tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בכלל זאת, הוקמה חברת ריסוס אווירי בשם כימאוויר, שהחלה להפעיל מטוסי פייפר (בהמשך גם מטוסי סטירמן) לריסוס אווירי ושירותי חקלאות ותעופה כללית אחרים.
לחברה לא אושר לפעול מנמל התעופה חיפה, ותחת זאת אושר לה להקים מנחת בין פרדסי הרצליה, מדרום למסלול ששימש את חיל האוויר במלחמת העצמאות.
החברה הקימה מנחת עפר בהרצליה באורך 900 מטר בכיוון 28/10, שהוא התשתית לשדה הרצליה הנוכחי.
עם זאת, שדה התעופה פועל ללא הסדר תכנוני ומאז הקמתו לא אושר בתוכנית מתאר כנדרש בחוק.
על פי תוכנית המתאר, אזור השדה מיועד לשימוש חקלאי בלבד ולמבנים בשדה אין היתרי בנייה.
היה זה מנחת בהפעלת כימאוויר לצרכים חקלאיים, ובתוך שנים ספורות הוא החל לשרת גורמים נוספים כמו חברות תעופה מסחריות וראשוני בתי הספר לטיסה אזרחית.
במרוצת שנות ה-60 גדל מספר המטוסים האזרחיים בישראל.
מטוסי המפעילים הפרטיים נדחקו משדה דב בגלל הגידול בהיקף הפעילות בו על ידי ארקיע וחיל האוויר הישראלי ועברו ברובם לשדה הרצליה.
בשדה הרצליה עצמו הוקמו חברות תעופה נוספות, ובהן איה תעופה, יעף, נתיב ושחף.
כן התבססו במקום שירותי תחזוקה והאנגרים למטוסים, ומספר מטוסים בבעלות פרטית.
כתוצאה מתהליכים אלה הופעל במקום לראשונה בשנת 1969 שירות פיקוח טיסה מאולתר, עדיין במסגרת היותו שדה בהפעלת כימאוויר.
סביב 1971 כוסה המסלול באספלט והוקם מגדל פיקוח מסודר.
מאותה שנה הופעל השדה בניהולו של יהודה למל, באחריות מינהל התעופה האזרחית.
על בסיס התשתית שהוקמה בהרצליה והפיכתו לשדה תעופה ממשלתי צמחו בו בשנות ה-70 מספר בתי ספר לטיסה.
במקביל הוא הפך למרכז ארצי להפעלת מטוסים פרטיים ולתעופה כללית בו ניתן ליהנות מטיסות כיף בשבתות ומהדרכת טיסה מעשית ותאוריה.
עם השנים עברה פעילות הריסוס למקומות אחרים.
בשנת 2003 שימש השדה כשדה התעופה המרכזי של התעופה האזרחית בתוך ישראל והתבצעו בו עשרות המראות ונחיתות מדי יום.
כיום עיקר הפעילות המתבצעת בשדה היא של בתי ספר ללימוד טיס המקיימים בו טיסות אימון, לצד פעילות מסוקים ופעילות טיס פרטית אחרת.
בשנת 2000 הגישו עיריות רעננה, הרצליה וכפר שמריהו עתירות לבג"ץ הדורשות לסגור את שדה התעופה בגלל מפגעי בטיחות ורעש בשל קרבת השדה לשכונות מגורים.
בג"ץ דחה את העתירות, אך הורה על צמצום הפעילות של בית הספר לטיסה עד מציאת מקום חלופי במרכז הארץ לפעילות בית ספר לטיסה.
השופטת טובה שטרסברג-כהן העירה בפסק הדין שהתושבים "באו אל השדה ולא השדה אליהם" ו"הרשויות המקומיות גרמו או איפשרו את התקרבות הבנייה לשדה, ביודעין".
בשנת 2008 הכינה ועדה ציבורית בראשות הרצל בודינגר תוכנית מתאר לשדות התעופה בישראל, ובמסגרתה המליצה להעתיק את שדה התעופה למנחת עין שמר, אך להימנע מלסגור את שדה התעופה עד לאחר גמר ההקמה של השדה החלופי והעברתה המסודרת של הפעילות התעופתית מן השדה הישן אל החדש.
באוקטובר 2009 החליטה המועצה הארצית לתכנון ולבנייה כי השדה ימשיך לפעול חמש שנים נוספות, ובסיומן יידון עתיד השדה שוב.
בתקופה זו השדה ימשיך להיות מסומן כשדה זמני בתוכנית המתאר המחוזית תל אביב.
במרץ 2010 עתרה רשות שדות התעופה לבג"ץ כנגד החלטת המועצה הארצית ובספטמבר 2012 העתירה נמחקה לאחר שהושגו הסכמות.
באפריל 2015 העניק בג"ץ ארכה של שישה חודשים לשימושים ספציפיים בשדה, אף על פי שפקע תוקף האישור לשימוש הזמני בשדה, לצורך מציאת פתרון חלופי.
בתחילת דצמבר 2014 נחשפו תוכניות הפיתוח העתידיות לשטח השדה.
ב-2015 הוצעה חלופה לתוכנית העתקת חלק מפעילות התעופה הפרטית למנחת עין שמר והיא על ידי הרחבת שדה התעופה בחיפה כך שישמש גם כחניון למטוסים פרטיים.
באוקטובר 2015 הוחלט להאריך את השימוש בשדה עד אוקטובר 2018 (וייתכן שאף יוארך היתר השימוש בו גם הלאה).
לאחר בחינת חלופות שנפסלו כמו בניית שדה חלופי ליד שמורת חרוצים צפונית לרעננה, באוקטובר 2017 הסכימו שר האוצר ושר הביטחון על הרחבת שדה התעופה בחיפה והעתקת הפעילות משדה התעופה בהרצליה לשם.
ביולי 2018 אושרה חלופת הקמת השדה בצפון מזרח חדרה, בשטחי מועצה אזורית מנשה סמוך לעין שמר.
אך גם לחלופה זאת קיימת התנגדות רבה של תושבי חדרה והמועצה האזורית.
באוגוסט 2018 החליטה המועצה הארצית לתכנון ובנייה לדחות את סגירת השדה עד לשנת 2021.
בפברואר 2019 הוחלט לקרוא את שדה התעופה על שם מודי אלון.
בדצמבר 2019 הוועדה הארצית לתכנון ולבנייה של מתחמים מועדפים לדיור (ותמ"ל) הפקידה להתנגדויות את תוכנית הבנייה בשדה.
על פי התוכנית יקומו בשטח השדה 1,650 יחידות דיור בבניינים שיתנשאו לגובה של 10–25 קומות.
באוקטובר 2021 היה אמור השדה להיסגר, אך לבסוף נדחתה הפסקת הפעילות עד ל-2025. ב-2025 הוחלט לדחות שוב את סגירתו עד אוגוסט 2027. שטח השדה נמכר ליזמים, לשם הקמת 1,667 יחידות דיור.
במאי 2023 נכנס לתוקפו עדכון פמ"ת מספר 1/23, שבו בין היתר עודכנו שמות המסלולים מ-29/11 ל-28/10, בשל השינוי השנתי בכיוונו של הצפון המגנטי.
שדה התעופה יאמביו הוא שדה תעופה המשרת את העיר יאמביו שבדרום סודאן.
שדה התעופה יאמביו נמצא בנפת יאמביו במחוז אקווטוריה המערבית שבדרום סודאן, בסמוך לגבול עם הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו והרפובליקה המרכז-אפריקאית.
שדה התעופה ממוקם בצפון מזרח העיר בסמוך למרכז העסקים הראשי של העיר ובמרחק 355 ק"מ (מרחק אווירי) משדה התעופה ג'ובה, הגדול ביותר במדינה.
בשדה התעופה מסלול המראה ונחיתה יחיד לא סלול שאורכו אינו ידוע, נכון לשנת 2012.
שדה התעופה יאמביו הוא שדה תעופה אזרחי המשרת את העיר יאמביו והסביבה.
לשדה התעופה אין לוח זמנים מסודר.
שדה התעופה טוריט הוא שדה תעופה המשרת את העיר טוריט שבדרום סודאן.
שדה התעופה טוריט נמצא בנפת טוריט במחוז אקווטוריה המזרחית שבדרום סודאן, בסמוך לגבול הבינלאומי עם אוגנדה.
שדה התעופה ממוקם בצפון מזרח העיר בסמוך למרכז העסקים הראשי של העיר ובמרחק 120 ק"מ (מרחק אווירי) משדה התעופה ג'ובה, הגדול ביותר במדינה..
בשדה התעופה מסלול המראה ונחיתה יחיד לא סלול באורך של 1,097 מטרים.
שדה התעופה טוריט הוא שדה תעופה אזרחי המשרת את העיר טוריט והסביבה.
שדה התעופה הבינלאומי חלב (קוד יאט"א: ALP, קוד OSAP: ICAO) הוא שדה תעופה בינלאומי בחלב, סוריה.
הוא משמש גם כשדה תעופה משני של חיל האוויר הסורי.
שדה התעופה החל לפעול בתחילת המאה ה-20. הוא התפתח וגדל עד 1999, אז נחנך הטרמינל החדש.
בדצמבר 2012 נסגר שדה התעופה לטיסות אזרחיות, ובמהלך ינואר 2013 הוא היה סגור גם לטיסות צבאיות, בשל מלחמת האזרחים בסוריה.
לאחר שהצבא הסורי התקדם לכיוון העיר, נפתח השדה מחדש באופן זמני לטיסות צבאיות ב-22 בינואר 2014, ולאחר כשנה גם לטיסות אזרחיות.
ב-17 בפברואר 2020, הודיע שר התחבורה הסורי, עלי חממוד, כי שדה התעופה יחדש את הפעילות האזרחית, כאשר הטיסה הראשונה מדמשק לחלב מתוכננת ל-19 בפברואר, ומסלול נוסף לקהיר זמן קצר לאחר מכן ב: 1 במרץ 2020, נמל התעופה היה היעד של תקיפת מזל"ט וארטילריה טורקית במהלך מבצע מגן האביב
לאחר הפסקה של שמונה שנים עקב מלחמת האזרחים בסוריה, הטיסות חודשו ב-19 בפברואר 2020, כאשר טיסת הבכורה יצאה מנמל התעופה הבינלאומי של דמשק
בחודש ספטמבר 2022 הותקף נמל התעופה פעמיים, בשתי תקיפות המיוחסות לחיל האוויר הישראלי.
התקיפות גרמו לנזק לנמל התעופה ואף השביתו אותו.
ב-7 במרץ 2023, התקיפות האוויריות הישראליות פגעו בשדה התעופה, מכוונות להעברת אמל"ח איראני .
משרד התחבורה הסורי מסר כי מסירת הסיוע ההומניטרי לנפת אידליב בעקבות רעידת האדמה בפברואר תועבר לנמלי התעופה של דמשק ולטקיה לאחר התקפת חיל האוויר הישראלי.
מאוחר יותר באותו חודש, ב-22 במרץ, שיגרה ישראל טילים לעבר שדה התעופה בפעם השלישית בתוך שישה חודשים.
ב-1 במאי, תקיפות אוויריות ישראליות שכוונו למחסן תחמושת בשדה התעופה הצבאי הרגו חייל סורי ופצעו שבעה בני אדם, ב-28 באוגוסט, תקיפה אווירית ישראלית נוספת פגעה בשדה התעופה, גרמה נזק למסלול והשבתה את שדה התעופה עד למחרת.
ב-12 באוקטובר פתחה חיל האוויר הישראלי במתקפת טילים גדולה הן נגד נמלי התעופה בחלב והן בדמשק, שפגעה במסלולי ההמראה שלהם וגרמה לסגירתם זמנית, במהלך ההתכתשויות שהתרחשו יומיים לאחר מכן, חיל האוויר הישראלי תקף מחדש את שדה התעופה מכיוון הים, ממערב ללטקיה, מה שהוציא אותו שוב משירות.
ב-22 באוקטובר נפגעו בו זמנית גם שדות התעופה בחאלב וגם בדמשק, המתקפה השלישית בתוך שבועיים.
ב-28 במרץ 2024, תקיפה אווירית של ישראל לאחר חצות שכוונה לעבר מחסן נשק בג'יברין, ליד נמל התעופה הבינלאומי של חלב.
ב־30 בספטמבר 2024, בעקבות כיבוש חלב בידי כוחות היאת תחריר א-שאם והכוחות הסוריים הדמוקרטיים הכורדים, נטשו כוחות המשטר את נמל התעופה.
בשדה התעופה יש טרמינל מודרני, אשר משולבת בו אדריכלות אסלאמית מודרנית.
השטח הכולל הוא 38,000 מטרים רבועים, הפרוסים על פני ארבע קומות.
קיבולת שדה התעופה היא 1.7 מיליון נוסעים בשנה.
את שדה התעופה משרתת רק חברת התעופה סיריאן איירליינס, והיעדים הם שדה התעופה הבינלאומי של דמשק, ושדה התעופה ונוקובו במוסקבה.
שדה התעופה גטצ'ינה היה שדה תעופה צבאי בעיר גאטצ'ינה, מחוז לנינגרד, שהיה ממוקם בחלק המערבי של העיר.
במסמכים ההיסטוריים של המאה ה-19 - תחילת המאה ה-20, מכונה שטח זה שטח צבאי.
בשנת 1862 דיווח העיתון "ידיעות פלך סנקט פטרבורג" כי החלו לעבוד על "עקירת גדם בעשר חורשות במגרש האימונים מול ארמון גטצ'ינה".
השדה הצבאי שימש לתרגילי הגדוד "גדוד קיראסיר של משמרות הוד מעלתה".
בקיץ, כאשר גדוד קיראסיר שוכן במחנות האימונים של קרסנוסלסקי או דודרהוף, השדה הפך זמנית למקום שעשועים וירידים.
אחד האירועים הבידורים העיקריים היו הגרלות שונות שהכנסותיהן הועברו לקרנות צדקה.
שדה התעופה הצבאי הראשון ברוסיה
בסתיו 1908 נשלחו לצרפת קצינים של הצבא כדי ללמוד את נושא התעופה בצבא.
במהלך האימונים טסו הקצינים במטוס עם וילבר רייט, שהציע למחלקה הצבאית הרוסית לקנות 10 כלי תעופה תמורת 200 אלף רובל.
בדיון בהצעה זו בישיבה במטה ההנדסה הראשי, האלוף קובאנקו יצא נגד רכישת מטוסי האחים רייט, מתוך אמונה שהם אינם מתאימים לצבא.
קובאנקו ביקש להקצות כספים לבניית חמשת המטוסים שלו בסדנאות פארק בית הספר לקצונה אווירית.
המועצה הצבאית נעתרה לבקשתו של ב-20 בדצמבר 1908. להפעלת מטוסים, פרק הכדורים הפורחים בסנקט פטרבורג התברר כשטח לא מתאים בשל גודלו הקטן יחסית.
המחלקה הצבאית העלתה את נושא בניית שדה תעופה ואחד הנושאים המורכבים של בניית שדות תעופה היה נושא האדמות, שכן קשה היה למצוא שטחים שלא היו שייכים לאנשים פרטיים.
בפרברי פטרבורג, המתאימים ביותר היו השדות הצבאיים בגטצ'ינה וקרסנוסלסקי, כמו גם שטח מחנה אוסט-איז'ורה.
השדה הצבאי בגטצ'ינה, שנמצא מול הארמון הקיסרי, נחשב המתאים ביותר לבניית שדה תעופה - הקיסר רצה לראות את טיסות תעופה מחלונותיו.
גורם אטרקטיבי היה נוכחות מישור אחר בסמוך - ליד הכפר סאליזי (כיום - קוטלניקובו), שם, בהתאם לתוכנית המחלקה הצבאית, היה מגרש האימונים של חיל האוויר שאך זה הוקם.
בשנת 1909 נערכה טיסת בכורה במטוס כשהטיסה בוצעה על ידי הטייס הצרפתי ז'ורז' לגאנייה.
בסתיו 1909 אושר להקים שדה תעופה בגטצ'ינה לבדיקות והטסת מטוסים.
עד מהרה הוקמו שני ההאנגרים באתר המיועד וב-22 בספטמבר הוצבו בהם מטוסים.
הקמת מבני שירות ומסלולים הייתה בעיצומה.
ב-3 במאי 1910 הוקמה בגטצ'ינה מחלקת התעופה של בית הספר לקציני התעופה.
באפריל 1910 מפקד חיל האוויר הרוסי הקיסרי, אלוף א.
קובאנקו מינה את הקצין גורשקוב לראש שדה התעופה גצ'טינה והפקיד תחתיו צוות חיילים לעבוד על בניית שדה התעופה.
עד 14 במאי הסתיימו כל העבודות העיקריות בשדה התעופה.
בשלב זה, שני מטוסי פארמן ואחד רייט נמסרו לשדה התעופה.
מלבד האנגרים ל-10–12 מטוסים, בפאתי שדה התעופה גדלה עיירה קטנה עם בתי מלאכה, אחסון דלק, תחנת מזג אוויר מאולתרת וחצרות משרדים.
שדה התעופה היה שייך למעשה למחלקה הזמנית של בית הספר לקציני תעופה.
באוגוסט 1910 התקיים בשדה התעופה קורס סיום של מחלקת התעופה בבית הספר לקציני תעופה.
בשנת 1910 אורגן בשדה התעופה הצבאי מועדון התעופה הרוסי.
בית הספר של האיגוד הרוסי הראשון לאווירונאוטיקה (PRTV) נפתח, שבשנת 1911 הקים את בית הספר לתעופה הפרטי הראשון.
בין בוגריה הראשונים, לידיה זברבה (הטייסת הרוסית הראשונה) וקונסטנטין ארצ'ולוב, אלוף הפלות רוסי.
בנוסף, כאן התבסס מועדון התעופה הקיסרי הכל-רוסי, שהנפיק תעודות טייס ברוסיה וביצע את רישומם הבינלאומי.
בשנת 1917, אחרי מהפכת פברואר, המשיכו הכשרות בית הספר, אך עם הפרעות באספקת המטוסים, מנועים, חלפים ודלקים.
שדה תעופה של חיל האוויר הסובייטי
ב-5 באפריל 1917 הצבא האדום השתלט על שדה התעופה והוועדה הצבאית המהפכנית של העיר התמקמה בשדה תעופה זה.
במהלך מלחמת האזרחים, לפני כיבוש גטצ'ינה על ידי כוחותיו של הגנרל קרסנוב, חיילי הפלוגה הטכנית של בית הספר הוציאו משימוש כמעט את כל כלי הטיס כדי שהמשמרות הלבנים לא ישתמשו בהם.
ב-1 באפריל 1918 נקרא בית הספר הצבאי בשם "בית הספר לתעופה הסוציאליסטית של צי האוויר האדום של הפועלים והאיכרים".
בית הספר פיתח אימונים לטייסי תעופה.
אך בשל איום של מתקפה גרמנית על פטרוגרד, החליטה המועצה הצבאית המהפכנית של הרפובליקה לפנות את בית הספר לתוך המדינה, לעיר סמרה.
שלוש מאות מטוסים, מספר גדול של חלפים ומנועים, מתקני אחסון נרחבים, רכוש האנגר, סדנאות תעופה הוכנו לפינוי.
לאחר פינוי בית הספר לתעופה בשנת 1918, התמקמו בשדה התעופה גדודים של חיל האוויר הסובייטי.
בסוף שנות השלושים של המאה העשרים חיל האוויר של הצבא האדום עבר ממבנה חטיבה למבנה חטיבה-גדוד.
שדה התעופה שימש בחלקו לאחסון מפציצים ובמהלך מלחמת העולם השנייה מטוסי חיל האוויר הסובייטי יצאו לגיחות אוויריות מעל פינלנד, עד לכיבוש השטח בידי הנאצים.
שדה התעופה שימש את התעופה הגרמנית.
באוקטובר 1941 התבססה כאן הקבוצה השנייה של כנף הקרב ה-54 של הלופטוואפה, של מפציצי Bf 109, שצאו מכאן לפשיטות בחזית לנינגרד.
במהלך הכיבוש, נמצא כאן גם סניף של מחנה הריכוז דורכנגלאגר 154 (Durchganglager) בפאתי שדה התעופה.
האסירים שימשו לתחזוקה של שדה התעופה.
בתחילת נובמבר, תצלומי אוויר של חיל האוויר הסובייטי בשדות תעופה ליד לנינגרד הבחינו בהכנות להפצצה גדולה ב-7 בנובמבר 1941. אנדריי ז'דאנוב, על בסיס מידע זה, העלה את נושא מניעת הפשיטות של לופטוואפה על לנינגרד במהלך החג.
מטה חיל האוויר פיתח תוכנית נגד שדות התעופה של האויב.
סיור מטרות נוסף בוצע, וב-6 בנובמבר בוצעו הפצצות על השדה ודווח כי הם הרסו חמישה ופגעו בשמונה כלי טיס גרמנים.
בנובמבר, וגם מאוחר יותר - באביב 1942, פשטו מטוסי תקיפה Il-2 של גדוד תעופת התקיפה 174 על שדה התעופה והפציצו אותו.
ביוני 1942 הגיעה קבוצה I של טייסת הקרב ה-54 ללינדמנשטאדט (השם שניתן לעיר על ידי הכובשים בשנת 1942, שהייתה מצוידת במסרשמיט Bf 109 חדשים.
החל מ-14 בינואר 1944, שדה התעופה היה נתון לתקיפות חוזרות ונשנות על ידי תעופת חזית לנינגרד והצי הבלטי במהלך מבצע רעם ינואר, לאחר הסרת המצור על לנינגרד.
ב-26 בינואר 1944 שוחררה גטצ'ינה על ידי הצבא האדום.
בפברואר-מאי, גדודי תעופה שצוידו במפציצי Pe-2 ויאק-9 התמקמו בשדה התעופה.
לאחר המלחמה החלו אימוני טיסה אינטנסיביים ופיתוח שדה התעופה.
באותה תקופה נכנסו לשירות MiG-15bis ומיג-17. מאז 1963 שימש שדה התעופה גצ'טינה למטוסים חקלאיים, לפיזור דשנים וחומרי הדברה בשדות חוות קולקטיביות באביב ובקיץ.
בתחילת שנות ה-70 הודיעה ועדת הבינוי הממשלתית על תחרות לפרויקט לבניית מגורים בעיר גטצ'ינה.
במקום הראשון זכה צוות אדריכלים צעירים ומהנדסים של מכון LenNIIproekt בראשות ו.
על פי התוכנית הכללית של גטצ'ינה, שאושרה בשנת 1972, השטח של שדה התעופה לשעבר הוקצה לבנייה ובניית דיור החלה כאן בסוף שנות ה-70.
נמל התעופה העירוני אטקינסון נמצא שלושה מיילים צפונית־מערבית לפיטסבורג, במחוז קרופורד, קנזס, ארצות הברית.
נמל התעופה הוקם כשדה התעופה של פיטסבורג באפריל 1940. ב-1942 השתלט חיל האוויר של ארצות הברית על שדה התעופה והשתמש בו כבסיס (רמה 1) שדה תעופה להכשרת טייסים.
הוא הוקצה למרכז ההדרכה של חוף המפרץ של USAAF (לימים פיקוד אימוני טיסה מרכזי).
שדה התעופה ערך אימון טיסה בסיסי על ידי McFarland Flying Service.
מכשירי ה-Fairchild PT-19 היו המאמנים העיקריים שבהם נעשה שימוש.
היו לו גם כמה מטוסי PT-17 Stearman וכמה P-40 Warhawks .
בית הספר לטיסה הפעיל גם שני שדות תעופה נלווים באזור המקומי.
שדה התעופה הושבת ב-20 באוקטובר 1944, והוא הוכרז על עודף ב-1946. האחריות עליו ניתנה למנהל נכסי המלחמה ולבסוף נרכשה על ידי העיר פיטסבורג.
שדה התעופה ראה טיסות של חברות תעופה מ-1954 עד 1960: מטוסי Douglas DC-3 טסו בין Wichita, קנזס וסנט לואיס דרך פיטסבורג, ג'ופלין, ו-Springfield, MO.
שדה התעופה משתרע על 3 קילומטר רבוע ונמצא בגובה 288 מטר מעל פני הים.
בשדה התעופה ישנם שני מסלולי אספלט.
שדה התעופה האדום (נקרא גם שדה התעופה נתניה דרום) היה תשתית לשדה תעופה צבאי בין רעננה ובצרה ובני ציון שיועד לחיל האוויר האמריקאי.
השדה החל להיבנות ב-1951 כחלק מהיערכות הצבאית של צבא ארצות הברית כנגד ברית המועצות במהלך המלחמה הקרה.
הפרויקט סווג כסודי ביותר אך זמן קצר לאחר תחילת העבודות נחשף הפרויקט בעקבות פרסום בעיתון אנגלי ושאילתה בכנסת והעבודות הופסקו.
עם סיום מלחמת העולם השנייה ופרוץ המלחמה הקרה בין ארצות הברית וברית המועצות החלה כל מעצמה לבנות לעצמה גוש מדינות תומכות.
ב-1951 החלו ארצות הברית ובריטניה להקים את ברית בגדאד שכללה כריתת בריתות עם עיראק, טורקיה, פקיסטן ואיראן ונועדה להציב חיץ בין דרומה של ברית המועצות לשדות הנפט של איראן ועיראק.
חלק מהבריתות האלו כללו הקמת שדות תעופה שיהיו בטווח טיסה לברית המועצות של המפציצים הכבדים של ארצות הברית כשמטוס הדגל שתוכנן להבנות כממפציץ אסטרטגי באותה תקופה היה ה B-47 סטרטוג'ט שהיה גם בעל כושר נשיאת פצצות אטום.
ראש ממשלת ישראל, דוד בן-גוריון, שחשש מהברית הזו של מדינות ערב השכנות, הציע לאמריקאים להקים בישראל שדה תעופה שישמש אותם למפציצים הכבדים שלהם כמשקל נגד למעורבות של ברית המועצות באזור.
לאחר אישור ההסכם החלו טרקטורים של ארצות הברית ושל סולל בונה לעבוד בשטח.
התוכנית הייתה לסלול מסלול ראשי מכוון מזרח-מערב ומסלול שירות מקביל לו.
עיקר העבודה התמקדה במסלול הראשי שכוסה בשכבה עבה של כורכר ואורכו היה כשני ק"מ.
בסוף יוני 1952 התפרסמה בעיתון דיילי אקספרס האנגלי ידיעה על הפרויקט ובעקבות זאת הגישה חברת הכנסת של מק"י, אסתר וילנסקה, בתחילת יולי שאילתה בכנסת שהתייחסה לבזבוז כספי ציבור על פרויקט הקמת שדה התעופה ולשיתוף הפעולה ההדוק עם הקפיטליזם האמריקאי.
בשאילתה תבעה וילנסקה משר הביטחון, דוד בן-גוריון, להפסיק מיידית את הפרויקט.
בתחילת אוגוסט 1952 הצטרפה גם מפלגת מפ"ם למחאה נגד הפרויקט ויחד עם מק"י קראה לחקור את הפרשה.
הדרישה לחקירה הורדה מסדר היום על פי בקשתו של שר החוץ משה שרת שהכחיש ששדה תעופה כזה אכן נבנה.
בעקבות הפרסום בעיתון קול העם הורתה הצנזורה הצבאית לסגור את העיתון לתקופה.
שאר העיתונים (למעט על המשמר) נענו לפקודת הצנזור ולא פרסמו מאמרים בנושא.
ההערכה היא שבעקבות הפרסומים נעשתה פנייה של ממשלת ברית המועצות לישראל ולארצות הברית להפסיק את הפרויקט והבנייה נעצרה.
ביום הראשון של מלחמת ששת הימים, ב-5 ביוני 1967, יצאו ארבעה מטוסי הוקר האנטר של חיל האוויר הירדני מבסיס מפרק לתקיפת שדות תעופה בדרום השרון.
תחילה פעלו נגד שדה התעופה בכפר סירקין (שם השמידו מטוס תובלה נורד 2501 נוראטלס), ירו על סוללת מרגמות ליד גוש תל מונד ואז הפציצו מפעלים אזרחיים באזורי התעשייה של נתניה וכפר סבא.
חוקרים שתהו איך הפכה משימת הפצצת שדות תעופה צבאיים להפצצת יעדים אזרחיים מעריכים שהירדנים תכננו את התקיפה על פי מפות משנות ה-50 בהם עדיין צוין מיקומו של שדה התעופה אך כשגילו שאין במקום שדה תעופה פנו לתקוף יעדים חלופיים קרובים.
לאחר הפסקת העבודות החלו חקלאי הסביבה לפעול כדי להחזיר לעצמם את אדמותיהם שהופקעו מהם.
גם לאחר שהוחזרו האדמות נאלצו החקלאים להסיר שכבה עבה של כורכר כדי לחשוף את האדמה ולשתול בה פרדסים.
המסלול העיקרי מהווה כיום שביל נסיעה רחב בין הפרדסים כשבקצה המזרחי שלו הוקם מכון טיהור שפכים ובקצה המערבי מתרומם הר זבל שהיה בשימוש על ידי עיריית רעננה.
בספרו "ביום בליל בערפל" כותב יואש צידון שהבסיס קיבל את השם "שדה אדום" בגלל ההנחיה שקיבלו הטייסים, בתקופה בה נבנה, להתרחק ממנו.
שדה התעופה הבין־לאומי סנטה קתרינה הוא שדה תעופה בדרום סיני.
ב־1971 נסלל במקום מסלול טיסה באורך 2,000 מטר.
באוגוסט 1971 פתחו ארקיע ואגד קו תיירות משותף, שכלל הגעה לשדה התעופה על ידי ארקיע ונסיעה למנזר סנטה קתרינה על ידי אגד.
שדה התעופה הופעל על ידי חיל האוויר.
ב־1972 נחתם הסכם בין הממשל לארקיע בו הקצה הממשל קרקע לאחרונה לשם הקמת טרמינל זמני.
תכנון בית נתיבות החל ב־1973 ובוצע בשנים 1974–1975. בית הנתיבות נחנך בספטמבר 1976.
בעקבות הסכם השלום בין ישראל למצרים, הועבר אזור ג'בל מוסא ומנזר סנטה קתרינה לידי מצרים ב־15 בנובמבר 1979. חולייה טכנית של חיל האוויר נותרה בשדה עד ינואר 1980.
ב־2023 החלה הרחבת מסלול ההמראה ושיפוץ בית הנתיבות כחלק מתוכנית מצרית להרחבת התיירות באזור סנטה קתרינה.
הפרויקט הוזמן על ידי .
במתמטיקה שדה וקטורי הוא פונקציה חלקה בין יריעה לבין האגד המשיק ליריעה, כך שלכל נקודה מותאם וקטור משיק באותה הנקודה.
במילים אחרות שדה וקטורי הוא חתך חלק מעל האגד המשיק של היריעה.
מקרה פרטי נפוץ, עבור יריעות שהן תתי-קבוצות של מרחב אוקלידי הוא פונקציה המשייכת וקטור לכל נקודה במרחב.
שדה וקטורי הוא למעשה הרחבה של שדה סקלרי.
בזמן ששדה סקלרי הוא פונקציה המוגדרת , שדה וקטורי מוגדר
שדות וקטוריים, בעיקר בתלת-ממד שבו , הם דבר שימושי בפיזיקה למידול של תופעות כגון זרימה של נוזלים: שדה וקטורי מתאים עבור כל נקודה את גודל הזרם וכיוונו, או שדות כח (חשמלי, מגנטי...) בהם הווקטור הוא הכוח.
שדה וקטורי בתלת-ממד אשר מיוצג בקואורדינטות קרטזיות הוא למעשה שלוש פונקציות סקלריות ונרשם כ-
השדה הווקטורי יכול גם להיות פרמטרי, אם הנעלמים הם פונקציה של נעלמים אחרים.
במקרה של הדוגמה הנ"ל, השדה הוא פרמטרי אם כל הנעלמים הם פונקציה של אותו הנעלם :
באופן אינטואיטיבי, השטף של שדה וקטורי הוא "כמות" השדה הווקטורי העוברת דרך משטח מסוים ליחידת זמן.
שטף כזה נהוג להגדיר עבור שדה חשמלי ושדה מגנטי וכן עבור שדות כוח נוספים.
אם קיים שדה וקטורי קבוע ונדרש לדעת כמה שדה וקטורי עובר דרך משטח מרובע (מסגרת ריבועית מלאה) בעל שטח A, אזי השטף מוגדר להיות:
הווקטור הוא וקטור המשטח, שגודלו הוא כשטח המשטח, וכיוונו הוא ניצב למשטח (וקטור נורמל).
הזווית היא הזווית שבין וקטור השדה לווקטור המשטח.
כאשר וקטור השדה ווקטור המשטח מקבילים זה לזה, השטף הוא מקסימלי ומרב העוצמה בוקעת דרך המשטח.
לעומת זאת, כאשר השדה הווקטורי מאונך לווקטור המשטח, השטף שווה לאפס ואז לא עוברת שום עוצמה דרך המסגרת.
מהגדרה זו מקבלים כי יחידות השטף הן היחידות של הווקטור כפול יחידות שטח.
כאשר עוסקים במשטח כלשהו ושדה וקטורי שאיננו אחיד במרחב, מגדירים שטף דיפרנציאלי בכל אלמנט שטח של המשטח ואז מבצעים אינטגרציה על פני המשטח:
משפט חשוב מאוד לגבי שטף הוא משפט גאוס (הקרוי גם "משפט הדיברגנץ") הקובע שאינטגרל של השטף על משטח סגור שווה לאינטגרל הנפחי על דיברגנץ השדה בתוך הנפח הכלוא על ידי המשטח.
יחידת המידה הסטנדרטית למדידת שטף מגנטי היא ובר וסימולו Wb.
שְׂדֵה וַרְבּוּרְג הוא כפר שיתופי במישור החוף, ליד העיר כפר סבא, השייך למועצה אזורית דרום השרון.
הוקם בשנת 1938 על ידי עולים מגרמניה שאליהם הצטרפו עם הזמן עולים מצ'כיה הונגריה ומפולין וכן מתיישבים מהארץ.
הכפר נקרא על שמו של ד"ר אוטו ורבורג, פעיל ציוני, איש מדע ובוטנאי מומחה, נשיאהּ השלישי של ההסתדרות הציונית.
בכפר 120 נחלות, 16 משקי עזר, ושלוש הרחבות שבהן 136 יחידות.
ב-1933, בעת בה לא אפשרו השלטונות הבריטיים עלייה יהודית חופשית לארץ ישראל, נחתם בין הסוכנות היהודית לבין השלטונות הנאציים של גרמניה "הסכם ההעברה", אשר אפשר העברת סכומי כסף מוגבלים של יהודים מגרמניה לארץ.
את הכסף ניתן היה להוציא אך ורק על ידי רכישת ציוד בגרמניה; ואכן נרכש ציוד כגון צינורות, מדי מים וכלי עבודה.
כתוצאה של הסכם זה, התאפשרה עלייתן של כמה מאות משפחות מגרמניה, אשר התחייבו להתיישב בכפרים חקלאיים בארץ.
בשנת 1937 יצאו משלזיה העילית ומפלכים אחרים יהודים שהגיעו להתיישב בקרבת היישוב כפר סבא.
חברת "רסקו", מייסודה של הסוכנות היהודית, הובילה צעירים וצעירות מקרב המעמד הבינוני, אשר נמצאו מתאימים להתיישבות על אדמת הקרן קיימת לישראל, לתוך השממה, ליד מושב גן חיים.
החברים הראשונים היו שלושים משפחות, אשר קיבלו כ-1,200 ליש"ט להקמת משק חקלאי, ועשר משפחות של עובדי ציבור אשר רכשו משקי עזר בעזרת הלוואות מהסוכנות.
החברים סיפרו כי עד בניית הבתים הם התגוררו בכפר-סבא ובגן חיים, ומדי יום היו מגיעים לכפר בהקמה, כדי להכין את האדמה להתיישבות.
לראשוני הכפר הוקצה שטח של 475 דונם שחולק לשלושה חלקים, כשדרכי עפר מחברים אותם, וביניהם שטחים פרטיים של יהודים וערבים.
במאי 1938 אוחסנה תחמושת בסליק הראשון ולמחרת הגיעו המשפחות הראשונות והתיישבו בכפר.
בשנת 1945 העבירה הקרן הקיימת לישראל חלק משטחי חוות קלמניה לטובת שדה ורבורג.
ב-1948, במלחמת העצמאות, הגיעו לוחמי ההגנה לכפר הערבי הסמוך מיסכה ומצאוהו נטוש לאחר שכל תושביו נמלטו, בעקבות הוראת קציני ההגנה לעזוב את כפרם.
גברים מהכפר התגייסו כדי לשמור על המוצבים שבין מיסכה לטירה.
ב-15 במאי 1948 הגיעו כוחות עיראקים עד לכביש המחבר את שדה ורבורג לרמת הכובש.
הנשים והילדים פונו מהכפר למחנה ההכשרה "העוגן", שם שהה גרעין העוגן עד לעליה למקום הקבע, שהיה ממוקם ליד גן חיים.
הגברים שעוד נותרו בכפר תפסו עמדות מסביב.
מסיבה לא ברורה נסוגו העיראקים כעבור מספר שעות.
ב-1951 הסתיים תהליך קליטתם של שתים עשרה משפחות עולים ניצולי השואה מהונגריה ומצ'כוסלובקיה, תהליך שהחל ב-1949. בשלב זה הוקצו לשדה ורבורג 2,000 דונם נוספים.
חברי שדה ורבורג מפעילים באר מים מקומית.
בשנה זו קיבל הכפר עוד מאה וחמישים דונם אדמת "פירס", שעליה תבנה בעתיד מחצית מההרחבה הראשונה של הנחלות ביישוב.
בין השנים 1943–1951 נמצאה ההרחבה של הכפר בתהליך פיתוח.
האוכלוסייה החדשה הייתה מורכבת מקבוצת עולים מפולין ומרוסיה שהגיעו במסגרת "עליית גומולקה", וכן ממשפחות שהגיעו במבצע "מן העיר אל הכפר".
בנוסף הגיעה קבוצה של עוזבי קיבוצים.
טרם בואם של המתיישבים החדשים נשתל עבורם פרדס משותף של חמש מאות דונם.
בשנת 1995 עלה על הקרקע שיכון בנים א' - רעיון שהמאבק למימושו נמשך למעלה מעשרים שנה, משום שבמינהל מקרקעי ישראל היו שלא אהבו את הרעיון להפשיר אדמה חקלאית כדי לאפשר מגורים לבני המושב.
בסופו של דבר, השכונה הלכה ונבנתה ונוספו למושב עשרים ואחת משפחות.
ב-1999 שיכון בנים ב' עלה לקרקע ולמושב נוספו עוד 43 משפחות, וב-2005 הועלה לקרקע שיכון בנים ג' ולכפר התווספו 72 משפחות חדשות.
בשנת 2008 הוקם ארכיון הכפר כחלק מחגיגות ה-70 להקמת המושב.
הארכיון כולל איסוף חומרים, ראיונות, תרגום עדויות שנכתבו במקור בגרמנית, מיון ותיוק מסמכים שנמצאו בבתיהם של חברי המושב.
בנוסף, ישנו תיעוד של פעילות האמנים ואלו העוסקים בפעולות הנצחה של אלו שהיו ואינם עוד.
מפעילי הארכיון עובדים בהתנדבות ויו"ר האגודה, חסי אברך, מקפיד להשתתף בפגישות בשל חשיבות הארכיון ופועלו לתושבי הכפר.
שדה התעופה ראש פינה או שדה התעופה מחניים הוא שדה תעופה אזורי, הממוקם בין קיבוץ מחניים לבין ראש פינה, ממזרח לכביש 90. שדה התעופה נקרא על שמו של יצחק בן-יעקב, מחלוצי התעופה העברית בארץ ישראל.
בנייתו של השדה החלה בשנת 1943 על ידי הצבא הבריטי, וארכה כשנתיים.
תחילה שימש השדה את חיל האוויר המלכותי כנגד הצבא הצרפתי של וישי בסוריה.
בשדה נסללו שני מסלולים צולבים באורך 1,080 מטרים וברוחב 40 מטרים, סביבם נסללו מסלולי הסעה היקפיים.
בשדה הוצבה טייסת 3 של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי אשר הייתה מצוידת במטוסי קרטיס P-40 וורהוק.
במאי 1948 נמסר שדה התעופה לידי חיל האוויר הישראלי.
ב-21 באוקטובר 1973 המריאו משדה התעופה מסוקי יסעור אשר הנחיתו 625 צנחני מילואים מחטיבה 226 על פסגת החרמון וכבשו את מוצב החרמון הסורי (מבצע קינוח).
שדה התעופה נחשב ליחידה של כנף 1 (רמת דוד), והייתה בו פריסה קבועה של מסוקי קרב.
ב־2006 נסגרה היחידה הצבאית בשדה, והבסיס נמסר לפיקוד צפון.
הבסיס שימש את פיקוד צפון לתקופה קצרה ולאחר מכן נסגר.
השדה נחשב לשח"ר (שדה חירום) 29.
עם הקמת המדינה הוסב השדה לשימוש אזרחי, במקום היה צריף פשוט אשר תפקד כטרמינל וכמגדל פיקוח גם יחד.
חברת ארקיע קיימה שירות טיסות מהשדה למרכז הארץ מ-1953. בשנת 1968 נבנה טרמינל חדש בתכנון האדריכל שמעון פובזנר שעשה שימוש באחד המבנים המקוריים שהותירו אחריהם הבריטים.
בשנת 1971 הוקמו במקום תחנת כיבוי אש ומגדל פיקוח חדש.
ב־1987 רובד מסלול ההמראה על ידי רשות שדות התעופה, וב־1993 שיפצה הרשות את המסלול.
בשנת 1994 הורחב טרמינל הנוסעים.
בשנת 1997 הגיע מספר הנוסעים השנתי לשיא של 250,000 ומינהל התעופה האזרחית פרסם מכרז למפעיל קו טיסות שני, בו התמודדו החברות ישראייר ואירואל תעופה.
במרץ 1998 זכתה חברת ישראייר במכרז.
ישראייר הפעילה טיסות לשדה במטוסי ATR 42.
שירות הטיסות של ארקיע מהשדה למרכז הארץ הופסק עקב חוסר כדאיות כלכלית במהלך 2006.
נכון לשנת 2025, לא מתקיימות טיסות מסחריות בשדה התעופה ראש פינה, בעיקר עקב הסיבה ששדה דב, שדה תל אביב, נסגר בשנת 2019, לצורכי נדל"ן.
מיזם "חזון לצפון", בתיאום עם רש"ת (רשות שדות התעופה) פועל להפעילו שוב לצורכי הדרכה, תעופה ספורטיבית וטיסות מסחריות.
בשנת 2002 אישר שר התחבורה אפרים סנה תוכנית להארכת מסלול ההמראות שממזרח למערב, ב-400 מטר נוספים, מ-1,100 מטר ל-1,500 מטר, כך שיתאפשר שימוש במטוסים בעלי 70 מקומות, ללא הגבלות טיסה, זאת למרות התנגדות קיבוץ מחניים לתוכנית בטענה שהתוכנית תפגע בשטח המיועד להרחבת הקיבוץ.
התוכנית להארכת המסלול לא יצאה לפועל אך הקיבוץ דרש שרשות שדות התעופה תממן הסדרת מיגון אקוסטי לבתיו.
הקיבוץ אף הגיש עתירה לבג"ץ שנדחתה ב-2010.
משנת 2008 ועד 1 ביולי 2019 הפעילה חברת עיט שירותי תעופה ותיירות טיסות משדה התעופה ראש פינה לנמל התעופה דב הוז בתל אביב (עד לסגירתו) במטוסי שורט 360, וכן לעיתים הוציאה החברה טיסות ישירות לנמל התעופה אילת (עד לסגירתו).
בשנת 2015 שופץ המסלול בהשקעה של כ–12 מיליון שקל.
כמו כן באותה העת החלה רשות שדות התעופה לקדם תוכנית מפורטת להסדרת הפעילות והפיתוח של השדה, במסגרת "תת"ל (תוכנית תשתית לאומית) 75".
בעקבות מלחמת חרבות ברזל נסגר השדה למשך כשנה, ונפתח מחדש בינואר 2025.
ב-19 באפריל 1974 התנגשו שני מסוקי יסעור מעל שדה התעופה.
אחד המסוקים הצליח לנחות בשלום ואילו המסוק האחר התרסק, נדלק וכל שמונת החיילים שהיו בו נספו, במה שנודע כאסון מחניים.
ב-4 בפברואר 1997 המריאו שני מסוקי יסעור משדה התעופה בדרכם ללבנון.
המסוקים התנגשו זה בזה והתרסקו במה שנודע כאסון המסוקים.
השדה כולל מסלול נחיתת מטוסים צפון-דרום (בכיוון 15/33) ומנחתים למסוקים.
מסלול נחיתת מטוסים שני שממזרח למערב (בכיוון 5/23) אינו בשימוש ומצבו אינו מאפשר נחיתה והמראת של מטוסים מכל סוג שהוא.
תוכנית המתאר הארצית לתפרושת שדות התעופה – תמ"א 15, משנת 2000, מגדירה את שדה התעופה כשדה בשימוש מדרגה 3, "שנועד לענות בעיקר על הביקושים לטיסות מסחריות, סדירות וטיסות שכר ליעדים פנים ארציים".
בשדה מתקיימת פעילות צבאית ופעילות אזרחית, נחיתות והמראות של מטוסים קלים, פעילות ספורט אווירי ועוד.
פעילות זאת מוגבלת לשעות 19:00–06:30. הפעילות האווירית הצבאית כוללת אימון מטוסים קלים על בסיס יומי, אימון מטוסי תובלה (ביום ובלילה) כ-24 פעמים בשנה, אימון מסוקים על בסיס שבועי ומעת לעת, ונחיתות והמראות של מטוסים צבאיים שלא במסגרת אימון שגרתי.
השדה מוגדר גם כשדה חירום (שח"ר) של חיל האוויר.
תנועת הנוסעים בשדה הייתה במגמת ירידה כמעט מתמדת מאז שנת 2001 (נכון לשנת 2014):
VOR/DME – מערכת משולבת VOR (משואת תג"ם כל־כיוונית) יחד עם DME (מכשיר מדידת מרחק).
שדה התעופה עטרות (מכונה גם: שדה התעופה קלנדיה או נמל התעופה ירושלים) היה שדה תעופה, ששכן בצפון ירושלים, ליד אזור התעשייה עטרות, בסמוך לקלנדיה וכפר עקב.
בשנת 1918, לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי הצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה, ולאחר שהוחלף השלטון הצבאי בממשל אזרחי, החליטו מוסדות המנדט להקים שדה תעופה באזור ירושלים.
עד אז עמדו לרשות חיל האוויר המלכותי והמוסדות האזרחיים ברחבי ארץ ישראל שלושה שדות תעופה עיקריים, צבאיים כולם: בעזה, ברמלה ובצמח.
לאחר שהשטח נסרק הוחלט להקים שדה תעופה בסמוך לכפר הערבי קלנדיה, על אדמה מישורית סמוך לכביש ירושלים–רמאללה ובתחילת 1924 החלו עבודות הקמת השדה.
לצורך הקמת מסלול הטיסה הופקעו חלק מהאדמות החקלאיות של מושב העובדים עטרות הסמוך; לאחר משא ומתן עם בעלי הקרקע, קרן קיימת לישראל וחברת הכשרת הישוב, הוסכם על תשלום פיצויים על ההפקעה.
עם הקמת שדה התעופה הוא לא שימש קווי אוויר סדירים אלא רק טיסות מיוחדות ובודדות, בעיקר של הפקידות הבכירה בארץ ישראל.
בתחילתו היה המנחת מסלול עפר לא סלול שנשא את שמו של הכפר הערבי הסמוך "קלנדיה".
כביש ירושלים–רמאללה חצה את המסלול, וכאשר מטוס קרב לנחיתה, ירד מחסום שחסם את התנועה בכביש.
ב-8 במרץ 1927 נערך בשדה התעופה טקס הענקת שם לאחד ממטוסי הנוסעים של חברת "אימפיריאל איירווייז", שפעלו באורח סדיר בקו לונדון–הודו דרך ארץ ישראל, והוא קיבל את השם "ירושלים".
לטקס הגיעו הנציב העליון סר הרברט סמואל, ראשי ההנהלה הציונית, חברי הוועד הלאומי, נציגי עיריית ירושלים, אנשי המועצה המוסלמית העליונה ומוזמנים נוספים.
בימי המרד הערבי, הסתייעו חברי המושב בקרבתו של שדה התעופה וטייסים נהגו לדווח לחברי המושב על תנועות של חברי כנופיות באזור.
בחודש אוקטובר 1937 החליטה ממשלת המנדט להרחיב את שדה התעופה שוב, ולהפעיל בו גם טיסות אזרחיות.
באותה עת החלה לפעול חברת התעופה העברית הראשונה בארץ ישראל, נתיבי אוויר ארץ ישראל (Palestine Airways) שייסד פנחס רוטנברג.
החברה הפעילה קו תעופה סדיר בין לוד וחיפה, וראתה בהרחבת שדה התעופה הזדמנות להקמת קו בין עטרות (ולמעשה ירושלים) לבין חיפה.
אולם מלחמת העולם השנייה שפרצה שנתיים לאחר מכן הביאה את הבריטים לאסור על קיום טיסות אזרחיות בשמי הארץ, ומטוסי החברה הוחרמו לטובת המאמץ המלחמתי והחברה פשטה את הרגל.
עם פרוץ מלחמת העצמאות, הושמו היישובים עטרות ונווה יעקב תחת מצור ונותקו מירושלים המערבית.
המצב הביטחוני חייב את הבריטים לנוע אל שדה התעופה בשיירות מלוות בכלי רכב משוריינים.
שיירות יהודיות נצלו את המצב והצטרפו לשיירות הבריטיות שנסעו לשדה התעופה.
לעיתים שיתפו החילים הבריטים פעולה מתוך רצון טוב ולעיתים שולמו דמי שוחד לשוטרים הבריטיים בעד השרות.
שדה התעופה היה נכס אסטרטגי של המנדט הבריטי, וחוליה חשובה בתוכנית פינוי נציגי השלטון הבריטי מירושלים.
ביום 14 במאי 1948 הגיע הנציב העליון האחרון בארץ ישראל, סר אלן קנינגהאם מארמון הנציב אל שדה התעופה, עלה על מטוס נוסעים שהביאו לנמל חיפה ומשם עזב את הארץ בדרך הים.
מגיני עטרות הגיעו לשדה התעופה שהיה נטוש והשתלטו עליו, אך קיבלו הוראה לפנות את השדה ואת המושב ולחבור למגיני נווה יעקב.
טור שריון של הלגיון הערבי מלווה בלוחמים מקומיים החריב את המושב עטרות הנטוש ואת שדה התעופה בדרכו לקרב על נווה יעקב.
על פי הסכם שביתת הנשק שנחתם לאחר מלחמת העצמאות בין ירדן וישראל ביום 3 באפריל 1949, נותר שדה התעופה עטרות בשטחה של ממלכת ירדן.
הירדנים בנו מחדש את השדה ההרוס והרחיבו את מסלול הטיסה, אגב הרס שרידי המושב הנטוש עטרות ובית הקברות שלו.
על מנת להעניק לשדה מעמד מרכזי, הוארך המסלול ונוספו מבני שירותים, תחזוקה, ומגורים לצוות העובדים.
לשיא פעילותו הגיע שדה התעופה במחצית שנות ה-60 של המאה ה-20, עת החלה תיירות חוץ מאירופה ומארצות ערב להגיע למזרח ירושלים ולסביבתה.
על מנת לתמוך בתיירות המתפתחת הורחב שדה התעופה בשנת 1965 ונפתח לתנועה בין-לאומית.
בשנת 1966 נערכו תוכניות להגדיל את שטח השדה על ידי הרחבתו מזרחה, לכיוון הכביש הראשי ירושלים–רמאללה.
שנה זו הייתה הפעילה ביותר בתולדות השדה, ועברו דרכו כ-100,000 נוסעים ב-1,040 טיסות.
מהשדה יצאו טיסות לרחבי העולם הערבי.
חברות תעופה אירופאיות לא נחתו בשדה בתקופה הירדנית בשל המסלול הקצר, ומפני שלא התאפשר בו להמריא ולנחות בשעות החשכה.
ב-6 ביוני 1967 כבשה חטיבת הראל את שדה התעופה ללא התנגדות.
ב־19 ביוני 1967 הכריזה חברת ארקיע על פתיחת קו טיסה בין שדה התעופה לשדה דב.
לאחר סיום המלחמה ועם איחוד ירושלים, החליטה ממשלת ישראל, בהמלצתו של ראש עיריית ירושלים, טדי קולק, לכלול את שדה התעופה בתחומה המוניציפלי של העיר כדי שלבירה יהיה שדה תעופה משלה, ושמו של השדה שונה ל"נמל התעופה ירושלים".
ניהול השדה נמסר לידי רשות שדות התעופה.
בתחילת 1970 הוקצו כספים לשיפוץ השדה, ריבוד מסלול הטיסה באספלט, והתקנת תאורה ועזרי נחיתה.
בשנת 1971 הוקצו סכומים נוספים להארכת המסלול, שנסגר למטוסים גדולים למשך כ-8 חודשים.
לצורך הארכת המסלול דרום-מזרחה הוסט קטע כביש ירושלים–רמאללה שעבר ממזרח לשדה עוד מזרחה, לגבול מחנה הפליטים קלנדיה – מקום בו פועל עד היום מעבר קלנדיה.
חברת התעופה ארקיע החלה להשתמש בשדה לטיסות פנים ארציות, אך הוא לא שימש אותה כבסיס אלא כתחנת ביניים להעלאת והורדת נוסעים בחלק מהטיסות בין שדה דב לנמל התעופה אילת.
החברה החזיקה במקום תחנה עם צוות קרקע מצומצם, ששירת את טיסות ארקיע ולעת הצורך השכיר את שירותיו לטיסות פרטיות ומסחריות אחרות שפעלו בשדה בדלילות.
בשנת 1972 השקיעה ממשלת ישראל בשיפוץ שדה התעופה מתוך מטרה שיוכל לשמש לטיסות בין-לאומיות.
הדבר לא התממש בשל לחץ והתנגדות בין-לאומיים שנבעו מכך שמזרח ירושלים לא הוכרה כחלק מירושלים המאוחדת.
במסגרת העבודות הורחב והוארך מסלול הטיסה והוכשר לקליטת מטוסי נוסעים גדולים, בית הנתיבות שופץ והותקנו בו עמדות מכס וביקורת גבולות, וציוד מכ"ם וניווט הותקנו בשדה.
חיל האוויר הישראלי השתמש בשדה לאימון טייסים בנחיתת מכשירים, הודות למערכת ה-ILS המתקדמת שהותקנה בו, והודות לכך שהיה פנוי יחסית מתנועה אווירית.
ביולי 1974 נחת בשדה לראשונה מטוס בואינג של אל על בטיסת ניתוב, לקראת פתיחת קו ישיר מנמל התעופה הבין-לאומי של פרנקפורט לירושלים.
ב-6 בספטמבר 1974 התקיימה טיסת הבכורה מפרנקפורט לירושלים, אך בגלל התנגדות ממשל גרמניה המערבית לטיסה ישירה לעטרות, הושגה פשרה על פיה הטיסה נחתה בנמל התעופה בן-גוריון מבלי להוריד נוסעים, והמשיכה לנמל תעופה עטרות מבלי לשנות את מספר הטיסה.
שדה התעופה קושט לכבוד המאורע ושר התחבורה, גד יעקבי, קיבל את פני הנוסעים.
בדצמבר 1975 גינה ארגון התעופה הבין-לאומי את ישראל על השימוש בשדה.
החל בשנת 1975 יזם קלוב התעופה לישראל סניף ירושלים שימוש בשדה לדאייה בדאוני הדרכה לחברי המועדון והשדה שימש כבסיס לפעילותו.
דאון של הקלוב חנה במקום דרך קבע, הנהלת השדה העמידה לרשות הדואים מקום לאחסון ציוד העזר להמראת דאונים.
בימים בהם נחתה בשדה נחיתת ביניים של ארקיע פסקה פעילות הדאייה למשך כעשרים דקות בבקרת קשר אלחוטי בין מגדל הפיקוח והדואים.
בשנת 1976 אישר שר התחבורה כללים להפעלת טיסות שכר לישראל ואלו החריגו מכלל המגבלות שנועדו למנוע תחרות עם חברות התעופה הסדירות, טיסות שכר לשדה עטרות.
אולם מסיבות מדיניות לא הסכימו חברות תעופה זרות להנחית טיסות שכר בירושלים.
בסוף 1976 הודיעה אל על שבכוונתה לקיים טיסות שכר לשדה עטרות מהחוף המערבי בארצות הברית, אולם הדבר נתקל בווטו של מחלקת המדינה של ארצות הברית.
בשנת 1977 פעלה מהשדה חברת ירושלטוס שהפעילה טיסות מעל ירושלים ומדבר יהודה.
בשנת 1979 נחת ראש הממשלה, מנחם בגין, בשדה התעופה עטרות, בשובו מאלכסנדריה.
בשנות ה-80 התמקמה בשדה, בצד תחנת ארקיע, חברת "נשר" שהפעילה טיסות פרטיות במטוסים קלים ובית ספר לטיסה.
בשנת 1992, יזם שר התחבורה משה קצב, הצעה לשנות את שמו של השדה ל"שדה התעופה על שם מנחם בגין", אולם הצעה זאת נפלה בשל בקשת בני עטרות שלא לשנות את שם המקום המנציח את זכר יישובם שננטש.
בשנת 1997 החלה חברת "ישראייר" להפעיל קו טיסות לעטרות מתל אביב ולאילת, טיסות מחיפה לאילת דרך עטרות ובכיוון ההפוך במטוסים מדגם ATR 42. אולם לאחר כמה חודשים הפסיקה את טיסותיה בכל הקווים עקב מיעוט נוסעים.
באפריל 2000 הודיעה גם חברת "ארקיע" על הפסקת הטיסות לאילת מהשדה, עקב חוסר כדאיות כלכלית.
במאי 2000 פורסם כי הרשות הפלסטינית ביקשה מישראל להפוך את שדה התעופה עטרות לנמל תעופה המופעל במשותף על ידי ישראל והרשות עד להסדר הקבע, וכי ישראל שוקלת בחיוב בקשה זו.
המטרה הייתה שחברת "פלסטיניאן איירליינס" תוכל לבצע טיסות לנמל התעופה הבין-לאומי יאסר ערפאת בעזה וליעדים קרובים במזרח התיכון.
לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה, בסוף שנת 2000, הוחלט לסגור את שדה התעופה, כיוון שהוא מוקף בהתיישבות פלסטינית צפופה, ממנה ניתן לטווח אותו בקלות.
המקום הועבר מידי רשות שדות התעופה לרשות צה"ל, ומטוסים קלים שחנו בו הועברו לשדה התעופה הרצליה.
ביוני 2003 הוחזר לידי רשות שדות התעופה, אך נותר לא פעיל.
במתחם השדה שוכן מפעל התחזוקה האווירית (מת"א) של התעשייה האווירית, העוסק בתחזוקת מסוקים, הממשיך לפעול.
בנובמבר 2018 החליטו משרד התחבורה וועדת הכלכלה של הכנסת לגרוע את השדה מהתוספת לחוק רשות שדות התעופה על מנת להחזיר את הקרקעות לרשות מקרקעי ישראל.
על צו הגריעה חתם ישראל כ"ץ, שר התחבורה והבטיחות בדרכים.
בפברואר 2020, משרד הבינוי והשיכון הגיש לעיריית ירושלים תוכנית להקמת שכונה חדשה בשטח שדה התעופה עטרות.
בהמשך הוחלט לקרוא לשכונה על שם הרב עובדיה יוסף.
בית הקברות של מושב עטרות הישן היה ממוקם בחלקו הצפוני של היישוב, בסמוך לנתיבי ההמראה והנחיתה של שדה התעופה.
בשנת 1953 החליטו הירדנים להאריך את מסלול הנחיתה של שדה התעופה והתוואי החדש נסלל על בית הקברות.
רוב הקברים הוצאו מן האדמה ונטמנו מחדש בבית הקברות של מושב בני עטרות.
לאחר מלחמת ששת הימים הייתה מחשבה להעביר את 18 הנפטרים שנותרו טמונים במקום לבית הקברות של בני עטרות שבו התיישבו מרבית תושבי עטרות הישנה אך לא היה ניתן לעשות זאת משום שעצמות הנפטרים היו פזורות בכל השטח.
משום כך קידשו חלקת קבר באתר עטרות הישנה לשם אספו את העצמות ויצרו במקום קבר אחים.
שדה התעופה עטרות מופיע כביכול בסרטו של הבמאי מארק פורסטר "מלחמת העולם Z" בכיכובו של השחקן בראד פיט, כשדה התעופה העיקרי של ישראל המתגוננת ממגפת זומבים.
עם זאת, שדה התעופה המופיע בסרט כמייצג את שדה עטרות הוא נמל התעופה הבין-לאומי של האי מלטה, האי בו צולמו כל הסצנות "הירושלמיות" בסרט.
שדה התעופה רמלה (בתקופת המנדט: RAF Ramleh) היה שדה תעופה בעל מסלול יחיד, דרום-מזרחית לעיר רמלה, במקום בו נמצאת כיום מפקדת פיקוד העורף.
השדה הוקם בשנת 1916, וכיום המקום איננו משמש יותר כשדה תעופה.
כל קורסי הטיס במחלקת הטיס של הפלמ"ח נערכו בשדה תעופה זה.
עם תחילת המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה, הכשיר הצבא העות'מאני בשנים 1916–1917 כ-15 מנחתי תעופה בארץ ישראל ובסיני, אחד מהם הוא המנחת ברמלה.
הגרמנים בעלי בריתם של העות'מאנים הקימו כוח אווירי בארץ (המוכר בשם Germain Air Services או בראשי תיבות GAS), המורכב בעיקר מגף 300 של גרמניה, שבסיסו היה בבאר שבע.
בעקבות הפצצות בריטיות על באר שבע עבר הכוח לשדה התעופה ברמלה.
חיל האוויר הבריטי, שכוחו הלך ועלה, הטיל מצור אווירי על שדה התעופה ברמלה ב-26 ביוני 1917, והצבא הבריטי כבש את רמלה בנובמבר 1917. שדה התעופה ברמלה עבר לידי הבריטים, שהפכו אותו לבסיס אווירי.
כוח בריטי משדה התעופה רמלה תקף ב-19 בספטמבר 1918 כוח טורקי גדול באזור טולכרם, וכעבור יומיים בקרב בנחל תרצה השתתף בהשמדת כוחות גדולים של הצבא העות'מאני.
עם תחילת מאורעות תרפ"א, ב-5 במאי 1921, המריא מטוס בריטי משדה התעופה רמלה וסייע ליישוב העברי במאבקו בפורעים ערבים בפתח תקווה, בהטילו עליהם ארבע פצצות.
אותו מטוס סייע למחרת נגד פורעים ערבים בחדרה.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה נמצאו בארץ ישראל רק שלושה שדות תעופה קבועים – לוד, רמלה ועזה.
הבריטים נערכו לקראת פלישה גרמנית מדרום או מצפון, ולכן שיפרו את שדות התעופה האלה, ואף הכשירו מסלולים נוספים בכל רחבי הארץ.
היישוב העברי נערך אף הוא, והפלמ"ח העביר בחשאי קורס דאייה בעמק יזרעאל במאי 1943, וארבעת המצטיינים בקורס זה נבחרו לקורס הטיס הראשון של הפלמ"ח שנערך בשדה התעופה רמלה בחסות חברת אווירון, במסווה אזרחי.
פרחי הטיס היו לנים בקיבוץ נען ומתחזים לחברי המשק.
רוב האימונים היו במטוס RWD-8 – מטוס אימונים דו-מושבי תוצרת פולין.
ארבעת הבוגרים קיבלו רישיון טייס מטעם המחלקה לתעופה אזרחית של ממשלת המנדט.
מחזור שני של חניכים החל את קורס הטיס ביולי 1944, ובסיומו עם תחילת 1945 הוקמה מחלקת הטיס של הפלמ"ח, ובסיסה היה בקיבוץ נען השכן.
לקראת סוף שנת 1945, בחודשים שבהם הסתיימה כבר מלחמת העולם השנייה, נערכו עוד שלושה קורסים של חברת אווירון, ומחלקת הטיס של הפלמ"ח מנתה אז כעשרים טייסים.
בשנת 1946 גבר החשש שהבריטים ייסגרו את בית הספר לטיסה ויחרימו את המטוסים, עקב פעילות תנועת המרי העברי.
עקב כך הכשירו מספר מנחתים במקומות מרוחקים, אולם בסופו של דבר לא היה צורך להרחיק את המטוסים משדה התעופה.
טייסי הפלמ"ח ניצלו את טיסות האימונים גם לצורכי צילומי אוויר של מטרות שונות – תחנות משטרה, מחנות צבא, כפרים ערביים ועוד.
עם החרפת המאבק כנגד הבריטים, הם התחילו לחשוד ולעקוב אחר הפעילות של חברת אווירון.
חיפוש קפדני נעשה על גופם של כל הנכנסים לשדה התעופה, ואנשי הפלמ"ח נאלצו למצוא דרכים יצירתיות כדי להסתיר את ציוד הצילום.
לקראת סיום כל גיחת צילום, היו מטילים את סרטי הצילום סמוך לקיבוץ נען, ואילו את המצלמות עצמן היו מחביאים בתוך שדה התעופה.
באוקטובר 1947 הצטרפו למחלקת הטיס עוד שני מטוסי טייגר מות' DH-82C, שנרכשו בכספי תרומות יהדות קנדה, אולם באותו חודש הופסקה פעילות חברת אווירון בשדה רמלה, והמטוסים הועברו לשדה לוד ולשדה חיפה.
לקראת סיום המנדט, מכרו הבריטים חלק משדה התעופה לעיריית רמלה.
מאז שעזבו הבריטים ב-1948, היה שדה רמלה נטוש, עד שנת 1951, אז הוחלט להעביר אליו את מטה חיל האוויר, שהיה עד אז ביפו.
בנוסף, הוחלט להעביר לשדה את טייסת 100, שמטוסי הפייפר קאב שלה ישתמשו בו כבסיס, הן לטיסות קישור והן לטיסות סיור ומודיעין.
ב-1959 הועברה טייסת 100 לבסיס שדה דב, ומטה חיל האוויר עבר לתל אביב, הבסיס הפסיק להיות בסיס חיל האוויר ועבר לידי מפקדת פיקוד המרכז שנותרה במקום עד 1971. באותה שנה עברה למקום מפקדת חיל הרגלים והצנחנים.
לאחר הקמת פיקוד העורף ב-1992, נקבע משכנו בבסיס זה.
עד תחילת שנות האלפיים, המסלול שימש כשדה אנטנות, היום מוקם במקום בסיס קליטה ומיון החדש, ואילו המבנים שנותרו משדה התעופה, הם חלק ממחנה רחבעם, בסיס מפקדת פיקוד העורף.
שדה התעופה פאיד הוא שמם של שני שדות תעופה צבאיים מצריים הנמצאים במחוז איסמעיליה במצרים, ממערב ל.
שניהם נקראים כשם העיירה הסמוכה פאיד (כ-8 ק"מ מדרום מזרח לשדה) שלחופו המערבי של האגם המר הגדול.
השדה הישן והנטוש ממוקם כ-23 קילומטר דרומית לאסמאעיליה וכ-116 קילומטר מצפון מזרח לקהיר.
החדש ממוקם כ-4.7 קילומטרים דרומית לשדה הישן.
שדה התעופה RAF Faid נבנה על ידי השלטון הבריטי במצרים, לפני מלחמת העולם השנייה, ושימש את חיל האוויר המלכותי ואת חיל האוויר התשיעי של ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
שדה התעופה היה חלק מהמערך הבריטי סביב תעלת סואץ, שהשתרע על שטח של למעלה מ-10,000 קמ"ר וכלל 17 שדות תעופה.
בפאיד היה שדה התעופה הגדול ביותר, בצמוד למטה הראשי של הפיקוד הבריטי במזרח התיכון, שהועבר אליה מקהיר בשנת 1946. כן הוצב בפאיד מכ"ם שחלש על אזור נרחב בישראל.
בשנת 1954 נחתם הסכם בין בריטניה למצרים לפיו החיילים הבריטים יפונו בהדרגה מאזור תעלת סואץ.
כחלק מהסכם זה פונה השדה בשנת 1955 ועבר לשמש את חיל האוויר המצרי.
במבצע מוקד הושמדו המטוסים בבסיס על ידי חיל האוויר הישראלי.
בסיס חיל־האוויר נחשון – כנף 28
ב-20 באוקטובר 1973, במהלך מלחמת יום הכיפורים, כבש צוות של סיירת מטכ"ל את אזור שדה התעופה פאיד, לאחר קרב קצר שבו נהרג קצין צה"ל .
מ-21 באוקטובר הפעיל חיל האוויר את הבסיס, במשך ארבעה חודשים, תחת השם "בסיס חיל־האוויר נחשון – כנף 28", שם שהוצע על ידי יגאל ידין.
בבסיס פעל גם בית חולים צבאי במהלך תקופת המלחמה וכן פעלו בו מסוף אוטובוסים וישיבה שהוקמה בידי שני רבנים צבאיים צעירים: סרן הרב מרדכי הלפרין וסרן הרב יהושע בן מאיר, בתמיכתו של ראש ישיבת נתיב מאיר, הרב אריה בינה.
כבר ביום ההפעלה הראשון של השדה נחת בו מטוס נשר נחיתת חרום, לאחר שנפגע מאש נ"מ מצרית.
את הנחיתה הכווין מפקד הבסיס, אליעזר (צ'יטה) כהן, שעלה על הדת"ק ועם מכשיר קשר הנחית את המטוס הפגוע.
כבר למחרת נחת בשדה נחשון מטוס הקרנף (הרקולס) הראשון שפרק ציוד ותוך זמן קצר המריא חזרה עם פצועים שהגיעו מאזור העיר סואץ.
ב־22 באוקטובר הפילה סוללת גנמ"מ 291 מיג-21 מצרי במרחב.
ב-24 באוקטובר 1973, לקראת סיום מלחמת יום הכיפורים, התנהל מעל לשדה נחשון קרב אוויר המוני, בין מטוסי מיג מצריים שניסו לתקוף את השדה לבין מטוסי מיראז' 3 של חיל האוויר הישראלי.
בטרם הגיעו מטוסי המיראז', קיבלו סוללות הנ"מ ה-L/70 הישראליות, שהגנו על הבסיס, הרשאה ל"אש חופשית".
אנשי הנ"מ (מגדוד 955 בפיקודו של רס"ן מנשה גונן) זיהו ארבעה מטוסי מיג מתקרבים מכיוון מערב ואז התקבלה הוראת "חדל" - מטוסינו באויר.
מטוסי מיראז' הגיעו מכיוון האגם המר הגדול, והתפתח קרב אויר מהיר שבו הפילו מטוסי המיראז', שלושה מטוסי מיג 19 תוך כ-4 דקות.
מטוס מיג רביעי נראה בורח לכיוון מערב ולא נמסר על הפלה נוספת.
מטוסי חיל האוויר הישראלי חזרו מזרחה.
הבסיס מילא תפקיד משמעותי בהיערכות צה"ל בעברה המערבי של תעלת סואץ, וחסך את הצורך בתעבורה יבשתית בציריה הפקוקים של סיני.
השדה שימש לפינוי נפגעים, העברת אספקה, הוצאת טיסות סיור וקישור והטסת חיילים לחופשה וממנה.
בעקבות חתימת הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים, הופסקה פעילותו.
המטוסים האחרונים של חיל האוויר הישראלי עזבו את הבסיס ב-19 בפברואר 1974. לאחר מכן נהרסו מתקני הקרקע של הבסיס, והוא פונה.
בשנות ה-80 הועתק שדה התעופה כ-4.7 קילומטרים דרומה, שם נבנה שדה תעופה חדיש, הנושא גם הוא את השם פאיד, בו שוכן בסיס חיל האוויר פאיד החדש.
הבסיס משמש את חטיבה אווירית 282 (הידועה גם ככנף לוחמה טקטית 282), שבמסגרתה פועלות הטייסות:
טייסת 86, העושה שימוש במטוסי F-16 מהדגמים C ו-D.
טייסת 88, העושה שימוש במטוסי F-16 מהדגמים C ו-D.
סמלכנף לוחמה טקטית 282 סמל טייסת 86 סמל טייסת 88
באנליזה וקטורית, שדה וקטורי משמר הוא שדה וקטורי שהוא בעצם גרדיאנט של שדה סקלרי (שבגלל סיבות פיזיקליות נקרא פוטנציאל), או באופן שקול שדה וקטורי שהאינטגרל הקווי שלו לאורך מסילה סגורה שווה לאפס.
דרישה זו שקולה לכך שהערך של אינטגרל קווי בין שתי נקודות לא תלוי במסילה עליה נעשית האינטגרציה, אלא רק בנקודות הקצה.
שדה חסר סיבוב (Irrotational) שתחום ההגדרה שלו הוא מרחב פשוט קשר (simply connected) הוא שדה משמר.
שדה וקטורי חסר סיבוב שהוא גם אי-דחיס (solenoidal, כלומר הדיברגנץ שלו מתאפס) נקרא שדה וקטורי לפלסיאני מכיוון שהגרדיאנט שלו הוא פתרון של משוואת לפלס.
שדה וקטורי נקרא שדה משמר אם קיים שדה סקלרי כך ש-
כלומר: הוא הגרדיאנט של .
כאשר תנאי זה מתקיים נקרא פוטנציאל סקלרי של .
משפט הפירוק של הלמהולץ לאנליזה וקטורית טוען שכל שדה וקטורי ניתן להציג כסכום של שדה משמר ושדה וקטורי סולנואידי.
תכונת מפתח של שדה משמר היא שהאינטגרל הקווי בין שתי נקודות A ו-B המחוברות במסילה לא תלוי באיזה מסילה בוחרים, אלא רק בנקודות הקצה.
זה נובע ישירות ממשפט הגרדיאנט:
על כל מסילה סגורה בתחום ההגדרה.
באמצעות משפט סטוקס אפשר להשתמש בתכונה זו ולהוכיח זהות יסודית באנליזה וקטורית:
כלומר: רוטור של גרדיאנט של פוטנציאל סקלרי שווה לאפס.
גם ההפך הוא נכון, אם אינטגרל מסלולי של שדה וקטורי מתאפס על כל מסילה סגורה בתחום פתוח ופשוט קשר אזי הוא שדה משמר.
שדה וקטורי נקרא חסר-סיבוב אם הרוטור שלו מתאפס
מסיבה זו נקראים שדות כאלה לעיתים כ"חסרי קרל" (curl-free) או "חסרי רוטור".
כל שדה משמר, כלומר שניתן להציגו כגרדיאנט של שדה סקלרי מקיים את הזהות הבאה
לכן כל שדה וקטורי משמר הוא שדה וקטורי חסר-סיבוב.
אם S הוא תחום פשוט קשר, ההפך גם נכון: שדה חסר סיבוב המוגדר על S הוא גם שדה משמר.
ההפך איננו נכון אם S הוא לא פשוט קשר.
יהי S המרחב האוקלידי התלת-ממדי שממנו אנו מוציאים החוצה את ציר z, כלומר
כעת נגדיר שדה וקטורי על ידי
שדה זה קיים בכל מקום ב-S והרוטור שלו מתאפס בכל מקום ב-S.
ברם, הסירקולציה (אינטגרל קווי על מסילה סגורה) של סביב עיגול היחידה במישור x-y שווה ל- .
לכן, לא מקיים את התנאי של אי-תלות בדרך (ליתר דיוק: לא מקיים את התנאי השקול שהאינטגרל הקווי על כל לולאה סגורה שווה לאפס).
משמע, שדה זה איננו שדה משמר.
מבט מזווית של גאומטריה דיפרנציאלית
ממבט יותר אבסטרקטי, של גאומטריה דיפרנציאלית, שדה וקטורי משמר הוא חד-תבנית מדויקת (exact 1-form).
כלומר, הוא חד-תבנית השווה לנגזרת חיצונית (exterior derivative) של 0-תבנית (שדה סקלרי) .
שדה וקטורי חסר סיבוב הוא חד-תבנית סגורה (closed 1-form).
מאחר ש- d2 = 0 כל תבנית מדויקת היא גם סגורה, כך שכל שדה וקטורי משמר הוא חסר סיבוב.
התחום הוא מרחב פשוט קשר אם ורק אם חבורת ההומולוגיה הראשונה שלו היא אפס, שזה שקול לכך שחבורת הקוהומולוגיה שלו היא אפס.
קוהומולוגיית דה-ראם הראשונה היא אפס אם ורק אם כל החד-תבניות הסגורות הן מדויקות.
אם השדה הווקטורי הוא שדה כוח פיזיקלי אזי הכוח נקרא כוח משמר.
הדוגמה הכי טובה לכוח משמר היא כוח הכבידה.
לפי חוק הכבידה האוניברסלי של אייזק ניוטון, כוח הכבידה , הפועל על מסה m בגלל מסה M במרחק r ממנה, נתון על ידי
כאשר G הוא קבוע הכבידה האוניברסלי ו- הוא וקטור יחידה המצביע מהמקום של M על המקום של m.
הוא האנרגיה הפוטנציאלית של הכבידה.
עבור כוח משמר, אי-תלות במסלול אפשר לפרש בתור כך שהעבודה (פיזיקה) הנעשית במעבר מנקודה A לנקודה B איננה תלויה במסלול הנעשה, ושהעבודה הנעשית במהלך מסלול סגור שווה לאפס:
חוק שימור האנרגיה קובע שהאנרגיה הכוללת של חלקיק הנע תחת השפעת כוח משמר נשמרת.
במצב זה שינוי באנרגיה פוטנציאלית מומר לשינוי באנרגיה הקינטית, ולהפך.
שדה התעופה פואטייה ביאר הוא שדה תעופה הממוקם 2.5 ק"מ מערבית לעיר פואטייה שבצרפת.
המטוס הראשון נחת בשדה התעופה ב-1916 וב-1924 התבצעה ממנו טיסה מסחרית ראשונה (לפריז).
בשדה התעופה נוחתות טיסות של שלוש חברות למספר יעדים בצרפת ובריטניה:
חברת איירלינר - טסה לליון.
חברת רז'יונל - טסה לאז'אקסיו.
חברת ריאנאייר - טסה לדבלין, אדינבורו, לונדון, פורטו ומרסיי.
שדה התעופה ריאק הוא שדה תעופה צבאי בלבנון הנמצא בבקעת הלבנון, ליד העיירה ריאק הסמוכה לזחלה.
שדה התעופה שימש צבאות שונים במהלך ההיסטוריה וכיום הוא משמש את צבא לבנון.
שדה התעופה נבנה על ידי הגרמנים במהלך מלחמת העולם הראשונה ושימש אותם כשדה תעופה צבאי.
לאחר כיבוש לבנון על ידי מדינות ההסכמה השתמשו בו הצרפתים.
בתקופת המנדט הצרפתי על לבנון נחשב ריאק כשדה התעופה העיקרי של צבא הלבנט הצרפתי.
ב-7 באוגוסט 1933 נחתו בשדה התעופה ריאק הטייסים הצרפתים פול קודוס (Paul Codos) ומוריס רוסי (Maurice Rossi), שיצאו מניו יורק בדרכם לאיראן על מנת לשבור את שיא העולם בטיסה רצופה.
על אף שהנחיתה בריאק לא הייתה מתוכננת, השיא נשבר לאחר שהשניים עברו מרחק של 9,485 קילומטרים ב-54 שעות ו-45 דקות.
את הטיסה הם ביצעו על המטוס מדגם Blériot 110.
במהלך מלחמת העולם השנייה שימש שדה התעופה את אנשי צרפת של וישי.
במאי 1941 כאשר הבטיח מושלו הצבאי של הלבאנט הצרפתי, הגנרל אנרי פרנאן דנץ כי יאפשר נחיתת מטוסים גרמנים בשדות תעופה בסוריה ובלבנון, על מנת לסייע לצד העיראקי במלחמה האנגלו-עיראקית, הפציצו מטוסי ה-RAF את שדה התעופה בריאק.
במהלך הפלישה לסוריה וללבנון שימש הבסיס את מטוסי וישי למתקפות כנגד מטרות בעלות הברית, והופצץ מספר פעמים, עד שנכבש על ידי בעלות הברית.
לאחר מכן שימש שדה התעופה את חילות האוויר של בעלות הברית, ובמקום פעלו טייסות קרב של צרפת החופשית.
בספטמבר 1942, גנרל דה גול ביקר את הטייסים בבסיס ריאק, וקבוצת הקרב מספר 3 של נורמנדי (נורמנדי-נימן העתידית) הוקמה שם בחודש שלאחר מכן.
ב-1 ביוני 1949 הוקם בשדה תעופה של ריאק חיל האוויר הלבנוני, באותה שנה עזבו הצרפתים את שדה התעופה והעבירו אותו לחיל האוויר הלבנוני, שהשתמש בו מאז.
במהלך השנים היו באזור שדה התעופה ריאק מספר תקריות בין חיל האוויר הישראלי ובין חיל האוויר הסורי והלבנוני.
ב-1981 התרחשה באזור הפלת הבכורה של כלי טיס על ידי מטוס F-16 ישראלי.
היה זה מסוק מי-8 סורי.
במלחמת לבנון הראשונה נערכו במקום מספר קרבות אוויר עם חיל האוויר הסורי, במהלכם הופלו מטוסים סוריים, ומטוסי כפיר תקפו באזור תחנת מכ"ם.
בשנת 2001 תקפו מטוסי חיל האוויר הישראלי עמדת מכ"ם סורית בריאק, בתגובה להתקפה של חזבאללה מוצבים ישראלים בהר דב.
במלחמת לבנון השנייה תקף חיל האוויר הישראלי את שדה התעופה, והשבית אותו.
בשנת 2007 צילמה הזמרת הייפא והבי קליפ בשדה התעופה, כאשר מטוס קל הנמיך טוס והתנגש במכונית הפתוחה בה נסעה.
לאחר התאונה נפוצו שמועות שמדובר בניסיון חיסול שמאחוריו עומדת הזמרת המתחרה רולא סעד, סעד הכחישה את הטענות.
כיום משמש שדה התעופה את חיל האוויר הלבנוני.
במקום מצוי בית הספר לטיסה של חיל האוויר הלבנוני, וכן מוזיאון חיל האוויר הלבנוני המציג את כל סוגי המטוסים ששירתו בחיל האוויר הלבנוני.