tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פריקלס עודד וקידם את האמנויות והספרות במדינתו, פעולות שהיו בין הגורמים העיקריים להפיכתה של אתונה למרכז התרבותי והחינוכי הבולט ביותר ביוון העתיקה.
הוא החל במבצע הבנייה השאפתני במסגרתו הוקמו רוב המבנים הניצבים היום על גבעת האקרופוליס, לרבות הפרתנון.
המבצע הפך את אתונה לאחת הערים היפות בעולם העתיק.
פריקלס נולד בשנת 495 לפנה"ס לערך, במחוז חולרגוס צפונית לאתונה.
הוא היה בנו של הפוליטיקאי קסנאתיפוס בן אריפרון, שהורחק באוסטרקיזם בשנים 484-485 לפנה"ס אך שב לאתונה והוביל את צבא אתונה לניצחון נגד הפרסים בקרב מיקאלה, חמש שנים מאוחר יותר.
אמו של פריקלס, אגריסטה, הייתה נצר למשפחת האלקמונידים, שנחשבה מקוללת אך בעלת השפעה רבה.
קשרי המשפחה שלה מילאו תפקיד מכריע בתחילת פעילותו הפוליטית של בעלה.
אגריסטה הייתה נינתו של קלייסתנס, טיראן סיקיון, ואחייניתו של הרפורמטור האתונאי, קלייסתנס, אף הוא בן למשפחת האלקמונידים.
פריקלס השתייך לשבט "אקמנטיס" ושנות ילדותו ונערותו עברו עליו בשלווה.
פריקלס המופנם נמנע מליטול חלק באירועים ציבוריים והעדיף להקדיש את זמנו ללימודים.
מעמדה של משפחתו ועושרה אפשרו לו להמשיך ולהתמיד בלימודיו ולרכוש השכלה.
הוא למד מוזיקה אצל גדולי מורי התקופה, וייתכן שדאמון מאואה, אנכסגורס ופיתוקליידס היו מוריו.
פריקלס נחשב לפוליטיקאי הראשון שייחס ערך רב לפילוסופיה, ונהנה מחברתם של פילוסופים כמו פרותגורס, זנון מאלאה ואנכסגורס.
האחרון היה חברו הקרוב והשפיע עליו רבות.
הקריירה הפוליטית עד לשנת 431 לפנה"ס
באביב שנת 472 לפנה"ס, מימן פריקלס את הצגת הטרגדיה "הפרסים" מאת אייסכילוס בדיוניסיה.
במעשה זה הפגין פריקלס בפני הציבור האתונאי את עושרו הרב.
החוקר סימון הורנבלואר סבור כי בחירתו של פריקלס במחזה המציג תמונה נוסטלגית של ניצחונו המפורסם של תמיסטוקלס בקרב סלמיס מצביעה על תמיכתו של הפוליטיקאי הצעיר בתמיסטוקלס במאבקו ביריבו הפוליטי קימון, שהביא להגלייתו של תמיסטוקלס באוסטרקיזם זמן קצר לאחר מכן.
הגליית קימון ועיצוב המשטר הדמוקרטי
בשנת 463 לפנה"ס, הוביל פריקלס את ההליכים המשפטיים נגד קימון, מנהיג האוליגרכים, באשמת הזנחת האינטרסים החיוניים של אתונה במוקדון.
בשנים 462-461 לפנה"ס לערך הוביל אפיאלטס, מנהיג הדמוקרטים ומורו הרוחני של פריקלס, מהלך שנועד לקצץ בסמכויות האראופגוס (מועצת הזקנים), שהייתה בעבר הגוף החזק באתונה ושהשליטה בה הייתה מסורה בידי חוגי האצולה האתונאיים.
אפיאלטס הציע להפחית באופן משמעותי את סמכויות המועצה, והאקלסיה (אספת העם) אימצה את ההצעה ללא התנגדות של ממש.
רפורמה זו שיקפה את תחילתו של עידן "הדמוקרטיה הרדיקלית".
התנועה הדמוקרטית הפכה בהדרגה לכוח הדומיננטי בחיי הפוליטיקה האתונאית, ונראה כי פריקלס היה נכון להמשיך במדיניות פופוליסטית כדי למשוך את הציבור על צידו.
בכתבי אריסטו מוסבר הדבר בכך שפריקלס התמודד כך עם עושרו הרב של יריבו הפוליטי העיקרי, קימון, שהעניק מעושרו בנדיבות לגורמים רבים, כדי להבטיח לעצמו תמיכה ציבורית.
ההיסטוריון לורן ג'יי סמונס דחה את הרעיון וגרס כי לפריקלס, כבן למשפחת אצולה אמידה, היו די אמצעים כספיים כדי להתחרות בקימון, לו רצה בכך.
בשנת 461 לפנה"ס הצליח פריקלס להביא להגליית קימון באוסטרקיזם ובכך פגע קשות במתנגדים לקו הדמוקרטי אותו הוביל.
פריקלס האשים את קימון בגילוי ידידות יתרה כלפי ספרטה ובבגידה בעירו.
רצח אפיאלטס, אחרי הרחקת קימון, הותיר את פריקלס המנהיג הבולט של תומכי הדמוקרטיה, ובהיעדרו של קימון, הפך מהמנהיג הבלתי מעורער של הקו הדמוקרטי למנהיג הבלתי מעורער של אתונה.
פריקלס הוביל את המדיניות האתונאית מכאן ברצינות, עד מותו בשנת 429 לפנה"ס.
גם אחרי הגלייתו של קימון המשיך פריקלס לתמוך במדיניות החברתית הפופוליסטית שלו ובקידומה.
כצעד ראשון הוציא צו המאפשר לעניים לצפות במחזות, כאשר הפוליס שילמה את עלות כניסתם לתיאטראות.
בצווים משנת 458-457 לפנה"ס ביטל פריקלס את דרישות הרכוש למועמדות לתפקיד הארכון (מקביל לתפקיד שר של ימינו), ובצו משנת 454 לפנה"ס קבע שכר נדיב במיוחד לאזרחים ששירתו בחבר המושבעים בהליאיה (בית המשפט העליון של אתונה).
צעד נוסף שביצע פריקלס הייתה העברת חוק שנוי במחלוקת (451 לפנה"ס), שהגביל את האזרחות האתונאית לאנשים ששני הוריהם היו אזרחים אתונאים.
חוק זה פגע בו עצמו, שכן בת זוגו הייתה זרה, כך שהחוק שלל מבנו את האזרחות האתונאית.
פריקלס עשה את צעדיו הראשונים כמצביא במהלך המלחמה הפלופונסית הראשונה.
בשנת 454 לפנה"ס עמד בראש מסע צבאי כושל לכיבוש סיקיון ואקארנאניה.
לאחר מכן ניסה ללא הצלחה לכבוש גם את אויניאדאי שבמפרץ קורינתוס בטרם שב לאתונה.
בשנת 451 לפנה"ס, בתיווכו של קימון אשר שב מגלות, הוסכם על הפסקת אש לחמש שנים עם ספרטה, יוזמה שהעידה כביכול על שינוי אסטרטגי פוליטי מצד פריקלס.
בשנות החמישים של המאה החמישית לפנה"ס ניסו האתונאים, ללא הצלחה, לסייע למרד המצרי נגד הפרסים, צעד שהוביל למצור ארוך ומתיש על מבצר פרסי בדלתא של הנילוס.
המסע הסתיים באסון רב-ממדים, כאשר הכוחות האתונאים הצרים הובסו והושמדו.
זאת ועוד, בשנים 450-451 לפנה"ס שילחו האתונאים כוחות צבא נוספים לקפריסין, שם הצליח קימון שעמד בראשם להביס את הפרסים בקרב סלמיס, אך מת ממחלה בשנת 449 לפנה"ס.
מצד אחד נטען שפריקלס הוא שיזם את המסעות הללו למצרים ולקפריסין, אולם יש היסטוריונים, דוגמת קארל יוליוס בלוך, הטוענים כי משלוח צי מלחמה גדול כל כך מתאים לרוח מדיניותו של קימון.
נוסף לכך גם הסכם השלום שכרתה אתונה עם פרס במסגרת שלום קאליאס אשר סיים את מעשי האיבה בין היוונים לפרסים.
באביב שנת 449 לפנה"ס יזם פריקלס צו לכינוס קונגרס אשר הוביל לכינוסן של כל מדינות יוון במטרה לבחון את סוגיית בנייתם מחדש של המקדשים שנהרסו על ידי הפרסים.
הקונגרס נכשל ביעדו בשל עמדתה של ספרטה, אך כוונותיו האמיתיות של פריקלס בכינוס הקונגרס נותרו מעורפלות.
ישנם היסטוריונים שטענו שהוא ביקש לאמץ סוג מסוים של קונפדרציה בהשתתפותן של כל ערי-המדינה היווניות, בעוד שאחרים חושבים שהוא רצה לבסס בקונגרס את עליונותה של אתונה.
ההיסטוריון טרי בקלי טוען כי מטרת הצו לכינוס הקונגרס הייתה השגת מנדט חדש לברית הדליאנית ולאיסופם של כספי מיסים (שנקראו 'פורוס').
במהלך מלחמת הקודש השנייה הוביל פריקלס את הצבא האתונאי נגד דלפי והשיב לפוקיס את זכויותיה הריבוניות של האורקל.
בשנת 447 לפנה"ס יצא פריקלס למסעו המוערך ביותר, גירוש הברברים מחצי האי גליפולי שבתראקיה, זאת במטרה לבסס באזור מושבות אתונאיות.
אלא שבתקופה זו התמודדה אתונה עם אתגרים כבדי משקל שהוצבו בפניה בצורת מרד מצד כמה מבעלות בריתה, אף שליתר דיוק יש לכנותן "נתינותיה".
בשנת 447 לפנה"ס קשרו האוליגרכים מתבאי קשר נגד הסיעה הדמוקרטית, ובעקבות כך דרשו האתונאים את כניעתם המיידית, אלא שלאחר קרב קורנואה, נאלץ פריקלס להשלים עם אובדנה של בויוטיה כדי שיוכל לשחרר את החיילים שנלקחו בשבי.
לאחר שנפלה בויוטיה לידי כוחות עוינים, לא הצליחו הכוחות האתונאים להגן על פוקיס ולוקריס וגם הן עברו לשליטתם של אוליגרכים עוינים.
בשנת 446 לפנה"ס התעורר איום קשה עוד יותר.
אוובויה ומגארה החלו במרד, ופריקלס הסיט את כוחותיו לאוובויה, אך נאלץ לחזור על עקבותיו לאחר שספרטה פלשה לאטיקה.
באמצעות משא ומתן ותשלום שוחד, הצליח פריקלס לנטרל את האיום המיידי והספרטנים חזרו לביתם.
לאחר שהוסר האיום מצד ספרטה, חזר פריקלס לאוובויה והביס לחלוטין את הכוחות המורדים שם.
הוא הטיל עונש כבד על בעלי הקרקעות של כלקיס שאיבדו בעקבות כך את אדמותיהם.
בה בעת, תושבי יסאיטייה, שרצחו באכזריות רבה צוות שלם של תלת-חתרית אתונאית, נעקרו ממקומם והוחלפו על ידי 2,000 קלרוכים, מתנחלים אתונאים.
המשבר הגיע לסיומו בכריתת הסכם "שלושים שנות שלום" (שנערך בחורף שבין 446-445 לפנה"ס) ובו ויתרה אתונה על רוב נכסיה ועל רוב האינטרסים שלה ביבשת היוונית, שאותם כבשה מאז שנת 460 לפנה"ס, ובהתאם להסכם התחייבו אתונה וספרטה גם יחד להימנע מלנסות להעביר לצידן, האחת את בנות בריתה של השנייה.
בשנת 444 לפנה"ס, התעמתו האוליגרכים והסיעה הדמוקרטית במאבק עז.
המנהיג השאפתן החדש של האוליגרכים, תוקידידס (שאין לבלבל בינו לבין ההיסטוריון), האשים את פריקלס בפזרנות כספית תוך ביקורת קשה על אופן ניהול הכספים בפרויקט הבנייה שהתנהל באתונה.
תוקידידס הצליח בהתחלה לגרור את חברי האקלסיה לטובתו בהאשמותיו נגד פריקלס, אך לאחר שמנהיג הדמוקרטים החל לטעון את טיעוניו, הוא הצליח לתת מענה ניצח להאשמות.
פריקלס השיב באופן החלטי ותקיף תוך שהוא מציע לפצות את העיר על כל ההוצאות מכיסו הפרטי, ושכל הבניינים יוקדשו בשמו.
עמדתו של פריקלס התקבלה בתשואות רמות ותוקידידס סבל תבוסה פוליטית.
בשנת 442 לפנה"ס, החליט הציבור האתונאי להגלות את תוקידידס לפרק זמן בן 10 שנים ופריקלס הפך בשנית למושל הבלתי מעורער של הזירה הפוליטית באתונה.
שלטונה של אתונה בבעלות בריתה
פריקלס רצה לבסס את השליטה האתונאית בקרב בעלות בריתה ולאכוף את עליונותה ביוון כולה.
התהליך שבו הברית האטית דלית הפכה לאימפריה האתונאית החל כנראה עוד בטרם החל עידן שלטונו של פריקלס, היות שחברות רבות בברית בחרו זה מכבר לשלם לאתונה מיסים במקום לאייש ציי מלחמה לכוחות הצבא של הברית, אך התהליך הואץ והפך לעובדה מוגמרת בעקבות מספר צעדים שיזם פריקלס עצמו.
בשנים 449-450 לפנה"ס המרידות במילטוס ובאריתראה דוכאו, ואתונה הצליחה לשקם את שליטתה על בנות בריתה.
בסביבות שנת 447 לפנה"ס יזם קלירכוס את צו הטבעת המטבעות, צעד שכפה על כל בנות בריתה של אתונה את השימוש במטבע הכסף האתונאי, לרבות ערכי המשקל והמדידות.
לפי אחד מהתנאים המחמירים ביותר הנקובים בצו, עודף המתכת מפעולת טביעת המטבעות חייב היה לעבור לקרן מיוחדת, וכל אדם שיציע לעשות בכסף שימוש אחר יהיה נתון לעונש מוות.
קופת האוצר של הברית היא ששימשה את פריקלס למימון עבודות הבנייה הגרנדיוזיות באתונה תוך התמקדות ב"אקרופוליס של פריקלס", אשר כלל את הפרופילאה והפרתנון, ופסל הזהב של אתנה שנוצר על ידי חברו של פריקלס, פידיאס.
בשנת 449 לפנה"ס חוקק פריקלס צו שאפשר לו לעשות שימוש ב-9000 כיכרות במטרה לממן את השחזור והבנייה מחדש של מקדשי אתונה.
אנגלוס ולאכוס, איש אקדמיה יווני, טוען שניצולה של קופת האוצר של הברית, ביוזמתו ובביצועו של פריקלס, הייתה אחת המעילות הגדולות ביותר בהיסטוריה האנושית.
עם זאת, שימוש מפוקפק זה בכספי הציבור מימן כמה מיצירות האומנות המרהיבות ביותר של העולם העתיק.
מלחמת סאמוס הייתה האירוע הצבאי המשמעותי האחרון בטרם החלה המלחמה הפלופונסית.
לאחר הגלייתו של תוקידידס, נבחר פריקלס מדי שנה בשנה לעמוד בראש הצבא האתונאי - המשרה היחידה שבה החזיק באופן רשמי - אף שהשפעתו הייתה כה רבה עד כי למעשה היה שליטה של הפוליס.
בשנת 440 לפנה"ס הייתה סאמוס במלחמה עם מילטוס כשעילת המלחמה ביניהן הייתה השליטה בפריאנה, עיר עתיקה באיוניה לרגלי הר מיקאלה.
לאחר שמילטוס הפסידה במלחמה הגיעו ראשיה לאתונה במטרה להציג את ענייניה כנגד סאמוס.
כאשר ציוו האתונאים על שני הצדדים להפסיק את מעשי האיבה ולהציג את עמדותיהן בפני בוררות באתונה, סירבה סאמוס לצו.
פריקלס החליט בתגובה לשלוח משלחת לסאמוס, שמטרתה "לטעון בפני אנשיה, שעל אף שהם נצטוו להפסיק במלחמתה נגד מילטוס, הם לא צייתו".
בקרב הימי הובסו כוחותיה של סאמוס ועל האי נכפה משטר בהתאמה לרצון האתונאים.
כאשר סאמוס פתחה במרד נגד אתונה, אילץ פריקלס את המורדים להיכנע לאחר מצור כבד בן שמונה חודשים שהטיל עליה, ושבין היתר גרם גם לחוסר שביעות רצון בקרב המלחים האתונאים.
לאחר מכן הכניע פריקלס מרד נוסף שפרץ בביזנטיון, וכאשר שב לאתונה, נשא נאום הספד לכבוד החיילים שהקריבו את חייהם במהלך המסע.
בין השנים 436-438 לפנה"ס הוביל פריקלס את הצי של אתונה בפונטוס בצפונה של אסיה הקטנה, וביסס מערכת יחסים ידידותית עם הערים היווניות באזור.
בנוסף, ריכז את תשומת לבו בפרויקטים פנימיים כמו ביצורה של אתונה (דוגמת הבניין של "החומה האמצעית" בשנת 440 לפנה"ס).
פריקלס וחבריו מעולם לא היו חסינים לביקורת, היות שעליונות שלטונית באתונה הדמוקרטית לא הייתה שוות ערך לשלטון אבסולוטי.
ממש בטרם פרצה המלחמה הפלופונסית, נאלצו פריקלס ושניים מחבריו הקרובים, פידיאס ובת זוגו, אספאסיה, להתמודד עם סדרה של התקפות אישיות ומשפטיות.
פידיאס, שהיה ממונה על כל מפעלי הבנייה בעיר, הואשם במעילה במתכת הזהב אשר יועדה לבניית פסלה של האלה אתנה.
אחר כך, הואשם גם בחילול קודש לאחר שדאג כי בתמונת קרב אמזונות המופיעה על המגן בו אוחז פסלה של אתנה, תופיע דמותו, כדמות אדם זקן וקרח וכן דמות הדומה מאוד לפריקלס הלוחם באמזונות.
זאת ועוד, יריביו של פריקלס מצאו גם עד שקר כנגד פידיאס, בשם מנון.
אספאסיה, שהתפרסמה כיועצת וכאשת שיחה מוכשרת, הואשמה בהשחתת נשות אתונה כדי להשביע את סטיותיו המיניות של פריקלס.
ככל הנראה, אספאסיה הייתה זונה וניהלה בית בושת, אולם קיימת מחלוקת בעניין זה בקרב חוקרים מודרניים.
ההאשמות נגדה לא היו, ככל הנראה, יותר מהוצאת דיבה חסרת בסיס, אך ההתמודדות עימן הייתה מרה למדי עבור פריקלס.
אף על פי שאספאסיה זוכתה בסופו של דבר הודות להתפרצות רגשית נדירה למדי מצידו של פריקלס.
מצא חברו, פידיאס, את מותו בכלא.
חברו האחר, אנכסגורס, הותקף על ידי האקסליה על רקע אמונותיו הדתיות והוגלה מאתונה.
מעבר למשפטים אלה, דרשה האקסליה מפריקלס להצדיק את פזרנותו וניהולו הכושל, לכאורה, בכספי הציבור.
לפי כתביו של פלוטרכוס, פריקלס כה חשש מהעמדתו לדין עד כי החליט למנוע מהאתונאים מלהיכנע ללאקוניה.
גם בלוך מאמין שפריקלס יזם בכוונה תחילה את המלחמה במטרה להגן על מעמדו הפוליטי באתונה, כך שבתחילתה של המלחמה הפלופונסית מצאה עצמה אתונה במצב מוזר בו שמה את מבטחה ואת עתידה בידי מנהיג שעליונותו הועמדה בסימן שאלה בפעם הראשונה מזה עשור שנים מאז עלייתו לשלטון.
פריקלס שוכנע כי מלחמה נגד ספרטה, אשר לא הסתירה את קנאתה נוכח עליונותה הגוברת של אתונה, הפכה למלחמת אין-ברירה ואולי אפילו מלחמה שיש לברך עליה.
אי לכך, הוא לא היסס לשלוח כוחות צבא לקרקירה (האי קורפו של ימינו) כדי לחזק את כוחותיה שנלחמו זה מכבר כנגד קורינתוס.
בשנת 433 לפנה"ס התנגשו כוחות הצי הימיים של אתונה ושל קורינתוס בקרב סיבוטה, ושנה לאחר מכן לחמו האתונאים במתנחלים הקורינתיים בקרב פוטידאיה.
שני האירועים הללו תרמו רבות לשנאה רבת השנים שרחשה קורינתוס לאתונה.
במשך אותה תקופה, הציע פריקלס צו חדש, צו מגארה, שתנאיו דומים למדי לאמברגו מסחרי בן ימינו.
לפי תנאי הצו, סוחריה של מגארה לא הורשו לסחור בשווקים ובנמלים של אתונה בכל שטחי האימפריה שלה.
החרם הזה חנק כמעט לחלוטין את הכלכלה של מגארה ואיים על שלמות הסכם השלום השברירי בין אתונה לספרטה, אשר הייתה בת בריתה של מגארה.
ההיסטוריון ג'ורג' קוקוול טוען שצו זה אשר בא ביוזמת פריקלס הפר את הסכם שלום שלושים השנים "אם כי לא בלי מראית עין של תירוץ".
האתונאים הצדיקו את פעולתם בכך שבני מגארה עיבדו אדמות שקודשו עבור דמטר (אלת פוריות האדמה) והעניקו מקלט לעבדים נמלטים, התנהגות שהאתונאים ראו בה כפירה לכל דבר.
לאחר התייעצויות עם בנות בריתה, החליטה ספרטה לשלוח משלחת לאתונה בדרישה למספר ויתורים דוגמת גירושה המיידי של משפחת האלקמאונידים מאתונה (כולל פריקלס) וביטול הצו המגארי.
לצד הדרישות באו אף איומים ביציאה למלחמה אם והדרישות לא תענינה במלואן.
המטרה הגלויה לעין של דרישות אלה הייתה להצית את העימות בין פריקלס לבין העם, דבר שאכן התרחש שנתיים לאחר מכן.
אלא שבאותו מועד מילאו האתונאים אחד הוראותיו של פריקלס ללא שום היסוס.
בנאומו המיתולוגי הראשון, פרי כפי שהוא מובע אצל תוקידידס, ייעץ פריקלס לאתונאים לא להיענות לדרישות יריביהם, היות שאתונה חזקה מהם מבחינה צבאית.
פריקלס לא היה מוכן לבצע ויתורים חד-צדדיים.
בעקבות כך, ביקש פריקלס מהספרטנים תמורה שוות ערך לבקשותיהם.
בתמורה לביטול הצו המגארי, דרשו האתונאים מספרטה לנטוש את מנהגם לגרש מדי פעם אזרחים זרים מן הטריטוריה שלהם, ולהכיר באוטונומיה השלטונית של בנות בריתה.
תנאיה של אתונה נדחו על ידי ספרטה ומשאף צד לא הסכים לוותר על תנאיו, היו היריבים מוכנים לצאת למלחמה.
השנה הראשונה של המלחמה (431 לפנה"ס)
בשנת 431 לפנה"ס, בעוד תקופת השלום עומדת על בלימה, שלח ארכידאמוס השני, מלכה של ספרטה, משלחת נוספת לאתונה בדרישה שהאתונאים ייעתרו לדרישותיה של ספרטה.
אלא שלמשלחת הזו לא הותר להיכנס לאתונה, שכן פריקלס העביר כבר באותה עת החלטה לפיה אף משלחת ספרטנית לא תתקבל במידה וספרטה תחל, קודם לכן, בפעילות צבא עוינת.
מאחר שבשלב הזה היה כבר הצבא הספרטני מכונס בקורינתוס, ראו בכך האתונאים פעולה צבאית עוינת וסירבו לקבל את חברי המשלחת.
עם כישלונו של ניסיון זה, החל ארכידאמוס בפלישתו לאטיקה אך לא מצא שם אף אתונאי.
פריקלס, שהיה מודע לאסטרטגיה של ספרטה שהתבססה על פלישה לטריטוריות אתונאיות והחרבתן לאחר מכן, פינה עוד קודם לכן את כל האוכלוסייה מהאזור לתוך אתונה עצמה.
אין עדויות חותכות אודות האופן שבו הצליח פריקלס לשכנע את תושבי אטיקה לתת את הסכמתם לעבור לאזורים עירוניים צפופים, שכן משמעות המעבר הייתה לא אחרת מאשר נטישת אדמותיהם ומקדשיהם העתיקים ושינוי מהותי באורחות חייהם.
אי לכך, אין צל של ספק שאף על פי שהם נתנו את הסכמתם לעזוב, תושבים כפריים רבים היו רחוקים מלהיות שמחים על החלטתו של פריקלס.
פריקלס אף נתן לבני ארצו מספר עצות אודות ענייניהם והבטיח להם כי אם האויב לא יבזוז את החוות שלו, הוא יציע את רכושו לעיר.
ההבטחה נבעה מחששו של פריקלס שייתכן וארכידאמוס, שהיה, בין היתר, גם חברו, יחלוף ליד אדמותיו מבלי שיחריבן, אם בתור מחווה לחבר או כצעד פוליטי מחושב שמטרתו להרחיק את פריקלס מבוחריו.
על כל פנים, לאחר שראו את ביזת החוות והאדמות שלהם, רתחו האתונאים מזעם ומיד החלו לבטא את כעסם בעקיפין כלפי המנהיג שלהם, שרבים מהם ראו בו את הגורם שמשך אותם למלחמה.
אלא שאפילו לנוכח הלחץ הגובר, לא נתן פריקלס את הסכמתו לדרישות לפיהן יש לפעול באופן מיידי נגד האויב או לשקול מחדש את האסטרטגיה הראשונית שלו.
בנוסף, הוא גם נמנע מלכנס את האקלסיה, מחשש שהאספסוף, הזועם על איבוד אדמותיו, יחליט בפזיזותו להילחם בצבא הספרטני.
אף על פי שלפריקלס לא הייתה שליטה רשמית בסדר היום של מועצת הפוליס (שישיבותיה נוהלו על ידי נשיאים מתחלפים), דומה שדי היה בכבוד שרחשו חברי המועצה לפריקלס כדי לשכנעם להסכים שלא לכנס את המועצה.
בעוד הצבא הספרטני נשאר באטיקה, החליט פריקלס לשלוח צי בן 100 אוניות קרב במטרה לבזוז את חופי הפלופונסוס וציווה על חיל הפרשים לשמור על החוות החקלאיות בסמוך לחומות העיר.
המבצע הצבאי האחרון וימיו האחרונים
בשנת 430 לפנה"ס, בזז הצבא הספרטני בשנית את אטיקה, אך פריקלס לא נרתע וסירב לשנות את האסטרטגיה בה נקט קודם לכן.
מאחר שביקש להימנע מלחימה ישירה מול הצבא הספרטני, הוא יצא שוב להוביל מסע ימי במטרה לבזוז את חופי הפלופונסוס תוך צירופן של 100 אוניות מלחמה אתונאיות.
לפי כתבי פלוטרכוס, ממש בטרם הפליגו האוניות לדרכן, גרם ליקוי חמה לבהלה בקרב צוותי האוניות, אולם פריקלס אשר רכש ידע באסטרונומיה מאנקסגורס, הרגיע את הצוותים בעונת הקיץ של אותה שנה פרצה מגפה של טיפוס הבטן.
הבהלה שאחזה בפוליס בעקבות המגפה, עוררה גל חדש של מחאה ציבורית, ופריקלס נאלץ להגן על עצמו בנאום אחרון וסוחף שתוקידידס מציינו בכתביו.
הנאום הזה נחשב לאחד הנאומים המבריקים שנשא, החושף מחד את מעלותיו של פריקלס, אך מאידך גם את המרירות שחש ביחס לכפיות הטובה של אחיו לפוליס.
הנאום אומנם הצליח לשכך באופן זמני את התרעומת של אנשיו נגדו, אך יריביו מבית הצליחו לנצל את ההזדמנות הזו ולחתור תחת מעמדו.
דרגתו כמצביא העליון של הצבא האתונאי נשללה, והוטל עליו קנס אישי בסך של בין 15 ל-50 כיכרות מטבע.
מקורות עתיקים מציינים את קליאון, אחד מהכוכבים העולים של הפוליטיקה באתונה באותם ימים, כמי ששימש בתפקיד התובע במשפטו של פריקלס.
עם זאת, בתוך פחות משנה, בשנת 429 לפנה"ס, לא רק שהאתונאים סלחו לפריקלס, אלא אף בחרו בו בשנית למצביא עליון של צבאם ולעמידתו בראש הפעילות המבצעית במהלך השנה.
באותה שנה היה פריקלס גם עד למותם במגפה של בניו מרעייתו הראשונה, אקסאנטיפוס ופאראלוס.
מותם של השניים הפיל את רוחו ואפילו חברתה של אספאסיה לא הייתה לו לעזר, והוא עצמו מת מהמגפה בסתיו של אותה שנה.
עוד בטרם מותו, התכנסו חבריו של פריקלס סביב מיטתו, סיפרו בשבחיו ומעלותיו במהלך שנות השלום והזכירו את תשע המצבות לזכר ניצחונותיו.
פריקלס בעודו על ערש דווי, הקשיב להם וקטע את דבריהם
פריקלס חי במהלך השנתיים וחצי הראשונות של המלחמה הפלופונסית, ולפי כתביו של תוקידידס, מותו היה אסון נורא לאתונה מאחר שהבאים אחריו היו נחותים ממנו ביכולותיהם ובכישוריהם.
הם, לדבריו, לא נהגו באופן הגון וניהלו מדיניות חסרת יציבות כשלנגד עיניהם העדפת הפופולריות שלהם בעיני ההמון על פני יעילותם השלטונית.
בדברי הביקורת הללו לא רק שתוקידידס מקונן על אובדן של אדם שהעריץ, אלא אף מבשר על חלוף ימי התהילה והגדולה של אתונה.
פריקלס, כמקובל באתונה, התחתן עם אחת מקרובי משפחתו הקרובות ביותר.
ממנה היו לו שני בנים, אקסאנטיפוס ופאראלוס.
לא היו אלה נישואים מאושרים, ובסביבות שנת 445 לפנה"ס הוא התגרש מרעייתו והציע אותה לאישה לאדם אחר, בהסכמת קרובי משפחתה הגברים.
האישה שאותה באמת אהב הייתה אספאסיה ממילטוס, שהייתה לפילגשו והם החלו לחיות יחדיו כאילו היו זוג נשוי.
מערכת יחסים זו עוררה תגובות רבות, ואפילו בנו של פריקלס, אקסאנטיפוס, שהיו לו שאיפות פוליטיות, לא נרתע מלהשמיץ את אביו על כך.
עם זאת, רדיפות אלה לא פגעו ברוחו של פריקלס, אף על פי שפרץ בדמעות בעודו מנסה להגן על אספאסיה, לאחר שהואשמה בהשחתת החברה האתונאית.
הטרגדיה האישית הגדולה ביותר שלו הייתה מותם של אחותו ושני בניו במגפה שפרצה בעיר, אסון שעליו לא הצליח להתגבר.
פריקלס הטביע את חותמו על עידן היסטורי שלם, וחוקרים רבים חלוקים עד היום בדעותיהם באשר למשמעות החלטותיו ומדיניותו.
העובדה שתיפקד בעת ובעונה אחת, כמדינאי, כמצביא עליון וכנואם מוכשר, הופכת את ההערכה האובייקטיבית של פעולותיו למלאכה מורכבת ביותר.
פלוטרכוס כותב שפריקלס עמד בראש האתונאים במשך תקופה של כארבעים שנים.
במהלך השנים הללו הוא השתדל כמיטב יכולתו לשמור על פרטיות חייו וניסה להוות מודל לאזרחי העיר.
כך לדוגמה, נמנע מלהשתתף בסעודות ובסימפוזיונים.
חוקרים בני זמננו, דוגמת שרה רודן, מכנים את פריקלס פופוליסט, דמגוג ונץ מלחמה.
בעוד שאחרים מעריצים את מנהיגותו הכריזמטית.
לפי כתביו של פלוטרכוס, לאחר שתפס את כס המנהיגות באתונה "הוא לא היה אותו אדם כקודם, לא היה כמותו בקשב שגילה לקול העם, מוכן לרצות ולענות לתשוקות ההמון כמו נווט ספינה הנענה לרוח".
עוד מסופר בכתבים שיריבו הפוליטי, תוקידידס, נשאל בהזדמנות על ידי ארכידאמוס, מלכה של ספרטה, מי מהם לוחם אמיץ וטוב יותר, תוקידידס עצמו או פריקלס.
לשאלה זו ענה תוקידידס ללא היסוס כי פריקלס הוא הלוחם הטוב יותר ולו מן הטעם שגם כאשר הוא מפסיד, הוא מצליח לשכנע את מאזיניו שהוא ניצח.
בבחינת אישיותו ואופיו, פריקלס נחשב חסין מביקורת בעיני ההיסטוריונים העתיקים מאחר ש"הוא הקפיד להתרחק משחיתות, אף שלא נותר אדיש לגמרי לרווח כספי".
תוקידידס, שהעריץ את פריקלס, מדגיש בכתביו כי אתונה הייתה "דמוקרטיה בהגדרתה, אך בפועל נוהלה על ידי האזרח הראשון שלה".
בהערה זו ממחיש תוקידידס לקוראיו את מה שהוא מחשיב לכריזמה שהייתה לפריקלס להנהיג, לשכנע ולעיתים, גם להפעיל מניפולציות.
אף על פי שתוקידידס מציין את הקנס שהוטל על פריקלס, הוא אינו מזכיר את ההאשמות שהוטחו בו בהיותו פוליטיקאי, שכן עיקר התמקדותו היא ביושרה של פריקלס.
מצד שני, באחד הדיאלוגים שלו, מגלה אפלטון התנגדות לדברי ההלל הנאמרים על פריקלס ואף מצטט את סוקרטס באומרו ש"שהרי זאת שמועה שאני שומע, שפריקלס עשה את האתונאים עצלנים ומוגי-לב ופטפטנים ורודפי-בצע, משום שהוא היה הראשון שהעמידם על קבלת שכר.
תוקידידס טען שפריקלס "לא נסחף על ידי העם אלא היה זה שהנחה את העם", מסקנתו זו מוטלת בספק שכן ישנם אפילו מספר חוקרים מהמאה העשרים כדוגמת מלקולם פ.מק'גרגור וג'ון ס.
מוריסון שטוענים שבהחלט ייתכן שפריקלס היה דמות ציבורית כריזמטית הפועלת כמי שמקדמת את הצעותיהם של יועצים ומומחים או של העם עצמו.
לדעתו של ההיסטוריון קינג, העצמת כוחו של העם, הותירה את האתונאים ללא מנהיג סמכותי, ובמהלך המלחמה הפלופונסית, התבססותו של פריקלס על תמיכת ההמון במטרה להמשיך להנהיג את הפוליס הייתה ברורה לעין כל.
חלק מהצווים והתקנות הביאו את מבקריו של פריקלס לטעון שהוא האחראי להתנוונותה ההולכת וגוברת של הדמוקרטיה האתונאית.
קונסטנטין פאפאריגופולוס , היסטוריון יווני מודרני, טוען שמטרתו של פריקלס הייתה להרחיב ולייצב את המוסדות הדמוקרטיים, והיא שהובילה אותו לעסוק בחקיקה המעניקה למעמדות הנמוכים גישה למערכת הפוליטית ולמשרדים הציבוריים, מעמדות שבעבר הלא רחוק נמנעה מהם הגישה זו בשל חוסר יכולתם הכספית או מעמדם האזרחי.
לפי ההיסטוריון סמסון, פריקלס האמין שיש לקדם את העם הפשוט, בו ראה גורם ואמצעי שאינו מנוצל דיו הן למיצוי כוחה של אתונה בכלל והן למימוש פוטנציאל העוצמה הצבאית האתונאית בפרט (שורות הצי הימי ועמוד השדרה של העוצמה הצבאית האתונאית מאז ימיו של תמיסטוקלס, אוישו כמעט במלואם באנשים מהמעמדות הנמוכים).
קימון, מצד שני, האמין ככל הנראה שאין מקום לאמצעים דמוקרטיים נוספים, מכיוון שהיה בטוח שהדמוקרטיה הגיעה לשיאה וכי הרפורמות של פריקלס מובילות לפופוליסטיות מובהקת ולמבוי שלטוני סתום.
בהקשר הזה טוען פאפאריגופולוס שההיסטוריה הצדיקה את קימון, היות שלאחר מותו של פריקלס שקעה אתונה לתהומות של סיבוכים ודמגוגיה פוליטיים עד לאובדן כוחה, וירידה בהשפעתה.
לפי היסטוריון אחר, ג'סטין דניאל קינג, הדמוקרטיה הרדיקלית הועילה לעם כיחידים, אך החלישה את המדינה כקולקטיב.
מצד שני, טוען דונלד קגן, דווקא התקנות הדמוקרטיות שתיקן פריקלס, הן שסיפקו את הבסיס לעוצמה הדמוקרטית האדירה.
בסופו של דבר קיבל קימון את הדמוקרטיה החדשה ולא גילה התנגדות לחוק האזרחות לאחר חזרתו מגלות בשנת 451 לפנה"ס.
מבחינה היסטורית, עובדה היא כי המשטר הדמוקרטי באתונה כפי שעוצב על ידי פריקלס החזיק מעמד במשך 200 שנה (למעט שתי הפיכות קצרות מועד שאירעו בשלהי המלחמה הפלופונסית).
במשך למעלה מעשרים שנה עמד פריקלס בראש מסעות צבאיים רבים, בעיקר מסעות צבאיים ימיים.
בהיותו אדם זהיר ושקול, הוא אף פעם לא יזם קרב שתנאיו נראו לו חסרי ודאות או מסוכנים מדי, והוא מעולם לא נתן את הסכמתו "לדחפים חסרי התועלת של האזרחים".
הוא ביסס את מדיניותו הצבאית על העקרונות שהתווה תמיסטוקלס, לפיהם עליונותה של אתונה תלויה בכוחה הימי וכי תושבי האי פלופונסוס היו כמעט בלתי ניתנים לניצחון ביבשה.
פריקלס ניסה גם להקטין את יתרונותיה של ספרטה באמצעות בנייתן מחדש של חומות אתונה.
לדעתו של קגן, קרוב לוודאי שהתעקשותו האיתנה של פריקלס נגד יציאתן של מסעות צבאיים להסחה, נבעה מזיכרונו המר מהמסע הצבאי למצרים שהוא תמך בו בשעתו.
נאמר כי האסטרטגיה שלו הייתה "בלתי פופולרית במהותה" אולם פריקלס בכישרונו הצליח לשכנע את הציבור האתונאי לתמוך בה, והחוקר הנס דלבריק כינה בשל כך את פריקלס אחד מהמדינאים והמנהיגים הצבאיים הגדולים ביותר בהיסטוריה.
אף על פי שאנשי עירו יזמו מספר פעולות צבאיות לאחר מותו, ההיסטוריונים פלטיאס וקליופולוס טוענים שהאתונאים נשארו נאמנים לאסטרטגיה שהתווה פריקלס, לפיה יש לשמר את האימפריה ולא להרחיב אותה, ושמרו על אסטרטגיה זו עד אשר יצאו למסע לכיבוש סיציליה.
דה-וט מסיק שהאסטרטגיה הזו הייתה מצליחה במידה ופריקלס היה מאריך חיים.
מצד שני, מבקרי האסטרטגיה של פריקלס רבים במספרם בדיוק כמו אלה התומכים בה.
אחת הביקורות המקובלות היא שפריקלס ניחן בכישורים פוליטיים ורטוריים טובים יותר בהשוואה לכישוריו האסטרטגיים.
דונלד קגן הגדיר את האסטרטגיה של פריקלס כ"צורה של תקוה שהכזיבה", בעוד שהחוקרים ברי ס.
שטראוס וג'וסיה אובר מציינים ש"כאסטרטג הוא היה כישלון וכי הוא ראוי לחלק מהאשמה בתבוסתה המוחצת של אתונה".
קגן מעריך את הוצאותיו הכספיות הכרוכות באסטרטגיה הצבאית הזו במלחמה הפלופונסית בשיעור של כאלפיים כיכרות מטבעות לכל שנה, ובהתבסס על הנתון הזה הוא מסיק שהיה ביכולתו של פריקלס להמשיך במלחמה לאורך שלוש שנים בלבד.
לטענתו, מאחר שפריקלס לבטח ידע אודות מגבלות כספיות אלה, הרי שתכנן את המלחמה לפרק זמן קצר יותר, בהשוואה לאורכה בפועל בסופו של דבר.
נייט, הסיקו שהאסטרטגיה הייתה הגנתית מדי וכי היא לא היה לה סיכוי להצליח מלכתחילה.
מצד שני, פלאטיאס וקוליופולוס מתנגדים לביקורות הללו ואף מדגישים ש"האתונאים הפסידו במלחמה רק לאחר שהם שינו באופן מהותי את האסטרטגיה של פריקלס שדחתה במפורש ומלכתחילה כיבושים נוספים".
מסקנה מקובלת נוספת היא שאלו שבאו במקומו חסרו את יכולותיו ואת אופיו ואישיותו.
הפרשנים המודרניים לכתביו של תוקידידס עדיין מנסים לפתור את החידה סביב כישוריו של פריקלס כנואם ולהבין האם נוסח הנאומים שייך למדינאי האתונאי או להיסטוריון המפורסם.
כיוון שפריקלס מעולם לא כתב ולא הפיץ את נאומיו, אף היסטוריון אינו מסוגל לענות על השאלה הזו בוודאות מוחלטת.
תוקידידס העלה על הכתוב שלושה מתוך הנאומים הללו מזיכרונו, ולפיכך, גם לא ניתן להסיק באופן ודאי שהוא לא הוסיף לנאומים מתחושותיו או מחשבותיו.
אף על פי שפריקלס היווה מקור מרכזי להשראה שלו, ישנם היסטוריונים המציינים שסגנונם הנלהב והאידיאליסטי של הנאומים בכתבי תוקידידס, עומד בניגוד חריף לסגנון כתיבתו הקר והאנליטי של תוקידידס עצמו.
עם זאת, ייתכן שזו אחת התוצאות של הכללת סגנון הרטוריקה יחד עם סגנון ההיסטוריוגרפיה, דהיינו, ייתכן שתוקידידס עשה שימוש בשני סגנונות כתיבה שונים לשתי מטרות שונות.
קגן מציין שפריקלס אימץ "סוג מרומם של נאומים, שנעדר תכסיסים שפלים וגסים של אנשים הנואמים פני קהל אספסוף", ולדבריו של דיאודורוס, הוא "עלה על אחיו האזרחים במיומנותו בתורת הנאום".
לפי דבריו של פלוטרכוס, הוא נמנע מלעשות שימוש בגימיקים זולים בנאומיו, בשונה לדוגמה מדמוסתנס הנלהב, וכי הוא תמיד עשה זאת בקור רוח ובאופן שקט ורגוע.
עם זאת, הביוגרף מציין בספרו, שהמשורר איון כתב שסגנון דיבורו של פריקלס היה "שחצני ויהיר, בפניותיו לאנשים, וכי בהתנשאות הזו היה בוז וגם זילות כלפי אחרים".
גורגיאס, בדיאלוג ההומונימי של אפלטון, מציג פריקלס כדוגמה לנואם בעל עוצמה.
בדיאלוג מנקסנוס, סוקרטס מטיל ספק בתהילתו של פריקלס כנואם מבריק, תוך שהוא מציין באופן אירוני כי מאחר שפריקלס רכש השכלה מאספאסיה, שסייעה רבות לנואמים רבים, לפריקלס יתרון על פני אדם שרכש את השכלתו על ידי אנטיפון.
בנוסף, סוקרטס מייחס את נאום ההספד לאספסיה ומבקר את הערכה העמוקה שרחשו בני זמנו לפריקלס.
סופרים יוונים עתיקים כינו את פריקלס "אולימפי" ופיארו את כישרונותיו תוך שהם מייחסים לו את "עוצמתה וזוהרה של יוון רבתי" וכמי שנושא את נשקו של זאוס בשעת נאומיו.
לפי כתביו של קווינטיליאנוס, פריקלס תמיד שקד על נאומיו ובטרם עלה לדוכן הנאומים.
מורשתו הבולטת ביותר של פריקלס מצויה ביצירות הספרות ובעבודות אומנות שנעשו בתור הזהב של תקופתו, רבות מהן שרדו עד לעת המודרנית החדישה.
האקרופוליס, למרות הריסותיו, עדיין קיים ועומד, והוא הסמל של אתונה המודרנית.
פאפריגופולוס ציין בכתביו שדי ביצירות המופת הללו "כדי להפוך את יוון לאלמותית בעולמנו".
מבחינה פוליטית, טוען ויקטור ל.
ארנברג, שאלמנט בסיסי במורשתו של פריקלס היינו האימפריאליזם האתונאי אשר שולל דמוקרטיה מובהקת וחירות אמיתית מאנשים רבים למעט אותם האנשים ששולטים במדינה.
אומנם, רבים טוענים שקידומו של האימפריאליזם היהיר הזה הוא הגורם שהביא לנפילתה של אתונה, למרות זאת, אחרים מדגישים דווקא את ההומניזם האתונאי שבא לידי ביטוי בתור הזהב.
חופש הביטוי נתפש כמורשתו הנצחית של עידן זה.
פריקלס זוכה לדברי שבח והלל בהיותו "דגם אידיאלי למדינאי המושלם ביוון העתיקה" ונאום ההספד המפורסם שלו (בו ציין את מעלותיה של אתונה) היא שם נרדף למאבק למען דמוקרטיה השתתפותית וגאווה אזרחית.
פריקלה מרטינסקו (ברומנית: Pericle Martinescu; 11 בפברואר 1911 – 24 בדצמבר 2005) היה סופר, עיתונאי ומתרגם רומני.
פריקלה מרטינסקו נולד ב-1911 בווישוארה (Viișoara) שבמחוז קונסטנצה.
למד בתיכון "מירצ'ה הזקן" בקונסטנצה ואחר כך למד ספרות ופילוסופיה באוניברסיטת בוקרשט.
שיריו הראשונים התפרסמו ב-"גאזטה של טרנסילבניה" (Gazeta Transilvaniei).
הרומן הראשון שלו, Adolescenţii din Braşov ("המתבגרים מבראשוב"), התפרסם בשנת 1936. כמו כן הוא תרגם ספרים רבים, כולל מאנגלית ומיפנית.
Excursie în Ciclade - ב-1996 (יומן מסעות בקיקלדים)
Albatros, 1999 (דמויות בזעירן אנפין)
Ex Ponto, 2001 (פרקי חיים ויצירות ספרותיות)
פרישטינה (באלבנית: Prishtinë, בסרבית: Приштина או Priština) היא הבירה והעיר הגדולה ביותר בקוסובו.
מרבית תושבי העיר הם אלבנים, כמו כן מתגוררים בעיר קבוצות של טורקים, סרבים, בני רומה ובוסנים.
העיר מהווה המרכז התרבותי, האדמיניסטרטיבי והכלכלי של אזור קוסובו.
בעיר ממוקמת אוניברסיטת פרישטינה ופועל בה נמל תעופה בין-לאומי.
כיום, הרוב המכריע של תושבי פרישטינה הם מוסלמים.
בתקופת האימפריה הרומית הייתה ממוקמת עיר רומית גדולה בשם אולפיאנה כ-15 ק"מ דרומית למיקום הנוכחי של העיר.
העיר נהרסה על ידי פושטים מהצפון, ושוקמה על ידי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון.
העיר הנוכחית הוקמה לאחר נפילת האימפריה הביזנטית, ושגשגה בשל צומת הדרכים שהייתה במקום, אשר שימשה בסיס לכלכלת העיר.
בימי הביניים הפכה העיר לבירתו של מלך סרביה שטפן אורוש השני (1282-1321).
שטפן דושאן השתמש במיקום באזור פרישטינה כחצר שלו לפני שעבר בסופו של דבר לסביבת סקופיה כשהעביר את שלטונו דרומה.
התיעוד ההיסטורי הראשון שמזכיר את פרישטינה בשמה מתוארך לשנת 1342 כאשר הקיסר הביזנטי יוחנן השישי קנטקוזנוס, בביקור אצל שטפן דושאן בחצר המלוכה שלו, תיאר את פרישטינה כ'כפר'.
תחת שלטון ממלכת סרביה בתחילת המאה ה-14, הנתיב הראשי בין מערב הבלקן לקונסטנטינופול עבר דרך פרישטינה.
בתקופת השלטון העות'מאני, מרבית תושבי העיר התאסלמו.
באוקטובר 1912, נכבשה העיר על ידי סרביה.
כצעד ראשון של החלת ריבונות הכריזה סרביה על הקמת בית משפט סרבי בעיר בתחילת 1913. בשנת 1915 השתלטה בולגריה על העיר אך בשנת 1918 היא הושבה לסרביה והפכה לחלק מממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
בתקופת מלחמת העולם השנייה סופחה העיר לאלבניה הגדולה שהייתה בשלטון איטליה הפשיסטית.
העיר נכבשה בידי כוחותיו של טיטו בנובמבר 1944.
בשנת 1946 הפכה העיר לבירת האזור האוטונומי הסוציאליסטי של קוסובו שהיה חלק מיוגוסלביה.
בין השנים 1953 ו-1999 גדלה אוכלוסיית העיר מ-24,000 תושבים לכ-300,000, בעיקר בשל הגירה מכפרי הסביבה לעיר.
מרבית המהגרים לעיר היו ממוצא אלבני (האוכלוסייה האלבנית של העיר גדלה בתקופה זו מ-9,000 תושבים ל-76,000).
תושבי העיר האלבנים התנגדו לשלטון הקומוניסטי היוגוסלבי במהלך השנים.
הפגנות סטודנטים שהחלו בבלגרד בשנת 1968 התפשטו גם לפרישטינה.
המהומות דוכאו אולם חלק מדרישות המפגינים התקבלו וממשלתו של המרשל טיטו התירה להקים בעיר את אוניברסיטת פרישטינה בשנת 1970 - ובעקבותיה התאפשר חינוך מתקדם בשפה האלבנית בעיר (קודם לכן נאלצו האלבנים ללמוד בבלגרד בשפה הסרבית).
כמו כן, הותר השימוש בדגל האלבני בעיר.
בעקבות צעדיו של נשיא סרביה סלובודן מילושביץ' ב-1990 להצר את הזכויות האוטונומיות של החבל, פרצו בעיר מהומות שהביא למשטר נוקשה בעיר - מרצי האוניברסיטה פוטרו, והאוניברסיטה נסגרה.
כמחאה על הצעדים הקימה הליגה הדמוקרטית של קוסובו בעיר "ממשלת צללים" שבראשה עמד הסופר איברהים רוגובה, אשר סיפקה שירותי תרבות בשפה האלבנית, שירותים סוציאליים ואף שירותי בריאות לתושבים (שירותים שמומנו באמצעות תרומות).
בעקבות מלחמת קוסובו שהחלה במרץ 1999 הוכרז על מצב חירום בעיר, ולאחר שכוחות נאט"ו הפציצו את יוגוסלביה, החלו צבא יוגוסלביה לירות בתותחים על שכונות העיר, ואף לגרש חלק מתושבי העיר האלבנים לרפובליקת מקדוניה.
בעקבות הקרבות, ובעקבות לחץ של לאומנים אלבנים, מרבית תושבי העיר הסרבים ברחו מהעיר.
בעיר שוכן מוזיאון קוסובו שמבנהו שימש בין השנים 1945–1975 את צבא יוגוסלביה, ובין 1999–2002 שימש את סוכנות השיקום האירופית.
במוזיאון אוסף אתנוגרפי וארכאולוגי גדול.
מבנה בעל חשיבות נוסף בעיר הוא מגדל השעון של העיר.
המגדל נבנה במאה ה-19, והותקן בו פעמון שנוצק בשנת 1764 והובא ממולדובה.
הפעמון נגנב בשנת 2001 והוחלף בפעמון חשמלי.
48% מהעסקים הרשומים בעיר עוסקים במסחר, 12% בתחום התחבורה, 9% במלונאות, ו-3% בתחום ההסעדה.
בעיר פועלות שתי קבוצות כדורגל (הבולטת פ.צ.
פרישטינה) ושתי קבוצות כדורסל (הבולטת סיגל פרישטינה).
ענף פופולרי נוסף בעיר, הוא הכדוריד.
קיבולת האצטדיון העירוני (סטדיומי אי קיטטית) היא 16,200 מקומות ישיבה.
על פי מפקד שנערך לאחר הכיבוש העות'מאני, בשנת 1486, בעיר התגוררו 392 משפחות.
מפקדים מאוחרים יותר הראו שבשנת 1569 התגוררו בעיר 692 משפחות, ב-1669 כ-2,000 משפחות, ומפקד שנערך ב-1850 בואלייט קוסובו הראה בעיר כ-12,000 תושבים.
המפקד האחרון העות'מאני שנערך בואלייט, בשנת 1902 מנה כ-18,000 תושבים בעיר.
סקר שנערך בממלכת סרביה בשנת 1912 העיר ש-67% מתושבי העיר הם אלבנים, וכ-30% סרבים.
המפקד הרשמי הראשון של ממלכת סרביה, קרואטיה וסלובניה מנה, בשנת 1921 14,338 תושבים.
מפקד משנת 1931 בדק את הקבוצות האתניות בעיר וספר בעיר:
מפקד משנת 1953 החל להראות את השינוי הדמוגרפי בהרכב אוכלוסיית העיר:
שינוי שהתרחב בעקבות ההגירה הרבה מהכפרים בסביבה לעיר.
בסמוך לפרישטינה, בין שרידי העיר הרומית "אולפיאנה" (לטינית: Ulpiana) אשר נוסדה במהלך המאה ה-2, נתגלו גם שרידיו של בית כנסת.
מקובל לתארך את ראשיתה של הקהילה בפרישטינה בחורבנה של העיר נובו ברדו במהלך מלחמת האימפריה העות'מאנית-הליגה הקדושה (1683–1699) ועזיבת יהודי העיר לפרישטינה ומיטרוביצה.
בנוסף, כלאו האוסטרים במהלך המלחמה יהודים מסקופיה במחנה מעצר הסמוך לעיר וייתכן ומקצתם התיישבו בה בהמשך.
תיעוד לקהילה מצוי גם בספרי שאלות ותשובות ובהם מכונה העיר "פרישנא".
ב-1897 הוקם בית הכנסת החדש וכן היו בעיר שני בתי עלמין יהודיים.
ב-1913 מנתה הקהילה היהודית 452 נפשות וב-1931 נמנו בפרישטינה 400 יהודים.
בעיר נרשמה פעילות ציונות ובכלל זה של תנועות נוער כגון השומר הצעיר.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה היהודית בפרישטינה 385 נפשות ועד 1940 הצטרפו אליהם כ-50 פליטים ממדיניות אירופיות כגון אוסטריה, צ'כוסלובקיה ופולין.
פריקת כתף חוזרת היא מצב בו מסיבות שונות הכתף רגישה, ועלולה להיגרם פריקת כתף גם מתנועות פשוטות (בשונה מפריקה חד פעמית המתרחשת בעיקר כתוצאה מטראומה חיצונית).
פריקה זו יכולה להגרם ממספר גורמים או משילובם:
נזק לטבעת הסחוסית (לברום) שמקיפה את המחבת (גלנואיד - Glenoid).
הנזק הנקרא על שם בנקרט (Bankart) לרוב נוצר בחלק הקדמי - תחתון של הגלנואיד (במרבית המקרים כיוון הפריקה הוא קדמי - תחתון).
רפיון של הרצועה הקדמית תחתונה שמחברת בין ראש הזרוע לבין הגלנואיד.
אחיזה במיקום לא אנטומי של הרצועה הקדמית תחתונה.
לרוב נוצר שבר דחיסה של ראש הזרוע בחלק האחורי - עליון (שבר היל-זקס - Hill Sachs Lesion).
שבר הדחיסה של ראש הזרוע נגרם מלחץ שמפעילה העצם הקשה של הגלנואיד על העצם הרכה יותר של ראש הזרוע.
לעיתים אף נגרם נזק לחלק העליון של הטבעת הסחוסית באזור אחיזת הגיד הארוך של השריר הדו ראשי (ביספס).
כדי להקטין את הסיכוי לפריקות חוזרות ניתן לבצע ניתוח או פרוצדורה פולשנית זעירה לתיקון נזק ברצועות באזור.
בנוסף, למטופלים מבוגרים, למטופלים בעלי פציעה היקפית מורכבת במיוחד או למטופלים שפריקותיהם קלות במיוחד, לעיתים קרובות יוצע טיפול שמרני בפיזיותרפיה.
טיפול כזה מחזק את שרירי עוטף הכתף של המטופלים והם יכולים לשמש כתמיכה אלטרנטיבית לכתף ולהקטין את הסיכוי לפריקה חוזרת.
טיפול פיזיותרפיה כזה מהווה גם חלק מהשיקום מהניתוח המוזכר לעיל.
בנוסף, במקרים יוצאי דופן מוחלף לפעמים מפרק הכתף של המטופל בשתל שמקטין את סיכויי הפריקה.
ככל אדם שפרק כתף פעלתן יותר, כן גוברים הסיכויים לפריקות חוזרות וכתוצאה מכך גדל הצורך בניתוח למניעתן.
פרישה לגִמְלָאוֹת היא סיום העבודה בעיקר עקב גיל (בין אם הגעה לגיל פרישה, או גיל אחר) או מסיבות אחרות (כגון בריאות).
בעקבות הפרישה לגמלאות מקבל האדם, במקרים רבים, פנסיה (גִּמְלָה תקופתית) מקרן פנסיה או מן המעביד (ואז הפרישה נקראת גם פרישה לפנסיה), או כספים שצבר בתקופת עבודתו (כגון כספי קופת גמל, פיצויים) המשמשים לפרנסתו לאחר הפרישה.
כן נהנים הפורשים לגמלאות, בדרך כלל, מקצבות הביטוח הלאומי (קצבת זקנה, קצבת נכות).
פרישה לגמלאות היא צעד פורמלי לעובד השכיר, המסיים את יחסי עובד-מעביד ומזכה את העובד בפיצויי פיטורים.
פרישה לגמלאות מתקיימת גם אצל עובד עצמאי, על פי החלטתו.
פרישה לגמלאות היא שינוי מהותי בחיי האדם העובד, ממצב שבו יום-יום עליו להתייצב לעבודתו, למצב שבו לא מוטלת עליו חובה כזו, וכל זמנו בידו.
שינוי מהותי כזה מצריך היערכות נאותה.
מקומות עבודה גדולים מארגנים לעובדיהם המתקרבים לגיל פרישה פעילות של הכנה לפרישה, המסייעת למעבר קל של השינוי.
בישראל נקבע גיל הפרישה בחוק גיל פרישה.
גיל פרישת חובה הוא 67 שנה, ובגיל זה רשאי המעביד להורות לעובד לפרוש לגמלאות.
נשים רשאיות לפרוש כבר בגיל 63, תוך זכאות לכל הזכויות הניתנות בגיל פרישה.
שינוי גיל הפרישה לנשים עבר כתיקון לחוק גיל פרישה, תשס"ד-2004 החל מ - 1.2020, בתאריך 1.5.2022. גיל הפרישה לנשים ימשיך לעלות עד גיל 65 עבור ילידות 1970. .
נשים וגברים זכאים לפרוש החל מגיל 60 בפרישה מוקדמת, שבה ניתנות רק חלק מהזכויות הניתנות בגיל פרישה.
בחלק ממקומות העבודה קיימים הסכמים הקובעים גיל פרישה אחר, מאוחר מזה הקבוע בחוק או מוקדם ממנו.
כאשר עובד היה מבוטח בקרן פנסיה, עם פרישתו לגמלאות הוא מתחיל לקבל פנסיה מקרן הפנסיה לכל ימי חייו.
החל משנת 2008 מסלול קצבה הוא מסלול חיסכון לפנסיה.
מסלול זה הוא היחיד המזכה בהקלות מס הן לעובד והן למעסיק.
קודם לכן התאפשר גם ביטוח פנסיוני במסלול הוני, שבו ניתן לחוסך אפשרות למשוך ללא מס את הכסף הפנסיוני שצבר.
תשלומי פנסיה המשולמים למי שהגיע לגיל פרישה פטורים מדמי ביטוח לאומי וביטוח בריאות ונהנים מפטור ממס הכנסה עד תקרה של 4,903 ש"ח לחודש (בשנת 2024).
תקרת הפטור נמוכה יותר כאשר העובד קיבל פטור ממס על כספי פיצויים/מענקים בעבר והיוון כספי פנסיה.
קבלת הפטור ממס הכנסה על הפנסיה, לאחר גיל הפרישה, נקראת "קיבוע זכויות" ומחייבת הגשת בקשה לפקיד שומה .
פריקת כתף (glenohumeral dislocation) היא פציעה בה עצם הזרוע מתנתקת מעצם השכם.
כ-95% מפריקות הכתף הן קדמיות, כשעצם הזרוע נמצאת קדמית מדי לשקע המתאים לה בעצם השכם.
בדרך כלל הפריקות יגרמו לנפגע להחזיק יד מסובבת כלפי חוץ.
מטופל עם פריקות כתף חוזרות לרוב ילווה בממצא קליני : 50% ידגימו קרע בגיד ופגיעה שרירית במייצבי כתף עד גיל 40, וכ-80% ידגימו קרע בגיד ופגיעה שרירית במייצבי הכתף מעל גיל 60. תיתכן פגיעה בעצב השחי (axillary nerve), ולאחר 10 שנים מתפתחת אטרופיה שרירית אצל 20% מהנפגעים.
בזמן פריקה ייתכנו פגיעות במבנים שונים במפרק:
שבר היל-זקס (Hills-Sacs Lesion) - שקע שנוצר בראש עצם הזרוע במהלך הפריקה.
ראש עצם הזרוע נפגע בחיכוך עם קצה המשטח המפרקי (החלל הגומתי) של עצם השכם.
את השקע ניתן לראות על ראש עצם הזרוע בצד האחורי חיצוני.
Bankart Lesion- עוצמת הניתוק של ראש עצם הזרוע ממפרק הכתף מושך את קופסית המפרק והלברום הסחוסי, עד ליצירת קרעים בלברום.
Slap Lesion – פגיעה בחלק העליון של הלברום.
7-10 ימים ללא תנועת כתף על מנת לאפשר החלמה לקופסית המפרק.
תנועתיות מוקדמת ככל הניתן כדי להימנע ממצב של כתף קפואה (Frozen Shoulder).
ככל שהפגיעה בגיל מבוגר יותר גובר הסיכון לכתף קפואה.
טיפול אגרסיבי ומהיר נוסה עם ספורטאים ונמצאה שכיחות של 90% במקרי פריקת כתף חוזרת.
כיום, לטיפול ניתוחי של תיקון הלברום (חומר סחוסי) הפגוע בכתף יש סיכוי הצלחה של 95%.
בהלכות טהרת המשפחה פרישה סמוך לווסת היא החיוב על בני זוג להימנע מקיום יחסי אישות, במועד שעל פי ההלכה צפוי וסת האישה להופיע.
חיוב זה מצריך מעקב אחר מועד הופעת המחזור החודשי של האישה, כדי לדעת מתי על בני הזוג לפרוש זה מזה.
בהלכה, אישה שראתה דם שהגיע מהרחם, הופכת להיות נידה, והיא ובעלה אסורים בקיום יחסי אישות עד שתיטהר בסדר טהרה מסוים הכולל גם טבילה במקווה.
העונש שנקבע בתורה על מי שקיים במזיד יחסי אישות עם נידה הוא כרת.
מפאת העונש החמור שנקבע על עבירה זו, ומפני שהזמן המדויק בו יתחיל הדימום אינו ידוע, נקבע סייג שיש להימנע מקיום יחסי אישות עוד טרם בוא הדימום, בפרק הזמן שבו הוא צפוי להופיע.
הימנעות הקרויה בהלכה: "פרישה סמוך לווסת".
הגמרא לומדת מפסוק זה כי יש חיוב לפרוש מן האישה סמוך לווסתה.
נחלקו הראשונים האם תוקף חובת הפרישה הוא מהתורה, או שחלקו מהתורה וחכמים הרחיבו אותו מעט, או שכל החיוב הוא רק מתקנת חכמים, והפסוק המובא הוא רק אסמכתא.
בשולחן ערוך נפסק שמדובר באיסור מדברי חכמים.
טעם החיוב על פרישה סמוך לווסת הוא מפני שבזמן זה צפויה האישה לראות דם, שיחיל עליה מעמד של נידה שיאסור אותה ואת בעלה בקיום יחסי אישות באיסור כרת.
מחשש שמא תראה האישה דם תוך כדי קיום יחסי האישות, חייבו חכמים את בני הזוג לפרוש זה מזה מעט קודם לזמן בו היא צפויה לראות דם וסת, וזאת על מנת להרחיק את האדם מן העבירה.
משך זמן הפרישה קודם לווסת
בגמרא שהובאה לעיל נאמר: "וכמה?
פירוש המילה "עונה" הוא יום אחד (מהנץ החמה ועד שקיעת החמה) או לילה אחד (משקיעת החמה ועד הנץ החמה).
כלומר, אם אישה צפויה לראות דם נידה ביום מסוים, על בני הזוג לפרוש האחד מן השני כבר מתחילת אותו יום, אם היא אמורה לראות דם נידה בלילה מסוים עליהם לפרוש האחד מן השני כבר מתחילת אותו הלילה.
בספר אור זרוע כתב שיש לאישה לפרוש מבעלה עונה קודם העונה שראתה בה, כגון אישה שראתה בליל ה' לחודש, צריכה לפרוש בחודש הבא עונה קודם, בד' לחודש ביום, מלבד יום הוסת עצמו.
באחרונים התקשו בדבריו, מאחר שבתלמוד נאמר מפורש שאין צורך לפרוש קודם לעונת ראייתה.
על מנת ליישב את דבריו נאמרו הסברים שונים.
להלכה, רבי יוסף קארו, לאחר שדחה את דברי האור זרוע בספרו בית יוסף, לא הזכיר חומרא זו בספרו ה'שולחן ערוך'.
אמנם בש"ך הביא את דברי האור זרוע ויישב את דבריו, ופסק להחמיר בזה.
גם בין פוסקי זמננו יש מי שכתבו שאין לחוש לכך כפי שפסק השולחן ערוך, ויש שכתבו שיש להחמיר בזה.
ובשם החזון איש הובא שלבני תורה יש להחמיר בדבר.
לראבי"ה (אבי העזרי / אביאסף) ועוד ראשונים שיטה ייחודית בהבנת משך העונה, לפיה הדבר אינו תלוי דווקא ביום ולילה אסטרונומיים, אלא משך העונה תמיד הוא 12 שעות.
בית חדש וש"ך פסקו שיש לחשב את העונות לפי שיטת הראבי"ה, אמנם, בית יוסף וטורי זהב מתנגדים לשיטתו, מפני שזה לא פשט דברי הגמרא והראשונים בסוגיא, וכן מפני שלא ברור כיצד מחשבים את 12 השעות.
באחרונים הובאו כמה הצעות כיצד לחשב את 12 השעות לשיטת ראבי"ה: בעל הדרישה כתב שיש לחשב את העונה על פי חצות; אם הווסת הופיע בין חצות היום לחצות הלילה - יש לפרוש בזמן זה, ולהפך.
טורי זהב כתב שיש לחשב את העונה על פי זמן ראייתה של האשה; על פי השעה ביום בו היא ראתה בפעם שעברה, צריכה לחשוש מ-6 שעות לפניה עד 6 שעות לאחריה.
ש"ך כתב שיש לחשב את העונה על בסיס היום ולפחות או להוסיף כפי הצורך בתחילת ובסוף העונה, לדוגמה: אם בקיץ האשה ראתה ביום, ומשך היום הוא 14 שעות, עליה לפרוש משעה לאחר תחילת היום עד שעה לפני סוף היום.
אדם היוצא מביתו למשך זמן של יומיים ומעלה, כך שעלול להיווצר געגוע בינו לבין אשתו, מחויב לקיים עמה יחסי אישות קודם צאתו לדרך.
דין זה הוא חלק ממצוות עונה.
במקרה ויש התנגשות בין דין זה לבין דין פרישה סמוך לווסת, כגון אם בלילה לפני היציאה מביתו חל זמן "פרישה סמוך לווסת", גובר חיוב מצוות העונה על חיוב הפרישה.
זאת מכיוון שחיוב פרישה סמוך לווסת הוא רק מדרבנן, ואילו מצוות עונה שהיא מצווה מהתורה.
אולם, הרמ"א כתב שאף במקרה זה של יוצא לדרך ניתן לפרוש ולא לקיים יחסי אישות מלאים, ולבטא את הקרבה והאהבה באמצעות חיבוק נישוק וכדומה, הוא אף הוסיף כי "המחמיר תבוא עליו ברכה".
אם ליל טבילת האשה, שגם כלפיו חלה מצוות עונה, יוצא סמוך לווסת ומתנגש עם חובת זו של פרישה סמוך לווסת, ישנם דעות רבות בפוסקים כיצד לנהוג, ולמעשה מוצע לשאול שאלת חכם.
בשולחן ערוך נפסק כי בעת הפרישה עקב דין זה, קודם שהאשה תראה דם וסת ותהפך לנידה, אסורים רק יחסי אישות מלאים.
לעומתו, בחלק מן הפוסקים האשכנזים הובא שראוי להחמיר בזמן פרישה סמוך לווסת גם בחיבוק ונישוק ושאר דברים העלולים להיגרר ליחסי אישות מלאים.
אם עברה עונת הפרישה ולא בדקה את עצמה נחלקו הפוסקים: יש אומרים שמותרת אף בלי בדיקה, ויש אומרים שבווסת קבוע או בווסת שאינו קבוע בעונה בינונית (הגדרות אלו יפורטו בהמשך) אסורה עד שתבדוק ובשאר עונות הפרישה מותרת אף בלי בדיקה.
להלכה נפסק כדעה השנייה בשולחן ערוך, שאישה שיש לה וסת קבוע או אישה שאין לה וסת קבוע בעונה הבינונית שלה צריכות לבדוק אף בדיעבד, אישה שאין לה וסת קבוע בעונת החודש ובעונת ההפלגה - אם לא בדקה בדיעבד אינה צריכה לבדוק.
עונת הפרישה נקבעת בהתאם לווסת של האישה.
בהלכה ישנם שני סוגי וסתות:
לכל אחד מסוגים אלו ישנן הגדרות שונות, ובכל אחד מסוגים אלו ישנם דינים שונים לגבי יום הפרישה וגדרי החובות ביום זה.
יש לשים לב שההגדרה ההלכתית לווסת קבוע/סדיר שונה מההגדרה הרפואית.
בעוד ההגדרה הרפואית מגדירה כל וסת שמגיע אחת לחודש כווסת סדיר, ההלכה מתייחסת לזה באופן שונה.
וסת קבוע הוא וסת שמגיע באופן קבוע בכל חודש.
ישנם כמה סוגי וסתות קבועים, העיקריים שבהם הם וסת החודש וסת ההפלגה ווסת הגוף, .
אם עברה עונת הפרישה והאישה לא בדקה את עצמה, היא אינה יכולה לחזור לקיים יחסי אישות עם בעלה עד שתבדוק את עצמה.
וסת שאינו קבוע הוא וסת שאינו מגיע בזמן קבוע.
כלומר, אף אם הוא מגיע בערך כל חודש אין זה מועיל, כל עוד זה לא תאריך קבוע, הפרש קבוע, או הרגשה גופנית קבועה - אין זה וסת קבוע.
מכיוון שלאישה זו אין תאריך עליו ניתן להצביע שבו תתחיל את המחזור הבא שלה, קבעו חכמים ארבעה תאריכים שבהם עליה לפרוש:
וסת החודש- באותו תאריך עברי בו החלה הווסת הקודמת, ובאותה עונה.
וסת ההפלגה - אותו הפרש ימים בין הווסתות כמו שהיה בפעם הקודמת, ובאותה עונה של הפעם האחרונה.
וסת הגוף - העונה בה על פי התסמינים המקדימים בגוף האשה אמור להגיע דם הווסת.
לעיתים, שתים או שלוש עונות מבין העונות הללו יחולו באותו יום, אך אין לכך משמעות.
אישה שאין לה וסת קבוע, גם כן חייבת לבדוק את עצמה בעונות הפרישה.
אולם, בדיעבד, אם לא בדקה את עצמה בתוך העונה - בעונה בינונית צריכה לבדוק את עצמה לאחר העונה, ובשאר העונות יכולה לחזור לקיים יחסי אישות עם בעלה לאחר שהסתיימה העונה, אלא אם כן היא רואה שהחל המחזור, אז, כמובן, יש לה דין נידה גמור.
לצורך המחשה של שלוש עונות הפרישה נביא מספר דוגמאות של ימי ראיית דם (=תחילת וסת) וימי הפרישה של אישה שאין לה וסת קבוע:
+מקרא צבעים ראיית דם עונת הפלגה עונה בינונית יום בחודש
30 יום מהראייה האחרונה (סופרים גם את יום הראייה) - עונה בינונית והיא תחול בכ"ו בחשוון.
באותו תאריך בחודש הבא כלומר בכ"ז בחשוון.
ובאותו הפרש כמו בפעם הקודמת - עונת הפלגה כלומר לאחר 28 יום - בכ"ד בחשוון.
בדוגמה זו האישה ראתה דם בכ"ט באלול ולאחר מכן שוב בכ"ט בתשרי.
כעת יהיו שני ימי פרישה:
30 יום מהראייה האחרונה - עונה בינונית והיא תחול בכ"ח בחשוון.
עונת ההפלגה שווה בדוגמה זו לעונה הבינונית - 30 יום, ותחול באותו יום.
באותו תאריך בחודש הבא כלומר בכ"ט בחשוון.
בדוגמה זו האישה ראתה דם בכ"ט באלול ולאחר מכן שוב בל' בתשרי.
עונת ההפלגה לאחר 31 יום מהראייה הקודמת תחול בל' בחשוון.
עונת החודש שווה בדוגמה זו לעונת ההפלגה ותחול באותו יום.
עונה בינונית - 30 יום לאחר הראייה הקודמת, בכ"ט בחשוון.
אישה המתחילה לראות דם וסת באופן קבוע בטווח קצר של ימים אינה נקראת בעלת וסת קבוע.
אולם, יש מי שהחמירו וחייבו אותה לפרוש בכל הימים הללו.
ימים אלו נקראים ימי המבוכה - ימים בהם היא נבוכה ואינה יודעת באיזה מהם תראה דם.
לעיתים מכונים ימים אלו גם ימים המשתנים או ימים המתחלפים.
קיים דיון הלכתי מהו מספר הימים המקסימלי שיכולים להיחשב לימי המבוכה, יש אומרים שלושה ימים ויש שמחמירים עד שבעה ימים.
לדוגמה, אישה המתחילה לראות דם וסת באופן קבוע בהפרש של 28 - 30 ימים מתחילת הווסת הקודמת (אבל אף פעם לא בהפרש גדול יותר או קטן יותר) - יש שהחמירו וקבעו שעליה לפרוש בכל חודש במשך שלושה ימים, החל מ-28 ועד 30 יום אחר תחילת הווסת הקודמת.
כדי שווסת של אישה יהפוך להיות קבוע, עליו להופיע במשך שלוש פעמים ברציפות, על פי אחד מתוך כמה סוגי חוקיות שנחשבים ל"קובעים וסת" על פי ההלכה.
אישה שראתה דם בתאריך מסוים בחודש, קבעה לעצמה וסת החודש באותו תאריך.
כל למשל, אישה שראתה בליל א' בחודש במשך שלושה חודשים רצופים באותה עונה (יום או לילה), קבעה לעצמה וסת החודש בליל א' בחודש.
על כן, בכל ליל א' בחודש עליה לפרוש מבעלה ולבדוק את עצמה.
אישה שראתה דם ארבע פעמים, כשבין כל שתי ראיות היה מספר ימים קבוע, ובכל פעם הראיה הייתה באותה עונה (לילה או יום), קבעה לעצמה וסת הפלגה.
כך לדוגמה, אשה שראתה דם בא' בחודש, לאחר מכן ראתה בהפרש של עשרים ושבעה ימים, לאחריהם ראתה שוב בהפרש של עשרים ושבעה ימים, ולבסוף ראתה פעם נוספת בהפרש של עשרים ושבעה ימים, - בסך הכל שלושה הפרשים של 27 יום - קבעה לעצמה וסת ההפלגה בהפרש של 27 יום.
על כן, בכל פעם שיעברו 27 יום מהראיה הקודמת שלה, עליה לפרוש באותה עונה עד שתבדוק את עצמה.
אישה שראתה דם לאחר שחוותה תסמינים מקדימים בבטנה או במקום אחר בגופה, אפילו פעם אחת - עליה לפרוש מקיום יחסים למשך עונה בפעם הבאה שתחווה שוב תסמינים אלו, ובנוסף עליה לבדוק את עצמה בעונה זו.
אם הופיעו התסמינים והווסת לא הופיע לאחריו - שוב לא צריכה האשה לחשוש לתסמינים אלו.
אם תסמין מסוים חזר על עצמו שלוש פעמים לפני הופעת הווסת - וסת זה נחשב קבוע, ועל מנת לעוקרו צריכים התסמינים להופיע שלוש פעמים רצופות ללא הופעת הווסת לאחריהם.
אם לאשה יש וסת גוף קבוע - היא לא צריכה לחשוש לוסת החודש והפלגה שאינם קבועים כשאר נשים בעלות וסת קבוע, וצריכה לפרוש לאחר הופעת התסמינים ובעונה בינונית בלבד.
בדומה לצורות אלו, ישנם עוד צורות רבות של וסתות הבאות באופן קבוע.
וסתות אלו מפורשות בספרי הפסיקה השונים.
אישה המגלה שיש עקביות מסוימת בסדר הופעת הווסתות שלה מומלץ לה לשאול שאלת חכם אצל רב פוסק כדי לדעת האם קבעה לעצמה וסת או לא.
עקירת וסת קבוע מתבצעת בדומה לקביעת וסת.
וסת קבוע שלא הופיע במשך שלוש פעמים ברציפות - נעקר, ומעתה אין צריך לחשוש לו.
לאחר עקירת הווסת הקבוע, חוזרת האישה לנהוג כשאישה שאין לה וסת קבוע ועליה לנהוג בשלושת תאריכי הפרישה כאמור לעיל.
אישה שיש לה וסת קבוע ובחודש אחד לא ראתה ביום הקבוע, בחודש הבא יהיה עליה לפרוש גם ביום הווסת הקבוע, וגם ביום הווסת שהיה בפעם הקודמת.
למשל, אישה שיש לה וסת קבוע לליל א' בחודש, ובחודש אחד לא ראתה בליל א' וראתה בליל ב' - בחודש הבא עליה לפרוש גם בליל א' (כווסת קבוע) וגם בליל ב' (כווסת שאינו קבוע).
בנוסף, יהיה עליה לפרוש בשני התאריכים הנוספים השייכים לראייה החריגה (עונת ההפלגה ועונה בינונית).
אישה המשתמשת בגלולות למניעת היריון או באמצעים תרופתיים אחרים המשנים את סדר המחזור החודשי שלה, עשויה לפתח וסת גלולות.
בספרי ההלכה נפסק כי אישה המשתמשת בגלולות אלו, כאשר סיימה את המנה החודשית, עליה לפרוש מבעלה החל מ-36 שעות לאחר נטילת הכדור האחרון ואסורה בקיום יחסי אישות עד שיחלפו שבעה ימים מעת לקיחת הכדור האחרון.
לאחר שבעה ימים (אם לא ראתה דם) יכולה לחזור ולקיים יחסי אישות.
אם לאחר שלושה חודשים בהם השתמשה בגלולות באופן קבוע, ראתה כי יש לה זמן קבוע בו היא רואה דם לאחר הפסקה בנטילת הכדורים, הרי קבעה וסת וצריכה לחשוש ליום הזה בלבד.
לדוגמה, אם במשך שלושה חודשים ראתה דם שלושה ימים לאחר שהפסיקה ליטול את הכדור, עליה לפרוש בפעם הבאה רק ביום השלישי ודינה כבעלת וסת קבוע.
יש לציין כי ההלכה מתייחסת בהסתייגות לנטילת גלולות למניעת היריון וכן בשימוש באמצעי מניעה אחרים.
בספרות ההלכה מובא כי יש להתייעץ עם רב פוסק לפני כל שימוש באמצעים אלו.
ישנן נשים אשר פסקו מלראות דם וסת לזמן קבוע או לזמן מוגבל.
נשים אלו נקראות בהלכה מסולקות דמים ויש להן התייחסויות שונות בעניין הפרישה.
אישה בהיריון בדרך כלל לא רואה דם, ולכן נחשבת למסולקת דמים.
אולם, ההלכה מתייחסת רק לאישה ש"הוכר עוברה" כלומר לאחר שלושה חודשים, כאישה בהיריון.
לכן, אישה שיש לה וסת קבוע, צריכה להמשיך ולפרוש מבעלה בכל פעם שיגיע זמן הווסת הקבוע עד שתסיים את שלושת החודשים הראשונים להריונה.
אולם, אם הווסת הקבוע שלה הוא וסת ההפלגה חל עליה דין פרישה רק בהפרש הראשון של הימים.
למשל, אם רגילה לראות כל 31 יום עליה יהיה עליה לפרוש אחרי 31 יום מהפעם הקודמת, ואם לא תראה דם ביום זה (מפני ההיריון) אינה צריכה לפרוש יותר.
אישה שאין לה וסת קבוע צריכה לפרוש בשלושת ימי הפרישה (עונת החודש, עונה בינונית ועונת הפלגה) בפעם הראשונה, ואם לא תראה דם בימים אלו אינה צריכה לפרוש יותר.
יש שכתבו שטוב לפרוש בעונה בינונית (כל שלושים יום) עד שלושה חודשים לתחילת ההיריון, אך אף לדבריהם, אין בכך חובה.
מעוברת שרואה דם במהלך ההיריון דינה כנידה גמורה, ומתייחסת לראייה זו כווסת שאינו קבוע, וצריכה לפרוש באותו תאריך עברי בחודש הבא.
יש פוסקים הסבורים שאינה צריכה לפרוש בעונה בינונית, ויש שמחמירים שעליה לפרוש גם בעונה בינונית.
אם ראתה פעמיים או יותר - עליה לפרוש גם בעונת ההפלגה.
בזמן ההיריון לא נקבע וסת אף אם במשך שלושה חודשים תראה באותו יום.