tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במרץ 2021 הודיע על עזיבתו את האוניברסיטה, לאחר שנתיים בלבד, לטובת התמודדות לבחירה בדראפט ה-NBA.
בדראפט ה-NBA 2021 נבחר מאן על ידי אוקלהומה סיטי ת'אנדר, בבחירה ה-18.
טרהוש (בהונגרית: Tarhos) הוא כפר בנפת בקש שבמחוז בקש בדרום מזרח הונגריה.
כמו יישובים רבים באירופה גם מספר התושבים בטרהוש נמצא בירידה.
היישוב היה שייך מוניציפלית לבקש עד שנת 1954 אז הפך לכפר במחוז עם מועצה עצמאית, משנת 1974 הפך לכפר עצמאי לחלוטין.
מועדון הכדורגל טרה פיורי (באיטלקית: Società Polisportiva Tre Fiori, בקיצור S.P.
Tre Fiori או פשוט טרה פיורי), הוא מועדון כדורגל מהעיר פיורנטינו שבסן מרינו.
משמעות המילה "טרה פיורי" (Tre Fiori) באיטלקית הוא "שלושה פרחים", המשולבים בסמל המועדון.
המועדון הוקם ב-1949, והוא אחד מהמועדונים הגדולים והחשובים ביותר בסן מרינו, וכיום משחק בליגת העל של סן מרינו.
למועדון 8 זכיות באליפות הליגה הבכירה (ו-3 סגנויות), ובנוסף זכה 8 פעמים בגביע של סן מרינו, 4 פעמים בגביע ה"טרופיאו פדרל" (הסופרקאפ לשעבר), ו-2 זכיות בתור הסופרקאפ החדש של סן מרינו.
הישג המועדון הבולט ביותר בזירה האירופית הוא העפלה של הקבוצה לסיבוב הבא בתחרות אירופית (לראשונה בהיסטוריה של סן מרינו), לאחר שהקבוצה ניצחה 1-3 את בלה טאון הוולשית ב-2018, ובנוסף מחזיקה טרה פיורי בשיא השערים שהובקעו בתחרות אירופית לקבוצה מסן מרינו, שמונה שערים.
למועדון יריבות עם מועדון בולט אחר מפיורנטינו "מועדון הכדורגל פיורנטינו".
"מועדון הרב-ספורטיבי טרה פיורי" (Società Polisportiva Tre Fiori), הוקם בשנת 1949 בטירת פיורנטינו (קאסטל פיורנטינו).
אולם בתחילה שיחק בעיקר בליגות הנמוכות ובמשחקי ידידות.
המועדון זכה לראשונה באליפות סן מרינו בשנת 1988 (3 שנים לאחר הקמת הליגה הבכירה במדינה האירופאית הקטנה), נגד המתחרה הבולטת ביותר SS וירטוס, אותה ניצחה פיורי 6-5 בפנדלים לאחר תיקו 3-3 ב-120 דקות.
שנה מאוחר יותר הצליחה רק להישאר בליגה בקושי.
בשנת 1991 הפסידה פיורי בגמר פלייאוף הליגה 0-1 למועדון הספורט פאאטנו, וגם הפסידה את גביע המדינה ה"קופה טיטאנו" בדו-קרב פנדלים נגד דומאינאנו.
מ-1993 ועד 1995 לקחה טרה פיורי 3 אליפויות הליגה ברצף וביססה את הדומיננטיות שלה בשנות ה-90. בהמשך דעכה הקבוצה ולא הצליחה לשמור על מעמדה.
ב-1998 ו-2000, הליגה נכנסה למתכונת של פיצול לבתים וטרה פיורי לא הצליחה להיכנס לפלייאוף.
בהמשך הקבוצה פספסה הזדמנויות קורצות להיכנס להתמודדות על אליפות אך החמיצה אותם כאשר סיימה במקומות השלישי והרביעי.
ב-2006/2007 הגיעה הקבוצה אף לגמר הליגה אך הפסידה 4-0 ל-SS מוראטה.
בעונת 2008/2009 חזרה הקבוצה לרמה הגבוהה שהציגה בשנות ה-90 המוקדמות, והצליחה לקחת אליפות לאחר גמר דרמטי בו ניצחה בדו-קרב פנדלים פעם נוספת, ובעקבות כך שיחקה הקבוצה לראשונה בתולדותיה במסגרת אירופאית, נגד סנט ג'וליה האנדורית, ובסיום המפגש הזה הפסידה בפנדלים לאחר תיקו כפול.
ב-2010 זכתה הקבוצה ב"קופה טיטאנו" (הגביע של סן מרינו), בפעם השישית בתולדותיה, לאחר ניצחון 1-2 על טרה פנה, ובהמשך זכתה גם בתואר האליפות, שוב על חשבונה של טרה פנה, והשלימה דאבל.
בהמשך השנה גם ניצחה את פנה בגמר הסופרקאפ הלאומי והשלימה טראבל מקומי היסטורי מבחינתה.
במאי 2011 זכתה הקבוצה בתואר האליפות השלישית ברציפות שלה לאחר ניצחות נוסף על טרה פנה בגמר הליגה.
בהמשך הקבוצה דעכה מעט ולא הצליחה להתמודד על האליפות או הגביע במשך כ-8 שנים.
ב-2018 המועדון רשם לזכותו הישג מרשים ביחס לליגה כאשר לראשונה בתולדות סן מרינו, קבוצה מהליגה המקומית הצליחה לנצח ולעבור סיבוב בתחרות אירופית, לאחר שניצחה את בלה טאון הוולשית, בשניצחה אותה 1-3 בסיכום שני המפגשים ביניהם, בסיבוב המקדים במוקדמות הליגה האירופית.
בעונת 2018/2019, לקחה שוב הקבוצה את גביע הקופה טיטאנו, ושנה מאוחר יותר הצליחה להחזיר את תואר האליפות אליה, בפעם השמינית.
ביולי 2022, רשמה הקבוצה הישג אירופאי נוסף לאחר שהייתה למועדון הראשון מסן מרינו שניצח משחק חוץ בתחרות אירופית, לאחר שניצחה את פולה אש הלוקסמבורגית 1-0 בחוץ, וניצחה בנוסף 1-3 בבית ועברה פעם השנייה בהיסטוריה את הסיבוב המקדים.
בסיבוב שלאחר מכן נפגשה עם B36 טורסהאבן מאיי פארו ומסעה הסתיים לאחר הפסד 1-0 בסיכום שני המפגשים.
הגביע של סן מרינו (הקופה טיטאנו):
טרומן "טרו" ולנטינו הוא שחקן ומדבב אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר בזכות תפקידו כארון ת'ורסן בסדרת הטלוויזיה "הטירון", וכקאפהד בסדרת הטלוויזיה "המופע של קאפהד!".
טרו ולנטינו נולד בפרנקפורט, גרמניה, ב-8 בדצמבר 1988, לשני יוצאי מלחמה אפרו-אמריקאים שהוצבו במדינה.
כשהמשפחה חזרה לארצות הברית הם התגוררו בויינסוויל, מיזורי שם סיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון ויינסוויל.
ולנטינו קיבל תואר במשחק כשסיים את לימודיו באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס.
הוא חבר בחברת סאנדיי קומפני בתיאטרון גראולינג'ס ובבית הספר לתיאטרון של לוס אנג'לס, והופיע כאורח ברבים מההצגות שלהם, כולל תוכנית האימפרוביזציה "Cookin' With Gas" ותוכנית המערכונים החיה "Sunday Night Fever".
שנהכותרתתפקידהערות 2021 סרט הרעשנים בעלים של חנות דגים, קולות נוספים סרט של נטפליקס; תפקיד קולי 2022 ביוויס ובאטהד עושים את היקום מקייב, קצין תיקונים ראשי סרט של פרמאונט+; תפקיד קולי 2023 Justice League x RWBY: Super Heroes & Huntsmen סייבורג ישירות לווידאו; תפקיד קולי
טרו שימאדה (ביפנית: 島田輝; 17 בנובמבר 1905 – 19 ביוני 1988) היה שחקן אמריקאי יליד יפן.
שימאדה נולד במיטו והיגר לארצות הברית בראשית שנות ה-30 של המאה ה-20. הוא החל לשחק שם בתיאטרון ואחר כך עבר לשחק בתפקידים משניים בהפקות בהוליווד.
דרכו הקולנועית נקטעה לאחר שנכלא במהלך מלחמת העולם השנייה, אך ב-1949 חזר לתחום.
לאחר מכן הופיע שימאדה בסרטים ובסדרות טלוויזיה רבים לאורך שנות ה-50 וה-60. בשנת 1970 גילם תפקיד ראשי בפרק בסדרה "הוואי חמש-אפס".
אולם תפקידו הידוע ביותר היה בשנת 1967, כאשר שיחק את מר אוסאטו בסרט "אתה חי רק פעמיים" מסדרת סרטי ג'יימס בונד.
כמו כן השתתף, בין היתר, בסרטים "מלחמת העולמות", "גשרי טוקו רי", "נער הגיישה", "הפרס", "מלך עכברוש", "לך, אל תרוץ" ו"באטמן" ובסדרת הטלוויזיה "סטיב אוסטין, האיש השווה מיליונים".
באמצע שנות ה-70 פרש מקריירת המשחק.
הוא נפטר בלוס אנג'לס בגיל 82.
טרה סיגילטה הוא מונח מורכב המתייחס לשלושה תחומים נפרדים: סוג של אדמה רפואית ששימשה בעת העתיקה ובימי הביניים; קבוצה של כלי חרס רומיים משובחים המאופיינים בחיפוי אדום מבריק; וטכניקת קדרות מודרנית בהשראת הכלים העתיקים.
מבחינה אטימולוגית, המונח מתורגם לעיתים קרובות בטעות כ"אדמה חתומה", אך המשמעות המדויקת היא "חרס הנושא דמויות קטנות" (מהמילה הלטינית sigilla), והוא מתייחס לחותמות היצרן או העיטורים המוטבעים על הכלים.
השימוש המקורי במונח "טרה סיגילטה" מתייחס לאדמות מרפא שנצרכו כחומרים פרמקולוגיים לטיפול במחלות שונות, זיהומים והרעלות.
טרה למניה (Terra Lemnia): אדמה זו, שמקורה באי למנוס, הייתה הידועה ביותר ושימשה כתרופה מהתקופה הקלאסית ועד ראשית המאה ה-20. האדמה נחפרה בטקס דתי, עורבבה עם דם עיזים (על פי חלק מהמקורות), עוצבה לדיסקיות קטנות ונחתמה בחותמת רשמית כדי למנוע זיופים.
תכונות רפואיות: מחקרים מודרניים על דגימות היסטוריות ממוזיאון הרוקחות בבזל הראו כי לאדמות אלו קיימות תכונות אנטי-בקטריאליות נגד פתוגנים כמו *S.
גאלנוס, הרופא הרומי המפורסם, תיאר את השימוש ב"בולוס ארמני" (Armenian bole) לטיפול במחלות זיהומיות כמו דבר וטיפוס.
בארכאולוגיה הקלאסית, טרה סיגילטה מייצגת את כלי השולחן (Tableware) המשובחים ביותר של העולם הרומי.
הכלים מאופיינים בחיפוי (Slip) אדום עז, מרקם חלק ומבריק, וייצור בסטנדרטים תעשייתיים גבוהים.
תהליך הייצור של הטרה סיגילטה היה מורכב ודרש מיומנות רבה:
בחירת הטין: היצרנים העדיפו טין עשיר בסידן (Calcareous clay), שאפשר צריפה בטמפרטורות גבוהות ללא עיוות הכלי.
צריפה מחמצנת: כדי להשיג את הצבע האדום המפורסם, הכלים נצרפו באטמוספירה מחמצנת בטמפרטורות שבין 1050 ל-1100 מעלות צלזיוס.
סינטור (Sintering): החיפוף העדין עבר תהליך כימי שגרם למולקולות להתמזג וליצור שכבה אטומה ומבריקה, המדמה זכוכית<ctrl46>.
מרכזי הייצור הגדולים, כמו לה גרופזנק (La Graufesenque) בדרום גאליה, פעלו במודל של קואופרטיב.
נמצאו "רשימות צריפה" (Firing lists) שנחרתו על גבי הכלים לפני הצריפה, ובהן פירוט של הקדרים, סוגי הכלים והכמויות שהוטענו לכבשן.
רשימות אלו מעידות על כך שכבשן יחיד יכול היה להכיל כלים של עשרות קדרים שונים, מה שדרש מערכת חשבונאות מפורטת.
סוגים עיקריים של טרה סיגילטה
איטליה: הייצור החל בארצו (Arezzo) ובפוטאולי (Puteoli) במאה ה-1 לפנה"ס.
כלים אלו הופצו בכל רחבי האימפריה ושימשו מודל לחיקוי עבור בתי מלאכה אחרים.
גאליה: ייצור המוני בגאליה (צרפת של ימינו) שהחליף את הייצור האיטלקי במערב אירופה במהלך המאה ה-1 לספירה.
מזרח הים התיכום: בתי מלאכה במזרח הים התיכון ייצרו גרסאות מקומיות.
ESA (המזרחית A) יוצרה בצפון הלבנט והייתה הנפוצה ביותר באזור ארץ ישראל החל משנת 150 לפנה"ס בקירוב.
צפון אפריקה: החל מהמאה ה-2 לספירה, מרכז הכובד עבר לצפון אפריקה (תוניסיה של ימינו).
כלים אלו שלטו בשוק במשך כ-500 שנה, עד המאה ה-7 לספירה.
חקר הטרה סיגילטה עבר מספר שלבים:
השלב האסתטי (המאה ה-18-19): התמקדות בכלים שלמים שנמצאו באוספים פרטיים כפריטים אמנותיים.
השלב הטיפולוגי: הנס דרגנדורף (Dragendorff) פרסם ב-1895 את הקטלוג המדעי הראשון של צורות הכלים, שסימוניו (למשל "Drag.
37") משמשים ארכאולוגים עד היום.
כלי לתיארוך (המאה ה-20): בזכות הסטנדרטיזציה הגבוהה והתפוצה הרחבה, טרה סיגילטה הפכה ל"מאובן מנחה" בארכאולוגיה, המאפשר לתארך שכבות באתרים בטווח של עשור או שניים בלבד.
בעת המודרנית, המונח משמש לתיאור טכניקה של חיפוי כלים בתרחיף טין דק מאוד, המופרד מהחלקים הגסים של החימר בתהליך של דקנטציה.
הטכניקה מאפשרת לקבל משטח חלק ומבריק ללא צורך בזיגוג (Glaze), תוך שאיבה מהאסתטיקה והטכנולוגיה של הכלים הרומיים העתיקים.
ארץ ישראל, המהווה חלק מרכזי באזור המוגדר כדרום הלבנט, הייתה לאורך התקופה ההלניסטית והרומית אחד ממרכזי הצריכה הבולטים של כלי טרה סיגילטה מזרח תיכונית (ESA).
במחקרים שנערכו באתרים כמו תל אנפה, שומרון-סבסטיה וקיסריה מריטימה, נמצא כי ה-ESA הייתה כלי השולחן הדומיננטי ביותר, כאשר באתרים מסוימים היא היוותה למעלה מ-80% מכלל כלי החרס המיובאים העדינים בתקופת הזוהר שלה.
הכלים, המאופיינים בטין בהיר ובחיפוי אדום-חום, שימשו כסמל סטטוס וכסמן תרבותי מרכזי בממלכה הסלווקית ובממלכה ההרודיאנית.
המחקר הארכאולוגי בישראל סיפק נתונים כרונולוגיים קריטיים להבנת ראשית הייצור של כלים אלו.
חפירות בתל קדש ובתל אנפה הראו כי שכבות המתוארכות סביב שנת 144 לפנה"ס מכילות רק את הכלים הקדמונים בעלי החיפוי השחור (BSP), בעוד שכלי ה-ESA האדומים מופיעים בשכבות המתוארכות לשנת 128 לפנה"ס ואילך.
ממצאים אלו אפשרו לחוקרים לקבוע כי המעבר הטכנולוגי והתרבותי לחיפוי אדום בלבנט התרחש בטווח זמן מצומצם זה שבאמצע המאה ה-2 לפנה"ס.
בתקופה הרומית הקדומה, ובמיוחד תחת שלטון הורדוס, החלו לחדור לשוק המקומי גם כלי טרה סיגילטה איטלקית (ITS), למרות המרחק הרב ממרכזי הייצור במערב.
הממצאים באתרים כמו עובדת ופטרה מראים נוכחות משמעותית של כלים איטלקיים, המהווים כ-24% ו-17% בהתאמה מכלל כלי החרס המיובאים באתרים אלו.
חדירה זו של כלים מערביים נבעה ככל הנראה מהשפעת האליטות המקומיות ומקשרי המסחר ההדוקים של הממשל ההרודיאני עם רומא, שהביאו עמם מורפולוגיה וסגנונות עיטור מערביים לשולחן האוכל המקומי.
החל מהמאה ה-2 לספירה וביתר שאת בתקופה הביזנטית, חלו שינויים דרמטיים בדפוסי הצריכה של הטרה סיגילטה בישראל.
הכלים המזרחיים המוקדמים נדחקו מפני כלי חיפוי אדום מצפון אפריקה (ARSW) ומאזור פוקאה (LRC).
בקיסריה מריטימה, חפירות בפיקדונות הנמל חשפו כמויות גדולות של כלים אפריקאיים, המעידים על חשיבות העיר כצומת סחר המחוברת לקווי האספקה הבין-יבשתיים.
הכלים האפריקאיים נפוצו לא רק בערי החוף אלא חדרו עמוק לפנים הארץ, לאתרים כמו ירושלים, חמת גדר ובית שאן.
בתקופה הביזנטית המאוחרת (מאות 6–7 לספירה), הפכה הטרה סיגילטה הקפריסאית (LRD) לנפוצה מאוד באתרים מסוימים בישראל, כגון שבי ציון, כפר נחום וירושלים.
הממצאים בשבי ציון ובכפר נחום מצביעים על קשרי מסחר ימיים הדוקים וישירים בין קפריסין לחופי ארץ ישראל.
כלים אלו שימשו לעיתים קרובות כחלופות זולות וזמינות יותר לכלים האפריקאיים בתקופות של הפרעות פוליטיות או כלכליות במערב הים התיכון, והם המשיכו להופיע באתרים ארכאולוגיים בישראל עד לשלהי המאה ה-7 לספירה.
טְרֶוויזוֹ () היא עיר במחוז ונטו בצפון איטליה המשמשת בירת נפת טרוויזו.
בת 82,854 תושבים נכון למרשם אוכלוסין מנובמבר 2010.
העיר ידועה כביתה של חברת האופנה בנטון, על שם לוצ'אנו בנטון, וידועה גם בקבוצת הכדורסל בנטון טרוויזו הנתמכת על ידי חברת בנטון.
העיר ידועה גם כאזור התפוקה המקורי של יין פרוסקו וקינוח הטירמיסו.
בעיר ממוקם מטה של חברת "דלונגי".
בשנת 1480 התרחשה בטרוויזו עלילת דם, בעקבותיה הועלו על המוקד חמישה יהודים באשמת רצח ילד נוצרי לצורכי פולחן.
עלילה זו הייתה המשך לעלילת הדם בטרנטו ב-1475, שבה הואשמו יהודי העיר ברצח הילד סימונה בן השנתיים ובאכילתו בפסח.
שלושה עשר מיהודי טרנטו הועלו על המוקד באשמת שווא זו.
בשל העובדה שעלילת טרנטו נדפסה בידי ההגמון הינדרבך והופצה בהרחבה בתקופה שבה נודע הדפוס לראשונה, נודעה לה השפעה רבה.
טרוגוניים (שם מדעי: Trogonidae) היא משפחת עופות טרופיים שצבעיהם מן המבריקים והמגוונים ביותר, ולהם דו צורתיות זוויגית בולטת.
משפחה זו היא היחידה בסדרת הטרוגונאים (Trogoniformes).
מיני עופות אלה בינוניים בגודלם והם בעלי זנבות ארוכים ומפוארים.
מרבית המינים חיים ביערות הגשם הטרופיים של אמריקה הדרומית והמרכזית כשהסוג Apaloderma מצוי ביערות אפריקה שמדרום לסהרה והסוגים Harpactes ו-Apalharpactes חיים בדרום-מזרח אסיה.
לטרוגונאים כנפיים קצרות, זנב ארוך, ורגליים קצרות.
ראשונה ושנייה פונות אחורנית, שלישית ורביעית קדימה.
המקור קצר, עבה וכפוף כלשהו בקצהו.
מפתח־הפה רחב ועמוק, שוכני יער טרופי.
ניזונים מפירות ומחרקים שהם אורבים להם, או צדים אותם ביעף.
הגדול בבני המשפחה הוא קורוקו הדור (Pharomachrus mocinno) שאורכו עד 40 ס"מ ואורך נוצות הזנב עד 65 ס"מ כשמשקלו עד 210 גרם.
הקטן ביותר הוא טרוגון אדום שת (Harpactes duvaucelii) שאורכו עד 23 ס"מ ומשקלו עד 40 גרם.
סוג ומין יחיד קצאל אוזנן (Euptilotis neoxenus)
טְרוּבָּדוּר הוא כינוי למלחין, משורר וזמר בימי הביניים.
מקור המילה טרובדור בפועל האוקסיטני trobar, שפירושו "למצוא", ובהשאלה "להמציא" או "לחבר" (שיר או לחן).
הסגנון החל בפרובאנס במאה ה-11 כאשר הטרובדור הידוע הראשון היה גיליים מפייטיוס (Guilhèm de Peitieus; לימים פואטייה), דוכסה התשיעי של אקיטן (1071–1127).
לכל הדעות הוא לא היה חלוץ הסגנון, משום ששירתו הייתה כבר בוגרת ומפותחת מאוד, אך מקורות ההשראה שלו אינם ידועים.
ייתכן כי מדובר בהשפעה מהמוזיקה הדתית הקתולית, בשירה הערבית של אל-אנדלוס או במקורות אחרים.
שירת הטרובדורים נכתבה מתחילתה כמוזיקה מושרת ומלווה בכלי מיתר.
זו השירה הלירית הראשונה של ימי הביניים הכתובה לא בלטינית.
לרוב, הטרובדורים כתבו וביצעו את שירי עצמם אך היו גם כאלו, שכונו יוגלדורים (JOGLADOR) שביצעו יצירות של אחרים.
בדרך כלל הטרובדורים היו ממעמד האצילים, הבורגנים ואנשי הכנסייה והם סימלו את ההתעדנות בחצרות האצולה בדרום צרפת, שינוי מעמד האשה והאהבה וקודים התנהגותיים-חברתיים חדשים באותן חצרות (CORTEZIA מלשון CORTE=חצר).
למרות שחלק מקודים אלו (כמו אהבה מחוץ לנישואין וחושניות ארוטית) היו מנוגדים לרוח הנצרות, זכתה שירת הטרובדורים להצלחה רבה והתקבלה גם על הכנסייה הקתולית.
הצלחה זו נבעה מהעובדה ששירה זו הביעה זכות, הפנמה, הערצה ושאיפה לשלמות וליופי חומרי ומוסרי אבסולוטי וכן כניעה.
יש הסבורים שתכנים אלו השפיעו על התפשטות פולחן מריה הקדושה החל מהמאה ה-13 כי הם זוהו עם תכונותיה של מריה.
עוד שמות טרובדורים: ברטראן דה-בורן, פייר וידאל, גירו דה בורנל, ברנר דה ונטדורן, ריימבו דה ואקרה, קומטסה דה דיה.
היה גם טרובדור יהודי בשם "מתתיהו היהודי".
שורשיה של שירת הטרובדורים במוזיקה הליטורגית הכנסייתית ובייחוד במזמור הגרגוריאני.
טרובר היא הצורה שהייתה מקובלת בניב של צפון-צרפת (langue d'oïl) למילה "טרובדור", כפי שנהגתה ב"לנגדוק", הניב של דרום-צרפת (אוקסיטנית).
היא מתייחסת למשוררים-מלחינים שחיו בערך בתקופת הטרובדורים ויצרו בהשפעתם, אבל חיברו את יצירותיהם בניבים הצפוניים של צרפת.
הטרובר הידוע הראשון היה כרטיאן מטרואה (היה פעיל בין שנות ה-60' לשנות ה-80' של המאה ה-12).
הטרובר המשיכו לפעול עד 1300 בקירוב.
במאה ה-14 חלה שקיעתה של שירת הטרובדורים בייחוד עקב הפיכתה לשירה מלאכותית שחוברה על ידי מלחיני חצר למען אדוניהם.
כ-2130 שירי טרובר שרדו עד ימינו; לכשני שלישים מהם יש מלודיות.
עוד שמות טרוברים: ז'ק דה קמבריי, גיו דה דיז'ון, גילברט דה ברנוויל, גאס ברול.
הדימוי הפופולרי של הטרובדור או הטרובר הוא של מוזיקאי נודד העובר מעיר לעיר עם לאוטה על שכמו.
אנשים כאלה אכן היו במציאות, אבל הם נקראו "ז'ונגלר" ו"מינסטרל" - מוזיקאים דלפונים, גברים ונשים, בשולי החברה.
הטרובדור והטרובר, לעומת זאת, מייצגים את האריסטוקרטיה של יצירת המוזיקה.
היו אלה או משוררים ומלחינים שפעלו בתמיכת האצולה או, באותה מידה של שכיחות, בני אצולה בעצמם, שחיבור וביצוע של מוזיקה היו לגביהם חלק ממסורת החיים בחצרות האצילים, בהם מלכים, מלכות ורוזנות.
בסוף המאה ה-12 הופיעו גם בגרמניה טרובדורים שהיו בעיקר מאנשי האצולה הנמוכה ונקראו גם מינזנגרים ("זמרי שירי אהבה" בגרמנית עתיקה).
ביניהם ולטר פון דר פוגלויידה, ניידהרדט פון רוינטל, פרואנלוב (היינריך פון מייסן), ויצלאב פון רוגן.
במאה ה-13 הופיעו טרובדורים בספרד ובצפון פורטוגל והמפורסם ביניהם הוא אלפונסו החכם, מלך קסטיליה.
באותה תקופה הופיעו טרובדורים גם בצפון איטליה עם שירים בניב הטוסקני ופיתחו את הסגנון המכונה DOLCE STIL NOVO.
ביצוע מוזיקה בסגנון זה הוא עניין לניחוש והשערה.
יש מלומדים הגורסים, שיש לבצע אותה בסגנון ריתמי חופשי ותוך שימוש מוגבל בליווי אינסטרומנטלי (בייחוד בשירים שהטקסט שלהם מרומם ונעלה יותר).
מלומדים אחרים, וכמוהם מבצעים רבים, סבורים, שליווי אינסטרומנטלי ופרשנות ריתמית יותר תקפים בה במידה.
יוהנס דה גרוקיו, תאורטיקאי מוזיקה פריזאי מראשית המאה ה-14, סבר, שמשירי טרובר שאבו מלכים ואצילים השראה לחולל גדולות ונצורות ולהגיע לגדולה: "שירים מסוג זה חוברו על פי המנהג בידי מלכים ואצילים והושרו בנוכחות שועי הארץ, מלכים ונסיכים, כדי להשרות על רוחם אומץ ונחישות, גודל נפש ואהבת חירות".
הסגנון שגשג גם במאה ה-12, וחיקו אותו גם במאה ה-13, אך עם הזמן הוא דעך.
במאה ה-14 נעשה ניסיון להחיות את הסגנון על ידי ארגון משחקי הפרחים, תחרות ספרותית שנועדה לשמר ולטפח את המורשת הלירית והלשונית.
במאה ה-15 המשחקים דעכו, אך בעת החדשה המסורת חודשה בשפות אחרות, ביניהן צרפתית, קטלאנית, ספרדית, ואספרנטו.
בתקופה המודרנית ישנם אמנים המכונים פעמים רבות טרובדורים, אמנים אלו הם לרוב מוזיקאי פולק, לדוגמה בוב דילן נחשב בעיני רבים לטרובדור מודרני.
בעידן המודרני אין משמעות חזקה לתוכן השיר אלא רק לצורת הנגינה וסגנון השירה.
נגני פולק המנגנים לפי התבניות העממיות, ונודדים בארץ נחשבים לטרובדורים מודרניים.
בישראל זכה לעיתים מאיר אריאל לכינוי טרובדור מודרני של היום.
טַרְוויזיו (באיטלקית: Tarvisio, בגרמנית: Tarvis, בסלובנית: Trbiž) היא עיירה בפרובינציית אודינה (Udine) שבמחוז פריולי-ונציה ג'וליה בצפון-מזרח איטליה, סמוך למפגש הגבולות של איטליה, אוסטריה וסלובניה.
אוכלוסיית המחוז רובה פריולים, שאבותיהם סלובנים, והוא מוגדר לפיכך אוטונומיה עצמאית מיוחדת באיטליה, בעלת זכויות חוקתיות נתונות, בעיקר בתחומי הלשון, החינוך והתרבות.
עד שנת 1918 היו מרבית תושבי העיר סלובנים.
כיום דוברי הגרמנית וסלובנים הם מיעוט בעיר ומספרם נאמד, לפי מפקד משנת 1971, ב-9.4% בלבד.
העיר טרוויזיו שוכנת בעמק קנלה (Val Canale), כ-750 מטר מעל פני הים.
מבחינה גאוגרפית העיר אינה בחצי האי האפניני אלא שוכנת במורדות הרי האלפים, הפונים לאוסטריה ולסלובניה ומצויה באגן היקוות של הדנובה והים השחור.
הנהר העובר בעיר, סליצה (Slizza, או בגרמנית: Gailitz), מוצאו מהרי אוסטריה הדרומיים גאיל (Gail) וארנולדשטיין (Arnoldstein).
ההתיישבות במקום החלה כנראה בעת העתיקה, עת התקיים במקום יישוב של בני שבט קלטי בשם טאוריסקי (Taurisci) ומכאן נובע שמה של העיר (Tarvisio).
מאז 976 היא נכללה באימפריה הרומית הקדושה במסגרת דוכסות קארינתיה, שתחומה היה בדרום אוסטריה ובצפון סלובניה.
במאה ה-16 הייתה זמן מה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית.
עם כיבושי נפוליאון, בשנת 1806 חדל שלטון בית הבסבורג על הדוכסות והיא עברה לשלטון האוסטרי.
אחרי מלחמת העולם הראשונה בשנת 1919 צורפה העיר טרוויזיו לאיטליה, מאז היא זכתה לתנופת פיתוח עקב הימצאותה בדרך הראשית בין וינה וארצות מזרח אירופה לבין טריאסטה וונציה, הנמלים ב, אשר מהם הייתה תחבורה סדירה לעולם הרחב.
לאחר שאיטליה חתמה על הסכם שביתת הנשק עם בעלות הברית ב-8 בספטמבר 1943, לאחר הדחת מוסוליני, משמר הגבול האיטלקי, בהרכב מופחת של 300 חיילים, ניסה למנוע את פלישת הצבא הגרמני לאיטליה.
הוא ניצב במערכה נגד הגרמנים בלילה שבין 8 ל-9 ספטמבר 1943. אחרי הפגזה כבדה, נכנעו האיטלקים: היו להם 25 הרוגים ו-300 פצועים.
החיילים האיטלקים נשבו והועברו למחנות בגרמניה.
אחת הגיבורות של המערכה הייתה לואיג'ה פיצ'ק (Luigia Picech), שזכתה לאחר המלחמה למדליית כסף מטעם תנועת ההתנגדות האיטלקית.
בסוף מלחמת העולם השנייה, במאי 1945, חנתה הבריגדה היהודית (החי"ל) בטרוויזיו, לאחר התמוטטות החזית הגרמנית באיטליה.
סמוך לעיר הוקמה המפקדה שלה, עליה הונף לראשונה דגל הבריגדה.
באזור טרוויזיו הוטלה על הבריגדה האחריות לפיקוח על קו הגבול הסמוך עם יוגוסלביה, עקב מחלוקת על קו הגבול.
חיילי הבריגדה היהודית הפכו אותו למקום קליטת פליטים יהודים, שרבים מהם עלו לבסוף לישראל.
בטרוויזיו הייתה תחנת רכבת, שדרכה הגיעו לעיר פליטים יהודיים רבים מפולין, גרמניה ואוסטריה.
בפרברי העיר, בפונצנו ונטו, שוכן המטה של מותג האופנה הבין-לאומי "בנטון".
מטה "אדיציונה" ממוקם במרכז טרוויזיו והיא בין השאר מחזיקה בחברת "אוטוסטרדה" (Autostrada), מפעילת כבישי האגרה המהירים הגדולה באירופה.
העיר נהנית כלכלית ממבקרים אשר באים מאוסטריה ומסלובניה לעריכת קניות.
היום התיירות וספורט החורף מהווים את מקורות ההכנסה החשובים של העיר.
מקומות הנופש הידועים הם האלפים הקארניקיים (the Carnic Alps), האלפים היוליאניים (the Julian Alps) והקאראוונקה (Karavanke).
בעבר נוצלו מיכרות ברזל שהיו בסביבת העיר.
העיר מהווה מוקד של בתי ספר ללימוד סקי וגלישה, הפעיל בעיקר בתחילת עונת החורץ האולימפי, עונת חג המולד.
בשנת 2007 היא נבחרה לאתר מועדף על ידי the Women's FIS Nordic Ski.
עד לשנת 1919 הייתה אוכלוסיית העיר ברובה אוסטרית וסלובנית.
גם כיום מקובלים בעיר שמות המשפחה ממקור זה, כמו Kravanja, Pivk, Vuerich.
גם במנהגים המקומיים עדיין מורגשת המורשה של מלכות בית הבסבורג.
החגיגה העממית הנפוצה בקרב האוכלוסייה של "סאן ניקולו", אף היא ממסורת "טארויסיאנה".
העיר נודעת כמקום המצאתו של הקינוח טירמיסו, עלי ידי השף קונדיטור רוברטו לינגואטו במסעדה בשם "לה בקריה" (Le Beccherie) בעיר.
עם כי מקומות אחרים גם טוענים להמצאת הקינוח.
בשנת 1979, חברת "בנטון" נתנה לראשונה חסות לקבוצת הרוגבי בעיר (אז קבוצה חובבנית).
גרטרוד (טרוּדֶה) חיים Chaim; 1892 – ח' בסיוון תשי"ב, 1 ביוני 1952) הייתה פסלת ישראלית ממוצא גרמני.
טרודה חיים נולדה בברלין בירת גרמניה.
בנעוריה קיבלה חינוך חילוני ואף שימשה כמורה בגימנסיה לבנות בברלין.
בין השנים 1917–1925 למדה פיסול אצל הצייר והפסל איגור פון יאקימוב (Yakimov).בשנת 1925 החלה ללמוד פיסול באוניברסיטה לאמנויות בברלין, שם למדה אצל קטה קולביץ.
בשנת 1935 עלתה לארץ ישראל והתיישבה בתל אביב.
יצירותיה נעשו בעיקר מטרקוטה ואופיינו בריאליזם אקספרסיבי.
בשנת 1938 זכתה בפרס דיזנגוף לפיסול על פסל הטרקוטה "אם וילדה".
בין תלמידיה: צבי אלדובי ודוד בן-שאול.
חיים נפטרה באביב 1952, בגיל 60. היא נקברה בבית העלמין קריית שאול.
תערוכת האשה היוצרת בארץ-ישראל, בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים, 1943
ראשית הפיסול הישראלי 1939-1906, מוזיאון הרצליה לאמנות, בית יד-לבנים, הרצליה, 1990
טרוגיר (קרואטית Trogir; איטלקית Traù; לטינית Tragurium) היא עיר קייט במרכז דלמטיה בקרואטיה כ-27 ק"מ מערבית לספליט.
העיר שוכנת לחופי מפרץ קסטלה, סמוך לאי צ'יובו (Čiovo).
בשנת 2011 התגוררו בעיר 13,260 תושבים, שעיקר פרנסתם על ענף התיירות.
בטרוגיר מרינה והיא נחשבת למרכז חשוב במרכז החוף הדאלמטי גם בתחום תיירות השייט.
בעיר 20,000 מיטות בבתי מלון, בדירות ובחדרים להשכרה, הרבה מעבר למספר התושבים.
האוכלוסייה המתגוררת סביב העיר עוסקת גם בחקלאות ודיג, ובעיר שוכנת מספנה הנושאת את שמה.
העיר נוסדה על אי קטן השוכן במצר שבין היבשה לאי צ'יובו במאה ה-3 לפנה"ס.
מקימיה היו יוונים מהאי ויס אשר כינו אותה "טרגוריון", היינו "אי הרוחות".
העיר הוקפה בחומות ונבנתה לפי תבנית שתי וערב.
טרוגיר התפתחה עד בוא הרומאים וגם לאחר מכן, אף שאלה קבעו את מרכזם באיליריה בעיר סלונה (Salonae) הסמוכה לספליט.
במהלך התקופה הרומית המאוחרת העיר הורחבה והגנתה חוזקה, וחפירות חשפו בתי קברות רומאיים נרחבים בסביבותיה.
עוד הוקמו בעיר שתי בזיליקות בשלהי התקופה הרומית.
החל במחצית השנייה של המאה ה-9 השתייכה העיר למחוז הביזנטי של דלמטיה שבירתו שכנה בזאדאר.
כמאה שנים לאחר מכן, בסוף המאה ה-10 נכבשה טרוגיר בידי ונציה ובתקופה זו התפשטה לכיוון חלקו המערבי של האי וביצוריה חודשו.
במאה ה-11 הוקמה בעיר דיוקסיה וב-1107 זכתה למעמד של עיר.
בתקופה זו העיר נכבשה בידי הונגריה.
ב-1420 השתלטה ונציה על העיר והחזיקה בה עד שנת 1797 עת עברה לידי בית הבסבורג, אשר שלט בה עד לאחר מלחמת העולם הראשונה, וזאת למעט תקופה קצרה בתחילה המאה ה-19 עת נכבשה על ידי נפוליאון.
בין המאה ה-13 למאה ה-15 הגיעה העיר לשיאה, ובתקופה זו נבנו בה חלק מבניניה החשובים כמו הקתדרלה וטירת קמרלניו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הייתה העיר לחלק ממדינת הסלובנים, הקרואטים והסרבים ולאחר מכן מממלכת הסרבים, הקרואטים והסלובנים.
במלחמת העולם השנייה נכבשה העיר על ידי האיטלקים עד ששוחררה ב-1944 והייתה לחלק מיוגוסלביה.
ב-1991 הייתה טרוגיר לחלק מקרואטיה העצמאית.
בשנת 1997 זכתה למעמד של אתר מורשת עולמית.
לעיר מורשת תרבותית בת למעלה מאלפיים שנה, אשר עוצבה על ידי היוונים, הרומאים והוונציאנים.
חלקה ההיסטורי שוכן על אי קטן באורך של 300 מטר וברוחב של 150 מטר בלבד, הנבדל מהיבשה בתעלת פושה (Foša) הצרה מצפון לו.
שני גשרים נמתחים מהאי - הראשון אל היבשה דרך "השער הצפוני" (27 במפה), והשני דרומה אל האי צ'יובו.
במרכז העיר מבוך של רחובות שהותווה בתקופה ההלניסטית.
הרחובות הראשיים של העיר עוקבים אחר תוואי הקארדו והדקומנוס הרומיים, אשרו נסללו בתורם לאורך הרחובות הראשיים בקולוניה היוונית.
בנקודת המפגש של שני הרחובות נמצאו שרידיו של הפורום הרומי.
גרעין העיר היוונית שוכן בצידו המזרחי של האי, ורק בתחילת ימי הביניים היא התפשטה ליתר חלקיו, והוקם רובע פסיקה (Pasike) שנבנה אגב תכנון שונה של רחובותיו.
רובע זה הוקף מאוחר יותר בחומה, ולבסוף, במאה ה-15, הוקמה טירת קמרלניו הוונציאנית בקצהו הדרום-מערבי של האי (22 במפה).
העיר נחשבת לדוגמה הטובה ביותר לאדריכלות גותית-רומנסקית בכל אירופה המרכזית.
בנייתה של קתדרלת לוברו (לורנצו) הקדוש (5 במפה) החלה בשנת 1200 לערך במקום בו ניצבה אחת משתי הבזיליקות הרומיות בעיר.
ב-1213 הסתיימה בניית השער הדרומי וב-1240 סיים האמן רדובן (Radovan) את בנייתו של השער המערבי המפורסם המשמש ככניסה הראשית למבנה.
קירות הקתדרלה הושלמו באמצע המאה ה-13, הספינה קורתה במהלך המחצית הראשונה של המאה ה-15 ומגדל הפעמונים הנישא לגובה של 47 מטר הוקם רק בסוף המאה ה-16. משמעות הימשכותה של הבנייה לאורך פרק זמן כה ארוך היא שהמבנה מערב סגנונות - גותי, רומנסקי וסגנון הרנסאנס.
אולם המבנה מחולק לשלושה מעברים שבקצה כל אחד מהם אפסיס, והם נבדלים זה מזה בשתי שורות בנות ארבעה עמודים כל אחת.
הבפטיסטריום נמצא בתוך הפורטיקו הצמוד לאולם הראשי ממערב וסמוך לשער הכניסה.
הקתדרלה ידועה במיוחד בשער המערבי שלה שמשני צדדיו ניצבים פסלי אריות, סמלה של ונציה, ופסלי אדם וחוה ניצבים מעליהם.
סביב השער עיטורים של סצנות תנכיות שונות.
בעיר מספר כנסיות נוספות, ועליהן נמנות כנסיית ברברה הקדושה (3 במפה) שהיא העתיקה ביותר בעיר ונבנתה במאה ה-11, והכנסייה הבנדיקטינית של יוחנן המטביל (7 במפה).
זו, כמו הקתדרלה, נבנתה באתר בו שכנה קודם לכן אחת משתי הבזיליקות הרומיות.
בכיכר המרכזית בעיר, כיכר יוחנן פאולוס השני (Trg Ivana Pavla II) בה שוכנת גם הקתדרלה, ניצב גם בניין העירייה (4 במפה) מהמאה ה-14 וה-15. הוא שופץ באופן מקיף במהלך המאה ה-19 אך שמר על סגנון הרנסאנס המקורי שלו.
בצידה הדרומי של הכיכר שוכן בניין הלוג'יה (6 במפה) על מגדל השעון שלו, ובצידו המערבי ארמון צ'יפיקו (9 במפה) שרובו נבנה במאה ה-13, אך שולבו בו אלמנטים ששרדו ממבנים רומיים עתיקים.
מחומות העיר שרדו רק טירת קמרלניו ומגדל מרקוס הקדוש (23 במפה).
את מקומן של החומות תפסה טיילת רחבה וגן המקיפים את האי מכל צדדיו.
טרוגלוביט (Troglobite או Troglobionts) הוא שם כולל למינים רבים של בעלי חיים זעירים המצויים כל ימי חייהם בחלקים חשוכים של מערות ואתרים דומים.
בעלי חיים אלה בעלי התאמה אנטומית ופיזיולוגית לסביבה חסרת אור שמש.
החושים של הטרוגלוביטים, שמאפשרים להם לחיות מתחת לאדמה, מפותחים מהמקובל בבעלי חיים המצויים על פני האדמה: חוש הריח, חוש הטעם וההתמצאות בדרך הודות לרגישות לרעידות ותנודות בקרקע.
לעומת זאת, תכונות אנטומיות מסוימות מנוונות בעיניים ופיגמנטציה.
דוגמאות לטרוגלוביטים: דגי מערות עיוורים כמו טטרה מקסיקנית עיוורת (Astyanax mexicanus) ו-צרצרי מערות.
קיימים גם סוגי דגים, דו-חיים, חסילונים, סרטנים וחרקים עם תכונות דומות.
הטרוגלוביטים הם אנדמיים לסביבה מסוימת ולמקורות מזון מיוחדים.
טרודה דותן (12 באוקטובר 1922 - 28 בינואר 2016, ירושלים) הייתה פרופסור לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית, ידועה בעיקר בחקר הפלשתים.
כלת פרס ישראל בחקר הארכאולוגיה לשנת תשנ"ח (1998).
נולדה בווינה, בתם של גרטה וולף קרקואר, ציירת, ולאופולד קרקואר, אדריכל ואמן.
ב-1925 עלתה משפחתה לארץ-ישראל, והתיישבה בירושלים.
דותן למדה בגימנסיה רחביה, ולאחר מכן החלה ללמוד ארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בהר הצופים.
החפירה הראשונה שלה הייתה בתל בית ירח (חירבת כרך).
לאחר ששירתה בצה"ל במהלך מלחמת העצמאות, סיימה את תזת ה-.M.A שלה ב-1950 בנושא הקדרות בתל בית ירח, אותה עשתה בהדרכתו של אלעזר ליפא סוקניק.
חפירה נוספת בה הייתה מעורבת באותה תקופה הייתה בתל קסילה, שם פגשה לראשונה בתרבות הפלשתית החומרית.
העיסוק בפלשתים ויחסיהם עם עמי קדם ליווה אותה במהלך עבודתה האקדמית.
דותן המשיכה בלימודיה והשתלמה במכון האוריינטלי של אוניברסיטת שיקגו ובמכון הארכאולוגי באוניברסיטת לונדון, שם פגשה בפרופ' קתלין קניון שהשפיעה עליה.
היא קיבלה תואר דוקטור מהאוניברסיטה העברית ב-1961. נושא עבודת הדוקטורט היה: "קיראמיקה פלישתית ומצרית בארץ ישראל בתקופת הברזל הקדומה" (התקופה המקבילה לתקופה המקראית תקופת ההתנחלות), והיא נעשתה תחת הדרכתו של פרופסור בנימין מזר.
דותן הצטרפה לסגל המכון הארכאולוגי של האוניברסיטה העברית ב-1962, שם עבדה עד פרישתה בשנת 1992. בשנת 1974 מונתה לפרופסור מן המניין.
בשנת 1977 התמנתה למופקדת הקתדרה על שם לאוטרמן לארכאולוגיה פלשתית, בין השנים 1982–1977 הייתה ראש המכון הארכאולוגי, ובשנת 1985 התמנתה למופקדת הקתדרה על שם אלעזר ליפא סוקניק.
שימשה כמרצה אורחת ובשבתונים במכון למחקר מתקדם בפרינסטון, אוניברסיטת ניו יורק, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת קולומביה ובאוניברסיטת בראון.
החפירות שהייתה מעורבת בהן היו בתל חצור (ב-1952 ובין השנים 1960-1955) עם יגאל ידין ובעין גדי עם בנימין מזר בשנים 1962-1961. בין השנים 1971–1972 חפרה עם אמנון בן-תור באתינו (Athienou) שבקפריסין.
בין השנים 1971–1982 חפרה בדיר אל בלח, שם התגלה מבצר כנעני-מצרי גדול ומספר רב של ארונות קבורה דמויי אדם (אנתרופואיד).
בשנים 1981 עד 1996 חפרה עם סימור גיטין את תל מקנה (היא עקרון), שהתגלתה כעיר מתועשת ומתוכננת מהתרבות הפלשתית.
ב-1991 זכתה בפרס פרשיה שימל עבור תרומתה לארכאולוגיה של ארץ ישראל, מידי מוזיאון ישראל.
בשנת 1998 הוענק לדותן פרס ישראל בארכאולוגיה.
מאז שנת 1999 מתקיימת סדרת הרצאות שנתית על שם טרודה דותן בחסות מכון אולברייט לארכאולוגיה ובשיתוף בין האוניברסיטה העברית לאוניברסיטת אל-קודס.
ב-2003 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד מההיברו יוניון קולג'.
דותן הייתה נשואה לאכאולוג משה דותן (1999-1919).
לזוג שני ילדים, דני, (סולן להקת הקליק), ואורי.
בשנת 2009 יצר דני דותן סרט תיעודי על אמו.
פרשת החפירות בעונה הראשונה (1955) : חצור / מאת יגאל ידין, יוחנן אהרוני, עמנואל דונאייבסקי, טרודה דותן, רות עמירן, ז'אן פרו.
ירושלים : מוסד ביאליק והחברה לחקירת ארץ ישראל, תשי"ט.
פרשת החפירות בעונה השנייה (1956) : חצור / מאת יגאל ידין, יוחנן אהרוני, עמנואל דונאייבסקי, טרודה דותן, רות עמירן, ז'אן פרו, בהשתתפות שמעון אנגרס ז"ל.
ירושלים : הוצאת מוסד ביאליק והחברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, תש"ך.
פרשת החפירות בעונות השלישית והרביעית (1957–1958) : חצור : כרך הלוחות / מאת יגאל ידין, יוחנן אהרוני, עמנואל דונאייבסקי, טרודה דותן, משה דותן (1958), רות עמירן, ז'אן פרו (1957).
ירושלים : הוצאת מוסד ביאליק והחברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, תשכ"א.
עין גדי : חפירות ארכאולוגיות בשנים 1961-1962 / מאת בנימין מזר, טרודה דותן, עמנואל דונאייבסקי; ידיעות בחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, שנה כ"ז, א-ב.
ירושלים : החברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, תשכ"ג
הפלשתים ותרבותם החומרית : 2 מפות, 80 ציורים, 132 תצלומים; ירושלים : מוסד ביאליק והחברה לחקירת ארץ ישראל ועתיקותיה, תשכ"ז
חפירות אתיינו 1971-1972/ טרודה דותן, אמנון בן-תור.
פרקים בתולדות המסחר בארץ ישראל : קובץ מחקרים / בעריכת ב"ז קדר, טרודה דותן, שמואל ספראי.
טרווי (באיטלקית: Trevi) הוא שמו של הרובע השני מבין רובעי העיר רומא בירת איטליה.
מקור השם אינו ידוע, וייתכן שמקורו במילה הלטינית "טריוויום" (trivium) שמשמעה "שלושה רחובות", בשל מפגשת שלושת הרחובות המובילים לכיכר דיי צ'רוצ'יפרי, הנמצאת כיום ליד כיכר טרווי.
לוגו הרובע מתאר שלוש חרבות על רקע אדום, וייתכן שהחברות מסמלות את שלוש הדרכים.
בתקופת הרפובליקה הרומית היה האזור בו ממוקם כיום רובע טרווי, חלק מהרובע השלישי של העיר רומא.
כאשר חולקה העיר ל-14 רבעים בתקופת כהונתו של הקיסר אוגוסטוס חולק שטח הרובע לשני רבעים: הרובע השישי של רומא, שכונה לימים "אלטה סמיטה" (Alta Semita), והרובע השביעי של רומא, שכונה לימים בשם "ויה לאטה" (via Lata).
חלוקת הרובע הפרידה בין אזור הגבעות בו היה ממוקם מרכז עסקים מרכזי של העיר רומא לבין אזור של וילות של עשירי רומא, על גדת נהר הטיבר.
לאחר נפילתה של האימפריה הרומית פחת מספר התושבים באזור הגבעות, ואלה התקרבו לגדת הנהר, בשל סתימת אמות המים הרומיות, והכרח לגור בקרבת הנהר על מנת להשתמש במימיו.
אזור הגבעות של הרובע נותר בלתי מיושב עד תקופת הרנסאנס.
בתקופת הרנסאנס נבנו באזור הרובע רחובות חדשים, כנסיות וארמונות (ובהם ארמון הקווירינל - ששימש את האפיפיור כבניין הממשל המרכזי של רומא).
בנייה זו התאפשרה בעקבות שיקום אמות המים הקדומות ובניית אקווה וירגינה בנתיב האקווה וירגו העתיקה.
בתקופת שלטונו של נפוליאון בונפרטה ברומא, לאחר כיבושה בשנת 1811 נבחרה גבעת הקווירינל על ידו כמרכז השלטון ברומא.
נפוליאון לא הספיק לבנות את מבני השלטון בעיר, אולם תוכניתו הושלמה לאחר איחוד איטליה, הקמת ממלכת איטליה בשנת 1870 והפיכת רומא לבירתה - עת נבנו מספר רב של מבני ממשלה בשטחי הרובע, וארמון הקווירינל הפך לארמון המלוכה האיטלקית.
לימים, בשנת 1948, עם ביטול המלוכה, הפך הארמון למשכנו הרשמי של נשיא איטליה.
בשטח הרובע נמצאת כיום מזרקת טרווי, אחת מסמלי העיר רומא.
כמו כן נמצא ברובע ארמון ברבריני - הארמון הגדול והמפואר ביותר שנבנה בעיר בסגנון הבארוק.
ברובע נמצאת כיכר ברבריני ובה מזרקת טריטונה מעשה ידי ג'ובאני לורנצו ברניני.
טרוויאן הוא משחק אסטרטגיה בזמן אמת, רב משתתפים ומבוסס־דפדפן שפותח על ידי גרהרד מולר והחברה הגרמנית Travian Games בשנת 2004. המשחק מתרחש בעת העתיקה הקלאסית, ומבוסס על אסטרטגיית מלחמה ובניה.
טרוויאן פותח ופורסם ביוני 2004 כפרויקט תחביב PHP על ידי גרהרד מולר, אז סטודנט לכימיה באוניברסיטה הטכנית של מינכן.
הגרסה השנייה יצאה לאור ב-12 במרץ 2005, עם מבנים חדשים ושינויים במכניקת המשחק והגרפיקה.
גיימרים ביקורתיים השוו את המשחק ל-המתיישבים של קטאן ול-Solar Realms Elite.
כתוצאה מההצלחה הבלתי צפויה של המשחק, הקימו גרהרד מולר ואחיו זיגפריד את Travian Games כשותפות ללא מסחר ביולי 2005, שהפכה לחברה בערבון מוגבל בהמשך השנה.
הפעולות והזכויות של טרוויאן הועברו לחברה בתחילת 2006.
גרסה 3 שוחררה ב-30 ביוני 2006, והכילה לראשונה נווה מדבר שניתן לספח, ובאמצעותו להגדיל את ייצור המשאבים השעתי של השחקן, בניגוד לנאות המדבר בגרסה 2, שהיו קיימים רק לקישוט.
גרסה 3 הציגה גם את ה'גיבורים', יחידות צבאיות ייחודיות שצוברות ניסיון בקרבות.
היו גם שינויים משמעותיים במכניקת המשחק והגרפיקה.
עדכון 3.1 הציג משימות שהשחקנים יכלו לבצע כדי לקבל פרסים בצורה של משאבים או זהב משחק.
מהדורה של טרוויאן שבה האירועים מתרחשים פי 3 מהר יותר, הידועה בשם Travian Speed3x, יצאה גם היא לאור.
מאוחר יותר יצאו מהדורות מהירות נוספות עם מכפילי מהירות שונים.
ב - 16 במרץ 2007 פורסמה הודעה על שחרורו של Travian Classic, שכונה "Travian T2.5", שהתבסס במקור על גרסה 3 אך הושבתו בו תכונות מסוימות על מנת להפוך אותו לדומה לגרסה 2.
עדכון 3.5 יושם לראשונה בשרת org.
המקורי (גרמנית) בתחילת פברואר 2009, ויושם בשרתים אחרים שהתחילו מחדש באמצע 2009. הוא הציג לראשונה את האוצרות - פריטים שנותנים לשחקנים בונוסים לאחר שנתפסו.
ב-22 באוקטובר 2009, הגיע עדכון 3.6, שהפך מספר תכונות "פלוס" שהיו זמינות רק למשתמשים שמשלמים, לזמינות לכולם, יחד עם תכונות שנוספו לאחרונה.
ביולי 2010 פורסמה הודעה לפיה מפתחים עובדים על גרסה 4, שלבסוף פורסמה בפברואר 2011. הגרסה הנוכחית כיום היא 4.6, ששוחררה ב-15 במרץ 2021.
בשנת 2015 פוצל המשחק לגרסה נוספת, גרסה 5, הנקראת "Travian: Kingdoms".
הגרסה המקורית של המשחק, הייתה בשפה הגרמנית, אולם לאחר זמן מה פותחה גרסה באנגלית.
כיום המשחק זמין בכ40 שפות, לרבות עברית.
בימי השיא של המשחק היו רשומים יותר מ-5 מיליון שחקנים.
בשנת 2006, הוא אף זכה בפרס ה-Superbrowsergame, בקטגוריית המשחקים הגדולים.
טרוויאן הוא משחק מבוסס זמן, כלומר, על מנת לבצע פעולה על השחקן להמתין פרק זמן מסוים.
המשחק מחולק לעולמות נפרדים, כשבכל עולם משחק שחקנים שונים, מהירות שונה, ולפעמים גם חוקים מיוחדים.
שחקן רשאי לפתוח מספר חשבונות בעולמות משחק שונים, אולם פתיחת שני חשבונות באותו עולם משחק אסורה ועלולה לגרום להרחקת השחקן.
במשחק קיימים משאבים, אותם השחקן מייצר בכל פרק זמן שנקבע על פי דרגת השדות, המכרות וכדומה.
את רמות השדות, המכרות וכדומה ניתן לשדרג עד הרמה העשירית, למעט בכפר שהוגדר על ידי השחקן כבירה, בו ניתן לשדרג עד לרמה ה-21. בעזרת המשאבים ניתן לבנות מבנים ולהכשיר לוחמים אשר יגנו על הכפר מפני בזיזות או יבזזו ויתקפו שחקנים אחרים.
מבנים שונים מאפשרים יכולות שונות כגון אחסון משאבים ומזון, מסחר, בריתות, ואימון לוחמים חזקים יותר.
שחקנים מתקדמים יכולים לייסד כפרים חדשים ולהתרחב, ובכך לבסס את שליטתם ולהגביר את יצור הצבא שלהם.
טרוויאן מתרחש בעת העתיקה הקלאסית.
כל שחקן מתחיל את המשחק כמנהיג של כפר קטן ולא מפותח, מוקף בשדות משאבים לא מפותחים.
פיתוח שדות אלה מגדיל את תפוקת המשאבים שלהם.
ניתן לפתח את הכפר על ידי בניית בניינים חדשים ושדרוג בניינים קיימים.
גיוס יחידות צבאיות מאפשר לשחקנים לתקוף כפרים אחרים כדי לשדוד משאבים ולהגן מפני התקפות אויב.
כפרים רשאים להחליף את משאביהם עם כפרים אחרים אם לשני הכפרים יש שוק, ושני הכפרים שייכים לאותו שחקן או לאותה ברית.
השחקן עשוי להרחיב את התחום שלו על ידי ייסוד כפרים חדשים, או על ידי כיבוש כפרים של שחקנים אחרים.
שחקנים יכולים לתקשר זה עם זה באמצעות מסרים בתוך המשחק, והם עשויים להצטרף לבריתות לשיתוף פעולה צבאי וכלכלי עם שחקנים אחרים.
בראשית המשחק עומד לרשותו של כל שחקן כפר קטן עם שני תושבים ומבנה יחיד.
לשחקן ניתנת בחירה להשתייך לאחד מתוך שלושה שבטים: רומאים, גאלים, טאוטונים, ובשרתים מסוימים גם הונים ומצרים, כאשר לכל שבט מאפיינים ייחודיים, ועיצוב שונה למבנים.
בנוסף על השחקן לבחור אזור במפה בו הוא יתחיל את המשחק.
ישנם חמישה שבטים הניתנים לשליטה במשחק, כשכל שבט מבוסס על אומה בהיסטוריה העתיקה: הרומאים, הטאוטונים, הגאלים, המצרים וההונים.
לכל שבט ישנם חוזקות וחולשות, מבנים מיוחדים ותכונות מיוחדות.
הרומאים נחשבים לשבט יקר מאוד, אך בתמורה גם החיילים שלהם חזקים יותר.
בנוסף, הרומאים מאפשרים לבנות 2 מבנים בו זמנית, בשונה משאר השבטים שיכולים לבנות רק מבנה אחד בכל פעם.
האימפריאן הרומאי הוא החייל הרגלי הכי חזק במשחק, וגם הקיסריס הוא הפרש החזק ביותר, בצוותא עם השודד ההוני.
חומת העיר מספקת בונוס הגנה גבוה במיוחד, אם כי היא די קלה להריסה.
חומה עם בונוס הגנה גבוה
יחידות: לגיונר, פרטוריאן, אימפריאן, אקוויטס לגטי, אקוויטס אימפרטוריס, אקוויטס קיסריס, איל ברזל, בליסטרת אש, סנטור, מתיישב.
הטאוטונים נחשבים לשבט הכי תוקפני.
חייליו זולים במיוחד לייצור ושקיהם גדולים במיוחד ומאפשרים לרוקן כפרי אויב בקלות.
עם זאת, ההגנה שלהם כמעט ולא קיימת והם חייבים להסתמך על הגנה מבחוץ.
מניף האלה הוא החייל הזול במשחק, למעט עבד המליציה המצרי, ובנוסף לעובדה שאינו מצריך מחקר מקדים מאפשרת פתיחת משחק חזקה ואגרסיבית, מה שהופך אותו לחביב במיוחד בקרב השחקנים הוותיקים.
עם זאת, לשחקנים חדשים הוא פחות מומלץ.
חיילים זולים מאוד ואימון מהיר
חיילים וסוחרים סוחבים הרבה משאבים
חומה עם בונוס הגנה נמוך
יחידות: מניף אלה, לוחם חנית, לוחם גרזן, סייר, פלאדין, אביר טאוטוני, איל ניגוח, בליסטרה, צ'יף, מתיישב.
הגאלים הם השבט הכי ורסטילי במשחק, מה שהופך אותו למושלם עבור שחקנים מתחילים.
יכולות ההגנה שלהם מעולות אך גם ההתקפה שלהם לא נופלת משאר השבטים.
כוחותיהם המהירים מאפשרים להכות באויב במהירות הבזק, ולתפוס אותו לא מוכן.
הרעם הוא הפרש המהיר במשחק ואפשר רק לדמיין מה ניתן לעולל עם צבא המורכב מאלפי רעמים.
יחידות: פלנקס, לוחם חרב, נווט, רעם טאוטטס, דרואידרידר, האדואן, איל ניגוח, קטפולטה, צ'יפטן, מתיישב.
המצרים הם פנים חדשות במשחק.
תכונותיהם ההגנתיות מזכירות את הגאלים, אך ההתקפה כמעט ולא קיימת.
חומותיהם האימתניות כמעט ובלתי ניתנות להריסה, ומשאבת המים שלהם יכולה להכפיל את ייצור המשאבים בכפר.
עבדי המליציה זולים במיוחד ומתאמנים במהירות הבזק, מה שמאפשר ליצור כמויות אדירות מהם, אם כי יש לדאוג אחר כך להאכיל את כל הצבא הזה....
מתאימים מאוד לשחקנים חדשים, אך גם לשחקני הגנה מנוסים.
חומה חזקה מאוד עם בונוס הגנה גבוה
יחידות: עבד מיליציה, לוחם אפר, לוחם חרמש, סייר המזרח, שומר אנוריס, רשף בעל החץ, איל ניגוח, קטפולטת אבן, סופר, מתיישב.
ההונים הם האנטיתזה של המצרים.
כוחות ההתקפה שלהם חזקים במיוחד, אך ההגנות שלהם פרוצות כמעט לגמרי.
החומה המאולתרת - כשמה כן היא, קלילה להריסה ומעניקה מעט מאוד מחסה לכוחות המגינים.
המוטו של ההונים הוא "ההגנה הטובה ביותר היא התקפה", צבא הפרשים האימתני מסוגל לדרוס כל מגן אומלל והם מסוגלים להרחיב את האימפריה שלהם בקלות יותר בזכות מרכז הפיקוד המאפשר פיתוח של 3 כפרים נוספים.
גיבור המקנה בונוס מהירות לפרשים
חומה קלה להריסה ועם בונוס הגנה נמוך
יחידות: שכיר חרב, קשת, צופה, רוכב הערבה, צלף, שודד, איל ניגוח, מקלעת, לוגדס, מתיישב.
כוחות המשחק נחלקים למספר קטגוריות: כוחות התקפה, כוחות הגנה (שנחלקים ל-2 תתי-סוגים: כוחות הגנה נגד רגלי וכוחות הגנה נגד פרשים),
כלי מצור שהם הנוגחנים (איל הברזל או איל הניגוח) וקטפולטות, מנהלים (חייל מיוחד שנועד לכיבוש כפרי אויב) ומתיישבים (משמשים לייסוד כפרים חדשים).
בנוסף, ישנם 2 שבטים נוספים המנוהלים על ידי המחשב (NPC), ואין אפשרות לשלוט עליהם בכלל:
הנטארים הם שבט מטיל אימה.
הם השבט הקדום ביותר שהאימפריה שלהם שלטה בכל מפת טרוויאן לפני בואם של השבטים האחרים.
כוחותיהם החזקים יטילו מורא ופחד בליבו של כל מגן.
בנוסף, יש להם אוצרות קסומים ואת פלאי העולם, המבנים הכי מיוחדים בעולם.
הנטארים מתחילים עם 14 כפרים: 13 כפרי פלא העולם, והבירה שנמצאת במרכז המפה.
בהמשך המשחק הם ישתלטו על כפרים נטושים, יפתחו אותם ואף יבנו בהם קצת צבא.
עם זאת, הם אינם יכולים לתקוף שחקנים אחרים למעט מקרים מסוימים.
מסביב לבירה הנטארית ישנו שטח בצבע אפור.
התיישבות בשטח זה תגרור התקפות מכיוון בירת הנטארים אל הכפר הפולש.
במידה והכפר ישרוד את ההתקפות, לא יישלחו אליו התקפות נוספות.
כוחות הטבע הן החיות המאכלסות את נאות המדבר.
הן יצוצו באקראיות בנאות מדבר ובכדי לקחת משאבים מנווה המדבר או לספח אותו לכפר צריך השחקן לנקות אותו מהחיות.
אפשר גם ללכוד חיות על ידי הגיבור ולייבא אותן לכפר על מנת שיגנו עליו.
כוחות הטבע אינם יכולים לתקוף שחקנים.
פיתוח כפרים והכשרת יחידות דורשים משאבים.
המשאבים מיוצרים על ידי שדות המשאבים המקיפים כל כפר ומאוחסנים במחסן ובאסם.
ניתן להגדיל את תפוקתם על ידי שדרוג השדות, בניית מפעלים ועל ידי לכידת נווה מדבר בקרבת מקום.
ישנם ארבעה סוגים של משאבים בטרוויאן: עץ, טיט, ברזל ויבול.
כל משאב נדרש כדי לפתח כפר, כאשר טיט הוא המשאב המבוקש ביותר לבנייה.
בנוסף, צריכת המשאבים תשתנה בהתאם לשבט השחקן: הכוחות הרומאיים דורשים יותר ברזל לשריון, הכוחות הטאוטוניים דורשים בעיקר עץ, והכוחות הגאליים דורשים טיט.
יחידות צבאיות ואוכלוסיית הכפר צורכות יבול, ולכן ייצור היבול יורד בכל פעם שהאוכלוסייה גדלה או יחידה צבאית חדשה מצטרפת לכפר.
אם יש יותר חיילים ותושבים מסך ייצור השדות בכפר, ייצור היבול יהפוך לשלילי והאסם יתחיל להתרוקן.
כאשר האסם יתרוקן לגמרי יתחילו הכוחות בכפר למות מרעב.
ישנו מצב נוסף הנקרא נעילת-יבול (או "קרופ-לוק") שבו ייצור היבול בכפר נמוך מאוכלוסיית הכפר.
במקרה כזה יכול השחקן לבנות אך ורק שדות יבול עד שייצור היבול יספיק בשביל אוכלוסיית הכפר ורק אז יוכל לבנות מבנים אחרים.
כוחות יכולים לפשוט על כפרים אחרים כדי לשדוד משאבים.
ניתן להעביר משאבים גם לכפרים אחרים באופן חד צדדי אם לכפר המקור יש שוק.
סחר דו-צדדי יכול להתרחש כאשר לשני הכפרים יש שוק, וכפר אחד מקבל עסקת מסחר שמציע אחר.
ניתן גם לבצע סחר עם גורם שלישי - NPC, ביחס של 1:1 ובתשלום של זהב משחק.
ניתן לבנות ולשדרג בניינים ב-22 משבצות הבנייה במרכז הכפר.
הם עולים זמן ומשאבים, מושכים יותר אנשים להתיישב בכפר, ומגדילים את האוכלוסייה.
לרוב הבניינים יש תנאים מוקדמים שאחד או יותר מהבניינים האחרים חייבים להיות ברמה מסוימת.
לכל בניין יש שימוש אחר.
כפרים חדשים מתחילים בבניין הראשי, ששדרוגו מקטין את זמן הבנייה של בניינים אחרים ושדות בכפר.
מחסנים ואסמים מאפשרים לכפר לאחסן משאבים נוספים.
יחידות צבאיות מאומנות במגורי החיילים, באורווה, בבית המלאכה, במגורים מלכותיים ובארמון, ואילו מחקר צבאי מתבצע באקדמיה ובנפחיה.
ישנם גם בניינים הנקראים מפעלים שמשפרים את ייצור המשאבים בכפר.
קופת האוצר מאפשרת לכפר להחזיק אוצר נטארי, ומציגה את רשימת המיקומים של כל האוצרות במשחק.
המבנה החשוב ביותר במשחק הוא פלא העולם.
אפשר לבנות אותו רק ב-13 הכפרים המיוחדים המיועדים לכך ובתנאי שלשחקן הבונה ישנן תוכניות בניה מאוחסנות באחד מכפריו.
הראשון שמסיים לבנות בניין זה מנצח במשחק.
כל שחקן מתחיל את המשחק בכפר אחד שלא מפותח, המוגדר כבירה.
כל כפר מורכב ממרכז הכפר, הכולל 22 מקומות בניה כולל אחד ייעודי לחומה ואחד נוסף לנקודת המפגש, ועוד 18 שדות משאבים המקיפים את מרכז הכפר.
שדות המשאבים מחולקים בצורה שונה מכפר לכפר, כאשר בכפר הבסיסי ישנם 4 שדות משאבים מכל סוג ו-6 שדות יבול.
ישנם כפרים מיוחדים הנקראים "קרופרים" המכילים 9 או 15 שדות יבול ובדרך כלל מכריזים בהם את הבירה, מכיוון שרק בבירה אפשר לפתח את השדות מעל לרמה 10. בכפר לא מפותח שדות המשאבים נמצאים ברמה 0, ויש רק בניין אחד, הבניין הראשי.
שחקנים יכולים לייסד או לכבוש כפרים נוספים כדי להרחיב את תחומם, להגדיל את ייצור המשאבים הכולל ולעזור לתמוך בצבאות גדולים יותר.
ישנם תנאים מוקדמים לייסוד או כיבוש כפרים נוספים.
השחקן צריך לצבור מספיק נקודות תרבות, המיוצרות באופן פסיבי על ידי רוב הבניינים, ובאופן פעיל על ידי קיום מסיבות בעירייה.
מספר נקודות התרבות הנדרשות תלוי במספר הכפרים הכולל שהשחקן כבר שולט בו.
השחקן חייב להיות בעל ארמון או מגורים מלכותיים (או מרכז פיקוד הוני) בכפר עליו הוא שולט ברמה מסוימת.
דרישת הרמה תלויה במספר הכפרים שהוקמו או נכבשו על ידי כוחות מהכפר הספציפי הזה.
לאחר קריטריונים אלה, השחקן יכול להכשיר שלושה מתיישבים ולשלוח אותם לייסד כפר חדש באזור פנוי שנבחר על המפה.
יש לתת למתיישבים 750 יחידות מכל משאב לפני שהם יוצאים לדרכם.
משאבים אלו ישמשו את המתיישבים כדי לייסד את הכפר החדש.
במקום להקים כפר חדש, שחקן יכול לבחור לכבוש כפר אחר.
השחקן רשאי להכשיר מנהל (סנטור רומאי, צ'יף טאוטוני וכו') במקום שלושה מתיישבים.
בניגוד למתיישבים, יש לחקור יחידות אלו באקדמיה לפני שניתן להכשיר אותן.
ניתן לשלוח מנהלים לכפר אחר, בדרך כלל בליווי חיילים אחרים, שם ידברו עם אוכלוסיית הכפר ויפחיתו את נאמנותם למגן.
כדי שהנאמנות תרד אסור שיהיו בכפר מגורים מלכותיים או ארמון ויש להרוס אותם לפני.
אם הנאמנות תרד לאפס, הכפר יצטרף לתחום התוקף.
המגן יאבד את השליטה בכפר, וכל החיילים שמקורם בכפר יפסיקו להתקיים.
לא ניתן לכבוש כפר בירה.
כפרים נהרסים אם אוכלוסייתם יורדת לאפס כתוצאה מהרס של כל המבנים בכפר.
עם זאת, לא ניתן להרוס או לכבוש כפר אם זהו הכפר האחרון של השחקן, כך שלשחקן יהיה תמיד לפחות כפר אחד.
כוחות הם יחידות צבאיות המאפשרות לשחקן לתקוף ולהגן על כפרים.
חלקם גם יכולים לשאת משאבים, כך שניתן להשתמש בהם בפשיטה על כפרים אחרים.
ישנם בעיקר שלושה סיווגים של כוחות: שבט, ניידות ותפקוד.
ישנם חמישים סוגים שונים של חיילים בטרוויאן, עשרה לכל שבט.
הכוחות הם רגלים או פרשים.
חמישה מסוגי הכוחות הם יחידות רגילות, אך לכל שבט יש סוג כוחות המייצג סיירים, שני סוגים של כלי מצור - אילי ניגוח וקטפולטות, מנהלים ומתיישבים.
לכל סוג כוחות יש תכונות הקובעות את עלות האימון שלו, אחזקתו, יכולת ההתקפה, יכולת ההגנה כנגד חי"ר ופרשים, מהירות ויכולת נשיאת משאבים.
חיל הרגלים מאומן במגורי החיילים, ופרשים מאומנים באורווה.
סיירים הם יחידות ריגול שניתן להשתמש בהן כדי לרגל אחר כפרי אויב ולדלות מידע על הגנות או כמות משאבים, או להתגונן מפני התקפות ריגול.
כלי המצור, הבנויים בבית-המלאכה, מאפשרים לשחקנים להרוס חומות ומבני אויב.
מנהלים ומתיישבים הם יחידות שיש להן את היכולת לכבוש או לייסד כפרים חדשים, בהתאמה.
הם מאומנים במגורים המלכותיים או בארמון.
בהתחלה, שחקנים יכולים לגייס רק את סוג הכוחות הבסיסי ביותר של השבט שלהם.
כדי לאמן כוחות מתקדמים יותר, השחקן חייב לחקור אותם באקדמיה בכפר שבו הם אמורים להתאמן.
הכוחות עשויים גם לדרוש שדרוג מבנים צבאיים לרמה מסוימת לפני שהם נחקרים.
ניתן לשפר את תכונות ההתקפה וההגנה של הכוחות על ידי שיפור נשקם בנפחיה.
שדרוג של מגורי החיילים, האורווה ובית המלאכה מאפשרים אימון מהיר יותר של חיילים.
ישנם גם בניינים המכונים מגורי החיילים הגדולים והאורווה הגדולה, המאפשרים אימון בו זמנית מאותו סוג כוחות אך בעלות גבוהה פי שלושה.
כפרים רומאיים יכולים לבנות שוקת מים לשתיית סוסים כדי להאיץ את אימון הפרשים ולהקטין את אחזקתם.
הטאוטונים יכולים לבנות מבשלת בירה המשפרת את תכונות ההתקפה של חיילים מהכפר ההוא, אך היא גורמת לכלי הבליסטראות שלא יוכלו לכוון על מטרות מדויקות, ומנהליהם יורידו פחות את הנאמנות.
ישנה יחידה מיוחדת המכונה גיבור, שיכולה לצבור ניסיון מהקרב.
גיבורים יכולים להצטייד בפריטים, לצאת להרפתקאות, ללכוד נאות מדבר ואוצרות ולייצר משאבים.
הם יכולים גם ללוות צבא לקרב.
בהתאם לתכונותיהם ולפריטים שעליהם, גיבור עשוי לתת בונוס התקפי או הגנתי לצבא שהוא מלווה, או להחיות כוחות הרוגים.
גיבור יש רק אחד בכל חשבון.
לגיבור יש מד חיים שכאשר הוא מגיע ל-0 הגיבור מת ודורש החייאה על ידי משאבים או פריט מיוחד הנקרא דלי מים.
בנוסף צריך להיות בכפר המחייה בניין מיוחד הנקרא אחוזת הגיבור.
ככל שהכוח של הגיבור יהיה גבוה יותר, כך ירדו לו פחות נקודות חיים.
הגיבור אינו יכול לסחוב משאבים בקרב, אבל הוא יכול לסחוב משאבים המתקבלים כפרס ממשימות או הרפתקאות.
ציוד הגיבור משפיע על הגיבור ועל הצבא אותו הוא מלווה.
הציוד מורכב משריון וכלי נשק לגיבור, סוסים ופריטים מיוחדים המגבירים את מהירות או כושר הנשיאה של הכוחות.
פריטים מתכלים כוללים את אלה המחזירים את בריאותו של הגיבור, מספקים נקודות ניסיון, מחיים אבדות בקרב, מגדילים נקודות תרבות, מאפסים את תכונות הגיבור, מחיים את הגיבור או מספקים את האמצעים ללכידת חיות מנווה מדבר.
פריטים מתקבלים במהלך הרפתקאותיו של הגיבור, וניתן לסחור בהם בשוק באמצעות מטבע הכסף.
שחקני טרוויאן יכולים ליצור ולהצטרף לבריתות שחבריה תומכים זה בזה מבחינה כלכלית וצבאית.
לאחר שהצטרף לברית, השחקן יכול להציע, לצפות ולקבל הצעות מסחר המוצעות לחברי הברית בלבד.
ישנן גם תכונות כגון דוחות לחימה משותפים המסייעים לשיתוף הפעולה הצבאי בין החברים.
כל חבר ברית יכול לצפות בדוחות לחימה מכל חבר אחר בברית.
בנוסף, חברי ברית יכולים לתגבר זה את זה ולשלוח משאבים זה לזה ישירות.
מנהיגי הברית יכולים להאציל סמכויות לחברי ברית אחרים, כולל היכולת לשלוח הודעות לכלל הברית, להזמין שחקנים חדשים לברית, להסיר חברים קיימים בברית ולשנות את השם והתיאור של הברית.
מספר החברים המרבי בברית הוא 60, ולכן כאשר ברית רוצה להתרחב עוד יותר, היא מתפצלת לכמה אגפים, הנקראים פדרציות.
חברים באגף אחד אינם יכולים לצפות בדוחות הלחימה של חברים באגף אחר, ולהרוויח ממסחר משאבים לברית בלבד, מכיוון שהמשחק רואה באגפים בריתות נפרדות.
עם זאת, שליחת תגבורות ומשאבים בין חברי הפדרציות עדיין אפשרית.
גם שיתוף תוכניות בניה אפשרי בין אגפים בפדרציה.
טרוויאן תומך גם בדיפלומטיה בין בריתות.
שתי בריתות או יותר עשויות ליצור הסכם אי תקיפה או ברית צבאית.
זה נתמך על ידי תכונות שמונעות צורות מסוימות של תוקפנות בין חברי הבריתות המדוברות.
ישנה גם תכונה דיפלומטית המאפשרת לבריתות להכריז מלחמה.
לקראת סוף המשחק, בריתות שונות מצטרפות לעיתים קרובות, וכתוצאה מכך נוצרות קואליציות גדולות שנלחמות זו בזו כדי לנסות להשלים את תנאי הניצחון.
כמו אצל השחקנים, קיימת מערכת דירוג הקובעת את דרגת הבריתות מהתקפה, הגנה, בזיזה ופיתוח.
בריתות מרוויחות מדליות לדף הפרופיל שלהן על ידי דירוג עשרת המובילים בקטגוריה.
המדליה תכלול מידע על הקטגוריה, הדירוג ומתי היא זכתה.
אוצרות הם פריטים המופיעים באמצע המשחק (90 ימים בשרת במהירות רגילה), ומעניקים בונוסים מיוחדים למי שמחזיק בהם.
עם שחרורם הם ממוקמים בכפרים נטאריים המוגנים בכבדות, וניתן להשיג אותם על ידי כיבוש הכפר, או על ידי השמדת קופת האוצר בכפר המטרה ושליחת גיבור כדי ללכוד את האוצר.
בכפר הבית של הגיבור חייבת להיות קופת אוצר ברמה מספקת כדי לאחסן בה את האוצר.
אין הגבלה על מספר האוצרות שיכול שחקן להחזיק בחשבונו, אבל כן קיימת הגבלה על מספר האוצרות שיכולים לפעול באותו החשבון במקביל: עד אוצר אחד גדול או ייחודי ועד 3 אוצרות בסך הכל.
כלומר, שחקן יכול להחזיק אוצר אחד גדול או ייחודי ועוד 2 קטנים פעילים, או 3 אוצרות קטנים.
ישנם תשעה סוגי אוצרות, וכל אחד משפיע בדרך שונה:
הצהרתו של קורש - אוצר זה תורם ליציבות המבנים:
אוצר קטן - יציבות המבנים גדלה פי 4. אוצר גדול - יציבות המבנים גדלה פי 3. אוצר ייחודי - יציבות המבנים גדלה פי 5.
מגף שבע הפרסאות - מגדיל את מהירות הכוחות:
אוצר קטן - כוחות מהירים פי 2. אוצר גדול - כוחות מהירים פי 1.5. אוצר ייחודי - כוחות מהירים פי 2.
כדור הבדולח - אוצר זה משפיע על כוח הסיירים, ומאפשר לראות את סוג הכוחות הנכנסים (כהתקפה), אך לא את כמותם:
אוצר קטן - סיירים חזקים פי 5. אוצר גדול - סיירים חזקים פי 3. אוצר ייחודי - סיירים חזקים פי 10.
צפיחית בדבש - אוצר זה מפחית את צריכת החיילים:
אוצר ייחודי - מפחית ב-50%.
שבועת החייל - אוצר זה מפחית את זמן ייצור הכוחות:
אוצר קטן - מפחית את זמן ייצור הכוחות ב-50%.
אוצר גדול - מפחית את זמן ייצור הכוחות ב-25%.
אוצר ייחודי - מפחית את זמן ייצור הכוחות ב-50%.
מחסניו של המלך שלמה - אוצר זה מאפשר לבנות מחסנים ואסמים גדולים:
אוצר קטן - מאפשר בנייה רק בכפר המחזיק באוצר.
אוצר גדול - מאפשר בנייה בכל כפרי השחקן.