tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כפי שתיאר זאת אחד המקורות, "מחלוקת מרה וכפייה מצדו של רוג'ר טוני הובילו לעזיבתו של קרטיס את בית המשפט ב-1857".
אחרים גורסים שסיבת התפטרותו של קרטיס הייתה הן מסיבות עקרוניות והן מסיבות פיננסיות.
קרטיס לא חיבב את משימות "סבבי הרכיבה" שהוטלו על שופטי בית המשפט העליון.
הוא חש ניכור כלפי בית המשפט ולא נטה לשתף פעולה בעבודה עם אחרים.
הוא לא חש עצמו כחלק מצוות, לפחות לא כחלק מצוות השופטים הזה.
המרירות בנוגע לפסק הדין דרד סקוט הובילה לחוסר אמון הדדי.
הוא לא היה מעוניין לחיות ממשכורת של 6,500 דולר לשנה, סכום שהיה נמוך מרווחיו כעורך דין במגזר הפרטי.
אף על פי שקרטיס כיהן על כס השיפוט במשך שש שנים בלבד, הוא נחשב באופן כללי כשופט הבולט היחידי בתקופת נשיאותו של טוני בבית המשפט העליון, להוציא את טוני עצמו.
הוא היה השופט העליון היחידי שהתפטר על רקע עניין עקרוני.
לאחר התפטרותו שב קרטיס לבוסטון לעסוק בעריכת דין במגזר הפרטי והיה לאחד מעורכי הדין המובילים בארצות הברית.
במשך 15 השנים הבאות הוא הופיע במספר תיקים בבית המשפט העליון.
ב-1868 שימש קרטיס כראש צוות ההגנה שייצג את הנשיא אנדרו ג'ונסון במשפט ההדחה שהתנהל נגדו בסנאט.
הוא היה זה שקרא את התשובות לסעיפי ההדחה.
נאום הפתיחה שלו ארך יומיים וצוין לשבח על בהירותו המשפטית.
קרטיס שיכנע את הסנאט שהליך ההדחה היה צעד משפטי ולא פוליטי, כך שנדרשה שמיעה מלאה של העדויות.
בכך הציב קרטיס תקדים שהשפיע על כל תהליכי ההדחה שהתקיימו לאחר מכן.
לאחר זיכויו של ג'ונסון במשפט ההדחה, דחה קרטיס את הצעתו של הנשיא להתמנות למשרת התובע הכללי של ארצות הברית.
לאחר מותו של נשיא בית המשפט העליון סלמון צ'ייס ב-1873, היה קרטיס מועמד בעל סיכויים גבוהים להתמנות במקומו, אך הוא לא מונה לתפקיד.
ב-1874 הוא התמודד ללא הצלחה בבחירות למושב בסנאט של ארצות הברית מטעם מסצ'וסטס כנציג המפלגה הדמוקרטית.
סך כך הכנסותיו של קרטיס מפרישתו מכס השיפוט ב-1857 ועד מותו ב-1874 הגיעו ל-650,000 דולר.
בנג'מין רובינס קרטיס נפטר ב-15 בספטמבר 1874 בניופורט שברוד איילנד.
הוא נטמן בבית הקברות מאונט אוברן שבקיימברידג', מסצ'וסטס.
בנג'מין שמפני ( באנגלית:Benjamin Champney ; 20 בנובמבר 1817- 11 בדצמבר 1907) היה צייר אמריקאי, ששמו הפך לשם נרדף לאמנות "ההרים הלבנים" במאה ה -19 והיה מייסד מועדון האמנות של בוסטון.
שמפני נולד בניו איפסוויץ', ניו המפשייר.
הוא ביקר לראשונה בקונווי בשנת 1838.
בשנת 1841, שמפני נסע לצרפת ללמוד, וחזר לבוסטון בשנת 1846, ואז חזר לאירופה כדי לצייר פנורמה של נהר הריין.
הוא שב לבוסטון בשנת 1848 והציג את הפנורמה שם בדצמבר.
לאחר מכן היא הוצגה בווסטר, מסצ'וסטס, ניו הייבן, קונטיקט וניו יורק.
בשנת 1854 הוא נסע עם ג'ון פרדריק קנסט למסע ציור לגרמניה ושווייץ.
הפנורמה נהרסה בשריפה בעיר ניו יורק באוקטובר 1857.
בשנת 1850 חזר שמפני להרים הלבנים עם חברו ג'ון קנסט.
ההתלהבות והציורים שלהם משכו מספר גדול של אמנים מבוסטון וניו יורק לאזור קונווי.
בשנת 1853 התחתן שמפני וקנה בית בקונווי.
זה היה בית הקיץ שלו במשך יותר מחמישים שנה.
הסטודיו שלו היה מרכז חברתי ידוע, וביקרו בו אנשים רבים מכל רחבי הארץ.
בשנת 1855 הפך שמפני למייסד מועדון האמנות של בוסטון, ובשנת 1856 לנשיא שלו.
בשנת 1900 פרסם אוטוביוגרפיה, זיכרונות שישים שנה לאמנות ואמנים.
שמפני נפטר בביתו בוובורן, מסצ'וסטס, ב־11 בדצמבר1907.
דוגמאות לציוריו ניתן לראות היום בחברה ההיסטורית של ניו המפשייר בקונקורד, ניו המפשייר.
מוזיאון קורייר לאמנות במנצ'סטר, ניו המפשייר.
בספרייה הציבורית וובורן בוובורן, מסצ'וסטס ומוזיאון ההרים הלבנים ועוד.
כהוקרה על תרומתו הייחודית והמתמשכת לאמנויות ולתרבות של בוסטון, נקראה לכבודו סמטת אבן מרוצפת, "שמפני פלייס", בביקון היל ההיסטורית, בוסטון.
הוא מוזכר בסמן היסטורי בניו המפשייר, לאורך כביש 16 בניו המפשייר בקונוויי.
בנג'מין תומפסון, הרוזן רמפורד היה פיזיקאי וממציא בריטי יליד אמריקה שניסיונותיו ליצור תיאוריה פיזיקלית היוו חלק מהמהפכה של המאה ה-19 בתחום התרמודינמיקה.
הוא שירת כלוטננט קולונל בדרגוני המלך האמריקאיים, חלק מהכוחות הבריטים הלויאליסטים, במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית.
לאחר סוף המלחמה הוא עבר ללונדון, שם זכו כישוריו המנהליים להכרה, הוא קודם לדרגת קולונל, וקיבל תואר אבירות מהמלך ג'ורג' השלישי.
כמעצב פורה, תומפסון שרטט גם עיצובים לספינות קרב.
מאוחר יותר, הוא עבר לבוואריה, מונה לשלישו הצבאי של נסיך בוואריה, ובשנת 1792 קיבל את התואר רוזן מהאימפריה הרומית הקדושה.
תומפסון נולד ב-26 במרץ 1753 בכפר ווברן שבמדינת (אז מושבת) מסצ'וסטס, הבית בו נולד משומר כמוזיאון.
הוא קיבל חינוך בסיסי בבית הספר של הכפר, והלך מדי פעם מרחק של כמעט 10 מייל לקיימברידג' עם ידידו המבוגר ממנו לואמי בולדווין על מנת להקשיב להרצאותיו של פרופסור ג'ון ווינטרופ בקולג' הרווארד.
בגיל 13 הוא יצא לעבוד כשוליה של ג'ון אפלטון, סוחר בנמל סיילם, כדי לעזור בכלכלת המשפחה.
תומפסון הצטיין במסחר, ולראשונה בא במגע עם אנשים מלומדים מהחברה הגבוהה, כשהוא מאמץ רבים מהגינונים שלהם, כולל עניין במדע.
כאשר הוא החלים בווברן מפציעה בשנת 1769, תומפסון ביצע ניסויים על טבעו של החום והתחיל להתכתב עליהם עם לואמי בולדווין ואחרים.
מאוחר יותר באותה השנה הוא למשך כמה חודשים עבור חנווני בבוסטון ולזמן קצר היה לשוליה של רופא בוובורן, ללא הצלחה.
גורלו של תומפסון השתנה בחדות בשנת 1772, כאשר הוא פגש את האלמנה העשירה והמקושרת שרה רולף (לבית ווקר), הקסים אותה והתחתן איתה.
אביה של שרה היה שר, ובעלה המנוח השאיר לה נכס בקונקורד, ניו המפשייר שאז נקראה רמפורד.
הם עברו לפורטסמות', ניו המפשייר, שם, בעזרת השפעתה של אשתו על המושל, מונה תומפסון לרב-סרן (מייג'ור) במיליציה של ניו המשייר.
בתם, שנקראה שרה כמו אמהּ, נולדה בשנת 1774.
כאשר החלה מלחמת העצמאות האמריקאית תומפסון היה אדם בעל רכוש ומעמד בניו אינגלנד והתנגד להתקוממות.
הוא היה פעיל בגיוס לויאליסטים כדי להילחם נגד המורדים.
דבר זה הקנה לו את איבת הפטריוטים תומכי העצמאות, ולקראת סוף שנת 1774 המון זועם התנפל על ביתו של תומפסון.
הוא ברח לקווי הבריטים, כשהוא נוטש את אשתו, כפי שהתברר, לצמיתות.
תומפסון התקבל בברכה על ידי הבריטים, מסר להם מידע בעל ערך על הכוחות האמריקאים והפך ליועץ לגנרל תומאס גייג' וללורד ג'ורג' ג'רמיין.
במהלך העבודה עם הכוחות הבריטיים באמריקה הוא ערך ניסויים למדידת הכוח של אבק השריפה, שתוצאותיהם זכו לשבחים רבים כאשר פורסמו בשנת 1781 בפרוטוקולים הפילוסופיים של החברה המלכותית.
בזכות ניסויים אלו הוא הגיע ללונדון בסוף המלחמה עם מוניטין של מדען.
בשנת 1785 תומפסון עבר לבוואריה והתמנה לשליש הצבאי של הנסיך הבוחר קרל תאודור.
הוא שהה אחת עשרה שנים בבוואריה, ארגן מחדש את צבאהּ וייסד בתי עבודה לעניים.
הוא גם המציא את מרק רמפורד, מרק מזין המיועד לעניים ומבוסס על תפוחי אדמה, והתחיל גידול של תפוחי אדמה בבאווריה.
הוא למד שיטות לבישול, חימום ותאורה ובדק את המחירים היחסיים והיעילות של נרות שעווה, נרות חלב ומנורות שמן.
לבקשתו של הנסיך קרל, הוא הקים את הגן האנגלי במינכן בשנת 1789. הגן קיים עד היום והוא ידוע כאחד מהגנים הציבוריים העירוניים
הוא נבחר לחבר זר של כבוד באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1789. בזכות הישגיו, תומפסון הפך בשנת 1792 לרוזן של האימפריה הרומית הקדושה.
הוא לקח את השם "רמפורד" על שם העיירה רמפורד שבניו המפשייר בהּ נישא, שנקראה מאוחר יותר קונקורד, ונעשה רייכסגראף פון רמפורד (בעברית: הרוזן האימפריאלי רמפורד).
בשנת 1796, במסגרת מלחמות המהפכה הצרפתית, צבאות אוסטריה וצרפת פלשו לבוואריה וניסו כל אחת לכבוש את מינכן לפני שהצד השני יכבוש אותה.
רמפורד הצליח להרוויח זמן בעזרת דיפלומטיה עד שהצרפתים נסוגו בעקבות תבוסה של אחד מצבאותיהם על הריין התחתון.
בעקבות הניצחון רמפורד מונה למפקד משטרת בוואריה וקודם לדרגת גנרל.
בשנת 1798 רמפורד מונה על ידי הנסיך קרל תיאודור למיופה כוחו בלונדון (למעשה, שגריר בוואריה בבריטניה), אבל המלך ג'ורג' השלישי סירב לקבל את כתב האמנתו.
אחרי 1799, הוא חילק את זמנו בין צרפת לאנגליה.
ביחד עם סר ג'וזף בנקס, הוא ייסד את המכון המלכותי של בריטניה הגדולה בשנת 1799. השניים בחרו בסר האמפרי דייווי בתור המרצה הראשון.
המכון שגשג והפך למפורסם בעולם בזכות מחקרו החלוצי של דייווי.
העוזר של דייווי, מייקל פאראדיי ביסס את מעמדו של המכון כמעבדת מחקר ראשונה במעלה, שבנוסף ידועה בצדק בסדרת הרצאות פומביות שהפיצו את המדע לציבור הרחב.
מסורת זו נמשכת עד ימינו, והרצאות חג המולד המשודרות בטלוויזיה מושכות אליהן קהל גדול.
תומפסון ייסד מתרומה שלו את מדליית רמפורד של החברה המלכותית והאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים (והיה הראשון שזכה בה, בשנת 1800) ותרם פרופסורה (קתדרת רמפורד לפיזיקה) באוניברסיטת הארווארד.
בשנת 1803 הוא נבחר לחבר זר באקדמיה המלכותית השוודית למדעים ונעשה חבר בחברה הפילוסופית האמריקאית.
בשנת 1804 הוא נשא לאישה את מארי-אן לבואזיה, אלמנתו של הכימאי הצרפתי הדגול אנטואן לבואזיה (אשתו האמריקאית, שרה, אותה נטש בפרוץ מלחמת העצמאות האמריקאית, מתה בשנת 1792).
תומפסון נפרד מאשתו השנייה אחרי שלוש שנות נישואים, אבל הוא התיישב בפריס והמשיך בעבודתו המדעית עד מותו ב-21 באוגוסט 1814. תומפסון נקבר בבית הקטן של אאוטאויל בפריס, לא הרחק מקברו נקבר אדריאן-מארי לז'נדר.
אחרי מותו בתו מנישואים ראשונים, שרה תומפסון, ירשה את תארו והפכה לרוזנת רמפורד.
הניסויים של תומפסון בתותחנות ובחומרי נפץ הובילו אותו להתעניין בטבעו של החום.
הוא הגה שיטה למדידת החום הסגולי של חומר מוצק אך התאכזב כאשר הפיזיקאי השוודי יוהאן ווילקה פרסם את הגילוי המקביל שלו לפניו.
לאחר מכן תומפסון חקר את תכונות הבידוד התרמי של מספר חומרים, כולל פרווה, צמר ונוצות.
הוא העריך נכונה שתכונות הבידוד של חומרים טבעיים אלו נובעים מכך שהם בולמים את ההסעה של האוויר.
מכאן הוא יצא למסקנה השגויה והפזיזה משהו שאוויר, ולמעשה כל הגזים, הם מבודדי חום מושלמים.
הוא גם ראה בתופעה כעדות לטיעון מן התכנון, בטענה שההשגחה העליונה סידרה את הפרווה של בעלי החיים בדרך שתבטיח את הנוחות שלהם.
בשנת 1797 תומפסון הרחיב את טענתו על בידוד מושלם גם לנוזלים.
הרעיון ספג התנגדות ניכרת מהממסד המדעי, ובפרט מג'ון דלטון וג'ון לסלי שתקפו את הרעיון.
לבדיקת הטענה של תומפסון נדרש ציוד מדויק באופן שעלה בהרבה על המכשור של התקופה.
שוב, נראה שהוא הושפע מתפיסותיו התאולוגיות וסביר להניח שהוא ביקש להקנות למים מעמד מיוחס ונסי בהסדרת החיים האנושיים.
תומפסון נחשב לחלוץ בשימוש בשיטת הבישול סו-וויד הודות לניסוי שערך עם כתף כבש.
הוא תיאר את השיטה באחד ממאמריו.
עבודתו המדעית החשובה ביותר של הרוזן רמפורד נערכה במינכן והתמקדה בטבעו של החום.
במאמרו "חקירה ניסויית בנוגע למקור החום הנוצר כתוצאה מחיכוך" שפורסם ב-1798 וסיכם את תוצאות העבודה שלו הוא טען שהחום אינו יסוד הקלוריק אתו זוהה החום בחשיבה המדעית של אותו הזמן אלא צורה של תנועה.
רמפורד בחן את החום המשתחרר בעקבות החיכוך הנוצר במהלך קדיחת קני תותח במפעל נשק במינכן.
רמפורד טבל את קנה התותח במים וארגן כלי קדיחה קהה במיוחד.
הוא הראה שהמים יכולים לרתוח תוך כשעתיים וחצי ושאספקת החום הנוצר מהחיכוך נראית כבלתי נדלית.
רמפורד אישר שלא חל שינוי פיזי בחומר התותח על ידי השוואה בין החום הסגולי של המתכת שנקדחה מהתותח לבין החום הסגולי של המתכת הנשארת בתותח.
רמפורד טען שהיצירה הבלתי מוגבלת לכאורה של חום אינה תואמת את המודל הקלורי.
הוא טען שהדבר היחיד שהועבר לקנה התותח הוא תנועה.
רמפורד לא עשה עוד ניסיונות נוספים לכימות החום הנוצר או למדידת השקיל המכני לחום.
למרות שהעבודה זכתה לקבלת פנים עוינת, היא קיבלה חשיבות כאשר סייעה בביסוס חוקי שימור האנרגיה מאוחר יותר במהלך המאה ה-19.
רמפורד הסביר את הניסוי של מארק-אוגוסט פיקטט, שמדגים החזרה של קור, על ידי ההנחה שכל הגופים פולטים קרניים בלתי נראות וגליות בנוזל האתרי.
הוא ערך ניסויים כדי לתמוך את התיאוריות שלו על קרינה קלוריפית ופריגוריפית וטען שתמסורת החום היא תוצאת השילוב בין קרניים קלוריפיות (קרני חום) קרניים פריגוריפיות (קרני קור) והקרניים הנפלטות מהאובייקט.
כאשר עצם קולט קרינה מעצם חם יותר (קרניים קלוריפיות) הטמפרטורה שלו עולה וכאשר הוא קולט קרינה מעצם קר יותר (קרניים פריגוריפיות) הטמפרטורה שלו יורדת.
תומפסון עסק בפוטומטריה, מדידת האור.
הוא בנה פוטומטר והנהיג את הנר הסטנדרטי, האב הקדמון של הקנדלה, כיחידת מידה של עוצמת ההארה.
הנר הסטנדרטי שלו נעשה מחֵלֶב של ראשתן גדול-ראש לפי מפרט נוקשה.
הוא גם פרסם מחקרים על צבעים "מתעתעים" או משלימים סובייקטיבית, הנגרמים על ידי הצללים הנוצרים כתוצאה משני אורות, אחד לבן ואחד צבעוני.
תצפיות אלו צוטטו והוכללו על ידי מישל שוורל במאמרו "חוק ניגוד הצבע הסימולטני" שפורסם ב-1839.
תומפסון היה ממציא פעיל ופורה, שפיתח שיפורים לארובות, אחים וכבשנים תעשייתיים.
כמו כן הוא המציא דוד חימום כפול, כיריים ומכונת קפה מטפטפת.
הוא המציא קנקן קפה מפעפע בעקבות עבודתו החלוצית עבור הצבא הבווארי, בה הוא שיפר את תזונת החיילים כמו גם את בגדיהם.
האח של רמפורד הוא אח שבו כניסת האוויר דרך הארובה מוגבלת על ידי מדף המותקן בתחתית הארובה.
המדף בולם את כניסת האוויר החיצוני הקר לתוך החדר, מגביר את תנועת האוויר החם מהאח כלפי מעלה וכך משפר את יעילות החימום של האח ונותן שליטה טובה יותר על קצב הבעירה של הדלק, בין אם הוא עץ או פחם.
בנוסף, השיפור בזרימת האוויר גרם לעשן לעלות כולו כלפי מעלה, במקום להתמהמה, להיכנס לתוך החדר ולעיתים קרובות לחנוק את הדיירים.
תומפסון והעובדים שלו התאימו אחים על ידי הוספת לבנים לתוך האח כדי להפוך את הקירות הצדדיים שלו לזוויתיים והוספת מדף לתחתית הארובה.
בתים אופנתיים רבים בלונדון הותאמו להנחיות שלו, ונהפכו לנקיים מעשן.
תומפסון נהפך לכוכב כאשר החדשות על ההצלחה שלו התפשטו.
העבודה שלו גם הייתה רווחית מאוד, ורבים חיקו אותה אחרי שהוא פרסם את הניתוח שלו על הדרך שארובות עובדות.
במובנים רבים, הוא מזכיר את בנג'מין פרנקלין, שגם הוא המציא סוג חדש של תנור חימום.
שימור החום היה נושא חוזר בעבודתו, ונזקפת לזכותו גם המצאת הביגוד התרמי.
תומפסון שיפר באופן משמעותי את התכנון של כבשנים לייצור סיד, ועד מהרה נבנו כבשני רמפורד ברחבי אירופה.
החידוש המרכזי בהמצאה היה הפרדה בין חומר הבעירה לבין אבן הסיד, כך שהסיד שיוצר על ידי חום הכבשן לא זוהם על ידי האפר הנוצר מהאש.
רוזן של האימפריה הרומית הקדושה, 1791
מכתש רמפורד שעל הירח נקרא על שמו
אבקת האפיה רמפורד (נרשמה כפטנט בשנת 1859) נקראת על שמו, מכיוון שהומצאה על ידי אבן נורטון הורספורד, פרופסור בקתדרת רמפורד שבאוניברסיטת הארווארד ומייסד שותף של רמפורד מפעלים כימיקליים במזרח פרובידנס, רוד איילנד.
מטבח רמפורד, שהוצג בתערוכה העולמית של שיקגו, 1893
רחוב בעיר הפנימית של מינכן נקרא על שמו
רחוב רמפורד (והמקום של רמפורד הסמוך לו) בליברפול, אנגליה, נקרא על שמו בגלל בית תמחוי שהוקם על פי תוכניתו של הרוזן רמפורד ועמד בעבר במיקום סמוך לרחוב רמפורד.
מסדר העיט הלבן של האיחוד הפולני-ליטאי, 1789
בנג'מין ג'יימס פפק הוא שחקן אמריקאי, המוכר בעיקר מתפקידו בתור מקס מילר בסדרה "אקדמיית החממה" (2017–2020) בשירות הזרמת המדיה נטפליקס, שמבוססת על הדרמה הישראלית המצליחה "החממה" שנוצרה ונכתבה על ידי גיורא חמיצר.
פפק נולד בסימי ואלי, קליפורניה, אך גדל עם אחותו בג'ורג'יה.
הוא קיבל חינוך ביתי ומאוחר יותר סיים את בית הספר התיכון בגיל 16. בגיל 20 הוא סיים את לימודיו בהצטיינות בתקשורת המונים באוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
בשנת 2010, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במשחק בסרט הקצר "Picture Day".
בשנת 2014, שיחק בשני פרקים של סדרת הטלוויזיה "המתים המהלכים".
בשנת 2015, שיחק בתפקידי משנה בסרטי הקולנוע "מתוייגת", "ארבעת המופלאים" ו"צמרמורת".
פפק הופיע בתפקידי אורח בסדרות הטלוויזיה "'באטל קריק" ו-NCIS: ניו אורלינס", ובחמישה פרקים בסדרת הטלוויזיה "אדמת הפקר".
מ-2017 עד 2020 גילם את התפקיד של מקס מילר בסדרת הטלוויזיה "אקדמיית החממה".
בשנת 2019, הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בתיאטרון "הארי פוטר והילד המקולל" בתור אלבוס פוטר בסן פרנסיסקו.
+שנהסרטתפקידהערות2013The Shiftמייקל מייקלס2015מתוייגתניקארבעה מופלאים בקסטרצמרמורתסת'2020How to Deter a Robberג'ימי קולפפר
+שנהסדרהתפקידהערות2014המתים המהלכיםאלברט2 פרקים2015NCIS: ניו אורלינסמקס פינזוןפרק: "Broken Hearted"אדמת הפקרבייל5 פרקיםStalker קרייג הייזפרק: "Secrets and Lies"באטל קריקג'יי ג'ייפרק: "Cereal Killer"2017Saving the Human Raceמאטסדרת רשת; 6 פרקים2017–2020אקדמיית החממהמקס מילרתפקיד ראשי (4 עונות); 39 פרקים2018S.W.A.Tג'וליאן סובאלפרק: "Armory"2019So Foreignקוליןסדרת רשת; 4 פרקים
גם מפיק ותתסריטאי2020The Blank's YPFג'ואיסדרת רשת; פרק: "Week 2"חדר 104ג'קפרק: "Foam Party"2021אימה אמריקאית 10רוריפרק: "Winter Kills"2022NCIS: לוס אנג'לסגייב דוסוןפרק: "Murmuration"
בנג'מין פיצפטריק היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אלבמה ה-11 בשנים 1841–1845 וכסנאטור מטעמה בשנים 1848–1849 ובשנים 1853–1861.
בנג'מין פיצפטריק נולד במחוז גרין שבג'ורג'יה.
כשהיה בן שבע הוא התייתם מהוריו ונלקח לאחותו, סליה פיצפטריק בולדוין, שהתגוררה באלבמה.
פיצפטריק סייע לאחיו לנהל את קרקעותיהם שעל גדות נהר אלבמה, ושימש כסגן השריף הראשון של מחוז אוטאוגה.
הוא עבד במשרד עורכי הדין של נימרוד א.
בנסון, ולאחר מכן למד משפטים וב-1821 התקבל ללשכת עורכי הדין, והחל לעסוק במקצוע במונטגומרי.
בשנים 1822–1823 הוא שימש כעורך דין בבית המשפט של מונטגומרי.
ב-1829 הוא עבר לחוותו שבמחוז אוטאוגה.
בשנים 1841–1845 כיהן פיצפטריק כמושל אלבמה ה-11. במהלך תקופת כהונת קודמו בתפקיד, ארתור באגבי, סבלה ארצות הברית מהשפל הכלכלי שכונה .
כל הבנקים במדינה נסגרו על ידי פיצפטריק.
ב-1848 נבחר פיצפטריק לסנאט של ארצות הברית כדי לאייש את המושב שהתפנה עקב פטירתו של דיקסון הול לואיס, וכיהן בסנאט שנה.
הוא נבחר שוב לסנאט בינואר 1853 כדי לאייש את המושב שהתפנה בשל התפטרותו של ויליאם רופוס קינג שנבחר כסגן נשיא ארצות הברית.
בדצמבר אותה שנה הוא נבחר לסנאט בזכות עצמו.
הוא שימש כיושב ראש הוועדה לפיקוח על הדפסות החוקים וועדת ניסוח החוקים.
ב-1855 היה אמור בית המחוקקים של אלבמה לבחור לו יורש, אך הדבר לא עלה בידו והוא המשיך לכהן בסנאט.
בשנים 1857–1860 הוא כיהן פעמיים כנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית.
ב-1860 הוצגה שמו של פיצפטריק כמועמד המפלגה הדמוקרטית למשרת סגן נשיא ארצות הברית.
מועמדתו הוצגה על ידי חברי האגף במפלגה שהציגו את מועמדותו של סטיבן דאגלס מאילינוי לנשיאות.
על אף זאת, סירב פיצפטריק לקבל את המינוי, ובסופו של דבר נבחר כמועמד המפלגה לתפקיד הרשל וספסיאן ג'ונסון מג'ורג'יה.
בינואר 1861 פרש פיצפטריק מהסנאט עקב פרישתה של מדינתו מהאיחוד.
פיצפטריק לא מילא תפקיד משמעותי בפוליטיקה של הקונפדרציה, אם כי הוא שימש כנשיא ועידת החוקה של אלבמה שהתקיימה ב-1865.
בנג'מין פיצפטריק נפטר בחוותו שליד ויטמקה, אלבמה, ב-21 בנובמבר 1869, בגיל 67. הוא נטמן בבית הקברות אוקווד שבמונטגומרי.
בנג'מין קונלי היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הרפובליקנית, שמתוקף כהונתו כנשיא הסנאט המדינתי, כיהן מאוקטובר 1871 ועד ינואר 1872 כמושל ג'ורג'יה ה-47 במקומו של רופוס בולוק שאולץ להתפטר.
בשנים 1857–1859 הוא כיהן כראש עיריית אוגוסטה.
בנג'מין קונלי נולד בניוארק, ניו ג'רזי, ובנעוריו עבר לסוואנה, ג'ורג'יה.
ב-1871 הוא כיהן כנשיא הסנאט של ג'ורג'יה, ומתוקף תפקידו על פי חוקת המדינה אז, כאשר התפטר מושל ג'ורג'יה רופוס בולוק מתפקידו ב-30 באוקטובר אותה שנה, הושבע קונלי במקומו וכיהן בחודשיים שנותרו עד לתום תקופת כהונתו המתוכננת של בולוק.
עד לכהונתו של סאני פרדו ב-2003, היה קונלי המושל הרפובליקני האחרון של ג'ורג'יה.
בנג'מין קונלי נפטר באזור שנקרא וסט אנד, וכיום הוא חלק מהעיר אטלנטה ב-10 בינואר 1886. הוא נטמן בבית הקברות מגנוליה שבאוגוסטה.
בנג'מין ראגלס היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם אוהיו.
ראגלס נולד ב, קונטיקט, ארצות הברית, למד משפטים והוסמך כעורך דין.
בשנים 1810–1815 היה שופט בבתי המשפט של אוהיו, ולאחר מכן נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעמה.
הוא כיהן בסנאט במשך שלוש קדנציות בין השנים 1815–1833. ב-1832 החליט לא להיבחר מחדש.
כאלקטור הצביע בעד ויליאם הנרי הריסון ב-1836.
ב-1812 נישא בקונטיקט, וב-1817 מתה אשתו הראשונה.
בנג'מין קונטי היה כומר אפיסקופלי ומדינאי אמריקאי ממרילנד.
הוא היה קצין במלחמת העצמאות האמריקאית, ציר בקונגרס הקונפדרציה וחבר בבית הנבחרים הראשון של ארצות הברית.
קונטי נולד ב-1755, ב"ברוקפילד", ליד נוטינגהאם, מחוז פרינס ג'ורג', פרובינציית מרילנד.
הבית היה ביתו של אביו, וביתו המקורי של אבי המשפחה, מייג'ור תומאס ברוק האב (1632–1676).
בתחילת מלחמת העצמאות, קונטי נכנס לצבא הקונטיננטלי, והועלה לדרגת קפטן של רגימנט מרילנד השלישי, שהתגלה כאחת מיחידות העילית של הצבא עד לכמעט השמדתו בקרב קמדן.
הוא הוכרז חדל פירעון עקב "תקלות במסחר".
לאחר שכיהן בקונגרס, הוא נסע לאירופה ונסע דרך ספרד, צרפת ואנגליה.
שרה נולדה ב"בלנהיים" בשנת 1766, ומתה ב-6 בדצמבר 1810, ב"ברומונט", ליד ניובורג, צ'ארלס ושות', מרילנד.
ילדיהם של הזוג היו שרה "סאלי" אלינור קונטי (1789 - בערך.
בשובו לאמריקה סיים את לימודיו בתאולוגיה והתקבל למסדרים קדושים בשנת 1803 על ידי הכומר תומאס ג'ון קלגט, בישוף מרילנד, שכן, חבר, עוזר ופטריוט של המהפכה.
באותה שנה הוא הפך לרקטור של קולג' ויליאם ומרי, מחוז צ'ארלס.
הוא היה כומר מכובד של הכנסייה האפיסקופלית ובמשך כמה שנים כיהן בפאריש פורט טבק, מחוז צ'ארלס, מרילנד.
תחום כהונתו כלל בתחילה את מחוז פרינס ג'ורג' וגדל בכנסייה.
בשנת 1808, הוא הוסיף את טריניטי, וב-1811 את סיינט פול'ס, פרינס ג'ורג' ושות', מרילנד, לתחומו.
הוא המשיך כשופט בית הדין ליתומים, ותמיד היה בוועדה המתמדת.
בנימין התגורר לזמן קצר באמצע שנות ה-90 של המאה ה-18 ב"בלנהיים".
הוא מת ב-30 בנובמבר 1815, ובזמן מותו הוא התגורר בבית ליד אלנס פרש.
בנג'מין ואשתו נקברו ככל הנראה בבית הקברות קונטי ב"גבעת הארבה" ממש מחוץ לפורט טבק, שנהרס.
בנג'מין צ'ו הווארד היה פוליטיקאי ועורך דין במרילנד.
לאחר שכיהן במועצת העיר של בולטימור ב-1820 ובשני הבתים של בית המחוקקים במרילנד, הוא היה נציג בקונגרס של ארצות הברית בין השנים 1829 ל-1833, ובין 1835 ל-1839. לאחר מכן הוא היה הרשם החמישי של החלטות בית המשפט העליון של ארצות הברית, וכיהן בין 1843 ל-1860.
הווארד נולד ב-5 בנובמבר 1791 בבלווידיר במחוז בולטימור, מרילנד, והיה בנם של ג'ון אייג'ר הווארד ומרגרט ("פגי") צ'ו, בתו של בנג'מין צ'ו הוא קיבל תואר AB מאוניברסיטת פרינסטון בשנת 1809. בשנת 1812 למד וסיים את בית הספר למשפטים ליצ'פילד בקונטיקט.
במהלך 1814, השנה האחרונה של מלחמת 1812 הוא שירת כקפטן במתנדבים המכניים הראשונים בקרב נורת' פוינט.
הוא נשאר בשירות ובהמשך הגיע לדרגת בריגדיר גנרל במיליציה של מרילנד.
בין אחיו היו ג'ורג' הווארד, מושל מרילנד; ד"ר ויליאם הווארד, מהנדס אזרחי ואדריכל; וצ'ארלס שעם בנו פרנסיס קי הווארד, נכלא בפורט מקהנרי בתחילת מלחמת האזרחים האמריקנית.
ב-1818 התחתן עם ג'יין גילמור שתכתוב ספר בישול לצדקה ולאחר מלחמת האזרחים תוביל יריד גיוס כספים מוצלח.
נולדו להם שנים עשר ילדים.
כדמוקרט, הוא כיהן במועצת העיר של בולטימור בשנת 1820 ובשני הבתים של בית המחוקקים במרילנד.
הוא נבחר לקונגרס העשרים ואחד והעשרים ושניים של ארצות הברית, וכיהן בין ה-4 במרץ 1829 ל-3 במרץ 1833. בשנת 1835, הנשיא אנדרו ג'קסון מינה את ריצ'רד ראש והווארד לבוררות בסכסוך הגבול בין אוהיו למישיגן.
הוא חזר לקונגרס בקונגרס העשרים וארבע ונבחר מחדש לקונגרס העשרים וחמישה, וכיהן מ-4 במרץ 1835 ועד 3 במרץ 1839. במהלך כהונה זו, הוא עמד בראש ועדת יחסי החוץ של בית הנבחרים במשך ארבע שנים.
בשנת 1861, הוא היה אחד השליחים שנשלח על ידי הנשיא היוצא ג'יימס ביוקנן לנסות להשיג שלום עם הקונפדרציה.
באותה שנה הוא התמודד ללא הצלחה על תפקיד מושל מרילנד.
הוא מת בבולטימור בביתו ב-6 במרץ 1872 ונקבר בבית הקברות גרינמאונט.
החל מהכרך ה-42 של "דוחות ארצות הברית", הווארד היה רשם ההחלטות של בית המשפט העליון של ארצות הברית, וכיהן בתפקיד זה בין השנים 1843 ל-1860. התקופה שלו כיסתה את כרכים 42 עד 65 של "דוחות ארצות הברית", המקבילים לכרכים 1 עד 24 של הדו"חות של הווארד.
בנג'מין פרנקלין רייס היה פוליטיקאי רפובליקני מארקנסו, בין מספר מדינות, אשר ייצג מדינה זו כחבר הסנאט של ארצות הברית במהלך שנות השיקום מ-1868 עד 1873.
רייס נולד ב-26 במאי 1828 באיסט אוטו במחוז קטראוגוס בדרום מערב ניו יורק.
לאחר שלמד במסגרת פרטית, הוא למד משפטים, ולאחר שהוסמך לעריכת דין החל לעסוק במקצוע בעיר אירווין שבמחוז אסטיל במרכז-מזרח קנטקי.
בין השנים 1855 ל-1856 היה חבר בבית הנבחרים של קנטקי.
בשנת 1856 שימש כאלקטור לנשיאות מטעם המפלגה הרפובליקנית והיה נאמן למועמד ג'ון פרימונט.
בשנת 1860 עבר למינסוטה והצטרף במהרה לצבא האיחוד כקפטן במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
בהמשך הועלה לדרגת מייג'ור ושימש כשופט פרקליט ברגימנט החי"ר השלישי של מינסוטה.
בשנת 1864 התיישב רייס בעיר הבירה ליטל רוק שבארקנסו, שם חידש את עיסוקו בעריכת דין.
הוא היה פעיל בארגון המפלגה הרפובליקנית של ארקנסו ומונה ליו"ר ועדה אשר הכינה בשנת 1868 את הקוד הפרוצדורלי של המדינה.
לאחר שארקנסו התקבלה מחדש לאיחוד, נבחר רייס על ידי האספה הכללית של ארקנסו לסנאט.
בשלב מסוים כיהן כיו"ר הוועדה לענייני מכרות וכרייה, הידועה כיום בתור ועדת האנרגיה ומשאבי הטבע.
עם שובו לביתו, חידש רייס את עיסוקו בעריכת דין.
בשנת 1875 עבר לטריטוריית קולורדו מטעמי בריאות.
לאחר מכן, בשנת 1882, שב לוושינגטון די.
סי., שם המשיך לעסוק בעריכת דין עד מותו.
הוא נפטר בטלסה, הטריטוריה האינדיאנית, ונקבר בבית הקברות אוק היל בוושינגטון די.
בנג'מין פרנקלין פלנדרס היה מורה, חוואי ופוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית במשך כשבועיים ב-1863, כמושל לואיזיאנה ה-21 בשנים 1867–1868, וכראש עיריית ניו אורלינס ה-27 בשנים 1870–1872.
בנג'מין פלנדרס נולד בבריסטול שבניו המפשייר.
בגיל 26 הוא סיים את לימודיו בדארטמות' קולג'.
בינואר 1843 עבר פלנדרס לניו אורלינס, שם למד משפטים בהדרכתו של צ'ארלס מ.
בשנה שלאחר מכן הוא נטש את לימודיו והיה למורה ומנהל בבית ספר.
ב-1845 הוא היה לעורך העיתון המקומי "ניו אורלינס טרופיק".
ב-1847 נשא פלנדרס לאישה את סוזאן ה.
השניים שבו לניו אורלינס, שם נולדו להם שישה ילדים.
פלנדרס היה לפעיל בפוליטיקה, נבחר כחבר מועצת העיר ניו אורלינס כנציג המחוז המוניציפלי השלישי של העיר, וכיהן בתפקיד בשנים 1847–1852. לאחר מכן הוא נבחר כמזכיר וכגזבר של חברת הרכבות "ניו אורלינס, אופלוסוס וגרייט וסטרן", תפקיד בו הוא שימש עד 1862. ב-1861 הוא נמלט מניו אורלינס, והותיר שם את משפחתו.
הוא התנגד לפרישת לואיזיאנה מהאיחוד, והרגשות נגד תומכי האיחוד היו חזקים מאוד.
פלנדרס עשה את דרכו לקיירו, אילינוי; משם לקולומבוס, אוהיו; ולבסוף הגיע לניו יורק.
הוא לא שב לניו אורלינס עד אפריל 1862, כאשר העיר נכבשה על ידי צבא האיחוד.
ב-20 ביולי אותה שנה הוא מונה על ידי הממשל הצבאי כגזבר העיר של ניו אורלינס.
ב-13 ביולי 1863 מונה פלנדרס כקפטן של פלוגה C של רגימנט המתנדבים החמישי של לואיזיאנה, שהייתה יחידה בצבא האיחוד.
באוגוסט אותה שנה הוא שוחרר לאחר שמונה כסוכן מיוחד של מחלקת האוצר של ארצות הברית לאזור הדרומי על ידי מזכיר האוצר סלמון צ'ייס.
הוא החזיק בתפקיד זה עד 1866, ובמהלך תקופה זו הוא יצר עמלות עבור הממשלה על ידי מכירת כותנה שהוחרמה ממטעי הקונפדרציה.
מחלקת האוצר שלטה על מתן הרישיונות לסוחרי הכותנה, וניסתה לפקח על השוק, אך השוק השחור שגשג בזכות מכירה רווחית של כותנה.
ב-1864 התמודד פלנדרס על משרת מושל לואיזיאנה, וסיים במקום השלישי לאחר האן וג'.
הוא מונה על ידי הרפובליקנים כסוכן מפקח מיוחד של משרד העבדים המשוחררים במחלקת המפרץ.
באותה תקופה הוא הוביל את המהלכים להקמתה של המפלגה הרפובליקנית המקומית בלואיזיאנה.
יחד עם תומכי איחוד נוספים בלואיזיאנה, ויחד עם צבעוניים שהיו חופשיים עוד לפני המלחמה ועם עבדים משוחררים, הוא הקים את "ידידי זכות ההצבעה הכללית".
הם פעלו להשגת זכות ההצבעה לשחורים ולביטול חוקי האפליה נגדם.
חוקים אלו עברו כדי להשיג שליטה על תנועת העבדים המשוחררים.
מתוך חשש לרוב של שחורים במחוזות רבים בלואיזיאנה, רוב הדמוקרטים הלבנים התנגדו למתן זכות בחירה לעבדים המשוחררים, במיוחד לאחר שמוותיקי הקונפדרציה נשללה זכות ההצבעה באופן זמני, אלא אם כן הם נשאו שבועת אמונים.
המתחים בנוגע לזכות ההצבעה של העבדים המשוחררים הסלימו במהומות בניו אורלינס ב-1866, שבהם הותקפו שחורים על ידי לבנים.
ב-1867 הדיח הגנרל פיליפ שרידן, שהיה מפקד המחוז הצבאי החמישי, שכלל את לואיזיאנה ואת טקסס, את המושל ג'יימס מדיסון ולס, בשל חוסר התגובה שלו למהומות ועל כך שלא קידם את זכויות השחורים.
במקומו מינה שרידן את פלנדרס כמושל לואיזיאנה.
כשישה חודשים לאחר מכן, ב-1 בינואר 1868 העביר מייג'ור גנרל וינפילד סקוט הנקוק, שהיה המפקד הצבאי החדש של לואיזיאנה, את כל הרפובליקנים הרדיקלים מתפקידיהם בממשל המדינה.
ב-8 בינואר התפטר פלנדרס מתפקידו כמושל, והוחלף בג'ושוע בייקר שמונה על ידי הנקוק.
ב-1867 מינה פלנדרס את מונרו בייקר כראש עיריית סנט מרטינוויל, שהיה ראש העיר האפרו-אמריקאי הראשון בארצות הברית.
ב-1870, מינה המושל הנרי וורמות', שנבחר כחלק מממשלת תקופת השיקום האזרחית, את פלנדרס כראש עיריית ניו אורלינס.
בהמשך הוא נבחר לתפקיד לתקופת כהונה מלאה של שנתיים, וכיהן בו עד 1873. באותה שנה מינה הנשיא יוליסס ס.
גרנט את פלנדרס כעוזר .
ב-1888 התמודד פלנדרס ללא הצלחה על תפקיד גזבר המדינה של לואיזיאנה.
באותה עת כבר שבו הדמוקרטים לשלוט ברוב המשרות הנבחרות המדינתיות.
פלנדרס פרש לאחוזתו "בן אלווה" שבמחוז לאפייט.
בנג'מין פלנדרס נפטר באחוזתו ב-13 במרץ 1896, בגיל 80. הוא נטמן בבית הקברות מטרי שבניו אורלינס.
עד היום פלנדרס הוא ראש העיר הרפובליקני האחרון של ניו אורלינס.
בנג'רמאסין (באינדונזית: Banjarmasin) היא עיר באינדונזיה, העיר הגדולה ביותר בפרובינציית דרום קלימנטאן (בורנאו), ובירת הפרובינציה עד 15 בפברואר 2022, אז הועברה הבירה לעיר בנג'רבארו.
העיר שימשה בעבר כבירת סולטנות בנג'אר, שהתקיימה באזור בין 1526 ל־1905, אז האזור נכבש על ידי הולנד ונהפך לטריטורייה שלה.
בנוסף העיר היא המרכז התרבותי של העם הבנג'ארי, הדובר את השפה הבנג'ארית, שפה הקרובה לאינדונזית ומלזית.
העיר שוכנת בסמוך למפגש הנהרות בריטו ומרטאפורה, והיא העיר השלישית בגודלה באי בורנאו כולו.
בעיר גרים כ־681,693 תושבים, כאשר במטרופולין שלה המכונה בנג'רבאקולה גרים כ-2 מיליון איש.
המטרופולין כולל גם את עיר הבירה של הפרובינציה בנג'רבארו, הכוללת בעצמה כ־285 אלף איש.
עד המאה ה־15 נמצאו כתובות בודדות באזור שבו שוכנת העיר כיום, ומקורות חיצוניים מעידים כי באזור שכנו ממלכות אחדות כגון ממלכת טנג'ונגפורי, שככל הנראה נוסדה על ידי מלאים מאזור ממלכת סריויג'איה – במקור מאזור האי סומטרה.
ההיסטוריה של העיר עצמה מתחילה בהיווסדותה של סולטנות בנג'אר בשנת 1526. על פי האגדה, סוקארמה, המלך הרביעי של ממלכת נגארה דאהה, רצה שנכדו ראדן סמודרה יירש אותו במקום בנו הישיר הנסיך טומנגונג.
טומנגונג גירש את סמודרה ותבע את כס המלכות, וראדן סמודרה נמלט לאזור העיר בנג'רמאסין של היום, שם פיתח נמל קטן והפך אותו לעיירה.
טומנגונג לא אהב את כוחו הגדל של סמודרה, ותכנן לפלוש לעיירה.
בתגובה סמודרה כרת ברית עם סולטנות דמאק בתמורה שימיר את דתו לאסלאם אם ינצח בקרב.
הוא ניצח את כוחות טומנגונג, התאסלם והקים את סולטנות בנג'אר יחד עם העיר עצמה בשנת 1526.
הקשר הראשון בין העיר לבין הסוחרים האירופאים שעברו באזור, בעיקר הולנדים, היה בסוף המאה ה־16 ותחילת המאה ה־17, וב-17 ביולי 1607 הסולטן של בנג'אר שרף ספינה הולנדית שביקרה בנמל וחטף את נוסעיה, לאחר שהפרו את איסור העגינה במקום.
תקריות נוספות אירעו בין 1603 ל־1636, והסתיימו כאשר הסולטנות חתמה עם חברת הודו המזרחית ההולנדית על הסכם סחר, שייתן לה מונופול על הסחר באגוזי מוסקט באזור.
ב־1816 האזור עבר לשליטה ישירה של הסולטנות, אך בינואר 1817 עבר לשליטה הולנדית סכסוכי ירושה ומחלוקות על שליטה במחצבות הובילו למלחמה בין שני הטוענים לכתר בין 1863 ל־1865, כאשר לחימה מדי פעם התנהלה עד 1905. הכוחות הפרו הולנדיים בסולטנות, בשיתוף ההולנדים ניצחו במלחמה, והכוחות הבדלניים הוגלו לאי ג'אווה.
בנוסף הסולטנות התפרקה והאזור עבר לשליטה ישירה של הולנד.
במלחמת העולם השנייה העיר נכבשה על ידי האימפריה היפנית, ובסיום הקרב על בנג'רמאסין שבו ניצחה יפן את הולנד, העיר עברה לשליטת חיל הים היפני, שליטה אותה תיארו כקשה הרבה יותר משליטת הצבא היפני עצמו.
העיר שוחררה על ידי האוסטרלים בספטמבר 1945, ועברה בחזרה לשליטה הולנדית שגררה התנגדות עזה מצד המקומיים, התנגדות אשר גרמה להולנדים לסגת מאזור העיר ומהאי בורנאו כולו ב־1949, וכחלק מהצלחת מלחמת העצמאות של אינדונזיה העיר עברה לשליטתה של אינדונזיה המודרנית.
העיר הוכרזה כבירת מדינת "דאיאק הגדולה" לפני הקמתה של פרובינציית דרום קלימנטאן בשנת 1950 היא קיבלה מעמד של עיר על ידי ממשלת אינדונזיה בשנת 1959.
העיר שוכנת בדרום האי בורנאו, בסמוך למפגש הנהרות בריטו ומרטפורה, והיא שוכנת על שטח מישורי המורכב מחרסית ואבני חול, אך גם משקעי סחף מנהר בריטו הסמוך.
שטחה של העיר עומד על 98 קילומטרים רבועים.
האקלים בעיר הוא אקלים טרופי סוואנה, הגובל באקלים טרופי של מונסון ובאקלים טרופי משווני (העיר נמצאת מעט מתחת לרף המשקעים הדרוש לאקלים טרופי של מונסון, ומעט מתחת לרף הדרוש של אקלים משווני, כאשר בחודש היבש ביותר, חודש אוגוסט, כמות המשקעים הממוצעת עומדת על 56 מילימטרים כאשר הרף הוא 60 מילימטרים).
מזג האוויר חם ולח כל השנה ללא הבדלים משמעותיים, כאשר התקופה הגשומה ביותר היא בין נובמבר למרץ, אך גם בשאר החודשים יורדת כמות גשמים גדולה יחסית, במיוחד בחודשים אפריל ומאי.
חודשי המונסון מתאפיינים במיעוט שעות שמש.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת עומדת על 2299 מילימטרים.
בנג'מין פרנקלין שייבלי היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1884–1885 ו־1887–1893 וכסנאטור מטעם מדינת אינדיאנה בשנים 1909–1916.
שייבלי נולד ב-20 במרץ 1857 בחווה ליד אוסיאולה, אינדיאנה, להוריו הכומר ג'ואל שייבלי ואליזבת (פנדלטון) שייבלי.
אביו, ג'ואל, היה בנו של הכומר ג'ורג' שייבלי, שהיגר לאינדיאנה בשנת 1864 לאחר שחי במחוז וושינגטון שבפנסילבניה ובמחוז סטארק שבאוהיו.
אמו, אליזבת פנדלטון, נולדה במחוז סומרסט, פנסילבניה.
שייבלי למד בבתי הספר הציבוריים ובבית הספר הציבורי של צפון אינדיאנה שבעיר ולפראיזו.
לאחר ששקל לעסוק בנגרות, עבד כמורה בין השנים 1874–1880. בין 1880 ל־1884 היה עורך העיתון The Era במחוז סנט ג'וזף.
בשנת 1883 שימש מזכיר האגודה הלאומית נגד המונופולים, וב־1884 היה נשיא מועצת אוניברסיטת אינדיאנה.
באותה שנה נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרס ה־48 מטעם "מפלגת מתנגדי המונופולים", כדי למלא את מקומו של שהתפטר, וכיהן מ־1 בדצמבר 1884 ועד 3 במרץ 1885.
בשנת 1886 סיים את לימודי המשפטים באוניברסיטת מישיגן שבאן ארבור, הוסמך לעריכת דין, והחל לעסוק במקצועו בעיר סאות' בנד, אינדיאנה.
שייבלי נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית לקונגרסים ה־50, ה־51 וה־52, וכיהן בין 4 במרץ 1887 ל־3 במרץ 1893. לאחר מכן לא ביקש להיבחר מחדש וחזר לעסוק בעריכת דין בסאות' בנד.
בשנת 1896 התמודד ללא הצלחה למשרת מושל אינדיאנה, וב־1906 ניסה גם להיבחר לקונגרס ה־60 – ללא הצלחה.
בשנת 1909 נבחר לסנאט של ארצות הברית, נבחר מחדש ב־1914, וכיהן עד מותו בשנת 1916.
במהלך כהונתו היה יו"ר ועדת הרכבות הפסיפיות (בקונגרס ה־62) וחבר בוועדת הפנסיות (בקונגרסים ה־63 וה־64).
בהמשך בלט בסנאט כיו"ר ועדת יחסי החוץ, ושימש יועץ אישי לנשיא וודרו וילסון בנוגע למצב במקסיקו בזמן המהפכה המקסיקנית.
שייבלי היה תומך בולט ובעל ברית פוליטית קרובה של ממשל וילסון.
בשנת 1888 נישא שייבלי ללורה ג'נקס, בתו של ג'ורג' א.
ג'נקס, שכיהן כפרקליט המדינה של ארצות הברית בתקופת הנשיא גרובר קליבלנד.
שייבלי כיהן גם כחבר מועצת הנאמנים של אוניברסיטת המדינה של אינדיאנה שבטרה הוט.
שייבלי נפטר ב-14 במרץ 1916 בוושינגטון הבירה ונקבר בבית העלמין ברוקוויל שבפנסילבניה.
בהלווייתו נכחו סגן הנשיא תומאס מרשל ורעייתו לויס איירין מרשל.
הנשיא וודרו וילסון שלח מכתב תנחומים לאלמנתו, לורה שייבלי.
מושל אינדיאנה סמואל רלסטון מינה את תומאס טאגרט למלא את מקומו בסנאט.
בנג'מין פרנקלין מפיק חשמל מהשמיים (Benjamin Franklin Drawing Electricity from the Sky) הוא ציור מאת האמן האמריקאי בנג'מין וסט, שנוצר סביב שנת 1816. היצירה מתארת את ניסוי העפיפונים שערך בנג'מין פרנקלין בשנת 1752, שנועד לבחון את טבעם של הברקים ולקבוע האם מדובר בתופעה חשמלית.
בנג'מין וסט ופרנקלין היו מיודדים.
שניהם חיו ופעלו בפנסילבניה, ונפגשו בלונדון.
פרנקלין שימש כסנדקו של בנו השני של וסט.
לאחר מותו של פרנקלין בשנת 1790, יצר וסט את הציור כהוקרה, ולפי המקור שימש כדגם לציור גדול יותר שיועד לבית החולים של פנסילבניה – יוזמה שלא הושלמה.
ווסט ביסס את ציורו על ניסוי ידוע שערך פרנקלין בשנת 1752. פרנקלין ציין כי ברקים הורסים לעיתים קרובות בתים על ידי הצתת בתים העשויים מעץ.
פרנקלין היה נחוש להוכיח את נוכחות החשמל בברק באמצעות ניסוי.
הניסוי של פרנקלין, בתפיסתו הראשונית, היה תלוי בהשלמת כנסיית כרייסט בפילדלפיה, שצריחיה יהיו גבוהים מספיק כדי למשוך מכת ברק.
לאחר מכן, פרנקלין הגה ניסוי חלופי שכלל הטסת עפיפון במהלך סופת רעמים עם מפתח מתכת המחובר לחוט.
פרנקלין ערך את הניסוי שלו באופן פרטי מכמה סיבות, כולל אופיו המסוכן, והוא לא רצה לאכזב את הקהילה המדעית אם הניסוי ייכשל.
הוא החליט לערוך ניסוי לצד בנו ויליאם בשדה.
פרנקלין הדגים שעננים נושאים מטען חשמלי על ידי קרבת אצבע למפתח המתכת, מה שיצר ניצוץ.
ניסוייו הובילו לאימוץ נרחב של כליא ברק על בניינים גבוהים כדי למשוך חשמל מהבניין אל תוך הקרקע.
הציור מציג את בנג'מין פרנקלין עומד תחת שמיים סוערים.
הוא לובש גלימה אדומה, ובידו השמאלית אוחז מגילה, בעוד ידו הימנית מורמת לעבר השמיים.
ברק בוהק מכה בקצה מפתח מתכתי המחובר לחוט העפיפון.
מימין לפרנקלין מופיעים מספר כרובים, דמויות ילדותיות מכונפות.
אחד מהם לבוש בלבוש אינדיאני מסורתי.
אחרים עוזרים בהחזקת חוט העפיפון או עוסקים בכלי עבודה.
הקומפוזיציה בנויה בצורת משולש, שראשו בידו המושטת של פרנקלין.
השימוש החזותי בברק, בצבעוניות דרמטית ובשמיים הקודרים מעניקים לסצנה עוצמה ותנועה.
הכרובים, שמקובל לשלב בציורי אפותיאוזה, ממקמים את פרנקלין כדמות רבת משמעות.
הציור מתאר את ניסוי העפיפון שערך פרנקלין בשנת 1752. פרנקלין קשר מפתח מתכתי לחוט עפיפון, וביצע את הניסוי יחד עם בנו, ויליאם.
כאשר התקרב בידו למפתח, הופיע ניצוץ חשמלי, שהעיד כי העננים טעונים בחשמל.
לפי דיווחו של ג'וזף פריסטלי, פרנקלין הבחין בתחילה כי חוטי הפשתן של העפיפון הזדקפו והתרחקו זה מזה.
הוא קירב את אצבעו למפתח וחש ניצוץ חשמלי ברור.
הניסוי, כפי שתואר על ידי פריסטלי, הוביל את פרנקלין למסקנה הסופית בדבר טיבו של הברק.
בעקבות ניסוי זה, פיתח פרנקלין את מוט הברק – מכשיר שנועד להגן על מבנים מפגיעת ברקים באמצעות הטמעת המטען החשמלי בקרקע.
הניסוי הפך לאחד מהסיפורים הידועים בהיסטוריה המדעית האמריקאית, אף שמהימנותו ההיסטורית הוטלה בספק.
פרנקלין היה אחראי להמצאות רבות נוספות, ביניהן מוט הברק והמשקפיים הדו-מוקדיים, אך סירב לרשום עליהן פטנט.
הוא נימק זאת באומרו: "כשם שאנו נהנים מהמצאותיהם של אחרים, כך עלינו לשמוח לחלוק את שלנו...
בשנת 1956, במלאת 250 שנה להולדת פרנקלין, הופיע הציור על גבי בול דואר של ארצות הברית.
בכך קיבלה היצירה מעמד סמלי לאומי והפכה לדימוי מוכר בהקשר הציבורי הרחב של דמותו של פרנקלין.
הציור הוא דוגמה לציור היסטורי, אך כפי שעשה ווסט בעבר עם עבודות כמו בציור "מותו של הגנרל וולף" משנת 1770, הוא סוטה מהאמת ומייפה אלמנטים רבים לתוספת אפקט דרמטי.
פרנקלין היה בשנות הארבעים לחייו ועם בנו כשהוא ערך את הניסוי, אך ווסט מצייר אותו עם שיער לבן ומקומט כאדם מבוגר.
ווסט מוסיף כרובים ואלמנטים דרמטיים אחרים כדי לתאר את פרנקלין כדמות דמוית פרומתאוס, העומד כגיבור אמריקאי של תגליות מדעיות.
יצירות אמנות אחרות, כמו פסל בנג'מין פרנקלין הצעיר עם עפיפון של קרל רוהל-סמית', מספקות ייצוג מדויק יותר של פרנקלין בזמן הניסוי שלו, ומעניקות לו מראה צעיר משמעותית.
בנג'מין סמית' היה פוליטיקאי אמריקאי מקרוליינה הצפונית, איש המפלגה הפדרליסטית ולאחר מכן המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן לסירוגין בכמה תקופת כהונה בשני בתי האספה הכללית של קרוליינה הצפונית בשנים 1784–1810, ולאחר מכן ועד 1811 כמושל קרוליינה הצפונית ה-16.
בנג'מין סמית' נולד בצ'ארלס טאון (כיום צ'ארלסטון) שבפרובינציית קרוליינה הדרומית, כבנם של תומאס סמית' ושרה (לבית מור) סמית', משפחה מהמעמד החברתי הגבוה שבהמשך עברה למחוז ברנזוויק שבפרובינציית קרוליינה הצפונית.
במלחמת העצמאות של ארצות הברית שירת סמית' כשלישו האישי של הגנרל ג'ורג' וושינגטון, והתקדם לדרגת קולונל בצבא הקונטיננטלי.
ב-1784 נבחר סמית' לקונגרס הקונטיננטלי, אם כי לא ברור אם הוא נכח בו.
הוא היה פעיל בוועידות החוקה של קרוליינה הצפונית ב-1788 וב-1789. בשנים 1784–1810 כיהן סמית' לסירוגין בכמה תקופות כהונה בשני בתי האספה הכללית של קרוליינה הצפונית.
בשנים 1795–1799 הוא כיהן כיושב ראש הסנאט של קרוליינה הצפונית, וב-1798 הוא היה מועמד מטעם המפלגה הפדרליסטית בבחירות למושב בסנאט של ארצות הברית, בהן הוא נוצח על ידי ג'סי פרנקלין.
במקביל לקריירה הפוליטית שלו, היה סמית' חבר במועצת הנאמנים של אוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל, ותרם 20,000 אקרים (81 קמ"ר) של אדמה כמענק לאוניברסיטה.
במהלך תקופת כהונתו כמושל הוא היה יושב ראש חבר הנאמנים.
ב-1810 עבר סמית' לשורות המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, ונבחר על ידי האספה הכללית כמושל קרוליינה הצפונית.
הוא כיהן רק תקופת כהונה אחת של שנה, ובשנה זו הוא שם דגש על רפורמה בספר החוקים הפלילי של המדינה ובמערכת הכליאה שלה.
אף על פי שבבחירות של 1811 הוא לא התמודד לתקופת כהונה נוספת כמושל, בסבב ההצבעה הראשון הוא ניצב במקום השני לאחר ויליאם הוקינס, ואז פרש מהמרוץ.
ב-1816 הוא שב למושב האחרון שלו בסנאט המדינתי.
בנג'מין סמית' נפטר בסמית'וויל שנקראה על שמו (כיום סאות'פורט ) ב-26 בינואר 1826. הוא נטמן בכנסיית סנט פיליפ שליד וילמינגטון.
הרפובליקה העממית של בנגלדש (בבנגלית: গনপ্রজাতন্ত্রী বাংলাদেশ, בליטון : Gôṇôprôjātôntrī Bāṅlādēś, ) ובקיצור בַּנְגְלַדֵש (בבנגלית: বাংলাদেশ, בליטון: Bāṅlādēś, ) היא מדינה מוסלמית בצפון מפרץ בנגל, במזרח האזור שנודע בעבר בשם "בנגל", בדרום אסיה.
בנגלדש גובלת בהודו בצפון ובמערב ובמיאנמר בדרום מזרח.
מעל ל-90% מאוכלוסיית בנגלדש הם מוסלמים, דת המדינה היא האסלאם והמדינה חברה בארגון לשיתוף פעולה אסלאמי.
בנגלדש הייתה בעברה חלק ממזרח פקיסטן והכריזה על עצמאות ממערב פקיסטן ב-26 במרץ 1971.
השם "בנגלדש" (বাংলাদেশ) פירושו "המדינה של בנגל".
עד 14 באוגוסט 1947 הייתה בנגלדש חלק מהודו הבריטית, מושבה בריטית שכללה גם את הודו ואת פקיסטן של ימינו.
ב-1947 תם השלטון הבריטי בתת-היבשת ההודית, והיא חולקה לשתי מדינות עצמאיות : הודו, שכללה אזורים בעלי רוב הינדי, ופקיסטן, שכללה אזורים בעלי רוב מוסלמי.
המדינה המוסלמית, פקיסטן, הייתה מחולקת לשני חלקים מרוחקים זה מזה, שהודו חצצה ביניהם: מזרח פקיסטן (בשטח שמהווה בימינו את בנגלדש) ומערב פקיסטן (בגבולות פקיסטן של היום).
בחלק המזרחי של המדינה שרר מרמור הולך וגובר נגד השלטון המרכזי, עקב קיפוח כלכלי, תרבותי ופוליטי מצידו.
ב-1971 פתחה ממשלת פקיסטן ברצח עם שנועד לדכא את השאיפות הלאומיות ואת התרבות ההינדית בבנגלדש (רצח העם הבנגלי).
בתגובה הכריזו מנהיגים בנגלים ב-26 במרץ 1971 על עצמאות בנגלדש.
מלחמת העצמאות של בנגלדש הסתיימה בדצמבר 1971 בניצחונם של תומכי העצמאות, שהסתייעו בהודו, על הצבא הפקיסטני.
ב-1975 נרצח ראש הממשלה השיח' מוג'יבור רחמן והתחוללו במדינה מספר הפיכות.
וב-1982 עלה לשלטון רמטכ"ל הצבא חוסיין מוחמד ארשאד שהנהיג משטר צבאי.
בשנת 1991 נבחרה חאלדה ג'ייה לראש הממשלה והפכה לאישה הראשונה שמכהנת בתפקיד בבנגלדש והשנייה במדינה מוסלמית.
בשנת 1996, נבחרה שק הסינה ואזד, ביתו של מייסד בנגלדש שנרצח ב-1975, כראש ממשלת בנגלדש וכיהנה בתפקיד עד שנת 2001. באותה שנה, נבחרה ג'ייה בשנית.
בפברואר 2009, נבחרה ואזד בשנית.
באוגוסט 2015 נפתר סכסוך הגבולות שבין בנגלדש לבין הודו.
ההסכם הסדיר סופית חילופי מובלעות הודיות בבנגל עם מובלעות בנגליות בהודו.
אזור הגבול היה מרובה מובלעות לפני ההסדרה.
אחת המובלעות ההודיות שכנה בתוך מובלעת בנגלית בתוך מובלעת הודית בשטח בנגלדש.
בשנת 2024, הסינה ואזד התפטרה מתפקידה אחרי 15 שנים בשלטון – ולפי הדיווחים נמלטה במסוק צבאי להודו.
בשבועות שקדמו להתפטרות היו בבנגלדש הפגנות סוערות נגד השחיתות הפגיעה בזכויות אדם והמשטר האוטוריטרי.
מאות מפגינים נהרגו על ידי כוחות הביטחון שהפעילו יד קשה כנגדם.
במהלך המהומות שפרצו, החל גל פרעות מוסלמיות נגד הינדים בבנגלדש.
לפחות עשרה מקדשים של ההינדו הוצתו באזור הבירה דאקה ומקומות נוספים במדינה, ועוד עשרות חנויות של בני המיעוט ההינדי נבזזו והוצתו.
סרטונים שהופצו ברשתות החברתיות הראו מקרים של לינץ' שבוצעו באזרחים הינדים, ושרפה של מקומות פולחן.
הפוליטיקה בבנגלדש מתבססת על דמוקרטיה ייצוגית ורב-מפלגתית.
במדינה חלו תהליכי דמוקרטיזציה החל משנת 1990. למרות תהליכים אלו, עדיין יש אלו שמטילים ספקות בהגינותן של מערכות הבחירות, במיוחד זו שהתקיימה בשנת 2014.
ראש המדינה הוא הנשיא, ולו סמכויות טקסיות בעיקר והוא מקיים את תפקידו ממעונו הרשמי בנגבהאבאן.
הוא נבחר על ידי הפרלמנט אחת לחמש שנים.
ראש הממשלה מתמנה על ידי הנשיא באמון רוב הפרלמנט.
ראש הממשלה הוא גם ראש המפלגה הגדולה ביותר בפרלמנט.
בפרלמנט עצמו חברים כ-350 נציגים.
מתוכם נבחרים 300 בבחירות בשיטה הרובנית, ו-50 שמורים באופן מיוחד לנשים.
לפי "דו"ח חירות בעולם", בנגלדש מוגדרת כ"חופשית באופן חלקי", כשחופש העיתונות מוגדר כלא קיים בכלל.
מדד השלום העולמי דירג את בנגלדש כמדינה השלישית בשלוותה בדרום אסיה (נכון ל-2015).
גורמים בין-לאומיים רבים גינו את מנגנוני הביטחון של המדינה על הפרות זכויות אדם, חטיפות והרג ללא משפט.
הומוסקסואליות אינה מותרת במדינה, והעונש המקסימלי עליה הוא מאסר עולם.
לפי דו"ח השנתי העולמי לאושר של שנת 2023, בנגלדש היא בין 20 המדינות הלא מאושרות בעולם.
בין מדינת ישראל ובנגלדש לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים או יחסי סחר רשמיים, נכון לשנת 2025.
בנגלדש היא אחת מתוך 29 מדינות החברות באו"ם שאינן מכירות במדינת ישראל.
היא גם אחת מקומץ מדינות שאוסרות באופן רשמי על אזרחיהן לנסוע לישראל, ואינן מכירות בתקפותם הדיפלומטית של דרכונים ישראליים.
לאחר שבמשך זמן ממושך הוטבע על גב הדרכון הרשמי של המדינה כי דרכון זה תקף לביקור בכל מדינות העולם למעט ישראל, בחודש מאי 2021 הוסרה ההערה מהדרכון.
בנגלדש היא בין המדינות העניות בעולם.
הכלכלה הבנגלית מבוססת בעיקר על המגזר הפרטי מהווה כ-80% מהתמ"ג במדינה, רבים מהתושבים עובדים במטוויות טקסטיל ובייצור בדי כותנה ומשי.
13.6% מבוסס על החקלאות, המשקים קטנים והאדמה פורייה, ובנגלדש היא המדינה הרביעית בעולם בגודל יבולי האורז.
כל היבול נצרך על ידי תושבי המדינה.
מימי הנהרות משמשים להשקיה ולהפקת כוח חשמלי.
מפעם לפעם פוקד רעב כבד את בנגלדש, עקב בצורת או שיטפונות שמשמידים יבולים.
בין השנים 1971–1988 נספו מעל 5 מיליון בנגלדשים ברעב.
מאז החל מוחמד יונוס לספק באמצעות בנק גרמין אשראי-זעיר לתושביה העניים של המדינה, חל שינוי משמעותי בשיעור העוני במדינה.
בשנת 2006 קיבלו יונוס והבנק שהקים פרס נובל לשלום.
על פי ספרו של יונוס, כלכלת בנגלדש הייתה ב-2005 הכלכלה השלישית בגודלה באזור לאחר הודו ופקיסטן.
בשנות ה-80 עמד קצב הצמיחה השנתי בבנגלדש על 4% בלבד, ולעומת זאת ב-2006 הקצב הגיע ל-6.7%.
החקלאות, שהייתה מקור הפרנסה העיקרי בעבר, עמדה על פחות מ-50% מסך הפעילות הכלכלית.
על פי נתוני מדד ההתפתחות האנושית של האו"ם שיונוס מביא בספרו, התפתחה אוכלוסיית בנגלדש מהבחינה הזו בין 1980 ל-2004 ב-45%, וזאת לעומת 39% בהודו ו-16% בלבד בסרי לנקה.
שיעור האנשים בבנגלדש שחיו בעוני קיצוני ב-2020 – כלומר, מתקיימים מפחות מ–1.9 דולר ליום – הוא 6.2% מכלל האוכלוסייה.
ב–1991 שיעור העוני הקיצוני היה 44% מהאוכלוסייה.
בנגלדש היא מדינה קטנה וצפופת אוכלוסין בדרום-מזרח אסיה, על חוף מפרץ בנגל שבאוקיינוס ההודי.
היא גובלת במפרץ בנגל בדרום, בהודו ממערב, מצפון וממזרח ובדרום-מזרח יש לה גבול קצר עם מיאנמר.
שפת המדינה היא בנגלית, והדת השלטת היא האסלאם.
בנגלדש מחולקת לשבעה מחוזות, שהגדול בהם הוא מחוז דאקה, שבו כ-46 מיליון תושבים (2010) ובו שוכנת עיר הבירה דאקה עם 10.4 מיליון תושבים (2009).
בדרום בנגלדש חיים כמה עשרות מיליוני בני אדם באזור נמוך מפני הים, שהוא פגיע מאוד לעליית מפלס הים.
תהליך ההמלחה של מי התהום לאורך החוף כבר החל.
אוכלוסיית בנגלדש מונה כ-175 מיליון תושבים.
תוחלת החיים במדינה היא 73.2 שנים.
בשנת 1973 עמד שיעור הפריון על 7 ילדים לאישה וכיום הא עומד על כ-2 ילדים לאישה.
בשל עונייה, מתקשה בנגלדש לכלכל את אוכלוסייתה, דבר המוביל לעבדות מין רחבה בקרב נשים וילדים.
רבע מן האוכלוסייה אינם יודעים קרוא וכתוב ורבע מן הילדים במדינה אינם לומדים בבתי ספר.
13% מהאוכלוסייה חיים מתחת לקו העוני העומד על הכנסה בת 1.9 דולר לאדם ליום.
בנגלדש היא מן המדינות המאוכלסות בעולם, אך בניגוד למדינות רבות אוכלוסין אחרות, שטחה קטן, ולכן צפיפות האוכלוסין בה היא מהגבוהות בעולם, ומבין המדינות ששטחן עולה על 1,000 קמ"ר צפיפות אוכלוסין שלה היא הגבוהה בעולם.
הבנגלים מהווים כ-98% מאזרחי המדינה.
כמו כך גם השפה הבנגלית המדוברת כשפת אם על ידי 98% מהאוכלוסייה.
זוהי השפה הרשמית, אם כי גם אנגלית משמשת רבות למטרות רשמיות.
כל החוקים במדינה (ואף החוקה) כתובים גם בבנגלית וגם באנגלית.
אנגלית מדוברת במיוחד בקרב המעמד הגבוה והבינוני.
האסלאם היא דת המדינה אולם ישנה הפרדה מסוימת בין דת למדינה.
מוסלמים מהווים כ-86.6% מאוכלוסיית בנגלדש, רובם של המוסלמים הם סונים, ולאחר מכן ישנם גם שיעים ואחמדים.
בנגלדש היא המדינה בעלת האוכלוסייה המוסלמית השלישית בגודלה בעולם אחרי אינדונזיה ופקיסטן, ונמצאת בה הקהילה המוסלמית הרביעית בגודלה בעולם.
רבים מהמוסלמים עוסקים בסופיות, שלה מורשת ארוכה באזור.
הדת השנייה בגודלה היא ההינדואיזם, ומאמיניה מונים כ-12.1% מהאוכלוסייה.
הקהילה ההינדית בבנגלדש היא הקהילה ההינדית השלישית בגודלה בעולם אחרי הודו ונפאל.
הדת השלישית היא הבודהיזם (0.6% מהאוכלוסייה), ולאחר מכן הנצרות (0.4% מהאוכלוסייה).
הספורט הלאומי של בנגלדש הוא קבאדי.
בַּנְגְּקוֹק (בתאית: , קרונג טפ מהאנקון) היא בירת תאילנד והעיר הכי מאוכלסת בה, אחת הערים הגדולות באסיה ומיעדי התיירות הפופולריים בעולם עם אוכלוסייה של מעל 10 מיליון תושבים נכון לשנת 2020, 15.3% מאוכלוסיית המדינה.
יותר מ-14 מיליון בני אדם (22.2 אחוזים) חיו באזור המטרופוליני של בנגקוק על פי מפקד האוכלוסין של 2010, מה שהפך את בנגקוק לעיר ראשה קיצונית.
העיר נמצאת בעיקול של נהר צ'או פראיה, קרוב למפרץ תאילנד.
פירוש השם העתיק "בנגקוק" בתאית הוא "כפר השזיפים" (באנג=כפר), אבל שמה התאי "קרונג טפ" (עיר המלאכים), הוא קיצור לשם שרשום בספר השיאים של גינס כשם העיר הארוך בעולם (150 אותיות):
"קְרוּנְגְ-טֶפּ-מַהָנָאכוֹן אָמוֹן-רַטָנָאקוֹסִין מַהִינְטָרָה-יוּתָאיָה מַהָאדִילוֹקְפוֹפּ נוֹפַרָאט-רַצַ'טָאנִי-בּוּרִירוֹם אוּדוֹם-רַצָ'נִיוְוֶט-מַהָאסָטַן אָמוֹן-פִימַנָוּוָאטָן - סַטִיט סָקַטַטִיָּה-וִיצָאנוּ-קַמְפְּרָאסִיט" (กรุงเทพมหานคร อมรรัตนโกสินทร์ มหินทรายุธยา มหาดิลกภพ นพรัตนราชธานีบูรีรมย์ อุดมราชนิเวศน์มหาสถาน อมรพิมานอวตารสถิต สักกะทัตติยวิษณุกรรมประสิทธิ์).
שם שתרגומו הוא "העיר הגדולה של המלאכים, משכן בודהה האזמרגד, מושב השלטון השמימי, הבירה הגדולה של העולם המעוטרת בתשע אבני החן, עיר נפלאה מלאת ארמונות מלכותיים אשר דומים לארמונות השמימיים של התגלמויות האלים, העיר של האל אינדרה".
בנגקוק החלה כעיירת מסחר קטנה על גדותיו המערביים של נהר צ'או פראיה לפני הקמתה של ממלכת איוטהאיה, שהתקיימה בין 1350 לבין 1767.
ב-1767 נפלה איוטהאיה לממלכת בורמה והמלך החדש טקסין ייסד בירה בשם "טונבורי" על גדות נהר הצ'או-פראיה באזור של בנגקוק בתקופה זו.
לאחר תקופת שלטונו של טקסין עלה לשלטון ראמה הראשון ב-1782, וייסד בירה חדשה על הגדה המזרחית של הנהר וקרא לה "קרונג-טפ מהאנכון אמון".
העיר החדשה, ירשה את השם בנגקוק, שהמשיך לשמש את הזרים בהתייחסם לעיר, והפך לשמה הרשמי של העיר באנגלית.
בתאית בנגקוק מתייחס רק לאזור הישן בגדה המערבית של הנהר.
במהלך המאה ה-19, גדלה והתפתחה העיר בזכות מיקומה על גדות הנהר ותושביה קיימו יחסי מסחר טובים עם הסינים ולאחר מכן גם עם המערב.
במהלך שלטונם של ראמה הרביעי וראמה החמישי התפתחה בנגקוק ועברה מספר שינויים בהם פיתוח של התחבורה הציבורית ותשתיות, והפכה למרכז הכלכלי של תאילנד.
במהלך מהפכת סיאם ב-1932, בעקבותיה בוטלה המונרכיה במדינה, בנגקוק שימשה כמרכז העימותים בין כוחות הצבא לאליטה הפוליטית.
ב-8 בדצמבר 1941 נכנעה תאילנד לפלישה היפנית.
במהלך מלחמת העולם השנייה העיר הופצצה על ידי בעלות הברית.
לאחר המלחמה, התיירות בעיר החלה לשגשג, הרבה בזכות חיילים אמריקנים שהוצבו באזור.
אז גם נולדה תיירות מין בתאילנד.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 בנגקוק כבר מנתה כ-3 מיליון תושבים.
כלכלת העיר שגשגה החל מאמצע המאה ה-20 ועד המשבר הפיננסי באסיה ב-1997, בעקבותיו התרסק הבאט התאילנדי והפך את תאילנד לפושטת רגל בעקבות חובות חיצוניים.
החל מ-1999 החלו סימנים להתאוששות בכלכלה.
בעקבות היותה המרכז הפוליטי, כלכלי והתרבותי של המדינה, בנגקוק ידעה גם מספר רב של הפגנות ועימותים אלימים ואף פיגועים על ידי בדלנים מוסלמים מדרום המדינה.
בבנגקוק יש קהילה יהודית ובית חב"ד בהנהלת הרב יוסף חיים קנטור והרב נחמיה וילהלם.
בנגקוק היא אחד משני אזורים אדמיניסטרטיביים מיוחדים בתאילנד (האזור השני הוא פאטאיה), שבהם התושבים בוחרים את המושל, בשונה משאר 75 המחוזות האחרים של תאילנד (המכונים בתאית ג'אנגוואט).
הבחירות נערכות כל 4 שנים.
בנגקוק מחולקת ל-50 אזורים אשר גם הם מחולקים ל-169 תת-אזורים.
כל אזור בוחר נציג מטעמו שישב במועצה העירונית.
המועצה היא גוף חקיקתי ולא כפוף לעירייה.
לכל אזור ישנו 'מנהל אזור' אשר נבחר על ידי המושל.
היות שבנגקוק היא עיר הבירה של תאילנד, נמצאים בה כל מוסדות השלטון: בניין השלטון, בניין הפרלמנט, בית הדין העליון וכל שאר מוסדות השלטון כמו גם שגרירויות וקונסוליות.
כמו כן, הארמונות הראשיים: ארמון מלך תאילנד (אשר שימש כמקום המגורים של משפחת המלוכה עד 1925) וצ'יטרלדה, מקום מגוריהם של המלך הקודם ראמה התשיעי, מלך תאילנד המנוח, והמלכה סיריקיט קיטיאקון.
שטחו של האזור האדמיניסטרטיבי של בנגקוק הוא 1,568.7 קמ"ר, והוא המחוז ה-68 בגודלו בתאילנד.
700 קמ"ר מתוכו הוא שטח עירוני בנוי.
רוב שטחו של המחוז נחשב כחלק מבנגקוק, והיא אפוא אחת הערים הגדולות בעולם.
נהר הצ'או פראיה שאורכו 372 ק"מ הוא האטרקציה הגאוגרפית העיקרית בבנגקוק.
באגן הצ'או פראיה, האזור הסובב את בנגקוק, והפרובינציות הסמוכות נמצאים נהרות רבים המובילים אל מפרץ תאילנד הנמצא 30 ק"מ דרומית מהעיר.
בנגקוק נמצאת כשני מטרים מעל גובה פני הים, ולכן קיים קושי להגן על העיר מפני הצפות בתקופת המונסון.
לעיתים קרובות סובלת העיר מהצפות לאחר גשמים כבדים.
כמו רוב תאילנד, בבנגקוק שורר מזג אוויר טרופי.
מזג האוויר חם ולח לאורך כל השנה אך עם זאת גשמים יכולים לרדת בכל עונה.
טמפרטורת המקסימום היומית נעה בין 31 מעלות צלזיוס בממוצע בעונה הקרה יחסית (החל מדצמבר) ל-35 מעלות צלזיוס בעונה החמה (החל מאפריל).
טמפרטורת המינימום נעה בין 21 מעלות צלזיוס בדצמבר-ינואר ל-26 מעלות צלזיוס במאי-אפריל.
עונת הגשמים מתחילה באמצע מאי עם הגעת המונסון הדרום-מערבי.
ספטמבר הוא החודש הרטוב ביותר, עם ממוצע של 344.0 מילימטר גשמים.
העונה הגשומה מסתיימת לקראת סוף אוקטובר, אז מתחילים המונסונים הצפון-מזרחיים אשר יבשים יותר אך קרים יותר.
בנגקוק היא המרכז הכלכלי של תאילנד.
במהלך שנות השמונים והתשעים של המאה ה-20 בעקבות התפתחותה הכלכלית של תאילנד מספר תאגידים בינלאומיים הקימו בבנגקוק מטות אזוריים.
ב-2009 הייתה בנגקוק העיר השנייה ביוקרתה בדרום מזרח אסיה אחרי סינגפור.
נהר צ'או פראיה מאפשר לה לתפקד כנמל.
מזון מעובד, עצים ואריגים הם מוצרי היצוא העיקריים של העיר.
מפעלים תעשייתיים כוללים מטחנות אורז, מפעלי מלט, מנסרות, בתי זיקוק לנפט ומספנות.
העיר היא מרכז תכשיטים מפורסם ובה נקנים ונמכרים כלי ברונזה וכסף.