tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1917 טורפדה ספינתו במפרץ ביסקיה והוא היה הניצול היחידי וזמן מסוים נחשב למי שנהרג בפעולה.
אחרי שהחלים בבית המשפחה באירלנד חזר לים והפעם כפרח קצונה בספינת קרב.
לאחר שהחלים שב בשלישית לים ביוני 1918 ושוב נמצא על ספינה שטורפדה והוא רק בן 17 שנים.
לאחר מכן שירת בים השחור והיה מעורב בהצלת פליטים שברחו מהבולשביקים בעת מלחמת האזרחים ברוסיה.
בתום שירותו בצי, לאחר פרק זמן קצר בו ניסה ללמוד לימודי דת מכת של נזירים, הצטרף דאף לבלאק אנד טאנס, כוח אשר תגבר את משטרה המלכותית האירית , שלחמה נגד האירים במאבקם לעצמאות ופורקה לאחר שאירלנד (למעט חלקה הצפוני) זכתה לעצמאות בשנת 1921.
לאחר פירוקה של המשטרה המלכותית האירית התנדבו 762 מאנשיה, ודאגלס דאף בתוכם, להקים את הז'נדרמריה הבריטית בארץ ישראל, ז'נדרמריה (כוח צבאי העוסק בפעילויות שיטור) שהקים הנציב העליון הרברט סמואל לשם השלטת סדר בארץ לאחר מאורעות תרפ"א.
אנשי הגדוד הגיעו לארץ באפריל 1922 ונקראו על ידי אנשי היישוב בשם "האירלנדים".
הגדוד פורק בשנת 1926 ורבים מאנשיו, ודאף בכללם, הצטרפו למשטרת המנדט (חלקם האחר עבר לשרת בחיל שהוקם אז, חיל הספר העבר-ירדני).
במשטרת המנדט התקדם דאף בסולם הדרגות עד לתפקיד הבכיר של מפקד משטרת ירושלים.
(בוגר נוסף של המשטרה המלכותית האירית, שהגיע לאחר פירוקה לארץ ישראל, היה ריימונד אוסוואלד קפראטה).
בהגיעו לארץ ישראל לא היו לדאף דעות קדומות בעניין הסכסוך היהודי - ערבי.
הוא היה נאמן רק למילוי הוראות הממונים עליו.
בימי העלייה הרביעית נכח דאף בהגיע ספינות העולים לארץ.
בזכרונותיו תיאר את הצפיפות באוניות העולים, את תנאי המצוקה ששררו בהן ואת הסרחון שנדף מהן.
לדבריו "לעיתים קרובות הקאתי כשעליתי על הסיפון עם קצין הרפואה".
בעולים עצמם מצא דאף מעין התעלות, עיניהם זרחו וכשהבחינו בחוף הארץ פרצו בשירה, שדאף תיאר אותה כ"שירה עברית קדומה".
בשעות אחר הצהריים של 23 בספטמבר 1928, ערב יום הכיפורים תרפ"ט, הגיע אדוארד קית'-רוץ', סגן מושל מחוז ירושלים, הידוע כעוין את היישוב היהודי בלווית דאגלס דאף מפקד משטרת ירושלים, לבית הדין המוסלמי, "המחכמה", המשקיף על רחבת הכותל המערבי.
דאף העריך לימים כי לו שתק אז קית-רוץ', אפשר שהכל היה עובר בשלום.
אנשי "המחכמה", שראו את הכותל כחלק מ"חראם אל שריף" השייך למסגד אל-אקצא, הגיבו בזעקה ודרשו מקית-רוץ' לסלק מיד את המחיצה.
קית-רוץ' ודאף ירדו אל הכותל ודרשו להסיר את המחיצה.
משלא הוסרה המחיצה במהלך הלילה, יצא דאף אל הכותל בשעה 6:30 בבוקר יום הכיפורים, בלווי תגבורת של עשרה שוטרים חמושים בנשק ומצוידים בקסדות פלדה, כדי להסיר את הפרגוד ששימש כמחיצה.
בעודם יורדים ברחוב דוד, ליוו אותם השכנים הערבים בצעקות "מוות לכלבים היהודים".
בכותל מצאו קומץ זקנים וזקנות, כמו גם את הפרגוד.
דאף טלטל את שמש הכותל הישיש והמבוהל בכתפיו והורה לאחד הסמלים להרוס את הפרגוד.
בינתיים החלו להתקהל מתפללים במקום והחל מאבק עם השוטרים.
לקול מחאת המתפללים וזעקות הנשים וניסיונות התנגדות מצדן, הוסרה המחיצה.
דאף טען מאוחר יותר שהערבים היללו אותו כגיבור ואילו היהודים ניסו שלוש פעמים לרצוח אותו.
מכאן ואילך קיבל הסכסוך הערבי-יהודי בארץ ישראל גם ממד דתי ונוספו שרשרת של אירועים שיש הטוענים שהובילו בסופו של דבר, בתשעה באב תרפ"ט, לפרוץ מאורעות הדמים בארץ ישראל, הן מאורעות תרפ"ט.
בימים שקדמו לפרוץ המאורעות גברו העימותים בירושלים בין ערבים ליהודים.
ב-16 באוגוסט 1929 יצאה הפגנה ערבית גדולה מהר הבית לרחבת הכותל.
המפגינים הבריחו את המתפללים היהודים והעלו באש מספר ספרי תפילה.
למחרת הוכה למוות על ידי ערבים נער יהודי בן 17, בשם אברהם מזרחי, כאשר הכדור בו שיחק התגלגל לשדה של משפחה ערבית, ומזרחי וחבריו ניסו לחלצו מידי ילדה ערבית שחטפה אותו.
הלווייתו של מזרחי הפכה להפגנה והמשטרה בפיקודו של דאף הפעילה כח בהכאות אכזריות.
לאחר תום המאורעות נסע הקולונל פרדריק קיש לערים שונות כדי להודות לאותם מפקדי משטרה שהצילו יהודים, לעיתים תוך סכנת נפשות.
גם דאגלס דאף זכה בתודתו.
מהלך חייו לאחר עזיבת הארץ
בשנת 1932 עזב דאף את ארץ ישראל, הוא ציפה לקבל תפקיד במשטרת ג'מאיקה, אך נדבק במלריה וחדל להיות כשיר למלא תפקיד באי הטרופי.
במקום להמשיך בשירותו המשטרתי החל דאף לשמש ככתב של שבועונים ובין היתר יצא לאתיופיה על מנת לראיין את הקיסר היילה סלאסי.
במאי 1936 שב דאף וביקר בארץ ישראל והפעם כתייר.
לאחר עוזבו את ארץ ישראל פרסם דאף בשנת 1938 ספר אודות הארץ בשם "נחשפות פניה של פלשתינה" (Palestine Unveiled).
בהקדמה לספר מתאר דאף בקצרה אילו פנים נחשפו בפניו:
"במחשבותינו אנו חולקים אהבה הדדית לארץ ישראל, ומתעבים הדדית ומצטערים על תאוות הבצע, חוסר היעילות, חוסר המיומנות, הזניית אידיאלים גזעניים וקנאות חסרת רגשות שבאו במקומה של התקווה שהפציעה באור זוהר."
בשנת 1939 לאחר פרסום הספר הלבן פרסם דאגלס דאף בעיתון בדבלין מאמר שכותרתו "A Pladge Betrayed" (התחייבות שהופרה) ובו גינוי חריף של הספר הלבן.
דאף כתב כי הספר הלבן מהווה הפרה מבישה של הבטחה חגיגית שניתנה ליהודים והציע 4 פתרונות לשאלת ארץ ישראל:
יצירת חבלים אוטונומיים יהודי וערבי במסגרת ממלכת מצרים.
הפתרון המועדף על דאף - הכרזה על ארץ הקודש כחלק אינטגרלי של האימפריה הבריטית שתנוהל כמושבת כתר, כאשר לתושביה תהיה אזרחות בריטית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב דאף לשרת במילואי הצי הבריטי.
הוא מילא תפקידי פיקוד זוטרים ותפקידי מטה, בין היתר בזירת הים התיכון.
לאחר תום המלחמה ב-1945 השתחרר דאף משירותו בצי והקדיש את זמנו לכתיבת ספרי הרפתקאות ונוער, רובם על רקע ניסיונו כימאי.
הוא פרסם כ-100 ספרים כאלו מלבד ספריו התיעודיים על ארץ ישראל ומלבד ספריו האוטוביוגרפיים.
דאגלס דאף נפטר בשנת 1978.
אביר הגליל, תרגם מאנגלית: ב.
פרידמן, אריאל (הוצאת ספרים), 2002
חרב להשכיר: הגדה של שכיר-צבא מודרני, תרגם מאנגלית שמעון גינצבורג, מצפה, תל אביב, 1937.
דאגלס דה סילבה (בפורטוגזית: Douglas da Silva; נולד ב-7 במרץ 1984 בפלוריאנופוליס שבברזיל) הוא כדורגלן עבר ברזילאי.
דה סילבה החל את הקריירה בקבוצת הנוער של אבאי ממדינת סנטה קטרינה בברזיל.
בשנת 2001 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון ושיחק בה עד שנת 2003, אז עבר דה סילבה לקבוצת אתלטיקו פרנאאנסה, שם שיחק במשך עונה אחת.
בשנת 2004 הגיע דה סילבה לישראל, וחתם בקבוצת הפועל כפר סבא.
דה סילבה שיחק ארבע שנים במדי הפועל כפר סבא, והיה אחד השחקנים המרכזיים בקבוצה.
בעונת 2007/2008, עונתו האחרונה בקבוצה, ירדה הפועל כפר סבא לליגה הלאומית.
בקיץ 2008 עבר דה סילבה להפועל תל אביב יחד עם שלושה שחקנים נוספים ששיחקו עמו בכפר סבא – אביחי ידין, סמואל יבואה ובן לוז.
בעונתו הראשונה בקבוצה, בנוסף לתפקידו הרגיל כבלם, שיחק דה סילבה גם כמגן ימני וכקשר אחורי.
במחזור ה-19 לעונת 2008/2009 כבש את שער הליגה הראשון שלו במדי הפועל תל אביב, בניצחון הקבוצה 4–0 על בית"ר ירושלים באצטדיון בלומפילד.
דה סילבה תרם רבות למאבק האליפות של הקבוצה, שסיימה במקום השני אחרי האלופה מכבי חיפה.
ב-31 ביולי 2009, לאחר ששיחק עם הפועל במוקדמות הליגה האירופית, נעצר דה סילבה ביחד עם איתי שכטר בשדה התעופה בגטבורג, שוודיה לחקירה בחשד לניסיון אונס.
לאחר החקירה שוחררו השניים ממעצר, וניתן להם לשוב לישראל.
בעונת 2009/2010 הפך דה סילבה לבלם המוביל בקבוצה ולאחד השחקנים הבולטים בהפועל תל אביב, והיה מהגורמים המשמעותיים בהישגיה של הקבוצה באותה עונה, עת סיימה את שלב הבתים של הליגה האירופית במקום הראשון, ובסיומה זכתה בדאבל.
בנוסף לתרומתו במרכז ההגנה של הקבוצה, דה סילבה תרם שערים חשובים בעונה זו, ביניהם שער ניצחון בדרבי מול מכבי תל אביב בסיבוב הראשון (1–0), ושער נוסף בדרבי שנערך בסיבוב השני (4–2).
בעונת 2010/2011 העפיל דה סילבה עם הפועל תל אביב לשלב הבתים של ליגת האלופות, לאחר שבשלב הפלייאוף הדיחה הקבוצה את רד בול זלצבורג האוסטרית.
בשלב הבתים כבש דה סילבה את השער השני בניצחון הקבוצה 3–0 על בנפיקה ליסבון.
ב-18 בדצמבר ערך את משחקו האחרון בהפועל תל אביב, וכבש את השער השני בניצחון 4–0 על הפועל רמת גן.
ב-19 בדצמבר 2010 חתם דה סילבה בקבוצת רד בול זלצבורג על חוזה לחמש שנים תמורת שכר של מיליון אירו לעונה.
הפועל תל אביב קיבלה תמורת העברתו שני מיליון ושש מאות אלף אירו, בנוסף ל-20% מסכום המכירה הבאה של השחקן.
בינואר 2011, עם פתיחתו של חלון ההעברות, הוצג דה סילבה רשמית במועדון.
עוד לפני שהספיק לערוך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה, נפצע בברכו במהלך אימון ונדרש לתקופת החלמה ארוכה.
דה סילבה חזר למגרשים כמעט שנה מאוחר יותר, בנובמבר 2011, אך לא הצליח לתפוס מקום בהרכב הקבוצה, ובחלון ההעברות של ינואר 2013 הושאל לשנה אחת לקבוצה הברזילאית פיגיירנסה.
במהלך שנת 2011 הוא נסחט על ידי לירון זרקו שבסופו של הפרשה נשפט לעבודות שרות.
בפברואר 2014 הושאל לקבוצת ואסקו דה גאמה, לאחר שירדה לליגה השנייה בברזיל.
דה סילבה סייע לקבוצה לחזור לליגה הבכירה, ובתום תקופת השאלתו שוחרר מזלצבורג וחתם על חוזה חדש בוואסקו דה גאמה.
ב-10 ביוני 2015 חתם בקבוצת ז'וינווילי מהליגה הבכירה בברזיל, במדיה ערך שמונה הופעות ושוחרר כעבור שלושה חודשים.
בינואר 2016 חתם בקבוצת אתלטיקו ברגנטינו מהליגה השנייה בברזיל, ובמדיה שיחק עד תום העונה.
בקיץ 2016 חתם במלאדה בולסלאב מליגת העל הצ'כית, במדיה שיחק שנה וחצי.
בינואר 2018 חתם בקבוצת ברוסקו מהליגה המחוזית בברזיל.
דאגלס פיירבנקס היה שחקן, תסריטאי, במאי ומפיק סרטי קולנוע יהודי-אמריקאי.
נודע בעקבות הסרטים האילמים בהם השתתף.
פיירבנקס היה גם ממייסדי יונייטד ארטיסטס והאקדמיה האמריקאית לקולנוע וכן מנחה האוסקר הראשון, שנערך בשנת 1929. עם נישואיו למרי פיקפורד בשנת 1920, הם עד מהרה נהפכו לזוג הנוצץ בהוליווד ופיירבנקס כונה "המלך של הוליווד".
בנו הוא השחקן דאגלס פיירבנקס ג'וניור.
נולד בשם דאגלס אלטון תומאס אולמן (Douglas Elton Thomas Ullman) בדנוור, קולורדו שבארצות הברית, לחזקיה צ'ארלס אולמן ואלה אדלייד מארץ', ולו שני אחים למחצה (ג'ון פיירבנקס הבן ונוריס וילקוקס), וגם אח (רוברט פיין אולמן).
אביו, שנולד בפנסילבניה להורים ממוצא יהודי, היה עו"ד ניו יורקי שקנה חלקות כרייה בהרי הרוקי, ובעקבות כך עבר לגור עם משפחתו בדנוור.
הוא נטש את משפחתו כאשר דאגלס היה בן חמש, ושני האחים גודלו בידי אימם, ששינתה את שם משפחתם לשם נישואיה הקודמים, פיירבנקס.
דאגלס החל לשחק עוד מגיל צעיר על בימות התיאטרון של דנוור, ועבר בין בתי ספר שונים לאחר מספר מעשי קונדסות שגרמו לסילוקו.
בשנים הראשונות לתחילת המאה ה-20 עבר לניו יורק והצטרף ללימודי המשחק של השחקן השייקספירי פרדריק וורד (Frederick Barkham Warde), שגילה אותו מעל במות דנוור.
הוא עבד בחנות לכלי בית וכפקיד במשרד בטרם פרץ בתפקידו הראשון בברודוויי בשנת 1902.
פירבנקס היה חבר במסדר הבונים החופשיים, היה חבר בלשכת "בוורלי הילס" מס' 528 בבוורלי הילס, קליפורניה.
פיירבנקס מת בביתו שבסנטה מוניקה, קליפורניה כתוצאה מהתקף לב בדצמבר 1939. הוא היה בן 56 במותו.
דאגלס דולפין היה מטוס ימי אמפיבי תוצרת יצרנית המטוסים האמריקאית דאגלס, המטוס שימש במגוון רחב של תפקידים ביניהם: מטוס נוסעים, מטוס לתחבורה צבאית, לחילוץ והצלה, וכיאכטה.
המטוס נבנה לראשונה בשנת 1930 תחת השם "סינבד" (Sinbad), הוא היה מטוס ימי ללא גלגלים ונועד לשמש כיאכטה, בתקופת השפל הגדול בארצות הברית הצטמצם הביקוש למטוסים פרטיים, אך משמר החופים רכש מדאגלס 12 מטוסים.
בשנת 1931 הוסיפו למטוס גלגלים כדי שיהיה אמפיבי (מטוס המסוגל לנחות הן במסלול רגיל, והן על המים), שופרו גם המנועים, הכנפיים, וזנב המטוס, ושמו שונה ל"דולפין".
שני מטוסי הדולפין הראשונים נרכשו על ידי חברת תעופה קטנה בשם Wilmington-Catalina Airlines, והיא השתמשה בהם בטיסותיה מלוס אנג'לס לסנטה קטלינה.
בהמשך רכש חיל האוויר האמריקאי מספר מטוסים, והם כונו בחייל בשמות: C-26 ,C-21, ו-C-29. אחד המטוסים נרכש עבור נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט, אך הוא מעולם לא השתמש בו, מטוס זה היה הראשון שנרכש עבור נשיא ארצות הברית.
דאגלס אלברט "דאג" ראסל הוא שחיין אמריקאי בעבר, אלוף אולימפי בעל 2 מדליות זהב ושיאן עולם.
הוא למד באוניברסיטת טקסס שבארלינגטון שם התאמן תחת הדרכתו של דון איסטרלינג.
במשחקים הפאן אמריקאיים שנערכו בוויניפג קנדה בשנת 1967 זכה ראסל ב-2 מדליות זהב, במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 2:13.22 דקות ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב (3:59.31 דקות).
באוניברסיאדה שנערכה בטוקיו יפן שלושה שבועות לאחר מכן, זכה ראסל ב-3 מדליות, 2 זהב ו-1 כסף.
שתי מדליות זהב, במשחה ל-100 מטר פרפר כשהשווה את שיא העולם של מארק ספיץ מארצות הברית (56.3 שניות) ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב בשיא עולם חדש נוסף של 3:57.2 דקות.
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר גב בתוצאה של 1:00.0 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע שיא עולם חדש של 59.5 שניות, אך מספר שעות לאחר מכן בשלב הגמר צ'ארלס היקוקס שבר לו את השיא והעמיד אותו על 59.3 שניות.
באליפות ארצות הברית בשחייה שנערכה בשנת 1969 זכה ראסל במדליית זהב במשחה ל-100 מטר פרפר.
בשנת 1985 זכה ראסל להכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
דאגלס מורטון דַנְלוֹפּ היה מזרחן בריטי וחוקר בעל שם בהיסטוריה האסלאמית והאירו-אסייתית.
למד בבון ובאוקספורד אצל ההיסטוריון פאול קאהלה (1875–1964).
עבודתו הושפעה גם מחוקרים כמו זקי ולידי טוגאן, מיכאיל ארטמונוב וגיאורגי ורנדסקי.
בשנות ה-50 וה-60 כיהן כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
הוא ידוע במיוחד בספרי ההיסטוריה רבי ההשפעה שלו על הציוויליזציה הערבית ועל הכגנות הכוזרית.
דנלופ הוגדר כחוקר המוערך ביותר של "ממלכת הכוזרים".
הוא שלט בשפות רבות, להן נזקק כדי לחקור את הכוזרים.
מידע עליהם הוא מצא בספרות הערבית, היוונית, הביזנטית, העברית והסינית.
דאגלס ססיל נורת' היה כלכלן אמריקאי שנודע במחקריו בתחום ההיסטוריה הכלכלית.
נורת' חלק במשותף עם הכלכלן רוברט פוגל את פרס נובל לכלכלה של שנת 1993. את הפרס קיבל בעבור "חידוש המחקר בהיסטוריה הכלכלית, שנעשה על ידי יישום תאוריות כלכליות ומתודות כמותיות, למען הסברת שינויים מוסדיים וכלכליים".
בשל עבודתו של אביו בחברת הביטוח מטרופוליטן לייף נדד בילדותו בין ערים שונות בעולם ובהן אוטווה, לוזאן, ניו יורק ווולינגפורד.
את השכלתו התיכונית קיבל בפנימיה הפרטית צ'וט רוזמרי הול (Choate Rosmary Hall) שבמדינת קונטיקט.
מכיוון שהתקבל ללימודים באוניברסיטת הרווארד במקביל לקידומו של אביו בחברת הביטוח לתפקיד אחראי הפעילות בחוף המערבי, ויתר על לימודיו במוסד ונרשם לאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 1942 סיים את לימודי התואר הראשון במדעי הרוח ולימודים כלליים, כשהוא מתמחה בשלושה מקצועות - מדע המדינה, פילוסופיה וכלכלה (בישראל מוכר כפכ"מ).
בשל היותו סרבן מצפון העביר את תקופת מלחמת העולם השנייה כנווט בצי הסוחר האמריקאי, על הקו בין סן פרנסיסקו לאוסטרליה.
בזמן שירותו נהג לקרוא מסות בכלכלה וטיפח את תחביב הצילום.
בשנה האחרונה למלחמה לימד את מלאכת הניווט בבית הספר הימי לקצינים שבאלמדה (קליפורניה).
אותו זמן התחבט האם להפוך לצלם מקצועי או לכלכלן.
לבסוף החליט נורת' לשוב ללימודי דוקטורט בכלכלה בברקלי.
את חוק לימודיו סיים בשנת 1952 והחל לעבוד כפרופסור ללא קביעות (דרגת Assistant professor) באוניברסיטת וושינגטון (סיאטל).
הוא נותר פרופסור לכלכלה במוסד עד לשנת 1983. אותה שנה עבר למחלקה לכלכלה באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, שם שימש בין השנים 1984–1990 גם כדירקטור של המרכז לכלכלה פוליטית.
בשנת 1981 החזיק גם במשרת פרופסור להיסטוריה ומוסדות אמריקאים באוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1991 הפך להיסטוריון הכלכלי הראשון שזכה בפרס על שם הכלכלן ג'ון קומונס, מטעם האגודה הבינלאומית להוקרה בתחום הכלכלה.
בין הכלכלנים שהשפיעו על עבודתו מצויים ג'וזף שומפטר, רוברט בריידי וליאו רוג'ין.
בעברו שימש נורת' כיועץ ל"קונצנזוס קופנהגן" (פרויקט לקידום רווחה עולמית) ולממשלות ברחבי העולם.
יחדיו עם רונלד קואס ואוליבר ויליאמסון, נמנה נורת' על מייסדי האגודה הבינלאומית לכלכלה המוסדית החדשה, שהוקמה ב-1996.
נורת' היה חבר גם בחבר הנאמנים של יוזמת האו"ם "כלכלנים לשלום ולביטחון", והוא שימש כיועץ מיוחד לארגון ללא מטרות רווח Vipani (ארגון המבקש להפחית את העוני בקרב שכבות כפריות נחשלות).
בשנותיו האחרונות לימד נורת' באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, והיה חבר עמית במכון הובר (מכון מחקר ליברטריאני באוניברסיטת סטנפורד).
לטענתו, ההתמקדות בתאוריות נאו-קלאסיות של שיווי משקל ובשווקים הכלכליים לא אפשרו להבין כיצד אותם שווקים התפתחו.
בשדה ההיסטוריה הכלכלית טען נורת' כי הנטייה במחקרים שעסקו בהתפתחות משקים וצמיחה כלכלית הייתה להתמקד בבחינת שינויים בהון האנושי או ברמה הטכנולוגית של החברה, תוך כדי התעלמות מהתנאים הפוליטיים ומהתמריצים הכלכליים המגולמים במוסדות חברתיים שונים.
בין טענותיו המפורסמות היא הטענה שהעלה במאמרו המשותף עם ווינגאסט בשנת 1989. על פי הטענה תנאי הכרחי להקדמתה של המהפכה התעשייתית באנגליה את זו שבאירופה היה ההגנה המוקדמת יותר באנגליה על זכויות הקניין בעקבות המהפכה המהוללת.
כניסת מערכת המשפט המקובל ומניעת המלוכה האבסולוטית, אפשרו למשקיעים לדעת שכספם לא ירד לטמיון ועל כן עודדו השקעות במשק, שבעקבותיהן באה צמיחה.
מחקריו האחרונים עסקו בין היתר בסוגיות של זכויות קנין, עלויות עסקה, בעיית הטרמפיסט, מוסדות כלכליים בהיסטוריה והתפתחות כלכלית במדינות מתפתחות.
בשנים האחרונות חקר נורת' (יחדיו עם ג'ון ווליס וברי ווינגאסט) את הדרך בה מדינות צומחות מתוך המצב המכונה בספרות "המצב הטבעי" ואל מצב של צמיחה כלכלית ארוכת טווח.
The Economic Growth of the United States, 1790–1860, Prentice Hall, 1961. הספר ממחיש כיצד התפתחות ענף הכותנה עודדה סחר בין אזורים שונים ביבשת, כמו גם את התפתחותם של ענפים נוספים.
פיית' הוא יהודי-אמריקאי נאו-קונסרבטיבי פרו ישראלי.
היה תת-מזכיר ההגנה לענייני מדיניות בממשל הנשיא ג'ורג' בוש (הבן), מיולי 2001 עד אוגוסט 2005, פרופסור למדיניות ביטחון לאומי באוניברסיטת ג'ורג'טאון בין 2005 ל-2007 וכיום הוא חבר בכיר במספר צוותי חשיבה שמרנים ידועים, ביניהם מכון הדסון.
פיית' נולד וגדל בפילדלפיה, אחד משלושת ילדיהם של זוג יהודים יוצאי פולין, חברי בית"ר פולין, שניצלו מהשואה והגיעו לארצות הברית לאחר מלחמת העולם השנייה.
ההורים ושבעת האחים והאחיות של אביו של פיית', לא ניצלו.
כבר האב היה חבר במפלגה הרפובליקנית והבן המשיך בעקבותיו.
פיית' למד וקיבל תואר ראשון בהצטיינות באוניברסיטת הרווארד והמשיך לדוקטורט, שוב בהצטיינות, בבית הספר למשפטים באוניברסיטת ג'ורג'טאון.
מורהו בהרווארד ריצ'רד פייפס היה זה שהכניסו ב-1981 לממשל נשיא ארצות הברית רונלד רייגן, כחבר במועצה לביטחון לאומי, המתמחה בענייני המזרח התיכון תחת פייפס.
ב-1982 הוא עבר לפנטגון, כיועץ מיוחד לריצ'רד פרל עוזר שר ההגנה דאז קספר ויינברגר וב-1984 מונה לסגן עוזר מזכיר ההגנה לניהול מדיניות.
ב-1986, כשעזב את מישרתו בממשל קיבל את המדליה האזרחית החשובה ביותר שמעניק משרד ההגנה האמריקאי.
במשך למעלה מעשור לאחר מכן ניהל משרד עורכי דין ולוביסט, בין השאר למען ישראל וביולי 2001 מונה לתת מזכיר ההגנה לענייני מדיניות בממשל ג'ורג' בוש (הבן), במקום וולטר סלוקומב.
באוגוסט 2005 התפטר מהממשל ומונה לפרופסור למדיניות ביטחון לאומי באוניברסיטת ג'ורג'טאון, תפקיד בו כיהן בין 2005 ל-2007. מאז הוא חבר בגופי חשיבה שמרנים שונים, בראשם מכון הדסון.
בנוסף לכך הוא גם חבר "המכון היהודי לענייני ביטחון לאומי" (JINSA), המנסה לקדם ברית אסטרטגית בין ארצות הברית לישראל, ושורה נוספת של ארגונים וגופי חשיבה דומים.
פיית' נשוי, אב לארבעה וגר כיום בבת'סדה, מרילנד.
פיית' היה מקורב לקבוצת נאו-קונסרבטיבים בממשל בוש, שהידועים שבהם הם פול וולפוביץ וריצ'רד פרל (בדרך מקרה, שלושת האישים הללו יהודים, אף על פי שקבוצת הניאו קונסרבטיבים בממשל בוש לא כללה רק יהודים).
קבוצה זו נחשבת לאחד הגורמים שקידמו ודחפו את הפלישה האמריקאית לעיראק ב-2003. אחד מתפקידיו החשובים הראשונים היה ליצור ולעמוד בראשו של "המשרד לתוכניות מיוחדות" ("Office of Special Plans").
תפקידו של גוף זה היה לעבור על מודיעין גלמי, ללא הסינון של גופי המודיעין השונים (בעיקר ה-CIA), ולהזרים מידע גלמי זה למקבלי ההחלטות, בעיקר שר ההגנה דונלד ראמספלד, סגן הנשיא דיק צ'ייני, והנשיא בוש עצמו.
המידע הגולמי שמשרד זה הזרים למקבלי ההחלטות כלל פרטים רבים שהוכחו כמוטעים, כולל מידע שסוכנות הביון המרכזית עצמה טענה בתוקף שאינו מבוסס, בעיקר בנוגע לקשרים בין עיראק לארגון אל-קאעידה, ופרטים לגבי נשק להשמדה המונית בעיראק.
כמו כן הקים ועמד בראש "המשרד להשפעה אסטרטגית" (Office of Strategic Influence), גוף שתפקידו היה להחדיר תעמולה לעיתונות של מדינות זרות (החוק אוסר על משרד ההגנה האמריקאי לעסוק בתעמולה בתוך ארצות הברית.
על תפקודו של פיית' במשרד ההגנה האמריקאי בין 2001 ל-2005 נמתחה ביקורת רבה.
גנרל תומי פרנקס, מי שהיה מפקד הכוחות האמריקאים בפלישה האמריקאית לאפגניסטן ב-2001, ואחר כך מפקד הפלישה האמריקאית לעיראק ב-2003, אמר על פיית' שהוא "הכי טמבל בכל הפלנטה" ("the dumbest fucking guy on the planet.").
מבקר משרד ההגנה האמריקאי פרסם ב-2007 דו"ח שתיאר את פעילות "המשרד לתוכניות מיוחדות" בראשות פיית', ומתח עליו ביקורת קשה.
פיית' מרבה לכתוב מאמרי דעה, בעיקר בוול סטריט ג'ורנל, קומנטרי, וניו ריפבליק, אף כי מאמריו הופיעו גם על במות אחרות.
ספרו הידוע ביותר הוא War and Decision ("מלחמה והחלטה") (הוצאת הארפר וקולינס - 2008), העוסק בשנים הראשונות (2001–2004) של המלחמה האמריקאית בטרור באפגניסטן ובעיראק.
הנרי קיסינג'ר כתב על ספר זה כי זהו "התיאור החכם ביותר והמלא ביותר של תהליך המחשבה בפנטגון לפני ובמהלך השלבים הראשונים של המלחמה בעיראק.
הספר גם זכה בשבחי מבקרים נוספים, אך העיתונים הגדולים נמנעו מלהתייחס אליו ולפרסם ביקורות, ולכן לא קיבל תהודה גדולה.
פיית' הודיע שכל ההכנסות מהספר ייתרמו לקרנות שעוסקות בחיילים משוחררים, אף כי לא ציין באילו קרנות בדיוק מדובר.
פיית' גם השתתף עם רפאל ישראלי בכתיבת הספר "הסכנה שבמדינה הפלסטינית" ועם אורי רענן בכתיבת הספר "ההידרה של הטבח: הקשר הבינלאומי של הטירור".
בנוסף, הוא גם היה עורך-שותף של הספר "הלגיטימיות של ישראל בחוק ובהיסטוריה".
פיית' דוגל במדיניות חוץ של "שלום מתוך כוח" ובמסגרת זו התנגד למשל ל"דטאנט" בין ארצות הברית לברית המועצות ובאמצע שנות התשעים של המאה העשרים התנגד להסכמי אוסלו.
בהקשר זה הוא היה אחד מ-18 החברים המייסדים של ארגון "ירושלים אחת", שהוקם במטרה להתנגד להסכמי אוסלו ולשמור על ירושלים המאוחדת בירת ישראל.
הוא הציע לישראל, יחד עם ריצ'רד פרל מורהו ואחרים, לעבור מניסיונות כושלים להגיע לשלום כולל עם שכנותיה, למטרה בת השגה הרבה יותר לדעתו - כינון מאזן כוחות אסטרטגי מול אויביה.
בתחומי פנים הציע לישראל להימנע מקבלת כל סיוע כלכלי מארצות הברית, משום שזה דווקא יחזק את כלכלתה, לדעתו.
דאגלס מוסון היה גאולוג אוסטרלי, חוקר אנטארקטיקה ואיש האקדמיה.
יחד עם רואלד אמונדסן, רוברט פלקון סקוט וארנסט שקלטון, מילא מוסון תפקיד מפתח כמנהיג משלחת מחקר בשנות העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה.
מוסון מונה לגאולוג במשלחת לאיי ההיברידים החדשים (כיום ונואטו) בשנת 1903. הדו"ח שחיבר, "גאולוגײת ההיברידים החדשים", היה אחת העבודות הגאולוגיות החשובות על מלנזיה.
באותה שנה פרסם מאמר גאולוגי על מיטאגונג, דרום ויילס החדשה.
המשפיעים העיקריים בקריירה הגאולוגית שלו היו פרופסור אדג'וורת דייוויד וארצ'יבלד ליװרסידג'.
לאחר זאת, בשנת 1905, היה למרצה בפטרולוגיה ומינרלוגיה באוניברסיטת אדלייד.
הוא היה הראשון לזהות ולתאר את המחצב דווידיט.
מוסון הצטרף למשלחת נמרוד של ארנסט שקלטון (1909-1907), כששמע על כוונתו המפתיעה של מורו, אדג'וורת דייוויד, לצאת עם המשלחת לחקור את הקרחונים באנטארקטיקה.
תוכניותיו של שקלטון למשלחת "נמרוד" לא כללו מחקר מדעי דווקא, אבל הערכתו הרבה לפרופסור דייוויד גרמה לו לשנות את דעתו ולצרף אותו למשלחת, ויחד איתו את מוסון, שמונה לפיזיקאי של המשלחת.
השניים תכננו להישאר למשך שהותה של הספינה בקיץ הראשון אך נשארו לשנה נוספת.
דייוויד ומוסון היו, יחד עם אליסטײר מקײ, הראשונים שטיפסו אל פסגת הר ארבוס ועשו את המסע הרגלי אל הקוטב הדרומי המגנטי, שהיה אותו זמן מעל יבשה.
מוסון דחה הזמנה להצטרף למשלחת טרה נובה של רוברט פלקון סקוט בשנת 1910; הגאולוג האוסטרלי תומאס גריפית' טיילור הוא שיצא במקומו עם סקוט.
מוסון בחר להוביל משלחת משלו, משלחת אוסטרלאסיה לאנטארקטיקה, אל ארץ המלך ג'ורג' החמישי וארץ אדלי, קטע היבשת הנמצא מדרום לאוסטרליה ובאותם ימים כמעט שלא נחקר כלל.
מטרות המשלחת היו גילוי ומחקר גאוגרפי וביצוע מחקרים מדעײם, לרבות ביקור בקוטב הדרומי המגנטי.
המשלחת, שהפליגה בספינת הקיטור "אורורה" בפיקודו של רב החובל ג'ון קינג דײויס, יצאה מהובארט ב-2 בדצמבר 1911, עגנה בכף דניסון (הקרוי על שם יו דניסון, מראשי התומכים במשלחת) במפרץ קומונװלת' ב-8 בינואר 1912, וקבעה שם את בסיסה הראשי.
מחנה שני הוקם ממערב למדף הקרח בארץ המלכה מרי.
כף דניסון התגלה כמוכה רוחות ללא הפוגה; מהירות הרוח הממוצעת במשך כל השנה הייתה בסביבות 80 קמ"ש, והגיעה לעיתים לכדי 320 קמ"ש.
חברי המשלחת הקימו צריף על הכף הסלעי וחרפו שם בסופות שלג תמידיות כמעט.
מוסון רצה לערוך סיורי שטח מן האוויר והביא את המטוס הראשון לאנטארקטיקה.
את המטוס, מטיפוס ויקרס R.E.P, היה אמור להטיס פרנסיס הווארד ביקרטון.
כיוון שהמטוס ניזוק באוסטרליה זמן קצר לפני יציאת המשלחת, שונו התוכניות והוא נועד לשמש רק כטרקטור על מגלשי סקי.
ואולם, המנוע לא תפקד כראוי בקור, ועל כן פורק והושב לחברת ויקרס באנגליה.
ב-1 באוקטובר 2009 מצאה קרן הצריפים של מוסון (המשחזרת את הצריפים המקוריים) את חלקי המטוס.
תוכנית סיורו של מוסון הוצאה לפועל על ידי חמש קבוצות מן הבסיס הראשי ושתיים מן הבסיס המערבי.
מוסון עצמו היה בצוות מגלשײם בן שלושה אנשים, קבוצת המזרח הרחוק, עם זאוויר מרץ ולויטננט אדוארד בלגרייב ניניס, שיצאו מזרחה ב-10 בנובמבר 1912, לסקור את ארץ המלך ג'ורג' החמישי.
לאחר חמישה שבועות של התקדמות מצוינת במיפוי קו החוף ואיסוף דגימות גאולוגיות, חצתה הקבוצה את קרחון ניניס, 768 ק"מ מזרחית לבסיס הראשי.
מרץ היה על מגלשי סקי ומוסון על מזחלתו, בחלוקת משקל, אך ניניס התקדם לצד המזחלת השנייה.
מרץ הבחין בבתרון מסוכן והזהיר את מוסון, שהעביר את ההתראה הלאה, אל ניניס.
זה חצה את הבתרון לא בקו ישר אלא באלכסון, במחשבה שכך יעקוף את הסכנה, אך כמה רגעים אחר כך, כשמרץ ומוסון הסתכלו אחורה, גילו שניניס ומזחלתו נעלמו.
ניניס נפל לפתע אל תוך בתרון מכוסה שלג, שמשקל גופו ומזחלתו הבקיעו.
ששת הכלבים הטובים ביותר, רוב מנות המזון והאוהל, יחד עם עוד ציוד חיוני, נעלמו בתוככי הבתרון רחב הידיים.
מרץ ומוסון איתרו כלב אחד מת ואחד פצוע על-גבי מדף קרח בעומק 55 מטרים, אך ניניס נעלם לבלי שוב.
הם התעכבו עוד שלוש שעות ליד הבתרון, קראו שוב ושוב אל ניניס, בתקווה שאם לא נהרג, הכרתו תחזור אליו והוא יענה לקריאותיהם, אך לשווא.
בסופו של דבר, נאלצו להכיר באמת המרה, כי גם אדם פצוע קשה לא היה שורד בקור העז, השורר בבתרון בעומק כזה.
לאחר טקס אשכבה קצר, פנו מוסון ומרץ לשוב ללא דיחוי.
הייתה להם אספקת שבוע אחד לשלושה אנשים, ללא מזון לכלבים אך שפע של דלק ופרימוס.
הם נעו במזחלת במשך 27 שעות רצופות כדי להגיע אל יריעת אוהל רזרבית שהשאירו מאחור ושממנה אילתרו מחסה באמצעות מגלשי סקי ותאודוליט.
המחסור במזון אילצם להקריב חלק מן הכלבים הנותרים להזנת שניהם ויתר הכלבים.
עובדה לא ידועה אותו זמן הייתה, שכבד של האסקי עלול לפגוע באדם שיאכלו מפאת רמות ויטמין A גבוהות אותן מכיל.
בסופו של דבר, מרץ מת במחלה ומוסון, היחיד שהתגבר עליה, הגיע לבסוף אל כף דניסון, לאחר מסע של 160 ק"מ, שכלל נפילה אל תוך בתרון, ממנה ניצל הודות למזחלת שנתקעה בשוליו.
למזלו היה רתום אל המזחלת והצליח לטפס על הרתמה ולצאת מן הבתרון.
בהגיעו לבסיס מצא, שהאוניה "אורורה" הפליגה שעות ספורות לפני בואו.
היא נקראה לשוב בשידור רדיו, אך מזג אוויר קשה מנע את ניסיון החילוץ.
מוסון וחמישה אחרים, שנשארו במקום במטרה לצאת לחפש את חברי קבוצתו, נשארו לחורף שני, עד דצמבר 1913. בספרו של מוסון, "בית הבליזארד" (סופה), הוא מתאר את חוויותיו.
קבוצתו, יחד עם החורפים בבסיס המערבי, סיירו באזורים נרחבים של החוף האנטארקטי ותיעדו את הגאולוגיה, הביולוגיה והמטאורולוגיה האנטארקטיות.
כמו כן, הגדירו ביתר דיוק את מיקום הקוטב הדרומי המגנטי.
ב-1916 העניקה החברה הגאוגרפית האמריקאית למוסון את מדליית המאה של דייוויד ליווינגסטון.
המשלחת הייתה נושא ספרו של דײויד רוברטס, "בודד על הקרח: סיפור ההישרדות הגדול בהיסטוריה של חקר הארצות" (ו.
בספרו "ביתו של הבליזארד" (The Home of the Blizzard) דיבר מוסון על "משבי רוח הרקוליאניים" ב-24 במאי 1912, שלאחר מעשה נודע לו כי "התקרבו ל-320 קמ"ש".
מוסון דיווח, שמהירות הרוח הממוצעת לחודש מרץ הייתה 78.9 קמ"ש; לאפריל, 82.9 קמ"ש; ולחודש מאי, 97.7 קמ"ש.
רוחות קטבטיות אלה יכולות להגיע למהירות של 300 ק"מ בקירוב ובעטיין כינה מוסון את כף דניסון "המקום נשוב-הרוחות ביותר עלי אדמות".
מוסון נשא לאישה את פרנציסקה אדריאנה (פאקואיטה) דלפראט ב-31 במרץ 1914, בכנסיית השילוש הקדוש האנגלית בבאלאקלאווה, מחוז ויקטוריה.
נולדו להם שתי בנות, פטרישה וג'סיקה.
באותה שנה הוענק לו גם תואר אבירות.
אסון משלחתו של רוברט פלקון סקוט ופרוץ מלחמת העולם הראשונה העסיקו את כל ימיו.
הוא שירת במלחמה כרב-סרן במשרד התחמושת הבריטי.
בשובו לאדלייד, דרום אוסטרליה, המשיך במחקריו האקדמיים, יצא לעוד משלחות בעולם, בהן משלחת משותפת של בריטניה, אוסטרליה וניו זילנד
לאנטארקטיקה בשנים 1929–1931. העבודה שעשתה משלחת זו הובילה להיווצרותה של הטריטוריה האנטארקטית האוסטרלית בשנת 1936. מוסון גם הקדיש חלק גדול מזמנו לחקר הגאולוגיה של רכסי פלינדרס בדרום אוסטרליה.
עם פרישתו מן ההוראה בשנת 1952 היה לפרופסור אמריטוס של אוניברסיטת אדלייד.
הוא מת בביתו שבברייטון, דרום אוסטרליה ב-14 באוקטובר 1958 משטף דם במוח.
בעת מותו, בגיל 76, לא השלים עדיין את עבודת העריכה על כל המאמרים שהניבה משלחתו, ובתו פטרישה, השלימה אותה רק ב-1975.
דמותו התנוססה משנת 1984 עד 1996 על שטר 100 דולר אוסטרליים ובשנת 2012 הוטבע דיוקנו על מטבע של דולר אוסטרלי שיצא במסגרת סדרת "אוסטרלים רבי השראה".
חוף מוסון, פסגת מוסון (אי הרד), הר מוסון (טסמניה), תחנת מוסון (אנטארקטיקה), דורסה מוסון (ים פקונדיטאטיס), בניין הגאולוגיה בקמפוס הראשי של אוניברסיטת אדלייד, פרוור מוסון בקנברה שבצפון טריטוריית הבירה האוסטרלית ובאדלייד וקמפוס אוניברסיטת דרום אוסטרליה ועוד קרויים כולם על שמו.
אוסף מוצגים מחקר אנטארקטיקה ע"ש מוסון מוצג בקביעות במוזיאון דרום אוסטרליה, ובו, בין השאר, שחזור מצולם של מסעו, כפי שהוצג בטלוויזיה ABC ב-12 במאי 2008.
ב-2011 כלל ראנולף פינז את מוסון בספרו "גיבורים: אומץ יוצא דופן, אנשים יוצאים מן הכלל".
האסטרואיד 4456 Mawson נקרא על שמו.
סר דאגלס מוסון נקבר בכנסייה האנגליקנית של סיינט ג'וד בברייטון, דרום אוסטרליה, בשנת 1958.
דאגלס הייד , היה חוקר השפה האירית שכיהן כנשיא אירלנד הראשון משנת 1938 ועד 1945. הוא היה דמות מובילה בתנועת "התחייה הגאלית" והנשיא הראשון של "הליגה הגאלית" (באירית: "Conradh na Gaeilge"), אחד הארגונים התרבותיים המשפיעים באירלנד המודרנית.
דאגלס הייד נולד בבית לונגפורד (Longford House), קאסלריאה (Castlerea), שבמחוז רוסקומון, בעת שאמו, אליזבת, לבית אולדפילד, הייתה שם לביקור קצר.
אביו, ארתור הייד, שמקור משפחתו הוא מקאסלהייד (Castlehyde), פרמוי (Fermoy), מחוז קורק, שימש כרקטור בכנסייה של אירלנד במחוז סלייגו, שם בילה דאגלס את שנות חייו הראשונות.
ארתור הייד ואליזבת אולדפילד נישאו בשנת 1852 והולידו שלושה בנים גדולים מדאגלס: ארתור, ג'ון ויו.
ב-1867 מונה האב לתפקיד בכיר יותר בכנסייה ועקב כך העתיקה המשפחה את מקום מגוריה לפרנצ'פארק (Frenchpark) שבמחוז רוסקומון.
דאגלס חונך בבית על ידי אביו ועל ידי דודתו עקב מחלת ילדות.
בהיותו גבר צעיר, הוא הוקסם מהשימוש בשפה האירית שעשו המקומיים.
הוא הושפע במיוחד משומר היערות שיימוס הארט ומאשת ידידו, גברת קונולי.
כשהיה דאגלס בן 14 נשבר ליבו כאשר הארט מת ועניינו בשפה האירית פחת לזמן מה.
הוא ביקר בדבלין כמה פעמים והתוודע לקבוצה של אנשים כמותו שהתעניינו בשפה האירית, שפה שהייתה אז בשפל ונראתה לרבים כמיושנת.
הייד דחה את לחצה של משפחתו להתמסר לקריירה כנסייתית כמו הדורות שקדמו לו, ותחת זאת פנה לחיי האקדמיה.
הוא החל ללמוד בטריניטי קולג' בדבלין, שם רכש ידע מעמיק בצרפתית, בלטינית, בגרמנית, ביוונית, ובעברית.
הוא היה חבר בחברה ההיסטורית של הקולג' ונבחר כנשיאה ב-1931. אהבתו לשפה האירית, אז עדיין שפה בנסיגה, גרמה לו להירתם להקמתה של הליגה הגלית, מתוך תקווה להציל אותה מהכחדה.
ב-1893 נישא הייד ללוסי קומנטינה קורץ, גרמניה במוצאה, ויחד הם ילדו שתי בנות, נואלה (Nuala) ואונה (Úna).
הייד הצטרף ל"חברה לשימור הלשון האירית" בערך בשנת 1880 ובין השנים 1884-1879 הוא פרסם יותר ממאה פרסומים בשפה זו תחת שם העט "An Craoibhín Aoibhinn" ("הענף הקטן הנעים").
התנועה למען השפה האירית, שנתפסה בתחילה כאקסצנטרית, קיבצה סביבה אוהדים בכל רחבי האי.
הייד סייע להקים את כתב העת Irisleabhar na Gaedhilge ב-1892 ובאותה שנה הוא פרסם מנשר שהכריז על "החיוניות של דה-אנגליזציה של האומה האירית", ובו טען שעל אירלנד לאמץ את המסורות שלה בנוגע לשפה, תרבות ואף לבוש.
ב-1893 הוא סייע לייסד את הליגה הגאלית.
הליגה הוקמה כדי לעודד את שימור התרבות האירית, את המוזיקה האירית, המחול והשפה.
רבים מהדור החדש של המנהיגות האירית שלקחו חלק מרכזי במאבק לעצמאות האירית בראשית המאה ה-20, כולל פטריק פירס, איימון דה ואלירה, מייקל קולינס וארנסט בליית' (Ernest Blythe), החלו את דרכם במאבק לעצמאות אירלנד במסגרת מעורבותם בפעילות בליגה הגלית.
את טופס פרטיו האישיים במפקד של 1911 מילא הייד בשפה האירית.
לעומת זאת, חש הייד עצמו אי נוחות מהפוליטיזציה ההולכת וגוברת של התנועה, וב-1915 הוא פרש מתפקיד הנשיאות.
הייד לא היה קשור לשין פיין ולתנועה למען העצמאות.
הוא נבחר לסנאט האירי, הבית העליון (Seanad Éireann) של הפרלמנט של אירלנד ב-4 בפברואר 1925. יחד עם זאת בבחירות לסנאט שהתקיימו באותה שנה הצליח הייד להגיע למקום ה-28 מתוך 78 המועמדים, אך במחוז הבחירה הכלל-ארצי היו רק 19 מושבים.
"אגודת האמת הקתולית" (Catholic Truth Society) התנגדה לו בהתבססה על תמיכתו בגירושין ועל אמונתו הפרוטסטנטית.
הייד שב לחיי האקדמיה ושימש כפרופסור לשפה האירית באוניברסיטת דבלין.
אחד מתלמידיו היה לימים התובע הכללי של אירלנד ולאחר מכן נשיא אירלנד, קרול או'דלה.
באפריל 1938, לאחר פרישתו מעולם האקדמיה, נשלף הייד על ידי הטישך (ראש הממשלה), איימון דה ואלירה ומונה שוב כחבר בבית העליון.
כהונתו זו הייתה גם היא קצרה, אף יותר מקודמתה.
אך כעת הייתה הסיבה לכך שהייד הוצע על ידי מפלגת פינה גייל כמועמד כלל-מפלגתי לתפקיד החדש של נשיא אירלנד, שאליו הוא נבחר ללא מתנגדים.
הסיבות לבחירתו של הייד בתמיכה משותפת של דה-ואלירה והן של מנהיג האופוזיציה, ויליאם תומאס קוסגרייב, היו:
שניהם רצו שבתפקיד יכהן נשיא עם מוניטין בינלאומי כדי שתהייה אמינות לתפקיד חדש, במיוחד לאחר שהחוקה החדשה מ-1937 לא נקטה בלשון ברורה בנוגע להיות הנשיא או מלך בריטניה ראש המדינה האירית.
שניהם רצו לתקן את חוויית ההשפלה שהייד חווה כאשר הוא איבד את מושבו בסנאט ב-1925.
שניהם רצו שהנשיא יהיה אישיות שתבטיח שתפקיד הנשיא לא יהפוך אותו לדיקטטור, חשש שהובע בעת הדיונים על כינון החוקה.
שניהם רצו לחלוק כבוד לליגה הגלית שהייד היה ממקימיה ולתפקידה בהחייאת השפה האירית.
שניהם רצו בתפקיד נשיא לא-קתולי כדי להפריך את הטענה שאירלנד היא מדינה חד-דתית.
הייד הושבע כנשיא הראשון של אירלנד ב-26 ביוני 1938. הוא קבע תקדים לפיו הנשיא האירי נושא את שבועת האמונים שלו בשפה האירית (למרות שעל פי החוקה רשאי הנשיא לשאת את שבועתו בשפה האנגלית).
הקלטת נוסח ההשבעה שלו, שלמעשה נישאה בדיאלקט של מחוז הולדתו, רוסקומון, נותרה אחת ההקלטות הבודדות בדיאלקט זה, שנכחד זה מכבר והייד עצמו היה אחד הדוברים האחרונים שלו.
עם השבעתו עבר הייד להתגורר במבנה בפיניקס פארק שבדבלין, הידוע מאז כמעון הנשיא (Áras an Uachtaráin).
למרות שהייד נבחר מתוך כוונה שהוא יעצב את התפקיד באמצעות קביעת תקדימים, הוא העדיף לפרש את תפקידו בצורה שקטה ושמרנית.
גילו המופלג ובריאותו הרופפת (בעיקר לאחר שבץ מוחי שלקה בו באפריל 1940) חייבו אותו לצאת לתקופות מנוחה במשך הזמן.
כמו כן, חוסר ניסיונו הפוליטי גרם לו להיוועץ באנשים הסובבים אותו, בעיקר במזכירו האישי, מייקל מק'דנפי, בשאלות של מדיניות ובנושאים הקשורים לשימוש בסמכויותיו.
הייד, עם שפמו המחודד ועם אישיותו החמימה, היה נשיא אהוד על עמו.
נשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט כינה אותו "ג'נטלמן חביב ומלומד זקן".
כאמור, באפריל 1940 לקה הייד בשבץ מוחי וכבר נעשו הכנות להלוויה ממלכתית, אך להפתעת כולם, שרד הייד את האירוע, למרות שהוא נותר מוגבל ונזקק לכיסא גלגלים.
למרות שתפקיד הנשיא באירלנד היה ונותר עד היום טקסי בעיקרו, היה על הייד להחליט מספר החלטות חשובות במהלך תקופת נשיאותו.
הוא התמודד עם משבר ב-1944, בו ממשלתו של דה ואלירה קרסה בהפתעה עקב כישלון בהצבעה בפרלמנט ועל הנשיא הוטל להחליט על הכרזה על בחירות חדשות.
פעמיים השתמש הנשיא הייד בסמכותו על פי סעיף 26 לחוקה, להעביר נוסח של חוק לחוות דעתו של בית המשפט העליון כדי לבדוק אם החוק לא סותר את החוקה.
אחד ממעשיו האחרונים של הייד כנשיא היה ביקור אצל השגריר הגרמני בדבלין ב-3 במאי 1945 כדי להביע את תנחומיו על מותו של אדולף היטלר (אירלנד הייתה נייטרלית במלחמת העולם השנייה).
דבר קיומו של הביקור נותר בסוד עד ל-2005.
הייד בחר שלא להציג את מועמדותו לתקופת כהונה נוספת וסיים את תפקידו כנשיא ב-25 ביוני 1945. עקב בריאותו הרופפת, הוא לא שב לביתו במחוז רוסקומון, שנותר ריק מאז מותה של אשתו, חודשים ספורים לפני בחירתו לתפקיד הנשיא.
תחת זאת, הוא עבר להתגורר במעונו לשעבר של המזכיר של הלורד לוטננט במתחם מעון הנשיאות, שם הוא בילה את שנותיו האחרונות.
כנשיא לשעבר של אירלנד היה זכאי הייד להלוויה ממלכתית.
הייד היה מאמין של הכנסייה של אירלנד (הפרוטסטנטית) וטקס האשכבה היה אמור להיערך בקתדרלת פטריק הקדוש שבדבלין.
חוקי הכנסייה הקתולית של אירלנד אסרו על מאמינה להשתתף בטקסים שנערכו בכנסיות לא-קתוליות.
כתוצאה מכך, כל חברי הממשלה הקתולים, למעט שר הבריאות נואל בראון, נשארו מחוץ לבניין הקתדרלה בזמן הטקס.
הם הצטרפו למסע ההלוויה כאשר ארונו של הייד יצא מהקתדרלה.
איימון דה ואלירה, באותה עת מנהיג האופוזיציה, גם לא נכח בטקס ומפלגתו, פיאנה פול, יוצגה על ידי חבר בכיר שהיה מאמין של הכנסייה של אירלנד, ארסקין המילטון צ'ילדרס, לימים נשיאה הרביעי של אירלנד.
הייד נטמן בפרנצ'פארק שבמחוז רוסקומון, שבו בילה את שנות חייו הראשונות, לצד קבריהם של אשתו לוסי, בתו נואלה, אחותו אנט והוריו.
דגלס אבוט מקגרגור הוא חייל, סופר ותאורטיקן צבאי.
הוא החל את דרכו בצבא ארצות הברית עם הרשמו למכללה הצבאית ווסט פוינט.
לאחר שסיים את חוק לימודיו ב-1976, והוסמך כקצין בדרגת לוטננט התגייס לצבא ועבר הכשרה כלוחם, קורס קציני שריון, קורס סיירים והסמכה כצנחן.
במלחמת המפרץ לחם מקגרגור כקצין אג"ם בגדוד השני של רגימנט השריון ה-2, בקרב של "קו אורך 73".
על האופן בו לחם בקרב זה עוטר בכוכב הארד.
בהמשך שימש כמפקד גדוד השריון הראשון ברגימנט הפרשים המשוריין ה-4. בשנת 2004 פרש מקגרגור לגמלאות בדרגת קולונל.
למקגרגור תואר דוקטור ביחסים בינלאומיים מטעם אוניברסיטת וירג'יניה.
הוא פרסם ארבעה ספרים אודות תאוריה צבאית ובכלל זה בחינה של הלוחמה המודרנית, ניתוח קרבות ממלחמת המפרץ ומלחמת עיראק וכן בחינת השינויים במבנה מהצבא האמריקני.
ב-27 ביוני 2020 הודיע הבית הלבן כי בכוונת הנשיא דונלד טראמפ למנות את מקגרגור לתפקיד שגריר ארצות הברית בגרמניה.
דאגלס ג'יימס הנשל הוא שחקן סקוטי.
הוא ידוע בעיקר מתפקידו כפרופסור ניק קאטר בסדרת המדע בדיוני הבריטית בראשית ובתפקיד ג'ימי פרז בדרמת הפשע שטלנד.
ב-1993 הופיע הנשל בסדרת הטלוויזיה של דניס פוטר "שפתון על צווארונך".
לורנס בסדרת הטלוויזיה האמריקאית "אינדיאנה ג'ונס הצעיר".
תפקידו המצליח הראשון בסרט קולנוע היה בתפקיד אדגר בסרט "מלאכים וחרקים" (1995), עיבוד לרומן באותו שם מאת א.
ב-1997 כיכב בסרט הטלוויזיה "Sharpe's Justice", ב-1998 הופיע בקומדיה "יתומים" ובקומדיה הרומנטית "The Man with Rain in His Shoes", ב-2001 שיחק בסרט "The Lawless Heart" וב-2002 בסרט המתח "Silent Cry".
הנשל כיכב בסדרות טלוויזיה רבות והוא מוכר מתפקידיו בסדרה " Psychos" מ-1999, "Kid in the Corner" עליו זכה בשנת 2000 בפרס נימפת הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה בפסטיבל הטלוויזיה של מונטה קרלו.
ב-2000 השתתף במיני-סדרה עיבוד לרומן "אנה קארנינה", ב-2003 שיחק בסדרה "Loving You".
ברדיו שיחק הנשל בתפקיד רומיאו ב"רומיאו ויוליה" (1999) ובתפקיד דייוויד ב-"The Long Farewell" (מ-2002).
בקיץ 2002 חזר הנשל לבמת התיאטרון בלונדון והופיע בתפקיד מייקל בקונין בטרילוגיה של טום סטופארד "חוף אוטופיה", בתיאטרון הלאומי.
השתתף בסדרה בראשית בתור ד"ר ניק קאטר, בתפקיד ראשי במשך 3 עונות (2007–2011).
בקומדיה הבריטית "French Film" שיחק הנשל בתפקיד מרקוס לצדם של יו בונוויל ואן-מארי דאף.
עוד השתתף הנשל בעיבוד מ-2009 "דוריאן גריי" בתפקיד ד"ר אלן קמפבל.
בסדרת הטלוויזיה "Collision" של ITV1 גילם הנשל קצין שחוקר תאונות דרכים.
ב-2010 כיכב הנשל בסדרת הדרמה "The Silence" של BBC1. עוד השתתף בעונה החמישית של הסדרה "לואיס" בפרק "The Mind Has Mountains", ובתפקיד קרדוק בדרמה ההיסטורית "The Eagle" מ-2011.
בקיץ 2011 הופיע הנשל במחזה "בגידה" מאת הרולד פינטר בתיאטרון קומדי שבווסט אנד לונדון.
הוא שיחק בתפקיד המאהב של אמה אותה גילמה קריסטין סקוט-תומאס.
בתפקיד הבעל שיחק בן מיילס ובמאי ההצגה היה איאן ריקסון.
בסתיו 2012 גילם את דמותו של אוליבר קרומוול בבכורה של המחזה "55 ימים" .
ב-2012 כיכב הנשל בתפקיד אוגוסטוס קריבן במיני-סדרה "הסודות של קריקלי הול" ובסרט הטלוויזיה "דלתות נפתחות" של רשת ITV, עיבוד לספר באותו שם מאת איאן רנקין.
ב-2013 שיחק הנשל בתפקיד מפקח בילוש ג'ימי פרז בדרמה של ה-BBC "שטלנד".
הסרט מבוסס על הספר "Red Bones" מסדרת ספרי הפשע של אן קליבס.
העונה השנייה של הסדרה מבוססת על ספרים נוספים של קליבס "Raven Black", "Dead Water" ו-"Blue Lightning".
הסדרה שודרה בבריטניה במרץ ובאפריל 2014.
ב-2015 שיחק הנשל בסדרת הטלוויזיה "זרה" בתפקיד טאראן מק'קווארי.
בשנת 2023 שיחק בדרמת הפשע של נטפליקס "מי את ארין קרטר?" שם גילם את דניאל לאנג.
דאגלס הודג' הוא שחקן, במאי ומוזיקאי אנגלי, זוכה פרס טוני לשחקן הטוב ביותר לשנת 2010 על הופעתו במחזמר "כלוב העליזים".
הודג' הוא חבר מועצת "התיאטרון הלאומי לנוער".
ב-1989 כתב עבור התיאטרון את המחזה "Pacha Mama's Blessing" על יערות הגשם באמזונאס שהוצג בתיאטרון אלמיידה.
הודג' נולד בפלימות' שבמחוז דבון.
הוא למד משחק באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה.
הודג' זכה להצלחה רבה בהופעותיו במחזות של הרולד פינטר.
על תפקיד זה היה הודג' מועמד לפרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה.
ב-2004 ביים הודג' לראשונה בתיאטרון ובחר את המחזה "The Dumb Waiter and Other Pieces" מאת פינטר שהועלה בתיאטרון אוקספורד פלייהאוס.
ב-2015 ביים הודג' בברודוויי הפקה מחודשת של המחזה "Old Times" משנת 1971 מאת פינטר.
בהפקה כיכבו קלייב אוון, איב בסט וקלי ריילי.
במאי 1994 הופיע הודג' בתפקיד הראשי במחזה "פריקלס" מאת שייקספיר בבימויה של פילידה לויד.
במאי 1997 שיחק במחזה "Blinded by the Sun" מאת סטיבן פוליאקוף בבימויו של רון דניאלס בתיאטרון קוטסלו.
באפריל 2002 הופיע הודג' בתפקיד לאונטס במחזה "אגדת חורף" בהפקה של הלהקה השייקספירית המלכותית בתיאטרון ראונדהואס.
את ההצגה ביים מתיו וורקוס, והיא הייתה עיבוד בסגנון "הקולנוע האפל" ועם מוזיקת קאנטרי.
באפריל 2003 גילם הודג' את אנדריי בהפקה המחודשת של מייקל בלייקמור למחזה "שלוש אחיות" מאת צ'כוב בתיאטרון פלייהאוס.
שנה אחר כך שיחק בתיאטרון הרויאל קורט בתפקיד בארי במחזה "Dumb Show" מאת ג'ו פנהול שביים טרי ג'ונסון .
המחזה הוצג בספטמבר 2004 וקיבל ביקורות חיוביות בעיקר על הופעתו של הודג'.
ב-2005 הופיע הודג' בתפקיד נייתן דטרויט במחזמר "ברנשים וחתיכות" בתיאטרון פיקדילי לצדו של יואן מקגרגור שגילם את סקיי מסטרסון.
על הופעתו הוא היה מועמד לפרס אוליבייה.
בקיץ 2006 לוהק לתפקיד הראשי במחזה "טיטוס אנדרוניקוס" שהוצג בתיאטרון שייקספיר גלוב.
במקביל ביים בווסט אנד את המחזה "See How They Run", פארסה מאת פיליפ קינג, שהוצג לפני כן בסיבוב הופעות בבריטניה.
כשההצגה הועלתה בווסט אנד החליפה ננסי קרול את האטי מוראהן בתפקיד אשתו הצעירה של הכומר.
הודג' שר בקול טנור לירי בתפקיד פרנק במחזה "A Matter of Life and Death" שהועלה במאי 2007 עם להקת תיאטרון ניהיי בתיאטרון הלאומי.
ההפקה המרהיבה מבוססת על סרט באותו שם.
עוד ב-2007 כיכב בתפקיד אורח בתסכיתי דרמה מסדרת "דוקטור הו".
ב-2008 כיכב הודג' בתפקיד אלבין בהפקה עטורת שבחים של המחזמר "כלוב העליזים" שהועלה בתחילה בתיאטרון "Menier Chocolate Factory".
בהמשך שיחק באותו תפקיד בתיאטרון פלייהאוס וב-2009 זכה בפרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר במחזמר.
ב-18 באפריל 2010 הועברה ההפקה הלונדונית לברודוויי והוצגה בתיאטרון לונגאקר עם הודג' ועם קלסי גראמר בתפקידי אלבין וג'ורג'.
על תפקיד זה זכה הודג' ב-2010 בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר.
ב-2011 הופיע הודג' בתפקיד מאתגר נוסף, עורך הדין מייטלנד, במחזה "ראיות בלתי קבילות" מאת ג'ון אוסבורן בתיאטרון דונמאר.
המבקרים היו תמימי דעים בשבחם את הופעתו של הודג' וכתבו שהוא "שחקן גדול שעושה צדק עם יצירת מופת אפלה".
על תפקיד זה היה הודג' מועמד לפרס אוליבייה.
ב-2012 חזר הודג' לברודוויי וכיכב בתפקיד סיראנו דה ברז'ראק בהפקת להקת התיאטרון ראונדאבאוט של המחזה "סיראנו דה ברז'ראק" שהוצג בתיאטרון אמריקן איירליינס מ-14 בספטמבר 2012 עד 25 בנובמבר 2012.
באוקטובר 2012 פורסם שהודג' לוהק לתפקיד וילי וונקה במחזמר "צ'ארלי ומפעל השוקולד" בווסט אנד.
הצגת הבכורה הייתה ב-25 ביוני 2013 בתיאטרון דרורי ליין שבלונדון.
במקביל לקריירה שלו כשחקן, הודג' הוא גם מחזאי, במאי ומלחין.
ב-2012 ביים את "סיפור אהבה בשלושה פרקים" בתיאטרון "Menier Chocolate Factory".
הוא היה מנהל שותף בתיאטרון דונמאר וביים את המחזה "Dimetos" ב-2009, המחזה "Absurdia" ב-2007, וערך סדנאות קריאה רבות של יצירות חדשות וקלאסיות.
הודג' ביים את המחזה "Last Easter" מאת בריוני לייברי בתיאטרון הרפרטוארי של ברמינגהם, ואת המחזה "See How They Run" שהוצג בסיור הופעות ובווסט אנד.
הודג' זכה בשנת 2009 בפרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר במחזמר על הופעתו ב"כלוב העליזים".
ב-2006 היה מועמד לפרס על תפקידו במחזמר "ברנשים וחתיכות", וב-2012 היה מועמד לפרס אוליבייה לשחקן הטוב ביותר על המחזה "ראיות בלתי קבילות".
ב-2005 היה הודג' מועמד לפרס איבנינג סטנדרד לשחקן הטוב ביותר על תפקידו ב-"Dumbshow" בתיאטרון רויאל קורט.
דאגלס כיכב בתפקיד אלבין במחזה "כלוב העליזים" בברודוויי.
עליו זכה בפרס טוני לשחקן הטוב ביותר במחזמר, בפרס דרמה דסק לשחקן מצטיין במחזמר, ובפרס חוג המבקרים לשחקן מצטיין במחזמר.
ב-2008 הופיע בתפקיד זה בלונדון בתיאטרון "Menier Chocolate Factory" ואחר כך בתיאטרון פלייהאוס.
הודג' כתב יחד עם פיטר סירלס את המחזות "Pacha Mama's Blessing" ו-"Forest People" על יער האמזונאס.
והם הוצגו ב-BBC בשנת 1989 בביצוע התיאטרון הלאומי לנוער.
ב-1994 זכה הודג' לשבחי הביקורת על משחקו בדמות ד"ר טרשיוס לידגייט במיני-סדרה "מידלמארץ'" שעיבד אנדרו דייוויס על פי הרומן באותו שם מאת ג'ורג' אליוט.
את הסדרה ביים אנתוני פייג' וב-1994 שודרה בארצות הברית במסגרת "Masterpiece Theatre".
ב-2010 הופיע הודג' בפרק "המסעדה" בעונה השלישית של הסיטקום הפופולרי "Outnumbered" בדמות בריק בולנג'ר, תרפיסט אמריקאי הנשוי לדודה אנג'לה (בגילומה של סמנתה בונד).
הדמות הוזכרה גם בעונה הרביעית של הסדרה אבל לא נראתה על המסך.
ב-2012 שיחק הודג' בדרמה "One Night".
עוד הופיע במיני-סדרה "מדינה סודית" ובסדרת הדרמה של ITV1 "העיר".
ב-2015 החל לשחק בתפקיד המפקח ברתולומיאו רוסק בסדרה "פני דרדפול".
בין סרטי הקולנוע בהם השתתף הודג' היו "פנים משקרות", "יריד ההבלים", "רובין הוד" ו"דיאנה".
הודג' ביים לראשונה בקולנוע סרט קצר על פי מחזה מאת הרולד פינטר "תחנת ויקטוריה".
בשנת 2017 שיחק בסרט הדרמה העצמאי "קדחת הצבעונים" לצידן של אליסיה ויקנדר וקארה דלווין.
בשנת 2019 שיחק בסרט "ג'וקר" בתפקיד אלפרד פניוורת', וכן שיחק בסרטו של אנג לי "איש מזל התאומים".
בשם דאג הודג' הוא הוציא שני אלבומים פרי עטו.
ב-2012 זכה בפרס "סטיילס ודרו" על השיר "Powercut" מתוך המחזמר "Meantime" שכתב יחד עם אשלין דיטה .
עד ל-2013 היה הודג' במערכת יחסים עם השחקנית טסה פיק-ג'ונס איתה נולדו לו שני ילדים.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 1985 סמית' וג'ונס Smith & Jones סדרת טלוויזיה (פרק אחד) 1986 Sorry!
דאגלס גורדון ארתור לאו היה אתלט בריטי, פעמיים ברציפות אלוף אולימפי (פריז 1924 ואמסטרדם 1928) בריצת 800 מטר ושיאן עולם בריצת 600 יארד.
הוא בוגר אוניברסיטת קיימברידג' בעריכת דין.
באולימפיאדת פריז (1924) זכה לאו במדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא אירופה חדש של 1:52.4 דקות, לפני פול מרטין משווייץ (1:52.6 דקות) וסקיילר אנק מארצות הברית (1:53.0 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי בריצת 1500 מטר בשיא אישי חדש של 3:57.0 דקות.
באליפות בריטניה שנערכה בשנת 1926 זכה לאו במדליית כסף בריצת 880 יארד (804 מטר) בשיא אירופה חדש של 1:52.0 דקות, אחרי אוטו פלצר מגרמניה שקבע שיא עולם חדש של 1:51.6 דקות, שיפור לשיא העולם בן ה-14 שנים של טד מרדית' מארצות הברית (1:51.9 דקות).
הוא קבע בריצת 600 יארד שיא עולם חדש של 1:10.6 דקות.
באליפות בריטניה שנערכה בשנת 1927 זכה לאו לראשונה בשתי מדליות זהב בריצת 440 יארד (402 מטר) (48.8 שניות) ובריצת 880 יארד (1:54.6 דקות).
באליפות בריטניה שנערכה בשנת 1928 הגן לאו על תואריו לארח שזכה בשתי מדליות זהב בריצת 440 יארד (50.0 שניות) ובריצת 880 יארד (1:56.6 דקות).
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) הגן לאו על תוארו לאחר שזכה במדליית זהב בריצת 800 מטר בשיא אולימפי ושיא בריטניה חדש של 1:51.8 דקות, לפני אריק בלהן משוודיה (1:52.8 דקות) והרמן אנגלהרד מגרמניה (1:53.2 דקות).
נוסף לכך, הוא סיים במקום חמישי בריצת שליחים 4x400 מטר בשיא בריטניה חדש של 3:16.4 דקות, זמנו הלא רשמי נמדד בתוצאה של 47.6 שניות, תוצאה המהירה במשחקים ביחד עם ג'יימס בול מקנדה וטובה יותר מזו של המנצח בריצת 400 מטר.
לאחר המשחקים האולימפיים פרש מספורט תחרותי והחל לעבוד כעורך דין באינר טמפל.
בתסריט המקורי של הסרט מרכבות האש מלבד אריק לידל והרולד אברהמס הוא כלל גם את לאו, שהוצג כספורטאי אריסטוקרטי ומיוחס, אך הוא סירב להיות קשור אל הסרט באיזושהי דרך, ולפיכך דמותו הוחלפה בדמות הבדיונית של לורד אנדרו לינדזי
דאגלס ריצ'רד הֶרד, הברון הרד מוסטוול הוא פוליטיקאי בריטי חבר המפלגה השמרנית, שכיהן בממשלותיהן של מרגרט תאצ'ר וג'ון מייג'ור מ-1979 עד 1995.
נולד בעיר השוק מרלבורו שבמחוז וילטשייר, ונכנס לראשונה לפרלמנט הבריטי בפברואר 1974 כחבר פרלמנט מטעם מחוז מיד אוקספורדשייר (ולאחר מכן מטעם מחוז ויטני החל מ-1983).
תפקידו הראשון בממשלת בריטניה היה שר המדינה לענייני אירופה בשנים 1979–1983 (היה לשר הראשון במשרד), ומילא תפקידי ממשלה שונים משנת 1984 ואילך, לרבות מזכיר המדינה לענייני צפון אירלנד (1984–1985), מזכיר הפנים (1985–1989) ומזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים (1989–1995).
הוא התמודד ללא הצלחה למנהיגות המפלגה השמרנית ב-1990, אך פרש מהפוליטיקה של הממלכה המאוחדת עם שינוי הרכבו של קבינט ממשלת בריטניה ב-1995.
ב-1997 נכנס אל בית הלורדים, והיה אחד מבכירי הלורדים מטעם המפלגה השמרנית.
הוא משמש כמצנט של הקבוצה הרפורמית הטורית (Tory Reform Group).
הוא פרש מבית הלורדים בשנת 2016.
דאגלס ריצ'רד הרד נולד ב-1930 בעיר השוק מרלבורו השוכנת במחוז וילטשייר.
אביו, אנתוני (לימים ייקרא הלורד הרד) וסבו סר פרסי היו גם הם חברי הפרלמנט של בריטניה.
דודו, סר ארצ'יבלד אהרד, היה עיתונאי מוביל ברחוב פליט.
הנער למד בבית הספר טוייפורד ובאיטון קולג', שם קיבל את המעמד של "תלמיד המלך" (King's Scholar) וזכה במלגת ניוקאסל ב-1947. בשנה זו התקבל לאוניברסיטת קיימברידג'.
באוניברסיטה הוא סיים את לימודיו הגבוהים עם תואר ראשון בהיסטוריה בטרינטי קולג'.
ב-1952 הצטרף הרד לשירות הדיפלומטי של הוד מלכותה.
הוא הוצב ברפובליקה העממית של סין, בארצות הברית ובאיטליה, כל זאת לפני שעזב את השירות ב-1966 על מנת להיכנס לפוליטיקה כחבר במפלגה השמרנית.
הרד נתמנה למזכיר פרלמנטרי אישי (Parliamentary Private Secretary) לאדוארד הית', אז מנהיג המפלגה השמרנית בפרלמנט, ונבחר לראשונה לפרלמנט בפברואר 1974 כנציג מחוז הבחירה מיד אוקספורדשייר.
לאחר בחירתו מונה למפקד במסדר האימפריה הבריטית בחלוקת תוארי כבוד שנערכו באותה העת.
בבחירות הכלליות 1983 הוחלף מחוז הבחירה בוויטני והוא נשאר חבר פרלמנט מטעם מחוז זה עד לפרישתו מבית הנבחרים ב-1997, לאחר שכהן 23 שנים בפרלמנט.
(בשנים 2001–2016 יוצג מחוז הבחירה ויטני על ידי מנהיג המפלגה השמרנית וראש ממשלת בריטניה לשעבר, דייוויד קמרון).
הרד מונה ל"שר המדינה" במשרד החוץ וחבר העמים עם ניצחון מפלגתו בבחירות הכלליות בבריטניה 1979 ונשאר בתפקיד זה במשך כל תקופת כהונת הפרלמנט.
אחרי הבחירות ב-1983 העבירה ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר את הרד למשרד הפנים, אך רק כעבור שנה הוא הועלה לקבינט ממשלת בריטניה, והחליף את ג'יימס פרייור כמזכיר המדינה לענייני צפון אירלנד.
בתפקיד זה, כישוריו הדיפלומטים סללו את הדרך לחתימה על ההסכם האנגלו-אירי על עתיד צפון אירלנד, מה שסימן נקודת מפנה בשיתוף הפעולה בין הממלכה המאוחדת ואירלנד בעניין המצב הפוליטי באזור הנפיץ.
חודש לפני חתימת ההסכם, עם זאת, חזר הרד למשרד הפנים, הפעם כמזכיר הפנים, בעקבות מינויו של ליאון בריטן למחלקת המסחר והתעשייה.
בהיותו חבר מוצק ונאמן בממשלה, כהונתו כמזכיר הפנים הייתה במידה רבה לא שנויה במחלוקת, אף על פי שהיה בולט בדעתו כי שירות בתי הסוהר של הוד מלכותה לא פעל ביעילות וטען כי הוא יותר שיקום של עבריינים וגזר דין חלופי.
ב-1988 הטיל צנזורה על שידור קולותיהם של פעילים מארגונים פוליטיים קיצוניים בצפון אירלנד (משני הצדדים, הן רפובליקנים והן לויאליסטים).
האיסור היה שריר במשך שש שנים, ועורר ביקורת ולעג מרובים.
מועמד בבחירות למנהיגות המפלגה השמרנית 1990
אחרי כהונה בולטת כמזכיר הפנים, הקריירה של הרד התקדמה עוד יותר בחודשים האחרונים והסוערים לכהונתה של ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר.
ב-26 באוקטובר 1989 עבר למשרד החוץ וחבר העמים כיורשו של ג'ון מייג'ור, שצמח והתעצם בתוך הקבינט והתמנה לשר האוצר של בריטניה בעקבות התפטרותו של נייג'ל לואסון.
זו הייתה המשרה הפוליטית דרכה הגיע לשיא השפעתו הפוליטית.
באמצע נובמבר 1990 תמך במועמדותה של מרגרט תאצ'ר למנהיגת המפלגה השמרנית נגד מייקל הייזלטין, אך עם נסיגתה מהסיבוב השני של התחרות ב-22 בנובמבר, החליט להיכנס למירוץ כמועמד מרכז-ימין מתון, תוך שהוא משתמש במוניטין שלו בתור "חוק וסדר" מכהונתו כמזכיר הפנים.
הוא נראה כמועמד מחוץ, מפגר אחרי הייזלטין הכריזמטי ומי שניצח בסופו של דבר, ג'ון מייג'ור, שחלק עם הרד את היותו מועמד מרכז-ימני, אך היה לו יתרון הצעירות והמומנטום הפוליטי.
מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים
בעיני רבים נתפש הרד כמדינאי עת שימש מזכיר המדינה לענייני חוץ וחבר העמים.
הוא פיקח על התגובות הדיפלומטיות של הממלכה המאוחדת לסוף המלחמה הקרה ולהתפרקות ברית המועצות ב-1991, כמו גם על מלחמת המפרץ, שנועדה לסלק את הנוכחות של עיראק בכווית.
הרד טיפח יחסים דיפלומטיים טובים עם ארצות הברית בהנהגתו של ג'ורג' הרברט ווקר בוש, וביקש לגלות גישה פייסנית יותר כלפי חברים אחרים בקהילה האירופית, כדי לתחזק את יחסי ארצות הברית-הממלכה המאוחדת שניזוקו במהלך הטון האירוסקפטי בשנותיה האחרונות של מרגרט תאצ'ר.
הוא בירך על איחוד גרמניה ב-1990, והיה חתום על אמנת מאסטריכט שייסדה למעשה את האיחוד האירופי ב-1992. במסגרת תפקידו ביקר בישראל בסתיו 1990.
אחד המאפיינים המגדירים את כהונתו כמזכיר המדינה לענייני חוץ היה התגובה הבריטית למלחמות יוגוסלביה.
במהלך מלחמת בוסניה נחשב לקול מוביל בקרב פוליטיקאים אירופים שהתנגדו לשליחת סיוע צבאי לבוסניאקים ולשמירה על אמברגו הנשק, בניגוד לקו שנקט נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, וטען כי מהלך כזה ייצור רק "שלב של שדה הרג" ויאריך את הסכסוך בצורה שגויה.
נוסף על כך, הרד התנגד ללחצים דיפלומטיים שנועדו לאפשר לפליטים בוסניים להיכנס לבריטניה וטען כי כדי להותיר זאת, על ממשלת בוסניה לתבוע את השלום.
הרד תיאר את מדיניותו הבריטית בתקופה זו כ"ריאליסטית".
ב-1991, זמן קצר לאחר שסלובודן מילושביץ' עזב את מנהיגות יוגוסלביה, נועד הרד עמו בסרביה בשם בנק בריטי.
ישנה ביקורת על מדיניותו של הרד ביחס למלחמה.