tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן למד מוזיקה וקולנוע ברימון בית ספר למוסיקה.
ב-2011 פנו אליו נדב נוה ויאיר יעקבי, והציעו לו להצטרף להרכב דתי-קומי שהם מקימים יחד עם מתן צור.
בן-אבו הצטרף להרכב והרביעייה הקימה את הרכב אנדרדוס.
ההרכב התחיל את דרכו בסרטוני רשת קצרים ביוטיוב, שתוך זמן קצר הפכו לוויראליים וזכו לעשרות מיליוני צפיות.
במקביל, סיים לימודי תואר ראשון באקדמיה למוזיקה, ופתח בקריירה מוזיקלית עצמאית.
בפברואר 2019 הופיע בגולה, ומיד אחר כך הוציא את סינגל הבכורה שלו 'בכל בוקר'.
הנחה שתי סדרות בערוץ מאיר לילדים: "טוק טוק" ו"משחקי טוק טוק".
והשתתף בערוץ בסדרה חקירה בין ממדית ובסדרות נוספות בערוץ.
ב-2022 העלה בן אבו מופע סטנדאפ אישי הנקרא "על ספת הפסיכולוג".
כמו כן, בן-אבו מלמד במגמת מוזיקה באולפנת שירת הים ובאמי"ת מודיעין.
בעבר היה בעל טור קבוע בעיתון "עולם קטן".
הוא בעל ערוץ יוטיוב עם למעלה מ-460 אלף צפיות.
נשוי לנריה (בתו של נעם ארנון), להם חמישה ילדים, והם מתגוררים במלאכי השלום.
אשר גל (נולד ב-1 באוגוסט 1952) הוא משורר ומתרגם.
אשר גל נולד בתל אביב ב-1 באוגוסט 1952. הוא בעל תואר שני בקולנוע מאוניברסיטת תל אביב, ומשמש מורה לקולנוע ומרכז מגמת הקולנוע, בבית הספר התיכון ברנקו וייס ע"ש הרצוג, שבמועצה האזורית גזר.
גל הוא בוגר כיתת השירה הראשונה של הליקון (תשנ"ד).
בנוסף לכתיבת שירה, הוא מתרגם שירה מיידיש לעברית.
שירים ותרגומים שלו ראו אור בכתבי עת, בהם "הליקון", "מאזנים", "עיתון 77", "גג", "נתיבים" ו"ביטאון שירה".
כמו כן התפרסמו שיריו באנתולוגיה מקוונת לשירה עברית ובאתרי אינטרנט נוספים.
ב-2002 זכה במקום השני בתחרות "שירים באור מלא" של מפעל הפיס.
נכון למאי 2016 ראו אור שלושה ספרי שירה שלו.
בשירתו משתקפת אהבה לקולנוע ישן.
שירתו מתאפיינת בחיפוש אחר מציאות נוסטלגית ורומנטית, זאת לעיתים כאנטי-תזה למציאות הממשית.
ונהר אינו יוצא מעדן (פרדס, 2015)
אשר גרוניס (ה'תרל"ג, 1873 – י' באב ה'תרצ"ז, 18 ביולי 1937) היה רב אשכנזי שכיהן ברבנות בפולין ובאנגליה אליה היגר בראשית שנות ה-20 של המאה ה-20.
נולד לרב זאב גרוניס בפיוטרקוב שבפולין.
משפחתו הייתה משפחת רבנים מיוחסת, אביו היה מצאצאי הרב זאב וולף הכהן מלאסק, ואמו הייתה אחותו של הרב יצחק מאיר אלתר-רוטנברג, שהתפרסם כאדמו"ר מגור, מחבר "חידושי הרי"ם".
בצעירותו למד בבתי מדרש בסביבת מקום מגוריו ובא בקשרים עם כמה רבנים גדולים, הוא נסמך לרבנות בידי בית הדין של קאליש בהיותו בן שמונה עשרה, ובמקביל התכונן בזמן קצר לבחינות החובה בלימודי החול ועמד בהן בהצלחה.
התארס בגיל שש עשרה עם חנה בילה, נכדת הרב הירש ביזונסקי מקונין, ונישא לה בהגיעו לגיל שמונה עשרה.
לאחר תקופת התמחות בבית הדין של סב אשתו, התמנה בשנת ה'תרס"ג, 1903, כרבה של וילצ'ין הסמוכה לקונין (ולגבול גרמניה).
הוא החזיק במשרתו זו במשך תשע עשרה שנים עד שנת ה'תרפ"א, 1920. בתקופה זו פרסם מחידושיו בירחון הרבני "שערי תורה" בעריכת הרב יצחק פייגנבוים ראב"ד ורשה.
בהגיעם לווילצ'ין היו לבני הזוג גרוניס שלושה בנים, ובשנות מגוריהם בעיר נולדו להם עוד ארבעה בנים ובת אחת.
במקביל לפעילותו כרב ומורה הוראה, היה הרב גרוניס מעביר מדי בוקר עם שחר, שיעור בגפ"ת לקבוצת תלמידים.
בשנת ה'תר"ף, 1920, התמנה כרב בקארדיף בירת ויילס.
הוא היה הרב הראשון בעיר זו וטרח רבות בהנחת התשתית לקיום חיים יהודיים בעיר.
הוא יזם הקמת מוסדות חינוך ודחף הקמת מערכת כשרות בסיסית.
הוא נפטר בצום תשעה באב נדחה, י' באב ה'תרצ"ז, 18 ביולי 1937.
אשתו חנה בילה בת נתן נטע, נפטרה ב-10 במרץ 1943, ג' באדר ב' ה'תש"ג בקארדיף.
אריה ליב גרוניס - בנו הבכור, ד"ר לרפואה.
כתב את ההקדמה לספרו של אביו.
אברהם גרוניס - שירת בצבא הבריטי במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה ונהרג בקרב מול צבא יפן הקיסרי, ב' בכסלו ה'תש"ג
נשיא בית המשפט העליון, השופט אשר גרוניס, הוא נכדו הקרוי על שמו.
הרב אשר אנשל הלוי יונגרייז (ערב פסח ה'תרל"ד, 1874 – ב' באדר ה'תרצ"ד, 17 בפברואר 1934) רבן של פאביאנהאזה ופהרגיארמט בהונגריה.
נולד בפהרגיארמט לרב העיר, הרב שמואל דוד יונגרייז ולמלכה בת הרב אשר אנשל הלוי יונגרייז מצ'נגר, מחבר הספר "מנוחת אשר".
הוא נקרא על שם אבי אמו (ודוד אביו) שנפטר שנה קודם לכן.
בילדותו נשלח לישיבתו של הרב חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים (ה"קדושת יום טוב") בסיגט.
הוא התקרב לחסידות ונסע לשמוע את האדמו"רים הרב יחזקאל שרגא הלברשטאם משינאווא; הרב צבי הירש שפירא ממונקאטש ואחריו בנו הרב חיים אלעזר שפירא; הרב יששכר דב רוקח מבעלז והרבי מסאטמר, הרב יואל טייטלבוים.
הוא נסמך לרבנות בידי הרב משה גרינוולד מחוסט, מחבר "ערוגת הבושם"; הרב אברהם יצחק גליק מטולצ'בה, מחבר "יד יצחק"; הרב עזריאל אייזיק קלר משאמקוט ועוד.
נישא לבת-דודתו טויבא שיק, בתם של הרב יעקב שיק רבה של נאדאודוואר ובן הרב דוד שיק אב"ד טאקאי ואשתו שהייתה אחותה של אמו מלכה.
בשנת ה'תרס"א, 1901, התמנה כרבה של פאביאנהאזה וכיהן בה כרב וראש ישיבה במשך שמונה שנים.
בתום תקופה זו התמנה כרב-שני ור"מ בפהרדיארמט, לצד אחיו הבכור הרב אברהם בנימין יונגרייז שבשל חולשתו לא יכל למלא את כל מטלות תפקידו.
לאחר פטירת אחיו המשיך למלא את תפקידו, אך התעקש לשמור על תארו כרב-שני בלבד מפני כבוד אחיו.
הוא נפטר בפעהערדיארמאט בב' באדר ה'תרצ"ד, 17 בפברואר 1934.
בנו, הרב שמואל דוד הלוי יונגרייז – נולד ה'תר"ס, 1899, נסמך לרבנות בידי רבי שמעון גרינפלד ורבי ישעיהו זילברשטיין ומיד לאחר נישואיו ללאה בת הרב יצחק צבי יונגרייז אב"ד קאשוי, התמנה כאב"ד וראש ישיבה בנירמעדיעש.
בני הזוג נספו עם שלושת ילדיהם באושוויץ ביום שישי, י"א בסיוון ה'תש"ד, 2 ביוני 1944.
משה נתן יונגרייז נישא לציפורה גיטל בת הרב דוד יעקב בריסק אב"ד טיסא דאדא, בני הזוג נספו באושוויץ עם ששת ילדיהם בט"ו בסיוון ה'תש"ד, 6 ביוני 1944.
הרב יעקב צבי הלוי יונגרייז – כיהן כרב ביארמאט אחרי אביו.
אשתו יוטא בת הרב זאב וולף גינצלר אב"ד שלגוטריאן ויארמאט, נספתה באושוויץ עם חמשת ילדיהם בט"ו בסיוון ה'תש"ד, 6 ביוני 1944. לאחר מלחמת העולם השנייה היגר לארצות הברית והשתקע בניו יורק
גם ילדים נוספים שלו נספו באושוויץ.
אשר גולדשטיין (גולדנשטיין) (מאי 1900 – 25 ביוני 1972) היה רופא, עורך וסופר ספרי רפואה, מהרופאים הראשונים בארץ ישראל שעסקו בחיבור ספרי רפואה עממיים ולימודיים.
גולדשטיין נולד בקישינב, בירת בסראביה ברוסיה, בשנת 1900, לשלמה (סוחר, חבר ועד לשכת המסחר וחבר מועצת העירייה בקישינוב) וללאה.
גולדשטיין קיבל חינוך מסורתי בחדר וגם מפי מורים פרטיים.
בהתבגרותו יצא גולדשטיין לביירות שם סיים את הקול'ג התיכוני האמריקאי.
בביירות גולדשטיין היה חבר באגודת הסטודנטים היהודים "קדימה" ביחד עם אברהם חיים גרין, בהמשך למד גולדשטיין רפואה באוניברסיטת ניו יורק והוסמך לדוקטור לרפואה בשנת 1923. במקביל ללימודיו, גולדשטיין השתתף בפעולות ציוניות כחבר ועד אגודת בני ארץ-ישראל ב- ניו יורק.
גולדשטיין עורך ספרי רפואה בניו יורק
בשנת 1926 היה גולדשטיין אחד המייסדים והעורכים של ספרי "רפואה" בניו יורק, ביחד עם ד"ר גולדין וד"ר הרברט.
בשנת 1927 ערך את "הרופא העברי" שבסופו מילון רפואי עברי-אנגלי.
ספר הזה, שימש כספר-לימוד עברי ראשון לרופאים ולתלמידי רפואה.
יחד עם עמיתיו הרופאים, א.א.
הרברט, חידש גולדשטיין מילים רבות בעברית, בהן מילים במשקל פעיל, כמו חדיר, מסיס, שביר, כתרגום לסיומת able באנגלית.
הוועידה הציונית בפיטסבורג (1926) והוועידה התשיעית של ההסתדרות העברית באמריקה (פילדלפיה, 1927) הבטיחו סיוען המוסרי ל"רפואה".
בחוזרו לקישינוב היה גולדשטיין חבר ועדת אגודת "נס ציונה" שנוסדה בשנת 1910 על ידי ליב בלצן, חיים שורר וי.
בנוסף כיהן גולדשטיין כחבר ועד "תרבות", חבר הוועד המרכזי של "צעירי ציון'' בבסראביה.
גולדשטיין היה אחד המייסדים ויושב ראש הוועד למען הספרייה הלאומית בקישינוב.
גולדשטיין אסף ושלח אוסף ספרים גדול ומיוחד בערכו לספריה הלאומית ב-ירושלים.
דודזון ויוליוס גרינברג ובעזרתו של הרב יהודה לייב צירלסון ארגנו תערוכת ספרים והעבירו כ-2,000 ספרים מעזבונו של האגרונום קרסילשציק.
גולדשטיין היה אחד העורכים של המאסף "פרודות" בקישינוב.
בנוסף גולדשטיין היה מורה להיגיינה בגימנסיה העברית "מגן דוד" מיסודה של "אגודת ישראל" בראשותו של הרב י.
גולדשטיין השתתף בתנועה הציונית והיה רופאו הרשמי של "המשרד הא"י בקישינוב" (בין השנים 1930–1934)
בשנת 1934 עלה גולדשטיין לארץ ישראל ונתקבל כרופא בשרות הרפואי של הסוכנות היהודית.
משנת 1935 היה גולדשטיין רופא קבוע ב"מגן דוד אדום" בתל אביב.
בשנת 1934 נשא גולדשטיין לאישה את מרים בת יעקב דינר מקישינוב (חניכת גמנסיה לבנות היהודית-הרוסית של סקומורובסקי והסמינר העברי לבנות של יצחק אלטרמן).
מרים הייתה מורה בגמנסיה "תרבות" בקישינוב, ולאחר עלייתה לארץ-ישראל מורה בבית הספר "יסוד המעלה" בתל אביב.
גולדשטיין ערך במשך 4 שנים את מדור "בריאותנו" בעיתון הארץ, היה חבר ועדת המשנה לבלשנות רפואית של "ההסתדרות הרפואית בתל אביב", היה נציג "הרופא העברי" בארץ-ישראל.
גולדשטיין השתתף בעריכת אנציקלופדיות בנושא בריאות ורפואה.
גולדשטיין נפטר ב-25 ביוני 1972.
"מונחים לרפואה ולרוקחות" - קובץ אקדמי-דתי - הוצאת "יבנה" (1949) (ביחד עם ד"ר מיכה בן עמי (רבינוביץ) והרוקח הילמן)
רפואה ספר ראשון / מאת דר' א"א גולדין, דר' ל"מ הרברט ודר' א' גולדנשטיין, ניו יורק, חברת רפואה, 1923, תרפ"ד.
תורת ההיגיינה - הוצאת מורי הגימנסיה העברית קישינב, דפוס טכניק, 1926.
תורת הבריאות - הוצאה ראשונה: הוצאת יזרעאל, תל אביב 1938.
הגיינה תברואה ועזרה ראשונה הוצאת יזרעאל, 195
אוצר הרפואה והבריאות (ביחד עם ד"ר משה שכטר) הוצאת דביר, 1957-1958, (במלאת 750 שנה למותו של הרמב"ם)
מילון לרנטגנאות - ד"ר מיכה בן עמי (רבינוביץ) (ביחד עם גולדשטיין), הוצאת ניב, 1969.
העזרה הראשונה לפצוע - מכס מרכוס, הארגון הארצי של אגדות מגן דוד אדום לעזרה מהירה, תל אביב, תרצ"ט, 1939, 32 עמודים, (על סמך הספר הרצאה במגן דוד אדם תל אביב, באספת רופאים).
מה ידוע לך על מגן דוד אדום?
תורת העזרה ראשונה - אריה אלוטין.
מדריך לעזרה ראשונה / מאת אריה אלוטין ; סיגנן א.
גולדשטיין, הוצאת מגן דוד אדום, תשי"ד, 1954.
מילון רפואי עברי-רוסי / בעריכת אשר גולדשטין וברוך קרוא, הוצאת יסוד, תל אביב, 1971.
ברבעון "בשרות האזרח", שיצא מטעם "מגן דוד אדום" במשך שנים רבות, הודפס מדור מיוחד, בחיבורו של גולדשטיין, "פרקים-פרקים", על ההרעלות והטיפול בהן.
בשנת 1959 הוענק לגולדשטיין פרס מטעם "החברה לתולדות הרפואה ומדע הטבע בישראל" על מחקריו הרפואיים היסטוריים, שפרסם בכתבי-עת עבריים ולועזיים שונים, ובייחוד במאסף "קורות" (רבעון לתולדות הרפואה ומדע הטבע של האקדמיה לרפואה בירושלים).
בשנת 1966 הוענק לגולדשטיין פרס איינהורן פרס לחקר לשון והספרות הרפואית העברית, שהוענק על ידי עיריית תל אביב, לאות הוקרה על תרומתו בשדה החייאת הלשון הרפואית העברית וקידום המינוח הרפואי העברי (פרס של כבוד).
רבי אשר אנשיל הלוי יונגרייז (ה'תקס"ו, 1806 - ה' בכסלו ה'תרל"ד, 25 בנובמבר 1873) היה רב, ראש ישיבה ופוסק הלכה מרבני יהדות הונגריה האורתודוקסית.
רבה של צ'נגר במשך ארבעים שנה.
נולד לרב שמואל הלוי יונגרייז רבה של סעטשע ומחבר הספר "תורת עדות" על ששה סדרי משנה, ולמרים יטל בת הרב אשר אנשיל וינר רבה הראשון של מישקולץ ורבו של מחוז בורשוד כולו.
הוא נקרא על שם סבו זה.
היה תלמידו המובהק של רבי יעקב קופל אלטנקונשטט ("קופל חריף") ולמד בישיבתו במשך תשע שנים ברציפות.
בנו של רבו, הרב אברהם יחזקאל רייך סיפר כי בתקופה זו נהג לצום בקביעות ממוצאי שבת ועד יום שלישי בערב.
נישא לניחא בתו של רבי מאיר אלמאש פופר (אלמאשדר; ה'תקכ"ח-ה'תר"ב) רבן של בוקרשט ומטרסדורף.
את עיקר פרסומו קנה בספרו "מנוחת אשר", ובישיבה שהקים בטשנגר ועמד בראשה, שלמרות מספר הבחורים הלא-גדול שלמד בה (כ-30 בכל זמן נתון) העמידה רבנים רבים ונחשבה לישיבה חשובה בהונגריה.
הוא כיהן כרבה של טשנגר במשך ארבעים שנה, משנת ה'תקצ"ד (1834) שבה נפטר רבה הקודם של טשנגר, הרב יוסף בנימין אסטרייכר, ועד פטירתו בה' בכסלו ה'תרל"ד, 25 בנובמבר 1873.
רעייתו ניחא הייתה בתו של רבי מאיר אלמאש פופר רבן של בוקרשט ומטרסדורף.
הרב אברהם יונגרייז - כיהן אחרי אביו כרבה של טשנגר במשך שלושים שנה (תרל"ד, 1874 - תרס"ד, 1904)
הרב משה נתן נטע יונגרייז - אב"ד טיסא פירעד, מחבר הספרים מנוחת משה ותורת משה נתן
הרב שמואל זאב יונגרייז - אב"ד ביהרנאג'באיום.
פערל חיה - נישאה לרב יעקב שיק רבה של נאדאודוואר ובן הרב דוד שיק אב"ד טאקאי.
בתם טויבא נישאה לרב אשר אנשל יונגרייז רבן של פאביאנהאזה ופהרגיארמט.
בתם מרים ייטל נישאה לרב אשר אנשל וייס רבה של נאדיפאלו בטרנסילבניה שנספה בשואת יהודי צפון טרנסילבניה
מלכה - נישאה (ה'תרכ"א, 1861) לבן דודה, הרב שמואל דוד יונגרייז שכיהן כרבה של פהרגיארמט.
בנם היה הרב אשר אנשל יונגרייז מפהרגיארמט.
צלאווא - נישאה לרב יהושע ברוך רייניץ, "בעל המכתבים", רבה של צ'צ'וביץ (טשעטשאוויץ)
הרב אשר אנשל הלוי יונגרייז (~ה'תרל"ה, 1875 – ט"ו בסיוון ה'תש"ד, 6 ביוני 1944) היה רבה של טשנגר במשך כארבעים שנה, השלישי בשושלת רבני העיר ממשפחת יונגרייז.
נספה בשואת יהודי הונגריה עם בני קהילתו.
נולד בטשנגר למשפחה מיוחסת, אביו היה רב העיר הרב אברהם יונגרייז, בנו של הרב אשר אנשל יונגרייז, שכיהן אף הוא כרבה של טשנגר.
ואמו אסתר הייתה בתו של הרב אברהם יצחק גליק שהיה מגדולי רבני הונגריה, נכדת הרב ישעיה בנט ונינת מהר"ם בנט והרב אלעזר לעוו.
הוא נקרא על שם סבו, אבי אביו, שנפטר כשנה לפני שנולד.
בילדותו למד אצל אביו ואצל סבו הרב אברהם יצחק גליק, בבחרותו נסע ללמוד אצל הרב משה צבי פוקס בגרוסוורדיין ואצל דודו הרב יהושע ברוך רייניץ, "בעל המכתבים", רבה של צ'צ'וביץ (טשעטשאוויץ).
הוא נסמך לרבנות בידי שלושת רבותיו אלו, ובידי הרב אליעזר דייטש מבוניהד.
נישא לשרה בת הרב דוד יהודה ליב זלצר, רבה של הומנא.
בי"ט בסיוון ה'תרס"ד נפטר אביו הרב אברהם, והוא התמנה במהלך ההלוויה כמחליפו ברבנות טשנגר, תפקיד בו החזיק במשך כארבעים שנה.
נטה לחסידות ולפרישות, ודרשותיו היו מסורתיות ורחקו מעיסוק בענייני השעה.
חיבור גדול שלו על מסכת חולין, כמו גם חידושי סוגיות ואגדה רבים שלא סודרו לדפוס, אבדו בעת המלחמה.
רעייתו שרה, הייתה בתו של הרב דוד יהודה ליב זלצר, רבה של הומנא.
היא נפטרה בו' בתמוז ה'תש"ב
הרב אלעזר אריה הלוי יונגרייז – כיהן לאחר השואה כמנהיג קהילת יוצאי טשנגר, על מקומו של אביו (נפטר ה'תש"ן, 1990)
בנו הרב אשר אנשל הלוי יונגרייז, כיהן אחריו בתואר אב"ד טשנגר
בנו הרב יצחק דב הלוי יונגרייז, הוא האדמו"ר מגורליץ בבורו פארק
מרדכי מאיר הלוי יונגרייז – ניצול השואה, נפטר בי"א באב ה'תשכ"ה, 9 באוגוסט 1965
יצחק הלוי יונגרייז – ניצול השואה, נפטר בכ"ט בטבת ה'תשל"א, 26 בינואר 1971
יעקב דוב הלוי יונגרייז – ניצול השואה, עלה לארץ ישראל ובה התגורר עד פטירתו בז' בכסלו ה'תשע"ג, 12 בנובמבר 2002. נקבר בבית הקברות נחלת יצחק
רחל בריינדל ומשה אבינון (איבינסקי)
ריצה, נפטרה בילדותה, כ"ו באלול ה'תרפ"ו
אשר בשירי (נולד ב-26 ביולי 1965), הוא רופא ישראלי, פרופסור במיילדות וגינקולוגיה בבית החולים סורוקה ומנהל מחלקת יולדות ג' שם.
נשיא הכנס העולמי באובדני הריון חוזרים (WCRPL)
אשר בשירי נולד בבאר שבע למשפחה מרובת ילדים.
למד במקיף ד ושירת בצבא ביחידת 8200. סיים את לימודי הרפואה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב ב-1993. התמחה במיילדות, גינקולוגיה ופוריות במרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה.
ב־1992–1993 עשה תת-התמחות באולטרה סאונד מיילדות וגינקולוגיה באוניברסיטת ניו יורק.
עם חזרתו מארצות הברית עבד כרופא בכיר בחטיבה למיילדות גניקולוגית בסורוקה.
תחומי מומחיותו הם הריון בסיכון גבוה רפואת האם והעובר ואובדני הריון חוזרים (הפלות חוזרות).
מנהל את מרפאת מניעת אובדני הריון חוזרים ומשנת 2014 הוא מנהל את מחלקת יולדות ג.
בשנת 2016 מונה לפרופסור מן המניין בפקולטה למדעי הבריאות באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
שימש כראש התוכנית premed וכיושב ראש הוועדה להתנסות מחקרית בבית הספר לרפואה.
חבר בוועדת הקבלה של בית הספר לרפואה.
ריכז את לימודי הגינקולוגיה בבית הספר לרפואה בשנה החמישית.
פרסם מעל מאה מאמרים בספרות המקצועית.
בשירי מרכז כנסים וסמינרים בתחום הפלות חוזרות.
בשנת 2016 פרסם ספר בנושא בהוצאת שפרינגר.
הוא נשיא הכנס העולמי באובדני הריון חוזרים (WCRPL) בין השנים 2016–2023.
מרצה ומייעץ בישראל, אירופה, ובהודו.
ומקדם טיפולים חדישים עם חברות תרופות.
אשר בן דוד היה רב ומקובל שחי במאה ה-13 בפרובאנס ומאוחר יותר בגירונה.
תלמידו ואחיינו של רבי יצחק סגי נהור, נכדו של הראב"ד מפוסקיירא.
ר' אשר בן דוד נחשב תלמיד מהימן של רבי יצחק סגי נהור ומרבה לצטט את תורתו.
בשלב מסוים רבי יצחק סגי נהור שולח איגרת אל מקובלי גירונה בתוכחה על פרסומם של תורות קבליות שלדבריו עדיף שיישארו נסתרות.
בהמשך האיגרת רבי יצחק סגי נהור ממנה את ר' אשר בן דוד לשלוחו, ללמד את חכמי גירונה את תורותיו הקבליות.
ר' אשר משתלב בחוג קבלת גירונה ומהווה את המעבר של תורת הקבלה מחוג מקובלי פרובאנס לחוג מקובלי גירונה.
אחד מחיבוריו הידועים של ר' אשר הוא פירוש על י"ג מידות של רחמים שבעצם מהווה את התחלתה של ספרות המוסר הקבלית.
בסגנון ספרותי זה ימשיכו אותו מקובלים אחרים מחוגו כגון ר' יונה מגירונה בספרו "שערי תשובה", ר' יעקב בר ששת בספרו "האמונה והביטחון" והרמב"ן בספרו "שער הגמול".
חיבור נוסף בשם "פירוש שם המפורש", עוסק בתורת הספירות המוקדמת כפי שהיא מתבטאת בשם המפורש.
הרב מנחם זאב בוטשן- חסידה פרסם חלק מכתביו בכתב העת "הסגולה"- כרכים ב-י.
בנוסף, בספרו על ר' אשר בן דוד, פרופ' דניאל אברמס ליקט וערך את כתביו בצורה מחקרית.
יוסף דן סקר את תורותיו בספרו תולדות ספרות הסוד העברית בכרך ז, מקובלי פרובאנס עמ' 430-468.
אשר ביטון (נולד בשנת 1971) הוא מנכ"ל משרד הדיגיטל הלאומי לשעבר.
ביטון השתחרר מצה"ל בדרגת סגן אלוף, לאחר מילוי תפקידים שונים בתחומי התקשורת והתשתיות.
בין היתר שירת כראש ענף תאלמ"ג (תאימות אלקטרומגנטית) של צה"ל ושל משרד הביטחון, הקים את מערך לוחמת הספקטרום הצה"לי וכיהן כיושב ראש ועדת התדרים הצבאית, וכן היה חבר בוועדת התדרים הלאומית.
בסוף שנת 2017 הצטרף למשרד התקשורת כמנהל אגף תכנון והנדסת ספקטרום במינהל ההנדסה.
באוקטובר 2018, לאחר שהיה כבר חבר במועצה לשידורי כבלים ולשידורי לוויין במשך כחצי שנה, נבחר לממלא מקום יו"ר המועצה על ידי שר התקשורת, איוב קרא.
במאי 2020 החליט השר דודי אמסלם למנות את ביטון למנכ"ל משרד הדיגיטל הלאומי.
עם ביטול משרד הדיגיטל והפיכתו למערך הדיגיטל במשרד הכלכלה סיים ביטון את תפקידו כמנכ"ל הראשון והיחיד של משרד הדיגיטל הלאומי.
ביטון מכהן כיו"ר המכללה הטכנולוגית ספיר שבנגב.
בנוסף, ביטון שותף ומייסד של חברת SpeaX ללימודי אנגלית היפר-פרסונלית, חבר הוועד המייעץ של חברת CANDO המספקת שירותים באמצעות רחפנים ושל חברת LANEZ המתמחה בפתרונות אורבניים מבוססי AI.
ביטון הוא אב לשלושה ומתגורר בקיבוץ ברור חיל בצפון הנגב.
ביטון מחזיק בתואר ראשון בהנדסת אלקטרוניקה ובתואר שני במשפטים.
אשר גרייבר (נולד ב-2 ביולי 1995) הוא עיתונאי, שדרן רדיו וקריין ישראלי המשמש כמגיש בתחנת הרדיו החרדי קול פליי.
גרייבר נולד וגדל בעיר מודיעין עילית ולמד במוסדות חינוך חרדיים בעיר.
מאוחר יותר למד בישיבה לצעירים ביישוב יסודות שבדרום הארץ.
בגיל צעיר החל את דרכו בעולם התקשורת.
כשהיה בן 17 התחיל להגיש תוכניות ברדיו קול חי, במקביל לעריכה של תוכניות בתחומי האקטואליה והבידור כדוגמת "הפוך על הפוך", "המהדורה המרכזית" ועוד.
בשנת 2017 החל להגיש את תוכנית המוזיקה היהודית "בקצב היום" המשודרת במקביל ב-7 תחנות רדיו יהודיות בישראל ומחוצה לה, חלק מהם תחנות רדיו אינטרנטיות.
במהלך השנים הגיש גרייבר מצעדים רבים והנחה משדרים של הרדיו שנערכו בהיכלי מופעים בארץ.
בין היתר הנחה מופעים של הזמרים הישראליים ישי ריבו, מרדכי בן-דוד, אברהם פריד, בני פרידמן ועוד.
במקביל לעבודתו בקול חי, גרייבר עוסק בתחום הקריינות והמשחק הקולי ומקליט תשדירים פרסומיים וסיפורים מוקלטים לילדים חרדים, בהם סדרת התקליטורים חבורת תריג.
בא מגלם את סאשה מצמד הנוכלים יאשה וסאשה
בדצמבר 2021 החליט לפרוש מרדיו קול חי, לאחר תשע שנים שבהן שימש כמגיש ואחראי מוזיקה.
בינואר 2022 הצטרף לרדיו 'קול פליי' ומגיש שם תוכנית מוזיקה יומית.
וממאי 2022 מגיש ברדיו קול פליי תוכנית שבועית במוצאי שבת בשם "המצעד של קול פליי".
גרייבר נשוי לעדן ומתגורר בבני ברק.
אשר לויד בורדיק היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס הכללי דקוטה הצפונית בין השנים 1949–1959 ובין השנים 1935–1945. טרם היבחרו לקונגרס היה סגן מושל דקוטה הצפונית.
הוא היה אביו של הסנאטור קוונטין בורדיק.
בורדיק נולד ב-21 בפברואר 1879 באואטונה שבמינסוטה, בנם של לוסי (פרנום) ואוזיאס פרי וורן בורדיק.
הוריו היו חקלאים, ובשנת 1882 עבר עמם לטריטוריית דקוטה.
בשנת 1900 השלים לימודיו בבית הספר להכשרת מורים של דקוטה הצפונית במאיוויל.
בשנים 1900–1902 שימש כסגן מנהל מחלקת החינוך של מחוז בנסון.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מינסוטה בשנת 1904, כשבמקביל שיחק בקבוצת פוטבול ועסק בהוראה בבית ספר למנהל עסקים של האוניברסיטה.
באותה שנה התקבל ללשכת עורכי הדין של דקוטה הצפונית והחל לעסוק בעריכת דין בעיר מוניק, דקוטה הצפונית.
בשנת 1906 נבחר לבית הנבחרים של דקוטה הצפונית, שם כיהן בין השנים 1907–1911, ואף כיהן כיושב ראש בית הנבחרים בשנת 1909. הוא עבר לוויליסטון ב-1907 והמשיך לעסוק בעריכת דין.
הוא כיהן כסגן מושל דקוטה הצפונית השמיני בין השנים 1911 ל-1913, כתובע המחוזי של מחוז ויליאמס בין השנים 1913 ל-1915, וכעוזר התובע הפדרלי המחוזי של דקוטה הצפונית בין השנים 1929 ל-1932. בורדיק עסק גם בגידול בעלי חיים ובחקלאות ואף פעל כסופר.
בשנת 1911, כסגן מושל, ניהל בורדיק את משפט ההדחה של השופט ג'ון פ.
קואן, שהיה משפט ההדחה הראשון בתולדות המדינה.
בשנת 1932 נבחר בורדיק לנשיא איגוד "Farmers' Holiday Association", שקידם שביתות של חקלאים ונקט בפעולות ישירות רדיקליות נגד עיקולי משקים חקלאיים.
באותה שנה נכשל בניסיונו להיבחר למועמדות הרפובליקנית לייצוג דקוטה הצפונית בבית הנבחרים של ארצות הברית.
במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1932 הביע תמיכה במועמדותו של פרנקלין דלאנו רוזוולט הדמוקרט לנשיאות ארצות הברית ובביטול חוק היובש.
בורדיק נבחר לקונגרס ה-74 מטעם המפלגה הרפובליקנית ולארבעה הקונגרסים שלאחר מכן, וכיהן מ-3 בינואר 1935 עד 3 בינואר 1945. במהלך כהונתו בקונגרס תמך בתוכניות רבות של הניו דיל והפגין תמיכה בנושאים הקשורים לאוכלוסייה האמריקאית הילידית.
הוא לא התמודד על מועמדות מחדש ב-1944, משבחר להתמודד לסנאט של ארצות הברית מטעם דקוטה הצפונית אך הפסיד בבחירות.
כמו כן, היה מועמד עצמאי בבחירות לקונגרס ה-79 באותה שנה, אך הפסיד ולא נבחר לקונגרס.
בורדיק נבחר מחדש לקונגרס ה-81 ולארבעת הקונגרסים הבאים, וכיהן מ-3 בינואר 1949 עד 3 בינואר 1959. הוא היה חבר הקונגרס הרפובליקני היחיד שהצביע נגד "חוק השליטה בקומוניזם", שאסר את פעילות המפלגה הקומוניסטית של ארצות הברית.
בשנת 1958, מתוך חשש שיובס בפריימריז של המפלגה הרפובליקנית, הציע בורדיק לפרוש מהמרוץ בתנאי שמפלגת הליגה העצמאית-דמוקרטית של דקוטה הצפונית תתמוך בבנו קוונטין כמועמד המפלגה.
קוונטין קיבל את תמיכת המפלגה באפריל וזכה בבחירות בנובמבר.
בורדיק הצביע בעד "חוק זכויות האזרח של 1957", מהלך שהיווה צעד חשוב במאבק לזכויות אזרחיות בארצות הברית.
ב-28 בפברואר 1958, כמעט שלוש שנים לאחר מותה של אשתו הראשונה, אמה, נישא בורדיק - אז בן 79 - למזכירתו בת ה-30, ז'אן רודג'רס.
ב-19 באוגוסט 1960, 11 ימים בלבד לאחר ההשבעה של בנו קוונטין לסנאט של ארצות הברית, מת בורדיק בגיל 81 בוושינגטון הבירה, ונקבר בחווה שלו בוויליסטון, דקוטה הצפונית.
אשר בנישתי (נולד ב-1983) הוא קצין בצה"ל בדרגת אלוף-משנה המשמש כמפקד מחוז דרום בפיקוד העורף.
בנישתי נולד בירוחם, התחנך בישיבת וולפסון בבאר שבע בהמשך עבר עם משפחתו לאשדוד.
את שירותו הצבאי החל כלוחם בחטיבת הצנחנים.
בשנת 2010 עבר לשרת בפיקוד העורף ושימש כמ"פ, סמג"ד גדוד תבור ומג"ד גדוד קדם בחטיבת החילוץ וההדרכה.
בספטמבר 2024 נכנס לתפקידו כמפקד מחוז דרום בפיקוד העורף, במקומו של שגיא ברוך.
בנישתי נשוי למעיין, עובדת סוציאלית.
אשר בגלל אבות הוא פיוט קדום לשמחת תורה הנאמר בקהילות אשכנז ותימן.
הפיוט כתוב באקרוסטיכון אלפביתי וללא חריזה, ומתאר את מתן תורה, ואת שבחו של משה רבנו ופטירתו.
הפיוט נועד במקורו לשמש נוסח מפויט לברכת התורה של חתן התורה הנאמרת לאחר קריאת סוף התורה בשמחת תורה.
כיום נהוג לומר את הפיוט שלא במסגרת ברכה, לאחר ההפטרה ולפני הכנסת ספר התורה.
מקורות אשכנזיים קדומים מייחסים את הפיוט לדמות בשם רבי אשר, סבו של רבי יצחק הלוי: .
אולם, החוקרים דוחים מסורת זו, משום שהפיוט מופיע במקורות קדומים לזמנו המשוער של רבי אשר, בין היתר בסידור רב סעדיה גאון.
ייתכן כי מסורת זו נוצרה כדי להסביר את הפתיחה הבלתי שגרתית של שני הפיוטים במילת קישור, "אשר" (שבמקור מוסברת בכך שהפיוט נאמר בתוך ברכת התורה).
בגלל סגנונו הפשוט והעדר החריזה, שיערו רוב החוקרים כי הפיוט נכתב בארץ ישראל בתקופת הפייטנות הקדם-קלאסית (לפני יניי), טרם חדירת החרוז לשירה העברית, כלומר קודם למאה השישית.
אולם, מאחר שהפיוט השתמר בעיקר במקורות בבליים, שולמית אליצור העלתה את האפשרות כי הפיוט, יחד עם ברכות מפויטות נוספות, נתחבר סביב המאה השמינית בבבל, שבה נשמר הסגנון הקדם-קלאסי עד לתקופה מאוחרת.
הפיוט נקלט במנהגים רבים ושונים: הוא נזכר בסדר רב עמרם גאון וסידור רב סעדיה גאון, וכן במחזור ארם צובא, בנוסח פרס, בנוסח רומניא ועוד.
בעבר הפיוט נאמר על ידי העולה לתורה בעלייה האחרונה של התורה (חתן תורה), לאחר הקריאה בתוך ברכת התורה השנייה (אשר נתן לנו), כאשר במקום המילים "אשר נתן לנו וכו'", הוא אומר "אשר בגלל אבות וכו'" ובסוף חותם "ברוך אתה ה' נותן התורה", כאשר בכמה נוסחים נוספו לחתימתו ולפתיחתו עוד פרטים.
בתקופת הגאונים התחילו לומר את הפיוט בנפרד מהברכה וללא שם ומלכות, אך בתימן נמצאו מחזורים מלפני כ-350 שנה שהפיוט עוד משולב בברכה.
החלפת ברכה בפיוט הייתה נפוצה בעבר וכך גם "אשר הניא", מה שמסביר את הפתיחה התמוהה לפיוטים אלו.
רב עמרם גאון ורב סעדיה גאון התנגדו לאמירת סוף הפיוט מ"צעק משה" ואילך, משום שיש בהם "דברים שאין ראויים לאומרם".
אברהם יערי שיער שהתנגדותם נבעה מכך שהבתים הללו הם קינה על מות משה שלא ראוי לאומרה ביום טוב.
הפיוט נאמר רק אחרי ההפטרה בעיקר במנהג אשכנז המערבי ובנוסח תימן, אך נדפס בהרבה מחזורים אשכנזיים.
במנהג תימן הפיוט נאמר במנגינה דומה למנגינת ימים-נוראים ובכובד ראש, אך יש שמשמיטים את סוף הפיוט העוסק בקינה על פטירת משה.
סוף הפיוט כנראה השפיע על המשך התפילה ובאו אחריו עוד פיוטים המספידים את משה רבינו.
הפיוט מתאים לקריאת התורה ועוסק במספר פרטים ממנה.
חלקו הראשון של הפיוט (עד "ימין ה'") פותח בשבח לה' שגידל את בני ישראל ונתן להם את התורה בזכות האבות (בדומה למשפט הקדום "בגלל אבות תושיע בנים").
לאחר מכן מתאר הפיוט את ירידת ה' על הר סיני, חקיקת לוחות הברית באש וחרדת הגויים.
הפיוט מתאר בהתאם לפסוקים הראשונים של הקריאה בתורה את הדברים:
בין השאר הפיוט מתאר שהייתה אש (ה"אש דת" המוזכרת בפסוק) וממנה יצאו הדברים ונחקקו באבן וכך נוצרו לוחות הברית.
החלק השני (מ"ימין ה'" עד "צעק משה") מתאר את גדולת משה רבינו שאחז בלוחות יחד עם ה', עלה לתוך הענן, ראה תמונת אלהים, נשיא הנשיאים, אב החכמים, ראש לנביאים.
הפיוט עובר לדבר על ה': שסגר את ים סוף בזכות תפילת משה, השיב חרון אף בידי שלוחו משה, אמר לעם ישראל "אנוכי ה'" והעם ענה: "כל אשר דיבר ה' נעשה ונשמע"/"ה' ימלוך לעולם ועד".
הקטע "מי עלה וכו' משה עלה וכו'" מקביל לפיוט "התקבצו מלאכים" הנאמר מיד לאחר פיוט זה, שגם בו מופיעה השאלה "מי עלה למרום" והתשובה "משה עלה למרום".
החלק הזה עוסק בשלושת הפסוקים האחרונים של הקריאה העוסקים במעלותיו של משה:
החלק השלישי של הפיוט מקונן על פטירתו של משה, תופעה קיימת בעוד פיוטים לשמח תורה (כגון זולת לשמחת תורה "אז בקשוב עניו" הנאמר במנהג אשכנז המערבי בנעימת בכי).
הפיוט מתאר את צערו של משה בעת שאמר לו אלהים לעלות למות בהר, בקשה אחרונה מיהושע לשמור על עם ישראל "צאנו" של משה, ראיית משה מראש הפסגה את שבטי ישראל, מות משה ותפילתו על ישראל אף אחרי מותו.
בעוד שבתורה מות משה נכתב בצורה "יבשה", ללא רגשות (חוץ מצערו על אי הכניסה לארץ), הפיוט מתאר ומדגיש את מסירות משה לבני ישראל: בתחילה נראה שצעקתו של משה היא על מותו, אך אחר כך מתברר שקריעת הבגדים והרמת הקול הם בקשה מיהושע לשמור על עם ישראל.
כמו כן, בזיקה לפרשנות המדרשית המובאת ברש"י על הפסוקים בסוף הפרשה: , ובשילוב עם הפסוק מתחילת הפרשה, משה רבינו מסתכל על עם ישראל מראש הפסגה ולא על ארץ ישראל עצמה, ואף לאחר מותו הוא ממשיך להתפלל על עם ישראל.
הרב אשר זליג וייס (נולד בט' בניסן ה'תשי"ג, 25 במרץ 1953) הוא רב ופוסק ישראלי חרדי, מייסד וראש בית המדרש "דרכי תורה" ואב בית דין "דרכי הוראה".
הפוסק ההלכתי של המרכז הרפואי שערי צדק.
נולד בארצות הברית למשה וייס, ניצול שואה סוחר נדל"ן.
למד במוסדות צאנז בארצות הברית.
בשנת תשכ"ו עלתה המשפחה לישראל והתגוררה בקריית צאנז בנתניה.
הוא למד במוסדות בקריה והתקרב לאדמו"ר הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם.
הרב וייס היה נשוי לפסיה (נפטרה בתשע"ח), בתו של הרב ישראל אריה זלמנוביץ אשר כיהן כרבה של יבנה ולאחר מכן כרבה של עכו.
בראשית שנות התשעים כיהן כראש ישיבת 'כתר ישראל' של חסידות סדיגורה, ומשנת ה'תשנ"ז (1997) הוא ראש ישיבת 'מחנה אברהם' של חוג חת"ם סופר בבני ברק ורב קהילת טשכנוב בשכונת רמות ג' בירושלים.
במקביל הוא עומד בראש כולל לדיינות ולהכשרת אברכים למורי הוראה בירושלים.
בשנת ה'תשס"ו ייסד את ישיבת 'דרכי תורה' ומאז הוא עומד בראשה.
בשנותיה הראשונות כיהן בה לצדו גם הרב ברוך דב פוברסקי, ראש ישיבת פוניבז'.
הרב וייס מעביר שיעורים קבועים בסוגיות הלכתיות ולמדניות הקשורות לפרשת השבוע, ומתפרסמים בעלון שבועי וכן רובם מתפרסמים בהמשך בספריו "מנחת אשר".
השיעור מוקלטים בקול הלשון ומופצים בדיסקים.
הוא מעביר שיעורים גם בישיבות של המגזר הדתי-לאומי: בישיבת תורת החיים, ובישיבת שדרות הוא מוסר שיעור אחת לשבועיים.
החל משנת תשע"ג הוא משמש הפוסק של המרכז הרפואי שערי צדק.
הוא ייסד בית דין לדיני ממונות, במסגרתו עוסק בין היתר בבוררות וביישוב סכסוכים בין שכנים.
בפסיקותיו בנושאים אלו מעניק הרב וייס משקל גם לחוק הישראלי.
הרב וייס מוסר את שיעוריו בנושאי הלכה ולמדנות.
מרבה לצטט מספרי בעל שואל ומשיב, הרב שלמה קלוגר, הרב יוסף ענגיל, והחתם סופר.
משתדל להימנע מעיסוק בפרטים שוליים ומתנגד לעיסוק קונספטואלי מופשט במושגים התלמודיים כמקובל בשיטת בריסק.
אינו נרתע מפסיקה חדשנית, אף כשאינה תואמת את שיטת הפסיקה הרווחת.
כל ספריו של הרב וייס נקראים "מנחת אשר" הספרים ראו אור מאז שנת תשמ"ז יוצאים במסגרת "מכון מנחת אשר" שמוציא גם חוברת שבועית משיעוריו.
בסדרת "מנחת אשר" על התלמוד הבבלי נדפסו כרכים ובהם שיעורים על המסכתות: שבת, פסחים, גיטין, קידושין, בבא קמא, בבא בתרא, מכות, מסכת נידה והלכות נידה.
בסדרת "מנחת אשר" על התורה מודפסים שיעוריו השבועיים הכוללים דיוני הלכה וענייני אגדה ומוסר, על סדר פסוקי פרשת השבוע.
כרך נספח לסדרה זו הוא "הגדה של פסח - מנחת אשר".
גם ספר השו"ת שלו, בן שלושה כרכים, נקרא "שו"ת מנחת אשר".
"מנחת אשר - אמונה וביטחון" עוסק בנושאים אלה לאור חובת הלבבות, הרמב"ן, החזון איש ועוד.
בשנת תשפ"א הוציא כרך של "שו"ת מנחת אשר" העוסק בענייני מגפת הקורונה בישראל ובהשלכות ההלכתיות שלה.
ייחס חשיבות להנחיות משרד הבריאות, והוביל קו מחמיר בכל הקשור למגפת הקורונה.
בשנת תשפ"ג הוציא מהדורה חדשה על התורה הכוללת הוספות רבות על המהדורה הקודמת, וכרך מפתחות נרחב ומפורט.
המהדורה נקראת על שם חיים שימל זצ"ל.
בית הדין "דרכי הוראה" מדפיס לפני החגים חוברות ובהן חידושים מפרי עטם של חברי בית הדין, ביניהם מאמרים של הרב וייס.
אחיו הרב דב וייס, חתנו של האדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג ורב שכונת קריית צאנז בירושלים.
אחיו הרב יהונתן בנימין, גאב"ד העיר מונטריאול בקנדה.
אחיו הרב חיים, רבה של ביתר עילית ור"מ בישיבות תורת חיים וישועות משה.
אחיו הרב מרדכי דוד (חתן אליהו אנגלנדר), רב בית המדרש "אורייתא" בלונדון.
אחיו הרב אברהם יצחק (חתן רבי בן-ציון רבינוביץ מביאלא), ראש כולל ביאלה בירושלים.
בנו הרב בנימין מנהל את מוסדותיו ורב קהילת "חיי נפש" בירושלים.
אשר כנפו (נולד ב-1935) הוא סופר, איש חינוך ועורך ישראלי.
בעבר כיהן בין היתר כיושב ראש ההנהלה של התזמורת האנדלוסית הישראלית באשדוד.
כנפו עסק בחינוך ובעבודה תרבותית וחברתית, עבור החברה הישראלית בכלל, וקהילת יוצאי מרוקו בארץ בפרט.
נשוי לחנה ולהם שישה ילדים.
חוקרת אלצהיימר שירה כנפו וחוקר הפסיכולוגיה אריאל כנפו הם ילדיו, הראל כנפו הוא אחיינו.
כנפו נולד, גדל והתחנך באסואירה (בעבר מוגדור) שבמרוקו, למשפחת רבנים ידועה ומצאצאיו של רבי יוסף כנפו.
בנעוריו עלה לישראל בשנת 1951 עם חברת נוער שהתחנכה בקיבוץ כפר דרום (כיום מושב בני דרום).
ב-1961, יצא לשליחות באיטליה ובצרפת.
למד ספרות באוניברסיטת סורבון בפריז.
ב-1974 יצא לשליחות חינוכית בפנמה.
מ-1980 כיהן כמפקח וראש תחום חינוך חברתי במחוז הדרום של משרד החינוך.
כנפו הוא בעל תואר ראשון ושני מטעם אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1977 ייסד את "זיו המערב", האגודה לשימור מורשת יהדות צפון אפריקה, שפעילותה הביאה להקמתה של התזמורת האנדלוסית בשנת 1994. בתקופת כהונתו של כנפו כיושב ראש התזמורת האנדלוסית קיבלה התזמורת את פרס ישראל.
בתחום החינוך תמיד עסק גם בצד הערכי, ובכך הקדים את עיסוקו המאוחר יותר בהנחלת תרבות יהדות מרוקו.
בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20 שימש בשליחות חינוכית ציונית באיטליה, צרפת ופנמה.
בצרפת, במחנה ארנאס, הקים את בית הספר הראשון לילדי העולים מצפון אפריקה, כפי שתיעד בספרו "הכינור ואני" (2017).
בפנמה היה מנהל הלימודים העבריים בבית הספר היהודי, תפקיד שבו עסק בטיפוח קשרים תרבותיים וקהילתיים בין קהילת יהודי פנמה לישראל.
לאחר שובו לארץ סופית בשנות ה-70 המאוחרות, הצטרף כמפקח חינוך חברתי, ולאחר מכן ראש תחום חינוך חברתי, במחוז הדרום של משרד החינוך.
לאחרונה (2016) זכה ב"פרס החינוך" על תרומתו.
בשנת 1977 ייסד את "זיו המערב", האגודה לשימור מורשת יהדות צפון אפריקה, שפעלה להפיץ את המוזיקה המסורתית – האנדלוסית – של יהודי מרוקו.
פעילותה הייתה בין הגורמים שהביאו להתחדשות העניין של יהודי מרוקו במורשתם המוזיקלית, בעליה בפופולריות של שירת הבקשות המסורתית, ובהמשך גם להקמת התזמורת האנדלוסית בשנת 1994. אשר כנפו היה פעיל בתזמורת ואף עמד בראשה במשך שנים.
פעילות זאת זיכתה אותו לאחרונה (2016) באות ההוקרה "לבי במזרח".
אחרי פטירת דודו, המשורר - איש קיבוץ רמת הכובש - יצחק ד.
קנפו קיבל לידיו את העיזבון הספרותי שלו והוציא מתוכו שני ספרים: ספר פרוזה על העיר מוגדור Le Memorial de Mogador וספר שירים שהכיל את כל שיריו של יצחק קנפו L'Humour est Enfant de Poeme.
אשר כנפו הוסיף בשני הספרים הקדמות והערות מאירות עיניים.
לאחר שפרש לגמלאות ממשרד החינוך, החליט אשר כנפו להועיד את עצמו לתיעוד וחקר התרבות העממית של יהודי מרוקו, כחוקר עצמאי.
הוא ערך וכתב מספר ספרים העוסקים במורשת קהילה זו.
ביניהם ספר המחקר והעיון "יכין: על משנתו החינוכית ערכית של רבי יוסף כנאפו" (2006).
בספר זה 18 חוקרים דנו באספקטים שונים במחשבתו של הרב שהחדיר את עקרונות התנועה החסידית למרוקו.
ספר אחר, "חתונה במוגדור" (2004) עסק במנהגי החתונה היהודיים במרוקו, תוך תיעוד של עשרות כתובות מאוירות מפוארות שהותירה אחריה קהילה זו.
הפואמה "חתונה במוגדור" שאשר כנפו כתב על מנהגי החתונה הועלתה גם כמופע מוזיקלי שבו צפו אלפי אנשים, יוצאי מרוקו ואחרים, לאורך השנים, ונחשפו לתרבות המפוארת של קהילה זו.
בשנת 2000 יצא רומן מפרי עטו בהוצאת בימת קדם לספרות, רומן המבוסס על אירוע היסטורי - התינוק מאופראן' רומן המספר את סיפורה של קהילה יהודית באופראן שמעדיפה למות ולא להמיר את דתה לאסלאם.
הספר זכה להצלחה גדולה והודפס בארבע מהדורות.
על פי "התינוק מאופראן" הופקו שני מחזות.
משרד החינוך הפיק ממנו חוברת עבודה בנושאי מנהיגות ודילמות מוסריות.
ב-2012 הספר תורגם לצרפתית על ידי בית הוצאה גדול בצרפת וב-2015 תורגם לערבית מוגרבית באוניברסיטת אגדיר שבמרוקו והיה לספר העברי היחיד מישראל שתורגם ופורסם במרוקו.
שנה לאחר מכן הוציא בהוצאת "אות ברית קודש" את ספרו "יכין" על משנתו החינוכית ערכית של רבי יוסף כנאפו.
בספר זה השתתפו 18 חוקרים כדי להעלות על נס את דמותו של אחד מגדולי רבניה של מרוקו, לרגל מלאות 100 שנה להסתלקותו מהעולם.
ספר זה תורגם לצרפתית ולערבית מוגרבית.
בעשור הראשון של שנות ה-2000 פרסם אשר כנפו שלושה ספרים, שאינם ספרי עיון במובן הרגיל של המילה, אך חושפים את הקורא לתרבות, למורשת ולתולדות של יהודי מרוקו בתקופות שונות.
לכתיבת כל ספר כזה קדם מחקר היסטורי ותרבותי, ובו ראיין הסופר רבים מבני העדה ונעזר בזיכרונותיהם.
כל אחד מהספרים בדרכו פותח פתח להבנה של עולם שנעלם – תרבות יהודי מרוקו.
"חזן בבית המרחץ" (2010) מביא את אמנות הסיפור העממי המרוקאי, "תה עם נענע" (2014) מתאר את ההומור של יהודי מרוקו ו"הפיטן, השתקן ומספר הסיפורים" (2006) את המתח שבין אהבת מרוקו לציונות המוקדמת בקהילה זו.
ב-2004, שוב בהוצאת "בימת קדם לספרות" יצא לאור האלבום של כתובות "חתונה במוגדור" בשיתוף עם דוד בן-שושן מקנדה.
בספר מאמרים רבים, 83 כתובות מאוירות מרבי דוד אלקיים, יצחק קנפו ואחרים, ופואמה גדולה מאת אשר כנפו "חתונה במוגדור" שהועלתה על הבמה עם התזמורת האנדלוסית הישראלית.
ביולי 2006 יצא לאור רומן חדש של אשר כנפו: "הפייטן, השתקן ומספר הסיפורים", עם איורים של הצייר ואיש התיאטרון, אמן הצלליות, אלברט אלמוזנינו בהוצאת בימת קדם.
ב-2008 הוציא לאור ספר זיכרונותיו של שלמה-חי כנאפו : La vie juive à Mogador הוצאת אות ברית קודש - ירושלים.
ב-2010 הוציא בהוצאת בימת קדם את ספרו "חזן בבית המרחץ".
זהו קובץ סיפורים מחורזים הומוריסטיים על חיי יהודי מרוקו.
הסיפורים מקושרים ביניהם בקטעי פרוזה שיוצרים יחד עם 52 הסיפורים מתווה של מחזור החיים.
בספר איורים רבים של בן דודו, האמן אלברט אלמוזנינו.
ב-2014 הוציא את הספר "תה עם נענע" - ספר הבדיחה והחידוד של יהודי מרוקו.
בספר ציורים של חי כנפו.
ב-2016 הוציא הוצאה מחודשת של התינוק מאופראן והוציא רומאן אוטוביוגרפי בשם הכינור ואני.
"הכינור ואני", הוא שילוב ייחודי בין מֵמוּאָר, אוטוביוגרפיה, ויומן מסע, שמתאר את המסע שערך אשר מילדותו במרוקו אל מדינת ישראל הצעירה, כאשר הכינור הוא ככל הנראה אלגוריה לדבר לא מושג.
התקווה, הכמיהה, האכזבה וההתחדשות של המחבר, אינם אלא ייצוגים לתחושותיו של דור שלם שעזב את מרוקו והגיע לארץ הקודש מתוך תחושת משיחיות או שליחות, וכאן נאלץ לוותר או להחליף את חלומותיו.
בשנת 2017 יצא ספר שיריו "מהן אותן מלים...".
אשר כנפו הוא עורכו של כתב העת "ברית - כתב העת הדו-לשוני של יהדות מרוקו" היוצא בהוצאת אות ברית קודש - ירושלים.
זהו כתב עת דו-לשוני (עברי/צרפתי) היוצא אחת לשנה ובו יצירות פרי עטם של יוצאי מרוקו, ועבודות תיעוד ומחקר של מורשת יהודי מרוקו, תולדותיהם, ומנהגיהם - בתקופות שונות.
עד עתה הופיעו ב"ברית" כ-40 גליונות, ובהם מאמרים של עשרות הוגים וחוקרים.
"ברית" הפך להיות מקור מוביל לידע על התרבות, החברה והקהילה של יהדות מרוקו ויוצאי מרוקו בישראל.
כתב העת איפשר ליוצאי מרוקו להתוודע למורשתם ולזהותם המשותפת.
כנפו עצמו כתב מאמרים עיוניים רבים במסגרת "ברית" ובמסגרות אחרות, ומאמרים אלה היו בין הסיבות להענקת "פרס גאון" למחקר ויצירה במורשת יהודי צפון אפריקה (יד בן צבי, 2017).
כתב העת "ברית" הוא ייחודי בנוף כתבי העת של יוצאי קהילות המזרח שכן הוא משלב בין מחקר היסטורי לבין ספרות יפה ורבים מהחוקרים מפרסמים מפרי עטם בכתב עת זה.
רציפות ההופעה ואיכותה הם יוצאי דופן.
מזה מספר שנים אשר כנפו נוסע כאדם פרטי למרוקו מדי שנה כדי לבצע פעולות שיקום ותיעוד בבית העלמין היהודי באסאוירה.
בית העלמין במצב קשה, ופעילות ההצלה שלו הן תרומה חשובה למורשת ישראל.
אשר כנפו בשקדנות והתמדה צילם, העתיק ופירש את הכתובות המאלפות שעל מצבות הקברים, שמשמשות אמצעי העברה תרבותי.
חלק ניכר מהמצבות נכתב בסגנון הפיוט על ידי גדולי משוררי יהדות מרוקו (כגון רבי דוד אלקאים, רבי חיים שושנה, רבי יוסף מלכא).
פיוטים אלה שהם חלק גדול מיצירתם לא היו ידועים כלל עד שאשר כנפו גילה אותם לעולם.
תוך הכרה בחשיבות פעילותו בבית העלמין, HIGH ATLAS FUNDATION, קרן עזרה בינלאומית למרוקו, הזמינה אותו לשהות באסאוירא במשך חודש ימים כדי להכשיר אנשים משלוש הדתות לשקם את בתי העלמין המוסלמיים והנוצריים בעיר וסביבותיה.
בימים אלה אשר עוסק בכתיבת ספר המתעד את המחקר על הפיוט של מצבות אלה.
בשל מומחיותו בנושא תרבות יהודי מרוקו, במשך השנים שימש כנפו כיועץ רשמי ולא רשמי לתלמידי מחקר ולמספר רב של פעילויות תרבותיות שנועדו לשמר, לתעד ולחקור את מורשת קהילה זו.
כך, למשל, השתתף בהקמת הארכיב של יהדות מרוקו וערך את המוזיאון הווירטואלי של המרכז העולמי של יהדות צפון אפריקה בירושלים.
בין השאר, חיבר ערכים רבים העוסקים במעגל החיים של הקהילה היהודית הזו: לידה, ברית מילה, בר מצווה, חיזור, אירוסין, ליל החינה, חופה, ליל השמרים, ליל ניקיון הדגים, חגים, אבל, מקוננות, מוות, ועוד.
בנוסף, שימש במשך שנים כסופר אורח בבתי ספר ברחבי הארץ, ומרצה על יהדות מרוקו במוסדות ציבוריים שונים.
כל אלה על מנת לקדם את מפעל חייו – שימור והפצה של התרבות והמורשת של החברה והקהילה של יהודי מרוקו.
בשנת 2016 זכה באות הוקרה "לבי במזרח" מטעם "קואליציית לבי במזרח" (כ-25 ארגונים)
בשנת 2016 זכה בפרס החינוך למורה יוצר מטעם ארגון המורים.
בספטמבר 2017 זכה בפרס גאון על שם רנה וניסים גאון.
בשנת 2017 זכה באות יקיר הרשות - עולים ומגשימים מטעם משרד החינוך.
ביוני 2021 זכה בפרס ליצירה בתחומי התרבות והאמנות של יהודי צפון אפריקה על שם רונית אבגי מטעם הקרן לחקר יהדות צפון אפריקה ע"ש שאול בן שמחון
בשנת 2022 זכה בפרס יקיר העיר אשדוד
התינוק מאופראן, הוצאת בימת קדם, 2000, תל אביב, 200 עמ'.
יכי"ן - קובץ מאמרים על משנתו החינוכית ערכית של הרב יוסף כנאפו, הוצאת אות ברית קודש, 2001, בעריכתו
חתונה במוגדור - הכתובה המאוירת ממוגדור-מרוקו, הוצאת בימת קדם, מהדורה תלת לשונית, בעברית, אנגלית וצרפתית, בעריכת אשר כנפו ודוד בן ששון
הפייטן, השתקן ומספר הסיפורים, הוצאת בימת קדם, 2006, תל אביב, 256 עמ'
חזן בבית המרחץ, הוצאת בימת קדם, 2010, תל אביב
ספר הבדיחה והחידוד של יהודי מרוקו עם 72 ציורים מקוריים של חי כנפו הוצאת בימת קדם, 2014, תל אביב 264 עמודי צבע
הכינור ואני רומן סמי אוטוביוגרפי הוצאת בימת קדם, 2016, תל אביב
שירים וחרוזים בהוצאת אות ברית קודש 2017
שירת האבנים, אשר כנפו ושלום אלדר, בהוצאת בימת קדם, 2023
משלי לה פונטיין, תרגום לעברית, ביחד עם איורים של חי כנפו, הוצאת בימת קדם, 2023
אשר ידלין (1 במרץ 1923 – 3 ביוני 2016) היה עסקן פוליטי, מבכירי תנועת העבודה, אשר שימש בתפקידים בכירים במנגנון הציבורי, הורשע בפלילים בפרשת ידלין.
ידלין סימל לדעת רבים את שקיעתה של מפלגת העבודה ואת השחיתות השלטונית בישראל.
ברבות השנים ההתייחסות לפרשה הפכה גם לאות לשינוי הנורמטיבי שעברה החברה בישראל.
בתקופה זו הרשעה (ולפעמים רק האשמה) בשחיתות גררה בושה, ונידוי מתפקידים ציבוריים ואילו מאז שנות ה-80 נורמה זו נעלמה ומנהיגים פוליטיים רבים שהורשעו בשחיתות או יצאו ממנה בכלים כמו "זכות השתיקה" נשארו במערכת הפוליטית.
אשר ידלין נולד בראשון לציון, בנו של המחנך נפתלי ידלין.
שימש כשליח תנועת הנוער "הבונים" בארצות הברית, ונמנה עם מייסדי קיבוץ חמדיה.
עם נישואיו לדליה גולומב, בתו של אליהו גולומב ואחייניתו של משה שרת, הצטרף ידלין ל"משפחת האצולה" של תנועת העבודה, והחל לפעול בקרב הקבוצה שנקראה "צעירי מפא"י".
הוא מונה למזכיר "התנועה המאוחדת".
בסוף שנת 1958 נבחר למזכירות איגוד עובדי המדינה.
בראשית שנות ה-60 היה חבר המחלקה לאיגוד מקצועי של ההסתדרות והחזיק בה את תיק עובדי המדינה.
במסגרת תפקידו נאבק נגד עיוותים שונים במבנה השכר של העובדים בישראל והטיף לאיזון בין צורכי המשק להעלאות שכר.
במרץ 1963 עבר למרכז קופת חולים כללית.
בראשית שנת 1966 נבחר לחבר הוועדה המרכזת של ההסתדרות ולמזכ"ל חברת העובדים, הגוף הכלכלי החזק של ההסתדרות, שאיגד בתוכו את כל מפעליה.
בתקופתו עברה חברת העובדים ארגון מחדש, ועברה מהפסד לרווח.
ידלין הטיף לכך שעליות בשכר העובדים צריכות להגיע דרך התייעלות, עמדה בה החזיק עוד בהיותו פעיל באיגוד המקצועי.
כאשר ניסה יצחק בן אהרן לשתף את העובדים בניהול מפעלי חברת העובדים, עמד ידלין מולו וגייס את ראשי המפעלים ההסתדרותיים למנוע את המהלך.
במקביל היה פעיל במפא"י ובמרץ 1965 צורף למזכירות המפלגה כאיש של לוי אשכול.
ב-1974 מונה למנכ"ל קופת חולים הכללית של ההסתדרות, וקיצץ את תקציב הקופה ב־60 מיליון לירות.
בתפקידו העלה את תקרת "המס האחיד" ששילמו חברי ההסתדרות עד ל-1,500 לירות ישראליות לחודש, השקיע 52 מיליון לירות בפיתוח בתי הבראה וניסה לחייב את חברי הקופה בתשלום מינימלי בעד תרופות, כדי לצמצם את הגירעון בתקציב הקופה.
כן התקין שעון עבודה במרכז קופ"ח והעביר תוכנית חמש-שנתית להרחבת בתי החולים.
בתקופת ניהולו הוכפל מספר המיטות בבתי חולים, נפתחו מחלקות חדשות, והמרפאות הישנות שופצו או עברו למבנים חדשים..
הצלחותיו חיזקו את מעמדו בתנועה, ורבים ראו בו את המיועד להיות שר האוצר.
ב-1976 החליטו ראש הממשלה, יצחק רבין, ושר האוצר, יהושע רבינוביץ, למנות את ידלין לנגיד בנק ישראל.
בעקבות הפרסום על מינויו לנגיד בנק ישראל, דיווחה המשטרה לממשלה על שמועות שנפוצו על שוחד שקיבל ידלין.
המשטרה פתחה בחקירת החשדות ולא נמצא בסיס לשמועות.
אולם במהלך הבדיקה טענה חווה ארליכמן, מתווכת קרקעות, שידלין ביצע עברות שונות של מרמה ושוחד.
לדבריה של ארליכמן לא נמצאה עדות מסייעת, אולם טענתה הספיקה ליועץ המשפטי לממשלה, אהרן ברק, להורות על העמקת החקירה ללא הגבלת זמן.
בעקבות זאת עצרה המשטרה מספר מקורבים שלו, כדי ללחוץ עליהם להעיד נגד ידלין.
לאחר זמן הושג הסכם עד מדינה עם ארליכמן ועו"ד חיים גושן.
הוגש כתב אישום נגד ידלין והוא נעצר עד תום ההליכים.
בעקבות זאת, נשבר ידלין, שהבין שסיכוייו לנצח במשפט נמוכים, והגיע להסדר טיעון.
ידלין הורשע, על פי הודאתו, בקבלת שוחד.
הוא נידון לחמש שנות מאסר, שאותן ריצה בכלא רמלה ובכלא מעשיהו.
במהלך ישיבתו בכלא הועמד ידלין לדין בכתב אישום נוסף שכלל האשמה בשוחד על קבלת כספים עבור אחותו מידי ידידו מרדכי אליסון.
השופט מנחם אילן זיכה אותו מכל אשמה לאחר שקבע שאליסון שיקר ושגם אילו קיבל את כל דבריו, לא היה בכך להוכיח קבלת שוחד, שכן יכלו להיות סיבות רבות למתן הכסף ולא הוכח שהכסף ניתן כשוחד.
בשנת 1981 השתחרר ידלין מהכלא.
הוא פרסם את ספרו "עדות", ובו תולדות חייו וגרסתו למסכת האירועים.
בספרו זה תיאר את דרכה של המפלגה שבה היה חבר, וכדבריו זהו "איננו סיפורו של אשר ידלין בלבד.
זהו סיפור הסתאבותה של החברה הישראלית ושל תנועת העבודה".
על פי גרסתו, "חברי בגדו בי והפקירו אותי כטרף קל לציבור ולמערכת המשטרתית והמשפטית".
לדבריו, הוא היה קורבן של מערכת מושחתת שהקריבה את ראשו כדי להציל את המערכת המסואבת ממילא.
אשר ידלין נפטר ב-3 ביוני 2016. תרם את גופתו למדע.
סרטו התיעודי של אבי מאור מרזוק, "קלון" (2021) מתייחס לפרשה.
במהלך מאסרו התגרש מדליה, אשתו, והתחתן עם עורכת הדין טליה לבני, שהייתה ידועתו בציבור.
לאחר שחרורו עבר לארצות הברית, והתגרש גם מלבני.
אחרי 20 שנה, שבהן עסק בייעוץ כלכלי, שב לישראל, התגורר בתל אביב וחזר לפעילות במפלגת העבודה.
בנו הוא פרופ' עמרי ידלין.
אהרן ידלין, שר החינוך לשעבר וחתן פרס ישראל, היה בן דודו.
עדות, הוצאת ידיעות אחרונות (עידנים), 1980. הספר נכתב ונערך בידי זאב גלילי כסופר צללים.
אשר (אנשל) וַיזֶר (נכתב גם וייזר) (2 בדצמבר 1904 – 13 במרץ 1982) היה פרשן וחוקר מקרא ולשון ישראלי.
נולד ב-1904 בגולוגורי שבגליציה המזרחית ליהודה ויזר, סוחר, ולמחלה בת משה יצחק מעט.
לאחר סיום לימודיו עבד בהוראה ברחבי פולין.
עלה לארץ ישראל ב-1934, החל ללמוד מקרא ולשון באוניברסיטה העברית ב-1938.
לימד מקרא ולשון באוניברסיטת בר-אילן ואחר כך כמורה למקרא בגימנסיה הרצליה.
הישגו העיקרי היה פירוש לתנ"ך, שהשלים זמן קצר לפני מותו.
ייחודו של הפירוש שהוא מחולק לשני מרכיבים: החלק הלשוני והחלק הענייני שמשלימים זה את זה עד כדי פירוש מלא.
פרסם מאמרים בלשון ומקרא באכסניות שונות, אותם קיבץ בספרו "מקרא ולשון" שיצא ב-1964. ד"ר ברוך בן-יהודה כתב את המבוא לקובץ.
כתב ספר "דקדוק הלשון העברית" (תש"ט).
בשנת תשל"ז זכה בפרס הרב קוק לספרות מחקר וספרי עזר תורניים (פרס כבוד).
ישעיהו; מפֹרש על ידי אשר ויזר, תל אביב: (דפוס לוריא), תש"ז.
(מהדורה ב: (דפוס תרבות), תשי"ג)
דקדוק הלשון העברית, תל אביב: יהודה, תש"ט 1948. (מהדורה ב מתוקנת: תש"י; מהדורה ג מתוקנת: תשי"א; מהדורה מחודשת עם הוספות: תל אביב: ניב, תשכ"ו 1965)
איוב; מפֹרש על ידי אשר ויזר, תל אביב: יהודה, תשי"א.
תרי עשר; מפֹרש על ידי אשר ויזר, תל אביב: יהודה, תשי"ג.
יחזקאל; מפֹרש על ידי אשר ויזר, תל אביב: יהודה, תשט"ו.
ירמיהו; מפֹרש על יד אשר ויזר, תל אביב: יהודה, תשט"ז.
משלי; מפֹרש על ידי אשר ויזר, תל אביב: יהודה, תשי"ח.
מקרא ולשון: אסופת מאמרים בחקר המקרא והלשון, תל אביב: ניב, תשכ"ה.
פרושי התורה לרבינו אברהם אבן עזרא על-פי כת"י ודפוסים ראשונים; עם מבוא, ביאורים, ציוני מקורות ומקבילות מאת אשר וייזר, 3 כרכים, ירושלים: מוסד הרב קוק, תשל"ו.
(התוכן: א: בראשית; ב: שמות; ג: ויקרא–דברים)
הערות על פרוש רש"י לתורה, תל אביב: דון, תש"ם 1979.
תנ"ך: מפורש פירוש חדש עם מבואות; בידי אשר וייזר, 17 כרכים, ירושלים – תל אביב: דביר, תשמ"א 1981.
הגדה של פסח; מפורשת בידי אשר וייזר; עיצב: חיים רון, ירושלים: דביר, תשמ"ג.
ספר המבואות לספרי התנ"ך, תל אביב: דביר, תשמ"ו 1986.
פרקי אבות; מפורשים בידי אשר וייזר, תל אביב: משרד הביטחון, תשמ"ז 1987.
מחקרים במקרא: אסופת מאמרים בחקר המקרא, תל אביב: יסוד, תשמ"ח 1988.
עוללות: פירוש למסכתות ברכות, פאה, דמאי וכלאים, תל אביב: [חמו"ל], תש"ן 1989.
אשר וייזר (עורך), יד ושם: לנשמת ר' ישראל זבולון בן טובים (שנה למותו), תל אביב: הוצאת בן טובים, תש"ך.
אשר ווייזר וב"צ לוריא (עורכים), ספר קארל: מאמרים בחקר התנ"ך: לזכר צבי קארל ז"ל, ירושלים: קרית ספר (פרסומי החברה לחקר המקרא בישראל), תש"ך 1960.
אשר וייזר וב"צ לוריא (עורכים), ספר קורנגרין: לזכר ד"ר י"פ קורנגרין נשיאה הראשונה של החברה לחקר המקרא, תל אביב: החברה לחקר המקרא בישראל – סניף תל אביב על ידי הוצאת ניב (כתבי החברה לחקר המקרא בישראל), תשכ"ד 1964.
אשר ויזר (עורך), ספר סנהדראי, תל אביב: יסוד, תשל"ב.
(קובץ מאמריו ומחקריו של ישראל סנדראי שנדפסו בכתבי עת שונים, דברי הערכה עליו ומאמרי מחקר מאת מחברים שונים)
צבי קארל, תרגום השבעים לתורה; ההדיר: אשר ויזר, ירושלים: החברה לחקר המקרא בישראל בשיתוף עם המחלקה לחינוך ולתרבות בגולה של ההסתדרות הציונית על ידי קרית ספר, תשל"ט.
אשר פרוספר חסין (7 ביולי 1918 – 27 במרץ 1995) היה מורה לעברית, ואיש ציבור ישראלי שכיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י, המערך, העבודה.
חסין נולד בשנת 1918 בקזבלנקה שבמרוקו.
הוכשר להוראה בסמינר למורים במרוקו ושימש יו"ר חבר המורים העבריים במדינה.
במסגרת פעילותו הציבורית היה חסין מראשי הפדרציה הציונית במרוקו ונבחר ליו"ר ארגון "חובבי השפה" להפצת השפה והתרבות העברית וליו"ר המועדון העברי בקזבלנקה.
בשנים 1959–1969 כיהן כחבר הכנסת בכנסת הרביעית, החמישית והשישית.
בשנות כהונתו היה חבר בוועדות הכנסת השונות.
וכן עמד בראש התאחדות עולי צפון אפריקה.
בשנת 1944 כתב חסין בעברית את "מגילת היטלר" ("מגילת היטליר" בכתיב המקורי).
המגילה מתארת בשבעה פרקים את סיפור עלייתו של היטלר לשלטון, תכנון וביצוע השמדת היהודים, לחימתם של "כוחות הברית" כנגד הנאצים ונפילתו של היטלר.
הכותב היה מודע לכך שהסוף במגילתו אינו חיובי כבמגילת אסתר ולכן ציין שיש לקרוא כל שנה את המגילה בכובד ראש תוך זיכרון הנרצחים.
תוכנה וצורתה של המגילה כמגילה יהודית טיפוסית.
התוכן בעל אופי דתי וכולל ברכות, קטעי פסוקים ואף מניין עשרת בני המן אקטואליים.
אשר לוי (15 במרץ 1926 – 17 ביולי 2022) היה איש צבא ישראלי, ששירת בתפקיד ראש מטה פיקוד הדרום בצה"ל והשתחרר ב-1970 בדרגת תת-אלוף.
לאחר שחרורו ניהל חברות תעשייתיות בישראל ומחוצה לה.
בעשור הראשון של המאה ה-21 שימש דירקטור בחברות ציבוריות ויו"ר בחברות תעשייתיות בקיבוצים.
נציג ציבור ברשות הממשלתית למים ולביוב וחבר הנהלת יד לשריון בלטרון.
אשר לוי נולד למאיר, יליד רומניה, ולברוניה, ילידת אוקראינה.
למד בבית הספר היסודי פיק"א ובגימנסיה אחד העם שבפתח תקווה.
הצטרף להגנה בגיל 14 ועבר קורס מפקדי כיתות חי"ש.
לאחר סיום לימודיו גויס כנוטר למשטרת היישובים העבריים ככיסוי לפעילותו בארגון ההגנה.
ב-1944 הצטרף להכשרה מגויסת בפלמ"ח של המכבי הצעיר ברמת דוד ועבר קורס מ"כים.
ב-1946 עבר הכשרה לפלוגת עבודה ברעננה כשלב לפני העלייה להתיישבות.
בדצמבר 1946 נשלח לקורס מ"מים, שבסיומו גויס למנגנון ההגנה כמפקד פלוגת החי"ש של השרון.
תקופה זו התאפיינה באימונים והדרכה בסיוע להורדת מעפילים ובפעילות נגד השלטון הבריטי.
לוי גויס כמפקד פלוגת החי"ש לגדוד 32 בחטיבת אלכסנדרוני עם הקמת הגדוד.
הוא השתתף בקרבות רבים החל ממארבים, מפיצוץ גשרים וממניעת התקפות הערבים על יישובים בשרון וכלה בהתקפות, לרוב במסגרת פלוגתית ולעיתים במסגרת הגדוד והחטיבה.
בין הקרבות בהם השתתף נכללו תקיפת כפר קרע, קרבות ההגנה על רמת הכובש, כיבוש ביר עדס, כיבוש כפר סבא הערבית וכיבוש מחנה תל ליטוינסקי (לימים תל-השומר), חיריה וסלמה במסגרת מבצע חמץ.
ב-25 במאי 1948 סופח עם גדוד 32 לחטיבה 7, שהוקמה באותה עת, והשתתף בהתקפה על לטרון לפריצת הדרך לירושלים, מבצע בן נון א'.
לוי נפצע בקרב על כיבוש לטרון, עת פיקד על פלוגה ב' מגדוד 32. למרות כישלון ההתקפה החטיבתית על הכפר, צוינו לשבח שתי הפלוגות מגדוד 32 על רוח הלחימה, הדבקות במשימה ואחוות הלוחמים.
בקרב זה נפלו 48 לוחמים מהפלוגה ונפצעו רבים, בהם מפקד המחלקה אריק שרון (הנופלים מונצחים באנדרטה שהוקמה בשדה הקרב).
אחרי קרב זה מונה לסגן מפקד גדוד 34. עם גדוד זה נלחם לוי עד סוף המלחמה, כולל בקרב בכיס פלוג'ה.
לאחר מכן השתתף בקורס מג"דים במחזור הראשון של הקורס.
בין 1949 ל-1954 שימש כמפקד בסיס האימונים של פיקוד הצפון וכמדריך בקורס מג"דים.
במרץ 1954 התמנה למפקד גדוד 51, אז בחטיבת גבעתי בפיקוד חיים בר-לב, בו שירת עד תחילת 1956. בתקופה זו עסק הגדוד בפעילות ביטחון שוטף בעיקר בגבול רצועת עזה ובירושלים.
ביוני 1955 התנדב למשימת סיור בעומק סיני.
בראש חוליה של שישה, חמישה קצינים וסמל מגדוד 51 וגדוד 52. החוליה נחתה בחוף דהב בסיני מהים, סיירה במשך שלושה לילות בתנאים קשים וסימנה את הנתיב שבו נעה מאוחר יותר חטיבה 9 במבצע קדש לכיבוש שארם א-שייך.
החוליה חולצה במבצע נועז על ידי שישה מטוסי פייפר.
על מבצע זה קיבל עם שאר הלוחמים את צל"ש הרמטכ"ל שהומר מאוחר יותר לעיטור המופת.
ב-1956 נשלח לקורס מפקדי פלוגות של צבא ארצות הברית בפורט בנינג בג'ורג'יה.
עם חזרתו התמנה למפקד קורס מ"פים בבה"ד 3. במבצע קדש סופח אשר לחטיבה 9, התמנה למפקד המשמר הקדמי שכלל פלוגת סיור, פלוגת זחל"מים ושתי מרגמות 120 מ"מ והוביל את החטיבה לשארם א-שייח' באותו ציר שנמצא במבצע ירקון.
ב-1957 עשה אשר לוי הסבה לשריון והיה מג"ד החי"ר הראשון שפיקד על גדוד טנקים, גדוד 82 בו שירת כשנה, תקופה בה נקלטו בגדוד טנקי הצנטוריון הראשונים.
אחר כך התמנה לסגן מפקד חטיבה 7 בפיקודו של ישראל טל.
ב-1960 נשלח לוי לקורס פיקוד ומטה של הצבא הבריטי בקמברלי וסיימו בהצטיינות.
אחרי כן התמנה למפקד חטיבה 10 (מילואים).
אחרי שנתיים עם מינויו של האלוף טל למפקד גייסות השריון, עמד אשר לוי להתמנות לסגנו אולם בעקבות התקף לב, מונה לתפקיד סגן נספח ההגנה (Defense Attaché') ונספח צבאי בבריטניה, תפקיד בו שירת עד יוני 1967.
ביום הראשון למלחמת ששת הימים חזר לישראל בטיסה ונשלח לפיקוד הדרום, שם החליף את קצין האג"ם הפיקודי שנפצע.
עם שוך הקרבות התמנה לראש מטה פיקוד הדרום, תפקיד לו היה מיועד מראש.
לוי שירת כרמ"ט הפיקוד עד תחילת 1970, תקופת ההתארגנות בסיני ומלחמת ההתשה.
ב-21 במרץ 1968 פיקד כממלא מקום אלוף הפיקוד על מבצע אסותא (שנערך במקביל לפעולת כראמה), פשיטה משוריינת והנחתת כוח צנחנים על ע'ור א-סאפי ומשטרת הגבול הירדנית מדרום מזרח לים המלח.
ביולי 1968 קודם לתא"ל עם הנהגת הדרגה.
בינואר 1970 פרש משירות קבע, אך המשיך לשרת במילואים.
תחילה שירת במילואים כמפקד העורף של פיקוד הדרום, שאך הוקם, ומאוחר יותר כסגן מפקד אוגדת שריון מילואים.
במלחמת יום הכיפורים שירת כאיש מילואים ושימש כסגן נוסף באוגדה 252. שבוע לאחר תחילת המלחמה, התמנה לוי לראש מטה פיקוד דרום כפקודו של האלוף שמואל גונן (גורודיש), תפקיד בו שירת עד לסיום המלחמה ושחרורו משירות המילואים.
עם שחרורו מצה"ל התמנה אשר לוי למנכ"ל פזגז.
בשנות ה-70 שימש כנשיא ארגון "וראייטי" בישראל.