tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1380 שינה וייפה אנגרן השביעי את ביצורי הטירה, הוסיף לה חדרים גדולים ושיווה לה מראה של ארמון בסגנון האדריכלות הגותית.
אנגרן השביעי, שהיה דיפלומט מחונן ונשא לאישה את איזבלה, ביתו של אדוארד השלישי, מלך אנגליה, נפטר בשבי ב-1397 לאחר קרב ניקופוליס ללא יורש זכר.
ביתו, מארי, אבדה את בעלה, אנרי דה באר, בעקבות אותו הקרב, ואולצה למכור את האחוזה ללואי, דוכס אורליאן, בנו של שארל החמישי, מלך צרפת ("החכם"), שהפעיל עליה לחץ בחששו שהאחוזה האסטרטגית תעבור לידיים זרות.
החשש גבר בעקבות ניסיונות להשיא מחדש את אלמנתו של קוסי (מנישואיו השניים) לסטפן מבוואריה.
שטר המכירה נחתם ב-15 בנובמבר 1400, תמורת סכום של 400,000 ליבראות.
הרכישה האדירה את מעמדו האישי של אורליאן, וגם הציבה טריז בין שטחי שלטונו של דודו, בורגונדיה מצד אחד ופלנדריה מהצד השני.
בשנת 1411, בעת מלחמת מאה השנים, במהלך קרב אזרחי בית ארמניאק ובורגיניון, הטירה הושמה במצור למשך שלושה חודשים בידי 600 גברים חמושים תחת הנהגתו של ולראן מלוקסמבורג, רוזן סן-פול, בפקודתו של ז'אן הראשון, דוכס בורגונדיה.
במהלך המצור, למגן הטירה, רובר מאסנה, אזל המזון.
התדיינות משפטית בין אלמנתו של קוסי לביתו, ובין ביתו ללואי מאורליאן, שלא שילם את מלוא הסכום המובטח, נמשכה גם בימי יורשיהם בלא הכרעה, עד אשר נכדו של לואי מאורליאן, לואי השנים עשר, הוכתר למלך בשנת 1498 והבארונות של קוסי עברה לידי הכתר.
לאחר מות אנגרן השביעי שושלת קוסי הייתה תלויה בבנה של מארי, רובר דה באר, נכדו של אנגרן, שנפטר ככל הנראה בלא בנים יורשים.
ביתו של דה באר, ז'אן, הייתה לימים אחת מסבתותיו של מלך צרפת, אנרי הרביעי.
אחוזת קוסי נשארה רכושו של הענף של בני אורליאן בבית המלוכה: אחיו של לואי הארבעה עשר, פיליפ מאורליאן, החזיק בתואר אדון קוסי.
הטירה עמדה במוקד ה"פרונד" (התנגדות האצולה לקרדינל מזראן), ומזארן תקף את הטירה בשנת 1652 והרס בה חלקים.
ב-1692 רעש אדמה הרס חלקים נוספים בטירה ויצר סדק עמוק בדונז'ון המפורסם.
לאחר המהפכה הצרפתית היה פיליפ אגליטה, דוכס אורליאן, לאדון האחרון בשושלת קוסי.
לאחר סילוקו, הועבר רכושו של הדוכס לידי המדינה, ובכללו טירת קוסי.
בימי שלטונו של נפוליאון השלישי המליצה הוועדה לשימור אתרים היסטוריים לשקם את טירת קוסי, או לכל הפחות לבצע בה עבודות חיזוק.
בשל שיקולי תקציב נבחרה טירה אחרת לשיפוץ, ואדריכל השיקום, ויולה לה דוק, נטש בצער את הטירה, עליה אמר "לצד ענק זה מצטיירים כל המגדלים כחגבים".
הוא הקיף בשתי חגורות ברזל את הדונז'ון ותיקן כמה מהסדקים.
בשנת 1917 פלש הצבא הגרמני לפיקרדי.
הנסיך רופרכט מבוואריה, מפקד הארמייה השישית הגרמנית, דרש מהמפקד העליון של הצבא לשמור על טירת קוסי בשל ערכה האדריכלי.
ואולם לודנהורף, המפקד העליון, לא שעה לבקשות ממניע תרבותי והחליט להפוך את הטירה לדוגמה לכוחו.
28 טונות של חומר נפץ הונחו בטירה והחריבוה עד היסוד.
כמה תעלות, קירות חיצוניים, מרתפים וחלק מהשערים שרדו.
בשנים האחרונות מתבצעות עבודות שיקום באזור טירת קוסי בהנחיית איגוד רמפאר הצרפתי.
תחילת המאה ה-10: הרוה, ארכיבישוף ריימס, מייסד המבצר, 900-922.
סאולף (Séulf), הארכיבישוף של ריימס, 922-925.
הוג דה ורמנדואה (Hugues de Vermandois), הארכיבישוף של ריימס, 925-931.
(לא ברור אם אכן החזיק בבעלות על טירת קוסי).
הרבר השני, דוכס ורמנדואה, 927-934 (אביו של הוג דה ורמנדואה).
ברנאר, רוזן סנלי (Bernard, comte de Senlis), בן דודו של הוג דה ורמנדואה, XXX-934.
הוג הגדול, רוזן פריז, XXX-949
בין ארטו לאוברי היו לטירת קוסי מספר אדונים מבית ורמנדואה ומבית בלואה
אֶנְגֶרָן הראשון, 1080-1116, בנו של דֶרוּ דה בּובֶה, רוזן אמיין, ירש את אדונות קוסי על ידי נישואיו לאדל דה מַרְל, גרושתו של אוברי.
אנגרן השני, 1130-1149, אדון קוסי, מרל, לָה פֶר, קרסי, וֶרְוָאן, פִּינו, לנדוזי (העיר), פונטן ועוד מקומות, בנו של תומאס דה מרל.
ראוּל הראשון, 1149-1191, בנו של אנגרן השני, נהרג במהלך מסע הצלב השני.
שיפץ, הרחיב את הטירה, והפך אותה למצודה המרשימה ביותר בעולם הנוצרי.
אנגרן החמישי, אדון קוסי, מרל, לה פֶר, אואזי, אברנקור, קונדה-אן-בְּרִי, ומונמירה.
גיום, אדון קוסי, מרל, לה פר, אואזי ומונמירל.
אנרגן השביעי, אדון קוסי, בארון ואחר כך דוכס בדפורד, רוזן סואסון.
15 בנובמבר 1400, לואי הראשון, דוכס אורליאן רכש את בארונות קוסי.
טירת פינקני היא מבנה מבוצר שהוקם על ידי הממשל הפדרלי של ארצות הברית על אי קטן סמוך לעיר הנמל צ'ארלסטון במפרץ צ'ארלסטון אשר בקרוליינה הדרומית בתחילת המאה ה-19. המבנה שימש לזמן קצר כמחנה שבויים וכעמדת ארטילריה במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית.
במקורה נבנתה הטירה כמצודת עץ בשנת 1797 מחשש לפלישת כוחות צרפתיים במסגרת מלחמות נפוליאון.
המצודה, אשר נקראה "פורט פינקני" על שמו של גיבור מלחמת העצמאות האמריקנית צ'ארלס קוטוורת' פינקני, נבנתה על מנת להגן על עיר הנמל הסמוכה.
בנייתה נסתיימה בשנת 1804 אך מספר חודשים לאחר סיום בנייתה נהרסה המצודה על ידי הוריקן אשר הכה את האזור.
המצודה שוקמה ונבנתה מחדש כמצודה עשוית־לבנים בין השנים 1809 ל-1810 ואוישה במהלך מלחמת 1812 אולם ללא כל פעילות צבאית סביבה.
לאחר המלחמה ננטשה המצודה עד למשבר המיסוי של 1832 אז אוישה המצודה על ידי כוחות המיליציה המקומיים כתגובה להכרזתו של נשיא ארצות הברית אנדרו ג'קסון על כוונתו לאכוף גביית מיסים פדרליים באמצעים צבאיים.
משנפתרה סוגיה זו בדרכי שלום ננטשה המצודה כמוצב צבאי ונעשה שימוש במתקן כמחסן ציוד.
עד תחילתה של מלחמת האזרחים הייתה הטירה חלק ממערך הביצורים שהגן על אזור המפרץ יחד עם פורט סאמטר, פורט מולטרי, פורט ג'ונסון וביצורים נוספים אחרים.
ב-27 בדצמבר 1860, שבוע לאחר פרישתה של קרוליינה הדרומית מהאיחוד, נכנעה המצודה ונמסרה למיליציה המקומית על ציודה ואנשי חיל המצב אשר איישוה חברו לכוחותיו של מייג'ור רוברט אנדרסון שאיישו באותה העת את פורט סאמטר.
במהלך המלחמה איישו את המוצב צוערי הזואבים של צ'ארלסטון.
לאחר ניצחון צבא הקונפדרציה בקרב בול ראן הראשון הובאו לטירה 153 שבויים אולם לאחר כשישה שבועות התברר כי המקום קטן מלאכלס כמות גדולה של אנשים והשבויים הוחזרו לבית הכלא העירוני של צ'ארלסטון.
לאחר מלחמת האזרחים שופצה הטירה ושודרגה בעת מלחמת ארצות הברית–ספרד אולם שוב ללא כל פעילות צבאית סביבה.
בשנת 1890 פורק חלק מהמבנה על מנת לאפשר הקמת מגדלור במקום.
טירת קנוטסתורפ (מאנגלית: Knutstorp Castle, משוודית: Knutstorps slott) היא טירה בסקונה בדרום שוודיה, המרוחקת כ-60 קילומטרים ממאלמה.
הטירה נבנתה במאה ה-16 ובנייתה נשלמה בשנת 1550 בידי אוטה ברהה.
הטירה הייתה מקום הולדתו של בנו, האסטרונום טיכו ברהה.
לפני שהטירה נבנתה, עוד באמצע המאה ה-14, אדמות הטירה שימשו כקרקע חקלאית.
לקראת סוף ימי הביניים קרקע זו נרכשה על ידי משפחת ברהה, שנמנתה עם מעמד האצולה.
בשנת 1551 בנה אוטה ברהה סכר על מקורות מים מקומיים ובכך יצר אגם.
בתוך האגם נוצר אי, ועליו בנה אוטה את הטירה.
כדי להרחיב את טירתו, שרף אוטה את שדותיהם של 7 איכרים והבריח אותם אל מעבי היערות הסמוכים.
טיכו ברהה ירש חצי מהטירה.
כאשר עזב לדנמרק בשנת 1546 הוא מכר את חלקו לאחיו סטין ברהה.
סטין נפטר בשנת 1620 והוריש את טירת אביו לבנו השני - אריק ברהה שמכר בתורו את הטירה לאחיו יורגן ברהה, שבנו היה האחרון מבני משפחת ברהה ששהה בטירת קנוטסתורפ.
הטירה נלקחה ממנו כאשר סקונה עברה לשליטת שוודיה, אבל הוא קיבל אותה בחזרה בהסכם קופנהגן.
הטירה הייתה שייכת למשפחת ברהה עד שנת 1663. ליורגן ברהה הייתה רק בת בשם סופי סטינסטדאטר ברהה שנישאה לקנוד אוטסן ת'וט (מאנגלית: Knud Ottesen Thott) ולהם נולדו שלושה ילדים .
מכאן ואילך הייתה הטירה רכושה של משפחת ת'וט במשך תקופה מסוימת, שלאחריה עברה לקצין בצבא השוודי בשם Åke Henriksson Tott ולאחר מכן למשפחה האצילה Ankarstierna.
ב-1771 נמכרה הטירה לרוזן פרדריק ג'ורג' קארל האנס אוברווכטמייסטר.
מאז ועד היום הטירה שייכת למשפחתו.
כיום הטירה היא בית פרטי ואינה משמשת כאתר תיירותי.
במלחמת סקונה שהתחוללה בין השנים 1675 ל-1679 תגבר קרל האחד עשר, מלך שוודיה את הטירה בחיל מצב.
כוחות הדנים הסתערו על הטירה ב-23 ביוני 1678 והעלו אותה באש.
טירת קנוטסתורפ שוקמה בשנת 1728. הרוזן קלאס אדם אוברווכטמייסטר ואשתו אמלי לבית פון וראנגל נטעו גינה, ובשנת 1830 נתבקש האדריכל קרל גיאורג ברוניוס לשחזר ולהרחיב את הבניין.
האדריכל הוסיף לטירה שני אגפים, ואלה הושמדו בשרפה בשנת 1956, כך שנותר רק הבניין הראשי.
גבולות גג הטירה בנויים בסגנון האופייני לתקופה הנקרא "משולש מדרגות".
האגף המערבי מקומר והוא שומר על כמה מאפיינים של הבניין המקורי.
המבנה העיקרי באגף המזרחי הוא חדר האוכל של הטירה.
חדר האוכל מכוסה בטפט בד גדול המכיל ציורי שמן המתארים נופים.
טירת קאסה לומה היא טירה בטורונטו שבקנדה, הבנויה בסגנון טירות אנגליות בהשפעת הסגנון הברוניאלי הסקוטי.
הטירה נבנתה בשנים 1911–1914 על ידי סר הנרי פלט שהתגורר בה תקופה מסוימת.
הטירה כוללת חדרים ואולמות רבים, מעברים סודיים בין הקומות, חממת צמחים, מרתף יינות, אורווה גדולה ועוד.
הטירה ממוקמת על גבעה ונשקף ממנה מראה פנורמי של מרכז העיר טורונטו.
בטירה צולמו סדרות טלוויזיה שונות וסרטי קולנוע רבים, בהם "שיקגו".
הטירה נפתחה לביקור תיירים בשנת 1937, מושכת תיירים רבים מדי שנה ומהווה אחד מסמלי העיר טורונטו.
טירת פרונטנאק היא בית מלון בעיר קוויבק סיטי שבקנדה ואחד המבנים הידועים ביותר בה.
המלון הוקם בשלהי המאה ה-19 באתר שעליו ניצבה בעבר טירת הלדימאנד (Château Haldimand), שפעלו בה משרדים אדמיניסטרטיביים של בית המחוקקים התחתון של קנדה.
המלון תוכנן על ידי האדריכל האמריקני ברוס פרייס עבור חברת קנדיאן פסיפיק ריילוויי (Canadian Pacific Railway), ונפתח ב-1893. חלקיו החדשים יותר של המבנה, לרבות המגדל המרכזי, תוכננו על ידי האדריכל הקנדי ויליאם סאת'רלנד מקסוול (William Sutherland Maxwell).
שתי ועידות מלחמה - ב-1943 וב-1944 - נערכו במלון (ובמצודה הסמוכה) בין מנהיגי ארצות הברית, בריטניה וקנדה על מנת לתאם את מהלכיהן במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1953 צולמו במלון סצנות מסרטו של אלפרד היצ'קוק "אני מתוודה".
ב-1980 הוכרז המלון כאתר היסטורי לאומי של קנדה.
בשנת 2001, בעקבות שינוי שם החברה שהמלון מצוי בבעלותה שונה גם שמו.
טירת צבי הייתה אוניית מעפילים.
נקראה על שם קיבוץ טירת צבי בעקבות עמידתו בקרב טירת צבי.
האנייה הייתה במקור אניית משא, במשקל 600 טון.
כהכנה למסע נבנו משטחי לינה על הסיפון, ואורגנו סליקים לאנשים ולמכשירי קשר בתוככי האנייה.
מפקד האנייה היה איש הפלי"ם בצלאל פלדמן.
האנייה הפליגה ב-3 באפריל 1948 ממעגן פורמיה (מפרץ גאטה) באיטליה, כשעל סיפונה 798 מעפילים.
השלטונות האיטלקים לא התערבו בהכנות וביציאה של האנייה, אך בשל בעיות מקומיות מול השלטונות, לא הועלה תחילה מזון לאנייה, בניגוד לתכנון.
תחילה הועלו 400 נוסעים, האנייה נאלצה לעזוב, והיא שבה למחרת בלילה כדי להעלות את שאר הנוסעים.
רק אחר הצהרים באותו יום התקבל המזון מכלי שיט אחר.
האנייה התעכבה בתחילת הדרך עוד פעמיים לצורך תיקון תקלות.
ב-8 באפריל, סמוך לכרתים, החלה סערה חזקה להשתולל ונמצא מחסה באי קטן בשם סאריה.
עם שיפור מזג האוויר, לאחר יומיים, המשיכה האנייה בדרכה.
מטוס בריטי גילה את האנייה ב-12 באפריל, ומשחתת הצי המלכותי שהוזנקה למקום ליוותה אותה מאותו יום עד לנמל חיפה.
על פי ההנחיות שהיו מקובלות בקרב המפליגים, חיבל הצוות בחדר המכונות, ולכן האנייה נקשרה לספינה גוררת, ונגררה ללא התנגדות לנמל חיפה.
ב-13 באפריל הועברו המעפילים לאוניות גירוש ונשלחו למחנות המעצר בקפריסין.
אנשי הצוות המלווה של הספינה הסתתרו בסליקים, ולאחר גירוש המעפילים הם התחזו לעובדי ניקיון ויצאו ממנה בחיפה יחד עם עובדי הניקיון האחרים.
האונייה טירת צבי מוזכרת בספרו של הרב והסופר חיים סבתו "בואי הרוח", בו מסופר על קורותיו של משה פרקש, אחד מנוסעי האונייה, וקורותיה משולבים בסיפורו.
טירת קנוסה (באיטלקית: castello di Canossa) ממוקמת בקרבת העיירה בעלת אותו השם במחוז אמיליה-רומאניה, צפון איטליה.
הטירה מוכרת בעיקר בשל הפגישה בין היינריך הרביעי קיסר האימפריה הרומית הקדושה והאפיפיור גרגוריוס השביעי שנערכה בין כתליה בשנת 1077 במהלך מאבק האינווסטיטורה בעניין הזכות למנות אנשי דת לכהונות כנסייתיות, ואשר ממנה נגזר הביטוי הליכה לקנוסה.
טירת קנוסה ממוקמת במרכזה של שרשרת טירות וביצורים בשיפולי הרי האפנינים, בין בולוניה ופארמה, כ-18 קילומטרים מדרום מערב לבירת המחוז רג'ו אמיליה ועל גבול ממלכת טוסקנה.
הטירה נבנתה בשנת 940 לערך על ידי אדלברטו אוטו, בנו של זיגיפרדו מלוקה נסיך לומברדיה, בפסגתה של גבעה סלעית בגובה 576 מטרים.
המתחם כלל מבנה מגורים, כנסייה, ומנזר ל-12 נזירים בנדיקטינים.
הטירה הייתה מוגנת בחומה משולשת כאשר בין השתיים התחתונות נבנו מגורי השומרים והמשרתים.
במהלך ימי הביניים נחשבה הטירה לבלתי חדירה ובשנת 950 עמדה תחת מצור שנמשך 3 שנים ולא נפרצה.
האפיפיור גרגוריוס השביעי היה מיודד עם מטילדה רוזנת טוסקנה, בת אצילים מטוסקנה שתמכה בו בתקופת האינבסטיטורה, העמידה את הטירה לשימושו, והורישה את כל רכושה לטובת הכנסייה.
פגישת הפיוס בין קיסר האימפריה והאפיפיור בשנת 1077 היה האירוע המשמעותי ביותר בתולדות הטירה.
בשנת 1255 נהרסו הטירה והכנסייה בידי אנשי רג'ו אמיליה והשטח הוחזר לבעלות משפחת קנוסה.
בשנים 1321-1402 שוב עברה הטירה לשליטתה של רג'ו אמיליה, ובשנים שלאחר מכן ועד 1409 חזרה לבעלות המשפחה.
משנת 1409 ועד 1796 הייתה הטירה בבעלות הענף הדרומי של שושלת הנסיכים מבית אסטה (Este).
במשך השנים קבעו בטירה את משכנם מספר רוזנים ואצילים אחרים שהיו מקורבים לבית אסטה עד שסולקו במרד עממי של האוכלוסייה שתמכה בהקמת הרפובליקה של רג'ו אמיליה.
בשנת 1846 התמוטט ונהרס חלק מן המבנה כתוצאה ממפולת סלעים.
בשנת 1878 נרכשה הטירה על ידי ממלכת איטליה אשר הכריזה עליה כעל אתר מורשת לאומי.
כיום הטירה עדיין עומדת בהריסותיה אם כי מספר פעולות שימור מנעו את המשך התדרדרות המבנה.
במתחם פועל מוזיאון המציג את ההיסטוריה של הטירה וממצאים ארכאולוגיים שהתגלו בשטחה ובין הריסותיה.
טירת פישְצָ'לָאוּסקי (בבלארוסית: Пішчалаўскі замак; ברוסית: Пищаловский замок – טירת פישצ'אלובסקי) היא מבנה ברחוב ולדארסקי בעיר מינסק שבבלארוס המשמש כבית סוהר וידוע רשמית כמתקן הכליאה מספר 1, אך מכונה בציבור "ולדארקה" על שם הרחוב שהוא שוכן בו, או בשם "הבסטיליה הבלארוסית".
המבנה תוכנן על ידי האדריכלים קזימיר חרשצ'אנוביץ' ורודולף פישצ'אלה שעל שמו נקרא המקום.
בנייתו הושלמה בשנת 1825 ומאז הוא משמש כבית הסוהר המרכזי של העיר מינסק וכולאים בו אסירים פוליטיים.
לאורך השנים נכלאו בו אסירים פוליטיים רבים כדוגמת יאקוב קולאס, איוואן פוליחוב ופליקס דזרז'ינסקי, שהיה היחיד לאורך שנות קיומו של הכלא שהצליח לברוח מהמתחם; שני ניסיונות של אסירים אחרים הסתיימו בכישלון.
מתקן הכליאה מס' 1 של מינסק (СИЗО № 1) הוא בית הכלא היחיד בבלארוס המשמש לכליאת עצורים לפני משפט והוא בית הסוהר היחיד באירופה המוציא לפועל עונשי מוות (באמצעות כיתת יורים).
טירת צ'סקי קרומלוב היא מוזיאון שנמצא בעיירה הצ'כית צ'סקי קרומלוב.
הטירה נבנתה בשנת 1240 על ידי משפחת Witigonen, הענף העיקרי של משפחת רוזנברג.
במאה ה-17 נחלשה שליטתה של משפחת רוזנברג במקום.
כתוצאה מכך הועברה השליטה בעיר על ידי פרדיננד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה להנס אולריך פון אגנברג.
עם העברת השליטה הוא זכה לכינוי דוכס קרומלוב.
לאחר מות בנו של הנס אולריך, יוהאן אנטון הראשון פון אגנברג, הטירה נוהלה בין השנים 1649 ל-1664 על ידי אלמנתו, אנה מריה פון אגנברג, לבית ברנדנבורג-ביירוית.
אחד מבניה של אנה מריה, יוהאן כריסטיאן הראשון פון אגנברג, הוא האחראי לשיפוצים שנערכו בה בסגנון הבארוק ולהרחבתה, כמו למשל הוספת תיאטרון למקום.
עם סופה של שושלת אגנברג ב-1717 הועברה השליטה בטירה והדוכסות כולה לשליטת בית שוורצנברג.
ב-1947 כל נכסי המשפחה ובכללם הטירה הולאמו, תחילה על ידי השלטון המקומי, וב-1950 על ידי ממשלת צ'כוסלובקיה.
הטירה הוכרזה כאתר לאומי בשנת 1989 ובשנת 1992 נוספה לרשימת אתרי המורשת העולמית של אונסק"ו.
כיום תיאטרון הטירה בסגנון הבארוק נחשב לאחד מהתיאטראות המשוחזרים הטובים בעולם מתקופה זו.
התיאטרון כולל את מבנהו המקורי, מקום לתזמורת, במה ואביזרים שונים כגון תלבושות שונות.
טירת פוסנהופן היא טירה בגרמניה, הנמצאת בעיירה פקינג שבמדינת בוואריה, על יד אגם סטרנברג.
הטירה מפורסמת כיום בעיקר בשל העובדה שהנסיכה סיסי גרה בה בילדותה.
הטירה נבנתה כטירת עץ ב-1536 בידי יאקוב רוזנבוש (Jakob Rosenbusch), אשר האזור הוענק לו בידי דוכסי בוואריה.
הטירה לא נותרה דורות רבים בידי משפחת רונבוש.
היא נהרסה בידי השוודים מלחמת שלושים השנים, אולם שוקמה ועברה מספר ידיים עד שב-1760 רכש הגנרל לה רוז את כל האזור.
ב-1834 רכש את הטירה מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה וגר בה יחד עם אשתו לודוביקה, נסיכת בוואריה.
מקסימיליאן שיפץ את הטירה, והוסיף לה קומות וקפלה.
בתו של מקסימיליאן, הנסיכה סיסי, העבירה בטירה זו את שנות ילדותה המאושרות לפני שנישאה לפרנץ יוזף הראשון והפכה לקיסרית אוסטריה, ומכאן פרסומה של הטירה.
בסרטים שנעשו על סיסי, תופסת הטירה מקום חשוב.
כך לדוגמה בסדרת האנימציה "סיסי הנסיכה", אשר בה מכונה הטירה בקיצור בשם "פוסי".
גם בסרט "סיסי" מ-1955, ישנן סצנות המתרחשות בפוסנהופן, אולם הן צולמו למעשה בטירת פושל (Schloss Fuschl) באזור זאלצקמרגוט באוסטריה.
הטירה נותרה בבעלות צאצאיו של מקסימיליאן גם לאחר מלחמת העולם הראשונה ואובדן מעמדה של המשפחה.
עם זאת, נעשה בה שימוש פחות ופחות עד שב-1940 היא נמכרה לארגון "הרווחה הלאומית הנציונל-סוציאליסטית" (Nationalsozialistische Volkswohlfahrt), והארגון מסר אותה לידי הלופטוואפה שהשתמש בה כבית חולים.
השימוש האינטנסיבי הרס את עיצוב הפנים של הטירה, ופגע גם בעיצוב החיצוני.
בתום מלחמת העולם השנייה היסודות היו רעועים וחלקים מהמתחם אף נמצאו בסכנת התמוטטות.
היו שהמליצו להרוס את הטירה ולבנות במקומה בית מלון מודרני.
ב-1981 רכשו את הטירה בעלים חדשים אשר דאגו לשפץ את המקום.
כיום נמצאת הטירה בידיים פרטיות, ולא ניתן לראות אותה מבפנים.
עם זאת, שפת האגם כמו גם שני דונם בגנים הקדמיים של הטירה, פתוחים לציבור.
טירת פמברוק היא טירה בעיר פמברוק, בדרום-מערב ויילס.
טירת פמברוק שימשה את אדוני המארצ'ר בדרום ויילס החל מהכיבוש הנורמני, במהלך המאה ה-12 נבנתה הטירה מאבן כפי שהיא נראית כיום ולאורך השנים לא נפלה לידי כוחות וולשים שתקפו מצפון.
הטירה השתתפה במלחמת האזרחים האנגלית ראשית בתמיכה בפרלמנט ואז בתמיכה במלך, משום כך היא עברה מצור על ידי תומכי המלך ובהמשך על ידי אוליבר קרומוול ותומכי הפרלמנט שהצליח לכבוש אותה והורה להשמידה.
במשך כמעט שלוש מאות עמדה הטירה נטושה עד שנרכשה ושופצה בתחילת המאה ה-20, כיום היא מתוחזקת על ידי משחת פיליפס ומועצת העיר ופתוחה לציבור הרחב (בתשלום).
הטירה נבנתה לראשונה בשנת 1093 על ידי הנורמנים מיד עם הכיבוש הנורמני של אנגליה והפלישה לוויילס, תחילה כמבצר מעץ (בצורת "גבעה וחפיר") שהוקם על אזור מסולע ומוגבה המוקף משלושה כיוונים במימי אגם המיל (חלק מנהר פמברוק).
כמאה שנים מאוחר יותר ויליאם מרשל קיבל את המבצר, הוא שידרג אותו לאבן והקים במקום טירת אבן נרחבת אשר חומותיה מלוות את חופי האגם משלושה אגפים.
במהלך המרד הוולשי של אווין גלינדור הטירה לא השתתפה בקרבות לאחר שהקצין הממונה עליה שילם לגלינדוור מס.
לאחר מלחמת האזרחים הטירה עמדה נטושה למשך שלושה עשורים, עד שבשנת 1880 היא עברה שיפוץ בן שלוש שנים.
בשנת 1928 הטירה נרכשה על ידי סר איבור פיליפס שהחל בשיפוץ נרחב של הטירה, לאחר שנפטר הוקמה קרן לניהול הטירה שמנוהלת באופן שווה בין מועצת העיר פמברוק ומשפחת פיליפס.
הטירה מתפרסת על שטח של כקילומטר רבוע ומחולקת לחצר פנימית בשליש הצפוני וחצר חיצונית בחלק הפונה ליבשה ולמרכז העיר פמברוק.
החצר החיצונית כוללת חמישה מגדלים עיקריים לאורך החומות ובית שער גדול במרכז החומה, המגדלים כוללים את מגדל מונקטאון בדופן המערבי, מגדל ווסטגייט, מגדל הנרי השביעי, בית השער (שכולל את מגדל בייגייט), מגדל העיר ונורת'גייט בדופן המזרחית.
החומה החיצונית שמקיפה את רוב החצר החיצונית פונה לכיוון היבשה לעומת שאר חלקי הטירה המאוגפים באגם המיל, כך שהיא עבה במיוחד ומגיעה אף לעובי 5 מטרים במקומות מסוימים, שכן צד זה הוא שחשוף במיוחד להתקפה.
חומות העיר פמברוק נבנו במהלך המאה ה-12 תחת ויליאם מרשל, החומות מתחברות לטירה בשער נורת'גייט מצפון ושער ווסטגייט מדרום-מערב והן הקיפו את מרכז העיר ההיסטורית.
החצר הפנימית כוללת במרכזה את מגדל העוז העגול בגובה 23 מטרים, לצד מבני המחייה של אדוני הטירה ואף אולם משפט ששימש את תושבי האזור.
מהאולם המרכזי בדופן הצפונית ישנם מדרגות ספירליות שיורדות לאורך חומת הטירה למפלס האגם, שם נבנתה חומה בפתח מערה טבעית - הווגן כפי שכונתה המערה שימש ככל הנראה לאספקת הטירה דרך המים, או כדרך מילוט בשעת מצור.
טירת צ'ירק (בוולשית: Castell y Waun, באנגלית: Chirk Castle) היא טירה ואחוזה משפחתית בצפון-מזרח ויילס בסמוך לגבול עם אנגליה.
הטירה הוקמה בשנת 1295 מספר שנים לאחר הכיבוש האנגלי של ויילס, היא הוקמה כחלק ממערך ביצורים ומרכזי שלטון אנגלים לאורך גבולות וחופי ויילס.
החל מהמאה ה-16 הייתה הטירה בבעלות משפחת מידלטון אשר חיו בטירה עד לשנת 2004 כאשר עברה לבעלות בלעדית של הקרן הלאומית אשר מתחזקת את הטירה והאדמות מסביב.
מאז שנות ה-40 של המאה ה-20 חלקים שונים בטירה פתוחים לציבור הרחב ובשנים האחרונות היא הפכה ליעד תיירותי מוכר ופופולרי באזור.
טירת צ'ירק נבנתה על קו הגבול האנגלי-ולשי כחלק ממערך ביצורים שנועדו לשלוט בוויילס לאחר הכיבוש האנגלי ב-1282. טירות אלו הוקמו בעיקר לאורך הגבול וחופי ויילס עם דגש על צפון ויילס - היכן שהשליטה האנגלית הייתה יחסית רופפת עם תסיסה לאומית וולשית מובהקת יותר.
כחלק ממאמץ משלים לכיבוש ויילס, אדמות לאורך הגבול ניתנו לאצילים אנגליים במטרה לבצר ולבסס את השלטון האנגלי, שטחים אלו זכו לכינוי "המארצ'ים הוולשים" והאצילים ששלטו בהם מטעם הכתר כונו "אדוני הספר".
ב-2 ביוני 1282 העניק מלך אנגליה אדוארד הראשון את אדמות צ'ירק לאחד ממפקדי הצבא רוג'ר מורטימר, אשר ככל הנראה הקים במקום בסיס צבאי לחיליו.
בשנת 1294 הוולשים מרדו בשלטון האנגלי הטרי באזור בהנהגתו של יורש העצר הוולשי מאדוג אפ ל'ואלין, מה שהאיץ את התוכניות להקים בצ'ירק טירה מבוצרת.
מספר חודשים לאחר מכן ב-1295 החלו עבודות הבנייה.
משום הדמיון בין עיצוב טירת צ'ירק לטירת בומריס ייתכן והארכיטקט המלכותי ג'יימס מסיינט ג'ורג' היה מעורב בתכנון ועיצוב צ'ירק.
בתוכנית הבנייה המקורית טירת צ'ירק הייתה אמורה לכלול שתי חומות היקפיות, כאשר החומה החיצונית הייתה נמוכה יותר והחומה החיצונית עבה וגבוהה יותר.
לאורך החומה החיצונית היו מתוכננים מספר רב של צריחים ומגדלים, בעוד שהחומה הפנימית הייתה אמורה לכלול שבעה מגדלים ושער בדופן הדרומי מאוגף בשני מגדלים נוספים.
בפועל השולמה בניית החלק הפנימי בלבד של הטירה ללא החומה ההיקפית החיצונית.
במשך השנים האגף הדרומי עם שער הכניסה לטירה קרס, הוא נבנה מחדש ללא המגדלים הדרומיים והשער הראשי - אשר הועבר לקיר הצפוני היכן שהוא ממוקם כיום כפתח קשתי בחומה.
בשנת 1593 נקנתה הטירה על ידי תומאס מידלנטון, לימים ראש העיר של לונדון וחבר פרלמנט, בסכום של 5,000 לירה שטרלינג ומאז ועד לשנת 2004 משפחת מידלטון החזיקה בטירה בתור בית המשפחה.
במהלך מלחמת האזרחים האנגלית תומאס מידלטון (הבן) צידד תחילה עם הפרלמנטריים ובמהלך התקוממות צ'שייר שבאה לאחר מלחמת האזרחים עבר לצדד במלכותנים.
אחרי מספר שנים של חוסר שקט ברחבי אנגליה, בתקופת הרסטורציה האנגלית נכדו של תומאס מידלטון, אשר גם נקרא תומאס, קיבל את ברונות צ'ירק והפך לתומאס מידלטון, ברון צ'ירק הראשון.
טירת קרייגדארוך היא אחוזה היסטורית מהתקופה הוויקטוריאנית, הבנויה בסגנון אדריכלות סקוטית ברוניאלית, הממוקמת בוויקטוריה, קולומביה הבריטית, קנדה.
המבנה הוא אתר היסטורי לאומי של קנדה בזכות היותו נקודת ציון ובעל חשיבות היסטורית בעיר ויקטוריה.
נבנה בסוף המאה ה-19 כבית מגוריהם של ברון הפחם העשיר, רוברט דאנסמויר (Robert Dunsmuir), ואשתו, ג'ואן.
המבנה בעל 39 חדרים ומשתרע על פני 2,300 מטרים רבועיים.
באפריל 1889, 17 חודשים לפני השלמת הבנייה, נפטר רוברט ואת מלאכת השלמת הבנייה לקחו שני בניו, אלכסנדר וג'יימס.
האדריכל, וורן הייווד ויליאמס, נפטר גם הוא בטרם השלמת בניית הטירה.
את מלאכת השלמת התכנון והפיקוח לקח עמיתו, ארתור ל.
סמית', בשנת 1890. ג'יימס דאנסמויר הזמין מאוחר יותר את בניית הטירה השנייה של ויקטוריה, טירת הטלי, הממוקמת בקולווד, קולומביה הבריטית.
עלות בנייתה של טירת קרייגדארוך מוערכת בכ-500,000 דולר אמריקאי (במונחים כלכליים של סוף המאה-19), והיא כללה גרניט מקולומביה הבריטית, אריחים מסן פרנסיסקו וגרם מדרגות טרומי מעץ אלון שיוצר בשיקגו.
שטח המגרש המקורי עליו נבנתה היה בגודל של כ-110,000 מטרים רבועיים שכללו גנים רשמיים בשכונת רוקלנד.
עם מותה של אלמנתו של רוברט דונסמואר, ג'ואן, נמכרה טירת קרייגדארוך לגריפית' יוז (Griffith Hughes) תמורת 38 אלף דולר.
היא חילקה את שטח האחוזה למגרשים קטנים לבנייה.
כדי לעורר עניין במכירת המגרשים בתקופה בה שוק הנדל"ן דשדש, הודיעה גריפית שמבין כל רוכשי הקרקעות תיערך הגרלה שהזוכה בה יהיה זכאי לרכוש גם את הטירה עצמה.
המנצח, סולומון קמרון, משכן את הטירה כדי לממן מיזמים ספקולטיביים אחרים אשר נכשלו, והשאירו אותו עם חובות כבדים.
בשנת 1919 עברה הבעלות על הטירה לבנק מונטריאול, אחד מנושיו של קמרון.
בארבע קומותיה של טירת קרייגארוך מוצג ריהוט מפואר משנות ה-90 של המאה ה-19 והיא ידועה בזכות הויטראז'ים ועבודת הנגרות המורכבת שבה.
הטירה נמצאת בבעלות "חברת המוזיאון ההיסטורי טירת קרייגדארוך" - חברה פרטית ללא כוונת רווח, והיא פתוחה לציבור.
הטירה היא מוקד משיכה תיירותי ומקבלת כ-150 אלף מבקרים בשנה.
המכון לויטראז בקנדה תיעד את חלונות הויטראז' בטירת קרייגדארוך.
טירת פרני היא טירה מהמאה ה-16 בצפון-מזרח מחוז פיף סקוטלנד.
המבנה ממוקם מזרחית לכפר לת'האם.
הטירה ממוקמת בגן ששטחו 70 דונמים.
בעת שנבנתה הטירה בשנת 1530 לערך, צורת הטירה הייתה כצורת האות L.
בסוף המאה ה-16 נוסף אגף והטירה קיבלה צורת T.
בתקופה זו הוגבה המבנה המרכזי לגובה של ארבע קומות.
בראשית המאה ה-18 נוסף אגף בן שלוש קומות, ובשנת 1815 נוסף אגף מערבי לו קומה אחת (לימים נוספה קומה נוספת לאגף זה).
בין השנים 1849–1844 נבנה מגדל עגול באחת מפינות המבנה.
התיעוד הראשון של מבנה באתר זה הוא משנת 1353 עת שימש המבנה כמשכנו של דאנקן ה-13, רוזן פיף.
משפחתו התגוררה במבנה עד ראשית המאה ה-15: וולטר פרני שהתגורר במבנה נפטר בשנת 1496; המבנה עבר לבעלות אנדרו פרני בשנת 1527 וזה הוריש אותו לבנו בשנת 1551.
בשנת 1582 נמכרה הטירה לוויליאם פרני, וצאצאיו העבירו את הטירה למשפחת בלפור (בדרך נישואין): מרגרט בתו של סר מייקל בלפור התחתנה עם רוברט ארנוט, שהיה הבעלים של הטירה, ולאחר מותו של ארנוט, הטירה עברה לאחיה הגדול של רעייתו - הלורד בלפור השלישי.
מאחר שהלורד בלפור השלישי השתתף במרד היעקוביטי, ששאפו להחליף את המלך ג'ורג' הראשון בג'יימס פרנסיס אדוארד סטיוארט, בדצמבר 1715, הטירה עברה לבעלות הכתר.
בשל קשריו של בנו של הלורד בלפור השלישי - ארתור בלפור, לורד בלפור הרביעי עם ג'ורג' הראשון, ג'ורג' השיב את הטירה למשפחת בלפור בשנת 1720. הטירה נשארה בידי משפחת בלפור עד שנמכרה בשנת 1960 והוסבה למלון.
יש הטוענים כי הטירה רדופת רוחות רפאים.
טירת קרפילי (בוולשית: Castell Caerffili) היא טירה ולשית מהמאה ה-13 הממוקמת בעיירה קרפילי, מספר קילומטרים צפונית לקארדיף, דרום ויילס.
ביצורי הטירה משלבים גופי מים מלאכותיים ומערכת סכרים וחומות נרחבת סביב הטירה, מה שהופך אותה לטירה השנייה בגודלה בממלכה המאוחדת.
טירת קרפילי נחשבת לטירה הראשונה באי הבריטי שנבנתה בצורה קונצנטרית.
הטירה כיום מנוהלת בידי Cadw הוולשית ומשמשת יעד תיירותי חשוב באזור.
הטירה הוקמה במחצית השנייה של המאה ה-13 על ידי הרוזן האנגלי גילברט דה קלר כחלק מהמאמץ האנגלי להשתלט על גלמורגן בדרום ויילס.
לאורך תקופת בניית הטירה ובשנים שלאחר מכן, היא הותקפה מספר פעמים על ידי שליטים וולשיים, בהם ל'ואלין אפ גריפיד' ובמהלך המרידות הוולשיות של מאדוג אב ל'ואלין ול'ואלין ברן.
עד לאמצע המאה ה-15 הטירה שימשה מעוז כוח חשוב למרשרים ולשליטה האנגלית בדרום ויילס, ב-1486 ירש אותה רוזן פמברוק ומאז החלה בתהליך הזנחה וחוסר שימוש מאחר שמגורים בקארדיף הסמוכה הועדפו על פניה.
לאחר שנים רבות של הזנחה הטירה הגיעה למצב קשה כאשר מספר מגדלים קרסו ואבנים נלקחו על ידי תושבי האזור.
ב-1776 משפחת ביוט ירשה את הטירה והקרקעות והחלה בתהליך בלימה של ההרס למבנה הטירה ולאורך השנים ביצעה עבודות תחזוקה ושיפוץ לחלקים ההרוסים.
החל מאמצע המאה ה-19 המשפחה התעשרה מאוד מתעשיית הפחם בדרום ויילס, מה שאיפשר לאדוני ביוט להשלים מספר שיפוצים נרחבים שהביאו את הטירה למעמדה הנוכחי, בהם תיקון מערכת הביצורים החיצונית ובניית שער הכניסה המרשים.
בשנת 1950 מרקיז ביוט החמישי העניק את הטירה והאדמות לרשויות הממלכה המאוחדת ובשנות ה-50 וה-60 התבצעו עבודות תחזוקה נרחבות סביב הטירה ומולאו מחדש האגמים המלאכותיים.
כיום הטירה מוגדרת כמבנה לשימור מדרגה I והיא מנוהלת על ידי ביצורי הטירה משלבים גופי מים מלאכותיים ומערכת סכרים וחומות נרחבת סביב הטירה, מה שהופך אותה לטירה השנייה בגודלה בממלכה המאוחדת.
הטירה כיום מנוהלת בידי Cadw והיא פתוחה לציבור הרחב וזוכה למספר רב של מבקרים לאורך השנה.
טירת רוצ'סטר היא טירה אנגלית ימי ביניימית הנמצאת בגדה המזרחית של נהר מדוואי בעיר רוצ'סטר , קנט בדרום-מזרח אנגליה.
מגדל העוז הבנוי אבן מהמאה ה-12, המאפיין הבולט של האתר, הוא אחד ממגדלי העוז השמורים ביותר הן באנגליה והן בצרפת.
כטירה היושבת במיקום אסטרטגי על נהר מדוואי מדרום-מזרח ללונדון ועל דרך ווטלינג סטריט המקשרת את מערב אנגליה לדובר, כלומר לצרפת ולאירופה, היה לה חלק חשוב בהיסטוריה האנגלית.
במהלך שלהי ימי הביניים עזרה הטירה להגן על החוף הדרום-מזרחי של אנגליה מפלישה.
המבנה הראשון הוקם לאחר הכיבוש הנורמני של אנגליה, ונמסר לחזקתו של בישוף אודו, אחיו-למחצה של ויליאם הכובש.
הטירה עמדה בפעם הראשונה במבחן צבאי במהלך המרד של 1088 (שהפריד בין ממלכת אנגליה לדוכסות נורמנדיה לאחר מותו של ויליאם הכובש בין בניו) כאשר אודו תמך ברובר השני, דוכס נורמנדיה (בנו הבכור של ויליאם הכובש) נגד ויליאם האדום (בנו השלישי).
אודו הפך את רוצ'סטר למעוז העיקרי במרד, דבר שגרם להטלת מצור על העיר ועל הטירה, שנכנעה לבסוף, ובכך ננטשה הטירה בפעם הראשונה.
בין השנים 1087–1089 ביקש ויליאם האדום מגונדוף מרוצ'סטר לבנות טירת אבן חדשה ברוצ'סטר, וזה בנה טירה שרובה עמדה במבחן הזמן והיא זו שעומדת בימינו באתר.
בשנת 1127 העניק המלך הנרי הראשון את הטירה לארכיבישוף מקנטרברי ויליאם דה קורבייל "לנצח", שבנה את מגדל העוז שעדיין ניצב במקום בימינו, והוא ככל הנראה המבנה המפורסם ביותר בטירה ואחד ממגדלי העוז השמורים ביותר באנגליה ובצרפת.
הטירה המשיכה להיות בחזקת הארכיבישופים במהלך המאה ה-12.
לפי הכרוניקה של ברנוול, המצור היה "המסיבי ביותר בתקופתנו (המאה ה-13), הן מבחינת תוקפנות התוקפים והן מבחינת עמידת המגינים".
אף על פי שהטירה סבלה במהלך חודשי המצור מנזק רב (פרצות בחומות החיצוניות ומגדל אחד שקרס), דווקא הרעב היה שהכריע את המגינים.
אך ג'ון לא החזיק בטירה למשך זמן רב: בשנת 1216 היא נכבשה מחדש על ידי מי שלימים ימלוך על צרפת וייקרא בפי עמו "האריה", הנסיך לואי, שעמד בראש צבא הברונים בשליחות אביו, המלך פיליפ השני.
לאחר מותו של ג'ון, שסבל מחום גבוה כתוצאה מהרעלת קיבה משתיית שיכר קלוקל ב-19 באוקטובר 1216 הומלך תחתיו בנו, הנרי השלישי.
כשתמה המלחמה בהסכם למבת' ב-11 בספטמבר 1217, נותרה טירת רוצ'סטר תחת שלטונו הישיר של הכתר האנגלי.
רוצ'סטר הושמה תחת מצור בפעם השלישית בשנת 1264 בזמן מלחמת הברונים השנייה.
רוג'ר דה ליבורן היה מפקדה של הטירה מטעם המלך הנרי השלישי.
כוחות המורדים בהנהגת סימון החמישי דה מונפור וגילברט דה קלייר מגלוסטר הגיעו לרוצ'סטר והטילו מצור על הטירה, אך הפעם ויתרו על כיבושה כבר לאחר מספר ימים.
אף על פי שהמגינים לא נכנעו, הטירה סבלה מנזק רב שתוקן רק במאה השנים הבאות.
בשנת 1381 התקיים הקרב האחרון בטירה, כאשר היא נכבשה ונבזזה בזמן מרד האיכרים האנגלי נגד המלך-הילד ריצ'רד השני, שהיה בן 14 בלבד.
בדומה למבני-אבן רבים לאורך ההיסטוריה (למשל הקולוסיאום ברומא), גם טירת רוצ'סטר שימשה, לאחר שלא היה בה עוד צורך צבאי, כמקור לאבני בניין בשימוש חוזר, וחיל המצב שלה פוזר בהוראת הכתר.
הטירה וסביבותיה היו פתוחים לציבור בשנות ה-70 של המאה ה-19 כפארק.
במהלך המאות ה-19 וה-20 בוצעו לסירוגין תיקונים ושיקומים בטירה, והיא הוכרזה כמבנה רשום מדרגה I ומונומנט רשום.
כיום הטירה מתוחזקת על ידי המורשת האנגלית (English Heritage) ופתוחה לציבור הרחב.
טירת קנטרברי היא טירה אנגלית נורמנית ימי ביניימית בעיר קנטרברי, קנט, אנגליה.
טירת קנטרברי היא אחת משלוש הטירות המלכותיות המקוריות של קנט (לצד טירת דובר וטירת רוצ'סטר), שנבנו כולן זמן קצר לאחר קרב הייסטינגס, על הדרך הראשית בין דובר ולונדון (דרך ווטלינג סטריט).
דרך זו נכבשה על ידי ויליאם הכובש באוקטובר 1066 ולאורכה נבנו הטירות כ"טירות מוטה וביילי" (טירת הגנה הבנויה על גבעה) על מנת לשמור ולהגן על דרך ווטלינג סטריט באזור קנט.
טירת "מוטה וביילי" עשויה עץ הוקמה בשנת 1066, ככל הנראה על הגבעה על יד גני דיין ג'ון, בסמוך לחומת טירת האבן המאוחרת יותר (אף שהגבעה יכולה גם להיות קבר רומי), כשהשם דיין ג'ון (באנגלית Dane John) נגזר מהמילה בצרפתית קדומה donjon, שפירושה מגדל העוז.
מגדל העוז הגדול הבנוי מאבן נבנה על ידי המלך הנרי בוקלרק, או הנרי הראשון, כאחת משלוש הטירות המלכותיות של קנט.
המבנה העצום הזה, כ-30 מטרים אורכו ו-25 מטרים רוחבו, היה ככל הנראה בגובה של כ-24 מטרים (לשם השוואה, בסיס מגדל הביג בן בוסטמיניסטר בלונדון הוא כ-12 מטרים).
הוא היה בנוי בעיקר משברי אבן צור ואבן חול.
במהלך המאה ה-13 הטירה הוסבה לבית סוהר האזורי.
היא נכנעה לפולשים הצרפתים במלחמת הברונים הראשונה.
בשנת 1380 נבנה שער חדש.
במהלך המאה ה-19 היא נרכשה על ידי חברת גז שהשתמשה בטירה לאחסון במשך שנים רבות, דבר שגם להרס הקומה העליונה של המגדל.
כיום (המאה ה-21) הטירה שייכת לשלטון המקומי בקנטרברי ופתוחה לקהל בכל ימות השנה והיא אחת המקומות הפופולריים ביותר בעיר, מלבד הקתדרלה.
מפקדי חיל-המצב של טירת קנטרברי
מפקדי חיל המצב של טירת קנטרברי היו אחראים על תחזוקת וביטחון הטירה, שעברה לידיים פרטיות בסוף תקופת שלטונו של המלך ג'יימס הראשון (בשנת 1625).
1216-1232 הוברט דה בורג (תחת המלכים ג'ון והנרי השלישי).
שימש בתפקיד השופט העליון , תפקיד הדומה במקצת בתפקידו לתפקיד ראש הממשלה כיום (כמובן תחת המלך).
פיקד במקביל גם על טירת דובר ועל טירת רוצ'סטר.
1232-1234 סטיבן דה סגרווה (תחת המלך הנרי השלישי).
גם הוא תיפקד כשופט העליון, ופיקד במקביל על טירת רוצ'סטר.
ניקולס דה מולס (תחת המלך הנרי השלישי).
כאביר החצר של הנרי השלישי פיקד לאורך חייו על טירות ומבצרים רבים ברחבי אנגליה, בהם טירת וינצ'סטר, טירת פמברוק, טירת רוצ'סטר, השריף של המפשייר ועוד.
1261-1262 רוברט ולרנד (תחת המלך הנרי השלישי).
פיקד כמו קודמיו על טירות ומבצרים רבים, ובין היתר מונה ב-9 ביולי 1261 לשריף של קנט ולאחר מכן גם כמפקד הטירות רוצ'סטר וקנטרברי עד ה-23 בספטמבר 1262. לאחר מכן תפקד בשלל תפקידים צבאיים נוספים עד מותו בשנת 1273.
החל מהמאה ה-13 הטירה הוסבה לבית סוהר וחדלה לשמש כחיל מצב.
טירת פינל (בפורטוגזית: Castelo de Pinhel) היא טירה פורטוגזית בפרגזיית פינל, בעיר פינל.
טירת פינל היא אתר מורשת לאומי בפורטוגל מאז 1950. היא ממוקמת בפינל ההיסטורי, המכונה לעיתים קרובות "סידאדה פלקאו" (Cidade Falcão), על גבעה המשקיפה על נהר קואה ועל הר מרופה.
הטירה בנויה בגובה 600 מטר מעל פני הים.
בקרבתה נמצאים 3 בורות מים שהבטיחו אספקת מים למתגוררים בה.
טירת קנינה (באלבנית: Kalaja e Kaninës) היא טירה שמשתמש כאנדרטה תרבותית בקנינה , מחוז ולורה , אלבניה.
מספר הזיהוי של הטירה הוא "Nr.95 Dt.
טירת קנינה ממוקמת כ-6 ק"מ מהעיר ולורה, על גבעה בגובה 380 מ' מעל פני הים.
אורך ביצור הטירה הוא כ-1 ק"מ ומשתרע על שטח של כ-3.5 דונם.
הטירה, על פי העדויות, הוקמה במאה ה-4 לפני הספירה.
לאורך כל מערכת הביצורים של הטירה, ניתן להבחין במספר שלבי בנייה המשתרעים בשתי תקופות, בעת העתיקה וכן בימי הביניים, בהתאמה ביזנטית, אדריכלות גותית ואדריכלות עות'מאנית .
הטירה נבנתה מחדש על ידי יוסטיניאנוס הראשון במאה ה-6. היא מוזכרת על ידי פרוקופיוס ברשימתו Kionin.
במאות ה-12 וה-13, הטירה נהייתה להיות למרכז צבאי ממדרגה ראשונה, ששירת את ממלכת אלבניה .
הטירה נבנתה מחדש גם על ידי סולימאן הראשון ב-1530 ולאחרונה על ידי אדוני הפיאודלים האלבניים מוולורה במאות ה-18 וה-19.
טירת קנינה מחולקת על ידי קירות רוחביים לשלושה חלקים.
מתוכם נשמר כיום רק הקיר המפריד בחלק הגבוה ביותר של הגבעה, שהוגן על ידי שלושה מגדלי שמירה.
על פי עדותו של הנוסע העות'מאני אווליה צ'לבי, היו בתוך הטירה בתי מגורים, בנייני חיל מצב, מחסני תחמושת, וכן סככות לאספקת מים.
בתוך הטירה, היו ארבעה שערים, כאשר אחד מהם חיבר את המחיצה האחרונה שנמצאת בראש הטירה עם שאר הביצורים.
השערים האחרים הובילו לכיוונים שונים מחוץ למתחם הראשי.
אחת מהכניסות הללו, שנשמרה טוב יותר, ממוקמת בצד הדרומי של הטירה.
היא הוגנה על ידי מגדל בצורת משושה שגובהו היה 3.40 מ', והוא השתרע על שטח של 2.85 מ'.
השער היה בעל הגנה כפולה ואובטח מבפנים בעזרת שומרים.
בשערי הטירה קנינה, לא נמצאו מערכות ביצור פנימיות, או מגדלים חיצוניים, כפי שנמצאות בטירות מימי הביניים האחרות, כמו טירת רוזפה , טירת קרויה וטירת בראט .
הכניסות לטירה היו פשוטות ומוגנות על ידי מגדלי צד.
רבים מהמגדלים, אם לשפוט לפי טכניקת הבנייה וצורותיהם הפלמימטריות, מייצגים תקופות שונות של בנייה.
המוקדמים ביותר הם המגדלים המשולשים, שגודלם קטן, אבל ממלאים גם את התפקיד של התומכים.
מבין שבעת המגדלים שהשתמרו בטירת קנינה, שניים מהם בעלי צורה של משולש, אף על פי שמספר המגדלים באופן כללי היה גדול יותר.
על פי שרטוט פלנימטרי, שפורסם ב-1688, ניתן לראות כי לטירה היו אז 14 מגדלים.
המגדלים בעלי הצורה החצי-עגולה הם מתקופה מוקדמת.
במגדלים חצי מעגליים ומשולשים, נעשה שימוש נרחב בחתיכות לבנים ואריחים, המוצבות בצורה אופקית או לא-סדירה בין מפרקי האבן ובעיקר במגדלים משולשים, בהם נעשה שימוש חוזר באבנים עתיקות רבות.
המגדלים המצולעים שייכים לתקופה מאוחרת יותר.
מהצורה הפלאנימטרית ומטכניקת הבנייה של הטירה, מגדלים אלו דומים יותר לאלו של טירת דורס שנבנתה במאה ה-18.
טירת פורטו פלרמו (באלבנית: Kalaja e Porto Palermos) או המצודה על אי השודדים או טירת עלי פאשא מטפלנה היא טירה ואנדרטה תרבותית שנמצאת ליד חמארה , מחוז ולורה , אלבניה.
הטירה, שמשתרעת על שטח של כ-60 דונם, ממוקמת על חצי אי בריביירה האלבנית .
מספר הזיהוי של הטירה הוא "VL049".
ב-2014, הפינגטון פוסט דירג את הטירה במקום הראשון מבין 15 היעדים האירופיים שלא התגלו.
האזור יחד עם חוף ללמני הוכרז כאזור מוגן המחזיק במעמד של נוף מוגן על ידי ממשלת אלבניה.
לטירה, יש צורה פלנטימטרית משולשת עם שלושה מגדלי עוז חזקים מעבר לפינות.
הכניסה לטירה ממוקמת באמצע הקיר הדרומי.
בצד הים, בין שני מגדלי העוז, קיים משטח טרפזי מוקף בחומות המצוידות במגדלי שמירה.
שאר הטירה מורכבת ממספר רב של חדרים מקומרים אשר מסתיימים בראשם עם מרפסת משותפת.
הטירה שימשה גם כבית חיל המצב, ואף שימשה כבית סוהר.
כיום, באזור הטירה נמצא מגדלור עשוי מסלע.
על פי ספרי הדרכה ומדריכי התיירים המקומיים, טירת פורטו פלרמו מתוארכת למאה ה-19 והיא נבנתה על ידי עלי פאשא.
המידע שמפורסם על ידי ספרי ההדרכה ומדריכי התיירים המקומיים אינו נכון מאחר שהמבצר עם עיצובו הנוכחי נבנה לפני התפתחות העיצוב מצד הכוכבים.
קרוב לוודאי שהוא נבנה על ידי הוונציאנים מאחר שהוא נמצא ליד הים והמראה שלו היה דומה למבצר הוונציאני בוטרינט.
בניגוד לטירות אחרות, הטירה לא כוללת חצר מלוכה .
עם זאת, פורטו פלרמו הייתה בעבר עיירת נמל יוונית קדומה בשם פנורמוס , והיא שימשה את העיר המבוצרת צ'יימארה , שהייתה מיושבת על ידי יוונים-צ'אונים לפני המאה ה-5 לפנה"ס.
פנורמוס מוזכרת גם על ידי סטראבון ועל ידי תלמי.
הטירה הייתה חשופה לירי תותחים מהגבעה שלמעלה וזה מצביע על תאריך מוקדם להקמתה של הטירה כאשר ירי התותחים נעשה מאוחר יותר.
ב-1803, הציע עלי פאשא את הטירה והנמל לצי המלכותי.
באותה תקופה, בטירה היו רק 4 או 5 תותחים המרמזים שעלי פאשא לא ראה את המבצר כחשוב עבורו.
ב-1804, ויליאם מרטין ליק ביקר בטירה וציין כי היו 10 שומרים, כנסייה ו-2 קליברים במשקל של 4 ק"ג.
ב-1806, דייוח פרנסואה פוקוויל כי:
לאורך ההיסטוריה שלה, הטירה לא מילאה תפקיד צבאי משמעותי.
משנות ה-30 של המאה ה-20, הטירה שימשה כבית כלא, בעיקר להעביר מתנגדים פוליטיים של המלך האלבני זוגו הראשון או עיתונאים שביצעו עבירות עיתונאיות.
האסירים המפורסמים ביותר שנכלאו בטירה הם ההיסטוריונים האלבנים, רג'פ קראסניצ'י ותייר זבלני .
הטירה הוכרזה כאנדרטה מוגנת ב-1948, אך משנות ה-50 של המאה ה-20 עד ל-1996, בזמן המלחמה הקרה, היא הפכה לאזור צבאי סגור לחלוטין בשל בסיס צוללות סובייטי וסיני שנבנה בחלקו הצפוני של המפרץ, וצריפים צבאיים שנבנו גם בחצי האי בו נמצאת הטירה.
מאז העשור הראשון של המאה ה-21, מספר משקיעים התעניינו בטירה ורצו לבנות אכסניה או קזינו בטירה.
אף על פי שתוכניות אלו לעולם לא יצאו לפועל, ב-2010, נבנתה מתחת לטירה מרינת סירות מנוע ויאכטות קטנות.
בנוסף, בטירה מתקיימים לעיתים קרובות קונצרטים למוזיקה קלאסית.
טירת קרדיגן (בוולשית: Castell Aberteifi; באנגלית: Cardigan Castle) היא טירה המשקיפה על נהר טייפי בקרדיגן, קרדיגיון, ויילס.
הטירה הוכרזה כבניין רשום בדרגה I.
בניית הטירה מתוארכת בסוף המאה ה-11, אם כי נבנתה מחדש בשנת 1244. טירת גרינהאוס נבנה בתוך חומות הטירה בראשית המאה ה-19. לאחר תקופה בה הייתה במצב רעוע, הטירה שוחזרה בתחילת שנות האלפיים ונפתחה לקהל בשנת 2015. כיום הטירה בבעלות מועצת מחוז קרדיגיון.
טירת המוטה וביילי הראשונה נבנתה כקילומטר וחצי מהאתר הנוכחי (בערך בשנת 1093), ככל הנראה בערך בזמן הקמתה של העיר על ידי רוג'ר דה מונטגומרי, ברון נורמני .
חזית הטירה הנוכחית נבנתה על ידי גילברט פיץ ריצ'רד לורד מקלייר לאחר שהראשונה נהרסה.
הטירה הועברה לבנו של גילברט, גילברט דה קלייר, הרוזן הראשון מפמברוק בשנת 1136. באותה שנה הוביל אוביין גוויניד' את תבוסת השליטים הנורמנים בעיירה קרדיגן בקרב קריג מאוור.
העיר נכבשה ונשרפה, אם כי הטירה הוגנה בהצלחה על ידי הנורמנים בפיקודו של רוברט פיץ מרטין.
מאוחר יותר נכבשה הטירה מחדש על ידי הנורמנים, והיא הוחזקה על ידי הרוזן רוג'ר מהרטפורד.
בשנת 1166 היא נכבשה על ידי ריס אפ גריפיד', שבנה אותה מחדש באבן בשנת 1171.
לאחר מותו של ריס בשנת 1197, בניו, מלגוון וגריפיד', התווכחו את ירושתם, וכתוצאה מכך מלגוון הסגיר את גריפיד' לנורמנים ומכר את הטירה לג'ון, מלך אנגליה.
ל'ואלין הגדול כבש את הטירה בשנת 1215, ובאספת הפרלמנט שהתקיים באברדווי בשנת 1216 הוחלט להעביר אותה לבניו של גריפיד' מדהייברת', אם כי בשנת 1223, ויליאם מרשל הצעיר כבש את הטירה.
בשנת 1231 הטירה נכבשה שוב עבור ל'ואלין על ידי רייס גריג ובני בריתו.
ל'ואילין החזיק בה עד מותו בשנת 1240. עם מותו של ל'ואלין נפלה הטירה חזרה לידי הנורמנים, ובשנת 1244 שופצה הטירה על ידי הרוזן גילברט מפמברוק, ונבנו סביבה חומות להגנה נוספת.
הטירה ניזוקה קשות במהלך במלחמת האזרחים האנגלית, ועד המאה ה-18 שימשה כבית כלא.
בשנת 1940 הטירה והבית נקנו על ידי איל הון.
בתו, ברברה ווד, ואמה עברו לגור בטירת גרינהאוס, שדרשה תיקונים והשקעה רבה, אם כי הוזנחה על ידי בעליה.
העלמה ווד המשיכה להחזיק בטירה כמעט 60 שנה, על אף ניסיונות הרשות המקומית לקחת בעלות על הטירה בשנת 1971. טירת גרינהאוס הוכרזה כבלתי ראויה למגורי אדם בשנת 1984.
העלמה ווד, הדיירת האחרונה, עזבה לבסוף את הטירה בשנת 1996 ועברה לבית אבות.
שש שנים לאחר מכן, היא העמידה את הטירה למכירה פרטית, בשנת 2001. הטירה נרכשה על ידי מועצת מחוז סרדיג'ון באפריל 2003, שהחלה לתקן, לשפץ ולשקם את הטירה.
בשנת 2004 הופיעה טירת גרינהאוס בעונה השנייה של סדרת ה-BBC, "שחזור" (Restoration).
עבודות השיפוץ נמשכו מספר שנים לאחר רכישתה על ידי המועצה, והטירה נפתחה לציבור ב-15 באפריל 2015. כיום, הטירה מציעה לינה וארוחת בוקר, מרכז מורשת עם מתקני חינוך, מסעדה, אזור אירועים וקונצרטים באוויר הפתוח, וחדרים להשכרה לשיעורים.
טירת פֶן נמצאת בשכונת ז'אמואן שבעיירה שיני , מחוז לוקסמבורג בבלגיה.
הטירה הוקמה בשנת 1880 על חורבות טירה שנבנתה ב על ידי ז'יל דה פן (Gilles du Faing) ונקראה על שמו.
בזמן מלחמת העולם השנייה פעל בטירה בית יתומים בו הוסתרו בזהות בדויה 87 ילדים יהודים.
משנת 2012 שוכנים בטירה משרדי עיריית שיני, שמוזגה עם ז'אמואן ומספר יישובים נוספים ב-1977.
טירת קוונל'יס (בוולשית: Castell Cefn-llys; "רכס האחוזה") הייתה טירה שהוקמה על ידי הנורמנים בעת הפלישה לוויילס בסוף המאה ה-11, ושימשה את אדונות הספר באזור הגבול האנגלו-וולשי עד סביב המאה ה-16.
קוונל'יס הוקמה על ידי משפחת מורטימר האנגלו-נורמנית לראשונה כטירת עץ ובמאה ה-13 כטירת אבן, היא שימשה כמרכז שלטוני לאדונות על מחוז מיילינד' (Maelienydd) ההיסטורי.
הטירה נכבשה והושמדה על ידי כוחות וולשים תחת ל'ואלין אפ גריפיד' ב-1262, אך חזרה לידיים אנגליות ונבנתה מחדש מספר שנים לאחר מכן.
הטירה ננטשה במהלך המאה ה-16 עם דעיכת חשיבותה האסטרטגית, סיפוח אדונויות הספר הוולשי לשלטון האנגלי ומיקומה המרוחק ממרכזים עירוניים.
בראש הגבעה המכונה סלע הטירה (בוולשית: Craig y Castell) או שיפוע הטירה (באנגלית Castle Bank), נמצאו עדויות למבצר גבעה קדום מתקופת הברזל במתחם בשטח כ-10 הקטאר.
שמה הקדום של הטירה היה דיניית'ון (בוולשית: Dinieithon) שמשמעו "מבצר נהר הליית'ון" (מוולשית עתיקה: דין מבצר ולית'ון על שם הנהר).
שם זה שימש ככל הנראה את המבצר הקדום ששכן במקום לפני הפלישה הנורמנית וגם את הטירה הנורמנית בשנותיה הראשונות עד שבשלב כלשהו שמה שונה לקוונל'יס.
דיניית'ון שימש גם את שמה של האזור המנהלי האזורי (הקומוד) של מחוז מיליניד' הקדום.
בשנת 1242 הוקמה טירת אבן בדופן הצפוני של הרכס ובאותה תקופה נוסדה גם עיירת קוונל'יס הסמוכה.
חיזוק הביצורים והקמת טירת האבן היו בתגובה לתהפוכות הכוח שנבעו בצפון ויילס לאחר מותו של ל'ואלין הגדול ב-1240, שהובילו את ראלף דה מורטימר (ראלף מורטימר השני) לבסס ולחזק את עמדתו לאורך הגבול.
לאחר המערכה של הנרי השלישי בוויילס באוגוסט 1241 הורה מורטימר על בנו שישב בטירה לחזקה ולבצרה באבן כחלק מההתחזקות האנגלית באזורי הספר הוולשי.
ב-1256 החלה התמרדות וולשית נרחבת תחת הנסיך ל'ואלין אפ גריפיד' שדחקה את מוקדי הכוח האנגליים מזרחה, ב-1260 קוונל'יס הייתה הטירה החזיתית ביותר לגבול החדש בין האדויות האנגליות לממלכת גוויניד' לאחר נפילתן של מספר טירות במהלך הקרבות.
בנובמבר 1262 כוח וולשי קטן הצליח לכבוש את הטירה מידי סגנו של רוג'ר מורטימר, הטירה הועלתה באש ונבזזה והודעה על נפילתה נשלחה לל'ואלין ומורטימר.
אדונויות הספר גייסו צבא גדול תחת רוג'ר מורטימר שצעד לכבוש מחדש את הטירה ולשקם אותה, משהגיע לטירה צבאו של ל'ואלין הקיף אותו והחל מצור בן שלושה שבועות כנגד הטירה כשביצורייה הרוסים ולכוח המגן אספקה מועטה.
תחת תנאים קשים אלו נכנע מורטימר ול'ואלין הרשה לצבאו לסגת מהטירה, לאחר מכן כוחותיו של ל'ואלין השלימו את הריסת ביצורי הטירה כדי לשלול מהאנגלים את העמדה האסטרטגית, ועזבו את המקום להמשך המערכה נגד האנגלים.
בספטמבר 1267 חתמו ל'ואלין והנרי השלישי על הסכם מונטגומרי שהעניק לל'ואלין רשמית את תואר נסיך ויילס וביסס רשמית את נסיכות ויילס תחת הכתר האנגלי.
אומנם קוונל'יס נותרה מחוץ לתחום ההשפעה הישירה של נסיכות ויילס, אך היא נחשבה בכל זאת לחלק מאזורים תחת שליטה וולשית עקיפה.
מורטימר הורשה לחזור לאדמותיו ולבנות מחדש את הטירה, כל עוד הוא מכיר בשליטתו של ל'ואלין.
בשנים שלאחר ההסכם רוג'ר מורטימר שב לטירתו ושיפץ את ביצוריה באופן נרחב.
בשלב זה הוא הקים מערך ביצורים נוסף ומשמעותי יותר בדופן הדרומית של הרכס, ל'ואלין שהרשה לאדוני הספר לחזור לאדמותיהם ולשקמם, ראה בביצורים החדשים מעשה לא חוקי ומתריס כנגד הסכם מונטגומרי.
בשנת 1273 כתב ל'ואלין מכתב לאדוארד הראשון, הוא התלונן בין היתר על הביצורים החדשים ואיים לפעול בעצמו עם תנאי ההסכם לא ישמרו.
שורה של מעשים דומים ואווירה של חוסר אמון בין הנסיכות הוולשית לכתר האנגלי ואדוני הספר, הובילו ב-1275 לכך של'ואלין הפסיק לשלם דמי חסות לכתר האנגלי, מה שהוביל את אנגליה למערכה נרחבת לכיבוש ויילס בין 1277 ל-1283 וביטול דה פקטו של נסיכות ויילס.
בשנת 1282 ר'וג'ר מורטימר נפטר והוחלף על ידי בנו אדמונד ברון מורטימר השני, ובשנת 1294 יורש העצר הוולשי מאדוג אפ ל'ואלין מרד יחד עם כוחות ולשים נאמנים כנגד השלטון האנגלי בוויילס, על פי מקורות התקופה קוונל'יס נכבשה במהלך המרד, אך ישנם חוקרים כיום המטילים בכך ספק.
ב-1306 עברה הטירה לידי רוג'ר מורטימר, רוזן מארץ' הראשון שהוביל ב-1321 מרד כושל נגד אדוארד השני, מלך אנגליה, כתוצאה מכך אדמותיו כולל קוונל'יס נלקחו ממנו וההוא נכלא וברח לצרפת.
ב-1326 חזר לאנגליה והצליח להפיל את המלך אדוארד והיה למלך דה פקטו לצד איזבלה מצרפת עד שהוצא להורג ב-1330 על ידי אדוארד השלישי וקוונל'יס נלקחה על ידו כעונש אך הוחזרה למשפחה שנה לאחר מכן.
בשנים 1356–1357 הטירה עברה שיפוץ נרחב, עם תחילת מרד אווין גלינדור ב-1400 קוונל'יס הייתה תחת שליטת הכתר האנגלי והוצב בה כוח מגן כנגד המערכה של הכוחות הוולשים.
למרות שהטירה הייתה מוגנת היטב ועם אספקה מרובה, מכתב מ-1405 של רי'צרד, ברון גרי מקודנור הרביעי, ציין ששטחי אחוזת קוונל'יס נכבשו ונבזזו על ידי הכוחות הוולשים, אך לא ברור עם מדובר גם בטירה.
אחרי המרד חשיבותה האסטרטגית של הטירה החלה לדעוך, ב-1425 עם מותו של אדמונד מורטימר, רוזן מארץ' החמישי, עברה הטירה לידי בן דודו ריצ'רד פלנטג'נט, דוכס יורק ששיקם את הטירה ומינה מושל מטעמו לניהול האחוזה המרוחקת.
עלייתו לכס המלוכה של אדוארד הרביעי בנו של ריצ'רד, הפכה את הטירה והאדמות לבעלות הכתר, בשלב זה ככל הנראה כבר פסקה מלהיות בשימוש פעיל ומצבה הידרדר.
ב-1493 הוגדרה כבר במצב חצי הרוס ובשטר מכירה משנת 1687 הוגדרה כבר במצב הריסות מוחלט.
המשורר הוולשי לויס גלין קות'י שחי במאה ה-15 תיאר כך את הטירה (ככל הנראה סביב שנות ה-40):
במהלך המאה ה-13 נוסדה סמוך לטירה עיירה על ידי משפחת מורטימר ששלטה באזור, העיירה הייתה קשורה לטירה ושימשה אותה.
בעקבות התפרצות של דבר הבלוטות במאה ה-14 וקשיים כלכליים משום הריחוק שלה ממרכזים עירוניים, העיירה ננטשה בהדרגה, למרות שבאופן רשמי נותר מעמדה העירוני עד למאה ה-19. כיום קוונל'יס היא עיירת רפאים, כאשר המבנה היחיד העומד על תילו היא כנסיית סנט מייקלס.
הכנסייה משופצת ונמצאת המעמד שימור של בניין רשום מדרגה II.
טירת קשונז' (בפולנית: Zamek Książ, בגרמנית: Schloss Fürstenstein, טירת פירסטנשטיין), ממוקמת מצפון לעיר ולבז'יך שבפולין, היא הטירה הגדולה ביותר באזור שלזיה תחתית.
מבנה הטירה הוא חלק משמורת טבע, והיא משקיפה על ערוץ הנהר פלצ'ניצה (Pełcznica) ומהווה אטרקציה תיירותית עיקרית באזור זה.
הביצורים הראשונים באתר נהרסו בשנת 1263 על ידי הכוחות הבוהמיים של המלך אוטוקר השני.
בין השנים 1288–1292 נבנתה הטירה מחדש על ידי הדוכס בולקו הראשון, שהוסיף לתאריו גם את התואר לורד קשונז', וסיפח תחת שליטתו גם את תושבי הכפרים שבסביבה.
לאחר מותו בשנת 1368 של השליט האחרון בשושלת, בולקו השני, עברה השליטה בטירה ונכסיה לידי ונצל, מלך גרמניה, מבית לוקסמבורג אך ההכנסות מן הנכסים הועברו לידי אלמנת בולקו השני.
לאחר מותה בשנת 1392 הועברו גם פירות הנכסים לידיו של ונצל, שהחזיק גם בתואר מלך הרומאים.
במשך השנים הועברה השליטה בטירה בין ידיים רבות של שליטים מקומיים, עד שבשנת 1429, בסיום המלחמות ההוסיטיות, היא נכבשה על ידי האציל הבוהמי יאנקו מחוטמיצה (Janco Chotiemicz).
לאחר מותו נרכשה הטירה מיורשיו על ידי ייז'י מפודבראדי, מלך בוהמיה, שהפך אותה למרכז אדמיניסטרטיבי מקומי.
בשנת 1466 רכש האציל הגרמני הנס פון שלנדורף את הטירה מהשלטון הבוהמי ושינה את שמה לטירת פירסטנשטיין (Fürstenstein).
בשנת 1482 נהרסה הטירה בשנית על ידי כוחותיו של גאורג פון שטיין אשר שירת את מתיאש הראשון, מלך הונגריה, בעת המערכה בשלזיה.
גבעת הטירה נרכשה והועברה לחזקתם של משפחת האצילים פון הוהנברג בשנת 1509, והייתה בבעלותם עד 1944. מאמצע המאה ה-16 התחדש תהליך בניית הטירה והיא עוצבה בסגנון הרנסאנס.
בשנת 1932 עבר בעלי הטירה הדוכס הנס היינריך השביעי מבית הוכברג (במקור הוהנברג) לאנגליה, והתאזרח שם.
אחיו, שהיה הבעלים של טירה נוספת, הצטרף לצבא הפולני במלחמתו בנאצים בשנת 1939. אזור שלזיה נכבש על ידי הכוחות הנאציים כחלק מכיבוש פולין כולה במלחמת העולם השנייה, אך הם לא הפגינו התייחסות מיוחדת לטירה.
בשנת 1944 השתלטו הכוחות הנאציים על מבנה הטירה והעבירו אותה לאחריותו של ארגון טודט, אשר שילב אותה כחלק מבנייתו של פרויקט ריזה.
בשנת 1945 נכבשו הטירה וסביבתה על ידי כוחות הצבא האדום לאחר ניצחונם במבצע ויסלה-אודר.
המבנה המקורי הוא הטירה העליונה שנבנתה במחצית השנייה של המאה ה-14. הוא מתאפיין בתוכנית בלתי מסודרת ומגדל עוז בגובה 30 מטר.
בקדמת המבנה העתיק נבנתה תוספת בסגנון גותי מאוחר.
במחצית השנייה של המאה ה-16 נערך שיפוץ וחידוש מסיבי של מבני הטירה בסגנון הרנסאנס.
השיפוץ הנרחב גרם לאבדן הצללית המקורית של המבנה, כאשר נוספו לו אלמנטים אדריכליים שונים.
במהלך מלחמת שלושים השנים נגרמו למבנה נזקים רבים.
תהליך השיקום התנהל בשנים 1671–1688 ובמהלכו חלקים מסוימים כגון חלקה הדרומי של הטירה שופצו בסגנון הבארוק האיטלקי.
שינויי עיצוב נוספים בוצעו בשנים 1718–1734 ושינו לחלוטין את אופי המבנה לזה המקובל כסגנון מגורים של תקופת הבארוק עבור משפחת פון הוכברג.
כך הוקם מבנה מגורים בן חמש קומות בחלק הדרומי ומבנה נוסף בן ארבע קומות בחלק המזרחי.
שיפוץ גדול נוסף התנהל בחציה השני של המאה ה-18 ובו עוצבו מחדש החומות החיצוניות של הטירה, נבנה בית שער הכולל שני מגדלים, וגשר הגישה עוטר בפסלים של דמויות מן המיתולוגיה היוונית.
בשנים 1861–1914 נבנה האגף המערבי המונומנטלי של הטירה עם המגדל הלבן וצידה הצפוני של הטירה עבר עיצוב מחדש בסגנון הניאו רנסאנס.
המגדל הראשי קיבל את עיצובו הנוכחי בשיפוץ נוסף שנערך ב-1923.
הכיבוש הנאצי והשתלטות אנשי ארגון טודט על הטירה לשימושם ולצורכי הבניה של פרויקט ריזה, גרמו לנזקים עצומים.
קירות נשברו ועיצוב הפנים נהרס.
גרמי מדרגות, מרפסות, מערכת אספקת המים ועבודות סטוקו נהרסו.
רק אולם אחד שנחשב לבעל חשיבות אמנותית ניצל מהשחתה מוחלטת פרט לשני ציורי קיר.
בתקופה שלאחר המלחמה נערכו בטירה מעשי ביזה שנוספו על תחזוקה לקויה והזנחה שגרמו להידרדרות במצבה עד לשנות ה-70. בשנים שלאחר מכן החל תהליך שימור ושיחזור קפדני של פנים הטירה במקומות שבהם הדבר התאפשר.
באולמות אחרים נערך רישום ותיעוד של הפרטים ההיסטוריים המקוריים ככל האפשר.
למרות הקשיים הצליח תהליך השימור והשחזור של רבים מן החדרים והמאפיינים האדריכליים, להחזיר לטירה במידה רבה את תהילת עברה, ולהפוך למוקד תיירות אטרקטיבי.
עקב מיקומם סמוך לטירה, נבנו הגנים במבנה של טרסות.
כל טרסה התייחדה במאפיין עיצובי אחר כגון: טרסת המים, טרסת הצמחייה, טרסת הוורדים ונוספות, אשר ביחד יצרו את מערכת גני הטירה המרהיבה.
תהליך שיפוץ ועיצוב הגנים מתבצע החל משנת 2007 במימון האיחוד האירופי וטרם הסתיים.
למרגלות גבעת הטירה הוקם בסוף המאה ה-19 פארק בשטח 125 הקטר ובו שדרת עצי ליים משנת 1725 והקריפטה המשפחתית המעוצבת בסגנון ביתן גן מתקופת הבארוק.
לאחר המלחמה שימש מבנה הטירה כאתר נופש ומרכז תרבות על ידי השלטון הקומוניסטי בפולין.
חלק מן המבנה ההיסטורי נהרס במהלך עבודות בנייה ושחזור שנערכו במקום וחפצי אומנות רבים שהיו מאוכסנים בטירה נגנבו ממנה או נהרסו בתקופת השלטון הקומוניסטי.
בטירה הוצבו שלטי זיכרון לאסירי עבודות הכפייה ממחנה גרוס-רוזן שהועסקו במקום על ידי הנאצים כחלק מפרויקט הבנייה.
בשנים האחרונות שוחזרו חלקים רבים מעיצובה הפנימי של הטירה.
חלקים מן המנהרות שנחפרו תחתיה כחלק מן הפרויקט הנאצי שימשו למחקרים מדעיים, וחלקן גם נגישות לביקורי תיירים באופן מאורגן.
טירת צ'פסטו היא טירה בעיר צ'פסטו, בדרום-מזרח ויילס.
טירת צ'פסטו שימשה את אדוני המארצ'ר בדרום ויילס החל מהכיבוש הנורמני, היא הייתה טירת האבן הראשונה שנבנתה על ידי הנורמנים באי הבריטי ב-1067 ומבצר האבן הקדום ביותר מהתקופה שלאחר עזיבת הרומאים את בריטניה.
הטירה ניצבת על רכס סלע בעיקול נהר הוואי במיקום בעל הגנה טופוגרפית טבעית, היא הוקמה במקום כזה בכדי להגן על נתיבי האספקה הנורמנים בדרום ויילס ובמיוחד ערוץ נהר הוואי ששימש נתיב חשוב.