tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהדורת סדר הדורות של הרב ישעיה אשר זליג מילר נדפסו הגהות ממנו לספר סדר הדורות.
נכדיו, דוד שפרבר (בן בנו ברוך) והרב אשר גדליה פולק (נכד בתו גיטל), עורכים ומדפיסים את כתבי ידו.
דּוּדָא רְפוּאִי (שם מדעי: Mandragora autumnalis, שם נרדף: Mandragora officinarum) הוא צמח בר רב-שנתי צמוד קרקע וחסר גבעול, ממשפחת הסולניים.
מין זה בעל שושנת עלים גדולים, שקוטרה 40 עד 60 ס"מ, ובמרכזה פרחים סגולים.
שורשו הוא שורש שיפודי מעובה ומפותל, לכאורה בעל צורת אדם, שהקדמונים ייחסו לו סגולות פריון.
דודא רפואי מזוהה באופן ודאי לדודאים המוזכרים במקרא בסיפור הדודאים ().
דודא רפואי הוא צמח חורפי שגדל בשטחים פתוחים בחבל הים תיכוני, לבלובו ופריחתו בתחילת החורף, חניטת פירותיו בימי קציר חיטים כמסופר בתורה על הדודאים שמצא ראובן.
פירותיו הצהובים והריחניים, שדומים בצורתם לעגבנייה ומכילים זרעים רבים, מבשילים בסוף האביב, בחודש מאי.
ולא רק זאת, חומרים מעוררי הזיות ונרקוטיים נמצאים ברוב חלקי הצמח, ובכמויות גדולות הם יכולים להיות רעילים.
חלקי הצמח אינם נאכלים על יד הצאן והבקר.
דודא רפואי הוא מין יחיד בסוגו בישראל, ובעולם הוא אחד מתוך שני מינים בסוג דודא לפי שיטה אחת או אחד מארבעה מינים לפי השיטה השנייה.
השיטה הראשונה משיכת שני מינים בלבד לסוג דודא: Mandragora officinarum ו-Mandragora caulescens, ולדעתה שני המינים הנוספים Mandragora autumnalis ו-Mandragora turcomanica, שאותם משיכת השיטה השנייה, הם בעצם שמות נרדפים ל-Mandragora officinarum ולא מינים שעומדים ברשות עצמם.
המילה "officinarum" היא מלטינית ופירושה "רפואי" או "שייך לבית מרקחת".
המילה "autumnalis" היא מלטינית ופירושה "שייך לסתיו" או "של הסתיו".
ולכן השם אינו מדויק לדודא רפואי בישראל שפריחתו מתרחשת דווקא בתחילת עונת החורף ובמהלכה, או שמא השם "סתווי" נבחר כדי להדגיש את ייחודו ועמידותו של הדודא רפואי ופרחיו הסגולים דווקא בעונת הגשמים בניגוד לצמחים אחרים.
התפוצה הטבעית של דודא רפואי היא ים-תיכונית: באיי הים התיכון, במדינות המגרב של צפון אפריקה (מרוקו, אלג'יריה ותוניס), וממערב אירופה (פורטוגל וספרד) בואכה לדרום אירופה (איטליה, יוון, טורקיה) אל מערב איראן ואל המזרח התיכון (סוריה ולבנון ירדן וישראל).
בישראל הוא גדל בבתות, בשדות ובבתי גידול מופרים כמעט בכל החבלים הים תיכוניים.
רכס מעון בדרום יהודה הוא אתר התפוצה הדרומי ביותר (Locus terminus) בישראל.
צמחי דודא רפואי וצמחים אנטי-פסטורלים רבים מרמזים על רעיית בקר חזקה (לחץ רעיה גבוה) במקום המונע השתקמות צמחים נוספים.
הרעילות והסרחון של העלים דוחים את הצאן והבקר מלאכול דודא רפואי ועל כן הוא נעשה שכיח בשדות אלו.
דודא רפואי הוא צמח עשבוני רב-שנתי חורפי, חסר גבעול.
השורש הארוך הוא שורש שיפודי ועבה, מעמיק חדור לקרקע עד כ-2 מטרים ומסתעף על פי רוב לסעיפים צדדים המעמיקים מאוד באדמה.
בזכות המזון האגור בשורש הוא מקדים ללבלב ואף לפרוח בחורף.
סביב השורש צומחת בתחילת החורף, בתחילת נובמבר, שושנת עלים ענקית צמודה לאדמה, שקוטרה 40 עד 60 ס"מ ואף יותר.
העלים גדולים מאוד (20 עד 30 ס"מ), מסורגים, פשוטים, מקומטים מאוד וצבעם ירוק כהה ורענן וקמלים בימי השרב של אפריל ותחילת מאי.
הפרחים הפורחים כבר בחודש דצמבר, מרובים, יוצאים יחידים מחיק העלים ממרכז השושנת ונישאים על עוקצים ארוכים שאורכם גדול פי 2 עד 6 מאורך הפרח.
הפרחים דו-מיניים, נכונים (סימטריים) בעלי עטיף כפול, מאוחי עלי כותרת.
עלי הכותרת נושרים כיחידה אחת שלמה.
הגביע דמוי פעמון, בעל 5 אונות שמאוחים בבסיסן וקודקודן חד.
הגביע משתייר ומתפרה (גדל עם הבשלת הפרי).
הכותרת דמוית פעמון, קוטרה 2 עד 3 ס"מ וצבעה סגול או כחלחל, מאוחת עלים בבסיסם ובעלת 5 אונות.
הכותרת נפתחת בבוקר ונסגרת בערב וכן בימי סגריר.
עם פתיחת הפרח החדש, חמשת האבקנים, כמספר עלי הכותרת, בעלי מאבקים סגולים, מאוחים לצינור כותרת וצמודים אל דפנות הכותרת אבל הם אינם ערוכים מול עלי הכותרת.
ואילו עמוד השחלה והצלקת שלה, שצבעה (צהוב-ירוק) ניצבים במרכז הפרח.
האבקה נעשית בידי דבורי דבש.
כעבור יום או יומיים מתכופף עמוד השחלה הצדה ואת מרכז הפרח תופסים האבקנים עם מאבקים מכוסים אבקה.
השחלה עילית ומתחת לבסיסה נפרש צוף.
על הצוף מכסות ציציות שערות שבחלק התחתון של זירי האבקנים.
הפירות, המבשילים במאי, הם ענבות גדולות כדוריות, ריחניות ועסיסיות, קוטרן כ-3 ס"מ וצבען הירוק הופך בהבשילם לצהוב, תרוג או כתום עז.
לפרי ריח נעים, חזק ומשכר.
כל חלקי הצמח מכילים רעלים חריפים (בעיקר אטרופין), המגנים עליהם מפני הרעייה.
רעלים אלו מסוכנים גם לאדם.
ידועים מקרים של ילדים שאכלו את עליו המתוקים וסבלו מהרעלה קשה.
הפירות ראויים למאכל אדם כשהם בשלים, טעמם נעים ומזכיר אננס.
גם בתקופה זו, חרצני הפרי מסוכנים לאדם.
דודא רפואי הוא צמח חורפי שמותאם לפריחה בתנאי חורף קשים, מסוף נובמבר ועד תחילת אפריל, באמצעות מנגנונים מיוחדים.
המזון האגור בשורש המעובה מאפשר לו להקדים ללבלב ואף לפרוח בשיא החורף והגשמים.
כמו כן, פריחתו בחורף אינה מותנית כנראה בפרקי זמן של חום ויובש שיביאו להתמיינות קודקודי הצמיחה לניצני פרחים.
לדודא רפואי אין צינור כותרת ארוך המגן על הצוף ומונע מהילתו מטיפות גשם, ואין פרחים נוטים מטה כפי שמצוי בצמחים אחרים.
אדרבא, פרחיו זקופים עם פתיחתם.
על הצוף מכסות ומגינות שערות צפופות ולבנות דוחות מים (הידרופוביות) שמכסות את חלל קרקעית הפרח.
בנוסף, תקופת פריחה ממושכת ופרחים רבים שנסגרים בשעות הערב ונפתחים בשעות הבוקר המאוחרות מאפשרות האבקה בימי שמש, כאשר המאבקים ובמיוחד דבורי הדבש זקוקות נואשות לצוף ואבקה.
סביב השורש צומחת בתחילת החורף, בתחילת נובמבר, שושנת עלים ללא גבעול.
עלי השושנה קמלים בימי השרב של אפריל ותחילת מאי.
הפרחים הפורחים כבר בחודש דצמבר.
הפרי הירוק מופיע במהלך אפריל והפירות מבשילים במאי ומופצים עד סוף חודש יוני.
הזרעים נפוצים על ידי ציפורים ובעלי חיים אחרים האוכלים את ציפת הפרי.
כל צמח של דודא רפואי פורח במשך כשבועיים-שלושה, ובעת בעונה אחת מופיעים עליו בין פרח אחד ל-15 פרחים, עם ממוצע 5.3 פרחים.
מספר הפרחים לצמח בוגר בודד נע בין 21 ל-84 פרחים, עם ממוצע של 50 פרחים.
הפרחים מתקיימים עד כחמישה ימים, בהתאם לתנאי מזג האוויר.
הם נפתחים בכל יום בבוקר המאוחר ונסגרים אחר הצהריים.
הפרח מפתה את המאביקים באמצעות אבקה שחשופה לכל דורש וגם באמצעות צוף הזמין מעת פתיחת הפרח ועד לנבילתו.
רוב האבקה (האבקה מוצלחת נמדדת בנגיעות בצלקת) מתבצעות על ידי דבורי דבש, אשר יורדות לתחתית הפרח בחיפוש אחר הצוף החיוני להן כל כך בתקופת הגשמים.
ביום הראשון לפריחה של דודא רפואי, עמוד השחלה נמצא במרכז הפרח והצלקת התפוחה שבקודקודו מוטה לעבר עלי הכותרת ומתנשאת מעל המאבקים.
הצלקת מבשילה ביום אחד לפני המאבקים.
מנגנון זה בפרח דו-מיני שבו הצלקות בשלות להאבקה בעוד המאבקים סגורים מכונה פרוטוגיניה.
הפרוטגיניה מאפשרת האבקה הדדית ומונעת או מצמצמת האבקה עצמית.
לקראת היום השני לפריחה, תופסים את מרכז הפרח האבקנים עם מאבקים פתוחים ומכוסים אבקה, בעוד הצלקת מתכופפת לעברם ומקצרת את המרחק ביניהם.
תנועת אברי המין האחד לעבר השני המביא לקיצור המרחק ביניהם מאפשרת האבקה עצמית שנמנעה עד כה.
ואכן, נצפתה נביטת גרגרי אבקה הן כתוצאה מהאבקה עצמית והן מהאבקה זרה כאחד.
אולם, נמצא שנחשוני הנביטה, שנוצרו לאחר האבקה עצמית, נחסמים לפני הגעתם אל הביציות שבשליות, ובכך נמנעת ההפריה ויצירת זרעים.
במילים אחרות, בדודא רפואי כפי שידוע ממיני סולניים אחרים, קיים מנגנון של אי-תאימות עצמית מאוחרת.
סביב הצמח מהלכות אגדות רבות מימי קדם.
במקרא מוזכר הדודא כצמח המסייע בבעיות פוריות, והזיהוי שלו עם הדודא המקראי מקובל כוודאי.
בספרות היוונית והרומית מוזכר הצמח פעמים רבות; השתמשו בו לרפואה, לטיפול בבעיות פריון, כשיקוי אהבה, כסם הרדמה, לכישוף, ולטיפול בשדים ורוחות.
המחזה מנדרגולה של ניקולו מקיאוולי מבוסס על האמונה בסגולותיו המיתיות של צמח הדודא.
השם Mandragora מופיע בכתבים היווניים הקלאסיים בעיקר בהקשר של תכונות רפואיות של הצמח וכוחות הגנה שלו נגד כוות כישוף של הצמח, ולא בהקשר של נזק או סכנה לבעלי חיים.
הדודא הוא אכן צמח רעל מסוכן.
מיצוי מן השורש בכמויות גדולות גורם לאיבוד התיאבון, איבוד ההכרה, האטת קצב הנשימה ולבסוף מוות.
בשורש הדודא נמצאים אלקלואידים וביניהם אטרופין, סקופולאמין והיוסציאמין, שהם חומרים פעילים בעלי השפעה חזקה על מערכת העצבים המרכזית ועל הרפיית השרירים החלקים.
הם מרחיבים את אישוני העיניים, ממריצים את פעולת הלב.
פעולתם ידועה והם מופקים ממינים אחרים של משפחת הסולניים, כגון דטורה ושיכרון.
השימוש הרפואי בדודא רפואית כיום מצומצם ביותר, בגלל תופעות הלוואי הכרוכות בשימוש בו, שכוללת הזיות ותסמיני הרעלה.
הדודא נזכר שש פעמים במקרא, בשתי הופעות.
ההופעה הראשונה בספר בראשית כוללת את חמשת האזכורים הראשונים, כאשר ראובן מוצא דודאים בשדה: "וַיֵּלֶךְ רְאוּבֵן בִּימֵי קְצִיר-חִטִּים וַיִּמְצָא דוּדָאִים בַּשָּׂדֶה וַיָּבֵא אֹתָם אֶל-לֵאָה אִמּוֹ".
בעקבות משכבם באותו לילה נולד יששכר.
ההופעה השנייה היא כצמח המפיץ ריח נעים: "הַדּוּדָאִים נָתְנוּ רֵיחַ" ().
בספר ירמיהו מופיעים "דּוּדָאֵי תְאֵנִים" (), במשמעות של דוּד, סל תאנים.
תרגומים רבים תרגמו את ה'דודאים' כ-Mandragora autumnalis, הקרוי בימינו דודא רפואי.
גם אסף הרופא כתב: "דודאים, נקראים בלשון ארם יברוחין, וכל לשון מנדרגורא".
בספרות חז"ל מובא עוד מגוון זיהויים: "מאי דודאים?
ר' יונתן אמר סביסקי" (סנהדרין צט ע"ב).
במדרש מובא: "ר' חייא בר אבא אמר: יברוחין.
ר' יהודה בר סימון אמר: מיישין."
הדודא הרפואי היה בשימוש במצרים העתיקה כפי שעולה מהמקורות הכתובים, מציורי קיר ומן הממצא הבוטני-ארכאולוגי.
דוד שפרבר (נולד ב-1974) הוא אוצר, ד"ר לאמנות, רב, חוקר ומבקר אמנות יהודית, אמנות ישראלית ואמנות פמיניסטית.
דוד שפרבר, יליד ירושלים, הוא בנו של הרב פרופסור דניאל שפרבר.
למד בישיבה התיכונית חורב, בישיבת מרכז הרב ובישיבת ההסדר הר עציון.
לימודיו האקדמיים כוללים לימודי ארכאולוגיה ותולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים ובאוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 2017 סיים שפרבר כתיבת עבודת דוקטורט בתוכנית ללימודי מגדר, אוני' בר-אילן, בהנחיית פרופ' רות איסקין מהמחלקה לאמנויות, אוני' בן-גוריון בנגב.
העבודה נכתבה בחסות "מלגת הנשיא", של בר-אילן, "מלגת רוטנשטריך לדוקטורנטים מצטיינים בתחומי מדעי הרוח", המועצה להשכלה גבוהה וה-Memorial Foundation for Jewish Culture Doctoral.
עד סוף שנת 2021 שימש שפרבר עמית מחקר במרכז דוד הרטמן למצוינות אינטלקטואלית, מכון שלום הרטמן, ירושלים, וב־2019-2018 שימש עמית פוסט-דוקטורט במכון למוזיקה מקודשת באוניברסיטת ייל, קונטיקט, ארצות הברית (The Yale Institute of Sacred Music), שם לימד גם במחלקה לתולדות האמנות.
בשנים 2022-2020 שימש שפרבר ראש התוכנית ללימודי אוצרות אמנות עכשווית במכון שכטר למדעי היהדות בירושלים, תוכנית שאותה הוא הקים עם האוצרת שירה פרידמן.
בשנת 2024, שפרבר הוסמך לרבנות על ידי ההברו יוניון קולג'.
שפרבר היה עורך התמונות של כתב העת דעות, שם התחיל לכתוב על אמנות יהודית ואמנות ישראלית.
מאוחר יותר שימש יועץ באיגוד לפרשנות התלמוד ועורך ויזואלי באוניברסיטה הפתוחה ובשנת 2021 הוא שמש עורך התמונות של כתב העת "אופקים", מכון הרטמן.
משנת 2002 אצר וכתב במסגרת "מרכז ליבר לאמנות יהודית" באוניברסיטת בר-אילן.
שפרבר עוסק בתחום של אמנות הנוצרת בישראל והקשריה התרבותיים; אמנות יהודית פמיניסטית בישראל ובארצות הברית ואמנות הנוצרת בתוך החברות היהודיות הדתיות.
שפרבר כתב עשרות מאמרים אקדמיים ואצר תערוכות בתחום האמנות העכשווית.
בשנת 2012 הוא אצר יחד עם דבורה ליס את התערוכה הבין־לאומית "מטרוניתא: אמנות יהודית־פמיניסטית" במשכן לאמנות, עין חרוד; ב-2021 יחד עם נורית יעקובס-ינון את גוף הטקסט באוניברסיטת בר-אילן, ובשנת 2024 הוא אצר את "אורייתא: כחומר ביד היוצר" במוזיאון על התפר בירושלים.
ספרו "ביקורת נאמנה: אמנות יהודית־פמיניסטית בישראל ובארצות הברית" יצא לאור בהוצאת מאגנס של האוניברסיטה העברית.
בתחילת דרכו עסק שפרבר באמנות היהודית של העת החדשה.
לאחר שפרסם מאמרים אחדים על ההיסטוריה האמנותית והדתית של תפילת נשים, ציורי המשיח וייצוגיו של האל, החל להתמקד באמנות בת זמננו ובפענוחה דרך מקורות ההשראה היהודיים והישראלים שלה.
הוא נוהג להשוות בין יוצרים הפועלים בעולם וממשיכים מסורות יהודיות, נוצריות או מוסלמיות.
משנת 2003 פרסם שפרבר קטלוגים שליוו תערוכות שאצר במרכז ליבר.
בקטלוגים השווה את היצירות המוצגות למקבילותיהן בעולם של ימינו ובמסורות האמנות בעבר.
בשנים 2007-2003 פרסם סדרה של חוברות העוסקות בהבדלות באמנות היהודית.
הסדרה עוקבת אחר ביטויי ברכת ההבדלה: "המבדיל בין קודש לחול, בין אור לחושך, בין ישראל לעמים, בין יום השביעי לששת ימי המעשה", ועוסקת בנושאים קדושה-חולין, שמש ואור כדימויים של אלוהים, אינטראקציות בין אמנות אסלאמית וערבית לבין אמנות יהודית-ישראלית ועוד.
בדצמבר 2007 התפרסם קטלוג בשם "כלים שבורים", שבו הוא מסכם את הסדרה ודן בשבר ובהתרסה של האמנות הישראלית ביחסה לתמות יהודיות.
החוברת "איפכא מסתברא" יצאה בקיץ 2008 והיא מנסה לקשר בין תרבות בית המדרש המסורתית לשדה האמנות המקומית.
הסדרה "אותות – מעגל השנה, המועדים והאמנות היהודית העכשווית" שהחלה לצאת בשנת 2009 מתארת את העיסוק האמנותי העכשווי בתמות הקשורות למעגל השנה, מעגל החיים, המצווה והפולחן היהודי.
בראש החוברת הקדמה המבחינה בתהליכי "הכלאה" ו"טיהור" כמבנים את שיח האמנות העכשווי.
הדברים הורחבו בשנת 2010 כמאמר בכתב העת האקדמי images.
שפרבר הופקד על בחירת התמונות וכתיבת הטקסטים על אודותיהן בספר "פרקי אבות - פירוש ישראלי חדש", שפרסם אביגדור שנאן בשנת 2009.
ב-2011 יצא לאור ספרו "שוליים - אמנות יהודית כפריפריה ישראלית".
ביסוד הספר עומדת תזה שתופסת את היהדות כצידה האחורי ולפעמים הלא-מודע של התרבות הישראלית.
שפרבר מערער בספר על האבחנות המקובלות שבין הדתי לחילוני.
לצד דיון ביצירותיהם של אמנים קנוניים שקיבלו הכרה מהמרכז ההגמוני, הדיון בספר נסוב גם במגמות שוליים.
בשנת 2012 אצר שפרבר עם דבורה ליס את התערוכה "מטרוניתא: אמנות יהודית פמיניסטית" במשכן לאמנות עין חרוד.
הייתה זו התערוכה המוזיאלית הראשונה שעסקה באמנות פמיניסטית הנוצרת במרחבים הדתיים והמסורתיים בישראל ובעולם.
בשנת 2015 אצר את התערוכה New York/New Work: אמנות יהודית עכשווית מניו-יורק, במסגרת הביאנלה של ירושלים לאמנות יהודית עכשווית, מכון ון ליר ירושלים; ובשנת 2017 הוא אצר את התערוכה "מילות סיום לפרויקט הא-לוהים: הילדים' – מיצב של הלן אילון", גם היא במסגרת הביאנלה של ירושלים.
בשנת 2024 הוא אצר את "אורייתא: כחומר ביד היוצר, במוזיאון על התפר בירושלים.
ספרו של שפרבר "ביקורת נאמנה: אמנות יהודית פמיניסטית בישראל ובארצות הברית" יצא לאור בשנת 2021 בהוצאת מאגנס של האוניברסיטה העברית.
הספר עוסק בשאלה מהי אמנות יהודית־פמיניסטית וכיצד היא תורמת למרחבי האמנות, החברה והדת בישראל ובארצות הברית.
הספר דן בביקורתה כלפי המסורת היהודית, ההלכה והמוסדות היהודיים הדתיים.
יצירותיהן של אמניות פמיניסטיות מנותחות לאור האמנות הפמיניסטית הכללית וההגות היהודית הפמיניסטית ובהשוואה לפרקטיקות אקטיביסטיות, תוך ניתוח ההתקבלות של היצירות ובחינת הדיונים הציבוריים שהן חוללו.
מאמריו של שפרבר פורסמו בבמות אקדמיות מן השורה הראשונה, בקטלוגים מוזיאליים ובבמות פופולריות.
הוא כתב גם באתרי האינטרנט הישראלים ynet: יהדות, הארץ; "ישראל היום"; "מארב", "ערב רב", "על דעת הקהל" (מכון הרטמן) ועוד.
ביקורת נאמנה: אמנות יהודית־פמיניסטית בישראל ובארצות הברית, ירושלים: מאגנס, 2021
דודא (שם מדעי: Mandragora) הוא סוג צמחים עשבוניים רב-שנתיים, ממשפחת הסולניים הנפוץ בכל רחבי אגן הים התיכון וברחבי מרכז אסיה עד להרי ההימליה.
בתרגום אונקלוס מזוהה הדודא עם יברוח.
אודות המאפיינים ראו ערך דודא רפואי שהוא מין יחיד בסוגו.
בסוג דודא משויכים שני מינים בלבד לפי שיטה אחת (Mandragora officinarum ו-Mandragora caulescens) או ארבעה מינים לפי שיטה שנייה.
השם "מנדרגורה" מגיע ממקורות פרסיים ויווניים עתיקים יותר, והיה כבר בשימוש לתיאור הצמח המיוחד הזה.
בישראל הסוג דודא מיוצג אך ורק על ידי דודא רפואי.
ולכן השם אינו מתאים לדודא הרפואי בישראל שלבלובו ופריחתו הם דווקא בתחילת החורף.
אכילת הדודא נחשבת בתרבויות רבות כסגולה לפריון למשל בתנ"ך ואצל הבדואים.
הסיבה לכך היא כנראה צורתו של שורש הדודא, שנראה כמו תינוק אנושי, ואמנם מחקרים מראים שאכן יש כמות קטנה של הורמונים מפרים בדודא.
כיוון שהאמינו שעקירת הדודא מובילה למוות מיידי, היה נהוג לקשור כלב או חמור לצמח הדודא כדי לעקרו.
בהארי פוטר וחדר הסודות הדודאים מופיעים כצמח קסום, שעלול להרוג אך יכול לשמש לריפוי.
הצגתם כצמח קסום כנראה נשאבת מאגדות אירופאיות על הדודא.
מסופר בספר בראשית פרק ל' פסוקים י"ד-ט"ז, שראובן בנו הבכור של יעקב ולאה מצא את הדודאים כשיצא לקצור חיטים והביא ללאה אימו.
רחל אחותה של לאה ואשתו המועדפת של יעקב אמרה ללאה שתביא לה את הדודא בשביל שתפרה, ובתמורה לכך לאה תשכב עם יעקב.
דוד (דודי) תדמור (נולד ב-9 באפריל 1960), הוא עורך דין ישראלי, אשר כיהן בתפקיד הממונה על ההגבלים העסקיים בשנים 1997–2001. בעל תואר דוקטור במשפטים.
דוד תדמור נולד ב-ירושלים לאשורולוג חיים תדמור ולארכאולוגית מרים תדמור.
סיים תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים (1986); בתקופה זו שימש כעוזר הוראה לפרופסור אוריאל פרוקצ'יה בדיני חברות ומימון חברות.
התמחה אצל השופט העליון מאיר שמגר וסיים תואר שני במשפטים (1988) ותואר דוקטור במשפטים (1992) בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ניו יורק (NYU).
נושא הדוקטורט שלו היה הפרטה ובעלות עובדים במניות מעסיקים.
תדמור הוא חבר לשכת עורכי-הדין בישראל ולשכת עורכי הדין במדינת ניו-יורק שבארצות הברית.
בשנים 1988–1993 שימש כעורך דין בתחום דיני חברות במשרד עורכי הדין ווכטל, ליפטון, רוזן וכץ בניו יורק.
בשנים 1996–1997 היה חבר בית הדין להגבלים עסקיים, ובשנים 1997–2001 כיהן כממונה על ההגבלים העסקיים.
עם פרישתו מתפקיד זה הצטרף כשותף בכיר למשרד עורכי הדין כספי ושות' בראשות רם כספי.
במסגרת זו מונה למנהל מורשה זמני של הבנק למסחר, בעקבות קריסתו עקב מעילת הענק של אתי אלון.
ב-1999 היה חבר בוועדת בן בסט לעניין שליטת הבנקים בקופות הגמל.
בשנת 2005 פרש ממשרד כספי ושות', והקים את משרד תדמור ושות' בתל אביב בו היה שותף מנהל.
משרדו התמחה ברכישות ומיזוגים, הגבלים עסקיים ודיני תקשורת.
במסגרת זו ייצג את בנק הפועלים, בנק לאומי, הבנק הבינלאומי ובנק דיסקונט בהסדר מחדש של החוב והמימון של חברות הכבלים, בהיקף של 4 מיליארד שקל.
בשנת 2015, התמזג משרד תדמור ושות' עם משרד פרופ' יובל לוי ושות'.
בעקבות מיזוג זה, שונה שם המשרד לתדמור ושות' פרופ' יובל לוי ושות'.
בשנת 2018, כחלק מהליך מיתוג מחדש, שונה שם המשרד לתדמור לוי ושות'.
בשנת 2023 התמזג המשרד עם משרד יגאל ארנון ושות', ונקרא כיום ארנון, תדמור-לוי.
שימש כמורה מן החוץ בפקולטה למשפטים של האוניברסיטה העברית בירושלים (דיני הפרטה, 1993–1995); במרכז הבינתחומי הרצליה (חוק ההגבלים העסקיים, 1998); ובפקולטה למשפטים של אוניברסיטת תל אביב (חוק התקשורת, חוק ההגבלים העסקיים ודיני חברות, 1996–2003).
מכהן כיו"ר ועדת התאגידים של לשכת עורכי הדין.
יושב בחבר הנאמנים של קרן אבי חי.
כתב את הספר "דיני הגבלים עסקיים".
מגיש את תוכנית הרדיו "חקירה נגדית", התוכנית המשפטית של גלי צה"ל.
מרבה לעסוק בצילום ואף הציג תערוכות מעבודותיו.
דוד שמואל גוטסמן היה איש עסקים ונדבן יהודי-אמריקאי.
גוטסמן נולד במונקאץ', שהייתה באותה תקופה חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בילדותו היגרו הוריו לארצות הברית.
את עיקר הונו עשה מעסקי ייצור נייר.
בנוסף, היה ממקימי ה-Central National Bank in New York City, ששייך כיום (לאחר סדרה של מיזוגים) לקבוצת JPMorgan Chase.
גוטסמן ידוע בישראל בעיקר בשל התרומה הנדיבה שהעניק להקמת היכל הספר במוזיאון ישראל בירושלים: גוטסמן סייע ברכישת ארבע ממגילות מדבר יהודה ובמימון הבנייה.
בתמורה, דרש כי תכנון המבנה יוטל על חתנו, האדריכל ארמן פיליפ בארטוס.
בחירתו של בארטוס (שעבד יחד עם האדריכל פרדריק ג'ון קיזלר) עוררה ביקורת עזה בקרב אדריכלים ישראליים, שטענו כי התכנון היה צריך להיות מוטל על אדריכל ישראלי.
תרומות חשובות אחרות שלו כוללות תרומה להרחבת ספריית העיר ניו יורק, תרומה לבניית ספריית בית הספר לרפואה של ישיבה יוניברסיטי (שגם נקראת על שמו, D.
גוטסמן הוא דודו של המיליארדר דייוויד גוטסמן.
בתו סלסט-רות (רעייתו של ברטוס) היא אספנית אמנות ונדבנית ידועה בשם עצמה.
הרב דוד תורג'מן (נולד בכ"ה בשבט ה'תשי"ט, 3 בפברואר 1959) הוא ממלא מקום הרב הראשי לדימונה ראש הישיבה הגבוהה בדימונה, מייסד וראש הגרעין התורני שם (הכולל גם ישיבה תיכונית, אולפנה ומדרשה).
נולד בדימונה לרב יצחק ולמרים תורג'מן, ממייסדי העיר.
למד בישיבה התיכונית "בית יהודה" בכפר מימון ובישיבת הכותל.
את שירותו הצבאי עשה בחיל השריון במסגרת ההסדר.
בשנת 1989 חזר לדימונה שם נתמנה לרב שכונת נווה דוד (יצחק שדה).
עמד בקשר עם קבוצת אברכים מישיבת מרכז הרב, בראשות הרב צבי קוסטינר והרב דוד שרים שנענתה לפנייתו והגיעה בשנת 1990 לדימונה, ובמקום נפתח כולל אברכים כשהרב תורג'מן עומד בראש הגרעין ומוסדותיו.
הכולל צמח לישיבת הסדר "מדברה כעדן".
לאחר מכן הוקמה בעיר אולפנה לבנות.
ובשנת תשנ"ג נפתחה מדרשה לתרבות יהודית.
בשנת 1996 הקים את הישיבה התיכונית דימונה.
בשנת 2000 עזבה ישיבת ההסדר, יחד עם הרב קוסטינר וחלק ממשפחות הגרעין למצפה רמון.
הרב תורג'מן נשאר בדימונה עם יתר המשפחות.
בזמן הקמת מפלגת הבית היהודי ב-2008 היה הרב תורג'מן חבר במועצה הציבורית שהוקמה לצורך בחירת מועמדי המפלגה לכנסת.
בשנת 2008 (ה'תשס"ח) הקים מחדש ישיבת הסדר בדימונה.
רבים מבני המחזור הראשון היו בוגרי הישיבה התיכונית בעיר.
בישיבה לומדים כ-70 תלמידים ואברכים.
בנו הוא הזמר והיוצר עקיבא תורג'מן.
בתו היא הזמרת רוחמה בן יוסף.
כאשר רב העיר דימונה, הרב שלום דיין הגיע לגיל הפרישה, הרב תורג'מן מונה כממלא מקומו.
דוד שַׂשׂון (אוקטובר 1792 – 7 בנובמבר 1864) היה איש עסקים יהודי ופילנתרופ, מייסד השושלת האירופאית של משפחת ששון, שכונו בשם: "הרוטשילדים של המזרח".
שימש כאוצר הכללי של בגדאד בשנות 1817–1829. לאחר הגירת יהודי בגדאד לבומביי (כיום מומבאי), היה ששון למנהיג הקהילה היהודית בעיר.
ששון נולד בבגדאד לבנקאים יהודים אמידים, השייח' ששון בן סלאח ששון (1750–1830) ו-עמאם גבאי (1746–1821).
אביו ששון שימש כאוצר ראשי למושל בגדאד משנת 1781 עד 1817, והנהיג את הקהילה היהודית בעיר.
בצעירותו רכש חינוך מסורתי בשפה העברית.
בשנת 1808 נשא את חנה בת הגביר עבדאללה יוסף מבסרה, ולזוג נולדו שני בנים ושתי בנות: מזל-טוב (1816–1844), עבדאללה-מאיר (לימים אלברט), אליהו ועמאם.
לשניים נולדו שישה בנים ושלוש בנות.
במשפחתו עברה המסורת כי הם צאצאי משפחת המלוכה מבית דויד.
כתוצאה מדיכוי יהודי בגדאד על ידי סולטנות העות'מאנית נמלטה המשפחה עם נכסיה לבומביי דרך פרס.
בתחילה התגוררה המשפחה בבית צאצאיו של שמואל יחזקאל דיווקר עד אשר התבססה בבית משלה.
ששון היה מעורב בעסקים בבומביי כבר בשנת 1832, והפך עד מהרה לאחד האנשים העשירים בעיר.
מתחריו העיקריים היו הפרסים, שהניבו את רווחיהם משליטתם בסחר הסיני-הודי באופיום מאז 1820.
לאחר שחוזה נאנקינג פתח לסוחרים זרים את הגישה לשוק הסיני, צמחה החברה מבחינה כלכלית בסיועו של דוד אליאס, בנו של דוד, שנשלח לקנטון.
אליאס היה לסוחר היהודי הראשון באזור (24 פרסים התחרו בו).
ששון הפך את סחר הטקסטיל שלו לעסק רווחי משולש: הוא הוביל חוט ואופיום הודי לסין, שם הוא קנה טובין שאותם מכר בבריטניה, ובלנקשייר בבריטניה הוא רכש מוצרי כותנה.
בשנת 1845 פתחה "דוד ששון ובניו" סניף בשנגחאי, שהפך במהרה לבעל הזיכיון הבריטי בשנגחאי, ולמוקד תיאום מבצעי השני בחשיבותו של החברה.
במהלך עשרות השנים הבאות הכניס הסניף לחברה עושר כמעט אגדי.
במשך שנים רבות כינו תושבי שנגחאי אדם עשיר "זזון".
דוד קיבל אזרחות בריטית בשנת 1853, על אף שלא שלט כלל בשפה האנגלית.
הוא שמר על ההליכות ולבוש השמלה המסורתי של יהודי בגדאד, אך אפשר לבניו להשתלב ולאמץ את הנימוסים והליכות האנגלים.
עבדאללה בנו התיישב באנגליה ושינה שמו לאלברט, קיבל דרגת אצולה (ברונט) ובא בקשרי נישואין עם משפחת רוטשילד.
דוד בנה בית כנסת בפורט (אזור) וגם בביקולה.
כמו כן בנה בית ספר, מכון מחקר במכניקה, ספרייה ובית הבראה בפונה.
ששון היה מודע לתפקידו החשוב כמנהיג הקהילה היהודית בבומביי, ופעל כדי לעורר את תחושת הזהות היהודית בקרב קהילות בני ישראל וקוצ'ין.
תרם קתדרה ללימודי עברית לאוניברסיטת מומבאי, בה למדו לאורך השנים יהודים לא מעטים מעדת "בני ישראל".
"מזחי ששון" (שנבנה על ידי בנו) וספריית דוד ששון במומבאי נקראים על שמו.
הוא פעל להקמת בית הכנסת מגן דוד שנפתח בשנת 1864.
דוד ששון נפטר בשנת 1864, ונקבר בחצר בית הכנסת בפונה, סר אלברט עבדאללה המשיך את מורשתו של אביו.
כל משפחות ששון בעולם מיוחסים כצאצאים לדוד ששון ומשפחת ששון.
דוד שפס (נולד בכ"ז בתשרי תש"ז; 22 באוקטובר 1946) הוא קלסיקאי ורב ישראלי.
דוד שפס נולד בברוקלין, ניו יורק, אביו היה עורך-דין ואמו מעצבת פנים.
למד ב-Swarthmore College בפנסילבניה, שם למד לימודים קלאסיים מן הפרופסורים מרטין אוסטוולד והלן נורת, נבחר לאגודת פי בטא קאפה, וסיים ב.א.
ביוונית בהצטיינות יתרה ב-1967. בסוורתמור פגש את אשתו, מלכה קרמר (כיום פרופ' מלכה שפס מן המחלקה למתמטיקה באוניברסיטת בר-אילן), והם נישאו ב-1968. קיבל תואר שני (1970) ושלישי (1972) בפילולוגיה קלאסית מאוניברסיטת הרווארד.
עבודת הדוקטור, שעסקה בזכויות כלכליות של נשים ביוון, נכתבה בהדרכתו של פרופסור גלן באורסוק.
שפס עלה לישראל ב-1972 כשהתמנה למרצה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת תשל"ט (1978) עבר לאוניברסיטת בר-אילן, שם נעשה מרצה בכיר בשנת תש"ם (1980) ופרופסור חבר בשנת תשס"א (2001) ועמד מספר פעמים בראש המחלקה ללימודים קלאסיים.
שהה כעמית מחקר במרכז ללימודים הלניים בוושינגטון די.
בקיץ 1994 שימש כחבר מערכת כתב העת Scripta Classica Israelica בשנים 2000–2007.
שפס הוסמך לרבנות ב-1976, שירת בצבא כרב והשתחרר ממילואים בדרגת סרן.
היה הנציג הישראלי של ועידת אקדמאיים להגנה על בתי קברות יהודיים (Conference of Academicians for the Preservation of Jewish Cemeteries), ומלמד שיעור קבוע בבית כנסת ישראל הצעיר של פתח תקווה.
שפס כתב ספר ללימוד יוונית עתיקה ב-2 כרכים בשם "יופיותו של יפת" ב-1989; הספר מתעדכן מדי שנה.
קיימים כמה ספרי לימוד חשובים בעברית, אבל הספר הזה הוא היחיד מבינם הכולל הסבר מקיף של הדקדוק היווני.
זכויות כלכליות של נשים ביוון העתיקה
אולם, מערכת חוקים פטרנליסטית וציפיות חברתיות נתנו בידן, אולי שלא במתכוון, כח מעשי לא מבוטל.
למשל, הנדוניה ניתנת על ידי אבי האישה לבעל, כך שהאישה אינה נוגעת בה; אבל אם היא עוזבת את בעלה עליו להחזיר את הנדוניה.
אם ניתנה לבעל נדוניה גדולה, אז הוא צריך להיזהר בכסף פן יצטרך להחזיר; וכדי שלא יבוא לידי כך, צריך להתנהג יפה לאשתו פן תעזוב אותו.
גם בלי שהיא תאיים בעזיבה, החברה עצמה ציפתה מאיש שקיבל נדוניה גדולה שהוא יתנהג כלפי אשתו בהתאם.
בדומה במקרה שאדם מת בלי בנים והשאיר בת, לא היא ירשה, אלא קרוב בשר של אביה; אבל היורש היה צריך לשאת אותה לאישה, והרכוש עבר לבניה מיד כששלמו להם שנתיים אחרי גיל הבגרות; ובינתיים חוקים חמורים הגנו עליה מפני התעללות.
במקומות אחרים ביוון המצב החוקי נתנה יותר עצמאות לאישה.
המצאת המטבע והמונטיזציה של יוון העתיקה
טענתו המרכזית של הספר היא שהמצאת המטבע אינה חידוש טכנולוגי, אלא חידוש רעיוני.
מן האפוס הקדמון עולה שביוון עד שלא הומצא המטבע, למטרות שבשבילנו הן השימושים השונים של הכסף נועדו, כרגיל במצב של "כסף פרימיטיבי", חפצים שונים.
אמצעי תשלום אחיד לא היה קיים, והסחר המקומי היה סחר חליפין.
כמדד ערך שימש השור, ודיברו על "שריון תשע-שורי" או "שפחה עשרים-שורית".
לשמירת ערך שימשו, בעיקר, חצובות ויורות של ברונזה.
לתשלומים טקסיים כגון נדוניה או כופר הנותן היה בוחר חפצים המתאימים למצב.
עם המצאת המטבע, כל השימושים האלה מתאחדים, ובפעם הראשונה בהיסטוריה, המושג "כסף" כולל את כל השימושים האמורים, וכל החפצים שבעולם נחשבים כשוויי כסף ונתונים להמרה בכסף, רעיון הנשאר עד ימינו.
התפיסה החדשה נכנסה בהדרגה לתחומים השונים של החיים: במסחר היא אומצה מיד; על הפוליטיקה ועל המלחמה היא השתלטה רק כעבור בין מאה למאתיים שנה; בחקלאות העתיקה היא לעולם לא תפסה מקום דומיננטי.
הספר זכה בפרס ע"ש אריה קינדלר (פרס כספי לספר הנומיסמטי הטוב ביותר שנכתב על ידי ישראלי), תש"ע.
בהתרסה נגד התמקצעות היתר הגוברת בתחום, שפס כתב מדריך לתלמידי מחקר האמור להקנות להם כלים בסיסיים להתמודדות בכל התחומים הכלולים בלימודים הקלאסיים והשימושיים להם: היסטוריה, ארכאולוגיה, פפירולוגיה, נומיסמטיקה, ביקורת ספרות, ביבליוגרפיה ועוד.
הספר, שאין לו אח ורע בדור הנוכחי, אומץ מיד בתוכניות רבות, והפך לאחד הספרים הבסיסיים בהוראת תלמידי מחקר.
שפס הוכיח שבבתי משפט באתונה לא היה מנומס להזכיר את השם של אישה.
אישה תמיד הוזכרה כאשתו של פלוני, אמו של פלוני, בתו של פלוני.
שמה של האישה לא הוזכר, אלא במקרים של כוהנת, פרוצה או שאדם רוצה לרמוז למשהו אחר.
בעקבותיו פרופ' אלן סומרסטיין הוכיח מתוך הקומדיה האטית שהתופעה הזאת הגיעה לכל רובדי חיי היום יום.
המצאת המטבע בלוד, הודו וסין
במאמר שפס עומד על כך שהמטבע הומצא בשלושת המקומות המדוברים בעוד שמקומות אחרים, לא פחות מפותחים מבחינה כלכלית, לא המציאו מטבעות ואפילו לא מהרו להשתמש בהם אחרי שהומצאו.
הוא מסביר את המיוחד במקומות האלה בכך ששלושת המקומות הללו עברו תקופה של מלחמות ארוכות ומתנודדות בין מדינות שהתחרו ביניהן על הגמוניה.
במצב הזה מתכות יקרות (כסף בלוד ובהודו, ארד בסין) עברו, מן הסתם בדרכים אלימות, מאליטות שנהנו עד אז במונופול על המתכות האלה לידי חיילים שהעדיפו להשתמש בהם בכמויות קטנטנות לצרכים בסיסיים.
המצאת המטבע נתנה אפשרות לשימוש במטבעות האלה גם לתשלום לחיילים וגם להתפתחות שווקים קמעונאיים, המתחילים להופיע בעדות הארכאולוגית יחד עם המטבעות.
שפס הוכיח שעל אף העובדה שנשים לא השתתפו השתתפות פעילה במוסדות הפוליטיות של המדינה היוונית, בזמן המלחמה, הן תמכו מאוד במאמץ המלחמתי, לפעמים עוד יותר מן הגברים.
שפס היה בין חלוצי השימוש במחשבים במדעי הרוח בישראל.
בשנים תש"מ-תשמ"ז הוא פיתח גופן להדפסת יוונית עתיקה – כולל פרוצדורה להדפסת "ניקוד" (הטעמות, נשימות, ואיוטה סובסקריפטום) – בזמן שאפילו ביוון הדפיסו מחשבים רק באותיות לטיניות (ורק באותיות גדולות).
הפיתוח המהיר של תוכנה כבר יישן את התוכניות האלה, אבל החומר הנצבר שימש לו במחקריו הכלכליים והיווה בסיס למאמריו ולספרו על המצאת המטבע.
דוד שריר (נולד ב-1938) הוא צייר ומעצב תפאורות ותלבושות לתיאטרון, אופרה ומחול.
דוד שריר הוא בן להורים ילידי רוסיה, שהגיעו ארצה בשנות העשרים של המאה העשרים.
אביו, משה, היה מראשוני מודדי הקרקעות בארץ ישראל ואמו, רחל, הייתה אחות ועקרת בית.
זכרונותיו הראשונים מגיל שלוש הם גליונות נייר ועפרונות צבעוניים.
כישרון הציור והאהבה לתיאטרון התגלו כבר אז: המשפחה גרה ליד תיאטרון הבימה ודוד ראה הצגות מגיל צעיר והוקסם מעולם הבמה.
בתקופת לימודיו בתיכון השתתף שריר בקורס קיץ בסטודיו של הצייר פלדי ולאחר מכן למד מספר חודשים במכון על שם אבני.
בשנת 1957 קיבל שריר פרס ראשון בתערוכת אמנים צעירים שהתקיימה בבית האמנים תל אביב.
את תערוכת היחיד הראשונה שלו ערך שנה מאוחר יותר בגלריה צ'מרינסקי בתל אביב, בעידודו של הצייר יוחנן סימון, אצלו למד זמן קצר.
אחרי שנה נערכה באותה גלריה תערוכת ציורים נוספת בנושא אבירים-חרקים.
מייד אחרי התערוכה ובתום שירותו הצבאי נסע שריר לפירנצה ללימודים באקדמיה לאמנויות שאותה זנח במהרה לטובת הפקולטה לאדריכלות באוניברסיטה של רומא.
ברומא למד בשנים 1961–1964, לא סיים את לימודיו אולם ערך שתי תערוכות יחיד - בגלריה "אנתיאה" ובגלריה "אולד-סילבר", שקיבלו כיסוי נרחב בעיתונות המקומית.
בזמן לימודיו ברומא הכין כתבות על אירועי אמנות בעיר שפורסמו במוסף תרבות וספרות בעיתון הארץ.
בשנת 1963 שב לישראל והציג תערוכה מציורי רומא בגלריה רנה בירושלים.
בהבימה הציעו לשריר להיות אסיסטנט בהצגה "כל אדם והאמת שלו" מאת פיראנדלו.
זאת הייתה "טבילת האש" הראשונה שלו בעולם התיאטרון ומיד אחריה עיצב לראשונה בחייו תפאורה ותלבושות להצגת "שוויק במלחמת העולם השנייה" מאת ברטולט ברכט בתיאטרון האהל.
את ההצגה ביים אטיין דבל, שהמשיך לעבוד עם שריר בהצגה "המלך נוטה למות" מאת יונסקו בהבימה.
בשנות השישים עבד שריר עם תיאטרון האהל, הבימה, הקאמרי ותיאטרון חיפה, ועם הבמאים דבל, בקר, בונים, פלוטקין, ברבן, יוסי יזרעאלי, יוסי רודן, אמנון מסקין ומייקל אלפרדס.
כמו כן עיצב את התפאורה למחול "בת יפתח" בלהקת בת שבע.
בשנת 1967 הוצגו ציוריו בתערוכת "דימוי ודמיון" במוזיאון תל אביב ואז גם נוצר הקשר עם גלריה ספראי בירושלים וגלריה פקר בבוסטון.
שנה קודם נשא לאישה את השחקנית גילה קריב (צ'קרובה) ויחדו שיפצו מבנה בן מאתיים שנים ביפו העתיקה, שהפך לסטודיו ולבית המשפחה במשך 42 שנים.
בסוף העשור פנתה אליו שרה לוי-תנאי, מייסדת ומנהלת להקת ענבל בהצעה לעצב עבור הלהקה תפאורה ותלבושות למחזמר "אחותי כלה", שהיה מבוסס על מנהגי חתונה של עדות ישראל בצפון אפריקה.
עיצובי הבמה לענבל והמגורים ביפו השפיעו על סגנון הציור של שריר שהחל להתגבש ארבע שנים קודם, כאשר הכין את עיצוב הבמה להצגת "אסתר המלכה" מאת אלתרמן בתיאטרון הקאמרי.
לאחר שנת שבתון עם המשפחה ברומא ותערוכת יחיד ראשונה בגלריה פקר בבוסטון חזר שריר להבימה ועיצב את התפאורה והתלבושות להצגה "פר גינט" מאת איבסן, בבימויו של יוסי יזרעאלי.
בשנות השבעים עיצב שריר עבור להקות המחול ענבל, בת שבע ובת דור ועבד עם הכוריאוגרפים שרה לוי-תנאי, מירל'ה שרון, רנה שרת ודומי רייטר-סופר.
ואלרי וגלינה פאנוב הזמינו אצלו עיצוב תפאורה לבלט "פולחן האביב" בדויטשה אופר ברלין וזו הייתה עבודתו הראשונה על במה מחוץ לישראל.
בשנים הבאות המשיך להציג בגלריה פקר בבוסטון שמייצגת אותו עד היום (2012).
בשנת 1976 נחנך ציור הקיר הגדול "מגדל בבל" בבניין מקסיקו באוניברסיטת תל אביב.
הציור הוזמן על ידי פרופ' משה לזר, שייסד את הפקולטה לאמנויות והיה הדיקן הראשון שלה.
באותה שנה החל שריר ללמד עיצוב במה בחוג לתיאטרון באוניברסיטה.
בסוף העשור נפגש שריר לראשונה עם שרה קולדוול – מנהלת, מנצחת ובמאית האופרה של בוסטון.
הוא הכין עבורה את העיצוב לאופרה "הנזל וגרטל", ההפקה מאוד הצליחה והוצגה במשך שנים רבות בבוסטון ובערים שונות בניו אינגלנד.
שריר המשיך לעצב עבור האופרה בבוסטון את "ההולנדי המעופף", "פאוסט" ושתי בכורות אמריקאיות של אופרות חדישות: "החיילים" מאת ברנד אלואיס צימרמן ו"טאוורנר" מאת פיטר מקסוול דייוויס.
בשנות השמונים עבד שריר עם הבמאים חנן שניר, שמואל בונים, יורם פאלק ויואל זילברג והעלה עמם הצגות מקוריות שהפכו לסימני דרך בתולדות התיאטרון הישראלי: "ינטל", "מקום אחר", "העוזר", "סיפור גן-העדן", "יושע עגל", "שירה" וכן את ההפקה הראשונה של האופרה הישראלית החדשה: "דידו ואניאס".
שריר עבד עם ואלרי פאנוב פעם נוספת בעיצוב התפאורה לבלט "רומיאו ויוליה" בלהקת הבלט הפלמית המלכותית.
באותן שנים העביר שריר קורס בעיצוב תפאורות בבצלאל 2 ובמכון לחינוך טכנולוגי בחולון והיה בין מייסדי המגמה לעיצוב פנים במכללה למנהל, שם לימד עד פרישתו עיצוב תלת־ממדי, בניית מודלים ועיצוב תפאורות.
בשנת 1996 נחנך במגדל שלום בתל אביב קיר פסיפס גדול ממדים בנושא "תל אביב יפו דור שני", הקיר הוזמן על ידי משפחת מאייר ובוצע בסדנת פסיפס ברוונה, איטליה.
בשנת 1998 הציג שריר במוזיאון בית ראובן בתל אביב תערוכת ציורים מסדרת "יפו" שנערכה במקביל להופעת הספר "יפו יפת ימים" בהוצאת שוקן.
בספר כונסו טקסטים של עגנון שמתארים את יפו וציורים של שריר באותו הנושא.
בסוף העשור עיצב שריר תפאורה ותלבושות להפקת האופרה הנשכחת של קורט וייל "הדרך הנצחית" בבית האופרה העירוני בקמניץ, גרמניה.
ההפקה הוצגה לאחר מכן בברוקלין אקדמי בניו יורק ובאופרה הישראלית.
לקראת העלאת האופרה בגרמניה הזמין המוזיאון העירוני בקמניץ את שריר להציג תערוכה בנושא "מהאטלייה לבמה" : תערוכה רטרוספקטיבית של ציורים, שטיחי קיר וציורי תלבושות ומודלים שנעשו להפקת "הדרך הנצחית".
בקיץ 2000 הוצגה בפסטיבל קיסריה הפקה שעיצב שריר לאופרה הישראלית - "אלקטרה" מאת ריכרד שטראוס, בבימויה של רנה ירושלמי.
הפקה זאת הוצגה בפסטיבל סוונלינה בפינלנד באותה שנה.
עם הבמאי יוסי יזרעאלי והמלחין גיל שוחט עבד שריר בעיצוב המחזה ההיסטורי של מתתיהו שוהם – "צור וירושלים", שהועלה בשנת 2003 בתיאטרון בית ליסין.
משנת 2006 התמסר שריר לעבודה על סדרה של ארבעים ציורים בנושאים מתוך ספר תהילים.
סדרה זאת הוצגה בשנת 2010 בגלריה פקר בבוסטון ותופיע בשנת 2013 כספר בשילוב הטקסטים התנ"כים בהוצאת גפן הירושלמית.
משנת 2003 משמש דוד שריר כיועץ אמנותי ואוצר הגלריה במגדל שלום, תל אביב.
את תחביר שפתו היצירתית ניסח דוד שריר בציוריו מהמחצית השנייה של שנות השישים וראשית השבעים: שבילי גן הנדסיים, פרחים וציפורים אקזוטיים וחושניים, חזיתות ארמונות, מלאכים עם תפרחות כנפיים וכו' – כולם פועלים יחד בשירות ההידור והפיאור החגיגיים של המציאות, בריאתה של אלטרנטיבה לפרוזאי, אלטרנטיבה אידילית, אביבית לנצח ומסוגננת להפליא.
כאן, אין הכרה בגבולות בין אתמול להיום, בין מזרח למערב, בין גבוה לנמוך.
עולם שבו כל ההיררכיות נתערבבו: בני מרום, מלכים ופשוטי עם גרים אלה במחיצת אלה.
עולם שבו האמן נמנה עם כל הגילדות שבאפשר: הוא הצייר, הוא הבנאי, הוא הגנן, הוא החייט, הוא הכובען…
תפיסת האדם של שריר, המשותפת לציורי התנ"ך שלו ולציוריו בנושאי תחרויות ספורט, קרקס, הווי ביתי וכיוצא בזה, שורשיה ב-1966, משהכין הצייר בן ה-28 תפאורה להצגת "אסתר המלכה" – עיבודו של נתן אלתרמן ל"מגילת אסתר".
שנתיים קודם הפסיק את לימודי האדריכלות ועיצוב תפאורה באוניברסיטה של רומא ובאותה שנה – 1966 – התחתן.
אך בתפאורה שעיצב להצגה ב"תיאטרון הקאמרי" שב הצייר הבוגר אל ילדותו ואל ציורי פורים שלו מאז ושלבם בתמונות של אמנות עממית רוסית (הללו פורסמו בחוברות "אוגניוק", שנקראו בבית שריר הילד), דוגמת ציורי "פָּאלֶח" – אותם קישוטי קופסאות המשלבים ביזנטיות ונימות פרסיות מובהקות.
את כל אלה הפגיש האמן עם פרסיותה של "מגילת אסתר".
פתיחת ההצגה ב-tableau מרהיב של שחקנים בתלבושותיהם המהודרות הניצבים על גשר וחוברים ל"שטיח פרסי" ססגוני – סימנה מפנה "פרסי" שכמעט לא ירפה עוד מאמנותו של דוד שריר.
הכמיהה לאהבה, ליבידו שעודן בסובלימציה אסתטית מרבית.
כך הפך הבית (סטודיו, ארמון, "תיבה" וכו') למרחב משפחתי אינטימי המגונן ביצירת שריר על אהבה, ארוס והרמוניה שלווה.
במקביל, אדם וחווה שלו הם אוהבים בגן עדן שאינו נבדל מהותית מערוגות הבושם או מכל גן אהבה אחר המאכלסים את מכלול יצירת שריר.
לאורך למעלה מחמישים שנות יצירה, חוב תרבותי עמוק לאמנות האיטלקית הקלאסית, אותה הפנים בעת לימודיו ברומא.
יחד עם זאת, דוד שריר הוא אמן יהודי, לבטח בציורי התנ"ך והחגים שלו, בהם הוא ממשיך במסורת העיצוב האומנותי-דתי היהודי לדורותיה.
"אינני איש דתי", הוא אומר, "אך אני קשור קשר עז למסורת היהודית.
(מתוך מאמרו של גדעון עפרת "מזמורים לדוד (שריר)")
תפאורות שעוצבו להפקות שונות בישראל ומחוצה לה
התפאורה תוכננה לבמה הפתוחה של התיאטרון הרומי בקיסריה כניסיון ליצור במרחב הגדול את תחושת המחנק והנקמה הרצחנית שבסיפור המיתולוגי ובמוזיקה של ריכרד שטראוס.
קיר באורך 22 מטרים ובגובה 12 מטרים סגר את מרחב הבמה.
את הקיר ציפו לוחות אלומיניום מחורצים ומעוותים שעליהם הותזו צבעי דם קרוש.
בקיר נקרעו חלונות שדרכם נראו שלדים של קורבנות, חלקי קירות נפתחו והפכו למרפסות ורצפת הבמה התרוממה ויצרה גשר בין פתח גדול בקיר לבין קדמת הבמה, הגשר התרומם גם בכיוון ההפוך.
האופרה הוצגה בקיץ אותה שנה (2000) בפסטיבל סוונלינה בפינלנד עם שינויים קלים והתאמות שנעשו בתפאורה.
בעיתון פיני נכתב על התפאורה:
חנון רון כתב ב"ידיעות אחרונות":
החלק הראשון של המחול מבוסס על טקסט ממגילת איכה.
את תחושת החורבן וההרס בחר שריר לבטא בהשראת המצווה הקדומה - לחגור שק.
את השק כבגד לא חגרו הרקדנים: שק בלוי וקרוע היה הרקע לתמונת החורבן : רצועות של ספוג עבה נארגו כשתי וערב פרום וחוברו כיריעות מלבניות למשטח רפוי שהיה תלוי בעומק הבמה.
בחלקו השני של הריקוד - "הללויה", ירדה טלית ענקית בצבעי לבן, צבעי תכלת, לבן ופסי קטיפה שחורים וכיסתה את השק שברקע.
תקוה ראובני כתבה ב"ידיעות אחרונות":
חתך רוחב בגוף אונית מפרשים מהמאה ה-17 היה האלמנט המרכזי בעיצוב התפאורה וקווי המתאר שלו שימשו כמסגרת לפתח הבמה.
מאחוריה התגלה פנים האוניה על שלל מפרשיה, ספינת דיג נורווגית חצתה את מרחב הבמה, פנים בית בכפר הדייגים היה הרקע למקהלת הנשים הטוות במערכה השנייה ובתמונת הנמל במערכה השלישית ירכתי ספינת הדיג שימשו במה לחגיגת הנישואים.
חזית האוניה נבנתה בגובה רב מחוץ למסגרת הבמה וממנה הזדקר לתוך האולם התורן הקדמי שהגיע עד ליציע.
עם הופעת ההולנדי במערכה הראשונה נותק המפרש הקדמי מהקורה שהיה מחובר אליה ונפרש לכל רוחבו כטרפז ענק מעל לראשי הקהל.
מזח גבוה מוקם בתוך דות התזמורת וגשר נמתח מעל הנגנים מהבמה אל האולם.
ריצ'רד דייר כתב ב"הבוסטון גלוב":
ההצגה מתקיימת במקום אחד - קיבוץ, שהוא גם ריבוי של מקומות: חדרים שונים, מדשאה, אספת חברים, חורשה ובית קברות.
שריר בחר ליצור משטח טרפזי מדורג מצופה בדשא ומחולק לריבועים (חדרים) המופרדים בשבילי בטון שגם מובילים בגבהים שונים אל מאחורי הקלעים.
בין השבילים "ניטעו" גזעי אורנים למלוא גובה הבמה.
בחדרים - ללא קירות - ריהוט אחיד: מיטה, שידה, כיסא מתקפל וקומקום חשמלי.
העלילה עוברת מחדר לחדר, מתרחשת סימולטנית במספר חדרים ובין השבילים, ובתמונות הכלליות - על כל משטח הבמה.
גיורא מנור כתב ב"על המשמר":
במת "צוותא" בתל אביב הכתיבה את אופי התפאורה ומידותיה: קיר צר וארוך עם טקסטורה של אבנים ירושלמיות ושתי כנפיים בצורת משולשים הצמודים למשקוף של פתח יחיד בקיר.
מתוך המשולשים נשלפו ספרייה ומיטה על ידי השחקנים שגם הזיזו אותם ימינה ושמאלה.
בעזרת וילונות בצבעים שונים שהתחלפו מאחורי הפתח נוצרו חללי במה שיצרו מכלול מקומות בהם מתרחשת ההצגה.
מעגלי החיים של פר גינט העלו את האסוציאציה לחתך רוחב בגזע עץ שבו נראים שנות חייו כמעגלים קוצנטרים.
זאת הייתה נקודת המוצא לעיצוב התפאורה.
מכאן בא החומר שממנו נבנתה : גזעי עצים חתוכים שציפו קונסטרוקציה מתכתית של אמפיתיאטרון עגול שעליו מוצגת מסכת חייו ומפגשיו של פר גינט עם העולם הסובב אותו.
האופרה של פרסל עוצבה כקימרון קוצני עשוי מתכת שעטף את חלל הבמה.
דרך פתחים בקימרון עברו הסולנים, חברי המקהלה והרקדנים ועל שלד הקימרון טיפסו "שדונים" שצפו מלמעלה, התערבו בנעשה על רצפת הבמה ויחד עם שלוש המכשפות קידמו את העלילה המיתולוגית.
שטיח בצבעי זהב וכסף שניתלה מהקימרון והפך לחופת נישואין ומפרשים בעומק הבמה נמוגו בחשיכה בתמונת הפרידה של אניאס.
האופרה תוכננה כהפקה נודדת בערים שונות בניו אינגלנד ולכן נבנתה כיחידה קומפקטית שהכילה את כל אביזרי הבמה, המסכים, חלקי התפאורה הקבועים, גשרי התאורה ומכשירי התפעול.
12 עצים מפוסלים ומערכת קלעים עליונה מצוירת בצבעי שלכת הרכיבו את מסגרת הבמה.
שישה עצים ניידים הופעלו על ידי ניצבים ויצרו מקומות שונים ביער.
14 המלאכים בתמונת החלום היו מריונטות שתופעלו וירדו לבמה מגישרי התאורה.
הקיר האחורי בתמונת הבית במערכה הראשונה היה מטאטא ענק שסימל את העיסוק המשפחתי.
הרהיטים המוגדלים רקדו יחד עם הילדים.
בית הממתקים הגיח מעומק הבמה, הכלוב שלתוכו הוכנס הנזל עלה וירד ושלוש בובות בדמות המכשפה התעופפו מעל התפאורה ומעל הקהל באולם.
התנור, שלתוכו נדחפה המכשפה על ידי הילדים, התפוצץ, ומתוכו הוציאו הנזל וגרטל עוגה גדולה בדמותה של המכשפה שחולקה בין קהל הילדים שבאולם.
גן-עדן של איציק מאנגער הוא פנטזיה של העיירה היהודית במזרח אירופה עם רבניה, גביריה, בעלי המלאכה והשוליות וגם המשוגעת של העיירה.
הפנטזיה ממומשת על הבמה בעזרת מוטיבים מהאמנות היהודית העממית - מגזרות נייר.
פתח הבמה ממוסגר בשער קשתי גדול העשוי כמגזרה לבנה על רקע כחול ועיירה שלמה, עשויה גם היא כמגזרה, תלויה באוויר מאחוריו.
הפנטזיה על גן העדן של הגויים (השוכן בסמוך לגן העדן היהודי) מוגשת כתמונת מזבח רוסית עממית בצבעוניות חריפה וכיפות בצל מוזהבות.
נקודת המוצא לעיצוב הקומדיה של גוגול הייתה סגנון הלבוש בשנות השלושים של המאה התשע עשרה והפיכת הבגדים ממלבושים למקומות.
כך שהפראק שלובש החתן מוגדל פי ארבעה והופך לקיר חדרו.
חלון קרוע בפראק, שעון כיס ענק תלוי עליו וארובת התנור מייצבת אותו.
הצבעים האופייניים לתמונה זאת הם חומים וירוקים.
ביתה של הכלה מאופיין על ידי בגד חלומות החתונה שלה - קרינולינה ענקית משופעת במלמלות ותחרות בגווני ורוד שבמרכזה חלון (אותו החלון שבתמונת הרווק) עם וילונות/תחתונים, שדרכו בורח החתן בסוף המחזה.
התפאורה הורכבה על במה מסתובבת שאיפשרה מעברים מהירים מחדר החתן לסלון בביתה של הכלה.
בועז עברון כתב ב"ידיעות אחרונות":
ריקוד "טלטלה" נוצר מייד אחרי מלחמת יום הכיפורים ובתהליך העבודה עם הכוריאוגרפית (מירל'ה שרון).
ניסו היוצרים ליצור תחושה של אופק רחב שנסגר ומתעצב מחדש למקום דמוי בית.
שני משולשים גדולים מצופים במתכת חלודה ומחוררת (זיכרון לקו הביצורים שהתמוטט) הוצבו משני צידי הבמה.
המשולשים יצרו פרספקטיבה אל רקע מדברי מרוחק.
בחלקו השני של הריקוד שינו הרקדנים את מקום המשולשים ויצרו מעין פירמידה עם פתח מעבר במרכזה המסמלת חזרה לבית.
יפו יפת ימים : לקט מתוך סיפוריו של ש"י עגנון, בחר וצייר דוד שריר.
ציורי תהילים, הוצאת גפן, ירושלים (עתיד לראות אור בשנת 2013).
1. מגדל בבל - ציור קיר בבנין מקסיקו אוניברסיטת תל אביב, 1976.
2. הביקור של מלכת שבא - ציור קיר במלון הנסיכה אילת, 1995.
3. יפו-תל אביב: דור שני - קיר פסיפס במגדל שלום תל אביב, 1998.
4. ציפורי גן עדן - ציור קיר בקולנוע לב, תל אביב, 2004.
1962 - גלריה רינה, ירושלים, ישראל
1962 - גלריה אנתיאה, רומא, איטליה
1963 - גלריה אולד-סילבר, רומא, איטליה
1975 - גלריה ספראי, תל אביב, ישראל
1979 - גלריה דבל, ירושלים, ישראל
2002 - גלריה יורמגיל, לוס אנג'לס
1973 - מוזיאון רוז, אוניברסיטת ברנדייס, וולת'ם, מסצ'וסטס
1984 - מוזיאון עירוני סן חוזה, סן חוזה, קליפורניה
1987- מוזיאון וילפריד ישראל, קיבוץ הזורע
1994 - המוזיאון ההיסטורי, פלובדיב, בולגריה
1998 - מוזיאון בית ראובן, תל אביב, ישראל
1999 - מוזיאון עירוני קמניץ, קמניץ, גרמניה
ברק סתיו (במאי), דוד שריר: רטרוספקטיבה , 2011, 57 דקות.
דוד שמואל לוינגר (בהונגרית: Löwinger Sámuel ; 17 בפברואר 1904 (א' באדר ה'תרס"ד), הונגריה – 16 ביולי 1980 (ג' באב ה'תש"ם), ירושלים) היה חוקר רב-תחומי שעסק בנוסח המקרא ובספרות הרבנית, עורך וביבליוגרף.
שימש כמרצה למקרא ותלמוד בבית המדרש לרבנים בבודפשט בין השנים 1931–1950 (והיה מנהלו משנת 1942), וחוקר במכון לתצלומי כתבי יד עבריים בין השנים 1951–1970 (מנהלו משנת 1963).
לוינגר נולד בדבּרֶצֶן, הונגריה, בשנת 1904, בנם של הרב מרדכי צבי וחוה (לבית בק).
למד בישיבות בהונגריה, ולאחר מכן בסמינר הרבני של בודפשט, ובמקביל למד באוניברסיטת בודפשט, ממנה קיבל תואר דוקטור.
בשנת 1931 החל להרצות בסמינר הרבני של בודפשט בתחומי המקרא והתלמוד, ומשנת 1942 עמד בראש הסמינר עד לכיבוש הונגריה על ידי הנאצים ב-1944. לאחר השואה המשיך לעמוד בראש הסמינר (הקיים עד היום), לאחר שפעל רבות לשיקומו.
בשנת 1950 החליט לנטוש את משרתו הבכירה בהונגריה ולעלות לארץ, וכמה חודשים לאחר מכן החל לעבוד כמזכיר מדעי של המכון לתצלומי כתבי יד עבריים, שנוסד באותן שנים בהוראת דוד בן-גוריון.
מאוחר יותר, בשנת 1963, מונה לראש המכון במקומו של פרופ' נחמיה אלוני, תפקיד בו נשא עד לפרישתו בשנת 1970.
היה נשוי לוויאוריקה (לבית רוט), ואב ל-2 ילדים: מרדכי-בנימין (נפטר בילדותו) ושמשון-צבי (ספרן ב"יד הרב נסים").
דוד שמואל לוינגר נפטר בירושלים בג' באב ה'תש"ם, בהיותו בן 76 שנה.
עוד בהיותו סטודנט באוניברסיטת בודפשט ההדיר לוינגר יחד עם חוקר נוסף את הספר "אלפא ביתא דבן סירא" (1926), וכן את הספרים: "דרכי הניקוד והנגינות" לרבי משה הנקדן (1929) ו"מבוא הדקדוק" לרבי בנימין (באור על ספר "פתח דברי" לרבי מאיר ב"ר שלמה, 1931).
בשנות לימודיו פרסם גם מספר מאמרים בכתב העת "הצופה לחכמת ישראל" שיצא בבודפשט ובקבצים מדעיים שונים.
בסיום לימודיו זכה לתואר דוקטור, על דיסרטציה שעסקה ב"ספר המליצה", מילון בפרסית-יהודית מהמאה ה-13.
במקביל לעבודתו כמרצה ולאחר מכן כראש הסמינר הרבני בבודפשט, היה מעורכיו של כתב-העת היהודי-הונגרי החשוב "", והשתתף בעריכת מספר ספרי יובל לכבוד חוקרי יהדות ידועים.
מקום חשוב בעבודתו המדעית תפסה הוצאת מהדורות מדעיות על פי כתבי יד של חיבורים עבריים בנושאים מגוונים, ובין השאר זיהה בכתב-יד את "בית המים", חלק מספר "תורת הבית" לרשב"א, שלא נכלל במהדורות הנדפסות של הספר.
בשנת 1947, לאחר השואה ושיקום הסמינר, פרסם לוינגר ספר בשם Germánia "prófétája" : A nácizmus száz esztendeje ("ה'נביא' של גרמניה: מאה שנה של נאציזם"), בו עקב אחרי האנטישמיות הנאצית עד לשורשיה אצל ניטשה, ולאחר כשלוש שנים עלה לארץ.
במהלך עבודתו במכון לתצלומי כתבי יד עבריים עסק רבות בחקר כתבי היד של המקרא ובראשם כתר ארם צובא, וכן במיפוי וקיטלוג עשרות אלפי כתבי יד עבריים וביניהם אלו שנשמרו בספריית הוותיקן.
תוצאות עבודת הקיטלוג, שנעשתה יחד עם נחמיה אלוני ואפרים קופפר, פורסמו בשלושה כרכים בין השנים 1957-1968.
עם ייסוד מפעל המקרא של האוניברסיטה העברית, מונה לאחד ממרכזי המדורים ובמסגרת זו פרסם מאמר מרכזי בנושא כתר ארם צובא (כת"י A) ויחסו למסורת בן-אשר, בגיליון הראשון של כתב העת Textus שנחנך כחלק ממפעל המקרא.
גנזי קויפמן, ד"ש לוינגר וא' שייבר (עורכים), בודפשט תש"ט.
פירוש לספר חבקוק, א' כהנא (עורך), תורה, נביאים וכתובים עם פירוש מדעי, ז'יטומיר תרס"ג-תר"ץ.
מסורה גדולה של כתר ארם צובא, ירושלים תשל"ז.
הדי עלייתה של שושלת נבופלאסר-נבוכדנצר במקרא, ב"צ לוריא (עורך), זר לגבורות: קובץ מחקרים במקרא, ירושלים תשל"ג, עמ' 351-370.
רבי שם טוב בן אברהם בן גאון, ספונות ז (תשכ"ג), עמ' ז-לט.
הרב דוד מיכאל שמידל (נולד בי"ז בניסן תרצ"ד, 2 באפריל 1934) הוא יושב ראש ארגון אתרא קדישא.
ראש כולל, עורך תורני ופעיל במאבקי היהדות החרדית בישראל בנושאי דת ומדינה.
נולד בווינה, אוסטריה, בן יחיד לפנחס ומרים שמידל, משפחה הונגרית.
ב-1939, בהיותו כבן חמש, עלה עם משפחתו לארץ ישראל אביו התפרנס מקמעונאות.
למד בישיבת סלבודקה בבני ברק אז התקרב אל הרב אברהם ישעיהו קרליץ ה"חזון איש" ובהמשך היה מתלמידיו של הרב גדליה נדל.
לאחר מכן למד בישיבת באר יעקב אצל הרב משה שמואל שפירא.
נישא לעליזה, שהייתה מורה למקצועות קודש בסמינר הרב וולף בבני ברק.
לבני הזוג שמונה בנות ובן.
בדצמבר 2025 חלה החמרה במצבו הבריאותי ונערכו תפילות לרפואתו.
ב-1956 פעל בשליחות הרב יצחק זאב סולובייצ'יק במאבק נגד החפירות בקבר הרמב"ם בטבריה.
בשנות ה-60 היה פעיל במאבק החרדי נגד מערכת הבריאות בפרשת ניתוחי המתים בישראל וחבר בוועדה הציבורית להגנת כבוד האדם שהקים הרב רפאל סולובייצ'יק.
החל מאמצע שנות ה-70 ולאחר פטירת העסקן הרב אברהם ברוך ארטן הוא עומד בראש ארגון אתרא קדישא הנאבק נגד חפירות בבתי קברות יהודים בישראל ובתפוצות ומארגן הפגנות סוערות נגד חפירות בשטחי קבורה.
בשנת 1979 נעצר בשל מעורבותו בהפגנות במתחם מחנה צבאי שהוקם אז בהר שנאן בטענה לפגיעה בקברי אמוראים בראשית העשור השני של המאה ה-21 התנהל מאבק פנים-חרדי נגד הארגון, שבעקבותיו חתמו רבנים מחוג חזון איש על כרוז המוחה על הפגיעה בכבודו של הרב שמידל.
במשך עשרות שנים עמד בראש כולל אברכים ייחודי בשם "מתיבתא דרבי יוחנן" שהתקיים בבית הכנסת של ראשוני החסידים בטבריה שחבריו למדו בו במשך כל ימות השבוע, וחזרו לביתם לשבת.
בראשית העשור השני של המאה ה-21, לאחר שגדלה הקהילה החסידית בטבריה, נסגר הכולל, והרב שמידל בשנת תשע"א עבר לקוממיות ושם נוסד הכולל מחדש
הוא חבר המערכת של הוצאת שבתי פרנקל.
כמו כן פרסם פרסומים תורניים רבים בקבצים תורניים, בהם בקובץ על המדוכה שיצא לאור על ידי תלמידו ובמדור "דברי הרב" שם.
דוד שפירא (10 באוגוסט 1903 – 23 ביוני 1985) היה כימאי ישראלי, מראשוני המדענים במכון ויצמן למדע.
במהלך מלחמת העולם השנייה סינתז את האטברין , תרופה נגד מלריה, ששימשה את בעלות הברית והצילה את חייהם של אלפי אנשים.
הוא הקדיש את מרבית שנות עבודתו לסינתזה של קבוצת ליפידים בשם "ספינגוליפידים", ונחשב למומחה היחיד בעולם לסינתזה של ליפידים חיים.
בשנת 1955 קיבל את פרס ויצמן מטעם עיריית תל אביב לאחר שהצליח לסנתז את הספינגוזין.
בשנת 1971 הוצע לקבלת פרס נובל בכימיה בזכות תרומתו הייחודית בחקר הספינגוליפידים.
שפירא נולד בעיירה ווישינטי, בליטא.
הוא היה הצעיר מבין שבעת הילדים במשפחה.
אביו, שהיה רב, ציפה שכל בניו יהיו רבנים כמוהו.
כשפרצו קרבות בין רוסיה לגרמניה בזמן מלחמת העולם הראשונה, נשלח למקום מבטחים בדרום רוסיה, ושם גילה עולם חדש: "אני יודע יותר על מדע מאשר על הדת בגלל מלחמת העולם הראשונה.
גם השיהוי בקריירה המדעית שלי נגרם על ידי אירועים היסטוריים".
הוא חזר לליטא, אך לא ללימודי הדת.
הוא הלך לבית ספר תיכון ממלכתי בדווינסק, וסיים את לימודיו בשלוש שנים.
כבר בגיל 19 התעניין בהיבטים הכימיים של מחלות.
"בימים ההם, אף אחד לא חשב בכיוון הזה.
הוא למד באוניברסיטת ברלין ובאוניברסיטת קיל, ועשה את הדוקטורט בהנחיית פרופ' רוזנמונד באוניברסיטת ברלין.
כשהוצעה לפרופ' רוזנמונד משרה גבוהה באוניברסיטת קיל, הזמין את הסטודנט המצטיין שלו להצטרף אליו.
שפירא קיבל את הדוקטורט שלו באוניברסיטת קיל בשנת 1929. הוא המשיך לעבוד במעבדה של פרופ' רוזנמונד שנתיים נוספות, ולאחר מכן עבד בתחום הכימיה האורגנית-רפואית בברלין.
עם עליית הנאצים לשלטון, קיבל שפירא מכתב אנונימי מאיים והחליט לעלות לארץ ישראל.
כשהגיע לארץ ב-1933, לא הייתה שום עבודה בשטח שלו, והוא נאלץ לעבוד כפועל בניין.
כעבור כמה שנים שמע שמתכוננים להקים בית-חרושת לתרופות ברחובות.
הוא פנה אליהם וקיבל עבודה שם.
ב-1934 הקים ד"ר חיים ויצמן את מכון זיו ברחובות.
בשנת 1938 שמע שפירא שמכון זיו מתכונן לייצר תרופות בארץ ישראל, מחשש שבמקרה של מלחמה נתיבי האספקה ינותקו.
בזמן מלחמת העולם השנייה אלפי חיילים ואזרחים במזרח התיכון ובמזרח הרחוק נפלו קורבן למלריה.
הגרמנים פיתחו חומר סינתטי בשם אטברין, שהוא תרופה נגד מלריה, אך תהליך ייצור האטברין היה מוגן בפטנט.
בכל העולם החלו לחפש אטברין.
שפירא פנה לחיים ויצמן, סיפר לו על ניסיונו בפיתוח תרופות, והציע לו לפתח תחליף לאטברין.
הוא התקבל לעבודה במכון זיו, ועמד בראש צוות של ארבעה אנשים שמטרתם הייתה לפענח את צופן האטברין.
כעבור שנה הם ייצרו חצי גרם של החומר במעבדה.
"הבעיה הגדולה ביותר עם תרופות סינתטיות היא העתקתן מהמעבדה לתעשייה", אמר שפירא.
לאחר עבודה מאומצת של שנתיים אפשר היה לתרגם את מחקריו לייצור מסחרי של האטברין, ששימש את בעלות הברית במצרים כתרופה נגד מלריה במהלך מלחמת העולם השנייה.
האטברין הציל את חייהם של אלפי אנשים והביא רווחים נאים למכון.
בשנת 1946 הונחה אבן הפינה למוסד המורחב שנקרא מכון ויצמן למדע, ושלוש שנים לאחר מכן נחנך המכון.
בינתיים פרצה מלחמת העצמאות, שבמהלכה הפך מכון ויצמן לאחד המרכזים המדעיים החשובים שפעלו במסגרת המאמץ המלחמתי של היישוב.
כשהוקם מכון ויצמן, הוצע לשפירא להיות מנהל מחלקה, אך הוא סרב, כי רצה לעסוק אך ורק במחקר.
וכך, בגיל 49, שב לרעיון המקורי שלו לעבוד על הקשר בין רפואה וכימיה, ועבר למחקר בכימיה אורגנית.
בשנת 1951 יצא לשנת שבתון באוניברסיטת אילינוי ועבד במחלקתו של ד"ר קארטר.
שם החל לעבוד על קבוצה של חומרים שומניים בשם "ספינגוליפידים", הנמצאים במוח, במערכת העצבים, בכבד, בטחול ובכלי הדם.
חומרים אלה קרויים על שם הספינקס במיתולוגיה היוונית, כי ההרכב שלהם מסובך מאוד ומהווה חידה לחוקרים.
הסביר שפירא: "חוקר גרמני בשם טודיקום גילה את הספינגוליפידים בשנת 1872. ההרכב שלהם כל כך מסובך שהיום, מאה שנים מאוחר יותר, אנחנו עדיין עובדים עליו.
המטרה שלנו היא לבודד, לנקות, לקבוע את המבנה הכימי, ואז לסנתז.
אני לא מכיר שום חומר שעליו אפשר לומר שארבע הפעולות האלה דרשו מאה שנים".
בשנת 1954 הצליח שפירא לסנתז את הספינגוזין, החומר שממנו נובעים שאר חברי הקבוצה.
מעבדתו הייתה היחידה בעולם שעסקה בסינתזה של הספינגוליפידים.
על הסינתזה של ספינגוזין קיבל שפירא את פרס ויצמן מטעם עיריית תל אביב לשנת 1955. סינתוז הספינגוזין איפשר המשך מחקר על תפקידיו.
שפירא ומעבדתו במכון ויצמן עסקו בסינתזה של ספינגוליפידים נוספים.
שפירא המשיך לקוות לשיתוף פעולה בין הכימיה והרפואה: "ידעתי שבמוקדם או במאוחר מישהו שעובד בקצה הרפואי של החידה יתקשר אלי".
ואכן, בנובמבר 1962, ד"ר רוסקו בריידי , מהמכונים הלאומיים לבריאות של ארצות הברית, פנה אל שפירא במכתב שבו הציג את הנחותיו בקשר למחלות גושה, טאי-זקס ונימן-פיק כתופעות הנובעות מפגמים תורשתיים בפירוק אנזימטי של ספינגוליפידים.
מחלות אלה הן מחלות תורשתיות חשוכות-מרפא, השכיחות ביותר בקרב יהודים ממוצא אשכנזי.