tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כנקמה על תקיפת באדאל שהתרחשה כשנה לפני עלייתו לשלטון על ידי הגנרל האתיופי דאגאלהאן, פלש האימאם גראן לאתיופיה בשנת 1529. אף על פי שחייליו פחדו מהחיילים האתיופים, הם הביסו בסופו של דבר את כוחות הקיסר בקרב שימברה קור.
האימאם אחמד שוב ניהל קמפיין צבאי באתיופיה ב-1531 הוא הצליח לשבור את כוחותיו של הקיסר לבנה דנגל בקרב אמבה סאל ב-28 באוקטובר.
הצבא האסלאמי פנה משם צפונה ובזז את מנזר האי באגם האיק וכנסיות האבן בלליבלה.
כאשר האימאם נכנס למחוז תיגראי, הוא הביס את הצבא האתיופי שהתעמת עמו שם.
כאשר הגיע לעיירה אקסום הוא הרס את כנסיית גבירתנו מרים מציון, שבו הקיסרים האתיופיים במשך מאות שנים היו מוכתרים.
האתיופים הוכרחו לבקש עזרה מהפורטוגזים, שעגנו בנמל מאסאווה ב-10 בפברואר 1541 במשך שלטונו של הקיסר גלאוודיוס.
הכוח הובל על ידי כריסטובו דה גאמה וכלל 400 רובאים וגם מספר אמנים ולא לוחמים.
דה גאמה והאימאם אחמד נפגשו ב-1 באפריל 1542 בג'ארט, שהחוקר טרימינאם מזהה אותה עם אנאסה, הנמצאת בין אמבה אלאגי ואגם אשאנג.
כאן לפורטוגזים היה את המבט הראשון שלהם על אחמד כפי שנכתב על ידי כאסטאנהוסו:
ב-4 באפריל, שני הצבאות הלא מוכרים החליפו מסרים והתבוננו בכל אחד לכמה ימים, דה גאמה יצר מצבאו קוביות ובכך צעד לתוך צבאו של גראן.
על מנת לדחות גלים רצופים של התקפות מוסלמיות עם תותחים.
הקרב הזה הסתיים כאשר האימאם אחמד נפצע ברגל על ידי ירי, כאשר ראו את הדגלים שלו מאותתים לנסיגה, הפורטוגזים ובעלי הברית האתיופים התנפלו על המוסלמים הלא מסודרים, שסבלו הפסדים אך הצליחו להתייצב מחדש ליד הנחל שבאזור.
בימים הבאים האימאם אחמד חוזק בתוספת חיילים טריים.
דה גאמה שהבין שצריך לפעול במהירות הוביל כוח שוב בצורת ריבוע ב-16 באפריל והחל לנוע לכיוון מחנהו של האימאם אחמד.
אף על פי שהמוסלמים נלחמו בהם יותר משבועיים ברציפות, סוסיהם של המוסלמים כמעט ושברו את המרובע הפורטוגזי, ובכך בהזדמנות זו צבאו של האימאם נסוג.
כשהוא מחוזק על ידי ההגעה של הבהר נגוס יסחק, דה גאמה צעד דרומה אחרי כוחות האימאם אחמד, אף על פי כן, בגלל התחלתה של עונת הגשמים היא מנעה מדה גאמה לעמוד מול האימאם גראן בפעם השלישית.
בעצתה של המלכה סאבלה וואנגאל, דה גאמה החל בבניית מחנה חורף ליד אגם אשאנג, אך עדיין בטווח ראייה מאויבו.
כשהם יודעים שהניצחון טמון במספר כלי הנשק, האימאם ביקש עזרה מידידיו המוסלמים.
לפי אבבה ג'ואצ'ים לה גראנד, האימאם אחמד קיבל 2000 רובאיים וארטילריה מחצי האי ערב, ו-900 חיילים מהאימפריה העות'מאנית.
בינתיים, בגלל פצועים ותקלות אחרות, רובאי דה גאמה הוקטנו ל-300 רובאים.
אחרי שהגשמים הסתיימו, האימאם אחמד תקף את המחנה הפורטוגזי והרג את כל 140 חיילי דה גאמה.
דה גאמה עצמו, נפצע באופן קשה ונלכד עם עשרה מחייליו אחרי שחסו על חייו ביקשו ממנו להתאסלם הוא סירב והוצא להורג.
הניצולים מהקרב והקיסר האתיופי גלאוודיוס שיתפו פעולה ויחד עם הספקה פורטוגזית, תקפו את האימאם אחמד ב-21 בפברואר 1543 בקרב ויינה דגה, שם 9,000 מחייליהם הצליחו להביס את 15,000 החיילים של האימאם אחמד.
האימאם נהרג על ידי רובאי פורטוגזי.
אשתו של האימאם באטי דאל וואמבארה הצליחה לברוח משדה הקרב עם שרידים מהחיל הטורקי, והם עשו את דרכם לעיר הרר, שם כינסה את חסידי בעלה.
בכוונה לנקום את מוות בעלה, היא התחתנה עם אחיינו נור אבן מאג'והיד בתנאי שזה יקום את מפלת האימאם.
אחמד אבן עלי מבני שושלת וולאשמה, היה מושל יפאט באמצע המאה ה-14. הקיסר האתיופי ניואיה קראסטוס מינה אותו למושל יפאט לאחר שאביו עלי אבן סאבר א-דין מרד כנגד הקיסר האתיופי ונכלא בבית הסוהר.
אביו עלי שוחרר ממאסר אחרי שמונה שנים וחזר לשלטון, נטל את כל סמכותיו של בנו אחמד והרכיז עליו כבוגד.
אחמד היה צריך את ההתערבות של קיסר ניואיה קראסטוס על מנת לחזור שוב לשלטון, ילידו של אחמד נחשבו למנודים במשפחת וולאשמה.
אַחְלָמָה היא האבן השלישית בטור השלישי בחושן הכהן הגדול, והיא מיוחסת לשבט גד או לשבט נפתלי.
יש הגוזרים את שם האבן משם מצרי: ח'נמ.ת.
אצל יוסף בן מתתיהו ב"קדמוניות היהודים" – Achates, המתייחס לאכטיס שמקובל לזהותה עם אגט.
תרגום אונקלוס, הפשיטתא, ושאר התרגומים הארמיים, מתרגמים עין עגלא, עין העגל - שם אכדי שאין דרך לזהותו עם אבן חן מסוימת המוכרת כיום.3
תרגום השבעים והוולגטה, מזהים את האחלמה עם המינרל הסגול אמתיסט.
גם בעברית המודרנית משמשת אחלמה כתרגום מקובל לאחלמה המקראית.
מכון המקדש זיהו את האבן עם אחלמה סגולה.
לשם "אחלמה" נוצרו פרשנויות שונות המייחסות לאבן החן סגולות רפואיות: "אבן החלומות" ו"החלמה".
ייתכן וזה הרקע לזיהויה כאחלמה, שגם לה מיוחסות באמונה העממית של העת העתיקה סגולות רפואיות: שתיית יין מגביע עשוי אמתיסט תמנע שכרות.
אבני חן ומינרלים המיוחסים לאחלמה
אחָלגוֹרי (בגאורגית: ახალგორი, מילולית: "גורי החדשה) היא עיירה במזרח גאורגיה, המשמשת כמרכז המנהלתי של נפת אחלגורי במחוז מצחתה מתיאנתי.
היא ממוקמת במזרח דרום אוסטיה ההיסטורית, בחלקה המערבי של רכס אלוואני על הגדה השמאלית של נהר כסאני (ქსანი).
בשנת 1960 היא קיבלה מעמד של דבה (עיירה) ואוכלוסייתה מנתה בשנת 2002, 2,500 איש.
אחלגורי נוסדה בתקופת שלטונו של סאורמג הראשון, המלך השני של ממלכת איבריה (234 לפנה"ס לערך - 159 לפנה"ס לערך).
ההיסטוריון הגאורגי, וחושטי מציין אותה בכתוביו כעיר קטנה בה שכנו גאורגים וארמנים.
בתקופה פיאודלית מאוחרת יותר, במאה ה-15, נכללה אחלגורי בתחום דוכסות כסאני (ქსნის საერისთავო).
בתקופת גאורגיה הסובייטית, בין השנים 1935-1991, נקראה העיירה של שמו של לנין, לנינגורי (ლენინგორი) ונכללה בתחום האובלסט האוטונומי של דרום אוסטיה.
עם הכרזת העצמאות של גאורגיה הכריזה דרום אוסטיה על ניתוקה מגאורגיה, ולאחר המלחמה האוסטית הראשונה ומלחמת האזרחים שבאה בעקבותיה, 1991-1992, נותרה אחלגורי תחת השליטה הגאורגית בקרבת הגבול עם הרפובליקה הבדלנית, והיותה אחת מסלעי המחלוקת בסכסוך הגאורגי-אוסטי.
אחמד אבן טולון היה מושל מצרים תחת החליפות העבאסית ולאחר מכן מרד בעבאסים וייסד את שושלת טולון העצמאית ששלטה על הלבנט.
אחמד אבן טולון היה בנו של ממלוכ שמונה להיות מושל במצרים מטעם בית עבאס.
אבן טולון קיבל הוראה מהחליפה לדכא את המרד בארץ ישראל של המושל אמג'ור.
טולון אכן כבש את אזור א-שאם (ארץ ישראל וסוריה), אך סיפח את השטח למצרים והפסיק את תשלומי המיסים לבגדאד.
אבן טולון היה המייסד והראשון מבין שושלת של שליטים טולוניים, ששלטו במצרים במשך 37 שנים, ומתוקף כך גם בארץ ישראל ובירושלים.
מתקופת שלטונם בעיר לא נשאר זכר כלשהו, אך מקור ערבי אחד מזכיר מדרשה ללימודי האסלאם בירושלים מתקופת הממלוכים בשם מדרסת אלטולוניה.
בשכונה המזרח ירושלמית ואדי אל-ג'וז קרוי רחוב, על שמו של אבן טולון.
אבן טולון פעל רבות לביסוס שלטונו וממלכתו.
הוא שיקם תעלות השקיה וסכרים, בנה באזור קהיר של היום את מסגד אבן טולון שעומד על תלו עד היום.
בארץ ישראל היה מישור החוף מוזנח מאז הכיבוש הערבי וערי החוף נתפסו כערי גבול.
אבן טולון שיקם את ערי החוף והקים את חלקן מחדש:
יפו – ידוע ששופצה (אם כי אין שרידים לכך).
עכו – שוקמו בה החומות וכן שופץ הנמל בתכנון האדריכל אבו באקר.
בנמל הוקם שובר גלים בעזרת עצי שקמה.
בכך, העיר הפכה לעיר נמל מרכזית במזרח אגן הים התיכון.
נבנתה שורת מצודות לאורך הים.
סלילת מעלה אילת כחלק מ"דרב אל חאג'" ממצרים למכה.
בשנת 883 אבן טולון נרצח על ידי אחת מנשותיו כשרחץ באמבטיה, מקנאה.
דודו של אבן טולון ירש אותו אך מאבקי ירושה מתמשכים הביאו לקריסת השושלת הטולונית וב- 905 הצליחו העבאסים להשיב את שלטונם בשטח.
אחמד אבו אל-רייט הוא מדינאי מצרי ומזכ"ל הליגה הערבית הנוכחי שנכנס לתפקידו ביולי 2016. אבו אל-רייט שימש כשר החוץ המצרי מ-2004, מעת תחילת כהונתה של ממשלת אחמד נזיף ועד מרץ 2011. אז הוחלף על ידי נביל אל-ערבי, בעקבות ההפיכה במצרים בראשית 2011 וחילופי הגברי בממשל המצרי לאחריה.
אבו אל-רייט החל את הקריירה שלו כמזכיר שלישי בשגרירות מצרים בקפריסין, אחר כך כיהן כמזכיר ראשון במשלחת מצרים לאו"ם, וב-1984 כיהן כיועץ מדיני בשגרירות מצרים ברוסיה.
משם עבר לכהן כשגריר מצרים ברומא, מקדוניה וסן מרינו וכנציג מצרים לארגון המזון והחקלאות ברומא.
ב-1990 כיהן אל-רייט כשגריר וכראש משלחת מצרים לאומות המאוחדות.
בדצמבר 2005 תיווך בסכסוך הצ'אדי-סודאני במהלך מלחמת האזרחים בצ'אד.
המחלוקת בעניין דברי האפיפיור על האסלאם
אחמד בן מחמד בן חנבל אבו עבדאללה אל-שיבאני (780–855), היה פוסק שריעה ותאולוג אסלאמי חשוב, ואבי האסכולה החנבלית, הנחשבת לאסכולה השמרנית ביותר מבין ארבע האסכולות באסלאם הסוני.
היה ממובילי המאבק בתפישות האסכולה המעתזלית בימי אל-מאמון.
אבן חנבל נשפט בזמן המיחנה והושפל, אך סירב לוותר על אמונתו באי-נבראותו ובנצחיותו של הקוראן.
הגותו של אחמד אבן חנבל הייתה מבוססת על פרשנות של הקוראן על בסיס קריאת הכתוב כלשונו.
הקוראן, בדומה לתורה, מלא תאורים אנתרופומורפיים של אללה, המדמים אותו כיושב על כס כבודו, מדבר, וכן הלאה.
אחמד אבן חנבל הטיף לקרוא קטעים אלו כפשוטם, גם אם הם עומדים לכאורה בניגוד לרעיון הייחוד של אללה (תוחיד) והטרנסצנדנטיות שלו, הנובעת מעיקרון זה.
בעניין זה, היה לו ויכוח גדול עם זרמים שביקשו לפרש את הקוראן על בסיס סילוגיזם (קיאס) והלוגיקה היוונית שאחיזתה בעולם השכלתני האסלאמי התחזקה עם עלית תנועת התרגום (בית אלחכמה) של היצירות היווניות והרומיות הקלסיות בימי הארון א-רשיד העבאסי ואחריו.
כאשר קמה תנועת המועתזילה (דיאלקטיקה) שהתבססה על פרשנות אלגורית של הקוראן תוך שימוש בלוגיקה וטענה שתיאורים אנתרופומורפמיים כגון אלו הם אלגוריה בלבד, התנגד להם אבן חנבל מכל וכל.
בעיקר הוא התנגד לטענתם העיקרית והיא שמן ההכרח הוא שהקוראן נברא על ידי אללה.
לשיטתו, הקוראן עצמו הוא נצחי.
מעבר למחלוקות לגבי פסוקים מסוימים בקוראן, הייתה לאחמד אבן חנבל מחלוקת עקרונית בהרבה מול המועתזילה לגבי מעמדו של הקוראן עצמו.
לשיטתו, הקוראן עצמו הוא נצחי, ואילו לשיטתם, הכרח הוא שהקוראן נברא על ידי אללה.
לכאורה מדובר על ויכוחים של מה בכך, אך הם היו בעלי חשיבות עליונה להוגים של התקופה.
כאשר הח'ליף אל-מאמון אימץ את תפיסת המועתזילה ואף ביקש להכפיף את כל נתיניו אליה במסגרת מה שנקרא המִחְנַה, ואף לכפות אותה על העולמא של הח'ליפות.
כאמור, העולמא תמיד ראו בשלטון הפוליטי רוע הכרחי שמטרתו היחידה היא מניעת אנרכיה (פתנה).
לכאורה, לא היה לעולמא על מה להתרעם כאשר הח'ליף הכריז כי הוא מאמין שהקוראן נברא (וכמו כן כי עלי הוא "הטוב שבבני האדם").
אבל הח'ליף לא הגדיר רק את אמונתו שלו, הוא ביקש להכפיף את המוסד ההלכתי להשפעתו ובתוך כך לרומם את מעמדו שלו ולאפשר לעצמו ולבאים אחריו להנחות את הדוֹגמה הדתית.
היה בכך חריגה מגבולות סמכותו כשליט פוליטי וניסיון להגדיר את עצמו כמי שקובע את האורתודוקסיה, את הנורמה הדתית, בדומה לקיסר הביזנטי ולשאהנשאה הפרסי, אשר מדמות שניהם ינקו השליטים הפוליטיים בתולדות האסלאם.
יש בכך אף דמיון לדרכיהם של השיעים, שהעבאסים ביקשו להתקרב אליהם ולפייסם.
לכך התנגדו העולמא, ואחמד אבן חנבל בראשם.
רבים מהם נכנעו לדיקטאט של הח'ליף, מחשש לחייהם, ומתוך חמישים עולמא שהובאו כדי שיודו באמונה שהקוראן נברא בכיכר העיר, סירבו רק אבן חנבל ועוד עולמא אחד.
אחמד אבן חנבל נולד בבגדאד למשפחה ערבית בת התרבות הפרסית משבט בנו שיבאן, שהתיישבה בבצרה שבעיראק בזמן הכיבוש האסלאמי.
משפחתו המשיכה עד ימיו להרוויח מהמעמד שזכו בו על רקע הסיוע בכיבושים.
סבו ואביו היו מנאמני המהפכה העבאסית (אבנאא אל-דולה) ועל כן ניתנה להם העיר מָרְב.
הם שבו לבגדאד לפני לידתו או מקצת אחריה, וחיו בצמצום על בסיס השכרת שטח שהיה שייך למשפחתם בעיר.
אבן חנבל עבר עם אמו לעיר מרב, שם התחנך והחל להפגין את אדיקותו בלימודי קוראן ובמנהגיו היומיומיים.
הוא התחיל ללמוד פסיקת הלכה, במרב ואחר בבגדאד, אצל גדולי התקופה, בהם א-שאפעי, אבו יוסוף ואחרים.
הוא החל לעסוק בעצמו בפסיקה ובעיקר - לאסוף חדית' (מסורות בעל פה על אורחות חייו של הנביא, שעברו מדור לדור לצורכי פסיקת הלכה) בכל רחבי המזרח הקרוב (משרכ) המוסלמי של זמנו, בחיפושים אחר מוסרי חדית'.
לאחר שתמו מסעותיו, חזר למשרתו (הלא רשמית) כפוסק ואף הקים משפחה בבית קטן בבגדאד.
אשתו הייתה עבאסה בנת אלפצ'ל, ואשתו השנייה הייתה בת-דודו, אישה סתומת-עין.
כמו כן הייתה לו פילגש, חוסן, ממנה נולדה לו בת בשם אום עלי זינאב.
מאשתו נולדו לו שלושה בנים: אל-חסן, מחמד וסעיד.
משפחתו גרה כולה באגפים שונים סביב החצר הפנימית של ביתו, כמקובל באותה תקופה.
לפרנסתם השכירו את המקרקעין של משפחת המוצא של אבן חנבל, עבדו בעבודות מזדמנות, ומכרו מוצרי טקסטיל שטוו נשותיו של אבן חנבל.
עוד בילדותו, אומרים, היה נוהג באדיקות.
מסופר עליו שהיה נוהג להשכים קום לתפילת השחר מוקדם כל כך, שאמו הייתה מרחמת עליו ומחביאה את שלמותיו כדי לעכבו.
מסופר שמכר שתי פנינים שהיו ברשותו כדי לנסוע לבצרה ללמוד שם.
אחמד אבן חנבל נהג כל ימיו בדרך של אדיקות ושל צנעה והסתפקות במועט.
הוא לא היה מקרב הסגפנים שהיו מענים את עצמם לעיתים עד סף המוות, אך בשום אופן לא נמנה עם הנהנתנים.
הוא בחר בדרך אמצעית שנקראת תקוה, ועיקרה פרישות והתנזרות ממנעמי החיים על סף הסגפנות.
לכך סייעה העובדה שמראשית ימיו לא התפרנסה משפחתו ברווחה והעובדה שלצורך קיום מאוויו הרוחניים נאלץ להוציא גם את מרבית הכספים המועטים הללו.
בכל ימיו נודע אחמד אבן חנבל בתַקְוַּה שלו, תכונה שעיקרה פרישות וצניעות על גבול הסגפנות.
במסעותיו, סירב לקבל דורונות תמורת מסירת חדית' ואף סירב לקבל את דבר החדית' כשהוא הוצע לו בצירוף של כסף או מתנות.
גם לאחר שהתמסד והקים משפחה בבגדאד, חי וחינך לחיים פשוטים והרבה בצומות וסירב להיות מקורב בכל מידה שהיא למנעמי השלטון, שהיה בעיניו בחזקת עושק ונהנתן.
הוא היה מהלך ברגליים יחפות, גם במסעות ארוכים.
מנהג זה היה נוהג נפוץ ולא נחשב למחמיר במיוחד.
כמו כן, הסתפק במעט וסירב לקבל מתנות, החל בתקופה שבה אסף חדית' וסירב לקבל מתנות כשוחד כדי שישמע את דבר החדית', וכן לאחר מכן כששב לבגדאד.
כשבנו צאלח קיבל תשורות מהח'ליף (אותן תשורות שאחמד עצמו סירב לקבל), התרגז על בנו והורה לחסום את הדלת אל חדריו ואף סירב לאכול מזון שהוגש מאיתו.
סיפורים רבים ישנם על הדרכים שבהן היו בניו מכניסים רכוש הביתה באופן סמוי, ובלבד שלא יגלה אביהם כיוון שמשגילה, היה מתרגז עליהם.
הוא גם נטה לפזר את מעט כספו.
כיוון שאבו אל-פואריס, דיירו, סייע לו להוציא מזמרה שבנו הפיל לתוך הבאר של ביתם, ביקש אבן חנבל לשלם לו חצי דרכמון (דרהאם).
כאשר סירב אבו פואריס, פטר אותו אחמד אבן חנבל מתשלום דמי שכירות למשל שלושה חודשים.
התקוה גם כללה מובן של התבודדות ושל רצינות סבר.
אחמד אבן חנבל, כמוהו כרוב העולמא של זמנו, סלד מצחוק, כמו גם מאנחות של כאב וכן ממנגינה.
עוד מסופר עליו שאחד מבני לווייתו ניפץ נבל של עובר אורח, מפני שהדבר נתפס בעיניו כדבר של קלות דעת וביטול של זמן שניתן להשקיעו בלמדנות.
כמו כן היה אחמד אבן חנבל נוטה לביישנות ולפנים נפולות בפני כל העוברים על פניו.
תכונות אלו לא הרחיקו אותו מן הציבור אלא עשוהו אהוד על העולמא ועל רבים בבגדאד ומחוצה לה.
אותו קהל צבא לאחר מכן על ארמון הח'ליפות כאשר היה אחמד אבן חנבל עקוד שם, וביקשו את שחרורו המיידי.
שם הוא הולקה בפומבי וכה אצילה הייתה עמידתו בפני שוביו בעיני המתבוננים, עד כדי שמקצתם ספרו כי מחמת המלקות נטו אברקיו של אחמד ליפול, כאשר נשלחה יד של פז מן השמיים והרימה אותם.
הוא היה מקורב למלומד מערוף אל-כרח'י.
המחנה הייתה שיא פועלו ההיסטורי של אדם שעיקר חייו עומדים בסימן של א-פוליטיות מוחלטת.
התנגדותו של אבן חנבל הייתה למעשה ההתנגדות להכפיף את העולמא לחליף, ועמידה על עצמאותם של העולמא בקביעת האורתודוקסיה.
בזכות כוח סבלו והפופולריות שלו, התנגדות זו צלחה למעשה.
המורשת של אבן חנבל השתמרה על ידי בניו, שהתמנו לתפקידים של קאצ'ים (שופטים) ופוסקים.
הם כתבו ביוגרפיות של אביהם, ההדירו את ספריו הרבים ורחבי היריעה, ובכך קיימו את התנאים שאפשרו לאסכולה החנבלית לצמוח ולהפוך לאסכולה הרביעית והאחרונה באסלאם הסוני.
אסכולה זו המשיכה להתקיים כיסוד תאולוגי, אורבני וחברתי, תחילה בבגדאד ואחר כך (בעיקר לאחר חורבנה מידי המונגולים ב-1258) בדמשק ובמקומות אחרים.
הם המשיכו להציב התנגדות לאסכולות אחרות עד כדי מלחמות רחוב והקימו הוגים נמרצים שהידוע שבהם היה אחמד אבן תיימיה שנכלא והוצא להורג בשל דעותיו הנציות.
כתאב אל-עלל ומערפת א-רג'אל (ספר העילות הדתיות והכרת המוסרים)
מוסנד אחמד בן חנבל - קובץ מסורות קאנוני הממויין לפי המוסרים.
כתאב פצ'אאל א-צחאבה (ספר שבחי חברי הנביא).
כתאב אל-אשרבה (ספר המשקאות המותרים והאסורים)
כמו כן כתב אבן חנבל ספרים רבים בנושאי פרשנות הקוראן, הלכות ומשפט, עקרונות תאולוגיים (כמו ביטול תוקפם של פסוקי קוראן - א-נסאח' ואל-מנסוח') ואגרות בגנות כיתות שאמונותיהן נתפשו בעיניו ככפירה.
אבו מוחמד אחמד בן אעת'ם אל-כופי היה היסטוריון מוסלמי.
בספרו, "כיתאב אל-פתוח" (בעברית: ספר הכיבושים) מתוארת ההיסטוריה של הח'ליפות של הראשידון, תוך דגש על הדרשות של עלי בן אבי טאלב.
הספר כולל שלושה כרכים, הראשון נמצא בספריית העיר גותה בגרמניה וכרכים שני ושלישי באיסטנבול.
אחמד מוחמד אחמד א-טייב אל-חסאני הוא האימאם הגדול של מסגד אל-אזהר בקהיר שבמצרים.
הוא מונה לתפקיד על ידי נשיא מצרים לשעבר חוסני מובארכ לאחר פטירתו של השייח' מוחמד סייד טנטאווי במרץ 2010. לא-טייב תואר דוקטור בדת ופילוסופיה מאוניברסיטת אל-אזהר.
בשנת 2019, הוא והאפיפיור פרנציסקוס חתמו יחד על מסמך האחווה האנושית, שלימים היווה השראה להחלטת האו"ם שקבעה את ה-4 בפברואר כיום האחווה הבין-לאומי.
באוקטובר 2023, בעקבות טבח שבעה באוקטובר, פרסם אל-אזהר בראשותו הודעה שבה בירך את ארגוני ההתנגדות על המתקפה, וציין שהיא ראויה לשבח ומעוררת גאווה.
מחלב או אחלב הייתה עיר כנענית בנחלת שבט אשר, בין הערים הפיניקיות צור וצידון.
היא מוזכרת במקרא, בכתובות מלכי אשור ובכמה טקסטים מהתקופה הצלבנית.
כיום מזוהה העיר עם חִֿרבֶת אל־מַחַאלִב מצפון-מזרח לעיר צור.
העיר מופיעה לראשונה במקרא בשם המשובש "מחבל", בתיאור גבולות נחלת אשר בספר יהושע: .
סוף פסוק זה מתורגם בתרגום השבעים כ־Αλεβ καὶ Εχεζειβ (אַלֵב וְאֵכֵזֵיב).
בספר שופטים מוזכרת אחלב כאחד היישובים בהם לא הורישו בני שבט אשר את הכנענים: .
בתרגום הלטיני הקדום מתורגם אחלב ל־Madalab, שהוא שיבוש של Mahalab.
במרידתו של רצין נגד תגלת פלאסר השתתף גם חירם השני מצור, ועל כך הענישו מלך אשור ותפס ובזז את העיר המבוצרת מחלב (באשורית: ma-ḫa-la-ab) וערים גדולות אחרות בתחום צור.
מסעו השלישי של סנחריב (701 לפנה"ס) היה לארץ חֿתי (הלבנט), ובו מלך צידון לולי המורד ברח לים, ועל כן הכניע סנחריב את צידון רבה וצידון זעירה, בית־זיתּי, צרפת, מַחַֿלִּיבַה (באשורית: ma-ḫal-li-ba), אוּשוּ, אכזיב ועכו, עריו המבוצרות שעליהן הסתמך.
סדר זה מצדיק את הזיהוי עם חֿֿרבת אל־מחאלִב.
בהסכם בין הסולטן קלאוון לנסיכה הצלבנית מ־1285 מוזכרת בערבית "קחלב" (שיש לשחזר מבחינה פלאוגרפית ל"מחלב"), אשר מופיעה במסמכים נוצריים אחרים כ־Mehlep ו־Mahaleb – כל אלה מזוהים עם מחלב.
הזיהוי בין מחלב המקראית, מחלב/מחלפ מימי הביניים וחֿרבת אל־מחאלב נעשה לראשונה על־ידי במסגרת הסקר הארכאולוגי הנרחב שביצעה בצור ובסביבתה; זאת אף שחוקרים מוקדמים יותר הבחינו באתר והזכירו אותו.
אחלאם מוסתע'אנמי היא סופרת ומשוררת אלג'יראית מהמפורסמות ביותר הכותבת בערבית.
אחלאם מוסתע'אנמי היא בתו של מוחמד שריף, ממנהיגי המהפכה באלג'יריה.
בוגרת הפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת אלג'יר, (1973).
סיימה לימודי דוקטורט בתחום הסוציולוגיה באוניברסיטת סורבון (1982).
נישאה לעיתונאי לבנוני ועברה לגור עמו בבירות.
שם הקימה בשנת 2003 הוצאת ספרים בשם פרסומי אחלאם מוסתע'אנמי (מנשוראת אחלאם מסתע'אנמי).
היא פרסמה שישה ספרים, בהם טרילוגיה נודעת, המורכבת מזיכרון הגוף (ד'אכרת אל-ג'סד) 1993, שיכרון חושים (פודא אל-חואס) 1998, ממיטה למיטה (עאבר סריר) 2003. קובץ שיריה הראשון, על עוגן הימים (עלא מרפא אל-איאם), יצא לאור בשנת 1973. קובץ שיריה האחרון, כזבי דג (אכאד'יב סמכה), יצא לאור בשנת 1993.
הספר זיכרון הגוף זכה להצלחה רבה והיא קיבלה עבורו את מדליית נגיב מחפוז לספרות בשנת 1998. הרומן תורגם לעברית ויצא לאור בשנת 2019 בסדרת מכתוב.
נכון ל-2011, מוסתע'אנמי פרסמה כשלושה ספרי פרוזה וארבעה ספרי שירה.
אחמד א-לווזי (ערבית: احمد اللوزي; 1925 - 18 בנובמבר 2014) היה פוליטיקאי ירדני וראש ממשלת ירדן.
אחמד א-לווזי נולד בשנת 1925 בעמאן בירת ירדן.
החל את הקריירה הפוליטית בשנות ה-50. בשנות ה-60 מונה לחבר פרלמנט.
בשנת 1970 מונה לשר האוצר.
ב-29 בנובמבר 1971 מונה לראשות הממשלה בעקבות ההתנקשות בחייו של קודמו וספי א-תל במצרים בידי ארגון ספטמבר השחור.
מינויו נחשב למבשר שינוי המדיניות הירדנית ביחס לפלסטינים.
בעוד שא-תל הנהיג מדיניות מיליטנטית והביא לסילוק הפדאיון מהמדינה בקיץ 1971, א-לווזי נקט במדיניות פייסנית כלפי אש"ף בניסיון לאחות את הקרעים שנוצרו עם הפלסטינים.
בהתאם לקו זה, הודיע א-לווזי על חנינה כללית לחברי הארגונים הפלסטיניים שנעצרו במהלך ספטמבר השחור.
מדיניות פייסנית זו המשיכו יורשיו של א-לווזי, והיא נמשכה עד להודעתו של המלך חוסיין על הניתוק הסופי מיהודה ושומרון בשנת 1988.
במרץ 1972 פרסם חוסיין את תוכנית הפדרציה, שמטרתה הייתה הסדרת היחסים בין הגדות במסגרת של שני מחוזות עצמאיים ושליטת-על ירדנית (יש לזכור כי בשלב זה יהודה והשומרון כבר לא היו בשליטת ירדן).
כדי להפשיר את היחסים עם הפלסטינים עוד יותר, הקים א-לווזי ממשלה חדשה שבה מספר השרים הפלסטינים היה גדול יותר.
ממשלתו כיהנה עד ל-26 במאי 1972. הוא הוחלף בידי זיד א-ריפאעי, מקורבו של המלך.
א-לווזי המשיך את הקריירה הפוליטית שלו במסגרת בית הנבחרים של ירדן.
בית הנבחרים פוזר בנובמבר 1974 בעקבות החלטות ועידת רבאט שהקנו לאש"ף את הייצוג הבלעדי על ענייני הפלסטינים.
לפי חוקת ירדן בית הנבחרים מחולק בין נבחרי יהודה ושומרון והגדה המזרחית, ולכן עריכת בחירות הייתה מעמידה את ירדן בניגוד להחלטות הליגה הערבית.
כדי להחליף את בית הנבחרים המפוזר, הוקמה באפריל 1978 "המועצה הלאומית המייעצת" שהיה בה הרכב דומה לזה של בית הנבחרים.
א-לווזי מונה לנשיא המועצה המייעצת הראשונה, ששימשה בתפקיד עד אפריל 1980. לאחר כינוסו מחדש בשנת 1984 א-לווזי מונה לנשיא הסנאט הירדני.
בתפקיד זה שימש עד לשנת 1997. ב-6 ביולי 1997 התפטר מנשיאותו ומחברותו בסנאט.
אחמד חוסיין א-שַּׁרַע , המוכר בכינוי אבו מוחמד אל-ג'וּלַאנִי, הוא נשיא סוריה מאז 2024, שבעברו היה מורד ג'יהאדיסט סלפי, ומנהיג אסלאמיסטי סוני סורי.
א-שרע החל את דרכו בשנות ה-2000 המוקדמות בארגון אל-קאעידה בעיראק, מיסודו של אבו מוסעב א-זרקאווי, ולחם נגד הכוחות האמריקאים לאחר הפלישה לעיראק.
לאחר שחרורו ממעצר בשנת 2011, הוא חזר לסוריה והקים את "ג'בהת א-נוסרה", שלוחה של אל-קאעידה בסוריה.
מחלקת המדינה של ארצות הברית הגדירה במאי 2013 את א-שרע כ"טרוריסט עולמי", וארבע שנים לאחר מכן הכריזה על פרס של 10 מיליון דולר עבור מידע שיוביל ללכידתו.
בסביבות שנת 2014 סוכל פיגוע שתכנן הארגון נגד ישראל.
בשנת 2016, א-שרע ניתק את הקשרים עם אל-קאעידה והקים את "ג'בהת פתח א-שאם", בברכת הדרך של איימן א-זוואהירי, מנהיג אל-קאעדה.
בשנת 2017, הוא מיזג את ג'בהת פתח א-שאם עם קבוצות ג'יהאדיסטיות נוספות והקים את היאת תחריר א-שאם, אותה הנהיג עד הפלת משטר אסד.
משמעות כינויו של א-שרע "אל-ג'ולאני" היא "הגולני", משום זיקתו לרמת הגולן ומשפחת אביו שמקורה מהכפר פיק.
זאת בעקבות בריחת משפחתו מהאזור לאחר כיבוש רמת הגולן על ידי צה"ל במלחמת ששת הימים.
א-שרע נולד בשנת 1982 בריאד שבערב הסעודית למשפחה ממוצא סורי, שם עבד אביו, , כמהנדס דלק.
חוסיין, אביו, גדל בכפר פיק בדרום רמת הגולן אשר בבעלות משפחתו היו כ-85% מאדמות הכפר.
מכאן שאול כינויו המחתרתי של א-שרע, "אל-ג'ולאני", שמשמעותו בעברית היא "הגולני".
לאחר שבע שנים המשפחה חזרה לסוריה והוא גדל בשכונת מאזה בדמשק.
אף על פי שסביבתו לא התאפיינה בקיצוניות אסלאמית, פרוץ האינתיפאדה השנייה השפיע עליו והביא להקצנת דעותיו הדתיות.
הוא למד בפקולטה לרפואה באוניברסיטת דמשק, אך עקב הפלישה לעיראק פרש מהלימודים טרם השלמתם בכדי להשתתף בלחימה.
א-שרע הגיע לעיראק בקיץ 2003 במטרה להצטרף לכוחות האנטי־אמריקאיים במלחמת עיראק.
בנובמבר 2003 שב לסוריה, וב־2004 שב לעיראק והצטרף לאל-קאעדה בעיראק במוסול.
נטען כי היה סגנו אבו מוסעב א-זרקאווי, מנהיג אל-קאעדה בעיראק, אך הטענה הוכחשה על ידי מקורות אמריקאיים ומקרב דאעש.
א-שרע נעצר בידי הכוחות האמריקאים במאי 2005 ונכלא בכלא אבו גרייב ובתי מאסר נוספים.
בית הכלא שימש כנקודת מפגש לכמה ממנהיגי דאעש לעתיד, וא-שרע פיתח יחסים עם כמה ממנהיגי הארגון בעודו כלוא.
הוא שוחרר ב־2008, לאחר חמש שנות מאסר, שבהן הפך לאחת הדמויות הבולטות בקרב האסירים הג'יהאדיסטים.
לאחר שחרורו חזר א-שרע לפעילותו הטרוריסטית, הפעם לצד אבו איוב אל-מסרי ואבו בכר אל-בגדאדי, שהחליפו את א-זרקאווי.
א-שרע מונה לראש המבצעים של אל-קאעדה במחוז נינוה בעיראק.
בשנת 2011, זמן קצר לאחר פרוץ מלחמת האזרחים בסוריה, הורה אבו בכר אל-בגדאדי, המנהיג החדש של "המדינה האסלאמית בעיראק", שהייתה אז הסניף העיראקי של אל-קאעידה, לא-שרע לצאת לסוריה יחד עם שישה פעילים נוספים.
אל-בגדאדי הטיל עליו להקים את ארגון "ג'בהת א-נוסרה לאהל א-שאם" ("חזית הסיוע לעם הסורי") כשלוחה סורית מקבילה לארגונו העיראקי.
ייסוד הארגון התאפשר הודות לתמיכה לוגיסטית נרחבת מצד אל-קאעדה בעיראק, שסיפקה לו לוחמים, אמצעי לחימה ומימון.
א-שרע מונה לאמיר ג'בהת א-נוסרה, שהוקמה רשמית בינואר 2012. תחת הנהגתו הפך הארגון לאחת מקבוצות המורדים הבולטות בסוריה.
א-שרע התפרסם באפריל 2013, כאשר התנגד לניסיונו של אל-בגדאדי לשלב את ג'בהת א-נוסרה בארגונו תחת השם החדש "המדינה האסלאמית בעיראק ובלבנט" (דאעש).
מאורע זה התקבל בהפתעה, שכן במשך שנים הוא נחשב לאחד האנשים הנאמנים ביותר לאל-בגדאדי.
א-שרע דחה את אזהרותיו של אל-בגדאדי והתנתק מהארגון יחד עם קבוצת לוחמים הנאמנים לו.
על פי אל-בגדאדי, מרבית לוחמי ג'בהת א-נוסרה עזבו את הארגון וחזרו לארגונו של אל-בגדאדי.
לאחר המרידה באל-בגדאדי, נשבע א-שרע אמונים למנהיג אל-קאעדה העולמי, איימן א-זוואהירי, וטען שאל-בגדאדי הוא שהתמרד נגד אל-קאעדה ולא להפך.
א-זוואהירי תמך בא-שרע והכריז על ארגונו "ג'בהת א-נוסרה" כ"אל-קאעדה בסוריה".
ביוני 2013 דיווחה רשת אל-ג'זירה על מכתב של א-זוואהירי הקורא לאל-בגדאדי וא-שרע לשים קץ למתיחות ביניהם.
לדבריו, על הארגון של אל-בגדאדי להישאר בתחומי עיראק ולהותיר את הפעילות בסוריה לארגון ג'בהת א-נוסרה.
באותו חודש פורסמה קלטת שמע של אל-בגדאדי שבה הוא דוחה את פסקו של א-זוואהירי.
בתגובה לכך, אל-קאעדה הודיעה כי היא מתנערת מדאעש ב-3 בפברואר 2014.
החל מפתיחת מסע הכיבושים של דאעש בסוריה הפכו שני הארגונים לאויבים מרים.
דאעש נחל הצלחות רבות במזרח סוריה בהניסו את כוחות ג'בהת א-נוסרה ויתר הארגונים משם, כולל ממקומות שהארגונים כבשו מידי צבא סוריה.
אם בתחילה היה שיתוף פעולה באזורים מסוימים בין שני הארגונים במאבק נגד ארגונים אחרים או נגד צבא סוריה, ככל שנקף הזמן הפך שיתוף הפעולה לנדיר, ובאזורים רבים שני הארגונים נלחמו במקביל הן בצבא הסורי והן זה בזה.
כך, למשל, במחנה הפליטים אל-ירמוכ, בהרי קלמון, בחלב, בדיר א-זור ובדמשק.
אף על פי ששני הארגונים תומכים בהקמת ח'ליפות אסלאמית שבה נהוגים חוקי השריעה, ישנם מספר הבדלים בין ג'בהת א-נוסרה לבין המדינה האסלאמית.
בעוד ארגון המדינה האסלאמית מפורסם באכזריות שלו ובאכיפה הקפדנית של השריעה באזורים שתחת שליטתו, ג'בהת א-נוסרה אוכף את השריעה באופן לא אלים ואינו פעיל נגד מטרות מערביות.
באוקטובר 2013 דיווחה הטלוויזיה הסורית הממלכתית כי א-שרע נהרג ליד לטקיה, אך סוכנות הידיעות הממלכתית של סוריה "SANA" חזרה בה במהרה מדיווח זה.
בעקבות העמקת מעורבותה של רוסיה במלחמת האזרחים ונסיונותיה להכריז על ג'בהת א-נוסרה כארגון המקביל למדינה האיסלאמית, החלה הנהגת א-נוסרה לקחת בחשבון אפשרות להתנתקות מאל-קאעדה כדי למתן את ההתקפות האוויריות עליה.
לאחר מספר ימים שבהם הנהגת הארגון פרסמה שבכירי הארגון דנים בהתנתקות, הופצה קלטת שמע שפורסמה בבוקרו של 28 ביולי 2016 שבה נשמע מנהיג אל-קאעדה איימן א-זוואהירי אומר: "אתם יכולים להקריב ללא היסוס את הקשרים הארגוניים והתנועתיים הללו אם הם מתנגשים עם האחדות שלכם והעבודה שלכם כגוף אחד.
אחוות האסלאם בינינו חזקה יותר מכל קשר ארגוני".
כעבור שעות אחדות נחשף א-שרע לראשונה בתקשורת כשפניו מגולות לצד שניים מבכירי הארגון – אחמד סלאמה מברוכ ואבו עבדאללה א-שאמי – כשהוא מודיע רשמית שארגונו, ג'בהת א-נוסרה, מתנתק מאל-קאעדה ומכל גורם חיצוני, ושמו משתנה לג'בהת פתח א-שאם.
כן הוחלף דגלו הרשמי של הארגון מרקע שחור ללבן ונוספו בו המילים "جبهة فتح الشام" ("ג'בהת פתח אלשאם") מתחת לשהאדה.
בנוסף נוצר לארגון סמל חדש המזכיר בעיצובו את הסמל של "צבא הכיבוש".
בארגון אל-קאעדה בירכו על היציאה לדרך עצמאית והארגון הפיץ קלטת שמע שבה נאמר: "אנו מברכים על רצונם של אחינו לצאת לדרך עצמאית במטרה לשמור על אחדות השורות ולהמשיך את הלחימה בסוריה עד להחלפת השלטון של הכופר בשאר אסד ובעלי בריתו".
אותנטיות הפילוג הוטלה בספק, ונראה היה שהוא למראית עין בלבד, ולא שינוי מהותי או שינוי דרך.
לאור זאת הודיעה ארצות הברית שהיא לא רואה כל סיבה לשנות את עמדתה לגבי הקבוצה.
דובר הבית הלבן, ג'וש ארנסט, אמר כי ארצות הברית ממשיכה להעריך שמנהיגי א-נוסרה עדיין מתכוונים להוציא לפועל פיגועים עתידיים נגד המערב, וכי גובר החשש מפני התחזקות הארגון בסוריה.
ב-18 באוגוסט 2015 פרסמה רשת התקשורת של אל-קאעדה, "א-סחאב", סרטון וידאו שבו מכריז חמזה בן לאדן, בנו של אוסאמה בן לאדן, על תמיכה מלאה בארגון א-נוסרה ובמנהיגו.
ב־2017 התאחד ג'בהת פתח א-שאם עם מספר ארגונים אחרים והקים את היאת תחריר א-שאם.
א-שרע מונה למפקד הצבאי של האיחוד.
בנובמבר 2024 פתחו המורדים בהנהגת אחמד חוסיין א-שרע במתקפת פתע על שטחים שהוחזקו בידי צבא סוריה.
המורדים, שהיו ממוקמים בפרובינציית אידליב הצפונית, פתחו בסדרת מתקפות דרומה, והתקדמו בקצב מהיר.
בראשית חודש דצמבר השתלטו המורדים על שטחים רבים לאורך השדרה המיושבת המרכזית בסוריה, כולל הערים הגדולות חאמה וחומס, שנכבשו במהירות חסרת תקדים, מה שעורר התעוררות של ארגוני מורדים אחרים בדרום סוריה, שהחלו מתקדמים במהירות לדמשק.
ב-8 בדצמבר 2024 נכנסו כוחות מורדים לעיר הבירה דמשק והכריזו על הפלת המשטר.
באותו היום נשא א-שרע נאום בפני קהל תומכים במסגד הגדול של דמשק.
בנאומו הצהיר כי "הניצחון הוא כולו בשביל הסורים", וכינה את נפילת משטר אסד "פרק חדש בהיסטוריה של האזור".
הוא גינה את תפקידה של סוריה כ"מגרש משחקים לשאיפות איראניות", שהתאפיין בעדתיות ושחיתות.
בנוסף הכריז ראש ממשלת סוריה, מוחמד ע'אזי אל-ג'לאלי, כי ממשלת סוריה תעביר את השלטון לממשלה נבחרת חדשה בעקבות עזיבתו של אסד את דמשק.
ב-8 בדצמבר 2024 הפך א-שרע לנשיא סוריה בפועל, והודיע כי ראש ממשלת סוריה, מוחמד ע'אזי אל-ג'לאלי "יפקח על מוסדות המדינה עד למסירתם".
באותו יום אמר אל-ג'לאלי בריאיון לאל-ערביה כי היה בקשר עם א-שרע לפני ההכרזה, לצורך דיון על העברת השלטון.
ב-9 בדצמבר פרסמה היאת תחריר א-שאם סרטון ובו מופיעים א-שרע, אל-ג'לאלי ומוחמד אל-בשיר, ראש הממשלה בפועל של אידליב, שמונה על ידי א-שרע לראש ממשלת המעבר של סוריה.
ב-12 בדצמבר נפגש א-שרע עם נציגים טורקים, במה שהיווה את המשלחת הדיפלומטית הראשונה מאז נפילת משטר אסד.
בריאיון לטלוויזיה הסורית בדצמבר 2024 התייחס א-שרע לתקיפות האוויריות הישראליות בסוריה ואמר כי לאחר נפילת משטר אסד, לישראל "אין יותר תירוצים" לתקוף בשטח הסורי.
הוא הדגיש כי "פתרונות דיפלומטיים" הם הדרך היחידה להבטיח ביטחון, במקום "הרפתקאות צבאיות לא שקולות".
באותו חודש תקף את טהרן בריאיון, כשהוא מאשים אותה בהפיכת סוריה ל"אסם" שלה, שממנו ניהלה ארבע בירות ערביות – בגדאד, דמשק, ביירות, צנעא – והפיצה מלחמות ושחיתות במדינות שאליהן נכנסה.
בעקבות זאת אסרה ממשלתו על טיסות איראניות בשמי סוריה.
ב-29 בינואר 2025 מינה א-שרע את עצמו רשמית לנשיא סוריה.
בנאומו הראשון כנשיא הודיע כי יכנס "ועידת דיאלוג לאומי" ויפרסם "הצהרה חוקתית" שתשמש כמסמך חוקי לתקופת המעבר לאחר ביטול חוקת סוריה.
עוד הצהיר כי יפעל "להביא לדין את הפושעים ששפכו דם סורי וביצעו מעשי טבח ופשעים".
א-שרע הודיע על פירוק הקואליציה הלאומית של כוחות המהפכה והאופוזיציה הסורית ועם ועדת המשא ומתן הסורית לצד מנהיגיהם.
ב-17 בפברואר יצא א-שרע לסיור רשמי ראשון בפרובינציות החוף לטקיה וטרטוס, שנחשבו בעבר למעוזיו של הנשיא המודח בשאר אל-אסד.
ב-30 בינואר, אמיר קטר, תמים בן חמד אאל ת'אני, הגיע לדמשק, מה שהיה הביקור הראשון של מנהיג זר בסוריה לאחר נפילת משטר אסד.
זמן קצר לאחר מכן יצאו א-שרע ושר החוץ אסעד חסן א-שיבאני לביקור היסטורי ראשון בערב הסעודית, כולל פגישות עם יורש העצר הסעודי מוחמד בן סלמאן, ביקור דתי במכה וקיום מצוות העומרה.
לאחר מכן נפגש א-שרע עם נשיא טורקיה רג'פ טאיפ ארדואן ושוחח בטלפון עם נשיא רוסיה ולדימיר פוטין, לראשונה מאז הדחת אסד.
בנוסף א-שרע חידש קשרים עם הארגון למניעת הפצת נשק כימי.
ב-21 בפברואר נפגש א-שרע עם שגריר סין בדמשק, שי הונגוויי .
באפריל 2025 נכלל ברשימת "טיים 100" לשנת 2025 בעקבות תפקידו המרכזי בהפלת שלטונו של אסד בסוריה, תוך שילוב בין כוח צבאי, קואליציות פוליטיות ותמיכה חיצונית, אשר הובילו למעבר לשלטון חדש במדינה – אך עוררו מחלוקת חריפה בשל עברו כראש ארגון חמוש המסווג כארגון טרור בין-לאומי.
במהלך חודש מרץ 2025, החלה התקוממות נגד של העלווים באזורי החוף הסורי נגד שלטונו של א-שרע.
בתגובה, כוחות המשטר וחמושים המזוהים עם א-שרע ערכו טבח באוכלוסייה העלווית, שכלל השפלות והוצאות להורג ללא משפט.
במאי של אותה שנה, החריפו העימותים בין משטרו של א-שרע ובין הדרוזים בסוריה, ומיליציות המזוהות עם משרד ההגנה הסורי ערכו טבח בדרוזים בפרוורי דמשק.
ישראל האשימה את אחמד א-שרע באחריות למעשי הטבח וטענה כי הם מבטאים את נאמנותו לדרך הג'יהאד וב-2 במאי תקפה את ארמון הנשיאות בדמשק בתגובה לפגיעה בדרוזים.
העיתון הלבנוני בשפה הצרפתית "לוריון לו-ז'ור" דיווח כי א-שרע ניצל משני ניסיונות חיסול מאז עלייתו לשלטון, לפי מקורות דיפלומטיים.
ניסיון אחד התרחש בחודש מרץ, והאחר בסוף מאי האחרון.
על פי הדיווח, מאחורי ניסיונות ההתנקשות עומדים ארגוני טרור ג'יהאדיסטים, ובראשם דאעש.
ב-14 במאי 2025, נפגש א-שרע עם נשיא ארצות הברית, דונלד טראמפ.
זו היוותה הפגישה הראשונה מזה 25 שנים שבה נשיאי ארצות הברית וסוריה נפגשים.
ביולי 2025, הודיע מזכיר המדינה האמריקני מרקו רוביו על ביטול הסנקציות האמריקניות נגד ארגון הטרור שבראשו עמד א-שרע.
בראיון לוושינגטון פוסט ב-11 בנובמבר אמר כי התקיפות הישראליות בסוריה בחודשים שחלפו מאז כניסתו לתפקיד לא נבעו מחשש ביטחוני, אלא משאיפות אימפריאליסטיות.
לדבריו, ישראל כבשה את רמת הגולן כדי להגן על עצמה, וכעת היא רוצה לכבוש את דרום סוריה כדי להגן על רמת הגולן, בעוד כמה שנים היא תכבוש את מרכז סוריה כדי להגן על דרום סוריה – ובדרך זו תגיע עד מינכן.
באותו ראיון חשף כי מדינתו מצויה בשלבים מתקדמים של משא-ומתן עם ישראל לקראת הסדרה, אך במענה לשאלת כתבת השיב שהצטרפות סוריה להסכמי אברהם אינה עומדת על הפרק בשל הכיבוש הישראלי של רמת-הגולן.
בנוסף, טען כי מעולם לא גרם למותו של אדם חף מפשע.
במאי 2015, במהלך מלחמת האזרחים בסוריה, התראיין א-שרע לעיתונאי אל-ג'זירה הקטרי אחמד מנצור, כשפניו מוסתרות.
הוא התנגד לוועידת השלום בז'נבה שעסקה במלחמה בסוריה וטען כי הקואליציה הלאומית הסורית המגובה על ידי גורמים מערביים אינה מייצגת את העם הסורי, שכן אין לה נוכחות כלל במדינה.
א-שרע ציין כי ארגונו "ג'בהת א-נוסרה" אינו תוקף מטרות מערביות, וכי העדיפויות הגבוהות שלו הן תקיפת המשטר הסורי, הארגון הלבנוני "חזבאללה" וארגון "המדינה האסלאמית".
א-שרע ציין כי "חזית א-נוסרה קיבלה הוראות ברורות מאיימן א-זוואהירי לא להשתמש בסוריה כבסיס לתקיפת ארצות הברית או אירופה, כדי לא לחבל במאמצים להפלת המשטר".
כן הוא טען כי אסד, חזבאללה ודאעש פותחים מול ארגונו חזית משותפת הנובעת מהאינטרסים שלהם.
כשנשאל לגבי תכוניותיה של ג'בהת א-נוסרה לאחר תום המלחמה בסוריה, אמר א-שרע כי כל הפלגים במדינה יתייעצו ביניהם לגבי הקמת מדינה עם שלטון אסלאמי.
הוא הזכיר שא-נוסרה אינה ממקדת את פעולותיה נגד העלווים, למרות תמיכתם במשטר הסורי, והעובדה שהם נחשבים לכופרים.
כן הוא ציין כי ארגונו לא יפגע בעלווים לאחר הפלת המשטר, וכי הם לא יידרשו להמיר את דתם לאסלאם הסוני.
אולם, באוקטובר 2015 קרא א-שרע לראשונה להתקפות חסרות הבחנה על הכפרים העלוויים בסוריה, כשלדבריו "אין ברירה אלא להסלים את המאבק ולהתמקד בערים ובכפרים העלוויים בלטקיה".
בינואר 2025 א-שרע הציג את אשתו, לטיפה א-דרובי, והכחיש שמועות ברשתות החברתיות על כך שיש לו מספר בנות זוג.
לפי א-דרובי, לזוג שלושה בנים.
אחמד אבוח'אטר (נולד ב-1977) הוא גאוגרף ומתכנן אמריקאי ממוצא פלסטיני, מומחה לניהול משאבי מים, איכות הסביבה ותכנון עירוני.
הוא הספורטאי הראשון בהיסטוריה שייצג את פלסטין בתחרות עולמית של הרמת כוח.
למד באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין, שם השלים תואר ראשון בהנדסת מערכות בניין ותואר שני בתכנון עירוני.
קיבל תואר דוקטור בתכנון קהילתי ואזורי מאוניברסיטת טקסס באוסטין.
מחקריו שמו דגש על ניהול משאבי מים, יישוב סכסוכים וגישור.
כיום, ד"ר אבוח'אטר משמש כמנהל בכיר בחברה למערכות מידע גאוגרפי ומערכות ניווט בשם "Trimble Navigation" בסאניווייל.
לפני כן כיהן בתפקידי ניהול בתחומים של פיתוח תוכנה ושיווק במספר חברות בקליפורניה, וכן היה מרצה באוניברסיטת טקסס באוסטין.
תחומי התמחותו הם מערכות מידע גאוגרפי, תכנון ופיתוח קהילתי, תכנון ערים ואזורים, מדעי הסביבה ופיתוח בר-קיימא, ניהול משאבי מים חוצי גבולות, ויישוב סכסוכים.
הוא כתב מספר מאמרים על ניהול משאבי מים בהקשר של הסכסוך הישראלי-ערבי, וכן על ניהול משאבי מים חוצי גבולות בארצות נוספות במזרח התיכון.
ד"ר אבוח'אטר פרסם מאמרים רבים, מרצה בכנסים ומייעץ, וקיבל מעל 20 פרסים על עבודותיו.
כמו כן פרסם מספר רב של ספרים באנגלית.
ספרו האחרון, "מים כזרז לשלום – ניהול מים בין גבולות ויישוב סכסוכים", מתאר מסגרת לתהליכי משא ומתן על משאבי מים.
אבוח'אטר הוא ספורטאי העוסק בהרמת כוח, והיה הספורטאי הראשון שייצג את פלסטין באיגוד העולמי של מרימי כוח באליפות בלאס וגאס בשנת 2006. אבוח'אטר ייצג שוב את פלסטין בתחרות בשנת 2007 באנהיים, קליפורניה, שם קבע שיא עולם פלסטיני חדש.
אחמד אבוח'אטר מתחרה בקטגוריית גברים עד 198 פאונד.
שיאו בלחיצת חזה: 610 פאונד.
אחמד אבו נאהיה הוא כדורגלן עבר ישראלי-פלסטיני ששיחק בעמדת החלוץ.
אבו נאהיה, ערבי-ישראלי יליד אום אל-פאחם, התחיל לשחק כדורגל בקבוצת הילדים של מכבי ברקאי, וכשהיה בן 18 הצטרף למחלקת הנוער של מכבי נתניה.
בשנת הצטרף למכבי אום אל-פחם מליגה א'.
ב-2 באוקטובר 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקריירה בניצחון 10–0 נגד מכבי כפר קרע, ואף הבקיע את השער האחרון במשחק.
ב-7 בפברואר 2010 הבקיע צמד במסגרת גביע המדינה בניצחון 4–0 נגד עירוני נשר.
אבו נאהיה היה שותף לעלייה של אום אל-פחם לליגה הלאומית לראשונה בתולדותיה.
בעונת כבש 13 שערים בליגה הלאומית והיה הכובש המצטיין של המועדון.
ב-2 בנובמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל בתיקו 1–1 נגד הפועל רמת השרון.
עד לאמצע העונה מיעט אבו נאהיה לקבל דקות משחק ובינואר הושאל להפועל אשקלון מהליגה הלאומית.
במדי אשקלון הוא כבש שני שערים ב-11 משחקים, אך הקבוצה ירדה לליגה א' בתום העונה ואבו נאהיה עזב את המועדון.
את עונת התחיל בבני סכנין, וב-15 בספטמבר 2014 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בהפסד 2–4 נגד מכבי חיפה.
לקראת סיום חלון העברות בינואר הושאל אבו נאהיה למכבי אחי נצרת מהליגה הלאומית.
בקיץ הצטרף לשבאב אל-ח'ליל מליגת העל הפלסטינית, וב-8 באוקטובר 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פלסטין, בתיקו 1–1 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018, בו גם הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת.
ב-12 בנובמבר 2015, במשחקו השני בטורניר, כבש אבו נאהיה שלשער בניצחון 6–0 נגד נבחרת מלזיה.
אבו נאהיה שיחק גם בקבוצת הילאל אל-קודס, ובדצמבר 2017 חזר לכדורגל הישראלי וחתם במדי הפועל אום אל-פחם מליגה א'.
בקיץ חזר אבו נאהיה לשבאב אל-ח'ליל.
ב-4 ביולי 2019 חתם בהפועל אכסאל מליגה א'.
במהלך הקיץ נפצע ונדרש לתקופת החלמה ארוכה, אך אבו נאהיה שוחרר מאכסאל וחתם בג'בל מוכאבר.
אחלהזאורים הוא אלבום אשר יצא לאור ב-1993 כאלבום שירי ילדים בהפקתם של האמנים ארקדי דוכין ומיכה שטרית.
מבין שירי האלבום המפורסם מביניהם הוא "בית קפה של דינוזאורים", שיר המספר על בית קפה מיוחד של דינוזאורים ששוכן "על צלע הר ליד כיכר" לפני מיליוני שנים.
בבית הקפה דמויות שונות שמייצגות את שטרית, דוכין, חלקים בחברה הישראלית ואף את משפחתו של דוכין עצמו.
האלבום נכתב בשיתוף עם במאי הקולנוע חיים בוזגלו, שכתב את המילים לחלק מהשירים.
אחמד אבו גוש הוא לוחם טאקוונדו ירדני ממוצא פלסטיני.
האלוף האולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016), במשקל עד 68 ק"ג.
אבו גוש זכה במדליית הזהב היחידה בתולדות ירדן במשחקים האולימפיים.
אלוף העולם לנוער במשקל עד 63 ק"ג (שארם א-שייח' 2012).
מוצאה של משפחתו של אחמד אבו גוש מהעיירה אבו גוש.
מתחילת המאה ה-20 חיו בכפר עמואס במובלעת לטרון, ובעקבות מלחמת ששת הימים עקרו לעמאן בירת ירדן, שם נולד אבו גוש.
באליפות העולם בטאקוונדו שנערכה בקיינדז'ו קוריאה הדרומית במאי 2011 הגיע אבו גוש בתחרות במשקל עד 54 ק"ג לסיבוב השני לאחר ניצחון בקרב הראשון על יריב מארצות הברית (2-7).
בסיבוב השני (32 האחרונים) הוא הפסיד ליריב מאיראן (2-1).
באליפות העולם בטאקוונדו לנוער שנערכה בשארם א-שייח' מצרים בשנת 2012 זכה אבו גוש במדליית זהב במשקל עד 63 ק"ג.
באליפות אסיה לנוער שנערכה בהו צ'י מין סיטי, וייטנאם באותה שנה הוא זכה במדליית זהב במשקל עד 63 ק"ג.
בשנת 2013 קרע את הרצועה הצולבת בברכו ונעדר מתחרויות במשך כשנה.
באליפות העולם בטאקוונדו שנערכה בצ'ליאבינסק, רוסיה במאי 2015 הגיע אבו גוש בתחרות במשקל עד 68 ק"ג לסיבוב השני לאחר ניצחון בקרב הראשון על יריב מרומניה (3-10).
בסיבוב השני (64 האחרונים) הוא הפסיד ליריב מרוסיה (9-3).
באוניברסיאדה שנערכה בקוואנגג'ו קוריאה הדרומית באותה שנה הוא ניצח בשני הסיבובים הראשונים והפסיד בסיבוב השלישי.
מדליית זהב באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו
במוקדמות לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) שנערכו במנילה, הפיליפינים זכה אבו גוש במדליית זהב במשקל עד 68 ק"ג.
במשחקים עצמם, הוא דורג במקום עשירי.
עד לשלב הגמר הוא ניצח, בין שאר, את לי דאה-הון, שזכה פעמיים באליפות העולם, וגם את ז'ואל גונסלאס שזכה במדליית הזהב באולימפיאדת לונדון (2012).
בגמר הוא גבר על אלכסיי דניסנקו מרוסיה, שזכה באולימפיאדת לונדון במדליית הארד, בתוצאה 6-10.
אחלאם שיבלי היא אמנית צילום ערבית ישראלית המתמקדת בחיי היומיום של ערביי ישראל והבדואים החיים בכפרים לא מוכרים בנגב ובגליל.
שיבלי נולדה למשפחה בדואית בכפר שבלי - אום אל-גנם.
היא בוגרת החוג לעבודה סוציאלית באוניברסיטת חיפה (1996).
למדה צילום במכללת ויצו (1997) והמשיכה ללימודי תואר שני בקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב (2003-2000).
בעבודותיה בוחנת שיבלי תמות של בית ושייכות ועסקה בחיים תחת הכיבוש.
"אצל הבדואים כל מושג הבית, הדבר שעושה את הבית, הוא פתלתל כחוטים הנשזרים לחבל.
הבדואים על פי מסורתם הם שבטים נודדים.
לפני שניים-שלושה דורות התיישבו רבים מהם, בעיקר אלה מאזור סיני, במקומות קבע, אך האדמה שעליה התמקמו אינה שייכת להם, וזכויותיהם עליה מועטות ביותר.
מצב סבוך שבחלקו אולי קשור למורשתם הקדומה.
לנוודים בית אינו כתובת, בית הוא מה שהם נושאים איתם" כתב ג'ון ברגר על עבודותיה במסה "התבוננות: שתי צלמות".
אוצרי התערוכה "בית הפנטום" במוזיאון לאמנות מודרנית בברצלונה תיארו את עבודותיה כחושפות את האלימות בה מונעים מהפלסטינים להכיר במקום מושבם כ"בית" וההגבלות הרבות המוחלות עליהם היוצרות תחת הכיבוש מצב של חוסר שייכות לחיים, שאינו נחלתם של הפלסטינים בלבד, המתקשר עם מצבים אחרים של אי צדק ופרדוקס.
ברגר מוסיף ש"התמונות של אחלאם שיבלי זהירות, מתעתעות ועקשניות.
הן מכילות מידע כללי מינימלי ולעולם אין הן מתארות התרחשויות ואירועים.
נדמה שכל תצלום צולם מיד אחרי אירוע כלשהו".
סדרת תצלומים זו מציגה את הכפר "ערב אל נעים", הממוקם בין סחנין לכרמיאל.
כפר שקיבל הכרה רשמית רק בשנת 1999. שיבלי תיעדה את הכפר בזמן שעבדה בו ובכפרים לא מוכרים אחרים בגליל כעובדת סוציאלית.
שיבלי מציגה בסדרה זו מראות מחיי הבדווים החיים סביב באר שבע ומתמקדת לרוב בתצלומים מרחוק המציגים כפרים, צריפים עשויי פח הבנויים מחומרי גלם חשופים; מגרש כדורגל מאולתר; בתי קברות; חללים פנימיים שרצפותיהם מכוסים בשטיחים; ילדים משחקים בשטחים פתוחים וחבורת גברים יישובים בהסבה על שטיחים ונתמכים בכריות.
"גוטר" היא מילה זרה לשפה הערבית ואיננה שייכת לניב הבדווי המוכר לשיבלי מהתרבות בה גדלה בכפר אלשיבלי בגליל.
הבדווים בנגב משתמשים בו כדי לבקש ממישהו ללכת למקום כלשהו ומקורו בפקודה "!go there", ששמעו מהחיילים הבריטים בתקופת המנדט הבריטי.
זהו שריד לשפת הכיבוש שניכסו לשפתם והיא מעידה על ההיסטוריה של השליטה, הפיקוח והגירוש שהיו נתונים למרותו.
"מצבם של הפלסטינים הבדווים במדינת ישראל הוא: היכן שיש מבנה של בית (house)אין בית (home), במקום שהוא הבית (home), חסר המבנה (house)", כותב טי.
Demos) בטקסט בקטלוג "בית הפנטום".
שיבלי הציגה סדרת עבודות זו בתערוכה במוזיאון תל אביב לרגל זכייתה בפרס גוטסדינר בשנת 2002. אוצר התערוכה, ד"ר אולריך לוק, כתב מאמר שצונזר על ידי מנכ"ל המוזיאון והאוצר הראשי, פרופ' מרדכי עומר, ורק חלק ממנו פורסם בקטלוג התערוכה תחת הכותרת "ערב-א-נעים – כפר לא מוכר".
בסדרת תצלומים זו מפנה שיבלי את עדשת המצלמה אל בדווים שבוחרים להתנדב ליחידת הגששים בצה"ל.
היא מצלמת אותם בגיוסם לצה"ל; בשלבי אימונים שונים וברגעי המנוחה שבטירונות שבתחילת שירותם הצבאי; כקצינים וכאנשי קבע ותיקים; בזמן חופשה בבתיהם שבכפרים לצד בני משפחותיהם ואת קברי החיילים שנפלו בזמן שירותם הצבאי.
"פרויקט הגששים" הוא נדבך נוסף בעיסוקה של שיבלי בחייהם של הפלסטינים הבדווים במדינת ישראל.
"מאות שנים נהגו השבטים הבדואים הנודדים להציע את שירותם לכוח ששלט באזור – יהיו אלה המצרים, הטורקים, הבריטים, שכן הבינו כי למרות כישורי הגרילה שפיתחו, הם יובסו.
כך נהגו כדי למנוע את פיזורם ולשמור על עצמאותם [...] האסטרטגיה המחוכמת הזאת אשר תכליתה המשכיות, הוכיחה את עצמה לעיתים קרובות", כותב ברגר.
לטענתו של דמוס, הפרויקט עוסק במחיר שמשלם המיעוט המצוי תחת שלטון קולוניאלי, ייתכן כדי להתקבל, ייתכן כדי לשנות את הזהות שלהם, ייתכן שכדי לשרוד, ואולי בגלל כל הסיבות הללו יחדיו".
במהלך האינתיפאדה השנייה (2005-2000) נהרגו כמה אלפי פלסטינים.
חלקם לחמו כדי להשתחרר מהכיבוש הישראלי, חלקם ביצעו פיגועים וידעו שהם הולכים אל מותם, וחלקם נלכדו ונאסרו – אלה הוגדרו כשהידים.
התצלומים מציגים את האופנים השונים בהם מנציחים את השהידים והאסירים בחברה הפלסטינית.
בדיוקנאותיהם הממוסגרים על קירות בתי משפחותיהם, בגרפיטי על קירות בתים, בכרזות המודבקות על תחנות אוטובוס, בטקסטים ובתמונות שעל קברים בבתי קברות.
"שאלת המוות איננה שייכת למתים, אלא לאלה שנותרו בחיים", כתב ע'סאן כנפאני בציטוט המופיע בקטלוג "בית הפנטום".
2002 - קרן נתן גוטסדינר, הפרס לאמנות ישראלית, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב.
1999 - "ואדי סאליב בתשע שערים", קרן היינריך בל, תל אביב; גלריית המרכז לתרבות צרפת, רמאללה, הרשות הפלסטינית
2000 - "לא מוכר", קרן היינריך בל, תל אביב; גלריה אל מטל, רמאללה, הרשות הפלסטינית
2003 - "אחלאם שיבלי: זמן אבוד" גלריה איקון, ברמינגהם
2006 - "אחלאם שיבלי: גששים", קונסטאלה בזל, בזל
2007 - "אחלאם שיבלי: גוטר, גששים", מרכז דונידי לאמנות מודרנית, דונידי, סקוטלנד
2008 - "אחלאם שיבלי: גששים, העמק", מרכז קונטארטייפ לצילום (Contretype), בריסל, בלגיה
2010 - "אחלם שיבלי: טראומה", שאטו דה סאדיריאס (Château de Sédières), צרפת
2010 - "אחלאם שיבלי: מדוע השארת את היער ריק!", עמותת חאליד שומאן (Khalid Shoman Foundation), עמאן, ירדן
2010 - "אחלאם שיבלי: Wydomowienie", מוזיאון לאמנות מודרנית ורשה, פולין
2013 - "אחלם שיבלי: בית הפנטום", המוזיאון לאמנות מודרנית בברצלונה; הגלריה הלאומית זֶ'ה דֶה פּוֹם, פאריז; המוזיאון לאמנות מודרנית סראלווס (Serralves), פורטו, פורטוגל
2017 - "אחלאם שיבלי: נועצת מבטים", מוזיאון רמאי, ססקאטון, קנדה.
אחמד אבו סויס (נולד ב-1976) הוא עיתונאי ישראלי, המשמש ככתב אזור הדרום בערוץ מַכַּאן 33 של תאגיד השידור הישראלי.
אבו סויס נולד בעיר רהט וחי בה כל חייו.
אבו סויס כיהן בעבר ככתב חדשות הוט דרום.
במסגרת תפקידו הכין, ערך והגיש כתבות משודרות בעברית ובערבית.
כיום אבו סויס הוא כתב הדרום של מַכַּאן 33, ערוץ בשפה הערבית במסגרת תאגיד השידור הישראלי.
אבו סויס למד תקשורת במכללת ספיר ובאוניברסיטת בן-גוריון.
"אחכה לך בשדות" הוא סינגל של להקת הפופ רוק הישראלית משינה שיצא בשנת 1990. השיר נכתב על ידי יובל בנאי ושלומי ברכה והולחן על ידי שלומי ברכה.
השיר נכלל באלבומה הרביעי של הלהקה, "העמותה לחקר התמותה".
במצעד הפזמונים העברי השנתי השנתי של רשת ג' לשנת תשנ"א (1991) דורג השיר במקום ה-32.
השיר נכלל באלבומי האוסף שהוציאה משינה "האוסף השני" בשנת 1995, ו"עסקי הרוקנ'רול" בשנת 2010. כמו כן השיר נכלל באלבום האוסף הכפול "גבירותי ורבותי: האוסף השלם", שהכיל את אלבום האוסף הראשון שהוציאה הלהקה, ואת אלבום האוסף השני.
אחמד רדא א-תגנאותי הוא כדורגלן מרוקאי המשחק בעמדת השוער בקבוצת וידאד קזבלנקה מליגת העל המרוקאית ובנבחרת מרוקו.
אונאחי גדל באקדמיית הכדורגל מוחמד השישי.
הוא החל את הקריירה המקצוענית שלו בנהדת ברכאן.
ב-27 ביולי 2017 חתם בווידאד קזבלנקה מליגת העל המרוקאית, והושאל לעונה אחת לא.ר.
ב-10 באוקטובר 2017 ערך א-תגנאותי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת מרוקו, בניצחון 1–3 על נבחרת קוריאה הדרומית במשחק ידידות.
הוא היה חלק מסגל נבחרת מרוקו בטורנירים מונדיאל 2018, גביע אפריקה לאומות 2019 וגביע אפריקה לאומות 2021.
נכלל בסגל נבחרת מרוקו לטורניר מונדיאל 2022.
"אחלה גבר" הוא שיר שהוקלט על ידי הצמד המוזיקלי הישראלי סטטיק ובן-אל תבורי, ביחד עם הזמרת-יוצרת הישראלית דנה אינטרנשיונל.
הוא יצא לאור ב-9 ביוני 2022, בהוצאת חברת התקליטים גאגא בוקינג LTD, כסינגל שלא מתוך אלבום וכאחד משירי הגאווה של אותה השנה.
הוא נכתב על ידי ג'ורדי וסטטיק והופק על ידי הראשון.
את "אחלה גבר" ביצעו השלושה בבכורה ראשונה במהלך מצעד הגאווה בתל אביב 2022.
השיר נכתב על ידי ג'ורדי וסטטיק והופק על ידי ג'ורדי גם כן.
במעריב סקרו אותו באופן מקיף וכתבו: "סטטיק ובן אל עם דנה אינטרנשיונל בשיר מטורף".
במקור, יצא השיר לרשתות הסטרימינג אפל מיוזיק וספוטיפיי ב-9 ביוני 2022, אך לא הופץ עימו וידאו קליפ נלווה, שתוכנן לצאת לאחר מצעד הגאווה בתל אביב.
בסמוך לצאתו עלה השיר לרשת הזרמת המדיה ספוטיפיי, שם הצליח לצבור למעלה מ-30,000 השמעות.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם לאחר שמצעד הגאווה בתל אביב התקיים.
וזאת, בשל כך שרצו לצלם אותו במהלך המצעד.
הוא פורסם לבסוף ב-13 ביוני 2022, כאשר כלל סצנות מתוך הופעה שאירעה במהלך מצעד הגאווה בתל אביב 2022.
נכון לספטמבר 2025 לשיר יש למעלה מ-8 מיליון צפיות ביוטיוב.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם9 ביוני 2022הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתגאגא בוקינג
אחמד הישאם עלי מוסא א-ראווי הוא כדורגלן קטרי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת א-ריאן מליגת העל הקטרית ובנבחרת קטר.
א-ראווי גדל באקדמיית אספייר ובמחלקת הנוער של א-ריאן.
בשנת 2021 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הקטרית.
בעונת ערך ארבע הופעות במסגרת ליגת האלופות האסיאתית.
ב-19 באוקטובר 2022 הושאל לקבוצת המילואים השנייה של אלקורקון למשך עונת , ולאחר תקופת ההשאלה חזר לא-ריאן.
ב-16 בנובמבר 2023 ערך א-ראווי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר, בניצחון 8-1 על נבחרת אפגניסטן במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
אחמד אל-עבד מוחמד א-שיבי הוא רופא ופוליטיקאי פלסטיני.
הוא היה שר הבריאות בממשלתו החמישית של יאסר ערפאת ומושל נפת חאן יונס בין השנים 2014–2023.
א-שיבי נולד בח'אן יונס ב-1946. הוא למד רפואה ועבד כרופא.
ב-26 באוקטובר 1999 מונה לכהן כחבר בחבר הנאמנים של אוניברסיטת אל-אזהר בעזה.
ב-29 באוקטובר 2002 מונה לתפקיד שר הבריאות בממשלתו החמישית של יאסר ערפאת, שהתקיימה עד 30 במרץ 2005.
ב-9 במרץ 2003 מונה למזכ"ל ועדת הבריאות העליונה ברשות הפלסטינית.
ב-5 בספטמבר 2003 מונה לחבר בוועדה הלאומית הפלסטינית למשפט הומניטרי בינלאומי.
ב-10 במאי 2007 מונה לתפקיד יועץ של מחמוד עבאס לענייני בריאות בדרגת שר.
ב-2 ביולי 2014 מונה לתפקיד מושל נפת חאן יונס, תפקיד אותו מילא עד 10 באוגוסט 2023, כאשר אבו מאזן הודיע לו לפרוש.
שבוע לאחר מכן, נתן לו עיטור כוכב הכבוד של מסדר פלסטין.
אחלאם עארף אחמד אל-תמימי היא טרוריסטית ירדנית הידועה בהיותה אחת ממתכנני הפיגוע במסעדת סבארו בירושלים ב-9 באוגוסט 2001 ובו נרצחו 16 בני אדם.
ב-2003 נגזרו עליה 16 מאסרי עולם, אך שוחררה ב-2011 כחלק מעסקת שליט וגורשה לירדן.
תמימי, עיתונאית במקצועה, מנחה מאז שחרורה תוכניות טלוויזיה העוסקות באסירים הפלסטינים.
ב-2013 נכנסה תמימי לרשימת הטרוריסטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI, ובכך הפכה לאישה השנייה שנמצאת ברשימה זו, אחרי אסאטה שאקור.
תמימי נולדה בזרקא שבירדן, למשפחה שהגיעה מהכפר הפלשתינאי נבי סאלח שביהודה ושומרון.
משפחתה שייכת לחמולת תמימי, שהיא הגדולה ביותר בכפר.
בין משפחתה נמנית גם עהד תמימי, בת דודתה.
תמימי הייתה סטודנטית לתקשורת באוניברסיטת ביר זית.
לטענת אחיה מוחמד, העובדה שדיברה אנגלית שוטפת ולא לבשה חיג'אב כמקובל אצל נשים מוסלמיות, הפכה אותה לפחות חשודה בעיני שירותי הביטחון הישראליים.
בתקופת האינתיפאדה השנייה, הייתה תמימי סטודנטית כבת 20 שעבדה כעיתונאית במשרה חלקית בתקשורת הפלשתינאית והתגוררה באופן זמני ברמאללה.
על ספסלי האוניברסיטה פגשה תמימי את שותפה לתכנון הפיגוע, חבר בחמאס בשם מוחמד דגלאס.
השניים עסקו באיסוף מודיעין לקראת ביצוע פעולות טרור בישראל, ולצורך כך התחפשה לתיירת יהודייה וניצלה את כישורי האנגלית שלה, ההשכלה שרכשה בזמן לימודיה באוניברסיטה ולבושה המודרני על מנת להסוות את עצמה בקהל.
תמימי ודגלאס החלו לפעול יחדיו לצורך ביצוע פיגועים.
כפעולת הכנה, הניחה תמימי ביולי 2001 מטען חבלה בסופרמרקט ברחוב קינג ג'ורג' בירושלים.
המטען, שהוסווה בתוך פחית בירה, התפוצץ מבלי לגרום לנפגעים.
תמימי רגזה בשל כישלון ניסיון הפיגוע והודיעה לשותפה דגלאס כי מעתה יש "לבדוק את כל המטענים מראש", כדי שהפגיעה בנפש תהיה ודאית.
לאחר מאסרה, סיפרה תמימי כי בחרה במסעדת סבארו כיעד הפיגוע מכיוון שחיפשה "מקום עם אנשים דתיים".
לצורך המשימה, גייס דגלאס את פעיל החמאס עז א-דין אל-מסרי מהכפר אל-עקבה שמדרום-מזרח לג'נין.
בצהרי ה-9 באוגוסט 2001 הסיעה תמימי את אל-מסרי ברכבה אל רחוב יפו, הורתה לו על המקום שבו עליו לבצע את הפיגוע, ונסעה לדרכה בטרם פוצץ המחבל את עצמו.
בפיגוע נרצחו 16 ישראלים, ו-140 נוספים נפצעו.
לאחר הפיגוע, מיהרה תמימי, שכאמור עבדה כעיתונאית, לדווח על הפיגוע בתקשורת הפלשתינאית.
תמימי נעצרה במהלך חודש ספטמבר 2001. במרץ 2003 גזר בית המשפט הצבאי במחנה עופר שביהודה ושומרון את דינה ל-16 מאסרי עולם מצטברים.
בתגובה לגזר דינה, אמרה תמימי אל השופטים: .
את מאסרה ריצתה תמימי בכלא השרון.
במהלך מאסרה, נישאה תמימי לבן דודה ניזאר, אף הוא אסיר ביטחוני, מחבל פת"ח שנידון ב-1994 למאסר על חטיפתו ורציחתו של ז"ל מבית אל, וריצה את מאסרו בבית סוהר אחר.
בראיון שהעניקה לתקשורת במהלך מאסרה ב-2006 ציינה תמימי כי היא אינה מתחרטת כלל על מה שעשתה וכי היא אינה מכירה בזכותה של ישראל להתקיים.
היא אף ציינה כי .
כשלמדה מהעיתונאים כי הייתה מעורבת ברצחיתם של 8 ילדים, חייכה תמימי חיוך רחב בטרם המשיכה להתראיין.
תמימי השתחררה באוקטובר 2011 במסגרת עסקת חילופי שבויים בין ישראל לחמאס, ובה שוחררו מעל ל-1000 מחבלים תמורת החייל השבוי גלעד שליט שנחטף לעזה ב-2006. במסגרת העסקה, גורשה תמימי לירדן, ארץ מולדתה.
מאות רבות של אזרחים ירדנים חגגו את שובה לירדן, והיא אף התארחה במצרים שם פגשה את מנהיג החמאס חאלד משעל.
משפחות רבות של קורבנות הפיגוע גינו את היותה של תמימי אחת ממשוחררות העסקה.
אחת מהן, פרימט רוט, אמה של הנרצחת ז"ל, אמרה בתגובה לשחרור כי היא מרגישה כאילו "רצחו את בתה פעם נוספת".
בראיון שהעניקה תמימי לטלוויזיה הירדנית (כפי שתורגם לאנגלית על ידי מכון ממרי) בהמשך החודש, מעט לאחר שחרורה, נשאלה תמימי האם היא הייתה מבצעת מתקפת טרור כה גדולה לו הייתה לה האפשרות להחזיר את הזמן לאחור.
תמימי השיבה "בוודאי", והוסיפה: .
בראיון נוסף שנתנה תמימי לערוץ אל-אקצא של החמאס ביולי 2012 (כפי שתורגם לאנגלית על ידי מכון ממרי), תיארה תמימי את הרגשותיהם של פלשתינאים אחרים מיד לאחר הפיגוע, ואמרה כי כשנסעה באוטובוס שהגיע לשער שכם ראתה בכל מקום פלשתינאים "מחייכים...
כששמעה דיווח ראשוני על שלושה הרוגים בפיגוע, ציינה תמימי כי .