tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם פרוץ מלחמת ששת הימים, שארעה בשיאה של מהפכת התרבות בסין, נערכו בבייג'ינג הפגנות תמיכה המוניות במדינות ערב.
אליהן נוספה הדרישה, בסופה של המלחמה, לנסיגה ישראלית מיידית וללא תנאי מכל השטחים שכבשה.
בתקופה זו, לא הכירה סין בזכותה של ישראל על שום חלק משטחה ונשמעו בה דברי הערצה על 'פעילויות הגבורה הפלסטינית בשטחים הנכבשים על ידי הישראלים בתל אביב חיפה אילת וירושלים'.
המתח בתחילת שנות ה-70, בין מצרים לברית המועצות, שהגיע לשיאו בגירוש היועצים הסובייטים מקהיר, זכה לעידוד רב מסין שראתה בממשלות הערביות "כוח מהפכני נגד האימפריאליזם האמריקאי וההגמוניה הסובייטית".
במהלך תקופת עוינות זו התקיימו מגעים בלתי רשמיים, עקיפים וספורים בלבד בין נציגי סין וישראל, בעיקר בתיווך אוסטרלי.
אולם, בעוד ישראל הודיעה רשמית כי היא מוכנה לכונן עם סין העממית יחסים תקינים בכל השטחים ואף הצביעה שוב ושוב בעד צרופה לאו"ם, הרי שסין המשיכה לדבוק במדיניותה האנטי ישראלית.
במלחמת יום הכיפורים, המשיכה סין במדיניות פרו ערבית קיצונית ועודדה את מדינות ערב להתנגד להחלטת הפסקת האש שסוכמה בין שתי המעצמות הגדולות.
בתקופה שלאחר המלחמה, תמכה סין בחרם הנפט הערבי, בהזמנת אש"ף לאו"ם ובהחלטה 3379 של העצרת הכללית של האו"ם, המשווה את הציונות לגזענות.
עובדה קיימת – בדרך לנרמול יחסים, תחילת שנות ה-80 עד 1989
קבלת סין לאו"ם, חידוש היחסים שלה עם המערב במחצית הראשונה של שנות ה-70 ומותו של מאו והחלפתו בדנג שיאופינג (邓小平) ב-1976, החלו תהליך איטי של מיתון העמדות וההתבטאויות הסיניות במגוון נושאים.
כבר ב־1978, תמכה סין ביוזמת השלום של נשיא מצרים, אנואר סאדאת, הן בשל התנגדות הסובייטים ליוזמה והן בשל הקשר המיוחד בין שתי המדינות.
מראשית שנות ה-80 החלה סין להכיר בצורה הדרגתית בזכות קיומה של מדינת ישראל: בספטמבר 1980, הביעה סין לראשונה הכרה בלגיטימיות של ישראל בגבולות החלוקה של האו"ם על פי החלטת ה-29 בנובמבר.
שלב נוסף בתהליך זה התרחש בדצמבר 1981 כאשר הנציג הסיני באו"ם הכריז כי כל המדינות במזרח התיכון זכאיות ליהנות מהזכות לעצמאות ומהזכות להתקיים.
שנה מאוחר יותר בקהיר, הזכיר ראש הממשלה הסיני בפעם הראשונה במפורש את ישראל וקבע כי הזכויות לעיל צריכות להיות נחלת 'כל המדינות במזרח התיכון כולל ישראל, על בסיס נסיגה ישראלית מלאה מהשטחים שנכבשו ב-67' והחזרת כל הזכויות של העם הפלסטיני'.
העמדה הסינית הרשמית כלפי ישראל במהלך שנות ה-80 גרסה כי 'סין מכירה בעובדת קיומה של ישראל כמדינה ודוגלת כי יש להפריד בין המשטר הישראלי לעם בישראל ולהתייחס לכל אחד מהם באופן שונה'.
לצד שינוי איטי וזהיר זה ביחס הסיני לישראל בתחום ההצהרתי, הרי שבתחום הקשרים בין התעשיות ובמיוחד זו הצבאית, חלו במהלך שנות ה־80 שינויים משמעותיים.
כבר בינואר 1975, ביקרו נציגים סיניים בביתן הישראלי בסלון האווירי בפריז והביעו התעניינות במטוס הכפיר שהוצג שם.
כמה שנים מאוחר יותר- בפברואר 1979, הגיעה לבייג'ינג באופן סודי, בעזרתו ובמטוסו הפרטי של איש העסקים שאול אייזנברג, משלחת שכללה אישים בכירים מהתעשיות הביטחוניות בישראל.
בעקבות משלחת זו יצאו לסין, במהלך השנים שלאחר מכן, משלחות ישראליות נוספות אשר הביאו לרכישה של מערכות נשק ישראליות על ידי סין ולהעברת ידע הדדי בתחום.
הקשרים בנוגע לתעשיות הביטחוניות עם סין נשארו סודיים לאורך כל שנות ה-80, אך דלפו מדי פעם לתקשורת הזרה.
הרצון הסיני בידע הנוגע לתעשיות הביטחוניות הישראליות, עורר בתחילת הדרך ויכוח פנים ממשלתי ישראלי.
שר הביטחון עזר ויצמן תמך בהתלהבות במכירת ידע ואמצעים ביטחוניים לסין.
לעומתו שר החוץ משה דיין חשש מהתגובה המערבית ומעתיד היחסים המיוחדים שפיתחה ישראל עם טאיוואן לאורך השנים.
בסופו של דבר הכריע רה"מ מנחם בגין בעד.
הקשרים הכלכליים התפתחו עם סין, בעקבות הרפורמה בכלכלת סין, שיזם דנג שיאופינג החל משנת 1978, שביקש להפוך את סין למדינה מודרנית-מתועשת.
במהלך המחצית הראשונה של שנות ה-80 המדינה נפתחה לפעילות עסקית של ישראלים.
תוך שנים ספורות עשרות ישראלים היו מעורבים בהקמת והפעלת פרויקטים בחקלאות, בתעשייה ובשירותים בסין.
ההסכם הותיר פתח להמשכת פעילות הקונסוליה הישראלית בהונג קונג גם לאחר מכן, ובכך – נוצר סיכוי לפעול בניסיון להבקיע את החומה המדינית הסינית.
חנן בראון, המשנה למנכ"ל משרד החוץ, פנה לראובן מרחב, שיפתח מחדש את הנציגות.
לאחר בדיקת התכנות יצא מרחב ב-1985 להונג קונג, והחל בטווית קשרים אפקטיביים ודיסקרטיים עם אנשי אקדמיה וממשל בסין.
נקודת ציון מכרעת הייתה כאשר לקראת סיום שליחותו בספטמבר 1988, הסכימו הסינים שיבקר בסין, והגדירו אותו כ'קבוצת תיירות של איש אחד'.
בביקורו פגש אנשי ממשל וקיבל הסכמות עקרוניות לכינון משלחת אקדמית ישראלית בסין ובראש השנה תשמ"ט אף הפתיע את שר החוץ שמעון פרס בברכת שנה טובה טלפונית מבייג'ינג.
מרחב זכה להשלים את אשר החל בו עם שובו לישראל ומינויו למנכ"ל משרד החוץ ב-1988. ישראל וסין כוננו יחסים דיפלומטיים מלאים בראשית 1992.
לצד הקשרים הצבאיים, התקיימו גם קשרים אחרים, רובם בתחומי הטכנולוגיה ומיעוטם בתחומי החברה והרוח.
עד 1985, יכלו לבקר בסין רק מדענים ישראלים אשר החזיקו גם בדרכון זר כאשר החל משנה זו ובעקבות הודעה בנושא של שר המדע הסיני למקבילו הישראלי יובל נאמן, התאפשר גם למדענים בעלי דרכונים ישראלים בלבד, להשתתף בכנסים בסין.
בעקבות הסרת האיסור על ביקור ישראלים בסין התהדק שיתוף הפעולה בין המדינות והתרחב לתחומים נוספים ובראשם פרויקטים הנוגעים לאנרגיה סולרית ולחקלאות.
ב־1987 הותר לתיירים ישראלים לבקר בסין.
בשנת 1988 החליט ראש הממשלה שמעון פרס להקים חברה ממשלתית חשאית בשם קופקו, על מנת להקים ולחזק קשרי מסחר בין חברות ישראליות לחברות סיניות.
עמוס יודן מונה על ידי הקבינט להוביל את היחסים בשם מדינת ישראל.
כתוצאה מיחסים נסתרים אלו, הרוויחה סין אספקה של ידע טכנולוגי וצבאי במחיר נמוך, אותו לא יכולה הייתה לקבל ממדינה מערבית אחרת, וזאת ללא 'תשלום' המחיר הכרוך בקשרים גלויים עם ישראל.
בדצמבר 1989, חל מפנה מסוים במדיניות הסינית הגלויה כאשר נשיא סין יאנג שאנג-קון, הודיע כי סין תשקול כינון קשרים עם ישראל אם זו תשנה את 'עמדתה הנוקשה' כלפי תהליך השלום.
בכך הסירה סין את הנסיגה המלאה של ישראל מהשטחים כתנאי הכרחי לכינון יחסים דיפלומטיים בין המדינות אך עשתה זאת במקביל להעלאת דרג הנציגות של אש"ף בבייג'ינג לדרגת שגרירות.
ציוני דרך אלה היו בהמשך לפעילות הדיסקרטית של נציגות ישראל בהונג קונג החל מ-1985.
קשרים חיוניים ודיפלומטיים מלאים, החל מ־1992
המחאות בכיכר טיין-אן-מן ב־1989 יצרו אווירה עוינת כלפי סין, אשר הגבירה את הצורך שלה בחיזוק קשרים עם מדינות מערביות אשר מעוניינות בכך, ובהן ישראל.
סין החלה להאמין בשלב זה כי הידוק הקשרים עם ירושלים יחזק את מעמדה בעיני ארצות הברית ואירופה, ויאפשר לה נגישות עסקית רבה יותר אליהן.
כינון היחסים המלאים בין סעודיה לסין ביולי 1990, לצד כינון היחסים בין ברית המועצות לישראל באותה עת, ומדיניות ההבלגה של ישראל בעת מלחמת המפרץ הגבירו גם הם את ביטחונה של סין באפשרות כינון קשרים מלאים עם ישראל.
כל זאת לצד המאמץ המדיני השקט לאורך שנות השמונים מצידה של ישראל.
מנכ"ל משרד החוץ הישראלי הוביל את התהליך שהבשיל לכדי הקמת משרדי קישור אקדמי ומדעי בין המדינות בתל אביב (1989) ובבייג'ינג (1990).
לנציג הדיפלומטי הבכיר של ישראל בסין מונה זאב סופות, ששנתיים לאחר מכן היה לשגריר הראשון במדינה.
לתהליכים אזוריים הייתה תרומה משמעותית להבשלת ההחלטה של סין לנרמל את יחסיה עם ישראל – סיום המלחמה הקרה והתהליכים המרכזיים במזרח התיכון בראשית שנות ה-90, כשבראשם מלחמת המפרץ וועידת מדריד.
תהליכים אלו החלישו את החזית הערבית המאוחדת נגד ישראל, פגעו במעמדו של יאסר ערפאת (בשל תמיכתו בסדאם חוסיין) והאיצו את הדרך לקשירת הקשרים בין המדינות, במיוחד לאור הדרישה הישראלית כי רק מדינות להן קשרים מלאים איתה יוכלו להיות מעורבות בתהליך המדיני המתפתח.
ב־9 בנובמבר, ימים ספורים לאחר תום ועידת מדריד, ביקר בחשאי שר הביטחון משה ארנס בסין.
אירוע זה נחשב לביקור רם הדרג הגבוה ביותר, של דמות ישראלית, בסין עד אז.
כחודש לאחר מכן, בדצמבר 1991, נמנעה סין בהצבעה בעצרת האו"ם לגבי החלטה 4686 אשר ביטלה את ההשוואה בין ציונות לגזענות.
הימנעות זו של סין סימנה שינוי במדיניותה הפורמלית האנטי-ישראלית הקיצונית עד אז, אך נחשבה כמאכזבת מבחינת ישראל לאור העובדה ש-111 מדינות תמכו בהצעה המתקנת, ואפילו מדינות כמו מצרים וכווית בחרו להימנע בה.
למרות זאת, זמן קצר לאחר ההצבעה באו"ם, ב-24 בינואר 1992, נערך טקס החתימה בדבר כינון יחסים דיפלומטיים בין ישראל לסין.
בעקבות החתימה, הוחלפו שגרירים בין המדינות ובספטמבר של אותה השנה החלו טיסות אל על להגיע לבייג'ינג.
מאז כינון היחסים הדיפלומטיים, היחס של האליטה הסינית כלפי ישראל הוא אמביוולנטי.
מחד, קיים יחס של כבוד והערכה כלפי ישראל, הן בשל עובדת היותו של העם היהודי – עם בעל שורשים עתיקים בדומה לזה הסיני, והן בשל הישגיה המרשימים של ישראל בתחומים רבים, ובעיקר הטכנולוגיה, החקלאות והביטחון.
מאידך, קיים ריחוק תרבותי הרואה בישראל גורם זר באסיה, בעל קשרים הדוקים מדי עם ארצות הברית, דבר המעורר ספקנות וחשדנות אצל הסינים.
אלו התגברו מאוד בעקבות משבר הפאלקון (ראה להלן) בשנת 2000.
מהצד השני, הבנק המרכזי של סין, בנק אוף צ'יינה, היווה צינור להעברת כספים רבים למימון הטרור של ארגון חמאס בשנות אינתיפאדת אל אקצה, דרך חשבונות ערביים.
ישראל שלחה לסין מחאות רבות נגד התופעה, אך זו התעלמה מהן.
המפנה הגיע בשנת 2006, עת משפחה אמריקאית שבנה נרצח בפיגוע של חמאס, תבעו את החברה בארצות הברית באשמת סיוע לארגון טרור.
התביעה התבססה על האזהרות והמחאות הרבות שישראל שלחה לסין בעניין, ולכן, בית המשפט האמריקאי פנה לישראל וביקש ממנה עדות על המחאות.
בנימין נתניהו, ראש הממשלה בישראל בזמן הבקשה, הודיע שישלח נציג רשמי של משרד הביטחון, עוזי שעיה, כדי לתמוך בתביעה (יותר מאוחר, גם בכירים נוספים הודיעו שיהיו מוכנים להעיד, ובראשם: מאיר דגן, ויעקב עמידרור).
מאותו הרגע, החל מסע לחצים אדיר של סין על ישראל להימנע מהעדות כדי שלא לפגוע בבנק שלה, תוך איומים מפורשים לניתוק היחסים.
לבסוף, ישראל נכנעה בפני הלחץ והודיעה שהיא לא תשלח אף נציג להעיד במשפט.עם כינון היחסים הדיפלומטיים התפתח הסחר בין המדינות בקצב מהיר של עשרות אחוזים בשנה כאשר ב-2006 הוא הסתכם ב-3.3 מיליארד דולר.
בשנת 2004 משרד התעשייה והמסחר הישראלי הגדיר את סין כמדינת יעד ליצוא ישראלי וגיבש תוכנית שאמורה הייתה לסייע לחדירת חברות ישראליות לסין.
היקף היצוא הישראלי לסין (ללא זה הקשור למוצרים צבאיים) הסתכם ב־2006 ב־958.4 מיליון דולר ואילו היבוא מסין אותה שנה, היה בסכום של 2.43 מיליארד דולר.
היצוא הישראלי לסין מורכב בעיקר ממוצרי תקשורת והיי-טק בעוד היבוא מסין מורכב בעיקר מטקסטיל, ציוד חשמלי ומכונות.
ישנם גופים הטוענים כי מבדיקת נתוני היבוא והיצוא לאורך השנים ניכרת מגמה של התגברות היבוא הישראלי מסין והתכווצות היצוא אליה וכי יש לשנות את דרך העבודה עם השוק הסיני.
שינוי זה ייערך במסגרתו של הסכם אזור סחר חופשי (Free Trade Area), שייכנס לשלבי המשא ומתן עם אישורה של הפנייה הישראלית לפתוח במשא ומתן לגבי כינונו.
במקביל להתפתחות הסחר בין המדינות, היקף התיירות הישראלית לסין התרחב מאוד במהלך השנים האחרונות והוא עומד על עשרות אלפי תיירים בשנה.
ישראל גם קיבלה את הדרישות הסיניות בדבר צמצום הקשרים הפורמליים עם טאיוואן לקשרי כלכלה ותרבות בלבד.
עם זאת ולמורת רוחם של הסינים, חברי כנסת ישראליים ממשיכים לבקר בטאיוואן מדי פעם, ואף קיימת בכנסת אגודת ידידות פרלמנטרית ישראל–טאיוואן.
מאז כינון היחסים בין המדינות המשיכו ביניהן הקשרים גם בתחום התעשייה הצבאית, אם כי אלו החלו להצטמצם בשל קשריה המתהדקים של סין עם איראן והחשש הישראלי מזליגה של אמצעי לחימה לשם.
במסגרת המשבר, צמצמו הסינים את הקשרים הדיפלומטיים עם ישראל ונמנעו ממפגשים מדיניים, אירוח השגריר הישראלי ועוד.
למרות המשבר, לא הפסיקו הסינים את הסחר בין המדינות.
המדיניות הסינית להמשיך בקשרים הכלכליים עם ישראל, נבעה משיקולי עלות תועלת מחושבים וזאת לאור הרווחים הטכנולוגיים אותם הפיקה סין מקשרים אלו, במסגרת מאמציה לשמש כמעצמה מובילה.
המשבר הדיפלומטי בין המדינות הגיע לסיומו החלקי בדצמבר 2003, אז יצא הנשיא משה קצב לביקור רשמי בסין.
אולם, כבר ביוני 2005 פרץ משבר נוסף על רקע דומה, כאשר ישראל חזרה בה מהסכם בדבר אספקה ותיקון חלקי חילוף למזל"טים גם הפעם בשל לחץ אמריקאי כבד.
בעקבות לחץ זה, אף הסכימה ישראל להחמיר את חוקי הפיקוח על יצוא של ציוד ביטחוני ממנה כמו גם על פיטוריו של מנכ"ל משרד הביטחון, עמוס ירון, וזאת בשל מעורבותו בעסקאות הביטחוניות עם סין.
בעקבות מתיחויות אלו הצטמצם מאוד הסחר הצבאי בין המדינות.
בזירה המדינית, המשיכה סין לנקוט קו פרו-ערבי גם לאחר כינון היחסים ובמיוחד על רקע המשברים בין המדינות מאז שנת 2000. בכל ההצבעות באו"ם ובמועצת הביטחון המשיכה סין לתמוך בהצעות לגנות את ישראל ובאלו התומכות בעניין הערבי בכלל ובזה הפלסטיני בפרט.
כך לדוגמה, פעלה סין במרץ במהלך מלחמת לבנון השנייה לקבלת החלטות המגנות את ישראל, עודדה תרומות לרשות הפלסטינית ופעלה להידוק קשריה הכלכליים עם העולם הערבי.
במקביל המשיכה סין בשימור יחסיה הקרובים עם איראן, יחסים אשר באים לידי ביטוי בהשקעות כלכליות רבות בין המדינות, לרבות אספקה של אמצעי לחימה שפותחו בסין, וזאת על אף ניסיונות ארצות הברית וחלק ממדינות אירופה לכונן חרם כלכלי על המדינה, בשל תוכנית הגרעין שלה, ואיומי מחמוד אחמדינז'אד על ישראל.
שגריר סין בלבנון הודה שסין תומכת במאבק החזבאללה ולבנון נגד ישראל וציידה את החזבאללה בציוד צבאי מתקדם שיושם נגד ספינות צה"ל.
למרות המשברים והיחסים הטעונים, ממשיכים להתקיים יחסים פורמליים תקינים בין המדינות במסגרתם מתקיימים ביקורים רשמיים כדוגמת הביקור של ראש הממשלה אהוד אולמרט בסין בינואר 2007.
בשנת 2009 החל רדיו סין הבינלאומי (CRI) לפרסם גם בשפה בעברית.
התחנה הסינית הוכיחה הצלחה, בכך שהשכילה להעביר את המסרים של השלטון הסיני באמצעים נעימים וידידותיים, בעוד התקשורת הישראלית, קבלה באופן לא ביקורתי כלל את המסרים.
בשנת 2010 הקים משרד החוץ את הביתן הישראלי בתערוכת אקספו 2010, שהתקיימה בשאנגחאי.
הקמת הביתן התקבלה בהחלטת ממשלה, נוכח מעמדה העולה של סין כמעצמה פוליטית וכלכלית וחשיבותה ההולכת וגדלה ליחסי החוץ של ישראל.
באוקטובר אותה שנה ביטל ראש ממשלת ישראל ברגע האחרון ביקור מתוכנן בסין, דבר שעורר זעם בקרב הממשל הסיני.
באוגוסט 2011 הגיע רמטכ"ל סין לביקור רשמי בישראל "במטרה לחזק את הידידות ולקדם שיתוף פעולה עם צה"ל" ונפגש עם ראש הממשלה בנימין נתניהו.
במאי 2012 יצא הרמטכ"ל בני גנץ לביקור בסין.
ב-2012 סין וישראל באו במגע בנוגע לבניית קו הרכבת לאילת.
באותה שנה קבע ראש ממשלת ישראל כי כל ביקורי שרי הממשלה בבייג'ינג יוגדרו "נסיעות חיוניות".
במאי 2013 התקבלה החלטה של בהחלטת ממשלת ישראל על הרחבת שיתוף הפעולה עם סין.
באותה שנה נסע ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לביקור רשמי בסין.
במאי 2014, במהלך ביקור בישראל של משלחת מהממשלה הסינית, הכריז ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו כי היחסים הכלכליים העיקרים של ישראל הם עם סין.
מאבק הסחר בין סין לבין ארצות הברית בתקופת נשיאותו של דונלד טראמפ הגביר את האטרקטיביות של המשק הישראלי עבור סין.
בשנת 2017 הכריזה ממשלת סין על כוונתה להקים קרן להשקעות בהייטק הישראלי בסך מיליארד דולר.
במרץ 2017 נסע ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו לביקור רשמי בסין.
במהלך הביקור נשא נתניהו נאום בו אמר כי "ישראל יכולה להיות השותף הקטן המושלם של הכלכלה הסינית" וכי "הקשרים הטובים בין המדינות הם כמו זיווג משמיים".
באפריל 2017 אשררה ממשלת ישראל הסכם עם סין, בדבר הבאת 20,000 פועלי בניין סינים לישראל.
ההסכם כולל רשימה סגורה של יישובים בהם יועסקו הפועלים ולא נכללו בהם יישובים מעבר לקו הירוק.
בנימוק הרשמי נאמר שהרשימה מבוססת על שיקולים ביטחוניים ותעודכן מעת לעת.
באוקטובר 2017 הודיעה קבוצת עליבאבא על כוונתה להקים מרכז מחקר ופיתוח בישראל.
בדצמבר 2017 הוקמה בסין הוקמה שלוחה של הטכניון המהווה שלוחה אקדמית ראשונה של אוניברסיטה ישראלית בסין.
הקמפוס נבנה מתרומתו של לי קה שינג, הנחשב לאדם העשיר ביותר באסיה.
על שיתופי הפעולה הפוריים בין סין לישראל, מעיב הקשר בין סין מדינות ערב ובעיקר עם איראן.
ראש המוסד לשעבר אפרים הלוי התריע כי שליטה סינית בתחומים אסטרטגיים כגון תשתיות לאומיות, חברות מזון וארגונים פיננסיים עלולה להחליש את הריבונות הישראלית ולפגוע ביכולתה של מדינת ישראל להתמודד במקרה הסלמה במאבק בין ישראל לבין איראן, משום שבעבור הסינים היחסים עם איראן הדוקים יותר מאשר הקשרים עם ישראל.
מאידך, יש הרואים במעורבות הסינית בנמל המפרץ "תעודת ביטוח" מפני הפצצה של איראן וגרורותיה (כגון החזבאללה), עקב קשרים אלו.
במאי 2020 ביקר מזכיר המדינה של ארצות הברית, מייק פומפאו ביקור בזק בישראל.
מטרת הביקור הלא רשמית הייתה להעביר לממשלת ישראל מסר בנוגע לרצון האמריקאי בהטלת הגבלות על היכולת של חברות סיניות להחזיק בבעלות על חברות ישראליות העוסקות בשירותים חיוניים ולתפעל תשתיות חיוניות (דוגמת פרויקט הרכבת הקלה ותנובה), וזאת במסגרת מלחמת הסחר בין ארצות הברית לסין.
ב-17 במאי 2020 שגריר סין בישראל, דו ויי נמצא ללא רוח חיים בדירתו בהרצליה.
לא היו סימני אלימות, ונראה כי סיבת המוות הייתה טבעית.
באוגוסט 2021 דיווחו במערך הסייבר הלאומי שעל פי הערכתם גורמי מודיעין מטעם סין ביצעו מתקפת סייבר רחבת היקף על תשתיות ישראליות, שהופעלה במשך כשנה וחצי בניסיון להשיג מידע מסחרי ומנהלי.
בינואר 2022, סין הייתה שותף הסחר השלישי בגודלו של ישראל.
במקביל, הממשלה הקימה ועדת השקעות במשרד האוצר שתהייה אחראית לפקח על ההשקעות סיניות, צעד שסימן כי ישראל הפכה לזהירה מבעבר, בעיקר בהשקעות שהן דו-שימושיות – אזרחיות וביטחוניות.
ב-7 בדצמבר 2022, ארגון זכויות אדם ספרדי בשם "Safeguard Defenders" טען כי בייג'ינג מפעילה נציגות חשאית הפועלת ללא ידיעת הרשויות בישראל.
גורמים בלשכת ראש הממשלה מסרו כי הנושא נמצא בבדיקה.
ב-28 ביוני 2023, ראש הממשלה בנימין נתניהו הוזמן לביקור בסין.
יום אחר כך, אושר שהוא יבקר בסין בפעם הראשונה מאז 2017.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, חלה הידרדרות בין המדינות.
סין ביטאה רטוריקה אנטי ישראלית נחרצת ולא גינתה את טבח שבעה באוקטובר.
בכמה פרשנויות בתקשורת הממלכתית הסינית נטען כי ארצות הברית אחראית לסכסוך והפיצה סטריאוטיפים אנטישמיים נגד ישראל.
חלק מהאנשים השוו את פעולותיה של ישראל לנאציזם על ידי האשמתה בביצוע רצח עם בפלסטינים.
מה שהוביל לגינוי וביקורת מצד השגרירות הגרמנית בבייג'ינג.
שר החוץ הסיני, וָאנְג יִי, הצהיר כי בעזה, "פעולותיה של ישראל חרגו מהגנה עצמית." בינואר 2024, ישראל דיווחה כי גילתה מאגר "עצום" של נשק סיני ששימש את חמאס.
סין ראתה במתקפה האיראנית על ישראל באפריל 2024, את מימוש זכותה של איראן להגנה עצמית.
לאחר התמרון הקרקעי בלבנון סין אמרה כי היא עומדת לצד לבנון והאשימה את ישראל בפגיעה "חסרת הבחנה" באזרחים.
ב-15 בספטמבר 2025, ראש ממשלת ישראל נתניהו האשים במסגרת נאום ספרטה את סין בכך שהיא משקיעה ביחד עם קטר סכומי עתק להשפיע על התקשורת המערבית באגנ'דה אנטי-ישראלית, באמצעות בוטים, בינה מלאכותית, פרסומים בכלי התקשורת, ובאמצעות רשת טיקטוק שמצטרפת לגורמים האיסלאמיים שמטים את מדינות המערב.
בתגובה, שגרירות סין בתל אביב הכחישה את דבריו של נתניהו, והאשימה את ישראל בכך ש"מרוב ייאוש היא מטפלת בסימפטומים במקום בבעיה האמיתית (הבעיה הפלסטינית)", ובנוסף גינתה שוב בחריפות את מדיניותה של ישראל במזרח התיכון.
ב-21 בנובמבר 2025 הצטרפה ישראל לראשונה להצהרה באו"ם שהובילה ארצות הברית עם 13 מדינות נוספות, שגינתה בחריפות את הפרת זכויות האדם בסין והדיכוי הממוקד של המיעוטים במדינה.
בדצמבר אותה השנה, פורסם כי בתגובה להידרדרות ביחסים בין המדינות ישראל שוקלת לסגור את הקונסוליה בצ'נגדו.
השתתפות סינית בפרויקטי תשתיות בישראל במאה ה-21
מתחילת המאה ה-21 גדלה משמעותית השתתפות חברות סיניות ממשלתיות בפרויקטי תשתיות בישראל.
פרויקט מנהרות הכרמל – "CCECC" (התאגיד ההנדסה האזרחית והבנייה של סין).
מנהרות גילון במסילת עכו – כרמיאל – "CCECC" בשיתוף עם חברת דניה סיבוס.
הקמת נמל הדרום באשדוד – חברת PMEC חברה בת של חברת צ'יינה הארבור.
שדרוג רציף 21 בנמל אשדוד – חברת PMEC חברה בת של חברת צ'יינה הרבור.
תפעול נמל המפרץ בחיפה – חברת SIPG, חברה בת של צ'יינה הרבור.
תכנון ובניית אצטדיון כדורגל של מועדון הפועל תל אביב בבת ים – חברת CMEC.
פרויקט הקמת הקו האדום של רכבת קלה בתל אביב:
אספקת 120 מערכי קרונות – חברת
בניית המנהרות והתחנות בחלק המערבי של הקו – חברת (חברה בת של CREC) בשיתוף עם חברת סולל בונה
בניית המנהרות והתחנות בחלק המזרחי של הקו – חברת "CCECC" בשיתוף עם חברת דניה סיבוס
הקמת תחנת קרליבך – חברת "CCECC" בשיתוף עם חברת דניה סיבוס
הקמת מערכות החשמל, התקשורת והמסילות – CRTG ו-EEB (שתי חברות בת של CREC) בשיתוף עם חברת Deutsche Bahn AG (ניהול האינטגרציה)
הפעלה של הרכבת הקלה בתל אביב, במסגרת קונסורציום "תבל מטרו" (אגד החזקות (51%), שנזן מטרו (30%), חברת "CCECC" הסיניות (19%)).
מיזם הקמה ותפעול של מתקן התפלה שורק – חברת האצ'יסון ומפואה שותפה באמצעות חברת "האצ'יסון מים ישראל בע"מ" עם חברת הנדסת התפלה.
המתקן החל לפעול באוגוסט 2013.
ביולי 2019 רכשה קבוצת MRC, המורכבת מצ'יינה הרבור, מבטח שמיר ורפק (RAPAC) הישראליות את תחנת הכוח אלון תבור.
בספטמבר 2019 זכתה שותפות של חברת וחברת רמט במכרז של חברת נתיבי ישראל להרחבת המקטע של כביש 2, בין מחלף אולגה למחלף חבצלת.
בשנת 2020 זכה תאגיד הנדסת הבניין הממשלתי של סין (CSCEC) במכרז חפירת מקטע התת-קרקעי של 4 ק"מ של הקו הירוק בתל אביב.
השקעות סיניות בחברות בישראל במאה ה-21
קיימות שלוש סיבות מרכזיות להשקעה הגוברת של סין בישראל: מעמדה של ישראל כמוקד בינלאומי של חדשנות, גודלה המצומצם של הכלכלה הישראלית, שאינה מאיימת על סין ופתיחות הכלכלה הישראלית להשקעות מסין ויכולתה לשמש מקפצה לשווקים מערביים נוספים.
בשנת 1999 האצ'יסון ומפואה היא מהמשקיעים שהקימו את חברת פרטנר דרך בעלות, באותה תקופה, על קבוצת אורנג' העולמית.
בשנת 2011 רכשה "החברה הלאומית הסינית לכימיה" את חברת השליטה באדמה פתרונות לחקלאות.
בשנת 2014 רכשה ברייט פוד את השליטה בתנובה.
בשנת 2015 הקימה חברת הסלולר הסינית שיאומי, מרכז מחקר ופיתוח ברחובות.
בשנת 2016 רכשה פוסון אינטרנשיונל את חברת "אהבה".
היחסים בין ישראל לצרפת הם יחסים דיפלומטיים, כלכליים, ותרבותיים ארוכים עם היסטוריה עשירה של שיתוף פעולה, לצד תקופות של מתחים.
היחסים החלו עוד לפני הקמת מדינת ישראל כאשר צרפת סייעה לתנועה הציונית, ותמכה בעלייה הבלתי לגאלית לארץ ישראל.
היחסים המשיכו להתפתח לאורך מאבקי ישראל מול מדינות ערב מיום הקמתה ועד מלחמת ששת הימים.
שתי המדינות ביססו ברית אסטרטגית צבאית וכלכלית חזקה.
ישראל וצרפת לחמו זו לצד זו במלחמת סיני, וצרפת הייתה ספקית הנשק העיקרית של ישראל.
במשך תקופה זו התקיימו יחסים מיוחדים וקרובים מאוד בין שתי המדינות, וצרפת אף הייתה מעין "פטרונית" של ישראל הקטנה וצעירה.
בזכות סיוע צרפתי הוקמה הקריה למחקר גרעיני – נגב אשר בדימונה.
עם זאת, לפני מלחמת ששת הימים, הודיע נשיא צרפת שארל דה גול על הטלת אמברגו צרפתי על ישראל.
תפנית זו הייתה פן אחד מתוך מהלך רחב יותר של התקרבות צרפתית לגוש המזרחי ומדינות ערב.
היחסים עם ישראל לעומת זאת התדרדרו עד לכדי קרירות.
צרפת הפכה לביקורתית כלפי מדיניות ישראל ביהודה, שומרון וחבל עזה כלפי תושביהם הפלסטינים וכנגד מפעל ההתנחלויות.
בשנות ה-70 צרפת הלכה והעמיקה את קשריה עם מדינות ערב, אשר היו עוינות לישראל, אך הקשרים התרבותיים והמסחריים בין המדינות המשיכו להתפתח.
בתחילת שנות ה-80 התחממו היחסים תחת פרנסואה מיטראן.
מיטראן היה הנשיא הצרפתי הראשון שביקר בישראל בזמן כהונתו.
לאחר שז'אק שיראק נבחר לנשיא בשנת 1995, היחסים עם צרפת שוב הדרדר, עקב תמיכתו ביאסר ערפאת בשלבים הראשונים של האינתיפאדה השנייה.
לאחר שנבחר לנשיא במאי 2007, ניקולא סרקוזי אמר כי יסרב לברך כל מנהיג עולמי שאינו מכיר בזכותה של ישראל להתקיים.
היחסים המשיכו להתחמם גם תחת נשיאותו של עמנואל מקרון, אשר הביע תמיכה בישראל לאחר טבח שבעה באוקטובר, והגיע לביקור בזק כדי להביע אמפתיה והזדהות עם ישראל.
אולם, עם התקדמות המלחמה, צרפת נקטה במדיניות ביקורתית יותר כלפי ישראל.
מאז התפרקות ברית המועצות שוכנת בצרפת הקהילה היהודית השלישית בגודלה אחרי ישראל וארצות הברית.
קשר ראשוני: המאבק להקמת מדינת ישראל
בחורף 1939–1940 יזם נשיא הקונגרס היהודי העולמי, ד"ר נחום גולדמן, הקמת גדוד יהודי שיפעל במסגרת צבא צרפת.
הוא נשא ונתן בנושא זה עם השר ז'ורז' מנדל, ועם ראש הממשלה ושר הביטחון אדואר דאלאדיה.
הממשלה הצרפתית נתנה הסכמתה, אלא שתבוסת צרפת לגרמניה הביאה לגניזת היוזמה.
הקשר המשמעותי הראשון בין הנהגת היישוב היהודי לבין צרפת נבט במהלך מלחמת העולם השנייה, בין השנים 1940–1944, כשצרפת הייתה כבושה בידי גרמניה.
במרץ 1941 העלתה הסוכנות היהודית תוכנית להקמת 'בריגאדה יהודית ארץ-ישראלית', שאמורה הייתה להיות מורכבת משישה גדודים ובהם כ-2,500 לוחמים, שתשרת במסגרת כוחות 'צרפת החופשית'.
התוכנית נפלה בשל התנגדותו של הגנרל ז'ורז' קאטרו, מפקד כוחות 'צרפת החופשית' במזרח-התיכון, שחשש מתגובת הבריטים, ותעמולה של ממשלת וישי, שתציג את דה-גול כ'מכור ליהודים'.
ביטוי אחר לקשר הייתה התקנת תחנת רדיו חשאית בביתו של דוד הכהן בחיפה, ששידרה שידורי תעמולה לכוחות ממשלת וישי בסוריה ובלבנון, טרם המערכה בסוריה ובלבנון במלחמת העולם השנייה.
מוריס פישר, שהצטרף במרץ 1942 לצבא צרפת החופשית ושרת כקצין במודיעין הצרפתי בסוריה ובלבנון עד יולי 1946, ולאחר מכן כמזכיר מדיני במשלחת הסוכנות בפריז, שימש כאיש קשר בין תנועתו של שארל דה גול ובין ראשי הישוב בארץ.
דוד בן-גוריון, מנהיג התנועה הציונית, הביע את הערכתו לדה גול, מנהיג תנועת צרפת החופשית, והביע בפניו את תקוותו שצרפת תפעל לקידום השאיפות המדיניות של העם היהודי בארץ ישראל.
פישר עמד מאחורי פגישת בן-גוריון עם גנרל פול ביינה ראש הנציגות הצרפתית בסוריה ולבנון באוקטובר 1944 בביירות.
בפגישה הונחו היסודות לשיתוף פעולה חשאי ציוני-צרפתי, שהעניק לאליהו ששון, ראש האגף הערבי בסוכנות היהודית ולקבוצה קטנה במחלקה המדינית של הסוכנות היהודית, גישה למקורות מידע צרפתיים - כולל מסמכים חשאיים של הסורים והבריטים.
בעקבות מלחמת העולם השנייה, התרחשו בצרפת שינויים פוליטיים משמעותיים שהובילו למצב בו הכוחות הפוליטיים, כולל מנהיגי המחתרת, מסכימים עם דרישת היישוב היהודי למדינה עצמאית ולסיום המנדט הבריטי.
כבוגרי מחתרות, מנהיגי צרפת החדשים לא השלימו עם סירובה התקיף של הממלכה המאוחדת להעלות לארץ ישראל את ניצולי השואה, ולכן צרפת תמכה בעלייה הבלתי לגאלית לארץ ישראל.
סיוע חשוב סיפקה ה-Armée Juive, המחתרת היהודית בצרפת, ששמרה על מסגרת כלשהי גם לאחר מלחמת העולם השנייה, והעמידה עצמה לרשות 'ההגנה', כולל משרדים, מעבדות לזיוף מסמכים, ידע מקצועי, כספים, קשרים וכיוצא בזה.
חלק ניכר מן הפעילות המדינית הציונית התנהל, אם כך, בפריז, שבהגזמת-מה, הפכה 'בירת המדינה היהודית שבדרך'.
צרפת הפכה למרכז הלוגיסטי של פעילות 'ההגנה' באירופה: מרכז 'ההגנה' באירופה פעל בדרך-כלל מפריז, כמו גם מרכז 'המוסד לעלייה' ו'הבריחה'.
בנוסף, שמשו נמלי צרפת, בעיקר בדרום: מרסיי, פור דה בוק (Port de Bouc), לה סיוטה (La Ciotat), סט ועוד, תחנת מוצא לרבע מאוניות המעפילים (16, מתוכן 14 של 'ההגנה', מתוך 64 ספינות מעפילים ב-1945–1948), ולרבע, בקירוב, מן הנוסעים, ורבות מהן הצטיידו ועברו שיפוצים באותם נמלים לקראת הפלגתן.
כמו כן רבים מן הפליטים מצאו מחסה, עד לעלייתם על אוניות, במחנות בדרום צרפת, שבהם נהנתה 'ההגנה' מאוטונומיה כמעט מלאה.
בסוף שנת 1947, התנהלותה של צרפת סביב ההצבעה על תוכנית החלוקה באו"ם הייתה מהוססת.
עמדתה הראשונית של צרפת הייתה כי אין לכפות החלטה על הצדדים בסכסוך.
בהמשך ביקשה צרפת דחייה של ההצבעה ביום אחד על מנת לגבש הסכם פשרה שיתחשב ברגשות העולם הערבי.
רק משלא הצליחה להציע פתרון חלופי, הצביעה צרפת בעד תוכנית החלוקה והקמת מדינה יהודית בארץ ישראל.
משה שרת תיאר את אשר הרגיש: "נעשתה צרפת אחראית לסכנת התפוררותו של הרוב הבלתי יציב ושקיעת שמשה של המדינה היהודית בעולמו של האו"ם בטרם תזרח".
שיתוף הפעולה עם המודיעין הצרפתי היה מרכיב מרכזי ביכולתו של בן-גוריון להוליך את היישוב ומדינת ישראל לניצחון אל מול המלחמה החשאית של המודיעין הבריטי - 'תוכנית קלייטון', למנוע את יישומה של תוכנית החלוקה והקמת מדינה יהודית.
סולידריות, שיתוף פעולה וברית בלתי כתובה (1948–1958)
ממשלת צרפת נמנעה מלהכיר בישראל במהלך מלחמת העצמאות, בנימוק שהתנאים הנדרשים להכרה במדינה עדיין לא מולאו.
בשנת 1948 נערך "הסכם פישר-שובל" וב-12 בינואר 1949 הכירה צרפת במדינת ישראל דה פקטו, בין היתר, בנימוק שגורל המלחמה כבר הוכרע לטובת ישראל, שארצות הברית וברית המועצות הכירו בישראל כבר ביום הקמתה, ושיש להתחשב ברוח דעת הקהל הבין-לאומית.
ב-11 במאי 1949, כמעט שנה לאחר ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, הכירה צרפת במדינת ישראל דה יורה ותמכה בהצטרפותה כחברה באו"ם.
אדואר-פליקס גויון מונה לשגריר צרפת הראשון.
בספטמבר הוקמה בפריז משלחת רכש ישראלית ראשונה מטעם משרד הביטחון.
בראש המשלחת עמד מנחם ארזי.
במאי 1950 פרסמו ארצות הברית, הממלכה המאוחדת וצרפת את ההצהרה המשולשת, בה התחייבו לערוב לקיומו של הסטטוס-קוו במזרח התיכון ולקיומו של מאזן נשק ומאזן כוחות באזור.
בתקופה זו חיפש ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, לכרות ברית עם מעצמה שתערוב לביטחונה של ישראל.
בן-גוריון קיווה שארצות הברית תסכים לפרוש את חסותה, אבל ארצות הברית סירבה בתוקף לערוב לביטחונה של ישראל וסירבה למכור לה נשק.
פנייה לממלכה המאוחדת לא עמדה על הפרק מבחינתה של ישראל בשל משקעי העבר ולכן צרפת הפכה לברירת המחדל.
בנובמבר אותה שנה נחתם הסכם כלכלי ראשון בין השתיים, במסגרתו העניקה צרפת לישראל אשראי של 15 מיליון דולר.
ב-1953 הגיע סך האשראי ל-26 מיליון דולר.
בשנת 1953 הודיעה ממשלת צרפת על נכונותה לשקול את הבקשה הישראלית למכור לה נשק תוצרת צרפת, אך בפועל לא הייתה התקדמות בהשגת הנשק.
ראש משלחת משרד הביטחון בפריז, יוסף נחמיאס, התרוצץ במשך חודשים אצל גורמים שונים בשלטונות הצרפתיים, ללא הועיל.
בתחילת שנת 1954 הודח מתפקידו שליט סוריה, אדיב שישקלי, שנטה למדיניות פרו-צרפתית, ובנובמבר אותה שנה פרץ מרד נגד השלטון הצרפתי באלג'יריה, ותגובת הנגד הצרפתית הובילה את צרפת לעימות דיפלומטי עם העולם הערבי.
בשנת 1955 סבר שר הפנים של צרפת, מוריס בורז'ס-מונורי, שמקור הצרות באלג'יריה הוא בנשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר, והחל ליזום קשר עם ישראל.
במאי 1955 שיגר דוד בן-גוריון את מנכ"ל משרד הביטחון, שמעון פרס אל שר ההגנה הצרפתי פייר קניג.
קניג, שהיה ידוע כאוהד ישראל, הורה לפתוח את מחסני החירום של צרפת ולספק לישראל את מבוקשה: טנקים, מטוסים, תותחים וציוד מכ"ם.
לאחר פרסום דבר עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-מצרית בספטמבר 1955 התהדק הקשר הצבאי בין המדינות.
אף על פי שמשרד החוץ הצרפתי התנגד לבקשת ישראל לנשק, הן בשל תמיכתו המסורתית בערבים והן מתוקף ההצהרה המשולשת שהייתה שותפה לה, משרד ההגנה הצרפתי החליט להיענות לבקשה החוזרת של ישראל לברית צבאית ובשלהי 1955 נחתמו עסקאות הנשק הראשונות.
במסגרת "מבצע יונה" סיפקה צרפת לישראל מטוסים וטנקים ובהימצא אמצעי הלחימה הצרפתים בידה, החלה ישראל ליזום מהלכים לקראת מלחמת מנע נגד מצרים לפני שזו תשיג עליונות צבאית.
צרפת והממלכה המאוחדת תכננו, בשיתוף פעולה עם ישראל, ליטול חזרה את השליטה בתעלה ולהדיח את נאצר מן השלטון.
בסוף אוקטובר התרחשה מלחמת סיני (שלב כיבוש תעלת סואץ כונה "מבצע מוסקטר"), שהסתיימה בנסיגה של צרפת, הממלכה המאוחדת וישראל מאזור סיני בעקבות לחץ שהפעילו ברית המועצות וארצות הברית.
מהקמת הרפובליקה הצרפתית החמישית ולקראת מלחמת ששת הימים (1959–1967)
בעקבות עליית שארל דה גול לשלטון והקמת הרפובליקה הצרפתית החמישית, ניכרה ירידה ביחסים בין המדינות.
בשנים 1959–1962 שמרה צרפת על מחויבותה הרשמית והצבאית כלפי ישראל, אבל דה גול הפסיק את דפוס היחסים האינטימי והבלתי אמצעי ששרר בין שתי המדינות והחליפו בטקסיות ובממלכתיות.
ב-14 במאי 1960 פרץ משבר בין המדינות, לאחר ששר החוץ הצרפתי הודיע כי ממשלת צרפת החליטה שלא לספק אורניום לכור האטומי בדימונה.
בעקבות זאת, ביקשה ישראל פגישה בין ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון לנשיא דה-גול.
ב-13 ביוני התקבל בן-גוריון בשדה התעופה בפריז בנגינת "התקווה".
ב-14 ביוני נערכה עבורו קבלת פנים מפוארת בארמון האליזה.
היה זה ביקור רשמי ראשון של מדינאי ישראלי בצרפת.
בחילופי הברכות לאחר הסעודה, אמר דה-גול כי "בן-גוריון הוא מדינאי עולמי המסמל באישיותו את תחייתה המופלאה...של ישראל".
בן-גוריון השיב בעברית כי "דה-גול הוא המדינאי הגדול ביותר בימינו".
בפגישה האישית שנערכה לאחר מכן, הבטיח דה-גול כי צרפת לא תיתן להשמיד את ישראל.
אולם תוכניתו לא שכנעה איש מאנשי הממשל הצרפתי ודה-גול הגיב: "אתה מנסה להקים ישראל חדשה באפריקה!".
בשל התארכות הפגישה, הזמין דה-גול את בן-גוריון לפגישה נוספת.
ב-1959 הציע שמעון פרס לז'אק סוסטל, שר המושבות הצרפתי באותה תקופה, את החכרת גיאנה הצרפתית לישראל תמורת שני מיליון דולר על מנת שתשמש לה כמושבה.
לפי יובל נאמן, גורמים בכירים בצבא צרפת תכננו להתנקש בדה-גול כדי לסכל את פינוי אלג'יר.
הם פנו לישראל בבקשת סיוע להתנקשות בדה-גול, והציעו בתמורה אספקה אדירה של כלי נשק מצרפת לישראל.
בן-גוריון, ראש ממשלת ישראל הורה להעביר בדחיפות את האזהרה לדה-גול, וחייו של דה-גול ניצלו.
נשיא צרפת הודה מאוד לבן-גוריון, אך להערכת נאמן הרגיש מושפל מאוד שישראל הייתה צריכה לחוש לעזרתו.
ב-1961 רכשה ישראל מצרפת מטוסי מיראז', אשר הפכו למטוסי הקרב העיקריים של ישראל בשנות ה-60.
במרץ 1962 חתם נשיא צרפת, שארל דה גול, על הסכמי אוויאן אשר הורו על נסיגת הצבא מאלג'יריה הצרפתי והענקת עצמאות לאלג'יריה.
בכך הוסר המכשול העיקרי שמנע מצרפת לפתח קשרים כלכליים ודיפלומטיים עם העולם הערבי.
בשנים הבאות הציג נשיא צרפת את עקרון "היחסים המקבילים", שמשמעותו המשך יחסים טובים עם ישראל במקביל לפיתוח קשרים בעולם הערבי ללא התערבות של מדינת ישראל.
סיום השותפות, ביקורתיות ועוינות (1967–1980)
בשנת 1967, הפסיק שארל דה גול את השותפות עם ישראל באורח חד צדדי.מהלך זה היה חלק מהתקרבות צרפתית לסובייטים ומדינות ערב, במטרה לדחוק את ארצות הברית מאירופה והמזרח התיכון.
בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים תמך דה גול בערבים, והזהיר את ישראל שאם היא תיזום מתקפה צבאית מקדימה, צרפת לא תתייצב לצידה.
ישראל התאכזבה מעמדתה החדשה של צרפת, אך היא לא שינתה את החלטתה לצאת למתקפת מנע.
ישראל הייתה מוכנה לצאת למבצע גם במחיר אובדן התמיכה הצרפתית.
כדי להבהיר את רצינותו והתנגדותו ל"תוקפנות הישראלית", דה גול הטיל אמברגו על משלוחי נשק לישראל.
צרפת שהייתה עד לשנת 1967 ספקית הנשק העיקרית של מדינת ישראל סירבה למכור לה נשק ומטוסים נוספים.
לאחר המלחמה נעשה מאמץ ישראלי לביטול האמברגו בדרכים דיפלומטיות אך מאמצים אלה לא צלחו.
ב-27 בנובמבר 1967 הפתיע דה גול כאשר במסיבת עיתונאים הביע עוינות כלפי ישראל, וקבע בין היתר שישראל ניצלה את סגירת מצרי טיראן ל"מסע כיבושים".
בכך, המחיש את השינוי היסודי בגישת צרפת כלפי ישראל.
בנסיבות שנוצרו, ישראל הפנתה את יהבה לכיוון ארצות הברית.
האמברגו הצרפתי על ישראל היווה סיום דרמטי של הברית בין שתי המדינות.
שארל דה גול, ומשרד החוץ הצרפתי ראו את התמיכה בעולם הערבי כאינטרס לאומי של צרפת ומתוקף כך אימצו מדיניות חוץ שהתנערה מהברית עם ישראל.
המדיניות הצרפתית במזרח התיכון התאפיינה ביחסים דיפלומטיים וכלכליים הולכים ומתהדקים עם מדינות העולם הערבי במקביל ליחסים הולכים ומתרופפים עם מדינת ישראל.
דעת הקהל בצרפת הייתה במשך שנים רבות אוהדת את מדינת ישראל ותומכת ביכולת שלה להיאבק על קיומה אל מול תוקפנותן העזה של מדינות ערב.
בשנים 1968–1969, קיימו רבים מהציבור הצרפתי יחד עם יהודי צרפת הפגנות תמיכה פומביות בישראל.
עם התבססותה של המדיניות הפרו ערבית, דעכה האהדה הציבורית כלפי ישראל, אך הקהילה היהודית בצרפת נותרה קבוצת לחץ שהייתה נכונה לצאת למאבקים ציבוריים למען ישראל.
המדיניות הצרפתית העוינת כלפי ישראל נמשכה גם לאחר פרישת דה גול, בימי ממשיכיו ז'ורז' פומפידו וולרי ז'יסקר ד'אסטן.
בדצמבר 1969 ישראל עקפה את האמברגו שצרפת הטילה עליה, ובמבצע חשאי העבירה ספינות טילים שרכש חיל הים הישראלי, מנמל שרבור שבצרפת לישראל.
צרפת סירבה לגנות את ההתקפה המצרית שהחלה את מלחמת יום הכיפורים באוקטובר 1973 ובעקבות משבר הנפט הועמק הקשר בין צרפת לבין מדינות ערב.
למורת רוחה של ישראל, צרפת אישרה לארגון לשחרור פלסטין (אש"ף) לפתוח משרד רשמי בשטחה, ערכה מפגשים פומביים בין שר החוץ הצרפתי לבין מנהיג אש"ף, יאסר ערפאת, הצביעה בעד כניסתו של נציג אש"ף כמשקיף לדיוני העצרת הכללית של האומות המאוחדות ופעלה לשכנע מדינות אירופאיות נוספות ללכת בעקבותיה.
עם זאת, שרי ממשלה צרפתים קיימו בשנות ה-70 ביקורים רשמיים בישראל.
בנובמבר 1977 הורה שר הפנים להפסיק להשתמש בצרפתית כשפת התרגום בדרכונים ישראלים, בתגובה למדיניות הפרו-ערבית של צרפת.
התפתחות האיחוד האירופי בשנות ה-70 גרמה לישראל להפסיק לנהל מדיניות חוץ ישירה מול צרפת, אך ישראל המשיכה להביע דאגה מהשפעת עמדותיה הפרו-ערביות של צרפת על יתר מדינות יבשת אירופה.
ניסיונות נורמליזציה לצד אירועי משבר (1981–2004)
פרנסואה מיטראן, שנבחר לנשיא צרפת ב-10 במאי 1981 נחשב למוקיר התנ"ך וידיד היהודים, וביקש לחזק את הקשר של ארצו עם ישראל.
ב-3 במרץ 1982 מיטראן היה לנשיא הצרפתי הראשון שביקר במדינת ישראל.
מיטראן העריך שכדי להשיג יכולת השפעה על תהליכים במזרח התיכון, עליו לחדש את הקשר הישיר עם ישראל.
הוא האמין שאווירה חיובית תאפשר לו לצאת בהצהרה מדינית שתעשה חסד עם הצד הפלסטיני.
בעוד שמשרד החוץ הישראלי הציב לעצמו יעד להניא את צרפת מלהיות החלוצה בקידום העניין הפלסטיני בעולם המערבי, הציג מיטראן בפני חברי הכנסת והממשלה תביעה להכיר במדינה פלסטינית עצמאית.
ביקורו של מיטראן פרץ את הבידוד שישראל הייתה מצויה בו, ותרם תרומה חשובה לנרמול מעמדה הבינלאומי של מדינת ישראל.
בתקופת מיטראן נוצרו חילוקי דעות קשים בין צרפת לישראל.
חילוקי דעות נוצרו בעקבות מבצע אופרה שפגע בכור הגרעיני של עיראק, שהיה תוצר של שיתוף פעולה עיראקי-צרפתי, ועל רקע מלחמת לבנון, בה נלחמה ישראל על אדמת לבנון, בת חסות של צרפת, נגד אש"ף שהיה בעל קשרים עם צרפת.
במהלך המלחמה, צרפת הגישה למועצת האו"ם יוזמת שלום, ישראל שללה אותה והיא נדחתה בווטו אמריקאי.
כמו כן פתחה צרפת את השגרירות שלה בביירות למנהיגים הפלסטינים הנמלטים.
מנגד, ראש ממשלת ישראל, מנחם בגין, שלל בפומבי את הלגיטימציה של המעורבות הצרפתית בלבנון.
למרות זאת, לא נוצר קרע בין המדינות.
ערוצי התקשורת בין צרפת לבין ישראל נשארו פתוחים, ומיטראן התחייב שצרפת לא תכיר באש"ף כל עוד הוא לא יכיר במדינת ישראל ויזנח את דרך הטרור.
ז'אק שיראק שכיהן כנשיא צרפת בשנים 1995–2007 הוביל קו של יחסים צוננים כלפי ישראל, תמיכה בהקמת מדינה פלסטינית בגבולות הקו הירוק.
ישראל דחתה את נסיונותיה של צרפת לתווך בסכסוך הישראלי ערבי, לאור מה שישראל ראתה כחוסר נייטרליות מצד צרפת.
עם זאת, בשנת 2000, ראש הממשלה הצרפתי, ליונל ז'וספן, ביקר בישראל ותיאר את "חזבאללה" כארגון טרור.
באוקטובר 2004 ביקר בישראל שר החוץ של צרפת, מישל ברנייה, וראש ממשלת ישראל אריאל שרון הביע את התקווה שקידום היחסים בין המדינות לא יותנה בהתקדמות התהליך המדיני בין ישראל לפלסטינים.
לאחר מותו של ערפאת ב-11 בנובמבר 2004 והכרזתו של ראש הממשלה אריאל שרון על תוכנית ההתנתקות של ישראל מעזה, החלה התחממות ביחסים בין ישראל לבין צרפת.
ביולי 2005, שבועות ספורים לפני ביצוע ההתנתקות, שרון הוזמן לביקור רשמי בפריז והתקבל בכבוד גדול.
השיפור בהידברות בין ישראל לבין צרפת בא לידי ביטוי בקיץ 2006 בעת גיבוש החלטה 1701 של מועצת הביטחון של האו"ם על הפסקת אש במלחמת לבנון השנייה.
ההחלטה הייתה תוצר של שיתוף פעולה אמריקני-צרפתי שאותה קיבלה ישראל.
כמו כן, צרפת תבעה מהממשלה הפלסטינית בראשות חמאס להכיר בישראל ולזנוח את הטרור.
שתי המדינות החליטו לצמצם את הפער העמוק שנוצר בין קשרים כלכליים וביטחוניים טובים לבין דעת קהל עוינת של הישראלים כלפי צרפת ושל הצרפתים כלפי ישראל.
מתוקף החלטה זו הוקמה ועדה צרפתית-ישראלית שניסחה תוכנית להגברת שיתוף פעולה, והובילה להיווסדה של קרן צרפת ישראל.
לקרן נקבעו שתי מטרות עיקריות: האחת, שינוי מדיניות התקשורת שתביא לשיפור בדימוי בדעת הקהל בצרפת על ישראל ולהפך.
השנייה, להפוך את הקרן למכשיר ולכוח מניע בהידוקם והעמקתם של הקשרים בין צרפת וישראל בכל מגזרי החברה האזרחית.
במאי 2007 נבחר ניקולא סרקוזי לנשיא צרפת.
סרקוזי נתפס כאוהד ישראל והצהרותיו כי לא יתפשר על ביטחונה של מדינת ישראל סימלה מהות חדשה ביחסי ישראל-צרפת.
סרקוזי לא שינה את הקו הצרפתי התומך בפתרון שתי המדינות בגבולות 1967, אך הפגין התחשבות בצרכיה הביטחוניים של מדינת ישראל, ולא הפעיל עליה לחצים בינלאומיים כבדים כפי שעשה קודמו בתפקיד, ז'אק שיראק.
התבטאויותיו של סרקוזי העידו על נאמנותו למדינת ישראל ולביטחונה, אך צרפת עדיין הייתה מעוניינת לשמור על האינטרסים שלה במזרח התיכון.
בהתאם לכך, סרקוזי פעל לשימור יחסים תקינים עם ישראל ועם העולם הערבי במקביל.
בנובמבר 2011, הכריז סרקוזי כי הוא "הנשיא הצרפתי הכי פרו ישראלי".סרקוזי ביקר בישראל בשנת 2008.
ב-6 בספטמבר 2011 נחתם הסכם בין ישראל לצרפת על שיתוף פעולה בתחום הסיוע למדינות מתפתחות באפריקה ובהאיטי.
הנשיא פרנסואה הולנד ביקר בישראל ב-2013. בינואר 2016 הניע משרד החוץ הצרפתי את יוזמת השלום הצרפתית, שמטרתה כינוס ועידת שלום בינלאומית בפריז שתניע מחדש את תהליך השלום הישראלי-פלסטיני.
נתניהו התקבל בחום על ידי נשיא צרפת עמנואל מקרון.
למרות ההתחממות היחסית בין ישראל וצרפת, צרפת עדיין נחשבת לאחת המדינות המרכזיות באיחוד האירופי שאינן נוהגות לתמוך במדינת ישראל בהחלטות המתקבלות נגדה באו"ם.
כך למשל, צרפת הייתה בן המדינות האירופאיות שתמכו בהחלטה לשדרג את מעמדה של הרשות הפלסטינית באו"ם למדינה משקיפה.
צרפת הייתה גם בין המדינות שתמכו בסימון מוצרים ישראליים ממזרח ירושלים, רמת הגולן ויהודה ושומרון.
באוקטובר 2015, ננזף שגריר צרפת בישראל בעקבות היוזמה הצרפתית להצבת משקיפים בינלאומיים בהר הבית.
בדצמבר 2017 לחצה צרפת על מדינות האיחוד האירופי להצביע כגוש בעד ההחלטה המגנה את "נאום ירושלים" של הנשיא האמריקאי דונלד טראמפ.
באוגוסט 2020 הודיעה צרפת על תמיכתה ותקוותה בהסכמי אברהם, בהם חתמה ישראל הסכמי כינון יחסים דיפלומטיים עם איחוד האמירויות הערביות ובחריין.
באוקטובר אותה שנה סיפרו דיפלומטים צרפתיים כי המדינה שינתה את עמדתה לגבי הסכסוך הישראלי-פלסטיני, וכי אינה מאמינה בהכרח בפתרון שתי המדינות.
אמנם, משרד החוץ הצרפתי הודיע שלא חל שינוי בעמדה של צרפת.
ב-17 במרץ 2021 ביקרו הנשיא ראובן ריבלין והרמטכ"ל אביב כוכבי בפריז, שם נפגשו עם נשיא צרפת עמנואל מקרון.
כחודשיים לאחר מכן, ב-15 במאי 2021, במהלך מבצע שומר החומות, הונף דגל ישראל לצד דגל צרפת על בית העירייה של ניס.
כהסבר לכך, ראש עיריית ניס, כריסטיאן אסטרוסי , צוטט בטוויטר באומרו: "אל מול הטרור של חמאס מחשבותינו ותמיכתנו עם ישראל".
ביולי 2021 פרצה סערה בצרפת בעקבות פרשת פגסוס.
או הישראלית פרצה לעיתונאים ולבכירים צרפתים, ביניהם נשיא צרפת עמנואל מקרון.
הפרשה עוררה חשש מפני משבר דיפלומטי בין ישראל לצרפת.
בפריז דרשו הבהרות מישראל, ומקרון שוחח עם ראש הממשלה נפתלי בנט.
בנובמבר 2021, דווח כי מקרון ובנט סיכמו לסיים את המשבר.
ב-5 ביולי 2022 ראש הממשלה הנכנס יאיר לפיד יצא לביקור בן יום בפריז.
הוא נפגש עם עמנואל מקרון בארמון האליזה והשניים דנו על הסכם הגרעין והמתיחות מול חזבאללה.
לאחר פרוץ מלחמת חרבות ברזל (2023–הווה)
ב-24 באוקטובר 2023 הגיע נשיא צרפת עמנואל מקרון לביקור הזדהות, בזמן מלחמת חרבות ברזל.
הוא נפגש עם נשיא מדינת ישראל, יצחק הרצוג, ועם ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
מקרון גינה את מתקפת הטרור של החמאס, בה נרצחו גם 30 אזרחים צרפתיים, וקרא לשחרור החטופים הישראלים מרצועת עזה, ואף הציע להקים קואליציה בינלאומית כנגד הטרור.
ב-10 בנובמבר 2023 אמר נשיא צרפת עמנואל קרון בריאיון ל-BBC כי "אין הצדקה להפצצות", ובצל חשש להפרות סדר בארצו קבע כי הפסקת אש בעזה "תועיל לישראל".
בעקבות דבריו התקשר מקרון ב-12 בנובמבר לנשיא מדינת ישראל יצחק הרצוג והבהיר כי הוא "תומך באופן חד משמעי במדינת ישראל ובזכותה להגנה עצמית".
בפברואר 2024 הודיעה צרפת שהיא מטילה סנקציות על 28 "מתנחלים קיצוניים, המואשמים באלימות נגד אזרחים פלסטינים בגדה המערבית".
כתוצאה מכך נאסרה כניסת מתנחלים אלה לצרפת.
לפני כן הטילה ארצות הברית סנקציות על 4 מתנחלים בגין אלימות כלפי פלסטינים, ובריטניה נקטה צעד דומה.
ב-30 במאי 2024 התראיין ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בערוץ "TF1" הצרפתי ואמר ש"צרפת הרגה בטעות אזרחים בחתונה במאלי, אבל לא אקרא למקרון פושע מלחמה".
ב-31 במאי 2024, בעקבות קרב רפיח, אסרה צרפת על ישראל, או על נציגים ישראלים, להשתתף בתערוכת הנשק יורוסאטורי.
ב-17 ביוני 2024 עתירה שהוגשה על ידי התאחדות התעשיינים בישראל, ביחד עם אנשי עסקים יהודים-צרפתיים, לבית המשפט העליון בצרפת, עותרת נגד החלטת הממשלה הצרפתית למנוע את ההשתתפות של הישראלים בתערוכה ופתיחה של ביתן ישראלי רשמי בעקבות העתירה, נפסק כי מדובר בהפליה וכי יש לאפשר את כניסת הישראלים.
תקרית דומה התרחשה ביוני 2025 ביריד "הסלון האווירי בפריז", שם נאסר על יצואניות התעשייה הביטחונית הישראלית להציג "נשק התקפי" אלא "הגנתי" בלבד.
משסירבו החברות הישראליות – וביניהן "התעשייה האווירית לישראל", "אלביט" ו"רפאל" – לעזוב את היריד, מארגני התערוכה חסמו את ביתניהן בקירות שחורים.
במהלך 2025 ביקר מקרון את מדיניות ישראל בעזה, תוך שהוא מדגיש את הצורך בפתרון מדיני ומעודד הכרה במדינה פלסטינית כ"חובה מוסרית והכרח מדיני".
מקרון תקף את ישראל במספר הזדמנויות וקרא למדינות אירופה להקשיח את עמדתן כלפי ישראל.
דבריו גונו על ידי משרד החוץ ולשכת ראש הממשלה,שהאשימו אותו ב"הדהוד תעמולת חמאס ובהתייצבות לצדו של ארגון הטרור, תוך התעלמות מהטבח שבוצע ב-7 באוקטובר".
לצד השגרירות, יש לצרפת נספחות כלכלית בישראל שמטרתה לחזק את קשרי המסחר והתעשייה בין שתי המדינות.
בשנים האחרונות התגברו הסחר, ההשקעות והשיתוף פעולה במחקר ובפיתוח תעשייתי בין ישראל וצרפת.
מספר רב של חברות צרפתיות וישראליות מקיימות שיתופי פעולה טכנולוגיים, שיווקיים ואף אסטרטגיים.
ישנה הדדיות בין המדינות גם בענף הנדל"ן המסחרי והפרטי כשמשקיעים ישראליים בוחנים אופציות בפריז ומשקיעים יהודים מצרפת מגלים עניין במקומות שונים בישראל.
נתונים מהשנים האחרונות מציגים עלייה משמעותית בסחר בין שתי המדינות בדגש על הייצוא של ישראל לצרפת שכולל בעיקר מכונות (22%), מתכות פשוטות (22%), אבנים יקרות (17%), תעשיות כימיה (16%), מוצרי צמחים (12%) (Vegetable Products).
סך כל היצוא מישראל לצרפת בשנת 2013 הסתכם ב-1.33 מיליארד דולר (לעומת 1.26 מיליארד דולר ב-2012).
מהשוואת נתוני היצוא של ישראל לצרפת ניתן לראות ירידה של 6% ביצוא הישראלי בין שנת 2011 לשנת 2012 ומנגד התאוששות בשנת 2013 לרמה הדומה לשנת 2011. באשר ליבוא, סה"כ היבוא מצרפת לישראל הסתכם ב-2013 ב-1.53 מיליארד דולר (לעומת 1.64 מיליארד דולר ב-2012 ו-1.62 מיליארד דולר ב-2011).
מהשוואת נתוני היבוא של ישראל מצרפת בשנת 2013 לעומת 2012, ניתן לראות ירידה של 6% ביבוא הישראלי מצרפת.
עיקר הירידה נרשמה ביבוא מוצרי צמחים ומוצרי תעשיות הכימיה.
התחומים המובילים ביבוא מצרפת לישראל הם: מכונות (30%), תעשיות כימיה (22%) וכלי תחבורה (13%).
בשנת 2013 צרפת דורגה שישית בהיקף הסחר הבילטרלי עם ישראל באירופה, אחרי גרמניה, הממלכה המאוחדת, בלגיה, הולנד ואיטליה (ההשוואה כוללת סחר ביהלומים).
מינהל סחר חוץ במשרד הכלכלה מפעיל נספחות כלכלית בצרפת.
הנספחות פועלת לזיהוי הזדמנויות שותפות רלוונטיות לקידום היחסים בין המדינות, תוך שהיא מספקת מגוון רחב של שירותים כדי לסייע לחברות ישראליות לחדור לשוק הצרפתי.
כדי לפתח את הקשרים הבילטראליים בין המדינות, הנספחות פועלת גם מול חברות וארגונים צרפתיים אחרים, המעוניינים בסיוע או במידע, לפני יצירת קשרים עם ישראל.
הנספחת הכלכלית בפריז היא ליאורה הדר.
ב-31 במאי 2024, לאור התנגדותו של נשיא צרפת עמנואל מקרון למבצע ברפיח במסגרת מלחמת חרבות ברזל, הודיע משרד הכוחות המזוינים הצרפתי כי חברות ביטחוניות ישראליות לא יוכלו השנה להציג בתערוכת הנשק אירוסאטורי.
בשנות החמישים והשישים של המאה ה-20, בעת היווצרותו והתבססותו של קשר מיוחד בין מדינת ישראל לבין צרפת, הייתה חדירה של השפעה צרפתית לתחומי האומנות והיצירה בישראל.
שירים צרפתים רבים הושמעו בארץ ישראל וזמרים צרפתים הגיעו לישראל להופיע והתקבלו באהדה גדולה.
זמרים צרפתים מפורסמים כדוגמת איב מונטאן, שארל אזנבור, ז'אק ברל, ז'ולייט גרקו גם שימשו השראה ליוצרי זמר ישראלים.
הקולנוע הצרפתי היה פופולרי מאוד בישראל באותן השנים.
עם התחממות היחסים בין שתי המדינות בשנים האחרונות, נערך בישראל פסטיבל סרטים צרפתיים מדי שנה כשבמקביל, הקולנוע הישראלי והספרות העברית זוכים לנוכחות מכובדת ומוערכת בצרפת.
בנוסף, מספרם של בתי הספר ללימוד השפה הצרפתית בישראל נמצא במקום השני אחרי השפה האנגלית ובאוניברסיטאות ברחבי המדינה מתקיימים חוגים שמלמדים את תרבות צרפת.
קיימים מספר מכונים בישראל המקדמים את התרבות הצרפתית ובין היתר מעודדים את לימוד השפה הצרפתית בארץ.
הראשון הוקם בירושלים בשנת 1952 ובנוסף קיימים מרכזים נוספים בנצרת, תל אביב, מרכז תרבות צרפת בחיפה - על שם גסטון דפר ובבאר שבע בתוך קמפוס אוניברסיטת בן-גוריון.
יחסי ישראל–צרפת בתודעת הציבור בישראל
לפני מלחמת סיני, ובעיקר לאחריה, חשו תושבי ישראל אהדה רבה כלפי צרפת, שעמדה לצדה של ישראל במשבר, סיפקה לה לפני המלחמה נשק כבד, שריון ומטוסים ותמכה במדיניותה.
ככל שנחשפו יותר פרטים על הברית בין שתי המדינות שנכרתה בוועידת סוור גברה האהדה.
הציבור חש שהברית המשולשת צרפת-הממלכה המאוחדת-ישראל הייתה בעיקרה ברית בין צרפת לישראל, שהממלכה המאוחדת נגררה אליה רק בתוקף הנסיבות.
כישלון מבצע מוסקטיר הצרפתי-בריטי האדיר בעיני העם בישראל את תחושת ההישג הישראלי במלחמה, שמדינת ישראל הקטנה נחלה בה ניצחון בעוד ששתי המעצמות כשלו בה, אך הכישלון לא פגע בעצמת אהדת העם לצרפת.
הציבור ראה במנהיגי צרפת, ובעיקר גי מולה ומוריס בורז'ס-מונורי, ידידי אמת של ישראל.
שגריר צרפת בישראל פייר ז'ילבר, דובר העברית היה מקובל ואהוב על חלקים גדולים בציבור.
על כך כתבו, במעט נימת הומור, אמנון דנקנר ודוד טרטקובר:
רביעיית מועדון התיאטרון ביטאה את רחשי הלב לצרפת בפזמונה הפופולרי פרי עטו של דן אלמגור:
השבית מעט את השמחה הכללית חבר הכנסת דוד הכהן, מי שהעמיד את ביתו לרשותו של צבא צרפת החופשית ותחנת הרדיו שלה כאמור (ומעולם לא קיבל מדה-גול הכרה רשמית על כך), שנשא דברים בפני אנשי הפדרציה הציונית בבריטניה בספטמבר 1957 ואמר:
דבריו של דוד כהן גונו בציבור הרחב בעיתונות ובמפלגות, והגיעה אף לדיון בממשלה ודוד הכהן אולץ לחזור לישראל, אולם לאחר מלחמת ששת הימים צרפת אכן הפנתה עורף לישראל.
בשנים 1995–2005 ראו הציבור, התקשורת והממשלה בישראל את צרפת כמדינה שמתיימרת להנהיג את העולם תוך התעלמות מעליונותה של ארצות הברית כמעצמה.
לשפל זה תרמו עמדתה הפרו-פלסטינית של ההנהגה הצרפתית וכן עלייה חדה בתקריות האנטישמיות כנגד יהודי צרפת בשנים אלה, דבר שאף גרם לראש הממשלה אריאל שרון לקרוא ליהודי צרפת לעלות לישראל.
צרפת פתחה ב-1988 קונסוליה בקריית שמונה.
בין מדינת ישראל ועיראק לא מתקיימים יחסים דיפלומטיים, ועיראק מסרבת להכיר בישראל, ועיראק נחשבת ל"מדינת אויב" לפי החוק הישראלי.
עיראק נטלה חלק פעיל במלחמת העצמאות בחזית הירדנית, ובמלחמת ששת הימים ובמלחמת יום הכיפורים סייעה באופן ישיר למדינות ערב הלוחמות בסיוע לוגיסטי ונשק ובמשלוח חילות לחזית.
לשיא הגיעה העוינות בין המדינות בתקופת שלטונו של נשיא עיראק סדאם חוסיין, כאשר בשנת 1981 הפציץ צה"ל את הכור הגרעיני בבגדאד.
בשנת 1991 בעת מלחמת המפרץ תקפה עיראק את ישראל והפגיזה את ערי ישראל בעשרות טילי סקאד.
עיראק הוקמה כמנדט בריטי על מסופוטמיה בשנת 1921, שנמסר לניהולו של האמיר פייסל מן השושלת ההאשמית וקיבלה את עצמאותה בשנת 1932. בשנים אלו, התפתח בעיראק ימין קיצוני ולאומני בעל השפעה מרובה, שהיה פרו נאצי ואנטישמי, והביע עניין בלאומיות פאן ערבית.
עוד בתקופת המרד הערבי הגדול סייעה עיראק למורדים הפלסטינים, ולאחריו שימשה מקלט לאמין אל-חוסייני, המופתי של ירושלים, ולפאוזי אל-קאוקג'י, ממנהיגי המרד, שהפיצו בעיראק תעמולה כנגד היהודים וכנגד היישוב היהודי בישראל.
עוד בטרם התגבש היישוב לכלל מדינה, היה העם העיראקי (ובמידה מסוימת השלטון בעיראק), עוין לתנועה הלאומית היהודית.
הקשר הכלכלי החשוב בין ארץ ישראל ובין עיראק היה באמצעות צינור הנפט כירכוכ-חיפה שהוביל נפט גולמי משדות הנפט שבכירכוכ בעיראק דרך עבר הירדן לחיפה.
הנפט עבר בצינור במשך 10 ימים מתחילתו ועד סופו, וכשהגיע לחיפה זוקק בבתי הזיקוק בחיפה, נאגר במכלים, ומהם הוזרם למכליות שהובילו אותו לאירופה.
הצינור החל לפעול בשנת 1935, ופעל באופן רצוף מאז ועד לשנת 1948, עם הקמת מדינת ישראל.
ב-29 בנובמבר 1947 הייתה עיראק בין המתנגדות בהצבעה באו"ם על "תוכנית החלוקה" וסיום המנדט הבריטי על ארץ ישראל וחילוקה לשתי מדינות, יהודית וערבית.
קום מדינת ישראל והעלייה מעיראק
ב-15 במאי 1948, יממה לאחר הקמת המדינה, הייתה עיראק בין המדינות שחדרו לשטח ישראל במטרה לכבוש אותה, היא שלחה כוחות רגלים ושריון רבים לחזית הירדנית ונלחמה בעיקר באזור צפון השומרון, במהלך המלחמה הגיעו פליטים ערבים רבים לעיראק ומספר צאצאיהם נאמד במאות אלפים.
במקביל, נותק צינור הנפט כירכוכ-חיפה, והזרמת הנפט בו פסקה.
אף על פי שכוחותיה נסוגו מן השומרון בתום הקרבות, עיראק לא חתמה מעולם (נכון לסוף 2016) על הסכם שביתת נשק עם ישראל.
בשנים הראשונות להקמתה השקיעה ישראל מאמצים גדולים להבאתם של יהודי עיראק כולל יהודי בגדאד, בשנת 1950 החל מבצע עזרא ונחמיה בו עלו לישראל עשרות אלפים מיהודי עיראק, וזאת במקביל להתרחשות הפיגועים בבגדאד 51–1950.
מסוף שנות ה-50 ועד מבצע אופרה
בעקבות מהפכת 14 ביולי 1958 עלה לשלטון בעיראק עבד אל-כרים קאסם, שסירב לצרף את ארצו לרפובליקה הערבית המאוחדת - מדיניות שתאמה את האינטרסים של ישראל.
לקראת סוף אותה שנה העביר המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים, באמצעות ה-SIS, התרעה לקאסם מפני ניסיון הפיכה צפוי, בראשות רשיד עאלי אל-כילאני ובתמיכת גמאל עבד אל נאצר.
בשנת 1966 ערק לישראל טייס חיל האוויר העיראקי מוניר רדפא בעזרת מטוס מסוג מיג-21. רדפא, בהיותו נוצרי, לא התקדם בשרשרת הפיקוד העיראקית ולכן ערק לישראל בעזרת המוסד במבצע יהלום.
אותה שנה סייעה ישראל למבצע צבאי שביצעו הכורדים (אותו תכנן וניהל צורי שגיא) בו חיסלו הכורדים חטיבה עיראקית.
יום לפני פרוץ מלחמת ששת הימים ב-4 ביוני 1967, הודיעה עיראק על הצטרפותה להסכם בין חוסיין ונאצר.
בעת המלחמה שלחה עיראק חיל משלוח שנועד להצטרף לצבאות הנלחמים נגד ישראל, אולם העוצבות העיראקיות לא הספיקו להשתתף במלחמה וספגו אבדות בעודם בתנועה מערבה מתקיפות חיל האוויר הישראלי.
במבצע מוקד ב-6 ביוני הותקף שדה התעופה הצבאי העיראקי המערבי ביותר H-3. ביומה השני של המלחמה בוצעה תקיפת מטוס טופולב עיראקי בישראל.
לאחר מתקפה זו נשלחו שמונה מטוסים ישראליים להפציץ שוב את שדה התעופה H-3, אולם שלושה מטוסים הופלו.
מאז נמנעו העיראקים מתקיפות אוויריות נוספות.
שני טייסים של חיל האוויר נפלו בשבי העיראקי והוחזרו לישראל בסוף יוני 1967 במסגרת הסכם חילופי שבויים עם ירדן.
חיל המשלוח העיראקי נשאר בירדן גם בשנת 1968. בדצמבר 1968 הפציצו מטוסים ישראליים את הכח העיראקי בשלושה מוקדים שונים, בעקבות הפגזות של כוחות עיראקיים על יישובי עמק הירדן.
ב-7 ביוני 1981 תקף חיל האוויר הישראלי את הכור הגרעיני "אוסיראק" של עיראק הסמוך לבגדאד במבצע המכונה מבצע אופרה, כתוצאה מן התקיפה נהרס הכור לחלוטין ואי אפשר היה לשקמו, לאחר המבצע אמר ראש הממשלה מנחם בגין כי ישראל לא תסבול אחזקת נשק גרעיני בידי מדינה המבקשת להשמידה.
בשנת 1991 פלש סדאם חוסיין לכווית וכבש אותה, בתגובה הותקף על ידי קואליציה של 34 מדינות במלחמה המכונה מלחמת המפרץ.
בשנת 1992 תכננה ישראל להתנקש בחייו של סדאם חוסיין בפעולה של סיירת מטכ"ל במסגרת מבצע שכונה "שיח אטד".
המבצע בוטל בעקבות אסון צאלים ב'.
בביוגרפיה על המלך חוסיין, חשף הביוגרף נייג'ל אשטון כי לאחר חתימת הסכם השלום עם ירדן, ביקש ראה"מ דאז, יצחק רבין, בקיץ 1995, שהמלך הירדני יתווך בין ישראל לעיראק.
רבין אף ביקש מהמלך לבקש מסדאם חוסיין על ביקור משותף של מנהיגי ירדן וישראל בבגדאד.
מטרת יצירת הקשרים הללו נועדו ליצור לחץ על נשיא סוריה, חאפז אל אסד, לגשת לשולחן המשא ומתן עם ישראל על הסכם שלום.
יתרה מכך, האמין רבין, שיצירת קשרים עם מדינות ערב תוכל לבודד את איראן.