tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מטרת החוק הייתה לשנות את המסגרת הרגולטורית שהוקמה על ידי חוק התקשורת משנת 1934 ולהכניס תחרות בכל שוקי התקשורת, כולל שירותים מקומיים ובינעירוניים, כמו גם מגזרים מתפתחים כמו פס רחב וכבלים.
החוק משנת 1996 ביקש לבטל חסמי כניסה למתחרים חדשים ולקדם חדשנות ובחירה צרכנית.
מטרתו העיקרית של החוק הייתה "לאפשר לכל אחד להיכנס לכל עסקי התקשורת - לתת לכל עסק תקשורת להתחרות בכל שוק מול כל שוק אחר".
לפיכך, החוק מתואר לעיתים קרובות כניסיון לבטל את הרגולציה של השידור והטלקומוניקציה האמריקאית הקודם עקב שינויים והתחדשות טכנולוגיים.
- פתיחת השוק לתחרות- במסגרת החוק התאפשר כניסת שחקנים חדשים לשוקי הטלפון המקומי והבינלאומי.
הגבלת מונופולים קיימים וצמצום חסמים רגולטורים להתרחבות בשוקי תקשורת אחרים.
- הגברת התחרות בשוק הטלוויזיה והרדיו- חוקים חדשים שהקלו על חברות כבלים להציע שירותי טלפוניה בנוסף לשירותי הטלוויזיה.
כמו כן חוקים שיאפשרו לחברות בשוק הטלפון להתחרות גם בשוק הכבלים.
- הגבלת ריכוזיות בענף התקשורת- החוק קבע מגבלות במספר תחנות רדיו וטלוויזיה כך שכל חברה יכולה להחזיק במספר מוגבל של ערוצים מקומיים וארציים.
- קידום טכנולוגיות תקשורת מתקדמות- החוק דרש מחברות טלפוניה לספק שירותי תקשורת מתקדמים גם לאזורים מרוחקים ופחות מפותחים.
- הגנת הצרכן- החוק כלל סעיפים שנועדו להגן על הצרכנים מפני ניצול והתחייבויות ארוכות טווח על ידי חברות התקשורת.
הסעיפים כללו התייחסות לדרישות שקיפות בתמחור המחירים, הגבלת חוזים מול הצרכנים והגנה על הפרטיות.
חוק התקשורת של 1996 סימן נקודת מפנה משמעותית בתחום התקשורת בארצות הברית.
אחד ההשפעות המרכזיות היו ביצירת תחרות בין שוקי התקשורת, שהיו עד אז בשליטת מונופולים וחברות בודדות.
התהליך הוביל לירידת מחירי השירותים ולהגדלת מגוון החבילות והתעריפים הזמינים לצרכנים.
חוק הטלקומוניקציה משנת 1996 זכה לשבחים על תמריך הרחבת רשתות והצעת שירותים חדשים ברחבי ארצות הברית.
עם זאת קיימת ביקורת על הריכוזיות שנוצרה במסגרת החוק.
מספר חברות גדולות השתלטו על חלק גדול מהשוק האמריקאי, מה שמשפיע על הגיוון בתקשורת וחופש הביטוי.
החקיקה אפשרה תחרות חוצת שווקים, שאפשר לחברות להציע מגוון רחב של שירותים שניתן היה לספק בעבר רק לפלחי שוק נפרדים.
לדוגמה, חברות טלפון יכלו להיכנס לשוק הטלוויזיה בכבלים, ולהפך.
עם זאת, יישום החוק העלה גם כמה אתגרים והשלכות בלתי צפויות.
היא אמנם הצליחה לקדם תחרות וטכנולוגיה בתחומים מסוימים, אבל גם הובילה לגיבוש משמעותי בתעשייה, והעלתה חששות לגבי הופעתה מחדש של התנהגויות מונופוליסטיות במסווה חדש.
נכון ל-2024, תעשיית הטלקומוניקציה עומדת בצומת דרכים קריטי, מצד אחד היא מאזנת את מורשת העבר המונופוליסטי שלה עם הצורך בעתיד דינמי ותחרותי.
המסלול ההיסטורי מהמונופול של AT&T לעידן הסרת הרגולציה משקף מתח מתמשך בין טיפוח חדשנות והבטחת תחרות הוגנת.
האבולוציה של התעשייה היא עדות להשפעה העמוקה של מדיניות רגולטורית ולצורך במסגרות ניתנות להתאמה שיכולות לעמוד בקצב ההתקדמות הטכנולוגית.
מצד שני, בעוד התעשייה ממשיכה לנווט בצומת הדרכים הדיגיטלי, על קובעי המדיניות להפיק לקחים מהעבר כדי ליצור גישות רגולטוריות המקדמות חדשנות ורווחת צרכנים, בעולם מחובר יותר.
וכמו כן להתמודד עם ריכוזיות הולכת וגוברת בעידן הדיגיטלי.
חוק ההגינות בתקשורת היה חלק של חבילת חוקים בנושא.
הצעת חוק ההגבלים העסקיים בשוק התקשורת בישראל
הצעת חוק ההגבלים העסקיים בשוק בישראל עלתה כחלק ממאמץ רחב להפחתת הריכוזיות ולקידום התחרות במגזר הכלכלי, ובפרט בתחום התקשורת.
בדומה לחוק הטלקומוניקציה שחוקק בארצות הברית בשנת 1996, גם בישראל הושקה תוכנית שמטרתה להגביר את התחרות בשוקי התקשורת כמו הסלולר והאינטרנט ולהוזיל מחירים לצרכן תוך שיפור איכות השירות.
פרסלר (2006) בחן את יחסי הגומלין בין פוליטיקה לתקשורת בדגש על השפעת מדיניות על תחרות בשוק התקשורת.
הוא מצא שפירוק מונופולים לא רק סייע בהגברת התחרות אלה הוביל לשיפור השירות.
בדומה לכך, צעדי ההגבלים העסקיים שהוצעו בישראל ביקשו לקדם שיטות תחרותיות בעזרת תקנים ובכך לשפר את נושא השירות.
דוגמה זו מדגיש מגמה גלובלית של רפורמות רגולטוריות שמטרתן לפרק מבנים מונופוליסטיים ולעורר תחרות בשוק לטובת הצרכנים.
בתחילת שנות ה-2000 שוק הסלולר בישראל כלל שלוש חברות גדולות, סלקום, אורנג', פלאפון ועוד חברה קטנה ונישתית 'מירס'.
הריכוזיות בשוק לצד חסמים המגבילים מעבר בין החברות, הוביל ליוקר מחירים.
המצב הצריך שינויים מערכתיים משמעותיים לצד שינויים בשוק הפרטי.
חברות סלולר טענו שכל שינוי במדיניות יגרום להם לקריסה כלכלית, ועשוי להוביל לפיטורי אלפי עובדים.
חברות הסלולר איימו בעיצומים ויציאה להפגנות ויפעלו לעצור את השינויים המתגבשים.
ההזדמנות לשינוי מדיניות בתחום התקשורת בכלל, ובשוק הסלולר בפרט נוצרה לאחר בחירות 2009 והקמת ממשלת נתניהו השנייה.
במסגרתה מונה משה כחלון לשר התקשורת שגיבש תוכנית להחלפת משרד התקשורת, ברשות תקשורת א-פוליטית.
שינוי שיאפשר לגוף התקשורת פעילות רגולטורית ארוכת טווח.
התכנית הכינה את הקרקע ליישום הרפורמה בסלולר, שכללה הפחתת דמי הקישוריות, נדידה פנים ארצית בין חברות והפחתת התשלום עבור תדרים שימושיים.
בשנת 2010 הכנסת אישרה את חוק ההסדרים ובתוכו השינויים המתגבשים בשוק הסלולר.
במסגרת הרפורמה בוצעו שינויים ובכללן, פרסום מכרז למפעילים חדשים, הנפקת רישיונות חדשים, שינוי מדיניות השימוש בתשתיות והסרת חסמים על מעבר בין מפעילים.
שחקני תקשורת חדשים כמו גולן טלקום והוט מובייל, החלו לתת שירות לציבור שהגביר תחרות בשוק והוזיל מחירים לצרכן.
נתוני משרד התקשורת מראים, כי בזמן כהונת כחלון, הציבור בישראל חסך במצטבר 5.7 מיליארד שקל בתקציב שירותי הסלולר והוזיל ב-60% את ההוצאה על מכשירים סלולריים.
נתונים המעידים שהרפורמה בתקשורת הובילה להוזלת מחירים משמעותית שהורגשה בכל בית בישראל.
במבט לעתיד, הרפורמה בשוק הסלולר, והורדת המחירים לצרכן העידו כי נדרשים שינויים גם בשוק הטלפונים הקווים.
החברות הגדולות עדיין שולטות בתשתיות הבסיסיות בשוק, וישנן חסמים רגולטורים קיימים המונעים תחרות אפקטיבית.
לדוגמה, בזק, מונופול בתשתית התקשורת הקווית, מנצלת את כוחה לרעה על מנת למנוע תחרות באמצעות הגבלת פעילות של חברות מתחרות על גבי התשתית שלה, כפי שנעשה במשרד האנרגיה והשימוש בתשתיות של חברת חשמל לטובת חברות מתחרות.
חוק הים של סקוטלנד הוא חוק ים אשר התקבל כהצעת חוק ימית, וקיבל הסכמה מלכותית ב-10 במרץ 2010, מה שהפך אותו לחוק הימי (סקוטלנד) 2010.
חוק הים של סקוטלנד, שנחקק על ידי הפרלמנט הסקוטי, מספק מסגרת לניהול מאוזן של הדרישות המתחרות בים הסקוטי.
החוק מחייב הגנה ושיפור של הסביבה הימית, לצד קידום השקעות וצמיחה כלכלית בתחומים כמו אנרגיה מתחדשת ימית.
אמצעים עיקריים בחוק הים של סקוטלנד:
תכנון ימי: יצירת מערכת סטטוטורית חדשה לתכנון ימי, שמטרתה לנהל באופן בר-קיימא את הדרישות הגוברות ולעיתים סותרות מהים.
רישוי ימי: פישוט מערכת הרישוי לצמצום מספר הרישיונות הנדרשים לפיתוחים ימיים, מה שמפחית ביורוקרטיה ומעודד השקעות כלכליות.
שימור ימי: הגנה על הטבע הימי ואתרים היסטוריים באמצעות סמכויות חדשות לניהול אזורים בעלי חשיבות לחיות בר ימיות, בתי גידול ומונומנטים היסטוריים.
שימור כלבי ים: הנהגת הגנה משופרת על כלבי ים, כולל מערכת רישיונות חדשה לניהול האוכלוסייה במידת הצורך.
אכיפה: הרחבת סמכויות האכיפה בתחום השימור הימי והרישוי.
ארגוני חיות בר, כמו החברה המלכותית להגנה על ציפורים (RSPB), בירכו על החוקים החדשים.
חוק המטה לביטחון לאומי, התשס"ח–2008 אושר בכנסת השבע עשרה והוא מסדיר את הקמתו ופעילותו של המטה לביטחון לאומי (המל"ל), גוף המטה של ראש הממשלה והממשלה בענייני החוץ והביטחון של מדינת ישראל.
לפני חקיקתו של החוק, לא הייתה בישראל חקיקה ראשית שהסדירה את סמכויותיו, מעמדו ומבנהו של גוף המטה האסטרטגי העליון של הממשלה בענייני חוץ וביטחון.
המטה לביטחון לאומי (מל"ל) פעל עד לשנת 2008 על בסיס החלטות ממשלה והוראות פנימיות בלבד, ולמעשה התבסס על החלטת ממשלה מס' 4889 משנת 1999, שהקימה את המל"ל כמועצה מייעצת לראש הממשלה.
למרות שהוקם כגוף מתכלל בתחומים הקריטיים של ביטחון לאומי, המל"ל פעל במשך שנים רבות ללא מעמד חוקי ברור, ובפועל לא הייתה לו גישה מלאה לכלל המידע הביטחוני, לא הייתה לו סמכות לדרוש דיווחים מכלל הגופים הביטחוניים, ולא הייתה לו השפעה מחייבת על תהליכי קבלת החלטות.
במהלך השנים גברה הביקורת הציבורית, הפרלמנטרית והאקדמית על היעדר רגולציה חוקית לגוף שנטל על עצמו תפקיד קרדינלי בקביעת מדיניות ביטחונית.
ועדות ממשלתיות וועדות חקירה ממלכתיות (כגון ועדת וינוגרד, שבחנה את התנהלות הממשלה במלחמת לבנון השנייה) הדגישו את הצורך בהסדרת מעמד המל"ל בחוק, לשם חיזוק תפקודו ויצירת מנגנון יעיל לתיאום מדיניות, ניתוח מידע והערכת חלופות אסטרטגיות עבור הדרג המדיני.
המלצות ועדת וינוגרד, אשר פורסמו ב-2007, הדגישו את החולשה המבנית והמעשית של המל"ל בעת מלחמה, ואת הפער בין הציפיות מתפקודו לבין הכלים שהועמדו לרשותו.
ועדה זו קראה במפורש להסדרת סמכויות המל"ל ולחיזוקו כגוף מטה עצמאי, אובייקטיבי ומקצועי.
בעקבות זאת, גובשה הצעת חוק ממשלתית בשיתוף משרד ראש הממשלה ויועצים משפטיים, במטרה להפוך את המל"ל לגוף המעוגן בחוק, בעל סמכויות, כלים ויכולת ביצוע – הן במצב שגרה והן בשעת חירום.
ההצעה עברה בכנסת ברוב גדול ביולי 2008, והפכה לחוק המטה לביטחון לאומי, התשס"ח–2008.
מטרת החוק היא לעגן בחקיקה את קיומו וסמכויותיו של המל"ל כגוף המטה לראש הממשלה ולממשלה בנושאי החוץ והביטחון, לקבוע את אחריותו לריכוז עבודת המטה ולהכנת דיונים בתחומים אלה, ולבנות מנגנונים ברורים להעברת מידע, מינוי בעלי תפקידים ופיקוח על פעילותו.
המל"ל יפעל כיחידת סמך בתוך משרד ראש הממשלה בירושלים.
ראש הממשלה מפעיל ומנחה את פעילות המטה.
החוק מחייב זימון קבוע של ראש המל"ל לישיבות ממשלה ולוועדות ביטחוניות.
ריכוז עבודת המטה של הממשלה וועדות שרים בתחומי חוץ וביטחון.
הכנת דיוני הממשלה והצגת חלופות מדיניות וביטחוניות.
מעקב אחר יישום החלטות הממשלה בתחומים הללו.
גיבוש המלצות על מדיניות ביטחונית, לרבות סדר יום לוועדות.
אחריות כוללת על תיאום בין-משרדי ובין-ארגוני בתחום הביטחוני.
גיבוש הערכות מצב שנתיות ורב–שנתיות כולל מודיעין, בהצגתן לראש הממשלה ולוועדות.
הכנת עבודת המטה בנושאי תקציב הביטחון.
הפעלת המרכז לניהול משברים לאומיים.
בחינת תפיסת הביטחון של המדינה והצעת עדכונים.
הצגת עמדות ביחס למיזמים מדיניים-ביטחוניים חשובים.
ביצוע כל תפקיד נוסף שיקבע ראש הממשלה.
ראש המטה לביטחון לאומי מתמנה על ידי ראש הממשלה באישור הממשלה.
הוא כפוף ישירות לראש הממשלה ומשמש יועצו לביטחון לאומי.
נדרש להיות אזרח ישראלי, תושב הארץ וללא אזרחות נוספת.
הפסקת כהונתו אפשרית ביוזמתו, בהחלטת הממשלה או בעקבות כתב אישום בעבירה חמורה.
משנה לראש המל"ל מתמנה לפי המלצת ראש המל"ל ואישור הממשלה, וכפוף לו.
כהונתו חמש שנים, עם אפשרות להארכה עד לעשר שנים.
כל מידע ביטחוני או מדיני שמועבר לראש הממשלה מועבר גם לראש המל"ל.
לראש המל"ל סמכות לדרוש מידע מכלל הגופים הביטחוניים ומשרדי הממשלה.
בהיעדר הסכמה על מסירת מידע, ראש הממשלה מכריע.
למל"ל סעיף תקציבי נפרד בחוק התקציב.
ניתן לקבוע תקנות נפרדות בנוגע לניהול כוח האדם בארגון, באישור ועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
החוק קובע כי צוות הייעוץ לביטחון לאומי שפעל כמועצה לביטחון לאומי קודם לחקיקת החוק, ייחשב כמל"ל לפי החוק, וראשו ייחשב כראש המל"ל עד מינוי חדש.
ראש הממשלה ממונה על ביצוע החוק ויכול להתקין תקנות וכללים בנושא, באישור ועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
חוק שכתוב ההיסטוריה הבלגי (או חוק הרוויזיוניזם הבלגי), אושר ב-23 במרץ 1995 ואוסר הכחשה פומבית של פשעי המלחמה ורצח העם שבוצעו על ידי הנאצים, כמו השואה.
באופן ספציפי, החוק קובע כי "הכחשה, המעטה, הצדקה או אישור פומבי של רצח העם שבוצע על ידי המשטר הנאצי הגרמני במהלך מלחמת העולם השנייה" היא לא חוקית.
התביעה מנוהלת על ידי המרכז הבלגי לשוויון הזדמנויות.
העבירה דינה מאסר של שמונה ימים עד שנה וקנס של 26 עד 5,000 פרנקים בלגיים.
הצעת חוק שכתוב ההיסטוריה, שנוסחה על ידי קלוד ארדקנס ואיבן מאיור מהמפלגה הסוציאליסטית, הוצגה בבית הנבחרים על ידי ארדקנס, מאיור, מרסל שרון (מהמפלגה אקולו ), מרסל קולה (מהמפלגה הסוציאליסטית קדימה, לוס דור (מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית), ריימונד לואיס לנגנדריס (המרכז הדמוקרטי-הומניסטי) ומייקה ווגלס (מהמפלגה אגלב ) בתאריך ה-30 ביוני 1992.
הצעת החוק עברה בבית הנבחרים ב-2 בפברואר 1995, עם 194 קולות בעד, 0 קולות נגד ו-0 נמנעים.
הצעת החוק עברה בסנאט ב-14 במרץ 1995, עם 131 קולות בעד, 0 קולות נגד והימנעות אחת של הסנאטור הרמן סויקרבויק (מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית), מחבר הצו משנת 1996 שהציב באותה רמה את קורבנות הכיבוש הנאצי ואת "קורבנות" הדיכוי שלאחר מלחמת העולם השנייה.
המפלגה הפלנדרית הלאומנית פלאמס בלוק , קודמתה של המפלגה פלאמס בלאנג, הצביעה בעד החוק למרות שהנהגתה הכילה מכחישי שואה.
המלך אלברט השני חתם ופרסם את הצעת החוק ב-23 במרץ 1995. החוק פורסם בכתב העת הרשמי של בלגיה ב-30 במרץ 1995 ונכנס לתוקף באותו יום.
בעבר, טענו מתנגדי החוק כי החוק מגביל את חופש הביטוי, שהוא זכות בסיסית.
בהחלטה מיום 24 ביוני 2003, קבע בית הדין האירופי לזכויות אדם כי "הכחשת השואה או מזעורה חייבים להיחשב כאחת מהצורות החריפות ביותר של השמצות גזעניות ותמריץ לשנאה נגד יהודים.
שלילה או שכתוב של עובדות היסטוריות מסוג זה מעמידות בסימן שאלה את הערכים עליהם מבוססים המאבק בגזענות ובאנטישמיות ועלולים להפריע קשות לחוק ולסדר.
התקפות מסוג זה נגד זכויותיהם של אחרים אינן עולות בקנה מידה עם הדמוקרטיה וזכויות האדם, ואין ספר שהמטרות של יוצריהן אסורות על פי סעיף 17 של האמנה האירופית לזכויות אדם."
בית המשפט סיכם כי ביישום סעיף 17 לאמנה האירופית לזכויות אדם, התובע אינו יכול לערער להגנת סעיף 10 לאמנה האירופית לזכויות אדם, במידה שהוא רוצה להשתמש בחופש הביטוי כדי לערער על פשעים נגד האנושות.
ב-14 באפריל 2005, בית המשפט לערעורים באנטוורפן הרשיע את זיגפריד ורבהקה לשנת מאסר אחת וקנס של 2,500 אירו, בגין הפצת עלונים המכחישים את השואה.
בית המשפט גם השהה את זכויותיו האזרחיות לתקופה של 10 שנים.
המרכז לשוויון הזדמנויות וקרן אושוויץ הבלגית שפעלו כצדדים אזרחיים בהליך, קיבלו כל אחד פיצויים סמליים בסך אירו אחד.
בשנת 2008 רולנד ראס הורשע בהכחשת שואה לאחר שהטיל ספק בהיקף השואה ובאותנטיות יומנה של אנה פרנק.
נגזר עליו עונש מאסר על תנאי של ארבעה חודשי מאסר, שבוטל בערעור.
ראס היה שותף להקמת מפלגת פלאמס בלוק.
בשנת 2015, חבר הפרלמנט לשעבר, לורנט לואיס, הורשע בהכחשת שואה.
הוא קיבל עונש של מאסר על תנאי ל-6 חודשים וקנס של יותר מ-20 אלף דולר.
לואי ערער על פסק הדין, ובית המשפט לערעורים בבריסל הקפיא את עונש המאסר ובמקום הורה ללואיס לבקר במחנה ריכוז נאצי פעם אחת בשנה במהלך 5 השנים הבאות (כולל במחנה ההשמדה אושוויץ), ולכתוב על מה שראה ואיך הרגיש.
את הדיווחים הוא יצטרך להגיש לבית המשפט ולהעלות אותם לחשבונות המדיה החברתית שלו.
בפברואר 2021 החלה העמדה לדין של חברי ארגון הנוער הלאומני הפלמי "Schild & Vrienden" בגין הפרות של חוק הגזענות, חוק השלילה וחוק הנשק בבלגיה.
בפורומים פרטיים הם שיתפו תוכן סקסיסטי, גזעני, אנטישמי ואלים.
ב-12 במרץ 2024 נמצאו שבעת הנאשמים שעמדו למשפט אשמים בהפרות של חוק הגזענות והשלילה.
מנהיגם, דריס ואן לנגנהוב, הורשע גם הוא בהפרות של חוק הנשק.
הוא קיבל עונש של עד שנת מאסר בפועל וקנס של 16,000 יורו.
בנוסף, ואן לנגנהוב איבד את זכויותיו הפוליטיות למשך 10 שנים.
יורי ואן אולמן, יו"ר מפלגת פלאמס בלאנג המקומית בעיר סנט ניקולאס, היה אחד ממנהלי קבוצות הצ'אט הסגורות וגם פרסם בהן ממים גזעניים ואנטישמיים, הוא הורשע וקיבל עונש מאסר על תנאי של שישה חודשים וקנס של 8,000 אירו, שמחציתו על תנאי.
ביולי 2004, נדונה בסנאט הבלגי רפורמה בחוק במטרה להרחיב את היקפה לשלילת רצח עם אחרים, כמו רצח העם הארמני ורצח העם ברואנדה.
עקב מחלוקת פוליטית וציבורית בנוגע להסמכתו המשפטית של רצח העם הארמני, הרפורמה נדחתה.
שלילת רצח העם הארמני שימשה באופן שיטתי ככלי בחירות על ידי מועמדים טורקים (מכל המפלגות) וארגונים במהלך הבחירות בבלגיה מאז 1999.
חוק המרשם הפלילי ותקנת השבים, התשמ"א-1981 אושר בכנסת בשנת 1981 ונכנס לתוקף ב-1 ביולי 1983. החוק הסדיר את פעולת המרשם הפלילי במשטרת ישראל.
הפרק העוסק בהתיישנות מידע במרשם ומחיקתו הוא בהשפעת העיקרון במשפט העברי של תקנת השבים.
בינואר 2019 אישרה הכנסת את חוק המידע הפלילי ותקנת השבים, התשע"ט-2019, שנכנס לתוקף ב-12 ביולי 2022, והחליף את חוק המרשם הפלילי ותקנת השבים.
בהתאם לחוק מנהלת משטרת ישראל את המרשם הפלילי, שבו נרשמים:
הרשעות ועונשים של בית משפט או בית דין בפלילים בשל עבירות מסוג פשע ועוון.
צווי מבחן, צווים בדבר התחייבות להימנע מעבירה - למעט צווים נגד מתלונן - וצווי שירות לתועלת הציבור, אף אם ניתנו ללא הרשעה, והכל עקב עבירה.
קביעת בית משפט באישום בעבירה כי הנאשם אינו מסוגל לעמוד בדין או אינו בר-עונשין מחמת היותו חולה נפש או לקוי בכשרו השכלי.
קביעה לפי וצו לפי לחוק הנוער (שפיטה, ענישה ודרכי טיפול), תשל"א-1971, שעניינם טיפול במעשה פלילי של נער.
שינוי שנעשה בפרט רישום מכוח חנינה או מכוח סמכות אחרת על פי דין.
המרשם הפלילי חסוי, וגישה אליו מותרת רק לגופים הבאים:
משטרת ישראל, בהתאם לפקודות הקבע שלה;
שירות הביטחון הכללי, לפי כללים שקבע ראש השירות;
המשטרה הצבאית, לפי כללים שקבע הקמצ"ר.
מחלקת ביטחון שדה של צה"ל לצורך ביצוע חקירות ביטחוניות, לפי כללים שקבע ראש המחלקה.
למטרות שונות של מינהל ציבורי נקבעה רשימה של כ-60 סוגים של בעלי תפקידים הרשאים לקבל מידע מהמרשם הפלילי לשם מילוי תפקידם.
יושב ראש הכנסת – לעניין בחירת נשיא המדינה.
השר לביטחון הפנים, לעניין הענקת סמכויות חקירה, עיכוב, מעצר או חיפוש לפי חוק.
עובד סוציאלי, לעניין חוקים שבטיפולו.
קציני מבחן העובדים בשירות המבחן לנוער ושירות המבחן, לצורך ביצוע עבודתם השוטפת כפי שהוסמכו בחוק.
הוועדה למינוי קונסול כבוד במשרד החוץ – לעניין אישור מינוי קונסול כבוד של מדינה זרה בישראל.
במרבית המקרים יש לדווח לאדם על מסירת מידע מהמרשם העוסק בו.
כל אדם זכאי לעיין במידע שבמרשם הנוגע לו.
לפי החוק, אחרי פרק זמן של כמה שנים מתום המאסר מתיישנת העבירה, והמשטרה לא תיתן כל פרטים עליה לגופים זרים, אם כי עדיין הם יכולים להינתן לרבות מרשויות המדינה (למשל לצורך בדיקת מיועדים לשירות ביטחון, לוועדת חקירה, לפסיכיאטר מחוזי, לנציבות שירות המדינה, לסיווג ביטחוני ולאינטרפול).
העבירה לא תקשה על אדם לזכות במכרז או בכהונה ציבורית, אלא אם ציין את ההרשעה ביוזמתו.
אחר תקופת ההתיישנות אין אדם חייב לענות בכנות לשאלה המתייחסת להרשעה ונשאלת בידי מי שאינו זכאי לקבל מידע מהמשטרה אודותיה.
מי שעבירתו התיישנה זכאי לתעודת יושר.
עוד קובע החוק: "מידע על הרשעה שהתיישנה לא יובא בחשבון בין שיקוליו של מי שהיה זכאי לקבלו אילולא ההתיישנות".
במאסר עד שנה אחת - התקופה שהוטלה ועוד שבע שנים מיום פסק הדין או ההחלטה.
במאסר עד חמש שנים - התקופה שהוטלה ועוד עשר שנים מיום פסק הדין או ההחלטה.
במאסר ארוך יותר החישוב משתנה, ובכל מקרה לא תהיה התקופה ארוכה מחמש עשרה שנה מיום פסק הדין או ההחלטה.
אין התיישנות על עבירות שעונשן מוות או מאסר עולם או מאסר עשרים שנה והוטל עונש בפועל של מעל עשר שנים.
בנאשם קטין תקופות ההתיישנות קצרות במידה משמעותית.
כעבור עשר שנים מההתיישנות מגיע זמן המחיקה.
מי שעבירתו נמחקה רשאי להצהיר בכל עניין שמעולם לא הורשע בפלילים, ומשום בחינה חוקית לא ניתן להתחשב בהרשעתו.
עם זאת, היא עדיין יכולה להילקח בחשבון לצורכי מינוי לתפקיד נשיא המדינה, שופט, בכיר בבנק ישראל או מינויים אחרים בדרגת סיווג עליונה.
ההבדל בין התיישנות לבין מחיקה הוא, אם כן, ברשימת הזכאים לקבל מידע על העבירה, שבמקרה של עבירה שנמחקה היא מצומצמת ביותר.
צבירת הזמן להתיישנות ולמחיקה מותנית בשמירה על גיליון הרשעות נקי מתום המאסר.
נשיא המדינה רשאי לקצר את תקופות ההתיישנות והמחיקה.
אם החליט לבטל את ההרשעה, הרי העבירה כאילו נמחקה.
בג"ץ הטעים שגם מחיקה אינה מונעת לחלוטין לקיחה בחשבון של העבירה, ופסל את מינויו של יוסי גינוסר לתפקיד ציבורי.
בהמשך, בוטל מינויו של אהוד יתום לתפקיד ראש המטה למלחמה בטרור בשל חלקו בפרשת קו 300, למרות שעברו מעל 17 שנה מביצוע העבירה.
דבר זה עומד בקנה אחד עם החוק המאפשר להתחשב בקיומן של עבירות שנמחקו, כאשר מדובר במינויים ממשלתיים בדרגת הסיווג הגבוהה ביותר.
לעומת זאת, קבע בית המשפט העליון בדעת רוב בניגוד לדעתו החולקת של מישאל חשין, שאין לפסול אדם מלהיות עורך דין על סמך עבירות שהתיישנו, אלא אם האדם ויתר במודע על תוצאות ההתיישנות ובמוסרו את המידע על ההרשעה ידע שזכותו שלא למוסרה.
עם זאת, השופטים נחלקו לגבי המצב הראוי.
השופטת דליה דורנר טענה שתקנת השבים ראוי לה שתחול גם לעניין התקבלות ללשכת עורכי הדין.
השופטות דורית ביניש ומרים נאור כתבו, לעומת זאת, שלאור חשיבות האמון בעורכי דין, ראוי שהחוק ישונה.
גם באנגליה ובארצות הברית התיישנות אינה חלה, לפחות באופן חלקי, לעניין עבודה בעריכת דין.
בפסק דין של בית המשפט המחוזי בירושלים קבע השופט צבי טל שמי שהוגשה נגדו תביעת לשון הרע על פרסום הרשעה שנמחקה, לא תעמוד לו הגנת "אמת דיברתי", משום שלפי כאילו לא היו הדברים מעולם.
החוק של המספרים הגדולים באמת קובע שכאשר מתרחש מספר גדול מספיק של אירועים, צפוי שיקרו גם כאלה שהם מאוד לא סבירים בפני עצמם.
מקור שם החוק הוא פרפרזה על שמו של חוק המספרים הגדולים.
החוק מסביר תופעות שבפני עצמן נראות לא סבירות, כמו אדם שמזדמן למקום בדיוק בשעה שזקוקים לו, או דבר הקורה בדיוק כשחושבים עליו.
בגלל מספרן העצום של האינטראקציות בין אנשים ושל המחשבות שחולפות במוחם של אנשים, מפעם לפעם אמורים לקרות דברים הנחשבים מפתיעים.
אם אירוע שהסיכוי להתרחשותו הוא אחד למיליון הוא "אירוע פלאי", הרי שבכל יום יתרחשו אירועים פלאיים רבים, משום שיש הרבה יותר ממיליון בני אדם.
חוק ליטלווד מהווה מקרה פרטי של חוק זה.
חוק המספרים הקטנים הוא שם כולל לכמה תופעות המייחדות מספרים טבעיים קטנים, שטבע המתמטיקאי ריצ'רד גאי ב-1988. לפעמים נקראים חוקים אלו "החוק החזק של המספרים הקטנים", בדומה לחוק החזק של המספרים הגדולים.
החוק הראשון קובע ש"אין מספיק מספרים קטנים כדי לעמוד בכל הציפיות שלנו".
במילים אחרות, ישנן תופעות המוכרות לנו ממערכות גדולות, שהיו צריכות לכאורה להתרחש כבר במערכות קטנות, אבל אינן מתרחשות שם מסיבות שנדמות אקראיות.
החוק השני קובע ש"לפעמים נראה שמספרים שווים זה לזה, כשהם לא".
בין הדוגמאות לחוק זה מונה גאי את השאלה הבאה: לכמה פרוסות אפשר לחלק עוגה עגולה, אם מותר לחבר בחיתוך מספר קבוע של נקודות על ההיקף?
אם נתונה נקודה אחת אז אין חותכים כלל, והעוגה מהווה פרוסה אחת.
בחיבור שתי נקודות (בחיתוך אחד) העוגה מתחלקת כמובן לשתי פרוסות.
בחיבור שלוש נקודות (בשלושה קווים) העוגה מתחלקת לארבע פרוסות, בחיבור ארבע נקודות (בשישה חיתוכים) העוגה מתחלקת לשמונה פרוסות.
בחיבור חמש נקודות העוגה מתחלקת ל-16. עד כאן קיבלנו 1,2,4,8,16 פרוסות, ואולי טבעי לנחש שמדובר בחזקות שתיים, ושבחיבור שש נקודות אפשר יהיה לקבל 32 פרוסות.
מתברר שזה לא נכון: מספר הפרוסות המתקבלות מחיבור n נקודות שווה ל- , ולא ל- .
דוגמה אחרת שמביא גאי עוסקת במספרי פיבונאצ'י: הערכים , לאחר עיגול כלפי מעלה, הם עשרת המספרים הראשונים בסדרת פיבונאצ'י: 1, 1, 2, 3, 5, 8, 13, 21, 34, 55, אולם המספר הבא בסדרה הוא 91, בעוד שהמספר הבא בסדרת פיבונאצ'י הוא 89.
בתורת ההסתברות ובסטטיסטיקה, חוק המספרים הגדולים הוא שמם המשותף של שני משפטים העוסקים בהתנהגות הממוצע במדגמים גדולים, הנקראים החוק החלש והחוק החזק.
משפט הגבול המרכזי מספק תיאור מדויק יותר של התנהגות הממוצע, אבל חוקי המספרים הגדולים חלים במקרים כלליים יותר.
החוק החלש של המספרים הגדולים קובע כי סדרת הממוצעים מתכנסת בהסתברות אל התוחלת, כלומר, הסיכוי של הממוצע להיות רחוק מן התוחלת שואף לאפס כאשר גודל המדגם שואף לאינסוף.
תהי סדרה של משתנים מקריים בלתי מתואמים, בעלי אותה תוחלת סופית ואותה שונות סופית .
החוק החלש של המספרים הגדולים קובע שלכל מתקיים .
ניתן להוכיח גרסה זו מאי-שוויון צ'בישב:
ניתן להחליש את תנאי המשפט – אין צורך להניח כי למשתנים המקריים יש שונות סופית, אם כי במקרה זה לא מספיק להניח שהמשתנים המקריים בלתי מתואמים, אלא צריך להניח אי תלות מלאה, וכן שהם שווי התפלגות.
הוכחת גרסה זו מסובכת יותר.
ראשית נוכיח כי יש התכנסות של הממוצע אל התוחלת בהתפלגות.
ידוע כי טענה זו שקולה לכך שיש התכנסות של הפונקציה האופיינית: .
וזו אכן הפונקציה האופיינית של המ"מ הקבוע .
כעת, ניתן להוכיח את טענת המשפט.
כעת, לפי החלק הראשון, מתקיים , ולכן
החוק החזק של המספרים הגדולים קובע שסדרת הממוצעים מתכנסת כמעט בוודאות, ושגבולה הוא התוחלת.
מהתכנסות כמעט בוודאות הנובעת מהחוק החזק אפשר להסיק את החוק החלש; מצד שני, ההתכנסות בהתפלגות של שאותה מבטיח משפט הגבול המרכזי, גוררת התכנסות כמעט בוודאות של הממוצעים.
תהי סדרה של משתנים מקריים בלתי תלויים בעלי אותה התפלגות, שיש לה תוחלת סופית ואינטגרבילית לבג (שונות סופית אינה נדרשת).
החוק החזק של המספרים הגדולים קובע שבהסתברות 1, מתקיים .
המתמטיקאי אנדריי קולמוגורוב הראה שהמשפט מתקיים גם אם המשתנים אינם שווי התפלגות, ובלבד שיש להם אותה תוחלת, ושסדרת השונויות מקיימת את תנאי קולמוגורוב: הטור מתכנס.
החוק החלש לעומת החוק החזק
ייתכנו מקרים בהם החוק החזק אינו תקף מכיוון שערך התוחלת של המשתנה המקרי בערך מוחלט אינו סופי - כלומר מתקיים , ואילו החוק החלש כן תקף.
בתורת ההסתברות מנסים למצוא תנאים אחרים או חלשים יותר בהם מתקיימים משפטי גבול שונים.
שני החוקים שונים מהותית ואין חוק שמכליל את שניהם.
התנאים עבור כל אחד מהחוקים נותר שונה; החוק החלש חל במקרים יותר כלליים מהחוק החזק.
מתמטיקאים חלוקים בדעתם לגבי האפשרות למצוא חוק אחד שיכליל את שני החוקים, ולגבי חשיבות החוק החלש לעומת החזק
להלן מספר דוגמאות בהם תנאי החוק החזק אינם תקפים אך החוק החלש תקף:
טרנספורמציה של מ"מ המתפלג מעריכית עם פרמטר 1, בעל התוחלת: .
טרנספורמציה של מ"מ בדיד המתפלג גאומטרית עם הסתברות 0.5 בעלת התוחלת : .
עבור ההתפלגות (להרחבה ראו גם כאן )
חוק המספרים הגדולים הוא משפט חשוב בתורת ההסתברות, לו יישומים בתורה עצמה ומחוצה לה.
חוק המספרים הגדולים בעצם מפרמל את העובדה הפשוטה, שכשממצעים מספיק דגימות, ההתפלגות תהיה בערך כמו התוחלת.
עובדה זו משמעותית בסטטיסטיקה, כי היא אומרת שגם אם לעיתים עלולות להיות שגיאות ב"ניסוי", לאורך זמן הן תהיינה זניחות (באופן מעשי משתמשים במשפט הגבול המרכזי, שגם מעריך את השגיאה בכל שלב; אבל בשביל האינטואיציה גם חוק המספרים הגדולים מספיק).
בעזרת החוק החלש ניתן לחשב גבולות של אינטגרלים.
למשל, נציג דרך לחישוב הגבול .
כדי לעשות זאת, ניקח משתנים מקריים בלתי תלויים מתפלגים אחיד על (עם מידת לבג).
למשתנים אלו תוחלת , ובפרט סופית.
כעת, המשתנים במרחב האוקלידי הם בלתי תלויים, ולכן האינטגרל הוא .
כעת, לפי חוק המספרים החלש יש התכנסות ; התכנסות בהתפלגות שקולה להתכנסות חלשה, ולכן מתקיים
בעזרת החוק החזק אפשר להוכיח שכמעט כל המספרים הממשיים הם מספרים נורמליים, כלומר הספרות בפיתוח העשרוני שלהם מופיעות כאילו נבחרו באקראי תחת התפלגות שווה.
עם זאת, קשה להצביע על מספרים קונקרטיים המקיימים את התכונה.
התורה הארגודית מכלילה את חוק המספרים הגדולים.
ביתר פירוט, משפט הארגודיות של בירקהוף מוכיח את החוק החזק של המספרים הגדולים, ומאפשר גם להכליל אותו למקרים רבים נוספים (כגון מקרים מסוימים בהם יש תלות בין משתנים שונים).
חוק המעבר, תש"ט-1949 נחקק עם תחילת כהונתה של האספה המכוננת, ב-16 בפברואר 1949, במטרה ליצור את התשתית למבנה מוסדות השלטון בישראל, כהמשך לפקודת סדרי השלטון והמשפט שחוקקה מועצת המדינה הזמנית.
חוק המעבר הוא החוק הראשון בישראל שנחקק על ידי גוף נבחר, והוא גם החוק היחיד שחוקקה האספה המכוננת, שעם חקיקתו שינתה את שמה לכנסת הראשונה.
יש הטוענים כי במשפט פשוט זה עוגן בחוק תפקידה של הכנסת כרשות המחוקקת של מדינת ישראל, והיא הוסמכה לחוקק חוקים.
לעומתם, בספרו "המשפט החוקתי של מדינת ישראל" טען פרופ' אמנון רובינשטיין כי זו הסמכה רופפת.
חיזוק לעמדתו ניתן למצוא בדברי הסבר לנוסחים שונים של חוק יסוד: החקיקה.
החוק קבע את ההוראות הראשונות בדבר תפקידיו וסמכויותיו של נשיא המדינה ובדבר מעמדו כראש המדינה.
כבר באותו היום בו אושר החוק, בחרה הכנסת בחיים ויצמן לנשיאה הראשון של מדינת ישראל.
ב-1951 נחקק חוק כהונת הנשיא, התשי"ב-1951, ובוטלו הסעיפים בחוק המעבר העוסקים בכהונתו של הנשיא.
הסעיפים העוסקים בסמכויותיו של הנשיא נותרו בעינם עד חקיקתו של חוק יסוד: נשיא המדינה ב-1964.
החוק קבע גם את ההוראות הראשונות לגבי הממשלה.
ראשית, נקבע כי על הממשלה הזמנית להתפטר מיד לאחר בחירת הנשיא, על מנת שניתן יהיה לכונן ממשלה באופן דמוקרטי.
שנית, נקבע אחד מעקרונות היסוד של המשטר במדינת ישראל, לפיו הממשלה שואבת את כוחה מהכנסת.
כינונה של הממשלה טעון את אישורה של הכנסת, והכנסת יכולה להפילה בהצעת אי אמון.
עוד עיגן החוק את עקרון האחריות המיניסטריאלית של השרים.
חוק המעבר לא עסק בסמכויות הממשלה, וקבע רק כי "לממשלה יהיו כל הסמכויות שהעניק החוק לממשלה הזמנית".
כל הסעיפים הנוגעים לממשלה בחוק המעבר בוטלו עם חקיקתו של חוק יסוד: הממשלה ב-1968, למעט הסעיפים הנוגעים לאחריות המיניסטריאלית.
לאחר חקיקת חוק יסוד: הממשלה נותרו בחוק רק הוראות מועטות: ההוראה כי הכנסת היא בית המחוקקים של מדינת ישראל, חתימת החוקים על ידי ראש הממשלה והשר הממונה על ביצוע החוק (ומאז תיקון החוק בשנת 1990 גם יו"ר הכנסת) וחובת הפרסום ברשומות (במקום הפרסום בעיתון רשמי שהיה נהוג בתקופת המנדט הבריטי).
החוק קובע כי יש לפרסם חוקים ברשומות בתוך 10 ימים מיום קבלתם בכנסת.
עם זאת, נקבעה הוראה מיוחדת לגבי חוק המעבר עצמו, ולפיו תוקפו לא יהיה מיום פרסומו ברשומות, אלא מיום קבלתו באספה המכוננת.
חוק הממשלה, התשס"א-2001 הוא חוק המסדיר היבטים שונים בפעילות הממשלה שמבחינת מעמדם, לא היה מקום להסדירם בחוק יסוד: הממשלה.
החוק נחקק ב-2001, בעת שנחקק חוק יסוד: הממשלה החדש, שביטל את חוק הבחירה הישירה, והוא נכנס לתוקף עם כינונה של הממשלה ה-30, ב-28 בפברואר 2003.
חוק הממשלה מסדיר, בין היתר, את הנושאים הבאים:
הוראות בדבר חובת פרסום הסכמים קואליציוניים.
הוראות פרוצדורליות לגבי הליכים משפטיים המתנהלים נגד שרים.
בין היתר, הוחרגו עבירות תנועה ועבירות שדינן קנס מהכלל הקובע ששר יועמד לדין בבית משפט מחוזי.
תקופת צינון בת 3 שנים לראשי מערכת הביטחון בטרם יהיו כשירים להתמנות לשרים.
החוק קובע כי בראש הקבינט עומד ראש הממשלה, וחברים בו שרי הביטחון, המשפטים, החוץ, ביטחון הפנים והאוצר.
ניתן למנות לקבינט שרים נוספים, אך מספרם אינו יכול לעלות על מחצית מחברי הממשלה כולה.
הסמכות למנות את מזכיר הממשלה (אף שתפקידיו אינם קבועים בחוק).
הסמכות למנות ועדת בדיקה ממשלתית.
פעולות שונות שעל הממשלה להודיע עליהן לכנסת או לפרסם אודותן ברשומות.
עד 2008 עוגנה בחוק גם הסמכות למנות את המועצה לביטחון לאומי, אך מבלי שנקבעו בו תפקידיה.
באותה שנה נחקק חוק המטה לביטחון לאומי, שמסדיר את תפקידיה באופן רחב יותר, והסעיף העוסק בכך בחוק הממשלה הושמט.
במאי 2020 אושרו תיקונים אחדים לחוק זה הנוגעים לפעולתה של ממשלת חילופים.
חוק המספרים הקטנים או עריצות המספרים הקטנים היא תופעה פסיכולוגית לפיה מתרחשת שגיאת דגימה באופן לא-מודע ונוצרת אשליה כאילו המקרה הכללי מתנהג כמו מקרים פרטיים ספורים.
קבלת מסקנה על סמך מספר קטן של מקרים, שאינם בהכרח מייצגים את הכלל, עלולה להיות שגויה, ואף לייצר סטריאוטיפים.
אנשים מחפשים סיבתיות באופן מודע ולא-מודע גם במקומות שבהם איננה בהכרח קיימת, ולכן גם אם יש מספר מועט של מקרים ואם המדגם קטן מדי, עדיין קיימת נטייה לבצע חישובי מתאם.
זהו כשל לוגי הקרוי הכללה חפוזה.
תופעה הנובעת ממדגם לא מייצג
מחקרים בזיכרון אנושי מראים שיש למוח האנושי קושי להחזיק בו זמנית מספר רב של פרטים בזיכרון העבודה, ושאדם ממוצע יכול לזכור בתודעתו כ־7 פריטים בלבד.
כאשר אדם נדרש לתת הערכה לגבי קיומה של תופעה הוא מנסה לדלות מהזיכרון לטווח ארוך כמה שיותר מקרים שיתאימו או שיפריכו את התופעה שאותה הוא מנסה להעריך.
פריטים אלו עוברים אל זיכרון העבודה לעיבוד נוסף.
אולם נראה שעיבוד זה יוכל להתבצע על סמך מספר פריטים נמוך במיוחד שאינו מייצג את כלל המקרים אליהם האדם נחשף בעברו.
קבלת החלטות ממדגם לא מיצג בגלל מספר קטן של נתונים היא שגויה.
במקרים רבים בהתפלגות יהיו יותר ערכים קיצוניים ללשני הקצוות ופחות ערכים במרכז בהשוואה למדגם גדול המתאים לחוק המספרים הגדולים.
בחינת השערה עלולה להביא לשתי מסקנות סותרות.
דניאל כהנמן מביא בספרו דוגמה של מספר תלמידים קטן בכיתה.
תלמידים בבתי ספר שמגיעים להישגים גבוהים עם מספר תלמידים קטן בכיתה מצליחים יותר מתלמידים בבתי ספר עם מספר תלמידים גדול בכיתה אבל אם בודקים בתי ספר שבהם הישגים נמוכים גם שם שיעור בתי הספר עם מספר תלמידים קטן בכיתה גבוה יחסית.
מחקרים בזיכרון אנושי מראים שקל יותר לזכור אינפורמציות עם בולטות כלשהי מאשר אינפורמציה שגרתית.
למשל, קל יותר לזכור את הנהיגה בה כמעט עשינו תאונה, מאשר כל נהיגה אחרת.
כך לצורך אומדן תופעה המוח ישלוף אל זיכרון העבודה שלו את המקרים הבולטים - אולם אלו כמעט תמיד לא יהיו המקרים הנפוצים - ומכאן ההטיה של מדגם לא מייצג.
קל יותר לזכור ולתת חשיבות למה שקרה לאחרונה מאשר לדברים שהתרחשו בעבר.
האירועים האחרונים לא בהכרח מייצגים את כלל ההתרחשויות הרלוונטיות וייתכן והם מקריים.
אף אם הפריטים הבודדים שהגיעו אל זיכרון העבודה היו נדגמים אקראית לגמרי מכלל המקרים הקיימים בזיכרון לטווח ארוך (ללא קשר לבולטות או לאחרוניות שלהם) – עדיין היה סיכוי להטיה עקב תופעה סטטיסטית בה ככל שהמדגם קטן יותר כך יש סיכוי להגיע למתאם גבוה במקרה.
נראה כאילו המוח מחשב מתאם אך אינו בודק את המובהקות הסטטיסטית שלו.
חוק המפלגות, התשנ"ב-1992, שנחקק בימי הכנסת ה-12, הוא החוק העיקרי המסדיר את רישומן והתנהלותן של המפלגות בישראל.
החוק מגדיר מפלגה כחבר בני-אדם שהתאגדו כדי לקדם בדרך חוקית מטרות מדיניות או חברתיות ולהביא לייצוגם בכנסת על ידי נבחרים (סעיף 1 לחוק).
מפלגה היא תאגיד כשר לכל חובה, זכות ופעולה משפטית (סעיף 13 לחוק).
שר המשפטים, הנושא באחריות מיניסטריאלית לביצוע חוק המפלגות, ממנה לשם כך עורך דין הכשיר להיות שופט של בית משפט מחוזי לתפקיד רשם המפלגות (סעיף 3 לחוק).
100 בני אדם או יותר, שהם אזרחי ותושבי ישראל מגיל 18 ומעלה, רשאים לייסד מפלגה על ידי רישומה בפנקס המפלגות (סעיף 2 לחוק).
אף התאגדות אינה רשאית לכנות עצמה כמפלגה, אלא אם נרשמה כדין בפנקס המפלגות (סעיף 11 לחוק).
בקשה לרישום מפלגה מוגשת על ידי מייסדיה לרשם המפלגות, ועליה לכלול את שם המפלגה, מטרותיה, מענה, וכן את פרטיהם המלאים של כל מייסדיה.
לבקשה יש לצרף גם את תקנון המפלגה (סעיף 4 לחוק).
עד לחקיקתו של חוק המפלגות היו המפלגות מאוגדות, בהתאם לתאריך הקמתן, כאגודות עות'מאניות או כעמותות, והן היו כפופות לחוק העמותות ולפיקוח של רשם העמותות.
כמו כן, ניתן היה להגיש רשימת מועמדים לכנסת גם מבלי להתאגד כמפלגה.
סעיף זה יש לקרוא לאורו של סעיף 7א לחוק יסוד: הכנסת, שכן הוא מעגן בחוק המפלגות, הלכה למעשה, את העיקרון שנקבע בחוק היסוד.
כמו כן, חל איסור על מפלגה להירשם בשם העלול להטעות או בשם העלול לפגוע בתקנת הציבור או ברגשותיו (סעיף 8 לחוק).
ההתנגדות לרישום מפלגה יכולה להגיע מרשם המפלגות עצמו וכן מצדו של כל אזרח ישראלי בגיר שהוא תושב הארץ.
סירוב של הרשם לרשום מפלגה טעון את אישורו של בית המשפט העליון (סעיף 6 לחוק).
לכל מפלגה חייב להיות תקנון, אשר עליה להתנהל על פיו.
על התקנון לכלול התייחסות לנושאים כגון: התנאים לקבלת חברים למפלגה; זכויות וחובות של חברים במפלגה; קביעת מוסדות המפלגה, הרכבם וסמכויותיהם; דרך קביעתם של מועמדי המפלגה בבחירות לכנסת וכיוצא בזה (סעיף 14 לחוק).
החוק מונה שלושה מוסדות חובה במפלגה: מוסד מרכזי, גוף שמופקד על ניהול ענייני המפלגה ועל ביצוע החלטות, ומוסד לביקורת שבו יכול לכהן כל חבר מפלגה שאינו חבר הנהלה או חבר בית הדין המשמעתי (סעיפים 18 ו-19 לחוק).
כל אזרח ישראלי שהוא תושב הארץ ומלאו לו 17 שנים, ושבנוסף על כך ממלא אחר התנאים הקבועים בתקנון לחברות במפלגה, רשאי להיות חבר במפלגה.
החברות במפלגה היא אישית והיא אינה ניתנת להעברה.
על כל מפלגה לנהל פנקס חברים, ובו שמם ומספרי הזהות של כל חברי המפלגה (סעיף 20 לחוק).
החוק אוסר על אדם להיות חבר ביותר ממפלגה אחת (סעיף 15 לחוק).
הצהרה כוזבת של אדם על חברותו או על אי חברותו במפלגה מהווה עבירה פלילית שעונשה מאסר של עד שנה אחת (סעיף 28 לחוק).
עד שנת 1999 היה הגיל המינימלי לחברות במפלגה 18 שנים.
פעילות כלכלית-עסקית והכנסות של מפלגה
חל איסור על מפלגה לעסוק במישרין או בעקיפין בפעילות כלכלית-עסקית.
עם זאת, החוק מתיר למפלגה לקנות, למכור, להשכיר או להחזיק בנכס מכל סוג שהוא, לנהל את כספי המפלגה ולהשקיעם, להוציא לאור עיתונים או כתבי עת של המפלגה ולקיים פעילות של חינוך תנועתי (סעיף 21 לחוק).
ההכנסות היחידות המותרות למפלגה הן מגביית דמי חבר ומגביות מקרב חברי המפלגה, כספים או תרומות שהתקבלו לפי חוק מימון מפלגות וכספים שהתקבלו ממועמדים בבחירות פנימיות של המפלגה, כהשתתפות בהוצאות המפלגה לצורך ארגון הבחירות (סעיף 25 לחוק).
על מפלגה לנהל ספרי חשבונות, מאזנים ודו"חות על פי הנחיות מבקר המדינה, ולהגיש לרשם המפלגות אחת לשנה הודעה ובה פירוט נכסיה והתחייבויותיה (סעיפים 24 ו-25א.
באוגוסט 2008 נכנסו לתוקפן הוראות חדשות שהתווספו לחוק, ובהן פירוט והרחבה של החובות והמגבלות המוטלות על המפלגות, בכל הנוגע לקיומן של בחירות מקדימות ומימונן.
האיסור על פרסום תוצאות סקרי בחירות החל מיום שישי שלפני הבחירות ועד למועד סגירת הקלפיות, שקיים לגבי הבחירות לכנסת, הורחב גם לגבי בחירות מקדימות במפלגות (סעיף 17א.
חל איסור על מועמדים לקבל תרומות מתאגידים בישראל או בחו"ל, מקטינים ומתורמים אנונימיים, וכן חל איסור לקבל תרומות בשטרות כסף או במטבעות בסכום העולה על 200 ש"ח (סעיף 28ד.
החוק אף מטיל מגבלות על הלוואות וערבויות שיכול מועמד לקבל: ניתן לקבלן מתאגיד בנקאי בלבד, תקופת הפרעון לא תעלה על שנה, והסכום המקסימלי הוא מחצית מתקרת ההוצאות הכוללת המותרת למועמד (סעיף 28ד1. לחוק).
החוק קובע סכומי מקסימום שיכול אדם בודד לתרום למועמדים וסכומי מקסימום שיכול כל מועמד להוציא, וזאת בהתחשב במספר בעלי זכות הבחירה ובתפקיד אליו מתמודדים המועמדים.
כך, למשל, בבחירות מקדימות לתפקיד של חבר כנסת, כאשר קיימים לפחות 50,000 בעלי זכות בחירה, יכול תורם בודד לתרום למועמדים שונים סכום מקסימלי של 30,000 ש"ח.
הסכום המקסימלי שיכול כל מועמד להוציא במקרה כזה עומד על 155,000 ש"ח, בתוספת 2.75 ש"ח לכל בוחר מעל ל-10,000 בוחרים.
במקרה של בחירות מקדימות לתפקיד יושב ראש המפלגה, כאשר קיימים לפחות 50,000 בעלי זכות בחירה, יכול תורם בודד לתרום כספים למועמד אחד בלבד, עד לסכום של 40,000 ש"ח.
כל מועמד יכול במקרה כזה להוציא סכום כולל של 620,000 ש"ח, בתוספת 2.75 ש"ח לכל בוחר מעל ל-10,000 בוחרים (סעיפים 28ו.
מי שנבחר להיות מועמד של מפלגה שלא בדרך של בחירות מקדימות, אלא למשל בדרך של ועדה מסדרת, רשאי לקבל תרומה ולהוציא הוצאות בסכום כולל של 5,000 ש"ח בלבד (סעיף 28ב-3. לחוק).
סמכות הפיקוח על התרומות הניתנות למועמדים ועל ההוצאות שמוציאים המועמדים נתונה למבקר המדינה.
על כל מועמד מוטלת החובה לנהל את התרומות שקיבל ואת ההוצאות שהוציא לצורך התמודדותו בבחירות המוקדמות בחשבון בנק נפרד ועל פי הנחיות מבקר המדינה, וכן להעמיד את מערכת החשבונות שלו לביקורתו של מבקר המדינה (סעיף 28יט.
על המועמדים להודיע למבקר המדינה על כל תרומה שקיבלו, תוך 14 ימים מיום קבלתה, ולהגיש לו דו"ח מסכם מלווה בתצהיר על מערכת החשבונות שניהלו, תוך 6 שבועות מיום הבחירות המקדימות (סעיפים 28כא.
הפרת ההוראות המתייחסות למימון הבחירות המקדימות מהווה עבירה פלילית, שהעונש עליה נע בין קנס כספי לשנת מאסר, בהתאם להוראה שהופרה (סעיף 28כו.
מפלגה רשאית להחליט בעצמה על פירוק מרצון שלה, וזאת על פי החלטה של לפחות שני שלישים מחברי המוסד המרכזי שלה.
פירוק מפלגה יכול להיעשות גם על פי צו של בית משפט, בעקבות בקשה של היועץ המשפטי לממשלה, רשם המפלגות או נושה שהמפלגה חייבת לו יותר מ-5,000 ש"ח (סעיפים 26 ו-27 לחוק).
רע"א 2316/96 איזקסון נ' רשם המפלגות (פ"ד נ (2) 529) - בית המשפט העליון קבע, כי קיים קשר בין הוראת סעיף 5 לחוק המפלגות לבין הוראת סעיף 7א לחוק-יסוד: הכנסת, ולפיכך יש לתת לשתי הוראות החוק פירוש זהה ופרישה זהה מבחינה מהותית.
עוד נקבע, כי הזכות להתאגד כמפלגה היא זכות הנגזרת מזכויות היסוד של חופש ההתאגדות, חופש הביטוי והזכות לבחור ולהיבחר, ומשכך יש לפרש בצמצום את הוראות החוק שמטרתן להגביל זכות זו.
מן הצד השני, גם האינטרסים שחוק המפלגות בא להגן עליהם הם מן הנפילים: עצם קיום המדינה, היותה יהודית ודמוקרטית והצורך הנחרץ להילחם בתופעת הגזענות.
רשימת עילות הפסלות המופיעה בחוק היא רשימה סגורה, שלא ניתן להוסיף עליה או לגרוע ממנה.
במקרה הנדון, בית המשפט סירב לבטל את החלטת רשם המפלגות שלא לפסול את מפלגת "התנועה הערבית להתחדשות", מאחר שלא הוכח שיש במטרותיה או במעשיה כדי לשלול את קיומה של מדינת ישראל.
בית המשפט קבע, כי לא יהיה זה נכון לקבוע שהאומר כי מדינת ישראל היא "מדינת כל אזרחיה" שולל, מיניה וביה, את קיומה של המדינה כמדינה יהודית.
רע"א 7504/95 יאסין נ' רשם המפלגות (פ"ד נ (2) 45) - הערעור נסב על סירובו של רשם המפלגות לפסול את רישומה של מפלגת "ימין ישראל".
בית המשפט העליון, בדחותו את הערעור, קבע כי התכלית המונחת ביסוד הוראת סעיף 5 לחוק היא במציאת איזון בין שתי מגמות נוגדות.
המגמה האחת היא מתן חופש מלא לכל פרט להתאגד, יחד עם פרטים אחרים, לשם יצירת גוף משפטי אשר מקדם מטרות מדיניות או חברתיות ולהביא לייצוגם בכנסת על ידי נבחרים.
מיצוי זכויות האדם החוקתיות במסגרת הדמוקרטית מוביל למסקנה כי אין להציב תנאים מהותיים להקמתן של מפלגות.
המגמה השנייה היא שמירה על האופי של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, הסולדת מגזענות, וכן הבטחת פעולתן של התאגדויות הפועלות בדרכים חוקיות.
מדינה זכאית להגן על עצם קיומה, ודמוקרטיה זכאית להגן על עצמה בפני המבקשים להשתמש בה לשם פגיעה בעצם קיומה.
החשיבות הרבה שיש לחופש ההתאגדות במפלגה במרקם החיים הדמוקרטיים מחייבת את המסקנה, כי יש למנוע ייסודה של מפלגה רק במקרים הקיצוניים ביותר.
רע"א 10503/02 אהרון נ' רשם המפלגות (תק-על 2002(4) 616) - ערעור על החלטת רשם המפלגות שלא לפסול את רישומה של מפלגת "ישראל אחרת", על אף קיומן של מפלגה רשומה אחרת בעלת שם דומה, "ישראל אחת", ושל עמותה ששמה הוא "אפשר ישראל אחרת - מתעוררים ונלחמים באדישות (ע"ר)".
בית המשפט העליון דחה את הערעור וקבע, כי הרשם רשאי לסרב לרשום מפלגה בשם פלוני רק אם קיימת ודאות קרובה כי רישום בשם פלוני יביא להטעיה של הציבור.
ראוי הוא שלא להרחיב בדרך פרשנות את המקרים המונעים רישומה של מפלגה בשל שמה.
יש לאפשר ל"שוק הדעות הפוליטי" לפעול.
יש לשמור על הדינמיות בתחרות בין המפלגות.
נקבע, כי יש ליתן למפלגות לנהל את ענייניהן על פי חוקתן ותקנונן.
לשם כך נחקק חוק המפלגות, ולמפלגות נקבעה חובת תקנון.
תחומי ההתערבות של בתי המשפט בעניינים הפנימיים של מפלגות הם צרים, בהיותם מוגבלים לעילות של חריגה מסמכות ופגיעה בעיקרי הצדק בלבד.
רע"א 312/09 מפלגת הירוקים נ' רשם המפלגות (תק-על 2009(1) 1722) - מפלגת הירוקים ערערה לבית המשפט העליון על החלטת רשם המפלגות לאשר את רישומה של מפלגת התנועה הירוקה בשל הדמיון בשמות.
נקבע, כי הסמכות הניתנת לרשם המפלגות למנוע את רישומה של מפלגה בשם העלול להטעות, נועדה להגן על עקרונות יסוד של המשטר הדמוקרטי ובהם הזכות הנתונה למפלגה להתמודד בהגינות בבחירות לכנסת וכן הזכות הנתונה לאזרח לבחור, בלא חשש להטעיה, במפלגה הרצויה לו.
הערעור נדחה, לאחר שבית המשפט קבע שבנסיבות העניין החלטת רשם המפלגות לא חרגה ממתחם הסבירות.
חוק הנישואים המלכותיים 1772 הוא חוק שהסדיר את נישואי חברי משפחת המלוכה הבריטית.
החוק נחקק בעקבות דרישתו של ג'ורג' השלישי, מלך בריטניה, לאחר שבשנת 1771 אחיו, הנסיך הנרי, דוכס קמברלנד וסטראת'רן, נשא לאישה את אן הורטון, שהייתה פשוטת עם ואלמנה.
המלך הרגיש שאחיו נישא לאישה מתחת למעמדו ושנישואים של נסיך מבית המלוכה לאישה פשוטת עם ואלמנה משפילים ופוגעים בכבודה של המונרכיה הבריטית, לכן הוא החל בתהליך חקיקת חוק שיפקח על כל הנישואים העתידיים של בית המלוכה.
החוק קובע שכל הצאצאים החוקיים של ג'ורג' השני, מלך בריטניה חייבים לקבל את הסכמת המונרך כדי להינשא והסכמה זאת חייבת להיות מוכרזת במועצה המלכותית.
היחידים שפטורים מקבלת הסכמה לנישואיהם הן נסיכות שנישאות לבני מלוכה זרים וצאצאיהן.
במידה שטקס נישואים בכל זאת מתרחש ללא הסכמת המונרך, הנישואים נחשבים בטלים.
החוק גם מגדיר כעבירה פלילית סיוע או השתתפות בנישואים שמבוצעים ללא הסכמת המונרך.
סעיף זה בוטל בשנת 1967.
בשנת 2015 נכנס לתוקפו חוק ירושת הכתר 2013 שנחקק לאחר הסכמת פרת' אשר ביטל את החוק וקבע כי רק ששת הראשונים בסדר הירושה לכתר הבריטי חייבים לקבל את הסכמת המונרך לנישואים, וכי מי שיינשא ללא הסכמה זאת ייפסל, יחד עם צאצאיו מהנישואים, מלרשת את הכתר.
עם זאת, להכשרת הנישואים אין השפעה לעניין ירושת הכתר.
חוק המקרקעין, תשכ"ט–1969 הוא חוק המסדיר במדינת ישראל את ענייני המשפט האזרחי הנוגעים למקרקעין.
החוק נועד להחליף את חוקי הקרקעות העות'מאניים, ובמיוחד את חוק הקרקעות העות'מאני מ-1858 ואת המג'לה, והעבודה עליו נמשכה מ-1949 עד חקיקתו ב-1969. מאז ועד פברואר 2021 תוקן החוק 34 פעמים.
הוועדה מונתה בסוף שנת 1949 והגישה את המלצותיה בשנת 1959. הוועדה המליצה שלא לתקן עוד את חוקי המקרקעין בדרך של תוספות חקיקה, אלא יש לחוקק חוק חדש מהיסוד והכינה טיוטה לחוק זה.
הצעת החוק הוגשה לכנסת על ידי שר המשפטים, דב יוסף, ביוני 1964 ואושרה בקריאה ראשונה ביולי 1964. החוק נדון במשך חמש שנים בוועדת חוקה חוק ומשפט בראשות משה אונא, אושר ביולי 1969 ונכנס לתוקף בתחילת ינואר 1970.
הצעת החוק מנתה שלושה עקרונות בחוק החדש:
(א) ביטול סיווג המקרקעין העות'מאני וקביעת סוג אחיד של מקרקעין המושתת על בעלות מלאה;
(ב) שיטת רישום כוללת לכל המקרקעין ולכל הזכויות בהם שתושתת על בסיס של פומביות גמורה;
(ג) הרחבת המושג יחידת מקרקעין, שתכלול לא רק את הקרקע אלא גם כל הבנוי או הנטוע או המחובר אליה חיבור של קבע, וקביעת הכלל שכל עסקה במקרקעין, חוץ מחריגים מעטים, תחול גם על המחוברים אליה ואין לבצע עסקאות במחוברים בנפרד מן הקרקע.
ביטל שלל חוקים קודמים שעסקו במקרקעין, בהם חוקים עות'מאניים (חוק הקרקעות העות'מאני, סעיפים במג'לה), חוקים מנדטוריים (פקודת תיקון ספרי האחוזה, פקודת פנקסי קרקעות ועוד) וחוקים ישראליים (חוק לתיקון דיני הקרקעות (המרת "מתרוכה"), חוק בתים משותפים).
בעלות והחזקה במקרקעין – , , - מקרקעין הם "קרקע, כל הבנוי והנטוע עליה וכל דבר אחר המחובר אליה חיבור של קבע", כאשר בעלים של קרקע הוא גם הבעלים לעומקה של הקרקע וגם של האוויר שמעליה.
בנוסף, הבעלות היא גם על הבנוי וגם על הנטוע על הקרקע.
עסקאות במקרקעין – מגדיר כי עסקה במקרקעין היא "הקניה של בעלות או של זכות אחרת במקרקעין לפי רצון המקנה, למעט הורשה על פי צוואה".
דרישת הרישום – קובע כי עסקה במקרקעין טעונה רישום, ועסקה שאינה מסתיימת ברישום מקנה רק זכות חוזית.
על הרישום להתבצע בפנקסי המקרקעין (טאבו) (על ידי הרוכש).
לפי פרופ' יהושע ויסמן, הוראה זו בחוק מהווה תמריץ לרישום.
עסקאות במקרקעין שאינן מצריכות רישום – ירושה, שכירות קצרה, זיקת הנאה מכוח השנים ושעבוד צף של חברה על מקרקעין ().
דרישת הכתב – לפי , עסקה של קניית מקרקעין, לקיחת משכנתה על מקרקעין, נאמנות במקרקעין, שכירת מקרקעין מ-5 שנים ומעלה הופכות לבעלות תוקף רק כאשר הן נעשות בכתב.
עסקאות נוגדות – במקרים שבהם ישנן עסקאות סותרות בנוגע למקרקעין, קובע כי זכותו של בעל העסקה הראשונה (שטרם נרשמה) עדיפה, אלא אם בעל העסקה השנייה עומד במספר תנאים: תום לב, מתן תמורה ורישום בפנקסי המקרקעין בעודו תם לב.
תקנת השוק – לפי , מי שרכש זכות במקרקעין מוסדרים בתמורה ובהסתמך בתום-לב על הרישום, יהא כוחה של זכותו יפה אף אם הרישום לא היה נכון.
תקנת השוק במקרקעין קובעת כי כאשר מתקיימים התנאים, יהא כוחה של זכות קונה המקרקעין יפה אף אם הרישום בפנקס הזכויות לא היה נכון.
הגנת הבעלות וההחזקה – עוסקים בהגנה על הבעלות וההחזקה.
עד לחקיקת חוק המקרקעין, ההגנה על המקרקעין הייתה באמצעות עוולות נזיקיות, כמו במשפט האנגלי.
סעיף 18 לחוק מאפשר עשיית דין עצמית על מנת להגן על זכותו של מחזיק כדין כנגד פולש.
שיתוף במקרקעין – (סעיפים 27–51) מגדיר איך נוצרת שותפות במקרקעין, את זכויותיהם וחובותיהם של הצדדים וכן את אופן פירוק השיתוף.
בתים משותפים – עוסק בדירות וברכוש משותף.
לחוק מצורף כתוספת התקנון המצוי, אשר חל כברירת מחדל על כל בית משותף בישראל.
זכויות במקרקעי הזולת – פרק ז' לחוק מגדיר ומפרט לגבי שכירות, משכנתה, זיקת הנאה וזכות קדימה.
מקרקעי ציבור – פרק ח' לחוק עוסק במקרקעי ציבור, שם המקרקעין בישראל של המדינה, של רשות הפיתוח או של הקרן הקיימת לישראל, וכן מקרקעין של רשות מקומית או של תאגיד סטטוטורי.
מרשם המקרקעין – פרק ט' לחוק מסדיר את פעולת מרשם המקרקעין.
לכל אחד מחלקי החוק האלה ישנה סוגיה מקבילה במקורות המשפט העברי, והיחס ביניהם נידון בהרחבה בדיוני הכנסת בנוגע לחקיקת החוק.
חוק הנהיגה הספורטיבית, התשס"ו-2005 הוא חוק שמסדיר את תחום הנהיגה הספורטיבית בישראל.
החוק נחקק בשנת 2015, במהלך כהונתה של הכנסת השש עשרה, ביוזמתם של חברי מפלגת שינוי אהוד רצאבי ואברהם פורז.
את החוק יזם דני לוי, יו"ר איגוד נהגי המרוצים ונהג מרוצים פעיל, לאחר שבשנת 2001 הגיש האיגוד עתירה לבג"ץ כנגד המדינה.
מטרת החוק היא להסדיר את תחום הנהיגה הספורטיבית בישראל, וכן להבטיח את בטיחותם של המשתתפים באירועי נהיגה ספורטיבית.
הגדרת המושגים "נהיגה ספורטיבית", "כלי תחרותי", "מסלול מרוץ" ועוד;
קביעה כי תוקם רשות מוסמכת לנהיגה ספורטיבית, ומה יהיו תפקידיה וסמכויותיה;
קביעת כללים לרישוי נהגים ספורטיביים, כלי רכב ספורטיביים, מסלולי מרוץ, וכן כללים לרישוי מארגני אירועי נהיגה ספורטיבית;
קביעת תנאים לנהיגה ספורטיבית, כגון חובת ביטוח, חובת שימוש בציוד בטיחות, ואיסור נהיגה תחת השפעת אלכוהול;
קביעת אמצעי אכיפה ועונשין על הפרות של החוק, כגון קנסות, פסילת רישיונות, וסגירת מסלולי מרוץ;
הוראות שונות, כגון הקמת ועדה מייעצת, תחולת כללי התעבורה, ויבוא כלי רכב ספורטיביים.
בעקבות החוק הוקמו מוסדות והתאחדויות והתקנות יצאו לדרך בשנת 2012.
הוקמה הרשות לנהיגה ספורטיבית במשרד הספורט.
בכך הצטרפה מדינת ישראל לחלק ממערך הספורט המוטורי בעולם.
חוק המכשיר הוא מושג שמשמעו הסתמכות יתרה על כלי מוכר, או בניסוח אחר: אדם המבקש לפתור בעיה מוצא עצמו לעיתים קרובות מוגבל על ידי הכלים והטכניקות שהוא מכיר.
המושג נוסח לראשונה על ידי הפילוסוף האמריקאי-ישראלי אברהם קפלן בספרו The Conduct of Inquiry (1964), שבו כתב: "תן לילד קטן פטיש, והוא יגלה שכל מה שהוא נתקל בו טעון חבטה.
לא מפתיע במיוחד לגלות שמדען מנסח בעיות באופן כזה שכדי לפתור אותן צריך להשתמש באותן טכניקות ממש שהוא עצמו מוכשר בהן".
ב-1966 הציג את המושג הפסיכולוג האמריקאי אברהם מאסלו, בניסוחו המוכר יותר: "אם כל מה שיש לך הוא פטיש, הכול נראה כמו מסמר.":
המושג משמש בביקורת על שימוש בכלים שאינם תקפים או בגישות בלתי-רלוונטיות.
דוגמה לכך נמצאת בדבריו של הפסיכולוג האמריקאי נורמן גרמזי , שביקר את גישתה של הפסיכולוגיה הקלינית:
אפקט פנס הרחוב ("לחפש את המטבע מתחת לפנס")
חוק המכסים סמוּט-האוּלי הוא חוק להעלאת מכסים שנחתם על ידי נשיא ארצות הברית הרברט הובר ב-17 ביוני 1930. החוק חוקק במהלך השפל הגדול במטרה להגדיל את הכנסות הממשל ולהגן על התוצרת התעשייתית ועל התוצרת החקלאית של ארצות הברית.
בשנת 1927 המליצה הוועדה הכלכלית של חבר הלאומים על ביטול המכסים בין מדינות.
אולם המלצות אלו לא יושמו והנהגות המדינות, בלחץ יצרנים מקומיים, נטו לתמוך בהעלאת מכסים.
בשנת 1928 הועבר בצרפת חוק להעלאת מכסים.
לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית בנובמבר 1928 הבטיח הובר להעלות את המכסים על תוצרת חקלאית, בהתאם למסורת תמיכה בחוקי מכסים ארוכת השנים במפלגה הרפובליקנית.
לאחר הבחירות, עוד טרם הובר הושבע לנשיא, החל וויליס האולי, חבר רפובליקני של בית הנבחרים מאורגון, יושב ראש הוועדה הכלכלית, בישיבות לגיבוש רפורמה במכסים.
המטרה המקורית הייתה להשוות את המכסים הנמוכים על תוצרת חקלאית, לאלו על מוצרים תעשייתיים, על ידי העלאת מכסים על תוצרת חקלאית והורדת מכסים על מוצרים תעשייתיים.
אולם הגרסה של החוק שעברה בבית הנבחרים במאי 1929, ברוב של 264 מול 147 מתנגדים, כללה העלאה של המכסים על תוצרת חקלאית וגם על תוצרת תעשייתית.
החוק העלה 845 מכסים והוריד 82. בחוק תמכו 244 רפובליקנים ו-20 דמוקרטים.
החוק עבר לסנאט, בה תמכו רוב הרפובליקנים בהעלאת מכסים על מוצרים תעשייתיים.
אל מולם, התנגדו הדמוקרטים וכמה מהרפובליקנים שנקראו "מורדים", שביחד היו רוב בסנאט, להעלאת מכסים על מוצרים תעשייתיים, מחשש לעליית תשומות הייצור של החקלאים ובכך יאיינו את הרווח של החקלאים מעליית מכסים על תוצרת חקלאית.
בסנאט התפתח סחר מכר כאשר סנאטורים רבים דרשו להעלות את המכסים על התוצרת האופיינית של המדינה שלהם כתנאי להצבעה עבור החוק.
החוק נתקע בסנאט ובמטרה לקדם את החוק הציע אלמר תומאס להוציא מהצעת החוק את כל ההתייחסות למוצרים תעשייתיים ולהשאיר בה את המוצרים החקלאיים.
ב-21 באוקטובר 1929 הסנאט דחה את הצעתו של תומאס ברב של 64 נגד 10. למחרת, הציע רב בסנאט בעד הורדת המכס על טאנין.
ב-27 באוקטובר 1929 הצהיר הסנאטור ריד שלהערכתו החוק הגיע לקיצו.
סמוט לעומת זאת, הבטיח שהחוק יועבר כמובטח.
הגרסה שעברה לבסוף בסנאט, במרץ 1930, לאחר פרוץ השפל הגדול, כללה 1253 שינויים לעומת החוק שעבר בבית הנבחרים.
החוק עבר בסנאט ברוב של 44 מול 42. בהמשך הושגה פשרה בין נוסחי החוקים של בית הנבחרים והסנאט, בעיקר בהעלאת תעריפי המכס לרמות הגבוהות יותר בגרסה של בית הנבחרים.
החוק המאוחד עבר בבית הנבחרים ברוב של 222 מול 153. החוק הסופי העלה 890 מכסים והוריד 253 מכסים.
החוק גם פטר 75 סוגי סחורות ממכס והטיל מכס על 48 סחורות שעד אז היו פטורים מהם.
שדולה של חקלאים ותעשיינים בבית הנבחרים ובסנאט פעלה לאישור החוק בשני בתי הקונגרס.
החוק נקרא על שם ויליס האולי וריד סמוט, סנאטור רפובליקני מיוטה שהיה יושב ראש ועדת הכספים של הסנאט.
במאי 1930 פנו מעל 1000 כלכלנים, בהם אירווינג פישר, בעצומה אל נשיא ארצות הברית בבקשה להטיל וטו על החוק, על פי הסכמה רחבה בקרב הכלכלנים שמדובר בחוק מזיק.
גם הנרי פורד ניסה לשכנע את הובר להטיל וטו על החוק.
תומאס למונט, מנכ"ל ג'יי פי מורגן סיפר שהתחנן בפני הובר שלא יאשר את החוק, אותו כינה טפשי.
חוק המכסים סמוט-האולי העלה את המכס על מוצרים חקלאיים ובנוסף להם על מגוון רחב של מוצרים נוספים, כמו עור ונעליים, מוצרי טקסטיל, כימיקלים, משי וקטיפה, חרסינה ומוצרי זכוכית.
העלאת המכסים הציתה מלחמת מכסי-תגמול בכל רחבי העולם, שהתרעמו על העלאת המכסים על ידי ארצות הברית.
המקרים הבולטים ביותר של העלאות מכסים בעקבות חוק סמוט האולי היו בספרד, איטליה, שווייץ וקנדה.
לקראת הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1932 ביקר פרנקלין דלאנו רוזוולט את החוק, ובשנת 1934 חוקק חוק שאפשר לנשיא להוריד מכסים.
הדיעות חלוקות לגבי ההשפעה של הידיעות על תהליכי החקיקה של החוק על הבורסה לניירות ערך בניו יורק.
יוד וואניסקי טען שעוד לפני הקריסה של הבורסה באוקטובר 1929, ידיעות על הכוונה להעלות מכסים במסגרת החוק גרמו לירידות בבורסה.
גם אלן ריינלדס הציג את חקיקת החוק כאחד הגורמים המרכזיים לקריסת הבורסה באוקטובר 1929. לעומת זאת, ברנארד בודרו טען שהחדשות על חקיקת החוק הביאו לעליות בבורסה ולא לירידות, בשנים 1929-1930. סקוט סומנר טוען שהידיעות על הצלחות בחקיקת החוק הביאו לעליות בבורסה ב-1929, אולם בשנת 1930 הביאו לירידות.
חוק הנוער (שפיטה, ענישה ודרכי טיפול), תשל"א-1971 הוא מערכת כללים של מדינת ישראל למען התאמת מערכת המשפט בישראל לנאשמים שהם קטינים.
חוק הנוער מסדיר את סמכויות בית המשפט לנוער, ואת סדרי הדין במצבים בהם מעורבים קטינים, בנוסף דרכי הענישה והטיפול ביחס לקטינים הנמצאים בגיל האחריות הפלילית (מגיל 12 ומעלה).
החוק אושר בכנסת השביעית בשנת 1971, ומאז תוקן 25 פעמים.
החוק נאכף על ידי משרד הרווחה והשירותים החברתיים כמו גם על ידי משרד המשפטים.
לפי החוק על הקטין להישפט בבית משפט לקטינים, על ידי שופט נוער, והחקירות צריכות להתבצע על ידי חוקר נוער מוסמך.
תנאים נוספים לשפיטה וענישה של קטינים מחולקים לשלושה חלקים: שפיטה, ענישה ודרכי טיפול, ולכל אחר מהם כללים הקובעים את התייחסות בית המשפט ומערכת החוק לכל אדם הנשפט אשר גילו מתחת ל-18.
אין להעמיד לדין קטין בשל עבירות שעבר זמן רב מאז בוצעו.