tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הברית בשכם היא, לפי הסיפור המקראי, ברית שנכרתה בעיר שכם שבשומרון בין עם ישראל לה' בתיווכו של יהושע בן נון, במסגרתה סקר יהושע את חסדי ה' עם האומה הישראלית, מתקופת אברהם ועד לכיבוש הארץ וירושתה, ולאחר מכן התחייבו ישראל לשמור אמונים לה' ולהימנע מלעבוד את אלוהי העמים שבארץ כנען וסביבותיה.
בפתח מעמד הברית, סקר יהושע בן נון את השתלשלות המאורעות מעת הגעת אברהם לארץ כנען ועד לכניסת עם ישראל ארץ בהובלת יהושע בן נון, כיבושה וירושתה, תוך הדגשת הליווי האלוהי שקיבל עם ישראל לאורך כל הדרך, על מנת להעצים את תחושת חובת הכרת הטובה בלב העם.
המאורעות שאותם מזכיר יהושע הם: הגעת אברהם לארץ כנען, הולדת יצחק, הולדת יעקב ועשו, ירידת יעקב ובניו למצרים, הכאת המצרים והוצאת עם ישראל ממצרים, קריעת ים סוף והטבעת המצרים בו, כיבוש ארצות סיחון ועוג, הפיכת קללות בלעם לברכות, מעבר הירדן, כיבוש מלכי הכנעני, התיישבות בערי הכנעני ושימוש במטעיהם.
לאחר סקירת מעשי אלוהים לטובת ישראל במשך הדורות, פנה יהושע אל העם והציב בפניהם את הבחירה בין כריתת ברית נאמנות עם ה' לבין הליכה אחר אלוהי בבל וארם שמשם הגיע אברהם, או אחר אלוהי הכנענים שכעת עם ישראל שוכנים בארצם:
תגובת העם הייתה: "לא, כי את ה' נעבוד!".
יהושע ביקש מהעם להכיר בכך שמעמד זה יהווה כעדות על קבלתם את ה' עליהם לאלוהים, והעם השיב: "את ה' אלוהינו נעבוד, ובקולו נשמע".
לאחר כריתת הברית, כתב יהושע את תוכן דברי הברית על ספר.
יש אומרים שכוונת הכתוב היא שבמעמד זה כתב יהושע את שמונת הפסוקים האחרונים של התורה, שבהם מתואר מותו של משה, ויש אומרים שהכוונה לכתיבת פרשיית ערי המקלט בספר יהושע.
בסיום מעמד הברית, לקח יהושע אבן גדולה שתשמש כ'עדה' והציב אותה "תחת האלה אשר במקדש ה'".
לדעת רוב המפרשים הדתיים הכוונה למקום מסוים בשכם בו שהה ארון הברית בעת כריתת הברית.
ויש אומרים שהייתה זאת אותה אלה שתחתיה הטמין יעקב את פסלי האלים הכנענים שהביאו עימם שמעון ולוי לאחר ששללו את העיר שכם.
ישנה דעה שהכוונה לאלה שהייתה נטועה סמוך למשכן בשילה, ושם הוצבה האבן.
המיקום שנבחר לביצוע מעמד כריתת הברית הוא בעיר המקלט שכם, שבה נכרתה גם הברית הראשונה זמן קצר לאחר הכניסה לארץ, במעמד הר גריזים והר עיבל.
הרד"ק מונה כמה סיבות נוספות לכך שמיקום הברית היה בשכם ולא בשילה, שבה ניצב המשכן באותה העת: שכם היא המקום הראשון אליו הגיע אברהם, אבי האומה הישראלית.
בשכם אירע נס לבני יעקב שלא נרדפו על ידי עמי האזור לאחר שהכו את אנשי העיר.
שכם היא ראשית קניין נחלתו של יעקב בארץ, שבעת שובו מחרן רכש את חלקת השדה בשכם מיד בניו של חמור אבי שכם.
בשכם צווה יעקב את בניו להסיר את אלוהי הנכר שהיו ברשותם, כפי שצווה יהושע את העם להסיר את אלוהי הנכר מקרבם בעת כריתת הברית.
במקרא לא מבואר מתי נכרתה הברית, אך מהפסוקים החותמים את הספר ניכר שמאורע זה היה סמוך לפטירתו של יהושע:
עם זאת ישנה טענה לפיה הכינוס התרחש מוקדם יותר, והוא למעשה תיאור מפורט של מעמד הר גריזים והר עיבל, וחתימת הספר על מות יהושע היא פרשיה בפני עצמה ואינה מלמדת על כל פרק כ"ד.
בפרק כ"ג ישנו כינוס מסכם אשר פותח במילים "ויהי מימים רבים אחרי אשר הניח ה' לישראל מכל אויביהם מסביב ויהושע זקן בא בימים" וזה אכן נשמע כמו כינוס סיכום של הספר.
פרק כ"ד לא פותח בלשון זאת, ומסתבר שדווקא פרק כ"ג הוא פרידתו של יהושע מהעם, ואין סיבה לומר שהיו שני כינוסים כאלה.
אחר שנקבע המשכן בשילה, היא הפכה למקום המרכזי שבו נערכים כינוסים ציבוריים.
אין סיבה לערוך כינוס כזה בשכם.
דברי התוכחה של יהושע קשים מאוד, ונראים כאילו הוא מאפשר לעם לבחור אם ללכת בדרך ה' אם לאו, מה שמראה על כריתת ברית ולא על נאום פרידה.
לא ברור מה עניין האלה שבשכם, והאבן הגדול שעליה כורתים את הברית.
כמו כן נאמר בפסוק כו שהיה זה במקדש ה', והלא המשכן היה בשילה.
הברית המשולשת הייתה הסכם בין הרפובליקה ההולנדית, צרפת וממלכת בריטניה הגדולה נגד ספרד, שניסתה לשמר את הסכם אוטרכט משנת 1713. שלוש המדינות היו מודאגות מכך שספרד תהפוך למעצמת-על באירופה.
כתוצאה מכך התקיימה מיליטריזציה שגרמה לאבידות אזרחיות רבות.
הברית הפכה למרובעת עם הצטרפות קיסר האימפריה הרומית הקדושה, קרל השישי.
לאחר מותם של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת והמלכה אן, השתפרו היחסים בין צרפת לבריטניה.
ג'ורג' הראשון ומקבילו הצרפתי פיליפ השני, דוכס אורליאן היו בני דודים ובפני כל אחד מהם ניצבו איומים שיכלו למוטט את שלטונו.
הדוכס מאורליאן חשש שאויביו מפנים, ובמיוחד לואי אוגוסט דה בורבון, דוכס מיין ישתף פעולה עם צרפת במטרה להפיל אותו, ואילו ג'ורג' הראשון רצה לשכנע את הצרפתים לעכב את התמיכה בכל התקוממות נוספת של הג'ייקוביטים.
על פי לואי דה רוברי, דוכס סנט-סימון, שהתנגד לברית, טען שגריר בריטניה בפריז ג'ון דאלרימפל, היתרון לשני המשטרים בטווח הקצר עלה על ההבדלים המסורתיים ביניהם.
דה-רוברי, טען שהממלכות הבורבוניות צרפת וספרד צריכות להיות בעלות ברית תמיד, אך הדבר לא בא בחשבון בהתחשב במציאות אז.
הברית הדמוקרטית (Democratic Alliance, בראשי תיבות DA) היא מפלגת מרכז ליברלית בדרום אפריקה החברה בקואליציה בהנהגת הקונגרס הלאומי האפריקני.
מנהיג המפלגה הנוכחי הוא ג'ון סטינהויזן, שהוכרז כמנהיג החדש ב-1 בנובמבר 2020 לאחר הקונגרס הפדרלי של המפלגה.
קודם לכן, שימש כמנהיג הזמני של המפלגה מנובמבר 2019 עד נובמבר 2020 לאחר התפטרותו של מוסי מיימנה באוקטובר 2019.
המפלגה היא מפלגת מרכז, אף שיש שמייחסים לה השתייכות למחנה המרכז-שמאל או מרכז-ימין.
המפלגה חברה בארגון האינטרנציונל הליברלי ורשת אפריקה הליברלית.
המפלגה יונקת את שורשיה מהמפלגה הפרוגרסיבית שהוקמה ב-1959 והייתה למפלגה המתנגדת לאפרטהייד.
המפלגה אימצה את השם הנוכחי ב-24 ביוני 2000.
מרכז הכובד הפוליטי של המפלגה הוא בכף המערבי, אחד מתשעת המחוזות של דרום אפריקה וזו המפלגה היחידה שהצליחה להגדיל את חלקה בהצבעה בכל הבחירות הלאומיות מאז 1994. זו המפלגה הכי רב-גזעית בדרום אפריקה, שואבת תמיכה בעיקר מדוברי אפריקאנס ואנגלית (80%+) וממצביעים מעל גיל 35 (65%+).
לאחר הבחירות הכלליות ב-2024, הברית הדמוקרטית (DA) הצטרפה לקואליציה רחבה עם ה-ANC ומספר מפלגות נוספות, במסגרת ממשלת אחדות לאומית.
ה-DA גם שולטת במספר ערים מטרופוליניות גדולות ומנהלת את מחוז הכף המערבי, אחד מתשעת המחוזות של דרום אפריקה, מאז הבחירות הכלליות ב-2009.
הברירה השטנית הוא ספר מתח מאת פרדריק פורסיית'.
שם הספר נגזר מכך שבמהלך העלילה נדרש נשיא ארצות הברית לבחור בין ברירות, שכל אחת מהן תביא למותם של אי אלו בני אדם.
בשנת 1982 התברר הן למודיעין האמריקני והן למזכיר המפלגה הקומוניסטית מקסים רודין כי יבול הדגן של רוסיה יימצא השנה בגירעון של כ-55 מיליון טונות.
המשמעות המידית של המידע היא שברית המועצות עומדת בפני איום ממשי של רעב.
האמריקנים, בראשות הנשיא ויליאם מאתיוס מנצלים את המשבר כדי ללחוץ על ברית המועצות להיכנס למשא ומתן על הפחתת הנוכחות הצבאית במזרח אירופה וצמצום הנשק הגרעיני, בנוסח הסכמי סאלט.
רודין נטה להסכים אבל מנהיג האופוזיציה בפוליטביורו התנגד והציע לפתוח במלחמה מוגבלת, שמטרתה להשתלט על מרחבים במערב אירופה.
אם לא ייחתם הסכם וייפתר איום הרעב, יפתחו הרוסים במלחמה שתוביל למלחמת עולם.
במקביל מתמנה אדם מונרו, קצין חיל רגלים לשעבר ברגימנט ההרריים של גורדון ואיש מבצעים ותיק ומנוסה לראש תחנת השירות החשאי הבריטי במוסקבה.
שם פגש מונרו באהובתו לשעבר, ולנטינה, קצרנית המתמללת את דיוני הפוליטביורו.
זו מעבירה לידיו מידע רגיש המסייע בידי המערב לנהל את המשא ומתן עם ברית המועצות.
עתידו של ההסכם, כמו גם שלום העולם, הופך בטוח פחות כאשר ארגון טרור אוקראיני, עליו מפקד בריטי-אוקראיני בשם אנדרו דרייק, מתנקש בחיי ראש הק.ג.ב.
אף שהפוליטביורו ניסה לטייח את הפרשה, השתלטו דרייק ואנשיו על מכלית הנפט הגדולה בעולם, המפליגה בים הצפוני, ואיימו שאם לא תיחשף ההתנקשות יפוצצו את המכלית וימיטו שואה אקולוגית על המרחב הצפון אירופי.
ברית המועצות מצידה הודיעה לממשל האמריקני שאם המערב לא יצליח לפתור את משבר המכלית ותיחשף ההתנקשות בחיי ראש הק.ג.ב, יסרבו לחתום על ההסכם שאליו הגיעו עם האמריקנים, הכולל דגן תמורת צמצום כוחות באירופה וצמצום נשק גרעיני.
הממשל הבריטי הטיל על מפקד שירות הסירות המיוחד, רב-סרן סיימון פאלון, להיערך לפעולת השתלטות על המכלית ואילו על מונרו, להתיר את התסבוכת שבין המעצמות.
הברית העולמית של אוניברסיטאות טכנולוגיות היא ברית עולמית של תשע אוניברסיטאות מובילות בטכנולוגיה המייצגות 4 יבשות.
הברית נוסדה באפריל 2009, בסינגפור כמייזם משותף של שבע אוניברסיטאות והנהלת הברית ממוקמת במינכן, גרמניה.
הברית מהווה פלטפורמה לחילופי חוויות, לדיון בנושאים השוררים במחקר, חינוך, ניהול אוניברסיטאות ופיתוח יוזמות משותפות לפעילויות עם חברי הברית שהן מהאוניברסיטאות הטכניות המצטיינות ביותר בעולם.
מטרת הברית לטפל בסוגיות חברתיות עולמיות שהמדע והטכנולוגיה יכולים להיות הפתרון שלהן.
הסוגיות הן : ביו-רפואה וטיפול בריאותי; קיימות ושינוי סביבתי עולמי; אבטחת אנרגיה; אספקת מים ומזון; ביטחון ושינוי דמוגרפיה / אוכלוסייה.
נציגי חברי הברית מתכנסים בפורום המתקיים בסבב במקום מושבם של חברי הברית ודנים בסוגיות השונות.
הקבוצה בוחנת דרכים לעבוד ביחד על יוזמות להעצמת והכשרת דוקטורטים בפעילויות קונקרטיות בינלאומיות המאגדות את חבריה בתחום.
מפגשים בין האוניברסיטאות שהצטרפו ליוזמה יתקיימו מעת לעת במקומות שונים, ומזכירות הארגון תסתובב באופן שיטתי בין שותפי הברית, בפרק זמן של שנתיים.
חברי הברית הם : (בסוגריים שנת הצטרפות לברית)
אוניברסיטת ג'יאו טונג שאנגחאי (2009)
אימפריאל קולג' בלונדון , (2009)
האוניברסיטה הטכנולוגית של נאניאנג (2009)
האוניברסיטה הטכנית של מינכן (2009)
המכון הטכנולוגי של קליפורניה , (2009)
המכון הטכנולוגי ההודי בומביי (2009)
אוניברסיטת קרנגי מלון , (2009)
המכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה , (2010)
אוניברסיטת ניו סאות' ויילס , (2013)
הברית הבין־לאומית לאוניברסיטאות מחקר היא רשת שיתופית של 11 אוניברסיטאות מובילות, בין־לאומיות עתירות מחקר, החולקות חזונות דומים להשכלה גבוהה ובפרט חינוך מנהיגים עתידיים.
הרשת נוסדה ב־14 בינואר 2006 כרשת שיתופית של 10 אוניברסיטאות מובילות ובינואר 2016 הצטרפה אוניברסיטת קייפטאון כחברה ה־11. החברים חתמו על מזכר הבנות לעסוק בפעילויות שונות הכוללות סטאז' בקיץ, שיתופי פעולה במחקר, השוואת שיטות עבודה מומלצות וזיהוי עמדות משותפות בנושאים מרכזיים.
הברית יוזמת ומקיימת שיתופי מחקר בפרויקטים שונים שהתקימו בעבר ובהווה.
החברים הסכימו כי על הברית לפעול בהתאם למערכת עקרונות.
נשיאיו נפגשים מדי שנה במקום אוניברסיטאי מארח כדי לדון ביוזמות משותפות תחת הקטגוריות הבאות המגדירות את החזון המשותף:
נשיאי הברית נבחרים לתקופה של שנתיים בסבב מתוך נשיאי האוניברסיטאות החברות בברית:
היו"ר הנוכחי של IARU הוא פרופסור , סגן נשיא אוניברסיטת קיימברידג'.
האוניברסיטאות השותפות נכון לשנת 2022:
האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה ,
הברית הסוציאל-דמוקרטית (באיסלנדית: Samfylkingin jafnaðarmannaflokkur) היא מפלגה סוציאל-דמוקרטית איסלנדית.
בבחירות לפרלמנט 2009 לראשונה המפלגה הייתה הגדולה ביותר בפרלמנט ויושבת ראש המפלגה יוהנה סיגורדרדוטיר הרכיבה ממשלה בראשותה.
בבחירות לפרלמנט 2024 שוב הפכו למפלגה הגדולה בפרלמנט, ויושבת הראש קריסטרון פרוסטאדוטיר הרכיבה ממשלה בראשותה.
לקראת הבחירות שנערכו בשנת 1999 ארבע מפלגות השמאל הפוליטי באיסלנד יצרו יחדיו ברית ורצו בריצה משותפת בבחירות.
אחרי שראו כי רעיון הריצה המשותפת הצליח, בחודש מאי 2000 הכריזו על איחוד ארבע המפלגות לכדי סיעה אחת גדולה.
בנובמבר 2006 שלחה ראש המפלגה אינגיביירג סולרון גיסלדוטיר מכתב לשגרירת ישראל באיסלנד ובו גינוי לירי צה"ל אל שכונת בית חאנון ולתקיפת צה"ל בלבנון, והבעת תמיכה במאבק הפלסטיני.
במכתב הופיע גם גינוי לטרור באשר הוא.
בשנת 2015 הציעה חברת מועצת ריקיוויק מטעם המפלגה להחרים מוצרים ישראליים כל עוד נמשך, לדבריה, הכיבוש של שטחים פלסטיניים.
באותה ישיבה הודיעה וילהלמסדוטיר שהיא פורשת מן המועצה ועוברת לשמש עובדת סוציאלית ברשות הפלסטינית.
היא נעצרה על ידי שוטרי משטרת אריאל ב-2019.
במרץ 2024 פרסמה יו"ר המפלגה, קריסטרון פרוסטאדוטיר מאמר לפיו התעוררה ביקורת רבה על ההימנעות של איסלנד מתמיכה בהפסקת אש בעזה באוקטובר 2023 באו"ם.
היא מציינת שם שבעקבות הביקורת הבהיר הפרלמנט האיסלנדי שהוא בעד הפסקת אש מיידית, וממשלת איסלנד אף חידשה מימון לאונר"א שהופסק בתחילת אותה השנה.
בנוסף קראה ליזום דיון בקרב המדינות הנורדיות על סנקציות כלכליות ופוליטיות על ישראל במידה ולא תיישם את החלטת מועצת הביטחון 2728 שדורשת הפסקת אש מיידית בחודש הרמדאן, הרחבת הסיוע ההומניטרי ושחרור ללא תנאים של כל בני הערובה.
במרץ 2025 קראה סויינבייארנארדוטיר לאמברגו נשק ומגבלות סחר על ישראל ועודדה פעילות נגד ישראל במסגרת נאט"ו.
הברית העממית (באיסלנדית: Alþýðubandalagið) הייתה מפלגה איסלנדית-סוציאליסטית שפעלה בין השנים 1956 עד לשנת 1998.
המפלגה הוקמה ב-4 באפריל 1956 כתוצאה ממיזוג של שתי מפלגות- המפלגה הסוציאליסטית יחד עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
המפלגה לא הייתה מפלגה קומוניסטית, אבל בעבר הייתה רפרנטית של התנועה הקומוניסטית העולמית.
המפלגה התנגדה לנוכחות צבאית-אמריקאית וכן התנגדה להצטרפות לאיחוד האירופי או לברית נאט"ו.
בכל שנות קיומה המפלגה הייתה חלק מ-5 ממשלות- ממשלתו האחרונה של הרמן יונסון בין השנים 1956–1958. בנוסף, המפלגה לקחה גם חלק בממשלתו של אולאפור יוהאנסון בין השנים 1971–1974 ובשנים 1974–1978 הייתה חברה בממשלתו של גייר הלגרימסון ממפלגת העצמאות.
הפעם האחרונה שהמפלגה לקחה חלק בממשלה כלשהי היה בין השנים 1988–1991 בממשלתו של סטינגרימור הרמנסון מהמפלגה הפרוגרסיבית.
למפלגה הייתה גם תנועת נוער שהוכרה בשם האיסלנדי ÆFAB.
הברית הדמוקרטית הלאומית (בהינדי: राष्ट्रीय जनतांत्रिक गठबंधन, באנגלית: National Democratic Alliance (NDA)) היא קואליציית מפלגות הודית הכוללת מפלגות מרכז-ימין עד ימין שבראשה עומדת מפלגת העם ההודית.
הקואליצייה נוסדה בשנת 1998 וכיום היא שולטת בממשלת הודו, בממשלות 16 ממדינות הודו וטריטוריית איחוד אחת.
הברית הדמוקרטית הלאומית הוקמה לאחר שמפלגת העם ההודית, שהייתה המפלגה הגדולה בלוק סבהה לאחר הבחירות ב-1996 אך ממשלתה נפלגה לאחר 16 יום לאחר שנכשלה להשיג תמיכה ממפלגות נוספות, יזמה את הקמת קואליציית מפלגות לקראת הבחירות ללוק סבהה.
הקואליציה, שהוקמה במאי 1998, לא הייתה אחידה במובנים אידאולוגיים, ומרבית חבריה הביעו בעבר התנגדות חריפה למפלגת העם ההודית ולאידאולוגיית ההינדוטבה שלה, אך הרצון לכוח יחד עם הרצון להרחיק את הקונגרס הלאומי ההודי מהשלטון איחד אותם.
היא הוקמה על ידי מפלגת העם ההודית, ואליה הצטרפו מספר מפלגות אזוריות, בהם ואנה דראווידה מונטרה קזגאם הכלל הודית ומפלגת שיוו סנה.
שיוו סנה הייתה המפלגה היחדה בברית שחלקה את אידאולוגיית ההינדוטבה של מפלגת העם ההודית.
לאחר הבחירות, הצליחה הברית לגייס רוב זעום עם תמיכה מבחוץ ממפלגת הטלוגו דזאם, מה שאפשר לאטאל ביהארי ואג'פאיי לחזור לתפקיד ראש הממשלה.
הממשלה קרסה תוך שנה בגלל שהאנה דראווידה מונטרה קזגאם פרשה מהברית והסירה את תמיכתה מהממשלה.
לקראת הבחירות ב-1999 הצטרפו לברית מספר מפלגות אזוריות, והברית ניצחה בבחירות 1999 ברוב גדול יותר.
ואג'פאיי הפך לראש ממשלה בפעם השלישית, והפעם כיהן כהונה שלמה של חמש שנים.
בבחירות ללוק סבהה ב־2004 הובסה הוקאליציה, והשלטון שב לידי הקונגרס הלאומי ההודי, שהקימה לאחר הבחירות את הברית המתקדמת המאוחדת כקואליציה מקבילה.
הברית הדמוקרטית הלאומית הפסידה לברית המתקדמת בבחירות ללוק סבהה ב־2009, שבהם הציגה את לאל קרישנה אדוואני כמועמדה לראשות הממשלה.
הברית שבה לשלטון ב-2014, ומועמד הברית לראשות הממשלה נרנדרה מודי מושבע לראש ממשלת הודו.
לברית הדמוקרטית הלאומית אין מבנה שלטוני פנימי ומנגנון קבלת החלטות אחיד, והחלטות בנושאים שונים מתקבלות על ידי המפלגות החברות.
לאור האידאולוגיות המגוונות של המפלגות המרכיבות את הברית, היו מקרים רבים של אי הסכמה ופיצול הצבעה בין חברות הברית.
במאי 2016 הקימה מפלגת העם ההודית את , קואליציית־בת של הברית הדמוקרטית הלאומית בצפון-מזרח הודו.
בראשה הברית עומד הימנטה ביסוואה סמה.
היו"ר הראשון של הברית היה ראש מפלגת העם ההודית אטאל ביהארי ואג'פאיי.
לאל קרישנה אדוואני החליף אותו ב-2004 וכיהן עד 2014, ועמית שאה, שהחליף את אדוואני כיושב ראש מפלגת העם, מכהן כיו"ר מאז 2014.
נכון ליולי 2023, ישנן 38 מפלגות החברות בברית.
מפלגת העם ההודית ומפלגת העם הלאומית הן שתי המפלגות היחידות המוכרות על ידי ועדת הבחירות של הודו כמפלגות לאומיות.
מפלגות אחרות בברית מוכרות כמפלגות ברמת המדינה או כמפלגות לא מוכרות.
הברית הפרוגרסיבית היא התאגדות בין-לאומית של מפלגות פוליטיות וארגונים פרוגרסיביים וסוציאל-דמוקרטיים.
הברית נוסדה ב-22 במאי 2013 בלייפציג, גרמניה.
הברית נוסדה כחלופה לאינטרנציונל הסוציאליסטי הקיים, שרבות מהמפלגות החברות בו הן חברות לשעבר או בהווה.
הברית הפרוגרסיבית טוענת שיש לה 140 חברים.
הצעד הראשון ליצירת הברית הפרוגרסיבית היה ההחלטה בינואר 2012 של זיגמר גבריאל, יו"ר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (SPD), לבטל את תשלום דמי החברות השנתיים של 100,000 ליש"ט לאינטרנשיונל הסוציאליסטי.
גבריאל מתח ביקורת על קבלתן של תנועות פוליטיות לא דמוקרטיות לארגון.
ועידה ראשונה של הברית הפרוגרסיבית התקיימה ברומא, איטליה, ב-14–15 בדצמבר 2012, בהשתתפות נציגים של 42 מפלגות פוליטיות.
הם כללו את פייר לואיג'י ברסאני, מנהיג המפלגה הדמוקרטית של איטליה; הארלם דסיר, יו"ר המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית; הרמס בינר, יו"ר המפלגה הסוציאליסטית הארגנטינאית; פיטר שומלין, המושל הדמוקרטי של ורמונט; ומוסטפא בן ג'עפר, מזכ"ל הפורום הדמוקרטי התוניסאי לעבודה וחירויות.
נכחו גם נציגי הקונגרס הלאומי ההודי, מפלגת הפועלים של ברזיל והתנועה הסוציאליסטית הפאן-הלנית של יוון.
גם מפלגת העבודה ההולנדית, המפלגה הסוציאליסטית השווייצרית, והמפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית תמכו בהקמת הארגון.
במהלך מועצת האינטרנציונל הסוציאליסטי בקסקאיס, פורטוגל, ב-4–5 בפברואר 2013, 50 מפלגות פוליטיות דנו בצד בהקמת הברית הפרוגרסיבית, כולל התנועה לשינוי דמוקרטי של זימבבואה.
היווסדו הרשמי של הארגון התקיים ב-22 במאי 2013 בלייפציג, גרמניה, במלאת 150 שנה להיווסדות אגודת העובדים הגרמנית הכללית (ADAV), קודמתה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה.
הארגון הצהיר את מטרתו להפוך לרשת העולמית של "תנועת הפרוגרסיביות, הדמוקרטיה, הסוציאל-דמוקרטיה, הסוציאליזם והעבודה".
דווח כי נציגים של כ-70 מפלגות פוליטיות סוציאל-דמוקרטיות מרחבי העולם השתתפו באירוע.
מפלגות חברות רבות קשורות גם לאינטרנציונל הסוציאליסטי.
בספטמבר 2013 הודיעה המפלגה הדמוקרטית של קפריסין כי היא מנהלת משא ומתן להצטרפות לברית הפרוגרסיבית וכי נציגיה אמורים להשתתף בסמינר של האינטרנציונל בסטוקהולם ב-24 באוקטובר.
המפלגה הדמוקרטית של קוריאה הייתה חברה מייסדת אך פרשה בשנת 2016. מפלגת הצדק הקוריאנית משתתפת כיום כצופה.
ב-4–5 בדצמבר 2014, התקיימה בליסבון ועידת הברית הפרוגרסיבית עבור מפלגות חברות בקבוצת S&D.
סמינר אזורי נערך ב-25 בספטמבר 2015 בבאטו פרינגי, מלזיה, אשר אירח גם צירים ממפלגת הפעולה הדמוקרטית של מלזיה, המפלגה הדמוקרטית של יפן וממפלגת המאבק הדמוקרטית האינדונזית.
ב-25 באפריל 2016 ערך הארגון סמינר בסאו פאולו בהנחיית מפלגת הפועלים של ברזיל.
הברית הפרוגרסיבית מונה 117 מפלגות ו-28 ארגונים המשתתפים ברשת, במקום למנות חברים.
סיעת AD – PSD/CDS (בפורטוגזית: AD – Coligação PSD/CDS, AD) היא סיעה פוליטית בעלת עמדות מרכז-ימין בפורטוגל.
הסיעה, המורכבת מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית (PSD) ו (CDS-PP), היא גרסה מחודשת של שהתמודדה בבחירות בין 1979 ל-1983. בין השנים 2024 ל-2025 היא נקראה AD – הברית הדמוקרטית וכללה גם את (PPM).
מרסלו רבלו דה סוזה הוביל ניסיון להקים ברית דמוקרטית חדשה ב-1998, בין ה-PSD לבין מפלגת העם (CDS-PP; לשעבר CDS), בהנהגת .
המפלגה התמודדה במסגרת תחת השם , אך לאחר מכן פורקה.
עם זאת, הן ה-PSD והן ה-CDS-PP הסכימו מאוחר יותר להתמודד לקראת תחת רשימה משותפת שנקראה .
הברית הדמוקרטית קמה לתחייה באיים האזוריים כדי להתמודד במסגרת .
הקואליציה הגיעה למקום השני עם 34% מהקולות ובחרה שני חברי פרלמנט.
לאחר , לראשונה בהיסטוריה, CDS-PP לא הצליחה לזכות באף מושב ונמחקה מהפרלמנט.
בדצמבר 2023 הכריזו לואיש מונטנגרו ו על הקמת ברית משותפת לקראת ו, הכוללת את המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (PPD/PSD), מפלגת העם (CDS-PP) וכמה פוליטיקאים עצמאיים - תחת השם הברית הדמוקרטית (AD).
בתחילה סירבה מפלגת העם המלוכנית (PPM) להצטרף, בטענה ל"חולשה" ו"חוסר חזון", אך מאוחר יותר היא הצטרפה גם.
הסיעה המשותפת העניקה ל-CDS-PP שני מושבים מובטחים באספת הרפובליקה ופוטנציאל לארבעה מושבים נוספים, ובכך הפכה את חזרתה של CDS-PP לפרלמנט לאחר בחירות 2024 לוודאית.
הברית גם העניקה מושב אחד ודאי ל-PPM, והיא החליטה להתמודד גם במסגרת - שם זכתה עם 42 אחוזים מהקולות.
זו הייתה הפעם הראשונה מזה 32 שנה שברית פוליטית בראשות PSD זכתה במקום הראשון בבחירות הללו.
הברית הדמוקרטית ניצחה גם בבחירות לפרלמנט במרץ 2024, אם כי בהפרש זעום, היא קיבלה 29 אחוזים מהקולות ו-80 מושבים בפרלמנט.
מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית לואיש מונטנגרו הושבע לתפקיד ראש הממשלה, במסגרת ממשלת מיעוט, ב-2 באפריל 2024. הברית הדמוקרטית הגדילה את אחוז התמיכה בה ל-31 אחוז מהקולות בבחירות לפרלמנט האירופי ביוני 2024, אך הפסידה במעט את ההובלה למפלגה הסוציאליסטית (PS) שגרפה 32 אחוזים מהקולות.
בעקבות תחקיר על עסקיו של מונטנגרו והצעת אי-אמון, נקבעו בחירות חדשות.
במהלך התחזקה הברית הדמוקרטית אף יותר, וקיבלה 32 אחוזים מהקולות ו-91 מושבים.
ב-26 במרץ 2025 פרשה מפלגת העם המלוכנית (PPM) מהברית בשל חילוקי דעות בנוגע להרכבת רשימות המועמדים לבחירות המוקדמות במאי.
בעקבות כך, נאלצה הברית לשנות את שמה לסיעת AD – PSD/CDS.
בנוסף, הברית חתמה על הסכם עם (MPT), שבו המפלגה מסכימה לתמוך בה ובתמורה נכללו כמה קווי מדיניות בנושאי סביבה במצע הבחירות של ה-AD, כאשר מנהיג MPT הוצב כמועמד במקום ה-25 ברשימה בליסבון.
שנהמנהיגקולות%מושביםקבוצת EP20241,229,89531.17 / 21קבוצת מפלגת העם האירופית
הברלינאי האחרון הוא ספר מאת הסופר הישראלי יורם קניוק, שיצא לאור בישראל בשנת 2004, אך ראה אור לראשונה בגרמניה בשנת 2001.
הספר יצא לאור בהוצאת ידיעות אחרונות - ספרי חמד, סדרת פרוזה.
הספר מתאר סדרת מסעות אשר ערך הסופר בגרמניה במשך 20 שנה, החל משנות השמונים ועד עת פרסום הספר.
בספר הוא עורך חשבון נפש עם המדינה הגרמנית, אזרחיה, ניצולי השואה, ואביו, יליד גרמניה.
כמו כן, מנסה קניוק לברר את הזהות החדשה אשר אימצה לעצמה גרמניה.
קניוק מתאר מפגשים עם אנשים מהרחוב הגרמני, לצד מפגשים עם אינטלקטואלים שונים, דוגמת ויכוח פומבי שערך עם הסופר גינטר גראס ופגישה עם הסופר הגרמני היינריך בל.
במסעותיו מציב הסופר שאלות קשות בנוגע לאופיים של הנאצים ומידת האחריות אשר מוטלת על האומה הגרמנית.
הבשורה (באיטלקית: L'Annunciazione) הוא ציור של לאונרדו דה וינצ'י המציג את סצנת הבשורה, שבה מודיע המלאך גבריאל למריה שהיא תתעבר ותלד את ישו.
הציור נמצא כיום בגלריית אופיצי, בפירנצה שבאיטליה.
בציור המלאך אוחז בפרח שושן צחור, הנחשב לסמל לבתוליותה של מריה ולסמל העיר פירנצה.
ברקע הציור ניתן לראות נמל אם כי פרטיו אינם ברורים.
זוהי עבודה מוקדמת של דה וינצ'י וחוקרים מצביעים על כך שיש בה השפעה רבה של ורוקיו.
כנראה שעבודה זאת נעשתה בסטודיו של ורוקיו, או בשלבים הראשונים לאחר צאתו של לאונרדו את הסטודיו.
האישיות של לאונרדו פורצת מתוך הציור בהמון פרטים שהם בהחלט שלו- הטיפול בקפלי הבד, תיאור האריג ונפילתו על הגוף.
המקוריות של לאונרדו ניכרת בתיאור המלאך, ביופי ובאופי המיוחד של הפנים שלו, וגם בנוף ברקע הציור.
ברקע יצירתו של לאונרדו דה וינצ'י מופיע במרכז מונטה סן מרטינו
מאגם קומו, מאמינים שהציור נעשה בכפר הקטן ליירנה,
בנוסף לשיתופי הפעולה עם ורוקיו בשנות השבעים באותה תקופה, לאונרדו הצעיר צייר במהלך עבודתו בסדנה לפחות ארבעה ציורים, כמעט כולם בעצמו: ציור בשורה, שני ציורים דתיים קטנים של המדונה והילד, ודיוקן חלוצי של גבירה מפירנצה, ג'ינברה דה בנצ'י.
סוגת ציורי הבשורה, המתארים את הרגע שבו המלאך גבריאל מפתיע את מריה הבתולה ומבשר לה שתביא לעולם את המשיח, הייתה מקובלת מאוד בימי הרנסאנס.
בגרסתו של לאונרדו מתוארות הבשורה ותגובתה של מריה כנרטיב המתרחש בתוך גן מוקף חומה של וילה כפרית מהודרת, כשמריה מרימה את עיניה מן הספר שהיא קוראת.
זהו ציור שאפתני, אך הוא לוקה בפגמים כה רבים, עד שרבים סבורים כי אין לייחסו ללאונרדו.
יש מומחים הסבורים שזהו תוצר של שיתוף פעולה לא מוצלח עם ורוקיו ועם אמנים אחרים בסדנתו.
עם זאת קיימים רמזים שונים לכך שלאונרדו הוא הצייר המרכזי של התמונה, גם אם לא היחיד.
הוא הכין רישום מקדים של שרוולו של גבריאל, ובציור ניכר סגנונו האופייני, של הנחת צבע השמן על הבד באצבעותיו.
בבדיקה מדוקדקת אפשר לראות את מריחות אצבעו על ידה הימנית של מריה ועל העלים שלמרגלות עמוד הקריאה.
בין הגורמים הבעייתיים העולים מן הציור אפשר לציין את חומת הגן המגושמת, שדומה כי נקודת המבט שממנה צוירה גבוהה מעט לעומת יתר הציור, והיא גורעת משהו מהקשר החזותי בין אצבעותיו המצביעות של המלאך לבין ראשה המורם של מריה.
הפתח הנראה בחומה ניצב בזווית מוזרה, הגורמת לו להיראות כאילו הוא נצפה מימין, והוא צורם בהשוואה לקיר הבית.
הבגד המכסה את ברכי הבתולה נראה נוקשה, כנדמה שלאונרדו שקד בחריצות מוגזמת על רישומי האריגים שלו, והתצורה של הכורסה, גורמת לה להיראות בעלת שלוש ברכיים.
תנוחת גופה של מריה מציגה אותה כבובת תצוגה, והרושם זה מתעצם עוד יותר בשל ההבעה האטומה של פניה.
הברושים, הנראים שטוחים, מוצגים כולם באותה גודל, אף כי הברוש שמימין, הקרוב לבית, נראה קרוב אלינו יותר, ולכן היה אמור להיות גדול יותר.
גזעו הדקיק של אחד הברושים כמו צומח היישר מתוך אצבעותיו של המלאך, והדיוק הבוטני המאפיין את ציור השושן הצחור שבידי המלאך מנוגד לטיפול הגנרי שלו זכו הצמחים והעשבים האחרים, דבר שאיננו אופייני ללאונרדו.
אבל המעידה המטרידה ביותר בציור היא הצבתה המוזרה של מריה ביחס לעמוד הקריאה המעוטר, המבוסס על אבן מצבה שעוצבה בידי ורוקיו עבור משפחת מדיצ'י.
בסיס עמוד הקריאה קרוב אל הצופה הרבה יותר מאשר מריה, ולפיכך דומה שהיא רחוקה מכדי שזרועה הימנית תוכל להגיע לספר, ואף על פי כן זרועה מונחת עליו מה שנותן את תחושה שהיא מוארכת יתר על המידה, באופן שמעורר אי נוחות אצל הצופה.
אין ספק שזוהי עבודתו של צייר צעיר.
'הבשורה' מאפשר לנו לראות איזה צייר היה לאונרדו נעשה, אלמלא התעמק בפרספקטיבה וחקר את סודות האופטיקה.
עם זאת, בבדיקה קפדנית נראה שהציור אינו גרוע כפי שהוא נראה ממבט ראשון.
לאונרדו ניסה כאן את כוחו באנאמורפוזיס, טריק שבו עלולים גורמים מסוימים בציור להיראות מעוותים במבט ישיר, אל מזווית אחרת הם נראים מדויקים להפליא.
לאונרדו ערך מפעם לפעם במחברותיו ניסויים בטכניקה זו.
המדריכים ב'גלריית אופיצ'י' מציעים לאנשים הצופים בציור 'הבשורה' ללכת כמה צעדים ימינה ולראות את הציור מזווית זו.
זרועו של המלאך נראית כעת מעט פחות משונה, וכמוה גם זווית הפתח בחומת הגן.
המצב משתפר במקצת כאשר כורעים ומסתכלים בציור מזווית מעט נמוכה יותר.
לאונרדו ניסה ליצור משהו שייראה טוב בעיני הצופה הנכנס לכנסייה מצד ימין.
הוא ניסה גם להזיז אותנו ימינה, כדי שנראה את רגע הבשורה מנקודת מבטה של מריה, וזה כמעט מצליח.
תכסיסי הפרספקטיבה שנקט מגלים ברק של אדם עול ימים, אך הברק הזה טרם הגיע למלוא ליטושו.
עוצמתו הגדולה של הציור טמונה באופן שבו צייר לאונרדו את המלאך גבריאל.
המלאך ניחן ביופי האנדרוגיני שלאונרדו שכלל בציוריו, וכנפיו, הדומות לכנפי ציפור (התוספת החומה הבהירה צוירה בידי אמן אחר), צומחות מכתפיו באותה מזיגה מופלאה של נטורליזם ודמיון שלאונרדו כל כך היטיב לתאר.
גבריאל מצויר כשהוא בתנועה; הוא רוכן קדימה כנדמה שנחת ארצה זה עתה, והסרט הכרוך סביב שרוולו עדיין מתבדר מאחור, דבר השונה מרישומי ההכנה של לאונרדו.
משב הרוח שחוללה נחיתה מסעיר עדיין את הדשא ואת הפרחים שלרגליו.
מאפיין נפלא נוסף של ציור 'הבשורה' הוא הדרך שבה לאונרדו מגוון את הצללים.
השמש השוקעת מאירה משמאל ומטילה נוגה צהובה חיוור על ראש הגן ועל עמוד הקריאה.
אך כאשר משהו ניצב בדרכו של האור, מתלווה אל הצללים הגוון הכחלחל של השמיים.
בקדמת עמוד הקריאה הלבן ניכר שמץ של כחול, שכן הוא מואר בעיקר מהאור המוחזר מן השמיים ולא מהאור הצהבהב הישיר של השמש השוקעת.
"הצללים משתנים" הסביר לאונרדו במחברותיו.
"צידו של עצם המקבל אור המחוזר מתכלת האוויר ייצבע בשמץ מצבע זה, והדבר ניכר בעצמים לבנים.
הצד המקבל את אורו מהשמש ייצבע בצבעה.
תופעה זו ניכרת במיוחד הערב, כשהשמש שוקעת בין העננים ומאדימה אותם".
יכולתו המתפתחת של לאונרדו לצייר בצבעי שמן סייעה לו במלאכת הצביעה המעודנת.
הדילול הרב של הצבענים אפשר לו להניח את הצבע בשכבות דקות ושקופות, וכך יכלו הצללים להתפתח עם כל משיכת מכחול או הנחת הצבע באמצעות האצבע.
בציור זה ניכר הדבר במיוחד בפניה של הבתולה מריה, השטופות בנוגה השמש השוקעת ודומה שהן קורנות אור וזוהר אינו נמצא בגופו של המלאך גבריאל.
הקרינה הזאת מבליטה אותה יחסית לציור כולו, למרות הבעת הפנים הריקה.
ציור 'הבשורה' מראה לנו את לאונרדו הצעיר, בשנות העשרים המוקדמות לחייו, העורך ניסויים באור, בפרספקטיבה ובנרטיבים הקשורים לתגובות אנושיות.
בתוך כך הוא עשה כמה טעויות.
אך אפילו טעויותיו, שנבעו מניסיונות החידוש והניסוי, כבר מבשרות את כישרונו הגדול.
לאונרדו דה וינצ'י: ביוגרפיה, וולטר אייזקסון, מאנגלית: ברוריה בן-ברוך, מודן הוצאה לאור 2019, 60-64.
ג'ורג'ו וזארי: חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר, עורך כללי: משה ברש, תרגום מאיטלקית: מרים שוסטרמן, מוסד ביאליק ירושלים 1985, 59-69.
סיפורו של ציור: המדריך הבסיסי לתולדות הציור המערבי, ונדי בקט, תרגום: תמי סתיו, הד ארצי 1999, 116-122
הברית הקדושה הייתה ברית מדינית בין שלושת המונרכים החשובים באירופה שלאחר נפוליאון - אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, פרידריך וילהלם השלישי, מלך פרוסיה ופרנץ הראשון, קיסר אוסטריה.
יוזם ההסכם היה הצאר הרוסי והוא נחתם בין הצדדים ב-26 בספטמבר 1815.
המטרות הפורמליות של הברית היו שיקום הזכויות הקדושות שניתנו על ידי האל למלכים וחזרה לערכי הנצרות בפוליטיקה האירופית, שני דברים שנפגעו קשה (לדעת בעלי ברית זו) על ידי המלחמות הנפוליאוניות.
בנוסף, הם התחייבו להביא לידי "משפט, אהבה ושלום" ו"לחזק את המוסדות הפועלים ולתקן את מגרעותיהם".
למרות הרוח הדתית העולה ממילים אלו אין להתייחס אל ברית זו כאל ברית דתית.
ברית זו לא נועדה להגביר את האמונה הדתית בקרב אזרחי אירופה וגם לא נועדה להחזיר את שליטת האפיפיור והכנסייה על השליטים החילוניים.
כאמור, היוזמה לברית היא של הצאר הרוסי אלכסנדר ה-1, אדם בעל אמונה דתית עמוקה ומושפע על ידי מיסטיקנים שונים.
באותה עת הצאר היה תחת השפעתה של המיסטיקנית ובעלת ההזיות הדתיות, הברונית פון קרידנר.
הקיסר האוסטרי והמלך הפרוסי התייחסו לברית הקדושה בחשיבות פחותה מאשר הצאר הרוסי, אך חתמו עליה כחלק ממדיניותו של מטרניך וגם כי לא מצאו סיבה פוליטית לסרב להצעתו של הצאר.
מטרניך עצמו התייחס בחשיבות רבה יותר לברית שנחתמה מאוחר יותר, במסגרת , שהתכנס בעיר אָאכֶן ("אֶקְס-לַה-שַׁאפֵּל") בסתיו 1818 (29 בספטמבר עד 21 בנובמבר).
בקונגרס זה, בהתבסס על בין רוסיה, פרוסיה, אוסטריה ובריטניה, התאפשר צירוף צרפת לברית (ב-15 בנובמבר), מה שהפך אותה ל.
לתקופת בריתות אלו שמות רבים: "תקופת מטרניך", "שיטת מטרניך", "תקופת הברית הקדושה" ו"הקונצרט האירופי".
מטרת הבריתות הייתה לשמר את הסדר האירופי כפי שהוחלט בקונגרס וינה ב-1815 ולהחזיר את שרביט השלטון לידי הכוחות השמרניים והריאקציונריים שהיו לפני תקופת נפוליאון.
הברית הקדושה קבעה שבמידה שבאחת מארצות הברית פורצות מהומות היכולות לסכן אותה מדינה או מדינה נוספת מהברית, שאר המדינות תבואנה לעזרתה.
ניתן לראות כאן (ובזה חשיבות הברית) רעיונות חדשניים של ויתור על ריבונות מוחלטת של מדינה לטובת ריבונות מוגבלת עם הסכמה שבנות ברית תתערבנה בענייניה הפנימיים של מדינה בסכנה, כדי להצילה.
אנו רואים כאן גם את תחילת ההתהוות של פוליטיקה בינלאומית, של סולידריות בינלאומית והקמת גופים בינלאומיים המתפקדים ככלים מפקחים על הסדר והקשרים בין מדינות.
הפעולות העיקריות של הברית הקדושה בהרכביה השונים היו:
1) הרחבת הברית - בשנת 1818 התקבלו לברית הקדושה אנגליה (והברית הפכה ל"ברית המרובעת") ולאחר מכן צרפת ("הברית המחומשת").
2) ועידת טרופאו - נערכה בעיר טרופאו (Troppau) שבאוסטריה בעקבות התפרצות מהומות מהפכניות בעיר נאפולי ביולי 1820. בוועידה השתתפו הצאר הרוסי, הקיסר האוסטרי, נסיך הכתר הפרוסי, מטרניך ונציגים זוטרים של צרפת ואנגליה.
צרפת ואנגליה לא ראו בעין יפה התערבות בענייניה של נאפולי, בעיקר לאור החוקות שלהן שלא אפשרו התערבות מלחמתית מסוג זה.
כאן אנו רואים את הסדקים הראשונים בתוך הברית, בין המדינות המזרחיות והמערביות שלה.
הוועידה ננעלה ב-19 בנובמבר 1820 בהחלטה האומרת שלברית יש סמכות לסלק מתוכה מדינה שבה מתרחשת מהפכה היכולה לסכן מדינות אחרות בברית.
לברית יש זכות להתערב באמצעי שלום או מלחמה במדינות שבהן מתרחשים אירועים היכולים לסכן את הסדר הקיים.
על ההחלטה חתמו רוסיה, אוסטריה ופרוסיה.
צרפת ואנגליה לא חתמו על ההחלטה, באופן רשמי עקב זוטרות נציגיהן אך באופן מעשי, עקב התנגדותן להחלטה.
3) ועידת לייבאך - נערכה בעיר לייבאך (Laibach) שבקיסרות האוסטרית (היום ליובליאנה בירת סלובניה) בין ה-26 בינואר ל-12 במאי 1821. זו הייתה ועידת המשך לוועידה הקודמת לאור הגברתן והתפשטותן של המהומות המהפכניות באיטליה.
הפעם רק אנגליה שלחה נציג זוטר, לאור התנגדותה להתערבות באיטליה.
הוזמנו גם מלך נאפולי ונציגים בכירים של מדינות איטלקיות נוספות.
מטרניך היה מעוניין לדכא את הכוחות המהפכניים (הקרבונארי והרפובליקנים) באיטליה בעזרת כוח צבאי אוסטרי וזאת כדי לשמור על מעמדה הרם של אוסטריה בתוך הברית וגם על האינטרסים האוסטריים באיטליה.
על כן, הוא שאף שהחלטות ההתערבות באיטליה, יתקבלו פה אחד על ידי כל המשתתפות בוועידה.
הנציג האנגלי, מאידך, המשיך בהתנגדותו להתערבות הצבאית האוסטרית באיטליה והמשיך בכך על אף הלחץ הכבד שהופעל עליו.
גם ניסיונות להרחיק נציג זה מהוועידה בטענה שמעמדו זוטר מדי, לא צלחו.
הפתרון נמצא בזה שפרוטוקול הוועידה נחתם בשם הברית הקדושה בלבד, כלומר, על ידי רוסיה, אוסטריה ופרוסיה ולא בשם הברית המחומשת שכללה גם את צרפת ואנגליה.
בעקבות זאת, צבאות אוסטריה פלשו לנאפולי והחזירו בה את הסדר הקודם.
צבא אוסטרי גם דיכא את המרד בצפון איטליה, בפיימונטה.
לוועידה הגיעו במרץ 1821 החדשות על פריצת מרד חדש ביוון (מלחמת העצמאות של יוון) והצאר הרוסי החל גם בדיונים בנושא זה.
הוועידה הגיעה לסופה בהצהרה שנחתמה רק על ידי אוסטריה, פרוסיה ורוסיה, הצהרה הקובעת את המשך המחויבות של מדינות אלו לשמר את הסדר הקיים באירופה.
צרפת ואנגליה לא חתמו על הצהרת הסיום, דבר המוכיח את התרחבות השבר בין מדינות הברית.
4) ועידת ורונה והמלחמה בספרד - ב-1820 פרצה מהפכה בספרד אשר הפכה את המשטר לחוקתי וליברלי וביטל את האבסולוטיזם של פרננדו השביעי, מלך ספרד.
ב-1822 פנה המלך פרננדו לברית הקדושה בדרישה לבוא לעזרתו ולהחזיר את כוחו לקדמותו.
בהתחלה, סרבה הברית לדרישה זו אך מאוחר יותר, באוקטובר 1822, התכנסה הברית המרובעת לוועידה בנושא בעיר ורונה שבאיטליה והעניקה לצרפת מנדט לפעול בספרד ולהחזיר את המונרכיה האבסולוטית.
ב-28 בינואר 1823 הכריז המלך הצרפתי לואי ה-18 על הקמת צבא של "מאה אלף בנים של לואי הקדוש" שיפלוש לספרד.
הצבא הצרפתי אכן פלש וספרד נכבשה תוך מספר חודשים.
המונרכיה האבסולוטית הוחזרה ב-1 באוקטובר 1823.
במשך השנים גבר המתח והאנטגוניזם בין הברית הקדושה מצד אחד ואנגליה וצרפת מהצד השני, בייחוד בענייני איחוד איטליה, זכות ההגדרה העצמית של מיעוטים והשאלה המזרחית (יחס מדינות הברית לאימפריה העות'מאנית המתפוררת).
גם הברית בין אוסטריה ופרוסיה הגיעה לקיצה כאשר בין שתי מדינות אלו פרצה מלחמה ב-1866. בעקבות מלחמה זו ההגמוניה בקרב המדינות הגרמניות עברה מידי אוסטריה לידי פרוסיה.
הברית הקדושה אמנם הגיעה לקיצה אך לא הרעיון.
רעיון זה של פתרון בעיות בינלאומיות על ידי קונגרסים והקמת גופים בינלאומיים לדיון בפתרון בעיות בין מדינות, ממשיך להתקיים עד ימינו אלה.
הברית השוואבית היא ברית שנכרתה בין כמה ערים חופשיות בשוואביה (אזור שבין וירטמברג לבוואריה), כדי להגן על הערים הללו מפני הפיאודלים, הנסיכים והרוזנים שבאזור.
במאות ה-12 וה-13, החל להיווצר בגרמניה מעמד של "עיר חופשית".
עד אז היה מקובל באירופה שלטון פיאודלי, כך שכל שטח שהוא היה נתון לשליטתו של אציל כלשהו, אם רוזן ואם נסיך.
למשל, כומר של אזור מסוים היה מוגדר כעובד שכיר של הפיאודל, והוא היה יכול לפטרו, להלקותו כעונש, ולקבוע לו משכורת כאוות נפשו, אם מקופתו ואם מ"מעשר" תבואה שנגבה מהאוכלוסייה המקומית.
סמכותו של פיאודל הייתה קשורה לשליטתו באחוזותיו.
ולכן סוחר שלא התפרנס מחקלאות או ממרעה, לא היה תלוי באופן ישיר בפיאודל.
עם התפתחות חיי המסחר, נוצרו ערים גדולות יחסית (עשרת אלפים תושבים לעיר נחשבו כאוכלוסייה גדולה בתקופה ההיא), שלמעשה לא היו כפופות לפיאודל, אף שרשמית הן היו בשטחו ותחת שליטתו.
למלכים היה עניין בפיתוח חיי המסחר, ולכן מדי פעם היו מעניקים לעיר מעמד של "עיר חופשית", כלומר עיר שאינה כפופה לפיאודל, ואינה צריכה להעלות לו מס כלשהו.
אינטרס נוסף היה למלך לתת לעיר מעמד כזה - עיר כזו אוטומטית הפכה לנחלת הקיסר, ותושביה היו מעבירים אליו, ואליו בלבד, את כל המיסים.
ברור שבעיני הפאודלים עובדה זו לא מצאה חן כלל, ועל כן מדי פעם ניסו לאלץ עיר כזו לקבל את חסותם ואת מרותם.
לכן התארגנו כעשרים ערים, בהנהגת הערים אאוגסבורג ואולם, ובשנת 1331 הקימו את הברית השוואבית, שיצרה מסגרת ארגונית אחת לכל הערים החפשיות הללו.
הברית הקימה ממשלה, צבא חזק ובית משפט עליון, שבשיאו, בתחילת המאה ה-16, מנה כ-13000 חיילים.
במשך הזמן הצטרפו לברית כמה נסיכים, בעיקר בעלי אחוזות קטנות יותר, ובהן אפילו כמה ערים שבראשן עמדו נסיכים בוחרים, כגון מיינץ (1488), וטריר (1488), וכן עוד כמה מחוזות כגון טירול, שהאינטרס המובהק שלהם היה לשמור על אחוזותיהם מפני נסיכים חזקים יותר, וצבא הברית נתן להם חסות.
בין שאר הנסיכויות שהצטרפו הייתה נויבורג, שנסיכה, אוטו, היה ממשפחת הקורפירסט מפפאלץ (1538).
עם הקמת התנועה הפרוטסטנטית, נהו רוב תושבי אזור זה אחריה, ולכן הצטרפה הברית לברית שמלקלדן והשתתפה במלחמה השמלקלדית, בה הביס קרל החמישי את צבא הברית וכבש את הערים שהשתייכו לברית.
קרל לא פגע לאחר המלחמה במעמד הערים הללו.
הברק היא סדרת טלוויזיה אמריקנית המבוססת על דמותו של ברת'ולומיו "בארי" פטריק אלן/הפלאש, לוחם פשע בעל הכוח העל-אנושי לנוע במהירויות על.
בסדרה כיכבו ג'ון וסלי שיפ, אמנדה פייס ואלכס דזרט.
את הסדרה יצרו דני בילסון ופול דה מאו, והיא שודרה ברשת CBS מספטמבר 1990 ועד מאי 1991 למשך עונה אחת בלבד ו-22 פרקים.
הסדרה שודרה בישראל בתחילת שנות התשעים בערוץ הראשון.
באפריל 2024 נודע כי הסדרה תצא ל-Blu-ray במאסטרינג של 1080p, שנוצר מסריקות בהפרדה גבוהה של הנגטיבים המקוריים.
בארי אלן הוא מדען לזיהוי פלילי במשטרת העיר הבדיונית סנטרל סיטי אשר נפגע ממכת ברק והוצף בכימיקלים אשר מאיצים את חילוף החומרים בגופו, בכך מקנים לו את היכולת לנוע במהירויות על-אנושיות.
בעקבות חיסולו של אחיו השוטר על ידי המאפיונר והשוטר לשעבר ניקולאס פייק, אלן מחליט ללחום בפשע תחת זהות סודית בתור "הברק", ולנקום את מות אחיו.
עוזרת לו מדענית המחקר ד"ר טינה מקגי, שעובדת במעבדות סטאר.
בנוסף למעשי הגבורה שלו, בארי מנסה לשמור על חיים פרטיים ועל סודו מפני חבריו לעבודה - מפקדו לוטננט גארפילד וחברו הטוב חוליו מנדז.
בין נבליו הרבים של "הברק" נכללים קפטן קור, מאסטר המראות וטריקסטר, אותו גילם מארק המיל.
ג'ון וסלי שיפ - ברת'ולומיו "בארי" פטריק אלן/הברק
אמנדה פייס - ד"ר כריסטינה "טינה" מק'גי
אלכס דזרט - חוליו מנדז
ריצ'רד בלזר - ג'ו קליין, עיתונאי צהובונים
ויטו ד'אמברוסיו - שוטר המקוף טוני בלוז
ביף מנארד - שוטר המקוף מייקל פרנסיס מרפי
מייק ג'נווז - לוטננט וורן גארפילד
אמט וולש - הנרי אלן, אביהם של בארי וג'יי אלן, סמל משטרה בדימוס.
פריסילה פוינטר - נורה אלן, אמם של בארי וג'יי אלן.
מארק המיל - ג'יימס מונטגומרי ג'סי/הטריקסטר, רוצח המונים פסיכופת בעל הפרעה דלוזיונלית והפרעת זהות דיסוציאטיבית.
אובססיבי לחוקרת הפרטית מגאן לוקהרט וחוטף אותה כדי שתהפוך לשותפתו לפשע פּראנק (Prank, מתיחה).
ג'ייסון ברנרד - ד"ר דזמונד פאוול/נייטשייד, פורע חוק שמשתמש בחצי הרדמה כדי ללכוד פושעים, ושפעל בשנות ה-50. דמות המבוססת על סאנדמן.
ריצ'רד בורגי - קרטיס בוהאנן/נייטשייד הקטלני, מיליונר נדבן ובנו של בוס מאפיה המבקש לכפר על פשעיו של אביו ונוטל את זהותו של נייטשייד, אם כי משתמש בשלד חיצוני כדי להעניק לו כוחות.
מייקל נאדר - ניקולס פייק, שוטר מקוף לשעבר במשטרת סנטרל סיטי שהופך למנהיג כנופיית אופנוענים המטילים אימתם בעיר.
דייוויד קסידי - סאם סקאדר/מאסטר המראות, גנב מקצועי המשתמש במראות ובהולוגרפיה לביצוע פשעיו.
מייקל צ'אמפיון - לאונרד וינטרס/קפטן קור, מתנקש לבקן ידוע לשמצה, שידוע בהקפאת קורבנותיו בעזרת אקדח הקפאה.
סדרת הטלוויזיה "הפלאש" משנת 2014 מכילה מספר אזכורים לסדרה המקורית משנות ה-90. ג'ון וסלי שיפ מגלם את הנרי אלן - אביו של בארי אלן בתפקיד חוזר, ואמנדה פייס מגלמת פעם נוספת דמות בשם ד"ר טינה מקגי.
בסופו של דבר, שיפ מגלם את הגרסה של הנרי אלן מארץ-3, הפלאש ג'יי גאריק.
בפרק העונה השנייה "ברוכים הבאים לארץ-2" קיימת הצצה לרב-יקום ובו נראה שיפ בתור הפלאש מהסדרה של שנות ה-90, מה שמרמז שהסדרה הוותיקה נוספה רטרואקטיבית ליקום החץ.
בפרק "טריקסטרים", מארק המיל שב לגלם את דמותו של ג'יימס ג'סי הטריקסטר, ואילו ויטו ד'אמברוסיו מגלם את ראש העיר אנטוני בלוז (דמות אותה גילם בסדרה משנות ה-90 בתור שוטר).
פרק מאוחר יותר גילה שהוא היה בעברו שוטר, ומראים תמונות של מארק המיל בתור הטריקסטר בדו"ח המשטרתי.
השחקן אלכס דזרט מגלם פעם נוספת את חוליו מנדז בפרק העונה השלישית "פלאשפוינט", הפעם כקפטן משטרת סנטרל סיטי בהמשכיות פלאשפוינט.
השחקנית קורין בארר שבה לגלם את דמותה של זואי קלארק/פרנק בפרק "האביר המתמתח עולה", שבו גם מופיע הדו"ח המשטרתי שלה עם תמונות מהסדרה של שנות ה-90.
שיפ שב לגלם את הדמות בפרק הקרוסאובר "עולמות אחרים", שמקשר את הסדרה משנות ה-90 ליקום החץ ומציין שמדובר בארץ-90 של הרב-יקום.
הדמות מופיעה שוב בפרק הקרוסאובר "המשבר בעולמות האינסופיים" לאחר שנלכדה בידי האנטי-מוניטור ואולצה לתפעל את תותח האנטי-חומר באמצעות מהירותו.
בסופו של דבר, הוא הקריב את עצמו כדי להשמיד את המכונה, בראותו בפעם האחרונה את חייו עם טינה.
אחרי צילומה של הסצנה, ג'ון וסלי שיפ אמר למפיק בפועל של הסדרה החדשה, אריק ואלאס, "תודה שנתת לי את ההזדמנות הזאת לסגור את הפרק הזה בחיי".
הבשורה (באיטלקית: Annunciazione) היא יצירה מעשה ידי האמן האיטלקי מתקופת הרנסאנס טיציאן, שצוירה בין השנים 1559–1564. היצירה מוצגת כיום בכנסיית סן סלבדור בוונציה שבאיטליה.
היצירה רחבת הממדים מתארת את הבשורה למרים.
מרים ניצבת בימין התמונה, ואילו המלאך המבשר לה על הולדת ישו, ניצב משמאלה.
המלאך, הגבוה ממרים מושך את מבטו של הצופה ליונה המסמלת את רוח הקודש במרכזה של היצירה.
מסביב ליונה מתוארים כרובים רוקדים רבים העפים בשמים.
הברקים של קאטאטומבו הם תופעת טבע המתרחשת מסביב לשפך נהר קאטאטומבו באגם מרקאיבו במערב ונצואלה.
ברקים אלו מופיעים במשך למעלה ממחצית מהשנה.
סופות הברקים פורצות בעיקר בלילות ומגיעות לתדירות של 280 פעמים בשעה למשך 10 שעות.
הברקים מופיעים בגובה 2–10 ק"מ מעל פני האדמה, מגיעים לעוצמה הגבוהה פי 10 מברקים רגילים ומייצרים יותר אוזון מכל אירוע בודד אחר על פני כדור הארץ.
ימאים משתמשים בברקים הנראים למרחוק כמגדלור טבעי, אותו הם מכנים "המגדלור של קאטאטומבו".
תיעוד ראשון לתופעה נמצא בכתבי המחזאי הספרדי בן המאה ה-17, לופה דה וגה.
בפואמה "הדרגנוטה", דה וגה מתאר כי סופות הברקים של קאטאטומבו האירו את שמי הלילה וחשפו את ספינותיו של סוחר העבדים האנגלי פרנסיס דרייק שניסה לכבוש את האזור.
בשנת 1823 התרחש סיפור דומה: תוך כדי מלחמת העצמאות של ונצואלה, הברקים חשפו את ספינות הצי הספרדי ועזרו לסימון בוליבאר להוביל את צבאו לניצחון בקרב.
שבט האינדיאנים המקומי הווארי רואה את הסופות בתור ריקוד של מיליוני גחליליות המביעות תודה לאבי הבריאה.
שבטים אחרים, כגון היופה והוואיו, טוענים שמדובר ברוחות אינדיאנים מתים המתגלות כהבזקי אור להעביר מסרים סודיים לבני עולמנו.
חוקר הטבע הפרוסי בן המאה ה-19, אלכסנדר פון הומבולדט, היה הראשון לתת הסבר מדעי לתופעה אותה תיאר כפיצוצים חשמליים הדומים לאש גופרית, אך עד היום המדענים חלוקים מהו ההסבר הנכון.
יש שטענו כי הזרימה המעגלית של הרוחות מעל האגם היא שגורמת לברקים.
אחרים הסבירו שהסיבה היא דווקא ההתנגשות בין זרמי אוויר קר וחם.
הסבר שלישי לתופעה קושר את הסופות למצבורי גז המתאן הנמצאים באזור.
הברקים של קאטאטומבו נכנסו למהדורת 2015 של ספר השיאים של גינס.
הברית הצרפתית-רוסית הייתה ברית הגנה בין הרפובליקה הצרפתית השלישית ובין האימפריה הרוסית אשר התקיימה בין השנים 1892–1917. הברית שמה קץ לבידוד המדיני של צרפת לאחר תבוסתה במלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871) וערערה את העליונות של האימפריה הגרמנית באירופה.
הברית המשולשת משנת 1882 בין הקיסרות הגרמנית, האימפריה האוסטרו-הונגרית וממלכת איטליה הותירו את האימפריה הרוסית בעמדה פגיעה, בזמן שתבוסת צרפת במלחמתה עם פרוסיה בשנת 1870 (אשר בעקבות איחוד גרמניה הפכה בשנת 1871 לאימפריה הגרמנית) הובילה לבידודה בזירה הדיפלומטית.
למרות ההבדלים בין צורות המשטר בין שתי המדינות, צרפת הרפובליקנית ורוסיה האוטוקרטית, יצרו חיבור מהיר וחזק.
כבר משנת 1888 החלה צרפת להזרים הלוואות זולות לתעשייה הרוסית באמצעות בורסת פריז.
בשנת 1890 פקע הסכם הברית בין רוסיה לגרמניה אשר נחתם על ידי אוטו פון ביסמרק ב-1887. הקיסר הגרמני, וילהלם השני, אשר פיטר את ביסמרק, לא הגיב לבקשות הרוסים לחדש את ההסכם.
כנגד האיום שהציבה הברית המשולשת העוצמתית במרכז אירופה, כרתו הרוסים והצרפתים ברית הגנה, התקפה כל עוד קיימת אותה ברית משולשת.
על פי ההסכם, שני הצדדים היו מחויבים לסייע אחד לשני במקרה של התקפה מצד מדינה שלישית, תוך שמירה על יציבות באזור.
בשנת 1891 ביקרה משלחת הצי הצרפתי ברוסיה, והתקבלה בחמימות על ידי הצאר אלכסנדר השלישי.
היה זה ביקור היסטורי אשר סימל את הפסקת העוינות בין שתי המדינות, אשר התקיימה מאז כיבושי נפוליאון.
הברית שנחתמה ב-1892 נכנסה לתוקף ב-1894 והחזיקה מעמד עד לתום מלחמת העולם הראשונה.
הברית הצרפתית-רוסית יצרה בנוסף בעקיפין גם הבנה מוסכמת ומשולשת עם בריטניה, אשר הייתה קשורה בהסכמי הבנה עם רוסיה בנושאים נוספים שהיו במחלוקת בין המדינות.
יחד עם ההסכמה הלבבית בין צרפת לבריטניה, הפכו שלוש המדינות למאוגדות תחת ברית משותפת שכונתה ההסכמה המשולשת.
הברית הקומוניסטית המהפכנית (מאבק) היה שמו של פלג מאואיסטי ישראלי שפרש ממצפן בספטמבר 1970 ופעל עד שנת 1976.
ההיסטוריה והמצע הפוליטי של הברית הקומוניסטית המהפכנית - "מאבק"
הארגון נוסד בשם "הברית הקומוניסטית המהפכנית", אך נודע יותר על שם ביטאונו - "מאבק".
הארגון הורכב ממספר חברים שיצאו ממצפן כמו אילן הלוי, רמי ליבנה, דן ורד, אודי אדיב, מריוס שטנר ואריה בן חורין ומכמה שלא היו פעילים במצפן קודם לכן והצטרפו ישירות ל"מאבק" כמו למשל: מלי לרמן, דבי לרמן, מחמוד מסרווה, אניס קאראווי וראסאן פאוזי .
בגילוי הדעת הראשון שלהם שפורסם בגיליון הראשון של "מאבק" ובגיליון מס' 56 של "מצפן" תחת הכותרת "לקראת פרספקטיבה חדשה" - הסבירו חברי הקבוצה את פרישתם ממצפן בכך שלמצפן חסרות פרוגרמה פוליטית, אסטרטגיה פוליטית ומסגרת ארגונית מתאימה כדי ליישם את האסטרטגיה הנבחרת.
עוד ביקרו את מצפן על כך שהיא מהווה "אכסניה לקואליציה של אנשים בעלי זהות פוליטית מגוונת" ושגישתה פרגמטית, מה שמונע ממנה לפעול באופן עקבי בקרב הפרולטריון היהודי והערבי.
על סגנון עבודתה של מצפן נאמר בגילוי הדעת כי הוא מתאפיין ב"מצבי רוח, מרץ פתאומי או בטלנות אישית" וכן ב"ספונטניות" ו"חופש" שלא לבצע את החלטות הרוב.
חברי "מאבק" האשימו את מצפן בכך שהיא שוללת את "תפקידה של המפלגה המהפכנית כמדריך ומכוון של מאבק ההמונים...[ו]את הדיקטטורה של הפרולטריון ככלי במלחמת המעמדות שלאחר ניצחון המהפכה", ומגזימה בהערכת חשיבותו של המרד נגד הניכור ככוח חברתי מניע.
עוד הם טענו כי מצפן מערפלת את שורשי הסכסוך הישראלי-ערבי בכך שאינה מבליטה מספיק את אופייה הקולוניאלי של ישראל ומדברת בצורה דו-משמעית על הזכויות הלאומיות של היהודים בארץ.
במצע הפוליטי של הארגון, שנוסח ב-29 בספטמבר 1970 הובהר כי בעיני חברי הקבוצה המהפכה הקומוניסטית בסין היא המשך ישיר למהפכת אוקטובר והנה צעד חשוב בדרך למהפכה הכלל-עולמית.
עוד נקבע במצעה הפוליטי של הקבוצה כי המאבק האנטי-קולוניאלי ב"עולם השלישי" (שבמסגרתו כללו את העם הווייטנאמי, הקובני והפלסטיני), יוביל בהכרח למהפכה סוציאליסטית עולמית.
במצע הופנתה אצבע מאשימה כלפי מצפן על כך שהיא מתעלמת מתפקידה של "המדינה הסוציאליסטית" כבסיס למאבק המהפכני העולמי.
"מאבק" בנתה עצמה על בסיס ה"צנטרליזם הדמוקרטי" כנגד ה"אנרכיזם" של מצפן.
מנהיג הקבוצה היה אילן הלוי, לקבוצה היה ועד מרכזי (שבו היו חברים בנוסף לאילן גם רמי ליבנה, מריוס שטנר ומלי לרמן), ועדת ביקורת וגם קבוצת "חברים "רגילים"" (שמנו בין עשרה לחמישה-עשר איש).
ועדת הביקורת הייתה אמונה על מידור הארגון ושמירה על סודיות פעולותיו ולחברים בארגון ניתנו שמות מחתרתיים.
פעילותם התרכזה בעיקר בארגון צעירים ערבים-פלסטינים מן הגליל והמשולש לפעילות מהפכנית.
הכרוזים שהפיצו בערבית עסקו בעיקר בבעיות ספציפיות בחברה הערבית בארץ.
חברי הארגון עבדו כפועלים במפעלים והתגוררו בשכונות עוני כדי להיות קרובים לחומר האנושי שלו "פוטנציאל מהפכני".
את ביטאונם כתבו והפיצו בשלוש שפות : אנגלית, ערבית ועברית.
בסוף 1971 התפלג מהקבוצה פלג שקרא לעצמו "החזית האדומה" ושחבריו הורשעו מאוחר יותר במגע עם סוכן זר ופגיעה בביטחון המדינה ונידונו לתקופות מאסר ארוכות.
באותה תקופה נעצרו גם שניים מחברי הארגון "מאבק" - מלי לרמן ורמי ליבנה בעוון "מגע עם איש פת"ח" ונגזר עליהם עונש מאסר, ליבנה נכלא ל-4 שנים ולרמן לשנתיים.
ב"מאבק" בשפה האנגלית מה-30 בדצמבר 1972 הופיעה קריאה לשחרור העצורים מן החזית האדומה ונאמר בקריאה זו: "ידענו שזה אפשרי שחברינו לשעבר מן "החזית האדומה" הסתבכו מתוך התלהבותם המהפכנית בהרפתקה פוליטית חסרת ערך...
חברים אלה עזבו את ארגוננו בשל ויכוח תאורטי ופוליטי.
הבהרנו בפרסומינו את דעתנו על הדרך הפוליטית של "רובה לפני כל דבר".
איש לא יכול להאמין שרעיונותינו מאשרים דרך כזו.
בעקבות מלחמת יום הכיפורים התחולל שינוי בעמדותיה של "מאבק".
במרץ 1974 פרסמה הקבוצה מסמך בשם "ביקורת עצמית" ובו טענה כי המלחמה הוכיחה שניתן לפגוע בישראל באמצעות צבאות של מדינות ריאקציוניות ושהכוחות המהפכניים הסוציאליסטיים במזרח הערבי עדיין אינם מסוגלים להשפיע באופן מכריע על מהלך האירועים.
מאבק הודתה ב"טעויות" שלה שנבעו לטענתה מ"דוגמטיות" ומ"אולטרה-שמאלנות", כלומר : אי הבנה של הקבוצה שהתפתחות כלכלית אפשרית גם במסגרת הקפיטליזם וללא מהפכה סוציאליסטית ואי הבנה שלא כל הקונפליקטים מקורם מעמדי, לצד הבנה שלא היה סיכוי לדעתם ל"מהפכה ערבית".
מאבק טענה כי קיימים רגשות לאומיים הנובעים מחוויות של ההמונים ולכן אי אפשר לקיים מאבק סוציאליסטי על-לאומי.
היא קראה לנהל מאבק ריאל-פוליטי וקונקרטי, שמשמעותו הוא קיום מאבק לשחרור לאומי של העם הפלסטיני מבלי להתנות שחרור זה בניצחון המהפכה הסוציאליסטית באזור כולו.
לדעתם, המלחמה בהחלט פגעה בעליונות הצבאית של ישראל אך גם פגיעה זו לא תגרום למעמד הפועלים הישראלי להתנתק מן הציונות.
בנוסף, הם חשו כעת כי שלילת הזכויות הפוליטיות של "העם הישראלי" על ידי הערבים עד כה הייתה מוטעית ושהתפיסה של הפת"ח באותו הזמן בדבר מדינה דמוקרטית אחת בפלסטין שבה יוכרו רק זכויות דתיות של היהודים לא מסוגלת למשוך אליה את היהודים הישראלים.
לדידם, פתרון המדינה הסוציאליסטית המשותפת שבו החזיקה החזית העממית לשחרור פלסטין והחזית הדמוקרטית לשחרור פלסטין הוא פתרון רצוי, אך בלתי אפשרי למימוש בשלב זה ועל כן מסיבות אלה יש לבחור בעמדת הרוב באש"ף המדברת על הקמת שתי מדינות לאום - ישראל ופלסטין, כשלב ביניים.
פתרון שתי המדינות אינו סותר לדעתם את זכותו של כל הפליטים הפלסטינים לשוב ולהתגורר בכל מקום במולדתם, מה שיוביל בהכרח לתהליך של דה-ציוניזציה של ישראל.
ביולי 1973 התאחדו אנשי "מצפן" ו"מאבק" ליצירת רשימה פוליטית משותפת תחת השם "הרשימה הסוציאליסטית המהפכנית".
בראשות הרשימה הציבו את איש "מאבק" - רמי ליבנה שעדיין שהה במאסר באותה תקופה על פגישתו עם איש פת"ח.
הסיבה להצבתו בראשות הרשימה הייתה הזדהותם המוחלטת של אנשי הרשימה עם השקפותיו הפוליטיות, הדגשת היותו "אסיר פוליטי" והבלטת האבק למען שחרורו מן הכלא ושחרורם של שאר "האסירים הפוליטיים".
בנובמבר 1973, בעקבות מלחמת יום הכיפורים פרסמה והפיצה הרשימה כרוז תחת הכותרת "איך יוצאים מן הבוץ?" ובו נוסחו כמה מן הנקודות העיקריות במאבק למען השלום.
הרשימה רצה במסגרת הבחירות לכנסת השמינית השיגה 1,201 קולות בלבד (שהיוו 0.1% אחוזים מסך הקולות) ולא נכנסה אל הכנסת.
הארגון "מאבק" התפורר בסביבות שנת 1976, בזמן שחבר הארגון רמי ליבנה עדיין ישב בבית הסוהר בעוון ה"מגע עם איש הפת"ח" ובזמן שמנהיג הארגון - אילן הלוי, עזב את הארץ ועבר להתגורר בצרפת.
החשיבות שהציבה הקבוצה לסין העממית בקידום המהפכה הסוציאליסטית בעולם, והדגש הרב שהושם על מאבק העמים ב"עולם השלישי" כנגד הקולוניאליזם, גרמו לכך שחברי הקבוצה הוגדרו כמאואיסטים על ידי יריביהם, על אף שרוב חברי הקבוצה מעולם לא הגדירו עצמם ככאלה.
דן ורד היה היחיד בקבוצה שהגדיר עצמו בצורה מפורשת כמאואיסט, הוא הפך למאואיסט בתקופת לימודיו באוניברסיטת מיאמי, שם נחשף למאבקי הסטודנטים למען זכויות אדם ולמען מימוש האידאולוגיה המאואיסטית ונשבה בקסמי האידאולוגיה המאואיסטית.
אילן הלוי לעומתו טען שנים מאוחר יותר כי הוא לא הגדיר את עצמו ואת חברי הקבוצה כמאואיסטים, אלא היו אלה הטרוצקיסטים (בעיקר אלה שפרשו גם הם ממצפן ב-1970 והקימו את ברית הפועלים (אוונגרד) ואלה שפרשו ממצפן ב-1972 והקימו את הליגה הקומוניסטית המהפכנית (מצפן מרכסיסטי) שהגדירו אותם ככאלה.
יריביהם האשימו את חברי "מאבק" כי הם תומכים ב"תורת שלבים" (לאומי-בורגני תחילה וסוציאליסטי-פרולטרי מאוחר יותר) בדרך למהפכה.
חברי "מאבק" טענו מנגד כי ההמונים מגיעים לחברה סוציאליסטית רק דרך שלבים.
אילן הלוי השיב למבקרים וכתב: "אנו מוכנים להודות: אם עמדתנו היא עמדה "מאואיסטית" - דבר שבו אין אנו כה בטוחים כמו מוקיעינו, וזאת בעיקר מפני מספרן וגיוונן הרב של העמדות האמורות להיות "מאואיסטיות" - אזי אנחנו מאואיסטים.
תמיד היינו מאואיסטים, קיבלנו על עצמנו להיות כאלה בגלוי ובפועל, השם הזה איננו מפחיד אותנו כלל".
אילן הלוי טוען בדיעבד כי המניע העיקרי לפרישתם ממצפן היה רצונם להתקרב לתנועה הלאומית הפלסטינית, הלוי טוען: "אנחנו היינו הזרם הכי קרוב לתנועה הפלסטינית.
אחרים התעניינו יותר בסוציאליזם והיו מונעים על ידי דחייה של הלאומיות.
אנחנו היינו יותר סלחנים כלפי הלאומיות.
הבנו שלא תהיה אחדות פועלים יהודים וערבים בלי לפתור את הבעיה הלאומית.
עודד פילבסקי טען כנגד "מאבק" שהם משתמשים ב"מליצות שמאלית" כדי לתאר את הליכתם ימינה אל עבר ה"לאומנות הפלסטינית".
עוד הוא טען כי המאבק הפלסטיני איננו מאבק סוציאליסטי כמו בווייטנאם ובקובה כפי שהם הציגו אותו בגילוי הדעת שלהם.
משה מחובר האשים את "מאבק" בכך שעמדותיה ביחס ל"תפקיד המדריך" של המפלגה וביחס ל"דיקטטורה של הפרולטריון" הן עמדות סטליניסטיות.
הברית למען עתיד אוסטריה , מופיע בדרך כלל בראשי התיבות BZÖ, היא מפלגה אוסטרית בעלת שישה עשר מושבים במועצה הלאומית.
המפלגה נוסדה ב-3 באפריל 2005 על ידי ירג היידר כצורה מתונה יותר של מפלגת החירות האוסטרית (FPO), כמו כן המפלגה הוקמה בעקבות חילוקי דעות ניכרים בין ירג היידר להיינץ כריסטיאן שטראכה.
האמנה של המפלגה הופקדה במשרד הפנים הפדרלי ב -3 באפריל 2005 כפי שנדרש על פי החוק האוסטרי, וקרן המפלגה הוכרז על ידי חברים לשעבר של מפלגת החירות ביום שאחרי, ועד מהרה זכתה בשבעה מנדטים בבחירות 2006,
בבחירות ספטמבר 2008 ראתה המפלגה את פריצת הדרך המפתיעה עם 21 מנדטים, אך טרגדיה פקדה אותה כאשר 13 ימים לאחר הבחירות נספה ירג היידר בתאונת דרכים.
את מקומו מילא סגנו, שטפן פצנר שכיהן חודש וחצי ולאחריו כיהן הרברט שייבנר כחמישה חודשים.
באפריל 2009 נבחר יוזף בּוּכֶר לתפקיד יושב ראש המפלגה, ותחת הנהגתו עברה המפלגה לכיוון הליברליזם הכלכלי ושמרנית מבחינה חברתית.
ב-15 באוקטובר 2009, תיארה המפלגה את העמדה הפוליטית כימנית מרכז, צורה של עמדה מתונה יותר לעומת מפלגת החירות האוסטרית.