tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משנת 1189 העיר מץ הייתה עיר קיסרית חופשית של האימפריה הרומית הקדושה הגרמנית.
סטפן (מת ב-900), רוזן שאומון וגם בידגאו; ז'ראר, מאטפריד, ואלאכו ורישר (נפטר 945), בישוף של ליאז' משנת 920.
גרהרד הראשון (בערך 870–910), בנו של אדלהרד.
נשוי לאודה, אלמנתו של צוונטיבולד, מלך לותרינגיה.
נולדו להם ארבעה ילדים, ביניהם גוטפריד מייליך (בערך 905–949).
מאטפריד (נפטר ב-930), בנו של אדלהרד.
רוזן מץ משנת 926. נשוי לנטסינד, בתם של ראדל ואשתו רוטרוד.
אדלברט, ברנואין, בישוף ורדן (נפטר 939) ובת
אדלברט הראשון (נולד בערך 900, נפטר 944), בנו של מאטפריד.
נשוי לוויטגרד מאאכן (סביבות 910–960), בתו של או ויגריך השלישי מאאכן?
(נפטר ב-916/919), רוזן בידגאו עם קוניגונדה מלורן, נכדתו של לואי השני, מלך צרפת, או יותר סביר, וידריק פחות מוכר מבידגאו-טרייר, בנו של רוריק.
מאטפריד השני (בת 944) ואולי בת לויטגרדה
גרהרד השני (סביבות 920 – 963), מ-963 רוזן מץ, פוגט מרמירמונט, בנו של גוטפריד מייליך (מטפרידה) ונכדו של גרהרד הראשון.
עם אישה לא ידועה היו לגרהרד שני בנים אפשריים:
נשוי ליודית מאוהנינגן (975 לערך - 1038 לערך).
הוא התחתן עם גיזלה ונולדו לו כמה ילדים:
היה לו אולי ילדה אחת, אמרסינדה, רוזנת לונגווי, נשואה אולי לקונראד הראשון, רוזן לוקסמבורג (בערך 1040 - 1086)
קונרד, אדלברו, ביאטריקס, קוונו, אודה, אזלינוס, אידה ואדלהייד, שחלקם עשויים להיות קרובי משפחה אחרים
982-995: פולמאר הראשון, רוזן בליסגאו (נפטר 995), רוזן לונוויל ומץ.
התחתן עם ברטה, ובניו היו אולי:
פולמאר השני, סטפן (נפטר ב-995), הבישוף של טול וריכילדה, נישאה ב-985 לתיאודוריק הראשון, דוכס לורן עילית.
995–1026: פולמאר השני, רוזן בליסגאו (בשנת 1026), בנו של פולמאר הראשון, נשוי לגרברגה, כנראה בתו של גוטפריד הראשון, רוזן ורדן (1002) ושל מתילד מסקסוניה, בתו של הרמן, דוכס סקסוניה.
1056–1075: פולמאר השלישי/שישי, רוזן מץ (נפטר ב-1075), בנו של גוטפריד, נישא לסוואנטשילד (סואנהילדה).
פולמאר הרביעי/ השביעי (נפטר בשנת 1111) ממץ, בנו של פולמאר השלישי/השישי, רוזן מץ, הונבורג ולונוויל.
היו לו שלושה ילדים ידועים: פולמאר, הוגס ותאוגר (נפטר 1120), בישוף מץ.
פולמר ה-VIII (נפטר 1145), בנו של פולמר הרביעי/השביעי.
הוא נישא למכטילד מדאגסבורג (נפטרה 1157), ובתו של אלברט הראשון, רוזן מוהא, אגיסהיים ודאגבורג, התחתן עם ארמסינד מלוקסמבורג.
קלמנטיה ממץ, נשואה לפולמאר הראשון, רוזן בליסקסטל.
בן אחד שלהם היה הוגו הראשון (מת 1220), רוזן לוצלשטיין, ואולי גם לונוויל.
אגנס (מתה 1180), יורשת לונגווי.
נולדו להם כשבעה ילדים, ביניהם אגנס מלון, דוכסית בוואריה.
הוגו העשירי, רוזן דאגבורג, מץ, דאבו ומוהא, 1137/1178, אחיינו של פולמאר החמישי/העשירי.
התחתן עם לויטגרד זולצבאך, אחותה של המלכה גרטרודה מזולצבאך ואלמנתו של גוטפריד השני, רוזן לובן.
אלברכט השני, אלברט מליכטנברג (נפטר ב-1212), בנו של הוגו העשירי, רוזן דאגסבורג ומץ מ-1175. הוא נשא לאישה את גרטרוד מבאדן (1160 – 1225), בתו של הרמן השלישי, מרקיז באדן.
היינריך וגיום, שניהם מתו בגיל צעיר, וגרטרוד, שהפכה ליורשת העצר.
גרטרוד מדאגסבורג (1190 – 1225), בתם של אלברכט השני וגרטרוד מבאדן.
היא נישאה שלוש פעמים: בשנת 1206 לתאובלד הראשון (1191–1220), דוכס לורן מאז 1213 ורוזן דאגסבורג ומץ בזכות אשתו מ-1216; לאחר מכן, בשנת 1220, לתאובלד הרביעי, רוזן שמפאן; ולבסוף, בשנת 1224, התחתנה עם זימון השלישי, רוזן זארבריקן.
כל הנישואים היו ללא ילדים וזימון ירש את דאגבורג, שילב אותה והקים את דאגסבורג-ליינינגן.
רוזנות רוסיון (בקטלאנית: Comtat de Rosselló; בלטינית: Comitatus Ruscinonensis) הייתה אחת הרוזנויות הקטלוניות במארקה היספניקה במהלך ימי הביניים.
שליטי הרוזנות היו רוזני רוסיון, שהאינטרסים שלהם היו מצפון ומדרום לפירנאים.
רוסיון, אזור היסטורי ותרבותי המקיף את המחוז הדרומי של צרפת של פירנה-אוריאנטל ובמקביל עם מחוז רוסיון לשעבר.
העיר הראשית שלה תמיד הייתה פרפיניאן.
רוזנות ויזיגותית התקיימה מסביב לעיר רוסצ'ינו במאות ה-6 וה-7 עם תחום שיפוט המקביל לדיוקסיה של אלנה.
הרוזנות הקדומה הזו הכוללת את הקומארקים ההיסטוריים של פלאנה דל רוסלו, קונפלנט ו-ואלספיר הוקמה על ידי המלך הוויזיגותי ליובה הראשון בשנת 571. המורשת הוויזיגותית ברוסיון שרדה בבתי המשפט שלה, שם הוחל החוק הוויזיגותי באופן בלעדי עוד במאה ה-11.
רוסיון נכבשה על ידי המורים בשנת 721. האזור כנראה נכבש עבור האימפריה הפרנקית על ידי פפין הקצר ובני בריתו הוויזיגותיים בשנת 760, מיד לאחר כיבוש נרבון, אם כי כל מה שבטוח הוא שהיא הייתה בידיים פרנקיות בתקופת שלטונו של קרל הגדול.
בשלב זה, רוסיון התרוקנה כמעט לחלוטין, לא עובדה באופן נרחב, והשימוש בקרקע היה מאוד לא יעיל, מה שהוסבר לעיתים קרובות על ידי razzias מורי ופעולות תגמול פרנקיות במשך תקופה של ארבעים שנה.
פפין הקים מחדש את הרוזנות הגותית הישנה עם מקום מושבו ברוסקינו.
הרוזן החדש — גותי — בנה טירה בבירתם: הקסטרום או הקסטלום רוסיליו, שבאמצעותו נודעה רוסקינו כקסטל-רוסיו.
החל משנת 780, קרל הגדול החל להעניק מקומות לא מאוכלסים ברוסיון וסביב נרבון לספאנים (או היספנים, כלומר, ספרדים נוצרים ממוצא גותי, רומי ובסקי).
מהגרים ספרדים אלו, יחד עם האצולה הגותית הילידית, השתתפו בכיבוש מחדש של המדרונות הדרומיים של הפירנאים ושל החוף הטארקוננסי שיצר את המארקה היספניקה החדשה.
ההיסטוריה של הרוזנות הפרנקית במאות ה-8 וה-9 אינה ידועה.
בעידן הקרולינגי, ייתכן שהרוזנות היוותה את ההיקף המערבי ביותר של התיישבות לא-באסקית בפירנאים.
היא הושפעה מהגל השני של הנזירות ששטף את קטלוניה במחצית הראשונה של המאה ה-9 וראה את היסוד וההכרה הקיסרית במנזרים חדשים, כמו בסן ג'נסיוס דה פונטס, סן קלמנט דה רגולה וסן אנדרה דה סורדה ב-819 ו-823 בהתאמה.
בשנים 859–860, צי של ויקינגים בפיקודם של הייסטינג וביורן שדד את המנזרים של רוסיון לפני חורף בקמארג .
הרוזן הראשון הידוע בשמו, גאוסלם, קיבל את רוזנות אמפוריס בשנת 817. הרוזנויות רוסיון ואמפוריס נותרו מאוחדים עד 989. עם זאת, כנראה היו להם ויקונטים נפרדים.
תפקיד הוויקונט הופיע ברוסיון מוקדם כאשר מוזכר רישלם כמי שמילא אותו בשנת 859. הוויקונטים המקוריים פעלו כ-missi dominici של מרקיזי ספטימניה.
לאורך תקופה זו, רוסיון קיבלה בהדרגה עצמאות דה-פקטו מהסוזרן הנומינלי שלה, מלך צרפת.
כבר בשנת 878, לואי המגמגם יכול היה לאכוף את רצונו בבחירת הרוזן של רוסיון, אך עד סוף המאה ה-9 הפקיד המלכותי רק לעיתים רחוקות הגיע דרומה לאזור הפירנאים.
הרוזנויות רוסיון ואמפוריס הפכו לנכסי תורשה יציבים יחסית של משפחת בלוניד; גאוספרד הראשון אפילו קיבל את התואר דוכס בשנת 975.
בסוף המאה ה-10, אלט רוסלו, קונפלנט ו-Valspir הפנימית עברו לרוזני סרדניה ורוסיון הצטמצמה לאזורי החוף של רוסיון ו-Valspir.
לאורך המאה, אמפוריס הייתה מרכז הכוח של הרוזנות והרוזנים ישבו שם.
רק כאשר הפיראטים הוויקינגים והמורים אילצו אותו לעבור מהחוף אל היבשה הניתנת להגנה בקלות, הפך גאוספרד הראשון לבירתו את קסטלו ד'אמפורי.
לאחר מותו, הרוזנויות הופרדו, כאשר רוסיון ניתנה לבנו הצעיר, גיזלברט הראשון.
החלוקה, לעומת זאת, נעשתה על פי תנאים מסוימים של הרוזנים המנוחים.
ראשית, לשני הרוזנים הייתה זכות להשתתף בסינודים ובבתי הדין שהתקיימו בכל אחד מהמחוזות.
שנית, זכויות הצדק חולקו בין שני הרוזנים.
שלישית, לרוזן רוסיון הייתה הזכות להתגורר באמפוריס, הבירה העתיקה.
ולבסוף, כל אחד מהרוזנים יכול להחזיק בקרקעות בכל אחד מהרוזנויות.
ב-1014 פלש הוגו הראשון מאמפוריס לרוסיון, אך ב-1019 נחתם הסכם שהפך את שתי הרוזנויות לישויות נפרדות לצמיתות.
רוסיון הייתה האתר של ההכרזה הראשונה של שביתת הנשק של אלוהים (treuga Dei).
בשנת 1027, נערכה מועצת אלנה באדמת המרעה של טולוז, משום שהמון הנוכחים היה כה גדול: אנשי דת, אריסטוקרטים, גברים ונשים עניים.
המועצה קבעה לראשונה סדרה של קנונים בהתאם לתנועת שלום האל (pax Dei) שנחנכה במנזר Charroux בשנת 989 ואשר התפשטה על פני אקוויטניה, גסקוניה, לנגדוק וקטלוניה כמו אש בשדה קוצים.
מועצת אלנה, לעומת זאת, הלכה צעד קדימה מהמועצות המקומיות הקודמות.
היא גם הכריזה על הפסקת אש בתוקף ממוצאי שבת ועד יום שני בבוקר בכל שבוע: "אף אחד המתגורר ברוזנות ובדיוקסיה האמורים [של רוסיון] לא צריך לתקוף כל אויב שלו מהשעה התשיעית בשבת ועד השעה הראשונה ביום שני, כדי שכל אחד יהיה יכול לתת את הכבוד ליום ה'".
שביתת הנשק התפשטה במהירות דרך לנגדוק ועד מהרה הוארכה כך שהובנה באופן כללי כי הלחימה אסורה בין יום רביעי בערב ועד יום שני עם עלות השחר.
גיזלברט העביר את עיר הבירה של רוסיון מקסטלרוסיון לכפר בשם פרפיניאן, שהיה מיועד להיות העיר הראשונה של רוסיון, בהעדפה למושב האפיסקופלי של אלנה.
גיזלברט השני כרת הסכם עם אמפוריס בנוגע לנכסים צבאיים וכנסייתיים.
בתקופה זו הושפעה רוסיון יותר מרוזן טולוז מצפון לה מאשר מרוזן ברצלונה שמדרום לה, בניגוד לדרכם של רוב הרוזנויות הקטלאניות.
היא גם סבלה מסדרה של פשיטות חופיות של הצי של ממלכת הטאיפה דניה.
באמצע המאה ה-12, תחת גאוספרד השלישי, רוסיון חוותה תקופה של סערה עם התקפות מוגברות של אמפוריס ושל פיראטים מורים.
גם בנו הבכור של גאוספרד מרד.
על מנת לדכא את המרד של בנו, הוא הפך אותו ללורד פרפיניאן וליורש העצר.
עם מותו של ז'רארד השני ללא יורשים בשנת 1172, עברה רוסיון, לפי הסכמה מראש של האצילים עם הרוזן, לאלפונסו השני, מלך אראגון.
האצילים חשבו שכתר אראגון יכול להגן על רוסיון מפני יומרותיה של אמפוריס, שעדיין החזיקה בזכויות קהילתיות מסוימות ברוסיון.
בשנת 1173, אלפונסו כינס אספה בפרפיניאן, שם הכריז על שלום לכל רוסיון והדיוקסיה של אלנה.
רוסיון הייתה, יחד עם סרדניה וקונפלנט, הנושא של קרטולר גדול תחת אלפונסו השני או אולי פרו השני: Liber feudorum Ceritaniae.
זהו תיעוד של צ'רטרים, הקשורים בדרך כלל לאחזקת טירות ואדמות בשלושת המחוזות, מארכיון הרוזנים של ברצלונה.
רוזנות פלנדריה הייתה אחת הישויות הפוליטיות החזקות ביותר בארצות השפלה של ימי הביניים, הממוקמת על חוף הים הצפוני של מה שהיא כיום בלגיה.
בניגוד לשכנותיה כמו רוזנויות בראבנט ואנו, היא הייתה בשטחה של ממלכת צרפת.
הרוזנים של פלנדריה החזיקו בחלק הצפוני ביותר של הממלכה, והיו בין שנים עשר האצילים המקוריים של צרפת.
במשך מאות שנים, הפעילות הכלכלית של הערים הפלמיות כמו גנט, ברוז' ואיפר הפכה את פלנדריה לאחד האזורים האמידים ביותר באירופה, וגם נתנה להן קשרים בין-לאומיים חזקים לשותפי סחר.
עד שנת 1477, אזור הליבה בשליטה צרפתית היה ממערב לסכלדה ונקרא "פלנדריה המלכותית" (בהולנדית: Kroon-Vlaanderen, בצרפתית: Flandre royale).
מלבד זאת, הרוזנים, מהמאה ה-11 ואילך, החזיקו באדמה ממזרח לנהר כפייף של האימפריה הרומית הקדושה: "פלנדריה הקיסרית" (Rijks-Vlaanderen או Flandre impériale).
הרוזנות הצטרפה לשכנותיה בארצות השפלה כחלק מארצות השפלה הבורגונדיות משנת 1384, מה שבסופו של דבר סיבך את יחסיה עם צרפת.
רוב הרוזנות הפך לחלק מהאימפריה לאחר שלום מדריד ב-1526 ושלום הגברות ב-1529.
לאחר שכבר נאלצה למסור חלק ניכר משטחה, עד 1795, השאר – בתוך ארצות השפלה האוסטריות – נכבש גם על ידי צרפת במסגרת הרפובליקה הצרפתית הראשונה, כפי שהוכר בהסכם ב-1797. כתוצאה מקרב ווטרלו בשנת 1815, נמסר האזור לממלכה המאוחדת של ארצות השפלה שהוקמה באותה שנה.
רוזנות פלנדריה לשעבר, מלבד פלנדריה הצרפתית, היא החלק היחיד בממלכה הצרפתית המאוחרת של ימי הביניים מחוץ לצרפת של ימינו (קטלוניה התנערה ב-1258).
המונח פלנדריה התייחס במקור לאזור סביב ברוז'.
הוא מוזכר לראשונה בביוגרפיה של אליגיוס הקדוש (בערך 590–660), ה-Vita sancti Eligii.
היצירה נכתבה לפני 684 אך ידועה רק משנת 725. עבודה זו מזכירה רק את המקום "בפלנדריס".
אטימולוגיה גרמנית ל"פלנדריה" ו"פלמית" (בהולנדית: Vlaanderen, Vlaams) הוצעה על ידי מאוריץ גיסלינג ב-1948, בהתבסס על מאמר מאת רנה ורדיין ב-1943.
על פי הצעה זו המונחים פלנדריה ופלמית נגזרים ככל הנראה ממילים שנגזרות מהפרוטו-גרמנית * flaumaz, כלומר נחל, זרם, שיטפון או מערבולת.
בהתבסס על זה, מוצע שהיה מונח פרוטו-גרמני *פלומדרה שהתייחס לארץ ספוגת מים.
ההשוואה התבססה במקום זאת על גרמנית גבוהה עתיקה, flewen and flouwen, ו-Old Norse flaumr.
הגאוגרפיה של רוזנות פלנדריה ההיסטורית חופפת רק באופן חלקי לאזור של פלנדריה של היום בבלגיה, אך גם שם היא משתרעת מעבר למחוזות הנוכחיים של מערב פלנדריה ומזרח פלנדריה.
חלק מהרוזנות ההיסטורית הוא כיום חלק מצרפת והולנד.
הקרקע המכוסה על ידי הרוזנות מתפרשת על פני:
שניים מחמשת המחוזות הפלמיים: מערב פלנדריה ומזרח פלנדריה
חלק מהמחוז הפלמי של אנטוורפן: ארץ בורנם
חלק מהמחוז הוולוני של אנו: טורנייס והאזור סביב מוסקרון (שהיה שייך למערב פלנדריה עד 1962)
הפינה המערבית הצרפתית: האזור סביב דנקרק, ברז'ה ובאייל, אזור שבו הייתה בעבר פלמית השפה העיקרית
פלנדריה הוולונית, שבה דוברה שפת הפיקארדית, הקשורה קשר הדוק לצרפתית.
ארטואה (במחוז פה-דה-קאלה): הוצאה מפלנדריה ב-1191 והפכה לרוזנות עצמאית ב-1237
פלנדריה הזיילנדית, אזור בין בלגיה לסכלדה המערבית בחלק הדרומי של המחוז המודרני של זיילנד, אשר החל משנת 1581 היווה חלק מהארצות הכלליות שבשליטת הרפובליקה ההולנדית.
סמל רוזנות פלנדריה נוצר לכאורה על ידי פיליפ מאלזס, רוזן פלנדריה מ-1168 עד 1191; אריה שחור מטפס או משתולל על שדה זהב.
בסיפור על קרב ספרי הזהב, הסמל וזעקת הקרב המקבילה שלו Vlaendr'n den leeuw ("פלנדריה, האריה!") ממלאת תפקיד מכריע ביצירת תודעה פלמית, שזכתה לפופולריות בתקופה האחרונה על ידי הספר De Leeuw van Vlaanderen מאת הנדריק קונסיאנס.
כתוצאה מכך, סמל הרוזנות נותר כסמל הקהילה הפלמית.
אומרים שפיליפ מאלזס הביא איתו את דגל האריה מארץ הקודש, שם ב-1177 הוא כביכול כבש אותו מאביר סרצני, אבל זה מיתוס.
העובדה הפשוטה שהאריה הופיע על חותם האישי שלו מאז 1163, כשעדיין לא עשה צעד אחד בלבנט, מפריכה זאת.
למעשה פיליפ עקב אחר טרנד מערב-אירופי.
באותה תקופה הופיעו אריות גם בסמליהם של בראבנט, לוקסמבורג, הולנד, לימבורג וטריטוריות אחרות.
זה מוזר שהאריה כסמל הרלדי שימש בעיקר בשטחי הגבול ובמדינות השכנות של האימפריה הרומית הקדושה.
ככל הנראה זו הייתה דרך להראות עצמאות מהקיסר, שהשתמש בנשר בסמלו האישי.
באירופה היה האריה דמות ידועה מאז התקופה הרומית, באמצעות יצירות כמו אגדות איזופוס.
הרוזנות העתידית של פלנדריה הייתה מיושבת מאז הפרהיסטוריה.
בתקופת הברזל הקמלברג יצר יישוב קלטי חשוב.
בתקופת יוליוס קיסר, התושבים היו חלק מהבלגים, שם כולל לכל השבטים הקלטים והגרמאנים בצפון גאליה.
עבור פלנדריה ספציפית אלה היו המנאפי, המוריני, הנרווי והאטרבטים.
יוליוס קיסר כבש את האזור בסביבות שנת 54 לפני הספירה והאוכלוסייה עברה רומניזציה חלקית מהמאה ה-1 עד המאה ה-3. הדרך הרומית שחיברה בין קלן לבולון-סור-מר שימשה כמתחם הגנה.
בדרום הצליחה האוכלוסייה הגאלו-רומאנית לשמור על עצמה, בעוד שהצפון הפך לשטח הפקר שסבל גם משיטפונות קבועים מהים הצפוני.
באזורי החוף והסכלדה הופיעו בהדרגה שבטים סקסונים.
עבור הרומאים, סקסונים היה מונח כללי, וכלל אנגלים, סקסונים, יוטים וארולים.
הגנת החוף סביב בולון ואודנבורג, ה-Litus Saxonicum, נותרה פעילה עד 420 בערך.
מבצרים אלו אוישו על ידי חיילים סקסונים.
מאדמת הבסיס שלהם טוקסנדריה התרחבו עוד יותר הפרנקים הסאליים לתוך האימפריה הרומית.
הפלישה הראשונה לאדמות האטרבטים נדחתה בשנת 448 בוויקוס הלנה.
אך לאחר הרצח של הגנרל הרומי פלביוס אאטיוס בשנת 454 והקיסר הרומי ולנטיניאנוס השלישי בשנת 455, הפרנקים הסאליים כמעט לא נתקלו בהתנגדות.
מדואיסבורג כבש המלך כלודיו את קמברה וטורנה, והוא הגיע לסום.
לאחר מותו קמו שתי ממלכות סאליות.
כילדריק מתועד בשנת 463 כמלך טורנה ובעל ברית של הרומאים נגד הוויזיגותים.
הוא גם היה המנהל של פרובינציית בלגיה סקונדה.
בנו כלוביס הראשון שלט משנת 486 על כל צפון צרפת.
החוף הנטוש ואזור הסכלדה אוכלסו חלקית מאז המאה ה-4 על ידי סקסונים ופרנקים ממזרח הריין ששמרו על תרבותם ושפתם הגרמנית.
במאה ה-5 התיישבו פרנקים סאלים בצפון צרפת ובוואלוניה של ימינו, בעיקר סביב הערים קורטרייק, טורנה ובאבאי.
הם הסתגלו לאוכלוסייה הגאלו-רומית המקומית.
מהמאה ה-6 ואילך, שטח ההפקר צפונה יותר התמלא בפרנקים מארצות הריין וקבוצות גרמניות אחרות מהולנד וגרמניה.
גל ההגירה הראשון בשטח פלמי של ימינו לווה בהתנצרות מוגבלת.
בעקבות המהגרים ניסו מיסיונרים להמיר את דתם של האוכלוסייה הפגנית, אך הצליחו מעט.
הבישופים הוחזרו למעמדם, בדרך כלל עם אותם גבולות טבעיים של התקופה הרומית המאוחרת; סילבה קרבונריה הפריד את הבישוף של קמברה מהבישוף של טונגרן, בעוד שהסכלדה שוב הפך לגבול בין הבישופים של קמברה וטורנה.
על Vedast ו-Eleutherius מטורנה הוטל להחזיר את הבישופויות של אראס וטורנה.
עם זאת, בישופים אלו לא הצליחו לשרוד באופן עצמאי.
בשלהי המאה ה-6 התחברה הבישופות של אראס לזו של קמברה, ובתחילת המאה ה-7 נעשה כך גם לבישופיות של טורנה ונואיון.
בסוף המאה ה-6 נוצרה דוכסות דנטלינוס בצפון מה שיהווה לימים נוסטריה.
דוכסות זו כללה ככל הנראה את הבישופויות בולון, ת'רואן, אראס, טורנה, קמברה ונואיון, ובכך כלל האזור הצפון מערבי בין הים הצפוני לסילבה קרבונריה, אזור שקווי המתאר שלו היו דומים מאוד לפלנדריה המאוחרת.
דוכסות דנטלינוס נועדה בעיקר כאמצעי הרתעה צבאי ואסטרטגי מפני פלישות פריזיות וסקסוניות.
זה היה אבן יסוד בהגנה הצבאית של האימפריה המרובינגית.
בשנת 600 נאלץ כלותאר השני (584–628) לוותר באופן זמני על דוכסות דנטלינוס לאוסטרסיה, אך לאחר שיקום השלטון הכפול של אוסטראסיה בשנת 622/623 הוחזרה הדוכסות.
בסוף המאה ה-6 וה-7 נוצרה זרימה חדשה ממערב פה-דה-קאלה.
אזור זה עבר גרמניזציה במאה ה-5 וצאצאי הסקסונים והפרנקים התיישבו בפלנדריה העתידית ובדוכסות בראבנט.
קבוצות חדשות של מתיישבים גרמנים הגיעו גם מהולנד וגרמניה.
יישוביהם החדשים קיבלו לעיתים קרובות את שמו של המנהיג הגרמני שלהם, בתוספת '-ינגה היים'.
-אינגה היים התכוון ל'יישוב שבט X'.
לדוגמה: פטחם בא מפטה-ינגה-היים, שפירושו 'יישוב שבט פטה'.
הקולוניזציה והגרמניזציה של פלנדריה התרחשו בעיקר במאות ה-6 וה-7. במאה ה-7 רמת האוכלוסייה עלתה במידה מספקת כדי להתחיל בבנייה מחדש של התשתית הדתית, הצבאית והמנהלית.
בתחום הבלשנות המצב התייצב כך שבמאה ה-8 יוכל להיווצר אזור גדול ודו-לשוני עם גבול שפה ליניארי.
בפה-דה-קאלה, שהיה מיושב בצפיפות זמן רב, נוצר מחסום שפה במאה ה-6–7, אך במאה ה-9 החלה תנועת רומניזציה שנמשכה עד ימינו.
ניסיונות ההתנצרות במאה ה-6 של בישופים כמו Eleutherius ו-Vedast נכשלו ברובם.
לפיכך, במאה ה-8 נבחרה אסטרטגיה אחרת.
ניסיון התנצרות חדש נעשה בהשפעת המלך דגוברט הראשון.
הוא מינה כמה מיסיונרים מסורים מהחלקים הדרומיים של ממלכתו לתחומי המלוכה שלו בחלקים הצפוניים של ממלכתו.
על המיסיונרים הוטל לייסד שם מנזרים, שישמשו כמרכזי נצרות באזור פגאני.
ממרכזים אלה ניתן היה להתחיל בהמרה של האוכלוסייה המקומית.
בשנת 649 ייסד אודומאר את מנזר בסיתיו (המנזר של סנט ברטין) ובשנת 680 ייסד אוברטוס את מנזר סנט ואסט ליד אראס.
ההתנצרות של האוכלוסייה הייתה בעיקר עבודתם של מיסיונרים כמו אמנדוס (מנזר סנט באבו ומנזר פטרוס הקדוש בגנט) ואליגיוס (אזור החוף ואנטוורפן).
ב'וויטה' שלו, אליגיוס מזכיר את המילה 'פלנדריה' לראשונה, כשסייר באזור בסביבות שנת 650.
במהלך המאה ה-7 נוצרו הגאו או הפאגי הראשונים בשטחים הפלמיים.
גאו היו תת-מחלקות מינהליות של הממשל המקומי.
הגאו מהמאה ה-7 וה-8 יהווה את הבסיס של רוזנות פלנדריה.
הפגוס טרואננסיס מתוארך בערך לשנת 580, ומהמאה ה-7 ידוע לנו על ה'פגוס קמברצינסיס' ב-663, הפגוס טרואננסיס משנת 649 והפגוס ברקבטנסיס בסוף המאה.
מהמאה ה-8 ידוע לנו על הפגוס רודנינסיס משנת 707, הפגוס גנדאו מהרבע הראשון של המאה ה-8, הפגוס ממפיסקוס משנת 723 והפגוס פלנדרנסיס מסביבות 745. לבסוף, הפגוס Austrebatensis וה-pagus Curtracensis נספרים גם כגאות מרובינגית.
בשנת 751 הצליחו המאיורדומוס הקרולינגים להוציא את המרובינגים מהשלטון ולהשיג את כס המלוכה לעצמם.
המלך המרובינגי האחרון, כילדריק השלישי, הושם בשבי במנזר הקדוש ברטינוס המאוחר בסנט אומר, ושערו הארוך, סמל לכוח מלכותי, נגזז.
קרל הגדול ירש את אביו פפין הקצר בנויסטריה ובאוסטרזיה, ולאחר מות אחיו קרלומן הצליח לאחד מחדש את כל האימפריה הפרנקית.
למרות שהתגורר באאכן, הוא בילה זמן רב בנסיעות בשטחיו.
בשנת 811 הוא בדק את הצי שהורה לבנות בבולון ובגנט, כדי להגן מפני פלישות ויקינגיות.
האזור הכולל את פלנדריה העתידית היה, מנקודת מבט כלכלית, אזור פורח, עם סדרה של נמלים לאורך נהר הסכלדה: גנט, טורנה, ולנסיין, קמברה ולמברס בדואה על הסקרפ ומספר נמלי ים: קוונטוביץ', בולון ואיסר פורטוס, נמל בפתחו של האיסר.
יתרה מכך, האזור כלל מספר מנזרים עשירים, כגון מנזר סנט ברטין, מנזר סנט באבו, מנזר סנט אמנד ומנזר סנט ואסט.
את קרל הגדול ירש בנו לואי החסיד.
אפילו במהלך חייו של לואי שלושת בניו החלו להילחם על מורשתו.
בסופו של דבר הם חתמו על אמנות מרובות, אשר הסכם ורדן, שנחתם ב-843, יהיה האמנה הסופית.
הסכמים אלה יצרו את פרנקיה המזרחית, פרנקיה התיכונה ופרנקיה המערבית.
פרנקיה המערבית, שירש קרל הקירח, כללה את הרוזנות המקורית של פלנדריה, שהתפרשה בערך בין אודנבורג, ארדנבורג וטורהוט.
לאחר שהמלכים של פרנקיה התיכונה מתו, שליטי הממלכה המערב-פרנקית והמזרח-פרנקית חילקו ביניהם את הממלכה הפרנקית התיכונה בהסכם מירסן ב-870. כעת מערב אירופה הייתה מחולקת לשני צדדים: פרנקיה המערבית המוצקה (צרפת המאוחרת יותר) והקונפדרציה הרופפת של נסיכויות מזרח פרנקיה, שתהפוך לאימפריה הרומית הקדושה.
בצפון הפריד בין שתי המעצמות הללו נהר הסכלדה, שהפריד בעבר בין פרנקיה המערבית לפרנקיה התיכונה.
הפרדה זו נותרה ללא שינוי עד לתקופתו של קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
מבחינה צבאית, כלכלית ופוליטית אירופה עברה משבר עמוק.
הוויקינגים פלשו מצפון, המגיארים ממזרח והסרצנים מדרום.
השלטונות המרכזיים של שתי הממלכות הפרנקיות לא הצליחו לארגן מגננה יעילה, מה שגרם לאוכלוסייה לאבד את האמון בשליטיהם הרחוקים.
בעקבות ואקום הכוח הזה, אנשים חזקים מקומיים ראו את ההזדמנות שלהם.
לעיתים קרובות אנשים אלו היו צאצאים של אנשים הקשורים לקרל הגדול.
רוזנות פלנדריה מקורה בגאו של פגוס פלנדרנסיס, בראשות שושלת פורסטיירים, אשר מונתה על ידי קרל הגדול, שתרם תרומה קטנה על ידי איחוד טריטוריות פיאודליות קטנות בחלקים הגבוהים יותר של העמק הפלמי.
שושלת היערנים גם חיזקה את אחיזתה של הכנסייה באזור השומם יחסית.
המרקיז (הרוזן) הראשון של פלנדריה היה בלדווין הראשון, שהפך לרוזן בשנת 862, ולכך קשורה אנקדוטה רומנטית: בולדווין ברח עם בתו של המלך הפרנקי קרל הקירח, יהודית ממערב פרנקיה.
יהודית, שהייתה נשואה בעבר לשני מלכים אנגלים, סירבה לפקודת אביה לחזור אליו.
לאחר תיווך של האפיפיור, השלים המלך הפרנקי עם חתנו, ונתן לו את התואר מארקגראף, ואת השטחים הפיאודליים המקבילים כנדוניה.
מרקיז היה בעיקר מינוי צבאי וחלק מהגרסאות של הסיפור מתארות שהמלך שארל מינה את בולדווין כמרקיז בתקווה שהוא ייהרג על ידי הוויקינגים.
בתחילה התכוונו מלכי צרפת להבטיח את ביטחונו של הגבול הצפוני של צרפת מפני פלישות ויקינגיות עם מעשה זה.
אולם הרוזנים ניצלו היטב את מצב המשבר על ידי שילוב השטחים הגזולים שמסביב ברוזנות.
בית פלנדריה נשאר בשלטון עד 1119, אז מת בלדווין השביעי מפלנדריה ללא יורש, ואת המחוז ירש שארל, מבית דנמרק.
הוא זנח את התואר "מרקיז מפלנדריה", ששימש לצד תואר הרוזן מאז המאה ה-10. הרוזנים של פלנדריה היו האדונים הצרפתיים האחרונים שהשתמשו בתואר מרקיז, שלא ישמש שוב בצרפת עד 1504. לאחר הפסקה קצרה תחת שלטונו של גיום קליטו מנורמנדי (1127–1128), המחוז עבר לתיירי מאלזס מבית אלזס.
תחת תיירי (1128–1168) ויורשו פיליפ מאלזס, חשיבותה וכוחה של פלנדריה גברו.
במחצית השנייה של המאה ה-12 עברה הרוזנות תקופה של שגשוג רב כאשר פיליפ מאלזס הצליח לשלב את רוזנות ורמנדואה בפלנדריה באמצעות ירושת אשתו.
השטחים שבהם שלט כעת הגיעו למרחק של 25 קילומטרים מפריז, והיו גדולים יותר מהשטחים שנשלטו ישירות על ידי האדון הפיאודלי שלו, המלך הצרפתי.
בתקופת שלטונו של בית אלזס התפתחו ערים והוקמו מוסדות חדשים.
הנמלים של גרבלינס, ניופור, דאם, בירבליט, דנקרק ומרדייק נוסדו, כמו גם קאלה על ידי אחיו של פיליפ מתיו מאלזס.
מלבד הקולוניזציה, פעלו הנמלים גם כדי לצמצם את הסחף של נהרות Aa, Yser ו-Zwin, אשר סיכנו את הנגישות של סן-אומר, איפר וברוז'.
בירבליט שימשה גם קונטרה להשפעה ההולנדית.
שותפי הסחר כללו את אנגליה, המדינות הבלטיות וצרפת על פני הים, וחבל הריין ואיטליה על פני היבשה.
לסחר בצמר עם אנגליה הייתה חשיבות מיוחדת לתעשיית הבדים העולה בפלנדריה.
העושר של ערים פלמיות רבות (כפי שמעידים מגדלי הפעמונים ואולמות הבד שלהן) הגיע מתעשיית הבדים.
מלבד זאת, היה חשוב גם סחר התבואה עם אנגליה ודרך הולנד עם המבורג.
סנט-אומר הפכה לנמל המעבר החשוב ביותר ליין צרפתי במאה ה-12. אלו היו מאות השנים של פריצת הדרך של הסוחרים הפלמים, עם הסחר שלהם עם אנגליה, האזור הבלטי ודרום-מערב צרפת, כמו גם הנתיבים היבשתיים לחבל הריין ולאיטליה, אם כי מאוחר יותר רק הירידים השנתיים של שמפאן.
עיירות המסחר הפורחות של פלנדריה הפכו אותה לאחד מהחלקים העירוניים ביותר באירופה.
בשנת 1194, בלדווין הראשון מקונסטנטינופול מבית אנו, ירש את בית אלזס.
בשנת 1278 גי מדמפייר, מבית דמפייר, הפך לרוזן פלנדריה.
מלך צרפת רצה לכבוש סופית את פלנדריה, ופתח במלחמה הצרפתית-פלמית (1297–1305).
במאה ה-12, המרכזים העירוניים האוטונומיים של הטריטוריה היו חזקים יותר, והביסו את הצרפתים קרב דורבנות הזהב ב-1302. אבל לבסוף ניצחו הצרפתים בקרב מונס-אן-פבל ועם הסכם אתי-סור-אורז' שלאחר מכן (1305) איבדה פלנדריה את ליל, דואה ואורשייה לצרפת ונאלצה לשלם קנסות מופקעים אך שמרו על עצמאותם כמחוז של הממלכה הצרפתית.
במהלך תקופה זו, פלנדריה חוותה תקופה של שגשוג יחסי עם תעשיית הבדים החזקה ויצירות האמנות המגוונות שלה.
הסחר בפלנדריה היה כה נרחב עד שפסלים של המדונה והילד נוצרו בפלנדריה עם שנהב, שהיה נגיש רק על ידי רשתות הסחר באוקיינוס ההודי.
עם זאת, השגשוג הפלמי דעך במאה שלאחר מכן, עקב ירידה נרחבת באוכלוסיית אירופה בעקבות המוות השחור של 1348, הפרעה במסחר במהלך מלחמת מאה השנים האנגלו-צרפתית (1338–1453), והגברת ייצור הבדים האנגלי.
אורגים פלמים עברו לוורסטד ולצפון וולשאם בנורפוק במאה ה-12 והקימו שם את תעשיית הצמר.
באמצעות נישואיו עם מרגרט מדמפייר בשנת 1369, פיליפ הנועז, דוכס בורגונדי, סיים את עצמאותה של פלנדריה.
פלנדריה הפכה לנחלה של בית ולואה-בורגונדי, ששלט על מדינת בורגונדיה.
בשנת 1449 העיר גנט התמרדה נגד הדוכס פיליפ הטוב.
בשנת 1453 ריסק פיליפ את המורדים בקרב גאוור, וסיים את המרד.
הערים גנט וברוז' פעלו בעבר למעשה כערי-מדינה, ועם מותו של הדוכס שארל הנועז ניסו לתבוע מחדש את העמדה הזו באמצעות הפריבילגיה הגדולה שהוציאו ממרי מבורגונדי, בתו ויורשתו של שארל.
בשנת 1482 מתה מארי מבורגונדי, מה שהפך את בנה הצעיר פיליפ הראשון מקסטיליה מבית הבסבורג לרוזן החדש, ואת בעלה מקסימיליאן הראשון מאוסטריה לעוצר הרוזנות.
הערים הפלמיות ערכו שני מרידות נוספות, אך אלה הוכנעו בסופו של דבר על ידי צבאות האימפריה הרומית הקדושה.
הסכם סנליס משנת 1493 קבע שלום בין צרפת להבסבורגים; לפי תנאי האמנה, פלנדריה תהיה מעתה טריטוריה של האימפריה הרומית הקדושה.
תחת קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (נולד בעיר הפלמית גנט), הפכה פלנדריה לחברה בחוג הבורגונדי.
הרוזנות הייתה מעורבת מאוחר יותר במלחמות חלרה.
באמצעות הסנקציה הפרגמטית של 1549, רוזנות פלנדריה נותקה רשמית מצרפת.
היא הפכה לטריטוריה עצמאית של האימפריה הרומית הקדושה.
מעשה חוקתי זה הפך את פלנדריה לחלק משבעה-עשר המחוזות, שהיוו את ארצות השפלה ומכאן ואילך יעברו בירושה כולה.
ארצות השפלה תפסו מקום חשוב באימפריה.
עבור קרל באופן אישי, הם היו האזור שבו בילה את ילדותו.
בגלל המסחר והתעשייה והערים העשירות, הם היו חשובים גם לאוצר.
הרוזנות הועברה לענף הספרדי של בית הבסבורג עם פליפה השני, מלך ספרד, ולאחר 1556 הייתה שייכת למלכי ספרד.
בשנת 1566 ב-Steenvoorde (בפלנדריה הצרפתית) ה-Beeldenstorm התפרץ.
ה-Beeldenstorm התפשט בכל ארצות השפלה והוביל בסופו של דבר לפרוץ מלחמת שמונים השנים ולהתנתקותה של הרפובליקה ההולנדית.
במקור פלנדריה שיתפה פעולה עם המחוזות הצפוניים כחברה באיחוד אוטרכט, וגם חתמה על חוק הביטול ב-1581, אך מ-1579 עד 1585, בתקופה הידועה כ"הרפובליקה הקלוויניסטית של גנט", היא נכבשה מחדש על ידי צבא ספרד.
באמצעות מאמציו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, כל חלקה הדרומי של פלנדריה סופח לצרפת, ונודע כדרום פלנדריה או פלנדריה הצרפתית.
מצב זה קיבל תוקף רשמי בשנת 1678 בהסכמי ניימכן.
לאחר הכחדת הענף הספרדי של ההבסבורגים, הענף האוסטרי של ההבסבורגים הפך לרוזני פלנדריה.
תחת מריה תרזה מאוסטריה, ארצות השפלה האוסטריות שגשגו.
בשנת 1789 פרצה מהפכה נגד הקיסר יוזף השני.
בשנת 1790 רוזנות פלנדריה ומחוז נפרד בשם פלנדריה המערבית, שהיוו את השטחים שהחזירה צרפת לקיסר, היו שתיהן מהחברות המייסדות של המדינות הבלגיות המאוחדות.
ממש כמו שאר חלקי ארצות השפלה האוסטריות, רוזנות פלנדריה הכריזה על עצמאותה.
זה התרחש בשוק שישי בגנט ב-4 בינואר 1790. ה"מניפסט ואן ולנדרן" נכתב על ידי שארל-ז'וזף דה גראב וז'אן-ז'וזף ראפסה.
רוזנות פלנדריה חדלה להתקיים רשמית בשנת 1795, כאשר סופחה לצרפת, וחולק לשני מחוזות: ליס (כיום מערב פלנדריה) ואסקוט (היום מזרח פלנדריה ופלנדריה הזיילנדית).
אוסטריה אישרה את אובדן שלטונה בהסכם קמפו פורמיו משנת 1797.
לאחר המהפכה הצרפתית לא שוקם המחוז, ובמקום זאת המשיכו שני המחוזות את קיומן כמחוזות מזרח ומערב פלנדריה בממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, ולאחר מכן, לאחר המהפכה הבלגית, בבלגיה.
משנת 1840 ואילך, התואר "רוזן פלנדריה" נוכס על ידי בית המלוכה של בלגיה.
ככלל הוא ניתן לשני בתור הירושה לכס המלכות הבלגי.
תואר הרוזן של פלנדריה בוטל בהחלטה מלכותית ב-16 באוקטובר 2001.
רוזנות שמפאן , או רוזנות שמפאן וברי, הייתה טריטוריה היסטורית ונסיכות פיאודלית בצרפת שמקורה בממלכת ימי הביניים המוקדמת של אוסטרזיה.
הרוזנות הפכה לחלק מאדמות הכתר עקב נישואיהם של ז'אן הראשונה, מלכת נווארה, שהייתה רוזנת שמפאן, ופיליפ הרביעי, מלך צרפת.
הרוזנות נוסדה ב-950 כאשר איג הגדול הפך לווסאל של לואי הרביעי, מלך צרפת והשיב לו את העיר לאן.
בתקופתו של רובר השני שמלך על צרפת מ־996 עד 1031, שמפאן הייתה אחד משבעת המחוזות של צרפת שנשלטו על ידי רוזנים או דוכסים שהיו למעשה עצמאיים.
איג הראשון (1102–1125) עשה שימוש בתואר רוזן שמפאן לראשונה.
במרוצת המאה ה-12 והמאה ה-13 חצר שמפאן הפכה למרכז ספרותי נודע, ונערכו ירידי שמפאן בערים טרואה, פרובינס, באר-סור-אוב ולאני.
ירידים אלו התפרסמו בכל רחבי אירופה.
הרוזנות הגיע לשיאה כאחת העשירות והחזקות בנסיכויות הצרפתיות בתקופת שלטונו של אנרי הראשון.
ב־1285, פיליפ הרביעי, מלך צרפת נשא לאישה את ז'אן הראשונה, מלכת נווארה.
באמצעות נישואים אלה רוזנות שמפאן שהייתה חלק מירושתה של ז'אן, הפכה לנחלתו של מלך צרפת.
הרוזן האחרון של שמפאן היה לואי, בנו של פיליפ הרביעי, שעלה לשלטון כלואי העשירי, מלך צרפת אחרי מות אביו ב-1314, ואיחד את שמפאן עם צרפת.
שמפאן המשיכה להתקיים כפרובינציה עד המהפכה הצרפתית כאשר האספה המכוננת הלאומית חילקה אותה למחוזות (4 במרץ 1790).
רוזנות סרדניה (בקטלאנית: Comtat de Cerdanya; בלטינית: Comitatus Ceritaniae; בספרדית: Condado de Cerdaña; בצרפתית: Comté de Cerdagne) הייתה אחת הרוזנויות הקטלוניות שנוצרו בעשורים האחרונים של המאה ה-8 על ידי הפרנקים במארקה היספניקה.
סרדניה המקורית כללה את עמק הסגרה העליון.
כיום סרדניה היא מחוז קטלאני.
האזור נכבש על ידי המורים בתחילת המאה ה-8. בשנת 731 התחבר המושל המורי של סרדניה עם אודו הגדול בכך שנשא את בתו, לפי התעקשותו של אודו, על מנת להבטיח את גבולו הדרומי מהתפשטות מוסלמית נוספת.
סרדניה הייתה בשלב זה בעיקר באסקית, ולאודו הייתה מדיניות פרו-באסקית מול קרל מרטל והפרנקים.
השלטון המורי היה עד מהרה נומינלי בלבד; סרדניה נכבשה על ידי קרל הגדול זמן קצר לאחר כניעת ז'ירונה בשנת 785. הרוזן הראשון של סרדניה שאנו מכירים בשמו היה בורל הראשון (798), שהיה כפוף לרוזן טולוז.
בתאריך זה, סרדניה הייתה מאוחדת בממשלה תחת רוזן אחד עם רוזנות בסלו ואורחל; היא הייתה חלק מממלכת אקוויטניה לאחר 817. סרדניה ואורחל נשארו מאוחדים עד 897 ושניהם היו תחת השפעה ולעיתים קרובות שליטתו של הרוזן של אראגון.
בשנת 842, אמירות קורדובה פלשה לסרדניה בניסיון להחזיר את הפירנאים, אך הם נהדפו על ידי הרוזן סוניפרד.
במאה ה-9, סרדניה הייתה מרכז אזור שבו הייתה צורת החזקת הקרקע מנוריאליזם.
בשנת 835, צ'רטר של לואי האדוק אפילו אסר על כנסיית האזור להעניק אדמות ב-benficium, כלומר, כבנפיקיום או כפייף.
לאחר מותו של לואי המגמגם (879), חוו אקוויטניה ופרנקיה המערבית בכלל תקופה של חוסר יציבות שבמהלכה הפכו האזורים המרוחקים, כמו קטלוניה, לבלתי תלויים למעשה בסמכות מלכותית מרכזית.
גם בתקופה זו הפכה משרת הרוזן לתורשתית דה פקטו.
המאה ה-10 ראתה חלוקות ומפגשים חוזרים ונשנים של האדמות המשפחתיות של הבלונידים וסרדניה נקשרה שוב ושוב לאזורים ולמחוזות השכנים שלה.
הרוזנים של סרדניה השתמשו לעיתים קרובות בתואר מרצ'יו, כלומר מרקיז, בתקופה זו.
זה היה אינדיקציה למעמדם כאדוני גבול ולהתמוטטות הסמכות המלכותית, שאפשרה לגדולים אזוריים לקבל כל תארים שירצו מבלי להיגרם לרעה מלכותית.
כתוצאה נוספת ממיקום הגבול שלה והיעדר השליטה המלכותית שהופעלה עליה, הייתה סרדניה זרועה בטירות רבות בתקופה זו, כשהאיום המוסלמי עדיין היה חזק.
בשנת 897, וילפרד השעיר מת לאחר שחילק את רכושו הקטלאני העצום (טכנית רק ריבוי משרות ציבוריות) בין ארבעת בניו.
סרדניה, קונפלנט וברגה הלכו למירו.
גם פנואיידס וקאפסיר סופחו לסרדניה בזמן זה.
משנת 913 עד 920 החזיק מירו גם בבסלו, אך במותו ב-927 חולקו שטחיו בין ארבעת בניו.
הבכור, סוניפרד, קיבל את סרדניה וראשוניות מסוימת על אחיו.
במחצית האחרונה של המאה ה-10, מחוזות מירו אוחדו מחדש (984) תחת שליט אחד: אוליבה קברטה.
הרוזנות של אוליבה והרוזנות של בורל השני, רוזן ברצלונה, היוו את שתי היחידות העיקריות של קטלוניה במהלך המחצית השנייה של המאה ה-10. אוליבה הביאה את סרדניה לשיאה.
הוא הרחיב את שלטונו צפונה לרוזנות קרקסון וממערב לרוזנות רוסיון ואמפוריס.
הוא הרחיב את סמכותו על כנסיות סנט ז'ואן דה לס אבדסס ולגראס וגזל את העליונות בפועל בקטלוניה מבורל השני, רוזן ברצלונה.
בשנת 988, אוליבה קברטה פרש למנזר מונטקסינו וחילק את אדמותיו בין שלושת בניו, הילוד השני, וילפרד, שקיבל את סרדניה וקונפלנט.
בשנת 1002 צורפה ברגה לסרדניה.
עם זאת, ברור מראיות בין השנים 987 ל-1031, שמערכת המשפט הקרולינגית והחוק הוויזיגותי עדיין היו בתוקף בסרדניה.
הרוזן עמד בראש בתי הדין השיפוטיים בסיוע השופטים והאנשים הטובים של הרוזנות.
במהלך המאה ה-11, סרדניה הפכה ליותר ויותר פיאודלית ונמשכה לתחום של טולוז ופואה.
הרוזנים של טולוז רצו לשלוט במעבר פימורנט בצ'רדניה, ואלו של פואה רצו שליטה מסוימת בגבול עם ליידה המורית.
אב המנזר המפורסם אוליבה היה חבר בשושלת השלטת של סרדניה.
כאשר הרוזן רמון וילפרד שדד את סנט מיקל דה קוישה ונכנס לריב עם הבישוף של אלנה, זה נתן לאצילים הזדמנות להעניק את שירותיהם למי שהציע להם את היתרון הרב ביותר כרגע.
בתקופה זו של בלבול פוליטי, מרד הרוזן ברנרדו סוניפרד.
אדמותיו היו מקובצות בצפון סרדניה, בעמק סגרה ובקונפלנט עם מרכזן במרנץ.
הוא העמיד את אדמותיו תחת השליטה הנומינלית של הרוזן של טולוז וניסה למשוך אותן מסרדניה.
ברנרדו נאלץ לעשות שלום עם רמון בשנת 1047 והאדמות האלודיאליות שלו נמסרו, אם כי הוא זכה בפיצויים נוספים מהרוזן.
ברנרדו מרד פעם שנייה ונאלץ לעשות שלום שוב ב-1061. המעבר החשוב של פימורנט, שכעת, כשסרדניה כבר לא הייתה שטח מרקיזות, עמד במרכז קיומו, נשאר בידי הרוזן רמון ולא בידי בעלי בריתו של ברנרדו בטולוז או פואה.
הוויזקונטים של סרדניה והאזורים האחרים, כמו קונפלנט ופנואיידס, היו המתנגדים העיקריים של רוזני סרדניה לאורך המאה ה-11. בקצרה, גילם רמון נאלץ להילחם במלחמה (בהצלחה) עם ג'יזלברט השני מרוסיון על החזקת מנזר קוישה, שסרדניה שלטה בו לאורך המאה ה-10, אך בעיקרו של דבר, הוויזקונטים היו הנזק הצבאי הגדול ביותר לרוזני סרדניה.
בין 1088 ל-1092, גיום הראשון ייסד את וילפרנקה דה קונפלנט.
יורשו, גיום ז'ורדן , הצטרף לחילו של רמון מסן ג'יל במסע הצלב הראשון, ובהיעדרו, סמכותם של הרוזנים נחלשה עוד יותר.
בשנת 1118 נמכרה סרדניה לברצלונה ורק מדי פעם הוענקה לאחר מכן כנחלה לבנים צעירים יותר.
הכישלון של רוזנות סרדניה לבסס עליונות מתמשכת על קטלוניה נעוץ בנטייתם של רוזניו לחלק את נחלותיהם בין כל בניהם — ואת זכויות הירושה של אחים — ובאיסוף כוחם של האצולה בעקבות ירידת חשיבותה הצבאית של סרדניה.
בשנת 1058, כאשר הרוזן רמון קיבל את שכרו מרמון ברנגר הראשון, רוזן ברצלונה כדי להיות בעל בריתו במאבק נגד המורים, נחרץ גורלה של סרדניה להיות בשליטת ברצלונה.
במאות הבאות, סרדניה הייתה חלק מנסיכות קטלוניה.
לאחר מכן התואר עבר סופית ולתמיד לכתר אראגון.
רוזנות סיציליה, הידועה גם כרוזנות סיציליה וקלבריה, הייתה מדינה נורמנית שכללה את האיים סיציליה ומלטה וחלק מקלבריה משנת 1071 עד 1130. הקמת הרוזנות החלה במהלך הכיבוש הנוצרי מחדש של סיציליה (1061–1091) מאמירות סיציליה המוסלמית, שקמה ב-965.
רוזנות סיציליה הוקמה על ידי רובר גיסקאר בשנת 1071 עבור אחיו הצעיר רוג'רו בוסו.
גיסקאר עצמו קיבל את התואר דוכס סיציליה (dux Siciliae) בשנת 1059 מהאפיפיור ניקולאוס השני כעידוד לכבוש אותה מהמוסלמים.
בשנת 1061 נערך הכיבוש הנורמני הקבוע הראשון (מסינה).
בשנת 1071, לאחר נפילת פלרמו, בירת האמירות ובירת הרוזנות לעתיד, גיסקאר העניק לרוג'רו את תואר הרוזן והעניק לו סמכות שיפוט מלאה באי, חוץ ממחצית העיר פאלרמו, מסינה והדמון ואל, שאותם הוא שמר לעצמו.
רוג'רו היה אמור להחזיק את הרוזנות שכללה כיבושים שטרם נעשו תחת גיסקאר.
בפברואר 1091 הושלם כיבוש סיציליה כאשר נוטו (איטליה) נפלה.
כיבוש מלטה החל מאוחר יותר באותה שנה; הוא הושלם בשנת 1127 כאשר הממשל הערבי של האי גורש.
רובר גיסקאר השאיר את רוג'רו במערכת יחסים מעורפלת עם יורשי דוכסות אפוליה וקלבריה.
לאחר מותו של רובר בשנת 1085, רוג'רו הראשון השיג מהדוכס החדש, רוג'רו בורסה, את כל הזכויות על הטירות בקלבריה, שאותן חלק בעבר עם רובר גיסקאר.
למעשה, מקום מושבה של ממשלתו של רוג'רו הראשון היה העיירה מילטו שבקלבריה.
לפי ההיסטוריונים אגוסטינו אינבג'ס ומטאו קאמרה, רוג'רו הראשון התחיל להשתמש בתואר "הרוזן הגדול של סיציליה וקלבריה" ב-1096. לאחר מותו של רוג'רו הראשון, השינוי הגדול היה העברת הבירה: פאלרמו הפכה לבירה בשנת 1112, כאשר רוג'רו השני הוכתר כרוזן, לאחר העוצרות של האם אדלייד דל ואסטו.
עם השינוי הזה, סיציליה נשלטה על ידי השלטון המרכזי, בעוד ששטחי קלבריה הפכו ליחידה מנהלית פרובינציאלית.
בתקופת שלטונם של רוג'רו השני מסיציליה וגוליילמו השני מאפוליה פרץ סכסוך בין שתי הנסיכויות הנורמניות, בני דודים ראשונים דרך רוג'רו ורובר בהתאמה.
בתיווכו של האפיפיור קליקסטוס השני ובתמורה לסיוע נגד מרד בראשות ג'ורדנו מאריאנו ב-1121, גוליילמו חסר הילדים מסר את כל השטחים הסיציליאניים שלו לרוג'רו וקרא לו יורשו.
כשגוליילמו מת ב-1127, רוג'רו ירש את הדוכסות בחצי האי האפניני; שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 1130 בפאלרמו, הוא מיזג את נחלותיו ליצירת ממלכת סיציליה באישורו של האנטי-אפיפיור אנקלטוס השני.
רוזנות סנטה פיורה , הידועה גם בשם מדינת סנטה פיורה (באיטלקית: Stato di Santa Fiora), הייתה ישות מדינית היסטורית קטנה בדרום טוסקנה, במרכז איטליה.
יחד עם רוזנות סובאנה, הייתה אחת משתי הנחלות שפוצלו בשנת 1274 נחלות משפחת אלדוברנדסקי, אשר שלטה באותה עת בחלקים נרחבים מדרום טוסקנה.
בעת הקמתה כללה רוזנות סנטה פיורה שטחים המשתייכים לפרובינציית גרוסטו, עד האי ג'יליו (Isola del Giglio), וכן את קסטיליונה ד'אורצ'ה Castiglione d'Orcia, המצויה בנפת סיינה.
במהלך המאה ה־14 הצליחה רפובליקת סיינה להשתלט על אזורים נרחבים מן הרוזנות, ובהם האי ג'יליו, רוקססטרדה, איסטיה ד'אומברונה, מאליאנו אין טוסקנה, סלוונה, ארצ'ידוסו וקסטיליונה ד'אורצ'ה.
בעקבות הניצחונות האלה וכיבוש המקומות האלה צומצמה הרוזנות לשטחים שכללו את בירתה קסטל'אצארה, וכן את סמפרוניאנו וסקנסאנו.
בשנת 1439, בעקבות נישואיהם של בוזיו הראשון לבית ספורצה ושל ססיליה, היורשת האחרונה לבית אלדוברנדסקי, עברה הרוזנות בירושה למשפחת ספורצה.
בני המשפחה הפכו לימים לשליטי דוכסות מילאנו, והחזיקו גם בנחלות נוספות בטוסקנה ובמארקה.
סיפוח לדוכסות הגדולה של טוסקנה
ריבונות רוזנות סנטה פיורה הועברה בשנת 1633 לידי הדוכסות הגדולה של טוסקנה, ובכך חדלה מלהתקיים כישות מדינית עצמאית.
הקהילה היהודית הייתה קהילה היסטורית שפעלה בעיירה סנטה פיורה שבדרום טוסקנה, בחבל מארמה, מן המאה ה־15 ועד תחילת המאה ה־19. הקהילה התפתחה במסגרת רוזנות סנטה פיורה (Contea di Santa Fiora), שהייתה תחת שלטון משפחת ספורצה, ונודעה בסובלנותה היחסית כלפי יהודים לעומת חלקים אחרים של טוסקנה ואיטליה.
הקהילה הותירה חותם בנופה העירוני של סנטה פיורה, בעיקר בשכונת הגטו (Piazza del Ghetto) ברובע "בורגו" (Terziere di Borgo), ובקיומו של בית כנסת מקומי שפעל מן המאה ה־16 ועד המאה ה־18.
יהודי סנטה פיורה עסקו בעיקר במסחר, בהלוואות כספים, ברוקחות ובמלאכות זעירות, וקיימו קשרים כלכליים עם יישובים סמוכים בטוסקנה ובאזורי מדינה אחרים.
בניגוד לערים גדולות יותר, הקהילה פעלה במסגרת כפרית־אזורית, אך נהנתה ממעמד משפטי מוסדר ומיחסי הגנה עם שליטי הרוזנות.
הרקע ההיסטורי: רוזנות סנטה פיורה ומשפחת ספורצה
סנטה פיורה הייתה בימי הביניים ובעת החדשה המוקדמת מרכז של רוזנות עצמאית יחסית בדרום טוסקנה, תחילה בידי משפחת אלדובראנדסקי (Aldobrandeschi) ולאחר מכן, משנת 1439, בידי ענף של משפחת ספורצה, בעקבות נישואי בוסיו ספורצה (Bosio Sforza) לססיליה אלדובראנדסקי.
משטר זה נהנה לאורך זמן מזכויות אוטונומיות בתחומים משפטיים, פיסקליים ודתיים, שאפשרו לו לנהוג במדיניות עצמאית יחסית כלפי מיעוטים, ובהם יהודים.
המעבר מרוזנות עצמאית לדוכסות הגדולה של טוסקנה התרחש ב־1633, כאשר הריבונות הרשמית עברה לבית מדיצ'י.
אף על פי כן, המעמד המיוחד של ספורצה ושל מוסדות הרוזנות נשמר בחלקו גם לאחר מכן, והדבר השפיע על המשך נוכחות יהודית במקום גם במאות ה־17–18.
העדויות הראשונות לנוכחות יהודית בסנטה פיורה מתוארכות למחצית השנייה של המאה ה־15, לאחר פתיחת שערי העיירה ליהודים על ידי בוסיו ספורצה וססיליה אלדובראנדסקי בסביבות 1439. החל מ־1439 פתחו בוסיו ספורצה וססיליה אלדובראנדסקי את שערי העיר בפני היהודים.
הקהילה היהודית בסנטה פיורה הייתה מפותחת ביחס לקהילות אחרות בטוסקנה: לאורך המאות ה־15–16 נודעו מרכזים יהודיים סמוכים כגון פיטיליאנו וסובאנה.
יהודים נודדים או פליטים מאזורים שבהם הוטל גירוש והגבלות (למשל ברומא ובמדינות האפיפיור), מצאו מקלט ברוזנות של ספורצה, שכללה את סנטה פיורה ויישובים סמוכים במארמה ובמונטה אמיאטה.
ליהודי סנטה פיורה היה מעמד מוסדר באמצעות מערכת פריבילגיות (Carta dei privilegi), שהעניקה להם אפשרות להתיישב, לעסוק במקצועות מסוימים ולקיים פולחן דתי עצמי.
על פי החוקרת בנוצ'י, בשנת 1539 העניק האפיפיור פאולוס השלישי פרנזה (Paolo III Farnese) אוטונומיה רחבה למשפחת ספורצה ולכלל תושבי הרוזנות – צעד שהגן למעשה גם על יהודי המקום מפני חלק מן ההגבלות שהוטלו על יהודים באזורים אחרים של איטליה באותה תקופה.
בכתב העת Materia giudaica מתוארת הקהילה היהודית ברוזנות סנטה פיורה, כחלק ממערך דמוגרפי וכלכלי רחב יותר של יהודי טוסקנה במאות ה־16–18, וכמודל של "עיר מקלט" (terra di rifugio) עבור יהודים שגורשו ממרחבים אחרים.
הקהילה היהודית התגוררה בתחילה ברחבי העיירה, אך בהמשך הוגדר אזור מרוכז שבו התקבצו רוב המשפחות היהודיות.
החוקרת בנוצ'י מדגישה כי סנטה פיורה נהנתה מאוטונומיה משפטית ודתית עד כדי כך ש"הגטו" המקומי לא היה גטו סגור המוקף חומות ושערים, אלא אזור עירוני מזוהה שבו התרכזו היהודים בתוך רובע בורגו.
במחצית הראשונה של המאה ה־18, עם היחלשות כוחם של רוזנות ספורצה והתגברות הלחצים הכנסייתיים, הוכנסו הגבלות מחמירות יותר על היהודים ובשנת 1711 הורה בישוף צ'יטה דלה פייבה (Città della Pieve) על יצירת גטו רשמי, שתחם את מגורי היהודים באזור מסוים.
בשנת 1714 הוקם בסנטה פיורה גטו יהודי רשמי, וזאת אף שהרוזנות כבר הייתה נתונה מאז 1633 לשלטון הדוכסות הגדולה של טוסקנה.
הקמת הגטו נעשתה בהתאם למדיניות האחידה שהונהגה ברחבי טוסקנה במאה ה־18, וכללה ריכוז מגורי היהודים באזור תחום, אך תוך שמירה על מוסדות קהילתיים פנימיים כגון בית כנסת, מוסדות צדקה וארגון קהילתי עצמאי.
הגטו התרכז באזור כיכר "Piazza del Ghetto" ברובע בורגו.
הרובע מתואר כמרחב שבו "היה הגטו היהודי מן המאה ה־16 עד המאה ה־18", וכי זכרו נשמר בעיקר בטופונימיה של כיכר הגטו.
הכיכר היא אחת הבודדות בעיירה בעלת כניסה אחת בלבד, היא גובלת בכנסיית סנטה קיארה (Santa Chiara) ובמנזר האוגוסטיני.
במקורות מחקריים מצוין כי בסנטה פיורה פעל בית כנסת, יחד עם מוסדות קהילה נוספים כגון מקומות לשחיטה כשרה (macelli) ואתרים קהילתיים נוספים, ששירתו קהילה יהודית עצמאית לפחות מן המאה ה־16 ועד המאה ה־18.
חיי הדת והקהילה התנהלו תוך השתלבות מסוימת במרקם החברתי של העיירה, אך במסגרת נפרדת מבחינה משפטית ופיסקלית.
הקהילה קיימה מוסדות אופייניים לקהילות יהודיות באיטליה של התקופה (כגון חברה קדישא ומוסדות צדקה).
יהודי סנטה פיורה נטלו חלק פעיל בכלכלה המקומית, בעיקר בתחומי מסחר, הלוואה בריבית ופונקציות עירוניות שונות.
בנוסף גם ברוקחות ובמלאכות זעירות, וקיימו קשרים כלכליים עם יישובים סמוכים בטוסקנה ובאזורי מדינה אחרים.
מבנה האוטונומיה המשפטית של הרוזנות איפשר להם למלא תפקידים כלכליים המזכירים את אלה של יהודי פיטיליאנו וקהילות יהודיות אחרות במארמה, אך לעיתים תחת הגבלות מתונות יותר ביחס למדינות האפיפיור הסמוכות.
במאמרים על פיטיליאנו, המכונה לעיתים "ירושלים הקטנה", מוצגים הקשרים המשפחתיים והפוליטיים בין בתי האצולה המקומיים (ספורצה, פרנזה ואורסיני) כבסיס לרשת אזורית של "ערי מקלט" ליהודים, שבה היהודים יכלו לעבור מיישוב ליישוב בהתאם להזדמנויות כלכליות ולחצים פוליטיים.
במהלך המאות ה־18 וה־19 הלכה הקהילה היהודית בסנטה פיורה ונחלשה.
החוקרת בנוצ'י מצביעה על שילוב של תהליכי אמנציפציה, שינויים כלכליים, הגירת היהודים לערים גדולות יותר כגון ליבורנו ופירנצה, והיחלשות המעמד המיוחד של רוזנות סנטה פיורה, שהביאו בהדרגה לנטישת האזור על ידי מרבית בני הקהילה.
ב־1742 אף הושכרה הרוזנות עצמה לקבוצה של יהודים שניהלו אותה במשך עשור בערך, אך הנהגה זו לא הצליחה לבלום את השינויים המבניים שהביאו לצמצום האוכלוסייה היהודית.
חוקרי יהדות טוסקנה הדגישו כי "נותרו מעט מאוד כתובים מההיסטוריה היהודית" בסנטה פיורה, וכי זכר הקהילה משתקף בעיקר בשמה של כיכר Piazza del Ghetto ובמבנה הכיכר הסגור.
המורשת של יהדות סנטה פיורה באה לידי ביטוי בעיקר בכיכר הגטו, ובהצגת סנטה פיורה כחלק מן המרחב שבו מצאו יהודים מקלט בעת גירושים ורדיפות במקומות אחרים באיטליה.
רוּחַ היא תנועה של אוויר בכיוון מסוים.
עוצמת הרוח יכולה להשתנות מרוח כמעט בלתי מורגשת ועד לסופות הרסניות, המגיעות למהירות של כ-300 קמ"ש ויותר.
הרוחות מהוות מרכיב חשוב במדעי מזג האוויר (מטאורולוגיה) ומשמשות כלי חשוב לחיזוי מזג האוויר.
הגורם המרכזי ליצירת רוחות הוא הפרשי לחצים באטמוספירה המתורגמים לאנרגיה קינטית שהיא רוח.
הפרשי הלחצים נוצרים בעיקר מהפרשים בטמפרטורת האוויר.
סיבות נוספות ליצירת רוח הן סיבוב כדור הארץ והגאומטריה של פני כדור הארץ.
הסברים אלו עדיין אינם מכילים את כל מגוון הרוחות ואת דרך יצירתן.
למשל, עדיין לא ברור באילו נסיבות נוצר טורנדו.
רוחות מעצבות את פני הקרקע, הדיונות וההרים.
הרוחות יוצרות גלים בים, מפיצות את אבקני הצמחים וזרעיהן, מסייעות לעופות לרחף ולנדוד ומהוות מרכיב מרכזי במערכת הקירור של בעלי חיים שונים.
ניתן להפיק אנרגיה מרוחות באמצעות טחנות רוח, טורבינות רוח ועוד.
אחת הדוגמאות המוקדמות לניצול אנרגיית הרוח היא שימוש במפרשים להשטת אוניות.
רוחות הסחר נקראו כך משום שהשיטו אוניות מסחר מפורטוגל דרומה לכיוון אפריקה ומשם נשא אותן זרם הגולף לאמריקה.
המילה 'רוח' בשפה העברית יכולה להתקיים הן בצורת זכר והן בצורת נקבה, אך בימינו נהוגה הצורה הנקבית.
הרוח נתפשת כאחד מאיתני הטבע.
בעולם הדימויים של תרבות המערב הרוח מסמלת נושאים נשגבים כחופש או הרס.
במיסטיקה הרוח נתפשת כביטוי לתקשורת עם עולם המתים ולנוכחות ישות אלוהית.
בתרבויות קדומות רבות נחשבה הרוח למעשה האל.
אמפדוקלס (450 לפנה"ס) הגדיר את האוויר כאחד מארבעת היסודות.
תפישת האוויר כיסוד או חומר המסוגל לנוע התוותה את הבסיס להבנת הרוח.
האוויר המקיף אותנו הוא תערובת של גזים, לכן הרוח היא תנועה של גז.
גילוי חוקי הגזים בסוף המאה ה-17 ותחילת המאה ה-18 איפשר לבטא את הרוח כתופעה פיזיקלית ולתאר את אופייה במשוואות מתמטיות.
הרוח היא תופעה שמתרחשת באופן טבעי בטבע, אולם בגלל החשיבות שלה, ישנם מקומות (במיוחד מקומות סגורים) שיוצרים רוח באופן מלאכותי באמצעות מאווררים.
מקור אנרגיה - למשל באמצעות טורבינות רוח.
תחבורה למשל - בסירות מפרש, דאונים, שיפור יעילות הטיסות.
ציפורים - ציפורים משתמשות ברוחות כדי לחסוך אנרגיה.
גשמים - הרוח מייצרת גרעיני התעבות אשר תורמים להתפתחות העננים.
קירור - הרוח גורמת התאדות הזיעה ובכך לקירור הגוף.
ייבוש כביסה - הרוח היא גורם מרכזי במהירות יבוש הכביסה.
זיהום אויר - הרוח מפזרת את הזיהום ממקום יצירת הזיהום ובכך מדללת אותו (ומעבירה את הזיהום למקומות אחרים), ידיעת שדה הרוח משפרת את ידיעת שדה זיהום האויר.
הפצת ריחות - ידיעת שדה הרוח עוזרת לאתר מקורות ריח לא נעימים.
מסדרונות רוח - ידיעת האזורים בהם הרוח גבוהה יותר מהממוצע כמו בין בניינים מובילה לתכנון סביבתי שנוח יותר לנמצאים באזורים אלה.
כיוון הרוח בקנה מידה קטן נקבע על ידי הפרשי לחצים מקומיים.
הרוח נושבת לכיוון שבו לחץ האוויר הוא נמוך יותר.
באחת לחץ אוויר גבוה, תסומן באות H, בשנייה לחץ נמוך, תסומן באות L.
מהירות הרוח היא ביחס ישר להפרש הלחצים בין H ל-L וביחס הפוך למרחק בין H ל-L.
האוויר, באופן כללי, זורם מן הרמה אל השקע.
הוא לא עושה זאת בקו ישר, אלא בסיבוב.
ברמה האוויר זורם עם כיוון השעון בחצי הכדור הצפוני ונגד כיוון השעון בחצי הכדור הדרומי.
כאמור העיקרון הזה נכון למרחקים קצרים – עד מאות בודדות של קילומטרים.
במרחקים גדולים יותר כוח קוריוליס משנה את כיוון הרוח לחלוטין עד שרוב הרוחות נעות אנכית לקו שבין הלחץ הגבוה ללחץ הנמוך.
צמוד לקרקע מהירות הרוח היא נמוכה וככל שעולים בגובה, מהירות הרוח תגדל, הסיבה לכך היא החיכוך עם הקרקע.
את מהירות ניתן למדוד באמצעות מד רוח או שרוול רוח שהוא צינור בד בצורת חרוט קטום, המחובר בקצהו הרחב לתורן, ומשמש להערכת מהירות הרוח וכיוונה.
רוח חזקה, גורמת לגזירת רוח גדולה אשר יוצרת טורבולנציה.
בתחזיות מזג האוויר נהוג לציין את מהירות הרוח בגובה 10 מטר מעל הקרקע.
זוהי מהירות ממוצעת לעשר דקות, אולם בזמן הזה יכולים להופיע משבי רוח גבוהים הרבה יותר.
מהירות הרוח החזויה מניחה שאנחנו נמצאים בשטח פתוח, אולם בתוך יער או באזור עירוני הרוח יכולה להיות חלשה הרבה יותר.
סולם בּוֹפוֹרְט הוא מדרג לעוצמת ומהירות הרוח.
הרוחות מסווגות לפי אופיין והסיבות להיוצרותן.
הרוחות יכולות להיווצר עקב תנאים גלובליים, רוחות כאלו תופענה במקומות רבים בעולם.
ישנן רוחות האופייניות למספר מצומצם של מקומות.
רוחות אלו מאוד ספציפיות ושמן יצביע על מיקומן.
שם הרוח יכול להשתנות מאזור לאזור, למשל הוריקן, טייפון, וציקלון טרופי הם שמות שונים לאותה הסופה.
השם במקרה הזה מציין את מקום הסופה בעולם.
בריזה נוצרת עקב הפרשי טמפרטורה בין הים ליבשה.
ביום, השמש מחממת את הים ורצועת החוף.
חום רב מוקרן מרצועת החוף ומחמם את שכבת האוויר הנמוכה.
הים מתחמם אף הוא אבל הוא מקרין פחות חום, חימום הים גורם לאידוי מים.
תהליך האידוי מקרר את האוויר שמעל הים.
האוויר מתחלק לשלוש קבוצות: אוויר קר יחסית ולח מעל הים, אוויר חם ויבש מעל רצועת החוף ואוויר קר ויבש בשכבות הגבוהות.
משקלו הסגולי של האוויר מעל רצועת החוף הוא הקטן ביותר ולכן הוא עולה למעלה ויוצר לחץ נמוך מעל רצועת החוף.
האוויר הלח מהים נע לכיון הלחץ הנמוך וכך נוצרת רוח מהים ליבשה.
בלילה רצועת החוף מתקררת מהר בעוד שהמים שומרים על חומם.
עכשיו המצב מתהפך - האוויר מעל הים מתחמם על ידי הים, האוויר מעל רצועת החוף מתקרר, האוויר החם מעל הים עולה למעלה ויוצר לחץ נמוך, האוויר מרצועת החוף נע לכיון הים ונוצרת רוח מהיבשה לים.
רוח זו, נחלשת ככל שמתרחקים מהחוף, כאשר יש שיווי משקל בין הרוח השולטת (הרוח המערבית בישראל) לרוח הנושבת לכיוון הים, מתרחשת התכנסות ועליית האוויר כלפי מעלה, אוויר זה יכול לעודד יצירת עננים.
באזורים בהם הים הוא מזרחי ליבשה, התופעה תתרחש בזמן בריזת היום.
הפרשי הטמפרטורה בין הקטבים לקו המשווה יוצר תנועת אוויר מעגלית.
האוויר בקו המשווה מתחמם ועולה כלפי מעלה.
אוויר קר מהקטבים יורד לתפוס את מקומו.
על אף הציפייה לזרימה של אוויר קר מהקטבים על פני השטח לכיוון קו המשווה, כח קוריוליס אינו מאפשר לתנועה להתבצע והוא מסיט את האוויר בחזרה לקטבים.
למעשה נוצרות שלוש לולאות בכל אחד מחצאי כדור הארץ (הצפוני והדרומי).
הרוח נעה אלכסונית לכיוון קווי הרוחב של כדור הארץ.
האוויר נע בלולואה הראשונה לכיוון קו המשווה.
בלולאה השנייה לכיוון הקוטב ואז שוב לכיוון קו המשווה.
לולאות אלו אחראיות על יצירת חגורת המדבריות ויערות הגשם.
בחלק העליון של נקודת המפגש של הלולאות נוצרים זרמי סילון מהירים המקיפים את כדור הארץ.
מדידת עוצמת הרוח וכיוונה מתבצעת באמצעות מד רוח, אשר מודד את עוצמת הרוח לפי סיבוב הכפות המחוברות אליו או באמצעות שינוי בזרימת האוויר במכשירי אולטרה-סוני.
עבור מדידות הרוח ליד הקרקע מציבים לרוב את המכשיר בגובה 10 מטרים מעל הקרקע ועבור מדידות בגבהים גבוהים יותר משתמשים במדי רוח על גבי רחפנים או באמצעות רדיוסונדות.
לרוב מציינים את הרוח הממוצעת במשך 10 דקות, למעט משבי רוח בהם מציינים את המהירות המקסימלית אחרי מיצוע של 3 שניות.
רוזריטה טוויל היא דוגמנית, מעצבת אופנה לבנונית ומלכת היופי של לבנון לשנת 2008.
רוזריטה טוויל, לבנונית נוצרייה, נולדה בשנת 1988 בביירות וגדלה בעיירה הנוצרית ג'זין שבדרום לבנון.
טוויל היא סטודנטית למנהל עסקים באוניברסיטה האמריקנית בביירות, היא חובבת שחייה, קריאה וטיולים.
לפני התמודדותה בתחרות היופי "מיס לבנון", עסקה טוויל בדוגמנות.
היא הצטלמה לקטלוגים רבים בלבנון, ביניהם לקטלוג של איב סאן לורן, והופיעה במגזינים ועיתוני האופנה הבולטים ביותר בלבנון ובמדינות ערב רבות.
כדוגמנית מסלול, השתתפה במספר תצוגות אופנה שהחשובה שבהן היא של מעצב האופנה הלבנוני פאדי נחלה.
טוויל התמודדה בתחרות היופי של לבנון, "מיס לבנון", אשר שודרה בשני חלקים בערוץ הלבנוני הפופולרי LBC.
טוויל הגיעה לשלב המועמדות הסופיות ובשלב הגמר, שנערך ב-11 ביולי 2008, זכתה בכתר והוכרזה כמלכת היופי של לבנון לשנת 2008. לאחר זכייתה בתחרות, הופצו ברשת האינטרנט תמונותיה של טוויל כשהיא מצולמת בביקיני וכן בעירום חלקי.
מאוחר יותר התברר כי האחראי להפצת התמונות הוא בן זוגה לשעבר של הדוגמנית אשר רצה לנקום בה על שנפרדה ממנו היות שזה ניהל מערכת יחסים עם בחורה אחרת.
פרסום התמונות עורר סערה בלבנון, לבנון פרשה מתחרות מיס יוניברס ואף הושמעו קריאות שקראו להנהלת התחרות לשלול מטוויל את הכתר.
הפרשה זכתה להד תקשורתי נרחב בלבנון ובעולם הערבי ואף סוקרה בתקשורת העולמית.
רוזני וילנה היה ארגון של קהילות ליטא רוסיה ופולין לאיסוף כספים עבור מפעלים יהודיים משותפים, בראשם תמיכה ביהודי ארץ ישראל באמצעות כספי החלוקה.
הארגון התקיים לאורך כל המאה ה-19 והיה רוב ימיו ארגון חשאי על מנת להסתיר את פעולותיו מעיני משטר הצאר, שחשד שההתארגנות היהודית היא חלק ממזימה עולמית.
בנוסף פעלו היהודים בניגוד לחוק מפורש שאסר להוציא כספים מרוסיה אל מדינות אויב, כיוון שאז הייתה ארץ ישראל תחת האימפריה העות'מאנית, ארץ אויב לרוסיה באותה התקופה.
הארגון קם בשנות ה-90 של המאה ה-18, כאשר מוסדותיו ומבנהו הארגוני נסגרו ב-1798. בראשו עמדו נגידים שהיו גבאי קהילות, סוחרים ובנקאים יהודים עתירי-ממון ובצידם כיהנה הנהגה רוחנית של גדולי תורה, כולם פעלו בהתנדבות.
כל הנגידים שעמדו בראש הארגון היו בעלי זיקה למשפחת הגר"א (הגאון מווילנה).
בראש הארגון עמדו בני משפחות שכולן היו נצר למשפחת סבו של הגר"א, משפחת משה רבקש, בעל "באר הגולה" והנגידות עברה בין בני המשפחה, כולל חתנים.
במאה ה-19 כיהנו יחד שלושת ראשי הארגון הראשונים כארבעים שנה.
היו אלה ר' אריה לייב פעסעלעס, ר' משולם זלמן ב"ר יעקב אורי (ר' זלמן אורי'ס), ור' שמואל חרי"ק (חתן ר' יהודה קלאצקי).
הם נקראו "שלושת עמודי וילנה".