tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אליאס התגורר בבזל עם אשתו, השחקנית גרטי אליאס (לבית וויידנר), שם מת ב-16 במרץ 2015. הוא היה קרוב המשפחה האחרון של אנה פרנק.
היו להם שני בנים, פטריק ואוליבר, שהפכו גם הם לשחקנים.
ברנהרד, נסיך ליפה , היה אביו של ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד - בעלה של יוליאנה, מלכת הולנד.
ברנהרד נולד ב-26 באוגוסט 1872 באוברקאסל שהשתייכה לממלכת פרוסיה, לארנסט השני, רוזן ליפה-ביסטרפלד ולקרולינה, רוזנת ורטנסלבן, בתם של לאופולד אוטו, רוזן ורטנסלבן ומתילדה האלבך.
בצעירותו שירת ברנהרד בצבא הקיסרות הגרמנית, והגיע לדרגת מיור.
בשנת 1905 הכריע בית המשפט הקיסרי בלייפציג, שנסיכות ליפה תעבור לאחיו לאופולד הרביעי, נסיך ליפה, לאחר מאבק הירושה בינו לאדולף, נסיך שאומבורג-ליפה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שדרג לאופולד את תוארי הענפים השונים של המשפחה, וב-24 בפברואר 1916 הכשיר את נישואי ברנהרד לארמגארד פון קראם, והעניק לבניו ברנהרד ואשווין את התואר "נסיך ליפה-ביסטרפלד".
ב-19 ביוני 1934 מת ברנהרד במינכן, ובשנת 1936 התחתן בנו ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד עם יוליאנה, נסיכת הכתר של הולנד שעלתה לשלטון בהולנד בשנת 1948.
ב-16 באוגוסט 1901 התחתן ברנהרד עם ארמגארד פון קראם, בתם של הברון אשווין מזירסטורפף-קראם והברונית הדוויג מזירסטורפף-דריבורג, ממנה נולדו לו שני בנים:
ברנהרד, נסיך ליפה-ביסטרפלד (1911–2004), התחתן עם יוליאנה, מלכת הולנד
אשווין, נסיך ליפה-ביסטרפלד (1914–1988), התחתן עם סימון ארנו
ברנהרד השביעי, הלורד של ליפה היה הלורד של ליפה משנת 1429 עד מותו.
בשל הסכסוכים הרבים בהם היה מעורב, הוא זכה לכינוי "המתלהם".
הוא היה השליט האירופי ששלט במשך הזמן הארוך ביותר.
ברנהרד נולד ב-4 בדצמבר 1428, והיה הבן הבכור של זימון הרביעי, הלורד של ליפה, ומרגרטה מבראונשווייג-גרובנהאגן.
בשנת 1429, עוד לפני יום הולדתו הראשון מת אביו, וברנהרד עלה לשלטון במקומו, ועמד תחת העוצרות ואפוטרופסות של דודו אוטו.
בשנת 1446 מת אוטו, ודודו הגדול הארכיבישוף דיטריך השני מקלן, מונה לעוצר.
דיטריך יוצג על ידי עוזרו בליפה, יוהאן מלנבק.
בשנת 1444, ברנהרד חתם על הסכם עם אדולף הראשון, דוכס קלווה, שבו הוא ויתר לאדולף 50% מהשליטה בעיר ליפשטדט, אשר הייתה משועבדת לקלווה.
באותו הזמן, הוא הצטרף לברית, במה שנקרא סכסוך זסט, נגד הארכיבישוף דיטריך השני מקלן.
בשנת 1447, דיטריך קרא לצבא הבוהמי, אשר הרס את הצד של ליפה ולא החריב את העיר בלומברג על המישור.
הצבא הבוהמי גם הטיל מצור על הערים ליפשטדט וזסט, אבל לא הצליח לכובשן.
לאחר שיושב הסכסוך בשנת 1449, התיישב ברנהרד בטירת בלומברג.
בשנת 1468, הוא עבר לדטמולד, אשר באותה העת הייתה העיר הקטנה ביותר בליפה, עם רק 350 תושבים, והרחיב את טירת דטמולד.
ברנהרד היה מעורב במספר רב של סכסוכים נגד אויבים שונים, עם העברת בריתות.
בשנת 1469, הוא תמך בלודוויג השני, רוזן הסן התחתית נגד אחיו היינריך השלישי, רוזן הסן העילית.
מצד שני, בשנת 1464, הוא תמך באחיו, הנסיך-בישוף זימון השלישי מפאדרבורן נגד לודוויג השני, רוזן הסן התחתית, כאשר הם לחמו בסכסוך הסן-פאדרבורן על טירת קאלנברג.
ברנהרד התחתן עם אנה מהולשטיין-שאוינבורג, בתו של הרוזן אוטו השני של הולשטיין-שאוינבורג, ממנה נולדו לו הילדים הבאים:
אנה (נולדה ב-1450), התחתנה עם אוטו השישי, רוזן הויה, ולאחריו התחתנה עם יוהאן השני, רוזן נסאו-בילשטיין
מרגרט (נולדה ב-1452), התחתנה עם יוהאן הראשון, רוזן רייטברג
אליזבת (נולדה ב-1460), התחתנה עם יוהאן השני, רוזן שפיגלברג, ולאחריו התחתנה עם רודולף השביעי, רוזן דיפהולץ
ארמנגארדה (1460 – 1524), התחתנה עם יובסט הראשון, רוזן הויה
ברנהרד השביעי, נסיך אנהלט-צרבסט , היה נסיך גרמני מבית אסקניה ששלט בנסיכות אנהלט-צרבסט.
ברנהרד נולד ב-17 במרץ 1540 בדסאו, ליוהאן החמישי, נסיך אנהלט-צרבסט ולמרגרטה מברנדנבורג, בתם של יואכים הראשון, הנסיך הבוחר מברנדנבורג ואליזבת מדנמרק, נסיכת הבוחר מברנדנבורג.
בשנת 1550 מת אביו, וברנהרד ירש את אנהלט-צרבסט יחד עם אחיו קרל הראשון, נסיך אנהלט-צרבסט ויואכים ארנסט, נסיך אנהלט-צרבסט.
בשנת 1553 מת דודו גאורג השלישי, נסיך אנהלט-פלצקאו ללא יורשים, ובעקבות כך ירשו ברנהרד ואחיו את אנהלט-פלצקאו.
בשנת 1561 מת אחיו קרל, ושבעה חודשים לאחר מכן מת דודו יואכים הראשון, נסיך אנהלט-דסאו ללא יורשים, ובעקבות כך ירשו האחים גם את אנהלט-דסאו.
בשנת 1562 ויתר דודו וולפגנג, נסיך אנהלט-קתן על אנהלט-קתן, ובעקבות כך איחדו ברנהרד ואחיו את כל שטחי בית אסקניה לנסיכות אנהלט.
ב-1 במרץ 1540 מת ברנהרד בדסאו, ויואכים ארנסט נשאר השליט היחיד בנסיכות אנהלט.
ב-28 במאי 1565 התחתן ברנהרד עם קלרה פון גיפהורן, ממנה נולד לו בן אחד:
ברנהרד, רוזן אנהלט, הידוע גם כברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה היה רוזן אנהלט בין השנים 1170–1212 ודוכס סקסוניה בין השנים 1180–1212.
ברנהרד נולד בשנת 1140, לאלברכט הראשון, מרקיז ברנדנבורג וסופיה מוינצנבורג, בתו של הרמן הראשון, רוזן וירצנבורג.
בשנת 1170 מת אביו, וברנהרד ירש את השטחים סביב טירת אנהלט, אשר הפכו מאוחר יותר לנסיכות אנהלט.
בשנת 1172 מת אחיו הבכור אלברכט, רוזן באלנשטדט ללא יורשים, וברנהרד ירש אף את נחלותיו.
בשנת 1180 פרץ במלוא עוזו הסכסוך בין הקיסר פרידריך ברברוסה לבין היינריך הארי, דוכס סקסוניה ובוואריה, מאחר שמסעו של ברברוסה אל תוך לומברדיה הסתיים בכישלון מוחץ, והוא נטר טינה להיינריך, אשר לא סייע לו.
פרידריך ניצל את עוינותם של הנסיכים הגרמנים האחרים כלפי היינריך, אשר ביסס בהצלחה מדינה חזקה ובעלת רצף טריטוריאלי שכללה את סקסוניה, בוואריה ושטחים ניכרים בצפון ובמזרח גרמניה – ודאג בשנת 1180 כי יישפט שלא-בפניו על אי-ציות, בפני חבר שופטים שהורכב מבישופים ומנסיכים.
בהצהירו כי החוק הקיסרי גובר על המסורתי, הפשיט בית המשפט את היינריך משטחיו והכריז עליו כעל פורע חוק.
אז פלש פרידריך עם הצבא הקיסרי לסקסוניה, כדי להוריד את דודנו על ברכיו.
בעלי-בריתו של היינריך נטשו אותו, והוא נאלץ לבסוף להיכנע, בנובמבר 1181, ברייכסטאג שבארפורט.
בעקבות כך, קיבל ברנהרד את שטחי דוכסות סקסוניה, אם כי שטחי הדוכסות צומצמו מאוד, וניתנו אף לנסיכים אחרים.
ברנהרד ניסה לאכוף את סמכותו בשטחים בין האלבה לים הבלטי, ובעקבות כך הסתכסך עם אדולף השלישי, רוזן הולשטיין, אך לא הצליח לכבוש את נחלותיו.
בשנת 1183 מת אחיו דיטריך, רוזן וארבן, וברהרד ירש אף את נחלותיו.
עד מהרה הסתכסך ברנהרד עם היינריך בורווין הראשון, הלורד של מקלנבורג ודודנו ניקולאוס הראשון, הלורד של מקלנבורג, אשר חברו אל בוגיסלאב הראשון, דוכס פומרניה נגד ברנהרד, ורק לאחר התערבות הדנים בראשות קנוט השישי, מלך דנמרק, נאלצו יריביו להיכנע לו, וליהפך לווסאלים שלו.
כדוכס סקסוניה, הפך ברנהרד למרשל האימפריה הרומית הקדושה, אותו קיבל בשנת 1190 בהכתרת היינריך השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם הוא קלקל את קשריו עם הקיסר בעקבות התנגדותו להפוך את הכתר הגרמני לתורשתי בבית הוהנשטאופן.
בשנת 1198 הוא תמך בפיליפ משוואביה כקיסר, אולם לאחר מותו של פיליפ ב-21 ביוני 1208 בקרב עם אוטו מוויטלסבאך, תמך ברנהרד בבחירתו של אוטו מבראונשווייג לקיסר.
ב-2 בפברואר 1212 מת ברנהרד, ובנו היינריך הראשון, נסיך אנהלט ירש את נסיכות אנהלט, בעוד בנו אלברכט הראשון, דוכס סקסוניה ירש את דוכסות סקסוניה.
ברנהרד התחתן עם בריגיטה מדנמרק, בתו של קנוט החמישי, מלך דנמרק, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
הדוויג (1175–1206), התחתנה עם אולריך הראשון, רוזן וטין
לאחר מכן התחתן ברנהרד עם סופיה מתורינגיה, בתו של לודוויג השני, רוזן תורינגיה, ממנה נולד לו בן אחד:
לאחר מכן התחתן ברנהרד עם יודיטה מפולין גדול, בתו של מיישקו השלישי הזקן, אך לא היו לו ילדים ממנה.
ברנהרד הראשון, נסיך אנהלט-ברנבורג היה נסיך גרמני מבית אסקניה אשר שלט בנסיכות אנהלט-ברנבורג.
ברנהרד נולד בשנת 1218, והיה בנם של היינריך הראשון, נסיך אנהלט ואירמגרד מתורינגיה, בתו של הרמן הראשון, רוזן תורינגיה.
בשנת 1212 מת סבו ברנהרד, רוזן אנהלט, ואביו ירש את רוזנות אנהלט, ובשנת 1218 הועלה למעמד נסיך.
לאחר מות אביו בשנת 1252, חולקה נסיכות אנהלט בין האחים: היינריך השני, ירש את אשרסלבן, ברנהרד קיבל את ברנבורג, וזיגפריד ירש את צרבסט וקתן.
בשנת 1287 מת ברנהרד, ובניו יוהאן וברנהרד ירשו את נחלותיו.
ב-3 בפברואר 1258 התחתן ברנהרד בהמבורג עם סופיה מדנמרק, בתו של אבל, מלך דנמרק.
ממנה היו לו שישה ילדים:
יוהאן הראשון, נסיך אנהלט-ברנבורג (מת ב-1291)
אלברכט, בישוף הלברשטדט (מת ב-1324)
ברנהרד השני, נסיך אנהלט-ברנבורג (1260–1323)
סופיה (מתה ב-1322), התחתנה עם דיטריך השני, רוזן הונשטיין.
ברנהרד, נסיך סקסוניה-מיינינגן היה ראש בית סקסוניה-מיינינגן משנת 1946 ועד מותו.
ברנהרד נולד ב-30 ביוני 1901 בקלן, כבנם השלישי של פרידריך יוהאן, נסיך סקסוניה-מיינינגן והרוזנת אדלייד מליפה-ביסטרפלד .
אביו היה בנו השני של גאורג השני, דוכס סקסוניה-מיינינגן ואמו הייתה בתו של ארנסט השני, רוזן ליפה-ביסטרפלד.
ב-25 באפריל 1931 התחתן ברנהרד בנישואים מורגנטיים עם מרגוט גרסלר, בתו של סוחר מברסלאו, ממנה נולדו לו שני ילדים.
ברנהרד ואשתו הראשונה הוכרזו אשמים בקנוניה נאצית נגד אוסטריה ב-1933; הוא נידון לשישה שבועות בכלא, ואילו היא הושמה במעצר בית.
לאחר התערבות השגריר הגרמני הוא שוחרר מהכלא, והם נמלטו לאיטליה.
שלושה שבועות לאחר מכן הוא נעצר בעת שניסה לחזור לטירת פיצלשטאטן.
ב-10 ביוני 1947 התגרשו השניים, וב-11 באוגוסט 1948 התחתן ברנהרד עם הברונית ורה שפר פון ברנשטיין, ממנה נולדו לו שלושה ילדים.
לאחר מותו של אחיו הבכור גאורג, נסיך סקסוניה-מיינינגן בשנת 1946 ויתר אחיינו פרידריך אלפרד על זכויות הירושה שלו, וכך ירש ברנהרד את ראשות בית סקסוניה-מיינינגן.
מכיוון שנישואיו הראשונים היו נישואים מורגנטיים, בנו מנישואיו השניים, קונרד, נסיך סקסוניה-מיינינגן, ירש את תאריו, לאחר מותו בבאד קרוצינגן ב-4 באוקטובר 1984.
ב-25 באפריל 1931 התחתן ברנהרד בנישואים מורגנטיים עם מרגוט גרסלר, ממנה נולדו לו שני ילדים:
פאודורה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (נולדה ב-1932) התחתנה עם בורכארד קיפנברג.
פרידריך ארנסט, נסיך סקסוניה-מיינינגן (1935–2004) התחתן עם ארנגרד פון מאסו, ולאחריה התחתן עם ביאטריס, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה.
ב-11 באוגוסט 1948 התחתן ברנהרד עם הברונית ורה שפר פון ברנשטיין, ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
אלאונורה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (נולדה ב-1950) התחתנה עם פיטר אריק רוזדן.
קונרד, נסיך סקסוניה-מיינינגן (נולד ב-1952).
אלמוט, נסיכת סקסוניה-מיינינגן (נולדה ב-1959) התחתנה עם אברהרד פון בראונשווייג.
ברנהרד פאנקוק היה צייר, גרפיקאי, אדריכל ומעצב גרמני מודרני, חבר הזצסיון הברלינאי.
עבודותיו מאופיינות במעבר בין אר נובו לסגנון הבינלאומי.
עיצוב הרהיטים והספרים שלו, כמו קטלוג המחלקה הגרמנית לתערוכת העולמית 1900 בפריז, נתנו לו הכרה גבוהה.
פאנקוק פתח סטודיו במינכן בשנת 1892 ועבד כאמן עצמאי, מעצב גרפי ומאייר במגזינים Pan and Jugend.
הוא נשאר במינכן עד 1902 והקים יחד את הסדנאות המאוחדות לאומנות בעבודת יד.
בשנת 1902 עבר לשטוטגרט, ובשנת 1913 עזר בהקמת בית ספר מקומי לאמנות, שטוטגרטר קילסברג, והיה למנהל הראשון שלו (בשנת 1927 נבנתה בסמוך תערוכת האדריכלות המפורסמת Weissenhofsiedlung).
בשנת 1907 הוא הפך לחבר בזצסיון הברלניאי, וכן מילא בתפקיד וורקבונד הגרמני שזה עתה הוקם ובשנת 1914 הוא היה אחד האמנים המובילים של תערוכת Werkbund המפורסמת בקלן.
בשנת 1930 הוא הפך לחבר זר בזצסיון במינכן ובשנת 1932 הוא מונה לחבר כבוד ב"קונסטוורן מונסטר הווסטפאלי", שנה לאחר מכן, כחבר הכבוד של האקדמיה לאמנויות יפות, מינכן.
האקדמיה הממלכתית לאמנויות יפות שטוטגרט שבה לימד מינתה אותו לחבר כבוד ביום הולדתו השבעים ב-1942. בין תלמידיו היה הצייר פיליפ באוקנכט.
ברנהרד באטרסאק היה צייר נוף גרמני של בית הספר במינכן.
הוא הפגין כישרון אומנותי כבר בגיל צעיר, עודד על ידי הוריו והחל את לימודיו בבית הספר המלכותי לאמנות בשטוטגרט בהנהלת ג'ייקוב גרונוואלד ואלברט קאפיס.
עם סיום הקורס שם, הפך לתלמיד של הרמן באיש וגוסטב שנלבר בקרלסרוהה.
הוא עבד במינכן בין השנים 1884 - 1889 ובמהרה מונה לפרופסור מלכותי על ידי הנסיך יורש העצר לויטפולד.
בשנת 1891 הוענק לו מדליית זהב ב"גלספאלסט ", ובשנה שלאחר מכן היה ממייסדי הזצסיון במינכן.
לקראת סוף 1889 עבר למחוז דכאו בהשראת הנופים הדרמטיים שם.
ארבע שנים לאחר מכן, לאחר מספר מהלכים, התיישב בהיימהאוזן, שם בנה בית מרווח עם סטודיו גדול לאמנות וגן מטופח.
עד מהרה הוא פתח בית ספר פרטי לאמנות והחל את מה שהפך למושבה לאמנות היימהאוזן.
בשנותיו המאוחרות יותר, הוא סבל מ"מחלה עצבית" שקשה היה להגדיר אותה.
השמחה שחש בסביבה המקומית פחתה בהדרגה והוא התלונן על הרוחות המזרחיות התכופות אשר הרסו, לדבריו, את האווירה הציורית.
בשנת 1914, הוא הפך למתבודד ועבר לכפר אחר באזור.
ברנהרד גזימק היה זואולוג ורופא וטרינר גרמני.
הוא כיהן בשנים 1974-1945 כמנהל גן החיות של פרנקפורט בגרמניה המערבית.
פעל רבות להגנת הטבע, בעיקר בפרק הלאומי סרנגטי בטנזניה.
בנו, מיכאל גזימק (1959-1934) נהרג בתאונת מטוס מיד אחרי צילום סרט התעודה שהפיק יחד אביו "סרנגטי לא צריך למות"
יחד עם בנו ערך בשנות ה-1950 סיורי שטח יבשתיים וסיורים אוויריים במזרח אפריקה במטרה לאסוף מידע על חיות הבר ובמיוחד כדי לעורר את המודעות בעולם לגבי הציד הבלתי חוקי
ברנהרד קלמנס מריה גזימק נולד בשמת 1909 בעיר נייסה, בחבל שלזיה הפרוסית, בקיסרות הגרמנית, כיום ניסה בפולין.
אביו, פאול פרנץ קונסטנטין גזימק היה עורך דין ונוטריון.
אמו הייתה מרגרתה מרגוט לבית ואנקה.
אחרי לימודים יסודיים ותיכוניים למד גזימק רפואה וטרינרית, קודם באוניברסיטת לייפציג, ואחר כך באוניברסיטת ברלין.
סיים את התואר דוקטור ברפואה וטרינרית בשנת 1933.
בימי מלחמת העולם השנייה עבד כווטרינר גם בשירות הצבא הגרמני ובתפקיד במשרד המזון של גרמניה הנאצית.
אחרי שבתחילת שנת 1945 הוטרד על ידי גסטפו בחשד שסיפק אוכל ליהודים מוסתרים, נמלט לפרנקפורט באזון כנכבש על ידי האמריקאים.
עם זאת אחרי 1945 לקח מספר שנים עד שסיים תהליך "טיהור" - דנאציפיקציה
גזימק התחתן ב-17 במאי 1930 עם הילדגרד לבית פריפר (Prüfer) איתה גידל שלושה בנים: שנים בנים ביולוגיים - רוכוס ומיכאל, ובן מאומץ, תומאס.
ב-1978 התחתן עם אריקה, אלמנת בנו, מיכאל.
1959 Serengeti darf nicht sterben - "בל ימות סרנגטי" - זכה בפרס אוסקר לסרט התעודה הטוב ביותר בשנת 1960
ברנהרד מסקסוניה-ויימאר היה נסיך וגנרל גרמני במלחמת שלושים השנים.
ברנהרד נולד ב-16 באוגוסט 1604 בוויימאר, שהייתה חלק מדוכסות סקסוניה-ויימאר, והיה בנם האחד-עשר של יוהאן, דוכס סקסוניה-ויימאר ודורותיאה מריה מאנהלט.
ברנהרד קיבל חינוך טוב בצורה יוצאת דופן ולמד זמן קצר באוניברסיטת ינה, אך עד מהרה הלך לחצרו של יוהאן קזימיר, דוכס סקסוניה-קובורג כדי לעסוק בתרגילי אבירים.
עם פרוץ מלחמת שלושים השנים הוא הצטרף לצד הפרוטסטנטי, ושירת תחת מנספלד בוויסלוך (1622), תחת גאורג פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך בווימפפן (1622), ועם אחיו וילהלם בשטאדטלון (1623).
ללא חשש מהתבוסות הללו, הוא השתתף במסעותיו של כריסטיאן הרביעי.
לאחר תבוסה קשה בהולשטיין ב-1627, ברנהרד עזב את השירות הדני והלך לרפובליקה ההולנדית.
שם הוא השתתף במצור המפורסם על הרטוגנבוש בשנת 1629.
כאשר נחת גוסטבוס אדולפוס בגרמניה הצטרף אליו ברנהרד במהירות, ולזמן קצר הוא היה קולונל של משמר סוסי ההצלה השוודי.
לאחר קרב ברייטנפלד (1631), הוא ליווה את גוסטב אדולף בצעדתו לנהר הריין, ובין אירוע זה לקרב ה-Alte Veste, ברנהרד פיקד על משלחות רבות כמעט בכל מחוז מהמוזל ועד טירול.
ב-Alte Veste הוא הפגין אומץ רב, ובקרב ליצן (1632), כאשר גוסטב אדולף נהרג, קיבל ברנהרד את הפיקוד, הרג קולונל שסירב להוביל את אנשיו אל המטרה, ולבסוף זכה בניצחון בשקיעה.
תחילה ככפוף לאחיו וילהלם, שכלוטננט-גנרל שוודי עמד לרשותו של הפיקוד, אך מאוחר יותר כמפקד עצמאי, המשיך ברנהרד לדחוף את גיחותיו על דרום גרמניה; ועם הגנרל השוודי גוסטב הורן הוא ביצע בשנת 1633 פלישה מוצלחת לבוואריה, אשר הוגנה על ידי הגנרל הקיסרי הרוזן אלדרינגן.
בשנה זו הוענק לו תואר הבישוף של וירצבורג ובמברג, ובנוסף קיבל את התואר דוכס פרנקוניה.
הוא מינה את אחד מאחיו הרבים בתור סטאדהאודר, וחזר למלחמות.
כפרוטסטנטי קשוח, הוא גבה תרומות כבדות מהערים הקתוליות שכבש, וניצחונותיו החוזרים ונשנים גרמו לו להיחשב בעיני הפרוטסטנטים הגרמנים כמושיע דתם.
אבל בשנת 1634 ספג ברנהרד תבוסה גדולה בנורדלינגן, ואיבד את מיטב הצבא השוודי.
ב-1635 נכנס ברנהרד לשירות צרפת, שעד אז לא התערבה במלחמה.
הוא מילא תפקיד כפול קשה; במסעות הבאים, שנוהלו בכישרון ובנחישות כפי שהיו, ברנהרד נקט לפעמים במדיניות צרפתית גרידא, בעוד שבפעמים אחרות הוא השתמש בשכירי חרב צרפתים כדי להשיג את מטרתו שלו.
מנקודת מבט צבאית הישגיו הבולטים היו בשטח המשותף של הריין העליון, בברייסגאו.
במערכה הגדולה שלו ב-1638, ניצח ברנהרד בקרבות ריינפלדן, ויטנווייהר ותאן, וכבש ברציפות את ריינפלדן, פרייבורג וברייזאך, כאשר האחרון נחשב לאחד המבצרים החזקים באירופה.
ברנהרד קיבל בשלב הראשון הבטחות מובהקות מצרפת שיש לתת לו את אלזס ואגנו, ווירצבורג, לאחר שאבדו במחדל של 1634; כעת קיווה להפוך את ברייזאך לבירת הדוכסות החדשה שלו.
אולם מצבו הבריאותי של ברנהרד הלך והידרדר.
הוא מת ב-18 ביולי 1639 בנוינבורג אם ריין בתחילת המערכה.
מושל ברייזאך ז'אן לואי ד'ארלאך קיבל שוחד כדי להעביר את המצודה לצרפת.
ברנהרד נקבר זמנית בברייזאך, ושרידיו הועברו לוויימאר רק כעבור 16 שנים.
ברנהרד הרביעי, מרקיז באדן-דורלאך היה מרקיז באדן-פפורצהיים מ-26 בספטמבר 1552 ועד מותו.
ברנהרד היה הבן השני מהנישואים הראשונים של ארנסט, מרקיז באדן-פפורצהיים עם אליזבת מברנדנבורג-אנסבך-קולמבאך.
בדומה לאחיו הבכור אלברט, לברנהרד יוחסו חיים מרושעים, והוא תואר כיצור פראי.
המוניטין הרע שלו עצר את המשא ומתן בין אביו לבין הדוכס מקלווה, אחיו של אשתו הרביעית של הנרי השמיני, מלך אנגליה, אן מקלווה, כדי שיתחתן עם אחותו האחרת של הדוכס אמיליה.
ב-1537 הוא התנגד להצעת החלוקה של השטח של אביו בין בני אביו, ובמיוחד נגד זכויותיו של אחיו למחצה קרל השני, בטענה שהנישואים השניים של אביו היו מורגנטיים.
לאחר שאחיו אלברט מת ב-1542, אביו סלח לו על התנגדותו הקודמת והבטיח לו שיירש את באדן התחתית.
בשנת 1540 הוא רכש את השליטה על העיר בזל.
הוא שלט בבאדן התחתית, עם הערים פפורצהיים ודורלאך מ-26 בספטמבר 1552 ועד מותו, בעוד שאחיו למחצה קרל השני שלט בבאדן העילית.
עם זאת, שלטונו נמשך חודשים ספורים בלבד, שכן הוא מת באופן בלתי צפוי ב-20 בינואר 1553. הוא נקבר בכנסייה הקולגיאטית בפפורצהיים.
הוא היה בנם הבכור של רודולף השישי, מרקיז באדן ומתילדה משפונהיים.
הוא ואחיו רודולף השביעי, מרקיז באדן-באדן חתמו על חוזה ירושה בשנת 1380, לפיו ניתן לחלק את המרקיזות רק בין צאצאים גברים למשך שני דורות.
רודולף השביעי קיבל לאחר מכן את האזורים הדרומיים מאטלינגן דרך ראשטט לבאדן-באדן, ברנהרד עצמו קיבל את האזורים סביב דורלאך ופפורצהיים.
מושב משפחתו היה במבצר הוהנבאדן מעל המרחצאות התרמיים של העיר באדן.
במהלך שלטונו הוא הרחיב את הטירה מהמבנה הגותי הבסיסי.
ב-25 ביולי 1415 תמורת 80 גילדן רייני, הוא רכש את האכברג, הוהינגן, אובר-אוזנברג ואת העיירה סולצבורג בבאדן העילית מאוטו השני, מרקיז באדן-האכברג.
בתקופה זו היו לו מחלוקות רבות עם הערים שטרסבורג, שפייר ועם המלך רופרכט הראשון.
יורשו יאקוב הראשון הרחיב עוד יותר את הטירה למבצר.
ב-22 ביוני 1368 התארס ברנהרד הראשון עם מרגרטה מההנברג, בתו היחידה ויורשתו של רודולף השלישי, רוזן הוהנברג.
הנישואים הרשמיים התקיימו שש עשרה שנים מאוחר יותר, ב-1 בספטמבר 1384. לא היו להם ילדים ולבסוף התגרשו ב-1391.
ב-15 בספטמבר 1397 ניתן פטור של האפיפיור לנישואים עתידיים בין ברנרד הראשון לאנה, בתו של הרוזן לודוויג האחד עשר, רוזן אטינגן, משום שהיו קשורים בדרגה הרביעית האסורה של קרבה.
הנישואין התקיימו ב-27 במרץ 1398, ונולדו להם עשרה ילדים:
אנה (15 במרץ 1399 – לאחר 6 בדצמבר 1421), התחתנה עם לודוויג הרביעי מליכטנברג
ביאטריקס (24 ביוני 1400 – 1452), התחתנה עם אמיך השישי, רוזן ליינינגן-הרטנבורג
מרגרטה (25 בינואר 1404 – 7 בנובמבר 1442), התחתנה עם אדולף השני, רוזן נסאו-וייסבאדן-אידשטיין
אגנס (25 במרץ 1408 – בינואר 1473), התחתנה עם גרהרד השביעי, רוזן הולשטיין-רנדסבורג ולאחר מכן התחתנה בחשאי עם הנס פון לוון
אורסולה (24 באוקטובר 1409 – 24 במרץ 1429), התחתנה עם גוטפריד התשיעי, רוזן זיגנהיין ולאחר מכן התחתנה עם אולריך השני, דוכס טק
היו לו גם שני ילדים לא חוקיים:
אנה (נפטרה לפני 12 במאי 1449), נישאה לפני 1439 לפול לוטראן פון ארטרין, פוגט מפפורצהיים ב-1453.
ברנהרד השלישי, מרקיז באדן-באדן היה מרקיז באדן-באדן.
ברנהרד נולד ב-7 באוקטובר 1474 לכריסטוף הראשון, מרקיז באדן ולאוטיליה מקצנלבוגן.
הוא ירש ב-1515 חלק מהמרקיזות של אביו בבאדן ושלט בחלקו מ-1515 עד 1536.
שני אחיו, ארנסט ופיליפ ירשו את החלקים האחרים; לאחר מותו של פיליפ, הוא וארנסט ירשו כל אחד מחצית מהחלק של פיליפ.
זה יצר שני ענפים של שליטים:
"הענף הברנהרדיני" (קתולי) שלט בבאדן-באדן
"הענף הארנסטיני" (פרוטסטנטי) שלט בבאדן-דורלאך
הענף הברנהרדיני גווע ב-1771, מה שאפשר למרקיז קרל פרידריך מהענף הארנסטיני לאחד מחדש את מרקיזות באדן.
ברנהרד חונך בחצרו של הקיסר מקסימיליאן הראשון ונסע לספרד עם חברו, בנו של מקסימיליאן פיליפ הראשון.
פיליפ מונה למלך ספרד ב-1504.
ברנהרד נטה בשנותיו המאוחרות לפרוטסטנטיות והכניס את הרפורמציה למחוז העליון.
ברנהרד השלישי נישא בשנת 1535, שנתיים לפני מותו, פרנציסקה מלוקסמבורג, רוזנת בריאן וליניי, בתו של שארל הראשון, רוזן ליניי.
נולדו להם שני בנים; הצעיר, כריסטוף, נולד לאחר מותו של ברנרד:
ברנהרד, לעומת זאת, היו לו ילדים מחוץ לנישואים רבים, מהם ידועים שישה בנים (ברנרד, פיליפ, יוהאן, גאורג, קספר ומלכיאור).
ב-1532 הכריז הקיסר קרל החמישי על גאורג, קספר ומלכיור כנסיכים לגיטימיים, ומאוחר יותר, גם על ברנהרד ופיליפ.
בנים אלו לא היו זכאים לרשת, אך הם קיבלו דמי מזונות לאחר מות אביהם.
ברנהרד, אביר וברון פון אסקלס היה בנקאי ואיש כספים יהודי אוסטרי, ששימש גם בתור יהודי חצר.
ברנהרד אסקלס נולד לאחר מות אביו, הרב יצחק ברוש אסקלס, בנו של הרב הפולני - מוראבי גבריאל אסקלס.
בגיל צעיר עבר לאמסטרדם, שם עבד בבית מסחר וכבר בגיל 17 ניהל אותו, אך בעקבות קשיים כלכליים איבד את ההון שהוריש לו אביו.
בשנת 1774 חזר לווינה והצטרף לעסקיו של גיסו, נתן אדם פון ארנשטיין, והשניים ייסדו את הבנק "ארנשטיין ואסקלס", שהתפרסם במיוחד בתקופת קונגרס וינה.
השניים היו פטרונים של מוצרט ושל איגנץ מושלס, שלימד נגינה בפסנתר את בתו של אסקלס, צציליה.
הסלון של אסקלס שימש מקום מפגש לדמויות בולטות כגון טליראן, ולינגטון, קאסלריי, הארדנברג ותיאודור קורנר.
שמו של אסקלס מוזכר תכופות בזיכרונות בני התקופה.
אסקלס שימש כיועץ כלכלי ליוזף השני ובהמשך גם לפרנץ השני, ששלחו אותו למשימות דיפלומטיות חשובות בפריז ובהולנד (1810).
בשנת 1816 ייסד את הבנק הלאומי האוסטרי וניהל אותו במשך 23 שנים.
בשנת 1797 הוענק לו תואר אצולה אוסטרי, בשנת 1811 הוענק לו תואר ריטר (אביר), ובשנת 1822 הוענק לו תואר ברון.
אסקלס לא גילה מעורבות רבה בענייני היהודים, ובתקופת כהונתו כנציג הקהילה היהודית נחקקו תקנות חדשות שפגעו בזכויות היהודים.
בני תקופתו טענו כי יכול היה למנוע את רובן, אילו היה משתמש בהשפעתו.
עם זאת, ייסד כמה מוסדות צדקה, ותרם 50,000 פלורינים לקרן תמיכה בסטודנטים מעוטי יכולת.
אסקלס נישא לצציליה פון אסקלס (1760–1836), בתו של דניאל איציג מברלין.
בנו, דניס, ברון פון אסקלס (1803–1876), שירש את ניהול הבנק ונישא לווילהלמינה, ברונית ברנטנו-צימרולי.
עם מותו, נכחדה השושלת הזכרית של המשפחה.
בתו, מריה אנה (מריאן) ססיליה ברנרדין פון אסקלס, נישאה לפרנץ גראף פון וימפפן ועזבה את היהדות.
ברנהרד הֶטְגֵר היה פסל, צייר, אדריכל ואומן גרמני אקספרסיונטי.
הטגר למד באקדמיה לאומנות בדיסלדורף (Kunstakademie Düsseldorf) תחת הדרכתו של קרל יאנסן (Karl Janssen), ואחר כך חי בפריז בין השנים 1900–1907, שם הושפע מהאומנים מאיול ורודן, השפעה שהובילה אותו לאמץ את הסגנון האקספרסיוניסטי.
בסטודיו של רודן בשנת 1906, הוא פגש את פאולה מודרזון-בקר, שסיפרה לו על מושבת האומנים וורפסוודה.
בשנת 1905, ברנהרד הטגר נישא לפסנתרנית הקונצרטים הלן נטלי האקן (1880–1967), שכונתה לי.
בשנת 1909 הוזמן ברנהרד הטגר להצטרף למושבת האומנים של דרמשטאדט.
בשנת 1911 מונה לפרופסור על ידי ארנסט לודוויג, הדוכס הגדול של הסן.
ברנהרד הטגר החזיק בשנת 1913 בשלושה סטודיואים בכפר פישרהודה (Fischerhude) שליד ברמן, אך בשנת 1914 עבר להתגורר במושבת האומנים וורפסוודה הסמוכה, שם יזם והקים את בית הקפה "קפה וורפסוודה", שבו הציג בתחילה יצירות אומנות משלו.
בשנת 1915 רכש ברנהרד הטגר בית עם מגרש בוורפסוודה, ה"ברוננהוף" (Brunnenhof, "חצר המזרקה").
הוא שיפץ את המבנה והפך אותו לבית מגורים וסדנה גדולים.
לאחר שמכר את "ברוננהוף", בנה ברנהרד הטגר בין השנים 1921–1922 את ביתו השני בוורפסוודה – "בית הטגר" (Haus Hoetger), במורד המדרון הדרומי של הר ויירברג (Weyerberg).
הטגר יצר את הבניין תוך שימוש בחומרים מהסביבה המקומית.
בשנת 1922 הקים ברנהרד הטגר בוורפסוודה את אנדרטת הנופלים לזכר קורבנות מלחמת העולם הראשונה – "אבן סקסוניה התחתונה" (Niedersachsenstein) – מונומנט בגובה 18 מטרים שנבנה מלבני חמר.
יצירה בולטת נוספת של הטגר היא מצבת הקבר של פאולה מודרזון־בקר, שאותה עיצב בין השנים 1916 ל־1919, והיא ניצבת בבית הקברות של וורפסוודה.
ה"ברוננהוף" עלה באש בשנת 1923 ונהרס, אך הגן שסביבו, שבו הוצבו פסלים רבים מעשה ידי הטגר, שרד ושוקם.
לימים נקרא הגן הזה על שמו של האמן – "גן הטגר" (Hoetger-Garten) – כמחווה לזכרו.
ברנהרד הטגר עיצב את נופה האדריכלי של וורפסוודה והשפיע רבות על אופייה.
ותערוכת האמנות הגדולה של וורפסוודה (Große Kunstschau Worpswede) שנחנכה בשנת 1927.
משנת 1934 התגורר הטגר בברלין.
הוא גילה אהדה כלפי המשטר הנאצי, וב־1 באוקטובר 1934 הצטרף למפלגה הנאצית-דמוקרטית.
הוא ניסה לרתום את המפלגה לתמיכה באומנותו, שהושפעה מרעיונות לאומיים-נורדיים, אך מאמציו לא נשאו פרי.
בנאומו של אדולף היטלר בקונגרס המפלגה בנירנברג בשנת 1936, הוכרז כי יצירותיו של הטגר נחשבות ל"אומנות מנוונת" (Entartete Kunst), והוא סולק מן המפלגה.
בשנת 1937, במסגרת מבצע "אומנות מנוונת" של המשטר הנאצי, הוחרמו יצירותיו של ברנהרד הטגר ממוזיאונים רבים ברחבי גרמניה, ביניהם:
המוזיאון של האמנות היפה בברסלאו (כיום ורוצלב),
מוזיאון האמנות והאומנות השימושית בדורטמונד,
מוזיאון האמנות וההיסטוריה המקומית בארפורט,
המכון לאמנות ע"ש שטדל והגלריה העירונית בפרנקפורט על המיין,
והמוזיאון הלאומי של נסאו בוויסבאדן
חלק מהיצירות הושמדו, ואחרות נמכרו בשוק האמנות הבינלאומי דרך סוחר האמנות ברנהרד א.
מרביתן נעלמו עקבותיהן, ורק מעטות מהן אותרו והושבו לאחר שנת 1945.
בשנת 1943 נמלט הוטגר מברלין לשווייץ, שם נפטר בשנת 1949. קברו נמצא בדורטמונד.
ברנהרד "בני" הויס היה צייר גרמני.
הויס נמנה עם דור אומני וורפסוודה שבא לאחר היינריך פוגלר ופאולה מודרזון-בקר.
לבקשת אביו, החל בלימודי רפואת שיניים במינסטר, אך כאשר נפטר האב, הפסיק ברנרד הויס את לימודיו התגייס בשנת 1914 כמתנדב למלחמת העולם הראשונה.
מי שעודד אותו לכך היה ידידו אריך מריה רמרק, שלימים יהפוך לסופר מפורסם המזוהה דווקא עם אידאולוגיה פציפיסטית ואנטי-מלחמתית.
כבר לאחר חודש בחזית המערבית נפצע הויס ושוחרר מן השירות.
חוויותיו בצבא הביאו אותו לחיי נדודים, שנים בהן נסע ממקום למקום והתפרנס מנגינה, ממלצרות, וכפועל מזדמן במפעל כבול ובמכרה אשלג.
את הכפר וורפסוודה הכיר בשנת 1917, ומאז ביקר בה לעיתים תכופות ורכש בה חברים.
במיוחד התיידד עם האומנית מרתה פוגלר, שהייתה נשואה אז לאחד מהחשובים שבאומני מושבת האומנים וורפסוודה – היינריך פוגלר.
מרתה פוגלר הקימה בוטיק ובית קפה, ושם גם הופיע הויס עם הגיטרה.
בשנת 1929 השתקע בוורפסוודה, וב־1931 נשא לאישה את מריה גרינדל, ונולדו להם שני ילדים.
לאחר התמחות בנגרות, החל לייצר מסגרות לתמונות בטכניקה ייחודית שזכתה להצלחה – עלי זהב בצביעה דקה־שקופה.
לצד עבודתו יצר הויס רישומים רבים, והחל גם לצייר.
שני האומנים המובילים במושבת האומנים וורפסוודה – אוטו מודרזון ופריץ מקנזן – חנכו אותו ותמכו ביצירתו האומנותית.
בתערוכות בוורפסוודה הוצגו דרך קבע יצירות שלו.
להבדיל מאומנים אחרים בוורפסוודה, הוֹיס התנגד ללמפלגה הנאצית כבר מראשיתה.
בשנת 1933 הסתיר את כתבי היד של הסופר גוסטב רגלר – שהיה נשוי לבתם הבכורה של מרתה והיינריך פוגלר – לאחר שרגלר הוכרז כ"אויב המדינה" ונגזר עליו גירוש.
הויס שמר את הכתבים עד שובו של רגלר מן הגלות לאחר המלחמה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, בשנת 1943, נענה לבקשתה של ציירת מקומית ולקח על עצמו את האפוטרופסות על בנה שנולד משבוי מלחמה צרפתי – קשר שהיה אסור באותה עת.
במעשה זה מנע ענישה חמורה מכל המעורבים.
שלושה שבועות לאחר מכן, באוגוסט 1943, נחקר ונעצר הויס בידי הגסטפו בברמן.
בתוך ספר שאול שהחזיר לבעליו, הוא שכח פתק שבו כתב מילות מפתח מתוך שידור של רדיו לונדון.
באוקטובר הועבר לבית הסוהר בהנובר.
המשפט התקיים בדצמבר, ונגזרו עליו שנתיים מאסר "בשל פשע מתמשך לפי סעיף 1 של תקנת אמצעי הרדיו החריגים מ־1 בספטמבר 1939".
בית הדין קיבל את בקשת התובע, שטען לעונש גבוה מן הרגיל בטענה שהנאשם עוין את המדינה.
בנוסף לפתק, בין הראיות המפלילות היה גם העתק של שיר שנמצא בחיפוש בביתו, Die öffentlichen Verleumder מאת גוטפריד קלר שהופץ בחשאי בחוגי ההתנגדות לנאצים.
בבית־הסוהר נשלח הויס לעבודות כפייה.
הותר לו לכתוב לאשתו אחת לארבעה חודשים, אך ביקוריה נאסרו בשלב מסוים.
כמה חודשים שהה בבית־החולים של הכלא, לאחר שבריאותו התדרדרה, ולאחר מכן הורשה לו להישאר שם כמטפל.
בקשת חנינה שלו נדחתה במרץ 1945, והוא נאלץ להמתין לאפריל – יום שחרור הכלא בידי חיילי ארצות הברית.
הויס ניצל את התקופה שבין שחרורו ב־7 באפריל לבין שחרורו הרשמי ב־17 במאי 1945 כדי לעבד מבחינה אמנותית את תקופת שהותו בבית הסוהר.
הוא קיבל מממשלת הכיבוש אישור מעבר בנוסח הבא: "לאסיר הפוליטי הויס ניתנת הרשות לשהות בכל חלקי המוסד ללא ליווי סוהרים, כדי להכין רישומים וכדומה.
כל הסוהרים מתבקשים לסייע להויס בביצוע עבודתו." מחברת הרישומים שנוצרה אז, כמה רישומים נוספים והדפס־חיתוך אחד, כולם השתמרו.
בגיל 71 זכה הויס בפרס על עבודתו האומנותית מממשלת סקסוניה התחתונה.
ברנהרד הויס נפטר ב-4 בדצמבר 1973, בגיל 78, בוורפסוודה.
הוא קבור בבית הקברות המקומי.
הויס נחשב לאחד הציירים האחרונים שהציבו את כן הציור שלהם בטבע, כדי להישאר קרובים למושא הציור שלהם בתהליך היצירה.
יצירתו היא חלק מתוצרי מושבת האומנים וורפסוודה, ותרמה לתרבות של האזור הטויפלסמור (ביצת השטן).
גאורג פרידריך בֶּרְנְהָרְד רִימַן (גרמנית: ) (17 בספטמבר 1826 – 20 ביולי 1866) היה מתמטיקאי גרמני, שתרם תרומות חשובות ביותר לאנליזה מתמטית, תורת המספרים וגאומטריה דיפרנציאלית.
בתחום האנליזה הממשית נתן את הניסוח הריגורוזי הראשון למושג האינטגרל, הנקרא כעת אינטגרל רימן, ועבד על טורי פורייה.
תרומותיו לאנליזה מרוכבת כוללות את ההצגה של משטחי רימן, שפרצה דרך במתן טיפול גאומטרי טבעי לאנליזה מרוכבת.
מאמרו המפורסם מ-1859 על פונקציית המספרים הראשוניים, שנחשב לאחד המאמרים החשובים ביותר בתורת המספרים האנליטית, מכיל את הניסוח המקורי של השערת רימן, שנחשבת ל"בעיה הפתוחה החשובה ביותר במתמטיקה".
דרך תרומותיו החלוציות לגאומטריה דיפרנציאלית, רימן הניח את היסודות למתמטיקה של תורת היחסות הכללית.
כאחד המתמטיקאים העמוקים ועתירי הדמיון בכל הזמנים, רימן הרחיב את אופקי המתמטיקה בכמעט כל תחום שהתקיים בזמנו, ובמשך תקופת חייו הקצרה יחסית (39 שנים) ולאחריה, המתמטיקה בכללותה עברה טרנספורמציה משמעותית לכדי מתמטיקה קונספטואלית ועמוקה יותר.
הוא נחשב כיום לאחד מגדולי המתמטיקאים בכל הזמנים.
רימן נולד ב-17 בספטמבר 1826 בכפר קטן בממלכת הנובר, הנכללת כיום בשטחה של גרמניה.
אביו, פרידריך ברנרד רימן, היה כומר לותרני עני שלחם במלחמות הנפוליאוניות.
אמו, שארלוט אבל, נפטרה בטרם ילדיה הגיעו לבגרות.
ברנהרד רימן היה השני מבין שישה ילדים, וסבל מביישנות ומהתמוטטויות עצבים תכופות.
בילדותו גילה יכולות מתמטיות יוצאות דופן, כמו למשל יכולת חישוב מנטלי חריגה.
בשנת 1840 עבר רימן להנובר, שם גר אצל סבתו ולמד בגימנסיה.
אחרי מות סבתו, ב-1842, החל ללמוד בבית ספר גבוה, בו למד את התנ"ך ביסודיות, אך לעיתים קרובות הוסחה דעתו על ידי נושאים מתמטיים.
מוריו נדהמו לעיתים קרובות מיכולתו הטבעית לבצע פעולות מתמטיות סבוכות, שבמהלכן הוא לעיתים קרובות הפגין אינטואיציה שעלתה על זו של בוחניו.
ב-1846, בגיל 19, החל ללמוד פילולוגיה ותאולוגיה נוצרית במטרה להפוך לכומר ולסייע בענייני הכספים של משפחתו.
במהלך האביב של 1846, אביו, לאחר שצבר מספיק כסף, שלח את רימן לאוניברסיטת גטינגן, שם הוא החל ללמוד לקראת תואר בתאולוגיה.
בעת ששהה בגטינגן החל ללמוד מתמטיקה ולהאזין להרצאותיו של קרל פרידריך גאוס (במיוחד להרצאותיו על שיטת הריבועים הפחותים).
גאוס המליץ שרימן יחדל מלימודי התאולוגיה וייכנס לתחום המתמטי; לאחר שאביו נעתר לבקשתו, רימן עבר ב-1847 לאוניברסיטת ברלין, שבה למד אצל יעקובי, דיריכלה, שטיינר ואייזנשטיין.
הוא שהה בברלין במשך שנתיים וחזר לגטינגן ב-1849, שם קיבל את התואר דוקטור (בהנחיית גאוס) ב-1851 (מסופר שכאשר גאוס עצמו נוכח בהרצאת הדוקטורט של רימן, הוא האזין עד תום ולאחר מכן קם והכריז: "הבנתי", בניגוד מוחלט ליהירותו המפורסמת מאוד כלפי מתמטיקאים עד לרימן, לגביהם תמיד טען כי אין מקוריות בעבודותיהם).
רימן נשא את הרצאותיו הראשונות ב-1854, הרצאות אלו הן שייסדו את ענף הגאומטריה הרימנית, שעומד ביסוד התיאור המתמטי של תורת היחסות הכללית של אלברט איינשטיין.
הרצאת הפתיחה לרגל מינויו ל-פריבט-דוצנט (הדרגה האקדמית הנמוכה ביותר), באוניברסיטת גטינגן, הייתה הרצאת הפתיחה המפורסמת ביותר שניתנה אי-פעם בתולדות המתמטיקה.
ההרצאה שינתה מן הקצה אל הקצה את ההשקפה הכללית של המתמטיקאים על מהותה של הגאומטריה.
בשנת 1857 התמנה רימן לפרופסור בגטינגן, וכעבור שנתיים, בעקבות מותו של דיריכלה, התמנה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1862 נשא לאישה את אליזה קוך.
רימן עזב את גטינגן כאשר צבאות הנובר ופרוסיה נלחמו שם ב-1866. הוא נפטר משחפת בעת מסעו השלישי לאיטליה ב-20 ביולי 1866, ונקבר בבית העלמין בעיירה ביגנזולו.
רימן היה נוצרי אדוק, בנו של כומר פרוטסטנטי, וראה את חייו כמתמטיקאי כדרך נוספת לשרת את האל.
במהלך חייו, הוא נאחז תמיד באמונתו הנוצרית והחשיב אותה להיבט החשוב ביותר של חייו.
בעת מותו, הוא ציטט מתוך שיר תפילה נוצרי ומת לפני שסיים את התפילה.
על מצבתו של רימן בביגנזולו (איטליה) מופיע פסוק מתוך הפרק השמיני של האיגרת אל הרומאים: "ואנו יודעים שכל הדברים עמלים יחדיו לטובת אלו שאוהבים את האל, אלו שנקראים לשרתו".
מסופר כי עוזרת הבית שלו השליכה כמה מכתביו שנמצאו במשרדו, כולל כמות רבה של עבודה לא מפורסמת.
רימן סירב לפרסם עבודה לא מוגמרת, וכמה תובנות עמוקות שלו עשויות להיות אבודות לעד.
עבודותיו של רימן יצרו קרקע פורייה להתפתחות רעיונות מתמטיים בהמשך המאה ה-19, והן הניבו ענפי מחקר מתמטי חדשים המשלבים אנליזה עם גאומטריה.
ענפים אלו הפכו בסופו של דבר לחלקים העיקריים בתאוריות של גאומטריה רימנית, גאומטריה אלגברית, ותורת היריעות המרוכבות.
התורה של משטחי רימן פותחה מאוחר יותר בידי פליקס קליין ובאופן מיוחד על ידי אדולף הורוויץ.
תחום זה של המתמטיקה הוא חלק מיסודות הטופולוגיה, והוא עדיין מיושם בדרכים מקוריות וחדשות לפיזיקה מתמטית.
ב-1853 ביקש גאוס מרימן להכין הביליטציה על יסודות הגאומטריה.
במהלך החודשים הבאים, רימן פיתח את התאוריה שלו על גאומטריה בממדים גבוהים יותר ונשא בגטינגן ב-1854 את הרצאתו הנושאת את השם "על ההיפותזה העומדת ביסודות הגאומטריה".
עבודתו בנושא פורסמה רק ב-1868 על ידי דדקינד, שנתיים אחרי מותו.
תהליך הקבלה של הרעיונות בעבודה זו היה איטי אולם כיום היא נחשבת לאחת העבודות החשובות ביותר בהיסטוריה של הגאומטריה.
רימן הציג בה את המושגים של יריעה, מטריקה רימנית, וטנזור עקמומיות, ובכך פתח צוהר לתאוריה של מרחבים רב-ממדיים.
הענף המתמטי שנוסד בעקבות עבודה זאת נקרא גאומטריה רימנית.
רימן מצא את הדרך הנכונה להכליל ל-n ממדים את הגאומטריה הדיפרנציאלית של משטחים, שגאוס עצמו ייסדה כאשר הוכיח את תיאורמה אגרגיום שלו.
האובייקט המתמטי המרכזי הנחקר בגאומטריה זו הוא טנזור העקמומיות של רימן.
במקרה הפרטי של משטח, טנזור הוא מספר (סקלר) חיובי, שלילי או אפס; כאשר המקרים הקבועים ושונים מאפס הם מודלים של גאומטריות לא-אוקלידיות.
הרעיון של רימן היה להצמיד לכל נקודה במרחב אוסף של מספרים (טנזור) אשר יתארו כמה המרחב מתעוות או מתעקם באותה נקודה.
לדוגמה, רימן מצא כי בארבעה ממדים מרחביים, צריך אוסף של בדיוק 10 מספרים בכל נקודה כדי לתאר את התכונות של היריעה, ללא קשר לכמה היא מעוותת.
זו הבנייה המפורסמת המרכזית לגאומטריה שלו, אשר ידועה עכשיו כמטריקה רימנית.
רימן היה גם הראשון להציע להשתמש ביותר משלושה או ארבעה ממדים כדי לתאר את המציאות הפיזיקלית, רעיון שהתמזג בסופו של דבר עם התרומות של איינשטיין בתחילת המאה ה-20.
בעבודת הדוקטורט שלו ביסס רימן תשתית גאומטרית לאנליזה מרוכבת דרך משטחי רימן, שבאמצעותם פונקציות רב-ערכיות כמו הלוגריתם המרוכב או השורש הריבועי יהפכו לפונקציות חד-חד ערכיות.
פונקציות מרוכבות הן פונקציות הרמוניות (כלומר, הן מקיימות את משוואת לפלס ולכן גם את משוואות קושי-רימן) על המשטחים הללו והן מתוארות על ידי מיקום נקודות הסינגולריות והטופולוגיה של המשטחים.
ה"גנוס" הטופולוגי של משטחי רימן הוא , כאשר למשטח יש ענפים (leaves) ו- נקודות הסתעפות (branch points).
בעבור למשטח רימן יש פרמטרים.
בנייה זאת אפשרה לראשונה להעניק מסגרת קונספטואלית מאוחדת לאינספור התוצאות על פונקציות מרוכבות (משפט אינטגרל קושי, תוצאות רבות על אינטגרלים אליפטיים ופונקציות אליפטיות, וכו') שנצברו בעשורים הקודמים על ידי מתמטיקאים רבים.
כך למשל, המקום הגאומטרי "הטבעי" לחקר פונקציות אליפטיות כפולות-מחזור במישור המרוכב הוא משטח רימן המתאים שלהן, שהוא הטורוס.
תרומותיו בהקשר זה רבות מספור.
משפט ההעתקה של רימן, אותו הוכיח בעבודת הדוקטורט שלו (מ-1851), עומד בליבה של התאוריה הגאומטרית המודרנית של העתקות קונפורמיות.
משפט זה קובע שכל תחום פשוט קשר במישור המרוכב שאינו שקול קונפורמית לעיגול היחידה הפתוח.
ההכללה של המשפט למשטחי רימן שרירותיים היא משפט היוניפורמיזציה, שהוכח בשלהי המאה ה-19 על ידי אנרי פואנקרה ופליקס קליין.
עם זאת, הוכחות ריגורוזיות ראשונות למשפט ניתנו רק אחרי הפיתוח של ארסנל כלים מתמטי עשיר יותר (במקרה זה, כלים מתחום הטופולוגיה).
כדי להוכיח את הקיום של פונקציות על משטחי רימן הוא השתמש בתנאי מינימום מסוים, לו הוא קרא עקרון דיריכלה.
קרל ויירשטראס מצא חלל בהוכחה: רימן לא הבחין שהנחת העבודה שלו (שהמינימום קיים) עשויה לא לעבוד; מרחב הפונקציות עשוי לא להיות שלם, ולפיכך הקיום של המינימום אינו מובטח.
דרך עבודתו של דויד הילברט בחשבון הווריאציות, עקרון דיריכלה בוסס לבסוף.
עם זאת, ויירשטראס התרשם עמוקות מרימן, במיוחד מעבודתו על התאוריה של פונקציות אבליות.
כאשר עבודתו של רימן הופיעה, תוך זמן קצר ויירשטראס השליך את מאמרו והחליט לא לפרסמו במגזין המתמטי Crelle.
אנדרה וייל כתב כי החיבור הזה "הוא אחת היצירות המתמטיות הדגולות ביותר שנכתבו אי פעם, אין אפילו משפט אחד בו שלא הוביל בעקבותיו להתפתחות מעמיקה חדשה".
נקודות חשובות אחרות כוללות את עבודתו על פונקציות אבליות ופונקציות תטא על משטחי רימן.
רימן היה נתון בתחרות עם ויירשטראס (החל מ-1857) לפתור את בעיית האינוורסיה לאינטגרלים אבליים, שהם הכללה של אינטגרלים אליפטיים.
רימן נעזר בפונקציות תטא במספר משתנים והראה שניתן לצמצם את בעיית האינוורסיה לבעיה של קביעת האפסים של פונקציות תטא הללו.
רימן חקר גם מטריצות מחזורים ואפיין אותן דרך "יחסי מחזורים רימניים" (Riemannian period relations).
לפי פרדיננד גאורג פרובניוס ושלמה ליפשיץ התקפות של הקשר הזה שקולה לשיכון של (כאשר הוא הסריג של מטריצת המחזורים) במרחב הפרויקטיבי באמצעים של פונקציות תטא.
בעבור ערכים מסוימים של , זו ה-Jacobian variety של משטח רימן, דוגמה ליריעה אבלית.
רימן הראה גם כיצד התאוריה של פונקציות מרוכבות מאירה את התאוריה של משטחים מינימליים (משטח מינימלי הוא המשטח בעל השטח המינימלי עם שפה נתונה; כמו הצורה שלובשות רצועות סבון).
מתמטיקאים רבים כגון אלפרד קלבש חידדו את עבודתו של רימן על עקומים אלגבריים.
התאוריות הללו תלויות בתכונות של הפונקציות המוגדרות על משטחי רימן.
למשל, משפט רימן-רוך (רוך היה תלמיד של רימן) מספק מידע על מספר הדיפרנציאלים הבלתי תלויים ליניארית של משתנים על משטח רימן (עם תנאים ידועים על האפסים והקטבים).
לפי Detlef Laugwitz, תבניות אוטומורפיות הופיעו בפעם הראשונה בחיבור שעסק במשוואת לפלס על גלילים טעונים חשמלית.
אף על פי כן, רימן נעזר בפונקציות כאלו לצורך מיפויים קונפורמיים (כגון מיפוי משולשים טופולוגיים למעגל) בהרצאתו מ-1859 על פונקציות היפרגאומטריות או בחיבורו על משטחים מינימליים.
בתחום האנליזה הממשית, רימן הגדיר את אינטגרל רימן במונחים של סכומי רימן, ובכך תרם לביסוסה.
בין הישגים רבים, הוא הוכיח שכל פונקציה רציפה למקוטעין היא אינטגרבילית.
באופן דומה, ניצני הרעיונות של אינטגרלי סטילטיס מופיעים אצל רימן, כך שהם נקראים גם על שמו.
כן ביסס את תורת הטורים האינסופיים, כאשר הוכיח את משפט הטורים של רימן - תוצאה מתמטית המראה כי, בניגוד לאינטואיציה, טורים מתכנסים בתנאי אינם חילופיים - וקובעת כי ניתן לסדר מחדש את איבריו של טור מתכנס בתנאי כדי לקבל כל מספר ממשי.
בעבודתו על טורי פורייה, אשר באה בהמשך ישיר לעבודתו של מורו דיריכלה, הוא הראה שפונקציות אינטגרביליות לפי רימן "ניתנות להצגה" באמצעות טורי פורייה.
לפניו, דיריכלה הראה זאת בעבור פונקציות רציפות וגזירות למקוטעין (ולכן עם מספר בן מנייה של נקודות בהן הן אינן גזירות).
רימן נתן דוגמה לטור פורייה שמייצג פונקציה רציפה שאינה גזירה כמעט בכל מקום, מקרה שלא טופל על ידי דיריכלה (פונקציית ויירשטראס היא פונקציה רציפה שאינה גזירה באף מקום).
הוא הוכיח גם את למת רימן-לבג: אם פונקציה מיוצגת על ידי טור פורייה, אז מקדמי פורייה שואפים לאפס כש-n שואף לאינסוף.
חיבורו על טורי פורייה היה נקודת ההתחלה של עבודתו של קנטור על טורי פורייה, אשר הייתה הכוח המניע מאחרי היצירה של תורת הקבוצות.
בחיבורו מ-1857 רימן עבד גם עם משוואות דיפרנציאליות היפרגאומטריות באמצעות שימוש בכלים אנליטיים מורכבים והציג את הפתרונות שלהן דרך ההתנהגות של מסלולים סגורים מסביב לנקודות סינגולריות (המתוארת על ידי מטריצת המונדרונומיה).
עבודתו זו על מונדרונומיה והפונקציה ההיפרגאומטרית בתחום המרוכב עשתה רושם אדיר, וביססה דרך בסיסית חדשה לעבוד עם פונקציות על ידי התחשבות רק בנקודות הסינגולריות שלהן.
רימן הרים תרומות אדירות לתורת המספרים האנליטית.
במאמר קצרצר שהגיש רימן כשהתקבל לאקדמיה המדעית של ברלין, "על מספר הראשוניים מתחת לגודל נתון", והיחיד שהוא פרסם על תורת המספרים, הוא חקר את פונקציית זטא שכעת נושאת את שמו, וביסס את החשיבות שלה להבנת התפלגותם של המספרים הראשוניים.
במאמרו היה רימן הראשון לדון בהתנהגות של פונקציית זטא עבור s מרוכב, ולפצח את הקשר בין מאפיינים מסוימים של התפלגות המספרים הראשוניים להתנהגות של פונקציית זטא כפונקציה מרוכבת.
הוא הוכיח את המשוואה הפונקציונלית שמקיימת פונקציית זטא; משוואה זו היא הבסיס לתאוריה הענפה של פונקציה זו (משוואה זו הייתה ידועה, בצורה מעט שונה, ללאונרד אוילר).
הרעיונות המהפכניים במאמר, אשר קשרו בין תורת המספרים האלמנטרית העוסקת בבדיד לבין האנליזה המרוכבת העוסקת ברציף, סללו את הדרך להוכחת משפט המספרים הראשוניים בסוף המאה ה-19.
במאמרו של רימן, ישנן התפתחויות רבות מעניינות יותר.
"השערת רימן" הידועה הייתה אחת מסדרת השערות שהוא ניסח על תכונות הפונקציה, והיא קובעת כי כל האפסים של פונקציית זטא, דהיינו הערכים המרוכבים עבורם , נחים כולם על הישר .
השערה זו הפכה לאחת מהבעיות הפתוחות הבולטות ביותר בתורת המספרים ובמתמטיקה בכלל.
רימן עסק בבעיה בעצמו עד למותו שבע שנים מאוחר יותר, אך לא הצליח להוכיחה.
בעוד שמשפט המספרים הראשוניים מספק מדד כמותי אסימפטוטי למספר הראשוניים מתחת ל-x, להשערת רימן יש קשר ישיר לחריגות של התפלגות הראשוניים מן ההתנהגות הממוצעת שמנבא משפט המספרים הראשוניים.
תוך כדי שהוא מניח את נכונות השערה זו הצליח רימן, דרך הסכימה של פונקציית הקירוב כשהיא עוברת על האפסים הלא-טריוויאליים על פני הישר עם חלק ממשי 1/2, לתת נוסחה מדויקת, "מפורשת", ל-.
רימן היה מודע לעבודתו של פפנוטי צ'בישב על משפט המספרים הראשוניים, אך שיטותיהם היו שונות מאוד.
מראשית דרכו, רימן התעניין ועסק באופן אינטנסיבי בבעיות בפיזיקה מתמטית - ביסוד עבודתו עמדה ראייה של הפיזיקה והמתמטיקה כישות מאוחדת במהותה.
מתוך חמישה עשר החיבורים שרימן כתב, שישה עוסקים בבעיות פיזיקליות גרידא.
חיבוריו אלו של רימן משלבים ראייה פיזיקלית רחבה יחד עם תובנה מתמטית יוצאת דופן באשר לטיבן של בעיות יסוד.
בהקשר זה, ראויות לציון תרומותיו הבאות:
בהמשך ישיר להצעה של גאוס לשכתב את חוקי האינטראקציה האלקטרומגנטית על פי הרעיון של פוטנציאלים המתקדמים במהירות סופית (במקום "פעולה מרחוק"), רימן ניסח תאוריה אלקטרודינמית שקדמה לסינתזה של חוקי החשמל והמגנטיות על ידי מקסוול.
עבודתו הרלוונטית בנושא - "תרומה לאלקטרודינמיקה" - פורסמה ב-1867, לאחר מותו, אולם הייתה לה השפעה גם לפני כן שכן הרעיונות הוזכרו בהרצאותיו, וכמה היסטוריונים מחשיבים את התאוריה של רימן לחשובה מבחינה היסטורית.
תרומתו המיידית ביותר של רימן לפיזיקה מתמטית הייתה מאמרו באקוסטיקה מ-1860 על גלי קול חד-ממדיים בעלי אמפליטודה סופית (לא אינפיניטסימלית) - "על ההתקדמות של גלי קול מישוריים בעלי משרעת סופית".
מאמר זה נחשב למחקר המתמטי המשמעותי הראשון על גלי הלם, והוא החדיר שיטות אנליטיות חדשות לפיזיקה עיונית, במיוחד בחקר משוואות דיפרנציאליות חלקיות.
תוך שהוא מתבסס על ההנחה שהלחץ תלוי בצפיפות בצורה מוגדרת, רימן הראה שהפרעה חד-ממדית התחלתית בלחץ גזי מתפצלת לשני גלים הנעים בכיוונים מנוגדים.
כיוון שמהירות הגל גדלה עם הגידול בלחץ ובצפיפות, מה שקורה בפועל הוא שמופעי הגל הצפופים יותר יעקפו את אלה שלפניהם - כך שגלי הדילול יתרחבו בעוד שגלי העיבוי (בעלי הצפיפות הגבוהה) יהפכו דקים יותר - ובסופו של דבר יהפכו לגלי הלם.
המאמר חשוב מאוד מתמטית והוביל לפיתוח התאוריה הכללית של משוואות דיפרנציאליות היפרבוליות.
כדי לתאר את התרחיש הפיזיקלי, רימן תרגם את פונקציית גרין מהמקרה האליפטי להיפרבולי, שכעת מכונה "פונקציית רימן".
בתחום המכניקה, רימן חקר בעיה שנחקרה קודם על ידי דיריכלה, והיא תיאור התנועה של מסה נוזלית הנתונה תחת השפעת כובדה העצמי, עם צורה כשל אליפסואיד בעל צירים משתנים.
במאמר "תרומה לחקירת בעיית התנועה של אליפסואיד נוזלי הומוגני" (1861), רימן ניתח את ההפרעות שמתפתחות במסה הנוזלית כתוצאה מהתנודות שלה.
אחת התוצאות הקלאסיות של רימן עוסקת ביציבות של אליפסואיד הסובב סביב צירו הראשי ונתון להפרעות משווניות.
זו הייתה עבודה חשובה במיוחד שהובילה לפיתוח של שיטות חדשות בחקר הבעיה כגון זיהוי נקודות ועקומים קריטיים במרחב הפאזה.
תגלית מרכזית אליה הגיע היא שאליפסואידי מקלורין נעשים בלתי יציבים להפרעות החל מאקסצנטריות מסוימת.
לבעיה זו חשיבות רבה באסטרופיזיקה; בהבנת האבולוציה של הצורה של גופים שמימיים.
הוא גם תרם תרומה מקורית אחת לפיזיקה של שמיעה - היכן ששום מתמטיקה לא מעורבת; מאמרו "Mechanick der ohrs" פורסם לאחר מותו.
רימן הותיר אחריו הרבה קטעים פילוסופיים קצרים - כתבים אלו מכילים אבחנות מהותיות בנוגע לפילוסופיה של המדע והמתמטיקה, ובנוגע להיבטים הפסיכולוגיים של תהליך היצירה המתמטי (פילוסופיה של ההכרה).
למעשה, הרהורים פילוסופיים-למחצה על יסודות המתמטיקה היוו מרכיב כה משמעותי בתהליך החשיבה שלו שהיסטוריון אחד העיר ש-: "אלמלא היה רימן מתמטיקאי, הפילוסופים היו רואים בו אחד משלהם".
מכתביו עולה שרימן הושפע יותר מהפילוסוף הגרמני יוהאן פרידריך הרברט מאשר מעמנואל קאנט.
רימן האמין שהטבע האפריורי של המרחב, אם ישנו כזה, הוא טופולוגי ולא מטרי.
משפטים ומושגים שנקראו על שמו
משטח רימן - מרחב שנראה באופן מקומי כמו המישור המרוכב, נחקר לראשונה על ידי רימן ונקרא על שמו.
משפט רימן רוך - אחד ממשפטיו החשובים של רימן בנוגע לקיומן של פונקציות מסוימות על משטחי רימן.
השערת רימן - אחת מהבעיות הפתוחות הבולטות ביותר בתורת המספרים ובמתמטיקה בכלל.
משפט רימן - משפט המראה כסכומים אינסופיים אינם בהכרח חילופיים.
ברנהרד רוסט היה שר החינוך של גרמניה הנאצית.
רוסט נולד בהנובר ולמד לטינית, יוונית ולימודים גרמניים (מקצוע הכולל את השפה כמו גם את הספרות הגרמנית).
במלחמת העולם הראשונה שירת בחיל הרגלים, נפצע בראשו וזכה בעיטור צלב הברזל.
התקדמותו בסולם הדרגות המפלגתי הייתה מהירה.
ב-1925 כבר היה גאולייטר (מפקד מחוז) של אזור הנובר.
ב-1928 הורחב המחוז שתחת סמכותו.
אז היה לגאולייטר של מחוז הנובר-בראונשוויג.
ב-1930 פוטר מעבודתו בבית הספר בגלל שכרות, או לפי גרסה אחרת בגלל הטרדה מינית של תלמידה.
היות שהיה פגוע ראש ונחשב למעורער נפשית כתוצאה מפציעתו, לא נפתחו נגדו הליכים פליליים, אולם אותו ערעור נפשי כביכול לא מנע ממנו מלהיבחר באותה שנה לרייכסטאג מטעם הנאצים.
עם עליית הנאצים לשלטון מונה לתפקיד שר המדע, האמנות והחינוך של פרוסיה.
ב-1934 התקדם לתפקיד שר החינוך של הרייך כולו, תפקיד אותו מילא עד סוף מלחמת העולם השנייה.
רוסט פעל לטיהורם של המוסדות האקדמיים מיהודים, אנשי שמאל ומתנגדי המשטר.
אחד מהטיהורים המפורסמים היה זה שהתרחש באוניברסיטת גטינגן.
מדענים יהודים מפורסמים רבים אולצו לעזוב את משרותיהם וברוב המקרים את גרמניה.
אלו שנשארו בתפקידי הוראה בבתי הספר ובאוניברסיטאות נשלחו למחנות ולקורסים שבהם למדו את הדוקטרינה הנאצית על מנת שיוכלו לחנך את תלמידיהם לפיה.
רוסט אמר ש"כל תכליתו של החינוך היא לייצר נאצים".
רוסט לא אצר כוח רב במסגרת הכאוס השלטוני של הרייך השלישי.
השפעתו הוחלשה על ידי תחרות עם ארגונים שפעלו בתחומים חופפים פחות או יותר לחינוך: האס אס, הנוער ההיטלראי ועוד.
מסיבה זו הוא עיכב פיתוח רשת בתי ספר אדולף היטלר.
מטרתו הייתה לשנות את מערכת החינוך הגרמנית מן היסוד ולהפוך אותה לנאצית.
הצלחתו בזה הייתה מוגבלת ביותר.
ב-8 במאי 1945, היום בו נכנעה גרמניה לבעלות הברית ללא תנאי, התאבד רוסט בברנה שבחבל אולדנבורג.
בֶּרְנוֹ (בצ'כית: , בגרמנית: Brünn, נכתב גם ברין או ברונא) היא בירת מוראביה והעיר השנייה בגודלה בצ'כיה.
מקור שמה של העיר אינו ברור.
יש הטוענים שמקורו הוא בשפה סלאבית עתיקה בה brnie משמעותו בוץ או brniti שמשמעותו מגן או מבצר.
יש הסוברים כי מקור השם במילה "הר" או "גבעה" בשפה קלטית - שפה ששלטה באזור לפני השתלטות הסלאבים.
ברנו שוכנת בדרום-מזרח המדינה, בחיבור הנהרות סביטבה וסוורטקה.
היא הבירה הפוליטית והתרבותית של אזור דרום מוראביה ומשמשת כמרכז של מוראביה בכלל.
העיר ממוקמת בחיבור הדרכים בין הציוויליזציות בדרום אירופה לצפונה.
עקב מיקומה בין ההרים לבין המישור היא נהנית מאקלים נוח ומתון.
בהשוואה לערים אחרות בארץ, לברנו איכות אוויר גבוהה מאוד, בזכות זרימת אוויר טבעית טובה; מעולם לא נרשמו בעיר סערות קשות או אסונות טבע דומים
ברנו הוכרה כעיר על ידי ואצלב הראשון מלך בוהמיה בשנת 1243, אולם האזור יושב כבר במאה ה-5 לספירה.
החל מהמאה ה-11 שימשה העיר כמקום מושבה של שושלת פשֵימִסל ששלטה בבוהמיה ובאזורים בפולין.
במאה ה-14 העיר שימשה אחד המרכזים בהם נפגשה האספה המוראבית, כאשר העיר אולומוץ משמשת כמרכז השני.
במהלך מלחמת שלושים השנים, בשנים 1643 ו-1645, הייתה ברנו העיר היחידה שהצליחה לעמוד בפני המצור השוודי.
על פי המסורת, בזמן המצור שהטיל הצבא השוודי על ברנו, לא הצליחו השוודים לפרוץ לעיר.
מפקדם החליט במאמץ אחרון לרכז את כל חייליו ולכבוש בתנופה את העיר.
הוא פסק כי אם הפעולה לא תסתיים עד אשר יצלצלו הפעמונים בכנסיות בשעה 12:00, על הצבא לסגת.
אנשי העיר היו מותשים וכבר עמדו להיכנע כשהגיע אליהם המידע על התוכנית.
כדי למנוע את המתקפה הוחלט לצלצל בפעמוני הכנסיות בשעה 11:00. השוודים נסוגו והעיר ברנו ניצלה.
ברנו הייתה העיר היחידה שהצבא השוודי לא הצליח לפרוץ לתוכה.
עד היום, ברנו היא העיר היחידה בעולם שכאשר השעה היא 11:00, השעון בכנסייה מצלצל 12 פעמים.
הצלחה זו, איפשרה לבית הבסבורג האוסטרי לשקם את צבאו ולעמוד בלחץ ההתקפות השוודי.
כאות הוקרה לעמידתה האיתנה, זכתה העיר להטבות מיוחדות במעמדה כעיר והוקם בה מבצר ברוקי.
בשנת 1742 ניסו הפרוסים לכבוש את העיר ללא הצלחה, ובשנת 1777 הוקמה בה בישופות.
במאה ה-18, בעקבות התפתחות התעשייה והמסחר, גדלה העיר מאוד והפכה לאחד מהמרכזים התעשייתיים המרכזיים במוראביה.
לא רחוק מהעיר נערך ב-1805 קרב הכרעה חשוב במלחמת הקואליציה האנטי צרפתית השלישית הידוע בשם קרב אוסטרליץ.
בשנת 1839 מסילת הרכבת הראשונה הגיעה לעיר, בשנת 1847 החלה לפעול מערכת תאורת גז, ובשנת 1869 נבנתה מערכת הטראם הראשונה בעיר.
עקב הגידול המהיר נהרסו הביצורים של העיר והמבצר המרכזי הפך בית כלא של האימפריה האוסטרו-הונגרית, הן לפושעים פליליים והן לפושעים פוליטיים.
בתקופת הרפובליקה הצ'כו-סלובקית הראשונה (1919–1938) נמשך הפיתוח ובעיר הוקמה אוניברסיטה על שמו של טומאש מסריק (1919), בה הוקם הצבא הצ'כי (1919) וכן הוקמו בה גני ירידים בשנת 1928. העיר הפכה לא רק מרכז תעשייתי כי אם גם מרכז תרבותי ורוחני.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הייתה העיר תחת שלטון נאצי.
רבים מתושביה הצ'כים של העיר הוצאו להורג.
יהודי העיר גורשו ברובם הגדול לטרזין, ובית הכנסת הגדול בברנו נשרף ונהרס.
לאחר המלחמה גורשו כ-40,000 מן התושבים ממוצא גרמני לאוסטריה.
זמן קצר לאחר המלחמה הפכה העיר קומוניסטית עם המהפכה הקומוניסטית בצ'כוסלובקיה (1948) שהסתיימה במהפכת הקטיפה בשנת 1989.
בשנת 1993 לאחר הפיצול מסלובקיה הוקמו או הועברו לעיר, בית המשפט החוקתי הצ'כי, בית המשפט העליון של צ'כיה וכן לשכת התובע הכללי.
בעיר מספר מוסדות אקדמאיים, הבולט שבהם הוא אוניברסיטת מסריק שהיא השנייה בגודלה בצ'כיה.
לעיר היסטוריה ארוכה של מרוצי מכוניות ואופנועים כבר משנות ה-30 של המאה ה-20 עת הוקם בסמוך לעיר מסלול מרוצים.
לאחר הפסקה של שנים רבות, המסלול נבנה מחדש בשנת 1987 והחל לארח מרוצים בינלאומיים כשגולת הכותרת היא מרוצי אופנועי גרנד פרי.
על פי מפקד האוכלוסין של 2021, בברנו היו 398,510 תושבים.
23.7% מהתושבים לא ציינו כל לאום.
העדות הראשונה על יהודים באזור היא משנת 1253 מתקופת אוטקר השני משושלת פשמישל, שבה היהודים זכו להגנה של המונרך והיו וסאלים של הכתר.
כווסאלים זכו היהודים מצד אחד להגנה ומצד שני נאלצו לשלם מיסים גבוהים.
כך, בשנת 1333 ציווה המלך יוהאן מלוקסמבורג כי היהודים ישלמו 25% מהוצאות הבניה של חומת העיר והחפיר.
על פי הערכה התגוררה בעיר קהילה של כ-1,000 יהודים באותה תקופה (על פי כמות המיסים ששולמה).
מרבית היהודים עסקו במסחר של עורות וצמר, אף על פי שהותר להם להיות אופים נגרים וחייטים.
חלק מהיהודים היו מלווים בריבית אך הם לא הורשו להתגורר מחוץ לתחום הגטו, ולא הורשו להחזיק באדמות במקרה ולווה לא שילם את חובו.
בתקופת המגפה השחורה ברנו הייתה אחת הערים היחידות שהסכימה לקבל יהודים מגורשים ולכן העיר ידעה באותה תקופה גלי הגירה של יהודים.
הקהילה היהודית בברנו ידעה אבדות כבדות בתקופת המלחמות ההוסיטיות (1420–1434 לערך), במיוחד מידי כוחות האימפריה הרומית הקדושה.
לאורך תקופה זו קיימו היהודים עסקים רבים בעיר ברנו, אולם לא התגוררו בה.
בשנת 1772 עבר אליה מנהיג התנועה הפרנקיסטית יעקב פרנק לאחר ששוחרר ממעצרו במבצר צ'נסטוחובה על ידי הרוסים.
פרנק שהה בעיר 13 שנים, כשהוא מנהל משטר צבאי למחצה בקרב קהילתו, הכולל לבישת מדים ואימונים קבועים.
הוא ניבא על מהפכה עולמית העומדת לפרוץ, אשר נהרות הדם שתביא יפילו את הכנסייה הקתולית שבגדה בו, ושבסופה יכבוש צבא המאמינים מדינה משלו בפולין.
מברנו עבר פרנק לאופנבך, לא לפני שעשה מאמץ להחזיר חובות עצומים שצבר לבעלי חוב רבים בעיר ברנו.
רק לאחר אביב העמים בשנת 1848 הוסרו ההגבלות על מגורי יהודים בעיר והקהילה היהודית במקום שבה והתחדשה.
כבר בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-19 נרכשה חלקת אדמה לבית קברות יהודי ובשנת 1853 החלה בניית בית כנסת חדש לקהילה.
בשנת 1857 מנתה הקהילה היהודית בעיר כ-2,230 נפש מתוך 59,819 תושבי העיר.
בשנת 1861 נפתח בית ספר יהודי בעיר.
בעת מלחמת העולם הראשונה הגרו לברנו אלפי פליטים יהודים מגליציה.
בין שתי מלחמות העולם שגשגה הקהילה היהודית בעיר ואף קם בה מרכז ספורט יהודי "מכבי".
בשנת 1938 הגיע מספר יהודי העיר לכ-12,000 תושבים.
בתקופת השואה שמשה ברנו מרכז לפליטים מצ'כוסלובקיה אך מרבית היהודים גורשו למחנה הריכוז טרזין בשנים 1941–1942.
בתחילת המאה ה-21 קיימת בברנו קהילה יהודית פעילה המונה כ-300 יהודים.