tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סוף המשחק מגיע במהירות – הפסד חומרי או מט בשני מסעים.
בעמדה המוצגת מעלה לאחר המסע ה-16 של השחור, מפתיע הלבן ומציע חילופי מלכות.
עד כה מהלך המשחק אותת על התקפה צפויה של הלבן, אך פטרוסיאן מזהה שחילופי המלכות, הגם שמפחיתות במידה ניכרת את הכוחות על הלוח, מאפשרות לו לפתוח בהתקפה בכל מקרה.
לאחר חילופי המלכות המלך הלבן מתקרב למרכז הלוח לצורך הסיום, שני הצריחים הלבנים קשורים זה בזה ועדיין יש את האיום ז4 ללכידת הפרש.
במסע ה-24 מתחילה הפריצה של הרגלים.
24. ו-5 מאיים שני איומים: להכות את הרגלי ב-ז6 ולאחר ו:ז6 לזכות ברגלי על ידי ר:ז6 או 25. ה-6 ולאחר ו:ה6 לזכות בפרש הכלוא על ידי 26. ו-6
הרץ ב-ד7 מאוים, ובנוסף הלבן מאיים מט בשניים 30. פו4 ו-31. פז6 מט.
טיגראן פטרוסיאן – הקטור קוראל, מונטווידאו 1954, יוטיוב
B, וכינויו Königstiger בתרגום חופשי: טיגריס בנגלי) הידוע גם כ"קינג טייגר" היה טנק גרמני כבד במלחמת העולם השנייה.
הטיגר II שילב בין שריון עבה מאוד לתקופה, ותותח נ"ט עוצמתי בדמות תותח ה-88 מ"מ L/71. למרות שירש את ליקויי קודמו הטיגר 1 - כמו בעיות מנוע, צריכת דלק גבוהה וחוסר ניידות יחסי עקב משקלו הרב - היה הקינג טיגר יריב קשה לטנקי בעלות הברית.
כמו כן, השלדה של הטיגר II שימשה לפיתוחו של משחית הטנקים היאגדטיגר.
כבר בסתיו 1942, ה-OKH הגרמני דרש מהמהנדסים הגרמניים לתכנן טנק כבד חדש שיחליף את הטיגר I (שנכנס לשירות רק באוגוסט 1942), ושיתעלה על קודמו מבחינת מיגון וכוח אש.
בינואר 1943 דרש היטלר שהטיגר החדש יהיה בעל מיגון של 150 מ"מ בחזית ו-80 מ"מ בצדדיו, וישתמש בתותח נ"מ 88 Flak 41.
המטכ"ל הגרמני ביקש מהחברות הנשל ופורשה לבנות כל אחת דגם של הטיגר החדש.
חברת קרופ, שהייתה אחראית על תכנון וייצור הצריחים לטנקים החדשים, לא חיבבה את הרעיון של התקנת תותח ה-Flak 41 של חברת ריינמטאל, שהייתה המתחרה הגדולה ביותר שלה על הצריחים שלה.
ב-5 בפברואר 1943 קרופ ורייהמנטל התחרו ביניהן על בניית תותח נ"ט חדש המבוסס על ה-Flak 41. קרופ זכתה במכרז עם תותח ה-KwK 43 L/71 בקוטר 88 מ"מ.
בגלל העיכוב בפיתוח התותח החדש, חברת פורשה שהייתה בטוחה בניצחונה הספיקה לייצר כ-3 שלדות לטנק החדש והזמינה כ-50 צריחים מחברת קרופ.
בעקבות מספר בעיות בדגם של פורשה החוזה לבניית הטיגר II ניתן לבסוף לחברת הנשל.
ב-20 באוקטובר 1943, הוצג דגם עץ של ה-(VK4503(H, האבטיפוס של הטיגר II של חברת הנשל בפני היטלר במזרח פרוסיה.
הדגם אושר ונכנס לייצור בדצמבר 1943. מאחר שקרופ בנתה כ-50 צריחים לפורשה, הוחלט להשתמש בהם על שלדת ההנשל כדי למנוע עיכובים נוספים בפיתוח הטנק.
שאר הטנקים השתמשו בצריח שבנתה קרופ לחברת הנשל.
כ-1,500 יחידות של הטיגר II הוזמנו אך הפצצות אוויר מסיביות של בעלות הברית על המפעל של הנשל בקאסל שבגרמניה גרמו לכך שנבנו רק כ-492 טנקים בפועל.
שתי גרסאות של טנקי פיקוד (Befehlswagen) פותחו לקינג טיגר.
שתיהן נשאו רק 63 פגזים כדי לפנות מקום לציוד רדיו.
הגרסה הראשונה, ה-Sd.Kfz.267 השתמשה ברדיו מסוג FuG8 ואנטנה באורך 2 מטרים הותקנה על הצריח שלה ואילו הגרסה השנייה ה-Sd.Kfz.268, השתמשה ברדיו מסוג FuG7, ושתי אנטנות- אחת על הצריח והשנייה בירכתיים.
כ-20 טנקים הוסבו לטנקי פיקוד מ-20 בנובמבר 1944
המנוע של הטיגר II היה מנוע בנזין 700 כ"ס HL 230 P 30 של מאייבך, ששימש גם את טנק הפנתר והטיגר I.
אף על פי שהמנוע נחשב לא מספיק חזק לטנק ששוקל כמעט 70 טונות, הוא אפשר לו להגיע למהירות מקסימלית של כ-41 קמ"ש בכביש ועד 20 קמ"ש בדרכים כפריות.
צריכת הדלק של המנוע הייתה גבוהה מאוד, והיוותה בעיה מאחר שהגרמנים סבלו ממחסור חמור של דלק.
המנוע צרך כ-500 ליטר לכל 100 קילומטר, והטיגר II נשא רק 860 ליטרים של דלק, שנתנו לו טווח פעולה של עד 110 ק"מ.
כל טנק נשא שני סוגים של זחלים: זחלים קרביים לפעולה וזחלים לשינוע הטנק.
הזחלים הקרביים היו ברוחב של 800 מ"מ ושקלו כ-3.2 טונות כל אחד, ואילו הזחלים המשניים היו ברוחב של 600 מ"מ, ובהם השתמשו בזמן העברת הטנק על גבי רכבות.
בטיגר II פעלו חמישה אנשי צוות: מפקד, תותחן, טען, נהג ומפעיל רדיו.
כולם מלבד הטען תקשרו בעזרת מערכת טלפון פנימית.
רוב הטנקים צוידו ברדיו מסוג FuG5 וחלקם ב-FuG2.
תותח ה-KwK L/71 הארוך של הקינג טיגר בעל מהירות לוע של עד כ-1,030 מטרים לשנייה, היה מסוגל להשמיד טנקים של בעלות הברית כמו השרמן האמריקאי הקרומוול הבריטי ואפילו ה-T34 הסובייטי ממרחק של עד 3.5 קילומטרים, הרבה מעבר לטווח האש של אותם טנקים.
מרבית טנקי הטיגר II צוידו בכוונת טלסקופית TZF 9d שהוכחה כמדויקת מאוד.
שני מקלעים מסוג MG34 בקוטר 7.92 מ"מ עם 5,850 כדורים הורכבו בטנק, אחד מקביל ואחד בתובה.
מאחר שהקינג טיגר שילב בין הקונספט של השריון העבה (כמו של הטיגר I) והשריון המשופע (כמו של הפנתר) הוא היה כמעט בלתי חדיר לטנקים של בעלות הברית.
מרבית התותחים של טנקי בעלות הברית כמו ה-75 מ"מ של השרמן או 76 המ"מ של ה-T34 לא יכלו לחדור את השריון של הטנק והפגזים פשוט ניתזו מעליו.
פירוט השריון של הקינג טיגר
כל טנקי הטיגר II שירתו בגדודי פאנצר כבדים (schwere Panzer Abteilungen) של ה-ואפן אס אס ושל הורמאכט.
כל גדוד כזה הורכב מ-45 טנקים כבדים.
הואפן אס.אס קיבל 150 טיגר II והשאר צוותו לוורמאכט.
טבילת האש של הקינג טיגר הייתה ביולי 1944, בנורמנדי שבצרפת.
שתי פלוגות מגדוד 503 של הוורמאכט מצוידות בקינג טיגר החדש השתתפו בלחימה.
מרבית הטנקים הושמדו מאש התותחים של הצי ומהפצצות מהאוויר.
ב-12 באוגוסט 1944 הקינג טיגר השתתף בקרב הראשון שלו בחזית המזרחית, כשגדוד השריון הכבד 501 של הוורמאכט לקח חלק במגננה הגרמנית בגבול פולין אוקראינה.
כ-14 טנקי טיגר II מהגדוד הושמדו בין ה-12 ל-13 באוגוסט כשנפלו למארבים של טנקי T-34/85 ו-IS-2 סובייטים.
ב-15 באוקטובר 1944 טנקי טיגר II מגדוד 503 שיתפו פעולה עם חייליו של אוטו סקורצני במבצע פנצרפאוסט - כיבושה מחדש של בודפשט בירת הונגריה שנועד להשיב את המדינה לצידן של מדינות הציר.
כמו כן גדוד ה-503 השתתף בקרב על דברצן.
הגדוד נשאר בהונגריה כ-166 ימים, במהלכם השמיד לפחות 121 טנקים סובייטים, 244 תותחי נ"ט וארטילריה ורכבת, במחיר של 25 טנקי טיגר II; עשרה טנקים הושמדו על ידי חיילים סובייטים, שלושה עשר הושמדו על ידי צוותם כדי למנוע מהם ליפול בשבי האויב ושניים הוחזרו למפעל בווינה לתיקונים.
ב-30 במרץ 1945 נתקל כוח של טנקי קינג טיגר בטור של שרמנים זחל"מים ושלושה משחיתי טנקים אמריקאים.
בקרב שהתפתח חוסלו שבעה-עשר שרמנים, שבעה-עשר זחל"מים, שלוש משאיות, שני ג'יפים ומשחית טנקים בתוך דקות.
אחד השרמנים הצליח לפגוע בשריון הדק שמעל לתא המנוע של הטיגר II, וצוות של טיגר אחר שנפגע מפגז עשן זרחני לבן נחלץ מהטנק שלו משום שהיה משוכנע שהוא עולה באש.
טנקי הטיגר II לחמו גם במבצע מרקט גארדן בהולנד בספטמבר 1944, במתקפה בארדנים בדצמבר 1944 (כחלק מצוות קרב פייפר מהאס.אס) ובקרב על ברלין בסוף המלחמה.
במהלך מבצע מרקט גארדן, טנק שרמן ששהה מאחורי מבנה זוהה על ידי טנק טיגר II ונורה פגז מהטיגר לכיוון השרמן (בעודו שוהה מאחורי המבנה), הפגז לא סטה ממסלולו הבליסטי, חדר את השרמן והשמידו.
מספר הצעות לשדרוג הטיגר II עלו, ביניהם שדרוג לתותח 105 מ"מ KwK L/68, שינויים בשלדה וצריח (כמו הוספת כוונת למדידה של מרחק), אך רובם לא יושמו מעולם בגלל סיומה המתקרב של המלחמה.
רק"מ מבוסס על הקינג טיגר
גריל 17: תומ"ת מבוסס על השלדה של הטיגר II עם תותח 170 מ"מ.
אבטיפוס אחד כמעט והושלם לקראת סוף המלחמה.
יאגדטיגר: משחית טנקים כבד עם תותח 128 מ"מ PaK שהשתמש בשלדה של הטיגר II.
הטיגר (בשמו המלא: פאנצרקאמפפוואגן סימן 6 טיגר דגם E, גרמנית: Panzerkampfwagen VI Tiger) היה טנק גרמני כבד שהיה בשימוש במלחמת העולם השנייה, אשר נכנס לייצור בשנת 1942. הטיגר תוכנן בתור 'טנק הבקעה' כבד, שתפקידו להוביל את המתקפה ולפרוץ את מערכי ההגנה של האויב.
בזמן כניסתו לשירות הצבא הגרמני נחשב הטיגר לטנק החזק ביותר בעולם בזכות שריונו העבה ותותח ה-88 מ"מ החזק והמדויק שלו, והוא הצליח לשמור על עדיפותו כמעט על כל סוגי הטנקים של בעלות הברית עד תום המלחמה.
במהלך המלחמה, רכש לעצמו הטיגר מוניטין כטנק אימתני בשדה הקרב, וגרם לאבדות כבדות לכוחות השריון של בעלות הברית.
אף שמעולם לא היה זמין במספרים גדולים, הוא הצליח להותיר חותם על תכנון הטנקים של בעלות הברית, שנדרשו לספק פתרונות בתחום החימוש והמיגון לעליונותו של הטיגר.
לצד יתרונותיו, היו לטיגר מספר בעיות, שנבעו מהעובדה שתכנונו היה חדשני ומורכב, וכן מהאצת כניסתו לשירות מבצעי (בדומה לטנק הפנתר).
תהליך הייצור שלו היה מסובך, ארך זמן ניכר, ודרש משאבים רבים.
כתוצאה מכך, רק כ-1,347 טנקי טיגר יוצרו במהלך המלחמה, כמות נמוכה בהשוואה למספר הטנקים של בעלות הברית.
בנוסף, טנק זה היה כבד, איטי, ובעל טווח פעולה קצר, והוא דרש מומחיות גבוהה בתפעולו ותחזוקה תכופה.
בסופו של דבר, יכולתו להשפיע על תוצאות המערכה הצבאית הייתה מוגבלת ונקודתית.
פיתוחו של טנק הטיגר, שהוצג לראשונה ב-1942, התחיל בינואר 1937, עת החלו הגרמנים לנסות ולפתח טנק שיהיה כבד יותר מהפאנצר סימן 4 - הטנק הגרמני הכבד ביותר בשעתו.
באותה עת היה המודיעין הנאצי מודאג מאחר שהצבא הצרפתי החל להכניס לשירותו טנקים כבדים דוגמת השאר B1 בן 30 הטונות.
בינואר 1937 פנה משרד חיל החימוש הגרמני (Waffenamt) לחברת הנשל וביקש שזאת תפתח טנק הבקעה כבד במשקל 30 טון, שיוכל לפרוץ את קווי הגנת האויב.
אב-טיפוס אחד לטנק שנקרא בשם D.W או Durchbruchwagen I (מגרמנית: רכב הבקעה) הושלם ללא צריח, ובעקבותיו פותח ה-Durchbruchwagen II שהיה דומה לקודמו אך כלל שיפורים מכניים.
שני הפיתוחים לא התקדמו מעבר לדגמי אב-טיפוס.
ב-9 בספטמבר 1938 הורה משרד חיל החימוש להמשיך בפיתוח טנק בן 30 טונות.
כעת נדרש טנק עם תותח 75 מ"מ L/24 בצריח, מרחב לצוות זהה לפנצר סימן 4, מהירות העולה על 35 קמ"ש, ומיגון בעובי של 35–50 מ"מ.
שם קוד חדש ניתן לתוכנית - ה-VK 30.01. על המכרז לטנק החדש התחרו ביניהן הנשל וחברת פורשה, בראשות פרדיננד פורשה.
הדגם של הנשל, ה-(VK 30.01(H (האות בסוגריים מציינת את שם החברה) התבסס על ה-Durchbruchwagen II, והמשיך בעקרונות התכנונים המוכחים של הטנקים הגרמניים, עם מנוע בחלקו האחורי של הטנק ותמסורת בחזית התובה.
בנוסף כלל הדגם את המאפיין החדשני של גלגלי מרכוב חופפים (מאפיין שיופיע מאוחר יותר גם בטיגר).
שתי שלדות הושלמו במרץ 1941 ושתיים נוספות באוקטובר אותה שנה (כולן ללא צריח), אולם עד אז כבר הוחלט לזנוח את הפרויקט לטובת דגם כבד יותר.
מאוחר יותר שימשו שתיים מהשלדות כבסיס למשחית הטנקים שטורר אמיל, שצויד בתותח בקוטר 128 מ"מ.
ה-VK 36.01 היה כבד יותר, ובעל מיגון עבה יותר של 80 מ"מ בחזית.
הטנק תוכנן לשאת תותח עוצמתי יותר בקוטר 75 מ"מ חלק קדח, או תותח הוביצר בקוטר 105 מ"מ.
הנשל הספיקה לייצר כשבע שלדות לטנק עד 1942.
פורשה החלה ב-1939 את העבודה על דגם משלה, ה-(VK 30.01(P (נודע גם בסיומונים Typ 100 ולאופרד), אולם קיבלה חופש פעולה מהצבא בתכנון הטנק.
כדי להגן על המונופול של חברת פרידריך קרופ AG של משפחת קרופ על ייצור תותחי טנקים, הציע ד"ר מולר מ"קרופ" בפברואר 1941 לפורשה לפתח עבורה צריח שיועד לשאת גרסה מוסבת לטנק של תותח הנ"מ בקוטר 88 מ"מ Flak 18, שהוכיח את יעילותו בלחימה בכינון ישיר כנגד טנקים.
שישה צריחים הוזמנו מקרופ באפריל 1941 לשתי השלדות של הלאופרד.
ב-26 במאי 1941, במהלך פגישה הנוגעת לפיתוחים עתידיים של טנקים וכלי נשק נגד-טנקים שנערכה בברגהוף, הורה אדולף היטלר להאיץ את פיתוח הטנקים הכבדים של הנשל ופורשה כך ששתי החברות ישלימו 6 דגמי אבטיפוס עד לקיץ 1942. בנוסף, נדרש מיגון של 100 מ"מ בחזית ו-60 מ"מ בצדדי הטנק.
עוד הצהיר היטלר בפגישה כי הדגם של פורשה יותיר את תותח ה-88 מ"מ; תותח 75 מ"מ חלק הקדח מקובל לדגם של הנשל, אולם יש לבדוק היתכנות הרכבת תותח ה-88 מ"מ על דגם זה.
עם תוספת המיגון והצריח עם תותח 88 מ"מ עמדה מגבלת המשקל כעת על 45 טון, והדגמים המתחרים פותחו תחת הסימון VK 45.
הנשל ביססה את השלדה החדשה שלה, ה-(VK 45.01(H, על ה-VK 36.01 והשתמשה במרכיבים מכניים רבים מהפרויקטים הקודמים שלה.
המרכיבים החדשים הבולטים בדגם זה כללו מנוע מייבאך מדגם HL 210 עם הספק של 600–650 כוחות סוס, מכלי דלק, מערכת אוורור, וציוד צליחה.
מאפיין חדשני בשלדה היה פלטות שריון שתפקידן להגן על הזחלים.
מאחר שלא היה מלאי מספיק של טונגסטן לתחמושת לתותח 75 מ"מ חלק הקדח, הוחלט להתקין את הצריח של קרופ עם תותח ה-88 מ"מ שתוכנן לדגם של פורשה בדגם של הנשל.
כתוצאה מכך, הנשל הרחיבה את השלדה כדי לאפשר התקנת צריח בעל טבעת צריח גדולה יותר.
בנוסף, מנגנון הצידוד החשמלי בצריח של קרופ הוחלף במנגנון הידראולי.
למרות הסיווג VK 45.01, הטנק החדש שקל מעל 55 טון.
המהנדסים בפורשה השתמשו ב-Typ 100 כבסיס לטנק הכבד החדש שלהם, ה-(VK 45.01(P שזכה לכינוי 'טיגר'.
פורשה, שנחשב למהנדס מבריק, העדיף להשתמש בהינע חשמלי.
ההספק לגנרטורים החשמליים הופק על ידי שני מנועי בנזין מקוררי אוויר בעלי הספק של 310 כוחות סוס כל אחד.
בניגוד לדגם של הנשל, בו מוקם הצריח במרכז התובה, הצריח בטיגר של פורשה מוקם בחזית התובה.
כתוצאה מכך התותח היטה את מרכז הכובד הרחק לפנים והטנק הפך לכבד-חרטום.
בנוסף, סבלה מערכת המתלים, החלשה מדי לטנק כה כבד, ממספר בעיות.
ששת גלגלי המרכוב בכל צד הובילו ללחץ קרקע לא אחיד לאורך הזחלים, וכתוצאה מכך נטה הטנק לשקוע בקרקע רכה.
ב-22 ביוני 1941 פתחה גרמניה הנאצית במבצע ברברוסה, הפלישה המסיבית לברית המועצות.
הופעתם של הטנק הבינוני T-34 והטנק הכבד KV, שביצועיהם התעלו על כל הטנקים הגרמניים הקיימים, גרמה לזעזוע בקרב הטנקיסטים הגרמניים ובקרב הפיקוד הגרמני.
טנקים אלו היו כמעט חסינים לחלוטין מאש תותחי הפאנצר סימן 3 ומהפאנצר סימן 4 שהיו הטנקים העיקריים של עוצבות השריון הגרמניות בתקופה, ומאידך יכלו תותחי ה-76.2 מ"מ הסובייטים לחדור בקלות את הפנצרים.
כתוצאה מכך קיבלה התוכנית של הטיגר דחיפות ומועד חדש להצגת דגמי האבטיפוס של הנשל ופורשה: 20 באפריל 1942, יום הולדתו של היטלר.
באפריל 1942 השלימו פורשה והנשל בבהילות בניית אבות טיפוס למרות לוח הזמנים הקצר, והציגו אותם בפני היטלר ובכירים נאצים אחרים ברסטנבורג.
לשני הדגמים המתחרים היו מספר מאפיינים זהים: שניהם היו מצוידים בצריח כמעט זהה של קרופ עם תותח 88 מ"מ, ומקלע MG34 בתובה.
מלבד זאת, שני הטנקים שקלו מעבר ל-55 טון.
כבר בעת הצגתם נתקע הטנק של פורשה בקרקע רכה, לאחר שכשל לעשות פנייה בת 90 מעלות.
הטנק של הנשל נחלץ לעזרתו, אך ללא הועיל.
במהלך מבחני שדה שנערכו מאפריל עד יולי, הדגם של הנשל הוכיח עצמו כעדיף על זה של פורשה.
האחרון היה בעל כושר תמרון גרוע וסבל ממערכת הינע חשמלית שאף שהייתה מתוחכמת נטתה להתקלקל.
הדגם של הנשל אושר על ידי הצבא לייצור המוני תחת השם הרשמי פאנצר סימן 6 דגם H.
השם טיגר ניתן לו באוקטובר 1942, ובמרץ 1943 שונה שמו סופית לפאנצר סימן 6 דגם E 'טיגר' (סימון החימוש: Sd.Kfz.181).
הבעיות הנשנות בטיגר של פורשה הובילו לבסוף לביטולו הסופי בנובמבר 1942, לאחר שהושלמו כ-100 שלדות ו-90 צריחים.
כדי למנוע בזבוז, הוחלט להשתמש בצריחים לדגם של הנשל.
עוד החליט היטלר כי 90 שלדות ישמשו לבנייתו של משחית טנקים מצויד בתותח 88 מ"מ L/71, שנכנס לייצור ב-1943 תחת השם פרדיננד (ידוע גם בשם אלפנט).
שלוש שלדות הושלמו כטנק חילוץ, ואחת כטנק פיקוד.
מבנהו הפנימי של הטנק תוכנן בצורה הדומה למרבית הטנקים במלחמה.
הוא חולק לשלושה תאים: התא הקדמי הכיל את הנהג בצד שמאל ולימינו מקלען-חרטום/קשר.
ביניהם שכנה תיבת ההילוכים, ולשניהם פתחי כניסה/מילוט מעל ראשם עם פריסקופים מקובעים.
בתא הלחימה במרכז הטנק היו עמדות לשלושת אנשי הצוות הנוספים: המפקד, הטען והתותחן.
למפקד היה צריחון עם חמישה חריצי ראייה המספק שדה ראייה היקפי, ששימש גם כפתח יציאה/כניסה.
בדגמי הייצור האמצעיים הוצג צריחון משופר עם שבעה פריסקופים.
בחלקו האחורי של הטנק שכן תא המנוע.
צריחו הגדול של הטיגר היה איטי מאוד בפעולה.
כוח הצידוד ההידראולי שלו היה מבוקר על ידי לוחית מתחת רגלו של התותחן, וסיבוב שלם של 360 מעלות של הצריח ארך לכל הפחות דקה.
במקרה של תקלה במנגנון צידוד הצריח, היה צידוד מלא של הצריח בקשת בת 360 מעלות כרוך ב-720 סיבובי גלגל יד על ידי התותחן.
חימושו העיקרי של הטיגר היה תותח בקוטר 88 מ"מ KwK 36 (ר"ת בגרמנית של Kampfwagenkanone - תותח (ב)רכב קרבי) L/56 מתוצרת חברת קרופ, אשר היה בעצם גרסה מוסבת לטנק של תותח הנ"מ Flak 18. באותה עת, היה זה התותח העוצמתי ביותר בעולם המותקן בטנק.
התותח היה בעל אורך קנה של 4.93 מטרים ומהירות לוע גבוהה לפגזים חודרי השריון.
הודות לקליבר הגדול היו הפגזים הנפיצים בעלי כושר פגיעה הרסני.
הטיגר נשא 92 פגזים, מחציתם פגזים חודרי שריון (ה-Panzergranat-Patrone 39) והמחצית השנייה פגזים נפיצים (Sprenggranat-Patrone).
סוג נוסף של פגז חודר שריון היה ה-Pzgr 40, בעל ליבת טונגסטן אך ללא מילוי חומר נפץ, שלפיכך היה בעל כושר חדירה עדיף מה-Pzgr.39 אך קטלני פחות לאחר החדירה.
פגזים אלו היו נדירים יותר עקב מחסור בטונגסטן.
סוג רביעי היה פגז מסוג מטען חלול (GrPatr 39 HL), לו כושר חדירה ודיוק פחותים מפגז חודר שריון רגיל, אך תפקיד דו-תכליתי של לחימה בשריון וירי על מטרות רכות (כגון זחל"מים, כלי רכב משוריינים ותותחים נגד-טנקים).
תותח ה-88 היה מדויק ביותר והסבירות לפגיעה במטרה במרחק העולה על 1,000 מטר בניסיון הראשון היה גבוה, הודות לאופטיקה (כוונות) המצוינת של התותח.
תעשיית האופטיקה הגרמנית קודם למלחמת העולם השנייה הייתה המובילה בעולם, וכתוצאה מכך היו התותחנים הגרמנים מסוגלים לזהות מטרות הרבה מעבר לטווח של תותחי בעלות הברית.
התותחן בטיגר היה מצויד במשקפת טלסקופית (שתי עדשות) המותקנת במקביל לציר של התותח הראשי.
התותחן יכול היה לבחור בין הגדלה של 2.5X לבין הגדלה של 5X; הראשונה סיפקה שדה ראייה רחב יותר ואילו השנייה שימשה לטיווח מדויק במרחקים ארוכים.
ה-88 היה מסוגל לחדור כמעט כל טנק שבעלות הברית ייצרו במלחמה מטווחים ארוכים ביותר (יוצא דופן הוא טנק הסטלין הסובייטי).
עם פגז חודר שריון היה מסוגל לחדור חזיתית את טנק השרמן האמריקאי ממרחק של עד 2,000 מטר, את הקרומוול הבריטי עד 3,500 מטר, את הצ'רצ'יל עד 1,700 מטר, את ה-T-34-85 עד 1,400 מטר ואילו את הסטלין רק ממרחק של בין 100 ל-300 מטר.
החימוש המשני כלל שני מקלעי MG34 - מקלע אחד מוקם בתובת הטנק והופעל על ידי הקשר, והשני הותקן כמקלע מקביל והופעל על ידי התותחן.
דגמים מאוחרים של הטיגר צוידו במקלע נוסף אשר הותקן במסילה על צריחון המפקד.
שלוש מדוכות עשן הותקנו בכל צד של הצריח ליצירת מסך עשן.
מיוני 1943 הופסקה התקנתם בטיגר לאחר שחיילים בשטח דיווחו כי פגיעה של נשק קל או רסיסי פגז במדוכות העשן גרמה להצתתן, וכתוצאה מכך נפגמה הראות של צוות הטנק.
ב-1944 הותקן על גג הצריח מטול מקובע הנורה מפנים הטנק.
התקן זה ירה פגזי רסס או פגזי עשן.
פגזי הרסס, אשר נורו למרחק של 7 עד 10 מטרים והתפוצצו בגובה של חצי מטר עד 2 מטר, נועדו לפגוע בחיילי חי"ר של האויב בסמיכות לטנק.
מסמך רשמי שפורסם על ידי ה-OKH (מפקדה עליונה לכוחות היבשה של הוורמאכט) באפריל 1943 מפרט את הנתונים הבליסטיים של התחמושת חודרת-השריון (הנתונים מתייחסים לחדירה של פלדה בזווית של 30 מעלות מהאנכי):
39 משקל הפגז 10.2 ק"ג מהירות לוע 773 מטר לשנייה פגז חודר שריון Pzgr.
הטיגר לא היה מהפכני במיגונו.
השריון שלו לא היה משופע למרות הלקחים שנלמדו מההיתקלויות ב-T-34 הסובייטי.
למרות זאת, הודות לעוביו היה המיגון חזק מאוד והיקשה מאוד על טנקי היריב לחדור את שריון החזית של הטנק בטווחי קרב סבירים.
השריון הורכב מלוחות פלדה אחידים מאיכות גבוהה אשר עברו תהליך ערגול (RHA), שרותכו זה לזה.
היתרון על פני פלדה מוקשה או יצוקה הוא שקל יותר לייצרו בכמויות גדולות ולחומר מאפיינים זהים בכל עוביו.
עובי השריון בחזית הטנק היה 100 מ"מ ו-110 מ"מ בחזית הצריח, ו-80 מ"מ בצדי הטנק ובעורפו.
עובי השריון בגג הצריח היה רק 25 מ"מ, אולם מאחר שפגזי ארטילריה בקוטר 150 מ"מ ומעלה חדרו את גג הצריח, הוא עובה ל-40 מ"מ החל ממרץ 1944.
תותחי ה-75 מ"מ של השרמן ו-76 מ"מ של ה-T-34 הסובייטי לא יכלו לחדור את הטיגר חזיתית, ונאלצו להתקרב למרחק של בין 100 ל-500 מטר כדי לפגוע בצדי הטנק.
אחד התותחים שכן הצליחו להשתוות לתותח ה-88 של הטיגר היה ה-תותח ה-17 ליטראות (בקוטר 76.2 מ"מ) הבריטי שהורכב בשרמן פיירפלי, אך לא יוצר בכמות מספיקה.
תותח זה היה מסוגל לחדור את שריון החזית של הטיגר מטווח של 1,700 מטר.
תא המנוע שכן במרכז ירכתי הטנק, כשמשני צדיו נמצאים מכלי הדלק.
250 טנקי הטיגר הראשונים שיוצרו צוידו במנוע בנזין V-12 בעל הספק של 650 כוחות סוס, דגם מייבאך HL210 P45 בנפח 21 ליטר.
על אף שהיה מנוע מצוין בעל ביצועים גבוהים, הוא התברר כחלש מדי לטנק - אחת התוצאות של זמן פיתוח קצר מדי שניתן לתוכנית הטיגר - והוחלף במנוע חזק יותר, ה-HL230 P45 בעל הספק של 700 כוחות סוס, כמו אצל טנקי הפנתר והקינג טיגר.
שני מכלי דלק שהכילו קרוב ל-500 ליטר נתנו לטיגר טווח פעולה מוגבל של 195 ק"מ על כביש.
עם המנוע המשופר, יחס הכוח למשקל בטיגר עמד על 12.3 כוחות סוס לטון (בהשוואה לכ-13 בפנצר 4).
מזקו"ם הטיגר הורכב מגלגלי הינע קדמיים, גלגלי סרק אחוריים ו-36 גלגלי מרכוב (בוגים) חופפים מפלדה בקוטר של 800 מ"מ כל אחד.
המאפיין החדשני של גלגלי מרכוב חופפים העניק אמנם לטיגר יציבות טובה יותר ופיזר את משקל הטנק באופן טוב יותר, אך כלל גם חסרונות: החלפתו של גלגל אחורי פגום דרשה את הוצאתם של מספר גלגלים נוספים, פעולה שצרכה זמן.
כמו כן מערכת הגלגלים נטתה להיסתם בבוץ, אבנים וקרח.
ב-1944 הוחלפו הגלגלים בגלגלי מרכוב חדשים הזהים לאלו של הקינג טיגר, שהיו בעלי כושר נשיאה טוב יותר.
כדי לתמוך במשקלו הכבד של הטנק, הזחלים היו ברוחב של 725 מ"מ כל אחד והורכבו מ-96 חוליות.
בזכות הזחלים הרחבים, לחץ המשקל על הקרקע עמד על 0.735 ק"ג/סמ"ר.
סוג נוסף של זחלים ברוחב של 520 מ"מ הותקנו בטנק לצורך שינועו על גבי רכבת.
מגיני בוץ הותקנו על השלדה כדי להגן על החלק החשוף של הזחלים.
בספרי עזר גרמניים צוין כי צוות של טיגר יכול להחליף זחל אחד בפרק זמן של שלושים דקות.
מלבד הטען, כל ארבעת אנשי הצוות בטנק היו מצוידים במערכת אינטרקום לתקשורת פנימית.
כל טיגר היה מצויד במערכת תקשורת, המאפשרת למפקד הטנק לשדר ולקלוט שדרים עם טנקים אחרים.
היה לה טווח שמיש הנע בין 4 עד 6 קילומטרים, בהתאם לתנאי מזג האויר.
טנקים שתפקדו כמפקדי פלוגות או מחלקות צוידו במקלט נוסף.
מאפיין חדשני נוסף שהוצג בטיגר היה ציוד צליחה מיוחד שאפשר לטנק לנוע מתחת למים עד עומק של 4 מטרים.
לפני כן, נמנעו הגרמנים מלפתח טנק שמשקלו עולה על 30 טון בגלל הבעיה הטקטית של מציאת גשרים מתאימים החזקים מספיק כדי לתמוך בטנק כבד.
הפתרון שהוצג בפגישה ב-26 במאי 1941 (בה הוחלט על פיתוח הטיגר), היה לצייד את הטיגר בשנורקל שהיה מחובר בעורפו של הטנק ואפשר לצוות לנשום כאשר הכלי היה שקוע במים.
כל פתחי היציאה היו אטומים למים.
495 הטנקים הראשונים צוידו במערכת הצליחה הזו, אולם כדי להקל על הייצור הוחלפה מערכת זו בציוד צליחה פשוט יותר שאפשר לטיגר לנוע בעומק של 1.5 מטרים בלבד.
הטיגר פיבל הייתה חוברת הדרכה ייחודית לצוותי הטיגר, שבניגוד לחוברות הדרכה אחרות של הצבא הגרמני, השתמשה בהומור ובאיורים שוביניסטים שכללו תמונות של נשים לבושות למחצה, כדי למשוך את תשומת לב הצוות להיבטים החשובים בתפעול הטנק.
לדוגמה, החוברת הפצירה בתותחן לחשוב בטרם הוא יורה, "מאחר שעל כל פגז שירית, אביך שילם 100 רייכסמרק במיסים ואימך עבדה שבוע במפעל".
עוד הכילה החוברת מידע מאויר על טנקי האויב והיכן יש לפגוע בהם עם סוג התחמושת הנדרשת.
בתום מבחני הניסוי ב-1942 נבחר הדגם של הנשל להיכנס לייצור סדרתי, תחת השם פאנצרקאמפפוואגן סימן 6 דגם H1. תובות הטנק הורכבו במפעל מספר 3 של הנשל בקאסל, ולאחר מכן הועברו למפעל של Wegmann AG - גם הוא בקאסל - שם חוברו צריחי הטנק תחת הרישיון של קרופ.
בסיום התהליך הטנק נצבע והועבר משם לידי הצבא.
בעיות הינע בטנק הובילו לעיכובים ניכרים בתחילת הייצור.
בחודש אוגוסט 1942 הושלמו 8 הטיגרים הראשונים, אף שהיעד המתוכנן עמד על עשרה.
גם בשלושת החודשים הבאים היה הייצור מתחת ליעד המתוכנן; ההסבר שניתן על ידי הנשל היה כי הדרישה לחלקים חלופיים והשינויים שנערכו לתמסורת הקשו על התהליך.
בדצמבר 1942 הצליחה לבסוף הנשל לפתור את מרבית הבעיות המכניות, ובראשית 1943 אף עקפה את יעד הייצור המתוכנן.
הייצור החודשי גדל בעקביות כדי לספק מספר גדול של טנקי טיגר ככל האפשר, כששיא הייצור הגיע ל-104 בחודש אפריל ו-100 במאי 1944. הפצצות אוויריות של בעלות הברית ב-1943 האטו את ייצור הטנק וגרמו לאובדן של 79 טנקים באותה שנה.
כמו כן נתגלו מעשי חבלה בעשרה טנקים שכללו הכנסת שבבי ברזל באורך 10 עד 12 סנטימטר במזקו"ם הטנק.
במהלך הייצור של הטיגר הוצגו שדרוגים ושינויים רבים במטרה לשפר את הביצועים המכניים, להגדיל את כוח האש והמיגון, ולפשט את תהליך הייצור.
לטיגר שלוש גרסאות ייצור: המוקדם, האמצעי, והמאוחר.
הדגמים המוקדמים אלו הם 250 הטנקים הראשונים שיוצרו.
הדגמים האמצעיים היו בייצור מאפריל 1943 עד לינואר 1944. אלו צוידו במנוע עוצמתי יותר - ה-HL230 P45 בעל הספק של 700 כוחות סוס, תמסורת משופרת יותר, ובצימריט (Zimmerit) - ציפוי קרמי להגנה מפני מוקשים מגנטיים.
דגמי הייצור המאוחרים הופיעו בשמונת חודשי הייצור האחרונים של הטיגר (ינואר עד אוגוסט 1944) וכללו שינויים כמו עיבוי השריון בגג הצריח (מ-25 מ"מ ל-40), כוונת משופרת, וגלגלי מרכוב משופרים.
ב-1943 רכשה ממשלת יפן מספר דגמי טנקים מבעלת בריתה גרמניה, במטרה ללמוד על תכנוני הטנקים הגרמנים.
תחילה נשלחו צמד טנקי פאנצר סימן 3, ומאוחר יותר רכשו היפנים טיגר אחד וטנק פנתר אחד, אולם אלו מעולם לא נשלחו בגלל מצבה המדרדר של יפן במלחמה.
הטיגר ניתן מאוחר יותר כמתנה לגרמנים על ידי הממשלה היפנית.
כ-89 טנקי טיגר הוסבו לטנקי פיקוד (Befehlswagen) במהלך המלחמה.
אלו צוידו במערכות קשר נוספות ובאנטנות.
כדי לפנות מקום לציוד התקשורת, הטנק נשא רק 66 פגזים והמקלע המקביל והפריסקופ בצריח הוסרו.
במהלך 1942–1945, היחידה העיקרית בה פעל הטיגר הייתה גדודי פאנצר כבדים (schwere Panzer-Abteilung), יחידה עצמאית שתפקידה לפעול בחוד החנית של דיוויזיות הפנצר.
בתחילה, כל גדוד כזה הורכב משתי פלוגות בנות 9 טנקי טיגר כל אחת, מלווים ב-10 טנקי פנצר 3 למטרות של סיור וליווי, תפקידים שהטיגר לא תוכנן למלא.
בעקבות חוות דעת של מפקדים בשטח, הוחלט במרץ 1943 על שינוי במבנה גדודי השריון הכבד.
על פי המתווה החדש, כללו גדודי השריון הכבד רק טיגרים, 45 בכל גדוד; גדוד סטנדרטי כלל שלוש פלוגות בנות 14 טיגרים כל אחת, יחד עם 3 נוספים במפקדה.
בנוסף, שלוש דיוויזיות עילית מאס.אס (לייבשטנדרטה, טוטנקופף ודאס רייך) קיבלו פלוגה כבדה של טיגרים, ודיוויזיית גרוסדויטשלנד מהצבא קיבלה גדוד של טיגר במהלך המלחמה.
ב-23 ביולי 1942 הורה היטלר להקים בחופזה פלוגה ראשונה של טיגרים ולשלחה לחזית בלנינגרד.
גדוד השריון הכבד ה-502 קיבל לידיו את ארבעת הטיגרים הראשונים, ואלו השתתפו בקרב לראשונה ב-29 באוגוסט; שניים מהם הושבתו עקב בעיות מכניות בתמסורת אך תוקנו והוחזרו לשירות.
להיטותו היתרה של היטלר להפעיל את הטיגרים גרמה לכך שהם הופעלו בשטחים מיוערים וביצתיים שלא התאימו לתנועת טנקים כבדים.
ב-21 בספטמבר נכנס הגדוד ה-502 לקרב בשנית, ובמהלכו נתקע אחד מהטנקים וחילוצו כשל בגלל אש האויב.
הפיקוד הגרמני העליון אסר להשמיד את הטנק, אך לבסוף, ב-25 בנובמבר, נאלצו הגרמנים לפוצץ אותו ולהשמידו כדי למנוע את נפילתו לידי הסובייטים, ובכך הוא היה לטיגר הראשון שאבד בקרב.
מאוחר יותר, ב-18 בינואר 1943, הצליחו הסובייטים לתפוס בשלמותו טיגר אחד שנתקע במהלך הלחימה.
הטנק הובל במהירות למתחם קובינקה לבדיקות, שם בחנו אותו הסובייטים בדקדקנות.
בעקבות נחיתת בעלות הברית בצפון מערב אפריקה, שלחה גרמניה במהירות כוחות לתוניסיה כדי לבלום גישה ללוב ולמנוע מבעלות הברית בסיסים דרכם יוכלו לפלוש לאיטליה.
גדוד השריון הכבד ה-501 נחת בביזרטה ב-23 בנובמבר 1942 יחד עם שלושה טיגרים בלבד, משום שעדיין היה בתהליך הצטיידות בטנק החדש עקב עיכובים בייצורו.
בסך הכול נשלחו 20 טיגרים לתוניסיה, והם הוכיחו שהם חסינים כמעט לחלוטין לאש תותחי הטנקים ותותחי הנ"ט של בעלות הברית.
הטנקים הללו אבדו בעקבות כניעת כוחות הציר בצפון אפריקה במאי 1943.
הפעם הראשונה בה נעשה שימוש משמעותי בטנקי טיגר היה במהלך מתקפת הנגד המוצלחת של מאנשטיין באביב 1943 (קרב חרקוב השלישי), במסגרת קורפוס הפאנצר ה-2 של הוואפן אס אס.
כ-130 טיגרים הופעלו על ידי הכוחות הגרמנים בשלב הפתיחה של מבצע ציטדל, ההתקפה הגרמנית במבלט קורסק.
היטלר תלה תקוות רבות בטנק החדש, ולכן פתיחת המתקפה הגרמנית נדחתה במספר חודשים, כדי לאפשר ייצור מספר רב של טנקים חדישים (טיגר ופנתר), שנועדו להוביל את המתקפה.
הפיקוד הגרמני התכוון לנצל את הטיגרים כדי לפרוץ את מערכי ההגנה העמוקים של כוחות הצבא האדום במבלט קורסק, ולחסוך באבדות של הכלים המשוריינים הפחות ממוגנים שברשותו.
במסגרת הקרב נעשה שימוש בטקטיקה שנודעה בשם פאנצרקייל, כלומר "טריז משוריין".
במסגרת טקטיקה זו הכלים המשוריינים הכבדים ביותר, הטיגרים או האלפנטים היוו את חוד הטריז המשוריין, בעוד שהטנקים המוגנים פחות, מדגם פאנצר סימן 3 ופאנצר סימן 4 נעו בעקבותיהם.
בדרך זו הוטלה ההבקעה על הטנקים בעלי הכושר הרב יותר להנחית ולספוג את המהלומות הקשות ביותר.
אף שהטיגרים היוו רק חלק קטן מכוח השריון הגרמני בקורסק, הם רשמו הצלחות מרשימות כנגד השריון הסובייטי, בזכות החימוש העדיף והמיגון העבה שלהם, וגרמו אבדות כבדות לטנקים הסובייטיים.
תותח ה-88 מ"מ של הטיגר היה מסוגל להשמיד את כל סוגי הטנקים הסובייטים בטווחי קרב של קילומטר וחצי ומעלה, בעוד תותחי ה-76.2 מ"מ בהם היו מצוידים הטנקים הסובייטיים, ושהיו גם תותחי הנ"ט הנפוצים ביותר בשימוש הצבא האדום, היו מסוגלים לחדור את שריון החזית של הטיגר רק מטווח קצר מאוד.
כמעט כל הטיגרים שהופעלו בקרב קורסק נפגעו במהלכו וניזוקו בדרגות שונות של חומרה, אך רק חלק קטן מתוכם הושמדו כליל.
הפיקוד הסובייטי ייחס חשיבות והערכה רבה לטיגרים, כפי שניתן ללמוד מכותרת עיתון סובייטי בזמן קרב קורסק: "הטיגרים בוערים", לכן המפקדים הסובייטיים השתדלו להילחם נגדם בתנאים שיקשו עליהם לנצל את יתרונותיהם במיגון ובחימוש, והתאימו לעיתים את טקטיקת הלחימה שלהם להשגת מטרה זו.
במהלך קרב פרוחורובקה, למשל, הורה פאבל רוטמיסטרוב, מפקד ארמיית המשמר המשוריינת החמישית הסובייטית, לטנקים שלו לנוע במלוא המהירות לכיוון הכוחות הגרמניים, כדי לסגור את המרחק בין הכוחות היריבים במהירות האפשרית, ולא לאפשר לטיגרים לפגוע בטנקים שלו מטווח רחוק.
טקטיקה זו עלתה לכוחות הסובייטיים התוקפים במחיר יקר מאוד.
קורפוס הפאנצר אס אס השני, שספג את עיקר מתקפת הנגד הסובייטית כלל בשלב זה 15 טנקי טיגר מבצעיים בלבד.
מפקדים סובייטיים אחרים כמו רוקוסובסקי וואטוטין העדיפו להימנע מלחימה בשדה הפתוח נגד השריון הגרמני, והציבו את מרבית הטנקים שלהם ב"עמדות תובה" מוסוות, כדי לאפשר להם לפתוח באש על הטיגרים מטווח קצר ביותר, לפני שיתגלו על ידי האויב, ובכך להעניק להם סיכוי טוב יותר להתמודד מולם ולהשמיד אותם.
ארבעה עשר מפקדי טיגר ידועים כי השמידו למעלה ממאה טנקים וכלי רכב (כגון טנקים, משאיות, תותחים וכדומה) במלחמה, ביניהם קורט קניספל, אוטו קאריוס, יוהנס בולטר ומיכאל ויטמן.
ויטמן, קצין בוואפן אס.אס, היה מעורב באחד מקרבות השריון הנודעים ביותר במלחמה, בסביבת העיירה וִילֶר-בּוקַז' (Villers-Bocage) בנורמנדי.
שם ארב הטיגר בפיקודו של ויטמן לכוחות מהדיוויזיה הבריטית המשוריינת השביעית והשמיד לבדו בפרק זמן קצר לפחות עשרה טנקי אויב ומספר כלי רכב נוספים.
הטיגר הוכיח עצמו בקרב כטנק אימתני המסוגל להילחם במגננה מול שפעת השריון הסובייטי והאמריקאי ולגרום להם אבדות נוראות, הודות לחימושו ומיגונו המעולים.
במתקפה שימשו הטיגרים כטנק סער המבקיע את מערכי הגנת האויב, ובמגננה כמעוז נייד.
בעיני צבאות בעלות הברית הפך הטיגר לאמת מידה להערכת חיל השריון הגרמני, וקנה לעצמו מוניטין של כל יכול.
הפחד מפני הטיגרים גרם לכך שלעיתים קרובות דיווחו קציני טנקים של בעלות הברית שהם מותקפים על ידי טנקי טיגר, אף שלרוב היה מדובר בפאנצר סימן 4, שצלליתו הייתה דומה לזו של הטיגר ממרחק.
אבדותיו של הגדוד באותו פרק זמן הסתכמו ב-18 טיגרים מושמדים.
אולם על אף יתרונותיו, לקה הטיגר במספר תחומים, כגון תמרון ומהירות.
הוא סבל מבעיות מכניות וטכניות רבות ודרש טיפול מתמיד כדי להשאירו כשיר לשירות.
משקלו הרב של הטנק הקשה על מציאת גשרים מתאימים לחצייה.
בעיה נוספת הייתה מצויה במערכת הצידוד ההידראולית אשר הייתה איטית וקשה לתפעול.
לכל אלו יש להוסיף גם את טווח הפעולה הקצר של הטנק שנגרם בגלל צריכת הדלק הגבוהה שלו; פעמים רבות לא יכלו הטיגרים להתקדם יחד עם הכוח התוקף בגלל מחסור בדלק ונאלצו לעצור או לשנע את עצמם ברכבות לאזור היעד.
אחד החסרונות הבולטים של טנקים כה כבדים דוגמת הטיגר היה הקושי בחילוצם.
הפתרון הברור היה לגרור טיגר בעזרת טיגר נוסף, אולם אופן חילוץ זה נאסר רשמית עקב פגיעה בתבת ההילוכים ובמערכת ההיגוי לטנק הגורר.
החיילים בשטח התעלמו תכופות מפקודה זו.
האפשרות התקנית יותר הייתה לגרור טיגר בעזרת שלושה זחל"מי חילוץ בני 18 טון מסוג Sd.Kfz.
9. צוותי חילוץ, שעבדו פעמים רבות תחת אש, הצליחו לחלץ מספר רב של טנקים שהוחזרו ליחידות תחזוקה, תוקנו והוחזרו לפעילות.
בניגוד לטנקים אחרים של גרמניה הנאצית, הטיגר לא יוצא לבעלות בריתה במהלך המלחמה.
יוצאת מכלל זה הייתה הונגריה, בקיץ 1944 נמסרו לה 10 טיגרים מגדוד השריון הכבד 503, שנמצא באותה עת בתהליך הסבה לטנקי טיגר II החדישים.
הטיגרים, שמעל לכל ספק היו בעלי עליונות טכנולוגית ניכרת לשריון ההונגרי, הועברו בהסכמת מפקד קבוצת ארמיות צפון אוקראינה פילדמרשל ולטר מודל לדיוויזיה ההונגרית המשוריינת השנייה, כדי לתגברה בעקבות אבדותיה בגליציה באפריל 1944. הטיגרים ההונגרים השתתפו לראשונה בקרב ב-26 ביולי 1944, תחילה בעוד הסימונים הגרמנים עליהם.
לאחר ששבו בשלמותו את הטיגר בינואר 1943, החלו הסובייטים לבחון את שריון הטנק.
לתדהמתם, התברר כי הטיגר היה חסין בפני כל תותחי הטנקים שברשותם.
כפתרון ביניים הציגו הסובייטים את הSU-152, תותח מתנייע רב-תכליתי על מרכב טנק ה-KV, אשר צויד בתותח הוביצר בקוטר 152 מ"מ.
אף על פי שה-SU-152 תוכנן כתותח סער, הוא נמצא כתשובה אפשרית לטיגר ופיתוחו הואץ.
פגזים חודרי השריון של תותח ה-152 מ"מ היו מסוגלים לחדור את השריון הקדמי של הטיגר ממרחק 2000 מטר, וכך גם הפגזים הנפיצים במשקל 43 קילוגרמים להם כושר הרס ניכר, שהיו חזקים מספיק כדי להשמיד את הטיגר.
גרסה משופרת יותר, ה-ISU-152, שנבנה על מרכב טנק הIS-2 והשתמש בתותח זהה בקוטר 152 מ"מ נכנס לייצור לקראת סוף 1943 והחל להחליף את ה-SU-152.
הצבא האמריקאי נתקל לראשונה בטיגר בפברואר 1943 בצפון אפריקה, בקרבות בתוניסיה, אולם לא הצליח להעמיד מולו יריב הולם עד יוני 1944 לפחות.
המודיעין האמריקאי האמין כי הטיגר לא יופיע במספרים גדולים וכי האיום העיקרי בשדה הקרב יישאר הפאנצר 4. רק לאחר שהבינו האמריקאים כי הטיגר וכך גם טנק הפנתר מהווים איום גדול משחשבו, הם החלו לפרוש את טנקי השרמן עם תותחי ה-76 מ"מ, בזמן לפלישה לנורמנדי.
אף על פי שהיה בעל כושר חדירה עדיף על תותח ה-75 מ"מ הסטנדרטי של השרמן, עדיין לא היה מסוגל לחדור את הטיגר ממרחק סביר.
כמו כן החלו האמריקאים לפרוש בשלהי 1944 את משחית הטנקים M36 ג'קסון ומאוחר יותר את הטנק הבינוני M26 פרשינג, שניהם מצוידים בתותח בקוטר 90 מ"מ - תותח הטנק החזק ביותר שפרסה ארצות הברית במלחמה - שהיה מסוגל לחדור את הטיגר ממרחק העולה על 500 מטרים.
כבר באפריל 1941 החליט משרד המלחמה הבריטי שיש לפתח תותח שישמש כלי אחיד גם כתותח נגרר נגד טנקים וגם להתקנה בצריחי הטנקים שיחליף את תותח ה-6 ליטראות בקוטר 57 מ"מ.
הופעת טנקי הטיגר סימן I הגרמנים בצפון אפריקה, גרמו לזירוז הייצור ולשליחת 100 תותחים ראשונים לחזית זו באביב 1943. היות שתכנון המרכב לא הסתיים, נשלחו 100 תותחים ראשונים אלה על מרכב של תותח 25 ליטראות ונקראו 17/25 ליטראות.
הבריטים גם החלו במאמצים להתקנת תותח ה-17 ליטראות על מרכב של טנק קיים, וכתוצאה פיתחו ב-1942 את ה-A30 צ'לנג'ר, טנק שיוט שנבנה על בסיס תובת הקרומוול.
הצ'לנג'ר סבל מלא מעט בעיות וחסרונות בעיצוב שהובילו לכך שרק 200 נבנו בפועל, ואלו נכנסו לשירות רק לאחר הפלישה לנורמנדי.
בעקבות העיכובים בפיתוח וחוסר שביעות הרצון מהצ'לנג'ר, פנו הבריטים להתקנת התותח על טנקי השרמן האמריקאיים.
אף על פי שתוכנן רק כ'פתרון ביניים', השרמן פיירפלי המצויד בתותח ה-17 ליטראות הוכיח עצמו כהצלחה (באחד הקרבות בצרפת הצליח פיירפלי בודד להשמיד 3 טיגרים בפרק זמן של 12 דקות), והיה לטנק היחידי בארסנל הבריטי אשר השתווה לטיגר ולפנתר מבחינת כוח אש.
כתוצאה מכך הוסב גם משחית הטנקים האמריקאי M10 וולברין (שנמסר לבריטים) לנשיאת תותח ה-17 ליטראות ונקרא בשם אכילס.
בשלהי 1944 הוכנס לשירות טנק השיוט קומט, שנועד להתמודד עם הטיגר.
הטיגר שימש בסיס למספר מועט של כלי רכב שהיו בדומה לטנק עצמו ממוגנים מאוד וכבדים.
אחד מכלים אלו היה השטורמטיגר, מרגמת סער בקוטר 380 מ"מ על מרכב הטיגר.
השטורמטיגר פותח ב-1943 בהתאם לדרישה מהצבא הגרמני לתותח סער משוריין בכבדות ללחימה באזורים עירוניים בחזית המזרחית.
כלי רכב זה מחוסר צריח במשקל 65 טון, היה חמוש במשגר רקטות ענק בקוטר 380 מ"מ בחזית המרכב, אשר שיגר פגזים במשקל של למעלה מ-350 קילוגרם למרחק של 6 קילומטרים ויותר.
רק 18 יחידות הוסבו מהטיגר, מאחר שהשטורמטיגר היה כבד, איטי, מסורבל ובעל ערך טקטי מוגבל.
שלושה טנקי חילוץ בשם ברגטיגר נבנו על תובת טיגר.
תפקידם היה לגרור טנקי טיגר שהושבתו בקרב או עקב בעיות טכניות.
בכלים אלו הוסר התותח, הצריח קובע והותקנה עליו כננת.
רק 6 טיגרים שרדו את המלחמה, המפורסם מביניהם הוא טיגר מספר 131 אשר שוכן במוזיאון הטנקים בבובינגטון, אנגליה.
טיגר 131 מגדוד השריון הכבד 504 נשבה בתוניסיה ב-21 באפריל 1943, לאחר שפגז מטנק צ'רצ'יל פגע בתותח שלו וניתז משם לעבר טבעת הצריח, כשהוא תוקע את הצריח ופוגע ככל הנראה במכשיר הרדיו.
הצוות נטש את הטיגר והטנק נשבה והובא לתוניס, שם הוא הוצג בפני המלך ג'ורג' השישי וראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל במהלך ביקורם באזור.
להלן רשימת יתר הכלים ששרדו המוצגים במוזיאונים ברחבי העולם:
טיגר מגדוד השריון הכבד ה-102 של האס.אס שוכן באתר זיכרון בעיירה ווימאוטרס, צרפת.
הטנק נפגע מחומרי נפץ שהוטמנו על ידי צוותו לאחר שנטש אותו.
דגם מאוחר של הטיגר שוכן במוזיאון הטנקים בסומיר, צרפת.
שימש את הכוחות הצרפתיים לאחר ששנטש על ידי הגרמנים ב-1944.
גרסת פיקוד שככל הנראה נשבה בינואר 1945 נמצא במוזיאון הטנקים בקובינקה, רוסיה.
במוזיאון להיסטוריה צבאית בלנינו שברוסיה מוצג טיגר הנמצא במצב רעוע מאוד.
הטנק נפגע קשות לאחר ששימש למטרת אימונים.
טיגר נוסף אשר שייך למוזיאון החימוש של צבא ארצות הברית באברדין, מרילנד, נמצא בתהליכי שחזור בבריטניה.
טיגינה (ברומנית: Tighina, ברוסית: Бендеры – בֶּנדֶרי) היא עיר במולדובה, במפגש הנהרות דניסטר ובְק (Bâc).
ב-1991 הצטרפה לרפובליקת טרנסניסטריה, המדינה הבלתי מוכרת שפרשה ממולדובה.
במולדובה נחשבת בנדר (טיגינה) לרשות עירונית.
טיגינה ידועה מאז המאה ה-13. אז נקראה טיגוּן ושימשה נמל נהר לנסיכי מולדובה.
היו לה קשרי מסחר עם ג'נובה ובתקופה מסוימת הייתה שם גם מושבת מסחר ג'נובזית.
העיר מצוינת על ידי הנסיך המולדבי אלכסנדרו הטוב ב-1408, כישוב גבול בשם טיאגיאנקצ'ה, במסמך המיועד לסוחרים מלבוב.
ב-1538 נכבשה על ידי צבא הסולטאן העות'מאני סולימאן המפואר ושמה שונה לבנדר.
הנסיך המולדבי אנטיוך קנטמיר פיתח מאוד את העיר בתחילת המאה ה-18. בשנים 1709–1713 שימשה כמקלט למלך שוודיה קרל ה-12, שנמלט מהרוסים אחרי שנוצח בקרב פולטבה.
במהלך מלחמות רוסיה טורקיה בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 נפלה העיר שלוש פעמים לידי הרוסים, ונכבשה סופית על ידם ב-1812, במלחמת רוסיה-טורקיה.
ב-1918 הייתה בנדרי לחלק מרומניה, וב-1940, בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, נכבשה על ידי ברית המועצות וצורפה לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של מולדובה.
ב-1941 צבא רומניה נכנס בחזרה לבסרביה לפי הסכם ברית עם גרמניה.
טיגינה נכבשה על ידי הכוחות הגרמנים והרומנים ב 21 ביולי 1941 .
ב 31 באוגוסט 1941 נחתם בעיר הסכם טיגינה בין השלטונות הרומנים ובין השלטונות הגרמנים, שבו סוכמו סמכויות הניהול בידי הרומנים של "טרנסניסטריה" (השטח שנכבש שבין הנהרות בוג ודניסטר, ושימש את הרומנים כשטח ריכוז אליו יגרשו את יהודי בסרביה ובוקובינה) וסוכמו זכויותיהם של הגרמנים בחבל זה.
ב-1944 לאחר שינוי המגמה במלחמה נכבשה על ידי הצבא הסובייטי וחזרה שוב לברית המועצות במסגרת הרפובליקה הסוציאליסטית הסובייטית של מולדובה.
ב-1991, עם הכרזת עצמאות מולדובה, פרשה עם טירספול וריבניצה מהמדינה החדשה והצטרפה לרפובליקת טרנסניסטריה.
בשנת 1992 העיר הייתה במרכז הקרבות בין מולדובה לבין הצבא של טרנסניסטריה.
בתמיכה של חיילי הצבא הרוסי שהיו בעיר, הכוח המקומי הצליח להדוף את המתקפה של מולדובנים.
עם זאת לעיר נגרם נזק כבר לרכוש, תשתיות עירוניות והיו קורבנות בין תושבי העיר.
בהתאם להסכם להפסקת הלחימה העיר נשארה בידי טרנסניסטריה.
יהודים החלו להתיישב בעיר בסוף המאה ה-18 .
בשנת 1814, רבי אריה ליב (ורטהיים), נכד הבעל שם טוב (שם משפחתם וורטהיים כשם סבם המפורסם רבי שמשון וורטהיימר מווינה), נשלח על ידי הרב מאפטא לכהן ברבנות בנדרי כדי להפיץ את תורת החסידות במדינת בסרביה (נפטר בשנת 1853).
לאחר פטירתו, המשיכו בניו את שושלת רבני וורטהיים, במשך 4 דורות עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה.
רבני משפחת וורטהיים היו מקורבים לתנועת המזרחי והיו ציונים.
בנו רבי שמעון שלמה וורטהיים (נפטר בשנת 1864) כיהן כאדמו"ר בקהילת בנדרי לאחר פטירתו של אביו.
בנו רבי יצחק וורטהיים (נפטר בשנת 1910) כיהן כאדמו"ר בקהילת בנדרי לאחר פטירתו ל אביו.
בנו רבי שמעון שלמה וורטהיים.
נפטר בשנת 1925. כיהן כאדמו"ר בקהילת בנדרי לאחר פטירתו של אביו.
בנו רבי אריה לייב וורטהיים.
נולד בשנת 1855. נהרג בשנת 1920, במהלך פרעות פטליורה בבורחו מקייב לבנדרי.
כיהן כאדמו"ר בקהילת בנדרי לאחר פטירתו של אביו.
בנו רבי יוסף וורטהיים, נולד בשנת 1882. כיהן באדמו"ר בקהילת בנדרי וכן בפולין.
בשנת 1946 עלה לישראל ובה נפטר.
בסוף המאה ה-19 – תחילת המאה ה-20 נרשם גידול משמעותי במספר היהודים, אשר נבע מהגירתם מפולין לבסרביה.
תוך פחות מ־50 שנה הוכפל כמעט פי ארבעה מספר היהודים בעיר – מכ 4500 איש בשנת 1861 לכ 20,000 בשנת 1910, אז היוו היהודים כ 35% מאוכלוסיית העיר.
בשנת 1940, לאחר העברת בסרביה לשליטת ברית המועצות, יהודים אמידים ומרבית רבני העיר נאסרו והוגלו לסיביר.
לאחר הפלישה הנאצית לברית המועצות ב-22 ביוני 1941 הצליחו חלק מיהודי העיר להתפנות מזרחה, אך רובם נשארו בעיר.
מיד לאחר כיבוש טיגינה על ידי הכוחות הגרמנים והרומנים ב 21 ביולי 1941, רוכזו כל היהודים של העיר בגטו.
מאות יהודים הוצאו להורג במבצר בנדר.
העיר שוחררה מהכיבוש הנאצי על ידי הצבא האדום באוגוסט 1944 .
לאחר שחרור העיר חזרו אליה היהודים שהצליחו להימלט לפני הכיבוש וגם ניצולים ממחנות העבודה בטרנסניסטריה.
לפי מרשם האוכלוסין שנערך בשנת 1959 התגוררו בעיר 5986 יהודים.
במהלך שנות ה-70 עזבו חלק את העיר ועלו לישראל או הגרו לארצות הברית.
לפי מרשם האוכלוסין האחרון, שנערך בברית המועצות בשנת 1989 התגוררו בטיגינה 4595 יהודים.
בשנת 1992, לאחר פרוץ הקרבות בין צבא מולדובה לבין הבדלנים של טרנסניסטריה ארגנה הסוכנות היהודית בשיתוף עם רבה הראשי למולדובה הרב זלמן אבלסקי שדאגו לסייע לנמלטים הרבים במבצע לחילוץ היהודים מאזור הקרבות - כ 1500 איש מיהודי העיר הועלו לישראל וחלקם התיישבו בקישינב הבירה.
עם תום המלחמה וכינון הרפובליקה העצמאית של טרנסניסטריה המשיכה הגירת היהודים מהעיר.
נכון לשנת 2004 נותרו בעיר כ 400 יהודים.
הפדרציה היהודית בהנהגת השליח הרב זלמן אבלסקי הרב הראשי למולדובה, הקימו בית כנסת ומרכז חסד לרווחת הקהילה היהודית בטיגינה.
אמיל קונסטנטינסקו – נשיא רומניה בשנים 1996 – 2000.
ברוך אגדתי – צייר, רקדן, מאבות תעשיית הקולנוע והמחול בארץ ישראל.
זרובבל גלעד – משורר ישראלי.
לב ברג – גאוגרף וזואולוג סובייטי נודע
יהושע מאַניק – משורר יידיש.
יז'י ניימן – מתמטיקאי וסטטיסטיקאי אמריקאי, מפתח הלמה של ניימן-פירסון.
זינא רבינוביץ' – סופרת יידיש.
לײבל טױביש - סופר יידיש.
טיגון בשמן עמוק (או טיגון עמוק) הוא שיטה להכנת מזון שבה המזון שקוע בכמות גדולה של שמן או שומן רותח.
הטמפרטורה הגבוהה שבה מטוגן המזון בשיטה זו (160 - 190 מעלות צלזיוס - מעט פחות מטמפרטורת הרתיחה של השמן) מכתיבה בדרך כלל זמן הכנה קצר.
מכיוון שבשיטה זו אין נעזרים במים, היא מסווגת כ"שיטת בישול יבשה".
כאשר הטיגון מבוצע כראוי אין המזון סופג את השמן, ולכן כמות השמן שהמאכל מכיל קטנה יחסית, ומורכבת רק מהשמן שעל פני השטח.
השמן החם מחמם את פנים המזון כתוצאה מהולכת חום הגורמת למים שבתוכו לרתוח.
הלחץ של אדי המים שעוזבים את המזון מונע מהשמן לחדור לתוכו.
כל עוד השמן חם דיו והמזון אינו טבול בשמן זמן רב מדי, חדירת השמן תוגבל לפני השטח החיצוניים.
אולם, אם המזון מטוגן במשך זמן ממושך, כמות המים שבתוכו תקטן באופן ניכר והשמן יתחיל לחדור פנימה.
טמפרטורת הטיגון הנכונה תלויה בעובי המזון ובסוגו, אך ברוב המקרים היא נעה בין 175 ל-190 מעלות צלזיוס.
חלק מהמאכלים המטוגנים מצופים בבלילה ומכונים פריטר, או בפירורי לחם טרם הטיגון.
כתוצאה מכך, מעטפת המזון הופכת לפריכה ומוזהבת בעוד שתוכו הופך לרך, לח ומאודה.
הציפוי מונע מאדי מים לעזוב את המזון ולייבש אותו.
קיימים מאכלים, כמו תפוח אדמה או עוף שעורו עדיין עליו, אשר להם קליפה טבעית ולכן הם לא צריכים ציפוי.
שמנים בעלי נקודת עישון גבוהה, כגון שמן קנולה, תירס, סויה וחמניות מתאימים לטיגון עמוק.
לעומת זאת, שמן זית, קוקוס וחמאה בעלי נקודת עישון נמוכה ולכן אינם מתאימים לטיגון עמוק.
שמני מאכל המתאימים לטיגון בשמן עמוק מעניקים טעמים ייחודיים למוצר הסופי.
הטמפרטורה הגבוהה של השמן, כמותו הגדולה והתגובה בין שמן למים מחייבים זהירות רבה בטיגון בשמן עמוק.
שימוש שגוי עלול לגרום לקפיצה של השמן, עקב מגע עם המים, לשפיכתו או להתלקחותו.
מגע עם השמן הרותח עלול לגרום לכוויות קשות.
שמן שהתלקח יכול לבעור בעוצמה נמוכה בתוך כלי הבישול, או לבעור בעוצמה גבוהה.
במקרה של בעירה בעוצמה נמוכה אין לנסות לכבות את השמן באמצעות מים, דבר שיוביל לפיצוץ, הגדלת הבעירה, לשריפה ולכוויות חמורות.
תחת זאת, יש לכבות בזהירות את מקור החום, ואז לחנוק את מקור החמצן לבעירה על ידי כיסוי כלי הבישול באמצעות מכסה או מגבת רטובה שנסחטה היטב.
במקרה של בעירה בעוצמה גבוהה יש להזמין את מכבי האש.
סכנות בריאותיות ממאכלים שעברו טיגון עמוק
חימום יתר על המידה של השמן, שימוש חוזר בו, או חשיפה ממושכת מדי שלו לאוויר בזמן שהוא חם, עלולים להוביל להיווצרות של תוצרי חמצון, פולימרים וחומרים מזיקים אחרים, ואפילו תרכובות רעילות שונות, כגון אקרילאמיד במזונות עתירי עמילן, כמו תפוח אדמה.
טיגון עמוק בסביבת ריק עוזר להפחית באופן משמעותי את היווצרות האקרילאמיד, אולם שיטת טיגון זו אינה נפוצה בתעשיית המזון מכיוון שהיא יקרה.
הסימנים הבאים יכולים להעיד על טיגון לא תקין: היווצרות של עשן, קצף, התעבות המזון והפיכתו לכהה יותר.
מבין בדיקות המעבדה שיכולות לגלות מזון שטוגן בצורה לא תקינה ניתן להזכיר את בדיקת כמות החומרים הקוטביים, שיכולה להעיד על כמות תוצרי החמצון.
בדיקה זו נמצאת בשימוש בתעשיית המזון ואפילו במסעדות.
דוגמאות למאכלים המטוגנים בטיגון עמוק
מאכלי בצק: סופגנייה, דונאט, פרנץ' טוסט, לנגוש, פפנש, חטיף מרס, פיצה מטוגנת (פנצרוטו)
מאכלים עם ציפוי: אגרול, טבעות בצל, טמפורה, קרוקט
דגים, שלעיתים מוגשים יחד עם טוגנים, ואז נקראים יחדיו פיש אנד צ'יפס
אוזני המשיח - מאכל אופייני לקוויבק, מגלדי שומן חזיר
כליע - בשר מהמטבח המרוקאי שמשמש כפתרון לסעודות לא צפויות.
קאראגה - מאכל יפני, בעיקר מעוף.
מועדון הכדורגל טיגינה (במולדובנית: FC Tighina) הוא מועדון כדורגל מולדבי מהעיר טיגינה שבמזרח מולדובה, והיא חלק ממחוז טרנסניסטריה האוטונימי במזרח המדינה.
המועדון, שהוקם בשנת 1950 הגיע לראשונה לליגה המולדבית הבכירה בעונת 1992, עם פירוק ברית המועצות אך ירד לליגת המשנה כבר לאחר עונה אחת.
הקבוצה חזרה לליגה הבכירה בעונת 1996/97, אך שרדה רק שתי עונות וירדה שנית לליגה השנייה.
בעונת 2005/06 חזרה הקבוצה לליגה הבכירה.
בעונת 2006/07 ובעונת 2009/10 הקבוצה הגיעה לשלב רבע גמר הגביע המולדובי.
בסוף עונת ירדה הקבוצה לליגה המולדובית השנייה.
בסוף עונת ירדה הקבוצה לליגה המולדובית השלישית.
בשנת 2017 היא אף איבדה את הסטטוס ש קבוצה מקצועית.
בהמשך המועדון השתקם והגיע בחזרה לליגת משנה.
טיגראן סורני סרגסיאן (בארמנית: Տիգրան Սարգսյան; נולד ב-29 בינואר 1960) היה ראש ממשלת ארמניה בשנים 2008–2014.
סרקזיאן נולד בוונדזור שבארמניה הסובייטית ב-1960, אך בילדותו עברה משפחתו לגור בירוואן.
לאחר סיום לימודיו התיכוניים במכללה הטכנית מס' 14 בירוואן, למד במחלקה לכלכלה ותכנון של המכון לכלכלה לאומית בירוואן, ולאחר מכן במכון הכלכלי של לנינגרד (כיום אוניברסיטת סנקט פטרבורג לכלכלה) מ-1980 עד ל-1987, כאשר סיים את לימודי הדוקטורט.
לאחר קבלת הדוקטורט, חזר לארמניה, והחל לעבוד כחוקר בכיר במכון הבין-לאומי לכלכלה ותכנון של ארמניה עד לשנת 1990. בשנים 1988-1993 שימש כיושב ראש המועצה הלאומית למדענים ואנשי מקצוע צעירים.
בשנת 1991 היה אחד ממייסדי מפלגת "האיחוד הלאומי הדמוקרטי" בראשות שווארש קוצ'ריאן, וב-1993 נבחר מטעמה לאספה הלאומית של ארמניה.
סרגסיאן עמד בראש הוועדה לאשראי ועניינים תקציביים למרות שהיה חלק מהאופוזיציה, והיה יו"ר הוועדה הצעיר ביותר בפרלמנט.
במסגרת זו מילא תפקיד חשוב בהכנסתו למחזור של מטבע הדראם הארמני.
בשנים 1995-1998 עמד בראש המכון למחקרים מדעיים של רפורמות חברתיות, וכן כיהן כיו"ר איגוד הבנקים הארמניים.
סרגסיאן כיהן כנגיד הבנק המרכזי של ארמניה בשנים 1998-2008, כראש ממשלה מ-9 באפריל 2008 עד 13 באפריל 2014, ולאחר מכן כשגריר ארמניה בארצות הברית בשנים 2014-2016.
סרגסיאן נשוי, אב לבת ולשני בנים, וסב לשלושה נכדים.
טיגר: הסרט הוא סרט אנימציה אשר הופק על ידי אולפני וולט דיסני ויצא לאקרנים בשנת 2000. עלילת הסרט מתמקדת בטיגר, חברו הטיגריס של פו הדב, ובחיפושיו אחר טיגרים אחרים כמוהו.
זהו סרט הקולנוע הראשון באורך מלא בסדרת סרטי פו הדב שיצא לאקרנים מאז "הרפתקאותיו הרבות של פו הדב" (שיצא לאקרנים בשנת 1977).
בעקבות הצלחת הסרט הופקו בעקבותיו שני סרטים קולנועיים נוספים - "הסרט הגדול של חזרזיר" ו"פו הדב: סיפורו של פיל נפיל".
טיגר, טיגריס שחצן ומקפץ, חש ריקנות ומבקש מחבריו לקפץ איתו.
רוב חבריו, שעסוקים בסידור בתיהם לקראת החורף, מסרבים, מלבד רו שמסכים.
טיגר מקפץ בטעות על סלע, שנופל על ביתו של איה החמור והורס אותו.
חבריו של טיגר מנסים להזיז את הסלע בעזרת המכונה של ארנב, "מסלק הסלעים של ארנב".
טיגר מנסה לעזור להם לסלק את הסלע, אבל בטעות מגלגל את הסלע, את חבריו ואת מסלק הסלעים במורד הגבעה, אל תוך ביצה.
חבריו כועסים עליו, וארנב פוגע בו ומעציב אותו.
רו שם לב לעצבותו, ומתכנן תוכנית לשיפור מצב רוחו, שבה כל חבריו של טיגר יתחפשו לטיגריסים, וכך טיגר יחשוב שהוא לא לבד.
חבריו של טיגר שולחים לו מכתב, כביכול מ"משפחת טיגר", ובו הם מודיעים על כוונתם לבקר בביתו.
טיגר מארגן מסיבה וחבריו מגיעים בתחפושת של טיגריס, אך לאחר שמסכתו של רו נשמטת מפניו, טיגר מגלה את התחבולה ועוזב את ביתו בעצב.
חבריו של טיגר כותבים לו מכתב התנצלות, וטיגר מבין שלמרות שחבריו כעסו עליו, הם אוהבים אותו.
הם עורכים לו מסיבה בה טיגר נותן לכל אחד מחבריו מתנה לחורף.
מדבבתפקיד איציק סיידוף טייגר סער בדישי פו הדב דניאל מגון כריסטופר רובין עפרון אטקין חזרזיר דור צויגנבום ארנבי
טיגריס באלינזי (שם מדעי: Panthera tigris balica) הוא תת-מין נכחד של טיגריס שהיה חי אך ורק על האי האינדונזי הקטן באלי.
זה היה אחד משלושת תת-המינים של הטיגריס שנמצאו באינדונזיה, יחד עם טיגריס ג'אווה, שאף הוא נכחד, וטיגריס סומטרה הנמצא בסכנת הכחדה חמורה.
הטיגריס הבאלינזי היה תת-המין הקטן ביותר של הטיגריס.
הפרט האחרון הוודאי שדווח היה בסומבאר קימה (Sumbar Kima), מערב באלי, ב-27 בספטמבר 1937. עם זאת סביר להניח כנראה כי כמה פרטים שרדו עד 1940 ואף עד 1950. תת-המין נכחד בגלל אובדן בית הגידול והציד שלו.
לאור גודלו הקטן של האי, ומעבה היער המוגבל, האוכלוסייה המקורית לא הייתה יכולה להיות גדולה.
הטיגריס הבאלינזי היה הקטן ביותר מכל תשעת תת-מיני הטיגריס, והיה דומה למדי לנמר או לפומה בגודלו.
לטיגריס הבאלינזי הייתה פרווה קצרה וכהה יותר ובעלת פחות פסים מאשר שאר תת-המינים הטיגריס האחרים.
מדי פעם, בין הפסים, היו כתמים שחורים קטנים.
הטיגריס הבאלינזי היה גם יוצא דופן בכתם בצורת פס על ראשו.
הפרווה הלבנה על בטנו בלטה לעיתים קרובות יותר מזו של תת-מינים אחרים כיוון שפרוותם הייתה בצבע כהה יותר.
הפרווה הלבנה הייתה גם בעלת קו ברור יותר ומעוקל.
הטיגריס צד את רוב היונקים שחיו בתוך בית הגידול שלו.
הטרף התבסס על: חזירי בר, אייל טימור, מונטיאק מצוי, תרנגול בר, כוח, קופים וסביר להניח שגם בנטנג (שנכחדו גם הם מהאי).
האויב הידוע היחיד של הטיגריס הבאלינזי היה האדם.
לנקבת הטיגריס הבאלינזי הייתה תקופת היריון ממוצעת של 14–15 שבועות.
היא ילדה שניים או שלושה גורים בכל המלטה.
משקל הלידה הממוצע של גור היה שניים או שלושה ק"ג.
הגורים נולדו עיוורים וחסרי ישע, נגמלו בסביבות גיל שנה והפכו עצמאיים באופן מלא בגיל 18 חודשים עד שנתיים.
תוחלת החיים של טיגריס באלינזי הייתה כ-8–10 שנים.
ישנן שתי תאוריות רווחות לגבי ההבדלים בין הטיגריס הבאלינזי לטיגריס הג'אווה.
התאוריה הראשונה מציעה כי שני תת-המינים התפתחו יחדיו, וכאשר באלי הפכה למבודדת מהאי ג'אווה עצמו על ידי היווצרות מצר באלי עקב עליית גובה פני הים לאחר תקופת הקרח, הדבר גרם להתפצלות של תת-המין הבאלי מן הג'אווני לשתי קבוצות אשר לאחר מכן המשיכו להתפתח באופן עצמאי.
התאוריה השנייה היא כי הטיגריס חצה בשחייה מאי לאי כדי לתור אחרי טרף.
רוחב מצר באלי הוא רק 2.4 ק"מ, מה שהופך אותו למרחק שביכולת השחייה של טיגריס ממוצע.
לפי תאוריה זו, שני תת-המינים, שונים לגמרי.
טיגר הוא אחת הדמויות הבדיוניות הידועות בסדרת ספרי "פו הדב" מאת א"א מילן.
אהרון אמיר, שתרגם את "הבית בקרן פו" לראשונה, העניק לו שם עברי: נמיר.
הוא נקרא כך גם בתרגומה של אבירמה גולן, ואילו בתרגומו של אוריאל אופק הוא נקרא נמרור, אף על פי שמדובר בטיגריס, ולא בנמר.
טיגר הוא טיגריס שחצן, קופצני ועליז.
בסדרת הספרים הוא אחד מחבריו הטובים ביותר של פו הדב והוא מאוד אוהב לבקר אותו וגם את חבריו האחרים: רו, חזרזיר, ארנב, וכריסטופר רובין.
חברו הטוב ביותר ביער הירוק הוא רו, כי אף הוא אוהב לקפץ, והם יוצאים להרפתקאות רבות יחד.
פרט לסדרת הספרים, טיגר גם מככב כאחת הדמויות האהובות של דיסני בהופעות שלו בסרטי פו הדוב של דיסני, ובעיקר בסרט שמתמקד בעיקר בו: "טיגר: הסרט", שבו הוא מרגיש בודד בחברה ומחפש טיגרים כמוהו.
הופעותיו של טיגר בסרטים ובסדרות
"הרפתקאותיו הרבות של פו הדב" (1977)
טיגר הופיע בשנת 1988 בסדרות הטלוויזיה "הרפתקאות פו הדוב" ששודרה בזמן דיסני בערוץ 2, ובסדרה "חבריי טיגר ופו" ששודרה בין השנים 2007–2010.
את טיגר דיבב שחקן התיאטרון פול וינצ'ל (עד שנת 1999) ומשנה זו עד היום דיבב את טיגר ג'ים קאמינגס.
בגרסה העברית לעומת זאת טיגר מדוּבב עד היום בכל הסרטים והסדרות על ידי איציק סיידוף.
קלוב אתלטיקו טיגרה (בספרדית: Club Atlético Tigre) הוא מועדון ספורט ארגנטינאי המפורסם בעיקר בשל קבוצת הכדורגל שלו.
הקבוצה משחקת בליגת המשנה הארגנטינאית ומייצגת את העיר ויקטוריה מפרובינציית בואנוס איירס.
הקבוצה ידועה בכינויה Matadores (לוחמי השוורים).
טיגרה השתתפה בעשרות עונות של ליגת העל הארגנטינאית.
בסוף עונת 2018/19 ירדה הקבוצה לליגת המשנה.
לאחר סיום עונת הירידה זכתה הקבוצה בגביע הסופרליגה הארגנטינאית, כשניצחה את בוקה ג'וניורס בגמר המפעל.
בעקבות כך, בשנת 2020 תשחק הקבוצה במקביל בליגת המשנה ובגביע ליברטדורס, עובדה חסרת תקדים בכדורגל הארגנטינאי.
מועדון הספורט טיגרה נוסד ב-3 באוגוסט 1902 בעיר טיגרה.
קבוצת הכדורגל החלה להתחרות בתחרויות רשמיות בשנת 1911 בליגת המשנה הארגנטינאית.
בשנת 1912 טיגרה זכתה בתארה הראשון שהוא בקטגוריית הביניים של התאחדות הכדורגל הארגנטינאית.
בגמר התחרות ניצחה טיגרה את ארחנטינוס דה ולס סארספילד (כיום ולס סארספילד) 4-2 והקבוצה העפילה לליגת העל ושם השתתפה עד שנת 1931.
ב-1931 ה"ליגה הארגנטינאית לכדורגל" נוסדה וטיגרה הצטרפה אליה והשתתפה ביחד עם 17 קבוצות אחרות בליגה.
ב-31 במאי 1931, טיגרה השתתפה במשחק המקצועי הראשון שלהם נגד קבוצת הכדורגל סן לורנסו.
לטיגרה יריבות ספורטיבית עם שכנתה מאזור צפון בואנוס איירס רבתי, פלטנסה, המשחקת כיום בליגה השלישית בארגנטינה (מטרופוליטנה).
המשחק הראשון ביניהן שוחק ב-1915, ושנה לאחר מכן התרחשו התנגשויות בין מחנות האוהדים שהולידו את ה"קלאסיקו דה לה סונה נורטה" (הקלאסיקו של אזור הצפון).