tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם בהצבעה שנערכה ב-10 בינואר 2012 הוא הגיע רק למקום השלישי עם כ-17%, אחרי מיט רומני ורון פול, וב-16 בינואר 2012 הודיע על פרישתו מהמירוץ, ועל תמיכתו ברומני.
דוקטור לשם כבוד של סנו קולג' (2005), וסטימינסטר קולג', של אוניברסיטת יוטה (2010), אוניברסיטת פנסילבניה (2010), אוניברסיטת ניו המפשייר דרום (2011), אוניברסיטת וושינגטון, אוניברסיטת אריזונה, אוניברסיטת מדינת יוטה, אוניברסיטת ויסקונסין-מדיסון
2000 - יקיר העיר גיומרי בארמניה
2024 - פרס תאודור הרצל של הקונגרס היהודי העולמי
ג'ון הנרי האמונד השני היה אמרגן ומפיק מוזיקלי, מחשובי מגלי הכישרונות במאה ה-20 בתחומי הג'אז, בלוז, מוזיקת פולק ורוק אנד רול.
בין היתר גילה או נתן פומבי לכשרונותיהם של בילי הולידיי, צ'ארלי כריסטיאן, בני גודמן, קאונט בייסי, ליונל המפטון, ארית'ה פרנקלין, פיט סיגר, בוב דילן, ג'ורג' בנסון, לאונרד כהן, ברוס ספרינגסטין וסטיבי ריי ווהן.
בשנת 1986 נמנה עם קבוצת האמנים הראשונה שנבחרה להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
על מנת להבדיל בינו ובין בנו, זמר הבלוז ג'ון פ.
האמונד, נקרא לעיתים "ג'ון האמונד הבוגר" (.John Hammond, Sr).
האמונד נולד לאחת המשפחות העשירות והמכובדות בניו יורק.
סבו מצד אביו (שנקרא באותו שם) היה גנרל ג'ון הנרי האמונד שלחם בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקאית, אמו, אמילי לבית סלואן, הייתה נכדתו של איל ההון ויליאם הנרי ואנדרבילט.
הוא היה בן יחיד ולו ארבע אחיות שאחת מהן, אליס, נישאה ב-1942 למוזיקאי בני גודמן.
בילדותו למד האמונד מוזיקה קלאסית וניגן בכינור ובויולה, אולם נמשך לנגינה ולזמרת הספיריטואלס והבלוז של משרתי המשפחה, שהיו אפרו-אמריקאים ברובם.
כאשר בגר ביקר בחשאי במועדוני הג'אז בהארלם.
בשנת 1927 שמע לראשונה את בסי סמית בהופעה חיה, ששבתה את ליבו.
בשנת 1928 החל האמונד ללמוד מוזיקה באוניברסיטת ייל, אך בשנת 1931 עזב את לימודיו והחל לסקר את המוזיקה של ניו יורק, ובפרט את סצנת הג'אז, עבור מגזין המוזיקה הבריטי "מלודי מייקר", והיה בכך לכתב העיתון האמריקאי הראשון.
ב-1933 עבר להתגורר בגריניץ' וילג', על מנת להיות קרוב למוזיקאים ואמנים.
באותה שנה החל לממן הקלטות אמנים שאהב והפך למפיק ואמרגן בפועל.
הוא יצר קשר עם חברת תקליטי קולומביה רקורדס הבריטית וארגן עבורה הקלטות של פלטשר הנדרסון, בני גודמן וג'ו ונוטי.
כך חשף לראשונה אמנים אלה לקהל בריטי לבן.
במיוחד התרשם האמונד מבני גודמן, הוא סייע לו להקים את להקתו ושכנע אותו לשלב מוזיקאים אפרו-אמריקאים (צעד יוצא דופן בעידן מדיניות ההפרדה), בהם ליונל המפטון וצ'ארלי כריסטיאן.
לאחר ששמע את בילי הולידיי בת ה-17 במועדון בהארלם החליט האמונד לנהל את הקריירה שלה וחיבר אותה לבני גודמן.
האמונד ארגן הקלטות להרכבו של גודמן ולהרכבים נוספים, אליהם התוודע באמצעות האזנה לרדיו בגלים קצרים.
כך שמע את להקתו של קאונט בייסי מקנזס סיטי ונסע להקליטם (הקלטה המהווה את ההקלטה הראשונה של ההרכב ובה תיעודו הראשון של הסקסופוניסט לסטר יאנג).
ב-1938 הפיק את המופע "מספיריטואלז לסווינג" בקרנגי הול, מופע חלוצי של מוזיקה שחורה באולם קונצרטים "לבן".
במופע השתתפו בין היתר תזמורתו של קאונט בייסי, סידני בשה, ג'יימס פ.
ג'ונסון, ביג ביל ברונזי ואחרים.
במקביל כתב האמונד באותה תקופה טורים במגזין דאון ביט.
הוא לא הסתיר את דעותיו הפוליטיות והחברתיות בכתיבתו.
למשל, הוא ביקר את דיוק אלינגטון לא על המוזיקה שלו אלא על אדישותו למדיניות ההפרדה בין לבנים ואפרו-אמריקאים, מדיניות לפיה הוא ותזמורתו, האפרו-אמריקאים, הופיעו באולמות שהכניסה אליהם הותרה ללבנים בלבד.
בהשפעתו הפך דאון ביט לנושא דגל רעיון ביטול מדיניות ההפרדה, עודד תזמורות מעורבות והדגיש את המקוריות והתרומה של יוצרים אפרו-אמריקאים לג'אז (דבר שלא היה ברור מאליו באותה תקופה).
ממלחמת העולם השנייה ועד מותו
במלחמת העולם השנייה שירת האמונד בצבא ארצות הברית.
כשחזר, לא אהב את הכיוון אליו נטה הג'אז לאחר מהפכת הבי בופ והחליט לטפח סגנונות מוזיקה נוספים.
ב-1950 חבר שנית לקולומביה רקורדס וגילה את סצנת מוזיקת הפולק של ניו יורק.
הוא הקליט את פיט סיגר ואמנים נוספים, שהבולט בהם היה בוב דילן הצעיר (ב-1961) עבורו הפיק את תקליטו הראשון והשני הכולל את השירים "Blowin' in the Wind" ו-"A Hard Rain's a-Gonna Fall".
עוד גילה באותה תקופה זמרת גוספל בת 18 בשם ארית'ה פרנקלין, שהייתה לאחת מזמרות מוזיקת הנשמה הגדולות והחשובות ביותר.
פרויקט נוסף של האמונד ב-1961 היה הוצאתן מחדש של כל הקלטותיו של חלוץ הדלתא בלוז הנשכח רוברט ג'ונסון, באלבום King of the Delta Blues Singers, דבר שהחזיר את ג'ונסון לידיעת הציבור.
ב-1971 הוציא האמונד מחדש את הקלטותיה של בסי סמית, על פרויקט זה זכה לפרס גראמי.
ב-1975 פרש האמונד מ"קולומביה", לאחר שהחתים את לאונרד כהן וברוס ספרינגסטין.
ב-1983 החתים לחברה, לאחר פרישתו, את סטיבי ריי ווהן.
ב-1941 נשא לאשה את ג'מיסון מקברייד (Jemison McBride), לזוג נולדו שני בנים, זמר הבלוז ג'ון פ.
בן נוסף, דאגלס, נפטר בסמוך ללידתו.
בשנת 1949 נשא האמונד לאשה את אסמה סארנוף, אשתו לשעבר של יו"ר NBC, רוברט סארנוף.
יחד גידלו את בתה רוזיטה.
אסמה נפטרה ב-1988 מסיבוך של מחלת איידס בה לקתה עקב עירוי דם מזוהם.
ג'ון הארט היה נציג ניו ג'רזי לקונגרס הקונטיננטלי ובין החותמים על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
המקורות חלוקים בקשר לשנה ולמקום לידתו של ג'ון הארט.
המקדימים ממקמים את לידתו ב-1706 בסטונינגטון, קונטיקט; אחרים מתעקשים שהוא נולד בשנת 1713, ולאחר שהוריו עברו להופוול טאונשיפ, ניו ג'רזי במה שהיה אז מחוז הנטרדון (כיום חלק ממחוז מרסר) .
הוא היה בנו של קפטן אדוארד הארט, איכר, יועץ ציבורי, שופט שלום, ומפקד של יחידת מיליציה מקומית במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים.
ב-1739 קנה ג'ון הארט חווה ליד סמית'ויל, וב-1741 נשא לאישה את דבורה סקודר.
נולדו להם שלושה עשר ילדים: שרה, ג'סי, מרתה, נתנאל, ג'ון, סוזנה, מרי, אביגיל, אדוארד, סקודר, תינוקת שנפטרה, דניאל, ודבורה,
מתוכם רק דניאל ודבורה היו עדיין קטינים במותו של ג'ון הארט ב-1779.
דבורה הארט הקדימה את בעלה, ונפטרה ב-8 אוקטובר 1776.
בשנת 1750 נבחר הארט למועצת המחזיקים החופשיים הנבחרים שבמחוז הנטרדון.
הוא נבחר לראשונה לאספה הקולוניאלית של ניו ג'רזי בשנת 1761, ושירת שם עד 1771.
הוא התמנה לוועדה המקומית לבטיחות ולוועדה של התכתבות, והפך לשופט בבית המשפט לערערים.
הוא כונה לעיתים קרובות "ג'ון הישר".
כאשר בשנת 1776 ניו ג'רזי הקימה את האספה המהפכנית (או קונגרס מחוזי) הוא נבחר כחבר ושימש כסגן הנשיא.
ביוני 1776, משלחת ניו ג'רזי לקונגרס הקונטיננטלי הראשון התנגדה לעצמאות.
כתוצאה מכך, כל המשלחת הוחלפה, והארט היה אחד מהנבחרים לקונגרס הקונטיננטלי השני.
הוא הצטרף בזמן כדי להצביע ולחתום על מגילת העצמאות.
הוא שירת כנציג רק עד אוגוסט של אותה שנה, ולאחר מכן נבחר כיושב ראש האספה הכללית החדשה של ניו ג'רזי.
מאוחר יותר שירת גם כגזבר של המועצה לביטחון (שקיבלה "כוח מהיר ויוצא דופן" לבצע את ענייני המדינה בשעת חירום),
נשיא הפגישות המשותפות של ניו ג'רזי בקונגרס, וממונה על משרד מילווה מדינה.
על שמו שדרות הארט בפלמינגטון, ניו ג'רזי.
בחודש דצמבר 1776, ההתקדמות הבריטית לניו ג'רזי הגיעה למחוז הנטרדון.
בשל מעמדו כיושב ראש האספה, הארט הקשיש ברח והסתתר במשך זמן קצר בהרי סורלנד הסמוכים.
כוחות בריטיים פשטו על החווה שלו, שניזוקה, אך לא נהרסה.
כיבוש טרנטון על ידי הצבא הקונטיננטלי ב-26 בדצמבר אפשר להארט לחזור הביתה.
לפני קרב מונמאות', הזמין הארט את הגנרל ג'ורג' וושינגטון והצבא הקונטיננטלי לחנות בחווה שלו, והצעתו התקבלה.
ב-7 בנובמבר 1778, ג'ון הארט חזר להופוול מהעצרת בטרנטון.
יומיים לאחר מכן, הוא ציין כי הוא היה חולה מדי עם "חצץ" (אבנים בכליות) מכדי לחזור.
הוא המשיך לסבול מכאבים במשך יותר משישה חודשים עד למותו ב-11 במאי 1779.
ג'ון דרמאני מהאמה (John Dramani Mahama; נולד ב-29 בנובמבר 1958) הוא פוליטיקאי גאנאי, שמכהן כנשיא גאנה מינואר 2025.
מהאמה הוא בעל השכלה אקדמית בתקשורת ובהיסטוריה, ופרסם מאמרים בעיתונות.
ב-2009 התמנה לסגן נשיא גאנה, ולאחר מות הנשיא ג'ון אטא מילס ביולי 2012, הושבע כנשיא במקומו, בהתאם לחוקת גאנה.
בבחירות שנערכו בדצמבר 2012 ניצח את ננה אקופו-אדו בפער של כ-3%.
מהאמה התמודד בפעם נוספת על התפקיד בדצמבר 2016, שוב מול אקופו-אדו, אך הפעם הפסיד, בפער של כ-10%.
מהאמה כתב מספר מאמרים בעיתונים אפריקאים ובינלאומיים.
ב-2012, מספר שבועות לפני מינויו כנשיא, פורסם ספר זכרונותיו של מהאמה, "My First Coup d'État and Other True Stories From the Lost Decades of Africa", "ההפיכה הראשונה שלי ועוד סיפורים אמיתיים מהעשורים האבודים של אפריקה".
נשוי ללורדינה, ולהם שבעה ילדים.
מהאמה הוא נוצרי ודובר שש שפות.
הגנרל סר ג'ון וינטרופ האקט הוא איש צבא וסופר בריטי יליד אוסטרליה.
התפרסם בשל תפקידי הפיקוד שמלא בצבא הבריטי ובכוחות נאט"ו ובשל כתיבתו בתחומי האסטרטגיה הצבאית וההיסטוריה הצבאית.
בייחוד ידוע ספרו מלחמת העולם השלישית משנת 1978, בו תיאר מלחמה דמיונית בין נאט"ו לברית ורשה הפורצת בשנת 1985.
ג'ון האקט נולד באוסטרליה בשנת 1910, לאב ממוצא אירי שהיגר לאוסטרליה בילדותו, והיה עורך עיתון ופוליטיקאי.
לאחר לימודיו התיכוניים נסע האקט ללונדון ללמוד ציור ואמנות, לאחר מכן למד באוניברסיטת אוקספורד היסטוריה בשאיפה להתקדם כאקדמאי, אך ציוניו לא היו מספיקים.
הוא התגייס לצבא הבריטי בשנת 1933 ליחידת ההוסרים האיריים השמינית של המלך, ותוך כדי שירות השלים תואר שני, עבודת התזה שלו עסקה במסעי הצלב.
בשנת 1936 הצטרף למשטרת המנדט בארץ ישראל ובין השנים 1937–1941 שירת כקצין בחיל הספר העבר ירדני.
האקט השתתף במערכה בסוריה ובלבנון בשנת 1941 ונפצע במהלכה.
על שרותו במבצע זה זכה בצלב הצבאי.
לאחר החלמתו מונה למפקד יחידת שריון במערכה בצפון אפריקה.
בקרב ליד שדה התעופה סידי נפצע האקט שוב ונשלח להחלמה במפקדה בקהיר, על חלקו בקרב בו נפצע זכה באות השירות המצוין הראשון שלו.
בעת שהותו בקהיר סייע בהקמת קבוצת המדבר ארוכת הטווח ובייחוד בהקמת צבאו הפרטי של פופסקי שהייתה חלק ממנה.
בשנת 1943 קיבל האקט את הפיקוד על חטיבת הצנחנים הרביעית של הדיוויזיה המוטסת הראשונה באיטליה ובשנת 1944, בתפקיד זה, לקח חלק בקרב ארנהם, כחלק ממבצע מרקט גארדן.
במהלך הקרב, ב-24 בספטמבר נפצע קשה מרסיס של פגז ונפל בידי הגרמנים.
הרופאים חשבו שאין תקווה לחיו ורצו להמית אותו בזריקת רעל אך ניתוח בטן בתנאים קשים הצליח להציל את חייו.
כעשרה ימים לאחר מכן הצליח לברוח מידי הגרמנים בעזרת המחתרת ההולנדית והסתתר בבית משפחה הולנדית כמה חודשים עד שהחלים מפציעתו.
הוא הצליח לעבור לחלק המשוחרר של הולנד בסיוע המחתרת ההולנדית במסע אופניים ארוך וקשה.
לימים (בשנת 1977) כתב ספר אוטוביוגרפי על קורותיו בקרב ארנהם ועל בריחתו מן הגרמנים בשם "הייתי זר" (I Was A Stranger) על חלקו בקרב ארנהם זכה האקט באות השירות המצוין בפעם השנייה.
בשנת 1947 חזר האקט לארץ ישראל וקיבל את הפיקוד על חיל הספר העבר ירדני, במסגרת תפקידו זה היה האקט אחראי על פירוקו של חיל הספר.
לאחר מכן למד לימודים מתקדמים באוניברסיטה בגראץ ובשנת 1951 קיבל את הפיקוד על חטיבת החי"ר המשוריינת ה-20 ולאחר שהועלה בדרגה פיקד על הדיוויזיה המשוריינת ה-7. בשנת 1958 מונה לפקד על המכללה הצבאית המלכותית למדע בדרגת לוטננט גנרל ובשנת 1961 מונה למפקד העליון של צפון אירלנד בדרגת גנרל.
שנה לאחר מכן הוא קיבל מהמלכה אליזבת השנייה תואר אבירות של מסדר האמבט ובשנת 1963 מונה לסגן ראש המטה הכללי של צבא בריטניה.
בשנת 1965 מונה למפקד ארמיית הריין הבריטית ובמקביל למפקד קבוצת הארמיות הצפונית של נאט"ו, יכולתו לדבר בשפות רבות הפכה אותו לבחירה טבעית לתפקיד זה.
בשנת 1968 פרש מן השירות הצבאי.
לאחר פרישתו מן הצבא מונה האקט למנהל הקולג' המלכותי בלונדון, תפקיד שמילא עד שנת 1975. בתפקידו זה השתתף במאבקים למען מלגות גבוהות לתלמידים וזכה לפופולריות.
האקט עסק בכתיבה ופרסם מספר ספרים העוסקים בהיסטוריה צבאית ובאסטרטגיה צבאית, בנוסף, כתב מבואות לספרים נוספים.
המפורסם ביותר מבין כתביו הוא הספר "מלחמת העולם השלישית (הסיפור שלא סופר)" (The Third World War: The Untold Story; 1978) המתאר מלחמה בדיונית בין כוחות נאט"ו לכוחות ברית ורשה בשנת 1985. הספר כתוב כספר היסטוריה שנכתב לאחר המלחמה ומתאר בפירוט את מהלכיה הצבאיים ואת הסיבות להתרחשותה.
הספר נכתב כדי לעורר מודעות במערב לחולשתה הקונבנציונלית של ברית נאט"ו לעומת ברית ורשה, וכדי לשבור את הקונספציה שכל מלחמה בין הגושים תהיה בהכרח מלחמה גרעינית כוללת.
הספר, שנכתב תוך התייעצות עם מומחים בתחומי חימוש וביטחון (לדוגמה: ויקטור סובורוב), היה לרב מכר ונקרא על ידי מנהיגים בולטים בעולם.
ג'ון האקט נפטר בשנת 1997.
בעת שהחלים מפציעתו בשנת 1941 פגש את אשתו לעתיד, מרגרט פנה, שהייתה אחות אוסטרית.
השניים היו זקוקים לאישור מיוחד כדי להינשא, שכן מרגרט הייתה אזרחית של מדינת אויב.
לאחר קבלת האישור נישאו בירושלים בשנת 1942.
האקט היה אדם משכיל ודבר 10 שפות, ביניהן: אנגלית, צרפתית, איטלקית, גרמנית וערבית.
מלחמת העולם השלישית (תרגום: שרגא גפני ויואב תלמור), תל אביב: מערכות (משרד הביטחון), תשמ"א.
ג'ון לואיס אמיל דרייר (נולד כיוהאן לודוויג אמיל דרייר, דנית: Johan Ludvig Emil Dreyer, אנגלית: John Louis Emil Dreyer, 13 בפברואר 1852 - 14 בספטמבר 1926) היה אסטרונום דני-אירי שנודע בעיקר בשל הקטלוג הכללי החדש של ערפיליות, צבירי כוכבים וגלקסיות שערך.
ג'ון דרייר נולד בקופנהגן למשפחה של אנשי צבא, אביו היה לוטננט גנרל בצבא דנמרק ונלחם במלחמת שלזוויג הראשונה ולאחר מכן מונה לשר המלחמה והצי של דנמרק.
במהלך לימודיו בבית ספר בקופנהגן הוא קרא ספר על האי ון ומצפה הכוכבים של טיכו ברהה והחליט שהוא רוצה להיות אסטרונום.
הוא החל לבקר במצפה הכוכבים של קופנהגן והתיידד עם האסטרונום הדני האנס שילרופ שהדריך אותו ועזר לו בלימודי האסטרונומיה.
הוא למד מתמטיקה, אסטרונומיה ופיזיקה באוניברסיטת קופנהגן ולאחר סיום לימודיו בשנת 1874 הוא עבר לאירלנד כדי לעבוד כעוזרו של ויליאם פרסונס בטירת ביר, שם ערך תצפיות בעזרת הטלסקופים הגדולים של פרסונס, שלגדול שבהם הייתה מראה בקוטר של 1.8 מטר.
הוא התחתן בשנת 1875 עם אישה אירית ונולדו לו שלושה בנים ובת.
בשנת 1878 הוא עבר למצפה דנסינק, ששימש כמצפה הכוכבים של טריניטי קולג', ושם עבד עד לשנת 1882, שבה עבר למצפה הכוכבים בארמה שבצפון אירלנד.
בשנת 1916 הוא פרש מעבודתו ועבר לאוקספורד, שם התגורר עד מותו.
בשנת 1877 הציג דרייר לאקדמיה המלכותית של אירלנד תוספת לקטלוג הכללי של ערפיליות וצבירי כוכבים של ג'ון הרשל שכללה 1,136 ערפיליות שהתגלו על ידי אסטרונומים שונים מאז שהרשל פרסם את הקטלוג שלו וכן תיקוני שגיאות ועדכונים של מיקומי הערפיליות שבקטלוג של הרשל.
בשנת 1866 הוא פרסם קטלוג כוכבים שכלל כ-3,300 כוכבים ולאחר מכן בשנת 1888 הוא פרסם את המהדורה הראשונה של הקטלוג הכללי החדש שהכיל את כל הערפיליות מהקטלוג הכללי של הרשל, את התוספות שפרסם דרייר בשנת 1877 וערפיליות נוספות שהתגלו מאז ובסך הכל הכיל תיאור ומיקום של 7,840 ערפיליות.
דרייר המשיך לאסוף נתונים על תצפיות של ערפיליות חדשות ובשנים 1895 ו-1908 פרסם שני קטלוגים נוספים של ערפיליות שהכילו בהתאמה 1,529 ו-3,857 ערכים חדשים.
חוץ מעבודתו על הקטלוגים דרייר עסק גם בהיסטוריה של האסטרונומיה ובשנת 1890 הוא פרסם ביוגרפיה של טיכו ברהה.
כמו כן הוא ערך והביא לפרסום את כל כתביו ותצפיותיו של טיכו ברהה, כאשר הכרכים האחרונים שערך יצאו לאור רק לאחר מותו.
אלן פרנסיס "ג'ון" הארדינג, ברון הארדינג הראשון מפיטרטון (; 10 בפברואר 1896 - 20 בינואר 1989) היה פילדמרשל בצבא בריטניה אשר פיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, ושימש כראש המטה הכללי הקיסרי בין 1952-1955.
הארדינג נולד ב-10 בפברואר 1896 במחוז סאמרסט הנמצא בבריטניה, כבנם של פרנסיס ואליזבת הארדינג.
ב-15 במאי 1914 הוא התגייס לצבא בריטניה כלוטננט משנה, והוצב בגדוד ה-11 (רובאי פינסבורי) של רגימנט לונדון.
ב-1915, במהלך מלחמת העולם הראשונה, צורף לקורפוס המקלעים, ובאוגוסט של אותה שנה לחם במערכת גליפולי.
במרץ 1917 הועלה לדרגת לוטננט והועבר לרגימנט סאמרסט.
הוא לחם בקרבות במזרח התיכון, והשתתף בין היתר בקרב עזה השלישי בנובמבר של אותה שנה, ועל חלקו בקרב קיבל את הצלב הצבאי.
בתקופה שבין מלחמות העולם, הוא אימץ לעצמו את השם "ג'ון", אשר הפך לפופולרי בקרב חבריו.
ב-11 באוקטובר 1923 הועלה לדרגת קפטן.
לאחר מכן למד במכללה לפיקוד ומטה, וב-1930 הוצב במטה פיקוד הדרום.
ב-1933 הועבר למטה הבריגדה ה-13, וב-1 ביולי 1935 הועלה לדרגת מייג'ור ומונה למפקד פלוגה בגדוד ה-2. הוא שרת תקופה מסוימת באגף המבצעים של משרד המלחמה, לפני שב-1 בינואר 1938 הועלה לדרגת לוטננט קולונל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה בספטמבר 1939, מונה הארדינג למפקד הגדוד ה-1 שברגימנט סאמרסט.
הגדוד שלו השתתף בדיכוי מרידות מקומיות בווזיריסטן, והוענקה לו דרגה זמנית של בריגדיר.
בספטמבר 1940 הוא הוצב במטה פיקוד המזרח התיכון, ובדצמבר של אותה שנה מונה לראש מטה חיל המדבר המערבי, והשתתף בקרבות הפלישה האיטלקית למצרים.
במקביל הוענקה לו דרגת מפקד במסדר האימפריה הבריטית.
ב-6 באפריל 1941, נפלו ריצ'רד אוקונור מפקד חיל המדבר המערבי ופיליפ נים בשבי קורפוס אפריקה הגרמני, והועברו לשבי באיטליה.
בשל כך, תפס הארדינג את הפיקוד באופן זמני על חיל המדבר המערבי.
ב-9 באוגוסט של אותה שנה הוענקה לו דרגת קבע של קולונל, וכן אות השירות המצוין.
בספטמבר 1941, אורגן חיל המדבר המערבי מחדש, והפך להיות הקורפוס ה-13. הארדינג מונה לראש מטה הקורפוס.
ב-14 בספטמבר 1942 הוענקה לו דרגה זמנית של מייג'ור גנרל, והוא מונה למפקד דיוויזיית השריון ה-7 ("עכברי המדבר"), אשר הייתה חלק מהקורפוס ה-13 שהיה חלק מהארמייה השמינית.
במהלך קרב אל-עלמיין השלישי, הוא הוביל בעצמו את כוחות הדיוויזיה לקרב, ונפצע מפגיעת רסיס פגז.
בנובמבר 1943 הוחזר לבריטניה, מונה למפקד הקורפוס ה-8, והכין אותו לקראת פלישת בעלות הברית לאיטליה.
לאחר מכן מונה לראש מטה קבוצת הארמיות ה-15, תחת פיקודו של הרולד אלכסנדר.
קבוצת הארמיות לחמה בזירה האיטלקית, כשתחת פיקודה פועלות הארמייה האמריקנית החמישית והארמייה הבריטית השמינית.
ביולי1944 כבשה קבוצת הארמיות את רומא, ובדצמבר 1944 החליף הגנרל האמריקני מארק קלארק את אלכסנדר בפיקוד על קבוצת הארמיות, אולם הארדינג נותר ראש מטהו.
במרץ 1945 החליף הארדינג את סידני קירקמן בפיקוד על הקורפוס ה-13, ולחם עמו במתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה כשתחת פיקודו פועלת הדיוויזיה ההודית ה-10 לצד קבוצת קרב איטלקית.
הקורפוס שלו כבש את טריאסטה, ונעצר עם כניעת הכוחות הגרמניים באיטליה ב-2 במאי.
על חלקו במהלך המלחמה הוענקה לו דרגת אביר מפקד במסדר האמבט, ודרגת מפקד בלגיון ההצטיינות מנשיא ארצות הברית הארי טרומן.
ב-19 באוגוסט 1946 הועלה לדרגת לוטננט גנרל ובנובמבר של אותה שנה מונה למפקד כוחות היבשה הבריטיים באגן הים התיכון.
ביולי 1947 הוא מונה למפקד פיקוד הדרום.
במקביל, החל מ-28 ביולי 1949 פיקד על כוחות היבשה הבריטיים במזרח הרחוק במהלך השלבים הראשונים של המעורבות הבריטית במלאיה כנגד הכוחות הקומוניסטיים במדינה.
ב-9 בדצמבר 1949 הועלה לדרגת גנרל מלא, וב-21 באוקטובר 1950 מונה ליועצו הצבאי של ג'ורג' השישי, מלך הממלכה המאוחדת.
ביום הולדתו של המלך ב-1951, העלה אותו המלך לדרגת אביר הלב הגדול במסדר האמבט.
ב-30 באוגוסט של אותה שנה הוא מונה למפקד ארמיית הריין אשר הוצבה בגרמניה.
ב-1 בנובמבר 1952 החליף את ויליאם סלים בתפקיד ראש המטה הכללי הקיסרי, ושימש בתפקיד בעת דיכוי מרד המאו מאו בקניה.
ב-21 ביולי 1953 הוא הועלה לדרגת פילדמרשל.
ב-3 באוקטובר 1955 הוא מונה למושל הבריטי של קפריסין הבריטית.
תקופת כהונתו הייתה סוערת ביותר, כיוון שהתושבים באי מאסו בשלטון הבריטי.
ממשלת בריטניה הייתה במשא ומתן עמם, בעוד הארדינג מצדו נקט בצעדים מחמירים כדי לשפר את המצב הביטחוני ולמגר את ארגון אאוקה.
עוצר הוטל לעיתים קרובות, נפתחו מחנות ריכוז, התבצעו מעצרים לא מוגבלים ללא משפט והוטל עונש מוות על מי שנשא נשק או חומר העשוי לשמש בהכנת פצצה.
חלק מההוצאות להורג היו שנויות במחלוקת, ועוררו זעם רב בקפריסין ובעולם.
הארדינג ניסה להגיע למשא ומתן עם הארכיבישוף מקאריוס השלישי, אשר היה מתון יחסית, ומשזה נכשל, הגלה את מקאריוס מהאי.
ב-21 במרץ 1956 ארגון אאוקה ניסה להתנקש בחייו, אולם פצצת הזמן שהונחה מתחת למיטתו לא התפוצצה.
בעקבות כך הציע הארדינג פרס של 10,000 לירות שטרלינג על ראשו של הגנרל גאורגיוס גריבס, מנהיג אאוקה.
אל מול הביקורת הגוברת בבריטניה ובעולם כנגד המדיניות הברוטלית שלו שנתפסה כלא-יעילה, התפטר הארדינג מהתפקיד ב-22 באוקטובר 1957. בינואר 1958 הוענק לו התואר "ברון הארדינג הראשון מפיטרטון" מאליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
הוא נפטר בביתו במחוז דורסט ב-20 בינואר 1989 בגיל 92.
ג'ון אדוארד דרו היה כדורסלן אמריקאי, ששיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1974–1984. בשנת 1984 הושעה מה-NBA בגין התמכרות מתמשכת לשימוש בקוקאין, ולא חזר לשחק בליגה.
השתתף פעמיים במשחק האולסטאר של ה-NBA, וממוצעיו הכוללים היו 20.7 נקודות, 6.9 ריבאונדים ו-1.7 אסיסטים למשחק.
דרו נולד בעיירה ורידנברג שבאלבמה, ולמד בביאטריס הסמוכה.
בשנת 1972 החל ללמוד באוניברסיטת גרדנר-וב הפרטית שבקרוליינה הצפונית, בה למד בעבר השחקן ארטיס גילמור.
דרו נבחר בבחירה ה-25 של דראפט ה-NBA לשנת 1974 על ידי קבוצת אטלנטה הוקס, בה שיחק בשמונה עונותיו הראשונות בליגה.
כבר בעונת הרוקי שלו הציג יכולת גבוהה עם ממוצעים של 18.5 נקודות ו-10.7 ריבאונדים למשחק, ואף הוביל את כל שחקני הליגה עם ממוצע של 4.6 ריבאונדים התקפיים למשחק.
בעונתו השנייה ב-NBA כבר הפך לקלע המוביל של ההוקס, בפעם הראשונה מתוך 6 עונות רצופות, כשקלע 21.6 נקודות למשחק ונבחר להשתתף במשחק האולסטאר.
בעונות ו-, במהלכה השתתף בשנית במשחק האולסטאר, הוביל את ההוקס לשלב חצי גמר המזרח, לצד דן ראונדפילד ואדי ג'ונסון.
לקראת עונת נשלח בטרייד ליוטה ג'אז, בתמורה לזכויות הדראפט על דומיניק וילקינס.
ביוטה חבר לכוכבי הקבוצה אדריאן דאנטלי ודארל גריפית', ועזר לקבוצה בעונת לעלות לפלייאוף ה-NBA לראשונה בתולדותיה, ואף להעפיל לסיבוב השני.
באותה עונה קלע 17.7 נקודות למשחק כשחקן ספסל, וסיים במקום השני בהצבעות לתואר השחקן השישי של העונה (אחרי קווין מקהייל).
באמצע עונת 1982/1983 נעדר מ-38 משחקים בזמן שעבר תהליך גמילה משימוש בסם הקוקאין, ובמהלך עונת , לאחר שנמצא משתמש שוב בסם, נופה מסגל הג'אז.
לאחר השחרור הודיע קומישינר ה-NBA דאז, דייוויד סטרן, על השעייתו של דרו מהליגה לפחות עד עונת .
בשנים 1985–1986 שיחק בקבוצת "ויומינג ויילדקטרס" מליגת ה-CBA, אך בדצמבר 1986 נעצר באטלנטה בגין רכישה, מכירה והחזקה של קוקאין, ובכך הסתיימה קריירת המשחק שלו.
נפטר ביוסטון, טקסס ב-10 באפריל 2022 כתוצאה מגידול בעצמות.
סר ג'ון לדלי אינגליז האוקסוורת' (; 19 בפברואר 1893 – 3 ביוני 1945) היה לוטננט גנרל בצבא בריטניה, אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה.
האוקסוורת' נולד ב-19 בפברואר 1893 בנט ביז, קמברלנד, והתחנך בבית הספר בעיירה, שם הצטיין כשחקן רוגבי, ולאחר מכן למד היסטוריה מודרנית באוניברסיטת אוקספורד.
ב-23 בינואר 1914 הוא הצטרף כלוטננט משנה לרגימנט מזרח יורקשייר, ולחם עמו במהלך מלחמת העולם הראשונה, כחלק מהחטיבה ה-18 במסגרת הדיוויזיה ה-6, ולאחר מכן כחלק מהחטיבה ה-64 במסגרת הדיוויזיה ה-21. ביום הראשון של הקרב על הסום הוא היה אחד מהקצינים היחידים בגדודו שלא נפגע בקרבות.
על פעולותיו בקרבות הוא עוטר בעיטורי מסדר האימפריה הבריטית, צלב המלחמה הצרפתי וצלב המלחמה הבלגי.
לאחר המלחמה מילא האוקסוורת' תפקידי פיקוד ומטה, ובכלל זה שימש כקצין אג"ם של החטיבה ה-15 בין השנים 1930–1932, וסגן עוזר המשנה הכללי במטה פיקוד הצפון עד 1934. בשנת 1937 הוא הועלה לדרגת לוטננט קולונל, ומונה למפקד גדוד 2, רגימנט מזרח יורקשייר, עמו לחם במהלך המרד הערבי הגדול.
באוקטובר 1939 מונה האוקסוורת' למפקד החטיבה ה-12, שהייתה חלק מהדיוויזיה ה-4, ולחם עמה במהלך המערכה על צרפת, ולאחר מכן נסוג עמה לבריטניה במבצע דינמו.
במרץ 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-4, ופיקד עליה במהלך מבצע לפיד והמערכה בתוניסיה כחלק מהקורפוס ה-9. בסוף אוגוסט 1943 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-46, ופיקד עליה במהלך פלישת בעלות הברית לאיטליה ובמהלך קרב מונטה קאסינו.
במאי 1944 הוא מונה לזמן קצר כמפקד הדיוויזיה ה-1, ולאחר מכן חזר לפקד על הדיוויזיה ה-46. בנובמבר 1944 הוא מונה למפקד הקורפוס ה-10, ופיקד עליו במהלך מתקפת האביב של בעלות הברית בצפון איטליה אשר הביאה לסיום המלחמה בזירה האיטלקית.
עם סיום המלחמה הוחזרו חיילי הקורפוס לבריטניה והקורפוס פורק, אולם בדרך לבריטניה נפטר האוקסוורת' בגיברלטר כתוצאה מהתקף לב.
ג'ון דלי (במלטזית: John Dalli; נולד ב-5 באוקטובר 1948) הוא פוליטיקאי מלטזי שיהיה שר במספר ממשלות ופקיד בכיר של הקהילה האירופית.
לאחר סיום בית הספר ג'ון דלי למד הנהלת חשבונות.
לאחר קבלת התואר הוא עסק בתחום כלכלה בחברות שונות במלטה.
ג'ון דלי נבחר לראשונה לפרלמנט של מלטה בשנת 1987 והיה חבר בו עד לשנת 2010. בשנת 1990 הוא לראשונה קודם לתפקיד שר וכיהן כשר הכלכלה בשנים 1990–1992. הוא היה שר האוצר פעמיים - בשנים 1992–1996 (כאשר הוחלף על ידי לינו ספיטרי ובשנים 1998–2004.
במהלך כהונה כשר האוצר הוא פעמיים הכניס לשימוש במדינה את מס ערך מוסף (בשנת 1994 וב-1998).
בשנת 2004 ג'ון דלי התמודד על ראשות המפלגה, אך הפסיד ללורנס גונצי שבהמשך מונה לראש הממשלה.
בממשלה זו ג'ון דלי מונה לשר החוץ, אך התפטר לאחר שלושה חודשים עקב האשמות בשחיתות שלטונית.
בשנת 2008 הוא נבחר מחדש לפרלמנט ומונה לשר למדיניות סוציאלית והיה מופקד גם על מערכת הבריאות.
בהיותו שר הוא התחיל ברפורמה נרחבת במערכת הבריאות שהופסקה כאשר הוא עזב את התפקיד בעקבות קבלת תפקיד של נציב הבריאות ומדיניות צרכנית בבריסל.
בשנת 2012 החלו האשמות נגד דלי בקבלת שוחד מחברות טבק.
בעקבות כך הוא נאלץ לעזוב את התפקיד וחזר למלטה.
בשנת 2016 דוח מפורט הוגש לשלטונות מלטה.
משטרת מלטה המשיכה בחקירות אך בסופו של דבר כתב אישום לא הוגש.
ג'ון דלי פנה לבית המשפט במטרה לקבל פיצוי על כך שנאלץ להתפטר מהתפקיד.
בשנת 2020 בית המשפט החליט שאין מקום לפיצויים בנושא.
ג'ון דקר היה צייר, מעצב תפאורה וקריקטוריסט בהוליווד בשנות השלושים והארבעים.
סבו של דקר, גרף ג'ורג' פון דר דקן, היה חבר ברייכסטאג הגרמני.
כמו נכדו, ג'ורג' היה אמן ויצר ציורי שמן ענקיים של הטירה שלו, ציורים עבור הכנסייה הסמוכה ופסלי עץ מגולפים.
אמו של דקר, מריה אנה אבנריוס (1865–1918) הייתה זמרת אופרה, שביצעה אופרות של וגנר בברלין.
אביה, פרדיננד אבנריוס, היה שחקן.
אביו של דקר, גרף ארנסט אוגוסט פון דר דקן (1867–1934), גדל בטירה רינגלהיים בגרמניה והפך לכתב בעיתונים בריטיים וגרמנים.
הוריו נפגשו באופרה של ברלין.
בשנת 1897, שנתיים לאחר לידת בנם בברלין, הם עברו ללונדון ונישאו באפריל 1898 בגריניץ'.
כנער, דקר התגורר בלונדון וצייר תפאורות בתיאטראות.
עבודתו הופרעה עם פרוץ של מלחמת העולם הראשונה, כאשר נעצר כנתין אויב ונכלא באי מאן.
בשנת 1921, הוא שינה את שמו לג'ון דקר והיגר לאמריקה, שם עבד כקריקטוריסט של מגזין בניו יורק עד 1928, כאשר עבר להוליווד.
כוכבי קולנוע רבים, בהם אנתוני קווין, ארול פלין, צ'ארלי צ'פלין, גרטה גרבו והאחים מרקס, הזמינו את דקר לצייר את דיוקנותיהם,
רבים מיצירותיו שימשו בסרטים: ציוריו של האמן המתוסכל.
הגיבור בסרטו של פריץ לאנג משנת 1945, רחוב הארגמן, היו למעשה ציורים של דקר.
אחד הדיוקנאות המפורסמים ביותר שלו, מתאר את חברו ובן זוגו לשתייה ו.
פילדס בדמות מלכה ויקטוריה, נתלה שנים רבות במסעדת צ'אסן במערב הוליווד, קליפורניה.
ציור שמן של ג'ון וויין, שווין הזמין את דקר לצייר בשנת 1945, נמכר תמורת 71,700 דולר במכירה פומבית שנערכה ב־6 באוקטובר 2011.
בדומה לחבריו פילדס וג'ון ברימור, השנים של שתייה אינסופית של אלכוהול, הזיקו לגופו, והביא למותו בטרם עת.
ג'ון צ'ארלס דמרס הוא משפטן אמריקאי, שכיהן כעוזר התובע הכללי של ארצות הברית באגף לביטחון לאומי של מחלקת המשפטים.
דמרס כיהן כתובע הכללי של ארצות הברית בפועל במשך שעות אחדות ב-20 בינואר 2021 בעקבות תום כהונתו של ג'פרי רוזן, עד אשר חתם נשיא ארצות הברית ג'ו ביידן על צו נשיאותי שמינה את מונטי וילקינסון לתובע הכללי בפועל בהמשך אותו היום.
דמרס נולד בעיר גוביו, השוכן במחוז אומבריה שבאיטליה, בנם של פרנסס ג'.
בשנת 1993 קיבל תואר בוגר בהיסטוריה ממכללת הצלב הקדוש, מכללה ישועית בווסטר שבמסצ'וסטס.
במשך שנתיים, מאוגוסט 1994 ועד אוגוסט 1996, עבד ב"מרכז הארצי להתמכרויות ולחומרים מסוכנים" באוניברסיטת קולומביה, כעוזר מחקר מיוחד עבור נשיא המרכז ג'וזף קליפנו, לשעבר מזכיר הבריאות, החינוך והרווחה.
בשנת 1999 השלים לימודי תואר שני בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד.
לאחר סיום לימודי המשפטים, החל להתמחות כעוזר משפטי עבור השופט דיארמויד או'סקנליין בבית המשפט הפדרלי התשיעי לערעורים של ארצות הברית, מאוגוסט 1999 עד אוגוסט 2000. בשנים 2000–2003 עבד במשרד עורכי דין פרטי בבוסטון.
ביוני 2003 הצטרף דמרס לראשונה אל מחלקת המשפטים של ארצות הברית, ועבד כתובע במשרד היועץ המשפטי של המחלקה עד יוני 2005, אז עזב כדי לעבוד כעוזרו של אנטונין סקאליה, שופט בית המשפט העליון של ארצות הברית מיולי 2005 עד אוגוסט 2006.
מספטמבר 2006 עד ינואר 2009 היה דמרס חבר בצוות ההנהגה הראשון של האגף לביטחון לאומי במחלקת המשפטים.
הוא שימש כיועץ בכיר לעוזר התובע הכללי של ארצות הברית ולאחר מכן כסגן עוזר התובע הכללי באגף למשפט ולמדיניות מאוקטובר 2007 עד השבעתו של ברק אובמה לנשיאות.
במרץ 2009 החל את תפקידו כסגן נשיא ועוזר היועץ המשפטי של תאגיד בואינג, שם הועסק ד חזרתו אל השירות הציבורי ב-2017. כמו כן, הוא מרצה מן החוץ למשפט הביטחון הלאומי בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג'טאון.
ב-22 בפברואר 2018, דמרס הושבע לתפקידו כעוזר התובע הכללי באגף לביטחון לאומי של מחלקת המשפטים.
במרץ 2020 ביטלה מחלקת המשפטים את כתב האישום נגד החברה הרוסית "קונקורד ניהול וייעוץ".
כתב האישום הוגש מלכתחילה במסגרת חקירתו של רוברט מולר על אודות התערבות רוסיה בבחירות לנשיאות ארצות הברית ב-2016. דמרס וטיומתי שאה, התובע הפדרלי במחוז קולומביה, טענו כי בעוד ש"התביעה נפתחה כהלכה בראשיתה", המשך קיומו של התיק "עלול לחשוף את הכלים והטכניקות של רשויות אכיפת החוק".
כהונתו תמה במחלקת המשפטי ביוני 2021.
ג'ון האוזר היה צייר אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו של הילידים האמריקאים ותיאורים של היבטים שונים בחייהם.
עבר הכשרה אקדמית בבתי ספר לאמנות באירופה, כולל האקדמיה המלכותית לאמנויות יפות במינכן.
בארצות הברית הוא הוקסם מאינדיאנים בדרום מערב והמערב, אותם צייר במשך כל חייו.
בשנת 1893 נסע עם האמן האמריקני ג'וזף הנרי שארפ לטאוס, ניו מקסיקו ואזורים אחרים במדינות הסמוכות לה.
בנם של מהגרים גרמנים, האוזר נולד בסינסינטי, אוהיו, שם שהה כל חייו.
את השכלתו המוקדמת הוא קיבל במערכת בתי הספר הציבוריים של סינסינטי, ולמד רישום במכון באוהיו.
בשנת 1873 הוא נרשם לבית הספר לעיצוב מקמיקן, שם למד אצל תומאס סאטרווייט נובל.
האוזר למד לראשונה באירופה בשנת 1880, כשנסע למינכן, שם למד באקדמיה המלכותית לאמנויות יפות.
באותה שנה הוא השלים את הציור המתועד הראשון שלו, דיוקן של הגשש האינדיאני המפורסם "לורד בולטימור".
בשנת 1883 הוא הפך לחבר במחלקת הרישום בבתי הספר הציבוריים של סינסינטי, תפקיד אותו מילא עד שפרש בשנת 1885 כדי להפליג לאירופה.
בשנת 1885, בחברתו של אמן אחר מסינסינטי, ג'וזף הנרי שארפ, הוא הפליג לגרמניה, ונרשם לאקדמיה המלכותית לאמנויות יפות במינכן.
לאחר סיום התוכנית המשיך האוזר את לימודיו בפריז ובדיסלדורף.
הוא חזר למינכן ללימודים נוספים.
עם שובו לסינסינטי החל האוזר לבסס את המוניטין שלו כאמן.
בשנת 1890 הוא הפך לאחד מהחברים הראשונים של מועדון האמנות של סינסינטי.
בשנת 1891 ערך את סיורו הראשון באריזונה ובניו מקסיקו, מה שהיווה השראה להתעניינותו בציור הילידים האמריקאים.
בשנת 1893 נסע עם ג'ון הנרי שארפ לניו מקסיקו ואזורים אחרים בדרום מערב.
הייתה לו משיכה כל החיים לילידים האמריקאים והמערב.
לאחר מכן נסע לאריזונה, ניו מקסיקו, קולורדו, נברסקה, איווה ודרום דקוטה בכל הזדמנות עד שנת 1908.
ב־8 ביולי 1896 התחתן האוזר עם מיני בולץ.
מיני נסעה איתו לעיתים קרובות, ובשנת 1901 אומצו ג'ון ומיני על ידי עם הסיו, שנתנו להם בשפתם שמות חדשים.
ג'ון ומיני האוזר בילו זמן ניכר בשמורת פיין רידג', שם גרו באוהל על אדמות סיו במשך שישה חודשים בשנה בין 1901 ל -1905. בני הזוג בנו בית באזור קליפטון בסינסינטי בשנת 1904.
האוזר צייר מאות דיוקנאות של אינדיאנים, הדיוק הריאליסטי משתקף בדיוקנאות, וגם ציורי סצנות מהחיים שלהם.
ציוריו נחשבים לחשובים במיוחד בפרטיהם האותנטיים.
הוא הפיק ציורים רבים המספרים סיפור, כולל הבד המתועד הגדול ביותר שלו, שנמצא כעת באוסף בתי הספר הציבוריים של סינסינטי, המתאר את "התקדמות הציוויליזציה".
ג'ון האמיל היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איווה ה-24 במשך שלוש תקופות כהונה רצופות בשנים 1925–1931.
ג'ון האמיל נולד בלינדן שבמחוז איווה, ויסקונסין, כבנם של ג'ורג' ומרי (לבית ברואר) האמיל, שניהם ממוצא אנגלי.
כאשר היה בן 13 עברה המשפחה לחווה ליד בריט, שבמחוז הנקוק, איווה.
ב-1895 הוא סיים את לימודיו בית הספר התיכון המקומי, ושנתיים לאחר מכן קיבל תואר מהקולג' למשפטים של אוניברסיטת איווה.
לאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין, פתח האמיל משרד עורכי דין בבריט.
ב-1899 הוא נשא לאישה את פאני ב.
ב-1902 נבחר האמיל כפרקליט המחוז, ונבחר שוב לתפקיד ב-1904. בשנים 1908–1912 הוא כיהן בסנאט המדינתי של איווה.
ב-1920 נבחר האמיל כסגן מושל איווה מטעם המפלגה הרפובליקנית, ונבחר לכהונה שנייה בתפקיד ב-1922. ב-1922, כאשר נפל המושל נייתן קנדל למשכב, כיהן האמיל כמושל בפועל במשך עשרה שבועות.
ב-1924 נבחר האמיל כמושל בזכות עצמו, ונבחר לתקופות כהונה נוספות ב-1926 וב-1928, וזכה במערכות הבחירות ברוב גדול.
ב-1930 הוא נוצח בבחירות המקדימות לסנאט של ארצות הברית, ופרש מרצונו מתפקיד המושל לאחר שלוש תקופות כהונה בתפקיד.
הישגו הגדול ביותר של האמיל היה בשיפור מערכות הכבישים במדינה.
כאשר הוא הושבע לתפקידו, הייתה איווה ידועה בכינוי "מדינת כבישי הבוץ" בהנהגתו הפכה איווה לאחת המדינות בהן מערכת הכבישים הייתה הטובה ביותר בארצות הברית.
כבישים משניים היו באחריותם של המחוזות והרשויות המקומיות.
חוק הכבישים המשניים שנחקק אז העביר את השליטה בהם למחוזות, הפחית את מספר פקידי הממשל בתחום מ-5,500 ל-400, ויצר יחידות מנהליות ביצועיות.
תקציבי הכבישים המשניים גובשו ופושטו.
כתוצאה מכך, שופצו מאות מילים של כבישים משניים.
בכבישים הראשיים של המדינה היה אי סדר, והאמיל הכניס בהם סדר.
במקום בלבול פיננסי נגבה מס על דלק של שני סנט לגלון, ומאוחר יותר הועלה המס לשלושה סנט, כשחמש תשיעיות ממנו הוקצו לכבישים ראשיים וארבע תשיעיות לכבישים המשניים.
כאשר נכנס האמיל לתפקידו, היו באיווה פחות מ-965 ק"מ של כבישים ראשיים סלולים ו-4,000 ק"מ של כבישי עפר.
כאשר סיים האמיל את כהונתו, היו באיווה 5,374 ק"מ של כבישים ראשיים סלולים ו-3,900 ק"מ של כבישי עפר.
כאשר החל האמיל את כהונתו, 24 אחוזים מהכבישים הראשיים היו לא משופצים.
עם סיום כהונתו נותרו 3 אחוזים בלבד.
נאמר על האמיל שהוא "הוציא את איווה מהבוץ".
כמי שתמך ברפורמות במיסוי, הוא הצליח להפחית את מס הרכוש.
יותר מכך, הוקמה מועצת המדינה להערכת שווי הרכוש שניהלה תוכנית לרפורמה במס.
בתחום החקלאות, הקים האמיל את ועדת התעשייה והחקלאות של איווה, שהכינה את הרקע להחלטת הקונגרס לטובתם של החקלאים.
הוועדה גם קיבצה עדויות שהובילו לרפורמה בבורסת הנגזרות של שיקגו.
האמיל עצמו ביקר בוושינגטון די.
ולקח חלק בוועדת התעריפים הפדרלית, שהעלתה את התעריפים על חמאה ותירס.
הוא גם הקים ועדה של 11 מושלים ממדינות המערב התיכון ו-11 ראשי המגזר החקלאי, מחוקקים ואנשי אקדמיה, שנקראה "ועדת ה-22", ועוררה את דעת הקהל והרשויות המחוקקות לטובת מגוון של מיזמים חקלאיים.
בתחום הבנקאות, רבות מהמלצותיו של האמיל גולמו בחקיקה מחדש המקיפה ביותר של חוקי הבנקאות שבוצעה אי פעם באיווה מאז קבלתה כמדינה בארצות הברית.
רפורמה זו הייתה מודל למדינות אחרות לחידוש חוקי הבנקאות שלהן.
אף על פי שהייתה זכות בחירה לנשים מאז קבלת התיקון ה-19 לחוקה, בחוקת איווה נקבע עדיין שרק גברים יוכלו להיות חברים באספה הכללית של המדינה.
ב-1925 דחף האמיל לאימוץ התיקון לחוקה כדי לבטל את התנאי המפלה מחוקת איווה.
"יש לשבח את הנשים ולהחמיא להן על ההתעניינות היסודית שהן מגלות בענייני הציבור", הוא אמר.
התיקון לחוקה אושר במשאל עם ב-1926.
האמיל היה ראשון מושלי איווה שהתייחס לתחום התעופה באספה הכללית.
בית המחוקקים הלך בעקבות המלצתו והעביר חוק להסדרת הכללים לקבלת רישיונות למטוסים ורישיונות טייס.
לאחר סיום כהונתו כמושל, שב האמיל לבריט, שם הוא עסק בעריכת דין וניהל את שלוש החוות שהיו בבעלותו במחוז הנקוק.
ג'ון האמיל נפטר ב-6 באפריל 1936 כתוצאה מהתקף לב כאשר עשה בנסיעת עסקים במיניאפוליס.
הוא נטמן בבית הקברות אברגרין שבבריט.
במשך רוב הקריירה שלו הוא עבד בבית החולים ג'ונס הופקינס, שם הקים את מחלקת הילדים הראשונה שפועלת ללא הפסקה בארצות הברית.
פרס ג'ון האולנד, הפרס הנחשב ביותר שניתן על ידי האגודה האמריקאית לרפואת ילדים, נקרא על שמו.
האולנד נולד בניו יורק, ארצות הברית, ב-3 בפברואר 1873. המשפחה שלו במקור מניו אינגלנד.
הוא צאצא של ג'ון האולנד (1592–1673), שהיה מנוסעי האוניה מייפלאואר וממיסדי מושבת פלימות'.
האולנד למד באקדמיית פיליפס אקסטר, שם היה תלמיד וספורטאי מצטיין.
לאחר שסיים את לימודיו באקדמיה התחיל האולנד ללמוד באוניברסיטת ייל, שם היה חותר, שיחק טניס והיה חבר באגודה הסודית גולגולת ועצמות.
הוא קיבל את התואר הראשון באמנויות מאוניברסיטת ייל ב-1894 ועבר ללמוד רפואה בבית הספר לרפואה של אוניברסיטת ניו יורק, הוא סיים את לימודיו ב-1897. הוא קיבל תואר נוסף ברפואה מאוניברסיטת קורנל ב-1899.
האולנד התמחה בבית החולים הפרסביטריאני בניו יורק בשנים 1899–1900. הוא גם עבד בבית החולים ניו יורק פאונדלינג, שם הושפע מרופא הילדים לותר אמט הולט.
לאחר מכן שהה שנתיים בלימודים באירופה, בווינה ובברלין, ועם שובו לניו יורק הצטרף למרפאת ילדים, במהלך תקופה זו גם לימד בבית החולים הפרסביטריאני.
בשנת 1910, הוא עבר למיזורי, שם מונה ליושב ראש המחלקה לרפואת ילדים באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
כהונתו שם הייתה קצרה, ובשנת 1911 הוא עבר לבולטימור כדי לעמוד בראש בית הארי ליין לילדים נכים בבית החולים ג'ונס הופקינס.
הוא נשאר יושב הראש במחלקה לרפואת ילדים בג'ונס הופקינס עד מותו ב-1926.
בג'ונס הופקינס, האולנד הקים את מחלקת הילדים הראשונה בארצות הברית שפועלת ללא הפסקה, ואת המחלקה האקדמית המלאה הראשונה לרפואת ילדים בעולם.
במחלקה שלו כל חברי הסגל עבדו במשרה מלאה והיו צריכים להקדיש לפחות מחצית מזמנם למחקר.
האולנד פרסם מחקרים על רככת, טטניות ושלשולים.
הוא וויליאם מקים מריוט הוכיחו שחמצת שוקרית במחלות עם שלשול נגרמת מהפרשת ביקרבונט בצואה, ולא מרעלן, ובמחקר עם אדוארדס א' פארק הם הראו שטטניה נגרמת על ידי בססת והיפוקלצמיה.
האולנד מת בשנת 1926 משחמת.
בשנת 1951, האגודה האמריקאית לרפואת ילדים יצרה את פרס ג'ון האולנד, הפרס הנחשב ביותר שניתן על ידי האגודה "על שירות מכובד לרפואת ילדים".
ג'ון האן היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מדלאוור, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל דלאוור ה-51 בשנים 1901–1905.
ג'ון האן נולד בעיירה אודסה שבדלאוור, כבנם של הכומר הקווייקרי והחוואי ג'ון האן ומרי סוואלו האן.
אביו היה תומך בולט בביטול העבדות ופעיל במסילת הרכבת המחתרתית בדלמרווה שמדרום לוילמינגטון, הנקודה הדרומית ביותר בארצות הברית בה פעלה הרשת.
לאחר מכן עברה משפחת האן להתגורר אצל קרובי משפחה בעיירה מגנוליה שבדלאוור, שם התחנך ג'ון האן הצעיר בבית ספר הקווייקרי בעיירה קמדן ובהמשך בבית הספר הקווייקרי בבורדנטאון שבניו ג'רזי.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית, בה הקווייקרים לא היו מוכנים לשרת בצבא, עברה משפחת האן לאיי הים של קרוליינה הדרומית, שם סייעו ג'ון האן האב ובתו המורה אליזה לעבדים משוחררים.
במקביל עבד האב בגביית מכס בעיר ביפורט.
ב-1874 נשא ג'ון האן הצעיר את שרה קאוגיל אמרסון, ולשניים נולדה בת אחד בשם אליס.
ב-1876 הוא שב לדלאוור, והתיישב בקמדן.
הוא החל לעסוק בשיווק פירות, עצים וייצור סיד בעיר וויומינג הסמוכה.
עם פרוס המאה ה-20, עברה המערכת הפוליטית של דלאוור שינויים.
המהלך הבולט ביותר היה הפילוג חסר התקדים בשורות המפלגה הרפובליקנית, שנגרם בין השאר בעקבות שאיפותיו של ג'.
אדוארד אדיקס, בעל חברת גז מפילדלפיה להיבחר לסנאט של ארצות הברית, שהוציא סכומים גדולים על בניית המפלגה הרפובליקנית בדלאוור כך שתהיה נאמנה לו.
הוא הצליח בעיקר במחוזות קנט וסאסקס שהיו מעוזי המפלגה הדמוקרטית, ונוצרה סיעה שנודעה כ"רפובליקנים של האיחוד".
בינתיים הוא רכש אויבים מרים במחוז ניו קאסל שהיו ל"רפובליקנים הרגילים", והחשיבו אותו ללא יותר מ"ציקלונאי" מפילדלפיה.
אולם מאחורי הכותרות, כל המאמצים היו מכוונים להבהרת הנוהגים הארכאיים והמושחתים שאפיינו את הבחירות בדלאוור ואת ממשלתה.
מצב זה הוביל לקונצנזוס על כך שנדרשה רפורמה משמעותית בכל תחומי הממשל, אך בעיקר בהליכי ההצבעה, המינויים ומתן סמכויות שונות למושל, לבית המחוקקים ולבתי המשפט.
התוצאה של כל אלו הייתה כינונה של חוקת 1897 של דלאוור ושובה למדינה של המערכת הדו-מפלגתית.
הם גם הובילו ליצירת המפלגה הרפובליקנית כמפלגה פעילה ברחבי המדינה, ופרוגרסיבית במתינות, אשר הפכה לרוב בדלאוור, במיוחד לאחר שהמחלוקות האישיות בנוגע לאדיקס תמו ב-1905.
האן היה מראשוני הנהנים בשלבים הראשונים של התפתחויות אלו.
כחדש בפוליטיקה, אך כבן למשפחה מכובדת וותיקה בדלאוור, וכאיש עסקים מצליח בזכות עצמו, הוא הפך למועמד של פשרה שהיה מקובל על כל הרפובליקנים.
כמי שהתמודד מול סוחר העור הקתולי מווילמינגטון, פיטר ג'.
פורד, הצליח האן לנצל את אי-הנוחות של הדמוקרטים השמרנים כלפי הקתוליות, וכן את סלידתם מהמועמד הארצי של מפלגתם לנשיאות, הפופוליסט ויליאם ג'נינגס ברייאן.
בבחירות של 1900 ניצח האן בקלות והחל תקופה ממושכת של מושלים רפובליקנים, שלמעט שמונה שנים, נמשכה ברציפות במשך שישים השנים הבאות.
האן היה ראשון מושלי דלאוור שנבחר על פי חוקת דלאוור החדשה שכוננה ב-1897. ככזה הוא נהנה מסמכויות שלא ניתנו למושלי המדינה מאז התקופה הקולוניאלית.
הוא גם היה המושל הראשון שהיה זכאי להיבחר לכהן במשך שתי תקופות.
יותר מכך, הוא היה המושל הראשון שהחזיק בסמכות להטיל וטו על הצעות החוק שהתקבלו באספה הכללית של המדינה, כולל הטלת וטו על סעיפים ספציפיים בחוקים בעלי השלכה כספית.
האן גם היה המושל הראשון שתחתיו כיהן סגן מושל נבחר.
בנוסף לשינויים בסמכויות המושל, הגדירה החוקה החדשה את תפקידי האספה הכללית כך שגם היא נעשתה לגוף משפיע יותר.
לבסוף, האחריות לאישור גירושים הועברה לבית המשפט.
בית המחוקקים חוקק בסופו של דבר חוק תאגידים שהניח את הבסיס להיותה של דלאוור מיקום מועדף ברמה הלאומית לתאגידים עם כל המשתמע מכך להכנסות המדינה.
במהלך תקופה זו, אשררה לבסוף האספה הכללית של דלאוור את התיקון ה-13, את התיקון ה-14 ואת התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית, 31 שנים לאחר שהם נכנסו לתוקף.
על אף כל ההתקדמות הזאת, לא עלה בידי האספה הכללית לפתור את הסוגיות בעניינו של אדיקס עד 1903, כאשר נגרמה למדינה מבוכה ברמה הלאומית כשבמשך שנתיים היא לא הייתה מיוצגת כלל בסנאט של ארצות הברית.
בנוסף, האן מינה את אחד מתומכיו של אדיקס, ד"ר קיילב ר.
לייטון, לתפקיד מזכיר המדינה, מינוי שהיה שנוי במחלוקת, אף על פי שלייטון ביצע את תפקידו היטב, ובהמשך עבד עבור מחלקת המדינה של ארצות הברית ונבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
האן היה ראשון מושלי דלאוור שקידם את כניסתן של נשים לדלאוור קולג', כיום אוניברסיטת דלאוור, והמליץ על סלילת כביש לכל אורך המדינה.
הוא גם חתם על חוק שהתקבל בבית המחוקקים שהבטיח את ההגנה על חיי הבר, ועל חוק נוסף שיזם את הקמתן של ספריות ציבוריות.
לאחר תום כהונתו כמושל, שב האן לעסקיו באופן מלא.
הוא היה לסגן נשיא הבנק הלאומי הראשון של דובר, וחבר בחבר המנהלים של אגודת הבניין וההלוואות הלאומית.
ג'ון האן נפטר בקמדן ב-1 בספטמבר 1926. הוא נטמן בבית הקברות של הקווייקרים שבעיר לצד רעייתו והוריו.
על שמו קרויים שלוחה של כביש 13 הארצי בדלאוור ורחוב בדובר ובמאנור פארק.
הבית הישן של משפחתו, אחוזת ויילדקט, היה ב-2016 לחלק מפארק האן, שמנוהל על ידי מחוז קנט.
המקום הוא גם חלק משלוחה של מסילת הרכבת המחתרתית על שם הארייט טאבמן, שמנציח את סבו של האן שסייע להארייט טאבמן, וכן את פועלו של אביו.
הנרי ססיל ג'ון האנט (; 22 ביוני 1910 – 7 בנובמבר 1998) היה קצין בצבא הבריטי שנודע בעיקר כמנהיג משלחת 1953 הבריטית המצליחה להר האוורסט.
ב-22 ביוני 1910 נולד האנט בשימלה, הראג' הבריטי בן לקפטן ססיל אדווין האנט מצבא הודו הבריטית, ונכדו רב-רב של החוקר ריצ'רד פרנסיס ברטון.
אביו נהרג בקרב במהלך מלחמת העולם הראשונה.
מגיל 10, בילה האנט רבות מזמנו בהרי האלפים, שם פיתח מיומנויות של טיפוס הרים שיתרום לו בהמשך בזמן השתתפות במספר משלחות להימלאיה בעת שירותו בהודו.
הוא ביצע טיפוס מודרך של פסגת פיז פאלו בגיל 14. הוא התחנך במכללת מרלבורו לפני שנכנס למכללה הצבאית המלכותית בסנדהרסט, שם זכה במדליית הזהב של המלך ובחרב הזיכרון של אנסון.
לאחר סנדהרסט, הוסמך האנט כלוטננט משנה בחיל הרובים המלכותי של המלך (KRRC) ב-30 בינואר 1930. בין עמיתיו לסיום היו צ'ארלס הארינגטון ואלן בראון.
בשנת 1931, הועבר הגדוד להודו.
הוא קודם לדרגת לוטננט ב-1933. למרות הרקע שלו, נראה שהוא לא היה נוח לחלוטין עם האקלים החברתי השורר של הראג'.
הוא העדיף רוגבי על פני פולו, וכבר שלט בגרמנית ובצרפתית הוסיף אורדו וכמה בנגלית.
בשנת 1934 הפך לקצין מודיעין צבאי בצבא ההודי, בדרגת קפטן מקומית, והושאל למשטרת הודו.
באותו זמן תנועת העצמאות ההודית צברה תאוצה, ובנגל הושפעה במיוחד.
האנט אף עבד בסתר, איסוף מודיעין בצ'יטגונג כשהוא לבוש בבגדים מקומיים.
הוא חזר לגדוד שלו ב-1935, לאחר שקיבל את מדליית משטרת הודו.
במהלך תקופה זו המשיך האנט לטפס בהימלאיה.
בשנת 1935, יחד עם קבוצתו של ג'יימס וולר, ניסה לטפס על סלטרו קנגרי והגיע לגובה של 7,470 מטר.
הישג זה הוביל לבחירתו למועדון האלפיני ולחברה הגאוגרפית המלכותית.
הוא ביקש להצטרף למשלחת 1936 לאוורסט, אך נדחה כאשר רופא ה-RAF גילה אצלו בעיית לב קלה.
ב-3 בספטמבר 1936 הוא התחתן עם ג'וי מובראי-גרין.
בשנת 1937, היא השתתפה יחד עם רג'י קוק בטיול ההימלאיה של האנט, שכלל סיור בקנצ'נג'נגה, הפסגה הדרום-מערבית של פסגת נפאל, וטיפוס שלישי על מעבר זמו בין קנגצ'נג'ונגה לסימבו.
במהלך המסע הם ראו עקבות שאחד מהשרפות של המשלחת אמר להם שהן של הייטי.
בשנת 1938 חזר האנט לשירות במודיעין הצבאי, וקודם לדרגת קפטן קבוע.
עם חזרתו לבריטניה ב-1940, הפך האנט למדריך ראשי בבית הספר ללוחמת הרים ושלג של הקומנדו, בריימר.
בשנת 1943, הוא חזר לתפקיד הגדודי כרס"ן בפועל ולוטננט קולונל, ומונה למפקד הגדוד ה-11 של ה-KRRC.
בתור מרכיב חיל הרגלים הממונע של חטיבת השריון ה-23, הוביל האנט את הגדוד במערכה האיטלקית.
בשנת 1944, קיבל האנט פרס מיידי של מסדר השירות המצוין (DSO) על מנהיגותו בלחימה עזה על נהר הסנגרו.
באוקטובר 1944, הועבר הגדוד שלו ליוון, בדיוק כשהמתחים שהובילו למלחמת האזרחים היוונית הפכו לברורים.
ביוון, מונה האנט לבריגדיר זמני וקיבל את הפיקוד על חטיבת הרגלים ההודית ה-11, חלק מהדיוויזיה ההודית ה-4, בפטרס.
הוא תיאר את הניסיון לשמור על השלום בין הפלגים השונים כ"תקופה המתוחה והקשה ביותר בכל ניסיוני, לפני ואחרי".
על מאמציו שם מונה האנט למפקד מסדר האימפריה הבריטית ביוני 1945. בניגוד לאיטליה, הוא נצטווה לא ליזום התקפות והיה צריך להתמודד עם כוחות עוינים גדולים שאיימו עליו, וחדירה של אזרחים חמושים וכן מספר הולך וגדל של עלבונות לחייליו.
האנט שמר על המצב רגוע, וכאשר הורשה לפעול, ובאמצעות תגבורת, תכנן וביצע מבצע מוצלח.
האנט הועסק בצוות המפקדה העליונה של חיל המשלוח של בעלות הברית (SHAEF) כאשר קיבל את ההזמנה המפתיעה להוביל את משלחת האוורסט הבריטית של 1953. היה מצופה שאריק שיפטון יוביל את המשלחת, מכיוון שהוביל את הניסיון הבריטי (הכושל) על צ'ו אוי בשנה הקודמת שממנו נמשכו רוב המטפסים.
עם זאת, הוועדה ההימלאית המשותפת של מועדון האלפיני והחברה הגיאוגרפית המלכותית שפיקחה על ניסיונות הבריטים על האוורסט החליטה שניסיונו הצבאי של האנט וקרדיט הטיפוס הבלתי מעורער שלו יספקו את הסיכוי הטוב ביותר להצלחה.
זה נחשב קריטי שהמשלחת הזו תהיה מוצלחת מכיוון שלצרפתים הייתה רשות לערוך משלחת ב-1954 ולשווייצרים ב-1955, כלומר לבריטים לא תהיה הזדמנות נוספת עד 1956 לכל המוקדם.
חברי המשלחת הרגישו נאמנות חזקה לשיפטון והיו לא מרוצים מהחלפתו.
אדמונד הילרי היה אחד המתנגדים הגדולים ביותר לשינוי, אך שוכנע במהרה על ידי אישיותו של האנט והודאתו הכנה שהשינוי טופל בצורה גרועה.
מחנה הבסיס הוקם ב-12 באפריל 1953. הימים הבאים הוקדשו לביסוס נתיב דרך מפולת הקרח קומבו, וברגע שנפתחה, צוותי שרפה העבירו טונות של אספקה במעלה ההר.
מחנות מתקדמים רצופים נוצרו, אט אט נסלל גבוה יותר במעלה ההר.
עד 21 במאי, וילפריד נויס ואנוללו הגיעו לציון הדרך הפסיכולוגי של הקול הדרומי.
האנט בחר שני זוגות מטפסים לנסות את ההר.
הזוג הראשון (טום בורדילון וצ'ארלס אוונס) יצא ב-26 במאי אך נאלץ לסגת לאחר שהתעייפו גבוה על ההר.
באותו יום, האנט עצמו טיפס ל-8,350 מטר (27,395 רגל) עם שרפה דה נמגיאל כדי להשאיר מצבור ציוד על הרכס הדרום מזרחי עבור צוות הפסגה השני.
ב-28 במאי, עשתה המשלחת את המתקפה השנייה שלה על הפסגה עם זוג המטפסים השני.
הפסגה הגיעה לבסוף בשעה 11:30 בבוקר ב-29 במאי 1953 על ידי הניו זילנדי אדמונד הילרי והשרפה טנזינג נורגיי מנפאל.
חדשות על הצלחת המשלחת הגיעו ללונדון בבוקר הכתרתה של המלכה אליזבת השנייה.
כשחזרו לקטמנדו כמה ימים לאחר מכן, גילו שהילרי מונה לאביר מפקד מסדר האימפריה הבריטית והאנט ל־Knight Bachelor על מאמציהם.
הוא קיבל את תואר האביר שלו כשחזר ללונדון ביולי 1953. כבוד נוסף הוענק לאנט ולצוות המשלחת: מדליית האברד של נשיונל ג'יאוגרפיק, הפעם הראשונה שהמדליה הוענקה על בסיס קולקטיבי, אם כי רפליקות ברונזה אישיות נעשו עבור האנט, הילרי ונורגיי.
מדליית המייסד של החברה הגיאוגרפית המלכותית; מדליית לורנס של החברה המלכותית המרכזית לאסיה; ותוארי כבוד מאוניברסיטאות אברדין, דרהאם ולונדון.
האנט חזר לתפקיד פעיל בצבא, והוצב כסגן מפקד בסנדהרסט.
לאחר פרישתו מהשירות הצבאי ב-1956, כאשר קיבל את דרגת כבוד, הפך למנהל הראשון של תוכנית פרס דוכס אדינבורו, תפקיד שמילא במשך עשר שנים.
הוא השאיר תיאור של משלחת הקווקז הבריטית ב-1958.
להאנט היו לו ארבע בנות הוא נפטר ב-7 בנובמבר 1998 בגיל 88.
ג'ון דניס היה חבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מרילנד.
דניס נולד בבית משפחתו, בוורלי, בעיר Pocomoke בפרובינציית מרילנד, ב-17 בדצמבר 1771. הוא השלים לימודי הכנה באקדמיית וושינגטון, למד במכללת ייל; למד משפטים; התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1793 והחל לעסוק בכך במחוז סומרסט, מרילנד.
מאוחר יותר כיהן שתי קדנציות בבית הנבחרים של מרילנד, לפני שנבחר כחבר המפלגה הפדרליסטית לבית הנבחרים של ארצות הברית, שם כיהן מ-4 במרץ 1797 עד 3 במרץ 1805. במהלך אותה תקופה, היה דניס אחד מהשופטים שמונו ב-1798 לנהל את הליכי ההדחה נגד הסנאטור ויליאם בלאונט מטנסי.
הוא היה אביו של ג'ון דניס הבן ודודו של ליטלטון פרנל דניס.
דניס נפטר בפילדלפיה שבפנסילבניה, שם נקבר בבית הקברות של כריסט צ'רץ'.
ג'ון דניס היה פוליטיקאי אמריקאי.
דניס נולד ב-1807 ב"בקפורד", ליד פרינסס אן שבמרילנד, והיה בנו של ג'ון דניס האב.
הוא השלים לימודים קדם אקדמאיים ולימודי משפטים, ולאחר שהתקבל ללשכת עורכי הדין החל לעסוק בעריכת דין וכן עסק בחקלאות.
בין השנים 1835 ל-1836 כיהן בבית הנבחרים של מרילנד, ונבחר כוויגי לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרסים ה-25 וה-26, וכיהן מ-4 במרץ 1837 ועד 3 במרץ 1841. מאוחר יותר כיהן כציר בוועידת החוקה של המדינה משנת 1850. הוא מת במקום הולדתו, "בקפורד" ב-1 בנובמבר 1859.
ג'ון וולאס האוסטון היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הוויגית והמפלגה הדמוקרטית, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם דלאוור וכשופט בית המשפט העליון של דלאוור.
האוסטון נולד ב-4 במאי 1814 בקונקורד שבדלאוור.
הוא למד בבתי הספר הכפריים ובאקדמיית ניוארק, וסיים את לימודיו במכללת ייל ב-1834. בהיותו בייל הוכנס לאחד מהמפגשים המוקדמים ביותר של אחוות הגולגולת והעצמות.
הוא למד משפטים בדובר שבדלאוור, וב-1837 התקבל ללשכת עורכי הדין של דלאוור.
בשנת 1839 עבר לג'ורג'טאון שבדלאוור, והחל לעסוק שם בעריכת דין.
האוסטון כיהן כמזכיר המדינה של דלאוור מ-1841 עד 1844, ולאחר מכן נבחר מטעם המפלגה הוויגית לבית הנבחרים של ארצות הברית.
האוסטון מת ב-26 באפריל 1896 בג'ורג'טאון שבדלאוור, ונקבר בבית הקברות של הכנסייה הפרסביטריאנית בלואיס שבדלאוור.
אחיינו, רוברט האוסטון, כיהן גם הוא כחבר בית הנבחרים מטעם דלאוור.
ג'ון פול דנסמור הוא מוזיקאי אמריקאי.
הוא ידוע בעיקר כמתופף של להקת הרוק הדלתות וכחבר בהיכל התהילה של הרוק אנד רול.
הוא הופיע בכל הקלטה של הלהקה, עם תיפוף בהשראת ג'אז ומוזיקת עולם לא פחות מהרוק אנד רול.
אותות הכבוד הרבים שהוא חולק עם חברי להקת הדלתות האחרים כוללים פרס גראמי למפעל חיים וכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
דנסמור ידוע גם בזכות הווטו שלו על ניסיונותיהם של שני חברי הדלתות האחרים, בעקבות מותו של הסולן ג'ים מוריסון ב-1971, לקבל הצעות להעניק רישיון לרכישת הזכויות לשירים שונים של הדלתות למטרות מסחריות, כמו גם התנגדותו לשימוש בהם במאה ה-21 בשם ובלוגו של הדלתות.
מאבקיו המשפטיים הממושכים של דנסמור כדי להשיג ציות לווטו שלו, שהתבססו על חוזה משנות ה-60 שדרש תמימות דעים בין חברי הלהקה להשתמש בשם הלהקה או במוזיקה שלה, הסתיימו בניצחון מוחלט.
דנסמור עבד גם באמנויות הבמה כרקדן וכשחקן וכתב בהצלחה כמחזאי וכמחברם של שני ספרים בנושא הדלתות וספר שלישי, "The Seekers", על מבחר אנשים בולטים איתם עבד ופגש.
דנסמור נולד בלוס אנג'לס ב-1 בדצמבר 1944 למשפחה קתולית, בנם של מרגרט מרי (לבית וולש) וריי בלייסדל דנסמור.
הוא גדל וניגן בפסנתר ומאוחר יותר החל לתופף בתופים ובכלי הקשה בתזמורת הצועדת בבית ספרו.
הוא גם ניגן טימפני בתזמורת.
דנסמור למד בסנטה מוניקה סיטי קולג' ובאוניברסיטת קליפורניה סטייט, נורת'רידג'; בתקופה האחרונה למד מוזיקה אתנית אצל צ'לן הג'אז פרד כץ.
השפעות התיפוף של דנסמור כללו את דמויות הג'אז אלווין ג'ונס (המתופף של ג'ון קולטריין), אותו כינה האליל שלו, וארט בלייקי.
באמצע שנות ה-60 הצטרף דנסמור לגיטריסט רובי קריגר בלהקה שנקראה "הריינג'רס הפסיכדליים"; זמן קצר לאחר מכן החל בחזרות עם הקלידן ריי מנזרק, שני אחיו של מנזרק וג'ים מוריסון בלהקת ריק והרייבנס.
עם עזיבתם של האחים את הלהקה, המליץ דנסמור לקריגר להצטרף אליהם, וכך הקים את הדלתות ב-1965.
הרביעייה, לאחר שנתיים של עבודה, הפכו לכוכבים בשנת 1967, והוציאו שישה אלבומי אולפן וכמה אלבומי הופעה, שבסופו של דבר מכרו מעל 100 מיליון עותקים.
על פי האוטוביוגרפיה של דנסמור, הוא עזב את הלהקה פעם אחת בתגובה להתנהגותו ההרסנית יותר ויותר של מוריסון, אם כי דנסמור חזר למחרת.
דנסמור הציע שוב ושוב שהלהקה תפסיק את סיבוב ההופעות, אך קריגר ומנזרק התנגדו לרעיון זה.
לאחר ההופעה ההרסנית של הדלתות עם מוריסון בניו אורלינס ב-12 בדצמבר 1970, הסכימה הלהקה להפסיק להופיע, וההופעה הייתה ההופעה הפומבית האחרונה של הדלתות כרביעייה.
עם מותו של מוריסון בשנת 1971, הקליטה השלישייה ששרדה שני אלבומים נוספים של שירים ורקע אינסטרומנטלי לשירתו המוקלטת של מוריסון.
דנסמור נשאר חבר עד פירוק הלהקה בשנת 1973.
הוא נישא לאשתו הראשונה ג'וליה ברוז בשנת 1970 עם רובי ולין קריגר כשושבינים.
הם נפרדו בשנת 1972. כמה שנים לאחר גירושיהם נשא לאישה את דבי פייף, אך הם התגרשו כעבור כמה שנים.
לאחר מכן נישא לשחקנית לזלי ניל בשנת 1990 ונולד להם בן אחד.
לאחר מכן הם נפרדו בשנת 2006 עקב חילוקי דעות בלתי ניתנים לגישור והתגרשו.
מאז 2012 הוא נמצא במערכת יחסים עם אילדיקו פון סומוגי, לה נישא בשנת 2020.
ג'ון קלאגט דנפורת' הוא פוליטיקאי, עורך דין, דיפלומט וכומר אפיסקופלי אמריקאי שכיהן כתובע הכללי של מיזורי בין השנים 1969 ל-1976 וכסנאטור בין השנים 1976 ל-1995. כחבר המפלגה הרפובליקנית, כיהן מאוחר יותר כיועץ מיוחד של מחלקת המשפטים של ארצות הברית בין השנים 1999–2000 וכשגריר ארצות הברית באו"ם בין השנים 2004–2005.
דנפורט נולד בסנט לואיס, מיזורי, והוא בוגר אוניברסיטת פרינסטון ואוניברסיטת ייל.
בבחירות 2000 שקל ג'ורג' בוש לבחור בו כסגן הנשיא.
דנפורת' נולד ב-5 בספטמבר 1936 בסנט לואיס שבמיזורי, והוא בנם של דורותי (קלאגט) ודונלד דנפורת'.
הוא נכדו של ויליאם ה.
דנפורת', מייסד חברת Ralston Purina.
אחיו, ויליאם הנרי דנפורת', שימש בעבר כקנצלר אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
הוא למד בבית הספר St.