tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מדיניות: גיבוש מדיניות אחידה בנושאי ממשל תאגידי, שכר ותקציב בחברות הממשלתיות.
הוראות מיוחדות הנוגעות לחברות הממשלתיות
החוק דן בהקמת חברה ממשלתית והפיכת חברה לחברה ממשלתית.
החוק קובע הוראות באשר הקמת חברה ממשלתית ורישומה, פירוק ומיזוג של חברות ממשלתיות, הפיכת חברה לחברה ממשלתית, קניית ומכירת מנויות של חברה ממשלתית והחלטות הכרוכות באישור הממשלה.
מינוי דירקטורים וייצוג הולם: החוק מחמיר בדרישותיו לגבי מינוי דירקטורים בחברות הממשלתיות בהשוואה לדיני חברות רגילים, במטרה להבטיח ניהול מקצועי ואתי.
סעיף מרכזי בחוק מחייב הקפדה על ייצוג הולם בקרב הדירקטורים, במיוחד לנשים (כאשר אין ייצוג של שני המינים בדירקטוריון).
דרישה זו נבחנה ואושרה בפסיקת בג"ץ מפורסמת, הידועה כ"בג"ץ שדולת הנשים בישראל".
כללי שכר ותגמול: החברות הממשלתיות כפופות לכללים מחמירים הנוגעים לשכר הבכירים, במטרה לשמור על פערים סבירים בשכר המנהלים, מתוך תפיסה שהחברות ממומנות בכספי ציבור.
החוק קובע מגבלות שכר והסדרים ספציפיים שנקבעים על ידי הממונה על השכר במשרד האוצר
הפרק בדבר ההפרטה מאפשר למדינה למכור את אחזקותיה בחברות, תוך שמירה על האינטרסים החיוניים של הציבור.
החוק מאפשר לקבוע, ביחס לחברה בהפרטה, שלמדינה אינטרסים חיוניים בקשר עם חברה זו, ולכן יחולו הגבלות על השליטה בה.
אינטרס חיוני הוא כל אחד מאלה:
(1) הבטחת המשך קיומן של פעילויות שהן חיוניות לביטחון המדינה או ליחסי החוץ שלה, או הבטחת רציפות אספקתם הנאותה של שירותים חיוניים לציבור;
(2) שמירת אופייה של החברה כחברה ישראלית שמרכז עסקיה וניהולה יהיו בישראל באופן שיקבע השרים;
(3) פיקוח על השליטה במחצבים או באוצרות טבע, ניצולם ופיתוחם;
(4) קידום התחרות או מניעת ריכוזיות במשק;
(5) מניעת היווצרות של עמדת השפעה על החברה של גורמים עוינים או של גורמים העלולים לפגוע בביטחון המדינה או בענייני חוץ שלה;
(6) מניעת חשיפה או גילוי של מידע סודי, מטעמים של ביטחון המדינה או יחסי החוץ של המדינה.
העברת שליטה בחברה שהוגדרה כבעלת אינטרס חיוני דורשת היתר מיוחד ומורכב, הכולל את אישורם של ראש הממשלה, שר האוצר והשר הממונה על תחום פעילותה של החברה (למשל שר האנרגיה כאשר מדובר בחברה בתחום האנרגיה).
היתר זה לרוב כרוך בחתימה על "הסכם עקרונות" או "צו אינטרסים חיוניים" המעגן את ההגבלות על הרוכש הפרטי ואת חובותיו כלפי המדינה.
מנגנון זה נועד לשמר את יכולתה של המדינה לפקח על נושאים בעלי רגישות לאומית גם לאחר שהשליטה העסקית עוברת לידיים פרטיות
חברות בולטות על פי תחומים:
תשתיות ותחבורה - חברת החשמל, נתיבי ישראל, רכבת ישראל, נת"ע
נמלים וים - חברת נמלי ישראל, חברת נמל אשדוד
תעשייה וביטחון - התעשייה האווירית, רפאל
חוק הזכות לקבורה אזרחית חלופית, התשנ"ו–1996 הוא חוק ישראלי, שהוצע על ידי דוד צוקר ובנימין טמקין ממפלגת מרצ, נועד לאפשר לכל אדם קבורה שתתאים להשקפתו ואמונתו.
לאחר שעבר קריאה שלישית במליאת הכנסת, החוק חוקק במרץ 1996. עד חקיקת חוק זה, מדינת ישראל הכירה בקיומם של בתי קברות דתיים בלבד.
עיקרי חוק הזכות לקבורה אזרחית חלופית בישראל
החוק קובע כי לכל אדם ישנה הזכות להיקבר בבית עלמין אזרחי על פי רצונו, שאותו ניתן להביע בצוואה או בכל דרך אחרת.
הקבורה תיערך בשמירה על כבוד המת ובמקום הנקבע כבית עלמין אזרחי חלופי על ידי שר הדתות.
גם חלק מבית עלמין קיים יכול להיקבע כחלקת קבורה אזרחית, והחוק מוסיף כי על חלקות אלו להיות פזורות ברחבי הארץ עם מרחק סביר ביניהן.
החוק מתנה את הניהול של בתי עלמין אלו על תאגיד לענייני קבורה ואת קביעת שאר התקנות על שר הדתות.
עד לחקיקת חוק זה, מדינת ישראל הכירה בקיומם של בתי קברות דתיים בלבד.
בשנת 1986, הוקמה עמותת מנוחה נכונה, על ידי בועז מואב, במטרה לאפשר לכל אדם בישראל להיקבר בטקס ובצורה התואמים את השקפת עולמו, אמונתו ורצונו.
בשנת 1992 הגישה העמותה עתירה לבג"ץ על מנת לקדם מטרה זו.
בעתירה, קבע בג"ץ כי עליה לקבל רישיון כחברה לענייני קבורה וחלקת קבורה שתוקצה לה.
בחודש מרץ 1995 קיבלה ועדת שרים החלטה לאשר עקרונית את הקמתם של בתי קברות אזרחיים בישראל.
חברי הכנסת דוד "דדי" צוקר ובנימין טמקין (מרצ) יזמו את הצעת החוק שהונחה על שולחן הכנסת לדיון מוקדם במאי 1995. החוק התקבל לקריאה שנייה ושלישית במרץ 1996 (תמכו 8, נגד – אין, נמנעים – אין).
יישום החוק תלוי במספר רב של גורמים: המשרד לשירותי דת, רשות מקרקעי ישראל, ביטוח לאומי, הרשויות המקומיות ומשרד האוצר.
השלב הראשון ביישום החוק היה קביעת תקנות.
בעקבות לחצים מחברות קדישא, לא קבע שר הדתות תקנות אלה.
לאחר כשנה עתרו יוזמי הצעת החוק, חברי הכנסת דדי צוקר ובנימין טמקין (מרצ) לבג"ץ כנגד השר.
בעקבות העתירה ולאחר דיונים משפטיים השר חתם על תקנות הקבורה האזרחית, אך רק בדצמבר 1998.
בשנת 2002 המשרד לענייני דתות לא הקצה תקציב לבתי עלמין אזרחיים מאחר שלא פרסם מבחנים לקבלת תמיכות.
שתי עמותות עתרו בעניין זה לבג"ץ ובעקבות העתירה המשרד פרסם את מבחני התמיכה.
החוק לקבורה אזרחית קבע כי יש להקצות את חלקות הקבורה ב"מרחקים סבירים ביניהם".
ב-24 בפברואר בשנת 2000 נקבעה החלטת ממשלה ב"וועדת השרים לענייני קבורה", כי "בכל בית עלמין חדש או מורחב (לרבות הר המנוחות בירושלים) יוקצה שטח לקבורה אזרחית חלופית".
אולם הקצאת הקרקעות לא התממשה.
החלטה חשובה נוספת בעניין זה היא החלטת ועדת השרים לענייני קבורה בשנת 2004 כי יוקצו 15 דונם לקבורה אזרחית בבית העלמין ירקון ו-30 דונם נוספים לבית העלמין בגן רווה.
מאז החלטה זו מתקיים משא ומתן עם מינהל מקרקעי ישראל במטרה לקבל שטחים אלו או שטחים חלופיים.
פסק דין משמעותי בתחום הקבורה האזרחית ניתן בשנת 2014. בפסק הדין השופט חייב את המשרד לשירותי דת לשלם את הוצאות הקבורה של שני התובעים שביקשו לקבור את יקיריהם בקבורה אזרחית.
נכון ל-2016 רשומות במשרד הדתות 21 חלקות לקבורה אזרחית ו-29 ארגונים בעלי רישיון לקבורה אזרחית.
רוב חלקות הקבורה הן חלק מבתי עלמין קיימים, וישנם מספר מצומצם של בתי עלמין לקבורה אזרחית בלבד.
חוק הוקרה לאזרחים במערכות ישראל, התשע"ז-2017 אושר ב ב-20 במרץ 2017. מטרת החוק מוצגת : "חוק זה נועד להסדיר את ההכרה בתרומתם של מי שפעלו בשעת חירום למען ביטחון המדינה ותושביה, להוקיר את פועלם ולבטא את ההערכה שהציבור רוחש להם."
דברי ההסבר להצעת החוק הרחיבו בהצגת מטרותיו:
בעשורים האחרונים חל שינוי באופיין של מערכות ישראל; בעבר התאפיינו מערכות אלה בקרבות בין צבאות בחזית, אך בעת האחרונה האזרחים בעורף הפכו מעורבים בהן יותר ויותר ורבים מהם פועלים כדי לאפשר ליתר האזרחים לנהל את שגרת חייהם גם בעת המלחמה.
(להלן – חוק העיטורים), מסדיר הענקת אותות מערכה לחיילים ולאנשי כוחות הביטחון לציון השתתפותם במלחמה, במערכה או בקרב.
מסמיך את שר הביטחון, באישור ועדת החוץ והביטחון של הכנסת, להעניק אותות מערכה גם לאזרחים, וכך אכן נעשה, בין היתר לאחר מלחמת לבנון השנייה ומבצע "צוק איתן".
ואולם, בדיונים בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת בנושא זה התברר שיש מתח מובנה בין השאיפה להוקיר את תרומת האזרחים הפועלים בעורף ובין השאיפה להוקיר באופן ייחודי את פועלם של חיילי צבא הגנה לישראל במערכות ישראל.
הצעת החוק המתפרסמת בזה נועדה להתמודד עם מתח זה באמצעות יצירת מנגנון נפרד להענקת אותות מערכה ותעודות מערכה לאזרחים שסייעו במערכה, כלומר סייעו לצבא הגנה לישראל, להתגוננות האזרחית או לאוכלוסייה, וכך להוקיר את פועלם באופן ראוי.
לאחר ששר הביטחון קבע אות מערכה, בהתאם לחוק העיטורים בצבא הגנה לישראל, יעניק שר הממונה על ארגון עזר אות מערכה לעובד או מתנדב בארגון העזר, שעמד בתנאים שקבע אותו שר, באישור הממשלה.
ארגון עזר הוא מגן דוד אדום וכן "גוף שעיקר עיסוקו הצלת חיי אדם ושעזרתו נדרשת באופן מיידי לשם הצלת חיי אדם בעת התקפה, אשר שר הביטחון הכריז עליו ברשומות, בהסכמת השר שנקבע כאחראי על אותו גוף, ככל שנקבע, או השר הממונה על תחום פעילותו של אותו גוף, שהוא ארגון עזר".
בנוסף רשאי שר הביטחון, בהמלצת ועדה מייעצת ובאישור ועדת החוץ והביטחון של הכנסת, לקבוע תעודת מערכה שתוענק לאדם או לקבוצת בני אדם שתוענק כדלקמן:
(1) למי שגויסו לשירות חירום עקב המערכה – על ידי שר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים;
(2) לעובדים ומתנדבים בארגונים שפעלו באופן יוצא דופן במאמץ המלחמתי או בסיוע אזרחי – על ידי השר הממונה על תחום פעילותו של אותו ארגון;
(3) לעובדים במשטרת ישראל שאינם שוטרים ועובדים בשירות בתי הסוהר שאינם סוהרים, שפעלו באופן יוצא דופן במאמץ המלחמתי או בסיוע אזרחי – על ידי השר לביטחון הפנים;
(4) לאנשים ולקבוצות המפורטים להלן – על ידי השר:
(א) מי שאינו נמנה עם אחת הקבוצות המנויות בפסקאות (1) עד (3), שפעל באופן יוצא דופן במאמץ המלחמתי או בסיוע אזרחי;
(ב) רכזי ביטחון שוטף צבאיים ביישובים שהשר החליט עליהם לעניין זה;
(ג) עובדים בשירות צבא הגנה לישראל.
טרם חקיקת חוק זה התקין שר הביטחון תקנות להענקת אות מערכה לאזרחים בגין מבצע צוק איתן.
לאחר חקיקת חוק זה ובהתאם להוראותיו התקין שר הביטחון תקנות להענקת תעודת מערכה לאזרחים בגין המערכה ברצועת הביטחון.
חוק החשמל, תשי"ד-1954 הוא חוק שאושר בכנסת השנייה ב-24 באוגוסט 1954, לשם הסדרת ייצור החשמל והשימוש בו.
החוק נכנס לתוקף ב-3 במרץ 1955. עם חקיקת חוק משק החשמל הועברה אליו מטרה זו, וחוק החשמל עוסק בעיקר בהסדרת העיסוק בעבודות חשמל ובבטיחות מתקני חשמל.
החוק אושר בכנסת השנייה ב-24 באוגוסט 1954 ונכנס לתוקף ב-3 במרץ 1955, חצי שנה לאחר פרסומו ב"רשומות".
החוק ביטל את פקודת החשמל.
מאז חקיקתו תוקן החוק 6 פעמים.
סעיף 2 לחוק הסמיך את השר הממונה על ביצוע חוק זה (שר העבודה, ואחר כך שר התעשייה המסחר והתעסוקה ומ-2023 שוב שר העבודה) להסדיר את ייצורו, הולכתו או צריכתו של חשמל.
סעיף זה בוטל בתיקון מס' 2 לחוק, במסגרת חקיקתו של חוק משק החשמל, המסדיר נושא זה.
תיקון מס' 4 לחוק, משנת 2011, הורה על הקמתה של מועצת מקצועות החשמל והסדרת פעילותה.
בראש המועצה עומד המנהל למתן רישיונות לעבודות חשמל.
בנוסף תיקן החוק את התנאים לקבלת רישיון לעסוק בעבודות חשמל.
מכוח החוק הותקנו תקנות רבות.
החוק קובע: "לא יעסוק אדם בביצוע עבודת חשמל, אלא אם יש בידו רישיון מאת המנהל למתן רישיונות לעבודות חשמל המתיר לו ביצוע עבודה מסוג זה ובהתאם לתנאי הרישיון".
התנאים לקבלת הרישיון וסמכויות בעלי הרישיון השונים מפורטים בתקנות החשמל (רישיונות) התשמ"ה-1985.
תיקון מס' 4 לחוק מורה בין היתר על הקמתה של מועצת מקצועות החשמל ומסדיר את פעילותה.
תפקיד המועצה לייעץ לשר הממונה בנושאים אלה: סוגי רישיונות לעבודות חשמל, תנאי הכשירות לקבלתם, סוגי עבודות שניתן לבצע, ושימור כשירות בעל הרישיון.
כמו כן, החוק קובע: "לא יתקין אדם מתקן חשמלי ולא ישנה בו שינוי יסודי אלא על־פי היתר בכתב מאת המנהל ובהתאם לתנאי ההיתר".
המנהל (מנהל מינהל החשמל במשרד האנרגיה והתשתית) רשאי, מטעמי בטיחות לאדם או לרכוש, להורות בצו על הפסקת הפעלתו של מתקן חשמלי או השימוש בו, או להתנות את המשך ההפעלה או השימוש בקיום תנאים שפורטו בצו.
המנהל רשאי להסמיך מפקחים, שבסמכותם לערוך בקורת על מנת להיווכח אם מתקיימות הוראות חוק זה.
חוק החזקת תעודת זהות והצגתה, התשמ"ג–1982, אושר בכנסת העשירית, והוא מחייב כל תושב ישראל שמלאו לו 16 לשאת עמו תעודת זהות ולהציגה לפי דרישה של מי שהוסמך לכך.
החובה לשאת תעודת זהות ולהציגה לפי דרישה התקיימה גם קודם לחקיקת חוק זה, מכוח תקנות שעת חירום (החזקת תעודת זהות והצגתה), תשט"ז-1956, שבהן חלה החובה על גברים בלבד.
התקנות נועדו לסייע בהתמודדות עם הפדאיון הפלסטיני.
כיוון שתוקפן של תקנות שעת חירום מוגבל לחודשים מעטים, תוקפן של התקנות הוארך מפעם לפעם בחוק של הכנסת, לעיתים תוך שינוי בהוראות התקנות.
בינואר 1969 הוטלה חובת נשיאת תעודת זהות גם על גברים ביהודה ושומרון, בצו של מפקד האזור, תא"ל רפאל ורדי.
בשנת 1971 הוחלפו תקנות אלה בתקנות שעת חירום (החזקת תעודת זהות והצגתה), התשל"א-1971. גם תוקפן של תקנות אלה הוארך מפעם לפעם בחוק של הכנסת.
בעת הדיון בכנסת בהצעה להארכת תוקף התקנות בשנת 1982 הוחלט להחליף את התקנות בחוק המוקדש לכך, הוא חוק החזקת תעודת זהות והצגתה.
החוק אושר בכנסת ב-21 בדצמבר 1982, ונקבע בו שייכנס לתוקף ב-1 בינואר 1983.
מאז אישורו בכנסת לא חל שינוי בחוק.
סעיף 2 לחוק קובע כי תושב שמלאו לו 16 שנים חייב לשאת עמו תמיד תעודת זהות ולהציגה בפני קצין משטרה בכיר, ראש רשות מקומית, או מי שהוסמך על ידם, וכן שוטר או חייל במילוי תפקידם, כשידרשו זאת ממנו.
גם מי שאינו תושב ומלאו לו 16 שנים חייב לשאת עמו תעודה רשמית המעידה על זהותו והנושאת את תצלומו, והוא חייב להציגה לפי דרישה כאמור בסעיף 2.
על הפרת החוק מוטל קנס, אך סעיף 4 מסייג הוראות אלה וקובע "שלא יועמד אדם לדין על אי הצגת תעודה אם תוך חמישה ימים לאחר שנדרש לכך הוצגה התעודה לפני מי שדרש את הצגתה, או לפני שוטר בתחנת המשטרה, ונקבעה זהותו של האדם על פיה".
שר הפנים ממונה על ביצוע חוק זה והוא רשאי להתקין תקנות לביצועו.
לא הותקנו תקנות מכוח חוק זה.
מימוש החוק בהתנהלות המשטרה ובפסיקה
מיד לאחר התקנת תקנות שעת חירום (החזקת תעודת זהות והצגתה), התשט"ז-1956 נקנסו שבעה אנשים על שלא נשאו תעודת זהות, ואחרים אף נעצרו.
עם זאת, תביעה בגין הפרת החוק או התקנות שקדמו לו נדירה מאוד בתחומי מדינת ישראל מאז ביטול הממשל הצבאי על ערביי ישראל.
בהתאם לתקנות שעת חירום שקדמו לחוק פסק בית המשפט העליון בשנת 1981 כי "תושב שמלאו לו 16 שנה חייב לקבל מפקיד הרישום תעודת זהות, לשאת אותה עמו ולהציגה, בין היתר, בפני שוטר במילוי תפקידו, כאשר הוא נדרש לכך על-ידיו.
סירוב להציג את התעודה הוא בגדר עבירה על החוק הנ"ל."
לפי נוהל של משטרת ישראל נהגו שוטרים לדרוש מעוברי אורח להזדהות באמצעות הצגת תעודת זהות, וזאת מבלי שבהכרח מתעורר בליבו של השוטר חשד כי אותו אדם ביצע או עומד לבצע עבירה.
במקרים רבים הדרישה להזדהות לא הסתכמה בבדיקת תעודת הזהות, אלא כללה גם פעולות נוספות כגון תשאול, הצלבת פרטי תעודת הזהות במסוף המשטרתי, בירור טלפוני עם המוקד המשטרתי וכדומה.
בהתאם לפסק הדין קבעה המשטרה נוהל חדש, שבו נדרשת עילה סבירה לדרישת הזדהות.
עוד קובע הנוהל החדש: "דרישת ההזדהות תיעשה באופן שוויוני.
שוטר יפעל תוך מתן דגש על הימנעות מדעה קדומה (פרופיילינג) ויחס מפלה בשל דת, גזע, מוצא אתני, צבע עור, לאום ומגדר, ותוך שמירה מרבית על כבוד האדם שמתבקשת זהותו."
גם נגד אחדים מסעיפי הנוהל החדש הוגשה עתירה לבג"ץ.
במהלך הדיון אישרה המשטרה שתמחק את סעיף 5ג לנוהל ותתקן את סעיף 5(א)3 לנוהל, ונפסק שיבוטלו סעיפים 4א(5) ו-5ב לנוהל.
בנוסף להסמכה הכללית של שוטר, בחוק שלפנינו, לדרוש מאדם שיציג בפניו תעודת זהות, נכללת הסמכה כזו לשוטר בחוקים נוספים:
בחוקים שונים נקבע מפקח שהוסמך לכך רשאי, לשם פיקוח על ביצוע ההוראות לפי אותו חוק, לדרוש מכל אדם למסור לו את שמו ומענו ולהציג לפניו תעודת זהות או תעודה רשמית אחרת המזהה אותו.
לחוק איסור הונאה בכשרות, תשמ"ג-1983.
חוק החוזים העתידיים על בצל הוא חוק בארצות הברית האוסר על מסחר בחוזים עתידיים על בצל וכן על חוזים עתידים על ביצועי קופות של סרטים.
ב-1955, שני סוחרי בצל ממוצא יהודי, סם סיגל ווינסנט קוסוגה, השתלטו על שוק החוזים העתידיים על בצל בבורסת הסחורות של שיקגו.
על מנת למנוע הישנות התופעה נחקק החוק ב-28 באוגוסט 1958.
החוק תוקן ב-2010 כדי להוסיף חוזים עתידיים על ביצועי קופות של סרטים לרשימת החוזים העתידיים האסורים, בתגובה למאמצי הלובינג של איגוד הקולנוע של אמריקה.
המסחר בחוזים עתידיים על בצל החל בבורסת הסחורות של שיקגו באמצע שנות ה-40 כניסיון להחליף את ההכנסה שאבדה כאשר המסחר בחוזים העתידיים על חמאה נפסק.
באמצע שנות ה-50, חוזים עתידיים על בצל היו המוצר הנסחר ביותר בבורסת הסחורות של שיקגו.
בסתיו 1955, סיגל וקוסוגה קנו כל כך הרבה בצל וחוזים עתידיים על בצל, עד שהם שלטו על 98% מהבצלים הזמינים בשיקגו.
אלפי טון של בצל נשלחו לשיקגו כדי לכסות את הרכישות שלהם.
כל כך הרבה בצלים נשלחו לשיקגו כדי להפחית את המחירים, עד שהיה מחסור בבצל בחלקים אחרים של ארצות הברית.
עד מהרה הם שינו מסלול ושכנעו את מגדלי הבצל להתחיל לרכוש את המלאי שלהם חזרה על ידי איום להציף את השוק בבצל אם לא יעשו זאת.
סיגל וקוסוגה אמרו למגדלים שהם יחזיקו את שאר המלאי שלהם כדי לתמוך במחיר הבצל.
כשהמגדלים החלו לקנות בצל, סיגל וקוסוגה צברו פוזיציות של מכירה בחסר במספר רב של חוזי בצל.
טונות הבצל שהם שמרו במאגרים החלו להתקלקל, ולכן הם שלחו אותם מחוץ לשיקגו כדי לנקות אותם ואז ארזו אותם מחדש והם נשלחו חזרה לשיקגו.
המשלוחים ה"חדשים" של בצל גרמו לסוחרים עתידיים רבים לחשוב שיש עודף בצל נוסף וכך מחירי הבצל בשיקגו ירדו אף יותר.
עד סוף עונת הבצל במרץ 1956, סיגל וקוסוגה הציפו את השווקים בבצליהם והורידו את המחיר של 23 ק"ג של בצל ל-10 סנט לשקית (פחות מהעלות של לשים את הבצל בשקית).
באוגוסט 1955, אותה כמות של בצל תומחרה ב-2.75 דולר לשקית.
סיגל וקוסוגה הרוויחו מיליוני דולרים על העסקה בשל השורט (short) שלהם על חוזים עתידיים על בצל.
המקרה גרם לחקלאי בצל רבים לפשיטת רגל.
התעוררה סערה ציבורית בקרב מגדלי בצל שנותרו עם כמויות גדולות של מלאי חסר ערך.
רבים מהחקלאים נאלצו לשלם כדי להיפטר מהכמויות הגדולות של הבצל שהם רכשו וגידלו.
חוק החמרת ענישה בעבירות מין על רקע לאומני הוא חוק הכולל בעיקר תיקונים לחוק המאבק בטרור, חוק העונשין וחוק למניעת הטרדה מינית, המגדילים את העונש ואת הפיצוי על הטרדה מינית כאשר זו נעשתה על רקע לאומני.
יוזמי החוק הם חברי הכנסת לימור סון הר-מלך ויצחק קרויזר ממפלגת עוצמה יהודית, וחברי הכנסת יוליה מלינובסקי, יבגני סובה ושרון ניר ממפלגת ישראל ביתנו.
על פי דברי ההסבר להצעת החוק, מטרתו היא
"להתמודד עם פגיעה מינית בנשים או הטרדה מינית של נשים על רקע לאומני, על ידי כך שיובהר כי עבירת מין עשויה להיחשב למעשה טרור לעניין חוק המאבק בטרור...
וכי ההוראה בדבר מניע של גזענות...
תחול גם על עבירות הטרדה מינית.
עוד מוצע לקבוע הוראות לעניין כפל פיצוי ללא הוכחת נזק למי שנפגע מסוגים מסוימים של הטרדה מינית על רקע לאומני".
הצעת החוק נדונה בכנסת בקריאה ראשונה בכ"ב בתמוז התשפ"ג, 11 ביולי 2023, והועברה לדיון בוועדה המשותפת של הוועדה לביטחון לאומי והוועדה לקידום מעמד האישה ולשוויון מגדרי.
ב-18 ביולי אישרה הוועדה המשותפת את החוק לקריאה שנייה ושלישית, ובי"ב באב, 30 ביולי, אושר החוק.
לחוק המאבק בטרור קובע שהעונש על עבירה שהיא מעשה טרור יהיה כפל העונש הקבוע לאותה עבירה, ולא יותר מ־25 שנים.
התיקון לחוק זה מבהיר שכלל זה חל גם על עבירות (המנויות בחוק העונשין) של אונס אישה, מעשה סדום בגבר בנסיבות השקולות לאונס וסוגים מסוימים של מעשה מגונה.
העונש על ביצוע עבירה של הטרדה מינית (לפי הגדרתה בחוק למניעת הטרדה מינית) מתוך מניע של גזענות או עוינות כלפי ציבור (כהגדרתם ב), יהיה כפל העונש הקבוע לעבירה, לעניין עבירות שהעונש עליהן לא עולה על עשר שנים.
על פי החוק למניעת הטרדה מינית, בית המשפט רשאי לפסוק פיצויים ללא הוכחת נזק בשל הטרדה מינית או בשל התנכלות, בסכום שלא יעלה על 120,000 ש"ח.
החוק מכפיל תקרה זו כאשר העבירה נעשתה מתוך מניע של גזענות או עוינות כלפי ציבור.
בנוסף לתיקונים הנ"ל החוק מטיל על גורמי האכיפה והתביעה חובת דיווח לוועדה לביטחון לאומי של הכנסת, על מנת להציף את היקף התופעה.
פרקליט המדינה ומפכ"ל משטרת ישראל ידווחו לוועדה, בכל שנה, על מספר כתבי האישום שהוגשו בתיקים של עבירות מין ועבירות הטרדה מינית ממניע של גזענות, ובתיקים של עבירות מין שהן מעשה טרור ועל מספר תיקי החקירות שנפתחו בגין עבירות אלו.
חברת הכנסת לימור סון הר מלך נימקה את הצעת החוק: "שילוב של הטרדה מינית, שנעשה על רקע לאומני מותיר בנפגעות צלקת כפולה.
גם את הצלקת של נפגעת הטרור וגם את הצלקת של נפגעת ההטרדה.
על כן אין שום סיבה שהענישה לא תהיה כפולה." חברת הכנסת יוליה מלינובסקי אמרה כי "הטענה הרווחת היא שאונס זה אונס, ואיני ממעיטה בכך לרגע, אך גם רצח הוא רצח, ובכל זאת אנו מבדילים בין רצח פלילי ובין מחבל שמבצע פיגוע".
והוסיפה כי מועצת הביטחון של האו"ם קבעה בהחלטה מספר 1820 משנת 2008 כי תקיפה מינית שמבצע בן לאום אחד בבן לאום שני באזור המצוי בסכסוך בין שני העמים, תוכר כפשע מלחמה.
בפני ועדות הכנסת הוצגו עדויות על מקרי תקיפה של נשים יהודיות באזורים מעורבים, כשהזהות הלאומית של הקורבנות שימשה מניע נוסף לתוקפים.
בחמור שבהם המחבל אנס ורצח את אורי אנסבכר.
לעומת זאת, חבר הכנסת עופר כסיף, שהצביע נגד החוק, טען ש"חלקו מיותר, כי הוא חוזר על הוראות קיימות, וכולו גזעני ומכוון להפלות לרעה מיעוטים לא יהודים בישראל".
חבר הכנסת גלעד קריב הוקיע את חברי האופוזיציה שהתחמקו מהצבעה נגד החוק ו"נתנו ידם לחקיקה גזענית".
ארבעה ניירות עמדה שהוגשו לוועדת הכנסת, מטעם ארגון "נבחרות" של נשים חרדיות, יוזמות אברהם, והתנועה הרפורמית, הביעו התנגדות לתיקון החקיקה שהוא, לדעתם, גזעני ומוזיל את כלל הפגיעות המיניות.
נייר עמדה מטעמם של ארגון זכויות האדם "בצלמו" וארגון זכויות הנשים "יהודית" הביעו תמיכה בחוק, לדעתם, תקיפות מיניות על רקע לאומני הן תופעה רחבת היקף ומטרידה מאוד, וכי החוק יביא לצמצום אירועי הטרור הנעשים באמצעות תקיפה מינית.
ראשיהם של איגודי רופאים אחדים, בהם פרופ' חגי לוין, יו"ר איגוד רופאי בריאות הציבור, יצאו נגד הצעת החוק, בנימוק ש"עולה ממנה ניחוח גזעני מובהק".
בעקבות אישור החוק, ד"ר אורית קמיר, יוזמת החוק למניעת הטרדה מינית, מתחה ביקורת על חוק החמרת ענישה בעבירות מין על רקע לאומני, ותיארה אותו "חוק גזעני לתפארת, המזהם את יחסו של המשפט הישראלי להטרדה מינית בלאומנות שוביניסטית".
מאמר המערכת של העיתון "הארץ" הגדיר את החוק "חוק רקוב", משום שהוא "מתאים את הענישה ל'גזעו" של העבריין – עונש אחד לאנס יהודי ועונש אחר לאנס ערבי".
במלחמת חרבות ברזל נשמעו עדויות קשות על מקרים רבים של אלימות מינית של מחבלי החמאס כלפי נשים ישראליות.
בחודש מרץ 2023 דיווח שר המשפטים יריב לוין לוועדה לביטחון לאומי שלא הוגשו כתבי אישום בגין עבירות מין על רקע לאומני.
השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר דיווח על חקירת חשדות לעבירות מין על רקע לאומני במתקפת הפתע על ישראל.
חוק החיילים המשוחררים (החזרה לעבודה), תש"ט–1949 נחקק על ידי הכנסת הראשונה לשם הבטחת זכויותיהם של החיילים המשוחררים ממלחמת העצמאות ובני משפחותיהם.
סעיף עיקרי בחוק, שנוסף לו בשנת 1997, מגביל את האפשרות לפטר חייל בעת שירותו במילואים וזמן מה לאחר מכן.
החוק אושר בכנסת הראשונה ב-25 באפריל 1949. מאז חקיקתו תוקן החוק 18 פעמים.
בתיקון מס' 7 לחוק, משנת 1977, נוסף לו סעיף 5א, הקובע שזכותו של חייל משוחרר משירות סדיר להחזרה לעבודה רק על מי שביום התגייסותו מלאו לו 20 שנה.
דברי ההסבר להצעת החוק נימקו צמצום זה:
זה שנים רבות מבקשת הסתדרות הנוער העובד והלומד לבטל בחוק החיילים המשוחררים (החזרה לעבודה) את הזכות הזאת המוקנית לחייל המשוחרר משירות סדיר, בהיותה משוכנעת כי זכות זאת גורמת נזק יותר משהיא מביאה תועלת.
לתביעה זאת שותפת גם ההסתדרות הכללית של העובדים."
בתיקון מס' 11 לחוק, משנת 1997, נוסף לו סעיף 41א, האוסר פיטורי עובד בשל בשירותו במילואים.
בתיקון מס' 12 לחוק, משנת 2001, תוקן סעיף 41א, ונוסף סעיף 41ב, המחיל את הגבלות הפיטורים גם על עובד המועסק דרך קבלן כוח אדם.
חייל משוחרר שסמוך לפני התגייסותו היה עובד קבוע במפעל, חייב בעל המפעל –
(1) לקבלו בחזרה לעבודה שבה עבד סמוך לפני התגייסותו, בתנאים שאינם גרועים שבהם היה עובד באותה עבודה אלמלא התגייס; או
(2) אם קבלתו לעבודה האמורה ובתנאים כאמור אינה בגדר אפשרות מעשית – לקבלו לעבודה הטובה ביותר ובתנאים הטובים ביותר שהם בגדר אפשרות מעשית.
הוראה זו לא תחול על חייל משוחרר שלפני התגייסותו קיבל מבעל המפעל פיצויי פיטורים, ועל חייל משוחרר שאחרי התגייסותו קיבל פיצויי פיטורים על פי הסכם בתום־לב עם בעל המפעל.
עובד קבוע לעניין זה, הוא –
(1) עובד שהועסק במפעל לפחות שישה חדשים רצופים; או
(2) עובד שרואים אותו כעובד קבוע, או כעובד עונתי קבוע, לפי הנהוג במפעל או בענף התעסוקה שהעובד מועסק בו, או לפי המוסכם בחוזה עבודה קיבוצי או אחר, אף אם העובד הועסק במפעל פחות משישה חדשים רצופים.
הוראות אלה אינן חלות על חייל משוחרר משירות סדיר אלא אם התקיימה בו אחת מאלה:
(1) ביום התגייסותו מלאו לו 20 שנה;
(2) ביום התגייסותו טרם מלאו לו 20 שנה, אולם התייצבותו לשירות ביטחון או להמשך שירות באה אחרי דחייה לפי סעיף 28 לחוק שירות ביטחון, למועד שבו כבר מלאו לו 20 שנה.
חייל משוחרר שהתקבל לעבודה כאמור לעיל, חייב בעל המפעל להעסיקו שישה חדשים מיום שנתקבל, או תקופה קצרה מזו כל זמן שהעסקתו היא בגדר אפשרות מעשית, ואין הוא רשאי לפטרו אלא בגלל התנהגות רעה חמורה.
כתום שישה חדשים אלה יחולו עליו החוק, הנוהג והתנאים החלים על פיטורי עובדים במפעל.
לחייל משוחרר שהתקבל לעבודה כאמור לעיל, תיחשב התקופה שמיום התגייסותו ועד ליום החזרתו לעבודה כחלק מהוותק שלו, לעניין זכויות התלויות בוותק.
בנוסף, בגין תקופה זו על מעסיק והעובד להמשיך בהפרשות לקופת גמל, כפי שהיו נוהגים אילו המשיך לעבוד.
אם החייל המשוחרר לא חזר לעבודתו, חלה חובה זו על התקופה שמיום התגייסותו ועד ליום שחרורו.
זכות עבודה לבני משפחת חיילים נפטרים ונכי מלחמה
כאשר אדם נפטר בעת שירותו בצה"ל (שירות סדיר או שירות מילואים) או הפך לנכה מלחמה, והיה קודם לכן עובד קבוע במפעל, חייב בעל המפעל, לקבל לעבודה אחד מבני משפחתו של אותו אדם, אם אותו בן־משפחה מתאים לעבודה שבה עבד אותו אדם או לעבודה אחרת הפנויה במפעל.
הוראה זו לא תחול במקרה שהאדם שמת בשירות או שהיה לנכה־מלחמה קיבל לפני התגייסותו פיצויי־פיטורים מבעל המפעל, ובמקרה שאותו אדם או הבאים תחתיו קיבלו לאחר התגייסותו פיצויי־פיטורים על פי הסכם בתום לב עם בעל המפעל.
לעניין זה, בני משפחתו של אדם הם
(2) בנים ובנות, ובנים ובנות חורגים, שמחסורם היה עליו;
(3) הורים, שעל האדם הייתה לפחות מחצית מחסורם או שעלו לישראל לאחר התגייסותו.
שר הביטחון ימנה ועדות תעסוקה לצורך חוק זה; יושבי ראש הוועדות יתמנו בידי שר המשפטים לאחר התייעצות עם שר הביטחון.
שר העבודה רשאי למנות יועץ לכל ועדת תעסוקה.
אדם הטוען שזכויותיו מכוח חוק זה הופרו רשאי לפנות לוועדת תעסוקה בבקשה שתפסוק בכל עניין הנוגע לזכויותיו האמורות.
מצאה ועדת תעסוקה שמעסיק לא קיים חובה המוטלת עליו כלפי התובע לפי חוק זה, תיתן אחד מאלה:
(1) בהסכמת התובע – צו המורה לנתבע לקבל או להחזיר, לפי העניין, את התובע לעבודה;
(2) צו המורה לנתבע לשלם פיצויים לתובע;
(3) צו להעסקה וצו לפיצויים.
על החלטה של ועדת תעסוקה ניתן לערער בבית דין אזורי לעבודה.
נכי מלחמה וזכויות קדימה לעבודה
שר הביטחון רשאי, בהסכמת שר העבודה, להתקין תקנות, ובהן:
(א) להטיל חובה על נותני עבודה, או על סוגים מסוימים של נותני עבודה, להעסיק נכי מלחמה במכסה או במספר שיקבע בתקנות;
(ב) לייחד לנכי מלחמה סוגי עבודות במפעלים או התעסקויות מסוימות;
(ג) לקבוע את סדרי קבלת נכי מלחמה לעבודה ואת תנאי העסקתם;
(ד) לקבוע את הנוהל ואת התנאים בדבר רישום נכי מלחמה ואת דרכי קביעת התאמתם לעבודה;
(ה) לכונן רשויות מוסמכות לטיפול בענייני העסקת נכי מלחמה ולקבוע את סמכויותיהן.
בהתאם לסמכותו זו התקין השר את תקנות העסקת נכי מלחמה, תשי"א-1951.
הגבלת פיטורים של משרת במילואים
אין לפטר עובד בשל שירותו במילואים, קריאתו לשירות מילואים או שירותו הצפוי בשירות מילואים, לרבות בשל תדירותו או משכו, ואם פוטר – בטלים הפיטורים.
בנוסף להגבלה זו, חוק שוויון ההזדמנויות בעבודה אוסר הפליה בשל שירות במילואים בתחומים של קבלה לעבודה, תנאי העבודה, קידום, הכשרה מקצועית ופיטורים.
אין לפטר עובד בתקופת היותו בשירות מילואים אלא בהיתר מאת ועדת התעסוקה, וכאשר שירות מילואים עולה על יומיים רצופים, אין לפטר בלא היתר כאמור גם בתקופה של שלושים ימים לאחר תום שירות המילואים.
היתר יינתן רק אם הוכיח בהמעסיק שהפיטורים המבוקשים אינם מחמת שירות המילואים.
תקות אלה לא יובאו בחשבון במניין ימי הודעה מוקדמת לפיטורים.
פיטורים, לעניין זה, כוללים גם אי חידוש חוזה עבודה לתקופה קצובה, שהוא אחד מאלה:
(1) חוזה עבודה לתקופה קצובה של שנים עשר חודשים או יותר;
(2) חוזה עבודה לתקופה קצובה הפחותה משנים עשר חודשים, שהאריך או שחידש העסקה קודמת של העובד שהייתה סמוך לפני תחילת תוקפו של החוזה.
כאשר קבלן כוח אדם פיטר עובד בניגוד להגבלות האמורות לעיל, חזקה היא שהמעסיק בפועל גרם לפיטורים.
החוק קובע כי שר הממונה על ביצוע כל חוק שהוא, רשאי, לאחר התייעצות עם שר הביטחון ושר העבודה, להתקין תקנות המקלות עם חיילים משוחררים או נכי מלחמה.
בשנים 1994–1996 קבע החוק הגדלה של קצבת הילדים המשולמת לחיילים ולבני משפחותיהם.
סעיף זה נתפס כמיועד להפלות ערבים וחרדים ולכן בוטלה הטבה זו החל משנת 1997.
חוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה), תשל"א-1970 הוא אחד מחוקי החוזים במשפט הישראלי, והוא מסדיר את הסעדים המגיעים לצדדים בעת הפרת חוזה.
עד לחקיקת החוק, הנורמה המשפטית המחייבת בישראל בנוגע לאכיפת חוזים הייתה קבועה בסעיפים 106–111 למג'לה העות'מאנית.
החוק מניח שהחוזה נכרת כדין והופר, ועל כן יש לאפשר לנפגע, בכפוף לתנאים מסוימים, לבחור את התרופות המתאימות לו.
החוק התבסס במידה רבה על הצעת חוק בדבר מכר טובין בינלאומי שהתקבלה בוועידה בינלאומית בהאג באפריל 1964, בשינויים המחויבים לפי המציאות הישראלית.
הצעת חוק ראשונה בנושא הוגשה על ידי ממשלת ישראל השתים עשרה בשנת 1965, אך החקיקה לא התקדמה עד לבחירות לכנסת השישית שהתקיימו כחצי שנה לאחר הגשת ההצעה.
הכנסת השישית עסקה בחקיקה אזרחית ענפה ובחרה לחכות עם חקיקה מחודשת של החוק.
עם כינוס הכנסת השביעית החלו לקדם חקיקה אזרחית משמעותית נוספת ובמקביל לעבודה על חוק החוזים (חלק כללי) הוגשה ב-9 בספטמבר 1969 הצעת חוק החוזים (תרופות בשל הפרת חוזה).
ועדת החוקה, חוק ומשפט של הכנסת הקדישה דיונים רבים לחוק גם לאחר הגשתו, תיקנה 17 סעיפים באופן מהותי ואף הוסיפה 5 סעיפים שלא היו בהצעת החוק בקריאה ראשונה.
החוק אושר בכנסת ב-15 בדצמבר 1970, ונקבע בו שתחילתו ב-27 במרץ 1971, ושעל חוזים שנכרתו לפני תחילתו יוסיף יחול הדין הקודם.
מאז אישורו תוקן החוק פעם אחת בלבד, בתיקון טכני שבא להתאים את נוסח החוק לתיקון בחוק פסיקת ריבית והצמדה.
החוק מחולק לשלושה פרקים: פרק א' עוסק בהגדרות והוראות כלליות של החוק; פרק ב' עוסק בשלושת סוגי התרופות בגין הפרת חוזה - אכיפה, ביטול ופיצויים; ופרק ג' עוסק ב"שונות".
פרק א' - הוראות כלליות
בדומה לחוקים רבים, סעיף 1 עוסק בהגדרות למונחים שבחוק.
בין השאר קובע הסעיף כי "הפרה" היא מעשה או מחדל שהם בניגוד לחוזה, וכי "נפגע" הוא מי שזכאי לקיום החוזה שהופר.
קובע כי מי שנפגע מהפרתו של חוזה רשאי לתבוע את אכיפתו או ביטולו, וכן הוא זכאי לפיצויים.
קביעה זו היא הכלל העקרוני המאפשר לנפגע לתבוע עד שני סוגי סעדים: האחד הוא אכיפה או ביטול, והשני הוא פיצויים, אשר יכולים להינתן כסעד משלים לאחד מהסעדים האחרים או כסעד בלעדי.
הנפגע לא זכאי לקבל כפל פיצוי, היינו לזכות גם באכיפת החוזה וגם בביטולו, או גם הפיצויים קיום וגם בפיצויי הסתמכות.
סעד האכיפה ופיצויים ניתנים רק באמצעות בית המשפט, לעומת ביטול החוזה שהוא "סעד עצמי" שיכול להתבצע ללא התערבות שיפוטית.
סימן א' - אכיפת החוזה
מגדיר כי זכותו של הנפגע לבקש מבית המשפט כי יאכוף את קיום החוזה, למעט ארבעה מקרים בהם החוזה לא ניתן לאכיפה:
בנוסף לסייגים בסעיף 3, מבהיר כי בית המשפט רשאי להתנות את אכיפת החוזה בקיום הבטחות או חיובים שיש לנפגע כלפי המפר.
בעקבות סעיף זה, במקרים בהם בית המשפט לא יכול להורות על ביצוע מדויק של החוזה הוא מורה על "ביצוע בקירוב" גם אם הדבר משית עלות מסוימת על הנפגע.
למשל, במקרה בו אדם רכש דירה אך הקבלן התמהמה בסיום הבנייה, על הקבלן לספק לו דירה חלופית, אך נפסק כי במקרה שהקבלן יכל לספק לנפגע רק דירה טובה יותר, בית המשפט יתנה את אכיפת החוזה בתשלום של הנפגע על ההפרש בין הדירה המקורית לדירה החדשה.
מסדיר כי פס"ד המורה על אכיפת הסכם העוסק ברישום מקרקעין, מהווה צו מחייב לרישום הזכות במרשם המקרקעין ואין צורך לפתוח בהליך משפטי נוסף.
סימן ב' - ביטול החוזה
בפתח הסימן, מגדיר כי הפרה יסודית של החוזה היא אחת משני מקרים.
ראשית, הפרה שהוגדרה בחוזה הנידון כי היא תהווה הפרה יסודית.
עם זאת, הסעיף מבהיר כי אם החוזה מגדיר שורה של הפרות כהפרות יסודיות, ללא שהוא מבחין ביניהן ומבהיר את ההוראה הגורפת, לא יהוו הסעיפים הפרה גורפת אלא אם בשעת כריתת החוזה היה סביר להתנות כך.
סוג שני של הפרה יסודית היא הפרה שאדם סביר לא היה חותם על אותו החוזה אילו היה יודע מראש על ההפרה הזו.
למשל, איחור קצר בתשלום ללא שהוכח נזק לצד השני אינו מהווה הפרה יסודית, אך איחור ניכר ברישום הזכויות על שם הרוכשים מהווה הפרה יסודית.
קובע כי במקרה שהתקיימה הפרה יסודית של החוזה, הנפגע רשאי לבטלו ללא תנאי נוסף ובאופן מיידי.
כאמור, האפשרות לבטל אינה מחייבת התערבות של בית המשפט.
עם זאת, גם במימוש זכות הביטול על הנפגע לפעול בתום לב ובמקרים חריגים מאוד של פעולה בחוסר תום לב ייתכן ובית המשפט לא יאפשר את ביטול החוזה.
במקרה ומדובר בהפרה שאינה יסודית, על הנפגע לתת למפר זמן סביר לתיקון ההפרה ורק לאחר שההפרה לא תוקנה הוא רשאי לבטל את החוזה.
המפר רשאי לפנות לבית המשפט ולטעון כי ביטול החוזה היה בלתי צודק, עם זאת עליו לפנות לבית המשפט תוך זמן סביר מהודעת הביטול, אחרת טענתו תידחה על הסף.
לעיתים התנהגות הצד הנפגע יכולה להגדיר הפרה יסודית כהפרה שאינה יסודית, למשל במקרה שהתקיימה הפרה יסודית אך הנפגע הודיע על ביטולה לאחר שנתיים ממועד ההפרה.
במקרה ומדובר בחוזה שניתן להפרדה לחלקים והופר רק חלק אחד מהחוזה, ניתן לבטל רק את אותו החלק ולא את החוזה כולו, אלא אם מדובר בחלק שהפרתו מביאה להפרה יסודית של כלל החוזה.
דרך הביטול לפי היא בהודעה של הנפגע למפר תוך זמן סביר לאחר שנודע לו על ההפרה.
אם הנפגע השתהה בנתינת הודעת הביטול מעבר לזמן סביר, רואים אותו כמי שזנח את זכות הביטול.
עם זאת, הנפגע רשאי לתת למפר הודעה חדשה על ארכה לתיקון ההפרה ובכך הוא "מחיה" מחדש את ההליך.
אין צורה פורמלית סדורה להודעת ביטול והיא יכולה להיות גם בדרך של התנהגות.
אם בוטל החוזה, קובע כי ככלל על כל צד להשיב לצד האחר את מה שקיבל לפי החוזה.
אם ההשבה אינה אפשרית או בלתי סבירה, יש לשלם את שווי הנכס שיש להשיב.
בכל מקרה, הנפגע רשאי לבחור לשלם את שווי הנכס במקום להשיבו ולחלופין הוא רשאי לבחור שהמפר ישלם את שווי הנכס במקום להשיבו.
חובת ההשבה לוקחת בחשבון דמי שימוש ראויים במקרה שהיו, למשל רוכשי דירה שביטלו את חוזה המכר לאחר מספר חודשי מגורים בו, עם השבת הנכס הקבלן ישיב להם את התשלום על הדירה בניכוי דמי שכירות ראויים לתקופה בה הם גרו.
מטרת ההשבה היא למנוע מצב של עשיית עושר ולא במשפט ועל כן דיני חוק זה חלים עליה.
קובע כי על המפר לפצות את הנפגע מהפרת החוזה, אם מדובר בנזק שהיה על המפר לצפות שייגרם עקב ההפרה.
נטל ההוכחה הוא על הנפגע ועליו להראות בוודאות סבירה שנגרם לו נזק ומה היקפו.
מביא שני מצבים שבהם ניתן לפסוק פיצוי ללא הוכחת נזק.
מקרה ראשון הוא כאשר ההפרה הייתה אי-סיפוק מוצר או שירות מסוים, הפרה שהובילה לביטול החוזה, ויש הפרש בין גובה התמורה בחוזה לבין מחיר השוק ביום ביטול החוזה (למשל, הופרה התחייבות לספק רכב חדש ובין חתימת החוזה לביטולו עלה מחיר הרכב).
מקרה שני הוא הפרת חיוב לתשלום כספי, בו הנפגע זכאי לריבית על הפיגור בתשלום ללא הוכחת נזק.
אם מדובר בנזק שאינו ניתן לשיעור בכסף (כגון עוגמת נפש או פגיעה בשם הטוב) מסמיך את בית המשפט לקבוע מה גובה הפיצוי הראוי, ללא חובה על הנפגע להביא ראיות לגובה הנזק.
אם מדובר בנזק שאינו ניתן לשיעור בכסף (כגון עוגמת נפש או פגיעה בשם הטוב) קובע שמפר לא זכאי לפיצויים על נזק שהוא היה יכול למנוע או לצמצם באמצעים סבירים.
סעיף זה לא חל על פיצויים שאינם דורשים הוכחת נזק (סעיף 11) וכן לא על פיצויים מוסכמים (סעיף 15), שכן הפיצויים הללו אינם תלויים בהתנהגותם של המפר או הנפגע.
סוג נוסף של פיצוי ללא הוכחת נזק הוא פיצויים מוסכמים.
קובע כי אם נקבע בהסכם גובה קצוב לפיצויים, ניתן לפסוק אותם לטובת הנפגע ללא צורך בהוכחת נזק.
עם זאת, בית המשפט רשאי להפחית את גובה הפיצויים אם הוא רואה שאין יחס סביר בין גובה הפיצוי שנקבע לנזק שנגרם, וניתן היה לראות זאת בעת כריתת החוזה.
כמו כן, הסעיף קובע כי קיומם של פיצויים מוסכמים לא גורע כשלעצמו מזכותו של הנפגע לתבוע פיצויים לפי סעיפים אחרים לחוק, במקרה שלא מדובר בכפל פיצוי.
אי האפשרות לקבל כפל פיצוי היא רק אם הכפל מוטל על המפר.
אך אם בנוסף לפיצוי של המפר לנפגע מגיע פיצוי מחברת ביטוח, קובע כי לא ניתן להוריד מפיצויי המפר בשל פיצויי הביטוח והנפגע זכאי לכפל פיצוי.
סעיף זה חל רק על ביטוח פיצוי, כלומר ביטוח שאינו תלוי בגובה הנזק שנגרם (כמו ביטוח חיים).
כאשר מדובר בביטוח שיפוי, בו חברת הביטוח משפה את המבוטח לפי גובה הנזק (או עד תקרה אחרת), הנפגע לא זכאי לכפל פיצוי וסכום ההשתתפות של הביטוח ינוכה מפיצויי המפר.
כאשר מדובר בהפרה צפויה, היינו שאחד הצדדים גילה כי בדעתו להפר את החוזה או שמסתבר מנסיבות העניין שעתידה להתרחש הפרה, קובע כי רשאי הנפגע להתחיל בהליך משפטי לקבלת תרופות עוד בטרם הגיע המועד שנקבע בחוזה.
במקרים שהתרופה המבוקשת היא ביטול החוזה או פיצויים, ניתן לפסוק את התרופה מיד.
כאשר התרופה היא אכיפה, בית המשפט לא רשאי לתת צו לאכיפת החוזה למועד מוקדם יותר מהמועד שנקוב בחוזה.
עוסק במקרה של אונס או סיכול החוזה.
כאשר קרה אירוע שמפר לא היה אמור לצפות, לא היה ביכלתו למנוע את הנסיבות המסכלות וכן הנסיבות הופכות את קיום החוזה לבלתי אפשרי או שונה באופן מהותי מהמוסכם, לא ניתן יהיה לדרוש את אכיפת החוזה או פיצויים על הפרתו.
עם זאת, הנפגע רשאי לבקש את ביטול החוזה, אך אם לא ביקש החוזה יחייב את שני הצדדים כמוסכם.
בית המשפט קבע כי בעוד שהמבחן הראשון הוא אובייקטיבי ויש לבדוק האם אדם סביר היה צופה את הסיכול, המבחן השני הוא סובייקטיבי ויש לבדוק האם ביכלתו של המפר עצמו למנוע את הסיכול.
אם היה בידי הנפגע נכס של המפר, מאשר לו לעכב אצלו את הנכס עד לביצוע התרופה להפרה.
העיכבון יהיה לפי התנאים שנקבעו בחוק המיטלטלין.
סעיפי החוק לא מתייחסים לשאלה האם הוראות החוק הן דיספוזיטיביות (ניתנות לשינוי על ידי הצדדים בהסכמה מראש) או קוגנטיות (אינן ניתנות להתנאה, כמו רבים מדיני העבודה למשל).
בתחילה דעות המלומדים היו חלוקות אך במהלך השנים התקבעה הפסיקה כי החוק הוא דיספוזיטיבי והצדדים רשאים בהסכם לקבוע מראש אילו תרופות ניתן לקבל ואילו לא.
חוק הים הוא תחום במשפט בינלאומי פומבי ושמן של מספר אמנות בינלאומית המסדירות את זכויותיה ומחויבויותיה של מדינה בתחום הים הסמוך לחופיה וקובעות כללים למניעת סכסוכים בין מדינות על רקע זה.
בעקבות "מלחמת הבקלה" - סכסוך בין בריטניה לאיסלנד שנבע מהגדלת האזור סביב חופי איסלנד שהדיג בו הותר רק לספינות איסלנדיות, התקבלה ב-1983 אמנה בינלאומית הקרויה "אמנת האומות המאוחדות לחוק הים" (UNCLOS - United Nations Convention on the Law of the Sea).
168 מדינות חתמו ואשררו את האמנה, ישראל לא ביניהן.
בין היתר, האמנה קובעת כי לכל מדינה יוגדר אזור כלכלי בלעדי של 200 מייל ימי (כ-370.4 ק"מ) מחופיה ובו יש בלעדיות לאותה המדינה בניצול אוצרות הים.
אמנה זו הרחיבה מאוד את התחום הקודם בו מדינה הייתה זכאית לנצל את אוצרות הים - תחום המים הטריטוריאליים, 12 מייל ימי, כ-22 ק"מ מהחוף.
לאמנה הייתה השפעה משמעותית על גודל צי הדיג וגודל הספינות.
ציי הדיג של מדינות בעלות קו חוף ארוך כגון ארצות הברית וקנדה גדלו, בעוד שציי הדיג של מעצמות דיג בעבר כדוגמת מדינות מזרח אירופה ויפן קטנו, שכן לא ניתן היה יותר לדוג בשדות הדיג העשירים שכיום הם בתחומי 200 המייל הימי של מדינות אחרות.
האמנה הביאה לחיסול צי הדיג למרחקים של מדינות מסוימות כדוגמת בריטניה, משום שעתה חל עליהם איסור להיכנס לשדות הדיג העשירים שהפכו לתחומן הבלעדי של מדינות אחרות.
במערב אירופה פותחו ספינות דיג קטנות בעלות יכולת דיג רבה, שיתרונן בעלות ובהוצאות תפעול נמוכות.
אמנת האומות המאוחדות לחוק הים החליפה את המושג הישן יותר "חופש הימים", מהמאה ה-17. על פי תפיסה זו, הזכויות הלאומיות הוגבלו לחגורת מים מוגדרת המשתרעת מקווי החוף של אומה ועד למרחק 3 מיילים ימיים (כ-5.6 ק"מ) מהחוף על פי כלל "ירי התותח".
כלל זה, שפותח על ידי המשפטן ההולנדי קורנליוס ואן ביינקרסהוק(אנ') קבע כי לאומה יש זכות לשלוט במי הים באותו הטווח בו היא יכולה להפעיל בקרה אפקטיבית על כלי שיט מהחוף.
טווח תותחי החוף במאה ה-17 היה כ-3 מיילים ימיים, ומכאן נקבע הכלל האמור.
כל המים מעבר לגבולות הלאומיים נחשבו למים בינלאומיים: חופשיים לכל העמים, אך אינם שייכים לאף אחד מהם.
בתחילת המאה ה-20, הביעו מספר מדינות את רצונן להרחיב את תחום המיים הלאומיים.
חבר הלאומים כינס ועידה לדון בסוגיה זו ב-1930 בהאג, אך לא הושגו בה הסכמות.
בשנת 1945 הרחיב נשיא ארצות הארי טרומן את תחום המים הלאומיים של ארצו ל-200 מיילים ימיים (כ-370 ק"מ).
בין 1946 ל-1950, צ'ילה, פרו ואקוודור הרחיבו גם הן את זכויותיהן לטווח זה.
מדינות אחרות הרחיבו את תחום המים הטריטוריאליים שלהן ל-12 מייל ימי (כ-22 ק"מ).
עד שנת 1967, רק 25 מדינות עדיין השתמשו בטווח של 3 מייל בעוד ש-66 מדינות קבעו גבול טריטוריאלי של 12 מייל ימי ושמונה קבעו טווח של 200 מייל ימי.
חוק הכנסת, התשנ"ד-1994 הוא חוק המסדיר היבטים שונים בפעילותה של הכנסת שהם מפורטים מכדי להיכלל בחוק יסוד: הכנסת, אך מהותיים מכדי שיופיעו רק בתקנון הכנסת.
עיקרון דומה הנחה את חקיקתו של חוק הממשלה ב-2001.
החוק מסדיר מספר עניינים פרוצדורליים הקשורים בכינוסה של כנסת חדשה.
החוק קובע מהו מועד כינוסה של הכנסת לאחר הבחירות, ואת ההוראה לפיה היא נפתחת על ידי נשיא המדינה, שבהמשך מעביר את המושכות לוותיק מבין חברי הכנסת.
האחרון מנהל את ישיבות הכנסת עד לבחירת יושב ראש קבוע.
כן קובע החוק הוראות בדבר הצהרת האמונים של חברי הכנסת.
חוק הכנסת קובע גם את הקמתה של ועדה מסדרת, שתפקידה לקבוע את ההרכב הסיעתי של ועדות הכנסת.
בחוק הכנסת הוראות שונות הנוגעות לפעילות הפרלמנטרית בכנסת.
בחוק מעוגנים שני כנסי הכנסת השנתיים, והפגרות שביניהם.
החוק אינו נוקב במועדים מדויקים, אלא נותן בידי ועדת הכנסת מרחב תמרון מסוים: על כנס החורף להיפתח בתוך ארבעה שבועות לאחר סוכות ועל כנס הקיץ להיפתח בתוך ארבעה שבועות לאחר יום העצמאות.
בכל מקרה, משכם של שני הכנסים חייב להיות שמונה חודשים לפחות.
החוק גם מסדיר את כינוסה של הכנסת במהלך הפגרה - על פי דרישת הממשלה או 25 חברי הכנסת.
החוק עוסק גם בדרכים להשעיה ולהעברה מכהונה של יושב ראש הכנסת וסגניו, ומגביל את מספר הסגנים לשבעה.
מספר הוראות עוסקות בוועדות הכנסת.
בין היתר, הוגבל מספר החברים בוועדות והועמד על 15, למעט ועדת החוץ והביטחון, ועדת הכספים, וועדת החוקה, חוק ומשפט, בהן נקבע כי יכהנו 17 חברים.
לגבי ועדת הכנסת, נקבע כי הכנסת תקבע בכל פעם מחדש מהו מספר החברים.
הוראה נוספת מסדירה את קיומן של ועדות משנה שישיבותיהן חסויות, במקרים שיושב ראש הוועדה, לאחר התייעצות עם יושב ראש הכנסת, סבר כי יש לסגור אותן מטעמים של ביטחון המדינה, יחסי החוץ או קשרי מסחר בינלאומיים.
זאת, בניגוד לעיקרון הכללי של פומביות הישיבות בכנסת.
הוראה אחרת מטילה על הרמטכ"ל חובה להתייצב בפני ועדת החוץ והביטחון לדיווח דו-חודשי, או על פי דרישת הוועדה.
בשנת 2000 נוסף לחוק פרק העוסק בראש האופוזיציה, ובכך עוגן לראשונה מעמדו בחוק.
החוק קובע כיצד קובעים מי יהיה ראש האופוזיציה, כיצד ניתן להחליפו, מסדיר את מעמדו באירועים רשמיים ומטיל על ראש הממשלה חובה לעדכנו בענייני המדינה לפחות אחת בחודש.
כן קובע החוק כי שכרו של ראש האופוזיציה ייקבע בידי ועדת הכנסת, וכי לא יפחת משכרו של שר.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 נוספו בחוק הכנסת הוראות המסדירות את מעמדן של שלושה מוסדות הפועלים בכנסת: היועץ המשפטי לכנסת, נציב הדורות הבאים ומרכז המחקר והמידע.
ההוראות בדבר מעמדו של היועץ המשפטי לכנסת נוספו בשנת 2001, אף שבכנסת כיהנו יועצים משפטיים גם קודם לכן.
החוק מסדיר את תפקידי היועץ המשפטי, את הליך מינויו, את תנאי הכשירות שלו, את משך כהונתו והוראות בדבר שכרו.
החוק גם קובע כי תחת היועץ המשפטי לכנסת יכהן משנה ליועץ המשפטי.
באותה שנה עוגן בחוק גם תפקידו של נציב הדורות הבאים.
בניגוד ליועץ המשפטי, נציב הדורות הבאים היה תפקיד חדש.
גם כאן, קובע החוק את הליך מינויו של הנציב, את תנאי הכשירות שלו, את משך כהונתו והוראות בדבר התקציב העומד לרשותו.
מאז הסתיימה כהונתו של הנציב הראשון, שלמה שהם, לא מונה נציב חדש, הנציבות חדלה למעשה לפעול, והוראות החוק הנוגעות לו מהוות, למעשה, אות מתה.
מרכז המחקר והמידע של הכנסת פועל מאז שנת 2000, אך רק בשנת 2008 קיבל מעמד בחקיקה ראשית.
בניגוד ליועץ המשפטי לכנסת ולנציב הדורות הבאים, חוק הכנסת לא מסדיר את כלל פעילותו של מרכז המחקר והמידע, אלא מטיל על רשויות ציבוריות חובה למסור לו מידע, בסייגים מסוימים הקבועים בו.
חוק הכנסת מסדיר את דרך קביעת שכרם של חברי הכנסת.
החוק קובע כי השכר ייקבע על ידי ועדת הכנסת לפי המלצתה של ועדה ציבורית שאופן מינויה ודרכי פעולתה קבועים אף הם בחוק.
החוק מסמיך את הוועדה להמליץ גם על תשלומים נוספים, כגון הוצאות נסיעה ולינה הכרוכות במילוי תפקידם או תשלומים לקופת גמל או קרן השתלמות.
בעקבות ביקורת ציבורית על העדכון האוטומטי של שכר חברי הכנסת, נקבע בתיקון לחוק שאושר בדצמבר 2015 כי "חבר הכנסת רשאי לוותר בשנה מסוימת על קבלת חלק השכר הנובע מעדכון השכר באותה שנה".
הוויתור בשנה מסוימת לא ישפיע על שכר חבר הכנסת בשנה שלאחריה.
סעיף 6א לחוק יסוד: הכנסת, שנועד להתמודד עם תופעות של כלנתריזם, קובע כי "חבר הכנסת שפרש מסיעתו ולא התפטר מכהונתו סמוך לפרישתו, לא ייכלל, בבחירות לכנסת שלאחריה, ברשימת מועמדים שהגישה מפלגה שהייתה מיוצגת על ידי סיעה של הכנסת היוצאת; הוראה זו לא תחול על התפלגות סיעה בתנאים שנקבעו בחוק".
פרשנותו של המונח "התפלגות סיעה", שלו השפעה רבה על הזכות להיבחר, מופיעה בחוק הכנסת בסעיפים 59–63. החוק קובע את הפרוצדורה להכרה בהתפלגות סיעה ולהכרה בפרישה של חבר הכנסת שאינה התפלגות.
פרק י' לחוק שכותרתו "הסיעות" קובע הוראות לעניין התפלגות סיעה, שהתנאי הראשון הקבוע בסעיף 59 (1) לחוק הוא כי ההתפלגות היא של קבוצה של שני חברי הכנסת לפחות, שהם שליש ממספר חברי הסיעה לפחות.
החוק התקבל למרות ביקורת ומאבקים ציבוריים.
שר הפנים גדעון סער הכריז ב-8 ביוני 2013 על פיילוט שבו אזרחים יוכלו להיכנס למאגר על בסיס וולונטרי, בעידוד משרד הפנים.
עד יוני 2016 נכנסו למאגר כמיליון ישראלים.
שר הפנים אריה דרעי היה האזרח המיליון שנכנס למאגר.
בפברואר 2017 אישרה הכנסת תיקון לחוק שהופך נטילת נתונים ביומטריים לחובה במסמך מזהה מטעם המדינה.
בפברואר 2018 הוגשה עתירה לבג"ץ בעניין אי פרסום דו"ח מסכם לפיילוט של התוכנית.
בדצמבר 2009 אושר החוק, ונקבע שהוא ייכנס לתוקף בתאריך 1 בינואר 2010 (או מאוחר יותר, לפי צו של שר הפנים), ובלבד שאושרו תקנות לפי סעיפים אחדים בו.
נקבע שעל השר הממונה להגיש תקנות אלה לאישור ועדת הכנסת העוסקת בכך עד 15 באפריל 2010, אולם רק ב-16 במאי 2011 אישרה הממשלה את התקנות, וב-2 ביוני 2011 אושרו התקנות בוועדת המדע של הכנסת.
לאחר כניסתו לתוקף, החוק יוחל בהדרגה.
מדען המחשב פרופ' עדי שמיר הציע להכניס עמימות מסוימת למאגר הביומטרי, באופן שיגשים את המטרה של מניעת זיוף זהות, אך לא יגרום לפגיעה בפרטיות, אך הממשלה דחתה את הצעתו.
השר מיכאל איתן אמר על כך, שהמאגר מסכן בצורה מוגזמת את פרטיות האזרחים.
ח"כ מאיר שטרית נימק את התנגדותו להצעת שמיר: "השיטה של עדי שמיר לא קיימת בשום מקום בעולם.
אני לא רוצה להיות שפן ניסיונות של עדי שמיר.
שמעתי את דעתו ושמעתי אנשים אחרים שמטפלים בביטחון המדינה והבנתי שהנזק לפרט גדול הרבה יותר מזיהוי אחד על אחד".
פרופ' אלי ביהם, דיקאן הפקולטה למדעי המחשב בטכניון, שתמך בשיטתו של שמיר, הגיב על כך: "המטרות שהם רוצים ולא כתובות בחוק הן מטרות אחרות, וכשהוא אומר ששיטת שמיר לא מספיק טובה, הוא מתכוון שהיא לא מספיק טובה כדי לעקוב אחרי האזרחים.
מה שהוא בעצם אומר זה שהוא לא רוצה פרטיות לאנשים.
בשביל זה היא לא מספיק טובה"..
בפברואר 2012 הוגשה לבג"ץ עתירה נגד החוק, ובעקבותיה נכפה למעשה על משרד הפנים להוציא צו חדש למימוש הפיילוט.
"משהושלם תהליך הבחינה הנדרשת בכל הנוגע לשאלת נחיצות המאגר והיקף המידע שיישמר בו, שוכנע השר כי קיים צורך בקיומו של מאגר ביומטרי וכי הדבר יגשים את המטרה שלשמה נחקק החוק והוקם המאגר, קרי, מניעת התחזות וגניבת זהות והבטחת המהימנות הנדרשת לתיעוד החכם.
כמו כן שוכנע השר כי ננקטו כל האמצעים הדרושים לשם הגנה על פרטיות התושבים, אבטחת המידע במאגר ביומטרי ומניעת ניצולו לרעה, וכן כי התקיימו כל הדרישות לפי חוק זה."
מטרות החוק מוצגות בסעיף 1 שלו:
דברי ההסבר להצעת החוק מתארים את העובדות שדחפו להגשתה:
עובדי משרד הפנים יוסמכו ליטול נתוני זיהוי ביומטריים מתושבי ישראל, ולהעביר נתונים אלה למאגר נתונים שינוהל על ידי הרשות לניהול המאגר הביומטרי.
נתונים אלה ישמשו להנפקת מסמכי זיהוי לתושב, ולאימות זהותו, באמצעות נטילה חוזרת של נתוני זיהוי ביומטריים, על ידי בעלי תפקידים שהוסמכו לכך (שוטר, סוהר, עובד של שירות הביטחון הכללי, עובד של המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ועוד).
מאגר הנתונים הביומטריים יישמר בנפרד ממאגר נתוני הזהות האחרים, ובפרט בנפרד ממספר הזהות, אך ניתן יהיה לקשר ביניהם.
במסגרת החוק נוסד תפקיד הממונה על היישומים הביומטריים.
סעיף 41 לחוק מסמיך את שר הפנים לקבוע תקופת מבחן ("פיילוט") בת שנתיים, .
בהתאם לכך, נערך משרד הפנים להנפקתה של תעודת זהות ביומטרית, שתוצע לאזרחים במקביל לתעודת הזהות הרגילה, ותינתן למי שיבחר בכך.
תקופת הניסוי החלה ביוני 2013 והייתה אמורה להסתיים בסוף יוני 2015. לקראת תום תקופת הניסוי שר הפנים סילבן שלום הורה להאריך את תקופת הניסוי בתשעה חודשים, עד סוף מרץ 2016. במרץ 2016 החליט שר הפנים אריה דרעי להאריך את תקופת הניסוי בתשעה חודשים נוספים, עד סוף שנת 2016.
במהלך תקופת המבחן התגלו תקלות רבות.
ביוני 2015 פרסם מבקר המדינה דו"ח ביקורת על תקופת המבחן, בו הצביע על ליקויים חמורים בעלי משמעות ציבורית.
התנועה לזכויות דיגיטליות פרסמה לקראת תום תקופת המבחן הראשונה והשנייה דו"ח מקצועי המנתח את הכשלים והפערים בתקופת הניסוי.
לטענת מחברי הדו"ח, בכל שנה מתגלים בין 70 ל-80 מקרי זיוף והתחזות, שרובם המכריע יכול להימנע על ידי שימוש בתעודה ביומטרית ללא מאגר, וכי במהלך תקופת הפיילוט המאגר הביומטרי מנע בדיוק אפס מקרים של התחזות כפולה.
לקראת תום תקופת הניסוי יצאו 74 מדעני מחשב ישראלים בקריאה לעצור את הניסוי.
בנובמבר 2016 החליט שר הפנים, אריה דרעי, כי המאגר הביומטרי יהפוך לקבוע, ויכלול תמונת פנים ושתי טביעות אצבע, והאזרח יוכל להחליט האם טביעות האצבע יישמרו במאגר.
עם זאת, שינוי זה תלוי בחקיקה שצריכה להתבצע עד תום תקופת הפיילוט, בדצמבר 2016.
לאורך מספר שנים דווח על תופעה של קריעה מכוונת של דרכונים ישנים בביקורת הגבולות במטרה לאלץ אזרחים להחליף את דרכונם לדרכון ביומטרי.
טיעונים בעד ונגד הצעת החוק
הצעת החוק עוררה דיון ציבורי, עקב החשש לפגיעה בפרטיות בעקבות מימושה.
תומכי הצעת החוק טוענים כי:
המאגר הביומטרי ישים קץ, או לפחות יקשה על, זיוף תעודות הזהות והדרכונים הישראלים.
זיופים אלה משמשים עבריינים וגורמים עוינים, וכן תושבים זרים שחלקם מתחזים לאזרחים ישראלים ובדרך זו קיבלו במרמה למעלה ממיליארד שקל מקצבאות המוסד לביטוח לאומי.
המצב הנוכחי בו לא ניתן לזהות באופן מוחלט את אזרחי ישראל בעזרת תעודות הזהות והדרכונים הישראלים הקיימים מסוכן בהרבה לביטחון מדינת ישראל מאשר דליפה אפשרית של מאגרי המידע.
ללא שימוש במאגר מרכזי, אדם אחד יוכל להפיק מספר תעודות שונות עם זהויות שונות.
לכן אין מקום להיטפל דווקא למאגר הביומטרי הלאומי בטענה שהוא פוגע בפרטיות.
על-פי חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו, .
למדינה הזכות להחזיק מידע על אזרחיה במידה הדרושה בלבד ולצורך תכלית ראויה, אך איסוף פרטים ביומטריים פירושו שהמדינה מתייחסת אל האזרח כחשוד כל עוד לא הוכחה חפותו, ולטענת המתנגדים מדובר בפגיעה לא-מידתית בפרטיות.
ניתן להשיג את רוב תכליות החוק גם ללא הקמת מאגר, ודי בהטמעת הנתונים הביומטריים בתעודות הזהות ובדרכונים.
הרשויות בישראל אינן מסוגלות או ראויות להחזיק ולנהל מאגר נתונים המכיל מידע אישי ורגיש מסוג זה.
הם מדגימים את כישלון המדינה להחזיק במאגרי מידע כאלו בדליפתם לאורך השנים של מאגרי מרשם האוכלוסין של משרד הפנים, לידיים פרטיות ולאינטרנט, ומצביעים על אוזלת ידה של המשטרה בהתמודדות עם הבעיה.
הם מביאים לדוגמה את פרשת תוכנת המחשב אגרון, אשר הופצה בין היתר למקורות עבריניים.
קיימת סכנה מוחשית למדי שהמאגר ידלוף בעתיד, ויש לדבר תקדים.
מאגרי מידע סודיים דלפו בארצות הברית.
על פי פרופ' ביהם אזרחים יוכלו על בסיס המאגר המודלף לתת שירות לבדיקת טביעות אצבעות, והפלסטינים יוכלו לאתר חיילים שהשתתפו במבצעים ולנסות להתנכל להם.
ניתן להתגבר על זיוף תעודות הזהות והדרכונים הישראלים בלי שימוש במאגר ביומטרי, אלא באמצעות תעודות מבוססות כרטיסים חכמים שמוטמע בהם שבב, כדוגמת הסים שבטלפונים ניידים.
בתעודה חכמה כזו יהיו הנתונים הביומטריים ושוטר יוכל להשוות נתונים אלו לזהות האדם שמחזיק בה.
במקרה שתגנב או תאבד תעודה כזו יהיה ניתן לבטלה ולהנפיק חדשה.
ויתרה מזאת פרופסור אלי ביהם טוען כי משרד הפנים הזניח את אבטחת תעודות הזהות במשך שנים, כדי שיוכל לקדם את המאגר הביומטרי.
משרד החוץ מנפיק דרכונים דיפלומטיים ביומטריים, בין השאר לחברי הכנסת.
החוק המדובר אינו חל על דרכונים אלה, מה שמוכיח שהמאגר מיותר.
קיימת סכנה כי השלטון ירחיב את שימושו במאגר, לאחר שיבנה, למטרות אליהן לא נועד.
למשטרים אף מערבים ודמוקרטיים יש נטייה היסטורית להגדיל את השליטה והשיטור של הציבור שלהם.
כך למשל שוטרים יוכלו לתייג אזרחים שהשתתפו בהפגנות לפי תווי הפנים שלהם.
קיימת סכנה שינסו לבצע הפללה של אזרחים באמצעות שתילת טביעות האצבעות שלהם בזירות פשע.
הקמת המאגר תעלה מיליארדי שקלים ותועלתו מפוקפקת.
תהליך הבחירה של החברה הפרטית אשר זכתה במכרז, כמו גם הסמכויות אשר ניתנו לגופים פרטיים לתחזוקה ושמירה על מידע ציבורי, העלו סימני שאלה של מנהל תקין.
ח"כ שטרית איים להגיש תביעת דיבה נגד הגורמים אשר העלו סימני שאלה אלו.
החקיקה התבצעה בהליך מהיר, ללא דיון ציבורי מספק וללא בקרה וחשיפה ראויה, ויו"ר הוועדה, מאיר שטרית, גירש צלמים ועיתונאים מהדיונים.
חוק הכתר של אירלנד 1542 הוא חקיקה של הפרלמנט האירי שמסדירה את האוניה פרסונלית של ממלכת אירלנד עם ממלכת אנגליה.
מ-1177 מלך אנגליה החזיק בתואר אדונה של אירלנד שנועד לבטא את שליטתם של האנגלים באירלנד.
מכיוון שתואר זה ניתן למלכי אנגליה על ידי האפיפיור אדריאנוס הרביעי הייתה בעייתיות לעשות בו שימוש לאחר תחילת הרפורמציה האנגלית ויצירת הכנסייה האנגליקנית, לכן המלך הנרי השמיני יזם את החקיקה שהפכה את אירלנד לממלכה ואותו למלך אירלנד.
החוק קושר את משרת המלך באירלנד למשרה המקבילה לה באנגליה וקובע שהנרי השמיני וכל יורשיו שעתידים להיות מלכי אנגליה גם יהיו מכוח זה מלכי אירלנד.
בעצם החקיקה הבטיחה את קיומה של איחוד הכתרים בין אנגליה לאירלנד לנצח וכמו כן לשון החוק ביטאה את כפיפותה של ממלכת אירלנד לממלכת אנגליה.
כמו כן החוק מגדיר כבגידה כל ניסיון לשלול ממלך אנגליה את הכתר האירי.
ברפובליקה של אירלנד החקיקה בוטלה באופן מוחלט על ידי הפרלמנט האירי ב-1962 אף על פי שאירלנד הייתה רפובליקה מ-1948. מתאריך זה היא פרשה מחבר העמים הבריטי ומלך בריטניה הפסיק את השימוש בתואר מלך אירלנד.
בצפון אירלנד החקיקה עדיין בתוקף.
חוק הכניסה לישראל, תשי"ב–1952 מסדיר את כניסתם לישראל של מי שאינם אזרחי ישראל ואת האישור לשהייתם בישראל של מי שאינם אזרחי ישראל או עולים חדשים.
מקנה לשר הפנים סמכות להעניק רישיונות שהייה:
חלק ניכר מהחוק עוסק ברישיון לשהייתם של עובדים זרים בישראל.
החוק קובע כי מי שאינו אזרח ישראלי או עולה לפי חוק השבות, ונמצא בישראל בלי רישיון ישיבה, יורחק מישראל בהקדם האפשרי.
שוהה שלא כדין ניתן להחזיק במשמורת עד להרחקתו.
החוק קובע את סדרי הכניסה לישראל, ובכללם ביקורת הגבולות.
לשר הפנים נתונה סמכות להרחיק מישראל את מי שאינו רשאי להיכנס אליה, והאחראי על כלי-הסעה שבא לישראל חייב, לפי דרישת קצין ביקורת הגבולות, להסיע מישראל כל אדם שבא באותו כלי-הסעה על מנת להיכנס לישראל ונמצא שאינו רשאי לכך.
מוציא מתחולתו את מי שנכנס לישראל לפני תחילת תקפו של החוק.
שר הפנים ממונה על ביצוע חוק זה, והוא רשאי להתקין תקנות בכל הנוגע לביצוע חוק זה.
החוק אושר בכנסת ב-26 באוגוסט 1952, בעקבות הצעת חוק מטעם הממשלה שהוגשה לכנסת בתחילת אותה שנה.
מאז אישורו ועד מרץ 2012 תוקן החוק 23 פעמים.
17 מתיקונים אלה נעשו מאז שנת 2000 ובעיקר באו להסדיר את כניסתם ושהייתם של עובדים זרים.
בשנת 1955 הותקנו מכוח החוק תקנות הכניסה לישראל, תשט"ז-1955. אלה הוחלפו בשנת 1974 בתקנות הכניסה לישראל, תשל"ד-1974.
ב-6 במרץ 2017 אישרה הכנסת בקריאה שלישית את תיקון 28, בו נקבע כי:
בפברואר 2023 נוסף לחוק סעיף המאפשר לשר הפנים לבקש מבית המשפט לבטל רישיון לישיבת קבע בישראל למי שהורשע במעשה טרור והוא או מי מטעמו ובידיעתו קיבל מהרשות הפלסטינית, במישרין או בעקיפין, שכר או תגמול בעד הפרת האמונים למדינת ישראל.