tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחילה היו בו שבעה היכלים ופגודות, שהשתרעו על פני שטח נרחב באזור ההיסטורי נאראמאצ'י שבנארה.
רוב המבנים המקוריים נהרסו במשך הזמן, בעיקר בשרפות שהתחוללו במאה ה-15 והמאה ה-19 (תקופת אשיקאגה ותקופת אדו בהתאמה).
המבנה שהשתמר בצורה הטובה ביותר ידוע בכינוי גאנגו-ג'י גוקוראקובו (元興寺極楽坊), והוא חלק מבית הספר השינגוני.
במקדש יש מספר אוצרות לאומיים והם: ההיכל הראשי (本堂), חדר זן והפגודה החמש-קומתית המתנשאת לגובה 5.5 מטרים בלבד.
חדר הזן וההיכל הראשי היו חלק ממבנה ארוך בשם סובו, ששימש כמקום מגורים לכהנים.
חדר הזן כולל ארבעה מתוך 12 החלקים המקוריים של הסובו, ואילו ההיכל הראשי שימש כמקום משכנו של פסל הבודהה הראשי, והוסב למקום תפילה עבור המאמינים.
רוב החלקים ההרוסים של גאנגו-ג'י הפכו לחלק מאזור נאראמאצ'י.
קיים גם חלק קטן יותר ששרד, אך הוא לא מזכיר את המקדש המקורי מבחינה אדריכלית.
יאקושי-ג'י (薬師寺) הוא אחד המקדשים המפורסמים ביותר ביפן, ומשמש כמתחם הראשי של בית הספר הוסו של הבודהיזם היפני.
החפץ הקדוש העיקרי, יאקושי ניוראי, נקרא גם "הבודהה המרפא" (הבודהה האחראי על ריפוי במהאיאנה).
הפסל הוא אחד מפסלי הבודהה הראשונים שהובאו ליפן מסין, ועל שמו קרוי המקדש כולו.
המבנה המקורי נבנה בפוג'יווארה-קיו, בירת יפן בתקופת אסוקה, והוזמן על ידי הקיסר טמו ב-680. טמו הורה להקים את המקדש כמנחה לאלים שלו, על מנת שאלה ירפאו את המלכה העוצרת שלו, שגם ירשה אותו תחת השם ג'יטו.
מנהג זה היה נפוץ בקרב האצולה הבודהיסטית כאשר הבודהיזם הובא ליפן מסין ומקוריאה.
טמו לא זכה לראות את השלמת המקדש על ידי ג'יטו ב-698. המקדש פורק והועבר לנארה שמונה שנים לאחר שהיא הפכה לעיר הבירה.
במשך זמן רב הדעה המקובלת הייתה שהמקדש הועבר למקומו הנוכחי ב-718. אולם, בחפירות שנערכו באתר המקדש בפוג'יווארה-קיו בשנות ה-90 התברר כי ככל הנראה היו שני מקדשים בשם יאקושי-ג'י במקביל.
המקדש בפוג'יווארה-קיו נקרא גם מוטו יאקושי-ג'י.
רוב המבנים המקוריים במתחם נהרסו בשרפה שהתחוללה ב-973, וההיכל הראשי נהרס ב-1528. ההיכל שופץ ושוקם בשנות ה-70, ובשנים שלאחר מכן נבנה המקדש מחדש.
המגדל המזרחי (東塔) הוא המבנה היחיד ששרד מאז המאה ה-8, ונחשב לאחת הפגודות הידועות ביותר ביפן.
בפגודה יש שלוש קומות, אך יש בה גגות בין הקומות הגורמות לאשליה אופטית כאילו יש לה שש קומות.
צורתה הנוכחית נקבעה בעבודות השיפוץ שנערכו במאה ה-13, וב-1733 שונה כיוון החזית שלה למערב.
המתאר הכללי של המקדש הוא סימטרי, וכיום הוא מורכב משני היכלים ראשיים ושתי פגודות תלת-קומתיות.
טושודאי-ג'י (唐招提寺) משתייך לפלג ריצו של הבודהיזם היפני.
המקדש הוקם על ידי איש הדת הסיני גאנג'ין במהלך תקופת נארה, בערך בשנת 759. גאנג'ין היה נזיר סיני עיוור שנשכר על ידי המשפחות שכוחן היה בעלייה, על מנת להשיג מימון מהאריסטוקרטים המקומיים.
טושודאי יוצא דופן בכך שכמעט ולא ניזוק כתוצאה מאסונות שונים שפקדו את האזור.
המאפיינים הבולטים שלו הם הקונדו (היכל מוזהב קלאסי), המשמש רבות בחקר אדריכלות המקדשים היפנית, היכל ההרצאות (קודו) שהוא החלק היחיד מארמון נארה ששמר על מאפייניו האדריכליים המקוריים, ושני מבני אחסון לסוטרה מתקופת קמקורה.
מקדש קאסוגה והיער הבראשיתי קאסוגאיאמה
מקדש קאסוגה (春日大社) הוא מקדש שינטו שהוקם ב-768 לפי האגדה, אך ייתכן כי הוא נבנה למעשה בתקופת נארה.
המקדש שוכן למרגלות שני הרים קדושים, הנחשבים למקום שאליו מגיעות האלוהויות היורדות לעולם הגשמי.
המקדש היה בחסות קיסרית מאז תחילת תקופת הייאן.
בתקופה זו הוא אוחד עם קופוקו-ג'י, כיוון שההשקפה הדתית שרווחה אז הייתה שקאמי ובודהה הם ישות אחת.
המקדש נבנה מחדש מספר פעמים במשך השנים, ושייך לבית פוג'יווארה.
החלק הראשי שלו, הנקרא הונדן, נהרס ונבנה מחדש כל עשרים שנים ללא קשר למצבו הפיזי.
המדיניות הזו נמשכה עד 1863. פנים המקדש ידוע בזכות פנסי הברונזה הנמצאים בו.
למבנים השונים יש גגות שבהם גמלונים.
רוב הבניינים מעוצבים בסגנון דומה, הנקרא קאסוגה-זוקורי.
הדרך למקדש עוברת דרך פארק המשמש בית גידול עבור אוכלוסייה של איילים נקודים, המסתובבים בו באופן חופשי.
הדרך למקדש רצופה גם באלף מנורות אבן.
מ-1871 עד 1946 המקדש היה במעמד של קאנפיי-טאישה, שמשמעותו היא כי הוא בקבוצת הדירוג הגבוהה ביותר של מקדשים הזוכים לתמיכה ממשלתית.
בסמוך למקדש נמצא היער הבראשיתי קאסוגאיאמה.
במקדשי שינטו יש חשיבות רבה לסביבה הטבעית שבה הם שוכנים.
יער קאסוגאיאמה השתמר כיער מקודש, והחל מ-841 חל בו איסור מוחלט על ציד או על כריתת עצים.
שבילים עבור עולי הרגל הם הסימן היחיד לפעילות האדם במקום.
ארמון הייג'ו (平城宮) הוא מתחם בגודל 1.3 על 1 קילומטר, שהכיל את כל המבנים הדרושים לצרכים הרשמיים והאישיים של משפחת המלוכה היפנית.
בין המבנים הללו ניתן למנות את חדרי הישיבות של הממשלה, משרדים, חדרי נאומים, בתי מלאכה, אורוות, והמגורים המלכותיים.
מסביב למתחם נבנתה חומה בגובה של עד חמישה מטרים, ולאורכה נבנו 12 שערים.
חלק מהמבנים שנהרסו במשך השנים נבנה מחדש.
שער סוזאקו בצד הדרומי היה הכניסה הראשית לארמון, וממנו הייתה גישה אל חדרי הנאומים וחדרי הישיבות של הממשלה, שהיו המבנים החשובים ביותר במתחם כולו.
המבנים במתחם היו מאורגנים מסביב לציר שכיוונו צפון-דרום, ולכל אחד מהם היה פודיום, גג רעפים ועמודים בסגנון שושלת טאנג הסינית.
המבנים בחלק המזרחי של המקדש עוצבו בסגנון היפני המקובל, שכלל גגות הנשענים על עמודים שהוחדרו לקרקע ולא נצבעו.
בתוך המתחם היו מספר גני נוי, שהמאפיינים שלהם נחשפו באמצעות חפירות ארכאולוגיות.
במרכז כל אחד מהגנים הייתה בריכה מרכזית עם תחתית אבן.
מסביב לכל אחד מהגנים היו ביתנים רבים שמהם ניתן היה להשקיף בחופשיות.
להלן פירוט של מרבית הדמויות בסדרת ספרי המומינים.
בנוסף לשלוש הדמויות הראשיות בסדרה, הסדרה כוללת כמות גדולה יחסית של דמויות משנה.
השמות המקוריים השוודיים של דמויות הסדרה רשומים בסוגריים.
על מנת לראות את רשימת הדמויות בסדרת האנימציה "המומינים" לחצו כאן.
הדמויות השונות המופיעות בספרים פעמים רבות משויכות לזן מסוים.
מומינים (שוודית: Mumintroll, פינית: Muumipeikko) – הדמויות הראשיות המתגוררות בעמק.
מראם של המומינים מזכיר את זה של היפופוטמים, אך הם לבנים, וזנבם הארוך מסתיים בציצית.
המומינים ניזונים באופן דומה לבני אדם, ואף מוזכרים כחובבי קפה.
המומינים ישנים שנת חורף, אותה הם מקדימים בארוחת מחטי אורן.
שלושת המומינים המופיעים בספרים הם מומינאבא, מומינאמא ומומינטרול.
סנורקים (שוודית: Snorken) – הסנורקים הידועים הם סנורק וסנורקה (עלמת הסנורק).
מראם של הסנורקים זהה כמעט לחלוטין לזה של המומינים, אך יש להם שיער על ראשם, והם נוהגים לשנות את צבעם בהתאם למצב רוחם, כך לדוגמה כאשר סנורק מפחד הוא משנה את צבעו לירוק.
פיליונקים (שוודית: Filifjonkan) – הפיליונק (או פיליפיונק, על פי תרגום אחר) מופיעה כדמויות שונות ככל הנראה בספרי המומינים.
בין השאר גברת פיליונק, שכנת המשפחה, בת דודתה של אמה (או פיונה), והפיליונק המופיעה ב-"עמק המומינים בנובמבר", יש אזכור גם למר פיליונק שהיה נשוא לאמה.
הפיליונק הוא לרוב גבוה ורזה, והליכותיו מעודנות.
ככל הנראה הפיליונקים מתגוררים בעמק הפיליונק מצפון מזרח לעמק המומינים.
המיולינים (שוודית: Hemulen) – דמויות רבות באזור עמק המומינים הן המיולינים.
מראהו החיצוני של המיולין דומה לזה של המומינים, אך הם לרוב לבושים בשמלות ארוכות, או מעילים.
רבים מההמיולינים הם אובססיביים בנוגע לתחום מסוים, כדוגמת סקי, בוטניקה בולים או סידור וניקיון.
בימבלים (שוודית: Mymlan) – חלק נכבד מהבריות דמויות האנוש בספרי המומינים מוגדרים שייכים למשפחת בימבל.
השם בימבל יוחס לשתי דמויות שונות - אמה ואחותה של מאי הקטנה.
סנופקין ככל הנראה הוא בימבל גם כן, וכך גם מאי הקטנה.
מומינטרול/מומין (בשוודית: Mumintrollet) – הדמות המרכזית בסדרה.
שוחר הרפתקאות וטבע וילד טוב.
מאוהב בסנורקה בסתר ומפגין זאת בחשאי.
מומינאבא (בשוודית: Muminpappan) – אביו של מומינטרול.
ננטש על סף בית יתומים בילדותו, וברח משם כשהפך לנער כדי לגלות את העולם אך לבסוף החליט להקים משפחה ולהיות אב אחראי לילדו.
הוא כמעט תמיד חובש כובע צילינדר שחור, ונוהג להרגע בעת עישון מקטרת.
מומינאמא (בשוודית: Muminmamman) – אמו של מומינטרול.
הייתה גם היא הרפתקנית בילדותה.
בבגרותה היא אמא מתחשבת, מכניסת אורחים ורוקחת תרופות פלא מתוך ספר שהורישה לה אמה.
כמעט תמיד נמצא אצלה תיק היד השחור שלה.
לובשת באופן קבוע סינר מפוספס.
סניף (שוודית: Sniff, פינית: Nipsu) – סניף הוא יצור דמוי קנגורו או עכברוש, וחברו הילדותי במקצת של מומין, הנחשב כבן משפחה בבית המומינים.
כמו כן מאופיין סניף כפחדן, קמצן וזללן.
סניף הוא בנם של פרימולה ופדלר (מופיעים בפרק "מסיפורי מומינאבא").
סנופקין (שוודית: Snusmumriken, פינית: Nuuskamuikkunen) – חברו הטוב של מומין.
נוהג לנדוד דרומה עם האוהל שלו בכל חורף והוא נוהג לחזור לעמק המומינים באביב.
סנופקין הוא טיפוס שתקן ומופנם האוהב להתבודד, נערץ על ידי חבריו, בעיקר מומין, שמתייחסים אליו כאל חכם ובר–דעת.
שלא כמו חבריו האחרים ב"עמק המומינים", בגלל רצונו להתבודד אינו רואה את בית המומינים כביתו שלו, אך זוכה שם באופן תמידי לאירוח מאיר פנים.
סנופקין אינו מסכים שמומין טרול יצטרף אליו בנדודיו החורפיים, אך תמיד ראוי לקבלת הפנים מחממת הלב ממומין כאשר חוזר באביב.
סנופקין, או בשמו המלא סנוסמומריקן, מופיע לראשונה בספר "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים".
סנופקין הוא אח למחצה של בימבל ומאי הקטנה, הוריו הם מימבל (מימבלינה, אימה של מאי הקטנה) ויוסטוס.
סנורקה (שוודית: Snorkfröken, פינית: Niiskuneiti) – ידידתו הטובה של מומין ואף מאוהבת בו.
סנורקה היא עדינה ונבונה, תלויה במומין מאוד וסומכת עליו בכול.
סנורקה וסנורק הם בני גזע הסנורקים – תת-גזע של המומינים.
סנורק (שוודית: Snorken, פינית: Niisku) – אחיה של סנורקה.
מאי הקטנה (שוודית: Lilla My, פינית: Pikku Myy) – ילדה נערית קטנה, שובבה וזדונית, שלא מפחדת מכלום.
מאי היא אחותה של בימבל (או כפי שנקראה בספרים בעברית, בימבולונת).
לדברי בימבל, מאי הקטנה נמסרה לאחריותה על ידי אימן של השתיים (בימבלינה – שהיא בעצם גם אימו של סנופקין) מפני שזו התייאשה מלנסות לחנך אותה.
גודלה של מאי אינו ברור לגמרי – בחלק מהספרים מתואר גודלה כשל תפוז, אולם בסדרת הטלוויזיה היא מתוארת כילדה קטנה ונמוכת קומה בעלת ממדים רגילים.
מאי מעידה על עצמה שהיא אף פעם לא עצובה, אלא רק שמחה או נרגזת.
גברת פילפיונק (בשוודית: Filifjonkan) – מצטרפת כ"שכנה החדשה" לעמק המומינים.
אישה נוקשה וקרירה שמחנכת את שלושת ילדיה בנוקשות יתרה.
היא מפחדת מכך שילדיה ילמדו הרגלים לא טובים, ותמיד דואגת כשהם משחקים ביתר התלהבות.
גברת פילפיונק רוצה שאופן הציות לכללים ולעקרונותיה יהיה מוחלט.
גם הכישלון המזערי ביותר מדכא אותה, והיא נוחה לכעוס.
על אף שגברת פילפיונק אחראית וצייתנית ברמה מקסימלית, ייתכן שעמוק בתוכה היא מקנאה קמעה בחייהם החופשיים וחסרי הדאגות של המומינים.
גברת פילפיונק תמיד שומרת על ביתה ועל גינתה במצב הנקי והמסודר ביותר.
יש לה חוטם מוארך, והיא לובשת שמלה אדומה וחובשת כובע מחודד תואם.
היא מלבישה את ילדיה בדיוק באותו סגנון.
היא לעיתים מתלבטת אם לעזוב את עמק המומינים אך תמיד נשארת (בספרים ישנן דמויות רבות נוספות המשתייכות לגזע הפילפיונק, הנקרא במקור "פיליפיונק").
מר המיולין (בשוודית: Hemul) – קשיש מגזע "המיול" (נקרא על שם הגזע) שמתעסק באספנות.
מנהל קשר שוטף עם "האגודה לצמחים חדשים" ומנסה לרשום שם את גילוייו.
פעמיים זכה לקבלת הכבוד על גילויים של שני צמחים נדירים בעמק המומינים, שנקראו על שמו.
האחד הוא גלדיולוס המיולינסיס והשני הוא גלדיולוס המליפורמיס.
דודתו של מר המיולין גידלה את מומינאבא בבית היתומים.
תו-תיקי (דינורה בתרגום הישן; בשוודית: Too-ticki) – חברה טובה של משפחת המומינים.
היא אישה נבונה שיודעת כיצד לפתור דילמות מכל הסוגים בצורה הגיונית ובדרך פרקטית.
דינורה תמיד קופצת מיד לפעולה, מנקה ועוזרת למומינים לשמור על סדר בחייהם.
היא פילוסופית מעשית, יוצרת ואמנית.
דינורה נבדלת משאר אוכלוסיית עמק המומינים בכך שאינה ישנה שנת חורף.
היא מעבירה את החורף בבית המרחץ של משפחת המומינים שליד הים.
שם היא חשה מאוד בנוח, ויצורי החורף הבלתי נראים מספקים לה חברה.
דינורה אמנם מסוגלת לתקן כל דבר, אך היא מאמינה שלפעמים עליך לקבל את העובדה שלא כל מה שנשבר ניתן לתיקון.
היא אינה מבקשת להורות לאחרים כיצד לחיות, כיוון שמאמינה שכל אחד לומד דרך ניסיונו האישי.
דינורה לובשת חולצה מפוספסת ומכנסיים כהים, וחובשת כובע.
הדמות מעוצבת על פי טוליקי פיאטילה (Tuulikki Pietilä), אמנית פינית ושותפתה לחיים של טובה ינסון.
טוליקי וטובה ינסון שיתפו פעולה בפרויקטים רבים, כולל בסדרת ספרי המומינים.
הגרוק (בשוודית: Mårran) – מפלצת קרה ובודדה.
היא אינה רעה מיסודה, ותמיד מחפשת חברה וחום, אך בשל מראהּ החיצוני היא מביאה להרתעות מפניה.
היא נוהגת להתיישב על מדורות בוערות כדי להתחמם, דבר הגורם מיד לכבייתן.
מזכירה בצורתה ובהתנהגותה את פאפי.
מימלה (בימבל/בימבלונת בתרגום הישן; בשוודית: Mymlans dotter) – אחותה הבכורה של מאי הקטנה, ואחות למחצה של סנופקין.
גם לאמם קוראים בימבל, אך כיוון שהיא ידידותית ואחראית ומוכנה לעזור, בימבל לקחה על עצמה במהרה את הטיפול על אחיה ואחיותיה הצעירים וכן קיבלה את שם אמה מאוחר יותר.
היא רואה עצמה אחראית לחינוך ושמירה על אחותה הקטנה, מאי.
אף ששתיהן בנות לאותם הורים ובעלות מראה חיצוני דומה, בימבל ומאי הקטנה שונות בדרכים רבות.
בימבל שקטה הרבה יותר ממאי הקטנה, ולעיתים קרובות חולמת על אהבה בחייה.
היא מאוד חולמנית, וחולמת בהקיץ במהלך היום - במיוחד על שוטרים.
בימבל לובשת לעיתים קרובות שמלה ורודה, ואוספת את שערה על קודקודה בדומה למאי הקטנה.
בימבלינה (בשוודית: Mymlan) – אמה של מאי ובימבל הבת (מופיעה בסדרה בפרקים של "זכרונות מומין אבא" ובפרק "מומין בונה בית").
בימבלינה קיימה רומן עם יוסטוס, והם הוריו של סנופקין.
סרח (בשוודית: Stinky, בפינית: Haisuli) – יצור קטן ומציק, שרוב עיסוקו הוא מעשי קונדס אותם מבצע על תושבי העמק.
הוא עושה זאת מתוך זדוניות – הוא מאוד נהנה להטריף את האנשים על דעתם ולגנוב דברים, אך תמיד מגלים אותו.
תחביביו האחרים כוללים ציתות, ונדליזם והפרעה לפעילות המשטרה.
סרח מאוד גאה במוניטין שלו כנוכל, ויעשה הכל כדי לשמור עליו.
בגלל תעלוליו, אנשים משתדלים לא להזמינו למסיבות ולא מצרפים אותו לכל פעילות אחרת – אך משום מה הוא מופיע ללא הזמנה בכל מקרה.
סרח מעט טיפש, וחושב רק על עצמו.
הוא יגנוב כל דבר, אבל מעדיף דברי ערך.
הוא אמנם גורם לא מעט צרות, אבל בני משפחת מומין משתעשעים למדי מן העובדה שהם מכירים עבריין אמיתי.
ניני (בשוודית: Ninni) – ילדה שהפכה בלתי-נראית לאחר פגיעה נפשית ופיזית קשה על ידי דודתה העוקצנית בזמן שהותה אצלה ובזמן שהייתה בחזקתה.
היא הובאה אל בית המומינים על ידי דינורה כדי להחזיר אותה להיות נראית.
ניני איבדה אף את קולה, אך הוא שב אליה לאחר שהמשיך הטיפול המסור מצד המומינים, וזאת על אף תעלוליו הנבזיים של סרח ופשעיו.
עם הזמן צץ לו חלק נוסף מגופה, עד שלבסוף היא חזרה להיות נראית לגמרי לאחר שהצילה את מומינאמא מניסיונו של מומינאבא לדחוף אותה לים בזמן שעמדה והרהרה על הצוק.
המכשף הובגובלין (בשוודית: Trollkarlen) – מכשף קודר, חיוור וגבוה הרוכב על פנתר שחור.
הוא מסוגל לקסום קסמים לכל אחד אחר, חוץ מלעצמו.
לכן הוא נאלץ לעופף ברחבי היקום על פנתרו בחיפושיו אחר המרגלית המלכותית, שאותה הוא מוצא לבסוף בעמק המומינים, ומקבל את אחותה, המרגלית הקיסרית מבוב וטינגומי/קונצי ובובי (שני יצורים קטנים שמדברים ביניהם בשיבושי מילים מתוקים), שביקשו אותה כקסם עבורם.
טינגומי ובוב (בשוודית: Tofslan och Vifslan; בחלק מהתרגומים: קונצי ובובי או קונצי וקובי או פונפון ובונבון) – צמד יצורים קטנים בלתי נפרד אשר כמעט תמיד מסתובבים יד ביד.
הצמד הקטנטן והסקרן אוהב להסתתר במקומות בלתי צפויים, כמו מתחת לסמרטוטים או בתוך מגירות.
הם תמיד ידידותיים אחד לשני, אך לאנשים אחרים לא תמיד מגלים את כוונותיהם.
בוב וטינגומי הם תאומים זהים, אלא שניתן בכל זאת להבחין ביניהם: טינגומי חובש כובע אדום.
בספר "משפחת החיות המוזרות" הם מגיעים לבית המומינים עם מזוודה בעלת תוכן מסתורי (אבן אודם שנגנבה מהגרוק ואותה האבן שמחפש המכשף הובגובלין).
פירוש שמותיהם המקוריים: הסיומת –an משמעה שאלו שתי נקבות.
(למרות זאת, רוב הגרסאות מתייחסות אליהן כאל צמד יצורים שלא ברור מינם.
כך אתייחס אליהן כאן.) לאחת יש tofs – בשוודית ציצית שיער.
השנייה מתקשרת עם המילה visslan, לשרוק, כלומר – היא בעלת היכולת לשרוק.
עכבר המושק- מר מושקר (בשוודית: Bisamråttan) – פילוסוף מדוכא אשר מוצג לראשונה בספר "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים".
נוהג לקרוא את כתביו של אוסוואלד שפנגלר.
הוא מחליט לבסוף לעזוב את ביתו ולעבור לגור במערה על מנת לזכות במעט שקט ושלווה.
אריקסון (בשוודית: Fredrikson) – חבר ילדות של מומינאבא.
בנה ספינה אשר באמצעותה מומינאבא וחבריו יצאו להרפתקאות במהלך ילדותם.
יוסטוס (בשוודית: Joxaren) – אביו של סנופקין וחבר ילדות של מומינאבא.
פאדלר (בשוודית: Rådd-djuret) – אחיינו של אריקסון ואביו של סניף.
פאזי (בשוודית: Sås-djuret) – אימו של סניף.
אדגר (בשוודית: Spöket) – רוח רפאים וחבר מתקופת נעוריו של מומינאבא.
משפחת המומינים מזמינה אותו להכיר את הגבירה איליין באחוזת צ'אנדוס שמומינאבא ירש מאב קדמון שלו שנפטר.
אדגר ידוע גם בתור "הרוח של האי", והוא אומלל בשל חוסר יכולתו להפחיד.
האב הקדמון (בשוודית: Förfadern) – יצור שתקן ועתיק, המתגורר בבית המומינים, בתוך הארון או בארובה.
בספר "עמק המומינים בנובמבר" האב הקדמון הופך לחברו של סבא גרמבל.
הדייר מתחת לכיור (בשוודית: den som bor under diskbänken) – יצור שעיר וקטן, דומה במראהו מעט לאב הקדמון.
הדייר מתחת לכיור מופיע רק בספר משפחת המומינים - חורף קסום, שכן הוא פעיל בעיקר בחורף.
מומינטרול מנסה להחמיא לדייר על גבותיו, אך זה מתרגז בתגובה.
עצוב-לי (בשוודית: Surku / Ynk) - כלב מלנכולי ומדוכא, שנמשך לקרוביו הזאבים בהרי הבדידות.
מומינטרול פוגש את עצוב לי לאחר שהוא מתעורר משנת החורף.
עצוב-לי מצטרף אל מסעותיו של מר-לין.
הסנאי בעל הזנב המרהיב (בשוודית: en ekorre) – הסנאי הוא חברה של מאי הקטנה, והוא מופיע בספר "משפחת המומינים - חורף קסום".
הסנאי קופא לאחר שהוא מביט בעיניה של הגבירה הקרה, ומומינטרול, דינורה ומאי חושבים שהוא מת, אך בסוף הספר מבחין בו מומינטרול מקפץ בין עצי היער.
אמה (בשוודית: Emma) – מנקה ובעלת תיאטרון.
אמה מסייעת בהעלאת המחזה "הילדים האבודים".
אחייניתה של אמה (בשוודית: Emma systerdotter / Vilijaana) – פילפיונק עדינה, שנפגשת עם מומין וסנורקה בחג אמצע הקיץ.
סבא גרמבל (בשוודית: Onkelskruttet) – מופיע בספר עמק המומינים בנובמבר, ידידו של האב הקדמון, וחסיד של מנהגים ומסורת.
טופט (בשוודית: homsan) – ילד ביישן וקטן המופיע כדמות ראשית ב-"עמק המומינים בנובמבר".
טופט מתגורר בתוך סירתו של המיולין, ונוהג לספר לעצמו סיפורים על המומינים.
לאחר יציאתו אל עבר עמק המומינים הוא מוצא את המקום נטוש, ומתגורר בבית המומינים בחברת דמויות נוספות.
הפילפיונק שפחדה מאסונות (בשוודית: Filifjonkan som trodde på katastrofer) – הפילפיונק שפחדה מאסונות מופיעה בספר "עמק המומינים בנובמבר" כמו גם בסיפור העוסק בה בקובץ הסיפורים "הילדה הבלתי נראית".
מלבד הפחד הכפייתי של הפילפיונק הזו מפני אסונות וחרקים היא שואפת להיות דומה למומינאמא, וחובבת ניקיון ובישול.
אדווארד (בשוודית: Edvard) – מפלצת ענק אשר נוהג לשלם עבור הלוויותיהם של האנשים עליהם הוא דורך בטעות.
הגבירה הקרה (בשוודית: Isfrun) – גבירה יפה בעלת שלוש רגליים שמגיעה לעמק המומינים בעונת החורף.
מי שמביט בעיניה הופך לקרח.
בפרק שבו היא מופיעה הסנאי יפה הזנב מביט בעיניה וקופא.
לאחר שהגבירה הקרה עוזבת את העמק על גבי הסוס שקיבלה מדינורה, זהו סימן ששיא החורף חלף.
בסדרת הטלוויזיה, בפרק "הגבירה הקרה", מאי הקטנה היא זו שקופאת ממבטה של הגבירה.
שומר המגדלור/ הדייג (בשוודית: Fyrvaktaren) – אדם מבוגר ומתבודד, מתגורר על אי ומפעיל מגדלור.
שומר המגדלור מופיע בספר מומינאבא והים.
שומר הפארק (בשוודית: parkvakten) – ההמיולין השומר על הפארק, ואויבו של סנופקין.
סנופקין מבריח את שומר הפארק בעזרת זרעי שמנטפים, וזורק את שלטי הפארק לנהר, משם הם נסחפים לביתה של אחייניתה של אמה.
סוהרת הפארק (בשוודית: parken warden) – מסייעת לשומר הפארק בעבודתו.
בסדרה היפנית מוצגת בתור "אשת השומר".
מר לין (ידוע בתור ההמיולין המחליק בשוודית: Den vintersportälskande Hemulen) – מר לין מופיע בספר "חורף קסום" ומתגורר זמן מה אצל משפחת המומינים.
מר לין הוא חובב סיכונים ואתגר, ועל כן נודד ממקום למקום לאחר החורף, שכן לדבריו הקיץ אינו קשה מספיק עבורו.
מר לין אוהב במיוחד את הריבה שמומינאמא מכינה.
דודה ג'יין/ג'יני (בשוודית: moster) – דודתו העשירה של מומינאבא, מופיעה בספר הקומיקס מומינטרול.
בביקורה בעמק המומינים מנסה הדודה לשכנע את מומינאבא לשמור על כספה.
בסדרה הטלוויזיונית היפנית מוקדש פרק לסיפורה של הדודה ג'יני.
אספן העשים (בשוודית: hemul som samlar på insekter) – אספן העשים הציל את משפחת המומינים בספר כוכב השביט מגיע לעמק המומינים.
מנהלת בית היתומים (בשוודית: moster) – בשוודית שמה זהה לזה של דודה ג'יין, וגם מראה החיצוני, אך אין הבהרה כי מדובר באותה דמות.
מנהלת בית היתומים היא דמות קשוחה, שהייתה אחראית על מומינאבא בתקופת ילדותו לפני שברח מבית היתומים.
ההמיולין הסוהר (בשוודית: hemul) – הסוהר ששומר על מומין, סנורקה ואחייניתה של אמה בספר "קיץ מסוכן בעמק המומינים", לאחר שאלו נעצרים בעוון שריפת שלטים.
להמיולין הסוהר אחיין, שהוא ככל הנראה אינו המיולין.
ההמיולין המסדר (בשוודית: Hemulen) – ההמיולין המסדר מופיע בספר "עמק המומינים בנובמבר".
הוא אובססיבי לגבי סידור דבריו, כמו גם דבריהם של אחרים.
מלבד חיבתו לסירתו, בה מעולם לא שט, ההמיולין מעריץ ומעריך את מומינאבא.
השמנטפים (בשוודית: Hatifnattar) – יצורים מוזרים ולבנים בצורת מקל עם ידיים קטנות, אשר צומחים מזרעים מיוחדים שנשתלו בליל אמצע הקיץ.
השמנטפים הם יצורים אשר מפיקים חשמל, ונטענים מהברקים בלילות חורף סגריריים כשסופת ברקים מכה בעץ הארז העתיק בראש הרי הבדידות, מקום היקבצותם.
יש להם ברומטר אשר תלוי על עמוד קולט ברקים שאומר להם מתי קרבה לה סופת ברקים, שם הם מתאספים כדי להיטען בחשמל.
יצורי החורף / השרצים (בשוודית: Knytt) – יצורים ביישנים דמויי אנוש, שיוצאים ממחבואם בבוא החורף.
מלבד מהופעתם בספר "משפחת המומינים - חורף קסום" הם גם משחקים תפקיד בסיפור "עץ האשוח".
יצורי החורף נוהגים להקים מדורת חורף, יום לפני זריחת החמה בפעם הראשונה.
גם בחג אמצע הקיץ נוהגים השרצים, כמו גם שאר תושבי העמק, להדליק מדורה גדולה.
החדפים (בשוודית: näbbmöss) – יצורים קטנים ובלתי נראים.
החדפים נעלמו ככל הנראה בשל ביישנותם הרבה, בדומה לניני מן הסיפור "הילדה הבלתי נראית".
ישנם שמונה חדפים המתגוררים בבית הקיץ של המומינים.
דינורה מטפלת בחדפים, ודואגת לרווחתם.
בספר "משפחת המומינים - חורף קסום" דינורה מציגה את החדפים למאי הקטנה ולמומין, והם היחידים המודעים לקיומם.
ההבדלים בין הדמויות בסדרת הספרים לבין הדמויות בסדרת האנימציה
הדמויות הבאות, אשר נוצרו במיוחד עבור העיבוד הטלוויזיוני היפני לסדרת המומינים, אינן מופיעות בסדרת הספרים המקורית של טובה ינסון:
אליסיה - נכדתה של המכשפה ומכשפה מתלמדת.
אליסיה הופכת לחברה של המומינים, ומבקרת אותם בניגוד לרצון סבתה.
המכשפה - המכשפה מתגוררת עם נכדתה אליסיה ביער.
המכשפה תיעבה בהתחלה את משפחת המומינים, ולאחר שאליסיה מבקרת אצלם בניגוד לרצונה היא מטילה על המומינים כישוף, המונע מהם להתעורר משנת החורף.
מאוחר יותר מסירה המכשפה את הכישוף, אך דורשת שאליסיה לא תבלה בבית המומינים.
המכשפה נחשדת בקשר למאורעות רעים שונים, כגון ביצוע גנבות ואחריות לקולות פיצוץ עזים בלילות, לאחר שמשפחת המומינים מצילה אותה לאחר שנפלה בעת רכיבה על מטאטא וטפלה בה בביתה, הסכימה המכשפה שנכדתה תשחק ותתארח אצל המומינים.
בהמשך אף עוזרת המכשפה למומינים בדרכים שונות- הצילה את מאי הקטנה מטריפה על ידי הממלוק, מצילה את מומין, סנורקה ומאי כאשר רחפו על גבי בועות, סייעה למומינים לגרש יזמים שתכננו לבנות בתי מלון בעמק.
מפקח המשטרה – מפקח המשטרה הוא ככל הנראה המיולין.
בתור מפקח הוא אחראי על שלושה שוטרים זוטרים.
המפקח מאוהב בבימבל, אחותה של מאי.
שומרי גן החיות – לאחר שסרח משחרר חיות שונות מגן החיות אל הג'ונגל שצמח בן-לילה בעמק המומינים יוצאים שומרי גן החיות להחזירן.
החיות לא קיבלו טיפול נאות בגן החיות, ועל כן הן מתחבאות בבית המומינים, עד לעזיבת השומרים.
בסופו של דבר חוזרות החיות לגן החיות המקורי, ממנו באו, ששומריו דומים למכרסמים.
המונומנט הלאומי דינוזאור הוא אתר טבע מוגן מהסוג מונומנט לאומי של ארצות הברית השוכן למרגלות המורדות הדרומיים מזרחיים של הרי יואינטה, רכס בהרי הרוקי, על הגבול בין המדינות קולורדו ויוטה, במפגש הנהרות גרין וימפה (Yampa River).
המונומנט הלאומי משתרע על שטח של 853.26 קילומטרים רבועים, שרובו נמצא בתחומי מחוז מופאט (Moffat County) בקולורדו, אם כי "מחצבת דינוזאור" (), שבקרבתה נתגלו המאובנים לראשונה, וסביבה הוקם המונומנט הלאומי בתחילה, שוכנת ביוטה, צפונית לעיירה ג'נסן (Jensen).
המונומנט הלאומי דינוזאור משתרע על אזור מדברי נרחב בצפון-מערב קולורדו ובצפון-מזרח יוטה.
האזור הוא טיפוסי ל"מדבר גבוה".
חם מאוד בקיץ, הטמפרטורות הממוצעות בקיץ עולות מעל ל-30°C, וקר מאוד בחורף, הטמפרטורות יכולות לצנוח מתחת ל-10°C-.
שלג יורד כל חורף, אבל הוא נמס במהירות באקלים היבש של אזורים אלו.
כמות המשקעים השנתית נמוכה, סביב 250 מילימטרים בשנה.
היישובים הקרובים ביותר הם ורנל (Vernal) ביוטה ודיינוסור (Dinosaur) בקולורדו.
בפארק זה נמצאו מאובנים של דינוזאורים, כולל אלוזאורוס, אבידוזאורוס (גולגולת כמעט שלמה, לסת תחתונה וארבע חוליות הצוואר הראשונות של הממצא מספר DINO 16488 שנמצא בפארק בבסיס פרט מוסאנטושט (Mussentuchit Member) של תצורת הר סידר (Cedar Mountain Formation) ששימש מקור לתיאור המין) וזאורופודים בעלי צוואר וזנב ארוכים.
המקום הוכרז כמונומנט לאומי ב-4 באוקטובר 1915.
שכבות הסלע שבו נמצאו המאובנים הן שכבות של סלעי משקע של אבן חול וקונגלומרט המכונים "תצורת מוריסון" (Morrison Formation).
הן נוצרו ממשקעים של סחף על קרקעית נהר קדום.
מתור היורה, לפני כ-150 מיליון שנים.
הדינוזאורים וחיות קדומות אחרות נסחפו ככל הנראה בשיטפונות ונקברו בקרקעית הנהר.
ערימת המשקעים נקברה, עברה הסתלעות והפכה לסלע מוצק.
שכבות הסלע התרוממו בשיפוע עד לזווית הנוכחית שלהן בהשפעת הכוחות בוני ההרים שיצרו גם את הרי יואינטה.
הסחיפה המתמשכת מאז חשפה את השכבות לפני השטח ואפשרה לפלאונטולוגים לגלות את המאובנים.
תחילת ההתיישבות האנושית במונומנט הלאומי דינוזאור מתוארכת לפני כ-10,000 שנים.
הנהרות גרין וימפה היוו מקור מים חיוני באזור הצחיח, ואף שהעדויות לנוכחותם באזור קלושות (ראשי חניתות מאבן) מאמינים החוקרים כי האינדיאנים הקדומים, המכונים פלאו-אינדיאנים, התיישבו באזור.
עדויות לנוכחות מאוחרת יותר של אינדיאנים מתרבות פרימונט בקניונים של המונומנט הלאומי דינוזאור בתקופה שבין לפני 1,200 ל-800 שנים מצויות בדמות אמנות סלע של פטרוגליפים וציורי סלע.
אחרי האינדיאנים מתרבות פרימונט יישבו את המקום אינדיאנים מעמי השושוני והיוט, שניהם ציידים נוודים, וקהילות שלהם מצויות עדיין באזור.
הפטרוגליפים במונומנט הלאומי דינוזאור מעשי ידי האינדיאנים במהלך אלפי השנים האחרונות, אף שהם מפורסמים פחות משכבות המאובנים הם אוצר תרבותי נוסף באתר.
חלק נכבד מאתרי הפטרוגליפים אינם מופיעים במפות הרשמיות של האתר בכוונה במטרה להילחם בוונדליזם.
במאה ה-18 חקרו את האזור חוקרי ארצות ספרדיים.
מתיישבים מאירופה וממזרח ארצות הברית הגיעו במאה ה-19 והקימו חוות.
החוות הקרובות לנהרות ולכן למקור מים איתן שרדו, האחרות ננטשו בתקופות בצורת ורבים משרידיהן מצויים בשטח המונומנט.
השכבות המכילות מאובני דינוזאורים נתגלו ב-1909 על ידי הפלאונטולוג ארל דאגלס (Earl Douglass; 1862–1931) שעבד עבור מוזיאון קרנגי להיסטוריה של הטבע באיסוף מאובנים.
בחפירות שערכו במקום דאגלס ואנשי צוותו נתגלו אלפי מאובנים והם נשלחו למוזיאון בפיטסבורג למחקר ולתצוגה.
הנשיא וודרו וילסון הכריז על שטח בגודל של 320 דונם סביב מחצבת דינוזאור ביוטה כ"מונומנט הלאומי דינוזאור" ב-1915. גבולות המונומנט הורחבו ב-1938 לשטח של 800 קילומטרים רבועים בקולורדו וביוטה, שכללו את הקניונים המרהיבים של הנהרות גרין וימפה.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 עוררו התוכניות של לשכת הטיוב של ארצות הברית להקים עשרה סכרים בעלות של מיליארד דולר במסגרת מיזם אגירת מי נהר הקולורדו התנגדות כאשר התברר שאחד מהסכרים המוצעים עתיד להיבנות בפארק אקו במרכז המונומנט הלאומי דינוזאור.
המחלוקת צברה תאוצה, הגיעה לממדים לאומיים והשתלטה על השיח של שימור הטבע במשך שנים.
דייוויד ברואר, מנכ"ל ארגון שמירת הסביבה מועדון סיירה והווארד זנאייזר (Howard Zahniser) מחברת אזורי הטבע הבראשיתי (The Wilderness Society) הובילו מערכה לאומית בקנה מידה חסר תקדים לשימור הקניונים הנופיים של הנהרות גרין וימפה.
הם טענו שאם מונומנט לאומי אינו מוגן בפני פיתוח מודרני, איך ניתן יהיה לשמור על שלמותו של אתר טבע כלשהו?
מולם ניצבו חברי הקונגרס של ארצות הברית רבי-ההשפעה ממדינות מערב ארצות הברית, שהיו מחויבים למיזם במטרה להבטיח את הזכויות בשימוש במים, להשיג חשמל הידרואלקטרי זול ולפתח את מאגרי המים שמאחורי הסכרים כאתרי תיירות.
לאחר ויכוחים ממושכים הגיעו חברי הקונגרס לפשרה על פיה לא יוקם סכר בפארק אקו בתמורה להסכמה להקמת שאר הסכרים שבמיזם.
חוק מיזם אגירת מי נהר הקולורדו נחקק ב-11 באפריל 1956. בחוק נקבע כי "שום סכר או מאגר מים לא ייבנה על סמך חוק זה בתחומי פארק או מונומנט לאומי כלשהם".
היסטוריונים מעריכים כיום שמחלוקת סכר פארק אקו סימלה את תחילת התקופה שבה היו כמה הצלחות פוליטיות גדולות לתנועה לשימור הסביבה כדוגמת חוק אזורי הטבע הבראשיתי (Wilderness Act) וחוק הנהרות הנופיים והפראיים (Wild and Scenic Rivers Act).
מרכז המבקרים של המונומנט הלאומי דינוזאור הוקם בשטח המחצבה ביוטה.
בסמוך למרכז הוקם אולם התצוגה של המחצבה.
בתוך המבנה מוצגים העתקים של שלדי דינוזאורים, וציורים המתארים את החיים בתקופת יורה.
הממצא הבולט הוא "קיר הדינוזאורים", סלע תלול המכיל כ-1,500 עצמות של מאובני דינוזאורים.
בין השאר יש בקיר שרידים של אלוזאורוס, אפטוזאורוס, קמרזאורוס, דיפלודוקוס וסטגוזאורוס.
על מנת שהקהל יוכל לצפות בעצמות המאובנים ואף לגעת בהם נוקה הסלע שעטף אותם.
המונומנט הלאומי ריינבו ברידג' הוא אתר טבע מוגן מהסוג מונומנט לאומי של ארצות הברית השוכן למרגלות המורדות הצפון-מערביים של הר נאוואחו בדרום מדינת יוטה, שבמרכזו קשת טבעית גדולה שהיא מקור שמו.
המונומנט הלאומי משתרע על שטח של 650 דונם בתחומי מחוז סן חואן (San Juan County) ביוטה, קרוב לגבול עם אריזונה.
היישוב הקרוב ביותר הוא פייג' באריזונה.
המקום הוכרז כמונומנט לאומי ב-30 במאי 1910, והוא מנוהל על ידי שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית כחלק מאזור הנופש הלאומי קניון גלן (Glen Canyon National Recreation Area).
תצורת הנוף שעל שמה קרוי המונומנט הלאומי היא קשת טבעית המגשרת מעל לאפיק המכונה קניון ברידג' (Bridge Canyon), המתוארת לעיתים קרובות כ"קשת הטבעית הגבוהה ביותר בעולם".
גובה הקשת 88 מטרים, הקשת הטבעית הגבוהה ביותר בארצות הברית והרביעית בעולם, אחרי קשת שיפטון (בסינית 天門, "שער השמים") במחוז שינג'יאנג (370 מטרים) וטְייֵנְשְׂיָה דִייִי צְ'יָאו (Tianxia Diyi Qiao - "גשר על פני שמים") בוולינגיואן במחוז חונאן (357 מטרים), שניהם בסין וקשת אלובה בצ'אד (120 מטרים).
עובי הקשת בקודקודה הוא 13 מטרים ורוחבה 10 מטרים.
קניון ברידג' שבו ניצבת הקשת הוא חלק מאגן הניקוז של נהר הקולורדו השוכן ברמת קולורדו, אזור גדול שהתרומם מים קדום לפני 250 מיליון שנים בשלהי תור הפרם (מלפני 290 מיליוני שנים עד לפני 245 מיליוני שנים).
בתור הטריאס (מלפני 245 מיליון שנים עד לפני 201 מיליון שנים) נוצרה ברמת קולורדו תצורת צ'ינלה, תצורה של אבן גיר ואבן חול.
במעבר בין הטריאס לתור יורה (לפני כ-201 מיליון שנים עד לפני כ-145.5 מיליון שנים) השתנה האקלים בצורה קיצונית טמפרטורות גבוהות ורוחות עזות, פיזרו חול ברחבי הרמה.
הגאולוגים משווים את התנאים ששררו אז ברמת קולורדו לתנאים של מדבר סהרה.
ביורה נוצרו תצורות הסלע של אזור המונומנט כיום, אותן מקבצים הגאולוגים לחבורה בשם חבורת קניון גלן (Glen Canyon Group).
התצורה התחתונה בחבורה היא תצורת אבן החול וינגייט (Wingate Sandstone), הבנויה משכבות דקות של אבן חול ואבן טין בגוון אדום כתום שמקורו בתחמוצות ברזל.
תצורה יוצרת צוקים זו נבנתה ישירות על תצורת צ'ינלה.
באמצע היורה, אלפי שנים לאחר שנוצרה תצורת וינגייט, השתנה האקלים והפך לגשום לתקופה קצרה (במונחים גאולוגיים) בנהרות שזרמו אז ברמת קולורדו הושקעה התצורה הבאה, תצורת קנייטה (Kayenta Formation), על תצורת אבן חול וינגייט.
תצורת קנייטה בנויה משכבות דקות של אבן חול, היוצרת מדרונות כתוצאה מסחיפה.
התנאים ששררו בסיום התקופה שבה הושקעה אבן חול זו היו אידיאליים לשימור עקבות של דינוזאורים, ולכן מוצאים כמה סדרות של עקבות כאלו באזור המונומנט הלאומי בחלקה העליון של תצורה זו.
הבסיסים של קשת ריינבו ברידג' שייכים לתצורה זו.
התצורה השלישית והאחרונה בחבורת קניון גלן, תצורת אבן חול נאוואחו (Navajo Sandstone), נוצרה מדיונות, אחרי אמצע היורה בתקופה שהאקלים היה שוב מדברי.
זו היא אבן חול רכה יחסית היוצרת צוקים (הקירות של קניון גלן למשל עשויים מאבן זו).
צבעה בדרך כלל לבן או אפרפר, אבל לעיתים היא מקבלת גוון ורדרד או אדמדם.
במקומות רבים משולבים באבן חול נאוואחן שכבות דולומיט או עדשות צור.
זו התצורה של פני השטח במונומנט הלאומי.
בשלהי תקופת היורה נוצרו ברמת קולורדו תצורות נוספות דוגמת תצורת כרמל (Carmel Formation, בעיקר אבן גיר) ותצורת אבן החול אנטרדה (Entrada Sandstone).
שתי תצורות אלו הם יחידות חשובות בחבורת סן רפאל (San Rafael Group).
אבל לקראת סוף תור יורה, לפני כ-135 מיליון שנים, שקעה רמת קולורדו ואקלים גשום גרם לסחיפה עמוקה שהסיר את שכבות הסלע של חבורת סן רפאל באזור המונומנט הלאומי.
בסוף תור היורה חזר הים והציף את רמת קולורדו תוך הפעלת לחץ עצום על שכבות הסלע שמיצק את התצורות בחבורת קניון גלן.
הים נסוג שוב ולא חזר יותר לרמת קולורדו.
בתקופות הבאות: הקרטיקון, השלישון והרביעון היו תהליכי השקעה חשובים, אבל העובדה שהאזור לא כוסה שוב בים, שפעל בעבר כמייצב, והאקלים הגשום שגרם לתהליכי סחיפה עמוקה הסירו באזור המונומנט כמעט כל זכר לתקופות אלו.
באמצע השלישון, לפני כ-30 מיליון שנים, החלה להיווצר מערכת הנהרות שהיוו את תחילת אגן הניקוז של נהר הקולורדו, והן חתרו לעומק של כ-1,500 מטרים בשכבת סלעי המשקע.
אף שכאמור כמעט שלא נותרו באזור המונומנט הלאומי שרידים מתקופות הקרטיקון והשלישון, השפיעו תהליכים שהתחוללו בהן על מראה האזור כיום.
בקרטיקון העליון ובמהלך כל השלישון התחוללו תהליכי קימוט והעתקים המכונים האורוגנזה הלרמידית שבמהלכה התרוממה רמת קולורדו כ-1,500 מטרים.
מקורם של תהליכים אלו בלחץ של מאגר מאגמה מותכת, שלעיתים התפרצה כלבה על פני השטח ולעיתים התקררה באיטיות והתמצקה מתחת לפני השטח.
דוגמה לכך מהווה הר נאווחו, שהמונומנט הלאומי שוכן בשוליו הצפון מערביים.
הר נאוואחו הוא לקולית, גוש מאגמה גדול שהתמצקה מתחת לפני השטח ונחשף כאשר תהליכי סחיפה שהתרחשו אחר-כך הסירו את שכבות סלעי המשקע מעליו.
להר הייתה השפעה ישירה על אזור המונומנט.
הגשמים הרבים שירדו על פסגת ההר ומדרונותיו התלכדו לזרמי מים שסחפו איתם חול וחצץ שפעלו במשולב לשחוק את שכבות הסלע וליצירת קניונים, להרחבתם ולהעמקתם.
בתקופת הפליסטוקן, באמצע הרביעון התפשטו קרחונים דרומה ושלג ירד על פסגת הר נאוואחו ועם הפשרתם התגבר זרם המים באגן הניקוז המתהווה של הקולורדו.
הצירוף של הגורמים שהוזכרו: קימוטים, לקולית, זרמי המים והקרחונים הם שהולידו בסופו של דבר את הקשת הטבעית בקניון ברידג'.
המים שזרמו על מישור אבן חול נאוואחו בנתיב שהציב את ההתנגדות המינימלית התחתרו בסלע ויצרו את קניון ברידג'.
כמו כל נהר היה המסלול שהתווה הקניון מפותל מאוד.
בנקודת ההתפתלות נוצרו מערבולות משני צדי קיר הסלע המפריד ששחקו את הסלע תוך יצירת קיר מאורך שהולך ונעשה דק יותר ויותר המכונה באנגלית "סנפיר" (Fin) בשל צורתו.
מרבית הסנפירים בקניון נשחקו בסופו של דבר לחלוטין והקירות התמוטטו, והנהר, שזרם מעתה במסלול קצר יותר, סחף את שבריהם.
הקשת הטבעית נוצרה בין לפני מיליון שנים לכ-500,000 שנים.
היא החלה את דרכה כאחד הסנפירים בקניון.
המים שזרמו בקניון נתקלו בבסיס הסנפיר, שהפך בסופו של דבר לקשת הטבעית, בתצורת קנייטה.
התצורה בנויה מאבן חול קשה, עמידה הרבה יותר מאבן חול נאוואחו שמעליה לכוח השחיקה של המים.
משום כך שחקו מערבולות המים שמשני צדי הסנפיר את אבן חול נאוואחו שמעל לתצורת קנייטה עד שבסופו של דבר נוצר בקיר חור.
מי הנהר החלו לזרום דרך החור והם הרחיבו אותו בהדרגה כלפי מעלה ובצדדים.
גם תצורת קנייטה לא עמדה בסופו של דבר בפני הזרם וגם היא נשחקה.
אם האקלים לא היה משתנה, היו זרמי המים שוחקים את הקשת עד שהייתה מתמוטטת, אבל האקלים באזור השתנה מחדש לאקלים מדברי ושחיקת הסלעים על ידי המים נפסקה.
למרות מיקומה באזור המבודד של הקניונים הטרשיים שלמרגלות הר נאוואחו ידעו הילידים המקומיים על קיומה של הקשת הטבעית במשך מאות בשנים ועבורם היא הייתה מקום קדוש.
בתחילה היו אלה התושבים הקדומים המכונים אנסאזי, וזמן רב אחריהם הקבוצות האתניות של הפאיוט והנאוואחו שכינו את הקשת "נוננזושי" (Nonnezoshe בתעתיק לכתב לטיני), כלומר "קשת בענן שהפכה לאבן".
גם כיום מתגוררות כמה משפחות של אינדיאנים בסמוך.
הלבנים הראשונים שככל הנראה ראו את הקשת במהלך המאה ה-19 היו ציידי פרוות, מחפשי זהב ובוקרים נודדים, אבל דבר קיומה התפרסם רק ב-1909. שתי משלחות מחקר נפרדות – האחת בראשות ביירון קמינגס (Byron Cummings), הדיקן של אוניברסיטת יוטה, והשנייה בראשות הסוקר הממשלתי ויליאם ב.
Douglass) –החלו לחפש את הקשת לאחר ששמועות על קיומה הגיעו לאוזניהם.
בסופו של דבר הם איחדו כוחות.
מורי דרך משבט הפאיוט הובילו אותם יחד עם הסוחר וחוקר הארצות ג'ון ותריל (John Wetherill).
המשלחת התקדמה דרך קניון ברידג' וראתה את הקשת לראשונה בשלהי ה-15 באוגוסט.
כמעט שנה אחר-כך, ב-30 במאי 1910, השתמש נשיא ארצות הברית ויליאם הווארד טאפט בסמכותו כנשיא והכריז על האזור כמונומנט הלאומי ריינבו ברידג' ("גשר הקשת בענן").
בין המבקרים הראשונים באתר היו הנשיא לשעבר תאודור רוזוולט וסופר המערבונים ז'אן גריי שעשו את הדרך ברגל ועל גבי סוסים מהיישוב האינדיאני הקטן אולג'טו (Oljeto).
הגישה לריינבו ברידג' נעשתה קלה יותר לאחר מלחמת העולם השנייה עם התגברות הפופולריות של ספורט הרפטינג בקניון גלן, אם כי דרך זו חייבה שיט של כמה ימים במורד נהר הקולורדו ומסע רגלי של 12 קילומטרים במעלה קניון ברידג'.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 ניתן היה להגיע לקניון ברידג' בסירת מנוע שיצאה מליז פרי ושטה במעלה הזרם.
ב-1956 אושרה בנייתו של סכר קניון גלן.
בתחילת 1963 נאטמו פתחי מנהרות שהסיטו את מי הקולורדו והמים החלו לעלות מאחורי הסכר ויצרו את מאגר המים אגם פאוול.
המים הגואים חדרו לגם לקניונים הצדדים ובהם קניון ברידג' והפכו את הגישה לריינבו ברידג' באמצעות סירות מנוע לנוחה הרבה יותר, וכמות המבקרים באתר גדלה בצורה משמעותית.
כך למשל בשנת 2000 ביקרו באתר קרוב ל-200,000 תיירים, אם כי מאז חלה ירידה בכמות המבקרים ובשנת 2012 ביקרו במקום 75,214 מבקרים בלבד.
ב-1974 הגישו כמה אזרחים בני שבט הנאוואחו תביעה בבית המשפט המחוזי כנגד מזכיר הפנים של ארצות הברית, נציב לשכת הטיוב של ארצות הברית ומנהל שירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית.
התביעה הייתה ניסיון לשמר אתרי דת חשובים של הנאוואחו שהוצפו במים הגואים של אגם פאוול.
בית המשפט פסק כנגד הנאוואחו, באומרו שהצורך באגירת מים עולה על הצרכים שלהם.
ב-1980, פסק בית המשפט לערעורים המחוזי העשירי, שלסגור את ריינבו ברידג', אתר ציבורי, לשם טקסי דת של הנאוואחו נוגד את חוקת ארצות הברית המגנה על חופש הדת של כל תושביה.
ב-1993 אימץ שירות הפארקים הלאומיים תוכנית ניהול כללית, תוך התייעצות עם הציבור.
כחלק מתהליך התכנון התייעץ שירות הפארקים הלאומיים עם חמש קבוצות אתניות של אינדיאנים שיש להם קשר לקשת הטבעית: הנאוואחו, ההופי, הפאיוט הדרומיים של סן חואן, הפאיוט של קאיבב, והיוט של הווייט מסה.
הדאגה העיקרית שהביעו ראשי שבטים אלו הייתה שריינבו ברידג' – אתר דתי קדוש – יהיה מוגן ושהביקור בו יערך בצורה מכובדת.
בנוסף, השבטים הביעו חשש לגבי מבקרים הניגשים לקשת או הולכים מתחתיה.
המבקרים כיום באתר מתבקשים לכבד את משמעותו לאנשים שעבורם ריינבו ברידג' הוא במשך שנים רבות אתר קדוש.
עם זאת, הגישה אל הקשת וההליכה מתחתיה אינה בלתי חוקית, ויש שביל מסודר מתחת לקשת שבו משתמשים לעיתים קרובות.
הקשת הטבעית של המונומנט הלאומי ריינבו ברידג' היא בין הקשתות הטבעיות הגדולות הנגישות ביותר בעולם, שכן ניתן להגיע אליה בשיט בן שעתיים מאחת משתי מרינות על אגם פאוול סמוך לפייג', המסתיים במזח קניון ברידג' במרחק הליכה של כקילומטר וחצי מהקשת.
אפשרות אחרת היא להגיע בהליכה של כמה שעות מצדו הדרומי של אגם פאוול (כפוף לקבלת רישיון מהנאוואחו שהשטח שייך להם).
המומינים – כוכב השביט: הסרט (ביפנית: ムーミン谷の彗星; בתרגום חופשי: שביט בארץ המומינים) הוא סרט פריקוול לסדרת האנימה "המומינים", אשר מבוסס על הספר "כוכב השביט מגיע לעמק המומינים" מאת טובה ינסון.
הסרט שודר לראשונה בשנת 1992 ובישראל בדיבוב עברי בשנת 2000. אורך הסרט הוא כ-70 דקות.
בשנת 2020 הסרט אמור היה לצאת מחדש לבתי הקולנוע, לרגל ציון 75 שנים לספרי המומינים.
גרסה זו הופקה לאיכות גבוהה 4K עם פסקול ודיבוב חדש.
מהלך זה הוקפא ונדחה ללא הגבלת זמן בשל משבר הקורונה.
בסופו של דבר הסרט יצא לאקרנים בספטמבר 2023.
בימוי דיבוב: חנה דרורי קשיהפקת דיבוב: אורית יואלי סנה
סיון שביט – מאי / בימבל
אסף כחולי – סניף / סנורק / מדען
שמעון כהן – מר מושקר / מר בבל / מר המיולין
דן תורן – סנופקין / המפקח / מדען
רמה מסינגר – מומין אמא
עמי טראוב – מומין אבא
אורנה לביא פלינט – גב' פיליונק
ביצוע שיר הפתיחה: ראובן גבירץ ויוריק בן דוד
המומיה מהרי סן פדרו (וגם "המומיה הקטנה מוויאומינג") היא מומיה שנמצאה במחוז קרבון שבוויאומינג באוקטובר 1932. שני חוצבים בשם ססיל מיין ופרנק קאר הטמינו מטעני נפץ באזור הרי סן פדרו בסלע שחסם את הערך לעבר עורק זהב.
לאחר שמהטענים הופעלו הם גילו חדר קטן בגובה של כ-1.2 מטרים, רוחב זהה ועומק של כ-4.5 מטרים.
בתוך חדרון זה הם מצאו מומיה של אדם ננס.
מומחים בחנו את המומיה הזעירה וצילומי רנטגן העלו כי מדובר באנאנצפלוס (עובר שנולד ללא מוח) והמום בגולגולתו הוא שהקנה לו מראה של "אדם בוגר מינאטורי".
מומיה נוספת שנמצאה בחדר נבחנה באוניברסיטת וויאומינג על ידי האנתרופולוג ג'ורג' גיל ובית החולים לילדים על שם דנבר בשנת 1990, גם היא נמצאה כגופה של אנאנצפלוס.
מבדיקות DNA נמצא שהמומיות הן ממוצא אינדיאני ותיארוך רדיואקטיבי גילה ששנת לידתם נעה סביב שנת 1700.
כתבה שהופיעה בעיתון המקומי של קספר וויאומינג ביום 7 ביולי 1979 עוררה הדים, ובעקבותיה החלו ויכוחים בשאלה האם מדובר במתיחה, גופת תינוק או אדם-ננס אגדי.
המומיה הועברה לעיר מיטיס והוצגה בבית מרקחת במשך מספר שנים, עד שנקנתה על ידי איוון ט.
בהמשך המומיה הועברה לליאונרד ודלר, איש עסקים ניו-יורקי ומשם אבדו עקבותיה.
על מנת להוכיח שתורת האבולוציה שגויה, הוצע במקומון של קספר פרס למוצא של המומיה בסך 10,000 דולרים.
המומינים בריביירה (בפינית: Muumit Rivieralla) הוא סרט הנפשה פיני-צרפתי לכל המשפחה מסוגת קומדיה.
הסרט מבוסס על גיליון קומיקס בעל אותו שם משנת 1955, מתוך רצועת הקומיקס "מומינטרול" שנכתבה על ידי טובה ינסון ולארס ינסון.
הסרט בוים על ידי חבייאר פיקארד, הופק על ידי האנה המילייה, ונכתב על ידי שניהם יחד עם לסלי סטיוארט, אנינה אנקל ובאטה הארג'ו.
הסרט שודר לראשונה בפינלנד ב-10 באוקטובר 2014 כדי לחגוג את יום הולדתה המאה של טובה ינסון.
בבריטניה הסרט שודר לראשונה בפסטיבל הסרטים של לונדון ב-11 באוקטובר 2014. בישראל הסרט שודר לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ yes 5 ב-20 באוגוסט 2016. אורך הסרט הוא כ-80 דקות ושפת המקור שלו היא פינית (הסרט דובב לשפות נוספות, ביניהן: עברית, אנגלית וצרפתית).
המומינים יחד עם מאי הקטנה וסנורקה יוצאים למסע בים, שם לאחר שנתקלו בסופות הם הגיעו לריביירה הצרפתית.
בריביירה הצרפתית הדמויות עוברות הרפתקאות שונות ומצחיקות שמעמידות את האחדות שלהם במבחן.
במאי הדיבוב של הסרט בעברית היה ליאור סול, ומפיקת הדיבוב הייתה מעיין שניידר-משה.
שם הדמותמדבב/ת בפיניתמדבב/ת בעבריתמומינטרולקריסטופר גומרוסברק ברויטמןסנורקהאלמה פויסטיאלונה אלכסנדרמומינאמאמריה סידמונה מורמומינאבאמץ לונגבקהאוהד שחרמאי הקטנהראגני גרונבלוםרויטל זלצמןמארקי מונגאגהקרל-קריסטיאן רונדמןאלי לולאיקלארק טרסקוכריסטופר סטרנדברגגילן שחףאודרי גלאמוראירינה ביורקלונדשירלי לילוסנופקיןקארל-גוסטף ונצלסער בדישיפימפלבאטה הארג'ועמית יוסוביץ'דמויות שונותגדי לוי, גיא זיידמן, ערן מור, שחר קדוש
סרט זה הוא הסרט הראשון של המומינים המבוסס על גיליון קומיקס מתוך רצועת הקומיקס "מומינטרול".
לדברי סופיה ינסון, האחראית על רצועות הקומיקס "מומינטרול", החברה הייתה זהירה עם מתן זכויות על סרט חדש של המומינים.
כאשר חברת "Telescreen" ביקשה להשתתף בזכויות, סופיה ינסון התעניינה ברעיון ליצור סרט הנפשה המבוסס על קומיקס מתוך רצועת הקומיקס.
המפיקה האנה המילייה, שהיא חברה טובה של סופיה, סיפרה לבמאי חבייאר פיקארד על יצירת הסרט.
חבייאר התעניין ביצירת הסרט ויחד הם יצרו קשר עם Picard, וייצור הסרט החל בצרפת בשנת 2010. הסרט הוא בהנפשה מסורתית, והוא ציור ביד בשביל לשמור על המשכיות הקומיקס.
חברת Pictak Cie עבדה על הפיתוחים החזותיים של הסרט.
הסטודיו הסיני Sandman Animation צייר 120,000 ציורים עבור הסרט, ו-Handle Productions הפיקה את הסרט.
הסרט הוא סרט הבכורה של חבייאר פיקארד.
חבייאר לא היה מודע לדמויות המומינים לפני שגילה אותן ביפן לפני 20 שנה.
הוא הוקסם במיוחד מהקומיקס והצהיר שהוא רוצה להפוך את הקומיקס להנפשה.
הקול הפיני והמקורי של הסרט אושר בחודש אוגוסט בשנת 2014, והוא מציע את קולה של מריה סיד כמומינאמא.
הסרט הולחן על ידי מלחינים פיניים וצרפתים רבים, ביניהם ז'אן דה אגיאר, פאנו אלטיו, טימו לאסי, מילה וילג'מא ואנה קארין קורחונן.
הסרט נשאר נאמן לסיפור המקורי למרות שהוספו לו מספר דמויות ועלילות, למשל: צוות ההפקה הוסיף סיפור צדדי בתחילת הסרט בשביל להציג את מקום המגורים של המומינים עבור הקהל הבינלאומי.
סופיה ינסון אישרה את השינוי.
הסרט הופץ לראשונה בפינלנד ב-10 באוקטובר 2014 כדי לחגוג את יום הולדת המאה של טובה ינסון.
הסרט הופץ פעם נוספת ב-31 באוקטובר 2014 בשוודיה.
בצרפת הסרט הופץ ב-4 בפברואר 2015. חברת Indie Sales רכשה את זכויות ההפצה של הסרט עבור פסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו, ובנוסף הסרט נמכר למדינות אחרות, ביניהן שווייץ ויפן.
הסרט הופץ בבריטניה ב-11 באוקטובר 2014 בפסטיבל הסרטים של לונדון.
בישראל הסרט שודר לראשונה בדיבוב לעברית בערוץ yes 5 ב-20 באוגוסט 2016.
מהדורות DVD ו-Blu-ray של הסרט הופצו בפינלנד ב-11 בפברואר 2015. ב-28 בספטמבר 2015 הסרט הופץ ב-DVD בבריטניה.
מאט מיקוצ'י מ-CineCola שיבח את התסריט והפסקול של הסרט, ואמר שהסרט חכם ומפתיע.
שרה סטיינסיג מ-gbtimes הייתה נלהבת לקראת הסרט, למרות שאמרה שההנגאובר המכאיב שקיבלה מומינאמא לא היה מתאים לילדים, והקהל הצעיר אינו יכול להבין את הדבר.
בשבוע הראשון של הסרט צפו בו כ-28,500 צופים.
במאי הסרט, חבייאר פיקארד, היה מועמד לפרס גביע הזהב בקטגוריית סרט ההנפשה הטוב ביותר.
באוקטובר 2014 פורסם מאמר ב-Screendaily בו סופיה ינסון רמזה שיש דיונים ליצירת סרטי הנפשה נוספים.
דבר זה הוביל ליצירת סדרת הטלוויזיה "עמק המומינים" ששודרה לראשונה בשנת 2019.
המומינים (בפולנית: Opowiadania Muminków, בגרמנית: Die Mumins) היא סדרת סטופ מושן פולנית-אוסטרית-גרמנית לילדים, המבוססת על סדרת ספרים בעלת אותו שם מאת טובה ינסון, אשר הופקה על ידי Se-ma-for ו-Jupiter Film.
הסדרה שודרה במקור בערוץ TVP1 הפולני, החל משנת 1977 עד שנת 1982, ולאחר מכן הופצה במדינות נוספות, ביניהן בריטניה.
לאחר שבשנת 2010 הסדרה עברה מיתוג מחדש והומרה לפורמט HD, היא החלה להיות משודרת בישראל בדיבוב עברי בשנת 2014 בטלוויזיה החינוכית, כאשר שידור פרק הבכורה היה ב-16 בפברואר.
לסדרה הופקה עונה אחת הכוללת 78 פרקים באורך 10 דקות, כאשר מספר הפרקים שלה שונה ממדינה למדינה, כך לדוגמה בבריטניה הסדרה התפרסה ב-100 פרקים.
מספר פרקים של הסדרה אוחדו לסרטים באורך מלא, כך לדוגמה פרקים 100-88, לפי ההפצה הבריטית, אוחדו לסרט באורך 75 דקות שהופץ בשנת 2010 בשם "המומינים בחיפוש אחר כוכב שביט".
הסדרה מתרחשת בעמק המומינים, בו בכל פרק המומינים עוברים חוויות והרפתקאות שונות יחד עם חבריהם, כאשר ישנה המשכיות בין פרק לפרק.
הסדרה נחשבת כסדרה הכי נאמנה למקור, כאשר רוב פרקיה מבוססים באופן ישיר על סיפורים שונים מסדרת הספרים, ביניהם "משפחת המומינים - הסיפור על מגבעת המכשף", "הילדה הבלתי נראית", "משפחת המומינים - חורף קסום", "ספר הזכרונות של מומינאבא", "קיץ מסוכן בעמק המומינים", "מומינאבא והים" ו"כוכב השביט מגיע לעמק המומינים".
בימוי הדיבוב העברי נעשה על ידי דן שצברג, והופק על ידי יעל אללוף, כאשר הוא נעשה באולפן הדיבוב "וידאופילם אינטרנשיונל".
שרון שחל - מאי הקטנה
גדי לוי - מר המיולין
את שיר הפתיחה בגרסה העברית ביצעה שרון שחל.
סדרה זו היא הסדרה השלישית שמבוססת על סדרת הספרים "המומינים", והיא נחשבת לגרסה הכי נאמנה עליה.
טובה ינסון, כותבת סדרת הספרים, ואחיה, לארס ינסון, שגם לקח חלק בכתיבת סדרת הספרים, היו מעורבים בתהליך ההפקה של סדרת הטלוויזיה - התסריטאים תרגמו כל פרק של הסדרה מפולנית, שפת המקור של הסדרה, לשוודית, שפת האם של האחים, כדי שאם הם מרגישים שיש צורך ישכתבו, ישנו, יתקנו וירחיבו אותו.
הפקת כל פרק בסדרת הטלוויזיה נעשתה לאחר שהיה אישור מהאחים לגבי התסריט.
הסדרה זכתה לביקורות בהן נאמר שהיא לפעמים מפחידה ואפלה מדי לקהל היעד הצעיר אליה כיוונה.
במרץ 2014, רחלי רוטנר, עיתונאית ישראלית, כתבה על הסדרה באתר "וואלה!
NEWS":"מדובר ביצירה יפה ואיכותית [...], מדובר בגרסה קצרצרה (10 דקות לפרק) ואמנותית לסיפורי המומינים, עם אפלולית רכה ברקע ומוזיקה מיושנת של חלילי צד וכינורות, כשחצי מהזמן הקריין (יהויכין פרידלנדר) מדווח לבדו על העלילה כמו סיפור לפני השינה.
מאוד מוגבל עלילתית ולא סוטה מהגרסה הכתובה במילימטר, אבל נעים.
זה בהחלט היה יכול למלא יופי חללי שידור בהופ!
יש משהו מאוד אינפנטילי, איטי ופיוטי בסטופ-מושן מהסוג הזה, קצת כמו "קרוסלת הקסמים" ו"רודולף אייל הצפון", שמתאים מאוד להשכבת פעוטות לישון."
המונומנטים ההיסטוריים של קיוטו העתיקה (קיוטו, אוג'י ואוצו) מקיפים 17 אתרים ביפן בתוך העיר קיוטו ביפן ובסביבתה הקרובה שהוגדרו בשנת 1994 כאתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
בשנת 794 העבירה המשפחה הקיסרית היפנית את הבירה להיאן-קיו.
היאן-קיו ממוקמת בעיר קיוטו של ימינו, עיר המחקה את לוו-יאנג, בסין.
האתרים נמצאים בשלוש ערים: קיוטו ו במחוז קיוטו, ו במחוז שיגה.
אוג'י ואוצו גובלים בקיוטו בדרום ובצפון, בהתאמה.
מתוך המונומנטים, 13 הם מקדשים בודהיסטיים, שלושה הם מקדשי שינטו, ואחד הוא .
האתרים כוללים 38 בניינים שהוגדרו על ידי ממשלת יפן כאוצרות לאומיים, 160 נכסים המוגדרים כ"נכסי תרבות חשובים", שמונה גנים המוגדרים כ"מקומות מיוחדים של יופי נופי", וארבעה גנים המוגדרים כ"מקומות של יופי נופי".
בקיוטו יש מספר ניכר של מבנים היסטוריים, בניגוד לערים יפניות אחרות שאיבדו מבנים בפלישות ובמלחמות, והיא כוללת את הריכוז הגדול ביותר של נכסי תרבות מוכרזים ביפן.
אף על פי שהושחתה על ידי מלחמות, שריפות ורעידות אדמה במהלך אחת עשרה מאות השנים שלה כבירה הקיסרית נחסך מקיוטו הרבה מההרס והסכנות של מלחמת העולם השנייה.
היא ניצלה מהפצצות בפצצות התבערה של ערים גדולות אחרות ביפן, בין השאר כדי לשמר אותה כמטרה העיקרית של פצצת האטום.
מאוחר יותר הוא הוסר מרשימת מטרות הפצצות האטומיות בהתערבות אישית של שר המלחמה הנרי סטימסון, שכן סטימסון רצה להציל את המרכז התרבותי הזה שהכיר מירח הדבש שלו ומביקורים דיפלומטיים מאוחרים יותר.
כתוצאה מכך, נוספה נגסאקי כמטרה.
17 הנכסים של אתר המורשת העולמית מקורם בתקופה שבין המאה ה-10 למאה ה-19, וכל אחד מייצג את התקופה בה נבנה.
החשיבות ההיסטורית של אזור קיוטו נלקחה בחשבון על ידי אונסק"ו בתהליך הבחירה.
הטבלה מפרטת מידע על כל אחד מ-17 הנכסים הרשומים ברשימת אתר המורשת העולמית:
תקופה: פרק זמן בעל משמעות, בדרך כלל של המבנה
מיקום: מיקום האתר (לפי רובע) ולפי קואורדינטות גאוגרפיות
תיאור: תיאור קצר של האתר
שם תמונהסוגתקופהמיקום תיאור מקדש קמיגמו (上賀茂神社)מקדש שינטוהמאה ה-7 – תחילת תקופת הייאןקיטה-קו, קיוטו, אחד ממקדשי השינטו העתיקים ביותר ביפן, אחד משני ה, מקדשי הקאמו של קיוטו המקושרים באופן מסורתי.
הקאמו-ג'ינג'ה משרת את התפקיד של הגנה על קיוטו מפני השפעות ממאירות.
המקדש מוקדש לסגידה לקאמו ואקה-יקאזוצ'י, הקאמי של הרעם.מקדש שימוגמו (下鴨神社)מקדש שינטוהמאה ה-6 – תחילת תקופת הייאןסאקיו-קו, קיוטו, השני מבין שני הקאמו-ג'ינג'ה, מקדשי הקאמו של קיוטו המקושרים באופן מסורתי, המשרתים את הפונקציה של הגנה על קיוטו מפני השפעות ממאירות.
המקדש מוקדש לסגידה ל"טמאיורי-הימה" (玉依姫; מילולית: עלמה מזמינה הרוח) ואביה, קאמו טקאצונומי (賀茂建角身).
טו-ג'י (東寺)מקדש בודהיסטי ()המאה ה-8 – תקופת הייאןסאקיו-קו, קיוטו, מקדש בודהיסטי של כת השינגון, היה לו פעם מקדש משותף, סאי-ג'י (המקדש המערבי) ויחד הם ניצבו לצד שער ראשומון לבירת היאן.
הוא היה ידוע רשמית בשם קיו-או-גוקוקו-ג'י (教王護国寺 המקדש להגנת האומה באמצעות מלך הדוקטרינות), מה שמעיד על כך שהוא תפקד בעבר כמקדש המספק הגנה לאומה.
המקדש הוא משנת 796, שנתיים לאחר שהבירה עברה להיאן-קיו.
יחד עם המקדש המשותף סאי-ג'י, והמקדש שינגון-אין (הממוקם בארמון הייאן), זה היה אחד משלושה מקדשים בודהיסטים בלבד שהקמתם הותרה בבירה באותה תקופה, והוא היחיד מבין השלושה ששרד עד היום.
קייומיזו-דרה (清水寺)מקדש בודהיסטי (עצמאי)המאה ה-8 – תקופת הייאןהיגאשימה-קו, קיוטו, הושלם במקור בשנת 780, קייומיזו-דרה הפך למקדש קיסרי בשנת 805. הוא נשרף ושוחזר תשע פעמים, ורוב המבנים הם משנות ה-30 של המאה ה-19. האולם המרכזי (הונדו) בנוי על צלע גבעה, נתמך בעמודי עץ מסיביים ובנוי ללא מסמר אחד.
ההונדו הוא אוצר לאומי יפני.
המתחם הוא גם משכן של 18 נכסי תרבות חשובים יפניים.
אנריאקו-ג'י (延暦寺)מקדש בודהיסטי ()המאה ה-8 – תקופת הייאן, המקדש נוסד בשנת 788 על ידי , אשר הביא את כת הטנדאי של זרם המהאיאנה בודהיזם ליפן מסין.
בשיאו במאה ה-10, היה אנריאקו-ג'י מתחם ענק של עד 3,000 תת-מקדשים וצבא רב עוצמה של נזירים לוחמים.
המצביא אודה נובונאגה סיים את הלוחמנות הבודהיסטית הזו בשנת 1571 על ידי תקיפת אנריאקו-ג'י, הרס הבניינים עד היסוד וטבח הנזירים.
המבנים הנוכחיים מתוארכים מסוף המאה ה-16 לתחילת המאה ה-17 ומשקפים פרטים מתקופת אדו, אך הבניין הראשי (קונפונצ'ודו, אוצר לאומי) נבנה בשנת 887. דאיגו-ג'י (醍醐寺)מקדש בודהיסטי ()המאה ה-9 – תקופת הייאןפושימי-קו, קיוטו, דאיגו-ג'י מורכב משני אזורים עיקריים: החלק העליון (בראש הר דאיגו) והתחתון, במדרון המערבי.
שישה מהמבנים, כולל האולם המרכזי (קונדו) והפגודה בת חמש הקומות שלו (גוג'ונטו, שהושלמה בשנת 952), הם אוצרות לאומיים.
למקדש יש 12 אוצרות לאומיים נוספים, והמקדש מחזיק בכמה עשרות נכסי תרבות חשובים.
המקדש נהרס במהלך ב-1467, והמבנים הנוכחיים מתוארכים לשחזור שלו בשנים 1641–4. הקונדו (המכונה "אולם הזהב") הועבר לכאן מהארמון הקיסרי והוא אוצר לאומי.
זוהי הדוגמה העתיקה ביותר לסגנון "נגארה-זוקורי" של ארכיטקטורת המקדשים ביפן, שבה שלושת מבני המקדש הפנימיים בנויים זה לצד זה, כאשר המבנה באמצע גדול יותר מאלה משמאל ומימין.קוזן-ג'י (高山寺)מקדש בודהיסטי ()המאה ה-13 – תקופת קמקורהאוקיו-קו, ממוקם בהרים מצפון מערב לעיר קיוטו, קוזן-ג'י נמצא במיקום אידיאלי לסגפנות בהרים.
על פי כמה דיווחים המקדש הוקם בשנת 774, אך ניתן לאמת רק את שנת 1206. המקדש נהרס פעמים רבות כתוצאה משרפה ומלחמה.
הבניין העתיק ביותר הקיים הוא סקיסואי-אין (石水院), המתוארך לתקופת קמקורה (1185–1333), בעוד שהמבנים אחרים נבנו מחדש ב-1634.סאיהו-ג'י (西芳寺)מקדש בודהיסטי (זן )המאה ה-8 – תקופת הייאןנישקיו-קו, קיוטו, המקדש נבנה בעיקר כדי לכבד את אמיטאבהה, והוא מפורסם בזכות גן האזוב שלו.
למעלה מ-120 סוגי אזוב קיימים בגינה הדו-מפלסית, הדומה לשטיח ירוק יפהפה עם גוונים עדינים רבים.
הונגן-ג'י הוקם בתחילה באזור היגאשיאמה של קיוטו במאה ה-13, והועבר לסדרה של אתרים.
לבסוף הועבר בשנת 1591 לאתרו הנוכחי כאשר טויוטומי הידיושי נתן את האדמה למקדש.