tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1996 פרסם בוורשה ספר זיכרונות בשפה הפולנית בשם "Opowieść o radości i cierpieniu" ("סיפור על שמחה וסבל"), ובו עדויותיו מתקופת השואה והרהורים על חיי הקהילה היהודית בפולין ערב מלחמת העולם השנייה.
נישא לפסיה, בתו של רבי זלמן צבי ליבוביץ.
בין צאצאיו נמנים רבנים ואישי ציבור; בין חתניו הרב מנשה שמחה פנט (בן רבי חיים אלתר פנט), הרב משה יהודה לייב (חתנו של רבי שלום דרמר) והרב מרדכי רוטנברג - אב"ד פריז; בין נכדיו – העיתונאי ישראל יוסקוביץ.
הרב פנחס מנחם יוסקוביץ נפטר בירושלים בכ' בכסלו ה'תשע"א (27 בנובמבר 2010).
פטירתו צוינה בקהילות פולין וישראל כהסתלקותו של "אוד מוצל מאש" שהקדיש את חייו לשיקום חיי הדת בפולין לאחר המלחמה.
על פטירתו פורסמו ידיעות ואשכולות הספד בעיתונות העברית והפולנית.
פנחס יעקב כהן (ו' באב תרל"ח, 5 באוגוסט 1878 – כ"ו באב תשכ"א, 8 באוגוסט 1961) היה חוקר תורני, ביבליוגרף, עורך, אספן ספרים, רב ומחנך.
נודע בהיקף ידיעותיו הרחב, בשילוב בין מחקר תורני-מדעי ובין עיון תורני ישיבתי, ובהעמדת תלמידים רבים.
נולד בשנת תרל"ח (1878) בעיירה קוברסדורף שבהונגריה (כיום באוסטריה), בכור להוריו.
אביו, רבי ראובן היה סוחר ותלמיד חכם.
למד בישיבות מטרסדורף ופרשבורג, ובשנת תרנ"ב, בהיותו בן ארבע־עשרה, עבר ללמוד בקליינווארדיין אצל רבי משה גרינוולד, בעל "ערוגת הבושם".
בשנה שלאחר מכן (תרנ"ג), כאשר עבר רבו לכהן כרב בעיר חוסט, הלך עמו, ושם שימש כותב דרשותיו ולחידושיו.
לאחר שלוש שנות לימוד חזר לישיבת פרשבורג, שם למד אצל רבי שמחה בונם סופר, בעל "שבט סופר", וממנו קיבל סמיכה לרבנות.
לאחר סיום לימודיו התורניים למד באוניברסיטאות בזל וברן, וב־24 ביולי 1905 הוסמך לדוקטור לפילוסופיה עם עבודת דוקטור לכבוד לודוויג שטיין בנושא "תורת ההכרה והאתיקה של הפילוסוף ארנסט לאס".
בשנת תרס"ה (1905), לאחר שסירב לכהן במשרה רבנית, נענה לקריאתו של הרב אפרים קרליבך והצטרף למייסדי ה"תלמוד תורה" בעיר לייפציג, "התיכון היהודי" .
במשך למעלה משלושים שנה שימש שם מורה מרכזי, ובמקביל כיהן כחבר בבית הדין של לייפציג.
בדרכו המיוחדת שילב נועם הליכות ומידות תרומיות עם ידיעותיו הרחבות, וזכה להעמיד תלמידים רבים.
לצד עבודתו החינוכית פרסם מאמרים רבים בנושאים תורניים ומדעיים, מעל דפי ספרים וכתבי עת תורניים בני תקופתו, כמו "אוצר החיים" שראה אור בדווה שברומניה בעריכת חיים יהודה ארנרייך, וישורון (ברלין), תל תלפיות, דער איזראעליט, המאור.
בתקופה זו היה מקורב במיוחד לידידו הרב דוד פלדמן, ועמל עמו בלימוד ובכתיבה על חיבורו של פלדמן "עיר דוד" על הספר קיצור שולחן ערוך.
ב־1931 ציינה הקהילה 25 שנה לעבודתו, והרב הליברלי פליקס גולדמן פרסם מאמר הוקרה, בו כתב: "הקהילה משבחת אותו כמורה, העולם כמלומד וחבריו כאדם".
לאחר שנות הוראה ולימוד רבות החל לעסוק בהערכת כתבי היד של "חזקה רבה", חיבורו ההלכתי המקיף של רבי יעקב לייב קרוך.
בלייפציג הוציא לאור תשעה כרכים של הספר.
הכרך העשירי כבר נדפס כולו בשנת תרצ"ט (1939), וגיליונותיו נשלחו לכריכה, אולם עם פרוץ מלחמת העולם השנייה אבדו כל הגיליונות.
באותה שנה, לאחר שהוכרז כ"חסר אזרחות" בעקבות חוקי נירנברג, עבר ללונדון כשהוא נושא עמו את ספרייתו העשירה.
מאז פרש מתפקידים ציבוריים והתמסר לכתיבת חיבוריו ולמחקריו.
בלונדון הצליח להשלים מחדש את הוצאת הכרך העשירי של "חזקה רבה", והחל לערוך את חמשת הכרכים הנותרים, שיצאו לאור לאחר פטירתו בידי נכדי המחבר.
בשנת תשי"ט (1959) מכר חלק ניכר מספרייתו כדי לממן את עלייתו לארץ ישראל, שם המשיך ביצירתו התורנית עד פטירתו בשנת תשכ"א (1961).
מלבד חיבוריו התורניים, פרסם מאמרים בכתבי עת יהודיים כלליים ובהם ה־"Frankfurter Zeitung", היה שותף לכתיבה ב"הלקסיקון היהודי" ובאסופות מדעיות שונות, ואף כתב חיבורים פופולריים כגון הספר "Rabbinischer humor" (הומור רבני).
מחזה קצר שלו, "שעה אחת אצל השדכן", הוצג בשנת 1931 בידי אגודת "עזרה" בלייפציג, ביידיש.
מהדורות מתוספות ר"י הלבן על מסכתות יומא וכתובות.
חזקה רבה – עריכה, עיבוד והגהה של יצירתו של רבי יעקב לייב קרוך, העוסקת בדיני חזקה.
הרב כהן ראה בהוצאת הספר מפעל חיים, והוציא לאור עשרה מתוך חמישה-עשר הכרכים המתוכננים.
הוא הסתלק בעודו עוסק בהכנת הכרך האחד-עשר.
הרב כהן נודע כאחד מהביבליאוגרפים התורניים החשובים במאה ה־20. כתביו ומאמריו מתאפיינים במבט עיוני-מקצועי ובשאיפה להגדיל תורה ולהאדירה.
בנו, הרב ראובן כהן-קאהן, פרסם כמה ממאמריו לאחר פטירתו, מתוך ארכיונו הפרטי.
פנחס יהודה ליברמן (כ"ב חשוון ה'תר"צ, 15 ביוני 1930 - ט"ז אדר ב' ה'תשס"ה, 21 במאי 2005), היה רב, יוצר ומחבר ספרים תורניים, בהם הפירוש לב טוב ו"פתחי לב" על ספר חובות הלבבות ופירוש "טוב ירושלים" ו"פני ירושלים" על פירוש הרמב"ן לתורה וכן סדרת הספרים "טוב ירושלים" על פרשות השבוע.
נולד בעיר ברטיסלבה (אז בצ'כוסלובקיה המאוחדת), לאביו הרב טוביה ליברמן, דור חמישי לחתם סופר ולאמו רעכיל בת רבי יקותיאל פריידיגר מראשי הקהילה החרדית בבודפשט, מצאצאי רבי ה"מאור עיניים" מצ'רנוביל ובעל ספר התניא.
אחיו היה הרב יוסף ליברמן בעל משנת יוסף ראש כולל שומרי החומות ורב קהילת סדיגורה בירושלים.
בילדותו התקרב לרבי עקיבא סופר, רבה של העיר פרשבורג, קשר שהמשיך אף כשעלו עם משפחתו לארץ ישראל.
בשנת ה'תרצ"ט עלתה המשפחה לארץ ישראל.
בבחרותו למד בישיבת פוניבז' בבני ברק אצל הרב חיים יוסף דינקליס בעל ה"דעת יוסף".
בגיל 17 עבר ללמוד בישיבת חברון בירושלים, שם היה לתלמידו של ראש הישיבה הרב אהרן כהן, ודרכו התקרב לאדמו"ר אהרן ראטה בעל "שומר אמונים".
היה מקורב לדודו רבי דב בריש ויידנפלד הרב מטשעבין בעל "דובב מישרים", שנישא בזיווג שני לאחות אביו.
היה בעל תוקע בבית הכנסת "קהל יראים" (כיום "משכנות הרועים") במאה שערים.
מאוחר יותר נקרא על ידי רבי יצחק יעקב וייס, גאב"ד העדה החרדית, לתקוע ולהתפלל בבית המדרש "זיכרון ישראל זופניק" בבניין זופניק.
בי"ז סיון ה'תשי"ב נישא לחנא הינדא בת רבי אברהם מרדכי יוזביץ, משמשו ויד ימינו של האדמו"ר אהרן ראטה.
התגורר בשכונת כרם אברהם בירושלים.
נפטר במוצאי שבת פורים המשולש, ט"ז באדר ב' ה'תשס"ה והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
בשנת ה'תשכ"ו החל להוציא את ביאורו לב טוב על תורת חובות הלבבות עם הוספות פתחי לב.
מאוחר יותר הוציא גם ביאור לב טוב הקצר.
בשנת ה'תש"מ החל להוציא את ביאורו הרחב טוב ירושלים על פירוש הרמב"ן על התורה, עם הערות פני ירושלים.
בשנת ה'תש"ס הוציא את ספרו טוב הפנינים ילקוט בדרך מוסר ועבודת ה' על פרשיות התורה.
רבי שמעון ליברמן, רב משחטת גלאט עוף ורב בזיכרון ישראל זופניק
רבי חיים ליברמן משגיח בישיבת רמ"א בירושלים
רבי דוד ליברמן רב בית המדרש טשורטקוב במאה שערים
נכדו הרב טוביה ליברמן עורך עיתון העדה
בנו הרב משה ליברמן, רב קהילת חסידות דושינסקי ירושלים
בנו הרב נחום ליברמן, ר"מ בישיבה לצעירים רמ"א
חתנו הרב חיים פריינד, ר"מ בישיבה לצעירים בית יוסף צבי חסידות דושינסקי
נכדו הרב טוביה פריינד, עורך תורני וחבר מכון אוצר הפוסקים
חתנו הרב מרדכי שפירא, מחסידי אשלג ירושלים.
ספיר כיהן גם במהלך הגאות הכלכלית בין מלחמת ששת הימים ומלחמת יום הכיפורים והתמודד עם השפעות משבר האנרגיה העולמי לאחר מלחמת יום הכיפורים.
ספיר, בכהונתו כשר האוצר, אחז בהשפעה רבה על הפוליטיקה הישראלית ואף כונה "ממליך ראשי ממשלות", על שהיה בעל אחריות מרכזית במינויים של גולדה מאיר ויצחק רבין לראשי ממשלות.
הוא עצמו סירב לקבל את התפקיד על אף הפצרות רבות ופרש מהפוליטיקה לאחר תום כהונת ממשלת ישראל השש עשרה.
בתחום המדיני היה ספיר יוני: הוא התנגד להמשך השליטה ביהודה ושומרון וחבל עזה ולהקמת ההתנחלויות מסיבות כלכליות ודמוגרפיות, אך עם זאת תמך בראש הממשלה גולדה מאיר.
ספיר נולד בשם פנחס קוֹזְלוֹבְסקי (בכתיב יידיש: קאזלאווסקי) בשנת 1906 בעיירה סובאלק שבצפון-מזרח פולין (אז תחת שלטון האימפריה הרוסית).
ספיר נולד למשפחה דתית, והוא עצמו נהג כל חייו להתפלל בבתי כנסת במועדים וחגים.
ב-1926 החל לעבוד כגזבר בארגון החלוץ במועצה של גרודנה וביאליסטוק.
בהמשך עבר למרכז "החלוץ" בוורשה שם עסק בניהול הכלכלה של הארגון ובגיוס כספים לחוות ההכשרה בפולין וברוסיה (בין השאר לחוות ההכשרה בגרוכוב).
כבר מילדות נהג לומר כי "הכל בחיים סובב סביב הכסף, מה לעשות שזה המצב." בוגר סמינר למורים, עלה לארץ ישראל ב-1929. במקור הגיע ארצה על אונייה שעגנה בנמל יפו והתיישב בכפר סבא, שם חי עד מותו ב-1975.
באותם הימים כפר סבא כללה אוכלוסייה דלה ומספר פרדסים, וישבה במרכזה של שממה.
ספיר הצטרף לקבוצת עבודה בפרדסי האזור ובנוסף, מיד עם הגעתו ב-1930, שקד על הקמתו של בנק חיסכון קטן בראשותו, שצמח עם השנים.
תחילת פעילותו הציבורית הייתה במוסדות מקומיים בכפר סבא.
בתחילה היה פעיל במועצת הפועלים ביישוב, ובהמשך חבר המועצה המקומית.
בכפר סבא עמד ספיר בראש מפעל המים.
דרך מפעל המים העלה ספיר מס שהועבר למימון ארגון ההגנה.
במקביל, הרבה ספיר להעביר הלוואות, דרך הבנק המקומי בראשותו, לפועלים מקומיים, במטרה שיבנו שכונות פועלים.
ספיר התקדם בתחום המים, עבר למישור הארצי, התמנה למזכיר חברת המים "מקורות" עם הקמתה ושימש למעשה סגנו של לוי אשכול ב"מקורות" בין השנים 1937–1950. אשכול זיהה את כישוריו של ספיר על בסיס פעילותו בכפר סבא וקידם אותו לפעילות במישור הארצי.
ב-1947 היה ספיר אמון על התשתית הגדולה ביותר של "מקורות" עד לאותה העת, בניית צינור העברת מים ממרכז הארץ דרומה ליישובי הנגב.
על אופיו "הסוער והנאמן" של ספיר מספר שמחה בלאס, מתכנן המים של "מקורות":
ב-1947 התמנה למנהל "אגף האפסנאות" של ההגנה, וכהמשך ישיר לכך עסק במלחמת העצמאות בהעברת נשק.
מינויו נעשה על רקע הנתק עם יישובי הנגב כתוצאה מהשתלטות של חיל המשלוח המצרי על הדרך לנגב, שהגיע עד לבית שמש וכבש את אשקלון.
בין היתר רכש את הזחל"מים הראשונים שצה"ל עשה בהם שימוש במהלכה של המלחמה.
את המשא ומתן על הסכם הרכש ביצע מז'נבה בשווייץ.
עם זאת, שירת בחיל המשמר באזור כפר סבא.
עם הקמת המדינה היה למנכ"ל משרד הביטחון (אוקטובר 1949 - נובמבר 1951).
בעקבות דרישתו של דוד בן-גוריון, ראש הממשלה ושר הביטחון באותה העת, לעברת את שמו (כמו מיתר בכירי השירות הציבורי), בחר בשם "ספיר", שמקורו בשם משפחתה של אימו, ספירשטיין.
לאחר הלאמת חברת האשלג של משה נובומייסקי מונה ספיר למנכ"ל החברה.
מיולי 1953 עד דצמבר 1955 היה מנכ"ל משרד האוצר, תחת השר לוי אשכול.
ספיר היה בין יוזמיה ומקימיה של אוניברסיטת תל אביב, עמד לימינה ודאג להקמתה, לביסוסה ולגידולה המהיר.
התיק הראשון של ספיר כשר היה תיק המסחר והתעשייה (1955), ובמסגרתו שקד על פיתוח התעשייה בעיירות פיתוח ודאג להשיג תקציבים לבניית מפעלים ולפרויקטים לאומיים גדולים כגון המוביל הארצי.
בשנת 1959 נבחר לכנסת הרביעית מטעם סיעת מפא"י, וכיהן בכנסת עד למותו בעת כהונתו בכנסת השמינית.
בתפקידו כשר המסחר והתעשייה עמל ספיר על העברת הריכוז הממשלתי מתמיכה במגזר החקלאי לתמיכה במגזר התעשייתי הצומח.
ספיר, אמנם איש הממסד המדיני הריכוזי ששלט באותה העת בכלכלת המדינה, העניק תמיכה ליזמים ותעשיינים פרטיים מבטיחים שהריצו את הכלכלה הישראלית קדימה, כגון סטף ורטהיימר.
ספיר השקיע מאמצים בשכנוע משקיעים זרים לבנות מפעלים בישראל.
דוגמה אחת לכך הייתה כאשר הזמין ב-1960 את התעשיין ישראל פולק לבוא לישראל ולהקים מפעל לטקסטיל.
ספיר רצה למקם את המפעל בקריית גת – יישוב שזה אך הוקם, והיה זקוק לזריקת עידוד – אלא שחשש מכך שפולק יירתע מן העובדה שהיישוב מרוחק מגוש דן.
כדי להגשים את חזונו הוא אסף את פולק במכוניתו בחמש לפנות בוקר ממלונו בתל אביב, וציווה על נהגו לנסוע בשיא המהירות לקריית גת.
מאחר שהתנועה באותה שעה הייתה מאוד דלילה, ארכה הנסיעה פחות מחצי שעה, וכך השתכנע פולק להקים את המפעל, בהניחו שהוא ימוקם במרכז הארץ.
בתחילת שנות השישים התפרסמה מחדש פרשת לבון, וראש הממשלה בן-גוריון פעל להדיח את שר הביטחון לשעבר, פנחס לבון, מכל משרותיו ותפקידיו המפלגתיים בשורות מפא"י.
ספיר ולבון היו ידידים קרובים, וספיר האמין בצדקתו ובחפותו של לבון.
על רקע הלחץ שהפעיל בן-גוריון כל בכירי מפא"י ישרו קו עם עמדתו, כולל שר האוצר אשכול.
ספיר היה היחיד מקרב השרים שהתייצב לימינו של לבון והצהיר על תמיכתו בו לאורכה של הפרשה.
ספיר כיהן בתפקיד שר המסחר והתעשייה בין השנים 1955–1965, ושב לכהן בתפקיד בין השנים 1970–1972. בחלק מן השנים (1963–1965, 1970–1972) כיהן ספיר כשר המסחר והתעשייה נוסף על תפקידו כשר האוצר.
עם מינוי לוי אשכול כראש הממשלה ב-1963 נתמנה ספיר לתפקיד שר האוצר (משרד שהכיר מכהונתו בו כמנכ"ל בשנים 1953–1955), נוסף על תפקידו כשר התעשייה והמסחר.
גם בתפקיד זה גילה מרץ בלתי נלאה כשהוא מעורב בכל פעולות העשייה של המשרד.
בתפקיד זה כיהן ספיר עד מרץ 1974, למעט תקופה של כשנה ורבע (אוגוסט 1968 – דצמבר 1969), אז עזב את משרד האוצר כדי לשמש כמזכ"ל מפלגת העבודה, אך נשאר בממשלה כשר בלי תיק.
בראשית כהונתו עסק ספיר בפיתוח המשק, אולם בהמשך התמודד עם המיתון שפרץ ב-1966. המיתון פרץ ממספר סיבות: סיום השילומים עם גרמניה; השלמת העבודות הציבוריות הגדולות כמו נמל אשדוד והמוביל הארצי; הפסקת גלי העלייה הגדולים; עלייה בצריכה הפרטית ללא עלייה מקבילה בתוצר.
ב-14 בפברואר 1966 הוצג תקציב המדינה בכנסת (שנת התקציב בישראל התחילה בתקופה זו ב-1 באפריל), ובמהלך הישיבה הודיע ראש הממשלה לוי אשכול על המיתון באופן רשמי.
הבעיות שעמדו על הפרק ערב הכניסה למיתון היו הגירעון הלאומי המצטבר, עליית השכר במשק והגדלת תקציב הביטחון הנדרשת.
על מנת לפתור את הבעיות, יזמו אשכול וספיר מדיניות שכללה מחד העלאת מסים ומאידך קיצוץ בהוצאות הממשלה (ספיר הציג זאת בכנסת: ).
צעדים נוספים שנקט ספיר במסגרת המיתון היו צמצום תקציבי הפיתוח, הפחתת אשראי וקיצוץ בייבוא חומרי גלם.
מדיניות הריסון הכלכלי אמנם הצליחה לצמצם את הגירעון ולמנוע עליית אינפלציה, אך הכניסה את המשק הישראלי למיתון מלא, העלתה את האבטלה מ-3.5% ל-11.5%, הובילה לירידה בתוצר ובהשקעות, ולבסוף הורידה את רמת החיים.
למרות ניסיונותיהם של ספיר ואשכול לטעון כי מדובר במשבר חולף ודבריו של ספיר כי "הניתוח אינו יכול שלא להכאיב", בעקבות המשבר נפגע מאוד אמון הציבור בממשלתו ובמיוחד בהנהגתו הכלכלית (אשכול, ספיר, משרד האוצר ובנק ישראל).
בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים החל המיתון להחריף, לאחר שרוב הגברים העובדים במשק גויסו, והפעילות הכלכלית השתתקה.
לאחר מלחמת ששת הימים הייתה ישראל שרויה במצב חדש.
השטח בשליטת מדינת ישראל הוכפל פי 4, והזדמנויות כלכליות חדשות עמדו בפני ממשלת ישראל: כריית נפט ומשאבים נוספים מחצי האי סיני; קרקע פורייה לחקלאות ברמת הגולן; פיתוח התיירות (בייחוד באתרים בעלי פוטנציאל תיירותי מובהק כמו אופירה בסיני, העיר העתיקה בירושלים, בית לחם בגדה המערבית והר חרמון ברמת הגולן).
כמו כן המלחמה גררה אחריה עולים משכילים ואמידים מארצות מערביות מפותחות ומברית המועצות – לצד כמיליון ערבים בשטחים, שסיפקו משאב עבודה זמין וזול.
במציאות החדשה, החליטה הממשלה להילחם במיתון על ידי הגדלת הגירעון התקציבי לטובת פיתוח המדינה.
ספיר התנגד בתוקף לשלטון ישראלי בשטחים, וטען כי יש להיכנס למשא ומתן עם מדינות ערב, אך קיבל את הכרעות הממשלה והמנהיגים הבולטים בתקופה (לוי אשכול, גולדה מאיר, משה דיין ויגאל אלון) ושיתף פעולה עם המציאות הקיימת.
כך הוא הוביל את המשק הישראלי לאחת מתקופות הגאות המוצלחות ביותר בתולדותיו, בין השנים 1967–1973. באוגוסט 1968, לאחר התפטרותה של גולדה מאיר מתפקיד מזכ"לית מפלגת העבודה הוא קיבל את בקשת הנהגת המפלגה למלא את התפקיד לכשנה, ולשם כך עזב את משרד האוצר, ונשאר כשר ללא תיק.
עם כינונה של ממשלת גולדה השנייה בדצמבר 1969 חזר למשרד האוצר, וסיים את תפקידו כמזכ"ל המפלגה, אליו נבחר אריה אליאב.
עם שובו למשרד בדצמבר 1969 (ולמעשה גם בעת היעדרו) נשמרה אותה מדיניות כלכלית.
ספיר המשיך בתפקידו זה עד פרישתו מהחיים הפוליטיים ביוני 1974.
עם התפטרותה של גולדה מאיר מראשות הממשלה בעקבות מסקנות ועדת אגרנט ב-1974, הוצע לספיר להתמנות לתפקיד הרם במקומה, אך הוא סירב.
יש הטוענים שאילו ספיר היה רוצה בראשות הממשלה באותה תקופה, דבר לא היה מונע בעדו מלהשיגה.
במקום זאת תמך ספיר ביצחק רבין במועמדותו לתפקיד, וסייע לו לזכות בפריימריז מפלגת העבודה נגד יריבו שמעון פרס.
ספיר היה פטרונו של חבר הכנסת ואיש העסקים אברהם שפירא, בשנת 1959 העיירה אור עקיבא הייתה לאחד מיעדי הפיתוח של ספיר, והחליט ללחוץ על שפירא ואף לעזור לו לרכוש מפעל קטן שלימים יקרא "שטיחי כרמל".
מאז קשרי השניים הלכו והתהדקו.
ספיר מילא את תפקיד יו"ר הסוכנות היהודית משנת 1974 ועד יום מותו.
נפטר מהתקף לב במהלך טקס הכנסת ספר תורה בבית הכנסת של יהודי קוצ'ין במושב נבטים בנגב, ב-12 באוגוסט 1975.
ספיר נישא לשושנה, הם התגוררו בכפר סבא ונולדו להם בן ושתי בנות.
בשנת 1971 נפטרה רעייתו ממחלה ממארת.
בנובמבר 1974 נשא ספיר בשנית את רבקה אלנתן, מזכירת ארגון אמהות עובדות בירושלים.
נכדתו היא הסופרת והמוזיקאית מיכל ספיר, ואחייניו הם חתני פרס ישראל, הפיזיקאי שמואל שטריקמן והביוכימאי נתן שרון.
ספיר נודע במהלך השנים במנהגו להתהלך עם פנקס שחור שעל פיו ניהל את מדיניותו; ברצותו לזרז את פיתוח הארץ, סייע רבות לבעלי הון שהשקיעו בישראל, במיוחד כאשר הבטיחו ליצור תעסוקה.
על כך זכה לשבחים וכן לביקורת, על שהעשיר משקיעים, ובהם גם רמאים, גנבים ואנשים שהותירו חובות כבדים שהוטלו על המדינה.
ספיר נחשב לאיש החזק בפוליטיקה הישראלית.
מילא תפקיד מרכזי בחשיפת הפרטים על "העסק הביש" ועל פרשת לבון, אשר הביאו לבסוף להתפטרותו של דוד בן-גוריון, ובמשך תקופה מסוימת זכה לתואר "ממליך ראשי ממשלות".
תדמיתו של ספיר בציבור הייתה של דמות עממית מחוספסת, טמפרמנטית, בולדוזר שמניע דברים, אשר נוטה לחסות על בעלי הון, אשר נעזרים בו להאדיר את הונם יותר – אך שמטרתו העליונה היא טובת החברה והכלכלה הישראלית, וטובת הנאה עצמית היא ממנו והלאה.
הוא חי בדירה צנועה בכפר סבא, ובעת שהותו בירושלים בענייניו הוא חלק יחד עם פוליטיקאי חבר חדר שחולק על ידי מחיצה מבד.
אי-יכולתו לבטא את האות "ל" כהגייתה בעברית (הוא ביטא אותה בדומה להגה Ł בפולנית), שבאה לידי ביטוי בנאומיו ובראיונותיו והייתה ל"סמל המסחרי" שלו, הפכה אותו לאובייקט משעשע אך רק הגבירה את הפופולריות שלו בציבור.
רבים טוענים כי הוא היה הטוב מבין כל שרי האוצר בישראל, ורבים מאלה שזוכרים אותו מתגעגעים אליו ואל תקופתו ואל תנופת הפיתוח האדירה שאפיינה אותו.
רבים אחרים מבקרים היבטים שונים של פעילותו הנמרצת, שאופיינה על ידי ניהול ריכוזי ואישי ("הפנקס השחור"), שאינו מתיישב עם כלכלת שוק, ועל העדפת חברי מפלגה בשירות הציבורי ובחברות ממשלתיות, הסתדרותיות ואחרות.
פנחס שדה (17 ביוני 1929, לבוב – 29 בינואר 1994, ירושלים) היה סופר, משורר ומתרגם עברי.
פנחס שדה נולד בשם פנחס פלדמן בחג השבועות תרפ"ט בעיר לבוב (למברג) בגליציה (בזמנו בשטח פולין; כיום בתחום אוקראינה).
עלה עם הוריו לארץ ישראל כשהיה בגיל חמש.
התחנך בתל אביב עיר מגורי הוריו, ואחר כך כילד חוץ בתל ליטוינסקי ובקיבוץ שריד.
בקיבוץ היה בין השאר גם רועה צאן.
שירת כמפקד מחלקה בפלמ"ח ולאחר מכן בצה"ל כמפקד מחלקה צעיר בקרבות ירושלים במלחמת העצמאות.
לימים הצניע את עברו הצבאי, או ניסה להבין את משמעותו.
לאחר המלחמה עסק במלאכות שונות ואף יצא ללונדון להיכרות-מה עם עולם האמנות.
בשנת 1945 כתב את שירו הראשון, "נאום כלב מת".
שש שנים מאוחר יותר, הוציא לאור את ספרו הראשון, "משא דומה".
בשובו כתב לסירוגין סיפורים לילדים, שירים, פרקי יומן וכתבות.
על יצירותיו לילדים, ובהן סיפורים מצוירים (קומיקס שפורסמו ב"הארץ שלנו"), חתם בשמות עט שונים, ובהם: דן אורן, ש.
מסיפורים אלה עוטרו על ידי מאיירים כדניאל פלנט ואדר דריאן.
בד בבד עם כתיבתו לנוער וילדים הכה את העולם הספרותי הישראלי בתדהמה, כשכתב בגיל 27 ספר אוטוביוגרפי בשם "החיים כמשל".
לדעת מבקרי הספרות באותה עת, היה זה גיל מוקדם מדי לכתיבת אוטוביוגרפיה.
בספרו החושפני תוארו לבטי הנפש שלו וחוויותיו המיניות.
כן היו בספר גילויים של כעין אמונה דתית מיסטית והשפעות רוחניות נרחבות.
מאז ועד פטירתו היה שדה ליוצר או להוגה שנוי במחלוקת.
אהוב ומקובל על רבים, ומנגד מגודף על ידי אחרים.
בשנת 1967 יצא ספרו "על מצבו של האדם" - רומן המתאר שבעה ימים בחייהם של אנשים צעירים ומיוסרים, שלא בא לו המשך המתאר את יתר ימי העלילה (שפרטים אודותיהם נרמזו בספר).
לשיא נוסף הגיעה המחלוקת על יצירתו עם פרסום הספר "התמסרות" (1973), שבו כינס כמה מכתבי אהבה מתוך אלפים שכתבה לו נערה בשם חבצלת חבשוש, ובהם העלתה על הכתב פרטים מיחסיהם האינטימיים.
חבשוש נכנסה לדיכאון עמוק לאחר הפרסום, והתאבדה בשנת 1984.
יחסיו עם הנשים בחייו היו מפותלים והרסניים.
הוא תפס את האושר הזוגי כמסוכן ליצירתו - "אני פוחד שאם אתחתן אשקע מפסגת ההר של האמנות אל המישור השטוח של האזרחיות, אהיה שליו, קר, קטן - - -זה נורא מכל - - - ההיסוסים מענים אותי כמו מחלת ים.
הזמן קצר, עלי להחליט, עלי לבחור בין הכל ולא-כלום, בין חיים ואבדון, אבל אינני יודע היכן החיים והיכן האבדון" (שם).
"החלטנו, וכנראה זוהי באמת הפעם הסופית - להיפרד.
יעל אומרת שהיא לא תוכל לוותר על ילד, ואילו אצלי ילד לא בא בחשבון" (שם).
בספטמבר 1956 החליט בכל זאת להינשא, אך כעבור כמה חודשים התגרש.
"נפרדתי ממנה כשנוכחתי שלא אהיה מסוגל להמשיך בכתיבתו של ספר מסוים זה במצב של אושר, אלא במצב של קושי כלשהו" (שם).
החל משנות ה-80 החל שדה לעסוק באיסוף ועריכת ספרי סיפורים אשר בעיקרם עסקו בדמויות בולטות מעולם החסידות, ובהם הבעל שם טוב, רבי נחמן מברסלב, ורבי מנחם מנדל מקוצק.
סיפורים אלה והדמויות מאחוריהם היטיבו לבטא את החוויה הדתית אשר בה היה נתון שדה, כפי שהדבר בא לידי ביטוי גם בהערות ובפרשנויות אותן הוסיף לספרים האמורים.
לצד ספרים אלה ערך שדה ספר נוסף בו ליקט סיפורי עם רבים מעדות שונות בישראל, וכן ספר נוסף הנקרא 'ענני' שבו ליקט תפילות יהודיות אשר נכתבו לאורך ההיסטוריה של עם ישראל.
מספרים אלה ניכר כי בתקופת חייו האחרונה קיבל השראה מעולם התוכן של היהדות בכלל ומהחסידות בפרט.
הדבר בא לידי ביטוי גם בראיונות שהעניק בסוף חייו בהם התבטא על התרחקותו מהחוויה הנוצרית אשר ליוותה אותו בתקופות מוקדמות יותר.
בערוב ימיו ביקש מכמה חסידים להתפלל בעבורו על קברו של רבי נחמן מברסלב.
כמו כן הוא פנה לעצה וברכה אצל הרב אשר (רב אושר) פרוינד, מנהיג קהילת יד עזרה.
במקביל נשאר מזוהה עם הגותו הנושאת אופי עצמי - בין יהדות, אקזיסטנציאליזם ותורת נפש.
לימים מסר שדה את כל יצירתו להוצאת "שוקן", המטפחת עד היום את כתביו.
פנחס שדה שהיה מעשן כבד, נפטר בן 64, בשנת 1994, מסרטן הריאות, והובא לקבורה בהר המנוחות.
הפולמוס על אישיותו ויצירתו עדיין לא תם, והוא מתחדש מדי פעם.
שדה ביטא תפיסה אינדיבידואליסטית, בה נמצא במרכז היחיד.
היחיד לא כפוף לתפיסות מוסדיות כלשהן, ובונה את דרכו באופן אישי.
בספר "על מצבו של האדם" מבוטא הניכור מהגישה הממסדית בנלעגות שבה מוצג פסק דינו של הגיבור - שגנב חפיסת שוקולד על מנת שתהיה לו מתנת יום הולדת - פסק דין בו הוא נשפט בחומרה למען הגנה על גופי השיווק הקמעונאיים.
ביומניו מתאר שדה את חוויית הקיום שלו:
תפיסתו האינדיבידואליסטית של פנחס שדה מקרבת אותו אל האקזיסטנציאליזם, בכך שהוא שם במרכז את היחיד ואת קיומו היומיומי, לפני המחויבות לעקרונות מופשטים או למסגרות.
חייו של האדם נתפשים כמתנהלים אל מול הגורל, אל מול האפשרויות שנפתחות בפניו להגשמה עצמית ובעיקר אל מול ה"אלוהים".
האל מתואר בדרכים רבות לאורך שנות כתיבתו.
אין אצל שדה התייחסות אל אלהים כמנהל של העולם וגומל שכר ועונש, אלא כ"בן שיח" של האדם, אשר למולו יכול האדם להבין את משמעות חייו.
דמותו של האל כבן שיח נתמכת בתיאורי הפנייה של הסופר אליו לאורך ספריו, ובניסיונותיו לתאר אותו באופן מואנש (למשל האל אשר פורש מתפקידו ככזה ומתיישב בעיר גדולה בה הוא חי את חייו כאדם קשיש בדירה קטנה).
ספרו המרכזי של שדה, "החיים כמשל", סובב סביב נקודות אלה, כאשר מוסבר בו כי החיים הם המשל בעוד שהאלוהים הוא הנמשל.
כלומר שעל האדם לחפש את מופע האל והמסר שהוא מעביר בכל אירוע שמתרחש לאדם בחייו.
את המופע הזה הוא מחפש ומוצא בכל פרט במציאות, כולל באלה הנחשבים כנחותים ביותר.
על פי התיאור ב"החיים כמשל": 'להגיע אל ירושלים של מעלה דרך תעלות הביבים'.
לכותב יש חשיבות רבה בהקשר זה, בכך שהוא יכול ומצווה 'להפוך את מימי החיים ליין השירה' ולקרב לכך את כלל האנשים.
כלומר שלמשורר או לסופר יש מבחינת שדה יעוד, והוא אף דן בחומרה במקומות רבים כותבים אשר לא מקדישים לכך את כתיבתם.
יש הרואים בהגותו של שדה קווים של ניהיליזם 'דתי' או מטאפיזי - העיקר הוא היחס האישי של האדם אל מול העליונים.
מסגרות-החיים הסטנדרטיות הן שוליות ביחס לזה.
שדה מזכיר בין הדמויות שהשפיעו על תפיסת עולמו את פרידריך ניטשה, ישו, היינריך היינה, גתה והלדרלין.
ב-אפריל 2011, נקבע לוח זיכרון בכניסה לביתו של שדה ברחוב "דרך ההגנה 138" בתל אביב.
ב־2014 הוקדש לו אחד הפרקים בסדרה של חגי לוי - "המקוללים", שהוקרנה בערוץ 8.
1951 - משא דומה, שירים, פנחס שדה, הוצאת מחברות לספרות
1958 - החיים כמשל, פנחס שדה, הוצאת ששת
1961 - אידה, פנחס שדה, הוצאת קריית ספר
1967 - על מצבו של האדם, פנחס שדה, הוצאת עם עובד
1969 - מות אבימלך ועלייתו השמיימה בזרועות אמו, פנחס שדה, הוצאת שוקן
1970 - העשב האדום בוער לאט, הנהר הירוק זורם לעד, פנחס שדה, ספריית תרמיל
1971 - נסיעה, פנחס שדה, הוצאת שוקן
1974 - נסיעה בארץ ישראל והרהורים על אהבתו הנכזבת של אלוהים, פנחס שדה, הוצאת שוקן
1977 - אל שתי נערות נכבדות, שירים, פנחס שדה, הוצאת שוקן
1980 - 42 רישומים ויומן הכתיבה של החיים כמשל, פנחס שדה, הוצאת פרוזה
1981 - תיקון הלב, סיפורים, חלומות, שיחות של רבי נחמן מברסלב, פנחס שדה, הוצאת שוקן
1983 - ספר הדמיונות של היהודים (סיפורי עם), פנחס שדה, הוצאת שוקן.
1985 - מבחר שירי ח"נ ביאליק עם שבע הרצאות מאת פנחס שדה, עריכה וכתיבה פנחס שדה, הוצאת דביר והוצאת שוקן.
1985 - ספר האגסים הצהובים, פנחס שדה, הוצאת שוקן.
1987 - ענני (לקט תפילות), עריכה והערות בידי פנחס שדה, הוצאת כרטא.
1988 - הגנב, פנחס שדה, הוצאת כרטא (הוצאה מחודשת).
1988 - סיפורי הבעש"ט, עריכה בידי פנחס שדה, הוצאת כרטא.
1988 - אשתי אהובתי בואי ונרקוד (ספר שני של סיפורי הבעש"ט), עריכה בידי פנחס שדה, הוצאת כרטא.
1993 - איש בחדר סגור, לבו שבור, ובחוץ יורדת אפילה: אמרות, תורות וסיפורי חיים של רבי מנחם מנדל מקוצק, הוצאת שוקן.
2013 - פנחס שדה: היומנים, בעריכת אילת נגב ויהודה קורן, הוצאת כנרת, זמורה-ביתן, דביר.
פנחס רוזן (במקור, עד אוגוסט 1949: פליקס רוזנבליט; 1 במאי 1887 – 3 במאי 1978) היה פוליטיקאי ישראלי.
יסד את מפלגת "עלייה חדשה" והיה ממייסדי המפלגה הפרוגרסיבית, ובהמשך נמנה עם מקימי המפלגה הליברלית והיה ממנהיגי ליברלים עצמאיים.
חבר מנהלת העם ומחותמי מגילת העצמאות, חבר הכנסת, חבר מועצת עיריית תל אביב ושר המשפטים הראשון של מדינת ישראל, תפקיד שבו כיהן מהממשלה הראשונה ועד לתשיעית (למעט השלישית).
חתן פרס ישראל למדעי המשפט לשנת תשל"ג (1973).
נולד בשם פליקס רוזנבליט (Felix Rosenblüth) לפאני ושלום שמואל רוזנבליט, במשפחה בת חמישה ילדים בברלין בירת הקיסרות הגרמנית.
הוריו באו ממשפחה עשירה שומרת מצוות מנאמני תורה עם דרך ארץ מהונגריה.
אחיו הבכור, מרטין מיכאל (לימים, פעיל קרן היסוד), אחיו ד"ר ליאו רוזנבליט, אחותו מלכה (מלי) הייתה אשת ד"ר פליקס דנציגר ואחיו הצעיר יוסף רוזן (רוזנבליט) היה בעלה של קטה דן.
הוא גדל במסינגוורק (מפעל לייצור פליז), שם למד תורה ומדעים.
בגיל 18 החל ללמוד באוניברסיטת פרייבורג ובאוניברסיטת הומבולדט של ברלין, ובשנת 1908 הוסמך למשפטים.
בראשית לימודיו היה בין המייסדים של ברית סטודנטים יהודית-ציונית.
במלחמת העולם הראשונה שירת בצבא הגרמני והיה לקצין בדרגת סגן ראשון.
לאחר תום מלחמת העולם הראשונה התגייס כולו לרעיון הציוני, ובשנים 1920–1923 היה יושב ראש ההסתדרות הציונית בגרמניה.
לאחר מכן עלה לארץ ישראל לכהן כנציג ההסתדרות הציונית בהנהלת סולל בונה.
בשנים 1926–1931 יצא בשליחות ציונית ללונדון, שם עבד בצמוד לחיים ויצמן כחבר ההנהלה הציונית ומנהל מחלקת הארגון שלה.
בשנת 1931 חזר לארץ ישראל, ועסק בעריכת דין ובפעילות פוליטית.
כשעלו הנאצים לשלטון בגרמניה מיקד רוזן את פעילותו הציבורית בסיוע לעולים מגרמניה, והיה בין מייסדיה ומנהליה של חברת "העברה" ומהמייסדים של ארגון יוצאי מרכז אירופה.
בבחירות בדצמבר 1935 למועצת עיריית תל אביב נבחר לחבר במועצה, וכיהן בה עד 1948.
בשנת 1942 ייסד את מפלגת "עלייה חדשה" (של עולי מרכז אירופה ובעיקר גרמניה) והנהיג אותה.
היה חבר מנהלת העם ומחותמי מגילת העצמאות (בשם פליכס רוזנבליט, שאותו עִברת לבקשת בן-גוריון).
עם הקמת המדינה היה ממייסדי המפלגה הפרוגרסיבית, שהייתה איחוד של מפלגת "עלייה חדשה" עם תנועת העובד הציוני והציונים הכלליים.
עמד בראש המפלגה הפרוגרסיבית וכיהן כשר המשפטים מטעמה בכל הממשלות הראשונות של ישראל, עד לתום כהונת הממשלה התשיעית ב-2 בנובמבר 1961 (למעט הממשלה השלישית, שכיהנה כשנה ורבע מאוקטובר 1951 עד דצמבר 1952).
בשנת 1950 הוטל עליו להקים את הממשלה על ידי הנשיא חיים ויצמן, והוא הקים ממשלה בראשות דוד בן-גוריון.
כשר המשפטים קידם את חקיקתו של חוק השופטים, שהסדיר את מינויים של שופטים, והעביר את בחירת השופטים משר המשפטים והממשלה לוועדה למינוי שופטים.
בשנת 1961 נמנה עם מקימי המפלגה הליברלית (איחוד בין מפלגת הציונים הכלליים ובין המפלגה הפרוגרסיבית) והיה בין ראשיה עד שנת 1965. עם יסוד גח"ל פרש מהמפלגה הליברלית עם יוצאי המפלגה הפרוגרסיבית, והיה מנהיג ליברלים עצמאיים.
בתפקידו כשר המשפטים זכה רוזן להערכה ותמיכה רבה מכל קצוות המערכת הפוליטית.
חברי הכנסת נהגו לא אחת להחמיא לו ולתפקודו כשר מעל במת הכנסת.
הגדיל לעשות ח"כ יצחק קורן, אשר בנאום במסגרת דיוני התקציב של שנת 1961 אמר בפתח דבריו כי לדעתו רוזן הוא "אחד האישים הדגולים, וזכויות רבות לו בהנחת יסודות המשפט והצדק במדינה".
בערב יום העצמאות התשכ"ח-1968 נמנה עם משיאי המשואות.
בשנת תשל"ג (1973) הוענק לו פרס ישראל למדעי המשפט.
רוזן, שהיה חובב שחמט נלהב, כיהן כנשיא כבוד של האיגוד הישראלי לשחמט.
ב-1935 נשא את הדסה פרלמן, נולדה להם בת אחת, שנפטרה בילדותה.
רוזן נפטר בתל אביב ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
על שמו נקראו רחובות ברחבי הארץ ובית פנחס רוזן - רמת חן לדיור מוגן, מייסודו של ארגון יוצאי מרכז אירופה.
ב-24 בנובמבר 1987 הנפיק השירות הבולאי בול דואר לזכרו של רוזן, הנושא את דיוקנו.
האמנית רות בקמן מלכא עיצבה את הבול.
פנחס (פיוטר) רוטנברג (י"ב בשבט תרל"ט, 5 בפברואר 1879 – י"ד בטבת תש"ב, 3 בינואר 1942) היה מהפכן יהודי-רוסי, חבר המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית הרוסית, ממנהיגי היישוב העברי וחלוץ התעשייה המודרנית בארץ ישראל.
מייסד "חברת החשמל פלשתינה", לימים חברת החשמל לישראל.
בגלותו הראשונה מרוסיה החל להשתלב בתנועה הציונית ויצא למסע באירופה ובארצות הברית לגיוס תמיכה בהקמת הגדודים העבריים.
בהגיעו לארץ ישראל בשנת 1919 החל לעסוק בפעילות ציבורית ודיפלומטית מקומית.
בשנים 1929–1931 היה יושב ראש הנהלת הוועד הלאומי, ומ-1939 היה נשיא הוועד עד התפטרותו בשנת 1940 עקב הידרדרות מצבו הבריאותי.
הוא פעל לצמצום ולשינוי הנהלת הוועד לגוף טכנוקרטי, ולביטול שיטת הזרמים בחינוך.
במישור המדיני פעל מול השלטון הבריטי למען פיתוח היישוב, התנגדות לספר הלבן וטיפול בפרעות הערבים.
כמו כן פעל להשגת הסכם בין היהודים לערביי ארץ ישראל לסיום הסכסוך, וסבר שמשטר של הסכמה בין יהודים וערבים יביא לשיתוף פעולה ביניהם.
רוטנברג היה אישיות על-מפלגתית, לא היה חבר באף מפלגה שפעלה ביישוב, ופעל כמתווך למען איחוי הקרע בין הציונות הסוציאליסטית לציונות הרוויזיוניסטית.
על שמו ועל שם אחיו אברהם קרויה תחנת הכוח רוטנברג באשקלון.
פנחס–פיוטר מואיסייביץ רוטנברג נולד בעיר רומְנִי שבאוקראינה.
אביו, משה (מואיסיי), היה סוחר מהגילדה השנייה (דרגת עושר יחסי שהייתה נהוגה באימפריה הרוסית; רק יהודים מעטים התקבלו לגילדה השנייה), ואימו הייתה ביתו של הרב פנחס מרגולין מקרמנצ'וג.
לפנחס רוטנברג היו חמישה אחים ושתי אחיות.
רוטנברג קיבל חינוך יהודי מסורתי ב"חדר".
בגיל 11 נשלח ללמוד בגימנסיה הריאלית בעירו, בה התגלו כישוריו במדעים מדויקים.
לאחר מכן למד במוסד הפוליטכני בסנקט פטרבורג, אותו סיים לאחר השעיה והגליה ליקטרינוסלב, בעקבות השתתפותו במהומות סטודנטים.
בשנת 1900 נישא לאולגה חומנקו (1872–1942), חברת התנועה המהפכנית.
לפי חוקי האימפריה הרוסית לא ניתן היה לחתן שני אנשים בני דתות שונות, ולכן רוטנברג התנצר.
יבגני רוטנברג היה מדען ידוע בתחום איכתיולוגיה בברית המועצות.
כסטודנט היה חבר תחילה באגודות מהפכניות שנטו למפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
לאחר שסיים את לימודיו בהצטיינות התקבל לעבודה כמהנדס במפעל פוטילוב בבירת האימפריה הרוסית סנקט פטרבורג, שייצר נשק ובנה אוניות (כיום מפעל קירוב).
הפועלים שהיו תחת פיקוחו סיפרו לו על הפעילות המהפכנית המתחוללת במועצות הפועלים בעיר, והוא הצטרף אל המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית.
היכרותו עם הפועלים במפעל הביאה אותו להכיר גם את האב גאורגי גפון.
בתחילת ינואר 1905 הוכרזה במפעל שביתה, שהייתה גורם ישיר למצעד ב-9 בינואר.
רוטנברג שמע מהפועלים על קיום תהלוכת ההמונים, דיווח עליה למפלגתו, ובהוראתה הצטרף להפגנה בניסיון לפקח עליה.
כאשר החלו הקוזאקים לירות במפגינים הציל רוטנברג את חייו של גפון, שהיה מבוקש על ידי השלטונות, בכך שקיצץ את זקנו, גילח את שערות ראשו, הלבישו בבגדי אישה, הבריחו מאזור ההפגנה, העבירו בין דירות מסתור ולבסוף החביאו בדירת מקורבו, הסופר מקסים גורקי.
בהוראת המפלגה הבריח אותו אל מחוץ לרוסיה ונסע איתו לערים שונות באירופה, בהן נפגשו עם אישים שונים ממגוון מחנות תנועת המהפכה הרוסית.
ביום המצעד, הוא "יום ראשון העקוב מדם", החלה מהפכת 1905 ברוסיה הצארית.
בסתיו 1905 היה גפון מעורב בתוכנית להבריח ספינת נשק למהפכנים ברוסיה.
הספינה אמורה הייתה לפרוק את מטענה בקרבת הגבול עם פינלנד.
רוטנברג הגיע לשם בחשאי כדי לקבל את פניה, אולם לאוכרנה (המשטרה החשאית) נודע על כך, והוא נאסר על ידיה.
לאחר מכן שוחרר בעקבות מנשר אוקטובר.
תמורת חזרתו של גפון לרוסיה וחידוש פעולתן של אגודות הפועלים שהקים, דרש פיוטר רצ'קובסקי , מראשי האוכרנה, שגפון יסייע לו בגיוס פעילים מהפכניים למשטרה החשאית, ושישכנע את רוטנברג לשמש כמודיע שלה תמורת 25,000 רובל (סכום גדול באותה עת).
גפון סיפר על כך לרוטנברג וניסה לשכנעו לשמש יחד עימו כסוכן כפול.
אלא שקשריו של גפון עם המשטרה כבר פורסמו בעיתונות, ורוטנברג חשש כי יחסיו עם גפון, שקודם לכן רוממו את קרנו במפלגה הסוציאל-רבולוציונרית, עלולים עתה להחשידו בעיני ראשיה, ולכן סיפר על כך לוועד המרכזי שלה.
על פי דרישתו, נפגש עם יונה אזף, ראש הארגון הלוחם הסוציאל-רבולוציונרי, ועם סגנו, בוריס סבינקוב.
אלא שגם אזף עצמו היה סוכן של האוכרנה.
בתקופה מסוימת התגורר גפון בדירתו באירופה ואזף חשש, ככל הנראה, שהכומר יספר לרצ'קובסקי, מפעילם המשותף, דברים שרצה להסתיר, ולכן פסק כי יש לחסל את גפון.
לאחר מכן הוחלט על ידי ראשי המפלגה, כי יש לחסל יחד איתו גם את רצ'קובסקי, כאשר שניהם נמצאים יחד, כהוכחה לבגידתו.
משימת החיסול הוטלה על רוטנברג.
ב-4 במרץ 1906 נועדה להתקיים בסנקט פטרבורג פגישה בין רוטנברג, גפון ורצ'קובסקי, אולם אזף סיפר לאחרון על התוכנית לרצוח אותו, ולכן הוא לא הגיע לפגישה.
בהמשך דרש רצ'קובסקי מרוטנברג מידע מסגיר על חבריו, כהוכחה לנכונותו לשתף פעולה עם האוכרנה, אולם רוטנברג דחה את ההצעה, הודיע לאזף כי נכשל במשימתו, וביקש לשחררו ממשימת החיסול.
בתגובה לכך האשים אותו אזף במורך-לב ובאי-ציות להוראות המפלגה, והורה לו לרצוח את גפון בלבד, בטענה כי מדובר בהוראות הוועד המרכזי שלה.
לצורך המשימה גייס רוטנברג שלושה מאנשי הארגון הלוחם של המפלגה וקבע עם גפון פגישה בדאצ'ה באוזרקי, עיירת חוף קטנה הסמוכה לגבול פינלנד.
ב-28 במרץ 1906 הגיע גפון לפגישה ונתלה במקום.
גופתו נמצאה רק כעבור חודש ימים.
המפלגה סירבה לדרישת רוטנברג שתצהיר כי הרצח בוצע בשמה ובהחלטתה.
היא אף ערכה לו בירור וסירבה לטהר את שמו.
אזף גם איים על חייו, אם יעז להאשים אותה בפרשה.
ב-1907 כתב רוטנברג רשימה, בה סיפר את גרסתו.
הוא טען כי הרצח בוצע לאחר שערך לגפון משפט חברים: הוא הסתיר את שותפיו מאחורי פרגוד, ובשיחה עם גפון גרם לו לספר על קשריו עם האוכרנה.
בתום השיחה חשף את "השופטים" מאחורי הפרגוד, ולטענתו, הפקיד בידיהם את ההכרעה בגורלו ועזב את המקום, וכששב לשם מצא את הכומר תלוי ומת.
יחסיו של רוטנברג עם המפלגה הורעו מאוד והוא חשש לחייו מפני אזף והאוכרנה.
בעקבות האשמות עיתונות הימין על היותו סוכן כפול, עזב רוטנברג את רוסיה.
מאוחר יותר נחשפו הפרטים לגבי היותו של אזף סוכן כפול.
ב-15 בפברואר 1909 הודיעה המפלגה על ביטול הטענה כי רוטנברג רצח את גפון על דעת עצמו ממניעים אישיים, אולם לא הודתה בכך שהרצח בוצע על ידי חבריה, ובהם רוטנברג.
רוטנברג דבק בגרסתו במשך כל חייו והכחיש כל מעורבות ישירה ברצח.
רוטנברג יצא לגלות באיטליה, שם נמצאו אז מהפכנים נוספים שנמלטו מרוסיה.
בעת שהותו באירופה קשר קשרים עם ראשי השמאל בפוליטיקה האיטלקית.
באיטליה החל לעבוד כמהנדס מים, והחל מ-1906 עסק שם במפעלי השקיה ובבניית גשרים.
לדברי רוטנברג, בתקופה זו התקרב לבעיות העם היהודי, ובראשן האנטישמיות, ובהשפעת הלאומיות האיטלקית הגיע למסקנה כי הפתרון להן טמון בהתארגנות לאומית.
בעקבות מפגשו עם החוגים הציוניים הסוציאליסטיים של פועלי ציון בתקופת המלחמה, ובהם עם דב בר בורוכוב, נדבק רוטנברג ברעיון הקמתם של הגדודים העבריים שיילחמו לצד מדינות ההסכמה, כחלק מעסקה מדינית, ובתמורה לכך ייזכו היהודים לחסות המעצמות לבניית בית לאומי.
בכך גם יוכל להתממש החזון הציוני, וגם ניתן יהיה לרתום את דעת הקהל היהודית לטובת מדינות ההסכמה, דבר שעשוי להועיל לדמוקרטיזציה המיוחלת של רוסיה.
רוטנברג יצא לעשות נפשות לתוכניתו בבירות אירופה המערבית.
ב-23 בספטמבר 1914 הוסר איסור הכניסה שלו לבריטניה, והוא נפגש בלונדון עם ראשי הקהילה היהודית ומנהיגי הציונים, וכן עם ראשי המדינה ובהם מנהיג מפלגת הלייבור, רמזי מקדונלד, אולם הוא נכשל בניסיונותיו וחזר לאיטליה.
הוא שלח מכתבים לזאב ז'בוטינסקי, שעמל בעצמו על הפצת רעיון הגדודים, ובאפריל 1915 נפגש עימו בברינדיזי והגיע איתו לחלוקת עבודה בנושא.
בסוף מאי 1915 הגיע רוטנברג לארצות הברית, כדי לקדם בקרב הקהילה היהודית בארצות הברית את רעיון הגדודים העבריים, אולם הרעיון לא זכה לתמיכה.
הוא התגייס לטובת מחנה פועלי-ציון והסוציאליסטים, ויחד עם חיים ז'יטלובסקי עבר בין הקהילות היהודיות כחלק מקמפיין למען הקמת קונגרס יהודי-אמריקני, שאמור היה לייצג את כל חוגי הציבור היהודי בארצות הברית ולדרוש בשמו את תביעות העם היהודי לאחר המלחמה.
בין היתר, השתתף בהוצאתו לאור של העיתון "דער יידישער קאנגרעס" ("הקונגרס היהודי"), שמטרתו הייתה להפיץ את עמדת החוגים הסוציאליסטיים בשאלה זו.
מספר שבועות לאחר הגעתו לארצות הברית פרסם את עיקרי השקפתו בחוברת "תחייתו הלאומית של העם היהודי".
הוא כתב אותה עוד באיטליה (ברוסית), וניסה לקדם באמצעותה את רעיון הגדודים העבריים, אולם בארצות הברית הוצאו ממנה כל הקטעים שעסקו בנושא, בלחצם של יצחק בן-צבי ודוד בן-גוריון.
לרוטנברג היה חלק מכריע בהפצת הרעיון ובהכשרת הקרקע להתגבשותו ולהוצאתו אל הפועל בסופו של דבר בשלהי המלחמה.
במהלך שהותו בת השנתיים בארצות הברית פרסם גם מאמרים בעיתונות, וכתב: "כל יהודי הוא לאומי או עשוי בהכרח להיות לאומי, בין שהוא רוצה בכך ובין שאינו רוצה.
העולם הלא יהודי סביבנו כופה זאת עלינו בלא רחם, ואפילו האנטי-ציונים הנוקשים ביותר חולמים במעמקי לבם את החלום הנהדר של ארץ ישראל".
מאמריו הפכו אותו לשותף בפולמוסים ציבוריים ולביקורת, שגרמה לו להסתלק בהדרגה ממוקד הפעילות בשאלת הקונגרס היהודי.
רעיון הקונגרס היהודי לא הספיק להגיע לכלל מימוש, ובינתיים נפל הצאר הרוסי מכיסאו במהפכת פברואר 1917.
מספר שבועות לאחר פרוץ המהפכה הגיע לניו-יורק בוריס באכמיטב, ידידו של רוטנברג מהמפלגה הסוציאל-רבולוציונרית ונציג ממשלת רוסיה המהפכנית, ורוטנברג נבחר לשמש יושב ראש האספה שנערכה לכבודו באולם מדיסון סקוור גארדן.
על פי הנחייתו, לא ניתן לציונים הסוציאליסטיים לדבר בכינוס.
בעקבות האירועים ברוסיה החליט רוטנברג לשוב אליה, וב-11 ביולי 1917 עזב את ארצות הברית.
רוטנברג היה מקורב לאלכסנדר קרנסקי, ראש הממשלה המהפכנית הרוסית, שהיה איתו במפלגה הסוציאל-רבולוציונרית.
קרנסקי לא תמך ביסודות האינטרנציונליסטיים של הבולשביקים, שמפלגת "פועלי ציון" הייתה קרובה אליהם.
כשרוטנברג היה בסטוקהולם, בין 1 ל-10 באוגוסט 1917, הוא הצליח לסדר לבורוכוב היתר כניסה מסטוקהולם לרוסיה ב-2 בספטמבר 1917.
אחרי שחזר לרוסיה מסטוקהולם היה רוטנברג במחלוקת עם נחום ניר, איש מפלגת "פועלי ציון" ברוסיה.
רוטנברג רצה קודם לכונן רפובליקה בישראל ("טריטוריאליזציה פוליטית" שהתבססה על ציונות מדינית), ניר רצה עלייה חופשית לארץ ישראל ("טריטוריאליזציה כלכלית" שהתבססה על ציונות מעשית), ובורוכוב אימץ את שתי השיטות עוד ב-1914.
ימים אחדים אחרי בואו לרוסיה מונה רוטנברג על ידי קרנסקי לסגן המושל של עיר הבירה פטרוגראד, וב-21 באוקטובר (3 בנובמבר) שימש גם בוועדה עליונה בת שלושה חברים שהופקדה על שמירת החוק והסדר בעיר.
רוטנברג הנהיג יד קשה בדיכוי המבקשים למוטט את המשטר החדש והיו ידיעות על כך שמספר ימים לפני פרוץ המהפכה הבולשביקית הציע לקרנסקי לאסור את לנין ואת טרוצקי ולתלותם, בעוון חתרנות וניסיון לפגוע בשלום המהפכה, אך קרנסקי סירב.
לאחר המהפכה נאסר על ידי הבולשביקים ונכלא במשך שישה חודשים במבצר פטרופבלובסקיה.
הוא שוחרר בעקבות בקשתם של מקסים גורקי ואלכסנדרה קולונטאי.
רוטנברג עבר למוסקבה ועבד במנגנון המרכזי של התנועה הקואופרטיבית.
בעקבות ניסיון ההתנקשות בלנין על ידי פאניה קפלן (30 באוגוסט 1918) והגברת הרדיפות נגד פעילי המפלגה הסוציאל-רבולוציונרית על ידי השלטונות הסובייטיים, נסע דרומה לאודסה, והתגייס לשירותה של הממשלה האנטי-בולשביקית, ששלטה בה בחסות צבאות ההתערבות הצרפתיים, שפלשו לרוסיה כתגובת נגד למהפכת אוקטובר.
במשך תקופה קצרה אף שימש בממשלה זו כשר לענייני אספקה, אולם עם התקרבות הצבא האדום, ברח.
הוא הגיע לטורקיה ולאחר מכן לפריז.
בשלהי שנת 1919 עלה רוטנברג לארץ ישראל.
הוא עבד כמומחה בשירות ועד הצירים בארץ ישראל, ובתפקידו זה פתח משרד הכפוף לוועד, שכר אנשי מקצוע וערך סקר כללי של משק המים בארץ.
בשלב זה היה חסר אמצעים וכל ההוצאות הכספיות עבור הסקר מומנו מכספי ההסתדרות הציונית.
ב-1 בינואר 1920 ביצע את פעולתו הציבורית הראשונה בארץ ישראל – הגשת סיוע לנפגעי סופות השלגים בירושלים.
בסוף ינואר הגיע הרברט סמואל לביקור בארץ ישראל שנמשך חודשיים, במהלכו נפגש עם רוטנברג, שהציג בפניו תוכנית של אפשרויות ניצול החשמל בארץ.
בזמן מאורעות תר"פ באפריל 1920 היה לרוטנברג חלק מכריע בארגון ההגנה היהודית בירושלים בשיתוף פעולה עם זאב ז'בוטינסקי.
רוטנברג היה מעורב בעניינים רבים הקשורים ליישוב, אך הוא מיהר לסיים את מחקרו, וכבר ביוני 1920 הגיש לוועד הצירים תוכנית כוללת למפעל חשמל והשקיה בארץ ישראל.
המסמך המהודר הודפס באנגלית ובעברית, ורוטנברג הדגיש בו את חשיבותה של העבודה העברית: "פועלים עבריים בא"י נכונים וגם מוכשרים הם לפנות לכל עבודה ואף להיותר סבוכה ומיגעה...
בקיץ 1920 הפקידה הממשלה בידי רוטנברג את מפעל סלילת כביש טבריה-צמח.
הוא עסק בארגון כוח העובדים היהודים ובהסדרת תנאי עבודתם ומחייתם במקום.
בעבודה זו יצר את קשריו הראשונים עם ראשי תנועת הפועלים בארץ ישראל.
על רקע סוגיית קביעת גבול הצפון של ארץ ישראל המנדטורית, הופעל לחץ ציוני להכללת נהר הליטני ומקורות הירדן והירמוך בגבולות הארץ.
רוטנברג חשש שתוכניתו בסכנת ביטול, ועקב כך נרתם ללחץ הדיפלומטי.
במחצית השנייה של אוגוסט 1920 הגיע למשרדי ההסתדרות הציונית בלונדון, ובתחילת אוקטובר עסק בפריז עם אנשי השדולה היהודית-ציונית בניסיונות לעכב את חתימת הסכם הגבולות בין בריטניה וצרפת ולהרחיק את קו הגבול צפונה, אל מעבר לליטני.
אולם הניסיונות כשלו וב-23 בדצמבר 1920 נחתם ההסכם הסופי על תוואי גבול הצפון, ללא הסכמת צרפת לשינוי הטריטוריאלי.
משא ומתן על הענקת זיכיון לייצור חשמל
בספטמבר–אוקטובר 1920 הציע רוטנברג תוכניות מקיפות לפיתוח מפעלי מים, ניקוז מים, סיכור, פיתוח קרקע, ותעלות השקיה.
ב-28 באוקטובר הפקיד בידיו נשיא ההסתדרות הציונית חיים ויצמן, מכתב שהופנה אל הנציב העליון, הרברט סמואל, בו תיאר את רוטנברג כמוסמך מטעם ההסתדרות הציונית לנהל בשמה את המשא ומתן על קבלת הזיכיונות למפעל החשמל.
ב-8 בדצמבר נפגש רוטנברג עם סמואל וקיבל ממנו מכתב המלצה המעיד על יחסה החיובי של ממשלת בריטניה למפעל החשמל שלו.
השיחה עסקה גם בנושאים נוספים הקשורים בארץ ישראל, המעידים על כך שרוטנברג נחשב כבר אז לנציג מוכר של היישוב העברי.
בפברואר 1921 ביקר רוטנברג בלונדון ונפגש לראשונה עם פקידי משרד החוץ ומשרד המושבות שעתידים היו לעסוק באישור זיכיונות החשמל.
הוא המשיך לארצות הברית, שם השתתף באירועים ציבוריים לצורך איסוף כספים להקמת מפעל החשמל, מצויד במכתב ההמלצה מאת הנציב העליון.
במרץ 1921 שב לארץ ישראל והציג בפני שר המושבות החדש, וינסטון צ'רצ'יל, בעת ביקורו בירושלים, את תוכניתו לגבי הירדן והירקון וחשמול הרכבות, וזכה לתגובה חיובית.
בזמן מאורעות תרפ"א במאי 1921 הטיל ועד הצירים על רוטנברג לארגן את הגנת היישוב היהודי באזור תל אביב.
בתוקף תפקידו זה, החליט, בניגוד לדעת חבריו בוועד ה"הגנה", להורות על פינוי יישובים יהודיים קטנים, בהם מקוה ישראל, בן שמן וחולדה.
הייתה זו ההתייחסות הפומבית הראשונה למפעליו של רוטנברג כבעלי חשיבות פוליטית ולא רק כלכלית, והיא ביטאה שינוי במעמדם: לממשלת בריטניה היה עתה אינטרס ברור בהצלחתם.
בסוף יוני 1921 הגיע רוטנברג ללונדון כדי ללבן עם עורך דינו, נתן אופנהיימר, את סעיפי הסכם הזיכיון.
עוד באמצע מאי הגיש לנציב העליון מסמך המפרט את יתרונות חשמולה של מסילת הברזל, בעיקר בקו יפו–ירושלים, אלא שהמסילה בקו זה הייתה שייכת לחברה צרפתית ומאחר שהממשלה הייתה צריכה לרכוש אותה לשם כך, הוסר הדיון בנושא מעל לפרק.
בתגובה לטענות פקידי משרד המושבות, לגבי הענקת הבלעדיות למבקש הזיכיון, הצדיק זאת הרברט סמואל בנימוק שהמשקיעים יצטרכו להשקיע סכומים אדירים להפקת כמות חשמל שתהיה גדולה הרבה יותר מזו הדרושה בעתיד הקרוב בארץ ישראל.
ב-5 ביולי נערכה פגישה בין רוטנברג ואופנהיימר ובין כל פקידי מחלקת המזרח התיכון שטיפלו בנושא.
האלטרנטיבה לכך, לטענתו, תהיה יקרה יותר ופחות נוחה: שיכון קבע במקום של כוח משטרה גדול.
במהלך חודשים יולי–ספטמבר נערכו דיונים עם פקידי משרד המושבות, בהם הסכים רוטנברג לדחות את ההכרעה לגבי שתי דרישותיו אלו.
לאחר פגישה עם פקידי סוכני הכתר ב-23 באוגוסט הסכים לחלופה שהציעו המומחים, להתחייבות הממשלה לחשמול המסילה: הממשלה תתחייב לקנות מראש כמות קבועה של חשמל מדי שנה.
בתקופה זו בה שהה בלונדון, שהתה בעיר גם המשלחת הפלסטינית הראשונה לשם, מטעם הקונגרס הערבי-פלסטיני.
חברי המשלחת סירבו בתוקף להיפגש עם חיים ויצמן ונציגי ההסתדרות הציונית, אך הסכימו להיפגש עם רוטנברג, מתוך הנחה שהוא מייצג את המתונים ביישוב היהודי בארץ ישראל.
ב-30 באוגוסט 1921 נפגש רוטנברג עם חברי המשלחת אבראהים שמאס ומועין אל-מאדי.
ב-8 בספטמבר שיגר סמואל מברק לצ'רצ'יל, שבסופו הציע דרישה חדשה לאישור הזיכיון: הסכמת המשלחת הערבית.
כדי לסלק את המכשול שהציב סמואל, הסכים רוטנברג לוותר על שלוש דרישותיו שלו ולדחות את החתימה על שלושת הנספחים: חשמול מסילת הברזל, התחייבות הממשלה לקנות כמות קבועה של חשמל, והחכרת 50,000 דונם מאדמות המדינה.
ג'ון שאקבורו, מנהל מחלקת המזרח התיכון, דחה את דרישתו של סמואל, בטענה כי המשלחת הערבית אינה באמת מייצגת את ערביי ארץ ישראל וכי ממילא אין ביכולתה, כגוף, להסכים לתמיכה במפעל, ועמדתו קיבלה את אישורו של צ'רצ'יל.
ואכן, ב-17 בספטמבר התקבלה תגובתו הרשמית של חוסייני להצעת רוטנברג: "אנו מצטערים על כי אין ביכולתנו להביע את השקפותינו בעניינך, קודם שתיקבע סופית מדיניות הממשלה בפלשתינה.
עם־זאת עלינו לציין כי בני עמנו לא יראו כחוקי כל זיכיון, אם לא יובא קודם־לכן לאישור כל האוכלוסייה של פלשתינה...
ב-21 בספטמבר הודיע צ'רצ'יל לסמואל כי הוא רואה במכתב תשובה מספקת והורה לסוכני הכתר לחתום על שני ההסכמים.
רוטנברג האמין בכוחו של האינטרס המשקי והקיומי המשותף של הערבים והיהודים בארץ ישראל לטשטש את הניגודים הלאומיים ביניהם, והחזיק בהשקפה זו בכל שנות פעילותו בארץ ישראל.
ב-21 בספטמבר 1921 נחתם בלונדון הסכם הזיכיון לניצול המים של ארץ ישראל לייצור חשמל ואספקתו.
אושרו שני זיכיונות: בזיכיון הראשון התחייב רוטנברג להקים בתוך שנתיים חברה בהון יסוד של 100,000 ליש"ט, שתספק חשמל לאזור השרון באמצעות מי הירקון ("תוכנית עוג'ה") ותחל בהכנות לניצול מימיו להשקיה.
הזיכיון השני היה גדול יותר, ורוטנברג התחייב בו להקים בתוך שנתיים חברה בהון יסוד של מיליון ליש"ט, שתקים את מפעל הירדן, שנועד לספק חשמל ומים להשקיה לכל חלקי ארץ ישראל ועבר הירדן, מלבד אזור ירושלים, שלגביו כבר היה זיכיון שניתן בתקופת השלטון העות'מאני.
באותו חודש התקיים הקונגרס הציוני העולמי השנים עשר ורוטנברג ניהל בלונדון, בשמם של חיים ויצמן ונחום סוקולוב, את השיחות עם משרד המושבות בנושא החוקה המוצעת לארץ ישראל.
בתקופה זו החל רוטנברג לנהל את עבודות הניקוז והכנת תעלות השקיה בעמק יזרעאל.
באוקטובר 1921 קיימה ההנהלה הציונית דיון בזיכיונות והחליטה להשעות העברת כספים לחשבונו של רוטנברג עד שתקבל ממנו מסמכים שנמנע מלהגיש לה בנושא זיכיון הירקון.
בחורף 1921–1922, עם התבהרות ההסדרים העסקיים הקשורים בהפעלת הזיכיונות, גבר אי-האמון בין רוטנברג לבין ההסתדרות הציונית ויושב הראש שלה, ויצמן, שהתנגד להענקת מעמד קובע לרוטנברג בחברה העתידית.
היעדר אמצעים פיננסיים מנע את ביסוס מעמדה של ההסתדרות הציונית במפעל הירדן.
רוטנברג החליט להרחיב את מעגל המשקיעים ובמרץ 1922 הגיע לארצות הברית כדי לגייס כספים למימוש זיכיונותיו.
בעקבות סערה ציבורית שפרצה בלונדון סביב זיכיונות החשמל והעמידה בספק את מימושם, מיהר לשם רוטנברג כדי להתמודד עם הטענות.
בשל נסיעתו הבהולה, נעדר מוועידת ציוני ארצות הברית שהתכנסה בפילדלפיה וב-26 ביוני הוקרא נאומו מעל במת העצרת שלה, בו דרש מכל יהודי ארצות הברית לסייע למפעלו בארץ ישראל.
עוד בשלבים הראשונים של עיבוד תוכניות המפעל, ידע רוטנברג כי לקניית ציוד מחוץ לבריטניה תהיינה משמעויות פוליטיות.
עמדה בפניו דילמה: היצרנים בבריטניה דרשו מחירים גבוהים, כפולים מאלו שבגרמניה, אולם היענות ללחץ הבריטי הייתה מביאה ביקורת מצד המוסדות היהודים שישתתפו במימון, על בזבוז כספים וייקור מחיר החשמל.
רוטנברג דרש אז מוויצמן מסמך המורה לו כיצד לנהוג, אולם ויצמן נמנע מלהשיב על כך.
בינתיים אושר זיכיון הירקון, וכדי לזרז את תהליך אספקת החשמל לאזור השרון, מיהר רוטנברג לרכוש שני מנועי דיזל בגרמניה.
ויצמן הפנה את שאלתו של רוטנברג אל משרד המושבות וצ'רצ'יל השיב כי לא ייתכן שרוטנברג יקנה ציוד בגרמניה, לאור האבטלה הגוברת בבריטניה ועול המיסים לצורך החזקת כוח צבאי בארץ ישראל "כדי לסייע בהגשמת המדיניות הציונית".
אף על פי כן, בנובמבר 1921, בתשובה לשאילתה בבית הנבחרים, אמר נציג משרד המושבות כי הניסיון לכפות על רוטנברג לקנות את הדרוש לו בבריטניה מנוגד לסעיף 18 בכתב המנדט, האוסר בלעדיות בעסקות לבריטניה בפיתוחה של ארץ ישראל.
בעקבות שאילתות שהוצגו בפרלמנט לגבי ההיבטים העסקיים של מפעל החשמל, התרחב הדיון ועסק במדיניות הבית הלאומי היהודי עצמה.
דיון זה הפך לסערה ציבורית בבריטניה כשלורד נורת'קליף העמיד את רשת העיתונים שלו כבמה למבקרים התקיפים של הציונות.
בראש העיתונים הללו עמד הדיילי מייל, שעשה שימוש לשם כך בעברו ובאישיותו של רוטנברג.
האיבנינג סטנדרד סיפר לקוראיו כי הרברט סמואל מסרב למסור פרטים על תהליך אישור הזיכיונות וטען כי ניצול משאביה של ארץ ישראל נמסרים לזרים.
הדיילי סקץ' טען כי על אף ש"מיליונים מכספי משלם המיסים הבריטי מוזרמים לארץ ישראל", "המונופולין ניתן לרוסי הפועל למען גרמניה" ורוב הרווח הכספי יוזרם אליה.
ה-Evening News הדגיש את חלקו של סמואל בקידום המפעל, הזכיר את שמותיהם של אילי הון יהודים המעורבים בתוכנית ויצר את הרושם שמדובר במעין קנוניה יהודית בין-לאומית.
כמו כן, ציין גם את העובדה שהציוד להקמת המפעל נקנה בגרמניה.
למחרת הצטרף גם "הטיימס" לעיסוק ב"פרשת רוטנברג".
אנשי הלובי הפרו-ערבי בלונדון הצטרפו למערכה וכינסו מסיבת עיתונאים בבית הנבחרים.
הם טענו כי מדיניות בריטניה בארץ ישראל פוגעת בזכויות הערבים והעמידו את מפעל החשמל במרכז ביקורתם, כדוגמה לאפליה זו, הנובעת מתפיסת הבית הלאומי היהודי.
הרברט סמואל, ששהה באותו זמן בלונדון, כינס בתגובה אספה בבית הנבחרים, בה הציג את מפעל רוטנברג כביטוי מופתי לנכונות היהודים לתרום לפיתוח ארץ ישראל.
אלא שהעימות רק החריף ועיתוני נורת'קליף החלו להדגיש מעתה שני היבטים סנסציוניים: עברו ה"מפוקפק" של רוטנברג וקשריו העסקיים עם תעשיינים בגרמניה.
ביוני 1922 נפתח דיון בבית הלורדים.
לורד איזלינגטון דרש לתקן את כתב המנדט לפני הגשתו לאישור חבר הלאומים והעמיד במרכז נאומו את "פרשת רוטנברג".
הוא טען כי הענקת הזיכיונות לרוטנברג, כלומר להסתדרות הציונית, מגלמת את ההתעלמות מהאינטרסים של ערביי ארץ ישראל.
כמו כן, הוא סיפק רשימה ארוכה של ערבים תושבי הארץ ובריטים, שביקשו לקבל זיכיונות לניצול מקורות בארץ ישראל, אך בקשותיהם נדחו.
בשם הממשלה השיב הלורד בלפור, שהציג את מפעלו של רוטנברג כפסגת האידיאליזם הציוני, שמשקיע את מרצו והונו בפיתוח לרווחת כל אוכלוסיית ארץ ישראל.
אלא שדבריו לא שכנעו את הלורדים, והצעת ההחלטה של איסלינגטון זכתה ברוב גדול.
בבית הנבחרים דרש הציר ויליאם ג'וינסון-היקס להקים ועדת בדיקה לפרשת רוטנברג ודיון מקיף במדיניות בריטניה בארץ ישראל.
צ'רצ'יל הגן על מדיניות הבית הלאומי ועל מפעליו של רוטנברג, והצעתו של היקס הוסרה ברוב עצום.
נאומו של צ'רצ'יל וניצחון הממשלה שינו באופן משמעותי את יחס העיתונות לפרשה.
עוד בשנת 1920 פרצה מחלוקת באשר לזכותה של בריטניה להתנער מזיכיונות שנחתמו בתקופת השלטון העות'מאני בארץ ישראל, כאשר אורפידס מאברומאטיס, יווני שהיה נתין עות'מאני, טען כי הפקדת הזיכיון בידי רוטנברג מנשלת אותו מהזיכיונות שהופקדו בידיו על ידי השלטון הקודם.
לאחר שנכשל בניסיונו לאלץ את ממשלת בריטניה לבטל את הזיכיון לרוטנברג, פנה מאברומאטיס לבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ).
אחד מטיעוניו המרכזיים היה כי מסירת הזיכיונות לרוטנברג היא למעשה מסירתם לידי ההסתדרות הציונית, פעולה העומדת בניגוד להתחייבות הבריטית המפורשת שלא לפגוע באינטרסים של האוכלוסייה הלא-יהודית בארץ ישראל.
בינואר 1925, ערב פתיחת הדיון בהאג, הצהירו ההסתדרות הציונית ורוטנברג בתגובה כי מפעל החשמל הוא ישות עצמאית בלתי תלויה בהסתדרות הציונית ויש להבחין ביניהן.
לאחר הפנייה להאג ניצלה ממשלת בריטניה עניינים טכניים בכתב הזיכיון והצליחה לנשל את מאברומאטיס מרוב זכויותיו.
ב-29 במרץ 1923 יסד רוטנברג את חברת החשמל לארץ ישראל.
ב-10 ביוני 1923 נחנכה תחנת הכוח הראשונה של תל אביב, שהייתה מונעת בדיזלים והייתה גם תחנת הכוח הראשונה בארץ ישראל.
במרוצת 1924 החל רוטנברג לנהל את הקמתן של תחנות דיזל בחיפה ובטבריה.
באותה שנה, ערב הקמתה של התחנה לאספקת כוח ביפו, נדרש על ידי הממשלה להסביר מדוע לא הקים את התחנה ההידרו-אלקטרית בירקון, כפי שנדרש בכתב הזיכיון.
רוטנברג השיב כי מטעמים לאומיים נמנעו ערביי יפו מלמכור לו את הקרקעות הדרושות לכך.
מדי שישה חודשים ביקש רוטנברג וקיבל הארכה למועד התחייבותו, ובינתיים סיפק את החשמל לכל האזור מתחנת הדיזל, שגדלה עד שלא היה כבר צורך בתחנה ההידרו-אלקטרית, ולכן ביקש מהממשלה לשחררו מן ההתחייבות הזו.
עיריית יפו הפעילה לחץ כבד על הממשלה לבטל את הבלעדיות שניתנה לרוטנברג ולאפשר לה לנצל את מי הירקון למפעלי השקיה ואספקת מים לעיר, אולם רוטנברג סירב לוותר על זכותו הבלעדית להשתמש במי הירקון.
מחלוקת זו נמשכה עד 1927. ב-15 באוקטובר אותה שנה נחתם במשרד המושבות הסכם האחדת זיכיון הירדן וזיכיון הירקון תחת ניהולה של חברת החשמל הארץ-ישראלית, שהוקמה בשלהי 1926. בהסכם זה התחייבה החברה להתיר לממשלה לשאוב "לצורכי ציבור" עד 20,000 מ"ק מים ליום מן הירקון.
ב-5 במרץ 1926 אושר כתב ההסכם של הקמת החברה לניצול מי הירדן וחברת החשמל לניצול זיכיון הירדן נרשמה כחוק.
במהלך המשא והמתן על הקמתה התעקש רוטנברג על החלת זכותו הבלעדית לספק חשמל גם לעבר הירדן, כפי שנקבע בכתב הזיכיון.
אלא שהזיכיון ניתן לפני הפרדת עבר הירדן משטח המנדט ב-1922, והממשלה דרשה עתה להסיר מכתב החברה את הסעיפים שהדגישו את חלות הזיכיון גם על שטח זה, ובסופו של דבר הצליחה בכך.
באוקטובר 1926 הסתיים משא ומתן בין רוטנברג למשרד קרן ה-Trade Facilities Commission לקבלת הלוואה בסך 250,000 ליש"ט, במהלכו קיבל רוטנברג את התנאי שחברת החשמל תתחייב לרכוש את כל הדרוש לה מן התעשייה הבריטית.
בקיץ 1927 יצא רוטנברג לארץ ישראל עם האישור להתחיל בעבודות הירדן, והחל בהקמת תחנת הכוח ההידרו-חשמלית בנהריים.
את המימון הראשוני, בסך 1,000 לירות שטרלינג, לעריכת המדידות הראשונות של ספיקת הירדן ולהכנת השרטוטים הראשונים של תוכנית המפעל ההידרו-חשמלי, קיבל רוטנברג מברל כצנלסון (מכספי קפא"י).