tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, ישנה מחלוקת תאורטית האם כל מניפולציה מחייבת כוונת זדון מודעת, או שמא ניתן לראות גם דפוסי התנהגות אוטומטיים ולמדוּיים – למשל דפוסי תקשורת במשפחה – כמניפולטיביים גם ללא מודעות מלאה של הפוגע.
ביחסים בין־אישיים תוארו מגוון רחב של טכניקות מניפולטיביות.
חוקרים וספרי עזרה עצמית מציינים בין היתר:
חיזוק חיובי – מחמאות, "הצפות" תשומת לב, מתנות, מחוות רומנטיות (לעיתים בהקשר של הפצצת אהבה) כדי ליצור תלות רגשית.
חיזוק שלילי – הסרת איום, ביקורת או סנקציה כ"פרס" על התנהגות רצויה מבחינת המניפולטור.
ענישה ולחץ רגשי – טיפול בשתיקה, איומים מרומזים, העלבות, הקטנה שיטתית, יצירת רגשות אשמה ובושה.
עיוות מידע ושקר – הסתרה חלקית של מידע, הכחשת עובדות, שינוי גרסאות תכוף, או שימוש במידע אישי של הקורבן נגדו.
גזלייטינג – גרימת פקפוק בבוחן מציאות של הקורבן, דרך הכחשה שיטתית של חוויותיו והצגתן כ"דמיון" או "רגישות יתר".
שילוב מסרים סותרים – מתן מסרים כפולים (double bind), שבכולם הקורבן נותר אשם או חסר ערך.
מניפולציה באמצעות קורבנוּת – הצגת העצמי כמי שנעשה לו עוול ("אני רק קורבן"), כדי לעורר רחמים, להשתמט מאחריות ולהימנע מביקורת.
טכניקות אלו יכולות להופיע הן במערכות יחסים פרטיות (זוגיות, משפחה), הן במסגרות עבודה והן בהקשרים קהילתיים או דתיים.
מניפולציה נפוצה במיוחד ביחסים קרובים, שבהם קיימת תלות רגשית, כלכלית או חברתית.
מחקרים בתחום יחסים בין-אישיים מצאו כי דפוסי מניפולציה קשורים לעיתים קרובות להתעללות רגשית, לאלימות זוגית ולדינמיקות של כוח ושליטה במשפחה.
מניפולציה זוגית – שליטה על קשרים חברתיים, על כספים, על החלטות יומיומיות, שימוש באיום פרידה או הפצת סודות כאמצעי שליטה.
מניפולציה הורית – הפעלת אשמה ובושה, איום בריחוק רגשי, יצירת "ילד זהב" ו"שעיר לעזאזל" במשפחה, או שימוש בילד לצרכים רגשיים של ההורה.
מניפולציה במקום העבודה – הפצת שמועות, החזקת מידע קריטי, הצגת רעיונות של אחרים כאילו היו של המניפולטור, בניית תלות של עובדים או מנהלים.
במצבים מסוימים התנהגויות אלו עשויות להוות חלק מדפוס רחב יותר של התעללות נפשית או שליטה קיצונית.
קשר להפרעות אישיות ול"פסיכולוגיה אפלה"
הספרות הקלינית מציינת כי דפוסי מניפולציה תכופים וקיצוניים יכולים להופיע בקרב אנשים עם מאפיינים של מכאוויליאניזם, פסיכופתיה והפרעת אישיות אנטיסוציאלית, וכן במסגרת הפרעת אישיות נרקיסיסטית.
המונח העממי "פסיכולוגיה אפלה" (Dark Psychology) משמש לעיתים לתיאור שימוש מכוון בעקרונות פסיכולוגיים כדי לשלוט באחרים, להונות או לפגוע בהם.
עם זאת, אין מדובר בתחום מחקר מוסדר, אלא בתיאור רחב של תופעות הכוללות מניפולציה, כפייה והונאה.
קיומן של התנהגויות מניפולטיביות אינו מעיד כשלעצמו על הפרעת אישיות; מניפולציה יכולה להופיע גם אצל אנשים ללא אבחנה פסיכיאטרית, כחלק מדפוסי התמודדות לא־בשלים, תגובתיות למצבי לחץ או חיקוי של דפוסי יחס שנלמדו בסביבה המשפחתית.
לא כל השפעה על הזולת נחשבת מניפולציה.
בחיי היום־יום מתקיימים תהליכי השפעה רבים – שכנוע, חינוך, טיפול פסיכולוגי, דיאלוג פוליטי – הנחשבים לגיטימיים ואף חיוניים.
ההבחנה בין השפעה לגיטימית לבין מניפולציה נעשית בדרך כלל לפי קריטריונים כגון:
שקיפות – בהשפעה לגיטימית הכוונות והאינטרסים גלויים יותר, או לפחות אינם מוסתרים במכוון.
כיבוד אוטונומיה – ניסיון לשכנע מבלי לשלול מן האדם את היכולת לבחור או להתנגד.
היעדר ניצול חולשות – הימנעות מניצול פגיעוּת רגשית, טראומה או תלות כלכלית.
הדדיות – קשר שבו לצלעות השונות יש מרחב להשפיע ולהתנגד, ולא רק לציית.
עם זאת, במציאות הגבול אינו תמיד ברור, והערכת התנהגות כמניפולטיבית תלויה לעיתים בפרשנות של המעורבים ושל מתבוננים מבחוץ.
חשיפה ממושכת למניפולציה יכולה לגרום למגוון השלכות פסיכולוגיות, ביניהן ירידה בערך העצמי, בלבול לגבי המציאות, חרדה, דיכאון, תסמיני הפרעת דחק פוסט-טראומטית ותלות עמוקה במניפולטור.
במקרים מסוימים, מניפולציה רגשית ממושכת נחשבת סוג של התעללות רגשית.
חוויה מתמשכת של "הליכה על ביצים" סביב האדם המניפולטיבי;
אשמה ובושה פנימית, גם כאשר לא נעשתה עברה אובייקטיבית;
קושי לבטוח באחרים בעתיד, במיוחד ביחסים אינטימיים;
נטייה לשחזר דפוסי יחסים דומים בקשרים הבאים.
הספרות המקצועית ועזרה־העצמית מדגישה מספר אסטרטגיות להתמודדות עם מניפולציה פסיכולוגית:
זיהוי דפוסים – הכרה בטקטיקות חוזרות (אשמה, גזלייטינג, שתיקה כעונש) והבנתן כטקטיקות שליטה ולא כ"הוכחה" לחולשת הקורבן.
קביעת גבולות – הגדרה פנימית וחיצונית של התנהגויות שאינן מקובלות, כולל הגבלת מגע או ניתוק קשר במצבים קיצוניים.
חיזוק רשת תמיכה – שיתוף בני משפחה, חברים או אנשי מקצוע כדי לקבל תמונת מציאות מאוזנת יותר.
פנייה לפסיכותרפיה – טיפול פרטני, קבוצתי או טיפול זוגי יכול לסייע בהבנת הדינמיקה, בשיקום הערך העצמי ובבניית דפוסי קשר בריאים יותר.
במקרים בהם המניפולציה מלווה באלימות פיזית, מינית או כלכלית, ממליצים גופי סיוע לפנות גם לגורמי אכיפה ולארגונים המתמחים בליווי נפגעי ונפגעות אלימות.
מספר חוקרים מציינים כי המונח "מניפולציה" נעשה שימושי מאוד בשיח הציבורי והפופולרי, אך לעיתים רחב ועמום מדי לצרכים מדעיים.
מניפולציה מתוארת במאמרים שונים כ"סוג של השפעה", "השפעה רשלנית", או "תוקפנות עקיפה", והגדרות שונות מדגישות היבטים אחרים שלה.
שימוש יתר במונח לתיאור כל התנהגות שאינה נוחה, גם כאשר אין כוונת ניצול ממשית;
סכנה ל"הפיכת השיח" – כאשר שני הצדדים בקונפליקט מאשימים זה את זה במניפולציה, ללא יכולת חיצונית להכריע;
ערבוב בין שפה קלינית לבין שיח עממי, במיוחד ברשתות חברתיות, באופן שעלול לייצר אבחנות־עצמיות שגויות ולהחליש את מעמד המונח ככלי מקצועי.
מניפסט ראסל-איינשטיין פורסם בלונדון ב-9 ביולי 1955 על ידי הפילוסוף ברטראנד ראסל בעיצומה של המלחמה הקרה.
המניפסט הדגיש את הסכנות בשימוש בנשק גרעיני וקרא למנהיגי העולם לחפש פתרונות שלום לסכסוכים בינלאומיים.
על המניפסט חתמו 11 מדענים אינטלקטואליים, ביניהם אלברט איינשטיין, שחתם על המניפסט מספר ימים לפני מותו ב-18 באפריל 1955.
השימוש הראשון בנשק גרעיני נעשה ב-16 ביולי 1945 במדבר ניו מקסיקו.
באוגוסט אותה שנה הטילה ארצות הברית את פצצות האטום על הירושימה ועל נגסאקי.
יותר מ-100,000 בני אדם נהרגו בשתי ההפצצות.
ב-18 באוגוסט 1945 פרסם ברטראנד ראסל מאמר דעה בעיתון נגד הנשק הגרעיני, אותו החל לכתוב ביום בו נגסאקי הופצצה.
חלק מהדברים שכתב הופיעו מאוחר יותר במניפסט.
יוסף רוטבלט, שעבד כמדען בפרויקט מנהטן לפיתוח נשק גרעיני, הצטרף אף הוא לפעילותו של ראסל לאחר ההפצצות ביפן, והיה למדען היחיד שעזב את הפרויקט מטעמי מצפון.
במהלך השנים שלאחר מכן ראסל ורוטבלט עבדו יחד במאמץ משותף לרסן את הפצת הנשק הגרעיני, בשיתוף פעולה עם אלברט איינשטיין ומדענים נוספים כדי לחבר את מה שנודע לאחר מכן כמניפסט ראסל-איינשטיין.
המניפסט קרא למדענים מכל העולם להתכנס ולמחות כנגד הסכנות הנשקפות לאנושות בעקבות השימוש בנשק להשמדה המונית.
מחברי המניפסט טוענים כי למרות חילוקי הדעות הפוליטיים, הבאים לידי ביטוי במלחמה, על האנושות להבין כי המשך המלחמה באמצעים הטכנולוגיים החדישים עלול להביא לסופה של האנושות.
מחברי המניפסט קוראים לממשלות העולם להתעלות מעל חילוקי הדעות והאינטרסים הפוליטיים, ולנסות להביא ליישוב הסכסוכים בדרכי שלום.
מְנִיפָנִית אֵילָתִית (שם מדעי: Ptyodactylus hasselquistii) היא מין של לטאה ממשפחת הפילודקטיליים.
היא מגיעה לאורך של 18–19 סנטימטרים והיא הגדולה בשממיות ישראל.
היא אנדמית לצפון אפריקה ולמערב אסיה, בין היתר ניתן למוצאה במצרים, סודאן, חצי האי ערב וסיני.
בישראל ניתן לראותה בהרי אילת בלבד.
גופה של המניפנית האילתית הוא בצבעי חום-אפור, צבעי הסלעים באזור מחייתה המצומצם.
על גבה כתמים בצבע כתומה, וכתמים כתומים קטנים גם על ראשה ורגילה.
היא פעילת לילה וניזונה מחרקים.
במהלך הציד היא מנתרת ממרחק גדול, מעל לאורך גופה, על מנת לתפוס על טרפה.
מפני תוקפיה לרוב תברח המניפנית תוך שימוש בזריזותה הרבה.
מול תוקפים מבני מינה תתגונן, עם זאת, על ידי תקיפה חזרה ונשיכה.
בעת לכידתה היא נושכת את התוקף או הלוכד ומשירה את זנבה.
במהלך הרבייה מתקשרים הפרטים בעזרת קולות, שאותם תיאר א.
פרנקנברג, שחקר את המין בישראל, כקריאות "המלודיות ביותר מבין כל קריאות השממיות".
הטלת הביצים נערכת בעונת האביב, עם שתי ביצים בכל הטלה.
בזמן ההטלה הנקבה לוחצת את הביצים למשטח הסלע, ועקב כך הן משנות את צורתן הכדורית לצורת חצי-כדור.
מְנִיפָנִית גְּלִילִית או שְׂמָמִית סְלָעִים גְּלִילִית (שם מדעי: Ptyodactylus puiseuxi) היא מין של לטאה ממשפחת הפילודקטיליים.
המניפנית הגלילית מגיעה לאורך של 18 סנטימטר,הנקבה קטנה מעט מהזכר.
והיא בעלת ראש משולש וגוף חום-סגול עם נקודות בהירות.
נפוצה במזרח התיכון וחיה באזורים סלעיים מוצלים.
באביב הזכר משמיע קולות מיוחדים בעת בהחיזור.
הנקבה מטילה מספר תטולות בשנה במקום קבוע.
הביצים מוצמדות לקיר הסלע או לתקרת המערה.
אביעד בר, גיא חיימוביץ ואמיר ארנון, זוחלים ודו-חיים בישראל - מדריך שדה, מהדורה שלישית 2022. , עמודים: 40-42
מניפניתיים (שם מדעי: Phyllodactylidae) היא משפחה של לטאות החיות ברחבי העולם החדש, אירופה, צפון אפריקה והמזרח התיכון במגוון בתי גידול.
דמויי שממיות אלה, חיות באזורים חמימים ברחבי העולם והם בעלי לסת ארוכה מעט, רגליים שטוחות ודביקיות ועור חלק בעל הסוואה טובה.
בעבר הם היו שייכות למשפחת השממיתיים, אך לאחר בדיקות גנטיות סווגו למשפחה נפרדת.
שממית החומות או שממית טרנטולה (Tarentola)
מניעת התאבדות הוא מונח כללי המשמש אנשי מקצוע במקצועות הרלוונטיים, המתייחס לדרכים בהן ניתן להפחית את השכיחות של אובדנות.
מעבר להתערבויות ישירות המיועדות לעצור התאבדות בטווח המידי, המונח מתייחס גם למניעת התאבדות בטווח הרחוק, על ידי טיפול בסימפטומים פסיכולוגיים ופסיכו-פיזיולוגיים של דיכאון, שיפור אסטרטגיות התמודדות של אנשים ששוקלים התאבדות ברצינות, ומניעה או הפחתה מחומרתם של מצבים שנחשבים כמהווים גורמי סיכון להתאבדות, וכדומה.
בישראל, לדוגמה, מתאבדים מדי שנה כ-500 בני אדם, וברחבי העולם כ-1 מיליון.
הציפייה היא להקטנת מספרים אלו על ידי הגברת המאמצים בתחום זה.
מניעת התאבדות כוללת אמצעי מניעה פרואקטיביים בתחומים של רפואה, בריאות הנפש, בריאות הציבור ותחומים משיקים.
משום שגורמי סיכון שעלולים לגרום לאדם ליטול את חייו קשורים לנושאים שונים ורבים, כמו תמיכה חברתית, גישה לאמצעים קטלניים, וכדומה, הנושא אינו מטופל אך ורק כסוגיה רפואית או נפשית, אלא בקרב כל הגורמים שיכולים להיות קשורים לנושא.
בישראל, לדוגמה, הוקמה המועצה הלאומית למניעת אובדנות בהובלת משרד הבריאות ששותפים בה משרדים וארגונים מתחומים רבים ושונים, כמו משרד החינוך, משרד הרווחה, משרד העלייה והקליטה, צה"ל, אנשי אקדמיה ומחקר, ועוד.
אף שהתאבדות היא תופעה אנושית המוכרת כבר מתקופות קדומות מאוד, התפיסה לפיה ניתן לפעול כדי למנוע התאבדות, היא תפיסה חדשה יחסית בת עשרות שנים בלבד.
עם זאת, הטיעונים המוסריים השוללים התאבדות והמצדדים במניעתה היו קיימים עוד טרם התפתחה התפיסה לפיה ניתן למנוע התאבדות.
התפתחות התפיסה לפיה ניתן למנוע התאבדות קשורה לשני שינויים עיקריים בהבנת התאבדות: ראשית, התאבדות מתרחשת כמעט תמיד בתוך הקשר חברתי כלשהו.
שנית, החברה בה חי האדם יכולה לנקוט בצעדים שונים כדי להקטין את הסיכון להתאבדות של פרטים בתוכה.
צידוקים מוסריים וערכיים למניעת התאבדות
יחס היהדות להתאבדות בימי המקרא נגזר מהפסוק "שופך דם האדם באדם דמו יישפך".
כלומר התאבדות נתפסה כסוג של רצח.
מימי הביניים ואילך הפך יחס היהדות להתאבדות להיות פחות גורף.
יחס הנצרות להתאבדות מודגם בקאנטו 11 ב"התופת", (החלק הראשון בקומדיה האלוהית, של דנטה אלגיירי) שם מתוארים מתאבדים כמי שהפכו לעצים המעוטרים בקוצים נוטפים ארס.
המקורות הדתיים לא דיברו במושגים של נקיטת צעדים אקטיביים למניעה של התאבדות, אך עם זאת לעצם השלילה המוסרית של המעשה והתפיסה לפיה מעשה ההתאבדות מבטא כפירה בעקרונות הדת הייתה השפעה מניעתית מסוימת.
החל מתקופת "האמנה החברתית" לרוסו התעצבו נימוקים הומניסטיים, המדגישים את מחויבותה של חברה לכבודו של אדם ולחייו, זאת אפילו בנסיבות בהן האדם מוותר מרצונו על זכויות אלה במאה ה-20 עבר בהדרגה מרכז הכובד מהענשת המנסים להתאבד להגנה על חייהם.
אמיל דורקהיים (Durkheim, 1952) בחיבורו המפורסם על התאבדות מציג טקסונומיה ראשונית לסיבות להתאבדות.
היה זה אחד החיבורים המדעיים הראשונים שהצביעו על כך שלהתאבדות יש סיבות שמקורן בחברה או ליתר דיוק ביחסי הגומלין בין החברה לאדם הבודד.
לפי חיבור זה שורשי המעשה האובדני נעוצים לא רק באדם המתאבד עצמו אלא גם במאפייני החברה בה הוא חי, וביחסי הגומלין שלו עם חברה זו.
במדינות שונות ובחברות שונות נתפסה ההתאבדות כצורה של הפרעה לסדר החברתי.
בהתאם לכך נקבעו למנסים להתאבד עונשים שונים.
גם בארץ ישראל של ימי המנדט הבריטי היה קיים חוק כזה.
תפיסת ההתאבדות כתופעה בעלת משמעות כלכלית היא תפיסה חדשה יחסית של עשרות השנים האחרונות, והיא חלק מתפיסה לפיה למחלות גוף ונפש יש משמעות מבחינת הנטל הכלכלי הגלום בהן.
הצטברות ידע אפידמיולוגי אודות מתאבדים והתאבדויות אפשר ללמוד אודות המשמעויות הכלכליות של התאבדויות.
לפי נתוני ארגון הבריאות העולמי (2004) קבוצת הגיל בה ההתאבדות שכיחה ביותר ברבות ממדינות העולם היא 15-55. כיוון שברוב חברות העולם זוהי גם קבוצת הגיל היצרנית ביותר, הרי שמשמעות הדבר היא שהתאבדות גורמת להפסד בתוצר.
אם מוסיפים את הפגיעה בשאירי התאבדות ההפסד גדל אף יותר.
היו מי שעבורם היה די בכך כדי לקרוא לנקוט בפעולות אקטיביות של מניעת התאבדות.
מניעת התאבדות כחלק ממדיניות קידום בריאות
הרעיון לפיו אפשר וצריך לעשות צעדים כדי לקדם בריאות נפשית וגופנית התרחב במהלך המאה ה-20 והחל בהדרגה לכלול גם את ההתאבדות.
עם זאת יוזמות מקומיות שונות למניעת התאבדות התפתחו במקומות שונים בעולם עוד קודם לכן, גם בלא הכוונה של קובעי מדיניות בריאות וללא תקצוב מסודר של תוכניות מניעה.
בעולם הרחב התפתח מגוון רחב של אמצעים למניעת התאבדות.
חלק מהאמצעים הללו מכוון לקבוצת גיל מסוימת (למשל נוער) או לקבוצת אוכלוסייה בסיכון גבוה כמו שאירי התאבדות.
חלק מהשיטות למניעת התאבדות ממוקד בהעברת מסרים הפונים ספציפית לתרבות מסוימת.
במקובל לחלק את האסטרטגיות למניעת התאבדות לשלוש רמות: מניעה ראשונית, שניונית ושלישונית.
רמהמוקד המניעהראשוניתכלל האוכלוסייהשניוניתאוכלוסייה בסיכוןשלישוניתאנשים עם התנהגות אובדנית פעילה
איתור אוכלוסיות בסיכון גבוה: חלק מהאוכלוסיות בסיכון גבוה הוא תלוי חברה.
כך למשל בחברה הישראלית, אוכלוסיית החיילים (בעיקר בשנה הראשונה לשירות) היא קבוצה בסיכון גבוה להתאבדות, זאת בשל הנגישות הגבוהה יחסית לנשק חם, והקושי להסתגל לדרישות המסגרת הצבאית.
בחברות אחרות ישנן קבוצות סיכון אחרות, תלויות מצב כלכלי (עוני, קשיי קיום ואי ודאות כלכלית אישית), חברתי (בדידות חוויה של כישלון בחיים) או אישי (קיום מחלות שונות, חוסן אישי).
איתור של אוכלוסיות בסיכון גבוה מתבצע באמצעים פורמליים (לדוגמה - רופא המשפחה שואל את המטופל שאלות מתוך שאלון קליני לאיתור אובדנות), או באופן לא פורמלי, באמצעות שומרי סף (ראה פירוט להלן).
קבוצות נוספות בסיכון גבוה יכולות להיות קבוצות של בעלי מקצועות מסוימים כמו שוטרים וכבאים, אנשים בעלי מעמד חברתי מסוים כמו פליטים ומהגרים.
במקרים רבים ישנם שילובים של גורמי סיכון שונים.
שומרי סף (Gatekeepers): שומרי סף הם אנשים שהוכשרו במיוחד כדי לאתר אנשים בסיכון להתאבדות בקרב הקבוצה החברתית אליה הם שייכים (יחידה צבאית, כיתה בבית הספר, וכדומה).
שומרי סף מוכשרים כדי לאתר אנשים במצבי סיכון שונים (למשל ילד בכיתה שמשפחתו חוותה אובדן לאחרונה), ולהנגיש לו בצורה לא פורמלית וחברית אפשרויות תמיכה ועזרה.
התאבדות בתקשורת: סיקור של נושאים הקשורים להתאבדות יכול לסייע במניעה ראשונית של התאבדות בשתי רמות:
1. העלאת מודעות להתאבדות באופן כללי ולמחיר הכבד שהיא גובה מהחברה.
הכוונה כאן היא לחשיפה של סוגיות הקשורות להתאבדות באופן כללי ופחות לסיקור של אירועי התאבדות ספציפיים.
חשיבות העניין היא בכך שהדיבור על העניין יכול להפחית את הטאבו שסביב העיסוק בהתאבדות והסטיגמה הקשה ממנה נפגעים חלק משאירי ההתאבדות (אברהמי, 2013) וכך להפחית את הבידוד החברתי בו נתונים אנשים עם נטייה אובדנית.
חשיבות נוספת היא בהדגשת המחירים החברתיים והכלכליים של התאבדות והשארת הנושא בסדר היום החברתי כלכלי של המדינה.
ארגון הבריאות העולמי והארגון הבינלאומי למניעת התאבדות יוזמים יחד את היום העולמי למניעת התאבדויות המצוין מדי 10 בספטמבר בתהלוכות, ימי עיון ועוד.
2. דיווח חדשותי על התאבדויות: גם סיקור של אירועים ספציפיים יכול לתרום למניעת התאבדות, אם הוא נעשה בצורה אחראית קיימים קווים מנחים רצויים לדיווח חדשותי אחראי אודות התאבדות.
אלה מתבססים על ממצאי מחקרים המצביעים על כך שהאדרת המעשה האובדני ומבצעו (בעיקר אם מדובר באדם מפורסם) עלולה להביא עמה גל חיקויים של המעשה, דבר שידוע בשם אפקט ורתר..
צמצום זמינותם של אמצעים קטלניים: שני סוגי אמצעים קטלניים שבהם מרוכז מאמץ המניעה הם נשק חם לסוגיו (אקדחים, רובים וכדומה) וכן תרופות ורעלים.
על פי מחקרים ומתכנני מדיניות בריאות, הגבלת אמצעים מסוכנים עוזרת בהפחתת שיעורי התאבדויות בכך שהיא מונעת את האפשרות לבצע את ההתאבדות.
נשק חם הוא אחד מאמצעי ההתאבדות הזמינים, לא רק לחיילים, אלא גם למשרתים בתפקידים אזרחיים שונים (שומרים, מאבטחים, שוטרים ועוד).
זמינותו וקטלניותו של אמצעי זה גורמים לכך שמי שחשופים לנשק נמצאים במקרים רבים בסיכון מוגבר לאובדנות.
הניסיון בצה"ל הצביע על כך שהגבלות על נשיאת נשק אישי שהוחלו על חיילים המשרתים בתפקידים או ביחידות לא קרביות, גרמה לירידה מובהקת בשיעור ההתאבדות בצה"ל.
כשמדובר בתרופות, ישנן תרופות שונות העלולות לשמש אנשים בניסיון להתאבד.
כדי להתמודד עם סכנה זו מקובל במדינות שונות בעולם להגביל את גודל האריזות של תרופות מסוימות, העלולות לשמש להתאבדות.
נקודות חמות (Hot Spots): המושג נקודות חמות מתאר אתרים שהפכו יעד פופולרי למתאבדים.
אחת הדוגמאות המפורסמות בעולם לאתר כזה היא גשר שער הזהב בסן פרנסיסקו ארצות הברית.
קיימות ראיות חזקות המצביעות כי הגבלת גישה למקומות מהם ניתן לבצע התאבדויות כמו גשרים,צוקים, תהומות, ומבנים גבוהים מפחיתה את שיעורי ההתאבדויות.
הצבת שלטים או הגברת פיקוח באזורים אלו הוכחה כיעילה פחות.
בעולם מותקנים אמצעים שונים למניעת התאבדות גם במקומות שלא הפכו לנקודות חמות, אך יש סכנה שאדם ינסה להתאבד מהן.
בחלק מהמקרים מדובר פשוט במעקות גבוהים המונעים אפשרות של טיפוס עליהן וקפיצה מהן, בחלק מהמקרים מדובר ברשתות המותקנות מתחת גשרים ועוד.
קווים חמים (Hotline): קו חם הוא קו טלפון שאליו יכול כל אדם במדינה להתקשר כדי לקבל תמיכה.
בעולם הרחב קיימים שירותים מגוונים מאוד בתחום זה, המופעלים בחלק מהמקרים על ידי מתנדבים שעברו הכשרה.
בנוסף לקווים חמים טלפוניים התפתחו בעולם גם שירותי תקשורת באינטרנט המבוססים על צ'טים, על פורומים לתמיכה נפשית ובשנים האחרונות גם על שימוש באפליקציות ייעודיות.
בישראל מפעילה שירות כזה אגודת ער"ן (עזרה ראשונה נפשית).
אף ששירותי ערן אינם פונים ספציפית לאנשים במצב אובדני.
שירות נוסף הקיים בישראל ופונה בעיקר לאוכלוסייה במצב אובדני הוא עמותת סה"ר (סיוע והקשבה ברשת).
הארגון מפעיל צ'טים ודרכי תקשורת אישית מקוונת לצד שירות טלפוני.
סוג חדש יחסית של קווים חמים משתמש באפליקציות שמטרתן לאפשר דיווח מהיר ויעיל לאדם הנמצא בסכנה מיידית לפעולה אובדנית.
היתרון של אפליקציות כאלה הוא בתגובה המהירה והממוקדת המאפשרת בחלק מהמקרים למנוע מוות או פגיעה חמורה.
כיוון שמדובר בטכנולוגיה חדשה יחסית (בת שנים ספורות) עדיין אין מידע על יעילות האפליקציות הללו.
חקיקה: חקיקה יכולה להסדיר סטנדרטים שונים הנוגעים לתכנון של מבנים שעלולים לשמש כנקודות חמות.
רמה אחרת של פעולת חקיקה נוגעת לשידול אדם להתאבדות (לרבות מתן מידע על אמצעי התאבדות, מתן גישה לאמצעי התאבדות או עידוד בהחלטה להתאבד).
בישראל ובמדינות אחרות בעולם פעולה זו היא עבירה פלילית לפי סעיף 302 לחוק העונשין.
שימוש בתוכנות מחשב: תוכנות מחשב הסורקות את רשת האינטרנט ובעיקר רשתות חברתיות יכולות לאתר מילות מפתח המעידות על חשיבה אובדנית.
השימוש בתוכנה כזו לצורך מניעה ראשונית הוא רעיון חדש יחסית ועדיין אין מחקרים שבחנו את יעילות השיטה.
מניעה שניונית מתמקדת בקבוצות שונות הנמצאות בסיכון באוכלוסיית המדינה, זאת בהסתמך על סקרים אפידמיולוגים הנערכים מעת לעת, ובהסתמך על ידע מחקרי מהעולם.
בין קבוצות הסיכון המוגבר להתאבדות: מהגרים, פליטים, אנשים החיים בעוני חמור, אנשים הסובלים ממחלות כרוניות (בעיקר סופניות), אנשים שחוו אובדן משמעותי (של מעמד, רכוש, חיי אדם, וכדומה), קורבנות עבירה, אנשים בודדים, אנשים השייכים לקבוצות מיעוט כמו להט"ב, שאירי התאבדות ואנשים שניסו בעבר להתאבד (מניעה בשתי קבוצות אלה נקראת באנגלית Postvention).
מניעה שניונית תתמקד במתן שירותים לאחת מקבוצת אלה או אחרות.
בישראל פועלת עמותת בשביל החיים, הפועלת למען מי שיקיריהם התאבדו ולמניעת התאבדות.
עוד דוגמה למניעה שניונית היא תוכנית 'מיתרים', תוכנית טיפולית ויעוצית שמפעילה עמותת אנוש, כחלק מהתוכנית הלאומית למניעת אובדנות של מדינת ישראל.
מניעה שלישונית היא מניעה המתייחסת לאדם הבודד המצוי בסכנה אובדנית פעילה.
קיימות שיטות התערבות רבות שפותחו למניעת התאבדות.
השיטות הנפוצות הן שיחה ישירה, הערכת מסוכנות על ידי כלי סקירה שונים, הרחקת אמצעים מסוכנים והתערבות חברתית.
בשנים האחרונות פותחו שיטות לאיתור אדם אובדני בעזרת אלגוריתם שפועל על מידע מאחד או מכמה מקורות כגון תיק רפואי, טלפון נייד, רשתות חברתיות.
למסקנת כמה מחקרים, שימוש בשיטה מבוססת אלגוריתם יכול להוביל לאיתור מדויק יותר של אדם אובדני.
על פי מחקרים, בערך 75% מאנשים שביצעו התאבדות ראו פסיכיאטר במהלך השנה קודם למותם, ביניהם 45-66% שראו פסיכיאטר במהלך החודש הקודם להתאבדות.
בין 33%-41% יצרו קשר עם שירותי בריאות נפש בשנה קודם לכן, וביניהם 20% בחודש שלפני.
מחקר זה מלמד על החשיבות הגדולה והצורך של כלי סקר יעילים.
נוסף לכך, על פי מחקר קנדי שנערך 48% ממטופלים שהיו להם מחשבות אובדניות וכ-24% מאנשים שביצעו ניסיון התאבדות לא קיבלו כל טיפול או אפילו ניגשו לקבל עזרה.
שיחה ישירה: ארגון הבריאות העולמית מציין דרך זו כצורה יעילה מאוד להעריך מסוכנות אובדנית אצל אדם.
על פי מתודה זו, יש לשאול באופן ישיר על ניסיונות התאבדות בעבר ורצון להתאבד בהווה וכן על תחושת דיכאון.
בניגוד לתפיסה פופולרית, דיבור עם אנשים על התאבדות אינו מעודד אותם לעשות כן או מכניס רעיון זה לראשם.
עם זאת, שיחה בנושא צריכה להיות בזהירות, מתוך רגישות רבה.
במהלך השיחה יש לנסות להפחית את תחושת העצב ולתת ביטחון לאדם כי יש אפשרות לטפל בתחושותיו הקשות.
על פי מחקר שנערך, 66% מהחולים הסובלים מדיכאון לא ידעו כי מחלתם ניתנת לטיפול, נתון המדגיש את החשיבות של הצורך להסביר למטופל כי יש אפשרות לטפל ולהקל במחלתו.
ארגון הבריאות העולמי ממליץ שלא לומר ש"הכל יהיה בסדר" ולנסות לגמד את הבעיה, כמו גם לא לתת הבטחות שווא.
אלא להכיר בבעיה ובחומרתה, ולפרט את דרכי הטיפול וההתמודדות האפשריים..
אחד הפרסומים שזכו להדים בהקשר של מניעה שלישונית הוא "מה תאמר לאדם שעל הגג" שחיברו הפסיכולוגים אבשלום אליצור וחיים עומר.
חיבור זה מציע טקסט שניתן להשתמש כאשר אדם העומד לבצע התאבדות.
טקסט זה זמין לשימוש חופשי באינטרנט.
זיהוי סימנים אישיים המרמזים על כוונת אובדנות
שינוי בהרגלים כך שמתרחשת ירידה בתפקוד בתחומים כגון: שינה מרובה, הרגלים והשקפות דתיות, ירידה בתיאבון, אי הקפדה על מראה חיצוני, ירידה בכמות הדיבור, הזנחת תחביבים, התבודדות, חוסר התעניינות לגבי המתרחש בסביבה ובחיים, הזנחת/שינויים בהרגלים ופעילויות יום יומיות.
הבעת תחושת היות האדם לטורח על חבריו ומשפחתו, או שינוי לרעה ביחסו אליהם.
נטייה לבכי, לכעס ולצעקות לעיתים קרובות.
דיבור בחופשיות, בחוסר פחד ואף במשיכה אל המוות ואל נושאים שקשורים אליו.
פיזור דיבורים המבטאים חוסר ערך עצמי ותחושת אשם.
אמירות המבטאות תפיסה פסימית על החיים או תחושת חוסר-מוצא.
נטייה להסתכן באמצעים מסוכנים כגון: כלי נשק ועבודה, חלון, כביש, אמצעי עישון, אלכוהול.
ניסיונות אובדניים, פגיעה עצמית או דיבור על מוות הם התנהגויות מסכנות שאדם יכול לנקוט בהם לא על מנת להתאבד, אלא כדי לבקש עזרה, להעניש אדם אחר או כדי לקבל תשומת לב.
לדוגמה, חיתוך ורידים בצורה שטחית היא פרקטיקה נפוצה שלא אמורה להביא למות המבצע אותה, ויכולה לנבוע מרצון האדם לאותת בצורה לא ישירה שמשהו לא בסדר.
התנהגויות מהסוג שפורט יכולות לשמש כנורת אזהרה על התאבדות משמשת ובאה.
קיימים מספר כלים להערכה קלינית של אובדנות.
הכלים נועדו לשימוש על יד אנשים שעברו הכשרה לכך: רופאים וצוות רפואי בחדר מיון וכדומה.
דוגמה לכלי כזה הוא 'סולם קולומביה לדירוג חומרת אובדנות' (C-SSRS).
לכלי זה יש גם חלק של דיווח עצמי.
תרגום לעברית של כלי זה ניתן למצוא בספר "להאיר את הרי החושך, התנהגות אובדנית בקרב בני נוער" עמ' 321-330.
חוזה למניעת התאבדות הוא חוזה המכיל הסכמה שלא להתאבד.
חוזים אלו היו בשימוש לאורך ההיסטוריה על ידי אנשי מקצוע מתחומי הפסיכולוגיה והפסיכיאטריה, שהתמודדו עם לקוחות דיכאוניים בעלי מחשבות אובדניות.
בדרך כלל, בחוזה מהסוג הזה, מתחייב הלקוח לדבר עם איש המקצוע, לפני ביצוע כל החלטה שלו להתאבד.
עם זאת, חוזים למניעת התאבדות הוכחו כלא יעילים.
חוזים כאלו "עשויים למעשה להגביר את הסכנה בכך שהם מספקים לפסיכיאטרים תחושת ביטחון מזויפת, ובכך להפחית את ערנותם הקלינית", או עלולים להכעיס את הלקוחות.
ההפעלה של אסטרטגיות המניעה השונות עשויות להעלות מגוון של דילמות: מיהן הקבוצות שנמצאות בסיכון חמור יותר מאחרות כיום?
באילו אמצעי מניעת התאבדות משתלם יותר להשקיע מבחינת יחס עלות / תועלת בהנחה שהתקציב המיועד להפעלת התוכנית אינו אינסופי?
סוג אחר של דילמות מתייחס לנקודות חמות: האם יש להכריח הנהלה של קניון הממוקם במבנה גבוה להתקין אמצעים למניעת התאבדות?
והאם אפשר להטיל אחריות על התאבדות על מקום שלא פעל כדי למנוע אותה?
על פי המשפט העברי והחוק בישראל בעקבותיו, חובה להציל אדם מסכנת מוות גם בניגוד לרצונו.
בשנת 1997, ערן אדרת, חייל בן 19, מת לאחר שהביע באינטרנט את רצונו להתאבד, וקיבל הנחיות מפורטות כיצד לבצע זאת עם רובה M16 שברשותו.
בעקבות מקרה זה, בשנת 1999, הקים ד"ר אבשלום אדרת, אביו של ערן, את עמותת אשנ"ב - אנשים למען שימוש נבון באינטרנט, שעוסקת במניעת התאבדות.
שנתיים לאחר ייסודה הקימה העמותה את פורום סה"ר (סיוע והקשבה ברשת), שהיה פורום התמיכה המקוון הראשון בישראל.
התוכנית הלאומית למניעת התאבדות בישראל
לאחר שנים של מחקר, פיילוט ולימוד מהנעשה בעולם יצאה לדרך התוכנית הלאומית למניעת אובדנות והתאבדות של ישראל.
זאת אחרי שבדצמבר 2013 עברה פה אחד החלטת ממשלה לפיה מניעת התאבדות היא אינטרס לאומי שיש להתמודד עמו במאמץ משולב של כל המערכות הנוגעות לעניין.
לצורך כך הוחלט להפעיל תוכנית לאומית למניעת אובדנות והתאבדות.
המטרות שנקבעו לתוכנית היו: איתור יזום של אנשים בסכנת התאבדות והפנייתם לגורמי טיפול, שיפור הרצף הטיפולי בין המערכות במטרה למנוע ניסיון התאבדות נוסף ויצירת שיח נורמטיבי למניעת התאבדות בציבור בישראל.
אסטרטגיות המניעה במסגרת התוכנית הן: הסברה והעלאת מודעות להתאבדות כבעיה חברתית, טיוב נתונים אפידמיולוגיים, איתור יזום, הכשרות לשומרי-סף, הבטחת רצף טיפולי באמצעות מתאמים, קווים חמים, סיוע למשפחות שיקירהן התאבדו והקטנת הגישה לאמצעים קטלניים.
הגוף האמון על הטמעת התוכנית הוא היחידה למניעת אובדנות במשרד הבריאות.
התוכנית מוטמעת בהדרגה בבתי ספר, לשכות רווחה, לשכות שרות תעסוקה, קופות חולים, בתי חולים מוסדות וארגונים לטיפול בעולים, ועוד.
כיום פעילות בתוכנית 40 רשויות מקומיות באזורים שונים בארץ.
בשנים הקרובות עתידה התוכנית להתרחב לרשויות נוספות.
שם הגוףמרכזתפקיד הגוףועדת שרים מצומצמתשר הבריאותהתווית מדיניות ואישור תוכנית עבודהמועצה לאומית למניעת התאבדותפרופ' גיל זלצמןגוף מייעץ מקצועי, מורכב מאנשי מקצוע ובעלי עניין יחידה למניעת אובדנות, משרד הבריאותעו"ד שושי איזנברג הרץהפעלה הובלה פיתוח ויישום של התוכנית
מניפסט ה-343 הוא מניפסט שנכתב בידי הסופרת הפמיניסטית הצרפתיה סימון דה בובואר, ונחתם בידי 343 נשים שהצהירו כי עברו הפלה מלאכותית בתקופה בה הפלות היו לא חוקיות בצרפת, ובכך חשפו עצמן לסכנת מעצר.
במניפסט קראו הנשים להפיכת ההפלות המלאכותיות לחוקיות, והוא התפרסם לראשונה ב-5 באפריל 1971 במגזין הצרפתי לה נובל אובזרווטר.
המניפסט נפתח במילים "מדי שנה, כמיליון נשים בצרפת עוברות הפלות.
דחיקתן לעשות הפלות בסודיות מובילה אותן לעשות זאת בתנאים מסוכנים, למרות שתחת השגחה רפואית מדובר באחד ההליכים הרפואיים הפשוטים ביותר.
אנחנו משתיקים את מיליוני הנשים האלו.
אני מצהירה שאני אחת מהן.
אנו דורשות את הזכות לעבור הפלה, בדיוק כפי שאנו דורשות את הזכות לגישה לאמצעי מניעה".
שבוע לאחר פרסום המניפסט, הציג העמוד הראשי של השבועון שרלי הבדו, איור של הקריקטוריסט ז'אן קאבו, תחת הכותרת "מי הכניס את 343 השרמוטות ממניפסט ההפלות להריון?".
בהשראת מניפסט ה-343, פורסם ב-3 בפברואר 1973 מניפסט שנחתם בידי 331 רופאים שהצהירו על תמיכתם בזכות להפלות.
בשנת 2013 פורסם "מניפסט 343 המניאקים" הלועג למניפסט 343 השרמוטות, ובו קראו 343 עיתונאים, שחקנים וסלבריטאים, כולם גברים, להגן על מה שהם רואים כזכותם לצרוך מין.
בין הנשים שחתמו על המניפסט ניתן למצוא את הנשים הבאות:
מניפסט החלאה הוא מניפסט פמיניסטי רדיקלי מאת ואלרי סולאנס, שפורסם ב-1967. בספר, סולאנס טוענת שגברים הרסו את העולם, ושעכשיו על הנשים לתקן אותו.
מניפסט החלאה נחשב לרוב כסאטירי, אך מבוסס טיעונים פילוסופיים וחברתיים לגיטימיים.
הוא יצא לפחות ב-10 מהדורות באנגלית, ותורגם ללא פחות מ-13 שפות.
המונח "SCUM" (חלאות) הופיע על עמוד השער של המהדורה הראשונה בצורה של ראשי תיבות, "S.C.U.M", ונאמר שפירושם "האגודה למען חיתוך גברים" ("Society for Cutting Up Men").
סולאנס התנגדה לפרשנות זו, והתעקשה כי אין אלו ראשי תיבות, אף על פי שהם הופיעו כך גם במודעה שהיא כתבה על הספר לווילג' וויס ב-1967. סולאנס קיימה סדרת מפגשי גיוס ל-SCUM בצ'לסי הוטל שם התגוררה, אבל עשור לאחר מכך אמרה שהארגון היה "רק טכניקה ספרותית", ושהוא מעולם לא התקיים באמת.
המניפסט לא היה מוכר מאוד, עד שסולאנס ניסתה להרוג את אנדי וורהול ב-1968. אירוע זה הביא את תשומת לב הציבור גם למניפסט וגם לסולאנס עצמה.
בעוד מספר פמיניסטיות, כגון פלורנס קנדי וטי-גרייס אטקינסון, הגנו על סולאנס והחשיבו את המניפסט לביקורת לגיטימית על הסדר הפטריארכלי, אחרות, דוגמת בטי פרידן, חשבו שדעותיה של סולאנס קיצוניות מדי ומייצרות קיטוב.
אף על פי שמניעיה של סולאנס בירי של וורהול נותרו לא ברורים, המניפסט עדיין נקשר לעיתים קרובות עם האירוע הזה.
סולאנס כתבה את מניפסט החלאה בין 1965 ל-1967. ב-1967, היא הוציאה לאור את המהדורה הראשונה על ידי הדפסת אלפיים עותקים במימאוגרפיה, ומכירתם ברחובות של גריניץ' וילג' בניו יורק.
סולאנס ביקשה דולר אחד מנשים ושני דולר מגברים עבור כל ספר.
היא מכרה כך כ-400 עותקים.
באוגוסט באותה שנה, חתמה סולאנס על חוזה הוצאה לאור של רומן פרי עטה עם המו"ל מוריס גירודיאס, ואז ביקשה ממנו לקבל את מניפסט החלאה במקומו.
המהדורה הרשמית הראשונה של המניפסט פורסם על ידי Olympia Press ב-1968. הוא כלל הקדמה מאת מוריס גירודיאס.
היו הבדלים דקים בין הגרסה של 1968 והמהדורה המצולמת של סולאנס.
בראיון בהווילג' וויס, סולאנס התלוננה שבמהדורה של אולימפיה לא הכניסו ושינו דברים ללא התייעצות עמה: "לא נכלל אף אחד מהתיקונים ...
שרציתי, ואילו הרבה שינויים נוספים נעשו—כולם לרעה—וכן היו הרבה "שגיאות טיפוגרפיות": מילים ואפילו חלקים שלמים של משפטים שנשמטו, מה שגרם למעברים בין הטקסטים להיות חסרי פשר." ב-1977, סולאנס פרסמה בהוצאה עצמית מהדורה "נכונה" אשר היה קרובה יותר לגרסה המקורית, וכללה מבוא שהיא כתבה.
מניפסט החלאה יצא לאור לפחות 10 פעמים באנגלית, ותורגם למגוון שפות כולל קרואטית, צ'כית, פינית, צרפתית, גרמנית, עברית, איטלקית, ספרדית, שוודית, טורקית, פורטוגזית, הולנדית, ודנית.
חלקים ממנו אף נכללו במספר אנתולוגיות פמיניסטיות, כולל Sisterhood is Powerful: An Anthology of Writings From The Women's Liberation Movement (1970), אוסף של כתבים פמיניסטים רדיקליים בעריכתה של רובין מורגן.
Verso Books פרסמה מהדורה בשנת 2004, עם הקדמה מאת הפילוסופית הפמיניסטית אביטל רונאל.
ג'ון פורקיס וג'יימס בוון תיארו את מניפסט החלאה כ"פָּמְפְלֶט אשר הפך לאחד השורדים לאורך הזמן הרב ביותר בקרב פרסומים אנרכיסטיים".
הוצאת רסלינג, 2005, 97 עמודים, תרגום: עידית שורר
סולאנס מתחילה בהצגת התאוריה של הזכר כ"נקבה לא שלמה" מחמת ליקוי גנטי בצורת כרומוזום Y.
על פי סולאנס, ליקוי גנטי זה גורם לזכרים מוגבלות רגשית, אגוצנטריות, וחוסר מסוגלות לתשוקה נפשית או אינטראקציה אותנטית.
היא מתארת את הזכר כחסר אמפתיה, וחסר היכולת להתייחס לכל דבר מלבד התחושות הפיזיות שלו עצמו.
המניפסט ממשיך בטענה כי הזכר מבלה את חייו בניסיון להפוך לנקבה, ועל ידי כך להתגבר על נחיתותו.
הוא עושה זאת על ידי "חיפוש מתמיד אחר הנקבה, בניסיונות להתיידד עמה, ורצון לחיות דרכה ובאיחוד עמה." סולאנס דוחה את פרויד ואת תאוריית קנאת הפין, וטוענת כי לגברים יש "קנאת כוס".
סולאנס אז מאשימה את הגברים בכך שהפכו את העולם ל"ערימת חרא" ומציג רשימה ארוכה של תלונות.
עיקר המניפסט מורכב מרשימה ארוכה של תלונות נגד המין הגברי.
כסף, נישואין, זנות, עבודה, ומניעת אוטומציה בחברה
אבהות ומחלות נפש (פחד, פחדנות, ביישנות, ענווה, חוסר ביטחון, פסיביות)
דיכוי של האינדיבידואליות, חייתיות (חיי משפחה ואימהות) פונקציונליזם
פילוסופיה, דת ומוסר המבוססים על מין
דעות קדומות (גזעית, אתנית, דתית, וכדומה)
תחרותיות, יוקרה, סטטוס, השכלה פורמלית, בורות ומעמדות כלכליות וחברתיות
סודיות, צנזורה, דיכוי של ידע ורעיונות, חשיפות
עקב תלונות אלו, המניפסט מסיק שחיסולו של המין הגברי הוא צו המוסר.
הוא גם טוען כי על נשים להחליף את מערכת ה"כסף-עבודה" במערכת של אוטומציה, כזו שתוביל לקריסתה של הממשלה ואובדן כוחם של גברים על נשים.
על מנת להשיג מטרות אלו, המניפסט מציע הקמת חזית מהפכנית של נשים.
הכוח החלוצי הזה נקרא בשם SCUM (חלאה/חלאות).
המניפסט טוען כי על החלאות לנקוט בפעולה ישירה וטקטיקות של חבלה ולא באי-ציות אזרחי, מכיוון שאי-ציות מסוג זה הוא אפקטיבי רק עבור שינויים קטנים בחברה.
על מנת להרוס את המערכת, פעולה אלימה היא הכרחית: "אם החלאות אי פעם יצעדו, זה יהיה על הפנים מטופשות והמחליאות של הנשיא; אם החלאות אי פעם יכו, זה יהיה בחושך עם סכין חדה."
המניפסט מסתיים בתיאור של אוטופיה עתידנית, שנשלטת על ידי נשים, בה, בסופו של דבר, אין גברים.
אין כסף, ומחלות ומוות הם נחלת העבר.
המניפסט טוען כי זה לא רציונלי עבור גברים להגן על השיטה הקיימת, ושעליהם לפיכך לקבל את הצורך בהשמדתם.
בשנת 1977 בראיון בווילג' וויס, סולאנס הצהירה כי החלאות הן "רק טכניקה ספרותית.
אין ארגון שנקרא SCUM—אף פעם לא היה ואף פעם לא יהיה." סולאנס אמרה בנוסף: "חשבתי על זה כעל מצב נפשי...
[בכך ש]נשים שחושבות באופן מסוים הן חלק מ-SCUM...
[ו]גברים שחושבים בצורה מסוימת הם חלק מכוח העזר של SCUM."
מבקרים, חוקרים, ועיתונאים ניתחו את המניפסט ואת הצהרותיה של סולאנס.
פרופ' דנה הלר כתבה שלסולאנס "חזון חברתי אנרכיסטי" ושהמניפסט כלל "תאוריות כמעט-אוטופיות", ו"חזון אוטופי של עולם שבו מיכון ומערכות של רבייה המונית ייתרו עבודה, יחסי מין, ואת המערכת הכספית המיושנת." על פי מבקרת הווילג' וויס ב.
רובי ריץ', "SCUM הוא חזון עולמי בלתי מתפשר" אשר מבקר גברים על כשלים רבים, כולל מלחמה וכישלון בריפוי מחלות; שרבות מהנקודות, אך לא כולן, "מדויקות למדי"; על פי ג'נט ליון, המניפסט "מעמיד נשים 'משוחררות' ...
המבקרת הפמיניסטית ג'רמיין גריר כתבה שלטענת סולאנס, גם גברים וגם נשים מנותקים מאנושיותם וכי גברים רוצים להיות כמו נשים.
אליס אקולס כתבה שעל פי המניפסט מגדר הוא אבסולוטי ומהותי, ולא קונסטרוקציה יחסית.
הלר טענה כי המניפסט מראה את ניתוקן של נשים ממשאבים כלכליים ותרבותיים בסיסיים, ושבגלל השעבוד הפסיכולוגי לגברים, נשים מנציחות את הנתק.
רוברט מרמורשטיין כתב בווילג' וויס שבין המסרים העיקריים של SCUM הוא ש"גברים הרסו את העולם" וש"הם כבר לא הכרחיים (גם מבחינה ביולוגית)".
שרון ג'נסן כתבה שבעיני סולאנס גברים הם "נחותים ביולוגית".
על פי לורה וינקיל, המניפסט מבקש את הפיכת הקפיטליזם ההטרוסקסואלי, ושאמצעי הייצור יישלטו על ידי נשים.
ג'נסן מתארת את התוכנית של האוטופיה הנשית העתידית כבלתי-אלימה, ומבוססת על סירובן של נשים ליטול חלק בכלכלה הנוכחית והיפרדותן מגברים, דבר שיביס את כוחות המשטרה והצבא, ושאם סולידריות בין נשים תהיה מספקת, נשים יוכלו לקחת משרות בהן יעשו "unwork" (אי-יצרנות), שתגרום לקריסה מערכתית.
בעיתון דיילי ניוז הכתבים פרנק בורקינה והנרי לי, יומיים לאחר שסולאנס ירתה בוורהול, כתבו שסולאנס "עורכת מסע צלב למען עולם חד-מיני, החופשי מגברים".
וינקיל טוענת שתוכניתה של סולאנס היא דווקא מהפכה אלימה של נשים.
פרופ' ג'ינט קסטרו מצאה את המניפסט "צ'רטר של אלימות פמיניסטית", ותומך היסטריה טרוריסטית.
על פי ג'נסן, סולאנס מציגה גברים כחיות שצריך לצודם, באמצעות כלי נשק שהם "סמלים פאליים שמופנים נגד גברים".
ריץ' וקסטרו לא התייחסו לתוכנית להשמדת גברים ברצינות, וחשבו שזו סאטירה.
חוקרים רבים בחרו להתייחס דווקא למשמעות של הזעם.
אמנם, על פי ליון, המניפסט הוא ציני ושנון, אך סיגל כתבה שהמניפסט "מביע זעם נשי בוטה" וג'נסן סברה שהמניפסט הוא "מזעזע" ועוצר נשימה.
ריץ' תיארה את סולאנס כ"יחידת הרס של אישה אחת" וסיגל כתב שעמדתה "מביאה לידי ביטוי אי-שביעות רצון כללי ממחאה לא אלימה באמריקה." ריץ' כתבה שהמניפסט הציג את "הייאוש והכעס" של נשים, ומקדם את הפמיניזם
סולאנס ארגנה "פורום SCUM ציבורי" אליו הגיעו כ-40 אנשים, בעיקר גברים, להם קראה סולאנס "קריפרים" ו"מזוכיסטים"; בארגון לא היו חברים חוץ ממנה.
המניפסט, כותבת ליון, הוא גם "ידוע לשמצה, וגם בעל השפעה", והיה "לאחד הטקסטים הראשונים ואחד הקיצוניים" שנכתבו על ידי "זרמים שונים של תנועת שחרור הנשים האמריקאית".
על פי ליון, "עד שנת 1969, המניפסט כבר הפך לסוג של תנ"ך" של תא 16, בבוסטון.
על פי מאמר מ-2012 מאת ארתור גולדווג מהמרכז המשפטי לדרום העני, "סולאנס ממשיכה להיקרא ולהיות מצוטטת במעגלים פמיניסטים מסוימים".
ב-20 במאי 2022, במהלך פסטיבל הקולנוע בקאן שבצרפת, פרצה אישה עירומה בצעקות לשטיח האדום שנפרש לקראת בכורת סרט הקולנוע "שלושת אלפים שנים של כמיהה" , במחאה על מקרים של אלימות מינית שמבצעים חיילים רוסים באוקראינה, על פי ידיעות שנפוצו.
גופה של האישה היה צבוע בצבעי דגל אוקראינה, עם הכתובת "הפסיקו לאנוס אותנו", ועל גבה המילה "SCUM".
קבוצת אקטיביסטיות צרפתיות שהזדהתה בכינוי "SCUM" צייצה בחשבון הטוויטר הרשמי שלה הודעה, לפיה שהאישה היא פעילה בקבוצה.
בתקשורת ציון שחשבון הטוויטר נוצר כחודש בלבד קודם לפסטיבל.
"מניפסט החלאה" הוא גם שמו של סרט קצר משנת 1976 בבימויה של קרול רוסופוליס ודלפין סייריג.
בסרט, סייריג מקריאה כמה קטעים מן התרגום הצרפתי של המניפסט.
וורהול עשה סאטירה מכל אירוע הירי, בסרטו בשם "נשים במרד", בו ישנה קבוצה המתקשרת לארגונה של סולאנס, P.I.G, (Politically Involved Girlies (ילדות מעורבות פוליטית) על משקל S.C.U.M.
עבודתה של סולאנס ומערכת היחסים שלה עם וורהול מתוארים בסרט משנת 1996,I Shot Andy Warhol, אשר חלק משמעותי ממנו מתייחס למניפסט החלאה, ולמחלוקות בין סולאנס לוורהול לגבי מה מהות להיות סופר.
בתוכנית האנימציה הטלוויזיה אנימציה The Venture Bros, בפרק "Viva Los Muertos!", משתתפת דמות בשם ואל אשר מצטטת ישירות מתוך המניפסט לאורך הפרק.
בסיפור הכותרת של אוסף סיפוריו הקצרים, "מוחות של חולדות", מייקל בלומליין משתמש במניפסט החלאה כדי להמחיש את השנאה העצמית של גיבור הסיפור וכן את שנאתו למגדר שלו.
ב-2006, הסופרת השוודית שרה שטרידסברג פרסמה רומן סמי-ביוגרפי על ואלרי סולאנס, Drömfakulteten (סגל החלומות), שבו מוזכר המניפסט מספר פעמים, וכן מצוטטים חלקים ממנו.
ניק קייב אמר שבדרך בה סולנאס רואה גבריות וגברים, בתור כאלה שנמצאים באמצע בין בני אדם לקופים, יש הבטים שצלצלו באוזניו נכון, וברומן שלו "מותו של באני מונרו" הגיבור הוא התגלמות הזכר לפי ואלרי סולאנס.
בעטיפת תקליטור הבכורה של מאניק סטריט פריצ'רז יש ציטוט של סולאנס.
להקת הפאנק ביג אין ג'פאן שאבו את ההשראה לשירם "האגודה למען חיתוך גברים" מהספר.
הלהקה הבריטית .S.C.U.M קרויה על שם המניפסט.
באלבום משנת 2006 של להקת מטמוס, ישנו שיר בשם "מאסה לוואלרי סולאנס", ובו ציטוטים ממניפסט החלאה.
השיר "גיבור צבא ההגנה" של הלהקה הישראלית פוליאנה פרנק נפתח בדקלום ציטוט מתורגם מתוך המניפסט.
מניפולציה ישירה היא גישה לאינטראקציה בין אדם למחשב שבה האדם מפעיל את המחשב דרך עצמים (objects) כאשר העצמים והפעולות מיוצגים על מסך המחשב באופן רציף והפעולות הפיזיות של האדם על העצמים הן מהירות, מתווספות, ניתנות לשינוי, וזוכות למשוב מידי ומתמשך.
למשל, גרירת צלמית המייצגת קובץ במחשב ושחרורה לתוך פח האשפה זוהי מניפולציה ישירה שבה ניתן לראות באופן רצוף את תנועת הקובץ על המסך עד הגיעו לפח וזאת במקביל לפעולה הידנית של האדם עם לחיצה על העכבר (קליק שמאלי) והזזת העכבר על פני משטח עבודה פיזי עד לשחרור כפתור העכבר.
לעומת מניפולציה ישירה, ניתן היה לבטל את הקובץ בעזרת פקודות מחשב לביטול קבצים בציון שם הקובץ ומיקומו.
המושג מניפולציה ישירה פורסם בתחילת שנות התשעים.
המושג הוטבע על ידי בן שניידרמן ב-1982 והורחב בידי החוקרים אדווין הצ'ינס, ג'יימס ד.
הולן ודונלד נורמן ב-1985. בימים ההם שלטה מטפורת שולחן העבודה (Desktop Metaphor) ומכאן השימוש הנפוץ של מונחים של חלונות, צלמיות, ואמצעי הצבעה כמו עכבר שמשחקים תפקיד מרכזי ביישום של מניפולציה ישירה.
יישומים אחרים מחוץ לעולם של שולחן העבודה ידונו בהמשך.
כאמור, בן שניידרמן הדגיש את הייצוג הרציף של הפעולה והעצם המופעל, כמו גם את השינויים האינקרמנטליים והמשוב החזותי.
לעומת שניידרמן, החוקרים הצ'ינס, הולן ונורמן מדגישים את הרגשת המעורבות של המשתמש שנובעת מההפעלה הבלתי אמצעית של עצמים לעומת תקשורת עם מחשב מבוססת פקודות.
ניתן להבין את החשיבות של מניפולציה ישירה לאור מודל נורמן לאינטראקציית אדם-מחשב המתאר את פעילות המשתמש כזרוע אחת של ביצוע וזרוע שנייה של הערכה על סמך משוב.
במניפולציה ישירה זרוע ההערכה מתאחדת עם זרוע הביצוע לפעולה רציפה והרמונית המתבצעת על עצם אחד שבו גם מוצג המשוב.
כיוון שיש מוקד אחד אליו מרוכזים משאבי המשתמש, קל יותר לבצע את הפעולה ויש סבירות גדולה יותר למעורבות גבוהה יותר.
השימוש במניפולציה ישירה תורם לחוויית המשתמש לתחושת השליטה אצל המשתמש (מקור השליטה פנימי).
למשל - שימוש במניפולציה ישירה להגברת עוצמת קול באמצעות הזזת פקד על גבי סרגל העוצמה.
המשתמש שולט בגובה הצליל בזמן אמת על סמך בדיקה של התוצאה המיידית של העלאת והורדת סרגל העוצמה.
קביעת העוצמה ללא מניפולציה ישירה הייתה יכולה להתבצע על ידי קביעת מספר של גובה הצליל מתוך סקאלה נתונה.
אבל למשתמש הייתה במקרה כזה תחושת שליטה נמוכה בהתאמת גובה הצליל בדיוק על פי רצונו.
("ניחוש" שגובה צליל מסוים יתאים לרצונו, ורק אחרי קביעת המספר, בדיקה האם גובה הצליל אכן תואם את רצונו.
זאת לעומת מניפולציה ישירה, בה ניתן לשמוע את גובה הצליל המשתנה, תוך כדי תנועה, ולעצור ברגע שמתאים - ללא מתן חשיבות למספר שמייצג את גובה הצליל).
מלכתחילה, השימושים הנפוצים של מניפולציה ישירה בעיצוב אינטראקציית אדם מחשב התרכזו בעולם של מחשב עם מקלדת ועכבר כפי שתואר לעיל במקרה של ביטול קובץ.
עם התפתחות הטכנולוגיות האינטראקטיביות והשימוש הגובר במגוון יישומים, התרחב גם השימוש במניפולציה ישירה ולבש צורות חדשות.
בתחום של גרפיקה ממוחשבת בכלל ובגרפיקה תלת־ממדית (3D) נעשה שימוש אינטנסיבי של מניפולציה ישירה בגלל הקושי בעבודה עם עצמים גרפיים על מסך פיזי דו-ממדי, עבודה שכוללת עריכה ותנועה של עצמים.
בתוכנות נפוצות כמו למשל מעבד תמלילים ניתן לסובב עצם גרפי על ידי פקד (Widget) המוצג כצלמית דמוית חץ מעוגל שמסובבים עד שמגיעים לזווית הרצויה.
לעומת זאת, סיבוב עצם גרפי בשלושה ממדים מחייב מניפולציה לא ישירה בעזרת פקדים בפנל אחר של המסך.
תוכנות גרפיות מתקדמות תומכות במניפולציה ישירה המאפשרת גם סיבוב של עצם גרפי בשלושה ממדים ונעזרת בפקד המוצג כצלמית עם שלושה מעגלים המתואמים עם שלושה צירים כך שניתן לבחור באחד המעגלים כדי לסובב על הציר המתאים.
בעולם של מסכים רגישים למגע (מכשירי טלפון חכמים וטבלטים) מניפולציה ישירה מתבטאת ביתר שאת.
ראשית, במקום להשתמש באמצעי הצבעה כמו עכבר, נוגעים ישירות בצלמית על המסך.
שנית, קל יותר ליישם פעולות מורכבות יותר הדורשות יותר מהצבעה אחת בו זמנית כאשר המסך מאפשר נגיעה במספר מקומות (Multi-touch).
הדוגמה של ביטול קובץ ממחישה פעולה פשוטה יחסית עם מניפולציה על נקודה בודדת, היינו מיקום הסמן על גבי הצלמית של הקובץ.
לעיתים, נדרשות שתי נקודות או יותר כמו במתיחה או כיווץ של עצם (Pinch in/out) אשר ניתן לעשות על ידי תנועת יד עם שתי אצבעות (Hand gestures).
למרות היתרונות במגע בלתי אמצעי בעצם הגרפי יש להתמודד עם הקושי הפיזיולוגי לדייק בנגיעה בשטח קטן של המסך.
שימוש בטלפון חכם מאפשר גם מניפולציה ישירה באמצעות הזזת הטלפון עצמו בזוויות וכיוונים שונים.
מניפולציה ישירה נחקרת היום גם בהקשרים של עבודה עם וידאו, מציאות רבודה וממשקי קול.
מְנִיפָנִית (שם מדעי: Ptyodactylus) היא סוג של לטאה ממשפחת הפילודקטיליים, החיה במדבריות המזרח התיכון ואפריקה.
למניפנית כפות רגליים גדולות במיוחד, מהם קיבלה את שמה (מניפנית = כמו מניפה).
רגליה נאחזות היטב בסדקים וכך יכולה המניפנית להלך על קירות וגזעי עצים ואפילו במהופך.
היא פעילה בשעות הלילה ומחפשת חרקים קטנים למאכל.
המניפנית משתמשת בעיניה הגדולות כדי לאתר מזן בחושך.
היא אינה צריכה לשתות לעולם.
מְנִיפָאִים (שם מדעי: Strepsiptera) היא סדרה במחלקת החרקים בעלי גלגול מלא המונה כ-600 מינים בתשע משפחות.
חרקים אלו הם טפילים פנימיים בחרקים אחרים, כגון דבורים, צרעות, פשפשאים, נמלים, דגי כסף, תיקנאים ועוד.
הנקבות של מרבית המינים לעולם אינן עוזבות מהמארח לאחר שנכנסו לגופו, ולבסוף מתות בתוכו.
הזחלים עוזבים את המארח לאחר שבקעו כדי למצוא מארח חדש שאינו מוטפל, והזכרים קצרי החיים חייבים לצאת ולחפש נקבות כדי להזדווג.
אחד מהמאפיינים הבולטים של הסדרה הן הכנפיים.
הכנפיים הקדמיות התנוונו לכדי בוכניות והאחוריות מקופלות בזמן מנוחה במספר קיפולים רב בדומה לקיפול מניפה, ומכאן שמה העברי של הסדרה.
באופן דומה נקבע גם שמה המדעי petra כנפיים strepsi מפותל.
Bahiaxenidae - ידוע מין אחד שנחשב כמאובן חי
Corioxenidae - טפילים על סרחניים, תריסיתיים ועל-משפחה Lygaeoidea.
Elenchidae - טפילים על עפרוניתים
Halictophagidae - טפילים על חלק מהציקדות וערצביים
Mengenillidae - המשפחה היחידה בה הנקבות מתגלמות מחוץ למארח.
Myrmecolacidae - זכרים טפילים על נמלים, הנקבות על חגבים, צרצריים וגמלי שלמה
Stylopidae - טפילים על דבוראים
מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים (באיטלקית: Manifesto degli Intellettuali del Fascismo) נוצר על ידי הפילוסוף האיטלקי ג'ובאני ג'נטילה.
במכתב מציין ג'נטילה את היסודות הפוליטיים והאִידֵיאוֹלוֹגִיִּים של הפשיזם האיטלקי.
במכתב מצדיק ג'נטילה את האלימות הפוליטית של אנשי החולצות השחורות בכך שהם מביאים למהפכה שתביא למימוש הפשיזם האיטלקי ומסייעת לשלטונו של ראש הממשלה, בניטו מוסוליני ששלט באיטליה מ-1922 ועד 1943.
מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים הוא למעשה תמצית של ועידת התרבות הפשיסטית שנערך במרץ 1925 בבולוניה.
מטרת הוועידה והמכתב היה לתמוך בממשלתו של ראש ממשלת איטליה, בניטו מוסוליני.
איטלקיים ואנשי ציבור איטלקים בולטים עשו בוועידה ובעת כתיבת המכתב את המאמץ הפורמלי הראשון להגדרת השאיפות התרבותיות של הפשיזם האיטלקי.
המניפסט עצמו, פורסם לראשונה בעיתון "איל פופולו ד'איטליה" ולאחר מכן על ידי שאר העיתונים האיטלקים ב-21 באפריל 1925, וזאת כחלק מהחגיגות הלאומיות לייסוד הרפובליקה הרומית (רומא נוסדה ב-21 באפריל 753 לפנה"ס לערך).
אינטלקטואלים איטלקיים רבים בעלי השפעה תרבותית חתמו על המניפסט, בין החותמים:
ג'ובאני ג'נטילה, "מניפסט האינטלקטואלים הפשיסטים אל האינטלקטואלים בני כל האומות", מאיטלקית: יונתן פיין, דחק - כתב עת לספרות טובה, עמ' 720–726
מניפסט היא סדרת דרמה על טבעית אמריקאית שנוצרה על ידי ג'ף רייק ושודרה לראשונה ב-24 בספטמבר 2018 ברשת "NBC".
עלילת הסדרה עוסקת בנוסעיה ובצוות העובדים של מטוס נוסעים מסחרי שצצים לפתע שוב לאחר שנחשבו למתים למשך יותר מחמש שנים.
באוקטובר 2018, רשת "NBC" הזמינה פרקים נוספים לעונה הראשונה, ובהמשך חידשה את הסדרה לעונה שנייה ששודרה בשנת 2020, ולעונה שלישית ששודרה בשנת 2021. ביוני 2021, הסדרה בוטלה לאחר שלוש עונות.
הסדרה נוספה לשירות נטפליקס בסוף יוני 2021 ומיד עלתה לראש טבלת הצפיות, נתון אשר שיכנע את נטפליקס לחדש את הסדרה לעונה רביעית ואחרונה בת 20 פרקים, שחלקה הראשון עלה לשירות ב-4 בנובמבר 2022 וחלקה השני; ב-2 ביוני 2023.
בישראל, הסדרה משודרת בשירות הזרמת המדיה של נטפליקס החל מ-1 בינואר 2022.
בזמן הנסיעה מג'מייקה לניו יורק, טיסת "מונטגו אייר 828" חווה סערה קשה.
כשהם נוחתים בנמל התעופה הבינלאומי סטיוארט בניובורג, ניו יורק, 191 נוסעי המטוס וצוות העובדים מגלים מסגן מנהל הסוכנות לביטחון לאומי, רוברט ואנס, שחלפו למעלה מחמש שנים וחצי בזמן שהם היו באוויר, במהלכן הם נחשבו למתים.
כשהם מצטרפים מחדש לחברה, הנוסעים מתחילים להתמודד עם העובדה שחייהם – ויקיריהם – אינם כפי שהיו, ובמקביל מתחילים לשמוע קולות מנחים ולחוות חזיונות על אירועים שטרם התרחשו.
מליסה רוקסבורג – מיקלה סטון, בלשית המשויכת למחוז 129 במשטרת ניו יורק ואחותו של בן, ששהתה בטיסה 828. דודתם של אוליב, קאל ואידן.
את דמותה של מיקלה בצעירותה מגלמת אריאנה ג'ליה.
ג'וש דאלאס – בן סטון, פרופסור למתמטיקה ואחיה של מיקלה; שהה בטיסה 828, בעלה של גרייס ואביהם של אוליב, קאל ועדן
אתנה קרקניס – גרייס סטון , אשתו של בן וגיסתה של מיקלה, המנהלת עסק לקייטרינג.
אמם של אוליב, קאל ואידן.
רמירז – ג'ארד ואסקז, בלש המשויך למחוז 129 במשטרת ניו יורק וארוסה לשעבר של מיקלה; נישא לחברתה הטובה ביותר לאחר היעלמה, אך התגרש לאחר שובה.
מאוחר יותר, ג'ארד מועלה לדרגת מפקח.
לונה בלייז – אוליב סטון, בתם של בן וגרייס, אחייניתה של מיקלה, אחותו התאומה של קאל ואחותה הגדולה של אידן.
את דמותה של אוליב בצעירותה מגלמת ג'נה קורמג'.
ג'ק מסינה וטיי דוראן – קאל סטון, בנם של בן וגרייס, אחיינה של מיקלה, אחיה הגדול של אידן, ואחיה התאום של אוליב.
פארווין קאור – סאנבי באל, רופאה וחוקרת רפואית בבית החולים קוך ששהתה על טיסה 828. מאוחר יותר, באל מגויסת לעבודה עבור כוח המשימה "פרויקט אאוריקה" של הסוכנות לביטחון לאומי, שעוסק בחקירת טיסה 828.
מאט לונג – זיק לנדון , מטייל שנלכד במערה במהלך סופת שלגים ונחשב למת במשך שנה, עד שחזר לחיים במצב דומה למה שקרה לנוסעי טיסה 828. בהמשך הסדרה, זיק נישא למיקלה.
את דמותו של זיק בצעירותו מגלם קולין קריצ'לי.
הולי טיילור – אנג'לינה מאייר , נוסעת בטיסה 828 שהוחזקה בשבי על ידי הוריה הקנאים-דתיים בקוסטה ריקה לאחר שובה, עד לחילוצה על ידי מיקלה וזיק.
דריל אדוארדס – רוברט ואנס , מנהל הסוכנות לביטחון לאומי, שמוביל את חקירת הופעתה מחדש של טיסת מונטגו אייר 828. על אף שהוא נהרג לכאורה במהלך העונה הראשונה, בהמשך מתגלה כי הוא עדיין חי ועובד בחשאי על מנת לחשוף את מסתורין טיסה 828 ואת מטרותיה המרושעות של ממשלתו.
בעונה השלישית, ואנס שב לתפקידו הישן ועומד בראש כוח משימה חדש, "פרויקט אאוריקה", שמטרתה לבחון את הריסותיו המחודשות של המטוס על מנת לאתר רמזים.
קרטוזיאן וילסון ומרגרט איזלי 46 4 Go-Around ביטול נחיתה סי.
טרנר ועזרא נחמן 47 5 Squawk קוד משיב מייק סמית סימרן ביידוואן וסומרה סריבסטאב 48 6 Relative Bearing כיוון יחסי הארווי ולדמן לורה פוטני וראיין מרטינז 49 7 Romeo רומיאו ג'וש דאלאס ג'ף רייק וסימרן ביידוואן 50 8 Full Upright & Locked Position ליישר ולנעול אריקה ווטסון מאט ק.
טרנר וג'ימי בלקמון 51 9 Rendez-vous פגישה שריל דאניה מ.
טרנר וסומארה סריבסטב 56 14 Fata Morgana חזיון תעתועים קלייר פאולר מ.
קרטוזיאן וילסון וראיין מרטינז 47 15 Throttle ויסות רומיאו טירונה לורה פוטני ועזרא נחמן 58 16 Furball עוינות סטייסי מוחמד מאט ק.
טרנר ודריקה פירמן 59 17 Threshold קו הסיום בוסדה ויליאמס מ.
קרטוזיאן וסומארה סריבסטב 60 18 Lift/Drag כוח נגד מליסה רוקסבורו עזרא נחמן וראיין מרטינז 61 19 Formation חיבור קלאודיה ירמי סימרן ביידואן ומרגרט איזלי 62 20 Final Boarding קריאה אחרונה רומיאו טירונה לורה פוטני וג'ף רייק
ב-23 באוגוסט 2017, נמסר כי רשת "NBC" התחייבה להזמין מהפקת הסדרה פיילוט.
התסריט עבור הפיילוט נכתב על ידי ג'ף רייק, שהתעתד לשמש גם כמפיק בפועל לצד רוברט זמקיס וג'ק ראפקה.
בינואר 2018, רשת "NBC" הזמינה רשמית את הפיילוט ונמסר כי על בימויו והפקתו יהיה אמון דייוויד פרנקל.
במאי 2018, נודע כי "NBC" הזמינה עונה מלאה בת 13 פרקים, ושיבצה אותה לשידור במהלך הרבעון השלישי לשנת 2018. ב-19 ביוני 2018, נמסר רשמית כי הסדרה תעלה לשידור ב-24 בספטמבר 2018. ב-18 באוקטובר 2018, "NBC" הזמינה שלושה פרקים נוספים עבור העונה הראשונה.
ב-15 באפריל 2019, "NBC" חידשה את הסדרה לעונה שנייה, שעלתה לשידור ב-6 בינואר 2020. ב-15 ביוני 2020, הסדרה חודשה לעונה שלישית שעלתה לשידור ב-1 באפריל 2021.
בפברואר 2018, נמסר על ליהוקם של ג'וש דאלאס, מליסה רוקסבורג וג'יי.
רמירז לצוות השחקנים הראשי של הפיילוט.
חודש לאחר מכן, נמסר על ליהוקן של אתנה קרקניס, פארווין קאור ולונה בלייז לצוות השחקנים הראשי.
באוגוסט 2019, נמסר על ליהוקם של יאשה ג'קסון, גארט ורינג, אנדרן וורד-האמונד ואלן טמאקי לוהקו לצוות השחקנים המשני של העונה השנייה, ובאוקטובר 2019, נמסר על ליהוקם של ליאה גיבסון וקרל לונדסטדט לצוות השחקנים המשני.
ב-22 בספטמבר 2020, נמסר על ליהוקה של הולי טיילור לצוות השחקנים הראשי של העונה השלישית.
ב-22 באוקטובר 2020, נמסר על ליהוקו של ויל פלץ לוהק לצוות השחקנים המשני של העונה השלישית.
ב-14 ביוני 2021, נודע על החלטתה של רשת "NBC" לבטל את הסדרה לאחר שלוש עונות.
בשל הקליף האנגר של העונה השלישית והעובדה שהיוצר ג'ף רייק מכר במקור את הסדרה לרשת "NBC" עם תוכנית בת שש עונות מתוכננות, רייק וצוות ההפקה קיוו שהסדרה תירכש על ידי פלטפורמה אחרת.
בין האפשרויות בלטה נטפליקס, שם שתי העונות הראשונות של הסדרה עלו לשידור עם תום שידור העונה השלישית ועלו במהירות למקום השלישי ברשימת הסדרות הנצפות ביותר בשירות הזרמת המדיה.
על ההחלטה לבטל את הסדרה, רייק צייץ בטוויטר ב-15 ביוני: "אני הרוס מההחלטה של NBC לבטל אותנו.
[...] זה אגרוף בבטן בלשון המעטה.
אני מקווה למצוא בית חדש.
לכם, המעריצים, מגיע את סוף הסיפור שלכם." ב-21 ביוני 2021, "האחים וורנר" הודיעו כי המשא ומתן עם נטפליקס נגמר בטעם רע וכי הם לא יחפשו עוד בית חדש לסדרה.
שבוע שלאחר מכן, רייק ציין כי: "אנחנו מנסים למצוא דרך לסיים את הסדרה.
זה יכול לקחת שבוע, חודש, שנה.
ב-30 ביוני 2021, נמסר על ידי "אנטרטיינמנט ויקלי" כי רייק מחפש פלטפורמה שתסכים להפיק סרט המשך בן שעתיים שיקשור את כל הקצוות הרופפים שנותרו מהעונה השלישית.
רייק ציין בתגובה לדיווח זה כי "יש תיאבון עצום לאנשים שרוצים לדעת מה הסוף של הסיפור הזה, מה קרה לנוסעים, מה קרה בסופו של דבר למטוס הזה."
עם זאת, חודש שלאחר מכן, נמסר כי המשא ומתן בין "האחים וורנר" לרשת "NBC" בנוגע לחידוש הסדרה לעונה רביעית פוטנציאלית התחדשו, וכי גם נטפליקס לקחו חלק בדיונים על החידוש.
ב-28 באוגוסט 2021, נמסר רשמית כי נטפליקס חידשה את הסדרה לעונה רביעית ואחרונה בת 20 פרקים, שתחולק לשני חלקים.
על פי הדיווח, נמסר כי דאלאס ורוקסבורו עתידים לשוב לעונה הרביעית, יחד עם חברי צוות מקוריים נוספים שנמצאים במשא ומתן על חזרה להפקת הסדרה.
ב-9 בספטמבר 2021, נמסר כי קאור, בלייז וטיילור ישובו לגלם את דמויותיהם לצד דאלאס, רוקסבורג ורמירז, בעוד שקרקניס ומסינה עזבו, וכי טיי דוראן יקודם לצוות השחקנים הראשי ויגלם את דמותו של קאל המתבגר.
יום לאחר מכן, הוכרז שדריל אדוארדס קודם לצוות השחקנים הראשי.
ב-21 ביולי 2018, הפקת הסדרה לקחה חלק בכנס קומיקון שבסן דייגו, קליפורניה.
בין הנוכחים נכללו המפיק בפועל, ג'ף רייק, והשחקנים מליסה רוקסבורו וג'וש דאלאס.
ב-28 באוגוסט 2018, הופצו תשע הדקות הראשונות של פרק הפיילוט.
ב-10 בספטמבר 2018, הפקת הסדרה השתתפה גם בכנס "PaleyFest", אשר כללה הקרנה מקדימה של הסדרה.
עם הפצתה, הסדרה זכתה לתגובות מעורבות מצד המבקרים.
באתר הביקורות "Rotten Tomatoes", עונתה הראשונה של הסדרה זכתה לציון 56%, עם דירוג ממוצע של 6.2/10, על סמך 39 ביקורות.