tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חומות מפגע נפוצות במטווחים פתוחים (כלומר: לא בתוך מבנה סגור) וכחלק בעמדות מגנן מודרניות (בהן חונים כוחות היבשה, טנקים, רכב קרבי משוריין וחיל רגלים).
מטרת חומת המפגע במטווחים היא למנוע זליגת קליעים ונתזים מסכני חיים מחוץ לגבולות המטווח, ובסיום הירי פריקת כלי הירייה (לרוב רובה או אקדח) נעשית כאשר הקנה מופנה אל עבר חומת המפגע.
במטווחים פתוחים בדרך כלל חומת המפגע היא בצורת האות "ח" המקיפה את קו המטרות כדי למנוע מירי תועה ונתזים לזלוג דרך צדי המטווח בנוסף לבלימת הקליעים הנורים אל עבר המטרות.
במטווח סגור חומת המפגע היא קיר בטון עבה שבולם את הקליע ואינו מחזיר נתזים.
חוּמָשׁ (במקור: חֹמֶשׁ, שמשמעו "חמישית" בעברית עתיקה) הוא כינוי למגילה או ספר שהכילו את הטקסט של ספר אחד מתוך טקסט התורה שחולק לחמשה חלקים, בשונה מספר תורה בה הובא הטקסט כולו.
חומשים אלו נועדו לצורך לימוד התורה, וקדושתם ההלכתית פחותה מקדושת ספר תורה, אף אם נכתבו על פי דיני כתיבת סת"ם.
בעת החדשה עם התפתחות הדפוס.
נהוג אצל יהודי מזרח אירופה, לכנות בשם "חומש" את כל הספרים המודפסים המכילים את טקסט התורה, במקרה שהודפסו בכרכים נפרדים, אך אם הודפסו יחד – אז נהוג לכנותם בשם חמישה חומשי תורה.
לעיתים השתמשו במילה "חומש" כמקבילה למילה "תורה" כדי להבדילה ממשמעותה המופשטת של המילה "תורה" – מכלול ספרי הלימוד היהודיים.
על פי חוקר המקרא ברוך יעקב שורץ, עם סיום עריכת התורה הייתה התורה יצירה ספרותית גדולה מדי שלא הייתה יכולה להיכתב על מגילה אחת בלבד, ולכן חילקו את תוכנה לחמשה חלקים.
כל חלק נכתב על מגילה נפרדת ונקראה "חֹמֶש", המכלול של חמשת החֳמָשִׁים נקרא "חמשה חמשי תורה" והם מרכיבים יחד את הנוסח השלם של התורה.
האזכור המוקדם ביותר לחלוקת התורה לחמש מופיע אצל פילון האלכסנדרוני במאה הראשונה לספירה.
כמה עשורים אחריו, החלוקה נזכרת גם אצל יוסף בן מתתיהו.
באמצע המאה השנייה לספירה, התורה מכונה לראשונה במילה היוונית Πεντάτευχος (פנטטויך) שמשמעותה "חמישה ספרים", במכתב של פילוסוף נוצרי גנוסטי בשם תלמי לאישה בשם פלורה.
בספרות התנאית מובאות שמותם של ארבעה מתוך החמשה: ספר אברהם יצחק יעקב, או בשמו האחר ספר הישר; תורת כהנים; חומש הפקודים; משנה תורה.
אצל אמוראי ארץ ישראל הם כונו לפי המילה הפותחת: ספר בראשית; ספר שמות; ספר ויקרא; ספר במדבר; ספר דברים.
גם ספר תהילים נחלק לחמשה חומשים, וכנראה קראו בשם חומש גם לחמש המגילות, כשהן כתובות בספר אחד.
בעקבות החלוקה נהגו לקרוא לטקסט של כל התורה כולה בשם "חמשה חומשי תורה".
לפי ההלכה, אף על פי שמותר לכתוב חומשים ואף יש בהם קדושת כתבי הקודש (אם נכתבו כדיני סת"ם), אין לקרוא בחומשים את קריאת התורה בבית הכנסת במקום בספר תורה שלם, מפני כבוד הציבור, כלומר שזהו בזיון הציבור שאין להם ספר תורה שלם.
יש הסוברים שאם הציבור רוצה למחול על כבודו ולקרות בחומשים כשרים כשאין ספר תורה, הוא רשאי לעשות כן, ויש האוסרים.
בחומשים מודפסים ודאי לא ניתן לקרוא קריאת התורה, אך למרות זאת, ראוי שבני עיר שאין להם ספר תורה ישמעו את קריאת התורה מתוך חומש בלא ברכה, כדי שלא תשתכח אצלם חובת הקריאה.
קדושת החומש פחותה מספר תורה, ולכן אין להניח חומש מעל ספר תורה.
בכל זאת קדושתו חמורה משאר ספרי המקרא ולכן יש להניחם מעל ספרי הנביאים ולא מתחתיהם.
כמו כן אסור לעטוף את הנביאים במטפחות החומשים.
חומת גורגאן הגדולה (בפרסית: دیوار بزرگ گرگان, ידועה גם כחומת אלכסנדר, دیوار بزرگ اسکندر או הנחש האדום, مار سرخ) היא מערכת ביצורים וחומת לבנים ארוכה שנבנתה בתקופת האימפריה הסאסאנית.
זוהי מערכת הביצורים השנייה באורכה בעולם, לאחר החומה הגדולה של סין.
שרידי החומה נמצאים ליד העיר גורגאן שבפרובינציית גולסתאן בצפון מזרח איראן, בפינה הדרום מזרחית של הים הכספי.
החומה באורך 195 קילומטרים וברוחב של 6–10 מטרים, כאשר כל 10–50 ק"מ מפוזרים ביצורים ומצודות.
בתוואי החומה יש למעלה מ-30 מצודות.
החומה נבנתה במעבר צר יחסית בין הים הכספי לבין ההרים של צפון-מזרח איראן, כך שתוקפים מצפון יתקשו לאגף אותה.
היא נחשבת לאחד משערי אלכסנדר כחלק מממלכת הירקאניה הקדומה, וכהגנות האימפריה הסאסאנית מ"ההונים הלבנים".
החומה ידועה במספר שמות: היא נקראת גם "הנחש האדום" בגלל צבע הלבנים מהם היא בנויה.
בפרסית, היא נקראת גם "מחסום אלכסנדר" ( סד-י אסכנדר) או "חומת אלכסנדר", על שם אלכסנדר הגדול הנחשב שעבר דרך שערי אלכסנדר הנחשבים קשורים לחומה, בדרכו מזרחה.
החומה ידועה גם בשמות "מחסום אנושירוואן" ( סד-י אנושירוואן) ו "מחסום פיירוז" (), באופן רשמי, היא נקראת "חומת ההגנה של גורגאן" ( דיוואר-י דפאעי-י גורגאן).
הטורקמנים האיראנים קוראים לחומה קיזיל ילאן (בטורקית) או .
החומה היא באורך של 195 קילומטרים ובין 6–10 מטר רוחב, כאשר לאורכה יש 30 מצודות ביצורים הנמצאים במרווחים של בין 10–50 ק"מ זה מזה .
החומה נבנתה מלבני בוץ, גבס, מלט וחימר אשר הוכנו בתנורים ניידים בצורה אחידה לאורך החומה.
בחלק מהחומה מבנה הלבנים מעורב, לבנה אנכית בין שתי לבנות אופקיות מעליה ומתחתיה.
השימוש בלבנים היה נפוץ בתחילת תקופת האימפריה הפרתית יש גדלים שונים של הלבנים, אולם הרוב בגודל סטנדרטי של 40×40×10 ס"מ.
השימוש בלבנים היה בצירוף אדמת הלס המקומית, אשר נשרפו בכבשנים לאורך קו החומה.
החומה מתחילה מחוף הים הכספי, מתעקלת צפונית לגונבאד-י קאבוס וממשיכה מזרחה עד להרי פיש-כּמאר.
החומר שוכנת צפונית לנהר מקומי ולידה תעלת מים ברוחב 5 מטר (ששימשה בהתחלה להכנת הלבנים, ובהמשך שחלק ממערך ההגנה).
בשנת 1999, סקר ארכאולוגי שנעשה לקראת פיתוח באזור ובניית סכר גולסתאן גילו שרידים של החומה החפירות זיהו לאורך החומה שרידים של למעלה מ-40 מצודות, העשויים מאותן לבנים מהן נבנתה החומה.
לצורך הגנה על החומה מפרויקטי פיתוח עתידיים, ארכאולוגים סימנו את התוואי שלה בעזרת בלוקים מבטון.
החומה ארוכה יותר מחומת אדריאנוס ומחומת אנטונינוס יחדיו, וחוקרים מעריכים שבין 15,000–30,000 חיילים איישו את המצודות, שנכללו במסגרתה.
ד"ר כּיאני, אשר הוביל חפירות שנעשו בשנת 1971, האמין כי החומה נבנתה בתקופת האימפריה הפרתית (247 לפנה"ס–224 לספירה), והיא שוחזרה ושופצה במהלך האימפריה הסאסאנית (3 עד המאה ה-7 לספירה).
החומה נועדה להגן על האימפריה הסאסאנית מההפתאלים (שנקראו גם "ההונים הלבנים"), עם שהגיע ממרכז אסיה והתיישב באזור בסביבות המאה ה-4. חפירות ארכאולוגיות שנעשו בשנת 2005 גילו דגימות של פחם בתוך שרידי הבשנים לאורך החומה, שרידים של החומר עצמה וחלק מהחומה ליד טאמישה (Tammishe).
תיארוך לפי שיטת OSL קבע כי החומות והשרידים הם משלהי המאה ה-5 או ה-6 לספירה.
הממצאים מעידים שהמבנים נבנו לאחר תקופתו של אלכסנדר הגדול, ייתכן על בסיס חומה קודמת.
מבצר הגנה נוסף מהתקופה הסאסאנית הוא המבצר בעיר דרבנט, בצד המערבי של הים הכספי, ברפובליקה של דאגסטן בדרום רוסיה.
המבצר ושרידי קו ביצורים לאורך 3 ק"מ הם חלק מהשרידים היחידים שנותרו מתקופת האימפריה הסאסאנית באזור זה, ונמצאים חלק משערי אלכסנדר.
המשכם וקישורם לחומת גורגאן הגדולה לא היה ידוע עד לאחרונה והוא חלק מהמחקר המתמשך.
הכותרת לתאם עבור מיקום השרידים של מבצר באמצע הדרך לאורך החומה.
המסלול, ממזרח למערב נ.צהקצה המזרחי מבצר 1מבצר 2מבצר 3מבצר 4עיקולעיקולעיקולמבצר 5עיקולמבצר 6מבצר 7מבצר 8מבצר 9עיקולמבצר 10מבצר 12עיקולמבצר 14מבצר 15מבצר 17מבצר 18מבצר 20מבצר 22מבצרמבצר 25מבצר 26מבצר 27Qaleh Kharabeh מבצר (כ-2.5 ק"מ דרומית מהחומה)מבצר 30מבצר 33הקצה המערבי
חומת טראמפ היא שמו הלא-רשמי של פרויקט לבניית חומת הפרדה לאורך גבול ארצות הברית–מקסיקו, שהוביל נשיא ארצות הברית ה-45 דונלד טראמפ.
במהלך מסע הבחירות לנשיאות ב-2016 קרא טראמפ להקים חומת גבול גבוהה במקום גדר ההפרדה בין ארצות הברית למקסיקו הקיימת כיום, ואמר שאם הוא ייבחר לנשיאות, הוא ייבנה חומה כזו במימון ממשלת מקסיקו.
בתגובה הצהיר נשיא מקסיקו, אנריקה פניה נייטו, כי ארצו מתנגדת לתוכנית.
לאחר בחירתו חתם הנשיא טראמפ בינואר 2017 על צו נשיאותי מס' 13767, המורה לממשלת ארצות הברית להתחיל לבנות חומה לאורך הגבול עם מקסיקו, אולם הצו לא הבהיר מה יהיו מקורות המימון לבנייה, ולא החלה בנייה בפועל.
טראמפ ניסה לייחד תקציב של 5.7 מיליארד דולר מתקציב המדינה לשנת 2019 למימון החומה, אך הקונגרס התנגד לכך, ולכן השבית טראמפ את הממשלה הפדרלית של ארצות הברית למשך 35 יום.
ב-15 בפברואר 2019 הכריז הנשיא טראמפ על מצב חירום לאומי, וטען שהמצב בגבול מקסיקו וארצות הברית מחייב הסטת מימון לבניית החומה במקום תקציבים שהוקצו למטרות אחרות.
הקונגרס העביר החלטה המבטלת את צו החירום, אך טראמפ הטיל וטו על ההחלטה.
בעקבות ההצהרה על מצב חירום החל פרויקט שיקום של קטעי גדר ישנים לאורך הגבול, מתקציב סוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית, אך לא נבנתה במקומם חומה.
עם כניסתו לתפקיד ב-20 בינואר 2021, חתם הנשיא ג'ו ביידן על צו המקפיא את בניית החומה וביטל את מצב החירום שהוכרז על ידי טראמפ.
עם כניסתו לתפקיד ב-21 בינואר 2025, חתם הנשיא דונלד טראמפ על צו נשיאותי המורה שוב להתחיל לבנות חומה לאורך הגבול עם מקסיקו כפי שעשה בכהונתו הראשונה.
גדר ההפרדה בין ארצות הברית למקסיקו מורכבת מקטעי גדר אנכיים בגובה משתנה לאורך הגבול, שמטרתם מניעת מעבר בלתי חוקי ממקסיקו לארצות הברית.
בנוסף לגדר הותקנו לאורך הגבול מצלמות וציוד מעקב.
אורכו הכולל של הגבול היבשתי בין המדינות הוא 1,954 ק"מ.
על פי דיווחי סוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית, אורכן הכולל של הגדרות לאורך הגבול הוא כ-930 ק"מ.
דונלד טראמפ הבטיח במהלך מסע הבחירות לנשיאות ב-2016 שיקים חומת גבול לאורך הגבול עם מקסיקו.
בפברואר 2017 אמר טראמפ שממשלת ארצות הברית החלה לעבוד על תכנון החומה, אך לא סיפק פרטים.
ביוני 2017 הציע שהחומה המוצעת תכוסה בפאנלים סולאריים שייצרו חשמל ויחזירו חלק מההשקעה.
כמו כן אמר שהקיר צריך להיות "שקוף" כדי לזהות סחר בסמים.
מספר חברות הביעו עניין בעיצוב ובניית החומה, וחלק מההצעות זכה לפרסום בכלי התקשורת.
בספטמבר 2017 הודיעה ממשלת ארצות הברית על תחילת הבנייה של שמונה דגמי אב טיפוס לחומת בטון ופלדה.
אחד מהם נבנה בגבול בין סן דייגו לטיחואנה, וטראמפ ביקר בו במרץ 2019.
עם כניסתו לתפקיד ב-20 בינואר 2021, חתם הנשיא ג'ו ביידן על צו המקפיא את בניית החומה.
במהלך הקמפיין לנשיאות של טראמפ הוא העריך את עלות בניית החומה ב-12 מיליארד דולר.
יושב ראש בית הנבחרים הרפובליקני פול ראיין ומנהיג הרוב בסנאט מיץ' מקונל העריכו את העלות ב-15 מיליארד דולר.
בפברואר 2017 דיווחה סוכנות הידיעות רויטרס כי על פי המחלקה לביטחון המולדת של ארצות הברית עלות החומה היא 21.6 מיליארד דולר ויידרשו 3.5 שנים לבנייתה.
על פי ניתוחי מומחים, עלות הבנייה של חומה באורך 1,300 ק"מ היא כ-45 מיליארד דולר.
תחשיב זה אינו כולל סכומי פיצויים למקרים של הפקעת קרקע פרטית, ואינו כולל עלויות תחזוקה, המוערכות בכ-750 מיליון דולר בשנה.
אומדנים אחרים מציגים עלויות שבין 15 ל-25 מיליארד דולר.
השפעה על יחסי ארצות הברית–מקסיקו
הצו הנשיאותי לבניית החומה פגע ביחסי ארצות הברית–מקסיקו.
נשיא מקסיקו, אנריקה פניה נייטו, גינה את הצו והצהיר כי מקסיקו לא תממן את בניית החומה.
פגישה שהייתה מתוכננת בין שני הנשיאים בוטלה.
במרץ 2017 בראוליו גוארה, חבר קונגרס ממקסיקו, חצה את הגבול בין טיחואנה לסן דייגו, וטען כי הדבר מוכיח את אי-יעילותה של החומה המוצעת.
הארכיבישוף הקתולי של מקסיקו פרסם מאמר בו כתב שכל השתתפות של חברה מקסיקנית בבניית החומה תיחשב כבגידה במולדת.
בפסגה השנתית של מדינות אמריקה הלטינית בינואר 2017 גינו נציגי מדינות דרום אמריקה את רעיון בניית החומה.
האפיפיור פרנציסקוס הביע ביקורת על הפרויקט, ואמר: "מי שבונה חומה בין אנשים, הופך בסופו של דבר לאסיר של החומה שבנה.
יש לבנות גשרים, לא חומות."
בנימין נתניהו, ראש ממשלת ישראל, שיבח את התוכנית, ותיאר אותה "הצלחה נהדרת, רעיון נהדר של טראמפ." הוא השווה את הצעתו של טראמפ לגדר הגבול ישראל–מצרים.
דבריו של נתניהו גרמו למשבר ביחסי ישראל–מקסיקו.
ממשלת מקסיקו הביעה מחאה על דברי נתניהו, ושגריר ישראל זומן לשיחת נזיפה.
בסופו של דבר פרסם משרד החוץ הודעת הבהרה: "אנו לא מביעים עמדה לגבי יחסי ארצות הברית–מקסיקו.
ראש הממשלה התייחס לניסיוננו הספציפי, אותו אנו מוכנים לחלוק."
גיל קרליקובסקה, שהיה הממונה על סוכנות המכס והגנת הגבולות של ארצות הברית, ציין כי בשטחי הגבול במדבר אריזונה קיימים מכשולים טבעיים רבים לבניית החומה.
לדבריו יש כיום גדר באורך של כ-700 קילומטרים וננקטים אמצעי אבטחה נוספים, בהם סיורי אופנועים וכלי טיס בלתי מאוישים, שלדעתו עדיפים על בניית חומה.
קיימים היבטים משפטיים נוספים רבים לבניית חומה, בהם חוקים סביבתיים רבים בארצות הברית המגבילים בנייה כזו.
בין החוקים נמנים חוק המדיניות הסביבתית הלאומית, חוק המינים בסכנת הכחדה, חוק המים הנקיים, חוק האוויר הנקי, חוק השימור ההיסטורי הלאומי, חוק אמנת נדידת הציפורים, חוק שימור הציפורים הנודדות, חוק הגנת הארכאולוגיה, חוק הפיקוח על רעש, חוק סילוק פסולת מוצקה, חוק העתיקות וחוק חופש הדתות לילידים האמריקאים.
חומת ויסבי (בשוודית: Visby ringmur) היא חומה ימי ביניימית המקיפה את העיר העתיקה של ויסבי שבאי השוודי גוטלנד.
בשל היותה החזקה, הנרחבת והשמורה ביותר בכל סקנדינביה, החומה מהווה חלק אינטגרלי ובלתי-נפרד מאתר המורשת העולמית בוויסבי.
חומת ויסבי נבנתה בשני שלבים במהלך המאות ה-13 וה-14, ואורכה הכולל נאמד במקור בכ-3.6 קילומטרים, כאשר כ-3.44 קילומטרים עדיין עומדים על תילם עד היום.
כמו כן, מתוך 29 מגדלים גדולים ו-22 מגדלים קטנים, שרדו 27 מהמגדלים הגדולים ו-9 מהמגדלים הקטנים, כך שלמעשה רוב הדרה של החומה הימי-ביניימית שרד.
מספר בתים שנבנו בצמוד לחומה השתלבו בה עם חלוף הזמן, וכיום הם חלק בלתי-נפרד ממנה.
במהלך המאה ה-18 בוצעה הרחבה של חלק מהביצורים, כשחלק מהמגדלים הוסבו כך שניתן יהיה להשתמש בהם בתותחים.
החלק העתיק ביותר של החומה, שמהווה גם את המבנה העתיק ביותר (שאינו מבנה דת) ששרד בכל המדינות הנורדיות, הוא מגדל אבק-השריפה (Kruttornet), שהוקם בכניסה לנמל במאה ה-12. רק במהלך שנות השבעים והשמונים של המאה ה-13 החלה להיבנות חומת ויסבי שפנתה לפנים-הארץ.
חומה עתיקה זו התנשאה לגובה של כ-5 או 6 מטרים.
מצידה הפנימי של החומה נבנה חרכי ירי (חלון-קשתים - Arrowslit).
על פי תיארוך באמצעות טבעות עצים, נבנה השער המזרחי (Österport) לכל המוקדם ב-1286, כשבעקבותיו נבנו גם השער הצפוני (Norderport) ושער סנקגארדס (Snäckgärdsporten).
עד תחילת המאה ה-14, נבנו כ-20 מגדלים גדולים בין השערים.
הסיבה לבניית החומה הייתה, ככל הנראה, שורת-סכסוכים שפרצו בין העיר ויסבי לתושבי האי, שהובילו לבסוף למלחמת אזרחים באי ב-1288. חלק מהחומה מזרחית למגדל טחנת-הרוח (Kvarntornet) נהרסה כשהעיר נכבשה ונבזזה בתחילת המלחמה.
בנייה של חומת-אבן הייתה נדירה במדינות הנורדיות במהלך ימי הביניים, ועל כן בניית החומה מעידה על החשיבות הכלכלית הרבה של ויסבי באותה תקופה.
בשוודיה של ימי הביניים, רק סטוקהולם, קאלמאר וויסבי הוקפו בחומה.
השלב האחרון של שיפוץ וביצור החומה התרחש במחצית המאה ה-14, כאשר היא חוזקה והוגבהה בכ-3–4 מטרים.
ביצוריה חוזקו גם בבנייה של 20 מגדלים חדשים בצדה המזרחי (הצד הפונה לאי).
כאשר מלך דנמרק ולדמר הרביעי כבש את העיר ב-1361, הוא ציווה להשמיד חלק מחומת העיר כמעשה סמלי.
ההריסה נעשתה כסמל לכניעת העיר, מעשה שמקורותיו בעת העתיקה.
החלק ההרוס נבנה מחדש ב-1363. המגדל הפינתי הידוע בשם מגדל הכובע-הכסוף (Silverhättan) נבנה, ככל הנראה, בתקופת שלטון המסדר הטבטוני בעיר (1398–1408), וייתכן שגם המגדלים הקטנים בצד המערבי (הפונה אל הים הבלטי) נבנו בתקופה זו.
המתקפה הגדולה האחרונה על ויסבי התרחשה ב-1525, כאשר כוחות של צבא ליבק תקפו את העיר.
פרצת-ליבק (Lübeckerbräschen) משויכת באופן מסורתי להתקפה זו, אך נראה כי היא נבעה מהתמוטטות חלק זה של החומה בתקופה מאוחרת יותר.
כך או אחרת, זהו החלק אותו תקפו חיילי ליבק.
במהלך המאה ה-17 וה-18 הוספו שני ביצורים נוספים מסוג קפונייר (Caponier) בצדה המזרחי של החומה.
תפקידה ההגנתי של החומה חדל מלהתקיים באותה עת, והיא שרדה בזכות השימוש בה כמחסום מכס.
כאשר בוטל המכס על משקי-הבית בשוודיה ב-1810, חומות העיר כבר נודעו כציון-דרך (Landmark) וכך הובטח שימורן.
חומות העיר שוקמו על ידי האדריכל השוודי אמיל ויקטור לנגלט (Emil Victor Langlet) בין השנים 1884–1886.
בשנת 2002, התמוטטו כ-10 מטרים מהחלק החיצוני של החומה.
חומת סהרה המערבית המרוקאית (Berm) היא מחסום הפרדה באורך של 2,700 קילומטרים המפרידה מדרום לצפון בין סהרה המערבית (ובפרט החלק בסהרה המערבית הנשלט על ידי רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית) לבין החלק הדרום-מערבי של מרוקו.
תפקידה העיקרי של החומה הוא לחסום כניסתם של לוחמי חזית פוליסריו לשטחה של מרוקו.
על פי המפות של משלחת האומות המאוחדות למשאל העם בסהרה המערבית, במקומות מסוימים החומה ממוקמת כמה קילומטרים לתוך שטח מאוריטניה.
החומה מורכבת בעיקר מביצורי חול ואבנים ומכילה גדרות, מוקשים ועמדות ארטילריה.
בסך הכל, יש כ-6 תוואים שונים של החומה.
הקו הראשי והארוך ביותר, מתחיל בגרגראט שלחופי הים התיכון ומגיע עד לעיירה טקלחה שצמודה לגבול עם "האזור החופשי" (שטחי רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית) ומשם מתעקלת צפונה לכיוון סמארה ואז מתעקלת בשנית לכיוון מזרח וממשיכה עד הגבול עם אלג'יריה, בסמוך לטינדוף.
כל הערים הגדולות באזור סהרה המערבית, בהן בירת רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית, לעיון נמצאים בצד המרוקאי של החומה.
החומה נבנתה בהדרגה על ידי מרוקו בסיוע יועצים מדרום אפריקה, ישראל וקוריאה הדרומית.
הבנייה החל ב-1980 והסתיימה ב-1987. בבנייה עצמה נעזרו המרוקאים בשכירי חרב פורטוגזים וצרפתים.
ב-2005, לאחר שהכוחות המזוינים של מרוקו החלו בגירושם של מסתננים שנעצרו במרוקו, הצבא גירש את המסתננים לצד השני של הגדר.
חזית פוליסריו ומשלחת האומות המאוחדות למשאל העם בסהרה המערבית חילצו כמה עשרות מסתננים שהלכו לאיבוד במדבר לאחר שנגמרו להם המים.
מאז 2008 מתקיימות מדי שנה הפגנות של פעילי זכויות אדם בינלאומיים ושל פליטים סהראווים נגד החומה.
בהפגנה שנערכה ב-2008, יותר מ-2,000 בני אדם (רובם סהראווים וספרדים אך חלקם גם היו אלג'יראים ואיטלקים) יצרו שרשרת אנושית לצד דרישה להרוס את החומה ולקיים את משאל העם לעצמאות סהרה המערבית שהאו"ם הורה ליישם ב-1991 לאחר קבלת החלטה 690 של מועצת הביטחון של האו"ם.
ב-2009, איברהים חוסיין לייבייט, פליט סהראווי איבד את רגלו הימנית בפיצוץ מוקש במהלך הפגנות נגד החומה.
התקרית אירעה לאחר שליבייט ועשרות מוחים ניסו לחצות את שדה המוקשים באזור החומה תוך זריקת אבנים לעבר צידה השני.
תורה שלמה היא סדרת ספרים מקיפה על ארבעת החומשים הראשונים של התורה, שערך הרב מנחם מנדל כשר, בה ליקט את כל פירושי ומדרשי חז"ל על סדר פסוקי המקרא.
המדרשים לוקטו מתוך כמאה ספרים ומדרשים שונים, חלקם מתוך כתבי יד נדירים.
למאמרים נוספו הערות וביאורים מאת המחבר, שהקדיש את חייו ליצירה זו, וכן מילואים הדנים בהרחבה בנושאים שונים בסוף חלק מהכרכים, ושינויי נוסחאות.
הכרך הראשון יצא לאור בירושלים בשנת ה'תרפ"ז.
תהליך הכתיבה וההדפסה של הסדרה ארך כ-68 שנים, וחלקו האחרון נעשה לאחר פטירתו של היוזם הרב כשר.
הסדרה כוללת גם ספרים נספחים כמו "אנציקלופדיית שמע ישראל", וכן נוספו על ידי משפחתו ספרי המשך על חלק מהמגילות.
על סדרה זו זכה הרב כשר בפרס ישראל לספרות תורנית בשנת ה'תשכ"ג (1963), כמו כן זכה פעמיים בפרס הרב קוק (1944 ו-1951) על סדרה זו לצד ספרים נוספים שחיבר.
מטרת יצירת הסדרה הייתה לאסוף את כל החומר העצום המפוזר בספרות חז"ל ולסדרו לפי סדר התורה, ובכך למעשה לחבר את התורה שבכתב עם התורה שבעל פה.
הרב כשר קרא לסדרה בשם תורה שלמה, על פי דברי התלמוד במסכת מנחות, בהם ראה את משמעות המושג "תורה שלמה" כחיבור התורה שבכתב עם התורה שבעל פה שמבארת אותה.
המחבר קיבץ את מאמרי חז"ל מכל המדרשים, מדרשים שהוסדרו בתקופת הגאונים, מאמרים שהובאו בראשונים בשם חז"ל או ללא זיהוי, ספרים בעלי תוכן וסגנון מדרשי, וילקוטי מדרשים.
לשם חיבור הסדרה סייר הרב כשר גם בספריות רבות ברחבי העולם, ודלה מאמרים רבים מתוך כתבי יד.
הספר כולל את פסוקי התורה עם פירוש רש"י, תרגום אונקלוס ותרגום יונתן, כאשר בחלקו התחתון של העמוד מובאים מאמרי חז"ל על הפסוקים, ובשולי העמוד הערותיו של הרב כשר על המאמרים וההקשר שבין תוכנם לפסוק.
בחלק גדול מהכרכים הוסיף הרב כשר נספח בשם "מילואים" ובו הרחבה של ההערות או דיונים בנושאים הנידונים בהערות בגוף הספר, וכן מדור של שינויי נוסחאות וגרסאות ישנות - נושא בו הרבה הרב כשר לעסוק.
על פי רוב המקורות מסודרים בספר באופן כרונולוגי, כך שבתחילה מובאים מקורות מהתלמוד, אחריו מהספרא, מהספרי והלאה.
בחומשי ויקרא, במדבר ודברים, סודרו הספרא והספרי - הבנויים על פסוקי התורה - בעמודה נפרדת.
לדוגמה, על הפסוק הראשון שבתורה, מובאים קרוב ל-300 מאמרים המלוקטים מלמעלה מ-30 מקורות, וסביבם קרוב ל-300 הערות העוסקות במגוון רחב של נושאים; חלקן ארוכות ומקיפות כמו הערה אודות המנהג לכתוב שני יו"דין (יי) במקום יהוה, הערה על מרכיב בריאת השמים, הערה על מסורת ספר "הפליאה".
בספר, מרבה הרב כשר לתקוף את הספר תורה תמימה, שאת מחברו (הרב ברוך הלוי אפשטיין) הוא מאשים בעיוותים רבים ובידיעה לא מקיפה במדרשי חז"ל.
למעשה כרך זה לא יצא לאור כפי שתכנן; חלקים ממנו יצאו בכרך נפרד, וחלקים אחרים לא יצאו לפועל.
מלבד המבוא כתב הרב כשר גם הקדמה שהודפסה בחלק הראשון הכוללת סקירה על כל החיבורים של תורה שבכתב עם תורה שבעל פה, החל מהספרא ועד הילקוט שמעוני ודומיו.
בה דחה הרב כשר את ההסברים שניתנו כביכול כל דרשות חז"ל מיוסדים על כללי הלשון העברית (בניגוד לדעת המלבי"ם ועוד).
חלק מהנושאים שהיו אמורים להידון במבוא יצאו לאור על ידי המחבר בכרכים בפני עצמם.
למשל, כרך י"ג לסוד העיבור, כרכים כ"ד ול"ב לתרגומי התורה, וכרך כ"ט לכתב התורה ואותיותיה.
ההערות מיועדות בדרך כלל לביאור ההקשר של הדרשה המובאת לפסוק עצמו, והן כוללות גם הערות על מקורותיהם של תרגום אונקלוס ופירוש רש"י, וכן מקורות למשנה תורה לרמב"ם.
אמנם חלק גדול מההערות נוגעות לעצם המאמר, לבאר או להקשות מאמרים תמוהים, ובכך הן חורגות ממטרת הספר.
בדרך כלל כאשר יש מאמר מוקשה - מביא הרב כשר את כל השיטות, ואחרי דיון ארוך ופלפול הוא מכריע או מפרש פירוש משלו.
חלק מההערות גם עוסקות בהגהות ובבירור הנוסחאות, ולעיתים רבות גם בזיהוי מחברי המדרשים השונים, ובבירור מעמדם.
מקום חשוב בספר תופסים המקומות בהם הוא מציין כל מאמר שנכפל במקום אחר.
הוא מציין מקורות חדשים שעדיין לא עמדו עליהם, תוך ביאור והתעכבות על השינויים בין מאמר למשנהו ומשמעותם.
מדור המילואים יוחד להרחבות למדניות של נושאים שונים ומגוונים שלא נכללו במסגרת ההערות שבתחתית העמוד עצמו.
הרב כשר עוסק רבות בשיטות הגאונים והראשונים לפירושי התורה.
שיטת חלק מהראשונים שחלקו על הרמב"ם בנושא שלילת הגשמות, בעוד שהרמב"ם שקבע זאת כאחד מעיקרי האמונה היהודית.
בירור המחלוקת האם קידשו את החודש בתקופת הבית השני על פי החשבון או לפי ראיית מולד הלבנה.
בירור במחלוקת הגר"א ובעל התניא בפירוש הפסוק "מלא כל הארץ כבודו".
מילואים רבים עוסקים בנושאים אזוטריים, ופעמים שהמחבר גם נדרש למאמרים מחקריים או נוגע בנושאים נפיצים כמו התאמתם של מדרשי חז"ל לאבולוציה.
מלבד פירושי התורה המקובלים בארון הספרים היהודי, הרב כשר מרבה לדון גם בפירושי הקראים לתורה, ובסתירתם, וכן בספרים חיצוניים כמו כתבי פילון האלכסנדרוני, או פילוסופים אחרים מהעת העתיקה.
פעמים רבות הוא מרחיב במיוחד גם בדיונים הלכתיים - תלמודיים, ובפרט בפרשת בא - בה הוא מרחיב מאוד בהלכות הפסח ובהלכות תפילין.
בניגוד לדעה הרווחת, טוען הרב כשר כי תרגומי התורה קודמים לתקופת התנאים ומקורן של מחלוקות רבות בין התנאים הם מהתרגומים
לדוגמה, החלק הראשון הכולל מילואים, הוא חלק שמיני על פרשת שמות, והוא כולל 19 מאמרים בנושאים הבאים:
כבר בשנת תרע"ב יצר המחבר בפולין דוגמה של הספר על הפסוק הראשון של התורה, ושלח אותה למספר רבנים.
הוא קיבל הסכמות מרבי צבי הירש שפירא, רבי משה נחום ירושלמסקי ורבי מאיר אריק.
בשנת ה'תרפ"ד (1924) עלה לארץ ישראל בשליחות האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר, הקים את ישיבת שפת אמת ועמד בראשה בשנתיים הראשונות לקיומה.
באותה התקופה החל ביישום מפעל "תורה שלמה", ואת הכרך הראשון הוציא לאור בירושלים בשנת תרפ"ז.
כרך זה כולל את תחילת פרשת בראשית עד ויכולו.
בין המסכימים היו הרבנים אברהם יצחק קוק, יוסף חיים זוננפלד, מאיר דן פלוצקי, איסר זלמן מלצר ויעקב משה חרל"פ.
בכרך זה הרבה המחבר להביא מספר הזוהר וספרי קבלה גם במקומות שאלו אינם נוגעים ישירות בפשט הפסוק; מגמה שהשתנתה לאחר מכן בחלקים הבאים.
כדי לקדם את המשך הסדרה, פרש הרב כשר מראשות ישיבת שפת אמת והיגר לארצות הברית בשנת ה'תרפ"ט שם המשיך בהוצאת הספר לאור.
מהחלק השני והלאה שיצא לאור בשנת ה'תרפ"ט החל להשתמש גם במדרשי תימן שהיו אז עדיין בכתב יד.
עד לפרוץ מלחמת העולם השנייה, יצאו לאור שבעת החלקים הראשונים.
החלק הראשון בו נכלל קונטרס מילואים, הוא חלק ח' על פרשת שמות שנדפס בניו יורק ה'תש"ד בבית הדפוס של האחים שולזינגר בניו יורק.
מחלק זה ואילך יצאו לאור כל החלקים על בסיס כזה, וחלקם של המילואים הלך וגדל.
מחלק כ' ואילך חזרה ההדפסה לירושלים, עם עלייתו של הרב כשר לארץ ישראל.
30 החלקים הראשונים יצאו לאור על ידי הרב כשר שהשתתף באופן פעיל בעריכה.
בשמונת החלקים שאחריהם - מפרשיות תזריע ומצורע ואילך - כבר הזדקן הרב כשר, וההערות והביאורים התמעטו והתקצרו מאוד.
הכרך האחרון שיצא לאור בחייו, בשנת תשמ"ג, היה כרך ל"ח על פרשת בהעלותך.
בנו רבי משה שלמה כשר וחתנו הרב אהרן גרינבאום שהיו מעורבים במפעל נפטרו באותה התקופה, והמשך ההוצאה לאור נעשתה על ידי נכדיו שמחה בלכרוביץ ואפרים גרינבאום.
הכרך האחרון וה-44 במספר, על פרשיות מטות מסעי, יצא לאור בתשרי תשנ"ה, כתשע שנים לאחר פטירת הרב כשר.
בין חברי המערכת היו הרב מאיר דוד בן-שם, הרב אביגדור אריאלי (נכדו של הרב יצחק אריאלי ואביו של קובי אריאלי), הרב יצחק רצאבי - מרבני העדה התימנית בישראל שהופקד בעיקר על התרגומים, ורבי יצחק שלמה סאפרין.
בשנת תש"ם הוציא הרב כשר לאור ספר המשך בשם "אנציקלופדיה שמע ישראל" המהווה ליקוט דומה על הפסוק שמע ישראל לבדו, מכיוון שעל חומש דברים לא הוציא לאור את הסדרה.
בסופו ישנם 16 מאמרי מילואים.
מלבד זאת יצאו לאור גם תורה שלמה על מגילת אסתר, מגילת שיר השירים ומגילת רות, אחרי פטירתו של הרב כשר.
לרוב, מציינים המבקרים את היצירה לשבח תוך ציון הערותיו של המחבר כבנויים בהיגיון ובחשיבה ישרה (חלק מהמבקרים אף הגדירו זאת כ"שיטה מדעית בלימוד"), אך לדברי המבקרים, לא אחת גולשות ההערות גם לפלפול תלמודי מצוי הנותן בהם טעם לפגם.
הרב שלמה יוסף זוין, ייחס חשיבות רבה לכינוס המדרשים, מהם נדירים, מלאכה שהוא מציין שנדרשת לה קבוצה שלמה של תלמידי חכמים.
עם זאת ציין כי לעיתים הערותיו של המחבר ארוכות מדי, אלא שהסכים כי לרוב היא "מלאכה הצריכה לגוף הספר".
ביקורת נוספת על האריכות שבהערות מתח הרב זוין בנוגע להערות המחבר על השינויים בין מאמרי חז"ל שזהים זה לזה, עליהם מרבה הרב כשר להעיר גם במקרה של שינויים קלים בלבד כמו שינויי ניסוח.
סדרת "תורה שלמה" תפסה מקום מכובד בשדה המחקר התורני, ומחברים רבים אחריה הסתייעו בעבודה המקיפה, בהם: פירוש "רש"י השלם" בהוצאת מכון אריאל, והאנציקלופדיה התלמודית בעשרות רבות של מקומות.
הסדרה זכתה להערכה מצד רבנים רבים בעולם היהודי, בלט בהם הרב מנחם מנדל שניאורסון שעודד את ההדפסה, ובשיחה לחסידיו אף הציע את הספר ככלי עזר להבנת פרשיות תרומה, תצוה, וכי תשא, העוסקות בכלי המקדש וקשות להבנה.
חומת המכס של ברלין הייתה חומה טבעתית סביב העיר ההיסטורית ברלין בין השנים 1737 ל-1860. לחומה לא היה תפקיד של הגנה אך היא שימשה כדי להקל על גביית מיסים על יבוא ויצוא של סחורות (מכסים) שהיו ההכנסה העיקרית של ערים רבות באותה תקופה.
החומה הוקמה לאחר הריסת מבצר ברלין הישן ב-1734. חומותיו החלו להתפורר ותפקודו הצבאי היה מוטל בספק.
פרידריך וילהלם הראשון, מלך פרוסיה, הורה על בניית מבנים ברחבי העיר שהושלמו ב-1737. גדר הטבעת החדשה כללה את "קו הפליזאדה" (Palisade, חומת עץ) הצפוני שנבנה ב-1705. מיקומו של המחסן העתיק ביותר נזכר היום בשם הרחוב "Linienstraße" (רחוב קו).
חלקים מעטים מקיר המכס המקורי נבנו מאבן.
בחומת המכס המקורית היו 14 שערי עיר שנקראו ברובם על שם העיר שאליה הובילה הדרך.
נהר השפרה נחסם בשערי מכס שנקראו "אוברבאום" (קורה עליונה) ו"אונטרבאום" (קורה תחתונה) על שם גזעי העצים הכבדים, המכוסים בקוצים מתכתיים, ששימשו לחסימת הנהר בלילה כדי למנוע הברחה.
החומה החדשה הקיפה את ברלין ופרווריה, וגם שטחים כפריים במזרח ובדרום.
עם צמיחתה של ברלין, השטחים המגודרים והשערים הוזזו לפי הנסיבות במהלך העשורים הבאים.
בין השנים 1786 ל-1802 הוחלפו משטחי העץ בקירות אבן בגובה 4 מטרים.
שערים שונים נבנו מחדש בסגנון מרשים, למשל שער ברנדנבורג.
באמצע המאה ה-19 נוספו שערים נוספים כדי לעמוד בדרישות התחבורה המוגברות.
אמצע המאה התאפיינה בקווי רכבת חדשים שהסתיימו בתחנות שנבנו מול החומה, בדרך כלל ליד אחד משעריה.
רק תחנת פרנקפורט במזרח ברלין (1842) נבנתה בגבולות חומת הטבעת.
קו רכבת מקושר (Berliner Verbindungsbahn) עבור סחורות ותחבורה צבאית נבנה בשנת 1851 בין תחנות הטרמינל והפך את ברלין למרכז תחבורה עבור פרוסיה ואיחוד המכס הגרמני.
עם עלייתה של ברלין נבנו פרברים חדשים מחוץ לחומת המכס, שהפכו יותר ויותר למכשול להמשך התפתחותה של העיר.
בשנת 1860 הוסרה חומת המכס וב-1 בינואר 1861 אוחדה ברלין עם פרבריה וכך הוכפלה אוכלוסיית העיר.
הרוב מבין שאר הקירות נהרסו בין השנים 1867–1870. רק שער ברנדנבורג נשאר היום.
החומות הישנות סולקו והעיר התפתחה במהירות.
מספר תושביה כמעט הוכפל בעשור הבא.
קו הרכבת המקשרת (בדרום ובמערב) הוחלף במסילת הקו המעגלית בשנת 1871, ומסילת הרכבת הקיימת שימשה קווי קרוניות סוסים.
תוואי הקווים הדרומיים שימש את קו המטרו החשמלי הראשון בשנת 1900, שהוא כיום U1 (ברלין U-Bahn).
תחנות המטרו שער שלזיה (Schlesisches Tor), שער קוטבוס (Kottbusser Tor), שער האלה (Hallesches Tor) ושער שטראלאו לשעבר (Stralauer Tor) הם תזכורת למורשת החומה.
הרחובות הבאים עוקבים אחר התוואי המקורי של חומת המכס: שטרזמן-שטראסה (Stresemannstraße, לשעבר Königgrätzer Straße על שם קרב קניגרץ), מארשלבסקישטראסה (Marchlewskistraße), פרידנשטראסה (Friedenstraße), שדרת פרנצלאואר ברג, חלק מדרך פרנצלאואר (Prenzlauer Allee), טורשטראסה (Torstraße), הנוברשה-שטראסה (Hannoversche Straße), דרך בית החולים שאריטה, חלק מריינהרדט שטראסה (Reinhardtstraße), ואברט שטראסה (Ebertstraße).
שמונה עשר שערי העיר ושני שערי הנהר עדיין נראים על המפה.
שער ברנדנבורג (Brandenburger Tor בפאריזר פלאץ / אונטר דן לינדן) – שער העיר היחיד שנותר.
אונטרבאום (Unterbaum, ליד אונטרבאומשטראסה, Unterbaumstraße).
שער חדש (Neues Tor, ב-Platz vor dem Neuen Tor, עיצוב של קארל פרידריך שינקל).
שער אורניינבורג (Oranienburger Tor, בטורשטראסה (Torstraße) / פרידריכשטראסה) – השער המקורי נמכר לגרוס בניץ (Groß Behnitz)
שער שנהאוזן (Schönhauser Tor) בטורשטראסה (Torstraße, רחוב השער) / שדרות שנהאוזר).
שער פרנצלאו בטורשטראסה / רחוב פרנצלאואר (Prenzlauer Allee).
שער ברנאו (Bernauer Tor) מאז 1809 – קוניגסטור (רחוב המלכים), בגרייפסוואלדר שטראסה (Greifswalder Straße) / אם פרידריכסהיין)
שער פרנקפורט (Frankfurter Tor), ממערב למיקום הנוכחי ליד תחנת הרכבת התחתית של ברלין וברוויזה(U-Bahnhof Weberwiese).
שער המים (Wassertor) בוואסרטורפלאץ (Wassertorplatz): נקודת החצייה של תעלת לואיזנשטט החדשה.
לאחר פירוק השער המקורי תכנן היינריך שטראק שני מבנים בשנים 1876–1879. המבנים התאומים נהרסו במלחמת העולם השנייה.
שער אנהלט (Anhalter Tor) בשטרזמנשטראסה (Stresemannstraße /Anhalter Straße) ליד תחנת הרכבת העילית של ברלין אנהאלטר באנהוף בעיצוב קארל פרידריך שינקל.
שער פוטסדאם (Potsdamer Tor) בכיכר לייפציג (Leipziger Platz) / כיכר פוטסדאם.
עיצוב של קארל פרידריך שינקל.
ניזוק במלחמת העולם השנייה, נהרס בשנות ה-50.
חומת מגנים היא מערך צבאי שהיה נפוץ בלוחמה בעת העתיקה ובימי הביניים.
היו הרבה וריאציות מעט שונות של מערך זה, כאשר הגורם המשותף לכולן היה חיילים שעמדו כתף אל כתף והחזיקו את המגנים שלהם כך שהם יתיישרו או יחפפו אחד לשני.
כל חייל נהנה אפוא מהגנת המגנים של שכניו ושלו.
התצורה הייתה ידועה בשימוש על ידי צבאות עתיקים רבים, כולל הספרברה הפרסית, הפלנקס היווני והצבא הרומי הקדום, אך מקורו והתפשטותו אינם ידועים.
ייתכן שהוא התפתח באופן עצמאי יותר מפעם אחת.
למרות שישנו מעט תיעוד על הטקטיקות הצבאיות שלהם, מצבת העיטים מתארת חיילים שומריים בתצורת חומת מגן במהלך האלף השלישי לפני הספירה.
במהלך המאה השביעית לפני הספירה, חומות המגן ביוון העתיקה כבר היו מתועדות היטב.
החיילים בתצורות חומת המגן נקראו הופליטים, על שם הציוד שלהם (ὅπλα, hópla ).
מגיני אספיס היו בקוטר של שלושה מטרים, לפעמים מכוסים ברונזה.
במקום להילחם בקרבות בודדים בהתכתשויות גדולות, ההופליטים נלחמו כיחידות מלוכדות במערך הדוק זה כשמגניהם נדחפים קדימה כנגד האנשים שלפניהם (כדי להשתמש במשקל של מספרם הגדול).
החצי השמאלי של המגן תוכנן לכסות את הצד הימני הבלתי מוגן של ההופליט שלידם.
הלוחמים הפחות טובים, או החדשים ביותר, הוצבו בחזית האמצעית של המערך כדי לספק ביטחון פיזי ופסיכולוגי כאחד.
בפלנקס, לאיש מימינו של כל לוחם היה תפקיד חשוב; הוא כיסה את הצד הימני של הלוחם שלידו במגן שלו.
זה גרם לכך שכל המגנים חופפים זה את זה וכך נוצרו קו קרב מוצק.
מטרת השורה השנייה הייתה להרוג את חיילי הקו הראשון של חומת מגן אויב, ובכך לשבור את הקו.
הסקוטום הרומי היה מגן גדול שנועד להשתלב עם המגנים האחרים כדי ליצור קיר מגן אך לא לחפוף אחד לשני.
הלגיונות הרומיים השתמשו בסוג קיצוני של קיר מגן הנקרא תצורת טסטודו שכיסה את החזית, הצדדים ומעל.
במערך זה, השורות החיצוניות יצרו חומת מגן אנכית וצפופה כאשר השורות הפנימיות החזיקו מגנים מעל ראשיהם, וכך יצרו הגנה דמוית צב, מוגנת היטב מנשק ירי.
למרות היותו יעיל ביותר נגד ירי, המבנה היה איטי והיה חשוף לבידודו תוך כדי הקפתו בחיילי אויב.
קיסר, במלחמות גאליה, מתאר את הגרמנים כמי שנלחמים במבנה דמוי פלנקס הדוק עם חניתות ארוכות בולטות מעל מגיניהם.
בצבאות הביזנטיים והרומיים המאוחרים, תצורות דומות של מגנים נעולים והשלכת חניתות נקראו פולקום (φοῦλκον, פולקון ביוונית), ותוארו לראשונה בסוף המאה ה-6 בסטרטגיקון.
הלגיונות הרומיים היו בדרך כלל מאומנים היטב, ולעיתים קרובות השתמשו בחרבות דקירה קצרות (כגון גלדיוס) בלחימה הקרובה שנוצרה באופן בלתי נמנע כאשר קירות המגן שלהם יצרו מגע עם האויב.
מכיוון שלעיתים קרובות כוחות העזר היו חמושים פחות, נעשה שימוש נפוץ בחומת מגן עם חניתות כדי לספק הגנה טובה יותר.
חיילי הרגלים הדיילאמיים השתמשו בקירות מגן מוצקים כשהם התקדמו נגד אויביהם, והשתמשו בחניתות הקצרות בעלות שני ראשים ובגרזני הקרב מאחור.
חומת המגן הייתה נפוצה בחלקים רבים של צפון אירופה כמו גם באנגליה ובסקנדינביה.
בקרבות בין האנגלו-סקסים לדנים באנגליה, רוב הצבא הסקסוני היה מורכב מפירד , מיליציה המורכבת מאיכרים חופשיים וחסרי ניסיון צבאי.
טקטיקת חומת המגן התאימה לחיילים כאלה, שכן היא לא דרשה מיומנות מיוחדת מכיוון שזה היה בעצם משחק דחיפה וסיף עם מגנים וחניתות.
שלושת השורות הראשונות של החומה היו מורכבות מלוחמים נבחרים, שנשאו כלי נשק כבדים יותר כמו גרזנים דנים ולבשו שריון באופן עקבי, ולעיתים קרובות היו חיילי קבע עבור אצולה סקסונית.
עם זאת, הרוב המכריע של הלוחמים בקרבות כאלה היו מצוידים רק במגנים וחניתות, שבהם השתמשו נגד רגליהם או פניהם הבלתי מוגנות של יריביהם.
לעיתים קרובות היו החיילים משתמשים בכלי הנשק שלהם כדי לתמוך זה בזה על ידי דקירה וחיתוך שמאלה או ימינה, ולא רק קדימה.
ניתן היה להשתמש בכלי נשק קצרים, גם בחלקים הצפופים של החומה.
שימוש מוגבל בחץ וקשת ובנשק השלכה התרחש בשלבי פתיחה של קרבות חומת מגן, אך לעיתים נדירות היו מכריעים לתוצאה.
החיסרון של טקטיקת חומת המגן היה שברגע שחומת מגן נפרצה נטה המערך כולו להתפרק במהירות.
המורל של החיילים הפחות מאומנים נשמר על ידי היותם כתף אל כתף עם חבריהם, אבל בהחלט עלולה להופיע בהלה בקרבם ברגע שהלכידות שלהם תתערער.
לאחר הפרצה, זה עלול להתברר כקשה או בלתי אפשרי להקים מחדש קו הגנה, מה שיוביל לקריסת המערך.
על אף שחשיבות הפרשים בקרב הייסטינגס סימנה את סופה של טקטיקת חומת המגן, חומות מגן המשיכו להיות בשימוש עד סוף המאה ה-12, במיוחד באזורים שלא היו מתאימים ללוחמה רכובה בקנה מידה גדול, כגון סקנדינביה, האלפים השווייצרים וסקוטלנד.
הטקטיקה שימשה בקרב על גשר סטמפורד בו פגע הצבא הסקסוני החמוש היטב בצבא הוויקינגי של מלך נורווגיה האראלד סיגורדסון.
הוויקינגים לא לבשו שריון רב מכיוון שהם השאירו את השריונות שלהם מאחור על ספינותיהם ורק חבשו את קסדותיהם.
לאחר קרב עקוב מדם בין שני חומות מגן, הוויקינגים נמלטו בבהלה.
כל צד איבד חמישה עד ששת אלפים איש, אבל העליונות המספרית האנגלית ניצחה בקרב.
שני הצדדים בקרב הייסטינגס מתוארים כמשתמשים במערך ב-שטיח באייה אם כי הקרב הושג בסופו של דבר באמצעות שילוב של נסיגות דמה על ידי פרשים רכובים נורמניים והעייפות של הלוחמים האנגלו-סקסים.
חומת המגן כטקטיקה ירדה וקמה לתחייה מספר פעמים.
לדוגמה, בפלנגות היווניות (צורת הרבים של פלנקס), כשהדורי (סוג של חנית) פינה את מקומו לסריסה, הפך בלתי אפשרי לשאת מגן גדול ולכן הוא נזנח לטובת שימוש במגנים קטנים בהרבה.
כמו כן, בימי הביניים המאוחרים, המגן נזנח לטובת נשקי מוט הנישאים בשתי ידיים (ולעיתים קרובות שריון לוח חלקי), מה שהוליד טקטיקות של ריבוע כידונים.
למרות שהיא נחשבת מיושנת כטקטיקה צבאית בגלל כלי נשק חמים וחומרי נפץ, חומה של חומות כנגד מהומות נותרה מבנה שכיח למשטרה ברחבי העולם להגנה מפני קבוצות גדולות המשתמשות בנשק מאולתר, באגרופים, בעיטות וזריקת חפצים כגון לבנים, בקבוקים ובקבוקי תבערה.
חומת האבל היא אנדרטה המוקדשת לקורבנות הדיכוי הפוליטי.
ממוקמת בפארק ליד טבעת הגנים בנפת קראסנוסלסקי במוסקבה.
הרעיון ליצור אנדרטה כזו עלה בשנות ה-60 לאחר ההפרכה של פולחן האישיות של יוסיף סטלין ותחילת תהליך שיקום המדוכאים, אך נשכח אז עד התקנת "אבן סולובצקי" בכיכר לוביאנקה ב-1990.
האנדרטה נפתחה ב-30 באוקטובר (יום הזיכרון לקורבנות הדיכוי הפוליטי) 2017.
זהו תבליט גבוה דו צדדי, בגובה 6 מטרים ובאורך 35 מטרים, ועליו מוטבעות דמויות אנושיות רבות חסרות פנים, המסמלות את קנה המידה של הדיכוי.
בין הדמויות יש במקומות מסוימים פתחים-דלתות, דרכם יוכל המבקר באנדרטה להרגיש כאילו הם נמצאים במקום המודחק ולהבין את ערכם של חיי אדם.
שולי התבליט משני הצדדים מייצגים לוחות שעליהם מגולפת הציווי "זכור" ב-22 שפות.
הכיכר מול האנדרטה מרופדת באבנים ממקומות כליאה והוצאות להורג המוניות, מחנות גולאג.
הודות לכמה עמודי גרניט עם זרקורים, נוצרת תחושה שנשמות עפות לשמיים, ומעין בליטות מחסום מאלצים את המבקרים ללכת לאנדרטה בדרגות, כאילו יורים.
הכיכר ממוסגרת בלוחות גרניט, האנדרטה מוקפת באבנים שלאורכן זורמים מים, סביבה צומחים עצי אשוח והמתחם עצמו משולב בנוף העירוני שמסביב.
"חומת אש" הוא ספר מאת הסופר האמריקאי טום קלנסי.
הספר, ה-12 בסדרת הספרים אודות ג'ק ראיין, מנתח מודיעין של ה-CIA, הוא הספר הרביעי בסדרה אשר מתאר את פעילותו של בנו של ראיין, ג'ק ראיין ג'וניור, במסגרת פעילותו במוסד מודיעיני אמריקאי לא רשמי בשם "הקמפוס" והאחרון עד כה שתורגם לעברית.
במהלך עלילת הספר פועלים ראיין ג'וניור וחבריו לארגון, על מנת למנוע את ההשתלטות העוינת של סין על שכניה, כולל פריצות מחשבים מתוחכמות.
בספר זה גאווין ברי, גאון המחשבים של הקמפוס, מצטרף לראשונה לחבורה במשימה.
הספר מתחיל מעט אחרי אירועי הספר השלישי, בו ג'ק ראיין (האב) נבחר שוב לנשיא ארצות הברית ולקמפוס יש שוב גב מודיעיני.
ג'ון קלארק עדיין מתאושש מהחקירה הכואבת שהרוסים עשו לו בסיום הספר הקודם ולא יכול (בינתיים) לירות באקדח.
ג'ק הבן ביחסים עם מלני קראפט, עובדת של מארי פאט פולי, בלי לדעת שהנערה עובדת עם הסינים- ללא ידיעתה.
מנהיג סין, ויי ז'ן לין, מנסה להתאבד בעקבות כשלים כלכליים של המדינה אך מפקד צבאו מונע ממנו ומשתלט על הבירה.
הצבא העממי (PLA) יוצא למסע כיבושים ואיומים ברחבי האוקיינוס.
בו זמנית, האקר מתוחכם המכונה פאסטבייט-22 מנהל מלחמת פריצות על ארצות הברית.
חבורת ה"קמפוס" מחסלת קבוצה של מחבלים במקומות שונים בו זמנית, אבל כשג'ק (הבן) גונב מחשב נייד מאחד הגופות מתגלה שמישהו יודע עליהם הכל.
הקמפוס מבטל מיד את כל המבצעים.
גאווין מגלה בתשדורות של ה-CIA כי סוכן ללא-כיסוי בשם אדם יאו, כביכול בלש פרטי, מצא את פאסטבייט-22 בהונג קונג ועוקב אחריו.
יחד עם ג'ק ושאבז, הם טסים להונג קונג במסווה ה"לבן" של הקמפוס- אנשי עסקים שמחפשים את ההאקר הנ"ל שעשה נזקים ללקוחות שלהם.
אדם "קונה" את סיפור הכיסוי והארבעה גונבים מההאקר, ז'ה שו האי, את המחשב הנייד- אחרי שנקלעים לקרב יריות בין חיילים אמריקאים שניסו לחטוף אותו לגנגסטרים סינים (טריאד).
ג'ק ודינג נוסעים למיאמי בעקבות המידע מהמחשב הנייד, אך נתפסים על ידי גנגסטרים שחיכו להם.
השניים מערימים על הגנגסטרים ובורחים.
כשג'ק מבין שמישהו קרוב אליו בגד בו, הוא שולח לגאווין את הטלפון הנייד שלו- ומתגלה שאכן מלאני שתלה עליו תוכנת איתור זדונית.
הסינים מנסים להתנקש במלאני וג'ק מציל אותה ושולח אותה לג'ון קלארק להגנה.
הטריאד פושטים על משרדי הקמפוס אך קלארק ומלאני מצליחים להרוג חלק מהגנגסטרים.
ג'ק ואדם מוצאים את מיקום המבצעים של הסינים בהונג קונג ומטוס אמריקאי מפציץ את הבניין.
המטוס מופל אבל הם מצילים את הטייס שנפלט מלינץ'.
חבורת הקמפוס מתנקשת ברמטכ"ל ה-PLA לפי רמיזת הנשיא ויי, כשהם שותלים שני חברי טריאד (ששרדו את המתקפה הכושלת ב"קמפוס") במקום ההתנקשות כהוכחה כוזבת.
וויי מתאבד בירייה- אך בטעות הוא מתבוסס בדמו בייסורים במקום מוות מהיר.
חומש רגנסבורג הוא כתב יד עברי מאויר של המקרא, השמור במוזיאון ישראל.
כתב היד כולל 245 דפי קלף, הכתובים בדיו חומה בכתב מרובע אשכנזי.
האיורים שבו בוצעו בטמפרה ובעלי זהב.
שני סופרים, דוד בן שבתאי וברוך, יחד עם ארבעה בעלי מסורה, חיברו את הקודקס סביב שנת 1300 בעיר רגנסבורג.
המזמין היה ככל הנראה רבי גד בן פטר הלוי מרגנסבורג, שנזכר מאוחר יותר גם כבעלים של כתב היד.
הקודקס כולל את התורה, חמש המגילות, ההפטרות, ספר איוב וקטעים מספר ירמיהו.
מאפיינים מסוימים מצביעים על כך שכתב היד שימש כקודקס־דגם, שנועד לשמש כבסיס להעתקת ספרי תורה.
בין האיורים שבו, מיוחדת עניין ההדמיה הדו־עמודית של כלי המקדש (דפים 155v–156r), משום שמוטיב זה מופיע בדרך כלל בכתבי יד ספרדיים ורק לעיתים נדירות באשכנזיים.
יוצא דופן הוא גם הדף 18v: בחלקו העליון מתוארת עקדת יצחק, ומתחתיה סצנת ברית המילה של יצחק; לצדן מופיעה "ניסיון שרה", שבו לפי מדרש תנחומא הועלתה שרה על ידי השטן באוויר כדי לראות את עקדת בנה.
חוניו השלישי בן שמעון (נרצח ב-171 לפנה"ס) היה כהן גדול בן בית צדוק ומשמרת ידעיה, צאצא למשפחת כהנים גדולים, בנו של שמעון השני ונכדו של הכוהן הגדול חוניו השני.
מחבר ספר חשמונאים ב' מתאר את חוניו כאיש טוב רודף צדק ודואג לטובת הכלל.
נראה שחוניו נקט במדיניות פרו תלמית, בניגוד לאביו הפרו סלאוקי; מדיניות זו משקפת בעיקר את קשרי הידידות שלו עם הורקנוס בן יוסף, הפרו תלמי המובהק.
חוניו גם שמר על כספים של הורקנוס בבית המקדש.
לחוניו היה יריב פוליטי בשם שמעון ששימש כפקיד בהנהלת בית המקדש (לפי "חשמונאים ב'", היה שמעון נגיד בית המקדש).
שמעון שאף למשרה גבוהה בפקידות של ירושלים, חוניו סירב לתת לו את המשרה, והנ"ל הלשין עליו לשלטון הסלאוקי.
שמעון טען לפני אפולוניוס, הנציב הסלאוקי של סוריה ופניקיה, שחוניו מחזיק בבית המקדש כספים אחרים בנוסף על אוצרות בית המקדש (כנראה התכוון לפיקדונות שהפקידו שם לטובת אלמנות ויתומים, ולכספו של הורקנוס).
שמעון שכנע את אפולוניוס שהשלטון הסלאוקי צריך להחרים את כספים אלה, כדי למנוע מחוניו הפרו תלמי להשתמש בהם נגד המלך הסלאוקי.
הלשנתו של שמעון הובילה לשליחתו של האציל הסלאוקי הליודורוס לירושלים על ידי המלך סלאוקוס הרביעי, כדי להחרים את אוצרות בית המקדש.
מהלך האירועים לאחר הגעתו של הליודורוס לירושלים לא ברור, אולם הליודורוס נכשל, או ויתר על משימתו, וחזר לאנטיוכיה בידיים ריקות.
כישלון תוכניתו הראשונה של שמעון לא ריפה את ידיו, והוא העלה האשמות חדשות באוזני השלטון הסלאוקי נגד חוניו, שלפיהן חוניו נהג עם הליודורוס בחוסר כבוד, ושהוא חותר תחת השלטון הסלאוקי.
האשמות אלה הובילו להבאשת ריחו של חוניו אצל הסלאוקים.
מצבו הפוליטי של חוניו הידרדר, מעמדו כמנהיג נחלש, הנציב אפולוניוס הראה כוונות ממשיות להתערב בענייניה הפנימיים של יהודה, וסכנה של מלחמת אזרחים ביהודה הייתה בפתח.
חוניו החליט לנסוע לאנטיוכיה כדי לפרוש את גרסתו לאירועים בפני המלך סלאוקוס, ועל ידי כך לחזק את מעמדו בפני השלטון.
אולם סלאוקוס הרביעי מת באותה שעה, ואחיו אנטיוכוס אפיפנס עלה לשלטון (בשנת 175 לפנה"ס).
מדיניותו של אנטיוכוס כללה יד קשה כלפי מצדדי בית תלמי, וחוניו, שאהד את תלמי, סבל מכך.
בני טוביה ניצלו את העדרו, ויחד עם אחיו המתייוון של חוניו, יאסון, השתלטו על משרת הכהונה הגדולה.
יאסון נסע לבקר את אנטיוכוס, והצליח, תמורת הגדלת כמות המס המובטחת, לקנות ממנו את משרת הכוהן הגדול.
מעשיו של חוניו כתגובה לאירועים אלה אינם ברורים; לפי ספר "חשמונאים ב" הוא ברח לספרטה, אולם נראה שבשלב מסוים חזר לאנטיוכיה וחי שם בגלות.
יאסון הודח אחרי שלוש שנים על ידי אחיו של שמעון, המתייוון הקיצוני מנלאוס.
מנלאוס ניצל את שליחותו בידי יאסון אל אנטיוכוס כדי לקנות את הכהונה לעצמו בכסף רב יותר, דבר שגרר מלחמת אזרחים בין יאסון למנלאוס, שמנלאוס ניצח בה.
אולם מנלאוס לא היה יכול לעמוד בתשלומים שהתחייב לשלם לשלטון הסלאוקי, ונאלץ לנסוע לאנטיוכיה כדי להסדיר את חובותיו.
כשהגיע מנלאוס לאנטיוכיה, הוא הצליח לדחות את מועד תשלום המיסים על ידי שיחודו של אנדרוניקוס, פקיד סלאוקי גבוה שמילא את מקום המלך בהיעדרו, בכלים מבית המקדש.
חוניו, שישב אז באנטיוכיה, יצא נגד מעשיו של מנלאוס, ונזף בו בפומבי על שימושו בכלי בית המקדש, הקדושים ליהודים, כשוחד.
נזיפה זו השאירה רושם רב על הקהילה היהודית באנטיוכיה וביהודה.
לאחר מעשה זה ברח חוניו, שחשש מנקמתו של מנלאוס, לעיר דאפנה שליד אנטיוכיה כדי להתגונן ממנו.
מנלאוס חשש שחוניו, הכהן הגדול החוקי, יוכל לנצל את הסתבכותו בענייני המיסים כדי לשכנע את המלך הסלאוקי להחזירו לכהונתו.
כדי למנוע מהלך כזה, הוא שיחד את אנדרוניקוס על מנת שיהרוג את חוניו.
זה הוציא את חוניו ממחבואו בהבטחות שווא, והוציאו להורג באנטיוכיה.
לפי הסיפור ב"מלחמות היהודים" של יוספוס פלביוס, בנה חוניו השלישי את מקדש חוניו במצרים, אולם סיפור זה מפוקפק וסותר גרסאות אחרות של המקורות (כולל גרסתו המאוחרת של יוספוס בעצמו ב"קדמוניות היהודים"), שמציינות את חוניו הרביעי, בנו של חוניו השלישי, כמקים המקדש.
החשיבות ההיסטורית של מאורעות חיי חוניו היא העובדה שהדחתו היוותה תקדים מסוכן בתולדות משרת הכהונה הגדולה.
עד ימיו של חוניו הייתה המשרה מועברת בירושה, כאשר השליט הסלאוקי רק מאשר או דוחה אותה.
מעשיו של יאסון הפכו את משרת הכהן הגדול למשרת פקידות של המלך הסלאוקי, שכל המרבה במחיר יכול לקנותה.
תקדים זה היה פתח עתידי ומסוכן להתערבות של השלטון הזר הסלאוקי בעניינים הפנימיים והדתיים של יהודה.
עם תום שלטונו של חוניו נפתח עידן מלחמות האזרחים ביהודה בכלל, ובין תושבי ירושלים בפרט.
הדחתו והריגתו של חוניו העמיקו את הקרע בין המתייוונים הקיצוניים למתייוונים המתונים, ואת הפער שנוצר בין העם לשכבות האצולה.
חומת סוּגרים היא מערך הגנתי המורכב משתי חומות, חיצונית ופנימית.
בתוך החלל הריק שבין החומות הוצבו קירות חוצצים, במטרה ליצור חדרים.
לתוך החדרים הייתה גישה מדלתות תוך-עירוניות.
החדרים הפנימיים שימשו כחדרי אחסון, או מגורי חיילים בעתות שלום.
בעתות מלחמה מולאו בעפר וכך ספקו לעיר הגנה רבה יותר מכל חומה מוצקה.
כמו כן, מבנן הפשוט הנמיך את מחיר בנייתן.
לתוך החומה לרוב הוכנסו מגדלים רבים שרוחבם עלה על רוחב החומה.
נוסף למגדלים, שולבו בחומה שערי תאים.
המוקדמות במערכות הללו נמצאו בתל אל פול, כנראה אתר "גבעת שאול", לקראת תום תקופת הברזל I.
מופעים מוקדמים נוספים של חומת הסוגרים בני המאה העשירית נמצאו גם בנחל ארנון (מואב הקדומה), העי (א-תל), המצפה (א-נצבה ליד רמאללה), גבעון ומכמש (חרבת א-דווארה).
מאוחר יותר, בתקופת הברזל II, הפכה החומה לאופיינית עבור ערי המלכות החשובות כמגידו, גזר וחצור.
היא ממשיכה להופיע באופן בולט במאות ה-8 וה-7 לפני הספירה.
יגאל ידין שיער כי בניין החומות הללו היה חלק יחיד במינו ממפעל הבנייה של המלך שלמה, כפי שמתואר במלכים א', ט', ט"ז : "...לִבְנוֹת...וְאֶת-חָצֹר וְאֶת-מְגִדּוֹ, וְאֶת-גָּזֶר".
ארכאולוגים מאוניברסיטת תל אביב שללו את התיקוף של ידין לגבי מערכות הגנה שכאלו, ובייחוד שערי תאים, באתרים דוגמת אשקלון.
הארכאולוגים ישראל פינקלשטיין ודוד אוסישקין תיארכו את מרבית מרכיבי השכבה המכילה את השער התאי במגידו למאה התשיעית לפנה"ס.
היותה של מגידו המפתח לחקר ארכאולוגיית הממלכה המאוחדת משפיע על תארוכי בניין החומות.
ארכאולוגים אחרים כמו עמיחי מזר טענו שאי אפשר לאשש בוודאות את התיאוריה של ידין, אולם מאידך הממצאים לא החלטיים מבחינת תארוך כדי לשלול אותה על סף.
לכן לדעתם אף היום ניתן להחזיק בדעה זו.
חוני (חוניו) המעגל היה חכם ארץ-ישראלי אשר נחשב לבעל מופת, בן דורו של שמעון בן שטח מן המאה ה-1 לפנה"ס, שחי בתקופת הזוגות.
על פי המשנה, היה חוני בעל היכולת להביא לכך שתפילותיו תתקיימנה, ובשנת הבצורת הקשה התפלל על ירידת הגשמים ונענה.
בתלמוד הבבלי מצוינת גם גדלותו בתורה, ונכתב שהוא היה בעל הסבר בהיר, ושהיה מתרץ כל קושיה שהקשו לו בבית המדרש.
על פי המשנה, פנה הציבור אל חוני שיתפלל שיירדו גשמים, חוני שהאמין בכל ליבו שתפילותיו ייענו, אמר לעם להכניס את תנורי הפסחים (תנורי צלייה הנמצאים בחצרות) אל הבית כדי שלא ייהרסו מחמת הגשמים.
לאחר שהתפלל ולא נענה, פנה חוני לדרך לא מקובלת, הקיף עצמו במעגל, ונשבע שלא ייצא מתוכו עד שירד הגשם.
תחילה ירדו טיפות בלבד, אחר כך גשמי זעף, וחוני דייק את בקשתו שוב ושוב עד שירדו גשמי ברכה.
לאחר זמן, ביקשו העם שיתפלל שייפסקו הגשמים, וחוני לא נענה לבקשה, כפי שפתחה המשנה: .
על פי התלמוד הירושלמי, הסיבה שלא נענתה תפילתו של חוני בתחילה היא "לפי שלא בא בענוה", כלומר שלא נהג בענווה כשהיה סמוך ובטוח שייענה, וכשהחל להתחטא ולהתחנן, נענתה תפילתו.
על פי הסכוליון של מגילת תענית, ירידת הגשמים בעקבות תפילת חוני הביאה לקביעת יום טוב באותו התאריך, כ' באדר.
לסיפור מקבילה מצומצמת יותר בתוספתא: "מעשה בחסיד אחד, שאמרו לו: התפלל, שיֵרדו גשמים.
אמרו לו: "כשם שהתפללתה עליהן, שירדו – כך התפלל עליהן, וילכו להם".
אמר להם: צאו וראו— אם עמד אדם על קרן העופל משקשק את רגליו בנחל קדרון – אנו מתפללין שלא ירדו גשמים.
אבל, בטוחין אנו שאין המקום מביא מבּוּל לעולם; שנאמר: (בראשית ט טו): "ולא יהיה עוד המים למבול".
גרסה מורחבת של הסיפור מופיעה בתלמוד הבבלי:
פעם אחת יצא רוב אדר ולא ירדו גשמים.
שלחו לחוני המעגל: "התפלל וירדו גשמים".
עג עוגה (מעגל) ועמד בתוכה כדרך שעשה חבקוק הנביא שנאמר (חבקוק ב) "על משמרתי אעמדה ואתיצבה על מצור וגו'".
אמר לפניו: "רבונו של עולם, בניך שמו פניהם עלי שאני כבן בית לפניך.
נשבע אני בשמך הגדול שאיני זז מכאן עד שתרחם על בניך".
אמרו לו תלמידיו: "רבי, ראינוך ולא נמות; כמדומין אנו שאין גשמים יורדין אלא להתיר שבועתך" אמר: "לא כך שאלתי אלא גשמי בורות שיחין ומערות".
ירדו בזעף עד שכל טפה וטפה כמלא פי חבית ושיערו חכמים שאין טפה פחותה מלוג.
אמרו לו תלמידיו: "רבי, ראינוך ולא נמות; כמדומין אנו שאין גשמים יורדין אלא לאבד העולם".
אמר לפניו: "לא כך שאלתי, אלא גשמי רצון ברכה ונדבה".
ירדו כתיקנן עד שעלו כל העם להר הבית מפני הגשמים.
אמרו לו: "רבי, כשם שהתפללת שירדו כך התפלל וילכו להם".
אמר להם: "כך מקובלני שאין מתפללין על רוב הטובה, אף על פי כן הביאו לי פר הודאה" (פר כקרבן תודה על נס ירידת הגשמים לאחר הבצורת.
הודאה מלשון וידוי, על עוון בקשת הפסקת הגשמים הנתפסת ככפיית טובה).
סמך שתי ידיו עליו ואמר לפניו: "רבש"ע, עמך ישראל שהוצאת ממצרים אינן יכולין לא ברוב טובה ולא ברוב פורענות.
כעסת עליהם – אינן יכולין לעמוד, השפעת עליהם טובה – אינן יכולין לעמוד.
יהי רצון מלפניך שיפסקו הגשמים ויהא ריוח בעולם".
מיד נשבה הרוח ונתפזרו העבים וזרחה החמה ויצאו העם לשדה והביאו להם כמהין ופטריות".
המשנה מסיימת את המעשה בנימת ביקורת מסוימת מצידו של שמעון בן שטח על המעשה, לצד דברי שבח: .
שמעון בן שטח ראה בכך התנהגות שראויה לנידוי, אך לא נידה את חוני שכן לדבריו ניתן לראות את התנהגותו גם כשל בנו האהוב של המלך הנענה לבקשותיו, וכי עליו נאמר הפסוק "ישמח אביך ואמך ותגל יולדתך" ().
על פי רש"י, הבעייתיות שבמעשה נובעת מהתמקחות והמשא ומתן עם הקב"ה ("לא כך שאלתי").
המאירי ביאר שהבעיה הייתה ש"אף על פי שראוי להתפלל, אין ראוי לצדיק להחזיק עצמו כל כך בבטוח שיהא מדבר דרך גזירות".
בין החוקרים היו שהעריכו שההסתייגות של שמעון בן שטח נבעה ממאבקו בדומיננטיות של כתות חסידיות קיצוניות ובכתות מאגיות, ומעשה המופת של חוני היה עלול להתפרש שלא כהלכה כמעשה כישוף או מאגיה ולהביא לחיזוק של הלכי רוח כאלה.
למרות נימת הביקורת המסויגת, שימש סיפורו של חוני מקור לאמונה בכוחו של הצדיק.
על פי התלמוד הבבלי: "תנו רבנן: מה שלחו בני לשכת הגזית לחוני המעגל?
'ותגזר אומר ויקם לך, ועל דרכיך נגה אור'.
ותגזר אומר – אתה גזרת מלמטה והקדוש ברוך הוא מקיים מאמרך מלמעלה".
ומכאן למדו שצדיק גוזר והקב"ה מקיים.
תפילתו של חוני נעשתה לסמל לתפילה הבוקעת שערי שמים, ובשלהי תקופת הגאונים אף הכלילו את מעשה חוני בפיוטי הסליחות: "צעקתי הקשב, כצעקת חוני המעגל", "והעונה בתוך מעגל לחוני, בעת נשבע בשמך רב פעלות".
בתלמוד הבבלי מופיעה אגדה באשר למותו של חוני, לפיה כאשר הלך חוני בדרך ראה אדם נוטע חרוב, ושאל אותו מדוע הוא עושה כן, שכן החרוב יישא פרי רק בעוד שבעים שנה.
האדם אמר שהוא נוטע את החרובים לדורות הבאים, והוסיף את האמרה המפורסמת: .
ישב חוני, התנמנם והתעורר כעבור שבעים שנה.
כאשר קם משנתו, מצא את נכדו של אותו אדם כשהוא לוקט מפירות-החרוב.
משנכנס לבית המדרש, תירץ חוני כל קושיה שעלתה בבית המדרש.
אמרו החכמים שהמאמרים מיושבים וברורים - משל היה פה חוני המעגל, שהיה מיישב ומברר את הדברים בזמנו.
כאשר אמר להם כי הוא חוני, איש לא האמין לו, ומרוב צער, התפלל חוני וביקש שימות, ואכן הוא מת.
בעקבות כך, טבע רבא את האימרה "או חברותא או מיתותא" (או חבר או מיתה).
לפי התלמוד הירושלמי () מאורע זה אירע לחוני המעגל הקדום, אבי אביו של חוני המעגל, שהתפלל גם הוא על הגשמים, ושבעים השנים שבהן הוא נם, היו שבעים שנות הגלות.
הוא נרדם חבוי במערה – שאליה נכנס להתגונן מגשמים – סמוך לחורבן הבית הראשון והקיץ בה, לאחר בניין הבית השני.
לפי נוסח זה, כאשר טען שהוא חוני, אמרו לו שידוע, שכאשר חוני היה נכנס לעזרה בבית המקדש, הייתה העזרה מאירה.
נכנס לכן לעזרה והיא אכן האירה, ואז קרא על עצמו את הכתוב בתהילים (): "בשוב ה' את שיבת ציון היינו כחולמים".
התלמוד הבבלי מספר כי גם נכדיו של חוני, אבא חלקיה וחנן הנחבא, היו צדיקים שתפילתם נשמעת בעת עצירת גשמים, שאותה ניצלו בני דורם כדי שיתפללו עליהם.
יוסף בן מתתיהו מספר על חוני בספרו "קדמוניות היהודים", בתיאור אירועי המצור שהטילו הורקנוס השני החשמונאי ובן בריתו חרתת השלישי מלך הנבטים, על אחיו של הורקנוס, אריסטובולוס השני, בירושלים, בימי הפסח של שנת 65 לפנה"ס:
"וצדיק אחד חביב-אלוהים, חוניו (חוני) שמו, שהתפלל פעם לאלוהים בשעת עצירת גשמים שיסיר את הבצורת, ואלוהים שמע לקולו והמטיר גשם, חוני התחבא בראותו שהמהומה עומדת בתוקפה.
והוא הובא למחנה היהודים והם דרשו ממנו, שכשם שהתפלל והפסיק את הבצורת כך יערוך תפילות נגד אריסטובולוס ובני-סיעתו המורדים.
וכשהתנגד וסירב, הכריחו אותו ההמון.
אז עמד בתוכם ואמר: 'אלוהינו מלך העולם, מאחר שאלה העומדים אתי הם עמך והנצורים כוהניך, בבקשה ממך, שלא תשמע את אלו נגד אלו ולא תקיים מה שמבקשים אלו נגד אלו'.
וכשעמד והתפלל תפילה זו הקיפו אותו הרשעים שביהודים והרגוהו בסקילה.
מיד נפרע מהם האלוהים על אכזריותם והטיל עליהם עונש על רצח חוניו (חוני)...
שלח רוח גדולה וחזקה והשמיד את כל תבואת הארץ", מה שגרם לבצורת ארוכה, ולמותם של רבים.
יצחק אייזיק הלוי טען שדבריו אלו של חוני המעגל מייצגים את גישתם של חכמי התורה למלחמה בין האחים שהייתה להתרחק מכל מעורבות בעניין.
על פי דברי יוסף בן מתתיהו (שחי כ-150 שנה לאחר מות חוני), מותו של חוני היה בסמוך לירושלים.
ובכן, נראה כי במאה ה-15 הייתה מסורת על מקום קבורתו באזור הר הזיתים שבירושלים.
רבי יצחק בן אלפרא, שביקר באזור בשנת 1441 לערך, מציין את קבר חוני בעמק יהושפט בסמוך ליד אבשלום וקבר זכריה.
בנימין מטודלה, שביקר באזור הגליל סביב שנת 1170, מציין את קברו של חוני בבית הקברות של עלמה, בסמוך לקבריהם של רבי אלעזר בן ערך ורבי אלעזר בן עזריה.