tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
חיכוכים בין שלושת חברי הטריומווירט, וכן ירידת קרנה של הדיקטטורה בקרב ההמונים, ולחץ חיצוני מצד שכנותיה של פולין – גרמניה הנאצית וברית המועצות, גרמו לירידת קרנו של המשטר, שהפך לשמרני ואוטוריטרי יותר, ואיבד את הקסם שהיה לו בעיני ההמון הפולני בימי פילסודסקי.
רידז ניסה להתחבר ל"מפלגת האיכרים", אשר הייתה בעלת גוון מרכזי וליברלי, ואשר הייתה המפלגה השלטת בעת "הפיכת מאי" שיזם פילסודסקי, אך משמגעים אלו כשלו, פנה אל הימין הקיצוני, והתחבר ל"מפלגת האיחוד הלאומי" OZN, בעלת הגוון הפשיסטי.
מ-1938 ואילך הייתה כת הקצינים השלטת בפולין מחולקת ל"אנשי הנשיא" ו"אנשי המרשל", כשביניהם מאזן שר החוץ בק.
ממשל זה לא מצא כל פתרון לבעיות הפנים של פולין – היחס למיעוטים, הכלכלה המקרטעת, האבטלה, פיגורה של פולין אחר שכנותיה בתיעוש, ולבעיות החוץ שלה, שהפכו לבעיות קיומיות, ככל שהתחזק משטרו של אדולף היטלר במערב.
לאחר הסכם מינכן בשנת 1938, אשר ביתר את צ'כוסלובקיה (ואשר פולין קיבלה בו נתח קטן מן המדינה המבותרת, באזור המריבה בזאולז'ה), נראה היה בבירור כי יעדו הבא של היטלר הוא פולין.
עוד בינואר 1939 ביקר יואכים פון ריבנטרופ בפולין והעלה דרישות באשר למסדרון הפולני ולעיר החופשית דנציג.
במרץ 1939 כבשו הנאצים את בוהמיה ומוראביה ויצרו את מדינת הלוויין סלובקיה.
פולין הייתה מוקפת עתה משלושת עבריה בגרמניה הנאצית ומדינות הלוויין שלה, ומן המזרח גבלה בברית המועצות.
רידז ראה בבירור את הסכנה הנשקפת לפולין, אך סירב לדרישות ברית המועצות לאפשר תנועת חיילים דרך שטחה של פולין במקרה שזו תותקף על ידי גרמניה.
"ברגע שאלו ייכנסו לפולין, לעולם לא יעזבו אותה", התנבא.
ב-1 בספטמבר 1939 כאשר פלשו הגרמנים לפולין, רידז הוכרז כמפקד עליון של הכוחות הפולנים.
ב-7 בספטמבר נאלץ לעזוב את ורשה יחד עם ממשלתו.
בשלב זה החל לאבד את השליטה בכוחות.
מן העיר ברסט ליטובסק הורה ב-11 בספטמבר כי על ורשה יש להגן בכל האמצעים.
הוא ציפה להגן על ורשה ולהחזיק בה חודשים מספר, בתקווה להתקפה של בריטניה וצרפת על הכוחות הגרמניים, שהשתמעה מן הערבות הבריטית והצרפתית שניתנה לשלמות גבולותיה של פולין.
תקווה זו הייתה מנותקת מן המציאות.
הצבא הפולני עליו פיקד רידז היה צבא מיושן, ולא היה ערוך לטקטיקות הבליצקריג הגרמניות שכללו תנועה מהירה של טנקים ומטוסים, כיתור כוחות האויב והשמדתם.
פולין הייתה המקום הראשון בו נוסו טקטיקות אלו.
מחשבתו הצבאית של הצבא הפולני הייתה מפגרת ומיושנת, ורבות מיחידותיו כללו פרשים, שלא היו יעילים בתנאי הלוחמה המודרנית.
מעבר לכך – לא הייתה כל תוכנית בריטית וצרפתית לתקוף את גרמניה.
הצרפתים הסתפקו בתנועה סמלית של כוחות בחבל הסאר, כיבוש מספר כפרים נטושים, ללא כל התנגדות, ונסיגה מיד לאחר מכן.
ב-17 בספטמבר הצטרפה ברית המועצות לגרמניה, והתקיפה את פולין מן המזרח.
עתה היה ברור אף לרידז שגורל מדינתו נחתם.
הוא פקד על צבאו לסגת אל הגבול הרומני ולהימנע מלהילחם ברוסים (ואכן רבים מהם הצליחו להימלט לארצות המערב דרך רומניה ובולגריה, ולהמשיך שם בלחימה).
ב-18 בספטמבר חצה רידז את הגבול לרומניה, ונכלא.
רידז קיבל על עצמו את מלוא האחריות לתבוסת צבא פולין.
על אף שצבאו הותקף משני עברים בידי הצבאות החזקים והמודרניים ביותר באירופה.
מכלאו ברומניה החל ביצירת מחתרת פולנית בהתבסס על קצינים שהיו נאמנים לו פוליטית.
ב-27 באוקטובר העביר את כל סמכויותיו כמפקד לולדיסלב שיקורסקי, שהיה לראש הממשלה הפולנית הגולה (ובשנים הקודמות היה אחד ממבקריו החריפים של משטר ה"סנאציה" שרידז היה אחד מראשיו).
רידז הועבר ממחנה שבויים לווילה של ראש הממשלה הרומני לשעבר, נמלט ממנה ב-10 בדצמבר 1940, וחצה את הגבול להונגריה.
שיקורסקי לא ראה את ההימלטות בעין יפה, ושלח מכתב לסטפן רובצקי, מפקד כוחות המחתרת הנאמנים לשיקורסקי בפולין, "ארמייה קריובה" (אשר בשלב זה כונתה ZWZ, ראשי תיבות של "איגוד ללוחמה מזוינת"), בו מסר לרובצקי כי יראה בשובו של רידז משום חבלה בעבודתו, ודרש מרידז להגיע אל שטח שבשליטת האימפריה הבריטית.
בינתיים הגיע רידז לפולין בחשאי, ויתר על דרגת המרשל, והחל משתתף בפעולות המחתרת כחייל פשוט.
חמישה שבועות לאחר הגעתו לוורשה, ב-2 בדצמבר 1941 מת מהתקף לב פתאומי.
הוא נקבר תחת השם הבדוי "אדם זביסה".
עד 1991 נשא קברו שם זה, אך לאחר נפילת הקומוניזם הוקמה על קברו מצבה ראויה הנושאת את שמו.
רידז היה נשוי למרתה תומאס, אשר מתה בעיר ניס בצרפת בתאונת דרכים בשנת 1951. לזוג לא היו ילדים.
המוניטין שיצאו לרידז לאחר מותו הושפעו מיריבותו עם שיקורסקי.
בעיני החוגים הקרובים לממשלה הפולנית הגולה, היה שמו קשור בדיכוי של משטר הסנאציה בשנות השלושים, והוא נתפס כמי שנטש את חייליו בשדה הקרב בשנת 1939. בעיני הקומוניסטים ששלטו בפולין לאחר מלחמת העולם השנייה היה רידז מאוס בשל השתתפותו במלחמה הפולנית-סובייטית.
כיום נראה כי ישנה הערכה מחודשת לפעילותו מצד המשטר הפולני שקם לאחר נפילת הקומוניזם, והיסטוריונים מייחסים לרידז חשיבות כפטריוט פולני, אשר פעל לטובתה של ארצו בתנאים קשים.
אדולף אגאי (בהונגרית: Ágai Adolf; (במקור אדולף רוזנצווייג; יאנושהלמה 1836 – 1916) היה סופר יהודי-הונגרי.
אגאי היה מייסד ועורך העיתון הסאטירי "בורשסם ינקו" (בהונגרית - Borsszem Jankó).
מפעלו הספרותי והפובליציסטי מוקדש בעיקרו למלחמת שחרור היהודים, ברוח ההתבוללות שהייתה בדורו.
ספריו לילדים ולבני הנעורים מלאים באהבת אדם ואסתטיות מוסרית.
על אף התנגדותו לציונות היה ממקורביו של הרצל, והשתתף בעיתונו של הרצל "די וֶלט".
אדולף שרל אדם (, מבטאים "אדאן" עם ן מאונפף; 24 ביולי 1803 – 3 במאי 1856) היה מלחין ומבקר מוזיקה צרפתי.
אדם, מלחין פורה של אופרות ובאלטים, נודע כיום בעיקר בבאלטים שלו, ז'יזל (1844) ו"שודד הים" (1856, יצירתו האחרונה), באופרה "העגלון מלונז'ימו" (1836) ובמזמור חג המולד "Cantique de Noël", הידוע בשמו האנגלי "O Holy Night".
נחשב למבשר ז'אנר האופרטה בצרפת (האופרה הקומית "הבית הכפרי" Le chalet).
אדם נולד בפריז לאביו ז'אן-לואי (1758–1848), מורה לפסנתר ממוצא גרמני, שנולד במוטרסהולץ, אלזס בשם יוהאן לודוויג אדם והיה גם הוא מלחין ופרופסור בקונסרבטואר של פריז.
אמו, אליזה לבית קוסט, הייתה אשתו השלישית של אביו, בת רופא.
כילד, נשלח על ידי הוריו לפנימיה בבלוויל ולאחר מכן למד בתיכון נפוליאון בפריז.
התחבר עם אחד התלמידים, אז'ן סי, לימים סופר מפורסם.
בתקופה זאת למד כמה מיסודות המוזיקה אצל חברו, המלחין לעתיד פרדינאן ארולד (Ferdinand Hérold), זאת בניגוד לרצון אביו, שהתנגד בתוקף לשאיפות המוזיקליות של בנו.
אדם התקשה בלימודים בבית הספר ולבסוף, אחרי תחנונים רבים מצידו, הסכים אביו להוציאו מהתיכון ולאפשר לו ללמוד מוזיקה באופן פרטי, בתנאי שההלחנה תהווה בשבילו תחביב בלבד ולא מקצוע.
אדם התקשה להתמיד גם בשיעורי מוזיקה אלה.
על אף כישרון מוזיקלי טבעי, התקשה בקריאת סולפג' ולא רצה להשקיע יותר מדי מאמצים בלימוד התחום החביב עליו.
כעבור כמה שנים סבר שהגיע לרמה גבוהה דיה בנגינה בפסנתר והוזמן לאלתר על עוגבים בכמה כנסיות של פריז.
אחרי שקיבל שיעורי הרמוניה אצל ז'אק וידרקהר (Widerkehr), נכנס בסופו של דבר בשנת 1817 לקונסרבטואר של פריז.
מסגרת הלימוד שם התאימה לו יותר והוא הצליח להסתגל, אם כי לא בלי מאמצים.
אחרי שלמד קורס הרמוניה אצל אנטון רייכה, התחיל אדם לחבר אריות ודואטים, סצנות מוזיקליות, שהצטיינו פחות בסגנון ויותר בפשטות המנגינות.
מלחין האופרה הנודע פרנסואה-אדריאן בואלדייה זיהה ניצוצות של כישרון אמיתי בניסיונות אלה של הצעיר ולקח אותו תחת חסותו.
בקורס שלו להלחנה מצא אדם סוף-סוף קרקע פורייה להעמיק בה ולשכלל את אמנותו.
המורה והתלמיד התאימו זה לזה בגלל היותם שניהם "מלודיסטים" - מוכשרים בכתיבת לחנים למילים ובעלי חוש בימתי מפותח.
כשהציג מועמדותו לפרס רומא להלחנה של האקדמיה לאמנויות יפות, עמדו השופטים על הדמיון בין סגנונו לזה של מורו, בואלדייה.
לאכזבתו, האופרה שכתב, Le mal du pays ("הגעגועים לחבל הארץ") זכתה רק בפרס השני.
עם זאת, הוא התאושש תוך זמן קצר מאכזבתו והשלים עם רוע הגזרה מתוך מחשבה, כי במקום לטייל באירופה על חשבון המדינה, יוכל להתפנות מיד לקריירה של מלחין ולחבר יצירות בימתיות, כפי שרצה.
בגיל 20 התחיל לעבוד כנגן משולש בתזמורת של הגימנסיה לדרמה, שם התמנה בהמשך למנצח המקהלה ולקורפטיטור.
במשך הזמן התוודע לכמה משוררים ומחזאים, שהביאו לו שירים ויצירות אחרות להלחנה.
המנגינות שיצר בדרך זו ששימשו אותו בוודווילים כמו Le batelièr, Caleb, Le Hussard de Felsheim והפכו ללהיטים.
כמו מלחינים צרפתים רבים, השתכר אדם למחייתו בעיקר בנגינת עוגב.
ב-1825 עזר לבואלדייה להתקין חלקים מן "הגברת הלבנה" ועיבד את הפרטיטורה שלה לפסנתר.
הכסף שהשתכר במשימה זו אפשר לו לתור את אירופה.
בז'נבה פגש את אז'ן סקריב, מחזאי ולבריתן, שיהיה לשותפו לכתיבת אופרות בשנים הבאות.
עד 1830 השלים 28 יצירות לתיאטרון.
בעזרת גיסו, פרנסואה לאפורט, שהיה מנהל מוזיקלי בקובנט גארדן, הועלו בשנת 1832 שתיים מיצירותיו על הבמה בלונדון, ובהמשך לכך חיבר בלט בשם "פאוסט", שהוצג בשנת 1833 בתיאטרון הוד מלכותו בלונדון.
אחרי מריבה עם מנהל האופרה של פריז, השקיע אדם את כספו, בתוספת סכום נכבד שלווה, בפתיחת בית אופרה שלישי בפריז: "התיאטרון הלאומי".
הבית נפתח ב-1847 אבל נסגר בגלל מהפכת 1848 ואדם שקע בחובות כבדים.
מאמציו להיחלץ מן החובות כללו עיסוק קצר-ימים בעיתונאות.
מ-1849 עד מותו בפריז, לימד קומפוזיציה בקונסרבטואר.
משערים כי עומס העבודה עלה לו בבריאותו.
הוא נפטר בשנתו בגיל 53.
"מזמור חג המולד" שלו, "Cantique de Noël" התחבב על הקהל בעולם כולו וייתכן שהיה לשידור המוזיקה הראשון ברדיו.
1847 - אות לגיון הכבוד בדרגת אביר
פרנצ'סקו רלי - הלקסיקון הביוגרפי של אנשי שם בתחומי השירה, הדרמה, המוזיקה, הבלט והעיתונות באיטליה בשנים 1800 - 1860, טורינו 1860. הערך אדולפו קרלו אדם, ע' 2–3)
אדוונט היא העונה החגיגית שלפני חג המולד, המצוינת במרבית הכנסיות המערביות, כולל הכנסייה הקתולית הרומית, הכנסייה האנגליקנית וחלק גדול מהפלגים הפרוטסטנטיים, אם כי לא בקרב האוונגליסטים ועוד כמה פלגים.
לשיטת כמעט כל הכנסיות, תקופת האדוונט מתחילה ביום ראשון הרביעי שלפני חג המולד, ללא קשר למספר השבועות המדויק, ונמשכת עד ערב החג עצמו.
הוא מהווה את פתיחת השנה הליטורגית בכנסיות המערביות.
מקור המונח בלטינית במובן של "ביאה" או "הגעה".
זהו תרגום המילה היוונית "פארוסיה" (παρουσία), הביאה השנייה.
הציפייה היא משולשת: האירוע הפיזי של לידת ישו בבית לחם בעבר, קבלתו בלב המאמין בהווה, והציפייה לביאתו בשנית בעתיד.
התקופה היא אחת משתי העונות החשובות של הלוח הליטורגי הנוצרי, יחד עם התענית שלפני הפסחא.
תקופת האדוונט מצוינת במסורות רבות לפי השיוך הכנסייתי והאזור הגאוגרפי.
אצל לותרנים ואחרים נהוג להעניק לילדים "לוח שנה של תקופת האדוונט", ובאמצעותו הם יכולים לחשב את הימים שנותרו מ-1 בדצמבר עד חג המולד.
בבית ובכנסייה רבים תולים זרים חגיגיים עם ארבעה נרות, שכל אחד מהם מודלק מדי יום ראשון עד תום העונה.
הצבעים הליטורגיים (כלומר, הגוון המתחלף של מדי הכמורה, המפה על המזבח וקישוטים בתוך הכנסייה) הנהוגים בזמן האדוונט הם סגול או כחול.
ישנן תפילות מיוחדות רבות לעונה, לפי נוהגי הכנסיות השונות, ומקראות מכתבי הקודש.
מקהלות מתחילות לשיר מזמורים ברוח החג ברחובות.
ישנן מסורות עממיות רבות שהתפתחו והתווספו לאדוונט, כמו גם תוספות חילוניות שהתקבעו, בהן עריכת קניות לחג, השמעת שירי חג המולד של הלהקות הפופולריות, והפקת סרטים ברוח משפחתית.
בכנסיות המזרחיות השונות נוהגים לצום ארבעים יום בטרם חג המולד, ואין מקבילה מדויקת לתקופת האדוונט.
בעבר נהגו גם הקתולים המערביים לצום ולהתענות בתקופה זו, ויש שעדיין מקפידים על כך במועדים שונים, בהם ה-7 בדצמבר (ליל העיבור ללא חטא) וה-24 בדצמבר, ערב חג המולד.
אדוורד פרנטס (פרנץ) רנטגן (בהולנדית: Edvard Frants Röntgen, 12 ביוני 1902, אמסטרדם – 14 בספטמבר 1969, מראנו) היה צ'לן הולנדי.
אדוורד פרנטס היה בנו הרביעי של המלחין יוליוס רנטגן, וקרוי על שמם של המלחינים הנורווגים אדוורד גריג ופרנטס בייר (Frants Beyer), רעיו של אביו.
משסיים את לימודיו התיכוניים בעירו למד צ'לו בקונסרבטוריון של אמסטרדם עם מורים שונים, ובהם איסאק מוסל (Isaac Mossel).
בשנת 1922 סיים בהצטיינות את חוק לימודיו.
כמו כן היה תלמידו של פבלו קזאלס.
משנת 1924 ועד לפרישתו בשנת 1967 ניגן בתזמורת הפילהרמונית של האג, שם שימש בתפקידו האחרון כמשנה לצ'לן ראשון.
יחד עם שני אחיו, הכנר יואכים רנטגן והפסנתרן יוהנס רנטגן יסד אדוורד פרנטס את שלישיית הפסנתר "טריו רנטגן".
אדֶוֶורוּל (ברומנית: Adevărul, בתרגום מילולי: "האמת") הוא יומון רומני, שהוקם בבוקרשט בשנת 1888 על ידי אלכסנדרו בלדימן (1832–1898).
למעשה עיתון בשם זה הוצא כבר לאור ביאשי 16 שנה קודם לכן בשנים 1871–1872 אך ב-13 גיליונות בלבד.
"אדוורול" הופיע בבוקרשט בין 15 באוגוסט 1888 ובין 1916 ואחר כך שוב בשנים 1919–1937. אחרי שהוצא מחוץ לחוק על ידי הממשלה הימנית קיצונית בראשות גוגה - א.ק.
קוזה הופעתו חודשה אחרי הדחת הדיקטטורה של יון אנטונסקו, בין בשנים 1946–1951. בשנת 1951 חלק "אדוורול" את גורלם של העיתונים הלא קומוניסטים שהוצאו זה אחר זה מחוץ לחוק על ידי המשטר הטוטליטרי הקומוניסטי.
בעיתון "אדוורול" כתבו במאות ה-19 וה-20 כמה מגדולי הסופרים של רומניה – יון לוקה קאראג'אלה (חלק מהרשימות וההומורסקות - "Momente şi schiţe"), טודור ארגזי, ג'ורג'ה קושבוק, פנאיט איסטרטי, מירצ'ה אליאדה, ג'ורג'ה טופרצ'אנו, זכריה סטאנקו, מיכאיל סדוביאנו, ג'ורג'ה קלינסקו ואחרים.
בימים הראשונים אחרי המהפכה הרומנית בדצמבר 1989 העיתון "סקנטייה" ("Scînteia" – הניצוץ) שהיה עד אז הביטאון הרשמי של המפלגה הקומוניסטית הרומנית השלטת, שינה את שמו לזמן קצר ל""סקנטייה פופורולוי" (Scînteia Poporului – "הניצוץ של העם") והחל מ-25 בדצמבר 1989 התחיל להתפרסם תחת השם בעל המטען ההיסטורי "אדוורול".
העיתון, שהכריז על עצמו כעצמאי ואימץ קו פוליטי שמאלי, תמך בחזית ההצלה הלאומית" והיה בקורתי כלפי האופוזיציה האנטיקומוניסטית.
הוא נכתב במשך מספר שנים על ידי חברי המערכת של "סקנטייה" לשעבר.
עם הזמן העיתונאים הצעירים שלא היו קשורים ל"סקנטייה" השיגו רוב במערכת והעיתון התנתק ממורשת הביטאון הקומוניסטי.
העיתון הופרט לחלוטין בתקופת העורכים דומיטרו וינו וכריסטיאן טודור פופסקו.
ב-2005 בעקבות סכסוך במערכת עזבו אותו פופסקו, בוגדן קיריאק וחברי מערכת אחרים והקימו עיתון יריב בשם "גנדול" (Gândul "המחשבה").
בשנת 2006 "אדוורול" נקנה על ידי איש העסקים והפוליטיקאי דינו פטריצ'יו שהקים בהזדמנות הזאת את קונצרן המדיה "אדוורול הולדינג".
ב-6 בדצמבר 2010 הושקה מהדורה של העיתון גם ברפובליקת מולדובה.
העיתון בקישינאו מופיע ב-7,000 עותקים והוא הראשון הנערך ונכתב יחד על ידי עיתונאים מרומניה ורפובליקת מולדובה.
ל"אדוורול" יש גם מוסף לתרבות וספרות בשם "אדוורול קולטורל וארטיסטיק" (Adevărul Literar și Artistic).
חברת "אדוורול הולדינג" הקימה גם מהדורת סופשבוע בשם "ויקנד אדוורול" שהופיעה בהתחלה בשבתות, ומדצמבר 2011 בימי שישי.
באוקטובר 2012 העיתון יחד עם כל התאגיד "אדוורול הולדינג" נקנה על ידי איש העסקים כריסטיאן בורץ'.
האתר באינטרנט הוסיף פלטפורמת בלוגים.
החל מ-2008 פרסם העיתון את "אוסף אדוורול" - אוסף ספרים קלאסיים ופופולריים מהספרות הרומנית והעולמית, הנמכרים במחיר זול יחד עם העיתון של יום ה'.
בעיני העיתונאים של "אדוורול" משאל העם משנת 1866 שאישר ברוב קולות את עלייתו של קרול על כס השלטון ברומניה, היה "קומדיה בלתי מכובדת".
הם נמנעו מלכתוב "הוד מלכותו המלך" בראשי תיבות גדולים כפי שנהוג, וראו ב-10 במאי, החג הלאומי של הממלכה ויום הכתרתו של קרול - "יום אבל לאומי".
בדצמבר 1888 פרסם "אדוורול" רשימה של פגיעות כביכול שפגע קרול בכבודה של רומניה.
ב-10 במאי 1889 אנשי משטרה קנו 50 עותקים של העיתון ומסרו אותם ל"מפגינים" שהעלו אותם באש.
תפוצת "אדוורול" עלה ב-10 במאי בכל שנה, מסביבות 5,000 ל-25,000 או 30,000. אדוורול התפלמס עם העיתונים הגרמנים "נורדדויטשה אלגמיינה צייטונג" ו"קלנישה צייטונג" שהביעו חששות מפני רצח ממניעים פוליטיים של המלך קרול ודאג להרגיעם כי המאבק הוא אך ורק פוליטי, "האור היום, בדרך רחבת הידיים של דעת הקהל".
בשנת 1891 קרא העיתון להחרים את חגיגות מלאת 25 שנה לעליית קרול לשלטון.
העיתון הראשון בשם "אדוורול", ששמו היה כתוב לפי גרסאות מוקדמות של האלפבית הלטיני הרומני, הוקם בעיר יאשי ב-15 בדצמבר 1871. מייסדו, אלכסנדרו ו.
בלדימן, היה בעבר מפקד משטרת בוקרשט בימי שלטונו של אלכסנדרו יואן קוזה, ובלט כאנטי-מונרכיסט ובייחוד התנגד להבאת הנסיך הגרמני קרל מבית הוהנצולרן לרומניה להכתרתו כמלך רומניה.
בלדימן קרא להחזרה לשלטון של השליט הילידי הקודם, קוזה, שיצא לגלות גרמניה.
אולם בגלל מאמריו התקיפים נגד השליט החדש, הואשם בלדימן בפגיעה בכבוד השליט ובפעילות נגד החוקה משנת 1866. הוא לבסוף זוכה על ידי בית המשפט, אך עיתונו הפסיק להופיע אחרי הגיליון ה-13 מ-5 באפריל 1872.
העיתון "אדוורול" פורסם שוב בבוקרשט, רק כעבור 16 שנה, ושבע שנים אחרי הכרזת רומניה כממלכה.
הלוגו עם הכתיב Adevĕrul הכולל את האות ĕ שהפכה בתחילת המאה ה-20 לאנכרוניסטית, (שארית לגישה האטימולוגית המחוברת למקור הלטיני של המילה:וריטס veritas) נותר סמל מסחרי של העיתון עד סופו בשנת 1951.
במימונו של בעל בית הדפוס גריגורה לואיס שהסכים לספק אשראי לזמן קצר, העיתון הוקם שוב על ידי אלכסנדרו בלדימן, אך הפעם בשותפות עם אלכסנדרו אל.
יואן, בנו מחוץ לנישואים של השליט לשעבר אלכסנדרו יואן קוזה.
גם הפעם אימץ העיתון קו פוליטי בקורתי כלפי המלך קרול הראשון ו"השושלת הזרה".
צוות המערכת כלל את הסופר גריגורה ונטורה (כעורך ראשי), את בנו קונסטנטין (שחתם "איש גאלאץ"), וכעבור זמן קצר, גם את בעל הטור הפוליטי יוסיף הוסאר.
ב-15 בדצמבר 1888 העיתון שינה את הפורמט העמודים, ממס.6 למס.
10. ונטש את הפונט הקליגרפי לטובת הגופן standard serif ששימש אותו עד שנת 1951.
בגיליון הראשון הציג בלדימן את 15 היעדים של העיתון.
הוא קרא בין השאר לכינון מונרכיה נבחרת שבה תפקידי המפתח במדינה מאוישים על ידי מקומיים בלבד.
לפי גישה זו, בחר העיתון כמוטו את קריאתו של וסילה אלכסנדרי:
(רמז למוצאו הזר של המלך).
בעיני העיתונאים של "אדוורול" משאל העם מ-1866 שאישר ברוב את עלייתו של קרול על כס השלטון ברומניה היה "קומדיה בלתי מכובדת".
הם נמנעו מלכתוב "הוד מלכותו המלך" בראשי תיבות גדולים כפי שהיה נהוג, וראו ב-10 במאי, החג הלאומי של הממלכה ויום הכתרתו של קרול - "יום אבל לאומי".
בדצמבר 1888 פרסם העיתון רשימה של פגיעות כביכול שפגע קרול בכבודה של רומניה.
תפוצת "אדוורול" עלה ב-10 במאי בכל שנה, מסביבות 5,000 ל-25,000 או 30,000. "אדוורול" התפלמס עם העיתונים הגרמנים "נורדדויטשה אלגמיינה צייטונג" ו"קלנישה צייטונג" שהביעו חשש מפני הסתה לרצח המלך קרול ודאג להרגיעם כי המאבק הוא אך ורק פוליטי, "באור היום, במגרש הרחב של דעת הקהל".
מערכת העיתון החליפה כמה כתובות: שכנה בהתחלה בקאליה ויקטוריאי (Calea Victoriei), אחר כך ברחוב דואמניי (Strada Doamnei) (בניין בית הדפוס טיל וייס), ברחוב נואה (Strada Nouă), בשדרות ברטיאנו (Bulevardul Brătianu) וברחוב אניי (Strada Enei).
מאוחר יותר עבר לבניין סמוך לבנק הלאומי של רומניה, במספר חדרים בפסאז' וילאקרוס (Pasajul Vilacrosse).
בשנת 1892 פרץ משבר:מכיוון שלא רשם את הסמל המסחרי של העיתון, נאלץ בלדימן לעמוד בפני הופעת עיתון מתחרה בעל אותו השם, שהוצא לאור על ידי העיתונאי תומא בסילסקו.
בסילסקו היה בעבר שותף שלו וכיהן כמנהל בעיתונו.
ביוני 1892 בית משפט לבוררות הכריע לטובת בלדימן והורה לבסילסקו לסגור את עיתונו.
בחלוף הזמן עבר "אדוורול" מתמיכה בהחלפת המלך קרול בשליט ילידי לעמדה רפובליקנית מובהקת.
בשנת 1893 כחלק ממסע ציבורי רחב, שבמהלכו גייס מכתבי מחאה של קוראיו, הצליח "אדוורול" להשיג דחיית התוכניות להתרמה ציבורית לחגיגות אירוסי הנסיך פרדיננד עם הנסיכה מרי מאדינבורו.
בנוסף דגל "אדוורול" באותה תקופה במספר מאבקים רעיוניים פוליטיים וחברתיים, שנראו לו מהותיים לדמוקרטיה.
העיתון הזדהה גם כן עם מאבקם לאמנציפציה של הרומנים שמחוץ לממלכה הרומנית, בעיקר בטרנסילבניה תחת השלטון האוסטרו-הונגרי, קרא לממשלה להתנתק מהברית המשולשת עם גרמניה ואוסטרו-הונגריה ולהקמת פדרציה בלקנית שתכלול גם את רומניה.
"אדוורול" הביע עניין רב בחיים הקשים של הכפריים ברומניה: פרט לקריאה לרפורמה אגררית, גינה את התברואה המוזנחת האחראית לתחלואה גבוהה ולמגפות, הוקיע את שחיתות השלטונית.
העיתון הזדהה עם מרד האיכרים בשנת 1888 ודרש חנינת העצורים מימי המהומות.
"אדוורול" דגל גם ברפורמות בתחום החינוך והתנגד בתקיפות לשימוש בענישה גופנית בבתי הספר.
הוא התמקד גם בתנאי השירות הצבאי, גינה את ההתעללויות של קצינים בחיילים, את ניצול החיילים כמשרתים, וחשף את תנאי התברואה הגרועים בצבא שגרמה, בין היתר, לשיעור גבוה של דלקות לחמיות חמורות בקרב החיילים.
העיתון מחה נגד התנהגות יורש העצר פרדיננד שנתן סטירה לחייל שלא ביצע נכון את תרגילי הסדר.
העיתון תיחקר מקרים רבים של ניצול לרעה של סמכויות על ידי הרשויות וחשף עיוותים וטעויות בהחלטות של בתי המשפט.
הוא דגל באמנציפציה ליהודים, על יסוד הבחנה בין מה שהגדיר כמיעוט של יהודים "נצלנים" לבין הרוב המוכן להסתגל ולהתבולל.
בתקופת בעלותו של בלדימן, העיתון התגאה בעצמאותו כלפי שתי המפלגות הדומיננטיות בממלכה - המפלגה הלאומית-ליברלית (נציונל-ליברלית) והמפלגה השמרנית שתמכו בקרול הראשון או השלימו עם שלטונו.
גישה זו העניקה לעיתון מעמד מיוחד.
לפי האנקדוטות של התקופה, הלידר השמרני לסקר קטרג'יו נהג לקרוא "אדוורול" כל פעם שנמצא באופוזיציה, והפרשן הפוליטי של "אדוורול" אלברט הוניגמן היה העיתונאי הראשון ולמשך זמן רב היחיד שהורשה להתחכך בחברה הגבוהה שפקדה את המסעדה היוקרתית "קאפשה".
בפברואר 1889 ביקש ראש הממשלה תאודור רוסטי להשתיק את העיתון על ידי מעצר שרירותי של מפיציו בתירוצים פליליים מצוצים מן האצבע (כמו חשד לגנבה).
בשנת 1892 פתח העיתון מדור מיוחד לקריקטורות שגיבוריהן היו הדמויות הפוליטיות המשפיעות של התקופה.
תעוזתן הפחידה את ה"צינקוגרפים" הרומנים המעורבים בהדפסה, עד כדי כך שהמערכת נאלצה להכין את פלטות האבץ הנחוצות במעבדות בחו"ל.
באפריל 1893 יזמה ממשלת לסקר קטרג'יו מלחמה נגד "אדוורול".
העורך הראשי אדוארד דיוגנידה נעצר ונידון לשנת מאסר בהאשמות של המרדה, ושני עובדים של העיתון, בעל הטור יוסיף הוסאר והמפיץ הצעיר קרול שולדר, שהיו כמו רוב רובם של היהודים במדינה מחוסרי אזרחות רומנית, גורשו מן הארץ.
במאי 1894,לפי השמועות, מיוזמת הנהגת השמרנים, תקפו סטודנטים מאוניברסיטת בוקרשט את בניין מערכת העיתון, בתירוץ שפורסם בו מאמר בקורתי כלפי התנהגותם.
עם הזמן נקט "אדוורול" באמצעים כדי לבסס את יוקרתו כעיתון מתעד.
ביוני1894, פורסמה בדפי "אדוורול" בעיתונות הרומנית, כתבת חוץ בזמן אמת, אירוע שהיווה בכורה בעיתונות הרומנית: מדובר במברק מהעיתונאי הסוציאליסטי הצרפתי ויקטור ז'אקלאר, שדן ברצח של נשיא צרפת, סדי קארנו ובכניסתו לתפקיד של ז'אן קזימיר-פרייה.
תמונה של האחרון הופיעה בעיתון יום אחד בלבד אחרי עלייתו לשלטון.
בתחום התרבות, ניהל העיתון אג'נדה משלו, תוך שאיפה לקדם קריאת ספרות רומנית.
במהדורת יום ראשון פרסם "אדוורול" קטעי שירה ופרוזה מאת ג'ורג'ה קושבוק, חרלמב לקה, יואן נ.
בשנת 1893 העיתון עבר לכתובת חדשה:לבניין ברחוב אקדמיאי 24 (Strada Academiei).
בסביבות שנת 1893 כתבו בעיתון כמה מפעיליה המובילים של "המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרומנית של הפועלים", כמו קונסטנטין מילה והאחים אנטון ויואן בקלבאשה.
מילה נודע כחדשן בתחום התקשורת וכונה "אבי העיתונאות הרומנית המודרנית", כפי שנכתב לימים על מצבתו בבית הקברות בלו.
לאנטון בקלבאשה זוקפים בשנת 1893 את פרסום הראיון הראשון בהיסטוריה של העיתונים ברומניה.
באמצעות מילה, בלדימן ובקלבאשה תרם "אדוורול" לליכוד כוחות השמאל ברומניה במאבק למען זכות בחירה אוניברסלית.
אולם העיתון נאלץ להרפות מכך בגלל פרשת מעילה שבה היה מעורב אחד מעורכיו, קונסטנטין דוברסקו-ארג'ש, שהואשם כי השתמש לצרכיו האישיים בכספים שניהל מתוקף תפקידו.
ב-5 בינואר 1895 נודע כי "אדוורול" נקנה על ידי קונסנטין מילה, אך, אף על פי שהמוטו של וסילה אלכסנדרי הוסר מעמוד השער, השפיע אלכסנדרו בלדימן הפנסיונר עד יום מותו כעבור שלוש שנים, על המדיניות העצמאית של העיתון.
רבים מפעילי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית קיבלו במורת רוח את בשורת קניית העיתון על ידי מילה, מפני שחששו מתחרות עם הביטאונים הרשמיים של מפלגתם - "מונקה" ("Munca" - "העמל") ו, אחרי 1894 "לומיה נואה" (Lumea Nouă - העולם החדש).
בשלהי 1893 הופיעו ב"אדוורול" מאמרים מאת מחבר אלמוני ("הצופה ההיפוכונדרי"),, כנראה קונסטנטין סטרה, מייסד זרם ה"פופורניזם", שלעגו על התוכן האליטיסטי של "מונקה".
בסופו של דבר מילה גורש מן המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של הפועלים בטענה שבגד בסוציאליזם.
אנטון בקלבאשה, שקינא בבחירתו של מילה כיורשו של בלדימן, עזב את העיתון והפך לאחד ממבקריו הקולניים ביותר.
לעומת זאת בקלבאשה אחר, קונסטנטין בקלבאשה, נשאר והפך, תחת חסותו של קונסטנטין מילה, לעורך הראשי.
הוא נודע במיוחד בבקורתו על הקולוניאליזם העולמי, וכתב ברוח זו מאמרי ההזדהות עם המהפכה בפיליפינים.
שלוש שנים אחרי מותו של בלדימן, כך הגדיר מילה במאמר מערכת את "האני מאמין" של העיתון:
בשנת 1904 הוקמה החברה "אדוורול בע"מ" שנועדה להבטיח את שליטת המערכת על זכויותיה המסחריות.
בשנת 1898, אחרי שמילה השקיע את רווחי העיתון בנדל"ן, עזב "אדוורול" את הסביבה הצפופה שבו שכן אל בניין חדש שתוכנן בקפידה עבורו ברחוב סרינדאר (Strada Sărindar), הנושא בימינו את שמו של קונסטנטין מילה, והנמצא בין קאליה ויקטוריאי לגן צ'ישמיג'יו.
הבניין המרשים, שקיבל השראה מבניין "לה פיגארו" הפריזאי, היה הראשון מסוגו בתולדות התקשורת המודפסת ברומניה ואחסן לא רק את המערכת, אלא גם את בית הדפוס, את מחסני הנייר, משרדי ההפצה, חדר הדואר, וגם ספרייה, מספר ארכיונים, תחנת טלפון, וקפלה אורתדוקוסית רומנית.
פנים הבניין קושט לפי הוראותיו של מילה, בצורה מפוארת, וכוסה גם בפוסטרים שצוירו על ידי אמנים ידועים בעולם כמו טולוז-לוטרק ומוכה ועל ידי האמן המקומי ניקולאיה ורמונט שאייר לפעמים את העיתון.
בסביבות 1900 קנה מילה חלקת אדמה סמוכה עם בניין בית החרושת "סן פרר" לשעבר, ואיחד את שני הבניינים מאחורי חזית אחת.
בבניין הנוסף הוא מיקם את מכונת הלינוטייפ הראשונה שרכש.
תחת הנהגתו של מילה הפך "אדוורול" לעיתון הנפוץ ברומניה.
לכך תרמה גישתו הפתוחה של מילה כלפי שיטות הדפוס החדישות.
מכונות דפוס מסוג מתקדם נקנו כבר בשנת 1895 ותפוצת העיתון קפצה מ-10,000 עותקים בשנת 1894 ל-12,000 ב-1895 ול-30,000 ב-1907. במאמר בשנת 1898 השווה מילה את עיתונו ל"אנציקלופדיה יומית" או ל"קולנוע" שווה לכל נפש, במחיר של 5 באן (פרוטות) לגיליון בלבד.
מתוך שאיפה להתחרות עם העיתון הימני "אוניברסול" ("היקום" - Universul) של לויג'י קזאווילאן, הקים מילה בשנת 1895 עיתון בוקר בשם Adevărul de dimineaţă ("אדוורול של הבוקר").בשנת 1904 החליף אותו ביומון בוקר שנקרא "דימיניאצה" (Dimineața כלומר "הבוקר") שהפך לעיתון עצמאי עם מערכת נפרדת, החל מדצמבר אותה שנה.
בשנת 1912 היה "דימיניאצה" לעיתון הראשון בצבעים ברומניה.
אחרי שנת 1905 שני העיתונים - "אדוורול" ו"דימיניאצה" הבטיחו לעצמם רווחים קבועים על ידי השכרת שטחי פרסום לסוכנות הפרסום של קרול שולדר.
על מנת לחזק את השאיפות התרבותיות של העיתון הקים קונסטנטין מילה מועדון ספרותי בראשותו ותכנן להוציא מוסף ספרותי נפרד.
ואכן, בשנים 1896-1894 הופיע מוסף ספרותי בשם "אדוורול ליטראר"(Adevĕrul Literar) שהוחלף ב "אדוורול אילוסטראט"
(אדוורול המאויר - Adevĕrul Ilustrat) ותיכף אחריו ב - "אדוורול דה ז'וי" (Adevĕrul de joi - אדוורול של יום ה') בעריכת ארתור סטאוורי, שלבסוף נסגר מחוסר תקציב בשנת 1897.
על אף חייהם הקצרים מילאו מוספים אלה תפקיד משמעותי בזירה התרבותית הרומנית.
הם אירחו בדפיהם אנשי רוח משפיעים, במיוחד כאלה המהוזים עם השמאל, כמו סטאוורי, קונסטנטין ד.
אנגל, טראיאן דמטרסקו, ארתור גורוביי, יון גורון, הנריק סניילביץ' וסמיון סנייליביץ.'
אדוורול זכה, בין היתר, לפרסם קטעי ספרות מאת ההומוריסטן יון לוקה קאראג'אלה, שהיה בעבר יריב, מתומכי המפלגה השמרנית, שנהג ללעוג ל"רפובליקניזם" הדמגוגי.
אחרי סגירת המוסף הספרותי, הקדיש העיתון מקום למדורים ספרותיים שבהם פרסם יצירות ספרות בהמשכים, כולל ה"רשימות" של קאראג'אלה, שנאספו מאוחר יותר בקובץ "מומנטה וסקיצה" ("רגעים ורשימות"), כמו "הרוזן ממונטה קריסטו" מאת אלכסנדר דיומא האב).
מאוחר יותר ניסה אדוורול לחדש ולפרסם מוסף שונה בכל יום, לרבות אחד קרוי "ליטרה שי ארטה" (ספרות ואמנויות - Litere şi arte).
באמצע שנות ה-1890 "אדוורול" עודד את התפתחות האמנות החזותית ברומניה, פרסם מודעות מקוריות וכרוניקות לבקורת אמנות שנחתמו בשמות-עט שונים.
ב-1895 דן העיתון במגמות בזירת האמנות.
בעל הטור שחתם בשם-העט "אינדקס" פרסם בקורת שלילית על הצייר הלאומי גריגורסקו ועל חוג האמנים האימפרסיוניסטים או והריאליסטים (ביניהם שטפאן לוקיאן, ניקולאיה ורמונט והמצנט אלכסנדרו בוגדאן-פיטשט) שמרדו בסלון האקדמיסטי של ק.י.סטנצ'סקו.
בשנה הבאה, עם זאת, פרסם העיתון כרוניקה הפוכה החתומה בשם "גל" ששיבחה אותם, בעוד שפרסמה קריקטורה לא מחמיאה של סטנצ'סקו, יצירה של ניקולאיה פטרסקו-גאינה.
בשנת 1906 פורסם מוסף ספרותי חדש בשם "ויאצה ליטאראה" (Viaţa Literară - החיים הספרותיים) בעריכת ג'ורג'ה קושבוק, גורון ואילאריה קנדי, וכן שני עיתונים סטיריים, "בלג'יה אוריאנטולוי" (Belgia Orientului - "בלגיה של המזרח", עקיצה לגבי הכינוי המחמיא של ממלכת רומניה באותה תקופה) ו"ניה גיצה" (Nea Ghiţă - הדוד גיצה).
העיתון החזיק גם את בית ההוצאה לאור "אדוורול" שפרסם את הרומנים של בעליו, קונסטנטין מילה, את ההומרסקות של קאראג'אלה ואת זכרונות של ג'ורג'ה פאנו מימיו בחוג "ז'ונימיה".
במקביל ביקש מילה לגעת בהיבטים נוספים של חיי התרבות המקומית.
הוא יזם על חשבונו, מסורת של פסטיבלים חודשיים, בהם הופיעו בפני קהל דמויות מובילות של התיאטרון הרומני כמו השחקנים קונסטנטין נוטארה, מריה ג'ורג'ה ואריסטיצה רומנסקו.
החל משנת 1905 אויר העיתון על ידי יוסיף איסר, אחד הציירים החשובים של התקופה, שציוריו הסטיריים כיוונו את המלך קרול או אל הצאר ניקולאי השני שדיכא באכזריות את מהפכת 1905.
כחלק מיחסי הציבור השתתף "אדוורול" ביריד הלאומי של שנת 1906, בו הוצגו שיטות הדפוס החדישות שלו במהדורות שנועדו לאספנים, בשם "אדוורול בתערוכה"
לפני 1910 יזם ותמך "אדוורול" בכמה מסעות המוניים חברתיים, תרבותיים ופוליטיים.
בהתאם ל"אני מאמין" של קונסטנטין מילה מ-1906 המשיך העיתון לראות את עצמו משרת את האינטרסים של העם."כל אחד מקוראינו יודעים שאם יפלו קרבן לעוול כלשהו, אם השלטון יתנער ממנו, הוא ימצא מחסה בעיתון הזה".
מתוך נאמנות להשקפותיהם הפוליטיות של בלדימן ומילה, קידם העיתון הקמת אנדרטה לשליט הקודם אלכסנדרו יואן קוזה ביאשי.
"אדוורול" התגייס גם למען החגיגות בשנת 1904 לכבוד מלאת 400 שנה למותו של שטפן הגדול, השליט הנערץ של מולדובה מימי הביניים, ותמך בהצבתו בעיר קראיובה של פסל דיוקן לזכרו של המשורר טראיאן דמטרסקו, שכתב בדפי העיתון.
בו זמנית פנה העיתון לקהל הנשים באמצעות מדור מיוחד חדש בשם "כרוניקת האשה" עליו הייתה אחראית העיתונאית אקטרינה רייקוביצ'אנו-פולמן.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-20 אירח המדור פעילות למען זכויות הנשים כמו לוקרציה קרנבלט, א.
מרגיטה, מאורה פריגור, לאורה ואמפה ואידה וריוני.
"אדוורול" תמך בהקמת האיגוד המקצועי של העיתונאים גם בייסוד חברת הסופרים הרומנים.
כמו כן טען לאבהות על רעיון הקמת שרות אמבולנסים בבוקרשט, פרויקט שקיבל על עצמו הרופא ניקולאיה מינוביץ' ותורגם למציאות בשנת 1906.
הנהגת המכונות החדישות בבית הדפוס העכירה את יחסי "אדוורול" עם תנועת העבודה הרומנית שהביעה תמיכה בשביתת עובדי הדפוס.
גם בסוגיית האמנציפציה של היהודים, המשיך אדוורול להיות עקבי.
הוא גילה אהדה גם לרעיון הציוני שקרם באותה תקופה עור וגידים.
בשנת 1902 ברך "אדוורול" על ביקורו ברומניה של הפעיל הציוני הצרפתי ברנאר לזר, מה שמשך עליו אש מצד החוגים האנטישמיים.
ב-1906 ההיסטוריון ניקולאיה יורגה, מנהיג המפלגה האנטישמית "המפלגה הדמוקרטית הלאומנית" האשים את מערכת "אדוורול" שמטפחת "רגש לאומי יהודי" שלדבריו מתכוון להרוס את רומניה.
גם ההוגה הרומני הגרמנופיל מטרנסילבניה אורל פופוביץ' פרסם ב"סמנטולרול" של יורגה סדרת מאמרים תחת הכותרת "לאומנות או דמוקרטיה" שבהם הוקיע את האליטות של אוסטרו-הונגריה על שהפכו ל"משרתות" של האינטרסים היהודים, כשבעיניו בממלכה הרומנית את התפקיד המסוכן הזה ממלאים העיתונים "אדוורול" ו"דימיניאצה".
בשנים הבאות התייחס יורגה ל"אדוורול" כאל "ביטאון העיתונות היהודית" ויחד עם אלכסנדרו ק.
קוזה וכותבים אחרים בעיתונו האחר שלו, "ניאמול רומנסק" (האומה הרומנית") טען שכל העיתונות נשלטת על ידי היהודים.
התקפות אנטישמיות נגד העיתונים מרחוב סרינדאר באו גם מצד המשורר הארכישמרן הטרנסילבני אוקטביאן גוגה וכן מאיש העסקים והעיתונאי סטליאן פופסקו, שהיה החל משנת 1915 לבעלים של העיתון "אוניברסול".
מקום חשוב תפס בדפי העיתון "השאלה האגררית".
בימי מרד האיכרים משנת 1907 שדוכא באכזריות על ידי הממשלה הלאומית-ליברלית של דימיטריה סטורדזה "אדוורול" נעשה שופר של המחאה.
העיתון נהג לדווח על השימוש באש חיה וההתעללויות באיכרים.
במקורות אחדים נאמר שבכירים בממשלה הבטיחו לקונסטנטין מילה שהפסיקו את הדיכוי אם הוא יסכים למתן את פסרסומיו.
חוקרים מסוימים מאשימים את מילה שהפריז בכוונה את ממדי הדיכוי של המרד במטרות פוליטיות
ההיסטוריון אנטון קאראג'ה ראה בעמדת העיתון הסתה מתוזמרת בשרות אוסטרו-הונגריה וטען שהעיתון קיבל שוחד ממרגלים של מעצמה זו.
זמן קצר אחרי סיום המרד, פרסמה ההוצאה לאור "אדוורול" את המסה של יון לוקה קאראג'אלה
din primăvară până în toamnă 1907. ("1907 מן האביב ועד הסתיו"), התקפה על מוסדות המלוכה וניתוח המחדל שלהם ביחס למרד האיכרים.
מסה זו הפכה מהר לרב-מכר.
אחרי מאורעות 1907, השתתף העיתון בקמפניה אנטימונרכית נרחבת, שבה לקח חלק גם העיתון "פאקלה" (הלפיד) בעריכת חתנו של ק.
בשנת 1912 "אדוורול" לקח חלק באחד מתעלוליו הפרסומאיים של קוצ'ה, שבמהלכו הוא ביים לעצמו יחד עם המשורר טודור ארגזי משפט-דמה באשמת "חילול שם המלך" (לז מז'סטה) תוך כדי חיקוי פרוצדורות משפטיות בשליוב מודעות פרסום לעיתונו, "פאקלה".
בדומה ל"פאקלה", הפיץ "אדוורול" סטירות סטראוטיפיות נגד המלך קרול הראשון, תוך כדי שימוש כלפיו בנאצות כמו "ניאמצול" ("הגרמני" בעגה עממית) או "הקרציה".
בשנת 1912 עלתה תפוצתם של "אדוורול" ו"דימיניאצה" מעבר למאה אלף עותקים ביום, כשההכנסות ממכירתם היו מיליון ליי.
בין ינואר - אוגוסט 1914 נזקקה הדפסתם ל־1,284 טון נייר בערך.
"אדוורול" הפך לעיתון הרווחי ביותר ששילם גם את המשכורות הגבוהות ביותר, ומשום כך היה גם למעסיק מבוקש.
בשנת 1913 עבד בו צוות כתיבה וטכני של 250 איש (שמשכורותיהם עלו כ־540,000 ליי, ובנוסף ששים כתבים ו-1,800 מפיצים.
לפי הוראותיהם של מילה ושל העורך המנהלי סאקה פטריאנו, הקפיד "אדוורול" לקנוס את המגיהים על כל שגיאת דפוס.
מילה דאג גם כן שעובדיו יהיו מעודכנים לגבי על מה שמתרחש בעולם.
בנוסף להתחברות לקווי טלפון לווינה ולבודפשט, החזיק העיתון כתבים בבירות הבלקן וקידם את השימוש בקצרנות בעת הראיונות.
עם השליחים המיוחדים בחו"ל נמנו אמיל פאגורה ובארבו ברנישטיאנו, אשר בשנת 1908 דיווחו מזירת הפיכת הטורקים הצעירים ועל האירועים חשובים בנסיכות בולגריה ובממלכת סרביה.
זה מנע מכמה כתבים כמו ויקטור אפטימיו לתעתע את מעסיקיו ובמקום להגיע לפריז כדי לדווח משם עצר בווינה ושלח למערכת "מכתבים פריזאים" לפי מה שקרא בעיתונים שמצא בית הקפה "ארקאדן" בבירת אוסטריה.
כיסוי הזירה הבינלאומית ב"אדוורול" פתח בפני הרומנים חלון אל המאורעות הפוליטיים והתרבותיים שהסעירו את אירופה ואת העולם.
כבר בשנת 1908 סקר "אדוורול" את האוונגרד האירופי, לרבות את זרם הפוטוריזם, תוך כדי הבעת צער על הקץ לכאורה של הריאליזם בספרות.
בסוף שנת 1910 בשם "העולם הדמוקרטי" ברך העיתון על המהפכה הרפובליקנית בפורטוגל.
הודות למאמציו ליצור ולשמור על קשרים בינלאומיים התגאה העיתון להיות אחד הראשונים שדיווח על אירועים בעלי חשיבות יבשתית כמו מהומות המזון בווינה בשנת 1911, פריצת מלחמת הבלקן הראשונה, הסכסוך הדיפלומטי בין יוון ובין בולגריה שהסלים והביא לפריצת מלחמת הבלקן השנייה.
בזירת העימותים המוזכרים החזיק העיתון שליחים מיוחדים מקרב אנשי רוח ודמויות פוליטיות כמו יעקב רוזנטל, לימים מנהל של העיתון, בסופיה, העיתונאי הסרבי פרה טאלטוב בבלגרד, הסופרת הרומניה ארג'נטינה מונטאורו באיסטנבול והנסיך אלברט גיקה בצטיניה.
ביולי 1913 דיווח "אדוורול" בהרחבה על מעשי הטבח שביצע צבא יוון בדויראן, קילקיס וביישובים אחרים במקדוניה ודן במקביל ב"משטר הטרור" שהנהיג הצאר פרדיננד הראשון בבולגריה.
כעבור זמן קצר באותו חודש כשהצטרפה רומניה לקואליציה נגד בולגריה וכוחותיה חדרו לדרום דוברוג'ה, פרסם העיתון כתבות על מגפה הכולרה שפרצה בקרב החיילים, תוך הטחת האשמות נגד ממשלת טיטו מאיורסקו על שטיאטאה את העניין מתחת לשטיח.
באותה תקופה ארגן העיתון הגרלות מפורסמות נושאות פרסים יקרים כמו נדל"ן ורהיטים.
"אדוורול" היה העיתון הראשון שקנה לעצמו אחיזה בכפרים, הודות לחוזה מיוחד עם הדואר הרומני, כשהתאפשר אחסונו ב-300 מחסנים והדוורים שימשו למפיציו.
אולם היחסים המעורערים עם הפוליטיקאים מן המפלגה הלאומית ליברלית איימו על המונופול הזה וביום מן הימים אסרה הממשלה הלאומית ליברלית על הדואר להפיץ אותו.
מאז נאלץ "אדוורול" לסמוך על מנויים ועל מפיצים פרטיים.
מפורסם היה בבוקרשט אותו נער מחלק עיתונים שליווה את קריאותיו הרמות בשירת שירים פוליטיים כדוגמת ה"מרסייז" הרפובליקנית.
אחרי פריצת מלחמת העולם הראשונה המשיך העיתון לגרום לפיצול שארית המחנה הסוציאליסטי כשהוא תמך בקבוצה שתמכה בכניסת רומניה בעימות הצבאי ובהכרזת המלחמה נגד מעצמות המרכז.
עמדה זו תאמה יותר את זו של עיתונים כמו "אוניברסול" (התבל – Universul), "פלאקרה" (הלהבה - Flacăra), המגזין "פורניקה" (Furnica "הנמלה") או "אפוקה" (Epoca התקופה) שהתווכחו עם העיתונות הסוציאליסטית, עם הפופורניסטים ועם החוגים הגרמנופילים שמסביב לעיתונים "סיארה" (הערב), "סטיאגול" (Steagul - הדגל),,מינרווה" או "אופיניה" (הדעה - Opinia).
בתווך עמדה השאיפה לשחרר את הרומנים שחיו בטרנסילבניה ובבאנאט תחת השלטון האוסטרו-הונגרי.
לדעתו של ההיסטוריון לוצ'יאן בויה, עמדת העיתון מוסברת בחלקה על ידי הכותבים היהודים, שבגישתם המתבוללת ביקשו להזדהות עם הלאומנות הרומנית בדרישתה לשחרור האחים מן האימפריה האוסטרו-הונגרית.
דעה נפרדת, גרמנופילית, הביע העיתונאי ממוצא יהודי ב.
ברנישטיאנו, שנדחק לזמן מה לשוליים.
"אדוורול" התגייס במרץ נגד אוסטרו-הונגריה בסוגיה הטרנסילבנית, בעוד שהדגיש פחות את בעיות הרומנים בחבל בסרביה, שהוחזק על ידי רוסיה הצארית.
העיתון אירח בעמודיו מאמר של מלומד רומני טרנסילבני בשם יואן אורסו שהוקיע את הרוסופוביה כחסרת בסיס, וגם מסות פרו-מלחמתיות של ההיסטוריון הוותיק אלכסנדרו ד.
"אדוורול" פרסם את דבר ביקורו של איש הרוח הבריטי רוברט ויליאם סטון-ווטסון שעשה יחסי ציבור למען מעצמות ההסכמה ותמך במאמצי "הליגה התרבותית למען אחדות כל הרומנים" בעד כניסת רומניה למלחמה לצד מעצמות אלה.
בראיון ב"אדוורול" זיהה סטון-ווטסון את מטרות הרומנים עם אלו של הסרבים ושל הקרואטים, תוך הדגשת האינטרס המשותף שלהם בפירוק האימפריה האוסטרו-הונגרית שישים קץ, כדבריו, ל"שלטון הברוטלי והמלאכותי של הגזע ההונגרי".
אחד המאמרים של "אדוורול" באפריל 1916 התמקד בסקסונים הטרנסילבנים וביחסיהם עם הרומנים באימפריה האוסטרו-הונגרית וטען:"פרט להונגרים, היה לנו לאורך תולדותינו, כפי ישי לנו גם היום, אויב נחוש לא פחות, ושביקש את העלמותנו באותה מידה: הסקסונים".
לפי היסטוריון הספרות דומיטרו חנקו גישה זו שהופיעה בגרסאות חוזרות בתעמולה בעד מעצמות ההסכמה, ציינה התרחקות זמנית מהמסורת המקומית של סטריאוטיפים אתניים חיוביים יותר לגבי הגרמנים
הקמפיין בעד הכניסה למלחמה הגיע לשיאו בקיץ 1916 כשהיה כבר ברור שהממשלה הלאומית ליברלית של יון י.ק.
ברטיאנו אכן שקלה לקחת צד במלחמה בעד הברית עם מעצמות ההסכמה.
קונסטנטין מילה עצמו הסביר שהמלחמה תהיה מענה "מתקן" לבעיותיה החברתיות של רומניה ותהווה "הטיה" (דיוורסיה) של האיכרים הנוטים להתמרד
העיתון שתואר על ידי החוקר האמריקאי גלן טורי כ"עיתון סנסציות" סיפק לקוראים תאורים נלהבים של מתקפת ברוסילוב ש"ייצבה" את החזית המזרחית בקרבת רומניה, מה שנראה כרגע מתאים ביותר לכניסת רומניה למלחמה.
גישה זו הביאה את "אדוורול" בפני התנגשות עם הסיעה הסוציאליסטית העיקרית ברומניה, המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרומנית ותנועת העבודה שבשליטה סוציאליסטית.
"אדוורול" מסר את העמדה הרשמית של הממשלה בנושא העימותים האלימים העקובים בדם בין הפועלים לצבא הרומני בעיר גאלאץ.
תוך שימוש בסגנון שההיסטוריון גלן טורי כינה "מסית", "אדוורול" תקף את המנהיג הסוציאל-דמוקרטי אז, ד"ר כריסטיאן רקובסקי, אחד ממארגני הוועידה האנטי-מלחמתית בצימרוולד, וגינה אותו כ"הרפתקן" ו"שכיר חרב" של האימפריה הגרמנית.
במכתב אל טרוצקי, התלונן רקובסקי שקונסטנטין מילה קיבל שוחד מטאקה יונסקו, המנהיג הפרו-הסכמה של המפלגה השמרנית ושבמסווה של "עצמאות" כביכול עיתוניו הפכו לכלי תעמולה.
בסופו של דבר רומניה חתמה בשנת 1916 על הסכם בבוקרשט עם מעצמות ההסכמה שקידש את הברית איתן.
התערבות רומניה במלחמה למרות נגמרה בכי רע כשאחרי קרבות קשים כל החלק הדרומי שלה עם הבירה בוקרשט נכבשו על ידי צבאות גרמניה ואוסטרו-הונגריה.
המלך והממשלה נמלטו ליאשי בשטח שנשאר חופשי בחבל מולדובה.
קונסטנטין מילה עצמו נמלט ליאשי ואחר כך לפריז, בעוד שעיתוניו נאסרו על ידי שלטונות הכיבוש הגרמנים.
בניין "אדוורול" ברחוב סרינדאר הופקע לטובת העיתון בשפה הגרמנית "בוקרשטר טאגבלאט".
ברנישטיאנו שנשאר בבוקרשט הצטרף לעיתון הפילו-גרמני "לומינה" ("האור") של קונסטנטין סטרה.
בעקבות תבוסת גרמניה ובנות בריתה בסוף שנת 1918, שלטון הכיבוש הגרמני הסתיים והמלך פרדיננד הראשון והממשלה הרומנית שבו לבוקרשט כמנצחים.
בתחילת שנת 1919 חזר גם קונסטנטין מילה לרומניה והעיתונים "אדוורול" ודימיניאצה" חידשו את הופעתם.
קונסנטין קוסטה-פורו דיווח ב"אדוורול" ברוח פייסנית על משפטי הבגידה של משתפי הפעולה עם הגרמנים, ביניהם כמה עמיתים עיתונאים כמו סטרה, טודור ארגזי, סניאל גרוסמן ואחרים.
העיתון דיווח גם על אכזבתו של סטון-ווטסון מהממשלה הריכוזית ומהאג'נדה של רומניה הגדולה שקמה בעקבות המלחמה.
עם חידוש הופעתו היה "אדוורול" לעיתון דומיננטי של התקופה שבין מלחמות העולם ושמר על תפקידו המחנך ועל גישתו הליברלית - שמאלית, שאותם אימצו עוד כמה עיתונים נפוצים כמו "קובנטול ליבר" (Cuvântul liber - הדבר החופשי, 1924),רמפה (Rampa) וכו'.
אף על פי שיחד עם "דימיניאצה" יכלו עורכיו להתגאות עדיין בתפוצה גדולה משותפת של 150,000 עותקים, היריב הוותיק, בעת הזאת העיתון השמרני "אוניברסול" עלה עליו בפופולריות.
בשנת 1920 פרש קונסטנטין מילה מתפקידו כעורך ראשי והקדיש את זמנו להקמת עיתון חדש בשם "לופטה" (Lupta - המאבק).
לא ידועה הסיבה שהוא עשה זאת, נטען שנלחץ על ידי חוגי עסקים מסוימים
הוא מכר את העיתון לאיש העסקים היהודי אריסטידה בלנק, בנקאי וקבלן, איש המפלגה הלאומית ליברלית ובעלים של ההוצאה לאור "קולטורה נציונאלה" (Cultura naţională).
בהמשך הועברה בעלות העיתון עם מניותיו של מילה לקבוצת עיתונאים ובראשם שני אנשי העסקים, יהודים גם הם, אמיל וסימיון פאוקר, אביו ודודו של המנהיג הקומוניסטי העתידי מרצ'ל פאוקר.
את תפקידו של מילה בעיתון ירש העיתונאי היהודי קונסטנטין גראור, שניהל אותו עד שנת 1936. מנהל מנהלי היה אמיל פאוקר.
המוצא האתני של בעלי העיתון, של העורך הראשי ושל חלק מעובדיו משך אש מהחוגים האנטישמיים שהיו בעלי השפעה רבה במדינה.
בעשור הזה העיתון "אדוורול" הביע אהדה מסוימת אל מפלגת האיכרים הלאומית, כוח פוליטי מתון שהתנגד לממסד הלאומי-ליברלי.
אדוורד מוֹסֶר (בנורווגית: Edvard Moser; נולד ב-27 באפריל 1962) הוא פסיכולוג, נוירוביולוג נורווגי של מכון קוולי למערכות נוירוביולוגיות והמרכז לחישוביות עצבית באוניברסיטה הנורווגית למדעים וטכנולוגיה שבטרונדהיים.
כמו כן, הוא חוקר אורח במכון מקס פלאנק לנוירוביולוגיה.
יחד עם אשתו, מיי-בריט מוסר, חקר את המנגנון בו נעזר המוח כדי לתאר את המרחב.
בני הזוג מונו למשרת פרופסור חבר לפסיכולוגיה ולנוירוביולוגיה ב-NTNU ב-1996, פחות משנה לאחר שקיבלו את תואר הדוקטור.
הזוג הקים את המרכז לביולוגיה של הזיכרון (CBM) בשנת 2002 ואת מכון קוולי בשנת 2007. מוסר זכה בפרסים רבים, מהם רבים חלק זכייה עם אשתו ובהם פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 2014. פרס נובל ניתן לזוג יחד עם ג'ון אוקיף על עבודתם לזיהוי התאים היוצרים את מערכת המיקום במוח.
באותה שנה הפך מוסר גם להיות חבר זר באקדמיה הלאומית למדעים בארצות הברית.
אדוורד מוסר נולד באולסנד (Ålesund) שבמערב נורווגיה להורים שהיגרו מגרמניה בשנות ה-50 של המאה ה-20. בשנת 1990 הוא קיבל תואר cand.
מאוניברסיטת אוסלו ותואר דוקטורט מחקרי בתחום של נוירופיזיולוגיה ב-1995. כמו כן, הוא למד מתמטיקה וסטטיסטיקה.
בשנים 1994–1996 עשה בתר-דוקטורט באוניברסיטת אדינבורו, שם היה גם חוקר אורח במעבדתו של ג'ון אוקיף בקולג' האוניברסיטאי של לונדון, איתו לימים חלק פרס נובל.
ב-1996 חזר מוסר לנורווגיה, על מנת להיות פרופסור חבר בפסיכולוגיה ביולוגית באוניברסיטה הנורווגית למדעים וטכנולוגיה, משרה בה החזיק עד 1998. באותה שנה, הפך לפרופסור מן המניין לחקר המוח באוניברסיטה.
הזוג אדוורד ומיי-בריט מוסר מצאו את תאי הסריג (Grid cells), שהם נוירונים שמסייעים במיקום בעל החיים במרחב.
נוירונים אלה מגיבים בעת שבעל החיים נע במרחב, וזאת תוך מיפוי המרחב בצורת משושה.
תאים אלה ממוקמים בקליפת המוח האנטוריינלית (Entorhinal cortex).
בניסויים בהם מופו תאי הסריג, נתנו לעכבר לנוע במרחב, ובדקו את פעילות הנוירונים באזור קליפת המוח האנטוריינלית.
מצאו שיש נוירונים שמגיבים כל עת שהעכבר נמצא בנקודות מסוימות במרחב, ושהצורה שהמיקומים הללו יוצרת היא בצורת סריג שצורתו משושה, ומכאן שמם.
בתחילת דרכו, חקר את ההיפוקמפוס בשלביו המוקדמים.
מחקרים של ג'ון אוקיף משנת 1971, איתו זכו הזוג מוסר בפרס נובל, הראו שיש תאים בהיפוקמפוס באזור c1 שמגיבים למיקום החיה במרחב.
על מנת להוכיח שתאי הסריג הם תאים שונים שאינם תלויים בתאים אלה, הפריעו לפעילות ההיפוקמפוס באזור זה.
מצאו שעדיין יש נוירונים שפועלים כאשר החיה במיקום מסוים במרחב.
בעזרת רישום עם אלקטרודות תוך-תאיות שבמוח של עכבר, מצאו הזוג שיש נוירונים ב-dorsal medial entorhinal cortex שפעילים כאשר העכבר נמצא במיקומים מסוימים במרחב.
הנוירונים הללו, שפועלים בצורת סריג יכולים להצביע על מרחקים במרחב, בגלל המרחקים הקבועים שבהם הם פעילים.
בתאים שונים יש שוני בסקאלה שבה הם נמצאים, שוני במיקום בצירים ובאוריינטציה שבהם הנוירונים פעילים.
חלק מהסריגים שנוצרים הם צפופים יותר, בעוד אחרים צפופים פחות.
יש שמגיבים למקומות שונים במרחב ויש שמגיבים לאוריינטצות שונות, כלומר סיבוב של המשושה במרחב.
2011 – פרס אנדרה ג'אר (יחד עם אשתו, מיי-בריט מוסר).
2013 – פרס לואיזה גרוס הורוויץ לביולוגיה ולביוכימיה של אוניברסיטת קולומביה (יחד עם מיי-בריט מוסר וג'ון אוקיף).
2014 – פרס קרל ספנסר לשלי למדעי המוח מטעם החברה הפילוסופית האמריקנית (יחד עם מיי-בריט מוסר).
2014 – פרס נובל לפיזיולוגיה או רפואה (יחד עם מיי-בריט מוסר וג'ון אוקיף).
אדוַורד גֶרֶק (בפולנית: Edward Gierek; נכתב גם גיֶירק; 6 בינואר 1913 – 29 ביולי 2001) היה פוליטיקאי פולני קומוניסטי, מנהיגהּ דה פקטו של פולין בשנים 1970–1980, וראש מפלגת הפועלים הפולנית.
גרק החליף בתפקיד זה את ולדיסלב גומולקה.
הוא הודח מתפקידו לאחר ששביתות פועלים בגדנסק הובילו להסכם גדנסק בין המדינה הקומוניסטית לבין איגוד הפועלים האנטי-קומוניסטי "סולידריות".
נולד בכפר פורבקה הסמוך לעיר סוסנוביץ, למשפחת כורי פחם.
אביו נהרג בתאונה במכרה כשהיה בן 4. אמו נישאה בשנית והיגרה לצפון צרפת, בה גדל.
הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית הצרפתית ב-1931, ונשלח לפולין כדי לארגן שביתה.
שירת בצבא הפולני בסטרי שבגליציה.
ב-1934 עבר לבלגיה, עבד במכרה פחם, והצטרף למפלגה הקומוניסטית הבלגית.
במהלך מלחמת העולם השנייה נותר פעיל במפלגה הקומוניסטית הבלגית.
גרק חזר לפולין ב-1948 והתקדם בשורות המפלגה הקומוניסטית, עד שהפך ב-1957 לחבר הפרלמנט הפולני.
כמזכיר מחוז קטוביץ יצר לעצמו כוח פוליטי, והפך למנהיג הצעירים במפלגה.
ב-1970 התרחשה מחאה ציבורית רחבה בשל העלאה חדה של מחירי מוצרי היסוד, מחאה שדוכאה בכוח על ידי המשטר והובילה למותם של עשרות מפגינים.
הדבר הוביל להדחתו של מנהיג פולין ולדיסלב גומולקה, על ידי מנהיגות המפלגה בשיתוף עם ליאוניד ברז'נייב.
במקומו מונה גרק ב-20 בדצמבר 1970 לראש המפלגה והמנהיג דה פקטו של פולין.
גרק הבטיח רפורמות כלכליות, ומיסד תוכנית לתעשייה מודרנית ולהגברת הזמינות של מוצרי הצריכה, דברים שביצע בפועל בעיקר באמצעות הלוואות מגורמי חוץ.
יחסיו החיוביים עם פוליטיקאים מערביים, במיוחד נשיא צרפת ואלרי ז'יסקר ד'אסטן ונשיא גרמניה המערבית הלמוט קוהל, איפשרו את הסיוע וההלוואות ממדינות המערב.
במהלך תקופת כהונתו בשנות השבעים עלתה רמת החיים בפולין, והפופולריות של גרק גברה.
עם זאת, הכלכלה הפולנית נפגעה במהלך משבר הנפט של 1973, וב-1976 הוא נאלץ להעלות מחירים.
ביוני 1976 פרצו מרידות שדוכאו בכוח, אך בעקבותיהן בוטלו העלאות המחירים.
ב-1979, למרות ניסיונותיו של ברז'נייב למנוע זאת, איפשר גרק את ביקור האפיפיור יוחנן פאולוס השני בפולין, הביקור הראשון של אפיפיור במדינה קומוניסטית, שבדיעבד נחשב לנקודת ציון בשינויים הדמוקרטיים שחלו בפולין ובמדינות קומוניסטיות נוספות בשנים שלאחר מכן.
ב-1980 ביצע גרק רפורמות כלכליות חדשות, בעקבות חובות לאומיים גבוהים, מחסור במזון ותעשייה מיושנת.
עליית המחירים הביאה למחאה ברחבי המדינה, במיוחד בגדנסק ובמספנות שצ'צ'ין.
גרק נאלץ להעניק מעמד משפטי חוקי לתנועה האנטי-קומוניסטית סולידריות שמחתה נגד הרפורמות, וחתם על הסכם גדנסק שאפשר את הזכות לשביתה.
זמן קצר לאחר מכן, ב-5 בספטמבר 1980, הודח גרק מראשות המפלגה ומהנהגת פולין, והוחלף על ידי סטניסלב קאניה.
בדצמבר 1981 נכלא גרק לשנה על ידי מנהיגה הבא של פולין, הגנרל וויצ'ך ירוזלסקי.
גרק היה נשוי לסטניסלבה ז'דרוסיק, ונולדו להם שני בנים; אחד מהם הוא אדם גרק, פרופסור באוניברסיטת שלזיה וחבר הפרלמנט האירופי מ-2004.
גרק מת ב-2001 לאחר מחלת ריאות, בצ'שין, שבה התגורר בשנותיו האחרונות.
הוא נקבר בבית הקברות פובונזקי.
ב-1990 נכתבו אודותיו שני ספרים ממחברים שונים שהתבססו על ראיונות נרחבים עם גרק; הספרים הפכו לרבי-מכר בפולין.
גנרל אדולף-פרידריך קונצן היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
קונצן נולד ב-26 ביולי 1889 במגדבורג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1909 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט ההוסרים ה-1, ולחם בשורותיו במלחמת העולם הראשונה.
ב-25 בפברואר 1917 הועלה לדרגת אובר-לויטננט, וב-18 בדצמבר באותה שנה הועלה לדרגת ריטמייסטר.
לאחר המלחמה נשאר קונצן ברייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1925 מונה קונצן למפקד פלוגה 2 ברגימנט הפרשים ה-8 (הפרוסי), וב-1 באוקטובר 1928 הועבר למטה רגימנט הפרשים ה-3 (הפרוסי).
ב-1 באוקטובר 1929 הועלה לדרגת מיור, והועבר לתפקיד מטה במשרד המלחמה.
ב-1 באוקטובר 1931 מונה לשליש של המפקד העליון, וב-1 בדצמבר 1932 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
בקיץ 1933 מונה קונצן למפקיד מטה באגף כוח האדם, וב-1 בנובמבר 1934 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 במרץ 1938 הועלה לדרגת גנרל מיור, וב-10 בנובמבר 1938 מונה למפקד הדיוויזיה הקלה ה-3.
עם פרוץ המלחמה היה קונצן מפקד הדיוויזיה הקלה ה-3, ולחם עימה במהלך המערכה בפולין, כחלק מהקורפוס ה-15 במסגרת הארמייה העשירית.
ב-16 באוקטובר 1939 הפכה הדיוויזיה שבפיקודו לדיוויזיית הפאנצר ה-8, וב-1 באפריל 1940 הועלה לדרגת גנרל לוטננט.
במהלך המערכה על צרפת לחם קונצן עם הדיוויזיה שבפיקודו כחלק מהקורפוס הממונע ה-41 במסגרת קבוצת הפאנצר קלייסט, ובשלב השני במסגרת קבוצת הפאנצר גודריאן, ועל פעולותיו בקרבות קיבל קונצן ב-3 ביוני 1940 את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-15 בפברואר 1941 מונה קונצן למפקד הקורפוס הממונע ה-57, וב-1 באפריל 1941 הועלה לדרגת גנרל חיל השריון.
במהלך מבצע ברברוסה פיקד על הקורפוס שבפיקודו שהיה חלק מארמיית הפאנצר השלישית ולאחר מכן חלק מהארמייה התשיעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז, ולחם עמו בקרב סמולנסק.
במהלך הקרב על מוסקבה לחם קונצן עם הקורפוס שבפיקודו כחלק מארמיית הפאנצר הרביעית, ולאחר מכן כחלק מהארמייה הרביעית.
ב-15 בנובמבר 1941 מסר את הפיקוד על הקורפוס לפרידריך קירכנר, וב-12 בינואר 1942 חזר לפקד עליו למשך 3 שבועות כחלק מהארמייה הרביעית במסגרת קבוצת ארמיות מרכז.
ב-1 באפריל 1942 מונה קונצן למפקד הקורפוס ה-32, שהיה חלק מהארמייה ה-15 במסגרת קבוצת ארמיות D, ושהפך ב-28 במאי באותה שנה לקורפוס ה-81.
ב-4 בספטמבר 1944 הודח קונצן מתפקידו, לאחר שנכשל בבלימת מתקפת בעלות הברית, וב-31 בדצמבר 1944 פרש מהצבא ושב לביתו.
לאחר המלחמה התגורר קונצן בהנובר עד למותו ב-10 ביולי 1964.
אדוטישקיס (בליטאית: Adutiškis; בפולנית: Hoduciszki, הודוצישקי; ביידיש: הײַדוצישאָק) היא עיירה במחוז וילנה שבליטא, על גבול בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
אדוטישקיס החלה כאחוזה במאה ה-14, ובשנת 1526 הועברה לבעלות משפחת רדזיוויל.
מסוף המאה ה-19 החל היישוב להתפתח, והפך למרכז מסחר אזורי.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נפגע היישוב בשל קרבתו לקו החזית.
לאחר המלחמה, נכלל במחוז וילנה שבשטח הרפובליקה הפולנית השנייה.
בין מלחמות העולם נמנו בעיירה כ-870 יהודים, למעלה משליש מתושביה, ופעלו בה מפלגות ותנועות נוער ציוניות ובתי ספר יידיים ועבריים.
בתקופה הסובייטית הולאמו עסקים פרטיים בעיירה.
ב-2 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ובו ביום רצחו בה כ-200 יהודים.
כמה ימים לאחר מכן, הטילו על יהודי העיירה עבודות כפייה, והקימו במקום יודנרט.
ב-15 באוגוסט 1941 צוו יהודי העיירה לעבור בתוך שעתיים לגטו קטן שהוקם בה.
ב-26 בספטמבר 1941 הובאו לגטו כ-300 יהודים מהכפר הסמוך סטויצישוק, וכעבור מספר ימים גורשו כל יושבי הגטו למחנה פוליגון, ולאחר כמה ימים נרצחו בו.
אדולף, הדוכס הגדול של לוקסמבורג (גרמנית: Adolf Wilhelm August Karl Friedrich von Nassau, 24 ביולי 1817 - 17 בנובמבר 1905), היה דוכס נסאו בין השנים 1839–1866, אך איבד את שלטונו לאחר מלחמת אוסטריה–פרוסיה.
בשנת 1890 מונה לדוכס הגדול של לוקסמבורג, וכיהן בתפקיד זה עד מותו.
אדולף נולד בביטריך ב-24 ביולי 1817, לוילהלם, דוכס נסאו ולואיזה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, בתם של פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ושרלוטה גאורגינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ.
בשנת 1839 מת אביו וילהלם, דוכס נסאו, ואדולף עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1848 פרץ ברחבי הדוכסות מרד כחלק ממהפכות אביב העמים, ואדולף ואמו החורגת - פאולינה, נסיכת וירטמברג דיכאו אותו.
בשנת 1842 הוא מונה למפקד רגימנט הלנסרים ה-5 הפרוסי, ובשנת 1855 הוא הועלה לדרגת גנרל חיל הפרשים.
בשנת 1866 הצטרף אדולף לאימפריה האוסטרית במלחמת אוסטריה–פרוסיה, וב-20 ביולי נכבשה ויסבאדן על ידי הכוחות הפרוסים.
בשלום פראג שנערך בסוף המלחמה, סופחה הדוכסות לממלכת פרוסיה, ונכללה בפרובינציית הסן-נסאו.
בשנת 1890 מת וילם השלישי, מלך הולנד, שהיה בנוסף הדוכס הגדול של לוקסמבורג, והותיר אחריו את בתו וילהלמינה, מלכת הולנד.
מכיוון שבלוקסמבורג נהג באותה העת החוק הסאלי, שלא התיר לבנות לרשת את אביהם, מונה אדולף שהיה בן דוד מדרגה 17 בקו זכרי לוילם השלישי, לדוכס הגדול של לוקסמבורג.
אדולף הותיר את ניהול השלטון בידי ראש ממשלתו פאול איישן, ובשנת 1902 מינה את בנו וילהלם לנציגו בממשלה.
באותה שנה גם הוענקה לו דרגת גנרל-אוברסט בצבא הקיסרות הגרמנית.
ב-17 בנובמבר 1905 מת אדולף בארמון הוהנבורג בלנגריז שבגרמניה, שהיה בית הקיץ שלו, ובנו וילהלם הרביעי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג עלה במקומו לשלטון.
ב-31 בינואר 1844 התחתן אדולף עם יליזבטה מיכאילובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של מיכאיל פאבלוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה ושרלוטה, נסיכת וירטמברג, אולם היא מתה כעבור שנה בעת שילדה בת מתה.
ב-23 באפריל 1851 התחתן אדולף עם אדלהייד-מריה, נסיכת אנהלט-דסאו, בתם של פרידריך אוגוסט, נסיך אנהלט-דסאו ומריה לואיזה שרלוטה, נסיכת הסן-קאסל, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
וילהלם הרביעי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג (1852–1912)
מריה בתילדיס וילהלמינה, נסיכת נסאו (1857)
הילדה, נסיכת נסאו (1865–1947), התחתנה עם פרידריך השני, הדוכס הגדול של באדן
אדולף, נסיך שאומבורג-ליפה היה נסיך גרמני, שכיהן כעוצר של נסיכות ליפה בין השנים 1895–1897.
אדולף נולד ב-20 ביולי 1859 בביקבורג שהשתייכה לנסיכות שאומבורג-ליפה, והיה בנם של אדולף הראשון, נסיך שאומבורג-ליפה והרמינה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתו של גאורג השני, נסיך ולדק ופירמונט.