tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סגל המחנה נשלח, כיחידה אורגנית, לשמש כפלוגת משטרה צבאית בדיוויזיית הוואפן אס אס פרינץ אויגן, שפעלה אז ביוגוסלביה נגד הפרטיזנים שם.
ההפעלה השנייה של המחנה וחיסולו הסופי
גטו לודז' היה הגטו האחרון שנותר על אדמת פולין, וחיסולו נדחה בשל האינטרסים הכלכליים שהיו לאישים גרמניים שונים בקיומו, בעיקר למושל החבל ארתור גרייזר ומפקד הגטו, הנס ביבוב.
ראשי האס אס לחצו להפוך את המחנה למחנה ריכוז, שיהיה בשליטת המשרד למשק וכלכלה של האס אס, כפי שהיו מחנות אחרים.
באמצע פברואר 1944 הוכרע הוויכוח; הוחלט סופית על חיסולו ההדרגתי של הגטו ועל השמדתם של היהודים הנותרים, רובם באושוויץ וחלקם בחלמנו.
היחידה שהייתה אחראית על חלמנו בתקופה הראשונה הוחזרה מיוגוסלביה, והחלה בהכנת המחנה מחדש לתפקידו.
הטירה כבר הייתה הרוסה ברובה, לפיכך הוחלט להכשיר בה רק את המרתפים, שבהם ישוכנו עובדי הכפייה.
הוחלט שפעולת ההשמדה תבוצע במחנה היער.
הוקמו ביער שני צריפים גדולים, באורך 20 מטרים וברוחב 10 מטרים, והם הוקפו בגדר גבוהה.
גם בשלב זה ננקטו אמצעים לשמירת ההונאה, ובצריפים ניתלו שלטים שנועדו להטעות את הנרצחים (כמו "למרחץ", "לרופא", וכדומה).
בצריף הראשון התפשטו הגברים והנשים.
הם הובלו משם לצריף השני, שבקצהו הייתה דרך מגודרת, שהובילה למישור משופע; ממישור זה הועלו הקורבנות למשאיות הגז.
בחלק אחר של היער נבנו משרפות.
ב-23 ביוני 1944 יצא המשלוח הראשון מגטו לודז' לחלמנו.
עד 14 ביולי הושמדו בחלמנו 7,196 איש מן הגטו.
לאחר תאריך זה הופסקו הגירושים לחלמנו, אך חודשו באוגוסט, והפעם לאושוויץ.
ב-30 באוגוסט יצא המשלוח האחרון; בגטו נותרו מאות בודדות של יהודים בלבד.
משלוחים אחרונים של יהודים נשלחו לחלמנו בקיץ 1944. לאחר מכן כבר לא היו הוצאות להורג במחנה, אך נותרו בו עובדי כפייה שעסקו בטשטוש עקבות הרצח: הם עסקו בשריפת גופות הנרצחים, ולאחר מכן בפיזור האפר ופירוק מתקני השרפה.
קבוצה אחרת, שנקראה "קומנדו הבית", הייתה מורכבת מחייטים וסנדלרים, והם עסקו במיון בגדי הנרצחים.
באוקטובר 1944 הסתיימה עבודת עובדי הכפייה ביער, והם נרצחו ביער סמוך.
בתחילת ינואר 1945, עם התקרבות הצבא האדום, החליטו הגרמנים להשמיד את 47 היהודים שנותרו.
בלילה שבין 17 בינואר ל-18 בינואר הוציאו הגרמנים להורג את כולם.
למחרת פינו הגרמנים את המחנה סופית.
כאמור לעיל, הורכב סגל המחנה מכ-120 איש.
חמישה עשר עד עשרים מהם היו אנשי האס דה, SD, משטרת הביטחון, ועוד כ-120 אנשי השוצפוליציי.
אלה האחרונים חולקו לשלוש יחידות: האחת נקראה "קומנדו תובלה" (Transport-kommando); הם היו משוכנים בעיקר בעיירה פוביירצ'ה, ותפקידם היה לקבל את היהודים שנשלחו לשם ברכבות ולהוביל אותם משם לטירה.
יחידה שנייה נקראה "קומנדו הטירה" (Schlosskommando), שתפקידה היה אבטחת הטירה וסיוע בהובלת היהודים למשאיות הגז; והיחידה השלישית נקראה "קומנדו היער" (Waldkommando), ותפקידה היה אבטחת אזור הקבורה והשרפה ביער.
ההשתייכות ליחידות אלה לא הייתה קבועה, והשוטרים התחלפו ביניהם בתפקידים.
במחנה שירתו גם כמה פולנים, שהיו אסירים בפוזנן והורשו להיכנס ולצאת באופן חופשי מן הטירה.
יחד עמם הועסקו במחנה גם כמה נשים מן הכפר.
מפקד המחנה הראשון היה האופטשטורמפירר (סרן) הרברט לנגה.
הוא שימש כמפקד המחנה כחודשיים.
בפברואר 1942 הוחלף לנגה, ובמרץ מונה מפקד חדש - האופטשטורמפירר הנס בותמן (Bothmann).יחידת אנשי האס דה והשוצפוליציי שהייתה במחנה נקראו לעיתים זונדרקומנדו קולמהוף (יחידת הפעולה המיוחדת קולמהוף, על פי השם הגרמני של חלמנו), ולעיתים על שם מפקד המחנה - זונדרקומנדו לאנגה או זונדרקומנדו בותמן.
כאמור, סגל המחנה היה כפוף לפיקוד האס אס בחבל ורטגאו, שבראשו עמד גרופנפירר (תת-אלוף) וילהלם קופה; קופה היה כפוף ישירות להיינריך הימלר, ראש האס אס, ומינהלית גם לארתור גרייזר, מושל חבל ורטגאו, שהתערב רבות בנעשה במחנה.
רובם המוחלט של הנרצחים במחנה, כ-98%, היו יהודים.
היתר היו, כאמור, צוענים ועוד כמה מאות בני לאומים אחרים.
כמעט ולא נותר שריד לנרצחים, ולכן מספר ההרוגים במחנה אינו ברור.
ההערכות נעות בין 152,000 לבין 320,000 ההערכה המצמצמת מתבססת על נתוני בית המשפט במשפטים שנערכו לפושעי המלחמה לאחר המלחמה; ההערכה הרחבה יותר מתבססת על מספרם של יהודי חבל ורטגאו, כולל מספרם של היהודים שמצאו עצמם בגטו לודז'.
מספר זה עומד על 380,000 איש, כמה עשרות אלפים מהם נמלטו מזרחה או גורשו לשטחי הגנרלגוברנמן לאורך שנתו הראשונה של הכיבוש הנאצי בפולין.
בגטו לודז' מתו במגפות ונרצחו 43,500 איש.
כ-74,000 גורשו לאושוויץ ונרצחו שם.
במקביל, גירשו הנאצים כמה עשרות אלפי יהודים מארצות אחרות אל חבל ורטגאו.
לא כל היהודים שנרצחו באותו אזור נרצחו בחלמנו, חלק הוצאו להורג בגטאות עצמם או ביערות אחרים.
לכן האומדן השני בעייתי יותר.
שבעה בורחים מהמחנה ידועים בשמותיהם.
חמישה שברחו מהמחנה בתקופה הראשונה ושניים שברחו בתקופת ההפעלה השנייה.
שישה מתוכם שרדו את השואה.
הראשון שידוע שברח מן המחנה היה אברהם רוי.
יומיים לאחר מכן, בתחילת 1942 ברח מן המחנה מרדכי פודכלבניק.
פודכלבניק היה בורסקי, תושב העיירה קולו, שגורש לחלמנו בתחילת ינואר 1942. הוא הושאר עם קבוצת יהודים באחד המרתפים בלילה הראשון, ולאחר מכן הושאר לשמש כעובד כפייה בטירה עצמה; למחרת הועבר לעבודה במחנה היער, שם הועסק בקבורת הגופות.
כעשרה ימים לאחר שהגיע למחנה, באמצע ינואר 1942, הצליח להימלט על ידי קפיצה מן הרכב שהוביל את עובדי הכפייה מן הטירה למחנה היער.
פודכלניק הצליח להגיע לז'שוב (ריישא, Rzeszów) בדרום מזרח פולין, שם הסתתר עד תום המלחמה.
באותו יום שבו ברח פודכלבניק נמלט גם אסיר אחר בשם שלמה וינר, שמאוחר יותר השתמש בשם יעקב גרוז'נובסקי, או גרויאנובסקי (כנראה לא היה זה שמו האמיתי).
אדם זה גורש מהעיר איזביצה קויאווסקה לחלמנו ב-6 בינואר 1942. הוא ברח מן המחנה ב-19 בינואר, הגיע אל הרב של גרבוב וסיפר לו את קורותיו בחלמנו, ומשם המשיך לגטו ורשה והעביר למנהיגי הגטו היהודים מידע על המתרחש במחנה, שלימים נודע כדו"ח גרויאנובסקי.
בזכות המידע שהעביר, כתב הרב מגרבוב מכתבים ושילח אותם לכל מנהיגי היהודים בגטאות בסביבה.
המכתבים הגיעו חמישה חודשים אחרי שנשלחו ולמעשה חשפו את הנעשה בחלמנו.
המידע נרשם על ידי אנשי ארכיון "עונג שבת"; גרויאנובסקי נקרא בפיהם "הקברן מחלמנו".
הוא לא שרד את המלחמה, וגורלו לא ברור; לפי הערכה אחת הוא מצא את מותו בגטו ורשה, ולפי הערכה אחרת מצא את מותו במחנה ההשמדה בלז'ץ.
פודכלניק נפטר בישראל בראשית שנות ה-80. בסביבות חודש אוגוסט או ספטמבר 1942 ברחו מן המחנה יצחק מאיר יהודה יוסטמן וחיים ירחמיאל וידבסקי, הם הגיעו לפיוטרקוב לביתו של הרב משה חיים לאו ושם סיפרו את אשר עבר עליהם.
ביום חיסול המחנה התמרדו האסירים היהודים וניסו לברוח.
מאירוע זה ידוע על שני שורדים: מרדכי ז'ורבסקי ושמעון סרבניק.
ז'ורבסקי הצליח להימלט בעת שהגרמנים ניסו להוציא חלק מהיהודים להורג; סרבניק נפצע קשה יחד עם חבריו שהוצאו להורג, אך הוא לא מת מן היריות, וניצל.
בסך הכל נותרו בחיים ממחנה חלמנו שלושה אנשים: פודכלבניק, ז'ורבסקי וסרבניק.
סרבניק העיד במשפט אייכמן, וצולם על ידי קלוד לנצמן לסרטו שואה.
אין כמעט עדויות על הנעשה בחלמנו, בשל מספרם הקטן מאוד של הניצולים.
עדותו של גרוינובסקי היא העדות המפורטת היחידה, כאמור לעיל, והיא נגבתה על ידי אנשי ארכיון "עונג שבת".
עדות זאת על ההשמדה במחנה חלמנו התפרסם בארצות הברית בעיתון ביידיש פארווערטס ב-31 ביולי 1942. תרגום לעברית של דו"ח זה פורסם בעברית בדבר ב-8 באוקטובר 1942, תוך ציון שהאחריות לנכונות המידע הוא על הפארווערטס.
עדות נוספת הייתה עדותו של גרמני בשם היינץ מאי, שהיה ממונה על היערות באזור קולו, והיה עד למתרחש.
לדבריו, לא יכול היה לעשות דבר בעת המלחמה, אך מיד לאחריה העיד את עדותו.
עדות נוספת היא מחברת שנמצאה בארכיון סובייטי לאחר התפרקות ברית המועצות.
החוברת היא תרגום לרוסית של מכתבים אחרונים של יהודים שעסקו בשריפת הגופות.
לא נותר חומר תיעודי של מפקדת המחנה, שכן כולו הושמד.
עם זאת, נמצאו מסמכים רבים ממשרדו של ארתור גרייזר, וכן ממפקדת הגסטאפו בגטו לודז', וממסמכי היודנראט באותו גטו.
כ-160 איש הואשמו על ידי הגורמים שחקרו את הנעשה במחנה בכך שהיו חלק מסגל המחנה.
לפחות 22 מתוכם נהרגו בקרבות במלחמה או בנסיבות אחרות.
אחד מהם היה הרברט לנגה, המפקד הראשון של המחנה, שכנראה נהרג בסביבות ברלין באפריל 1945. גם סגנו, הרברט אוטו, נהרג סמוך מאוד לסוף המלחמה, ב-6 במאי 1945, ליד פראג.
סגנו של בותמן, אלברט פלטה, נהרג בסוף 1944. שניים מאנשי סגל המחנה שנפלו בידי הצבא האדום הוסגרו לשלטונות פולין, נדונו למוות והוצאו להורג ב-1949 וב-1950. מפקד המחנה השני, הנס בותמן, נתפס על ידי הצבא הבריטי; הוא התאבד בתלייה בהיותו בכלא, ב-4 באפריל 1946.
בחקירות שנערכו שוב, בשנות השישים, אותרו עוד 33 מאנשי סגל המחנה.
12 מהם הועמדו לדין בשנת 1965, והם נידונו לתקופות מאסר שונות, החל מ-13 שנים וכלה במאסרים של 13.5 חודשים בלבד.
גוסטב לאבס שהפעיל משאית גז נידון ל-15 שנות מאסר.
עד 1957 לא נעשתה באתר פעילות שימור כלשהי, וחלק גדול מהשרידים נהרסו או נעלמו; בכלל זה אבדה אחת ממשאיות הגז שעדיין עמדה באתר.
באותה שנה הותרה לראשונה הקמת אנדרטה ליד אתר הטירה ההרוסה.
ב-1964 הוקמה אנדרטה באתר מחנה היער, אך זו נבנתה על פי המדיניות שהייתה מקובלת אז בפולין ובגוש המזרחי כולו, שטשטשה את ייחודיות שואת העם היהודי.
רק בתחילת שנות ה-90 שונתה ההתייחסות, ובשנת 1990 נפתח במקום מוזיאון ונחנך קיר זיכרון המוקדש לזכר היהודים שנרצחו במקום.
במחנה הטירה ובמחנה היער נערכו גם חפירות נרחבות על ידי חוקרים שונים.
החפירות נערכו לאחר מיפוי האזור בעזרת צילומי אוויר של המקום, שנעשו על ידי חיל האוויר הגרמני ב-1942, וכן באמצעות תוכניות ושרטוטים.
בחפירות נחשפו עצמות אדם, וחפצים אישיים רבים: מנעולים, מספריים, תכשיטים, כפתורים, אצבעונים, סכינים, סיכות נוי, ועוד.
החלמיתאים (שם מדעי: Malvales) היא סדרה של צמחים דו־פסיגיים, המונה 10 משפחות וכוללת לרוב עצים ושיחים.
הסדרה מונה כ-6,000 מינים לפי סיווג מודרני.
המשפחה הדומיננטית בסדרה היא משפחת חלמיתיים המורחבת המונה מעל 4,000 מינים, ואחריה באה משפחת המתנניים עם 750 מינים.
צמחיית הבר בישראל מסדרת החלמתיאים מונה 56 מינים ב־17 סוגים.
תפוצת רוב המשפחות בסדרה היא כלל־עולמית, באזורים טרופיים וסובטרופיים עם פלישה מוגבלת לאזורים ממוזגים או קרים.
דגש תפוצה מעניין קיים באי מדגסקר, שכן שלוש משפחות מתוך הסדרה (Sphaerosepalaceae ,Sarcolaenaceae ו־Diegodendraceae) אנדמיות לאי זה.
המורפולוגיה של החלמיתאים רבגונית, וישנו מספר מועט של תכונות משותפות.
כאן ניתן לציין הופעה תדירה של עלים כפניים או גזורים בצורה מאוצבעת, עלי גביע מאוחים לצורת חרוט, ומבנה ותכולה כימית מיוחדת של הזרעים.
כמו כן, ניכרת לעצי הסדרה קליפה הבנויה משכבות רבות של שיפה סיבית רכה, בעלת מבנה אופייני.
שימוש נרחב נעשה בעצה בזכות החוזק והקלילות שלה, ובקליפת העצים, במיוחד בסוגים Ochroma, Edgeworthia, Tilia, דפנית (Daphne) ומתנן (Thymelaea).
עץ הקקאו (Theobroma cacao) משמש להכנת שוקולד.
זרעי עצים מסוג אגוז קולה מתאפיינים בתכולה גבוהה של קפאין, ובעבר שימשו להכנת משקאות קולה למיניהם.
סדרת החלמיתאים כוללת על־פי המיון המודרני 10 משפחות ; ארבע מתוכן מיוצגות בישראל:
חלמון הוא החומר הצהוב הנמצא בתוך הביצה.
ייעודו העיקרי הוא להוות מלאי מזון עבור העובר (האפרוח) המתפתח בביצה.החלמון מכיל שומן (רובו בלתי רווי) וכולסטרול.
לעומתו, חלבון הביצה מורכב בעיקר ממים (שבע שמיניות) ומחלבונים (שמינית אחת) ואינו מכיל כולסטרול.
הוא מכיל מעט מאוד, אם בכלל, שומן.
לפני ההפריה של הביצה, החלמון כולו הוא למעשה ביצית, כלומר תא בודד.
גרעין התא נמצא באברון בגודל 2–3 מ"מ הקרוי Germinal Disc, הממוקם מחוץ למעטפת החלמון.
שם מתרחשת ההפריה, ולאחריה מתבצעת התחלקות התאים, עד להתמיינותם המלאה לאפרוח.
חלמון הביצה משמש במתכונים רבים, דוגמת מיונז וחביתה.
המילה חלמון ידועה בלשון חז"ל במשנה ובתלמוד.
לפי רס"ג מקור המילה בתנ"ך בספר איוב בפסוק אך רוב פרשני המקרא סבורים כי הכוונה בפסוק זה היא לצמח החלמית ולא לחלמון הביצה.
חֶלְם (בפולנית: Chełm, ; באוקראינית: Холм או Хелм; בגרמנית: Cholm; ביידיש: כעלם שנהגה כבעברית: חֶלְם) היא עיר במזרח פולין.
העיר שוכנת במחוז לובלין, ממזרח לעיר לובלין וכ-20 ק"מ מגבול אוקראינה.
יהודים ישבו בעיר מאות בשנים והייתה בה קהילה יהודית גדולה.
במסורת היהודית המזרח אירופאית התפרסמה חלם כבירת הטיפשות והאבסורדיות, ואגדות חכמי חלם הפכו לנכסי צאן ברזל של הפולקלור וההומור היהודיים.
חלם קיימת כעיירה מאז המאה ה-10. בשנת 981 היא הייתה לחלק מקייב-רוס, ובין שנת 1018 ל-1031 היא הייתה לחלק מפולין.
ב-1233 העיירה קיבלה זכויות של עיר, והייתה לבירת האליץ'-ווהלינה.
ב-1235 קבע הרוזן דנילו רומנוביץ' את חלם כמקום משכנו והקים בה מצודה.
ב-1261 הטטרים שצרו על העיר הצליחו לכבוש אותה.
ב-1366 המלך קזימיר הגדול סיפח את העיר והמחוז לפולין, והפך את חלם למקום מושבו של הבישוף המחוזי.
בעקבות חלוקת פולין העיר סופחה לאימפריה הרוסית.
לאחר מלחמת העולם השנייה עבר הגבול בין פולין לברית המועצות בסמוך לחלם, קילומטרים אחדים ממזרח לעיר.
בעקבות כך, בהתאם להסכם בין פולין לברית המועצות תושבים אוקראינים של העיר הועברו לעיירה קיברצי.
כיום זהו גבול פולין-אוקראינה, עובדה המעלה את חשיבותה הכלכלית של חלם כעיר סחר בקצה המזרחי של האיחוד האירופי.
מעבר הגבול פולין-אוקראינה בסמוך לחלם הוא מהעמוסים ביבשת אירופה למעבר סחורות בין האיחוד האירופי לבין הגוש הסובייטי לשעבר, ופרנסי חלם צופים שעובדה זו תיתן דחיפה לפיתוח העיר.
יהודים החלו להגיע לעיר למן המאה ה-15. מיקומה של חלם על אם הדרך בין לובלין לקובל, ובהגדרה רחבה יותר בין ורשה לקייב, תרמו להתפתחותה כעיר סחר חשובה ויהודים עשו בה חיל בעסקיהם.
לפני מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה היהודית של חלם כ-15,000 איש - כמחצית האוכלוסייה של העיר.
יהודי חלם התפרנסו ממלאכה וממסחר, בעיקר ממסחר בבעלי חיים ומייצור וממסחר של עורות.
בחלם פעלו שלושה בנקים יהודיים, בתי דפוס של יהודים, חברות צדקה וסעד מסורתיות, וכן סניף של טא"ז - ארגון הבריאות היהודי.
מוסדות החינוך היהודי היו חדרים מסורתיים שבהם למדו ילדים עברית ופולנית, בית ספר עממי יהודי ביידיש, בית ספר עברי של רשת "תרבות", כמה ישיבות, בית ספר דתי לבנות, גימנסיה עברית (נסגרה ב-1935) וגימנסיה יהודית בפולנית.
בחלם פעלו מפלגות ציוניות שונות, אגודת ישראל והבונד, והיו מיהודי העיר גם חברים במפלגה הקומוניסטית הפולנית.
היו בעיר ספרייה ומועדון ספורט יהודיים, ויצאו בה לאור שלושה עיתונים ביידיש.
בין האישים הבולטים בעיר יש למנות את רבי אליהו בעל שם מחלם (1520 בערך - 1583), רב ומקובל; הרב שלמה מחלם (1717 בערך - 1781), מחבר "מרכבת המשנה"; והרב יוסף קזיס, תלמיד החוזה מלובלין ומייסד חסידות חלם.
מרדכי עברי עמד בראש מפלגת פועלי ציון שמאל ומפלגה זאת עשתה בשנת 1924 קואליציה עם המפלגה הפולנית ועל כן התמנה לסגן ראש העיר חלם.
בשנת 1930 נרצח על מדרגות ביתו על ידי מתנגדים פוליטיים אנטישמיים פולנים.
הרוצחים היו עובדי עירייה שרצו לסלק את המפלגה היהודית מהקואליציה.
במהלך השואה רצחו הנאצים ובעלי בריתם את רוב היהודים בחלם.
במלחמת העולם השנייה כבשה גרמניה הנאצית את חלם בתחילת ספטמבר 1939, נסוגה ממנה ב-25 בספטמבר 1939 מפני הכוחות הסובייטים, אך שבה אליה ב-9 באוקטובר 1939 על פי הסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
עם נסיגת הסובייטים לפולין המזרחית, נלוו אליהם מאות מיהודי חלם.
ב-1 בדצמבר 1939 הורה המפקד הגרמני הנאצי של חלם, פישר, לראש הקהילה היהודית א' בידרמן לרכז 2,000 גברים יהודים בני 16–60 בכיכר השוק.
בצעדת המוות של חלם הובלו להרוביישוב.
כאלף נרצחו בדרך, והנותרים אולצו לחצות בשחייה את נהר בוג ורובם טבעו.
רק כ-150 הצליחו לשוב לחלם.
בדצמבר 1939 נתמנה בחלם יודנראט של 10 חברים, ובראשו עמד י' פרנקל.
בסוף אוקטובר 1940 הוקם גטו בחלם, והעברת היהודים אליו נמשכה עד סוף מרס 1941 תוך שהגרמנים מחרימים רכוש ומטילים תשלומי כופר גבוהים.
בסוף 1941 נסגר הגטו, ועל שעריו שמרו שוטרים גרמנים ופולנים.
בגטו הוקם "שירות סדר", מעין משטרה יהודית, שכללה 150 איש, והתנהלה על ידי יהודי בשם פנחס, שכונה "פנחסל'ה דער יידישער קומיסאר" (המפקח היהודי), אשר סייע לגרמנים בביצוע אקציות.
ב-11 וב-12 במאי הובאו לגטו חלם כ-2,000 יהודים מסלובקיה.
בחג השבועות, 21-23 במאי 1942 נעשתה האקציה הראשונה, אז גורשו כ-4,300 יהודים מגטו חלם, מקומיים ופליטים, למחנה ההשמדה סוביבור.
ביוני 1942 נעשתה האקציה השנייה, אז גורשו עוד 600 יהודים מגטו חלם לסוביבור.
יהודים רבים נורו ברחובות ובבתים.
ב-5 באוקטובר 1942, נשלחו עוד כ-1,000 מיושבי הגטו לסוביבור.
ב-27 וב-28 באוקטובר 1942 נעשתה עוד אקציה, ובה גורשו כ-3,300 יהודים מהגטו, מקומיים ופליטים, לוולודבה (Włodawa) ברגל.
מרביתם נרצחו בדרך, והמעטים שהגיעו לוולודווה גורשו משם לסוביבור.
האקציה הסופית בחלם התרחשה ב-6 וב-7 בנובמבר 1942. באקציה זו גורשו שאר יהודי חלם, כ-4,000 איש, לסוביבור.
הגירוש עצמו התנהל אגב טבח בהמוני יהודים.
לאחר הגירוש קיבלו המוני פולנים אישור לפרוץ לגטו על מנת לבזוז את בתיו, ויהודים רבים שנתגלו בבונקרים בתוך הגטו נרצחו באכזריות על ידיהם.
בנוסף, 150 שוטרי "שירות הסדר" היהודי נרצחו בסמוך למטה הגסטאפו.
מספר היהודים שנרצחו בשטח העיר עצמה מוערך בכ-3,000 נפשות.
50 פועלי כפייה יהודים ששרדו אחרי אקציה זו גורשו לסוביבור בינואר או בפברואר 1943. יהודים מחלם שירתו ביחידות פרטיזנים מחוגי השמאל הפולני שהתארגנו ביערות סביב חלם.
לאחר כיבוש חלם בידי הצבא האדום, התגייס הפרטיזן יוסף סרצ'וק להקים מחדש את "המועצה היהודית" של חלם.
לאחר הקמת הוועד היהודי המרכזי של יהודי פולין, מונה סרצ'וק באופן פורמלי לראש הוועד היהודי בעיר.
לקראת ראש השנה 1946 הקים סרצ'וק גם בית כנסת בעיר.
חיי קהילה יהודיים נמשכו בעיר עד 1950. מאותה שנה, בעיקר בשל האנטישמיות בפולין, היגרו רוב יהודי חלם לישראל, ארצות הברית ודרום אפריקה.
כיום, לא ידוע על יהודים בחלם.
יהודים ישבו בעיר חלם מאות בשנים והייתה בה קהילה יהודית גדולה, עיר מלאה חכמים וסופרים.
בין היתר, יצא מן הקהילה הרב שלמה מחלם שהתפרסם בחיבורו "מרכבת המשנה".
בהשפעת הספרות המשכילית התפרסמה חלם כבירת הטיפשות והאבסורדיות, ואגדות חכמי חלם הפכו לנכסי צאן ברזל של הפולקלור וההומור היהודיים.
הכינויים חכמי חלם או חלמאים הפכו למושגים המרמזים לבריות שמעשיהן טיפשיים ואבסורדיים.
קיימת סברה, אותה הציג החוקר אורי סלע בספרו מלה בסלע, לפיה הסיבה נעוצה במילה הפולנית "חולם", שפירושה "טיפש".
ומצד שני ייתכן אף כי מקור הביטוי "חולם" בפולנית בא משמה של העיר.
חלף עם הרוח (Gone with the Wind) הוא ספר פופולרי מאת מרגרט מיטשל, שיצא לאור ביוני 1936.
עלילתו של הספר מתארת את סיפור אהבתם של רט באטלר - אופורטוניסט, ציני וחובב נשים, וסקרלט או'הרה - צעירה יפה, מפונקת וחמת מזג - המתרחש על רקע מלחמת האזרחים האמריקנית, מנקודת המבט של מדינות הדרום, אשר דגלו בעבדות.
"חלף עם הרוח" הוא אחד הספרים הנמכרים ביותר בארצות הברית.
הספר עובד לסרט בשנת 1939, שזכה להצלחה גדולה ואף קיבל מעמד של סרט פולחן.
חלקו הראשון של הספר פותח בתיאור חיי השפע והנוחות של לבנים בעלי עבדים במדינות הדרום.
מייד לאחר מכן פורצת מלחמת האזרחים.
בד בבד עם תיאור התקדמותה הצבאית של המלחמה, מתוארות השפעות המלחמה על העורף - המחסור הפיזי ההולך וגובר, דרכי ההתמודדות, האובדן וההסתגלות ההדרגתית של ערכי הדרום הנוקשים לתנאי החיים המשתנים.
בחלקו השני של הספר מתוארת התמודדותו של הדרום הגאה עם ההפסד במלחמה.
הגלגל מתהפך, ולבנים אשר היו לפני המלחמה בעלי מעמד חברתי גבוה מוצאים עצמם מרוששים.
השורדים בעולם החדש הם אלו המסתגלים למצב ומנצלים את ההזדמנויות הנקרות בפניהם.
שוב מוצגות דרכי הסתגלות שונות, שכולן נמדדות בהצלחה כלכלית או בהצלחה חברתית בקרב שרידי החברה הדרומית הישנה.
כמו כן מציג הספר את היחס הדואלי כלפי שחורים מצד הצפוניים (ה"יאנקים", כפי שהם מכונים בפי הדרומיים) ומצד הדרומיים.
הצפוניים נלחמים למען חופש וזכות הצבעה לשחורים, אך משהם מנצחים במלחמה, הם מתייחסים לשחורים בזלזול ומנצלים אותם מבחינה פוליטית.
הדרומיים היו משאירים את השחורים כעבדים, אילו היה הדבר תלוי בהם, אך שחורים מסוימים ("שחורים של בית" בדרך כלל, או מנהלי עבודה) היוו חלק אינטגרלי ממשפחותיהם, ודעתם נחשבה כאמת מידה להתנהגות נכונה, מכיוון שהם שימרו את ערכיו של הדרום הישן בדיוק כמו חלק מן הלבנים.
שמו של הספר נובע מן ההכרה של חלק מן הדרומיים כי העבר הדרומי המפואר חלף ולא ישוב עוד - לא ניתן לחזור ולחיות את העבר.
סקרלט אוהרה, בת 16 המתגוררת באחוזת "טארה", היא בתם המקובלת של בעל מטעים ממוצא אירי ואשתו ממוצא צרפתי מיוחס.
ערב המלחמה היא יושבת ב"טארה" בחברת המחזרים שלה, והם דנים במסיבת הבר-בי-קיו הקרובה שתתרחש למחרת באחוזת "12 האלונים" של משפחת ווילקס.
סקרלט מאוהבת באשלי ווילקס, בן המשפחה, אבל לדאבונה, נודע לה שהוא התארס לבת דודתו מלאני המילטון.
למחרת מתוודה סקרלט בספריית האחוזה בפני אשלי על אהבתה, וגם הוא מודה שאיננו אדיש כלפיה, אך נחוש בדעתו לשאת את דודניתו שיותר תואמת את קווי אופיו.
סקרלט המאוכזבת מתמרמרת על ריפיון רוחו של אשלי, ולאחר צאתו היא משליכה מאפרה על הקיר כדי לשחרר את זעמה.
ואז מסתבר לה שכל אותה עת נוכח בשיחה גם גבר זר בשם רט באטלר, ששמו גרר אחריו סיפורי רכילות על התנהלותו השערורייתית.
לאחר שרט סונט בה באומרו שהתנהגותה אינה יאה לליידי, היא עוזבת בזעם את הספרייה ומצטרפת לאורחים האחרים.
אז נודע לה שזה עתה הוכרזה מלחמה על הצפון, וכי הגברים עומדים להתגייס.
סקרלט המאוכזבת קשות מהתנהגותו של אשלי נענית להצעת הנישואים של צ'רלי המילטון, אחיה של מלאני.
אלא שצ'רלי מת ממחלה זמן קצר לאחר הנישואים וסקרלט נותרת אלמנה ואם צעירה לילד בחברה, שמקפידה על חוקי אבלות של אלמנות, הכוללת התנהגות נאותה ובגדי אבלות שחורים.
דודה פיטיפט, שמתגוררת באטלנטה בחברתה של מלאני, מזמינה אליה את סקרלט כדי לעודד את רוחה.
ואכן סקרלט מוצאת עיסוקים חדשים באטלנטה בפעילויות התנדבות לטובת המלחמה.
בנשף התרמה שנערך למען מטרות המלחמה מזמין רט באטלר, שעוסק בהברחת גבולות וסחורות בעיצומה של המלחמה, את סקרלט לריקוד עליז, והיא נענית לו לתדהמתה של החברה השמרנית באטלנטה.
בינתיים מתחילים כוחות הקונפדרציה להפסיד בקרבות הרבים, ואטלנטה מוקפת בחיל הצפון משלושת כיווניה.
התושבים עושים כמיטב יכולתם כדי לעזוב את העיר, אלא שמלאני בדיוק כורעת ללדת, וסקרלט היא זו שמיילדת אותה.
חיילי הקונפדרציה הנסוגים מבעירים אש בעיר הננטשת, וסקרלט מזעיקה את רט כדי שיחלץ אותה ואת מלאני מהעיר הבוערת ויביא אותן בשלום חזרה הביתה לטארה.
רט נענה לקריאה ומחלץ אותן בסוס ועגלה גנובים מהעיר הבוערת, אך באמצע הדרך מתעוררים בבאטלר רגשות פטריוטיים והוא מחליט להעביר את המושכות לידי סקרלט ההמומה והזועמת, ולהתגייס לצבא המובס.
סקרלט מצליחה להגיע לאחוזת טארה בשלום, אך מוצאת שם את התוצאות הנוראות של המלחמה: אמה נפטרה במגפה, אביה איבד את צלילות דעתו ואחיותיה חולות.
בנוסף, עזבו רוב העבדים את האחוזה מכוח השחרור שהושג עבורם במלחמה.
סקרלט ובני משפחתה נרתמים לעבודה בשדות, והיא נשבעת בפני אלוהים שהיא ומשפחתה לא יעמדו יותר בפני חרפת רעב.
יום אחד היא אף נאלצת להרוג חייל צפוני שפלש לאחוזתה, כדי להגן על משפחתה.
הם מתאוששים בהדרגה, אבל אז נופלים עליהם מיסים חדשים, שלסקרלט אין הכסף לשלם אותם.
היא שומעת שרט באטלר נמצא בבית סוהר באטלנטה ונוסעת אליו כדי שיתן לה את הכסף.
האיש מסרב וסקרלט מצליחה להוציא את הכסף מארוסה של אחותה, פרנק קנדי, בעל מנסרה וסכום כסף שחסך.
היא מעלילה על אחותה שמצאה אהבה אחרת והיא נישאת לפרנק, כדי לחלץ את האחוזה מהמשבר המאיים עליה.
סקרלט נכנסת לעסקי העץ של בעלה ומצליחה תוך זמן קצר להגדיל את העסקים בצורה משמעותית, גם אם לא ידידותית.
לאורך כל התקופה הזו מאוהבת סקרלט באשלי ווילקס, ואף טורחת להזכיר לו זאת מדי פעם.
כדי לשמור אותו לצדה היא מזעיקה אותו לעזרה בעסקיה, ואשלי נענה בעל כורחו לעזור לאישה שעשתה כה רבות עבור משפחתם.
באחת הנסיעות של סקרלט בענייני עבודתה, היא הותקפה על ידי פורעי חוק וניצלה רק תודות לאחד העבדים המשוחררים שעבד אצלם באחוזה בזמנו.
פרנק ואשלי משתפים פעולה עם הקו קלוקס קלאן ויוצאים לנקום את כבודה של סקרלט, אלא שהפעולה נכשלת, פרנק נהרג ואשלי נפצע.
רט באטלר הוא זה שמצליח לשחרר את שאר החבורה מן המאסר הצפוי להם.
בתקופת האבל על מותו של בעלה מגיע רט באטלר לבקר את סקרלט ומציע לה נישואים, לפני שהיא תינשא לגבר אחר.
סקרלט המתוסכלת והשתויה קמעה - נענית בחיוב להצעה ותוך שנה הזוג נישא.
הם חיים חיי מותרות, אבל אהבתה של סקרלט לאשלי לא חדלה להפריע לה לניהול חיי זוגיות תקינים בין השניים, והם עוברים לגור לחדרים נפרדים, כשבוני, בתם הצעירה של הזוג, ישנה לצדו של אביה המפנק אותה ודואג לה תדיר, ואף משתדל לטפח את שמה הטוב בקרב החברה השמרנית.
מלני עורכת מסיבת יום הולדת לאשלי.
סקרלט ואשלי מעלים זכרונות מעברם המפואר, וכשסקרלט מתחילה לדמוע, אשלי אוחז אותה בחמלה בזרועותיו.
השמועה יוצאת כבזק שהשניים מנהלים רומן, כאשר מלני דואגת להכחיש בתוקף את האפשרות הזו, ואילו רט באטלר עוזב את המסיבה כשהוא שתוי וזועם.
סקרלט חוזרת הביתה ומוצאת שם את רט השיכור שמחליף איתה דיאלוג זועם על אשלי, ובסופו של דבר נושא אותה בזרועותיו לחדר השינה, ומבטיח לה שהלילה הזה יהיו רק שניים במיטתם, ללא כל אורח פולש.
למחרת מתעוררת סקרלט בחיוך, אבל רט לקח את בוני ונסע איתה.
סקרלט מתגעגעת אליו, אך כשהוא חוזר היא מתאכזבת שאיננו מנשק אותה והיא אומרת לו בזעם שהיא שוב בהריון.
"אולי תצליחי להפיל" הוא אומר לה בציניות, כשהיא עומדת במעלה המדרגות.
סקרלט המאוכזבת מנסה לדחוף אותו, אך הוא מתחמק והיא מתדרדרת במורד המדרגות.
סקרלט מאבדת את העובר וחולה קשות.
במהלך מחלתה מתוודה רט בפני מלאני על אהבתו העזה וקנאתו הקשה לסקרלט.
סקרלט פורשת לטארה כדי להחלים, ובחזרתה היא מוצאת בעל מיושב, לא שתוי ומנומס.
הם מנסים לנהל אורח חיים תקין, אך הניסיון נידון לכישלון כשבוני נהרגת בתאונה תוך כדי רכיבה על פוני.
רט ממאן להינחם, ולאחר שמלאני נפטרה הוא מודיע לסקרלט שהוא עוזב.
סקרלט שהבינה שהוא הגבר שמיועד לה ולא אשלי הרכרוכי, מנסה לדבר על לבו ושואלת אותו בטרוניה: מה יהא עלי?
תשובתו של רט באטלר הפכה לרפקליקה ידועה, גם אם לא מקובלת בתקופה שבה יצא הספר: "My dear, I don't give a ."damn [בתרגום חופשי: יקירתי, זה ממש לא אכפת לי].
כדרכה, מתאוששת סקרלט כשהיא אומרת לעצמה את המשפט הידוע שלה: אחשוב על זה מחר.
תחילה העניקה מיטשל לספרה את השם הזמני "מחר יום חדש", בדומה לשורה האחרונה בספר.
בהגיעה לבחור את שמו הסופי של הספר, התלבטה בין כמה שמות אפשריים נוספים ולבסוף העניקה לספר את השם "חלף עם הרוח", שם שלקוח מהשורה הראשונה בשירו של ארנסט דווסון "Non Sum Qualis Eram Bonae sub Regno Cynarae".
סקארלט או'הרה משתמשת בביטוי באמצע הספר, כשהיא תוהה אם ביתה, "טארה" ,עדיין עומד על תילו או שגם הוא "חלף (נסחף) עם הרוח שנשבה בג'ורג'יה ...".
על פי רוב מובן שם הספר כמטפורה להיכחדותו של סגנון החיים שהיה נהוג בג'ורג'יה ובדרום ארצות הברית לפני מלחמת האזרחים.
בשירו של דווסון המונח "חלף עם הרוח" מתייחס לאובדן רומנטי.
מרגרט מיטשל נולדה בשנת 1900 באטלנטה, ג'ורג'יה.
סבתה האמריקנית-אירית נהגה לספר לה סיפורים אודות מלחמת האזרחים האמריקנית, ותקופת השיקום מהם סבלה.
אמה הייתה סופרג'יסטית שנאבקה למען זכות הצבעה לנשים.
בצעירותה התאהבה מיטשל בחייל שנהרג במהלך מלחמת העולם הראשונה, ונשאה את זכרו לשארית חייה.
לאחר לימודיה במכללת סמית' במשך שנה, בתקופה בה מתה אמה מהשפעת הספרדית, היא חזרה לאטלנטה.
שם נישאה לגבר שעסק בהברחת משקאות, שנהג להתעלל בה.
היא מצאה עבודה ככתבת מאמרים באטלנטה ז'ורנל, בתקופה בה נשים בגילה לא עבדו.
היא נישאה שוב, הפעם לאדם שהתעניין בספרות ובכתיבה שלה.
מיטשל החלה לכתוב את חלף עם הרוח בשנת 1926, במהלך תקופת החלמה מפציעה שקרתה בעקבות תאונה עצמית.
באפריל 1935, הארולד לטמן ממקמילן, עורך שחיפש אחר רומן חדש, קרא את שכתבה וחשב שיכול לצאת מזה רב-מכר.
לאחר שהסכים להדפיס את הספר, עבדה מיטשל במהלך 6 חודשים כדי לבדוק את המקורות ההיסטוריים המצוינים בספר.
בנוסף, כתבה מחדש את פרק הפתיחה מספר פעמים.
היא ובעלה ערכו את הגרסה הסופית של הרומן.
את סוף הספר היא כתבה תחילה, ורק לאחר מכן כתבה את המאורעות שהובילו אליו.
הספר יצא לאור ביוני 1936.
חלף עם הרוח; מאנגלית: חנה בן-דב, תל אביב: מ' ניומן, תש"ז–תש"ח.
חלף עם הרוח: רומן; עברית: ג.
בקטלוג WorldCat רשומים 12 מהדורות הספר בתרגום לעברית ועוד אחת בגרסה מקוצרת.
אף על פי שמיטשל סירבה לכתוב ספר המשך ל"חלף עם הרוח", העיזבון שלה מכר מספר זכויות לכתיבת ספרי המשך לאלכסנדרה ריפליי, שכתבה ספר המשך בשם "סקרלט" ולדונלד מק'קייג, שכתב את ספר ההמשך "אנשיו של רט".
"סקרלט" סיפר על המשך קורותיה של סקרלט או'הרה עד לאיחודה הסופי עם אהובה רט באטלר ואילו "אנשיו של רט" עסק בתיאור "חלף עם הרוח" מנקודת מבטו של רט באטלר.
מחזיקי הזכויות בעיזבונה של מיטשל ניסו למנוע את פרסומו של ספר בשם "The Wind Done Gone", שנכתב על ידי אליס רנדל ותיאר את קורות הספר המקורי "חלף עם הרוח" מנקודת מבט העבדים.
תביעה שהוגשה בעניין לא צלחה שכן הוכרע שמדובר בפארודיה, ובסופו של דבר פורסם ספרה של רנדל ואף נכנס לרשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
ספר המשך נוסף נכתב על ידי קת'רין פינוטי ונקרא "הרוחות של טארה".
עיזבונה של מיטשל לא העניק לספר זכויות המשך, ועל כן הוא נאסר לפרסום בארצות הברית אך יצא לאור באוסטרליה, תוך התחמקות מהפרת זכויות היוצרים בארצות הברית.
ספרי המשך רבים יצאו לאור בברית המועצות תחת שם העט "יוליה הילפטריק".
הניו-יורק טיימס הצהיר שלרובם נוסף נופך סלאבי.
בהונגריה נכתבו עוד כמה ספרי המשך, תחת כמה שמות עט.
הראשון ממשיך את עלילותיה של סקרלט מאז הפעם האחרונה בה סופר עליה, בספר "סקרלט" של ריפליי.
השני מספר על בתה של סקרלט, קאט.
ספרים אחדים עסקו בסבתה של סקרלט וטרילוגיה אחת אף עסקה בקורותיה של בת לא חוקית לכאורה של קארין.
חלמונית (שם מדעי: Sternbergia) היא סוג של גאופיט בעל בצל ממשפחת הנרקיסיים, הכולל שמונה מינים.
תפוצתו הטבעית משתרעת ממזרח ומרכז אירופה, דרך מרכז אסיה ועד לצפון-מערב אפריקה.
שישה מהמינים גדלים באזורים ממוזגים, כולל שני המינים המצויים בישראל, ושניים נפוצים גם באזורים תת-טרופיים.
שישה מינים של חלמונית ידועים בפריחתם הצהובה והמרשימה המתרחשת בסתיו ובתחילת החורף, לעיתים בסמוך לגשמים הראשונים.
הפרחים הצהובים מופיעים לרוב ללא עלים, מה שמעצים את ייחודם.
עם זאת, קיימים שני מינים יוצאי דופן הפורחים בחורף: חלמונית אביבית (Sternbergia vernalis) וחלמונית צחורה (Sternbergia candida) ולאחרונה יש פרחים לבנים וריחניים.
חלמונית צחורה, היא מין נדיר אנדמי לאזור מצומצם בדרום-מערב הרי הטאורוס בטורקיה.
היא התגלתה בשנת 1976 ותוארה לראשונה למדע בשנת 1981. היא גדלה בשולי יערות ארזים ברום של כ-1,100 מטרים, על קרקעות גירניות.
חלמונית מישוסטין, הגדלה בטורקיה, תוארה לראשונה למדע בשנת 2022. במאפייניה, היא מזכירה את החלמונית הגדולה, המוכרת מצמחיית הבר של ישראל.
בישראל, הסוג חלמונית מוכר בעיקר בזכות חלמונית גדולה, הנודעת ביופייה ובנדירותה היחסית.
אתרי הפריחה שלה מהווים מוקד משיכה לחובבי טבע מכל רחבי הארץ.
לעומת זאת, בעולם, הסוג חלמונית זכה להכרה ולפרסום הודות לשימוש הנרחב באחד ממיניו, חלמונית צהובה (Sternbergia lutea), כצמח נוי בגינות.
מין זה מתורבת מזה כמה מאות שנים והפך לחלק בלתי נפרד מנוף הגינות בצפון אירופה ואף מעט בישראל, הרבה מעבר לתחום תפוצתו הטבעי.
בגלל יופיין ונדירותן החלמוניות מוגנות בחוק בישראל.
השם המדעי של הסוג חלמונית, Sternbergia, ניתן לכבוד הבוטנאי הצ'כי קספר מריה פון שטרנברג (Kaspar Maria von Sternberg), שחי בין השנים 1761 עד 1838. שטרנברג נודע בתרומתו לחקר הבוטניקה והגאולוגיה, והיה ממייסדי המוזיאון הלאומי של צ'כיה.
הסוג נקרא על שמו כהוקרה על תרומתו למדע.
השם העברי "חלמונית" ניתן לצמח בשל צבע פרחיו הצהוב, המזכיר את צבע החלמון בביצה.
עם זאת, מין אחד בסוג, חלמונית צחורה (Sternbergia candida), הנפוץ בדרום-מערב טורקיה, מתאפיין בפרחים לבנים.
החלמונית היא צמח בצל נמוך וקירח.
הבצל עם קליפות קרומיות וחומות.
העלים שטוחים, דמויי סרגל או רצועה, ומרוכזים בבסיס הגבעול.
העלים ועמוד הפריחה הקצר עטופים בבסיסם במתחל קרומי דמוי צינור.
הפרחים, אחד או שניים בראש עמוד תפרחת קצר, שאינו נושא עלים ירוקים לאורכו, בעוד בבסיסו מצוי מתחל קרומי.
הם מופיעים לרוב לפני העלים, צבעם צהוב או כתום, ולעיתים לבן (בטורקיה).
העלים ערוכים בחלק התחתון של העמוד.
הפרחים דו-מיניים ונכונים, בעלי עטיף כותרתי (אין גביע) עם שישה עלים הערוכים בשני דורים, היוצרים מבנה דמוי משפך או פעמון עם צינור ושש אונות צרות, דמויות אזמל.
האבקנים, שישה במספר, שלושה קצרים ושלושה ארוכים.
הזירים קבועים בראש צינור העטיף (ולא בראש השחלה), והם ארוכים מהמאבקים, מפורדים ואינם מאוחים לכדי עטרה.
השחלה תחתית, בעלת שלוש מגורות.
עמוד שחלה נימי ובעל שלוש מקצועות, או הצלקת מחולקת לשלוש אונות.
הפרי הוא הלקט בשרני במקצת הנפתח באופן בלתי רגולרי או שאינו נפתח כלל.
הזרעים כמעט כדוריים, בקצה כל זרע בולט גופיף שומן לבן הנקרא סטרופיולה (strophiole) שהוא גידול עוקץ קטן, בשרני ושומני (לעיתים קשה) המצוי בקרבת הפומה (הנקודה שבה הזרע מחובר לצמח האם) ולא בקרבת ראש הזרע.
בישראל מוכרים 3 מינים מהם שניים גדלים בר במקומות טבעיים: חלמונית גדולה וחלמונית זעירה.
המין השלישי, חלמונית צהובה, גדל בעיקר בגינות, אך ייתכן שהוכנסה לגינות מתוך הצומח של הסביבות.
חלמונית גדולה (Sternbergia clusiana) - ראו ערך מורחב.
אורך צינור העטיף 4 עד 7 ס"מ, ושש אונות צרות, דמויות אזמל שאורכן 5 עד 8 ס"מ.
חלמונית גדולה נבדלת מחלמונית זעירה בממדים שלהם.
חלמונית זעירה מזכיר גרסה מיניאטורית של חלמונית גדולה.
לחלמונית גדולה אין רצועה בהירה עוברת לאורך העלה בניגוד לחלמונית צהובה שהעלים שלה בצבע ירוק עז ולאורכם עוברת רצועה בהירה.
חלמונית זעירה (Sternbergia colchiciflora) היא מין קטן ממדים, נדיר בישראל, שמזכיר סתוונית (Colchicum) אבל בצבע צהוב ומכאן שמה המדעי.
תחום תפוצתו הטבעי של מין זה היא הרחבה ביותר והוא משתרע מאזור הים התיכון ועד דרום הונגריה המרכזית ואיראן.
מדובר במין שקשה מאוד לאתרו בשל גובהו הנמוך ופריחתו החולפת.
חלמונית זעירה פורחת באזורים הים תיכוניים ובמקרים רבים בבית גידול של אדמות כבדות, רוב האוכלוסיות שלה נמצאות בצפון הארץ בחרמון בגולן ובגליל אך גם באתרים בודדים בכרמל, שרון, הרי יהודה והשומרון.
הפריחה מצטמצמת מסוף אוקטובר עד סוף דצמבר.
במצב של עלים ופירות, הצמח מזכיר גרסה מיניאטורית של חלמונית גדולה, עם עלים צרים ומסולסלים (מפותלים) ברוחב 2 עד 4 מ"מ.
העלים עדינים ומכוסים שערות דקיקות.
הפרחים מופיעים לפני העלים ואלה מצטרפים אליהם עוד במהלך הפריחה, אונות העטיף צהובות וצרות ברוחב עד 5 מ"מ.
למין זה ישנם גם פרחים קליסטוגמיים שאינם בוקעים את הקרקע ואינם נפתחים; האבקה עצמית מתבצעת בתוך הפרח הסגור ורק בתחילת האביב מציצים הפירות מעל פני האדמה.
בהתאמה ליכולתה של חלמונית זעירה לעשות האבקה עצמית ולגדל פרחים קליסטוגמיים – נמצא כי תפוצתה העולמית היא הרחבה ביותר: מין זה גדל בנוסף לאגן הים-התיכון והמזרח התיכון גם בצפון אפריקה, חודר למרכז אירופה וממשיך מזרחה לחצי האי קרים, הקווקז ועד לאזרבייג'ן.
חלמונית צהובה (Sternbergia lutea) אינה גדלה בר בישראל.
תפוצתה הטבעית באזורים הממוזגים מספרד ועד מערב ומרכז אסיה, בעיקר באזורים הממוזגים.
בישראל היא גדלה רק בגינות.
העלים בצבע ירוק עז ולאורכם עוברת רצועה בהירה לבנבנה, אורכם 15 עד 30 ס"מ ורוחבם כ-2 ס"מ או פחות.
אורך צינור העטיף כס"מ אחד.
אורך אונות העטיף 3 עד 5 ס"מ ורוחבן כ-1.2 ס"מ.
אורך אונות העטיף גדול פי 2 עד 4 מאורך הצינור.
בישראל ובטורקיה, חלמונית צהובה אינה נחשבת לחלק מהצמחייה הטבעית המקומית.
לדעת הבוטנאים שלהם היא הובאה לשם באופן מלאכותי (על ידי בני אדם) או התפשטה לשם ממקומות אחרים.
עם זאת, המין יכול להתאקלם היטב ואף להיות מתורבת באזורים מסוימים.
חלמונית צהובה מתאימה לגידול בתנאי חצי-צל ואור מלא, היא עמידה בקרה וביובש ורגישה למליחות.
הריבוי נעשה באמצעות זרעים בסתיו או חלוקת בצלים.
חלמונית מישוסטין (שם מדעי: Sternbergia mishustinii) היא צמח גאופיט נדיר ממשפחת הנרקיסיים, הגדל בעיקר באזור האקלים הממוזג.
הצמח תואר לראשונה למדע בשנת 2022 והצטרף לשבעת המינים הנוספים מהסוג חלמונית.
אוכלוסייתו התגלתה במחוז מרסין שבדרום טורקיה, באזור מישור קיליקיה, במדרונות הדרום-מזרחיים של הרי הטאורוס המרכזיים.
הצמח גדל באזורים פתוחים וסלעיים, על מצעי גיר חשופים, בגובה של כ-370 מטרים מעל פני הים, באזור בעל צמחייה דלילה.
ייתכן שמדובר במין אנדמי מקומי לאזור קיליקיה.
בשל שטח התפוצה המצומצם ואיומים אנושיים, הצמח מוגדר כמין "בסכנת הכחדה חמורה" (CR) לפי קריטריוני ה-IUCN.
אטימולוגיה: השם המדעי Sternbergia mishustinii ניתן לכבודו של רוסלן מישוסטין, חוקר טבע מאוקראינה, שגילה ואסף את זרעי המין בשנת 1997 במהלך מסע זואולוגי בדרום טורקיה.
שם זה מהווה הוקרה על תרומתו המשמעותית לחקר המין ולשמירת המגוון הביולוגי באזור.
שימור: חלמונית מישוסטין היא מין אנדמי לדרום טורקיה, שמוגבל בעיקר למישור קיליקיה, וייתכן שגם למזרח הים-התיכון.
שטח התפוסה (AOO) של המין מוערך בפחות מ-10 קמ"ר, והוא כולל אוכלוסייה קטנה במיוחד המונה עד 300 פרטים בגילאים שונים.
בית הגידול של המין נמצא בסכנת פגיעה משמעותית בשל כריתת יערות, רעיית יתר ולחץ אנושי מקומי.
עם זאת, המצוקים הסלעיים מאבן הגיר שבהם גדל הצמח מעניקים לו מידה מסוימת של הגנה טבעית.
איום נוסף הוא איסוף בלתי חוקי בקנה מידה קטן של בצלים, אשר עלול להוביל לירידה הדרגתית ומתמשכת באוכלוסייה.
בשל שטח התפוסה המצומצם, האוכלוסייה הקטנה ומגוון האיומים, המין מוגדר כ"מצוי בסכנת הכחדה חמורה" (Critically Endangered) בהתאם לקריטריונים של הרשימה האדומה של ה-IUCN לשנת 2019.
אקולוגיה: חלמונית מישוסטין תוארה מאזורים סלעיים פתוחים בעלי צמחייה דלילה (garrigue), בגובה של כ-370 מטרים מעל פני הים.
היא גדלה על מצוקי גיר באזור העיר מרסין שבדרום טורקיה.
הצמח הוא מזופיט (Mesophyte), המותאם לסביבה בעלת לחות בינונית, ואוהב גיר (Calciphile).
הצמח גדל לצד מיני צמחים נוספים המשמשים כמדדים אקולוגיים (אינדיקטורים פיטוצנוטיים - Phytocenosis), הכוללים:
מורפולוגיה: הבצל הוא רב-שכבתי, דמוי ביצה, וקוטרו כ-20 × 20 מ"מ.
צוואר הבצל מגיע לאורך של עד כ-30 מ"מ.
גלדי הבצל לבנים, והבצל כולו עטוף בקליפה חומה כהה ומבריקה.
השורשים המשניים של הצמח לבנים.
הנדן הבסיסי תת-קרקעי, בעל חתך רוחב דמוי צינור פחות או יותר, וחתוך באלכסון בקצהו.
הנדן הוא קרומי, יבש, בצבע לבן, עם עורקים אורכיים ירוקים.
העלים, שמספרם 3 (לעיתים רחוקות 4), מתפתחים לאחר הפריחה (היסטרנתיים) ואינם נוכחים בזמן הפריחה (anthesis) ומתפתחים במלואם לאחר סיום הפריחה.
העלים, שמספרם שלושה (לעיתים רחוקות ארבעה), מתפתחים לאחר הפריחה (היסטרנתיים) ואינם מופיעים במהלך הפריחה עצמה (anthesis).
לאחר סיום הפריחה הם משלימים את התפתחותם.
טרף העלה צר מאוד, בצורת סרגל, קירח, וזקוף במידה ניכרת.
הוא אינו ספירלי (לולייני) אך מפותל באופן מובהק לאורך צירו.
צבעם ירוק כהה עם גוון כחלחל (glaucescent) שאינו מבריק.
צידם התחתון של הטרפים עם חריצים שכמעט אינם נראים לעין.
החפה של הפרח הוא קרומי, יבש ועדין, דמויי אזמל, בצבע ירקרק עם עורקים אורכיים ירוקים.
אורכו עד 14 מ"מ באורך ורוחבו 2 עד 3 מ"מ.
עמוד תפרחת חסר עלים (Scape) יחיד, לעיתים נדירות שניים, תת-קרקעי, אינו מתפתח במהלך הפריחה.
בשלב הפירות, מידותיו מגיעות לאורך 35 עד 40 מ"מ ורוחב של כ-2 מ"מ.
עמוד התפרחת חסר העלים (Scape) הוא יחיד, ולעיתים נדירות מופיעים שניים.
הוא תת-קרקעי ואינו מתפתח ומתארך במהלך שלב הפריחה.
בשלב העלאת הפירות מעל פני הקרקע, אורכו מגיע ל-35 עד 40 מ"מ ורוחבו כ-2 מ"מ.
עמוד התפרחת חסר העלים (Scape) הוא יחיד, ולעיתים נדירות שניים.
בשלב הפצת הזרעים, כאשר הוא עולה מעל פני הקרקע, אורכו מגיע ל-35 עד 40 מ"מ ורוחבו כ-2 מ"מ.
הפרחים: פרח יחיד, ולעיתים נדירות שניים, בצבע צהוב-גופרית (sulphur-yellow), יושב (ללא עוקץ).
לעיתים קרובות, הפרח הוא קליסטוגמי (cleistogamous), כלומר, ההאבקה מתרחשת בתוך הפרח הסגור.
העטיף של חלמונית מישוסטין הוא דמוי משפך.
צינור העטיף לבן, באורך של כ-6 מ"מ ובקוטר של כ-0.9 מ"מ.
העטיף כולל 6 אונות, המסודרות בני דורים.
צורת האונות דמוית אזמל הפוך צר, והן בעלות חריצים קלים בצדן התחתון (abaxial).
השוליים בצדן העליון (adaxial) מקופלים באופן ברור (plicate) ברוחב של כ-0.4 מ"מ.
הקצה חד, דמוי ברדס, ובעל בליטה בולטת ולבנה של שערות זיפיות בצד הפנימי.
שש אונות מסודרות בשני דורים, והן דמויות אזמל הפוך צר, עם חריצים עדינים בצידן התחתון.
השוליים בצידן העליון מקופלים בצורה ברורה (plicate) ברוחב של כ-0.4 מ"מ.
קצותיהן חדים, בעלי צורה דמוית ברדס, ומציגים בליטה בולטת בצבע לבן של שערות זיפיות בצד הפנימי.
האבקנים, שישה במספר, מסודרים בשני דורים שאינם שווים באורכם.
זירי הדור החיצוני ארוכים יותר, באורך של כ-5 מ"מ, בעוד שזירי הדור הפנימי קצרים יותר, באורך של כ-1.5 מ"מ, וכולם בצבע צהבהב.
המאבקים מחוברים לזירים בבסיסם (basifixed), בצבע צהוב-גופרית (sulphur-yellow), ובעלי צורה אליפטית רחבה עם קצה קהה.
הקונקטיב המחבר בין שקי האבקה לבן, ובכל מאבק ישנם ארבעה שקי אבקה, באורך של כ-2 מ"מ ובקוטר של כ-1 מ"מ, הפונים פנימה.
השחלה תחתית, יושבת, מורכבת משלושה עלי שחלה מאוחים ובעלת שלוש מגורות.
השחלה מוארכת ובעלת חתך רוחב משולש בקירוב.
צבעה צהבהב, אורכה כ-1.1 מ"מ וקוטרה כ-0.9 מ"מ, והשליה שלה חיקית.
הביציות מרובות ומסודרות בשתי שורות בכל מגורה.
עמוד השחלה דקיק מאוד, אורכו נע בין 8 ל-10 מ"מ, קוטרו כ-0.5 מ"מ, וצבעו צהבהב.
הצלקת כדורית, בעלת שלוש אונות ובקוטר של כ-0.7 מ"מ.
הפרי הוא הלקט בשרני שאינו נפתח, הבולט באופן מלא או חלקי מעל הקרקע כאשר הוא מבשיל.
צבעו ירקרק-חום, אורכו כ-15 מ"מ ורוחבו כ-7 מ"מ בבגרותו.
עמוד התפרחת (עוקץ הפרי) צינורי ובעל גוון ירקרק.
בחתך רוחב, ההלקט ניכר בצורתו המשולשת, והוא גלילי, מוארך ומחודד בקצה העליון, עם זרעים בולטים לאורך המגורות.
הזרעים בהלקט מרובים, כמעט כדוריים, באורך של כ-3 מ"מ וברוחב של כ-2.5 מ"מ.
קליפת הזרע חלקה, מבריקה ובעלת צבע חום כהה.
בקצה כל זרע בולט גופיף שומני בצבע חום המכונה סטרופיולה (strophiole), שהוא גידול קטן בצורת עוקץ, בשרני ושומני (ולעיתים קשה), הממוקם סמוך לפומה (האזור שבו הזרע מחובר לצמח האם) ולא בקרבת ראש הזרע.
הסטרופיולה מפותחת היטב ומסייעת בתהליכי הפצת הזרעים.
ex L) היא סוג של צמחים עשבוניים המוכרים בשם חובייזה במשפחת החלמיתיים.
לפי אתר WFO משויכים אליו 65 מינים ו-9 תת-מינים.
תפוצתו רחבה ומשתרעת באזורים הסובטרופיים וטרופיים של אפריקה, אסיה ואירופה.
בישראל גדלים 6 מינים חד-שנתיים מהם שניים נפוצים: חלמית קטנת-פרחים וחלמית מצויה.
אחד מהם, חלמית מצרית, גדל במדבר, בבתי-גידול טבעיים בלבד, השאר גדלים באשפתות, חורבות, שדות נטושים ובצידי דרכים.
הסוג מעוג (Lavatera) בוטל מבחינה טקסונומית והמינים שבו הועברו לסוג חלמית (Malva) ועל כן הסוג חלמית כולל 11 מינים.
נכון להיום שינוי זה אינו מוסכם על הבוטנאים הישראלים.
השם העממי הרווח לחלמית הוא "לחם ערבי" או חוּבֵּזָה (מערבית: خُبَّيْزَة שמשמעותה "כיכר לחם קטנה").
השם "חַלָּמוּת, חֶלְמוּת, חֶלְמִית ניתן לסוג Malva rotundifolia במילון "ילקוט הצמחים" (עמוד 16, הערה 269) משנת 1930 על סמך ותוספתא ובהערה נכתב בנוסף "כך מפרש הערוך ואחרים וכך משתמשים בו בארץ ישראל".
שם הסוג "חֶלְמִית" אושרר במילון "צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים" משנת 1946 בסעיף 560 בעמ' 30. לדעת פרשנים וחוקרים אחדים המילה חַלָּמוּת ב מתייחסת לצמח חלמית או בצמחים דומים ממשפחת החלמתיים, למשל הערוך, הרמב"ם ור' עובדיה מברטנורא.
בסוג חלמית מספר איברי הפרח, עלי הגביע, עלי הכותרת, עלי השחלה והצלקות הוא 5. והוא מאופיין בריבוי אבקנים שיוצרים את צינור האבקנים.
הסוג נבדל מסוגים אחרים בהימצאות גביעון (בשונה מאבוטילון ומסידה) המצוי מתחת לגביע הפרח.
ובפרי שלו מסוג מפרדת בעלת פרודות מרובות חד-זרעיות שאינן נפתחות.
הסוג חלמית מקיף צמחים עשבוניים חד-שנתיים, רב-שנתיים או בני שיח או שיחים, זקופים או מזדקפים או שרועים, חלקים או שעירים.
השערות כוכביות (שערה רב-תאית המסתעפת לצדדים מבסיסה) או שערות פשוטות.
העלים מסורגים (עלה אחד בכל מפרק) על פי רוב הם סדורים באופן לולייני (ספירלי) לאורך הגבעול, הלוואים יושבים וריסניים.
העלים בעלי פטוטרת ובעלי עורקים מאוצבעים היוצאים מבסיס העלה.
העלים גזורים (חלמית מצרית), שסועים לאונות או מחולקים לאונות ארוכות ואורכן מגיע עד כדי מרוחבו של העלה.
שפת העלה תמימה או משוננת.
הפרחים דו-מיניים (נכונים) על פי רוב בעלי סימטריה רדיאלית, וערוכים בקבוצה או לפעמים יחידים בחיקי העלים.
הגביעון הוא בעל 2 או 3 חפים מפורדים (למשל בחלמית מצויה) או מאוחים לכל אורכם או חלק מאורכם (למשל במעוג כריתי).
הגביע בעל 5 עלים מפורדים או מאוחים, פחות או יותר, ונושקים האחד לשני.
לפעמים הגביע נושר ואינו משתייר לאחר האבקה.
הכותרת בעלת 5 עלים מפורצים בראשם, מעוקלים או חופפים האחד את השני, והם מעורים בבסיסם לצינור האבקנים.
שערות בלוטיות של צוף מצויים בצד הפנימי של עלי הגביע ועלי הכותרת או האנדרוגינופר (אם קיים).
האבקנים מרובים, זיריהם מאוחים בתחתיתם ויוצרים את צינור האבקנים שמקיף את עמודי העלי.
גרגר האבקה נושא שערות נוקשות, חזקות וקוצניות.
השחלה עילית עם עלי שחלה מרובים ומגורות רבות.
כל מגורה בת ביצית אחת.
עמודי העלי מאוחים על פי רוב בחלקם התחתון ומספרם על פי רוב כמספר עלי השחלה.
הפרי מטיפוס מפרדת בעלי פרודות מרובות חד זרעיות שאינן נפתחות.
הפרודות ערוכות בדור מסביב לעמוד קונסי (המשכה של מצעית הפרח), שראשו עשוי לפעמים בצורת דיסקוס (מעוג אפיל).
הזרעים דמוי כליה, מעוטי אֶנְדּוֹסְפֵּרְם ועל פי רוב שעירים.
לחלמית פרי קטן הראוי למאכל.
גם עליהם של מינים רבים של חלמית ראויים למאכל, לדוגמה, בסלטים, לאחר בישול, בחביתת ירק או בקציצה מטוגנת.
מינים רבים גדלים בגינות פרחים, בעוד אחרים הם עשבים פולשים, במיוחד ביבשת אמריקה שם הם אינם מתורבתים.
בישראל נפוצות חלמית מצויה (Malva nicaeensis) וחלמית גדולה (או כחולה) (Malva sylvestris).
החלמית (הידועה כ"חוביזה", מערבית: خبّيزة, או כ"לחם ערבי" וגם כ"לחם גמדים"), נודעה בארץ בכך ששימשה את תושבי ירושלים למאכל בעת המחסור והמצור בתקופת המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות.
היא גדלה בשדות בר, אזורים זנוחים, אך גם בגינות הבתים.
חֶלְמִית גְּדוֹלָה (.Malva sylvestris L) היא צמח עשבוני חד-שנתי, דו-שנתי או רב-שנתי, שכיח בגינות ובמעזבות, תפוצתו רחבה בעולם בעיקר באזור הים-תיכוני והאירו-סיברי וחודרת למערב האזור האירנו-טורני.
בישראל הוא גדל כמעט בכל האזורים על קרקעות עשירות בחנקן בצידי דרכים, במקומות נטושים ובגינות.
הצמח מסועף, מרובה עלים וגובהו 0.5 עד 1.5 מ'.
העלים פשוטים ובעלי פטוטרת ארוכה.
הטרף גדול ועגול, אינו גזור או מחולק לעיתים לאונות ככף יד.
האונות משוננות, והמפרצים בין האונות רדודים.
הפרחים בעלי עוקצים קצרים וערוכים בקבוצות בחיק העלים.
הגבעון בן 2 או 3 עלים.
עלי הכותרת לבנים או ורודים עם פסים בולטים בצבע סגול כהה.
אורכם 18 עד 25 מ"מ, פי 3 עד 4 מאורך הגביע ולרוב הם מפורצים בקודקודם.
הפרי מפרדת שעטוף בעלי הגביע ובגביעון.
הפריחה מסוף ינואר עד תחילת מאי.
חֶלְמִית זְנוּחָה (.Malva neglecta Wallr) היא צמח עשבוני חד-שנתי נדיר מאוד בישראל.
תפוצתו מוגבלת לחרמון, לנגב, להרי אילת ולדרום ירדן.
הוא גדל בקרקעות עשירות בנוטריינטים מופרים, בצידי דרכים ובמעזבות בקרבת בני אדם, אך גם במקומות טבעיים.
מאידך, למין זה תפוצה טבעית רחבה: באיים הקנריים ובמרוקו, מאירופה עד מרכז אסיה ומערב ההימלאיה.
והוא נכנס להודו, דרום אפריקה ולצפון אמריקה ודרומה.
מין זה שעיר ומכוסה בצפיפות בשערות הדוקות, פרחים לבנים וורודים.
אורך עלי הכותרת 7 עד 12 מ"מ, פי 2 מאורך הגביע.
עלי הגביעון דמוי סרגל עד מוארכים, קצרים מהגביע, רוחבם כ-1 מ"מ.
הגביע משתייר, אך אינו מתפרה.
פריחה מסוף ינואר ועד תחילת יוני.
חֶלְמִית חַדַּת-אֻנּוֹת (.Malva oxyloba Boiss) היא צמח עשבוני חד-שנתי, ים-תיכוני, קירח או מקריח שגדל בר באלג'יריה, בקפריסין, בסיציליה, בירדן, בישראל, בלבנון בסוריה ובישראל.
בישראל מין זה נדיר והוא גדל בצידי דרכים ובמעזבות בקרבת בני אדם, אך גם במקומות טבעיים.
הוא נדיר מאוד בחוף הגליל, בשרון, בדרום מישור החוף, בגליל העליון, בגליל התחתון, בעמק יזרעאל, בכרמל, בהרי יהודה ובערבה.
העלים מחולקים ל-3 עד 5 אונות; האונות שסועות לאונות משנה ארוכות, חדות, תמימות או מפוצלות לשלוש.
הגביע גדל ומשתייר ומתפרה באופן ניכר (גדל בנפחו בעת ההבשלה).
אורך עלי הכותרת 4 עד 7 מ"מ ולעיתים רחוקות 9 מ"מ, פי 1 עד 1.5 מאורך הגביע.
אונות הגביע הבשל ביציות-משולשות, רחבות ומחודדות (מסתיימים בחוד פתאומי חד).
הפרודות מקומטות ועל פי רוב קירחות והן בעלות זוויות חדות, מכורבלות ושפתן משוננת או מכונפות.
חֶלְמִית מְצוּיָה (.Malva nicaeensis All) היא צמח עשבוני חד-שנתי או דו-שנתי שרוע או זקוף שגובהו 20 עד 60 ס"מ.
בישראל הוא גדל כמעט בכל האזורים.
הא קירח או בעל שערות פשוטות, דלילות ומפושקות.
הטרף חלק ומחולק לאונות ארוכות או שהם מפורצים ל-5 עד 7 אונות משוננות בשפתן.
הפרח בעל גביעון עם 3 עלים מופרדים לכל אורכם, דמויי ביצה עד מוארכים.
עוקץ הפרח קירח או בעל שערות פשוטות ומפושקות.
עלי הכותרת בעלי פסים סגולים לאורכם, מפורצים בראשם ואורכם 0.7 עד 1.4 ס"מ.
הפריחה מסוף ינואר עד תחילת יולי.
מעוג כרתי דומה לחלמית מצויה, מכוסה שערות כוכביות הדוקות, צפיפותן גדולה ובולטת על עוקץ הפרח והפרי.
עלי הגביעון מאוחים בבסיסם ורוחבם גדול משל חלמית מצויה.
חֶלְמִית מִצְרִית (.Malva aegyptia L) היא צמח עשבוני חד-שנתי הגדל בערבות ובמדבריות בדרום הארץ.
העלים גזורים כעין כף יד.
הפרחים נישאים בודדים בחיק העלים או בקבוצות בקצות הענפים.
הגביעון בעל 2 עלים דמוי סרגל.
אורך עלי הכותרת כמעט כאורך הגביע.
הפריחה מינואר עד תחילת מאי.
חֶלְמִית קְטַנַּת-פְּרָחִים (.Malva parviflora L) היא צמח עשבוני חד-שנתי, שרוע או מזדקף, גודלו 10 עד 45 ס"מ בהתאם לזמינות המים, ופרחיו לבנים-ורדרדים.
היא נפוצה ביותר ברחבי הנגב בבתי גידול מופרים ובצידי דרכים ודומה מאוד לחלמית מצויה, שפרחיה גדולים, ולחלמית זנוחה הנפוצות יותר בחבל הים-תיכוני.
הסוג מעוג (Lavatera) בוטל מבחינה טקסונומית ואוחד עם חלמית (Malva).
מחקרים גנטיים ומורפולוגיים שפורסמו ב-1998 על ידי הבוטנאי מרטין פורבס ריי (Martin Forbes Ray) הוכיחו שלשני הסוגים מאפיינים משותפים רבים ולא הייתה סיבה להפריד ביניהם.
ההבחנה העיקרית בין מיני המעוג לבין מיני החלמית מתבססת על השוני בעלי הגביעון, בחלמית הגביעון בן 2 או 3 עלים מפורדים ואילו במעוג הגביעון מאוחה עלים ובעל 3 אונות.
מָעוֹג אָפִיל (Malva trimestris) הוא עשב חד-שנתי זקוף (עד 120 ס"מ), ים-תיכוני, לא מצוי.
הפרח דמוי משפך עמוק, עלי הכותרת ורודים-ארגמניים ולאורכם פסים כהים.
הפרי מכוסה באופן מלא בדיסקוס שטוח או שקערורי שמתפתח בראשו של הציר המתרומם ממצעית הפרח.
במילים אחרות, ציר המצעית איננו מורחב בחלקו העליון ללוחית שטוחה או קעורה ואיננו מכסה על הפרודות.
הפריחה מאמצע פברואר עד סוף יוני.
מעוג השיח (.Malva arborea (L.) Webb & Berthel) הוא עשב דו-שנתי או רב-שנתי או בן שיח זקוף (גובהו 1 עד 3 מ').
גבעוליו מעוצים בבסיסם, פרחיו ורודים.
מעוג השיח הוא צמח ים-תיכוני נדיר שזוהה בישראל בשנת 1991.
הוא דומה במופע הפרח לחלמית מצויה (Malva nicaeensis) אך נבדל באופן ברור בשעירותו.
למעוג כרתי יש שערות כוכביות על העלים, הגבעולים, הפטוטרות ועל עלי הגביע.
הגביעון בעל 3 עלים דמויי ביצה, אינם מחודדים ומאוחים רק בבסיסם.
עלי הכותרת ורודים ומפורצים עמוק.
ציר המצעית, שנראה במפרדת, אינו מתרומם מעל הפרודות.
גב הפרודות חלק או בעל קמטי רוחב או מרושת.
מָעוֹג מְנֻקָּד (.Malva punctata All) הוא עשב חד-שנתי.
הגבעול שעיר או שעיר כמעט, לא צמיר.
הפרחים ורודים ובודדים (או לעיתים רחוקות בזוגות) בחיק עלים והם ברובם בעלי עוקצים שאורכם 2 ס"מ או יותר.
הגביעון עשוי דמות ספל שאונותיו מאוחים כדי שני שלישים של אורכם.
שְׁלוש אונות הגביעון מחודדות-ארוכות (כמו אוזן המן).
עלי הכותרת, שאורכם 2 ס"מ לעיתים רחוקות 3 ס"מ, מפורצים מעט וצבעם ורוד עם פסים רדיאליים כהים לאורכם.
קטע הציר שמעל לפרודות הבשלות מתרחב כחרוט.
מָעוֹג קִפֵּחַ (.Malva bryoniifolia Mill) הוא בן שיח ים-תיכוני נדיר מאוד.
הגבעול צמיר לפחות בחלקו העליון.
הפרחים ורודים ובודדים (או לעיתים רחוקות בזוגות) בחיק עלים והם יושבים או בעלי עוקצים שאורכם אינו עולים על 1.5 ס"מ.
עלי הכותרת מפורדים וכמעט ואינם חופפים זה את זה.
הגביעון עשוי דמות ספל שאונותיו מאוחים כדי שני שלישים של אורכם ובעלות פיטם.
בקצהו של ציר המצעית יש תוספת חרוטית שגובהה עולה על עובי הפרודות.
ציר המצעית איננו מורחב בחלקו העליון ללוחית שטוחה או קעורה ואיננו מכסה על הפרודות.
עוקץ המפרדת עד 15 מ"מ.
מין זה גדל בהרי הצפון והמרכז ובגולן.
בבתי גידול מופרעים, אך בעיקר בבתי גידול טבעיים, אך גם בקרבת האדם.
הצמח מתחדש ומתפשט במיוחד לאחר שריפות.
חלף עם הרוח הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1939, המבוסס על רומן באותו שם מאת מרגרט מיטשל.
הסרט בוים על ידי ויקטור פלמינג, ומככבים בו קלארק גייבל וויוויאן לי.
הסרט נחשב על ידי רבים לאחד הסרטים האהובים והטובים ביותר אי פעם.
הוא זכה להצלחה גדולה מייד עם צאתו, עם הכנסות חסרות תקדים ועשרה פרסי אוסקר, לרבות פרס הסרט הטוב ביותר.
עד היום, בהתאמת מחירי הכרטיסים לאינפלציה, זהו הסרט עם ההכנסות הגבוהות ביותר אי פעם, 3.3 מיליארד דולר אמריקני.
בארץ ישראל הוצג הסרט לראשונה במוצאי שבת, 25 באוקטובר 1941, בקולנוע עדן בירושלים.
העלילה מתחילה בשדה כותנה גדול בשם טארה, בחלקה החקלאי של ג'ורג'יה בשנת 1861, ערב מלחמת האזרחים האמריקנית.
סקרלט או'הרה (ויוויאן לי) היא הבכורה מבין שלוש בנותיו של המהגר האירי ג'רלד או'הרה (תומאס מיטשל) ואשתו אלן (ברברה אוניל).
מחזרים אחריה כמעט כל בחורי המחוז, פרט לאשלי וילקס (לסלי הווארד), אשר אותו סקרלט אוהבת.
בתחילת הסרט היא לומדת כי אשלי עומד להתארס לבת דודו מלאני המילטון (אוליביה דה הבילנד), דבר אשר יוכרז ביום המחרת במסיבת הברביקיו בבית משפחתו, המתגוררת באחוזה הסמוכה בשם "תריסר האלונים".
במסיבה היא מבחינה כי עוקב אחריה בחור בשם רט באטלר (קלארק גייבל), עליו היא מגלה כי הוא מנודה על ידי מרבית אנשי האזור, לרבות משפחתו, בשל התנהגותו הנלוזה.
סקרלט מתוודה בפני אשלי על אהבתה אליו, אך הוא משיב לה כי הוא אוהב את מלאני ובכוונתו להינשא לה.
היא סוטרת לו בכעס והוא עוזב, ולאחר מכן היא מגלה כי רט נוכח בחדר, והאזין לכל השיחה.
מסיבת הברביקיו נקטעת עם ההודעה על פרוץ המלחמה, וכל הגברים ממהרים להתגייס לצבא.
אחיה הצעיר של מלאני, צ'ארלס (ראנד ברוקס), איתו פלירטטה סקרלט קודם לכן לשם הנאה, מציע לה להינשא לו בטרם גיוסו לצבא.
היא מסכימה, אך זמן קצר לאחר נישואיהם נפטר צ'ארלס במלחמה, מטיפוס.
על מנת להיות קרובה לאשלי ולמשפחתו, נוסעת סקרלט לאטלנטה, שם היא מתארחת אצל מלאני ודודתה פיטיפאט (לורה הופ קרוז).
בעודן מנהלות דוכן באירוע צדקה למען חיילי צבא הדרום, פוגשות סקרלט ומלאני את רט, אשר כעת הציב את עצמו במעמד של גיבור, לאחר שפרץ את ההסגר הימי למען מדינות הקונפדרציה - על אף שהוא טוען כי עשה זאת למען כסף בלבד.
ב"מכירה פומבית" לבחירת בת זוג לריקוד, מציע רט סכום כסף גדול על מנת לרקוד עם סקרלט.
אף על פי שהיא באבל על מות בעלה, נאותה סקרלט להזמנה, לתדהמתם של אנשי המקום.
כאשר אשלי מגיע הביתה לחופשה, מתוודה סקרלט פעם נוספת על אהבתה אליו, אך הוא דוחה אותה שוב.
זמן קצר לאחר מכן מגלה מלאני כי היא בהריון, ושמונה חודשים מאוחר יותר, בעוד החיילים היאנקים מכתרים את העיר, מקבלת מלאני צירים, וסקרלט מיילדת את התינוק בעצמה.
לאחר מכן, מגיע רט עם סוס ועגלה ועוזר להן לברוח מהעיר, תוך רכיבה מסוכנת דרך מחסן הנשק העולה באש.
בדרכם לטארה, מפתיע רט את סקרלט ואומר לה כי הוא עוזב על מנת להתגייס לצבא.
הוא מנסה לנשק אותה, אך היא דוחה אותו.
בדרכה הביתה, מגלה סקרלט כי אחוזת "תריסר האלונים" נשרפה וננטשה.
בהגיעה לטארה, היא מגלה כי אמה נפטרה ממחלה, וכי דעתו של אביה השתבשה בעקבות זאת.
טארה נבזזה על ידי החיילים היאנקים, והשדות השוממים השאירו את תושבי הבית ללא אוכל.
סקרלט נודרת כי "אלוהים עדהּ כי לעולם לא תרעב עוד".
סקרלט מארגנת את משפחתה ומשרתיה לעבודות כותנה בשדה.
כאשר חייל יאנקי מגיע למקום על מנת לגנוב ממנו חפצים, היא יורה בו למוות ולוקחת את כספו.
עם הפסד צבא הקונפדרציה ותום המלחמה, שב אשלי הביתה מן הכלא.
פעם נוספת מבקשת סקרלט מאשלי שיהיה שלה, והפעם הוא מודה כי הוא אכן אוהב אותה, אך לא מסוגל לעזוב את מלאני.