tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
1856 – חבר לשם כבוד באקדמיה האוסטרית למדעים
יקיר (אזרח הכבוד של) העיר פראג ושל הערים בודפשט (ב-2011 תואר זה נלקח ממנו אחרי המוות על ידי ממשלת הונגריה), אינסברוק (1854), זלצבורג וזאגרב (1853)
אלכסנדר סֶרְלוֹט (בנורווגית: Alexander Sørloth; נולד ב-5 בדצמבר 1995) הוא כדורגלן נורווגי המשחק בעמדת החלוץ באתלטיקו מדריד מהלה ליגה ובנבחרת נורווגיה.
סרלוט שיחק במחלקת הנוער של רוזנבורג וביולי 2013 עבר לקבוצת הבוגרים של המועדון.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בבוגרים כשעלה בתור מחליף במחצית השנייה במשחק המוקדמות הראשון בליגה האירופית נגד קרוסיידרס.
לקח לו רק 12 דקות כדי לכבוש גם את שער הבכורה שלו באותו משחק, השער השישי בניצחון 2–7.
ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת העל הנורווגית ב-20 ביולי 2014 כשעלה בתור מחליף בדקה ה-60 במשחק נגד סוגנדאל.
סרלוט יצא להשאלה בבודה גלימט בקיץ 2015. הוא היה בין השחקנים הטובים בקבוצה ובליגה, הוא כבש 13 שערים ו-5 בישולים ב-26 הופעות.
במשחקו האחרון בקבוצה כבש שלושער.
ב-6 בנובמבר 2015, חתם בחרונינגן לארבע וחצי שנים ועבר למועדון בסוף אותה עונה.
חרונינגן שילמה 750 אלף יורו עבורו.
ב-1 ביוני 2017, חתם לארבע שנים במיטיולן.
ב-31 בינואר 2018, חתם סרלוט בקריסטל פאלאס.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון ב-10 בפברואר בהפסד 1–3 לאברטון.
ב-28 באוגוסט, כבש את שער הבכורה שלו בגביע הפוטבול ליג בניצחון 0–1 מול סוונסי סיטי.
ב-8 בינואר 2019, הושאל לגנט מליגת העל הבלגית לחצי עונה.
באוגוסט 2019, סרלוט עבר בהשאלה לשנתיים לטרבזונספור מליגת העל הטורקית.
משחקו הראשון בקבוצה היה בשלב המוקדמות השלישי של הליגה האירופית, במשחק כבש גם את השער השני במשחק שנגמר בתוצאה 2–2. במרץ 2020, כבש שלושער במשחק מול קסימפאשה שנגמר בתוצאה 0–6.
ב-5 ביולי 2020, הפך לשחקן שכבש הכי הרבה שערים בעונה אחת בטרבזונספור, עם 29 שערים בעונה, וכך שבר את שיאו של שותא ארבלדזה.
ב-2 בדצמבר, כבש את שער הבכורה שגם הכריע את הניצחון מול איסטנבול בשאקשהיר במשחק שנגמר בתוצאה 3–4 בשלב הבתים של ליגת האלופות.
ב-25 באוגוסט 2021 הושאל סרלוט לריאל סוסיאדד.
ב-25 ביולי 2023 חתם סרלוט לחמש שנים בויאריאל.
ב-27 באוגוסט, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה, בהפסד 3–4 לברצלונה.
ב-19 במאי 2024, כבש רביעייה נגד ריאל מדריד.
עד סוף העונה, הוא כבש 23 שערים ב-32 הופעות, והתברג במקום השני בדירוג כובשי הפיצ'יצ'י (אחרי ארטם דובביק).
ב-3 באוגוסט הוא עבר לאתלטיקו מדריד, בחוזה לארבע שנים תמורת 32 מיליון יורו.
ב-10 במאי 2025 כבש רביעייה במחצית אחת נגד קבוצתו לשעבר ריאל סוסיאדד כולל שלושער תוך 4 דקות, והפך גם לשחקן הראשון בלה ליגה שכובש שלושער עד הדקה ה-12 של המשחק.
סרלוט שיחק בכל הנבחרות הצעירות של נורווגיה ונכלל גם בסגל נבחרת נורווגיה הבוגרת.
סרלוט הוא בנו של שחקן העבר ירן סרלוט ששיחק ברוזנבורג ובנבחרת נורווגיה.
אלכסנדר ויקטורוביץ' פודשיבלוב (נולד ב-6 בספטמבר 1964 בסברדלובסק) הוא כדורגלן עבר רוסי ששיחק בעמדת השוער בקבוצות טורפדו מוסקבה, לוקומוטיב מוסקבה והפועל חיפה.
כיום מאמן את שוערי קבוצת וולגר אסטרחן מהליגה הרוסית הראשונה.
אלכסנדר פוליאקוב היה צייר דיוקנאות רוסי.
הוא היה צמית באחוזה של הגנרל פיוטר יעקובלביץ' קורנילוב .
ב-1822 הוא הפך לעוזר לצייר הדיוקנאות האנגלי, ג'ורג' דאו.
על פי ההסכם, הוא "יעבוד וילמד" עם דאו, וגם הורשה להשתתף בשיעורי ערב באקדמיה האימפריאלית לאמנויות.
שכרו ששולם על ידי דאו נקבע על 800 רובל בשנה.
מאוחר יותר דווח, על ידי החברה הקיסרית לעידוד האמנויות, שדאו נתן לו רק 350 רובל, תוך שימוש ב-450 האחרים להוצאות.
הוא גם ניכה שכר עבור הימים בהם היה פוליאקוב חולה.
מצב בריאותו הלקוי הותיר אותו לעיתים קרובות עם הכנסה זעומה.
דאו צייר דיוקנאות של גיבורי מלחמה רוסיים עבור הגלריה הצבאית של ארמון החורף.
בדיקה מאוחרת יותר מעלה שרבים מהם צוירו על ידי פוליאקוב וחתומים על ידי דאו.
ייתכן שהוא גם שיחזר ושיפר מספר דיוקנאות שנעשו בחיפזון.
בשנת 1833, הודות לעצומה של חבריו האמנים, הוא שוחרר מהיותו צמית.
אלכסיי אולינין, נשיא האקדמיה הקיסרית.
חתם על הצהרה שנתנה לו מעמד של "אמן חופשי".
זה היה חלק מהפיצוי ליחס הגרוע שקיבל מדאו.
הוא גם קיבל קצבה חודשית של 30 רובל, אשר בקושי הספיקה לצורכי היסוד, והוא מת בעוני בגיל שלושים וארבע.
בין היצירות שאומתו כשלו לחלוטין ניתן למנות את "פיטר הראשון במספנה, עם נוף לאמסטרדם" (1819), ודיוקנו של הצאר ניקולאי הראשון (1829).
ניתן לראות עבודות אחרות במוזיאון ההיסטורי הממלכתי ובמוזיאון לאמנות קוסטרומה.
אלכסנדר פון וגנר היה צייר גרמני יליד הונגריה.
לאחר שסיים את לימודיו בגימנסיה הריאלית בעיר הולדתו בגיל תשע-עשרה, הוא נכנס לאקדמיה לאמנויות יפות בווינה, שם היה תלמידו של הנריק ובר.
בשנה שלאחר מכן, הוא עבר לאקדמיה לאמנויות יפות במינכן ולמד אצל פרופסור קארל פון פיילוטי בין השנים 1856–1864. בין השנים 1869–1910 היה פרופסור לציור היסטורי באקדמיה של מינכן.
זדזיסלב יאסינסקי ולודוויק סטשאק, שנאור כוגן היו בין תלמידיו.
הנושאים שלו היו ציורי היסטוריה וסצנות חיים הונגריות בפרט.
פון וגנר מת במינכן, שם הוא קבור בבית הקברות הדרומי הישן.
יצירתו המפורסמת ביותר היא "מרוץ המרכבות" (בגלריה לאמנות של מנצ'סטר), שאותה צייר עבור התערוכה העולמית של וינה (1873) ולאחר מכן הרחיב לגודל גדול יותר עבור התערוכה הקולומביאנית (בשיקגו) 1893. הציור מתאר את סיום מרוץ המרכבות ברומא העתיקה, בראשותו של הקיסר דומיטיאנוס.
ציור מרוץ המרכבה הושלם ב-1882 רק שנתיים לאחר פרסום הציור "בן-חור".
הציור מתאר אובדן גלגל של מרכבה בשיא המירוץ.
בציור "אחרי הצייד" (1864) צייר וגנר את אשתו ברטה פון אולדנבורג בחבורה של ציידים אלגנטית, לבושים בתלבושות ההיסטוריות מתקופת מתיאס קורווינוס.
יצירה מפורסמת נוספת היא של פנורמה עגולה של רומא העתיקה בשם "רומא העתיקה עם ניצחון הקיסר קונסטנטינוס בשנת 312 לספירה" שאותה צייר בשיתוף עם יוזף בולמן במינכן בשנת 1888. הציור נהרס, וצויר מחדש על ידי יאדגר אסיסי בפנומטר של לייפציג.
אלכסנדר סקבורצוב הוא קוסמונאוט רוסי.
הוא השתתף במספר טיסות לתחנת החלל הבין-לאומית.
אלכסנדר סקבורצוב נולד בעיירה שצ'ולקובו בקרבת מוסקבה.
אביו היה חבר ביחידת הקוסמונאוטים, אך לא השתתף בטיסה לחלל.
בשנת 1983 הוא סיים לימודי בית ספר.
בשנת 1987 הוא סיים בית ספר לטייסי קרב.
לאחר סיומו הוא הוצב ביחידת חיל האוויר הסובייטי במחוז טולה.
בשנת 1997 הוא סיים אקדמיה צבאית בתחום "הגנה נגד מטוסים".
בשנת 1997 החל סקבורצוב קורס במרכז גגארין להכשרת קוסמונאוטים.
באפריל 2010 היה סקבורצוב מפקד טיסה סויוז TMA-18 שהביאה לתחנת החלל את חברי משלחת מס' 23 לתחנת החלל הבין-לאומית החדשים (אולג קוטוב היה מפקד המשלחת).
לאחר סיום עבודת המשלחת סקבורצוב עבר למשלחת מס' 24 לתחנת החלל הבין-לאומית והיה מפקדו.
הוא חזר לכדור הארץ לאחר 176 ימים בחלל.
במרץ 2014 היה סקבורצוב מפקד טיסה סויוז TMA-12M שהביאה לתחנת החלל את חברי משלחת מס' 39 לתחנת החלל הבין-לאומית החדשים (קואיצ'י וקאטה היה מפקד המשלחת).
לאחר סיום עבודת המשלחת סקבורצוב עבר למשלחת מס' 40 לתחנת החלל הבין-לאומית (סטיבן סוונסון היה מפקד המשלחת).
במהלך שהות בחלל הוא ביצע פעמיים פעילות חוץ רכבית באורך כולל של 12.5 שעות.
ביולי 2019 היה סקבורצוב מפקד טיסה סויוז MS-13 שהביאה לתחנת החלל את חברי משלחת מס' 60 לתחנת החלל הבין-לאומית החדשים (אלכסיי אובצ'ינין היה מפקד המשלחת).
לאחר סיום עבודת המשלחת סקבורצוב עבר למשלחת מס' 61 לתחנת החלל הבין-לאומית (לוקה פרמיטנו היה מפקד המשלחת).
הוא חזר לכדור הארץ בשנת 2020 לאחר 200 ימים בחלל.
סקבורצוב פרש מיחידת הקוסמונאוטים בשנת 2022.
אלכסנדר פבלוביץ' הוא כדורגלן גרמני-סרבי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת באיירן מינכן מהבונדסליגה ובנבחרת גרמניה.
פבלוביץ' גדל במחלקות הנוער של SC פירסטנפלדברוק ובאיירן מינכן.
בשנת 2023 החל לשחק בקבוצת המילואים של באיירן מינכן.
ב-28 באוקטובר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 8–0 על דרמשטאדט 98 במסגרת המחזור התשיעי בבונדסליגה לעונת 2023/2024. ב-29 בנובמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בתיקו 0–0 מול פ.צ.
קופנהגן במסגרת המחזור החמישי בשלב הבתים לעונת 2023/2024. ב-27 בינואר 2024 הבקיע את שער הבכורה שלו במועדון, בניצחון 3–2 על אאוגסבורג במסגרת המחזור ה-19 בליגה.
פבלוביץ' נולד בגרמניה, אך אביו סרבי, והוא מחזיק באזרחות כפולה.
בספטמבר 2021, הוא זומן לסגל נבחרת סרביה עד גיל 18 למספר משחקי ידידות.
בנובמבר 2023, הוא זומן לסגל נבחרת גרמניה עד גיל 20.
ב-14 במרץ 2024, זומן פבלוביץ' על ידי המאמן יוליאן נגלסמן לראשונה לסגל נבחרת גרמניה הבוגרת.
לצמד משחקי ידידות נגד נבחרות צרפת והולנד.
עם זאת, הוא החמיץ את שני המשחקים עקב מחלה.
במאי 2024 הוא זומן לסגל המורחב של נבחרת גרמניה ליורו 2024. ב-3 ביוני 2024, ערך פבלוביץ' את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת בתיקו 0–0 מול נבחרת אוקראינה במסגרת משחק הכנה לטורניר.
וב-7 ביוני הוכרז שהוא נכלל בסגל הסופי של נבחרת גרמניה ליורו 2024. עם זאת ב-12 ביוני 2024 הוא נגרע מהסגל עקב פציעה.
אלכסנדר סרגייב הוא פיזיקאי רוסי.
בשנים 2017-2022 סרגייב כיהן כנשיא של האקדמיה הרוסית למדעים.
אלכסנדר סרגייב נולד בשנת 1955 ביישוב בוטורלינו שבמחוז ניז'ני נובגורוד.
לאחר סיום בית ספר אלכסנדר סרגייב למד באוניברסיטת גורקי אותה סיים בשנת 1977 עם התמחות ברדיופיזיקה.
סרגייב החל לעבוד במכון לפיזיקה שימושית של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1982 הוא סיים לימודי תואר שלישי.
בשנת 1991 סרגייב מונה למנהל מעבדה לתופעות מהירות במיוחד.
בשנת 2000 הוא סיים עבודת פוסט-דוקטורט.
בשנת 2001 מונה לסגן מנהל המכון ובשנת 2015 מונה למנהל המכון.
במהלך כהונתו המכון התרחב וסופחו אליו מוסדות מחקר אחרים שהיו בניז'ני נובגורוד.
בשנת 2003 נבחר לחבר בהתכתבות של האקדמיה הרוסית למדעים.
בשנת 2013 סרגייב התנגד לרפורמה של אקדמיה שמתגבשת והיה בין דורשי שינויים ברפורמה.
בשנת 2016 סרגייב התקבל כחבר בפועל באקדמיה הרוסית ובשנת 2017 נבחר לנשיא האקדמיה ל-5 שנים.
בשנת 2022 זמן קצר לפני הבחירות החדשות הוא הוריד את מעמדותו בגלל לחץ מצד השלטונות.
החל משנת 2022 סרגייב מכהן כמנהל מרכז לאומי למתמטיקה ופיזיקה בעיר סארוב.
במקביל לעבודה במכון, לימד באוניברסיטה, החל משנת 1991 הוא כיהן בדרגת פרופסור.
סרגייב היה מדריך של 19 עבודות תואר שלישי ו-7 עבודות פוסט-דוקטורט.
אלכסנדר סרגייב מומחה בתחומים שונים של חקר פלסמה ולייזרים.
ביחד עם יפים חזנוב הוא היה שותף לפרויקט בניית לייזר בעל ההספק הגדול בעולם.
הפרויקט אושר אך בסופו של דבר לא מומש.
על פעילותו המדעית בשנת 1999 הוענק לסרגייב פרס ברית המועצות.
אלכסנדר סקוליץ' (בסלובנית: Aleksander Sekulić; נולד ב-24 בפברואר 1978 בליובליאנה, סלובניה) הוא מאמן כדורסל סלובני.
אלכסנדר החל את קריירת האימון במועדוני הכדורסל בסלובניה.
הוא הוליך את מועדון קרקה נובו מסטו לזכייה באליפות המקומית בעונת 2012. זמן קצר לאחר מכן מונה לאמן את נימבורק, שגם אותה הוביל לזכייה באליפות לאומית.
לאחר מכן משך את תשומת לבם של מועדוני הכדורגל הבכירים ברוסיה ובעונת 2022/2023 הוליך את קבוצת לוקומוטיב קובאן לגמר הליגה המאוחדת של VTB ואליפות רוסיה בכדורסל.
ביוני 2025 מונה למאמן זניט סנקט פטרבורג הרוסית.
בינואר 2026 פוטר בעקבות רצף הפסדים בליגה.
זכייה בסגנות הליגה המאוחדת של VTB עם לוקומוטיב קובאן ב-2023.
זכייה באליפות סלובניה עם קרקה נובו מסטו ב-2012.
זכייה באליפות צ'כיה עם נימבורק ב-2013.
אלכסנדר ניקולייביץ' פוטרסוב היה פוליטיקאי סובייטי-סוציאל-דמוקרטי.
ממנהיגי המנשביקים במפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית ומעורכי העיתון "איסקרה".
כמו כן כתב בעיתון תחת שם העט סטאראובר.
פוטרסוב נולד במוסקבה למשפחת אצולה; אביו היה קצין בדרגת מייג'ור גנרל.
הוא למד פיזיקה, מתמטיקה ומשפטים באוניברסיטת סנקט פטרבורג.
כסטודנט הוא בא במגע עם קבוצות מהפכניות.
בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-19 עבר מהנרודניקים למרקסיסטים והצטרף לחוגים הסוציאל-דמוקרטיים הסודיים של ויולי מרטוב.
בשנת 1892 הוא יצר קשר עם קבוצת "שחרור העבודה" הגולה של גאורגי פלחנוב ודאג לפרסום חוקי של חלק מכתביו ברוסיה.
ממשלת האימפריה הרוסית הייתה מודאגת באותה תקופה יותר מהפופוליזם המהפכני של ה"נרודניה ווליה" מאשר מפלחנוב, שקבוצתו התנגדה לפופוליזם.
ב-1896 סייע פוטרסוב בהקמת איחוד המאבק לשחרור מעמד הפועלים של סנקט פטרבורג, אחד מגרעיני מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
בין חבריו נוספים של האיחוד נמנו מרטוב ווולדימיר לנין.
בשנת 1897 נעצר פוטרסוב והוגלה למחוז ויאטקה.
לאחר שחרורו, בשנת 1900, עזב את רוסיה וחי בעיקר בגרמניה, שם היו לו קשרים טובים עם חברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה ועם הגולים הרוסים.
הוא החל להתקרב לפאבל אקסלרוד ולוורה זסוליץ'.
בעודו בגלות, ב-1898, נשא פוטרסוב את יקטרינה טולינובה לאישה.
יחד עם פלחנוב, אקסלרוד, זסוליץ', לנין ומרטוב, השיק פוטרסוב את כתב העת "איסקרה" ("הניצוץ" ברוסית), שתפקידו היה להגן על המרקסיזם האורתודוקסי (כפי שפלחנוב הבין אותו) כנגד הכפירות השונות של האקונומיזם והרוויזיוניזם שהיו נהוגות אז בקרב הסוציאל-דמוקרטים הרוסים.
בשנת 1898 סייע פוטרסוב בהקמת מפלגת הפועלים הסוציאל-דמוקרטית הרוסית.
עם זאת, בשנים 1901–1902 חלה פוטרסוב במחלה קשה ומיעט לבצע פעולות עריכה.
לנין הציע לצמצם את מועצת העורכים כך שהיא תכיל אותו, את פלחנוב ואת מרטוב, ולהוציא ממנה את אקסלרוד, זסוליץ' ופוטרסוב, שהיו אז פחות פרודוקטיביים.
הדבר הצית סכסוכים בין לנין לבין אלה שהציע לפטרם.
בשנת 1903, כאשר התפצלה המפלגה לבולשביקים ולמנשביקים, צידד פוטרסוב במנשביקים.
בסוף 1903 היה זה לנין שעזב את "איסקרה", בעוד פוטרסוב שב למערכת העיתון.
הוא היה בעל ערך רב עבור המנשביקים בשל קשריו הטובים עם אנשי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה, והיה אחראי במידה רבה לעובדה שרוב מנהיגי המפלגה נטו להזדהות עם המנשביקים (אם כי רשמית הם היו נייטרליים בקפידה).
עם זאת, עד מהרה התפתחו מתחים בין פוטרסוב לפלחנוב.
פלחנוב, שהצביע יחד עם הבולשביקים ב-1903, לחץ לאיחוד מחדש של המפלגה.
בכך זכה לתמיכת הסוציאל-דמוקרטים הגרמנים.
פוטרסוב, בתמיכתה של זסוליץ', סבר כי שיתוף פעולה עם לנין הוא דבר בלתי אפשרי.
לפיכך, פוטרסוב וזסוליץ' החליטו לעזוב את מערכת העיתון.
מהפכת 1905 החזירה את פוטרסוב לרוסיה, שם ערך את עיתוני המנשביקים "" ו"נבסקי גולוס".
הוא גם השתתף בקונגרסים של המפלגה המנשביקית בשנים 1906 ו-1907. לאחר כישלון המהפכה גילה פוטרסוב אהדה כלפי ה"", שרצו כביכול להשעות את המהפכה הבלתי-חוקית ולהתמקד בעבודה איגודית מקצועית ובבחירות לדומה.
מסלול זה נתקל בהתנגדות מוחלטת מצד לנין, אך הוא גם העמיד אותו בניגוד עניינים עם "מנשביקים מפלגתיים" דוגמת מרטוב.
אף על פי כן, הליקווידציוניזם היה זרם חזק בקרב המנשביקים, ופוטרסוב, כעורך כתב העת הליקווידציוניסטי "נצ'ה זריה", היה אחד מהתאורטיקנים הבולטים ביותר של הזרם.
בנוסף לפעילותו בתחום העיתונאות כתב פוטרסוב מאמרים בנושאים היסטוריים וסוציולוגיים.
הוא היה אחד מהעורכים והתורמים לספר בן ארבעת הכרכים "התנועה החברתית ברוסיה בתחילת המאה ה-20".
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, אימץ פוטרסוב מייד עמדה דפנציסטית ותמך במהלכי המלחמה.
הוא זכה לתמיכתו של פלחנוב אך ננטש על ידי רוב המנשביקים, אפילו רובם שהיו דפנציסטים, אשר חששו מתמיכתו הבלתי מסויגת של פוטרסוב ב"מלחמה לניצחון".
פוטרסוב, לעומת זאת, טען שניצחון מדינות ההסכמה על מעצמות המרכז יהיה ניצחון של הדמוקרטיה המערבית על המיליטריזם הפרוסי ויועיל לתנועה הסוציאליסטית בכל עת.
הוא הפיץ דעות אלה בכתב העת Nache Delo (המטרה שלנו).
פוטרסוב ביקר בחריפות את הממשלה על ניהולה הכושל של המלחמה.
בשנת 1915 הוביל הדבר לסגירת כתב העת ולגלותו מסנקט פטרבורג.
עם זאת, הוא הורשה לגור במוסקבה ושם המשיך לעסוק בעיתונאות.
פוטרסוב ביקש לסייע למאמץ המלחמתי על ידי הצטרפותו לוועד התעשייתי הצבאי של מוסקבה.
בשנת 1917, עם תחילת מהפכת פברואר, בירך על המהלך משום שהיא סילקה את המנהיגות הלא-כשירה של הצאר.
אך דרישתו של פוטרסוב להמשיך במאמץ המלחמתי בכל מחיר הרחיקה אותו מרוב המנשביקים.
במהלך ההכנות לבחירות לאספה המכוננת איים פוטרסוב לפרוש מהמפלגה ולעמוד בראש רשימה נפרדת.
פוטרסוב התנגד בתוקף למהפכת אוקטובר.
בשנת 1918 פרש מהמפלגה והצטרף ל"איחוד להצלת רוסיה" , קבוצה שאיחדה מנשביקים ימניים, סוציאליסטים רוסים וסוציאליסטים עממיים.
מאוחר יותר התחרט על מעשה זה.
בשנת 1918 עצרו הבולשביקים את פוטרסוב בשל מעורבותו באיחוד.
בשנת 1925 הורשה לעזוב את רוסיה הסובייטית עקב סיבות רפואיות.
הוא התגורר תחילה בברלין ולאחר מכן בפריז, וסבל ממחלה קשה.
פוטרסוב סבר כי ברית המועצות אינה מדינה סוציאליסטית, אלא אוליגרכיה ריאקציונרית לחלוטין, דעה שהרחיקה אותו מרוב המנשביקים.
הוא תרם באופן קבוע לכתב העת של אלכסנדר קרנסקי, "ימים".
כן ציפה לקריסתו הקרובה של הקומוניזם וקרא לכל הכוחות האנטי-בולשביקיים להתאחד.
פוטרסוב נפטר בפריז ביולי 1934, כתוצאה מניתוח.
הוא נקבר בבית הקברות פר לשז בעיר.
הנסיך אלכסנדר סרגייביץ' מנשיקוב היה אציל, מפקד צבאי ומדינאי רוסי.
הוא מונה לשליש הכללי בשנת 1817 ולאדמירל בשנת 1833.
מנשיקוב נולד ב-26 באוגוסט 1787 סנקט פטרבורג, והיה נינו של אלכסנדר דנילוביץ' מנשיקוב, דוכס אינגריה, וצאצא מצד אמו לבית הנסיכים גוליצין (אחד מאבותיו היה הנסיך מיכאיל גוליצין, מושל צבאי של העיר אובו [טורקו] בזמן הכיבוש הרוסי במלחמה הצפונית הגדולה).
בשנת 1809 נכנס לשירות המדינה הרוסי כנספח בשגרירות בווינה.
הוא התקרב לצאר אלכסנדר הראשון וליווה אותו בכל מסעותיו נגד נפוליאון.
בשנת 1817 מונה לממלא מקום ראש מטה הכללי, וב־1823 הועבר למשרד החוץ.
בפרוץ מלחמת רוסיה–פרס (1826–1828), בעקבות הצלחת יוזמותיו של עבאס מירזא בטהראן, הושם מנשיקוב במעצר בית.
בהמשך מינה אותו הצאר ניקולאי הראשון לראש המטה של הצי ולשר בממשלתו.
הוא התבלט במצור על וארנה בשנת 1828, שם נפצע קשות מפגז טורקי שהתפוצץ לידו.
בשנת 1830 התמנה לחבר מועצת המדינה, וב־1831 מונה למושל הכללי של פינלנד.
בתקופה זו הקדיש עצמו בעיקר לענייני הצי, אך השפעתו נחשבה מזיקה: היא האטה את התקדמותו הטכנולוגית של הצי הרוסי ופגעה ברמת האימונים שלו.
בשנת 1853 נשלח בשליחות מיוחדת לקונסטנטינופול.
עם פרוץ מלחמת קרים מונה למפקד העליון ביבשה ובים.
הוא פיקד על הצבא הרוסי בקרבות אלמה ואינקרמן, אך גילה חוסר כישרון צבאי ואי־יכולת פיקודית.
ב־15 בפברואר 1855 הודח מתפקידו והוחלף בידי הנסיך מיכאיל דמיטרייביץ' גורצ'אקוב.
בין דצמבר 1855 לאפריל 1856 שימש כמושל הכללי של קרונשטאדט, ולאחר מכן פרש לגמלאות.
הוא נפטר בסנקט פטרבורג ב-2 במאי 1869.
מנשיקוב קיבל את תואר "פירסט" (Fürst) באצולה הפינית, והיה האדם היחיד בדרגת נסיך הרשום בבית האצולה הפיני.
ספינת הקיטור הפינית הראשונה, "פירסט מנשיקוב" (Furst Menschikoff), נקראה על שמו.
סר אלכסנדר פלמינג היה רופא ומדען סקוטי, מגלה הפניצילין, האנטיביוטיקה הראשונה, המשמשת לריפוי מחלות זיהומיות, גילוי שנחשב למהפכה בתולדות הרפואה.
חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1945.
במלחמת העולם הראשונה שירת פלמינג כקצין רפואה בשירות בריטניה במשך כארבע שנים.
הוא נחשף בשירות למגוון גדול של נפגעי זיהום חיידקי, וניצל את ההזדמנות כדי להמשיך את מחקריו בנוגע להידבקות בזיהומים ולמאבק בהם.
אחרי המלחמה שב פלמינג לבית החולים האוניברסיטאי סנט מרי שבו עבד קודם לכן, והמשיך לעסוק במחקר ובהוראה.
במשך כל השנים האלה המשיך לעסוק בנושא אחד, שיפור הסלקטיביות של החומרים קוטלי החיידקים.
מרבית מחקריו עסקו בחיפוש אחר חומרים יעילים בהשמדת חיידקים מבלי לגרום נזק לרקמות בריאות או לחולה.
מרבית החומרים ה"אנטי חיידקיים" שפותחו עד אז תקפו תאים ללא הבחנה, וגרמו לחולים נזק קשה לא פחות מהנזק שגרם הזיהום עצמו.
בשנות ה-20 של המאה ה-20, לאחר כעשרים שנות מחקר, גילה פלמינג חומר נוגד חיידקים שנקרא "ליזוזים".
חומר זה, המצוי בנוזלי גוף כמו זיעה ודמעות, הוכח אומנם כקוטל חיידקים סלקטיבי, אך הוא השפיע רק על חיידקים בלתי מזיקים ולכן נחשב כחסר תועלת לבריאות הציבור.
בשנת 1928, תוך כדי מחקר על זיהום הגורם למחלת השפעת, הבחין פלמינג כי באחת מצלחות הפטרי (צלוחיות זכוכית מלאות במזון המשמשות לגידול חיידקים במעבדה), שהכילו מושבה של חיידקים, התפתח עובש, וסביב העובש נוצרה טבעת נקייה מחיידקים.
ניסיונו הרב של פלמינג כחוקר עזר לו לעמוד על חשיבותו של הגילוי המקרי והוא המשיך לחקור את תכונותיו של העובש כקוטל חיידקים.
הוא גילה כי חומר פעיל מסוים בתוך העובש - שאותו כינה "פניצילין" מפני שהתפתח בצלוחית פטרי של פטריה מסוג "פניציליום" - מסוגל לקטול חיידקים ביעילות, אפילו בריכוז נמוך, כשהוא מדולל מאוד.
בשלב זה ניגש פלמינג לבדוק את השפעתו של החומר החדש על תאים חיים, כדי לוודא שאינו רעיל או מזיק לגוף החולה.
משהתברר לו כי הפניצילין אינו מזיק לגוף החי, נפרצה הדרך לפיתוחה של תרופה קוטלת חיידקים, בעלת יעילות חסרת תקדים.
אולם הדרך הייתה עדיין ארוכה: בחלק זה של המחקר, שנמשך שנים רבות, הצליח צוות של חוקרים מאוניברסיטת אוקספורד, בראשותם של הווארד פלורי וארנסט בוריס צ'יין, לפתח אב טיפוס של תרופה שניתן לייצרה באופן מסחרי.
רק בשנת 1941, שתים עשרה שנים לאחר פרסום מאמרו המדעי הראשון של פלמינג בנושא, החלו בייצור סדרתי של פניצילין.
אנגליה וארצות הברית היו מצויות בעיצומה של מלחמת העולם השנייה, ותקציבי הביטחון העצומים שלהן הבטיחו תקציבי מחקר ופיתוח גדולים, והצלחה מסחרית מיידית ליצרנים.
התרופה החדשה סופקה לראשונה לחיילים הפצועים של צבאות הממלכה המאוחדת וארצות הברית, והצילה את חייהם של רבים מהם.
על הישגו בגילוי הפניצילין ובזיהוי פעולתו, זכה פלמינג לאותות הכבוד הגבוהים ביותר של הקהילה המדעית ושל הממלכה המאוחדת: הוא זכה לתואר אצולה בשנת 1944, ובפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1945, שאותו חלק עם מפתחי התרופה, הווארד פלורי וארנסט בוריס צ'יין.
אלכסנדר פֶּן (נולד בשם אברהם פפליקר שטרן; 14 בפברואר 1906 – 19 באפריל 1972) היה משורר ישראלי, שנודע בחייו הסוערים בהם התערבבו מזגו החם ואהבה לחיי הבוהמה, משיכה לארץ ישראל ורעיונות קומוניסטיים.
הוא כתב שירים רגשיים ויצריים וכן שירים אידאולוגיים-פוליטיים.
פן נחשב לאחד מראשוני הבוהמה התל אביבית.
הוא היה נשוי פעמיים, ואב לשלוש בנות ובן משלוש בנות זוג.
משיריו - וידוי, סורו מני, נגד!, על גבעות שייח' אבריק, לא אני הוא האיש.
אברהם פפליקר שטרן נולד באקימובקה (כיום יקימיבקה בפלך טאבריה של האימפריה הרוסית (כיום במחוז זפורוז'יה של אוקראינה), עיירה בתחום המושב.
אביו יוסף היה מנהל חדר ומורה לעברית, ואמו סוניה זפרמן הייתה בת מלמד, שעל שם אביה נקרא.
עם השנים בָּדָה המשורר לעצמו מוצא נעלה יותר: הוא סיפר שבא לעולם בניז'ני-קולימסק, לחוף ים הקרח הצפוני, לאב יהודי, מצאצאי הרבי שניאור זלמן מלאדי, ולסובוטניקית בת לרוזן שוודי בשם ינסן.
פן נהג לספר שאמו נפטרה זמן מה לאחר לידתו והוא גדל אצל סבו, שהיה צייד דובים.
בגרסתו הבדיונית, נהרג סבו במסע ציד כשהיה בן עשר והוא נאלץ לכאורה לנדוד במשך שנים, בימי המהפכה הבולשביקית ומלחמת האזרחים הרוסית, עד שמצא את אביו בפיאטיגורסק שבקווקז.
לאחר הגיעו לשם, אף טען שהיה צריך לעבור גיור.
בשנת 1920 התחיל לכתוב שירים ברוסית, והתפרסם שירו הראשון "בן ההפקר".
הוא התיידד עם כמה ממשוררי "הדור החדש" ברוסיה, ולדימיר מאיקובסקי, בוריס פסטרנק וסרגיי יסנין (לימים תרגם משיריהם לעברית).
בנוסף, למד ראינוע (אמנות הסרט האילם) במוסקבה.
פן התאמן באגרוף במועדון הספורט "מכבי" במוסקבה, וגם ערך את ירחון המועדון.
המועדון פעל במחתרת מאז שהיבסקציה סגרה אותו בשנת 1920. הרדיפות חיזקו את נטייתו של פן אל הציונות ואל היהדות, והוא למד בעל פה קטעים מהתנ"ך ומשיריהם של ביאליק ושל זלמן שניאור.
ב-1926 נאסר בגלל פעילות ציונית ונשלח לאסיה התיכונה.
יקטרינה פשקובה, אשתו הראשונה של הסופר מקסים גורקי, שהייתה פעילה בארגון "הצלב האדום הפוליטי", פעלה לשחרורו של פן וב-1927 הוא יצא מברית המועצות.
על פי רישומי לשכת העלייה ביפו, פן עלה לארץ ישראל ב-9 ביוני 1927 באונייה "נובורוסיסק" בגיל 19 כשבכיסו 10 דולרים.
זאת לאחר שהשלטונות הרוסיים הסכימו לחלופין – שמשמעותו הייתה המרת הגירוש ביציאה לארץ ישראל באמצעות הצלב האדום.
אלכסנדר ביחד עם נתן אקסלרוד הקימו את בית הספר הראשון בארץ לאמנות הראינוע (בשם "מולדת").
הוא עבד גם עם ירושלים סגל וניסה את כוחו במשחק ובבימוי, אבל ניסיונתיו בתחום זה כשלו.
לאחר מכן היה שותף לניסיונה של קבוצת "השחר" מרחובות להתיישב על אדמת רוחמה ולייסד במקום התיישבות חקלאית.
פן נחשב בלתי כשיר לעבודה גופנית והוצב בעיקר בתורנויות שמירה.
בתקופה זו חיזר פן אחרי בלה (איזבלה) דון, שהייתה אהובת חברו מימי מכבי במוסקבה, בעת שחברו נסע לברלין לטיפול רפואי.
דון דחתה את חיזוריו של פן והוא איים כי אם לא תיענה לו הוא יתאבד בירייה.
במהלך שמירה, ירה בעצמו ונפצע.
בלה דון הוקסמה מן המעשה, ועברה לגור איתו בתל אביב.
כעבור מספר חודשים, בשנת 1928 נישאה דון בת ה-18 לפן, שכתב באותה שנה את שירו "לא אני הוא האיש".
באותה שנה נולדה בתו זרובבלה (לימים זרובבלה ששונקין-פיין), והזוג עבר לרחובות.
פן היה מראשוני המאמנים באגרוף במועדון הספורט הפועל תל אביב, והוא בקושי הצליח לפרנס את משפחתו משיעורי אגרוף שהעביר.
בלה הרתה שנית זמן קצר לאחר הולדת זרובבלה.
בשנת 1931 נולד בן, אדם שמו, אך הוא נפטר כעבור שנה וחצי.
לאחר מספר שנים התגרשו פן ובלה דון.
לפי עדויות חבריו של פן הוא ידע עברית לפני עלייתו לארץ ישראל.
עם זאת כתבי היד שבארכיונו מגלים שהעברית שלו לא הייתה מושלמת.
כדי לשכלל את שפתו סיפר כי בכל יום שישי היה נוהג ללכת ברגל מרחובות לתל אביב, וחיים נחמן ביאליק ישב אתו "שש שעות רצופות" וקירב אותו לתנ"ך ולאגדה.
ב-1929 הכיר פן את אברהם שלונסקי, והראה לו את שיריו.
לדבריו שלונסקי עזר לו לתרגם אותם לעברית.
שיריו הראשונים בעברית התפרסמו ב"כתובים", 28.11.1929, כשנתיים לאחר עלייתו.
שיריו התפרסמו בעיתונים "דבר" ו"הארץ" ובכתבי העת "כתובים", "עתים", "טורים", "במפנה", "אורלוגין" ו"מאזניים".
בשנת 1932 פרסם ב"דבר" טור מחורז פוליטי-אקטואלי בשם העט "תנו רבנן".
טור זה קדם לטורו הנודע של נתן אלתרמן, "הטור השביעי" (בראיון ששודר בקול ישראל ב-2013, אמרה בתו של פן, סינילגה, כי פן הוא שהציע לאלתרמן להחליף אותו ככותב של הטור).
בשנת 1935 כתב אלכסנדר פן את השירים לסרט הראשון דובר העברית, "זאת היא הארץ" של הבמאי ברוך אגדתי, שתיאר את המפעל הציוני.
עוד באותה שנה התפרסמה הפואמה הפציפיסטית הארוכה "נגד!", שהייתה פופולרית מאוד בחוגי השמאל ביישוב.
בעקבות מלחמת האזרחים בספרד כתב פן את הפואמה "ספרד על המוקד".
בעיתון הקומוניסטי "קול העם" פרסם פן טורים פוליטיים עוקצניים (1947–1967) וחתם עליהם בשם העט "יוד-חת" – ראשי תיבות של "יישר חוח" (קוץ), על משקל "יישר כוח".
בשנות ה-30 היה פן חבר בוועדת הרפרטואר של תיאטרון "הבימה".
הוא פגש בשחקנית התיאטרון המפורסמת חנה רובינא וניהל איתה רומן.
ב-1934 נולדה בתם, הזמרת אילנה רובינא.
אשתו השנייה, רחל לוּפטגלַס (בת אחיו של מעצב הבמה עמנואל לופטגלס), הייתה אחות.
הוא פגש בה כשטיפלה ברובינא שהחלימה מהלידה הקשה.
פן נותר נשוי לרחל עד יום מותו.
רחל הרתה לפן את בתו השלישית, סינילגה, לימים סינילגה אייזנשרייבר-פן.
(פרוש שמה – בת שלגים באחת השפות הסיביריות, שפת הטונגוסים – כשם קמע על צווארם של ציידים סיביריים; התפרסם בזכות ספרו של הסופר הרוסי ויאצ'סלב שישקוב שאחת הדמויות בו היא בחורה שמאנית אשר גרה ביער ומפתה גברים, ושמה סינילגה).
סינילגה ילדה את בתה הבכורה, אלכסנדרה, בשנת 1968.
פן היה חולה סוכרת, ובשנים האחרונות לחייו החריפה מחלתו והרופאים נאלצו לקטוע את רגלו, ולאחר מכן קטעו גם את רגלו השנייה.
במוצאי יום העצמאות של שנת 1972 נפטר, ונקבר בבית הקברות קריית שאול.
על קברו נכתבו המילים "אדמה, אדמתי, רחומה עד מותי", השורה הראשונה מתוך שירו "על גבעות שייח' אבריק", שנכתב בעקבות רציחתו של השומר אלכסנדר זייד, והולחן על ידי מרדכי זעירא.
בשנת 1975 העבירה בתו סינילגה את ארכיונו הספרותי למכון כ"ץ לחקר הספרות העברית (כיום מרכז קיפ) באוניברסיטת תל אביב.
הרומן "נשף חברים" שהתפרסם בשנת 1993, נכתב בידי הסופר והאמן עמוס אריכא והתבסס על הרומן שנקשר בין פן לחנה רובינא.
אביו של אריכא, הסופר יוסף אריכא שהיה בן גילו של פן ומכר וותיק שלו, היה גם שותף לגורלו של פן; שניהם סבלו מסכרת קשה ונפטרו בהבדל של חודשיים.
שניהם קבורים ב"שורת היוצרים" בבית העלמין בקריית שאול.
מסכת חייו הדרמטית הונצחה גם בשנת 2003 בסרט "היה או לא היה", בהצגה נושאת אותו שם שכתבה עדנה מזי"א בשנת 2007, ובהצגה הייתי והנני המבוססת על מחזה מאת דני הורוביץ בשנת 2024.
בשנת 2008 עיריית תל אביב ביקשה לתלות שלט לזכרו בחזית הבניין שבו התגורר, ברחוב דיזנגוף 211. עקב התנגדות דיירי הבית לכך, העירייה הציבה במקום עמוד לזכרו.
פן נקרע בין דעותיו הקומוניסטיות, בין אופיו הניהלסטי, הבוהמייני, המרדני והסוער, שמתואר לפעמים כאנרכיסטי, ובין חיבתו לארץ ישראל.
פן היה קומוניסט אדוק ולוחמני.
בשנת 1947 הצטרף למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה והיה למשורר הבולט והחשוב ביותר של המפלגה ושל ממשיכתה לאחר הקמת המדינה, מק"י.
פן ניהל את המדור הספרותי בעיתון הקומוניסטי הישראלי "קול העם", ובעקבות כך התיידד עם מזכ"ל המפלגה שמואל מיקוניס.
בעקבות דעותיו הפוליטיות, הוחרם פן על ידי הממסד ושירתו לא פורסמה במשך כ-20 שנים, כמו כן לא היה חבר באגודת הסופרים העבריים.
במלאת לפן חמישים שנה אמר עליו אלתרמן:
מרדנותו של פן באה לידי ביטוי לא רק כלפי החברה הישראלית, אלא גם כלפי מפלגתו.
עם הפילוג במק"י בשנת 1965 נשאר פן במפלגה שרוב רובה היה עתה יהודי.
בשנת 1967, לאור עמדות המפלגה ולאחר נישואי בתו סינילגה לארתור אייזנשרייבר, אשר ציין בפניהם ובפני רבים אחרים כי מדובר גם במתנת נישואין, עזב את המפלגה.
זאת, על אף שלאור הפצרותיו של חברו מיקוניס המשיך לפרסם ב"קול העם" וקיבל תמיכה מן המפלגה.
בעקבות הפלישה הסובייטית לצ'כוסלובקיה בקיץ 1968 התנתק לחלוטין מהמפלגה הקומוניסטית.
בארבע השנים האחרונות לחייו העביר שוב את מרכז הכובד של כתיבתו לשירה הלירית, והעובדה שניתק עצמו מהמפלגה ולא מילא בה עוד כל תפקיד הפכה אותו למוכר מעט יותר בציבור הרחב.
פן כתב שירים ליריים וגם שירים אידאולוגיים פוליטיים.
במהלך חייו פרסם רק שלושה ספרי שירה, ששניים מהם מכילים פואמות ארוכות.
רק בשנת 1956, 26 שנה לאחר שפרסם את שירו הראשון בעברית, יצא לאור מבחר ראשון משיריו, בשם לאורך הדרך, בהוצאת הספרים של המפלגה הקומוניסטית הישראלית ובליווי תחריטים מאת האמן גרשון קניספל.
בהקדמה לספר זה כתב פן:
בשנת 1965 יצא לאור בברית המועצות, ברוסית, קובץ שיריו הלב בדרך.
אחדים מהשירים תורגמו על ידי פן עצמו.
היה או לא היה, שנערך בידי יוסי גמזו, יצא לאור בהוצאת צ'ריקובר בשנת 1972, יומיים לאחר מותו של פן.
בנוסף לשירים, כולל הספר גם שני פרקים מהרומן האוטוביוגרפי סאנ'קה ז'יד, שבו מתאר פן את המסע הרגלי שערך בנעוריו, מבית סבו לבית אביו.
בהקדמה לקובץ זה כתב גמזו:
בשנת 1977 יצא לאור, בהוצאת "הקיבוץ המאוחד", מבחר שירים נוסף, בשם רחוב העצב החד-סטרי.
מבחר משיריו, בשם לילות בלי גג, שנערך בידי עוזי שביט, יצא בשנת 1985, אף הוא בהוצאת "הקיבוץ המאוחד".
כל כתביו המקובצים יצאו בשנת 2005 לאור, בשם השירים, בשני כרכים, בהוצאת הקיבוץ המאוחד ומרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב, ובעריכת חגית הלפרין ועוזי שביט.
בשנת 2018 יצאו לאור טורי "יוד חת" ו"תנו רבנן" בספר הטור האדום, שירי העת והעיתון, מחקר ועריכה: חגית הלפרין, בהוצאת הקיבוץ המאוחד ומרכז קיפ, אוניברסיטת תל אביב, 2018.
שיר מוכר נוסף שכתב הוא סורו מני ללחן עממי, שבוצע במקור על ידי "צלילי העוד" ומאוחר יותר על ידי גידי גוב.
"שיר לעצמי" אשר בוצע על ידי רבע לאפריקה כחלק מפרויקט "גורע וזורח" ויצא לאור בשנת 2021.
התיאטרון הקאמרי ערך הפיק וביצע מחווה לפן בשנת 2006.
גיא לוי, פֶּן – מוזיקה חדשה לשירי אלכסנדר פן.
אלכסנדר סרגייביץ' פושקין היה משורר רוסי הנחשב לגדול המשוררים הרוסיים, ממייסדי השירה הרוסית המודרנית, ומהתורמים המרכזיים לפיתוח השפה הרוסית.
גם כיום נחשבות יצירותיו למופת בספרות העולמית.
אביו, סרגיי לבוביץ' פושקין, היה נצר לאצולה רוסית בעלת היסטוריה של כ-600 שנים.
אמו, נאדז'דה אוסיפובנה גניבל, הייתה נכדתו של אברם פטרוביץ' גניבל, אציל וקצין רוסי שנולד באתיופיה, נשבה על ידי העות'מאנים והובא לאיסטנבול וממנה הובא לרוסיה ב־1704. גניבל עשה רושם על פטר הגדול, שלקח אותו תחת חסותו והעניק לו דרגת גנרל.
לפושקין עצמו היה גון פנים שחום ושיער שחור, שריד לגנים האפריקנים שלו.
כאשר פושקין הוכר לראשונה בארצות הברית, הוא הוצג כמשורר רוסי שחור.
השם פושקין מוזכר כאחד מאבות אבותיו שנקרא איוון מיכאלוביץ' פושקין שהיה בשנת 1611 איש צבא בימיו של הצאר פיוטר ראשון.
פושקין נולד במוסקבה ובילה את מרבית ילדותו אצל מורים פרטיים ומטפלות.
את השפה הרוסית הוא למד מארינה רודיונובנה שהייתה האומנת האהובה עליו.
היא הרבתה לספר לפושקין סיפורי עם שהיוו בסיס לרבים מהסיפורים והאגדות שכתב.
בשנת 1811, בגיל 12, התקבל פושקין ללמודים במחזור הראשון של הליצאום (מוסד אקדמי שהקים הצאר לילדי האצולה) בעיירה צארסקויה סלו שבפאתי סנקט פטרבורג.
שם למד במשך שש שנים, ביחד עם בני גילו שרובם הפכו ברבות השנים למשוררים בזכות עצמם.
שם הוא כתב את שיריו הראשונים, אותם פרסם מגיל 15 ואילך, והחל לכתוב את הפואמה "רוסלאן ולודמילה" שאותה סיים ב-1820.
עם סיום לימודיו בליצאום עבר פושקין לסנקט פטרבורג, התקבל לעבודה במשרד החוץ הרוסי ונהג לבקר רבות בהצגות תיאטרון.
בהמשך יצר קשר עם קבוצות ואישים רדיקלים שתמכו ברפורמות סוציאליות, הפך בהדרגה מחויב לרפורמה חברתית, והיה דובר הרדיקלים הספרותיים.
ב-1820 פרסם את השיר האודה לחירות, שהיה שיר פוליטי מובהק שהעביר ביקורת על הצאר, אלכסנדר הראשון.
כתוצאה, עבר פושקין חקירה שבסופה הוגלה מסנקט פטרבורג ליקטרינוסלב (למעשה רצו השלטונות להגלות אותו לסיביר, אך חבריו רבי ההשפעה הצליחו להמתיק מעט את העונש).
פושקין לא נשאר ביקטרינוסלב זמן רב.
הוא עבר תחילה לקישינב, שם הפך לבונה חופשי ופילהלני והצטרף לפיליקי אטריה, אגודת סתרים של פנריוטים יווניים שמטרתה הייתה להפיל את השלטון העות'מאני ביוון ולייסד מדינה יוונית עצמאית.
הוא הושפע מהמהפכה היוונית, וכאשר המלחמה נגד העות'מאנים פרצה הוא ניהל יומן בו רשם אירועים של ההתקוממות הלאומית הגדולה.
לבסוף, לאחר סכסוכים עם הממשל, גורש לאחוזה הכפרית "מיכילובסקויה" שהייתה שייכת לאימו (1824).
גם כשהיה בגלות פושקין לא הפסיק ליצור ולכתוב.
למעשה חלק מיצירותיו המפורסמות ביותר כגון: בוריס גודונוב (מחזה), הצועני וגראף נולין נכתבו בגלות.
בשנת 1825 מת הצאר אלכסנדר הראשון, ואחיו, ניקולאי הראשון, עלה לשלטון במקומו.
ימים ספורים לאחר מכן פרץ מרד הדקבריסטים בסנקט פטרבורג.
פושקין, אף על פי שהוא עצמו לא נמנה עם הקושרים, הכיר אישית רבים מראשי האגודה החשאית.
על כך מעידים כמה מהחרוזים בפרק העשירי של "יבגני אונייגין" – אותו פרק שאת רוב טיוטותיו פושקין שרף.
על כך מעידות גם תמונות דיוקן של כמה מהדקבריסטים שפושקין צייר – ביניהן דיוקנו של פבל פסטל, מנהיג הפלג הרדיקלי של התנועה.
על אף שפושקין לא השתתף בהתקוממות, נודע לו שיצירותיו הפוליטיות התגלו אצל רבים ממשתתפי המרד.
למרות זאת הותר לו לעתור לצאר החדש בבקשה לסיים את הגלות.
שנה אחר כך ב-1826 נענה הצאר לעתירתו.
פושקין שמח לחזור לסנקט פטרבורג, אך מצא את עצמו תחת הגבלות חדשות.
הוא לא הורשה לנוע, לכתוב ואף לא לקרוא בחופשיות.
היו אלה השנים הסוערות ביותר בחייו ודבר זה ניכר היטב ביצירותיו מאותה תקופה.
בסופו של דבר, לאחר חיפוש ממושך, הציע פושקין נישואים לנטליה גונצ'ארובה, שנודעה כאחת הנשים היפות ברוסיה.
החתונה נערכה ב-18 בפברואר 1831. כמתנה לחתונה הורשה לו לפרסם את אחת מהפואמות המפורסמות שכתב עוד בהיותו בגלות, "בוריס גודונוב".
פושקין ואשתו התיישבו בצארסקויה סילו אך עברו בהמשך לדירה בסנקט פטרבורג, שם חי פושקין עד יום מותו.
ב-1833 פרסם פושקין פואמה רומנטית בשם "יבגני אונייגין", שאת שני הפרקים הראשונים שלה כתב עוד בגלות.
הפואמה נחשבת לאחת מיצירות המופת הגדולות ביותר בשפה הרוסית ובספרות בכלל.
בדצמבר אותה שנה קיבל פושקין תואר חצר נמוך – קאמר פורייר (תוארי חצר ברוסיה הצארית לא נחשבו כתוארי אצולה, אך היו חלק מ"טבלת מעמדות", ונועדו ליצור רשימה מסודרת של בעלי תפקידים, בדומה לדרגות צבאיות או אזרחיות).
התואר שקיבל פושקין היה מקביל לדרגת קולונל בצבא.
פושקין חשב שמגיע לו תואר גבוה יותר, וראה בכך עלבון אישי.
רבים שמו לב ליופייה של נטליה אשתו, וביניהם היה גם הצאר ניקולאי הראשון.
פושקין חשד שהתואר ניתן לו רק על מנת שיוכל להשתתף בנשפים המלכותיים – דבר שיקל על הצאר לחזר אחר אשתו.
נטליה אשתו, לעומת זאת, אהבה את תשומת הלב שניתנה לה ולא התנגדה לחיזורים אחריה.
ב-1834 התפתח רומן בין נטליה לבין בן אצולה צרפתי בשם ז'ורז' שארל ד'אנטה.
כאשר ד'אַנְטֶה הפסיק לשמור על סודיות הקשר ביניהם פרצה שערורייה, ופושקין הכועס הזמין את ד'אנטה לדו־קרב במטרה להגן על כבודו.
הקרב נדחה מספר פעמים ולבסוף הצליחו חבריו לשכנע אותו שמדובר באי הבנה, ופושקין נסוג מהצעת הדו־קרב שלו.
אלא שהרומן לא פסק וד'אנטה המשיך לחזר אחרי אשתו של פושקין באופן גלוי.
זמן קצר אחר כך קיבל פושקין מכתב שהאשים אותו בפחדנות (יש המאמינים שהמכתב נשלח מאנשי הצאר עצמו).
פושקין הכועס והנעלב הזמין שוב את ד'אנטה לדו־קרב.
הדו־קרב התקיים ב-8 בפברואר 1837. ד'אנטה ירה ראשון באקדח ופצע את פושקין אנושות.
פושקין בכוחותיו האחרונים ירה גם הוא ופצע את ד'אנטה קלות.
יומיים אחר כך, ב-10 בפברואר 1837, נפטר פושקין מפצעיו והוא בן 37. מחשש למהומות הורה הצאר לקבור אותו בחשאי לצד אמו באחוזת מיכואילובסקויה.
פושקין הוא גדול המשוררים הרוסים בכל הזמנים.
הוא שבר מוסכמות בנות מאות שנים ונחשב כאבי השירה הרוסית המודרנית.
יצירותיו השפיעו על סופרים ומשוררים רבים שבאו אחריו.
מותו הפך לטרגדיה לאומית ולאבל לאומי.
אפילו הצאר, שהיה ביחסים קרים עם פושקין, שילם את כל חובותיו הכספיים לאחר מותו כאות כבוד.
גם הבולשביקים נמנעו מלהתקיף את פושקין כאשר התקיפו את הספרות והמשוררים שלפני המהפכה, במה שהם כינו "הספרות הבורגנית".
אנאטולי לונאצ'ארסקי אמר עליו כי הוא "היה האביב הרוסי, פושקין נעשה השחר הרוסי, פושקין היה 'אדם הראשון' הרוסי.
מה שדאנטה ופטרארקה יצרו באיטליה, גאוני המאה השבע-עשרה בצרפת, לסינג, שילר וגתה – בגרמניה, כל זה יצר בשבילנו פושקין.
הוא סבל רבות, על שום שהיה ראשון, אם כי אלה שבאו אחריו סבלו לא פחות".
השפעת חייו ומותו של פושקין ניכרים ברוסיה עד היום.
צארסקויה סלו, העיירה שבה למד וחי בתקופת נעוריו, נקראת כיום פושקין על שמו, ועשרות פסלים בדמותו מוצבים בכל רחבי רוסיה.
עם השנים התחיל להיות נהוג לקרוא לבני תקופתו – "בני דורו של פושקין", מנהג הקיים עד היום.
"פולחן פושקין" וההיצמדות המוחלטת לשירתו לא מצאו חן בעיני כל המשוררים הרוסים; ואולם קולות המבקרים את שירתו ורואים אותה כמלאכותית ולא מתאימה, מושתקים לרוב גם על ידי הממסד הרוסי, שעד היום מאמץ את פושקין לליבו.
מכון לחקר השפה הרוסית נקרא "מכון פושקין".
השפעת פושקין על השירה העברית החדשה
לשירת פושקין הייתה השפעה משמעותית על השירה העברית החדשה.
פושקין היה אהוב על מרדכי צבי מאנה, שכינהו "המשורר הנשגב".
טשרניחובסקי העריצו ואהב אותו מאוד, ואמר כי כדי לתרגם את פושקין צריך לחדור עד נבכי החיים של העם הרוסי, לדעת את ספרותו הגדולה, והעיקר: לדעת את הלשון הרוסית ידיעה מקיפה ועמוקה.
ביאליק אמר: "אוהב אני מאוד את פושקין ואוהב אני את טשרניחובסקי מפני שיש בו הרבה משל פושקין".
אברהם לוינסון תרגם את "יבגני אונייגין", וכינה את פושקין: "משורר ההוד והיוֹפי, כל הנעלה והנשגב שבטבע ובחיים".
לדעת אביגדור המאירי, אין בשירה העולמית מוזיקליות כזו שבשירי פושקין.
אברהם שלונסקי תרגם את רוב יצירותיו.
לאה גולדברג חיברה מסה על שירתו.
יחסו של פושקין ליהדות היה מורכב.
מצד אחד, הוא הביע התעניינות בתרבות היהודית ואף החל ללמוד את השפה העברית.
אחד משיריו אף עוסק בחייה של משפחה יהודית ענייה.
מצד שני, בחלק מספריו יש דמויות יהודיות שמוצגות באופן לא מחמיא.
כך בספרו "הרדיד השחור", וכך ב"האביר הכילי", היהודי מצטייר כיועץ רע ופחדן.
בתארו את פגישתו עם אדם רוסי הדומה במראהו ליהודי, ברשימותיו משנת 1827, הוא כותב: "כיוון שהמושג יהודי ומרגל זהים, מייד הפניתי אליו את גבי".
יש הסבורים כי גישתו האנטישמית של דוסטויבסקי הושפעה בין השאר מפושקין.
פואמות, רומנים, מחזות, סיפורים מחורזים
המעשייה על הנסיכה המתה ושבעת האבירים
משירי פושקין, מתורגמים על ידי דוד פרישמן, ועד החברה "מפיצי השכלה בין היהודים ברוסיא", תרנ"ט 1899.
פואמות דרמטיות, תרגום: דוד שמעונוביץ, הוצאת שטיבל, תר"ף 1920.
בת הקפיטן, תרגם מנחם זלמן וולפובסקי, הוצאת מצפה, תרצ"ו 1936.
יבגני אונייגין, תרגם אברהם שלונסקי, ועד היובל, תרצ"ו 1936.
יבגני אוניגין, תרגם אברהם לוינסון, דפוס וייס, תרצ"ז 1937.
יבגני אונייגין, תרגם אברהם שלונסקי, הוצאת הקיבוץ הארצי השומר הצעיר, תש"ה 1945.
פולטבה, עברית: מרים ברנשטיין-כהן, הוצאת אחיאסף, 1945.
מעשה בדיג ודג-הזהב (1834. תר' אהרן לובושיצקי בשם הדייג והדגה, 1899; ש.
בן-ציון בשם מעשה בשיבוטא, 1926; ליפה שפר בשם מעשה בדייג ובדגיג, 1936; א.
אגדות, מרוסית: אברהם רוזנצויג, הוצאת יבנה, 1947.
יבגני אונייגין, תרגם אברהם שלונסקי, הוצאת ספרית פועלים, תש"ט 1949.
דוברובסקי, מלכת פיק תרגם יוסף כהן-צדק, הוצאת אופיר, תש"ט 1949.
מאגדות פושקין, עבד שלמה סקולסקי, הוצאת עמיחי, תש"י 1950.
רומאנים וסיפורים, תרגם מנחם זלמן ולפובסקי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשי"ב 1952.
יבגני אונייגין, תרגם אברהם שלונסקי, הוצאת ספרית פועלים, תשי"ג 1953.
טרגדיות קטנות, מרוסית: אברהם שלונסקי, הוצאת ספרית פועלים, תשט"ו 1954; תרגום מחדש: רועי חן, הוצאת כרמל, 2017.
בוריס גודונוב, עברית: אברהם שלונסקי, הוצאת ספרית פועלים, 1956.
האביר הכילי, עברית: אברהם שלונסקי, הוצאת ספרית פועלים, 1957.
יבגני אונייגין, תרגם אברהם שלונסקי, הוצאת ספרית פועלים, תש"כ 1960.
שלוש פואמות: גרף נולין, גבריליאדה, בית בקולומניה, מרוסית: אריה אהרוני, הוצאת כתב העת אל"ף, 1962.
רומאנים וסיפורים, מרוסית: מנחם זלמן ולפובסקי, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשכ"ה 1965.
שירה, עברית: אברהם שלונסקי, התוכן: יבגני אונייגין, בוריס גודונוב, האביר הכילי, מוצרט וסלירי, אורח האבן, משתה לעת דבר, רוסלקה.
סוף דבר ("על שירת פושקין") ופירושים מאת לאה גולדברג.
מבחר שירים ליריים, תרגום: יעקב ז"ק, ציור משה גיל, הוצאת עקד תשכ"ז - 1967. 78 דפים.
שלונסקי - פושקין חלק מסדרה: כתבים, תרגומים - משירת העולם.
ב' כרכים כל אחד 250 דפים.
הכושי של פטר הגדול, מלכת פיק, תרגם מנחם זלמן ולפובסקי, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, סדרת ספרית תרמיל, תשל"ד 1974.
דוברובסקי, תרגם מנחם זלמן ולפובסקי, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, סדרת ספרית תרמיל, תשל"ח 1978.
יבגני אונייגין, מרוסית: אברהם שלונסקי, הביא לדפוס אריה אהרוני, הוצאת ספרית פועלים, קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב- יד שלונסקי, תשנ"ב 1992.
יבגני אונייגין, מרוסית: אברהם שלונסקי, עברית ורוסית עמוד מול עמוד.
עורך ראשי: שמואל שוורצבנד, צוות עריכה ואמנות: א.
יורקוב, דמיטרי סגל, נינה רודניק.
הכושי של פטר הגדול: מבחר פרוזה, מרוסית: רנה ליטוין, הוצאת הקיבוץ המאוחד וספרי סימן קריאה, סדרת הספריה החדשה, תשס"ב 2001.
רוסלאן ולודמילה, מרוסית: אלכס בנדרסקי, עברית ורוסית עמוד מול עמוד.
הקמתי לי גלעד: מבחר שירים ליריים, תרגום מרוסית, הערות ואחרית הדבר: רנה ליטוין.
במקום מבוא - פושקין, או, האמיתי ודמוי האמת מאת ולדימיר נבוקוב.
שלוש פואמות ואגדה אחת: גרף נולין, גבריליאדה, בית בקולומניה, הצאר ניקיטה וארבעים בנותיו, מרוסית: אריה אהרוני, הוצאת ספרית פועלים, 2006.
יבגני אונייגין, תרגום ופרושים: אברהם שלונסקי.
כולל הערות ביבליוגרפיות: יבגני אונייגין, נוסח אחרון של התרגום / אריה אהרוני, על שירת פושקין / לאה גולדברג, יבגני אונייגין העברי - קווים לדיוקנו / עמינדב דיקמן.
הוצאת ספרית פועלים, תשס"ז 2007.
אלכסנדר פושקין, משתה לעת דבר, "דחק" - כתב עת לספרות טובה, כרך ב'.
תרגם מרוסית והעיר: רועי חן
השיחה המדומיינת עם אלכסנדר הראשון, תרגם מרוסית והעיר אלכס אוורבוך, נקודתיים, תשע"ג 2013.
פולטבה, השבוי הקווקזי, פרש הנחושת, גבריאלידה, מרוסית: יואל נץ.
רוסלן ולודמילה, מרוסית: יואל נץ, תל אביב, גוונים, תשע"ג 2013.
יבגני אוניגין, מרוסית: יואל נץ, תל אביב, גוונים, תשע"ב 2012.
טרגדיות קטנות, מרוסית: רועי חן, בהוצאת כרמל, 2016.
מעשה בת המלך המתה ושבעת הגיבורים, מרוסית: מנחם זלמן וולפובסקי.
אלכסנדר פריי הוא כדורגלן עבר שווייצרי ששיחק בעמדת החלוץ, והוא מלך השערים של נבחרת שווייץ בכל הזמנים עם 42 כיבושים.
כיום משמש פריי כמאמנה של אראו.
פריי היה מלך השערים של הליגה הצרפתית בעונת 2004/2005 עם 29 כיבושים, והוא הוכרז באותו השנה כשחקן השנה של שווייץ.
הוא שיחק במדי נבחרת שווייץ במהלך טורניר יורו 2004, ובסך הכל ערך 84 הופעות במדי הנבחרת.
במהלך טורניר יורו 2008 נפצע פריי ולא היה יכול לשחק יותר בטורניר, ממנו הודחה שווייץ.
אלכסנדר פורד (בפולנית: Aleksander Ford; 24 בנובמבר 1908 – 4 באפריל 1980) היה במאי קולנוע יהודי-פולני, מאבות הסרט הפולני.
ידוע גם בהסרטת אחד מראשוני הסרטים בארץ ישראל, "צבר", בשנת 1932. פורד שיחק תפקיד מפתח בהקמת תעשיית הקולנוע הפולנית ובהקניית מוניטין בינלאומי לקולנוע הפולני.
תלמידו המובהק הוא הבמאי הפולני המפורסם אנדז'יי ויידה.
נולד בשם משה ליפשיץ (בפולנית: Mosze Lifszyc) בעיר קייב, אז חלק מהאימפריה הרוסית.
הוא למד תולדות האמנות באוניברסיטת ורשה ובמהלך לימודיו יצר סרטי ראינוע קצרים במשך כשנה, בשנת 1929.
את סרטו הראשון באורך מלא "הקמע" יצר פורד בשנת 1930. בשנת 1932 יצר את "לגיון הרחוב" סרטו המדבר הראשון.
בשנת 1932 הוזמן פורד לארץ ישראל על ידי המפיק זאב מרקביץ' על מנת ליצור סרט מחיי החלוצים.
הסרט, "צבר" שמו, תיאר קבוצת חלוצים המחפשים מים במדבר, ומתעמתים עם קבוצת ערבים.
בסרט שיחקו מיטב שחקני התיאטרון בארץ - פסח בר-אדון, יהושע ברטונוב, שמעון פינקל, רפאל קלצ'קין, אהרן מסקין, חנה רובינא, מאיר תאומי, דוד דוידוב, ריטה גולדברג, אברהם נחתומי ושמעון רפאלי.
"צבר" מעולם לא הוצג בארץ ישראל.
במקומות בהם הוצג מחוץ לישראל ספג ביקורת חריפה.
הסרט הציג את המאבק בין היהודים והערבים בדומה לאופן בו הוצגו המאבקים בין המתיישבים האמריקנים והאינדיאנים במערבונים, והביקורת טענה כי הוא זר לארץ ולרוחה.
הסרט היה אחד מחמישה סרטים עלילתיים באורך מלא שהופקו בארץ במהלך כל שנות ה-30, אם כי לא ניתן לראות בו משום קולנוע ישראלי שכן מימונו היה זר, וייצורו הטכני בוצע במעבדות בוורשה.
ב-1936 יצר את סרטו "מיר קומען אן" (אנו באים), סרט דובר יידיש המתאר את סנטוריום מדם שהיה מוסד חינוכי של תנועת הבונד בפולין בין מלחמות העולם.
הסרט מתאר את קורותיהם של ילדים אחדים המגיעים מהעיר הגדולה כדי להתרפא בסנטוריום ומספר סיפור של מעבר מחברה מסורתית ותחלואיה אל חברה צעירה ומודרנית.
ברוח הבונד הסרט מציע את האלטרנטיבה המודרנית הזאת ביידיש וברוח סוציאליסטית.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלט פורד לברית המועצות והקים יחידת הסרטה עבור אוגדת חיל הרגלים הראשונה של תדאוש קושצ'יושקו, (שהפכה מאוחר יותר לצבא הפולני, Ludowe Wojsko Polskie) שפעל שם.
לאחר המלחמה עמד פורד בראש החברה הממשלתית "פילם פולסקי", והחזיק בעמדת מפתח בתעשיית הסרטים הפולנית.
פורד בנה מחדש את התשתית הקולנועית שנהרסה בשנות המלחמה, וזאת בצוותא עם חבורה מסורה של אנשי קולנוע קומוניסטים.
בזכרונותיו, כתב רומן פולנסקי על חבורה זו: "היא כללה כמה אנשים מוכשרים באופן יוצא מן הכלל, במיוחד אלכסנדר פורד, חבר מפלגה ותיק, וסטליניסט אורתודוקסי.
בעל העוצמה האמיתית בתקופה שלאחר המלחמה היה פורד עצמו, אשר יצר אימפריית קולנוע קטנה משל עצמו".
פורד השתמש בסרטיו על מנת להביע אי שביעות רצון מהמשטר בפולין ולחשוף את ההשפעה של המשטר על היהודים והעניים, כבסרטו התיעודי משנת 1958 "היום השמיני בשבוע", אשר נאסר להקרנה בפולין.
הסרט הידוע ביותר שלו בפולין הוא סרטו העלילתי "האבירים הטבטונים" משנת 1960 המבוסס על ספרו של הנריק סנקביץ'.
פורד המשיך בעשיית סרטים בפולין עד אשר עליית האנטישמיות לקראת סוף שנות ה-60, כאשר נאסרה עליו כל פעילות קולנועית.
עקב כך עזב את פולין ב-1968. לאחר שנת 1969 נמחק שמו מכל הפרסומים הפולנים העוסקים ביצירה הקולנועית ובהיסטוריה של הקולנוע הפולני.
בתחילה חי פורד שנתיים בישראל, ניסה לשווא להשתלב בעשייה המקומית, ולאחר מכן עזב לדנמרק ולבסוף השתקע בארצות הברית.
ב-1973 יצר את סרט העוסק בגולאגים הסובייטים ומבוסס על הספר "המעגל הראשון" של אלכסנדר סולז'ניצין.
הסרט היה הפקה משותפת דנית-שוודית ונכשל גם כלכלית וגם בעיני המבקרים.
סרטו האחרון "קורצ'ק והילדים" (1975) על חיי יאנוש קורצ'ק הוא הפקה גרמנית-ישראלית דוברת אנגלית בשיתוף שחקנים ישראלים כאורנה פורת ואפרת לביא.
בתפקיד הראשי הופיע השחקן הבריטי ליאו גאן.
פורד שם קץ לחייו בבית מלון בפלורידה בשנת 1980.
שמו מונצח ב"שדרת הכוכבים" בלודז'.
לו ולאשתו הראשונה, אולגה מינסק, נולד הבן אלכסנדר.
נישא בארצות הברית לאלאנור גריזוולד, שהייתה צעירה ממנו ב-30 שנה.
עם אשתו השנייה היו לו שתי בנות - קונסטנס וג'סטין, ובן - רומן.
בנו אלכסנדר נולד בסתיו 1944 היה שחקן במקצועו, נפטר ב-2012 ונטמן בלודז'.
אלכסנדר (סאשה) ארונוביץ' פצ'רסקי היה קצין יהודי בצבא האדום ומנהיג המרד במחנה ההשמדה הנאצי בסוביבור, בשנת 1943.
אלכסנדר ארונוביץ' פצ'רסקי נולד בעיר קרמנצ'וג שבאוקראינה למשפחה יהודית מתבוללת.
אביו היה עורך דין ואמו עקרת בית.
בשנת 1915 עברה המשפחה לעיר רוסטוב על הדון שברוסיה.
אלכסנדר סיים את לימודיו בבית ספר לאומנויות שבעיר, עבד כמנהל חשבונות של מועדון תרבות, התחתן ונולדה לו בת.
עם פלישת הצבא הנאצי לברית המועצות (מבצע ברברוסה), בשנת 1941, גויס פצ'רסקי לצבא האדום.
תחילה שרת כמפקד כיתה (בדרגת סמל), ובספטמבר 1941 קודם לדרגת לוטננט (מקבילה לסגן).
באוקטובר 1941, בקרב באזור ויאזמה, נפצע פצ'רסקי ונלקח בשבי.
הוא הצליח להסתיר את יהדותו במחנה השבויים, וכך שרד.
במאי 1942 ניסה לברוח ממחנה השבויים, אך נתפס יום לאחר הבריחה.
בעקבות ניסיון הבריחה נשלח ל"מחנה עונשין" בעיר מינסק.
שם, בעת בדיקה רפואית, התגלתה יהדותו.
הוא הועבר לחלק היהודי של המחנה, ובספטמבר 1943, יחד עם עוד כ-600 יהודים שהיו כלואים במחנה זה, הועבר למחנה ההשמדה סוביבור.
מתוך 600 המועברים הללו, רק כ-80 איש, ופצ'רסקי ביניהם, הושארו לעבוד במחנה, לאחר סלקציה, והשאר נרצחו באותו יום בתאי הגזים.
תוך זמן קצר נוצר קשר בין פצ'רסקי לבין המחתרת שהתגבשה במחנה, בראשותו של ליאון פלדהנדלר.
פצ'רסקי, שנודע במחנה בשם סאשה, הפך למנהיג הצבאי של המרד המתוכנן.
הוא חשב על ניסיון בריחה של כלל האסירים.
לשם כך תכנן להרוג את אנשי האס אס בחשאי, ולאחר מכן לבצע פריצה המונית של כל האסירים אל מחוץ למחנה.
תאריך הבריחה נדחה פעמים אחדות, בשל סיבות שונות.
לבסוף, נקבע היום המיועד לניסיון הבריחה, בשל היעדרותו של מפקד המחנה.
בשעה 4 אחר הצהריים של יום ה-14 באוקטובר 1943 (ט"ו בתשרי תש"ד, חג הסוכות), התמרדו האסירים המועסקים במחנה.
לאחר שהצליחו לחסל 11 מאנשי האס אס במקום, פרצו האסירים היהודים בריצה לכיוון גדרות המחנה, ופרצו את השער הראשי ואת הגדרות בניסיון להגיע ליער הסמוך.
לאחר הבריחה מהמחנה, פצ'רסקי ו-9 אסירים נוספים (כולם שבויי מלחמה) הצליחו להגיע לאזור ברסט, ושם הצטרפו ליחידת פרטיזנים סובייטים.
במשך כמעט שנה לחם פצ'רסקי בשורות הפרטיזנים.
ב-1944, לאחר כיבוש האזור על ידי הצבא האדום, גויס פצ'רסקי שוב לשורות הצבא.
בסוף אותה שנה, נפצע קשה בקרב בפולין, ושוחרר מהצבא האדום.
לאחר שחזר לעיר מגוריו, נשא לאישה את האחות שטיפלה בו כאשר שכב פצוע בבית החולים (מאשתו הראשונה התגרש עוד לפני המלחמה).
הוא עבד במשך זמן מה כמורה למוזיקה.
בשנת 1945 הצליח להוציא לאור ספר זכרונות על המחנה סוביבור ועל המרד.
הוא ניהל תכתובת ענפה עם שאר ניצולי המחנה שחיו במדינות המערב.
מכתבים אלו גרמו לפיטוריו מעבודתו, בשנת 1948, בשל "קשרים עם מדינות אימפריאליסטיות".
הוא לא נאסר, כנראה בגלל החשש לעורר גל מחאה במערב, אך נמנע ממנו לעסוק במקצועו.
במשך 5 שנים (עד למות סטלין ב-1953) עבד בעבודות מזדמנות.
בשנת 1953 חזר לעבוד במקצועו, כמורה לאומנות.
בשנת 1963 היה פצ'רסקי עד תביעה ראשי במשפטם של 10 שומרים אוקראינים ממחנה סוביבור.
9 מהם נידונו למוות ואחד ל-15 שנות מאסר.
במהלך שנות ה-70 וה-80 הוזמן מספר פעמים על ידי ארגון ניצולי סוביבור לפגישות עם ניצולים אחרים בארצות הברית, אך שלטונות ברית המועצות סירבו לאשר לו לצאת לפגישות אלו.
בשנת 1987 הוא קיבל אישור יציאה, אך למרות שהוזמן על ידי תומאס בלאט להקרנת בכורה של הסרט "הבריחה מסוביבור", היה חולה מכדי שיוכל להגיע.
אלכסנדר פצ'רסקי נפטר בשנת 1990 בעיר רוסטוב על הדון.
ב-2018 יצא הסרט סוביבור, בו דמותו של פצ'רסקי מגולמת על ידי קונסטנטין חבנסקי, שהוא גם הבמאי של הסרט.
הסרט, שמבוסס באופן חלקי על אירועים היסטוריים, מתאר מספר ימים אחרונים של מחנה ההשמדה המסתיימים במרד ובריחה המונית של אסירים.
באוקטובר 2012 הוקם אתר הנצחה לאלכסנדר פצ'רסקי בבית עמיגור בדרך השלום 100 בתל אביב.
במקום זה התגורר ידידו סמיון רוזנפלד שהיה השריד האחרון לניצולי המרד בסוביבור.
בגלל שיפוץ ושדרוג הבניין, הועבר אתר ההנצחה לבית עמיגור בכפר סבא.
בינואר 2005 נחנך בצפת רחוב אלכסנדר פצ'רסקי, על שמו.
אלכסנדר איוואנוביץ' פוקרישקין (רוסית: Александр Иванович Покрышкин) (6 במרץ 1913 - 13 בנובמבר 1985), טייס ואלוף הפלות סובייטי בעל 59 הפלות של מטוסי אויב.
מרשל בחיל האוויר של ברית המועצות ומגיבורי מלחמת העולם השנייה.
בעל שלושה עיטורי "גיבור ברית המועצות".
בעיני רבים נחשב פוקרישקין לטקטיקן מוכשר של לוחמת האוויר, מעין מקבילו הסובייטי של ורנר מלדרס הגרמני.
הוא נלחם בנחישות לשנות את טקטיקות לוחמת האוויר המיושנות של חיל האוויר הסובייטי, עת תקפו הגרמנים ב-1941, לעיתים במחיר סיכון הקריירה שלו.
הוא ביקר בחריפות את השיטות הוותיקות שעלו בחיי טייסים רבים, ולימד את עמיתיו תמרונים וטקטיקות אותן המציא בעצמו, גם לאחר שקורקע במשפט צבאי שנערך לו.
עם זאת, שמועה הגיע לאוזני מספר בכירים במוסקבה, והוא הוחזר לשירות ואף קודם בדרגה.
עד סוף המלחמה כבר פורסמו וחולקו כתביו לכל טייסי הקרב של ברית המועצות והוא עצמו עסק באופן אינטנסיבי באימון טייסים צעירים.
פוקרישקין נולד בנובוסיבירסק לאב שהחליף את העיסוק בחקלאות לעבודה בתור פועל במפעל.
פוקרישקין גדל בשכונה ענייה ושורצת פשע, אך כבר בגיל 12 החל להתעניין בתעופה.
בשנת 1928 החל לעבוד בבניין ושנתיים לאחר מכן לא שעה להפצרות אביו ועזב את ביתו ללמוד במוסד להכשרת טכנאים.
הוא למד שנה וחצי ולאחר מכן החל לעבוד במפעל לייצור תחמושת.
התנדב לצבא במטרה להגיע לקורס טיס, אך באופן מפתיע הקורס שלו בוטל באמצעו וכל חניכיו נשלחו להכשרת מכונאי מטוסים.
פוקרישקין הצטיין כמכונאי והתקדם בסולם הדרגות.
ב-1934 היה למכונאי המטוסים הבכיר של מטוסי הסיור בדיוויזיית חי"ר מס' 74. שימש בתפקיד זה עד נובמבר 1938 תוך שהוא מציע הצעות ייעול ושיפור רבות, בין היתר למקלע שק"ס (ШКАС, בכתיב לטיני: ShKAS) ולציוד הצילום של מטוסי הסיור.
כשהיה בחופשה, בשנת 1938, הרשים את מפקדיו בעוברו קורס טיס אזרחי בהצלחה ב-17 יום בלבד, מה שבאופן אוטומטי עשה אותו מועמד לקורס טיס צבאי.
הוא הוצב מיד לקורס הצבאי וסיים אותו בהצלחה יתרה כעבור שנה בדרגת סגן משנה.
הוא הוצב ברגימנט ה-55 של מטוסי קרב.
פוקרישקין הוצב ביוני 1941 בבלץ, מולדובה, בקרבת הגבול הרומני.
בסיסו הופצץ ב-22 ביוני, היום הראשון למלחמה בחזית המזרחית.
קרב האוויר הראשון שלו היה אסון מבחינתו: הוא הבחין במטוס קרב בלתי מזוהה, ורק לאחר שהפיל אותו הבחין בסמלי הכוכב האדום על כנפיו.
היה זה מפציץ סובייטי קל מדגם סוחוי Su-2, מטוס חדיש שדבר קיומו נשמר בסוד אף מפני טייסי הצבא האדום.
פוקרישקין סיכן עצמו וחלף ביעפים חוזרים ונשנים מול עמיתיו במטוסי המיג-3, תוך שהוא מונע מהם מלצלוף ב"מטוסי האויב" האחרים.
טייס המטוס שהפיל פוקרישקין ניצל, אך המקלען של המפציץ נהרג.
למחרת הפיל את מטוס האויב הראשון שלו, היה זה מסרשמיט Bf 109 חדיש.
ב-3 ביולי הוא הופל לראשונה באש תותחי נ"מ גרמניים מאחורי קווי האויב.
הוא הצליח לחזור ברגל במסע בן 4 ימים ליחידתו.
באותה עת הוא החל להבחין עד כמה היו מיושנים מטוסי הצבא האדום וטקטיקות הלחימה שלו בהשוואה ללופטוואפה.
הוא החל לתעד את כל הקרבות שבהם השתתפו הוא וטייסי הטייסת שלו, וכתב תחקירים מעמיקים לעצמו.
בתקופה זו הוא נלחם, כיתר טייסי הצבא האדום, בתנאים של נסיגה מתמדת בפני הנאצים, מחסור בתחמושת, בדלק ובקרת אוויר מועטה או לא קיימת.
מאוחר יותר הוא כתב "מי שלא נלחם ב-1941-1942, לא יידע באמת את טעמה של המלחמה".
פוקרישקין ניצל באותם ימים מספר פעמים ממוות: קליע חדר מימין לתא הטייס שלו, קרע את רתמות הכתף וניתז מצד שמאל תוך שהוא חותך את סנטרו ומתיז דם על כל חופת התא.