tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מבנה: קבוצת המינרלים האוליביניים מאופיינת במבנה אטומי ארוז בצפיפות שבה הטטרהדרונים של הסיליקה (SiO4) נפרדים זה מזה וקשורים באמצעות יונים של ברזל או מגנזיום, מבנה המשייך את האוליבינים לקבוצת הנזוסיליקטים (מבנה דמוי איים).
כל טטרהדרון של סיליקה מוקף בארבעה אטומי ברזל (או מגנזיום), וכל אטום של ברזל (או מגנזיום) משותף לשני טטרהדרונים של סיליקה.
יציבות: האוליבין הוא מינרל בלתי יציב.
ככל שנקודת ההתגבשות של מינרל גבוהה יותר כך הוא יציב פחות, והאוליבין הוא המינרל הראשון להתגבש בשורת בואן.
האוליבין מתפרק בתהליכי בלייה, בעיקר בלייה כימית, לחרסית.
אוליבין יכול להשתנות למינרל סרפנטין, המצוי בסלעים מסוג קימברליט, אופיוליט וגברו, שהרכבם המקורי הכיל כמויות גדולות של אוליבין.
במקרים מסוימים הסרפנטין מחליף את האוליבין בצורה של פסאודומורפיזם, כלומר הגבישים של הסרפנטין משמרים את מבנה הגביש של האוליבין.
פרידוט (Peridot - השם בצרפתית לאוליבין) היא סוג של פורסטריט (אוליבין עשיר במגנזיום) בעל צבע ירוק־צהוב שנוהגים להשוותו לצבע הירוק של האזמרגד.
הצבע נגרם עקב נוכחות של יוני ברזל במינרל.
הפרידוט בעל הצבע הנאה ביותר מכיל פחות מ-15% ברזל וכולל יסודות קורט של ניקל וכרום.
לעומת הפורסטריט, לא נוהגים להשתמש בפאיאליט כאבן חן בשל צבעו הכהה עקב תכולת הברזל הגבוהה שבו.
מחירו של הפרידוט נמוך יחסית ומקובל לתת אותו במתנה לילידי אוגוסט.
קריסוליט (chrysolite) שם שמקורו ביוונית (צירוף של זהב ואבן) והיה מקובל בגרמניה לתיאור אבן חן אוליבינית.
כיום נהוג לקרוא כך לאוליבין בגון ירוק צהבהב בלבד.
אזמרגד של ערב (Evening emerald) שם שתכשיטנים הדביקו לפרידוט בניסיון להגדיל את ערכו.
תעשייה: המינרלים האוליביניים מאופיינים בטמפרטורת התכה גבוהה מאוד ולכן משמשים לתעשיית לבנים חסינות אש.
אוליבר בירהוף הוא כדורגלן עבר גרמני ששיחק בעמדת החלוץ.
בירהוף החל את קריירת המועדונים שלו בבונדסליגה, אך עיקר הצלחתו של בירהוף היה דווקא באיטליה, שם שיחק בהצלחה באסקולי, באודינזה ובמילאן.
בירהוף הוא הכדורגלן הראשון שהבקיע שער זהב בטורניר בינלאומי, כאשר עשה זאת בגמר יורו 1996 מול נבחרת צ'כיה, וזכה בתואר עם נבחרת גרמניה, במדיה הבקיע 37 שערים ב-70 הופעות.
בירהוף החל את הקריירה כנער במועדונים בעיר אסן, ובשנת 1985 החל לשחק בבאייר אורדינגן, כאשר תוך שנה החל כבר לשחק בקבוצה הבוגרת, ששיחקה אז בבונדסליגה, במקביל לכך ששיחק בקבוצת הנוער.
בעונתו הראשונה של בירהוף בבוגרים של אורדינגן, הוא הבקיע שלושה שערים, והיה חלק מחוליה התקפית מרשימה שכללה גם את שטפן קונץ, מרסל ויטצ'ק ופרידהלם פונקל.
את העונה הזו סיימו בירהוף ואורדינגן במקום השמיני בבונדסליגה.
בעונת 1987/88 הבקיע בירהוף שער בודד ופחת מספר ההופעות שלו, שכן הגיעו לקבוצה שחקני התקפה נוספים כריינהולד מאתי.
בתום עונה זו, בה סיימה אורדינגן במקום ה-11 בבונדסליגה, עזב בירהוף את המועדון וחתם בהמבורג.
בעונתו הראשונה בהמבורג הבקיע בירהוף שישה שערי ליגה, כשהוא משתף פעולה בהתקפה עם אובה ביין, תומאס פון היסן ויאן פורטוק.
המבורג סיימה את עונת 1988/89 במקום ה-11. את עונת 1989/90 החל בירהוף בהמבורג, אך לא מצא את הרשת ולו פעם אחת בעשר הופעות ליגה, ובפגרת החורף חתם בתחנה האחרונה שלו בגרמניה בקריירה, בורוסיה מנשנגלדבך.
גם בגלדבאך לא מצא בירהוף את הרשת בשמונה הופעות, והקבוצה סיימה את העונה במקום ה-15 לאחר מאבקי תחתית.
בתום עונת 1989/90 עזב בירהוף את גלדבאך, ועבר לליגת הבונדסליגה האוסטרית, שם חתם באוסטריה זצלבורג.
בירהוף שיחק עונה אחת בלבד בקבוצה, בה הציג יכולת מצוינת והבקיע 23 שערי ליגה ב-32 הופעות.
בקיץ 1991 חתם בירהוף באסקולי, העולה הטרייה לליגת הסרייה א' האיטלקית.
בירהוף ואסקולי נשרו לליגת הסרייה ב' כבר לאחר עונה אחת, כאשר סיימו במקום האחרון.
בירהוף הבקיע בעונת הבכורה שלו במועדון שני שערי ליגה.
בשתי העונות הבאות, בירהוף ואסקולי סיימו במקום השישי בסרייה ב', כאשר את עונת 1992/93 סיים בירהוף כמלך השערים של הסרייה ב', עם 20 הבקעות, ואת עונת 1993/94 סיים בירהוף עם 17 הבקעות.
בעונת 1994/95 נשרו בירהוף ואסקולי אל הליגה האיטלקית השלישית, כאשר בירהוף הבקיע בעונה זו, שהייתה האחרונה שלו בקבוצה, תשעה שערי ליגה.
בתום העונה, עזב בירהוף את אסקולי לאחר שהבקיע במדיה 48 שערי ליגה ב-117 הופעות, וחתם באודינזה.
בירהוף הוחתם על ידי אודינזה של המאמן אלברטו זאקרוני בקיץ 1995, ובקבוצה זו ביצע את הפריצה הגדולה שלו.
בעונתו הראשונה בקבוצה, הבקיע בירהוף 17 שערי ליגה, וסייע לאודינזה לסיים במקום ה-11. הצלחתו של בירהוף הקנתה לו מקום בסגל הגרמני ליורו 1996. בעונת 1996/97, כאשר בירהוף זכה להכרה בעקבות שער הניצחון שלו בגמר יורו 1996, הבקיע בירהוף 13 שערים ואודינזה סיימה את הליגה במקום החמישי המפתיע.
עונת 1997/98 הייתה האחרונה שלבירהוף באודינזה.
בעונה זו, הוכתר בירהוף כמלך השערים של הסרייה א' כאשר הבקיע 27 שערי ליגה, ואודינזה סיימה את העונה במקום השלישי.
הצלחתו של בירהוף הן באודינזה והן בנבחרת גרמניה במונדיאל 1998 הקנתה לבירהוף את תואר כדורגלן השנה בגרמניה, על אף שלא שיחק בבונדסליגה.
הצלחה זו אף גררה התעניינות ממועדוני פאר, ובקיץ 1998 חתם בירהוף במילאן.
העונה הראשונה של בירהוף במילאן, 1998/99, הייתה מוצלחת במיוחד, כאשר בירהוף הבקיע 20 שערי ליגה, שניים פחות ממלך השערים מרסיו אמורוזו, ואחד פחות מסגנו גבריאל בטיסטוטה.
בירהוף היה חלק בלתי נפרד מזכייתה של מילאן באליפות הסרייה א', מרחק נקודה אחת מסגניתה לאציו.
בעונתו השנייה במילאן, 1999/00, הבקיע בירהוף 11 שערים, ומילאן סיימה במקום השלישי.
בעונת 2000/01 בירהוף הבקיע שישה שערים בלבד, בעונה חלשה מאוד של מילאן, שסיימה במקום השישי, מרחק של 26 נקודות מהאלופה רומא.
בתום עונה זו, עזב בירהוף את מילאן, לאחר שהבקיע במדיה 37 שערי ליגה ב-91 הופעות.
בשנת 2015 נכנס בירהוף להיכל התהילה של מילאן.
בקיץ 2001 עזב בירהוף את איטליה לאחר עשור, וחתם במונקו הצרפתית, שם שיחק עונה אחת, בה הבקיע חמישה שערים.
מונקו סיימה עונה זו במקום ה-15 בליגה הצרפתית, מרחק שש נקודות מהקו האדום.
בתום עונה זו, עזב בירהוף את מונקו וחזר לאיטליה, שם חתם בקייבו ורונה, העולה הטרייה לסרייה א'.
בירהוף הבקיע בעונה זו שבעה שערי ליגה, וסייע לקייבו לסיים במקום השביעי המפתיע.
בתום עונה זו, פרש בירהוף ממשחק פעיל, כאשר במשחקו האחרון בקריירה, הבקיע שלושער בהפסד 4-3 ליובנטוס.
בירהוף ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת גרמניה בפברואר 1996, במשחק ידידות מול נבחרת פורטוגל.
כעבור חודש, מצא את הרשת לראשונה במדים הלאומיים, כאשר הבקיע צמד במשחק ידידות מול נבחרת דנמרק, שהסתיים בתוצאה 2-0 לגרמניה.
בהמשך שנה זו, זומן בירהוף לסגל גרמניה ליורו 1996, שכלל חלוצים נוספים כיורגן קלינסמן, שטפן קונץ ופרדי בוביץ'.
בירהוף לא קיבל הזדמנויות רבות במהלך היורו, כאשר נכנס כמחליף חמש דקות לסיום במשחק הראשון של גרמניה בשלב הבתים, ופתח בהרכב במשחק הניצחון 3-0 על נבחרת רוסיה, אך לא שיחק כלל במשחק השלישי של שלב הבתים, ברבע הגמר ובחצי הגמר.
משחק הגמר של יורו 1996 מול נבחרת צ'כיה היה שעתו הגדולה של בירהוף, כאשר נכנס כמחליף במקומו של מהמט שול בדקה ה-69, במצב של 1-0 לנבחרת צ'כיה.
בירהוף הבקיע את שער השוויון כעבור ארבע עשרה דקות, והביא את המשחק להארכה.
חמש דקות מפתיחת ההארכה, הבקיע בירהוף שער זהב, שמשמעותו שהמשחק הסתיים מיד, וגרמניה זכתה ביורו 1996. בירהוף היה הראשון שהבקיע שער זהב בטורניר בינלאומי, ואף יצר דיון מחודש בנושא, שכן שיטת שער הזהב נתפסה כשיטה אכזרית שאין שום אפשרות לקבוצה הסופגת להינצל מההפסד.
ואמנם, כעבור מספר שנים שונה החוק.
באוגוסט 1997, במשחק מול נבחרת צפון אירלנד במסגרת מוקדמות מונדיאל 1998, פיגרה גרמניה בתוצאה 1-0. 20 דקות לסיום, הכניס המאמן ברטי פוגטס את בירהוף ואת תומאס הסלר כמחליפים.
הסלר בישל לבירהוף שלוש פעמים תוך שבע דקות, וגרמניה ניצחה 3-1. זה היה השלושער המהיר ביותר בתולדות נבחרת גרמניה.
במונדיאל 1998 בירהוף כבר היה שחקן מוכר הרבה יותר, ומקומו בהרכב היה קבוע.
בירהוף הבקיע בשלב הבתים של המונדיאל את השער השני בתיקו 2-2 מול נבחרת יוגוסלביה, ואת השער הראשון בניצחון 2-0 על נבחרת איראן.
בשמינית הגמר, הבקיע בירהוף שער ניצחון דרמטי בדקה ה-86 של המשחק מול נבחרת מקסיקו, לאחר שגרמניה פיגרה 1-0 ויורגן קלינסמן השווה כמה דקות קודם לכן.
למרות זאת, הופעתה של גרמניה במונדיאל זה הסתיימה במפח נפש, כאשר גרמניה הפסידה 3-0 לנבחרת קרואטיה ברבע הגמר.
לאחר מונדיאל 1998, ירש בירהוף את סרט הקפטן מיורגן קלינסמן שפרש מהנבחרת.
בירהוף נכלל בסגל הגרמני ליורו 2000, אך ערך בו הופעה אחת בלבד, בתיקו 1-1 מול נבחרת רומניה.
גרמניה הודחה בתום שלב הבתים של הטורניר.
בשנת 2001 בירהוף העביר את סרט הקפטן לאוליבר קאן.
בשנת 2002 השתתף בירהוף עם גרמניה בטורניר הגדול האחרון שלו, מונדיאל 2002. בירהוף נכנס כמחליף בשני משחקים בשלב הבתים, באחד מהם הבקיע שער, בניצחון 8-0 על נבחרת ערב הסעודית.
גם בשלבי הנוק אאוט בירהוף עלה שלוש פעמים מהספסל, ולא שיחק יותר מעשרים דקות באף משחק.
עם זאת, בירהוף קיבל הזדמנות בגמר מונדיאל 2002 מול נבחרת ברזיל, כאשר נכנס כמחליף בדקה ה-74 במקומו של מירוסלב קלוזה, במצב של 1-0 לברזיל.
ברזיל לבסוף ניצחה 2-0 וזכתה במונדיאל.
משחק זה היה ה-70 והאחרון של בירהוף במדים הלאומיים, בהם הבקיע 37 שערים.
לאחר פרישתו, בירהוף המשיך לעבוד בנבחרת גרמניה, בתפקידים ניהוליים בעיקר, ואף היה עוזרו של יואכים לב.
בשנת 2001, בירהוף נשא לאישה את קלרה שלנצי, דוגמנית ממינכן, שהייתה בעבר חברתו לחיים של הכדורסלן המנוח דראז'ן פטרוביץ', והייתה הנהגת בתאונה הקטלנית בה פטרוביץ' קיפח את חייו.
בשנת 2007 נולדה להם בת.
בירהוף מופיע במשחק פיפ"א 2014 כשחקן בקבוצת אגדות העבר.
בשנת 2015 חתם בירהוף על עצומה של עיתון הבילד הגרמני נגד הארגון האנטי-אסלאמי הגרמני PEGIDA.
אוליבר גולדסמית' היה סופר, מחזאי ומשורר אירי.
גולדסמית' נודע בעיקר בעקבות הרומן "הכומר מוויקפילד", והפואמה הפסטורלית "הכפר הנטוש".
תאריך ושנת לידתו של גולדסמית אינם ידועים בוודאות.
על פי הספרייה של הקונגרס, הוא אמר לביוגרף שהוא נולד ב-10 בנובמבר 1728. מקום הולדתו גם אינו בטוח.
או שהוא נולד ליד בליימהון, מחוז לונגפורד, אירלנד, שם היה אביו הכומר האנגליקני של הקהילה של פורגניי, או בבית סביו מצד אמו, בסמית היל, מחוז רוסקומון שם היה סבו אוליבר ג'ונס כומר ומורה בבית ספר לבישופות.
כשהיה בן שנתיים, התמנה אביו לכומר הקהילה של "קילקני מערב" במחוז וסטמית', ולכן עברה המשפחה לבית הכומר בליסוי, בין את'לון ובליימהון, שם המשיכה לגור עד מות אביו בשנת 1747.
מותו בטרם העת בשנת 1774 נבע כנראה בחלקו מאבחנה שגויה של דלקת בכליות שלו.
הכיתוב על קברו הוא: "כאן טמון / אוליבר גולדסמית'".
מרכז בליימהון הוצבה אנדרטה לזכרו, ובמנזר וסטמינסטר יש הספד שכתב לזכרו סמואל ג'ונסון.
הוא מחזמר בריטי על פי ספרו של צ'ארלס דיקנס, "אוליבר טוויסט".
המלחין ליונל בארט כתב את המילים והלחנים לשירים.
ב-1968 המחזמר עובד לסרט קולנוע זוכה אוסקר בבימויו של קרול ריד.
ההפקה המקורית של "אוליבר!" הועלתה לראשונה ב-30 ביוני 1960 ב"ניו ת'יאטר" בווסט אנד בלונדון, והוצגה במשך תקופה ארוכה.
בין השחקנים היו רון מודי בתפקיד פייגין, ג'ורג'יה בראון בתפקיד ננסי, הארי סיקומב בתפקיד מר באמבל ובארי המפריז (הידוע בכינויו "דיים עדנה") בתפקיד הקברן.
המחזמר מבוסס על הרומן "אוליבר טוויסט" של צ'ארלס דיקנס, והיה העיבוד הראשון למחזמר של יצירה מאת דיקנס.
סיפור העלילה שברומן פושט מאוד כדי שיתאים למחזמר.
פייגין מוצג כדמות קומית ולא כפושע כפי שהוא מופיע ברומן, ככל הנראה גם כדי לעקוף את המכשול הבעייתי בתיאור דמות יהודי, כפי שמופיעה ביצירה המקורית.
כמו כן, הושמטו חלקים נרחבים מהעלילה, וחלק מהדמויות שבספר.
המחזה עורר עניין רב, גם בגלל החידוש של הבמה המסתובבת שתוכננה על ידי שון קני.
ב-6 בינואר 1963 הועלה המחזמר על בימות ברודוויי בתיאטרון "אימפריאל ת'יאטר".
ההצגה הייתה נקודת זינוק לקריירת משחק של ילדים שחקנים רבים, ביניהם דייווי ג'ונס שהיה אחר-כך חבר בלהקת הקופים.
ניכרת השפעה של המחזמר על הסרט "מרי פופינס" של דיסני מ-1964.
בשנת 1994 הועלה המחזמר שוב על בימות לונדון, עם שירים נוספים מאת ליונל בארט.
ביים את ההצגה סם מנדס והשחקנים הראשיים היו ג'ונתן פרייס בתפקיד פייגין, סאלי דקסטר בתפקיד ננסי ומיילס אנדרסון בתפקיד ביל סייקס.
הועלה בתיאטרון הבימה בשנת 1966 בתרגומו שרגא פרידמן וצבי רוזן.
במאי המחזמר, פיטר קו, הובא במיוחד מאנגליה, והתפאורה הגיעה מלונדון.
העלאת המחזה לוותה בקשיים לאחר שתיאטרון הבימה הועמד לדין ונקנס על העסקת ילדים צעירים מגיל 10 במחזה.
הפסקול העברי של המחזמר יצא בחברת התקליטים "CBS".
ההפקה זכתה לביקורות אוהדות, אך להצלחה מסחרית מעטה יחסית והועלתה כ-90 פעמים בלבד.
לצדם השתתפו באנסמבל השחקנים: ליאור זוהר, אסנת בן יהודה, הילה זערור, טל וייס, עדי קוזלובסקי, שרון צור, רבקה בכר ואלה ארמוני לסירוגין עם לני כהן.
ב-1968 עובד המחזמר לסרט קולנוע שבו הופיעו שחקנים אלמונים לצד שחקנים ותיקים ומוכרים.
בין כוכבי הסרט היו: רון מודי (פייגין [מודי גילם את פייגין בהצגת הבכורה של המחזה ב-1960]), אוליבר ריד (ביל סייקס), מארק לסטר (אוליבר), ג'ק ויילד (דודג'ר) ושאני ואליס (ננסי).
התעוררה מחאה קלה על כך ששאני ואליס קיבלה את התפקיד של ננסי במקום ג'ורג'יה בראון שגילמה אותה בתיאטרון.
ליונל בארט וורנון האריס כתבו את התסריט וביים סר קרול ריד (שהיה דודו של אוליבר ריד).
רק חלק משירי ההפקה הבימתית הושמעו בסרט הקולנוע.
הסרט זכה בפרס האוסקר לסרט הטוב ביותר, ובפרסי אוסקר נוספים עבור עיצוב תפאורה, הבמאי הטוב ביותר, פסקול מקורי וסאונד.
הסרט היה מועמד גם בקטגוריות השחקן הטוב ביותר (רון מודי), שחקן המשנה הטוב ביותר (ג'ק ויילד), צילום, עיצוב תלבושות, עריכה ועבור התסריט.
מערכה מס השיר שם השיר ביצועמערכה ראשונה 1 סיר של בשר אוליבר והילדים 2 אוליבר!
מר באמבל והאלמנה קורני 3 אני אצרח מר באמבל והאלמנה קורני 4 ילדון למכירה מר וגב' סאוורברי, מר באמבל 5 כך נקבור אותך מר באמבל 6 ?אהבה ישנה, היכן?
גב' בדווין 16 מי יקנה?
אוליבר והלהקה 17 (רפריזה) טוב לחיות ביל סייקס, ננסי, פייגין, דודג'ר 18 חשבון הנפש פייגין 19 (רפריזה) אוליבר מר באמבל והאלמנה קורני 20 (רפריזה) אם יש לו צורך בי ננסי 21 (רפריזה) חשבון הנפש פייגין 22 סיום - מחרוזת השירים:סיר של בשרתרגיש עצמךכל זה לך, גבירתי הלהקה
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס אוליבייה2025הפקה מחודשת של מחזמרהשחקן הטוב ביותר במחזמרסיימון ליפקיןכוריאוגרף התיאטרון הטוב ביותרמתיו בורןעיצוב התאורה הטוב ביותרפול קונסטבל ובן ג'ייקובס
אוליבר הארדי היה שחקן קולנוע.
"השמן" מהצמד המפורסם לורל והארדי ("השמן והרזה").
הסרט הראשון בכיכובו של הארדי מ-1914 נקרא Outwitting Dad.
הארדי הופיע ביותר מ-250 סרטים (רק חלקם באורך מלא).
נפטר ב-7 באוגוסט 1957. הארדי היה נשוי שלוש פעמים ולא היו לו ילדים.
אוליבייה מסייאן היה מלחין, נגן עוגב, וצפר צרפתי.
מסייאן נכנס לקונסרבטואר של פריז בגיל 11. בין מוריו היו פול דיקא, מוריס עמנואל, שארל-מארי וידור ומרסל דופרה.
הוא התמנה לנגן עוגב בכנסיית השילוש הקדוש בפריז בשנת 1931, משרה בה התמיד עד מותו.
עם נפילת פריז בידי הנאצים במלחמת העולם השנייה, בשנת 1940, נלקח מסייאן בשבי הגרמנים, ובמחנה השבויים חיבר את רביעייה לקץ הימים לארבעת הכלים שעמדו לרשותו, פסנתר, כינור, צ'לו וקלרינט.
את היצירה ביצעו לראשונה מסייאן וחבריו לשבי לפני קהל של שבויים וסוהרים, עם השנים נהייתה זו היצירה המפורסמת ביותר שלו.
מסייאן החל לעבוד בקונסרבטואר של פריז כפרופסור להרמוניה זמן קצר לאחר שחרורו בשנת 1941, וכפרופסור לקומפוזיציה בשנת 1966, במשרות אלה החזיק עד לפרישתו לגמלאות בשנת 1978. בין תלמידיו הנודעים היו פייר בולז, איבון לוריו (שהייתה בהמשך לאשתו השנייה של מסייאן), קרלהיינץ שטוקהאוזן, יאניס קסנאקיס, ויליאם בולקום וג'ורג' בנג'מין.
המוזיקה של מסייאן מורכבת מקצבית (הוא גילה עניין במקצבים מיוון העתיקה וממקורות הינדים), ומבוססת הרמונית ומלודית על מודוסים בטרנספוזיציה מוגבלת, שהיו חידוש של מסייאן עצמו.
רבות מיצירותיו מבטאות מה שהגדיר "ההיבטים המופלאים של האמונה", בהסתמך על אמונתו הקתולית האיתנה.
מסייאן הרבה במסעות וכתב יצירות, שקיבלו את השראתן מהשפעות שונות כמו מוזיקה יפנית, נופי הפארק הלאומי ברייס קניון ביוטה, ארצות הברית, וחיי פרנציסקוס מאסיזי.
מסייאן התנסה בתופעה לא-חמורה של סינסתזיה, שבאה לביטוי כתפיסה חושית של צבעים עם שמיעת הרמוניות מסוימות.
במשך תקופה קצרה ערך מסייאן ניסויים בתחום בסריאליזם שנקרא סריאליזם טוטאלי, תחום שבו מזכירים את שמו לא פעם כמחדש.
סגנונו הטמיע מספר רב של השפעות מוזיקליות, כמו למשל הגמלאן האינדונזי (כלי הקשה מכווננים תופסים לא פעם מקום של כבוד ביצירותיו התזמורתיות), ועשה שימוש באונדז מרטנו.
מסייאן הוקסם משירת הציפורים; הוא ראה בציפורים את המוזיקאיות הדגולות ביותר, וראה עצמו צפר לא פחות ממלחין.
מסייאן רשם בתווים שירת ציפורים ברחבי העולם ושילב תעתיקים של שירת ציפורים ברוב יצירותיו.
השימוש החדשני שלו בצבע, המושג האישי שלו לגבי היחס בין זמן למוזיקה, השימוש שעשה בשירת ציפורים וכוונתו להביע רעיונות דתיים עמוקים, כל אלה חוברים יחדיו ליצירת מצב שבו כמעט מן הנמנע לטעות בין יצירה של מסייאן לזו של כל מלחין מערבי אחר.
ב-1982 זכה בפרס וולף לאמנות "על יכולתו רבת ההשראה ומעוררת החוויה להרחיב את עולם הצלילים שלנו ולהגבירו".
אוליבייה אז'ן פרוספר שרל מסייאן נולד באביניון למשפחה שעסקה בספרות ובשירה.
הוא היה הבכור מבין שני בניהם של ססיל סובאז', משוררת ופייר מסייאן, מורה לאנגלית, שתרגם את המחזות של ויליאם שייקספיר לצרפתית.
אמו של מסייאן הוציאה קובץ פואמות, L'âme en bourgeon "ניצן הנפש", החלק האחרון של Tandis que la terre tourne "עם סוב העולם", המופנה אל בנה שלא נולד עדיין.
מסייאן אמר בהמשך חייו, שרצף הפואמות הזה השפיע עליו עמוקות והוא מגדיר אותו כמנבא את הקריירה האמנותית העתידה שלו
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914 גויס פייר מסייאן לצבא ואשתו לקחה את שני בניהם אל בית אחיה בגרנובל.
בבית זה נתפס אוליבייה לקסמי הדרמה והיה מציג את שייקספיר לאחיו, בעזרת תיאטרון צעצוע תוצרת בית, בעל קלעים שקופים עשויים עטיפות צלופן ישנות.
בתקופה זו גם אימץ לו את האמונה הקתולית.
מסייאן החל לקבל שיעורי פסנתר לאחר שלמד מעצמו את יסודות הנגינה.
הוא גילה עניין במוזיקה עכשווית של המלחינים הצרפתים קלוד דביסי ומוריס ראוול והחל להלחין בעצמו.
בשנת 1918 חזר אביו מן המלחמה והמשפחה עברה לנאנט.
אחד ממוריו נתן לו פרטיטורה של האופרה "פליאס ומליסנד" של דביסי, ומסייאן תיאר את השפעתה עליו כ"מכת רעם" ו"כנראה ההשפעה המכרעת ביותר בחיי".
כעבור שנה קיבל פייר מסייאן משרת הוראה בפריז והמשפחה עקרה לשם.
אוליבייה נכנס לקונסרבטואר של פריז בשנת 1919, בן 11.
בשנת 1924, בגיל 15, קיבל פרס שני בהרמוניה וכעבור שנה זכה בפרס ראשון בליווי בפסנתר.
בשנת 1928, אחרי שלמד אצל מוריס עמנואל, קיבל פרס ראשון בתולדות המוזיקה.
המופת שהציב לפניו עמנואל עורר בו עניין במקצבים יווניים עתיקים ובמודוסים אקזוטיים.
מסייאן החל ללמוד נגינה בעוגב אצל מרסל דיפרה, שהעביר אליו את מסורת נגני העוגב הצרפתים הגדולים (דיפרה היה תלמידם של שרל-מרי וידור ושל לואי ויירן, שלמד בשעתו אצל סזר פרנק).
אחרי שנה של לימודי קומפוזיציה אצל וידור, נכנס מסייאן בסתיו 1927 לכיתתו של המורה החדש פול דיקא, שהחדיר בו את אמנות התזמור.
בתקופת לימודיו חיבר את יצירותיו הראשונות שיצאו לאור, שמונה פרלודים לפסנתר, המציגים את העדפתו של מסייאן למודוסים בטרנספוזיציה מוגבלת ומקצבים פלינדרומיים.
הופעתו הפומבית הראשונה הייתה בשנת 1931 עם הסוויטה שלו לתזמורת Les offrandes oubliées.
בשנה זו גם שמע לראשונה קבוצת גאמלן, שעוררה בו עניין בשימוש בכלי הקשה מכוונן.
בשנת 1927 התוודע מסייאן לראשונה לעוגב, בקורס העוגב של דיפרה.
משנת 1929 החליף בקביעות את נגן העוגב בכנסיית השילוש הקדוש בפריז, שרל קווף, שהיה חולה, ולאחר מותו בשנת 1931 קיבל את המשרה, בתמיכתם הפעילה של מוריו ואחרים שהכירו ביכולתו.
מסייאן נשאר בכהונתו זו למשך יותר מששים שנה.
בשנת 1932 נשא מסייאן לאישה את הכנרת והמלחינה קלייר דלבו.
הוא כתב יצירות לביצועה, בין השאר, בשנת נישואיהם, את ה"נושא ווריאציות לכינור ופסנתר" ובשנת 1936 את מחזור השירים "פואמות למי" (שם החיבה שלו לאשתו), שתזמר בשנת 1937. בנם, פסקל, נולד ב-1937. בעקבות ניתוח כושל איבדה אשתו את זכרונה ונידונה לאשפוז לשארית חייה.
בשנת 1936 הקים מסייאן עם אחרים את "צרפת הצעירה", קבוצה שקראה תגר בפירוש על קלות הדעת, שאפיינה את המוזיקה הפריזאית של תקופתם ודחתה את גילוי הדעת של ז'אן קוקטו משנת 1918 לטובת מוזיקה חיה, כנות, נדיבות ומצפוניות אמנותית.
עם זאת, הקריירה של מסייאן רחקה תוך זמן קצר מן השלב הציבורי הזה, שכן היצירות שחיבר בתקופה זו לא נועדו לענות על טעם הקהל או לביצוע קונצרטים קונבנציונליים.
בשנת 1937 חיבר מסייאן מוזיקה לפי הזמנה לתצוגת אור ומים על נהר הסן במסגרת התערוכה בפריז.
במוזיקה זו הפגין את עניינו באונדז מרטנו, כלי אלקטרוני ששילב ביצירות רבות בהמשך.
במלחמת העולם השנייה שירת מסייאן בצבא צרפת כחובש ונפל בשבי בורדן.
במחנה השבויים פגש כנר, צ'לן וקלרינטן ושילב את השלישייה שכתב בשבילם ב"רביעייה לקץ הזמן" Quatuor pour la fin du temps
היצירה בוצעה לראשונה במחנה השבויים בינואר 1941 והיא נחשבת לאחת מיצירות המופת של המאה ה-20. "קץ הזמן" שבכותרת מתייחס לא רק לאפוקליפסה, הנושא המוצהר של היצירה, אלא גם לאופן השימוש של מסייאן במושג הזמן, באמצעות מקצב והרמוניה, השונה לחלוטין מן המוזיקה של קודמיו ובני זמנו.
זמן קצר לאחר שחרורו ממחנה השבויים, במאי 1941, התמנה מסייאן לפרופסור להרמוניה בקונסרבטואר של פריז, שם לימד עד פרישתו בשנת 1978. במקביל ערך את ספרו Technique de mon langage musical ("הטכניקה של שפת המוזיקה שלי"), שיצא לאור בשנת 1944. בחיבורו זה הוא מביא דוגמאות רבות מן המוזיקה שלו, בעיקר הרביעייה.
בין תלמידיו הראשונים של מסייאן בקונסרבטואר היו המלחין פייר בולז והפסנתרנית איבון לוריו.
בשנים הבאות היו בין תלמידיו קרלהיינץ שטוקהאוזן בשנת 1952, טריסטן מוריי מ-1967 עד 1972, וג'ורג' בנג'מין במחצית השנייה של שנות ה-70'.
יאניס קסנאקיס היווני הופנה אליו לזמן קצר בשנת 1951; מסייאן עודד את קסנאקיס ודחק בו לנצל את הרקע שלו במתמטיקה ובאדריכלות לטובת המוזיקה שלו.
מסייאן היה רק באמצע שנות השלושים לחייו, אך תלמידיו באותה תקופה העידו לאחר שנים, כי כבר אז התבלט כמורה משכמו ומעלה, שעודד כל אחד מהם למצוא לו קול משלו ונמנע מלאכוף עליהם את רעיונותיו הוא.
בשנת 1943 כתב מסייאן את Visions de l'Amen ("חזיונות אמן") לשני פסנתרים, בשביל לוריו ובשבילו.
כעבור זמן קצר חיבר את המחזור הכביר לפסנתר סולו, Vingt regards sur l'enfant-Jésus ("עשרים מבטים על התינוק ישו") למענה.
עוד חיבר את Trois petites liturgies de la Présence Divine ("שלוש ליטורגיות קטנות לנוכחות האלוהית") למקהלת נשים ותזמורת, שכוללת תפקיד קשה לפסנתר סולו, גם הוא ללוריו.
בכך המשיך מסייאן את מנהגו להביא נושאים ליטורגיים לרסיטל פסנתר ולאולם הקונצרטים.
שנתיים אחרי "חזיונות אמן", בשנת 1945, חיבר מסייאן את הראשונה בשלוש יצירותיו בנושא אהבת אנוש (בניגוד לאהבה אלוהית), שקיבלו את השראתן בעיקר מאגדת טריסטן ואיזולדה.
היה זה מחזור השירים "האראווי".
השנייה ביצירות טריסטן נכתבה על פי הזמנה מסרגיי קוסביצקי - "סימפוניה טורנגלילה" בת עשרת הפרקים.
אין זו סימפוניה קונבנציונלית, אלא מסכת הרהורים רחבת-יריעה על השמחה שבאהבה ואחדות בין בני אנוש.
נעדרת ממנה אשמת המין הטבועה ב"טריסטן ואיזולדה" של ריכרד וגנר, למשל, משום שמסייאן גרס, שאהבה יצרית היא מתת האל.
היצירה השלישית בהשראת טריסטן הייתה "חמישה שירים" לשנים-עשר זמרים ללא ליווי, שנכתבה, לדברי מסייאן, בהשפעת זמרת הבוקר של הטרובדורים.
מסייאן ביקר בארצות הברית בשנת 1947, כאשר המוזיקה שלו בוצעה שם בניצוח קוסביצקי ולאופולד סטוקובסקי.
"טורנגאלילה" שלו בוצעה שם לראשונה בשנת 1949, בניצוח ליאונרד ברנשטיין.
במהלך תקופה זו לימד, נוסף לשיעורי ניתוח מוזיקה בקונסרבטואר בפריז, גם בבודפשט בשנת 1947 ובטנגלווד ב-1949. בחודשי הקיץ של 1949 ו-1950 לימד בסמינר הקיץ למוזיקה חדשה בדרמשטאדט, גרמניה.
מסייאן מעולם לא כתב בשיטת שנים-עשר הטונים בעצמו, אבל אחרי שלוש שנים של הוראת ניתוח פרטיטורות שעשו שימוש בטכניקה זו, כגון יצירותיו של ארנולד שנברג, החל לערוך ניסויים בדרכים ליצירת סולמות של יסודות אחרים (כולל משך זמן, הטעמות ודינמיקה), המקביל לסולם הצלילים הכרומטי.
תוצאת החידושים האלה הייתה היצירה "Mode de valeurs et d'intensités" לפסנתר (מתוך "ארבעה אטיודים רתמיים") שתוארה שלא במדויק כיצירה הראשונה שכל-כולה סריאליזם, אם כי הייתה לה השפעה רבה על ראשוני המלחינים הסריאליים באירופה, ביניהם פייר בולז, קארל גויוורטס וקרלהיינץ שטוקהאוזן.
בתקופה זו ערך גם ניסויים במוזיקה קונקרטית, מוזיקה לצלילים מוקלטים.
בשנת 1952 התבקש מסייאן לספק קטע מבחן לחלילנים המבקשים להתקבל לקונסרבטואר הפריזאי.
הוא נענה בחיבור היצירה Le merle noir ("השחרור") לחליל ופסנתר.
ציפורים ושירתן קסמו למסייאן במשך שנים והוא שיבץ אותן בכמה מיצירותיו הקודמות, אך היצירה לחליל מבוססת בשלמות על שירת השחרור.
הוא העלה התפתחות חדשה זו למפלס חדש ביצירה התזמורתית משנת 1953, Réveil des oiseaux ("יקיצת הציפורים") - היצירה מבוססת כמעט כולה על שירת ציפורים ומסתמכת על אותן ציפורים, שאפשר לשמוע בין שעת חצות לצהרי היום באזור היורה.
מתקופה זו ואילך מיזג מסייאן שירת ציפורים בכל חיבוריו ובאחדות מיצירותיו מופיעות הציפורים הן בשם והן בחומר (לדוגמה, קובץ של שלושה-עשר קטעים לפסנתר בשם "קטלוג הציפורים", שכתיבתו הסתיימה בשנת 1958
ו-La fauvette des jardins משנת 1971) יצירות אלה, שאין לראות בהן בשום פנים תעתיק פשוט לתווים של שירת ציפורים, הן פואמות סימפוניות, המשרות על המאזין את אווירת המקום.
פול גריפיתס מציין, שמסייאן עלה ברגישות ומודעות לצפרות על כל מוזיקאי שקדם לו וכמשקיף מוזיקלי ומתעד שירת ציפורים עלה כל צפר שקדם לו.
אשתו הראשונה של מסייאן מתה בשנת 1959 לאחר מחלתה הממושכת ובשנת 1961 נשא מסייאן לאישה את איבון לוריו.
הוא החל להרבות במסעות, הן לאירועים מוזיקליים והן לשם חיפוש ותיעוד של שירת ציפורים אקזוטיות יותר.
לוריו סייעה לעיתים קרובות לבעלה בחקר שירת הציפורים, שאותה היה רושם בתווים בו במקום, בכך שפסעה לצדו והקליטה את הצלילים לבדיקה בהמשך.
בשנת 1962 הביאוהו מסעותיו ליפן, שם קיבל השראה ממוזיקת גאגאקו ומתיאטרון נו לחיבור "רישומים יפניים" לתזמורת, Sept haïkaï המכילים חיקויים מסוגננים לכלי נגינה יפניים מסורתיים.
פייר בולז היה בין המוזיקאים שעודדו את ביצוע המוזיקה של מסייאן, שהמוניטין שלו הלכו וגדלו.
בשנת 1966 התמנה רשמית לפרופסור לקומפוזיציה בקונסרבטואר של פריז (משרה שלמעשה החזיק בה מזה שנים).
בשנים הבאות קיבל אותות כבוד ופרסים שונים.
יצירת הענק של מסייאן, La Transfiguration de Notre-Seigneur Jésus-Christ ("השתנות אדוננו ישו הנוצרי") העסיקה אותו משנת 1965 עד 1969. לביצוע יצירה זו נדרשו מקהלה בת 100 זמרים בעשרה קולות נפרדים, שבעה כלי סולו ותזמורת גדולה.
ארבעה-עשר פרקיה עוסקים בהרהורים על השתנות ישו לאחר צליבתו.
זמן קצר אחר כך קיבל מסייאן הזמנה מן האמריקאית אליס טולי ליצירה, שתחגוג מאתיים שנה להצהרת העצמאות של ארצות הברית.
הוא הסדיר ביקור בארצות הברית באביב 1972 ושאב השראה מן הפארק הלאומי ברייס קניון ביוטה, שם תיעד את התרשמויותיו מן הצבעים והציפורים הייחודיים לקניון.
התוצאה הייתה היצירה התזמורתית בת שנים-עשר הפרקים ("מן הקניון אל הכוכבים..."), אשר בוצעה לראשונה בניו יורק בשנת 1974.
בשנת 1975 החל מסייאן בכתיבת האופרה Saint-François d'Assise ("פרנציסקוס הקדוש מאסיזי") לפי הזמנת האופרה של פריז.
יצירתו האחרונה של מסייאן נכתבה להזמנה מן הפילהרמונית של ניו יורק.
על אף הכאבים שייסרו אותו לקראת סופו וחייבו ניתוח גב חוזר, הצליח להשלים את Eclairs sur l'au delà, שבוצעה לראשונה שישה חודשים לאחר מות המלחין.
מסייאן גם עמד בחיבור קונצ'רטו לארבעה נגנים, שרחש להם הכרת תודה מיוחדת, איבון לוריו, הצ'לן מסטיסלב רוסטרופוביץ', האבובן היינץ הוליגר והחלילנית קתרין קנטין.
יצירה זו הייתה גמורה, בחלקה הגדול, בעת מותו של מסייאן ואיבון לוריו לקחה על עצמה את תזמור הפרק האחרון בעזרת ג'ורג' בנג'מין.
אוליבר וחבורתו הוא סרט אנימציה אשר צולם בשנת 1988 והופק על ידי חברת וולט דיסני.
זהו סרט האנימציה ה-27 של וולט דיסני והוא נוצר בהשראת הספר "אוליבר טוויסט" מאת צ'ארלס דיקנס.
הסרט זכה להצלחה בקופות וגרף כ-53 מיליון דולר.
הוא היה גם אחד מסרטי דיסני הבולטים בשנות השמונים (תקופה שנחשבת לכישלון בחברת וולט דיסני) וגם היה מועמד לפרס גלובוס הזהב.
הצלחת הסרט עודד את דיסני להמשיך להפיץ סרטי מחזמר, ומיד שנה לאחר מכן יצא הסרט "בת הים הקטנה", שהיווה את יריית הפתיחה לרנסאנס של דיסני ולהצלחה כבירה לאורך שנות ה-90.
חרף הצלחת הסרט, חברת דיסני לא מיהרה להוציא את הסרט במהדורה ביתית.
רק לאחר ההפצה המחודשת לבתי הקולנוע, בשנת 1996, יצאה לראשונה מהדורת וידאו ביתית לסרט.
מהדורת ה-DVD הראשונה יצאה בשנת 2002, לאחריה יצאה מהדורה מהודרת בשנת 2009 לציון 20 שנים ליציאת הסרט, ומהדורת ה-Blu-ray הראשונה יצאה ב-2013, לציון 25 שנים להפצת הסרט.
הסרט היה הסרט הראשון שהופץ בישראל בדיבוב לעברית במקביל להפצה העולמית.
הסרט הופץ לקולנוע בדיבוב עברי בלבד.
הסרט מתרחש ברחובות ניו יורק.
אוליבר, חתול ג'ינג'י יתום, אבוד ברחובות ניו יורק רעב ורטוב, ללא איש שיעזור לו.
הוא מנסה לגנוב נקניקיות ממוכר הנקניקיות בצומת ללא הצלחה עד שמגיע דודג'ר, כלב חברותי וחייכן, והשניים שודדים ביחד את מוכר הנקניקיות.
לאחר מכן, דודג'ר בורח עם הנקניקיות ואוליבר עוקב אחריו עד למקומה של החבורה של דודג'ר, שגרה בבית רעוע בנמל, ביחד עם פייגין, איש עני וחסר עבודה.
לפתע, מגיע סייקס, איש העסקים, יחד עם הכלבים שלו, רוסקו ודה סוטו, לביתו של פייגין.
הוא דורש ממנו שישלם את כל חובותיו תוך שלושה ימים, אחרת זה סופו.
בינתיים מתפתחת מריבה בין הכלבים של סייקס לחבורה של דודג'ר, שמסתיימת לאחר שהחבורה הגנה על אוליבר מפני הכלבים המסוכנים.
כשפייגין המיואש חוזר לביתו, הוא נשכב לישון ומאמץ את אוליבר יחד עם כלביו.
למחרת, תוך כדי ניסיון להשיג כסף בשביל פייגין, נופל אוליבר לידיה של ג'יני, ילדה עשירה המתגוררת בניו יורק.
היא מביאה אותו לביתה הגדול, שם הוא פוגש את הכלבה השחצנית ז'ורז'ט שרק מחפשת איך להיפטר מאוליבר.
בינתיים, החבורה של דודג'ר מחליטה להחזיר את אוליבר, והם מצליחים להיכנס לבית הגדול ובעזרת ז'ורז'ט, מצליחים להתחמק מווינסטון, המשרת, ולקחת את אוליבר איתם.
אוליבר לא מסכים להישאר עם החבורה, כי היה לו כיף בבית של ג'יני והוא מתחיל לצאת מהבית אך בדיוק באותו זמן חוזר פייגין המיואש מנסיונותיו להשיג כסף שלא הצליחו.
כשהוא מגלה את הקולר על צווארו של אוליבר, הוא מתמלא שמחה וכותב מכתב שמבקש מהמשפחה העשירה, בעלת החתול, כופר תמורתו.
הוא מודיע לסייקס על "תוכניתו".
במקום הקבוע מראש פוגשת ג'יני את פייגין (היא עדיין לא יודעת שהוא ה"חוטף") ומספרת לו על החתול האובד.
פייגין מתמלא רחמים ומחזיר לה את החתול מבלי לקבל את הכסף תמורתו.
אלא שמיד אחרי שהיא קיבלה אותו, מגיע סייקס במכוניתו וחוטף אותה ואת אוליבר משליך החוצה.
הוא מודיע לפייגין שאם הוא לא מגלה כלום, החוב שלו מבוטל ומיד לאחר מכן בורח.
החבורה מצליחה להיכנס לתוך מעונו של סייקס ולהציל את ג'יני, וברגע האחרון מגיע פייגין על האופנוע שלו והם בורחים.
מכוניתו המהירה של סייקס משיגה אותם במהירות והם נקלעים לרדף המתרחש על פסי רכבת.
ג'יני עפה על המכונית וברגע האחרון קופץ אוליבר ונושך את ידו של סייקס ומציל אותה מידו הקשה.
דודג'ר נחלץ לעזרתו של אוליבר משני הכלבים הזועמים שלאחר קרב קשה נופלים מהמכונית.
לאחר ניסיונות נוספים של סייקס לתפוס את ג'יני, היא מצליחה לחזור לאופנועו של פייגין.
כשהמכונית עוברת על גשר, אוליבר ודודג'ר נזרקים ממנה, ורכבת שמגיחה ממול מתנגשת בעוצמה במכונית שנשרפת כליל.
לאופנוע של פייגין, שעל ידי נהיגתו של טיטו הכלב סטתה מהפסים לא קרה כלום.
לאחר שהם חוזרים, מגיע דודג'ר עם אוליבר, שלאחר שג'יני מחבקת אותו הוא פוקח את עיניו והיא שמחה על שהוא בחיים.
בסוף הסרט רואים את כל החבורה ביום הולדתה של ג'יני, שלאחר כמה זמן הולכת ומשאירה את אוליבר בביתה של ג'יני, איפה שהוא הכי רצה.
מכיוון שהספר מבוסס על רומן רב המכר אוליבר טוויסט, רבים מהדמויות זהות בשמם ובהתנהגותם לדמויות מהספר המקורי:
אוליבר: חתול ג'ינג'י קטן ותמים אשר מצטרף לכנופיית הכלבים של פייגין לפני שאומץ על ידי ג'ני.
מקביל לדמותו של אוליבר טוויסט.
דודג'ר: מנהיג הכנופיה של פייגין דודג'ר, מציג את עצמו כאחד אשר מסתפק במה שיש ואוהב לחיות ברחוב.
מקביל לדמותו של דודג'ר, מנהיג כנופיית הילדים.
פייגין: איש עני אשר חי בבית רעוע עם כלביו הוא צריך כסף כדי לשלם את חובותיו לסייקס, לכן הוא נאלץ לעשות דברים נוראים, אך הוא בעל לב זהב.
ג'ניפר "ג'ני" פוקסוורט: ילדה אדיבה ועשירה אשר מאמצת את אוליבר ודואגת לו.
מקבילה לדמותו של מר בראונלו.
איגנסיו אלונסו חרויו פדריקו דה טיטו: חבריו קוראים לו בקיצור טיטו.
כלב צ'יוואווה אשר נוהג לדבר מהר מאוד במבטא ספרדי.
ז'ורז'ט: כלבת פודל ששייכת למשפחת פוקסוורט.
היא מקנאת בתשומת הלב שמקבל אוליבר מג'ני.
בסוף הסרט היא מגלה תחושת משיכה לטיטו.
מקבילה כנראה לדמותה של ננסי.
סייקס: סייקס הוא איש עסקים מסוכן בעל לב קר.
הדבר היחידי שמעניין אותו הוא כסף, הוא מוכן להשיג אותו בכל מחיר.
מקביל לדמותו של ביל סייקס.
איינשטיין: כלב דני ענק אשר מוצג כלא חכם במיוחד (בניגוד למה שמייצג שמו).
פרנסיס: כלב בולדוג בעל מבטא בריטי.
הוא מעריך מאוד אומנות ותיאטרון ומתרגז כאשר קוראים לו פרנקי או פרנק או פרנס.
ריטה: כלבת סלוקי והנקבה היחידה בכנופיה של פייגין.
וינסטון: המשרת הנאמן של משפחת פוקסוורט.
רוסקו ודה סוטו: צמד כלבי הדוברמן של סייקס ונראה שיש להם יריבות גדולה מאוד עם דודג'ר ועם הכנופיה של פייגין.
לואי: מופיע רק בתחילת הסרט.
הוא מוכר נקניקיות עם שנאה כבדה כלפי הולכים על 4 כגון כלבים וחתולים.
רוסקו / לואי - עמי מנדלמן
ג'ניפר "ג'ני" פוקסוורט - טל טולדנו
איגנסיו אלונסו חרויו פדריקו דה טיטו - אריה מוסקונה
אוליבר ויליאמסון היה חוקר כלכלה אמריקאי, שהתמקד בתחום עלות עסקאות.
ויליאמסון היה חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2009 על ניתוחיו בתחום הכלכלה הארגונית ובמיוחד ביחס לגבולות החברה הכלכלית.
את הפרס הוא חלק עם אלינור אוסטרום.
ויליאמסון סיים לימודי תואר ראשון במינהל בבית הספר למנהל במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס בשנת 1955. הוא סיים תואר שני במנהל עסקים (MBA) באוניברסיטת סטנפורד בשנת 1960 ותואר דוקטור באוניברסיטת קרנגי מלון בשנת 1963. בין השנים 1965–1983 הוא לימד באוניברסיטת פנסילבניה ובשנים 1983 עד 1988 באוניברסיטת ייל.
מאז שנת 1988 הוא שימש פרופסור במנהל עסקים, כלכלה, ומשפטים באוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
לאחר פרישתו היה במעמד פרופסור אמריטוס בבית הספר לעסקים באותה אוניברסיטה.
התמקדותו במחקר על עלות עסקאות הובילה את ויליאמסון להבחנה בין משא ומתן מסחרי החוזר על עצמו, מקרה אחר מקרה, לבין חוזים תלויי-יחס.
לדוגמה, רכישות חוזרות ונשנות של פחם בשוק הסחורות על ידי חברת חשמל, על בסיס יומי או שבועי כדי לענות על הדרישה בצריכת אנרגיה, מייצגת משא ומתן מסחרי החוזר על עצמו, מקרה אחר מקרה.
אולם, לאורך הזמן ייתכן וייווצרו יחסים מתמשכים בין חברת החשמל לבין קניין מסוים.
עקב עובדה זו לבדה ישתנה האופי הכלכלי של העסקאות ויהפוך תלוי-יחס.
כלכלנים חוקרים אחרים בחנו באופן אמפירי את תאוריית עלות-עסקה של ויליאמסון.
ויליאמסון נפטר ב-21 במאי 2020.
אוליבייה רולנז'ה הוא שף צרפתי.
אוליבייה רולנז'ה נולד בקנקאל שבצפון ברטאן.
סבו מצד אביו היה סוחר מאלזס שלפני מלחמת העולם השנייה התיישב בקנקאל, אמו היא ברטונית, נצר לז'אן שואן.
רולנז'ה הוא מהנדס כימיה במקצועו ואשתו ז'אן רוקחת.
כשהיה בן 24 תקפה אותו כנופיית צעירים ברחובות העיר סן-מלו הסמוכה והכתה אותו מכות אנושות, לקח לו שנתיים להתאושש, במהלכן הוא ישב על כיסא גלגלים.
כשהתאושש החליט רולנז'ה לעסוק במקצוע שיהיה בנוי על רגשות ולא על השכל ולכן נהפך לטבח.
הוא למד חצי שנה בבית ספר לבישול וב-1982 פתח את מסעדתו לה מזון דה בריקור (Les maisons de bricourt) בקנאקאל, מעל למסעדה פתח מלון בוטיק.
במדריך גו מיו ב-1984 זכה ב-15 נקודות, באותה שנה זכה בכוכב במדריך המישלן, ב-1988 זכה בשני כוכבי מישלן ב-1994 ב-19 נקודות בגו מיו וב-1995 כינהו גו מיו "הטבח הטוב באירופה" ובחר בו לשף השנה, ב-2006 זכה לשלושה כוכבי מישלן.
רולנז'ה משתית את מטבחו על מיטב פירות הים והדגים שנידוגים באוקיינוס האטלנטי ומוגשים במסעדתו בשיא הטריות עם בישול מועט, הוא מגדל בחצר ביתו ירקות.
בכל חופשותיו כשהמסעדה הייתה סגורה הוא נוסע לחופשות בהודו, תאילנד ודרום אמריקה ומביא משם תבלינים למסעדה.
רולנז'ה לא משתמש בשמנת, חמאה, שמן זית ושום וגם לא נעזר בצירי עוף, בשר או דגים.
כל הרטבים מבוססים על ציר ירקות המועשר באמולסיות מזוקקות של תבלינים אורינטליים.
הוא מבשל עם מעט מרכיבים ובלי טיגון.
בכפר סן-מלואר דז-אונד פתח את המלון מזון רישה (MAISON RICHEUX) ומסעדה לה קוקיאז' (LE COQUILLAGE), שהיא מעין ביסטרו ימי; שני המלונות (ביחד עם לה מזון דה בריקור) שבבעלותו הם רלה א שאטו ובבעלותו מלון נוסף.
יש לו גם חברה ליבוא תבלינים, מעדנייה, בית תה ובית ספר לבישול והוא עורך מסעות שיט לאורך חופי ברטאן.
ב-2008 הודיע רולנז'ה שהוא יסגור את מסעדת העילית שלו, יחזיר את כוכבי המישלן ויעבור לבישול פשוט יותר, זאת מכיוון שפיזית קשה לו לבשל, תוצאה של התקיפה שעבר שלושים שנה קודם לכן.
כיום (2010) הוא שומר על 19 נקודות בגו מיו, אך ללא כוכבי מישלן.
בנובמבר 2009 נבחר לסגן נשיא של רשת רלה א שאטו.
ב-16 במרץ 2011 קיבל את אות מפקד מסדר האמנויות והספרות.
אוליבר הביסייד היה מהנדס חשמל, מתמטיקאי ופיזיקאי אוטודידקטי אנגלי.
הביסייד השתמש במספרים מרוכבים לחקר מעגלים חשמליים, פיתח שיטות מתמטיות על מנת לפתור משוואות דיפרנציאליות (אחר כך נמצאו שקולות להתמרת לפלס), ניסח מחדש את משוואות מקסוול במונחים של חשמל, כוח מגנטי, ושטף, ופיתח באופן עצמאי את האנליזה הווקטורית.
אף על פי שהיה בסכסוך עם הממסד המדעי למשך רוב חייו, שינה הביסייד את פני המתמטיקה והמדע.
הביסייד נולד בקמדן טאון שבלונדון.
הוא תואר כנער נמוך אדמוני ויפה עיניים.
בילדותו סבל ממחלת השנית, אשר הותירה אותו עם לקות שמיעה.
הוא היה תלמיד טוב בבית הספר.
בעלה של דודתו מצד אימו, צ'ארלס הידסטון שהיה אחד ממציאי הטלגרף ומומחה בינלאומי בטלגרפיה ואלקטרומגנטיות התעניין בלימודיו של הביסייד.
הביסייד עזב את בית הספר בגיל 16 על מנת ללמוד בביתו טלגרפיה ואלקטרומגנטיות, עד גיל 18. הוא החל לעבוד כמפעיל טלגרף והפך במהרה למפעיל ראשי.
הוא המשיך ללמוד ובגיל 21 ו-22 פרסם מחקר שעסק במעגלים חשמליים וטלגרפיה.
בגיל 24 עזב את עבודתו וחזר להקדיש את כל זמנו ללימודים בבית הוריו.
הוא נשאר רווק למשך כל חייו.
בשנת 1873 נתקל הביסייד במאמרו המפורסם של ג'יימס קלרק מקסוול (החדש באותה העת) "על חשמל ומגנטיות".
"אני זוכר את הפעם הראשונה שראיתי המסה הגדולה של מקסוול כשהייתי צעיר ...
זיהיתי שזהו ספר גדול נהדר, עם אפשרויות בלתי נדלות...
הייתי נחוש להשתלט על הכתוב בספר, אך לא הייתי מודע לגודל המשימה.
לא היה לי הידע הנדרש לניתוח מתמטי (בבית הספר למדתי רק אלגברה וטריגונומטריה שאת רובן שכחתי) ולכן הייתה לפני העבודה רבה.
היה עלי לבלות מספר שנים לפני שיכולתי להתמודד עם ספרים שכאלו.
כדי להגיע להבנה היה עלי לוותר על גישתו של מקסוול ולדבוק בדרכי שלי, שבה התקדמתי מהר יותר...
כך הצלחתי להביא את הבשורה בסיוע הפרשנות שלי למשוואותיו של מקסוול."
הביסייד המשיך לעסוק במחקר כל העת, ועזר לפתח את התאוריה שהובילה לקו התמסורת.
משוואותיו של הביסייד עזרו לקדם את יישום הטלגרף.
בשנת 1880 חקר הביסייד את נטייתו של זרם חילופין לזרום על פני המוליך בקווי טלגרף (אפקט העור).
באותה שנה רשם כפטנט באנגליה, את הכבל הקואקסיאלי.
בשנת 1884 ניסח מחדש את משוואות מקסוול, בעוד הניסוח המקורי עמד על 12 משוואות ב-12 נעלמים, ניסוחו הכחוש של הביסייד משתמש בפיתוחיו בכתיב וקטורי ומסתפק בארבע משוואות בשני משתנים, זהו הניסוח המקובל כיום.
משוואות מקסוול מתארות את אופן תנועתם ומנוחתם של מטענים חשמליים ודיפולים מגנטיים, ואת מערכת היחסים בין אלה, דהיינו השראה אלקטרומגנטית וגלים אלקטרומגנטיים.
בין השנים 1880 ו-1887 פיתח הביסייד את סימון ה-D כאופרטור לנגזרת, שיטה שבעזרתה ניתן לפתוח משוואות דיפרנציאליות על ידי הפיכתן למשוואה אלגברית.
השיטה הייתה שנויה במחלוקת בתחילה.
בשני מאמרים שפרסם בשנים 1888 ו-1889 חישב הביסייד את העיוות של שדות חשמליים ומגנטים סביב מטען נע ואת ההשפעות עליו בכניסתו לתווך צפוף, ובכך חזה את מה שמכונה כיום קרינת צ'רנקוב.
בשנת 1891 החברה המלכותית הבריטית הכירה בפועלו של הביסייד בנושא התיאור המתמטי לתופעות אלקטרומגנטיות והעניקה לו תואר "עמית החברה המלכותית".
בשנת 1905 הוענק להביסייד תואר דוקטור של כבוד מאוניברסיטת גטינגן.
בשנת 1902, הציע הביסייד את קיומה של שכבה באטמוספירה קנלי-הביסייד המוכרת כיום כיונוספירה.
על פי הצעתו של הביסייד ניתן באמצעות שכבה זו לשדר ולקלוט אותות רדיו חרף העקמומיות של כדור הארץ.
קיומה של היונוספירה אושר בשנת 1923. התחזיות של הביסייד, בשילוב עם תורת הקרינה של פלאנק, גרמו להפסקת הניסיונות לגילוי גלי רדיו מהשמש ומעצמים אסטרונומיים אחרים, במשך כשלושים שנה, עד לפיתוח הרדיו-אסטרונומיה בשנת 1932.
בשנותיו האחרונות חל שינוי ניכר בהתנהגותו.
אף על פי שאורח חייו היה פעיל והוא נהג לרכוב על אופניים בנעוריו, חלה התדרדרות בבריאותו בעשור השישי לחייו.
הביסייד גם החל לצבוע את ציפורניו ורוד ולהעביר אבני גרניט לתוך ביתו כדי שישמשו לו כרהיטים.
בשנת 1922 היה הביסייד הזוכה הראשון של מדליית פאראדיי, שנוסדה באותה שנה.
ג'ורג' פיצג'רלד סקר את עבודתו של הביסייד וערך השוואה בינו לבין מקסוול.
את מקסוול מתאר כגנרל שכבש שטחים חדשים אך לא הספיק למצוא דרכים טובות ביותר או להכין מפה מסודרת.
אוליבייה ז'ונתן ז'ירו הוא כדורגלן צרפתי המשחק בעמדת החלוץ בליל.
ז'ירו הוא מלך השערים בכל הזמנים של נבחרת צרפת, ממנה פרש בשנת 2024.
אוליבייה ז'ירו שיחק במחלקת הנוער של גרנובל , ובשנת 2005 עלה לקבוצה הבוגרת של המועדון.
בעונת הושאל לאיסטר, ולאחר מכן חתם בקבוצת טור .
ב-26 ביוני 2012 חתם ז'ירו על חוזה ארוך טווח בארסנל תמורת סכום משוער של 9.6 מיליון לירות שטרלינג.
ב-18 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו כמחליף במשחק מול סנדרלנד.
את שער הבכורה שלו הבקיע ז'ירו ב-26 בספטמבר בניצחון 1–6 מול קובנטרי סיטי במסגרת גביע הליגה.
את שער הליגה הראשון שלו הבקיע בניצחון 1–3 מול וסטהאם יונייטד, בו גם הוסיף בישול לת'יאו וולקוט.
את שער הבכורה שלו במסגרת ליגת האלופות הבקיע ז'ירו בתיקו 2–2 מול קבוצת שאלקה 04. את עונתו הראשונה סיים עם מאזן של 17 שערים ו-11 בישולים ב-47 הופעות בכל המסגרות.
את עונת פתח ז'ירו עם שער בכל אחד מארבעת המשחקים הראשונים בליגה.
את עונת פתח ז'ירו עם שער במגן הקהילה שלאחריו נפצע לשלושה חודשים.
לאחר הפציעה, הפך לשחקן מפתח בסגל הקבוצה.
ז'ירו זכה בפרס פושקש לשנת 2017 בזכות השער שלו במדי ארסנל בניצחון 0–2 על קריסטל פאלאס.
ב-31 בינואר 2018 עבר ז'ירו ליריבתה העירונית של ארסנל, צ'לסי.
בעונת 2020–2021 היה ז'ירו שותף לזכייתה של צ'לסי בליגת האלופות לאחר שהבקיע שישה שערים לאורך הטורניר.
ב-2 בדצמבר 2020, בגיל 34 שנים ו-63 ימים, כבש ז'ירו רביעייה בליגת האלופות בניצחון קבוצתו 0–4 על סביליה, ז'ירו הוא השחקן הכי מבוגר שעושה זאת מאז פרנץ פושקש שעשה זאת ב-1965.
ב-17 ביולי 2021, חתם ז'ירו במועדון האיטלקי מילאן לאחר תשע שנים ששיחק באנגליה.
ב-22 באוגוסט ערך הופעת בכורה בניצחון קבוצתו 0–1 על סמפדוריה.
ב-29 באוגוסט כבש שער ראשון כשהבקיע שני שערים בניצחון 1–4 על קליארי.
סך הכל הבקיע 11 שערי ליגה בעונת הבכורה בקבוצה ועזר לקבוצה לזכות באליפות ראשונה אחרי למעלה מעשור.
ב-14 במאי 2024 הודיע המועדון לוס אנג'לס מה-MLS כי ז'ירו יצטרף למועדון ביולי.
ב-13 באוגוסט 2024 ערך ז'ירו את הופעת הבכורה שלו בלוס אנג'לס בניצחון 4–1 על סן חוזה ארת'קווייקס במסגרת גביע הליגות.
ב-25 באוגוסט הבקיע ז'ירו את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 3–1 על קולומבוס קרו בגמר הגביע.
ב-1 ביולי 2025 חזר לצרפת וחתם לעונה בליל.
ז'ירו הוא המבקיע המצטיין בטבלת מלכי השערים של נבחרת צרפת בכל הזמנים ומקום שלישי במספר ההופעות בנבחרת צרפת בכל הזמנים.
ב-11 בנובמבר 2011 ערך ז'ירו את הופעת הבכורה שלו בנבחרת צרפת, במשחק ידידות מול נבחרת ארצות הברית.
ב-29 בפברואר 2012 הבקיע את שער הבכורה שלו במדי הנבחרת, במשחק ידידות מול נבחרת גרמניה.
ז'ירו היה חלק מסגל הנבחרת הצרפתית ליורו 2012, למונדיאל 2014, ליורו 2016. במונדיאל 2018 היה שותף לזכייתה של צרפת בגביע.
נכלל בסגל נבחרת צרפת בטורניר מונדיאל 2022. במשחק הראשון מול אוסטרליה הבקיע שני שערים, ב-4 בדצמבר 2022 במשחק מול נבחרת פולין במסגרת שמינית גמר מונדיאל 2022 הבקיע שער אחד, בכך עבר את תיירי הנרי והפך למלך השערים של נבחרת צרפת בכל הזמנים.
מעודכן לתאריך 24 באוגוסט 2025
שחקן החודש בפרמייר ליג: מרץ 2015
מלך השערים בליגה האירופית: 2018/19
נבחרת העונה בליגה האירופית: 2018/19
הוא דרמה מוזיקלית בריטית משנת 1968 בבימויו של קרול ריד, המבוססת על מחזמר באותו השם משנת 1960 מאת ליונל בארט.
התסריט לסרט נכתב על ידי ורנון האריס.
הסרט צולם באולפני Shepperton Studios שבסארי, אנגליה, הופק על ידי Romulus Films והופץ על ידי סרטי קולומביה.
בטקס פרסי האוסקר ה-41 שהתקיים ב-14 באפריל 1969 הסרט קיבל 10 מועמדויות, מתוכן זכה ב-6 פרסים, בהם פרס הסרט הטוב ביותר ופרס הבמאי הטוב ביותר, שהוענק לקרול ריד.
בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-26 שהתקיים ב-24 בפברואר 1969 זכה הסרט בפרס הסרט הטוב ביותר – קומדיה או מוזיקלי, והשחקן רון מודי זכה בפרס השחקן הטוב ביותר – קומדיה או מוזיקלי.
בבית יתומים שבבדפורדשייר, אנגליה, מוגשת ליתומים היחפים מנת הדייסה היומית שלהם, בעוד הם חולמים לאכול ארוחות שחיתות, כאדוניהם העשירים (Food, Glorious Food).
בלחץ חבריו, אוליבר טוויסט (מארק לסטר) נאלץ לגשת אל מנהלי בית היתומים, מר באמבל (הארי סיקומב) וגב' באמבל (פגי מאונט), ולבקש תוספת לדייסה.
השניים מזדעזעים, מתלבטים מה לעשות עם הילד (Oliver), ומחליטים למכור אותו (Boy for Sale).
אוליבר נמכר לקברן מר סאוורברי (ליאונרד רוזיטר), אך עד מהרה אוליבר מסתכסך עם גב' סאוורברי (הילדה בייקר) ועם נח קלייפול (קנת' קרנהאם), השוליה של מר סאוורברי, שמחזיר אותו לרשותו של מר באמבל, שנועל אותו במרתף בתור עונש.
לאחר שננעל לבדו במרתף חשוך (?Where is Love), אוליבר בורח דרך החלון ועושה את דרכו ללונדון.
זמן קצר לאחר הגעתו ללונדון, אוליבר מתיידד עם כייס צעיר בשם ג'ק דוקינס, המכונה בקיצור דודג'ר (ג'ק ויילד).
דודג'ר לוקח את אוליבר תחת חסותו (Consider Yourself), ומוביל אותו לביתו – מקום מסתור עבור חבורת כייסים צעירים המנוהלים על ידי פייגין (רון מודי), שמנצל את תמימותו של אוליבר, בכך שהוא מעמיד פנים שהכייסות איננה אלא משחק (Pick a Pocket or Two).
לאחר שכל הילדים הולכים לישון, פייגין מתגנב מהמקום, ויוצא לפאב המקומי לפגוש את העבריין המסוכן ביל סייקס (אוליבר ריד) וחברתו ננסי (שאני וואליס).
בעוד פייגין וסייקס זוממים מזימות, ננסי, יחד עם חברתה בט (שילה וייט), חולמת על החיים שהיא הייתה רוצה שיהיו לה עם ביל (It's a Fine Life).
בהמשך הלילה פייגין חוזר לביתו עם שלל, ובעודו הוא מחביא אותו במקום מסתור, אוליבר מתעורר משנתו ומגלה את סודו.
בתחילה פייגין זועם שסודו נחשף, אך הוא מרגיע את אוליבר, שחוזר לישון.
למחרת, ננסי ובט מגיעות לביתו של פייגין, על מנת לאסוף ממנו כסף עבור ביל, והן פוגשות את אוליבר.
הבנים לועגים לנימוס של אוליבר כלפי ננסי, שמוקסמת מאוליבר.
דודג'ר והבנים מנסים להתנהג כג'נטלמנים כלפי ננסי (I'd Do Anything), עד אשר פייגין מפזר את החגיגה, ושולח אותם "לעבודה" (Be Back Soon).
אוליבר מתלווה אל דודג'ר, שמנסה לכייס אדם ברחוב.
למרות שהוא חף-מפשע, אוליבר נתפס ומואשם בגנבה.
פייגין וסייקס שולחים לבית המשפט את ננסי, על מנת לוודא שאוליבר לא מלשין עליהם.
אוליבר מובא בפני שופט (יו גריפית'), אשר מתכוון לשלוח אותו לכלא, אך באופן מפתיע, להגנתו של אוליבר יוצא מר בראונלו (ג'וזף או'קונור), אדם שהיה עד ראייה לאירוע, שמכריז על חפותו של אוליבר.
בראונלו לוקח את אוליבר לביתו, ופייגין וסייקס שולחים את דודג'ר לעקוב אחריו, למורת רוחה של ננסי.
אוליבר מעביר מספר ימים במעונו המפואר של מר בראונלו העשיר (?Who Will Buy), בעוד סייקס ממשיך לעקוב אחריו, מחשש שיסגיר אותם לרשויות החוק.
הוא מבקש מננסי שתפתה אותו לחזור אליהם, אך לאחר שהיא מסרבת הוא מכה אותה, והיא מסכימה, בחוסר רצון, בשל אהבתה הבלתי מתפשרת לביל, על אף התנהגותו (As Long As He Needs Me).
למחרת, בראונלו שולח את אוליבר לשליחות מטעמו, אולם ננסי וסייקס חוטפים אותו, ומשיבים אותו לבית המסתור של פייגין.
סייקס מאיים על פייגין, שחושש יותר ויותר מטבעו האלים של סייקס, ואף שוקל לפרוש מחיי הפשע (Reviewing the Situation), אבל מבין שיתקשה לשנות את אורחות חייו.
מר באמבל מגיע לביתו של מר בראונלו, ומציג בפניו תליון שהיה שייך לאמו של אוליבר, בטרם מתה בבית המחסה, מיד לאחר הלידה.
בראונלו מזהה את התליון שהיה שייך לאחייניתו, שברחה מהבית לאחר שנכנסה להיריון לא רצוי.
בינתיים, סייקס לוקח איתו את אוליבר על מנת לפרוץ לבית, דרך חלון קטן שרק אוליבר יכול להיכנס דרכו.
אוליבר מעיר בטעות את דיירי הבית, ושני הפורצים בורחים מהמקום.
ננסי, החוששת לחייו של אוליבר, נפגשת עם מר בראונלו, ומסכמת איתו כי תחזיר לו את אוליבר באותו הלילה, בשעת חצות, על גשר לונדון.
סייקס ואוליבר מגיעים אל הפאב, ופוגשים שם את ננסי, שמתחילה לשיר, על מנת להסיח את דעתו של סייקס (Oom-Pah-Pah), בעוד היא מבריחה החוצה את אוליבר.
סייקס רודף אחריה ומצליח לתפוס את אוליבר.
ננסי מנסה להגן עליו, אך סייקס מכה אותה, עד שהיא מתה.
סייקס בורח מהמקום, לוקח איתו את אוליבר, ומגיע לבית המסתור של פייגין ודורש ממנו כסף.
אל המקום מגיע המון רב של אנשים, שרדפו אחר סייקס, שמנסה לברוח מהמקום עם אוליבר כבן-ערובה, אך סייקס נורה למוות על ידי שוטר.
פייגין מנסה גם הוא לברוח מהמקום, יחד עם הכסף והשלל הרב שלו, אך כל רכושו היקר נשמט מידיו ושוקע בבוץ.
פייגין שוקל לרגע לחזור לדרך הישר, אבל מיד מחליט להתחיל הכל מחדש, ביחד עם דודג'ר ((reprise) Reviewing the Situation).
אוליבר שב לביתו של מר בראונלו, הפעם – לתמיד.
ובהשתתפות רוברט ברטלט, גרהם באטרוז, ג'פרי צ'נדלר, קירק קלאגסטון, דמפסי קוק, כריסטופר דאף, נייג'ל גרייס, רוני ג'ונסון, נייג'ל קינגסלי, רוברט לנגלי, בריאן ויד, פיטר נעילה, קלייב מוס, איאן רמזי, פיטר רן, בילי סמית, קים סמית', פרדי סטיד, ריימונד וורד וג'ון ווטרס כילדיו של פייגין.
בסרט נעשה שימוש בעיקר בשחקנים צעירים ולא מוכרים, דוגמת מארק לסטר (אוליבר), שאני וואליס (ננסי) וג'ק ויילד (דודג'ר); יחד עם זאת, משתתף בסרט בהופעת קמאו יו גריפית', שחקן זוכה פרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר על הופעתו בסרט "בן חור", בתפקיד השופט.
הארי סיקומב, שגילם את דמותו של מר באמבל, היה שחקן ידוע בבריטניה, אך לא בארצות הברית, ואילו אוליבר ריד, שגילם את דמותו של ביל סייקס, היה רק בראשית דרכו המקצועית.
רון מודי, שגם הוא היה ידוע בבריטניה בלבד, אך לא בארצות הברית, שב לגלם את דמותו של פייגין, אותה ביצע בעבר על במות תיאטרון לונדון, וזאת לאחר שפיטר סלרס, דיק ואן דייק ופיטר או'טול דחו את התפקיד, כך על פי דיווחים.
כמו כן, אליזבת טיילור דחתה את התפקיד של ננסי.
ג'ולי אנדרוז נשקלה גם כן לתפקיד זה.
הבמאי קרול ריד שקל ללהק לתפקיד את הזמרת הוולשית שירלי באסי, אבל הבחירה שלו נפסלה על ידי מנהלי האולפן ההוליוודי, שחשו כי הציבור האמריקאי עדיין לא היה מוכן לננסי שחורה.
השחקן קלאסי ג'וזף או'קונור, שהיה לא ידוע בארצות הברית, לוהק לתפקיד מר בראונלו.
הצילומים באולפני Shepperton Studios, שבסארי, אנגליה, החלו ב-23 ביוני 1967.
התסריט עובד הן על פי הרומן של דיקנס והן על פי המחזמר של ליונל בארט ,התסריט נכתב על ידי ורנון האריס, ואת הסרט ביים סר קרול ריד, שהוא דודו של אוליבר ריד.
במספר שירים אשר הופיעו בהפקה הבימתית של המחזמר לא נעשה שימוש בסרט, למרות שחלק מהם, בגרסה אינסטרומנטלית בלבד, משולבים במהלך הסרט.
לדוגמה, המוזיקה של שירו של ביל סייקס "My Name" נשמעת ברקע, כאשר הדמות מופיעה לראשונה על המסך, ולאחר מכן נשמעת שוב, מספר פעמים, בכל פעם שהוא עומד לבצע מעשה נפשע.
השירים נכתבו, מילים ולחן, על ידי המוזיקאי הבריטי ממוצא יהודי ליונל בארט, ששילב בשיריו של הנוכל היהודי פייגין מוטיבים של מוזיקה יהודית.
בסרט, השירים "Food, Glorious Food" ו-"Consider Yourself" מבוצעים על ידי מקהלת ילדים לונדונית, בניצוחו של סר ג'ורג' ת'אלבן-בול.
הפתיחה של הרומן של דיקנס, שבה אוליבר נולד בבית מחסה לעניים, לא צולמה, למרות שישנן ראיות לכך שכן הייתה כוונה לצלם סיקוונס זה.
צילומי סטילס של הסצנה קיימים בספר הילדים "אוליבר!", שפורסם בשנת 1968.
באותו ספר, ננסי, לאחר שהוכתה נמרצות על ידי ביל סייקס, משתנקת ומספיקה לומר את מילותיה האחרונות למר בראונלו, אבל אין שום ראיה כי קטע זה צולם, כך שייתכן ונוסף רק עבור ספר זה, על מנת להעצים את הדרמטיות של מותה של ננסי.
עם זאת, כאשר בראונלו רץ במורד המדרגות של גשר לונדון לננסי, היא בבירור עדיין בחיים – רגליה נראות כנעות.
הסרט, במקום להמשיך עם הסצנה, חותך משם לסצנה אחרת, המראה את סייקס מנסה להרוג את הכלב שלו, מחשש שהכלב יוביל את המשטרה אליו, וכאשר הסרט חוזר שוב לבראונלו, ננסי כבר מתה.
הסרט הכניס 10,500,000 $ בצפון אמריקה (בקופות הכרטיסים ובהשכרה בארצות הברית ובקנדה) וכן 77,402,877 $ ברחבי העולם, ובכך הפך להיות סרט הקולנוע השביעי הרווחי ביותר בשנת 1968.
הסרט זכה לשבחים חיוביים מאוד, הן מצד המבקרים והן מצד הקהל.
פאולין קייל, בסקירתה בעיתון "הניו יורקר", הכתירה את הסרט כאחת מהדוגמאות הבודדות של סרט מוזיקלי שהוא עיבוד קולנועי העולה על המחזמר הבימתי המקורי.
"הקטעים המוזיקליים בסרט נובעים מתוך הסיפור עם חן שכמעט שלא נראה כדוגמתו מאז מחזות הזמר של רנה קלייר".
איברט הגיע למסקנה כי מאוחר יותר הוא דירג את הסרט בתור הסרט השביעי הטוב ביותר של שנת 1968, אחרי "הקרב על אלג'יר", "אודיסיאה בחלל", "המפיקים" ועוד.
משחקו של אוליבר ריד הוגדר על ידי דאג ווקר כאחד מאחד עשר התפקידים המפחידים ביותר והוא דורג במקום ה-11.
אוליבר דימסדייל הוא שחקן אנגלי.
הוא מוכר מהופעתו בתפקיד לואיס טרווליאן במיני-סדרה "הוא ידע שהוא צודק" עיבוד של ה-BBC לרומן מאת טרולופ.
דימסדייל נולד באיילסברי שבמחוז בקינגהאמשייר, וגדל בהרטפורדשייר.
אמו היא שווייצרית ולו אחות בשם אנה.
בגיל שש החל לגמגם ומאז הוא מטופל באמצעות ריפוי בדיבור.
הוא למד בבית הספר "דרגון" ובאיטון קולג' ואחר כך למד צרפתית וכלכלה באוניברסיטה.
ב-1999 סיים את לימודי המשחק בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה.
הקריירה של דימסדייל כשחקן החלה כשהיה בן 13 והשתתף במחזה רדיופוני ב-BBC.
בטלוויזיה שיחק דימסדייל בתפקיד הראשי של לואיס טרווליאן בעיבוד משנת 2004 לרומן "הוא ידע שהוא צודק" מאת אנתוני טרולופ.
ב-2008 גילם את ד"ר פליקס קווין בדרמה הרפואית של ערוץ ITV1 "רחוב הארלי".
עוד הופיע בתפקיד אורח בסדרות כמו "רופאים", "חדר מיון" ובסדרת הדרמה התקופתית "הדרך לקנדלפורד".
דימסדייל היה שותף להקמתה של להקת תיאטרון פילטר "Filter Theatre" והוא מנהל אמנותי שותף בתיאטרון.
בין ההצגות שהועלו בתיאטרון היו "תקוות גדולות", "The Changeling", "תרגיל בחמש אצבעות" ו"הסערה".
ב-30 בדצמבר 2008 התחתן דימסדייל עם השחקנית זואי טאפר.
באפריל 2011 נולדה בתם אבה (Ava).
ב-2002 זכה דימסדייל בפרס התיאטרון של מנצ'סטר איבנינג ניוז לשחקן הפרינג' הטוב ביותר, על תפקידו במחזה "The Dead Wait" מאת פול הרצברג שהוצג בתיאטרון רויאל אקסצ'נג'.
שנה שם שם באנגלית תפקיד הערות 2003 Pest ג'ונתן קיצ'ר סרט קצר 2008 רוקנרולה RocknRolla 2010 Cosi פיליפ 2011 הלילה ה-12 What You Will סר טובי בלץ' מוקומנטריה 2014 אנשים טובים Good People ריי מרטין
שנה שם תפקיד הערות 2015 Everybody's Gone to the Rapture סטיבן אפלטון דיבוב
"Water", תיאטרון ליריק המרסמית', אוקטובר - נובמבר 2007
"פראבדה", תיאטרון פסטיבל צ'יצסטר, ספטמבר 2006, בתפקיד אנדרו מיי
"מעגל הגיר הקווקזי", תיאטרון קוטסלו, מרץ - אפריל 2006, בתפקיד נסיך שמן
"הלילה השנים עשר", תיאטרון טריסייקל, ספטמבר 2008 בתפקיד טובי בלץ'
האחים ג'יימס אנדרו פלפס ואוליבר מרטין ג'ון פלפס הם תאומים זהים בריטים ושחקנים הידועים בעיקר בשל גילומם של פרד וג'ורג' וויזלי בסדרת סרטי הארי פוטר.
ג'יימס ואוליבר פלפס נולדו למרטין וסוזן פלפס בסאטון קולפילד שבאזור ברמינגהם, אנגליה.
הם למדו בבית הספר היסודי ליטל סאטון ובתיכון על שם ארתור טרי.