tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כן הודיע הפרקליט על העברתו מתפקידי מודיעין ופיקוד של ניסים פיניש, ששימש כקצין מודיעין בבית הסוהר גלבוע לפני ראני באשא, שבסוף כהונתו החלו חלק מהמקרים החמורים בבית הסוהר.
האסיר הביטחוני מחמוד עטאללה יואשם באונס החיילת "הילה", ובסעיף נוסף של מעשים מגונים בסוהרת.
בדצמבר 2022 פרסמה הוועדה את המלצותיה שכללו המלצה להפסיק בהדרגה את שירותם של חיילי חובה בשירות בתי הסוהר.
בעקבות כך, בדצמבר 2024 הסתיים שירות החובה של אחרוני החיילים בשירות בתי הסוהר, ומאז משרתים בשב"ס אנשי קבע בלבד.
בעונה השישית של סדרת הסאטירה "היהודים באים" שודר שיר פרודי על השיר של להקת חיל הים, אנשי הדממה.
השיר, הנקרא "אנשי הצפרדע", מתייחס להתעלמות המערכת הצה"לית מחיילי צה"ל שנפגעו במהלך שירותם, בהם פרשת הסרסור בסוהרות.
פרטיגייט או פרשת המסיבות היא שערורייה פוליטית בבריטניה הכרוכה במסיבות והתכנסויות שונות של צוותי ממשל ושל חברי המפלגה השמרנית, שנערכו במהלך מגפת הקורונה בממלכה המאוחדת בשנים 2020 ו-2021, בתקופה שבה הוטל סגר לאומי ברחבי בריטניה על מנת להגן על בריאות הציבור.
באותה העת שבה הציבור הבריטי קיבל הוראה להיות בסגר התקיימו מספר התכנסויות בדאונינג 10, בחצר האוחרית ובבנייני ממשל אחרים.
הדיווחים הראשונים אודות ההתכנסויות הללו התפרסמו בסוף נובמבר 2021, והם משכו תשומת לב תקשורתית רבה, והובילו בהמשך לתגובה ציבורית ניכרת ולמחלוקת פוליטית.
בסוף ינואר 2022 חקרה משטרת המטרופולין של לונדון 12 התכנסויות שונות, כולל לפחות שלוש התכנסויות בהם לקחו חלק ראש ממשלת בריטניה בוריס ג'ונסון.
מעל ל-50 קנסות ניתנו לאנשים שהפרו את התקנות שנוגעות למגפת הקורונה, כולל לג'ונסון, לאשתו קארי ג'ונסון, ולשר האוצר הבריטי רישי סונאק.
הדיווחים הראשונים אודות ההתכנסויות פורסמו לראשונה בתקשורת ב-30 בנובמבר 2021 בעיתון הבריטי דיילי מירור.
בדיווחים הראשונים נטען כי כעשרה מאנשי הצוות ברחוב דאונינג ערכו התכנסויות במהלך עונת חג המולד של 2020. ראש הממשלה בוריס ג'ונסון טען בתגובה שכל המעורבים פעלו על פי החוק, ויצאה הכחשה מצד רחוב דאונינג על כך שהתקיימה מסיבה.
בינואר 2022 פורסמו דיווחים כי היו כ-30 משתתפים בהתכנסות אחת, וכ-40 בהתכנסות אחרת, וכי המפגש שנערך בחצר האחורית של רחוב דאונינג 10 במהלך הסגר הלאומי הראשון היה מפגש עם משקאות.
ג'ונסון אישר כי הוא נכח במפגש הזה והתנצל על כך.
רחוב דאונינג התנצל בפני המלכה אליזבת השנייה על שתי התכנסויות נוספות שנערכו ב-16 באפריל 2021, יום לפני הלווייתו של הנסיך פיליפ, דוכס אדינבורו, במהלך הסגר הלאומי השלישי שהתקיים ברחבי אנגליה.
בהמשך התפרסם גם דיווח על כך שהתקיימה התכנסות בה נחגגה יום הולדתו של ג'ונסון ביוני 2020.
לאחר שסרטון מסיבת העיתונאים דלף, ב-8 בדצמבר 2021 הודיע ג'ונסון על חקירה של משרד הקבינט שיבוצע על ידי מזכיר הממשלה סיימון קייס, בה יחקרו אם המשתתפים בהתכנסויות הפרו את ההגבלות שהוטלו על הציבור הבריטי באותה העת.
ב-17 בדצמבר התפרסם שקייס יחדל להוביל את החקירה בעקבות דיווחים על כך שהמשרד של קייס בעצמו ערך מסיבה במהלך דצמבר 2020. בעקבות כך האחריות על החקירה של ההתכנסויות הועברו לסו גריי .
בינואר 2022 משטרת המטרופולין של לונדון פתחה בחקירה משלה לגבי הפרות אפשריות של תקנות מגפת הקורונה בבנייני הממשל.
בפברואר 2022 הובילה השערורייה להתפטרותם של חמישה עובדים בכירים ברחוב דאונינג, ובאפריל השערורייה הובילה להתפטרותו של השר במשרד המשפטים, הלורד דייוויד וולפסון.
הדו"ח שפרסמה סו גריי, חשף שורה של אירועים חברתיים שקיימו חברי הצוות הפוליטי של ג'ונסון והפרו את תקנות הסגר.
לאחר שנדרש לתקן את הליקויים הללו, ג'ונסון העיד בפרלמנט בריטניה כי "כל ההנחיות בוצעו במלואן", ואולם הוא נחקר על ידי ועדה פרלמנטרית לגבי השאלה האם הטעה את הנבחרים ביודעין.
ברקע פרשת המסיבות, חברי פרלמנט ממפלגתו יזמו הצבעת אי אמון בגונ'סון ביוני 2022. 211 חברי פרלמנט שמרנים הצביעו נגד הדחתו, ו-148 אחרים תמכו בה.
החלה התפטרות המונית של אנשי המפלגה השמרנית.
גונסון תחילה סירב להתפטר אך לבסוף, ב-7 ביולי, הודיע ג'ונסון על התפטרותו מתפקידו כמנהיג המפלגה השמרנית.
בנאום ההתפטרות הוא אמר שבכוונתו להישאר ראש הממשלה עד שייבחר מנהיג חדש למפלגה בסתיו 2022. הוא הוחלף ברישי סונאק.
לקראת פרסום מסקנות ועדת חקירה בפרלמנט בנושא הפרשה התפטר ג'ונסון מהפרלמנט ואמר כי חברי הוועדה הודיעו לו שבכוונתם "לסלק אותו" מתפקידו.
פרשת הסלמונלה במחלבות בישראל בשנת 2022 היא פרשת זיהום מזון בחיידקי סלמונלה שהתרחשה במפעלי החברות שטראוס ותנובה.
לאחר חג הפסח, ב-25 באפריל הודיעה החברה לציבור על הימצאות חיידקי סלמונלה בחלק ממוצרי החברה המיוצרים במפעל הממתקים בנוף הגליל, וביצעה ריקול למוצרים החשודים כנגועים בסלמונלה אשר יוצרו החל מחודש פברואר בשנת 2022.
יום לאחר מכן, ב-26 באפריל, חשף העיתון כלכליסט, שמשרד הבריאות ידע על חשד להימצאות סלמונלה במוצרי השוקולד כבר ב-19 באפריל, ולא דיווחו על כך לציבור.
למחרת, ב-27 באפריל, שטראוס הרחיבה את הריקול לכל המוצרים המיוצרים במפעלה בנוף הגליל.
ב-25 באפריל, ביום חשיפת הימצאות חיידקי סלמונלה במוצרי שטראוס ולאחר הריקול הראשוני שביצעה, ירדה מניית שטראוס ביותר מ-2%, ולאחר מכן נחשף כי החברה איבדה מאות מיליוני שקלים משווייה, וכי מכירות החברות המתחרות גדלו במאות אחוזים
ב-28 באפריל, משרד הבריאות הודיע על שלילת תו האיכות של מפעל שטראוס בנוף הגליל, והקפיא את פעילותו למשך 3 חודשים, או עד שיתוקנו הליקויים, ולאחר מכן תוכל החברה לשוב ולייצר במפעל.
בהמשך משרד הבריאות ערך בדיקות מקיפות בהמשך במפעל, ובממצאיו עלה כי מתוך 300 בדיקות שבוצעו לגילוי חיידקי סלמונלה, 30 בדיקות יצאו חיוביות.
נכון ל-9 במאי, מאז ההכרזה על הימצאות חיידקי סלמונלה בשוקולד והריקול, התגלו 69 מקרי תחלואה בסלמונלה בעקבות הזיהום במפעל השוקולד, מתוכם 18 מאושפזים.
ב-28 באוגוסט לאחר שמשרד הבריאות ערך ביקורת תברואתית במפעל הוא החזיר את אישור הייצור הנאות למפעל שטראוס עלית.
המשרד התיר למפעל לייצר תחילה ופלים ללא גלוטן מתוך כוונה להחזיר את הייצור באופן מדורג.
הימצאות סלמונלה במפעלי חברת תנובה
ב-14 במאי התגלה כי בחלק מתוצרי אבקת החלב של תנובה, המשווקת למפעלי חברות המזון כדי לייצר מוצרים שונים, התגלו חיידקי סלמונלה, אך עם זאת, נטען כי אין קשר בין הזיהום במפעל שטראוס לבין הזיהום במפעל תנובה.
כמו כן, הובהר כי אבקת החלב לא משווקת לציבור כמוצר מוגמר, אלא עוברת פסטור לפני הטיפול בה, וכי אין סכנה בשיווק מוצרים הנגועים בסלמונלה לציבור.
למרות זאת, תנובה ביצעה ריקול למשלוחי אבקת חלב שיוצרו בחודש אוגוסט בשנת 2021, ונעשות בדיקות נוספות בקו הייצור על מנת לשלול חשד לסלמונלה במשלוחי אבקות חלב אחרים.
אורי אלמקייס הוא אזרח ישראלי שבהיותו בן 17 הופעל על ידי קציני מודיעין במסגרת מבצע השפעה והפעלת סוכנים במדינות אויב נגד גורמי טרור אסלאמי בחזבאללה, באיראן וביהודה ושומרון.
יוזם המבצע היה תא"ל רומן גופמן, מפקד אוגדת הבשן, והמבצע בוצע ללא הסמכה, ללא אישור משפטי, וללא תאום עם גורמים באגף המודיעין.
לאחר שנחשד בפרסום ידיעות סודיות, נעצר אלמקייס במאי 2022 על ידי שירות הביטחון הכללי ומשטרת ישראל.
הוא נחקר בעינויים, ופרקליטות המדינה הגישה נגדו כתב אישום חמור.
רק לאחר כשנה וחצי, בדצמבר 2023, הצליח אלמקייס להוכיח את חפותו ואת העובדה כי הופעל בידי גורמי מודיעין ישראליים, שהתנערו מאחריות והכחישו כל מעורבות.
על שמו הוטל איסור פרסום, שהוסר בינואר 2025.
אלמקייס טען כי גופמן נטש אותו לאחר שיזם את הפעלתו ואף סיכן את חייו, וכי הכחיש את מעורבותו גם אחרי שנודע לו על מעצרו.
במרץ 2025 ביקשה הסנגוריה הצבאית מהפרקליטות הצבאית לחקור את גופמן ואת פקודו, וכן מפקד נוסף שהיה מעורב בפרשה, בטענה כי הבדיקה הצבאית ניסתה לטייח את הפרשה, וכי צה"ל לא בירר סתירות בגרסאות שמסרו המפקדים.
לפי פרסומים בתקשורת מדצמבר 2025 גופמן שיקר בתחקירו הצבאי והכחיש כי ביצע מבצע השפעה והדבר הוביל לכליאתו של אלמקייס.
מבצע השפעה של אוגדה 210
אלמקייס היה תלמיד מצטיין ולימד את עצמו ערבית ברמה גבוהה.
הוא נהג לתפעל עמודים שונים ברשתות חברתיות בהם פרסם מידע על הנעשה במדינות ערב ובכלי תקשורת ערביים.
תא"ל רומן גופמן, מפקד אוגדה 210 בפיקוד הצפון, יזם הקמה של צוות שתפקידו היה לקדם מבצעי השפעה ברשת.
הדבר בוצע למרות שהאוגדה שעליה פיקד אינה עוסקת בלוחמה פסיכולוגית ואנשיה לא הוסמכו לכך.
קצין מצוות זה, רב-סרן צור, ראש מדור התרעה באוגדה 210, פנה לאלמקייס וביקשו שיפיץ ידיעות ביטחוניות בערוץ שלו, "עולם החדשות", בטלגרם.
המטרה הייתה להשפיע על סיכול פעולות טרור של פעילי חזבאללה, צבא סוריה ומשמרות המהפכה האסלאמית.
צור הפנה אל אלמקייס גם נגד מודיעין, נתנאל מפיקוד המרכז, שהחל גם הוא להעביר אליו ידיעות.
בנוסף הפעיל אלמקייס עבור אמ"ן, בהוראת רב-סרן צור, כמה סוכנים במדינות אויב על מנת לאסוף מודיעין על חזבאללה, על איראן ועל גורמי טרור נוספים בכמה זירות.
לדברי אלמקייס, כפי שנחשפו בתוכנית התחקירים "המקור", "צור אמר לי שהוא רוצה להתחיל מבצע שבמסגרתו הוא יביא לי חומרים מעניינים, כלשונו, על גורמים בזירות מסוימות שהוא צריך שאני אפרסם, ובאמת הוא מתחיל להעביר לי חומרים".
לדבריו, בשלב מסוים צור אמר לו שהוא נדרש להפסיק את הקשר ביניהם.
בהודעה ששלח צור לאלמקייס ונחשפה בתחקיר הוא כתב: "נדרשתי לנתק מגע, לצערי.
לא דיברנו, אתה לא מכיר אותי.
אם ישאלו - לא מכירים.
אתה ראית דברים ברשת ותו לא".
עם זאת יממה לאחר מכן צור חזר לקיים קשר עם אלמקייס.
בשב"כ זיהו ברשת פרסומים שכללו מידע מסווג.
הדבר הוביל לפתיחת חקירה בנושא שהובילה את החוקרים אל אלמקייס ואל החיילים שהעבירו לו ידיעות.
ב-24 במאי 2022, בהיותו קטין בן 17, נעצר אלמקייס על ידי שירות הביטחון הכללי ומשטרת ישראל.
הוא נחקר במשך 44 ימים, בחשד למספר עבירות ובראשן החזקת ידיעות סודיות ופרסום ידיעות סודיות.
אלמקייס היה במעצר במהלך חקירתו במתקן שב"כ בתנאים קשים בתא קטן וקר כשהוא אזוק בידו ורגליו.
הוא עבר עינויים ובהם מניעת שינה, אכילה תוך כדי איזוק ובידוד מוחלט.
על המעצר והחקירה הוטל בתחילה צו איסור פרסום.
במהלך החקירות, שניהלה היחידה הארצית לפשיעה חמורה, במשטרה, טען אלמקייס מספר פעמים כי הופעל על ידי אגף המודיעין, ושהידיעות הסודיות שפרסם הועברו אליו מקצין ונגד המשרתים באמ"ן, אשר ביקשו ממנו לפרסמן במסגרת מבצע השפעה.
במשטרה בדקו את טענתו של אלמקייס באופן שטחי בלבד ושללו אותן במהרה, מאחר שגורמים בצבא הכחישו כל קשר אליו.
עורכת הדין של אלמקייס, אורית חיון, טענה כי כשניסה לפרט בנושא, החוקרים קטעו אותו והעבירו נושא.
לפי העיתונאי מיכאל האוזר טוב, בעת הגשת כתב האישום נגד הנער, פרקליטות המדינה כלל לא הייתה מודעת לטענה זו.
הגשת כתב אישום ומעצר בית
בסיום החקירה, ב-13 ביוני 2022, הגישה מחלקת הסייבר בפרקליטות המדינה כתב אישום חמור נגד אלמקייס, ונגד חייל מילואים באגף המודיעין, בחשד לעבירות ביטחון שמהותן החזקה ופרסום ידיעות מסווגות.
העונש המרבי על העבירות, שהחוק מגדיר "ריגול חמור", הוא 15 שנות מאסר.
לפי הודעות הפרקליטות ביום המעצר, "נגרם סיכון ביטחוני חמור ביותר ונרחב כתוצאה מהעבירות שביצעו הנאשמים, וכן נגרם נזק ביטחוני חמור בפועל".
באותו זמן נטען כי השניים לא פעלו בשם גורמים זרים, אלא מתוך רצון לפרסם ראשונים מידע מסווג.
עם הגשת כתב האישום, התיר בית המשפט המחוזי בלוד פרסום חלקי של הפרשה, אם כי חלקים ממנה נותרו תחת צו איסור פרסום.
בתום חקירתו הוחזק אלמקייס במעצר בית באיזוק אלקטרוני, ללא גישה לאינטרנט או לכלל אמצעי המדיה, עם איסור כניסה לביתו של כל אדם, וללא מגע עם העולם החיצון.
בעת פרסום הגשת כתב האישום פורסם כי באגף המודיעין הוחלט על הקמת צוות בדיקה בראשות אלוף-משנה, שתפקידו לבדוק את שיטת איתור המועמדים לשירות ביחידות מסווגות, את אופן שמירת המידע בקרב החיילים המשרתים שם ובכלל בצה"ל ואת התנהלות החיילים ברשתות החברתיות.
כאמור הטענות של אלמקייס כי גורמים בצה"ל הפעילו אותו, לא הועברו לפרקליטות.
בנוסף מעורבותו של תא"ל גופמן בפרשה הוסתרה מאלמקייס ומצוות ההגנה שלו.
לפי העיתונאי מיכאל האוזר טוב, המידע על הפעלתו של אלמקייס עלה כבר בשלב מוקדם יחסית במסגרת תחקיר פנימי שקיים אגף המודיעין בצה"ל במקביל לחקירה הפלילית - אך מידע זה לא הועבר לפרקליטות המדינה.
ראש אמ"ן, האלוף אהרון חליוה, הורה על הקמת צוות שיתחקר את דליפת המידע המסווג.
בחקירה התברר כי רב-סרן צור הדליף את הידיעות לנער בניסיון להוציא לפועל מבצע השפעה, ולשתול ברשת מידע שיסייע לישראל.
עוד נמצא כי איש מהמעורבים לא פנה לקבלת אישור משפטי.
כמו כן נטען בתחקיר כי הקשר עם הנער נוהל ללא ידיעת הגורמים המוסמכים באגף המודיעין.
מכשיר הטלפון של אלמקייס הוחרם בידי המשטרה עם מעצרו.
במקביל להגשת כתב האישום, ביקשו עורכי הדין של אלמקייס, אורית חיון ודין כוכבי, לקבל לידיהם את מכשיר הטלפון שלו, כדי להוכיח את טענותיו.
המכשיר עבר לידיהם רק לאחר חודשים רבים שבהם שהה אלמקייס במעצר, לאור סירובה של המדינה.
מהתכתובת שנמצאה בו עלה כי הקצין והנגד נהגו לפנות אליו בבקשה שיפרסם ידיעות ביטחוניות מסווגות, וכי את הקשר עם אלמקייס יזם רב-סרן צור, ששימש ראש מדור התרעה באוגדה 210. בהמשך הוא הפנה אל אלמקייס איש מודיעין נוסף מפיקוד המרכז שהחל גם הוא להעביר אליו ידיעות.
ביטול כתב האישום ושחרור ממעצר בית
בינואר 2024, לאחר כשנה וחצי של מעצר בית, הצליח אלמקייס להוכיח בעזרת עורכי דינו כי הוא חף מפשע.
בעקבות הוכחות אלו פרקליטות המדינה חזרה בה מכתב האישום וביטלה אותו.
כמו כן נמצא כי במסגרת מבצע השפעה והפעלת סוכנים במדינות אויב שיזם רומן גופמן נגד גורמי טרור, הופעל אלמקייס באופן שסיכן את חייו.
לטענת דובר צה"ל מינואר 2024, בעקבות החקירה של אגף המודיעין והתייעצות בגורמי הייעוץ המשפטי, הוחלט באגף המודיעין על נקיטת צעדים פיקודיים נגד מספר מעורבים, ובהם החיילים המוזכרים, זאת לאור פעולות אשר חרגו מסמכות ובוצעו ללא קבלת אישורים מתאימים ושלא בהתאם לנהלים, אשר אינם מתירים פעילות אל מול גורמים אזרחיים.
נטען גם כי פעולות הקצינים המעורבים מהוות שגיאות מקצועיות, ולא מדובר במעשים המעלים חשד לביצוע עבירה פלילית.
בינואר 2024 חשף מיכאל האוזר טוב את הפרשה בעיתון "הארץ".
שמו של אלמקייס נאסר אז לפרסום ודווח עליו כעל "נער בן 17".
האוזר טוב חשף את מעצר השווא ואת הקשר לגורמים בצבא וכן תיאר בעיות נוספות בפרשה - לדבריו במהלך החקירה לא בחנה המשטרה לעומק את גרסתו של הנער משום שפעלה בהתאם להנחיות גורמים בצבא.
הוא חשף כי בדיקה פנימית של אגף המודיעין אישרה לבסוף את טענת אלמקייס, אך ממצאיה לא הועברו לפרקליטות.
האוזר טוב הזכיר גם את מעורבותו של תת־אלוף רומן גופמן, וכי זה יזם מבצעי השפעה ברשת למרות שהאוגדה אינה מוסמכת ללוחמה פסיכולוגית.
בינואר 2025 פרסמה תוכנית התחקירים "המקור" של חדשות 13 תוכנית תחקיר ובה עדויות של אלמקייס על תנאי מעצרו והתכתבויות של גורמי מודיעין איתו.
לאחר חשיפת הפרשה נודע כי המידע על הפעלתו של אלמקייס עלה במסגרת תחקיר פנימי שקיים אגף המודיעין בשלב מוקדם של הפרשה, אולם הוא הוסתר מהפרקליטות ומגורמי המשפט.
לאחר שחרורו של אלמקייס טען דובר צה"ל ביחס למעורבות גופמן כי מדובר "בשגיאה מקצועית שתוחקרה ונבדקה, והוחלט כי תטופל במישור הפיקודי"
במרץ 2025 פורסם כי הסנגוריה הצבאית פנתה לפרקליטות הצבאית בבקשה לפתוח בחקירה פלילית נגד תא"ל גופמן, וכן שני מפקדים נוספים שהיו מעורבים בפרשה.
בטענה שהפעילו את אלמקייס, כקטין, בפעילות מודיעינית ללא סמכות מתאימה, ובכך סיכן את חייו.
במכתב ששלחה הסנגוריה לפרקליטה הצבאית הראשית ולתובע הצבאי הראשי נטען כי בצה"ל לא בדקו כראוי את התנהלותם, וניסו לטייח את הפרשה.
כן נטען כי התחקיר הפנימי שערך הצבא היה "דל ונכה במתכוון", ונמנע מלברר סתירות בולטות בגרסאות שמסרו המפקדים.
גופמן טען כי לא היה מודע לזהותו ולגילו של אלמקייס, וכי הדגיש באוזני פקודיו שאין למסור לו מידע מסווג, אלא ידיעות שפורסמו באמצעים גלויים.
טענות לשקרים מצד גופמן בתחקיר צה"ל
בדצמבר 2025, לאחר הכרזתו של בנימין נתניהו כי גופמן עתיד להיות ראש המוסד הבא, טען מיכאל האוזר טוב כי גופמן שיקר בתחקיר שנערך בצה"ל סביב הפעלתו של אורי אלמקייס.
לפי האוזר טוב בבדיקה רשמית שנערכה בצה"ל בשנת 2022 טען גופמן שאין לו כל קשר לאלמקייס והוא מעולם לא הפעיל אותו, זאת על אף שעמד בראש שרשרת ההפעלה, יזם ואישר אותה.
על בסיס הצהרתו של גופמן, אלמקייס הובל למתקן חקירות של שב"כ.
לפי האוזר טוב, בעקבות הצהרותיו של אלמקייס בחקירה, בשב"כ פנו לצה"ל כדי לבדוק את הטענות.
ראש חטיבת ההפעלה המבצעית באגף המודיעין, תא"ל ג', ערך בדיקה ראשונית בה לא נמצאה עדות לפעילותו של אלמקייס ואיש לא הכירו.
עם זאת, כיוון שהנער הזכיר בחקירתו את אוגדה 210, החליט תא"ל ג' לפנות לגופמן, מפקד האוגדה, כדי לברר האם מדובר בפעולה מטעמו.
תא"ל ג' תיחקר את גופמן ושאל אותו אם הוא הפעיל את אלמקייס.
גופמן הכחיש כל קשר אליו.
לפי האוזר טוב גופמן טען שהוא לא מכיר את הנער ולא מנהל מבצעי השפעה באוגדה.
בעקבות עדות זו שלח ראש חטיבת ההפעלה תצהיר לשב"כ שהכחיש כל קשר של צה"ל לאלמקייס.
בתצהיר נכתב כי "בבדיקה יסודית בקרב הגורמים המוסמכים בצה"ל העוסקים בתהליך ההפעלה המבצעי בעולם ההשפעה וההונאה, לא נמצאה כל עדות לפנייה לאנשים החשודים (הכוונה, לפי האוזר טוב, לאורי אלמקייס) כחלק ממאמצי השפעה או הונאה".
הצבא נדרש להתייחס לסוגיה כמה פעמים לאחר מכן בבדיקות חוזרות, ועשה שימוש נוסף במסמך זה.
בעקבות המסמך והצהרתו של גופמן, גרסתו של אלמקייס נשללה.
ביקורת מצד אלמקייס על רומן גופמן
בפוסט שפרסם ברשת X בדצמבר 2025 טען אלמקייס כי מינויו של תא"ל גופמן לראש המוסד מהווה סכנה לביטחון המדינה.
לטענתו, גופמן היה מעורב ביוזמה שבמסגרתה הופעל לביצוע משימות מודיעין ומבצעי השפעה מול גורמי טרור ומדינות אויב, תוך סיכון חייו, ולאחר מעצרו התנער גופמן מאחריות והכחיש קשר להפעלתו.
אלמקייס הוסיף כי בשל כך גופמן אינו ראוי לכהן בתפקידי פיקוד ובוודאי לא כראש המוסד.
לטענתו "אם הוא הפקיר אותי, מי ימנע ממנו להפקיר אנשי מוסד במידה ויסתבכו חלילה במבצעים שונים?".
בנוסף נטען כי ב־12 הימים הראשונים למעצרו נמנע מאלמקייס לפגוש בעורכי דינו.
פרשת הניצול המיני מצד הכדורסלנים הזרים היא טענה לאירוע פגיעה מינית שהתרחש לכאורה במועדון לילה בתל אביב ולאחר מכן במגורי כדורסלן זר בירושלים באוקטובר 2005. לאחר חקירה משטרתית הוחלט שאין גוון פלילי בפרשה.
בעת בילוי במועדון ה"ווקס", המתלוננת, נערה בת 19 דאז הסובלת מתסמונת דאון, מאוטיזם ומפיגור שכלי, פגשה בכדורסלן האמריקאי מרכוס האטן ששיחק בהפועל תל אביב, אשר הכירה בהיכרות מוקדמת שמונה חודשים טרם המקרה.
לדבריה, האטן לקח אותה לתא השירותים במועדון והורה לה לבצע בו מין אוראלי.
כשעמד לסיים, אחז ביד המתלוננת כדי שלא תזוז והכניס לתא השירותים את חברו כדורסלן הפועל ירושלים, הוראס ג'נקינס, ודרש שתבצע גם בו מין אוראלי.
המתלוננת פחדה ועשתה כפי שדרשו.
לאחר שגם ג'נקינס סיים, קראו שני האמריקאים לחבריו לקבוצה של ג'נקינס: מריו אוסטין ורוג'ר מייסון ג'וניור.
גם בהם נדרשה הצעירה לבצע מין אוראלי.
הצעירה טענה כי הכדורסלנים משכו אותה בכח מהמועדון, הכניסו אותה לרכבם ונסעו לעבר דירתו של מייסון בירושלים ובמהלך הדרך נגעו בה במקומות אינטימיים ושידלו אותה לצרוך סמים.
כשהגיעו לדירתו של מייסון בירושלים, קיימו איתה אוסטין והאטן יחסי מין, כאשר מייסון צופה בהם.
בשעה 5 בבוקר נטשו אותה השחקנים ברחוב, וכשהיא חסרת אונים, לטענתה, חזרה אל ביתו של מייסון.
אז קיים איתה השחקן יחסי מין ושלח אותה לתחנת מוניות עם 200 שקלים.
הצעירה פנתה למשטרה בתלונה על אשר ארע.
המשטרה מצדה סגרה את התיק לאחר בדיקה שטחית, וטענה כי אין גוון פלילי במעשים שתוארו.
הצעירה הגישה תלונה של 2.5 מיליון שקלים נגד הארבעה, שהכחישו כל קשר למעשים המיוחסים להם או למתלוננת.
לאחר סגירת התיק וסיום העונה עזבו שניים מן המואשמים את הארץ: מייסון חתם בקבוצת USG פיניקס מיפן, וג'נקינס שהיה כוכב קבוצתו בחר לעבור לקבוצת אפס פילזן מטורקיה (חזר במחצית העונה העוקבת לירושלים בטרם עזב סופית).
אוסטין והאטן המשיכו בישראל, לעוד עונה ובסיומה עזבו סופית גם הם.
פרשת המכולה המוברחת היא פרשת שחיתות שנחשפה בישראל בתחילת שנות ה-2000, אשר עסקה בהברחת סחורות דרך נמל אשדוד תוך התערבות פוליטית וטיוח חקירה מצד בכירים במערכת האכיפה.
הפרשה עוררה שאלות חמורות בנוגע להתנהלות הרשויות, המעורבות הפוליטית והשפעתה על מערכת אכיפת החוק.
הפרשה החלה ב-2004, כאשר במהלך חקירה של רשות המיסים התגלה כי לנמל אשדוד הגיעה מכולה שבה מקרני טלוויזיה בשווי מיליוני שקלים.
בבדיקת הסחורה נמצא פער משמעותי בין הערך המוצהר שלה לבין הערך האמיתי שלה, מה שמעיד על כוונה להימנע מתשלום מיסים.
החוקר חיים שצ'ופק, חוקר מכס בכיר, הורה על החרמת המכולה, הטלת קנס מרבי על בעל המכולה והגשת כתב אישום נגדו.
למרות זאת, בעקבות התערבות של אנשי עסקים ובלחץ לשכת שר האוצר, בנימין נתניהו, שוחררה המכולה מהנמל בניגוד להמלצות החוקר.
המבריחים שילמו מס מופחת ולא הושתה עליהם סנקציה פלילית.
חומרי החקירה הועברו לפרקליטת מחוז תל אביב, רות דוד, שסגרה את התיק בתוך שלושה ימים, על פי המלצת מנחם מזרחי שהיה סגנה, מבלי לגבות עדות מהמעורבים.
בנוסף, ההחלטה על סגירת התיק, כמו גם חומרי החקירה, הושמדו.
מספר חודשים לאחר מכן, המקור המדיעיני שדיווח על פרטי ההברחה נמצא ללא רוח חיים, דווח כי התאבד, גופתו לא נותחה ונסיבות מותו לא נחקרו.
בתחילת שנת 2004, התקבל דיווח במשרד החקירות של המכס לגבי מכולה חשודה בנמל אשדוד.
בעל עסק לציוד צילום בשם "סונאר" הודיע כי נמסר לו על הגעת מכולה לנמל אף שלא ציפה לקבל מכולה.
חוקר בכיר במכס, חיים שצ'ופק, זיהה את המקרה כחשוד, שכן מבריחים נוהגים להסתיר את זהותם באמצעות שימוש בשמות מוכרים עם מוניטין חיובי, במטרה להימנע מביקורות פתע.
בהמשך החקירה התברר כי המכולה הייתה שייכת לחברת "סונאר C.L", העוסקת בתחום האשראי ליבוא, ולא לחברת הציוד לצילום כפי שנטען.
המכולה, שהגיעה ממזרח אסיה, הייתה מלאה במקרנים למערכות קולנוע ביתי, מוצר שהיה פופולרי בשוק האלקטרוניקה באותה תקופה ועם שיעור מס גבוה.
כאשר נבדקו המסמכים, התגלה כי ערך הסחורה שהוצהר היה נמוך באופן משמעותי מהסכום ששולם בפועל, דבר המעיד על הברחה דוקומנטרית – הצהרה על ערך נמוך בכוונה להימנע מתשלום מיסים.
בנוסף, התברר כי אדם בשם ט' ש' – שהיה קשור לייבוא המכולה – מוכר לחוקרי המכס, וכבר נתפס בעבר בהברחות דומות ונקנס.
בהתאם לכך, המליץ שצ'ופק על החרמת הסחורה, הטלת קנס מרבי על בעל המכולה והגשת כתב אישום בגין הברחה דוקומנטרית.
התערבות פוליטית וחשיפת קשרים נוספים
לאחר מכן, נודע לחיים שצ'ופק כי למרות המלצתו להטיל קנס ולנקוט בהליכים פליליים בגין הברחה, לא הוטל קנס, לא הוגש כתב אישום, והמכשירים המוחרמים שוחררו תמורת תשלום מס מופחת.
שצ'ופק, ושאר החוקרים, טענו כי מעולם לא נתקלו בצעדים כה חריגים, שבהם סחורה מוברחת אינה מחולטת, לא ננקטים הליכים פליליים, ומבריחים עם היסטוריה עבריינית מקבלים את הסחורה בחזרה.
ביוני 2004, במסגרת חקירת פרשת רשות המיסים, התבקש שצ'ופק להעיד בפני סנ"צ אריה אידלמן, ראש מפלג הונאה במשטרת מחוז תל אביב.
בעדותו, שעסקה בין השאר בפרשת המכולה המוברחת, ציין שצ'ופק כי "בכל השנים שלי כחוקר מכס לא נתקלתי בדבר כל כך בוטה כמו פרשת המכולה של מכשירי הקולנוע הביתי".
עדותו של שצ'ופק חשפה פרטים נוספים על ההתנהלות מאחורי הקלעים של הפרשה.
במהלך החקירה התברר כי אחד הגורמים המעורבים היה איש העסקים שמעון בלולו, אחיו של עמי בלולו, פעיל ליכוד בולט בעל השפעה במרכז הליכוד, אשר היה בקשרים עם אישים בכירים מערכת הפוליטית.
המקור המודיעיני, אהרון לילוף, היה איש עסקים שעסק בין השאר בייבוא מוצרי אלקטרוניקה, מימון חוץ בנקאי ונדל"ן.
לילוף, שהיה מקור מודיעיני מוערך במחלקת החקירות של המכס והתמחה בהליכי יבוא והברחות, הכיר היטב את שמעון בלולו שהיה עימו בקשרים עסקיים.
במהלך עדותו בפני אידלמן, סיפר לילוף כי שמעון בלולו פנה ללשכת שר האוצר, בנימין נתניהו, בבקשה להתערבותו לשחרור המכולה המוחרמת.
לילוף אף העיד כי היה נוכח בעת שבלולו התקשר ישירות ללשכת נתניהו.
בנוסף, אידלמן תיעד את עדותו של לילוף בווידאו.
בעקבות עדותו של אהרון לילוף, שצפויה הייתה לחשוף מעורבות פוליטית, הודיע סנ"צ אידלמן, שהוביל את החקירה, כי התיק יועבר לטיפול היחידה הארצית לחקירות הונאה (יאח"ה).
אולם, מספר שבועות לאחר מכן, התקבלה הוראה מיחידת החקירות של המכס לנתק קשר עם לילוף, ועדותו לא נבדקה.
אידלמן, שהתלונן על כך, ציין כי לא הותר לו להפעיל אמצעי חקירה נוספים.
במקביל, חיים שצ'ופק, רפי רותם ועוד 13 חוקרים מיחידת חקירות מכס–מע"מ ברשות המיסים, אספו את חומרי החקירה הרלוונטיים, כולל מסמכים רבים, עדויות, ראיות מצולמות ומוקלטות, על מנת להעבירם לפרקליטות לצורך בדיקה מעמיקה של הקשרים בין רשות המיסים לארגוני פשע ובין הגורמים הפוליטיים השונים.
על פי עדות רותם, תיק החקירה הועבר בפועל לפרקליטות ביום חמישי, 8 ביולי 2004, וביום ראשון, 11 ביולי, הודיעה הפרקליטות על סגירת התיק.
עם זאת, על פי רישומי הפרקליטות, התיק נפתח כשבועיים לפני כן ב-24 ביוני, ונסגר ב-12 ביולי, יום לאחר התאריך שבו נקב רותם.
במשך זמן קצר זה, מנחם מזרחי, אז סגנה של פרקליטת מחוז תל אביב, רות דוד, כתב חוות דעת בת 160 עמודים, בסופה המליץ לסגור את התיק.
רות דוד קיבלה את המלצת מזרחי, והתיק נסגר ללא הגשת כתב אישום.
בנוסף ההחלטה על סגירת התיק, כמו גם חומרי החקירה והראיות, הושמדו.
רותם ערער על סגירת התיק ב-31 ביולי 2004.
בספטמבר 2015, במסגרת עדות שנשמעה בהליך משפטי אחר שהתנהל נגד רפי רותם, התייחס מנכ"ל משרד המשפטים לשעבר, עו"ד גיא רוטקופף, לסגירת תיק החקירה בפרשת המכולה.
רוטקופף סיפר כי פנה למנחם מזרחי, שכיהן אז כסגן פרקליטת מחוז תל אביב, וביקש לברר את סיבת סגירתו המהירה של התיק.
לדבריו, מזרחי הסביר כי התיק נסגר בתוך יום אחד, משום שמדובר היה בתיק שליווה באופן אישי מתחילתו ועד סופו, ולאחר בחינה מעמיקה הוחלט – בתיאום עם פרקליטת המדינה, השופטת עדנה ארבל – כי אין הצדקה לנקיטת צעדי חקירה נוספים, ובהם האזנות סתר או פעולות מודיעיניות אחרות.
מזרחי הוסיף כי רפי רותם שיתף פעולה באופן מלא עם צוות החקירה, העביר הקלטות וסייע ככל שנדרש, אולם בסופו של דבר פרקליטות המדינה קבעה שאין מקום להמשך החקירה, והתיק נסגר.
בדצמבר 2015, שלושה חודשים לאחר מכן, מזרחי עצמו – שכיהן באותה עת כשופט שלום – העיד באותו הליך, וציין כי המידע שסיפק המקור אהרון לילוף תועד בזיכרונות דברים שערך רותם ובתיעוד וידאו.
עם זאת, לדבריו, לא ניתן היה להסתמך על העדות במלואה, שכן חלקים ממנה התבססו על שמועות ועל עדויות עקיפות שלא ניתן היה לאמתן במדויק, ולא לבסס עליהן כתב אישום.
העיתונאי גור מגידו, הדגיש כי נתניהו עצמו לא נחשד בפרשה.
לדבריו, יש להתייחס בזהירות למידע שמסר לילוף, שכן המזכר שבו נרשמו דבריו חסר ערך ראייתי ישיר, ועדותו נחשבה לעדות מכלי שני בלבד.
מגידו ציין כי ייתכן שחיקור מעמיק של בלולו היה מאפשר בירור מקיף יותר של הדברים – אך ייתכן גם שהתיק היה נסגר באותה מידה.
בנובמבר 2017, כ-13 שנים לאחר סגירת התיק, נציב הביקורת על הפרקליטות, השופט (בדימוס) דוד רוזן, חקר את הפרשה.
יתרה מכך, רוזן התייחס לנושא השמדת חומרי החקירה והראיות, שהיו אמורים להישמר לצורך בדיקה עתידית.
מותו של המקור המודיעיני אהרון לילוף
החקירה סביב שחרור המכולה, שבה היו מעורבים שמעון בלולו וגורמים פוליטיים בכירים, כללה גם את עדותו של המקור המודיעיני אהרון לילוף, שכונה ביחידת החקירות "מקור 270/02".
במזכר שנמצא מאוחר יותר בידי רפי רותם נכתב כי לילוף סיפר על קשריו של בלולו עם שר האוצר בנימין נתניהו, וטען כי בלולו השתמש בקשרים אלו לצורך שחרור המכולה המוחרמת במכס.
לילוף הוסיף כי היה עד לשיחה טלפונית בין השניים, שבה, לטענתו, הופעל לחץ לשחרור המכולה.
עדותו של לילוף במשטרה תועדה גם בווידאו.
בהמשך, לילוף, שחשף גם קשרים נוספים בין בכירי רשות המיסים לארגוני פשע, פנה למפעיליו ברשות המיסים ודיווח כי גורם בכיר ביחידת החקירות הדליף את זהותו כמודיע למשפחות פשע, כי הוא נתון תחת איומים וחייו בסכנה.
למרות זאת, לא ננקטו צעדים ממשיים להגנתו.
ביוני 2005 נמצא לילוף מת בחדר מלון דן פנורמה בתל אביב.
ראשו היה מכוסה בשקית ניילון שהודבקה לצווארו בנייר דבק, ובתוכה נמצא בלון גז קטן המחובר לגזייה.
לצד הגופה נמצא גם מכתב התאבדות.
אף שבמשטרה וברשות ידעו כי מדובר במקור מודיעיני, לא בוצעה נתיחה לאחר המוות.
המשטרה קבעה כי מדובר בהתאבדות, אולם בני משפחתו הביעו ספק בכך.
לטענתם, לא היה מקום להניח שמדובר בהתאבדות, והם חשדו כי ייתכן שנרצח.
בשל היותו אדם דתי, החליטה המשפחה שלא לערער על קביעת המשטרה, שכן הליך כזה היה כרוך בהוצאת הגופה מן הקבר.
במהלך השבעה התגלו לבני משפחתו ממצאים שהטילו ספק בגרסת ההתאבדות: חלק מציפורניו של לילוף נמצאו תלושות, מפתח החדר לא אותר, לא הורגש ריח של גז בחדר, והשקית שעל ראשו נמצאה שלמה – בניגוד למצופה במקרה של חנק עצמי.
אלמנתו, שסירבה לקבל את גרסת ההתאבדות, פנתה למשטרת תל אביב בבקשה לחקור מחדש את נסיבות המוות, אך בקשתה נדחתה.
רק כשנה לאחר מכן נודע לה כי בעלה היה מקור מודיעיני של רשות המיסים.
בעדותה טענה כי לילוף התריע בפני גורמים ברשות כי נחשף וכי חייו נתונים בסכנה.
רפי רותם וחוקרים נוספים ברשות טענו כי יש יסוד להאמין שחשיפת זהותו של לילוף הובילה לפגיעה בו מצד גורמים עברייניים שהיו מעורבים בהברחות.
עם זאת, לא נמצאו ראיות ישירות לכך.
ביוני 2015, חודש אחרי שרות דוד נעצרה במסגרת חקירת פרשת רונאל פישר, הורה היועץ המשפטי אז, יהודה וינשטיין, לפתוח בחקירה בעניין התנהלותה כפרקליטת מחוז ת"א, בעקבות ממצאים שהציגה בפניו המשטרה.
ביולי 2015, חיים שצ'ופק, חוקר המכס לשעבר, פנה למשטרה במטרה למסור עדות בנוגע לפרשת המכולה המוברחת, כחלק מפניה מרוכזת של 15 חוקרים לשעבר ברשות המיסים, שהעלו טענות על פרשיות שחיתות שונות בהן הייתה מעורבת רות דוד.
בדצמבר 2015, החליט ויינשטיין לסגור את תיק החקירה.
הוא קבע כי אין ראיות מספיקות להעמיד לדין את המעורבים ובכל מקרה העבירה התיישנה, אך לא הספיק לכתוב חוות דעת מנומקת בטרם סיום תפקידו.
במרץ 2016, היועץ המשפטי לממשלה החדש, אביחי מנדלבליט, הודיע כי בחן את חוות הדעת של קודמו, יהודה ויינשטיין, ואת מכלול הנימוקים שהוצגו בה, והחליט כי אין מקום לשנות את ההחלטה.
לפיכך, הוא הורה על סגירת תיק החקירה..
באפריל 2016, שוקי משעול, עובד ברשות המיסים לשעבר, עתר לבגץ נגד היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, לאחר שהורה על סגירת התיק.
העתירה נדחתה בנובמבר 2017. השופטים יצחק עמית, דפנה ברק-ארז ומני מזוז קבעו כי העתירה נעדרת תשתית עובדתית ובחלקה נסמכת על השערות וספקולציות חסרות ביסוס, ולא נמצאה ראיה שיכולה ללמד על קבלת החלטות מוטות או השפעה זרה בעקבות התערבות רות דוד.
בנובמבר 2017, קבע נציב הביקורת על פרקליטות המדינה, השופט (בדימוס) דוד רוזן, כי חלקים מן הפרשה זכו לטיפול חלקי ובלתי ממצה, וכי קיימים סימנים אפשריים לטיוח של ממש.
רוזן ציין כי סגירתו המהירה של התיק מעוררת תמיהה, וכי מסיבות שלא הובהרו, תיק החקירה עצמו הושמד, מבלי שנותר תיעוד להחלטה על ביעורו או לזהות הגורם שקיבל אותה.
בתחילת 2019, עתרה התנועה לאיכות השלטון לבג"ץ בדרישה כי יורה לשרת המשפטים, איילת שקד, להקים ועדת בדיקה חיצונית לאחר שהתעלמה מפניות התנועה בנושא.
התנועה טענה כי מדובר בטיוח חקירה חמורה, והציעה שמשרד המשפטים יקים ועדת בדיקה בראשות שופט עצמאי.
בג"ץ דחה את העתירה על הסף, כשהשופטים יוסף אלרון ומני מזוז ציינו כי בית המשפט לא מתערב בשיקול דעתו של שר.
ביוני 2019, נפגשו אנשי התנועה לאיכות השלטון עם שר המשפטים, אמיר אוחנה, בניסיון לשכנע אותו להשתמש בסמכותו להקים ועדת בדיקה.
אולם, גם אוחנה לא פעל בנושא, ולא הוקמה ועדת בדיקה.
פרשת השבוע היא קטע נבחר מתוך חמשת חומשי התורה המיועד לקריאה שבועית, במטרה להשלים את לימוד התורה כולה במשך שנה אחת.
בחלוקה חד-שנתית מתקבלות 54 "פרשות", כאשר בהתאמתן למחזור שנתי לעיתים מאחדים את חלקן זו עם זו לכדי מכלול של 46 עד 53 חלקים.
מנגד, היה מנהג קדום יותר בארץ ישראל שלפיו החלוקה הייתה ליותר מקטעים והקריאה במתכונת זו ארכה כשלוש שנים וחצי.
נהוג לקרוא את הפרשה של אותו שבוע בבית הכנסת בכל שבת, ללמוד אותה ולפרש אותה.
בנוסף לקריאת פרשת השבוע בשלמותה בשבת, נקראת תחילתה בתפילת מנחה של השבת הקודמת ובתפילת שחרית של ימי שני וחמישי שלפני השבת.
בקהילות אשכנזיות נהוג לעיתים לכנות את הפרשה "סדרה" (אך אין לבלבל מונח זה עם נוהג הקריאה הקדום של "סדרים").
פרשת השבוע תחל תמיד בתחילת פרשיה פתוחה או סתומה, למעט בפרשת ויחי.
מקור המנהג בעדות עם ישראל
ההתפתחות של סדר הקריאה בתורה נעשתה בשלבים.
בתחילה הונהגה קריאה של קטעים מוגדרים בחגים ובמועדים, וכן בימי שני, חמישי ושבת.
לאחר מכן, כפי הנראה בתקופת המשנה, הונהגה קריאה של קטעי תורה לפי סדר, אך ללא מסגרת מוגבלת של זמן.
החלוקה הנוכחית של פרשות השבוע מותאמת למנהג יהדות בבל, שלפיו היו עוברים על כל התורה בכל שנה.
ביהדות ארץ ישראל היו מסיימים את קריאת התורה רק פעם בשלוש שנים (או שלוש שנים וחצי), ולא הייתה אחידות בקריאת הפרשות בין מקום למקום אלא כל קהילה או אזור סיימו בזמן אחר, ולכן חלוקת הפרשות הייתה שונה והפרשות היו קצרות יותר.
עדויות לחלוקת פרשות השבוע לפי מנהג ארץ ישראל נמצאו בספרים ובפיוטים עתיקים, בהם כאלה שנתגלו בגניזת קהיר.
יש המשערים שבזמן הקליר היו שנהגו בארץ ישראל לסיים את התורה כל שנה בשבת אחרי שמיני עצרת.
במהלך תקופת הגאונים עברו רוב קהילות ישראל לנהוג כמנהג בבל, שבו מסיימים את התורה בשמחת תורה וכ"ד בתשרי הוא "ראש השנה של פרשות".
בבית הכנסת בן עזרא בפוסטאט השתמר מנהג קריאה במחזור תלת-שנתי עד ימי רבי אברהם בן הרמב"ם.
השמות לפרשות השבוע נקבעים לפי מילה או מילים מתחילת הפסוק הראשון של הפרשה או השני כאשר הפסוק הראשון הוא נפוץ כמו "וידבר ה' אל משה לאמר".
קביעת השמות לפרשות הייתה שונה במקורות שונים.
כך לדוגמה: פרשת לך לך - פרשת ויאמר, פרשת יתרו - פרשת וישמע, פרשת תרומה - פרשת וייקחו.
גם בחלוקה עצמה לפרשות היו הבדלים קטנים.
בתקופת הגאונים נהגה במקום פרשת בא "פרשת השכם", שמתחילה 23 פסוקים קודם.
לפי מנהג יהודי תימן הבלדי נוהגים לחבר את פרשת חקת ופרשת בלק במקום את פרשת מטות ופרשת מסעי.
מעטים, בעיקר הדרדעים, נוהגים כרב סעדיה גאון ומחלקים את פרשת חקת לשתי שבתות: חציה הראשון, עד "ויסעו מקדש" (), נקרא עם פרשת קרח, וחציה השני עם פרשת בלק.
בספר החינוך, מחולקות פרשות "משפטים" ו"אם כסף תלוה" לשתי פרשות.
בהשלמה למחזור ויטרי, מחולקות כל הפרשות של סוף ספר שמות לשתים.
במסמך מגניזת קהיר, מחולקות פרשת ויקרא ופרשת צו.
כאשר יום השבת חל באחד מחמשת החגים מהתורה (ראש השנה, יום כיפור, שבעת ימי סוכות, שבעת ימי הפסח ושבועות), אין קוראים בו את פרשת השבוע, אלא קטע מיוחד המתייחס לחג.
לעומת זאת, את פרשת וזאת הברכה קוראים תמיד בשמחת תורה, שחל בדרך כלל (ובחוץ לארץ תמיד) ביום חול.
בשנה עברית פשוטה, לא מעוברת, יש בין 353 ל-355 ימים, כלומר 50 או 51 שבתות.
תמיד יהיו לפחות שתי שבתות בשנה בהן לא קוראים פרשה (סוכות ופסח), ועל כן המספר הגדול ביותר של שבתות בשנה בהן קוראים פרשה הוא 53, שזה בדיוק מספר הפרשות בלי "וזאת הברכה", שקוראים גם לא בשבת.
על מנת להספיק לקרוא את כל הפרשות בשנים בהן אין 55 שבתות, או שבהן חלים ראש השנה או יום כיפור בשבת, נוהגים לחבר שתי פרשות ולקוראן יחד בשבת אחת.
בארץ ישראל יש שישה זוגות של פרשות שניתן לחבר, ובחוץ לארץ נוסף זוג שביעי.
כעיקרון, מחברים שתי פרשות קצרות יחד (בפרשה ממוצעת קצת מעל 100 פסוקים).
תזריע-מצורע (יחד 157 פסוקים), אחרי מות-קדושים (יחד 144 פסוקים) ובהר-בחוקותי (יחד 135 פסוקים).
למרות שמקובל היום למנות את פרשת ניצבים ואת פרשת וילך כשתי פרשות שונות, האמת היא שבניגוד לפרשות המתחברות האחרות, פרשת וילך היא איננה פרשה בפני עצמה, אלא היא חלק מפרשת ניצבים (יחד זה 70 פסוקים) ובשנים שיש צורך היא מפוצלת מפרשת נצבים.
הפרשות האחרות המתחברות נבחרו ככל הנראה בגלל מקומן בלוח השנה.
ויקהל-פקודי: מתחברות אך ורק בשנים פשוטות (לא מעוברות), אך לא בשנים פשוטות מסוג השא, אשר מכיוון שהן מתחילות ביום חמישי ופסח חל ביום ראשון, יש להן שבת נוספת לפני הפסח.
(בעבר היה נהוג בכמה מקומות, בשנים כאלו, לחלק את פרשת משפטים לשתים, הד לכך נמצא בספר החינוך שמתחיל פרשה חדשה ב"אם כסף")
תזריע-מצורע: מתחברות תמיד ורק בשנים פשוטות.
אחרי מות-קדושים: מתחברות תמיד ורק בשנים פשוטות.
בהר-בחוקותי: מתחברות רק בשנים פשוטות.
עם זאת, בשנים מסוג הכז, אשר יש להן שבת עודפת משום שהן מתחילות ביום חמישי, הן נקראות בנפרד בארץ ישראל.
בחוץ לארץ בהר ובחוקותי מחוברות גם בשנים מסוג הכז, משום ששמיני של פסח חל בשבת.
מטות-מסעי: מתחברות כאשר הדבר נדרש כדי שפרשת דברים תיקרא בשבת שלפני תשעה באב.
בארץ ישראל הן נפרדות בשנים מעוברות המתחילות ביום חמישי (החא והשג), וכן בשנים מעוברות שפסח חל בשבת (בשז וגכז).
בחוץ לארץ הן נפרדות רק כשראש השנה חל ביום חמישי, אבל כשפסח חל בשבת הן מחוברות משום ששמיני של פסח חל בשבת ולא קוראים בו פרשה.
ניצבים-וילך: מתחברות כאשר חלים ראש השנה או יום כיפור בשבת, ויש שבת פחות לקריאת פרשה.
לחיבור פרשות אלו ניתן הסימן "בג המלך פת וילך" שמשמעותו - אם יום "המלך" = ראש השנה, יוצא ביום ב' או ביום ג' - פרשת וילך נקראת בנפרד.
למעשה, למרות שמקובל היום למנות את פרשת ניצבים ואת פרשת וילך כשתי פרשות שונות, האמת היא שפרשת וילך היא איננה פרשה בפני עצמה, אלא היא חלק מפרשת ניצבים ובשנים שיש צורך היא מפוצלת מפרשת נצבים.
בחוץ לארץ יש עוד זוג פרשות שמתחברות:
חוקת ובלק: כאשר שבועות חל ביום שישי, אז היום השני (שנחגג רק בחוץ לארץ) חל בשבת ודוחה את קריאת הפרשה.
בשנים בהן זה קורה, שנים בהן פסח חל ביום חמישי, מחברים בחוץ לארץ את חוקת ובלק, מכיוון שמטות ומסעי ממילא כבר מחוברות.
באופן כללי, אין זיקה בין תוכן הפרשה לבין התקופה בשנה בה היא נקראת.
עם זאת, ישנן זיקות בין לוח השנה לבין הפרשות הנקראות, כאלו שנמצאו לאחר קביעת סדר הקריאה.
עם אלה ניתן למנות את הזיקות הבאות:
בשבת שלפני תשעה באב קוראים את פרשת דברים בה מופיע הפסוק "איכה אשא לבדי טורחכם משאכם וריבכם" המרמז למגילת איכה.
את פרשות הקללות בפרשת בחוקותי ובפרשת כי תבוא קוראים בתחילת הקיץ, מעט לפני שבועות, ובסופו, מעט לפני ראש השנה.
הקריאה בפרשת בחוקותי תמיד מופרדת מחג השבועות כדי שלא להצמיד את הקללות לחג, והקריאה בפרשת כי תבוא נעשית לפני ראש השנה, אך מופרדת ממנה בשבת אחת, כדי לקיים "תכלה שנה וקללותיה".
פרשת פקודי המציינת את הקמת המשכן בראש חודש ניסן נקראת בשנים פשוטות בשבוע שלפני א' בניסן.
פרשת מקץ נקראת ב-90% מהשנים בחנוכה, על אף שאין קשר מפורש ביניהם, בספרות התורנית מובאות זיקות שונות בין הפרשה לבין החג.
פרשת בהעלותך נקראת תמיד בתוך שלושים הימים בהם נאכל בשר התאוה.
פרשת שלח נקראת ברוב השנים בשבת שלפני כ"ט בסיוון, יום שילוח המרגלים.
פרשת מסעי נקראת בשבת הסמוכה לא' באב, יום פטירת אהרן הכהן כפי המצוין בפרשה.
הפרשה הראשונה בתורה, פרשת בראשית, נקראת בשבת שלאחר שמחת תורה, והפרשה האחרונה, פרשת וזאת הברכה, נקראת בשמחת תורה.
לבד מקריאת פרשת השבוע בשלמותה בשבת, נקראת תחילתה בתפילת מנחה של השבת הקודמת ובימי שני וחמישי שלפני השבת.
פרשת השבוע מחולקת לשבעה קטעים.
בחגים ובמועדים המספר קטן יותר, למעט במקרה שבו המועד או החג חל בשבת, ואז נשארים 7 קטעים.
בכל קטע עולה אחד המתפללים לקרוא בתורה.
מסיבה זו נקראים קטעים אלו "עליות".
העולה לתורה מברך ברכות מיוחדות בתחילת העלייה ובסופה.
ליד העולה ומול ספר התורה עומד בעל הקורא, המראה לעולה היכן מקום הקריאה בספר התורה (בעבר נקרא בשל תפקידו זה חזן).
כיום נהוג ברוב עדות ישראל, כי בעל הקורא הוא שקורא את הקריאה בקול ובטעמי המקרא עבור העולה לתורה ובמקומו.
בקרב יהודי תימן עדיין מקיימים את המנהג הקדום לפיו העולה קורא בעצמו את קריאת התורה בקול ובטעמי המקרא, למעט במקרים בהם העולה אינו בקי בקריאה בטעמי המקרא.
בקרב יהדות אשכנז ובקרב חלק מן הספרדים נהוג שאם יש נער החוגג בר מצווה באותו שבוע, מעלים אותו לקטע האחרון בפרשה, הקרוי "מפטיר", ולהפטרה שאחריו.
אצל רוב הספרדים נהוג שבר המצווה עולה לעלייה אחרת.
מנהג שרווח בעבר וקיים גם כיום בחלק מבתי הכנסת, הוא הצעת העליות למכירה פומבית - האדם המציע את ההצעה הגבוהה ביותר עולה לתורה - וכך לאסוף כסף לצורכי בית הכנסת.
בתום הקריאה בפרשת השבוע קוראים גם קטע מספרי הנביאים, הקרוי הפטרה.
תוכנו של קטע זה קשור לתוכנה של פרשת השבוע או למועד קריאתה.
העולה האחרון בתורה שנקרא "מפטיר" מברך לפניה ולאחריה.
יש מקומות שנהגו שהעולה למפטיר או הבעל קורא, קורא את ההפטרה בקול ובטעמים, ויש מקומות שנהגו שכל הקהל קורא לעצמו.
קריאת פרשת השבוע ביהדות הלא-אורתודוקסית
ביהדות הרפורמית והקונסרבטיבית קהילות רבות החליטו לחדש את הנוהג העתיק של השלמת קריאת התורה במחזור תלת-שנתי.
כדי לשמור על עקביות עם המחזור השנתי של הפרשות (הנהוג ביהדות האורתודוקסית), נקרא כל שבוע רק שליש מהפרשה המסורתית: בשנה הראשונה של המחזור נקרא שליש ראשון מכל פרשה, בשנה השנייה שליש שני ובשנה השלישית השליש האחרון, וכך תוך שלוש שנים נקראת התורה כולה בדילוגים.
גם קטעים אלו מחולקים בשבת לשבע עליות ומפטיר, כך שכל עלייה מכילה בממוצע ארבעה-חמישה פסוקים.
מעבר לפן הדתי הלכתי, פרשות השבוע מייצגות היקף תרבות עשיר עם שדה מחקר רחב בתרבותו, במסורתו ובמורשתו של העם היהודי.
ביטוי לעיסוק בפרשת השבוע כתופעה תרבותית הוא היותה נלמדת מדי שבוע ברחבי ישראל ובעולם היהודי במאות מסגרות לימוד בקהלים מגוונים מחוץ לקהילות הדתיות.
תוכניות טלוויזיה ורדיו, פינות בעיתונות הכתובה ובאתרי האינטרנט מבטאות גם הם את מקומה של הפרשה בגישת "יהדות כתרבות".
ברוח זו הקים הרב נפתלי רוטנברג בשנת 1995 את מפעל "פותחים שבוע" במכון ון ליר בירושלים ובמקביל, ב-21 אתרים נוספים ברחבי הארץ.
מפעל זה השפיע ועודד פעילות ענפה המתקיימת באופנים שונים בעשרות יישובים, ביוזמת ארגונים שונים.
מאות הרצאות הניתנות על ידי מרצים מכל גוני החברה: חילוניים, מסורתיים ודתיים, נשים וגברים הועלו לרשת ותועדו בספרים רבים.
יש נוהגים לציין תאריכים לפי פרשת השבוע וימי השבוע.
מקור המנהג באשכנז ומשם התפשט לספרד ואיטליה.
הוא מופיע בכמה מקומות בספר זכרון יהודה של רבי יהודה בן הרא"ש וכן בשאלה שנשלחה לרשב"א.
החיבורים הקדומים ביותר המציינים בשיטתיות תאריכים לפי פרשות הם לוחות זמני ארבע התקופות ושאלת גשמים מתחילת האלף השישי.
ציון פרשת השבוע בקולופון מופיע גם כן באותה תקופה.
הזכרת שם הפרשה לציון אירוע שהתרחש בשבת עצמה בקשר לקריאה מופיעה כבר במקורות קדומים יותר גם במזרח.
יש מקומות הנוהגים לאחר הקריאה בפרשת השבוע, שהרב נושא דרשה בנושאי הפרשה, וכן מקובלים חוגי לימוד בפרשת השבוע.
מנהג זה תפס תאוצה החל מזמנו של הנצי"ב, שדרשותיו בפרשת השבוע כונסו לספר "העמק דבר".
דוגמה מהשנים האחרונות היא ה"דפים" בפרשת השבוע של חוקרת המקרא נחמה ליבוביץ.
השיעורים שהפיצה בדפים משוכפלים, החל משנת 1942, קובצו ברבות הימים לחמישה ספרים המקבילים לחמשת חומשי תורה הנקראים בהתאם לספר: 'עיונים בספר בראשית', 'עיונים בספר שמות' וכן הלאה.
גם אחיה, ישעיהו ליבוביץ, הרבה לתת שיעורים בפרשת השבוע, ואף הם קובצו בספר.
בקרב תנועת החסידות ניתנת דרשת האדמו"ר על פרשת השבוע בטיש.
עיקר הדרשות בחסידות מדבר על רעיונות מוסריים שנמצאים ברמז בפרשות או על ההקשר בין הפרשה לחג הקרוב.
קיימים דגשים שונים בחסידיות שונות, וכך לדוגמה אדמו"רי חסידות צאנז (למשל הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם) וחסידות חב"ד (למשל הרב מנחם מנדל שניאורסון) הדגישו את לימוד פרשת השבוע עם רש"י בדרשותיהם.
כמו כן נדרשו בתורת החסידות הקשרים בין תוכן כל אחד משבעת חלקי הפרשה לבין הספירה המקבילה לו על פי הקבלה.
אחד האישים העוסקים כיום במציאת הקשרים אלו הוא הרב יצחק גינזבורג, שאף הוציא מספר ספרים בנושא.
הקבלות בין פרשת השבוע לתקופתנו
לפעמים ניתן למצוא הקבלות בין אירועי פרשת השבוע לאירועים אקטואליים מתקופתנו ולחיים המודרניים של יהודים ושל ישראלים.
ג'קי לוי יוצר הקבלות כאלה בטור השבועי שלו בידיעות אחרונות, "מדרש ביתי לפרשת השבוע".
הרב יהודה לאון אשכנזי (מניטו) עסק בכך, בייחוד בהקשר של השיבה לארץ ישראל ושל הזהות הישראלית.
גם בסדרת הדרמה הטלוויזיונית "פרשת השבוע", העוסקת בחיים בישראל, נעשה שימוש ברעיון שעומד בבסיסה של כל פרשה ליצירת כל אחד מפרקיה.
פרשת הקורבנות או סדר הקורבנות (לפעמים בקיצור רק "קורבנות") הוא סדר תפילה שבמסגרתו מזכירים את פסוקי הקורבנות.
פרשת הקרבנות נאמרת לפני תפילת שחרית, ולפי חלק מהמנהגים (בעיקר מנהג הספרדים) אומרים חלק מפרשת הקרבנות גם במנחה.
פרשת הקורבנות נועדה במקורה כדי ללמוד מספר קטעים מן המקרא המשנה והתלמוד לאחר ברכות התורה, היא הורחבה בידי מקובלי צפת והפכה להיות זכר לסדר העבודה היומי בבית המקדש.
יש מקהילות אשכנז שלא קיבלו הוספות אלו, ואומרות רק חלק מפסוקי הקורבנות, בעיקר את פרשת התמיד, פרשת הקטורת (בתוספת פסוקי מוסף של שבת ושל ראש חודש בימים המתאימים), פרק איזהו מקומן, וברייתא דרבי ישמעאל.
פרשת הכיור (למנהג האשכנזים): על הכהנים הייתה חובה ליטול את ידיהם ורגליהם בטרם עבודתם.
זכר לכך אומרים כיום את פרשת הכיור ().
פרשת תרומת הדשן (למנהג האשכנזים): בפרשת קורבן עולה (), מובא בין השאר סדר הכנסת הכהן לעבודתו (לבישת הבגדים) וסדר הכנת המזבח (הוצאת הדשן הנשאר מקורבנות אמש מחוץ למקדש) ועוד.
זכר לכך אומרים כיום את פרשת תרומת הדשן.
פרשת קורבן התמיד: הקורבן הראשון שהוקרב בבוקר היה "תמיד של שחר".
אחר הצהריים הוקרב "תמיד של בין הערביים".
תהליך ההקרבה, המנחה המצורפת ופרטי הקורבן מובאים בפרשת קורבנות המועדים (-).
במקור היא נאמרה לצורך אמירת קטע מן המקרא.
כיום אומרים אותהּ כזכר להקרבת קורבן התמיד.
פרשת הקטורת: בזמן בית המקדש, הקטירו לאחר התמיד את הקטורת.
הקטורת הורכבה מ-11 סממנים ודרך הכנתה והקטרתה הייתה מהמלאכות הקשות שבמקדש.
זכר לכך אומרים כיום את הפסוקים העוסקים בציווי הקטורת למשה (), ברייתא העוסקת בהכנת הקטורת, סממניה, כמותם, דרך הכנתה ועוד (מסכת כריתות ו') וכן מספר פסוקים נוספים העסוקים בציפייה לגאולה.
סדר המערכה: במסכת יומא (דף ל"ג) מובא סדר המערכה על המזבח במקדש ("אביי הוה מסדר").
בסדר זה נזכרות העבודות הקבועות שנעשו במהלך היום במקדש, לפי סדרן.
פרשת קורבן מוסף (למנהג האשכנזים): בשבתות, בראשי חודשים ובמועדים הוקרב קורבן מיוחד לכבוד היום.
תהליך הקרבתו כמו קורבן התמיד מובא בפרשת קרבנות המועדים (-).
זכר לכך אומרים כיום בשבתות ובראשי חודשים את פרשת קורבן מוסף.
במועדים לא נוהגים לומר את פסוקי קורבן מוסף, מכיוון שהפסוקים נקראים בקריאת התורה של המועדים.
משנת הזבחים: פרק "איזהו מקומן" ממסכת זבחים (פרק ה') שבו מובאים כל סוגי הקורבנות שהוקרבו בבית המקדש עם הלכותיהם ופרטי דיניהם (קדשי קדשים, פרים ושעירים הנשרפים, חטאת הציבור והיחיד, עולה, שלמי ציבור ואשם, תודה ואיל נזיר, שלמי יחיד, בכור, מעשר ופסח).
ברייתא דרבי ישמעאל: כדי להוסיף לסדר הלימוד גם קטע תלמוד מובאת ברייתא של רבי ישמעאל של 13 מידות שאיתן ניתן להסיק הלכות "אליבא דהלכתא" (לפי דיני התורה).
לדוגמה: קל וחומר, גזירה שווה, כלל ופרט ועוד.
בסוף הברייתא מובאת תפילה לבניין בית המקדש (מסכת אבות פרק ה').
הסדרה עוקבת אחר שנה גורלית בחייהן של ארבע משפחות ישראליות ממעמדות כלכליים וחברתיים שונים, הנקשרות בין עצמן בסיפורי אהבה, בגידה, חברות, ומצבי התמודדות אל מול המציאות הישראלית הביטחונית והחברתית.
עלילת כל פרק בסדרה מבוססת על אחת מפרשות השבוע.
את הסדרה יצר וביים רני בלייר (שיצר גם את הסדרה "שבתות וחגים").
את התסריט כתבו בלייר וארי פולמן (שגם כתב את התסריט לסדרה "בטיפול").
פרשות השבוע, המופיעות ב-12 פרקי העונה הראשונה של הסדרה, הן 12 הפרשות של ספר בראשית, לפי סדרן כפרשות.
כל פרק עוסק ברעיון הפרשה על שמו נקרא, ואת עלילתו מדריכה דמותה של הגר נאווי.
פרשות השבוע, המופיעות ב-12 פרקי העונה השנייה של הסדרה, הן 11 הפרשות של ספר שמות, לפי סדרן כפרשות, כאשר פרשת שמות מיוחסת לשני הפרקים הראשונים.
פרשות השבוע, המופיעות ב-11 פרקי העונה השלישית של הסדרה, הן 10 הפרשות של ספר ויקרא, לפי סדרן כפרשות, כאשר פרשת בחוקותי מיוחסת לשני הפרקים האחרונים.
"פרשת השבוע" זכתה לרוב לביקורות אוהדות, וזכתה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה בשנת 2006 עבור העריכה, העיצוב והתלבושות.
בשנת 2008 זכתה בפרס האקדמיה עבור סדרת הדררמה הטובה ביותר, ורני בלייר זכה בפרס עבור הבימוי הטוב ביותר בסדרת דרמה.
לאחר העונה השלישית החליטה חברת הוט שלא להפיק עונה רביעית.
שאול והגר נאווי, זוג בורגני ולהם שני בנים, מתגוררים בתל אביב.
שאול נאווי (מנשה נוי): בעל מועדון ג'אז תל אביבי.
שאול הוא פציפיסט ובעל דעות פוליטיות שמאלניות.
סובל מהתקפי חרדה כבדים עקב שירותו הצבאי של בנו, אסף.
חייו של שאול משתנים כאשר אשתו, הגר, עוברת תאונת דרכים כאשר היא הצד הפוגע.
הגר נאווי (קרן מור): מורה של סדנאות חילוניות ליהדות מתקדמת אלטרנטיביות, בהן משתתף בין השאר אמיר אל-נאשף.
הגר מנסה לשמור על משפחתה העומדת בפני סכסוך גדול המבוסס על הבדלי הדעות של בעלה, שאול, ובנה, אסף, בנוגע לפוליטיקה ולשירותו הצבאי של אסף.
חיי השגרה של הגר משתנים כאשר היא דורסת במכוניתה ללא כוונה ילדה בשם שיר ברגר, ובורחת מזירת האירוע.
אסף נאווי (מיכאל מושונוב): הבן הבכור.
כאשר הופך אסף להיות קצין מנהרות ברצועת עזה, הדבר מחריף את הריב המתמשך עם אביו על שירותו הצבאי.
אסף הוא גם בן-זוגה של נעמה בן-דוד, תלמידת תיכון אשר נעלמת פתאום, באופן מסתורי מחייו.
גיל נאווי (דקל עדין): הבן הצעיר.
גיל הוא כדורגלן בנבחרת צעירה ביפו, אך אין הוא חושק בכך.
משפחתו של גיל מלאת מתחים וקשיים, וכילד צעיר הוא צריך להתמודד עמם.
אלישע ואליה בן-דוד, בני-זוג מאז מגיל 16, מתגוררים עם שני ילדיהם באזור השרון.
אלישע בן-דוד (יובל סגל): עורך דין מצליח.
אלישע, המנסה להגשים את חלומה של אשתו, בית על שפת הים, מואשם במתן שוחד.
למרות זאת, ניתנת לאלישע האפשרות לשמש כעד מדינה, והוא בוחר לשתף פעולה.
אלישע מסתתר עם משפחתו, ראשית בבסיס משטרה נידח ולאחר מכן בצפת, שם צריכה המשפחה להתחזות למשפחה חרדית.
אליה בן-דוד (רונית אלקבץ): מקצועה אינו ידוע.
אליה, שחיה כל חייה חיים נוחים, וברמת חיים גבוהה, צריכה להתמודד עם השינוי שהתרחש מרגע שבעלה הפך לעד מדינה.
אליה צריכה להחליט אם לנטוש את בעלה ולחיות עם ילדיה בחוץ לארץ.
נעמה בן-דוד (מור פולנוהר): הבת הבכורה.
גם היא מתמודדת עם המצב החדש, ונסה עם משפחתה לאזורים שונים בארץ בחוסר חשק.
כמו כן, צריכה נעמה להתמודד עם התרחקותה מבן-זוגה, אסף נאווי.
אביב בן-דוד (אופיר כהן): הבן הצעיר.
יונתן וגליה ברגר מתגוררים במושב גבעת עדה בצפון הארץ, וחיים חיי הסתפקות במועט נוחים יחד עם בתם, למרות היחסים העכורים ביניהם.
יונתן ברגר (דני גבע): בעל משתלה.
איבד את האהבה והתשוקה לאשתו, גליה, ואת יחסי האבהות לבתו.
יונתן מנהל מערכות יחסים מהצד.
חייו משתנים כאשר הוא מתחיל לנהל סיפור אהבה אסור עם שכנתו, אנה, וכשבתו נדרסת ומובהלת לבית חולים, שם היא נמצאת בתרדמת.
יונתן עומד בפני דילמות רבות במהלך הסדרה.
גליה ברגר (אפרת בן צור): גליה היא פעילה פוליטית ואידאולוגית לאיכות הסביבה ולזכויות בעלי חיים, וזאת למרות דעותיהם השונות של בני משפחתה.
גליה לא מצליחה לנהל מערכת יחסים יציבה עם בעלה, ולא מודעת לרומנים שלו.
היא מאוד מחוברת לבתה, ורוצה להביא ילד נוסף לעולם.
לאחר תקופה ארוכה וכושלת של ניסיונות להתעבר מצליחה לבסוף גליה להיכנס להריון, אולם אז נדרסת בתה ומתברר לה שבעלה מנהל רומן ממושך.
שיר ברגר (ליר כץ): תלמידת חטיבת ביניים ובתם של גליה ויונתן ברגר.
שיר, שלא מסתדרת עם הוריה, סובלת מחיי בדידות, במיוחד כבת יחידה.
אחד הוויכוחים בינה לבין אביה הופיע כשזאת רצתה לקיים טקס בר מצווה.
ויכוח זה רק העמיק את הניתוק בינה לבין אביה, אשר מנהל מערכות יחסים מהצד.
בפרק השלישי של הסדרה שיר נדרסת ונכנסת לתקופה ממושכת לבית חולים.
יצחק ברגר (אברהם סלקטר): אביו של יונתן, המתגורר עם משפחתו.
יצחק גרוש מאשתו, בקי, לאחר שזו בגדה בו לפני שנים רבות.
הוא מנסה לשמור על משפחתו של בנו, ובעיקר על מערכת היחסים של זה עם אשתו, גליה, כדי לכפר על זוגיותו הכושלת.
אמיר ומנאר המאורסים, מתגוררים בתל אביב.
שניהם ערבים ישראלים המנהלים מערכת יחסים ממושכת, ומנסים לנהל חיי זוגיות, למרות עבר משפחתם המסובך.
אמיר אל-נאשף (קאיס נאשף): סטודנט צעיר לתאולוגיה, ובן-זוגה של מנאר.
משתתף בסדנאותיה של הגר נאווי לשם עבודת המחקר שלו.
אמיר רוצה להתחתן עם מנאר ולהקים עמה משפחה, אך הוא מגלה לפתע שאביו, אותו מעולם לא הכיר, בגד והלשין על אביה של מנאר ועל חבריו הנוספים למשטרה.
עקב כך, אביה של מנאר לא מוכן לאפשר את הנישואים הללו.
מנאר אל-נאשף (קלרה ח'ורי): רופאה מתמחה.
מנאר, המנהלת מערכת יחסים ארוכת ימים עם אמיר, רוצה להתחתן עמו ולהקים משפחה, וזאת בניגוד לרצון אביה.
מנאר מקבלת הצעות עבודה במדינות שונות בעולם, ומנסה לשכנע את בן-זוגה להצטרף אליה, וזאת בניגוד לרצונו.
אנה (שרה אדלר): אלמנה צעירה שהגיעה למושב בו מתגוררת משפחת ברגר מפריז.
אנה היא טבחית מחוננת שעסקה בבישול כבר בצרפת, שם חייה עם בעלה המנוח, במסגרת חיים נוחים ובמעמד גבוה.
אנה מנהלת מערכת יחסים עם יונתן ברגר, גבר נשוי.
נח אפשטיין (אסי דיין): איש משטרה אשר דואג למשפחת בן-דוד בתקופה שאלישע במעמד של עד מדינה.
נח חשף את פרשת השוחד של אלישע, והודיע לו על האפשרות העומדת בפניו להפוך לעד מדינה.
כץ (לירון לבו): שוטר לשעבר אשר מסייע תחילה לאלישע.
מרינה (מלאני פרס): ברמנית אשר נכנסת לחייה של אליה.
אלכס צ'רנוי (ישראל דמידוב): אוליגרך אשר הופך לבן זוגה של גליה.
סופי (נטע גרטי): מוכרת פרחים הנכנסת לחייו של אלישע.
נמרוד (אוהד קנולר): מנהל תחנת רדיו המעסיק את מנאר כשדרנית.
ציפי (ענת עצמון): המורה של אסף לפסנתר.
בנוסף, השתתפו במהלך הסדרה שחקנים אורחים רבים, בהם תומר שרון, דורית בר-אור, דביר בנדק, שי אביבי, אורי גבריאל, שלמה בראבא, סווטלנה דמידוב, מולי שולמן, טלי אורן, ברוך דרור ועוד.
"פרשת השבוע" נכללת בתוכנית לצד סדרות כמו "בטיפול", "נבלות", "פאודה", "אמא ואבאז", "שטיסל", "סרוגים" ו"עבודה ערבית".
פרשת הקלטת הלוהטת הוא הכינוי שהעניקה העיתונאית יעל דן לפרשה משנת 1993 ובה טען חבר הכנסת בנימין נתניהו, במהלך מסע הבחירות שלו לראשות הליכוד, שבמסגרתו התמודד מול דוד לוי, בני בגין ומשה קצב, כי גורמים בליכוד מנסים לסחוט אותו באיומים.
ב־14 בינואר 1993 הכריז נתניהו בהופעה דרמטית במהדורת מבט כי קיבל איומים מ"אדם אחד, מוקף בחבורה של פושעים לא גדולה", לפיהם אם לא יסיר את מועמדותו יחשפו אלו קלטת שבה צולם לכאורה נתניהו כשהוא מקיים יחסי מין עם אישה שאיננה אשתו.
נתניהו התוודה, בתשובה לשאלתו של העיתונאי אורי כהן אהרונוב, כי אכן "היה לי קשר קצר עם אישה, שהסתיים", וכי עניין זה הוא עניינו ועניינה של אשתו שרה, שאת סליחתה הוא מבקש.
נתניהו לא נקב בשמו של אותו אדם, אך הכל סברו כי מדובר בדוד לוי, שהכחיש כל קשר למעשה.
לוי דרש התנצלות, אולם נתניהו התנצל רק כעבור שנתיים.
מבקרי נתניהו ראו בהופעתו בטלוויזיה, בעידוד יועצו איל ארד ובטרם ראה מישהו את הקלטת, ביטוי לחוסר יכולתו לעמוד במצבי לחץ.
חרף הפרשה, בבחירות המקדימות ב-25 במרץ 1993, ניצח נתניהו וזכה ב-52% מהקולות.
כשלושה ימים לאחר ההופעה בטלוויזיה ב-17 בינואר 1993 הגיש נתניהו תלונה במשטרה על ניסיון סחיטה והאזנות סתר, בסיוע עורך הדין דן אבי-יצחק.
בתלונה טען נתניהו כי החוקר הפרטי, אביטל למברסקי, שהיה קודם ראש מפלג סמים במשטרת חיפה, פנה אליו עם מידע שביצעו במשרדו האזנות סתר החל מספטמבר 1992. המידע כלל קלטת בה הוקלט אדם שכביכול מודה שהתקין את הציוד, ושאדם זה גם מחזיק קלטת שצולמה בחשאי ותיעדה את מפגשיו עם אישה.
בנוסף ציין בתלונה שמות של שני אנשים ממחנה דוד לוי, יעקב ברדוגו ומרדכי משעני, כמעורבים בפרשה.
בהמשך נקשר שמו של שמואל גוזמן, בעלי משרד החקירות "גיל חקירות", כמי שהזמין את ההתקנה.
למברסקי מצידו טען שהיה זה נתניהו שפנה אליו, שהוא לא מחזיק בשום קלטת ושלדעתו אין ולא הייתה קלטת שתיעדה אותו, ואין לו שום שמץ של הוכחה שהיה נגדו איזשהו מעקב.
ברדוגו הכחיש כל קשר לפרשה ותבע שנתניהו יבצע בדיקת פוליגרף להוכיח את טענותיו.
החקירה בפרשה הסתיימה מספר ימים לפני הבחירות המקדימות, והתברר כי לא עלה דבר נגד דוד לוי או מקורביו, אך נתניהו מסר מידע נוסף והחקירה התארכה.
ב-30 במרץ 1993, הודיעה המשטרה שהחקירה הסתיימה אך תוצאותיה יישארו חסויות.
עם זאת נמסר שיש המלצה להעמיד לדין את למברסקי על השמדת ראיות (הקלטת שכביכול החזיק).
ב-27 במאי 1993 נחשף כי שרה נתניהו מסרה גרסה שונה לגבי שיחת הטלפון, שהאלמוני שהתקשר לא נקט לשון איומים ולא דרש את הסרת מועמדותו של נתניהו מהמרוץ לראשות הליכוד, בתמורה לאי גילוי מידע עליו.
ב-2 ביוני 1993 פרקליטות המדינה החליטה לסגור את תיק החקירה ומסרה, כי "עם סיום בדיקת החומר לא נמצאו חשודים ולא בסיס ראייתי כלשהו לביצוע העבירות.
שהמשטרה המליצה לסגור את התיק, וכך החליטה גם פרקליטות המדינה באישורו של היועץ המשפטי לממשלה, יוסף חריש".
בתגובה אמר דוד לוי ש"נתניהו רקם עלילה שפלה".
מרדכי משעני, ששמו הוזכר בתלונה, פנה בבקשה למפכ"ל שיסיר את האיפול על פרטי החקירה, אך סורב.