tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 2000 נושאת המטוסים השתתפה במבצעי חילוץ והצלה לאחר טביעת הצוללת הרוסית קורסק וב-2004 נטלה חלק בתרגיל צבאי ימי גדול שבו השתתפו כל ספינות הדגל של הצי הרוסי, לרבות סיירת הקרב פיוטר הגדול וסיירת הקרב מרשל אוסטינוב.
בינואר 2009 הגיעה "אדמירל קוזנצוב" לבסיסי הימי הרוסי שבטרטוס, סוריה, יחד עם לוחמים וספינות קרב נוספות.
ב-17 באוקטובר 2016 נצפתה שוב בסוריה כשהיא מפליגה יחד עם לוחמים וספינות קרב נוספותת בדרכה למערכה בסוריה.
בעת שהותה בסוריה המריאו ממנה מטוסים להפצצות במסגרת המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה, תחת פיקוד שייטת הים התיכון של הצי הרוסי, מנובמבר 2016 ועד 6 בינואר 2017. תקלות טכניות הביאו להתרסקותם של שני מטוסים בניסיון נחיתה לאחר סבב הפצצה.
הצי הרוסי הודה לא פעם כי נושאת המטוסים "אדמירל קוזנצוב" ממלאת את תפקידה נאמנה אך יש צורך בנושאות מטוסים נוספות, חרף ביטול פרויקט נושאות המטוסים מסדרת קייב.
לבניית נושאת המטוסים החדשה התגייסו שלוש מספנות שונות, כדי לענות על דרישות הסיוע האווירי של הצי.
עם זאת, המשבר הכלכלי והארגוני בשנות ה-90 הפך אפילו את אחזקת "אדמירל קוזנצוב" למשימה קשה.
המפקד העליון של הצי הרוסי, אדמירל ולדימיר מאסורין, הצהיר באופן רשמי ב-23 ביוני 2007 כי חיל הים בוחן מפרטי עיצוב לנושאת מטוסים גרעינית חדשה.
המכרז לבניית נושאת המטוסים החדשה יצא לדרך ב-2010 במפעל זבזדוצ'קה בעיר סברודבינסק.
נושאת המטוסים החדשה עתידה להשתוות במראה לנושאת המטוסים שארל דה גול הצרפתית.
האדמירל הודיע כי "נושאות מטוסים ענקיות כמו שהצי האמריקני בונה הן ספינות שנושאות 100-130 מטוסים ולא נוכל לבנות דבר כזה".
התוכנית לבניית נושאת מטוסים משקפת את התפקיד המסורתי בחיל הים הרוסי, של המטוס כספק פלטפורמה לסיוע אווירי עבור סיירות טילים וצוללות.
נכון לשנת 2012, רוסיה אינה בונה ספינות ונושאות מטוסים מסוג זה.
עם זאת, מתוכננת בנייתן של נושאות מטוסים גרעיניות בעתיד בשנים 2015-2020. על פי תוכניות המודרניזציה של הצי, בכל אחד מציי רוסיה (הצי הצפוני, צי הים השחור, צי האוקיינוס השקט, הצי הבלטי) תמוקם נושאת מטוסים אחת ונושאת מטוסים נוספת לשימור, על מנת שתשמש תחליף במקרה של צורך בשיפוץ.
ב-2014 נושאת המטוסים "אדמירל קוזנצוב" עברה מודרניזציה בהיקף מלא, שבוצעה במספנת סבמאש והסתיים בשנת 2016. למטוסי האונייה התווספו מטוסים חדשים מדגם מיג-K29.
באוקטובר 2018 נושאת המטוסים ניזוקה בעת עבודות שדרוג בנמל צף שקרס.
בדצמבר 2019 פרצה שרפה על נושאת המטוסים במהלך עבודות תחזוקה בנמל מורמנסק.
שלושה מלחים נעדרים ועשן כבד נראה עולה מכלי השיט
נושה או מלווה הוא צד (כגון אדם, ארגון, חברה או ממשלה) שיש לו תביעה על שירותים או נכסים מצד שני.
מדובר באדם או מוסד שלו חייבים כסף.
לרוב, הנושה סיפק רכוש או שירות כלשהו לצד השני, בהנחה שהצד השני יחזיר רכוש או שירות מקביל (בדרך כלל בחוזה).
הצד השני נקרא לעיתים קרובות חייב או לווה.
הנושה, שהוא המלווה של רכוש, שירות או כסף, הוא זה שיש לו את הזכות לקבל את התמורה בחזרה.
ניתן לחלק את הנושים לשתי קטגוריות עיקריות: נושים מובטחים ונושים בלתי מובטחים.
נושה מובטח: נושה שיש לו ביטחון או ערובה כלשהי על נכסי החייב, אשר מבטיחה את השבת החוב במידה והחוב לא ייפרע.
דוגמה לכך היא משכנתא, שבה הנכס משמש כבטוחה להחזר החוב.
נושה בלתי מובטח: נושה שאין לו ערובה על נכסי החייב, ולכן אין לו בטוחה אם החייב לא יעמוד בהתחייבויותיו.
המונח "נושה" נפוץ בעולם הפיננסי, במיוחד בהקשר להלוואות קצרות טווח, איגרות חוב ארוכות טווח ומשכנתאות.
במשפט, אדם שזכה בפסק דין כספי לטובתו על ידי בית משפט נקרא "נושה פסק דין".
זכויות הנושים כוללות אמצעים פרוצדורליים שמטרתם להגן על יכולתם של הנושים לגבות את הכסף שמגיע להם.
זכויות אלו משתנות בהתאם לחקיקה המקומית, ויכולות לכלול, למשל, את הזכות לרשום עיקול על רכושו של החייב, לבצע תפיסה ומכירה כפויה של נכסי החייב, לבצע עיקול משכורת החייב, ולהורות על ביטול מתנות או רכישות שביצע החייב שהוכחו כהעברות מרמה.
זכויותיו של נושה מסוים תלויות בסיבה שבגינה החוב קיים ובתנאי ההסכם שזוכו במסמך רשמי.
זכויות הנושים עוסקות לא רק בזכויותיהם כנגד החייב, אלא גם בזכויותיהם של הנושים אחד כלפי השני.
כאשר מספר נושים תובעים זכות לעיקול על רכוש מסוים של החייב או על כלל נכסיו, הכללים המסדירים את זכויות הנושים קובעים איזה נושה יש לו את הזכות החזקה ביותר לקבלת ההחזר.
בדרך כלל, ניתן להבחין בין נושים אשר "שכללו" את זכויותיהם באמצעות יצירת רישום פומבי של החוב ושל הנכס המשמש כבטוחה, לבין נושים שלא עשו כן.
נושים יכולים גם להיות מסווגים בהתאם לשאלה האם הם "מחזיקים" בנכס המשמש כבטוחה, והאם החוב נוצר כבטוחה לרכישת הנכס.
נושה רשאי לפנות לבית המשפט בבקשה לבטל העברת נכסים שנעשתה במרמה על מנת למנוע ממנו גישה לנכסי החייב.
עורכי דין מיוחדים לזכויות נושים
ישנם עורכי דין המתמחים בתחום זכויות הנושים, שעוסקים בגביית חובות באמצעות תביעות והליכי גבייה אחרים.
עורכי דין אלו מכונים לרוב עורכי דין לגביית חובות או עורכי דין לזכויות נושים.
הם מבצעים מגוון תפקידים, כולל הגשת תביעות, ייצוג נושים בהליכי פשיטת רגל, ועיקול נכסים במידה והחייב אינו עומד בהתחייבויותיו.
נושים (בשוודית: Fordringsägare) הוא טרגיקומדיה נטורליסטית במערכה אחת, פרי עטו של המחזאי השוודי אוגוסט סטרינדברג.
הוא נכתב בשוודית במהלך אוגוסט וספטמבר 1888 בדנמרק.
הוא ראה אור לראשונה בדנית בפברואר 1889 ובשוודית ב-1890. הצגת הבכורה התקיימה בתיאטרון דאגמר בקופנהגן במרץ 1889. "נושים" נחשב לאחד המחזות החזקים ביותר של סטרינדברג.
סטרינדברג כתב ב-1892 ותיאר אותו כ"עבודתי הבוגרת ביותר".
ב-1891, סטרינדברג האשים את הנריק איבסן בגנבה ספרותית של "נושים" במחזהו של איבסן "הדה גאבלר" (1890).
הוא כתב: 'הדה גאבלר היא הממזרה של לורה ב"האב" וטקלה ב"נושים"'.
בשנת 2015 המחזה עובד לסרט קולנוע מאת הבמאי הבריטי-ארגנטינאי בן קורה.
הצייר המדוכדך והנכה אדולף מבקר את חברו החדש גוסטב.
אדולף שואל בעצתו של גוסטב מה עליו לעשות בעניין אשתו, טקלה, שנוהגת להשתעשע בו.
אדולף אינו יודע שגוסטב היה נשוי בעבר לטקלה, שפגעה בו ועזבה אותו לטובת אדולף.
גוסטב שב כדי לחפש דרך לנקום בזוג שאינו חושד בו.
נושים הועלה לראשונה כחלק משלישיית מחזות בני מערכה אחת של סטרינדברג, לצד Pariah ו"היותר חזקה" ב-9 במרץ 1889 בתיאטרון דאגמאר בקופנהגן, תחת גגו של התיאטרון הניסויי הסקנדינבי שזה עתה נוסד.
כעבור שבוע, ב-16 במרץ, ההפקה הוצגה במאלמה.
נטליה לארסן גילמה את דמותה של טקלה, גוסטב וייד גילם את דמותו של אדולף והאנס ריבר האנדראפ גילם את דמותו של גוסטב.
כחלק מחגיגות יום הולדתו ה-63 של סטרינדברג, המחזה הציג בהלסינגבורג וקרלסקוגה.
התיאטרון הדרמטי המלכותי העלה אותה ב-1915.
הצגת הבכורה של המחזה בגרמניה נערכה ב-22 בינואר 1893 בתיאטרון רזינז בברלין, בהנהלתו של זיגיזמונד לאוטנבורג.
רוזה ברטנס הייתה בתפקיד טקלה, רודולף ריטנר בתפקיד אדולף וג'וזף ג'רנו בתפקיד גוסטב.
בשלהי מרץ 1893, ההפקה הוזמנה להופעת גאלה בווינה.
ב-1895, הפריי בונה העלה הופעה פרטית במינכן.
ב-1898, המחזה הציג בשאוספילהאוז במינכן.
בסתיו 1896, הועלתה ההפקה באלטונה.
המחזה הציג גם באסן בסתיו 1910. הפקה אחרת הועלתה בווינה ב-1910 כחלק מעונת מחזותיו של סטרינדברג שכללה את פסחא, משחק באש וכריסטינה.
ג'וזף ג'ארנו, שגילם את דמותו של גוסטב בהצגת הבכורה בברלין, היה הבמאי.
הצגת הבכורה הצרפתית התקיימה ב-21 ביוני 1894, בגרסה מקוצרת מעט בתיאטר ל'אובר בפריז.
אורליאן לינייה-פו ביים וגילם את דמותו של אדולף.
בתגובה להצלחת ההפקה, סטרינדברג כתב על "תחושת הכוח...
שבפריז, המרכז האינטלקטואלי של העולם, 500 אנשים יושבים באודיטוריום שקטים כמו עכברים, טיפשים דיים כדי לחשוף את מוחם להשפעתי." לינייה-פו ביצע את ההפקה הזו בסטוקהולם באוקטובר 1894, כחלק מסיבוב ההופעות שלו ברחבי סקנדינביה.
עם שובו לפריז, ההפקה שבה והועלתה בסרקל סנט סימון תיאטר ב-10 בדצמבר 1894.
המחזה הציג לראשונה בבריטניה בידי Stage Society בתיאטרון פרינס בלונדון, בתרגומו של Ellie Schleussner, החל מ-10 במרץ 1912. מרים לואיס גילמה את דמותה של טקלה, הרקור ויליאמס גילם את דמותו של אדולף וגי סטנדינג גילם את דמותו של גוסטב.
הוא הוצג שוב בלונדון ב-1927 וב-1952. להקת תיאטרון 59 העלתה הפקה בתרגומו של מייקל מאייר בתיאטרון ליריק בלונדון, החל מ-3 במרץ 1959. הבמאי היה קספר ורדה ומעצב התפאורה היה מלקולם פרייד.
מיי צטרלינג בתפקיד טקלה, לינדון ברוק בתפקיד אדולף, מייקל גוף בתפקיד גוסטב.
המחזה הוצג גם בתיאטרון אופן ספייס בלונדון, החל מ-22 במרץ 1972. הפקה זו בוימה בידי רוג'ר סוויין.
ג'מה ג'ונס גילמה את דמותה של טקלה, סבסטיאן גרהם-ג'ונס גילם את דמותו של אדולף ובריאן קוקס גילם את דמותו של גוסטב.
הפקה בתיאטרון אלמידה הועלתה לראשונה ב-19 במאי 1996 והוקלטה ושודרה לאחר מכן בערוץ 4 ב-16 במרץ 1988. סוזן ברטיש שיחקה את טקלה, ג'ונתן קנט שיחק את אדולף, איאן מקדירמד שיחק את גוסטב.
המחזה הופק בידי להקת טורקי בתיאטרון מרמייד בניו יורק, הצגת הבכורה התקיימה ב-25 בינואר 1962. פול שייר ביים ודייוויד ג'ונסטון עיצב את התפאורה.
ריי אלן שיחקה את טקלה, ג'יימס ריי שיחק את אדולף ודונלד דייוויס שיחק את גוסטב.
המחזה הוצג אחרי-כן כחלק משני מחזות ביחד עם "החזקה יותר" בידי התיאטרון הציבורי בתיאטרון ניומן, ניו יורק, החל מ-15 באפריל 1977. ריפ טורן ביים וג'ון רייט סטיבנס עיצב את ההפקה.
ג'רלדין פייג' גילמה את דמותה של טקלה, ג'ון הארד גילם את דמותו של אדולף וריפ טורן גילם את דמותו של גוסטב.
המחזה הועלה גם בידי להקת קלאסיק סטייג' בתיאטרונה בניו יורק, החל מ-27 בינואר 1992. קארי פרלוב ביימה ודונלד איסטמן עיצב את ההפקה, שהועלתה בתרגום חדש של פול וולש.
קרולין לגרפלט שיחקה את טקלה, נסטור סראנו שיחק את אדולף וצח גרנייה שיחק את גוסטב.
אוגוסט סטרינברג, נושים; תרגום: איקה בן-זאב, תל אביב : אור-עם, תשמ"ו 1985.
אוגוסט סטרינברג, נושים; עברית: תרצה אתר, רמת-גן?
1. תיאטרון זווית, הצגת בכורה: דצמבר 1966 יוצרים - בימוי : יוסי יזרעאלי
שחקנים - אדולף : עודד תאומי, גוסטב : שמואל עצמון, טקלה : סטלה אבני.
2. תיאטרון בימות, הצגת בכורה: ספטמבר 1969
יוצרים - בימוי : יוסי יזרעאלי, תפאורה : בוקי שוורץ
שחקנים - אדולף : עודד תאומי, גוסטב : שמואל עצמון, טקלה : אלישבע מיכאלי.
3. תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 9 באוקטובר 1993
יוצרים - תרגום : גד קינר, בימוי : אופירה הניג, תפאורה : דרור הרנזון, תלבושות : דידי גולן.
שחקנים - טקלה : טטיאנה קנליס-אולייר, גוסטב : אלכס פלג, אדולף : עופר זוהר.
יוצרים - בימוי: יוסי יזרעאלי מוזיקה: תומר יזרעאלי תפאורה: סשה ליסיאנסקי תלבושות: פולינה אדמוב
שחקנים: אודליה מורה-מטלון, אריאל וולף, יהויכין פרידלנדר
נושאת על הוא כינוי לא רשמי לנושאות המטוסים הגדולות ביותר, בדרך כלל אוניות שההדחק שלהן הוא למעלה מ-64,000 טון (יותר מ-70,000 "טון קצר").
נושאות על הן אוניות המלחמה הגדולות ביותר שנבנו אי פעם, והן גדולות אף מאוניות המערכה הגדולות ביותר שנבנו על ידי מדינה כלשהי.
צי ארצות הברית מפעיל עשר נושאות על, נכון ל-2017. הצי המלכותי הבריטי צפוי לקלוט שתי נושאות על מסדרת קווין אליזבת ב-2018. נושאות מטוסים המופעלות על ידי ציים אחרים בעולם הן בדרך כלל קטנות יותר ולהן הדחק של כ-30,000 טון.
ציים בודדים מפעילים נושאות מטוסים גדולות יותר שההדחק שלהן עומד על כ-40,000 טון, כדוגמת נושאת המטוסים שארל דה גול של הצי הצרפתי.
ב-2015 רוסיה החלה לפתח סדרת נושאות על משלה הזכו לכינוי "שטורם".
האונייה הראשונה שזכתה לתואר "נושאת על" הייתה נושאת המטוסים אה"מ ארק רויאל, שכונתה כך על ידי העיתון הניו יורק טיימס ב-1938. אונייה זו הייתה באורך 209 מטרים ובעלת הדחק של 22,000 טון, ונשאה 72 מטוסים.
ב-1943 זכו נושאות המטוסים מסדרת מידוויי לתואר זה; הן היו בעלות הדחק של 45,000 טון, והיוו קפיצת מדרגה לעומת סדרת נושאות המטוסים שקדמה לה, סדרת אסקס, שהיו בעלות הדחק של 27,000 טון.
נושאת המטוסים שינאנו של הצי הקיסרי היפני, שהושקה ב-1944, הייתה נושאת המטוסים הראשונה שהייתה בעלת הדחק של 65,000 טון.
נושאת המטוסים שקבעה את המדד לנושאת על הייתה נושאת המטוסים פורסטל (CV-59), שהייתה בעלת הדחק סטנדרטי של 60,000 טון והדחק מלא של 78,000 טון.
אונייה זו, שנכנסה לשירות בצי ארצות הברית ב-1 באוקטובר 1955, נחשבת לנושאת העל הראשונה.
נושאת המטוסים יונייטד סטייטס (CVA-58) שבבנייתה הוחל ב-18 באפריל 1949, הייתה אמורה להיות בעלת הדחק של יותר מ-68,000 טון, וככזו הייתה אמורה להיות נושאת העל הראשונה.
האונייה לא זכתה בתואר זה לאחר שבנייתה בוטלה, ארבעה ימים לאחר שהחלה, בשל מאבקי כוח בין הזרועות השונות של הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
ביטולה הוביל להחרפת המאבקים, במה שכונה "מרד האדמירלים".
נושאת המטוסים אוליאנובסק של הצי הסובייטי הייתה אמורה להיות בעלת הדחק של קרוב ל-70,000 טון, כגודלן של נושאות העל של צי ארצות הברית בשנות ה-70 של המאה ה-20. עם התפרקות ברית המועצות בוטלה בנייתה של האונייה.
הצי המלכותי הבריטי נמצא באביב 2017 בשלבי קליטתה של נושאת העל הראשונה שלו, אה"מ קווין אליזבת.
צי ארצות הברית מתכנן להחליף את נושאות העל שלו מסדרת נימיץ בסדרה חדשה של נושאות מטוסים, סדרת ג'רלד פורד, שתהיינה בעלות הדחק של 100,000 טון, בדומה לאוניות בסדרת "נימיץ".
נושאות העל הן, כאמור, אוניות ענק, וככאלה הן פגיעות מאוד לתקיפות של צוללות, מטוסים וטילים.
כל נושאת מטוסים, ובמיוחד נושאת על, מהווה אוניית ראשה (Capital Ship) בכוח משימה הנבנה סביבה, הכולל אוניות ייעודיות ללוחמה נגד צוללות, הגנה מפני אוניות שטח והגנה מפני מטוסים וטילים.
זאת, בנוסף לכוח האווירי של נושאת המטוסים עצמה המסוגל לפעול כנגד רוב האיומים הללו.
עם זאת, מבקריהן של נושאות על טוענים כי הן עדיין פגיעות מאוד, במיוחד בעידן של לוחמה אסימטרית.
המבקרים טוענים כי עדיף להפעיל נושאות מטוסים קטנות יותר, המפעילות כלי טיס בעלי יכולת המראה ונחיתה אנכית או קצרה.
לעומתם טוענים מצדדי נושאות העל כי מבחינת יחסי עלות-תועלת נושאות העל יעילות יותר מנושאות מטוסים קטנות יותר.
CATOBAR EMALS - המראה בעזרת מעוט אך נחיתה בעזרת כבל עצירה, מערכת הזנקת מטוסים אלקטרומגנטית (Electromagnetic Aircraft Launch System)
שם האונייה אורך (סיפון טיסה) הדחק (מעמס מלא) שיטת הנעה תצורה כניסה לשירות יציאה משירות אנטרפרייז (CVN-65) 342 מטרים 94,781 טון גרעינית CATOBAR 25 בנובמבר 1961 3 בפברואר 2017
שם האונייה אורך (סיפון טיסה) הדחק (מעמס מלא) שיטת הנעה תצורה כניסה לשירות נימיץ (CVN-68) 333 מטרים 100,020 טון גרעינית CATOBAR 3 במאי 1975 דוויט ד.
נושאות המטוסים מסדרת ג'רלד פורד:
שם האונייה אורך (סיפון טיסה) הדחק (מעמס מלא) שיטת הנעה תצורה כניסה לשירות ג'רלד ר.
נושאות על בפיתוח, בשלבי בנייה או כניסה לשירות
מדינה סדרה שם אורך (סיפון טיסה) הדחק (מעמס מלא) תצורה הנעה כניסה לשירות (משוער) מצב ג'רלד ר.
הנושאים בשבע האוטוביוגרפיות של הסופרת האפרו-אמריקאית מאיה אנג'לו כוללים גזענות, זהות, משפחה ומסעות.
עיקר פרסומה של אנג'לו נבע מהאוטוביוגרפיה הראשונה שלה, אני יודעת למה הציפור הכלואה שרה (1969).
מספרה הראשון "ציפור כלואה" ועד האוטוביוגרפיה האחרונה שלה השתמשה אנג'לו במטפורה של ציפור, המייצגת את מאסרה של אנג'לו כתוצאה מגזענות ודיכאון, ותארה את מאבקה לבריחה מכלובה, כמתואר בשירו של פול לורנס דנבר "סימפתיה".
את האוטוביוגרפיות של אנג'לו ניתן למקם במסורת הספרות האפרו-אמריקאית העוסקת במחאה פוליטית.
אחדותה של ספרות זו הדגישה את אחד הנושאים המרכזיים בהם עוסקת אנג'לו: עוולות הגזענות ודרכי הלחימה בה.
במהלך כתיבת האוטוביוגרפיות השתנו דעותיה על יחסי שחורים-לבנים והתגוונו.
ככותבות אחרות בשנות ה-60 המאוחרות ושנות ה-70 המוקדמות, השתמשה אנג'לו באוטוביוגרפיה שלה כדי לדמיין דרכים אחרות לשם כתיבה על חייהן וזהויותיהן של נשים בחברה המצויה בשליטת גברים.
מטרתה המקורית הייתה לכתוב על חייהן של נשים שחורות באמריקה, אך מטרה זו התפתחה בהמשך לכתיבה תיעודית על השינויים בחייה-שלה.
נושאי המשפחה וקשרי המשפחה מהותיים בכל ספריה של אנג'לו, מהחווייה המכוננת של נטישה על ידי ההורים כפי שזו מתוארת בספר "ציפור כלואה" ועד יחסיה עם בנה, בעליה, חבריה ואוהביה.
כפי שנהוג באוטוביוגרפיות אמריקאיות בכלל ובאוטוביוגרפיות אפרו-אמריקאיות במיוחד, ששורשיהן בנרטיב העבדות, מסעות הן נושא חשוב אחר באוטוביוגרפיות של אנג'לו.
החוקרת יולנדה מנורה (Manora) כינתה את מוטיב הנסיעות בביוגרפיות של אנג'לו, החל מ"ציפור כלואה", "מטפורה מרכזית לניידות רגשית".
האוטוביוגרפיות של אנג'לו מתרחשות בכל רחבי העולם, מארקנסו לאפריקה ובחזרה לארצות הברית, ונעה על פני כמעט ארבעים שנה, החל מתחילתה של מלחמת העולם השנייה ועד ההתנקשות בחייו של מרטין לותר קינג.
לפני שכתבה את אני יודעת למה הציפור הכלואה שרה, בגיל ארבעים, הייתה למאיה אנג'לו קריירה ארוכה ומגוונת, במהלכה עבדה במשרות של הלחנה, שירה, משחק, וכן הייתה עובדת בתחום הפעילות למען זכויות האזרח, עיתונאית ומחנכת.
בסוף שנות החמישים הצטרפה לגילדת הסופרים של הארלם (Harlem Writers Guild) , ארגון הסופרים האפרו-אמריקאים הוותיק ביותר בארצות הברית, שם פגשה מספר סופרים אפרו-אמריקאים בולטים, בהם חברה והמנטור שלה ג'יימס בולדווין.
כששמעה את מנהיג זכויות האזרח מרטין לותר קינג מדבר לראשונה בשנת 1960, היה הדבר מקור השראה עבורה והיא הצטרפה לתנועה לזכויות האזרח.
היא פעילה למענו והוא מינה אותה לתפקיד הרכזת הצפונית של התאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית.
אנג'לו עבדה כמה שנים בגאנה, מערב אפריקה, כעיתונאית, שחקנית ומחנכת.
היא הוזמנה חזרה לארצות הברית על ידי מלקולם X ועבדה עבורו זמן קצר לפני הירצחו בשנת 1965. בשנת 1968 ביקש ממנה קינג לארגן צעדה, אך נרצח ב-4 באפריל, במקרה יום הולדתה.
אנג'לו הייתה בדיכאון עמוק בחודשים שלאחר רצח קינג.
כדי לשפר את מצב רוחה, הזמין אותה בולדווין לארוחת ערב בביתם של הקריקטוריסט ז'יל פייפר ואשתו ג'ודי בסוף 1968. האורחים החלו לספר סיפורי ילדותם וסיפורי אנג'לו הרשימו את ג'ודי פייפר.
למחרת התקשרה לרוברט לומיס (Robert Loomis) בהוצאת "רנדום האוס", שלימים הפך לעורך של אנג'לו לאורך כל קריירת הכתיבה הארוכה שלה עד שפרש בשנת 2011, ו"אמרה לו שהוא צריך לגרום לאישה הזו לכתוב ספר".
בתחילה סירבה אנג'לו מכיוון שהחשיבה עצמה משוררת ומחזאית.
לדבריה, בולדווין ניתב אותה בחשאי לכתוב את הספר, והמליץ בפני לומיס להשתמש ב"פסיכולוגיה הפוכה".
לומיס שיתף פעולה: הוא טען שלכתוב אוטוביוגרפיה כספרות זה כמעט בלתי אפשרי.
אנג'לו לא הצליחה לעמוד בפני האתגר והפיתוי, והחלה לכתוב את "הציפור הכלואה".
אנג'לו לא כתבה את "הציפור הכלואה" מתוך כוונה לכתוב סדרה של אוטוביוגרפיות, אולם מבקרים "שפטו את האוטוביוגרפיות שלאחר מכן לאור הראשונות שפורסמו", כאשר בדרך כלל זכתה כלוב הציפור להערכה הגבוהה ביותר מבין כולן.
האוטוביוגרפיות של אנג'לו הן בעלות סגנון מובהק, ו"פרושות על פני זמן ומרחב", מארקנסו לאפריקה ובחזרה לארצות הברית, מראשית מלחמת העולם השנייה ועד רצח מרטין לותר קינג.
לדברי החוקרת מרי ג'יין לופטון, האוטוביוגרפיות של אנג'לו אופיינו כאוטוביוגרפיה ספרותית (Biography in literature) , אך לופטון סבורה כי הן תואמות את המבנה הסטנדרטי של הז'אנר: הן נכתבו על ידי מחבר יחיד, הן כרונולוגיות והן מכילות אלמנטים של אישיות, טכניקה ונושא.
השימוש של אנג'לו בנושאים, במיוחד בנושא הגזענות, הוא קו מנחה המחבר את כל שבע האוטוביוגרפיות.
אחת ממטרותיה, החל מ"הציפור הכלואה", הייתה לשלב בהן "אחדות אורגנית", והאירועים שתיארה היו אפיזודיים, עוצבו כסדרת סיפורים קצרים והוצבו באופן שהדגיש את נושאי ספריה.
באמצעות כתיבת סיפורי חייה באוטוביוגרפיות שלה, זכתה אנג'לו להכרה כדוברת הן של שחורים והן של נשים, ושל נשים שחורות במיוחד.
לדברי החוקרת ג'ואן ברקסטון, הפכה אנג'לו בכך ל"אישה השחורה כותבת האוטוביוגרפיות הבולטת ביותר באמריקה".
החל מספרה "הציפור הכלואה" השתמשה אנג'לו באותו "טקס כתיבה" במשך שנים רבות, ברוב ספרי הפרוזה והשירה שכתבה: היא קמה בחמש בבוקר ונכנסה לחדר במלון, שם הונחה הצוות להסיר כל תמונה מהקירות.
היא כתבה בדפדפות צהובות כשהיא שוכבת על המיטה עם בקבוק שרי, חפיסת קלפים למשחק סוליטר, התזאורוס של רוגט והתנ"ך, והייתה עוזבת אחר הצהריים המוקדמים.
היא כתבה בממוצע 10–12 עמודים ביום, שאותם ערכה וצמצמה לשלושה או ארבעה עמודים בערב.
לופטון הצהירה כי טקס זה מצביע על "תקיפות, תחושת מטרה ושימוש בלתי גמיש בזמן".
אנג'לו עברה את התהליך הזה כדי לתת לעצמה זמן להפוך את אירועי חייה לאמנות ו"לכשף" (enchant) את עצמה, כפי שאמרה בראיון ל-BBC ב-1989, "לחיות מחדש את הסבל, הייסורים, הסער והפרץ".
היא החזירה את עצמה לזמן שכתבה עליו, אפילו במהלך חוויות טראומטיות כמו האונס שעברה ב"הציפור הכלואה", וזאת כדי "לספר את האמת האנושית" על חייה.
המבקרת אופל מור אמרה על "הציפור הכלואה": "אף על פי שהספר קל לקריאה, הוא אינו 'קריאה קלה'." אנג'לו הצהירה ששיחקה בקלפים כדי להגיע למקום הכשף, הקסם הזה, כדי לגשת לזיכרונותיה בצורה יעילה יותר.
היא הצהירה: "ייתכן שייקח לי שעה להיכנס לתוך זה, אבל ברגע שאני בתוך זה - הא!
זה כל כך טעים!" היא לא מצאה את התהליך קתרטי; במקום זאת, היא מצאה הקלה ב"אמירת האמת".
"הציפור הכלואה" ו"האספו יחד בשמי"
לאורך כל האוטוביוגרפיות שלה משתמשת אנג'לו במטאפורה של ציפור הנאבקת לחמוק מכלובה, כמתואר בשירו של פול לורנס דנבר "סימפתיה" ; היא משתמשת במטאפורה בכותרת האוטוביוגרפיה הראשונה שלה, הציפור הכלואה, וגם בכותרת האוטוביוגרפיה השישית שלה, שיר מושלך לשמיים.
כמו אלמנטים בתוך נרטיב כלא, הציפור הכלואה מייצגת את הסתגרותה של אנג'לו כתוצאה מגזענות ודיכוי.
מטאפורה זו מעלה אל השיח גם את ה"סתירה כביכול בין עובדת היותה של הציפור כלואה, לבין העובדה שהיא שרה בעיצומו של מאבקה".
הסוקר הילטון אלס מצא כי היותה של אנג'לו עדת ראייה לרוע בחברתה, רוע המופנה כלפי נשים שחורות, עיצבה את חייה של אנג'לו בצעירותה ופיתחה את השקפותיה לקראת בגרותה.
החוקרת לין ז' בלום טענה כי בזכות העובדה שהאוטוביוגרפיות וההרצאות של אנג'לו "נעות בין טון הומוריסטי לטון חם לטון סאטירי מריר", הן זכו לתגובה מכבדת ונלהבת מצד הציבור הרחב והמבקרים.
הסוקרת דייזי אלדן מ"ספרות עולמית היום" (World Literature Today) מתחה ביקורת על אנג'לו, על כך שהיא "מפגינה עוינות פנאטית כלפי כל האנשים הלבנים".
הסופר לימן ב' האגן חלק על כך, בטענה שכמו חברה של אנג'לו והמנטור שלה, לנגסטון יוז, אנג'לו הסבירה והאירה את תנאי חייהם של אפריקאים אמריקאים, אך מבלי ליצור הזרה עבור קוראיה של נושא הגזע, או של בני גזע כלשהו.
האגן טען גם כי אנג'לו מקדמת את ההכרה בחשיבותה של עבודה קשה, נושא נפוץ בנרטיבים של עבדים, לאורך כל האוטוביוגרפיות שלה, במטרה לשבור סטריאוטיפים של עצלות הקשורים לאפרו-אמריקאים.
למשל, האופן שבו מתארת אנג'לו את קהילת סטאמפס, ארקנסו השחורה והמגובשת, מדגים כיצד אפרו-אמריקאים חתרו תחת מוסדות דיכוי כדי לעמוד בפני גזענות.
אנג'לו התפתחה מבעלת משאלה להפוך ללבנה, בספרה הציפור הכלואה, לכדי הבנה שיהיה עליה להתמודד עם השחורות שלה.
המבקר פייר א' ווקר מיקם את האוטוביוגרפיות של אנג'לו במסורת הספרות האפרו-אמריקאית של המחאה הפוליטית שנכתבה בשנים שלאחר עלייתה של התנועה האפרו-אמריקאית לזכויות האזרח.
לטענתו, אחדות התמות באוטוביוגרפיות של אנג'לו הדגישה את אחד הנושאים המרכזיים שלה: העוול שבגזענות וכיצד להיאבק בה.
האוטוביוגרפיות של אנג'לו, שהראשונה בהן היא הציפור הכלואה, כללו "רצף שיעורים על התנגדות לדיכוי גזעני".
רצף זה הוביל את אנג'לו, כגיבורתן של האוטוביוגרפיות, מ"זעם והתמרמרות חסרות אונים לצורות של התנגדות עדינה, ולבסוף למחאה מוחלטת ואקטיבית".
עם התפתחות יצירתה, שינתה אנג'לו את דעותיה לגבי יחסי שחורים ולבנים ולמדה לקבל נקודות מבט שונות.
השינויים באופן בו היא מתייחסת לגזע והשקפותיה על אנשים לבנים הם שהעניקו לאנג'לו חופש.
לדברי האגן, אחד הנושאים בהם עסקה אנג'לו היה נטייתם של בני אדם להיות דומים יותר מאשר שונים.
מטרתה של אנג'לו, החל מהציפור הכלואה, הייתה "לספר את האמת על חייהן של נשים שחורות".
כמו באוטוביוגרפיות הבאות שלה, תיארה אנג'לו את נוהגי חייה, את התמודדותה בהקשר של החברה הלבנה המורחבת ואת הדרכים שבהן הסיפור שלה התקיים והתנהל בהקשר זה.
המבקר סלווין קוג'ו הצהיר כי באוטוביוגרפיה השנייה של אנג'לו, האספו יחד בשמי, עסקה אנג'לו בשאלות משמעותה של אישה שחורה בארצות הברית בשנים שלאחר מלחמת העולם השנייה.
ספר זה נכתב שלוש שנים לאחר הציפור הכלואה, ובו מתארת אנג'לו "את גלישתה של אם חד הורית במורד הסולם החברתי לחיי עוני ופשע".
בפרולוג מתארת אנג'לו את הבלבול וההתפכחות של הקהילה האפרו-אמריקאית באותה תקופה, תהליך שתאם את אופייה המנוכר והמקוטע של חייה של הדמות הראשית.
על פי המבקרת דולי א' מקפרסון, לאפריקאים-האמריקאים הובטח סדר גזע חדש שמעולם לא התממש.
התמודדותה של אנג'לו עם גזענות מושווה באופן מונגד לאופן שבו התמודדה סבתה עם גזענות: אנג'לו - בהתרסה, וסבתה - בהסכנה פרגמטית, מכיוון שסבתה למדה כי התרסה היא מסוכנת.
בשנת 1971 פרסמה אנג'לו את ספר השירה הראשון שלה, Just Give Me a Cool Drink of Water 'fore I Diiie , שהפך לרב מכר והיה מועמד לפרס פוליצר.
זה היה ראשית נוהגה של אנג'לו לכתוב ספר פרוזה וספר שירה לסירוגין.
האוטוביוגרפיה השלישית של אנג'לו, שרים, מנגנים וחוגגים כמו בחג המולד (Singin' and Swingin' and Gettin' Merry Like Christmas, 1976) הייתה מעין ציון דרך: הייתה זו הפעם הראשונה שסופרת אפרו-אמריקאית ידועה מרחיבה את סיפור חייה לאוטוביוגרפיה שלישית.
היא מתחתנת עם גבר לבן, ובאה במגע אינטימי עם לבנים שהיו שונים מאוד מהגזענים שפגשה בילדותה.
היא גילתה שחוסר האמון שלה בלבנים התפתח כדי להגן על עצמה מפני אכזריותם ואדישותם.
כפי שמציינת מקפרסון, "מכיוון שעברה התניה על ידי חוויות קודמות, אנג'לו אינה מעריכה איש, במיוחד את הלבנים.
עם זאת, היא מופתעת שוב ושוב מטוב לבם ומרצונם הטוב של לבנים רבים שהיא פוגשת, וחשדותיה מתחילים להתרכך לכדי הבנה".
קג'ו כתבה כי בשרים, מנגנים וחוגגים הוכיחה אנג'לו למעשה את "חוסר הפגיעות של האישיות האפרו-אמריקאית", וכן את ההגנות החזקות שהקימה סביב אישיות זו כדי שתוכל לבסס קשרים חיוביים עם לבנים ואנשים מגזעים אחרים.
עם זאת, מקפרסון עמדה על כך שאנג'לו "חייבת לבחון את האופן בו היא מבצעת השלכה כשהיא מגבשת את השקפותיה הסטריאוטיפיות לגבי לבנים".
הייגן הסכים והצביע על כך שאנג'לו נאלצת לבחון מחדש את דעותיה הקדומות, שאחיזתן בה מתמשכת, כאשר היא מתמודדת עם עולם רחב יותר ובו סוגים שונים של אנשים לבנים.
סיפוריה של אנג'לו בשרים, מנגנים וחוגגים מכילים "אמירות חזקות ורבות כוח, שמציגות בתוקף את התמרמרותה וזעמה על עקירת השחורים".
לדוגמה, כשהיא מתחתנת עם טוש אנג'לוס (Tosh Angelos) בניגוד לעצותיה ורצונותיה של אמה, היא חווה תגובות שליליות מצד אחרים.
אף על פי שטוש התייחס אליה ואל בנה גי (Guy) היטב בתחילת נישואיהם, הוא התעייף במהרה ממערכת היחסים שלהם והיא חשה שנעשה בה שימוש ושהיא נבגדת בידי גבר לבן נוסף.
אנג'לו נעה בין העולם הלבן והעולם השחור, בעודה מגדירה עצמה כחברה בקהילה שלה ובה בעת נפגשת עם לבנים "בצורה הרבה מלאה וחושית".
היא מתארת את המתח שחוותה כבדרנית שחורה המתפקדת בעולם הנשלט על ידי הלבנים בשנות החמישים.
על תפישותיה ביחס למערכות יחסים בין שחורים ללבנים הוטל להשתנות ללא הרף, למרות העמדות והרעיונות לגבי לבנים שאותם למדה מאמה וסבתה.
תחושותיה של אנג'לו לגבי גזע וגזענות נעשו אמביוולנטיות כשהחלה לחוות חוויות חיוביות יותר ויותר עם אנשים לבנים.
עוד לפני פרסום האוטוביוגרפיה הרביעית של אנג'לו, לבה של אישה, בשנת 1981, זכו להצלחה האוטוביוגרפיות הקודמות שלה וכן שלושה ספרי שירה שכתבה.
לבה של אישה נפתח בתיאור מגוריהם של אנג'לו ובנה גי בקומונה ניסיונית עם לבנים, בעודם מנסים להיות חלק מגל של פתיחות חדשה בין שחורים ולבנים.
אנג'לו לא חשה בנוח עם הסידור.
עדיין לא היה לה אמון בלבנים, ובספרה לא נקבה בשמותיהם של שותפיה לחדר ולא תיארה את דמויותיהם.
בספרה תיארה אנג'לו אינטראקציות חופשיות עם לבנים, אך מדי פעם תיארה כיצד היא נתקלת בדעות קדומות המזכירות את אשר חוותה בשנותיה הראשונות, למשל כאשר נזקקה לסיוע של חברים לבנים בשכירת בית בשכונה מבודדת.
בהשוואה לספריה האחרים, עשתה אנג'לו "דרך ארוכה" באינטראקציות שלה עם לבנים ואנשים מגזעים אחרים.
היא נותרה חשדנית כלפי ליברלים לבנים, אך דיווחה על האופטימיות של מרטין לותר קינג ביחס ליחסי גזע ואינטראקציות חיוביות אחרות עם לבנים.
בספר זה המשיכה אנג'לו לבטא מעין כתב אישום נגד מבנה הכוח שמשמרת החברה הלבנה, ולמחות נגד עוול גזעני - נעימת הנושא בכל ספריה.
במקום להציע פתרונות, היא מדווחת על אירועים, מגיבה עליהם ומתארת אותם באופן דרמטי.
בלבה של אישה הפכה כתיבתה של אנג'לו פוליטית יותר והחלה להפגין תחושה חדשה של זהות שחורה.
היא הציגה את החלטתה לעזוב את עסקי השעשועים כהחלטה פוליטית, וראתה בספר זה "היסטוריה חברתית ותרבותית של אמריקאים שחורים" בסוף שנות החמישים ותחילת שנות השישים.
אנג'לו ראתה את עצמה כהיסטוריונית של תנועת זכויות האזרח ושל התנועה הספרותית השחורה.
היא נמשכה יותר ויותר לנושאי מאבק של לוחמי חירות שחורים, הן בארצות הברית והן באפריקה, נכנסה למערכת יחסים עם לוחם החירות הדרום אפריקאי ווסומזי מייק (Vusumzi Make) , והפכה מחויבת יותר לאקטיביזם.
בתקופה זו החלה להיות מפגינה ופעילה פוליטית, והשתמשה בסוגה האוטוביוגרפית כדי להדגים כיצד תנועת זכויות האזרח השפיעה על אדם אחד המעורב בה.
היא החלה לתרום לזכויות האזרח כמגייסת כספים ומארגנת בהתאחדות ההנהגה הדרומית-נוצרית.
חקירתה של אנג'לו את זהותה האפריקאית והאפרו-אמריקאית הייתה נושא חשוב באוטוביוגרפיה החמישית שלה, כל ילדי האל זקוקים לנעלי הליכה (1986).
מקפרסון כינתה את נעלי הליכה "תערובת של זיכרונה האישי של מאיה אנג'לו ומסמך היסטורי של התקופה בה נוצר זיכרון זה", ראשית שנות השישים.
הייתה זו הפעם הראשונה בה אמריקאים שחורים רבים הצליחו לראות את אפריקה בצורה חיובית, בין היתר בזכות עצמאותה של גאנה ועצמאותן של מדינות אפריקאיות אחרות, כמו גם הופעתם של מנהיגים אפריקאים כמו קוואמה נקרומה.
גאנה הייתה "מרכז הרנסאנס התרבותי האפריקאי" והפאן-אפריקניזם בתקופה זו.
הבריתות והיחסים עם האנשים שפגשה אנג'לו בגאנה תרמו לזהותה ולצמיחתה.
חוויותיה כגולה עזרו לה להשלים עם עברה, ובסוף הספר היא מוכנה לחזור לאמריקה עם הבנה מעמיקה יותר של החלקים האפריקאים והאמריקאים בדמותה.
מקפרסון כינתה את ההקבלות והקשרים שתיארה אנג'לו בין אפריקה לאמריקה כ"תודעה כפולה" שלה, אשר תרמו להבנתה את עצמה.
בנעלי הליכה, אנג'לו מזהה קווי דמיון בין תרבות אפריקאית לתרבות אפרו-אמריקאית: שירי העצב, הצעקות והבשורות שגדלה איתם באמריקה "מהדהדים את המקצבים של מערב אפריקה".
מרסיה אן גילספי ועמיתיה, שכתבו ב"A Glorious Celebration", ספר שפורסם בשנת 2008 לרגל יום הולדתה ה-80 של אנג'לו, קבעו כי אנג'לו זיהתה את הקשרים בין התרבות השחורה האפריקאית והתרבות השחורה האמריקאית, כולל משחקי הילדים, הפולקלור, הדיבור והביטויים התרבותיים הלא מילוליים, האוכל, הרגישויות וההתנהגויות.
גילספי קושרת בין התנהגויותיהן של דמויות אם אפריקאיות רבות, במיוחד נדיבותן, לבין מעשי סבתה של אנג'לו.
באחד הקטעים המשמעותיים בנעלי הליכה, אנג'לו מספרת על מפגש עם אישה מערב אפריקאית שזיהתה אותה, על בסיס הופעתה, כחברה בקבוצת במבה במערב אפריקה.
חוויות אלו ואחרות בגאנה הראו את בגרותה של אנג'לו, כאם המסוגלת להרפות מבנה הבוגר, כאישה שכבר אינה תלויה בגבר וכאמריקאית המסוגלת "לתפוס את שורשי זהותה" והאופן שבו השפיעו על אישיותה.
בנעלי הליכה משלימה אנג'לו עם עברה הקשה, הן כצאצאית של אפריקאים שנלקחו בכוח לאמריקה כעבדים והן כאמריקאית אפריקאית שחוותה הפרדה ואת הגזענות שבחוקי ג'ים קרואו.
היא הביאה את בנה לגאנה כדי להגן עליו מפני ההשפעות השליליות של גזענות מכיוון שלא חשבה שיש לו כלים לעמוד בהן.
לראשונה בחייהם, היא וגי בנה לא חשו מאוימים על ידי שנאת גזע בגאנה.
נושא הגזענות היה עדיין נושא חשוב בנעלי הליכה, אבל אנג'לו התבגרה באופן התמודדותה עמו.
כדברי האגן, אנג'לו "עדיין לא הייתה מוכנה לנער מעליה את יחסה הכאוב לדעות הקדומות, אך ניתן להבחין בסובלנות ואפילו בהבנה מסוימת".
הדבר הוכח בהתייחסותה של אנג'לו ל"מעורבות של אפריקנים בסחר בעבדים, שהגיעה עד כדי רצח עם", דבר שלעיתים קרובות התעלמו ממנו סופרים שחורים אחרים או הציגוהו ככוזב.
אנג'לו למדה ממלקולם אקס שיעור חשוב בנושא מאבק בגזענות: הוא השווה מאבק זה להר שנדרשים המאמצים של כולם כדי להתגבר עליו ולהגיע לפסגתו.
ביטויי האלימות המילולית של סיפורי העם עלו במהלך ארוחת צהריים עם מארחיה הגרמנים וחברה ישראלית שלה, באופן שהשפיע והיה בעל משמעות עבור אנג'לו כמו אלימות פיזית - עד כדי כך שהיא חלתה.
ניסיונה של אנג'לו עם הפשיזם באיטליה, הופעותיה עם שחקני ההצגה "השחורים" והתזכורות לשואה שחוותה בגרמניה, "עזרו [לעצב] ולהרחיב את חזונה המשתנה תדיר" בנוגע לדעות קדומות גזעניות, הבהירו את תפישותיה לגבי אפרו אמריקאים, ו"תרמו לכך שהיא שבה לתבוע את זכות הביטוי של עצמה, כמו גם להתפתחותה כאזרחית העולם".
החוקרת הפמיניסטית מריה לורט יצרה קשר בין האוטוביוגרפיות של אנג'לו, אותן כינתה לורט "פיקציות של סובייקטיביות" ו"נרטיבים בגוף ראשון פמיניסטי", לבין נרטיבים בדיוניים בגוף ראשון (כמו "חדר הנשים" מאת מרילין פרנץ' ו"מחברת הזהב" מאת דוריס לסינג) שנכתבו באותה תקופה.
שני הז'אנרים הציגו את המספרת כגיבורה והשתמשו ב"סימונן [של הגיבורות] על ידי אשליית הנוכחות".
החוקרת יולנדה מ' מנורה הסכימה ואמרה כי אנג'לו שברה סטריאוטיפים של נשים אפרו-אמריקאיות על ידי תיאור הדימויים והסטריאוטיפים הללו, ואז הפרכתם, באופן שהיווה את הבמה להתפתחות זהותה של אנג'לו כפי שהיא מפגינה אותה באוטוביוגרפיה המאוחרת שלה.
כאישה שחורה, הדגימה אנג'לו את גיבוש זהותה התרבותית לאורך כל הנרטיבים שלה, והשתמשה בתפקידיה הרבים, בגלגוליה ובזהויותיה כדי לחבר בין שכבות הדיכוי באמצעות ההיסטוריה האישית שלה.
אנג'לו הציגה עצמה כמודל חיקוי עבור נשים אפרו-אמריקאיות במובן רחב יותר, על ידי שחזור הדימוי של האישה השחורה באמצעות נושאים של כוח אינדיבידואלי ויכולת להתגבר.
ביצירתה חקרה אנג'לו את הנשים שהשפיעו על התפתחותה וצמיחתה.
לדברי מנורה, שלוש דמויות ב"הציפור הכלואה" - אמה של אנג'לו ויויאן, סבתה אנני הנדרסון וגברת פלאוארס (שעזרה לאנג'לו למצוא את קולה שוב לאחר שנאנסה), שיתפו פעולה כדי "ליצור שלישייה המשמשת כמטריצה הקריטית בה הילדה מטופחת ומתחזקת במהלך מסעה דרך הילדות, כילדה שחורה דרומית".
מטרתה המקורית של אנג'לו הייתה לכתוב על חייהן של נשים שחורות באמריקה, אך עבודתה הענפה תיעדה את העליות והמורדות בחייה-שלה.
האוטוביוגרפיות של אנג'לו מספקות סקירה היסטורית של המקומות בהם התגוררה ואופן התמודדותה בהקשר של חברה לבנה גזענית.
באוטוביוגרפיה השלישית שלה, שרים, מנגנים וחוגגים כמו בחג המולד, הדגימה אנג'לו בהצלחה את הצלחתה של הדמות האפרו-אמריקאית ליצור אינטגרציה פנימית וחיצונית כשהחלה לחוות אינטראקציות חיוביות יותר עם לבנים.
בכרך השני של אנג'לו, האספו יחד בשמי, עסקה אנג'לו במשמעות היותה אישה שחורה בארצות הברית דרך עדשת החוויה הפרטית שלה.
לדברי מקפרסון, העיסוק בנושא המשפחה והיחסים המשפחתיים בספריה של אנג'לו מתחיל ב"עיסוק במשפחה הגרעינית המסורתית" למרות העובדה שניסיונה של אנג'לו כולל הינטשות על ידי הוריה, כמתואר בהציפור הכלואה.
אולם בסופו של דבר מושג המשפחה ביצירתה של אנג'לו מתרחב עד כי הוא כולל את המשפחה המורחבת, בה "אמון הוא המפתח להפגנת דאגה הנובעת מקרבה משפחתית".
החוקרת מרי ג'יין לפטון סבורה כי יש להבין את מושג המשפחה לאור עקירתם של אנג'לו וביילי.
תיאורם של יחסים משפחתיים קרובים ביצירתה של אנג'לו, כמו גם מערכות היחסים שלה עם הוריה ובנה (יחסים שאותם מסגרה לפטון כ"דפוס האם-ילד") היו נושא מאחד שקישר בין כל האוטוביוגרפיות של אנג'לו.
האימהות הייתה נושא שחזר ונחקר דרך חוויותיה של אנג'לו כאם במשפחה חד-הורית, כבת וכנכדה.
לפטון סברה כי בניית העלילה באוטוביוגרפיות של אנג'לו והתפתחות דמותה הושפעו ממוטיב האם / ילד ביצירתה של משוררת הרנסאנס של הארלם ג'סי רדמון פוזט .
החוקרת יולנדה מנורה סברה כי שלוש נשים ב"הציבור הכלואה" - "האם ההיברידית" של סבתה של אנג'לו, אמה וחברתה גברת פלאוארס - לימדו אותה איך להיות אמא לבנה גי.
אף שסבתה של אנג'לו נפטרה בתחילת הסדרה, אנג'לו מצטטת אותה בהרחבה באוטוביוגרפיה השלישית שלה, שרים, מנגנים וחוגגים כמו בחג המולד.
רצונה של אנג'לו להשיג חיים בטוחים לגי הניע אותה להתחתן עם טוש אנג'לוס בשרים, מנגנים וחוגגים, והניע גם רבות מהחלטותיה האחרות, בחירות העבודה שלה ויחסיה הרומנטיים.
החוקרת סיפוקאזי קויאנה (Siphokazi Koyana) סברה כי בשל גזעה ורקעה הכלכלי של אנג'לו, "חווית האימהות שלה שזורה באופן בלתי נפרד בעבודה".
לדברי קויאנה, "אימהות שחורה תמיד כללה עבודה".
רשימת העיסוקים הארוכה של אנג'לו מעידה על האתגרים שעמדו בפניה, במיוחד כפי שמפורט באוטוביוגרפיה השנייה שלה האספו יחד בשמי.
היא התמודדה כאישה עובדת ובו זמנית אם למתבגר, מה שהוביל אותה לעיתים קרובות להחלטות "מהירות וקלות".
קויאנה קבעה כי רק לאחר שהצליחה לנצל הזדמנויות, כמו תפקידה בפורגי ובס, הצליחה אנג'לו לפרנס את עצמה ואת בנה גי באופן מלא, ואיכות חייה ותרומתה לחברה השתפרו.
עם זאת, לא יכלה להצליח בלא שמשפחתה המורחבת תספק טיפול בבנה; למשל, היא השאירה את גי בטיפול סבתו למרות הסכסוך והאשמה שחוותה כתוצאה מכך (אם כי, כדברי קויאנה, האשמה מסוג זה אינה אלא ארטיפקט שהושלך עליה על ידי החברה הרחבה).
דפוס זה קבעה אמה-שלה, כמתואר בהציפור הכלואה, כאשר השאירה את אנג'לו ואת אחיה בהשגחת סבתה של אנג'לו.
כותבות אוטוביוגרפיה שחורות כמו אנג'לו הפריכו סטריאוטיפים שסבו סביב אמהות אפרו-אמריקאיות, כמו "המגדלת המטריארכית", והציגו אמהות אלה כבעלות תפקידים יצירתיים ומספקים יותר.
על פי החוקרת סונדרה אוניל, האוטוביוגרפיות של אנג'לו הציגו נשים שחורות באופן שונה מכפי שתוארו בספרות עד אז.
אוניל טענה כי "אף אישה שחורה בעולמה הספרותי של אנג'לו איננה מפסידנית", וכי אנג'לו הייתה הדור השלישי של נשים אינטליגנטיות ובעלות תושייה שהתגברו על מכשולי הגזענות והדיכוי.
לפי קויאנה, אנג'לו מתארת נשים ו"תיאוריות אודות האישה" בעידן של מעבר תרבותי, וספריה תיארו את ניסיונותיה של אישה שחורה אחת ליצור הערכה עצמית בריאה ולשמרה.
חוויותיה של אנג'לו כאם חד-הורית ממעמד הפועלים ערערו על השקפות מסורתיות ומערביות של נשים וחיי משפחה, כולל המבנה המשפחתי הגרעיני.
אנג'לו תיארה כוחות חברתיים, אסטרטגיות של הישרדות כלכלית וחוויות דיפרנציאליות של מבנה המשפחה.
מסעות הם נושא מקובל באוטוביוגרפיה האמריקאית, מיתוס לאומי אמריקאי עממי.
כך גם בנוגע לאוטוביוגרפיה האפרו-אמריקאית, שהתפתחה מתוך המסורת הנרטיבית של העבדים והושרשה בתרבות האמריקנית.
כמו הנרטיבים שהתמקדו בחיפוש אחר שחרור מעבדות, כך גם אוטוביוגרפים מודרניים אפרו-אמריקאים כמו אנג'לו ביקשו לפתח "עצמי אותנטי" ואת החופש למצוא אותו בקהילתם.
החוקרת יולנדה מ' מנורה כינתה את מוטיב המסע באוטוביוגרפיות של אנג'לו "נזילות".
נזילות זו החלה בהציפור הכלואה והייתה מטאפורה לצמיחתה הפסיכולוגית של אנג'לו, שהושפעה מהעקירה והטראומה שלה לאורך כל הספר, חוויה שמנורה קובעת כי אנג'לו נזקקה לה: היא נזקקה לבריחה כדי לזכות בהתעלות.
אנג'לו בנתה את הציפור הכלואה בשלושה חלקים: הגעה, שהייה ועזיבה, עם היבטים גאוגרפיים ופסיכולוגיים כאחד.
כפי שקבעה מקפרסון, "המסע לקראת מטרה רחוקה והחזרה הביתה - מסע שכרוך בהפלגה, בהישגיות ובחזרה - הם דפוסים אופייניים באוטוביוגרפיה השחורה." עבור אנג'לו, מסע זה לקח אותה מילדותה והתבגרותה, כמתואר בשני ספריה הראשונים, אל עולם המבוגרים.
התפאורה בשתי האוטוביוגרפיות הראשונות של אנג'לו הוגבלה לשלושה מקומות (ארקנסו, מיזורי וקליפורניה), אך "ההגדרה נפתחת" בשרים, מנגנים וחוגגים לכדי הכללתה של אירופה, אליה נסעה לביצוע פורגי ובס.
מקפרסון ראתה באוטוביוגרפיה השלישית של אנג'לו "סיור שטוף שמש בשנות העשרים של אנג'לו", מעבר משנים ראשונות שסימנו אכזבות והשפלה, אל העולם הרחב והקהילה הבינלאומית.
תקופה זו תיארה כ"שנות שמחה", וכן כתחילת ההצלחה וההגשמה הגדולה של אנג'לו כבדרנית.
לפטון הצהירה כי נרטיב המסע של אנג'לו בשרים, מנגנים וחוגגים, שהקיף כ-40 אחוז מהספר, העניק לספר את המבנה המאורגן שלו.
עם זאת, תצפיותיה של אנג'לו על גזע, מין ומעמד הפכו את הספר ליותר מאשר נרטיב מסע.
כאמריקאית שחורה, במסעותיה ברחבי העולם יצרה קשר עם בני לאומים ומעמדות רבים, וכך הורחבו חוויותיה אל מעבר למעגל הקהילה והמשפחה המוכרת שלה, והפכו את תובנותיה לגבי יחסי גזע למורכבות יותר.
אנג'לו המשיכה להרחיב את הגדרות האוטוביוגרפיות שלה בכרכים הבאים.
בלבה של אישה היו שלוש מסגרות עיקריות - אזור מפרץ סן פרנסיסקו, ניו יורק ומצרים - ושתי מסגרות משניות - לונדון ואקרה.
לפטון הצהירה שכמו בכל ספריה של אנג'לו, המבנה של לבה של אישה התבסס על מסע.
אנג'לו הדגישה את נושא התנועה על ידי פתיחת הספר בציטוט ספיריטואלז ("התיבה מפליגה").
"ספיריטואלז קדום זה יכול היה להיות שיר הנושא של ארצות הברית בשנת 1957".
ספיריטואל זה, המכיל התייחסות לתיבת נח, מציג את אנג'לו כסוג של נח ומדגים את רוחניותה.
אנג'לו מזכירה גם את אלן גינסברג ואת הדרך, רומן מאת ג'ק קרואק משנת 1951, ובכך חיברה בין המסע שלה לבין חוסר הוודאות לגבי העתיד במסעותיהן של דמויות ספרותיות אחרות.
אנג'לו נסעה לאפריקה בגלל מערכת יחסים כושלת, אך בסופו של דבר יצרה קשר עם היבשת, גם בספר זה וגם בזה שאחריו, כל ילדי האל זקוקים לנעלי הליכה.
כדברי לפטון, "אפריקה היא ערש צמיחתה".
תקופתה שהייתה של אנג'לו באפריקה הפכה אותה למודעת יותר לשורשיה האפריקאים, אולם למרות שנסעה למקומות רבים, המסע החשוב ביותר שתיארה הוא בספריה הוא "מסע אל העצמי".
מוטיב המסע הוא נושא חוזר בנעלי הליכה, כפי שמעידה כותרת הספר, אך המוטיבציה העיקרית של אנג'לו לחיות באפריקה, כפי שאמרה למראיין ג'ורג' פלימפטון בשנת 1990, הייתה "ניסיון לחזור הביתה".
אנג'לו לא רק תיארה את מסעה כאישה אפרו-אמריקאית שמחפשת בית, אלא תיארה את מסעותיהם של יוצרים שחורים אחרים באותה תקופה, וגולים לבנים באירופה בשנות העשרים, בדומה לסופרים כמו ארנסט המינגוויי והנרי ג'יימס.
בסוף נעלי הליכה מחליטה אנג'לו לחזור לאמריקה.
היא קראה לעזיבתה "חופשה שנייה", והשוותה זאת לפעם האחרונה שהשאירה את בנה עם סבתו בשרים, מנגנים וחוגגים, כשהיה ילד, ולעזיבתם הכפויה של אבותיה העבדים את אפריקה.
כפי שקבעה לפטון, "המסע של אנג'לו מאפריקה חזרה לאמריקה הוא במובנים מסוימים שיחזור של השלב ההיסטורי בו הועברו העבדים באכזריות בספינות ממערב אפריקה אל מה שמכונה העולם החדש".
אף על פי שהאוטוביוגרפיה השישית של אנג'לו שיר מושלך לשמיים התרחשה במדינתה, מוטיב המסע נמשך.
נותוזאורוס (שם מדעי: Nothosaurus; מיוונית: "לטאה מזויפת") הוא סוג של זוחל ימי קדום מסדרת הנותוזאוראים שחי בטריאס לפני 240–210 מיליון שנה.
במראהו הוא דמה לפליוזאור אך לא היה שייך לסדרה זו.
הנותוזאורוס חי במימי הטריאס ומאובניו נתגלו באזור צפון אפריקה, אירופה (בבולגריה, פולין, גרמניה, איטליה, ספרד, צרפת, שווייץ והולנד), סין וגם במכתש רמון.
היצור היה מותאם למחצה לחיי מים ועלה לחופים כדי לנוח.
הוא דמה באורח חייו לאריה ים מודרני אך היה בעל גפיים של יצור יבשתי.
הנותוזאורוס הגיע לאורך של 4–7 מטרים והיה בעל צוואר ארוך מרובה חוליות, זרועות ארוכות בעלות אצבעות ארוכות שייתכן שכוסו בקרומי שחייה וזנב ארוך ששימש כהגה במים.
הראש היה שטוח והשיניים ישרות.
הוא ניזון מדגים ומרכיכות שלכד במים.
מבנה גופו מרמז שהיה אורב לטרף ממסתור ואז נע במהירות וסוגר עליו את מלתעותיו.
הנותואורוס מופיע בסדרה מפלצות ים של נייג'ל מארוון בתור הטריאס בעודו מצוי במים בדומה לכלב ים קדום.
מספר פרטים חוקרים אותו ונייג'ל תופס לחקור אחד מהם.
הוא מופיע גם בסדרה עולם היורה: מחנה הקרטיקון כיצור השוכן בביובים ותוקף את החבורה המתקרבת כדי לבדוק את מחולל הליבה.
בהמשך הליבה מתחממת עד שהנותוזאורוס בסכנה והחבורה עוזרת לו לעלות דרך מעלית לביומת הביצה, בה הוא טורף דילופוזאורוס וגורר אותו למים.
הוא מופיע גם בסרט ה-IMAX "Sea Rex 3D", בעודו רודף אחר מיקסוזאורוס.
הוא נראה לזמן קצר גם בסרט פנטזיה של דיסני בתוך פולחן האביב, בעודו מאכיל את צאצאיו.
הוא נראה גם בסרט "Son of Kong" מ-1933.
נות'רוניכוס (שם מדעי: Nothronychus; מילולית: "טופר עצלן") הוא סוג של דינוזאור גדול ממשפחת התריזינוזאוריים, מקבוצת התרופודה, שחי באמריקה הצפונית בתור הקרטיקון מלפני 91–92 מיליון שנה.
היצור ידוע ממאובנים שנמצאו בין אריזונה וניו מקסיקו, בתחום קולורדו הקטן, ב-2001 בידי החוקרים ג'יימס קירקלנד (James Kirkland) ודאגלס וולף (Douglas G.
יצור זה היה גדול מאוד והגיע לגובה 3-3.6 מ', הגיע לאורך 4.5-6 מ' ושקל עד 1 טון.
הוא היה דומה מעט לעצלן קרקע ענקי וייתכן שגם כוסה נוצות, מה שהגדיל את הדמיון.
דינוזאור זה היה יצור צמחוני בעל ראש קטן וחסר שיניים, צוואר ארוך והיה בעל זרועות ארוכות שהסתיימו בטפרים גדולים, איתם תלש מזון מהעצים.
היו לו עצמות ירך גדולות וחזקות וזנב קצר.
מבנה גופו הזכיר את בני משפחת האורניתומימיים אך הוא אינו קרוב שלהם.
יצור זה חי כמו עצלן קרקע גדול שליחך עלים מהעצים.
הוא היה איטי מכדי לברוח מטורפים, אך היה יכול לחבוט בהם בעזרת טפריו הגדולות ולפצוע גם טורפים גדולים.
דינוזאור זה הופיע בסדרה הכוכב דינוזאור שם נראים מספר פרטים שמותקפים על ידי סוסקיטירנוסים אך פוצעים את אחד מהם.
בנוסף הוא מופיע בסדרה כשהדינוזאורים שוטטו באמריקה.
נות'רותריופס (שם מדעי: Nothrotheriops) הוא סוג של עצלן קרקע שמאובניו נמצאו במרכז מקסיקו ובדרום ארצות הברית ובאחד הממצאים ממכתש בניו מקסיקו נמצאו גם שרידי שיער ואף גללים.
במראהו הוא הזכיר את המגתריום, אך הוא היה קטן בהרבה.
הוא חי מלפני שני מיליון שנה עד ללפני 11,000 שנה.
עצלן זה היה מבין הקטנים שבעצלנים הקרקעיים.
הוא הגיע לאורך 2.75 מטרים ושקל מעל 250 קילוגרם.
הוא היה בעל זנב ארוך ורגליים אחוריות חזקות, איתם הוא נשען כדי לייצב אותו בעודו עובר מתנועה ארבע-רגלית למצב זקוף, כנראה כדי להוריד ענפים מהעצים.
ייתכן שהוא ניזון ממיני צמחים כמו קקטוסיים, יוקה ומיני חלמיתיים.
הוא היה לטרף לטורפים גדולים כמו הסמילודון, אך כנראה שמראהו הזקוף הרתיע את הסמילודון.
לא נמצאה במאובנים הוכחה, אך ייתכן שלעצלן הייתה לשון ארוכה כמו של ג'ירפה ששימשה להגעה לעלים מבלי להידקר מקוצים.
עצלן זה הופיע בסדרות העולם החדש הפראי וענקי עידן הקרח.
"נושמת" הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת הישראלית מאיה בוסקילה.
האלבום יצא לאור ב-6 בספטמבר 2016.
האלבום כולל 10 סינגלים אותם הוציאה בוסקילה מאז צאת אלבומה השלישי שוברת שתיקה (2008), שיר נושא האלבום ועוד גרסת כיסוי לשיר "בין האצבעות" של רותי נבון.
"מה שהיה היה" - היה לסינגל הראשון מהאלבום במרץ 2011 והופק על ידי אבי גואטה, הסינגל זכה להצלחה רבה כאשר הגיע בשיאו למקום 3 במצעד של רשת ג' ונשאר במצעד 9 שבועות.
"מצפן" - היה לסינגל השני ויצא באוגוסט 2013 נכתב על ידי רמי קלינשטיין והופק גם הוא על ידי אבי גואטה, הוא זכה להצלחה במצעדים כאשר הגיע בשיאו למקום ה-13 ברשת ג', בוסקילה אף ציינה כי מילות השיר מתייחסות לבנה אשר נולד 9 חודשים לפני צאת השיר.
"לעבור את היום" - שוחרר בנובמבר אותה שנה אך לא זכה להצלחה רבה כאשר נכנס למצעד של רשת ג במקום 17 ויצא אחרי שבוע.
"מגדל" - הסינגל החמישי יצא במאי אותה שנה גם הוא זכה לקליפ המציג את הרצון לשוויון בין המינים ברוב הקליפ מראים את בוסקילה על רקע לבן שרה כאשר רואים רק את פניה עם עוד 4 נשים נוספות השרות כל אחת בתור ובין לבין ישנן סצנות מושחרות בהן בוסקילה עם בחור.
הקליפ הפך לוויראלי ברשתות החברתיות.
למראות הכישלון היחסי של הסינגלים הקודמים השיר שהה שבועות רבים במצעד של רשת ג' ואף חדר לעשירייה (בשיאו הגיע מקום 9).
"זיכרון ישן" - היה לסניגל השישי שיצא ביולי באותה שנה שהביא עמו הצלחה נעה כאשר גם הוא הגיע למקום 13 במצעד ונשאר שם לשלושה שבועות.
"באמצע יום" - הסינגל השמיני יצא בפברואר 2016 זכה להיכנס למקום 18 בלבד ונשאר שם שבוע אחד, הסינגל לא יצא עם קליפ.
"נושמת" - שיר הנושא של האלבום יצא כסינגל לקידום האלבום ויצא ב-5 בספטמבר 2016 (יום לפני צאת האלבום) השיר לווה בקליפ אך הסינגל לא נכנס לאף מצעד.
הוא דורג במקום הרביעי במצעד של רדיו לב המדינה.
"ערב של קיץ" - לא יצא כסינגל ונכלל באלבום והוקלט ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל לזכר רב-סרן שנפל ניר לקריף.
"בין האצבעות" הוא גרסת כיסוי של הזמרת רותי נבון וגם הוא נכלל באלבום.
"תקשיבי לי" (בימוי: אלעד זכאי)
נושה דרנדה (בסלובנית: Nuša Derenda; נולדה ב-30 במרץ 1969) היא זמרת סלובנית.
דרנדה נולדה בברז'יצה, מגיל צעיר למדה בבית ספר למוזיקה וניגנה באקורדיון.
בתחילת הקריירה שלה היא הייתה חברה בשתי להקות, ואף הופיעה עמן ברחבי יוגוסלביה, גרמניה ושווייץ.
בשנת 2001 זכתה ב-EMA, קדם האירוויזיון הסלובני, זאת לאחר שהשתתפה בתחרות שנתיים קודם לכן, אך לא הצליחה לזכות.
באירוויזיון 2001 שרה את השיר "Energy" עמו הגיעה למקום ה-7. בשנה לאחר מכן נבחרה להגיש את תוצאות הניקוד של סלובניה באירוויזיון 2002.
ב-2002 גם הייתה שופטת בבחירת נציג אסטוניה באירוויזיון.
היא ביצעה קונצרט במועדון מעריצי אירוויזיון בקלן.
היא הופיעה בפסטיבל הבמה המוזהבת, שם זכתה בפרס מיוחד מטעם משרד התרבות הרומני.
בשנת 1995 נישאה לבן זוגה.
נותוזאוראים (שם מדעי: Nothosauroidea) היא סדרת זוחלים ימיים נכחדת מקבוצת הדיאפסידה, חלק מהזאורופטריגיים.
יצורים אלה היו מהראשונים שבזוחלים שהחלו לחזור לים (כהיפוך אבולוציוני מהתפתחות הדו-חיים ודגי הריאות לחיים על היבשה).
הם התקיימו במשך תור הטריאס ונכחדו עם סופו, כנראה מתחרות עם מינים מתקדמים מהם.
רובם היו קטנים יחסית, קצרים יותר משלושה מטרים אך חלקם כמו הנותוזאורוס הגיעו לאורך של שבעה מטרים.
במראם הם דמו מעט לאריות ים והיו חצי-מימיים עם רגליים קצרות הדומות לסנפירים אך מותאמות גם להליכה יבשתית, כך שיכלו לעלות לחופים.
זנבם הארוך עזר לייצב אותם ואולי שימש כהגה.
היה להם צוואר ארוך כמו של פלסיוזאורים והראש היה מוארך ושטוח, מלא בשיניים מחודדות.
צורתם תנועתם הייתה מעט נחשית יותר מהפלסיוזאורים.
ייתכן שאלו היו אבותיהם של הפליוזאורים ששלטו בימים במהלך שאר המזוזואיקון.
הם שלטו בימים ודגו דגים ודיונונים בשחייה מהירה.
נותוזאוריים (שם מדעי: Nothosauridae) היא משפחה של זוחלים ימיים קדומים מסדרת הנותוזאוראים שבזאורופטריגיים.
בני משפחה זו התפתחו במשך תור הטריאס, מתחילת המזוזואיקון ושלטו באוקיינוסים ובימים הקדומים.
המאובנים שלהם התגלו במגוון אזורים, בין השאר בסין, צרפת, גרמניה, ישראל, איטליה, יוון, הולנד, רוסיה, שווייץ ובצפון אפריקה.
המשפחה נקראת על שם הסוג נותוזאורוס שפירוש שמו הוא: "לטאה מזויפת".
במראם הם דמו לפליוזאורים שהתקיימו ביורה ובקרטיקון.
הם היו קטנים יותר באורך של 3 עד 7 מטרים והיו אמפיביים, בעלי אורח חיים דומה לכלבי ים או לאריות ים.
הם היו בעלי צוואר ארוך, ראש קטן ומוארך בעל שיניים חרוטיות רבות, זנב ארוך וגפיים קצרות בעלות אצבעות ששימשו כנראה להיגוי במים.
הם היו ציידים מהירים של דגים, רכיכות ויצורים דומים ואולי אף זוחלים ימיים.
נושאים להט"ביים באפוסים הינדיים כוללים אלוהויות או גיבורים הינדים, שמתכונותיהם או התנהגותם ניתן להסיק שהם שייכים לקשת הלהט"בית, או שהם מוצגים כבעלי אלמנטים של שונות מגדרית ומיניות לא-הטרוסקסואלית.
מקורות ספרותיים הינדיים מסורתיים אינם מדברים ישירות על הומוסקסואליות, אך שינויי מין, מפגשים הומוארוטיים ודמויות אינטרסקס או בעלות מגדר שלישי קיימים לעיתים קרובות הן בסיפורים הדתיים המסורתיים כמו הוודות, המהבהרטה, הרמיאנה והפוראנות, והן בפולקלור המקומי.
באפוסים ההינדיים יש דוגמאות רבות לאלים המשנים מגדר, מתבטאים כמגדרים שונים בזמנים שונים, או משתלבים ליצירת יצורים אנדרוגיניים או הרמאפרודיים.
ניתן למצוא אלים שמשנים מין או מתממשים כאווטאר של המין השני על מנת להקל על יחסי המין.
קיימות מספר דוגמאות של יצורים לא-אלוהיים שעוברים שינוי מין דרך פעולות האלים, כתוצאה מקללות או מברכות, או כתוצאה טבעית של גלגול נשמות.
אפוסים הינדיים מכילים מקרים רבים שבהם אינטראקציות מיניות משרתות מטרה לא מינית וקדושה, כאשר בחלק מהמקרים מדובר באינטראקציות חד מיניות.
לעיתים האלים מגנים את האינטראקציות הללו אך בפעמים אחרות הן מתרחשות בברכתן.
בנוסף לסיפורי מגדר ווריאציה מינית המקובלים בדרך כלל על ידי ההינדואיזם הקלאסי, חוקרים מודרניים ופעילים קווירים מצאו נושאים להט"ביים בטקסטים פחות מוכרים, או הסיקו את קיומם בסיפורים שבאופן מסורתי נחשבים ללא סאבטקסט הומוארוטי.
ניתוחים כאלה גרמו לחילוקי דעות ביחס למשמעותם האמיתית של הסיפורים הקדומים.
אלוהויות רבות בהינדואיזם ובאפוסים הודיים מיוצגות גם כזכריות וגם כנקביות בתקופות שונות ובגלגולים שונים או מבטאות מאפיינים של שני המגדרים בבת אחת, כמו ארדנהארישווארה, שנוצר ממיזוג של האל שיווה עם אשתו , וגופו הוא זכרי לחלוטין בחציו הימני ונקבי לחלוטין בחציו השמאלי.
פירוש השם ארדנהארישווארה הוא "האדון שחציו אישה".
צורה זו של שיווה מייצגת את "המכלול שהוא מעבר לדואליות", וקשורה לתקשורת בין בני תמותה לאלים ובין גברים ונשים.
מיזוג דומה מתרחש בין אלת היופי והשגשוג לקשמי לבעלה וישנו, ויוצרים את לקשמי-נראיינה ההרמפרודיטית או האנדרוגנית.
בבהאגווטה פוראנה, וישנו לובש את הצורה של המכשפת, מוהיני, על מנת להערים על השדים ולגרום להם לוותר על אמריטה, סם החיים.
בהמשך שיווה נמשך למוהיני ושופך את הזרע שלו על הסלעים, ואלו הופכים לזהב.
בברמנדה פוראנה, אשתו של שיווה, פרוואטי, "תולה את ראשה בבושה" כשהיא רואה את מרדף בעלה אחר מוהיני.
בכמה סיפורים שייווה מבקש מוישנו ללבוש שוב את צורת מוהיני כדי שיוכל לראות את השינוי בעצמו.
סיפורים שבהם שיווה מכיר את טבעה האמיתי של מוהיני, התפרשו כ"מרמזים על נזילות המגדר במשיכה מינית".
בסיפור הפורני המאוחר יותר על מוצאה של האלה איאפה, וישנו עוטה את צורת מוהיני, נכנס להריון משיווה, ויולד את איאפה שאותה הוא נוטש בבושה.
פטאנאיק, חוקר מיתולוגיה הינדית, כותב כי מוהיני לא נכנסה להריון, ואיאפה נוצרה מזרעו של שיווה, שאותו פלט לאחר שחיבק את מוהיני.
בגרסה אחרת, מלך פנדיאן, רג'אשחרה מפנטלאם, מאמץ את התינוקת.
על פי גרסאות מסוימיות של המהבהרטה, האל קרישנה – גלגולו של וישנו – שינה צורה למוהיני והתחתן עם ארוואן.
זאת כדי לתת לארוואן את ההזדמנות לחוות אהבה לפני מותו, כיוון שהתנדב להיות מוקרב.
קרישנה נשאר באבל בצורת מוהיני במשך זמן מה לאחר מותו של ארוואן.
נישואיהם ומותו של ארוואן מונצחים מדי שנה בטקס המכונה תאלי, שבמהלכו היג'רה מקבלים את תפקיד קרישנה-מוהיני ונישאים לארוואן בחתונה המונית, שלאחריהם נערך פסטיבל באורך שמונה-עשר ימים.
הפסטיבל מסתיים בקבורה טקסית של ארוואן, ההיג'רה מתאבלים בכך שהם מכים את חזהם בריקודי פולחן, שוברים את צמידיהם ומחליפים לבגדי אבל לבנים.
מנהג זה לא מוזכר בווידיאס ראמאיאנה.
שינוי מין וקרוס-דרסינג מתרחשים גם באפוסים העוסקים בדמויות לא אלוהיות.
דמות אחת כזו היא שיקאנדי, דמות במהאבאראטה.
שיקנדי נולד במקור בתור ילדה בשם שיקנדיני כבת לדרופדה, מלך פנצ'לה.
במהלך חייה הקודמים, שיקנדיני הייתה אישה בשם אמבה, שהגיבור בהישמה הפך ללא ראויה לחתן.
מתוך מצבה הרעוע, אמבה נדרה נדרים, והאלים הגשימו את משאלתה לגרום למותו של בהישמה.
אמבה נולדה אז מחדש כשיקנדיני.
קול אלוהי אמר לדרופדה לגדל את שיקנדיני כבן ולכן דרופדה אימן אותה בלוחמה וסידר לה נישואים עם אישה.
בערב החתונה, גילתה אשתו של שיקנדיני כי "בעלה" הוא בעצם אישה.
שיקנדיני נמלט, ופגש יאקשה (סוג של רוחות טבע הנפוץ במיתולוגיה ההודית) שהחליף עימו את המין שלו.
שיקנדיני חזר כגבר עם השם 'שיקאנדי' וניהל חיי נישואים מאושרים עם אשתו וילדיו.
במהלך מלחמת קורוקסטרה, בהישמה זיהה אותו כאמבה שנולדה מחדש וסירב להילחם ב"אישה".
ארג'ונה ניצל זאת והסתתר מאחורי שיקאנדי כדי להביס את בהישמה הבלתי מנוצח.
בספרות היוונית, סריקנדי (שמה היווני של שיקנדיני) לעולם לא הופך לגבר - היא אישה שווה לגברים ואשתו של ארג'ונה.
לאחר מותו, הגבריות של שיקאנדי הועברה בחזרה ליאקשה.
ארג'ונה עצמו גם הוא דוגמה לשונות מגדרית.
כשארג'ונה סירב לחיזוריה, הנימפה אורוואשי קיללה את ארג'ונה - הוא יהפוך ל"קליבה", בן המין השלישי.
קרישנה הבטיח לארג'ונה שקללה זו תשמש כתחפושת המושלמת עבור ארג'ונה במהלך שנת הגלות האחרונה שלו.
ארג'ונה לקח את השם בריהנאלה והתלבש בבגדי נשים.
כך ארג'ונה זכה לכניסה לעיר שנשלטה על ידי המלך וירטה, שם לימד את הנסיכה אוטארה ואת נשות חצרה את אומנויות המוזיקה, השירה והריקודים.
דוניגר מתאר את תלבושת הקרוס-דרסינג של ארג'ונה כמקור לקומדיה בסיפור, עם אזכורים ל"זרועותיו השעירות".
בפדמה פוראנה, ארג'ונה הופך גם פיזית לאישה כאשר היא מבקשת אישור לקחת חלק בריקוד המיסטי של קרישנה, שרק נשים יכולות להשתתף בו.