופות וגם אצל המבקרים: "וידאודרום אינו ראוי להיקרא מדע בדיוני, ועל אף מאמציו הנואשים של יוצריו, הוא גם אינו ראוי להיכלל בקטגוריית של פורנו סאדו מזוכיזם" (טוביה מנדלסון, דבר, 1989).
בשנת 1999 ביים קרוננברג את הסרט אקזיסטנז שיש הרואים בו המשך לווידאודרום, אך הפעם מדובר בעולם משחקי המציאות המדומה.
וידאו 2000, הידוע גם כ-V2000 וכ-VCC (ר"ת: Video Compact Cassette - קלטת וידאו קומפקטית) הוא פורמט של קלטות עם סרט מגנטי שיוצר על ידי חברות פיליפס וגרונדיג כדי להתחרות בפורמט VHS של חברת JVC ופורמט Betamax של סוני.
הפצה של מוצרי V2000 החל ב-1979 והסתיים ב-1988. המוצרים נמכרו באירופה, ברזיל וארגנטינה.
התכונה העיקרית של הפורמט היה להשתמש בשני צידי הסרט המגנטי ובכך להכפיל את משך זמן ההקלטה על הסרט.
משנת 1985, רוב השוק היה בשליטת פורמט VHS.
בפורמט V2000 היה מספר חידושים שלא היו אצל הפורמטים המתחרים VHS ו-Betamax:
הקלטה בשני צידי הסרט המגנטי.
הקלטת הייתה סגורה לגמרי כאשר לא הייתה בשימוש.
בניגוד למתחרות שבהן היה רווח אשר חשף את הסרט המגנטי הרגיש.
רק כאשר הקלטת הייתה מוכנסת למכשיר הווידאו, הסיכה הייתה נכנסת לקלטת ומאפשרת לקרוא את המידע שעליה.
שילוב של טכנולוגית DTF (ר.ת.
טכנולוגיה זו אפשרה מעקב טוב יותר אחרי המידע שנכתב בקלטת כך שבקריאה הסיכה הייתה מכוונת למקום הקריאה הבא עוד לפני הקריאה עצמה על ידי הקצעת חלק מהסרט המגנטי שבו נתוני מסלול הקריאה הנדרש.
בכל וידאו טייפ של V2000 הייתה הפונקציה של חזרה אוטומטית לאחור (auto-rewind).
פונקציה זו הוכנסה לאחר מכן לפורמטים האחרים (VHS ו-Betamax).
הקטנה דינמית של רעש-קלטת (tape-hiss) - רעש בתדר גבוה הקיים בקלטות מגנטיות אנלוגיות.
וידאו ארט היא סוגה אמנותית שהתפתחה בישראל החל משנות השישים של המאה ה-20, במקביל להתפתחות מדיום זה בארצות הברית ובאירופה.
כבר מראשיתו של המדיום בישראל בלטה הקרבה של הסרטים אל האמנות המושגית.
במהלך שנות התשעים של המאה ה-20 החל מדיום זה להתפתח בישראל והפך למדיום פופולרי בקרב שדה האמנות המקומי.
החל משנות השישים המאוחרות השתמשו אמנים ישראלים במצלמה כדי לתעד מיצגים ופעולות אמנותיות אחרות שיצרו.
בנוסף, בולטת השפעתם של קולנוענים כגון ג'אד נאמן, אורי זוהר, דוד פרלוב, ז'אק קתמור ואחרים – אנשי "הרגישות החדשה" – שיצרו קולנוע מודרניסטי ואוונגרדי בהשפעת "הגל הצרפתי החדש".
בין האמנים הראשונים שעסקו בקולנוע נסיוני בישראל היו חברי קבוצת "קבוצת +10".
הקבוצה, אשר הייתה חסרת אידאולוגיה אמנותית מוגדרת, התאגדה סביב קשרים חברתיים וסגנון אמנותי דומה.
בסרט "גרניום" (1974), לדוגמה, הציג לביא שיטוט מתועד בעיר תל אביב.
לביא בחר "להצמיד קטע של כינור של פגניני לתמונה דהויה עד כדי הפשטה של רחוב יונה הנביא.
בשנת 1974 ארגן לביא הקרנה של סרטים ניסיוניים תחת השם "12 שעות של קולנוע/מושג".
רבים מן האמנים, כגון תמר גטר, מיכל נאמן, אברהם אילת ואחרים, בני חוגו של לביא, התנסו בעידודו ביצירת סרטים ניסיוניים, אולם עבור רבים מהם היה הדבר בבחינת התנסות חולפת במדיום.
מבין אמנים אלו ניתן למצוא אצל יאיר גרבוז את היחס העקבי ביותר לאמנות הקולנוע.
גרבוז יצר מספר סרטים בעלי אופי קולאז'י ובהם דימויים השייכים לעולם האמנות ולתרבות הישראלית.
על האחד הוקרנו שקופיות שונות ובהן דימויים של כד חרס, בית זמני, נשים, האות צ' כסמל צה"ל ועוד.
רוב האמנים הישראלים הציגו בעבודתם בחינה של המציאות הישראלית מתוך מרכיביה התרבותיים.