tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהשפעתו של המשורר סטפאן מלארמה, פול ואלרי המשיך לייסד את שירתו על רגשותיו והשראתו.
הוא הפך לאיש שיחם של ראש ממשלת צרפת רמון פואנקרה, של הפילוסוף והפסיכולוג אנרי ברגסון ושל הפיזיקאי אלברט איינשטיין.
פול ואלרי שימש בתפקידים שונים בחיי התרבות של צרפת, וב-1933 נתמנה למנהל המרכז האוניברסיטאי שבעיר ניס.
בתקופת הכיבוש סירב לשתף פעולה עם הנאצים ואיבד את תפקידו בניס.
פול ואלרי נפטר שבועות מספר לאחר סיומה של מלחמת העולם השנייה ב-1945. על פי בקשתו של שארל דה גול הוא נקבר בעיר מולדתו סט, בבית העלמין שלחוף הים שעליו כתב את שירו המפורסם.
מכתבי פול ואלרי שתורגמו לעברית
אדון טסט, תרגם מצרפתית והוסיף אחרית דבר ישראל זמורה, מחברות לספרות, 1951.
"ערב במחיצת מר טסט", מצרפתית: אמוץ גלעדי ועילי ראונר, הארץ, תרבות וספרות, 29.3.2010
שני קטעים ממחזור טסט : "ערב אחד עם מר טסט", מצרפתית : אליה גילדין; "מכתב מאת מאדאם אמילי טסט" מצרפתית: אביבה ברק.
אופאלינוס, או, האדריכל, תרגמו מצרפתית דן צלקה, עמינדב דיקמן, מבוא יהושע ישועה, ירושלים, כרמל, 1994.
הנפש והריקוד, תרגם ישראל זמורה, מחברות לספרות, 1964.
שלוש מסות בפואטיקה, תרגום ומבוא יורם ברונובסקי, ספרית פועלים, תל אביב, 1982.
"מצב בודלר", נספח ל"פרחי הרע" מאת שארל בודלר, תרגם מצרפתית דורי מנור, הקיבוץ המאוחד, 1997.
"בית הקברות הימי", פואמה, מצרפתית: דורי מנור, תרגום שירי, תרגום מילולי והערות, "הו!" 6, תל אביב 2007.
"בית הקברות הימי", מצרפתית: יוסף אור, בתוך: גזית, כתב עת, 1961.
"הדבורה, הציפור האכזרית, היין האבוד," מצרפתית: ישראל זמורה, פרוזה מס' 46, 1981.
הנפש והריקוד, מצרפתית : ישראל זמורה, תל אביב, מחברות לספרות, תש"ט.
"אבל דגה, שירים לא עושים מרעיונות : שירים עושים ממלים!" ארבעה קטעים מתוך שיחות עם המשורר פול ואלרי, מצרפתית: דורי מנור, הו!
"השיר מצפה למשמעות – השיר מאזין לקוראו" הרהורים על השירה, מצרפתית: דורי מנור, הארץ, תרבות וספרות, 6.4.2001.
"מצב בודלר" בתוך: בודלר, פרחי הרע, מצרפתית: דורי מנור, הקיבוץ המאוחד, 1997.
"בעייתם של המוזיאונים," מצרפתית: אריאלה אזולאי, בתוך : סטודיו 100, 1999
"גתה ונפוליאון : קטעים מתוך המסה "גתה או : לומר 'גתה' זה כמו לומר 'אורפיאוס'," מצרפתית : דורי מנור, הארץ, תרבות וספרות, 4.6.99.
"מסה על מלארמה, סטפאן מלארמה, במלאת מאה שנה למותו," מצרפתית: דורי מנור, הארץ, תרבות וספרות, 11.12.98
"מתוך מחברת של משורר," מצרפתית: לבנת מאירה, פסיפס מס' 22, 1992.
"לפעמים הייתי אומר לסטפאן מלארמה," מצרפתית: הלית ישורון, חדרים 5, 1985/6
"על המפלגות", מצרפתית: נתן אלתרמן, מאזניים : ירחון לספרות 37, 1973.
"שירת האידאה השלטת", מצרפתית: יוסף אור, האומה, ו' 24 תשכ"ח.
בית הקברות הימי ומבחר הרהורים על השירה, מצרפתית דורי מנור, הוצאת נהר ספרים, 2011.
השיבה מהולנד, מצרפתית אביבה ברק־הומי, הוצאת נהר ספרים, 2022.
האדם והקונכייה, מצרפתית דניאל רוזנברג, הוצאת נהר ספרים, 2023.
פול דיקא היה מלחין יהודי-צרפתי.
דיקא נולד בשם פול אברהם דיקא למשפחה יהודית בפריז ולמד בקונסרבטואר של פריז.
בין מוריו היו תאודור דובואה וארנסט גירו.
הוא התיידד שם עם קלוד דביסי.
לאחר סיום לימודיו מצא עבודה כמתזמר וכמבקר.
אף כי כתב כמות לא קטנה של מוזיקה, השמיד דיקא רבות מיצירותיו משום שלא היה מרוצה מהן, ורק מעטות נותרו לפליטה.
יצירתו הראשונה הראויה לציון, מאלה ששרדו, היא הסימפוניה הנמרצת בדו מז'ור משנת 1896, השייכת למסורת של בטהובן וסזר פרנק.
אחריה נכתבה עוד יצירה תזמורתית – "שוליית הקוסם" משנת 1897 – המבוססת על הפואמה בשם זה מאת גתה.
יצירה זו נכללה בסרטו של וולט דיסני, פנטזיה, עם מיקי מאוס בתפקיד השוליה, והיא תרמה רבות לפרסומו.
מיומנותו הריתמית ותזמורו הססגוני ומלא החיים של דיקא ניכרים היטב בשתי היצירות.
לפסנתר כתב דיקא שתי יצירות רחבות יריעה, מורכבות ותובעניות טכנית, סונאטה (1901) ו"וריאציות, אינטרלוד ופינאלה על נושא של ראמו", (1902), שגם הן מזכירות באופיין את בטהובן ופרנק.
יצירה חשובה שחיבר לקרן היא ה"וילנל" לקרן ולפסנתר, אשר לה גם גרסה מתוזמרת.
את האופרה "אריאן וכחול הזקן", שעליה עבד משנת 1899 עד 1907, משווים לעיתים קרובות ל"פליאס ומליסנד" של דביסי, בחלקו עקב נקודות דמיון מוזיקליות ובחלקו, משום ששתי האופרות מבוססות על ליבריות מאת מוריס מטרלינק.
הבלט האוריינטלי המפואר La Péri משנת 1912 הוא יצירתו הגדולה האחרונה של דיקא.
בעשורים האחרונים של חייו יצא שמו של דיקא כמורה לקומפוזיציה, שהעמיד תלמידים מפורסמים רבים כמו חואקין רודריגו ואוליבייה מסייאן.
הוא מת בפריז וקבור, כמו אנשי שם רבים אחרים, בבית הקברות פר לשז.
שוליית הקוסם, פואמה סימפונית (1897)
וריאציות, אינטרלוד ופינאלה על נושא של ראמו, לפסנתר (1899–1902)
Ariane et Barbe-bleue (בעברית: אריאדנה וכחול הזקן), אופרה (1899–1907)
פרלוד מקונן לשמו של היידן, לפסנתר (1909)
אטיוד קולי, לזמר ופסנתר (1909)
Amours, סונטה לזמר ופסנתר (1924)
פול דיני הוא כותב ומפיק אמריקני שעובד בתעשיית הטלוויזיה והקומיקס וידוע בעיקר כמפיק וכותב של סדרות אנימציה מבית האחים וורנר/DC קומיקס.
פול דיני נולד בעיר ניו יורק.
הוא למד בבית הספר ע"ש רוברט לואיס סטיבנסון בחוף פבל, קליפורניה במלגה לאמנות.
מאוחר יותר הוא למד במכללת אמרסון בבוסטון, שם הוא קיבל תואר בכתיבה אמנותית.
בזמן לימודיו בקולג', הוא החל לכתוב תסריטים למספר אולפני אנימציה כפרילנסר, ביניהם אולפני פילמיישן.
ב-1984 הוא נשכר לעבוד אצל ג'ורג' לוקאס על מספר מיזמי אנימציה.
בשנת 2007 חזר דיני ליקום מלחמת הכוכבים כדי לתסרט את סדרת האנימציה "מלחמת הכוכבים: מלחמות המשובטים".
בשנים 1985-1986, כתב דיני מספר פרקים לסדרה "הי-מן ושליטי היקום", שנהפכו לאהובים ביותר בקרב מעריצי הסדרה באינטרנט, וזאת למרות שבראיונות לקידום מכירות הודה על סלידתו מפילמיישן והקונספט של הי-מן.
הוא גם כתב פרק לסדרה הרובוטריקים (The Dweller in the Depths) ופרק בסדרת האנימציה כח המחץ (Jungle Trap).
בנוסף, דיני תרם מספר פרקים לסדרה "מלחמת הכוכבים: איווקים", בהם היו הופעות נדירות מצד האימפריה הגלקטית.
ב-1989 הוא נשכר על ידי חטיבת האנימציה של האחים וורנר לעבוד על "הרפתקאות טייני טון".
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוא עבד במשותף עם המפיק ברוס טים על "באטמן: איש העטלף" כתסריטאי, מפיק ועורך, שם יצר בין היתר את דמותה הפופולרית של הארלי קווין, העוזרת הליצנית החטובה של הג'וקר שמאוהבת בו נואשות.
מיזמים פנימיים נוספים כללו כתיבת תסריטים ל"באטמן: מסכת התעתועים", "באטמן: הדור הבא", "ההרפתקאות החדשות של באטמן", "אנימניאקס", "פריקזויד", "סופרמן: הבן האחרון של קריפטון" ו"סופרמן: סדרת האנימציה".
בשנות ה-2000, דיני כתב עבור סדרות כ"דאק דודג'רס", "ליגת הצדק", "ליגת הצדק ללא גבולות", "קריפטו הסופר-כלב", ו"הבאטמן" (Two of a Kind).
בין לבין, דיני כתב פרק לסדרת הטלוויזיה אבודים בשנת 2004.
דיני נודע בתסריטים העמוקים והמתוחכמים שכתב, עליהם זכה לשבחים רבים וחמישה פרסי אמי.
אוסף התסריטים שלו בסדרות על גיבורי DC ידוע בפי מעריצים כ-"Diniverse" מאחר שהוא כולל המשכיות ועקביות בין הפרקים ובין הסדרות השונות, עליהן עבד ביחד עם ברוס טים.
דיני גם כתב מספר סיפורים עבור חברת DC קומיקס, כולל רומן גרפי באיורו של המאייר אלכס רוס, שפורסמה ב-2005 בכריכה קשה תחת הכותרת The World's Greatest Superheroes.
ספרי קומיקס אחרים שכתב ל-DC כללו את יצירתו, הארלי קווין, באטמן, סופרמן (Superman: Peace on Earth), קפטן מארוול וזטאנה.
עוד יצירות ידועות של דיני הן הדמות ג'ינגל בל, בתו בת-העשרה המרדנית של סנטה קלאוס, ושריף אידה רד, בוקרת בעלת כוחות-על המככבת בספרים המתרחשים בעיר מוטאנט (מוטציה), טקסס.
דיני שיתף פעולה עם קווין סמית' ב"קלרקס: סדרת האנימציה".
בשנת 2001 הוא הופיע בהופעת אורח בסרטו "ג'יי ובוב השקט מכים שנית".
ב-2006 החל דיני לעבוד ככותב קבוע עבור כותר Detective Comics של חברת DC קומיקס.
באותה שנה הוא הודיע על כוונתו לכתוב רומן גרפי בכיכובן של זטאנה והקנרית השחורה.
שנה לאחר מכן, הוא עמד בראש צוות הכותבים בספירה לאחור לאירועי המשבר האחרון ביקום DC.
דיני חזר לכתוב לסדרות האנימציה של באטמן עם תסריטו ל"באטמן: האמיצים והנועזים" (Legends of the Dark Mite), בו דמותו האנימטיבית הופיעה בקטע פרודי לצד ברוס טים בתחפושות הג'וקר והארלי קווין.
באוגוסט 2009, דיני כתב את העלילה למשחק המחשב "באטמן ארקהם אסיילום".
לאחרונה, דיני הצטרף לחברת מארוול קומיקס כדי לפקח על הפקתה של סדרת האנימציה החדשה "אולטימייט ספיידרמן".
דיני הוא קריפטוזאולוג, צייד וצלם טבע פעיל.
הוא מחפש אחר חיות שקיומן מוטל בספק ודורש הוכחה.
היה ברשותו זאב ערבות שהוא גידל כחיית מחמד.
דיני הוא קוסם חובב וחבר פעיל של האקדמיה לאמנויות הקסם.
אחת הדמויות האהובות עליו היא הקוסמת זטאנה.
דיני מתגורר בלוס אנג'לס, קליפורניה ונשוי לקוסמת מיסטי לי.
דיני זכה בחמישה פרסי אמי על כתיבתו ל"הרפתקאות טייני טון", "באטמן: איש העטלף" ו"באטמן: הדור הבא".
ב-2000 זכה בפרס גילדת הכותבים על כתיבת אנימציה ובפרס נוסף ב-2006 על כתיבתו לסדרת הטלוויזיה אבודים.
דיני זכה גם בשלושה פרסי אנני של תעשיית האנימציה, בשבעה פרסי אייזנר ובשלושה פרסים ע"ש הארווי קורצמן מטעם תעשיית הקומיקס.
פול אדוארד האגיס הוא במאי, תסריטאי ומפיק קולנוע וטלוויזיה קנדי.
זוכה פרס האוסקר על סרטו "התרסקות".
נולד בעיר לונדון, שבפרובינציית אונטריו, קנדה.
ב- 1975, כשהוא בן 22, עזב את קנדה לטובת לוס אנג'לס כדי להגשים את חלומו לכתוב תסריטים לטלוויזיה ולקולנוע.
על פי אביו, חלפו שלוש שנים וחודשיים עד אשר מכר את התסריט הראשון שלו.
עד אז נאלץ לממן עצמו בזכות עבודות מזדמנות כדוגמת סבלות.
האגיס השתייך למעלה משלושים שנה לסיינטולוגיה, עד שעזב את הקבוצה בשנת 2009 והוא כעת אחד ממבקריה הבולטים.
בראשית שנות השמונים החל לכתוב לסדרות טלוויזיה, ובהן ל"ווקר", "מי הבוס" ו"פרקליטי אל איי".
ב- 1989 קיבל שני פרסי אמי על סדרת הדרמה הרומנטית "שלושים ומשהו", ובנוסף הפיק כמה וכמה סדרות טלוויזיה, מהם ביים פרקים ספורים, וכתב לסרטי טלוויזיה.
ב-1993 ביים סרט קולנוע קנדי באורך מלא בשם "אדום חם", בו כיכב דונלד סאת'רלנד.
אולם את ההזדמנות הראשונה לכתוב לסרט קולנוע אמריקני קיבל על ידי קלינט איסטווד, ששכר אותו לכתוב את התסריט לסרטו "מיליון דולר בייבי" (2004), על פי סיפורים מאת אף-איקס טול.
היה זה התסריט הקולנועי הראשון אותו כתב האגיס בארצות הברית (והשני בכלל), עליו קיבל מועמדות לפרס האוסקר, בעוד ש"מיליון דולר בייבי" זוכה בארבעה פרסי אוסקר, כולל לסרט הטוב ביותר.
באותו זמן שקד על סרטו הראשון כבמאי בארצות הברית, "התרסקות", אותו גם כתב והפיק.
הסרט קיבל 6 מועמדויות לפרס האוסקר, וזכה בשלוש מתוכן: הסרט הטוב ביותר, התסריט הטוב ביותר והעריכה הטובה ביותר, כך שהאגיס עצמו קיבל שני פרסי אוסקר, כמפיק וכתסריטאי.
הייתה זו גם הפעם היחידה בתולדות פרס האוסקר בה שני סרטים הזוכים בפרס האוסקר בקטגוריית הסרט הטוב ביותר שנה אחרי שנה נכתבו על ידי אותו תסריטאי.
מאז הפך האגיס להיות תסריטאי מבוקש ומוערך, אשר כתב בין היתר סרטים של קלינט איסטווד וכן שניים מסרטי ג'יימס בונד.
עם זאת, בשנים האחרונות חווה מספר כישלונות כלכליים וביקורתיים אשר הובילו לדעיכתו המקצועית.
פול הודס הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקני, כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השני של ניו המפשייר בשנים 2011-2007.
הודס הוא משפטן ממדינת ניו המפשייר ששירת בחברה המשפטית, שאהין את גורדון.
הוא נכנס לתפקידו הנוכחי עם המהפך של הדמוקרטים בבחירות אמצע הקדנציה של שנת 2006 והיה לנציג היהודי הראשון בבית הנבחרים לייצג את ניו המפשייר.
הודס גם היה לפרפורמר אומנותי ופטרון של קהילת האומנות מאז ימי הקולג' שלו בדארטמאות'; בשנות ה-90, הוא היה ממובילי יצירת המרכז האומנותי של ניו המפשייר ומכהן במועצת ניו המפשייר לאומנויות.
הודס ניסה לרוץ לקונגרס כדמוקרט ב-2004 כנגד, מי שכיהן אז בתפקיד, צ'ארלי באס במושב ה-2 של ניו המפשייר.
הודס סיים את המרוץ עם 38% מהקולות.
בסיבוב עימות הבחירות הבא מול באס, ב-7 בנובמבר 2006, הודס הביס את באס בהפרש של 53% - 46%.
במהלך הקמפיין של 2006, הוא היה למבקר חריף של מלחמת עיראק.
במהלך כהונתו הראשונה של הודס, הוא יזם חקיקה לקידום הפיתוח הכלכלי בצפון מדינת ניו המפשייר.
במערכת בריאות שכולה פרטית, הוא יזם חקיקה להבטיח שסטודנטים יוכלו לשמור על כיסויי ביטוח הבריאות שלהם בזמן שהם לוקים במחלה וחברות הביטוח מקשות עליהן.
הוא יזם גם חקיקה להקמת משרד "כלב השמירה", כמשרד בתוך המשרד לענייני החיילים המשוחררים, במטרה לאפשר משרד שיהווה כסנגור עצמאי לחיילים המשוחררים.
בעמדותיו, הוא תומך בהיערכות מחדש בעיראק, מחקר בתאי גזע, השקעה תקציבית באנרגיה מתחדשת וקיצוץ בסובסידיות לחברות הנפט.
בבחירות לנשיאות 2008, הודס הודיע על תמיכה בסנאטור ברק אובמה.
ועדת המשנה לשוקי ההון, ביטוח ומיזמים נתמכי ממשל
ועדת המשנה למוסדות פיננסיים ואשראי פיננסי
ועדת המשנה למדיניות, מפקד אוכלוסין והארכיונים הלאומיים
ועדת המשנה לביטחון לאומי ונושאי חוץ
נשיא מחזור 2006 של חברי בית הנבחרים החדשים
מלבד היותו של הודס עצמו פרפורמר אומנותי וחובב אומנות, אשתו פגו ייסדה את "פגוסוס", להקת רוק של ילדים, הידועה ברמה הלאומית.
השירים שלהם כוללים את "לו בית הספר שלי היה גן חיות" ו"להתראות בקאזו שלי".
ב-1996, "פגסוס" הוזמה להופיע בבית הלבן עבור הנשיא קלינטון.
הודס גם כתב מחזמר מוזיקלי, "בית העם", אשר עלתה לבכורה ב-2001 והוא גם כעת עמל על כתיבת אופרה חדשה.
פול ופגו נשואים מזה 28 שנה וביחד יש להם שני ילדים בוגרים, מקס ואריאנה.
פול וינסנט דייוויס הוא כדורגלן עבר אנגלי.
ב-1977 הוא חתם בארסנל כשחקן חובב, ושנה אחת לאחר מכן הפך למקצוען.
דייוויס היה קשר שרגלו הדומיננטית הייתה השמאלית, והוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-1980 בדרבי של צפון לונדון נגד טוטנהאם הוטספר, ובתוך שנה הפך לשחקן הרכב קבוע בארסנל ולחבר נבחרת אנגליה עד גיל 21.
דייוויס היה חלק מהסגל המצליח של ארסנל בשלהי שנות ה-80, וזכה עמו בגביע הליגה ב-1987 ובאליפות הליגה ב-1989 ו-1991. אולם, הקריירה שלו הייתה רצופה בפציעות, והוכתמה על ידי תקרית אלימה ב-1988 כאשר דייוויס שבר את הלסת של גלן קוקריל, קשרה של סאות'המפטון.
השופט והקוונים במשחק בין ארסנל לסאות'המפטון לא הבחינו באירוע, שהיה אחד מהראשונים שבהם נעזרו בצילומי טלוויזיה כדי להעניש את השחקן; דייוויס הורחק מתשעה משחקים, שהיה העונש הארוך ביותר שניתן על תקרית מסוג זה, ונקנס בסכום של 3,000£.
למרות שדייוויס הפך לשחקן משני בסתיו 1991 הוא הצליח להתבלט פעם נוספת, כאשר שיחק במשחקי הגמר של גביע הליגה וגביע ה-FA ב-1993, בהם ניצחו שחקני ארסנל וזכו בדאבל גביעים.
דייוויס שיחק גם בגמר גביע המחזיקות נגד פארמה בשנה שלאחר מכן.
בקיץ 1995 שוחרר דייוויס מארסנל ללא תשלום; למרות פציעותיו הוא שיחק במדי ארסנל ב-447 משחקים, בהם הבקיע 37 שערים.
הוא מעולם לא זומן לנבחרת אנגליה, למרות מספר הופעות בנבחרת עד גיל 21 ובנבחרת הנוער.
לאחר שעזב את ארסנל הוא הצטרף למשך זמן קצר לסטאבק מליגת העל הנורווגית.
דייוויס שיחק רק פעם אחת כמחליף בסטאבק, והחליט לחזור ללונדון ולהצטרף לברנטפורד, לפני שנאלץ לפרוש כתוצאה מפציעה.
דייוויס חזר לארסנל כמאמן ילדים, ועזב את המועדון פעם נוספת ב-2003. ב-17 באוקטובר 2005 הוא התמנה לעוזרו של פול גסקוין בקטרינג טאון, אך החזיק בתפקיד זה במשך שישה שבועות בלבד; הוא עזב את קטרינג ביחד עם גסקוין ב-5 בדצמבר 2005.
פול ואן דייק הוא שם הבמה של מתיאס פול, תקליטן ויוצר מוזיקה אלקטרונית גרמני בעל שם עולמי.
הוא נחשב לאחד מהתקליטנים המובילים בעולם וזכה בתואר 'תקליטן השנה של מגזין DJ' הנחשב שנתיים רצוף בשנים 2005 ו-2006. מאז שנת 1998 ואן דייק נמצא בין 40 הגדולים במצעד התקליטנים השנתי.
מתיאס פול נולד ב-16 בדצמבר 1971 באייזנהוטנשטד, ברנדנבורג, מזרח גרמניה אך זמן קצר לאחר מכן עברה משפחתו למזרח ברלין.
אביו עזב את אמו כשפול היה בן 4 והוא גדל ללא אב.
לאחר סיום הלימודים החל לעבוד כטכנאי שידור.
באחד הראיונות שלו, ואן דייק סיפר שהחל להתעניין במוזיקה בזכות הרדיו.
הוא אהב להאזין בסתר לRias, הרדיו שארצות הברית הפעילה בתקופת המלחמה הקרה והיה מיועד למזרח גרמניה.
זמן קצר לפני נפילת חומת ברלין ואן דייק ואימו קיבלו אישור לעזוב את גרמניה המזרחית ועברו לגור בהמבורג יחד עם הדודה שלו.
בשנת 1990 חזר ואן דייק לברלין והחל להופיע כתקליטן במועדון מקומי.
בשנת 1992 הוא חתם בלייבל מקומי חדש שעסק במוזיקה אלקטרונית: MFS.
עם ההצלחה שלו הוא חבר לאחד התקליטנים החמים באותה תקופה בגרמניה, קיד פאול שהיה רזידנט של המועדון הכי מפורסם בברלין.
בשנת 1993 ואן דייק וקיד פול קיבלו תוכנית רדיו שבועית בת שלוש שעות ברדיו.
התוכנית הועברה בכל גרמניה והפכה תוך זמן קצר מאוד לתוכנית הפופולרית ביותר למוזיקה אלקטרונית.
סגנון המוזיקה של ואן דייק משך את תשומת לבו של התקליטן ומפיק קוסמיק בייבי שחבר לואן דייק ויחד הם הקימו את ההרכב 'The Visions Of Shiva'.
ואן דייק הוציא את אלבום האוסף הממוקסס הראשון שלו: "X-Mix-1 - the MFS Trip".
פול ואן דייק היה כוכב עולה בלייבל שלו, MFS ועל כן קיבל את ההזדמנות להכין רמיקס לשיר "Spooky" של ניו אורדר.
בשנת 1994 יצא אלבום סטודיו הבכורה שלו, "45 RPM".
בשנת 1996 ואן דייק הוציא את אלבומו השני, "Seven Ways".
אלבום שהפך את ואן דייק לחלוץ של מוזיקת טראנס והיה האלבום המצליח הראשון שלו בבריטניה, שם נכשל באלבום הבכורה שלו.
בתחילת 1997 ואן דייק החל לשתף פעולה עם התקליטן והמפיק האמריקאי, BT.
בשנת 1998 ואן דייק עזב את הלייבל MFS והקים חברת תקליטים עצמאית משלו, ונדיט רקורדס.
בשנת 2000 הוציא את האלבום השלישי שלו והאלבום הראשון שיצא דרך חברת התקליטים שלו, "Out There and Back".
באותה שנה הוא הוציא גם את אלבום הרמיקסים הראשון שלו "The Politics of Dancing".
האלבום, "Reflections" שיצא בשנת 2003 הושפע מהטיול של ואן דייק בהודו שנה קודם.
בשנת 2007 יצא לאור האלבום החמישי שלו, "In Between" ובשנת 2012 יצא אלבומו האחרון "Evolution".
פול דניאל הוא מנצח אנגלי, נודע במיוחד בביצועיו והקלטותיו לאופרה ולמוזיקה בריטית.
בנעוריו שר במקהלה של קתדרלת קובנטרי, שם קיבל השכלה מוזיקלית.
הוא המשיך את לימודי המוזיקה בקינגס קולג' באוניברסיטת קיימברידג'.
אחרי סיום לימודיו עבר להשתלם בניצוח בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון.
בין מוריו שם היו אדריאן בולט ואדוארד דאונס.
ב-1982 הצטרף לסגל המוזיקלי של האופרה האנגלית הלאומית, שם נשאר עד 1987. כמו כן התמנה למנהל מוזיקלי של "אופרה פקטורי".
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 היה מנהל מוזיקלי של כמה מקהלות חובבים, בהן "האגודה הכוראלית של ווקינגהם".
הקריירה שלו החלה לשגשג בשנות ה-80'.
מ-1990 עד 1997 היה מנהל מוזיקלי של "אופרה נורת'" ומנצח ראשי של ה"פילהרמוניה של צפון אנגליה".
הצלחתו למצוא ולהעלות על הבמה אופרות ראויות, שלא נכנסו קודם לרפרטואר משכה אליו את תשומת לבם של חוגים רחבים, כמו גם תמיכתו ברפרטואר חדש.
בראשית כהונתו בתזמורת האנגלית הלאומית נתקל דניאל בקשיים, עקב פרישתו של דניס מרקס מתפקיד מנהלה הכללי של התזמורת כחודש אחרי בואו של דניאל.
מחמת העומס שפרישה זו הטילה על דניאל, לא הקדיש די מזמנו וכוחותיו ליצירת קשר טוב יותר עם התזמורת.
בדצמבר 2003 הודיע דניאל על פרישתו עם תום החוזה ב-2005.
בין השנים 2009 - 2013 היה מנצחה הראשי של התזמורת הסימפונית של אוסטרליה המערבית, עמה הופיע כמנצח אורח ב-1995 ושוב ב-2006.
פרס אוליבייה על הצטיינות באופרה (1998)
פרס גרמופון על סדרת המוזיקה האנגלית שלו בחברת נאקסוס
פול פרנקלין דנו הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אמריקאי.
בנוסף, גילם את איש החידות בסרט "באטמן" (2022).
דנו ערך את הופעת הבכורה שלו בבימוי עם סרט הדרמה "תמונה משפחתית" (2018) המבוסס על הרומן באותו שם מאת ריצ'רד פורד.
הוא כתב את התסריט יחד עם בת זוגו זואי קאזאן.
בשנת 2018, הוא כיכב במיני סדרה "הבריחה מדנמורה" מבית שואוטיים בתור דייוויד סווט; עבור תפקידו היה דנו מועמד לפרס אמי לשחקן משנה מצטיין במיני-סדרה.
דנו נולד בניו יורק שבארצות הברית, למשפחה נוצרית.
הוריו הם גלאדיס (לבית פיפ) ופול א.
הוא גדל בניו יורק ולמד בבית ספר לבנים-בלבד "בראונינג".
בהמשך עבר עם משפחתו להתגורר בעיירה וילטון שבקונטיקט.
ב-2002 סיים את לימודיו התיכוניים בבית ספר בעיירה.
לאחר מכן חזר לניו יורק כדי ללמוד במכללת יוג'ין לאנג לאמנויות.
דנו החל להופיע בגיל צעיר בהצגות מקומיות אשר הובילו להופעת הבכורה שלו בברודוויי בגיל 12 לצד ג'ורג' סי.
בשנת 1998, הופיע לראשונה בטלוויזיה בפרק בסדרה "בחור חכם", ובשנת 2000, הופיע לראשונה בקולנוע בסרט "התחלה חדשה".
בשנת 2001, בגיל 17, התפרסם בדרמה העצמאית "הדרך המהירה ללונג איילנד" בו גילם את האווי בליצר נער חכם ורגיש בן 15 הגר בסביבה מוזנחת בלונג איילנד.
בשבוע אחד מאבד הוואי את אמו בתאונת דרכים ומפסיד כמעט כל דבר וכל אחד בחייו.
להאווי לא נשארו הרבה ברירות אלא לנווט את התבגרותו כראות עיניו ללא שום השגחה.
על תפקידו בסרט זכה דנו בפרס אינדפנדנט ספיריט על הופעת הבכורה הטובה ביותר.
ב-2002 הופיע בשני פרקים בסדרה "הסופרנוס".
ב-2004 שיחק בקומדיה "איזו מין שכנה" בה גילם את קליץ, חברו של הדמות הראשית מת'יו קידמן (אמיל הירש), בנוסף שיחק בסרט "לקחת חיים" בכיכובה של אנג'לינה ג'ולי.
ב-2006 הופיע בסרט עצמאי מצליח נוסף, "מיס סאנשיין הקטנה" בדמותו של דווין, אחיה הגדול של אוליב, המגולמת על ידי אביגיל ברסלין.
הוא מגלם את דווין שחי את חייו לפי תורתו של פרידריך ניטשה ומסרב לדבר עד שיהיה בוגר דיו כדי להתגייס לחיל האוויר האמריקאי ולהיות טייס קרב.
בנוסף ב-2006 שיחק גם בסרט "פאסט פוד".
בשנת 2007 סיפק דנו את הופעתו הזכורה ביותר, כנראה, בדרמה התקופתית של פול תומאס אנדרסון "זה יגמר בדם".
בסרט גילם דנו את דמותו של הכומר הפנטי איליי סאנדיי וגם את אחיו פול, שמקבל את הדת כחלק מרכזי של החלטות החיים.
במהלך הסרט מנסה איליי להוציא רווחים אישיים מאיל הנפט דניאל פליינוויו, המגולם על ידי דניאל דיי-לואיס.
על הופעתו בסרט זכה במועמדות לפרס באפט"א.
בשנת 2008, כיכב בקומדיה "ענקי", וב-2009, דיבב את דמותו של העז אלכסנדר ב"ארץ יצורי הפרא".
בשנת 2010 השתתף בקומדיית הפעולה "כמו יום ולילה" בתפקידו של ממציא גאון בשם סיימון פק, וב-2011, שיחק בסרט "הפלישה למערב" לצידו של דניאל קרייג.
ב-2012 כיכב בסרטים "בשביל אלן", "להיות פלין" ו"רובי ספרקס" לצידה של הכוכבת/כותבת זואי קאזאן, והשתתף גם בסרט המדע הבדיוני של ריאן ג'ונסון, "לופר".
בשנת 2013 שיחק בסרט "אסירים" בו שיחק בחור פסיכוטי מופנם בשם אלכס ג'ונס הנחשד בחטיפת בתו של גיבור הסרט קלר דובר, המגולם על ידי יו ג'קמן.
בנוסף ב-2013, שיחק בסרט "12 שנים של עבדות" בתור שכנו הנגר של בעל העבדים האדיב פורד, עבורו הוא מבצע מגוון עבודות נגרות ומסתכסך עם העבד (גיבור הסרט) סולומון סביב עצותיו של סולומון להתייעלות העבודה.
בעקבות סכסוך זה נמכר סולומון לבעל העבדים האכזר אדווין אפס, לאחר שהנגר מנסה לרצוח אותו בתליה.
על השתתפותו בסרט זה היה מועמד לפרסים רבים.
ב-2015 שיחק בסרט "אהבה וחסד", בו גילם את בריאן וילסון, מנהיג להקת "הביץ' בויז", בצעירותו, לצידו של ג'ון קיוזק שגילם את וילסון כאדם מבוגר.
בנוסף בשנה זו, שיחק בסרט האיטלקי "נעורים" של הבמאי פאולו סורנטינו.
ב-2016 שיחק בתפקיד ראשי בתור פייר באזוחוב, בסדרה "מלחמה ושלום".
בנוסף, בשנה זו כיכב בסרט "איש האולר" לצד דניאל רדקליף.
בשנת 2018 יצא לאקרנים סרטו הראשון כבמאי, "תמונה משפחתית", בכיכובם של קארי מאליגן וג'ייק ג'ילנהול.
הסרט, אותו כתב דנו בשיתוף עם זואי קאזאן, מבוסס על ספרו של ריצ'רד פורד משנת 1990. בשנה זו גם שיחק בתפקיד הראשי של דייוויד סווט במיני-סדרת הפשע "הבריחה מדנמורה" ברשת Showtime שביים בן סטילר, כאסיר הנמלט מבית הכלא.
מ-27 בדצמבר 2018 עד 17 במרץ 2019 שיחק לצד אית'ן הוק בחידוש של תיאטרון ברודוויי למחזה "המערב האמיתי" שכתב השחקן והמחזאי סם שפרד.
בשנת 2025 החלה הקרנה של סרט "הקוסם מהקרמלין".
משנת 2007 נמצא בזוגיות עם השחקנית זואי קאזאן.
לשניים בת משותפת שנולדה באוגוסט 2018. הם מתגוררים בשכונה בוריאום היל, ברוקלין שבניו יורק.
דנו חבר בלהקת Mook, בה הוא משמש כסולן וגיטריסט.
מועמד פרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן המשנה הטוב ביותר (2016)2015נעוריםג'ימי טרי2016איש האולרהאנק2017אוקג'הג'יי2018תמונה משפחתיתבמאי ותסריטאי2021האשמהמת'יו פונטנוטקול2022באטמןאיש החידותהפייבלמניםברט פייבלמןמועמד פרס גילדת שחקני המסך לשחקן המשנה הטוב ביותר (אנ') (2022)2023כסף טיפשקית' גיל (אנ')2024בחלל שנותרהאנוסדיבוב
שנהסדרהתפקידהערות1996Sensei Rainbow and the Dojo Kidsפולסרט טלוויזיה1998Smart Guyניקולספרק: "She Got Game"2002Too Young to Be a Dadמאט פרימןסרט טלוויזיה של Lifetime2002, 2004הסופרנוספטריק ווילן2 פרקים2016מלחמה ושלוםפייר בֶּזוּחוֹב (אנ')מיני-סדרה2018הבריחה מדנמורהדייוויד סווטמיני-סדרה
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2019)2022–הווהPantheonכספיאןדיבוב; 16 פרקים2024מר וגברת סמית'האריס3 פרקים
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן אורח בסדרת דרמה (אנ') (2024)פנטזמאס (אנ')ג'ףפרק: "Cookies and Spaghetti"
שנהפרסקטגוריהעבורתוצאהמקור2024פרס אמי אמנותי לבידור בפריים טייםהשחקן האורח הטוב ביותר בסדרת דרמהמר וגברת סמית'
פול דרולד היה סופר, משורר, מחזאי, איש צבא ומדינאי צרפתי.
שיריו הראשונים הופיעו ב"כתב העת הלאומי" תחת השם ז'אן רבל (Jean Rebel).
ב-1869 כתב מחזה במערכה אחת בשם "ז'ואן סטרנר" (Juan Strenner) שהוצג ב"קומדי פראנסז" בפריז.
פול דרולד הצעיר נמנה עם הרפובליקנים ועם החוגים הספרותיים של פריז, אך ב-1870, כאשר פרצה מלחמת פרוסיה-צרפת, נטש את הפציפיזם, התגייס כחייל וגילה אומץ לב בקרב.
הוא נפצע בקרב סדאן, נלקח בשבי ונשלח לברסלאו (כיום העיר ורוצלב שבפולין), אך הצליח להימלט.
לאחר מכן השתתף בנסיגה לשווייץ.
ב-1871 השתתף בדיכוי הקומונה הפריזאית.
הוא קיבל דרגת קצין, אך נאלץ לסיים את הקריירה הצבאית שלו בגלל תאונה שבה נפל מסוסו.
מאז ואילך הוקדשו יצירותיו הספרותיות ופעילותו הפוליטית לנקמה בגרמניה ולהשבת אלזס-לורן לצרפת.
ב-1872 פרסם קובץ פואמות פטריוטי בשם "שיריו של חייל" (Chants du soldat), שנמכר ביותר ממאה אלף עותקים והביא לו פופולריות רבה.
ב-1875 פרסם קובץ שני בשם "שירים חדשים של חייל" (Nouveaux Chants du soldat).
ב-1877 כתב מחזה בחרוזים בשם "ההטמן" (L'Hetman) מלא להט פטריוטי שזכה להצלחה רבה.
ב-1878 כתב המנון בשם "תחי צרפת" (Vive la France), ושארל גונו חיבר את הלחן להמנון זה.
ב-1880 כתב מחזה בחרוזים בשם "המואבית" (La Moabite), שהתקבל על ידי ה"קומדי פראנסז", אך נפסל על ידי הצנזורה מסיבות דתיות.
ב-1882 ייסד את "הליגה של הפטריוטים" (Ligue des patriots), שמטרתה לקדם את הנקמה בגרמניה.
מספר חברי הליגה הגיע במהרה ל-182,000, וב-1885 הפך פול דרולד לנשיא הליגה.
ליגה זו שמה לה למטרה לעודד את הרגשות הפטריוטיים בקרב הסטודנטים, הרפובליקנים וההמונים.
הוא הציע רפורמות שנדחו על ידי בית הנבחרים הצרפתי.
אחרי שלא עלה בידו להיבחר כציר בית הנבחרים, החליט פול דרולד כי השיטה הפרלמנטרית הבריטית איננה מתאימה לצרפת, וכי יש לשנותה לרפובליקה נשיאותית שבה חברי הממשלה יתמנו על ידי מי שייבחר לנשיא - מה שהיווה מאוחר יותר את הבסיס לחוקת הרפובליקה הצרפתית החמישית מייסודו של הגנרל שארל דה גול.
פול דרולד ניסה לגייס את "הליגה של הפטריוטים" לעמוד לצדו של הגנרל ז'ורז' בולנז'ה ולשכנע אותו לעלות על ארמון האליזה, אך רבים מחברי הליגה התנגדו לצעדים אלה ופול דרולד נאלץ להתפטר מתפקידו כנשיא הליגה.
למרות זאת, חלק מאנשי הליגה נשארו אתו, וב-1889 נאלצה הממשלה לנקוט צעדים נגד ליגה זו.
באותה שנה נבחר לציר בית הנבחרים מטעם הקומונה אנגולם שבחבל פואטו-שראנט, אך גורש משם ב-1890 אחרי שהפריע לדיונים.
ב-1893 לא עמד לבחירה, אך נבחר שוב ב-1898 והתפרסם בשל התנהגותו האלימה כנציג התנועה הלאומית, שנטתה ללאומנות ולאנטישמיות.
כציר בית הנבחרים הגן על הקתוליות, ולפעמים במונחים אנטישמיים.
במשך פרשת דרייפוס תמך פול דרולד בעמדתו של הצבא שדרש להאשים את אלפרד דרייפוס בבגידה.
הוא תקף את ז'ורז' קלמנסו בשל פרשת השוחד של תעלת פנמה ("שערוריית פנמה") והיה מתנגד חריף לקולוניאליזם משום שסבר כי אל לה לצרפת להתיש את כוחותיה, וכי עליה להתרכז במלחמה הבאה נגד גרמניה, ובעיקר בשחרור אלזס-לורן.
לצורך זה גרס כי על צרפת לכרות ברית עם בריטניה נגד גרמניה.
אחרי מותו של נשיא הרפובליקה פליקס פור (16 בפברואר 1899) ניסה פול דרולד להשפיע על הגנרל רוז'ה לעלות על ארמון האליזה, ואחרי שגנרל זה נמנע מלעשות כן דרש פול דרולד לעמוד למשפט באשמת בגידה.
במשפטו הצהיר שאם ישוחרר ימשיך בפעילותו המהפכנית, והוא שוחרר כמנצח.
ב-12 באוגוסט 1899 הוא נעצר והואשם בקשר נגד הרפובליקה יחד עם אנדרה בופה (André Buffet), ז'ול גרן ואחרים.
אחרי משפט ארוך בפני הסנאט הצרפתי, ששימש כבית המשפט העליון, הוטלו עליו עשר שנות גלות (25 בינואר 1900).
הוא סיים את הקריירה הפוליטית שלו כאשר נכשל בבחירות של 1906.
ב-1908, למרות בקשתו של מוריס בארס, סירב פול דרולד להגיש את מועמדותו לחבר האקדמיה הצרפתית במקומו של פרנסואה קופה שמת ב-1905. הוא אמר: "מקומי איננו בין אנשי העילית, אלא בין ההמונים." הוא פרש אל העיר גורה שבמחוז שראנט ושם סיים את כתיבת ספרו "עלי דרך" (Feuilles de route).
בינתיים התרחקה ממנו התנועה הלאומית החדשה, כי למרות שקיבלה את רעיונותיו, סירבה לנקוט אמצעי אלימות להשגת מטרותיה.
פול דרולד מת בביתו במון-בורו שליד ניס ב-1914. גופתו הובאה לקבורה בפריז, שערכה לו הלוויה גדולה שלא הייתה כמותה מאז מותו של ויקטור הוגו.
הוגאן זכה בפרס גלובוס הזהב בשנת 1986 על תפקידו בקומדיה האוסטרלית "קרוקודיל דנדי" ואף היה מועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר.
באותה השנה, זכה בתואר חבר מסדר אוסטרליה, ובשנת 1985 נבחר לאיש השנה של אוסטרליה .
הוגאן נולד בעיירה ליגת'ינג רידג' שבמדינת ניו סאות' ויילס, אוסטרליה וגדל בפרבר גרנוויל שבמערב סידני.
בצעירותו עבד כצבע על גשר נמל סידני.
החל את דרכו בתעשיית הבידור האוסטרלית בסדרה "רומן נוכחי" ובסדרה הקומית הקרויה על שמו, "המופע של פול הוגאן", אותה גם כתב.
ב-1985 הופיע הוגאן במיני סדרת המלחמה "Anzacs" אודות פעילותו של צבא אוסטרליה במלחמת העולם ה-1. באותה שנה נבחר לאיש השנה באוסטרליה וקיבל תואר אבירות אוסטרלית.
להוגאן חמישה ילדים מאשתו הראשונה נולין אדוארדס ממנה התגרש פעמיים, וילד אחד מנישואיו השניים לשחקנית האמריקאית לינדה קוזלובסקי איתה שיחק ב"טרילוגיית קרוקודיל דנדי".
הוגאן התפרסם לעולם בשנת 1986 בקומדיית ההרפתקאות האוסטרלית המצליחה אותה כתב "קרוקודיל דנדי".
הופעתו בסרט בתפקיד היערן מייקל "קרוקודיל" דנדי זיכתה את הוגאן בפרס גלובוס הזהב על הופעה קומית/מוזיקלית, בנוסף הועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר ולשני פרסי באפט"א.
בשנת 1987 נבחר הוגאן להנחות את טקס האוסקר ביחד עם זוכת האוסקר גולדי הון והקומיקאי צ'בי צ'ייס.
ב-1988 חזר לגלם את התפקיד המפורסם של מייקל "קרוקודיל" דנדי בסרט ההמשך המצליח "קרוקודיל דנדי 2", שאותו כתב ביחד עם בנו ברט הוגאן.
ב-1990 המשיך את שיתוף הפעולה שלו עם הבמאי האוסטרלי ג'ון קורנל, איתו עבד בשני סרטי קרוקודיל דנדי ושיחק בקומדיה האמריקאית הראשונה שלו "אוטוטו מלאך".
ב-1994 הפיק וכתב את המערבון "ג'ק וגמרנו", בו שיחק בתור פורע חוק אוסטרלי לצידם של זוכה האוסקר קובה גודינג ג'וניור והשחקנית בוורלי ד'אנג'לו.
ב-1996 שיחק בסרט הילדים "פליפר" לצידו של אלייז'ה ווד בתחילת דרכו.
ב-2001 הפיק, כתב והופיע בחלק האחרון בטרילוגיית ההרפתקאות "קורקודיל דנדי", "קרוקודיל דנדי בלוס אנג'לס".
לאחר יציאת הסרט פתח הוגאן הליך משפטי כנגד איגוד התסריטאים האמריקאי בטענה ששמו לא הוצג בקרדיטים כתסריטאי הסרט.
בשנים האחרונות שיחק בקומדיות האוסטרליות "שותפים זרים למיטה" ו"צ'ארלי ובוטס".
פול ריצ'רד הלמוש (בהונגרית: Halmos Pál, באנגלית: Paul Richard Halmos; 3 במרץ 1916 בודפשט – 2 באוקטובר 2006 לוס גאטוס, קליפורניה) היה מתמטיקאי יהודי אמריקאי, יליד הונגריה, שתרם בתחומים כגון הסתברות, סטטיסטיקה, תורת האופרטורים, ואנליזה פונקציונלית- בעיקר במרחבי הילברט.
הוא היה ידוע כמרצה למופת.
הלמוש קיבל תואר ראשון בפילוסופיה ומתמטיקה מאוניברסיטת אילינוי.
הוא סיים את התואר בגיל 19 והחל בלימודי דוקטורט בפילוסופיה, אך עקב כישלונו במבחני המאסטר בעל פה, הוא השלים את התואר במתמטיקה.
מיד לאחר לימודיו נכנס למכון למחקר מתקדם.
לאחר חצי שנה הוא עבד תחת ג'ון פון נוימן, מה שהתגלה כניסיון מכונן.
במכון, הלמוש כתב את ספרו הראשון, "מרחבים וקטוריים ממימד סופי", שבמהרה הקנה לו מוניטין כסופר מתמטי.
הוא הרצה באוניברסיטאות: סירקיוז, שיקגו, מישיגן, הוואי, אינדיאנה ואוניברסיטת סנטה ברברה בקליפורניה.
בסדרת מאמרים, שלאחר מכן הודפסה בספרו "לוגיקה אלגברית", ייסד את האלגברה הפוליאדית, גרסה אלגברית של שפה מסדר ראשון.
מעבר לתרומותיו המתמטיות, הלמוש היה ידוע בייחוד בשל כושר הוראתו במתמטיקה אוניברסיטאית.
למרות שהיגר בגיל 13 מהונגריה והיה בעל מבטא הונגרי כל חייו, הוא היה מרצה בצורה בהירה.
בשנת 1947 הוענק לו פרס שובנה במתמטיקה.
בשנת 1983 זכה בפרס לירוי סטיל של האגודה האמריקאית למתמטיקה על הוראתו.
בשנת 2005 ייסד עם אשתו את פרס "Euler Book Prize", פרס שנתי הניתן על ידי האגודה האמריקאית למתמטיקה לספר המשפר את מעמד המתמטיקה בקרב הציבור.
1942. מרחבים וקטוריים ממימד סופי.
1951. מבוא למרחב הילברט ותורת ריבוי הספקטרום.
1956. שיעורים על התורה הארגודית.
1985. אני רוצה להיות מתמטיקאי.
1998. עם סטיבן גיבנט, לוגיקה כאלגברה (Logic as Algebra)
2009. לאחר מותו, עם סטיבן גיבנט, מבוא לאלגברות בולאניות (Introduction to Boolean Algebras)
סר פול מירנה סידוולה הזלק היה מדינאי, היסטוריון, משורר ועובד מדינה אוסטרלי שכיהן כמושל הכללי ה-17 של אוסטרליה.
הזלק נולד בעיר פרימנטל שבאוסטרליה המערבית למשפחה של חברי ארגון צבא הישע, ארגון שערכיו השפיעו עליו לאורך כל הקריירה שלו.
הוא התחנך בבית הספר המודרני של פרת', בית ספר יוקרתי שלימים התחנכו בו גם ראש ממשלת אוסטרליה, בוב הוק והסנאטורים ג'ון וילדון וג'ון סטון.
לאחר מכן למד הזלק באוניברסיטת אוסטרליה המערבית והשלים את לימודי התואר השני שלו.
בעודו סטודנט, הצטרף הזלק לצוות הספרותי של העיתון הראשי של פרת', The West Australian.
כמו כן הוא החל לפרסם מאמרים (בעיתון זה ובאחרים) על ההיסטוריה של המדינה.
לאחר שקיבל את התואר השני שלו, הוא שימש כמתרגל במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת אוסטרליה המערבית וב-1939 הוא קודם להיות מרצה במחלקה.
שבע שנים קודם לכן הוא נשא לאישה את אלכסנדרה דרקר ואיתה הוא הביא לעולם שני בנים.
אלכסנדרה הזלק הייתה להיסטוריונית וסופרת בזכות עצמה והייתה לאישה הראשונה שמונתה להיות גבירה של מסדר אוסטרליה.
ב-1939 הקים הזלק את הוצאת הספרים Freshwater Bay Press, שבאמצעותה הוא פרסם את ספרו הראשון "אל המדבר" (Into the Desert).
עקב פרוץ מלחמת העולם השנייה הוקפאה פעילותה של הוצאת הספרים.
שנים לאחר מכן חודשה פעילותה של ההוצאה על ידי בנו של הזלק, ניקולס, ובין פרסומיה היה ספר השירה של הזלק, Dark Cottage, שיצא לאור ב-1984.
ב-1941 הצטרף הזלק לסגל של משרד החוץ האוסטרלי ושירת כחבר של כמה משלחות אוסטרליות בוועידות בינלאומיות שונות, כולל ועדת האומות המאוחדות בנושא מוסד בינלאומי שהתכנסה בסן פרנסיסקו ב-1945 ובה נוסד ארגון האומות המאוחדות.
במסגרת זו הוא היה במגע הדוק עם שר החוץ מטעם ממשלת הלייבור, ה.
אבט, שכלפיו הייתה לו סלידה באופן קבוע, רגש שבאותה מידה היה לאבט כלפיו.
לאחר המלחמה שב הזלק ללמד במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת אוסטרליה המערבית והוא הוזמן לכתוב שניים מתוך 22 הכרכים של סדרת הספרים שעסקה במעורבות של אוסטרליה במלחמה, "Australia in the War of 1939–1945".
עבודתו זו נקטעה עקב החלטתו להיכנס לפוליטיקה, החלטה שהונעה בין השאר מחוסר שביעות רצונו ממדיניות החוץ של אבט.
בבחירות הכלליות של 1949 זכה הזלק במושב בפרלמנט מטעם המפלגה הליברלית האוסטרלית במחוז הבחירה שנקרא על שמו של ג'ון קרטין באזור פרת'.
למרות שתאורטית היה מחוז בחירה זה מעוז של הלייבור, הוא היה ממוקם באזור מגורים עשיר על חוף ימה של פרת' והזלק זכה בו בניצחון מזהיר ביתרון של כמעט 14% במסגרת הניצחון שנחלה המפלגה הליברלית באותה שנה.
ב-1951 מינה אותו ראש הממשלה רוברט מנזייס לתפקיד שר הטריטוריות, תפקידו אותו מילא הזלק 12 שנים.
במסגרת תפקיד זה הוא היה אחראי על הקולוניות של אוסטרליה, טריטוריית פפואה גינאה החדשה והטריטוריה הצפונית, מולדתם של אוכלוסיית האבוריג'ינים הגדולה ביותר באוסטרליה.
למרות שהוא החזיק בגישה הפטרנליסטית של התקופה בנוגע לטיפול בילידי גינאה החדשה והלך בעקבות מדיניות ההתבוללות של האבוריג'ינים, הוא ביצע רפורמות משמעותיות בדרך שבה התייחסו לשני העמים הללו.
ראש ממשלת פפואה גינאה החדשה הראשון, מייקל סומארה, אמר שארצו הצליחה להיכנס לממשל עצמי ללא חשש בזכותו של פול הזלק.
לזמן קצר בין השנים 1963 – 1964 כיהן הזלק כשר ההגנה ולאחר מכן מונה להיות שר החוץ.
הוא שימש בתפקיד זה בתקופת השיא של מעורבותה של אוסטרליה במלחמת וייטנאם, שהוא היה תומך נלהב שלה.
הוא עמל לחזק את יחסיה של אוסטרליה עם ארצות הברית ועם הממשלות האנטי-קומוניסטיות של דרום-מזרח אסיה והתנגד להכרה של אוסטרליה ברפובליקה העממית של סין.
בעקבות ההכרזה על מותו של ראש הממשלה, הרולד הולט, בדצמבר 1967, הזלק הודיע על התמודדותו לתפקיד, בעיקר כדי למנוע משר האוצר, ויליאם מקמהון, שעליו הייתה לו דעה שלילית, להתמנות כראש הממשלה.
הזלק לא זכה בתפקיד, כיוון שנחשב במפלגה הליברלית כמבוגר מדי, כשמרן יתר על המידה וכבעל חזות לא מתאימה להתמודדות מול מנהיג מפלגת הלייבור, גוף ויטלם.
בהתאם לכך, בחרה המפלגה הליברלית את ג'ון גורטון הצעיר והנמרץ יותר.
נטענה הטענה שגורטון חש שלא בנוח עם נוכחותו בממשלה של הזלק, שהיה יריב פוליטי שלו בפוטנציה.
בראשית 1969 הוא הציע להזלק את תפקיד המושל הכללי והוא קיבל את ההצעה.
ב-10 בפברואר הוא התפטר מהפרלמנט וב-30 באפריל הוא הושבע כמושל.
בבחירות הכלליות של 1972 הביס ויטלם את מקמהון.
בכך נוצר פוטנציאל למצב מביך, מאחר שויטלם והזלק היו יריבים מרים במשך שנים.
בתקרית מפורסמת שאירעה בפרלמנט ב-1965 השליך ויטלם כוס מים לעברו של הזלק לאחר שזה אמר: "אתה אחד החפצים המטונפים ביותר שהוכנסו אי פעם לחדר זה".
באופן מפתיע הצליחו ראש הממשלה והמושל הכללי לשמור על יחסים מתורבתים ביניהם ועד מהרה נוצרו ביניהם יחסים של כבוד הדדי ולא היו להם קשיים בניהול היחסים הפורמליים ביניהם.
עדות לשינוי זה הגיעה זמן קצר לאחר ניצחונו של ויטלם.
על פי הנוהג המקובל היה מקמהון צריך להישאר כראש ממשלה בפועל עד אשר מפלגת הלייבור תבחר את שרי הממשלה.
אף על פי כן, ויטלם לא היה מוכן לחכות עד שזה יקרה וביקש מהזלק להשביע אותו ואת סגנו, לאנס ברנרד כממשלת ביניים של שני שרים, מרגע שהיה ברור שניצחון הלייבור הוא מעל כל ספק.
הזלק הסכים מיד וויטלם וברנרד חלקו ביניהם 27 תפקידי שרים עד שהושבעה הממשלה במלואה.
ב-1973 פרש המזכיר הרשמי למושל הכללי של אוסטרליה, סר מוראי טירל, לאחר ששירת שישה מושלים כללים במשך 26 שנים.
הוא הוחלף על ידי דייוויד סמית.
באפריל 1974 נעתר הזלק לבקשתו של ויטלם לפיזור כפול של הפרלמנט, לאחר שהמפלגה הליברלית שהייתה באופוזיציה איימה לעכב את אישור חוק התקציב בסנאט.
תקופת כהונתו של הזלק כמושל הכללי הייתה אמורה להסתיים ביולי אותה שנה.
ויטלם הציע להאריך את כהונתו, אך הזלק דחה את ההצעה, בנמקו זאת בסירובה של אשתו להישאר במעון המושל מעבר לחמש השנים המקוריות.
היסטוריונים בני התקופה טוענים שאם הזלק היה מקבל את ההצעה וב-1975 הוא היה עדיין מכהן כמושל הכללי, היה המשבר החוקתי נגמר אחרת.
הזלק עצמו ציין זאת בספר שכתב על תקופת כהונתו כמושל.
הפעולה הרשמית האחרונה שביצע הזלק כמושל הכללי הייתה פתיחת הפרלמנט ה-29 ב-9 ביולי 1974. יומיים לאחר מכן הושבע יורשו בתפקיד, סר ג'ון קר.
הזלק פרש לפרת', שם הוא המשיך להיות פעיל נושאים תרבותיים ופוליטיים עד למותו ב-1993. הוא נטמן בבית הקברות קאראקטה שבפרת'.
לאחר מותו פרסם בנו, ניקולס הזלק, מבחר מכתבי אביו תחת השם "ההזדמנות של הפוליטיקה" (The Chance of Politics).
ספר זה כלל מספר רב של הערות ביקורתיות, פוליטיות ואישיות, על רבים מבני תקופתו של הזלק.
פרסום הספר גרם לעלבון מצדם של כמה אנשים.
אחרים ראו בספר מקור מידע היסטורי שימושי.
פול בלוני די שאיו היה נוסע, צייד, זואולוג ואנתרופולוג צרפתי-אמריקאי נודע.
התפרסם ב-1860 כאירופי המודרני הראשון שדיווח על קיומן של גורילות דמויות אדם, ועל הפיגמים במרכז אפריקה.
בתקופה מאוחרת יותר של הקריירה שלו, חקר את הפרהיסטוריה של סקנדינביה.
ההיסטוריה המשפחתית של די-שאיו לוטה בערפל, וישנם דיווחים שונים לגבי מקום הולדתו ובשאלת מוצאה של אמו.
יש הסבורים כי די-שאיו הסתיר במכוון מוצא שחור שלו, בשל הדעות הקדומות ששררו באירופה כלפי האדם השחור, בתקופה בה חי ופעל.
בצעירותו ליווה די-שאיו את אביו, סוחר צרפתי, לחוף המערבי של אפריקה.
והתחנך בגבון על ידי מיסיונרים.
בתקופה זו רכש את ידיעותיו על המדינה, ההיסטוריה והטבע שלה, ילידיה והשפות בהן דיברו.
הוא נשלח בשנת 1855 על ידי האקדמיה למדעי הטבע בפילדלפיה כחלק ממשלחת לאפריקה.
עד שנת 1859, הוא חקר את האזור המשווני של מערב אפריקה, וצבר ידע רב על הדלתא של נהר האוגואה .
במהלך מסעותיו 1856–1859, נצפו על ידו מספר רב של גורילות, חיה שהייתה ידועה באירופה רק מדו"ח מהמאה ה-5 לפנה"ס, והייתה מוכרת למדע רק על ידי כמה שלדים.
הוא הביא עמו לאירופה כמה גופות של גורילות, והציג את עצמו כאדם האירופי הלבן הראשון שראה אותם.
הוא דיווח גם על כך שבשר הגורילות משמש לבני שבט הפאנג כתחליף לגופות האדם שנהגו לרכוש ולאכול בעבר.
די-שאיו מת כתוצאה משבץ מוחי בסנט פטרסבורג בה שהה בביקור לימודי, כחלק ממחקרו על העמים הסקנדינביים.
הוא נטמן בבית העלמין "וודלוון" בברונקס, ניו יורק.
אוטיס פול דרייטון היה אתלט אמריקאי, אלוף אולימפי ושיאן עולם (טוקיו 1964) בריצת שליחים 4x100 מטר, בעל מדליית כסף אולימפית (טוקיו 1964) ו-3 פעמים ברציפות אלוף ארצות הברית (1963-1961) בריצת 200 מטר.
דרייטון נולד בגלן קוב, ניו יורק.
בתחרות שנערכה בין נבחרות האתלטיקה של ארצות הברית ושל ברית המועצות במוסקבה, רוסיה ב-15 ביולי 1961 קבע דרייטון בריצת שליחים 4x100 מטר, ביחד עם פרנק באד, הייז ג'ונס וצ'ארלס פרייזר שיא עולם חדש של 39.1 שניות.
באליפות ארצות הברית שנערכה ב-23 ביוני 1962 זכה דרייטון במדליית זהב בריצת 200 מטר תוך כדי השוואת השיא העולמי בתוצאה של 20.5 שניות.
באולימפיאדת טוקיו (1964) זכה דרייטון בשתי מדליות, זהב וכסף.
מדליית זהב, בריצת שליחים 4x100 מטר ביחד עם ג'רי אשוורת', ריצ'רד סטבינס ובוב הייז בשיא עולם חדש של 39.06 שניות, לפני פולין (39.36 שניות) וצרפת (39.36 שניות).
מדליית כסף, בריצת 200 מטר בתוצאה של 20.58 שניות, אחרי חברו לנבחרת הנרי קאר שקבע שיא אולימפי חדש של 20.36 שניות ולפני אדווין רוברטס מטרינידד וטובגו (20.63 שניות).
ב-2 במרץ 2010 נפטר דרייטון עקב תסחיף ריאתי שנגרם בניתוח לטיפול במחלת הסרטן בה לקה.
פול האבילאן היה צלם צרפתי, סופר, מבקר אמנות וחסיד אומות העולם מצרפת.
האבילאן היה מקורבו של אלפרד סטיגליץ ומחבריו של הזרם האמנותי Photo-Secession שביקש לקדם את ההתייחסות לצילום כאל אמנות נפרדת.
אביו של האבילאן היה יצרן חרסינה בלימוז' ואמו הייתה בתו של מבקר האמנות פיליפ בורטי .
לימים היה האבילאן בעליו של מפעל החרסינה של אביו.
הוא למד באוניברסיטת פריז ובהרווארד ועבד בניו יורק כנציג חברת החרסינה של אביו.
בשנת 1908 הוא ואחיו פרנק, שהיה צלם, צפו בתערוכת רישומים של אוגוסט רודן, שם פגש בסטיגליץ.
האבילאן החל לפקוד בקביעות את הגלריה, "291" והפך לאחד מתומכיה הכלכליים.
הוא החל לכתוב בקביעות בעיתון הצילום של סטיגליץ.
אחד מתצלומיו פורסם בעיתון, והוא הפך לעורך שותף וסייע בניהול הגלריה.
במסגרת זו קיים בה מספר תערוכות של אמנים צרפתיים.
מספר צילומים שלו זכו בפרסים ופורסמו בכתבי עת אחרים.
האבילאן יזם את הפקתו של כתב עת חדש לצילום ששמו כשם הגלריה שבניהולה סייע, "291".
בשנת 1916 היה עליו לחזור לצרפת עקב בריאותו המידרדרת של אביו, שביקש ממנו לסייע בניהול מפעל החרסינה המשפחתי.
שם נישא לסוזן לליק, בתה של מעצבת הזכוכית רנה לליק.
הוא המשיך להתכתב עם סטיגליץ לעיתים תכופות, אך עקב נישואיו ומעורבותו הגוברת בניהול עסקי המשפחה בצרפת, מעולם לא חזר לניו יורק.
אביו מת ב-1922 והאבילאן עבר לאיזר-סור-קרס שם הקים כרם.
האבילאן מת בפריז ונקבר באיזר-סור-קרס.
בתקופת מלחמת העולם השנייה, לאחר כיבוש צרפת בידי גרמניה, סייע האבילאן לז'ורז' גבריאל פיקאר, צייר יהודי ובעל אות לגיון הכבוד, שחי באוברנה (Obernai) שבאלזס.
בסוף המאה ה-19 סייע פיקאר לכלתו של האבילאן, רנה לליק (René Lalique), שהייתה אמנית זכוכית, להציג את יצירות הזכוכית והתכשיטים שלה בתערוכה פריזאית.
ביולי 1940 ביקש פיקאר עזרה מהאבילאן.
הוא ועוד 18 משפחות יהודיות גורשו מבתיהן על ידי הגסטפו.
האבילאן הזמין אותו אליו, לאיזר-סור-קרס ולאחר מכן ללה מות (La Mothe) שבחבל הוט-מארן שבצפון מערב צרפת.
פיקאר הגיע לאיזר-סור-קרס בינואר 1941 ושהה במקומות אלה - איזר-סור-קרס ולה מות - עד מותו מהתקף לב בשנת 1943. בכך שאפשר לפיקאר היהודי להתגורר אצלו, עמד האבילאן בסכנת מוות עקב החוקים נגד מסתירי יהודים.
בשנת 2006 הוכר האבילאן על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
פול היגינס הוא שחקן סקוטי.
הוא גדל כנוצרי קתולי, ומגדיר את עצמו כקתולי שאינו דתי .
בנעוריו הוכשר להיות כומר, אבל ויתר על כך בגיל 17 כשהחל לצאת עם בנות.
על במת התיאטרון הופיע היגינס במחזה "פול" ובמחזה "Black Watch".
בקולנוע השתתף בסרט "שותף לפשע" משנת 2000. הוא גילם את אלן בסדרת הדרמה הרפואית "Staying Alive" של רשת ITV.
בסדרה "The Thick of It" של ה-BBC שיחק בתפקיד ג'יימי מקדונלד, קצין עיתונות תוקפני.
הוא גם גילם את אותה דמות בסרט הספין-אוף של הסדרה "In the Loop".
ב-2009 הופיע בתפקיד גיל קמרון בדרמה "הופ ספרינגס" של ה-BBC.
ב-2013 הופיע בדמות מייקל דאגדייל בסדרת המתח של ערוץ 4 "אוטופיה".
היגינס כתב מחזה בשם "Nobody Will Ever Forgive Us", שהועלה בנובמבר 2008 בתיאטרון טרברס באדינבורו בהפקה משותפת עם התיאטרון הלאומי של סקוטלנד.
עוד כתב היגינס את המחזמר "The Choir" שהופק על ידי תיאטרון סיטיזנס בגלאזגו ולהקת תיאטרון אמבסדורס, והוצג באוקטובר 2015.
היגינס נשוי לשחקנית אמליה בלמור, אותה הכיר ב-1992 כשהשניים כיכבו במחזה "מראה מעל הגשר" במנצ'סטר.
לבני הזוג יש שתי בנות.
פול דייווידסון היה מאקרו-כלכלן אמריקאי, ואחד הדוברים המובילים שהשתייכו לזרם האמריקאי של האסכולה הפוסט-קיינסיאנית בכלכלה.
הוא היה סופר ופעיל בדיונים חשובים על מדיניות כלכלית (בנושאים כגון: משאבים טבעיים, המערכת המוניטרית הבינלאומית, החוב של מדינות מתפתחות), ובעל עמדה ביקורתית מאוד כלפי הזרם המרכזי בכלכלה.
דייווידסון לא התחיל את דרכו המקצועית ככלכלן.
הוא השלים תואר ראשון בכימיה וביולוגיה, בברוקלין קולג' (Brooklyn College) בשנת 1950. דייווידסון התחיל תואר שני בביוכימיה באוניברסיטת פנסילבניה, אך זנח את הלימודים ועבר לכלכלה, כאשר הוענק לו תואר שני במינהל עסקים מאוניברסיטת העיר ניו יורק בשנת 1955. ב-1959 סיים תואר שלישי באוניברסיטת פנסילבניה.
דייווידסון היה פרופסור באוניברסיטת טנסי בנוקסוויל, ארצות הברית.
הוא שימש כמרצה אורח במרכז שוורץ לניתוח המדיניות הכלכלית בבית הספר החדש (The New School).
מלבד אוניברסיטת פנסילבניה, אוניברסיטת טנסי ובית הספר החדש, דייווידסון לימד כלכלה באוניברסיטת ראטגרס (Rutgers University), אוניברסיטת בריסטול ואוניברסיטת קיימברידג'.
בתחילת שנות ה-60 הוא עבד בחברת קונטיננטל אויל קומפני (Continental Oil Company).
דייווידסון וסידני וינטראוב (Sidney Weintraub) ייסדו את כתב העת Journal of Post Keynesian Economics בשנת 1978. דייווידסון שימש כעורך של כתב העת עד למותו.
הוא גם תרם למרכז לתעסוקה מלאה ויציבות.
נפטר בשיקגו, אילינוי ב-20 ביוני 2024.
פול ברנרד הולדנגרבר הוא אוצר אמריקאי יהודי.
הולדנגרבר הוא בן להורים יהודיים ילידי אוסטריה שנמלטו בתקופת השואה להאיטי משם עברו למקסיקו, ליוסטון ולבסוף היגרו לבריסל, בלגיה.
הולדנגרבר נולד במהלך שהותם ביוסטון ב-15 במרץ 1960. במהלך נדודיו התגורר במספר מקומות ברחבי אירופה.
הוא למד פילוסופיה בסורבון וסיים תואר באוניברסיטה הקתולית של לוון בבלגיה, ב-1995 סיים תואר שני בספרות השוואתית באוניברסיטת פרינסטון, מ-1995 ועד 1996 ביצע את התמחות הפוסט-דוקטורט במרכז המחקר של גטי (Getty Research Institute).
הוא ייסד וניהל את המכון לאמנות ותרבות של מוזיאון האמנות של מחוז לוס אנג'לס.
ב-2004 החל לשמש בתפקיד של ראש התוכנית הציבורית ספריית העיר ניו יורק, הוא ייסד את התוכנית של "LIVE from the NYPL" בה ידוענים מנהלים שיחות בספריית בתחומים כגון ספרות, תרבות פולארית ואמנות.
מ-2000 ועד 2004 היה חבר בצוות המנהלים של מוזיאון סנטה ברברה לאמנות, בנוסף הוא לימד במספר אוניברסיטאות.
ב-2003 קיבל את אות מסדר האמנויות והספרות, בשנת 2010 קיבל אות מטעם נשיא אוסטריה.
פול היימן הוא מפיק בידור יהודי-אמריקאי, כותב, אמן, משווק, מקדם, מנג'ר היאבקות ופרשן, המופיע בארגון ההיאבקות WWE, בתוכנית סמאקדאון.
הוא נמנע מלהשתמש במושג "מנג'ר", כשבמקום הוא מתאר את עצמו כ"סנגור" או כ"סוכן".
היימן היה הבעלים וחלק מצוות הקריאטיב מאחורי הארגון Extreme Championship Wrestling (ECW) משנת 1993 עד לסגירתו בשנת 2001. לפני שהיה הבעלים של הארגון ECW, הוא היה מנג'ר היאבקות תחת שם הבמה פול אי דיינג'רסלי בעיקר בארגון World Championship Wrestling, בנוסף לארגונים אחרים.
ב-WWE, היימן מחזיק בשיא כשהוא שימש כמנג'ר של שבעה אלופי WWE: ברוק לסנר, ביג שואו, קורט אנגל, רוב ואן דאם, CM פאנק, רומן ריינס וסת' רולינס.
היימן זוכה לשבחים רבים בקרב המבקרים על יכולות הניהול שלו ועל יכולות הדיבור שלו במיקרופון.
היימן אף השתתף כמתאבק בקרב המרכזי על אליפות ה-WWE באירוע רבליון 2002.
פול היימן נולד ב-11 בספטמבר 1965, במחוז וסטצ'סטר, ניו יורק לאמה, סולמיטה (2009-1928) וריצ'רד היימן (2013-1926), עורך דין בולט וותיק מלחמת העולם השנייה.
היימן הוא יהודי; אמו היא ניצולת שואה, שסבלה ממאורעות אושוויץ, ברגן-בלזן וגטו לודז'.
בגיל 11, הוא ניהל עסק של סחר בפריטים של אנשים מפורסמים ופריטי ספורט מביתו.
עוד כשהיה נער, הוא סלל את דרכו אל מאחורי הקלעים של אירוע ארגון ההיאבקות של World Wide Wrestling Federation (WWWF) במדיסון סקוור גארדן כשעבד כצלם עיתונות.
הוא אף קיבל שכר מהחברה על כמה מהתמונות שלו.
בשנת 1985, כשהיה בגיל 19, הוא הפך לצלם, ולאחר מכן למפיק ולמקדם של מועדון הלילה "סטודיו 54" בניו יורק.
כשראה את וינס מקמהן מראיין את סופרסטאר בילי גרהאם, היימן החליט שהוא רוצה להיכנס לתעשיית ההיאבקות המקצועית.
כאמור, הוא החל את דרכו כצלם, ורכש מעבדת צילום משלו כדי לצלם ולהדפיס תמונות של מתאבקים מקצועיים בניו יורק.
שנה לאחר מכן, הוא עבד עבור Capitol Wrestling Corporatio, חברת האב של ארגון ה-World Wide Wrestling Federation (WWWF), וקיבל כרטיס מעבר אל מאחורי הקלעים של המדיסון סקוור גארדן.
היימן פגש את דאסטי רודס בצילומים של הארגון Jim Crockett Promotions, שם נכנס אל פגישת הפקה.
בשנת 1985, היימן עבד כצלם עבור מועדון הלילה "סטודיו 54" בניו יורק.
באותה השנה, הוא עבר לתפקיד המפיק במועדון זה.
ב-2 בינואר 1987, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו כמנג'ר היאבקות בזירת הארגונים העצמאיים הצפון מזרחית לפני שעבר לתפקיד בולט יותר ב-Championship Wrestling from Florida.
שם הוא עבד יחדיו עם קווין סאליבן ואוליבר הומפרדינק, ולאחר מכן השיג את שם הבמה שלו פול אי דיינג'רסלי כאות דמיון לדמות של מייקל קיטון בסדרת הסרטים של "ג'וני המסוכן".
הגימיק של פול אי דיינג'רסלי תאמה את אישיותו של היימן ואף הרחיבה אותה; ניו יורקר חצוף עם גישה יאפית, כשלעיתים החזיק בידו טלפון סלולרי אשר שימש מדי פעם כ"חפץ זר".
לאחר שנפרד מארגון ה-AWA, היימן הגיע לארגון Continental Championship Wrestling, שהתבסס באלבמה.
הוא הצטרף לקבוצה של אדי גילברט, כשמאחורי הקלעים האחרון היה הדמות הקובעת בארגון, והיימן שימש כעוזר שלו.
היימן החל לצבור לעצמו מוניטין ככותב טלוויזיה ומפיק כששימש כדמות הקובעת בארגון Windy City Wrestling בשיקגו.
בשנת 1988, היימן עבר לארגון של ג'ים קרוקט, שם שימש פעם נוספת כמנג'ר של Original Midnight Express ביריבות שלהם נגד ה-New Midnight Express (בובי איטון וסטאן ליין) והמנג'ר שלהם, ג'ים קורנט.
לאט לאט, דיינג'רסלי נכנס לתפקיד של השדר, כשהצטרף לג'ים רוס בשידורי הקרבות ברשת הטלוויזיה האמריקאית TBS.
היימן הודה שהוא למד המון מהעבודה לצד רוס על פני מנטורים אחרים שהיו לפניו.
תוך כדי שמילא מספר תפקידים ב-WCW, הוא עבד בארגון ICW ככותב, אך הוא פוטר במחציתו של היום הראשון במהלך צילומי הטלוויזיה הראשונים שלו.
בשנת 1991, WCW שינו את מערך הדמויות הרעות בארגון (דמויות אלה נקראות בשפת ההיאבקות המקצועית בשם "היל"), וכתוצאה מכך היימן חזר לתפקיד הדובר והמנג'ר, כששימש כמנג'ר של קבוצת הברית המסוכנת (גרסה חדשה של ארבעת הפרשים), כשריק רוד היה לב ליבה של הקבוצה.
לפי היימן, הוא וסטון קולד סטיב אוסטין למדו את מלאכתם מרוד.
היימן הוביל את רוד לזכייה באליפות ארצות הברית ואת הצוות של אנדרסון-איטון לזכייה באליפות הזוגות.
הברית המסוכנת שלטה ב-WCW במהלך מרבית שנת 1992.
עבודתו של היימן כמקדם זוכה לשבחים רבים על ידי מבקרים ואנשים בתעשיית ההיאבקות.
אלוף העולם של ECW לשעבר, רייבן, אמר ש"הוא בעל המוח היצירתי ביותר שהעסק ראה".
היימן ידוע כבעל יכולות הדיבור על המיקרופון הטובות ביותר בכל הזמנים.
היכל התהילה של WON (2005)
פול המילטון היה מזכיר הצי השלישי של ארצות הברית ומושל קרוליינה הדרומית ה-42.
פול המילטון נולד ב-16 באוקטובר 1762 בסיינט פול שבקרוליינה הדרומית.
בגיל 16 הוא הפסיק את לימודיו בבית הספר בשל בעיות כלכליות.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית הוא שירת בתפקידים צבאיים בדרום ולחם תחת פיקודו של גנרל פרנסיס מריון.
הוא השתתף בכיבוש פורט בלפור תחת פיקודו של קולונל ויליאם הרדן.
לאחר המלחמה הוא היה לבעל מטעים ודמות ציבורית.
הוא שימש במגוון תפקידים ציבוריים בקרוליינה דרומית, כולל חבר בית הנבחרים של המדינה (1787) וחבר הסנאט שלה (1794), מבקר המדינה (1800) והמושל ה-42 שלה (1806-1804).
ב-1809 בחר הנשיא ג'יימס מדיסון בהמילטון לתפקיד מזכיר הצי של ארצות הברית.
תקופת כהונתו בתפקיד זה כללה את החודשים הראשונים של מלחמת 1812, שבמהלכם נחל צי ארצות הברית הקטן כמה ניצחונות ראויים לציון על הצי המלכותי הבריטי.
המילטון היה תומך במוכנות צבאית, במיוחד בהקמתם של ביצורי חוף.
אף על פי שהוא רצה לחזק את הצי, הוא נתקל בקונגרס עוין ובנשיא שהיה אדיש לדעותיו.
עם זאת, הוא היה אחראי להעברתו של "חוק בתי החולים הימיים של 1811".
בסוף שנת 1812 התפטר המילטון מתפקידו ושב לקרוליינה הדרומית.
פול המילטון נפטר ב-30 ביוני 1816 בביופרט שבקרוליינה הדרומית.
צי ארצות הברית הנציח את שמו באניית סקונר שהייתה בשירות בתחילת המאה ה-19 ובשלוש משחתות ובאונית ליברטי אחת שהיו פעילות במהלך המאה ה-20. בג'ורג'יה קיימת עיירה הנושאת את שמו.
פול דלארוש היה צייר צרפתי, שהשיג את הצלחותיו הגדולות בציור סצנות היסטוריות.
הוא התפרסם באירופה בזכות התיאורים המלודרמטיים שלו שהציגו לעיתים קרובות נושאים מההיסטוריה האנגלית והצרפתית.
פול דלארוש נולד בפריז למשפחת לורד דה לה רוש, משפחת אמנים, סוחרים, אספנים ומנהלי אמנות.
אביו, גרגואר-היפולטה דלארוש, היה סוחר אמנות בולט בפריס.
פול דלארוש היה השני מבין שני בנים ונחשף לאמנות יפה בגיל צעיר.
בגיל תשע עשרה, אביו סידר לו את האפשרות ללמוד ב־L'Ecole des Beaux-Arts.
דלארוש הושפע מאביו והתמקד בנופים בזמן שהיה באקדמיה הצרפתית לציור מכיוון שאחיו, ז'ול-היפוליט דלארוש, כבר התמקד בציורים היסטוריים.
לאחר שנתיים בבית הספר לאמנות יפה, הבין דלהרוש את חוסר העניין שלו בנופים והתנגד לשיטת הלימוד במערכת האקדמית הצרפתית.
הוא עזב את L'École des Beaux-Art בסוף 1817. בשנת 1818 נכנס דלארוש לסטודיו של אנטואן-ז'אן גרו, שם יכול היה להמשיך את העניין שלו בציורי היסטוריה.
ראשית הופעתו של דלארוש בסלון בשנת 1822, שם הציג את ישו המוּרד מהצלב, והצלת ישו.
הציור האחרון היה תוצר של השפעתו של גרו וזכה לשבחים כי שתמך בראשית הרומנטיקה.
בזמן הלימודים בבית הספר לאמנות יפה, נחשף לרעיונות האקדמיה והנאו-קלאסיקיזם, ואילו בזמן שבילה בסטודיו של גרו עורר את התעניינותו בהיסטוריה ובייצוגה באמצעות הרומנטיקה.
ציורו, ז'אן ד'ארק בכלא, שהוצג בסלון 1824, יחד עם עבודותיו הבאות, משקפות את דרך הביניים שאימץ לעצמו.
דלארוש למד את המסורת של ציור ההיסטוריה האנגלית באותה תקופה, ושילב אותה ביצירותיו.
בשנת 1828 הציג את הראשון מציורי ההיסטוריה האנגלית שלו, מותה של המלכה אליזבת.