tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-16 בדצמבר 1947 הותקף רכב שנסע מחלוצה (מקומו הראשון של קיבוץ משאבי שדה) ליד הכפר הבדואי חאלסה.
אחד הנוסעים, אהרון שטולץ, נהרג במקום, ונוסע אחר נפצע קשה.
בעקבות מידע מודיעיני שבניין המשטרה ממולכד התבססו הלוחמים מחוץ לבנין, אך שני שבויים סיפרו שבבניין מצוי נשק רב, והלוחמים התפתו ונכנסו פנימה.
לקראת סוף קרבות עשרת הימים וכניסת ההפוגה השנייה לתוקף, ניסו המצרים לכבוש את המקום.
אזור ביר עסלוג' נכבש סופית בידי חטיבת הנגב, ללא קרב, במבצע חורב ב-27 בדצמבר 1948.
על חורבות בניין המשטרה הוקם גלעד ל-34 לוחמי הפלמ"ח שנפלו בקרבות במקום זה.
כיום יש באזור פארק נופש (פארק גולדה) ומרכז ספא של מים תרמו-מינרלים שנתגלו באזור אך מושבת מאז 2007.
על הגדה הצפונית של נחל רביבים בנו הטורקים תחנת רכבת ששירתה את יחידות הצבא שהיו פרושות באזור.
התחנה נקראה "ביר אל מחטה" (תחנת הבאר) מכיוון שבקרבתה נחפרה באר שמימיה שימשו את קטרי הרכבת.
התחנה נחנכה במרץ 1916 בעת ביקור ממלא מקום המפקד העליון אנוור פאשה.
התחנה פוצצה על ידי הבריטים.
חברי קיבוץ משאבי שדה השתמשו במי הבאר בשנים הראשונות לאחר עליית היישוב על הקרקע.
במהלך סלילת התוואי החדש של כביש 40 מבאר שבע לניצנה נהרס האתר וחלק מהבאר הוזזה ממערב לכביש.
מדרום לרמת חובב, בקרבת נחל אטדים, התפצלה מהמסילה לניצנה שלוחה מערבית שעברה בקרבת קיבוץ רביבים והגיעה לביר עסלוג'.
המטרה של מסילה זו לא ברורה וההשערה ששימשה להובלת עובדים למחנה בביר עסלוג'.
הממצאים המעטים בשטח כוללים סוללות נמוכות, חפירים רדודים וחוסר גשרי אבן (שייתכן ונגנבו) ומצביעים על השקעה נמוכה בתשתית ביחס למסילה הראשית ממזרח.
ההשערה היא שמסילה זו קדמה למסילה הראשית ונבנתה כמסילה זמנית עד לסלילת המסילה המזרחית (לא היה חיבור, בביר עסלוג', בין שתי המסילות).
באר יעקב היא באר מים הנמצאת בשכם, ומיוחסת ליעקב אבינו.
באר יעקב ממוקמת לא רחוק מתל בלטה, שנחשב כמיקומה של שכם התנ"כית.
הבאר נמצאת כיום בתוך מנזר בעל שם זהה, בשכם שברשות הפלסטינית.
הבאר היא באר רומית מהמאה השנייה לספירה.
המסורות היהודיות, הנוצריות, השומרוניות והמוסלמיות מזכירות כולן באר זו אך הבאר איננה מוזכרת במפורש בתנ"ך.
מוזכר רק כי יעקב חנה בשכם וקנה את חלקת הקרקע שבה הוא נטה את אהלו.
הבאר מוזכרת בברית החדשה בבשורה על-פי יוחנן.
בבשורה נאמר כי ישו עבר דרך "ארץ השומרון" ובא לעיר ששמה סוכר מול חלקת השדה שנתן יעקב לבנו, וישב על "באר יעקב".
בעודו שם ביקש מאישה שומרונית, שבאה לשאוב מים מן הבאר, להשקותו, כשבין השניים התפתח דו-שיח הנחשב כמשמעותי בתאולוגיה הנוצרית.
המסורת הנוצרית זיהתה את הבאר בסיפור עם באר בשכם, אך ייתכן שבמקור זוהתה הבאר בבאר שבעסכר.
הכנסייה בבאר נבנתה ככל הנראה בסביבות 384, כשהיא בנויה בצורת צלב שהבאר במרכזה.
הכנסייה חרבה ככל הנראה במרידות השומרונים אך שוקמה בידי יוסטיניאנוס והושבה לצורתה הקודמת, כשהיא מתקיימת עד חורבנה במאה התשיעית.
הצלבנים בנו את הכנסייה מחדש סביב שנת 1175, אך היא נהרסה בידי
סלאח א-דין בשנת 1187, ועולי רגל המשיכו לפקוד את הריסותיה.
ב־1860 קנתה את המקום הכנסייה היוונית־אורתודוקסית, וסביב תחילת המאה העשרים החלה בעבודות שיקום שנפסקו בעקבות פריצת מלחמת העולם הראשונה.
ב-1979 נרצח במנזר הנזיר פילומנוס ונזירה נפצעה.
הרוצח היה אשר רבי, יהודי שפעל ממניע של "קנאות דתית" וכנראה היה מעורער בנפשו.
בשנת 2009 הועלה הנזיר פילומנוס למעלת קדוש של הכנסייה היוונית-אורתודוקסית ומקום פולחנו כמרטיר שנפל על מזבח ההתנגדות ללאומנות הציונית מתקיים במנזר באר יעקב.
באר יעקב הוא מבנה ברובע קליפטון (Clifton) שבבריסטול, אנגליה, המתוארך לימי הביניים המוקדמים, יש המשערים כי במהלכם שימש המבנה כמקווה יהודי.
בעיר בריסטול התקיימה קהילה יהודית לסירוגין החל מהמאה ה-12 לערך.
מבנה האבן בנוי סביב מעיינות חמים טבעיים, ועל אחד ממשקופי המבנה קיימת חריטה שיש המפרשים אותה כמילה בעברית (דהיינו: "זוחלים", מונח הלכתי בהקשר לדיני מקוואות).
עובדות אלה הובילו לתאוריה לפיה המקום שימש כמקווה בתקופה הקדומה.
עם זאת, יש המפרשים בצורה אחרת את הכיתוב על המשקוף, ואף טוענים כי המבנה עמוק מדי על מנת לשמש כמקווה.
על פי תאוריה נוספת, המבנה שימש לטהרת המת לקראת קבורתו, ככל הנראה בבית הקברות היהודי שבגבעת ברנדון (Brandon Hill) הסמוכה.
בשנת 1142 הפכו המעיינות לרכושו של המנזר על שם אוגוסטינוס הקדוש (שהפך מאוחר יותר לקתדרלת בריסטול), ובמהלך המאה ה-18 והמאה ה-19 שופץ המבנה ונבנה מחדש.
המבנה התגלה מחדש בשנת 1987, והוא מוגדר כיום כמונומנט רשום של הממלכה המאוחדת.
באר שבע בלאק סווארם (Black Swarm באנגלית: נחיל שחור) היא קבוצת פוטבול מהעיר באר שבע המשחקת בליגת הפוטבול הישראלית.
רוב שחקני הקבוצה הם סטודנטים מאוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע, והשאר הם חיילים, תלמידי תיכון ותושבי הנגב.
לפני הקמת הקבוצה נערכו משחקי פוטבול לא רשמיים בקיבוץ בארי, ובמקביל החלו סטודנטים מארצות הברית לערוך משחקים פתוחים לקהל באצטדיון של אוניברסיטת בן-גוריון, שאינו קיים עוד, ושיתפו גם סטודנטים ישראלים.
חלק מהסטודנטים הקימו את הקבוצה בשנת 2009, וקיבלו תמיכה מעיריית באר שבע ומחברת כיוונים שאחראית על תחום הספורט והתרבות בעיר.
באמצע השנה החלה הקבוצה באימוניה הסדירים, ובעונת הצטרפה לליגת הפוטבול הישראלית ביחד עם קבוצת מורדי יהודה.
בעונת הבכורה בליגה הפסידה באר שבע בכל עשרת משחקיה, וסיימה במקום האחרון.
נותן החסות העיקרי בעונה זו היה המיליארדר גומא אגייאר.
בעונת 2010-2011 סיימה הקבוצה במקום השמיני במאזן 3-7 עלתה לווילד קארד והפסידה למורדי יהודה.
בעונת 2011-2012 סיימה הקבוצה במקום השמיני במאזן 3-7 ולא העפילה לפלייאוף.
בעונת 2012-2013 סיימה הקבוצה במקום השמיני במאזן 4-6 ולא העפילה לפלייאוף.
בעונת 2013-2014 סיימה הקבוצה במקום השמיני במאזן 2-7 ולא העפילה לפלייאוף.
בעונת 2014-2015 סיימה הקבוצה במקום השמיני במאזן 3-7 ולא העפילה לפלייאוף.
באר לימון הוא אתר ארכאולוגי קטן באזור בית שמש.
באתר באר לימון הנמצא קרוב ליישוב ישעי נמצאת באר בת כאלפיים שנה מן התקופה הרומית, מעליה בנוי מבנה צלבני מרשים בגובה 7 מטרים הבנוי מאבני גזית גדולות.
בתחילת 2012 האתר עלה לכותרות לאחר שנלכדה חוליית שודדי עתיקות בדואים מהפזורה הבדואית שהחריבו את האתר.
השודדים פעלו באתר מספר לילות עם כלי חפירה, פטישים, וציוד הרמה כבדים.
הם חפרו בתוך באר המים העתיקה שתחת המבנה הצלבני הגבוה, שברו את קירות הבאר, ריסקו את האבנים העתיקות, וחפרו בורות עמוקים בשכבות המבנה הארכאולוגי, תוך גרימת נזק בלתי הפיך לאתר העתיקות.
בחקירתם התברר כי אגדות שהתהלכו בקרב הפזורה הבדואית סיפרו על מטמון זהב הנמצא באתר, בעקבות כך הגיעו שודדי העתיקות לחפש את המטמון במקום.
בְּאֵר לַחַי רֹאִי הוא אתר מקראי ובו באר מים בנגב, אשר עליו מסופר בספר בראשית.
על פי המסופר בספר בראשית בפרשת לך לך, שמה של הבאר נקבע כאשר הגר, שפחתה של שרה, ברחה והסתתרה במדבר.
לאחר שהרתה הגר לאברהם, היא החלה לזלזל בשרה ולהעליב אותה.
שרה התרעמה על כך מאוד ועינתה את הגר וזו בתגובה ברחה מפניה אל המדבר.
בהגיעה אל הבאר, נגלה אליה מלאך אלוהים והנחה אותה לחזור אל המאהל וללדת בו את בנה ישמעאל.
על פי החוקרים, יהודה קיל ויהודה אליצור, ככל הנראה במחצית השנייה של חיי אברהם התחלק מחנה אוהלו לשניים, אחד שכן בבאר שבע ולעיתים בחברון, והשני שכן בבאר לחי רואי, בנגב המערבי בדרך שור-מצרים.
ראשיתו של המחנה בסמוך לבאר לחי רואי כנראה בתקופה בה שהה אברהם בין קדש ברנע ובין שור.
כאשר חזר אברהם מחבל גרר לאזור חברון ובאר שבע, נשאר המחנה בבאר לחי רואי על תלו.
בשלב מסוים הופקד יצחק על המחנה ושהה בו מעת לעת.
באתר זה, או בבואו ממנו, נפגשו לראשונה רבקה ויצחק כאשר הובאה מארם נהריים לשם נישואיהם.
לאחר פטירת אברהם ישב יצחק במקום שנים רבות.
ארכאולוגים וחוקרי המקרא וארץ ישראל במאה ה-20 הציעו כי באר לחי ראי היה יישוב בנגב המרכזי, אשר צמח בהדרגה בשמשו אתר חניה לנודדים במדבר.
יישוב זה ניצב על אם הדרך, כדברי המלאך, .
על פי השערות ספרות המחקר, דרך שור הייתה דרך מרכזית בנגב, אשר חצתה אותו במרכזו מצפון הנגב אל נווה מדבר בקדש ברנע.
בחפירות וסקר ארכאולוגי אשר בוצעו בנגב המרכזי נמצאו פריטים רבים מהתקופה הישראלית, תקופת הברזל והתקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
יש המזהים את המקום עם עין עבדת (בשמה הערבי: עין מרייפיג) ויש המזהים אותו עם באר משאבים.
מפרש המקרא אברהם אבן עזרא, בפירושו לספר בראשית, מזהה את באר לחי רואי עם ביר זמזם במכה.
הביטוי באר לחי ראי משמש בכותרי ספרים כמבטא מקור של חיים; כך למשל כותר ספרו של הרב אברהם בלעיש שפעל במערב אירופה במאה ה-19, וכותר ספרו על הרמב"ם של הרב יעקב חיים סרנא במאה ה-20.
באר עינות ניסנית הוא שמה של באר עתיקה מהתקופה הנאוליתית הנמצאת ליד צומת כביש הגישה למושב היוגב.
זוהי אחת הבארות הקדומות ביותר שנתגלו עד כה בארץ ישראל.
הבאר היא חלק מאתר ארכאולוגי הנקרא "עינות ניסנית" השוכן על שוליו המערביים של עמק יזרעאל משני צידי כביש 66, הכביש מיקנעם למגידו, מצפון מערב לתל מגידו.
בשנת 2003 נערכה באתר חפירת הצלה ונתגלה אתר רב-תקופתי.
בשנת 2012 נערכה באתר חפירת הצלה נוספת מטעם רשות העתיקות בראשותו של יותם טפר, בה התגלתה הבאר.
הבאר מיועדת לשימור כאתר ארכאולוגי.
על פי ממצאי החפירה, הבאר היא בעומק של 8 מטר עם פתח סגלגל בקוטר של 1.3 מטר.
חלקה העליון הסמוך לקרקע בנוי מאבני גוויל בגודל בינוני בגובה מטר, חלקה התחתון של הבאר בעומק 7 מטר חצוב בסלע.
הבאר נחצבה עד מפלס מי התהום.
הבאר נחשפה במרכזו של מפלס חיים, והייתה כנראה חלק מיישוב חקלאי קדום.
על פי הבאר נמצאו שתי אבנים גדולות שהצרו את פתחה.
הממצאים שנמצאו במפלס החיים ליד הבאר ובתוכה כוללים להבי צור בעלי שינון עמוק ששימשו כנראה לקציר אשר על פי הארכאולוגים הם אופייניים לתרבות הירמוכית.
בנוסף נמצאו ראשי חץ וכלי אבן, וחומר אורגני הכולל עצמות בעלי חיים.
בתחתית הבאר נמצאו עצמות של אישה וגבר.
במפלסי החפירה השונים לא נמצאו כלי חרס, העדרם הביא את החופרים להשערה שהבאר והיישוב סביבה התקיימו בתקופה הנאוליתית קדם קרמית ג' (האלף השביעי לפנה"ס).
בכוונת החופרים לבצע בדיקות תיארוך פחמן-14 לממצאים האורגניים שהתגלו בתוך הבאר, על מנת לתארך אותה בדיוק רב יותר.
באר מתקופה זו מעידה על יכולת ארגונית של תושבי היישוב ועל ידע בהידרולוגיה וגאולוגיה שאפשרו את חפירתה.
בארץ ישראל נמצאו שתי בארות נוספות מהתקופה הנאוליתית, אחת באתר הטבוע עתלית-ים המתוארכת לתקופה הנאוליתית הקדם-קרמית ג', ובאר מאוחרת במקצת, מהתרבות הירמוכית של התקופה הנאוליתית הקראמית באתר שער הגולן.
באראניה (בהונגרית: Baranya, בקרואטית: Baranjska županija ובגרמנית: Komitat Branau) הוא המחוז הדרומי ביותר של הונגריה.
הוא נמצא בדרום טרנסדנוביה וגבולו הדרומי הוא נהר הדראווה והגבול הבינלאומי עם קרואטיה.
מצפון-מערב הוא גובל במחוז שומוג', מצפון – במחוז טולנה וממזרח – במחוז באץ'-קישקון ובנהר הדנובה.
בירת המחוז היא העיר פץ'.
נופו של המחוז מגוון: בעוד חלקו הצפוני והמרכזי הוא הררי עם רכסי גבעות שבהם יערות גדולים, הרי חלקו המזרחי והדרומי הוא מישורי.
כמות המשקעים במחוז היא הגבוהה ביותר בהונגריה.
המחוז עשיר במחצבים – כ-98% ממשאבי הפחם של המדינה נמצאים בו.
מחוז באראניה ההיסטורית נוסד בתקופת ממלכת הונגריה וגבולותיו כמעט ולא השתנו עד 1919, שבה הועבר כחמישית משטחו ליוגוסלביה של אז בעקבות חוזה טריאנון.
שטחים אלו נמצאים כיום בתחומה של קרואטיה.
בדומה למחוז בורשוד-אבאוי-זמפלן גם במחוז באראניה יש הבדלים קיצוניים בצורת ההתיישבות.
בעוד בעיר פץ' ופרבריה חיים יותר ממחצית אוכלוסיית המחוז, הרי כשני שלישים מהיישובים הם כפרים קטנים או זעירים בני פחות מ-500 תושבים.
במחוז 14 ערים ובסך הכל 301 יישובים.
נכון לשנת 2022 במחוז התגוררו 354,022 תושבים, מה שמביא לצפיפות של 79.9 נפש לקמ"ר.
במחוז באראניה אחוז המיעוטים האתניים הוא הגבוה ביותר בהונגריה (בעיקר גרמנים וצוענים).
באר שבע סבע), בטורקית: Beerşeba) הוקמה על ידי העות'מאנים סביב שנת 1900, במקום שבו נמצאת היום העיר העתיקה בבאר שבע.
באוקטובר 1917 נכבשה העיר בקרב באר שבע על ידי יחידות צבא מחיל המשלוח המצרי של האימפריה הבריטית.
היא העיר היחידה שתוכננה והוקמה על ידי האימפריה העות'מאנית בכל שנות שלטונה בארץ ישראל.
סיבות להקמת העיר בראשית המאה העשרים
מספר סיבות הביאו את העות'מאנים להקמת העיר באר שבע ולקביעתה כבירת המחוז על ידי האימפריה העות'מאנית:
השלטת סדר בקרב השבטים הבדווים בנגב - העשורים שקדמו להקמת באר שבע אופיינו בשליטה רופפת של השלטון באיסטנבול על אזורי הפריפריה.
התקופה שראשיתה באמצע המאה ה-18 מכונה "שלטון השיח'ים" ואופיינה בשליטה על אזורים נרחבים של הלבנט ובגביית דמי ה'ח'ווה' (Khawa) מהשבטים באזור.
באזור בלאד-א (ל)שאם לצד השליטה הבדווית באזור וגביית המס, התבטא חוסר היציבות במאבקים אלימים בין השבטים הבדווים השונים.
המלחמה בין השבטים אל-עזאזמה ותראבין שהתרחשה במהלך שנת 1887, הביאה את מושל ירושלים ראוף פאשא לשלוח גדודי צבא לאזור על מנת להשליט סדר בין השבטים הנלחמים.
בעקבות מאורע זה נפרס באזור משמר צבאי דרך קבע, שתרם לחיזוק מעורבות המדינה העות'מאנית באזור.
חיזוק כוחה של האימפריה באזורי הפריפריה - הקמת מרכז שלטוני בצפון הנגב לקראת סוף המאה ה-19 הייתה קשורה למדיניות האימפריאלית שהונהגה ברחבי האימפריה העות'מאנית כבר קודם לכן על ידי הסולטאן עבדול חמיד השני שביקש לחזק את מידת משילות המדינה.
באותם ימים, המדיניות העות'מאנית שאפה לחיזוק שליטת האימפריה באזורי פריפריה שונים על ידי הידוק הקשרים בין אוכלוסיות בדווים-נוודים המקומיות לבין המדינה העות'מאנית והעברתם של הראשונים ליישוב קבע.
במהלך זה ביקשו העות'מאניים ליצור תנאים אדמיניסטרטיביים שיאפשרו גיוס חיילים, גביית מיסים, רישום קרקעות ועיבוד חקלאי רחב יותר של האדמות.
בניית מרכז סחר אזורי - לעומת הטענות הקודמות התולות את ההסבר ביוזמה העות'מאנית שמגיעה מ"למעלה", לפי הסבר זה משמעות מעורבותם של העות'מאניים בהקמת העיר הייתה שולית בשלב הראשון.
לפי טיעון זה, לאחר חיזוק שלטונם של העות'מאניים בארץ, קיומו של מסחר בדואי באזור הנגב ודרום סיני עודד את השלטונות לרכזו בעיר המחוז החדשה, באר שבע, ולייסד מרכז שלטוני על בסיס הפוטנציאל המשמעותי שנשקף לגביית מיסים.
רק כאשר הבחינו בפעילות המסחרית הענפה החלו העות'מאניים להשקיע מאמצים להפיכת האתר למרכז מנהל ושירותים אזרחיים.
מקורות מים שופעים - האזור משמש כאגן ניקוז של נחל באר שבע שאליו זורמים גם חלק ממי הגשמים של חברון.
בנוסף במקום נמצא אקוויפר של מי תהום גבוהים המאפשר חפירת בארות מים בקלות יחסית ומספק כמות מים גדולה מה שהפך את האזור לאטרקטיבי ביחס לסביבה המדברית היבשה.
אזור ריכוז בין-שבטי - אזור הבארות על גדות נחל באר שבע היה גם המקום בו עבר הגבול בין נחלתם של שלושת השבטים הגדולים של הנגב (עזאזמה, תראבין, אלתיא).
המים שנמצאו במקום הפכו את האזור למקום מפגש ומסחר בין השבטים באזור וגם לנקודת מסחר בין-אזורית שבה התקיימו ימי שוק שבועיים טרם הקמת העיר.
צומת דרכים - שתי הדרכים המרכזיות של האזור עברו דרך בקעת באר שבע בעקבות הנוחות הטופוגרפית שסיפק אזור זה.
כך המיקום שבו הוקמה העיר היה מקושר מצפון עם חברון, ממערב עם עזה ולים התיכון, הדרך לדרום הובילה לסיני ולמצרים והדרך המזרחית הובילה לעבר ירדן ולמפרץ עקבה.
נגישות גאוגרפית - ביחס לאפשרויות התחבורה הטרום-מודרניים, אתר באר שבע היה ממוקם באזור מישורי ולפיכך נוח למגיעים לאזור (ברגל או בלווי בהמות).
הריחוק מעזה - מתוך רצונו של השלטון העות'מאני להקים מרכז שלטוני נפרד מעזה, היה על העיר החדשה להיות במיקום מרוחק במידה מספקת מעזה כדי שתהפוך לעיר מרכזית באזורה.
באר שבע ממוקמת באמצע בין עזה לחברון מה שיצר קשר בינה לבין שתי הערים לצד השפעתה האזורית.
בשנת 1897 ניקו השלטונות מספר בארות במקום והתקינו עליהן אנטיליות על מנת לזרז את קצב השאיבה מהן.
שנה לאחר מכן נבנה במקום חאן שהוחכר לנוצרי מעזה ושימש את בעלי השיירות שעברו במקום.
תאריך הקמתה של באר שבע סביב מינויו של מושל (קיימאקם) נפה (קצ'א) החדש - אסמעיל כמאל ביי ב-7 באפריל 1900. באותה השנה הוחלט על הקמתה של נפה חדשה (נפרדת מנפת עזה) שהעיר באר שבע עתידה להיות בירתה.
בתקופת שלטונו קצרת הימים של המושל הראשון החלו להופיע ניצני העיר הראשונים שכללו כמה אוהלים ששימשו את המושל ואנשיו לצד תפקודן של רשויות ממשלתיות שונות כגון: משכנו של מושל, כוח שיטור ושופט.
המושל השני של העיר מוחמד ג'ראללה, שמונה כשנה לאחר מכן, נחשב למייסד העיר בפועל.
במהלך כהונתו הממשל רכש כ-2000 דונם טורקי מידי השבטים הבדווים והעמיד אותם לחלוקה ללא תמורה לבדווים תושבי המקום על מנת שאלה יישארו ביישוב קבע (כדונם אחד למשפחה בתנאי שיתיישבו בו).
הממשל הציע את יתר האדמות למכירה לכל מי שחפץ במחיר של 10 לירות טורקיות לדונם.
מדיניות מבדילה זו, מדגישה את סדרי העדיפויות של העות'מאניים שבראשן עמד יישוב השבטים בדווים במקום קבוע, וקיום שליטה מלאה על מעשיהם.
המושל ג'ראללה יזם גם הקמה של ועדות שלטוניות, האחת אחראית על הנפה (קצ'א) האזורית כולה והשנייה מקומית-מוניציפלית.
לוועדות אלה מונו ראשי שבטים בדווים על מנת להבטיח את שיתוף הפעולה שלהם ולהעמיק את מעורבותם במתרחש בעיר ההולכת ונבנית.
בתקופתו נבנה גם בית הסראייה ("בית הממשל" בתרגום מטורקית) שהיה המבנה הראשון בעיר ושימש בין היתר לבית המשפט המחוזי, בית הדין השרעי, משרדי העירייה וכלשכתו של המושל.
לצד כל אלה נבנו כ-50 בתים ששימשו למגורים ולמסחר.
תקופת כהונתו של המושל עסאף ביי מסמלת שלב חדש בהתפתחותה של העיר וזאת משום הבנייה הענפה שיזם.
בן המבנים שבנה ניתן למנות את שוק הבהמות של יום ד' (שהפך לשוק הבדווי), בניין העירייה (1906) שהופרד מבית הסראייה ושימש בין היתר למגורי המושל ומשפחתו ולאירוח רשמי וקבלת פנים, בית הספר לילדי הבדווים שהיה בית הספר הראשון במחוז, ומבנים ששימשו לשירותי דואר וטלגרף.
גולת הכותרת בגל הבנייה שיזם המושל הייתה המסגד הגדול (1906) שהיה המבנה המרשים ביותר בעיר ושימש לא רק את תושבי העיר אלא גם את המוסלמים באזור כולו ונועד לחזק את הקשר בין הסולטאן עבדול חמיד השני לבין נתיניו המקומיים על בסיס האמונה המשותפת ולהפוך את העיר למרכז אזורי.
בניית המסגד הייתה חלק משורת צעדים שיזם הסולטאן על מנת להדגיש את מעמדו כח'ליפה של כל המוסלמים ברחבי האימפריה ולחזק את אופייה של המדינה כמגינת האסלאם.
התפתחות שלטונית במעמדה של העיר התרחשה אף היא בתקופת כהונתו של מושל זה.
במהלך שנת 1908 קיבל עסאף ביי שהיה כפוף למושל ("מתצרף") ירושלים את התואר 'עוזר המתצרף', ובכך ניצב בדרגה גבוהה מיתר המושלים, מה שמלמד על עליית חשיבותה של באר שבע בעיני השלטונות.
מושלי באר שבע (1909–1917) ומלחמת העולם הראשונה
המידע המופיע במקורות אודות אופי שלטונם של המושלים שכיהנו לאחר מכן (1909–1917) דל ומקשה על אפיון תקופה של כל מושל בנפרד.
עם זאת, ניתן לומר כי בשנים אלה התפתחה העיר ומספר התושבים בה צמח על רקע פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בעקבות פרוץ המלחמה הפך הנגב כולו משמעותי יותר מבחינה אסטרטגית בעיני הממשל העות'מאני.
בתוך כך, הפכה באר שבע לבסיס צבאי, ששימש בין השנים 1915–1916 כבסיס התארגנות לחיילים הטורקים והגרמניים לקראת כיבוש תעלת סואץ, וב-1917 כנקודת הגנה מפני התקפה בריטית מדרום.
המלחמה והמעורבות הטורקית בה, לצד חשיבותו האסטרטגית של המיקום בו נבנתה העיר, הביאה לפיתוחה התעשייתי של העיר, ייצרה משרות שונות, הגדילה באופן משמעותי את אוכלוסיית העיר וגרמה לפיתוחה באופן עקיף.
ניתן להצביע על שלושה תחומי פיתוח מרכזיים:
תחבורה – תנועתו הערה של הצבא באזור ובפרט בבאר שבע עם פרוץ המלחמה דרשה את שיפור צירי התנועה אל העיר וחיבורה עם ערים נוספות.
לשם כך נסללו הדרכים לחברון ולניצנה והונחו קווי מסילת ברזל מן העיר ואליה שהייתה חלק מן המסילה האורכית שנבנתה באותם ימים.
ב-1915 נבנתה ונחנכה תחנת הרכבת בבאר שבע שהייתה אמורה להיות תחנה ראשית ברשת המסילות העות'מאנית ולסייע לוגיסטית בניסיון ההשתלטות על אזור תעלת סואץ.
קווי התחבורה החדשים שנבנו שימשו להובלת נשק, תחמושת וגדודי צבא.
בנוסף בקרבת העיר הוקם שדה התעופה הראשון בארץ ישראל.
הגברת הבנייה – נוכחותו הערה של הצבא הביאה לבניית בתי מגורים נוספים ששימשו את המפקדים והקצינים באזור.
לצד המסגד הגדול, הוקם מסגד נוסף על מנת לשמש את האוכלוסייה ההולכת וגדלה.
בעקבות עלייה במספר התושבים הקבועים והארעיים הוגברה שאיבת המים והחלה אספקת חשמל לעיר באמצעות גנרטור.
בנוסף נפתחו ביוזמתו של הצבא מפעלים שונים כגון: מפעל קרח, בית דפוס, בית חולים (בית הספר לילדי הבדווים שהומר לצורכי המלחמה לצורך זה), ובית מרחץ ציבורי.
גידול האוכלוסייה – הבנייה המרובה בעיר הביאה עמה מאות מחפשי עבודה מרחבי הארץ בתקופה שמצב התעסוקה בה היה בכי רע.
רבים מן הפועלים הובאו בפקודת השלטון לעבודת כפייה (סוּח'רה) ממקומות שונים לעבוד במפעלי הצבא.
במגמת הגידול בלט חלקה של הקהילה היהודית שצמחה בשיעור משמעותי במהלך המלחמה.
כך לפי אחד הנתונים כשנתיים לפני הכיבוש הבריטי הגיע מספר היהודים לכ-100 ואף יותר.
הכיבוש הבריטי וסוף השלטון העות'מאני בבאר שבע
ב-31 באוקטובר 1917 לפנות ערב כבשו הבריטים את באר שבע מידי העות'מאנים.
פריחתה של העיר, שנבעה בין היתר מיוזמותיו השונות של השלטון הטורקי במהלך השנים, פסקה בתום המלחמה.
העיר איבדה את חשיבותה האסטרטגית-שלטונית, הפעילות התעשייתית במפעלים השונים נפסקה ולאחר שנים אחדות פורקו פסי הרכבת לשימוש לצרכים אחרים, דבר שצמצם את דרכי הגישה לעיר בתקופת המנדט הבריטי.
מיקום קביעתה של העיר ניצב כ-5 קילומטרים מערבית ליישוב העתיק, תל באר שבע.
השיטה התכנונית שעמדה בבסיסו של מבנה העיר היא שיטת מתווה רחובות שתי וערב.
סגנון בנייה זה שאפיין ערים מערביות, היה ייחודי ביחס למרבית הערים במזרח התיכון.
דגם זה ייושם ככל הנראה על בסיס היתרונות שיש לו לשלטון המבקש לעצמו מעורבות ושליטה מרבית.
לצד הרצון להציג עיר מודרנית וחדשנית, מבנה הרחובות אפשר לשלטונות העות'מאניים תצפית טובה יותר על המתרחש לאורך הרחוב ולרוחבו, מה שחשף את הרחוב ואת הפעילויות המתקיימות בו לעיני השלטון.
האחראים ליישום התוכנית היו שני מהנדסים זרים, גרמני ושווייצרי, ושני מהנדסים ערבים תושבי הארץ, ראע'ב נשאשיבי וסעיד נשאשיבי, שעבדו בשיתוף פעולה.
הממשלה העות'מאנית רכשה כ-2,000 דונם משבט אל-עזאזמה ובנתה במהלך שלטונה באזור על כ-500–560 דונם, כשהיתר נותר להרחבת העיר בעתיד.
מבחינה תכנונית כל מוסדות הממשל רוכזו בחלק הצפון-מערבי של העיר במקום אחד כאשר בית הממשל, הידוע בכינוי ה"סראייה" חרג ממבנה השתי-וערב מה שאפשר לו תצפית על הרחוב הראשי ועל הנכנסים והיוצאים מכיוון העיר עזה.
יתר האזורים (האזור המסחרי ואזור המלאכה) לא מוקמו באזור נפרד ושולבו בתוואי הכללי של העיר.
אחד מן הדגשים שניתנו על ידי מהנדסי העיר היו האסתטיקה החיצונית שבאה לידי ביטוי בין היתר בשילוב גני נוי וירק.
בעיר, שנבנתה עם מאפיינים של עיר גנים, נבנו ארבעה גנים; המפורסם בהם הוקם עם הקמת העיר ליד בית הסראייה ונקרא על שמו של ג'מאל פאשה (שמו שונה לגן אלנבי לאחר הכיבוש הבריטי).
גני הנוי שימשו כמקום מנוחה לסוחרים ולבהמות וסיפקו צל לעיר המדברית החשופה.
לצדם גני הירק סיפקו חלק מאספקת הירקות של העיר שהייתה מוגבלת בהבאת כמויות גדולות לאור אמצעי התחבורה המועטים.
לצד מבנה העיר הריכוזי שיובא למדבר הערבי, ניכרה גם התחשבות בתנאים הטופוגרפיים והאקלימיים המקומיים.
כך למשל מבנה השתי וערב הוצב בצורה אלכסונית כדי להתאימו לדרכים מחברון ומעזה, אך תאם גם את כיווני הרוח וייצר כניסה של רוחות קרירות וחסימה של רוחות מלאות בחול ואבק.
גם הזווית בה נבנו הבתים והחנויות יצרה פגיעה אלכסונית של קרני השמש מה שהקל את עומס החום במידת מה.
ראשיתו של החינוך הציבורי בארץ ישראל של לפני מלחמת הראשונה בחוק העות'מאני מ-1869. מערכת בתי הספר הציבוריים בפרובינציות העות'מאניות הייתה מאורגנת בקושי ולא תפקדה באופן מלא ומשביע רצון.
בית הספר לילדי הבדואים שנבנה במערבה של באר שבע ב-1914 היה המוסד החינוכי היחיד בעיר ובאזור.
בתוכנית המקורית בית הספר אמור היה להיות בעל צביון חקלאי ובתוך כך לגרום לילדי הבדווים לזנוח את אורח החיים הנוודי ולעסוק בעבודת אדמה בעיר.
בנייתו ארכה זמן רב ולבסוף בעקבות פרוץ מלחמת העולם הראשונה הפך הבניין לבית חולים ולמעשה לא שימש במהלך התקופה העות'מאנית כבית ספר לילדי האזור.
הבניין שימש כמקום חינוך בהמשך, בבאר שבע בתקופת המנדט הבריטי, ועצם הקמתו היא בעלת חשיבות להיבט החינוכי של העיר הצעירה.
ראשית, במהלך בנייתו הארוכה התקיימו לימודים בחדר קטן או באוהל לצדו של בית הספר.
במסגרת זו למדו מספר מצומצם של תלמידים לכתוב ולקרוא ערבית, לימודי קוראן, אריתמטיקה וחקלאות.
מבין תלמידי המוסד (שהיו בניהם של שיח'ים או דמויות מרכזיות שונות), נשלחו הילדים המצטיינים להמשך לימודים באיסטנבול.
כאן עולה נקודת החשיבות השנייה והיא – ההשפעה ארוכת הטווח של בית הספר על האוכלוסייה המקומית.
דוגמה לכך ניתן לראות אצל רוב התלמידים שלמדו בבתי הספר שהפכו ברבות השנים לשיח'ים בעצמם וירשו את אביהם, התמנו לתפקידי ממשל בתפקידים שונים, הפכו לאנשי עסקים ולמנהיגי השבטים הבדווים בנגב.
בנוסף, עצם כוונתם של העות'מאניים לבנות מוסד חינוכי בבאר שבע שהייתה עיר צעירה בצפון הנגב, מלמדת על המקום העתידי שאלה יעדו לה ועל רצונם להגביר את מידת השליטה באוכלוסייה המקומית.
לקראת סוף שנת 1916 הופיע בבאר שבע כתב עת בשם "מֻצווֶר צ'ול" (בטורקית: Musavver Çöl, בטורקית עות'מאנית: مصور چول, 'המדבר בתמונות') שפורסם ברובו בטורקית ובחלקו הקטן בערבית.
עיתון זה היה אחד משני כתבי העת הטורקיים שיצאו לאור בארץ ישראל (לצד 'קודס-י שריף' שהיה העיתון הרשמי של ירושלים), ויצא לאור במהלך תקופה קצרה בת חצי שנה.
תפוצתו של העיתון כללה כ-780 מינויים ופרט להפצתו בבאר שבע, החל מהגיליון ה-7 העיתון החל להופיע גם בירושלים.
הנהלתו ועריכתו של העיתון הייתה בידי מטה 'המפקח כללי של תחנת המדבר' שהקימו העות'מאניים בבאר שבע לתיאום פעולותיהם באזור בזמן המלחמה.
העיתון הגדיר את עצמו בעמוד השער כ"עיתון פוליטי, חברתי טכנולוגי וספרותי" ולעיתים גם חקלאי אך מטרתו בראש ובראשונה הייתה להביא את דבר השלטון והישגיו לידיעת הקוראים ולעורר בקוראים רגשי פטריוטיות על רקע המלחמה שהאימפריה הייתה מצויה בה באותה עת.
החדשות שפורסמו בעיתון כללו בעיקר את התפתחויות המערכה בחזיתות השונות.
בין המוטיבים המרכזיים שהופיעו ב-12 הגיליונות שיצאו לאור היו חיזוק נאמנות למולדת העות'מאנית (שכללה את שטחי האימפריה כולה ולא את האזור של סוריה-ארץ ישראל) שהיה אמור לשמש כמוקד זהות וייצג את מאמצי המדינה באותן שנים ליצור קהילה פוליטית קוהרנטית.
מוטיב נוסף היה דת האסלאם, והאופן בו היא מקשרת בין כלל המוסלמים אזרחי האימפריה למדינה עצמה.
מוטיב זה ביקש לחבר בין הנאמנות הלאומית וההקרבה למען המדינה לבין האמונה הדתית של קוראי העיתון.
מוטיב מרכזי נוסף עסק בקשר בין המדינה לבין מייסדיה בני העם הטורקי והדגיש את תרומתם להקמת המוסדות החדשים שהוקמו בעיר.
כתבות העיתון מאפשרות לקבל מידע (מזווית הראיה של השלטון) על מצבו המתפתח של אזור הנגב בכלל ושל העיר באר שבע בפרט.
אחד הכותבים מציין לחיוב את העיר כמקום מודרני, מואר בחשמל ומציין כי יש בה בניינים חדשים, בתי מלאכה, בית ספר ובית חולים.
כותב אחד מתאר את העיר כך: .
המחבר אף צפה בסרט בעיר וסיפר בשביעות רצון אודות הנאתם של המקומיים.
הערכת מספר התושבים היא בעייתית, שכן השלטון העות'מאני לא ערך מפקד אוכלוסין באזור.
האוכלוסייה הבדווית - אחת המטרות שעמדו בפני השלטון העות'מאני הוא ריכוז האוכלוסייה הבדווית בעיר.
למרות המאמצים הרבים שנעשו מצד המדינה שכללו בין היתר חלוקת אדמות לכל בדווי שחפץ לבנות את ביתו בעיר ומינוי חלק מבני השבטים לתפקידים מנהלים בעיר, התיישבות הקבע של הבדווים בבאר שבע הייתה דלה יחסית.
אורח החיים העירוני והנייח שהציעה באר שבע היה שונה במידה רבה מהאופן בו חיו בדווים עד אז, והבדווים שהתיישבו ובנו בתים בעיר (גם הם באופן חלקי) היו השיח'ים וראשי המשפחות.
עיקר הגעתם של רוב הבדווים לעיר התבצע על בסיס מסחר שהתקיים בזמנים קבועים ולאחסון תבואה.
מתיישבים עירוניים ערבים מהערים הקרובות – הפעילות המסחרית הערה בעיר משכה אליה סוחרים עירוניים בעיקר מהערים (אל-מג'דל, עזה חברון וירושלים.
סוחרים אלה היו בעלי רוב החנויות בעיר ורכשו בה בתים ואדמות.
בתוך גל מהגרים זה הגיעה גם קבוצה קטנה של נוצרים של הזרם היווני-אורתודוקסי ושל הזרם הפרוטסטנטי שחברי המיסיון בו אף בנו כנסייה בעיר ב-1910.
האוכלוסייה היהודית – ראשית ההתיישבות היהודית באזור התרחשה אף בטרם הקמת באר שבע לצד הבדווים שסחרו באזור שלוש הבארות העתיקות של באר שבע.
לאחר הקמת העיר החלו להגיע אליה סוחרים יהודים סביב שנת 1901. הבולטים שביניהם היו יעקב גורדון ומאיר שניידרוביץ' שעברו לעיר והקימו בה טחנת קמח ממוכנת.
עם זאת בעקבות הקשיים השונים שהציבו המגורים בעיר (לכל מי שחפץ להתיישב בה אך גם ליהודים בפרט) בעשר שנים הראשונות מאז הקמתה של באר שבע כמעט אף משפחה יהודית לא השתקעה בה באופן מלא.
ב-1912 מנו יהודי באר שבע כעשרה בתי אב שהלכו ופחתו עם השנים.
אחת מנקודות המפנה שתרמו להרחבת הקהילה היהודית בעיר הייתה מלחמת העולם הראשונה אשר במהלכה הגיעו יהודים שעבדו עבור הצבא הטורקי במשרות שונות ביניהם: חטיבת עצים, הקמת מסילת הברזל מעל נחל באר שבע, נטיעת עצים, מלאכות זעירות שונות וכדומה.
תנופה זו הביאה עימה לצמיחתה של הקהילה היהודית בעיר הן מבחינה מסחרית והן מבחינה תרבותית ודתית.
כמו כן, בלטה תמיכתה של הקהילה היהודית בבאר שבע בחיילים היהודים ששרתו בצבא העות'מאני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הדבר בא לידי ביטוי בין היתר במתן מזון, סידורי לינה במלונות בבעלות היהודית בעיר ובמתן תרופות.
במהלך 1917 הידלדל מספר היהודים בעיר על רקע מחסור בעבודה וביתר שאת בעקבות המלחמה שהלכה והתקרבה לגבולות ארץ ישראל.
לבסוף באוקטובר 1917 עם התקרב קו החזית לעיר פונו כול תושבי העיר היהודים צפונה.
אחד מענפי הכלכלה שהופיעו עם חיזוק אחיזתם של העות'מאניים באזורי הפריפריה הוא המסחר, במה שהפך ברבות השנים לשוק בדווי בבאר שבע.
בעקבות חוסר יכולתם של הבדויים לעסוק במסחר בערי המרכז כפי שעשו במאות השנים קודם לכן, מוקד העסקאות הועבר לצפון הנגב עוד לפני הקמת העיר באר שבע.
בחלוף הזמן החלו מפגשים קבועים באזור בארות באר שבע (השטח שמצפון לנחל באר שבע מגשר הרכבת הטורקי ומערבה עד למבואות העיר העתיקה), במבואות עזה, באל-פאלוג'ה ובאזורים אחרים.
במקביל הביטחון שנוצר בעקבות הקמת מרכז מנהלי עות'מאני, אפשר את פיתוחה של חקלאות מקומית ענפה שהביאה עמה פועלים וחקלאים מהאזור והפכה את העיר למרכז מסחרי שהטיב עם התושבים ועם גובי המיסים העות'מאניים.
שינויים אלה, לצד נכונותם של הבדווים לחכור את אדמותיהם לטובת פיתוח חקלאי גרם למעבר מכלכלה המבוססת על סחר חליפין לעסקאות כספיות ולעלייה ברמת החיים הכללית.
פרט לפעילותו של השוק הבדווי שהתקיים ביום קבוע, באר שבע הפכה למוקד מסחר בין-אזורי שנחשב מרכז מקשר עם נמל עזה.
בין הסחורות שנסחרו בעסקיה של העיר ניתן למנות: מצרכי מזון שונים, לבוש, כלי בית ובמסחר בחיות משק ובתבואה בעונות מסוימות.
בנוסף בלט חלקה של העיר במסחר סיבי דקל לתעשיית החבלים והמחצלות ובסחר בחרבות ובפגיונות.
בנוסף, במהלך גל הבנייה השני שיזמו העות'מאניים במהלך 1906 נוסד שוק בהמות שהתקיים בימי רביעי וחיזק את מעמדה של העיר כמרכז מסחרי-אזורי.
לצד המסחר התפתח ענף מלאכה זעירה.
תחום זה כלל שירותים שנעשו בשיטה פשוטה ובסיסית כגון חרושת מחרשת עץ, ייצור אוכפים לגמלים ולחמורים, תפירת נעליים מעור גמל, עשיית חבלים לשאיבת מים ורשתות מסיבי דקל לקשירת תבואה, ייצור חרבות, תפירת בגדים וצורפות תכשיטים.
באר זמזם היא באר מים הנמצאת במסגד אל-חראם במכה ערב הסעודית, 20 מטרים מזרחית לכעבה.
על פי נוצרה הבאר בצורה נסית על ידי אלוהים לפני אלפי שנים כאשר ישמעאל בן אברהם יחד עם אמו הגר היו במדבר וצמאו למים.
מיליוני מאמינים מבקרים בבאר מדי שנה במסגרת החג' והעומרה ושותים ממימיה.
על פי המסורת המוסלמית נגלתה הבאר להגר, אשתו השנייה של אברהם ואמו של ישמעאל.
במצוות אלוהים מותיר אברהם את אשתו ובנו במדבר ליד מכה.
הגר מחפשת נואשות מים לבנה הפעוט, אך לא מוצאת.
היא רצה שבע פעמים הלוך ושוב בין הגבעות של אל-ספה ואל-מארווה.
בינתיים ישמעאל בוכה ומגרד את האדמה עם רגלו, ולפתע יצאו מים מתחת לרגלו.
קיימות גרסאות נוספות לסיפור, שבהן אלוהים שולח מלאך, גבריאל, שמכה באדמה עם עקבו (או כנפו) ומשם פורצים המים.
המוסלמים מחקים את חיפושה של הגר אחר מים כשהם רצים בין שתי הגבעות בכל עת שהם מבקרים בעיר מכה.
משמה של הבאר נוצרה השבועה הערבית "בחיאת זמזם", ששובשה בעברית לביטוי "בחייאת זומזום".
על פי המסורת המוסלמית בנה אברהם את בית אללה סמוך לבאר, בהמשך למבנה קדום יותר שבנה אדם, ושכיום נקרא הכעבה.
באר זמזם נמצאת כ-20 מטרים מזרחית לכעבה.
בעבר היו בבאר שני בורות, אחד לשתייה ואחר לרחיצה דתית.
בתקופת החליף אל-מנסור העבאסי, הוקמה כיפת שיש מעל הבאר.
ב-775 אל-מהדי הקים מחדש את הבאר, נבנתה כיפת טיק עם כיסוי פסיפס.
כיפה קטנה חיפתה על הבאר, ואחרת גדולה יותר על חדר המתפללים.
ב-835 שופץ המקום והכיפה צופתה בשיש בתקופת אל-מעתצם.
ב-1417, בתקופת הממלוכים, נפגע המסגד משריפה ונדרש שיפוץ.
ב-1915 בתקופת שלטונו של הסולטאן העותמאני עבדול חמיד השני, נעשה שיפוץ נוסף במקום, והמבנה שבו נמצא זמזם הועבר ממקומו על מנת להקל על המוני המתפללים לקיים טוואף ולהקיף את הכעבה.
מי הבאר מוזרמים לחלקו המזרחי של המסגד, ונגישים בצורה נפרדת לגברים ולנשים.
ערב הסעודית אוסרת על ייצוא מסחרי של מי זמזם מחוץ לממלכה.
הסוכנות הבריטית לפיקוח על מזון (Food Standards Agency) הזהירה בעבר לגבי טיב המים מבאר זמזם שמיוצאים בצורה לא חוקית בטענה שהם מכילים רמות גבוהות של ארסן.
טענות דומות על ייצוא לא חוקי של מי זמזם עלו גם באיחוד האמירויות הערביות.
ב-2001 התפרסמה תוכנית של ראאד סלאח, מנהיג הפלג הצפוני של התנועה האסלאמית לייבא את מי זמזם להר הבית, אך תוכנית זו טורפדה על ידי ישראל וירדן.
באראן (בבלארוסית: Барань; בפולנית: Barań) היא עיירה במחוז ויטבסק שבצפון-מזרח בלארוס.
מבחינה ניהולית, באראן כפופה לעיר אורשה.
באראן נזכרה בכתובות היסטוריות לראשונה בשנת 1518. באותו זמן, האזור כולו היה חלק מטריטוריית פולין.
בשנת 1772, במהלך החלוקה הראשונה של פולין, הועברה באראן לשטחה של רוסיה לפלך מוהילב, שבירתה הייתה העיר מוהילב - כיום בבלארוס.
משנת 1924 הייתה באראן חלק מאורשה, שהייתה שייכת לאוקרוג ויטבסק של הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית הבלארוסית.
בשנת 1935 הפכה באראן ליישוב עירוני.
ב-15 בינואר 1938 הוקם מחוז ויטבסק, ואורשה עם שטחי מחוז המשנה שהיא בירתו כולל באראן הועברה לאובלסט זה.
אולם רק בשנת 1960 הפכה אורשה לעיר בעלת חשיבות אובלסטית, ובאראן עברה להיות כפופה לעיר אורשה.
ב-1972 הפכה באראן ממעמד של כפר למעמד של עיירה.
ערב מלחמת העולם השנייה התגוררו בבאראן כ-80 יהודים, רובם היו קרובי משפחה.
לפני הכיבוש הגרמני, בימי השלטון הסובייטי הם עסקו בעיקר במלאכה ובחקלאות.
הגרמנים כבשו את באראן ב-16 ביולי 1941.
בספטמבר 1941 רוכזו יהודי העיירה בשני בתים דו-קומתיים ונאסר עליהם לצאת מהם בשעות הערב והלילה.
הם החליפו חפצים תמורת מזון, וכשאזל רכושם נאלצו לחיות מנדבות שכניהם.
ב-8 באפריל 1942 נרצחו כל היהודים סמוך לעיירה.
רק שני נערים הצליחו להימלט.
באר נפט הוא מונח המשמש לתיאור כל קידוח שמבוצע על פני הקרקע לצורך שאיבת נפט או גז טבעי.
בדרך כלל גז טבעי נשאב יחד עם נפט, כמו גם יחד עם מים.
באר נפט שנועדה לשאוב גז טבעי בלבד נהוג לכנות "באר גז".
אזור תת-קרקעי רווי בנפט או גז טבעי מכונה בדרך כלל "שדה נפט" או "שדה גז".
רוב המאגרים מכילים הן נפט והן גז טבעי.
בארות הנפט מתגלות לרוב רק לאחר שבוצעו בדיקות סייסמיות רבות באזורים נרחבים בהם גאולוגים בודקים שכבות סלע מרובות מספר קילומטרים מתחת לפני הקרקע.
ציוד מיוחד משמש לקידוח בארות נפט באתרים תת-קרקעי שעשויים להכיל מצבורי הנפט.
באר נפט הראשונה בארצות הברית נחפרה במדינת פנסילבניה בשנת 1859. הבאר משמשת להפקת נפט עבור תאורה, והבנזין שיוצר בתהליך הושלך למשך שנים רבות כפסולת, עד להמצאת המכונית.
תהליך ההקמה והתחזוקה של בארות נפט מודרניות יקרים במיוחד, בין היתר בשל עלויות הטכנולוגיות שנמצאות בשימוש פעיל מדי יום בבאר הנפט.
עלות באר הנפט תלויה בעיקר בעלות היומית שכרוכה בהפעלת מתקן הקידוח, בשירותים הנוספים הדרושים לקידוח באר הנפט, משך הזמן בה תימשך השאיבה מבאר הנפט, והריחוק של המיקום (משמעות הדבר לרוב היא שיהיו כרוכות בכך גם עלויות נוספות לצורך אספקה).
העלות היומית של הפעלת אסדות קידוח נפט במים עמוקים הייתה נכון לשנת 2015 בסביבות 520,000 דולרים ליום.
עלות שאיבת נפט מבאר נפט שנמצאת במים עמוקים במשך מאה ימים יכולה לעלות סביב 100 מיליון דולרים.
העלות היומית של הפעלת משאבות נפט בבארות נפט יבשתיות יהיו לרוב זולות בהרבה.
באר מלחן היא באר מים הנמצאת באפיק נחל מלחן, כ-10 ק"מ דרומית לנמל התעופה עובדה.
קוטר הבאר הוא 3.5 מטר, עומקה 8 מטר והיא מכוסה במבנה בטון.
הבאר נבנתה בתקופת המנדט, על מנת לספק מקום לעצירה בצומת דרכים חשוב בין הערבה לבקעת עובדה.
הבאר שימשה בדואים להשקיית עדריהם עד לשנות ה-80 של המאה ה-20. עם התמעטות אוכלוסיית הבדואים במרחב, פסק השימוש בבאר.
באר חיל או ביר ת'מילה היא באר שסביבה היו ממוקמים משלטי הת'מילה המצריים, אשר נכבשו במלחמת העצמאות על ידי חטיבת הנגב ב־26 דצמבר 1948.
הבאר ממוקמת בנקודת ציון 121288/1045252 ברשת ישראל הישנה או בנקודת ציון 171232/545339 ברשת ישראל החדשה, כ־3 קילומטר מצפון לנקודה הצפונית של מושב אשלים, בתוך ערוץ נחל הבשור ובסמוך להתנקזות נחל באר חיל אליו.
הבאר ממוקמת למרגלות גבעות חיל, הן גבעות הת'מילה, שעליהן נחפרו במלחמת העצמאות חפירות הצבא המצרי שנקראו משלטי הת'מילה.
על יד הבאר נמצא יישוב פרהיסטורי של התרבות האשלית העליונה, מן התקופה הפלאוליתית הקדומה.
ברם, את עיקר פרסומה קיבלה הבאר בהיותה ממוקמת למרגלות משלטי הת'מילה, והקרבות שנערכו לכיבושם במלחמת העצמאות.
קרבות אלה נערכו במסגרת מבצע חורב, ומטרת הקרבות על משלטים אלה היה ליצור חיץ (טריז) בין המשלטים הללו למשלטי עוג'ה אל חפיר (היא ניצנה) של הצבא המצרי.
זה היה שלב חשוב, בביטול שליטת הצבא המצרי על הציר הראשי המוביל מבאר שבע לחצי האי סיני, אליו פרץ צה"ל במבצע זה.
חטיבת חיל רגלים 2 של הצבא המצרי החזיקה בקטע הכביש מעוג'ה אל-חפיר (ניצנה) ועד קמפ א־שרף (צומת הנגב דהיום – כ־12 ק"מ דרומית לבאר שבע) בשורת משלטים; חלקם בודדים וחלקם במסגרת מתחמים.
לרשות החטיבה הזאת עמד גדוד ארטילריה 25 ליטראות ופלוגת משוריינים, חלקם נשאו תותחים 37 מ"מ.
משימתה של חטיבת הנגב הייתה לפתוח את כביש באר שבע – עוג'ה אל־חפיר לתנועה חופשית, על ידי השתלטות על משלטי הת'מילה ו"המשרפה".
הגישה למתחם הת'מילה התאפשרה אך ורק ממערב דרך ואדי ת'מילה (נחל באר חיל).
המצרים חסמו את הדרך במרחק 5 ק"מ ממערב למתחם, על ידי שדה מוקשים.
התוכנית של מפקדת חטיבת "הנגב" הייתה:
לתפוס את "המשרפה" (משלט ט') על ידי כוח משימה נייד, כדי למנוע מעבר כוחות סיוע מצריים מדרום ונסיגת כוחות מצריים מצפון לדרום.
לכבוש את משלט י"ג (הדרומי במתחם הת'מילה) ומשלט י"ז (ביר ת'מילה) על ידי כוחות חי"ר.
להפעיל את גדוד 9 הממונע ("הפשיטה") להשלמת ההשתלטות על כל משלטי הת'מילה.
שעת ה"ש" לתפישת "המשרפה" ולכיבוש משלט י"ג וי"ז נקבעה לחצות של הלילה שבין 25 ל־26 בדצמבר 1948.
בשעת בוקר מוקדמת ב־25 בדצמבר יצא את באר שבע כוח משימה בפיקודו של מ"פ ג' מגדוד 7, אלכסנדר ויתקין.
הכוח כלל מחלקת ג'יפים מגדוד 9, מחלקת חי"ר מוסע מגדוד 7, תותח 20 מ"מ וחוליית האזנה.
הכוח נע באיגוף עמוק והגיע למרגלות "המשרפה" ב־2:00 ב־26 בדצמבר.
הסיירים מצאו שהמשלט אינו מאויש והכוח השתלט על "המשרפה" ללא קרב.
יחידת "הקומנדו הצרפתי" בפיקודו של תדי איתן נעה רגלית דרך הדיונות לעבר משלט י"ג.
טעות בניווט הביאה את הכוח למשלט י"ד שהיה במרכז המתחם, כבר בהסתערות הראשונה נכבש המשלט.
פלוגה ב' מגדוד 7 בפיקודו של אברהם אדן ("ברן") נעה בעקבות יחידת "הקומנדו הצרפתי" והגיעה למרחק של 50 מ' מהעמדות הקדמיות של משלט י"ז.
נפתחה על הכוח אש, הפלוגה הסתערה וכבשה את המשלט המזרחי.
המצרים נמלטו מיתר משלטי ביר ת'מילה, וגם משימה זו הסתיימה בהצלחה.
בעקבות כיבוש משלט י"ז, התקדם גדוד 9 לעבר שדה המוקשים.
באותה שעה החלו המצרים לבצע התקפות נגד על משלט י"ד, בחיפוי אש תלולת מסלול מהמשלטים השכנים.
"הקומנדו הצרפתי" הדף את התקפות־הנגד.
סביב המשלט היו פזורים פצועים והרוגים מצריים, וגם מקרב לוחמי "הקומנדו הצרפתי".
גדוד 9 עצר במרחק של 800 מ' ממזרח למשלט י"ז (ביר־ת'מילה) וחיכה במשך שעות כדי לאפשר לחבלני הגדוד לפרוץ מעבר לכלי הרכב בשדה המוקשים.
כל אותו הזמן, המשיכו לוחמי "הקומנדו הצרפתי" להדוף את ההתקפות החוזרות ונשנות.
מפקד גדוד 7, ישכה שדמי, יצא עם פלוגה א', בפיקודו של סולל כהן, ומחלקה מפלוגה ב' כדי לסייע ללחימה של "הקומנדו הצרפתי" במשלט י"ד.
כוח הסיוע הגיע עד לסוללת מסילת הברזל הטורקית.
כל הניסיונות להעלות לוחמים אל המשלט לא צלחו.
עם זאת הצליחו להעביר למשלט תחמושת מסוגים שונים.
השחר עלה, גדוד 9 בושש להגיע.
המח"ט אישר את בקשתו של מג"ד 7 לפנות את משלט י"ד ולסגת עם כל מי שניתן לפנותו.
3 פצועים קשה מלוחמי "הקומנדו הצרפתי" נחבשו והוסתרו מתחת למעביר מים מתחת לסוללת מסילת הברזל.
באותה שעה נפרץ נתיב בשדה המוקשים ומפקד גדוד 9, חיים בר־לב הורה ל־3 הפלוגות לנוע לעבר משלטי הת'מילה השולטים על ציר הכביש.
פלוגת המשוריינים נעה לעבר משלט י"ג, פלוגת החרמ"ש נעה לעבר משלט י"ד ופלוגת הג'יפים נעה לעבר משלט ט"ו.
ענני האבק של התנועה בפריסה רחבה, והירי מן המקלעים הרבים תוך כדי תנועה, יצרו אפקט הלם שגרם לבריחה של המצרים.
משלטי המתחם נכבשו וטוהרו עד לשעה 7:25.
לאחר שמשלט י"ד נכבש, נתגלו גוויותיהם של פצועי הקומנדו הצרפתי שהושארו מתחת למעביר המים.
בלחימה על משלט י"ד נהרגו תשעה מלוחמי "הקומנדו הצרפתי" ו־21 נפצעו, לרבות מפקדה, תדי איתן שכדור חדר לקרסולו.
היחידה לא הייתה כשירה עוד ללחימה והיא נשלחה לבסיס בבאר שבע".
באר מנוחה היא באר בערבה, כ-150 מטר מערבה לכביש 90 וכ-90 קילומטר מצפון לאילת.
מקור השם בשמה הערבי של הבאר, ביר אל מליחה (הבאר הטובה - בגלל כמות המלחים הנמוכה שבמים).
הבאר ממוקמת לרגלי גבעות מנוחה ואחיותיה שמצפון וממערב להן, והן עשירות במצוקים בולטים.
הבאר היא קדומה אך בתקופה המנדטורית שופצה ונבנתה בתוך מבנה בטון.
בעת סלילתו של כביש הערבה, הוקם במקום מחנה עבודה.
כן שימשה בעבר תחנת יציאה לבני נוער הרפתקניים, שניסו להגיע בסתר אל פטרה שמעבר לגבול, במרחק 30 ק"מ מזרחה.
במקום שתי אנדרטאות לזכר הנופלים בעת ניסיונם זה.
השרידים במקום הם מתקופת הברזל והמקום שימש כנקודת שיירות שעברו לכיוון סיני.
ליד הבאר, על גבעה רמה, נמצאים שרידי מצד נבטי מהמאה הראשונה.
צורתו הייתה מלבנית וממדיו: 18 על 21.5 מטר.
בתוכו חדרים ברוחב 3 מטר הערוכים סביב חצר רחבה.
בתקופה הרומית הוקם מעל שרידי המבנה הנבטי מגדל שמידותיו 9.5 על 9.5 מטר ובו 3 חדרים.
בינואר 1945, באר מנוחה שימשה כנקודת חניה לילית למסע ה-14 לאום רשרש, אך בפועל משלחת החקר והמודיעין לנה בסמוך לה, ואליה הגיעה רק למחרת.
בקיץ 1956 התרחשה סמוך לצומת התקפת מחבלים (פדאיון), על אוטובוס שעשה דרכו לאילת.
בהתקפה נהרגו 4 אנשים: 3 חיילים שליוו את האוטובוס ברכב צבאי, ונוסעת באוטובוס.
בשנת 1981, אפשרה המדינה לשמעון (כושי) רימון להקים בסמוך לבאר מנוחה, בקילומטר ה-101, פונדק דרכים, הצופה אל פטרה, אליה הצליח להגיע הבעלים בשנת 1959 ולחזור בשלום.
הפונדק משמש את יעודו עד היום.
צומת מנוחה הנמצא בסמוך, מחבר את כביש 90 עם כביש 40 המגיע מבאר שבע, באמצעות כביש 13 לצומת ציחור.
באר שבע הגלילית הייתה עיירה קדומה על גבול הגליל העליון והגליל התחתון, בסמוך לצומת שבע ולכפר חנניה, 8 ק"מ דרומית מערבית לצפת.
העיירה, שהתפרסה עד לאזור צומת שבע, נבנתה על גבעה תלולה המתנשאת לגובה של יותר ממאה מטרים מעל בקעת בית הכרם, וחולשת על הדרך מעמק עכו לגליל (כיום כביש 85).
התיישבות במקום התקיימה מתקופת הברזל עד לתקופה הרומית, אך נמצאו באתר גם ממצאים מהתקופה הביזנטית.
ייתכן כי שמו של היישוב נובע מבארות מים שהיו בסביבתו.
על שם היישוב נקראת צומת שבע (צומת חנניה) ו הסמוך.
העיר אינה מוזכרת באופן מפורש בתנ"ך (אם כי היו ששייכו אליה אזכורים של באר שבע המקראית), אך ייתכן וקיומה רמוז בו.
בספר מלכים א', מסופר כי אליהו נס לעיר באר שבע כאשר ברח מפני איזבל: "וַיָּבֹא בְּאֵר שֶׁבַע אֲשֶׁר לִיהוּדָה".
מן הביטוי "אשר ליהודה" מסיקים החוקרים כי הייתה עיר נוספת שנקראה בשם באר שבע מחוץ לתחומי ממלכת יהודה, ולכן ביטוי זה נדרש לשם הבהרה.
ביטוי זהה מוזכר בקשר לעיר בית שמש שביהודה, ואכן, ערים נוספות בשם בית שמש היו בנחלת שבט נפתלי ובנחלת שבט יששכר בצפון הארץ.
ביטוי זה חוזר גם בהקשר לעיר שוכה שביהודה, על מנת להבדילה מהעיר שוכה שבשרון.
בתקופה הישראלית ובתקופה ההלניסטית התקיים במקום כפר קטן.
למרות זאת, הרומאים הצליחו להחריב את העיר ולהרוג את יושביה בסופו של דבר.
כיום בפסגת הגבעה קיימים שרידי מבנים, שייתכן כי הם שרידי המבצר שבנה יוסף בן מתתיהו.
יוסף בן מתתיהו מציין את האתר כאחד מגבולות הגליל העליון בדומה לחז"ל שמיקמו את גבול זה באזור כפר חנניה הסמוך.
העיר ירדה מגדולתה כבר בתקופה הרומית, אך באתר נמצאו גם ממצאים מהתקופה הביזנטית.
לפי טענת חלק מהחוקרים, היישוב המשיך להיות מאוכלס עד המאה השלישית, אך אוכלוסייתו הלכה והידלדלה החל מהמאה הראשונה לספירה.
האתר נחפר לראשונה בשנת 1873. בשנת 1985 נערכה במקום חפירה נוספת והתגלה שטח מבוצר שגודלו 60–70 דונם.
עובייה של החומה הצפונית היה 2.8 מטרים והיו בה שלושה מגדלים.
החומה המזרחית הייתה בנויה בצורת זיגזג.
בשנת 2000 ו-2004 התקיימו במקום חפירות נוספות.
המכון לארכאולוגיה גלילית ביצע סקר בבית הקברות היהודי העתיק במקום.
באתר התגלו חרסים רבים מתקופות היסטוריות שונות.
באר ויניפרד הקדושה (בולשית: Ffynnon Wenffrewi; באנגלית: St Winefride's Well) היא באר מים הממוקמת בפרוורי העיר הוליוול במחוז פלינטשייר שבויילס, לא רחוק מהעיר ליברפול האנגלית.
הבאר היא ככל הנראה אתר העלייה לרגל הקדום ביותר בבריטניה, שכן על פי המסורת המקומית היא מקודשת עוד מהמאה ה-7. כמו כן, היא אחד המבנים היחידים שהוזכרו בשמם ביצירה הפואטית הארתוריאנית סר גאווין והאביר הירוק ומוזכרת כאחת משבעת פלאי ויילס.
האתר שימש ככל הנראה כמוקד עלייה לרגל כבר משלהי המאה ה-7 לאחר מותה במקום של ויניפרד הקדושה, אך העדות הכתובה הראשונה לכך היא רק מהמאה ה-12 (שנת 1115) כך שאין דרך לאמת את הסיפור.
כך או כך, נאמר שלאחר מותה המים בבאר בורכו בכוחות מרפא וחוללו ניסים שונים.
גם מלכים זרים פקדו את הבאר, בין היתר לאופולד השני מבלגיה שביקר שם ב-1828 עם הנסיכה ויקטוריה.
באר משאלות הוא מונח מהפולקלור האירופי המתאר בארות מים שעל פי האמונה ממלאות משאלות המובעות בקול בסמוך אליהן.
הרעיון שמשאלה תמומש הגיע מהתפיסה שהמים מאכלסים אלוהויות או שהונחו שם כמתנה מהאלים.
סיבה אפשרית למקור האמונה היא שמים הם מקור חיים, ולעיתים קרובות היו משאב נדיר.
העמים הגרמאנים והקלטים ראו במעיינות ובבארות מקומות קדושים.
לפעמים המקומות סומנו בפסלי עץ, אולי של האל הקשור לבריכה.
עמים גרמאנים נודעו כשהם משליכים את השריון וכלי הנשק של אויבים מובסים לביצות ולבריכות מים אחרות כקורבנות לאלים שלהם.
מים נתפשו כבעלי כוחות מרפא, ובארות הפכו פופולרות, כשאנשים רבים שתו מהן, רחצו בהן או פשוט הביעו כלפיהן משאלה.
אנשים האמינו שישויות על טבעיות השומרות על הבאר או מתגוררות בבאר ימלאו את רצונם אם ישלמו מחיר.
לאחר השמעת המשאלה, בדרך כלל נזרקו מטבעות לבאר.
לפי האמונה, המשאלה תינתן על ידי השומר או המתגורר, בהתבסס על האופן שבו נחת המטבע בתחתית הבאר: אם המטבע נחת בראש למעלה, שומר הבאר היה ממלא את המשאלה, אך אם המטבע נחת עם זנב למעלה תזכה המשאלה להתעלמות.
לכן היה אלמנט של מזל בזריקת מטבעות לבאר – מילוי המשאלה היה תלוי באופן בו הם נחתו.
במיתולוגיה הנורדית מסופר על הבאר של מימיר, הידועה גם בשם "באר החוכמה", שיכולה להעניק לאדם חוכמה אינסופית בתנאי שיקריב משהו יקר לו.
אודין התבקש להקריב את עינו הימנית שהשליך לבאר כדי לקבל לא רק את חוכמת ראיית העתיד אלא את ההבנה מדוע הדברים חייבים להיות.
מימיר הוא אל החוכמה הנורדי, והבאר שלו יושבת בשורשיו של יגדראסיל, עץ העולם השואב את מימיו מהבאר.
המסורת של באר משאלות נמשכת כיום בזריקת מטבעות לבריכות ולמזרקות.
בנובמבר 2006 דיווח "הר הכסף" שתיירים זורקים קצת פחות מ-3 מיליון ליש"ט לשנה ל"בארות משאלות".
במזרקת טרווי למשל, על פי ההערכות נגרפים מדי לילה מטבעות בשווי כשלושת אלפים אירו.
באר פטריציו הקדוש (באיטלקית: Pozzo di San Patrizio) היא באר היסטורית על שם פטריק הקדוש שנבנתה בעיר אורבייטו שבמחוז אומבריה באיטליה במאה ה-16. הבאר מוגדרת כאתר מורשת ופתוחה לביקורי תיירים.
הבאר נבנתה באורבייטו בהוראת האפיפיור קלמנס השביעי שנמלט מרומא ב-1527 בעקבות המהומות ברומא שחוללו חייליו של הקיסר קרל החמישי.
האפיפיור חשש שחייליו של הקיסר יטילו מצור גם על אובייטו ולכן קידם פתרונות לאספקה סדירה של מים לעיר.
הבאר תוכננה על ידי האדריכל אנטוניו דה סנגלה הצעיר מפירנצה ונבנתה על ידי ג'ובאני בטיסטה דה קורטונה (Giovanni Battista da Cortona) כשהדקורציה נעשתה על ידי סימונה מוסקה (Simone Mosca).
לכבוד תחילת העבודות הזמין האפיפיור מהאמן בנוונוטו צ'ליני להטביע מדליית ברונזה בה מופיעה דמותו של משה מכה בסלע ותחתיו הכתובת "כדי שהעם ישתה" (UT BIBAT POPULUS).
הבנייה החלה ב-1527, נמשכה כ-10 שנים והסתיימה ב-1537. קלמנס השביעי נפטר ב-1534 ומחליפו פאולוס השלישי היה זה שחנך את הבאר.
הבאר העמוקה נקראה תחילה "הסלע" (Rocca) בגלל קרבתה למבצר אלברונוז (The Albornoz fortress או Rocca Albornoz) ובמאה ה-18 שונה השם ל"באר פטריציו הקדוש" (באר פטריק הקדוש) בגלל הדמיון למערה (כור המצרף) בה התבודד והתפלל פטריק הקדוש מתחת בזיליקת פטריק הקדוש באירלנד.
הבאר העגולה, שקוטרה 13 מטר, נחצבה לעומק של 53 מטר.
במרחק של כ-2 מטר מהקירות החצובים נבנה קיר לבנים עגול העוטף את פיר הבאר.
בחלל שנוצר בין קיר הלבנים הפנימי והקיר החצוב המקורי נבנו, גם בלבנים, 2 גרמי מדרגות ספירליים במודל הסליל הכפול כשכל גרם כולל 248 מדרגות.
פי הבאר היה פתוח לשמיים וכדי להאיר את חלל המדרגות עצמן נפערו בקיר הלבנים הפנימי 70 חלונות מקושתים.
צורת בנייה זו של מדרגות הועתקה ממבנה הקורטיל דה בלוודיר בקריית הוותיקן שנבנה מספר שנים מוקדם יותר.
בכניסה לבאר הוטבע לוח ובו נחצבה הכתובת "מה שקצב הטבע במשורה, תספק ההמצאה" (ובלטינית: QUOD NATURA MUNIMENTO INVIDERAT INDUSTRIA ADIECIT)
מבנה המדרגות איפשר לבהמות נושאות כדי מים לרדת לתחתית הבאר ואז לעלות במסלול אחר מבלי לגרום להתנגשות בין השיירות.
הבאר הוזנה ממי מעיין אליו ניתן להגיע מפתח נסתר בתחתית הבאר המוביל למנהרה המוליכה למעיין.
תקרת מבנה הבאר מכוסה כיום ברשת המונעת כניסת ציפורים ולכלוך אך מאפשרת חדירת אור יום.
האתר הוכרז על ידי אונסק"ו כאתר מורשת בתחום המים
באראקה הוא דמות בדיונית בזיכיון משחקי הלחימה "מורטל קומבט" שהופיע לראשונה במשחק הווידאו "מורטל קומבט II" משנת 1993. באראקה הוא יליד גזע בלתי צפוי ואלים של מוטאנטים נוודים מהעולם החיצון הנודעים בשם טארקאטאנים (Tarkatans).
הטארקאטאנים נראים כמו בני אדם מעוותים בעלי פה מעורר פלצות עם שיניים חדות ומפחידות, ונחשבים ללוחמים חזקים ומטילי מורא.
לבאראקה עצמו יש גם להבים חדים היוצאים מאמות הידיים, שמשמשים אותו ככלי נשק.
באראקה הוא המפקד והנציג של הטארקאטאנים ולמרות שהוצג כדמות של נבל משני, הוא התקבל טוב בקרב חובבי הזיכיון והגיימרים, בין השאר כי דמותו הייתה חזקה ויעילה בקרב.
בהמשכיות המקורית, הטארקאטאנים (Tarkatans) הם גזע של מוטאנטים שנוצר מהכלאה בין שדים לבני אדם מהעולם החיצון.
המראה שלהם מעוות וכולל שיניים דקות, חדות ומעוררות פלצות, קוצים על חלק מגופם, עור חיוור ולהבי זרוע.
יש להם פיזיולוגיה על-אנושית שמתבטאת בריפוי עצמי מוגבר וכן בחוסן גופני, עמידות, סיבולת וכוח פיזי העולים על אלו של בני האדם.
הם אוכלי-אדם אכזריים וצמאי דם ונחשבים לחזקים מאוד אך לא חכמים במיוחד וחסרי תרבות.
באראקה עצמו הוא אחד הלוחמים החזקים והקשוחים ביותר של הטארקטאנים והוא גם מבין החכמים שבהם ולכן משמש בתור מפקדם ונציגם, במיוחד מול הקיסר (khan) של העולם החיצון.
הטארקאטאנים חיים בעולם החיצון כנוודים אלימים ודחויים.
הם משמשים כחיילים עבור שאו קאהן, קיסר העולם החיצון, ונחשבים ללוחמים חזקים ומטילי מורא.
באראקה הוא המפקד שלהם ונציגם בטורניר מורטל קומבט.
באראקה מוביל את המתקפה על מנזר שאולין לפקודתו של קיסר העולם החיצון שאו קאהן, לאחר שלו קאנג ניצח בטורניר מורטל קומבט.
אחרי תבוסתו של קאהן, באראקה נעלם בערבות השוממות של העולם החיצון, עד אשר נקרא לחזור ולדכא תנועת מרד ולהשתתף בפלישה לממלכת הארץ.
בהמשך נתקל במכשף קוואן צ'י, שמציע לו להצטרף לצבאותיו של האל הבכיר המושחת שינוק.
לאחר הברית הקטלנית, באראקה כורת ברית עם אונאגה מלך הדרקון.
הוא משחרר את מילינה מכלאה ומציע לה להצטרף לשורותיו של אונאגה ככפילתה של קיטאנה.
היא משתמשת במעמד זה כדי לחרחר מלחמה בין כוחות עדניה לבין גזע הטארקאטאנים.
במשחק מורטל קומבט 11 קיטאנה מצליחה לשכנע את באראקה להצטרף אל כוחותיה בתמורה לחירותם של הטארקאטאנים.
בעידן השלישי (החל מהמשחק מורטל קומבט 1 מ-2023) מתגלה שהטארקאטאנים אינם גזע אלא מחלה.
בהמשכיות זו באראקה הוא סוחר עשיר ואיש משפחה בממלכת עדניה, עד שהוא ומשפחתו נופלים קורבן למחלת הטארקאט.
המחלה הופכת את משפחתו למוטאנטים צמאי דם ואז הורגת אותם ואילו הוא מצליח לשרוד אך גופו מתעוות, פיו נהפך למעורר פלצות, וזוג להבים חדים יוצאים מידיו.
באראקה מוצג כדמות טובה שדואגת למושבה מצורעת של טארקאטאנים.
בסיום המשחק של באראקה הוא מצליח לשכנע את הקיסרית מילינה (שגם היא נדבקה במחלת הטארקאט) לסייע למושבה, בזמן שרופאים, מרפאים ומכשפים מחפשים תרופה למחלה.
דמותו של באראקה נחשבת לדמות חזקה ובעלת מהלכים מיוחדים יעילים הן לטווח המגע (כגון חיתוך הלהבים) והן לטווח רחוק (יריית ניצוץ).
המהלכים המיוחדים של באראקה כוללים לרוב שימוש בלהבים שלו.
אחד המהלכים הידועים שלו הוא חיתוך להבים בתנועת "מספריים" מהירה שמסכלת כל תקיפה של היריב מטווח מגע ופוגעת בו קשות.
מהלך נוסף הוא יריית ניצוץ שמופק על ידי הלהבים שלו, ובמהלך אחר הוא מתקפד ויורה קוצים מגופו.
מהלכי ה-Fatality שלו הם עריפת ראש עם להבי הזרועות ושיפוד בשרי.
באר מד'כור הוא כפר בדואי בלב הערבה, במרחק 207 קילומטרים נסיעה מרבת עמון.
אוכלוסייתו עומדת על 851 תושבים, לפי מפקד האוכלוסין הירדני שבוצע ב-2015. הכפר נמצא בגובה 132 מטר מעל לפני הים, 12 קילומטרים צפונית-מערבית לפטרה ומול צוקים שבצד השני של הגבול.
כ-7 קילומטרים מהכפר שוכנת ח'רבת באר מד'כור, יישוב עתיק על דרך הבשמים, שהיה לנקודת מעבר בדרך.
הוא היה מיושב בין המאות ה-4 וה-7, בתקופות הנבטית, הרומית, הביזנטית, ואולי גם בתקופה הערבית המוקדמת.
הכפר מאופיין בעוני כבד ומחסור.
יש בו רעב, מים מזוהמים, ובעיות אבטלה ודיור.
בכפר אין תשתיות ראויות, ותלמידיו נאלצים לנסוע 70 קילומטרים בכל יום על מנת להגיע לבית ספר.
בנוסף, מיקומו במרכז הערבה מבודד מאוד, ובתי החולים בקרובים ביותר הם בא-סאפי, מרחק של 77 קילומטרים, ובית חולים הנסיכה בעקבה, מרחק של כ-109 קילומטרים.
בסמוך לכפר יש שטחים חקלאיים.
הכביש שוכן על כביש הראשי 65, כביש הערבה הירדני.
שתי היציאות הקרובות ביותר של הכביש לכיוון ערים נמצאות 62 קילומטרים צפונה (צומת עם כביש 60) ו-109 קילומטרים דרומה (עקבה).
מעבר לשתי היציאות האלה, אין יציאות מהכביש אל הר שעיר או אל הרי אדום.
מבחינה מנהלתית נמצא הכפר ב, , מחוז עקבה, ירדן.
באראקאס סנטראל (בספרדית: Club Atlético Barracas Central) הוא מועדון כדורגל ארגנטינאי משכונת באראקאס שבבואנוס איירס.
המועדון נוסד בשנת 1904 וכיום משחק בליגת העל הארגנטינאית.
המועדון הוקם על ידי נהג משאית בשם פליפה קמפורה, אשר שימש כנשיאו הראשון.
עד לשנת 1906 שילמו חברי המועדון דמי חבר חודשיים.
בשנת 1911 הצטרפה קבוצת הכדורגל של המועדון להתאחדות הכדורגל הארגנטינאית והחלה להשתתף בתחרויות תחת השם "Villa Soldati".
בשנת 1913 שונה שם המועדון לשמו הנוכחי.
המועדון שיחק בליגה הבכירה עד לשנת 1931, אז עברו הקבוצות הבכירות בארגנטינה למסגרת מקצוענית, בעוד ש"באראקאס סנטראל" נותרה בליגת החובבים.
בשנת 1934 הצטרפה הקבוצה לליגה המקצוענית ושובצה בליגת המשנה.
בשנת 1941 ירדה מהליגה השנייה, ובשנת 1948 חזרה אליה.
במהלך השנים נדדה הקבוצה בין הליגות השונות, כאשר ברוב התקופות שיחקה בליגה השלישית.
בעונת 2019/2020 שבה לליגת המשנה, ובדצמבר 2021 העפילה מחדש לליגה הבכירה – לראשונה זה 87 שנים.
מאז היא משחקת באופן רציף בליגת העל הארגנטינאית.
הישג השיא של הקבוצה בגביע ארגנטינה הוא הגעה לשלב 1/32 הגמר בשנת 2025.
בארוטראומה (Barotrauma) היא נזק פיזי לרקמות הגוף כתוצאה מהפרש לחצים של האוויר בתוך הגוף והאוויר (או מים) מחוץ לגוף.