tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
את דבריו סיים באומרו כי גורל העיר כפי הנראה כבר נגזר על ידי אלוהים, שהרי נביאי ישראל חזו "כי נפול תיפול העיר הזאת, כאשר יחל איש לשפוך בה את דם אחיו".
גם לאחר שרפת המקדש וכיבוש העיר התחתונה, המשיך יוסף לבקש מהמורדים לרחם על העיר - הפעם על העיר העליונה, אליה נסוגו - ולגנות את מעשיהם, אולם דבריו זכו ל"לעג וקלס".
יוסף מספר כי ברשותו של טיטוס זכה לשחרר אסירים יהודים ובהם אחיו יחד עם 50 מחבריו, וכן 190 שבויים שהיו כלואים במקדש, ובהם נשים וילדים, שהיו חבריו או קרוביו.
כמו כן, קיבל מטיטוס גם את ספרי הקודש ששרדו את החורבן.
לאחר שהסתיים דיכוי המרד ביהודה, קיבל מטיטוס "כברת אדמה במישור" לנחלה, במקום שדותיו שבאזור ירושלים, שעליהם חנה משמר רומאי.
באביב שנת 71, נסע יוסף בן מתתיהו עם טיטוס לרומא, שם נתן לו אספסיאנוס להתגורר בבית שהתגורר בו בעצמו לפני שהפך לקיסר.
הוא העניק לו את האזרחות הרומית ובנוסף לכך גם סכום כספי.
על פי הנוהג המשפטי של רומא, זכה יוסף בן מתתיהו לשלושה שמות: הצמד הראשון היה טיטוס פלאביוס (על שם משפחת הקיסר, הפטרון החדש של יוסף) והשם השלישי היה פשוט "יוסף" (או "יוספוס" בתעתיק היווני-רומי).
בשנת 74, יונתן, אחד הסיקריים, נתפס בקירניה לאחר שניסה להמריד את העניים מקרב יהודיה.
כאשר הובא לפני הנציב הרומי, קטולוס, העליל יונתן על עשירי היהודים כי הם הורו לו לעשות את המהומה.
קטולוס ניפח את העלילה כדי ש"ייראה גם הוא כגיבור מנצח את היהודים במלחמה".
הוא החל להוציא להורג יהודים עשירים והחרים את כספם לאוצר הקיסר.
לאחר מכן פיתה את יונתן ואסירים אחרים להטיל את האשמה על "טובי היהודים" שישבו באלכסנדריה ורומא, ובהם גם יוסף בן מתתיהו, אותו האשים כי שלח לו נשק וכסף לצורך המרד.
הוא הוביל את יונתן ואנשיו אזוקים לרומא, אך אספסיאנוס קבע כי מדובר בשקר וזיכה את "טובי היהודים".
יוסף מספר שזכה לחסדיהם של שלושת הקיסרים הפלביים.
אספסיאנוס נתן לו במתנה "כברת ארץ גדולה ביהודה" ודומיטיאנוס, בנו, שירש את טיטוס, שחרר את האחוזה הזו ממסים.
ברומא כתב יוסף את יצירותיו, החל מחיבורו הראשון, "מלחמת היהודים", אותו פרסם בין השנים 75–79 לספירה.
את חיבורו השני, "קדמוניות היהודים", הקדיש יוסף לאדם פרטי, אפאפודריטוס, שתמך ביוסף בזמן כתיבתו ויוסף הקדיש לו לאחר מכן גם את "חיי יוסף" ו"נגד אפיון".
ייתכן והדבר מצביע על כך שיוסף לא יכול היה יותר להסתמך על תמיכתו של הקיסר והוא חדל להיות פטרונו לאחר כתיבת "מלחמת היהודים".
יוספוס מעיד על עצמו כי השקיע מאמץ בקריאת הספרות היוונית, לאחר שהפך בקיא בשפה זו, אולם בדברו אותה נותר לו המבטא של שפת אמו.
במקורות הרבים יחסית שיש בידינו על התקופה בה שהה ברומא, הוא לא נזכר אפילו פעם אחת.
רעייתו הראשונה של יוסף בן מתתיהו נותרה בירושלים בזמן המלחמה.
עוד במהלך המרד, לאחר שנישבה ביודפת, נישא יוסף "לפי פקודתו" של טיטוס ל"בתולה" יהודייה, שבויה מקיסריה (וזאת על אף שנישואים בין כוהן לשבויה נאסרו על ידי המשפט העברי ואפילו יוסף בעצמו מזכיר זאת).
כאשר יצא לחופשי מן המאסר ונסע עם אספסיאנוס לאלכסנדריה, עזבה אותו אשה זו והוא לקח לו אשה אחרת באלכסנדריה (כאשר אשתו הראשונה כלואה בירושלים), ולהם נולדו שלושה ילדים, אך רק אחד מהם, ושמו הורקנוס (נולד בשנת 73/72), נשאר בחיים.
בשנת 74 או 75 התגרש מבת אלכסנדריה ונישא ליהודיה מיוחסת בת כרתים, שילדה שני בנים, יוסטוס (נולד בשנת 76/75) וסימונידס אגריפס (נולד בשנת 78/77).
יוסף בן-מתתיהו נפטר זמן קצר לאחר שנת 100. זמן מותו המדויק אינו ידוע.
בשל החלטתו של יוסף בן מתתיהו במערה לצאת לשבי ולא להתאבד, כמו גם בשל העברת נאמנותו למצביאים הרומאים, רבים ראו בו בוגד בעמו.
הוויכוח סביב דמותו ממשיך להתקיים עד עצם היום הזה.
לשאלת בגידתו של יוספוס קיימות השלכות לא רק בראי התקופה - ימי המרד, אלא היא רבת משמעות גם לגבי המוסר האנושי כיום, אמינות כתביו (בהתחשב בעובדה שכתבי יוספוס הם המקור העיקרי כיום לידע על תקופת הבית השני והמרידות ברומאים), וצדקת המעבר לצד הרומאי בראייה של ימינו.
אין בכתבי חז"ל התייחסות ברורה ליוסף בן מתתיהו.
מרבית החוקרים של המאות הקודמות סברו שמעברו של יוספוס לצד הרומאי אכן היה בגידה.
חלק מן החוקרים סוברים שיוספוס עשה יד אחת עם הרומאים עוד בביקורו הראשון ברומא וקיבל על הבגידה תשלום נכבד וכבוד אצל הרומאים.
אחרים סוברים שבמהלך המרד השתנתה דעתו והוא חשק בצד הרומאי.
אולם עם השנים השתנתה דעת החוקרים ורבים מן החוקרים החלו מצדיקים את מעשיו.
חלק מהחוקרים (לדוגמה יעקב נפתלי שמחוני ודוד פלוסר) בוחנים את מעשהו של יוספוס בראי מעשיהם והשקפתם של בני התקופה.
הללו בוחנים כיצד התנהגו מנהיגי המרד האחרים כמו יוחנן מגוש חלב או שמעון בר גיורא.
האם היו נאמנים לאידאולוגיה שלהם שאמרה שיש למות בכבוד, מוות של גיבורים, או שגם הם השאירו את מלאכת המוות לסרדיוט הרומאי?
גם ביחס לרבן יוחנן בן זכאי ומעברו לצד הרומאי קיימת שאלה במה שונה מעשה יוספוס ממעשה ריב"ז?
האם רק משום שבתחילה תמך במרד שלאמתו של דבר מרבית העם תמכו בו?
בשאלת השפעת יוספוס על ההיסטוריה יש שרואים (לדוגמה יוסף קלוזנר) ביציאת יוספוס אל הרומאים צעד מוצדק וזאת בשל תרומתו הספרותית הגדולה הן באותה תקופה - בהצגת היהודים באור חיובי (אברהם שליט) ומניעת האנטישמיות, והן בימינו, שספריו של יוספוס מאפשרים לנו לחקור את תקופת הבית השני.
יוסף מספר שהואשם בבגידה עוד בזמן היותו מפקד הגליל.
לטענתו, יוחנן מגוש חלב הפיץ את השמועה שהוא מתכוון "למסור את הארץ בידי הרומאים", וזאת מכיוון שרצה להיות מפקד הגליל בעצמו.
הוא מספר שהצעירים שברחו בלילה אל הכפרים באזור טבריה, לאחר שנזף בהם על החרמת הרכוש של אגריפס וברניקי, הודיעו לתושביהם שיוסף הוא בוגד ושבכוונתו "למסור את ארצם בידי הרומאים".
הוא טוען כי "השמועה נפוצה בכל הגליל", ושמבין אלפי האנשים החמושים שהגיעו לפנות בוקר למגדל, "להנקם ביוסף", חלקם צעקו "לשרוף את הבוגד באש", כאשר ראש המסיתים היה ראש העיר טבריה, שלקח לידיו ספר תורה והכריז כי מדובר בבגידה בחוקיה.
כאשר יצא יוסף אל ההמון, חלק מהמתגודדים "הוסיפו לקלל אותו ודרשו ממנו להוציא אליהם כרגע את כסף הציבור ולהודות על הברית אשר כרת בבגד".
שטיין סבר גם ש"ידידיו" של יוסף בשומרון, מהם ביקש להגן על שליחיו לירושלים, היו בוודאי רומיים או "אוהבי הרומיים", מאחר שיוסף עצמו מציין שהשומרון נשלט אז על ידי הרומאים.
יוסף מספר לאחר מכן בפירוש על אובדן אמונתו בהצלחת המרד.
הוא מספר כי עם פלישת אספסיאנוס לגליל, "כל יושבי הגליל נבהלו מפניו" והוא נואש כליל "מתקוות הניצחון במלחמה".
הוא טוען "כי כבר צפה את אחרית היהודים הרעה" והבין שהדרך היחידה בה יוכלו להציל עצמם מחורבן היא להפסיק את המרד.
אולם אספסיאנוס עלה אז על יודפת ויוסף מיהר אליה כדי לפקד עליה בזמן המצור.
ב"חיי יוסף" מספר יוסף בן מתתיהו כי נבחר על ידי אנשי 'מחנה השלום' בירושלים לתפקיד מפקד הגליל כדי 'להשקיט את הקנאים דורשי המרד'.
על פי עדותו הוא ניסה להניא את הקנאים מתוכניתם: "בבארי להם עם מי הם אומרים להילחם וכי נופלים הם מהרומאים לא רק בטכסיסי צבא אלא גם במזל ובהצלחה".
עניין זה מקבל חיזוק מכך שבמהלך כל ימי המצור על יודפת ניסה יוסף בן מתתיהו לשכנע את הלוחמים היהודיים להיכנע לרומאים, אך דווקא הם סירבו.
מ'חיי יוסף' עולה כי יוסף בן מתתיהו תמך בעיר ציפורי, שבה ישבו בעיקר מתייוונים אשר יחסם ליהדות היה רופף מאוד והם היו מתומכי הרומאים ומתנגדים גדולים למרד.
הם כרתו ברית שלום עם הרומאים ויוסף בן מתתיהו עזר להם לבצר את העיר ולהגן עליה מפני הקנאים.
בדבריו על יציאתו אל הרומאים ביודפת, יוסף מספר שלצורך שכנועו לצאת מהמערה, נשלח אליו הטריבון הצבאי ניקנור, "אחד ממיודעי יוסף ואנשי שלומו מלפנים", שהדגיש בדבריו אל יוסף את היותם ידידים.
יוסף קלוזנר הביע את התהייה: "מנין לו ליוסף 'ידיד' בחיל הרומי?", וגם השיב עליה: "ניקנור הכיר את היהודים עוד מקודם", כפי שמתברר בהמשך, בזמן המצור על ירושלים, כאשר נקנור התקרב עם יוסף אל החומה "וניסה לדבר שלום אל העומדים עליה למעלה, אשר היה מיודעם מכבר".
ייתכן גם שניקנור שירת בצבאו של אגריפס או פיקד על יחידה של חיל העזר הרומי ביהודה, וכך התחילה ההיכרות בינו לבין יוסף.
יוסף מעניק ליציאתו אל הרומאים הילה מיסטית.
הוא מספר כי לשמע קולות נקנור והרומאים מחוץ למערה, "נחה עליו רוח ממרום" והוא נזכר בחזיונות שראה בחלומותיו.
הוא גם מספר שנשא תפילה קצרה: "בורא ישראל...
בי בחרת לגלות את העתידות, על-כן אני תוקע את כפי לרומאים ברצון למען אחיה, ואתה עדי, כי לא בוגד אני בלכתי אליהם, רק עבדך, עושה רצונך".
בראות האנשים שהיו איתו במערה, שהוא עומד לצאת אל הרומאים הקוראים אליו, הקיפו אותו וצעקו עליו: "מה מהרת להתכחש לנפשך!
התזכור כמה אנשים פיתית לצאת אלי מוות בעד החרות?...
אם תבחר במוות, תמות כראש צבאות היהודים, ואם תמאן, תמות מות בוגדים".
יוסף משיב לדבריהם בנאום השולל התאבדות: "אין זה מעשה גבורה, רק מורך-לב מאין כמוהו...כי איש רך-לבב הוא הקברניט, אשר ירא את רוח הסערה והטביע את אניתו בים.
הן בשלחנו יד בנפשנו נעבור על חוקי הטבע...
הלא אין בקרב היצורים אף אחד מאבד את עצמו לדעת, כי חוק הטבע הנאמן גוזר על כולם לבחור בחיים".
יוסף קלוזנר מצביע על כך שהנאום המופנה כנגדו על ידי האנשים שהיו איתו במערה, הוא כתב-אשמה שיוסף בן מתתיהו חיבר נגד עצמו.
יוסף טוען, שחשב שיבגוד בפקודת אלהים אם ימות קודם "הבשורה".
לדעת קלוזנר, הכוונה ב"בשורה" אינה הודעתו לאספסיאנוס שיהיה קיסר, אלא היא עמוקה יותר: ייעודו החשוב הוא "לספר ולבשר, להכריז ולהודיע בעולם את תולדות עמו בימי קדם ובזמנו ואת מהות תורתו הנעלה של ישראל ולהגן על עמו ודתו מכל המשטינים והמקטרגים עליהם".
לדעתו של קלוזנר, ייעודו של יוסף בן מתתיהו היה "להישאר ולהתגלות בחיים כאחד מגדולי ההיסטוריונים העבריים שבכל הדורות".
עצם כתיבת הספר "קדמוניות היהודים" מעידה על ייעודו החדש של יוסף ברומא כסניגור על היהודים והיהדות בעולם הלא יהודי.
את תוצאות ההגרלה הנוחות מבחינתו, שבה הוא נותר אחד משני האחרונים לשלוח יד בנפשם במערה, הסביר יוסף: "אולי היה זה מקרה ואולי אצבע אלהים".
קלוזנר מציע אפשרות שבהישארותו של יוסף אחרון בגורל, לא הייתה שום הערמה, מאחר שבתור מצביא היה צריך להשגיח על נטילת הגורלות.
קלוזנר סבור שיוסף אינו מסביר זאת בכוונה: כדי שיחשבו שההשגחה העליונה דאגה לו שלא ימות.
יוסף מספר כי לתושבי ירושלים נאמר כי "יוסף נפל חלל בעת מפלת יודפת, ולשמע הדבר הזה היה אבל גדול בירושלים", אולם כאשר נתגלו להם הדברים שקרו ביודפת ושהשמועה על מותו הייתה שמועת שוא, חלקם "חרפו אותו על מֹרך־לבו" וחלקם על בגידתו, "וכל העיר מלאה גדופים וקללות, אשר נשפכו על ראשו".
יוסף התלווה לטיטוס במצור על העיר ונשלח על ידו לדבר אל יוחנן מגוש חלב ואנשיו העומדים על החומה, ולשכנעם להיכנע.
בדברו אליהם בעברית, הדגיש: "יהודי אני...
לא בחרתי להישאר בחיים בשבי האויב, למען אתנכר לעמי ואשכח את אבותי".
הוא מספר שאמר את דבריו "בדמעות על עיניו, עד אשר שם בכיו מחנק לגרונו ולא הוסיף לדבר".
לטענתו, למרות התגובה העוינת שקיבל מאנשי יוחנן, דבריו "עשו רושם על נדיבי ירושלים", ורבים מהם העזו לחמוק ממשמרות המורדים ולברוח אל הרומאים, ובהם גם כוהנים גדולים ובני כוהנים גדולים.
מאוחר יותר ציווה טיטוס להעביר אותם יחד עם יוסף מסביב לחומה.
הם התחננו אל המורדים לפתוח את שערי העיר, אולם קיבלו תגובה דומה לזו שקיבל יוסף.
יוסף מספר שלא רק היהודים האשימו אותו בבגידה בזמן המצור על ירושלים, אלא גם החיילים הרומאים, שמדי פעם כאשר נחלו מפלה, חשבו כי הדבר קרה בשל בגידה מצדו ודרשו מטיטוס להעניש אותו "כאיש אשר בגד גם בהם".
אולם טיטוס בחר שלא להגיב על טענותיהם.
רוב ספרו האוטוביוגרפי של יוסף בן מתתיהו, "חיי יוסף", מוקדש לפולמוס עם יוסטוס איש טבריה ולתיאור מחודש של פעולותיו של יוסף כמפקד הגליל, כאשר ישנן סתירות רבות בין תיאור זה לבין תיאור המאורעות בספרו הראשון, "מלחמת היהודים".
כעדותו של יוסף עצמו, ספרו של יוסטוס הוא שאילץ אותו לכתוב את האוטוביוגרפיה שלו: "יוסטוס לקח על עצמו לכתוב בספר את תולדות המלחמה ההיא, וברצותו להיראות כדייקן ושקדן בעבודתו, בדה עלי דברים...
בעבור זה הנני נאלץ כעת להגן עלי מפני עדות השקר הזאת".
יוסף מדגיש בספרו את התנגדותו של יוסטוס למינויו כמפקד הגליל.
הוא מספר שכאשר הגיע יוחנן מגוש חלב אל טבריה, יוסטוס ואביו היו הראשונים להצטרף אליו כנגד מרותו של יוסף, ושמאוחר יותר שיבח יוסטוס את דבריו של יהושע, ראש העיר, באספה בבית הכנסת בטבריה, על כך שצריך להישמע למשלחת מירושלים ולמרוד במרותו של יוסף.
נראה שיוסטוס, כמו מנהיגים אחרים בגליל, לא אהב את העובדה שאיש מחוץ לגליל נכפה על אנשי הגליל כמפקדם, והדבר תרם ליריבות ביניהם עוד בזמן המלחמה.
יוסף בן מתתיהו מייחד בספר פרק נכבד לוויכוח עם יוסטוס ומכנה אותו "נספח".
בספר "מלחמת היהודים", לעומת זאת, יוסף כלל אינו מזכיר את יוסטוס.
משום כך נראה כי האיבה ביניהם הפכה לקשה רק בשנות ה-90, עם פרסום ספרו של יוסטוס על המלחמה, בו מתח יוסטוס ככל הנראה ביקורת קשה על התנהלותו של יוסף בגליל.
על פי הנספח המכוון נגד יוסטוס ב"חיי יוסף", ברור שיוסטוס התקיף את יוסף והאשים אותו באחריות למרד בטבריה.
עם הופעת הספר של יוסטוס, יוסף היה חייב להתגונן, משום שגרסתו של יוסטוס האשימה אותו הן במרדנות נגד רומא, מעבר למה שכבר סיפר בעצמו ב"מלחמת היהודים" והן משום שיוסטוס הטיל דופי באמינותו.
ההאשמה באחריות למרד בטבריה הייתה מסוכנת עבורו, אפילו זמן רב לאחר המלחמה, ובמיוחד בזמן דומיטיאנוס, אליו היה פחות מקורב מאשר לשני קודמיו.
ספרו של יוסטוס כלל כנראה האשמות חריפות נגד יוסף וחלק מדברי יוסף ב"חיי יוסף" מתפרשים כתגובה להאשמותיו, גם אם אינם נאמרים ישירות נגד יוסטוס.
הספר "חיי יוסף" כתוב באופן רשלני ונראה שנכתב מהר.
ייתכן שהדבר מעיד על כך שספרו של יוסטוס הכניס את יוסף למצב שחייב אותו להתגונן במהירות.
מאחר שיוסטוס סיגל לעצמו את ההשכלה היוונית וככל הנראה קישט את ספרו בתפארת המליצה הרטורית, נאלץ יוסף להתמודד איתו באותו הכלי: הנספח נגד יוסטוס כתוב בסגנון נמלץ ומלא חיים, ויוסף פונה בו אל יוסטוס "כמדבר לנוכח".
הוא מלגלג על כך שיוסטוס הילל את עצמו כ"גדול ההיסטוריונים" ומאשים אותו בכך שכתב שקרים.
הוא טוען שנאלץ עתה לגלות דברים שהסתיר עד עכשיו, ומנמק את הסתרתם בכך שהיסטוריון רשאי, לדבריו, "להימנע מהוציא משפט על תועבות אנשי רשע...בגלל מידת המתינות שהיא חובה עליו".
ניתן לשער כי יוסטוס אכן שיבח את ספרו שלו כעולה על ספרי האחרים בנושא וכאמין יותר מהחיבורים שנכתבו לפניו, וכיוון כנראה קודם כל לספר "מלחמת היהודים".
יוסטוס היה בן הגליל ומהשכבה המכובדת של החברה והשתתף בחלק מהמאורעות או שהיה קרוב אליהם – עקרון שנתפס חשוב באסכולה ההיסטוריוגרפית שיוסף ויוסטוס נמנו עליה.
בדומה לטענת יוסף, ששירת בשני המחנות וראה את המלחמה משני עברי המתרס, גם יוסטוס עבר אל בעל בריתם של הרומאים, אגריפס.
מעבר לכך, ישנו דמיון נוסף בין יוספוס ויוסטוס: לשניהם היו גישות דו משמעיות כלפי השלטון הרומי והסיכויים של מרד נגדו.
יוסף על מעשיו של יוסטוס בגליל
בתיאורו את המפה הפוליטית בטבריה, מספר יוסף כי היו בה 3 מפלגות: "נשואי הפנים" שהתנגדו למלחמה ברומאים, פשוטי העם שהיו בעד מרד, ומפלגה שלישית שבראשה עמד יוסטוס בן פיסטוס.
במפלגת "נשואי הפנים" רק פיסטוס התנגד לשמור אמון לרומאים ולטענת יוסף "נגרר אחר תעלולי בנו יוסטוס", שרק "למראית עין היה כמהסס בדבר המלחמה", בזמן שבעצם שאף למהפכה, בה יוכל "לבצר את עמדתו".
יוסף טוען שלאחר שנירון העביר את טבריה לשלטונו של אגריפס השני, הסית יוסטוס את העם למרד באגריפס וקרא לאנשי עירו להתחמש ולהצטרף אל מורדי הגליל.
יוסף מתאר את יוסטוס כדמגוג ובעל יכולת שכנוע של יריבים "בדברי תרמית ותעתועים".
הוא מציין שהיה בקי בתרבות היוונית וטוען שבספרו התבסס על בקיאות זו כדי לסלף את האמת.
הוא טוען שאורח חייו היה "מגונה" וכמעט הביא "כליה על ארץ מולדתו".
שם התואר "מגונה" חוזר אצל יוסף גם ב"נגד אפיון", בפתיחת נספח המתקיף אנשים שמתחו ביקורת על חיבוריו.
יש להניח שגם שם התכוון בראש ובראשונה ליוסטוס.
יוסף מנסה ליצור את הרושם שנטה בלבו אל המתונים ולא ראה סיכוי למרד, אך בשל הנסיבות נאלץ לפעול כפי שפעל.
ייתכן שיוסטוס הצליח לפגוע בו בנקודה רגישה זו והעמיד את הדברים באור מזיק ליוסף, כך שזה נאלץ לתאר את שליחותו באור אחר מזה שבספרו הראשון.
שריפת הכפרים והבריחה אל אגריפס
יוסטוס האשים בספרו את יוסף באחריות למרידת טבריה.
יוסף מקבל את האחריות, אך טוען כי עוד לפני שמונה למפקד הגליל, יוסטוס ואנשי עירו כבר אחזו בנשק, כאשר תקפו את ערי הדקאפוליס ושרפו את כפריהם.
יוסף מאשים את יוסטוס שהוא זה שהסית את תושבי טבריה להתחמש, נגד רצונם של רבים מהם, ויצא איתם בעצמו לשרוף את הכפרים מסביב לגדר וסוסיתא, בקרבת תחום טבריה ובית שאן.
בתיאור ההתקפה על הערים היווניות ב"מלחמת היהודים", יוסף מסביר שהן היו תגובה על רצח יהודי קיסריה ושבמקביל אליהן היו התקפות רבות של סורים על היהודים היושבים בתוכם.
ב"חיי יוסף", לעומת זאת, מאשים יוסף את יוסטוס בהתקפות, תוך שהוא מעלים את ההקשר המצדיק את מעשיו.
יוסף מספר שבתחילת המרד, החליטו אנשי טבריה לשמור אמונים למלך ולא למרוד ברומאים, אולם יוסטוס הסית אותם למרד "כי אהב מהפכות" וקיוה לתפוס את השלטון בטבריה ובגליל, אלא שהגליליים "זכרו את הרעות אשר עשה להם לפני המלחמה" ולכן לא הסכימו שיהיה מפקדם.
יוסף מתאר את לידתה של היריבות בינו לבין יוסטוס: "וכאשר הופקדתי אני על הגליל מטעם שלטון ירושלים הרגיזני יוסטוס פעמים רבות, עד כי עוד מעט והרגתיו, כי גדלה חוצפתו מנשוא".
לטענתו, החשש מפני נקיטת צעדים כלפיו הביאה את יוסטוס לברוח אל המלך אגריפס.
יוסטוס טען בספרו שהוא עצמו לא השתתף במלחמה ברומאים, ושבריחתו אל המלך אגריפס מעידה על כך.
יוסף מגיב על הטענה ואומר שיוסטוס לא ברח אל המלך מתוך אהדה לרומא, אלא כיוון שפחד ממנו.
יוסף מציין שהדברים על תקיפת הערים כתובים בספרי הזכרונות של הקיסר וגם בתלונת תושבי הדקאפוליס, שכאשר הגיע אספסיאנוס לעכו ביקשו ממנו להעניש את יוסטוס, כאחראי על אסונם.
אספסיאנוס הורה לאגריפס להוציא אותו להורג ואגריפס ציווה להמיתו, אך בעקבות "תחנוניה המרובים" של ברניקי, המיר המלך את עונש המוות במאסר לזמן רב והעלים את הדבר מאספסיאנוס.
יוסטוס כתב בספרו שיוסף הוא "רשע" ויוסף שואל אותו בתגובה, מדוע - על אף שכבר חס על חייו ואף העניק לו כסף רב - אסר אותו אגריפס לאחר מכן פעמיים ופעמים רבות הגלה אותו מטבריה.
הוא מוסיף שלמרות "מעשי הנבלה" שלו, מינה אותו אחר כך אגריפס "למזכירו הסודי", אך סילק אותו כאשר גילה שהוא נוכל.
אולם קשה להאמין שלאחר שכבר אסר אותו פעמיים ואף ציווה להמיתו, היה אגריפס ממנה את יוסטוס למזכירו.
טענות דחוקות כל כך מוכיחות את גודל מצוקתו של יוסף בשל דברי יוסטוס.
ייתכן והעובדה שיוסטוס עבר למחנה הנאמן לרומא עוד לפני שיוסף עבר למחנה הרומאי, הייתה גם היא נקודה קשה ליוסף להודות בה.
מכיוון שיוסף חוזר מספר פעמים על האשמתו את יוסטוס כאחד המסיתים הראשיים למרד ברומא, ניתן לשער שיוסטוס הצליח לפגוע בו בנקודה זו של הטלת האחריות למרד בגליל.
ב"חיי יוסף" חשוב ליוסף להדגיש את היוזמות המקומיות בביצור הגליל, כדי להראות שאת האשמה במרידת טבריה יש לתלות במנהיגיה.
לטענת יוסף, אחריותו שלו הסתיימה כאשר נשבה בידי הרומאים ועובדה היא כי טבריה לא נכנעה מיד אחר כך, אלא רק כאשר אספסיאנוס הגיע אל העיר, מתוך פחד מפני כיבושה בכוח.
מיד אחרי דבריו על טבריה ויוסטוס ב"חיי יוסף", מציג יוסף את יוחנן מגוש חלב לראשונה בפני הקוראים.
הוא מאפיין אותו כשוחר שלום ומתרץ את כישלונו בריסון תומכי המרד בעירו, וזאת בסתירה להצגתו ב"מלחמת היהודים", שם הוא רשע מלכתחילה, ובסתירה גם לדבריו בהמשך ב"חיי יוסף", המציגים אותו כנבל.
ייתכן ולקראת פרסום הספר "חיי יוסף", דאג יוסף בראשית דבריו על גוש חלב, לשפר את דמותו של יוחנן כדי להבליט את רשעותו של יוסטוס.
יוסף מתפלא כיצד מעז יוסטוס לומר שסיפר טוב יותר על האירועים, וזאת בזמן שלא ידע מה התרחש בגליל, כי כבר היה עם אגריפס בביירות ולא יכול היה לדעת היטב מה התרחש במצור על יודפת.
בדומה לכך, לא נכח במצור על ירושלים ולא קרא את כתבי הזכרונות של הקיסר, שהרי החיבור שלו נוגד את הכתוב בהם.
מאזכור ירושלים משתמע שספרו של יוסטוס הקיף את כל המלחמה, כולל המצור על ירושלים.
יוסף טוען שספרו של יוסטוס נכתב 20 שנה לפני שפורסם, ויוסטוס עיכב את הוצאתו לאור עד לאחר מותם של אספסיאנוס, טיטוס ואגריפס ובני משפחתו, כדי שלא יהיה מי שיזים את דבריו.
ניתן להציג את פרסומו המאוחר של ספרו של יוסטוס כיתרון, שכן יכול היה לכתוב ללא פחד, אולם קשה לומר שתקופת דומיטיאנוס הייתה נוחה יותר לפרסום ספרו, מאחר שלקיסר זה היה יחס עוין ליהודים וליהדות.
אך מכיוון שאספסיאנוס וטיטוס היו פטרוניו של יוסף, סביר יותר כי לאחר מותם היה יוסטוס חופשי יותר לכתוב את טענותיו נגד יוסף.
ניתן ללמוד מכך שיוסטוס לא החניף לקיסר ולאגריפס ולכן לא הוציא את ספרו בחייהם, בשל הסכנה לחייו.
יוסף מספר שטיטוס "חתם בידו" את ספרו וציווה להפיץ אותו.
סביר שכדי לקבל את הסכמתו, היה מוכרח להסתיר בספר כל דבר שעלול להעליב את הרומים, דבר שיוסטוס לא נאלץ לעשות.
יוסף מספר שבאחד המכתבים שקיבל מאגריפס, הזמין אותו המלך לבוא אליו, כדי שיספר לו "כמה דברים שאינם ידועים לאיש".
בכך בעצם אגריפס רמז ליוסף שאינו מסכים לדבריו בכל הפרטים.
יוסף טוען שבדברים אלה, אגריפס לא החניף לו וגם לא התל בו כפי שטען יוסטוס.
השמצתו של יוסטוס את יוסף כמורד ברומאים, העמידה אותו תחת התקפות משני הצדדים: גם על בגידתו ביהודים וגם על מרידתו ברומאים.
אולם על אף שההאשמה השנייה אמינה באותה מידה, היא כמעט ואינה מושמעת עוד.
הערכתו של יוספוס את עצמו כהיסטוריון
בהקדמה ל"מלחמת היהודים" מצהיר יוספוס שהוא מתכוון להפר את "נוהג הכתיבה ההיסטורית" על ידי ביטוי רגשותיו:
אולם להצהרה זו של יוספוס אין מקבילה אצל אף אחד מן ההיסטוריונים מהעת העתיקה שכתביהם הגיעו אלינו.
אף לא אחד מהם מודה בפתיחוּת רבה כזו בדעה המוקדמת שבלבו נגד אחד הגורמים הראשיים בעלילה ההיסטורית המגוללת בספרו.
ההיסטוריונים בעת העתיקה השקיעו מאמצים רבים כדי להסתיר היעדר אובייקטיביות כזה, ויוספוס מבקש משום־כך מן הקורא להתעלם מן השנאה המוצאת את ביטויה בדבריו ולהתייחס רק אל העובדות.
הצהרות אלו מלמדות שהוא היה ער לאפשרות שעלולים להתקיפו בעניין זה.
יוסף טוען כי גם אם מבקריו טוענים שקראו את הקומנטרים של המפקדים, הרי לא הכירו לעומק את הצד שנגדו המפקדים נלחמו - היהודים.
הקומנטרים הללו נזכרים בחיבוריו של יוסף 3 פעמים.
מראשיתה של כתיבת ההיסטוריה ביוון הקלאסית, השתמשו היסטוריונים בנאומים ששמו בפי אישים שעליהם כתבו.
אמצעי זה נועד כדי להתעמק במניעי מעשיו של הדובר ולהוסיף צבע לתיאור המתרחש.
רוב הנאומים שחיבר יוספוס ב"מלחמת היהודים" שקולים ברמת התחכום והמורכבות שלהם לאלה שבכתביהם של טובי ההיסטוריונים בעת העתיקה.
כתיבת ההיסטוריה על הורדוס הייתה משולבת ברקע ההיסטוריוגרפיה ההלניסטית והרומית, ובנושא זה אמינותו ודיוקו הם ברמה גבוהה, וחיבוריו לפעמים משלימים פרטים החסרים בהיסטוריוגרפיה זו.
המחקר הארכאולוגי גילה מספר מכובד של ממצאים אשר מאששים את תיאוריו של יוספוס, אך ישנם גם חוקרים החולקים על מהימנותו ההיסטורית.
הרב יצחק אייזיק הלוי (רבינוביץ') מאשים את יוסף בן מתתיהו בהטייה מכוונת נגד היהודים ובעד בית הורדוס והרומאים.
כדוגמה הוא מביא את העובדה שבן מתתיהו אינו מספר מאומה על המעשים של ארכלאוס שהוציאו את הקיסר משלוותו וגרמו לו לזמנו אליו בבהילות, להדיחו מכסאו ואף להחרים את רכושו ולגזור עליו גלות.
עיקר ההטייה בדברי יוסף בן מתתיהו, לשיטתו של הלוי, היא בהסתרות מעין אלו ובניפוח סגנוני של עובדות אחרות, כמו הדבקה הכינויים "מרד" ו"התקוממות" לכל אירוע קל ערך, בעוד בעובדות שכתב הוא נטה לדבוק באמת.
כתיבת "קדמוניות היהודים" מעידה על ייעודו של יוסף ברומא כסנגור על היהודים ועל היהדות בעולם הלא-יהודי.
"מלחמת היהודים" (Περί τού Ίουδαίκοΰ πολέμου, מילולית: "על המלחמה היהודית") נכתב תחילה ב"לשון אבותיו", כנראה ארמית, ואחר כך תורגם ליוונית.
ראה אור בסביבות שנת 78 לספירה - בספר זה מתאר יוסף את מלחמת היהודים ברומאים בארץ ישראל.
הספר מתאר את המרד הגדול, חורבן בית המקדש השני ונפילת מצדה (66-73 לספירה).
פרקי הספר הראשונים מהווים הקדמה ומתארים את ההיסטוריה היהודית מגזירות אנטיוכוס ועד לפריצת המרד ואת ירושלים ובית המקדש.
יוספוס מספר כי כתב מלכתחילה את הספר ב"שפת אבותיו", ככל הנראה ארמית, ולאחר מכן תרגמו ליוונית.
אולם מלשון החיבור היווני נראה שאין זה תרגום כפשוטו, אלא יצירה בפני עצמה.
לא שרדו בידינו כיום ממצאים מהחיבור ב"שפת אבותיו".
"קדמוניות היהודים" (Ἰουδαϊκῆς ἀρχαιολογίας) נכתב ביוונית, ראה אור בשנת 94 לספירה לערך - כולל עשרים חלקים המתארים את תולדות עם ישראל מבריאת העולם ועד תחילת המרד הגדול (66 לספירה).
"חיי יוסף" ('Ἰωσήπου βίος) - חיבור אפולוגטי (מתגונן), שנכתב כאוטוביוגרפיה.
היצירה מותחת ביקורת על האשמותיו של ההיסטוריון היהודי יוסטוס איש טבריה.
הלה הטיל את האחריות לפרוץ המרד בגליל על יוסף בן מתתיהו.
בספר מודגשת מערכת היחסים בין יוסף בן מתתיהו לבין ההנהגה הירושלמית.
זו האחרונה הקשתה לא מעט על מפקד הגליל למלא את משימותיו כפי שצריך.
"על קדמוּת היהודים" (περὶ ἀρχαιότητος Ἰουδαίων) או "נגד אפיון" (Κατά Απίωνος) - חיבור אפולוגטי המגן על היהדות.
היצירה נכתבה כחזית ביקורתית מול מסע ההשמצות של קבוצת סופרים מאלכסנדריה אשר השחירה את פני היהודים בכלל ותקפה את היצירה "קדמוניות היהודים" בפרט.
בחיבור זה מבליט יוסף בן מתתיהו את קדמוניות העם היהודי ואת ההיבטים המוסריים של חוקיו, הלכותיו ומנהגיו.
בספר "קדמוניות היהודים", ציין יוסף בן מתתיהו שהחיבור הבא שבכוונתו לכתוב יהיה על "המנהגים וטעמיהם", שיעסוק בחוקים שהשאיר משה, שנהוגים בין היהודים, וכן "חיבור בארבעה ספרים על אלוהים והווייתו לפי אמונות היהודים".
אולם הוא ככל הנראה לא הספיק לכתוב אותם.
יוסף בן מתתיהו הוא המקור הראשי לידיעותינו על מאתיים השנים האחרונות של תקופת בית שני.
חשיבות מיוחדת ניתנת לו לחקר כתות בית שני ובמיוחד הצדוקים והאיסיים, שהידיעות אודותיהם מחוץ לספר זה הן קלושות.
הפרוטומה המוכרת המזוהה עם יוסף בן מתתיהו, מופיעה בפרסומים רבים, מחקריים ופופולריים.
זוהי פרוטומת שיש נאה שנשתמרה יפה, והיא נרכשה בשנת 1891 על ידי מוזיאון Ny Carlsberg Glyptotek בקופנהגן, דנמרק, מהנסיכה פּיומבינו (Piombino) לבית בורגזה.
בעת הרכישה, לא הייתה ידועה זהותו של האיש שהפסל מתאר וגם לא ניתן היה לזהות את מקורו.
לפסל לא נתלוותה שום כתובת.
ואף על פי כן, כשתמונת הפסל פורסמה לראשונה בקטלוג המוזאון בשנת 1925, האיש שדמותו פוסלה הוצג כ"ללא ספק יהודי צעיר", בלא לציין שום סיבה לקביעה זו.
אלא שבשנת 1930, חוקר יהודי אוסטרי בשם רוברט אייזלר כתב מאמר הגנה מפורט לזיהויו של האיש כיהודי, ואף הוסיף וטען ש"היהודי הצעיר" הוא לא אחר מאשר יוספוס פלביוס.
במידה וזוהי אכן דמותו של יוסף בן מתתיהו, הרי שמדובר בתיאור האמנותי הפיזי היחיד ששרד של אישיות יהודית מהעת העתיקה, מלבד כמה דיוקנאות של אישים מהשושלת ההרודיאנית, שנעשו בצורה גרועה על גבי מטבעות ברונזה.
אוסביוס כתב אמנם שפסל לכבודו של יוספוס עמד ברומא, אולם ההיסטוריון מגן ברושי טוען כי עדותו של אוסביוס אינה מספיקה כדי לאמת את השערתו של אייזלר שזהו פסלו של יוספוס, וכי גם זיהויו שמדובר באישיות יהודית נעשה בלא תיעוד עובדתי.
אייזלר ביסס זאת על ראיות קלושות של תווי פנים "אופייניים" ליהודים, ובראשם "אף עקום או 'שבור', שהוא די עבה בחלקו התחתון, שונה מאוד מהאף הנשרי שניתן למצוא לעיתים קרובות אצל הרומאים", וכן גם עיניים "יהודיות", אותן אפיין כ"עצובות, חסרות-שקט ודרוכות", ולדעת ברושי, אייזלר היהודי אימץ בכך סטריאוטיפים אנטישמיים קלאסיים.
מהדורת אינטרנט של מהדורת "ניזֶה" (B.
Niese, Berlin, 1895), מהדורה מדעית של נוסח המקור היווני, באתר Perseus Project.
מלחמות היהודים עם הרומאים, חבר בשפת יפת ...
עם הקדמה והערות מאת קלמן שולמאן, דפוס האלמנה והאחים ראם, וילנה תרמ"ד; תרע"ג.
תולדות מלחמת היהודים עם הרומאים, בתרגומו של ד"ר י.נ.
מלחמת היהודים, תרגום חדש על ידי שמואל חגי, הוצאת ראובן מס, ירושלים תשכ"ד (1964).
תולדות מלחמת היהודים ברומאים, עריכה: ישראל שצמן; תרגום: ליזה אולמן; מבוא: יונתן פרייס, הוצאת כרמל, ירושלים 2009.
Niese, Berlin, 1892), מהדורה מדעית של נוסח המקור היווני, באתר פרויקט פרסאוס.
תרגומו של קלמן שולמאן: ימי עם עולם: הוא ספר קדמוניות היהודים (ספרים א-ד), דפוס ראם, ווילנא, תרמ"ז 1886; תרע"א; קדמניות היהודים (ספרים י"א - ט"ו), ווילנא 1864.
קדמוניות היהודים, מתורגמים מיוונית, עם מבוא והערות מאת אלכסנדר שור.
ספר I - VIII, הוצאת ראובן מס, ירושלים ת"ש - תש"ו.
קדמוניות היהודים, תרגם מהמקור היווני אברהם שליט וצירף מבוא, הערות, באורים, מפות ותמונות, א-ב, ג, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ד 1944; 19552; תשכ"ג 1963; מהדורה חדשה: מוסד ביאליק, תשמ"ה 1985
Niese, Berlin, 1890), מהדורה מדעית של נוסח המקור היווני, באתר פרויקט פרסאוס.
(תרגום חופשי מתרגום גרמני) ספר תולדות יוסף, תרגום קלמן שולמן, וילנא תרי"ט 1859. (100 עמודים)
(מהדורה מדעית; תרגום מיוונית) חיי יוסף, תרגום והערות: מנחם שטיין.
(מהדורה מדעית; תרגום מיוונית) חיי יוסף, מבוא, תרגום ופירוש: דניאל שוורץ, הוצאת יד יצחק בן-צבי - סדרת ספרים: "בין מקרא למשנה", ירושלים תשס"ח 2008. (200 עמודים)
תרגומו של שמואל שלום (בן המאה ה-16, קושטא), נדפס כתוספת לספר היוחסין של אברהם זכות (1452 - 1515) שיצא לאור על ידיו, (מהדורת קושטאנדינא (קושטא) שכ"ו (1565/6) (דפים קע"ב - ק"פ) דפים 167–176 בקובץ הדיגיטלי, באתר הספרייה הלאומית)].
מהדורה נוספת של תרגום זה: קדמות היהודים: נגד אפיון ...
המצרי מאלכסנדריה / מתורגם עברית מאת הרופא ...
כהר"ר שמואל שולם והדפס בעיר קושטאנדינא בשנת שכ"ו..., ליק: דפוס ה' פעטצלאלל, תרי"ח.
קדמות היהודים (נגד אפיון), תרגם י"נ שמחוני, א"י שטיבל, תרפ"ח; תל אביב תרצ"ט.
נגד אפיון, תרגום מהמקור עם מבוא ופירושים: אריה כשר, הוצאת מרכז זלמן שזר לתולדות ישראל, ירושלים תשנ"ז 1996. (2 כרכים)
מהדורות מדעיות של חיבוריו ביוונית (מהדורת "ניזה"; B.
Niese, Berlin) ובאנגלית (מהדורת William Whiston, A.M.) באתר פרויקט פרסאוס.
כתביו בפרויקט גוטנברג (מהדורת William Whiston, A.M.)
יוסף בן גוריון היה מראשי "ממשלת החירות" המתונה, שהנהיגה את היהודים בארץ ישראל בחלקו הראשון של המרד הגדול ברומאים.
לאחר פרוץ המרד הגדול ולאחר מפלתו הצבאית של קסטיוס גאלוס, אשר ניסה לדכא את המרד, הוקמה בשנת 66 "ממשלת חירות" בירושלים.
בין בעלי התפקידים בממשלה היה יוסף בן גוריון, אשר יחד עם חנן בן חנן מונה למפקדה הצבאי של ירושלים, ופעל לחיזוק חומותיה.
הממשלה כללה את נציגי המעמדות העשירים, הצדוקים, הכוהנים, האצילים והעשירים, ונראה שיוסף בן גוריון בא מתוכם, מאחר שיוסף בן מתתיהו מזכיר לפני כן את גוריון בן יוסף כאחד מ"האנשים נשואי הפנים בקרב העם".
בחורף של שנת 67 נרצח חנן בן חנן על ידי האדומים שהזמין יוחנן מגוש חלב לסייע לו במלחמות הפנימיות שבין הקנאים שבראשותו, ובין ממשלת המתונים.
במעשי רצח אלו, בהם נספו אלפי אנשים, ובהם ראשי "ממשלת החירות", חנן בן חנן ויהושע בן גמלא.
לאחר עזיבת האדומים, המשיכו הקנאים במסע חיסול שכבת ההנהגה הלאומית (שנת 68).
הם רצחו את נכבדי העיר וגם את גיבורי המלחמה, מתוך חשש שאלה יתעמתו איתם ויענישו אותם.
בין הנרצחים היה גם גוריון, שיוסף בן מתתיהו אומר עליו שהיה "איש רם המעלה והיחש, חובב שלטון-עם ומלא רוח אהבת הדרור מכל יתר היהודים, כי ישרת לבו ויתר מעלות רוחו הכריעו אותו לטבח".
לא נתברר הקשר בין "גוריון בן יוסף" ל"יוסף בן גוריון", ואם מדובר באותו אדם, או אולי באב ובן (במידה שהנכד נקרא על שם סבו).
במאה העשירית הופיע באיטליה ספר היסטוריה יהודית בשם "ספר יוסיפון", המבוסס על חיבוריו של יוסף בן מתתיהו, המכונה בספר "יוסף בן גוריון".
ככל הנראה מדובר בשיבוש שמו של יוסף בן מתתיהו בעקבות חלק מהתרגומים הלטיניים.
במאה העשרים החליט המנהיג הצעיר דאז דוד גרין לעברת את שמו, ובחר בשם "דוד בן-גוריון" על שם מנהיג זה.
יוסף בן טוביה, מבית טוביה, משפחה עשירה ומיוחסת מעבר הירדן, שימש כגובה כספים עבור בית תלמי ביהודה בזמן השלטון התלמיי בארץ ישראל (המאה ה-3 לפנה"ס) בתקופה ההלניסטית.
בתקופתו של יוסף הגיע בית טוביה לשיא השפעתו.
על עלייתו ידוע רק מתוך ספרו של יוסף בן מתתיהו, "קדמוניות היהודים", שם הוא מוצג ברוח אוהדת.
מנחם שטרן קובע את תחילת עלייתו לסביבות שנת 240 לפנה"ס.
אמו של יוסף הייתה בתו של הכהן הגדול שמעון הראשון ואחותו של הכהן הגדול חוניו השני.
ליוסף היו שבעה בנים מאישה אחת, ומבתו של סולימיוס (בתרגום שליט: שלום), אחיו, נולד לו בנו הצעיר הורקנוס.
יוסף בן טוביה השכיל לנצל את המצב הפוליטי בארץ ישראל באותה תקופה על מנת להגיע לעמדת כוח בחצר בית תלמי ולמעשה הפך לנציגו בארץ ישראל.
באותה תקופה החל המצב בין ההנהגה היהודית בארץ ישראל לבין תלמי השלישי אורגטס להתדרדר.
אפשר שגרם לכך עול המיסים שהכביד עליהם, או הפיתויים המרובים שבאו מכיוון מלכי בית סלאוקוס, שבקשו למשוך את היהודים לצדם.
יצוין כי באותם הימים, המחצית השנייה של המאה ה-3 לפנה"ס, התחוללה המלחמה הסורית השלישית בין בית תלמי לבין בית סלאוקוס.
את המצב המסובך והמורכב הזה ביקש לנצל, ממניעים פוליטיים ואישיים, חוניו השני, הכהן הגדול בירושלים, שתמך בבית סלאוקוס והאמין כי בית תלמי יינגף לפני בית סלאוקוס, סירב להעלות את כספי המיסים למלך תלמי השלישי, וסיכן בכך את מעמדה של יהודה.
בתגובה, תלמי השלישי שיגר ליהודה נציג מטעמו שדרש את תשלום המיסים באופן מידי, ולא, יחולקו אדמות יהודה בין שרי המלך המצרי.
מצב זה, של התקררות היחסים בין יהודה לממלכת בית תלמי, נוצל על ידי בן אחותו של הכהן הגדול, יוסף בן טוביה, איש פיקח ונמרץ, שהבין כי יוכל לנצל את המצב לתועלתו.
בהיוודע דבר ניצחונם המזהיר של התלמיים על בית סלאוקוס, כינס יוסף בן טוביה את אספת העם בירושלים וקיבל ממנה ייפוי כוח להגיע לאלכסנדריה ולפייס את המלך הרוגז.
יצוין כי תפקיד הייצוג של יהודה כלפי המלכות, שהיה מסור לכהן הגדול, עבר, בהסכמת העם, לידי יוסף בן טוביה.
המלך נעתר לבקשתו ואף צייד אותו באלפיים לוחמים כדי שיוכל לגבות את המיסים ללא התנגדות, וכך אכן קרה, ולא בלי גבייה מתאכזרת.
במשך עשרים ושתיים שנה היה יוסף בן טוביה חוכר מסי המלך, והמכה שניחתה על הכהונה הגדולה במישור האישי ובמישור הממלכתי הייתה קשה.
התוצאות בהמשך, בדבר המריבה בין שני הכוחות, הזיקו מאוד ליהודה.
יוסף בן שלמה (1930 – 21 באפריל 2007) היה חוקר בתחום הקבלה והפילוסופיה, תחום התמחותו היה הפילוסופיה של הדת, והוא קנה שם עולמי במומחיותו למשנת הפילוסוף ברוך שפינוזה, אשר לכמה מספריו כתב מבואות חשובים.
היה מן הידועים בהוגי הדעות הישראלים, ודובר בולט של "גוש אמונים".
היה פרופסור מן המניין בפקולטה למדעי הרוח באוניברסיטת תל אביב.
נמנה עם מייסדי אוניברסיטת אריאל בשומרון.
יוסף בן שלמה נולד בקרקוב שבפולין בשנת 1930. בגיל 3 עלה לארץ ישראל עם הוריו, והתגורר בין בני ברק לרמת גן.
בן שלמה גדל בילדותו בבית ציוני-דתי, ואף היה פעיל בתנועת הנוער של המזרחי.
אך בבגרותו בחר לקיים אורח חיים חילוני.
עם זאת, הסתייג מאתאיזם, וטען: "פגשתי בחיי רק שני אתאיסטים, כל השאר מכחישים".
שכן, שאלת אמונתו האישית באלוהים הייתה לדידו שאלה אינטימית, שסירב לדון בה בפומבי.
לפני קום מדינת ישראל לחם ב"הגנה", ולאחר מכן שירת בחטיבת גולני.
הוא נישא, ונולדו לו שתי בנות ובן.
בתחילה היה בן שלמה איש שמאל, ולאחר מלחמת ששת הימים נמנה עם החותמים על כרוז המתנגד להתיישבות היהודית בחברון.
בעקבות החלטות ועידת חרטום חש שהמאבק בין ישראל ומדינות ערב הוא מאבק קיומי, והצטרף לאנשי "גוש אמונים".
הוא אף העתיק את מקום מגוריו ליישוב קדומים שבשומרון, והתגורר שם בדירה צנועה.
בן שלמה היה דובר בולט של עמדות "גוש אמונים" ופעולותיו ביהודה, שומרון וחבל עזה.
לעמדותיו נתן ביטוי כאשר הוא רואיין פעמים רבות באמצעי התקשורת.
לאחר חתימת הסכמי אוסלו טען בן-שלמה, במאמר שפרסם בעיתון "הארץ", כי הסכמי אוסלו מבשרים את קץ הציונות.
בין השנים 1990–1992 הגיש בערוץ חינוכית 23 יחד עם ירון לונדון את תוכנית הטלוויזיה "שבעים פנים" שעסקה בפרשת השבוע, ושדרכה נתוודעו רבים למזגו הסוער וללהט האינטלקטואלי שלו.
בשנת 1994 הגיש את התוכנית "שיחות ברוח", שבה שוחח עם אנשי מחקר והגות.
בשנותיו האחרונות התמודד עם מחלת הסרטן, ממנה נפטר בג' באייר תשס"ז, בגיל 77. ימים מעטים לפני פטירתו נפרד באירוע מתוקשר ממאות מתלמידיו שבאו לקדומים לבקרו במיטת חוליו.
הובא למנוחות בבית העלמין של קדומים .
אף שחשב בתחילה להיות פסנתרן או רופא, החל ללמוד פילוסופיה באוניברסיטה העברית.
במקביל לימד ספרות, פילוסופיה ומחשבת ישראל בתיכונים אוולינה דה-רוטשילד והתיכון ליד האוניברסיטה.
המפגש שם עם פרופ' גרשם שלום גרם לו לעבור ללימודי קבלה ומחשבת ישראל.
גרשום שלום ראה בבן שלמה את ממשיכו, והדריך אותו בעבודת הדוקטורט על ר´ משה קורדובירו.
לפי פרופ' יוסף דן, בן שלמה היה היחיד מבין כל תלמידיו של שלום איתו טיפח קשרים אישיים וכי "אצלו ראה משהו שמעבר לתלמיד".
את הדוקטורט קיבל בשנת 1964.
בן שלמה השתלם באוניברסיטת אוקספורד, ולאחר מכן לימד כעשר שנים במחלקה לפילוסופיה כללית באוניברסיטה העברית, והיה חוקר ב"מכון ללימודים מתקדמים על שם טרומן".
בין השנים 1976–1997 שימש מרצה בחוג לפילוסופיה יהודית באוניברסיטת תל אביב, ותקופה ארוכה אף שימש ראש החוג.
שימש גם פרופסור אורח בקתדרה ללימודי היהדות באוניברסיטה של אוניברסיטת מרילנד, ובמחלקה ללימודי הדתות באוניברסיטת סטנפורד בקליפורניה.
ב-1982 היה ממקימי המכללה האקדמית יהודה ושומרון באריאל שמאז הפכה לאוניברסיטה, ובשנת 2006 הוענק לו כאות הוקרה תואר "יקיר המכללה".
תקופה מסוימת לימד קצינים בכירים בצה"ל מחשבת ישראל במסגרת המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
בשנת 1997, לאחר שיצא לגמלאות ממשרתו באוניברסיטת תל אביב, ויתר על שנת שבתון בחוץ לארץ, והחל להקדיש את זמנו להוראת פילוסופיה כללית ויהודית לנערים ונערות לפני גיוס במכינות הקדם-צבאיות.
תחילה שימש מנהל פדגוגי ומורה לפילוסופיה כללית ויהודית ולתולדות הציונות במכינה בקיבוץ מיצר שבגולן.
לאחר שנה החל ללמד במכינת גליל עליון בראשות יוסי ברוך, ובמכינה לדתיים וחילוניים בעין פרת בראשות ארז אשל המחשיב עצמו כתלמידו לענייני חינוך.
בעבודתו החינוכית במכינות שקד בן שלמה להרחיב את השכלתם של התלמידים, ולגעת בבעיותיהם הקיומיות, כדי שיהיו להם הכלים להפעיל מחשבה עצמאית.
אחד מתלמידיו הבולטים היה פרופ' שלום רוזנברג, ששיעוריו של בן שלמה הזינו את אהבתו לפילוסופיה.
לתלמידיו אמר: "אדם צריך לבחור מה ישאיר אחריו - ספרים או תלמידים.
אני העדפתי ללכת לכיוון התלמידים.
אני גם חושב שאני מדבר טוב יותר מכפי שאני כותב".
תלמידיו הגישו את מועמדותו לפרס ישראל על מפעל חיים, אך הוא לא זכה.
בן שלמה עסק בעריכה וההדרה של ספרי פילוסופיה וקבלה, ובהם גם ספריו של מורו גרשם שלום.
הוא נחשב לאחד המבינים והחוקרים הבולטים של הרב קוק; הוא עסק במשך חצי יובל שנים בכתיבת מחקר על שיטתו.
כתב היד של המחקר, בהיקף של כ-1,500 עמודים, נותר בארכיונו הפרטי.
הערך: ר' משה קורדובירו, האנציקלופדיה העברית.
תורת האלוהות של ר´ משה קורדוברו, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים תשכ"ה-1965. - ספר זה זיכה אותו בשיר מפרי עטו של ש"י עגנון.
היסודות הפילוסופיים בקבלה לפי גרשם שלום, בהוצאת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ירושלים תשנ"ז.
האתגר של השפינוציזם, הוצאת כרמל, תשע"ב 2012.
על היחס בין דת לבין מיסטיקה, הוצאת כרמל, ירושלים, תשע"ב 2012.
ספרים שערך, תרגם או ההדיר
גרשם שלום, הקבלה בגירונה (פרקים בתולדות הקבלה בספרד א'), ערך לפי הרצאות ד"ר י' בן שלמה, ירושלים, תשכ"ד.
גרשם שלום, הקבלה של ספר התמונה ושל אברהם אבולעפיה (פרקים בתולדות הקבלה בספרד ב'), ערך ד"ר י' בן שלמה, ירושלים, תשכ"ה.
הרמב"ם, מורה נבוכים, ליקט, פירש וצירף מבוא יוסף בן-שלמה, ירושלים, הוצאת מוסד ביאליק, ספריית דורות 13, תשכ"ח.
יוסף בן אברהם ג'יקטיליה, שערי אורה, ההדיר וצירף מבוא והערות יוסף בן-שלמה, 2 כרכים, ירושלים, הוצאת מוסד ביאליק, ספריית דורות 27 - 28, תשל"א-1970.
ברוך שפינוזה, מאמר על תיקון השכל, תרגם מרומית נתן שפיגל, ערך, הקדים מבוא והוסיף הערות יוסף בן שלמה, ירושלים, הוצאת מאגנס, תשל"ג.
גרשם שלום, פרקי יסוד בהבנת הקבלה וסמליה, תורגם מגרמנית על ידי יוסף בן שלמה, ירושלים, תשל"ו-1976.
ברוך שפינוזה, מאמר קצר על אלוהים, האדם ואושרו, ערך, הקדים מבוא, פירש והוסיף הערות יוסף בן שלמה, לפי תרגומה מהולנדית של רחל הולנדר-שטיינגרט, ירושלים, הוצאת מאגנס, תשל"ח.
גרשם שלום, מחקרי קבלה (א), ההדיר יוסף בן שלמה, עדכן והשלים מספרות המחקר משה אידל; תל אביב, תשנ"ח-1998.
רבי יוסף בן דוד אִבן לב (סביב ה'רס"ג 1503– ה'ש"מ, 1580 לערך) מחכמי מונסטיר שבאימפריה העות'מאנית (כיום במקדוניה הצפונית) במאה ה-16. דיין, היה פוסק וראש ישיבה בסלוניקי ובקושטא.
מוכר יותר בכינוי מהריב"ל או רבי יוסף אבן (בן) לב.
נודע באישיותו התקיפה ובפסיקת הלכה בלתי מתפשרת, וכתוצאה מכך סבל מרדיפות אנשי קהילתו.
נולד בין שנת ה'ר"ס לשנת ה'רס"ה במונסטיר שבאימפריה העות'מאנית (כיום במקדוניה הצפונית) לרבי דוד אבן לב מרבני הקהילה המקומית.
למד ככל הנראה אצל קרוב משפחתו רבי יצחק אבן צדיק אבן לב.
בעיר הולדתו מונסטיר הוא כיהן כרב וכדיין.
בשנת ה'רצ"ד עזב את מונסטיר לסלוניקי, כנראה בעקבות סכסוך עם רב הקהילה המקומית במונסטיר שנגרם לאחר מחאתו באותו הרב על מעשה סחיטה שנעשה בקהילה.
באותה השנה, בהיותו כבן 34 בלבד, הוא חתם על כרוז ליהודי הקהילה בסלוניקי.
חתימתו מופיעה במקום השלישי בכרוז, אחרי רבי יוסף טאיטאצאק ורבי יוסף קארו שהיו מבוגרים ממנו בהרבה.
נודע באישיותו התקיפה ובפסיקת הלכה בלתי מתפשרת; בתפקידו כאב"ד התפרסם בכך שיצא כנגד עשירי העיר ותקיפיה.
לאחר כעשור שבו התגורר בסלוניקי, נקלע ר"י אבן לב לסכסוך קשה עם כמה מראשי הקהילה המקומית.
לפי רבי דוד קונפורטי תחילת הסכסוך הייתה בהתנצחות תלמודית של רבי יוסף אבן לב עם הרב שלמה חסון.
במהלך ויכוח שפרץ ביניהם, התבטא הרב חסון על קושיית רבי יצחק מקורביל, אותה התאמץ ר"י אבן לב לתרץ, שהיא איננה קושיה כלל וכי רבי יצחק מקורביל טעה.
ר"י אבן לב, שהיה נוהג להתעמק בלימודו גם בדברי התוספות, ראה זאת כזלזול בכבודו של הרבי יצחק מקורביל, והוויכוח עבר למחלוקת אישית עד שנידו האחד את השני.
היריבות העיקרית ביניהם הייתה בנוגע לאחד מבני הקהילה, בשם ברוך, שהיה אנוס לשעבר מפורטוגל, ובסלוניקי היה מראשי הקהילה.
ברוך נהג כלפי הקהילה בתקיפות וביד קשה.
רבנים בקהילה כמו רבי בנימין בן רבי מאיר, ורבי בנימין הלוי, התלוננו עליו בפני משה המון , רופא הסולטן באיסטנבול, בבקשה שידיחו מתפקידיו.
ברוך הוזמן לבירור העניינים בקושטא אצל משה המון, והביע חרטה על מעשיו; אך כששב לסלוניקי המשיך במעשיו.
המון תכנן לשלוח שליח מטעם הסולטן להדיחו אך הדבר לא יצא אל הפועל.
לצידו של ברוך עמדו רבי שלמה חסון ותלמידיו, כאשר ר"י אבן לב ניסה לפעול נגדו.
בקיץ שנת ה'ש"ה, פגש ברוך את ר"י אבן לב ברחוב העיר וסטר לו על לחיו.
לפי המסופר, קרע ר"י אבן לב את בגדיו וזעק "שומו שמים על זאת" כביטוי לצערו על חילול כבוד התורה, לאחר שאף אחד מהנוכחים במאורע לא מחה על הפגיעה בכבודו.
באותו הלילה פרצה שריפה באותו הרחוב בו אירע הדבר.
האש יצאה מחנותו של בשם יהודי בשם אברהם קטלאנו, והיא התפשטה במהירות לכל עבר.
לפי כרוניקות בנות התקופה עלו באש 5,000 בתים, 18 בתי כנסת, וכ-200 מבני הקהילה היהודית נספו בשריפה.
השריפה גרמה להתפרצותה המחודשת של מגפה שהתפשטה בסלוניקי באותה תקופה, ובה מתו כ-300 איש נוספים מהקהילה היהודית.
בתקופה זו יצא דוד, בנו של ר"י אבן לב, אל כפר סמוך לסלוניקי, כרבים מיהודי העיר שעזבו את סלוניקי לכפרים הסמוכים מפני המגפה.
דוד נרצח בהיותו באותו הכפר, והוא בן 28 בלבד.
לפי המשוער הוא נרצח על ידי שליחיו של ברוך, יריבו מסלוניקי.
בנו השני משה טבע בנהר בעת טבילה.
אסון כפול זה גרם לר"י אבן לב לעזוב את סלוניקי.
הוא היגר לקושטא שם מונה על ידי דונה גרציה מנדס לראש הישיבה שהקימה בעיר, והתקרב מאוד למשפחת מנדס.
בשנת שט"ז הטילו ראשי קהילת מגורשי ספרד בקושטא חרם האוסר להתפלל בבתי כנסיות שאינם שייכים לקהילה.
החרם שהיה מכוון נגד היהודים הפורטוגזים ובראשם משפחת מנדס, שפרשו מקהילת האם והקימו קהילה עצמאית כמה שנים לפני כן בניסן שנת ה'ש"ט.
ר"י אבן לב, ממקום שהותו בסלוניקי (שם שהה לצורכי רפואה), התייצב נחרץ לצידה של משפחת מנדס.
לדעתו הסכימו גם רבי שמואל די מדינה ורבי משה מטראני.
ר"י אבן לב היה מראשי הרבנים שחתמו על חרם אנקונה בשנת ה'שי"ד, אותו יזמה משפחת מנדס כתגובה על העלאתם על המוקד של 24 אנוסים מפורטוגל, ואף הורה כי בידי הקהילה סמכות להכריח את חבריה שלא לעבור על החרם, וזאת למרות התנגדותם של חלק מרבני קושטא לחרם.
ר"י אבן לב חתם גם על חרם נגד המלשין על דון יוסף נשיא.
בסביבות שנת שט"ז חלה ר"י אבן לב, ובחתימותיו מתקופה זו הוא מוסיף לחתימת שמו את המילים "המר והנאנח".
בתקופה זו נסע להתרפא בסלוניקי, שם הדפיס את ספרו אצל המדפיס יעבץ.
לפי השערת חלק מחוקרי תולדותיו, משנת ה'שכ"א הפסיק להופיע בישיבה עקב חולשתו, אם כי עדיין פרש את חסותו עליה.
תאריך פטירתו המדויק אינו ידוע.
האזכורים האחרונים מחייו הם מחודש תשרי, ומכ"ה בכסלו שנת של"ט.
מהר"י בן לב נחשב אחד מגדולי דורו ומהחריפים שבהם.
הוא קיים קשרים עם ר' יוסף קארו, ר' יוסף טאיטאצאק ומהרשד"ם.
נודע בבקיאותו המיוחדת ובחריפותו, כפי שבולט הדבר בתשובותיו ובחידושיו.
דרך לימודו היא מיזוג של דרכי הלימוד הנפוצות בזמנו: דרך הלימוד הספרדית המצטיינת בבקיאות ועוסקת בעיקר בבירור ההלכה, ודרך הלימוד האשכנזית המצטיינת בחריפות ועוסקת רבות גם בפלפול.
בדומה לישיבות האשכנזיות, הנהיג בישיבתו את סדר הלימוד על פי נושאים וסוגיות, ולא לפי סדר התלמוד.
רבי חיים יוסף דוד אזולאי מביא שמועה לפיה היו לר"י אבן לב 60 תלמידים שכל אחד מהם ידע מסכת אחת מהתלמוד על בורייה, וכך ידע ר"י אבן לב שחידושיו אינם סותרים הלכה מסוגיה אחרת.
עוד כתב כי כאשר יצא לאור הספר בית יוסף, אסר בתחילה ר"י אבן לב על תלמידיו ללמוד בו, מכיוון שלפי דעתו הלימוד בספר עלול להחליש את הבקיאות והעמל העצמי.
לימים נעלמה ממנו הלכה שאת מקורה לא הצליחו למצוא גם 60 הבקיאים שבתלמידיו, ורק בספר בית יוסף נמצא המקור.
הוא ראה בכך סימן משמים, ושוב התיר לתלמידיו ללמוד בספר.
עם זאת, מצטט ר"י אבן לב בספריו פעמים רבות מדבריו של רבי יוסף קארו, ופעם אחת גם את ספרו "בית יוסף".
תשובותיו ההלכתיות הרבות שהשיב לשואלים שונים מעידה על פוסק חריף, בעל בקיאות רבה בספרות ההלכה; בתשובות שונות הוא אינו מהסס להכריע בבהירות גם בנושאים קשים ומעוררי מחלוקת.
במסגרת העיסוק בשאלות הלכתיות שנוצרו עם גירוש היהודים מספרד, והתנצרותם מאונס של רבים מהם, הורה הלכה למעשה שקידושי האנוסים אינם קידושין כלל, ואשה שנתקדשה כאנוסה אינה זקוקה לגט.
חלק ד' הודפס בקורו גישמי שליד קושטא בשנת שנ"ח.
בספרים נכללו, מלבד תשובותיו הלכתיות, גם חידושיו למספר מסכתות מהתלמוד הבבלי.
בסוף הספר צירף ר"י אבן לב את חידושי בנו דוד, שככל הנראה גם הורחבו על ידו לזכר הבן מסיבה זו יש שייחסו את חידושי הבן למהריב"ל עצמו.
מהדורה חדשה יצאה לאור בבני ברק, תשמ"ח.
שו"ת מהר"י בן לב, חלקים א'-ג' הודפסו בקושטא שט"ז.
חידושי הלכות מהר"י בן לב ומהרש"ך, הודפסו בווילהרמסדורף ת"ף.
רבי שלמה הלוי מסלוניקי, בעל חשק שלמה ולב אבות (חמיו של רבי אהרן ששון).
רבי משה בן שמואל מאלכסנדריה.
רבי חנניה בן יקר, חבר בית הדין שבראשות רבי אליהו אבן חיים.
רבי חיים יוסף דוד אזולאי מביא בספרו שם הגדולים אִמרה מפורסמת בשם "רב גדול שקבל מזקנים" אודותיו, כי בדורו היו שלושה רבנים בדורו שהיו ראויים לחבר חיבור ייחודי של ליקוט הלכתי מקיף: הוא, רבי יוסף טאיטאצאק ורבי יוסף קארו.
לבסוף זכה בכך ר"י קארו בחיבורו "בית יוסף", מחמת ענוותנותו.
כך מתאר אותו גם רבי בצלאל אשכנזי כבקיא גדול: "זקן מגדולי הדור, נודע בשערים, זקן ועוקר הרים", או "הרב המובהק מופת הדור ".
אצל רבי יעקב אלפנדרי הוא מתואר כאחד משלושת גדולי הפסיקה בדורו לצדם של מהרשד"ם ומהרש"ך, בדומה לשלישיית הפוסקים המפורסמת: הרי"ף, הרמב"ם והרא"ש.
בסיום המכתב מבקש ר"מ רוזנבלט בתחינה מהרב גרויסלייט לשלוח לו בדחיפות את "שו"ת מהריב"ל" כי זוגתו חלתה בינתיים והיא נמצאת במצב מסוכן, ומהר"י בן לב אמר לו בחלום האחרון שבשבוע שלפני כן, שזה עונש על כך שלא הזדרז לקנות את הספר.
יוסף בן-פורת (מידז'ירלצקי; 24 בינואר 1906 – 10 במרץ 1993) היה ממייסדי משטרת ישראל וחבר מטה המשטרה בדרגת ניצב, ומנכ"ל משרד המשטרה.
בן-פורת נולד בלודז' שבפולין בשם יוסף מידז'ירלצקי, בן למשפחה מרובת ילדים.
אביו היה בעל דוכן לעיתונות וכרטיסי לוטו.
בנעוריו היה פעיל בתנועת "השומר הצעיר" והיה מראשי התנועה בעירו לודז'.
היה בין מייסדי קיבוץ עין שמר וחבר הקיבוץ.
באותן שנים הוא הצטרף לארגון "ההגנה".
כחבר "ההגנה" מילא בן-פורת תפקידים שונים, בהן מפקד גוש הרצליה (1938–1940) ומפקד מחוז חיפה (1947).
בשנים 1938–1940 שירת בן-פורת גם כנוטר במסגרת משטרת המנדט.
עם קום המדינה ביקש יעקב דורי מבן-פורת להצטרף למטה הארצי של משטרת ישראל ולסייע בהקמתה.
ב-1950 השתחרר ומונה למנכ"ל שחם.
בהמשך חזר לשירות במשטרה, שימש עוזר למפכ"ל המשטרה, משנת 1959 בדרגת ניצב, והיה אב בית הדין המשמעתי.
בשנת 1968 הושאל למשרד המשטרה, ושימש מנכ"ל המשרד עד 1975.
היה נשוי לרחל (ספירו), שעלתה יחד עמו ארצה בשנת 1925, ואב לשלושה: (שהיה הילד השלישי למניין ילדי קיבוץ עין-שמר, שירת בפלמ"ח ונהרג בקרב על צפת בתש"ח, מלחמת השחרור), גיורא בן-פורת (ארכיטקט) וורדה בן-פורת.
מחסום לתוהו: שנים מכריעות בתולדות משטרת ישראל, תל אביב: משרד הביטחון, תשמ"ח 1988.
כברת דרך, תל אביב: ספרית פועלים, תש"ם 1980.
יוסף בן-דוד (19 באוגוסט 1920 – 12 בינואר 1986, ב' בשבט ה'תשמ"ו) היה סוציולוג שעסק בחקר הסוציולוגיה של החינוך והמדע.
בן-דוד נולד בשם יוסף גרוס, בגיור שבהונגריה, והתחנך בצעירותו בחדר ובבית ספר קתולי מקומי.
בשנת 1939 סיים את לימודיו התיכוניים, למד בישיבה והוכשר כדפס בבית המלאכה של אביו דוד.
בשנת 1941 עלה לארץ ישראל והחל בלימודי כימיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
כעבור סמסטר אחד הצטרף ליחידה בצבא הבריטי שיועדה לשירות באירופה, ושירת בה עד 1945. לאחר מכן החל בלימודי היסטוריה באוניברסיטה העברית, ועבד עם נוער במצוקה בשכונות העיר העתיקה.
בשנת 1947 נשלח לאנגליה מטעם ממשלת המנדט להכשרה בבית הספר לכלכלה של לונדון כקצין מבחן בעבודה סוציאלית.
בשנת 1949 חזר לישראל, החל לעבוד במשרד הסעד, ובשנת 1951 הצטרף לשמואל נח אייזנשטדט, יעקב כ"ץ ויונינה גרבר-טלמון בייסוד המחלקה לסוציולוגיה של האוניברסיטה העברית.
עבודתו האקדמית הושפעה מהאסכולה הפונקציונליסטית ומאדוארד שילס.
ראשית מחקריו עסקו בתנועות נוער, ובהמשך עסקו בניתוח המבנה החברתי של שלושה מקצועות חופשיים בישראל: עורכי דין, מורים ורופאים.
בשנת 1955 סיים בן-דוד לימודי דוקטורט בהנחיית פרופסור אייזנשטדט.
במהלך השנים הוא פעל כעמית מחקר במכון ללימודים מתקדמים שבפרינסטון (משנת 1976), כחבר בסגל אוניברסיטת שיקגו לחינוך ולסוציולוגיה (משנת 1977), וכן כחבר במועצה האמריקאית לחינוך (משנת 1973).
פעילותו בחקר המדע הייתה מהראשונות לשלב ניתוח מוסדי בהתבוננות על עולם המדע ורבים מכתביו עסקו במבנה האקדמיה ובהשפעת הסביבה האקדמית במדינות שונות על צמיחתן של דיסציפלינות חדשות.
בספרו "The Scientist's Role in Society" נותחו באופן השוואתי מקורות האתוס המדעי של מדינות שונות.
בין טענותיו על האקדמיה בישראל מצוי חששו מהעדר התפתחותה של יצירתיות מדעית בשל העדר אמצעי מימון במדינות קטנות.
בשנים 1970–1973 כיהן כנשיא האגודה הסוציולוגית הישראלית.
בשנת 1981 נבחר בן-דוד לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וזכה בפרס רוטשילד למדעי החברה.
רבי יוסף בן-נאיים (ט' באלול ה'תרמ"ב – ט"ז בשבט ה'תשכ"א; 24 באוגוסט 1882 – 2 בפברואר 1961) היה רב, סופר, חוקר וביבליוגרף ממרוקו.
מחבר הספר 'מלכי רבנן' ו-40 ספרים נוספים.
נולד לרב יצחק בן נאיים ב-24 באוגוסט 1882 (ט' באלול ה'תרמ"ב) בפאס שבמרוקו, למשפחה שמוצאה ממגורשי ספרד.
בהיותו כבן 8 החל ללמוד אצל הרב רפאל אהרן אבן דנאן.
אביו שכר לו מורים חשובים, בהם הרב שלמה אג'ייני והרב יוסף כהן (בין השנים תרנ"ז-תר"ס; 1896-1900).
בהיותו כבן 16 נישא לפריחה בת הרב יעקב אסולין.
בקיץ 1900 לקה במחלת הקדחת שהתפשטה באותם ימים וקטלה נפשות רבות, אך החלים ושב ללימודיו בישיבתו של הרב חיים כהן.
בשנת 1903 הוציא לאור את חיבורו הראשון: "הדרת פנים לזקן", אותה עת הגיע לפאס הרב אברהם בן סוסאן מהעיר דבדו, שעמד על חריפותו וכישרונו, והמליץ לאביו לייסד עבורו ישיבה, שתשמש חממה להתפתחותו התורנית.
בשנים 1902–1909 חלה הרעה בביטחונם של יהודי מרוקו בשל מרידות.
הפרעות ביהודים הגיעו לשיאן בשנת 1912 בה פרצו המוסלמים את שערי המלאח (שכונת היהודים) וערכו בשכונה פוגרום, הידוע בשם התריתל.
היהודים ברחו לכל עבר וישיבתו של בן נאים נסגרה.
לאחר מכן החל לשמש כמורה ליהדות בבית הספר של כל ישראל חברים, אולם לאחר שעמד על אופי המקום, עזב את עבודתו.
בהמשך עסק לפרנסתו כסופר שטרות (נוטריון) מטעם הממשלה הצרפתית.
בנוסף לכך נתמנה לסופר גיטין בעיר מגוריו פאס.
ההכנסה ממלאכות אלו לא הספיקה, ולכן עסק במלאכת השחיטה והבדיקה.
כן שימש כמוהל, אך ללא תמורה כספית.
בשנת 1912 (ה'תרע"ב) נבחר לשליח ציבור ורב בית הכנסת של 'התושבים' (כינוי ליהודים שישבו במרוקו לפני בוא המגורשים בשנת רנ"ב - 1492).
הוא כיהן בתפקידו במשך 27 שנים.
למרות שלא כיהן בתפקיד רשמי ברבנות, נראה מתשובותיו כי היה משיב רבות לשאלות בהלכה.
כן נמנה עם ראשי הנואמים באירועים שונים בעיר פאס ובערים הסמוכות לה.
לאחר שאשתו נפטרה בגיל 38, נישא לשמחה, שהייתה קרובת משפחתה של אשתו הראשונה, וטיפלה בשמונת ילדיו במסירות.
בחדר מרווח ששכן בעליית ביתו הקים בן נאים ספרייה גדולה.
לאורך כל ארבעת קירות החדר היו מדפי ספרים מסודרים עד לתקרה.
בספרייה היו כ-7,000 ספרים בשנות החמישים.
אוצר ספרייתו היה מגוון בכל תחומי היהדות, והכיל ספרי השכלה כלליים וכתבי יד עבריים.
הספרים היו מסודרים לפי נושאים ותקופות, כתבי יד לחוד וכתבי דפוס לחוד.
הוא שקד על תורתו בספרייתו זו, ובה העלה על הכתב את חידושיו ופירושיו.
שמה של ספרייתו הענפה יצא למרחוק, והנשיא יצחק בן-צבי ביקש כי יעלה ארצה עם ספרייתו, שכללה אז כעשרת אלפים ספרים, אולם החשש לספריו גרם לו לדחות את ההצעה.
הספרייה נרכשה לאחר פטירתו על ידי בית המדרש לרבנים בניו יורק, אך שרפה שפרצה במחסן בו היו הספרים, הותירה ממנה 134 ספרים בלבד.
הלך לעולמו ב-2 בפברואר 1961 (ט"ז בשבט ה'תשכ"א) ונקבר בבית הקברות היהודי בפאס, ליד קברי אבותיו.
על שמו נקרא רחוב ביישוב יד רמב"ם.
שארית הצאן, שאלות ותשובות בהלכה, בדיני אישות ודיני ממונות (ארבעה חלקים).
צאן יוסף - שאלות ותשובות.
, בנושא השבת ושאלות הקשורות להתפתחות הטכנולוגית.
בתשובותיו השתמש בספרות רבנית ענפה שהייתה בספרייתו.
נמכר יוסף - פירוש על התורה.
נוהג בחכמה, מנהגי מרוקו וטעמם.
תאמרו ליוסף - דרושים לזמנים ולנפטרים, ובסופו חידושים על מסכת אבות
מילי מעלייתא - פירוש פסוקי תורה ונביאים, ומאמרי רז"ל
מיני מתיקה - ליקוטים מדברי חז"ל בסדר הא'-ב'
הדרת פנים זקן - על גילוח הזקן
זובחי הזבח - דיני שחיטה ובדיקה
יבין לאחריתו - ליקוטי דינים על אה"ע וחו"מ, ערכים בסדר הא'-ב'
אבי הנחל - מערכות בהלכה על פי סדר הא'- ב'
נפלאותיך אשיחה - שירים ובקשות
מעט מעט - חידושי אגדה מסודרים על פי סדר הש"ס
ראשי אבות- פירוש על מסכת אבות
שירי דוד - פירוש על ספר תהילים
מעשה חרשים - פתגמי חכמה
מגיד לאדם - פירוש על ההגדה של פסח
יוסף בן יהודה אבן עקנין היה פילוסוף, רופא, משורר, פרשן מקרא ותלמוד והוגה יהודי של ימי הביניים.
נולד בברצלונה שבספרד אך חי ופעל בעיר פאס שבמרוקו מרבית חייו.
לא רבות ידוע על חייו של אבן עקנין.
הוא נולד בסביבות שנת 1150 בעיר ברצלונה שבספרד, אך כבר בצעירותו נמלט יחד עם אביו מספרד לעיר פאס שבמרוקו.
ייתכן שעקב רדיפות שושלת אל-מוואחידון התאסלם אבן עקנין למראית עין וחי כיהודי בסתר.
רמזים להתאסלמותו למראית עין מופיעים לאורך כתביו, וכך למשל הוא חותם את פירושו לשיר השירים:
מכתביו של אבן עקנין ניכר שהוא פגש את הרמב"ם בפאס והייתה ידידות ביניהם.
הוא מדבר על הרמב"ם בהערצה גדולה ואף חיבר לכבודו שיר פרידה כאשר הרמב"ם עזב את פאס יחד עם משפחתו ונסע למצרים.
עם זאת, אין לבלבל בין יוסף בן יהודה אבן עקנין לבין יוסף בן יהודה אבן שמעון, תלמיד הרמב"ם לו הוקדש החיבור הנודע מורה הנבוכים.
הרב אבן עקנין היה מחבר פורה וכתביו עסקו בתחומי הפילוסופיה, רפואה, פרשנות המקרא, התלמוד ועוד.
חלק מכתביו לא השתמרו עד ימינו, אך ידוע על לפחות שמונה טקסטים פרי עטו:
אנכשאף אלאסראר וט'הור אלאנואר - "התגלות הסודות והופעת המאורות" - פירוש בשפה הערבית לשיר השירים, שאותו אבן עקנין מבין כאלגוריה ליחסים שבין נפש האדם ובין שכלו.
במהלך הטקסט אבן עקנין מביא מובאות מטקסטים של הפילוסוף המוסלמי אל-פאראבי ומתכתב איתם.
"ספר המוסר" - פירוש בשפה העברית לפרקי אבות ברוח האתיקה של אריסטו.
השפעותיו של הרמב"ם על אבן עקנין באות לידי ביטוי בספר.