tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך מלחמת העולם השנייה צבא קונגו הקטן זכה במספר ניצחונות על הכוחות האיטלקים בצפון אפריקה.
ההצלחות האלה פגעו אנושות ברעיונות גזעניים, והתושבים השחורים התחילו בתהליך של השוואת זכויות.
קונגו קיבלה את עצמאותה ב-30 ביוני 1960 תחת ראש הממשלה הפופוליסטי פטריס לומומבה, חבר שבט הבאטאטלה.
הוא התחנך בבית ספר מיסיונרי ועבד כפקיד דואר.
הוא היה לחבר הפרלמנט של הוועידה הכלל אפריקאית ונשיא התנועה הקונגואית הלאומית, מפלגה בעלת השפעה רבה בפוליטיקה המקומית.
אחרי המרידה שהתחוללה בינואר 1959, ברח לומומבה מהמדינה על מנת להתחמק ממעצר, אך חזר אחרי תקופה קצרה.
מאוחר יותר באותה שנה הואשם בהפרות סדר והמרדה ונכלא על ידי הבלגים, אך שוחרר כבר ב-1960 והשתתף בוועדה שדנה בעתיד קונגו.
בוועדה הוא צבר מוניטין כנושא והנותן הראשי מטעם האוכלוסייה הילידית של קונגו.
כאשר הוקמה הרפובליקה של קונגו (יוני 1960), לומומבה היה ראש הממשלה הראשון של קונגו העצמאית.
זמן קצר אחרי קבלת העצמאות מרד הצבא, הבלגים שלחו כוחות על מנת להגן על אזרחי בלגיה, ומחוז קטנגה הכריז על עצמאותו.
לומומבה פנה לאו"ם בבקשת עזרה, וזה שלח כוחות על מנת להשיב את הסדר.
בספטמבר, הנשיא ז'וזף קסא וובו, יריבו של לומומבה, פיטר אותו ממשרת ראש הממשלה, ובתגובה טען לומומבה שקסא וובו זכה במשרתו שלא ביושר.
זמן קצר לאחר מכן נעצר לומומבה והוחזק במעצר בית על ידי קולונל ג'וזף מובוטו.
לומומבה הצליח להימלט, אך נתפס ונשלח לקטנגה (כיום שאבה).
בשנת 1961 הוא הוכרז כמת, וכתוצאה מהפרסום התחוללו מהומות במקומות רבים בעולם.
ב-1965, לאחר מספר שנים של חילופי ממשלות תכופים, הנהיג מובוטו הפיכה צבאית בתמיכה כלכלית של בלגיה וה-CIA, הדיח את קסא וובו והפך לנשיא ולשליט יחיד.
שלטונו של מובוטו היה מושחת אפילו במונחים של העולם השלישי.
במאמץ להגדיל את המודעות ללאומנות אפריקאית הוא שינה את שמו למובוטו ססה סקו ואת שם המדינה ל"זאיר" (1971), ותמך ברעיונות אפריקאיים מסורתיים.
התמיכה האמריקאית בשלטונו דעכה בעקבות התפרקות ברית המועצות בסוף שנות ה-80. לחצים מבית אילצו אותו להכריז על רפורמות ליברליות, שהתבררו מאוחר יותר כקוסמטיות בלבד.
משנת 1994 המדינה הייתה נתונה בעימותים אתניים ומלחמת אזרחים.
אחרי רצח העם ברואנדה, ברחו שני מיליון מבני ההוטו מראשי המדינה וממבצעי רצח העם, למזרח קונגו.
זרם הפליטים מרואנדה השכנה ערער עוד יותר את המצב הכלכלי הקשה.
בנובמבר 1996 קראו שלטונות המדינה לבני הטוטסי לעזוב.
במאי 1997 הצליח להגיע לקינשסה הבירה מנהיג האופוזיציה לורן דזירה קאבילה, יחד עם תומכים מרואנדה, אוגנדה ואף מצבא זאיר המקומי, במה שנודע בשם "מלחמת קונגו הראשונה".
מובוטו נמלט מן המדינה וקבילה הפך לנשיא החדש, תוך שהוא מחליף את שם המדינה ל"הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו".
ממשלו של קבילה היה נתון ללחץ ממורדים, שהתבססו ברואנדה ואוגנדה.
בשנת 1998 היה ניסיון להדיחו, אך בעזרת כוחות ממדינות ידידותיות הוא הצליח להתגבר על המשבר.
באוגוסט 1998 הורה קבילה לכוחות הזרים לצאת מן המדינה וסילק את כל בני הטוטסי.
היה זה אות הפתיחה של "מלחמת קונגו השנייה".
אף שהסכם הפסקת אש נחתם ב-10 ביולי 1999, הלחימה נמשכה, במיוחד בחלק המזרחי של המדינה.
פשעי המלחמה והפשעים נגד האנושות שבוצעו במהלך סכסוך זה הובילו לחקירת בית הדין הפלילי הבינלאומי ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, שהייתה החקירה הרשמית הראשונה של בית הדין הפלילי הבינלאומי.
קאבילה נרצח בינואר 2001 ובנו, ז'וזף קבילה תפס את השלטון.
הנשיא החדש ניסה לסיים את המלחמה שקונגו הייתה נתונה בה.
בדצמבר 2006, בבחירות דמוקרטיות ראשונות זה עשרות שנים, זכה ז'וזף קבילה בנשיאות קונגו, ותוצאות הבחירות הוכרו על ידי מתחריו.
בנובמבר 2011 נערכו שוב בחירות דמוקרטיות במדינה ובדצמבר אשרר בית המשפט העליון של קונגו את תוקף תוצאותיהן ואת בחירתו מחדש של ז'וזף קבילה לנשיא המדינה.
אנשי האופוזיציה בראשותו של אטיין צ'יסקדי טענו כי תוצאות הבחירות זויפו ולפיכך אינם מכירים בהן ובנשיאותו של קאבילה.
אמצעי התקשורת בעולם הביעו חשש לפריצתה מחדש של מלחמת האזרחים שנערכה במדינה בין השנים 1998 ל-2003.
בסוף שנת 2016, אחרי 17 שנות שלטון, קבילה הכריז שהוא דוחה את הבחירות למועד לא ידוע.
ההכרזה גרמה לגל מחאות נרחב שדוכא ביד חזקה על ידי כוחות הביטחון.
בשנת 2017 הכריז מועמד חדש, אליהו שדי, על רצונו להתחרות בקבילה על הנשיאות אך בגלל הרדיפות כנגד האופוזיציה הוא פעל מחוץ לארץ – מירושלים.
ב-10 בינואר 2019 הוכרז כי פליקס צ'יסקדי נבחר לנשיא הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
הוא הביס את מנהיגי האופוזיציה האחרים, מרטין פיולו ועמנואל רמזאני שדארי, אשר נתמכו על ידי קבילה, אולם יריבו של צ'יסקדי בבחירות – פיולו, וכמו כן הכנסייה הקתולית, דחו את התוצאות בטענה כי חלק מהקולות זויפו, וכי לפי תוצאות ספירת הקולות מטעם הכנסייה הקתולית, יריבו של צ'יסקדי הוא המנצח בבחירות.
בפברואר 2021 משלחת בינלאומית הותקפה על ידי כוחות חמושים ושגריר איטליה לוקה אטנזיו נהרג במתקפה.
ממשלת קונגו התמודדה עם התקוממויות במזרח המדינה.
בראש המורדים שפעלו במזרח קונגו עומד ארגון M23. הארגון היה מורכב ברובו מבני הטוטסי, אחת הקבוצות האתניות באזור.
הרקע להתקוממות היה המתיחות בין ההוטו לטוטסי בעקבות רצח העם ברואנדה.
המטרה המוצהרת של M23 הייתה לקדם את האינטרסים של הטוטסים בקונגו ולהגן עליהם מממשלת קונגו וממיליציות של בני ההוטו, קבוצה אתנית נוספת.
ב-23 במרץ 2009, נחתם הסכם שלום שסיים התקוממות קודמת של הטוטסים במזרח קונגו.
ב-2012 כבשו המורדים את העיר הקונגולזית גומה המונה שני מיליון תושבים, אך נסוגו ממנה כעבור ימים ספורים בעקבות הסכם שהושג בתיווך מדינות האזור.
תנועת המורדים נקראת על שם תאריך ההסכם כתזכורת לו.
מערכה נוספת החלה במהלך שנות העשרים של המאה ה-21 לאחר שהארגון טען כי ממשלת קונגו לא עמדה בתנאי ההסכם, ולא שילבה כראוי את הטוטסים בצבא ובממשל.
משנת 2021 כבשו המורדים שטחים נרחבים במזרח קונגו, אזור שעשיר במינרליים.
מינואר 2025 התעצמה הלחימה והמורדים השתלטו על שטחים רבים במזרח המדינה וניסו שוב לכבוש את גומה.
רואנדה השכנה סייעה למורדים ופלשה לקונגו בשנת 2025. צבא בורונדי החל לפעול במזרח המדינה במטרה לסייע לממשלת קונגו.
במהלך הפלישה החל גל אלימות בקנה מידה רחב.
ההסלמה בינואר 2025 כללה שריפת בית כלא ובתי חולים, חטיפת ילדים וגיוסם למלחמה, אלפים רבים של הרוגים, מקרי אונס רבים ומאות אלפי פליטים.
באפריל קונגו והמורדים סיכמו על הפסקת אש.
קונגו ורואנדה חתמו על הסכם שלום ביוני 2025. הפסקת האש הופרה בהמשך השנה.
התנועה הפופולרית של המהפכה (Mouvement Populaire de la Révolution; MPR) הייתה המפלגה החוקית היחידה משנת 1970 עד לשנת 1990. היא הונהגה על ידי הנשיא, מובוטו ססה סקו, והיו לה נציגים בכל ארגון הנהלתי במדינה.
המפלגה התפרקה עם סיום תפקידו כנשיא של מובוטו ב-1997.
מלחמת האזרחים של קונגו (1998–2003) הסתיימה על ידי הסכם שיתוף כוחות שיצר מעין חוקת מעבר ב-2003, שנתנה כוח לממשלה זמנית שהייתה מורכבת מנציגים של קבוצות מורדים שונות, הממשלה הקודמת, האופוזיציה וארגונים אזרחיים.
בפברואר 2006 נכנסה לתוקפה חוקה חדשה שייצבה במעט את המשטר הנשיאותי במדינה.
חוקת המעבר משנת 2003 יצרה פרלמנט דו-ביתי עם אספה לאומית (הבית התחתון) ובו כ-500 נציגים, וסנאט (הבית העליון) ובו כ-108 נציגים.
החוקה החדשה העניקה כוח רב יותר לשלטון המקומי והחלישה את כוחו של בית המשפט העליון.
בשנת 2018, נשיא קונגו ג'וזף קבילה, ששלט במדינה 17 שנה לאחר שהתנקשו באביו ב-2001, בעודו בן 29, הודיע כי יפרוש מהשלטון ולא יתמודד בבחירות שיערכו בדצמבר 2018.
שחיתות ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו
על פי ארגוני שקיפות בינלאומיים, מובוטו ססה סקו גנב מהמדינה מעל לחמישה מיליארד דולרים, דבר אשר הוביל לתארו בתחילת המאה העשרים ואחת כמנהיג השלישי המושחת ביותר מאז שנת 1984 והמנהיג המושחת ביותר באפריקה במאה העשרים ואחת.
ממד תפיסת השחיתות בין 2004 ו-2008 (שקיפות בינלאומית):
ב-2019 הארגון הבינלאומי שקיפות בינלאומית (Transparency International) דרגו את הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו במקום ה-161 מתוך 180 מדינות במדד תפיסת השחיתות.
ב-2017 סוכנות הידיעות רויטרס חשפו הונאה שכוללת העלאת מחירי הדרכון הביומטרי למטרת רווח של קרובים לראש הממשלה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, ג'וזף קבילה.
בשנת 2006, ועידת האו"ם לחיסול אפליה נגד נשים הביעה דאגה לגבי תקופת המעבר שלאחר המלחמה, בה לא ניתנה עדיפות לקידום זכויות אדם לנשים ושוויון מגדרי.
במיוחד מזרח המדינה תואר כ"בירת האונס של העולם" ושכיחות האלימות המינית תוארה כגרועה ביותר בעולם.
ביולי 2007, הוועידה הבינלאומית של הצלב האדום הביעה דאגה לגבי המצב במזרח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
החלה להתפתח תופעה בה נשים ממהרות בלילה למקום מבטחים.
לדברי יקין ארטורק, שליח מיוחד של האו"ם לעניין אלימות נגד נשים שביקר במזרח קונגו ביולי 2007, האלימות במזרח ומערב קיוו היא "ברוטלית במידה שלא ניתן לדמיין".
ביולי 2019 התקיים דיון באו"ם על זכויות הנשים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, בו העלו את נושא האלימות נגד הנשים המדינה, שיעור התמותה הגבוה שלהן ופער העוני בין נשים לגברים.
על פי האו"ם, יותר ממחצית הנשים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו סבלו מאלימות ו-53 אחוז סבלו מאלימות במשפחה ואונס בנישואים, אשר עדיין לא הוצאו מחוץ לחוק.
אלימות נגד נשים נתפסת כנורמה בעיני מגזרים גדולים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בשנות ה-80 סיפקה ישראל תמיכה למשטרו של הרודן מובוטו ססה סקו.
ישראל חימשה ואימנה את חטיבות העלית של מובוטו שענד בגאווה כנפי צניחה ישראליות.
הנשיא חיים הרצוג, שר החוץ יצחק שמיר ושר הביטחון, אריאל שרון, ביקרו בזאיר וכמו כן הוזמן מובוטו לביקור בישראל.
הכלכלה של הרפובליקה הדמוקרטית הייתה במשבר חמור החל מאמצע שנות ה-80. מלחמת קונגו השנייה שהתחילה באוגוסט 1998 פגעה עוד יותר בכלכלה.
החוב החיצוני גדל, הרעב והמחלות שפגעו באזרחים פגעו בכלכלה.
ההשקעות הזרות הצטמצמו בשל הסכסוך, היעדר תשתיות ועבודה בסביבה קשה.
המלחמה התעצמה בשל בעיות פנים חמורות.
בין היתר שחיתות במערכת המשפט והשלטון, אינפלציה ועוד.
התנאים השתפרו במידת מה בסוף 2002 עם נסיגת רוב הכוחות הבינלאומיים.
נכון ל-2014, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו היא המדינה הענייה ביותר בעולם עם תמ"ג לנפש של $365 בלבד, כך שהיא אחת משלוש המדינות העניות ביותר בעולם, ביחד עם בורונדי והרפובליקה המרכז-אפריקאית בדירוג של הבנק העולמי.
פרויקט סכר אינגה הגדול שצפוי לכלול את תחנת הכוח הגדולה ביותר בעולם נמצא בשלבי תכנון.
עיקר היצוא מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו והחלק העיקרי של הכנסותיה מגיע מתעשיית הכרייה, כיוון שעל אף היותה אחת מהמדינות העניות בעולם, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו היא אחת מן המדינות העשירות ביותר במשאבי טבע.
בנוסף, בקונגו נמצאים מאגרי נחושת ברמת איכות גבוה מאוד, הרבה מעל הממוצע הבין לאומי.
דבר זה מאפשר הכנסות גבוהות מכריית המחצב.
בקונגו פועלות כ-24 חברות כרייה שונות, ביניהן חברות בין לאומיות מאפריקה, אירופה, אמריקה והמזרח הרחוק.
למרות פעילות הכרייה הנרחבת, המתבצעת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו, מוערך שגלומים בבטן האדמה מחצבים בשווי של 24 טריליון דולר.
זהו סכום שווה ערך לתל"ג השנתי של אמריקה ואירופה יחדיו.
ישנן מספר סיבות לניצול הנמוך של משאבי הטבע.
העיקריות שביניהן הן חוסר יציבות פוליטית וביטחון במדינה שפגעו בתשתיות בעבר ושמונעות כניסה של חברות בין לאומיות לפעילות במדינה.
כמות המחצבים האדירה שקיימת ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו מהווה גורם משמעותי ליריבות טריטוריאלית בין המדינה ובין שכנותיה.
ב-1998, שנה בלבד לאחר מלחמת קונגו הראשונה, פרצה מלחמת קונגו השנייה.
מלחמה זו מכונה גם מלחמת העולם של אפריקה.
בפרוץ המלחמה פלשו צבאותיהם של מדינות אוגנדה, רואנדה ובורונדי כבשו שטחים נרחבים מהרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
לפי דו"ח האומות המאוחדות, במהלך הכיבוש התרחשה בזיזה בקנה מידה נרחב על ידי הצבאות הכובשים של מינרלים, משק החי, קפה, עצים ומשאבי טבע.
המשאבים נלקחו על ידי הצבאות והועברו לארצות הכובשות ולארגוני המורדים ובהמשך לרחבי השוק הגלובלי באמצעות מסחר לא חוקי.
הצבא המשיך להטיל אימה על השטחים הכבושים וניצל את משאבי הטבע למימון המלחמה ובמקביל חברות בין לאומיות סגרו עסקאות עם גנרלים מקומיים לבניית מכרות.
אנשי עסקים מיהרו לרכוש בזול שטחים כבושים נרחבים שבהם היו מרבצים של משאבי טבע.
משנת 1998 עד שנת 2001 ניצלו הצבאות של אוגנדה, רואנדה ובורונדי באופן נרחב את משאבי הטבע של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
המדינות ביססו מערכת לוגיסטית ענפה שמטרתה הייתה למכור כמה שיותר משאבים מאדמת קונגו כדי לממן את הוצאות המלחמה ולהגדיל את ההכנסות הכספיות של המדינות.
רואנדה ואוגנדה שלטו במרחב האווירי של קונגו וניצלו זאת כדי לדכא את פעילות הייצוא של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ובמקביל פעלו לייצא בעצמן משאבים באופן לא חוקי.
הצבאות הבריחו דרך קונגו משאבים ומכרו אותם בשוק העולמי דרך מדינות אחרות.
לשם המחשה, קרן המטבע הבינלאומית אף קבעה כי לבורונדי אין זהב, יהלומים, קולטן, נחושת, קובלט או מתכת בסיסית אבל למרות זאת היא החלה לייצא אותם ב-1998.
לפי דוח האומות המאוחדות, בשנת 2000 בלבד מדינת רואנדה מימנה יחידות לוחמה בסכום של 70 מיליון דולר ומדינת אוגנדה מימנה פעילות צבאית בהיקף של 110 מיליון דולר.
כל זאת מכספים שהמדינות הרוויחו מסחר לא חוקי במשאבי הטבע, מיסים וחלוקות רווחים עם חברות כרייה.
בנוסף לפעילות של המדינות גם קבוצות מורדים כמו כוחות רינואל שדדו מכרות וסחרו באופן לא חוקי במשאבי הטבע על מנת לממן את פעילות הלוחמה שלהם.
ב-2001 חלה ירידה משמעותית בניצול הלא חוקי של משאבי הטבע כשמקורות כרייה רבים החלו להתרוקן.
המלחמה הארוכה, הקורבנות הרבים והרס התשתיות גרמו לכך שלא היה ניתן לכרות בהיקפים גדולים.
בנוסף באפריל 2001 הוקמה ועדה מיוחדת מטעם האומות המאוחדות אשר הייתה אמונה לחקור את אירועי ניצול משאבי הטבע הלא חוקי שהתרחשו.
ביולי 2002 חתמה הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו על הסכם שלום עם רואנדה ולאחר מכן בספטמבר 2002 נחתם הסכם שלום נוסף בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לבין אוגנדה.
מתוקף הסכמים אלו, נסגו חיילי צבאות המדינות הכובשות אל גבולות מדינותיהם.
ביולי 2003 קמה ממשלת המעבר הראשונה בקונגו.
לראשונה מקורות הטבע של קונגו חזרו לשליטה מלאה של המדינה.
בסוף המלחמה מצב תעשיית הכרייה היה חמור עקב חורבן התשתיות בתקופת המלחמה.
תעשיית הכרייה בקונגו שנויה במחלוקת.
מצד אחד התעשייה מספקת הכנסות רבות למדינה ולתושבים.
מצד שני, חוסר התשתיות והשחיתות הגדולה במדינה גורמת לניצול עובדים בתנאי עבדות.
ב–2004 קונגו הוצאה מתהליך קימברלי.
הסיבה לכך הייתה שרבים מהילומים המיוצאים למסחר מגיעים ללא רישום, תעשיית היהלומים אינה מוסדרת ובנוסף דיווחים מהשטח סיפרו שתנאי העבודה של הכורים מחפירים עד כדי עבדות.
ב–2007 הבטחות של ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לשיפור תנאי העבודה ולמיסוד תעשיית יהלומים רשמית ולגיטימית גרמו לכך שהסכימו חזרה לקבל את המדינה לתהליך קימברלי.
למרות הבטחות הממשלה, גם כיום ישנם מכרות רבים שאינם מוסדרים.
בחלק ממכרות אלו עובדים כורים תחת איום ממשי על חייהם בתנאי עבודה מחפירים ותמורת משכורת זעומה, חלק מן העובדים הם אפילו קטינים.
בשנת 2009 החלה התאוששות משמעותית בתעשיית הכרייה.
ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו חתמה על הסכם הלוואה בסך 12 מיליארד דולר עם הבנק העולמי.
בנוסף באותה שנה החל תאגיד הפיננסים העולמי לעבוד יחד עם ממשלת קונגו להקל על רגולציות בסחר במשאבי טבע.
הכסף הרב הזורם לקונגו עזר לה לשקם תשתיות שניזוקו במלחמה, לפתח תשתיות חדשות ולהשקיע בתעשיית הכרייה.
השקעות אלו עזרו להחזיר את קונגו למעמד של אחת מהיצואניות הגדולות ביותר בעולם של משאבי טבע.
בשנת 2018 מצאה חברה קנדית בשם "אייבנהו מיינס", בעלת זיכיון לחיפוש אוצרות טבע בשטחים שונים ברפובליקה הדמוקרטית, שלושה מרבצים משמעותיים בעלי פוטנציאל מסחרי של נחושת.
אחד מהם, מכרה קמואה קקולה, מכיל על פי הערכות כ-45 מיליון טונות של נחושת טהורה וניתן להפיק ממנו 300,000 טון מדי שנה, מה שהופך אותו לרביעי בגודלו בעולם.
אסונות מסוג התפוצצות מכליות דלק :
ב-2 ביולי 2010 התפוצצה מכלית דלק בסאנגה, נהרגו כ-230 אזרחים ונפצעו כ-196 אזרחים.
ב-6 באוקטובר 2018 התפוצצה מכלית דלק במבובה, נהרגו כ-53 אזרחים ונפצעו כ-100 אזרחים.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מחולקת לעיר עצמאית, שהיא עיר הבירה קינשאסה ולעוד 25 מחוזות.
עד 2015 המדינה הייתה מחולקת לאחד-עשר מחוזות.
בסוגריים שמן הקולוניאלי המקורי של הערים.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו נמצאת על קו המשווה, במרכזה של יבשת אפריקה.
זוהי המדינה השנייה בגודלה ביבשת (מיד לאחר אלג'יריה) והמדינה ה-11 בגודלה בעולם.
קונגו גובלת עם המדינות הבאות:
מצפון: הרפובליקה המרכז-אפריקאית ודרום סודאן
ממזרח: אוגנדה, רואנדה, בורונדי וטנזניה
ממערב: הרפובליקה של קונגו ורצועת חוף של האוקיינוס האטלנטי שאורכה כ-40 ק"מ
בירת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו היא קינשאסה והיא נמצאת על גדת נהר קונגו.
קינשאסה היא העיר הגדולה ביותר במרכז אפריקה.
קרוב לגבול אוגנדה—הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, בקצה המזרחי של הפארק הלאומי וירונגה, ישנו הר געש פעיל, ניאראגונגו, שפסגתו בגובה 3,470 מטרים.
זהו הר הגעש הגבוה ביותר והפעיל ביותר מבין ארבעת הרי הגעש ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
בשנת 1977 אירעה התפרצות קטלנית שגרמה למותם של יותר מ-600 בני אדם.
בשנת 2002 אירעה התפרצות קטלנית שגרמה למותם של יותר מ-100 בני אדם ויותר מ-100 אלף בני אדם נותרו ללא קורת גג.
באותה התפרצות כיסתה הלבה כמעט את כל החלק המזרחי של גומה, בכלל זה חצי ממסלול הנחיתה של נמל התעופה המקומי.
בשנת 2012 אירעה התפרצות נוספת.
בשנת 2021 אירעה התפרצות קטלנית נוספת.
הלבה החריבה כפרים וגרמה לאבידות ברכוש ובנפש.
30 אלף נמלטו מבתיהם, 7,000 ברחו לרואנדה.
הלבה נעצרה מאות מטרים מהעיר גומה, שגם רעידות אדמה רבות פקדו אותה, יומיים לאחר ההתפרצות.
לאורך קו המשווה, בשטחן של שש מדינות באפריקה ובעיקר במרבית שטחה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, משתרע אגן קונגו שהוא יער הגשם השני בגודלו בעולם אחרי אגן האמזונס.
חלקו ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו הוא כ-2 מיליון קמ"ר מתוך כ-3.7 מיליון קמ"ר.
נהר קונגו, אשר על שמו נקראו המדינות הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו והרפובליקה של קונגו, הוא הנהר השני באורכו באפריקה (מיד לאחר הנילוס) והחמישי באורכו בעולם.
אורכו של הנהר הוא 4,700 קילומטרים.
נהר קונגו משמש נתיב סחר מרכזי במרכז אפריקה, דרכו מתבצע מסחר בתבואה, שמנים, מינרלים ועוד.
בנהר חיים מינים מיוחדים של דגים שלא חיים באף מקום אחר, והדגה בו מאפשרת לשבטים מקומיים להתקיים באמצעות דיג בנהר.
לאורך קטע מסוים בנהר, הוא משמש כגבול בין הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ל.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו מחולקת לארבעה אזורי אקלים מרכזיים.
באזור קו המשווה הטמפרטורות גבוהות, ישנם אחוזי לחות גבוהים, וישנם גשמים לאורך כל ימות השנה.
באזור זה ממוצע הטמפרטורות החודשית לעיתים נדירות יורד מ-25 מעלות צלזיוס, באלה עיר הממוקמת באזור זה כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 1,800 מילימטר.
מצפון ומדרום לאזור קו המשווה ישנו מזג אוויר טרופי, המאובחן בעונה יבשה וגשומה, העונה היבשה נמשכת בין ארבעה לשבעה חודשים משך העונה תלוי בעיקר למרחק מקו המשווה.
לעיתים ישנם גם תקופות חסרות גשם גם במהלך העונה הגשומה.
בעיר קננגה השוכנת במרכז המדינה ומדרום לנהר כמות המשקעים בעונה הגשומה יכולה להגיע ל-1,600 מילימטר.
באזור החוף המערבי ישנם אקלים אטלנטי, אקלים זה בעיקר מושפע מהגובה הנמוך של האזור וזרם הרוח המגיע מבנגולה.
בעיר בננה הממוקמת באזור זה ממוצע הטמפרטורה השנתי לעיתים נדירות יורד מ-28 מעלות צלזיוס, וממוצע המשקעים בה הוא 760 מילימטר.
האזור המזרחי המסולע וההררי מאופיין באקלים הררי, אזור זה קר במהלך כל ימות השנה, בעיר בוקאבו ממוצע הטמפרטורה השנתי עומד על כ-15 מעלות צלזיוס, וממוצע המשקעים השנתי הוא כ-1320 מילימטר.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ממוקמת על קו המשווה וכתוצאה מכך ישנם משקעים רבים במדינה.
כמות המשקעים השנתית הממוצעת היא 1,508.3 מ"מ, והיא המדינה בעלת המספר הגבוהה ביותר של סופות ברקים.
נאס"א זיהו כי המקום בעל סופות הברקים בעל התדירות הגבוהה ביותר הוא כפר קיפוקה הממוקם בהריה.
ישנם כ-11,000 מינים שונים של צמחי יערות, כ-1,100 מינים המתקיימים אך ורק בשטחי המדינה וכ-69 מינים המצויים בסכנת הכחדה.
הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו היא אחת המדינות החשובות ביותר באפריקה מבחינת מגוון ביולוגי.
ישנם מעל ל-400 מינים של יונקים, כ-1,000 מינים של עופות ויותר מ-400 מינים של דגים.
אוקאפי (בעל חיים שחי רק באזור קונגו), שימפנזות מצויות באזור יער הגשם קונגו, גורילות חיות באזור ההרים המזרחי סביב אגם קיוו, שימפנזים ננסיים מצויים באזור גם כן, אך הם נמצאים באזורים נמוכים של יערות הגשם לאורך הגדה הדרומית של נהר קונגו בלבד.
פיליים ומינים רבים של קופים וקופי בבון חיים ביערות ובסוואנות, פילי יערות נמצאים ביערות בלבד.
היפופוטמיים ותניניים נפוצים מאוד באזור הנהרות והאגמים.
ישנם דולפיניים ולווייתנאים שעוברים קרוב לחופי האוקיינוס האטלנטי במהלך תקופת הנדידה שלהם.
הנהרות, האגמים והביצות מלאים במגוון מינים של דגים כמו: שפמנונאים, דגי חשמל, צלופחאים, אמנוניים ועוד מינים רבים נוספים.
בצפון, סביב יערות בילי, אטורי ואוקפי, ישנם חזירי יערות ואנטילופות.
ברדלס, זאב טלוא, חתול בר, תאו אפריקני, תנים, צבועיים וקרנפיים מפוזרים בשטחי הסוואנות והערבות.
ג'ירפות חיות באזור הערבות בצפון-מזרח.
ישנם מינים רבים של זוחלים הנפוצים בקונגו כמו: נחשי צפע, נחשי פיתון, נחשי קוברה, לטאות, זיקיתיים, סלמנדרות, צפרדעים וצבים.
כמו כן, גם עופות רבים כמו: תוכיים, יוניים, ברווזיים, נשרים, שקנאיים, אווזים, ינשופיים, חסידתיים ועוד.
ישנו מספר עצום של מינים וזנים של חרקים, מאות סוגים של פרפרים, יחד הם ממלאים את השמיים כשמתחיל גשם.
בנוסף קיימים גם הרבה דבורים, חגבאים, חיפושיות, שפיריות, עקרבאים, נמליים, טרמיטים, יתושים, מרבי רגליים, עכבישאים ועוד.
אוכלוסיית המדינה מונה כ-111 מיליון נפש.
החל משנת 2000, קצב הריבוי הטבעי גבוה ועומד על 3-3.5% לשנה.
האוכלוסייה הכפילה את עצמה תוך 25 שנה.
תוחלת החיים במדינה היא 61.8 שנים (60 שנים לגבר ו-63.7 שנים לאישה).
שיעור הפריון הוא 6 צאצאים לאישה.
קונגו מורכבת מלפחות 250 קבוצות אתניות שונות, רובן עמי בנטו.
הקבוצות הגדולות ביותר הן: קונגו, לובה ומונגו.
בצפון המדינה מתגוררים אנשי האזנדה.
היות שיש כ־700 שפות שבטיות, השפה הרשמית היא צרפתית והשפות של הקבוצות הגדולות – קיקונגו, טשילובה, סוואהילי ולינגאלה משמשות כשפות נוספות.
כ־95% מהאוכלוסייה הם נוצרים, רובם קתולים.
2.6% מחזיקים באמונות אפריקניות ו-1.5% מוסלמים.
מספר סופרים ומשוררים בולטים מקונגו קיבלו הכרה בין לאומית, ביניהם:
קלמנטין פייק נזוג'י היא משוררת שנולדה ב-1944 בטשופה אשר במחוז קבינדה שבקונגו הבלגית.
קמה סיור קמנדה הוא סופר ומשורר דובר צרפתית אשר נולד בלואבו שבמחוז קאסאי וזכה למספר רב של פרסים בתחומו.
לקמנדה יצירות רבות אשר זכו להכרה בתחומן כגון היצירות Kamada tales ו-Les Contes des veillées africaines.
מוזיקה בקונגו היא אחד מענפי האמנות אשר מייחדים את המדינה יותר מכל ומזכים אותה בתודעה בין לאומית.
ההשפעה של המוזיקה בקונגו מורגשת מאוד באזור שממוקם דרומית למדבר סהרה.
סגנון מוזיקה שהשפיע אף על המוזיקה המערבית בצפון אמריקה ובאירופה הוא סגנון הג'אז האפריקאי המכונה "אוקיי-ג'אז".
סגנון זה פותח על ידי מוזיקאים מקונגו שמהבולטים ביניהם:
פרנקו לוומבו (1938–1989) אשר ידוע בסגנון הרומבה שלו ומכונה על ידי מעריציו "מכשף הגיטרה".
פאפא וונדו (1925-2008) שפעל במשך שבעה עשורים.
התפרסם בשל להיטו "מארי לואיז" משנת 1955.
בדרום מערב קונגו סגנון הפסלים המקובל נקרא פסלי נקיסי אשר מיוצרים על ידי המקומיים ועל פי האמונה מכילים גורמים על-טבעיים.
אזור דרום מערב קונגו ידוע מבחינה אמנותית בנוסף במסכות ובצלמיות של אנשי היאקה.
באזור קובה אשר ממוקם באזור הדרומי של מרכז המדינה סגנון הפסלים המקובל נקרא נדופ, אמנות של פסלים אשר מיוצרים כדי לסמל את הערצת המלך ומשמשים לעיתים כסמל להיעדרו.
סוג נוסף של אמנות אשר מקובל באזור הדרומי של מרכז הרפובליקה של קונגו סגנון הפסלים המקובל נקרא אמנות לובה ע"ש קבוצה אתנית שנקראת לובה.
אמנות הלובה מבטאת את ההשפעה של נשים בחברה על ידי פסלים שמתארים אימהות.
מאז עצמאותה של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו ראתה הממשלה חשיבות במערכת החינוך.
למרות זאת, שנים של אי יציבות פוליטית גרמו לירידה משמעותית בתקציבה, וכתוצאה מכך לירידה במספר הנרשמים.
גם גורמים נוספים כמו גיוס צעירים לצבא ועקורים תרמו למשבר החינוך.
ב-2002 הוקמה תוכנית להחזר הגישה לחינוך.
חינוך יסודי הוא חובה ומתחיל בגיל שש, אך היה קושי באכיפת חוק זה בעקבות ניהול לקוי של כספי הציבור, חוסר בבתי ספר ומורים.
חינוך על-יסודי, שמתחיל בגיל 12 ונמשך שש שנים, לא חוקק כחובה.
ב-1971 שלוש האוניברסיטאות קינשסה, קיסנגאני ולובומבאשי התאחדו ל"אוניברסיטה הלאומית של זאיר".
אוניברסיטה זו פורקה בחזרה לשלוש אוניברסיטאות אוטונומיות שונות ב-1981, על ידי מפלגת "התנועה הפופולרית של המהפכה".
אוניברסיטאות נוספות ברפובליקה הדמוקרטית הן אוניברסיטת קונגו ואוניברסיטת מבוג'י-מאיי, שתיהן הוקמו ב-1990.
אחד ממרכזי התרבות הידועים ביותר בקונגו הוא המכון הלאומי לאמנות אשר ממוקם בקינשאסה, עיר הבירה של קונגו.
מכון זה הוקם ב-1967 במטרה ליצור זהות תרבותית בין השאר דרך מוזיקה.
לימודי המכון כוללים מוזיקה קלאסית ומסורתית, פיסול מסורתי ומודרני וארכיטקטורה.
בנוסף למכון זה ממוקמים ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו מוזיאונים וספריות רבות אשר נמצאים ברוב הערים הגדולות שלה.
בשל קיומו של נהר הקונגו, שהוא נהר גדול ורחב התפתחו ענפי ספורט הקשורים לנהר כגון מרוץ סירות.
בנוסף, ענף ספורט מקובל מאוד בקונגו הוא כדורגל.
נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו בכדורגל מכונה "הנמרים" והיא מוכרת על ידי "פיפ"א" כ "קונגו די אר".
דורגה בשיאה במקום 28 בדירוגי פיפ"א והיא הקבוצה ה-סאב סאהרית (האזור שממוקם מתחת למדבר סהרה) הראשונה שהעפילה לגביע העולם של פיפ"א וזכתה פעמיים באליפות אפריקה.
הרפובליקה הדומיניקנית (בספרדית: República Dominicana, , רפובליקה דומיניקנה) היא מדינה השוכנת בחלק המזרחי של האי היספניולה באנטילים הגדולים שבאיים הקריביים ("איי הודו המערבית").
היא תופסת כשני שלישים משטח האי (בחלקו המערבי שוכנת האיטי).
ההיסטוריה של האי עליו שוכנת הרפובליקה הדומיניקנית מתחילה זמן רב בטרם נתגלה האי היספניולה בידי כריסטופר קולומבוס ב-1492. הטאינו - תושבי האי בעת הגילוי האירופי - הגיעו אל האי בתחילת המאה ה-7, אך האי היה מיושב מזה זמן רב בידי שבטי הארוואק השונים.
גילוי האי על ידי האירופים הביא להשמדת תושביו המקומיים בעבודות כפייה, רעב, מחלות, והתעללות ובאמצע המאה ה-16 לא היו עוד טאינוס בחיים על אדמת האי.
הספרדים ששלטו באי, והקימו עליו את העיר הראשונה בעולם החדש, סנטו דומינגו, יישבו אותו בעבדים אפריקנים, שעבדו במטעי הסוכר והטבק.
עד המאה ה-18 עבר האי בהדרגה לידי צרפת.
בראשית המאה ה-19 גורשו הצרפתים מן האי בהתקוממות עבדים.
ב-1814 שבה סנטו דומינגו לידי ספרד, וב-1821 הכריזה על עצמאותה.
לאחר הכרזת העצמאות נכבשה סנטו דומינגו על ידי האיטי, וב-1844 מרדו תושביה כנגד שלטון האיטי והשיגו את עצמאותם.
בין 1861 ל-1863 שבו ושלטו במדינה הספרדים, עד ששבו וגורשו במרידה.
ב-1869 נעשה מאמץ של תושבי האי להסתפח כמדינה אל ארצות הברית, אך מאמץ זה נכשל.
מתקופה זו ואילך שיחקה ארצות הברית תפקיד מפתח בהיסטוריה של הרפובליקה הדומיניקנית, והשפעתה הייתה רבה.
בשנותיה האחרונות של המאה ה-19 הידרדרה המדינה לאנרכיה, ושליטים רודנים לתקופה קצרה החליפו זה את זה בהפיכות ומרידות.
ב-1916 נכבשה המדינה על ידי ארצות הברית, והוחזקה תחת שלטון צבאי עד לשנת 1924. בין 1930 ל-1961 הייתה המדינה תחת שלטונו של הרודן רפאל לאונידס טרוחיו.
במהלך המלחמה הקרה, היה האי זירה למאבק הבין גושי.
במשך שנים תמכה ארצות הברית בשלטונו של טרוחיו הפרו-מערבי (אף על פי שתמיכה זו התפוגגה במהלך שנות שלטונו האחרונות).
דוגמה נוספת להתערבות האמריקנית הייתה ב-1965, כאשר כוחות אמריקנים פלשו לאי והתערבו במלחמת האזרחים הדומיניקנית, שפרצה לאחר הדחת הנשיא חואן בוש שנבחר באופן דמוקרטי, והודח בהפיכת אנשי ימין ב-1963. הפלישה האמריקנית הבטיחה שממשלתו של בוש, שנבחרה באופן חוקי, לא תחזור לשלוט ברפובליקה.
ממשלו של לינדון ג'ונסון הצדיק את הפלישה בטענה כי בכירים בממשל בוש היו קומוניסטים פרו-קובנים.
בשנת 1961 נרצח טרוחיו ועלה לשלטון סגנו, חואקין בָּלָגֶר.
בתחילה המשיך בלגר את שלטון האימים של טרוחיו, אך להבדיל ממנו יזם הקמה בקנה מידה רחב של בתי ספר, הקים תשתית רפואה ציבורית והשיק רפורמות כלכליות.
צעדים אלו שיפרו את המצב במדינה במידה ניכרת, ורמת החיים ברפובליקה הדומיניקנית עלתה.
כמו כן בלגר הכריז על שטחים עצומים בתור שמורות טבע וכפה בכוח שימור יערות בקנה מידה רחב מאוד, ובכך הציל את יערות המדינה מגורלם של יערות האיטי הסמוכה שהתקרחה לגמרי.
לצורך זה לא בחל בלגר בהפעלת הצבא כנגד מתיישבים לא חוקיים בשמורות הטבע הנרחבות שהקים.
עם השנים ריכך בלגר את סגנון שלטונו.
בתחילת דרכו הבחירות לנשיאות זויפו מתחילתן ועד סופן ומתנגדי שלטונו נאסרו, עברו עינויים ואף נרצחו, אך במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 עבר לניהול בחירות הוגנות.
בלגר הפסיד בבחירות ב-1978, אך נבחר שוב לאורך שלוש קדנציות רצופות ב-1986, 1990 ו-1994. לאחר מכן לא הציג עצמו למועמדות לנשיאות, והתמקד בשמירת הטבע הקרובה לליבו עד יומו האחרון.
השפעתם של בני הרפובליקה המהגרים לארצות הברית גדלה, וחוק שאפשר הצבעתם בבחירות לנשיאות הביא לבחירת לאונל פרננדס, יליד האי שגדל ובגר בניו יורק כנשיא הרפובליקה משנת 2000. בעשורים האחרונים גילתה הרפובליקה הדומיניקנית נטייה ליציבות פוליטית וצמיחה כלכלית, יותר משכנתה הקרובה האיטי.
ברפובליקה הדומיניקנית נהוגה שיטת ממשל של דמוקרטיה ייצוגית, וכן עקרון הפרדת רשויות – הסמכויות מחולקות בין 3 רשויות עצמאיות: הרשות המבצעת, הרשות השופטת והרשות המחוקקת.
לנשיא הסמכות למנות את חברי הממשלה, להוציא לפועל חוקים שנחקקו על ידי הרשות המחוקקת, וכן הוא הרמטכ"ל של כוחות הצבא.
הנשיא וסגנו מציגים מועמדות לבחירות יחדיו, ונבחרים בבחירות ישירות לתקופת כהונה של 4 שנים.
הרשות המחוקקת נחלקת ל-2 חלקים: הבית העליון – הסנאט (32 צירים), והבית התחתון – בית הנבחרים (150 צירים).
הבחירות לנשיאות נערכות בשנים שמספריהן מתחלקים ב-4. הבחירות לקונגרס והבחירות המוניציפליות, לעומת זאת, נערכות בשנים שמספריהן מתחלקים ב-2, אך לא ב-4.
לפני ההכרזה על הקמת מדינת ישראל תמכה הרפובליקה הדומיניקנית בתוכנית החלוקה של האו"ם בנובמבר 1947. מאז ועד היום שומרת המדינה על מדיניות פרו-ישראלית, ועומדת לצד ישראל בהצבעותיה באו"ם.
כלכלת הרפובליקה הדומיניקנית על פי התמ"ג (ppp) שלה היא הגדולה בקריביים ושמינית בגודלה ממדינות אמריקה הלטינית, אך התמ"ג לנפש שלה מעט נמוך מן ממוצע מדינות אמריקה הלטינית.
מ-1990 גדל התוצר בקצב של 5.78% לשנה, קצב גבוה מהממוצע מדינות אמריקה הלטינית שעומד על 4.14% (על פי נתוני הבנק העולמי List of Latin American and Caribbean countries by GDP (PPP) ), מה שיאפשר לו לפי הערכות להדביק את הממוצע בשנים הקרובות.
הכלכלה מושתתת בעיקר על חקלאות.
הסוכר הוא הגידול המרכזי ומהווה את הבסיס לכלכלה ולתעשייה.
גידולים נוספים: קקאו, קפה, בננות וטבק.
מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 ירד מעמד החקלאות עם ירידת מחירי הסוכר.
התעשייה הקלה מתבססת בעיקר על עיבוד סוכר ועל טקסטיל.
חתימת הסכמי סחר חופשי עם מדינות שכנות ביניהן ארצות הברית הגדילה את חלקה של תעשיית הטקסטיל בכלכלתה של הרפובליקה הדומיניקנית.
הרפובליקה הדומיניקנית היא אחת המדינות המתוירות ביותר באיים הקריביים ולתיירות מקום מרכזי בכלכלתה של הרפובליקה הדומיניקנית.
בירת הרפובליקה הדומיניקנית היא סנטו דומינגו, בה מתגוררים למעלה מ-2.5 מיליון תושבים.
העיר השנייה בגודלה היא סנטיאגו דה לוס קביירוס, או בשמה המקוצר והנפוץ יותר סנטיאגו ובה שוכנים כ-836 אלף תושבים.
הערים הגדולות אחריהן הן (לפי הסדר) סן פדרו, לה וגה או קונספסיון דה לה וגה, וסן פרנסיסקו.
ידוע מאוד הוא אזור הנופש פונטה קאנה בחופיה המזרחיים של הרפובליקה, אליו מגיעים נופשים רבים מכל רחבי העולם.
זוהי ארץ הררית ברובה, המתרוממת עד מעל ל-3,000 מטר, יותר מבכל אי אחר באיים הקריביים.
במדינה 3 רכסי הרים עיקריים.
הרכס המרכזי נקרא בשם הרי המרכז (בספרדית: קורדיירה סנטרל) אשר מתחילים בהאיטי, משתרעים עד למרכז האי ומסתיימים בדרומו.
עליהם נמצאת הנקודה הגבוהה ביותר בשרשרת איי הודו המערבית: פיקו-דוארטה (3,175 מטר מעל לפני הים).
רכס נוסף הוא ההרים הצפוניים (בספרדית: קורדיירה ספטנטריונל), ואלו מקבילים להרי המרכז.
בנוסף, הם חוצצים בין עמק הסיבאו למישורי חופי האוקיינוס האטלנטי.
הפסגה הגבוהה ביותר ברכס זה היא פיקו דייגו דה אוקמפו.
הרכס המרכזי האחרון הוא רכס הרי המזרח, והוא הרכס הנמוך והקצר מבין השלושה.
בין רכסיהם מפרידים עמקים פוריים המאוכלסים בצפיפות.
האקלים טרופי וחום שורר בכל ימי השנה.
רוחות הסחר מביאות עמן משקעים מרובים, בעיקר לצפון המדינה.
ברפובליקה לא חסרים מים, והיא שופעת בנהרות ואגמים, לדוגמה נהר הסוקו, היגואמו, רומנה, יאק-דל-נורטה, יאק-דל-סור, יונה, יומה ועוד רבים אחרים.
בשטח הרפובליקה נמצא אגם אנריקיו שהוא האגם הגדול באיים הקריביים.
ברפובליקה הדומיניקנית 11.5 מיליון תושבים.
שיעור הפריון הוא 1.6 ילדים לאישה בממוצע.
תוחלת החיים עומדת על כ-72.5 שנים בממוצע.
מוצאם של רוב הדומיניקנים מעורב – רובם אירופאים אפריקאים.
11% מהדומיניקנים הם בעיקר משושלת אפריקנית, כולל מהגרים בני האיטי רבים וצאצאיהם.
16% הם ממוצא ספרדי או אירופי אחר.
אחרים ממוצא אסייתי, בעיקר סיני.
בנוסף ישנם ממוצא מזרח תיכוני, בעיקר ערבים.
התרבות הדומיניקנית הושפעה רבות מתרבות אמריקה הלטינית, אפריקה, האיים האנטילים וארצות הברית.
מתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 הובילו בעיות ומצוקות כלכליות להגירה מסיבית של דומיניקנים לארצות הברית, בעיקר לערים הגדולות בחוף המזרחי.
בניו יורק יש אזורים בהם יש כל כך הרבה דומיניקנים, עד כי נהוג להשוות את האזורים לרפובליקה הדומיניקנית עצמה.
כתוצאה מכך, הדומיניקנים הם אחת מהקבוצות הגדולות של מהגרים מאמריקה הלטינית לארצות הברית.
היהודים הראשונים הגיעו לרפובליקה הדומיניקנית במאה ה-19. ביולי 1916 נבחר דוקטור פרנסיסקו אנריקס לנשיא הרפובליקה והיה בכך ליהודי הראשון שכיהן בתפקיד זה, אך למשך ארבעה חודשים.
באמצע שנות ה-30 של המאה העשרים התגוררו ברפובליקה כמה עשרות יהודים.
המדינה הייתה היחידה מבין 32 מדינות שהשתתפו בוועידת אוויאן שהסכימה לקלוט במדינה 100,000 פליטים יהודים מגרמניה.
ובדו"ח משלים מיולי 1939 נמצא שניתן ליישב ברפובליקה 29,000 משפחות.
לקראת סוף 1939 הושג הסכם בין הג'וינט והרפובליקה על יישוב 500 משפחות.
בפברואר 1940 אושר ההסכם על ידי בית הנבחרים של הרפובליקה.
למדינה הגיעו כ-10,000 יהודים שנמלטו מאירופה.
בתחילת המאה ה-21 חיים ברפובליקה הדומיניקנית כ-100 יהודים, רובם בסוסואה.
הרפובליקה הדרום-אפריקאית (בהולנדית: Zuid-Afrikaansche Republiek, או בקיצור ה-ZAR, באפריקאנס: Suid-Afrikaanse Republiek), ידועה גם בשם רפובליקת טרנסוואל, הייתה מדינה עצמאית שהתקיימה במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 בשטחי דרום אפריקה של ימינו.
רפובליקת טרנסוואל השתרעה על פני קרוב למאתיים אלף קילומטרים בחלקה הצפוני של דרום אפריקה המודרנית, מעברו הצפוני של נהר נהר הוואל, כאשר מעבר לו מדרום שכנה מדינת אורנג' החופשית.
ממזרח היא קיימה גבול ארוך עם מוזמביק הפורטוגזית, ומצפון וממערב עם מושבת רודזיה הבריטית.
בנוסף היו לרפובליקה הדרום-אפריקאית גבולות מצומצים יחסית עם שתי מושבות בריטיות נוספות: בדרום מערב עם מושבת הכף ובדרום מזרח עם מושבת נטאל.
בירת המדינה והעיר הגדולה ביותר בה הייתה פרטוריה, הממוקמת בדרום המדינה, על אם הדרך לכיוון בלומפונטיין.
בנוסף לפרטוריה הבירה, במהלך יובל שנות קיומה הקימו בה תושביה למעלה משמונים עיירות וכפרים, כשהגדולה מכולם הייתה העיר יוהנסבורג, אשר בשנותיה המאוחרות של הרפובליקה אף האפילה על פרטוריה.
בשיאה, לקראת סוף המאה ה-19, התגוררו ברפובליקה הדרום-אפריקאית קרוב ל-300 אלף תושבים.
אוכלוסיית הרפובליקה כללה בעיקר חברת איכרים כפרית, דוברת הולנדית ואפריקאנס, שמרנית ונוצרית פרוטסטנטית.
הרפובליקה הדרום-אפריקאית קיימה פוליטיקה פנימית המבוססת על משטר רפובליקני דמוקרטי, לרבות מערכות בחירות סדירות ומערכת משפט מרובדת.
היה לה מטבע משלה, צבא עצמאי ומוסדות תרבות; מערכות חינוך ובריאות; רשת מסילות רכבת וכיוצא באלו.
למרות התפתחותה המהירה בעשורים הראשונים לקיומה, היא הייתה רחוקה מלהוות תחרות לעושרה ועוצמתה של האימפריה הבריטית, אשר שלטה ברודזיה הכף ונטאל הסמוכות.
על רקע מאבקים טריטוריאליים שונים עם האימפריה ידעו היחסים בין המדינות מתיחות מתמדת, אשר הגיעה לשיאה עם פרוץ מלחמת הבורים.
בסוף מלחמה זו, בשנת 1902, הרפובליקה הדרום-אפריקאית הובסה וחדלה מלהתקיים.
בניגוד ליחסיה עם בריטניה, יחסיה עם מדינות כמו הולנד - מדינת האם שלה, מדינת אורנג' החופשית - מדינה אחות שלה, וגרמניה - היריבה הראשית של הבריטים באזור, היו טובים בדרך כלל והיוו כר פורה לשיתוף פעולה.
לאחר קיצה של המדינה, הקימה האימפריה הבריטית על חורבותיה את מושבת טרנסוואל, אשר התקיימה עד שנת 1910. באותה השנה, עם הקמת איחוד דרום אפריקה שטחי הרפובליקה הדרום-אפריקאית שולבו באיחוד תחת פרובינציית טרנסוואל.
עם נפילת האפרטהייד בשנת 1994 שטחי פרובינציית טרנסוואל הפכו לפרובינציות לימפופו, מפומלנגה וחאוטנג, כמו גם לחלקים משטחי הפרובינציה הצפון-מערבית וקוואזולו-נטאל.
בשנות ה-30 וה-40 של המאה ה-19 החל גל נדודים גדול של משפחות מתיישבים בורים ממושבת הכף (בקצה הדרומי של יבשת אפריקה) צפונה לעומק היבשת, על רקע חיכוכים עם השלטון הבריטי במושבה.
הבורים חיפשו אחר שטחים חופשיים משלטון בריטי, בהם יוכלו להתיישב ולקיים את אורח חייהם המסורתי של עבודת אדמה ואמונה בתנ"ך.
עם מציאת השטחים המתאימים, הצליחו ללא קושי להביס את שרידי שבטי הילידים שישבו במקום, ולהתיישב בו.
ב-1852 הגיעו כמה אלפי משפחות בוריות להסכם עם השלטון הבריטי על הכרה בעצמאותו של האזור שמצפון לנהר ואל, שטח שנקרא טרנסוואל (= מעבר לוואל).
במקביל, הכירו הבריטים בעצמאות האזור שבין הנהרות ואל ואורנג', שם הוקמה מדינת אורנג' החופשית.
ב-1856 הכריזו הבורים על שטח טרנסוואל כרפובליקה, בשם הרפובליקה הדרום אפריקנית (בהולנדית: Zuid-Afrikaansche Republiek - ZAR, שם שאין לבלבל בינו לבין רפובליקת דרום אפריקה - היא מדינת דרום אפריקה המודרנית).
כבירת המדינה הוכרזה העיר פרטוריה.
הרפובליקה הדרום אפריקנית נהנתה מעצמאות במשך שני עשורים, עד שב-1877 הכריזה האימפריה הבריטית על סיפוח טרנסוואל, בעילה הרשמית של הגנת הבורים מפני ממלכת הזולו ההולכת ומתעצמת, עם צבאה החזק באזור.
הבורים סירבו לראות בסיפוח הבריטי ישועה, והתמרדו.
ב-16 בדצמבר 1880 הכריז המנהיג הבורי פול קרוגר על עצמאותה המחודשת של הרפובליקה הדרום אפריקנית, דבר שנתן את האות לפרוץ "מלחמת העצמאות של טרנסוואל", הידועה גם כ"מלחמת הבורים הראשונה".
לאחר מספר חודשי לחימה הצליחו כוחות הקומנדו של הבורים הנחושים להביס את הצבא הבריטי האימפריאלי.
ב-1881 נחתמה "אמנת פרטוריה" המכירה בשלטונם העצמי של הבורים, וב-1884 אושררה עצמאותם ב"אמנת לונדון", המכירה בעצמאות הרפובליקה הדרום אפריקנית, עם הסדרים הנותנים לבריטים שליטה מסוימת בכלכלה וביחסי החוץ של המדינה.
ב-1886 התגלו מרבצי הזהב הגדולים והעשירים בעולם בשטח טרנסוואל, באזור אגן ויטווטרסראנד שמדרום לפרטוריה.
הבהלה לזהב החלה, עם רבבות מהגרים הזורמים לאזור ביניהם מתיישבים בריטים ממושבת הכף, פועלים שחורים מבין ילידי האזור, וכן מהגרים רבים מאירופה.
במרכז שונית הזהב פרצה וצמחה במהירות העיר יוהנסבורג, שאוכלסה בעיקר במהגרים זרים שבמהרה עברו במספרם את מספר הבורים המקומיים.
חילוקי הדעות והחיכוכים בין השלטונות הבוריים ובין התושבים הזרים (ובעיקר הקבוצה הדומיננטית של בעלי זיכיונות הכריה הבריטים) לא איחרו לבוא, ושימשו עילה לבריטים לנסות שוב להשתלט על שטחי הבורים ולספחם לאימפריה בטרם יעשו זאת אימפריות אירופיות אחרות.
לאחר שנכשלו כל המאמצים הדיפלומטים למנעה, פרצה ב-1899 מלחמת הבורים השנייה, בה נלחמו זו לצד זו טרנסוואל ומדינת אורנג' החופשית נגד האימפריה הבריטית.
הבריטים הגיעו הפעם מוכנים יותר למערכה, לאחר גיוס כוחות נרחב מכל רחבי האימפריה.
לאחר חודשים אחדים של הצלחות צבאיות לבורים גברה העוצמה האימפריאלית, הבורים ניגפו ושטחיהם נכבשו על ידי הבריטים.
מלחמת הגרילה שניסתה האוכלוסייה הכבושה לנהל כנגד הכובש הבריטי דוכאה ביד חזקה, תוך שימוש בטקטיקת אדמה חרוכה ומאסר אוכלוסייה אזרחית במחנות ריכוז.
בתום המלחמה בשנת 1902 נותרה אדמת טרנסוואל חרוכה וחרבה, ואוכלוסייתה מובסת ומושפלת.
הבריטים לקחו על עצמם את פיצוי האוכלוסייה ושיקום הכלכלה, בעיקר תעשיית המכרות.
מושלי המושבה מלך שם כהונה אדוארד השביעי 1 אלפרד מילנרAlfred Milner 1902–1905 2 ויליאם פאלמרWilliam Palmer 1905–1910
ראשי ממשלת המושבה תמונה שם כהונה שנות חיים מקום לידה 1 לואי בותהLouis Botha 1907–1910(3 שנים) 1862–1919(מת בגיל 57) גרייטאון, השתייכות מפלגתית:
במהלך המחצית השנייה של המאה ה-19 חולקה הרפובליקה הדרום-אפריקאית ל-17 מחוזות מנהליים.
במידה רבה המשטר ברפובליקה הדרום-אפריקאית היה נשיאותי, היות שנשיא הרפובליקה היה למוסד החשוב והסמכותי ביותר בפוליטיקה המקומית.
אחת לחמש שנים נערכו בחירות ישירות לנשיאות וכך יכלו בעלי זכות ההצבעה ברפובליקה להשפיע על עיצוב עתידם.
הנשיא היה ראש הרשות המבצעת.
חברי ממשלתו, אשר נקראו חברי "הוועד המנהל" (Uitvoerende Raad), מונו על ידיו אך הם דרשו את אישור הפרלמנט, "מועצת העם" (Volksraad).
מועצת העם נבחרה בתורה לתקופת כהונה של כארבע שנים בדרך כלל, באופן דומה לבחירות לנשיאות.
מלבד תפקידה בבקרה על הממשלה, היא עסקה גם בחקיקה, כיאה לכל פרלמנט.
בעלי זכות הבחירה בבחירות למועצה ולנשיאות היו אזרחים גברים מעל גיל 16, או מהגרים לבנים בעלי רכוש מעל גיל 30.
מערכת המשפט של הרפובליקה כללה היררכיית ערכאות מסודרת כאשר בכל אחד מ-17 מחוזותיה עמד בית משפט מחוזי.
בראשות כל בית משפט מחוזי עמדו בין ארבעה לשישה שופטים, כאשר שיטת השפיטה עשתה לרוב שימוש בחבר מושבעים.
בראשות בתי המשפט המחוזיים, עמד בית המשפט העליון בפרטוריה, אשר כלל שלושה שופטים.
בין השנים 1880 ו-1883 הנהיגו את המושבה במשותף על ידי טריומווירט שלושהנשיאים במקביל: פול קרוגר, מרטינוס פרטוריוס ופיט יוברט.
הבחירות בשנת 1857 לא היו בחירות כלליות בהשתתפות הציבור, והצביעו בהם רק חברי הפרלמנט כאשר ניתנה להם האפשרות להצביע בעד או נגד מינויו של מרטינוס פרטוריוס לתפקיד.
הבחירות בשנת 1863 נועדו להיות הבחירות הכלליות הראשונות ברפובליקה, אך עקב שיעור השתתפות נמוך במיוחד הן בוטלו, ועקב כך אורגנו בחירות חדשות עוד באותה השנה.
בשתי מערכות הבחירות של שנת 1863 זכה וילם קורנליס רנסבורג, אך זה הספיק לכהן בתפקידו פחות משנה, עד שהוקדמו הבחירות הבאות לשנת 1864, אז חזר פרטוריוס לתפקידו.
קרוגר 7 פיט ג'וברטPetrus Jacobus Joubert 1883–1900 (17 שנים) בורגר 8 לואי בותהLouis Botha 1900–1902 (שנתיים)
הדגל הלאומי הסמל הלאומי הסיכה הלאומית
הרפובליקה ההלווטית הייתה מדינה שהתקיימה למשך חמש שנים, מ-1798 עד 1803, וקדמה לשווייץ המודרנית.
חיל הכיבוש הצרפתי בזז כפרים וערים, יבול שכשל הביא לרעב, והרפובליקה ההלווטית לא הצליחה להפוך למדינה מתפקדת.
פלישה של האוסטרים והרוסים נהדפה על ידי הצרפתים על אדמת שווייץ ב-1799, אירוע שהביא גם הוא לסבל ולמחסור.
ב-19 בפברואר 1803 הכריז נפוליאון על עצמו כ"בורר" בסכסוך שבין השווייצרים לבין עצמם.
חלוקה מינהלית חדשה הביאה ליצירת 19 קנטונים, כאשר שטחים שהיו שטחים נספחים ושטחי חסות הפכו לקנטונים בעלי זכויות שוות.
בשל אי היציבות ברפובליקה, הוחלפו בה שש חוקות במהלך 12 שנות קיומה.
הקנטונים העצמאיים לשעבר הומרו למחוזות מנהליים במטרה להחליש את השלטון והמבנה הישן.
גבולות חדשים נקבעו לחלק מהקנטונים.
חוק ב-1798 קבע את 20 קנטונים במדינה החדשה:
הרפובליקה של שבע ארצות-השפלה המאוחדות (בהולנדית: Republiek der Zeven Verenigde Nederlanden), או הרפובליקה של שבעת המחוזות המאוחדים (Republiek der Zeven Verenigde Provinciën; ידועה גם בקיצור בשם הרפובליקה ההולנדית או המחוזות המאוחדים; בלטינית: Belgica fœderata, "ארצות השפלה הפדרליות"), הייתה מדינה אירופית בשנים 1581–1795, באזור שבו שוכנת כיום הולנד.
הולנד המודרנית התפתחה מן הרפובליקה ההולנדית.
עד שנת 1581 היה אזור ארצות השפלה מורכב ממספר רב של דוכסויות, רוזנויות ובישופויות עצמאיות, שחלקן שייכות לקיסרות הרומית הקדושה.
תחת שלטון דוכסות בורגונדיה אוחדו בהדרגה רבים ממחוזות אלה לישות מדינית אחת (שבעה-עשר המחוזות), שעברה באמצעות נישואין לידי בית האבסבורג.
ב-1568 התמרדו ארצות השפלה, בהנהגתו של וילם השתקן מבית אורנז', נגד שלטונו של פליפה השני (מלך ספרד מבית הבסבורג); בין הסיבות למרד היו ההתמרמרות שעוררו נסיונותיו של המלך ליצור משטר ריכוזי במקום השיטה הביניימית המבוזרת ששררה במחוזות, המיסוי הגבוה, וכן רדיפות הפרוטסטנטים על ידי הכנסייה הקתולית.
זו הייתה תחילתה של מלחמת שמונים השנה.
ב-1579 חתמו כמה מהמחוזות הצפוניים על איחוד אוטרכט, שבו התחייבו לתמוך זה בזה במאבק נגד הצבא הספרדי.
בעקבות החתימה על האיחוד נכתבה ב-1581 "שבועת ההתכחשות", שהיא למעשה הצהרת עצמאות שבה המחוזות הצפוניים הכריזו באופן רשמי על אי-נאמנותם למלך.
המחוזות המאוחדים ניסו תחילה לבחור שליט משלהם, וביקשו מפרנסואה, דוכס אנז'ו, שישלוט על המדינה החדשה (הוא שלט בשנים 1581–1583, אך לא היה פופולרי, ולבסוף נמלט מהולנד).
מאוחר יותר, אחרי ההתנקשות בחיי וילם השתקן (יולי 1584), סירבו גם אנרי השלישי מצרפת וגם אליזבת הראשונה מאנגליה להפוך לריבוני הישות החדשה.
גם הוא לא זכה להצלחה, ובשנת 1588 הפכו "שבעת המחוזות" לרפובליקה.
מבחינה כלכלית, הרפובליקה של המחוזות המאוחדים הייתה הצלחה עצומה, מעל ומעבר לציפיות; רבים הופתעו מכך שאומה שאינה מלוכדת סביב הכנסייה או סביב מנהיג אבסולוטי יכולה להצליח כל-כך.
תקופה זו ידועה כתור הזהב ההולנדי.
ההולנדים שלטו בסחר העולמי במאה ה-17: הם כבשו לעצמם אימפריה קולוניאלית גדולה ופיקדו על הצי הגדול ביותר בעולם המערבי של אוניות סוחר.
היה להולנדים גם אחד מחילות-הים החזקים ביותר בעולם, מה שאפשר להם לכבוש שטחים מעבר לים ולמוטט את המונופול של פורטוגל על התיישבות באזור האוקיינוס ההודי.
רוזנות הולנד הייתה אחד האזורים העשירים והמתורבתים ביותר באירופה.
ברוח הזמן והשוק החופשי – ויש האומרים, ברוח הפרוטסטנטיזם – הוקמה והתפתחה בהולנד בורסה מודרנית, שתיפקדה טוב יותר משוקי המניות הארכאיים שפעלו במקומות אחרים באירופה.
חברת הודו המזרחית ההולנדית היא שהקימה את הבורסה באמסטרדם, הנחשבת לבורסה הראשונה המושתתת על העקרונות המודרניים העומדים בבסיס הבורסות בעולם עד היום.
הרפובליקה של שבעת המחוזות המאוחדים הוכרה באופן רשמי בשלום וסטפאליה (1648) והתקיימה עד שכוחות מהפכניים צרפתיים פלשו אליה ב-1795 והקימו בה רפובליקה חדשה, הרפובליקה הבטאווית, ואחריה את ממלכת הולנד הנפוליאונית, שהייתה מדינת חסות של האימפריה הצרפתית, וב-1810 סופחה לשלטון צרפתי ישיר.
כוחות הקואליציה האנטי-צרפתית השישית שחררו את הולנד משלטון הצרפתים ב-1813, והחזירו לה את עצמאותה.
בברית ההולנדית-אנגלית של 1814 מופיעים השמות "המחוזות המאוחדים של ארצות השפלה" ו"ארצות השפלה המאוחדות".
ב-1815, בעקבות קונגרס וינה, צורפו לשבעת המחוזות גם מה שכונה ארצות השפלה הדרומיות, וכן לוקסמבורג ולייז' (כלומר, פחות או יותר, המחוזות הדרומיים של שבעה-עשר המחוזות לשעבר), וכך נוצרה הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, במטרה ליצור מדינת חיץ חזקה מצפון לצרפת.
אחרי שבלגיה זכתה בעצמאות כעבור 15 שנה, הפכה המדינה להולנד המודרנית, כפי שהיא מוכרת כיום.
הרפובליקה הייתה קונפדרציה של שבעה מחוזות עצמאיים למדי, שלכל אחד מהם ממשלה משלו, וכן חבלי ארץ שנודעו בשם "ארצות הגנרליוּת" (Generaliteitslanden), משום שנשלטו ישירות על ידי הסטאטן-חנראל, הממשלה הקונפדרלית.
מדובר באזורים שנכבשו על ידי הרפובליקה במהלך מלחמת שמונים השנה, ונותקו ממרכז השלטון הישן שלהם; הם עברו לידי הרפובליקה באופן רשמי על פי שלום וסטפאליה.
הסטאטן-חנראל ישב בהאג (שם הוא יושב עד היום) וכלל נציגים מכל אחד משבעת המחוזות (אך לא מהארצות הגנרליוּת).
המחוזות המרכיבים את הרפובליקה היו, על פי סדר חשיבותם הפאודלית: דוכסות חלרה, רוזנויות הולנד וזיילנד, הבישופות-לשעבר של אוטרכט, אובראייסל (במקור ישות-תלויה של אוטרכט), והמחוזות החופשיים, (כלומר, שמעולם לא היו וסאלים), פריזיה וחרונינגן.
למעשה היה גם מחוז שמיני, הישות-התלויה דרנתה, אבל היא הייתה כל-כך ענייה עד שניתן לה פטור מתשלום מיסי הקונפדרציה, וכתוצאה מכך לא היה לה ייצוג בסטאטן-חנראל.
בראש כל מחוז הייתה ממשלה מחוזית ובראשה הסטאדהאודר (Stadhouder).
באופן תאורטי כל סטאדהאודר מונה על ידי ממשלת המחוז והיה כפוף לה.
אך לאמיתו של דבר ברוב המחוזות נבחרו נסיכים של בית אורנז' כסטאדהאודרים, החל בווילם השתקן עצמו; הסטאדהאודר של מחוז הולנד היה גם הסטאדהאודר של זילנד, ובדרך כלל גם זה של אוטרכט.
היה מאבק כוח מתמיד בין האורנז'יסטים, שתמכו בסטאדהאודרים, לבין ה"רחנטים" (regenten), כפי שנקראו האריסטוקרטים האזרחיים המקומיים.
לסטאטן-חנראל הייתה שליטה ישירה על חברת הודו המזרחית ההולנדית ועל חברת הודו המערבית ההולנדית, אם כי כמה משלחות ימיות יצאו גם ביוזמת המחוזות, על פי רוב מחוז הולנד או זילנד.
היסטוריונים ומומחי משפט רבים הצביעו על כך שמנסחי חוקת ארצות הברית הושפעו מחוקת הרפובליקה של שבעת המחוזות המאוחדים, שהוכיחה את עצמה כמסגרת ממשלתית יעילה ברפובליקה במשך יותר ממאתיים שנה.
ג'ון אדמס אף הרחיק לכת ואמר כי "מקורותיהן של שתי הרפובליקות דומים כל-כך, עד כי נדמה שההיסטוריה של האחת אינה אלא עותק מזו של השנייה."
סוף דרכה של הרפובליקה ההולנדית
יריבות ארוכת-שנים בין הסיעה הרפובליקנית לבין הרויאליסטים (או אוראנז'יסטים) דלדלה את כוחה של המדינה ופגעה באחדותה.
מלחמות חוזרות ונשנות נגד שאיפות ההתפשטות של צרפת, על פי רוב בגיבוי מצד אנגליה, הכבידו על הרפובליקה מבחינה כלכלית והיא שקעה בחובות עצומים, אף על פי שכמעט ולא היו קרבות בשטחה אחרי 1673. סופה של מלחמת הירושה הספרדית ב-1713 מסמל את קץ התקופה שבה הרפובליקה הייתה מעצמה צבאית חזקה ביבשה.
תחרות עזה על הסחר הבינלאומי ועל ההתפשטות הקולוניאלית, בעיקר מצד אנגליה, הוסיפה לשקיעתה של הרפובליקה.
שלוש המלחמות בין אנגליה והולנד והנהגתם של חוקים במדינות שונות שנועדו להגן על הסחר המקומי מפני תחרות מחוץ לארץ פגעו בחברות הסחר והספנות ההולנדיות.
הקמתו של הבנק של אנגליה, בעיצומה של תקופה שבה ההולנדים לחמו בצרפתים בשטחה של הולנד, גרמה לכך שהלוואת כסף באנגליה הייתה משתלמת יותר ושיעור הריבית נמוך יותר; ההלוואה גם נתפסה כבטוחה יותר ובערבות טובה יותר.
בהדרגה דחקה לונדון את רגליה של אמסטרדם כמרכז הכלכלי החשוב באירופה.
סופה של הרפובליקה בא עם פלישת צבא צרפת ב-1794 להולנד כדי לסייע למורדים מתנגדי שושלת אוראנז' והקמת הרפובליקה הבטאווית ב-1795 שהייתה מדינת חסות של צרפת והפכה מאוחר יותר לממלכת הולנד תחת חסות האימפריה הנפוליאונית.
הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה (בגאורגית: საქართველოს დემოკრატიული რესპუბლიკა, " סַכַּרתווֶלוֹס דֶמוֹקרַטיוּלי רֶספּוּבּליקה"), 1918–1921, הייתה הרפובליקה הדמוקרטית המודרנית הראשונה של גאורגיה.
הרפובליקה נוסדה לאחר התפוררות האימפריה הרוסית, שהחלה עם המהפכה הרוסית ב-1917. הרפובליקה שנוסדה גבלה ברוסיה, והרפובליקה ההררית של צפון-הקווקז (1917–1920) מצפונה, טורקיה, ארמניה ואזרבייג'ן מדרום, וממערבה הים השחור.
שטחה הכולל של הרפובליקה היה 107,600 קמ"ר (לשם השוואה: שטחה הכולל של גאורגיה כיום הוא 69,700 קמ"ר), ואוכלוסייתה מנתה 2.5 מיליון איש.
כמו היום בירתה הייתה טביליסי, והשפה הרשמית הייתה גאורגית.
הרפובליקה התפצלה מהרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיווית של עבר-הקווקז, והכריזה על עצמאותה בטביליסי ב-26 במאי 1918, היא הונהגה על ידי מפלגה מנשביקית סוציאל-דמוקרטית.
הרפובליקה החדשה התמודדה מול בעיות פנימיות וחיצוניות קבועות, ולא יכלה להתמודד מול פלישת הצבא האדום של הרפובליקה הסוציאל פדרטיווית הסובייטית של עבר הקווקז, והיא קרסה בפברואר-מרץ 1921, והפכה לרפובליקה סובייטית.
ניצחונם של כוחות הברית במלחמת העולם הראשונה, אילץ את הגרמנים לפנות את הקווקז בדצמבר 1918. משלחת של כוחות צבא בריטיים הופיעו באזור.
הסכם פותי, שהיה הסכם זמני עם גרמניה, לא נחתם בסופו של דבר.
ההנהגה הגאורגית שינתה במהירות את האוריינטציה שלה, כשהם מנצלים את המצב, ומחזירים לעצמם את השליטה בחלק מהמחוזות שאבדו לעות'מאנים.
ובכל זאת, השליטה הבריטית בבתומי נותרה בעינה, מחוץ לשליטה הגאורגית, עד לשנת 1920.
מערכת היחסים של הגאורגים עם שכניהם הייתה לא קלה.
סכסוכים טריטוריאליים עם ארמניה, הצבא הלבן בראשות דניקין, ממשלת אזרבייג'ן הובילו לסכסוכים מזוינים בשני המקרים הראשונים.
משלחת צבאית בריטית פעלה לתיווך בסיסוכים במטרה לאחד את כל הכוחות האנטי-בולשביקיים באזור.
בבחירות שנערכו ב-14 בפברואר 1919, ניצחה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית עם מעל ל-80% מהקולות.
ב-21 במרץ של אותה שנה, נואה ז'ורדניה כונן ממשלה חדשה, כך גיבש כח גדול בידי המפלגה המנשביקית.
למרות התמיכה הרחבה יחסית, הקשיים הכלכליים והסוציאליים במדינה, וניצול הרפורמה של האדמות, הובילה למרד איכרים חמוש, שהונהג על ידי הבולשביקים המקומיים, ונתמך על ידי רוסיה, והפך למטריד יותר כאשר מיעוטים אתניים, כמו באבחזיה ובאוסטיה, מרדו אף הם.
רפורמת הקרקעות טופלה באופן יסודי, בסופו של דבר, על ידי הממשלה המנשביקית, ונוסדה במדינה מערכת פוליטית רב מפלגתית, בניגוד חד ל"דיקטטורה של הפרולטריון", שנוסדה ברוסיה על ידי הבולשביקים.
בשנת 1919, בוצעה רפורמה במערכת המשפט ורפורמת בחירות לשלטון המקומי.
לאבחזיה הייתה אוטונומיה על תנאי.
ועדיין נושאים אתניים המשיכו להטריד את המדינה, במיוחד מצד האוסטים במאי 1920.
שנת 1920 הייתה בסימן של התגברות באיומים מצד הרפובליקה הסוציאליסטית הפדרטיבית הרוסית (Росси́йская Сове́тская Федерати́вная Социалисти́ческая Респу́блика, РСФСР).
עם תבוסת התנועה הלבנה, והתקדמות הצבא האדום כנגד החזית הקווקזית, המצב סביב הרפובליקה הפך למתוח מאוד.
בינואר, הציעה המנהיגות הסובייטית לגאורגיה, ארמניה, ואזרבייג'ן לייסד ברית כנגד הצבא הלבן בדרום רוסיה ובקווקז.
ממשלת הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה סירבה להשתתף בברית צבאית, בהתאם למדיניותה לנייטרליות ואי-התערבות, אבל הציעה לפתוח במשא ומתן בין שתי המדינות, בתקווה שזה יוביל להכרה של מוסקבה בגאורגיה העצמאית.
המנהיגים הרוסים מתחו ביקורת חריפה על סירובה של גאורגיה להשתתף בברית, מה שהוביל להתגברות מסיבית של ההפגנות האנטי-ממשלתיות על ידי ארגונים קומוניסטיים, שהסתיימו בסופו של דבר ללא הצלחה.
באפריל 1920, הצבא האדום ה-11 ייסד משטר סובייטי באזרבייג'ן, והבולשביק הגאורגי, סרגו אורדז'וניקידזה, ביקש את אישור מוסקבה להתקדם לכיוון גאורגיה.
למרות שלא ניתנה הסכמה רשמית על ידי לנין או סובנארקום, בולשביקים מקומיים ניסו להשתלט על בית הספר הצבאי של טביליסי כהקדמה לניסיון הפיכה צבאית ב-3 במאי של אותה שנה.
ההפיכה דוכאה בהצלחה על ידי הגנרל קויניטדזה.
הממשלה הגאורגית החלה בגיוס ומינתה את קויניטדזה כמפקד הצבא.
בינתיים בתגובה לחשד לעזרה של גאורגיה למרד האזרי בגנג'ה, התקדמו הכוחות הסובייטים לתוך השטח הגאורגי, אבל נעצרו מיידית על ידי כוחותיו של קויניטדזה, בעימות בגשר האדום.
תוך מספר ימים, חודשו שיחות השלום במוסקבה.
בהסכם מוסקבה, הסכם שלום שנוי במחלוקת, מה-7 במאי 1920, הוכרה עצמאותה של גאורגיה בתמורה ללגליזציה של הארגונים הבולשביקיים והתחייבות לא להכניס צבא זר לאדמת גאורגיה.
חבר הלאומים דחה את חברותה של גאורגיה בארגון, וגאורגיה זכתה להכרה "דה יורה" ממדינות ההסכמה ב-27 בינואר 1921. מכל מקום, עובדה זו לא מנעה את ההתקפה הסובייטית על הרפובליקה הדמוקרטית של גאורגיה חודש לאחר מכן.
לאחר הסובייטיזציה של אזרייביג'ן וארמניה על ידי הצבא האדום, מצאה גאורגיה את עצמה מוקפת ברפובליקות סובייטיות עוינות.
נוסף על כך, החלו הבריטים להתפנות מהקווקז, והמדינה נותרה ללא תמיכה חיצונית.
על פי מקורות סובייטים, היחסים עם גאורגיה הדרדרו, עקב החשד להפרות הסכם מוסקבה, שבאו לידי ביטוי במאסרם המחודש של הבולשביקים הגאורגים, חסימת המעבר לשיירות מוגנות לארמניה, וחשד כבד כי גאורגיה מסייעת למורדים חמושים בצפון הקווקז.
מצד שני, האשימה גאורגיה את מוסקבה, בהסתה למהומות אנטי-ממשלתיות במספר אזורים במדינה, הסתה לתקרית גבול בנפת זקטלה, אזור שנוי במחלוקת עם הרפובליקה הדמוקרטית של אזרבייג'ן.
לורי (Լոռի), אזור נייטרלי, הייתה קריאת תיגר נוספת שהציבה ארמניה הסובייטית, בתביעתה הפסקנית של נסיגת חיילי גאורגיה הממוקמים במחוז מאז נפילת הרפובליקה הדמוקרטית של ארמניה.