tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתוצאה מכך הורה היטלר על הפסקת המבצע.
המבצע לא הופסק באופן סופי, כי אם נמשך באופן בלתי מוסדי בבתי חולים בגרמניה ובאוסטריה, ובאופן מוסדי יותר בשטחים שנכבשו במזרח אירופה.
מעריכים כי מספר המומתים הכולל היה כמאתיים אלף איש.
הפסקת מעשי ההרג, הייתה אירוע יחיד במינו במשטר הנאצי, שבו השפיעה ההתנגדות הגרמנית לנאציזם על השלטון, והביאה לשינוי מדיניות שנראתה לנאצים כעקרונית וחשובה.
על פי האגדה שהורה היטלר להפיץ, הוא לא ידע על ההמתות, והפסיקן מיד לכששמע עליהן מדרשתו של הכומר פון גאלן.
שמירת המיתוס של הפיהרר עושה הטוב נראתה כה חיונית בעיני היטלר, עד שהביאה להפסקתן של ההמתות, על אף שהיטלר ראה אותן כחיוניות מבחינה אידאולוגית.
היטלר, שהפעיל רשת של מודיעים, היה מודאג מאוד מתדמיתו בדעת הקהל, וההתמרמרות העממית על המתות מבצע T4 הייתה גורם משפיע בהחלטתו להפסיקן.
ההיסטוריונית לוסי דווידוביץ' רואה בצורה אחרת את הפסקת המבצע.
על פיה, הפסקת המבצע תואמת את תחילת השלב הפעיל בהשמדת היהודים.
נראה כי היטלר העדיף להפעיל את רוצחיו המיומנים ובעלי הניסיון בהשמדת היהודים, שהייתה בעלת קדימות עבורו אף אל מול תוכנית ה"אותנסיה".
בספרו "תלייניו מרצון של היטלר" טוען דניאל יונה גולדהגן כי העובדה שהגרמנים הצליחו, באמצעות מחאה עממית, להפסיק את מסע הרציחות של קרוביהם במבצע אותנסיה, מראה כי "המתות החסד" נתפסו על ידי הגרמנים באופן שלילי, וכי אף במסגרת משטר העריצות הנאצי, יכלה מחאה עממית להביא לסיומו של המבצע.
מכאן מסיק גולדהגן כי הגרמנים לא תפסו את המתת היהודים בשואה בצורה שלילית, שכן אף עליה היה אותו מעטה דק של סודיות, אך כנגד השמדת היהודים לא באה כל מחאה.
הגרמנים היו מוכנים להסתכן במחאה ולהשמיע קולם נגד רצח המוגבלים וחולי הנפש, זאת מכיוון שהבינו כי מבחינה מוסרית הדבר אסור.
עם זאת, המתת היהודים לא יצרה מחאה דומה.
לעומת זאת, היסטוריונים אחרים טוענים כי הסבר אפשרי אחר להבדל הוא כי רצח היהודים נעשה באזורי המזרח בזמן מלחמה, ולא ברור כמה גרמנים מן השורה ידעו עליו.
לעומת זאת, קרובי המשפחה הגרמנים של המפגרים וחולי הנפש ידעו היטב על גורלם וסיפרו את הדבר לרבים.
לאחר הפסקת המבצע, נמשך, ביזמת ראשי T4, מסע תעמולה שמטרתו להכשיר את הלבבות לקראת המשך הפעולות בעתיד, או לחשיפה כי המבצע עודו נמשך, אם כי בקנה מידה קטן יותר ופחות מאורגן.
בשנת 1941 הופק סרט בכיכובם של כוכבי קולנוע ידועים, בשם "אני מאשים".
הסרט הציג סיפור על משולש אהבים רומנטי, שבו האישה, שעל לבה מתחרים בעלה וידיד נוסף, לוקה במחלת טרשת נפוצה, ומבקשת כי ימיתו אותה המתת חסד.
במקביל, פועל הידיד להצלת חייו של ילד הלוקה במחלה גנטית בלתי ניתנת לריפוי.
הסרט, שעלילתו כוללת מוטיבים דרמטיים (משולש אהבים, הנגדה בין האישה החפצה למות ובין הילד שלחייו, כביכול, אין ערך, דרמת בית משפט), קורא לשינוי החוק, ולהתרת "המתת חסד".
הסרט הוצג בגרמניה ובעולם, בפני קהל של מיליוני צופים, כיום נאסר הסרט להצגה בגרמניה, פרט לצפייה למטרות מחקר.
לתוכנית היה המשך במסגרת מבצע 14f13.
לאחר אוגוסט 1941 הועבר מרביתו של הסגל שביצע את המתות החסד למבצע ריינהרד (שם הקוד שנתנו הנאצים להשמדת היהודים במחנות המוות במזרח).
ושם יישמו את ניסיונם ברצח, בפעם הזו כנגד היהודים.
ס"ס אוברפיהרר ויקטור בראק אשר היה סגנו של בוהלר כממונה על מבצע "T4" העיד במשפטי נירנברג כי בשנת 1941 קיבל פקודה להפסיק את מבצע אותנסיה, ולהעביר את כח האדם ללובלין ולהעמידו לרשות ס"ס בריגדירפיהרר אודילו גלובוצניק.
היו אלו אותם אנשים, תחת פיקודו של גלובוצניק, אשר איפשרו את המעבר מפעולות האיינזצגרופן שעיקרן ירי אל מול בורות ירי, להשמדה המונית, חשאית, מהירה ויעילה בתאי גזים, שהחלה באותה תקופה תחת השם "מבצע ריינהרד".
אנשי ה"אותנסיה" שצורפו ל"מבצע ריינהרד" (92 איש בתחילה, ולאחר מכן עוד כמה עשרות), המשיכו לשמור על גיבושם כיחידה, על אף שלבשו מדי אס אס, המשיכו להיות כפופים בעניינים מנהליים למפקדה בברלין, ובילו את חופשותיהם במרכזים מיוחדים שהוכנו לשם כך.
הדבר נועד על מנת לשמור על הסודיות של המבצע, שעליה נוסף אף הרצון לשמור על סודיות רציחת היהודים.
כוח אדם שקיבל את הכשרתו במבצע אותנסיה היווה את השלד לכוח האדם שהקים את מחנות ההשמדה בבלזץ, טרבלינקה וסוביבור.
פרנץ שטנגל, ממפקדיו של מחנה ההשמדה טרבלינקה, קיבל את ראשית הכשרתו כרוצח המונים במסגרת "תוכנית T4", כן היה מעורב בתוכנית אירמפריד אברל, מנהלו הראשון של מחנה טרבלינקה.
שניים ממפקדי מחנה ההשמדה בלז'ץ, כריסטיאן וירט וגוטליב הרינג, וכן רבים מאנשי הסגל שלהם, וביניהם אוברשרפיהרר יוזף האוזר, היו מעורבים בתוכנית T4, וירט כמפקח ראשי על כל ששת מוסדות ה"אותנסיה" ברייך, והרינג כ"אחראי הלא רפואי" על המוסדות בזוננשטיין והדמר.
וירט השתתף בהריגת המבחן של אנשים מוגבלים בברנדנבורג, ונחשב למומחה גדול להרג, ומסיבה זו נבחר להיות מפקד מחנה ההשמדה הראשון שהוקם על אדמת הגנרלגוברנמן בחלמנו.
וירט עבד לאחר מכן אף בבלזץ, טרבלינקה וסוביבור.
קודם לבואם של אנשי T-4 למחנות מבצע ריינהרד נוסתה ונכשלה שיטת משאיות המוות, במחנה חלמנו, ובואם של אנשי הצוות המאומנים ברצח המוני בתאי גז סייע לייעל את שיטות ההמתה.
בתחום האדריכלות וההנדסה, תוכנית היא שרטוט המציג באופן דו-ממדי את צורת הבינוי התלת־ממדית על פרטיה השונים.
תוכנית היא סוג המסמך הבסיסי ביותר המתאר את המבנה על ידי הטלה גרפית על מישור המקביל לקרקע.
על אף שויזואלית ניתן להציג תמונה דו־ממדית בלבד, ניתן לשרטט כיום באופן ממוחשב תוכניות תלת־ממדיות.
תוכניות כאלה ניתן להדפיס באמצעות מדפסת תלת מימד.
קיימים סוגים רבים של תוכניות המתארות את המבנה התלת־ממדי בצורות שונות, תוך התייחסות למרכיבים השונים שלו.
מכיוון שבאופן תאורטי נדרשים אינסוף חתכים אופקיים בדמות מישור כדי לתאר מערכת תלת־ממדית, אל תוכניות אדריכליות והנדסיות נלווים עוד מסמכים נוספים הרלוונטיים להבנת המבנה ולצורך בנייתו בהם חתך, חזית, פריסות (בעיצוב פנים), פרטי בניין או אמצעים גרפיים נוספים המתארים מרחב תלת־ממדי בהם מבטים איזומטריים אקסונומטריים ופרספקטיביים.
תוכניות המתארות מבנה גדול משורטטות תמיד בקנה מידה על מנת שניתן יהיה להכיל מבנים שלמים על גבי נייר.
תוכניות משמשות בראש ובראשונה לתכנון והן מהוות שפה חזותית בה יכולים המתכננים (אדריכל, מהנדס בניין, יועצים) להעביר את הרעיונות התכנוניים שלהם ולתאם בין הכוונות השונות.
תוכניות משמשות תחילה כלי תכנוני והן הופכות לבסוף למסמך המסביר כיצד לבנות את הבניין.
בנוסף, התוכנית משמשת גם להצגת המבנה עבור יזם הבנייה או לקוחות המעוניינים לקנות את הנכס.
תוכניות מסוימות מהוות גם מסמך בעל תוקף חוקי, כמעין חוזה, המחייב את קבלן הבנייה לבנות לפיו, על בסיסו ניתנת הצעת מחיר לבנייה ולפיו גם ניתן היתר בנייה על ידי הרשויות.
כאמור, תוכנית היא הצגה גרפית דו-מימדת של מרחב תלת־ממדי.
בשרטוט תוכנית שואפים תמיד להציג את המידע המרבי שניתן לספק על המרחב בכלים דו-ממדיים מקובלים ומוסכמים.
כלים אלה כוללים קווים מסוגים שונים (עובי, צבע ורציפות), מילוי שטחים, הערות מילוליות ומספריות וסימנים מוסכמים נוספים.
התוכנית היא חתך אופקי אותו ניתן לתאר כמראה המבנה מלמעלה אשר נחתך על ידי מישור המקביל לקרקע בגובה נתון.
האלמנטים המבניים שנחתכו יסומנו לרוב בקו עבה יותר בתוכנית.
לעומתם, אלמנטים שניתן לצפות בהם אך לא נחתכו כיוון שהם נמוכים ממישור התוכנית מסומנים לרוב בקו דק יותר.
גובה מישור התוכנית קובע במידה רבה גם את היקף המידע הנכלל בתוכנית.
ככל שמישור התוכנית עובר דרך יותר אלמנטים בחלל, ניתן יהיה להעביר מידע אודותיהם ביתר פשטות.
חלון שדרכו עובר מישור התוכנית מסומן בתוכנית בבירור, אך אם הוא נמצא מעל מישור התוכנית, הוא יהיה מסומן בדרך אחרת: בטקסט, בתוכנית נפרדת או באמצעות סימן מוסכם כלשהו.
באופן דומה מופיעים על התוכנית סימוני פתחים, סימוני מדרגות ומעקות, קירות נטויים ועוד אלמנטים אדריכליים שאינם בהכרח מקבילים או ניצבים למישור החיתוך.
תוכניות שנועדו לתאר דווקא את חלקו העליון של החלל כמו תוכנית תקרה או תאורה יתארו על ידי מבט מלמטה ממישור התוכנית אל החלל שמעליה.
קיימים סוגים שונים של תוכניות אותן ניתן לסווג על פי סוג הפרטים שהן מציגות, על פי רמת הפירוט הרלוונטית בהן או על פי הצורה המיוחדת של ההיטל הגרפי.
מאפייני סיווג אלו קיימים גם בשאר סוגי המסמכים, בעיקר חתכים.
תוכנית אדריכלית – תוכנית המתארת את צורת המבנה, את צורת חללי הפנים שלו ואת אופן סידור הרהיטים והכלים הסניטריים בו.
תוכנית זו היא לרוב "נקייה" יותר וכוללת אך ורק פרטים הדרושים להבנת הבניין.
תוכנית בנייה – תוכנית הכוללת את מידות הבנייה של הקירות והפתחים, פירוט חומרי הבנייה השונים הדרושים לבנייה (כגון הבדלה בין קירות בטון וקירות גבס) והפניות לפרטי מסגרות או נגרות.
משלב שאושרו ונסגרו התוכניות המתוכננות הן מסומנות כתוכניות לביצוע (לעומת תוכניות לעיון או למכרז).
תוכנית הריסה – בנוסף לתוכנית בנייה, במקרים של מבנה קיים העובר שיפוץ, תוכנית ההריסה מתארת את הקירות אותם יש להרוס או לשנות.
לרוב משתמשים בצבעים שונים להבדיל בין בינוי המיועד להריסה, בינוי שנשאר ובינוי חדש.
תוכנית הגשה – תוכנית המיועדת לקבלת היתר בנייה בה מובאים גם חישובי שטחים המאפשרים לרשות המקומית לתת על פיהם היתר ולדעת את שימושי הבניין על פי שטח לצורך גביית ארנונה.
תוכנית קונסטרוקציה – תוכנית בנייה בה מוגדרים מאפייני שלד הבניין: עובי וסוג קורות, עמודים וחגורות, סוג זיוני הפלדה בבטון, פרופילי פלדה ועוד.
תוכניות מערכות – סדרה של תוכניות בנייה לפי סוגי מערכות בניין: תוכנית ביוב ואינסטלציה, תוכנית חשמל, תוכנית מיזוג אוויר וכו'.
תוכנית גגות – היטל של המבנה ממבט על, אשר אינו חותך אף חלק בו ובו ניתן למעשה לראות את גגות המבנה בשלמותם.
תוכנית תקרה – תוכנית בנייה או תוכנית אדריכלית המתארת את מראה התקרה בקומה מסוימת.
תוכנית תקרה היא היטל גרפי הפוך, כלומר הקווים הנראים בתוכנית אשר כיוונה כשל כל תוכנית אחרת מוטלים עליה מלמעלה.
לעיתים נוהגים לסמן בתוכנית רגילה חלק מתוכנית התקרה בעזרת קווים מקווקווים על מנת לאפשר לקבל יותר מידע על צורת החלל בקריאה של התוכנית.
בנוסף לתוכניות אלו ניתן למצוא מגוון של תוכניות מתחומים שונים, המשלימות את המידע הרלוונטי למתקן.
תוכניות קיימות בקני מידה שונים המציגים את המבנה או חלקיו בגודל שונה בהתאם לשטח הנתון, אך בעיקר מציגים רמות שונות של פירוט, הרלוונטיות לסוגי תוכניות שונים.
קנ"מ 1:10 (לעיתים 1:5) – קנ"מ המשמש בעיקר להצגת פרטי בניין מורכבים ואופן התחברותם לשאר חלקי המבנה, כולל בדרך כלל מידות פרטניות חומרים ופירוט.
קנ"מ 1:20 – תוכניות של עיצוב פנים או תכנון אדריכלי מפורט של חדרים.
פירוט התוכנית כולל כמעט את כל פרטי הבנייה למעט פרטים קטנים ונקודתיים המוצגים בנפרד.
קנ"מ 1:50 – קנה המידה המקובל של תוכניות עבודה (תוכניות לביצוע).
גם בבניינים בעלי שטח גדול מאוד, תוכניות העבודה הן בקנ"מ 1:50 והן מחולקות לכמה חלקים במבנה כדי שהתוכניות תוכלנה להיכנס בגליונות נייר סבירים.
תוכניות בקנה מידה זה כוללת עובי מדויק של קירות, משקופים, פירוט המדרגות, החלונות והדלתות.
תוכניות אדריכליות המציגות את ארגון החללים, הריהוט וכלי הסניטציה מוצגות לרוב בקנה מידה זה גם כן.
קנ"מ 1:100 – תוכניות אדריכליות ותוכניות הגשה לרשויות.
לפעמים נקראות גם "תוכנית הצעה ללקוח", בהן ישנו תיאור כללי של החללים כולל מידות עקרוניות ללא התייחסות לחומרים.
קירות בקנ"מ זה מסומנים במילוי שחור כדי להתמקד בעיקר בחלל עצמו, או במילוי צבעוני בעת הגשת התוכנית לרשויות: שחור או אפור – קיר קיים, כחול – בנייה בבטון, אדום – בנייה בבלוקים, ירוק – בנייה או חיפוי באבן, צהוב – מיועד להריסה.
בירושלים: אדום – בנייה באבן, ירוק – בנייה בבלוקים.
קנ"מ 1:200 – קנה מידה המשמש בעיקר להצגת חישובי שטחים בבקשה להיתר.
קנ"מ 1:250 – קנה מידה עם פירוט מוגבל מאוד בו מופיעים בדרך כלל קירות, פתחים וקווים כללים של מדרגות בלבד.
משמש להצגת המבנה כולו עם סביבתו בהתאם לטופוגרפיה מקומית.
קנ"מ 1:500 – קנה מידה המשמש בעיקר בתכנון עירוני.
מבנה אדריכלי המוצג בקנה מידה זה יכול להופיע כשרטוט גושי של מסת הבניין ביחס לסביבה.
תוכנייה היא מסמך המכיל פרטים על אירוע שנועד לציבור של משתתפים.
התוכנייה נערכת על ידי מפיקי האירוע, היא כוללת פרטים על האירוע, ומטרתה ליידע את המשתתפים בו.
תוכנייה מופקת להצגת תיאטרון ומופעים אחרים של אמנות הבמה ולכנסים.
על פי רוב התוכנייה מודפסת על נייר, וכן היא מוצגת באתרי האינטרנט הרלוונטיים לאירוע.
לעיתים מופקת תוכנייה לסדרה של מופעים (כגון תוכנייה של פסטיבל).
תוכנייה מהווה גם אמצעי קידום מכירות, לקראת האירוע, ומוצעת למשתתפים פוטנציאלים.
התוכנייה מהווה חלק בלתי נפרד ממופעים בתחומי אמנות הבמה השונים, ובהם הצגת תיאטרון, קונצרט, מופע בלט.
היא מוצעת לצופים בדרך כלל במבוא האולם בו מתקיים המופע.
תוכנייה עשויה להיות קצרה ומתומצתת, או נרחבת ומפורטת.
תוכנייה נרחבת מכילה דפים אחדים ובהם פרטים על המופע ומשתתפיו, כמו:
תוכן המופע, הרקע ליצירתו, התקופה בה נוצר ופרטים על היוצרים.
לוח זמנים המתאר את אורכו של כל קטע מוצג.
קורות חיים של האמנים המשתתפים.
פרטים על מרכיבים שונים הקשורים למופע – אנשי מקצוע ומנהלה, נותני חסויות וכדומה.
בתוכנייה נרחבת ניכרת ההשקעה באיכות ההדפסה, בתמונות ותצלומים ובפירוט של הטקסטים.
תוכנייה מסוג זה עשויה להיות בגודל של ספרון קטן, ובדרך כלל נמכרת לצופים ומכילה גם פרסומות.
תוכנייה באירוע עם משתתפים פעילים
תוכנייה כזו מפיקים לקראת כנס, אירוע ספורטיבי או פעילות אחרת שיש בה משתתפים פעילים (להבדיל מצופים).
מטרתה היא ליידע את המשתתפים על סדר היום הצפוי, על האירועים שיתקיימו בכל עת, ועל הנושאים שיועלו בהם.
תוכנית ה-Joint Strike Fighter או בקיצור JSF, היא תוכנית לפיתוח ורכישה של מטוסי קרב שהייתה מכוונת להחליף מגוון רחב של מטוסי תקיפה של הכוחות המזוינים של ארצות הברית ובעלות בריתה.
כיום מזוהה התוכנית עם מטוס ה-F-35 לייטנינג II.
למרות זאת, עד שנת 2001, המונח התייחס לתחרות בין שני המטוסים: ה-X-32 של בואינג וה-X-35 (לימים מטוס ה-F-35 לייטנינג II).
תוכנית ה-JSF עוצבה על מנת להחליף את מטוסי ה-F-16, ה-F/A-18 הורנט, ה-A-10 ת'נדרבולט II, ומקדונל דאגלס AV-8B הרייר II במטוס אחד אשר ישרת את הכוחות המזוינים של ארצות הברית ואת צבאות בנות בריתה.
תוכנית ה-JSF: Joint Strike Technology נוסדה על בסיס מיזוג של שני פרויקטים:
התוכנית נועדה לפיתוח מטוס קרב שיכול להמריא במרחקים קצרים ולנחות באופן אנכי.
נועדה לפיתוח חלופה נוחה ויעילה יותר ממטוס ה-F-16.
תוכנית ה-JAST נוסדה ב-1993 כדי לבצע את ההמלצות של משרד ההגנה האמריקני.
משרד ה-JAST נוסד ב-27 בינואר 1994 כדי לפתח מטוסים, כלי נשק וטכנולוגית חיישנים, בכוונה להחליף מטוסים מצבאות ארצות הברית ובריטניה.
הפרויקט עסק בין היתר פרויקט בפרויקט ה-F-22 וה-F-18.
בנובמבר 1995 חתמה בריטניה על חוזה המצהיר על בריטניה כשותפה בתוכנית, במסגרתו הסכימה לשלם 200,000$ (או 10%) מתקציב שלב ההדגמה והאב-טיפוס.
שני חוזים לפיתוח אב-טיפוסים ניתנו ב-16 בנובמבר 1996. אחד ניתן ללוקהיד מרטין ואחד ניתן לבואינג.
כל חברה תבנה אב-טיפוס שידגים המראה ונחיתה קונוונציונליים, המראות ונחיתות מנושאת-מטוסים, המראות קצרות ונחיתות אנכיות.
העיצוב של מקדונל דאגלס נדחה בשל מורכבות יתר.
באוינג ולוקהיד השקיעו כ-750 מיליון דולר בבנית האב-טיפוס.
הכוונה של התקציב המוגבל היא למנוע פשיטת רגל של אחת החברות במהלך הפיתוח של המטוסים על מנת לנצח בתחרות.
גם כן, ב-1996, משרד ההגנה של בריטניה שיגר את פרויקט ה-Future Carrier Borne Aircraft על מנת להחליף את הבריטיש אירוספייס הרייר ימי ולעתיד גם את הבריטיש אירוספייס הרייר II.
בזמן הגדרת האב-טיפוס, לוקהיד מרטין השיקה שני מטוסים: ה-X-35A (מאוחר יותר שונה שמו ל-X-35B) ואת ה-X-35C.
ה-X-35C היה בעל כנפיים גדולות יותר על מנת השגת מהירות המראה נמוכה יותר.
באחת מהדגמותיו של ה-X-35 נראה המטוס ממריא במרחק של 150 מטרים בלבד, טס מעל מהירות הקול ונחת באופן אנכי לחלוטין.
לעומת זאת, מטוס ה-X-32 של בואינג לא הצליח לבצע את המשימות האלה בטיסה אחת.
חוזה פיתוח המערכות וההדגמות ניתן ללוקהיד מרטין ב-21 באוקטובר 2001, על כך שמטוסה, ה-X-35 ניצח את ה-X-32 של בואינג.
אחת הסיבות לכך היא הדרך להשגת המראה קצרה ונחיתה אנכית במטוס.
מחלקת ההגנה של ארצות הברית החליטה שמערכת "מאוורר העילוי", על אף היותה מסוכנת יותר, היא יעילה יותר.
למרות הסכנות במאוורר העילוי, לאב-טיפוס של באוינג היו סכנות הרבה יותר חמורות.
כאשר המטוס נמצא מעל הקרקע, בגובה נמוך, הבואינג X-32 סובל מהבעיה של אוויר חם מהפליטה, שנכנס חזרה למנוע העיקרי.
תופעה זו יכולה לגרום דחיקה שעלולה להחליש את המנוע ולגרום לו להתחמם.
פקידים של מחלקת הביטחון של ארצות הברית ושר ההגנה של בריטניה הצהירו רשמית כי ה-X-35 הופיע באופן עקבי יותר מאשר ה-X-32, אף על פי ששניהם עמדו בדרישות של מטוס JSF.
בתום התחרות, הוחלט כי הפיתוח של ה-JSF יהיה ממומן על ידי מספר מדינות; ארצות הברית ובריטניה במעמד בכיר, איטליה, הולנד, קנדה, טורקיה, אוסטרליה, דנמרק, נורווגיה במעמד משנה, סינגפור וישראל במעמד זוטר.
ההערכה בענף התעופה הצבאית היא שה-F-35 יהיה מטוס הקרב המאויש האחרון, ואחריו יפותחו רק כלי טיס בלתי מאוישים למטרות קרב.
ה-X-35 יהיה לבסיס של ה-F-35 לייטנינג II.
אחד החידושים בתוכנית ה-JSF הוא גישת הלוגיסטיקה האוטונומית.
לוגיסטיקה אוטונומית היא פתרון מצורף למטוס ה-JSF שתורם להצגת מטוס, פרמטרים אופרטיביים, רישום המטוס, רשמה עדכונים ותחזוקה, היסטוריית מרכיבים, דיאגנוזות, תחזיות, ניהול תקינות, ושרות תמיכה ל-F-35. בעיקר, לוגיסטיקה אוטונומית משתמשת בסקירה "מאחורי הקלעים", תחזוקה ותחזית כדי לתמוך במטוס ולהבטיח את התקינות הממושכת.
הפתרון של ניהול התקינות ל־F-35 בדרך כלל ידוע כתחזית מצב וניהול תקינות, או ת.מ.נ.ת (באנגלית PHM).
בסביבת מערכת ההפעלה DOS, תוכנית TSR (ראשי תיבות באנגלית: Terminate and Stay Resident) היא סוג מסוים של תוכנית שנשארת בזיכרון לאחר סיומה, על מנת לחזור לפעולה מאוחר יותר.
טכניקה זו אפשרה לעקוף במידה מסוימת את המגבלה המובנית של DOS, שמאפשרת הרצה של תוכנית אחת בכל פעם.
תוכניות TSR הופיעו בשנות ה-1980 המוקדמות ויועדו למחשבים תואמי PC שהריצו את מערכת ההפעלה DOS.
DOS הייתה מערכת הפעלה שלא תמכה בריבוי משימות, ואפשרה רק לתוכנית אחת לרוץ בכל רגע נתון.
עם זאת, ניתן היה לעקוף מגבלה זאת במידה מסוימת ולאפשר ביצוע משימות שונות ברקע, באמצעות תכנות ברמה נמוכה שניצל את מנגנון הפסיקה של מעבד ה-8086. DOS מצידה תמכה באפשרות להשאיר תוכנית שהסתיימה בזיכרון, ובכך לאפשר את הפעלתה מאוחר יותר באמצעות פסיקה.
באמצע שנות ה-1980 הופיע אחד השימושים הבולטים והמזוהים ביותר עם טכניקת ה-TSR: יישומי פופ-אפ, שהופעלו לרוב בלחיצת צירוף מקשים מסוים, ובאמצעות מימוש מנגנון של החלפת הקשר הצליחו לתת למשתמש חוויה של מעין ריבוי-משימות בסיסי ביותר.
דוגמה מוקדמת ופופולרית במיוחד ליישום פופ-אפ הייתה Sidekick של בורלנד, שיצאה ב-1984 וכללה מחשבון ועזרי ניהול.
באופן דומה, החלו להופיע תוכנות שירות שביצעו משימות שונות ברקע.
PRINT.COM, פקודה חיצונית של DOS שסיפקה שירות spooling בסיסי למדפסת, היא דוגמה לכך.
בשנים שלאחר מכן גבר השימוש בתוכנות TSR למטרות שונות, כגון תמיכה בהתקנים, שומרי מסך, אנטי-וירוסים ועוד.
לשימוש בתוכנות אלה היה תפקיד חשוב בהרחבת אפשרויות השימוש ב-DOS מעבר למגבלותיה המובנות.
סיום התוכנית מבלי לשחרר את הזיכרון
תוכנית רגילה מסיימת את פעולתה על ידי ביצוע קריאת מערכת שמשחררת את הזיכרון ומשאבים אחרים שהוקצו לה ומחזירה את השליטה לתוכנית שהפעילה אותה (בדרך כלל, מעטפת מערכת ההפעלה COMMAND.COM).
תוכנית TSR, לעומת זאת, משתמשת בקריאת מערכת ייעודית, שמסיימת את פעולת התוכנית אך מותירה חלק מוגדר מהזיכרון מוקצה עבורה.
קריאת המערכת מקבלת כפרמטר את גודל הזיכרון הנדרש, שמוקצה באופן רציף מהכתובת שבה נטענה התוכנית ועד לנקודה הנדרשת.
קריאת המערכת המקורית (INT 27h - Terminate but Stay Resident) אפשרה להקצות לתוכנית עד 64K של זיכרון.
החל מגרסה 2.0 של MS-DOS, הוצגה קריאת מערכת משופרת (INT 21h Function 31h - Keep Process) שהסירה את המגבלה הזו.
הפעלה מאוחרת באמצעות יירוט פסיקה
מאחר ש-DOS אינה תומכת בריבוי משימות, ברגע שהתוכנית מסתיימת הקוד שלה חדל להיות פעיל.
כדי לחזור לפעולה, עליה ליירט פסיקה אחת לפחות; באופן זה ניתן להעביר אליה את השליטה בהמשך באמצעות פסיקת חומרה או תוכנה.
יירוט של פסיקה מתבצע על ידי מימוש שגרת טיפול בפסיקה ועדכון המצביע המתאים בטבלת הפסיקות כך שיפנה אליה.
התוכנית תשמור את כתובת שגרת הטיפול בפסיקה הקודמת, ובאופן טיפוסי, כדי לאפשר טיפול תקין בפסיקה, השגרה החדשה לא תחליף לחלוטין את הקודמת אלא תוסיף את עצמה לשרשרת: כלומר, תבצע את הנדרש ממנה ותקרא לשגרה הקודמת להמשך טיפול.
יירוט של פסיקת חומרה מאפשר את העברת השליטה לתוכנית באופן אסינכרוני בתגובה לאירוע מסוים: התוכנית יכולה ליירט, למשל, את פסיקת קוצב הזמן (IRQ0/INT 8), שמשוגרת 18.2 פעמים בשנייה, כדי להריץ קוד מסוים ברקע בתדירות זו.
התוכנית יכולה גם ליירט את פסיקת בקר המקלדת (IRQ1/INT 9), המשוגרת עם כל לחיצת מקש והרפיה ממנו, כדי לבדוק אם נלחץ צירוף מקשים מסוים ולהגיב בהתאם.
בשונה מיירוט פסיקת חומרה, יירוט של פסיקת תוכנה מאפשר לתוכנית לסנן קריאות לשגרות שירות של DOS ושל BIOS ולשנות את ההתנהגות שלהן כרצונה, או אף לממש ממשק תכנות יישומים (API) משל עצמה.
היו תוכנות TSR שהשתמשו בשיטה זו כדי לספק ממשק להתקני חומרה (מעין מנהלי התקנים), לדוגמה: MOUSE.COM, תוכנית שניהלה את העכבר וחשפה API סטנדרטי דרך INT 33h.
תוכניות אחרות הרחיבו ממשק קיים, לדוגמה: VESA.COM, שהרחיבה את ממשק ה-BIOS של כרטיס המסך (INT 10h) כדי לאפשר שימוש ברזולוציות של Super VGA בכרטיסי מסך מוקדמים שתמכו בכך אך לא כללו הרחבת קושחה מתאימה.
בנוסף, על ידי יירוט פסיקות של DOS ושל BIOS, תוכנת אנטי-וירוס יכולה לנטר ברקע קריאות מערכת בניסיון לזהות ולסכל דפוסי פעילות חשודים.
תוכנית יכולה גם להשתמש ביירוט פסיקת תוכנה כדי לגרום ליישום יעד מסוים להריץ בעקיפין את הקוד שלה בהקשר ידוע (למשל, נקודה מסוימת בקוד היישום שבה מבוצעת קריאת מערכת כלשהי באמצעות הפקודה INT 21h), וכך להשתלב בצורה מבוקרת ומדויקת מאוד בקוד של יישום היעד בזמן הריצה ולשלוט בו באופן מלא.
בשיטה זו עשו שימוש תוכנות TSR שביצעו מניפולציה על יישום בזמן הריצה, ללא שינוי בעותק הפיזי שלו השמור בדיסק, כדי לתקן בו פגמים, או כדי לשנות או להוסיף לו פונקציונליות.
למעשה, על אף שתוכנית מסוג זה חייבת לשכון בזיכרון בזמן שיישום היעד פועל, אין היא חייבת להיות ממומשת כ-TSR (כלומר, לעשות שימוש בקריאת המערכת Keep Process) - למימוש חלופי ראו להלן: "מימוש באמצעות הפעלת יישום משנה".
טכניקת ה-TSR זכתה אומנם לפופולריות רבה, אך היו לה כמה חסרונות בולטים.
הן המשתמשים והן מפתחי התוכנה נאלצו להתמודד עם אילוצים שונים שנבעו, בין השאר, מהאופן שבו DOS, כמערכת הפעלה של real mode, מנהלת את זיכרון המחשב.
הבעיה העיקרית הייתה המקום שתפסו תוכניות ה-TSR בזיכרון הראשי (מתחת למחסום ה-640K) על חשבונם של יישומים אחרים.
מאחר שהזיכרון הראשי היה מוגבל מאוד, כל תוכנית TSR שנטענה לזיכרון הפחיתה את יתרת הזיכרון הפנוי והגבילה עוד יותר את האפשרות להשתמש ביישומים הצורכים נפח זיכרון גדול.
תוכנית TSR עשויה לאפשר את הסרתה מהזיכרון (uninstall) במקרה הצורך.
פעולת ההסרה כרוכה, לכל הפחות, בהשבתת פעילות הרקע של התוכנית על ידי שחזור המצביעים הרלוונטיים בטבלת הפסיקות למצב שקדם לטעינת התוכנית, כך שיפנו לשגרות הטיפול בפסיקה המקוריות, ולאחר מכן שחרור הזיכרון שהוקצה לה.
לא כל התוכנות תמכו באפשרות זו, והיו גם תוכנות שאפשרו השבתת תפקוד אך לא הסרה מוחלטת מהזיכרון (תוכנות שירות של צדדים שלישיים אפשרו, בתנאים מסוימים, הסרה של תוכנות סוררות כאלה).
כל עוד לא הוסרה, התוכנית ממשיכה לתפוס מקום בזיכרון עד לכיבוי המחשב או הפעלתו מחדש.
מתכנתי TSR השתמשו במגוון טכניקות ואלתורים כדי להתגבר על המגבלה ולצמצם ככל הניתן את צריכת הזיכרון של תוכניות ה-TSR.
תוכניות אלה נוטות להיות קומפקטיות מאוד, ולעיתים קרובות ימומשו כקובץ COM.
תוכנית TSR טיפוסית תחולק לשניים: חלק אתחול וחלק תושב (resident).
חלק האתחול יכיל את כל הקוד שאיננו נחוץ לפעילות התוכנית כאשר היא מתפקדת ברקע, כלומר לאחר החזרת השליטה ל-DOS באמצעות Keep Process.
כשחלק זה מסיים את תפקידו, אין בו עוד צורך.
כדי לחסוך בזיכרון יכול המתכנת למקם את חלק האתחול בסוף התוכנית, אחרי הקוד והנתונים של החלק התושב, ולסמן את קצה החלק התושב כקצה התוכנית בעת הקריאה ל-Keep Process.
בכך ישתחרר הזיכרון שהוקצה עבור חלק האתחול.
החלק התושב ממשיך לשכון דרך קבע בזיכרון לאחר סיום התוכנית.
המתכנתים התמודדו עם קשיים ואילוצים טכניים נוספים מלבד מגבלת הזיכרון.
באופן כללי, טכניקת ה-TSR הייתה כרוכה בתכנות מורכב ברמה נמוכה (low-level), שדרש היכרות מעמיקה עם מערכת המחשב ושליטה בשפת סף.
DOS היא מערכת הפעלה של real mode, ובניגוד למערכות הפעלה מודרניות איננה מספקת שום הגנות או ערבויות ליישומים הפועלים בה - לקוד שרץ ברגע מסוים יש שליטה מוחלטת על מערכת המחשב כולה, והשגיאה הפעוטה ביותר עלולה לגרום בקלות לקריסה של המערכת, ובמקרה הגרוע אף לאובדן נתונים או השחתתם.
תכנות בטכניקת ה-TSR מועד במיוחד לתקלות כאלה מעצם טבעו.
הטכניקה זכתה לתמיכה רשמית בסיסית בלבד מצד DOS, ויישום יעיל שלה חייב שימוש בקריאות מערכת שלא תועדו בגרסאות מוקדמות של מערכת ההפעלה.
כתיבת תוכניות TSR "אקטיביות" - תוכניות שהגיבו לפסיקות חומרה, ובפרט יישומי פופ-אפ - הייתה מאתגרת במיוחד.
אחד הקשיים היה הצורך לממש את החלפת ההקשר ברמת היישום, כמעט ללא תמיכה של מערכת ההפעלה.
המנגנון הבסיסי של יירוט פסיקות חומרה הוא מטבעו אסינכרוני - כלומר, התוכנית צפויה לקבל לידיה את השליטה בהקשר שרירותי, והדבר אף עלול להתרחש בזמן שמתבצעת פעילות קריטית אחרת, כגון כתיבה לדיסק.
היבט זה חייב תשומת לב וזהירות רבה מצדו של המתכנת.
בין השאר, היה עליו להתחשב בעובדה ש-DOS ו-BIOS לא תוכננו לריבוי כניסות (reentrancy).
כדי לפתור את הבעיה נאלצו מפתחי ה-TSR לנטר את כל הקריאות של תוכנות אחרות לפסיקות החשובות להם, ולשמור את הקריאות של עצמן עד לאחר שהפסיקות הקודמות תסתיימנה.
אילוצים אלה הוסיפו למורכבות הקוד ולסרבולו.
מימוש באמצעות הפעלת יישום משנה
טכניקה קרובה מאוד ל-TSR, שלא עשתה שימוש בקריאת Keep Process, הייתה לממש את שגרות הטיפול בפסקה, כבתוכנית TSR רגילה, ולאחר מכן להריץ יישום משנה (child process).
בזמן שיישום המשנה פועל, התוכנית מתפקדת ברקע כמו תוכנית TSR - כלומר, הקוד שלה נשמר בזיכרון ומופעל כשמתבצעת הפסיקה הרלוונטית.
עם סגירת יישום המשנה חוזרת השליטה ליישום המפעיל (parent), שאחראי על השבתת הפעילות וביצוע יציאה מסודרת.
שיטה זו התאימה במיוחד לתוכניות שתוכננו לביצוע מניפולציה על יישום מסוים בזמן הריצה, כפי שתואר לעיל.
בנוסף, יש תוכניות שהשתמשו בשיטה זו כדי להריץ עותק נוסף של COMMAND.COM.
מימוש זה יצר אפקט דומה מאוד, מנקודת המבט של המשתמש, לתוכנית TSR אמיתית וחסך מהמתכנת את הצורך לטפל בשלב הסרת התוכנית מהזיכרון: שלב זה בוצע באמצעות הפקודה EXIT של COMMAND.COM, שהחזירה את השליטה ליישום המפעיל, שבתורו סיים את התוכנית בדרך הרגילה.
החיסרון העיקרי בדרך זו היה הצורך לטעון לזיכרון שני עותקים של COMMAND.COM, דבר שפגע ביכולת לטעון יישומים נוספים.
תוכנה שיתופית (Shareware) היא תוכנה קניינית הניתנת לשימושו של לקוח ללא תשלום כדי שזה יוכל לבחון את המוצר ולהעריך את התועלת שבו.
"גרסת ניסיון" (demo, trial) היא סוג של תוכנה שיתופית המוגבלת בזמן או בתפקוד.
כמו כן, באנגלית נעשה שימוש גם בביטויים demoware ו-trialware לתיאור תוכנה שיתופית.
סוג אחר של תוכנה שיתופית הוא כזה בו לאחר זמן ההערכה עולה הודעה כי זמן ניסיון החינם הסתיים וכי על המשתמש להחליט אם לרכוש את התוכנה או להסיר אותה.
ההודעה אינה מפריעה לעבודה השוטפת ולאחר קריאתה ניתן ללחוץ על כפתור כלשהו ולהמשיך להשתמש בתוכנה.
לעיתים נעשה שימוש בכפתור המשנה את מיקומו על המסך.
גרסה נוספת של תוכנה שיתופית מעלה מסך בו מתבקש המשתמש לתרום (כסף) כפי רצונו למפתח התוכנה, מסך זה מתבטל אחרי התשלום בעזרת קוד המתקבל כתגובה לתשלום.
גם במקרה זה ניתן לעבוד עם התוכנה לאחר שעוברים את מסך הבקשה לתרומה.
תוכנית 1919 הייתה אסטרטגיה צבאית שהוכנה על ידי ג'ון פרדריק צ'ארלס פולר ב-1918 במהלך מלחמת העולם הראשונה לניצחון במלחמה.
הוא כתב מסמך שבו הוא פירט כיצד אפשר לנצח עם טנקים את מלחמת העולם הראשונה ולסיים את מלחמת החפירות.
פולר הציע לבנות טנקים ובכך אלו שיהיו בתוכם יהיו מוגנים מפני מכונות הירייה הגרמניות שקצרו אלפי חיילים בכל הסתערות על החפירות.
הטנקים יפלשו במהירות ויכבשו מאחזים חשובים של האויב בקרבת הגבול (לדוגמה מפקדות).
בצבא האויב יהיה בלבול ופחד מפני המכונות הענקיות שמסתערות עליו וכך יוכל לפלוש גם חיל הרגלים.
מטרתו הסופית של פולר הייתה שלטנק תהיה חשיבות בפני עצמו בלחימה ולא רק כסיוע לחיל הרגלים.
תוכניתו של פולר לא אומצה על ידי הצבא הבריטי.
הצבא הבריטי לא הסיק מסקנות ממסמכו של פולר ופירק את חיל השריון שלו בסוף מלחמת העולם הראשונה אבל גרמניה וברית המועצות חקרו את המסמך.
אחד העקרונות של מלחמת בזק הגרמנית (בליצקריג) היה שימוש בטנקים.
הצבא מפציץ בצורה מסיבית את מדינת האויב ואז פולש הצבא עם המוני טנקים וכובש במהירות את המקום.
כך נותרו צבאות אירופה המומים מהמהירות ומהאסטרטגיה (צבאות אירופה יחדיו היו יותר חזקים מצבא גרמניה אבל האסטרטגיה שינתה הכל).
תוכנית 17 הייתה תוכנית הלחימה האסטרטגית של צרפת אל מול גרמניה בתחילת המאה ה-20, כפי שהייתה אמורה להתבטא במלחמה בין שתי המדינות.
התוכנית אומצה על ידי המטה הכללי הצרפתי בשנת 1913, והייתה למעשה תוכנית מתאר לניוד כוחות וריכוזם יותר מאשר תורת לחימה.
בעקבות ההפסד הצרפתי במלחמת צרפת–פרוסיה בשנת 1871, החל הצבא הצרפתי להסתגל למאזן כוחות חדש באירופה.
עלייתה של הקיסרות הגרמנית מעברו המזרחי של נהר הריין, יחד עם אובדן חבלי אלזס-לורן, החלישו בצורה משמעותית את מעמדה האסטרטגי של צרפת.
בשנת 1898 אימץ המטה הכללי הצרפתי את תוכנית 14, שהתאפיינה באסטרטגיה מגננתית לאורך גבול צרפת-גרמניה בשל נחיתותו המספרית של הצבא הצרפתי.
בנוסף, התוכנית כללה פיתוח של תשתית מסילות ברזל לאור היכולת הגרמנית לניוד הכוחות ולפריסתם, במיוחד של כוחות המילואים, אשר ניכרה במלחמת צרפת–פרוסיה.
למרות זאת, התוכנית לא התייחסה לסוגיית מספר חיילי המילואים בחזית.
בשנת 1903 אימצו הצרפתים את תוכנית 15, שאף שעדיין הייתה מגננתית באופייה, היא כן עשתה שימוש במערכי המילואים, אם כי בתפקיד משני.
במרץ 1909 התקבלה תוכנית 16, ששמה דגש חזק יותר על מתקפה גרמנית דרך בלגיה.
במקביל לתוכניות הצרפתיות, התגבשה תוכנית הלחימה הגרמנית, תוכנית שליפן, שטענה כי על הגרמנים לאגף את פריז מימין (מערב) ולמשוך את הצבא הצרפתי באלזס-לורן, ובכך ללפות את הצבא הצרפתי בתנועת מלקחיים, תוך כיתור פריז.
בשנת 1913 הציע הגנרל ז'וזף ז'ופר, רמטכ"ל הצבא הצרפתי, את תוכנית 17, אשר נהגתה על ידי פרדיננד פוש.
בניגוד לתוכניות אסטרטגיות אחרות, הייתה תוכנית זו תוכנית לריכוז כוחות עם הוראות לכמה אפשרויות התקפה עבור כל ארמייה, ללא תורת לחימה סדורה וללא מטרות נתונות, במטרה לאפשר גמישות בעניין מתקפה דרך בלגיה, או מן העבר השני, דרך לורן.
זאת כחלק מהיותה של התוכנית תוכנית תגובה כנגד מתקפה גרמנית שאת פרטיה לא צפו הצרפתים מראש.
מתוך מחשבה וידיעה שהגרמנים ישקיעו כוחות ומאמצים באיגוף מימין, הייתה המגמה הכללית של הצרפתים לפרוץ לעבר נהר הריין ולבודד את הכנף הימנית הגרמנית.
על מנת להשיג מטרה זו, הוצבו חמש הארמיות הצרפתיות לאורך גבולה הצפוני-מזרחי של צרפת עם גרמניה ושליש מגבולה עם בלגיה.
בגזרת שני השלישים הנותרים של הגבול עם בלגיה לא הציבו הצרפתים כוחות.
בנוסף, התבססה התוכנית על ה"אלאן" (élan), רוח הגייסות של הצבא הצרפתי.
האלאן שאבה את כוחה, בין היתר, מזיכרון אובדן חבלי אלזס ולורן ב-1871.
כאשר הכריזה גרמניה מלחמה על צרפת ב-1914, החלה צרפת להוציא לפועל את תוכנית 17 עם ארבעה מהלכים שהיו חלק מהמערכה על הגבולות: קרב מילוז, קרב לורן, קרב הארדנים וקרב שרלרואה.
יישום התוכנית התבטא במתקפה צרפתית על אלזס-לורן, אך ההגנה הגרמנית על אזור זה הייתה חזקה מהמצופה וה"אלאן" התבררה כחסרת משמעות יותר ויותר במלחמות בין צבאות מודרניים וענקיים של מדינות מתועשות.
תוך מספר שבועות, חזרו הצרפתים לעמדות הפתיחה שלהם, בעודם סופגים אבדות רבות.
במקביל, התקדמו הגרמנים לתוך בלגיה וצפון צרפת ואף איימו על פריז, אך היעדר תיאום בין הארמיות הגרמניות אפשר לצרפתים ולבריטים להתארגן מחדש ולבלום את המתקפה הגרמנית בקרב על המארן.
תוכנה לטובת הציבור (Software in the Public Interest; בראשי תיבות: SPI) היא מוסד ללא כוונת רווח אשר מספק תשתית ארגונית למספר מיזמי תוכנה חופשית, כגון הפצת הלינוקס דביאן ומערכת ניהול התוכן דרופל.
הוא נוסד בשנת 1997 עבור דביאן, אולם התברר שמוסד כזה יכול לעזור גם למיזמים אחרים.
עד היום רוב מנהליו הם מפתחי דביאן.
freedesktop.org - מרכז לתאום פיתוח סביבות שולחן העבודה בלינוקס
Fresco - ניסיון לפתח סביבה חלופית ל־X11.
Gallery - תוכנה להצגה וטיפול בתמונות דרך ממשק Web.
GNUstep - מימוש של סטנדרט ה־OpenStep (במקור ממערכת NeXTStep, השפיע גם על Mac OSX).
GNU TeXmacs - מערכת הוצאה לאור שולחנית
madwifi.org - מיזם להנדוס לאחור ומימוש מחדש של דרייברים למתאמי Wi-Fi של חברת Atheros.
OpenVAS - תוכנה לסריקת חורי אבטחה ברשת מקומית
Open Voting Foundation - מוסד למעקב אחרי יישום נכון ופגום של הצבעות אוטומטיות
OpenWrt - מספק קושחה חופשית למספר נתבים ביתיים
OSUNIX - גרסה של סולריס
Path64 - מהדרים לארכיטקטורת X86-64.
PostgreSQL - מסד נתונים יחסי מתקדם.
Privoxy - שרת פרוקסי אשר עוזר להשיג גלישה פרטית.
The HeliOS Project - מיזם לשימוש מחדש במחשבים משומשים.
Yafaray - תוכנה לגרפיקה בעזרת מעקב קרניים.
תוכנית שירותי תעבורה מסלולית מסחריים היא תוכנית של נאס"א המתאמת שליחת מטענים וצוותים אל תחנת החלל הבינלאומית (ISS) על ידי חברות פרטיות.
בשנת 2013 הכריזה נאס"א על סיום מוצלח של התכנית
במקביל לתוכנית COTS, האחראית על פיתוח החלליות בלבד, הופעלה תוכנית נוספת - CRS (Commercial Resupply Services - שירותי אספקה מסחריים) - האחראית על השימוש בחלליות.
COTS כוללת מספר Space Act Agreements - הסכמים במסגרתם נאס"א מספקת תשלומים לחברות המשתתפות בהתאם להשלמת היעדים שהיא מציבה להן.
שיטה זו חוסכת את הצורך בחתימת חוזים בין נאס"א לחברות.
תוכנית CRS לעומת זאת כן כוללת חוזים, כך שאם משימת אספקה עתידית תיכשל, החברה המספקת תהיה מחויבת בתשלומים.
תוכנית קשורה נוספת היא תוכנית התוכנית המאוישת המסחרית, המתמקדת בפיתוח שירותי תעבורה מאוישים מסחריים.
כל שלוש התוכניות מנוהלות על ידי משרד תוכנית המטען והצוותים המסחרית של נאס"א (Commercial Crew and Cargo Program Office - מכונה גם C3PO כמחווה ל-C-3PO).
נאס"א חתמה על הסכמים עם החברות רוקטפליין קיסטלר (RpK) ואליאנט טקסיסטמס (ATK) ב-2006 אך מאוחר יותר ביטלה את ההסכם עם RpK בעקבות מימון פרטי לא מספק.
בדצמבר 2008 העניקה נאס"א סדרת חוזים נוספים לאספקת מטען ל-ISS לחברות Orbital Sciences Corporation ו-SpaceX שינצלו את החלליות שפיתחו במסגרת תוכנית COTS.
מטרת התוכנית היא שבמקום לשגר מטען אל תחנת החלל הבינלאומית על גבי חלליות פרי פיתוחה (כלומר מכספי משלם המיסים), נאס"א תעודד - על ידי תמריצים כספיים - חברות פרטיות לפתח חלליות ומשגרים שישגרו את המטען של נאס"א אל ה-ISS.
בשונה מפרוקייקטים אחרים של נאס"א, החלליות המפותחות יהיו בבעלות מלאה של החברות המפתחות, ורק המטען שבתוך החללית יהיה בבעלות נאס"א.
החלליות יוכלו לשמש גם למטרות פרטיות ומסחריות כגון תיירות חלל.
במידה ורוצים לשגר מטען אל ה-ISS יש צורך ביכולות שיגור מתקדמות, ובחלליות בעלות יכולת ניווט ועגינה בחלל.
תוכנית COTS חילקה את אספקת ה-ISS ל-4 רמות קושי, בהם מתחרות החברות המשתתפות בתוכנית:
COTS-A - שיגור מטען לא מדוחס.
COTS-B - שיגור מטען מדוחס.
COTS-C - שיגור מטען מדוחס לחלל והחזרת מטען מדוחס מהחלל.
כבר בשנות ה-90 בחנה נאס"א תוכנית בשם "Alt Access" לאספקת תחנת החלל הבינלאומית.
אף על פי שהתוכנית מומנה רק עד לשלב התכנונים המקדימים, התוכנית שכנעה יזמים רבים כי אספקת תחנת החלל הבינלאומית עשויה להוות הזדמנות עסקית משמעותית.
לאחר שנים בהם שמרה לעצמה נאס"א את האחריות על שיגור טיסות מאוישות למסלול, הגיעה נאס"א למסקנה כי חברות מהשוק החופשי יכולות לפתח ולתפעל מערכות שיגור מאוישות בצורה יעילה יותר ומשתלמת יותר מאשר הבירוקרטיה הממשלתית.
מנהל נאס"א דאז, מייקל גריפין, ציין כי ללא שירותי תעבורה מסלולית מסחריים (COTS), לסוכנות לא יוותרו תקציבים להשגת מטרות החזון לחקר החלל.
בנובמבר 2005 כתב גריפין כי:
כפי שאכן קרה לבסוף, וכפי שקרה בין השנים 2011 עד 2020, נאס"א הייתה תלויה בשירותי חלליות הסויוז הרוסיים לשיגור צוותים אל התחנה, ובין השנים 2011 עד 2012 בשירותי חלליות הפרוגרס, הATV וה-HTV לשיגור מטען אל התחנה.
שפותחו במסגרת תוכנית COTS נכנסו לשירות, היא חדולה לרכוש שירותי אספקה מסוכנויות החלל האחרות.
נאס"א הודיעה כי שירותי תוכנית COTS יידרשו בכל שנה משוגרו כשש משימות COTS אל תחנת החלל הבינלאומית, אשר ישאו 10 טון מטען ואספקה אל התחנה.
בנאס"א הועלו הצעות לרכישת משימות COTS נוספות שישגרו מאגרי דלק לחלל ומטענים שונים אל קרקע הירח, זאת במידה והתוכנית תוכח כהצלחה.
עד מרץ 2006 הוגשו למעלה מ-20 הצעות של חברות וארגונים שונים להשתתפות בסבב הראשון של התוכנית.
במאי 2006 הכריזה נאס"א על 6 המתמודדים שימשיכו בפיתוח.
ב-18 באוגוסט 2006 הכריזה נאס"א כי החברות SpaceX וקיסטלר זכו בשלב הראשון של התוכנית.
נאס"א תכננה כי עד סוף 2010 תחתום על הסכמי פיתוח עם החברות הזוכות, אך בספטמבר 2007 ביטלה נאס"א את ההסכם עם חברת קיסטלר לאחר שזאת נכשלה בלהשיג מספיק מימון פרטי עד ל-31 ביולי 2007 - המועד האחרון להצגת מקורות המימון.
ביטול ההסכם עם קיסטלר פינה לנאס"א 175 מיליון דולר, אותם יכלה להעניק כעת למתמודד שיחליף את קיסטלר.
עד ל-18 ביוני 2007 חתמה נאס"א על הסכמי פיתוח עם ארבע חברות.
בהסכמים אלו לא נכלל אף מימון מנאס"א, אך נאס"א הבטיחה לשתף את החברות במידע מדעי וטכני שידרש לפיתוח החלליות והמשגרים המוצעים.
ב-22 באוקטובר 2007 החלה נאס"א לקבל הצעות פיתוח עבור 175 מיליון הדולרים שהתפנו עם נפילת קיסטלר.
לאחר מספר סינונים, ב-19 בפברואר 2008, הכריזה נאס"א כי חברת אורביטל סיינסס, שהציעה את פיתוח החללית סיגנוס (Cygnus) זכתה בסבב.
רוקטפליין קיסטלר - זכתה בחוזה בשווי 207 מיליון דולר, מתוכם "בוזבזו" 32.1 מיליון לפני שנאס"א ביטלה את החוזה באוקטובר 2007.
SpaceX - זכתה בחוזה בשווי 278 מיליון דולר.
אורביטל סיינסס קורפוריישן - זכתה בחוזה בשווי 170 מיליון דולר.
במרץ 2006 הגישו יותר מ-20 חברות וארגונים הצעות לסבב הראשון של תוכנית COTS של נאס"א, מתוכם 20 חברות הכריזו על כך בתקשורת.
לסבב השני בנובמבר 2007 הוגשו הצעות מלפחות 7 חברות.
ב-22 בדצמבר 2008 הודיעה נאס"א כי היא דנה בהענקת חוזים לאספקת מטען את תחנת החלל הבינלאומית.
יום לאחר מכן הודיעה נאס"א כי תעניק חוזי אספקה גם ל-SpaceX וגם לאורביטל סיינסס.
החוזה עם SpaceX כולל לפחות 12 טיסות והחוזה עם אורביטל כולל לפחות 8 טיסות.
ב-4 ביוני 2010 שיגרה SpaceX לראשונה את הפאלקון 9 כשעל גביו דגם של חללית הדרגון.
ב-8 בדצמבר 2010 שוגר פאלקון 9 נוסף כשל גביו חללית הדרגון הראשונה למשימת ניסוי.
חללית הדרגון השלימה את משימתה בהצלחה ובכך הפכה לחללית המסחרית הראשונה שנכנסה למסלול סביב כדור הארץ ונחתה בשלום.
ב-15 באוגוסט 2011 הודיעה SpaceX כי נאס"א הסכימה לה לאחד את שתי משימות הניסוי הבאות של הדרגון למשימה אחת, במהלכה תנסה לראשונה חללית הדרגון לעגון בתחנת החלל הבינלאומית, ובכך להפוך לחללית המסחרית הראשונה שעושה זאת.
לאחר מספר דחיות בשיגור נקבע שיגור המשימה ל-19 במאי 2012, אך הוא בוטל חצי שנייה בלבד לפני התרוממות המשגר בעקבות בעיות לחץ באחד המנועים.
בסופו של דבר, ב-22 במאי, בשעה 8:33 UTC, שוגרה המשימה בהצלחה, וב-25 במאי, לאחר בדיקות במסלול, עגנה החללית בהצלחה בתחנת החלל הבינלאומית והפכה הדרגון לחללית הפרטית-מסחרית הראשונה שעוגנת בתחנה.
המשימה נחתה בהצלחה ב-31 במאי.
טיסתה הראשונה של חללית הסיגנוס על גבי משגר האנטריס הייתה אמורה להתבצע בשנת 2012. דחיות שונות עכבו את המשימה.
לבסוף, בספטמבר 2013, התבצעה הטיסה הראשונה של הסיגנוס שהתחברה לתחנת החלל הבינלאומית.
תוכנית CASE (Cognitive Acceleration through Science Education) היא תוכנית התערבות להאצת התפתחותם הקוגניטיבית של ילדים, שפותחה בלונדון מ-1981, על בסיס תאוריית ההתפתחות הקוגניטיבית של פיאז'ה.
על פי הפסיכולוג הצרפתי ז'אן פיאז'ה, ההתפתחות הקוגניטיבית של הילד מתרחשת בארבעה שלבים ברורים ומוגדרים: השלב הסנסומוטורי – עד גיל 18 חודשים; השלב הפרה-אופראציונלי – מגיל 18 חודשים עד גיל 7; שלב האופרציות הקונקרטיות – מגיל 7 עד גיל 11; ושלב האופרציות הפורמליות – מגיל 12 ואילך.
במהלכם של שלבים אלה נבנות סכמות קוגניטיביות חדשות, תוך שינויים בסכמות הקיימות.
תוכנית ההתערבות CASE מיועדת להאצה קוגניטיבית באמצעות חשיבה מדעית.
היא פותחה על ידי מייקל שייר ופיליפ אדיי (Michael Shayer & Philip Adey) בקינג'ס קולג' לונדון.
ייחודה של התוכנית הוא בעיסוק בסכמות חשיבה ומושגים חשובים וחיוניים לחשיבה מדעית.
הסכמות הללו כוללות בידוד ובקרת משתנים, מיון, הסתברות, פרופורציה, שיווי-משקל, קורלציה והבנת מודלים פורמליים.
בניית תוכנית CASE נשענה בחלקה על משנתו של הפסיכולוג הרוסי לב ויגוצקי.
ויגוצקי, שעסק רבות בתרומתו של גורם מתווך בתהליך הלמידה, טען כי ההתפתחות הקוגניטיבית מושפעת מהסביבה החברתית.
לדבריו, הגורם המשמעותי ביותר בלמידה הוא האינטראקציה בין הלומד לעמיתיו, כאשר תהליך בניית הידע מבוסס על שאלות הדדיות, ויכוחים והסברים.
ויגוצקי טבע את המונח "אזור ההתפתחות הקרובה" - ZPD (Zone of Proximal Development) המתאר את ההבדל בין פתרון עצמי של התלמיד לבדו, לבין פתרון המתבצע בעזרת עמיתים, מורה או שותפים אחרים בני גילו.
לדבריו, הנחיה טובה היא כזו שמקדמת את ההתפתחות הקוגניטיבית, אשר נמצאת בשלבי הבשלה שונים.
התוכנית כוללת 30 שיעורים, שמועברים לתלמידים פעם בשבועיים-שלושה, במשך שנתיים, כאשר כל שיעור או רצף של שיעורים מתמקד בקידום אחת מסכמות החשיבה הפורמליות.
שיעורים אלה ניתנים כתוספת לשיעורי המדעים הרגילים בכתה ולא מחליפים אותם.
כל השיעורים מובנים על פי חמישה עקרונות:
הכנה קונקרטית – פעילות מעשית ופשוטה, המתאימה לרמה הקונקרטית שבה נמצאים רוב התלמידים.
רוב השיעורים פותחים בהתנסות פרקטית ישירה ופשוטה, הדורשות רק פעולות קונקרטיות (מוחשיות) המאפשרות לתלמידים להיחשף לבעיה.
בנוסף, במסגרת זו מוודאים כי קיימת שפה משותפת בין המורה לתלמידים לגבי המושגים הבסיסיים ועל המערכת הנחקרת בהתאם לשיעור המועבר.
קונפליקט קוגניטיבי – על מנת לעורר את התפתחות סכמת החשיבה, יש לקונפליקט הקוגניטיבי תפקיד חשוב.
התלמיד, שחווה ראיות שאינן תואמות את דרך חשיבתו, חייב להתאים אותם על מנת להכיל את הראיות החדשות.
הקונפליקט שנוצר, דוחף את התלמידים לבנייה מחודשת של חשיבתם על מנת להתאימה לעדות החדשה.
הבנייה – התלמידים בונים אסטרטגיות למידה חדשות.
במהלך השיעורים הם מבצעים באופן פעיל את המשימות, מנתחים ודנים בהן ובכך הם מבנים את אסטרטגיות החשיבה שלהם.
פעילות זו נעשית תוך אינטראקציה עם חבריהם לקבוצה (הבניה חברתית) ובתיווך המורה.
מטא-קוגניציה – חשיבה על חשיבה.
העיקרון החשוב ביותר, לפיו על מנת לגרום לתלמידים להיות מודעים לתהליכי החשיבה שהם מפעילים בעת התמודדות עם משימות, על המורה לעודד תהליכים רפלקטיביים.
כך התלמידים מפתחים חשיבה ביקורתית ומודעות בכל הנוגע לאסטרטגיות חשיבתם, בעת התמודדותם עם המשימות.
גישור – היכולת של התלמידים לקשר בין סכמות חשיבה מסוגים שונים וכן לקשר את דפוסי החשיבה שלהם לתוכנית הלימודים ולחיי היום יום.
הגישור מחזק את השימוש בסכמה ומרחיב את יישומה.
הוא הופך אותה לרלוונטית ולכן מועיל גם למוטיבציה ללמידה.
על פי מודל הוראה זה, חל שינוי בתפקידו של המורה בפועל במהלך השיעורים.
בניגוד לדגם ההוראה הפרונטלי, שבו למורה יש שליטה מלאה על התכנים, השאלות והדיון בשיעור - בדגם הוראה על פי תוכנית CASE, המורה הוא מדריך או מנחה.
עליו לעודד את השתתפותם של התלמידים בדיונים הקבוצתיים, לעורר קונפליקטים קוגניטיביים ולגרום לסיעור מוחין בקרב תלמידיו.
בנוסף, עליו לנסות ולהתחקות אחר דרך חשיבתם של תלמידיו על מנת ליצור דרך חשיבה חדשה, המאפיינת את סכמות החשיבה הגבוהות יותר.
בשנת 1980 הוכרז כ"סרט הגרוע ביותר בעולם, של הבמאי הגרוע ביותר בעולם".
במקור הסרט נקרא "שודדי הקברים מהחלל החיצון", אך המממנים של הסרט שהיו נוצרים אדוקים סירבו שהסרט ייקרא כך, משום ששוד קברים הוא חילול הקודש בנצרות.
"סרטו האחרון של בלה לוגוסי"
זמן קצר לפני שמת באוגוסט 1956, עבד בלה לוגוסי עם ווד על מספר רב של פרויקטים, שרבים מהם לא מומשו, ולא היו קשורים ל"תוכנית 9".
בין הסצנות שלהן לוגוסי הצטלם: בכי בהלוויה, הליכה בחזית ביתו של טור ג'ונסון לאור יום, הליכה באופל הלילה ועמידה על רקע תפאורות של קברים, בתפקידו המפורסם ביותר כדרקולה.
כאשר לוגוסי מת, הפרויקטים הללו נגנזו וכל תיעוד להם אבד, לבד מהסצנות שצוותו ל"תוכנית 9".
בשנת 1991 יצא קומיקס שהאירועים המתוארים בו היו מעין המשך לסרט.
בשנת 2006 עובד הסרט להצגת תיאטרון, מאת ובבימויו של ג'יימס גורדון טיילור.
ההצגה גם הוסרטה על קלטת וידאו.
מאותה השנה, הסרט יוצא בארצות הברית במהדורות צבעוניות וערוכות מחדש ועל תקליטורים.
מתוכננת גם לצאת גרסת תלת מימד לסרט.
חלקו האחרון של הסרט "אד ווד" מ-1994 מתאר את הפקת הסרט.
תוכנית אאורקה (EUREKA) היא תוכנית של האיחוד האירופי שתומכת בביצוע שיתופי פעולה במחקר ופיתוח בין חברות תעשייתיות מ-40 מדינות שונות מרחבי העולם, בדגש על מדינות האיחוד האירופי.
התוכנית נוסדה בשנת 1985 ופועלת במקביל לתוכנית המסגרת האירופאית (European Framework Programme), התוכנית הגדולה ביותר בעולם עבור תמיכה בפעילות מחקר ופיתוח.
המטרה העיקרית של תוכנית אאורקה היא העלאת הפריון והתחרותיות של עסקים באירופה באמצעות פיתוח טכנולוגיות חדשות וכך לתרום לחיזוק הכלכלות הלאומיות של המדינות המשתתפות בה בשוק הבינלאומי, ולחזק את הבסיס לשגשוג ותעסוקה ברי קיימא..
מטרה זו מושגת על ידי תמיכה פיננסית בביצוע שיתופי פעולה רב-לאומיים בין חברות מהמדינות השונות המשתתפות בתוכנית.
העיקרון לפיו תומכת תוכנית אאורקה בפרויקטים הוא מתן מסגרת המאפשרת למדינות השונות לתמוך בפרויקטי הפיתוח הרב-לאומיים.
על כל חברה המעוניינת להשתתף בפרויקט במסגרת התוכנית לקבל את אישורה ותמיכתה של המדינה בה החברה שוכנת.
הכללים והנהלים של התמיכה בחברות המשתתפות בתוכנית משתנים בהתאם למדינות השונות.
ישראל הצטרפה לתוכנית אאורקה בשנת 2000. פעילות ישראל בתוכנית מרוכזת על ידי המדען הראשי של משרד הכלכלה, והתמיכה המוענקת לחברות ניתנת על ידי קרן המחקר בהתאם לנוהלי החוק לעידוד מחקר ופיתוח בתעשייה.
מדינת ישראל נחשבת לאחת המדינות הפעילות ביותר בתוכנית - כאשר בכ-10% מכלל הפרויקטים הקיימים באאורקה משתתפות חברות ישראליות.
נכון לסוף שנת 2012 השתתפו חברות ישראליות ב-241 פרויקטים שונים תחת מסגרת התוכנית.
בשנת 2011 מונתה ישראל לנשיאת תוכנית אאורקה העולמית – ובכך הייתה למדינה הלא-אירופית הראשונה שמונתה לתפקיד זה.
בראש הנשיאות עמד אלי אופר ומנהל הנשיאות היה ישראל שמאי.
תוכנה להסרת מטא-דאטה היא תוכנה להגנה על הפרטיות המיועדת להסיר מטא-דאטה העלול להכיל מידע פרטי מקבצים לפני שיתופם עם אחרים (לדוגמה על ידי שליחתם בדואר אלקטרוני או על ידי פרסומם באתר אינטרנט).
ישנם סוגי קבצים רבים העלולים להכיל מטא-דאטה בהם מסמכים, גליונות אלקטרוניים, מצגות, תמונות, וקובצי שמע.
ה-מטא-דאטה בקבצים אלו עלול להכיל מידע על יוצרי הקובץ, מועדי יצירת ושינוי הקובץ, היסטוריית השינויים של הקובץ, והערות.
הואיל ו-מטא-דאטה לעיתים אינו נראה בבירור בתוכנות (תלוי בתוכנה ובקונפיגורציה שלה), ישנו סיכון שהמשתמש לא יהיה מודע לקיומו של מטא-דאטה, או שיישכח מקיומו, ואם הקובץ ישותף, מידע פרטי או מסווג ייחשף בשגגה.
מטרתם של כלים להסרת מטא-דאטה היא למזער את הסיכון של דליפת מידע כזה.
ניתן לחלק תוכנות להסרת מטא-דאטה הקיימות כיום לארבע קבוצות:
כליי הסרת מטא-דאטה מובנים, הכלולים בתוכנות מסוימות, דוגמת ה-Document Inspector באופיס 2007
כליי הסרת מטא-דאטה מקבוצת קבצים, היכולים להסיר מטא-דאטה ממספר רב של קבצים בבת אחת
תוספים לתוכנות דואר אלקטרוני, המיועדים להסיר מטא-דאטה מקבצים המצורפים להודעות רגע לפני שליחתם
מערכות מבוססות שרת, המיועדות להסיר מטא-דאטה באופן אוטומטי בשער הכניסה של הרשת הארגונית
תוכנית 863 (בסינית: 863计划) היא תוכנית שנוסדה ומנוהלת על ידי ממשלת הרפובליקה העממית של סין, ומיועדת להמריץ את הפיתוח של טכנולוגיות מתקדמות, בקשת רחבה של תחומים.
מטרת התוכנית היא להפוך את סין עצמאית ובלתי מחויבת לטכנולוגיות זרות.
בין התוצרים הידועים שיצאו מהתוכנית, הם משפחת מעבדי המחשב לונגסון, תוכנית החלל שנג'ואו, ומערכת ההפעלה קילין.
שם התוכנית ניתן לה על שם תאריך היווסדה על פי לוח השנה הסיני 86/3. התוכנית הוצעה במכתב לממשלת סין, על ידי המהנדסים וונג וונצ'ן, וונג דאהנג, יאנג ג'יאשי, וצ'ן פנג'יון, ואושרה על ידי דנג שיאופינג.
לאחר יישומה במשך תוכנית החומש השביעית, המשיכה התוכנית להתבצע בשתי תוכניות החומש שבאו אחרי השביעית.
תקציב התוכנית מטעם המדינה עמד על כ-11 מיליארד רנמינבי, ותפוקתה הסתכמה בכ-2,000 פטנטים, חלקים מקומיים וחלקם בינלאומיים.
תחת התוכנית 200 מיליארד דולרים אמריקאיים הושקעו בטכנולוגיות מידע ותקשורת, מתוכם שוריינו כ-150 לטכנולוגיות טלקומוניקציה.
ב-1996 הוסף הנושא של טכנולוגיות ספנות.
יישום התוכנית ארך זמן, במשך תוכנית החומש השביעית, ועדכון התבצע לה בתוכנית העשירית, שהייתה בין השנים 2001 -2005.
ב-2011 בית משפט בארצות הברית האשים מדען יליד סין בשם הואנג קשואה, בגנבת סודות מסחריים מתאגידים אמריקאיים, ולפחות את חלקם העביר לתוכנית 863.
התוכנית בתחילתה התמקדה בשבעה שדות מחקר שונים:
מ-1986 נוספו שני תחומים חדשים
תוכניות לעידוד תעסוקה הן תוכניות שמטרתן לסייע לבלתי מועסקים (הן למובטלים והן לפרטים המצויים מחוץ לכוח העבודה) להיקלט בשוק העבודה.
לעיתים המדינה היא היוזמת תוכניות אלה ולעיתים מדובר בארגונים עצמאיים.
ניתן למיין את התוכניות השונות לעידוד תעסוקה על פי מספר חתכים, וביניהם:
בסיס ההשתתפות בתוכנית - האם ההשתתפות מנדטורית, שאז אי השתתפות מלווה בסנקציות כמו שלילת גמלה, או השתתפות וולונטרית ותלויה ברצון ומוטיבציית המשתתף בלבד;
מטרתה העיקרית של התוכנית - האם צמצום ההוצאה הציבורית על קצבאות, צמצום העוני והתופעות החברתיות המלוות לעיתים מצבי חוסר תעסוקה או שדרוג הונם האנושי של משתתפי התוכנית ללא קשר למצבם הכלכלי.
אוכלוסיית היעד של התוכנית - האם מקבלי קצבאות, קבוצות אוכלוסייה ממוקדות (נשים חד-הוריות, נגמלים מסמים, מהגרים וכדומה) או כלל אוכלוסיית הבלתי-מועסקים;
הגופים המממנים את התוכנית - האם הממסד והממשלה, המגזר השלישי, גופים עסקיים פרטיים, המשתתף עצמו או תמהיל כלשהו של כמה גופים יחדיו;
מידת האינטנסיביות של התוכנית והרכיבים הנכללים בה - מהו אורך התוכנית ומה הסיוע
שהיא מספקת: ליווי בחיפוש עבודה, הכשרה מקצועית, השלמת השכלה או הקניית מיומנויות מסוגלות תעסוקתית, והמשקל היחסי של כל רכיב במסגרת התוכנית;
גמישות התוכנית - האם לתוכנית יש מבנה קבוע והמשתתפים צריכים להשתתף בכל הרכיבים, או שהמדובר בתוכנית פרטנית ותפורה על פי צורכי היחיד, כך שלכל משתתף נבנית תוכנית שונה
המוקד התעסוקתי של התוכנית - האם הקניית מיומנויות תעסוקתיות ו"כישורים רכים", השלמת השכלה והקניית כישורים בסיסיים, הקניית הכשרה מקצועית ספציפית, סיוע בחיפוש עבודה ובקליטה מהירה בעבודה או שילוב כלשהו בין המטרות דלעיל.
1. אבחון והערכת יכולות תעסוקתיות: לצורך מציאת התוכנית המתאימה למשתתף הפרטני.
האבחון כולל סקירת כישורים בסיסיים, תחומי עניין אישיים וחסמים לעבודה.
2. סיוע בחיפוש עבודה ושירותי השמה: מועדוני תעסוקה, איתור מקומות והפנייה למקומות העבודה.
או ייעוץ והדרכה בחיפוש עצמאי.
3. פיתוח כישורי עבודה: כישורים "רכים" ומיומנויות תעסוקתיות בסיסיות (כגון לבוש הולם למקום העבודה, עמידה בלוחות זמנים, תקשורת בין-אישית, עבודה בצוות, קבלת הנחיות ומשמעת והעצמה אישית) כישורי חיים (life skills) (כגון שימוש בתחבורה ציבורית ואיזון בין המחויבויות בעבודה לבין המחויבויות המשפחתיות); סדנאות מוטיבציה לחיזוק ההערכה העצמית.
לאנשים חסרי ניסיון תעסוקתי מסופקת לעיתים התנסות במסגרת עבודה זמנית - עבודה התנדבותית, עבודה למען הקהילה, או עבודה מסובסדת.
4. הכשרה והשכלה: השכלה בסיסית למבוגרים והשלמת השכלה; הכשרה מקצועית לצורך השתלבות בתעסוקה בסיסית (entry-level employment); הכשרה מקצועית לתחום עבודה ספציפי (occupation or industry specific skills); הכשרה משולבת - השכלה בסיסית בשילוב עם הכשרה מקצועית.
5. שירותי מעקב וליווי לאחר השמה וסיוע בהתמדה בעבודה לאורך זמן.
תשתיות תעסוקה מקומיות שהקימה תב"ת:
"ריאן" מרכזי תעסוקה לחברה הערבית
"מפתח" מרכזי פיתוח תעסוקת חרדים
"מעגל החיים" מרכזי תעסוקה לאוכלוסיות הרווחה
"רשות מקדמת תעסוקה" מרכזי תעסוקה בפריפריה.
תוכנית שח"ר בשיתוף עם צה"ל, משלבת צעירים חרדיים במסגרות צבאיות מקצועיות וכך מאפשרת לרכוש ניסיון מקצועי ותעסוקתי תוך כדי מילוי חובת השרות הצבאי.
תוכנית "חנוך" הפועלת לקידום חינוך והשמה מקצועית לצעירים חרדים שאינם במסלול התורני המסורתי, התוכנית מציעה השלמת כישורי בסיס לצד הכשרה מקצועית ייעודית ובניית מסלול קריירה.
תוכנית "רמפה" מיועדת לצעירים (18–35) עם מוגבלויות המעוניינים ובעלי פוטנציאל להשתלב בשוק העבודה.
התוכנית נמצאת בשלב הפיילוט ומוצעת בחמישה מרכזי צעירי ורשות מקדמת: עכו, כרמיאל, מגדל העמק, יקנעם וטבריה.
תוכנית "התמחות" לאקדמאים עם מוגבלות במגזר הציבורי.
"מרכזי הזדמנות"- מרכזי תעסוקה של משרד העבודה הרווחה והשירותים החברתיים
בשנת 2017 הוקמה בהתאם להחלטת ממשלה מספר 2594 ועדה בינמשרדית לקביעת מדדים ליעדים לתוכניות תעסוקה.
דוח הוועדה המסכם התפרסם בנובמבר 2017 והוגשו לשר העבודה, הרווחה והשירותים החברתיים ולשר לפיתוח הפריפריה, הנגב והגליל.
בניגוד להחלטות של ועדות קודמות שהתמקדו רק בתעסוקה, ההמלצות הפעם התמקדו באיכות העבודה, וכללו ארבעה מדדים: רמת שכר, התמדה בתעסוקה, שיעור עובדים במשרה חלקית שלא מרצון למדד קידום העבודה.
מכון מאיירס-ג'וינט-ברוקדייל עורך מחקרים מגוונים לשם טיוב המדיניות הפעילה בשוק העבודה של ממשלת ישראל.
תוכנה לעניין בע"מ היא חברה פרטית בשליטתם המשותפת (50% כל אחד) של מיכאל גולן ויובל גולן ועוסקת בפיתוח תוכנות שמספקות מידע עסקי ובורסאי בזמן אמת לפעילים בשוק ההון הישראלי ומשווקות על ידי החברה הציבורית A-Online שהיא גם הלקוחה היחידה של החברה ונשלטת על ידי אותם הבעלים.
תוכנה לעניין נוסדה בשנת 1987 על ידי יובל גולן ואחיינו מיכאל גולן.
בתחילת דרכה עסקה החברה בפיתוח תוכנה לניהול תיקי השקעות.
בשנת 1991 החברה החלה לפתח תוכנות לשוק ההון ומאז תחום זה הוא עיקר פעילותה.
בשנת 1993 פיתחה טכנולוגיה ויישומים להעברת מידע משוק ההון עבור חברת בזק זהב ששיווקה אותו.
ביוני 2001 תוכנה לעניין רכשה את פעילותה של חברת בזק זהב בתחום שוק ההון תמורת 9.5 מיליון שקל.
בשנת 1994 שברה את המונופול של חברת קו מנחה עם כניסתה לשוק הפיתוח תוכנות שמספקות מידע עסקי ובורסאי.
ביוני 1996 תוכנה לעניין רכשה את חברת גרף עסקי תעשיות תוכנה מקבוצת רויטרס אשר התחרתה בה בתחום שירותי המידע הפיננסים.
לאחר הרכישה גם גרף עסקי החלה לשווק את אותן התוכנות שבזק זהב שיווקה והחלה להתחרות גם בה.
באוגוסט 1997 תוכנה לעניין רכשה 5.3% ממניות חברת קו מנחה והפכה בה לבעלת עניין.
במאי 1999 תוכנה לעניין ניסתה לרכוש מעדי אביר את השליטה בחברת קו מנחה שהתחרתה בה אך הממונה על ההגבלים העסקיים, דוד תדמור לא אישר את העסקה הזו מחשש לפגיעה ממשית בתחרות.
בנובמבר 1999 תוכנה לעניין מכרה את מלוא מניותיה בחברת קו מנחה לקבוצת יפעת ולחברת כלל טכנולוגיות מידע שמקונצרן כלל.
במרץ 2001 רכשה 5.01% ממניות חברת אי אונליין והפכה להיות בה בעלת עניין.
באוגוסט 2003 תוכנה לעניין חדלה להיות בעלת עניין באי אונליין עקב ירידה בהחזקותיה בהון החברה כתוצאה מביצוע הקצאה פרטית בחברה
באוקטובר 2003 תוכנה לעניין רכשה 11.49% ממניות אי אונליין.
ביולי 2000 יואב ליבל מונה למנכ"ל החברה.
בשנת 1988 פיתחה ושיווקה תוכנת DOS לניהול תיקי השקעות.
התוכנה הופצה על גבי דיסקטים, ולאחר מספר שנים שנמכרה בשוק, התמיכה בה הופסקה עם השקתה של תוכנת מגמה 2000.
משנת 1991 מפתחת את מערכת מבזק המיועדת למשקיעים המסתפקים בקבלת מידע תמציתי על המסחר בבורסה.
בשנת 1994 פיתחה תוכנה המספקת נתוני שערי מניות הנסחרות בבורסה לניירות ערך שבתל אביב.
ביוני 2001 פעילות שוק ההון (לקוחות, אנשי מכירות ותמיכה) של חברת בזק זהב נרכשה ומוזגה עם חברת הבת גרף עסקי.