tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בהמשך הוענקו לה תוארי דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטאות אסקס (1968), אקסטר (1969) ולידס (1983), כהוקרה על תרומתה לפיתוח החינוך המוזיקלי בממלכה המאוחדת ועל פועלה לשימור המסורת המוזיקלית האנגלית.
ב-1970 צורפה כחברת כבוד ל.
בינואר 1975, במסגרת רשימת אותות הכבוד של השנה החדשה, עוטרה הולסט בתואר מפקדת במסדר האימפריה הבריטית (CBE), בעבור שירותיה רבי השנים לעולם המוזיקה.
הולסט הייתה חלק מקבוצה מצומצמת של יוצרות בריטיות אשר הצליחו לשלב בין עיסוק פורה בחינוך, בעריכה ובניצוח לבין פעילות קומפוזיטורית עצמאית.
בראשית דרכה השתייכה לדור מלחינות צעירות, בהן אליזבת מקונקי ואליזבת לוטיינס, אשר יצירותיהן נשמעו תדיר על במות ובשידורי הרדיו של בריטניה שבין שתי מלחמות העולם.
אנדי גיל מ"האינדיפנדנט" ציין מאוחר יותר כי המיסה שלה במי מינור (1927) מפגינה "שכבות קוליות בטוחות ודמיון רב במרקם, המוליך אל שיא רגשי מרגש בפרק האגנוס דאי".
עם זאת, תקופות ארוכות בקריירה שלה לא הניבו פרי קומפוזיטורי.
שנות השיא ביצירתה באו לידי ביטוי בשני שלבים: תקופת דארטינגטון בשנות הארבעים ותקופת ההתחדשות שלאחר פרישתה מעבודתה עם בריטן ב-1964.
מפעלה היצירתי של הולסט, הכולל יצירות מקוריות, עיבודים ועריכות מוזיקליות, רחב היקף, אך זכה להתייחסות מחקרית מצומצמת בלבד.
רבות מיצירותיה לא התפרסמו ונדחקו לשולי הרפרטואר לאחר ביצוען הראשון.
מכלול יצירתה משתרע על פני תחומים מגוונים – אינסטרומנטלי, ווקאלי, תזמורתי ומקהלתי – וכולל סינתזה בין מסורת לחידוש.
כמוזיקאית שגדלה בצלו של גוסטב הולסט, הושפעה עמוקות ממה שכינה החוקר כריסטופר טינקר "זיקתה הטבעית והבלתי-נמנעת לממסד המוזיקלי האנגלי", אך גם הפגינה רוח עצמאית והושפעה משירי העם שהיו אהובים עליה מאז ילדותה.
ביצירותיה המוקדמות ניכרת רוחו הפסטורלית של רייף וון ויליאמס, שהיה ממוריה בקולג' המלכותי למוזיקה.
בתקופת פעילותה באגודה האנגלית לריקוד ולשירה עממית בשנות השלושים נודעה בעיקר כמעבדת שירי עם, בעוד שפעילותה הקומפוזיטורית הייתה מצומצמת.
בשנות הארבעים גיבשה הולסט לשון אישית המזוהה עם סגנונה: שילוב בין יסודות מלודיים של שיר ומחול עממי, עניין מחקרי עמוק במוזיקה האנגלית של הרנסאנס והבארוק, וניסויים הרמוניים ותמאטיים נועזים.
בסוויטה לוויולה סולו (1930) החלה לבחון דגמי סולמות ייחודיים, ובשנות הארבעים שילבה סולמות בני שישה ושמונה צלילים ביצירות קאמריות ולעיתים אף ביצירות מקהלה כגון "חמישה שירים" (1944).
מגמות החיפוש הללו התפתחו בהמשך: ב"שלום לך, גחמתי" (1972) נפתח כל בית בסולם חדש והמקהלה מלווה את הסולן בהרמוניזציה חופשית, ואילו ביצירה המאוחרת "הומאז' לוויליאם מוריס" (1984) עושה הולסט שימוש בדיסוננס לשם העצמת הטקסט והדגשת מבנהו המוזיקלי.
לעומת זאת, בקווינטט המיתרים משנת 1982, היצירה שלדבריה הפכה אותה ל"מלחינה של ממש", ניכרת חמימות הרמונית יוצאת דופן ורוח פיוטית מאופקת.
מרבית יצירות המקהלה של הולסט נכתבו לביצוע בידי הרכבים חובבניים, אך יצירותיה לקולות נשים ולמקהלות מקצועיות מעידות על עידון אמנותי.
לדברי טינקר, ביצירות אלו מצוי עיקר כישרונה כמלחינה מקורית.
ההכרה הציבורית ביצירתה התמהמהה, ורק בשנת 2009 ראה אור תקליטור ראשון שהוקדש כולו למוזיקה שלה, מבחר יצירות למיתרים.
מבקר "הגרדיאן" כתב בהקשר זה כי "ישנה מוזיקה אנגלית פחותת ערך ממנה הזוכה לשבחי יתר".
בשנת 2012 הקליטה חברת הרמוניה מונדי מבחר ממוזיקת המקהלה שלה בביצוע מקהלת קלייר קולג'.
המבקרים הדגישו במיוחד את "ברוכה הבאה שמחה, וברוך הבא צער" לקולות נשים ולנבל, כיצירה המעניקה "הצצה לקולה החלוצי והרך של הולסט", ואת "שלושה מזמורים", שבה "מקצבים פנימיים עדינים נושאים את המתח המוזיקלי על גבי דופק מתמשך של כלי המיתר".
פרטי הפרסום מתייחסים למהדורתו הראשונה של הספר שיצאה לאור בממלכה המאוחדת.
אימהות מושלמות הוא סרט דרמה ארוטי אוסטרלי משנת 2013 בבימוי של אן פונטיין , עם נעמי ווטס ורובין רייט בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על הסיפור "The Grandmothers" של דוריס לסינג.
הסרט היה מועמד לחמושה פרסי האקדמיה האוסטרלית לאמנויות הקולנוע והטלוויזיה: תסריט מעובד, עיצוב אמנותי, עיצוב תלבושות, השחקנית הטובה ביותר בתפקיד מוביל (נעמי ווטס).
ווטס זכתה בפרס השחקנית הטובה ביותר של מבקרי הקולנוע של אוסטרליה.
ליל (נעמי ווטס) ורוז (רובין רייט) גדלו זו לצד זו על חוף הים בניו סאות' ויילס באוסטרליה.
שתי בלונדיניות שבילו זמן רב בשחייה בים ובשיזוף.
הן התחתנו, ליל ילדה את איאן (ג'יימס פרצ'וויל) ורוז ילדה את טום (זאווייר סמואל).
רוז נשואה להרולד (בן מנדלסון), מורה לתיאטרון וליל הייתה נשואה לתיאו שנהרג בתאונה.
איאן וטום גדלים ביחד וכמו אימותיהם, הם מבלים שעות רבות בפעילות בים.
כעת הם בחורים יפים וחסונים.
הרולד קיבל משרה מכובדת באוניברסיטה בסידני אך רוז מסרבת לעבור לשם.
בסופו של דבר הם מתגרשים והרולד מקים משפחה משלו.
איאן חושק ברוז והיא נענית לו.
בתגובה מקיים טום יחסי מין עם ליל וכולם נהנים.
עם הזמן נושא טום את מרי (ג'סיקה טובי) ואיאן את האנה (סופי לואו).
כעבור שנים נולדות הנכדות אליס ושירלי והסבתות הולכות עם הבנים, הכלות והנכדות לים וכולם מבלים שם.
איאן מגלה שטום ממשיך ביחסי מין עם ליל והוא מגלה זאת לכולם.
הכלות עוזבות בכעס עם הנכדות והבנים ממשיכים ביחסים עם האימהות ובבילויים ושיזוף בים.
שם השחקן שם הדמות הערותנעמי ווטסליל ווסטוןרובין רייטרוזבן מנדלסוןהרולדבעלה של רוזזאווייר סמואלאיאן ווסטוןבנה של לילג'יימס פרצ'ווילטוםבנה של רוזג'סיקה טובימריאשתו של טוםסופי לואודאנה ווסטוןאשתו של איאןגארי סוויטסולשכן
אימהות צעירות הוא סרט דרמה, קופרודוקציה צרפתית - בלגית משנת 2025, בכתיבה, הפקה ובימוי של האחים לוק וז'אן ופייר דארדן.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן.
האחים דארדן היו מועמדים לפרס דקל הזהב וזכו בפרס על התסריט ופרס חבר השופטים.
העלילה עוקבת אחרי סיפורן של חמש נערות מתבגרות השוהות יחד במעון/מקלט לאימהות וילדים בלייז', בלגיה.
הן מתמודדת עם אתגרים וקשיים אישיים - מהזנחה, נטישה אלימות, או התמכרות לסמים.
במעון הן מקבלות תמיכה כלכלית, נפשית ועזרה בטיפול בתינוקות על ידי צוות עובדות סוציאליות ואחיות.
ג'סיקה (באבט ורביק) - מתמודדת עם נטישתה כתינוקת על ידי אימה מורגן (אינדיה הייר) שאינה מעוניינת בקשר אתה.
ז'ולי (אלזה הובן) - היא ובן זוגה דיקר הם צרכני סמים לשעבר.
לאחר שהיא כמעט מתה מצריכת יתר, היא מחליטה להמשיך את חייהם כזוג מחוץ למעון, שוכרים דירה ומתכננים נישואים.
אריאן (ז'ניינה הלווי) - אינה רוצה לחזור לגור עם אימה השתיינית נטלי (קריסטיל קורניל) ומחליטה למרות התנגדות האם, להעביר את בתה התנוקת למשפחת אומנה כדי שיהיו לה חיים טובים יותר משהיו לה.
פרלה (לוסי לרואל) - היא שחורת עור והחבר שלה רובין (גונתר דורה) שזה עתה השתחרר מהכלא, מנתק את הקשר אתה ולא מעוניין בתינוק.
לבסוף עוזבת את המעון ועוברת לגור אצל אחותה אנג'לה.
נאימה (סמיה חילמי) - צעירה מוסלמית שעוזבת את המעון עם התינוקת שלה ואחר שהתקבלה לקורס פקחי כרטיסי רכבת.
שם השחקן שם הדמות הערותבאבט ורביקג'סיקהאם יחידנתאלזה הובןז'וליאם יחידניתז'ניינה הלוויאריאןאם יחידניתלוסי לרואלפרלהאם יחידניתסמיה חילמינאימהאם יחידניתגונתר דורהדילןחבר של ז'וליגונתר דורהרוביןחבר של פרלהאינדיה היירמורגןאמא של ג'סיקהקריסטיל קורנילנטליאמא של אריאןג'ואלי מבונדואנג'להאחותה של פרלה
אימונולוגיה (Immunology, או אימונוביולוגיה, Immunobiology; בעברית: תורת החיסון) היא ענף בביולוגיה, העוסק בחקר מערכת החיסון על היבטיה השונים.
על פי הערכות נפוצות כיום, למערכת החיסון האנושית ישנה יכולת להתמודד עם פתוגנים שונים.
יכולת זו קיימת גם ללא חשיפה לפתוגן, אך תגובה חיסונית מותירה אחריה עמידות ארוכת טווח, והרג אפקטיבי יותר של הגורם הזיהומי בחשיפה חוזרת.
מערכת החיסון באופן מסורתי מחולקת לשתי תת-מערכות מרכזיות; מערכת החיסון המולדת ומערכת החיסון הנרכשת.
אף על פי שחלוקה זו יוצרת סדר ארגוני, עדויות חדשות מערערות על קווי יסוד אלו.
מלבד טיפול במזהמים, אימונולוגיה עוסקת גם בחיסונים ופיתוחם; פתולוגיות כגון רגישות יתר, דיכוי חיסוני ומחלות אוטואימוניות; השתלת איברים (ודחייתם); סרטן, ועוד.
תחומים אלו נכללים בעולם תוכן שנקרא אימונולוגיה קלינית.
תאי מערכת החיסון – לויקוציטים
תגובה חיסונית מוצלחת דורשת תיאום בין כלל מרכיבי המערכת, ולכן מדובר במערכת מורכבת ומסועפת במיוחד.
מקורם של כלל התאים החיסוניים, כמו תאי דם אדומים וטסיות דם בתא משותף, הוא בתא גזע המטופאטי.
תא זה מסוגל להתחלק בחלוקה מיטוטית נרחבת.
חלק מתאי הבת ישמרו כתאי גזע זהים למקור וחלק מתאי הבת יתמיינו לשושלות בעלות פעילות פיזיולוגית.
תא HSC עשוי להתמיין לאחת משתי שושלות; מיאלואידית ולימפואידית.
השושלת הלימפואידית מולידה ברובה את מערכת החיסון הנרכשת ואילו השושלת המיאלואידית יוצרת את תאי הדם האדומים, טסיות הדם ואת מרבית התאים של מערכת החיסון המולדת.
יוצאים מכלל אלה תאי NK, אשר מקורם בשרשרת הלימפואידית, אך תפקודם מזוהה עם מערכת החיסון המולדת.
בביולוגיה של התא, המונח 'גרנולה' מתאר שקיק הפרשה.
אף על פי שכל תאי מערכת החיסון, ומרבית התאים באופן כללי, מכילים גרנולות, ישנם שלושה תאים אשר גרנולות מהווה מאפיין מורפולוגי בולט בהם:
פאגוציטוזה היא מנגנון בו תא עוטף חלקיק זר ולאחר מכן נסגר על עצמו.
מנגנון זה מאפשר לתא להכניס חלקיקים גדולים לתוכו, למרות הממברנה השומנית אשר ביסודה מונעת חדירה.
ישנם מספר תאים חיסוניים אשר תכונה זו מאופיינים ביכולת פאגוציטית טובה במיוחד, אם כי ישנם תאים נוספים אשר מסוגלים לבצע תהליך זה:
מערכת זו מכילה תאים אשר מסוגלים להתמודד עם מגוון רחב של אויבים.
כל תא במערכת החיסון המולדת מכיל קולטנים, שביכולתם לזהות תבניות כלליות של פתוגנים.
תבניות פתוגניות משפחתיות עשויות להיות חלבונים או סוכרים אשר אינם קיימים באורגניזם עצמו.
דוגמה בולטת ל-PAMP היא המעטפת הליפופוליסכרידית (LPS) של חיידקים גראם-שליליים.
תבניות אלה נקראות גם אנטיגנים - אשר אליו מגיבים התאים ביצירת נוגדנים הספציפיים לכל תבנית.
ידועות כיום 6 משפחות של PRR.
כל משפחה מסווגת על סמך מאפיינים מולקולריים משותפים.
כמו כן בכל משפחה יש מספר קולטנים שייעודם שונה.
ישנם קולטנים ייעודיים להתמודדות עם וירוסים, חלקם עם חיידקים, חלקם עם פטריות ועוד.
אין תא אשר מכיל את כל סוגי ה-PRR.
על פי רוב, תאי מערכת החיסון המולדת מכילים מספר PRR שונים, וכך ביכולתם ליצור תגובה חיסונית ורסטילית.
תפקיד חשוב של מערכת החיסון המולדת הוא גם פינוי פסולת תאית, כגון תאים מתים.
בדומה ל-PAMPs, תבניות של סמנים פתוגניים, ישנן גם תבניות נפוצות לתאים פצועים.
פעילות מרכזית נוספת של מערכת החיסון המולדת היא זיהוי הצורך בתגובה חיסונית ואיתות למערכת החיסון הנרכשת.
איתות זה מתבצע באמצעות תאים ייעודיים בשם Antigen-presenting cell – APC.
האיתות למערכת החיסון הנרכשת מתבצע על ידי בליעת הפתוגן בפאגוציטוזה ופירוקו.
פאגוציטוזה עשויה לצאת לפועל גם בקישור ספונטני של פתוגן ותא בלען, אך לרוב ישנם חומרים נוספים אשר מתווכים זאת.
תיווך פאגוציטוזה, או ליתר דיוק, הגברת פאגוציטוזה מתבצעת בין היתר על ידי מערכת המשלים, בתהליך שנקרא אופסוניזציה.
ישנם אופסונינים רבים במערכת החיסון, בין היתר ניתן למנות נוגדנים וחלבוני מערכת המשלים.
מערכת החיסון הנרכשת מכילה מספר מצומצם של סוגי תאים אשר נקראים לימפוציטים.
שמם של הלימפוציטים נגזר מאזור התבגרותם, וכן מפעילותם.
תאי T מתבגרים בתימוס (Thymus), ומכאן שמם.
תאי B מתבגרים במח העצם (Bone marrow).
מקור שמם של תאי ה-B נובע מגילוים לראשונה בעופות, במבנה אנטומי שנקרא Bursae of Fabricius.
CTL – תאי T ציטוטוקסיים, תפקידם להשמיד פתוגנים תוך-תאיים כגון וירוסים או תאים סרטניים.
תאים אלו נקראים גם Killer T cells, או +CD8. ציטוטוקסיסיות משמעה השריית אפופטוזה.
ThL – תאי T מסייעים (Helper T cells), תפקידם לתווך תגובה חיסונית.
תאים אלו נקראים גם +CD4.
תאי B – תפקידם להשמיד ולנטרל פתוגנים חוץ-תאיים כגון חיידקים, פטריות ופרזיטים על-ידי ייצור נוגדנים ספציפיים לכל אנטיגן.
תאי פלזמה – תאים אשר מקורם בתאי B.
תאים אלו מפרישים נוגדנים לזרם הדם.
נוגדנים נצמדים לפתוגנים, מנטרלים אותם ומסמנים אותם לפירוק עתידי על ידי מערכת המשלים, או תאים פאגוציטיים.
אף על פי שגם לימפוציטים מכילים PRR בכמות מינימלית, ברשותם קולטנים ייחודיים להם.
כל לימפוציט מכיל קולטן אחד בלבד, אשר מותאם לסמן פתוגני ספציפי.
כאשר פורץ זיהום את גבולות הגוף, מתקיים תהליך שבו התאים הדנדריטיים מכירים את האנטיגן הספציפי של הפתוגן.
בעקבות ההכרות יתחלק במהירות הלימפוציט הספציפי לאנטיגן זה וייווצר שבט (clone) של לימפוציטים המייצרים את הנוגדנים הספציפיים, בעלי יכולת השמדה ממוקדת המותאמת לאותו פתוגן.
חלק מהשבט מתמיין בהמשך לתאי זיכרון, ובכך נוצרת עמידות ארוכת טווח – זיכרון חיסוני.
כאמור, כל תא של מערכת החיסון הנרכשת מכיל קולטן ייחודי לאותו לימפוציט.
כל קולטן שכזה מזהה סמן מולקולרי ספציפי על גבי הפתוגן.
אתר הקישור הספציפי בין הקולטן הלימפוציטי לבין האנטיגן נקרא אפיטופ.
כל קולטן של מערכת החיסון הנרכשת הוא יחיד ומיוחד, והוא מסוגל לקשור אפיטופ בודד, או מספר אפיטופים דומים.
נוגדן (נקרא גם Antibody, Immunoglobulin) הוא קולטן לימפוציטי מתאי B, אשר מופרש לזרם הדם.
ישנן 5 משפחות של נוגדנים:
+סוגי הנוגדנים בגוףסוג הנוגדןמספר תת-יחידותמשמעות פיזיולוגיתIgM5מאפיין תגובה חיסונית ראשונהIgD1בעל פעילות פיזיולוגית לא ידועה מאפיין תאי B בוגריםIgG1מאפיין תגובה חיסונית חוזרת ונשניתIgA2הנוגדן הנפוץ ביותר באתרי הפרשה כגון מערכת העיכול וחלב אםIgE1קיים בכמות מינימלית, מאפיין תגובה חיסונית כנגד פרזיטים
הנוגדנים אשר מופיעים בראש הטבלה, IgM ו-IgD קיימים גם בתצורה ממברנלית.
שאר הנוגדנים קיימים אך ורק בתצורה המופרשת.
במהלך התפתחותו, מציג כל תא B אך ורק קולטנים ממברנליים מסוג IgM ובתום התפתחותו הוא עשוי להציג, בנוסף ל-IgM, גם קולטנים מסוג IgD.
בשלב זה התא נקרא 'לימפוציט נאיבי', מכיוון שעדיין לא פגש פתוגן.
לאחר חשיפה לפתוגן יתמיין תא ה-B לתא פלזמה, אשר טומן בחובו את אותו הקולטן הייחודי.
לאחר התמיינותו לתא פלזמה, יפסיק התא להציג קולטנים ממברנליים, וכל ייעודו יהיה להפריש אותם לזרם הדם.
בשלב זה הקולטנים נקראים נוגדנים.
התהליך שבו תא פלזמה מחליף את סוג הקולטן ממשפחה אחת לאחרת נקרא Immunoglobulin_class_switching.
קישור נוגדן לאפיטופ מסייע לאורגניזם להשמיד ולנטרל פתוגנים.
ניטרול פתוגן מתבצע על ידי עטיפתו בנוגדנים כך שהוא לא יוכל להתקשר או לפגוע בסביבה.
נוסף על כך, הנוגדנים עצמם מתקדמים גם כאופסונונים מגבירי פאגוציטוזה.
נוגדנים מסוג IgG ו-IgM מהווים גם טריגר לשפעול מערכת המשלים (מוסבר בהמשך).
מנגנון זה מוביל להשריית ציטוטוקסיות, בדומה לפעילותם של תאי T, על ידי תאים נוספים של מערכת החיסון.
תאי המטרה המרכזיים אשר מציגים ADCC הם תאי NK, מקרופאג'ים ואאוזינופילים.
מערכת המשלים, בהתאם לשמה, משלימה ומרחיבה את הפעילות האימונולוגית של האורגניזם.
מערכת זו, בניגוד למערכות אחרות בגוף, לא כוללת תאים או איברים כשלעצמה, אלא, מדובר באוסף של חלבונים אשר פועלים כזימוגנים.
זימוגן הוא חלבון אשר שרוי במצב שאיננו פעיל, ובעת הצורך – הוא נחתך, משופעל ונכנס לפעולה.
מרבית חלבוני המשלים מסומנים באות 'C' ומספר, לציון שיוכם למערכת זו; The Complement System.
מערכת זו מכילה למעלה מ-40 חלבונים שונים.
שני החלבונים החשובים ביותר במכלול זה הם C3 ו-C5. כאשר פתוגן חודר לזרם הדם, הוא חשוף לחלבוני הפלזמה השונים וביניהם חלבוני מערכת המשלים.
חלבונים אלו נערמים בתורם על גבי הפתוגן.
כאשר C3 מתחבר לחלבוני הקומפלמנט, נוצר מבנה שנקרא :C5 Convertase.
קומפלקס זה חותך את C5, הזימוגן, ומפעיל אותו.
טבעת זו מתחפרת בממברנת הפתוגן, ויוצרת חרירים קטנים.
פתחים אלו פוגעים ביציבותו האוסמולרית של התא, אשר מובילים לתנועת נוזלים מתוך התא, ובמקביל, לתוכו.
בסופו של דבר, הממברנה תתפרק ותוביל לפיצוץ התא (ליזיס).
ישנם שלושה מנגנונים שונים אשר מובילים לחיבור C3 למערום חלבוני המשלים.
השוני מתבטא בטריגר הראשוני לשפעול המערכת.
בסופו של דבר כלל המנגנונים מתאחדים למסלול אחיד.
המסלולים מתאחדים מתחיל ברגע בו C3 נחתך ונוצר C5 Convertase.
על מנת ש-C3 ייחתך וישופעל יש צורך במבנה חלבוני שנקרא C3 Convertase.
בכל מסלול של מערכת המשלים ישנה גרסה שונה של קומפלקס זה.
+שלושת מסלולי המשליםמסלול המשליםטריגר אקטיבציהחלבון המשלים #1חלבון המשלים #2חלבון המשלים #3המסלול הקלאסינוגדן מסוג IgM או IgG אשר נקשר לאפיטופC1C2C4מסלול הלקטיןחלבון קומפלנט ממשפחת הלקטינים שנקשר לאפיטופ סוכרי (לדוגמה – מאנוז)Mannan-binding_lectinC2C4המסלול האלטרנטיביחיתוך ספונטני של C3C3B -
כאמור מערכת המשלים מורכבת ברובה מזימוגנים, חלבונים אשר שרויים במצב לא-פעיל.
לאחר חיתוך הזימוגנים, מתקבלים מספר פרגמנטים – שברי חלבונים.
חלקם מיועדים להתאגד ליצירת קומפלקס ההרס MAC, אך ישנם גם תפקידים נוספים, כגון אופסוניזציה ותיווך דלקת.
ככל הנראה תפקידים אלו מהווים ייעוד מרכזי של מערכת המשלים, ואילו MAC מהווה אמצעי שולי בחשיבותו, להגנה אימונוגנית.
כימוטקסיס; איתות לתאי מערכת החיסון לנוע לעברם, בדומה לכימוקינים (מורחב בהמשך).
השמדת קומפלקס אימונוגניים; בתום תגובה חיסונית נותרים מאחור נוגדנים אשר קשרו פתוגן ונטרלו אותו.
מבנה שכזה נקרא 'קומפלקס אימונוגני'.
קומפלקסים אימונוגניים לעיתים גורמים למחלות אוטואימוניות ולכן השמדתם מהווה מטרה מרכזית במערכת החיסון.
מערכת המשלים מסייעת להשיג מטרה זו על ידי קשירת הקומפלקסים הללו לכדוריות דם אדומות, אשר בתורן מסיעות את הקומפלקסים לפירוק בכבד.
הקישור מתבצע באמצעות הקולטן CR1, אשר קושר C1.
השמדת תאים מתים; בדומה לקומפלקסים אימונוגניים, גם תאים מתים עלולים לגרום למחלות אוטואימוניות.
מערכת המשלים משמידה תאים אלו על ידי יצירת MAC, ובנוסף על ידי קשירת לתאים פאגוציטיים.
הציטוקינים הם אוסף של חלבונים קטנים אשר פועלים כחומרים דמויי הורמונים.
פעילותם המרכזית היא תיווך דלקת.
מרבית תאי הגוף מפרישים ציטוקינים, אף על פי שלרוב מדובר בהפרשה אוטוקרינית ופראקרינית, לעיתים ישנו גם דפוס הפרשה אנדוקריני.
חלבונים אלה הם קבוצה אחת מתוך מכלול רחב של חומרים אשר אחראיים על תקשורת תאית (Cell Signalling).
במשפחת החומרים אשר מבצעים תקשורת תאית נמצאים הורמונים, פרוסטגלנדינים, לויקוטריאנים, טרומבוקסנים, ליפוקסינים, אאוקסינים ורסולוינים.
ניתן גם לצרף לרשימה זו את כל חלבוני קרישת הדם, מערכת הקינין, מערכת המשלים ועוד.
סיווג הציטוקינים הוא נושא מורכב ודינמי.
להלן מספר משפחות מוסכמות של ציטוקינים.
כיום ישנן קבוצות נוספות, כאשר סיווגם איננו אחיד.
קבוצות אלו כוללות, למשל, את משפחת ה-IL1, משפחת ה-IL17, משפחת ה-class 1 cytokines ועוד.
קבוצה חשובה במיוחד של ציטוקינים היא משפחת הכימוקינים.
כימוקינים אלה אוסף של חלבונים, אשר מטרתם היא איתות לתאי מערכת החיסון לנוע למיקום מסוים.
פעולה זו של תנועה בהתאם למפל ריכוזים של חומר כימי נקראת כימוטקסיס.
+משפחות מרכזיות של ציטוקיניםמשפחהחברים מרכזיים בקבוצההשפעות פיזיולוגיותמעוררי דלקתIL1, IL6, TNF-αמגבירי דלקת, בעלי פעילות אנדוקרינית בכבד ובמוח, אחראיים ל-acute phase response.
גורמים לחום גבוה ולדיכוי תיאבון.מדכאי דלקתIL10,
TGF-βמפחיתים דלקת, מובילים לסיום תגובה דלקתית.ציטוקינים המטופאטייםIL2, IL3, IL4, IL12, GM-CSF, G-CSFמובילים לפרוליפרציה של תאים חיסוניים.
דוגמה בולטת של קבוצה זו הוא הציטוקין IL2, אשר משפיע באופן אוטוקריני על לימפוציטים כאשר הם מזהים פתוגן ומשופעלים.כימוקיניםIL8, CCL19, CCL21, MIP-aציטוקינים אשר מובילים לתנועת תאי מערכת החיסון.
חומרים אלו מסייעים לתאים שונים לנוע ברחבי הגוף אל עבר איברים לימפואידיים שניוניים, וכמו כן אל עבר אתר זיהומי פעיל.
CCL8 מהווה דוגמה מרכזית של קבוצה זו.אינטרפרוניםIFN-α, IFN-β, IFN-γאינטרפרונים זו קבוצה ייחודית של ציטוקינים אשר מטרתם היא השמדת זיהומים ויראליים.
דלקת היא תגובה ביולוגית של רקמה וסקולרית (בעלת כלי דם) עקב פגיעה ברקמות הגוף.
מטרת העל של תופעה זו היא נטרול הגורם הפוגע, ובמקביל ריפוי הרקמה.
אף על פי שנהוג לסווג דלקת כתופעה משנית לזיהום, אין זה כך.
למעשה, דלקת מופיעה בעקבות כל פגיעה ברקמות הגוף.
מבחינה היסטורית, דלקת תוארה כמופע קליני הכולל ארבעה סימנים קרדינליים.
תיאור זה, אשר מקורו בעבודתו של קלסוס במאה הראשונה לספירה, הורחב לחמישה סימנים במאה ה-19 על ידי אבי הפתולוגיה המודרנית – רודולף וירכו.
כיום ידוע כי מופע זה הוא משני לתהליכים ביולוגיים ברורים.
בפשטות, כלי הדם באזור הפגוע מתרחבים, וישנה זרימת דם מוגברת באתר הדלקת.
כך נוצרת אדמומיות ותחושה חמה למגע.
ישנה גם עלייה בחדירות כלי הדם, ובעקבותיה תנועת נוזלים, ותאים, אל עבר האינטרסטיציום (מרווח בין תאי).
זוהי הסיבה להיווצרות בצקת ונפיחות.
כחלק ממנגנון ההגנה הדלקתי, מופרשים חומרים מרובים, וביניהם גם סרוטונין, ברדיקינין ופקטור P אשר מתווכים תחושת כאב לקצות עצבים סמוכים.
מכלול הציטוקינים, הפגיעה המקורית והבצקת מובילים לירידה בתפקוד הרקמה הפעילה.
דלקת מאופיינת בתגובה כפולה; תגובה וסקולרית (כלי הדם) ותגובה תאית.
שני התהליכים מתרחשים בו זמנית.
בכל רקמה ישנם תאים השייכים למערכת החיסון המולדת.
תאים אלו ממוקמים ברקמה כדרך קבע ונועדו לזהות נזק תאי.
כמכלול, תאים אלו נקראים תאים סנטינליים (Sentinel Cells), ותחת מונח זה ניתן לכלול תאי מאסט, מקרופאג'ים ותאים דנדריטיים.
מאפיין ההיכר של תאים סנטינליים הוא ריבוי קולטנים ממשפחת ה-PRR, קולטנים אשר גירוים מוביל להפרשת הציטוקינים IL-1, TNFα והיסטמין.
ציטוקינים אלו נקשרים לקולטנים מתאימים על גבי תאי האנדותל של כלי הדם.
ראשית כלי הדם מתכווצים בתגובה לגירוי, אך לאחר מכן רפלקס זה נחלש ומופיעה ואזודילטציה – כלי דם מורחבים.
נוסף על הרחבת כלי הדם, תאי האנדותל מתכווצים ומתרחקים זה מזה (Endothelial Contraction).
בתנאים פיזיולוגיים רגילים, תאי האנדותל צמודים זה לזה באופן הרמטי על ידי Tight Junctions, מה שמונע בריחת נוזלים דרכם.
כאשר המרווח הבין-אנדותליאלי גדל, ישנה בריחת נוזלים (Exudate) ומופיעה בצקת.
שינויים אלו בכלי הדם מובילים להאטה בזרימת דם, מה שמסייע לתאי מערכת החיסון להיצמד לדפנותיהם.
במצב רגיל, לויקוציטים ממוקמים במרכז כלי הדם.
תהליך זה, בו לויקוציטים נצמדים לדפנות כלי הדם הוא תהליך מרכזי בדלקת אשר נקרא מרגינציה (Margination).
תאי האנדותל מציגים על פני קרום התא שלהם קולטני קישור חלשים ממשפחת הסלקטינים.
מטרת הסלקטינים היא האטה נוספת של תאי מערכת החיסון.
האטה זו מתבטאת בגלגול (Rolling) הלויקוציטים על גבי תאי האנדותל.
בהמשך מבטאים הלויקוציטים על גבי דפנותיהם קולטני קישור חזקים ממשפחת האינטגרינים.
הפעלת האינטגרינים מובילה לקיבוע הלויקוציטים.
קיבוע זה מאפשר לתאים לחדור את כלי הדם, ולנוע אל עבר האתר הדלקתי.
חדירת כלי הדם על ידי לויקוציטים נקראת דיאפדזיס, או לחלופין, אקסטראווזציה (Extravasation).
מעבר לכלי הדם, הלויקוציטים נעים בעקבות כימוטקסיס.
מקורו של כימוטקסיס זה בחלבוני מערכת המשלים והציטוקין IL-8.
המרכיב התאי של דלקת, אשר מאופיין בגיוס נרחב של תאים לבנים, נוטה להציג שלוש תקופות מובחנות:
ראשית, גיוס מאסיבי של נויטרופילים לצורך חיסול הפתוגן.
לאחר מכן, גיוס מאסיבי של לימפוציטים.
מטרתם היא השמדה טוטאלית של הפתוגן, לצד יצירת זיכרון חיסוני.
לבסוף, גיוס מקרופאג'ים אשר מסייעים לסלק תאים מתים, קומפלקסים אימונוגניים ופיברין.
מארג מתווכי הדלקת כולל בתוכו גם חומרים אשר מובילים לחלוקה תאית – מיטוגנים.
כך למעשה מעודדת הרקמה לתקן עצמה, ולשוב למורפולוגיה נורמלית.
דלקת היא מנגנון מרכזי אשר מסייע לריפוי הגוף לאחר פציעה.
עם זאת, סיום הדלקת מהווה אבן דרך חשובה לא פחות בפיזיולוגיה תקינה.
אירוע של דלקת אקוטית עשוי להסתיים באחת מארבע התוצאות הבאות:
ריפוי מלא עד כדי השבת הרקמה לקדמותה
אי-ריפוי והגעה לשיווי משקל בצורת דלקת כרונית
אי-ריפוי והידרדרות המחלה עד כדי מוות
ישנם מספר מנגנונים מרכזיים אשר משתתפים בתהליך סיום הדלקת:
סילוק הפתוגן ובעקבות זאת הפחתת האות המקורי לדלקת; לדוגמה, פאגוציטוזה של חיידקי גראם-שליליים, ובעקבות זאת ירידה בריכוז ה-LPS (סמן פתוגני אשר מגרה בצורה עזה את מערכת החיסון).
אפופטוזה של נויטרופילים; נויטרופילים, התאים המרכזיים בשלב הראשוני של הדלקת, מתוכננים למות באופן טבעי מספר שעות לאחר יציאתם מכלי הדם.
הפרשת ליפוקסינים; ליפוקסינים אלה מדכאי דלקת שומניים אשר נוצרים מפעולה משותפת של נויטרופילים וטסיות דם משופעלות.
חלבוני המשלים פותחים רצף ארוך של חלבונים דלקתיים, וביניהם גם מערכת הקרישה ומערכת הקינין.
מערכת קרישת הדם מובילה לעירור טסיות הדם.
בסופו של דבר טסיות אלו מפרישות חומרים מיטוגנים וליפוקסינים אשר מסייעים להשבת הרקמה לקדמותה.
הפרשת ציטוקינים אנטי-דלקתיים; תאי אנדותל בריאים, לצד תאים נוספים, מפרישים סמנים אשר מאותתים לגוף כי אין צורך בתגובה דלקתית באזורם.
ציטוקינים אלו כוללים, בין היתר, את החלבונים TGF-β ו-IL-10.
הפרשת רסולווינים; בדומה לליפוקסינים, גם רסולווינים הם מדכאי דלקת שומניים.
חומרים אלו מופרשים על ידי הרקמות אשר תוקנו במהלך התהליך הדלקתי ונועדו לסמן כי תהליך הריפוי הושלם.
על פי הערכות נפוצות, מסוגלת מערכת החיסון הנרכשת לזהות כ- אפיטופים שונים.
קולטנים אלו מסוגלים להבדיל בין תא 'עצמי' (self) לבין תא זר, ולתקוף תאים זרים בלבד.
מערכת החיסון כוללת מספר רב של מנגנונים אשר מעשירים את גיוונה הגנטי.
משיקולים היסטוריים, את המנגנונים אשר מבצעים פעולה זו נהוג לחלק לשתי קבוצות מרכזיות:
על אף שכביכול גישות אלו מציגות עמדות מחקריות שונות ומנוגדות, שתיהן נכונות.
הגישה הראשונה, תאוריית שורת-המין, עוסקת בשינויים גנטיים לפני מפגש הלימפוציט עם אנטיגן.
לעומתה, תאוריית ההיפרמוטציה הסומטית עוסקת בשינויים גנטיים לאחר מפגש עם אנטיגן.
על פי הדוגמה המרכזית של הביולוגיה המולקולרית, מולקולות ה-DNA מסוגלות לבצע שתי פעולות; שכפול עצמי ושעתוק ליצירת מולקולות RNA.
לאחר מכן RNA עובר מודיפיקציות רבות ומרובות, משתנה ומתורגם ליצירת חלבונים פעילים.
החלבונים אחראיים על ביצוע תפקידים תאיים וגם הם מסוגלים לעבור מודיפיקציות לאחר יצירתם בתהליך התרגום.
בניגוד חד לכך, לימפוציטים מציגים שינויים גנטים ברמת ה-DNA עוד בתהליך היווצרותם.
שינויים גנטיים אלו נקראים בכללותם Germ-line theory.
כל קולטן וכל נוגדן בנויים ממספר שרשראות חלבוניות.
שרשראות חלבוניות אלו מקורן במקטעים חוזרניים בגנום אשר נקראים V, D או J בהתאם למיקומם.
כאשר הקולטן נוצר לראשונה כל תא מאגד באופן רנדומלי מספר מקטעים אלו ומקבץ אותם לתצורה של גן יחיד.
תהליך זה נקרא רקומבינצית V(D)J J Recombination).
בסופו של התהליך מתקבל גן רקומביננטי בודד אשר אחראי לאחת השרשראות החלבוניות מהן הקולטן מורכב.
כך מספר מצומצם של מקטעים בגנום מסוגל לייצר מספר רב מאוד של קולטנים.
המבנה אשר אחראי על קיבוץ ואיגוד מקטעי V, D ו-J הוא קומפלקס חלבוני אשר נקרא Recombination-activating_gene, או בקיצור RAG.
קומפלקס ה-RAG מזהה את מקטעי ה-V, D ו-J באמצעות רצפים גנטיים קטנים שנקראים (Recombination_signal_sequences (RSS.
נוסף על כך במהלך ההרכבה, ישנו חלבון נוסף אשר באופן מכוון מייצר מוטציות קלות.
מנגנונים אלו מייצרים מגוון גנטי רחב.
+מספר משוער של מקטעי V(D)J בנוגדנים אנושיים (קומבינטוריקה בלבד)סוג מקטעשרשרת כבדהשרשרת קלה κשרשרת קלה λסה"כ קומבינציות אופציונליות של נוגדן שלםV514030D2700J654קומבינציות אפשריות8,262200120198,288,000
כפי שמשתמע מתאוריית ה-Germ Line, רובם המוחלט של הקולטנים נוצרים לפני המפגש בינם לבין הפתוגן המתאים.
לאחר שנוצר קשר בין לימפוציט בוגר לבין האנטיגן המתאים לו, מתחילה תגובה חיסונית אשר כוללת בין היתר, פרוליפרציה מאסיבית של אותו הלימפוציט בדיוק.
למעשה נוצר שבט של תאים זהים, כאשר כל אחד מן התאים הללו מסוגל לזהות את האנטיגן הספציפי שהוביל לתחילת התגובה החיסונית.
התהליך בו מתרבים הלימפוציטים המעורבים בתגובה החיסונית נקרא Clonal Expansion, והוא מתבצע בתוך איברי לימפה שניוניים כגון בלוטות לימפה.
זוהי הסיבה לנפיחות בקשריות הלימפה במהלך זיהום חריף.
במהלך החלוקה התאית, מופיעים שינויים גנטיים בתאי הבת.
התאים המוטנטיים עוברים תהליך של סלקציה, כאשר רק התאים המותאמים ביותר לזיהוי הפתוגן נשלחים להשתתף בתגובה החיסונית.
השינויים הגנטיים הם אינם ספונטניים, אלא הם מוגברים על ידי חלבון פריפרי שנקרא AID.
התהליך בו נבררים רק תאי הבת בעלי האפיניות הגבוהה ביותר לאפיטופ הפתוגני נקרא Clonal Selection.
תורה זו קיבלה את שמה מכיוון שישנו שיעור מוטציה גבוה מן הצפוי, היפרמוטציה.
תופעה זו מופיעה בתאים סומטיים בלבד, כלומר תאים שאינם שייכים לתאי המין.
חלק קטן מן התאים אשר נוצרו ב-Clonal Expansion מתמיין לתאי זיכרון.
בעוד שמרבית הלימפוציטים מתים לאחר התגובה החיסונית, תאי הזיכרון ישרדו זמן רב לאחר מכן.
תאים אלו עשויים לשרוד שנים ולעיתים אף עשרות שנים.
בחשיפה חוזרת תאי הזיכרון ישופעלו, ולכן תופיע תגובה חיסונית מהירה, ואף חזקה יותר, מזו הראשונה.
המשמעות הקלינית אשר נובעת מתאוריות ה-Germ line theory וה-Somatic Hypermutation ניתנת לסיכום בשתי נקודות מרכזיות:
מרבית הקולטנים נוצרים עוד לפני המפגש החיסוני.
לאחר כל מפגש חיסוני, היעילות החיסונית משתפרת ברמה הגנטית.
לאורך כל הדרך, קולטנים אשר מזהים מבנים עצמיים נבררים ומסולקים.
תכונה זו של הפרדה בין self לבין nonself מהווה נושא מרכזי בתחום האימונולוגיה.
בין הנושאים הנחקרים במסגרת האימונולוגיה ניתן למנות:
ההרכב והתפקוד של מערכת החיסון.
ידוע כיום כי ישנן תת-קבוצות של תאי (+Th (CD4, כאשר כל קבוצה פועלת בצורה שונה.
קבוצות אלו כוללת, בין היתר, את משפחת ה-Th1, Th2, Th17, Th22, Treg ועוד.
מתגלים גם תאים חדשים ממשפחת ה-ILC, כאשר דוגמה עדכנית לכך היא תא NKT אשר מציג פעילות ביניים בין תא T ציטוטוקסי לבין תא NK.
הקשר בין מערכת החיסון לבין המיקרוביום.
ישנן עדויות רבות כי הרכב המיקרוביום משפיע בצורה דרמטית על מערכת החיסון.
כיום משתמשים בהשתלת צואה על מנת לטפל בזיהום של חיידקים עמידים, במיוחד כלפי קלוסטרידיואידס דיפיצילה.
מחקר חדשני ומעניין במיוחד מציג טיפול בסרטן העור מסוג מלנומה, באמצעות השתלת צואה.
במהלך משבר הקורונה הבין-לאומי (SARS nCoV2), עיניים רבות נישאו לעבר התעשייה הביורפואית לצורך יצירת חיסון חדש.
בהיעדר חיסון, הפתרון המיידי היה בידוד חברתי, אך לאסטרטגיה זו חסרונות כלכליים משמעותיים.
משבר ה-COVID19 מהווה דוגמה חשיבות הגדולה של מציאת חיסון.
רפואה מותאמת אישית – שימוש בתאים מהונדסים של מערכת החיסון.
באוגוסט 2017 אישר ה-FDA האמריקאי את התרופה Kymriah.
תרופה זו, ראשונה מסוגה, לוקחת תאי T של מטופל, ולמעשה מכשירה אותם לזהות ולהשמיד תאים סרטניים ממשפחת הלוקמיה (ALL).
פרוטוקול טיפול זה עומד על שיעור ריפוי של כ-85%.
בעיות ופגמים במערכת החיסון: מחלות אוטואימוניות, רגישות-יתר ואלרגיה, כשל חיסוני ודחיית שתלים.
המולקולות אשר מערכת החיסון רתמה לצורך השמדת פתוגנים.
זיהוי החומרים אשר לוקחים חלק בתגובה חיסונית עשוי להשפיע על תעשיית התרופות (בייחוד בכל הנוגע לאנטיביוטיקה, חומרי חיטוי וחיסונים), כמו כן על תעשיית חומרי הניקוי.
אחד החומרים אשר נוצרים בפרץ חמצוני, הוא חומצה היפוכלורית, שהוא גם החומר הפעיל באקונומיקה.
אימוץ הוא הליך המקנה לאדם מעמד חוקי של הורה על ילד שנולד לאנשים אחרים.
הליך האימוץ מחייב את המאמץ לגדל את הילד המאומץ בפועל והוא מתאפשר אחרי שהאנשים להם נולד הילד, איבדו את הזכויות החוקיות עליו או נפטרו.
אימוץ יכול להיעשות על ידי זוג שהילד מצטרף אל משפחתם, על ידי מבוגר שמקים משפחה חד הורית או על ידי בן זוג חדש של מי שכבר יש לו ילדים, לדוגמה, גבר שהתחתן עם אלמנה ומאמץ את ילדיה.
במדינות שונות חוקים שונים לאימוץ ולתהליכים שלאחר האימוץ.
בחלק מהמדינות נהוג אימוץ "סגור", שבו נמנע כל מגע בין הילד המאומץ (שלעיתים אף אינו יודע שהוא מאומץ) לבין הוריו הביולוגיים (האנשים להם הוא נולד).
במדינות אחרות יש דרגות שונות של "פתיחות", המאפשרת מידה מסוימת של קשר בין הילד לבין הוריו הביולוגיים.
בישראל מוסדר אימוץ ילדים בחוק אימוץ ילדים התשמ"א-1981.
מרבית הילדים נמסרים לאימוץ משום שהוריהם הביולוגיים החליטו שאינם יכולים לדאוג לילד כראוי.
במרבית מדינות העולם יש לרשויות החוק סמכות להפקיע ילדים מחזקת הוריהם ולמסרם לאימוץ במשפחה אחרת, או למשפחה אומנת, במקרים בהם ההורים הביולוגים אינם מסוגלים (לדעת הרשויות) לדאוג לילד כראוי.
חלק קטן יחסית מהילדים המאומצים הם יתומים, שהוריהם נפטרו בטרם בגרו הילדים.
ביהדות, אימוץ ילדים יתומים הוא מצווה, אם כי בשונה מהחוק בישראל ובמדינות אחרות בעולם, אימוץ על-פי ההלכה אינו מבטל את הזיקה המשפטית בין הילד לבין הוריו הביולוגיים.
חלק אחר הוא ילדים שננטשו בידי הוריהם בבית-החולים לאחר לידתם, בדרך כלל משום שנולדו מחוץ לנישואין, או שנולדו בעלי מום.
נטישת ילדים בבית החולים מהווה במרבית המדינות עבירה פלילית.
במקרים מסוימים ילדים אומצו על ידי משפחות לאחר שהופקעו מרשות הוריהם הביולוגיים בשל יחס פטרוני של השלטון לתרבות ההורים.
האבוריג'ינים באוסטרליה סבלו בעבר ממדיניות כזו, כמו גם האינדיאנים בארצות הברית ובקנדה ועוד.
לעיתים קורה כי הורים, שמסרו את ילדיהם לאימוץ, חוזרים בהם.
בחלק ממדינות העולם, חוקי האימוץ מאפשרים פרק-זמן מסוים בו יכולים ההורים הביולוגיים לשנות את דעתם ולקבל את ילדם בחזרה לחזקתם.
בשנת 2004 הגיע מקרה כזה לכותרות בישראל, לאחר שאם ביולוגית ביקשה לקבל את בנה בחזרה, וההורים המאמצים התנגדו להחזירו, והתנהל מאבק משפטי בין הצדדים.
למעשה, מאבקים מסוג זה אינם נדירים, אולם בדרך-כלל מוטל עליהם חיסיון משפטי מלא, מתוך שיקולי טובת הילד.
סיבות שכיחות לקבלת ילד מאומץ
מרבית ההורים המאמצים מעוניינים לאמץ תינוקות בני יומם, שהם בני הגזע של ההורים המאמצים וחסרי לקות.
מדינות שונות מציגות מגבלות ודרישות שונות להורים כדי שיוכלו לאמץ תינוק חסר לקות.
בשל הביקוש הרב לאימוץ תינוקות חסרי לקות על מי שמאמץ אותם יש להוכיח חוסן כלכלי ולעמוד בדרישות נוספות.
חלק מהסיבה לדרישות אלו הן שעל הרשויות להוכיח שהן מספקות לילדים משפחה מוצלחת יותר מהמשפחות שמהן הן מפקיעות ילדים.
מנגד, הביקוש הנמוך לאימוץ ילדים שעברו את גיל חמש ולילדים בעלי מום, הופכים את הרשויות לפחות בררניות עבור המשפחות המאמצות ילדים אלה.
יתרה מזו, אימוץ ילד בעל לקות מקנה במדינות רבות קצבה קבועה עבור המשפחה המאמצת והטיפולים הרפואיים של ילד שאומץ אחרי שאובחן כבעל לקות הם על חשבון המדינה.
ישנן מדינות שהחוק בהן אוסר את מסירתו לאימוץ של ילד להורים בני דת שונה מהוריו המקוריים, בין אם המאמצים הם אזרחי אותה מדינה ובין אם לא.
דוגמה למדינה כזו היא הודו.
ההורים המאמצים הם בדרך-כלל זוגות נשואים חשוכי ילדים, מטעמי עקרות או מטעמי נטייה מינית.
עם זאת, יש הבוחרים באימוץ מסיבות אידאולוגיות, ובהם גם אנשים שלא מעוניינים להביא לעולם ילדים ביולוגיים ודוגלים בסוג של אלהורות.
מאבקים משפטיים רבים נערכים במדינות שונות בעולם כדי לאפשר גם לזוגות חד-מיניים המקיימים תא משפחתי לאמץ ילדים.
בישראל, לדוגמה, התיר פסק דין ירוס-חקק נגד היועץ המשפטי לממשלה לזוג לסביות לאמץ האחת את ילדי רעותה.
הביקוש הגבוה לאימוץ ילדים והתפתחות שוק שחור בתום מלחמת העולם השנייה
בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה הביקוש לילדים מאומצים בישראל ובעולם היה גדול מאוד.
הסיבות לכך היו מגוונות – נשים רבות לא יכלו ללדת בעיתן בזמן המלחמה.
בעיות התזונה, התנאים הקשים של המלחמה ועבודה במפעלי תעשייה הגדילו את אחוזי העקרות.
זוגות רבים במזרח אירופה, כולל יהודים איבדו את ילדיהם וניסו להקים משפחה חדשה בתום המלחמה.
לאחר שהצליחו להתבסס מבחינה כלכלית פנו זוגות אלה לאימוץ ילדים, בעיקר בשנות ה-50. כמו כן בגלל פופולריות של האימוץ נעלמו עכבות חברתיות שמנעו את האימוץ גם בחברות שמרניות יותר.
זמן מה לאחר המלחמה ביקוש זה לילדים קיבל מענה של יתומי מלחמה, אבל זרם זה של ילדים פסק במהירות והביקוש היה גדול בהרבה מההיצע.
בשנת 1955 העריכה העיתונאית רות בונדי כי בארצות הברית יש מיליון זוגות הורים המחפשים תינוק לאימוץ, לעומת 53 אלף תינוקות הנמסרים לאימוץ בצורה חוקית בכל שנה.
דבר זה יצר שוק שחור של מאות מתווכים שונים כמו סוכנויות אימוץ, עורכי דין ואחרים לשם אימוץ תינוקות.
סוכנויות האימוץ האלה לא מצאו מספר מספיק של תינוקות לאימוץ בתוך ארצות הברית ולכן הקימו רשת ענפה לשם הברחת ילדים מקנדה.
ידוע כי זוגות יהודים מארצות הברית פנו אל מוסדות הסעד בישראל בתקווה כי בישראל יהיה קל יותר להשיג ילד.
בונדי העריכה כי מספר הזוגות המבקשים לאמץ ילדים בישראל גדול פי 5 עד פי 7 ממספר הילדים שנמסרים לאימוץ בצורה חוקית.
במספר מקומות בישראל ביקשו לסגור את רשימת המבקשים בגלל עודף ביקוש.
כללי האימוץ דרשו פרנסה קבועה, מקום מגורים, מצב בריאותי תקין של שני ההורים ו"רמה מוסרית והשכלתית נאותה".
עם זאת הורים יכלו לחכות שנים בתור לפני שקיבלו ילד, ולא היה ביטחון שיקבלו ילד כלל בגלל עודף הביקוש.
מי שהתעייפו מצפייה של שנים או שחששו כי תורם יגיע רק כשיהיו זקנים מדי, ניסו להשיג ילד בדרכים אחרות – כמו רופא מיילד שנתקל באמהות לא נשואות או באמצעות מנהלת מוסד ילדים.
אם ערוץ זה לא היה זמין היו הורים שפנו לשוק החופשי בניסיון לשלם למי שישיג להם ילד.
לילדים מאומצים רבים, כמו גם להורים ביולוגיים שילדיהם נמסרו לאימוץ (ברצונם או בניגוד לרצונם), יש רצון טבעי לפגוש בבני משפחתם הביולוגית.
בישראל, ילד מאומץ שהגיע לגיל 18 יכול לפתוח את תיק האימוץ הממשלתי, בו רשומים פרטי משפחתו הביולוגית, ואם גם הוריו הביולוגיים מעוניינים בכך, הוא יוכל לפגשם.
תיקי האימוץ נשמרים, בין השאר, כדי למנוע גילוי עריות שלא מדעת בין ילדים מאומצים לקרובי משפחתם הביולוגית.
בישראל מוסדר אימוץ ילדים בחוק אימוץ ילדים התשמ"א-1981 ומטופל על ידי השירות למען הילד.
חוק עבודת נשים מקנה להורה מאמץ זכויות דומות ביסודן לאלה של הורה ביולוגי, כגון הזכות לחופשת אימוץ (המקבילה לחופשת לידה), והזכות לקיצור יום העבודה.
בישראל מיעוט יחסי של ילדים ותינוקות שנמסרים לאימוץ.
כתוצאה מכך המבקשים לאמץ תינוקות נאלצים להמתין שנים ארוכות עד למימוש בקשתם.
שירות האימוץ מגדיר שתי קבוצות של ילדים – תינוקות שהם ילדים מגיל 0 עד שנתיים, וילדים מעל גיל 2, קבוצה זו נקראת "צרכים מיוחדים".
ילד נחשב בעל "צרכים מיוחדים" כאשר הוא מעל גיל שנתיים וזקוק להורים קבועים.
יכול להיות שבנוסף הילד מתמודד עם איחור בהתפתחותו, בעיה בריאותית או כל עניין אחר שזקוק לטיפול מעל הטיפול הרגיל שהורים מעניקים לילדיהם.
בשנת 2011 ערך מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל מחקר מלווה לתוכנית "מאימוץ ילדים לקהילת האימוץ".
בעקבותיו פורסמו שני דוחות, הדוח הראשון מציג סקירת ספרות על אימוץ ילדים בסיכון ועל האפשרויות להרחבת האימוץ והשירותים התומכים באימוץ.
בדוח גם מידע שעלה מראיונות עם קובעי מדיניות ואנשי מקצוע.
הדוח השני מתאר מחקר איכותני על מקרי אימוץ הלכה למעשה משני מודלים של אימוץ, חדשים יחסית בארץ: אימוץ עם קשר ("אימוץ פתוח") ואימוץ על ידי משפחות אומנות.
מטרתו של דוח זה היא לספק מידע שיסייע בהרחבת מענה האימוץ לילדים רבים יותר ובשיפור השירותים לתמיכה בקהילת האימוץ.
בעקבות דוח זה פורסם מאמר העוסק באימוץ עם קשר.
משך ההמתנה לאימוץ ילד או תינוק: קשה מאוד לקבוע כמה זמן מועמדים ימתינו עד סיום השלבים של אבחון ואישור עד שיקבלו הצעת ילד/ה לאמץ.
הדבר תלוי ביכולות ונכונות של המועמדים לאמץ מול הנתונים והצרכים של התינוקות והילדים אשר זקוקים להורים מאמצים.
זוג נשוי – מגורים משותפים שנתיים לפחות.
פונים יחידים – החוק קובע כי האימוץ הוא על ידי זוג נשוי.
מאמצים יחידים מועמדים לקבלת קטינים אשר לא נמצא זוג נשוי אשר הביע רצונו לאמץ את הקטין.
גיל – הפרש הגילים בין הילד ובין המבקש אינו עולה על 43 שנה לשני בני הזוג ואינו פחות מ-18 שנה.
השכלה – 12 שנות לימוד לפחות.
הכנסה – קבועה ובגובה שכר ממוצע במשק לפחות.
תנאי מגורים – סבירים, בהם אפשרות להציע לילד חדר משלו.
גיליון פלילי – ללא הרשעה בעבירה נגד קטינים ובעבירות מין או עבירות אלימות.
לגבי עבירות אחרות, כל עבירה נבדקת.
תפקוד משפחתי וזוגי – תקין
פתיחות ויכולת להתמודדות עם משימות האימוץ.
בשנות ה-60 אומצו בישראל כמאתיים ילדים מדי שנה.
כ-80% מהילדים נולדו מחוץ לנישואין לאמהות צעירות, כשליש עד גיל 17 וכ-40% בין גיל 18–25. מספר המבקשים לאמץ היה גבוה בהרבה ממספר הילדים שנמסרו לאימוץ.
בשל המיעוט היחסי של תינוקות הנמסרים לאימוץ, נפוץ בישראל המנהג של אימוץ ילדים ממדינות אחרות.
אימוץ מסוג זה מכונה אימוץ חו"ל.
הילדים המאומצים הם בדרך-כלל יתומים או ילדים שנמסרו לאימוץ במדינות נחשלות יחסית, שם הביקוש לילדים מאומצים נמוך יותר.
במקרים נדירים הילדים המאומצים נקנים תמורת כסף מהוריהם הביולוגיים; במקרים נדירים עוד יותר, הילדים נחטפו מהוריהם הביולוגיים ונמסרו לאימוץ (ללא ידיעת ההורים המאמצים, שהאמינו שמדובר בילד שנמסר לאימוץ באופן חוקי, כמו למשל בפרשת קרולין ברונה).
כאשר מאמצים ילד מחו"ל לא ניתן לקבלו לפני גיל 6 חודשים, עד גיל זה יש אפשרות לאם הביולוגית להתחרט, תקנה זו מעוגנת במידע על ילדים מאומצים באמנת האג.
על פי החוק, אימוץ בין ארצי מבוצע אך ורק באמצעות עמותה שנקראת עמותה מוכרת, שקיבלה הרשאה מיוחדת ועמדה בתנאים שנקבעו והיא מוכרת על ידי שר העבודה והרווחה ושר המשפטים לצורך טיפול בנושא (הרחבה על עמותת אימוץ מוכרת תינתן בהמשך).
עבור עמותה מוכרת נקבעו בחוק תפקידים רבים ושונים.
עמותה מוכרת מצויה בפיקוח של "הרשות המרכזית לאימוץ בין ארצי", גוף השייך למשרד העבודה והרווחה.
ההתקשרות של ההורה המאמץ עם עמותה מוכרת נעשית בחוזה.
במסגרת החוזה נקבעות ההתחייבויות של כל אחד מהצדדים – ההורה מצד אחד, העמותה המוכרת מצד שני; כן נקבעים האופן, המועדים והתנאים להעברת התשלום לעמותה, לעיתים תוך הפקדת חלקו בנאמנות אצל עו"ד מטעם העמותה.
לאחר התקשרות זו מתחיל הליך פרוצדורלי הכולל מספר שלבים:
בדיקת התאמתו של ההורה לאימוץ בין ארצי,
יצירת הקשר עם המדינה הזרה,
אימוץ הילד במדינה הזרה ועל-פי חוקיה,
השלמת הליך האימוץ בישראל וגיור הילד.
גם לאחר החזרה לישראל, נמשך הקשר עם עמותת אימוץ לפחות שלוש שנים נוספות, תקופה שבה על העמותה לבצע בדיקות תקופתיות ומעקב, לשם דיווח על מצב הילד לרשויות האימוץ במדינה הזרה ובישראל.
בשל הפרוצדורות הסבוכות בהליך אימוץ ילד בחו"ל וההקשרים המשפטיים הרבים של הליך אימוץ בין ארצי, מומלץ להורה המבקש לאמץ להיעזר בייעוץ וייצוג משפטי כבר בשלב הראשוני של לפני החתימה על הסכם עם עמותת אימוץ מוכרת.
במקרים רבים הליך אימוץ מלווה בחששות ובחוסר ודאות הנובע ממורכבות הליכי אימוץ בין ארצי, מריבוי הגורמים המעורבים בו (ההורה הביולוגי, רשויות החוק במדינה הזרה וכו'), וכמובן מהאלמנטים הנפשיים והפסיכולוגיים הנובעים מעצם טיבו של הנושא – בניית תא משפחתי.
ליווי משפטי יקל על חוסר הוודאות, לפחות בכל המרכיבים המשפטיים והבירוקרטים.
כפי שניתן להבין, גם כאשר נוצר קשר רגשי ונפשי עמוק בין הילד וההורה המאמץ כבר מהרגע הראשון של המפגש ביניהם – הרי עד לקבלת ה"חותמת הרשמית" והסופית, לעיתים על ההורה לעבור דרך מפותלת.
הליווי המשפטי יכול להקל על ההורה לעבור דרך זו בבטחה עד לאימוץ סופי של הילד.
האימון המתקדם הוא שלב בתהליך ההכשרה של הלוחם בחילות השדה של צה"ל לאחר סיום הטירונות.
אופי ההכשרה של אימון מתקדם בחיל הרגלים
בפרק הטירונות, בו מוסמך לוחם חי"ר ולוחם חה"ן לדרגת רובאי 05, עובר החייל הכשרה כלוחם חי"ר יחיד, וכחלק מקבוצות קטנות עד לרמת מחלקה.
במהלך המשך הכשרתו באימון המתקדם לומד החייל להילחם כחלק מפלוגה ונחשף למתארים מגוונים יותר של לוחמה כגון: לוחמת שטח בנוי, שיתוף פעולה עם חילות אחרים כגון חיל השריון וחיל האוויר ושיפור מיומנויות מקצועית בקליעה ניווט וכושר גופני.
בסיום פרק האימון המתקדם מוסמך לוחם החי"ר ולוחם ההנדסה כרובאי 07. פרק זה אינו מסיים את הכשרת הלוחם ובטרם יסיים את המסלול הוא עוד צפוי להתאמן במסגרת הגדוד אליו מיועדת הפלוגה וכן להשתתף בתעסוקה מבצעית.
לוחמי חיל הרגלים ולוחמי חיל ההנדסה עוברים מסלול זהה והכשרה מפרכת וקשה יותר משל שאר יחידות השדה בזרוע היבשה.
לחימה במסגרת של מחלקה ופלוגה.
מטול רקטות נגד טנקים מדגם RPG-7
בחטיבות החי"ר בהם החיילים עונדים סיכה בהתאם לגדוד אליו הם משתייכים (גולני, גבעתי, נח"ל, צנחנים, וכפיר) נהוג שבסיום האימון המתקדם מוענקת לחייל הסיכה המציינת את השתייכותו לגדוד.
(להוציא את סיכת הלוחם אותה יקבל החייל רק בסוף המסלול).
לאחר האימון המתקדם בדרך כלל הלוחמים ממשיכים לתעסוקה מבצעית ראשונה.
גם בשאר חילות השדה הקרביים (חיל ההנדסה הקרבית, חיל השריון, חיל התותחנים וחיל האיסוף הקרבי וחטיבת החילוץ) ישנו אימון מתקדם בו החייל רוכש עוד מיומנויות חי"ר, מתמקצע בתחום ההתמחות של החיל ולומד לשתף פעולה עם כוחות אחרים במסגרות גדולות יותר ואף משתף פעולה עם חילות אחרים.
בפלוגות הטנקים של חיל השריון נקרא האימון המתקדם צמ"פ, ראשי תיבות של אימוני צוות מחלקה ופלוגה ונמשך כארבעה חודשים
בחיל התותחנים אחרי האימון המתקדם מוכשר הלוחם כ"לוחם תותחן" ברמת רובאי 04 במערך הקני והרקטי וברמת רובאי 05 ביחידות המיוחדות של החיל.
האימון המתקדם בתותחנים נקרא צפ"ס, ראשי תיבת של אימוני צוות, פלגה (מחלקה) וסוללה.
בעוד שהטירונות נערכת בבסיס שבטה, האימון המתקדם נערך בבסיס הגדודי ואורך כארבעה חודשים
בחיל ההנדסה הקרבית אחרי אימון מתקדם מוכשר לוחם ההנדסה כרובאי 07-חה"ן ופלס 06.
בחיל האיסוף הקרבי אחרי אימון מתקדם מוכשר לוחם האיסוף כרובאי 06 וסייר 07.
בחטיבת החילוץ אחרי אימון מתקדם מוכשר לוחם החילוץ כרובאי 06 ומחלץ 07.
אימון משקולות הוא שיטת אימון למטרות פיתוח כוח ועלייה במסת השריר (היפרטרופיה) באמצעות התנגדות.
כאשר הוא נערך בצורה נכונה, אימון משקולות עשוי להוביל לשיפור הבריאות ולהרגשה טובה.
לפי השיטה הפופולרית, נהוג לבצע את האימון עם משקל ההולך וגדל עם הזמן, כאשר משתמשים במגוון רחב של תרגילים ומכשירים על מנת להתמקד בקבוצות שרירים מסוימות.
מקובל השימוש של בין 1–6 חזרות לפיתוח כוח, 12-6 להיפרטרופיה (הגדלת מסת השריר) ו-13 ומעל לסיבולת.
אימון משקולות מסווג לרוב כאימון אנאירובי (בלתי תלוי בחמצן לייצור אנרגיה) למרות שיש אשר התאימו אותו לסיפוק התועלת הקיימת גם באימון אירובי.
חזרה - פעולה של הרמת המשקל והורדתו שוב, בצורה מבוקרת.
סט (בעברית: מערכה) - מקבץ המורכב ממספר חזרות המבוצעות זו אחר זו וללא הפסקה ביניהן.
מנוחה בין סטים - הזמן בו השרירים מתאוששים (בין סט לסט) ולא מתבצעת עבודה.
טווח תנועה - גודל המרחק שמתבצע באמצעות תנועת המפרקים.
מספר החזרות בסט תלוי במטרתו של המתאמן.
בדרך כלל סטים עם פחות חזרות מבוצעים עם משקל גדול יותר.
קצב החזרות גם הוא גורם חשוב.
סטים של 1–5 חזרות בונים בעיקר כוח, עם השפעה פחותה על גודל השריר, וללא השפעה על הסיבולת.
סטים של 6–12 חזרות מפתחים היפרטרופיה - גדילה בעובי סיבי השריר.
סטים של 12 חזרות ומעלה מפתחים סיבולת שריר, עם גידול זניח של השריר והשפעה מוגבלת על הכוח.
בדרך כלל מבוצעים 1–6 סטים בתרגיל, ו-1–3 תרגילים לקבוצת שרירים, עם הפסקות קצרות בין כל סט.
אורך ההפסקות קובע באיזו מערכת ישתמש הגוף לייצור האנרגיה.
לדוגמה, בעת ביצוע סדרת תרגילים עם הפסקות קצרות מאוד או ללא הפסקות כלל, ישתמש הגוף בעיקר במערכת האירובית ליצירת האנרגיה לה הוא זקוק.
יש לבחור משקל בו מתקשים לסיים את מספר החזרות הרשומות.
אימון למטרת כוח-מתפרץ שימושי למשל בהעצמה של מכות-האגרוף של מתאגרף, או להגדלה של גובה הקפיצה של שחקן כדורסל.
אימון למטרת עלייה במסת השריר נפוץ בענפי ספורט הדורשים מסת שריר גדולה וכוח רב כגון: פיתוח גוף, הרמת משקולות, הרמת כוח ועוד.
מטרת הפעילות בחדר הכושר היא עלייה במסת השריר לשם השגת התכליות הבאות:
העלאת מדד ה - RMR (כמות הקלוריות שהגוף שורף במנוחה)
חיזוק הגוף והכנתו לעונת אימונים
כך למשל, מי שעושה דיאטה על מנת לרדת במשקל, עשוי להאיץ אותה אם יתאמן בחדר הכושר ויעלה את כמות הקלוריות שהוא שורף במצב מנוחה.
ספורטאי - מקצועי או חובב - שעומד בפתח עונת אימונים, עשוי להוסיף תרגילי משקולות בשבועות הראשונים של העונה כדי להגדיל את מסת השרירים ולהכין אותם למאמץ שיידרש מהם במהלך העונה.
צריכת כמות מספקת של חלבונים חשובה ביותר לבנייתם של שרירי הגוף בעת אימוני משקולות.
מקורות רבים ממליצים למתאמנים על דיאטה עשירה בחלבונים, בין 1.4 ל-2.2 גרם של חלבונים לקילוגרם משקל גוף.
לשם כך יש מתאמנים הצורכים אבקת חלבון מייד לאחר האימון, או לחלופין אוכלים מאכלים עשירים בחלבון כמו בשר, דגים, ביצים, מוצרי חלב, סויה וקטניות.
לצריכת כמות "מוגזמת" של חלבונים אין השלכות שליליות, בניגוד לדעה הרווחת לפיה הגזמה בצריכת חלבונים אינה רצויה, מכיוון שחלבונים עודפים אשר הגוף איננו זקוק להם לבניית השרירים מומרים על ידי הכבד לשומן אשר נאגר בגוף.
ארוחה קלה ומאוזנת לפני אימון (בדרך כלל בין שעה לשעתיים לפני) מבטיחה כי כמות מספקת של אנרגיה וחומצות אמינו תהיה זמינה לתרגילים הנמרצים.
שתיית מים חשובה למניעת ביצועים ירודים בגלל התייבשות, והיא נעשית במקביל ולאורך כל האימון.
מקובל לצרוך משקה חלבונים מייד לאחר האימון, משום שמתאמנים רבים מאמינים כי הספיגה והשימוש בחלבונים בשלב זה מוגברת, אך אין הדבר נכון.
בנוסף, נצרך גם סוכר (כל סוכר פשוט) על מנת לחדש את מלאי הגליקוגן אשר פחת במשך האימון.
מתאמנים מסוימים לוקחים עוד חומרים נוספים (למשל קראטין) לעזרה בבניית השרירים, אך יעילותם של חלק ממוצרים אלו שנויה במחלוקת ואחרים אף עשויים להיות מסוכנים.
אימון אנאירובי בו המתאמן מתאמן על טווח חזרות 1–5 ומשתמש במשקולות חופשיים (בעיקר מוט), על מנת ללמד את מערכת העצבים דפוס תנועה מסוים שבחר.
אימוני כוח חשובים לבסיס (לדוגמה התוכנית SS) וגם למטרות היפרטרופיה עתידיות.
קיימים אימונים נוספים המשלבים שימוש במשקולות, או מסתמכים על עקרונות אימון המשקולות כגון TRX המסתמך על הפעלת כוח כנגד משקל הגוף, אימוני קטלבלס, בהם משתמשים בעיקר במשקולות מסוג זה ואימוני קרוספיט המשלבים הנפת משקולות ותרגילים אחרים בעצימות אירובית גבוהה.
אימון כוח או אימון התנגדות הוא תרגול של פעילויות גופניות שמטרתן היא לשפר את הכוח והסיבולת של מערכת התנועה.
לעיתים קרובות אימוני כוח מזוהים עם אימון משקולות.
בנוסף, ניתן לשלב מגוון של טכניקות אימון כגון תרגילי משקל גוף, איזומטריה ופליומטריה.
האימון פועל על ידי הגדלת תפוקת הכוח של השרירים באופן הדרגתי ומשתמש במגוון תרגילים וסוגי ציוד.
אימון כוח הוא בעיקר פעילות אנאירובית, אם כי אימון מחזורי הוא גם סוג של פעילות אירובית.
אימוני כוח יכולים להגביר את יכולת פיתוח הכוח של השרירים, הגידים והרצועות.
כמו כן אימונים מסוג זה עשויים לשפר את צפיפות העצם וחילוף החומרים; לשפר את תפקוד המפרקים והלב; ולהפחית את הסיכון לפציעה בקרב ספורטאים וקשישים.
עבור ענפי ספורט רבים, אימוני כוח מהווים מרכיב מרכזי או משמשים כחלק מהאימונים שלהם.
העקרונות הבסיסיים של אימוני כוח כוללים עומס יתר חוזר ונשנה של קבוצת שרירים, בדרך כלל על ידי כיווץ השרירים כנגד אובייקט המהווה כוח נגדי על מנת לאתגר את מערכת התנועה למספר חזרות מסוים.
השיטה הבסיסית של אימון כוח משתמשת בעקרון עומס יתר פרוגרסיבי, שבו השרירים נחשפים לעומס הדרגתי על ידי עבודה כנגד התנגדות.
התגובה הביולוגית השכיחה לעומסים אלה היא אדפטציה שרירית הכוללת בניית מסת שריר (היפרטרופיה) וחיזוק כללי של מערכת התנועה.
מתאמני אימון כוח מתחילים נמצאים בתהליך של אימון ההיבטים הנוירולוגיים של ההתנגדות, היכולת של המוח לייצר קצב של דחף עצבי שייצור כיווץ הקרוב למקסימום הפוטנציאל של השריר.
שלושה משתנים חשובים של אימוני כוח הם עצימות, נפח ותדירות.
עצימות היא כמות העבודה הנדרשת להשגת הפעילות.
העצימות מגבילה את מספר החזרות שניתן לבצע בסט אחד, ומתואמת עם טווחי החזרות שנבחרו, המחולקים באופן מסורתי באופן הבא:
1 עד 5 חזרות לכל סט ב-80% עד 100% מ-1RM - כבדות, עשויות להיות בעלות יתרון בפיתוח כוח
8 עד 12 חזרות בכל סט עם 60% עד 80% מ-1RM - מתון, בדרך כלל נחשב למקסם היפרטרופיה, אם כי מחקרים עדכניים יותר הראו שניתן למקסם היפרטרופיה עם טווח רחב של סכימות טעינה השווה או יותר מ-30% 1RM בהנחה שהסט נלקח לכשל.
15+ חזרות לסט עם עומסים מתחת ל-60% מ-1RM - קלות, מומלץ באופן להגברה של הסיבולת
נפח מתייחס למספר הכולל של השרירים שעבדו, תרגילים, סטים וחזרות, במהלך אימון בודד או נמדד על פני תקופה ארוכה יותר.
התדירות מתייחסת לכמה אימונים מבוצעים בשבוע.
תדירות אימונים של פעמיים או שלוש בשבוע משפיעה יותר על גודל השריר מאשר פעם בשבוע.
לנפח האימון יש השפעה רבה יותר על כוח השרירים מאשר תדירות האימון.
אסטרטגיית אימון נפוצה היא להגדיר את עוצמת הנפח והתדירות זהים בכל שבוע (למשל אימון 3 פעמים בשבוע, עם 2 סטים של 12 חזרות בכל אימון), ולהגביר בהתמדה את ההתנגדות על בסיס שבועי.
עם זאת, כדי למקסם את ההתקדמות ליעדים ספציפיים, תוכניות בודדות עשויות לדרוש מניפולציות שונות, כגון הפחתת ההתנגדות והגברת עוצמת הנפח או התדירות.
פעילות אירובית לעומת פעילות אנאירובית
אימון כוח הוא בעיקר אנאירובי.
אפילו בזמן אימון בעצימות נמוכה יותר, הגליקוליזה האנאירובית היא עדיין מקור הכוח העיקרי, אם כי לחילוף החומרים האירובי תרומה קטנה.
אימוני משקולות נתפסים בדרך כלל כפעילות גופנית אנאירובית, מכיוון שאחת המטרות הנפוצות יותר היא להגביר את הכוח על ידי הרמת משקלים כבדים.
מטרות אחרות כגון שיקום, ירידה במשקל, עיצוב הגוף ופיתוח גוף משתמשים לרוב במשקלים נמוכים יותר, ומוסיפים אופי אירובי לתרגיל.
למעט במצבים קיצוניים, שריר משתמש בסיבים מהסוג האירובי או האנאירובי בכל תרגיל נתון, ביחס משתנה בהתאם לעומס על עוצמת ההתכווצות.
זה ידוע בתור רצף מערכת האנרגיה.
בעומסים גבוהים יותר, השריר יגייס את כל סיבי השריר האפשריים, גם אנאירוביים ("עווית מהירה") וגם אירובי ("עווית איטית"), על מנת לייצר את מרב הכוח.
עם זאת, בעומס מרבי, התהליכים האנאירוביים מתכווצים בצורה כה חזקה עד שהסיבים האירוביים נסגרים לחלוטין, וכל העבודה נעשית על ידי התהליכים האנאירוביים.
מכיוון שסיבי השריר האנאירובי משתמש באנרגיה שלו מהר יותר מכפי שמחזורי השיקום התוך-תאיים יכולים לספק אותו מחדש, המספר המרבי של חזרות מוגבל.
באימון אירובי, הדם והתהליכים התוך-תאיים יכולים לשמור על אספקת אנרגיה וחמצן, וחזרה מתמשכת על התנועה לא תגרום לכשל השריר.
אימון משקולות במעגל הוא צורת פעילות גופנית המשתמשת במספר ערכות אימון משקולות המופרדות במרווחים קצרים.
המאמץ להתאושש מכל סט ממלא תפקיד דומה לאימון אירובי, אבל זה לא דומה לאמירה שסט אימון משקולות הוא בעצמו תהליך אירובי.
אימוני כוח קשורים בדרך כלל לייצור לקטאט, שהוא גורם מגביל בביצועי האימון.
פעילות גופנית סדירה מובילה להסתגלות בשרירי השלד שיכולות למנוע את עליית רמות הלקטאט במהלך אימוני כוח.
סקר שיטתי משנת 2018 מצא שתוספת של חלבון בתזונה של מבוגרים בריאים הגדילה את גודלם וחוזקם של השרירים במהלך אימון התנגדות ממושך, צריכת חלבון של יותר מ-1.6 גרם/ק"ג ליום לא הגדילה בנוסף את המסה נטולת השומן או את גודל השריר או כוחו.
לא ידוע כמה פחמימות נחוצות כדי למקסם היפרטרופיה בשרירים.
דיאטה דלת פחמימות עשויה שלא להפריע להסתגלות לכוח.
ארוחה קלה ומאוזנת לפני האימון (בדרך כלל שעה עד שעתיים לפני) מבטיחה שהאנרגיה וחומצות האמינו מספקות זמינות לאימון הנמרץ.
סוג הרכיבים התזונתיים הנצרכים משפיעים על תגובת הגוף ולתזמון תזונתי לפיו צורכים חלבון ופחמימות לפני ואחרי האימון משפיע לטובה על גדילת השריר.
מים נצרכים במהלך האימון כדי למנוע ביצועים לקויים עקב התייבשות.
שייק חלבון נצרך לעיתים מיד לאחר האימון.
גלוקוז נצרך לעיתים קרובות גם כן, שכן זה ממלא במהירות כל גליקוגן שאבד במהלך תקופת האימון.אם צורכים משקה התאוששות לאחר אימון, כדי למקסם את האנבוליזם של חלבון השריר, מומלץ שמשקה ההתאוששות יכיל גלוקוז, חלבון הידרוליזט המכיל בעיקר דיפפטידים וטריפפטידים ולאוצין.
חלק מתאמני המשקולות נוטלים גם עזרים אחרים כמו קראטין או סטרואידים אנאבוליים כדי לסייע לגדילת השריר.
אימונוהיסטוכימיה (Immunohistochemistry) היא שיטה בביולוגיה לאיתור ולמיקום חלבונים בחתך של רקמה.
איתור החלבון נעשה על ידי קישור של נוגדנים ספציפיים, והצפייה בו תחת מיקרוסקופ אור מתאפשרת על ידי אנזימים הגורמים לתגובת צבע.
אימונוהיסטוכימיה משמשת כאמצעי לאבחון מחלות סרטניות וגם כשיטת מחקר המאפשרת איתור חלבונים שונים ברקמות שונות ובחינת השפעתם על הפתוגנזה של מחלות שונות.
הגורמים המקובלים ליצירת תגובת הצבע הם האנזימים פרוקסידאז של חזרת (Horseradish peroxidase או HRP) או אלקליין פוספטאז (alklaline phosphatase).
תגובה בין האנזימים לסובסטרט מסיס וחסר צבע יוצרת צבע בלתי מסיס הצובע את האזורים שבהם מצוי החלבון הנבדק.
השיטה המקובלת ביותר ברפואה ובמחקר הרפואי מבוססת על צביעה בעזרת שני נוגדנים: נוגדן ספציפי לחלבון הנבדק (נוגדן ראשוני) ונוגדן ספציפי לנוגדן הראשוני, המצומד כימית לאנזים (נוגדן שניוני).
קיבוע הרקמה - רקמה שהוצאה מאדם, בעל חיים או צמח נחשפת לחומר מקבע, לרוב פורמלין, ולאחר מכן לפרפין נוזלי חם.
עם קירורו, הפרפין נקרש ובכך מאפשר את חיתוך הרקמה לפרוסות דקות.
לרוב נפרסת הרקמה בחתכים בעובי 5 מיקרון.