tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תיחום גס הוצע בשנת 1872 על ידי ועדה בראשות סר ועל אף ששני הצדדים קיבלו את הצעתו, היא לא יושמה, במיוחד לאור העובדה שחלק מהנקודות נבחרו לאורך נהרות כמו שמטבעו, משנה את מסלולו מעת לעת והחקלאים משני צדי הגבול מעוניינים במימיו, במיוחד בשנות בצורת.
קו הגבול הנוכחי נוצר בשלושה קטעים, במהלך העשורים הבאים:
לאחר סכסוכים בין הצדדים על חלקו הצפוני של הגבול, הם הסכימו לבוררות בריטית.
מקלין (CS MacLean) שהיה עוזר המושל הכללי של הודו והקונסול הכללי הבריטי בחוראסאן וסיסתאן.
בסיום עבודת הוועדה נקבעה החלק הצפוני של קו הגבול בין המדינות.
החלק הדרומי של הגבול נקבע אף הוא על ידי בריטי, קולונל סר הנרי מקמהון.
ועדה בראשותו פעלה בין השנים 1903–1905 ובסיומה נקבע קו הגבול וכן יושבה המחלוקת בין המדינות בנושא חלוקת משאבי המים בנהר הלמנד: שני שלישים מהכמות בכניסה לסיסתאן, לצד האפגני ושליש לצד הפרסי, יהיו אשר יהיו השינויים במסלול ובדלתא של הנהר.
החלק המרכזי של הגבול בין האשטדן (Haštādān) לסיסתאן, נותר שנוי במחלוקת במשך זמן רב ומעת לעת התרחשו בו סכסוכי גבול.
ביוני 1928 איראן ואפגניסטן חתמו על הסכם המגדיר נהלים לפתרון בדרכי שלום והסכימו לפנות לבוררות על ידי מדינה נייטרלית.
והוקמה ועדה בראשות הגנרל ובין אוקטובר 1934 למאי 1935, שרטטה גבול באורך של יותר מ-400 ק"מ וסימנה אותו עם 48 אבני גבול.
בנוסף, הוועדה הציבה 5 אבני גבול בגדת נהר כדי להשלים את אלה שהצבו 45 שנים קודם לכן, על ידי מקלין.
בכך הושלם תהליך תיקון גבולות אפגניסטן.
לאחר שנקבע קו הגבול, הוצבו לאורכו 172 עמודי גבול.
לאורך השנים, הגבול עצמו לא היה שנוי במחלוקת שכן מדובר באזורים צחיחים שכמעט ואינם מיושבים, אך מעת לעת התנהלו מחלוקות על הקצאת משאבי המים באזורי הגבול.
שתי המדינות יישבו את הסכסוך ביניהן ב-1973.
במונחים כלכליים הגבול בין איראן לאפגניסטן הוא הפחות חשוב מבין גבולות אפגניסטן, למעט הברחות של בעלי חיים לאטליזים באיראן, שבה המחירים גבוהים יותר מאשר באפגניסטן.
במאי 2024 נמסר כי איראן הקציבה כ-3 מיליארד אירו לבניית חומת בטון לאורך קטע בן 74 קילומטרים מהגבול, כדי לסגור "נקודת מעבר בלתי חוקית ידועה".
שתי הסיבות העיקריות הן הגירה בלתי חוקית של אלפי אפגניים שנמלטים ממלחמת אזרחים, דיכוי ופחד ממשטר הטליבאן באפגניסטן והחשש מפני אנשי דאעש שביצעו מספר פיגועים בשטח איראן וזו חוששת מתקיפות נוספות.
החומה מתוכננת לגובה של 4 מטרים והרחבה משמעותית של הגידור.
רשימת מעברי הגבול בין אפגניסטן לאיראן:
שם מעבר הגבול האפגנישם מעבר הגבול האיראני, מחוז הראת, מחוז ח'וראסאן רזאוויאבו נאצר פראהי, מחוז פראה, מחוז דרום ח'וראסאן, מחוז נימרוז, מחוז סיסתאן ובלוצ'סתאן
"גבוה" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי אביב גפן בהשתתפות הזמרת הישראלית תמר "טאי" עמר, שנפטרה ב-12 באוגוסט 2021. עמר הגיעה למקום השני בתוכנית "The Voice ישראל", ואף השתתפה ב.
"גבוה" נכתב, הולחן והופק על ידי גפן.
השניים הקליטו את השיר לפני מותה.
גפן הבטיח למשפחתה לסיים את מלאכת ההפקה, ולהוציאו כסינגל מסחרי לזכרה.
השיר מתאר מערכת יחסים מורכבת המלאה בקשיים וב"עננים שחורים החולפים בשמיים".
הדימוי של העננים השחורים מייצג את האתגרים והכאבים ביניהם.
אולם בנקודה מסוימת בשיר נראה שיש שינוי, כאשר הדוברת מתארת את המעבר לגבוה, כאילו הגיעה למקום של שלווה או פריקה רוחנית.
העובדה ש"גבוה" הוא דואט בין גבר לאישה מדגישה את הדינמיקה של זוגיות, את המורכבות בה ואת המעברים בין רגעי קושי לתקווה ולשינוי.
השיר מבטא גם תחושת אשמה וקשיים שעברו במהלך החיים המשותפים, אך גם הכרה בכך שיש תחושת קסם שמתעוררת, אולי מתוך זיכרונות משותפים או תחושה רוחנית לאחר לכתה.
הוא נחתם בשורה "עכשיו את מעל גבוה", כסמל לזכרה של עמר.
"גבוה" זכה להשמעות רבות בתחנות הרדיו בישראל.
הוא הגיע למקום השישי במצעד הפזמונים השבועי של חברת מדיה פורסט, המאגדת את נתוני האיירפליי השבועיים של ישראל לדירוג.
קו הגבול הוקם בשנת 1893 כגבול בין-לאומי בין אמירות אפגניסטן לראג' הבריטי (האימפריה הבריטית של הודו) על ידי שהיה דיפלומט בריטי ועבד א-רחמן ח'אן אמיר אפגניסטן, במטרה לקבע את תחומי ההשפעה שלהם ולשפר את היחסים הדיפלומטיים והסחר ביניהן.
למרות ההכרה הבין-לאומית בקו דורנד כגבולה המערבי של פקיסטן, הוא אינו מוכר על ידי ממשלת אפגניסטן ומעת לעת שליטי אפגנסטן מכריזים על כך בפומבי.
מנקודת מבט גאופוליטית וגאואסטרטגית, קו גבול זה הוא אחד הגבולות המסוכנים ביותר בעולם.
קו דורנד מתחיל בנקודה הצפונית ביותר שלו במפגש הגבולות של אפגניסטן, פקיסטן וסין, באזור רכס הרי הגבוה ומושלג תמיד.
משם הוא נע דרומה, חוצה את רכס הרי הינדו-כוש, דרך מעברים הרריים תלולים ואזורים מבודדים, מדרום לעיר האפגנית Ishkashim ומצפון (וכן ממזרח) לעיר הפקיסטנית Chitral, הממוקמת בעמק בשם זהה.
הקו ממשיך ומתפתל בכיוון דרום-מערב, במקביל ל דרך אזורים הרריים שבטיים ווחוצה את מעבר ח'ייבר כשהעיר האפגנית ג'לאלאבאד ממערב, והעיר הפקיסטנית פשאוור ממזרח לקוו.
הקוו ממשיך להתפתל בכיוון דרום-מערב עד למפגש עם כביש 25 הפקיסטני שהמשכו באפגניסטן נקרא כביש , ממערב לעיירה .
כ-300 קילומטרים דרומה, קוו הגבול פונה מערבה לכיוון מפגש הגבולות, באזור העיר האיראנית זאהדאן, באפגניסטן, ו הפקיסטנית.
הטקסט המלא בן 20 העמודים של סקרי גבולות משותפים אלה בין הודו לאפגניסטן זמין במספר מקורות.
לאורך כל הגבול, השטח מתאפיין ברכסים תלולים, ערוצים עמוקים, קניונים ואזורים בהם יושבת אוכלוסייה שבטית, לעיתים בדלנית, מה שמקשה על מעקב ושליטה של שתי הממשלות.
הפתאנים (פַשטוּנים) הם קבוצה אתנית ממוצא איראני שרובם חיו וחיים בשבטים שונים, בדרום-מזרח אפגניסטן ובצפון-מערב פקיסטן.
על אף מוצאם המשותף הם חיו כשבטים עצמאיים והחזיקו בטריטוריות משלהם.
באזורים הדרומיים יותר חיו וחיים הבלוצ'ים.
רובם בפקיסטן ומיעוטם באפגניסטן ובאיראן.
גם הם חיו וחיים כשבטים עצמאיים ונהנים מאוטונומיה אזרחית ותרבותית (למעט באיראן).
במאה ה-19 נמצא אזור הגבול בלב מאבק ההשפעה בין האימפריה הבריטית (הודו הבריטית) והאימפריה הרוסית.
ב-1893 נחתם "הסכם דורנד" בין הנציג הבריטי סר מורטימר דורנד לבין האמיר האפגני עבד א-רחמן ח'אן ונקבעו תחומי ההשפעה של שני הצדדים ושורטט הגבול "קו דורנד" לאורך כ-2,640 ק"מ.
הקוו חצה באורח מלאכותי את שטחי המגורים והמחיה של שבטים פשטונים ובלוצ'ים ופיצל משפחות וקהילות אתניות לשני צידי הגבול.
בריטניה ראתה בקו הסכם בין-לאומי תקף, ולעומתה, אפגניסטן, ראתה את הקוו כגבול זמני, שנכפה עליה בידי מעצמה קולוניאלית.
בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20: יורשיו של עבד א-רחמן, האמירים חביבאללה ח'אן ואחריו אמאנואלה ח'אן, והבאים אחריהם הכירו בקוו כגבול קבע.
ב-1947 משהוקמה מדינת פקיסטן ופרשה מהודו הבריטית, עברה אליה השליטה בצד המזרחי של קו דורנד.
אפגניסטן סירבה להכיר בגבול החדש ובשנת 1949, בישיבת העצרת הכללית של האו"ם, שגריר אפגניסטן הכריז על הסכם קו דורנד כבלתי תקף (על אף שעל פי המשפט הבין-לאומי להצהרתו לא היה תוקף).
עיקר הטיעון היה שההסכמים בין הודו הבריטית לאפגניסטן, כולל קו דורנד, פגו כאשר הבריטים עזבו את דרום אסיה, וכי הגבול אינו לגיטימי, משום שנחתם והוקם, תחת לחץ.
הפלישה הסובייטית לאפגניסטן ב-28 בדצמבר 1979 הביאה לתגובת נגד של המערב ודרך קו דורנד עברו פליטים, לוחמים של המוג'אהדין ונשק, בגיבוי של ממשלות פקיסטן וארצות הברית.
לאחר נסיגת ברית המועצות בשנת 1989, הגבול הפך לזירה של שליטה שבטית, הברחות, והתבססות קבוצות אסלאמיות קיצוניות ובראשן הטליבאן.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001, הובילה ארצות הברית את המלחמה באפגניסטן.
הגבול הפך לאזור פעילות צבאית אינטנסיבית נגד קבוצות חמושות, בעיקר של אל-קאעדה.
המעברים בקוו הגבול ובמיוחד מעבר ח'ייבר נוצלו על ידי ארצות הברית להעברת תחמושת, אספקה ולוגיסטיקה לכוחות שבאפגניסטן ומנגד, הטליבן עשו מאמצים לחבל במעבר.
ביולי 2003, התעמתו כוחות פקיסטניים ואפגניים סביב עמדות גבול.
ממשלת אפגניסטן טענה כי הצבא הפקיסטני הקים בסיסים בעומק של עד 600 מטרים בתוך אפגניסטן, טענתם נבדקה ונמצאה נכונה.
בשנת 2007, פקיסטן שוב הקימה גדרות ועמודים במרחק של כמה מאות מטרים בתוך אפגניסטן, אך הצבא האפגני הסיר אותם במהירות והחל להפגיז עמדות פקיסטניות.
ב-2013 כוננה שוב ממשלה באפגניסטן וב-2014 החלו האמריקאים להסיג את כוחותיהם, מהלך שהושלם רק ב-2021.
החל מ-2006 פקיסטן מתכננת להקים גדר ולמקש את האזורים הסמוכים לקוו דורנד ובשנת 2017 החלה הבנייה, במטרה למנוע טרור, סחר בנשק וסמים, וכן הסתננות ותנועת פליטים מאפגניסטן לפקיסטן.
באותה עת, היו בגבול שמונה נקודות מעבר רשמיות וכ-1,000 עמדות צבאיות, מעל 400 מתוכן היו באזור הצפון-מערבי.
העמדות הפקיסטניות כוללות מגדלי שמירה, מחסומים ונעשה שימוש ביותר מ-800 רחפנים צבאיים.
נכון ל-21 בינואר 2022, שר הפנים של פקיסטן הצהיר כי בניית הגדר עומדת להסתיים עם בניית 20 הקילומטרים האחרונים שנותרו.
ביוני 2016 הודיעה פקיסטן כי השלימה חפירת 1,100 קילומטרים של תעלות לאורך הגבול באזור בלוצ'יסטן למניעת תנועות בלתי חוקיות והברחות לפקיסטן.
במרץ 2017 הוכרז על תוכנית לבניית 338 מחסומים ועמדות צבאיות לאורך הגבול, עד 2019.
לאורך כל השנים אפגניסטן אינה מסכימה ומגנה את המהלך, בטענה שהגבול אינו לגיטימי וכן בשל "הפרת ריבונותה", "הגבלת חופש התנועה" של בני שבטים שהגבול חוצה אותם.
קו דורנד נותר מוקד למחלוקות גאו-אסטרטגיות, מתחים אתניים, וחוסר יציבות ביטחונית.
שתי המדינות הן שותפות סחר מרכזיות, ולכן מעברי הגבול לאורך הגבול המשותף חשובים כלכלית לשתי המדינות.
המעברים החשובים ביותר הם: ומעבר ח'ייבר שמשמש הקשר היבשתי העיקרי בין מרכז אסיה לתת-היבשת ההודית.
גבול אלג'יריה-תוניסיה נמשך לאורך 1,034 קילומטרים והוא משתרע מהים התיכון בצפון ועד למשולש הגבולות עם לוב בדרום.
הגבול מתחיל בצפון בחוף הים התיכון וממשיך דרומה דרך הרי ע'ורה והרי האטלס בסדרה של פיתולים.
לאחר מכן במרכזו הוא מתעקל מערבה ולבסוף בחלקו הדרומי הוא עובר דרך המישורים של מדבר סהרה וממשיך בסדרה של קווים ישרים הפונים לכיוון דרום-מזרח עד למשולש הגבולות עם לוב.
במהלך השלטון הצרפתי, הוקם באזור קו מוריס , לאורך כ-300 ק"מ כדי למנוע הברחות של החזית לשחרור לאומי של אלג'יריה בין תוניסיה לאלג'יריה.
קו ההגנה כלל גדר חשמלית בגובה 2.5 מטר ומיקוש.
תוניסיה קיבלה עצמאות מצרפת בשנת 1956, ואחריה אלג'יריה בשנת 1962. שתי המדינות אישרו את הגבול הקיים ביניהן בהסכם ב-6 בינואר 1960, כאשר היחסים בין המדינות היו בדרך כלל חיוביים.
גבול אזרבייג'ן–רוסיה הוא הגבול הבינלאומי בין אזרבייג'ן ורוסיה.
אורך הגבול הוא 338 ק"מ והוא משתרע ממפגש גבולות המשולש עם גאורגיה במערב ועד לים הכספי במזרח.
לפני 1991 הוא היווה את הגבול בין הרפובליקה הסובייטית הפדרטיבית הסוציאליסטית הרוסית (כולל דגסטן) לבין הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית של אזרבייג'ן בתוך ברית המועצות.
הנקודה הדרומית ביותר ברוסיה ממוקמת על גבול זה.
הגבול מתחיל במערב במפגש גבולות משולש של שתי המדינות עם גאורגיה ומתקדם בכיוון דרום-מזרח על פני רכסי הרים שונים של הרי הקווקז, לפני שהוא פונה צפון-מזרח וממשיך לאורך עמק נהר סמור עד לדלתא של סמור בחוף הים הכספי.
הר באזארדוזו , הפסגה הגבוהה ביותר בדגסטן ובאזרבייג'ן, שוכן על הגבול.
חלקים מהגבול מגודרים ומצוידים במתקנים טכניים, כולל גדר תיל, חיישנים ומצלמות.
במהלך המאה ה-19, אזור הקווקז היה נתון במחלוקת בין האימפריה העות'מאנית שהייתה בדעיכה, השושלת הקאג'ארית הפרסית והאימפריה הרוסית, שהתרחבה דרומה.
במלחמת רוסיה–פרס בראשית המאה ה־19 ובהסכם גוליסטן שבא בעקבותיו, רוסיה השתלטה על רוב אזרבייג'ן וחלקים מארמניה.
רוסיה ארגנה את האזורים המרכיבים כיום את אזרבייג'ן למחוזות באקו ואליזבטפול (ומחוז זקטאל בתוך פלך טביליסי) – הגבול הצפוני של מחוזות אלו קבע את גבול אזרבייג'ן-רוסיה במיקומו הנוכחי.
בעקבות המהפכות הרוסית ב־1917 הקימו עמי הקווקז הדרומי ב־1918 את הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של עבר הקווקז.
חילוקי דעות פנימיים הובילו לעזיבתה של גאורגיה את הפדרציה במאי 1918, ולאחר מכן עזיבתן של ארמניה ואזרבייג'ן.
הגבול הצפוני של אזרבייג'ן ניצל את גבולות המחוז לשעבר של מחוזות באקו, אליזבתפול וטיפליס.
בשנת 1920 פלש הצבא האדום הקומוניסטי־רוסי לאזרבייג'ן ולארמניה, ולאחר מכן לגאורגיה.
שלוש המדינות שולבו ברפובליקה הסובייטית הפדרלית הסוציאליסטית עבר-הקווקז בתוך ברית המועצות, לפני שהופרדו שוב בשנת 1936.הגבול הפך לגבול בינלאומי בשנת 1991 בעקבות התפרקות ברית המועצות ועצמאות הרפובליקות המרכיבות אותה.
לאחר מכן החלו דיונים על תיחום גבולות, כאשר אלו הושלמו בספטמבר 2010. הגבול נכנס לתוקף בשנת 2011. הסכם הגבול ספג ביקורת מצד כמה מחברי המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית, אולם ראש דגסטן, מגומדסלאם מגומדוב , אמר כי "דגסטן לא הפסידה דבר, אלא הרוויחה הרבה יותר".
סמור (אזרבייג'ן) – ירג-קזמליאר (רוסיה)
שירוואנובקה (אזרבייג'ן) – נובו-פיליה (רוסיה)
יאלמה (אזרבייג'ן) – טגירקנט-קזמליאר (רוסיה)
זוקסול (אזרבייג'ן) – גאראך (רוסיה) (לא פתוח לאזרחי מדינה שלישית)
גבול אזרבייג'ן – טורקיה הוא גבול בין המדינות אזרבייג'ן וטורקיה, אורך הגבול 17 קילומטרים.
הגבול ממוקם בקצה הדרום-מזרחי של מחוז איגדיר בצד הטורקי ובקצה הצפון-מערבי של נחצ'יבאן בצד האזרבייג'ני.
הגבול עובר כולו לאורך נהר אראס, הוא הגבול הקצר ביותר עבור שתי המדינות.
נהר אראס מסמן את הגבול לכל אורכו.
הקרקע בסביבה הקרובה שטוחה ולא מפותחת, למעט כביש מהיר בעל ארבעה נתיבים ושתי נקודות של ביקורת מכס.
העיירה הקרובה ביותר היא סאדראק , הממוקמת כ- מזרחה בצד האזרבייג'ני, בעוד שהכפרים הקרובים ביותר בצד הטורקי הם אמינץ' וגודקלי במחוז ארליק , הממוקמים כ- צפון-מערב לגבול.
במהלך המאה ה-19, אזור הקווקז היה נתון במחלוקת בין האימפריה העות'מאנית שהייתה בדעיכה, פרס ורוסיה, שהתרחבה דרומה.
רוסיה כבשה את רוב אדמות הקווקז של פרס עד 1828 ולאחר מכן הפנתה את תשומת ליבה לאימפריה העות'מאנית.
עם הסכם אדריאנופול משנת 1829 (שסיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית), שבאמצעותו זכתה רוסיה ברוב שטחי גאורגיה המודרנית, הכירו העות'מאנים בריבונות רוסית על מזרח ארמניה .
על ידי חוזה סן סטפנו, שסיים את המלחמה העות'מאנית-רוסית, רוסיה כבשה אדמות נרחבות במה שהוא כיום מזרח טורקיה (הנקראה מערב ארמניה ), והרחיבה את הגבול העות'מאני-רוסי דרומה-מערבה.
כיבושי בתומי, קארס וארדהאן על ידי רוסיה אושרו באופן רשמי על ידי חוזה ברלין (1878) , אם כי רוסיה נאלצה להחזיר חלק מהאזור סביב באיזיד (דוגוביאזיט של ימינו) ועמק אלשקירט .
במהלך מלחמת העולם הראשונה פלשה רוסיה לאזורים המזרחיים של האימפריה העות'מאנית.
לאחר המהפכה הרוסית של 1917, הממשלה הקומוניסטית החדשה ביקשה לסיים את מעורבותה במלחמה וחתמה על חוזה ברסט-ליטובסק בשנת 1918 עם גרמניה ועם האימפריה העות'מאנית.
על פי חוזה זה, רוסיה החזירה לאימפריה העות'מאנית את האזורים שנלקחו על ידי הסכם סן סטפנו והסכם ברלין.
מתוך רצון להשיג עצמאות משתי האימפריות, הכריזו עמי הקווקז הדרומי על הרפובליקה הדמוקרטית הפדרלית של עבר הקווקז בשנת 1918 ופתחו בשיחות שלום עם העות'מאנים.
חילוקי דעות פנימיים הובילו לעזיבתה של גאורגיה את הפדרציה במאי 1918, ולאחר מכן את עזיבתן של ארמניה ואזרבייג'ן.
לאחר שהעות'מאנים פלשו לקווקז וכבשו במהירות קרקע, שלוש הרפובליקות החדשות נאלצו לחתום על הסכם בתומי ב-4 ביוני 1918, לפיו הכירו בגבול שלפני 1878.
בשנת 1920, לאחר שהאימפריה העות'מאנית הובסה באירופה ובמזרח התיכון, תכננו בעלות הברית לחלק אותה באמצעות הסכם סוור.
לאומנים טורקים זעמו על ההסכם, מה שהוביל לפריצת מלחמת העצמאות של טורקיה.
ההצלחה הטורקית בסכסוך זה הפכה את הסכם סוור למיושן ולא עדכני.
ההישגים העות'מאניים בארמניה אוחדו על ידי הסכם אלכסנדרופול (1920).
ארמניה ואזרבייג'ן נלחמו על השליטה בנחיצ'באן, כאשר אזרבייג'ן תמכה ברפובליקה הפרו-אזרית של אראס .
הסכסוך הפך חסר תוקף כאשר בשנת 1920 פלש הצבא האדום של רוסיה לאזרבייג'ן וארמניה, ובכך סיים את העצמאות של שתיהן.
כדי למנוע מלחמה כוללת בין רוסיה לטורקיה, שתי המדינות חתמו על הסכם מוסקבה במרץ 1921, שיצר גבול סובייטי-טורקי שונה, והעניק לטורקיה רצועת אדמה קצרה המחברת אותה לנחיצ'באן.
נחיצ'באן עצמה אושרה כאזור אוטונומי של אזרבייג'ן הסובייטית בשנת 1924. הסכם קארס מאוקטובר 1921 קבע באופן סופי את מה שהוא כיום גבול אזרבייג'ן-טורקיה במיקומו הנוכחי הגבול סומן לאחר מכן בשטח במרץ 1925 עד יולי 1926 על ידי ועדה סובייטית-טורקית משותפת.
עצמאותה של טורקיה הוכרה על ידי הסכם לוזאן משנת 1923.
לאחר הכרזת העצמאות של אזרבייג'ן מברית המועצות ב-18 באוקטובר 1991, אזרבייג'ן קיבלה את עצמאותה וירשתה את חלקה בגבול טורקיה-ברית המועצות.
יש רק מעבר גבול אחד בין המדינות.
גשר אומוט חוצה את נהר אראס באמצעות הכבישים המהירים D.080 / M7. תוכניות להקמת מסילת רכבת לנחיצ'באן מטורקיה הוצגו על ידי ממשלת טורקיה מאז 2011, אך לא ננקטה פעולה בנושא.
גבול טולמן-אופנהיימר-וולקוף הוא החסם העליון עבור הפיכה של כוכב לכוכב נייטרונים והחסם התחתון להפיכה של כוכב לחור שחור.
כלומר, כוכב שמסתו עולה על ערך זה לאחר שהליבה הגרעינית שלו גוועת יהפוך לחור שחור, בעוד כוכב במצב זהה שמסתו קטנה מערך זה (וגדולה מגבול צ'נדראסקאר) יהפוך לכוכב נייטרון.
גבול אופנהיימר-וולקוף מציין את המעבר בין מצב שבו דחייה בין הנייטרונים עקב עקרון האיסור של פאולי חזקה מספיק כדי לעצור את הקריסה הכבידתית (ואז נוצר כוכב נייטרון) לבין מצב שבו הכבידה גוברת על כוחות הדחייה והכוכב ממשיך לקרוס לחור שחור.
ערכו של גבול טולמן-אופנהיימר-וולקוף הוא כ־3 מסות שמש, והוא התגלה על ידי הפיזיקאי רוברט אופנהיימר ותלמידו ג'ורג' וולקוף בשנת 1939. הם התבססו על עבודתו של ריצ'רד טולמן והגבול נקרא על שם שלושתם.
גבול ישראל–לבנון (בישראל נקרא גם גבול הצפון) הוא קו גבול זמני הידוע בשמו הנוסף, "הקו הכחול", העובר בחלקה הצפוני של מדינת ישראל, מראש הנקרה במערב ועד הר דב במזרח, ומפריד בינה ובין לבנון.
עד לימי המנדט הבריטי היו ארץ ישראל, סוריה ולבנון חלק מן האימפריה העות'מאנית.
בריטניה אמורה הייתה לקבל לשליטתה הישירה את מפרץ חיפה עם הערים חיפה, עכו ועמק זבולון.
צרפת הייתה אמורה לקבל לשליטתה הישירה את כל השטח מצפון לשטח הבינלאומי.
זאת כדי לשלוט על לבנון וחוף הים שלה.
לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה בה נכבש כל האזור על ידי חיל המשלוח המצרי בפיקודו של הגנרל הבריטי אדמונד אלנבי, נוצר מצב שבו לא ראתה עצמה בריטניה מחויבת לאמור בהסכמי סייקס–פיקו ככתבם וכלשונם, ולעומת זאת, מדיניותה הרשמית, המוצהרת בהצהרת בלפור צידדה בהקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
התנועה הציונית הפקידה את דרישותיה הטריטוריאליות בידי ועידת השלום בפריז (1919) שבצפון כללו את השטח עד מצפון לנהר ליטני, שבו ראתה מקור מים חיוני לבית הלאומי העתידי, וכן את מקורות נהר הירדן, שבצפון מזרח כללו את החרמון ורמת הגולן עד למרחק של כ-16 ק"מ מערבית למסילת הברזל דמשק–מדינה (המסילה החג'אזית).
ההסכם שנחתם בעיירה דוביל, בספטמבר 1919, בין לויד ג'ורג', ראש ממשלת בריטניה, לבין ז'ורז' קלמנסו ראש ממשלת צרפת קבע את תחום האחריות הצבאית באזור.
לפי הסכם זה פינו האנגלים את האזורים שכבשו מצפון ל"קו דוביל" שנמתח בין ראש הנקרה לבין בואזיה בחולה (מעט צפונה מאיילת השחר של היום).
השטח שמצפון לקו זה, ועד לצור היה בשליטה צבאית צרפתית אך הפך למעשה לשטח הפקר, ובו ארבע נקודות יהודיות מבודדות: תל חי, מטולה, חמארה וכפר גלעדי.
צרפת לא ביססה את שלטונה באזור ולא שלחה אליו כוחות צבא מספיקים אלא נאחזה בתחילה לאורך החוף, באזור צור וצידון.
את המצב ניצלו ערביי המקום כדי למרוד בשלטון הצרפתי, ואף להתנכל לכפרי הנוצרים באזור עליו פרשה צרפת את חסותה.
כנופיות רבות של בדואים פעלו באזור, בעידוד מסוים של הבריטים.
על רקע זה, ועל רקע הרצון ליצור "עובדות בשטח" מצד היהודים והערבים כאחד הותקפה תל חי במרץ 1920 והבדואים התקיפו את צמח ב-24 באפריל 1920. במקביל, התנהלו דיונים בין בריטניה לצרפת על מיקומו של הגבול.
ב-24 באפריל 1920 הוחלט בוועידת סן רמו לתת לבריטניה מנדט לניהולה של ארץ ישראל (ומסופוטמיה – עיראק) ולצרפת מנדט לנהל את סוריה ולבנון, כדי לקדם את השטחים הללו לקראת עצמאות.
ב-23 בדצמבר 1920 נחתם בפריז הסכם "האמנה הפרנקו-בריטית" בין בריטניה לצרפת.
צרפת נסוגה מדרישתה לקבוע את קו הסכם סייקס–פיקו כקו תיחום בין שטחי המנדט של צרפת ובריטניה, ובכך ויתרה על מקצת משטחי הגליל, אך הותירה בידיה את נהר הליטני, חלק ממקורות הירדן, את מרבית הגולן ואת הר החרמון.
הנימוק הצרפתי היה הצורך באפשרות לנצל את מי הליטני כדי לפתח את לבנון וכן שמירת רצף דמוגרפי של המתואלים השיעים שישבו משני צידי נהר הליטני.
התוצאה הייתה יצירתה של אצבע הגליל, וכך נשארו בשטח המנדט הבריטי מטולה, תל חי חמארה וכפר גלעדי, שבמשך שנתיים היו מצויות מחוץ לתחומיו.
רבים ייחסו את שינוי הגבול והכללת אצבע הגליל בתחומי ארץ ישראל, ומכאן בתחומי המדינה היהודית העתידית, להתיישבות היהודית במטולה ובתל חי, אך למעשה לנוסחה התנכ"ית "מדן ועד באר שבע" וההסכמה להשאיר את כל הנהר הקדוש לנוצרים, נהר הירדן, בתחומי הארץ הקדושה – ארץ ישראל, היה משקל מרכזי בהחלטה.
שיקול נוסף בקביעת הגבול היה כלכלי, כך שהכפרים ובעלי הקרקע שסביבם יהיו מאותו צד של הגבול, אך במקרים רבים הדבר לא התאפשר.
במרץ 1921 הסכימו צרפת ובריטניה על יצירת ועדת סימוּן למתווה הגבול הבינלאומי החדש, על פי הסיכום מדצמבר 1920, אך נקבע כי התוואי הסופי של הגבול כפוף לשינויים בעקבות מדידות מפורטות שתערכנה בשטח.
את המדידות ערכה ועדה בראשות הצרפתי פּוֹלֶה (Paulet) והבריטי ניוּקוֹמב (Newcombe), וההסכם שנוסח בעקבות פעולתה זכה לשם הסכם ניוּקוֹמב–פּוֹלֶה.
הוועדה פעלה בין מרץ 1921 לפברואר 1922. כל עוד נמשכו המדידות היה קו הגבול המדויק בלתי ברור.
במפקד שערכו השלטונות הבריטיים בארץ ישראל בשנת 1922 לא נכללו התושבים שמצפון לקו דובייל כולל תושבי מטולה וכפר גלעדי שאף הצביעו בבחירות לפרלמנט הלבנוני שישב בביירות, וכך גם תושבי הכפר הגדול חלסה (היום קריית שמונה) ושאר הכפרים הערביים בסביבה.
ב-7 במרץ 1923 נקבע סופית מיקום קו הגבול בשטח.
זאת לאחר שמסמני הגבול ניסו להביא לכך שכל אדמות הכפרים שנשארו בצד אחד של הקו, יישארו עם הכפרים.
וכן להשאיר את כל שטחי השבט הבדואי הגדול בני פדיל בתחום אחד – הצרפתי.
כתוצאה מכך צרפת ויתרה על שטח מחצית הכנרת, שטח קרקע גדול במזרח הכנרת מהכפר נוקייב ועד לחמת גדר ושטח באזור קיבוץ ברעם (אז הכפר בירעם), זאת תמורת העברת הקו מול סוריה עד לאזור ממזרח וקרוב לנהר הירדן כולל השטחים ברמת הגולן ממזרח לירדן.
כן שמרה צרפת בידיה את כביש קוניטרה – בניאס – צור (דבר שגרם להותרת מעיינות הבניאס והחצבאני בשטח הצרפתי).
לעומתם קיבלו לידיהם הבריטים את כל הכנרת ואת נהר הירדן ומקורו הראשי, מעיין הדן (כנראה מתוך רעיון לנצל אותה למפעל הידרו אלקטרי).
גבול זה, שנקבע במשא ומתן בין המעצמות, הפך לקו שביתת הנשק בין ישראל ללבנון לאחר מלחמת העצמאות.
הסכם שכנות טובה בגבולות המנדט הבריטי והצרפתי (1926)
לאחר חתימת הסכם ניוקומב-פולה ב-1923 החל משא ומתן בין הצדדים שנועד לפתור בעיות מנהליות לאורך הגבול שהותווה וב-2 בפברואר 1926 חתמו בירושלים הנציב העליון הבריטי לארץ ישראל והנציב העליון הצרפתי לסוריה וללבנון על הסכם שכנות טובה בין ארץ ישראל ובין סוריה ללבנון.
באפריל 1936 פרץ המרד הערבי הגדול.
כבר משלביו הראשונים של המרד היה ברור כי הצלחתו תלויה בסיוע שאותו יקבלו המורדים מבחוץ.
באוגוסט 1936 הגיע לארץ ישראל פאוזי אל קאוקג'י, יליד לבנון, ששימש כמפקד הצבאי של המרידה, ועימו מאות חמושים שחצו את הגבול מסוריה ומירדן.
המורדים ניסו להשתלט על אזורים שלמים בארץ, ולהשליט שם את שלטונם.
אזור הגליל ההררי, בו לא היו כלל נקודות יהודיות בין יישובים ערבים רבים, ובו קיבלו המורדים אספקה רציפה של כוח אדם, תחמושת ונשק מתומכיהם בסוריה ובלבנון, נראה כאידיאלי למטרה זו.
בריטניה פנתה לשלטונות הצרפתים לסייע לה בסגירת הגבול, אך ללא הועיל.
הממשלה הבריטית הייתה בשלב זה בעלת ניסיון וידע בדיכוי מרידות בשטחי שלטונה.
במלחמת הבורים השנייה, בתחילת המאה ה-20, הצליחו הבריטים לדכא את לוחמי הקומנדו הבורים באמצעות חלוקת השטח לתאי שטח המגודרים ביניהם בגדר תיל (תוך שימוש חלוצי באמצעי זה שהומצא אך בשנת 1876 בארצות הברית ושימש במיוחד לתיחום עדרי בקר), ושליטה בתאי השטח המבודדים.
ברור היה כי את הגבול שבין ארץ ישראל, סוריה ולבנון יש לגדר ולתחם באופן שישלוט במעבר בין המדינות, ויפגין נוכחות אקטיבית בריכוזי האוכלוסייה הערבים בגליל.
השלב הראשוני בהשתלטות על השטח העוין בגליל היה סלילת כביש הצפון.
הכביש נסלל, בתחילה כדרך עפר, בחודשים פברואר עד אוקטובר 1937. מטרת הכביש הייתה לחסום הסתננות מהצפון, ולאפשר לכוחות להגיע במהירות ובכוח רב אל הכפרים הערבים שעמדו על תוואי הכביש.
בשל כך, ובשל התוואי ההררי והקשה, נסללה הדרך לא על הגבול ממש, אלא במרחק מה ממנו.
לאורך הכביש נבנתה גדר ביטחון ובסמוך לה תחנות משטרה מבוצרות (מצודות טגארט) ומצדיות שכונו פילבוקס (קופסת גלולות בשל צורתן).
מיקום הגדר והכביש השאירו את אצבע הגליל, מצפון לראש פינה, מחוץ לגדר אך הריבונות הבריטית נשמרה גם באזור זה.
הסכם שביתת הנשק עם לבנון בתום מלחמת העצמאות
סימון הקו מחדש הושלם ב-18 בינואר 1951.
ישראל פעלה להרחיק אוכלוסייה לא יהודית מהגבול, על מנת למנוע מעבר גורמים עוינים בין ישראל ללבנון בחסות האוכלוסייה, ובמסגרת זאת פונו עקורי איקרית ובירעם מבתיהם.
עם זאת, בקרבת הגבול נותרו אנשים מהשבט הבדואי ערב אל-עראמשה שחלקו התגורר בלבנון, ובמהלך שנות ה-50 היה מעבר יומיומי בין ישראל ולבנון של אנשי השבט.
מלחמת ששת הימים שינתה כליל את גבולותיה של ישראל עם מצרים, ירדן וסוריה, אך כמעט ולא שינתה את גבול הצפון.
קו הגבול הקיים עם לבנון נותר כשהיה, אך הוא התארך בקצהו המזרחי, כתוצאה מכיבוש רמת הגולן, שבחלקה הצפוני גובלת אף היא עם לבנון.
בשנת 1972 חנכה ישראל כביש חדש וגדר ביטחונית לאורך הגבול עם לבנון.
עם החלת החוק הישראלי על רמת הגולן ב-1981 הוחלה הריבונות הישראלית על חלקו של הכפר ע'ג'ר ולצד חוות שבעא ושבעת הכפרים הוא מהווה סלע מחלוקת בסוגיית הגבול היבשתי בין ישראל ללבנון.
מלחמת לבנון הראשונה החלה בהשתלטות של צה"ל על חלקה הדרומי של לבנון בראשית יוני 1982, ובשיאה כבש צה"ל את ביירות, מעבר לקו 40 הק"מ שעליו הצהירה ממשלת ישראל מלכתחילה.
בספטמבר 1983 החל צה"ל בנסיגה הדרגתית ובשנת 1985 נסוג צה"ל מחלק ניכר של השטח שכבש, אך המשיך להחזיק ברצועת הביטחון בדרום לבנון, מצפון לגבול הצפון.
רצועת הביטחון הרחיקה את צפון ישראל מטווח הקטיושות, אם כי אלה לא הסתיימו לגמרי.
השהות בלבנון חשפה את חיילי צה"ל וחיילי צד"ל לעימותי גרילה קשים עם אנשי חזבאללה שהתעצמו והתמקצעו, וצה"ל התקשה לתת להם מענה הולם.
שני אירועים מרכזיים בשנים אלו היו מבצע דין וחשבון, בשנת 1993, ומבצע ענבי זעם בשנת 1996.
מחיר הדמים ששילם צה"ל על השהות ברצועת הביטחון הוביל ללחץ ציבורי גובר לפינויה, כמו זה של ארגון "ארבע אמהות".
בין האירועים שהגבירו את הלחץ הציבורי לפינוי היו אסון השייטת, אסון המסוקים ונפילתו של מפקד יחידת הקישור ללבנון, תא"ל ארז גרשטיין.
ב-24 במאי 2000, בעקבות הוראתו של ראש הממשלה, אהוד ברק, נסוג צה"ל מלבנון, לאחר 18 שנות שהייה שם.
האו"ם, בשיתוף עם מדינת ישראל, קבע את "קו נסיגת כוחות צה"ל" וסימן אותו בחביות בצבע תכלת (הצבע של דגל האו"ם) והקו ידוע היום כ"הקו הכחול".
ב-28 בינואר 2005, התקבלה החלטה 1583 של מועצת הביטחון של האו"ם לגבי כוחות יוניפי"ל הנמצאים בגבול ישראל–לבנון.
ממלחמת לבנון השנייה עד למלחמת חרבות ברזל
מלחמת לבנון השנייה החלה בהפגזה ארטילרית של חזבאללה על יישובי גבול הצפון באזור שלומי, שלוותה בחטיפת שני חיילי צה"ל, אהוד גולדווסר ואלדד רגב שהיו בסיור לאורך הגבול.
במהלך הלחימה היבשתית שהתפתחה חצו כוחות צה"ל את גבול הצפון במקומות אחדים.
במלחמה ישראל כבשה מחדש גם את צפון הכפר ע'ג'ר – שטח שנמצא בלבנון וממנו נסוגה בשנת 2000. תושבי הכפר ע'ג'ר הפכו לאזרחים ישראלים בעקבות חוק רמת הגולן מ-1981, ובתקופת רצועת הביטחון רבים מהם בנו בתים בחלק הצפוני של הכפר, בטריטוריה לבנונית.
בשנים שלאחר המלחמה נהנתה ישראל משקט כמעט מוחלט בגבול לבנון, שהופר לעיתים רחוקות בירי רקטות.
ב-3 באוגוסט 2010 כוחות צבא לבנון פתחו באש מאל-עדייסה על חיילי צה"ל בגבול ישראל–לבנון, ליד משגב עם, והרגו מג"ד ישראלי.
צה"ל השיב אש והרג 4 לבנונים, מהם 3 חיילי צבא לבנון ועיתונאי של אל-אח'באר.
ב-1 באוגוסט 2011 כוחות צבא לבנון פתחו באש לעבר חיילים שהיו בסיור באזור מעיין ברוך, הסיבה לירי הייתה ככל הנראה שאחד מהחיילים הלבנונים סבר בטעות כי החיילים ניסו לחצות את הגבול ולהיכנס לשטח לבנון.
ב-28 בינואר 2015 מארב של חזבאללה ירה טיל נ"ט על רכב סיור של צה"ל בהר דב, וגרם להרג שני חיילים ולפציעת שבעה חיילים.
בעשור השני של המאה ה-21 ביצר צה"ל אזורים בגבול הצפון, באמצעות לוחות בטון מזוין, סוללות עפר, מגדלים ממוגנים ושדרוג של גדר הגבול, על מנת למנוע מחזבאללה לתקוף יישובים הסמוכים לגבול, בפרויקט שנקרא "אבן משתלבת".
נכון לשנת 2018, יש עדיין 13 נקודות שבהן הגבול שנוי במחלוקת.
ב-4 בדצמבר 2018 פתח צה"ל במבצע מגן צפוני לגילוי, איתור וניטרול מנהרות טרור שחפר חזבאללה משטח לבנון לתוך שטח ישראל.
עד שנת 2022, הוצב מחסום בכניסה לכפר ע'ג'ר, והכניסה הייתה מותרת רק לתושבי היישוב ולחיילי צה"ל, או בכפוף לאישור ממשרד הביטחון ובליווי מדריך מקומי.
בספטמבר 2022, לאחר שמועצת ע'ג'ר הקימה גדר שחוסמת את המעבר לכפר מלבנון, הוסרו המחסומים בכניסה לכפר ומגבלות הכניסה אליו מישראל.
שטח הכפר מוגדר עדיין כ"שטח צבאי סגור לכניסה", וזאת במסגרת "הקו הכחול" שנקבע לגבול ישראל–לבנון, אך לא מתקיימת אכיפה של איסור הכניסה, ולמעשה צה"ל הסיר את המחסומים במרכז הכפר, והוא פתוח באופן מלא לכלל אזרחי ישראל, וכלול כולו בשטח ישראל.
ב-14 באוקטובר 2020, התחיל משא ומתן בנוגע לגבול הימי בין ישראל לבין לבנון, משא ומתן שהבשיל עד כדי הסכם שפרטיו פורסמו ב-12 באוקטובר 2022 ונכנס לתוקף ב-27 באוקטובר 2022.
במהלך מלחמת חרבות ברזל התנהלו חילופי אש לאורך חודשים רבים בקרבת הגבול.
מרבית תושבי היישובים בשני צידי הגבול פונו.
אחת העילות של חזבאללה לפתיחה במלחמה נגד ישראל יום לאחר טבח שבעה באוקטובר היו כ-13 מחלוקות קרקעיות שונות לאורך גבול בין לבנון וישראל.
לאחר סיום התמרון הקרקעי בלבנון במלחמת חרבות ברזל וחתימת הסכם ישראל–לבנון 2024, הכוחות נשארו בלבנון, בחמישה מוצבים מעבר לקו הכחול.
בתחילת דצמבר 2024 דווח כי פעילי תנועת עורי צפון חצו את הגבול באזור הכפר מארון א-ראס והקימו במקום אוהלים, לפני שהורחקו מהמקום בידי צה"ל.
במהלך המלחמה דווח גם על פעילות אזרחית לאורך הגבול, ובה פעילי תנועת עורי צפון שיגרו רחפנים ובלונים לצד הלבנוני באזור חניתה–אדמית עם כרוזים שקראו לתושבים להתפנות.
גבול ירדן–ישראל הוא גבול באורך 500 ק"מ העובר בין מדינת ישראל לבין ממלכת ירדן, והוא הארוך שבגבולות מדינת ישראל.
הוא מתחיל במפרץ אילת, עובר דרך הערבה, אזור ים המלח, בקעת הירדן ועמק בית שאן, ומסתיים באזור חמת גדר שבדרום-מזרח רמת הגולן, במשולש הגבולות בין ישראל, ירדן וסוריה, היכן שזורם הירמוך.
הגבול בין ירדן לישראל בירושלים סוכם בהסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, אך השתנה בתום מלחמת ששת הימים ב-1967, בעקבות כיבוש מזרח ירושלים ויהודה ושומרון בידי צה"ל.
הגבול באזור הערבה, מים המלח ועד אילת נקבע ב-1922 אך לא היה מוסדר עד הסכם השלום בין ישראל לבין ירדן ב-1994, והוא התבסס על מפות שונות ולא מדויקות מתקופת המנדט הבריטי.
בתקופה הרומית הוצבו לאורך הערבה תחנות גבול שונות, בתקופות מאוחרות יותר בחלק הצפוני של הערבה, נחל ערבה שימש גבול בין מחוזות שונים.
אך במשך שנים רבות לאחר מכן לא היה גבול מוסדר באזור וחיו שם שבטים בדואיים שונים שנדדו אחר שטחי מרעה.
בסוף המאה ה־19 היו הערבה והנגב חלק מוילאייט דמשק של האימפריה העות'מאנית, שכללה גם את ירדן והגיעה עד רפיח.
בין 1841 ל־1892 נתן הסולטן העותמאני למוחמד עלי וליורשיו, חלקים שהעניקו להם שליטה בפועל גם על עקבה ועל החוף המזרחי של מפרץ עקבה, לאורך מסלולם היבשתי של עולי הרגל ממצרים למכה.
לפני מלחמת העולם הראשונה, כאשר השלטון העות'אמני שלט באזור, מופיעים גבולות שונים במפות שונות.
בפועל, למעט תחנות משטרה לאורך הערבה, אנשי השבטים הבדואים עברו במקום ללא הפרעה.
המצב המשיך גם לאחר מלחמת העולם הראשונה עם תחילת המנדט הבריטי באזור.
הגדרת הגבול במנדט על ארץ ישראל ב־1922
בקיץ 1922 הבריטים הכניסו סעיף בכתב המנדט על ארץ ישראל המעגן את מיקומו של הגבול המזרחי של האזור שהובטח כי בו יהיו זכויות ליהודים בהצהרת בלפור.
בפגישות שהתקיימו בין הפקידות הבריטית בארץ ישראל ובירדן הוגדר הצורך לכלול בארץ ישראל חצי מעמק הערבה, מה שיאפשר בניית נמל במפרץ עקבה.
הוחלט על ידי הבריטים כי חצי מעמק הערבה יהיה בארץ ישראל וחציו בעבר הירדן.
לקראת סוף אוגוסט נדון הנושא בחילופי תכתובות בין הרברט סמואל, הנציב העליון, לבין וינסטון צ'רצ'יל, שהיה אז שר המושבות.
בתכתובות הובהרה הכוונה שקו הגבול יחצה את עמק הערבה.
סיכומן של התכתובות היה בהגדרת קו הגבול שפורסמה בצו המלך במועצת המלך ב־1 בספטמבר 1922 בה נאמר כי הקו ימתח ממפרץ עקבה דרך אמצע ודי הערבה, ים המלח, נהר הירדן עד לשפך נהר הירמוך ועד לאמצע נהר הירמוך ועד הגבול עם סוריה.
נוסח זה אושר על יד חבר הלאומים כסעיף 25 של כתב המנדט, והיה תקף עד תום תקופת המנדט הבריטי על ארץ ישראל ב־1948.
מיד עם הכנסת הסעיף, עבדאללה הראשון, מלך ירדן טען כי קיבל הבטחה מ־1915 שחלק מהשטח שהועבר שייך לירדן, בתמורה לשיתוף הפעולה שלו עם הבריטים נגד הטורקים.
מיד לאחר קבלת ההחלטה הוא ערער עליה וערער בשנית גם ב־1925 ללא הצלחה.
ב־1928 נחתם ההסכם בין הממלכה העבר־ירדנית לבין ממשלת בריטניה, והוגדר בו הגבול המערבי של עבר הירדן על פי הנוסח שהוכנס לכתב המנדט ב־1922.
בשנים 1923–1946 סומן קו הגבול על מפות שונות בצורה לא אחידה, מכיוון שהאזור היה נטוש יחסית, הבריטים החליטו לא להשקיע כספים במדידות מדויקות מאוד של האזור והקוים במפות שונו מדי פעם, ונוצרו אי דיוקים רבים במפות שונות.
לקראת קבלת העצמאות של ירדן, בסוף 1945, הועלתה פעם נוספת הצעה של קירקברייד, הנציג הבריטי בעמאן, לביצוע מדידות מדויקות בגבול, כאשר בסופו של דבר נמצאה הצדקה רק למימון מדידות וסימון הגבול באזור מפרץ אילת, מתוך מטרה לבנות שם נמל.
ב־1946 הוכנה מפה בקנה מידה 1:25,000, המבוססת על מדידות מדויקות של האזור, וסומנו חמישה עמודי גבול בשטח לאורך מרחק של 7.3 ק"מ ממפרץ אילת וצפונה.
כן הוכן תיעוד משותף שכלל מפה וקואורדינטות אשר נחתם ב־5 במאי 1946 על ידי מנהל מחלקת המדידות של ארץ ישראל ומנהל מחלקת הקרקעות של ירדן.
קו שביתת הנשק והסכם רודוס–1949
ב-30 בנובמבר 1948, עם שוך קרבות מלחמת העצמאות בירושלים והתמוססות ההפוגה השנייה בגזרת הדרום, נפגשו בבית נטוש בשכונת מוסררה, משה דיין, מפקד חטיבת עציוני, ועבדאללה א-תל, המפקד הירדני.
על גבי מפה בקנה מידה של 1:20,000 שרטטו שני המפקדים את גבולות הפסקת האש בזירת ירושלים.
דיין שרטט בעיפרון שעווה ירוק את קו העמדות שבשליטה ישראלית, וא-תל התווה בעיפרון אדום את קו העמדות הירדני.
השטח בין שני הקווים, יחד עם עובי העפרונות בהם שרטטו השניים את הקווים על המפה, קבע שטחי הפקר לאורך הקו.
באותה עת נראה היה לצדדים כי מדובר בקו הפסקת אש זמני, והם לא ייחסו משמעות מיוחדת לאי-דיוקים שנבעו מעובי העיפרון, סטיות קלות בשרטוט וקטעים לא-רציפים בקו.
שני המפקדים המקומיים, הצליחו למצוא הסדר שימנע את חילופי האש והתקריות הבלתי-פוסקות בעיר בעזרת אנשי האו"ם וחתמו על 'הסכם הפוגה כנה', ששם קץ לחילופי האש וקבע קו הפוגה מוסכם.
הצלחת המגעים עודדה את הצדדים ואת אנשי האו"ם להמשיך בשיחות ולנסות להרחיב את תחולתו של ההסכם.
כעבור חודשים אחדים, בעת הדיונים ברודוס באפריל 1949 על הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות (הסכם רודוס) נמצא כי מפת דיין-תל היא המסמך הרשמי היחיד המציין את הקו בירושלים המחולקת בהסכמת שני הצדדים.
כך הפכו אותם קווים בלתי-מדויקים ששורטטו ברישול לגבול בינלאומי מחייב.
הקווים הגסים חצו וביתרו שכונות, רחובות ואף בתים, והיוו מקור לא-אכזב לוויכוחים וסכסוכים בין המדינות.
לאורך הקו החזיקו שני הצדדים עמדות וביצורים, חלקם בבתי מגורים ומוסדות ציבור עירוניים.
במהלך השיחות התברר כי הירדנים טוענים לריבונות באזור הנגב.
בתגובה לכך יצאה ישראל למבצע עובדה שהתקיים בין 6 ל-10 במרץ 1949. מטרת המבצע הייתה לכבוש את כל שטחי הנגב לרבות אילת ולהשיג אחיזה במצדה ובעין גדי.
המבצע נחל הצלחה, וקבע את עובדת ריבונות מדינת ישראל בנגב עד אילת, רק לאחריו החלו השיחות עם הירדנים.
הסכם שביתת הנשק עם ירדן, שנחתם ב-3 באפריל 1949, חל על כל קו הפסקת האש בחזית הירדנית.
במסגרת ההסכם סופחו ב-20 במאי 1949 יישובי ואדי עארה לשטח מדינת ישראל.
כמו כן, ניתן לישראל אזור "המשולש" וכן אזורים נרחבים בין אזור ראש העין וכפר קאסם בצפון, דרך אזור שבו שוכנת היום העיר שוהם ועד האזור בו שוכנת היום העיר מודיעין בדרום.
בנוסף, התחייבה ישראל לפנות את המורדות הדרומיים של הר חברון.
בהסכם נקבע שישראלים יוכלו לפקוד את המקומות הקדושים במזרח ירושלים, בהם הכותל המערבי והר הזיתים, וכן מקומות ציבוריים כמו האוניברסיטה העברית ובית החולים הדסה, וכי תתאפשר תנועת ישראלים בכביש לטרון-ירושלים (כיום חלק מכביש 1), אך השלטון הירדני לא כיבד את החלק הזה בהסכם.
בעת שנחתם ההסכם נראה היה שיש סיכוי להסדר מדיני בעתיד, שבמסגרתו יוסדרו הבעיות שלא נפתרו.
הירדנים התמהמהו בפינוי השטחים שנועדו לעבור לידי מדינת ישראל, ועל כן תוכנן מבצע צבאי שנקרא "קיצור הדרך", בו ישתלטו חיילי צה"ל על ואדי עארה.
אולם בסופו של דבר השלימו הירדנים את הפינוי, ומ-23 במאי היה ואדי עארה פתוח לתנועת ישראלים.
במסגרת ההסכם נותר מרבית אזור נהריים, ממזרח לירדן ומדרום לירמוך, בשליטת ישראל.
בירושלים נקבע הקו העירוני שהוא הקטע של הקו הירוק בתוך העיר.
הקו, באורך שבעה קילומטרים, היווה קו גבול זמני לפי הסכם שביתת הנשק עם ירדן, הקו חילק את העיר בין מזרחה שנכבש על ידי הלגיון הירדני במלחמה, לבין מערבה, שהייתה לבירת מדינת ישראל.
העיר העתיקה נשקה לקו העירוני מצידו המזרחי, ונותרה בשליטה ירדנית.
משני צידי הקו פרסו הצדדים ביצורים ומכשולים, ובניינים שונים בעיר לאורך הקו שימשו כעמדות צבאיות.
נקבע כי מעבר מנדלבאום יהיה המעבר בין ישראל לירדן והוא שימש ככזה עד 1967.
מלחמת ששת הימים וכיבוש ירושלים–1967
מלחמת ששת הימים הייתה מלחמה שנערכה מבוקר יום 5 ביוני עד 10 ביוני 1967 (כ"ו באייר – ב' בסיוון ה'תשכ"ז), בין ישראל לבין מצרים, ירדן וסוריה, שנעזרו במדינות ערביות נוספות: עיראק, לבנון, ערב הסעודית ועוד.
המלחמה הסתיימה בניצחון של ישראל.
במהלך המלחמה כבשה מדינת ישראל שטחים נרחבים בסיני, רצועת עזה, רמת הגולן, יהודה ושומרון ומזרח ירושלים.
בתוך פחות משלושה ימים השתלטו כוחות צה"ל על שטחי המפתח ביהודה ושומרון כולל ירושלים המזרחית, והכוחות הירדניים הנותרים נסוגו כולם אל ממזרח לנהר הירדן.
יום הלחימה הרביעי הוקדש להשתלטות על יתר שטחי יהודה ושומרון, כמעט ללא התנגדות.
באוקטובר 1967 החליטה ועדת השרים לענייני ביטחון של ממשלת ישראל לסמן במפות את גבולות מדינת ישראל בקווי הפסקת האש של מלחמת ששת הימים: שטחי יהודה ושומרון, רצועת עזה, חצי האי סיני ורמת הגולן תחת אלו של הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות – הקו הירוק.
ישראל הפסיקה להתייחס לקו הגבול כקו שביתת הנשק עקב הפרת הסכם שביתת הנשק על ידי ירדן ב־1967 כשזו פתחה במלחמה נגד ישראל.
בפועל הייתה בשטח גדר ביטחון ישראלית עם דרך ביטחון לאורכה כמה קילומטרים ממזרח לקו הפסקת האש, וכן היו קידוחי מים ושטחים מעובדים על ידי ישראל ממזרח לקו.
למרות מיקום המתקנים הישראליים ממזרח לקו, המשיכה ישראל לסמן את קו הפסקת האש על המפות, אך בגרסה משופרת מעט לעומת קו שביתת הנשק המקורי.
אחרי מלחמת ששת הימים וסיום פעילות הוועדה המשותפת של שביתת הנשק ועם התפתחות העיר אילת והיישובים הישראלים לאורך הערבה נעשו בשטח פעילויות משני סוגים.
האחת, הקמת גדר ביטחון שוטף כנגד פעולות טרור כמה קילומטרים ממזרח לקו שביתת הנשק.
האחרת, ביצוע קידוחי מים והרחבת השטחים החקלאיים של הקיבוצים והמושבים בערבה ממזרח לקו שביתת הנשק.
על אף המחאות שהירדנים הקפידו להעביר לאו"ם, לא גרמה פעילות זו להתלקחות צבאית.
יתר על כן, באחד המקרים ביקשו הירדנים מישראל להזיז את גדר הגבול מערבה, כיוון שהפריעה למהלך הקמת כביש הערבה הירדני.
ב-1991 החלו דיונים בוושינגטון על הסכם הגבול עם ירדן.
בספטמבר 1993 סיכמו ישראל וירדן בוושינגטון על סדר יום משותף לשיחות השלום.
בסעיף הגבולות נרשם שקו הגבול הבין־לאומי ייקבע מתוך זיקה לקו הגבול במנדט.
משמעותה של הסכמה זו, שקיבלה גיבוי של ראש הממשלה יצחק רבין והמלך חוסיין, הייתה שהגבול המנדטורי מ-1922 ישמש מקור התייחסות לקו הגבול החדש.
עם זאת הושארה גמישות לגבי מיקומו הסופי של הקו.
על בסיס קו זה הוחלט שכל האזור הצפוני של אילת עד לקו שסומן ב־1946 יישאר בשטח ישראל.
כמו כן נקבע קו הגבול הבין־לאומי ממזרח לקו הפסקת האש על המפות הישראליות, באופן שתיקוני גבול מקומיים יכניסו את כל השטחים החקלאיים של יישובי הערבה לתוך שטח ישראל.
כמו כן הוכנסו לשטח ישראל כל שטחי בריכות המלח, שקודם לכן שתי הדרומיות, הגדולות שבהן, חרגו מעבר לקו.
טקס החתימה נערך במסוף הערבה בגבול ישראל–ירדן.
החותמים על החוזה היו ראש הממשלה יצחק רבין וחוסיין, מלך ירדן.
נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון חתם כעד.
ב-26 באוקטובר 1994 חתמו יצחק רבין, ראש ממשלת ישראל, וחוסיין מלך ירדן על הסכם השלום בין ישראל לירדן.
ההסכם קבע את גבולות הקבע של מדינת ישראל עם ירדן.
ההסכמים קבעו כי קו הגבול יתבסס על קו הגבול המנדטורי שנקבע ב-1922, וזאת למעט השטח המצוי בשטחי יהודה ושומרון, מצפון לעין גדי ועד דרום לבית שאן שלטעמה של ירדן יש לקבוע את קו הגבול בו בשיתוף עם הרשות הפלסטינית.
ההסכם מאמץ את הפרשנות הירדנית למונח "מרכז נחל ערבה", ולפיו קו הגבול הוא הקו המחבר את הנקודות הנמוכות ביותר בעמק.
פרשנות זו הותירה בידי ישראל שליש משטח עמק הערבה.
האי שבין הירמוך ובין הירדן כונה "אי השלום" בעקבות ההסכם, ואדמותיו עובדו על ידי הקיבוצים אשדות יעקב איחוד ואשדות יעקב מאוחד.
במסגרת ההסכם הוסכם על גבול משותף שהתוואי שלו הוא תוואי זרימת נהר הירדן.
במקרה של שינוי בתוואי הזרימה הוסכם שהגבול ייקבע מחדש לפי התוואי.
ישראל מסרה לירדן אדמה בשני מוקדים: בערבה ובאי קטן בנהר הירדן.
בנהר הירדן, "אי השלום" הפך לאזור חיץ המאפשר שהייה לשתי המדינות.
באזור זה נמצאים הסכרים של תחנת הכוח בנהריים.
בערבה נמסרו כ-300 קמ"ר, לאחר שהירדנים דרשו 380 קמ"ר.
הירדנים ביקשו שטחי קיבוצים, אולם המדינה מסרה להם שטחים בלתי מעובדים במקומם, זאת לאחר שהירדנים טענו שישראל זלגה מעט מעבר לקווי שביתת הנשק של 1948. ישראל הסכימה לדרישה הירדנית אף על פי שהזליגה לא הוכחה שכן הגבול לא סומן לפני המלחמה בקואורדינטות מדויקות.
כמו כן נקבעו הסכמי חכירה לחלק מהשטחים במובלעת צופר בערבה ובנהריים.
ההסכם קבע גם את "הגבול המינהלי בין ירדן לבין השטח שבא לשליטת הממשל הצבאי הישראלי ב-"1967, והוסיף כי "כל טיפול בקו זה יהיה בלא קביעה מוקדמת באשר למעמד שטח זה".
קטע הגבול מעין גדי ועד בית שאן לא סומן, מפני שירדן טענה שהרשות הפלסטינית צריכה להיות שותפה בקביעת גבול זה.
ב־1995, בעקבות הסכם השלום, נקבעו 124 עמודי גבול שהוצבו לאורך הערבה בין חוף מפרץ אילת לבין בריכת המלח הדרומית בערבת סדום.
נקודת ההתחלה של קו הגבול על חוף מפרץ אילת שימשה ב־1996 נקודת המוצא לגבול הימי שנקבע בין ישראל לירדן.
עמודי הגבול נמדדו ותועדו בקואורדינטות מחייבות על ידי צוות המומחים המשותף ישראל־ירדן, שהוקם ב־1994 ערב הסכם השלום להכנת התוויית הגבול בהסכם השלום.
בנובמבר 2019 חלק מאי השלום ומובלעת צופר הוחזרו לירדן בעקבות סיום החכירה של השטח.
תקריות בגבול ישראל–ירדן לאורך השנים
מלחמת ההתשה בבקעת הירדן התרחשה בשנים 1967–1970 לאורך גבול ישראל-ירדן, במקביל למלחמת ההתשה שניהלו ישראל ומצרים סביב תעלת סואץ.
במלחמה זו התעמתה ישראל מול ארגוני הטרור הפלסטינים ומול ממלכת ירדן.
ארגוני הטרור הפלסטיניים, שנדחקו על ידי פעולות מערכת הביטחון הישראלית משטחי הגדה המערבית של הירדן אל שטחי הגדה המזרחית (ממלכת ירדן), החלו בביצוע פעולות נגד יישובי עמק בית שאן ובקעת כנרות שכללו: ירי מרגמות, מיקוש, חדירות ליישובים, ירי נשק קל ופעולות חבלה נגד אזרחים וכוחות צה"ל.
ב-13 במרץ 1997 באי השלום בנהריים על גבול ישראל–ירדן נעשה פיגוע חמור על ידי חייל ירדני, במהלכו נרצחו שבע נערות ישראליות ונפצעו ארבע נערות ומורה אחת.
אילת, יטבתה, גרופית, קטורה, לוטן, עין יהב, חצבה, עידן, עין תמר, נאות הכיכר, טירת צבי, כפר רופין, מעוז חיים, ירדנה, גשר, אשדות יעקב איחוד, מחולה.
מעברי הגבול בין ישראל לבין ירדן כיום
כיום פעילים בגבול ירדן – ישראל שלושה מעברי גבול:
מעבר יצחק רבין (כונה בעבר מעבר הערבה) – מעבר גבול הנמצא סמוך לאילת ולעקבה.
גשר אלנבי – (מכונה בירדן: "גשר המלך חוסיין") מעבר המשרת בעיקר פלסטינים תושבי יהודה ושומרון.
כיום המעבר בו אסור לאזרחי ישראל, למעט בעלי אזרחות נוספת.
המעבר היה פעיל גם לפני חתימת הסכם השלום עם ירדן, ושירת אז רק אזרחים ירדנים שביקשו לבקר ביהודה ושומרון ואזרחים זרים.
מעבר נהר הירדן – (מכונה גם "גשר שיח' חוסיין") ממוקם סמוך לבית שאן ולארביד.
גבול הייפליק הוא מספר הפעמים המקסימלי בהן תא ביולוגי איקריוטי (בעל גרעין), בריא, רגיל כלשהו מסוגל להתחלק, בתנאים אופטימליים, בטרם ימות באופן "טבעי".
מקובל לנקוב במספר של כחמישים חלוקות בתור מספר גבולי זה בתא אנושי, כאשר בתא שכזה מדובר בדרך כלל בפרק זמן של כמאה ועשרים שנים עד סיומן של כחמישים החלוקות הללו.
אצל בעלי חיים אחרים, גבול הייפליק הוא בדרך כלל נמוך יותר, אך אצל צבים למשל, מגיע הגבול לכ-90 חלוקות.
"גבול הייפליק" התגלה על ידי המדענים האמריקאים לאונרד הייפליק ופול מורהד ב-1961.
עד מחקרם התקדימי של הייפליק ומורהד מקובל היה כי כל תא ביולוגי מסוגל לחיות לנצח, אם רק יתנו לו תנאי חיים אופטימליים.
דעות חורגות, כמו זו שהשמיעו ופרסמו הביולוג הגרמני אוגוסט וייסמן עוד בסוף המאה ה-19, אירל סווים באמצע שנות החמישים, ואחרים, נדחו.
הייפליק ומורהד מצאו כי אין זה משנה עד כמה טובים יהיו תנאי חייהם של התאים, הם יכולים להתחלק שוב ושוב רק עד מספר מסוים קבוע של פעמים ולא יותר.
מצוי בתוכם "שעון מוות", שבאותה עת היו מהותו ודרך פעולתו בלתי ידועות לחלוטין, הסופר את החלוקות ומפסיק אותן, בתא אנושי לאחר החלוקה החמישים בערך.
לעניין זה, מסתבר כי גם אם יוקפאו התאים אחרי מספר חלוקות, הפשרתם תחדש את הספירה בדיוק מהנקודה בה הופסקה, כלומר, הם "יזכרו" כמה חלוקות נותרו להם ולא יעברו את המספר הכולל הזה.
"שעון המוות" התאורטי של הייפליק ומורהד, הטלומר, התגלה על ידי אליזבת בלקברן וג'וזף גאל באמצע שנות השבעים.
הם פרסמו את תגליתם ברבים במאמר מ-1978. בלקברן זכתה ב-2009 בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה בגין תגליתה זו.
הסתבר שהטלומרים מתקצרים מדי חלוקה של התא, כך שבהגיעם לאורך מינימלי מסוים נעצרת חלוקתו.
התאים שאינם מתחלקים עוד הם תאים זקנים, וביולוגים רבים טוענים שזהו מנגנון ההזדקנות של האורגניזם כולו, או לפחות אחד החשובים במנגנוני ההזדקנות הביולוגית.
במשך השנים שעברו מאז תגלית זו התגלו לה גם יוצאים אחדים מהכלל: תאים ואורגניזמים הפורצים את גבול הייפליק.
תאי הרבייה או המין, הזרע והביצית, כמו גם תאי סרטן למשל, הם בני אלמוות, ואינם כפופים לגבול הייפליק.
במישור אחר, אף כי עדיין ברמה התאית, התגלה ב-1984 כי תאי גזע שטרם התמיינו ולפניהם עדיין שורה ארוכה של חלוקות, כמו גם תאי סרטן, מכילים בתוכם אנזים בשם טלומראז, המונע את התקצרות הטלומרים.
לפיכך, אין הם כפופים לגבול הייפליק.
מגלי הטלומראז, ביניהם אליזבת בלקברן מגלת הטלומר, זכו בפרס נובל בגין תגליתם זו.
אם גבול הייפליק נובע וקשור לאורך הטלומרים, אזי הארכת הטלומרים או מניעת התקצרותם מידי חלוקה אמורה לאפשר את חציית גבול הייפליק, הגדלת מספר החלוקות התאיות והארכת משך חיי התא לפני הזדקנותו, או אפילו מניעתה לחלוטין.
במחקרים אחרים התגלה כי גם דיפפטיד (שתי חומצות אמינו, שהן אבני היסוד של החלבונים) בשם קרנוזין מסוגל להאט ואף לעצור את התקצרות הטלומרים מידי חלוקה ובכך להרחיק את גבול הייפליק.
ברמת האורגניזם השלם, התגלה כי המדוזה הזעירה Turritopsis nutricula היא אחד האורגניזמים היחידים שלכאורה אינם כפופים לגבול הייפליק.
בעל חיים זה מתבגר מינית ומסוגל לחזור אחורה בהתפתחותו לשלב הפוליפ ולעשות זאת שוב ושוב, לכאורה לנצח.
מסיבה זו הוא מכונה "המדוזה בת האלמוות".
גם לגבי ההידרה, יצור מים מתוקים זעיר בגודל דומה, הועלתה טענה כי איננו כפוף לגבול הייפליק ואיננו מזדקן ביולוגית.
יש לציין עם זאת, כי כעשור שנים לאחר פרסומו של המחקר ובו הטענה הזו, טען חוקר אחר כי המסקנה אינה נכונה וכי ההידרה כן מזדקנת ביולוגית.
גם לובסטר הוא בין בעלי החיים הבודדים שנמצא כי לכאורה אינם מזדקנים כלל, כלומר, גבול הייפליק איננו חל עליהם.
דומים לו ככל הנראה גם סוגים מסוימים של צבים ואולי גם יסעורון אטלנטי.
ישנם חוקרים המייחסים את העדר ההזדקנות והעדר גבול הייפליק אצל בעלי חיים אלה, לקיומו של טלומראז בכל תאיהם, בניגוד למצב אצל כמעט כל בעלי החיים האחרים ובהם האדם.
לפי הטענה הזו, הטלומראז מונע מהטלומרים בתאיהם להתקצר ובכך מונע מהם להזדקן ופורץ את גבול הייפליק.
הגבול הסעודי–ירדני (או: גבול ירדן – ערב הסעודית) הוא הגבול הבין-לאומי הנמתח בין הממלכה הערבית הסעודית והממלכה הירדנית ההאשמית.
הגבול משתרע על פני כ-731 ק"מ, והוא ברובו רמה מדברית.
החלק הדרומי המזוגזג מכונה באופן עממי "השיהוק של וינסטון", זאת בשל אגדות המספרות על ארוחה רוויית אלכוהול שהתקיימה בשנת 1921, ובה התרברב שר המושבות הבריטי, וינסטון צ'רצ'יל, על כך שקבע את הגבול כ"קו בחול" בעודו שתוי.
חצי האי ערב בשלהי מלחמת העולם הראשונה
השריפים ההאשמים, המתייחסים אל משפחת הנביא מחמד, ביססו את שלטונם באזור החג'אז שבמערב חצי האי ערב כבר במאה העשירית לספירה ושלטו ביד רמה בחבל הארץ החשוב הזה הן מבחינה פוליטית והן מבחינה כלכלית.
גם עם הכיבוש העתמ'אני לא נפסק שלטונם, ולצד המושל העת'מאני שלט גם אמיר מקומי האשמי, הגם שהרבו להתעמת זה עם זה.
בשלהי ימי מלחמת העולם הראשונה היה חצי האי ערב מחולק באופן גס בין האמירות ההאשמית בחבל החג'אז בהנהגת השריף חוסיין, לבין אמירות ריאד הסעודית בנג'ד בהנהגת עבד אל-עזיז אבן סעוד, בנוסף לשתי אמירויות קטנות בחבלים האחרים.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה ביקשה בריטניה להבטיח את נאמנות הערבים אליהם במלחמתם נגד שלטון האימפריה העות'מאנית במזרח התיכון.
במסגרת ההתכתבות בין המושל הבריטי הנרי מקמהון לבין השריף חוסיין שליט החג'אז הבטיחו הבריטים כי יתמכו בהקמת ממלכה ערבית גדולה בראשותו של חוסיין, אם רק יסייע להם במלחמה.
חוסיין ראה בעיני רוחו את עצמו עומד בראש ח'ליפות המשתרעת על פני חצי האי ערב ואף צפונה ומזרחה לכיוון סוריה ועיראק, "מעדן ועד חלב".
בהתכתבויותיו עם גורמים בכירים בבריטניה אף הציע אפשרות שהאמירויות השונות שבחצי האי ערב ישמרו על אוטונומיה פנימית בראשות האמירים שלהם, בעוד הוא יהיה "מלך הערבים", שיוביל את קבלת ההחלטות ברמה המדינית, אך ח'ליפותו לא זכתה להכרה ערבית או בריטית.
במקביל חתמו הבריטים כבר בשנת 1915 על הסכם עם עבד אל-עזיז אבן סעוד, במסגרתו הכירו בו כשליט אמירות ריאד שהקים בחצי האי ערב, והבטיחו לו הגנה מפני האימפריה העות'מאנית.
לאחר סיום המלחמה יצא אבן סעוד למסע כיבושים נרחב בחצי האי, כך שבשנת 1924 כבש מידי ההאשמים את אזור טאיף, וכעבור כמה חודשים כבש גם את אזור החג'אז כולו, על ערי הקודש האסלאמיות שבו, כשהוא מקים את ממלכת נג'ד וחג'אז.
באותה שנה כינסו הבריטים ועידה משולשת בכווית, בה הציעו חילופי שטחים בין ממלכתו של אבן סעוד לאמיר עבר הירדן, עבדאללה בן חוסיין ההאשמי במטרה לקבוע את הגבולות בין הממלכות.
עם זאת, שני הצדדים לא היו מרוצים מן ההצעה הבריטית שהוצגה בה, והבריטים מצדם דחו את הצעתו של אבן סעוד לכלול בממלכתו אזורים צפוניים כמו ואדי סרחאן ומדבר נפוד, שכן אלה היו פוגעים ברצף הטריטוריאלי שלהם בין עיראק המנדטורית לאמירות עבר הירדן.
גם לאחר כיבוש החג'אז שאף אבן סעוד לספח לממלכתו אזורים נוספים, בהם מחוזות עקבה ומעאן שבדרום ירדן, מתוך תפיסה שמחוזות אלה שייכים לו בשל ניצחונותיו על ההאשמים.
כוחות האח'ואן הנאמנים לאבן סעוד תקפו כמה פעמים כפרים עבר-ירדניים הנמצאים במרחק עשרות בודדות של קילומטרים מדרום לעמאן, התקפות שאיימו על עצם קיומה של אמירות עבר הירדן, ואשר היו מאפשרות לסעודים להגיע בנקל לארץ ישראל ואף לתעלת סואץ.
מסיבות אלה החליט הקבינט הבריטי בשנת 1925 להדוף את ההתקפות ולספח את מעאן ואת עקבה לשטחי עבר הירדן באופן רשמי.
נחישותו של אבן סעוד הביאה את הבריטים להבין כי יש לבוא עמו במשא ומתן במטרה להגיע להסכמים שיקבעו את הגבולות באזור דרך קבע.
במהלך המשא ומתן אחזו הסעודים בעמדה כי יש לאפשר לגבולות להיות גמישים ואין להקים בהם מחסומים, בין היתר בשל העובדה שמדובר באזור בו עוברים שבטים נוודים התלויים במקורות מים משני עברי הגבול.
הבריטים לעומת זאת טענו שהגבול מסמל את קצה גבול השיפוט והכוח של המדינה הריבונית.
בסופו של דבר הוחלט להתחשב גם בנסיבות אתניות והגבול נקבע באופן סמלי בין השבטים הנוודים הצפוניים-הסורים והדרומיים-הערבים.
סיכומו של דבר, הגבול הראשוני בין ירדן וערב הסעודית נקבע לא על ידי תקדימים מנהליים-היסטוריים, אלא כתוצאה ישירה של יכולתו של חיל האוויר המלכותי להגן על הגבולות הללו מפני כוחותיו של אבן סעוד.
בשנת 1925 נחתם הסכם הדא שהסדיר את היחסים והגבולות בין נג'ד ועבר הירדן וקבע, למשל, כי אזור מדבר כאף שבצפון חצי האי יישאר בידי הסעודים.
בנובמבר 1926 הגיע הקונסול הבריטי בג'דה, ס"ר ג'ורדן, לעיר חמרא נמלה שבאזור מדינה, במטרה לשאת ולתת בנוגע להסכם חדש עם אבן סעוד, שיכלול הכרה סעודית בשליטה הבריטית בעיראק, ארץ ישראל ואמירות עבר הירדן, וכן בסיפוח עקבה ומעאן לאמירות עבר הירדן.
אבן סעוד דחה את ההסכם וטען שגם אם יכיר דה-פקטו בשני הסעיפים הללו, הרי שהוא אינו מסוגל להכיר בכך באופן רשמי על מנת שלא להיתפס כמי שבגד בעצמאות הערבית או כמי שמסר אדמות מוסלמיות לנוצרים.
כמה חודשים לאחר מכן, בחודש פברואר 1927, חזרו הבריטים עם הסכם מרוכך שהכיר בשלטונו של אבן סעוד בכל רחבי חבלי חג'אז ונג'ד, ובנוסף הוסרו ממנו הסעיפים הבעייתיים.
עם זאת, ההסכם כלל סעיף ובו מחויב אבן סעוד לשמור על הסטטוס קוו במחוזות השונים עד להסדר קבע.
ניסוח זה התקבל על ידי אבן סעוד וכך נקבע ב"הסכם ג'דה" שנחתם בחודש מאי 1927, שהיווה הבסיס לגבול בין המדינות עד ימינו.
בשנת 1965 נחתם הסכם בין הממלכות, ובו תיקוני גבול במספר מקומות.
בין היתר העניק ההסכם לירדן רצועת חוף רחבה יותר בחוף מפרץ אילת, כשהגבול הודרם עד לנקודה הנמצאת כ-17 ק"מ מנמל עקבה, תוך הגדלת קו החוף הירדני והוספת 6,000 קמ"ר של אזור המדבר הדרומי לשטחה, זאת בתמורה ל-7,000 קמ"ר מן האזור המדברי שנמסרו לידי ממלכת ערב הסעודית.
כיום הגבול הוא אזור שאינו מאוכלס כמעט, והנכסים האסטרטגיים העיקריים באזור כוללים את אזור חציית צינור הנפט הטרנס-ערבי (TAP), דרך הגישה אל מפרץ עקבה, וכן מספר בארות מים הפזורות ברחבי המדבר.
קיימים שלושה מעברי גבול רשמיים בין המדינות:
אל-דרה, כ-30 ק"מ מדרום לעקבה ו-10 ק"מ מצפון לעיירה חקל הסעודית;
אל-מדורה, כ-130 ק"מ מדרום מזרח למעאן וכ-110 ק"מ מצפון לתבוכ;
אל-עמרי, כ-155 ק"מ ממזרח לעמאן ו-40 ק"מ ממערב לעיירה הסעודית קורייאת.
שלושת המעברים פעילים עשרים וארבע שעות ביממה, ופתוחים לאורך כל השנה.
הם ממלאים חלק חשוב בתנועת הסחר הענפה שקיימת כיום בין ירדן לסעודיה, כאשר מאזן הסחר בין המדינות הגיע בסוף שנת 2016 לכדי יותר מ-3.8 מיליארד דולר.
גבול ישראל–מצרים הוא גבול בין-לאומי באורך 208 ק"מ בין ישראל למצרים, אשר מעמדו נקבע סופית בעקבות הסכמי השלום בין ישראל למצרים בשנת 1979.
תוואי הגבול נמתח מרפיח בצפון דרך הנגב, עושה סטייה קטנה מערבה, עוקף את הר חריף והר לוץ וממשיך ישר עד טאבה.
גבול זה הוא גם הגבול שנקבע וסומן בהסכם בין האימפריה העות'מאנית לאימפריה הבריטית בשנת 1906, הידוע גם כקו עקבה רפיח.
גבול זה שימש כקו הפסקת האש בין ישראל למצרים בין השנים 1949–1967, לאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות, למעט רצועת עזה, שנשלטה אז בידי מצרים.
על אף היותו גבול לא טבעי, ניתן לראותו בבירור מהחלל (בעיקר בחלקו הצפוני).
האדמה בצד המצרי בהירה יותר, עקב פעילות עדרי הבדואים שם.
לאורכו של רוב הגבול בצידו הישראלי נמשך כביש 10.
בשנת 2013 הסתיימה בנייתה של גדר הגבול ישראל–מצרים.
אורכה של הגדר 241 ק"מ וגובהה 5 מטרים והיא נבנתה בניסיון לבלום את ההסתננות מאפריקה לישראל וחדירה של פעילות טרור משטח חצי האי סיני.
ב-4 בפברואר 1841 הוציא הסולטאן העות'מאני אבדילמג'יט צו מלכותי בו נקבע קו הגבול בין מצרים שהייתה אז בשליטת מוחמד עלי לבין הפרובינציה העות'מאנית חג'אז.
הקו עבר מסואץ ועד אזור רפיח-חאן יונס והמשכו היווה הגבול בין מצרים לישות בשם פילסטין.