tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-23 בדצמבר 1990 הגיש דרעי תביעת דיבה נגד העיתונאים מרדכי גילת ומלי קמפנר והעיתון "ידיעות אחרונות", בגין כתבה שפרסמו ב-15 ביוני 1990. במהלך המשפט הוזמן דרעי להעיד מטעם הנתבעים אולם הוא ביקש להימנע מעדות.
מאחר שבקשתו נדחתה בידי השופט קלינג, הודיעו פרקליטיו שדרעי מבקש להפסיק את משפט הדיבה.
השופט קיבל את הבקשה וחייב את דרעי לשלם לנתבעים הוצאות משפט בסך 75,000 ש"ח פלוס מע"מ.
במהלך חקירתו במשטרה ניצל דרעי במשך זמן רב (בין השנים 1990 ל־1993) את זכות השתיקה, ובכך הביא עליו ביקורת ציבורית רבה.
במהלך חקירתו המשיך לכהן כשר הפנים, בתחילה בממשלתו של יצחק שמיר, ולאחר מכן בממשלת יצחק רבין שבאה בעקבות הבחירות לכנסת השלוש עשרה בשנת 1992. החשדות התגבשו לשני תיקים פליליים, שכונו "התיק הציבורי" ו"התיק האישי".
בעניין "התיק האישי" נחשד דרעי כי קיבל שוחד בסך כולל של 150,000 דולר מאנשי ישיבת 'לב בנים', בין השנים 1984–1990. על פי עד המדינה בתיק, הכספים שולמו בעקבות בקשות מפורשות של דרעי, כאשר הנהלת הישיבה אישרה את העברת הכספים לשם קידום טובות הנאה לישיבה מגורמי שלטון בעתיד.
נטען שכספי השוחד הופקדו לחשבונות הבנק של דרעי ושל רעייתו, וכן שימשו לקניית דירות בירושלים ולמימון נסיעות מחוץ לישראל.
יחד עמו הועמדו לדין נותני השוחד על פי כתב האישום - אנשי ישיבת לב בנים: יום טוב רובין (גזבר הישיבה), הרב אריה וינברג (ראש הישיבה) ובנו משה וינברג.
דרעי טען להגנתו כי הכספים אכן הופקדו על ידי רובין, אך מקורם למעשה ממשפחת ורדרבר, שתמכו כספית בבני הזוג דרעי, והעבירו אליהם כספים דרך שמואל וינברג (בן נוסף של הרב אריה וינברג) ורובין.
ניסיונות שונים של שמואל וינברג להחתים את אסתר ורדרבר על תצהירים שיאשרו שהעבירה לדרעי סכומי כסף משמעותיים דרך וינברג, נתקלו בסירוב על ידי ורדרבר.
משטרת ישראל ניסתה לחקור את ורדרבר בפרשה, אך ניסיונותיה סוכלו על ידי וינברג.
אישומים נוספים בתיק כללו האשמה לפיה דרעי היה בין מקימי עמותה בשם "המרכז לשיקום אסירים משוחררים ירושלים" (מש"א) שהוקמה על ידי אנשי ישיבת לב בנים, ונטען כלפיה שהייתה למעשה גוף פיקטיבי שהוקם על מנת להשיג תקצוב לישיבת לב בנים.
בנוסף הואשם דרעי בכך שסייע להעברת תקציבים ממשלתיים לעמותה: העמותה תוקצבה ב־587,000 ש"ח מכספי משרד הדתות (כספים ייחודיים) וב־200,000 ש"ח מכספי עיריית ירושלים (מתוך תקצוב מיוחד שהתקבל ממשרד הפנים, תקצוב שאושר אישית על ידי דרעי, שהיה אז מנכ"ל המשרד).
רובם המוחלט של הכספים שהתקבלו לעמותה הועברו תוך זמן קצר ללב בנים.
לטענת עד המדינה, תכלית הקמתה העיקרית של מש"א הייתה השגת תקציבים לשם כיסוי החובות של לב בנים, כאשר נעשה ניסיון ליצור מצג שווא לפיו מש"א היא גוף נפרד מלב בנים.
מנגד, טענו הנאשמים כי מש"א הייתה גוף אמיתי שאכן פעל, וכי הכספים שהועברו ללב בנים ניתנו תמורת שירותים שהתקבלו מלב בנים, אף כי הודו שהכספים הועברו באמצעות רישום כוזב.
בעניין "התיק הציבורי" נחשד דרעי שהעביר כספים ממשרד הפנים לגופים חרדיים שהקימה ש"ס, תוך ניגוד עניינים, הפרת נהלים ועקיפת שיקול דעתן של הרשויות המקומיות.
דרעי טען כי בהעברת הכספים מילא חובתו כאיש ציבור וכי הציבור הספרדי החרדי היה מופלה במשך שנים רבות ובמעשיו הייתה העדפה מתקנת.
החשדות התבססו במידה רבה על ממצאי מבקרת המדינה, מרים בן-פורת, שבדקה את פעילויות דרעי במשרד הפנים.
ב-20 ביוני 1993 הוגש כנגד דרעי כתב אישום ב"תיק האישי", שכלל אישום ב־2 עבירות שוחד, 3 עבירות מרמה והפרת אמונים, קבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות ורישום כוזב במסמכי תאגיד.
הפרקליטות החליטה להשהות את החקירה בעניין "התיק הציבורי", עד להכרעה בתיק האישי.
גם לאחר הגשת כתב האישום שימש דרעי בתפקיד שר הפנים, עד שבג"ץ, שדן בעתירה שהגישה התנועה לאיכות השלטון, קבע, ב-8 בספטמבר 1993, שדרעי אינו יכול להמשיך ולכהן כשר כאשר הוגש נגדו כתב אישום (הלכת דרעי-פנחסי).
בעקבות קביעה זו התפטר דרעי מתפקיד שר הפנים, ויתר על חסינותו וזו הוסרה בהליך מזורז ב-26 בספטמבר 1993.
גם לאחר הגשת כתב האישום כנגדו, וניהול משפטו בבית המשפט המחוזי בירושלים, המשיך דרעי להנהיג את תנועת ש"ס.
במהלך המשפט טענו אנשי ש"ס, שהמשפט הוא למעשה התנכלות של אנשי "האליטות הישנות" - פרקליטות המדינה, המשטרה, שופטים, אנשי אקדמיה ואמצעי התקשורת, לנציג "האליטות החדשות", מזרחי צעיר, חרדי, שהתקדם בגיל צעיר לעמדות כוח, ועשה בהן שימוש לטובת המגזר ממנו בא - בהקמת ישיבות, מקוואות ורשת חינוך לגיל הרך.
בבחירות בשנת 1996 התחזקה ש"ס ב-4 מנדטים וקיבלה עשרה מנדטים בסך הכל.
משפטו של דרעי התנהל בבית המשפט המחוזי בירושלים בפני השופטים יעקב צמח, מרים נאור ומוסיה ארד.
המשפט התארך זמן רב (בין 1994 ל־1999), נערכו בו כ־400 ישיבות, והפרוטוקולים התפרסו על כ־50,000 עמודים.
בשנים 1996 ו-1997 ניסה דרעי להשפיע בצורות שונות על מינוי היועץ המשפטי לממשלה, על מנת להשפיע על ההחלטה בעניינו.
דרעי לא היה חבר בממשלה, ולא הצביע על מינוי היועץ, ובש"ס עצמה עלו כוחות חדשים שהתחרו במנהיגותו, בהם אלי ישי.
ב-10 בינואר 1997 מינתה הממשלה את רוני בר-און, עורך דין פרטי, ליועץ המשפטי לממשלה, מהלך שלווה בביקורת נוקבת שבעקבותיה התפטר בר און כבר ב-12 בינואר.
ב-14 ו-15 בינואר 1997 התקיימה הצבעה בממשלה על תוכניתו של ראש הממשלה בנימין נתניהו להעביר חלקים מהעיר חברון לרשות הפלסטינית, במסגרת הסכם חברון, שהתקבל בתמיכת 11 מתוך 18 שרי הממשלה, בהם שני שרי ש"ס.
ימים ספורים לאחר מכן פרסמה כתבת הערוץ הראשון, איילה חסון, שתמיכת שרי ש"ס הייתה חלק מעסקה שבה סוכם כי ליועץ המשפטי לממשלה ימונה רוני בר-און, שנראה לדרעי כיועץ משפטי נוח לעניינו.
באפריל 1997 פרסמו היועץ המשפטי החדש, אליקים רובינשטיין ופרקליטת המדינה עדנה ארבל דו"ח על הפרשה.
לדבריהם, כנגד רוב המעורבים בפרשה ובהם בנימין נתניהו ושר המשפטים צחי הנגבי, אין להגיש כתבי אישום מחוסר ראיות, אך כנגד דרעי נמצאו ראיות כי בהתנהגותו דבק רבב פלילי וכי יש להגיש כנגדו כתב אישום.
בספטמבר 2003 החליט היועץ המשפטי אליקים רובינשטיין שלא להגיש כתב אישום כנגד דרעי בפרשה זו, בשל הנסיבות שהצטברו מאז ובהן הרשעתו של דרעי ב"תיק האישי" וב"תיק הציבורי", מאסרו ופרישתו מהחיים הפוליטיים.
ב-17 במרץ 1999 הרשיע בית המשפט המחוזי בירושלים את אריה דרעי במרבית אישומי "התיק האישי" - עבירת שוחד אחת, 3 עבירות מרמה והפרת אמונים וקבלת דבר במרמה בנסיבות מחמירות.
דרעי זוכה מעבירת שוחד אחת ומרישום כוזב במסמכי תאגיד.
פסק הדין במשפט השתרע על 917 עמודים.
דרעי זוכה מהאשמה כי היה בין מקימי מש"א (עבירת רישום כוזב במסמכי תאגיד), אך נמצא אשם בכך שאישר את התקצוב למש"א ועל כן הורשע בעשיית מעשים כתמורה לשוחד.
גרסתו של עד המדינה לפיה מש"א הוקמה לשם העברת תקצוב ללב בנים התקבלה בפסק הדין, כנגד גרסת הנאשמים שטענו כי מדובר היה בגוף אמיתי ונפרד.
דרעי הגיב בקלטת "אני מאשים", שבה האשים את מערכת המשפט ברדיפה עדתית.
ההחלטה התקבלה בזעם בקרב הציבור החרדי-ספרדי.
הרב עובדיה יוסף האשים את השופטים במניעים זרים והצהיר על דרעי כי "הוא זכאי".
התסיסה הציבורית נגד גזר הדין ניכרה היטב במערכת הבחירות לכנסת החמש עשרה ותנועת ש"ס בראשותו של דרעי גרפה הישג חסר תקדים של 17 מנדטים.
עם זאת ולמרות ההישג האלקטורלי, הדיח הרב עובדיה יוסף את אריה דרעי מראשות תנועת ש"ס, כחלק מההסכמות במשא ומתן הקואליציוני עם ישראל אחת בראשות אהוד ברק ומינה במקומו ליו"ר ש"ס את אלי ישי.
דרעי ערער על הרשעתו לבית המשפט העליון.
ביולי 2000 קיבל בית המשפט העליון את הערעור בחלקו, וקבע שדרעי קיבל שוחד בסך 60 אלף דולר, ולא 150 אלף דולר כפי שקבע בית המשפט המחוזי, והוא זוכה בחלק מהדברים, ועונש המאסר הופחת בשנה (לשלוש שנות מאסר).
בספטמבר 2000 החל דרעי בריצוי עונשו בכלא "מעשיהו".
בכניסתו לכלא נערכה עצרת המונים בהשתתפות רבבות, שם אריה דרעי ביקש סליחה ומחילה מהרב שך כיוון שחפץ לפייסו על הסכסוך והקפידה של הרב בעקבות כניסתו לממשלת יצחק רבין ב־1992, בניגוד לדעתו של הרב שך.
ביום בו נכנס לכלא מעשיהו לריצוי העונש, הגיעו לשיאן הפגנות המחאה ההמוניות של תומכי ש"ס, ההכרזות על חפותו של דרעי והקריאות למהפכה ספרדית בישראל.
קהל תומכיו הקים בשערי הכלא ישיבה בשם "שאגת אריה".
במהלך תקופת ישיבתו בכלא קיבלה הכנסת חוק לפיו ניתן יהיה לשחרר מן הכלא אסירים שיוכיחו התנהגות טובה לאחר חצי מתקופת מאסרם, במקום שני שלישים, כנהוג עד אז.
היו שטענו שהחוק נועד להביא לשחרור מוקדם של דרעי, ועל כן כונה "חוק דרעי".
טענות אלו היו בין הסיבות שהביאו לביטול החוק לאחר תקופה קצרה.
דרעי הכחיש כל קשר לחוק וטען שהליכי חקיקתו החלו לפני שהורשע ונועדו לצמצם את הצפיפות בבתי הכלא.
הוא גם לא נהנה משחרור מוקדם בזכות החוק, אלא שוחרר לאחר כמעט שנתיים בכלא, ב-15 ביולי 2002.
דרעי לא קיבל את הרשעתו בתיק זה, והמשיך במאמצים לקבל זיכוי אף לאחר ריצוי עונשו.
עיקר טענתו הייתה כי הרשעתו נסמכה על עדותו של עד המדינה יעקב שמואלביץ', שהפרקליטות הסתירה מבית המשפט מסמכים הנוגעים להרשעותיו הקודמות בשווייץ (שמואלביץ' היה המנהל האדמיניסטרטיבי של ישיבת לב בנים לאחר עזיבתו של דרעי, בתקופה שבה קבע בית המשפט כי הועברו כספי שוחד מהישיבה לדרעי).
בית המשפט העליון שדן בסוגיה זו במאי 2003 קבע כי גם ללא עדות שמואלביץ' עומדת ההרשעה על כנה ולכן דחה את בקשתו של דרעי לדיון נוסף בעניינו.
בשנת 2010 חזר דרעי מדבריו בעבר שהתיק נגדו היה "תפור", אך העביר ביקורת על הפרקליטות.
בין המפרסמים מאמרי ביקורת נוקבים בעניין הפרשה, שטענו כי בעניינו של דרעי היה מדובר ברדיפה פוליטית, היה חברו האישי של דרעי - אמנון דנקנר, עורך העיתון "מעריב".
המשפטן דניאל פרידמן מתח ביקורת על הרשעת דרעי, וטען שההרשעה לא הייתה צודקת.
לאחר שחרורו מהכלא, נוהל באופן מהיר "התיק הציבורי" בבית משפט השלום בירושלים.
ב-24 בספטמבר 2003 זוכה דרעי מארבעה מתוך חמשת האישומים שהוגשו כנגדו, והורשע בעבירה אחת של הפרת אמונים, בכך שבשנת 1989 העביר 400,000 ש"ח לעמותה בשם "קול יהודה" שבראשה עמד אחיו, הרב יהודה דרעי.
בגין עבירה זו נדון דרעי לשלושה חודשי מאסר על תנאי ולקנס של 10,000 ש"ח.
בשנת 2003 הקים דרעי חברת ייעוץ.
בין לקוחותיו היו אפריקה ישראל, כלל תעשיות, איי די בי חברה לאחזקות ועורך הדין פנחס רובין.
ב-2008 ביקש דרעי להתמודד על ראשות עיריית ירושלים.
לשם כך פנה ליושב ראש ועדת הבחירות המרכזית וביקש ממנו לאשר כי משך הקלון שנקבע לו בגין המאסר הוא 6 שנים, כפי שהיה החוק בעת שריצה דרעי את מאסרו ובאופן שיאפשר לו להתמודד בבחירות.
יושב ראש הוועדה דחה את בקשתו.
דרעי פנה לבית המשפט המחוזי בירושלים וזה פסק שמשך הקלון הוא 7 שנים, בהתאם לחוק התקף ובכך נמנעה מדרעי האפשרות להתמודד בבחירות אלו.
דרעי השתתף בתקופה זו בתוכנית "מועצת החכמים" ששודרה בערוץ 10.
ביוני 2011 הכריז דרעי בוועידת הנשיא כי הוא מקים תנועה חדשה בשם 'תיקון': "אני בדרך חזרה לחיים הפוליטיים בבחירות הבאות.
עם זאת, ציין דרעי כי "זו לא תהיה מפלגה סקטוריאלית כמו ש"ס".
לדבריו, "מה שהתאים בשנת 84' לא רלוונטי עכשיו".
באוקטובר 2012, לקראת הבחירות לכנסת התשע עשרה, על רקע חששות שדרעי יקים מפלגה נפרדת, הוחזר על ידי הרב עובדיה יוסף להנהגת ש"ס, לצדם של אלי ישי ואריאל אטיאס והוא מוקם במקום השני ברשימת מועמדי המפלגה לכנסת.
במאי 2013 מונה על ידי הרב עובדיה יוסף ומועצת חכמי התורה של ש"ס לכהן כיו"ר תנועת ש"ס.
עם היבחרו לכנסת מונה לכהן כחבר בוועדת החוץ והביטחון של הכנסת.
במהלך כהונת כנסת זו נותרה ש"ס באופן חריג באופוזיציה, זאת עקב שיתוף הפעולה בין ראש הממשלה נתניהו לשר האוצר יאיר לפיד.
בתגובה לפעולות הממשלה הוקמה ב-2014 "כנסת אלטרנטיבית" של סיעות האופוזיציה, בה לקחה חלק ש"ס בראשות דרעי, שאף הודיע כי יתמוך ביצחק הרצוג לראשות הממשלה.
במהלך דצמבר 2014, עם פיזור הכנסת התשע עשרה ועל רקע פטירת הרב עובדיה יוסף, התמודד דרעי עם פרישתו של היו"ר לשעבר של ש"ס, אלי ישי, שהכריז על ריצה בבחירות לכנסת העשרים בנפרד מש"ס, במפלגה חדשה שהקים בשם יחד.
ב-28 בדצמבר 2014 פורסמה במהדורת החדשות המרכזית של חדשות 2 קלטת וידאו משנת 2008 שבה נראה הרב עובדיה יוסף מביע את חששו מדרעי, מכנה אותו "רשע" ומגדיר אותו כמי שפועל באופן עצמאי ואינו כפוף למרותו.
הרב אמר עוד כי הוא מעדיף להשאיר את אלי ישי על כסאו, משום ששלושים-ארבעים אחוז ממצביעי ש"ס מאמינים כי אריה דרעי גנב ולקח שוחד ועל כן לא יצביעו ש"ס אם ייבחר אריה דרעי ליו"ר התנועה.
בעקבות הסערה שהתחוללה עם פרסום הקלטת, שלח דרעי ב-29 בדצמבר מכתב למועצת חכמי התורה, ובו הציע את התפטרותו מהנהגת המפלגה, אולם מועצת החכמים דחתה את התפטרותו.
למחרת הודיע ליושב ראש הכנסת על התפטרותו מן הכנסת.
לאחר כשבועיים חזר להנהגת ש"ס ואמר שהוא עושה זאת בעיקר כיוון שהרב שלום כהן הורה לו כך.
בבחירות לכנסת העשרים הוביל דרעי קמפיין עדתי שסיסמתו: "מזרחי מצביע למזרחי", וקמפיין השקופים.
בצילום לסרטון של ש"ס עשה דרעי שימוש בבצל כדי לבכות.
בממשלת ישראל השלושים וארבע, מונה לשר הכלכלה (סמכויותיו כשר הכלכלה סויגו, כך שלא יהיה מוסמך למנות שופטים וכדומה.
התפרסם כי הממשלה החליטה להעביר את הסמכויות למנות שופטים, רשמים ונציגי ציבור בבית הדין לעבודה, מהשר דרעי אל השר דוד אזולאי.
זאת לאחר שנשמעה ביקורת על כך שעבריין מורשע לשעבר ימנה שופטים.) ולשר לפיתוח הנגב והגליל, יחד עם חברות בקבינט המדיני-ביטחוני.
במהלך כהונתו סירב להפעיל את סעיף 52 לחוק ההגבלים העסקיים, כאמצעי לאישור מתווה הגז.
בלחץ ראש הממשלה, בנימין נתניהו, התפטר ב-1 בנובמבר 2015 מתפקידו כשר הכלכלה, כדי לאפשר לנתניהו להפעיל את הסעיף.
לאחר התפטרותו של סילבן שלום מהממשלה מונה דרעי בינואר 2016 לשר הפנים.
התנועה למען איכות השלטון בישראל עתרה לבג"ץ נגד המינוי.
במאי 2016 דחה בג"ץ את העתירה ברוב קולות.
ב-2017 הקים שבועון חדש לש"ס, בשם הדרך.
ב־14 באוקטובר 2018 מונה כממלא מקום לשר לשירותי דת (בעבר "שר הדתות"), דוד אזולאי, עקב נבצרותו, תפקיד שהמשיך דרעי למלא גם לאחר פטירתו של אזולאי, עד למינוי יצחק וקנין לתפקיד ב־1 בינואר 2019.
כמנהיג ש"ס הביא, כחלק מההסכמים הקואליציוניים, להפחתה של מחירי התחבורה הציבורית ב-14.5%, באמצעות סובסידיה ממשלתית.
כן פעל לסבסד קייטנות בפריפריה.
בבחירות לכנסת העשרים ואחת השיקה מפלגת ש"ס בראשותו קמפיין שסיסמתו "ביבי צריך אריה חזק".
בבחירות לכנסת העשרים ושתיים קיבלה המפלגה 9 מנדטים, וכך גם ב.
באפריל 2020 מונה דרעי לפרויקטור לטיפול בהתפרצות נגיף הקורונה במגזר החרדי והערבי.
בממשלת ישראל ה-35 המשיך דרעי לכהן כשר הפנים וכשר לפיתוח הפריפריה הנגב והגליל.
ביוני 2020 התפטר מהכנסת במסגרת "החוק הנורווגי", מיד לאחר השבעתו לכנסת ה-24. ב-13 ביוני 2021, עם השבעת ממשלת ישראל ה-36, סיים את תפקידו כשר הפנים וחזר לכהן בכנסת, עד להתפטרותו ממנה ב-25 בינואר 2022.
במרץ 2016 החליט היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, על פתיחת חקירה פלילית בעניינו, בעקבות חשדות לעסקאות נדל"ן אסורות, שבהן היה מעורב גם אחיו, שלמה דרעי ואחרים.
גם אשתו יפה נחקרה בפרשה.
בנובמבר 2018 פרסמה המשטרה את עמדתה, שלפיה נמצאה תשתית ראייתית להגשת כתב אישום נגד דרעי בגין מרמה והפרת אמונים בעת שכיהן כשר, וכן עבירות מס והלבנת הון.
אשר לאשתו ואחיו פרסמה כי יש להעמידם לדין בחשד לעבירות מס והלבנת הון.
בינואר 2021 הודיע היועץ המשפטי לממשלה אביחי מנדלבליט כי לא יגיש נגד דרעי כתב אישום על מרמה והפרת אמונים, אולם יגיש, בכפוף לשימוע, כתב אישום על עבירות מס הקשורות במכירת נכס והכנסות מחברות.
בדצמבר 2021 נחתם הסדר טיעון ולפיו דרעי יואשם ויודה בעבירות מס, יתפטר מהכנסת וישלם קנס בסך 180,000 ש"ח.
בהמשך לכך הוגש נגדו כתב אישום על עבירות לפי חוק מיסוי מקרקעין (שבח ורכישה) ופקודת מס הכנסה.
בינואר 2022 הודה והורשע בעבירות מס במסגרת הסדר הטיעון.
בפברואר 2022 אישר בית משפט השלום בירושלים את הסדר הטיעון וגזר על דרעי שנים־עשר חודשי מאסר על תנאי וקנס בסך 180,000 ש"ח.
בגזר הדין ציין השופט שמואל הרבסט כי "הנאשם, איש ציבור מזה כשנים רבות, מדיר עצמו מעתה מרצון מעיסוק בצרכי ציבור".
למחרת מונה דרעי ליועץ פרלמנטרי בסיעת ש"ס בכנסת.
בדצמבר 2021 הגיש דרעי תביעת לשון הרע בסך 400 אלף ש"ח נגד העיתונאי בן כספית, לאחר שזה תיאר אותו כ"עבריין מורשע שדמם של 45 נספי אסון מירון מרוח על ידיו".
בית המשפט קיבל חלקית את התביעה, וחייב את כספית לשלם לדרעי פיצוי בסך 40 אלף ש"ח בתוספת
20 אלף ש"ח הוצאות משפט.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש הוצב דרעי בראש רשימת ש"ס, ונבחר לכנסת ה-25. בעקבות הבחירות הוקמה ממשלת ישראל השלושים ושבע, שבה מונה דרעי למשנה לראש הממשלה, שר הפנים ושר הבריאות.
ב-18 בינואר 2023 החליט בג"ץ ברוב של 10 שופטים נגד שופט אחד כי מינויו של דרעי לוקה בחוסר סבירות קיצוני, בשל עברו הפלילי ובשל המצג שהציג בפני בית משפט השלום בטיעון לעונש ב-2022, בו הצהיר כי יפרוש מהחיים הפוליטיים, ועל כן על ראש הממשלה לפטרו ממשרת השר.
ב-22 בינואר 2023 בעת ישיבת הממשלה ובעקבות פסיקת בג"ץ, פיטר ראש הממשלה את דרעי מכל תפקידיו כשר בממשלה.
למחרת הפיטורים הגיעו אחדים מחברי הקואליציה, ובהם ראש הממשלה נתניהו, שר המשפטים יריב לוין ויו"ר הכנסת אמיר אוחנה, למפגש תמיכה בדרעי, שבו מתחו ביקורת על בג"ץ.
על אף הפיטורים, דרעי נפגש עם נציגים ממשרדי הבריאות והפנים בנוגע לתקציבי המשרדים שיכללו בחוק ההסדרים.
במלחמת חרבות ברזל שימש דרעי כמשקיף בקבינט המלחמה.
בנובמבר 2024 השתתף דרעי כחבר בפורום שריכז את נושא איום הגרעין האיראני ומבצע עם כלביא.
באוקטובר 2024 אמר דרעי בראיון כי אירועי ה-7 באוקטובר היו נס בגלל שמנעו לדעתו פעולה משותפת של כל הציר האירני נגד ישראל.
במהלך כהונת הכנסת פעל רבות כדי לקדם את הצעת התיקון לחוק שירות ביטחון בעניין פטור מגיוס ללומדי תורה.
ביוני 2025 הבהיר בראיון לשבועון משפחה כי "זה לא חוק שעומד לגייס, זה חוק שבא להסדיר את מי שלומד תורה".
באוגוסט 2025 פורסם סרטון בו הוא מפציר בתלמידי ישיבה, שאולי מתלבטים האם להתגייס בשל המלחמה, שלא לחשוב על כך "חס וחלילה".
בעקבות כך מתחו פוליטיקאים ומספר ארגוני מילואימניקים בקורת על חברותו כמשקיף בדיוני הקבינט הביטחוני.
הזוג הצעיר נתמך על ידי בני הזוג איסר ואסתר ורדרבר, ניצולי שואה עריריים מניו יורק, שיצרו קשר עם יפה כהן בעת לימודיה בבית היתומות וינגרטן ותמכו בה כספית.
לאריה ויפה דרעי 9 ילדים.
אשתו, יפה, מנהלת את עמותת "מפעלות שמחה", בנו ינקי דרעי הוא ראש המחלקה לגיוס כספים בהסתדרות הציונית העולמית.
אחיו: הרב יהודה דרעי - כיהן כאב"ד ורב העיר באר שבע, וכחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל.
עורך הדין שלמה (מומו) דרעי, אביו של הזמר יפתח דרעי.
גיסו הוא הרב אליהו אלחרר, רבה הראשי של העיר מודיעין-מכבים-רעות.
דרעי מתגורר בשכונת בית וגן שבירושלים.
אריה גולן (נולד ב-29 בנובמבר 1947) הוא עיתונאי ושדרן רדיו ישראלי.
ב-1995 החל להגיש את יומן הבוקר ברשת ב' של קול ישראל "הבוקר הזה", וממשיך להגיש אותו עד היום בכאן ב של תאגיד השידור הישראלי.
זוכה פרס סוקולוב על מפעל חיים בתחום התקשורת האלקטרונית לשנת 2008. ביוני 2016 עזב את רשות השידור ועבר לתאגיד השידור הישראלי.
גולן נולד בשנת 1947 בליגניצה שבפולין בשם ליאון (לייב) סקורניק.
דודו, לייב סקורניק, נספה בגטו ורשה.
אביו נתפס בגטו והובל ברכבת לטרבלינקה, אך הצליח להימלט כאשר קפץ מהקרון, וניצל לאחר ששרד כשלוש שנים ביער.
לגולן הייתה אחות בכורה בשם דבורה, שאביהם מסר לשמירה אצל משפחה פולנית קתולית תמורת תשלום כשהייתה בת כחמש.
לאחר המלחמה לא נמצאה דבורה, ולפי ההערכתו נרצחה בשואה.
בגיל 10 עלה ארצה עם הוריו ואחיו.
גדל בשיכון ויצמן שבהרצליה בתנאי עוני, לדבריו.
ב-1962 התקבל לפנימיית בויאר בירושלים, שם סיים את לימודיו התיכוניים והכיר את אשתו, עליזה.
הוא בוגר החוג ליחסים בינלאומיים באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1966 התגייס לצה"ל ושירת כקריין בגלי צה"ל, שם שידר במשך שנים את מצעד הפזמונים הלועזי.
מ-1969 הוא עובד בשידורי קול ישראל כקריין.
ב-1974 הצטרף למחלקת החדשות של הרדיו.
בשנים 1979–1984 היה כתב קול ישראל בכנסת.
בשנים 1984–1986 שירת כשליח המחלקה לנוער והחלוץ של הסוכנות היהודית, לענייני חינוך וסטודנטים, בפריז.
עם שובו חזר לתפקיד כתב קול ישראל בכנסת.
ב-1992 נשלח מטעם קול ישראל לוושינגטון, עם סיום תפקידו ככתב קול ישראל בארצות הברית.
משנת 1995 הגיש גולן את יומן הבוקר של רשת ב' עד סגירתה במאי 2017, הוא ממשיך להגיש אותו בכאן ב.
אריה גולן שידר את מהדורת החדשות המפורסמת של השעה שלוש בצהרי יום הכיפורים בשנת 1973, אשר בישרה את פרוץ מלחמת יום הכיפורים.
ב-2014, 41 שנה אחרי אותה מהדורה, סיפר גולן ביומן הבוקר ברשת ב': "איך תאריך אישי שלו (יום נישואיו השלישי, 6 באוקטובר 1973) הפך ליום חשוב בהיסטוריה הישראלית?".
הוא השמיע את אותה מהדורה.
בהקלטה שומעים: "קול ישראל מירושלים.
השעה שלוש והנה החדשות מפי אריה גולן.
אחרי שהשמיעו את ההקלטה, הוא סיפר: "מרוב התרגשות שכחתי להגיד את השם שלי!".
בטלוויזיה, הגיש כמה פעמים את התוכנית "פופוליטיקה", והגיש מדי פעם תוכניות אקטואליה בערוץ 1.
ב-2013 זכה בפרס מפעל חיים על תרומתו לעיתונות מטעם אגודת העיתונאים בתל אביב.
כיום עובד גולן בתאגיד השידור הישראלי ומגיש את יומן הבוקר של כאן ב', ומדי פעם משתתף בפאנל השבוע בימי שישי.
הוא נשוי לעליזה, אותה הכיר בגיל 14 בשהותו בפנימייה, אשת חינוך ומנהלת בית ספר בעברה, ולהם שלוש בנות.
אריה עברת את שם משפחתו המקורי "סקורניק" ל"גולן" בעקבות הלך הרוח במקום עבודתו הראשון, ברדיו קול ישראל.
הרב אריה גמליאל (ג' באדר ב' ה'תשי"א, 11 במרץ 1951 – כ"ח באב ה'תשפ"א, 6 באוגוסט 2021) היה ראש "ישיבת שדרות" וחבר הכנסת לשעבר מטעם ש"ס.
כיהן כסגן שר הבינוי והשיכון וכסגן שר לענייני דתות.
נולד בבאר שבע ליחיא גמליאל.
למד ב"ישיבת הדרום" ברחובות, "ישיבת הנגב" בנתיבות והוסמך לרבנות, כיהן כראש כולל "הוד התורה" בשדרות.
כמו כן למד בכולל להוראה בשדרות בנשיאות הרב דוד בר חן.
בבחירות לכנסת השתים עשרה ב־1988 הוצב הרב גמליאל במקום הרביעי ברשימת מפלגת ש"ס, שזכתה בשישה מנדטים ונבחר מטעמה לכנסת.
היה חבר בוועדות החינוך והתרבות, הכלכלה וענייני ביקורת המדינה.
בכנסת ה-13 כיהן כסגן שר הבינוי והשיכון ובכנסת ה-14 כיהן כסגן שר לענייני דתות.
במאי 2001 החליטה מועצת חכמי התורה של ש"ס לחייב את גמליאל להתפטר מהכנסת.
לקראת בחירות לכנסת השש עשרה השתתף בהקמת מפלגת "אהבת ישראל" שזוהתה עם הרב יצחק כדורי, אך פרש ממנה לפני הבחירות.
חיבר את הספר בית גמליאל על יד החזקה לרמב"ם ופרסם מאמרים תורניים בירחונים תורניים שונים.
הרב גמליאל נפטר ב־6 באוגוסט 2021.
גוראל נולד בשנת 1918 בוורשה שבפולין למשה וצילה, שניהלו אורח חיים חרדי.
למד בישיבת דעת משה של הרבי מפיאסצנא, שעודד אותו לעלות לארץ ישראל.
כשהיה בן 14 עזב את חיי הדת והצטרף לתנועת השומר הצעיר.
גוראל עלה לישראל בשנת 1935 כשהיה בן 17 והצטרף לקרובי משפחתו משפחת שפירא בכפר חסידים.
בשנת 1936 הצטרף לארגון ההגנה, בתחילה היה קשר ושומר, אך התקדם ובזמן מלחמת העצמאות שירת כמפקד פלוגה בגדוד 22 והשתתף בקרבות על חיפה.
לאחר מלחמת העצמאות למד הנדסת אלקטרוניקה ועבד בהקמת רשתות טלפונים.
בין השנים 1959 – 1968 עבד כמהנדס שירותי רדיו במחוז חיפה ובמחוז הצפון, והיה אחראי על ניהול רשות הטלפון במחוזות אלה.
בשנת 1963 הוסמך כמהנדס חשמל באנגליה.
בשנים 1968–1978 כיהן כמנכ"ל משרד העבודה.
בשנת 1978 נבחר גוראל לראשות עיריית חיפה.
הוא פעל להקמת רכבל חיפה וטיילת בת גלים בשכונת בת גלים.
בתקופת כהונתו הוקמו תחנות לניטור זיהום האוויר, חודשה פעילות הכרמלית וכן נבנו המדרחוב ברחוב נורדאו וטיילת לואי במרכז הכרמל.
ב-1986 הוענק לו אות לגיון הכבוד של ממשלת צרפת על טיפוח היחסים בין חיפה לצרפת ומרסיי.
בתקופתו של גוראל נבנה רכבל חיפה.
הרכבל, שנחנך ב-1986, כונה בפי החיפאים "הביצים של גוראל" עקב צורתם הכדורית של הקרונות.
אחרי סיום כהונתו, הוגש נגדו כתב אישום על מרמה והפרת אמונים והוא זוכה מכול וכול.
גוראל פרסם מספר מאמרים בנושא קליטת גלים אלקטרומגנטיים מעבר לאופק.
אריה גוראל נפטר ב-28 באוקטובר 2007 לאחר מחלה קשה ונטמן בחלקת ראשי העיר בבית העלמין חוף הכרמל.
הותיר אחריו את רעייתו מרים (לבית לוקץ', נפטרה בספטמבר 2023), ארבע בנותיו ונכדים.
באוגוסט 2020 נחנכה טיילת גוראל על שמו בחוף בת גלים.
אריה (ליובה) גוקובסקי (יהודה אחישר) (1914 - 29 ביולי 1954) היה מצנחני היישוב, חלוץ, חבר קיבוץ יגור ושליח ציוני.
ליובה נולד בעיירה יֶעדֶעניץ שבבסרביה להורים משכילים ציוניים הוא למד בבית ספר עברי וגם בגימנסיה אך הפסיק לימודיו בגיל 15 ועבר לעבוד בבנק כדי לעזור למשפחתו שהייתה במצוקה כלכלית.
כבר מנעוריו היה פעיל בתנועת "החלוץ דרור" והיה מראשי תנועת הנוער החלוצי בבסרביה.
ובשנת 1933 ארגן את הוועידה הראשונה של תנועת " החלוץ דרור" בצרנוביץ שברומניה.
בשנת 1934 בגיל 19 עלה ליובה לארץ ישראל והצטרף לקיבוץ יגור.
מיגור נשלח לנקודות כיבוש עבודה עברית : עבד ברכבת, נמל תל אביב פלוגה ומושבה.
כשחזר ליגור עבד ליובה בענף הצאן כרועה צאן.
בפלוגת מגדיאל התקשר ליובה עם רות, חברתו ורעייתו לחיים בעתיד.
בשנת 1938 יצאו ליובה ורות לשליחות ברומניה, במטרה ליצור קשר מחדש עם יהדות רומניה, כאן התבלט ליובה כאיש ארגון ומחתרת.
בשנת 1940 חזרו ליובה ורות מהשליחות ברומניה לארץ ובשנת 1941 נולד בנם בכורם מרדכי.
עם התארגנות צנחני היישוב היה ליובה בין 37 צנחני היישוב שהתנדבו לצנוח באירופה הכבושה, ובין אלה שעברו את כל תהליכי המיון והאימונים.
בלילה שבין 30 בספטמבר ובין 1 באוקטובר 1943 יצאו ליובה וחברו הטוב אריה פיכמן מקיבוץ בית אורן לטיסה שאמורה הייתה להצניח אותם בנקודה במרחק 60 קילומטרים מבוקרשט.
משימתם הייתה לעזור ליהודי רומניה להימלט מידי הנאצים ולעלות לארץ ישראל ולסייע בהברחת טייסים אנגלים ואמריקאים שנשבו בידי הנאצים לאחר שמטוסיהם הופלו מעל לעיר פלוישטי ברומניה.
עקב טעות בניווט של הטייס הבריטי, מטוסם הצניח אותם בסמוך לבוקרשט.
ליובה משך במיתרי המצנח ככל יכולתו, אך לבסוף נחת על גג של בית בפרוורי בוקרשט, ותוך כדי נחיתה נשברה רגלו השמאלית.
מהגג התגלגל לתוך עגלה מלאת קלחי תירס שעמדה בחצר החווה, ושם נשאר תקוע עד שהקיפו אותו החיילים הרומנים; בינתיים הוא לעס את הצופן ואת הוראותיו ובלע אותם.
גם גורלו של פיכמן לא שפר בהרבה, הוא נלכד על ידי הז'נדרמריה הכפרית.
ליובה ופיכמן היו לבושים במדי צבא בריטיים, לא היו מזוינים והציגו את עצמם בשמות "יוסף חנני" ו"גדעון יעקבסון", מבלי לגלות לשוביהם שהם יודעים רומנית.
ליובה אושפז בבית החולים הצבאי על יד העיר בראשוב, ולאחר מכן הועבר בשנת 1944 למחנה שבויים בטימשול -דה- סוס, שם באמצעות יצירת קשר עם אחות מצוות בית החולים, יצר קשר עם הוועד הציוני המחתרתי של רומניה.
הלחצים הגרמניים נמשכו ולבסוף הסכימו הרומנים לשלוח ביום 9 באוקטובר 1943 את ליובה המכונה "יוסף חנני", בליווי קצינים רומנים, לחקירת נרקוזה (סם אמת) בגרמניה.
אחרי שהוחזר "יוסף חנני" לרומניה התברר מדו"ח החקירה שהוא לא חידש שום דבר וענה לחוקריו בשפה הגרמנית.
שני השבויים נפגשו מחדש (לאחר כמה שבועות בבתי חולים) במחנה השבויים ושוחררו משביים, יחד עם יתר שבויי בעלות הברית, בימים 2 ו-3 בספטמבר 1944.
במהלך פעילותו בשבי סייע ליובה במילוטם של טייסים בריטים ואמריקאים, ואף סייע בהברחת יהודים מרומניה.
זמן לא רב אחר כך, שב ליובה לפעילות ציונית אקטיבית, כשיצא בשנת 1946 למחנות המעצר בקפריסין וארגן את בריחת היהודים דרך מנהרות ממחנות המעצר בקפריסין.
בהמשך מילא ליובה תפקידים שונים בקיבוץ, היה מזכיר הקיבוץ, מרכז ועדת החינוך ורועה צאן.
עם סיום סמינר העבודה שבו השתתפו ליובה ופיכמן, גויס ליובה לעבודה בשליחות מפלגת מפ"ם, תחילה הוטל עליו לרכז את מחלקת הארגון של המפלגה, אחר כך הוא עבר לתל אביב ושימש מזכיר סיעת " אחדות העבודה" במפ"ם.
בתאריך 12/06/1947 הוענק לליובה בטקס שנערך במלון המלך דוד אות האימפריה הבריטית על ידי הנציב העליון הבריטי, בגין פעילותו לשחרור טייסים בריטיים במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-29 ביולי 1954, בעצרת זיכרון לצנחנים שלא שבו, שנערכה בקיבוץ מעגן, נפל לתוך הקהל אווירון קל, במה שנודע כאסון מעגן, ובין 17 ההרוגים היו גם ליובה וחברו אריה פיכמן.
בשנת 1955 יצא ספרו האוטוביוגרפי בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
הספר יצא תחת שם העט יהודה אחישר.
אריה גנגר (נולד ב-1945) הוא איש עסקים יהודי, ישראלי, אמריקאי, היה המייסד והבעלים של "טרנס ריסורסס", חברת החזקות בינלאומית (Trans-Resources, Inc), היה בעל השליטה בקבוצת "חיפה כימיקלים" והיה יועצו הקרוב של אריק שרון.
גנגר הוא יליד תל אביב.
אביו היה סוחר מזון ואמו עקרת בית.
למד בבית הספר תל נורדאו ובתיכון מונטיפיורי.
שירת בצה"ל כמפקד כיתה בחיל האוויר.
לאחר סיום שרותו הצבאי, ב-1966, היגר גנגר לארצות הברית והחל לעבוד במחלקת הדואר של אל על.
באותה שנה החל ללמוד באוניברסיטה העירונית של ניו יורק, בה סיים תואר ראשון ושני בכלכלה.
בסיום לימודיו החל גנגר לעבוד כיועץ עסקי עבור איש העסקים, משולם ריקליס והפך במהרה לאיש אמונו ולשותף משנה בעסקיו.
בשנת 1973, במהלך מלחמת יום הכיפורים התוודע גנגר לאריאל שרון.
לבקשת שרון ריקליס רכש משקפות שדה בארצות הברית שהיו במחסור, גנגר החליט לצאת עם המשלוח לישראל ופגש את שרון לאחר צליחת התעלה.
קבוצת ריקליס סייעה לשרון בהלוואה לרכישת חוותו.
בנובמבר 1981 מינה שרון, אשר כיהן כשר הביטחון, את גנגר לתפקיד "מתאם התעשיות הביטחוניות לצורכי ייצוא".
אולם גנגר ויתר על המינוי בשל התנגדות עובדי משרד הביטחון ולחץ ציבורי כנגד מינויו של גנגר, שהיה יורד ובעל אזרחות של ארצות הברית, לתפקיד אשר נחשב לרגיש ביטחונית.
העובדים אף שכרו את חנן מלצר להגיש עתירה לבג"ץ נגד המינוי.
בעקבות ביטול המינוי הוצעו לגנגר תפקידים שונים במנגנון הממשלתי והוא מונה ליועץ לשר הכלכלה, יעקב מרידור.
אולם גנגר לא השיג שיתוף פעולה עם משרדי הממשלה האחרים ולא הצליח לקדם את רעיונותיו ולכן פרש לעסקים.
גנגר חזר לעסקיו בארצות הברית וב-1984 הקים יחד עם ריקליס את חברת "טרנס ריסורסס" (T.R.I) - שעסקה בכריית אשלג ובייצור חומרי גלם נוספים לתעשייה הכימית.
שרון לא שכח את חברו גנגר ונהג לחברו לעיסקאות מכניסות עם אנשי עסקים ישראלים, דוגמת, בנימין גיבלי שמונה למנהל עסקיו בישראל.
גנגר סייע כספית לשרון בעת משפט הדיבה כנגד השבועון טיים בשנת 1983. בשנת 1992 רכש גנגר את חלקו של ריקליס ושותף נוסף ב"טרנס ריסורסס" והיה לבעל השליטה היחיד.
כאשר שרון נבחר לראש ממשלה הוא השתמש בגנגר כשליחו לבית הלבן.
שרון אף השתמש במשרדיו של גנגר בניו יורק לטובת צוות הקמפיין שלו בבחירות לראשות הממשלה.
על פי חשדות שהועלו ואף נחקרו על ידי הרשויות בישראל היה גנגר מעורב בפרשיות שחיתות הקשורות לראש הממשלה שרון.
דליה גנגר, גרושתו של גנגר טענה כי הוא העביר תרומה אסורה בסך 1.8 מיליון דולר לאריאל שרון.
בשנת 2002, בעקבות תחרות עזה בשוק הכימיקלים העולמי החלה חברת "טרנס ריסורסס" להפסיד כסף ונקלעה לחובות ולקשיי נזילות.
גנגר חיפש מימון והכניס את האחים מפלורידה, אדי וג'ולס טראמפ כשותפים.
בספטמבר 2008 רכשו את השליטה בחברה מגנגר ועימה את חברת הבת בישראל "חיפה כימיקלים".
בשנת 1985 ארגן גנגר קבוצת משקיעים לצורך השקעה במפעלי ייצוא בישראל.
החברה השקיעה מיליון דולר בחברת קריסטל ורכשה באמצעות T.R.I את מניות השליטה ב"חיפה כימיקלים" מידי חברה אמריקאית.
בעיתונות התפרסם שגנגר שילם מחיר גבוה יחסית עבור החברה ולקח בכך סיכון.
היו גם שטענו שבכוונתו להשתלט על החברה כדי לרוקן אותה מנכסיה.
לאחר רכישת השליטה בחברה, ביקש גנגר לרכוש גם את מניות חברת בתי זיקוק לנפט, שהייתה בבעלות ממשלת ישראל והחברה לישראל, בחברת כימיקלים חיפה.
במשך מספר חודשים התלונן גנגר על כך שמשה שחל מתעלם מבקשותיו לרכוש את מניות בתי הזיקוק בחברה, ושמעון פרס דרש למכור את מניות החברה לגנגר.
לבסוף, העסקה יצאה אל הפועל בסוף יוני 1986, והקבוצה רכשה 26% מחיפה כימיקלים תמורת 12 מיליון דולר.
החברה גם רכשה את מניות חברת דלק והוציאה הצעת רכש לציבור לרכישת מניות החברה שנסחרו בבורסה.
בחודשים לאחר רכישת חיפה כימיקלים על ידי קבוצת גנגר עלה באופן משמעותי השווי של החברה בבורסה ובעקבות זאת ספגה מכירת המניות ביקורת בציבור.
קבוצת גנגר ביקשה להפסיק את המסחר במניות החברה בבורסה, צעד שנתקל גם הוא בביקורת.
חיפה כימיקלים בבעלותו של גנגר זכתה לסיוע נדיב מצד מרכז ההשקעות במשרד התמ"ת בסכום כולל של 74 מיליון דולר.
חלק מהמענקים התקבלו למרות התנגדות של מבקרת המדינה מרים בן-פורת, אשר טענה שההטבות כרוכות בהפסד של 40 מיליון דולר למדינה והן נעשו באופן החורג מהנהלים.
שרון כשר התשתיות אף סייע לגנגר בנותנו היתר מיוחד ל"חיפה כימיקלים" לשפוך רעלים לנחל הקישון.
"חיפה כימיקלים" בבעלותו של גנגר ספגה ביקורת ציבורית קשה על התנהלותה בעניין מכל האמוניה שבשטחה.
בשנת 1996 פרץ סכסוך עבודה קשה לאחר שגנגר הכריז שיש להוריד את עלויות העבודה בקבוצה ב-40%.
עובדי המפעל בחיפה התבצרו במפעל במשך חודש.
שבמקביל נחשף כי גנגר קיבל דמי ניהול של מיליוני דולרים באותה תקופה.
בשנת 2005, סיפורם של העובדים במפעל חיפה כימיקלים דרום במישור רותם, שבבעלותו של גנגר, הובא בסרטו של אסף סודרי "שביתה".
מנכ"ל רשות השידור דרש למחוק מהסרט תמונה של ראש הממשלה שרון ומקורביו, לפני ששודר ב.
הסרט מתעד את מאבקם של העובדים לתנאי עבודה בסיסיים ולזכות ההתאגדות, אותה שלל גנגר בעזרת פיזור בכוח של העובדים, החתמתם על חוזים אישיים השוללים מהם זכויות, איומים על משפחתם, פיטורים, הפרת צווים מבית הדין לעבודה ועוד.
בדצמבר 1989 רכש גנגר, באמצעות "טרנס ריסורסס", את חברת "תעשיות לייזר" מתל אביב, שפיתחה מכשירים לכירורגית לייזר לאחר הרכישה מונה בנימין גיבלי ליו"ר החברה.
בסוף 1997 רכשה החברה הישראלית "אי.אס.סי" את "תעשיות לייזר" תמורת 280 מיליון דולר, עסקה שבוצע באמצעות החלפת מניות וגנגר הפך להיות בעל עניין בחברה הממוזגת, שקיבלה את השם "לומניס".
המיזוג בין החברות נקלע לקשיים וגנגר הצליח להשיג תמיכה של בעלי המניות ולהדיח את הנהלת החברה, ובראשה המייסד והמנכ"ל שמעון אקהויז.
לאחר פרישתו של אקהויז מונה לתפקיד מנכ"ל החברה ישה סיטון (שכיהן קודם כמנכ"ל "תעשיות לייזר"), אשר פרש גם הוא בדצמבר 2002 מהחברה, וגנגר ששימש מנכ"ל זמני בחברה למספר חודשים.
כמו כן מינה אריה גנגר את בנו שגיא גנגר, שהיה אז בן 27, כסמנכ"ל כספים, ואחר כך מונה גם לסמנכ"ל תפעול.
לאחר שהחברה הגיעה לסף פשיטת רגל ב-2003, הפך בנק הפועלים לבעל השליטה בחברה.
כמו כן, נמחקו מניות החברה מהמסחר בנאסד"ק ורשות ניירות ערך בארצות הברית קבע כי החברה ביצעה רישום מוטעה של הכנסות בשנים 2002–2003, בהוראת שגיא גנגר.
כמו כן נחשף כי רכש דירה בניו יורק ב-2 מיליון דולר בערבות של החברה.
בשנת 2001, רכש את יצרנית מוצרי ההשקיה אלגו, ומכר אותה בשנת 2006.
בשנת 2014 השקיע גנגר בחברת "וונטייז" שפיתחה טכנולוגיה לוידאו על פי דרישה.
החברה הונפקה בבורסת תל אביב, אחר כך פשטה את הרגל ונסגרה, ולבסוף נמכרה כשלד בורסאי.
בינואר 1989 נכנס גנגר במפתיע לתחום התקשורת בישראל ורכש 50% מהשבועון "העולם הזה", מידי אורי אבנרי תמורת הזרמת מיליון שקל.
במאי 1989, החל העיתון לצאת בפורמט חדש, כמגזין צבע מודרני, אולם תוך מספר שבועות נתגלו חילוקי דעות בין אבנרי לגנגר.
במרץ 1990 הציע גנגר לאבנרי לרכוש את מחצית הבעלות שעוד החזיק, והעסקה הושלמה במאי.
ביוני 1990 מונה לעורך רפי גינת, במקום אבנרי שעזב.
ביולי 1992, לאחר ש"העולם הזה" סבל מהפסדים מתמשכים, העביר גנגר את השליטה לגינת (תמורת רווחים עתידיים).
בנוסף השיק יומון ספורט חדש בשם "עולם הספורט" (שהיה אמור להיות "גזטה דלו ספורט" הישראלי), בעריכת אבי רצון.
ביולי 1992, ניהל משא ומתן לרכישת 50% מהעיתון "מעריב", אך העסקה לא יצאה לפועל.
אמו של גנגר, דבורה, היא אחותו של יוסף מנקס, שהיה חבר בארגון המחתרת "מלכות ישראל" שאחת מפעולותיה הנודעות היה הפיגוע בצירות הסובייטית ב-1953, וכן היה בקבוצת המתנקשים בישראל קסטנר.
אחותו של גנגר הייתה נשואה לשופט בית המשפט המחוזי בתל אביב צבי הכהן.
גנגר היה נשוי לדליה ולהם שני ילדים.
דולצ'ין נולד במינסק למרים (לבית דרייצר) ולמשה.
ב-1928 היגר למקסיקו ונישא לאנט.
בשנים 1938–1942 כיהן כנשיא שלוחת ההסתדרות הציונית במקסיקו.
ב-1944 נבחר לוועד הפועל הציוני.
כיהן כראש המחלקה הכלכלית של הסוכנות היהודית, ולאחר מכן כראש מחלקת העלייה והקליטה וכגזבר הסוכנות היהודית.
היה חבר הנהגת גח"ל מטעם המפלגה הליברלית.
ב-15 בדצמבר 1969, עם הקמתה של ממשלת ישראל ה-15 – ממשלת אחדות לאומית בראשות גולדה מאיר – החל לכהן בה כשר בלי תיק.
ב-6 באוגוסט 1970 התפטר מהממשלה יחד עם כל שרי גח"ל, בעקבות הסכם הפסקת האש שהביא לסיומה של מלחמת ההתשה.
בשנים 1978–1987 כיהן כנשיא ההסתדרות הציונית ויושב ראש הסוכנות היהודית.
ב-1987 התמודד בקונגרס הציוני הל"א על תפקיד נשיא הכבוד של ההסתדרות הציונית, נכשל ופרש.
נפטר בשנת 1989. עד לשנת 1996 העניקה הסוכנות היהודית את "פרס אריה דולצ'ין לספרות" על שמו.
על שמו של דולצ'ין נקרא הרחוב הראשי בשכונת גבעת משואה בירושלים, וכמו כן רחובות ברחובות, תל אביב, חיפה ובאר שבע בישראל.
נקבר בחלקת ראשי ההסתדרות הציונית העולמית ומשפחת הרצל בהר הרצל.
אריה (לויד) גַרטנֶר (Lloyd Gartner; 3 ביוני 1927 – 2 במרץ 2011) היה פרופסור באוניברסיטת תל אביב בחוג להיסטוריה של עם ישראל.
גרטנר נולד בשנת 1927 בעיר ניו יורק, בנם של בטי (לבית מילר) והיימן גרטנר.
סבו וסבתו הגיעו מגליציה והכירו זה את זה בארצות הברית, אביו היה אף הוא יליד ניו יורק.
גרטנר גדל בוושינגטון הייטס שבצפון מנהטן, בשכונת בורו פארק, שכונה יהודית מעורבת.
ב-1942 בהיותו כבן חמש עשרה, היה נוכח כצופה בוועידת בילטמור.
הוא למד במוסד עברי כל יומי לימודים עבריים וכללים, אחרי כן למד בבית ספר תיכון ציבורי ובערבים למד בבית ספר עברי גבוה ובבית מדרש למורים "הרצליה", ובשנת 1945 קיבל ממנו דיפלומה.
שירת מעל לשנה בצבא האמריקני במדינת מישיגן בשנים 1946–1947, סיים את חוק לימודיו לתואר הראשון בברוקלין קולג' בשנת 1948. בשנים 1948–1949 למד באוניברסיטת פנסילבניה שבפילדלפיה, התמחה בהיסטוריה כללית ובייחוד בהיסטוריה אנגלית.
בשנים 1953–1957 לימד את השפה העברית בקווינס קולג' באוניברסיטת ניו יורק ובשנה האחרונה לימד שם גם היסטוריה כללית.
ב-1957 קיבל דוקטורט מאוניברסיטת קולומביה תחת הדרכתו של האב המייסד של ההיסטוריה של עם ישראל בארצות הברית, סאלו בארון.
נושא הדוקטורט היה The Jewish Immigrant in England 1870-1914 (ההגירה היהודית לאנגליה 1870–1914), במהלך לימודי הדוקטורט נסע לאנגליה למשך חצי שנה ב-1952 על מנת לחקור את יהדות אנגליה ושרידי ההגירה לאנגליה.
תוצר הדוקטורט היה הספר The Jewish Immigrants in England שראה אור ב-1960 ושזכה לשלוש מהדורות, שהאחרונה בהן ב-2003.
לאחר ארבע שנות הוראה בקווינס קולג' לימד גרטנר שנה באוניברסיטת ויין סטייט בדטרויט.
ב-1958 התמנה לחבר סגל בסמינר תאולוגי יהודי, שם לימד עד 1967 בבית המדרש למורי יהדות.
אריה גרטנר התחתן ב-1961 עם שרה רבקה לבית הגלר ונולדו להם בן ובת, מהם יש להם עשרה נכדים.
הוא היה גם חבר חוקר ב-American Jewish History Center, שהוציא שורת ספרים על קהילות יהודיות בארצות הברית, מתוכן כתב גרטנר שלושה ספרים: על מילווקי ולוס אנג'לס אותם כתב יחד עם מקס לואיס וורשפן ועל קליבלנד, אותו כתב לבדו.
ב-1967 עזב את הסמינר התאולוגי והתמנה לפרופסור חבר בסיטי קולג'.
כתב מאמר על מהומות הסטודנטים של 1969.
אריה גרטנר עלה לישראל ב-1970. לימד במשך שנתיים במכון ליהדות זמננו באוניברסיטה העברית.
לימד באוניברסיטת תל אביב מ-1972 עד לפרישתו ב-1995, התחיל וסיים בדרגת פרופסור מן המניין.
היה מופקד הקתדרה על שם אברהם ואדיטה שפיגל לתולדות ישראל באירופה באוניברסיטת תל אביב.
היה מעורכי האנציקלופדיה יודאיקה ועורך תולדות היהודים באמריקה באנציקלופדיה.
גרטנר נפטר כתוצאה מסיבוך שאירע לאחר ניתוח.
בן 83 במותו, נטמן בהר המנוחות לצד אשתו, רבקה.
ספרו זה של גרטנר (The Jewish Immigrant in England 1870-1914) ראה אור בשלוש מהדורות.
בין השנים 1870–1914 היגרו כשני מיליון יהודים ממזרח אירופה למערב, כשמונים אחוזים מהם לארצות הברית והיתר בעיקר לאירופה, רובם לאנגליה וגרמניה.
אנגליה שימשה גם תחנת מעבר ליהודים שהיגרו לארצות הברית, הם נשארו בה שבועות או חודשים וחלקם התיישבו בה, מספרם מוערך ב-120,000. הספר סוקר את תהליך ההגירה עצמה ומתייחס להיבטים של דיור, כלכלה, חיי חברה וחיי דת.
רוב המהגרים עבדו ב"סדנאות היזע", שהיו פריה של תעשיית הביגוד המתפתחת, עבדו שעות רבות ובצפיפות, בעבודה עונתית.
גרטנר סוקר את תנועת העובדים היהודים שניסתה לשפר את תנאי העבודה והתשלום.
היסטוריה של היהודים בעת החדשה
ספרו זה של אריה גרטנר ראה אור בשנת 2000 בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד (History of the Jews in Modern Times).
הספר מעניק תמונה פנורמית של העם היהודי החל מ-1650 ועד ל-1980. הוא פותח במורשת ימי הביניים, ממשיך בשחר העת החדשה, מתאר את תקופת ההשכלה, המהפכה הצרפתית והשפעתה על חיי היהודים האמנציפציה במערב אירופה.
המשכו בסקירת התערות היהודים בחברה הסובבת אותם, מתאר את הגירת הקהילות היהודיות מהעולם הישן של אירופה לעולם החדש של אמריקה בין 1881–1914, בוחן את התקופה שבין מלחמות העולם, מתאר את מוראות השואה, התאוששות היהודים אחרי השואה, ייסודה של מדינת ישראל ומגיע עדי ימינו אלה.
גרטנר פורש את חיי הקהילה וחייהם הרליגיוזיים של היהודים, מציג את מסכת יחסיהם עם הגויים ומביא בד בבד סקירה היסטורית וסוציולוגית.
רומניה, אמריקה, והעולם היהודי: קונסול פיישוטו בבוקרשט 1876-1870
מאמרו זה של אריה גרטנר מ-1968 דן בפיישוטו, שהיה קונסול ארצות הברית ברומניה בשנים 1870–1876. פיישוטו הוצב ברומניה לאחר לחץ יהודי על הנשיא יוליסס ס.
גרנט, במטרה להביא לאמנציפציה של יהודי רומניה.
יהדות אנגליה והסחר הבינלאומי היהודי בזנות, 1914-1885
במאמרו זה מ-1983, כותב אריה גרטנר על סחר בנשים יהודיות שהתרחש בתקופת ההגירה הגדולה לארצות הברית.
הוא כותב על פעילות אינטנסיבית של סחר בנשים, הללו שוכנעו להגיע לארצות הברית, לא תמיד הללו ידעו לשם מה הן מהגרות.
הקהילה היהודית באנגליה נרתמה לפעול כנגד פעילות זו.
אנגליה שימשה כארץ מעבר להביא זונות לארצות הברית, ארגנטינה, דרום אפריקה.
גרסה מקוצרת של עיקרי הדברים ניתן למצוא במאמרו בעברית.
ספר נוסף שאותו התעתד גרטנר להוציא הוא אוסף מכתבים של סאלו בארון וזכרונות מערוב ימיו, אך העבודה עליו לא הושלמה טרם פטירתו.
היישוב היהודי בארצות הברית : מראשיתו ועד ימינו / אריה גרטנר; מהד' 3 מתוקנת ומורחבת.
תל אביב : הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1988
יהודי אנגליה בעת החדשה / ערך: אריה גרטנר ; תרגמו מאנגלית: צביה נרדי ...
ואחרים; ירושלים : מרכז זלמן שזר ; החברה ההיסטורית הישראלית, תשמ"א 1981
יהודי ארצות-הברית : קובץ מאמרים / בעריכת אריה גרטנר, יונתן ד' סרנה.
ירושלים : מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל ; היברו יוניון קולג', מכון למדעי היהדות, תשנ"ב 1992
אריה דְבוֹרֶצְקי (Dvoretzky; 3 במאי 1916 – 8 במאי 2008) היה פרופסור ישראלי למתמטיקה, המדען הראשי של משרד הביטחון, ממייסדי האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, בה כיהן גם כנשיא, סגן נשיא האוניברסיטה העברית בירושלים, נשיאו השביעי של מכון ויצמן למדע וחתן פרס ישראל למדעים מדויקים לשנת תשל"ג (1973).
אריה דבורצקי נולד בשנת 1916 בעיירה חוֹרוֹל (Хорол) שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), ובגיל 6 עלה לארץ ישראל עם הוריו.
הוא למד בבית הספר הריאלי בחיפה, ובהמשך למד מתמטיקה באוניברסיטה העברית.
את עבודת הדוקטור, בנושא "מחקרים בתורת טורי דיריכלה כלליים", בהנחייתו של פרופ' מיכאל פקטה, הגיש בשנת 1941.
דבורצקי היה הבוגר הראשון של האוניברסיטה העברית שמונה לפרופסור מן המניין בה.
בשנת 1956 נמנה עם מוכיחי אי-שוויון דבורצקי-קיפר-וולפוביץ, בתורת ההסתברות.
בתחילת שנות השישים הוכיח את משפט דבורצקי, בתורה של מרחבי בנך, הקרוי על שמו.
דבורצקי הנחה תלמידים רבים, וביניהם ברנקו גרונבאום, יורם לינדנשטראוס ומרדכי ציפין.
דבורצקי היה הראשון שעסק בתורת המשחקים בישראל, ועמד מאחורי היוזמה להזמין את ישראל אומן לאוניברסיטה העברית.
בין השנים 1955–1957 היה דיקן הפקולטה למתמטיקה ומדעי הטבע באוניברסיטה העברית.
בשנים 1959–1961 היה סגן נשיא האוניברסיטה העברית.
עם התפטרותו של בנימין מזר מנשיאות האוניברסיטה, עלה שמו של דבורצקי כמועמד לרשת אותו כרקטור וכנשיא, אולם הסגל הצעיר בסנאט האוניברסיטה ביקש להפריד בין תפקידי הרקטור והנשיא, ולמנות לתפקיד הרקטור את פרופ' יואל רקח.
לאחר שהצעת ההפרדה נתקבלה בסנאט, הסיר דבורצקי את מועמדותו לתפקיד.
לאחר מלחמת ששת הימים ועד 1972 כיהן כמדען הראשי של מערכת הביטחון.
ב-1972 מונה לחבר בוועדה לאנרגיה אטומית.
בשנת 1975, ייסד את המכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטה העברית והיה מנהלו הראשון, ובשנת 1985 נבחר לנשיא מכון ויצמן למדע.
בשנים 2006–2008 היה חבר תת-הוועדה לבחירת מדענים עולים מצטיינים של הות"ת.
דבורצקי היה ממניחי היסוד של האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחבר בולט בה מאז היווסדה.
בסוף שנת 1958 נקרא להיות חבר בוועדה המכינה של האקדמיה.
דבורצקי הוא חתן פרס ויצמן למחקרים במדעים מדויקים לשנת 1952, פרס קפלון לשנת 1969 ופרס ישראל במדעים מדויקים לשנת ה'תשל"ג (1973), הוא נבחר כחבר זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים בשנת 1985. בשנת 1998 זכה בפרס בובליק מטעם האוניברסיטה העברית.
זכה בתואר דוקטור לשם כבוד לפילוסופיה מטעם אוניברסיטת תל אביב בשנת 1996.
נישא לשרה לבית שניאורסון, שהייתה מתרגמת ספרות קלאסית מלטינית לעברית (בשם שרה דבורצקי), ולזוג נולדו שני ילדים.
בנם, גדעון דבורצקי, לחם במלחמת יום הכיפורים וקיבל את עיטור העוז עבור פינוי תחת אש של נפגעי החווה הסינית.
מספר ימים לאחר קרב זה נהרג בפאיד.
אריה דבורצקי נפטר ב-8 במאי 2008 והובא לקבורה בהר המנוחות.
כסגן נשיא האוניברסיטה העברית השתייך לקבוצה המובילה באוניברסיטה העברית שבקשה לשמר את המונופול שלה על ההשכלה הגבוהה בישראל, ובין השאר לדאוג להכפפת אוניברסיטת תל אביב לאוניברסיטה העברית.
משה ליסק ואורי כהן מונים את דבורצקי בין קבוצת המכונה על ידם "אסטרטגים מדעיים", שהייתה בעלת קשרים הדוקים עם ראשי המדינה וייעצה להם בתחומים רבים.
דבורצקי נבחר לכהן בוועדת השופטים הראשונה לפרס ביטחון ישראל, אולם כאשר נדרש על ידי דוד בן-גוריון לעברת את שמו כתנאי להשתתפותו בוועדה הוא סירב לכך.
כתוצאה מכך נדחתה חלוקת הפרס הראשונה בשנה.
הרחבות בחשבון אינפיניטסימלי, הוצאת אקדמון, ירושלים, 1970
מבוא לתורת ההסתברות, הוצאת אקדמון, ירושלים, תשי"ח
רב חובל אריה גְרֵבנוֹב (1 במאי 1912 – 1934) היה ספן ארץ ישראלי שפיקד על האונייה העברית "עמנואל" והניף עליה דגל עברי לראשונה בימים בעת החדשה.
היה מיזמי וחלוצי הספנות העברית בארץ ישראל.
נעלם בים עם צוותו ואונייתם, בטרם הגיע לגיל 22.
ליובה גרבנוב נולד ב-1 במאי 1912 בעיירה איצ'נה (Ichnia) שבחבל צ'רניגוב בצפון אוקראינה לא רחוק מעיר המחוז קונוטופ (konotop).
בן בכור לחיים גרבנוב וסוניה לבית אוזרוב ואח לניוסיה.
בשנת 1922 בהיותו כבן 10, אביו סוחר הבדים לקח את משפחתו הציונית דתית לפלשתינה-א"י, והקים צריף בשכונת נורדיה המתהווה בתל אביב.
עת הגיעו, ליובה החל להקרא בשמו העברי אריה.
משלא התקבל לתנועת נוער עקב גילו הצעיר, הקים והפעיל בעצמו "תנועת ילדים" בנורדיה.
לימים בנו בית עם חנות מכולת בפינתו, ברחוב בוגרשוב 79 פינת רחוב המליץ.
את לימודי התיכון עשה גרבנוב בגימנסיה העברית הרצליה.
הצטיין במגמה הריאלית וסיים י"א.
בער לו להקים צי עברי, וחתר לצאת לעולם הגדול ללמוד להסמכת קצונה ימית.
עבר בהצלחה בחינות בגרות בעל-פה, במשרד החינוך בירושלים בהיותו כבן 17. כשנתיים קודם, כשהקים המהנדס (אינג') הד"ר מאיר גורביץ, מורו למתמטיקה בגימנסיה, 'קבוצת הדרכה' שעתידה להתפתח להיות "אגודת יורדי ים זבולון", סייע בידו כתלמידו.
גרבנוב בלט באומץ לבו, בכישרונו ובכישוריו כימאי.
פעמיים אף הציל אנשים מטביעה.
במקרה ראשון, מסופר היה כי הציל קצין צרפתי בכיר שנפל מאוניה לים באזור ביירות, ובמקרה שני, הציל שניים מטביעה בחוף תל אביב.
אחד מהם, היה עובד קונסוליה או קונסול בלגי.
גם בהמלצת אישים אלה, חשב להצליח להגשים את חלומו, ולהיות קצין ימי עברי.
הוא נהג לכתוב מאמרים בעיתון הארץ, תחת הכינוי "יורד ים", ואף השתמש בכתובת המערכת, כדי להחליף דעות עם הציבור בחילופי מכתבים.
עקב גילו הצעיר התקשה לקבל ויזה.
למעלה משנה לאחר שסיים את בחינות הבגרות, ובמאמצים רבים, ביום 29 ביולי 1929 כבר למד באקדמיה ימית באנטוורפן-בלגיה, נרשם כ"סטודנט חופשי".
מתברר, כי מסר שם תאריך לידה מדויק (1 במאי), אך הקדים משום מה, את 'שנת הלידה' להיות "1910".
כמו כן מתברר, כי אולי סילף שמו להיות "גרנוב" אריה (Grenov Arie) או בטעות סופר.
הסיבות לא ברורות לנו כיום, אולי רצה לטשטש את היותו מפלשתינה, והעדיף להציג עצמו מברית המועצות, כי גם שם עיר הולדתו שובש להיות "קונסטופ" (konstop).
גרבנוב רשום באקדמיה הימית כ-"זר" [(aspirant (étranger], לא כנתין "ארץ ישראלי מנדטורי".
זרים, לא הורשו להתאמן לצבירת ניסיון ימי על אוניית אקדמיה בלגית, וגרבנוב, שממילא עבד לפרנסתו ולמימון לימודיו, עבד על אוניות סוחר, וצבר ניסיון עד שהוסמך, אך לא באקדמיה.
(לא ברור האם הוסמך על ידי מנהל נמל כל שהוא, כפי ששנים מאוחר יותר, בשנת 1939 "רב חובל זאב הים (רב חובל)" הוסמך כ"רב חובל חופים" על ידי מר רוג'רס (לא ידוע שם משפחתו), מנהל נמל חיפה).
על פי יומן האקדמיה הימית, סיים ללמוד בה בסוף אוקטובר 1931. להוציא רישום שלו, הקיים בשורת יומן אחת בלבד, אין תיק, או צילום, או כל מידע על לימודיו וציוניו כסטודנט חופשי באקדמיה.
העובדה היא, כי היה בן 19 ו-5 חדשים כאשר חזר לא"י כלויטננט ימי (אולי על ספינת חופים).
עם שובו, בין עבודות הים, שימש תקופה כמורה מתנדב למקצועות השיט בבית הספר הימי זבולון ופעל ללא לאות להקמת נמל עברי בתל אביב ולייסודו של צי עברי.
מורו למתמטיקה וימאות, המהנדס ד"ר מאיר גורביץ מזכיר זאת במאמרו "היקיצה הימית".
"באחד הימים, שחה בים מול "הקלוב" (מועדון) של "זבולון", וקבע עם חניכיו עמוד ברזל בים, יסוד למזח סירות ארעי, (כנמל פריקה) חליפי לנמל יפו, כשהערבים סגרו אותו לפריקת 'סחורות יהודיות' בעת הפרעות.
גרבנוב היה מעורה ומעורב בחשיבה ותכנון נמל בתל אביב.
לימים, עמוד הברזל אף סימן את מיקומו.
כחלק ממאמציו לכיבוש העבודה בים, הקים רב חובל גרבנוב את חברת הספנות הארצישראלית חופיה בע"מ, וכחלק מתפישתו לבניית צי עברי הקים ארגון מקצועי בשם התאחדות הימאים בארץ ישראל, והחל מפרסם בעיתונות מודעות הזמנה לבעלי מקצוע ימיים, גם כדי להקים צוות עברי להפעלת סקונר כאונייה חופית.
כתובת הגופים החלוציים הללו הייתה ברחוב בוגרשוב 79 פינת רחוב המליץ, בחנות המכולת של משפחתו שבפינת ביתם.
במימונם של ארץ ישראלים ובהשקעתו העיקרית של יוסף בלומנפלד עשיר יהודי ממרחביה, רכש גרבנוב בנמל אולבורג שבצפון מזרח דנמרק, אוניית מפרש דו תרנית ישנה עם מנוע עזר, סקונר במעמס 200 טון.
האונייה הייתה אמורה להירשם בנמל יפו כנמל רישום בפלשתינה-א"י, בחברת הספנות העברית שהקים בשם "חופיה" בע"מ בתל אביב, ובשם העברי "עמנואל".
צוותה היה עברי יהודי, ומנה בהפלגתה הראשונה שבעה: רב החובל גרבנוב וחבריו מהאגודה הימית זבולון, החובל בנימין לוין והמכונאי אליהו רוזין, וארבעה ימאים יהודים.
בכך, הייתה עמנואל לאונייה ראשונה בשם עברי ובפיקוד וצוות עברי ויהודי, ובחברת ספנות עברית, שייחודה העולמי היה בעובדה, כי הייתה הראשונה להניף דגל ציוני, דגל עברי בימים.
(בשנת 1932 שייטו שתי אוניות תאומות במימי פלשתינה א"י דורה וקרולה תחת דגל נאצי כי היו רשומות כנמל בית בגרמניה הנאצית.
בתחום פלשתינה הניפו דגל חברה משלהן.
דגל לבן עם מגן דוד, ואות ראשונה של שם החברה במרכזו).
העמנואל לא הניפה את הנס האדום, דגל שכלי שיט פלשתינאים ארץ ישראלים חויבו להניפו על פי תקנות מנדטוריות משנת 1927 שטרם נאכפו אז (ועד שנת 1935).
למעשה, היה הדגל הימי המנדטורי החוקי בפלשתינה-א"י.
חזונם אמנם לא התגשם, שכן הגדודים פורקו זמן קצר לאחר המלחמה (1918) אך פעולותיהם תרמו רבות להקמת ארגון ההגנה.
גם חזונו של גרבנוב לא הוגשם, ותשובה מהם לא קיבל עד היעלמו.
צוות ראשון של "עמנואל" מנה שבעה: אריה גרבנוב (21, תל אביבי) רב חובל; בנימיו לוין (21, חיפאי) סגן; אליהו רוזין (25, ירושלמי) מכונאי; והימאים: רנה רנר, יהודי יליד גרמניה; פאול קריגל, יהודי יליד פולין; הרמן זיילר, יהודי יליד אוסטריה; ג'וני פן קובורדן, יהודי יליד הולנד טבח/ימאי.
רנר וקריגל ירדו בנמל דלפזיל שבהולנד.
זיילר, קובורדן ויורדן (שעלה בהולנד) ירדו בנמל סאוטהמפטון-לונדון ובמקומם נשכרו (כנראה רק בנמל פול) ועלו שני ימאים, צרפתי ויווני, שניהם לא יהודים.
על פי מקורות אחרים, עת האונייה שוקמה בעת מעצרה בהולנד, הצטרף ועלה רנה רנר שפוטר מאונייה גרמנית עקב יהדותו והורד בנמל רוטרדם, הולנד.
מפי יהודי שפגש נודע לו על "רכישת אונייה עברית ראשונה", רצה לקחת חלק באירוע ההיסטורי, וביקש והצטרף לצוות.
יששכר יורדן ירד באנטוורפן, בלגיה על פי תוכנית ידועה מראש, ללמודים.
העמנואל הפליגה תחת דגל עברי לראשונה בעת החדשה.
באין רוח, שייטה בכוח מנועה הקטן.
בחצותה את תעלת קיל הצרה, עלה קצין ביקורת גרמני, שאל לפשר דגלה, וחקר על נמל הבית והרגיז בכך את הצוות העברי בית"רי.
חודש לפני-כן, באוגוסט 1933, עבר גרבנוב בנמל המבורג בחפשו אונייה, ונחשף לאווירת תפיסת השלטון על ידי המפלגה הנאצית.
הוא ראה את ספרי הכיס האנטישמים על הפרוטוקולים של זקני ציון בהוצאה הגרמנית.
גם ראה את עיצוב שער הספר עם דגל ציוני כחול לבן (היה מקובל אז כדגל ציוני).
בעיניו, הפך להיות לדגל עברי של אונייתו).
החל ויכוח ובשיאו, הורד הקצין מעמנואל שהמשיכה ליעדה לאנטוורפן.
ההרפתקה של הפיקוד הצעיר והנועז החלה עם חוסר ניסיון, עת פגעה עמנואל ברציף נמל אורהוס בתמרון היציאה לראשונה כשהיא עמוסה במטענה.
בהמשך פגעה באונייה גרמנית בתעלת קיל הצרה, ולאחר חילופי דברים והבנת רב החובל הגרמני כי לא יקבל פיצוי, המשיכו שתי האוניות בדרכן.
ה"עמנואל" יצאה אל הים הצפוני בסערה מתגברת ומנוע העזר הקטן לא נשאה בנתיבה.
עמוסה 180 טון מטען פולי סויה, החלה האונייה נסחפת לכיוון החוף.
במאמץ גדול הצליח הצוות להטיל עוגן ולהיקשר אליו.
למעשה, הוטלו שני העוגנים ונקרעו מחבלם.
רק הרזרבי נתפס ואליו נקשרו בעומק 10 מטרים.
בתוך סערה ובמשך יומיים, עבדו הימאים על תיקון פגעי הסערה.
שניים תפרו מפרשים כדי להיחלץ בכוח הרוח ולהמשיך.
רב חובל אוניית קיטור הולנדית שחלפה לידם, הציע לגרור אותם לנמל הולנדי.
בנמל, נעצרה העמנואל לחמישה שבועות, כי לא היה ביכולתם לשלם כופר דמי חילוץ כמקובל לדרישת המחלץ (האונייה לא בוטחה).
גייסו כסף מהקהילה היהודית ונחלצו.
(על פי זכרונו של רנה רנר הזקן, או אולי ליקוי בזיכרון הסופר שרשם מפיו בחיפה: "...לא היה להם כסף וההולנדי התייאש ועזב אותם אחרי עשרה ימים").
שוב העמיסו מטען לנמלי לונדון, ועגנו בנמל סאות'המפטון לצורכי שתדלנות להקמת צי עברי נספח לצי הבריטי.
עברו לנמל הדרומי פול, להעמיס מטען לפיראוס -יוון בדרכם לארץ ישראל.
אחרי הפלגות מטען ספורות, "יצאה עמנואל בבקר יום 30 בינואר 1934 וככל הידוע גם 'מצוידת היטב ובאישור שלטון הנמל'"...
על פי הודעת הבריטי שפיקד על מחוז צפון פלשתינה א"י למשפחות הנעדרים.
על פי מקורות שונים, סופר כי הפליגו בהסתר 'בניגוד להוראה מפורשת של שלטונות נמל' פול שבדרום אנגליה.
עמוסה הייתה ב-140 טון מטען חימר המיועד לנמל פיראוס ביוון בדרכה לפלשתינה-א"י.
ייתכן כי עקב חילוקי דעות על כשירותה להפלגה, במהלך מסעה הוחלפו הימאים היהודים במאים זרים מיוון וצרפת.
ייתכן כי מחוסר שביעות רצון, או חוסר סבלנות ("חמישה שבועות מעצר העמנואל" בהולנד, ו-38 יום "עגינה" בלונדון), או אי התאמת אנשי הצוות ביניהם, או בינם לצוות הפיקוד, או למי מהם.
שנים רבות אחרי היעלמות העמנואל וחמשת אנשי צוותה, יספר אחד 'המוחלפים' בשם יורדן, סיפורים צבעוניים על מרפסת הקיוסק/קפה שלו בחיפה.
מוחלף אחר בשם רנר, יגיע למדינת ישראל עשרות שנים אחרי כן, ירואיין על ידי רב-חובל זאב הים ויספר את זכרונותיו שנכתבו בספריו של הזאב.
מוחלף אחר, יגיע לקצונה ימית, יעבוד בצי הסוחר הישראלי ולמר גורלו יטבע עם האונייה תקווה.
גרבנוב וחמשת אנשי הצוות נעלמו בים.
על פי מפות מזג האוויר באותם ימים, וטווח ימי ההפלגה הנוחה מאז יצאו את הנמל, הסבירות הגבוהה היא, כי טבעו בסערה חזקה מאוד שפרצה באזור ידוע לשמצה במפרץ ביסקאיה, כבר בימי פברואר הראשונים.
היו אז הערכות שונות לגורלם.
חלקן נגע באווירה האנטישמית באירופה ובנאצים, חלקן בהתנהלות שלטון המנדט הבריטי ביחס ליישוב בארץ ישראל ולהגירה אליה.
הוריו ואחותו המתינו לו שנים, כפי שמשפחותיהם של לוין ורוזין כאבו את היעדרות יקירהם הצעירים שנים רבות.
סברה הגיונית תהיה, להניח כי אמנם טבעה בסערה הגדולה עוד באוקיינוס, ליד ספרד.
זאת, על פי המפה הסינופטית, ומשלא הייתה כל עדות מעבר במצר גיברלטר אל הים התיכון.
בבית הכנסת הכללי ברחוב בוגרשוב 63, בקיר המערבי הפונה לים, הציבו בני משפחתו וחבריו עמוד שיש לזכרו.
עליו נשען לוח שיש הנושא את הכתובת הבאה: "אריה גרבנוב, חלוץ ימי, בן חיים וסוניה, י"ג אדר תרצ"ד, בן כ"א".
צוין ראשון על לוח יד זיכרון לחללי התקומה במדינה היהודית, בני שכונת נורדיה.
ביום הים בשנת העשור להעלמות ה"עמנואל" שצוין ב-16 במאי 1944, הקדיש הפובליציסט י.