tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לצד זאת, קאמי מתמודד בהרחבה עם הסכנה שהוא מוצא בבנייה חדשה כזו: ביקורתו על הוגים אקזיסטנציאליסטים אחרים, כדוגמת קירקגור וניטשה, היא שהללו זנחו בנקודה מסוימת של שיטתם את ההכרה האבסורדית והתפתו לצמצם את המתח שבין האנושי לקוסמי.
אצל קירקגור, למשל, האבסורד הוא נקודת המוצא לקפיצת האמונה הדתית, שהיא זניחת הרציונליות; קאמי רואה בכך "התאבדות פילוסופית", וביטול המתח שבאבסורד על ידי הפיכתו לאמת אלוהית של העולם האחר.
גם במהפכות ומרידות היסטוריות קאמי מוצא ויתור חוזר על הדחף המוסרי הראשוני שנמצא במרד, לטובת יצירתו של שעבוד חדש: תכופות המהפכן זונח את המרד לטובת הרצון לשים את הכתר על ראשו שלו.
אפילו המרד ההיסטורי באלוהים ובדת, שנעשה במידה רבה בשם החירות האנושית ולמענה, רק הוביל לפי קאמי להקמתן של אינספור כנסיות אנושיות, שבמהרה היו מוכנות לשעבד ולרצוח למען איזושהי אמת טרנסצנדנטית חדשה.
באמצע המאה ה-20, כאשר קאמי כותב את האדם המורד, התוצאות של האידאולוגיות והאוטופיות הגדולות של הזמן המודרני באות לידי ביטוי מוחשי בהרס ובחורבן שהותירו שתי מלחמות העולם.
אידאולוגיות כאלה מתאפשרות, לפי קאמי, כאשר נזנחת האתיקה הראשונית של המרד, שנובעת מתוך ההכרה והעימות המתמשכים והקשים באבסורד.
כל ניסיון לגזור מן האתיקה הזו מערכת של אמיתות וערכים קבועים יסכן אותה, ועשוי בסופו של דבר להצדיק רצח או שעבוד של האחר.
קאמי מציע שהערכים הטמונים במעשה המרד הראשוני הם צדק וחופש, כל עוד הללו אינם הופכים להיות מוחלטים; שכן צדק מוחלט סופו לדכא את כל מה ומי שסותר אותו, ובכך הוא הופך להיות אויבו של החופש.
חופש מוחלט, בתורו, איננו קובע כל גבול מוסרי ועשוי להצדיק כל מעשה.
על האדם המורד אפוא לכוון לערכי צדק וחופש יחסיים, שמגבילים ומאזנים זה את זה, ומתאימים את עצמם לצורך המציאותי של הווה מסוים.
בשונה מהאידאולוג, האדם המורד איננו מבטיח גאולה עתידית ואוטופית בשם ערכים אלה, כתמורה לקורבנות הכואבים של ההווה.
רק באמצעות שמירה מתמדת על המתח שבעימות עם האבסורד, מבלי להיכנע לפיתוי שבאימוץ תקווה אוטופית או עוגן של אמת ומוסר מוחלטים, האדם שומר על הנדיבות הראשונית שבמרד.
לאור העיסוק הנרחב של קאמי במושג המרד, ראוי לשאול מה מקום המושג במחשבתם של הוגים אקזיסטנציאליסטים אחרים.
ההתמודדות של רבים מן ההוגים במושגים קשורים וסמוכים, כמו חירות ואותנטיות, עשויה לשפוך אור על זיקתו של רעיון המרד לשיטתם.
בכל הגות אקזיסטנציאליסטית ניתן למצוא עיסוק משמעותי בדברים שמשעבדים וכובלים את האדם, ומונעים ממנו לממש היבטים חשובים בקיומו האנושי.
השעבוד הוא מצב קיומי שהאדם יכול להתעורר אליו, ובכך לפעול לשנותו – אז הוא מפסיק לאפשר לכוחות חיצוניים לו לקבוע עבורו את מסלולו.
אצל קאמי, האדם מתמרד נגד חוקי היקום והטבע, שגוזרים עליו מוות ומזמינים אותו להיות אדיש לחייו כמותם; בתודעת האבסורד הוא מתעקש על נבדלותו מהם ומשתחרר במידת-מה מאחיזתם בו.
אצל ניטשה, קירקגור, סארטר, היידגר ואחרים מודגש רעיון האותנטיות: על האינדיבידואל להשתחרר מן הזולת, מן הכוחות ומן הנורמות המכתיבים עבור כל הפרטים בחברה כיצד עליהם לחשוב ולפעול, ולהעז להתעלות אל מעבר לנורמות אלו.
לשם כך האינדיבידואל מתכנס אל תוך עצמו, הרחק מן התחום המוכר וה"מוכן מראש" של התרבות, ובבדידותו הוא יכול לחתור לחירות ולאותנטיות.
משותף להוגים הללו המיאוס במסורות העתיקות של הפילוסופיה והדת, שלדידם הציעו לבני אדם פתרונות קלים שישכיחו מהם את ההיבטים המכריעים ביותר באנושיותם – דוגמת החירות לבחור, האימה אל מול האיִן ותחושת האבסורד.
התמודדות עמוקה עם היבטים אלה ועם השאלות הקיומיות הקשורות בהם, מתחילה גם עבור ההוגים עצמם במרד פילוסופי נגד אותם פתרונות מסורתיים שהוצעו על ידי התרבות האנושית בעבר – כל הוגה והמרד הייחודי לו.
רבים מהוגי הדעות האקזיסטנציאליסטים הם גם סופרים בסוגה זו.
האקזיסטנציאליזם הספרותי ייחודי בתשומת הלב הרבה שהוא מעניק למאבק הפנימי של הדמויות, ולעיתים אף נראית העלילה כמתפתחת רק כדי להציג את התורה הפילוסופית.
אי לכך, נראה שיש לשייך זרם זה לעולם הפילוסופיה יותר מאשר לעולם הספרות, אם כי אקזיסטנציאליזם נמנה עם סוגי ההגות אשר חומקים ממרחב הדיון הפילוסופי ומגשימים עצמם גם דרך הספרות.
היו שהתנגדו להגדרת האקזיסטנציאליזם כתורה פילוסופית, כחלק מהרעיון היסודי באקזיסטנציאליזם, שאין כבר צורך בפילוסופיה קלאסית מהסוג המגדיר ומנתח מושגים.
לכן, על פי דבריהם, רוב ההגות האקזיסטנציאליסטית מנוסחת כספרות כי זו הדרך היחידה להעביר מסרים חווייתיים שיפעלו על הקורא כהשראה ולא כתוספת אינפורמציה.
עם הסופרים שכתיבתם נתפסת כאקזיסטנציאליסטית ניתן למנות את פיודור מיכאילוביץ' דוסטויבסקי, אנטואן דה סנט-אכזופרי ופרנץ קפקא.
אך עיון בכתביהם (ספרות והגות כאחד) של ניטשה, סארטר, אלבר קאמי וקירקגור חושף את האקזיסטנציאליזם במהותו האמיתית כהגות "חיה", הממוקמת בין הפילוסופיה לספרות ומתקיימת כשלמה רק במרחב הכולל את שני אופני הדיון הללו.
כמו כן, מספר סופרי מדע בדיוני שאבו השראה מההגות האקזיטנציאליסטית, בהם: דאגלס אדמס, קורט וונגוט, פיליפ ק.
תיאטרון האבסורד שאב השראה רבה מהגותם של אלבר קאמי וז'אן-פול סארטר.
סמואל בקט, הרולד פינטר, אז'ן יונסקו ואדוארד אלבי הם היוצרים המרכזיים המזוהים עם זרם זה.
על במאי קולנוע והתסריטאים שרבים מסרטיהם נחשבים לאקזיסטנציאליסטיים נמנים אינגמר ברגמן, אורסון ולס, מיכלאנג'לו אנטוניוני, פדריקו פליני, אנדריי טרקובסקי, רובר ברסון, פרנסואה טריפו וז'אן-לוק גודאר (ורבים מאנשי הגל החדש הצרפתי), מרטין סקורסזה, רוברט אלטמן, פרנסיס פורד קופולה, מיכאל הנקה, וודי אלן, האחים כהן, האחים דארדן, צ'ארלי קאופמן ובישראל אסי דיין.
הקולנוע האירופי האקזיסטנציאליסטי התאפיין כקולנוע המנסה לרתום את הצופה לתהליך של מודעות, כזה אשר שם במרכז הסרט את תהליך הדמות הכרת מעשיה בתוך הקונפליקט בניגוד לסרטים אשר ששמו את הקונפליקט במרכז הסרט.
אחד מהתחומים העיקריים שהתפתחו בעקבות האקזיסטנציאליזם הוא הטיפול הפסיכולוגי האקזיסטנציאליסטי.
זרם זה, שלעיתים מכונה פסיכולוגיה של הזרם השלישי, נוסד על ידי רולו מיי וקארל רוג'רס, שהושפעו רבות מקירקגור.
גם בכתבי פרויד עצמו, שסארטר התפלמס אתם רבות, ניכרת השפעתו העמוקה של ניטשה.
כאשר לאדם ניתן חופש מוחלט להחליט ואתו אחריות מלאה לתוצאות, הדבר יכול להוביל לתופעה של חרדה.
פסיכואנליטיקאים משתמשים באקזיסטנציאליזם לעיתים קרובות, כדי להסביר חרדות שונות של מטופלים.
מטפלים הדוגלים בשיטה זו מאמינים כי המטופל יכול לגייס את החרדה לטובתו.
במקום להדחיק חרדות, מטופלים נדרשים להשתמש בהן כמחוללות שינוי בחייהם.
כאשר המטופל משלים עם חרדותיו הדבר עשוי לשמש אותו למצוא כיוון למציאת משמעות לחייו.
גם הפסיכולוגיה ההומניסטית הושפעה במידה רבה מהאקזיסטנציאליזם.
הלוגותרפיה, מבית מדרשו של ויקטור פראנקל, מניחה כי כל אדם מחפש משמעות לחייו, ובעיות התנהגות קשות מתפתחות כאשר האדם אינו מסוגל למצוא משמעות כזו.
התרפיה עוזרת למטופל להתמודד עם האחריות של קבלת ההחלטות ועם חוויית הסבל הבלתי נמנעת על ידי מציאת משמעות אישית לחייו.
הפסיכיאטר ארווין יאלום מספר בספריו על טיפולים אמיתיים בעלי פן אקזיסטנציאליסטי, ולעיתים אף מקשר אותם ישירות להוגים אקזיסטנציאליסטים כסיפור בדיוני ("כשניטשה בכה" ו"הריפוי של שופנהאואר".
הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק
יש הרואים בתנועת החסידות סוג של אקזיסטנציאליזם יהודי, ובפרט בזרם שהתחיל ברבי מנחם מנדל מקוצק דרך רבי מרדכי יוסף ליינר ורבי צדוק הכהן מלובלין.
גם הסיפורים והתורות של רבי נחמן מברסלב בולטים בדמיונם לספרות ההגות הקיומית.
אקזיט הייתה תוכנית נוער יומית ישראלית שהחלה את דרכה בערוץ 10 בשנת 2003. התוכנית עסקה בנושאים המעסיקים בני נוער, כגון: אהבה, מוזיקה, קולנוע, ספורט ומחשבים.
"אקזיט" זכתה בפרס מסך הזהב בשנים 2003, 2004 ו-2005, והייתה מועמדת גם לפרסי טלוויזיה אחרים.
התוכנית עלתה במקור כמגזין צהריים עם שלושה מנחים: עפר שכטר, מיכאל הנגבי ומלי לוי.
כעבור חודש הצטרפה יעל גולדמן ובהמשך השנה הראשונה נוספו מושיק גלאמין, שעד אז הגיש פינת סטייל שבועית, אסי עזר ושירי מימון.
"אקזיט" התפרסמה בעקבות פרובוקציות רבות ששודרו בה.
בין הידועות שבהן: עפר שכטר נופח בשידור חי, המערכון "סופי ומופי הפדופיל"- במערכון זה, שנכתב על ידי שחר חסון ובוצע על ידי יעל גולדמן ומיכאל הנגבי, קרא האחרון כ"מופי" לילדים בבית להפסיק לשלוח לו ציורים ולהתחיל לשלוח לו תמונות של אחותם במקלחת.
לאחר פרובוקציה נוספת כאשר עפר שכטר חשף את ישבנו בזמן הופעה, הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו החליטה להקים ישיבה מיוחדת ולדון על הפרובוקציות ועל הבעייתיות של התוכנית.
לאחר דיונים, הוחלט לבסוף לא להפסיק את שידור התוכנית.
הרעש התקשורתי הגדיל את העניין בתוכנית והמנחים שלה החלו להתפרסם כ"כוכבי נוער" אולם עם זאת, ערוץ 10 התקשה להמשיך לתמוך בה, לאור הסנקציות הרבות שהוטלו על הערוץ בעקבות התוכנית, ובתום שתי עונות, הוא החליט לוותר עליה.
הפקת התוכנית מומנה בחלקה מחסויות ופרסום סמוי.
בעקבות ביטול התוכנית על ידי ערוץ 10, בשנת 2005 התוכנית עברה לערוץ הוט 3 בכבלים.
לצוות התוכנית הצטרף מיכאל מושונוב.
גם לאחר המעבר התוכנית המשיכה עם פרובוקציות נוספות, לדוגמה: במהלך תחרות "הדוגמנים", במהלך משימת "הסרת התחתונים ללא הסרת המכנסיים", נחשף איבר מינו של אחד המשתתפים.
בסוף עונת 2005 של אקזיט גם שירי מימון עזבה את התוכנית וביחד איתה גם אסי עזר ומלי לוי.
באפריל 2006, לקראת הפקת הקיץ של התוכנית, הוחלט לאמץ גישה קשוחה וחדשה לתוכנית בסגנון ערכי הפאנק.
על מנת ליצור אמינות רבה ככל האפשר, הוחלט להחליף את המנחים הקיימים בלהקת פאנק קיימת.
במאי 2006 יצרה הפקת התוכנית קשר עם להקת הפופ פאנק הישראלית Useless ID, בבקשה להנחות את לייבל הקיץ החדש של התוכנית - "אקזיט רבולושן".
דבר זה עורר התלהבות רבה בקרב מעריצי התוכנית והלהקה, אך הביא ביקורות חריפות בטענה שהלהקה מתמסחרת והופכת ללהקת מיינסטרים.
ביוני 2006 התראיינו חברי הלהקה למוסף "7 לילות" של עיתון ידיעות אחרונות, שם התבטאו קשות נגד ציונות, סממניים דתיים וצבא.
כאשר תוכן זה נודע למנכ"ל HOT, דוד קמיניץ, הוא ביקש לגנוז את הכתבה ולאחר הרעש שעוררה ביקש לגנוז את התוכנית.
ארז בן הרוש, העורך הראשי, הודיע כי בכוונתו להעלות את התוכנית בפורמט המתוכנן, רק עם מנחים חדשים.
לבסוף הוחלט כי התוכנית תעלה לשידור ב-6 באוגוסט 2006 עם המנחים אסף פורמן, ליאל דניר, גאלה קוגן ואיתי תורג'מן.
ההחלטה להחליף את המנחים לא עזרה לתוכנית להתרומם ולאחר נתוני צפייה נמוכים הוחלט כי עונה זו תהייה העונה האחרונה של התוכנית.
במקביל לשידורי התוכנית, במהלך יולי - אוגוסט 2004 הפיק ערוץ 10 שורת אירועי קיץ, "אקזיט סיטי".
האירועים כללו הופעה של המנחים ואמנים אורחים על הבמה המרכזית, במות משניות עליהן התקיימו תחרויות שונות, מתקני אקסטרים ודוכני מכירות.
בכל שבוע ביקרו המנחים בעיר אחרת: נתניה, בית שמש, חולון, באר שבע וחיפה.
בכל אירוע נחשפו מספר שירים חדשים אותם ביצעו מנחי התוכנית, רובם מבוססים על לחן של שירים לועזיים.
כל אירוע שודר לאחר מספר ימים בערוץ 10.
בשנת 2005 יצא אלבום אוסף המורכב משני תקליטורים.
האוסף, הכולל 21 שירים מלהיטי השנה, יצא תחת מותג התוכנית ונקרא "Exit Mixer".
אקזיסטנז הוא סרט קולנוע משנת 1999 שבוים על ידי הבמאי הקנדי דייוויד קרוננברג.
עלילת הסרט סובבת סביב הבלבול שבין המציאות למציאות מדומה על רקע משחק תפקידים ממוחשב עם מטרה לא ברורה.
כוכבי הסרט הם ג'ניפר ג'ייסון לי וג'וד לאו.
בסרט פוגש טד פייקול (לאו), מאבטח תמים, את אלגרה גלר (לי) שהיא מתכנתת משחקי מציאות מדומה.
פייקול נשכר כביכול להגן על אלגרה מפני גורמים אידיאליסטים הרוצים לפגוע בה.
ביחד הם יוצאים למסע שבו לא ברור מה המציאות ומה הדמיון.
אַקוּרֵיירִי (באיסלנדית: Akureyri) היא המרכז העירוני השני בגודלו באיסלנד, והיא שוכנת בצפון המדינה.
העיר ממוקמת בצד המערבי של הפיורד אייפיורדור (Eyjafjörður) ומוקפת בהרים.
הגבוהים בהם הוא ההר סולור (Súlur) המגיע לגובה של 1,213 מטר וקלידרפייטל (Hlíðarfjall) הנישא לגובה של 1,116 מטר.
החוף הוא רצועה צרה המגודרת בגבעות תלולות.
בתקופות קדומות היו לשונות אדמה הנכנסות לים אך רובן נשטפו אל תוך הים.
תחתית הפיורד נקראת פוטלורין (Pollurinn) והיא משמשת כנמל טבעי ויש בה רוחות שקטות.
מרכז אקוריירי נמצא קרוב לנמל.
כיוון שהעיר נמצאת בתחתית פיורד ארוך, האקלים מזכיר יותר את האקלים בפנים איסלנד, שמשמעו טמפרטורות קיצוניות יותר, קייצים חמים יותר וחורפים קרים יותר, מאשר ברוב ערי איסלנד.
ההרים מגינים על העיר מפני רוחות עזות.
הוויקינגים התיישבו במקום כבר במאה התשיעית.
האזכור הממוסמך הראשון של העיר נמצא בתעודה מ-1562, המדברת על משפט ניאוף של אישה.
במאה ה-17 סוחרים דנים בחרו לבסס את מחנותיהם במקום, בשל היותה נמל טבעי וממוקמת באזור פורה ביותר מבחינה חקלאית.
הסוחרים הדנים לא גרו במקום במשך כל השנה, בחורף בתיהם ננעלו והם חזרו לדנמרק.
התיישבות קבע התחילה רק בשנת 1778 והמקום קיבל מעמד של עיר על ידי מלך דנמרק (שהיה אז גם מלך איסלנד) ב-1786 יחד עם עוד חמש ערים באיסלנד.
המלך קיווה בצעד זה לשפר את תנאי החיים של האיסלנדים כיוון שעד אז לא היו קיימים מרכזים עירוניים באי.
בכל מה שנוגע לאקוריירי, ההכרזה לא הייתה מוצלחת, ואוכלוסיית ה"עיר" עמדה על 12 תושבים.
ב-1836 איבדה אקוריירי את מעמד העיר שלה וקיבלה אותו מחדש ב-1862. מנקודה זו התחילה לגדול בזכות הנמל הטבעי שלה ואולי גם בגלל איכות האדמה החקלאית.
תעשיית עיבוד תוצר חקלאי הפך לעורק של העיר וקידם את המשך הגדילה של העיר.
במאה ה-20 גדלה העיר עוד בעקבות נדידת אוכלוסייה מכפרים אל תוך ערים.
מסחר ושירותים הפכו לסקטורים העיקריים בגלל ירידת העיסוק בייצור וחקלאות בשנות ה-90.
בעשר השנים האחרונות, דייג הפך לענף חשוב באקוריירי.
אוניברסיטת אקוריירי פתחה שעריה ב-1987. בעיר נמל תעופה המשמש לטיסות פנים בדרך כלל, אך ישנן טיסות מהעיר גם לקופנהגן.
אלווין נת'ניאל ג'וינר , המוכר בשם הבמה אקזיביט (Xzibit), הוא ראפר, שחקן ומנחה טלוויזיה אמריקאי.
אקזיביט נולד בדטרויט, מישיגן, ב-18 בספטמבר 1974. אביו עזב את המשפחה בשלב מוקדם בחייו של אקזיביט, ואמו גידלה אותו ואת ארבעת אחיו לבד.
לאחר מות אימו ב-1984 עבר אקזיביט לגור עם אביו, שהתחתן מחדש ועבר לגור באלבקרקי, ניו מקסיקו.
אקזיביט גר באלבקרקי מגיל 10 עד גיל 17, בתקופה זו החל לכתוב שירים.
עקב מספר מאסרים בעקבות עבירות מינוריות, אקזיביט החליט בסופו של דבר לעבור לגור עם אחותו הגדולה בלוס אנג'לס, קליפורניה, שם החל לשאוף לקריירה מוזיקלית בהיפ-הופ.
אקזיביט החל ליצור ראפ בגיל 14 תחת שם הבמה "Exhibit A", זמן קצר לאחר המעבר מאלבקרקי ללוס אנג'לס.
לאחר שיצא למסע הופעות עם Likwit Crew באותה השנה, הוחתם אקזיביט בחברת ההקלטות Loud Records והוציא את אלבומו הראשון, "At the Speed of Life", באוקטובר 1996. האלבום הגיע למקום ה-74 במצעד בילבורד 200 ולמקום ה-38 במצעד האלבומים הקנדיים.
הסינגל "Paparazzi" מהאלבום הגיע למקום ה-86 במצעד בילבורד הוט 100 וזכה להצלחה רבה בגרמניה, שם הגיע למקום ה11 במצעד מדיה קונטרול.
ב-25 באוגוסט 1998 הוציא אקזיביט את אלבומו השני, 40 Dayz & 40 Nightz, שהגיע למקום ה-58 במצעד בילבורד 200. כמו אלבומו הקודם, גם אלבום זה קיבל ביקורות טובות ממבקרי מוזיקה.
מהאלבום יצאו ארבעה סינגלים, הידוע מכולם הוא "What U See Is What U Get" אשר הגיע למקום ה-50 במצעד בילבורד הוט 100. עם התפתחות הקריירה של אקזיביט בחוף המערבי, הוא עורר את תשומת לבו של הראפר והמפיק ד"ר דרה.
בסיועו של ד"ר דרה השתתף אקזיביט בלהיט "Bitch Please" של סנופ דוג בהפקתו של דרה, ודרה אף אירח אותו באלבומו 2001 שהוכרז כאלבום רב-פלטינום על ידי איגוד תעשיית ההקלטות האמריקאי.
בשנת 2000 אקזיביט הופיע בהופעת אורח בשיר "Bitch Please II" מהאלבום "The Marshall Mathers LP" של אמינם, יחד עם אמינם, סנופ דוג, ד"ר דרה ונייט דוג.
הפריצה של אקזיביט לתודעת הקהל הרחב באה עם יציאת אלבומו השלישי Restless, שהפיק ד"ר דרה ושהתארחו בו אמנים רבים, ביניהם סנופ דוג, אמינם, נייט דוג ו-The Alkaholiks.
כמעט שני מיליון עותקים של האלבום נמכרו, והוא הוכרז כאלבום פלטינה.
באלבום נכללו שלושה סינגלים, הידוע בהם הוא "X", שהגיע למקום ה-76 במצעד בילבורד הוט 100 ולמקום ה-14 במצעד הסינגלים הבריטי.
האלבום דורג במקום ה-12 במצעד בילבורד 200. באמצע אותה השנה הזמין ד"ר דרה את אקזיביט להתארח במסע ההופעות שלו Up in Smoke Tour.
ב-2002 אקזיביט הוציא את אלבומו הרביעי, "Man vs.
אף אחד משלושת הסינגלים שבאלבום לא נכנס למצעד בילבורד הוט 100, אולם הסינגל" "Multiply" דורג במקום ה-39 במצעד הסינגלים הבריטי ובמקום ה-33 במצעד מדיה קונטרול הגרמני.
האלבום היה לאלבום זהב, אך אקזיביט לא היה מרוצה מהביקורת על האלבום ועל הפקתו, ולכן החליט להפסיק את שיתוף הפעולה עם ד"ר דרה.
נכון להיום, זהו האלבום המצליח ביותר של אקזיביט במצעדים: הוא הגיע למקום השלישי במצעד בילבורד 200 ולמקום השלישי בקנדה.
בשנים 2004 עד 2007 אקזיביט הנחה את סדרת הטלוויזיה הפופולרית "פימפ מיי רייד" ששודרה ב-MTV, שבמסגרתה שופצו מכוניות ישנות והרוסות של הצופים.
ההשתתפות בסדרה תרמה מאוד לפופולריות של אקזיביט בקרב הציבור הרחב.
ב-4 בספטמבר 2004 אקזיביט הוציא את אלבום האוסף השני שלו, Appetite for Destruction, שכלל בעיקר שירים ישנים מהתקופה של דרה ושירים שלא נכנסו לאלבומו Weapons of Mass Destruction, שיצא בדצמבר 2004, בלייבל קולומביה רקורדס.
Weapons of Mass Destruction דורג במקום ה-43 במצעד בילבורד 200 והוכתר כאלבום זהב, אך אקזיביט לא היה מרוצה מהביקורות עליו.
הוא החליט לעזוב את קולומביה רקורדס ועבר ללייבל עצמאי.
הסינגל "Hey Now" מתוך האלבום, בהשתתפות קרי הילסון, הגיע למקום ה-93 במצעד בילבורד הוט 100.
במקביל לעיסוק במוזיקה וההנחיה בפימפ מיי רייד, כיכב אקזיביט בסרט Full Clip יחד עם הראפר באסטה ריימס, שיחק בתפקיד אורח בסדרה CSI: מיאמי בפרק "The Rap Sheet", הוציא סרט דוקומנטרי על ההופעה שלו יחד עם להקתו החדשה Strong Arm Steady, והנחה את טקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה.
ב-2005 אקזיביט התמקד בקריירת המשחק שלו.
הוא שיחק בשוברי הקופות "Derailed" "xXx: State of the Union" ו-"כיפה אדומה: הסיפור האמיתי".
ב-2006 הוא כיכב בסדרת הדרמה "Gridiron Gang" ושיחק פעמיים בתפקיד אורח בסדרת האנימציה "The Boondocks".
באותה השנה הוא הוציא את אלבומו השישי "Full Circle", בלייבל העצמאי Koch Records.
האלבום דורג במקום ה-50, אך היה כישלון מסחרי, עם מכירות של 120,000 עותקים בלבד בארצות הברית.
אקזיביט התארח באותה השנה באלבום של הראפר דה גיים, "Doctor's Advocate", בשיר "California Vacation".
ב-5 באוקטובר 2012, הוציא אקזיביט את אלבומו השביעי, "Napalm".
האלבום דורג במקום ה-150 במצעד בילבורד 200 ומכר 3,200 עותקים בארצות הברית בשבוע הראשון.
באלבום התארחו אמנים רבים, ביניהם בישוף למונט, אי-40, דה גיים וויז קאליפה.
ב-2015 אקזיביט השתתף באחד השירים באלבום "Compton" של ד"ר דרה.
2002 – 8 מייל (תפקיד אורח בבאטלים, התחרה נגד אמינם באחד הבאטלים)
2006 – כיפה אדומה: הסיפור האמיתי
אקורה (בלועזית: Acura) הוא מותג למכונית יוקרה מבית היוצר של חברת הונדה היפנית.
השימוש במותג החל בשנת 1986, בעיקר על-מנת לבדל בשוק האמריקני את דגמי הונדה היקרים מן הדגמים הזולים.דגם אקורה הראשון הוצג בשנת 1986 בארצות הברית, קנדה והונג קונג.
בשנת 2004 נכנס המותג גם למקסיקו, בשנת 2006 לסין ובשלהי שנת 2008 לרוסיה.
אקורה אמורה הייתה להיכנס לשוק היפני בשנת 2008, אבל כניסתה נדחתה, ואחר-כך התבטלה בשל המשבר הכלכלי העולמי של 2008. אקורה אפשרה לראשונה ליצרנית רכב יפני חדירה לשוק רכבי היוקרה.
חלק מדגמי אקורה משווקים באירופה תחת השם הונדה.
הדגמים הראשונים שהוצגו ב-1986 היו לג'נד ואינטגרה.
הצלחתם של שני הדגמים גרמה לחברות יפניות נוספות להתחיל בייצור רכבי יוקרה תחת שמות מותג חדשים בצפון אמריקה.
כך החלה טויוטה לשווק את לקסוס וניסאן את אינפיניטי.
בשנת 1989 הוצג דגם ה-NSX, מכונית ספורט בעלת שני מושבים ומנוע V6. היא נבנתה כמכונית היפנית הראשונה מקבוצת מכוניות העל שנועדה להתחרות בפרארי ופורשה.
אקורה NSX הייתה הראשונה בעולם שיוצרה כולה מאלומיניום.
למרות ההצלחה בתחילת הדרך, במהלך שנות ה-90 של המאה ה-20 רשם המותג ירידה במכירות.
בשנת 1996 הוצגו שלושה דגמים חדשים, אקורה RL, אקורה EL ואקורה SLX.
אקורה RL החליפה את הלג'נד.
למרות העיצוב כרכב יוקרתי, עם מנוע V6 ו-210 כוח סוס הוא לא הצליח להתחרות בדגמי ב.מ.וו, אאודי ואף מכר פחות מדגמי לקסוס המקבילים.
אקורה EL בעלת מנוע 1.6 ליטרים נמכרה רק בקנדה כמחליפה לאינטגרה שהמשיכה להיות משווקת בארצות הברית.
אקורה SLX היה רכב השטח הראשון של אקורה.
הוא התבסס על פלטפורמת איסוזו טרופר משופרת, אך נחל כישלון במכירות ויצורו הופסק לאחר ארבע שנים ב-1999.
באותה שנה הוצג דגם סדאן, אקורה TL, שהתחרה בלקסוס ES, אינפיניטי I30 וב.מ.וו סדרה 3. היצע האבזור הגדול במחירים נמוכים מהמתחרים הובילו להצלחה במכירות.
בשנת 2000 הציגה אקורה רכב שטח נוסף, אקורה MDX, שנחל הצלחה גדולה מקודמו.
הוא תוכנן כרכב שטח רך בעל שלוש שורות מושבים.
בשנת 2004 הוצג אקורה TSX אשר נמכר באירופה תחת השם הונדה אקורד יורו.
בשנת 2006 הוצג אקורה RDX, רכב שטח עם מערכת ההנעה לכל הגלגלים SH-AWD של הונדה.
בסוף אותה שנה הוצג דגם חדש של ה-MDX.
בדצמבר 2013 התחיל ייצור דגם הסדאן אקורה RLX.
אקטה קריסטלוגרפיקה הוא קבוצה של כתבי עת מדעיים בתחום הקריסטלוגרפיה, שהמאמרים בהם עוברים ביקורת עמיתים, והיוצאים לאור מטעם האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה.
אקטה קריסטלוגרפיקה החלה ככתב עת בודד בשם זה ב-1948.
בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה היה כתב העת Zeitschrift für Krystallographie (כתב עת לקריסטלוגרפיה), כתב העת העיקרי לפרסום מאמרים מדעיים בתחום.
כתב עת זה יצא בהוצאה פרטית ומומן מכספי המינויים.
כתב העת נוסד על ידי פאול גרות בשטרסבורג ב-1877 כ-Zeitschrift für Krystallographie und Mineralogie (כתב עת לקריסטלוגרפיה ומינרלוגיה), והשם שונה על מנת להדגיש שכתב העת עוסק בקריסטלוגרפיה בלבד ב-1924. העורך הראשי בתקופה זו היה הקריסטלוגרף פאול ניגלי ובין עורכי המשנה היה גם פאול פטר אוואלד.
כתב העת דגל במדיניות של פרסום מאמרים בתחום בשפת המקור של הכותבים, ולמרות שהשפה העיקרית בו הייתה גרמנית, התפרסמו בו מאמרים גם באנגלית ובצרפתית.
עובדה זו הפכה את כתב העת בעריכתו של ניגלי לכתב העת החשוב ביותר בתחום הקריסטלוגרפיה בתקופה שקדמה למלחמת העולם השנייה.
כתב העת הפסיק את הופעתו בזמן המלחמה.
לקראת סוף מלחמת העולם השנייה הורגש צורך בכתב עת שיחליף את כתב העת הגרמני.
במרץ 1944 נאם פאול פטר אוואלד, פיזיקאי וקריסטלוגרף שנמלט מגרמניה בשל היותו "רבע יהודי" ולימד מאז באוניברסיטת קווינס בבלפסט, בפני באי הכנס של הארגון XRAG.
בנאומו הציע אוואלד, שהיה בין עורכי המשנה של ה-Zeitschrift für Krystallographie, הקמת כתב עת בינלאומי חדש לקריסטלוגרפיה שיצא לאור על ידי ארגון בינלאומי חדש לקריסטלוגרפיה.
ההצעה התקבלה בהתלהבות וויליאם לורנס בראג, יושב ראש ארגון XRAG הבטיח לפעול למענה.
אבל הדחיפה האמיתית להקמת הארגון וההוצאה לאור של כתב העת באה רק שבעה חודשים אחר כך מכיוון אחר.
באוקטובר 1944 פנה הקריסטלוגרף האמריקני מרטין בורגר (Martin Julian Buerger) להנרי ליפסון ששימש כמזכיר ארגון XRAG בשאלה האם XRAG מעוניינת לשתף פעולה עם ASXRED, הקבוצה המקבילה בארצות הברית, ביסוד כתב עת העוסק במחקר בעזרת עקיפה של קרני רנטגן ועקיפה של אלקטרונים.
הוחלט שיש לשלב כוחות ולהקים ארגון בינלאומי שיהיה אחראי על ההוצאה לאור של כתב העת החדש.
ביוזמת לורנס בראג אורגן ביולי 1946 כינוס הכנה של הקמת הארגון הבינלאומי בלונדון, שבו השתתפו כ-300 קריסטלוגרפים מ-13 מדינות.
בכינוס נבחר אוואלד כיושב ראש הוועדה הזמנית הבינלאומית לקריסטלוגרפיה.
ועדה שקמה לבחון את מבנה כתב העת המוצע קיבלה את הטיוטה שהציע ג'ון דזמונד ברנל.
שם כתב העת נקבע כ"אקטה קריסטלוגרפיקה" על פי הצעתם של המדענים מברית המועצות שהתנגדו שלכתב עת בינלאומי יהיה שם אנגלי, כפי שהייתה ההצעה המקורית של ועדת כתב העת, ודרשו שם לטיני נייטרלי.
את עלות ההפקה קיוו המקימים לכסות על ידי דמי מנוי ותרומות.
הגיליון הראשון של אקטה קריסטלוגרפיקה יצא לאור באפריל 1948, חודשיים לפני כנס הייסוד של האיגוד הבינלאומי לקריסטלוגרפיה, ובמהרה הפך להיות כתב העת החשוב בתחום.
ב-1951 כבר התקבלו כה הרבה מאמרים לפרסום והוחלט להגדיל את תדירות הדפסת כתב העת משש פעמים בשנה לשמונה.
כעורך הראשי של כתב העת במשך 11 שימש פאול פטר אוואלד, בעל הרעיון.
עם השנים הוחלט שבשל כמות המאמרים הגדולה שהגיעה למערכת יש לפצל את כתב העת, ונכון ל-2010 הוא כולל שישה כתבי עת שונים.
רשימת כתבי העת במסגרת אקטה קריסטלוגרפיקה
אקטה קריסטלוגרפיקה פרק A: יסודות הקריסטלוגרפיה
אקטה קריסטלוגרפיקה פרק B: מדע המבנים
אקטה קריסטלוגרפיקה פרק C: מאמרים בנושא מבני הגביש
אקטה קריסטלוגרפיקה פרק D: קריסטלוגרפיה ביולוגית
אקטה קריסטלוגרפיקה פרק E: דוחות מבנה מקוונים
אקטה קריסטלוגרפיקה פרק F: מאמרים בנושא ביולוגיה מבנית והתגבשות
אקזוטיקה (Exotica) הוא סרט קנדי מ-1994 שעלילתו מתרחשת סביב מועדון החשפנות "אקזוטיקה" בטורונטו, קנדה.
הסרט נכתב ובוים על ידי אטום אגויאן.
הסרט מציג קבוצת אנשים אקראית שהקשר ביניהם הוא סביב ענייני מועדון הלילה "אקזוטיקה".
כריסטינה (מיה קירשנר) היא חשפנית במועדון; זואי (ארסני חניג'אן) היא מנהלת המועדון; אריק (אליאס קוטיס) הוא תקליטן במועדון הזה וחבר לשעבר של כריסטינה.
פרנסיס (ברוס גרינווד) הוא לקוח המתמיד לבוא למועדון כדי לקבל ריקוד פרטי מכריסטינה, כשהיא לבושה במדי ילדת בית-ספר קתולית.
האקטאע הוא מונח בהיסטוריה של העולם המוסלמי המציין צורה של מס חקלאי שהיווה את אחת הדרכים העיקריות שנקטו השלטונות המוסלמיים במהלך ימי הביניים כדי לממן את אחזקת הצבאות שלהם.
שיטות התשלום לחיילים לפני האקטאע
בתקופה הראשונה של התפשטות האסלאם יכלו השלטונות המוסלמיים לשלם לחייליהם מהשלל הרב שנצבר במהלך הכיבושים הגדולים.
אחרי התבססות הח'ליפות, שולם הכסף לצבא מתוך המיסים השונים שנגבו מהאוכלוסייה הלא מוסלמית, ובעיקר הג'יזיה והח'ראג'.
שקיעת השלטון המרכזי במהלך בית עבאס אילצה את מנהל הח'ליפות לנסות ולמצוא שיטות חליפיות להחזקת הצבא.
בתחילה ניסו שלטונות הח'ליפות להעניק שטחי אדמה לבעלות חלקית של לוחמים בתמורה למעשר ולמיסי המקרקעין החלים על מוסלמים.
שיטה זו לא הוכיחה את עצמה ושלטון הח'ליפות נאלץ לחפש שיטות אחרות.
השליטים המוסלמים שינו את שיטת הענקת הקרקעות כך שהלוחמים קיבלו רק את הזכויות הממוניות על שטח מסוים, כשהבעלות החוקית על השטח נותרת בידי הבעלים הקודמים שלו.
מקבל האקטאע המוקדם (אקטאע תמליכ – אקטאע של הקצבה) היה צריך לגבות את הח'ראג' מהתושבים הלא מוסלמים בשטח ולהעביר לשלטונות מעשר מהשווי של השטח.
גם האקטאע המוקדם לא הוכיח את עצמו, משום שהחיילים שקיבלו את האקטאע, נטו שלא להעביר את המיסים שגבו לידי השלטונות.
הרפורמה של הבויהים בשיטת האקטאע
הבויהים שינו את השיטה כך שמתן האקטאע לא חייב את המקבל בשום מחויבות פיננסית (אקטאע אסתע'לאל – אקטאע של הנאת שימוש).
אקורוס (Acorus) הוא סוג של צמח בעל פרחים.
סוג זה שויך בעבר למשפחת הלופיים, ועל-פי מיונים עדכניים, הוא מסווג בסדרה נפרדת, ובה משפחה וסוג בודד – אקורוס.
על סוג זה נמנים צמחים עשבוניים, דמויי-דשא, רב-שנתיים וגאופיטים.
בית-גידולם הטבעי הוא גדות נחלים וביצות.
מיני האקורוס משמשים כצמחי נוי וכן כצמחי מרפא.
רב סעדיה גאון מזהה את קנה־הבושם בתור האקורוס בתרגמו אותו ל"קצבּה ד'רירה" שמו של האקורוס בערבית (קצבּ א(ל)ד'רירה (ערבית)).
אקזיט (מאנגלית: Exit planning; בעברית: הֶנְפֵּק) הוא הכינוי הנפוץ שניתן בישראל לבחירה של יזמים או מנהלי חברה בחלופה של יציאה מפעילות עסקית בחברה שהקימו או שעומדים בראשה, לרוב על ידי מכירת הפעילות של החברה.
השם אף הפך בשנים האחרונות לשם נרדף לרכישת חברות (דוגמת רכישת סודהסטרים על ידי פפסיקו).
בישראל, המונח נפוץ במיוחד בתחום ההייטק, בו האקזיט מציין יזמים בחברות הזנק ("סטארט-אפ"), המוכרים את המניות בחברה שהקימו בעבור הון, בדרך כלל לתאגידים גדולים, המעוניינים לשלב במוצריהם את הטכנולוגיה שפיתחה החברה.
אפשרות נוספת לאקזיט היא הנפקה בבורסה לניירות ערך (IPO), כשהחברה ממשיכה למעשה לפעול אך הון המניות של המשקיעים נמכר לציבור.
בעבור מכירת אחוזיהם בחברה זוכים היזמים וכן המשקיעים בחברה (כגון אנג'לים וקרנות הון סיכון) להחזר על השקעתם.
במקרה של אקזיטים מוצלחים, אלו עשויים לזכות בתשואה גבוהה מאוד (נמדד לרוב במכפיל על גובה ההשקעה).
חברה מסחרית עשויה להגן על יכולתה לבצע אקזיט אם למשל תחתום רק על חוזים בעלי תנאי סיום התקשרות נוחים עבורה.
ישראל, שבה תעשיית הייטק והון סיכון משגשגת, בולטת בעולם במספר חברות הטכנולוגיה שביצעו אקזיט.
בכל שנה היו בישראל אקזיטים בסכום ממוצע של כ־4 מיליארד דולר.
בתקופה זו התעשייה המובילה בכמות האקזיטים הייתה תעשיית השבבים: בתחום הזה בוצעו יותר רכישות מאשר בכל תחום אחר, והמחיר הממוצע לעסקה היה 100 מיליון דולר.
תשעה מתוך עשרת האקזיטים הגדולים של התקופה הזאת היו חברות ציבוריות שכבר נסחרו ברגע המכירה בבורסה.
בסוף התקופה הזאת חלה האטה בתחום רכישות חברות השבבים, לצד צמיחה בתחומי התקשורת הסלולרית, האינטרנט, התוכנה והסייבר.
בשנים 2008–2010, בעקבות המשבר הכלכלי העולמי, ירד בכ-50% שווי סך האקזיטים של חברות הזנק ישראליות שנרכשו על ידי חברות בינלאומיות.
ב-2011 חלה התאוששות, בין היתר כחלק מהקלות במיסוי, שהעניקו אינטרס לחברות בינלאומיות להוציא כספים מארצות הברית ולהשקיע בפעילות של מיזוגים ורכישות בינלאומית.
פרט לשנת 2006, שנת 2011 הייתה השנה בה שווי האקזיטים הישראליים היה הגבוה ביותר בעשור האחרון וברבעון הראשון של שנת 2012 כבר נעשו אקזיטים בשווי גבוה יותר מבכל שנת 2011.
יש הטוענים כי כמות האקזיטים הגבוהה בישראל לא בהכרח חיובית עבור המשק הישראלי, כיוון שהנטייה למכור כשהחברה עדיין קטנה יחסית, גורמת לכך שלא מתפתחות בישראל חברות הייטק גדולות רבות ולא מוכשרים מנהלים בהתאם בעלי ניסיון בניהול חברות ענק.
מאידך, הכסף המוזרם לישראל משמש כמנוע צמיחה לפתיחת חברות טכנולוגיה חדשות, ומביא חברות בינלאומיות גדולות להקים או להרחיב מרכזי פיתוח בישראל, המעסיקים עשרות ומאות עובדים.
דו"ח של פירמת רואי החשבון PwC Israel קבע כי ב-2016 חלה ירידה של 67% בהיקף האקזיטים שבוצע בישראל ב-2016 לעומת 2015. זוהי השנה השנייה ברצף בה חלה ירידה בהיקף האקזיטים, לאחר שגם 2015 זכתה להיקף קטן מקודמתה.
סדרת הטלוויזיה הישראלית "מסודרים" (2007 – 2009) עסקה בקבוצה של צעירים ישראלים שמכרו את חברת ההזנק שלהם תמורת הון עתק, כלומר "ביצעו אקזיט".
הסדרה נעשתה בהשראת מכירת חברת מיראביליס הישראלית לחברת America Online האמריקאית בשנת 1998.
אקוש ברצ'אי, או בשמו המלא נאג'ברצ'אי אקוש ברצ'אי, (1619 - תחילת יולי 1661) היה אציל הונגרי מטרנסילבניה, בעל שורשים רומנים.
דיפלומט, שליט טרנסילבניה בשנים 1660-1658. כיהן גם כבאן האחרון של לוגוז' וקאראנסבש (1644-1658).
אקוש ברצ'אי נולד במשפחת אצולה קלוויניסטית, באזור האצג בטרנסילבניה.
אביו היה שאנדור ברצ'אי ואשתו ארז'ה פאלאטיץ'.
האחוזה המקורית של משפחת ברצא'י שכנה בכפר נאג'בורצ'ה (Nagyborcsa), וברומנית: ברצ'ה מארה (Bârcea Mare).
מייסד השושלת, גאשפאר ברצ'אי, קיבל תואר אצולה, היה חסיד הדת הקלוויניסטית, וכיהן כקפטן של ה"כיסא" מורש (מארוש) 24 שנים.
בשלהי המאה ה-15 למשפחת ברצ'אי היו 41 אחוזות ברחבי הקומיטט (רוזנות) של הונדוארה.
ביולי-אוגוסט 1575, ברצ'אי טען לכתר טרנסילבניה והיה יריבו של אישטוואן באטורי.
בסופו של דבר נאלץ להסתפק בתפקיד של קפטן המבצר ליפובה.
אחיו של אקוש, אנדראש ברצ'אי, הגיע למעמד של קפטן של חבל פגראש.
אחותם, אנה ברצ'אי, התחתנה עם פטר בורדה (Burda), אציל ממוצא רומני מהאצג, שהתמנה בין השנים 1642-1641 לסגן רוזן הונדוארה.
דרך משפחת האם היו לברצ'אי, ככל הנראה, גם שורשים סלאביים, מדרום באנאט.
מולדת משפחת האם, פאלאטיץ', הייתה בכפר אילידיה, שבמחוז קאראש-סוורין של ימינו.
מקרב בני פאלאטיץ' קמו דמויות חשובות כמוג'רג' פאלאטיץ', באן של לוגוז' וקאראנסבש, בן זמנו של מיכאי האמיץ.
אקוש ברצ'אי מילא שליחויות דיפלומטיות רבות בימי שלטונו של ג'רג' ראקוצי הראשון.
ברצ'אי נסע מטעם השליט אל הארכיבישוף פטר פאזמאן, שליטי מולדובה, וסילה לופו וגאורגה שטפאן, אל שליטי ולאכיה, מאתיי בסאראב, וגם לשער הנשגב, למשל, בנוגע להסגרתו של בנו של מוזש סקיי, יריב אדונו, שהיה כלוא בידי הטורקים.
בין היתר, ניסה ברצ'אי באוגוסט 1538 לתווך בין וסילה לופו ובין שליט ולאכיה, מאתי בסאראב, כמו כן דן עם לופו בינואר - אוגוסט 1644 בסיכויים לשדך את בתו של השליט המולדבי לז'יגמונד, בנו הקטן של ג'רג' ראקוצי הראשון.
כמו כן, נשא ונתן בדצמבר 1643 לשם השגת ברית אפשרית בין מולדובה ובין טרנסילבניה.
בשנת 1644 יצא ברצ'אי לשליחות דיפלומטית נוספת אל חצרו של וסילה לופו על מנת להשיג סיוע במאמץ המלחמתי האנטי-הבסבורגי של טרנסילבניה בימי מלחמת שלושים השנים.
וסילה לופו הסכים לשלוח יחידה של 700 חיילים מולדבים.
ב-1645 יחד עם הגנרל יאנוש קמן ועם אישטוואן מאריאש ברצ'אי ייצג את השליט של טרנסילבניה בחתונה של מריה, הבת של וסילה לופו, עם האציל הליטאי יאנוש רדזיוויל.
באן של לוגוז' וקאראנסבש ורוזן עליון של הונדוארה
כגמול על שרותו הנאמן התמנה על ידי הוויבוד לבאן של לוגוז' וקאראנסבש וכיהן בתפקיד זה במשך 14 שנה, בין ספטמבר 1644 - דצמבר 1658. אחרי 1648 (או 1650) זכה גם למעמד של קומס (רוזן) עליון (נאג'-אישפאן) או מושל של חבל הונדוארה.
הוענקה לו כשי גם העיר דווה.
בשנת 1654 מילא שליחות דיפלומטית נוספת באיסטנבול.
אחרי מותו שלג'רג' ראקוצי הראשון גם בנו, ג'רג' ראקוצי השני, שלח את ברצ'אי בשליחות לאיסטנבול.
כמן כן מינה אותו ב-1653 וב-1657-1655 בראש בית הדין הנסיכותי (ה"טבולה" הנסיכותית).
בשנת 1653 הוא השתתף בוועדה שדנה בשינויים בתקנונים הקרויים "החוקות המאושרות" של טרנסילבניה.
ב-1655 בשמו של ראקוצי, ברצ'אי בא לחבל הז'יו לעזרתו של השליט הוולאכי קונסטנטין שרבאן, על מנת לדכא את מרד ה"סיימנים" שגרם לאי סדר רב וביזה בנסיכות הרומנית.
בכינוס בווישק לא התנגד למהלך הצבאי של השליט נגד פולין ובהיעדרו של הווייבוד מן הארץ, היה יחד עם פרנץ רדיי ואישטוואן שרדי חבר בשלישייה שניהלה את ענייני הנסיכות.
לבסוף נשאר באלבה יוליה כעוצר בלעדי של טרנסילבניה.
אחרי שובו שלג'רג' ראקוצי השני המובס מהמלחמה בפולין, השיג ברצ'אי את הסכמתו של הווזיר הגדול מהמט פאשא קפרולו להתמנות החל מ-11 בספטמבר 1658 לשליט טרנסילבניה.
אבל הדיאטה הטרנסילבנית שהתכנסה בעיר מדיאש בחרה בפרנץ רדיי.
הטורקים סירבו להכיר בבחירה זו ובאו לכפות את העלאתו של ברצ'אי לשלטון.
תמורת זאת התחייב אקוש ברצ'אי לתשלומים לשער הנשגב בצורת מס שנתי של 40,000 זהובים ובפיצויי מלחמה בשווי 500,000 טאלר כסף.
בנוסף נכנע לאולטימטום הטורקי מספטמבר 1658 ונאלץ להסכים למסור לטורקים את הבאנות של לוגוז' וקאראנסבש עם הערים לוגוז', קאראנסבש, אינאו ודזנה, שהיוו חלק מקו ההגנה המערבי של טרנסילבניה.
בפנייה ב-12 בספטמבר 1658 לתושבי האזורים שמסר לטורקים ניסה להרגיעם על ידי הבטחות של פיצויים באדמות בטרנסילבניה.
הכרוניקן גאורג קראוס הצדיק את ויתוריו על ידי הלחץ הצבאי הטורקי העצום.
בין הכוחות שהגיעו לסייע לברצ'אי על מנת שיתחזק בשלטון היו השליטים הרומנים מיכניה השלישי של ולאכיה וגאורגה גיקה של מולדובה.
אקוש ברצ'אי הואשם על ידי רבים באנוכיות וצמאון לכוח, אבל בסופו של דבר הדייטה שהתכנסה בביסטריצה אישרה את מינויו כוויבוד של טרנסילבניה ב-7 באוקטובר 1658. בחירתו כשליט הייתה אמורה להיות לזמן קצר עד שראקוצי יקבל מחילה מהסולטאן העות'מאני.
בנסיבות אלה שמר ברצ'אי זמן-מה על קשר גם עם השליט המודח.
לגבי תביעת הטורקים שיעצור את השליטים הרומנים המרדנים גאורגה שטפאן וקונסטנטין שרבאן שנמלטו לארצו, לא התאמץ ברצ'אי למלא את בקשת הטורקים, זאת בהתאם למסורת הטרנסילבנית של ארץ מקלט לפליטים.
מדיניותו הדתית וכלפי האוכלוסייה הרומנית
חסיד נלהב של הדת הקלוויניסטית, פעל לעיתים נגד האינטרסים הקתוליים.
בשנת 1644 עצר את עבודות הסיום של בניית הכנסייה הקתולית בסלטינה דה טימיש.
ככל הנראה בסביבות 1648 מימן ברצ'אי מכיסו את פרסום הקטכיזם הקתולי של פטרוס קניזיוס, בתרגום הרומני של הישועי ממוצא רומני גאורגה (ג'ורג'ה) בואיטול.
זה היה הספר הראשון שפורסם בשפה הרומנית באותיות לטיניות - לפי כללי הכתיב ההונגרי.
באותה תקופה פורסם באלבה יוליה תרגום לרומנית של קתכיזם לותרני בתרגום לרומנית על ידי גיי'רג' פוגאראשי.
בימי כהונתו של ברצ'אי בתי הספר הקלוויניסטים הרומניים בלוגוז' ובקאראנסבש נהנו מתמיכה כספית.
בימי שלטונו הקצרים, בשנת 1659 הוקל גם היחס לכנסייה האורתודוקסית הרומנית.
הארכיבישוף (מיטרופוליט) סאווה ברנקוביץ' קיבל אישור למעמדו, ולהרחבת סמכותו לחבל פגראש (9 בינואר 1659) והצליח להשיג מהשליט פטור הכמרים האורתודוקסים הרומנים (Ecclesia valachica) מכל רחבי טרנסילבניה, מהמסים על השדות ועל הבקר (15 במרץ 1659).
(ב-20 במרץ 1659 הפטור יושם גם בחבל פגראש, שבו היה קיים עוד מימי השליט גאבור בתלן, משנת 1614.
אמנם אחרי שהשתקע באלבה יוליה החליף את סווה ברנקוביץ על ידי גנאדייה השלישי שקרא לעצמו ארכיבישוף של בליגרד (אלבה יוליה), מרמורוש ושל כל ארץ טרנסילבניה (ארדיאל).
העימות עם ג'רג' ראקוצי השני
הוא כינס דיאטה בטרגו מורש (מארוש ואשארהיי), ובסיועו של יאנוש קמני, נבחר שוב לשליט ב-29 בספטמבר 1659. בהיעדר כוחות צבאיים מספיקים, התבצר ברצ'אי בסיביו, בעודג'רג' ראקוצי השני הטיל עליו מצור בחורף 1660-1659.
המעשה גרר להתערבות צבאית מסיבית של הפאשה מבודה שניצח את ראקוצי ב-22 במאי 1660 בקרב גיאלו, שבו השתתף גם ברצ'אי.
השליט המובס, פצוע קשות, מת כעבור זמן קצר בעיר אוראדיה.
בעקבות הניצחון הטורקים העלו את ברצ'אי בחזרה על כס המלכות של טרנסילבניה.
אך המיסים הכבדים שהטיל עוררו תגובות נזעמות בקרב העם.
בדצמבר 1660 דיאטה נוספת הדיחה אותו והחליפה אותו ביאנוש קמן.
על יד היישוב אורמניש (Ormeniş) התחולל קרב בין המחנה של יאנוש קמן ובין תומכי ברצ'אי.
מובס, ברצ'אי התפטר מהתפקיד של ווייבוד ב-31 בדצמבר 1660 והתיר את תומכיו משבועת הנאמנות כלפיו.
בהתחלת שנת 1661 אנשיו של קמן עצרו את אחיו, אנדראש ברצ'אי, שהיה מפקד של פגראש, כלאו ועינו אותו.
בהמשך נתפסו גם אקוש עצמו ואחיו השלישי, גאשפאר.
שלושת האחים נידונו למוות באשמת שיתוף פעולה עם הטורקים והומתו ביישוב קוזמה (קוזמטלקה).
הטורקים פלשו שוב לטרנסילבניה בקיץ 1661, ולבסוף שמו קץ גם לשלטונו של יאנוש קמן.
אקוש ברצ'אי היה נשוי פעמיים.
אשתו הראשונה הייתה ארז'בט סלאנצי
אחרי 1660 - לאיזבלה באנפי
- במאה ה-19 הוצבה אנדרטה לזכרו באחוזה ברצ'ה מארה (נאג'בארצ'ה).
אחרי 1947 בעקבות הלאמת האחוזה על ידי השלטון הקומוניסטי האנדרטה נשארה באמצע שדה חקלאי.
בשנת 2001, מיוזמת הפרפקט של הונדוארה, נציג של התנועה הדמוקרטית של ההונגרים ברומניה, שופצה האנדרטה והוצבה במקום אחר, במרכז העיר דווה.
אקזקיוטיב אאוטקמס הייתה חברה צבאית פרטית, שנוסדה בדרום אפריקה על ידי אבן בארלו (Eeben Barlow), סא"ל לשעבר בצבא דרום אפריקה, בשנת 1989. מאוחר יותר הפכה לחלק מחברת ההחזקות הדרום אפריקאית Strategic Resource Corporation.
מטרות החברה הוגדרו על ידה כ:
"אספקת שירותי ייעוץ צבאי סודיים ומקצועיים לממשלות לגיטימיות, אספקת החבילה המקצועית ביותר של אימונים צבאיים הזמינים לכוחות מזוינים, המכסה היבטים של לוחמה באוויר בים וביבשה.
אספקת ייעוץ לכוחות מזוינים בנוגע לנשק ובחירת מערכות נשק.
לספק שירות א-פוליטי לגמרי המבוסס על סודיות, מקצועיות ומסירות".
ב-1989, בסוף מלחמת הגבולות בדרום אפריקה מול אנגולה ונמיביה, החל משטר האפרטהייד להתפרק.
צבא דרום אפריקה עמד מול קיצוצים נרחבים בכוח האדם שלו.
מנהיג מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקני נלסון מנדלה דרש שנשיא דרום אפריקה, פרדריק וילם דה קלרק, יפרק חלק מהיחידות המיוחדות הדרום אפריקאיות והדרום-מערב אפריקאיות כמו גדוד 32 והקובוט (Koevoet).
אחד מאלה היו "הלשכה לשיתוף פעולה אזרחי" (CBC), יחידה שביצעה פעולות הכוללות התנקשות במתנגדי הממשל, ועבדה בעקיפת הסנקציות של האו"ם על ידי הקמת חברות קש זרות.
רק קובוט - בהיותו חלק ממשטרת דרום-מערב אפריקה-פורק כחלק מהמגעים לעצמאות דרום מערב אפריקה (כיום נמיביה).
אנשי יחידות אלה הרכיבו את רוב כוח האדם של אקזקיוטיב אאוטקמס (א"א).
אבן בארלו, לשעבר ראש אגף מערב אירופה של CBC, יסד את א"א ב-1989. מטרתה הייתה אספקת שירותי אימון סודיים לכוחות מיוחדים.
לחברה הוענק חוזה גם על ידי דבסאונה (חברת יהלומים) לאמן קבוצה נבחרת של קציני ביטחון להסתנן ולחדור לסינדיקטים הבלתי חוקיים לסחר ביהלומים בבוטסואנה, כשגילתה דבסואנה שא"א מאמנת את כוחות צבא אנגולה, היא ביטלה את החוזה באופן מיידי.
תלמידים רבים של בארלו הצטרפו לחברת א"א בשלב מאוחר יותר, לאחר שהלך לאמן את כוחות צבא אנגולה, אומר וולטר האליקי, אחד מעמיתיו של בארלו בצבא אנגולה.
החברה המשיכה לגייס רבים מקרב אותן היחידות שפירק הנשיא דה קלרק.
תוך זמן קצר, יכלה א"א להתגאות בכ-500 יועצים צבאיים וכ-3,000 אנשי צבא מיומנים ביותר העומדים לרשותה.
אף על פי שאנשי צבא זרים רבים הגישו מועמדות לעבודה, גייסה א"א דרום אפריקאים בלבד, וכאלה ששירתו בכוחות צבא דרום אפריקה, קובוט, והאגף החמוש של מפלגת הקונגרס הלאומי האפריקני, ה-MK.
א"א בהתחלה אימנה ואחר כך נלחמה בשם ממשלת אנגולה נגד UNITA, לאחר שאלה סירבו לקבל את תוצאות הבחירות של שנת 1992. חוזה זה הוענק לחברה לאחר שזו סייעה לחברת Ranger Oil במבצע להשבת ציוד בעיר הנמל סויו.
לאחר מה שכונה בתקשורת הדרום אפריקאית ניסיון התנקשות במנהיג המורדים ד"ר ז'ונאס סאווימבי, א"א מצאה עצמה תחת התקפות בלתי פוסקות של UNITA, בהן איבדה שלושה אנשים.
בעקבות הפעולה קיבלה החברה הכרה מצבא אנגולה וחוזה לאימון כוחות הצבא נחתם במהרה.
תוך זמן קצר הובסו כוחות UNITA בשדה הקרב.
תחת לחץ מהאו"ם וארצות הברית, אולצה ממשלת אנגולה לסיים את החוזה עם א"א, שהוחלפה על ידי כוח שמירת שלום של האו"ם שנודע בשם UNAVEM.
אנגולה חזרה ללחימה זמן קצר לאחר מכן.
במרץ 1995, לחמה החברה במרידת גרילה של החזית המהפכנית המאוחדת (RUF) בסיירה לאון, השיבה את השליטה במכרות היהלומים, והכריחה את ה-RUF להגיע לחוזה שלום.
בשני המקרים עומדת לזכות החברה הצלת הממשלות של מדינות אלה.
במקרה של אנגולה הובילה הפסקת האש לפרוטוקול לוסקה, שסיים את מלחמת האזרחים האנגולית- אף שלשנים ספורות בלבד.
אולם, בסיירה לאון נכנעה הממשלה ללחץ בינלאומי להחלפת א"א בכוח או"ם לא אפקטיבי, מה שאפשר ל-RUF להיבנות מחדש ולפשוט על הבירה במה שנודע בתור "מבצע שום דבר חי" (Operation No Living Thing).
באופן שאופייני לחברות צבאיות פרטיות מוקדמות, הייתה א"א מעורבת ישירות בלחימה באנגולה וסיירה לאון.
החברה הייתה ראויה לציון ביכולותיה לספק את כל ההיבטים של צבא מודרני מיומן ביותר לכוחות הפחות מקצועיים של אנגולה וסיירה לאון.
לא"א היו חוזים עם תאגידים בינלאומיים כגון דה-בירס, שברון, JFPI, וטקסקו.
לקוחות ממשלתיים כללו את אנגולה, סיירה לאון ואינדונזיה.
א"א דרשה באופן פעיל מממשלת דרום אפריקה לפקח על פעילותן של חברות צבאיות פרטיות לאחר שמספר חברות דרום אפריקניות ובינלאומיות התחזו אליה.
בנוסף, הייתה א"א מעורבת ישירות במתן תשומה ל"חוק הפיקוח על סיוע צבאי זר" ב-1998. לחברה הוענק רישיון במסגרת החוק החדש, אולם היא פורקה בחודש דצמבר של שנה זו.
מטרת החוק הייתה מניעה של פעילות שכירי חרב על ידי:
מניעת השתתפות ישירה כלוחמים בשדה הקרב למטרות רווח פרטי, כולל אימון, גיוס ושימוש בשכירי חרב
דרישת אישור מהוועדה הלאומית לפיקוח על נשק קונוונציונלי להצעת סיוע צבאי בחו"ל
מפקד צבא פפואה - שהפך את החלטתו לתמוך במבצע - הורה על מעצר שכירי החרב בהגעתם, ואילץ את ראש הממשלה להתפטר במצב שהתקרב לכדי הפיכה צבאית.
דו"ח או"ם משנת 2012 מתח ביקורת על חברת Sterling Corporate Services, בטענה שהיא מקימה "צבא פרטי" בניגוד להסכמים בינלאומיים ולמשטר הסנקציות על סומליה.
הדו"ח חשף קשרים חזקים של חברה זו לא"א, שבשלב זה כבר פורקה, ובוצע על ידי קבוצת הבקרה על סומליה ואריתריאה של האו"ם (SEMG).
אקזיט הוא פסטיבל מוזיקה שמתקיים בקיץ במבצר פטרוברדין בעיר נובי סאד שבסרביה.
הפסטיבל החל את דרכו בשנת 2000. במהלך קיומו, השתתפו בו יותר משני מיליון אנשים, משישים מדינות שונות.
עיתון הניו יורק טיימס ו-CNN הכריזו פעמים רבות על פסטיבל EXIT כאחד מעשרת הפסטיבלים הטובים בעולם.
הפסטיבל מתקיים בטירת פטרוורדין, הממוקמת בצידו הימני של נהר הדנובה בנובי סאד.
מיקומו של הפסטיבל הוא מיוחד בעולם הפסטיבלים והוא גם חשוב לאווירתו של הפסטיבל.
הטירה נחשבת כאחת הטירות האירופאיות הגדולות והיפות ביותר.
הטירה גם מאפשרת לאירועים שונים להתקיים באותו הזמן אחד ליד השני, ללא הפרעות רעש, בזכות האקוסטיקה המיוחדות של הטירה.
הבמה המרכזית: הבמה המרכזית של הפסטיבל נמצאת בליבה של הטירה, והיא יכולה להכיל עד כ-35 אלף אנשים, ובעלת רקע טבעי של סביבת הטירה.
בכל שנה הבמה המרכזית מארחת כוכבים ואומנים ידועים מכל סגנונות המוזיקה.
לצד הכוכבים המפורסמים, היא גם מציגה את הופעות הבס הטובות ביותר לאחרת הופעות המפתח ב"תוכנית הX-בס", שהפכה לסמל שיווקי של הפסטיבל, ומאפשרת למסיבה להמשיך עד הזריחה.
רחבת הריקודים: רחבת הריקודים נחשבת כאחת מהרחבות האלקטרוניות הטובות בעולם.
במהלך השנים חשיבותה עלתה והיא חשובה לפסטיבל כמו הבמה המרכזית.
היא יכולה להכיל עד כ-25 אלף אנשים.
ההופעה ברחבת הריקודים מתחילה בערב, ונמשכת כל הלילה עד לזריחה.
הבמה המתפוצצת: על במה זו מתקיימים מופעים בז'אנרים מוזיקליים כגון מטאל, פאנק ו- HC.
במת ההיתוך: במת ההיתוך היא אחת מהבמות הכי גדולות בפסטיבל.
היא מארחת כמה מהאומנים הכי חשובים של רוק, פופ, והופעות אלטרנטיביות, הן מסרביה והן משאר העולם.
במות אחרות: פסטיבל EXIT הוא המארח לבמות נוספות כמו: במת חוסר שינה בנובי סאד, במת ויברציות רגאיי חיוביות, במת טרנס ניסוי גאיה, במת הלטינו, במת החרק האורבני, במת FM AS, במת שוק עתידי, דיסקו שקט, במת קריוקי ועוד.
נקבע ליום החגיגה של סרביה, הארץ נפתחת לעולם שוב אחרי שנים של בידוד בין-לאומי.
הם הציגו את שלבי DJ והרוק, מראים בבירור, הפסטיבל יהיה פתוח לכל סוגי המוזיקה.
2002: פסטיבל 2002 שהתקיים מ-5 ל-13 ביולי היה במובנים רבים חזרה של השנה הקודמת, שהתנגש עם המשפט השיווקי החדש של הפסטיבל: "סרביה, האם את מוכנה לעתיד?".
2003: פסטיבל EXIT בשנה הזו נערך בין 3 ל-6 ביולי.
הוא קוצר לארבעה ימים ושווק עם הקמפיין של "הבמה של EXIT".
2004: הפסטיבל בשנה הזו היה מ-1 ועד ל-4 ביולי.
2005: בשנת 2005 מ-7 ועד 10 ביולי, EXIT קיבלה דחיפה מדיה נוספת כאשר BBC Radio 1 הודיעה שהיא עומדת המכסה את הפסטיבל לחיות.
זה היה השנה שבה הפסטיבל התקיים הכי פחות זמן.
רובם יצאו מהפסטיבל עם דעות חיוביות לגבי הפסטיבל וסרביה.
2008: EXIT 2008 התקיים מ-10 עד ל-1 ביולי על מבצר פטרוברדין בנובי סאד.
במהלך ימי הפסטיבל, התרחש מפגש מוזיקת EXIT הראשון - ה-EMC.
כ-30 די-ג'יים צעירים קיבלו את ההזדמנות לפגוש כמה מהשמות הגדולים של ז'אנר המוזיקה האלקטרונית שהופיעו בפסטיבל, ולחלוק ידע וחוויות.
במסגרת חגיגות עשר השנים לפסטיבל הוחזרו אומנים רבים שהופיעו בשנים הקודמות כגון: סשה, ג'ון דיגוואד, ג'אמס זיבאלה, לוקו דיאס, קיסי סאלל אווט ואטין דה צ'אסי ואמנים רבים נוספים.
2011: מהדורה בינלאומית של CNN, בהשתתפות מאמר על פסטיבלי מוזיקה, בתחילת יוני נאמר כי EXIT נכלל ברשימת תשעת הפסטיבלים הטובים בעולם.
בפסטיבל ביקרו יותר מ-150,000 אנשים.
בסביבות 1,600 מתנדבים עזרו לארגן את הפסטיבל בשנה זו.
2013: לראשונה, היה אורכו של הפסטיבל חמישה ימים.
המהדורה ה-15 של הפסטיבל הוחזקה במשחק 8 ימים של הרפתקת EXIT ושווקה עם הסלוגן "הרפתקה אחת, שתי מדינות, שמונה ימים, זיכרונות חסרי מספור."
סמל הפסטיבל הזה היה חגיגות 15 שנים להיערכות הפסטיבל, ביחד עם הסלוגן "15 שנים של שיתוף אהבה".
אקוש אלק (בהונגרית: Ákos Elek; נולד ב-21 ביולי 1988) הוא כדורגלן עבר הונגרי ששיחק כקשר אחורי.
אלק עלה לסגל הקבוצה הבכירה של קזינצברציקה בעונת 2004–2005, כאשר קבוצתו שיחקה בליגת המשנה ההונגרית.
במהלך עונה זו, כבש את שערו הראשון בקריירה, במשחק מול מאקו.
ב-2008, אלק עבר לשחק בשורות MOL וידי.
ב-26 ביולי 2008, ערך את משחקו הראשון בקבוצה, מול שיופוק.
אלק זכה יחד עם MOL וידי באליפות ליגת העל ההונגרית בעונת 2010–2011. ב-2012, הושאל לתקופה קצרה למועדון הטורקי אסקישהירספור, בשורותיו שיחק ב-3 משחקי ליגה בלבד.
ב-25 ביולי 2012, אלק חתם בקבוצת דיושג'ר.
בעונתו השנייה בדיושג'ר, 2013–2014, זכה עם קבוצתו בגביע הליגה ההונגרית.
לאחר שלוש שנים, עבר לשורות המועדון הסיני צ'אנגצ'ון יאטאי, בו שיחק עונה אחת בלבד.
בתום העונה, חזר לשחק בשורות דיושג'ר לעונת 2015–2016.
אלק ערך את הופעת הבכורה שלו עבור הנבחרת ההונגרית ב-5 ביוני 2010, במסגרת משחק ידידות מול הולנד, בו הובסה נבחרתו בתוצאה 1–6. ב-10 באוגוסט 2011, אלק כבש את שערו הראשון עבור נבחרתו, במשחק ידידות בו ניצחה הונגריה 0–4 את איסלנד.
אלק נכלל בסגל הנבחרת ההונגרית לטורניר הגמר של יורו 2016 בצרפת.
אקזוטיקה היא מנגנון של שיוך ערך אסתטי.
בשפה יומיומית 'אקזוטי' מתאר משהו השייך לארץ זרה ורחוקה ומעניין או יפה בזרותו, אולם במקור מושג האקזוטיקה, או האקזוטיזם, עוסק בסוגיה פילוסופית, היסטורית וייצוגית.
האקזוטיזם עוסק בתפיסה ובתיאור של "האחר".
אובייקט הנחשב כשגרתי בתרבותו המקורית הופך לאקזוטי כאשר חורג ממנה ועובר למרחב תרבותי אחר.
על מנת להיחשב כאקזוטי, החריגה מההקשר התרבותי המקורי חייבת להיתפס כבלתי מאיימת.
האובייקט מועבר ממקומו הזר אל סביבה מוכרת ומבוקרת, שמנטרלת את החשש והאיום של זרות ואחרות.
לשיח סביב מושג האקזוטיות במאה ה-19, שהתעצב על רקע האימפריאליזם האירופי, היו מספר מאפיינים:
עצם הרעיון שיש "אקזוטי" מניח מראש הבדלים מהותיים בין תרבויות שונות, אשר הופכים תרבות אחת ל"מקומית" ותרבות אחרת ל"מרוחקת".
הנחה זו אינה מובנת מאליה במאה ה-19, בה אסכולות אינטלקטואליות שונות, כמו הנאורות, קידמו רעיונות של גלובליזציה, והחלו לדבר במושגים של טבע האדם המשותף לכולם.
גם אסכולות אלו אימצו את רעיון האקזוטיקה, שכמעט תמיד הציג את התרבות האירופאית כעדיפה על "התרבות האקזוטית".
בשיח האקזוטי הייתה הפרדה ברורה בין אלו המספרים על האקזוטי, לבין האנשים האקזוטים אשר עליהם מסופר.
הדגש תמיד היה על המספר, והחשיבות הייתה כיצד נראית התרבות האקזוטית דרך עיניו של בן התרבות ה"מקומית".
דוגמה לכך ניתן היה לראות במוזיאונים שהציגו תערוכות של אמנים אירופאים ששאבו השראה מרעיונות אקזוטיים ממקומות מרוחקים, אולם לא הציגו את יצירותיהם של האמנים האקזוטיים עצמם.
האנשים האקזוטיים הוצגו במאה ה-19 בעיקר כאטרקציה, למשל במופעי קברט או ירידי קרקס.
השיח האקזוטי התייחס רק לתרבות במרחב המערבי, ולא ייחס חשיבות לתרבות כפי שהיא באה לידי ביטוי באופן אותנטי במקומה הטבעי.
דוגמה לכך ניתן לראות בכתביו של תאופיל גוטייה, שתיאר את אכזבתו מהריקוד הספרדי בספרד במילים: "ריקוד ספרדי קיים רק בפריז, כשם שצדפות נמצאות רק בבתי ממכר, ואף פעם לא על שפת הים".
לפני ימי ההתעוררות הלאומית באירופה, מושג האקזוטי לא תיאר רק מקומות מרוחקים, אלא תיאר גם את התרבות הפופולרית של קבוצות אתניות שונות באירופה, אשר נראו לעיתים לקבוצות אחרות כתרבויות פראיות ואפילו פרימיטיביות, ובעיקר, מרוחקות תרבותית, מה שהתחבר אל רעיון האקזוטי.
אולם במחצית השנייה של המאה ה-19, השימוש במושג האקזוטיקה קיבל תפנית.
לאורך המאה ה-19, תנועות לאומיות שונות באירופה שאפו ליצור לאנשיהן נראטיב לאומי, שינכס לתרבות המקומית מאפיינים שיבדילו אותה מהתרבויות הסמוכות.
במסגרת תופעה זו, התרבות הפופולרית שהייתה נפוצה באזורים שונים במאה ה-19, הפכה לחלק מהזהות הלאומית של מדינות הלאום שהחלו להיווצר.
ברגע שמנהגים מסוימים אומצו כחלק מזהות לאומית באזורים מסוימים באירופה, זה הפסיק להיות פוליטיקלי קורקט להחשיב אותם אקזוטיים.
כך עבר מושג האקזוטיות שינוי, והפך לכינוי כללי לתופעות תרבותיות שהן מ"שאר העולם", כלומר, בדרך כלל, לא מאירופה.
תפיסה זו של המושג נשארה רווחת מאז.
בסוף המאה ה-19, הפך דימוי של אי טרופי לדימוי המזוהה ביותר עם המילה.
בתחילת המאה ה-21 מדינות אשר מכונות "אקזוטיות" רואות לעיתים במושג ביטוי משפיל, ושואפות לא להיות מכונות כך.
בדו"ח העולמי של ארגון אונסק"ו לשנת 2009, הגדיר הארגון את תופעת האקזוטיזציה של מנהגים לא-מערביים כמסוכנת לערך הגיוון התרבותי בעולם.
דוגמאות לביטויי האקזוטיקה בתרבות המערבית
ניתן לראות ביטויים של תהליך הפיכת אובייקט לאקזוטי בתחומים שונים של התרבות המערבית:
ספרות - יצירות ספרויות רבות מביאות לידי ביטוי רעיונות אקזוטיים.
כבר מראשית דרכו, האקזוטיזם נתן השראה ליצירות מערביות רבות מתוך עולמות התוכן תרבויות רחוקות, כמו סיפורי אלף לילה ולילה, אשר העשירו את יצירותיהם ודימוייהם של יוצרים מערביים ברעיונות מתוך אגדות של תרבויות רחוקות.
דוגמה אחת מבין רבות היא ג'יין אייר, בה דמות ג'מייקנית מתוארת בעיניים מערביות כ"גסה, לא טהורה, מושחתת, ובעלת מוח נפשי", ועל אחת הדמויות בספר מתואר כיצד נכשלה בניסיונה "לביית" את הילידים בהודו.
מקרים נוספים הן יצירות הנכתבות על ידי סופרים ממוצא אקזוטי, לקהל יעד מערבי, כגון רודף העפיפונים של חאלד חוסייני, או ארץ הגאות והשפל של אמיטאב גוש.
מוזיקה קלאסית - האופרה מאדאם באטרפליי של ג'אקומו פוצ'יני.
מוזיקה פופולרית - מוזיקת עולם, מוזיקה אתנית.
סגנון אסתטי ותרבותי - ג'פוניזם, אוריינטליזם, הכנענים.
אופנה - אפנת הרחוב היפנית, אופנה אפריקאית.
קולנוע - מלון מריגולד האקזוטי (2011).
יופי - דוגמניות ממוצא שאינו מערבי, למשל, דוגמניות כהות עור, כמייצרות מוקד עניין ותשומת לב.
בתעשיית התיירות משתמשים רבות במושג האקזוטיקה, כאשר התייר מחפש חוויה "אקזוטית" שתהייה חדשה עבורו.
פעמים רבות האטרקציות התיירותיות במקומות המרוחקים, שאליהם יגיע התייר כדי לספוג תרבות אקזוטית חדשה, הן למעשה בעלות ציביון מערבי לחלוטין, בהן האלמנטים האקזוטיים מוגשים בצורה בה אינם מהווים איום.
כך למשל, נערכים במדינות רבות מופעי בידור של פולקלור מקורי המיועדים באופן ספציפי לתיירים.
חוקרים שונים מצביעים על כך שגם תיירים אשר מנסים באופן מכוון להימנע מאטרקציות תיירותיות בניסיון לגלות את התרבות המקומית האותנטית, רודפים גם הם אחר מיתוס מערבי על המקומות האקזוטיים, שכביכול נותרו טהורים וללא שינוי.
על פי גישה זו, תיירים מערביים מגיעים אל התרבות הרחוקה עם תרבות מערבית, שהוזנה במשך שנים רבות בתפיסות שמגדירות את האחר מזווית ראייה מערבית, ולכן הם למעשה אינם מסוגלים לחוות תרבויות אחרות בצורה 'נקייה' מדימויים מערביים.
היופי והאסתטיקה של השונה, והמשיכה אל האקזוטיות שהוא מייצג, מהווים ניגוד לתופעה המוכרת של רתיעה וסלידה ממראה שונה או זר.
גם בכל הנוגע לתפיסת היופי, הנראות הפיזית של בני תרבות שונה מתקבלת כלגיטימית, ואפילו כיָפה, רק כאשר היא מתאימה עצמה לקנה המידה המערבי ליופי, מה שמבטא באופן סמוי את התפיסה בדבר עליונות ערכי היופי והאסתטיקה הגופניים של התרבות המערבית.
תעשיית הצרכנות משמשת פעמים רבות בדימויים אקזוטיים לצורך שיווק.
חברות שונות עשויות, למשל, לנסות ליצור עבור מוצר כלשהו רושם מסתורי וצבעוני על ידי כך שינתקו אותו מסביבתו הטבעית בתרבותו המקורית, בה נחשב למובן מאליו.
במקרים אחרים, חברות מציגות לצרכנים חוויה של התקרבות אל תרבויות מרוחקות ואקזוטיות, כביכול טהורות וטבעיות, על ידי רכישת מוצרים מסוימים.
במקרים רבים, חברות משתמשות בשמות שנשמעים אקזוטיים כדי למתג את המוצרים שלהן כך שייצרו אצל הלקוח את הרושם הרצוי.
השפעות האקזוטיקה על חברה ופוליטיקה
תפיסות אקזוטיות של המערב על תרבויות שונות השפיעו רבות על התפתחותן של תרבויות אלה.
במקרים אחרים, התפיסות האקזוטיות של המערב על התרבויות המרוחקות השפיעו דווקא על המערב עצמו.
כך למשל, הספרות האקזוטית יצרה דימוי אשר מופיע לעיתים במערב, לפיו תרבויות הנחשבות פרימיטיביות מוצגות באידיאליזציה כתרבויות "חופשיות, מאושרות ואורגניות", דבר שעשוי ליצור בקרב אנשים מערביים כמיהה אל אלמנטים מסוימים בתרבות המרוחקת, אף על פי שהיא למעשה מיתוס.
הספרות האקזוטית כמעצבת זהות לאומית
במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 צברה תאוצה ברחבי העולם תופעה של לאומיות, בה קבוצות שונות הגדירו עצמן מבחינה אתנית, לרוב במטרה ליצור לעצמן מדינת לאום בה יחיו.
הספרות האקזוטית של אותה התקופה, שירתה לא פעם את האינטרסים הלאומיים והזהותיים של תרבויות שחיו תחת כיבוש קולוניאליסטי, ושאפו ליצור לעצמן זהות אתנית-לאומית תחתיה יוכלו להתאחד כנגד הכובש החזק.
ספרות זו הפיצה פעמים רבות מסרים סביב נושא אי-השוויון הכלכלי, בעיקר בין הכובשים לילידים, הקוראים לפיזור מחדש של הכוח.
פעמים רבות כאשר בן לתרבות תחת כיבוש כתב ספר, נתפס הספר כמייצג את הזהות התרבותית כולה, נגד הכובש רב-העוצמה, שמנסה כביכול להגדיר מבחוץ את תרבותו של האחר.