tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כשנה לאחר מכן ב-21 בספטמבר 2005, החוק אושר בקריאה ראשונה, ללא מתנגדים או נמנעים, שבעים ושישה חברי כנסת בעד.
לאחר כשנה וקצת, ב-17 בינואר 2007 - 13 במרץ 2007, החוק היה בהכנה לקריאה שנייה ושלישית.
ב-19 במרץ 2007, החוק אושר בקריאה שנייה - שלישית.
החל מ-1 בפברואר 2012, תושב ישראל אשר חלה בפוליו בעודו מחוץ לישראל, עשוי לקבל אף הוא פיצוי בתנאי שעבר ניתוח בישראל עקב המחלה עד לתאריך 1 בינואר 1970. עדכון החוק הוצע על ידי חברי הכנסת ציון פיניאן ודוד אזולאי.
חוק פיצוי לנפגעי פוליו הוא חוק שמטרתו לתת פיצוי כספי לישראלים שחולים בפוליו.
חולים אשר נקבעה להם נכות יציבה יהיו זכאים רק לקצבה חד פעמית.
העיסוק המוסדי במדיניות רגולציה בישראל החל עם קבלת החלטות ממשלה 2118 בנושא "הפחתת הנטל הרגולטורי".
החלטה זו התניעה תוכנית ממשלתית לצמצום עלויות הרגולציה, הגדירה תהליך סדור לגיבוש רגולציה חדשה והקימה את אגף מדיניות רגולציה במשרד ראש הממשלה ומיסדה את תפקיד מובילי מדיניות רגולציה, שהוצבו במשרדי הממשלה השונים.
בשנת 2017 הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) בחן את מאמצי ממשלת ישראל לשפר את איכות הרגולציה ופרסם דוח בנושא.
בין ההמלצות של הדוח - לשפר את המנגנונים הממשליים, להשקיע בהכשרה של הרגולטורים ולקדם בקרה ממשלתית על איכות תהליכי גיבוש הרגולציה.
בעקבות דוח ה-OECD ממשלת ישראל קיבלה את החלטה 4398. החלטה זו הגדירה תהליך ממשלתי לגיבוש רגולציה ולהיוועצות.
בנוסף, ההחלטה הגדירה "אבני יסוד למדיניות רגולציה חכמה" כמו ניהול סיכונים, שימוש בנתונים, בחינה מראש ובדיעבד של הרגולציה, שיתוף ציבור, צמצום סתירות בין רגולציות והשקעה במנגנונים ומוסדות כדי לפתח את מדיניות הרגולציה.
ההחלטה גם הקימה צוות בין משרדי ("צוות רגולציה חכמה") בו חברים נציגי משרד ראש הממשלה, משרד האוצר ומשרד המשפטים, שתפקידו לבחון סוגיות רוחב ברגולציה.
בשנת 2021 הצוות החל לבחון את מצב הרגולציה בישראל, בדגש על אתגרים ופערים שהתעוררו בעקבות משבר הקורונה.
כבסיס לבחינה זו, נערכה בחינה השוואתית של הסדרים חקיקתיים בתחום מדיניות רגולציה על ידי מחלקת הייעוץ והחקיקה שבמשרד המשפטים.
בנוסף, הצוות ביקש מעו"ד גיא מור לחבר דוח שינתח את בעיות היסוד והפערים המרכזיים במערכת הרגולטורית בישראל (דוח מור).
הדוח מצביע על שבעה פערי יסוד מערכתיים: פער בהגדרה וביעדים לרגולציה איכותית, פער בתהליכים מוגדרים ליצירה ושינוי רגולציה, פער בבקרה על איכות הרגולציה ואיכות התהליכים, פער בבחינה בדיעבד, פער מערכתי בהשוואה למדיניות תקציבית, פערי הכשרה ומיומנות, ופערי תמריצים.
בהמשך לכל האמור, צוות רגולציה חכמה קיים עבודת מטה שכללה שיתוף ציבור.
עבודת מטה זו הסתכמה בתוכנית לאומית למדיניות רגולציה שפורסמה בחודש יולי 2021.
התכנית כללה ניתוח של הפערים המערכתיים, סקירה בין לאומית מקיפה על מערכי מדיניות רגולציה בעולם וכן מספר כיווני פעולה שמטרתם לתת מענה לפערים המערכתיים.
בין כיווני הפעולה שהתכנית כללה - הקמת גוף בקרה כלל ממשלתי, קיום בקרה על זרם הרגולציה החדשה ועל מלאי הרגולציה הקיימת והמלצות לאימוץ מנגנונים נוספים בעתיד.
ההמלצות המיידיות שבתוכנית נוסחו ושולבו כחלק מהצעת חוק ההסדרים לשנת 2021, כהצעה לחוקק חוק חדש - חוק יסודות האסדרה (שמו שונה בהמשך לחוק עקרונות האסדרה).
בדברי ההסבר להצעת החוק מוצג הרקע לחקיקת החוק:
המשבר שאליו נקלעה ישראל בעקבות מגפת הקורונה חשף את חשיבות האסדרה לתפקודה של המדינה, ולצד זאת גם חידד את בעיות היסוד הקיימות במערכת האסדרה בישראל.
בעיות היסוד האמורות מובילות לאסדרה לא מיטבית שעלולה להיות לא יעילה דיה בהגנה על האינטרסים המוגנים שהיא נועדה לקדם ולשמר, ואף לגרום להשלכות בלתי רצויות כגון נטל האסדרה העודף, המטיל עלויות מיותרות על המשק, פגיעה בעסקים קטנים ובינוניים, חוסר ודאות וחוסר יציבות לעסקים ולממשלה, פגיעה בתחרות והגברת הריכוזיות במשק.
השלכות אלה מביאות בתורן לפגיעה בהשקעות במשק ובפריון, שמתורגמת לפגיעה בצמיחה, ולצד זאת, לעלייה ביוקר המחיה.
על פי הערכות שונות, פוטנציאל ההשפעה הכללית של שיפור האסדרה בישראל על התוצר מוערך בסכום הנע בין 58 ל־100 מיליארדי שקלים חדשים.
הארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי (OECD) העריך כי שיפור האסדרה בישראל לרמה הממוצעת במדינות החברות ב–OECD ,יעלה את התוצר לנפש ב־3.75% בתוך 5 שנים וב־5.75% בתוך עשור (נתון שמוערך ב־75 מיליארד שקלים חדשים בעשור).
תמונה דומה עולה ממדדים בין־לאומיים שונים המצביעים על כך שישראל מצויה מאחור בכל הנוגע לאיכות מערכת האסדרה שלה בהשוואה למדינות המפותחות.
על רקע זה פעל צוות "רגולציה חכמה", שהוקם מתוקף החלטת ממשלה מס' 4398 מיום ט"ו בטבת התשע"ט (23 בדצמבר 2018) שעניינה "רגולציה חכמה - יישום המלצות ארגון ה–OECD ותיקון החלטת ממשלה", לגיבוש תוכנית לאומית בתחום האסדרה להתמודדות עם אתגרי היציאה ממשבר הקורונה.
ביום כ"ו בתמוז התשפ"א (6 ביולי 2021), הגיש הצוות לראש הממשלה, לשר האוצר ולשר המשפטים דוח הכולל את התכנית שגיבש.
תוכנית זו כוללת יצירה של מעטפת חקיקתית לתשתיות ארוכות טווח לקידום מדיניות האסדרה החכמה בישראל, לצד פתרונות קצרי־טווח להקלה באסדרה במקרים המתאימים.
עבודת הצוות מבוססת על סקירה בין־לאומית והתייעצות עם מומחים מרחבי העולם.
הסקירה המשווה שערך הצוות העלתה כי ישראל נמצאת מאחור בהשוואה למדינות המתקדמות בעולם בכל הנוגע לניהול תחום האסדרה.
גישת האסדרה החכמה סחפה בשלושת העשורים האחרונים את מרבית המדינות המתקדמות בעולם שביקשו לנהל בצורה טובה ומושכלת יותר את מדיניות האסדרה שלהן, בדומה לאופן שבו הן למדו בעבר לנהל את מדיניות התקציב.
במקום להתמקד בקידום רפורמות במגזר מפוקח ספציפי, מדיניות אסדרה מציעה מבט רוחבי חוצה מגזרים, יחד עם מנגנונים תשתיתיים לצורך שיפור תהליכי קבלת ההחלטות, מניעת כפל אסדרה וצמצום נטל האסדרה העודף.
זאת, במטרה לקדם אסדרה מבוססת נתונים, יעילה, מדויקת, עקבית, ומידתית יותר.
במסגרת קידום תחום מדיניות האסדרה (Regulatory Policy), אימצו רבות מהמדינות המפותחות בעולם עקרונות מנחים לאסדרה חכמה וחובות שונות הנגזרות מעקרונות אלה, כגון פיתוח מתודולוגיה כלל־ממשלתית להערכת השפעות האסדרה (Regulatory Impact Assessment - RIA), לצד הקמת רשות בקרה מרכזית על האסדרה (Regulatory Oversight Body - ROB).
תפיסה זו מבוססת על ההבנה, שלמרות המאפיינים הייחודיים של אסדרה מסוימת, שמוחלת על מגזר או ענף מסוים במשק, האסדרה כולה מתאפיינת בכך שהיא מבוצעת באמצעות אותם כלים של קביעת כללים, פיקוח ואכיפה, כדי לתמוך בפעילות כלכלית או חברתית רצויה, תוך שמירה על אינטרס ציבורי מוגן.
משכך, לכל האסדרה מכנה משותף רחב שמחייב הבניה סדורה של תהליכי קבלת החלטות מושכלים ואחידים.
במדינת ישראל, אבני הדרך הראשונות של האסדרה החכמה אומצו בשנת 2014 - בשלב מאוחר בהשוואה למדינות המפותחות - במסגרת החלטת ממשלה מספר 2118 מיום כ"ח בתשרי התשע"ה (22 באוקטובר 2014).
הצעדים שקודמו במסגרת החלטה זו, וכן בהחלטה 4398 הנזכרת לעיל משנת 2018, נועדו להתחיל לטפל בצורה שורשית בבעיות היסוד של מערכת האסדרה בישראל.
ביום כ"ג באב התשפ"א (1 באוגוסט 2021), אימצה הממשלה את דוח צוות רגולציה חכמה, בהחלטה מספר 218 שעניינה "תוכנית לאומית לשיפור הרגולציה ותיקון החלטות ממשלה".
החוק המוצע בפרק זה, מבוסס על המלצות הצוות שנועדו לטפל בפערים אלה, בשל חשיבותה של אסדרה איכותית למשק ולחברה.
החוק אושר בכנסת ה-24 כחלק מ"חוק ההסדרים" לשנות התקציב 2021 ו-2022. מרבית סעיפי החוק ייכנסו לתוקף ב-1 בינואר 2022. לאחדים מסעיפי החוק נקבע מועד תחילה מאוחר יותר, כדי לאפשר היערכות נאותה למימושם.
החוק קובע עקרונות יסוד לאסדרה איכותית, מקים רשות לאומית לאסדרה ('רשות האסדרה'), מגדיר תהליכי בקרה והיוועצות עם הרשות וגם כללים מתודולוגיים להתנהלות המאסדרים.
סעיף 2 לחוק מגדיר עקרונות יסוד שלאורם על המאסדרים לפעול במסגרת תפקידם.
הסעיף קובע שאסדרה מיטבית היא אסדרה המבוססת על עקרונות אלה:
(1) קביעת האסדרה נדרשת לשם הגשמת אינטרס מוגן (זכות יסוד או אינטרס ציבורי) או לשם ביצוע תפקיד המאסדר לפי דין, תוך שקילת חלופות לכך;
(2) האסדרה נקבעת במטרה להביא למרב התועלת לחברה ולמשק, תוך שקילת האינטרס המוגן וההשפעות הכלכליות, החברתיות והסביבתיות הנובעות מקביעה או מאי-קביעה של האסדרה ועלות הציות לאסדרה, וככלל, על בסיס ניהול סיכונים;
(3) תהליך גיבוש האסדרה וקביעתה מתבססים במידה מספקת על נתונים הנוגעים לעניין, ונעשים בהתאם לעקרון השקיפות ותוך שיתוף הציבור במידה הנדרשת בנסיבות העניין;
(4) האסדרה נקבעת, ככלל, על בסיס כללים ואמות מידה מקצועיים שגובשו בארגונים בין-לאומיים, המיושמים במדינות מפותחות עם שווקים משמעותיים, או כללים ואמות מידה מקצועיים החלים במספר ניכר של מדינות כאמור, אלא אם כן מתקיימות נסיבות המצדיקות אחרת;
(5) האסדרה נקבעת, במידת האפשר, בהתחשב בסוגי הגורמים שהיא חלה עליהם ומאפייניהם, ובכלל זה גודלם, היקף פעילותם או מידת הסיכון הכרוכה באותה פעילות, ובפרט תוך התחשבות במאפייניהם של עסקים קטנים ובינוניים;
(6) האסדרה ברורה ונגישה לציבור הנוגע לעניין, במידת האפשר, ונקבעת כך שהקשר של המאסדרים עם הגורמים שחלה עליהם האסדרה יוכל להתבצע, ככל האפשר, באמצעים דיגיטליים;
(7) האסדרה נקבעת, במידת האפשר, באופן שמקדם תיאום, שיתוף פעולה והעברת מידע שמותר להעבירו על פי כל דין בין מאסדרים, באופן שמצמצם את הנטל הבירוקרטי ותוך התחשבות באסדרה הנוגעת לעניין;
(8) האסדרה נקבעת, במידת האפשר, באופן שיש בו כדי לקדם את התחרות הענפית ולהביא להפחתת יוקר המחיה;
(9) האסדרה נקבעת, במידת האפשר, תוך התחשבות בזכויות ובאינטרסים ציבוריים המושפעים במישרין מהאסדרה או מהעדרה.
החוק קובע את הקמתה של רשות האסדרה, שתפקידיה:
(1) לייעץ לממשלה בענייני מדיניות אסדרה, ובכלל זה בעניינים הנוגעים לעיצוב מערך האסדרה ופיתוחו, עריכת מחקרים ופיתוח שיטת העבודה של הממשלה בעניינים אלה;
(2) לתת ייעוץ שוטף למאסדרים, ללוות ולהדריך מאסדרים וכן תקיים הכשרות, והכול בעניין תהליכי קביעת אסדרה או טיוב אסדרה קיימת ובעניין יישום אסדרה כאמור;
(3) לקדם תהליכי תכנון בתחום האסדרה, לסייע בהנגשת אסדרה לציבור, לקדם תיאום ושיתוף פעולה בין מאסדרים ולסייע ביישוב מחלוקות בין מאסדרים;
(4) לייעץ למאסדרים לעניין האיכות של תהליכי הערכת השפעות אסדרה שביצעו, לאחר שביצעה בקרה;
(5) לבצע בחינה, מדידה והערכה של אסדרה קיימת שקבעו מאסדרים, ולהעביר את ממצאי הבחינה לרבות המלצות עקרוניות בעניינה.
סעיף 19 לחוק קובע כי "מאסדר המציע או קובע אסדרה יעשה כן, נוסף על קידום האינטרס המוגן שעל ביצועו הוא מופקד או מטרות תפקידיו לפי דין, גם לאור העקרונות המנויים בסעיף 2."
כאשר האסדרה מחייבת קבלת אישור מראש מהמאסדר, תהליך קבלת האישור יבוצע, ככל האפשר באמצעים דיגיטליים.
יוקם מאגר אסדרה אחוד, שבו יפורסמו הוראות האסדרה של כל המאסדרים.
קבע שהמאגר יחל לפעול ב-1 ביוני 2022, אך הסמיך את ראש הממשלה לדחות מועד זה בשתי תקופות נוספות שלא יעלו על שישה חודשים כל אחת.
ראש הממשלה, נפתלי בנט, ניצל סמכותו זו, ודחה את הקמת המאגר בחצי שנה, ל-1 בדצמבר 2022.
הממשלה תקבע בהחלטתה, מזמן לזמן, למאסדרים, כולם או חלקם, יעדים לטיוב של אסדרה קיימת ולצמצום נטל האסדרה העודף.
רשות האסדרה תקבע תוכנית המפרטת את תחומי האסדרה הקיימת שבכוונתה לבחון.
כאשר מצאה הרשות, לאחר בחינת אסדרה בתחום מסוים, כי נדרש טיוב של האסדרה באותו תחום, תעביר למאסדר הנוגע לעניין את ממצאי הבחינה, לרבות המלצות עקרוניות בעניינה של האסדרה, ואת התשתית העובדתית שבבסיס ממצאים אלה.
הליכי בקרה והיוועצות עם רשות האסדרה
מאסדר המבקש להציע או לקבוע אסדרה, שנדרש לשם קביעתה, לפי החלטות הממשלה, ביצוע תהליך הערכת השפעות אסדרה, יפנה לרשות, בכתב, לשם התייעצות עימה בעניין התהליך האמור שביצע, בצירוף הדוח שערך לגבי התהליך, והרשות תיתן חוות דעת על תהליך זה.
אחדות מהוראות החוק לא יחולו על אסדרה מהסוגים הבאים:
{1} הוראה בעניין פיקוח על מחירים;
{2} הוראה בעניין קביעת תעריפים ועלויות מוכרות;
{3} הוראה בעניין קביעה של היטלים, אגרות או תמלוגים;
{5} הוראה בעניין הקצאה של זכות בהליך תחרותי;
{6} תוכנית שהיא אחת מאלה:
(א) תוכנית כהגדרתה בחוק התכנון והבנייה, התשכ"ה–1965;
(ב) תוכנית מועדפת לדיור כהגדרתה בחוק לקידום הבנייה במתחמים מועדפים לדיור (הוראת שעה), התשע"ד–;2014
(ג) תוכנית עבודה כהגדרתה בסעיף 25 לחוק משק הגז הטבעי, התשס"ב–2002;
(ד) תוכנית למפעל ניקוז כמשמעותה לפי חוק הניקוז וההגנה מפני שיטפונות, התשי"ח–1957;
(ה) תוכנית למפעל מים לפי פרק שלישי לחוק המים, התשי"ט–1959. הרקע לחקיקת חוק עקרונות האסדרה, בראי גישת מדיניות הרגולציה; הוראותיו של החוק והסבר אודותיהן; ודילמות משפטיות שליוו את חקיקתו תוארו במאמר מקיף שפורסם על ידי שני משפטנים ממשרד המשפטים שליוו את עבודת המטה ואת חקיקת החוק.
[העמידה] את ישראל בשורה אחת עם המדינות המובילות בתחום מדיניות האסדרה".
החוק לפעילות חברות טכנולוגיית מידע זרות ברוסיה הוא כינויו של חוק פדרלי ברוסיה מ-1 ביולי 2021 מספר 236-FZ "על פעילותם של אנשים זרים ברשת האינטרנט בשטח הפדרציה הרוסית".
מטרת החוק היא לחייב בעלי משאבי טכנולוגיית מידע זרים עם קהל משתמשים רוסי גדול לפתוח נציגויות רשמיות בפדרציה הרוסית.
משרדי הנציגות ברוסיה יצטרכו גם ליצור שרתים מארחים, הפעלת מערכות פרסום והפצת מידע באינטרנט, מכיוון שהם גם צוברים נתונים אישיים של אזרחי הפדרציה הרוסית.
החוק נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2022.
בעת ההצבעה על החוק תמכו בו כל חברי רוסיה המאוחדת ב ולכן זכה ל-332 קולות בעד, בעוד 35 בלבד הצביעו בעד ועוד 4 נמנעו.
רשימת הגופים הזרים הכפופים להוראות החוק כוללת את החברות הבאות:
חברה שירותי אינטרנט תאריך הרישום סימוכין Google LLC Google, YouTube, Google Chat, Gmail, Google Accounts 22 בנובמבר 2021 אפל iCloud, App Store, Apple Music 22 בנובמבר 2021 מטא פלטפורמות פייסבוק, אינסטגרם, וואטסאפ 22 בנובמבר 2021 Twitter Inc.
טוויטר 22 בנובמבר 2021 TikTok Pte.
דיסקורד 22 בנובמבר 2021 Pinterest Inc.
בגין הפרת החוק, חברות טכנולוגיות מידע שיסרבו לפתוח סניף או נציגות רשמית ברוסיה עומדות בפני איסור פרסום, הגבלה על קבלת תשלומים בשטח הפדרציה הרוסית, איסור על הופעה בתוצאות חיפוש, איסור על איסוף והעברת נתונים אישיים מחוץ למדינה וחסימה מפני פעילות פיזית או אינטרנטית ברוסיה.
חוק עליון הוא גישה לפיה אין לאכוף חוק אלא אם כן הוא תואם עקרונות אוניברסליים מסוימים של הגינות, מוסר וצדק.
חוק עליון עשוי לשמש קריטריון משפטי מעשי לשלילת החלטות פוליטית או כלכלית של ממשלה, למרות שפועלת בהתאם לדין, כאשר היא מבצעת חוקים לא הוגנים או לא צודקים.
הרעיון של חוק עליון מעבר לחוק הרגעי של המדינה הוכנס לראשונה לאירופה הפוסט-רומית על ידי משפטני המשפט הקנוני הקתולי .
"משפט עליון" יכול להתפרש בהקשר זה כחוק האלוהי או הטבעי או ערכי משפט בסיסיים שנקבעו במשפט הבינלאומי.
בתפקיד זה יש לו את הערך המשפטי השווה עבור תחומי השיפוט של המשפט המקובל והקונטיננטלי, בניגוד למשפט הטבעי המזוהה במידה רבה עם המשפט המקובל.
לפני מלחמת האזרחים האמריקאית, נשללו מאפרו-אמריקאים באופן חוקי שוויון זכויות וחירויות בהתאם לקודים תקפים רשמית הקובעים את היחסים בין אדון לעבד.
למרות שקודים אלה היו מתאימים באופן מלא ליישום בפרקטיקה המשפטית, אכיפתם על ידי ממשלת ארצות הברית הפרה דה פקטו את זכויות האדם הבסיסיות של חלק ניכר מהאוכלוסייה.
ויליאם סיוארד הכריז שעבדות אסורה על פי "חוק עליון".
יישום חוק עליון תלוי בעמדתה של ההנהגה הפוליטית במדינה כלפי עקרון שלטון החוק.
במדינות מסוימות טוענים מנהיגים פוליטיים ששלטון החוק הוא מושג פרוצדורלי בלבד.
לפיכך, הם טוענים שכל ממשלה יכולה לשלול מנתיניה את חירויותיהם הבסיסיות או לפגוע באינטרסים החיוניים שלהם כל עוד הדבר נעשה בדרך של מנגנון משפטי המיושם כהלכה.
לדוגמה, במשפטי נירנברג, בניסיון להצדיק את הפשעים שלהם נגד האוכלוסייה היהודית והצוענית באירופה במהלך מלחמת העולם השנייה, כמה ממנהיגי גרמניה הנאצית לשעבר טענו שהם לא הפרו אף אחד מהחוקים הגרמניים כאשר היטלר היה בשלטון.
רק על ידי הפעלת הכלל של "חוק עליון" התגברו התובעים של בעלות הברית על הגנות כאלה.
במדינות אחרות, לעומת זאת, מנהיגים פוליטיים טוענים כי יש לשמור על כל החוקים רק אם הם עומדים בקנה אחד עם העקרונות האוניברסליים של מוסר, הגינות וצדק.
מנהיגים אלה טוענים כי כתולדה הכרחית לאקסיומה ש"אף אחד אינו מעל החוק", שלטון החוק מחייב את הממשלה להתייחס לכל האנשים באופן שווה על פי החוק.
עם זאת, הזכות המוצהרת ליחס שווה יכולה להתבטל באופן מיידי בכל פעם שהממשלה שוללת רמה מספקת של כבוד ואוטונומיה ממעמד מסוים של פרטים או מאנשים בכלל.
לכן, העקרונות הבלתי כתובים והאוניברסליים המובנים מאליהם של שוויון, אוטונומיה וכבוד אמורים לגבור על חוקים כתובים קונבנציונליים שנחקקו על ידי הפרלמנט.
אלה עקרונות המכונים לעיתים קרובות "חוק טבעי".
הם גם מהווים את הבסיס ל"חוק עליון".
דוקטרינת Rechtsstaat (מדינה משפטית, מדינת זכות, מדינה חוקתית, ממשל חוקתי) הוצגה לראשונה על ידי הפילוסוף הגרמני עמנואל קאנט לאחר אימוץ החוקות של ארצות הברית וצרפת בסוף המאה ה-18. גישתו של קאנט מבוססת על עליונות החוקה הכתובה של המדינה שנוצרה תוך שימוש בעקרונות של "חוק העליון".
עליונות זו פירושה יצירת ערבויות ליישום הרעיון המרכזי שלו: חיים שלווים לצמיתות כתנאי בסיסי לאושרם ולשגשוגם של האזרחים.
קאנט ביסס את משנתו באופן בלעדי על הרעיון של חוקתיות וממשל חוקתי.
מערכת המשפט הרוסית, שנולדה במאה ה-19 כתוצאה מהשינויים של הרפורמה המשפטית של הקיסר אלכסנדר השני, התבססה בעיקר על מסורת המשפט הגרמנית.
רוסיה אימצה את דוקטרינת Rechtsstaat, "מדינה משפטית".
תפיסת המדינה המשפטית הרוסית מאמצת את החוקה הכתובה כחוק העליון של המדינה.
זהו עיקרון בסיסי אך לא מוגדר המופיע בהוראה הדיספוזיטיבית הראשונה של החוקה הפוסט-קומוניסטית של רוסיה: "הפדרציה הרוסית מהווה מדינה משפטית פדרטיבית דמוקרטית עם צורת ממשל רפובליקנית".
חוק עשר השנים היה עיקרון מדיניות ביטחונית שהונהג על ידי ממשלת בריטניה ב-1919, לאחר סיום מלחמת העולם הראשונה.
עיקרון זה קבע כי הממלכה המאוחדת תתכנן את תקציב הביטחון שלה מתוך הנחה שלא תהיה מלחמה משמעותית בעשר השנים הקרובות.
חוק זה השפיע על תכנון וביצוע תקציבי הביטחון והכנת הכוחות המזוינים של בריטניה לאורך התקופה שבין שתי מלחמות העולם.
לאחר ההרס והקורבנות העצומים של מלחמת העולם הראשונה, חיפשה בריטניה דרכים להפחית את הוצאות הביטחון שלה ולהתמקד בשיקום כלכלי וחברתי.
השלטון הפוליטי בבריטניה, שהיה תחת הנהגתו של ראש הממשלה דייוויד לויד ג'ורג', ביקש להימנע מסכסוכים צבאיים נוספים ולהשקיע בשיקום הכלכלה והחברה.
על רקע זה, נולד הרעיון של חוק עשר השנים.
הנחה בסיסית: בריטניה תתכנן את תקציב הביטחון שלה מתוך הנחה שלא תהיה מלחמה משמעותית בעשור הקרוב.
קיצוצים בתקציב הביטחון: על פי החוק, תקציב הביטחון קוצץ באופן משמעותי, וההשקעה בכוחות המזוינים הוקטנה.
הגבלות על פיתוח נשק ותחמושת: הוגבלו תוכניות לפיתוח והצטיידות בנשק מתקדם ובתחמושת.
התמקדות בהגנה ולא בהתקפה: המדיניות התמקדחה בחיזוק ההגנה הפנימית ולא בתכנון פעולות התקפיות מחוץ לגבולות המדינה.
ירידה בכוח הצבאי: הקיצוצים הביאו לירידה במספר החיילים, באיכות האימונים ובהצטיידות הכוחות המזוינים.
הזנחת הטכנולוגיה הצבאית: ההשקעה המוגבלת בפיתוח טכנולוגיות צבאיות חדשות גרמה לפיגור טכנולוגי ביחס למדינות אחרות, שהחלו להתחמש ולהתכונן למלחמה אפשרית.
תפיסה של ביטחון כוזב: המדיניות יצרה תחושה של ביטחון כוזב, כשבריטניה האמינה שלא תעמוד בפני איום צבאי משמעותי בעשור הקרוב.
החוק ספג ביקורת מצד גורמים שונים, שראו בו מהלך מסוכן העלול להעמיד את בריטניה בפני איום צבאי לא מוכנה.
עם עליית המתחים הבינלאומיים בשנות ה-30, ובמיוחד לאחר עליית המפלגה הנאצית לשלטון בגרמניה בשנת 1933, החלה ממשלת בריטניה להבין את הצורך בהיערכות מחודשת.
בשנות ה-30 המאוחרות, החלה בריטניה להגדיל שוב את תקציב הביטחון ולהשקיע בהכנות למלחמה אפשרית, אך רבים טענו כי המאמצים הללו היו מאוחרים מדי.
חוק עשר השנים היה מדיניות ביטחונית שנועדה להבטיח את השיקום הכלכלי והחברתי של בריטניה לאחר מלחמת העולם הראשונה, אך הוא הביא לקיצוצים משמעותיים בכוח הצבאי ובהכנות למלחמה.
המדיניות שיצרה תחושת ביטחון כוזב, ובסופו של דבר, הובילה לכך שבריטניה מצאה עצמה בלתי מוכנה להתמודד עם האיומים שצצו בשנות ה-30 וה-40.
לאחר תקופת תקופות החוק הופעלה תוכנית התחמשות מחודשת של בריטניה.
חוק עקירת האינדיאנים נחתם ב-28 במאי 1830 על ידי נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון.
החוק, כפי שתיאר אותו הקונגרס, סיפק "החלפת אדמות עם האינדיאנים המתגוררים בכל אחת מהמדינות או הטריטוריות, והסרתם ממזרח לנהר המיסיסיפי".
במהלך כהונתו של ג'קסון כנשיא (1829–1837) ושל יורשו, מרטין ואן ביורן (1837–1841), לפחות כ-60,000 אינדיאנים מ-18 שבטים נאלצו לעבור מערבה לנהר המיסיסיפי שם הוקצו להם אדמות חדשות.
השבטים הדרומיים הועברו בעיקר לטריטוריה האינדיאנית (אוקלהומה), והשבטים הצפוניים הועברו תחילה לקנזס.
ארצות הברית ממזרח לנהר המיסיסיפי ומדרום לאגמים הגדולים התרוקנה מאוכלוסייתה האינדיאנית, למעט כמה יוצאים מן הכלל.
המעבר מערבה של השבטים האינדיאנים התאפיין במספר רב של מקרי מוות בגלל הקשיים שבמסע.
הקונגרס של ארצות הברית אישר את החוק ברוב דחוק בבית הנבחרים.
הוא נתמך על ידי הנשיא ג'קסון והמפלגה הדמוקרטית, מתיישבים לבנים מהדרום ומספר מדינות, במיוחד ג'ורג'יה.
השבטים המקומיים והמפלגה הוויגית התנגדו להצעת החוק, כמו גם קבוצות נוספות בחברה האמריקאית הלבנה (למשל, כמה מיסיונרים וכמרים נוצריים).
מאמצים משפטיים לאפשר לשבטים אינדיאנים להישאר על אדמתם במזרח ארצות הברית נכשלו.
המפורסם ביותר הוא של שבט הצ'ירוקי (למעט קבוצת הסכמים) אתגרו את גירושם, אך לא הצליחו בבתי המשפט, וגורשו בכוח על ידי ממשלת ארצות הברית במסע עקוב מדם למערב שנודע מאוחר יותר כ"שביל הדמעות".
החוק, עם כל הכרוך בו, נתפס כצעד כואב בהיסטוריה האמריקאית, כשם שהוא מציין את ההתנגשויות הקשות וההשלכות הרבות על תרבויות אינדיאניות.
מאז המאה ה-21, חוקרים מצביעים על החוק והגירושים שבאו אחריו כדוגמה ראשונה לטיהור אתני או ג'נוסייד ממלכתי או קולוניאליזם של מתיישבים, וחלקם רואים בו את כל השלושה.
הטמעה תרבותית אירופית בעולם החדש
קולוניסטים אירופאים רבים ראו בילידי אמריקה כברברים.
עם זאת, היחסים בין האירופים והילידים היו מגוונים, במיוחד בין הקולוניות הצרפתיות והבריטיות.
"צרפת החדשה", שהוקמה באזור האגמים הגדולים, בדרך כלל חיפשה קשר שיתופי עם השבטים הילידיים, כולל קיומן של מסורות מסוימות כמו נישואי "à la façon du pays" (בדרך המקומית), במיוחד של סוחרי הפרווה (ה"קורור דה בואה" – ) עם נשים אינדיאניות.
אלו מילאו חלק חשוב מהקשרים השיתופיים שהצרפתים פיתחו עם השבטים הילידיים בצפון אמריקה.
הקשרים האלה לא היו רק על בסיס אינטרסים אישיים של סוחרי פרווה, אלא גם כחלק ממדיניות של ממשלת צרפת לחזק את הבריתות עם השבטים הילידיים ולתמוך במסחר.
נישואין כאלו אפשרו לסוחרי הפרווה להקים קשרים משפחתיים עם השבטים, דבר שסייע להם להשיג אמון ולגשר על הפערים התרבותיים והחברתיים, ובסופו של דבר להקל על עסקי הסחר, במיוחד בסחר בפרוות.
מיסיונרים רבים לימדו את השבטים איך להשתמש בכלי ברזל, לבנות בתים בסגנון אירופי ולשפר טכניקות חקלאיות.
לימודים אלה נפוצו גם על ידי הווינדוט (Wyandot), ששמרו על ידידות של ארוכת שנים עם הקנדים הצרפתים, והעבירו אותם לשבטים אחרים כשהם עברו לאזור עמק מאומי (Maumee Valley).
במהלך המאה ה-17 וה-18, במהלך מלחמות צרפתים עם האירוקוי ובמלחמת הצרפתים והאינדיאנים, רוב השבטים החזקים ביותר נטו לתמוך בצרפתים, אם כי שבטים אחרים כמו האירוקוי תמכו בבריטים מסיבות אסטרטגיות שונות.
הצרפתים גם נהגו להקים מבצרים ותחנות מסחר בתוך כפרים אינדיאניים, כמו מצודת מיאמי (Fort Miami) באינדיאנה בתוך כפר המיאמי של קקיונגה , למטרות כלכליות וצבאיות אסטרטגיות.
עם זאת, האמונה בעליונות תרבותית וגזעית של האירופים הייתה נפוצה בקרב פקידים דיפלומטיים קולוניאליים ואנשי דת בתקופה זו.
במהלך ההיסטוריה הקולוניאלית של ארצות הברית, רבים מהמתיישבים חשו שתרבותם נעלה על זו של האינדיאנים, בשל האידאות שלהם כמו בעלות פרטית כמערכת לניהול קרקעות וכן בזכות פרקטיקות הדתיות הנוצריות.
המתיישבים פעלו ליישם הטמעה תרבותית, ושבטים כמו הצ'ירוקי אולצו לאמץ היבטים של התרבות הלבנה.
הטמעה זו הוצעה לראשונה על ידי ג'ורג' וושינגטון והייתה בתהליך מתמשך כבר בתחילת המאה ה-19 בין הצ'ירוקי והצ'וקטאו.
עמים ילידים עודדו לאמץ מנהגים אירופיים.
תחילה, הם נאלצו להתנצר ולנטוש את פרקטיקות הדת המסורתיות.
הם גם נדרשו ללמוד לדבר ולקרוא אנגלית, אם כי הייתה עניין ביצירת מערכת כתיבה והדפסה לשפות ילידיות מסוימות, במיוחד צ'ירוקי, כפי שמדגימה מערכת הסימנים של סקוויה () עבור הצ'ירוקי.
האמריקאים הילידים גם היו צריכים לאמץ את הערכים של המתיישבים, כמו נישואים מונוגמיים ואי־קיום יחסי מין מחוץ לנישואין.
לבסוף, הם נאלצו לקבל את הרעיון של בעלות פרטית על קרקע ורכוש (כולל, במקרים מסוימים, עבדים אפריקאים).
רבים אימצו את הפרקטיקות הללו, או חלקן, ובמיוחד השבטים צ'רוקי, צ'יקאסו, צ'וקטוו מאסקוגי, אשר כונו "חמשת השבטים המתורבתים".
למרות אימוץ ערכים תרבותיים לבנים על ידי רבים מהשבטים האינדיאנים, ממשלת ארצות הברית החלה במאמץ שיטתי להוציא את הילידים מדרום-מזרח ארצות הברית.
האומות הצ'יקאסו, הצ'וקטאו, מוסקוגי-קריק, סמינול וצ'ירוקי היו אומות אוטונומיות בדרום-מזרח ארצות הברית.
הנשיא אנדרו ג'קסון ביקש לחדש מדיניות פוליטית וצבאית להוציא את הילידים מהאדמות הללו, ועבד על חקיקת חוק להעברת האינדיאנים.
בנאום מצב האומה הראשון שלו ב-1829, הנשיא ג'קסון קרא לגירוש האינדיאנים.
חוק עיקרת האינדיאנים, שנועד לספח את אדמות הילידים ולחלקן בין מדינות הדרום, במיוחד ג'ורג'יה.
החוק עבר בשנת 1830, אם כי שיחות בנוגע לחקיקתו החלו בין ג'ורג'יה והממשל הפדרלי כבר בשנת 1802. הממשלה הפדרלית הבטיחה לג'ורג'יה שהיא תיקח את זכויות האינדיאנים על האדמות שבתוך גבולות ג'ורג'יה, באמצעות רכישתם "ברגע שהרכישה תוכל להתבצע בתנאים סבירים".
עם הזמן, מדינות הדרום החלו להאיץ בממשלה לבצע גירוש, בטענה שההסכם בין ג'ורג'יה והממשלה הפדרלית אינו בתוקף, ושמדינות הדרום יכולות להעביר בעצמן חוקים המנשלים את זכויות הבעלות של האינדיאנים מאדמותיהם.
בתגובה, הממשלה הפדרלית חוקקה את חוק עקירת האינדיאנים ב-28 במאי 1830, בו הסכים הנשיא ג'קסון לחלק את שטח ארצות הברית ממערב לנהר המיסיסיפי לאזורים עבור השבטים, על מנת להחליף את האדמות מהן הוצאו.
בתיק "ג'ונסון נגד מקינטוש" בשנת 1823, פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית פסק דין כי האינדיאנים יכולים להתגורר ולשלוט באדמות בתוך ארצות הברית, אך לא יכולים להחזיק בבעלות עליהן.
ג'קסון ראה בארצות הברית כאיחוד פדרטיבי של מדינות עצמאיות במיוחד, כפי שהיה נהוג לפני מלחמת האזרחים האמריקאית.
הוא התנגד למדיניותו של וושינגטון לכרות הסכמים עם שבטים אינדיאנים, כאילו היו אומות ריבוניות זרות.
כך, יצירת סמכויות אינדיאניות הייתה עבירה על ריבונות המדינות לפי חלק 3 בפרק 4 לחוקת ארצות הברית.
כפי שראה זאת ג'קסון, או שהאינדיאנים הם אומות ריבוניות (מה שמפר את החוקה) או שהם נתונים לחוקי המדינות הקיימות באיחוד.
ג'קסון עודד את האינדיאנים להיטמע ולציית לחוקי המדינות.
יתר על כן, הוא האמין שהוא יכול לאפשר שלטון עצמי לילידים רק בשטחים פדרליים, מה שהצריך יישוב מחדש על אדמות פדרליות מערבית לנהר המיסיסיפי.
חוק העקירה היה במחלוקת עזה.
רבים מאזרחי ארצות הברית תמכו באישורו, אך הוא עורר גם התנגדות משמעותית.
בין המתנגדים הבולטים נמנו שליחים נוצרים, ובראשם מארגן המיסיונרים ג'רמיה אברטס.
גם בקונגרס נשמעה התנגדות חריפה, במיוחד מצד הסנאטור תיאודור פרלינגהויזן מדלאוור, הסנאטור הנרי קליי מקנטקי, וחבר הקונגרס דייוויד קרוקט מטנסי.
קליי אף ניהל קמפיין נרחב נגד החוק במסגרת המפלגה הלאומית הרפובליקנית בבחירות לנשיאות של 1832. לאחר דיון ממושך וסוער, החוק עבר ברוב דחוק.
עם זאת, בדרום – ובעיקר בג'ורג'יה, המדינה הגדולה ביותר באותה תקופה – זכה החוק לתמיכה רחבה.
ג'ורג'יה, שהייתה מעורבת במחלוקות טריטוריאליות עם שבט הצ'ירוקי מאז 1802, ראתה בו אמצעי לפתרון המשבר.
הנשיא אנדרו ג'קסון קיווה שהחוק יסייע ליישב את המשבר באזור.
מעבר לחמשת השבטים המתורבתים, גם שבטים נוספים, ובהם הווינדוט, הקיקאפוא, הפוטוואטומי, השווני והלנאפ, הושפעו מהחקיקה.
ג'קסון ראה את דחיקת האומות הילידיות כבלתי נמנעת, כשהוא מציין את התפשטות אורח החיים האירופי ואת הצטמצמותן של קהילות ילידיות בצפון-מזרח ארצות הברית.
הוא אף האשים את מבקריו מהצפון בצביעות, בהתחשב בהיסטוריה שלהם בהתמודדות עם העמים הילידיים.
איזה אדם טוב היה מעדיף מדינה מכוסה ביערות ונשלטת על ידי כמה אלפי ברברים על פני הרפובליקה הרחבה שלנו, מעוטרת בערים, עיירות וחקלאות משגשגת, מקושטת בכל השיפורים שהאומנות יכולה להמציא או שהתעשייה יכולה לבצע, מאוכלסת ביותר מ-12,000,000 אנשים מאושרים, ומלאה בכל הברכות של חירות, תרבות ודת?"
למעלה מ-40 שבטים הועברו בכוח לאזור שכונה "הטריטוריה האינדיאנית" (Indian Territory), שטח שהיום נמצא ברובו במדינת אוקלהומה.
בין השנים 1830 ל-1840, צבא ארצות הברית גירש בכוח והעביר מאדמותיהם בין 70–100 אלף ילידים שחיו ממזרח לנהר המיסיסיפי.
אלפים נוספים נטבחו לפני שאולצו לפנות את אדמותיהם, ומספר בלתי ידוע מהם נספו בדרכים ממחלות, רעב ותנאי מזג אוויר קשים.
אחת הפרשות הבולטות המשקפות את הסתירה שבין תפיסת ה"דמוקרטיה" של ג'קסון לבין הפגיעה בזכויות היסוד של הילידים היא פרשת בני שבט הצ'ירוקי ומדינת ג'ורג'יה.
במהלך השנתיים שאחרי כן, התפנו מאדמותיהם, מ"רצון", שלושה מתוך חמשת השבטים הדרומיים: הצ'וקטאו, הצ'יקאסאו והקריק.
הם חתמו עם הממשל הפדרלי על חוזים חדשים, שאמורים היו להבטיח את התיישבותם מחדש במערב, מעבר לנהר המיסיסיפי, במקום שלא הוגדר באופן ספציפי.
שבטי הצ'ירוקי והסמינול סירבו להתפנות.
בין השנים 1835–1842, נסוגו אנשי שבט הסמינול לאזור הביצות של פלורידה, תוך לחימה בלתי פוסקת ונואשת נגד צבא ארצות הברית, שהייתה לו עדיפות ברורה על פניהם בכמות ובכוח, עד שלבסוף מצאו עצמם בשטחים שהממשל ייעד אותם לאינדיאנים ממילא.
הצ'ירוקי היו העיקשים ביותר באחיזתם באדמותיהם, והשליכו את יהבם על בית המשפט העליון של ארצות הברית.
בפסיקה שלאחר תביעתם הראשונה (1831) סירב בית המשפט, בראשות ג'ון מרשל, לשנות את החלטת מדינת ג'ורג'יה; אבל שנה אחרי כן שינה השופט העליון את פסיקתו שלו, כאשר הכריז, כי חוקי ג'ורג'יה אינם חלים על הצ'ירוקי וכי חוקת ארצות הברית מגינה על החוזה שנחתם אתם.
מרשל, תומך נלהב בפדרליזם, רצה להדגיש, במקרה זה, את עליונות החוקה הפדרלית.
ואולם הנשיא ג'קסון סירב ליישם את הפסיקה החדשה, בתואנה שאותה חוקה עצמה מחייבת אותו להימנע מפגיעה בזכויות מדינה כלשהי החברה בברית.
מספרים כי הוא אמר אז: "ג'ון מרשל פסק את פסיקתו, הבה נראה אותו אוכף אותה כעת".
למרות ההוראות לנהוג באינדיאנים באופן נאות, התנהל הפינוי ביד קשה: מעצר אלים של משפחות על נשיהן וטפן, ציד אדם, השמדה באש של כפרים שלמים, ביזה, הרג בעלי חיים, הרס רכוש וכיוצא באלה.
באוקטובר 1838, לאחר חצי שנה של שהות במחנות מעצר שונים, יצאה לדרכה שיירה ארוכה של כ־18 אלף בני צ'ירוקי שגורשו מאדמותיהם, כאשר הם מותירים אחריהם את כל רכושם.
הם נעו מערבה בדרך שהשתרעה על־פני אלפי קילומטרים, במסלול המכונה "נתיב הדמעות" – לאורך מדינות טנסי, קנטקי, אילינוי ומיזורי.
האספקה הייתה מועטה והבצורת הכתה באזורים שבהם צעדו המוני האינדיאנים תשושים מרעב, מקור וממחלות.
התוצאה הסופית הייתה אסונית, כש-4,000 מבני הצ'ירוקי קיפחו את חייהם לפני המסע ומספר דומה לזה – במהלכו.
על פי ההיסטוריון הנרי ויליאם ברנדס, ג'קסון האמין בכנות כי העברת אוכלוסייה שלו הייתה "מדיניות חכמה והומניות" שתשמור על הילידים האמריקאים מ"הכחדה מוחלטת".
ג'קסון הציג את העקירה כמעשה רחמים פטרנליסטי.
קיטון, תומכי הצעת החוק השתמשו בסיפורים מקראיים כדי להצדיק את ההתיישבות הכפויה של הילידים האמריקאים.
היסטורית במאה ה-21, היסטוריונים הצביעו על החוק וההסרות שנעשו בעקבותיו כדוגמה מוקדמת של טיהור אתני ממלכתי או ג'נוסייד או קולוניאליזם מתיישב, או שלושתם יחד.
חוק פסיקת ריבית והצמדה, תשכ"א-1961 אושר בכנסת הרביעית, והוא בא לתת לרשות שיפוטית שחייבה בעל דין לשלם סכום כסף לבעל דין אחר, סמכות לפסוק גם תשלום ריבית והצמדה למדד על אותו סכום.
עד לחקיקת חוק זה עסק בפסיקת ריבית סעיף 112 לחוק הפרוצדורה האזרחית העות'מאני, אך פסיקת בית המשפט העליון קבעה שסעיף זה מאפשר פסיקת ריבית רק בתביעות על הפרה של התחייבויות חוזיות או מעין־חוזיות, ורק על התקופה שעד מתן פסק הדין.
בנוסף קבעה פסיקה זו כי "אין בארץ הוראה חוקית מפורשת המקנה לשופט באופן כללי, את הסמכות לחייב את הנקבע בתשלום ריבית על סכום פסק הדין." כדי לפתור ביה זו ובעיות נוספות במצב החוקי שהתקיים, קבעו דברי ההסבר להצעת החוק:
כל המעכב בידיו שלא כדין כספי זולתו מן הראוי שיפצנו על כך.
החוק המוצע בא לתת בסיס אחיד ושלם לפסיקת הריבית.
הוא מעניק סמכות זו לכל רשות המוסמכת לפי כל דין לפסוק את התשלום, כגון בתי דין שונים, ממונים ובוררים, ולא רק לבתי המשפט הרגילים; והוא מאפשר פסיקת ריבית על כל חיוב בתשלום, בין שהוא על פי התחייבות חוזית ובין שהוא על פי תביעת נזיקין או באופן אחר.
החוק אושר בכנסת ב-14 ביוני 1961 וביטל את סעיף 112 לחוק הפרוצדורה האזרחית העות'מאני.
בנוסחו הראשון עסק החוק רק בפסיקת ריבית, ובהתאם לכך נקרא "חוק פסיקת ריבית".
מיום חקיקתו תוקן החוק 9 פעמים.
בתיקון מס' 3 משנת 1978, שנחקק לאחר שנים אחדות של אינפלציה בישראל, נוספה לחוק האפשרות לפסיקת הפרשי הצמדה, ובהתאם לכך שונה שם החוק לשמו הנוכחי, "חוק פסיקת ריבית והצמדה".
דברי ההסבר להצעת החוק נימקו זאת:
החוק כיום איננו מסמיך את הרשות השיפוטית לפסוק הפרשי הצמדה על החוב הפסוק.
במציאות הכלכלית הנוכחית, שבה הולך ופוחת ערך הכסף בצורה תלולה, האפשרות לצאת ידי חובת החוק על ידי תשלום החוב בערכו הנומינלי, כשערכו הריאלי שונה לחלוטין מזה שהיה בעת היווצרות עילת התביעה, מהווה פיתוי ועידוד לחייב להשהות את תשלום חובו תקופה ממושכת ככל האפשר.
תיקונים נוספים לחוק עסקו בליטוש כללי חישוב הריבית וההצמדה.
עשרות חוקים מפנים להגדרות ולכללי החישוב שבחוק פסיקת ריבית והצמדה, לשם חישוב סכומים הנקבעים בהם.
כללים אלה מקובלים גם בחוזים רבים ביחס לסכומים הנקבעים בהם.
אתרי אינטרנט אחדים מציעים מחשבון לחישוב סכומים בהתאם להוראות חוק זה.
רשות שיפוטית שפסקה לבעל דין סכום פסוק, הוצאות משפט או שכר טרחת עורך דין, רשאית, לפי שיקול דעתה, לפסוק על הסכום הפסוק, על ההוצאות או על שכר טרחת עורך הדין, כולו או חלקו, ריבית שקלית והפרשי הצמדה למדד המחירים לצרכן (או מדד אחר שקבעה הרשות השיפוטית).
רשות שיפוטית לעניין זה היא "בית משפט, בית דין או רשות אחרת המוסמכת על פי דין לפסוק תשלום לבעל דין, או לקבוע סכום המשתלם לבעל דין, לרבות בורר וכן רשם ההוצאה לפועל כשהוא מוסמך על פי דין לפסוק או לקבוע סכום כסף".
שר האוצר, לאחר התייעצות עם שר המשפטים ועם נגיד בנק ישראל ובאישור ועדת הכספים של הכנסת, קובע בתקנות את השיעורים במונחים שנתיים, את דרך חישובם ואת אופן פרסומם מדי רבעון של כל אלה:
בהתאם לסמכות זו הותקנו תקנות פסיקת ריבית והצמדה (קביעת שיעור הריבית ודרך חישובה), התשס"ג–2003, שהוחלפו ב-1 בינואר 2025 בתקנות פסיקת ריבית והצמדה (קביעת השיעורים במונחים שנתיים של ריבית שקלית, ריבית צמודה ודמי פיגורים, דרך חישובם ואופן פרסומם), התשפ"ה–2024. שיעורי הריבית, הנקבעים מדי רבעון, מתפרסמים בילקוט הפרסומים.
(א) אין לפסוק ריבית לפי חוק זה אם נקבעה בהסכם בין בעלי הדין או בחיקוק הוראה בדבר תשלום ריבית בשל פיגור בתשלום.
(ב) אין לפסוק הפרשי הצמדה או ריבית צמודה והפרשי הצמדה לפי חוק זה –
(1) אם קיים בין בעלי הדין הסכם על הצמדה;
(2) אם קיים בין בעלי הדין הסכם על ריבית פיגורים וההסכם נכרת אחרי יום ה' בכסלו תשל"ד (30 בנובמבר 1973);
(3) אם נקבעה בחיקוק אחת מאלה:
(א) הוראה בדבר תשלום הפרשי הצמדה או סעד אחר, למעט ריבית, מחמת פיגור בתשלום;
(ב) הוראה בדבר שלילת תשלום הפרשי הצמדה, בין שלילה מלאה ובין שלילה חלקית מבחינת השיעור או התקופה.
(ג) לא יתווספו דמי פיגורים לפי חוק זה אם נקבעה בהסכם בין בעלי הדין או בחיקוק הוראה בדבר תשלום דמי פיגורים או תשלום אחר בשל פיגור בתשלום.
הוראות החוק חלות גם על פיצוי שנפסק במשפט פלילי, למשל לפי לחוק העונשין, ולעניין תקופת הריבית רואים את יום הגשת כתב האישום כיום הגשת התביעה.
חוק קאזואיסטי הוא חוק המנוסח כפסוקית תנאי ("כי" או "אם"), ואחריה מגיע המשפט העיקרי ובו נקבע החוק.
המילה קאזואיסטי היא מלשון המילה מקרה, אירוע (casus בלטינית).
החוק נקרא כך משום שהוא מנוסח כמקרה משפטי.
רוב החוקים שנמצאו בחוקים המסופוטמיים הם מטיפוס קאזואיסטי.
עובדה זו הובילה את פרופסור שלום מ' פאול להסיק כי החוק
הקאזואיסטי שבתורה הוא מורשת קדומה שנכנסה לקובצי החוקים ואילו החוקים המנוסחים באופן אפודיקטי הם חידוש ישראלי שנובע מכך שהחוקים נחשבו כציווי האל.
המג'לה, קובץ דינים אזרחיים עות'מאני, שהיה בתוקף בעת שלוט האימפריה העות'מאנית בארץ ישראל ושנים רבות לאחר מכן, הוא דוגמה לחקיקה קאזואיסטית.
חוק העונשין של מדינת ישראל אף הוא חוק קאזואיסטי.
הוא אינו אוסר עשייתן של עבירות, אלא קובע את העונש למבצעיהן (כנרמז בשם הערך).
בחוק למניעת הטרדה מינית, למשל, קובע סעיף 4 "לא יטריד אדם מינית את זולתו ולא יתנכל לו" (ניסוח אפודיקטי), ובסעיף שלאחריו נקבע העונש למי שאינו מציית לאיסור זה: "המטריד מינית אדם כאמור בסעיף 3(א)(3) עד (6), דינו - מאסר שנתיים" (ניסוח קזואיסטי).
הוא גודל הכוח (משיכה או דחייה חשמלית) הפועל בין המטענים, לאורך הקו הישר המחבר ביניהם.
הוא גודל המטען החשמלי הראשון.
הוא גודל המטען החשמלי השני.
הוא המרחק בין שני המטענים.
הוא מספר קבוע, המכונה קבוע קולון, והמקיים: , כאשר הוא קבוע דיאלקטריות הריק; או, באופן שקול, , כאשר הוא קבוע פרמאביליות הריק, ו- מהירות האור בריק.
קבוע קולון מסומן לעיתים גם כ- (האות c מציינת Coulomb), כ- (האות e מציינת electric), או כ-.
אם אחד המטענים חיובי והאחר שלילי, הכוח יגרום למשיכה בין המטענים.
כאשר סימני המטענים זהים, הכוח יגרום לדחייה.
ערכו של קבוע קולון תלוי במערכת היחידות בה עובדים.
יחידת המטען, (הנקראת גם "esu" או "פרנקלין"), מוגדרת כך שגודלו של קבוע קולון יהיה שווה בדיוק ל-1. לכן, .
חוק קולון מתאר מצב אלקטרוסטטי, כלומר מצב בו שני הגופים במנוחה, ונשאר נכון למדי כשמהירותם איטית.
כאשר הגופים נעים זה ביחס לזה, כוחות מגנטיים נוצרים ומשנים את הכוח הפועל.
כאשר התנועה מהירה ביותר, השדה החשמלי עצמו ישתנה, כפי שמתואר בתורת היחסות של איינשטיין.
ברוב המקרים, כוח המשיכה הגרביטציוני קטן בהרבה מהכוח החשמלי וניתן להזניחו.
עם זאת, בגלל שלחלקיקים אלו יש מסה, ההשפעה שלו אינה אפסית ויש להתחשב בה לעיתים.
חוק קנזס נברסקה הוא חוק שנחקק בשנת 1854 בסנאט האמריקני ונחשב כאירוע מעצב בהיסטוריה של ארצות הברית, ובמיוחד בשאלת העבדות בה.
מטרת החוק הייתה להכין ולארגן את הטריטוריות הצפוניות שבשטחי רכישת לואיזיאנה לקראת צירופן כמדינות לאיחוד.
החוק נוסח בידי התומכים במדיניות "ריבונות העם", ובראשם הסנאטור הדמוקרטי סטיבן דאגלס.
החוק אישר ליישב במימון ממשלתי את הטריטוריות נברסקה וקנזס, וקבע שכל טריטוריה שמבקשת להצטרף לאיחוד תוכל לקבוע בבחירות עצמאיות אם תהיה מדינה המתירה עבדות אם לאו.
החוק ביטל למעשה את פשרת מיזורי משנת 1820, שאסרה את התפשטות העבדות מצפון לגבולה הדרומי של מיזורי (קו הרוחב '36°30), והתירה אותה מדרום לו.
חוק קנזס נברסקה העביר את ההחלטה בעניין העבדות לידי תושבי אותה מדינה והוציאה מידי השלטון הפדרלי.
החוק היווה הישג לתומכי העבדות לטווח קצר, אך בפועל הוא החמיר את הקיטוב הפוליטי בארצות הברית בין מדינות הצפון לבין מדינות הדרום בשאלת העבדות.
בעקבות הזעם על החוק קמה באותה שנה המפלגה הרפובליקנית שנשאה על דגלה את ביטול העבדות.
המפלגה נחלקה לפלג מתון עם אנשים כמו אברהם לינקולן שדגלו בביטול הדרגתי של העבדות, לבין הרפובליקנים הרדיקלים שרצו לבטל את העבדות באופן מיידי ומוחלט.
לינקולן ניצח בבחירות של 1860. לאחר שהתברר כי לינקולן ניצח, הבהירו מדינות הדרום שיפרשו מהאיחוד לפני שיכנס לתפקיד.
ב-20 בדצמבר, בתקופה שבין בחירתו של לינקולן לכניסתו לתפקיד, הכריזה קרוליינה הדרומית על פרישתה מארצות הברית ובהמשך הצטרפו מדינות נוספות.
פרישת מדינות הדרום הוביל למלחמת אזרחים שפרצה באפריל 1861. בעקבות ניצחון מדינות הצפון הועבר התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית שביטל את העבדות בארצות הברית.
מיד לאחר אישור החוק החלה נהירה של מתיישבים לאזורים החדשים.
מתנגדי העבדות הגיעו מצפון (בעיקר מאזור ניו אינגלנד), ותומכי העבדות הגיעו מדרום (בעיקר ממיזורי), וזאת כדי להשפיע על תוצאות הבחירות העתידות להתקיים בקנזס.
ב-30 במרץ 1855 נערכו הבחירות האזוריות.
לפי ההערכות המקובלות, "פרחחי הגבול" (תומכי העבדות שמקורם במדינת מיזורי) היטו כנראה את תוצאות ההצבעה וגרמו לניצחון מכריע של מועמדי תומכי העבדות.
תגובתם של מתנגדי העבדות הייתה הקמת בית מחוקקים אלטרנטיבי, "אספת המדינה החופשית" (באותם ימים הופרדו המדינות למדינות חופשיות, שבהן העבדות הייתה אסורה, לבין מדינות עבדות, שרובן היו בדרום ארצות הברית), שהתכנס ב-8 ביוני באותה שנה.
בקנזס החל מרוץ על קולות הבוחרים כשכל צד גייס תומכים לבית המחוקקים שלו כדי שיהווה רוב.
במהלך השנים 1854–1856 נערכו מהומות דמים רבות, מוסדות פדרליים ומשרדי עיתונות הועלו באש, ונהרגו יותר מ-150 אנשים.
האזור כולו כונה "קנזס המדממת" (Bleeding Kansas).
למרות זאת, היסטוריונים רבים כיום מעריכים שמתוך ההרוגים רק כ-50 איבדו את חייהם בעקבות המאבק האידאולוגי, והשאר נהרגו במריבות שיכורים ומסיבות פליליות אישיות.
בין האנשים המפורסמים שהשתתפו במהומות היה ג'ון בראון, מתנגד לעבדות שאף הרג חמישה תומכי עבדות, והפך גיבור בעיניהם של רבים ממתנגדי העבדות שנים אחר כך.
לכבודו גם חובר השיר, "גוויתו של ג'ון בראון", שהפך לשיר מלחמה של כוחות הברית במהלך מלחמת האזרחים.
אברהם לינקולן, שחוק קנזס נברסקה קומם אותו מאוד כמו גם אירועי הדמים בקנזס, החליט, על פי דבריו, לחזור לפוליטיקה כתוצאה מאירועים אלו.
חוק ריילי-ג'ינס הוא חוק תאורטי, המתאר חלקית את התופעה של קרינת גוף שחור.
חוק זה נוסח על ידי הפיזיקאים הבריטיים, ג'ון ויליאם סטראט ריילי וג'יימס ג'ינס , בשלהי המאה ה-19 בניסיונם לגזור את ההסבר לקרינת גוף שחור מהפיזיקה הקלאסית.
k הוא קבוע בולצמן, T היא הטמפרטורה של הגוף השחור, ו- הוא אורך הגל של הקרינה אשר מוקרנת בעוצמה I.
כמו שניתן לראות, באורכי גל קצרים יחסית העוצמה של קרינה הולכת לאינסוף, מה שסותר את חוק שימור האנרגיה.
תוצאת הנוסחה מתחילה להתרחק משמעותית מהתוצאות הניסיוניות באזור הקרינה העל-סגולה, ולכן בעיה זו כונתה "הקטסטרופה של העל סגול".
על כן חוק זה הוא בעייתי ומתאר נכונה רק את הקשר עבור אורכי גל ארוכים יחסית.
החוק המשלים שלו לגבי אורכי גל קצרים נקרא חוק וין.
רק בשנת 1900 הפיזיקאי הגרמני מקס פלאנק הצליח לנסח חוק אחד שמסביר את התופעה של קרינת גוף שחור, וחוק ריילי-ג'ינס הוא קירוב של חוק כללי זה עבור אורכי גל ארוכים יחסית.
חוק קואס הוא משפט בכלכלה העוסק בהיבט הכלכלי של קביעת זכויות קניין בחוק.
בניסוחו הפשוט, החוק קובע כי כאשר בעלי זכות הקניין חופשיים לסחור בה ובהיעדר עלות עסקה, כל דרך שבה יבחר המחוקק או הממשלה לחלק את זכויות הקניין יעילה באותה מידה.
במילים אחרות: קביעה משפטית של זכויות קניין משפיעה על האופן שבו מחולקת הרווחה בין הפרטים אך לא על סך הרווחה.
החוק הוצע על ידי רונלד קואס ב-1960 וזיכהו בפרס נובל לכלכלה ב-1991. ג'ורג' שטיגלר, זוכה אחר בפרס, היה הראשון שהתייחס לעבודתו של קואס במונחי החוק המובאים לעיל, ב-1966.
נניח שבתא רכבת נוסעים שנים: ראובן, שאוהב לעשן מקטרת ושמעון הסולד מריח הטבק.
עבור ראובן התועלת בעישון היא 20 שקלים ועבור שמעון הנזק שבעשן הוא 10 שקלים.
אם יקבע החוק ברכבת כי העישון אסור, יהיה כדאי לראובן לשלם לשמעון 10 שקלים (או סכום אחר בין 10 ל-20) תמורת אישור לעשן.
לעומת זאת, אם על פי החוק מותר לעשן, לא יוכל שמעון לפתות את ראובן שלא לעשן, משום שלא כדאי לו להציע עבור הוויתור יותר מ-10 שקלים.
התוצאה היעילה מבחינה כלכלית, היא שראובן מעשן וסך הרווחה בקרון היא 10. החוק משנה רק את אופן החלוקה של הרווחה: 20 לראובן ו- (10-) לשמעון אם החוק מתיר עישון, או 10 לראובן ו-0 לשמעון אם לאו.
הרקע לעבודתו של קואס היה המחקר הכלכלי המקובל בתחום של השפעות חיצוניות, דהיינו התועלת או הנזק הכלכלי שנגרם כתוצאה מפעילותם של פרט או חברה לאחרים.
מקובל היה לחשוב שהממשלה צריכה תמיד להתערב, למשל כאשר מפעל מזהם את הסביבה, ולהטיל על המפעל מס כדי לגרום לו להפנים את ההשפעות החיצוניות שלו כעלות נוספת ולהתאים את הכמות המיוצרת כלפי מטה.
לפי קואס המס הזה מיותר והבעיה יכולה להיפתר בין המפעל המזהם לאלו שחיים סביבו וניזוקים ממנו.
החשיבות של חוק קואס אינה בנכונותו התאורטית כפי שהוא מנוסח לעיל, משום שבעולם האמיתי קיימות מגבלות המונעות מהעסקאות שקואס חוזה מלהתקיים.
הפרטים הניזוקים מזיהום, למשל, מתקשים במקרים רבים להתאגד כדי לפעול כגוף אחד כנגד המפעל המזהם.
למרות זאת עבודתו של קואס אינה תאורטית גרידא.
חשיבותה היא בכך שהיא מסיטה את הדיון מההשפעות החיצוניות לעלויות העסקה.
כאשר בית משפט בא לקבוע למי שייכות זכויות הקניין הוא צריך לקחת בחשבון כמה אפשרית ומעשית תהיה עסקה בין הצדדים במקרה שההקצאה שקבועה בחוק אינה יעילה.
לפי קואס, המחוקק צריך לקבוע את זכויות הקניין כך שעלויות העסקה תהיינה מינימליות.
חוק צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים), התשנ"ד-1994 הוא חוק ישראלי הקובע איסורים והגבלות בנוגע לפגיעה בבעלי חיים, ביניהם איסור על עינוי, התעללות, ארגון קרבות בין בעלי חיים, העבדה מוגזמת והמתה ברעל.
על ביצוע החוק ואכיפתו ממונה שר החקלאות.
החוק אוסר על התעללות והתאכזרות של אדם כלפי בעל חיים בכל דרך.
החוק אוסר על שיסוי בעל חיים אחד בבעל חיים אחר.
החוק אוסר על ארגון קרבות בין בעלי חיים.
החוק אוסר על חיתוך רקמה חיה של בעל חיים לצורכי נוי.
אסור לבעלים או למחזיק, כלומר אדם שברשותו או באחריותו בעל חיים, לנטוש אותו.
בעלים או מחזיק בבעל חיים מחויב לטפל בבעל החיים, לדאוג לצרכיו ולמנוע התעללות בו.
החוק אוסר על העבדת בעל חיים בעבודה שאיננו מסוגל לה עקב מצבו הגופני.
החוק אוסר על העבדת בעל חיים עד כדי אפיסת כוחות.
החוק אוסר להמית בעלי חיים ברעל ללא מתן היתר ממנהל השירותים הווטרינריים במשרד החקלאות.
החוק מאפשר למשרד להגנת הסביבה למנות אזרחים להיות "נאמני בעלי חיים".
בתוקף סמכותם של הנאמנים, לבקש מאדם שראו עובר עבירה על חוק צער בעלי חיים, להזדהות לצורך הגשת תלונה.
המדינה רשאית לתפוס בעלי חיים שנעברו בהם העבירות, באמצעות מפקח או שוטר, ולהחזיקם במתקן משלה.
אם בעליו של בעל החיים לא דרש אותו לאחר עשרים יום מיום ההודעה על התפיסה, רשאית המדינה למכור או למסור את בעל החיים.
החוק קובע עונשי מאסר לעוברים עליו: שנה על העבדת בעלי חיים והמתתם שלא כדין, ושלוש שנים על עינוי בעלי חיים והתאכזרות אליהם.
תוקם קרן להגנת בעלי חיים במשרד להגנת הסביבה שתפקידה יהיה חינוך, הדרכה והסברה לקידומו של החוק וכן עזרה לארגונים למען בעלי חיים.
החוק אינו חל לגבי המתת בעלי חיים לצורך מאכל אדם, ולא על ניסויים בבעלי חיים שנעשים לפי חוק צער בעלי חיים (ניסויים בבעלי חיים).
לחוק זה הותקנו מספר קובצי תקנות:
תקנות צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) (קרן למען בעלי חיים), התשנ"ה-1995
תקנות צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) (הלעטת אווזים), התשס"א-2001 (תקנות אלו בוטלו על ידי בית המשפט העליון בשנת 2003 במסגרת בג"ץ נח - ההתאחדות הישראלית של הארגונים להגנת בע"ח נגד היועץ המשפטי לממשלה בו נאסר פיטום אווזים).
תקנות צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) (תערוכות, הצגות ותחרויות של בעלי חיים), התשס"א-2001
תקנות צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) (החזקה של עגלי חלב), התשס"ו-2006
תקנות צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) (הובלת בהמות), התשס"ו-2006
תקנות צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) (החזקה שלא לצרכים חקלאיים), התשס"ט-2009
תקנות צער בעלי חיים (הגנה על בעלי חיים) (גידול תרנגולות מטילות והחזקתן לצרכים חקלאיים), התשפ"ב-2022
חוק קירי הוא חוק פיזיקלי המקשר בין מגנטיזציה של חומר פאראמגנטי לבין השדה המגנטי המופעל עליו והטמפרטורה.
הנוסחה המתארת את החוק היא:
M היא המגנטיזציה שנוצרת כתוצאה מהפעלת השדה המגנטי
C הוא קבוע קירי שייחודי לכל חומר
מילולית ניתן לתאר את החוק כך:
"סוספטיביליות מגנטית של חומר פאראמגנטי נמצאת ביחס הפוך לטמפרטורה".
כלומר, , כאשר היא הסוספטיביליות המגנטית.
החוק התגלה באופן ניסויי (על ידי התאמת התוצאות למודל שנחזה בהצלחה) על ידי פייר קירי.
חוק קירי אינו תקף לכל החומרים הפאראמגנטיים אלא רק לחלקם (בעיקר מבודדים), ורק בתנאים מסוימים (טמפרטורה גבוהה או שדה מגנטי חלש).
ניתן לקבל את חוק קירי מתוך המודל הבא של פאראמגנט.
במודל זה מתייחסים לחומר כמורכב מחלקיקים בעלי מומנט מגנטי .
החלקיקים קבועים במקום ואין ביניהם אינטראקציה.
בהנחות אלו האנרגיה של המומנט המגנטי בתוך השדה נתונה על ידי
במקרה פשוט של מומנט מגנטי בעל שני מצבים אפשריים (ספין 1/2) המומנט המגנטי יכול בכיוון השדה המגנטי או בכיוון המנוגד לשדה בלבד.
פונקציית החלוקה של החלקיק במקרה זה תהיה:
כאשר ו- הוא קבוע בולצמן.
את המומנט המגנטי הממוצע (=המגנטיזציה הממוצעת לחלקיק) ניתן למצוא באופן ישיר על ידי:
או על ידי גזירה של פונקציית החלוקה:
התוצאה המתקבלת בכל אחת מדרכים אלו היא
זו המגנטיזציה של ספין יחיד.
כדי לקבל את המגנטיזציה של כל החומר יש להכפיל במספר החלקיקים .
חוק קירי מתקבל מכאן בגבול של שדה מגנטי חלש וטמפרטורה גבוהה, כלומר במקרה בו מתקיים .
בגבול זה ניתן לקרב את ה-tanh לסדר ראשון ולקבל:
וזה בדיוק חוק קירי, עם הקבוע .
עבור מקרה של ספין J כללי קיימים יותר משני מצבים.
כאשר g הוא מקדם לנדה, הוא מגנטון בוהר,
ו- היא פונקציית ברילואן המוגדרת על ידי:
גם כאן בגבול של טמפרטורות גבוהה ושדה חלש ניתן לקרב ולקבל:
ושוב קיבלנו את חוק קירי (עם קבוע שונה במקצת).
מומנט מגנטי קלאסי יכול להסתובב באופן חופשי.
במקרה זה האנרגיה של כל חלקיק תהיה:
כאשר φ היא הזווית בין המומנט המגנטי והשדה המגנטי.
ניתן לראות כי אין כל תלוי בזווית θ, וניתן להמיר את המשתנים לצורה y = cosφ על מנת להשיג
בעקבות זאת, ערך התצפית של רכיב z של המגנטיזציה (כאשר מתייחסים לרכיבים האחרים כשווים לאפס) יהיה לפי הנוסחה
שוב, תוצאה זו ניתן לקבל גם על ידי גזירת פונקציית החלוקה:
אם ממשיכים בתהליך הגזירה, מוצאים כי
כאשר L היא פונקציית לנז'בן:
הפונקציה הזו אינה סינגולרית עבור x קטן.
מבחינה מעשית, ההתנהגות שלה עבור ארגומנטים קטנים דומה לזו של הפונקציה tanh, כך שנוסחת הגבול שלמעלה מיושמת גם במקרה זה.
חוק קירי הוא הבסיס להפעלה של תרמומטרים מגנטיים, המשמשים למדידת טמפרטורות מאוד נמוכות.
חוק צ'יץ' או תרגיל צ'יץ' הוא איום של מוסד ציבורי כי הקיצוצים שהושתו על תקציבו יפגעו בשירותים חיוניים אותו הוא מספק, ולאו דווקא בסעיפים אותם התכוונו לקצץ.
מטרתו להביא ללחץ ציבורי שיביא לביטול החלטת הקיצוץ.
"חוק צ'יץ'" קיבל את שמו מראש עיריית תל אביב שלמה להט, שכונה צ'יץ', כשצוטט כאומר שיש לקצץ במקום הכואב ביותר כדי לבטל את הקיצוץ.
יישום חוק צ'יץ' מתייחס למצב בו נבחר ציבור או פקיד בכיר משתמש בכספים ציבוריים שלא למטרותיהם המקוריות.
כשמתעורר צורך בהוצאה תקציבית על הוצאה חיונית, אותו נבחר ציבור מודיע שנדרש מימון נוסף ליישומן, אחרת יצמצם יפגעו אותם שירותים חיוניים.
באופן זה כובל נבחר הציבור את ידי המממנים, שכן מאחר שההוצאות הלא מתוכננות כבר הוצאו, לא נותרת להם ברירה אלא להגדיל את תקציב.
בעולם, חוק דומה וידוע יותר נקרא תסמונת אנדרטת וושינגטון, ובארץ ,יישומים ידועים נוספים של החוק כוללים את האיומים הקיומיים שמציג צה"ל בדיונים על תקציב המדינה, או האיום בסגירת "ספריית העיוורים" עקב קיצוצים בתקציב משרד הרווחה.
חוק ריד הוא טענה של דייוויד פ.
Reed) מ-1999, שלפיה ערכן של רשתות ליצירת קבוצות (group forming networks) יכול לעלות באופן אקספוננציאלי עם גדילת הרשת.
הסיבה לכך היא שמספר תתי-הקבוצות שניתן ליצור ברשת עם N חברים הוא .
קצב גידול כזה מהיר יותר מקצבי גידול אחרים של רשתות:
גידול ביחס למספר המשתמשים , בהתאם לחוק סרנוף.
גידול ביחס לריבוע מספר המשתמשים , בהתאם לחוק מטקלף.
בשונה מרשתות כמו הכבלים או הטלפון, ברשת האינטרנט ישנה אפשרות לקיומן של רשתות ליצירת קבוצות (GFN).
רשתות אלה תומכות בשיוך של חלק מן הלקוחות לקבוצות כגון קבוצות עניין, מועדונים וקהילות.
כלי קהילה כמו רשימות תפוצה, חדרי צ'אט, רשימות חברים, קבוצות דיון וחדרי עסקאות, כולם מאפשרים התארגנות של משתמשי רשת לקבוצות בגדלים שונים, שעוסקות בתחום עניין מסוים.
מספרן של תת-הקבוצות האפשריות של שני אנשים ומעלה ברשת של N אנשים הוא .
משום כך טען ריד כי ערכן של רשתות ליצירת קבוצות גדל באופן יחסי ל-.
לפי ריד, ככל שמספר האנשים ברשת ליצירת קבוצות גדל, יש מעבר הדרגתי של קצב גדילת הרשת מקצב גידול ביחס למספר המשתמשים ברשת (לפי חוק סרנוף), דרך קצב גידול ביחס לריבוע מספר המשתמשים ברשת (לפי חוק מטקלף), עד לקצב גידול אקספוננציאלי לפי חוק ריד.
לכן הציע ריד שעם התרחבות רשת האינטרנט, השקעה ברשתות ליצירת קבוצות תניב את התשואה הגבוהה ביותר.
חוק קאמפבל הוא עקרון שהגה ב-1976 דונלד קאמפבל, חוקר מדעי החברה שכתב מאמרים רבים בנוגע למתודולוגיה של מחקרים, ועוסק במדיניות ממשלתית ונטייתה לאבד מיעילותה:
לעיתים מיישמים חוק זה במדעי חברה כדי להצביע על הפגמים במבחנים ממשלתיים "עתירי סיכון" בארצות הברית.
חוק זה נוגע למבחנים במערכת החינוך: "מבחנים יכולים להוות אמצעי לבדיקת הישגים של בית ספר, כאשר המטרה של המורים נשארת ללמד את החומר באופן הטוב ביותר ללא קשר למבחן.
אך כאשר ציונים במבחנים נהפכים להיות המטרה, המבחנים לא רק מאבדים את התוקף שלהם לבחון הבנה של החומר, אלא גם מעוותים את תהליך החינוך בדרכים לא רצויות."
בכימיה פיזיקלית, חוק ראול קובע שלחץ הגזים הנמצאים בשיווי משקל נוזל-גז עם תערובת אידיאלית של נוזלים, הלחץ הכולל שווה לסכום לחצי האדים כפול השבר המולי של הגזים המרכיבים את התערובת.
החוק נקרא על שם הכימאי פרנסואה-מארי ראול (François-Marie Raoult) שגילה אותו בשנת 1882.
לדוגמה, עבור תערובת שני גזים:
הוא הלחץ החלקי של מרכיב בתערובת,
הוא לחץ האדים של המרכיב,
הוא השבר המולי של המרכיב בתערובת,
הלחץ של כל מרכיב גזי בנפרד הוא:
תמיסה המצייתת לחוק ראול במדויק ובכל ריכוז שהוא נקראת תמיסה אידיאלית.
בתמיסה כזו אנתלפיית ההמסה היא אפס.
חוק קונוויי הוא אמרה אשר מיוחסת וקרויה על שם המתכנת מלווין קונוויי.
החוק זכה לשם "חוק קונוויי" לראשונה על ידי משתתפים ב"סימפוזיון הלאומי לתכנות מודולרי" ב-1968. החוק טוען כי: על אף שלעיתים מתייחסים לאמירה בתור אנקדוטה הומוריסטית, מטרתו המקורית של חוק קונוויי הייתה אבחנה סוציולוגית לגיטימית.
האמירה מתבססת על ההגיון שטוען שכדי ששני מודולים של תוכנה יוכלו להתממשק באופן תקין, חובה על המתכננות של שני המודולים לתקשר אחת עם השנייה.
על כן מבנה הממשק של מערכת תוכנה ישקף את המבנה החברתי של הארגון אשר ייצר את התוכנה הזאת.
ריימונד, פעיל קוד פתוח אשר הקים את "היוזמה לקוד פתוח", ניסח מחדש את חוק קונוויי ב"מילון החדש להאקר".
הניסוח של ריימונד היה: "הארגון של תוכנה והארגון של צוות הפיתוח של התוכנה יסכימו".
ריימונד סיכם את המאמר המקורי של קונוויי ובסיכום זה הוא הדגים את הניסוח המחודש שלו על צוות פיתוח של מהדר.
בדוגמה זאת הוא הסביר שאם ארבעה צוותים יעבדו על מהדר אז ייווצר מהדר שעובר על הקוד ארבע פעמים כדי להדר את הקוד.
ג'יימס קופליין וניל הריסון טענו כי "אם חלקים מארגון (כגון צוותים, מחלקות או חטיבות) לא משקפים את החלקים ההכרחיים של המוצר, או אם היחסים בין הארגונים לא משקפים את החלקים השונים במוצר, אז המוצר בצרות...על כן צריך לוודא שהארגון מותאם לארכיטקטורה של המוצר".
ניתן לראות את ההשפעה של חוק קונוויי בעיצוב של אתרי אינטרנט של חברות.
נייג'ל ביבן, מומחה שמישות, טוען כי "ארגונים באופן תדיר יוצרים אתרי אינטרנט עם תוכן ומבנה שמשקף את הדאגות הפנימיות של הארגון במקום את הצרכים של המשתמשים של האתר".
ניתן לראות אפקט דומה כאשר אתרי אינטרנט מתוכננים על ידי ועדה של מתכננים שאין להם חזון או מטרה משותפים.
הוול סטריט ג'ורנל כתב בשנת 2014 שחוק קונווי עדיין תקף וכן שבעולם מושלם של מנהל מערכות מידע, אוסף מערכות המידע של ארגון הן שיקוף מדויק ורציונלי של המטרות ומערכות השליטה של העסקים של ארגון מסוים.
עדות מדעית אשר תומכת בחוק קונוויי היא מחקר שפורסם שנערך על ידי צוות חוקרים משותף של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ובית הספר למנהל עסקים של אוניברסיטת הרווארד, אשר מצאו "עדויות חזקות אשר תומכות [מה שהם תופסים להיות המקבילה]...של היפותזה שקולה".
הצוות גם טען כי "הבדלים ניכרים במודולריות [של המוצר]" היו "עקביים עם נקודת המבט שצוותים מבוזרים נטו לייצר מוצרים עם יותר מודולריות".