tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לזר נולד בסביבות שנת 1329 במצודת פרילפאץ, כ-13 ק"מ דרומית-מערבית מן העיר נובו ברודו, שהייתה מרכז מכרות חשוב בממלכה הסרבית בימי הביניים.
משפחתו של לזר ירשה את מצודת פרילפאץ דור אחר דור.
יישוב זה עם מצודתו שמר על המכרות והכפרים מסביב לנובו ברדו.
אביו של לזר, פריבאץ, היה לוגותט - ראש הקנצלריה בחצרו של סטפאן דושאן מבית נמאניץ', ששלט כמלך סרביה בשנים 1346 – 1331 וכקיסר (צאר) סרביה בשנים 1355-1346. התפקיד לוגותט היה יחסית צנוע בהיררכיית החצר המלכותית הסרבית.
דושאן הפך לשליט סרביה על ידי הדחת אביו, המלך שטפאן אורוש השלישי.
אחר כך הוא תיגמל את האצולה הזוטרה על התמיכה בו.
הוא העניק לה מעמדות גבוהים בהיררכיה הפאודלית.
בדרך זו פריבאץ התמנה ללוגותט.
לפי מאוורו אורבין, היסטוריון מן הרפובליקה של רגוזה, במאה ה-16, שם המשפחה של פריבאץ ושל לזר היה חרבליאנוביץ.
מקור המידע הזה של אורבין אינו ידוע, אך הוא התקבל על ידי ההיסטוריונים.
דושאן תיגמל את פריבאץ בעוד מחווה: הוא העניק לבנו, לזר, משרת "סטווילאץ" בחצר.
סטווילאץ, בתרגום מילולי "סדרן", היה תפקיד טקסי בשולחן המלכותי והוא כלל גם מטלות מחוץ לטקסים.
התואר סטווילאץ נחשב לאחרון שבהיררכיית אצילי החצר הסרבית, אולם הוא אפשר למחזיק בו קרבה רבה לשליט.
לפי אילנות יוחסין שנקבעו בדיעבד במחצית הראשונה של המאה ה-15, לזר התחתן עם מיליצה ("מיליצה מסרביה"), בתו של הנסיך וראטקו נמאניץ', נינו של ווקאן נמאניץ'.
ווקאן היה בנו של הקניאז הגדול סטפאן נמאניה, האב המייסד של הבית המלכותי נמאניץ' שניהל את סרביה בשנים 1166–1371. צאצאי ווקאן אינם מוזכרים באף מקור ידוע מלפני הרשימות גנאלוגיות של המאה ה-15.
הצאר דושאן מת בשנת 1355 באופן פתאומי בערך בגיל 47. לזר השתתף בלווייתו שהתקיימה במאוזולאום של הארכאנגלים הקדושים בפריזרן.
במקומו של סטפאן דושאן עלה לכס המלכות בנו סטפאן אורוש החמישי.
לזר המשיך להיות "סטווילאץ" גם בחצר הצאר החדש.
בעקבות מותו של דושאן פרצו באימפריה שלו תנועות פלגניות רבות.
בשנת 1359 אפירוס ותסליה נפרדו מהממלכה.
אותו דבר קרה באזורים ברניצ'בו וקוצ'בו שבצפון מזרח הממלכה, שבבעלות משפחת ראסטיסלאליץ'.
בני ראסטיסלאליץ' הכירו בחסותו של לאיוש הראשון, מלך הונגריה.
כל שאר המדינה הסרבית נשארו נאמנות לצאר.
עם זאת, אורוש החמישי היה חלש למדי, ולא היה מסוגל להתנגד למרידות הפלגניות וסמכותו בממלכה נפגעה.
הוא סמך בעיקר על החזק שבאצילים הסרבים, הנסיך ווֹייסלב ווינוביץ' מזהומליה.
וויסלב עצמו התחיל כ"סטווילאץ" בחצר הצאר דושאן, אך עד שנת 1363 הצליח להשתלט על אזור רחב בין ההר רודניק שבמרכז סרביה ועד קונאוולב שבחוף הים האדריאטי ומהאזורים של דרינה העילית ועד לצפון חבל קוסובו.
מיד אחרי וויסלב, האצילים החזקים ביותר היו האחים באלשיץ' - סטרצימיר,ג'וראי ובאלשה השני.
עד שנת 1363 הם השיגו שליטה על אזור זטה שהוא מרבית שטח מונטנגרו של ימינו.
בשנת 1361 הנסיך ווייסלב, פתח במלחמה נגד רפובליקת רגוזה במטרה לכבוש שטחים.
בני רגוזה פנו לכמה אנשי מפתח בסרביה בבקשה לפעול כדי לעצור את הקרבות.
ב-1362 פנו בני רגוזה אף ל"סטווילאץ" לזר והביאו לו כמתנה שלושה גלילי בדים.
מתנה זו למרות צניעותה העידה על השפעה מסוימת שהייתה ללזר בחצר הצאר אורוש החמישי.
באוגוסט 1362 נחתם הסכם שלום בין הנסיך ווייסלב ורגוזה.
בתעודה מיולי 1363 אישר הצאר אורוש חילופי אדמות בין הנסיך ווייסלב וה"צ'לניק" מוסה, ולזר שימש עד.
מוסה היה נשוי לאחותו של לזר, דראגאנה, לפחות החל מ-1355. תארו של מוסה, "צ'לניק" היה גבוה מזה של סטווילאץ.
מעשי לזר בין השנים 1363–1371 אינם מתועדים היטב במקורות.
ככל הנראה, הוא עזב את חצר הצאר ב-1363 או ב-1365. הוא היה בן 35 והיה תקוע עדיין במעמד של "סטווילאץ".
הוא חזר לאדמותיו על גדות האיבר, מורבה הדרומית ומורבה המערבית.
בספטמבר 1363 נפטר באופן פתאומי גדול האצילים האזוריים, הנסיך ווייסלב.
האחים מרניאבצ'ביץ' - ווקאשין ויובאן אוגליישה, תפסו את מקומו כבעלי הכוח במדינה.
הם שלטו במרחבים גדולים בדרום הקיסרות, בעיקר בחבל מקדוניה.
ב-1365 הכתיר הצאר אורוש את ווקאשין כמלך שותף.
יש הסבורים שזו הייתה הסיבה לעזיבתו של לזר את חצר הצאר, מכיוון שהתנגד למהלך זה של אורוש.
בערך באותו זמן קודם גם יובאן אוגליישה כדספוט.
אחיין של הנסיך וויסלב, ניקולה אלטומנוביץ', בן ה-20, הצליח להשתלט על רוב השטחים של דודו המנוח.
באותן השנים לזר זכה גם הוא באוטונומיה והתחיל את הקריירה שלו כבעל אחוזות אזורי.
לא ברור איך התפשטה שליטתו הטריטוריאלית אך ידוע כי גרעין ישותו הפאודלית לא הייתה האחוזה שירש במבצר פרילפאץ, שנפלה לידי ווקאשין.
השטח בשליטת לזר התמקם בערך באזור שגבל עם הישות שבשליטת בני מרניאבצ'ביץ' בדרום, עם זו של ניקולה אלטומנוביץ' במערב ועם זו של רסטיסלאליץ' בצפון.
ספרו של מוורו אורבין, "ממלכת הסלבים" שפורסם בפזארו ב-1601 מתאר אירועים שלזר עמד במרכזם.
תיאור זה אינו מאושש על ידי מקורות אחרים, והיסטוריונים אחדים מעמידים אותו בספק.
לפי אורבין, ניקולה אלטומנוביץ' ולזר שכנעו את הצאר אורוש להצטרף אליהם במתקפה נגד האחים מרניאבצ'ביץ'.
ההתנגשות בין שני המחנות הסרביים התרחשה בקוסובו ב-1369.
לזר עזב את שדה הקרב זמן קצר אחרי תחילתו.
בני בריתו המשיכו בלחימה אך הובסו על ידי בני מרניאבצ'ביץ'.
אלטומנוביץ' נמלט על נפשו, בעוד הצאר אורוש נפל בשבי והוחזק זמן מה במעצר.
קיימים רמזים כי שני השליטים השותפים, הצאר אורוש והמלך ווקאשין מרניאבצ'ביץ' הפרידו את דרכיהם כשנתיים לפני הקרב המתואר.
בשנת 1370 לקח לזר מאלטומנוביץ' את העיר רודניק, מרכז כורים עשיר.
ייתכן כי זו הייתה תוצאה של תבוסת אלטומנוביץ' שנה קודם לכן.
מכל מקום שיקם אלומנוביץ' מהר את כוחו בעזרת מלך הונגריה שפרש עליו את חסותו.
לא ידוע בדיוק ממתי החזיק לזר בתואר "נסיך"= קנז.
המקור המוקדם ביותר שמעיד על כך הוא תעודה מרגוזה בלטינית מ-22 באפריל 1371 שבו מדברים על Comes Lazarus.
בסרביה של ימי הביניים "קנז" לא היה מונח מוגדר היטב, הוא לא הצביע על מעמד מסוים קבוע בהייררכיה הפאודלית.
זה היה מעמד גבוה במאה ה-12, ירד קצת בחשיבותו במאה ה-13 ובמחצית הראשונה של המאה ה-14. בימי הצאר אורוש, כשהכוח המרכזי של הצאר ירד, התואר חזר ליוקרתו של פעם.
החזיק אותו גם וייבלסב ויינוביץ' עד יום מותו ב-1363.
ב-1354 הטורקים העות'מאנים כבשו את גליפולי מידי הביזנטים.
עיר זו בקצה הדרום-מזרחי של חצי האי בלקן הייתה הכיבוש הראשון של העות'מאנים באירופה.
משם התפשטו העות'מאנים לבלקן ובשנת 1370 חדרו לשטחי סרביה, במיוחד בישות שבשליטת בני מרניאבצ'ביץ' במזרח מקדוניה.
צבא האחים מרניאבצ'ביץ' פשט על השטח שנכבש על ידי הטורקים והתעמת איתם בקרב מריצה ב-26 בספטמבר 1371.
העות'מאנים חיסלו את הצבא הסרבי.
שני האחים, המלך ווקאשין והדספוט יובאן אוגליישה נהרגו בקרב.
בנו ויורשו של ווקאשין, המלך מרקו, הפך למלך שותף של הצאר אורוש.
בדצמבר 1371 נפטר אורוש ללא ילדים, וכך הסתיים שלטון בית נמאניץ', ששלט בסרביה למשך מאתיים שנה.
השליט הרשמי של הממלכה הסרבית, שבפועל, חדלה להתקיים כמדינה מאוחדת, היה המלך מרקו מרניאבצ'ביץ'.
עם זאת אצילים סרבים שצברו כוח סירבו להכיר בו כשליט עליון.
הם תקפו אחוזות של משפחת מרניאבצ'ביץ' במקדוניה ובקוסובו.
האחים באלשיץ', שליטי זטה, כבשו את פריזרן ואת פץ'.
הנסיך לזר רבש את פרישטינה ואת נובו ברדו, והחזיר לעצמו את מורשתו המקורית, מצודת פרילפאץ.
האחים דראגאש - יובאן וקונסטנטין, יצרו את ישותם המדינית במזרח מקדוניה.
המלך מרקו לעומת זאת נשאר עם שטח יחסית קטן במערב מקדוניה מסביב לעיר פרילפ.
אלמנתו של יובאן אוגליישה, ילנה, הפכה לנזירה בשם יפימיה והתארחה בביתו של הנסיך לזר ושל מיליצה.
אחרי מפלתם של האחים מרניאבצ'ביץ', עלה כוחו של ניקולה אלטומנוביץ' כשוע החזק ביותר במדינה הסרבית המתפוררת.
בעוד שלזר כבש את פרישטינה ואת נובו ברדו, ניקולה כבש מחדש מידיו את רודניק.
בסביבות 1372 הנסיך לזר, והבאן של בוסניה, טוורטקו קוטרומניץ' כרתו ברית נגד ניקולה.
לפי מקורות מרגוזה, ונציה תיווכה הסכם בין ניקולה אלטומנוביץ' לג'ור'אג' באלשיץ' על מנת ששניהם יתקפו את רגוזה.
ניקולה היה אמור לספח את פליישאץ ואת סטון, החלקים של חבל זהומליה שהיו בשליטת רגוזה.
אולם לאיוש הגדול, מלך הונגריה, הזהיר בחומרה את שני בני הברית החדשים להימנע מכך.
בגלל הברית עם ונציה, שהייתה יריבה של הונגריה, איבד ניקולה אלטומנוביץ' את חסות מלכי הונגריה.
לזר, שהתכונן לעימות עם ניקולה, הבטיח למלך לאיוש להיות בן חסותו באם המלך יעמוד לצידו.
בסופו של דבר תקפו הנסיך לזר והבאן טרווטקו את ניקולה אלטומנוביץ' בשנת 1373 והביסו אותו.
ניקולה עצמו נתפס במצודתו, באוז'יצה והופקד כשבוי בידי אחייניו של לזר, האחים מוסיץ'.
הם ניקרו לו את העיניים (לפי אורבין, בהסכמתו בשתיקה של לזר).
לזר הסכים לבסוף להיות בן חסות למלך הונגריה.
הבאן טוורטקו סיפח למדינתו את החלקים של זהומליה שהחזיק ניקולה, לרבות החלק העילי של הנהרות דרינה ולים ומחוזות אונוגושט וגאצקו.
הנסיך לזר וקרובי המשפחה שלו, ווק ברנקוביץ' והצ'לניק מוסה, סיפחו את רוב אחוזותיו של ניקולה.
ווק ברנקוביץ' שבסביבות 1371 נשא לאישה את בתו של לזר, מרה, השיג את סייניצה וחלק מקוסובו.
הצ'לניק מוסה, שהיה תחת חסות לזר, שלט על אזור מסביב ההר קופאוניק, יחד עם בניו סטפאן ולזר, הידועים כ"אחים מוסיץ'".
ג'וראג' באלשיץ' השתלט על המחוזות של ניקולה שבאזור החוף:דראצ'ביצה, קונאוולה, וטרביניה.
הבאן טוורטקו יכבוש אותם ב-1377.
באוקטובר אותה שנה (1377) הוכתר טוורטקו כ"מלך הסרבים, של בוסניה, של אזור ים ושל המחוזות המערביים".
על אף היותו קתולי, טקס הכתרתו נערך במנזר האורתודוקסי הסרבי מילשבה, או אולי במרכז אורתודוקסי סרבי אחר.
המלך טוורטקו העלה תביעות לכס המלכות הסרבי ולירושת בית נמאניץ'.
אכך הוא היה מיוחס מרחוק לבני נמאניץ'.
הונגריה ורגוזה הכירו בו כמלך, ואין עדויות כי הנסיך לזר התנגד באופן כלשהו לתואר החדש של בן בריתו, טוורטקו קוטרומנוביץ'.
מצד שני אין זו הוכחה שהוא הכיר בטוורטקו כריבון מעליו.
המלך טוורטקו לא נהנה מתמיכת הכנסייה הסרבית, שנותרה הכוח המאחד היחיד במדינה הסרבית המפוצלת.
אחרי מות ניקולה אלטומאנוביץ' התבלט הקנז לזר כחזק בשועים בתחום האימפריה הסרבית לשעבר.
כמה אצילים מקומיים התנגדו לסמכותו, אך בסופו של דבר נאלצו להיכנע.
בין הידועים היו המקרים של ניקולה זוייץ' על הר רודניק ושל נובאק בלוצרקביץ' בעמק הנהר טופליצה.
לזר העניק מקלט בנסיכותו לנזירים אורתודוקסים רבים שנמלטו מן השטחים שנמצאו תחת איום עות'מאני מיידי.
כך עלה קרנו בהר אתוס, שהיה מרכז הנזירות האורתודוקסית.
החל משנת 1350 נמצאה הפטריארכיה הסרבית בפץ' והכנסייה הסרבית במצב של סכיזמה ביחס לפאטריארכיה בקונסטנטינופול שהייתה הסמכות המרכזית של הנצרות האורתודוקסית.
נזיר מאתוס בשם איסאיה שהצטיין כסופר וכמתרגם עודד את לזר לפעול לפיוס בין שתי הפטריארכיות.
הודות למאמציהם של לזר ואיסאיה, נשלחה משלחת כמרים לפטריארכיה של קונסטנטינופול כדי לשאת ולתת בסוגיית הפיוס.
משימתה הצליחה ובשנת 1375 התקבלה הכנסייה הסרבית בחזרה לשותפות עם הפטריארכיה של קונסטנטינופול.
הפטריארך הסרבי הסכיזמתי האחרון סאבה הרביעי, הלך לעולמו באפריל 1375. באוקטובר אותה שנה כינסו הנסיך לזר וג'וראג' באלשיץ' סינוד של הכנסייה הסרבית בפץ'.
הפטריארך יפרם נבחר לראש הכנסייה החדש.
הוא היה המועמד של קונסטנטינופול או אולי בחירת פשרה בין המועמדויות שהוצעו על ידי אדוני הארץ.
בשנת 1379 התפטר הפטריארך יפרם לטובת ספירידון, אירוע שהיסטוריונים אחדים פרשו כפרי השפעתו של תת-זרם כנסייתי הקשור לנסיך לזר.
הנסיך והפטריארך ספירידון שיתפו פעולה בצורה מופתית.
הכנסייה הייתה אסירת תודה ללזר על תפקידו בסיום הניתוק מקונסטנטינופול.
לזר העניק אדמות למנזרים ובנה כנסיות חדשות.
מורשתו החשובה ביותר כבונה כנסיות היא מנזר ראוואניצה שבנייתו הושלמה ב-1381. קצת יותר מוקדם הוא בנה את כנסיית סטפאן הקדוש בעיר הבירה שלו, קרושבץ.
כנסייה זו נודעה מאוחר יותר כ"לזריצה".
אחרי 1379 בנה לזר את מנזר גורניאק בברניצ'בו.
לזר נמנה גם עם מייסדי המנזרים הרומנים (ולאכים) בטיסמאנה וודיצה.
הוא מימן שיפוצים בם בשני מנזרים שעל הר אתוס, הילנדר הסרבי והמנזר פנטלימון הקדוש הרוסי.
בשנת 1379 הרחיב לזר את תחום שליטתו עד לדנובה באמצעות כיבוש קוצ'בו וברניצ'בו על חשבון ראדיץ' ברנקוביץ' רסטיסלאליץ', בן חסות של הונגריה.
המלך לאיוש לבית אנז'ו הבטיח ללזר את אזור מצ'ווה או לפחות חלק ממנו, כנראה ברגע שקיבל הנסיך את חסות ההונגרים.
לפי אחת ההשערות, כיבושיו האחרונים של לזר היו סימן כי הוא מרד הפעם במלך הונגריה.
ואכן ב-1378 ארגן מלך הונגריה מסע צבאי נגד סרביה.
עם זאת אין ודאות נגד איזה שליט סרבי הוא קם.
ייתכן כי זה לא היה נגד לזר, אלא להפך, נגד ראדיץ' ברנקוביץ' רסטיסלאליץ' ואז מתקפתו של לזר הייתה באישור המלך לאיוש.
מדינתו של לזר, הידועה בספרות כ"סרביה המוראבית" הייתה גדולה יותר מהאדמות של השועים האחרים שבשטחי האימפריה הסרבית של פעם.
התאפיינה בממשל וצבא מאורגנים היטב.
המדינה כללה את אגני הנהרות מוראבה הגדולה, מוראבה המערבית ומוראבה הדרומית והתפשטה מן המקורות של מוראבה הדרומית צפונה אל הנהרות דנובה וסאווה.
גבולה הצפון-מערבי נמשך לאורך הנהר דרינה.
פרט לעיר הבירה קרושבץ כללה הנסיכות את הערים החשובות ניש ואוז'יצה, וכן את נובו ברדו ורודניק, שתי ערי הכורים העשירות ביותר של סרביה בימי הביניים.
מכל הישויות המדיניות הסרביות, המדינה של לזר שכנה במרחק הרב ביותר מן המרכזים העות'מאנים והייתה פחות חשופה לפשיטות הטורקיות.
נסיבות אלה משכו אליה פליטים מן האזורים שעמדו מול האיום המידי של הטורקים.
אלו בנו כפרים ויישובים חדשים על אדמות שהיו פחות מיושבות ופחות מעובות של סרביה המוראבית.
בין מהגרים אלה נמצאו גם אנשי דת שזירזו את תחיית המרכזים הכנסייתיים הישנים ואת הקמתם של מרכזים רוחניים חדשים בממלכה.
העמדות האסטרטגיות של אגני מוראבה תרמו ליוקרתו ולהשפעתו הפוליטית של לזר בבלקן מול מתקפות הטורקים הצפויות.
בצ'ארטרים שלו בשנים 1379–1388 השליט קרא לעצמו "סטפאן לזר".
את השם "סטפאן" נשאו כל השליטים מבית נמאניץ' והוא קיבל משמעות של תואר מלכותי.
גם טוורטקו הוסיף "סטפאן" לשמו כשהוכתר למלך הסרבים ושל בוסניה.
מנקודת מבט לשונית, השתמשו הצ'ארטרים של לזר בניב קרוב לניב קוסובו-רסאווה של השפה הסרבית.
במסמכים אלה התייחס לזר אל עצמו כאל "אוטוקראטור" - (בסרבית "סאמודרז'אץ") של כל ארץ סרביה או אוטוקרט של כל הסרבים.
"אוטוקרטור", "שליט-עצמי" ביוונית, הייתה תואר ששימש את הקיסרים הביזנטים.
המלכים מבית נמאניץ' אמצו אותו ויישמו אותו הלכה למעשה במובן המילולי של עצמאות כלפי קונסטנטינופול, בד בבד עם ההכרה הפורמלית בחסות העליונה של הביזנטים.
בזמן הנסיך לזר המדינה הסרבית איבדה חלק מאדמותיה, לטובת הפאודלים המקומיים, בית נמאניץ' הגיע לסופו, והמדינה הותקפה בידי הטורקים.
בנסיבות אלו הועלה סימן שאלה לגבי המשכיות המדינה הסרבית.
תשובת השליט בולטת בתארים שהוא בחר לעצמו בצ'ארטרים שהוציא.
שאיפתו הייתה איחוד מחדש של המדינה הסרבית תחת הנהגתו כצאצא ישיר של בני נמאניץ'.
לזר ותוכניתו הפוליטית זכו למלוא התמיכה של הכנסייה הסרבית.
אולם, שועים אזוריים בעלי עוצמה - כדוגמת בני באלשיץ' בזטה, ווק ברנקוביץ' בקוסובו, המלך מרקו, קונסטנטין דראגש ורדוסלב הלאפן במקדוניה - הנהיגו את ישויותיהן המדיניות באופן עצמאי ביחס ללזר.
בנוסף לכך, אחרי קרב מריצה שלושת המנהיגים במקדוניה הפכו לבני חסות של הטורקים.
זה מה שקרה גם לביזנטיון ולאימפריה הבולגרית השנייה.
ב-1388 החסות העות'מאנית התקבלה גם על ידי ג'וראג' סטרצימירוביץ' באלשיץ', שליט זטה.
מסע פשיטות טורקי עבר בשנת 1381, ללא מעצור, דרך שטחי בני החסות העות'מאנים, והגיע אל סרביה המוראבית.
הוא נתקל בהתנגדותם של צרפ (Crep) ווקוסלאביץ' וויטומיר, מקציניו של לזר בקרב דוברבניצה, על יד העיר פאראצ'ין.
ב-1386 עמד הסולטן מוראט הראשון עצמו בראשם של כחות גדולים בהרבה וכבש את ניש מידיו של לזר.
לא ברור עם ההתנגשות של צבאות לזר ומוראט בפלוצ'ניק התרחשה זמן קצר לפני או אחרי נפילתה של ניש.
לזר הדף בפלוצ'ניק את מוראט.
אחרי מותו של מלך הונגריה, לאיוש הגדול, בשנת 1382 בממלכת הונגריה פרצה מלחמת אזרחים.
יש רושם כי לזר השתתף בה כאחד ממתנגדיו של הנסיך זיגיסמונד לבית לוקסמבורג.
כנראה לזר שלח כוחות שלחמו באזורי בלגרד וסרם.
כשאיום העות'מאנים התעצם ועלתה בהונגריה התמיכה בזיגיסמונד, לזר התפייס איתו.
זיגיסמונד הוכתר כמלך הונגריה במרץ 1387. חתימת הסכם השלום ביניהם התלוותה בנישואי בתו של לזר, תאודורה, עם מיקלוש השני גאראי, מהחזקים שבאצילי הונגריה, שבחר לתמוך בזיגיסמונד.
בערך באותה שנה בת אחרת של לזר, ילנה, נישאה לג'וראג' סטרצימירוביץ' באלשיץ'.
כשנה קודם לכן בת נוספת של לזר, דראגאנה התחתנה עם אלכסנדר, הבן של איוואן שישמן, צאר בולגריה.
מאז העימות בפלוצ'ניק ב-1386 היה ברור ללזר כי קרב מכריע עם העות'מאנים יהיה בלתי נמנע.
אחרי שחתם על שלום עם זיגיסמונד כדי למנוע אי סדרים בגבולות הצפוניים, הבטיח לעצמו לזר תמיכה צבאית מווק ברנקוביץ' ומהמלך טוורטקו.
האחרון, מלך הסרבים ושל בוסניה, ציפה גם הוא למתקפה עות'מאנית גדולה כתגמול אחרי שצבאו בפיקוד ולאטקו ווקוביץ' גרם ב-1388 לתבוסה קשה לכוח פשיטה טורקי בקרב בילצ'ה.
צבא עות'מאני גדול בהנהגת הסולטן מוראט, שמספרו הוערך ל בין 27,000-30,000 לוחמים, חצה את השטח שבשליטת קונסטנטין דראגאש וביוני 1389 הגיע לשדה קוסובו ("שדה הקכלי" בסרבית) על יד פרישטינה, בשטח שהיה שייך לווק ברנקוביץ'.
הצבא העות'מאני נתקל בכוחות בפיקודו של הנסיך לזר, שמנו בין 30,000 - 12,000 חיילים, וכללו את צבאו של הנסיך, כוחות של ווק ברנקוביץ' ויחידה שנשלחה על ידי המלך טוויטקו, בפיקודו של ולאטקו ווקיץ'.
קרב קוסובו, הקרב המפורסם ביותר בהיסטוריה של סרביה בימי הביניים התנהל ביום של ויטוס הקדוש ב-15 ביוני 1389. בלחימה האכזרית נחלו שני הצבאות אבדות כבדות ושני המנהיגים, הסולטן מוראט והנסיך לזר קיפחו את חייהם.
המידע על מהלכו ועל תוצאתו של הקרב איננו מושלם במקורות ההיסטוריים.
המסקנה הייתה שמבחינה טקטית, נגמר הקרב בתיקו.
עם זאת, היותן של האבדות כבדות לשני הצדדים הייתה הרסנית במיוחד לצד הסרבי, ששלח לקרב כמעט את כל כוחו הלוחם.
אף על פי שסרביה והנסיך לזר שגשגו מבחינה כלכלית וארגון המדינה היה מסודר, אי אפשר להשוותם לאימפריה העות'מאנית מבחינת גודל השטח, האוכלוסייה והעוצמה הכלכלית.
אחרי מותו של לזר, עלה על כס הממלכה בנו הבכור סטפאן לזרביץ'.
מכיוון שהיה קטין, בראש המדינה עמדה אמו מיליצה, כעוצרת.
כעבור 5 חדשים הותקפה סרביה המוראבית מן הצפון על ידי צבאו של מלך הונגריה החדש, זיסימונד, בהונגרית ז'יגמונד.
כשכוחות טורקים שנעו בכיוון הונגריה, הגיעו לגבולות סרביה המוראבית בקיץ 1390, העדיפה מיליצה לקבל את החסות העות'מאנית.
היא שלחה את בתה הצעירה, אוליברה, אל הרמון הסולטן באיזיט הראשון.
באותו זמן ווק ברנקוביץ' קיבל את חסות העות'מאנית ב-1392. מן הרגע הזה כל האדמות הסרביות להוציא זחומליה שבשליטת טוורטקו, נמצאו בחסות עות'מאנית.
ללזר ולמיליצה נולדו לפחות שבעה ילדים:
מרה לזרביץ' ברנקוביץ' (מתה ב-12 באפריל 1426) - התחתנה בסביבות 1371 עם ווק ברנקוביץ', קנז של רשקה-קוסובו
דראגאנה מסרביה (מתה לפני יולי 1395, נישאה בערך ב-1386 לאלכסנדר, בנו של הצאר הבולגרי איוואן שישמן
תאודורה (מתה לפני 1405), בסביבות 1387 התחתנה עם האציל ההונגרי מיקלוש השני גאראי
ילנה באלשיץ' (מתה במרץ 1443) נישאה קודם לאציל ג'וראג' השני באלשיץ' מזטה, ובשנית - למגנט הבוסני סאנדאל חראניץ'
אוליברה לזרביץ או אוליברה דספינה (אחרי 1444-1372) נישאה בשנת 1390 לסולטן העות'מאני ביאזיט הראשון
הקנז ווק לזרביץ' (הוצא להורג ב-6 ביולי 1410)
אחרי קרב קוסובו נטמן הנסיך לזר בכנסיית העלייה לשמיים בפרישטינה, בירתו של ווק ברנקוביץ'.
אחרי שנה או שנתיים, ב-1390 או 1391 הועברו שאריות גופתו למנזר ראוואניצה, שנבנה על ידי לזר ושנועד לאחסן את קברו.
העברת הגופה אורגנה על ידי הכנסייה הסרבית ועל ידי משפחתו של לזר.
בטקס הקבורה בראוואניצה השתתפו גדולי הכמרים של הכנסייה הסרבית בראשות הפטריארך דנילו השלישי.
ההשערה הסבירה ביותר היא שלזר הוכרז כקדוש באותו מעמד, אם כי לא קיים שום דיווח על הקאנוניזציה שלו.
הוא הפך לאחד הקדושים המעונים של הנצרות האורתודוקסית וחג שמו נחגג ב-15 ביוני.
לפי כתביהם של הפטריארך דנילו ושל מחברים אחרים בני זמנו, לזר נפל בשבי הטורקים וראשו נערף.
נסיבות אלה יכלו להשתוות אם כך למותם של הקדושים המעונים הנוצרים שנרצחו על ידי פגאנים.
במדינה הסרבית המוראבית, כמו ברבות ממדינות ימי הביניים שבהן הקשר בין הכנסייה למדינה היה חזק במיוחד, הקאנוניזציה הייתה לא רק מעשה כנסייתי.
הייתה לה גם משמעות חברתית.
אחרי מאתיים שלטון השושלת נמאניץ', שרבים מנציגיה עברו קאנוניזציה, לזר היה הדמות הלא דתית הראשונה שהוכרה כקדוש.
בעת חייו הוא זכה ליוקרה רבה כשליט העיקרי במרחב הדובר סרבית, שהשתייך בעבר לאימפריה הסרבית.
הכנסייה ראתה בו את השליט היחיד הראוי והמסוגל לרשת את המלכים מבית נמאניץ' ולשחזר את ממלכתם.
מותו הפך לציון דרך בהיסטוריה הסרבית.
קרב קוסובו הורגש כשבר כמעט ידית, על אף שלטווח ארוך, יותר משמעותית הייתה תבוסתם של האחים מרניאבצ'יביץ' בקרב מריצה, 18 שנה קודם לכן, שפתחה בפני הטורקים את הדרך לבלקן.
דמותו של לזר כקדוש של הכנסייה וכקדוש מעונה עומד במרכזם של עשרת ספרי דת שנכתבו בסרביה בתקופה שבין 1420 ל-1389. תשעה מהם נכתבו ככל הנראה קרוב יותר ל-1420. כתבים אלה היו האמצעי העיקרי להפצת פולחנו של הנסיך הסרבי, ורובם משמשים לליטרוגיה ביום החג שלו.
מבחינה ספרותית ל"אנקומיום של הנסיך לזר" מאת הנזירה יפימיה הערך הרב ביותר מכל עשרת הטקסטים.
הנזירה יפימיה (ששמה החילוני היה ילניה) הייתה קרובת משפחה של הנסיכה מיליצה והייתה אלמנתו של יובן אוגליישה מריאבצ'ביץ'.
אחרי מות בעלה היא חיה במחיצתם של לזר ומיליצה.
יפימיה קישטה את ה"אנקומיום" שלה בחוט מוזהב מתכריך המשי שכיסה את ארון המתים של לזר.
שטפאן לזרביץ' נחשב למחבר הטקסט שנחרט על עמוד השיש שהוצב באתר הקרב קוסובו.
העמוד נהרס על ידי העות'מאנים אולם הטקסט נשמר בכתב יד מן המאה ה-16.
הפטריארך דנילו השלישי חיבר את "הסיפור על הנסיך לזר" בערך בזמן העברת גופתו של לזר.
ספרו נחשב כמספק את המידע הרב ביותר מתוך עשרת הטקסטים שהוזכרו, אף על פי שהוא מעין סינתזה של הגיוגרפיה, הספד (אואלוגיה) ודרשה.
הטקסט מוקדש ללזר לא רק כקדוש מעונה אלא גם כלוחם.
הפטריארך דנילו כתב שהקרב קוסובו הסתיים כששני הצדדים היו מותשים; גם הסרבים וגם הטורקים סבלו אבדות כבדות.
החלק המרכזי של הטקסט כולל נוסחת הפטריארך לנאום של לזר אל הלוחמים הסרבים לפני היציאה לקרב.
עם מותו של לזר איבדה סרביה את השליט האזורי החזק ביותר שלה, שהיה עשוי להיות התקווה האחרונה נגד התפשטות העות'אמנים בארצם.
אבדנו עלול היה להביא ליאוש ולחוסר תקווה.
מחברי הטקסטים הדתיים המוקדשים ללזר פרשו את מותם שלו ושל אלפי לוחמיו בשדה קוסובו כמוות על קידוש האמונה הנוצרית ובעד סרביה.
הסולטן מוראט וצבאו תוארו כצמאי דם, "חסרי אלוהים", "חיות פגאניות".
לעומת זאת, הנסיך לזר, על ידי קרבנו, יישאר לנצח הרועה הטוב של הסרבים.
פולחנו הצטרף לפולחנן של דמויות חשובות אחרות בהיסטוריה של סרביה מימי הביניים, כמו סמיון הקדוש נמאניץ' (ששמו החילוני היה נמאניה) ובנו, סאבה הקדוש.
פולחן הקדושים המקומיים תרם להתחזקות אחדותם הדתית והפוליטית של הסרבים.
עם זאת לזר נשאר בצלם של הקדושים סאבה וסמיון.
בנו ויורשו של לזר, סטפאן לזרביץ', זכה לתואר דספוט מידי הקיסר הביזנטי, והסיר מעליו את חסות הטורקים בשנת 1402.
לפחות בימי שלטונו, כיבדו את פולחן הנסיך הקדוש לזר בכל רחבי סרביה המוראבית, וגם בשני מנזרים על הר אתוס, המנזר הסרבי הילנדר והמנזר הרוסי פנטלימון הקדוש, שהנסיך המנוח תרם להם תרומות משמעותיות.
מימי הדספוט סטפאן, ידוע רק איקונין אחד שבו צוירה דמותו של לזר.
מדובר בפרסקו במנזר ליובוסטיניה, שנבנה ב-1405 על ידי הנסיכה מיליצה.
לזר מוצג בו עם כל אביזריו המלכותיים ועם פחות סממני קדושה.
התמונה הידועה הבאה שלו צוירה בשנת 1594, בימי הכיבוש הטורקי, בין שלל דמויות אחרות על קיר המנזר אורחוביצה בסלבוניה.
פולחנו התבסס בסך הכל יותר על הטקסטים ההגיוגרפיים מאשר על האיקונוגרפיה.
הדספוט סטפאן לזרביץ' מת באופן פתאומי ביולי 1427. במקומו הוכתר הדספוט ג'וראג', בנו של ווק ברנקוביץ' ונכדו של לזר.
בהתחלת שלטונו הוציא ג'וראג' ברנקוביץ' צ'ארטר שבו התייחס אל לזר כאל קדוש.
כשחזר על אותו הצ'ארטר בשנת 1445 הוא נמנע מלהשתמש לגביו בתואר свети (סווטי, כלומר "קדוש") והחליף אותו בביטוי "светопочивши" (הנח בקדושה).
ההימנעות מההתייחסות ללזר כקדוש נצפתה גם במסמכים ובכתובות אחרים בתקופה, כולל בכתבי בתו, ילנה.
הדספוטות הסרבית נפלה לידי העות'מאנים בשנת 1459.פולחן הנסיך לזר הצטמצם לפולחן מקומי, המוגבל למנזר ראוואניצה.
נזירי המנזר המשיכו לחגוג את חגו ביום שמו.
הנסיך העניק בזמנו למנזר 148 כפרים וזכויות יתר רבות.
העותמ'אנים הגבילו את רכוש המנזר לכמה כפרים עם בסך הכל 127 משקי בית, אבל פטרו אותו ממסים מסוימים.
הנוסע האיטלקי מארק אנטוניו פיגאפטה, שביקר בראוואניצה ב-1568 דיווח שהמנזר לא ניזוק כלל על ידי הטורקים, והנזירים יכלו לעבוד חופשית את דתם, פרט לזכות להשמיע צלילי פעמונים.
לזר הקודש הפך לדמות פולחן גם בחצר הצאר הרוסי הראשון, איוואן האיום, שסבתו מצד האם הייתה בת למשפחת האצילים הסרבים יאקשיץ'.
לזר צויר בפרסקו בקתדרלת ארכנגלסקי, מקום קבורתם של כל שליטי רוסיה בקרמלין של מוסקבה.
על קירות הקתדרלה צוירו בשנת 1565 בציורי קיר כל השליטים הרוסים שקדמו לאיוואן האיום.
צוירו גם דמויותיהם של ארבעה לא רוסים:הקיסר הביזנטי מיכאל השמיני פלאולוגוס ושלושת הקדושים הסרבים:סימאון, סאבה ולזר.
לזר מצויר גם ב"כרוניקה המאוירת של איוואן האיום", בתשע המיניאטורות המתארות את קרב קוסובו.
בספר רוסי זה מופיע לראשונה אזכורו של לזר כ"צאר".
בסביבות 1700, ג'ורג'ה ברנקוביץ', רוזן של פודגוריצה כתב ב"כרוניקות הסלאביות-סרביות" שלו, שלזר הוכתר כצאר.
טענה זו השפיעה גם על המסורת העממית הסרבית, שבה לזר מכונה עד לימינו "הצאר לזר".
אחרי מותו של איוואן האיום, אזכורו של לזר במקורות הרוסיים נעשה נדיר.
עדיין בימי השלטון העות'מאני ידע פולחנו של לזר עדנה בימי הפטריארך פאיסיה.
בשנת 1633 ובשנים הבאות, צוירה דמותו בכנסיית המנזר של הפטריארכיה בפץ' ובשלוש כנסיות סרביות נוספות.
הפטריארך פאיסיה כתב שצאר דושאן אימץ את לזר ונתן לו את יד קרובת המשפחה שלו, מיליצה.
בדרך זו היה לזר היורש החוקי של שושלת נמאניה.
ב-1667 צויר הנסיך גם על קיר של מנזר הילנדר.
אותו צייר יצר איקונין שבו תיאר את לזר יחד עם ג'ורג'ה קראטובאץ, הצורף שעונה ונרצח על ידי הטורקים והוכר כקדוש מעונה.
ב-1675 הנסיך לזר וכמה מבני נמאניץ' הוצגו באיקונין
שהוזמן על ידי האחים גברו ווקויה חומקוביץ', בעלי מלאכה מסראי בוסנה (סרייבו).
פרט לאיקונין של לזר עם קראטובאץ, בשאר התמונות מוצג הנסיך כשליט יותר מאשר כקדוש.
בימי המלחמה הטורקית הגדולה בעשורים האחרונים של המאה ה-17 הצליח בית הבסבורג לספח כמה אזורים סרבים על חשבון העות'מאנים.
ב-1690 כשהצבא האוסטרי נסוג משטחים אלה אחוז משמעותי מן התושבים הסרבים שלהם היגרו לתחום האימפריה ההבסבורגית.
הגירה זו, הידועה כ"הגירה הסרבית הגדולה" הונהגה על ידי הפטריארך של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית ארסניה השלישי צ'רנוייביץ'.נזירי מנזר ראוואניצה הצטרפו לפליטים ולקחו איתם את שאריותיו של לזר ואת חפצי הערך שנמצאו במנזרם.
הם התיישבו בעיירה ההונגרית סנטאנדרה, בה בנו כנסייה מעץ שאיכסנה את גופתו של לזר.
היישוב הסרבי בסנטאנדרה נקרא גם כן ראווניצה והפך למושב החדש של הפטריארך ארסנייה השלישי.
נזירי ראוואניצה יצרו מגעים עם המנזרים הסרבים ברחבי האימפריה ההבסבורגית ועם הכנסייה האורתודוקסית הרוסית שתמכה בהם.
בעת שהותם בסנטאנדרה הם הרחיבו בצורה משמעותית את ספרייתם ואת אוצרותיהם.
בתקופה זו התחילו גם להדפיס כתבים ותמונות לזכר הנסיך הקדוש לזר.
הפיצו למשל תחריט בעץ שתיאר את לזר כ"קפלופור" כלומר מחזיק את ראשו הערוף בידו.
בשנת 1697 עזבו נזירי ראוואניצה את בתי העץ שלהם בסנטאנדרה וערקו לאזור סרם, למנזר ההרוס ורדניק על ההר פרושקה גורה.
הם שיפצו את המנזר והניחו בו את השאריות של לזר.
די מהר הפך מנזר ורדניק מוכר יותר בשם ראוואניצה.
בסביבות אמצע המאה ה-18 נפוצה האמונה שהמנזר הוקם על ידי הנסיך לזר עצמו.
אולם כנסייתו הייתה קטנה מדי כדי לארח בה את כל המתפללים שהגיעו אליה בחגים.
הסכם השלום בפוז'ארוואץ שקבע את ויתור האימפריה העות'מאנית על השטח הסרבי שמצפון למוראבה המערבית לטובת ההבסבורגים, נחתם ב-21 ביולי 1718. באותם הימים רק נזיר אחד שרד מן הזמנים שבהם עזבו נזירי ראוואניצה את מנזרם 28 שנה קודם לכן.
זמן קצר אחרי חתימת ההסכם, שב סטפאן לראוואניצה ושיפץ את המנזר המקורי, שהיה הרוס ומוצף בעשבים רעים.
ב-1733 בראוואניצה חיו רק 5 נזירים.
האדמות הסרביות חזרו ב-1739 לאימפריה העות'מאנית, אך הפעם המנזר לא ננטש.
אחרי ההגירה הסרבית הגדולה השתדלה הכמורה הבכירה של הכנסייה הסרבית להפיץ את פולחנם של שליטים הסרבים מימי הביניים.
המטרופוליט של קרלובצי, ארסנייה הרביעי שאקאבנטה, העסיק בשנת 1741 את האומנים החרטים כריסטופור ז'פארוביץ' ואת תומא מסמר כדי שייצרו תמונה תחת הכותרת "סאבה הקדוש יחד עם הקדושים הסרבים מבית נמאניה", ציור שבו צויר גם לזר.
מטרתו לא הייתה דתית אלא פוליטית כדי שיזכיר לעם את המדינה הסרבית העצמאית שמלפני הכיבוש העות'מאני ואת מאבקו של הנסיך לזר בטורקים.
אותם האומנים הדפיסו ספר "סטמאטוגרפיה" שפורסם בווינה ב-1741. חלק ממנו כלל לוחית נחושת (אינטאליו) עם דמויותיהם של 29 שליטים וקדושים, ביניהם שני קפלופורים - יובאן ולדימיר ולזר.
ה"סטמאטוגרפיה" הפכה פופולרית מאוד בקרב הסרבים ועוררה בהם רגשות פטריוטיים.
הנסיך הקדוש הוצג תכופות כקפלופור ביצירות שונות, שנוצרו בשיטות אמנותיות רבות.
מקרה חריג היו התמונות שעל תחריט נחושת מאת האמן זכריה היתום, שבו בלטה דמותו של לזר, ללא תכונות של קדוש להוציא הילה מסביב ראשו.
שאריותיו של לזר נותרו במנזר ורדניק עד 1941. זמן קצר לפני שגרמניה הנאצית תקפה את סרביה והשתלטה עליה, הן הוצאו ממנזר ורדניק והועברו למנזר בשנובו, גם כן על הר פרושקה גורה.
חבל סרם הפך לחלק ממדינת האוסטשים הקרואטים בחסות גרמניה.
השלטון האוסטאשי הנהיג מסעות רצח עם נגד הסרבים.
הארכימנדריט של ורדניק, לונגין, שנמלט לבלגרד ב-1941 דיווח שחפצים קדושים סרבים מפורשקה גורה עומדים בסכנת הריסה.
הוא הציע שיועברו בדחיפות לבלגרד.
באישור הסינוד של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית, ובהסכמת שלטונות הכיבוש הגרמנים, הועברו שאריות לזר מבשנובו אל הקתדרלה הסרבית בבלגרד והונחו תוך עריכת טקס דתי בחזית האיקונוסטסיס בתוך הכנסייה.
אחרי המלחמה בשנת 1954 החליט הסינוד להחזיר אותן למנזר ראוואניצה, דבר שבוצע בפועל רק ב-1989 לרגל מלאות 600 שנה לקרב קוסובו.
בשירה האפית העממית הסרבית מספרים שבערוב הקרב ביקר את לזר נץ אפור או בז מירושלים שביקש ממנו לבחור בין ממלכה ארצית דרך ניצחון בקוסובו או ממלכת שמיים הכרוכה בהסכם כניעה או תבוסה בקרב.
זה היה למעשה הנביא אליהו שהביא ללזר מכתב ממרים, אמו של אלהים.
לפי הפואמה בחר לזר בממלכת הנצח שבשמיים וכתוצאה מכך איבד את חייו בשדה הקרב."נמות עם ישו, נחיה חיי נצח" אמר לחייליו.
הצהרה וצוואת קוסובו זו נחשבה לברית שכרת העם הסרבי עם אלהים ושנחתמה בדם הקדושים.
בקוסובו הצביעו הסרבים בנשמותיהם בעד ממלכת השמיים.
מאז רואים עצמם הסרבים נאמנים לאותה צוואה כעם של האלהים, לאום של הברית החדשה, סרביה שמימית, חלק מישראל החדשה של האל.
על-כן הסרבים מכנים לפעמים את עצמם "עם השמיים" .
יפימיה, אשתו לשעבר של אוגליישה מרניאבצ'ביץ', ושהפכה מאוחר יותר לנזירה במנזר ליובוסטיניה, חיברה את "השבח לנסיך לזר", אחת היצירות החשובות ביותר של הספרות הסרבית מימי הביניים.
הכנסייה הסרבית האורתודוקסית הכריזה את לזר לקדוש.
נחגג לפי לוח השנה היוליאני ב-15 ביוני - בחג "וידובדן" (28 ביוני לפי לוח השנה הגרגוריאני)
מספר ערים וכפרים כמו לזרבאץ, ומספר כנסיות וקהילות אורתודוקסיות סרביות ברחבי העולם נקראות לפי לזר.
שאריותיו מוחזקות לפי המסורת במנזר ראוואניצה.
1889 - נסיכות סרביה הנהיגה לזכרו את "עיטור המסדר לזר הקדוש"
לחוביצ'ה (בבלארוסית: Ляхавічы, ליאחביצ'י; בפולנית: Lachowicze; ברוסית: Ляховичи, ליאחוביצ'י; ידועה גם כלאחוביץ או לכוביטש) היא עיר קטנה במחוז ברסט שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
לחוביצ'ה נזכרת לראשונה במאה ה-16 ובתקופה זו נבנתה בה טירה בצורה.
במאה ה-17 הוענקו ליישוב זכויות עיר.
בחלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכללה העיר בתחום האימפריה הרוסית ולאחר מלחמת העולם הראשונה נכללה בתחום הרפובליקה הפולנית השנייה.
בעיר פעל האדמו"ר רבי מרדכי מלעכוויטש.
צאצאיו כיהנו באדמו"רות לעכוויטש בעיר עד השואה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיר כ-1,600 יהודים, אשר היוו כשני שלישים מתושביה, והתקיימה בה פעילות ציונית ופעילות של הבונד.
פעילויות אלו נאסרו עם כיבוש האזור בידי הסובייטים בספטמבר 1939. בתקופה זו הגיעו לעיר פליטים יהודים רבים ממערב פולין.
ב-26 ביוני 1941, בתחילת מבצע ברברוסה, נכבשה העיר בידי הגרמנים, ועל יהודיה הוטלו גזירות שונות, ובהן הגבלות תנועה, חובת מסירת דברי ערך, חובת ענידת טלאי צהוב וגיוס לעבודות כפייה.
עד יולי 1941 נרצחו בעיר כ-90 יהודים.
באוקטובר 1941 רוכזו כ-3,500 יהודי העיר בגטו קטן שהוקם בה, בו נורו למוות לאחר זמן קצר כ-2,000 יהודים לאחר סלקציה.
לאחר מכן צומצם שטח הגטו, והתפתחו בו תנאי רעב ומגפות, שהפילו חללים רבים.
ב-10 ביוני 1942 פשטו על הגטו שבעיר כוחות גרמניים ובלארוסיים, וחברי מחתרת יהודית בו ניסו למנוע את כניסתם, תוך הרג כ-50 מחברי המחתרת וכן המפקד הגרמני של הגטו.
לאחר מכן, נרצחו כ-1,200 מיושבי הגטו.
ב-25 ביוני 1942 נערכה בגטו שבעיר אקציה נוספת, בה שוב התנגדו היהודים, והציתו את בתיהם.
באקציה זו רצחו הגרמנים את אחרוני יהודי העיר.
לזר הסרבי (בסרבית: Лазар; ברוסית: Лазарь Серб), הידוע גם בשם לזר מכילנדריו (Hilandarian), היה נזיר אורתודוקסי סרבי שתכנן ובנה בקרמלין במוסקבה את השעון המכני הציבורי הראשון הידוע ברוסיה בשנת 1404.
לזר נולד בפריזרן שבאימפריה הסרבית, ויש להניח שעזב את סרביה לאחר קרב קוסובו בשנת 1389. הוא הגיע לרוסיה ממנזר כילנדריו שבהר אתוס שאותו הוא עזב עקב הכיבושים העות'מאניים בבלקן.
על פי ספרים רוסים ישנים כשהגיע לזר לרוסיה, הוא בנה שעון ליד שטחו של קתדרלת הבשורה לבקשתו וסילי הראשון, נסיך מוסקבה (1425-1389).
זה היה השעון הראשון אי פעם עם מנוע קפיץ (מכני), ושעון מקיש (striking clock) ברוסיה, וגם השעון הציבורי הראשון של המדינה.
מספרי השעון נכתבו בשפת כנסיות סלאביות.
השעון היה בין העשרה השעונים המתקדמים הראשונים באירופה, ונחשב נס טכני בזמנו.
שעונים במגדלים עירוניים, או אותות שעה עירוניים, היו קיימים קודם לכן באיטליה, למרות שלא ידוע איך הם הצביעו על השעות.
על פי ספרים שנים, בשנת 1344 היה שימוש בטכנולוגיה חדשה לגמרי - שעון במגדל בארמון פדואה שבאיטליה שצלצל באופן אוטומטי כל שעה (24 שעות).
השעון היה במשך זמן רב היחיד במוסקבה וברוסיה, ועבד במשך 217 שנים ללא כשל.
אבל מגדל השעון לא שרד.
כרוניקה של המאה ה-16, אומרת כי ללזר שולם 150 רובל לעבודתו.
לזרו השמח (באיטלקית: Lazzaro Felice - "לאזרו פליצ'ה"; באנגלית: Happy as Lazzaro - מילולית: "שמח כמו לזרו") הוא סרט דרמה איטלקי משנת 2018, בבימויה של אליצ'ה רורוואכר.
הסרט נבחר כמועמד לפרס דקל הזהב, בפסטיבל קאן בשנת 2018.
רורוואכר זכתה בפרס התסריט הטוב ביותר על סרט זה.
המרקזה אלפונסה די לונה - ניקולטה בראסקי
המרקיז טנקרדי די לונה - לוקה צ'יקוואני
לזרו הוא בן למשפחת איכרים, בת כ-70 נפשות, המתגוררת בכפר קטן - אינויולאטה, והמתפרנסת מעבודת כפיים עבור ענקית הטבק האזורית - המרקיזה דה-לונה.
בראשית הסרט רואים את בני הכפר עובדים בשדות, כשהסרט מתמקד באחד מהם - לזרו, בחור צעיר וחייכן, הממלא כל מטלה בשמחה (וכל הכפריים מסתייעים בו, ושולחים אותו לעשות מטלות בעבורם).
כאשר מגיע מנהל העבודה מטעם המרקיזה, מתברר כי כל היבולים שייצרו האיכרים עוברים למרקיזה, ודמי השכירות שבני הכפר נדרשים לשלם עבור עיבוד האדמות והמגורים בכפר - עולים על שווי התוצרת, כך שחובם למרקיזה תמיד גדל.
זוג צעירים מהכפר רוצה להתחתן ולעבור לעיר, אך מנהל העבודה אוסר עליהם לעשות זאת ללא אישור המרקיזה.
כאשר טנקרדי, בנה של המרקיזה, מגיע איתה לביקור בכפר, הוא מביא עימו טכנולוגיה חדשה: ווקמן וטלפון סלולרי, מה שמעורר התרגשות רבה.
טנקרדי אומר לאימו שהיא צריכה לגלות את האמת לבני הכפר האריסים אותם היא מנצלת, אך היא עונה שהם אמנם בורים - אבל מאושרים, כפי שהם מצידם - מנצלים את לזרו והוא מאושר.
לזרו מנסה לסייע לטנקרדי ולוקח אותו למקום המפלט הסודי שלו, ליד דיר הכבשים, בראש אחד ההרים.
טנקרדי מפעיל סחטנות נגדו כשהוא מאיים שיגלה למרקיזה על המקום, ודורש מלזרו לסייע לו לסחוט כסף מאימו, כשהוא יוצר מצג שווא לפיו הוא נחטף - ודורש כופר גדול.
הוא כובש את ליבו של לזרו כשהוא מספר שהוא האביר שלו, ונותן בידו קלע כנשק שבאמצעותו יגן עליו.
המרקיזה מסרבת לפנות למשטרה; כל הכפריים יוצאים לחפש את טנקרדי, ולזרו - בדרכו להביא לטנקרדי אספקה - נופל מצוק גבוה, לכאורה אל מותו.
בתו של מנהל העבודה מתקשרת למשטרה להודיע על החטיפה, וכאשר מגיעה המשטרה לכפר היא מגלה שתושבי הכפר משועבדים כאריסים,(על אף שהאריסות אסורה מזמן), שהילדים אינם לומדים בבית ספר (חרף חוק חינוך חובה), ושהמרקיזה לא משלמת לאיכרים שכר וכך גם מתחמקת מתשלום מיסים.
בני הכפר נלקחים אל העיר, והמרקיזה מועמדת למשפט ונשלחת לכלא.
כשלזרו מתעורר (באלגוריה לסיפור תחיית אלעזר), הוא תר אחרי תושבי הכפר ולא מוצא אותם, ואז מגלה גנבים בבית האחוזה הנטוש.
הם מראים לו את הדרך לעיר, ובהגיעו לעיר הוא נתקל בבני משפחתו החיים בעוני כבד מקיבוץ נדבות, מרמים וגונבים, ותמיד רעבים.
הם אינם משכילים לראות שהם חיים על חלקת אדמה זרועת ירקות מאכל; הם מגלים זאת בזכות לזרו (כאלגוריה לסיפור תחיית ישו מהברית החדשה: לזרו חוזר לחיים כדי לגאול את משפחתו).
בעיר, לזרו פוגש את טנקרדי (שהתבגר, ואז הצופים מגלים שעברו עשרות שנים בין הנפילה להתעוררותו של לזרו), וטנקרדי המרושש מספר לו שהבנק נישל אותו מנכסיו.
לזרו רוצה להיכנס לכנסייה לשמוע מוזיקה, אך הנזירות מגרשות אותו משם, אך המוזיקה נעלמת מהכנסייה והולכת אחרי לזרו.
לזרו הולך לבנק כדי לדרוש ממנהליו להשיב לטנקרדי את כספו.
כשהוא נשאל אם הוא נושא נשק - הוא משיב בחיוב, שכן הוא נושא את הקלע.
פקידי הבנק חושבים שזה שוד, וכל הלקוחות מתנפלים עליו ומבצעים בו לינץ'.
לזר לוברסקי (1926 - 24 במרץ 2022) היה פעיל ציוני בברית המועצות ואסיר ציון.
נולד ב-1926 בבלץ כבן שני למשה ושפרה לבית שוורצמן (שם אחותו הגדולה רחל).
לזר היה תלמיד הגימנסיה העברית וחניך תנועת הנוער גורדוניה בבלץ.
במהלך מלחמת העולם השנייה, עם פלישת הגרמנים והרומנים לשטחי ברית המועצות ברחה המשפחה מזרחה לברית המועצות והגיעו לקזחסטן.
בני משפחתו המורחבת שברחו אף הם מזרחה התעכבו אצל מכרים באחד הכפרים באזור בלץ, נפלו בידי הכובשים והובלו לבסוף לגטו ברשד בטרנסניסטריה, ומשם נשלחו למחנות המוות, כולם.
בברשד חלתה סוניה בשנית (סקרלטינה) והובלה לצריף הבידוד.
בעת שהייתה בצריף גורשו רוב בני משפחתה מברשד ונרצחו, למעט דודה אחת.
גם הוריו ואחותו של לוברסקי שרדו בשטחי ברית המועצות.
ב-1943 התגייס לוברסקי לצבא האדום והוכשר כקשר רדיו במטוסים ולחם בחזית.
ב-1948 השתחרר מהשרות הצבאי בדרגת סרן ולמד הנדסת תקשורת באוניברסיטה באודסה.
הוא התגורר באורל שם נישא לגלינה לבית יעקב, לזוג נולדו שתי בנות.
בהמשך עבר לרוסטוב על הדון, שם עבד כמהנדס ראשי ברשת החשמל.
בשנות ה-60 התגורר בשכנות למפקד המרד במחנה סוביבור, אלכסנדר פצ'רסקי.
לוברסקי ראיין את פצ'רסקי בסדרה של שיחות אותן ערך לספר, במטרה להנציח את תולדות המרד מעדות ראשונה.
לראיון זה ערך ייחודי שכן פצ'רסקי מעולם לא קיבל הכרה רשמית בימי ברית המועצות.
ברוסטוב נהיה לוברסקי לפעיל ציוני, ואף התיידד עם דוד חבקין ורות אלכסנדרוביץ' שמאוחר יותר נשפטה במשפטי ריגה.
בין יתר פעילויותיו התחבר ליהודים ההרריים, קישר ביניהם לבין יתר הפעילים הציוניים ואף סייע להם בניסוח מכתב מחאה פומבי שנחתם על ידי 280 יהודים.
ב-1969 הגיש לזר לוברסקי בקשה לקבל היתר עלייה לישראל, ובקשתו סורבה על ידי השלטונות, בין היתר בטענה שנחשף לחומרים סודיים במסגרת עבודתו ברשת החשמל.
דרגתו הצבאית נשללה בעקבות כך והוא גורש מחברות במפלגה הקומוניסטית.
הוא נעצר מספר פעמים, נערכו חיפושים בביתו, הוחרמו ממנו ספרים, ונעשו ניסיונות לקשור את שמו למבצע חתונה ולפרשת ריגה.
בתקופה זו נישא בשנית לגאלינה פבזנר, ונולדה לו בת נוספת.
בעקבות כך החל לוברסקי לנקוט פעולות מחאה לצד 'סרובניקים' אחרים, בין היתר בקיום שביתות רעב וחתימה על עצומות.
ב-1972 הועמד לדין בגין ביזוי ברית המועצות וניסיון להעביר מידע לגורמים זרים ונגזרו עליו ארבע שנות מאסר במחנה עבודה.
חלק מעדי ההגנה לא הורשו להופיע בפני בית הדין ו-17 יהודים פתחו בשביתת רעב במחאה על גזר הדין.
רבים פעלו למען שחרורו וביניהם אד קוץ', לימים ראש עיריית ניו יורק.
ב-1976 קיבל לוברסקי היתר עלייה בעקבות הלחץ הציבורי, עלה עם בני משפחתו לישראל והתיישב בתל אביב.
לאחר שלמד עברית השתלב כעובד במשרד התקשורת.
עם יציאתו לגמלאות החל לוברסקי לכתוב מאמרים ביידיש וברוסית העוסקים בדמויות יהודיות ביצירותיהם של סופרים שאינם יהודים.
מאמרים פרי עטו מתפרסמים בכתבי עת ועיתונים ביידיש וברוסית בישראל ומחוצה לה.
נפטר בתל אביב ב 24 במרץ 2022. נטמן בבית העלמין ירקון בגוש דן.
לזר לוברסקי, וועלוול זבארזשער (בנימין-זאב ערענקראנץ) 1826-1883, דער גרויסער יידישער טרובאדור, בתוך נייע וועגן 12 (תשס"ה) 231-240, 2005
לזר לוברסקי, דאס מסירות-נפש פון דב (באריס) גאפאנאוו, ירושלימער אלמאנאך 28 (תשסח) 390-394, 2008
לזר יוסיפוביץ' קוגן (Ла́зарь Ио́сифович Ко́ган; 1889 - 3 במרץ 1939) היה איש הצ'קה והנ.ק.ו.ד.
נעצר בשנת 1938 ונורה בשנת 1939 במסגרת הטיהורים הגדולים.
אביו נולד בכפר ילובקה במחוז קרסנויארסק במשפחה יהודית, אביו סחר בפרוות, היה סוחר הגילדה הראשונה.
לזר היה משתתף פעיל בתנועה המהפכנית, האנרכו-קומוניסטית.
בשנת 1908, בית המשפט המחוזי הצבאי בקייב דן אותו למוות בשל חלקו בשוד מזוין, בהמשך הומר עונשו למאסר עולם, ביליזבטגרד ובחרסון.
חבר המפלגה הבולשביקית מאז יולי 1918 ושירת בצבא האדום כקומיסר גדוד, מפקד בית הספר של המפלגה.
בשנת 1920 - מונה לראש האוגדה המיוחדת של הארמייה התשיעית, ראש האגף המיוחד של הצ'קה באזור טרסק ואז נשלח לצפון הקווקז - לכהן כראש הצ'קה בנובורוסייסק, מאז שנת 1923 - שימש כסגן ראש הצ'קה בדגסטאן.
מאז 1926 - היה עוזר לראש המינהל הראשי של משמר הגבול של אוגפא"ו.
בשנת 1930 - עוזר לראש המשטרה החשאית.
בשנים 1930–1932 הוא היה ראש הגולאג, משנת 1932 היה סגן ראש ה-גולאג, ראש פרויקט בניית תעלת הים הלבן, ועד אוגוסט 1936 היה ראש הבנייה של תעלת מוסקבה-וולגה.
בשנים 1936–1937 - שימש כסגן הקומיסר העממי על ענף היערות של ברית המועצות.
ב-4 באוגוסט 1933 הוענק לו מסדר לנין על השתתפותו הפעילה בהנהגת בניית התעלה בים הלבן, קיבל את עיטור הדגל האדום.
היה חבר הוועד המנהל המרכזי של ברית המועצות בשנים 1935–1937.
הוא נעצר ב-31 בינואר 1938 במסגרת הטיהורים הגדולים.
ב-3 במרץ 1939 נורה בעקבות פסק הדין של הקולגיום הצבאי של בית המשפט העליון של ברית המועצות.
שמו טוהר בשנת 1956, במסגרת תהליך הדה-סטליניזציה.
סולז'ניצין תיאר אותו כאחד מ"עוזרי סטלין ויגודה, ראש המשגיחים בבלומור" האחראי למותם של עשרות אלפי בני אדם.
לזר דה באיף היה דיפלומט ומלומד הומניסט, משורר ומתרגם צרפתי.
כיהן בימי המלך פרנסואה הראשון כשגריר ממלכת צרפת בוונציה ובחצר קיסרי האימפריה הרומית הקדושה.
היו לו אח, פרנסואה ושתי אחיות - מארת ומדלן.
אחרי לימודי משפטים וספרות בצרפת, בה היה תלמידו של כריסטוף דה לונגיי ("לונגוליוס"), נסע עם מורו לרומא, כדי ללמוד בקולגיום היווני קווירינאלה אצל היוונים יאנוס לאסקריס ומרקוס מוסורוס.
בשובו התגורר בטירתו בשאטו דה פן ולימד באוניברסיטת אנז'ר.
בהשפעת שיטתו של גיום בידה חקר את קורפוס ספרי המשפט של העולם העתיק.
בשנת 1524 שב ככל הנראה לבקר באיטליה בפדובה.
בשנת 1525 עבד בשירותו של הקרדינל ז'אן דה לורן והשתתף במלחמת האיכרים הגרמנית באלזס.
אחר כך ליווה את הקרדינל בליון והיה ל "פרוטונוטריוס אפוסוטולי".
בשנת 1529 נשלח על ידי המלך פרנסואה הראשון כשגריר בוונציה.
שם נולד לו בן - ללא נישואים -ככל הנראה מקשר עם אישה ונציאנית, לימים המשורר ז'אן-אנטואן דה באיף, אותו אימץ וגידל.
בתקופת שהותו בוונציה התכתב לזר דה באיף עם מלומדים הומניסטים כמו יאקופו סאדולטו, פייטרו במבו ז'רמן דה ברי וארסמוס מרוטרדם.
התוודע גם לג'ירולמו אליאנדרו וללזרו בונאמיקו, למד עברית והכיר את הרב אליהו בחור לויטה.
בשנת 1540 השתתף באיף בכינוס בהגנאו שניסה לשווא ליצור דו-שיח בין הקתוליים לפרוטסטנטים.
בהמשך, כשגריר בגרמניה הוטל עליו על ידי המלך פרנסואה ליצור בריתות עם כמה מהנסיכים הגרמנים נגד הקיסר קרל החמישי אולם נכשל במשימתו.
בשובו לצרפת ב-1532 פעל כיועץ משפטי בפרלמנט של פריז וכן כ- maître des requêtes של המלך, משפטן אחראי על פתרון פניות הציבור אל המלוכה.
באותם ימים הקדיש מאמצים רבים בחינוך בנו, אנטואן, בין היתר בעזרת תלמידו, המלומד שארל אטיין ובעזרת המשורר פייר דה רונסאר שהיה חבר ללימודים וחונך של בנו.
בשנת 1540 היה לזר דה באיף אחראי (אב in commendam) על המנזר "נוטר דאם דה לה גרנטייר בלז ארבייה (les Herbiers), בחבל ואנדה, בארץ הלואר.
בשנת 1543 התחלף בתפקיד עם בן דודו, פייר שאטנייה דה לה רושפוזה, ועבר להיות במקומו ראש המנזר Saint Sauveur (הגואל הקדוש) בשארו, מחוז ויאן (Charroux), כיום באקיטן החדשה.
בשנת 1536 תרגם לזר דה באיף מיוונית את האלקטרה מאת סופוקלס ואחר כך כתב גרסה מתורגמת של "הקובה" (הקאבי) מאת אוריפידס, תרגם מכתבי פלוטרכוס.
באיף כתב שירים בצרפתית ובשפה הלטינית אלגנטית.
לדברי ז'ואשן די בלה השפה הצרפתית התעשרה בזכותו בכמה מילים חשובות.
קנה לעצמו שם כפילולוג וכהיסטוריון של המשפט.
זמן קצר אחרי מותו של המלך פרנסואה הראשון, נפטר גם דה באיף בפריז בשנת 1547. בנו המשורר כתב את האפיטף על מצבתו:
1526 De re vestiaria, בזל - ספר על תלבושות האנושות בימי הקדם
1536 - Oeuvres en rhyme (יצירות בחרוזים) בעריכת בנו, ז'אן-אנטואן
לזר (אליעזר) פוליאקוב , היה נדבן יהודי ידוע, מבני משפחת פוליאקוב.
אחיו היו איש העסקים יעקב פוליאקוב והבנקאי שמואל פוליאקוב והוא נחשב לאביה של אנה פבלובה.
לזר (אליעזר) פוליאקוב נולד ב־1842 באורשה למשפחה אמידה, בן לשלמה פוליאקוב, סוחר, ולזלטה רבינוביץ' (פוליאקוב).
בצעירותו עזר לאחיו הגדול, שמואל, לנהל את העסק של אביהם, שלמה.
בבגרותו החל לעסוק בבנקאות ותוך זמן קצר הוא מונה ליו"ר הנהלה של מספר בנקים, לרבות בנק האדמות המוסקבאי.
לאחר שהאימפריה הרוסית כבשה שטחים בטורקסטן, החל פוליאקוב להשקיע באזור.
הוא הקים בית החורשת לגפרורים בטשקנט, אך לאור עלויות ייצור גדולות המפעל לא היה רווחי.
בשנת 1890 מונה פוליאקוב לקונסול של פרס במוסקבה.
באותה תקופה כיהן כראש הקהילה היהודית בעיר.
בשנת 1908, בעקבות המשבר הכלכלי, איבד את כל תפקידיו במערכת הבנקאיות.
פוליאקוב נפטר בשנת 1914 בפריז ונטמן בבית העלמין היהודי במוסקבה.
בתו, ציטה, נישאה לאליהו ברלין.
פוליאקוב תרם רבות לגורמים שונים.
בין היתר, הוא רכש חלקת אדמה להקמת בית הכנסת הכוראלי במוסקבה ובהמשך תמך בבניית הבניין ותחזוקתו.
בנוסף, הוא השתתף בהקמת מוזיאון פושקין, ובשל כך אחד האולמות של המוזיאון נקרא על שמו.
על הפעילות הציבורית והכלכלית הוענקו לו עיטורים של האימפריה הרוסית, פרס, האימפריה העות'מאנית ורומניה.
כמו כן הוא ורעייתו רוזליה - שעל שמה רחוב 'שושנה' בשכונת קריית משה בירושלים - תרמו תרומות הגונות למוסדות חסד ירושלמיים, ובהם לקרן מונטיפיורי שהקימה את שכונת קריית משה (באגרת משנת תרע"ג - 1913 מודה הרב קוק לזוג על תרומה כזו).
לזרוס מקארתי צ'קווארה הוא תאולוג ופוליטיקאי מלאווי, שהושבע לנשיא מלאווי ב-28 ביוני 2020. הוא היה מנהיג מפלגת הקונגרס במלאווי מאז 2013 והיה בעבר מנהיג האופוזיציה באספה הלאומית בעקבות בחירות שנויות במחלוקת שהתקיימו ב-21 במאי 2019, שנדחו על ידי בית המשפט לחוקה.
הוא היה נשיא כנסיית "אסיפות האל" במלאווי משנת 1989 עד 14 במאי 2013.
לזרוס צ'קווארה נולד בלילונגווה, בירת מלאווי הנוכחית, ב-5 באפריל 1955 כאשר המדינה הייתה עדיין תחת שלטון קולוניאלי בריטי.
משפחתו הייתה חקלאית מחוץ לעיר.
שניים מאחיו שנולדו לפניו מתו בינקותו ואביו, בתקווה שיחיה, העניק לו את שמו על שם לזרוס מהברית החדשה.
הוא נשוי למוניקה ויחד יש להם ארבעה ילדים ונכדים.
צ'קווארה בעל תואר ראשון באמנויות (פילוסופיה) מאוניברסיטת מלאווי בשנת 1977. הוא למד תאולוגיה וסיים תואר שני באוניברסיטת הצפון בדרום אפריקה וקיבל תואר שני (MTh) מאוניברסיטת דרום אפריקה בשנת 1991. האוניברסיטה הבינלאומית טריניטי בארצות הברית העניקה לו דוקטורט (D.
Min) בשנת 2000. הוא הפך לפרופסור בסמינר התאולוגי הפאן-אפריקאי בשנת 2005.
הוא עבד כמדריך בבית הספר לתאולוגיה של מכלולי אלוהים משנת 1983 עד 2000, שם הפך למנהל בשנת 1996. שימש כמנהל משותף ומרצה בסמינר התאולוגי של כל האומות.
משנת 1989 הוא ניהל את כנסיית "אסיפות האל" מלאווי.
ב-14 באפריל 2013 הוא הפתיע רבים כאשר הצהיר על כוונותיו להתמודד לנשיאות בוועידת האופוזיציה של מפלגת הקונגרס מלאווי (MCP).
ועידת ה-MCP שנדחתה ל-10 ו-11 באוגוסט 2013 בחרה בו לנשיא המפלגה והוא ייצג את המפלגה בבחירות הכלליות לשנת 2014. במהלך הבחירות הכלליות במלאווי בשנת 2014, נפוצו שמועות בפלטפורמות שונות של אי סדרים, אך צ'קווארה פנה לכל המלאווים להישאר שלווים, לקבל את התוצאה ולחכות לבחירות הבאות.
מלבד היותו נשיא מפלגת האופוזיציה העיקרית, הוא שימש גם כחבר פרלמנט של מחוז הבחירה לילונגווה צפון-מערב.
צ'קווארה איחד כוחות עם מנהיג UTM, סאולוס צ'ילימה, והקים ברית לקראת הבחירות הכלליות במלאווי ביוני 2020. זאת לאחר שבית המשפט פסל את הבחירות הכלליות משנת 2019 בגלל חריגות מאסיביות לאחר שמפלגת DPP טענה לניצחון.
צ'קווארה ניצח את הנשיא המכהן פיטר מותריקה בבחירות 2020, לאחר שהשיג כמעט 59% מהקולות.
צ'אקווארה הושבע כנשיא השישי של מלאווי ב-28 ביוני.
לזר סמיונוביץ' סמינסקי Семенович Саминский; 27 באוקטובר 1882 30 ביוני 1959) היה מלחין יהודי אמריקאי ממוצא רוסי.
לאחר שהיגר לארצות הברית ניצח על מקהלות וכתב בכתבי עת על מוזיקה.
הוא קיבל משרת קבע כמדריך מוזיקה בבית הכנסת עמנו-אל של היהדות הרפורמית במנהטן שבניו יורק והחזיק בה עד פטירתו.
לחדאר בלומי (נולד ב-29 בדצמבר 1958) הוא שחקן כדורגל ומנג'ר עבר אלג'יראי.
הוא נחשב כשחקן האלג'יראי הטוב ביותר בכל הזמנים ואחד השחקנים הטובים באפריקה.
אומרים שהוא המציא את "המעבר העיוור".
הוא זכה כשחקן האפריקאי הרביעי הטוב ביותר של המאה.
הוא מחזיק בשיא בתור השחקן האלג'יראי עם הכי הרבה כיבושים עם 100 כיבושים (147 כיבושים שאינם מוכרים על ידי פיפ"א) והוא גם מלך השערים השלישי הטוב ביותר של נבחרת אלג'יריה בכל הזמנים עם 28 שערים (34 שערים לא מוכרים על ידי פיפ"א).
השער של בלומי מול אלופת אירופה המכהנת מערב גרמניה זיכה את אלג'יריה בניצחון מדהים 2–1 בהופעת הבכורה שלה במונדיאל בספרד 82'.
בלומי בילה כמעט את כל הקריירה שלו באלגיריה (מלבד תקופה קצרה בקטר בסוף הקריירה שלו),
לבלומי היה קשר עם מועדונים שונים באירופה, כולל ברצלונה, לפני ספרד 82', אבל "החוק לא איפשר לו לעזוב את המדינה לפני גיל 27".
ב-1985 הוא משך את עינהם של קבוצת יובנטוס לאחר ששיחק במשחק ידידות מולם, רק כדי להחמיץ העברה חלומית לאחר ששבר את רגלו בגביע אפריקה לאלופות בלוב מול אל-איתיחאד.
מובן שהוא היה מאוכזב "זה היה ממש בושה בשבילי שלא יכולתי ללכת".
לבלומי יש בסך הכל 147 כיבושים ו-34 שערים בנבחרת אלג'יריה, אך רק 100 כיבושים ו-28 שערים מוכרים על ידי פיפ"א.
הוא השתתף באולימפיאדת הקיץ 1980, בשתי מהדורות של גביע העולם של פיפ"א (1982 ו-1986), בארבע מהדורות של גביע אפריקה לאומות (1980, 1982, 1984 ו-1988) ובשתי מהדורות של משחקי הים התיכון ו-19839. ב-1981 הוא זכה בתואר כדורגלן השנה באפריקה.
בלומי כבש את שער הניצחון בניצחון 2–1 על מערב גרמניה במונדיאל 1982, והיה שחקן מרכזי בנבחרת אלג'יריה לאורך שנות ה-80. המשחק האחרון שלו עבור אלג'יריה הגיע ב-1989.
משחקי הים התיכון: מדליית ארד 1979
אולימפיאדת הקיץ : רבע גמר 1980
לזר וויאדין סמרג'יץ' (בסרבית: Лазар Вујадин Самарџић, בגרמנית: Lazar Vujadin Samardžić; נולד ב-24 בפברואר 2002 בברלין שבגרמניה) הוא כדורגלן סרבי-גרמני המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בקבוצת אטלנטה מהסרייה א' ובנבחרת סרביה.
סמרג'יץ' גדל במחלקת הנוער של הרטה ברלין.
ב-22 במאי 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 4-0 על אוניון ברלין במסגרת המחזור ה-27 בבונדסליגה לעונת 2019/2020. בסך הכל ערך שלוש הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-8 בספטמבר 2020 חתם על חוזה לחמש שנים בר.ב.
ב-3 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 4-0 על שאלקה 04 במסגרת המחזור השלישי בליגה לעונת 2020/2021. בסך הכל ערך שבע הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-5 באוגוסט 2021 חתם סמרג'יץ' על חוזה לחמש שנים באודינזה מהסרייה א'.
ב-12 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 1-0 על ספציה במסגרת המחזור השלישי בליגה לעונת 2021/2022. במשחק זה הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון.
בשתי העונות הראשונות שלו במועדון ערך 59 הופעות ליגה והבקיע שבעה שערים.
ב-18 באוגוסט 2024 הושאל לאטלנטה לעונה אחת.
סמרג'יץ' שיחק בנבחרות הצעירות של גרמניה.
ב-24 במרץ 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת סרביה, בניצחון 2-0 על נבחרת ליטא במסגרת מוקדמות יורו 2024.
אליעזר "לזר" מויסייביץ' קפלן (ברוסית Лазарь Моисеевич Капла́н; 18 באוגוסט 1917 - 10 ביוני 1994) היה קצין יהודי סובייטי אשר השתתף במלחמת העולם השנייה וזכה לאות גיבור ברית המועצות על חלקו בקרבות בלטביה בשנת 1944
נולד בכפר סקורודניה, מחוז הומל, הרפובליקה הרוסית (כיום בבלארוס) במשפחת יהודית.
למד בבית ספר להנדסאי תעופה בעיר טגנרוג.
התגייס לצבא האדום ב־1936. בשנת 1938 סיים בית הספר לקציני חיל התותחנים.
הצטיין בקרבות בלטביה בקיץ 1944 : ב־18 ביולי 1944 חצה עם כוח קטן ותותח אחד את נהר איסטרה, השתלט על שטח בגדה המערבית של הנהר והחזיק בו עד להגעת הכוח העיקרי.
ב־27 ביולי 1944 ניהל וטיווח את האש של האגד שלו על עמדות מבוצרות של האויב ובכך סייע להשתלטות מהירה על העיר רזקנה.
על כך ב-24 במרץ 1945 הוענק לו אות גיבור ברית המועצות וכוכב הזהב מס' 6540.
לאחר המלחמה נשאר בשירות קבע.
סיים את שירותו בשנת 1959 בדרגת פודפולקובניק (סגן אלוף).
לאחר מכן התגורר בעיר וורונז'.
נפטר בוורונז' ב־10 ביוני 1994. על בנין, בו התגורר, הוצבה לוחית זיכרוןו.
לזר לוסטרניק היה מתמטיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
לזר לוסטרניק נולד בשנת 1899 בזדונסקה וולה (אז בתחומי האימפריה הרוסית, כיום בפולין) למשפחה יהודית.
אביו היה בעל בית חרושת, יליד לודז'.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה המשפחה עברה לסמולנסק בה לוסטרניק סיים לימודי גימנסיה.
ללוסטרניק היו אחים ואחיות רבות.
רובם נרצחו בגטו ורשה, גטו לודז' וגטו נובוגרודק.
בשנת 1922 לוסטרניק סיים לימודי מתמטיקה באוניברסיטת מוסקבה.
הוא היה תלמיד של ניקולאי לוזין, אך בניגוד לרוב תלמידיו ב"פרשת לוזין" היה נגד מורו.
בשנת 1926 לוסטרניק סיים לימודי תואר שלישי ועד לשנת 1930 היה פרופסור באוניברסיטת ניז'ני נובגורוד.
החל משנת 1930 הוא היה פרופסור באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1935 לוסטרניק סיים עבודת פוסט דוקטורט.
במקביל הוא עבד במכוני מחקר מתמטיקה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1946 לוסטרניק התקבל החבר בהתכתבות לאקדמיה למדעים.
מחקרים של לוסטרניק התרכזו באנליזה פונקציונלית לרבות חשבון וריאציות, גאומטריה דיפרנציאלית וטופולוגיה אלגברית.
ביחד לב שנירלמן הם פיתחו את הקטגוריה לוסטרניק-שנירלמן, המבוססת אל עבודות קודמות מאת אנרי פואנקרה, ג'ורג' דייוויד בירקהוף ומרסטון מורס.
הם הוכיחו את משפט שלוש המסילות הגאודזיות שלפיו למטריקה רימנית השקולה מבחינה טופולוגית כנגד ספירה יש לפחות שלוש מסילות גאודזיות סגורות.
כמו כן הם הוכיחו משפט לוסטרניק-שנירלמן.
בשנת 1944 לוסטרניק היה שותף ליצירת טבלאות לקביעת מיקום ספינות על בסיס נתוני מכ"ם.
על פעילתו בתחום המדע ללוסטרניק הוענק פרס ברית המועצות (1942) ומספר עיטורים.
לוסטרניק נפטר בשנת 1981 במוסקבה ונטמן בבית העלמין קונצבסקויה.
לזר דינר היה אתלט יהודי-גרמני, אלוף המכביה הראשונה (1932), מחלוצי צילום העיתונות בישראל ובמאי סרטי תעודה.
נושאי הצילום שלו היו היישוב בארץ ישראל והקמת מדינת ישראל.
דינר נולד למשפחת דונר, בבית דתי ציוני בנירנברג וגדל בברלין.
בנם של אלה לסקה אחות במקצועה וסמואל דונר מורה במקצועו.
אחיו פרופ' יוסף דונר (1978–1908) מדען פוליטי גרמני-אמריקאי.
כנער הצטיין באתלטיקה והתאמן בקבוצת בר כוכבא ברלין.
בשנת 1929 בהיותו רק בן 17, סייע ביצירת סרטון תיעודי בשם "מכבים".
הוא התחיל ללמוד רפואת עיניים, אך לא סיים את לימודיו.
ב שנערכה באנטוורפן, בלגיה ביולי 1930 הוא זכה במדליית ארד לנוער בקפיצה לגובה בתוצאה של 1.55 מטר.