tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבניין מתנשא לגובה של 135.47 מטרים והוא בעל 30 קומות.
הוא תוכנן בידי האדריכל ג'וזף נתניאל פרנץ' (Joseph Nathaniel French) בסגנון האר דקו ונבנה בין השנים 1927–1928.
הבניין הוא בעל מעמד מבנה היסטורי לאומי מה-29 ביוני 1989. בין היתר פועלים בו תיאטרון פישר ורשת בתי ספר ציבוריים של דטרויט.
בשנת 1919 רכשה חברת ג'נרל מוטורס 60% מחברת פישר בודי, שייצרה כ-370,000 שלדות רכב וסיפקה אותן לחברות אמריקאיות שונות.
מספר שנים לאחר הרכישה, החליטו האחים פישר להעביר את המפעל לצד בניין ג'נרל מוטורס, המוכר כיום כקדילאק פלייס.
שני בניינים אלו עודדו פיתוח של מרכז מסחר חדש בדטרויט.
במקור תכנן האדריכל ג'וזף נתניאל פרנץ' מכלול של 3 בניינים, שכלל 2 בניינים בני 30 קומות ובניין נוסף בן 60 קומות.
אולם, השפל הגדול גרם לצמצום הפרויקט.
לבסוף נבנה רק בניין אחד מתוך השלושה - בניין פישר.
הבניין חופה בחזיתותיו באריחים מוזהבים, אך אלו הוסרו במהלך מלחמת העולם השנייה, בשל החשש שהם יהיו נר לרגליהם של מפציצי אויב.
במקומם הודבקו אריחי אפוקסי ירוקים והחל משנות ה-80 של המאה ה-20 הם מוארים בלילות בתאורה המקנה להם מראה זהוב.
ביום פטריק הקדוש התאורה מוחלפת לצבע ירוק ובשנים האחרונות מואר בצבע אדום כחלק מחגיגות הפלייאוף של ליגת ה-NHL מתוך כבוד לקבוצה העירונית, דטרויט רד וינגס.
בשנת 1974 נרכש הבניין יחד עם הבניין הסמוך, New Center Building, בידי Tri-Star Development בסכום המוערך בכ-20 מיליון דולר אמריקאי (במונחים כלכליים של 1974).
בניין פישר בעל 30 קומות וגובה כולל של 135.47 מטרים.
רצפת הקומה הגבוהה ביותר שלו היא במפלס 103 מטרים ובו 21 מעליות.
הבניין תוכנן בידי האדריכל ג'וזף נתניאל פרנץ' מ"משרד האדריכלים אלברט קאהן", בהשראת מגדל הטריביון של אליאל סארינן (Eliel Saarinen's Tribune Tower design).
כינויו של הבניין הוא "יצירת האומנות הגדולה ביותר של דטרויט".
בשנת 1929 זכה בניין פישר למדליית כסף מטעם הליגה האדריכלית של ניו יורק.
לובי הבניין מתנשא לגובה של 3 קומות, הוא בעל תקרת קמרון חבית ומחופה ב-40 סוגי שיש שונים.
בניין קוואנה (בספרדית: Edificio Kavanagh) הוא גורד שחקים למגורים הממוקם ברחוב פלורידה 1065, בואנוס איירס, ארגנטינה.
הבניין מתנשא לגובה של 120 מטרים והוא בעל 31 קומות.
הוא תוכנן בידי האדריכלים גרגוריו סאנצ'ס, ארנסטו לאגוס ולואיס מריה דה לה טורה בסגנון אר דקו ונבנה בין השנים 1934–1936.
הבניין הוזמן על ידי קורינה קוואנה, מיליונרית ממוצא אירי שבגיל 39 מכרה 2 חוות בבעלותה במטרה להקים את גורד שחקים.
בניין קוואנה תוכנן עם נסיגות סימטריות, המקטינות באופן הדרגתי את שטח הקומות, ובנייתו נמשכה 14 חודשים בלבד.
הבניין תוכנן מן החוץ אל הפנים כלומר, חזיתותיו עוצבו תחילה והקנו לבניין את צורתו החיצונית ולאחר מכן הותאם התכנון הפנימי לצורניות החיצונית.
בנוסף, תכנונו הושפע מתקנות הבנייה המקובלות בעיר והוא תוכנן באופן הצר ביותר שהתאפשר, כדי להימנע מהוספת משקל מיותר עליו והוא נחשב לשיא של תחילת המודרניזם בארגנטינה.
בניין ריגלי הוא גורד שחקים מוקדם הממוקם בשדרת מישיגן 400 צפון, בניר נורת' סייד שיקגו, אילינוי, ארצות הברית.
הבניין מתנשא לגובה של 133.51 מטרים והוא בעל 27 קומות.
הוא תוכנן בידי משרד האדריכלים גראהם, אנדרסון, פרובסט ווייט, ונבנה בין השנים 1920–1922, במטרה ליצור את מטה המשרדים הראשי של חברת ריגלי.
המגרש להקמת הבניין נבחר על ידי איל ההון, ויליאם ריגלי ג'וניור, במטרה להקים את מטה המשרדים הראשי של חברת המסטיקים שהייתה בבעלותו - חברת ריגלי.
עם תחילת עבודות הבנייה בשנת 1920, לא היה בשיקגו אף גורד שחקים למשרדים מצפון לנהר שיקגו וגשר שדרת מישיגן, שהיה בעצמו בבנייה באותה תקופה.
תכנון הבניין נעשה בידי משרד האדריכלים גראהם, אנדרסון, פרובסט ווייט בהשראת החירלדה של קתדרלת סביליה משולב בסגנון רנסאנס צרפתי.
חלקו הדרומי של הבניין והמגדל בראשו הושלמו בשנת 1922 ואילו חלקו הצפוני הושלם בשנת 1924. באותה עת, התבצע המעבר בין שני חלקי המבנה דרך הקומה השלישית בבניין.
בשנת 1931 נבנה בקומה ה-14 גשר למעבר בין שני חלקי המבנה.
בראש מגדל השעון ישנם 4 שעונים בקוטר 5.97 מטרים האחד.
הבניין מחופה בטרה קוטה מזוגגת המקנה לו את המראה הלבן הבוהק שלו, ומעת לעת נשטף כולו ידנית כדי לשמר מראה זה.
בנוסף, מואר בלילות באור זרקורים.
בניין ריגלי הוא בניין המשרדים הראשון בשיקגו שהותקנה בו מערכת מיזוג אוויר.
בשנת 2011 נמכר לקבוצת משקיעים שכללה בין היתר את קבוצת זלר ריאליטי ומייסדי גרופון, אריק לפקופסקי ובראד קאוול (Brad Keywell).
בניין פיטספילד , במקור בניין קונוויי , הוא גורד שחקים הממוקם ברחוב וושינגטון 55, שיקגו, אילינוי, ארצות הברית.
הבניין מתנשא לגובה של 168 מטרים והוא בעל 38 .
בזכות כך היה הבניין הגבוה ביותר בשיקגו בתקופה בה הושלם.
הוא תוכנן בידי גראהם, אנדרסון, פרובסט וויט בסגנון אר דקו, ונבנה בין השנים 1926–1927.
הבניין בעל מעמד חשיבות עירונית מ-6 בנובמבר 2002.
בניין פלמוליב , המוכר גם בשמו הקודם בניין פלייבוי הוא גורד שחקים הממוקם בשדרת מישיגן 919 צפון, שיקגו, אילינוי, ארצות הברית.
הבניין מתנשא לגובה של 172.21 מטרים והוא בעל 37 קומות.
הוא תוכנן בידי משרד האדריכלים הולאבירד ורוט (Holabird & Root) בסגנון אר דקו, ונבנה בין השנים 1927–1929.
הבניין הוא בעל מעמד היסטורי עירוני החל משנת 2000 ובעל חשיבות היסטורית לאומית החל משנת 2003.
הבניין נבנה במטרה לשמש את מטה המשרדים הראשי של חברת קולגייט-פלמוליב.
בשנת 1965 שונה שמו לבניין פלייבוי לאחר ש-Playboy Enterprises שכרה אותו עבורה.
בשנת 1989 עברה החברה לבניין חדש ושמו שונה לשדרת מישיגן 919 צפון.
בשנת 2001 נמכר הבניין והוסב מבניין משרדים לבניין מגורים בעוד שתי הקומות התחתונות משמשות כשטחי מסחר ומשרדים.
בנוסף שונה שמו לשם המקורי שלו - בניין פלמוליב.
צורת הפועל בארמית בבלית דומה לצורת הפועל העברי, ושתיהן בעלות מאפיינים רבים של שפות שמיות.
לפועל שישה בניינים, שלושה פעילים ושלושה סבילים בהתאמה:
פעילמקבילה עבריתסבילמקבילה עבריתפְּעַלבניין קל (פָּעַל)אִתְפְּעֵלנִפְעַלאַפְעֵלהפעילאִתַפְעַלהָפְעַלפַּעֵל קַטֵּלפִּעֵלאִתְפַּעַל (יִתְקַדַּשׁ)פֻעַל (יְקֻדַּשׁ)
בארמית בבליתבעבריתדוגמה ארמיתדוגמה עבריתפְּעַלקַל (פָּעַל)כְּתַבכָּתַבאִתְפְּעֵלנִפְעַלאִתְכְּתֵיבנִכְּתַבאַפְעֵלהִפְעִילאַפְקֵדהִפְקִידאִתַפְעַלהָפְעַלאִתַפְקַדהָפְקַדפַּעֵלפִּעֵלקַדֵישקִדֵשאִתְפַּעַלפֻעַליִתְקַדַּשׁ קֻדַּשׁ
בניין פְּעַל (קל) בארמית בבלית
בניין פְּעַל בארמית בבלית מַקְבִּיל לבניין קל בעברית.
הפועל כְּתַב בארמית בבלית מַקְבִּיל לפועל כָּתַב בעברית.
הטבלה הבאה מסכמת את ההטיות של הבניין הקל בעבר.
הפועל אֲתָא בארמית בבלית מַקְבִּיל לפועל בָּא בעברית.
קל בינוני (הווה) - הכולל את כינויי המְּדַבֵּר:
המילה כָּתֵיבְנָא בארמית בבלית היא למעשה הלחם של שתי המילים הארמיות כָּתֵיב + אֲנָא.
יש הסבורים שבמקור הגו את המילים העבריות 'חוֹשֵׁבְנִי' ו'סובֵרְנִי' בהשמטת האל"ף והפת"ח שתחתיו, ונותר רק "ני".
- (מילים עבריות אלו השאולות מן הארמית מקבילות לתופעת הבינוני עם הכינוי החבור למדבר בארמית).
ארמיתעברית מקראיתהגייה משוערת (ארמית בבלית)הגייה משוערת (עברית)כָּתֵיב + אֲנָא ← כָּתֵיבְנָאכּוֹתֵב אֲנִיqoθevno←qoθev+anoani qoθevכָּתֵיב + אַתְּ ← כָּתְבַתְּכּוֹתֵב אַתָּהqoθvat← qoθev+atato qoθevכָּתְבִי + אֲנָן ← כָּתְבִינָןכּוֹתְבִים אָנוּqoθvinon←qaθvi+anononu qoθvimכָּתְבִי + אַתּוּ ← כָּתְבִיתּוּכּוֹתְבִים אַתֶּםqoθvitu← qoθvi+atuatem qoθvim
המילים עֲסִיק ואֲנָא בארמית בבלית מקבילים למילה עֲסִיקְנָא בארמית בבלית.
בארמית בבליתבעברית מקראיתהגייה משוערת (ארמית בבלית)הגייה משוערת (עברית)עֲסִיק + אֲנָא ← עֲסִיקְנָאעָסוּק אֲנִיassiqno←assiq+anoani ossuqעֲסִיק + אַתְּ ← עֲסִיקַתְּעָסוּק אַתָּהassiqat← assiq+atata assuqעֲסִיקִי + אֲנַן ← עֲסִיקִינַןעֲסוּקִים אָנוּassiqinan←assiqi+ananonu assuqimעֲסִיקִי + אַתּוּ ← עֲסִיקִיתּוּעֲסוּקִים אַתֶּםassiqitu← assiqi+atuatem assuqim
אָתֵי / אָתְיָא – צורת הבינוני (הווה) של הפועל אתי.
עם כינוי המילים אָתֵי/ אָתְיָא + אֲנָא בארמית בבלית מקבילים למלה אָתֵינָא בארמית בבלית.
לדוגמה, אָתֵינָא: המילה אָתֵי/ אָתְיָא + ואחריה הסיומת נָא.
אָתִינָן – צורת הבינוני אָתוּ / אָתֵיָין בתוספת הסיומת ־נָן.
צירופה של סיומת זו לצורת בינוני מוכר למשל מן המילים אָתֵינָא, אָתֵיתְּ, אָתִינָן.
בארמית בבליתבעבריתהגייה משוערת (ארמית בבלית)הגייה משוערת (עברית)אָתֵי / אָתְיָא + אֲנָא ← אָתֵינָאאֲנִי בָּאaθeno←aθe+anoani boאָתֵי / אָתְיָא + אַתְּ ← אָתֵיתְּאַתָּה בָּאaθet← aθe+atato boאָתוּ / אָתֵיָין + אֲנָן ← אָתִינָןאָנוּ בָּאִיםaθinon←aθu+anonanu bo'iim
המָקוֹר: צורת פועל שאין לה זמן וגוף (infinitive, נדיר בעברית כמו שָמוֹר).
שֵׁם פְּעֻלָּה: (לְ)מֵיתֵי / לְמֵיתָא בארמית בבלית מַקְבִּיל למילה (לָ)בוֹא בעברית, ולמילה ביאה (שם הפעולה).
הפועל לִיכְתּוֹב בארמית בבלית מַקְבִּיל לפועל יִכְתּוֹב בעברית.
בניין אִתְפְּעֵל מקביל לבניין נִפְעַל בעברית.
הפועל לִ(תְ)כְּתֵיב בארמית בבלית מַקְבִּיל לפועל יִכָּתֵב בעברית.
בניין אַפְעֵל מקביל לבניין הִפְעִיל בעברית.
הפועל אַפְקֵיד בארמית בבלית מַקְבִּיל לפועל הִפְקִיד בעברית.
הפועל אַיְיתִי בארמית בבלית מַקְבִּיל לפועל הֵבִיא בעברית.
ארמיתעבריתארמיתעבריתאֲנָא אַיְיתֵיתאֲנִי הֵבֵאתִיאַתְּ אַיְיתֵייתאַתָּה הֵבֵאתָהוּא אַיְיתִיהוּא הֵבִיאהִיא אַיְיתָא / אַתָיְא / אַתָאיהִיא הֵבִיאָהאֲנָן אַיְיתֵינָאאָנוּ הֵבֵאנוּאִינוּן אַיְיתוּהם הֵבִיאוּ
בניין אַפְעֵל (מקביל להפעיל) בהווה - עם סיומת כינוי הנושא
דוגמה: אַפְעֵל בהווה, עם כינוי המדבר: מַיְיתֵינָא - מֵבִיא אֲנִי (בדומה ל"מביאני" בלשון חז"ל).
הסִיֹּמֶת (בארמית סֵיפָא) לצורה בארמית בבלית במשמעות כנוי מְדַבֵּר:
דוגמה: המילים מַיְיתֵי/ מַיְיתָא + אֲנָא בארמית בבלית מקבילים למלה מַיְיתֵינָא בארמית בבלית.
לדוגמה, " מַיְיתֵינָא": המילה מַיְיתֵי/ מַיְיתָא + ואחריה הסיומת נָא.
ארמיתעבריתהגייה משוערת (ארמית בבלית)הגייה משוערת (עברית) מַיְיתֵי / מַתְיָא + אֲנָא ← מַיְיתֵינָאאֲנִי מֵבִיא mayθena ←maθya/mayθe+ ana ani meviמַיְיתֵי / מַתְיָא + אַתְּ ← מַיְיתֵיתְּאַתָּה מֵבִיא mayθeθ ←maθya/mayθe+ atata mevi מַיְיתוּ / מַיְתָן + אֲנָן ← מַיְיתִינָןאָנוּ מֵבִיאִים mayθinan ←mayθan/mayθu+ anan anu mev'iim
צורת המקור, ושם הפועל או שם הפעולה
צורת המָקוֹר – היא צורת פועל שאין לה זמן וגוף (infinitive).
צורת מקור: בוא (במשמעות בוא יבוא),
בניין אַפְעֵל (המקביל ל"הפעיל"), בזמן עתיד
דוגמה: הפועל לַפְקֵד בארמית בבלית מַקְבִּיל לפועל יַפְקִיד בעברית.
דוגמה: לַיְיתֵי בארמית בבלית מַקְבִּיל לפועל יָבִיא בעברית.
בניין אִתַפְעַל (מקביל להופעל העברי) בזמן עבר
בניין אִתַפְעַל מקביל לבניין הָפְעַל בעברית.
דוגמה: הפועל אִיתּוֹתַב בארמית בבלית מַקְבִּיל לפועל הוּשַׁב בעברית.
ארמיתעבריתהוּא אִיתּוֹתַבהוּא הוּשַׁבאִינוּן אִיתּוֹתְבוּהם הוּשְׁבוּ
בניין פַּעֵל מקביל לבניין פִּעֵל בעברית.
בניין פַּעֵל ואִתְפַּעַל, שמתאפיינים בדגש חזק תבניתי בעי"ן הפועל, לדוגמה קַדֵּיש וְיִתְקַדַּשׁ, מכונים בשם "הבניינים הכבדים" או "הבניינים הדגושים".
יש להם משמעות של פעולה מכוונת או מועצמת ומרוכזת.
הדגש החזק התבניתי מוביל להכפלה של עי"ן הפועל, וכתוצאה מכך ההברה שלפני הדגש הופכת להברה סגורה ומתנהגת לפי כללי התנועות (למשל היחטפות
בניין פַּעֵל (מקביל לפיעל) - בזמן עבר
בניין פַּעֵל (המקביל לפיעל) - בזמן עתיד
בניין אִתְפַּעַל, עם דגש בעי"ן הפועל (אתקדּש), מקביל לבניין פוּעל בעברית (או נתפעל, במשמעות שאולה מהארמית: סביל נמשך, חוזר, או חזק ומכוון.
שורשים המשמשים הרבה בספרות היהודית בבלית.
(מפתח בעמוד 49 של ספרו של פרנק):
גלי - גירש, רפא - הבריא,
בניין קול ישראל (נקרא בעבר גם בית השידור ולפני כן ארמון המלכה החבשית), הוא בניין מפואר בסגנון נאו-קלאסי השוכן ברחוב הלני המלכה בירושלים.
המבנה שימש בימי המנדט הבריטי את שירות השידור של ארץ ישראל (פלשתינה), ולאחר הקמת המדינה את קול ישראל ורשות השידור הישראלית.
בשל השימוש בבניין למטרות שידור, נקרא הבניין לעיתים גם "בית השידור".
הבניין הוקם בשנת 1903 על ידי קיסרית אתיופיה טאיתו בטול, אשת הקיסר מנליק השני, למען הקהילה האתיופית בירושלים.
סביב בנייתו פרץ סכסוך בין הקיסרית לבין ראש הקהילה בעיר ממהר ולדא סמאעת, לאחר שסמאעת התערב בשיפוץ הבניין שעמד על השטח אותו רכשה הקיסרית וקבע את שמו על הכניסה לבניין.
טאיתו לא אהבה את מעשיו של סמאעת ואסרה אותו כשהגיע לאתיופיה.
לאחר זמן ברח סמאעת ממאסרו והצליח לברוח למצרים, שם הצטרף למנזר קופטי.
לאחר סיפור זה, הורתה טאיתו להרוס את הבניין שעמד בשטח, ובראש הבניין החדש שהוקם הציבה את סמלה – שמש עם כתר, ואת שמה.
על כן, יש שקראוהו "ארמון המלכה החבשית", אם כי אין לבלבלו עם בניין סמוך אחר שהקימה והמכונה בית הקיסרית טאיתו.
בשלהי ימי האימפריה העות'מאנית שימש המבנה לזמן מה כבית המגורים של המושל נאזים ביי.
בזמן מלחמת העולם הראשונה וראשית ימי המנדט הבריטי שימש את בית הספר אוולינה דה רוטשילד שפונה ממקומו שבבית מחניים שעבר לשמש את הצבא העות'מאני, ולאחר מכן את מנחם אוסישקין והנציב העליון.
בשנת 1933 נחנך מבנה ארמון הנציב ובית הספר חזר לבית מחניים.
בפברואר 1937 הוצע ואושר על ידי ממשלת המנדט ושר המושבות להשתמש בבניין שברחוב מליסנדה, כפי שנקרא הרחוב באותה התקופה, לטובת שירות השידור, תוך שנשקלו שיקולי מיקום אסטרטגי לאור המאורעות שחלו בשנים שלפני כן, שיקולי מחיר השכירות של הבניין והערכה כי הוא יתאים לצורכי השידור במשך עשור שנים.
בחודש יוני 1939 עבר שירות השידור של פלשתינה (א"י) ממקום מושבו הקודם במלון "פלס", אל בניין זה.
מאז שימש הבניין למשרדים ואולפני רדיו של שירות השידור הבריטי, ולאחר מכן שירות השידור הישראלי, קול ישראל ורשות השידור הישראלית.
בתקופת המנדט הבריטי הבניין היה מאובטח הן על ידי חיילים בריטיים והן על ידי חיילי הלגיון הערבי.
ביום 2 באוגוסט 1939 פוצץ מבנה התחנה על ידי מאיר צפניה שהשתייך לאצ"ל.
באירוע זה ניספו הקריינית היהודיה מלכה מאי וייסנברג והמהנדס הערבי אדיב מנצור.
מספר שבועות לאחר החלטת כ"ט בנובמבר צוותי השידור היהודים חשו סכנה להגיע לבניין זה.
במלחמת העצמאות ניזוק הבניין, והשידורים שבו להתבצע ממנו בשנת 1950, לאחר תיקונים ושיפוצים בעלות של כ-15,000 לירות והקמת 9 אולפני שידור בתוכו.
ב-2001, סמטה בצמוד לבניין נקראה על שם אחד מראשוני "קול ישראל" ומנהל בעבר של חטיבת המוזיקה של התחנה – שבתי פטרושקה.
לאורך השנים הכנסייה האתיופית השכירה בדמי מפתח את הבניין לרשות השידור, ולאחר סיום שידורי רשות השידור ב-2017 עבר הבניין והמתחם שסביבו לכונס הנכסים הרשמי ובוצע במתחם תהליך של פינוי הרכוש והציוד, וכן שימור הבניין.
בסוף 2017 פורסם כי נבחנת האפשרות לשכן את גלי צה"ל בבניין זה, אך ההצעה ירדה מן הפרק.
בניין פלאסקו (בפרסית: ساختمان پلاسکو) היה גורד שחקים בן 17 קומות שנבנה בשנת 1960 בעיר טהראן, בירת איראן.
הבניין קרס ב-19 בינואר 2017 בגלל שרפה.
בנייתו של בניין פלאסקו נסתיימה בשנת 1962, במהלך עשור של צמיחה כלכלית באיראן, על ידי איש העסקים חביב אלקאניאן, ונקרא על שם חברת הפלסטיק שלו.
בעת בנייתו היה זה הבניין הגבוה ביותר באיראן.
לאחר המהפכה האיראנית בשנת 1979 הוצא אלקאניאן להורג בידי המשטר החדש.
הממשלה השתלטה על המבנה והעבירה את הבעלות עליו לקרן מוסטאזפאן של המהפכה האיסלאמית.
הקרן פעלה בבניין עד לקריסתו.
בזמן השרפה, שימש בניין פלאסקו כבניין מגורים ומסחר, והיו בו מרכז קניות גדול, מסעדה וחנויות שונות.
ב-19 בינואר 2017, פרצה שרפה בקומתו התשיעית של הבניין, בו היו באותו זמן עובדים ותיירים.
עשרות עובדי כוחות הכיבוי וההצלה מיהרו להגיע אל הבניין ובמשך שעות נאבקו באש, עד שהקיר הצפוני של הבניין התמוטט ולאחריו קרס כל המבנה.
כעשרים כבאים נהרגו, ועוד כשבעים אזרחים נפצעו במהלך הקריסה.
לבניינים סמוכים נגרם נזק מינימלי.
הממשלה האיראנית הכריזה על יום אבל בעקבות האסון ודגליה הורדו לחצי התורן.
בנייני המשרדים של קונגרס של ארצות הברית הם בנייני משרדים המשמשים את הקונגרס של ארצות הברית כדי להגדיל את שטח המשרדים המוגבל בבניין הקפיטול של ארצות הברית.
בנייני המשרדים של הקונגרס הם חלק מקומפלקס הקפיטול של ארצות הברית, ולכן הם מצויים תחת סמכותו של האדריכל של הקפיטול ומאובטחים על ידי משטרת הקפיטול של ארצות הברית.
בנייני המשרדים מצויים המשרדים האישיים של כל נציג בית הנבחרים של ארצות הברית וכל הסנאטורים של ארצות הברית וכן ועדות קונגרס ארצות הברית, חדרי צוותים של הקונגרס, מספר קפיטוריות, ואזורים עבור צוותי השירות, התחזוקה והתמיכה של הקונגרס.
בנייני המשרדים של הקונגרס מחוברים לקפיטול באמצעות מנהרות תת-קרקעיות להולכי רגל, וכן באמצעות הרכבת התחתית של קפיטול ארצות הברית.
רצי הקונגרס אחראים על העברת מסמכים ודואר בין בניין הקונגרס לבין בניני המשרדים.
שלושת בנייני המשרדים של הסנאט של ארצות הברית נמצאים לאורך שדרת החוקה מצפון לבניין הקפיטול:
בניין המשרדים של הסנאט ראסל (בקיצור: RSOB, בנייתו הושלמה ב-1908)
בניין המשרדים של הסנאט דרקסן (בקיצור:DSOB, בנייתו הושלמה ב-1958)
בניין המשרדים של הסנאט הארט (בקיצור:HSOB, בנייתו הושלמה ב-1982)
שלושת בנייני המשרדים של בית הנבחרים של ארצות הברית נמצאים לאורך שדרת העצמאות מדרום לבניין קפיטול:
בניין המשרדים של בית הנבחרים קנון (בקיצור: CHOB, בנייתו הושלמה ב-1908)
בניין המשרדים של בית הנבחרים לונגוורת' (בקיצור: LHOB, בנייתו הושלמה ב-1933)
בניין המשרדים של בית הנבחרים רייברן (בקיצור: (RHOB, בנייתו הושלמה ב-1965)
בניין המשרדים הרביעי של בית הנבחרים: בניין פורד, שימש את רשומות טביעות האצבע של ה-FBI, נמצא מדרום-מערב לבנייני המשרדים האחרים אחרים.
בניין משרדים חמישי, בניין אוניל נהרס בשנת 2002.
בניינים אלה היוו רשת של כ־1,950 בניינים שבהם רוכזו כ-220,000 יהודי בודפשט החל מה 21 ביוני 1944. מתחילת נובמבר עד תחילת דצמבר הוקם גטו בודפשט שהיה מבוסס ברובו על בנייני הטלאי הצהוב, אלא שהוא גודר אז ונשמר על ידי הגרמנים ואנשי צלב החץ (הנאצים ההונגרים).
מקור השם היה בכך שאת הבניינים האלה שנבחרו למגורי יהודים בלבד הייתה חובה לסמן בכניסה אליהם במגן דוד צהוב.
ככלל, ראש העיר הגדיר את "הצורך הסביר בדיור ליהודים" כחדר אחד למשפחה ועל בסיס זה אילץ את האזרחים שהיו מחויבים לענוד את הטלאי הצהוב להתכנס לבנייני דירות צפופים אלה (עדיין לא גטו).
יהודים שהתגוררו בבתים שלא סומנו במגן דוד צהוב היו מחויבים לעבור לבנייני הטלאי הצהוב האלה ולפנות ולמסור את דירותיהם/בתיהם הקודמים.
מי שעבר לבנייני הטלאי הצהוב אולץ להתגורר בשותפות בדירותיהם של אותן משפחות יהודיות שכבר התגוררו במקום.
לפעמים שוכנו משפחות עוברות כאלה בדירות הריקות שפונו על ידי לא יהודים שהתגוררו מקודם בבתים אלה.
לא יהודים שהתגוררו בבנייני טלאי צהוב יכלו לעבור בהליך פשוט לבתי היהודים שהתרוקנו.
המעבר של היהודים לבנייני הטלאי הצהוב אורגן על ידי פדרציית יהודי הונגריה שהוסמכה לכך מטעם ראש העירייה.
מספר הבניינים היה כאמור קרוב לאלפיים; כ -1,600 מהם עדיין עמדו על מקומם גם בשנת 2014, שבעים שנה לאחר מכן.
בנייני הטלאי הצהוב היו ממוקמים בכל 14 הרבעים בבודפשט, אך רובם היו באזורים הפנימיים של פשט, במיוחד באזור שהפך לאחר מכן הגטו.
לאחר הקמת גטו בודפשט בנובמבר 1944, נאלצו תושבי בנייני הטלאי הצהוב מחוץ לגטו לעבור שוב, הפעם לתוך גטו.
כללי בנייני הטלאי הצהוב בוטלו דה פקטו עם שחרור בודפשט והממשלה הזמנית בילה לאחר מכן דה יורה את כל החוקים המפלים את היהודים.
מערכת בנייני הטלאי הצהוב הוקמה כאמור על ידי ראש עיריית בודפשט ב־16 ביוני 1944. ראש העירייה הוציא את התקנה, אך הוצא גם צו ממשלתי "המסדיר סוגיות מסוימות הנוגעות לדירות ולמגורים של יהודים".
הצו הנחה גם מי נחשב ליהודי לצורך המעבר הכפוי וקבע שכל מי שהוגדר יהודי בחוק היהודי השני מחויב לעבור.
לאחר פרסום תקנות ראש העירייה, שר הפנים אנדור יארוש בדק את רשימת בנייני הטלאי הצהוב, הסיר אחדים מהרשימה והוסיף כמה.
הרשימות הסופיות פורסמו ב־22 ביוני 1944. התאריך האחרון למעבר שונה מה 21 ביוני המקורי ל 24 ביוני.
גאבור ויינה, שר הפנים מטעם מפלגת צלב החץ, הוציא ב 29 בנובמבר 1944 צו נוסף להקמת גטו בודפשט.
גזירה נוספת זו על היהודים הידקה עוד יותר את התקנות בדבר מגורי החובה שלהם בבודפשט, ומאותה תקופה נאלצו התושבים היהודים בבנייני הטלאי הצהוב מחוץ לגטו לעבור לגטו.
בתחילת שנות הארבעים של המאה העשרים, האנטישמיות בהונגריה עברה לרמה של מדיניות ממשלתית הרשמית של ממלכת הונגריה.
לאחר כיבוש הונגריה על ידי גרמניה הנאצית ב־19 במרץ 1944, הכוחות הפרו נאציים בהונגריה החלו ליישם את "הפתרון הסופי" הגרמני של שאלת היהודים.
כך הממשלה החדשה הוציאה סדרת תקנות שמטרתן הייתה לשלול מיהודי המדינה את כל זכויותיהם, לרבות השפלתם, שדידת רכושם, בידודם החברתי המוחלט וגירושם למחנות ההשמדה.
בתחילת אפריל אותה שנה נצטוו היהודים לענוד טלאי צהוב, ובאמצע אפריל החלה ריכוז היהודים בגטאות וגירוש יהודי הונגריה מערי השדה ומהכפרים למחנות ההשמדה.
ריכוז היהודים בבודפשט בבנייני הטלאי הצהוב היה גם מהלך כדי להקל על גירושם של יהודי בודפשט שתוכנן לאמצע יולי עד סוף אוגוסט, אם כי היו גם סיבות נוספות וביניהן העברת האוכלוסייה הנוצרית חסרת הבית לדיור של היהודים בעקבות ההפצצות של בעלות הברית בבודפשט לאחר הכיבוש הגרמני.
בניין המשרדים של בית הנבחרים רייברן הוא בניין משרדים של קונגרס ארצות הברית המשמש את בית הנבחרים של ארצות הברית.
הבניין מצוי בשכונת קפיטול היל בוושינגטון, בירת ארצות הברית.
הבניין ממוקם בין רחוב סאות' קפיטול, לבין רחוב פירסט (First Street).
בניין רייברן נקרא על שמו של יושב ראש בית הנבחרים לשעבר סם רייברן.
המבנה הושלם בתחילת שנת 1965, שטחו 220,644 מטרים רבועים, והוא בניין המשרדים הגדול ביותר של בית הנבחרים, והחדש בבנייני בית הנבחרים שנבנו (בניין המשרדים של הסנאט הארט הוא חדש יותר - בנייתו הסתיימה בשנת 1982).
בבניין רייברן מצויים משרדיהם של 169 חברי בית הנבחרים של ארצות הברית.
ניסיונות קודמים לספק את המקום למשרדים הנדרשים לבית הנבחרים כללו את בניית בניין המשרדים של בית הנבחרים קנון, ובניין המשרדים של בית הנבחרים לונגוורת'.
במרץ 1965 הציע יושב ראש בית הנבחרים, סם רייברן, הצעה לבנות בניין משרדים שלישי (ההצעה לא כללה בחירת אתר, בחירת אדריכל או הצגת תוכניות אדריכליות).
האזור שממערב לבניין לונגוורת' נבחר כאתר מתאים - והוחלט שהכניסה הראשית למבנה תהיה בשדרת העצמאות עם כניסות לרכבים וכניסות נוספות להולכי רגל ברחובות דרום קפיטול ( South Capitol Street), רחוב C (C Street) ורחוב 1 דרום מערב ( First Street Southwest).
אבן הפינה של המבנה הונחה במאי 1962, והכניסה למשרדים החלה בפברואר 1965.
אדריכל הקפיטול, ג'ון ג'ורג' סטוארט, באישור ועדת בנייני המשרדים של בית הנבחרים, בחר במשרד האדריכלים הארבסון, יו, ליווינגסטון ולארסון (Harbeson, Hough, Livingston & Larson) מפילדלפיה לתכנן את המבנה, בדרישה לבנות מבנה בסגנון נאו-קלאסי מופשט בהרמוניה אדריכלית עם מבנים אחרים בגבעת הקפיטול (הבנויים בסגנון זה).
בניגוד לעיצובו החיצוני של הבניין, פנים הבניין מעוצב בדומה לבנייני המשרדים האחרים של בית הנבחרים (קירות מחופים בעץ דובדבן, רצפות שיש ומעקות פליז) עם זאת, המבנה מעוצב בסגנון עיצוב פנים מובהק של שנות ה -60, כגון גופי תאורה פלואורסצנטיים.
הרכבת התחתית של קפיטול ארצות הברית, מחברת את הבניין לבניין הקפיטול.
מנהרות להולכי רגל מחברות גם את בניין רייברן לבניין הקפיטול ולבניין לונגוורת' ודרכו ניתן להגיע במנהרות תת-קרקעיות לייתר בנייני המשרדים של הקונגרס (למעט לבניין פורד שאינו מחובר לייתר המבנים).
לצורך הקמת בניין המשרדים של בית רייבורן נחקק חוק המעניק תקציב של שני מיליון דולרים בתוספת "סכומים נוספים ככל שיהיו נחוצים".
סכומים נוספים כאלה הסתכמו בסופו של דבר ב -88 מיליון דולרים.
מנהיגי בית הנבחרים דרשו הכללת חדר כושר למבנה, עובדה שלא הייתה ידועה בציבור בעת הבנייה (חדר הכושר נבנה בקומת מרתף שנחפרה).
במרתף הגם מטווח ירי שמנוהל על ידי משטרת הקפיטול ומגרש כדורסל.
ב־20 במאי 2006 פשטו סוכני ה- FBI על משרדו של חבר הקונגרס מטעם המפלגה הדמוקרטית ויליאם ג'ייפרסון בחקירה בדבר קבלת שוחד.
היה זה הפעם הראשונה שה- FBI פשט על משרדו של חבר קונגרס מכהן.
הפשיטה הובילה לכך שחברי בית הנבחרים (משתי מפלגות הבית) הטילו ספק בחוקתיות הפשיטה, ולדיון בנושא בוועדת המשפטים של בית הנבחרים (House Judiciary Committee).
לימים שאלת חוקיות הפשיטה נדונה בבית המשפט, ובית המשפט הפדרלי לערעורים קבע כי ה- FBI הפר את פסקת הדיבור או הדיון שבחוקת ארצות הברית בכך שאפשר לרשות המבצעת לבדוק חומרים שהיו חלק מהליך החקיקה (דבר הסותר את עיקרון הפרדת הרשויות).
בניין המשרדים של בית הנבחרים קנון או בניין המשרדים של בית הנבחרים קאנון , המכונה לעיתים קרובות "בניין המשרדים הישן של בית הנבחרים" (the Old House Office Building), וזאת מאחר שהקמת הבניין הושלמה בשנת 1908, הוא בניין המשרדים הוותיק ביותר של בית הנבחרים של ארצות הברית.
הבניין נבנה בסגנון אדריכלות בוז-אר.
הבניין ממוקם דרומית לקפיטול של וגובל בשדרת העצמאות, רחוב פירסט (First Street), שדרות ניו ג'רזי (New Jersey Avenue), ורחוב C (C Street) באזור דרום מזרח של העיר וושינגטון בירת ארצות הברית.
בשנת 1962 (בחוק Public Law 87–453) ניתן לו שמו הנוכחי של הבניין - על שמו של יושב ראש בית הנבחרים לשעבר ג'וזף גרני קנון.
בנייני המשרדים הראשונים של הקונגרס של ארצות הרבית הוקמו מיד לאחר תחילת המאה העשרים כדי להקל על הצפיפות בבניין הקפיטול.
קודם להקמת בנייני המשרדים, חברי קונגרס שרצו שטחי משרדים נאלצו לשכור מגורים או לשאול שטחים בחדרי ועדות.
במרץ 1901 אישר הקונגרס לאדריכל הקפיטול באותה עת, אדוארד קלארק לערוך תוכניות לבנייני משרדים חסינים אש הן עבור בית הנבחרים והן עבור הסנאט, והנחה שמבנים יהיו צמודים לבניין הקפיטול.
במרץ 1903 אושרה רכישת מגרשים ובניית המבנים.
באפריל 1904 נשכר משרד האדריכלים הידוע מהעיר ניו יורק קארייר והייסטינגס.
האדריכל תומאס הייסטינגס היה אחראי על פרויקט בניין המשרדים של בית הנבחרים, וג'ון קארייר היה אחראי על הקמת בניין משרדים כמעט זהה עבור הסנאט של ארצות הברית (זה בניין המשרדים של הסנאט ראסל).
המבנים תוכננו בסגנון הבוז-אר (והיו מאופקים ביחס לייתר בנייני הקפיטול הנאו-קלאסיים).
הנשיא טדי רוזוולט הניח את אבן הפינה לבניין ב-14 באפריל 1906. קהל רב נאסף לשמוע את נאומו.
הבניין אוכלס בדצמבר 1907. אולם בשנת 1913, הבית נדרשו שטחי משרדים נוספים, וחמישים ואחד חדרים נוספו למבנה המקורי על ידי הגבהת הגג ובניית קומה חמישית (שאינה נראית מחוץ למבנה, וניתן לראותה רק מחצר המבנה הפנימית).
בעת השלמת בנייתו היו 397 משרדים וארבעה עשר חדרי ועדות בבניין, שיפוץ 1932 הביא לכך שהבניין חולק ל-85 סוויטות של שני חדרים או שלושה חדרים, 10 חדרים יחידים ו-23 חדרי ועדות.
מבחינה ארכיטקטונית, חזית המבנה מורכבת מבסיס מבנה שהוא מעוצב בפשטות ומעליו אכסדרת עמודים עם אנטבלטורה שמעליה מעקה.
לחזית המבנה הפונה לבניין הקפיטול (הבנוי בסגנון נאו-קלאסי), פונים שלושים וארבעה עמודים בסגנון דורי הפונים לקפיטול וכן הפילסטרים בצידי הבניין, נבנו בהשראת אכסנדרת העמודים של ארמון הלובר בפריס.
בניין קנון מחופה בחזיתות שיש ואבן גיר (אבן בבסיס המבנה, ושיש בחלק האכסדרה); ואילו בבניין ראסל (הן הבסיס והן האכסדרה) מחופה באבן גרניט אפורה.
המבנה היה מודרני לתקופתו, וכלל בתחילה כגון מערכות אוורור ומיזוג אוויר, מערכת חימום מרכזית (אדים), שירותים צמודים למשרדים ובהם מים זורמים חמים וקרים וכן ברזי מי קרח, טלפונים וחשמל (כל אלה לא היו מקובלים בבנייני משרדים בעת שנבנה הבניין).
הן בניין קנון והן בניין ראסל מחוברים לקפיטול במעברים תת-קרקעיים.
הרוטונדה של המבנה כוללת 18 עמודים בסגנון קורינתי תומכים אנטבלטורה שמעליה כיפה מפוארת שבמרכזה אוקולוס המאיר את הרוטונדה באור טבעי.
גרמי מדרגות משיש תאומים מובילים מהרוטונדה לחדר ועידות מרשים עבור מפלגות, המעוטר בפילאסטרים קורינתיים, אנטבלטורה ותקרה מעוטרת בפאר קב.
מנהרת קנון מחברת בין בניין קנון לבניין הקפיטול.
המנהרה מקושטת ביצירות אמנות שמצוירות במסגרת תחרות האמנות השנתית של הקונגרס לתלמידי תיכון.
מנהרה נוספת מקשרת את המבנה לבניין המשרדים של בית הנבחרים לונגוורת'.
בניגוד למנהרות מהקפיטול לבנייני משרדי הסנאט ומנהרת רייבורן, במנהרת קנון אין קו רכבת תחתית והיא מיועדת להולכי רגל.
מנהרה אחרת מקשרת את בניין קנון לבניין על שם ג'יימס מדיסון, המשמש את ספריית הקונגרס.
בינואר 2015 החל שיפוץ נרחב של בניין קנון.
השיפוץ שצפוי להימשך עשר שנים, בעלות של 752.7 מיליון דולר.
השיפוץ כולל שיפוץ פנימי וחיצוני של המבנה ש-
בניין קומקון, רשמית בניין מזכירות המועצה לסיוע כלכלי הוא מתחם מבנים, שנמצא בנובי ארבט 36, במחוז האדמיניסטרטיבי המרכזי במוסקבה.
המתחם כולל 3 בניינים, המאוחדים על ידי סטילבייט משותף: מבנה מנהלי בן 31 קומות, מרכז כנסים ומלון מיר בן 13 קומות.
הבניינים הוקמו בשנים 1963–1970 לאכלוס גופי המועצה לסיוע כלכלי, בשנים 1991–1992 הם הופנו לטובת עיריית מוסקבה יחד עם נדל"ן אחר של המועצה.
עיריית מוסקבה שכנה בבניין ובשנת 1994 התכנסה כאן גם הדומה הראשונה.
בניין המשרדים של הסנאט ע"ש ראסל הוא בניין המשרדים הראשון של הסנאט של ארצות הברית.
הבניין ממוקם מצפון לבניין הקפיטול, בין הרחובות שדרות החוקה, רחוב פירסט (First Street), שדרת דלוור (Delaware Avenue), ורחוב C צפון מזרח (C Street N.E), שברובע צפון מזרח.
הבניין, המעוצב בסגנון בוז-אר, נבנה בין השנים 1903 עד 1908 ונחנך ב-5 במרץ 1909. בשנת 1972 הוסב שמו של הבניין על שם הסנאטור ריצ'רד ראסל הבן (.Richard Russell Jr) ממדינת ג'ורג'יה.
בניין זה היה בניין המשרדים הראשון של קונגרס ארצות הברית, שנבנה על מנת להקל על הצפיפות הרבה שבבניין הקפיטול.
בשל הצפיפות נאלץ הקונגרס לשכור משרדים, או לנצל את חדרי הוועדות עבור חדרי משרדים עבור חדרי הקונגרס.
בחודש מרץ 1901 אישר הקונגרס לאדריכל הקפיטול באותה עת, אדוארד קלארק להכין תוכניות לבניינים חסיני אשר בסמוך לבניין הקפיטול.
במרץ 1903 ניתנה הרשות לרכוש את האתר ולהתחיל בהקמת המבנה.
ועדת בינוי המשרדים של הסנאט (The Senate Office Building Commission) בחרה את האתר.
באפריל 1904, נשכר משרד האדריכלים הידוע קארר והייסטינגס, מניו יורק.
ג'ון קארר (John Carrère) עמד בראש הפרויקט של בניית מבנה עבור הסנאט (בניין ראסל) ואילו שותפו, תומאס הייסטנגס (Thomas Hastings) פיקח על בניית בניין תאום, כמעט זהה בצורתו (שנקרא כיום בניין קנון) עבור בית הנבחרים של ארצות הברית.
אבן הפינה של המבנה הונחה ב-31 ביולי 1906.
שני הבניינים נבנו בסגנון בוז-אר הצנוע למול הפאר של בניין הקפיטול הנאו-קלאסי.
לשני המבנים בסיס צנוע, ומעליו אכסדרת עמודים, שעליה אנטבלטורה (נדבך עליון).
האכסדרה הפונה לבניין הקפיטול כוללת 34 עמודים מהסדר הדורי, ובצידם של הבניינים פילסטרים.
שני הבניינים חופו באבני שיש ואבני גיר; הבסיס של בניין ראסל מחופה אבן גרניט אפורה.
שני המבנים קושרו עם בניין הקפיטול במעברים תת-קרקעיים.
המבנים כללו מערכת אוורור, חימום באמצעות קיטור, תאי שירותים פרטיים, וכיורים עם מים זורמים חמים וקרים, וכן ברזי מי קרח.
כמו כן במבנים הותקנו מערכות טלפון וחשמל.
הציוד והמתקנים נחשבו לחדשניים מאוד באותה עת.
האגף הראשון של המבנה כלל 98 חדרי סוויטות משרדים (היינו 92 חדרי סנאטורים - חדר לכל אחד מהסנאטורים של 46 מדינות ארצות הברית דאז; כל סוויטה כללה חדר עבור הסנאטור וחדר קטן עבור עוזר אחד) ושמונה חדרי ועידות.
באגף השני (אגף רחוב פירסט), שבנייתו הושלמה בשנת 1933, נוספו שני חדרי ועדות ו-28 סוויטות משרדים נוספות.
במבנה היו גם קפיטריה וחדר כושר.
במבנה רוטונדה מפוארת, בה שמונה עמודים קורינתיים תומכים בכיפה, ובה אוקולוס המאיר את הרוטונדה באור השמש.
שני גרמי מדרגות תאומים מובילים מהרוטונדה אל חדר ישיבות מרשים, המעוטר בעמודים קורינטיים ובתיקרה מעוטרת.
בשנת 2009 ניתן לאולם זה, אשר קודם קראו לו אולם הישיבות ראסל, השם "אולם היוועדות קנדי" ("Kennedy Caucus Room") על שמם של הסנטורים ג'ון קנדי, רוברט קנדי, וטד קנדי.
באולם זה נערכו דיוני בנושאים בעלי חשיבות לאומית - כגון דיונים בנושא טביעתה של הטיטניק בשנת 1912, שימועים בפרשת ווטרגייט בשנת 1974, ודיונים בעניין פרשת איראן-קונטראס.
השימוש בבניין החל בשנת 1909. הגידול במספר המשרדים הנדרש, הביא לבניית אגף נוסף (וצורת ה-U המקורית של המבנה הפכה למרובע) ולהקמת תחנת הכוח של הקפיטול.
בנייתו של אגף זה הושלמה בשנת 1933.
לאחר הקמתו נקרא המבנה "בניין המשרדים של הסנאט" (The Senate Office Building).
כאשר נשלמה בניית בניין המשרדים של הסנאט ע"ש דירקסן, נקרא בניין ראסל בשם "בניין המשרדים הישן של הסנאט" ואילו בניין דירקסן נקרא בשם "בניין המשרדים החדש של הסנאט".
בשנת 1972 ניתן לבניין ראסל שמו הנוכחי.
מנהיג המיעוט בסנאט צ'אק שומר, הודיע ב-25 באוגוסט 2018 שהוא יציע חקיקה המשנה את שמו של המבנה והוא יקרא על שמו של סנטור ג'ון מקיין ממדינת אריזונה, אשר נפטר ממחלת סרטן המוח מוקדם יותר באותו יום.
ועדות הסנאט השוכנות בבניין המשרדים ראסל
ועדת החקלאות, התזונה והיערנות של הסנאט של ארצות הברית
ועדת הכוחות המזוינים של הסנאט של ארצות הברית
ועדת החוקים והאדמיניסטרציה של הסנאט של ארצות הברית
ועדת העסקים הקטנים והיזמות של הסנאט של ארצות הברית
הוועדה לענייני חיילים משוחררים של הסנאט של ארצות הברית
הוועדה הקבועה לענייני ביטחון פנים ולחקירות של הסנאט של ארצות הברית
בניין רוטנברג הוא בניין משרדים שנבנה במתחם תחנת הכוח חיפה ושימש, בין השאר, כמשרדו הראשי של פנחס רוטנברג.
המבנה עבר שיפוץ מקיף וחלקים ממנו (מבואה, מעלה המדרגות, משרדו של רוטנברג ועוד) עברו תהליך שימור.
המבנה בכללותו והמשרד של רוטנברג מוגדרים אתרי מורשת על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל.
ב־1935 הקימה חברת החשמל לישראל בחיפה את תחנת הכוח הקיטורית הראשונה בארץ ישראל.
התחנה, שהופעלה במזוט, הוקמה בסמוך לשפך הקישון, סיפקה חשמל בהיקף של כ-30 מגה-ואט ווהביאה להגדלת יכולת הייצור הכללית של חברת החשמל כמעט פי 3.
כחלק מהפיכת התחנה לגורם מרכזי במערכת ייצור החשמל בארץ החליט פנחס רוטנברג להעביר את משרדי הנהלת החברה מתל אביב לחיפה ולשם כך הקים בניין משרדים בקרבת התחנה.
הקמת בניין רוטנברג החלה ב-1934 במקביל להקמת תחנת הכוח "חיפה א'".
תכנון המבנה נמסר לאדריכלים הבריטים קליפורד הולידיי ואדי רוזנהק (בסיוע של המשרד הטכני לתכנון בחברת החשמל) ובנייתו נמסרה לחברת סולל בונה.
הסגנון של מבנה המשרדים דומה למבנה של תחנת הכוח ונעשה בו שימוש בתחנות כוח שנבנו מאוחר יותר (כמו בתחנת הכוח רדינג).
המבנה מסיבי ובנוי בצורה סימטרית כשהכניסה הראשית במרכז המבנה שחלקו הגדול מכוסה בזכוכית.
המבנה כולל 3 קומות וכן קומת מרתף ששימשה לאגירת מים עבור עובדי המבנה ועבור תחנת הכוח.
לעלייה בין הקומות נבנה גרם מדרגות רחב.
האגפים של המבנה משמשים כמשרדים של אנשי החברה.
בקומה השלישית, במרכז הבניין, נבנה משרדו של פנחס רוטנברג והותקנה מעלית מיוחדת עבורו.
אורכו של החדר כ-15 מטר ורוחבו כ-6 מטר.
בחזיתו הותקן חלון יוצא דופן בגודלו שמשקיף על מפרץ חיפה (שהיה פתוח בתקופת חייו של רוטנברג).
על הקירות נתלו תמונותיהם של הברון רוטשילד והלורד רדינג וכן מוצג תבליט של הרכבת החיג'אזית שניתן לרוטנברג.
המשרד שימש את רוטנברג במשך 7 שנים עד פטירתו ב-1942. לאחר הפטירה שימש החדר למטרות שונות ונערכו בו שינויים להתאימו לצרכים.
ב-1998, לציון 75 שנה לחברת החשמל, שופץ משרדו של רוטנברג בהובלתו של האדריכל סעדיה מנדל.
במסגרת תהליך זה נעשה שחזור של דלת העץ הראשית, הקירות מצופי העץ, המנורות והשולחן הראשי בחדר.
מאז סיום השיפוץ משמש החדר לישיבות מיוחדות.
כמו כן הוצבו במקום ארונות עם מוצגים היסטוריים מתוך מאגר המוצגים שבארכיון החברה.
ב-2013 הוכן תיק תיעוד של תחנת הכוח א' ושל בניין רוטנברג.
לאחר הפסקת השימוש במרתף לאגירת מים הוא יובש ושופץ והפך לארכיון של החברה.
בניין פישר הוא גורד שחקים נאו-גותי בן 20 קומות, המתנשא לגובה של 84 מטרים וממוקם ברחוב דרום דיארבורן 343 באזור הקהילה של הלופ בשיקגו.
הבניין תוכנן על ידי ד.
ברנהם ושות', בהזמנת איל הנייר לוציוס פישר.
הבניין המקורי הושלם בשנת 1896 וקיבל תוספת מאוחרת יותר ב-1907.
עם השלמתו, היה אחד משני בניינים בשיקגו בני 18 קומות ומעלה - השני היה בית הבונים החופשיים (בן 21 קומות).
נכון להיום, בניין פישר הוא הבניין העתיק ביותר בן 18 הקומות בשיקגו שלא נהרס.
בית הבונים החופשיים, על אף שהיה גבוה וישן יותר, נהרס ב-1939.
המבנה המקורי תוכנן על ידי ממשרד ד.
בשנת 1906, תוספת בצדו הצפוני של המבנה הגביה אותו מ-18 קומות ל-20 קומות.
עובד לשעבר של חברת ברנהם, פיטר ג'יי ובר, תכנן ופיקח על תוספת הבניין שהושלמה ב-1907.
בניין פישר כולל גילופי טרקוטה של יצורי מים שונים כולל דגים וסרטנים.
בנוסף, ישנם נשרים, דרקונים ויצורים מיתיים המתוארים גם הם על החזית.
בקומה הראשונה והשנייה חנויות מסחריות ודירות בקומות 3–20.
בניין פונטיאק הוא בניין רב קומות היסטורי הממוקם ברחוב דירבורן-דרום 542. בשכונת Printer's Row בשיקגו, אילינוי.
נבנה בשנת 1891, הבניין הוא היצירה העתיקה ביותר ששרדה במרכז העיר שיקגו שתוכננה על ידי חברת האדריכלות הולאבירד ורוט.
הבניין בן ארבע עשרה הקומות מייצג את בית הספר לאדריכלות בשיקגו והוא מתוכנן בקונסטרוקציית מסגרות פלדה מכוסה בלבנים.
חזית רחוב דירבורן של הבניין כוללת שלוש קומות של חלונות מפרץ, בעוד שהחזית ברחוב הפדרל כוללת שכבה אחת של חלונות מפרץ שבצדדיו שתי קומות של חלונות שטוחים; בעוד ששתי השכבות החיצוניות בשתי החזיתות משתרעות על שני מפרצים, השכבה האמצעית משתרעת רק על אחד.
החלק התחתון של שכבות החלונות הללו, הממוקמות בקומה השנייה של הבניין, כוללות קרניזי טרקוטה; כרכוב הבניין עשוי אף הוא מטרקוטה.
בשתי הקומות הראשונות של הבניין יש עמודי אבן גיר עם כותרות דקורטיביות.
בשל משמעותו האדריכלית של הבניין, הוא התווסף למרשם הלאומי של מקומות היסטוריים ב-16 במרץ 1976.
בתנ"ך, בִּנְיָמִין הוא הבן הצעיר ביותר של יעקב ורחל.
השם בנימין משמעו "בן היד החזקה" או "בן הדרום".
על פי המקרא, צאצאיו של בנימין הפכו לשבט בנימין.
לפי ספר היובלים נולד בי"א בחשוון, וכך גם לפי מדרש תדשא שהועתק גם לילקוט שמעוני, לפי מדרש פסיקתא רבתי נולד בין פסח לשבועות.
בנימין נולד בדרך שבין בית אל ואפרת, והסברה היא שמדובר במקום הנמצא סמוך לבית לחם, שכן שנים מאוחר יותר הנביא מיכה התייחס ל"בית לחם אפרתה".
לפי הסיפור המקראי, אימו רחל מתה בלידתו, ובנשימתה האחרונה קראה לו בֶּן-אוֹנִי - שם דו-משמעי: בן כאבי - שם מבשר רעות; ובן חוזקי - הדומה במשמעו לשם שניתן לו מאביו יעקב על פניו - בִנְיָמִין.
בנימין הוא היחיד מבין בני יעקב שנולד בארץ ישראל.
בנימין הוא אחיו (גם מצד אמו) של יוסף.
על פי המסופר בספר בראשית, כאשר ירדו בני יעקב למצרים כדי לבקש מזון, ביקש מהם יוסף (אותו לא זיהו) שיביאו את אחיהם, שעליו העידו שנשאר עם אביהם בכנען שכן הוא הבן היחיד שנותר לו מאשתו האהובה רחל.
לאחר ששבו והביאו עמם את בנימין, הוא מורה לאנשיו להטמין בחפציו של בנימין את גביע הכסף שלו, ואחר כך לרדוף אחריהם, לעצרם, ו"למצוא" את הגביע ה"גנוב" בכליו של בנימין, תוך הצהרה שמי מהאחים שבכליו ימצא הגביע יהפוך לעבדו של יוסף.
בברכת יעקב לבניו, מברך יעקב את בנימין:
על פי המדרש בתלמוד הבבלי, בנימין הוא אחד מארבעת האנשים שלא חטאו כל ימיהם, יחד עם ישי, עמרם וכלאב (אחד מבני דוד).
במסכת בבא בתרא מוזכר כי בנימין הוא אחד משבעה שבהם לא שלטה רימה ותולעה, ואחד מארבעה שמתו בעטיו של נחש.
בניו של בנימין נזכרים בין בני ישראל היורדים מצרימה:
על פי המתואר בספר הישר בנימין התחתן בגיל עשר עם מחליא בת ארם וממנה נולדו לו חמשת בניו הראשונים (בלע, בכר, אשבל, גרא ונעמן) ובהיותו בן 18 נשא אישה נוספת, ערבת בת זמרן בן אברהם, וממנה נולדו חמשת בניו האחרים (אחי, ראש, מופים, חופים וארד).
על פי רש"י בנימין קרא לבניו על שם אחיו, יוסף:
ישנן כמה מסורות באשר למיקום קברו של בנימין.
ב"ספר הישר" מצויה מסורת כי בנימין נקבר באזור ירושלים בנחלת שבטו: .
כיום לא ידוע על קבר בנימין באזור זה.
מסורת נוספת ממקמת את קברו במבנה נבי ימין השוכן במושב נווה ימין הנקרא על שמו והוא חלק ממתחם ציבורי מעת השלטון הממלוכי שנבנה בהוראת המושל הצבאי של ארץ ישראל באותה תקופה (המאה ה-14), האמיר תנכז אלחוסאמי.
מסורת נוספת ממקמת את קברו ב"רומי זעירתא", היא ח'רבת א-רומה, בשולי בקעת בית נטופה שבגליל התחתון.
מסורת נוספת מזהה את מקום קברו במגדל נבי עוכשא, ברחוב שטראוס בירושלים.
שבט בנימין הוא אחד משנים-עשר שבטי ישראל המוזכרים בתנ"ך והוא מצאצאי האם הרביעית, רחל.
בן לשבט בנימין נקרא "יְמיני" בלשון המקרא, ובריבוי: "בני ימיני" או "בני בנימין".
שבט בנימין היה הקטן בשבטי ישראל בעת יציאת מצרים.
במהלך המסע במדבר צעד השבט ליד שבט מנשה ושבט אפרים ממערב לאוהל מועד.
בעת הכניסה לכנען היו בו 45,600 לוחמים.
מברכת יעקב לבנימין: הסיקו שסמל השבט היה הזאב.
ההיסטוריה של השבט כללה גם מלחמת אחים נגד שאר השבטים, עקב פרשת פילגש בגבעה, שבה כמעט הושמד השבט.
שאול, מלך ישראל הראשון, היה בן שבט בנימין.
בזמן שלטון דוד נכרתה ברית בין שבט בנימין ושבט יהודה, שהמשיכה גם לאחר מותו.
לאחר גלות בבל יצרו שני שבטים אלו יחד עם שבט לוי ואלו משבט שמעון שנטמעו בנחלת יהודה את האומה היהודית ושאר עשרת השבטים אבדו.
שער בנימין בצד הצפוני של ירושלים קיבל את שמו כיוון שהוביל לשטח שנשלט על ידי השבט.
על פי הפירוש, האבן שמייצגת אותו היא הישפה, שאותה נשא אהרון הכהן עם שאר האבנים הטובות שנשא על ליבו.
קיימת תאוריה המקשרת בין בנימין לשבטים נודדים שחיו במאה ה-18 לפנה"ס בצפון מסופוטמיה שנקראו "בני ימין".
מרכזם של בני ימין הייתה העיר חרן, מקום מוצאם של האבות.
על פי השערה זאת שבטים אלה נהדפו דרומה מאזור מארי בעקבות התפשטות השבטים החורים ונספחו אל בני עבר.
תאוריה זו נוגדת את המסורת המקראית, לפיה בנימין נולד בכנען, כשהוא היחיד מבני יעקב שלא נולד במסופוטמיה.
בנימין אידלסון (22 ביוני 1910, ט"ו בסיוון תר"ע – 30 בנובמבר 1972, כ"ד בכסלו תשל"ג) היה אדריכל ישראלי וחתן פרס ישראל לאדריכלות לשנת ה'תשכ"ח (1968).
אידלסון נולד בעיר סנקט פטרבורג למנהיג ציוני רוסי, ובשנת 1925, לאחר שאביו נפטר, עלה לארץ ישראל עם אימו ואחותו.
את לימודיו התיכוניים סיים בגימנסיה הרצליה במסגרת המחזור ה-17 של המוסד בשנת 1929 ואת לימודי האדריכלות ערך בעיר גנט שבבלגיה ב-1934. עם שובו ארצה באותה שנה עבד במספר משרדי אדריכלים עד שהצטרף ב-1944 למשרדו של האדריכל אריה שרון.
ב-1948, עם התמנות שרון לתפקיד ראש אגף התכנון במשרד ראש הממשלה, הפך אידלסון לשותף במשרד האדריכלים.
בין השנים 1948 ועד לשנת 1964, פעל אידלסון בשיתוף פעולה מלא עם האדריכל אריה שרון.
בין הפרויקטים המוכרים מאותה עת ניתן למצוא מבני שיכון בנצרת עילית, שם יושמה לראשונה בנייה מדורגת על גבי טופוגרפיה הררית, בית חולים בילינסון בפתח תקווה, אשר הפך כבר עם חנוכתו לאבטיפוס למבנים בעלי מערכות מורכבות, ובניין הסוכנות היהודית ברחוב קפלן בתל אביב.
על תכנון בית ליסין עם שרון זכה ב-1957 בפרס רוקח.
באותן שנים הפך משרדם של שרון ואידלסון למוקד משיכה לאדריכלים צעירים שרבים מהם הפכו ברבות הימים לאדריכלים בכירים בפני עצמם.
בין אותם אדריכלים שעבדו במשרד היו אברהם יסקי ושמעון פובזנר.
החל משנת 1964 ועד לפטירתו, פעל אידלסון בשיתוף עם האדריכל גרשון צפור.
במשך תקופה קצרה היה גם שותף האדריכל יעקב הרץ.
בין הפרויקטים הידועים אשר יצאו תחת ידם ניתן למצוא את בית החולים הפסיכיאטרי "עזרת נשים" בירושלים, תוכנית לבית מלון "פוניבז'" בבני ברק (שלא נבנה), אתר ההנצחה בגבעת התחמושת, מגדל המים בקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים וקומפלקס לונדון מיניסטורס בתל אביב.
אידלסון נפטר לאחר מחלה בשנת 1972. נקבר בבית העלמין קריית שאול בתל אביב.
את משרדו המשיך שותפו האדריכל גרשון צפור.
בנימין אבניאל (גטשטיין; 1 בנובמבר 1906 – 18 ביוני 1993) היה חבר הכנסת מטעם תנועת החרות.
הוא למד בחדר ולאחריו בבית מדרש למורים בירושלים.
הוא המשיך ללימודי חינוך ומדעי החברה באוניברסיטת בריסל והיה בעל תואר דוקטור למדעי החברה ולכלכלה.
הוא פרסם את החוברות: "בעיית הערבים בארץ ישראל" (תל אביב, 1936), "בעיית הקאנטונים בעובדות, מספרים והשערות", "דמוקרטיה מול דיקטטורה" ו"בעיות העבודה בארץ".
בשנת 1951 נבחר לכנסת ה-2 בסיעת חרות וכיהן כח"כ ברציפות עד 1969 (הכנסת השישית), בכנסות החמישית-השישית הוא היה נציג של גוש חירות ליברלים.
במהלך כהונתו בכנסת היה חבר בוועדת הכלכלה וישב בראשה במשך 4 כנסות, כמו כן היה יושב ראש ועדת השירותים הציבוריים בכנסת השנייה.
הוא היה חבר בוועדת העבודה ובוועדת החוקה, חוק ומשפט בכנסת השנייה.
נפטר ב-18 ביוני 1993 והובא למנוחות בבית העלמין נורדאו בכפר סבא.
בנימין איזק (נולד ב-10 במאי 1945) הוא פרופסור אמריטוס בחוג ללימודים קלאסיים ומופקד על הקתדרה על שם פרד והלן לסינג להיסטוריה עתיקה באוניברסיטת תל אביב, חבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, חתן פרס ישראל לחקר ההיסטוריה הכללית לשנת ה'תשס"ח (2008) וחבר החברה הפילוסופית האמריקאית.
בנימין איזק נולד למשפחה שחיה בהולנד החל מהמאה ה-18. משפחתו הייתה חילונית כבר מהמאה ה-19, אביו ודודיו היו פעילים בתנועה הציונית.
משפחת אביו הייתה בעלת רשת חנויות כלבו ולמשפחת אימו היה בנק השקעות קטן בהאג מראשית המאה ה-19. משפחתו ברחה מהולנד לשווייץ ב-1942, ואיזק נולד בז'נבה ב-1945, חמישה ימים לאחר שחרור הולנד.
הוא גדל באמסטרדם, כבר בתיכון למד יוונית עתיקה ולטינית.
עשה את חוק לימודיו לתואר הראשון והשני בלימודים קלאסיים באוניברסיטת אמסטרדם בין השנים 1963 - 1972, וסיים בהצטיינות.
ב-1972 עלה לישראל, והחל לעבוד כעוזר מחקר באוניברסיטת תל אביב.
בשנים 1974 - 1980 כתב דוקטורט בהנחייתו של פרופסור שלום פרלמן על ההתיישבות היוונית בתרקיה ומקדוניה עד הכיבוש המקדוני, אותו סיים בהצטיינות יתרה.
ב-1988 התמנה לפרופסור מן המניין.
ב-1995 הופקד על הקתדרה על שם פרד והלן לסינג ללימודים קלאסיים.
שימש מספר פעמים כראש החוג ללימודים קלאסיים.
כיהן כראש בית הספר להיסטוריה.
איזק כיהן כממונה על הקשרים בינלאומיים של האוניברסיטה, וישב בחבר הנאמנים של אוניברסיטת תל אביב.
היה פרופסור אורח במכון ללימודים מתקדמים בפרינסטון (פעמיים), ב-All Souls College שבאוקספורד, באוניברסיטת מקארי בסידני שבאוסטרליה, באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, במרכז הלאומי ללימודים הומניים בארצות הברית, באוניברסיטת הרווארד ובקולז' דה פראנס שבפריז.
ב-1996 נבחר לחבר חוץ במכון לארכאולוגיה גרמנית.
באותה שנה נבחר לחבר באקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, אותה ייצג מספר פעמים באיגוד האקדמיות הבינלאומי ובמשלחת האקדמיה הישראלית לקרן האיחוד האירופאי.
היה חבר אורח של קולג' צ'רצ'יל, קיימברידג', ופרופסור אורח של האקדמיה הבריטית.
ב-2003 נבחר כחבר חוץ של החברה הפילוסופית האמריקנית.
מחקריו של בנימין איזק משתרעים על פרק זמן שתחילתו במאה ה-6 לפני הספירה והוא מסתיים במאה ה-7 לספירה ועוסקים ביוון העתיקה, רומא העתיקה וביזנטיון הקדומה.
בנוסף לכך הוא חוקר את תולדות עם ישראל החל מהמאה ה-2 לפני הספירה עד לביטול הנשיאות במאה ה-5 לספירה.
בעבר עסק בפרהיסטוריה, כתב מונוגרפיה על יוון (ביחד עם מי ר.
ון רויאן) בתקופת האלף השני לפני הספירה.
במהלך השנים עסק איזק גם בארכאולוגיה ואפיגרפיה ועשה סקר דרכים רומיות שראה אור בשני כרכים ביחד עם ישראל רול ומשה פישר.
ספר זה מעובד מעבודת הדוקטורט של איזק.
הדוקטורט עסק במושבות יווניות בתרקיה בתקופה הקלאסית מראשיתן ועד אלכסנדר מוקדון, פורסם כספר שראה אור ב-1986 בהוצאת בריל בליידן (The Greek Settlements in Thrace until the Macedonian Conquest).
הספר מנסה לתת תמונה של התיישבות של יוונים באזור מרוחק ממקום מוצאם ופראי.
איזק הגיע למסקנה שההתיישבות היוונית עוררה התנגדות עזה יותר מצד המקומיים מאשר המקורות היווניים מספרים וממעטים להזכיר את המקומיים.
לדעת איזק הסיבה לכך שתופעת ההתיישבות הייתה מוגבלת היא משום אי-רצונם של היוונים להתיישב בפנים הארץ.
מושבותיהם היו קשורות לחוף, הם עסקו במסחר וגם בחקלאות מסביב לחוף.
הם לא רצו לכבוש מעבר למה ששאפו להחזיק בו בקו החוף.
הדבר דומה במעט לפיניקים מסביב לים התיכון ומצמצם את החיכוך עם המקומיים.
גבולות האימפריה: הצבא הרומאי במזרח
ספר זה ראה אור בשלוש מהדורות בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד, שהראשונה בהן הייתה בשנת 1990 (The Limits of Empire: The Roman Army in the East)
וזיכה את בנימין איזק בפרס הספר המצטיין מטעם החברה האמריקנית להיסטוריה צבאית.
איזק טוען בספרו כי האימפריה הרומית לא השתמשה בצבא ובחילות המצב באזורי הסְפַר או בפרובינציות לצורך דאגה לשלום אזרחיה המקומיים ולהגנה עליהם מפני התקפות מבחוץ.
הוא סבור כי שלום האזרחים לא היה בראש מעייניה של האימפריה וכי השימוש בצבא נעשה לשתי מטרות, האחת לצורך דיכוי מרידות ושמירה על השקט הפנימי והשנייה לצורך התקפה והתפשטות טריטוריאלית.
איזק הראה כי המושג גבול כפי שאנו מכירים אותו כיום לא היה קיים באימפריה הרומית, וכי זו לא הייתה מושג טריטוריאלי אלא מושג סמכותי-שליטתי.
משמעות המושג Imperium Populi Romani זה הכוח של העם הרומי.
לרומאים לא היו מפות ולא סומנו קווים על האדמה על מנת להפריד בין רומא לבין שכניה.
אמנם היו גבולות, אולם הללו היו אדמיניסטרטיביים ונועדו לשייך כפרים לערים, לצורכי גביית מיסים ומשימות שיטור.
חלוציות מחקרו היא בהראותו שהגבול מעולם לא היה קו הגנה מחייב בקרב השליטים הרומיים לשם מימוש מדיניות של "אמפריאליזם בהתגוננות" כפי שטוען ארנסט בדיאן,
אלא שררה אידאולוגיה אימפריאליסטית רומית שדגלה בהשתלטות על שטחים ובהחזקה בהם ככל שיכלה.
שלא כמו גבולותיה הפנימיים של האימפריה בין הפרובינציות השונות, הרי שגבולותיה החיצוניים מעולם לא סומנו.
ביחסים בין רומא לפרס-פרתיה, המעצמה היחידה במזרח עימה היה לרומא גבול, הייתה רומא בדרך כלל הצד התוקף ולעולם לא המתגונן.
לדעת איזק האימפריה מעולם לא ויתרה על האידאולוגיה של ההתפשטות, ברם בחלוף השנים הצלחתה פחתה מסיבות שונות והיא נקטה בה פחות.
בנימין איזק מפריך את מחקרו של אדוארד לוטוואק משנות השבעים לפיו הייתה באימפריה הרומית חשיבה אסטרטגית לטווח ארוך, הבנויה באופן רציונלי.
איזק מתבסס בספרו על מחקרו של האריס, אותו הוא מרחיב ומדגים, המראה כי רבות מהמלחמות במזרח היו פרי תאוות כיבושים ושלטון של קיסרים שונים שרצו בתהילה צבאית, זאת ללא כל קשר לשיקולים צבאיים.
לדעת איזק לא הייתה אסטרטגיה רבתי מכיוון שלא היו האמצעים האינטלקטואליים והטכניים הנחוצים לקיומה.
לא היו להם מפות סבירות, אז אין קונספציה גאוגרפית שמאפשרת תכנון.
אמנם היה מודיעין, היו מרגלים ואספו נתונים, אולם לא היה ברומא צבא כמקצוע המבוסס על השכלה, הקצונה לא הוכשרה באמצעות אקדמיה צבאית, שהתפתחה בעת החדשה.
הקצינים היו אנשי אצולה ולמדו את המקצוע תוך כדי עשייה.
קובץ מאמרים מאת 14 חוקרים שדנים בנושאים שונים של ספרו של איזק יצא ב-1996.
ספרו זה של איזק יצא לאור בשנת 2004 בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון (The Invention of Racism in Classical Antiquity)
והוא נבחר שנה לאחר מכן ככותר מצטיין בכתב העת של הספריות האקדמיות בארצות הברית Choice.
איזק טוען בספרו כי הגזענות היא צורה שונה של דעות קדומות וסטראוטיפים שמאפשר העולם המערבי.
הגזענות הופכת את הדעות הקדומות למדע ויוצרת רציונליזציה של הדעות הקדומות.
איזק סבור כי הדבר התפתח במאה ה-5 לפני הספירה ביוון, אז התפתחה המחשבה המופשטת בפילוסופיה והרפואה היוונית מבית מדרשו של היפוקרטס ושם לטענתו ניתן לראות את ראשית הגזענות, עת היוונים פיתחו מודל של דטרמיניזם סביבתי, גישה שהחזיקה מעמד אלפי שנים עד לימינו אלה.
איזק סבור כי הדבר היווה כלי לניסוח אידאולוגיה אימפריאליסטית.
בספר הוא בוחן את הצדקתה של הגזענות לפיתוח גישות אימפריאליסטיות מן המאה החמישית לפני הספירה ועד לתקופה הביזנטית.
איזק מציג את אריסטו שמביא לידי ביטוי תפיסה זו בחיבורו "פוליטיקה".
הוא כותב שהעמים בצפון שחיים בקור הם אמיצים, גדולים וטיפשים.
הם לוחמים היטב, אבל חסרי בינה.
לעומת זאת בדרום חם ויבש, מכאן שהאנשים פיקחים מאוד, אולם הם פחדנים וחלשים ואינם יודעים להילחם.
אריסטו טוען שהיוונים בעצמם ממוקמים בדיוק בין שתי הקבוצות הללו ומהווים אידיאל באמצע ולכן ראויים לשלוט בכל העולם.
איזק מתייחס גם לגזענות כפי שהתבטאה בעבדות ששררה בעולם העתיק.
בעולם העתיק העבדות הייתה מובנת מאליה ואין בנמצא תאוריה לשם הצדקתה, אולם אריסטו גם מפתח בפוליטיקה שלו אידאולוגיה של עבדות טבעית.
אריסטו טוען כי העבדות היא מצב חיובי ושהעבד שאינו יווני מתאים להיות עבד.
האדון הוא אדון טבעי ולכן הוא מתאים להיות אדון.
מכאן יש מצב שממנו נהנות שתי הקבוצות.
העבד אינו יכול לחיות כבן אדם חופשי, מכיוון שאין לו את הכלים לחיות כמו שצריך והאדון שמעסיק את העבד נהנה מן העבודה שלו.
לתאוריה זו הייתה השפעה רבה והיא עברה תהליך של פופולריזציה.
ברומא עברה התאוריה תהליך של קולקטיביזציה.
היוונים והרומאים טענו שישנם עמים שמתאימים להיות עבדים.
הדבר הצדיק את הכיבושים הרומים, והשתלטות רומי על עמים זרים והפיכתם לעבדים.
איזק יצא בספרו מחוץ למסגרת העולם העתיק וטען שהדבר השפיע על העולם המודרני בתקופת ההשכלה, כי האינטלקטואלים של ההשכלה קראו כולם את הספרות העתיקה ואת אפלטון ואריסטו.
איזק בחן את כתביהם של מחברים כדוגמת מונטסקייה והראה שהם מצטטים את המקורות היווניים בהקשר לגזענות והעבדות.
באופן זה תרמה הגזענות הקדומה להתפתחות הגזענות בעולם המודרני והיא קיבלה צורה שונה עם התאוריות של דרווין.
איזק יזם כנס בנושא הגזענות בשנת 2006 ואסופת מאמרים מהרצאות הכנס תצא בהוצאת אוניברסיטת קיימברידג' בעריכתו ביחד עם פרופ' מירי אליאב-פלדון ופרופ' יוסי ציגלר.
הם הזמינו לכנס היסטוריונים של תקופות שונות והללו מצאו אסמכתאות למה שכתב בספרו הראשון בתקופות השונות.
זוהי עבודת סקר בשני כרכים שתיעד, ניתח ופרסם בהוצאה הגאוגרפית ב.א.ר.
באוקספורד איזק ביחד עם פרופ' ישראל רול, כשבכרך השני הצטרף אליהם פרופ' משה פישר.
בספרים מופיע תיאור מפורט של כל האתרים לאורך הדרכים וגם דיווח של מקורות עתיקים ומאוחרים יותר ופרסום כתובות.
עתיד לצאת לאור כרך שלישי של עבודת הסקר.
המזרח הקרוב תחת השלטון הרומי: מאמרים נבחרים
זוהי אסופת מאמריו של בנימין איזק שראתה אור בשנת 1998 בהוצאת בריל בליידן שבהולנד.
מבין המאמרים החשובים ביותר באסופה, בולט מאמרו "יהודה בשנים הראשונות לשלטונו של הדריאנוס", שאותו כתב בצוותא עם פרופ' ישראל רול.
המאמר בוחן את הצבא הרומי ביהודה.
המאמר גורס כי חיל המצב הוכפל לפני מרד בר כוכבא ולא אחרי מרד בר כוכבא, כפי שהיה מקובל לחשוב, דבר המשנה את התמונה של המתיחויות ששררו בין היהודים.
מאמר נוסף שמרבים לצטטו כתב איזק ביחד עם פרופ' אהרן אופנהיימר הוא "מרד בר כוכבא: למדנות ואידאולוגיה".
מאמר זה הוא הראשון שמתאר כיצד הושפע המחקר סביב מרד בר כוכבא על ידי האידאולוגיה האישית של החוקרים שכתבו עליו, שפירשו בהתאם לכך את המקורות.
למשל הנוצרים של המאה ה-19 התעלמו ממרד בר כוכבא, מכיוון שהדבר לא התאים עבורם.
חורבן הבית חתם את המעבר מיהדות לנצרות והיה עונש לדעתם על כך שהיהודים לא קיבלו את ישו כמשיח ולא התאים להם ששוב תתקיים יהדות בארץ ישראל במאה השנייה לספירה.
לעומת זאת ההיסטוריוגרפיה הישראלית של שנות השישים שתחילתה ביגאל ידין, רצתה להפוך את מרד בר כוכבא לגבורה במעין ניסיון קדם ציוני להקים מחדש את מדינת היהודים.
כנגד זה כתב יהושפט הרכבי תגובה שמרד בר כוכבא היה ניסיון בזבזני, שפיכת דמים שהובילה לנזק עצום ואבדות בנפש.
מאוחר יותר גלן בוארסוק ניסה להנמיך את הפרופיל של המרד.
מאמר חשוב נוסף הוא "היררכיה ומבנה פיקוד בצבא הרומאי".
זהו מאמר טכני צבאי הבודק את ההיררכיה והטקטיקה של הצבא הרומי.
איזק טוען ששרשרת הפיקוד הייתה שונה בפועל ממה שמוצג בספרות המחקר.
בדרך כלל משום שחלק מפונקציות הפיקוד שחוקרים הניחו שהיו קיימות בפועל, אין לנו עדות לכך שהיו קיימות.
דוגמה לכך היא היחידה הבסיסית של הצבא, הלגיון.
הלגיון מונה 10 קוהורטות, בכל קוהורטה ישנן 5 קנטוריות.
ללגיון יש מפקד, לקנטוריות יש מפקדים, קנטוריונים.
אבל אין בנמצא בכל הספרות הרומית התייחסות למי שמתפקד כמפקד קוהורטה.
מסקנתו של איזק היא שהקוהורטה לא הייתה יחידה טקטית והקנטוריות כן היו יחידה טקטית, כאשר קנטוריונים תיפקדו כמפקדים.
איזק יזם ועורך ביחד עם קבוצת חוקרים (בהם פרופסור חנה כותן מהאוניברסיטה העברית, יונתן פרייס מתל אביב, ורנר אק מגרמניה, לאה דיסגני, עדה ירדני, אַלה שטיין) פרויקט בינלאומי כדי לפרסם את קורפוס הכתובות של יודיאה-פלשתינה המכיל את כל הכתובות שהתגלו בישראל בכל השפות מהתקופה היוונית, הרומית והביזנטית.
התפוצה היהודית בתקופה ההלניסטית-רומית: קובץ מחקרים/ עורכים: אהרן אופנהיימר, בנימין איזק.
אהרן אופנהיימר ובנימין איזק (עורכים), התפוצה היהודית בתקופתה ההלניסטית-רומית: קובץ מחקרים.
חלק ממאמרים אלה הופיע גם (Selected Papers (1998