tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעת שהותו ביוון ללימודי יוונית, הציע לו דיפלומט אמריקאי במקום להצטרף לשירות החוץ.
ב-1924 הצטרף לשירות החוץ של ארצות הברית, תחילה כפקיד במחלקת המדינה, ובמהרה טיפס בסולם הדרגות הדיפלומטי.
ב-1926 מונה לסגן-קונסול במלבורן, אוסטרליה ובהמשך באדלייד.
ב-1932 קיבל מינוי של סגן-קונסול בפוארטו קורטס, הונדורס, שלאחריו הועלה לדרגת קונסול ונשלח לפירנצה, איטליה.
ב-1938 מונה לקונסול בלאגוס, ניגריה.
ב-1940, בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, מונה כקונסול בדקר, סנגל – עיר נמל אסטרטגית שהייתה בשליטת צרפת של וישי.
השירות שם היה רווי סכנות, ובמהלכו בנה ואסון את שמו כדיפלומט אמיץ שאינו נרתע משירות במקומות מסוכנים, ואף זכה על כך במדליית החירות.
הוא חזר לאחר מכן לתפקיד במחלקת המדינה בוושינגטון, ולאחר המלחמה נשלח לאירופה.
באפריל 1948 מונה לקונסול כללי בירושלים לאחר שקודמו בתפקיד, רוברט מקאטי, התריע על סכנה לחיי הדיפלומטים האמריקאים בעיר וביקש לסיים את שירותו.
ואסון, למוד ניסיון בתנאי שירות מסוכנים, נענה לאתגר.
לבקשת הנשיא הארי טרומן, קיבל על עצמו להיות גם חבר בוועדה של מועצת הביטחון של האו"ם שניסתה לתווך הפסקת אש.
ואסון הגיע לעיר בעיצומה של המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות, ומצא עצמו בעיר שסועה הנתונה תחת קרבות עזים בין כוחות יהודים וערבים.
הוא הזרים לוושינגטון דיווחים מאוזנים על מצב הקרבות הקשה בעיר, ועל הסכנה הנשקפת לחיי דיפלומטים זרים.
ב-14 במאי 1948 דיווח לוושינגטון על מאבטח הקונסוליה תומאס גאנון שנורה בגבו בסמוך לקונסוליה ונפצע קשה.
בהמשך אותו יום דיווח על ירי לעבר רכב בו נסעו 5 מאנשי הקונסוליה, הרכב נוקב בקליעים אך נוסעיו שרדו ללא פגע.
ב-18 במאי 1948 דיווח ואסון לוושינגטון כי "הביזה באזורים הערביים הכבושים הפכה לתופעה כה נרחבת וההתייחסות אליה כה אדישה, עד כי קשה שלא לחשוב שהיא מקובלת רשמית".
בהמשך, דיווח לוושינגטון על ניסיונותיו לפעול להפסקת הפגזת הלגיון הערבי על בית החולים הדסה וקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים.
על פי דיווחו, דרישת מפקד הלגיון להפסקת ההפגזה הייתה כניעה של הכוחות היהודיים הלוחמים, מסירת נשקם והליכה לשבי, ואז יועברו אנשי הרפואה והאקדמיה שבשני הקמפוסים לידי הצלב האדום.
באותו יום בו פורסם דיווחו האחרון, 22 במאי 1948, השתתף ואסון בישיבה של ועדת הפסקת האש שהתקיימה בקונסוליה הצרפתית בירושלים שבסמוך למלון המלך דוד.
בסביבות השעה 14:00, בדרכו חזרה מהקונסוליה הצרפתית לקונסוליה האמריקאית שבדרך ממילא (כיום רחוב אגרון), מרחק הליכה של כמה מאות מטרים, בעודו צועד ברחוב ווקופ (כיום רחוב משה הס), נורה בידי צלף ונפצע פצעים אנושים.
צוות הקונסוליה האמריקאית גרר אותו לתוך בית הקונסוליה, נתן לו טיפול ראשוני, ואז הובהל באמבולנס משוריין לבית החולים הדסה, באותה עת במשכנו הזמני בבית החולים של המיסיון האנגלי ברחוב הנביאים.
מאמצי הצוות הרפואי להצילו לא צלחו, והוא מת למחרת היום.
במקביל, נורה ונפצע קשה דיפלומט זוטר יותר, הרברט ווקר מיחידת הקשר של הצי האמריקאי, ובהמשך מת מפצעיו.
זהותו של המתנקש מעולם לא נודעה, ומקורות שונים מסרו מידע סותר לגבי השתייכותו הלאומית.
המושל הצבאי של ירושלים, דב יוסף, מסר כי ואסון נורה בידי צלף ערבי.
לעומתו עבדאללה הראשון, מלך ירדן צוטט בניו יורק פוסט כטוען שהיורה היה ישראלי.
הניו יורק טיימס סיפר שאחיות בית החולים שטיפלו בוואסון העידו כי על ערש דווי אמר להן שערבים ירו בו.
ואסון הספיק לכהן בירושלים לאורך 7 שבועות בלבד, טרם נרצח.
טקס ההלוויה של תומאס ואסון והרברט ווקר התקיים ב-24 במאי 1948 במנזר האחיות רוזרי הסמוך לקונסוליה האמריקאית ברחוב אגרון בירושלים.
העיתונאי ג'ון רוי קרלסון, שסיקר את מלחמת העצמאות, נכח בהלוויה ותיעד אותה בספרו "מקהיר עד דמשק".
גופתו הועברה בהמשך לארצות הברית ונטמנה בקתדרלה הלאומית של וושינגטון.
תומאס ואן אֶרפֶּה (ידוע גם כתומאס אֶרפֶּניוּס, ובשפות אירופיות Thomas van Erpe או Erpenius; 11 בספטמבר 1584 – 13 בנובמבר 1624) היה מזרחן הולנדי יליד גורינכן.
בשנת 1613 היה האירופי הראשון שפרסם ספר דקדוק לשפה הערבית.
לאחר סיום בית הספר בליידן, עבר לאוניברסיטת ליידן ובשנת 1608 קיבל את התואר השני.
בעצת יוסף יוסטוס סקליגר, הוא למד שפות שמיות בעודו מתמחה בתאולוגיה.
משם נסע לאנגליה צרפת איטליה וגרמניה, כשהוא יוצר קשר עם מלומדים והופך לתלמיד-חבר שלהם, וביניהם חבר לבלשנות והפילולוג איזק קזובון בצרפת, שנותר רעו הקרוב כל חייו.
ערבית למד מהמצרי הקופטי יוסף ברבטוס (המכונה אבו דאקני הקופטי), ומאוחר יותר מהנציג המדיני המרוקאי יליד אנדלוסיה אחמד אבן קאסים אל-חג'ארי שהיה במשימה בצרפת.
בוונציה הוא שיפר את יכולותיו בטורקית, פרסית, ובשפת הגעז האתיופית (השפה הקופטית).
לאחר היעדרות ארוכה חזר להולנד בשנת 1612, ובפברואר 1613 מונה כפרופסור לשפות המזרח, לא כולל עברית, באוניברסיטת ליידן.
עם התיישבותו בליידן ובהשפעת פרנסואה סבארי דה ברבה, אשר הקים בית דפוס פרטי לערבית בפריז, ואן ארפה הקים אף הוא בביתו הפרטי בליידן בית דפוס לערבית, תוך השקעת כסף רב מהונו להכנת סדר הדפוס ולחיתוך אותיות הכתב הערבי.
בשנת 1916 הנהגת האוניברסיטה הקימה לכבודו מכון לחקר העברית והוא מונה לראשה.
בשנת 1620 הוא נשלח על ידי "מדינות הולנד" לשכנע את הוגי הדעות ואנשי הדת הפרוטסטנטית-הוגנוטית פייר דומולין ואנדריי ריבט להתיישב בארצם, ובמסעו השני אכן הצליח לשכנע את ריבט לבא לליידן.
מעט אחרי שובו, ארפה מונה למתרגם הרשמי של המדינה, ובמסגרת זו תרגם וענה למכתביהם של המלכים והנסיכים המוסלמים בני משפחות המלוכה באסיה ובאפריקה.
שמו נישא עתה לפניו בכל אירופה, ומלכי אנגליה וספרד, ההגמון של סביליה, ונסיכים נוצרים אחדים, כולם הציעו לו הצעות נדיבות עבור משרה אצלם, אך הוא סירב לעזוב את ארצו.
הוא שקד על הוצאת הקוראן עם תרגום ללטינית, אך מת בטרם עת בליידן, ב-13 בנובמבר 1624 והוא בן ארבעים בלבד.
ספרייתו הכוללת כתבי יד רבים, מכתבים וספרים בשפות המזרח וביניהם שישה כתבי יד לא מתוארכים בשפה המלאית (ממלזיה), נרכשה בידי ג'ורג' וילרס, הדוכס הראשון מבקינגהם, עבור ספריית אוניברסיטת קיימברידג' והועברה לשם בשנת 1632 בידי הספרן אברהם ווילוק.
דקדוק ערבי, גרמטיקה ערביקה (Grammatica arabica) על דקדוק השפה הערבית הודפס לראשונה בשנת 1613 ויצא בעשרות מהדורות מאז.
יסודות השפה הערבית, רודימנטה לינגואיי ערביקאי (Rudimenta linguae Arabicae) משנת 1620
דקדוק עברי כללי, גרמטיקה עבריי גנרליס (Grammatica Ebraea generalis) יצא לאור בשנת 1621
דקדוק ארמי סורי, גרמטיקה כלדיאה אק סיריה (Grammatica Chaldaea ac Syra) יצא לאור בשנת 1628
מהדורה ערוכה של ספרו של ג'ורג' אלמקין תולדות שפת הנוודים (הסרצנית) הערבית והלטינית (Historia Saracenica, Arabice & Latine)
מזמורי דוד במלכים ובנביאים מסורית ללטינית, פסלמי דוידי רגיס את פרופטיי לינגואה סיריאקה (Psalmi Davidis Regis et Prophetae lingua syriaca)
(בערבית) תורת משה - תרגום חמישה חומשי תורה לערבית עם הקדמה בלטינית, תורת מוסא אן נביא...
איד אסט פנטטיוכוס מוזיס ערביקה (Tūrāt Mūsā an-nabī ...
תומאס וורת'ינגטון היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כמושל אוהיו השישי.
תומאס וורת'ינגטון נולד במחוז ברקלי, ליד צ'ארלס טאון, שבקולוניית וירג'יניה (כיום בתחומי וירג'יניה המערבית).
ב-1769 הוא נשא לאישה את אלינור סוורינגן, שהצטרפה אליו במעבר למחוז רוס שבאוהיו, שם הם העניקו לעבדיהם את חירותם.
הבית שבסופו של דבר הם בנו ליד העיר צ'יליקות'י, נקרא "אחוזת אדנה" (Adena Mansion), שנתן את שמו ל"תרבות האדנה" הפרה-קולומביאנית שהתקיימה בין השנים 500 לפנה"ס - 100 לספירה וזוהתה לראשונה בתל שניצב בשטח האחוזה.
הראשונה מבין עשרת ילדיהם, הבת מרי, נישאה לימים לדייוויד מקומב, אחד ממנהיגי המהפכה הטקסנית.
בנם הבכור, ג'יימס סיים את לימודיו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית, הגיע לדרגת בריגדיר גנרל במיליציה של אוהיו, ובהמשך לחם במלחמת ארצות הברית-מקסיקו ובמלחמת האזרחים.
וורת'ינגטון היה חבר בבית הנבחרים של הטריטוריה הצפון-מערבית בשנים 1799–1803, ושימש כנציג מחוז רוס לוועידת החוקה של אוהיו שהתקיימה ב-1802. הוא היה מנהיגם של קבוצת פוליטיקאים חברי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית מצ'יליקות'י שהובילו את קבלתה של אוהיו כמדינה בארצות הברית ב-1803 ושלטו בפוליטיקה שלה במשך כמה שנים לאחר מכן.
בין עמיתיו נמנו נתניאל מאסי ואדוארד טיפין.
ב-1803 נבחר וורת'ינגטון כאחד משני הסנאטורים הראשונים של אוהיו, וכיהן בתפקיד זה עד 1807. הוא שב לסנאט בדצמבר 1810 בעקבות התפטרותו של ריטרן ג'.
מגז הבן, וכיהן הפעם עד דצמבר 1814, כאשר הוא התפטר בעקבות זכייתו בבחירות למשרת מושל אוהיו.
ב-17 ביוני 1812 התקיימה בסנאט ההצבעה על הכרזת מלחמה על בריטניה.
וורת'ינגטון הצביע נגד ההחלטה, אך היא התקבלה ברוב של 19 תומכים מול 13 מתנגדים וכך פרצה מלחמת 1812.
כמושל נבחר וורת'ינגטון לכהונה שנייה ב-1816. הוא העביר את בירת המדינה מצ'יליקות'י לקולומבוס.
בבחירות של 1818 הוא לא התמודד לכהונה נוספת.
בינואר 1819, כאשר התקיימו הבחירות להחלפתו של הסנאטור הפורש ג'רמייה מורו, הוביל וורת'ינגטון בשלושת סבבי ההצבעה הראשונים, אך הפסיד בסבב הרביעי והאחרון כאשר נוצרו סיעות שהתלכדו מאחורי ויליאם טרימבל.
הוא גם הפסיד בהפרש נמוך בחירות לתקופות כהונה חלקית בסנאט ב-1821 למושל המכהן אית'ן אלן בראון, ובמקום זאת נבחר לכהן בבית הנבחרים של המדינה.
תומאס וורת'ינגטון נפטר בניו יורק ב-20 ביוני 1827. הוא נטמן בתחילה באחוזת אדנה, ומאוחר יותר נקבר בבית הקברות גרנדוויו שבצ'יליקות'י.
וורת'ינגטון חבר ב"היכל התהילה של אוהיו".
הוא ידוע כ"אבי קבלתה של אוהיו כמדינה".
העיר וורת'ינגטון שבאוהיו קרויה על שמו, וכן בית ספר תיכון בעיר.
תומאס ואקלי היה מנתח, פעיל חברתי, חוקר מקרי מוות, העורך והמייסד של כתב העת לאנסט וחבר הפרלמנט הבריטי.
ואקלי נולד בממברי, מחוז דבון, אנגליה, לאיכר מצליח בשם הנרי ולאשתו מארי, תומאס היה הילד הצעיר ביותר מבין 11 ילדים.
הוא למד בבית הספר בצ'ארד.
בגיל 15 ואקלי היה מועסק כמתלמד אצל רוקח ולאחר מכן אצל מנתח, כמו כן בנערותו עסק באגרוף.
ב-7 במרץ 1807 הצטרף ואקלי בן ה-11, למסע שייט לכלכולתה בתור נער סיפון תחת פיקודו של קפטן סמואל סמית'.
במהלך המסע שערך כ-17 חודשים היה ואקלי עד למקרי טביעה ומוות רבים ובהם מותו של הקפטן במהלך ההפלגה חזרה, בנוסף היה ואקלי עד גם למקרים של הלקאה מה שככל הנראה גרם לו לפעול נגד שיטת ענישה זו בעתיד.
המסע הזה נחשב לאחד הגורמים המשפעים ביותר על החלטותיו ופועלו של ואקלי בבגרותו.
בגיל 20 התחיל ללמוד בלונדון בבית החולים סנט תומאס, בגיל 22 הוסמך כחבר בקולג' המלכותי לכירורגים.
הוא הקים מרפאה רחוב ריג'נט.
באוגוסט 1820 הוצת ביתו והוא עצמו הותקף על ידי אלמונים כנראה על רקע היותו מנתח.
ואקלי הגיש תביעת פיצוי לביטוח שהתנגד לשלם פיצוים בטענה שואקלי הצית בעצמו את הבית שלו, הוא ניצח במשפט מול חברת הביטוח.
בשנת 1823 (בגיל 28) הקים ואקלי, ביחד עם ויליאם קובט, ויליאם לורנס וג'יימס וורדרופ, את כתב העת הרפואי לאנסט.
בשנת 1835 נבחר ואקלי לחבר בפרלמנט, תפקיד בו כיהן עד 1852. ואקלי פעל בפרלמנט נגד מס עיתונים ונגד חוקי סעד לעניים ובעד סחר חופשי והלאומיות האירית.
בשנת 1839 התמנה לחוקר מקרי המוות של מערב מידלסקס.
בהתאם לעמדתו הוא חקר כל מקרה מוות פתאומי, כוול מוות פתאומי שנעשה בזמן מעצר משטרתי.
במשך השנים הוא ביצע במסגרת תפקידו בין 25,000 ל-30,000 נתיחות.
בגיל 25 התחתן ואקלי עם אליזבת גודצ'יילד, נולדו להם שלושה בנים ובת שמתה בצעירותה.
בנו הבכור, הנרי, היה עורך דין וסגנו של אביו בתפקידו כחוקר מקרי מוות.
שני בניו האחרים, ג'יימס הצעיר ותומאס, היו עורכים של הלאנסט.
ואקלי מת ב־1862 בעקבות דימום ריאתי , לאחר נפילה מסירה.
בעשור שלפני מותו סבל ככל הנראה משחפת.
הלווייתו הייתה פרטית והשתתפו בה רק בני משפחה וחברים קרובים.
ואקלי נקבר בקטקומבות של בית הקברות קנסל גרין באנגליה, לצד אשתו אליזבת, שמתה שלוש שנים קודם לכן.
מחוץ לביתו של ואקלי שבכיכר דפורד נתלה שלט כחול.
ישנם שלטים לזכרו במספר מקומות נוספים, בהם מקום הולדתו.
תומאס ובר הוא פרופסור להיסטוריה ומרצה באוניברסיטה, יליד גרמניה.
מאז 2013 הוא פרופסור להיסטוריה ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת אברדין.
מוקד מומחיות המחקר וההוראה שלו נמצא בהיסטוריה הפוליטית האירופית, הבינלאומית והעולמית.
בספרו (Hitler's First War) "מלחמתו הראשונה של היטלר: אדולף היטלר, אנשי גדוד הרשימה ומלחמת העולם הראשונה" מצייר תמונה שונה מאוד של טוראי היטלר עם חומרי ארכיון ומכתבים שלא נראו בעבר, החושפים שהוא נתפס על ידי רבים מחיילי החזית בגדוד שלו כ"חזיר באזור האחורי" או "אטפנשוויין".
התמונה מערערת על האמונה שמלחמת העולם הראשונה גרמה לפוליטיזציה קיצונית ו'עשתה' את היטלר, כשהיא מציגה היטלר שחזר משוחות מלחמת העולם הראשונה במצב נפשי מבולבל ועם גישות פוליטיות שנעו בין רעיונות השמאל והימין.
באופן מכריע, מספר מכתבים שניתנו לד"ר ובר מעלים ספקות רציניים במצבו הנפשי של היטלר בסוף מלחמת העולם הראשונה.
ספרו של ד"ר ובר חושף כי בניגוד לטענות התעמולה הנאצית, אנטישמיות כמעט לא נראתה ביחידתו של היטלר וכי היטלר לא התבלט כאנטישמי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מ-1986 עד 1993, תומאס ובר למד בבית הספר התיכון אנה פרנק בהאלבר, גרמניה.
מ-1993 עד 1996 למד ובר היסטוריה, אנגלית ומשפטים באוניברסיטת מינסטר, ומ-1996 עד 1998 היסטוריה מודרנית באוניברסיטת אוקספורד, שם רכש את הדוקטורט שלו בהיסטוריה ב-2003 בהנחיית ניאל פרגוסון.
הוא החזיק במלגות או לימד באוניברסיטת הרווארד במשך כמה שנים, וכן במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטת פרינסטון, ניו ג'רזי, אוניברסיטת פנסילבניה, אוניברסיטת שיקגו ואוניברסיטת גלאזגו.
הוא קיבל תפקיד הוראה באוניברסיטת אברדין בספטמבר 2008.
מאז 2010 הוא המנהל המייסד של המרכז לביטחון וממשל גלובלי באוניברסיטת אברדין, ומאז 2013 פרופסור להיסטוריה ועניינים בינלאומיים.
מ-2012 עד 2013 הוא היה עמית פריץ-תיסן במרכז Weatherhead לעניינים בינלאומיים באוניברסיטת הרווארד.
מאז 2013, הוא חוקר אורח במרכז ללימודי אירופה באוניברסיטת הרווארד.
תומאס וד'רול הוא שחקן ומחזאי אוסטרלי.
וד'רול נולד בשנת 2000 בבריזבן, קווינסלנד, אוסטרליה.
כילד, הוא רצה להיות רקדן, והתאמן למטרה זו.
עם זאת, הוא שמע על אודישן של רשת ABC האוסטרלית לתפקידים בסדרת הטלוויזיה "Deadlock" במהלך שנתו האחרונה בתיכון, והחליט לנסות לגשת לאודישן.
לאחר שקיבל את התפקיד, הוא גילה את אהבת המשחק, והמשיך ללמוד דרמה.
תפקיד המשחק הראשון של וד'רול היה במיני-סדרה עטורת הפרסים "Deadlock".
הוא למד בבית ספר לדרמה ועבד בחנות נעליים, כאשר זכה בתפקיד בסדרת הטלוויזיה RFDS של "Seven Network".
הוא זכה לפרסום בין-לאומי לאחר משחקו בסדרת הטלוויזיה "תיכון הלבבות השבורים".
היו לו גם תפקידים בסדרות הטלוויזיה "All My Friends Are Racist" ו-"Troppo".
הופעת הבכורה שלו כמחזאי הייתה עם מחזה שכתב, "Blue", שהוצג בתיאטרון בלוואר בסידני ב-2019, ואף כיכב בו.
המחזה, הבנוי ממונולוג דרמטי, זכה להצלחה בתיאטרון.
ממרץ 2024 מוצגת הפקת תיאטרון בלוואר על ידי להקת התיאטרון הממלכתי דרום אוסטרליה בפסטיבל אדלייד באדלייד, אוסטרליה הדרומית, עם קאלן פרסל בתפקיד הראשי.
תומאס וודנאט מילר היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית עבור מחוז הקונגרס הכללי של דלאוור.
הוא היה ותיק מלחמת העולם הראשונה וחבר בלגיון האמריקאי, ואף כיהן כיושב ראש הוועדה המחוקקת הלאומית.
תומאס וודנאט מילר נולד ב-26 ביוני 1886 בווילמינגטון שבדלאוור, והיה בנם של המושל צ'ארלס מילר ואביגיל מורגן (וודנאט) מילר.
הוא למד בבית הספר הוצ'קיס, וב-1908 השלים את לימודיו באוניברסיטת ייל.
הוא הועסק בתחילה כמערגל פלדה בחברת בית לחם סטיל בשנים 1908 ו-1909.
מילר עבד כמזכירו של חבר בית הנבחרים ויליאם ה.
הלד מ-1910 עד 1912, ובתקופה זו למד משפטים בוושינגטון הבירה.
הוא מונה על ידי אביו, המושל צ'ארלס מילר, לתפקיד מזכיר המדינה של דלאוור מ-1913 ועד 1915.
מילר נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית בשנת 1914, כשהביס את הנציג הדמוקרטי המכהן פרנקלין ברוקסון.
במהלך קדנציה זו, כיהן עם סיעת המיעוט הרפובליקנית בקונגרס ה-64. בשנת 1916 ביקש להיבחר מחדש, אך הפסיד לדמוקרט אלברט פולק, עורך דין מג'ורג'טאון.
מילר כיהן מ-4 במרץ 1915 עד 3 במרץ 1917, במהלך ממשלו של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון.
כאשר ארצות הברית נכנסה למלחמת העולם הראשונה באפריל 1917, מילר התגייס כטוראי בחיל הרגלים של צבא ארצות הברית, ושירת בצרפת עם הדיוויזיה ה-79. הוא צוין לשבח על ידי הגנרל ג'ון פרשינג, מפקד כוחות המשלוח האמריקאיים (AEF), על "שירות ראוי ובולט במיוחד" במתקפת מז-ארגון והוענק לו עיטור לב הארגמן על שירותו.
מילר שירת בממשל של נשיא ארצות הברית וורן הרדינג, אך הורשע ב-1927 בקשירת קשר להונאת ממשלת ארצות הברית.
ההרשעה עסקה בשירותו של מילר כאפוטרופוס לנכסים זרים והמאמץ של Metallgesellschaft AG מגרמניה לבטל את החרמת האינטרסים שלה על ידי ממשלת ארצות הברית בחברת המתכת האמריקאית במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא ריצה 18 חודשי מאסר ושוחרר על תנאי ב-1929 וקיבל חנינה מנשיא ארצות הברית הרברט הובר ב-1933.
בשלב זה, עבר מילר לרינו, נבדה, שם בילה את שארית חייו.
אחיינו, , היה חבר בית הנבחרים מטעם קליפורניה מ-1959 עד 1962.
תומאס אלברט וופורד היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קרוליינה הדרומית.
וופורד נולד ב-27 בספטמבר 1908 בתחנת מאדן, מחוז לורנס שבקרוליינה הדרומית, למד בבתי הספר הציבוריים והשלים את לימודיו באוניברסיטת קרוליינה הדרומית בקולומביה ב-1928, וב-1931 השלים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנה האחרונה והחל לעסוק בעריכת דין בגרינוויל.
הוא היה עוזר היועץ המשפטי של המחוז השיפוטי השלושה עשר מ-1935 עד 1936, והיה עוזר התובע המחוזי של ארצות הברית מ-1937 עד 1944.
ב-1947, הגן וופורד על 31 הגברים הלבנים שהואשמו בלינץ' של וילי ארל בגרינוויל, קרוליינה הדרומית.
המשפט זכה לפרסום רב, והביא לכך שכל הנאשמים זוכו מרצח למרות שרבים מהם חתמו על הודאות.
הוא כיהן כחבר בחבר הנאמנים של Winthrop College מ-1944 עד 1956. וופורד גם היה ציר לוועידה הלאומית הדמוקרטית של 1948 מקרוליינה הדרומית.
וופורד מונה ב-5 באפריל 1956 כדמוקרטי דרומי לחבר הסנאט של ארצות הברית כדי למלא את המושב שהתפנה בשל התפטרותו של סטרום ת'ורמונד וכיהן עד 6 בנובמבר 1956. הוא לא הועמד לבחירה מחדש, ועסק בעריכת דין.
מ-1966 עד 1972 כיהן כחבר הסנאט של קרוליינה הדרומית, ובמהלך השנים הפך לרפובליקני.
הוא התגורר בגרינוויל, ונפטר שם ב-25 בפברואר 1978, ונקבר ב-Woodlawn Memorial Park.
תומאס אלכסנדר הת'רוויק הוא מעצב אנגלי ומייסד משרד העיצוב Heatherwick Studio שבסיסו בלונדון, ומונה צוות של יותר מ-200 אדריכלים ומעצבים.
הת'רוויק מעצב מבנים, מוצרים, פסלים, כלי תחבורה ואופנה.
הפרויקטים של הית'רוויק, שרבים מהם זכו בפרסים, כוללים את הביתן הבריטי באקספו 2010, שיפוץ כיכר פסיפיק פלייס בהונג קונג, הוסל בניו יורק, ליטל איילנד במנהטן, ועוד.
פרויקט ידוע של הת'רוויק שלא יצא לפועל הוא גשר הגן מעל התמזה במרכז לונדון.
אמו הייתה מעצבת תכשיטים אביו היה מוזיקאי, ומאוחר יותר עבד בחברת העיצוב של הת'רוויק.
למד עיצוב בפוליטכניון של מנצ'סטר ועיצוב רהיטים בקולג' המלכותי לאמנות (RCA).
לאחר סיום לימודיו בשנת 1994 ייסד את הסטודיו שלו הנושא את שמו.
הת'רוויק הוא עמית בכיר בקולג' המלכותי לאמנות, עמית מחקר בכיר במוזיאון ויקטוריה ואלברט, ועמית באקדמיה המלכותית לאמנויות.
בשנת 2002, כחלק מפיתוח מחדש של אגן פדינגטון, עיצב הת'רוויק את הגשר המתגלגל, גשר תעלה שנפתח על ידי עיקול במקום להתרומם במקטע נוקשה אחד או יותר.
הגשר המתגלגל זכה בפרס הפלדה המבנית של איגוד הפלדה הבריטי לשנת 2005.
בשנת 2007 השלים הת'רוויק את בניית קפה איסט ביץ' בליטל המפטון, מערב סאסקס.
לבניין הארוך, בן הקומה האחת, בעל צללית גלית המזכירה צדף, יש מעטפת חיצונית מפלדה שוהחלדה והצבעים שהתקבלו קובעו בציפוי על בסיס שמן.
בית הקפה זכה בפרס הלאומי של RIBA בשנת 2008.
ביתן בריטניה, אקספו שנחאי 2010
הת'רוויק עיצב את הביתן הבריטי, שכונה "קתדרלת הזרעים", עבור האקספו 2010 בשנגחאי.
בהתאם לנושא התערוכה, "עיר טובה יותר, חיים טובים יותר", הביתן בחן את הקשר בין טבע לערים.
הוא הוקם בסביבה דמוית פארק והורכב ממסגרת מרוכבת מעץ ופלדה, המנוקבת על ידי 60,000 מוטות עשויים סיבים אופטיים, כשכל אחד מהם מכיל בתוכו זרע אחד או יותר של צמחים מבנק הזרעים של גני קיו.
הביתן הבריטי זכה במדליית הזהב של הלשכה לתערוכות בין-לאומיות עבור עיצוב הביתן הטוב ביותר ובפרס לובטקין של RIBA לאחר התערוכה, הביתן פורק, חלק מוטות נתרמו ואחרים נמכרו במכירה פומבית לצדקה.
בשנת 2010, הודיע ראש עיריית לונדון בוריס ג'ונסון כי הת'רוויק יעצב את אוטובוס הקומתיים החדש של Routemaster, האוטובוס הראשון מזה יותר מ-50 שנה שהוזמן במיוחד עבור לונדון.
האוטובוסים הראשונים נכנסו לשירות בפברואר 2012 וחברת Transport for London הזמינה 600 יחידות בספטמבר 2012. העיצוב כולל חלון קדמי ארוך לנהג, שלוש דלתות נוסעים ושני גרמי מדרגות לעלייה מהירה וקלה יותר.
האוטובוס מסתיים בצורה מחודדת שאינה אופיינית לכלי רכב.
לאחר תלונות מצד נוסעים על חום מוגזם בקיץ, החל משנת 2015 שודרגו האוטובוסים בחלונות נפתחים.
בינואר 2017, הודיע סאדיק חאן כי הפסיק את רכישות ה-Routemaster כאמצעי לחיסכון בעלויות, והבטיח במקום זאת לשפץ אוטובוסים ישנים יותר בטכנולוגיות בנות-קיימא חדישות.
בשנת 2013, בתמיכתה של השחקנית ג'ואנה למלי, הציעה הת'רוויק את גשר הגן, גשר להולכי רגל החוצה את נהר התמזה במרכז לונדון, שייבנה כפארק מיוער.
בשנת 2016, ראש עיריית לונדון סאדיק חאן הקפיא את המימון לאחר שהוקצו לו 60 מיליון ליש"ט מכספי ציבור מתוך עלות כוללת מוערכת של 175 מיליון ליש"ט, חלקם על ידי Transport for London לחיזוק תחנת הרכבת התחתית טמפל כדי שתוכל לשאת את משקל הקצה הצפוני של הגשר.
בשנת 2017 התגלה כי הת'רוויק היה המייסד היחיד של קרן גארדן ברידג' והשתתף בשמונה ישיבות של הנאמנים, מה שהוביל להאשמתו בניגוד עניינים, הוא הכחיש שוב ושוב את היותו חלק מהקרן.
הת'רוויק גם השתתף באירוע גיוס תרומות סודית בקליפורניה עם ראש העיר דאז, בוריס ג'ונסון, בשנת 2013, לפני שחוזה העיצוב הוענק לו רשמית.
באפריל 2017, דו"ח שהוזמן על ידי העירייה קבע כי מינויי הת'רוויק כמעצב וארופ כמהנדסים "לא היו גלויים, הוגנים או תחרותיים" וחשפו "כשלים שיטתיים ומערכות בקרה לא יעילות".
הפרויקט בוטל רשמית באוגוסט באותה שנה.
בשיתוף עם ארגון המורשת האנגלית ו-English Nature, הת'רוויק הוביל את התוכנית להפיכת מפעל הדפסת השטרות לשעבר בהמפשייר, למזקקת ג'ין בומביי ספייר .
עשרים ושלושה מתוך יותר מ-40 מבנים נטושים שוחזרו ו-9 מבנים תעשייתיים חדשים יותר נהרסו; נהר טסט, שזרם בתעלה דרך האתר, נחשף והורחב וגדותיו ניטעו; בחצר המרכזית שנוצרה נבנו זוג חממות מעוקלות שלובות זו בזו עבור הצמחים הטרופיים והים תיכוניים המשמשים בתהליך הייצור.
הצמחים, שואבים מים מהנהר, וחום הנוצר מזיקוק הג'ין משמש ליצירת התנאים הטרופים הדרושים.
המזקקה הייתה פרויקט השימור הראשון של הת'רוויק.
מרכז הלמידה הכוורת, מתקן חינוכי רב-תכליתי באוניברסיטה הטכנולוגית של נאניאנג בסינגפור, נפתח בשנת 2015. הוא אמור למקסם את האינטראקציה בין סטודנטים לסגל ובין תחומים שונים על ידי החלפת חדרים ומסדרונות מלבניים כמקובל ב-12 מבנים גליליים סביב אטריום מרכזי.
החדרים מעוגלים בצורתם וניתן לעצב אותם מחדש; המגדלים מתחדדים לכיוון בסיסיהם למראה אורגני, החללים המשותפים כוללים מרפסות וטרסות גן.
קואל דרופס יארד הוא מרחב ציבורי ומסחרי בקינגס קרוס, לונדון.
הפרויקט כלל שיפוץ של שני בניינים שנבנו בשנת 1850 ושימשו לקליטת מטענים שהגיעו מצפון אנגליה.
העיצוב מחבר את שני הבניינים יחד על ידי הארכת שני הגגות זה כלפי זה עד שהם נפגשים, ומקרים את החצר שמתחת.
מוזיאון זייץ לאמנות אפריקאית עכשווית
מוזיאון זייץ לאמנות אפריקאית עכשווית נבנה במבנה ממגורות היסטורי בקייפטאון.
הקומפלקס מורכב מתשע קומות עם 6,000 מ"ר של תצוגה.
באמצעות מגוון טכניקות חיתוך בטון, גולפו גלריות ואטריום מרכזי גדול מתוך 42 צינורות הבטון של הסילו.
פירי הבטון כוסו בזכוכית מחוזקת שניתן לדרוך עליה, ועוצבו כך שימשכו אור לתוך הבניין מלמעלה וייצרו פנים דמוי קתדרלה.
בשנת 2016 נחשף עיצובו של הת'רוויק למבנה הוסל בכיכר הציבורית של הדסון יארדס בניו יורק.
המבנה בנוי כרשת של גרמי מדרגות משולבים שמבקרים יכולים לטפס עליהם, יש בו 2,500 מדרגות ב-154 גרמי מדרגות, השווה ערך ל-15 קומות, ויש בו 80 עמדות תצפית.
במהלך השנים המבנה נסגר ונפתח לסירוגין עקב ניסיונות אובדניים שנעשו בו.
הפרויקט כולל שתי פסגות דמויות הרים שנבנו עם עצים שנשתלו על בניינים מעורבי שימושים הכוללים שטחי מסחר ומשרדים, מרכז אירועים, גלריות ומלון.
התכנון שואף ליצור רצף מהפארק המשתרע לאורך נחל סוז'ואו עד לרובע האמנויות M50.
הוא אי מלאכותי ופארק ציבורי במזח 55 על נהר ההדסון, מול החוף המערבי של מנהטן בעיר ניו יורק.
הפארק נתמך על ידי 132 מבני בטון טרומי בצורת עציץ התלויים מעל המים בגבהים שונים, אשר בתורם ניצבים על 280 עמודי בטון המשתרעים אל תוך אפיק הנהר.
בנוסף לאזורים המגוננים ושטחי התצפית מכיל הפארק אמפיתיאטרון על המים, חללים ציבורים, וחדרי שירותים.
בשנת 2012 ערך מוזיאון ויקטוריה ואלברט רטרוספקטיבה של עבודותיו של סטודיו הת'רוויק, תחת הכותרת "סטודיו הת'רוויק: עיצוב היוצא דופן".
תערוכה הנודדת בשם "ממציאים בריטים חדשים: בתוך סטודיו הת'רוויק".
התערוכה הוצגה במספר מוזיאונים וגלריות ברחבי אסיה.
תערוכה נוספת בשם "פרובוקציות: הארכיטקטורה והעיצוב של סטודיו הת'רוויק" הוצגה במקומות שונים בארצות הברית בשנים 2014 ו-2015 בין היתר במוזיאון קופר יואיט לעיצוב.
בשנת 2012, במקביל לתערוכת ויקטוריה ואלברט, פרסם הת'רוויק את ספרו Thomas Heatherwick: Making בהוצאת תמזה והדסון.
תומאס וורד אוסבורן היה קצין בצבא האיחוד, פקיד בלשכת המשוחררים, ציר בוועידת החוקה של פלורידה בשנת 1868, חבר הסנאט של פלורידה, ולבסוף חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת פלורידה.
אוסבורן נולד ב-9 במרץ 1833 בסקוטש פליינס שבניו ג'רזי, והיה בנם של ג'ון ואמיליה אוסבורן.
בשנת 1842 עברה משפחתו לנורת' וילנה שבמדינת ניו יורק, שם עבד במשק המשפחתי עד שנת 1854. באותה שנה החל בלימודי הכנה למכללה, ובשנת 1860 סיים את לימודיו באוניברסיטת מדיסון (כיום אוניברסיטת קולגייט) שבהמילטון, ניו יורק.
לאחר סיום לימודיו עבד במשרד עורכי דין בעיר ווטרטאון, ניו יורק, והתקבל ללשכת עורכי הדין של ניו יורק בשנת 1861.
אוסבורן כמעט ולא הספיק לעבוד בעריכת דין, כאשר פרצה מלחמת האזרחים האמריקנית.
לאחר קרב בול ראן הראשון בשנת 1861, התגייס לצבא האיחוד בדרגת לוטננט משנה.
הוא גייס ממחוז ג'פרסון שבניו יורק פלוגה לארטילריה קלה, שנודעה כ"פלוגה (או סוללה) D, רגימנט ראשון, ארטילריה קלה של ניו יורק".
יחידתו של אוסבורן שירתה בארמיית הפוטומק וזכתה לשבחים רבים.
הוא קודם לדרגות קפטן, מייג'ור וקולונל.
בדרגת מייג'ור שירת תחת פיקודו של מייג'ור גנרל אוליבר או.
הווארד בקורפוס ה-11, ופיקד על אנשיו בהצטיינות — אף על פי שהקורפוס הובס בקרבות צ'אנסלורסוויל וגטיסברג.
בקרב גטיסברג פיקד אוסבורן על חטיבת הארטילריה של הקורפוס והשתתף בהגנת גבעת בית העלמין ב-2 ביולי 1863, כאשר עמדות האיחוד הותקפו על ידי כוחותיו של מייג'ור גנרל ג'ובל ארלי.
בהמשך הועבר אוסבורן לזירה המערבית יחד עם הווארד, ושירת כמפקח כללי כאשר מונה הווארד למפקד ארמיית טנסי.
הוא הותיר תיאור מפורט של הצעדה אל הים של מייג'ור גנרל ויליאם שרמן.
לאחר תום שירותו הצבאי מונה אוסבורן לעוזר נציב בלשכת הפליטים, המשוחררים והאדמות הנטושות (Freedmen's Bureau) במסגרת תוכנית השיקום בדרום, וכיהן בתפקיד זה בפלורידה בשנים 1865–1866. במקביל עסק בעריכת דין והתיישב בטלהאסי בפלורידה.
אוסבורן היה חבר בוועידת החוקה המדינתית שגיבשה את חוקת פלורידה של 1868. לאחר מכן עבר לפנסקולה, שם נבחר לסנאט המדינתי.
זמן קצר לאחר מכן, עם השבת ייצוגה של פלורידה בקונגרס, נבחר אוסבורן לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, בעודו בשנות השלושים המוקדמות לחייו.
הוא כיהן בין השנים 1868–1873. במהלך כהונתו נחשב לדמות מרכזית בקידום החקיקה שהובילה לחידוש בנייתו של אנדרטת וושינגטון, שהוקפאה מאז טרם המלחמה.
אוסבורן לא התמודד מחדש בבחירות של 1872. בשנת 1876 שימש כנציג רשמי של ארצות הברית בתערוכה המאה בפילדלפיה — היריד העולמי הרשמי הראשון שהתקיים בארצות הברית.
בשנות פרישתו עסק בעריכת דין ובכתיבה ספרותית בניו יורק, שם נפטר ב-18 בדצמבר 1898. אוסבורן נטמן בבית העלמין הילסייד שבעיר נורת' אדמס שבמסצ'וסטס.
תומאס וילינג היה מדינאי, סוחר ובנקאי אמריקאי.
הוא כיהן כראש עיריית פילדלפיה, כנציג פנסילבניה ב, וכיהן כנשיא הראשון של בנק אמריקה הצפונית ולאחר מכן כנשיא הבנק הראשון של ארצות הברית, שני מוסדות שעמדו בבסיס המערכת הפיננסית הלאומית המתהווה.
לאורך חייו רכש וילינג עושר רב ונחשב, לפי עדויות אחדות, לאדם האמיד ביותר בארצות הברית סביב ראשית המאה ה-19.
וילינג נולד בפילדלפיה ב-19 בדצמבר 1731, בן לצ'ארלס (1710–1754), אשר כיהן פעמיים כראש עיריית פילדלפיה ונמנה עם האבות המייסדים של האליטה העירונית, ולאן שיפן (1710–1791), נכדתו של אדוארד שיפן, ראש העירייה השני של פילדלפיה.
אחיו הצעיר, ג'יימס, נודע אף הוא כדמות בולטת בחיי המסחר של העיר, ושירת כנציג הקונגרס הקונטיננטלי.
בשנת 1778 הנהיג ג'יימס את "מסע וילינג", מבצע צבאי נגד נאמני הכתר הבריטי באזור נטצ'ז שבמיסיסיפי, אשר נחרת בזיכרון ההיסטורי כאחת הפעולות המוקדמות של ההתנגדות המאורגנת לשלטון הבריטי במערב.
וילינג הצעיר קיבל חינוך פרטי מקיף ואיכותי, אשר הוענק לבני המעמדות העליונים במושבות.
לשם השלמת לימודיו נשלח לאנגליה, שם למד באקדמיה שבעיר באת', ולאחר מכן השלים את לימודי המשפטים במוסד המקצועי אינר טמפל בלונדון, אחד מארבעת אכסניות המשפט, ששימשו מוסדות ההכשרה המשפטית המרכזיים באנגליה.
בשובו לפילדלפיה בשנת 1749, לאחר שסיים את לימודיו באנגליה, החל וילינג לעסוק במסחר בין-לאומי בשותפות עם רוברט מוריס, מגדולי הסוחרים באמריקה הקולוניאלית.
בשנת 1757 ייסדו השניים את חברת "Willing, Morris and Company", אשר נמנתה עם בתי המסחר הבולטים בשלוש עשרה המושבות.
החברה עסקה בייצוא קמח, עץ וטבק לאירופה, ובייבוא סוכר, רום, מולסה ועבדים מן האיים הקריביים ומחופי אפריקה.
שותפותם נמשכה עד שנת 1793.
בשנת 1768 החל וילינג לכהן כחבר באגודה הפילוסופית האמריקאית, אשר שימשה מוקד אינטלקטואלי ראשון במעלה לחקר המדע, הכלכלה והפילוסופיה בעולם החדש.
רישומי המס משנת 1769 מעידים כי החזיק בשלושה עבדים, אך החל משנת 1782 לא נרשמו עוד בבעלותו אנשים משועבדים.
וילינג פנה לפעילות ציבורית בשנת 1755 עת נבחר לחבר המועצה העירונית של פילדלפיה.
בשנת 1759 מונה לחבר ולשופט עמית בבית המשפט העירוני, ובאותה שנה, ב-2 באוקטובר, נבחר לשופט משנה בבית המשפט של העיר.
ב-28 בפברואר 1761 מונה לשופט בבית המשפט הכללי, ובשנת 1763 נבחר לכהונת ראש העירייה.
בשנת 1767, במסגרת רפורמה שהוביל מושל פנסילבניה תומאס פן, הונהגה מערכת משפט חדשה בשם Nisi prius, שבה שופטים עליונים (משפטנים מוסמכים) ישבו לצד שופטי שלום מקומיים (שהיו ברובם אזרחים מן השורה).
פן מינה שני שופטים לבית המשפט העליון, ג'ון לורנס ווילינג, אשר כיהן בתפקידו עד 1767 והיה האחרון שכיהן במשרה זו תחת השלטון הקולוניאלי הבריטי.
בשנים 1774 ו-1775 נמנה וילינג עם חברי ועדת ההסכמה וועדת הביטחון של פנסילבניה, ושימש כנציג המדינה ב.
בשנים 1775–1776 התנגד להכרזת העצמאות של ארצות הברית, אך חרף עמדתו זו תרם 5,000 לירות שטרלינג למימון המאמץ המהפכני.
לאחר סיום תקופת המאבק לעצמאות הקדיש וילינג את חייו לעיצוב מוסדותיה הפיננסיים של המדינה החדשה.
בין השנים 1781–1791 שימש כנשיא בנק אמריקה הצפונית, הבנק הלאומי הראשון של ארצות הברית, והיה שותף בהנחת אבני היסוד למערכת האשראי והסחר של המדינה המתהווה.
בשנת 1791 מינה אותו הנשיא ג'ורג' וושינגטון, יחד עם שני נציבים נוספים, להקים את הבנק הראשון של ארצות הברית.
בהמשך אותה שנה נבחר וילינג לנשיאו, ובתקופת כהונתו נודע כאחת הדמויות המרכזיות בעיצוב הכלכלה האמריקאית המוקדמת, תוך ששמו נקשר בעושר וביוקרה חסרי תקדים.
באוגוסט 1807 לקה בשבץ מוחי קל, ובחלוף חודשים אחדים פרש מניהול הבנק מטעמי בריאות, כשהוא מותיר אחריו מוסד פיננסי יציב ומשגשג שהיווה מודל לבנקים הלאומיים בדורות שלאחר מכן.
בשנת 1763 נישא וילינג לאן מקול, בתם של הסוחר סמואל מקול ואן סירל.
נישואין אלה חיזקו את זיקתו של וילינג לשכבת הסוחרים והבנקאים הבכירים של פילדלפיה והעמיקו את מעמדו בקרב האליטה הכלכלית והחברתית של העיר.
לבני הזוג נולדו שלושה-עשר ילדים, אשר רבים מהם נישאו לבני משפחות מן המעלה הראשונה במושבות ובארצות הברית הצעירה.
אן וילינג (1764–1801), שנישאה לוויליאם בינגהם (1752–1804), אחד מבכירי הסוחרים והבנקאים בארצות הברית בראשיתה.
אליזבת וילינג (1768–1858), שנישאה לוויליאם ג'קסון (1759–1828), קצין בצבא הקונטיננטלי ומזכירו של הנשיא ג'ורג' וושינגטון.
מרי וילינג (1770–1852), שנישאה להנרי קליימר (1767–1830), נצר למשפחת קליימר הידועה בפעילותה הציבורית.
דורותי וילינג (1772–1842), שנישאה לבן-דודה תומאס וילינג פרנסיס.
וילינג הלך לעולמו בשנת 1821 בפילדלפיה, ונטמן בבית העלמין של כנסיית ישו, מקום מנוחתם של אישים מרכזיים בני דור המייסדים.
תומאס וילסון דור היה פוליטיקאי ורפורמטור אמריקאי מרוד איילנד, שהוביל את "מרד דור" שנקרא על שמו, ושחתר להרחבת זכות הבחירה במדינה, ובעקבותיו הוא הכריז על עצמו כמושל רוד איילנד ה-16.
תומאס וילסון דור נולד בפרובידנס שברוד איילנד, כבנם של סאליבן ולידיה (לבית אלן) דור.
אביו היה תעשיין מצליח ושותף לבעלות על הכפר התעשייתי ברנון .
כנער, התחנך דור באקדמיית פיליפס אקסטר .
לאחר שב-1823 סיים את לימודיו בהרווארד קולג' , הוא יצא לניו יורק, שם הוא למד משפטים בהדרכתם של השופטים ג'יימס קנט וויליאם מקון.
ב-1827 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ושב לפרובידנס כדי לעסוק בעריכת דין.
דור מעולם לא נשא אישה, אך שתיים מאחיותיו נישאו לאישים בולטים.
אחד מאחייניו נישא לבתו של ג'ון לותרופ מוטלי שהיה שגריר ארצות הברית בממלכה המאוחדת ובאימפריה האוסטרית.
הקריירה הפוליטית של דור החלה כאשר הוא נבחר ב-1834 לבית הנבחרים של רוד איילנד.
הוא החל להתעניין בסוגיות שהיו קשורות לזכות ההצבעה: גברים לבנים שלא הותר להם להצביע בשל העובדה שלא היה בבעלותם רכוש בשווי מסוים, והשליטה של בעלי האינטרסים החקלאיים בבית המחוקקים של המדינה, שם הוקצו המושבים על פי מחוזות שיפוט גאוגרפיים, וכל העיירות טופלו באופן שווה.
במחצית המאה שלאחר המהפכה האמריקאית, פעלו כמה אנשים להרחיב את זכות ההצבעה, בדרך כלל על ידי הורדת סף הבעלות על הרכוש או דרישות דומות.
ברוד איילנד, נעשו ניסיונות אלו בשלבים החל מ-1797 ועד 1834, אך הם תמיד נבלמו על ידי ממשלת המדינה.
ב-1834 כונסה ועידה בקפיטול מדינת רוד איילנד בפרובידנס כדי לשקול את העניין שוב.
דור היה חבר בוועדה שניסחה את הפנייה לעם.
עם זאת, כל ניסיונות הרפורמה נחסמו שוב על ידי בית המחוקקים, שנשלט על ידי בעלי האינטרסים החקלאיים.
חלוקת המושבים בבית המחוקקים הובילה לייצוג חסר של האוכלוסייה העירונית שהלכה וגדלה בערים המתועשות.
ב-1841 הייתה רוד איילנד המדינה הכמעט יחידה בארצות הברית שלא אימצה זכות בחירה כללית לכלל ציבור הגברים הלבנים.
היא הייתה המדינה היחידה שלא כוננה חוקה כתובה חדשה לאחר המהפכה האמריקאית.
רוד איילנד הסתמכה על הצ'רטר הקולוניאלי מהמאה ה-17. על פי מסמך זה, לזכאים המקוריים להצבעה הייתה הזכות להחליט בענייני הציבור, ועל פי המנהג באותה תקופה, נקבע שהבעלות על רכוש, במיוחד קרקעות, קבעה את זכות ההצבעה.
ב-1840 הוביל כבר סעיף זה לכך שיותר ממחצית מהגברים הבגירים הלבנים היו משוללי זכות הצבעה.
חלוקת המושבים בבית המחוקקים על פי יישובים יוצגה על ידי 19 מושבים, יותר ממחצית מושבי בית המחוקקים, שהוחזקו על ידי עיירות שמספר תושביהן הכולל הסתכם ב-3,500 מצביעים בלבד, כאשר במדינה התגוררו 108,000 תושבים, שרבים מהם חיו בערים הגדולות.
יתר על כן, אדם שלא היה הבעלים של נכס מקרקעין לא יכול היה להגיש תביעה לגביית חוב או לקבל פיצויים בגין נזקי גוף, אלא אם כן בעל זכות הפירעון איש את שטר החוב.
עם שחר המהפכה התעשייתית נעשו רבים מהתושבים מחוסרי קרקעות, ומספר תושבי רוד איילנד שלא החזיקו בקרקע הלך וגדל עם התגברות גל ההגירה מאירלנד.
משאל העם על זכות הבחירה
ב-1840 הוקמה אגודת זכות הבחירה של רוד איילנד כדי להתמודד עם המצב שבהדרגה לא השביע רצון יותר ויותר, והתקיימו תהלוכות והתכנסויות.
בתסיסה זו היה לדור חלק מוביל.
בית המחוקקים המדינתי סירב לתקן את העוולות, ועל פי הצ'רטר הישן לא היו לאזרחים אמצעים לכנס וועידת חוקה.
לפיכך הוקמה "מפלגת העם" שכינסה וועידה, אימצה חוקה, והגישה אותה להצבעה במשאל עם.
בערך 14,000 איש הצביעו בעדה, בעוד שפחות מ-100 איש התנגדו אליה.
מתוך אלו שתמכו, יותר מ-4,900 היו מצביעים כשירים.
חוקת המדינה המוצעת אושרה באופן רשמי לא רק על ידי רוב הגברים שמעל גיל 21, אלא על ידי רוב אלו שהיו זכאים להצביע על פי הצ'רטר.
ממשלת המדינה המכהנת סירבה להכיר בכל אחד מצעדים אלו כחוקי.
בית המחוקקים קרא בעצמו לכינוס ועידת חוקה, והגיש חוקה חדשה לאישור העם.
חוקת הממשלה נפלה בהפרש קטן של 676 קולות מתוך כלל המצביעים שמנו 16,702 איש.
חוקה חדשה זו סיפקה את רוב הדרישות שהעלו דור ותומכיו, והיסטוריונים מאמינים שהדחייה שלה היית טעות טקטית.
הרגשות נעשו מרירים מאוד, ואנשיו של דור כבר החלו ליישם את החוקה שלהם על ידי עריכת בחירות, כשדור נבחר כמושל.
במאי 1842 התקיימו ברוד איילנד שתי ממשלות שנבחרו בבחירות וטענו לאמון העם.
מפלגת העם לא ניסתה לתפוס את השליטה בקפיטול המדינתי או במנגנון הממשלתי.
שני המושלים הוציאו הצהרות, והמושל סמואל וורד קינג ממפלגת החוק והסדר פנה לממשל בוושינגטון די.
דרו יצא לוושינגטון כדי לשטוח את טענותיו בפני הנשיא ג'ון טיילר, שם הוא לא זכה לעידוד ושב לרוד איילנד.
בינתיים הכריז קינג על ממשל צבאי, הציע פרס של 5,000 דולר על לכידתו של דור, וביצע מאסרים נרחבים בקרב חסידיו של דור על פי חוק.
רבים מאנשיו של דור נטשו אותו ונמלטו מהמדינה ב-18 במאי.
מתקפה כושלת על הנשקייה של פרובידנס הובילה להתפוררות המרד.
ביוני שב דור לזמן קצר עם קבוצת מתנדבים מניו יורק, וקיבץ כוח צבאי של חסידיו בכפר צ'יפצ'ט.
קינג הורה למיליציה המדינתית לצעוד לכפר.
בהבינם שהם יובסו בכל התנגשות עם המיליציה, התפזרו תומכיו של דור, שביקש מקלט בניו המפשייר ובמסצ'וסטס.
באוקטובר 1843 שב דור לפרובידנס, מתוך תקווה שהחוקה הליברלית יותר שהתקבלה תגן עליו, אך הוא נעצר.
דור נשפט על בגידה במדינת רוד איילנד במשפט שהתקיים בניופורט, שהייתה מעוז שמרני, בפני בית המשפט העליון של רוד איילנד.
הוא הורשע ונידון למאסר עם עבודת פרך לכל ימי חייו, והחל לרצות את עונשו ב-27 ביוני 1844.
דעת הקהל זעמה על גזר הדין, וב-1845 העביר בית המחוקקים חוק לחנינה כללית.
דור שוחרר לאחר שריצה 12 חודשים מעונשו, וב-1851 הושבו לו זכויות האזרח.
בינואר 1854 העביר בית המחוקקים חוק לביטול פסק הדין של בית המשפט העליון, אך בית המשפט פסק שהחוק נוגד את חוקת המדינה.
בנסיבות אלו התדרדר מצב בריאותו של דור, ולאחר שחרורו הוא חי חיי פרישה עד למותו.
עם זאת, פועלו נשא פירות.
ב-1843 נוסחה חוקה שלישית, והיא אושרה על ידי ציבור הבוחרים וקבעה זכות הצבע כללית לכלל הגברים אזרחי המדינה.
תומאס וילסון דור נפטר ב-27 בדצמבר 1854 בפרובידנס.
כיום, ממשלת רוד איילנד מכירה בלגיטימיות של מאמציו של דור, וכוללת אותו ברשימת מושלי המדינה.
ב-2014 נחנך פסל של דור בבניין קפיטול מדינת רוד איילנד.
תומאס וסטון תומפסון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הפדרליסטית במדינת ניו המפשייר.
הוא כיהן כחבר בית הנבחרים וכחבר הסנאט של ארצות הברית במהלך המאה ה-19.
תומפסון נולד ב-15 במרץ 1766 בבוסטון שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס, לתומאס ואיזבלה תומפסון.
המשפחה עברה לניוברי פורט כשהיה צעיר.
הוא למד ב-Dummer Academy בבייפילד, מסצ'וסטס, ושירת כעוזר לגנרל לינקולן במהלך מרד שייז.
תומפסון סיים את לימודיו באוניברסיטת הרווארד ב-1786 והחל ללמוד למקצוע הכהונה.
בין השנים 1789–1791 שימש כמרצה באוניברסיטת הרווארד.
הוא למד משפטים, הוסמך לעריכת דין ב-1791 ועסק בעריכת דין בסולסברי, ניו המפשייר, בין השנים 1791–1810. בין הצעירים שליווה היה דניאל ובסטר, שהחל את לימודיו כמתמחה אצל תומפסון בסביבות 1801.
ב-25 בדצמבר 1796 התחתן תומפסון עם אליזבת ק.
פורטר, ולזוג נולדו שני בנים.
תומפסון מונה למנהל הדואר של סולסברי ושירת בתפקיד בין 1798–1803. במשך למעלה משני עשורים שימש כנאמן דארטמות' קולג', מ-1801 עד 1821.
ב-1810 עבר תומפסון לקונקורד, ניו המפשייר, והמשיך לעסוק בעריכת דין.
הוא נבחר כחבר בבית הנבחרים של ניו המפשייר בשנים 1807–1808. ב-1810 שימש כגזבר המדינה.
נבחר שוב לבית הנבחרים בשנים 1813–1814 ואף כיהן כיושב ראש הבית.
תומפסון נבחר כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בקונגרס התשיעי, וכיהן מ-4 במרץ 1805 עד 3 במרץ 1807. הוא מונה שוב לגזבר המדינה בין 1809–1811. בהמשך נבחר תומפסון לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מושבו של ניקולס גילמן, וכיהן בין 24 ביוני 1814 עד 3 במרץ 1817.
תומפסון נפטר בקונקורד ב-1 באוקטובר 1821 ונקבר בבית הקברות הצפוני הישן בעיר.
תומאס וילסון היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת וירג'יניה, אביו של אדגר קמפבל וילסון וסבו של יוג'ין מקלנהאן וילסון.
וילסון נולד ב-11 בספטמבר 1765 בסטאונטון שבמושבת וירג'יניה, ולמד שם משפטים.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין ב־21 בספטמבר 1789, והחל לעסוק בעריכת דין במורגנטאון, וירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית).
הוא כיהן כחבר הסנאט של וירג'יניה בשנים 1792–1795, וכחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1799 ו־1800. בהמשך שב לכהן כחבר הסנאט של וירג'יניה בשנים 1800–1804.
וילסון נבחר מטעם המפלגה הפדרליסטית לקונגרס ה־12, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1811 עד 3 במרץ 1813, לאחר שניצח את הדמוקרטי־רפובליקני ויליאם מקינלי.
לאחר מכן כיהן שוב כחבר בית הנבחרים של וירג'יניה בשנים 1816 ו־1817, ולאחר מכן חזר לעסוק בעריכת דין.
וילסון נפטר במורגנטאון, וירג'יניה (כיום וירג'יניה המערבית), ב־24 בינואר 1826, ונקבר בבית הקברות אוק גרוב במורגנטאון.
תומאס וינס היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם קרוליינה הצפונית.
וינס נולד סמוך לברפילדס, במחוז הרטפורד שבפרובינציית קרוליינה הצפונית, בשנת 1764, והתחנך באנגליה.
בשנת 1780 נתפס בים על סיפונה של ספינה בשם 'Fair American', ונלקח יחד עם מתיישבים אחרים ללונדון.
הוא חזר לקרוליינה הצפונית והתיישב כבעל מטעים במחוז הרטפורד.
בנוסף היה בין הנאמנים הראשונים של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
בשנת 1787 כיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית, ובשנים 1788 ו-1789 היה ציר לוועידות המדינתיות של קרוליינה הצפונית לאשרור חוקת ארצות הברית.
מאוחר יותר כיהן כחבר הסנאט של קרוליינה הצפונית בשנים 1790–1802 ו-1807–1817.
וינס נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לקונגרס השביעי כדי למלא את המושב שהתפנה בעקבות מותו של צ'ארלס ג'ונסון ונבחר מחדש לקונגרסים השמיני והתשיעי וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-7 בדצמבר 1802 עד 3 במרץ 1807.
לאחר מכן שב לעסוק בחקלאות במחוז הרטפורד, והיה חבר המועצה המבצעת של קרוליינה הצפונית בשנים 1818–1824 ובריגדיר גנרל במיליציה.
וינס נפטר סמוך לווינטון, במחוז הרטפורד שבקרוליינה הצפונית, ב-3 ביוני 1825, ונקבר בבית הקברות Maneys, סמוך ל-Maneys Ferry בקרוליינה הצפונית.
תומאס וולטר ביקט היה פוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית בשנים 1907–1908, כתובע הכללי של קרוליינה הצפונית בשנים 1909–1917, ולאחר מכן ועד 1921 כמושל קרוליינה הצפונית ה-54.
תומאס וולטר ביקט נולד במונרו שבקרוליינה הצפונית, כאחד מארבעת ילדיהם של הרופא תומאס וינצ'סטר ביקט ושל מרי א.
הוא התחנך בבתי ספר ציבוריים ולמד בווייק פורסט קולג', שם הוא סיים עם תואר בוגר אוניברסיטה ב-1890. לימד בבתי ספר במריון ובוינסטון סיילם.
ב-1892 החל ביקט ללמוד באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, וב-1893 התקבל ללשכת עורכי הדין.
הוא עסק בעריכת דין בדנברי, וב-1895 עבר ללואיסבורג, שם הוא היה לעורך דין מוביל ולאיש ציבור מוכר בקהילה.
בשנים 1907–1908 כיהן ביקט כחבר בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית מטעם מחוז פרנקלין.
הוא קידם את חוק ביקט שהפך את הדאגה לפגועי הנפש לדרישה משפטית.
פעמיים נבחר ביקט כתובע הכללי של קרוליינה הצפונית, וכיהן בתפקיד בשנים 1909–1917. הוא ייצג את המדינה בחמישה תיקים בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית ובכולם זכה, כולל התיק שנגע לסכסוך הגבול עם טנסי.
ב-1916 זכה ביקט במועמדות המפלגה הדמוקרטית לתפקיד מושל קרוליינה הצפונית, לאחר שהביס את איילז'ה ל.
דוטרידג' בבחירות המקדימות המדינתיות שהתקיימו בקרוליינה הצפונית.
בבחירות הכלליות הוא הביס את מועמד המפלגה הרפובליקנית, פרנק א.
כמושל תמך ביקט ברפורמות במספר תחומים.
הוא פעל לאפשר לחוכרי קרקעות להיות לבעליהן, וקרא לקיום חינוך נרחב יותר למקצועות החקלאות, כולל נושאים כמו כלכלת בית.
ב-1917 הוא קידם חוקים למיסוד שנת לימודים של חצי שנה, העלאת גיל חינוך חובה ל-14, והעלאת שכר המורים.
הוא המשיך בתוכנית סלילת הכבישים של המדינה, וקרא להגדלת ההוצאה על הבריאות הציבורית, שנוהלה על ידי מחלקת הרווחה הציבורית החדשה.
ביקט גם דחף לחקיקת חוק קפדני יותר בנוגע להעסקת ילדים, פעל לקיומה של מערכת כליאה אנושית יותר, והקים בתי משפט לנוער ומערכת למאסר על תנאי.
ב-1919 קידם ביקל את חקיקתו של חוק למערכת מס הכנסה מדינתי.
הרפורמות שלו הוגבלו עקב דרישות השתתפותה של ארצות הברית במלחמת העולם הראשונה, הוא ניהל קמפיין פעיל עבור איגרות החוב ליברטי , ובתום המלחמה דיבר בעד חבר הלאומים.
מאחר שהיה מוגבל בהגבלת כהונה, סיים ביקט את כהונתו כמושל בינואר 1921, והוא שב לעסוק בעריכת דין בראלי.
ב-1898 נשא ביקט לאישה את פאני ירבורו .
לשניים נולד בן בשם ויליאם שהיה לשופט, ובן ובת שנפטרו בינקותם.
תומאס וולטר ביקט נפטר בראלי ב-27 בדצמבר 1921. הוא נטמן בבית הקברות אוקווד שבלואיסבורג.
על שמו של ביקט נקראו שני בתי ספר בעיר הולדתו מונרו.
תומאס יאנג היה מדען אנגלי ואיש אשכולות, שנחשב בעיני רבים כ"אדם האחרון שידע הכול", כלומר, הוא היה בקיא בכל תחומי האקדמיה המערבית בתקופתו.
יאנג נולד ב-13 ביוני 1773 בעיירה מילברטון שבמחוז סאמרסט, כצעיר מבין עשרה ילדים.
בגיל 14 דיבר לפחות חמש שפות, ובהמשך ידע שתים עשרה שפות בהן עברית, יוונית, לטינית, צרפתית, איטלקית, ערבית, טורקית, פרסית, אמהרית ושפות נוספות.
ב-1792 החל ללמוד רפואה בלונדון.
ב-1794 עבר לאדינבורו, ובשנת 1795 עבר לגטינגן ולמד באוניברסיטת גטינגן.
ב-1796 קיבל תואר דוקטור לרפואה.
משיכתו של יאנג לרפואה נבעה מהעובדה שהיה חולה מאוד בתקופת ילדותו.
ב-1797 התקבל לעמנואל קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.
באותה שנה מת דודו הגדול, ריצ'רד ברוקלסבי, והירושה שחררה אותו מדאגות כלכליות.
ב-1799 ביסס את מעמדו כרופא בלונדון.
ב-1801 התמנה למרצה למדעי הטבע במכון המלכותי (Royal Institution).
במשך השנתיים ששהה שם הרצה 91 הרצאות.
הרצאות אלו, אשר יצאו לאור בשנת 1807 בשם Course of Lectures on Natural Philosophy, נושאות בחובן את הבסיס לתאוריות רבות שפיתח לאחר מכן.
בינתיים התמנה, ב-1802, למזכיר לענייני חוץ של החברה המלכותית (Royal Society), אליה התקבל כחבר עוד ב-1794.
ב-1803 פרש מהמכון המלכותי, מחשש שחובותיו למוסד יתערבו בעבודתו הרפואית.
החל מ-1811 עבד כרופא בבית החולים סיינט ג'ורג'.
ב-1814 היה חבר בוועדה שבדקה את הסכנות שבשימוש הציבורי בגז בישול בלונדון, שהחל אז.
בשנים האחרונות לחייו עבד גם כיועץ וכרופא בשירות חברת ביטוח חיים וכתב חיבור על אקטואריה.
ב-1827 נבחר כאחד משמונת החברים הזרים באקדמיה הצרפתית למדעים.
יאנג נודע במיוחד בשל עבודתו בתחום האופטיקה.
הוא חיבר סדרת מחקרים שעזרו לבסס את התאוריה כי האור הוא גל, ולא חלקיק כפי שקבעה התאוריה הניוטונית.
ניסוי שני הסדקים שערך ב-1801 עזר לבסס את ההנחה על האופי הגלי של האור (כיום מקובלת ההנחה כי האור הוא דואלי במהותו) בעקבות תופעת התאבכות האור.
עוד תרומה שלו לפיזיקה היא המצאת מודול יאנג.
כמו כן נחשב יאנג לאבי האופטיקה הפיזיולוגית.
ב-1793 הסביר שהעין מתאימה את עצמה לראיית מרחקים שונים באמצעות שינוי הקימור של עדשת העין.
ב-1801 תיאר את תופעת האסטיגמטיזם.
בהרצאותיו הניח את הבסיס לתאוריה שעל פיה העין קולטת את הצבעים באמצעות שלושה סוגי עצבים (המכונים כיום "מדוכים"), שמגיבים בהתאמה לשלושת צבעי היסוד.
יאנג פרסם מאמרים רבים נוספים בנושאי רפואה.
תחום נוסף שבו הרים יאנג תרומה משמעותית הוא הבלשנות.
הוא היה אחד הראשונים שפענחו בהצלחה הירוגליפים מצריים, בהתבסס על אבן רוזטה, הישג שאף העניק לו הכרה כאגיפטולוג.
המפתח לפענוח היה ההכרה כי רוב סימני הכתב ייצגו הברות ולא מושגים.
כמו כן הוא היה זה שטבע את המונח הקולקטיבי שפות הודו-אירופיות, ב-1813. כמו כן, הייתה לו תרומה מסוימת לתחום ההרמוניה המוזיקלית.
תומאס לורץ הוא שחיין גרמני.
הוא אלוף עולם בשחייה במים פתוחים, בעל 13 מדליות מהן 7 זהב ובעל מדליית כסף (לונדון 2012) ומדליית ארד (בייג'ינג 2008) אולימפיות.
הוא גר בגרברון ושוחה במועדון הספורט אס.וי.
וירצבורג 05. באולימפיאדת אתונה (2004), לורץ ייצג את גרמניה במקצה 1500 מטר חופשי, אבל לא העפיל לגמר.
באותה השנה, הוא זכה במדליית זהב באליפות העולם בשחייה במים פתוחים במקצה 10 קילומטר.
באליפות העולם בשחייה שנערכה במונטריאול, קנדה בשנת 2005, זכה לורץ לראשונה במדליית זהב במים פתוחים במשחה ל-5 קילומטר לפני צ'יפ פיטרסון מארצות הברית וסימון ארקוליו מאיטליה ובמדליית כסף במשחה ל-10 קילומטר אחרי פיטרסון ולפני פיטר סטויצ'ב מבולגריה.
באליפות העולם בשחייה שנערכה בברצלונה ספרד בשנת 2013 זכה לורץ ב-4 מדליות, 2 זהב, 1 כסף ו-1 ארד.
תומאס טאליס היה מלחין אנגלי.
טאליס שימש כמוזיקאי כנסייה במהלך הסערות התכופות שפקדו את אנגליה במשך המאה ה-16. הוא תופס מקום ראשון במעלה באנתולוגיות של מוזיקה כנסייתית אנגלית, ונחשב לאחד המעולים במלחיניה המוקדמים.
מעט ידוע על ראשית חייו, אך מקובל להניח שנולד בעשור הראשון של המאה ה-16, לקראת סיום תקופת מלכותו של המלך הנרי השביעי.
הוא נשאר בשירות בית המלוכה עד סוף חייו, כנגן עוגב וכמלחין, ועקף את סערת התמורות והמהפכים בעולם הדתי, שהתגעשה סביבו.
היצירות המוקדמות ביותר של טאליס שנותרו לפליטה הם אנטיפונים (מזמורי תפילה לשתי מקהלות, השרות לסירוגין) לבתולה מריה, ששימשו מחוץ לליטורגיה וטופחו באנגליה עד נפילת הקרדינל תומאס וולזי.
התנתקותו של הנרי השמיני מן הקתוליות הרומית בשנת 1534 ועלייתו של הארכיבישוף מקנטרברי תומאס קרנמר השפיעה במידה ניכרת על סגנון כתיבת המוזיקה.
הטקסטים הוגבלו במידה רבה לליטורגיה.
כתיבתם של טאליס ובני זמנו איבדה מקישוטיה וגילתה נטייה מובהקת לסגנון הברתי ואקורדי ולהפחתת השימוש במליסמות (הוספת צלילי קישוט).
הליטורגיה האנגליקנית המחודשת נחנכה בתקופה הקצרה של שלטון אדוארד השישי (1547 עד 1553) וטאליס היה בין מוזיקאי הכנסייה הראשונים שכתבו מזמורי תפילה למילים אנגליות, אם כי השימוש בלטינית נמשך במקביל.
לאחר עליית מרי הקתולית לכס המלכות, הושב הפולחן הקתולי על כנו וסגנון ההלחנה חזר לכתיבה המעוטרת והמשוכללת, שרווחה במחציתה הראשונה של המאה.
שתיים מיצירותיו העיקריות של טאליס, Gaude gloriosa Dei Mater והמיסה לחג המולד, Puer natus est nobis נכתבו בתקופה זו.
כנהוג בזמן ההוא, יצירות אלה נועדו להלל ולשבח את דמות המלכה בד בבד עם זו של אם האלוהים.
אליזבת תפסה את מקום אחותה למחצה בשנת 1558 והחוק שנכנס לתוקפו בשנה שלאחריה שם קץ לליטורגיה הרומית ונתן תוקף לסידור התפילה הנוצרי.
מלחיני החצר חזרו לחבר מזמורים אנגליים, אף כי הנוהג של כתיבת מוזיקה לטקסטים לטיניים נותר בעינו והתפשט עם הזמן.
הלך הרוח באנגליה בראשית שלטונה של אליזבת נטה לפוריטני, מגמה שלא עודדה את הפוליפוניה הליטורגית.
מניחים שיצירה זו ל-40 קולות הייתה חלק מן החגיגות ליום הולדתה ה-40 של המלכה ב-1573.
לקראת סוף חייו, דחה טאליס את ההתפתחות שראה אצל בני תקופתו הצעירים יותר, כמו ויליאם בירד, שבחר במורכבות קוסמופוליטית ואימץ טקסטים, שנבנו מצירוף מובאות נפרדות מכתבי הקודש.
טאליס הסתפק בהוצאת טקסטים מן הליטורגיה ובכתיבה לטקסי הפולחן בקאפלה המלכותית.
טאליס נשאר קתולי כל חייו וארבעת נושאי הכתר ששירת התייחסו אליו בכבוד ובעין יפה.
מרי העניקה לו בחכירה אחוזה בקנט, שסיפקה לו הכנסה שנתית נוחה.
אליזבת העניקה לטאליס ובירד פטנט להוצאה לאור של מוזיקה, שהייתה מן התסדירים הראשונים מסוג זה באנגליה.
הוא שמר על יחס כבוד ודרך ארץ כלפיו ברצף של תנועות דתיות מנוגדות והיטה מעליו את האלימות, שאחזה הן בקתולים והן בפרוטסטנטים.
תומאס טאליס מת בביתו בגריניץ' בנובמבר 1585 ונקבר בחצר הכנסייה של קהילת סנט אלפג'.
תומאס לואיס דה ויקטוריה (בספרדית: Tomás Luis de Victoria; 1548 – 27 באוגוסט 1611) היה מלחין ספרדי בשלהי תקופת הרנסאנס.
הוא היה המלחין המפורסם ביותר בספרד של המאה ה-16 ואחד המלחינים החשובים ביותר של הקונטרה-רפורמציה, לצד ג'ובאני פלסטרינה ואורלנדו לאסוס.
ויקטוריה נולד באווילה ובילדותו למד כנראה אצל אסקובדו בסגוביה.
ידוע שנסע לרומא בסביבות 1564, שם נכנס למנזר גברים, שייסד איגנטיוס מלויולה כחלק ממאבקו בלותרניות.
ייתכן שוויקטוריה למד אצל פלסטרינה בערך באותה תקופה, אם כי הראיה לכך נסיבתית; מה שברור הוא, שהושפע מן הסגנון האיטלקי.
בשנת 1575 הוסמך לכמורה, לאחר פרק זמן של שירות במנזר כמאסטרו די קאפלה.
מכל מקום, הוא לא נשאר באיטליה; בשנת 1586 חזר לספרד, הפעם בשירות הקיסרית האלמנה מריה, שנכנסה אותו זמן למנזר של דסקאלסאס ריאלס במדריד.
ויקטוריה נשאר במנזר הנשים הזה עד סוף חייו ומילא שם כמה תפקידים - כומר, מלחין, מנצח מקהלה ונגן עוגב.
ויקטוריה הוא אחד הנחשבים ביותר במלחיני מוזיקת הקודש בשלהי הרנסאנס, סוגה שלכתיבתה התמסר בלעדית.
יצירותיו זכו במאה ה-20 להתחדשות, שבאה לביטוי במספר רב של הקלטות עכשוויות.
פרשנים רבים שומעים במוזיקה שלו דריכות מיסטית ופנייה ישירה אל הרגשות, תכונות החסרות, לדעת חלק מהם, במוזיקה של פלסטרינה, הרוגעת יותר מבחינה רתמית והרמונית.
מבחינה סגנונית, הוא מתנער בכתיבתו מן הקונטרפונקט המשוכלל של רבים מבני תקופתו ומעדיף קו פשוט ומרקמים הומופוניים, שאותו הוא מעשיר בגיוון רתמי ולפעמים גם בניגודים עזים ומפתיעים.
ויקטוריה משתמש לעיתים בציור מילים דרמטי, מן הסוג הנמצא בדרך כלל רק במדריגלים.
חלק ממוזיקת הקודש שלו עושה שימוש בכלים (נוהג שאינו יוצא דופן במוזיקת קודש ספרדית של המאה ה-16), והוא כתב גם יצירות פוליכוראליות לקבוצות זמרים אחדות, המוצבות במרחק זו מזו, בסגנון מלחיני האסכולה הוונציאנית, שעבדו בקתדרלת סן מארקו בוונציה.
אחת מן המעולות ביצירותיו, היפה והמעודנת ביותר היא מיסת הרקוויאם הגדולה שכתב בשנת 1603 להלוויית הקיסרית מריה, שבחצרה עבד מאז 1586. הקיסרית הייתה אחותו של פליפה השני ואשתו של מקסימיליאן השני, שליט הקיסרות הרומית הקדושה.
היצירה יצאה לאור בשנת 1605 בשם Officium .Defunctorum, sex vocibus, in obitu et obsequiis sacrae imperatricis יצירה אחרת, ראויה לציון בשלווה וברוגע המאפיינים כל אחד מ-37 החלקים המרכיבים אותה, היא Officium Hebdomadae Sanctae משנת 1585, קובץ של מוטטים וקינות, הקשורים אל חגיגות השבוע הקדוש של הכנסייה הקתולית.
תומאס טראנסטרמר (Tomas Tranströmer; 15 באפריל 1931 – 26 במרץ 2015) היה סופר, משורר ומתרגם שוודי, ששירתו השפיעה רבות בשוודיה וברחבי תבל.
זוכה פרס נובל לספרות לשנת 2011.
שירים אחרים - בייחוד בשנות השבעים ה"פוליטיות" - גרמו לכך שהוא הואשם בהתרחקות ממסורת ובאי-הכללת סוגיות פוליטיות בשיריו וברומניו.
אף על פי כן עבודתו נשענת על- ומפתחת את שפת המודרניזם והאקספרסיוניזם/סוריאליזם של שירת המאה העשרים; היא מתווה הווי בהיר ופשוט של חיי היום-יום והטבע ובמיוחד חושפת תובנות מיסטיות הניזונות מן ההיבטים האוניברסליים של המוח האנושי.
טראנסטרמר והמשורר האמריקאי רוברט בליי היו חברים קרובים והתכתבויותיהם פורסמו בספר Air Mail.
ב-1990 סבל טראנסטרמר משבץ מוחי שפגע בדיבורו, אולם הוא המשיך לכתוב.
רבים מחשיבים אותו כגדול משוררי שוודיה.
שירתו תורגמה לחמישים שפות; בין מתרגמיו לשפה האנגלית היו: בליי, רובין פולטון, וסופר הבלוז האמריקאי הבולט סמואל שרטר.
מבין הפרסים שהוענקו לו ניתן למנות את הפרס על שם בונייר (Bonnier) לשירה, פרס נוישטדט (Neustadt) הבינלאומי לספרות, פרס אבראליד (Övralid), פרס על שם פטרארקה בגרמניה, והפרס השוודי מאת פורום השירה הבינלאומי.
ב-2004 זכה בפרס נונינו הבינלאומי.
ב-2007 ניתן לטראנסטרמר פרס הכרה מיוחד על מפעל חיים מידי חבר הנאמנים של גריפין (Griffin Trust) עבור מצוינות בשירה, גוף זה גם מעניק מדי שנה את פרס גריפין לשירה.
בשנת 2011 זכה בפרס נובל לספרות.