tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משנת 2002 לומדת סטפן תהליכי התפתחות בעזרת הילינג קריסטלים בהנחיית אורית כהן רז.
סטפן מטפלת באמצעות קריסטלים ומעבירה סדנאות ומפגשים אישיים של תהליכי התפתחות והתבוננות הפנימית.
תלמידת רבי עקיבא יוליה גיניס2007 תיאטרון COSMOS, לונדון בחאי סופוקלס פנטאוס קריסטוס פרוסיליס 2007-2006 Playground Studio, לונדון RETURN יצירה משותפת לפי עדויות של פליטי מלחמה בבוסניה והרצגובינה פליטת מלחמה אנטוניה וינסדור 2005
סרט במאי תפקיד שנההסירו דאגה מלבכםתום שובלמרינה2021 נורמן יוסף סידר המתרגמת הרוסיה 2015 ילדי CCCP פליקס גרצ'קוב אוקסנה 2005 קרוב לבית וידי בילו, דליה הגר יוליה 2005 טניה 403 עודד רסקין תפקיד ראשי, טניה 2003 היה או לא היה לינה וסלבה צ'פלין בלה פן 2003
אנה ערביה הוא סרט קולנוע ישראלי-צרפתי בבימויו של עמוס גיתאי שיצא להקרנה בבתי הקולנוע בשנת 2013. הסרט הוא סרט דרמה שמורכב כולו משוט אחד ארוך.
הסרט הוצג בתחרות המרכזית של פסטיבל ונציה ה-70.
סיפורן של שבע דמויות המתגוררות במובלעת סיפית בין יפו לבת-ים, הנקודה האחרונה באזור שטרם הפכה מוצר נדל"ני.
בפרדס קטן בו קיימים מספר מבנים, המשמשים למחיה ולמוסך מאולתר, חיים חברי קהילה קטנה, שהתנהלותם כמו נעשית על ציר זמן שונה לחלוטין מזה של העיר הסובבת אותם.
עיתונאית צעירה בשם יעל (יובל שרף) מגיעה למקום כדי להתחקות אחר סיפור מסתורי, המלווה את מותה של אם המשפחה, אנה, שנולדה במחנה ריכוז בפולין ונישאה אחרי הגעתה ארצה ליוסוף.
הדמויות אותן יעל פוגשת מספרות לה על חייהן, על החלומות שלהן, התקוות, הרומנים, התשוקות והאכזבות.
במארג של פיסות זיכרונות, מציג הסרט מסע בין ההווה של הדמויות לטראומות העבר שלהן וחושפות את התהוות יחסיהן האינטימיים, במקביל למאורעות ומוראות ההיסטוריה.
אנה סואל הייתה סופרת אנגלייה, הידועה בעיקר בשל ספרה, "הסייח השחור".
סואל נולדה בגרייט ירמות', מחוז נורפוק, אנגליה למשפחה קווייקרית אדוקה.
היה לה אח אחד צעיר ממנה בשם פיליפ.
את רוב חינוכה קיבלה בבית.
כשהייתה בת 12 עברה משפחתה לגור בסטוק ניואינגטון, שם החלה לראשונה ללמוד בבית ספר.
שנתיים מאוחר יותר היא החליקה בדרכה חזרה מבית הספר ושני קרסוליה נפצעו באופן חמור.
אביה החל לעבוד בברייטון ב-1836 בתקווה שהאקלים שם יעזור לרפא את אנה.
למרות זאת וככל הנראה בגלל חוסר טיפול מתאים בפציעה, אנה מעולם לא הצליחה לעמוד שוב על רגליה ללא עזרת קביים ולא הצליחה ללכת כלל.
כדי להתנייד ממקום למקום השתמשה לעיתים קרובות בעגלות רתומות לסוסים, מה שתרם לאהבתה לסוסים ולדאגתה לטיפול הומני בבעלי חיים.
בערך באותו זמן אנה ואימה עזבו את אגודת הידידים כדי להצטרף לכנסייה האנגליקנית.
למרות זאת שתיהן המשיכו את פעילותן בחוגים אוונגליסטים.
אמונתה הדתית של אימה באה לידי ביטוי בעיקר בכתיבת ספרי ילדים אוונגליסטיים, אותם עזרה אנה לערוך.
אנה עזרה לאימה גם לייסד מועדון לגברים עובדים.
במהלך חיפושיה אחר אפשרות לשפר את בריאותה באירופה נתקלה סואל במגוון סופרים, אמנים ופילוסופים אליהם לא נחשפה בעברה.
עבודתה היחידה של סואל שהתפרסמה הייתה "הסייח השחור" שנכתב בין השנים 1871 עד 1877 לאחר שעברה לאולד קאטון, כפר מחוץ לעיר נוריץ' בנורפוק.
בתקופה הזאת מצב בריאותה הידרדר.
היא הייתה מרותקת למיטתה לעיתים קרובות והכתיבה הייתה אתגר עבורה.
היא הכתיבה את הטקסט לאימה ומ-1876 החלה לכתוב על פיסות נייר שאימה עיבדה לאחר מכן.
ב-24 בנובמבר 1877, כשהייתה בת 57, מכרה סואל את הספר להוצאה לאור מקומית בשם "ג'ארולד".
אף על פי שהספר נחשב לקלאסיקת ילדים, היא כתבה אותו במקור לאנשים שעבדו עם סוסים.
היא אמרה: "מטרה מיוחדת [הייתה] להרבות טוב-לב, סימפתיה וטיפול אוהד בסוסים".
סואל נפטרה ב-25 באפריל 1878 מצהבת או שחפת, חמישה חודשים לאחר שספרה התפרסם, כשהיא זוכה לראות בתחילת הצלחתו.
היא נקברה ב-30 באפריל 1878 בבית קברות קווייקרי בלאמאס, סמוך לנורפוק, לא הרחק מנורויץ', שם קיים לוח קיר המנציח את מקום מנוחתה.
מקום הולדתה בצ'רץ' פליין (Church Plain) שבגרייט ירמות' משמש כמוזיאון, ומ-2014 קיים בו גם בית תה.
אנה "אנס" סופיה בותה (באפריקאנס: Anna Sophia Botha; נולדה ב-1941) היא אצנית וקופצת לרוחק לשעבר ומאמנת אתלטיקה קלה בהווה.
בותה היא המאמנת של וייד ואן ניקרק, זוכה מדליית הזהב בריצת 400 מטר באולימפיאדת ריו 2016.
בותה נולדה בנמיביה בשנת 1941. בצעירותה הייתה אצנית וקופצת לרוחק והתחרתה בתחרויות מקומיות.
בותה התחילה לאמן בנמיביה בשנת 1968. האתלטים הראשונים שלה היו ילדיה (בת ובן).
בשנות השמונים המאוחרות עברה בותה עם משפחתה לעיר בלומפונטיין בדרום אפריקה, שם קריירת האימון שלה פרחה.
בשנת 1990 החלה לאמן באוניברסיטת המדינה החופשית הנמצאת בעיר בלומפונטין, היא הייתה המאמנת הראשית לאתלטיקה קלה.
בשנת 2012 וייד ואן ניקרק ביקש מבותה שתאמן אותו, והיא החלה לאמן אותו לאחר אולימפיאדת לונדון, באוקטובר 2012. בותה אחראית לשינוי הכיוון של ניקרק מריצות 200 מטר לריצות 400 מטר.
בעזרת אימוניה ניקרק התגבר על פציעותיו ושיפר את תוצאותיו.
ההישג הראשון הגדול היה באליפות העולם באתלטיקה בבייג'נג בשנת 2015, שם סיים את ריצת 400 מטר בזמן של 43.48 שניות וזכה במדליית זהב.
לאחר מכן באולימפיאדת ריו 2016 סיים ניקרק את ריצת 400 מטר בזמן שיא של 43.03 שניות וזכה במדליית זהב.
גישתה האימונית היא שחשוב שהאתלטים ייהנו מאימונים ומנסה למנוע פציעות על ידי 'הקשבה לגוף'.
בותה היא סבתא רבה לארבעה נינים ומכונה על ידי מתאמניה ומכריה "טני אנס" (באפריקאנס: Tannie Ans) שמשמעותו דודה אנה.
אקאני סימבינה – אצן דרום אפריקאי, סיים מקום חמישי בריצת 100 מטר באולימפיאדת ריו 2016.
פרנקי פרדריקס – אצן נמיבי, מחזיק בשיא לאומי לריצת 200 מטר ב-19.68 שניות.
תסו מפונאג (Thuso Mpuang) – אצן דרום אפריקאי, זכה במדליית כסף בריצת 200 מטר באוניברסיאדה בשנת 2011 ומדליית ארד באוניברסיאדה בשנת 2009.
אנה נו ניקי (ביפנית: アンネの日記) הוא סרט אנימה יפני מבית סטודיו Madhouse היפני, המבוסס על סיפור חייה של אנה פרנק.
הסרט עלה לאקרנים במקור ב-28 בספטמבר 1979 בהפקת חברת הסרטים היפנית ניפון אולפני אנימציה, ושודר בידי רשת הטלוויזיה היפנית TV Asahi.
ב-19 באוגוסט 1995 עלתה לאקרנים הגרסה המלאה של הסרט, בהפקת חברת קובישי-גיישה מאדהאוסו.
הסרט עוקב אחר חייה של אנה פרנק החל מיום הולדתה ה-12 בו קיבלה את היומן המפורסם שלה, ועד מעצרה ומעצר משפחתה בידי הגרמנים.
הסרט משלב קטעים מהיומן וכן סיפורים קצרים שאנה כתבה ושיצאו לאור כספר נפרד בשם "סיפורים מן האגף הנסתר".
גרסת 1995 יצאה גם בדיבוב לשפה הצרפתית עם כתוביות לשפה האנגלית.
גרסה אנגלית לסרט הייתה אמורה להתפרסם ב-2015, אך טרם הופיעה.
אנה מריה מאשאדו (בפורטוגזית: Ana Maria Machado; נולדה ב-24 בדצמבר 1941 בריו דה ז'ניירו, ברזיל) היא סופרת ילדים, ציירת ועיתונאית ברזילאית, זוכת פרס אנדרסן, הפרס היוקרתי בעולם לספרות ילדים ונוער, לשנת 2000. מאשאדו חיברה מעל 160 ספרים.
בין ספריה הבולטים לילדים: "סבתא רבתא ביה, סבתא רבתא בל" (Bisa Bia, Bisa Bel), "סיפור הפוך" (Historia Medio Al Revés), "מעולם אחר" (Do Outro Mundo), "ילדה יפה" (Niña Bonita), ו"דרוש זאב" (Procura-Se Lobo).
אנה מריה מאשאדו נולדה בריו דה ז'ניירו ב-24 בדצמבר 1941, הבכורה מבין אחד עשר ילדים.
בחופשות שהתה משפחתה בכפר הדייגים הקטן בו שכן בית סבם וסבתם, שעל מפתן דלתו התאספו מדי ערב מספרי סיפורים וקהל מאזינים.
בראיונות מרבה מאשאדו להדגיש את השפעתם הגדולה של אותם סיפורי העם על כתיבתה: חלקם אף שובצו בספרים שחיברה שנים רבות לאחר מכן.
בצעירותה הרבתה מאשאדו לטייל במקומות רבים בעולם; בהם ארגנטינה, ארצות הברית, צרפת, איטליה ואנגליה.
מאשאדו למדה אמנות במוזיאון לאומנות מודרנית בריו דה ז'ניירו ובמוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק (MOMA).
בהמשך עברה ללמוד ספרות ובלשנות ועשתה תואר בשפות רומאניות בריו.
היא טסה לפריז על מנת ללמוד עם רולאן בארת, חוקר ומבקר ספרות צרפתי ידוע, ועשתה את עבודת הדוקטורט שלה באקול פראטיק דה אוטז אטיד.
מאשאדו לימדה פורטוגזית וספרות ברזילאית בסורבון, ומאוחר יותר גם באוניברסיטת ריו דה ז'ניירו.
מאשאדו עבדה כעיתונאית, וכתבה בין השאר מאמרים עבור מגזין "Elle" בפריז, עבור ה-BBC בלונדון ועבור עיתון "Jornal Do Brasil" בריו דה ז'ניירו, בו הייתה אחראית על נושא ספרות הילדים.
לאחר שלמדה אמנות וספרות באוניברסיטה ועבדה כציירת ועיתונאית, החלה מאשאדו לכתוב ספרי ילדים.
ספרה הראשון יצא לאור בשנת 1969, ומאז פרסמה מעל מאה ספרים, למבוגרים ולילדים.
מאשאדו גם תרגמה מספר ספרים לפורטוגזית, בהם ספרי קלאסיקות מפורסמים לילדים, כגון "פיטר פן" ו"אליס בארץ הפלאות".
ספריה נמכרים ואהובים מאוד בברזיל ובארצות נוספות בהן הם מתורגמים.
דרכם מעבירה מאשאדו מסרים מורכבים, פוליטיים וחברתיים, כגון חשיבות המשפחה ומקום הילד בשרשרת הדורות (Bisa Bia, Bisa Bel), שוויון מגדרי וגזעי (Niña Bonita) והתנגדות לרדיפה פוליטית (De Olho nas Penas).
מאשאדו משתעשעת בספריה בשילוב של השפה הפורטוגזית, הפנטזיה וההומור.
את ספרה "סיפור הפוך" (Historia medio al revés), למשל, היא בחרה לפתוח במילים "והם חיו בעושר ואושר עד עצם היום הזה", ולסיים ב"פעם אחת".
כך הפכה על פניו את המבנה המקובל לסיפורי אגדה.
מאשאדו זכתה בפרסים יוקרתיים רבים על ספריה, בהם פרס מאשאדו דה אסיס על מפעל חיים מהאקדמיה הברזילאית לשפה ולספרות, ופרס אנדרסן, המכונה לפעמים "פרס נובל לספרות ילדים ונוער" ונחשב לפרס היוקרתי בעולם בנושא זה, לשנת 2000.
אנה נייטו-גומז (בספרדית: Anna Nieto-Gomez, לפעמים כתוב כ-NietoGomez) (נולדה ב-1946) היא אקדמאית ופמיניסטית ממוצא אמריקאי-מקסיקני (בני קבוצת מוצא זו מכונים בארצות הברית צ'יקנוס), והייתה דמות מרכזית בתחילת דרכה של התנועה החברתית הקרויה צ'יקנה.
היא ייסדה את כתב העת הפמיניסטי Encuentro Femenil, בו היא וכותבות נוספות ממוצא אמריקאי-מקסיקני עסקו בנושאים המשפיעים על הקהילה הלטינית בארצות הברית, כגון טיפול בילדים, זכויות הולדה, ופמיניזציה של העוני.
נייטו-גומז נולדה בסן ברנרדינו, קליפורניה ב-30 במרץ 1946, הבכורה מבין שלושה ילדים.
היא אמריקאית - מקסיקנית דור שלישי מצד אמה ויש לה שורשים בניו מקסיקו החל מהמאה ה-17 מצד אביה.
אמה, בוגרת תיכון, החלה לעבוד עבור שירותי הרכבות של סנטה פה בגיל 18, ב-1944. מאביה למדה נייטו-גומז לשאוף לעצמאות כלכלית, נושא שהוא החשיב לאחר שראה את מאבקיה של אמו, שגידלה אותו לבדה.
אבא שלה, שהיה חייל משוחרר לאחר מלחמת העולם השנייה, גם לימד את נייטו-גומז בישול ותפירה כדי שיהיו לה כישורים לשרוד בכוחות עצמה.
מגיל צעיר, נייטו-גומז הייתה מודעת לאפליה, הן בגלל גזענות והן בגלל סקסיזם, שרווחה כלפי הקהילה האמריקאית-מקסיקנית.
הרבה מהמודעות המוקדמת שלה נבעה מחוויותיה במשפחתה.
לדוגמה, כילדה, נייטו-גומז לא אהבה את היחס של סבה לסבתה, והיא הכריזה על שביתה, שבמסגרתה לא השתתפה בארוחות המשפחתיות; זאת, כדי לגרום לסבה לשנות את התנהגותו.
לדברי נייטו-גומז, "סבתא שלי לא אכלה ליד השולחן עד שכולם סיימו - כמו משרתת, כאילו היא לא חלק מהמשפחה...
זה לא נראה לי בסדר, בייחוד מכיוון שאבא שלי וסבי השני לא התייחסו כך לנשותיהם."
ב-1967, החלה נייטו-גומז ללמוד באוניברסיטת מדינת קליפורניה בלונג ביץ' וגילתה מעורבות בתנועה לזכויות סטודנטים אמריקאים-מקסיקנים.
היא ייסדה את הארגון Hijas de Cuauhtémoc ב-1971, וגם את העיתון הפמיניסטי של נשים אמריקאיות-מקסיקניות.
נייטו-גומז וקבוצת הנשים שקראו לה Hijas de Cuauhtémoc,בעקבות שם של ארגון שפעל במקסיקו: "לקחו את השם מארגון פמיניסטי מקסיקני שפעל נגד הדיקטטורה של פורפיריו דיאז במקסיקו".
הן עסקו בסוגיות אשר קהילת הנשים האמריקאיות-מקסיקניות התעלמה מהן עד אז, כמו סוגיות של מגדר ומיניות.
בין הנשים בקבוצה היו אדליידה דל קסטיו, סילביה קסטיו, לטיסיה הרננדז, וקורין סאנצ'ז.
בתקופה זו נייטו-גומז גם הייתה מעורבת בארגון הסטודנטים ממוצא אמריקאי-מקסיקני - el Movimiento Estudiantil Chicano de Aztlán, (MEChA).
על אף שהיא נבחרה כנשיאת ארגון הסטודנטים, הסטודנטים הגברים ערכו הצגה של הוצאה-להורג-בתלייה של בובה בדמותה כדי להמחיש לצופים שאישה איננה צריכה לייצג את הארגון שלהם.
מאוחר יותר נייטו-גומז התמנתה כחברת-סגל באוניברסיטת קליפורניה, נורתרידג', במחלקה ללימודים אמריקאיים-מקסיקניים, שם היא יצאה נגד הסקסיזם בקורסים שלימדה.
במחלקה זו היא בנתה תוכנית לימודים ביקורתית, ראשונה מסוגה, ללימודים אמריקאיים-מקסיקניים.
התכנית כללה נושאים של משפחה, זהויות גלובליות, היסטוריה ונושאים בני-זמננו.
בשנת 1973, Hijas de Cuauhtémoc התפתחה ל-Encuentro Femenil, כתב העת האמריקאי-מקסיקני האקדמי הראשון.
Encuentro Femenil פרסם שירים ומאמרים על נושאים המשפיעים על קהילת האמריקאים-מקסיקנים, במשך שנתיים.
נייטו - גומז פרסמה גם מאמרים אקדמיים רבים, שנחשבים לקלאסיים בתחום של פמיניזם אמריקאי-מקסיקני.
נייטו-גומז, הדגישה במחקריה שהתנועה הקרויה "צ'יקנו", התייחסה רק לגברים אמריקאים-מקסיקנים ולמטרותיהם של הגברים.
יותר מכך, הגברים בתנועה טענו שאין הנשים האמריקאיות-מקסיקניות רוצות, או צריכות, שחרור משלהן.
"הייתה כל כך הרבה שנאה, זה פשוט הכריח את הנשים האמריקאיות - מקסיקניות לעזוב את התנועה.
היא מציינת גם שכמו שלא היה להן מקום בתנועה החברתית של האמריקאים-מקסיקנים כנשים, גם לא היה להן מקום בתנועה הפמיניסטית הכללית כנשים לא-לבנות.
לכן, היא הקימה בתחילת פעילותה את הארגון וכתב העת Hijas de Cuauhtémoc, ומאוחר יותר את La Colectiva Femenil, קולקטיב הנשים, כדי לספק מקום לנשים אמריקאיות-מקסיקניות לנהל שיח משלהן, ולקדם את מטרותיהן.
ב-1976, נייטו-גומז לא קיבלה קביעות באוניברסיטה, לטענתה, בשל עמדותיה הפוליטיות.
אחרי מאבק ארוך של ערעורים, נייטו-גומז התפטרה מהאוניברסיטה ב-3 בספטמבר 1976. המאבק על הקביעות של נייטו-גומז נחשב לדוגמה מובהקת של דינמיקה של מאבקי-כוח במוסדות אקדמיים שנשלטים על ידי גברים לבנים, וכן למחיר שגבתה ההשתתפות בתנועת הנשים האמריקאיות-מקסיקניות באותה עת.
המאבק שלה הפך לקריאה לפעולה ברחבי ארצות הברית בקרב חברי סגל אמריקאים-מקסיקנים, שהביעו סולידריות עמה.
מאז, פיתחה נייטו-גומז קריירה כעורכת, כתבת, וכחוקרת מיניות, זכויות הולדה, זכויות עובדים, רווחה, השכלה ומדיניות, וכן כפעילה חברתית העובדת עם הקהילה האמריקאית-מקסיקנית ובתוכה, לקידום מטרות אלה.
אנה סאסו (בקרואטית: Ana Sasso; נולדה בשנת 1963) היא דוגמנית קרואטית.
סאסו נולדה בספליט שהייתה אז חלק מיוגוסלביה, לאחר סיום התיכון החלה בקריירת דוגמנות.
ב-1982 קיבלה הצעה להשתתף בתחרות "מיס יוגוסלביה" לאחר שאחד המארגנים הראשיים של התחרות גילה אותה, היא נענתה להצעה וחודשיים לאחר מכן הוכתרה בתואר "מיס יוגוסלביה".
בתחרות מיס עולם 1982 עלתה לשלב חצי הגמר.
היא השתתפה במדינתה בפרסומת למי סודה של חברת "Pipi" לצד איוואן שולה.
ב-1983 עשתה קולות רקע לאלבומה של הלהקה היוגוסלבית "Dʼ Boys".
סאסו הייתה אחת ממלכות היופי הידועות ביוגוסלביה ונחשבה כסמל ליופי נשי.
ב-2005 התחתנה עם עורך דין מהעיר ספליט והתגרשה שנה לאחר מכן.
אנה סופיה, נסיכת דנמרק (בדנית: Anna Sophie af Danmark; 1 בספטמבר 1647 – 1 ביולי 1717), הייתה בתו של פרדריק השלישי, מלך דנמרק ואשתו של יוהאן גאורג השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה.
אנה סופיה נולדה ב-1 בספטמבר 1647 בפלנסבורג, לפרדריק השלישי, מלך דנמרק ולסופיה אמליה מבראונשווייג-לינבורג, בתם של גאורג, דוכס בראונשווייג-לינבורג ואנה אלאונורה מהסן-דרמשטדט.
היא קיבלה חינוך מעולה, וידעה דנית, גרמנית, לטינית, צרפתית, ספרדית ואיטלקית.
בשנת 1662 נפגשה אנה סופיה עם יוהאן גאורג השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה, וב-9 באוקטובר 1666 התחתנו השניים, ונולדו להם שני ילדים.
הנישואים לא היו מאושרים, ובעלה אף החזיק בפילגש, ממנה נולד לו בת אחת.
בשנת 1691 מת בעלה במפתיע מכולרה, ובנה יוהאן גאורג הרביעי, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1692 התחתן יוהאן גאורג עם אלאונורה, נסיכת סקסוניה-אייזנך על פי דרישת אנה סופיה, כביכול על מנת להביא יורש לגיטימי לעולם, אולם כוונתה הייתה לסיים את הקשר בין יוהאן גאורג למגדלנה זיבילה מניידשוץ, שהייתה לכאורה בתו של יוהאן גאורג השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה מפילגשו.
מיד לאחר חתונתו עזב יוהאן גאורג את אשתו, ועבר לגור עם פילגשו שאף ילדה לו את וילהלמינה מריה פרדריקה מרכליץ.
יוהאן גאורג שרצה להתחתן רשמית עם פילגשו, ניסה לרצוח את אשתו, אולם נחסם על ידי אחיו פרידריך אוגוסט, שאף נהיה נכה כתוצאה מכך.
ב-4 באפריל 1694 חלתה פילגשו של יוהאן גאורג במחלת אבעבועות שחורות ומתה כתוצאה מכך, וזמן קצר לאחר מכן מת אף הוא עצמו כתוצאה מכך, ואחיו פרידריך אוגוסט הראשון, הנסיך הבוחר מסקסוניה עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1697 נבחר פרידריך אוגוסט למלך פולין, ובעקבות כך המיר את דתו לקתולית.
אשתו, כריסטיאנה אברהרדינה מברנדנבורג-ביירוית לא אהבה את מעשיו של בעלה, היא סירבה להמיר את דתה לקתולית יחד אתו.
על אף שאוגוסט ניהל את חצרו מדרזדן, בשל ריבוי פילגשיו וחוסר העניין שלו בה, רוב הזמן היא לא גרה איתו שם, וניהלה חיים שקטים וצנועים באחוזה ליד דרזדן, שהייתה קרובה למגורי אנה סופיה, שלעיתים קרובות ביקרה באחוזת כלתה, שכן היא וכלתה היו ידידותיות זו לזו.
אנה סופיה סייעה בגידול נכדה פרידריך אוגוסט, נסיך סקסוניה, וב-1 ביולי 1717 מתה באחוזתה בפרטין.
ב-9 באוקטובר 1666 התחתנה אנה סופיה עם יוהאן גאורג השלישי, הנסיך הבוחר מסקסוניה, ממנו נולדו לה שני בנים:
יוהאן גאורג הרביעי, הנסיך הבוחר מסקסוניה (1668–1694)
אנה מרסלה ז'זוס סוארס דה קוניה (; נולדה ב-23 במרץ 1992) היא שחיינית מים פתוחים ברזיאלית, האלופה האולימפית (טוקיו 2020) בשחייה במים פתוחים ל-10 ק"מ, 4 פעמים אלופת העולם (שנגחאי 2011, קאזאן 2015, בודפשט 2017 וקוואנגג'ו 2019) במשחה ל-25 ק"מ.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) סיימה קוניה במקום חמישי במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:59:36.8 שעות
באליפות העולם שנערכה ברומא, איטליה ביולי 2009 סיימה קוניה במקום 22 במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 2:02:06.4 שעות.
באליפות העולם שנערכה בשאנגחאי, סין ביולי 2011 זכתה קוניה במדליית זהב במשחה ל-25 ק"מ בתוצאה של 5:29:22.9 שעות, לפני אנגלה מאורר מגרמניה (5:29:25.0 שעות) ואליצ'ה פרנקו מאיטליה (5:29:30.8 שעות).
באליפות העולם שנערכה בברצלונה, ספרד ביולי 2013 זכתה קוניה בשתי מדליות, כסף וארד.
מדליית ארד במשחה ל-5 ק"מ בתוצאה של 56:44.4 דקות, אחרי היילי אנדרסון מארצות הברית (56:34.2 דקות) ופוליאנה אוקימוטו (56:34.4 דקות).
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-25 ק"מ בתוצאה של 5:07:23.4 שעות, 3 שניות איטי ממדליית ארד.
באליפות העולם שנערכה בקאזאן, רוסיה ביולי 2015 זכתה קוניה ב-3 מדליות, אחת מכל סוג.
מדליית כסף ביחד עם הולנד במשחה הקבוצתי ל-5 ק"מ ביחד עם אלן דו קרמו ודיוגו וילרינו בתוצאה של 55:31.2 דקות, אחרי גרמניה (55:14.4 דקות) ובמדליית ארד במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של ה, אחרי אורלי מולר מצרפת (1:58:04.3 שעות) ושרון ון רוונדאל מהולנד (1:58:06.7 שעות).
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) סיימה קוניה במקום עשירי במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:57:29.0 שעות.
באליפות העולם שנערכה בבודפשט, הונגריה ביולי 2017 זכתה קוניה ב-3 מדליות, 1 זהב ו-2 ארד.
נוסף לכך, היא סיימה במקום שישי במשחה שליחים 4x1250 מטר חופשי בתוצאה של 55:19.6 דקות.
נוסף לכך, היא סיימה במקום חמישי במשחה ל-10 ק"מ בתוצאה של 1:54:50.5 שעות, איטי ב-6 עשיריות השנייה ממדליית ארד ובמקום רביעי במשחה שליחים 4x1250 מטר חופשי בתוצאה של 54:24.5 דקות.
שבועיים לאחר מכן, במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בלימה, פרו באוגוסט אותה שנה היא זכתה במדליית זהב בשחייה במים פתוחים ל-10 ק"מ.
באולימפיאדת טוקיו (2020) היא זכתה במדליית זהב במשחה ל-10 ק"מ במים פתוחים בתוצאה של 1:59:30.8 שעות, לפני האלופה היוצאת שרון ון רוונדאל (1:59:31.7 שעות) וקרינה לי מאוסטרליה (1:59:32.5 שעות).
בשנים 2019, 2021 ו-2022 זכתה בתואר שחיינית השנה במים פתוחים
קוניה הייתה מאורסת לשחקנית הכדורמים מברזיל, דיאנה אבלה.
אנה גנאדייבנה סטארשנבאום היא שחקנית תיאטרון וקולנוע רוסייה.
אנה סטרשנבאום נולדה ב-26 באפריל 1987 במוסקבה.
אביה גנאדי ולדימירוביץ' סטרשנבאום הוא רופא ופסיכותרפיסט מומחה לאובדנות.
היא החלה את הקריירה שלה בגיל ארבע עשרה כשנשרה מבית הספר ונכנסה לתיאטרון הנוער במוסקבה בניהולו של ויאצ'סלב ספסיווצב, שם השתתפה בעיקר בסצנות המוניות כניצבת.
בשנת 2004 נכנסה ללימודים במכון GITIS.
לאחר פגישה עם ולדימיר נזארוב, סטרשנבאום כיכבה בתפקיד קטן בסרט "גלאי שקר למכירה" (2005).
לאחר שמעולם לא סיימה את לימודיה ב-GITIS, בשנת 2006 עזבה סטרשנבאום את המכון והגיעה לעבוד במרכז הדרמה והבימוי בניהולם של אלכסיי קאזאנצב ומיכאיל רושצ'ין.
אנה שיחקה את התפקיד הראשי הראשון שלה בסרטו משנת 2008 של ליאוניד ריבקוב "תגיד ליאו", שזכה באותה שנה בפרס פסטיבל הסרטים הבינלאומי פסיפיק מרידיאן בוולדיווסטוק בקטגוריית "פרס הקהל לסרט הרוסי הטוב ביותר".
בקיץ 2010, סטרשנבאום בת ה-21 השתתפה בצילום אירוטי בדהב ונתנה ריאיון למגזין מקסים, שם הושוותה למילה יובוביץ' ונטלי פורטמן.
ברם בהמשך, היא התחרטה על הצילום ההוא.
בשנת 2011 הייתה אנה חברה בחבר השופטים של פסטיבל הקולנוע הרוסי השנתי "חלון לאירופה" בוויבורג, בבחירת הזוכים בקטגוריית "הסרט העלילתי".
בשנת 2012 השתתפה סטרשנבאום בפרויקט החינוכי "פוליגלוט" של ערוץ הטלוויזיה "תרבות" (מבית VGTRK), שם, יחד עם אמנים, סופרים ובמאים צעירים אחרים, תחת הנהגתו של דמיטרי פטרוב, ניסתה ללמוד איטלקית מאפס תוך 16 שעות.
בשנת 2017, אנה לקחה חלק בדיבוב אחת הדמויות במשחק המחשב מבית MOBA, "League of Legends" והפכה לקולה של האלופה אוולין.
מאז 2009, אנה סטרשנבאום נשואה לשחקן הרוסי אלכסיי ברדוקוב.
לשניים בן - איוואן (שנולד בנובמבר 2011).
העיתונות הרוסית הזכירה גם רומן שהיה לסטרשנבאום עם השחקן ולדימיר יאגליץ', שכמעט הרס את משפחתה.
באוגוסט 2017, השחקנית הודיעה על גירושיה מברדוקוב.
היא אחייניתה של השחקנית אירינה סטרשנבאום.
אירינה היא בתו של אחיה הגדול של אנה מנישואיהם הקודמים של אביהם.
אנה סוקליץ' (; נולדה ב-10 באפריל 1984) היא זמרת סלובנית.
סוקליץ' ייצגה את סלובניה באירוויזיון 2021 שברוטרדם, הולנד עם שירה Amen.
מגיל צעיר עבדה סוקליץ' בתעשיית המוזיקה.
בתחילת דרכה עסקה בקאברים לאמנים ידועים, וזאת בזמן שלמדה בבית ספר מוזיקלי בסלובניה.
במהלך הקריירה שלה שיתפה סוקליץ' פעולה עם מקהלת בנות מניו יורק בשם "הארלם", ששרה לכבוד נשיא ארצות הברית, ברק אובמה והאפיפיור בנדיקטוס ה-16 באירועים מסוימים.
המקהלה שיתפה פעולה עם אלטון ג'ון, U2 ואמנים רבים אחרים.
בטקס פרסי הפופ הסלובני ("Slovenska popevka") לשנת 2019 זכתה סוקליץ' בשני פרסים על שירה "Temni svet" - השיר עם המילים הטובות ביותר, והשיר הטוב ביותר.
ב-20 בדצמבר 2019 נחשפו האמנים שיופיעו בגמר הלאומי הסלובני "EMA 2020" כאשר סוקליץ' אחת מהם עם השיר "Voda".
ב-22 בפברואר 2020 זכתה סוקליץ' בגמר הלאומי הסלובני ונבחרה לייצג את סלובניה באירוויזיון 2020 ברוטרדם, הולנד.
לאחר שהאירוויזיון בוטל בעקבות מגפת הקורונה, הוכרז כי סוקליץ' תייצג את סלובניה באירוויזיון 2021. שירה לשנה זו שוחרר במשדר EMA 2021 ב-27 בפברואר 2021 ונקרא "Amen".
אנה מריה מטוטה אאוסחו (בספרדית: Ana María Matute Ausejo; 26 ביולי 1925 – 25 ביוני 2014) הייתה סופרת ספרדייה וחברת האקדמיה המלכותית הספרדית, שזכתה לשבחים בינלאומיים.
בשנת 1959 הוענק לה פרס נדאל בגין ספרה "זיכרון ראשון".
היא האישה השלישית שקיבלה את פרס מיגל דה סרוואנטס על היצירה הספרותית שלה, ונחשבת לאחת הסופרות הבולטות של "העידן לאחר המלחמה" המתייחס לתקופה שלאחר מלחמת האזרחים בספרד.
מטוטה נולדה ב־26 ביולי 1925. בגיל ארבע חלתה בדלקת כליות כרונית, והייתה על סף מוות.
היא עברה להתגורר אצל סבה וסבתה במנסיליה דה לה סיירה, עיירה קטנה בהרים, לתקופת התאוששות.
מאוחר יותר סיפרה מטוטה שהושפעה עמוקות מאנשי הכפר שפגשה בעיירה.
השפעה זו ניכרת ביצירות באוסף הסיפורים שלה מ-1961, "סיפורים מארטמילה" (Historias de la Artámila), שעוסקים באנשים שפגשה מטוטה במהלך התאוששותה.
רמזים וזיכרונות מאותה עיירה משמשים לעיתים קרובות כתפאורה ליצירות נוספות שלה.
בשנת 1936 כשהייתה מטוטה בת עשר פרצה מלחמת האזרחים בספרד.
קונפליקט עקוב מדם זה השפיע ביותר על כתיבתה של מטוטה.
היא התייחסה לא רק ל"קרבות בין שני הפלגים, אלא גם לתוקפנות הפנימית בכל צד".
בעקבות ניצחון בבחירות הסיעה הלאומנית ב-1939, הקים פרנסיסקו פרנקו דיקטטורה צבאית שנמשכה שלושים ושש שנים עד מותו בשנת 1975. מכיוון שמטוטה התבגרה כסופרת בתקופת עידן אחר המלחמה תחת הדיקטטורה, חלק מהנושאים החוזרים ונשנים בעבודותיה הם אלימות, ניכור, סבל ובעיקר אובדן התמימות.
עבודתה צונזרה בכבדות תחת משטרו של פרנקו והיא הופיעה ברשימה השחורה עקב עבודתה כעיתונאית, ולפחות פעם אחת היא נקנסה בגלל כתביה.
היא פרסמה את הסיפור הראשון שלה, "הילד מהדלת הסמוכה", עוד בגיל 17. מטוטה הייתה ידועה בזכות היחס האוהד שלה לחייהם של ילדים ומתבגרים, לתחושות הבגידה והבידוד שלהם ולטקסי המעבר שלהם.
לעיתים קרובות שילבה ביצירותיה אלמנטים כמו מיתוסים, אגדות, על טבעי ופנטזיה.
היא הייתה גלויה וישירה בנושאים כמו יתרונות הסבל הרגשי, השינוי המתמיד של בן אנוש וכיצד התמימות לעולם אינה נעלמת לגמרי.
היא למדה בבית הספר הבינלאומי בהילברסום, הולנד, ונסעה למדינות שונות כמרצה או פרופסור אורחת.
עבודתה האקדמית בארצות הברית נפרסה על פני ארבעה עשורים, החל משנת 1966 כשדיברה באדג'קליף קולג' בסינסינטי.
היא הרצתה במרכז לאמנויות טאטם של הוד קולג' במרילנד ב-28 באפריל 1969. בשנת 1978 הייתה פרופסור אורח באוניברסיטת וירג'יניה.
היא הוזמנה לדבר באוניברסיטת בריגהאם יאנג ביוטה ב־12 במרץ 1990, שם העבירה הרצאה בנושא אמנות התרגום בספרדית.
היא גם הייתה מרצה אורחת באוניברסיטאות אוקלהומה, אינדיאנה ווירג'יניה.
הייתה חברת כבוד באגודה ההיספנית של אמריקה וחברה באיגוד האמריקני למורים לספרדית ופורטוגזית.
זכתה בפרס נדאל בשנת 1958 עבור הרומן הראשון מתוך הטרילוגיה, הסוחרים – Los Mercaderes.
הפרסים הספרותיים האחרים שלה כללו את פרס פלנטה ואת פרס קפה jיחון.
ב־25 ביוני 2014 נפטרה מטוטה מהתקף לב בגיל 88, והובאה למנוחות בבית העלמין מונטג'ואיק, בברצלונה.
אנה ולדימירובנה סדוקובה (באוקראינית: А́нна Володи́мирівна Сєдоко́ва, ברוסית: А́нна Влади́мировна Седоко́ва; נולדה ב-16 בדצמבר 1982) היא זמרת, שחקנית ומנחת טלוויזיה אוקראינית.
אנה סדוקובה נולדה בשנת 1982 בבירת אוקראינה קייב, אשר באותה העת הייתה חלק מברית המועצות.
הוריה התגרשו כאשר היא הייתה צעירה.
עוד בילדותה היא פיתחה עניין רב במוזיקה וריקוד.
לאחר שסיימה ללמוד בתיכון החלה ללמוד משחק באוניברסיטה הלאומית לתרבות ואמנויות בקייב.
במקביל ללימודים באוניברסיטה החלה סדוקובה לעבוד כמגישת חדשות בערוץ המוזיקה האוקראיני OTV.
בהמשך החלה להנחות תוכניות טלוויזיה אוקראיניות פופולריות כולל NEWS BLOK, Fashionable Life, ו-The Big Sunday News Digest.
בשנת 2001 היא הפכה למנחה של תוכנית הבוקר האוקראינית Podjem אשר שודרה בערוץ Novyi Kanal והייתה תוכנית הבוקר הנצפית ביותר באוקראינה באותה העת.
פריצת הדרך הגדולה של סדוקובה הייתה בשנת 2002 כאשר הפכה לחברה בלהקת הבנות האוקראינית ויא גרה, בה זכתה לכינוי "אניה".
הלהקה זכתה לפופולריות ניכרת במיוחד באותה התקופה במדינות הפוסט-סובייטיות.
לבסוף, בשנת 2004 סדוקובה עזבה את הלהקה על מנת להתמקד בקריירת סולו.
במהלך אותה התקופה סדוקובה החלה גם קריירת משחק.
במהלך שנת 2003 היא כיכבה בסרט האוקראיני "סינדרלה" ובשנת 2004 היא כיכבה בסרט "ערבים בחווה ליד דיקאנקה" אשר מבוסס על ספר מאת ניקולאי גוגול.
בשנת 2007 כיכבה בסרט האוקראיני "מטאוריט טונגוסקה", ובשנת 2008 כיכבה בסרט האוקראיני "כוח המשיכה".
בשנת 2011 כיכבה בסרט הקומדיה הרוסי המצליח "בהריון" (Беременный).
כאמנית סולו סדוקובה הוציאה לשווקים מספר סינגלים ווידאו קליפים שזכו להצלחה ניכרת באוקראינה וברוסיה.
המוזיקה שלה שילבה השפעות של מוזיקת פופ, דאנס ורית'ם אנד בלוז.
אלבום הבכורה שלה, "Lichnoe", אשר יצא לשווקים בשנת 2016, זכה להצלחה מסחרית והגיע לשיא במקום השני ברוסיה במצעד הלהיטים.
במהלך העשור השני של המאה ה-21 הפכה סדוקובה למגישה בולטת בערוץ הראשון הרוסי שהוא ערוץ הטלוויזיה בשפה הרוסית עם כמות הצופים הגדולה ביותר בעולם.
בהמשך סדוקובה השתתפה גם בצוות הקבוע של תוכניות הטלוויזיה הפופולריות "X-Factor Ukraine" ו-"Star Factory".
בשנת 2011 קובה הייתה המארחת של תוכנית המציאות "Project Runway Russia".
בנוסף לכך סדוקובה הוציאה לשווקים בעבר גם קו אופנה משלה, ובשנת 2010 יצא לשווקים ספרה הראשון של סדוקובה "אמנות הפיתוי" אשר הפך לרב מכר ברוסיה.
בשנת 2004 סדוקובה נישאה לכדורגלן הבלארוסי ולנטין בלקביץ'.
לבני הזוג נולדה בהמשך בת.
בני הזוג התגרשו בשנת 2006 בעקבות בגידתו.
בין פברואר 2011 לפברואר 2013 סדוקובה הייתה נשואה לאיש העסקים האוקראיני מקסים צ'רניאבסקי.
לבני הזוג נולדה בת אחת.
בהמשך הייתה לה מערכת יחסים עם איש העסקים הרוסי ארטיום קומרוב.
לבני הזוג נולד בן אחד.
בספטמבר 2020 סדוקובה נישאה בפעם השלישית לכדורסלן הלטבי יאניס טימה.
ב-9 בדצמבר 2024 היא הגישה בקשה לגירושין מטימה.
בראיון בשנת 2010 יצאה סדוקובה מהארון כביסקסואלית.
ב-2013 סדוקובה מתחה ביקורת על חוק "התעמולה הגאה" הרוסי שאומץ על ידי הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית, הביעה תמיהה על הניסוח המעורפל של החוק, וקבעה כי למחברי ותומכי החוק "אין את הזכות להכתיבה לאחרים את מי לאהוב ומה לעשות".
סדוקובה מתגוררת כיום בעיר לוס אנג'לס שבארצות הברית יחד עם שלושת ילדיה.
"ערבים בחווה ליד דיקאנקה", 2004
אנה כריסטינה נורדגרן (בשוודית: Anna Christina Nordgren; 13 במאי 1847 – 10 בספטמבר 1916) הייתה ציירת שוודית.
עבודתה היא בעיקר וריאציה על הסגנון האקדמי והיא לא הושפעה מהאימפרסיוניזם.
היא נולדה במריאסטד למשפחה בעלי אדמות.
בשנה שבה נולדה הם עברו לאוסן, אחוזה ליד Hjo.
כעבור עשר שנים הם חזרו למריאסטד ובשנות ה-60 של המאה ה-19 התגוררו בסיוגאראס, אחוזה נוספת ליד פלקופינג.
היא למדה בבית הספר לבנות בסקארה, שם הבחינו מוריה בכישרונה האמנותי והחלו להעביר לה שיעורים בציור שמן.
בשנת 1865, היא נרשמה ללימודים פורמליים בסטוקהולם ובהמשך הפכה לאחת הסטודנטיות הראשונות באקדמיה השוודית המלכותית לאמנויות.
בהיותה שם למדה אצל קרל גוסטף קוונסטרום (1810–1867) ולאחר מותו אצל יוהאן כריסטופר בוקלונד (1817–1880).
בעצתו של בוקלונד נסעה לפריז בשנת 1874 כדי להמשיך בלימודיה.
היא החלה את לימודיה באקדמיה ז'וליאן אצל טוני רובר-פלרי (1837–1911) ולקחה שיעורים נוספים באקדמיה הפרטית של קרולוס-דוראן.
היא נשארה בפריז עד 1883 והושפעה מז'ול בסטיאן-לפה.
בשנת 1876 הוצגו שתיים מיצירותיה בתערוכת המאה בפילדלפיה.
בשנה שלאחר מכן, אחד הציורים שהציגה באקדמיה המלכותית נרכש על ידי המלך אוסקר.
היא התיידדה עם האמנית הרוסית מריה בשקירצבה (1858-1884) והציגה בסלון דה פריז בשנת 1879. לאחר שעזבה את פריז, בילתה זמן מה בברטני.
לאחר מכן היא שהתה בלונדון, שם השתתפה בתערוכות רבות, כולל שתי תערוכות יחיד בגלריות קליפורד בשנת 1894 וב־1897. וגם הציגה את עבודותיה בגלאזגו, ליברפול ובירמינגהם.
בין חבריה בלונדון היו ג'יימס מקניל ויסלר, הציירת האירית, שרה פורסר והציירת סופי פמברטון איתה חלקה סטודיו.
בשנת 1899 היא חזרה לשוודיה, אך המשיכה לבקר בלונדון באופן קבוע.
בשנת 1904 הוצגו עבודותיה בתערוכה העולמית בסנט לואיס.
היא התגוררה במקומות שונים, החל בגטבורג, ובשנת 1908 בדרוטנינגהולם, בשנה שלאחר מכן בסטוקהולם, ומשם עברה לסקארה בשנת 1913 ועד מותה.
אנה סיוורד הייתה משוררת אנגלייה, שזכתה לכינוי "הברבור של ליצ'פילד".
אנה סיוורד נולדה באיים (Eyam), דרבישייר לאליזבת ותומאס סיוורד, סופר ואינטלקטואל אנגלי.
היא הייתה הבת הבכורה ולה אחות בשם שרה (כונתה גם "סאלי"), שנפטרה בגיל 19 ואחים ואחיות נוספים שמתו בילדותם או בלידה שקטה.
אביה החזיק בגישה מתקדמת באשר לחינוך נשים, ואף כתב על "זכותן של נשים לספרות".
הוא נתן לה חינוך ביתי, ועירב אותה בחוג מכריו שכלל אנשי רוח, ביניהם ארסמוס דרווין וג'יימס בוזוול.
בשנת 1750 אביה קיבל משרת כומר בקתדרלת ליצ'פילד, ולאחר זמן לא רב המשפחה עברה למקום.
בשנת 1756 הלכה לעולמה חברה קרובה לבני הזוג, והם אימצו את אחת מבנותיה, הונורה שנייד.
סיוורד תיארה את פגישתה הראשונה עם שנייד בשירה "יום השנה".
שנייד הייתה צעירה ב-9 שנים מסיוורד, ובין השתיים התפתחה חברות ולאחר מכן אהבה רומנטית.
שנייד התגוררה בבית סיוורד במשך 13 שנה עד שעזבה בשנת 1773 כדי להינשא לפוליטיקאי והסופר ריצ'רד לובל אדגוורת'.
סיוורד פגשה בג'ון סאוויל, כומר בקתדרלה, שחלק איתה את האהבה למוזיקה.
הם נסעו יחד לקונצרטים, פסטיבלים והרצאות.
כשהייתה בת 23, התאהבו השניים.
סאוויל היה נשוי ואב לילדים.
אמה של סיוורד אסרה עליה להיפגש איתו ואף אסרה עליה לצאת מהבית, וסיוורד התרעמה על כך וטענה כי זו פגיעה בזכויותיה כאשה: "אם הם ינסו להמשיך ברדיפה התוצאות יהיו נואשות יותר.
אהבתי את סאוויל בזכות מעלותיו.
הוא מסובך בקשר עם הנשים הנבזיות ביותר.
הוא לא יכול להיות בעלי אבל שום חוק עלי אדמות או בשמים לא אוסר עלינו להיות חברים או על החירות לשוחח יחד באופן תמים."
סיוורד התבטאה בגנות הנישואין, אולם היו לה קשרי ידידות רבים.
כמו אביה לפניה, גם היא השתייכה לחוג סופרים ומשוררים כמו תומאס דיי, ולקחה חלק בפגישות של אגודת הירח של ברמינגהאם.
כמה מהסונטות שחברה שייכות למסורת "החברות הנשית", ועוסקות באהבתה להונורה, ואחר כך ביגון על נישואיה ובתחושת הבגידה של הונורה באהבתן.
כמו כן כתבה רומן בשם "לואיזה", שהודפס החמש מהדורות, וביוגרפיה של ארסמוס דרווין, שנמנה עם חוג המכרים הקרוב של אביה, והיה דמות משמעותית בחייה.
בהכירו בעניין שהפגינה בבוטניקה, הוא עודד אותה להצטרף ל"אגודה הבוטנית של ליצ'פילד" (שבה היו חברים רק הוא עצמו ועוד שני חברים), ואפשר לה לפרסם באנונימיות תחת שם האגודה מאמרים שעסקו ברבייה של צמחים, נושא שנחשב בלתי צנוע לנשים.
בשנת 1780, לאחר מות אמה של סיוורד, עברה לטפל באביה שחלה והלך לעולמו בשנות הארבעים לחייה.
עם מותו הוא הוריש לה הכנסה שנתית שאפשרה לה להיות עצמאית כל חייה.
יצירותיה של סיוורד כוללות מספר רב של שירים ומכתבים, ביניהן:
אלגיה על קפטן קוק; אליה מתווספת אודה לשמש (1780)
מונודיה על מותו של מייג'ור אנדרה (1781)
לואיזה: רומן פואטי בארבע אגרות (1784)
זיכרונות חייו של ד"ר דרווין (1804) - ביוגרפיה של ארסמוס דרווין
שיר לזכר ליידי מילר (1782) - לזכר פטרוניתה, המשוררת ליידי מילר
עבודותיה השיריות של אנה סיוורד עם תמציות ממכתביה והתכתבותה הספרותית (1810)
סיוורד לא זכתה לאהדה אצל מבקרי שירה רבים.
אחד ממבקריה הבולטים היה הוראס וואלופ, שכתב כי "אין ביצירותיה דמיון ואין בהן חידוש".
אנה סְרְצָ'אגִ'ייֶבָה (בבולגרית: Анна Сърчаджиева; 1914, סופיה, ממלכת בולגריה – 2007, סופיה, בולגריה) הייתה חסידת אומות העולם בשל השתתפותה בהצלתה של משפחת קאריו מסקופיה מגירוש למחנה ההשמדה טרבלינקה.
אביה יוסיף פאדנהכט היה נצר למשפחה יהודית שהתנצרה, כיהן כחבר האספה הלאומית של בולגריה וכשר המשפטים בממשלתו של אלכסנדר מלינוב.
בראשית שנות ה-40 של המאה ה-20 עברה עם בעלה הבמאי סטפן סְרְצָ'אגִ'ייֶב לסקופיה, לרגל העסקתו כבמאי בתיאטרון הלאומי בסקופיה.
במרץ 1943 נתנה אנה פופסטפנובה מקלט לבני משפחת קאריו שעתידים היו להיות מגורשים לטרבלינקה על ידי שלטונות בולגריה.
לאחר מספר ימים עברו בני משפחת קאריו לדירתה של אנה סְרְצָ'אגִ'ייֶבָה והסתתרו בה.
בקומה הראשונה של המבנה שכנה מפקדה גרמנית.
למרות חיפוש שערכו בדירתה שוטרים בולגריים, בני משפחת קאריו לא נלכדו.
לאחר מספר ימים שבה אנה פופסטפנובה עם בעלה, ובסיועה של אנה סְרְצָ'אגִ'ייֶבָה עלה בידם למלט את בני משפחת קאריו לאלבניה ולהציל את חייהם.
ב-7 ביוני 1983 הוכרה סְרְצָ'אגִ'ייֶבָה כחסידת אומות העולם.
היא הלכה לעולמה בסופיה ב-2007.
אנה נאליק היא זמרת וכותבת שירים אמריקאית.
אנה נאליק נולדה וגדלה בטמפל סיטי, באזור לוס אנג'לס.
כאשר היא הייתה בת 14 המשפחה עברה לגנדורה.
משפחת אביה בעלת שורשים יהודים והם הגיעו לארצות הברית בתחילת המאה ה-20 מאזור קייב.
אנה נאליק גדלה למשפחה מוזיקאית.
בשנת 2003 היא החליטה לא להמשיך בלימודים בקולג' וחתמה על חוזה עם קולומביה רקורדס.
בשנת 2004 היא הוציאה את האלמום הראשון Wreck of the Day.
"Breathe (2 AM)" שהיה הסינגל הראשון באלבום הגיע למקום ה-45 במצעד הפזמונים האמריקאי וכזה למעמד תקליט פלטינה כפול 3 בבילבורד הוט 100. בשנת 2007 היא זכתה בפרס של האגודה האמריקאית למלחינים, מחברים ומוציאים לאור.
אלבום כולו נמכר ב-615 אלף העתקים וזכה במקום 20 בבילבורד 200.
בשנת 2015 נאליק הוציאה סינגל In the Rough שהגיע למקום ה-15 במצעד 40 השירים למבוגרים.
בשנת 2011 אנה נאליק הוציאה את האלבום השני Broken Doll & Odds & Ends ובשנת 2017 את השלישי.
החל משנת 2019 אנה נאליק חתומה עם Chesky Records ואיתם היא הוציאה באותה שנה את הסינגל החדש The Blackest Crow.
אנה ואדימובנה סורוקינה היא נוכלת מורשעת רוסייה.
בין השנים 2013 ל-2017, בזמן שהתגוררה בארצות הברית, התחזתה ליורשת מיליונים גרמנייה תחת השם אנה דלווי (Anna Delvey), וכך הצליחה למשוך בעורמה כספים מבנקים, להימלט מבתי מלון מבלי לשלם ולהונות את חבריה המיליונרים.
סיפור חייה עובד לסדרת טלוויזיה בשם "להמציא את אנה" בהפקת נטפליקס.
נולדה ב-23 בינואר 1991 בדומודדובו, עיירת לוויין של מעמד הפועלים, דרומית מזרחית למוסקבה.
היא הייתה אחת משני ילדי המשפחה.
אביה עבד כנהג משאית, ואילו אמה הייתה בעלת חנות מכולת קטנה לפני שהפכה לעקרת בית.
המשפחה עברה לגרמניה בשנת 2007, כאשר אנה הייתה בת 16. סורוקין למדה בגימנסיה לבנות בעיר אשוויילר ותוארה על ידי בני גילה שם כילדה שקטה שהתקשתה בלימוד השפה הגרמנית.
סורוקין סיימה את בית הספר התיכון בשנת 2011 ועברה ללונדון כדי ללמוד במכללת סנטרל סנט מרטינס לאמנות, אך עזבה וחזרה לגרמניה.
היא עבדה כמתמחה בחברת יחסי ציבור לפני שעברה לפריז כדי להתחיל התמחות במגזין האופנה הצרפתי Purple.
באותה תקופה, היא החלה לקרוא לעצמה אנה דלווי (Anna Delvey).
חייה כיורשת מזויפת ועבירות הונאה
במהלך קיץ 2013 נסעה סורוקין לניו יורק כדי להשתתף בשבוע האופנה בניו יורק.
מכיוון שקל יותר להתיידד בניו יורק מאשר בפריז, היא בחרה להישאר שם, ועברה לעבוד במשרדי המגזין "פרפל" בניו יורק לזמן קצר.
לאחר שעזבה את פרפל, היא יזמה את הקמתה של "קרן אנה דלווי" - מועדון חברים פרטי וקרן אמנות - והציעה לחברים עשירים שונים בסצנה החברתית של העיר להשקיע בה, ביניהם אבי רוזן ורו רוג'רס.
היא שכרה את בית המיסיון של הכנסייה כאולם אירועים רב תכליתי וסטודיו לאמנות.
בשנת 2015 פגשה סורוקין את מייקל שופו הואנג אספן אמנות במסיבת קוקטייל.
באותה תקופה הוא היה סטודנט באוניברסיטת פנסילבניה עם תוכניות לפתוח מוזיאון פרטי לאמנות.
לאחר שנודע לה כי הואנג מתכנן להשתתף בביאנלה של ונציה, סורוקין שאלה אותו אם היא יכולה להתלוות אליו.
הואנג הסכים, והזמין לסורקין טיסה וחדר מלון מתוך הבנה שהוא יקבל על כך החזר.
עם שובם לניו יורק, נראה שסורקין "שכחה" את ההסדר ולא שילמה את חובה להואנג.
הואנג הניח בתחילה שסורקין פשוט נעדרה.
עם זאת, לאחר שהואנג השתתף במסיבת יום ההולדת של סורוקין אצל סאדל בינואר 2016, המסעדה שבה נערך האירוע יצרה עמו קשר כדי לשאול אם יש לו את פרטי הקשר של סורוקין שהזמינה את האירוע והשתמשה בכמה כרטיסי אשראי מזויפים והציגה פרטי אנשי קשר כוזבים.
הואנג חשד שסורקין רמאית, ולחץ עליה לשלם.
בסופו של דבר נפרע החוב, אבל מחשבון Venmo תחת שם שאינו מוכר.
לאחר שהצליחה מעט בהצגת רעיון הקרן שלה למשקיעים, החליטה סורוקין להשיג את הכסף הנדרש באמצעים חלופיים.
היא יצרה דפי חשבונות בנק מזויפים המתיימרים להראות שיש לה גישה לכ-60 מיליון אירו שמופקדים בחשבונות בנק בשווייץ, ובנובמבר 2016 הגישה אותם כחלק מבקשת הלוואה בסך 22 מיליון דולר לסיטי נשיונל בנק בניו יורק.
הבנק סירב להעניק לה הלוואה כאשר סורוקין לא סיפקה להם דפי חשבון המעידים על הנכסים השווייצרים.
משלא קיבלה את מבוקשה היא פנתה בבקשת הלוואה לחברה אחרת, קבוצת פורטרס השקעות (Fortress Investment Group), אשר הסכימה לשקול את הבקשה אם סורוקין תשלם מקדמה של 100,000 דולר לכיסוי הוצאות משפט הקשורות לבקשה.
כדי להשיג את הכסף הזה, חזרה סורוקין לנשיונל בנק בעיר ושכנעה את אחד מעובדי הבנק להעניק לה מסגרת משיכת יתר זמנית בסכום זה, בהבטחה כי היא תפרע את החוב במהירות.
מנכ"ל קבוצת פורטרס השקעות חשד בפנייתה של סורוקין בגלל אי התאמות שנמצאו בניירת שהגישה.
למשל, היא טענה שהיא בעלת חתימה מורשת גרמנייה, אבל הדרכון שלה הראה שהיא ילידת רוסיה.
כאשר המנהל ביקש לאמת את נכסיה של סורוקין על ידי פגישה עם אנשי הבנק שלה בשווייץ, היא משכה את בקשת ההלוואה כדי למנוע בדיקה נוספת.
החלק מהאוברדראפט שלא שולם לחברת "פורטרס" כחלק מתהליך בדיקת הנאותות, סכום בסך 55,000 דולר, הוחזר לסורקין.
מתוך סכום זה, הרוב הוצא על ידה על ביגוד יוקרתי ושהייה בבתי מלון.
סורוקין עשתה צ'ק אין במלון היוקרתי הווארד 11 בסוהו בפברואר 2017, ובמהרה התפרסמה בקרב עובדי המלון כנותנת תשרים נדיבה אשר מעניקה לעיתים קרובות לאנשי הצוות שטר של מאה דולר עבור משימות פשוטות.
לאחר שההנהלה גילתה שאין ברשותה כרטיס אשראי, הם התעקשו שהיא תסדיר את החשבון שלה בסך 30,000 דולר.
סורוקין נתנה בקבוק שמפניה דום פריניון משנת 1975 לדלפק הקונסיירז' בניסיון להותיר את הצוות לצדה; עם זאת, מדיניות המלון מנעה מהצוות לשמור את המתנה והם נאלצו להחזירה.
במהלך אפריל 2017 הפקידה סורוקין צ'קים מזויפים בסך 160,000 דולר לחשבון סיטי בנק, ומתוכם היא הצליחה לאחזר 70,000 דולר.
לאחר מכן היא העבירה חלק מהכספים הללו למלון הווארד 11 כדי לשלם את החשבון.
עם זאת, מכיוון שהיא עדיין סירבה לספק כרטיס אשראי, בית המלון פינה אותה.
בחודש לאחר מכן, היא הצליחה לשכנע את שירות הזמנת טיסות השכר "Blade" לאפשר לה להזמין מטוס פרטי לאומהה, נברסקה, מבלי לשלם את העלות של 35,390 דולר מראש.
סורוקין שלחה לבלייד אישור העברה בנקאית מזויף, לכאורה מדויטשה בנק, כחלק מתוכנית ההונאה שרקחה.
בלייד שוכנעו להעניק לה אשראי בין השאר משום שסורקין סיפרה להם שפגשה את מנכ"ל החברה רוב ויזנטל במסיבה, והצוות הניהולי האמין שהיא מהווה סיכון המקובל בשוק ההלוואות.
ויזנטל התלונן עליה למשטרה באוגוסט 2017 לאחר אי תשלום חוזר ונשנה.
סורוקין הזמינה שלושה חברים למה שהיא תיארה כמסע "שמשולם מראש, על כל ההוצאות הכרוכות בו" למרקש, מרוקו במאי 2017. כמה ימים לאחר שהגיעו למלון היוקרתי "לה ממוניה" בעיר, צוות המלון לא הצליח לחייב את כרטיסי האשראי של סורוקין, ודרש ממנה אמצעי תשלום חלופי.
סורוקין שכנעה בסופו של דבר את אחת מחברותיה, רייצ'ל דלואץ' ויליאמס, לשלם את החשבון של 62,000 דולר עבור שהותם, כשהיא מבטיחה להחזיר לה את החוב באמצעות העברה בנקאית.
מאוחר יותר שילמה ויליאמס עבור הוצאות אחרות במהלך הטיול, כולל פריטים שנרכשו על ידי סורוקין וסיורים באזור ביניהם לגן מז'ורל.
למרות הבטחות חוזרות ונשנות מצד סורוקין, הכסף לא הוחזר לוויליאמס.
עם חזרתה ממרוקו במהלך חודש מאי, עברה סורוקין למלון ביקמן, ושוב הצליחה להזמין חדר מבלי שכרטיס אשראי מצוי בכיסה.
כשלושה שבועות לאחר מכן, לאחר שצברה חשבון בסך 11,518 דולר ולא שילמה אותו למרות הבטחות חוזרות ונשנות, פינה אותה המלון.
לאחר מכן היא שהתה במלון "W New York – Union Square", שם ניסתה להונות את המלון בצורה דומה.
עם זאת, היא פונתה לאחר יומיים בלבד.
מלונות ביקמן ו-W הגישו תביעה נגד סורוקין בגין גניבת שירותים.
בשלב זה, נחקרה סורוקין גם על ידי משרד התובע המחוזי במנהטן בגין הונאת בנקים.
חבר מושבעים גדול התכנס באוגוסט 2017 כדי לשקול את ההאשמות נגד סורוקין.
בסופו של דבר הוא מצא אותה אשמה בשתי עבירות של ניסיונות לגניבה מדרגה ראשונה, בשלוש עבירות של הונאה וגניבה מדרגה השנייה, בסעיף אחד של גניבה מדרגה שלישית, ובסעיף אחד של גניבת שירותים בעבירה.
האישום החמור ביותר התייחס לבקשת ההלוואה במרמה שהוגשה לבנק נשיונל סיטי ולקבוצת פורטרס השקעות, והאישומים האחרים בגניבה נוגעים למקרים של הונאת צ'קים ולתקרית במרוקו.
תשלום גניבת השירותים קשור לאי תשלום חשבונות מלונות ומסעדות של סורוקין.
סורוקין נעצרה ב-3 באוקטובר 2017, במבצע עוקץ שתוכנן על ידי מייקל מקאפרי, שוטר שעובד עם משרד התובע המחוזי במנהטן.
באותו זמן שהתה סורוקין ב-Passages Malibu, מתקן לטיפול בהתמכרויות במחוז לוס אנג'לס, קליפורניה.
השוטר מקאפרי ביקש מרייצ'ל ויליאמס, חברתה לשעבר של סורוקין, לארגן פגישה בזמן ארוחת צהריים במסעדה בקרבת המתקן בו שהתה כדי לשכנע את סורוקין לעזוב.
כאשר סורוקין עזבה את המתקן, היא נעצרה על ידי שוטרים ממשטרת לוס אנג'לס.
ב-26 באוקטובר 2017, התובע המחוזי של מנהטן, סיירוס ואנס ג'וניור, הודיע רשמית על הגשת כתב האישום נגד סורוקין, וביקש מכל קורבן שנפגע מסורקין לפנות אל משרד התובע.
ב-18 בדצמבר 2018 הופיעה סורוקין בבית המשפט הפלילי בעיר ניו יורק ודחתה הסדר טיעון שהציעה ההגנה ולפיו תרצה שלוש עד תשע שנות מאסר; משפטה החל ב-20 במארס 2019 עם השופטת דיאן קיזל.
סנגורה של סורוקין, עורך דין טוד ספודק, דאג לסטייליסט מקצועי שיזמין תלבושות להופעותיה בבית המשפט, וקבע כי "חובה שאנה תתלבש כראוי למשפט".
בתגובה אמר התובע שסורקין "הראתה דאגה רבה יותר ללבושה מאשר לרגשותיהם של אלה שנפגעו ממנה", ונראה היה שהיא "מתמוגגת ממצוקת הקורבנות שלה".
ביומו השישי של המשפט סירבה סורוקין להיכנס לאולם בית המשפט משום שלא רצתה להופיע בבגדים שסופקו בכלא ובלבושה האזרחי לאותו יום.
השופטת קיזל הורתה לסורקין להתייצב, וקבעה "זהו משפט.
אני מצטערת אם הלבוש שלה לא עומד בסטנדרטים שלה [...] אבל היא חייבת להיות כאן".
להגנתה של סורוקין טען ספודק כי היא ניסתה להחזיר את כל חובותיה.
הוא אף ניסה לתאר אותה כיזמית והשווה אותה לפרנק סינטרה, בטענה ששניהם יצרו "הזדמנות פז" בניו יורק.
ב-25 באפריל 2019, לאחר דיון במשך יומיים, מצא חבר מושבעים את סורוקין אשמה בשמונה סעיפי אישום, כולל גניבה מדרגה שנייה, ניסיון גניבה וגניבת שירותים.
סורוקין נמצאה לא אשמה בשני אישומים נוספים: האחד של ניסיון גניבה מדרגה ראשונה (הנוגע לבקשת ההלוואה המקורית עם בנק עירוני לאומי), והשני בגניבה מדרגה שנייה (הנוגע לגניבה לכאורה של 62,000 דולר מרייצ'ל ויליאמס במרקש).
ב-9 במאי 2019 נגזרו על סורוקין עונש של 4 עד 12 שנות מאסר במדינה, קנס של 24,000 דולר, ונדרש ממנה לשלם פיצויים בסך של כ-199,000 דולר.
סורוקין נכלאה ברייקרז איילנד במהלך המשפט.
לאחר המשפט, סורוקין, אסירה מס' 19G0366 של מערכת בתי הכלא של מדינת ניו יורק, נכלאה בתחילה במתקן הכליאה בדפורד הילס לפני שהועברה למתקן הכליאה אלביון.
סורוקין שוחררה מהכלא ב-11 בפברואר 2021. במרץ 2021, היא נלקחה בחזרה למעצר על ידי רשויות ההגירה והמכס (ICE) בגין שהייה במדינה מעבר לתקופת האשרה שלה.
היא הוחזקה בכלא של מחוז ניו ג'רזי בהמתנה עד לגירושה לגרמניה.
סורוקין קיבלה 320,000 דולר מנטפליקס עבור סיפור חייה, סכום בו השתמשה כדי לשלם פיצויים לקורבנותיה.
בשנת 2024 לוהקה לעונה ה-33 של "רוקדים עם כוכבים" בארצות הברית.
ליהוקה של דלווי עורר סערה בעקבות אישור שקיבלה ממשרד ההגירה האמריקאי להשתתף בתוכנית.
למרות הביקורת, המפיק הראשי של התוכנית, קונרד גרין, ציין שדלווי מייצגת עניין גדול עבור אנשים ויש סקרנות לראות את השתתפותה.
היא וטורי ספלינג היו למודחות הראשונות של העונה.
משרד התובע הכללי של ניו יורק תבע את סורוקין ב-2019 תוך שימוש בחוק המדינה "הבן של סאם", האוסר על מי שהורשעו בפשע להרוויח מהפרסום שלו.
נטפליקס ושונדה ריימס רכשו בשלב זה את הזכויות על הפרופיל של סורוקין במגזין ניו יורק, מתוך כוונה ליצור סדרת טלוויזיה.
כתוצאה מהתביעה, המשרד לשירותי קורבנות במדינה (OVS) הקפיא מקדמה בסך 140,000 דולר ששולמה לסורקין על ידי נטפליקס, מה שאפשר לשני בנקים שהונו על ידה להמשיך בפעולות הבראה.
סיטי נשיונל בנק תבע 100,000 דולר, וסיטיבנק תבעו את ה-40,000 דולר האחרים.
נטפליקס הסכימה לשלוח תשלומים עתידיים לחשבון נאמנות המנוהל על ידי עורך דינה של סורוקין, טוד ספודק, ומפוקח על ידי ה-Office of Victim Services.
בפברואר 2022 עלתה לשידור הסדרה האמריקאית "להמציא את אנה" מבית נטפליקס, בה מגלמת את אנה השחקנית ג'וליה גארנר.
גארנר ביקרה את סורוקין (דלווי) בכלא רייקרז איילנד, כדי להתכונן היטב לתפקיד.
"My Friend Anna" ("חברתי אנה"), ספר שנכתב על ידי רייצ'ל ויליאמס, פורסם ביולי 2019 על ידי הוצאת Gallery Books, וכן על ידי ההוצאה לאור Quercus בבריטניה והוצאת גולדמן בגרמניה.
בספר מפרטת ויליאמס את חוויותיה עם סורוקין, כולל כיצד התקרית במרקש השפיעה עליה כלכלית ונפשית.
ערוץ הטלוויזיה HBO רכש את הזכויות לספר של ויליאמס.
בפברואר 2021 הפרויקט היה עדיין בפיתוח, כאשר לפי הדיווחים לנה דנהאם משמשת כתסריטאית ראשית.
בדצמבר 2019 שודרה סדרת פודקאסט מומחזת חלקית על סיפורה של סורוקין, שכותרתה "יורשת מזויפת" הוצגה על ידי BBC Radio 4.
אנה X, מחזה במה מאת ג'וזף צ'רלטון בכיכובם של אמה קורין ונבהאן ריזוואן נוצר בהשראת הסיפור של סורוקין.
המחזה הוצג בתיאטרון הרולד פינטר בלונדון, ובתיאטרון "The Lowry" בסלפורד בשנת 2021.
סיפורה של סורוקין היה נושא לכתבה בסדרת מגזין החדשות האמריקאי 20/20 באוקטובר 2021. בתוכנית התראיינה סורוקין לכתבת דבורה רוברטס מתוך הכלא.
אנה מריה קוארבו (בספרדית: Ana Maria Cuervo; נולדה ב-14 ביולי 1966) היא חוקרת, פיזיקאית וביולוגית אמריקאית ממוצא ספרדי, פרופסור לביולוגיה מולקולרית, ביולוגיה התפתחותית וביולוגיה מבנית, וגם לאנטומיה ורפואה.
היא מנהלת שותפה של המכון לחקר הזדקנות בקולג' אלברט איינשטיין לרפואה, וידועה בעיקר בזכות עבודת המחקר שלה על אוטופגיה.
קוארבו נחשבת למובילה בתחומה והוזמנה להציג את עבודתה במוסדות בינלאומיים רבים.
בנסון (2005), עמית קית' פורטר (2005), נתן שוק (2006), וינסנט קריסטופלו (2008), פרס בנט ג'יי כהן (2010), פרס מרשל הורוויטץ (2012), ופרס סול קורי ברפואה מתרגמת (2015) ונבחרה להיות חברה באקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
קוארבו נולדה ב-14 ביולי 1966 בברצלונה שבספרד.
קוארבו עשתה את הדוקטורט שלה ברפואה, ביוכימיה וביולוגיה מולקולרית באוניברסיטת ולנסיה בשנים 1990 ו-1994 בהדרכתו של ארווין קנכט.
בקיץ עבדה במעבדה של פרד דייס באוניברסיטת טאפטס, על ליזוזומים משום שהמעבדות הספרדיות היו סגורות באותו הזמן.
דייס התחיל לאבד את הראייה שלו, והמליץ לקוארבו לעבור לעבוד במעבדה אחרת, אבל קוארבו סירבה והמשיכה את מחקרם המשותף.
קוארבו עברה פוסט דוקטורט באוניברסיטת טאפטס.
ב-2002 היא התחילה מעבדה בקולג' אלברט איינשטיין לרפואה והתמקדה ב-CMA וההשפעה שלו.
קוארבו גם חקרה של את ההשפעה של CMA על מחלת פרקינסון ביחד עם דויד סולזר.
ב-2017 היא נבחרה לחברה באקדמיה הספרדית המלכותית למדעים וב-2018 היא נבחרה לחברה באקדמיה האמריקאית לאומנויות ומדעים, קוארבו היא אחת מהמדענים הכי מצוטטים בעולם והיא פרסמה מעל 270 מאמרים.
קוארבו נשואה לפרננדו מאסיה, אימונולוג שאותו הכירה כשהיו ביחד בבית ספר לרפואה.
אנה מריה נגרה (ברומנית: Ana Maria Negară; נולדה ב-9 באוגוסט 1984) היא פסלת רומניה בינלאומית.
אשר זוכת פרס אמני איגוד הפיסול של רומניה (2015).
נגרה קיבלה תואר ראשון (2008) ותואר שני (2010) בפיסול.
היא בעלת תואר דוקטור באמנות חזותית מהאוניברסיטה הלאומית לאמנויות, ג'ורג' אנסקו , יאסי, רומניה (2014).
בין השנים 2014–2016, עבדה כפרופסור אסיסטנט במחלקה לפיסול באוניברסיטת האמנויות, ג'ורג' אנסקו, יאסי.
היא פרסמה מאמרים במגוון תיאוריות האמנות ובכתבי עת בינלאומיים.
היא השתתפה במספר תערוכות קבוצתיות וזכתה במספר פרסים.
בשנת 2010, התקבלה כחברה באיגוד האמנים המקצועיים של רומניה .
בשנת 2012 שימשה בתור המנהלת האמנותית של הסימפוזיון הבינלאומי Gorj Fest בטרגו ז'יו, רומניה.
פסטיבל אמנות אוסטרקה, מצרים (2016)
"אבן בגליל", מעלות-תרשיחא, ישראל (2018)
פריולי-ונציה ג'וליה, ונציה, איטליה (2019)
בשנת 2015 זכתה בפרס אמני איגוד הפיסול של רומניה.
אנה סאבולצ'י (בהונגרית: Szabolcsi Anna; בודפשט, 24 ביולי 1953) בלשנית אמריקאית ממוצא יהודי-הונגרי, פרופסור באוניברסיטת ניו יורק, חברה באקדמיה ההונגרית למדעים.
הורים היו: לאסלו סבולצ'י וגרטרוד אנה פישר.
בין 1972 לבין 1976 הייתה סטודנטית בפקולטה למדעי הרוח של אוניברסיטת אטווש לוראנד (ELTE-BTK).
בין 1976 ל-1990 עבדה במכון לבלשנות של האקדמיה ההונגרית למדעים.
היא הייתה ראש המחלקה לבלשנות כללית ושותף מדעי בכיר.
בין 1990 ל-1998 הייתה פרופסורית ב-UCLA (אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס).
מאז 1998 היא פרופסורית באוניברסיטת ניו יורק.
בשנת 2019 נבחרה לחברת כבוד של אקדמיה ההונגרית למדעים.
תחום המחקר שלה הוא תחביר הונגרי וסמנטיקה פורמלית.
ב-1974 נישאה לבמאי הקולנוע לאסלו שאנטָה.
קנדידטית לדוקטורט לבלשנות (דוקטורט קטן) (1987)
דוקטור (PHD) של האקדמיה ההונגרית למדעים (1999)
אנה סהלסטיין (בפינית: Anna Sahlstén; 22 בספטמבר 1859 – 21 באוגוסט 1931) הייתה ציירת פינית; ידועה בעיקר בזכות דיוקנאות וסצנות ז'אנר.
אביה, קלאס וילהלם סהלסטיין (1826–1897), היה יועץ ממשלתי, שלימים הפך לסופר.
אמה הייתה אדלה אליזבת היינריקוס.
כשאנה הייתה בת שמונה, עברה משפחתה להלסינקי, שם למדה בבית ספר לבנות; קיבלה את התעודה שלה בשנת 1877. לאחר מכן למדה בבית הספר לציור של האגודה הפינית מ-1877 עד 1880, ולאחר מכן בבית ספר פרטי שהופעל על ידי אדולף פון בקר, מ-1880 עד 1882.
סהלשטיין נסעה לפריז ב-1884, שם למדה באקדמיה קולרוסי, מ-1884 עד 1885 ולאחר שקיבלה שוב מלגה חדשה בשנים 1889–1890. מוריה שם כללו את גוסטב-קלוד-אטיין קורטואה, פול-לואי דלאנס וז'אן-אנדרה ריקסנס.
במהלך סיור לימודי בשנת 1896, היא ביקרה בברלין ובסנקט פטרבורג.
היא החלה ללמד בגיל עשרים ואחת ועבדה כמורה לציור בבית ספר תיכון מ-1882 עד 1926. היא ייסדה את אגודת המורים הפינית לציור ב-1906 ופעלה כנשיאה הראשון 1906–1926. היא גם הקימה את המגזין של העמותה, "סטילוס".
לאחר שפרשה מהוראה, היא כתבה מחזה לילדים, וגם פיתחה תוכנית לעזור לילדים לקבל אוכל בבית הספר.
ב-1929 היא עבדה על ציורי דת בכנסייה בלפווארה.
רוב יצירותיה הן סצנות עממיות של אנשים בעבודה, בכנסייה או בביתם.
מאוחר יותר היא שילבה אלמנטים הומוריסטיים בעבודתה.
ציוריה של סבתות שותות קפה שימשו את חברת פאוליג, על מותג קפה שנקרא על שמה.
אנה סגן כהן היא שחקנית ישראלית.
כהן היא בוגרת בית הספר לתיאטרון חזותי.
ב-2000 כיכבה בתפקיד ראשי בקלטת הילדים "תוף הלב של דין דין" בתפקיד מנואט.
ב-2001 שיחקה בתפקיד ראשי בעונה הראשונה של סדרת דרמת הנוער "הילדים מגבעת נפוליאון" ששודרה בערוץ הילדים גילמה את אלה.
ב-2017 שיחקה בתפקיד ראשי בסרט "תפקיד בעל משמעות" הסרט זכה בפרס בפסטיבל הבינלאומי לסרטי סטודנטים, גילמה את הילי.
ב-2019 כיכבה בתפקיד ראשי בסרט "נולדתי בירושלים ואני עדיין חי" גילמה את דמותה של תמרה קראוס.
כהן השתתפה בהצגות "אמלט", ו"פינאלה".
בשנים 2024־2025 הדריכה ולימדה בתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
אנה סטפני היא שחקנית וזמרת איטלקייה-ישראלית.
סטפני נולדה במראנו שבאיטליה לאב איטלקי ולאם ישראלית.
לאחר הגירושין, אמה של סטפני חזרה יחד איתה לישראל.
בילדותה סטפני גדלה בין ישראל לאיטליה.
סטפני התפרסמה בשנת 2021, כאשר השתתפה בתוכנית המציאות "אקס פקטור לאירוויזיון", העונה הרביעית של התוכנית "אקס פקטור ישראל" שבה התמודדה על האפשרות לייצג את ישראל באירוויזיון 2022. סטפני הייתה חלק מנבחרת הבנות, עם הזמר אביב גפן כמנטור המוזיקלי שלה.
סטפני הגיעה עד לחצי הגמר, שם היא הודחה.
בשנת 2023 שיחקה סטפני בסדרת הדרמה לנוער "פול ספיד".
בסדרה היא גילמה את מיה לורנזו, רוכבת אופנוע מקצועית מרומא הרוכבת בנבחרת איטליה.
היא גם שיחקה באיטלקית במסגרת הסדרה.
בשנת 2024 היא שיחקה בתפקיד משני בסדרת טלוויזיה לנוער, "הדברים שהלכו לאיבוד", הסדרה, שנוצרה לכבוד יום הזיכרון לחללי צה"ל מדברת על אירועי ה-7 באוקטובר.
בסדרה סטפני מגלמת את דניאלה, אישה צעירה שנרצחה במסיבת הנובה.
באותה שנה היא גם שיחקה בסדרת הנוער "ספין" העוסקת בעולם הברייקדאנס.
בסדרה היא גילמה את ליה טדסקו, המכונה גם 'בי גירל ספיד', רקדנית ברייקינג ממוצא איטלקי.
היות זה שדמותה שגילמה היא ממוצא איטלקי, סטפני שיחקה בעברית ובאיטלקית במסגרת הסדרה.
סטפני דוברת ארבע שפות: איטלקית, עברית, גרמנית ואנגלית.
+שנהפרויקטתפקידהערות2019ארץ נהדרתלקוחהתפקיד אורחמגן דוד דרוםהילדהמבוסס על סיפור אמיתימולי2021–2022אקס פקטור לאירוויזיוןעצמהתוכנית מציאות; מתמודדת2023מדרסהכריסטינהתפקיד אורחפול ספידמיה רוזה לורנזותפקיד ראשיהטבחדרורתפקיד אורח2024הדברים שהלכו לאיבודדניאלהתפקיד משניספיןליה טדסקותפקיד ראשי
+שנהפרויקטתפקידתיאטרוןבמאימקוםהערותהלגה מריה וולכרהלגה מריה וולכרלנה סאוט' טירולאיטליהתפקיד ראשיהמלטאופילייהמילטון קורטלונדון, הממלכה המאוחדתקזבלןרחלתיאטרון רמת גןיובל כהןרמת גן, ישראלתפקיד ראשייקיש ופופצ'הפופצ'התיאטרון רמת אביב גצביקי לויןתל אביב, ישראל
אנה משווידניצה (שווידניצה, 1339 – 11 ביולי 1362, פראג) הייתה מלכת בוהמיה, מלכת גרמניה וקיסרית האימפריה הרומית הקדושה.