tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תותחי ה-QF Mk III הוחלפו ב-12 תותחי BL MK VII 4 אינץ' על תושבות PVI באינדומיטבל במהלך 1917. תותחים אלו יכלו להנמיך ל-7° ולהגביה ל-15°.
הם ירו פגזים במשקל פגזים במהירות לוע של לטווח מקסימלי של .
קצב האש שלהם היה 6–8 פגזים לדקה.
תותח נוסף הותקן על אינדומיטבל באפריל 1917 כתותח נגד מטוסים (AA).
הוא הותקן על תושבת MK II בזווית גבוהה עם הגבהה מקסימלית של 60°.
היה לו מטען הודף מופחת עם מהירות לוע של בלבד.
תותחי נ"מ מוקדמים יותר כללו תותח הוצ'קיס במשקל 3 פאונד על תושבת Mk Ic בזווית גבוהה עם הגבהה מרבית של 60°.
גם אינווינסיבל וגם אינדומיטבל נשאו את שלהם מנובמבר 1914 עד אוגוסט 1917. הוא ירה פגזים במשקל במהירות לוע של בקצב אש של 20 פגזים לדקה.
זה סיפק טווח מקסימלי של ב-45°, אך הטווח האפקטיבי המרבי נגד מטוסים היה רק .
כל אוניות הסדרה היו מצוידות גם בתותח QF 3 אינץ' 20 cwt נ"מ על תושבת MKII בזווית גבוהה בקצה האחורי של המבנה העילי.
עם הנמכה מקסימלית של 10° והגבהה מקסימלית של 90°.
הוא ירה פגזים במשקל במהירות לוע של בקצב אש של 12–14 פגזים לדקה.
צמרות התצפית בראש התורנים הקדמיים והראשיים שלטו באש התותחים הראשיים של האוניות.
נתונים ממד הטווח של Barr and Stroud הוזן למחשב מכני של Dumaresq ושודר חשמלית לשעוני טווח Vickers הממוקמים בתחנת השידור הממוקמת מתחת לכל נקודת תצפית, שם הוא הומר לנתוני טווח והסטה לשימוש התותחים.
לכל צריח תותח היה ציוד שידור משלו, והצריחים, תחנות השידור והצמרות היו ניתנים לחיבור כמעט בכל שילוב.
ניסויי ירי נגד Hero בשנת 1907 חשפו את פגיעותה של מערכת זו לירי, כאשר החלק העליון המבחין נפגע פעמיים ורסיס גדול קטע את צינור הקול ואת כל החיווט העובר לאורך התורן.
כדי להתגונן מפני אפשרות זו, לצריח 'A' הותקן, במהלך חידושים בין 1911 ל-1914, מד טווח של 9 רגל בחלק האחורי של גג הצריח והוא היה מצויד לשלוט בכל החימוש הראשי.
טכנולוגיית בקרת האש התקדמה במהירות במהלך השנים שקדמו למלחמת העולם הראשונה ופיתוח שולחן בקרת האש של דרייר היה התקדמות כזו.
הוא שילב את הפונקציות של ה-Dumaresq ושעון הטווח וגרסה פשוטה, ה-Mk I, הותאמה לאוניות הסדרה במהלך חידושים בשנים 1915–1916. הפיתוח החשוב יותר היה מערכת הירי של מנהל בקרת האש.
זה כלל מנהל בקרת אש שהותקן גבוה בספינה שסיפק עם חשמל נתוני נשק לצריחים באמצעות מצביעים, שאנשי צוות הצריח היו צריכים לעקוב אחריהם.
קצין מנהל בקרת האש ירה את התותחים בו זמנית, מה שסייע באיתור נתזי הפגזים ומזער את השפעות הסבסוב על פיזור הפגזים.
אינווינסיבל הייתה סיירת המערכה הראשונה שקיבלה את המערכת הזו במהלך השיפוץ שלה מאפריל עד אוגוסט 1914, אך התקנתה נקטעה עם פרוץ המלחמה והיא לא פעלה במלואה עד לאחר קרב איי פוקלנד בנובמבר.
אינדומיטבל ואינפלקסיבל לא קיבלו את המערכות שלהם עד מאי 1916, מיד לפני קרב יוטלנד.
הגנת השריון שניתנה לאוניות הסדרה אשר כללה חגורת שריון בקו המים בעובי באמצע הספינה היה רק מעט יותר ממחצית העובי של של דרדנוט.
עובי החגורה היה 6 אינץ' בערך בין צריחי התותחים הקדמיים והאחוריים של 12 אינץ', אך הצטמצמה ל-4 אינץ' מהצריח הקדמי ועד לחרטום ולא נמשכה מאחורי הצריח האחורי.
מחיצה בעובי 6 אינץ' פגשה את הברבט של צריח X כדי לסגור את המצודה המשוריינת במלואה.
צריחי התותחים והברבטים היו מוגנים על ידי מחיצה בעובי של שריון, למעט גגות הצריח שהיו בעובי של שריון לא מוצק של קרופ (KNC).
עובי הסיפון הראשי היה סביב בסיס הברבטות והכתר של בסיס המגדל האחורי, ובעובי מעל הכתר של בסיס המגדל הקדמי.
שריון הסיפון התחתון היה בעובי על האזור השטוח ועובי 2 אינצ'ים על המדרון, למעט מאחורי הצריח האחורי שם הוא הוגדל ל- כדי להגן על ציוד ההיגוי.
החזית והצדדים של מגדל הניווט הקדמי היו בעובי בעוד הדופן האחורית שלו הייתה בעובי .
עובי הקירות של מגדל הניווט האחורי היו 6 אינץ'.
הגג והרצפה של שני מגדלי הניווט היו שריון KNC בעובי 2 אינץ' בעוד שצינורות התקשורת שלהם היו בעובי של KNC.
למגדל האותות מיד אחרי מגדל הניווט הקדמי היו מחיצות KNC בעובי 3 אינץ'.
מחיצות טורפדו מפלדה עדינה בעובי 2.5 אינץ' הותקנו לצד מחסני התחמושת וחדרי הפגזים.
שריון מוצק של קרופ שימש בכל המקרים, אלא אם כן צוין אחרת.
עד 1918 שתי אוניות הסדרה ששרדו נשאו מטוסי סופווית' פאפ וסופווית' 1½ סטראטר על סיפוני טיסה שהותקנו על גבי צריחי 'P' ו-'Q'.
שלוש אוניות הסדרה הוזמנו במקביל לאה"מ דרדנוט כחלק מהתוכנית הימית של 1905–1906. הטבלה הבאה מציגה את פרטי הבנייה ועלות הרכישה של אוניות הסדרה.
בעוד שהנוהג הבריטי הסטנדרטי באותה תקופה היה שעלויות אלה לא כוללות חימוש וציוד, מסיבה כלשהי העלות המצוינת ב-The Naval Annual עבור סדרה זו כוללת חימוש.
כל שלוש האוניות נכנסו לשירות מהמחצית השנייה של 1908. בתחילה, אינווינסיבל ואינפלקסיבל הוקצו לצי הבית, בעוד שאינדומיטבל לקחה את הנסיך מוויילס (לימים המלך ג'ורג' החמישי) לחגיגות שלוש מאות השנים בקנדה, לפני שהצטרפה גם לצי הבית.
הצריחים המונעים חשמלית של אינווינסיבל התגלו ככישלון למרות שני חידושים ממושכים ב-1909 וב-1911 והומרו להנעה הידראולית במהלך השיפוץ שלה בתחילת 1914 בעלות עצומה של 151,200 פאונד.
בשנת 1914, אינווינסיבל עברה שיפוץ באנגליה, בעוד אינפלקסיבל ואינדומיטבל, יחד עם אינדפטיגבל החדשה יותר, היוו את הגרעין של צי הים התיכון, שם אינפלקסיבל שימשה כאוניית הדגל מנובמבר 1912. בים התיכון התרחשה הפעולה הימית הראשונה של מלחמת העולם הראשונה, כאשר הבריטים רדפו אחרי ספינות המלחמה הגרמניות גבן וברסלאו עם פרוץ המלחמה.
בשלב זה הוכרזה מלחמה, לאחר הפלישה הגרמנית לבלגיה, אך הוראה של האדמירליות לכבד את הנייטרליות האיטלקית ולהישאר מחוץ למרחק של שישה מייל (10 ק"מ) מהחוף האיטלקי מנעה כניסה למעבר של מצר מסינה, שם יכלו לצפות ישירות בנמל.
לכן, מילן הציב את אינפלקסיבל ואינדפטיגבל ביציאה הצפונית של מצר מסינה, עדיין מצפה שהגרמנים יפרצו מערבה שם יוכלו לתקוף משלוחי כוחות צרפתיים, את הסיירת הקלה גלוסטר ביציאה הדרומית ושלח את אינדומיטבל לתספק בביזרטה.
שם היא הייתה במצב טוב יותר להגיב לגיחה גרמנית אל מערב הים התיכון.
הגרמנים יצאו ממסינה ב-6 באוגוסט ופנו מזרחה, לכיוון קונסטנטינופול, בעקבות גלוסטר.
מילן, שעדיין ציפה שקונטר-אדמירל וילהלם סושון יפנה מערבה, שמר על סיירת המערכה במלטה עד זמן קצר לאחר חצות ב-8 באוגוסט, כאשר הפליג לכף מטפן במהירות של 12 קשרים (22 קמ"ש), היכן שגבן זוהתה שמונה שעות קודם לכן.
בשעה 2:30 בערב הוא קיבל אות שגוי מהאדמירליות שקבע כי בריטניה נמצאת במלחמה עם אוסטריה - למרות שמלחמה לא הוכרזה עד 12 באוגוסט והפקודה בוטלה ארבע שעות מאוחר יותר, אך מילן פעל לפי הוראות הקבע שלו לשמור על הים האדריאטי מפני ניסיון פריצה אוסטרית, במקום לחפש את גבן.
לבסוף, ב-9 באוגוסט, קיבל מילן פקודות ברורות "לרדוף אחרי גבן שעברה את כף מטפן בהיגוי ה-7 מצפון-מזרח".
מילן עדיין לא האמין שסושון הולך לכיוון הדרדנלים, ולכן הוא החליט לשמור על היציאה מהים האגאי, בלי לדעת שגבן לא מתכוונת לצאת החוצה.
אינדומיטבל נשארה בים התיכון כדי לחסום את הדרדנלים, אך אינפלקסיבל חזרה הביתה ב-18 באוגוסט.
ב-3 בנובמבר 1914 הורה צ'רצ'יל על המתקפה הבריטית הראשונה על הדרדנלים לאחר פתיחת פעולות האיבה בין טורקיה לרוסיה.
המתקפה בוצעה על ידי אינדומיטבל ואינדפטיגבל, כמו גם אוניות המערכה הפרה-דרדנוט הצרפתיות Suffren ו-Vérité.
התוצאה המשמעותית ביותר הייתה שתשומת הלב של הטורקים הופנתה לחיזוק הגנתם, והם החלו להרחיב את שדה המוקשים.
מתקפה זו התרחשה למעשה לפני הכרזת מלחמה רשמית על ידי בריטניה נגד האימפריה העות'מאנית שאירעה ב-6 בנובמבר.
אינדומיטבל קיבלה הוראה לחזור לאנגליה בדצמבר, שם הצטרפה לשייטת סיירות המערכה השנייה (BCS).
הפעולה הראשונה של אינווינסיבל הייתה כחלק מכוח סיירות המערכה בפיקודו של אדמירל ביטי במהלך מבצע קרב מפרץ הלגולנד ב-28 באוגוסט 1914. ספינותיו של ביטי נועדו במקור כתמיכה מרוחקת של הסיירות והמשחתות הבריטיות הקרובות יותר לחוף הגרמני למקרה שיחידות גדולות של צי הים הפתוח יצאו בתגובה להתקפות הבריטיות.
הם פנו דרומה במלוא המהירות בשעה 11:35 כאשר הכוחות הקלים הבריטיים לא הצליחו לנתק מגע לפי לוח הזמנים והגאות הגואה גרמה לכך שאוניות ראשה גרמניות יוכלו לפנות את המעבר בפתח שפך היאדה.
הסיירת הקלה החדשה, ארת'וזה, נפגעה מוקדם יותר בקרב והייתה תחת אש מהסיירות הקלות שטרסבורג וקלן כאשר סיירות המערכה של ביטי הופיעו מתוך הערפל בשעה 12:37. שטרסבורג הצליחה להתחמק לערפילים ולהתחמק מאש, אך קלן נותרה גלויה ונפגעה במהירות מאש מהשייטת.
אבל דעתו של ביטי הוסחה מהמשימה להטביע אותה על ידי הופעתה הפתאומית של הסיירת הקלה הקשישה אריאדנה ישירות לחזיתו.
הוא הסתובב במרדף, אך הפך אותה לגוש בוער בשלושה מטחים בלבד בטווח של פחות מ-.
בשלב זה, אינווינסיבל, בעקבות הכוח העיקרי של סיירות המערכה, פתחה באש על קלן.
היא ירתה 18 פגזים, כולם החטיאו, לפני שהכוח הראשי של ביטי נתקל בקלן הנכה זמן קצר לאחר שפנתה צפונה והיא הוטבעה על ידי שני מטחים מלאיון.
שייטת איי הודו המערביים של אדמירל משנה כריסטופר קראדוק הושמדה על ידי שייטת מזרח אסיה הגרמנית בפיקודו של אדמירל גראף פון שפה במהלך קרב קורונל ב-1 בנובמבר 1914. בתגובה הורתה האדמירליות לשלוח שייטת להשמיד את הגרמנים.
השייטת, בפיקודו של אדמירל סר דובטון סטורדי, כללה את אינווינסיבל (אוניית הדגל) ואינפלקסיבל.
הם יצאו ב-11 בנובמבר ונפגשו עם כמה סיירות אחרות תחת אדמירל משנה סטודארד בארכיפלג אבולהוס מול חופי ברזיל ב-26 בנובמבר.
הכוח המשולב יצא למחרת והגיע לפורט סטנלי בבוקר 7 בדצמבר.
הספינות הגרמניות פתחו באש ב-13:30 וקלעו את הפגיעה הראשונה שלהן ב-13:44 כאשר שרנהורסט פגעה באינווינסיבל, אם כי הפגז ניתז ללא נזק על חגורת השריון.
אינווינסיבל ואינפלקסיבל ירו 513 ו-661 פגזים בהתאמה במהלך הקרב, אך אינווינסיבל נפגעה רק שלוש פעמים ואינפלקסיבל נפגעה עשרים ושתיים פעמים.
שניים מתאי החרטום שלה הוצפו ופגיעה אחת בקו המים שלה לצד צריח 'P' הציפה בונקר פחם וגרמה לה באופן זמני נטייה של 15 מעלות.
רק אדם אחד נהרג וחמישה נפצעו על סיפון סיירות המערכה במהלך הקרב.
אבל הבריטים קראו את ההודעות המקודדות שלהם והפליגו ליירט אותם עם כוח גדול יותר של סיירות מערכה בריטיות בפיקודו של אדמירל ביטי, שכלל את אינדומיטבל.
הקשר נוצר ב-24 בשעה 07:20 כאשר הסיירת הקלה הבריטית ארת'וזה הבחינה בסיירת הקלה הגרמנית SMS קולברג.
אבל עקב שילוב של טעות של קצין הדגל של ביטי באיתות, ונזק כבד ללאיון, אוניית הדגל של ביטי, שהשבית את הרדיו שלה וגרם למספיק עשן כדי לטשטש את מקלט האותות שלה כך שביטי לא יכל לתקשר עם ספינותיו, שאר סיירות המערכה פנו מהגוף הראשי של היפר והעסיקו את בליכר.
לאחר קרב איי פוקלנד תוקנו אינווינסיבל ואינפלקסיבל והוצבו בגיברלטר.
אינווינסיבל הפליגה לאנגליה והצטרפה לשייטת סיירות המערכה השלישית בעוד אינפלקסיבל נשלחה לדרדנלים ב-24 בינואר 1915 שם החליפה את אינדפטיגבל כספינת הדגל של צי הים התיכון.
היא הייתה חלק מהשורה הראשונה של ספינות בריטיות ב-18 במרץ כשהן ניסו לדכא את התותחים הטורקים כדי שניתן יהיה לטהר את שדות המוקשים.
היא נפגעה בינוני מירי טורקי, אך נפגעה קשה ממוקש, כנראה בגודל , שפוצץ חור גדול בחרטום הימני שלה והציף את חדר הטורפדו הקדמי, והטביע 39 אנשי צוות.
היה צריך להעלות אותה לחוף באי בוזג'אאדה (טנדוס) כדי למנוע את טביעתה, שכן היא ספגה כ- של מים, אבל היא תוקנה באופן זמני עם סכר על חור בגודל .
היא הפליגה למלטה, בליווי אוניית המערכה קאנופוס והסיירת טאלבוט ב-6 באפריל.
היא כמעט טבעה כאשר הסכר שלה התרופף במזג אוויר סוער בדרך והיה צורך לגוררה מהירכתיים על ידי קאנופוס במשך שש שעות בזמן שהסכר תוקן.
היא הייתה בתיקון במלטה עד תחילת יוני לפני שהפליגה לבריטניה.
היא הגיעה לבריטניה ב-19 ביוני, שם הצטרפה לשייטת סיירות המערכה השלישית.
לקראת סוף השנה, כוח סיירות המערכה הבריטיות אורגן בשלוש שייטות, כאשר שייטת סיירות המערכה השלישית הורכבה משלוש האוניות מסדרת אינווינסיבל בפיקודו של אדמירל משנה הוראס הוד באינווינסיבל.
במהלך החזרה הביתה, אינווינסיבל נפגעה על ידי יאכטת הסיור גויסה.
החרטום של גויסה הוטבע בצידי אינווינסיבל, שנכנסו חלקית פנימה.
המהירות של אינווינסיבל הופחתה ל-12 קשרים (22 קמ"ש) בעקבות הצפה והיא נאלצה לצאת מהטור ולהמשיך באופן עצמאי לרוזית' לתיקונים שנמשכו עד 22 במאי.
הם נתקלו בסיירות המערכה של היפר רק ממרחק של כשהשמש שקעה, בערך בשעה 20:19 ופתחו באש.
אובדן של שלוש סיירות מערכה ביוטלנד (האחרות היו קווין מרי ואינדפטיגבל) הוביל לארגון מחדש של הכוח לשתי שייאות, עם אינפלקסיבל ואינדומיטבל בשייטת סיירות המערכה השנייה.
עם זאת, לאחר יוטלנד הייתה מעט פעילות ימית משמעותית, עבור אוניות הסדרה, מלבד סיור שגרתי, הודות לפקודה של הקייזר שאסר על ספינותיו לצאת לים אלא אם כן מובטח להם הניצחון.
סוף המלחמה הביא את הקץ לרבות מהספינות הישנות יותר, ביניהן שתי האוניות ששרדו מסדרת אינווינסיבל, אשר נשלחו לצי המילואים ב-1919, ונמחקו מרשימות הצי במרץ 1920.
לאחר תום המלחמה, צ'ילה החלה לחפש ספינות נוספות עבור הצי שלה.
באפריל 1920 קנתה צ'ילה את קנדה וארבע משחתות, שכולן הוזמנו על ידי צ'ילה לפני פרוץ המלחמה ונרכשו על ידי הבריטים למלחמה.
התרחבות מתוכננת נוספת כללה את אינפלקסיבל ואינדומיטבל, אך כאשר המשא ומתן הסודי לרכישתם הודלף לעיתונות, פרצה מהומה גדולה בצ'ילה.
המחלוקת הגלויה ביותר הגיעה מקרב קצינים בחיל הים, שהתנגדו בפומבי לכל רכישה אפשרית ובמקום זאת קידמו "צי חדש" שירכוש צוללות וכלי טיס.
הם טענו שהנשק הזה יעלה פחות ויעניק למדינה, ולקו החוף הארוך שלה, הגנה טובה יותר מפני איומים חיצוניים.
הספינות לא נקנו מסיבות של עלות, אבל גם לא המטוסים שתומכיה קיוו לו.
שתי האוניות נמכרו לגרוטאות ב-1 בדצמבר 1921.
סיירות המערכה מסדרת אִינְדֵפֶ֫טִיגָבְּל (Indefatigable, בִּלְתִּי נִלְאֶה) היו הסדרה השנייה שנבנתה של סיירות מערכה בריטיות ששירתו בצי המלכותי ובצי המלכותי האוסטרלי במהלך מלחמת העולם הראשונה.
במקור אה"מ אינדפטיגבל הייתה האונייה היחידה בסדרה, אך אוסטרליה וניו זילנד נבנו מאוחר יותר כחלק מתוכנית לשיפור ההגנה על הדומיניונים בכך שכל דומיניון ירכוש 'יחידת צי' של סיירת מערכה אחת, שלוש סיירות קלות ושש משחתות.
רק אוסטרליה הסכימה במלואה לרעיון, והקימה את הצי המלכותי האוסטרלי, ואילו ניו זילנד הסכימה לממן סיירת מערכה אחת.
נבחר עיצוב שונה של אינדפטיגבל במקום סדרת לאיון שנבנתה אז עבור הצי המלכותי.
הם בילו את רוב המלחמה בפטרולים בים הצפוני, והשתתפו ברוב הקרבות שם, אם כי רק ניו זילנד הייתה בבריטניה כשהמלחמה החלה.
אוסטרליה הייתה עדיין בתיקון לאחר התנגשות עם ניו זילנד לפני קרב יוטלנד, כך שרק אינדפטיגבל וניו זילנד נכחו בקרב, במהלכו אינדפטיגבל הושמדה בפיצוץ מחסן תחמושת.
גם אוסטרליה וגם ניו זילנד בילו הרבה זמן ללא אירועים בים אחרי קרב יוטלנד בהמתנה להופעה הבאה של צי הים הפתוח, אבל זה נאסר על ידי הקייזר.
ניו זילנד נשאה את אדמירל ג'ליקו בסיור שלו בהודו ובדומיניונים לאחר המלחמה, בעוד אוסטרליה חזרה הביתה, שם היא שוב הפכה לספינת הדגל של הצי המלכותי האוסטרלי.
ניו זילנד נמכרה לגרוטאות ב-1922, בעוד אוסטרליה החזיקה מעמד רק שנתיים נוספות לפני שהוטבעה כדי לעמוד בתנאי הסכם הצי של וושינגטון.
אינדפטיגבל הייתה היורשת של סיירות המערכה מסדרת אינווינסיבל.
מספר אפשרויות לסיירות גדולות נשקלו עבור התוכנית הימית של 1906, כולל עיצוב X4 של עם שריון בעובי ומהירות של 25 קשרים (46 קמ"ש), אבל בסופו של דבר התוכנית הזו כללה רק שלוש אוניות מסוג דרדנוט.
נבחנו מספר אפשרויות עבור תוכנית 1907–1908, החל מ- ל-, אך בסופו של דבר שוב הועדפו אוניות מערכה ולא הוזמנו סיירות מערכה עד שנת התוכנית שלאחר מכן.
בזמן שהעיצוב הסופי של אינדפטיגבל אושר, האדמירליות כבר המשיכה הלאה, פישר כתב בספטמבר 1908 "הכנסתי את סר פיליפ ווטס לתוך אונייה חדשה שתגרום לך הלם כשתראה אותו", עיצוב שהיה אמור להופיע בסופו של דבר בתור אה"מ לאיון.
באוגוסט 1909 נפגשו גורמי השליטה העצמית בוועידת האימפריה של 1909, ובדיון על ההגנה האימפריאלית, הציעה האדמירליות ליצור יחידות צי בדומיניונים, שכל אחת תכלול סיירת מערכה אחת מסדרת אינווינסיבל, שלוש סיירות קלות מסדרת בריסטול, ושש משחתות.
אלה היו אמורים להתבסס באוסטרליה, ניו זילנד, קנדה ודרום אפריקה בניסיון להבטיח את ההגנה הימית של הדומיניונים בזמן שהצי המלכותי התרכז במים הביתיים כדי לעמוד באיום הגרמני.
בעוד שהתוכנית נדחתה על ידי קנדה ודרום אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד נרשמו, כל אחת מהן הזמינה גרסה שונה של האינדפטיגבל, במקום את הסדרה אינווינסיבל שהוצעה במקור.
אוסטרליה הפכה לספינה של הצי המלכותי האוסטרלי שהוקם לאחרונה, בעוד ניו זילנד נשמרה במימי אירופה כיחידה של הצי המלכותי.
בסופו של דבר, רק יחידת צי אחת הוקמה, השייטת האוסטרלית ב-1913.
אינדפטיגבל הוזמנה כסיירת המערכה הבודדת של התוכנית 1908–1909. עיצוב המתאר שלה הוכן במרץ 1908, והעיצוב הסופי אושר בנובמבר 1908. עיצוב זה היה בעצם עיצוב מוגדל של אינווינסיבל עם סידורי הגנה וחימוש ראשי מתוקנים.
אוניות הסדרה היו מעט יותר גדולות מקודמותיהם מסדרת אינווינסיבל.
הדחק האוניות היה בתפוסה סטנדרטית ו- במעמס מלא, מעל יותר מהאוניות הקודמות.
היה להם גובה מטאצנטרי של במעמס מלא.
כל קבוצה זוגית של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס שוכנה בחדר מנועים נפרד והניעה שני גלי הנע.
גלי ההנע החיצוניים היו מחוברים לטורבינות הלחץ הגבוה והטורבינות בלחץ נמוך היו מחוברות לגלי ההנע הפנימיים.
כל גל הנע חיצוני הניע מדחף בקוטר וגלי ההנע הפנימיים הניעו מדחפים בקוטר .
הטורבינות הונעו על ידי 31 דוודי צינור מים של Babcock & Wilcox בחמישה חדרי דוודים.
הטורבינות של אינדפטיגבל תוכננו להפיק סך של 43,000 כוחות סוס ((32,065 קילוואט), אך הגיעו ליותר מ-55,000 כוחות סוס (41,013 קילוואט) במהלך ניסויים ב-1911. הטורבינות של אוסטרליה וניו זילנד היו מעט חזקות יותר ב-44,000 כוחות סוס (32,811 קילוואט).
הם תוכננו ל-25.8 קשרים (47.8 קמ"ש), אבל שלושתם הגיעו למהירות של 26 קשרים (48 קמ"ש) במהלך ניסויים.
האוניות נשאו כ- של פחם, ועוד של מזוט שרוססו על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו.
בתפוקה מלאה, האוניות יכלו להפליג לטווח של 6,690 מיילים ימיים (12,390 ק"מ) במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
כל אונייה נשאה שמונה תותחי BL 12 אינץ' (305 מ"מ) Mk X בארבעה צריחים תאומים BVIII*.
שני צריחים הורכבו מלפנים ומאחור על קו האמצע, וזוהו כ-'A' ו-'X' בהתאמה.
שני צריחי כנפיים הוצבו באמצע האונייה בין הארובות, וזוהו כ-'P' ו-'Q'.
צריח 'P' הותקן בצד השמאלי ופנה בדרך כלל קדימה, צריח 'Q' היה מותקן בצד הימני ופנה בדרך כלל לאחור (אחורה).
צריחים 'P' ו-'Q' היו מבוהלים - 'P' היה לפני 'Q', מה שאפשר ל-'P' לירות בקשת של 70° לצד השמאלי ול-'Q' לירות באופן דומה לכיוון הצד הימני.
אלו היו אותם תותחים כמו אלו שהותקנו בדרדנוט, סדרת לורד נלסון וסדרת בלרופון.
הם ירו פגזים במשקל במהירות לוע של ; ב-13.5°, זה העניק טווח מרבי של עם פגזים חודרי שריון (AP) 2 crh.
בהגבהה של 16 מעלות, הטווח הוארך ל- תוך שימוש בפגזים האווירודינמיים יותר, אך מעט כבדים יותר 4 crh AP.
האוניות נשאו בסך הכל 880 פגזים בזמן מלחמה עבור 110 פגזים לכל תותח.
החימוש המשני כלל 16 תותחי 4 אינץ' (102 מ"מ) BL Mk VII מוצבים במבנה העילי.
כל התותחים היו סגורים בקזמטים וקיבלו מגני תותחים במהלך החידושים ב-1914 וב-1915 כדי להגן טוב יותר על צוותי התותחים מפני מזג האוויר ופעולות האויב, אם כי שני תותחים הוסרו בו-זמנית.
התותחים על תושבות PII* שלהם היו בעלי הנמכה מקסימלית של 7° והגבהה מקסימלית של 15°.
הם ירו פגזים במשקל במהירות לוע של ; זה העניק טווח מקסימלי של .
הם סופקו עם 100 פגזים לכל תותח.
תותח 4 אינץ' נוסף הותקן באוניות ששרדו במהלך 1917 כתותח נגד מטוסים (AA).
הוא הותקן על תושבת Mark II בזווית גבוהה עם הגבהה מרבית של 60°.
תותחי נ"מ מוקדמים יותר כללו תותח נ"מ QF יחיד 3 אינץ' (76.2 מ"מ) 20 cwt על תושבת Mark II בזווית גבוהה שנוספה במהלך החידושים בשנים 1914–1915. הוא היה עם הנמכה מקסימלית של 10° והגבהה מקסימלית של 90° וירה פגזים במשקל במהירות לוע של בקצב אש של 12–14 פגזים לדקה.
ניו זילנד נשאה תותח נ"מ הוצ'קיס יחיד QF 6 פאונד על תושבת HA MkIc מאוקטובר 1914 עד סוף 1915. הוא היה עם הנמכה מקסימלית של 8° והגבהה מקסימלית של 60°.
הוא ירה פגזים במשקל במהירות לוע של בקצב אש של 20 פגזים לדקה.
הייתה לו תקרה מקסימלית של , אך טווח יעיל של .
צמרות התצפית, מקבילה מודרנית לצמרת הלחימה של ספינות המפרש, בראש חזית החצובה והתרנים הראשיים שלטו באש התותחים הראשיים של אוניות הסדרה.
נתונים ממד טווח של Barr and Stroud הוזן למחשב מכני של Dumaresq והועבר חשמלית לשעוני טווח Vickers הממוקמים בתחנת השידור (TS) הממוקמת מתחת לכל נקודת זיהוי, שם הוא הומר לנתוני טווח והסטה לשימוש התותחים.
ניסויי ירי נגד הרו בשנת 1907 חשפו את פגיעותה של מערכת זו לירי, כאשר החלק העליון המבחין נפגע פעמיים ורסיס גדול קטע את צינור הקול ואת כל החיווט העובר לאורך התורן.
כדי להגן מפני אפשרות זו, צויד צריח 'A' של אינדפטיגבל במד טווח 9 רגל בחלק האחורי של גג הצריח והוא צויד לשלוט בכל החימוש הראשי במהלך שיפוץ בין השנים 1911 ל-1914.
אוסטרליה וניו זילנד נבנו בסידור שונה.
ראש התצפית על התורן הראשי נמחק ובמקום זאת נבנה מגדל תצפית משוריין לתוך מגדל הניווט, שם הוא היה מוגן טוב יותר, בעל שדה ראייה משופר וגישה ישירה לעמדת הניווט העיקרית.
גם תחנת השידור האחורית הוסרה ובעקבות כך עמדת השידור הקדמית הוגדלה.
צריחי ה-A שלהם נבנו עם השיפורים המפורטים לעיל.
הוא שילב את הפונקציות של Dumaresq ושעון הטווח וגרסה פשוטה, ה-Mk I, הותאמה לאוניות הסדרה במהלך חידושים בשנים 1915–1916. הפיתוח החשוב יותר היה מערכת הירי של מנהל בקרת האש.
זה כלל מנהל בקרת אש שהותקן גבוה באונייה, אשר העביר באופן חשמלי זוויות סיבוב והגבהה אל צריחי התותחים באמצעות מצביעים, שצוות הצריח היה צריך לעקוב אחריהם.
ההדק של בקרת המנהל ירה את התותחים בו-זמנית, מה שעזר לזהות את ניתזי הפגזים ומזער את ההשפעות של הסבסוב על פיזור הפגזים.
תותח בתוך צריח ה-Y היה מצויד גם במשדרים, כך שכגיבוי, הוא יכל לתפקד כ"תותח מכוון", אך לא הייתה הגדרה ברורה לחלוקת סוללות התותחים בין המנהל הראשי לבין התותח המכוון הזה.
אוניות הסדרה קיבלו את ציוד המנהלים שלהם בין אמצע 1915 למאי 1916.
במובנים מסוימים הגנת השריון שניתנה לאוניות הסדרה הייתה חלשה יותר מזו של קודמותיהם מכיוון שהשריון הצטמצם בעובי במספר מקומות, אך הוא היה פרוש במידה רבה יותר.
החגורה הראשית של אינדפטיגבל עברה מהחרטום אל הירכתיים; היא הייתה בעובי עבור האמצע של האונייה, אך הצטמצמה ל- לצד קצות תותחי ה-12 אינץ' הברבטות ומחסני התחמושת והצטמצמה עוד יותר ל- בקצות האונייה.
שריון בעובי חיפה את הברבטה של צריח X בעוד המחיצה הקדמית הייתה בעובי .
צריחי התותחים והברבטות היו מוגנים על ידי שריון בעובי , למעט גגות הצריחים שהיו בעובי של שריון לא מוצק של קרופ (KNC).
קורות התמיכה לגגות הצריח חוזקו על פני אלו של סדרת אינווינסיבל בהתבסס על לקחים שנלמדו בניסויי ירי שנערכו במהלך 1907. עובי הסיפון הראשי היה בדרך כלל בעובי מפלדת ניקל, אך התרחב ל- סביב בסיס הברבטות.
שריון הסיפון התחתון מפלדת ניקל היה בעובי על האזור החשוף ו-2 אינץ' על השיפוע, אך התרחב ל-2 אינץ' בקצות האונייה.
הדפנות של מגדל הניווט הקדמי היו בעובי ואילו למגדל התצפית היה שריון בעובי 4 אינץ'.
הגג והרצפה של שני המגדלים היו שריון KNC בעובי 3 אינץ' ואילו צינור התקשורת של מגדל הניווט היה מחופה בשריון בעובי 4 אינץ' של KNC.
מגדל מנהל הטורפדו היה בעובי 1 אינץ' של פלדת ניקל מסביב.
מחיצות טורפדו מפלדת ניקל בעובי 2.5 אינץ' הותקנו לצד מחסני התחמושת וחדרי הפגזים.
קליטות הארובות הוגנו ב-1.5 אינץ' של פלדת ניקל בצדדים ו-1 אינץ' בקצוות.
חגורת קו המים לא נמשכה עד הקצוות, אלא הסתיימה לפני החרטום ו- לפני הירכתיים.
החלקים שליד הברבטות עובו ל- והקצוות הוגדלו ל-4 אינץ'.
שריון הסיפון הראשי הוגדל ל-2.5 אינץ' סביב הברבטות והורחב 55 רגל מעבר לברבטה האחורית.
שריון הסיפון התחתון הצטמצם מ-1.5–2 אינץ' עד אינץ' אחד, הן בחלק השטוח והן במדרון, למעט בקצוות שבהם הוא עובה ל-2.5 אינץ'.
לאחר קרב יוטלנד נוסף אינץ' אחד של שריון לגגות מחסני התחמושת והצריחים במשקל כולל של .
הטבלה הבאה מציגה את פרטי הבנייה ועלות הרכישה של חברי סדרת אינדפטיגבל.
בעוד שהנוהג הבריטי הסטנדרטי באותה תקופה היה שעלויות אלה לא כוללות חימוש וציוד, מסיבה כלשהי העלות המצוינת ב-The Naval Annual עבור סדרה זו כוללת את החימוש.
= עלות משוערת, כולל תותחים
אינדפטיגבל שובצה בתחילה בשייטת הסיירות הראשונה של צי הבית עם כניסתה לשירות ב-1911. היא הועברה לשייטת סיירות המערכה השנייה בצי הים התיכון בדצמבר 1913. ניו זילנד שובצה רק לזמן קצר לצי הבית לפני שהפליגה לניו זילנד בפברואר 1912. היא חזרה לפורטסמות' בדצמבר שלאחר מכן ושובצה בצי הבית.
היא ערכה מספר ביקורי נמל בצרפת וברוסיה לפני תחילת המלחמה.
אוסטרליה הפליגה לאוסטרליה כמעט מיד לאחר שנכנסה לשירות ביוני 1913 למלא את תפקידה כספינת הדגל הראשונה של הצי המלכותי האוסטרלי.
אינדפטיגבל נשארה בים התיכון עד אשר הוחלפה על ידי אינפלקסיבל ב-24 בינואר 1915 והמשיכה למלטה כדי להשתקם.
לאחר שסיימה את השיפוץ שלה, הפליגה לאנגליה ב-14 בפברואר, שם הצטרפה לשייטת סיירות המערכה השנייה (BCS) עם הגעתה.
לאחר הכרזת המלחמה, על אוסטרליה הוטל למצוא את שייטת מזרח אסיה הגרמנית, הכוח הימי היחיד של מעצמות המרכז באוקיינוס השקט.
במהלך ציד זה, היא צורפה לחיל המשלוח הימי והצבאי האוסטרלי וסיפקה תמיכה במהלך פלישת הכוח לרבאול, למקרה שהשייטת הגרמנית הייתה נוכחת.
מפקד השייטת, ויצה-אדמירל מקסימיליאן פון שפה, נזהר מאוסטרליה, שאותה תיאר כעולה על השייטת שלו.
לאחר נסיגת פון שפה מהאוקיינוס השקט, אוסטרליה קיבלה הוראה באיחור ב-8 בנובמבר 1914 להצטרף לכמה סיירות יפניות מול מקסיקו כדי לחדש את המצוד אחר הסיירות הגרמניות.
בשלב זה, השייטת הגרמנית עשתה את דרכה לדרום האוקיינוס האטלנטי, ובתחילת דצמבר הושמדה על ידי שייטת בריטית בקרב איי פוקלנד.
אוסטרליה נשלחה להצטרף לשייטת אוניות המערכה השנייה ברוזית', סקוטלנד, והפכה לספינת הדגל של השייטת לאחר שיפוץ קצר.
הפעולה הראשונה של ניו זילנד הייתה כחלק מכוח סיירות המערכה בפיקודו של אדמירל ביטי במהלך מבצע קרב מפרץ הלגולנד ב-28 באוגוסט 1914. ספינותיו של ביטי נועדו במקור כתמיכה מרוחקת של הסיירות והמשחתות הבריטיות הקרובות יותר לחוף הגרמני למקרה שיחידות גדולות של צי הים הפתוח יצאו בתגובה להתקפות הבריטיות.
הוא הסתובב במרדף, אך הפך אותה לגוש בוער בשלושה מטחים בלבד בטווח של פחות מ-6,000 יארד (5,500 מטרים).
בשלב זה, אינווינסיבל, בעקבות הגוף העיקרי של סיירות המערכה, פתחה באש על קלן.
היא ירתה 18 פגזים, כולם החטיאו, לפני שהגוף הראשי של ביטי נתקל בקלן הנכה זמן קצר לאחר שפנתה צפונה והיא הוטבעה על ידי שני מטחים מלאיון.
הצי הגרמני החליט על אסטרטגיה של הפצצת ערים בריטיות על חוף הים הצפוני בניסיון למשוך את הצי המלכותי ולהשמיד אלמנטים ממנו לפרטי פרטים.
סיירות המערכה המהירות ינהלו למעשה את ההפגזה בעוד שצי הים הפתוח כולו היה אמור להתייצב מזרחית לשרטון דוגר כדי לחפות על חזרתם ולהשמיד כל מרכיב של הצי המלכותי שיגיב לפשיטה.
אבל מה שהגרמנים לא ידעו זה שהבריטים מפענחים את השדרים הגרמניים ומתכננים ללכוד את הכוח הפושט בדרכו חזרה, למרות שהם לא היו מודעים לכך שצי הים הפתוח יהיה גם בים.
שייטת סיירות המערכה הראשונה של אדמירל ביטי, שצומצמה כעת לארבע אוניות, כולל ניו זילנד, כמו גם שייטת אוניות המערכה השנייה עם שש דרדנוטים, נותקה מהצי הגדול בניסיון ליירט את הגרמנים ליד שרטון דוגר.
עם זאת, הבריטים קראו את ההודעות המוצפנות שלהם והפליגו ליירט אותם עם כוח גדול יותר של סיירות מערכה בריטיות בפיקודו של אדמירל ביטי שכלל את ניו זילנד.
ניו זילנד ואינדומיטבל היו האיטיות ביותר מבין האוניות של ביטי ובהדרגה נותרו מאחורי סיירות המערכה החדשות והמהירות יותר, אך ניו זילנד הצליחה לפתוח באש על בליכר עד 09:35. היא המשיכה לירות בבליכר לאחר שסיירות המערכה האחרות, המהירות יותר, החליפו מטרות לסיירות המערכה הגרמניות.
בשעה 10:48 ביטי הורה לאינדומיטבל לתקוף אותה.
בעקבות כך הם פנו מהגוף הראשי של היפר והעסיקו את בליכר.
ניו זילנד ירתה 147 פגזים לעבר בליכר לפני שהיא התהפכה וטבעה בשעה 12:07 לאחר שטורפדה.
ב-31 במאי 1916, שייטת סיירות המערכה השנייה כללה את ניו זילנד (ספינת הדגל של אדמירל משנה ויליאם פאקנהאם) ואינדפטיגבל שכן אוסטרליה הייתה עדיין בתיקון בעקבות התנגשותה עם ניו זילנד ב-22 באפריל.
זה התחיל את מה שהיה אמור להיקרא "הריצה דרומה" כאשר ביטי שינה מסלול כדי לנווט מזרחה דרום מזרחה בשעה 15:45, במקביל למסלולו של היפר, כעת כשהטווח הצטמצם מתחת ל-18,000 יארד (16,000 מטרים).
הספינות הבריטיות עדיין היו בתהליך של הפנייה מכיוון שרק שתי האוניות המובילות, לאיון ופרינסס רויאל, התייצבו במסלולן כשהגרמנים פתחו באש.
עד 15:54, הטווח ירד ל-12,900 יארד (11,800 מטרים) וביטי הורה לשנות מסלול שתי נקודות לכיוון הימני כדי להרחיב את הטווח ב-15:57. בסביבות השעה 16:00, אינדפטיגבל נפגעה מסביב לצריח האחורי על ידי שניים או שלושה פגזים מפון דר טאן.
עשן ולהבות פרצו מהחלק הקדמי של הספינה וחתיכות גדולות הושלכו למרחק 200 רגל (61.0 מטרים) לאוויר.
עדויות ארכאולוגיות עדכניות יותר מראות שהספינה למעשה התפוצצה לשניים בדקות הפתיחה של הקרב עם פון דר טאן שירתה רק 52 פגזי 28 סנטימטרים (11 אינץ') באינדפטיגבל לפני שהתפוצץ גם החלק הקדמי של הספינה.
לאחר השמדתה של אינדפטיגבל ניו זילנד העבירה את האש שלה לפון דר טאן בהתאם להוראות הקבע של ביטי.
הטווח היה גדול מדי בשביל קליעה מדויקת אז ביטי שינה מסלול ארבע נקודות ליציאה כדי לסגור שוב את הטווח בין 16:12 ל-16:15. בשלב זה שייטת אוניות המערכה החמישית של ארבע אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת כבר הייתה קרובה והתמודדה עם פון דר טאן ומולטקה.
בשעה 16:23 פגז מטייגר פגע ליד הצריח האחורי של פון דר טאן והצית שריפה בין מטרות התרגול שאוחסנו שם שעטפה את האונייה לחלוטין וגרמה לניו זילנד להעביר את האש למולטקה.
בשעה 16:30, הסיירת הקלה סאות'האמפטון, שסיירה מול ספינותיו של ביטי, זיהתה את האלמנטים המובילים של צי הים הפתוח מסתערים צפונה במהירות שיא.
ניו זילנד, הספינה האחרונה בצי, פנתה בטרם עת כדי להישאר מחוץ לטווח של אוניות המערכה המתקרבות.
במהלך כל 'הריצה דרומה' היא נפגעה רק פעם אחת, בצריח 'Y' על ידי פגז 28 ס"מ עם השפעה מועטה.
ניו זילנד הייתה מעורבת בחילופי אש עם אוניית המערכה פרינצרגנט לואיטפולד החל מהשעה 17:08 במהלך מה שזכה לכינוי 'הריצה צפונה', אך היא לא נפגעה, למרות שכמה פגזים פגעו סביבה.
ספינותיו של ביטי שמרו על מהירות מלאה כדי לנסות לעשות הפרדה מסוימת בינן לבין צי הים הפתוח ובהדרגה יצאו מטווח.
ביטי פנה מערבה כששמע את קולות הירי והבחין בסיירות המערכה הגרמניות 8,500 יארד (7,800 מטרים) משם.
ניו זילנד ואינדומיטבל ריכזו את האש על זיידליץ ופגעו בה חמש פעמים לפני שפנתה מערבה כדי להתנתק.
אוסטרליה הצטרפה מחדש לשייטת סיירות המערכה השנייה ב-9 ביוני 1916 כאוניית הדגל של השייטת, אך לא הייתה פעילות ימית משמעותית עבור אוניות הסדרה, מלבד סיורים שגרתיים, הודות לפקודה של הקייזר שאסר לאפשר לספינות שלו לצאת לים אלא אם כן מובטח להן ניצחון.
אוסטרליה התנגשה עם ריפאלס ב-12 בדצמבר 1917 והייתה בתיקון עד החודש לאחר מכן.
היא נכחה במעצר של צי הים הפתוח בסקפה פלו ב-21 בנובמבר 1918. ניו זילנד חודשה בין דצמבר 1918 לפברואר 1919 לסיור בן שנה של אדמירל ג'ליקו בהודו והדומיניונים והיא הוצאה ב-15 במרץ 1920 למילואים.
היא נמכרה לגרוטאות ב-19 בדצמבר 1922. אוסטרליה הפליגה לאוסטרליה ב-23 באפריל 1921 והפכה לספינת הדגל של הצי המלכותי האוסטרלי עם הגעתה.
בהתאם לתנאי הסכם הצי של וושינגטון היא הוטבעה ממזרח לסידני ב-12 באפריל 1924.
סיירות המערכה מסדרת לאיון היו זוג סיירות מערכה שנבנו עבור הצי המלכותי לפני מלחמת העולם הראשונה.
הן כונו "החתולים המופלאים", והיו שיפור משמעותי לעומת קודמותיהן מסדרת אינדפטיגבל במהירות, חימוש ושריון.
שיפורים אלו היו בתגובה לסיירות המערכה הגרמניות מסדרת מולטקה, אשר בתורם היו גדולות וחזקות יותר מסיירות המערכה הבריטיות הראשונות מסדרת אינווינסיבל.
לאיון שימשה כאוניית הדגל של כוח סיירות המערכה של הצי הגדול לאורך מלחמת העולם הראשונה.
היא הטביעה את הסיירת הקלה הגרמנית קלן במהלך קרב מפרץ הלגולנד באוגוסט 1914 והשתתפה בקרבות שרטון דוגר ב-1915 וביוטלנד בשנה שלאחר מכן.
היא נפגעה כל כך קשה בקרב שרטון דוגר, שהיה צריך לגרור אותה חזרה לנמל.
במהלך קרב יוטלנד, סבלה לאיון מאש קורדיט חמורה שעלולה הייתה להשמיד את האונייה.
אוניית האחות שלה, פרינסס רויאל, מילאה גם היא תפקיד בקרב מפרץ הלגולנד, ולאחר מכן נשלחה דרומה לאיים הקריביים כדי ליירט את שייטת מזרח אסיה הגרמנית למקרה שישתמשו בתעלת פנמה.
לאחר שהשייטת הוטבעה בקרב איי פוקלנד בדצמבר 1914, פרינסס רויאל הצטרפה מחדש לשייטת סיירות המערכה הראשונה (BCS).
במהלך קרב שרטון דוגר, היא קלעה רק כמה פגיעות, אך אחת מהן השביתה את הסיירת המשוריינת הגרמנית בליכר, מה שאפשר לתפוס ולהטביע את כלי השיט של האויב באש המרוכזת של סיירות המערכה הבריטיות.
זמן קצר לאחר מכן, פרינסס רויאל הפכה לספינת הדגל של שייטת סיירות המערכה הראשונה והשתתפה בקרב יוטלנד.
שתי האוניות היו נוכחות במהלך הפעולה הלא חד משמעית של 19 באוגוסט 1916.
האחיות בילו את שארית המלחמה בסיורים חסרי אירועים בים הצפוני; הם סיפקו חיפוי מרוחק במהלך קרב מפרץ הלגולנד השני ב-1917. ב-1920 הם הוכנסו למילואים ולאחר מכן נמכרו לגרוטאות כעבור כמה שנים בהתאם לתנאי הסכם הצי של וושינגטון משנת 1922.
הלחץ המתמשך אילץ את הממשלה להכריז ביולי 1909 שגם ספינות המגירה ייבנו.
לחץ זה גם אפשר לאדמירליות לקבל אישור לשפר את גודלן ועוצמתן של האוניות החדשות כדי לשמור על עליונות איכותית על פני הדרדנוטים הגרמניות החדשות שהיו אז בבנייה.
הגידול במהירות, בשריון ובגודל התותחים אילץ גידול של 40% בגודל על פני סדרת אינדפטיגבל והפך אותם לספינות המלחמה הגדולות בעולם.
הפריסה שלהם הותאמה מהעיצוב של סדרת ה"סופר-דרדנוט" הראשונה, סדרת אוריון משנת 1910, עם תותחי 13.5 אינץ' (343 מ"מ).
האוניות היו סיירות המערכה הראשונות שהיו חמושות בתותח Mk V החדש בקוטר 13.5 אינץ'.
התכנון של סדרת לאיון תיקן חלק מהחסרונות של סיירות המערכה הקודמות, שסבלו מחוסר יכולת של הצריחים המדורגים באמצע האונייה לירות בבטחה על פני הסיפון, והגביל אותם למטח דופן של שלושה צריחים.
זה נעשה מכיוון שהגודל והמשקל הגדולים יותר של התותחים החדשים הפכו את צריחי הכנפיים לבלתי מעשיים.
ככזה, כל ארבעת הצריחים בסדרת לאיון היו מסודרים על קו האמצע; צריח 'Q' היה ממוקם באמצע הספינה ויכול היה לירות רק לצדדים.
מנהל הבנייה הימית, סר פיליפ ווטס, הציע שניתן להוסיף צריח חמישי, בסידור ירי-על הצריח האחורי, אם האונייה תוארך בשלוש מסגרות, בסך הכל, ושזה יוסיף מעט מאוד עלות מלבד 175,000 פאונד עבור הצריח הנוסף, אך יוסיף 25% תוספת כוח אש לאונייה.
הדבר לא אושר, אולי בגלל ספקות לגבי היתכנותו.
אוניות הסדרה היו גדולות משמעותית מקודמותיהם מסדרת אינדפטיגבל.
אוניות הסדרה היו מצוידות בשני סטים של טורבינות קיטור עם הנעה ישירה של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה שני גלי הנע.
המדחפים התלת-להבים על הצירים הפנימיים היו בקוטר ואלו שעל הצירים החיצוניים היו בקוטר .
הטורבינות תוכננו להפיק סך של 70,000 כוחות סוס (56,673 קילוואט), שסופק על ידי 42 דוודי Yarrow שפעלו בלחץ של 235 PSI (1,620 קילו-פסקל, 17 קילוגרם-כוח לסמ"ר).
לאיון לא הגיעה למהירות המיועדת שלה של 28 קשרים (52 קמ"ש) במהלך ניסויי הים שלה למרות שהיא עברה את 76,000 כוחות (56,673 קילוואט), אבל פרינסס רויאל השיגה מהירות של 28.5 קשרים (52.8 קמ"ש).
האוניות נשאו של פחם ועוד של מזוט שהותז על הפחם כדי להגביר את קצב השריפה שלו.
אוניות הסדרה הרכיבו שמונה תותחי BL 13.5 אינץ' Mark V בארבעה צריחי תותחים תאומים המונעים הידראולית, המסומנים 'A', 'B', 'Q' ו-'Y'.
בניגוד לשתי הסדרות הקודמות של סיירות מערכה בצי המלכותי, שהיו להן צריחים מקדימה, מאחור ומכל צד של האונייה, לאוניות מסדרת לאיון היה החימוש העיקרי שלהן מותקן בקו אחד מלפנים לאחור, עם צריח B בסידור ירי-על מעל צריח 'A', צריח 'Q' מותקן באמצע האונייה וצריח 'Y' מאחור.
לתותחים היו טווחי גובה בין -3° ל-+20°; כוונת הירי שלהם הוגבלה ל-15°+ עד שהותקנו מנסרות סופר-גבוהות לפני קרב יוטלנד במאי 1916 כדי לאפשר הגבהה מלאה.
הם ירו פגזים במשקל במהירות לוע של ; בגובה +20°, היה להם טווח של .
החימוש המשני של אוניות הסדרה כלל 16 תותחי BL 4 אינץ' Mark VII, שרובם היו מותקנים בקזמטים בצריחים בודדים.
התותחים היו בעלי הגבהה מקסימלית של +15°, מה שהעניק להם טווח של .
הם ירו פגזים במשקל במהירויות לוע של .
האוניות היו מצוידות בשתי צינורות טורפדו שקועים, אחד בכל צד רוחב.
התותחים העיקריים נשלטו ממגדל הניווט.
נתונים ממד טווח Argo של הממוקם על גבי מגדל הניווט הוכנס ללוח בקרת אש Mk I Dreyer שנמצא בתחנת השידור (TS) מתחת למגדל הניווט, שם הומר לנתוני טווח והסטה לשימוש התותחים.
צריחי 'B' ו-'X' סופקו עם מדדי טווח של 9 רגל והותקנו כעמדות שליטה משניות.
זה כלל מנהל בקרת אש שהותקן גבוה בספינה שסיפק בחשמל נתוני נשק לצריחים באמצעות מצביע על חוגה, שצוות הצריח רק היה צריך לעקוב אחריו.
בקרת המנהל ירתה את התותחים בו זמנית, מה שסייע באיתור נתזי הפגזים ומזער את השפעות הסבסוב על פיזור הפגזים.
לאיון קיבלה את המערכת שלה בתחילת 1915 בזמן שעברה תיקונים לאחר קרב שרטון דוגר ופרינסס רויאל קיבלה את שלה בתחילת 1916. מנהל בקרת אש שני נוסף לכל אונייה בשנת 1918.
הגנת השריון שניתנה ללאיון הייתה כבדה יותר מזו של סיירות המערכה מסדרת אינדפטיגבל; חגורת השריון שלהם בקו המים של שריון קרופ מוצק הייתה בעובי באמצע האונייה בניגוד לחגורה בעובי של קודמותיהם.
זה הצטמצם ל-4 אינץ' לעבר קצות האוניות, אך לא הגיע לא לחרטום ולא לירכתיים.
הם קיבלו גם חגורת שריון עליונה בעובי מרבי של 6 אינץ' על אותו אורך כמו החלק העבה ביותר של שריון קו המים שהצטמצם ל- לצד צריחי הקצה.
קצות המצודה המשוריינת נסגרו על ידי מחיצות רוחביות בעובי 4 אינץ'.
ציפוי פלדת ניקל שימש לסיפונים המגנים.
הסיפון המשוריין התחתון היה בדרך כלל רק בעובי מלבד מחוץ למצודה שם היה בעובי .
הסיפון המשוריין העליון היה ממוקם בחלק העליון של חגורת השריון העליונה והיה גם רק בעובי 1 אינץ'.
שריון סיפון התצפית נע בין .
לצריחי התותחים היו חזיתות ודפנות בעובי 9 אינץ' והגגות שלהם היו בעובי .
הברבטות היו מוגנים על ידי שריון בעובי 9 אינץ' מעל הסיפון, שהצטמצם ל- מעל סיפון השריון העליון ו- מתחתיו.
הדפנות של מגדל הניווט היו בעובי והיה לו גג וצינור תקשורת בעובי 3 אינץ'.
מחיצות טורפדו מפלדת ניקל בעובי הותאמו לצד מחסני התחמושת וחדרי הפגזים.
ספיגת הארובה שלהם הייתה מוגנת על ידי שריון פלדת ניקל בעובי בצדדים ו-1 אינץ' על הקצוות בין הסיפון העליון והחזית.
לאחר שקרב יוטלנד חשף את פגיעותם לירי פגזים, 1 אינץ' של שריון נוסף, במשקל של כ-, נוספו לגגות מחסני התחמושת וגגות הצריחים.
רק לאיון הושלמה לפי התכנון המקורי, שהארובה הקדמית הוצבה בין המבנה העליון הקדמי לבין תורן החצובה.
משמעות הדבר הייתה שסייגי פחם חמים וגזי פליטה מהדוודים הפכו את החלק העליון של התורן הקדמי לבלתי ניתן לעבודה לחלוטין כאשר האוניות הפליגו במהירות גבוהה, מה שהפך בקלות את הגשר העליון לבלתי ראוי למגורים, בהתאם לרוח, וכי דגלי האותות על המעלן היו בסכנת שריפה.
שתי האוניות שונו כדי לתקן את הבעיה הזו, לאיון לפני שנכנסה לשירות, ופרינסס רויאל כשהיא עברה התאמות, בעלות כוללת של 68,170 ליש"ט.
הארובה הקדמית הוזזה לאחור, הקדמי והתורן הראשי החליפו עמדה, והתורן הקדמי היה כעת רק תורן מוט, לא חצובה.
מגדל התצפית בחלקו האחורי של מגדל הניווט הוסר, מגדל הניווט הוגדל, מד הטווח של 9 רגל Argo הוזז מראש התצפית הקדמי לגג של מגדל הניווט, וכל הארובות הוגבהו לאותו גובה.
כחלק מהשינויים הללו, שני תותחי ה-4 אינץ' שהורכבו מעל קבוצת הקזמטים הקדמית נסגרו בקזמטים משלהם כדי להגן על צוותי התותחים מפני מזג האוויר ופעולות האויב.
אוניות הסדרה נבנו ללא תותחים נגד מטוסים (AA), אך הותקנו עליהן מגוון כלי נ"מ במהלך המלחמה.
אלה כללו תותח ירי מהיר (QF) 6 פאונד (57 מ"מ) של הוצ'קיס על תושבת Mk Ic גבוהה (HA) עם הגבהה מרבית של 60°.
כל אונייה צוידה בתותח אחד באוקטובר 1914, אך התותח של לאיון הוסר ביולי 1915, והתותח של פרינסס רויאל הוסר בדצמבר 1916. התותח ירה פגזים במשקל במהירות לוע של .
לתותחים הייתה תקרה מקסימלית של .
לאיון קיבלה זוג תותחים כאלו ב-1915 ושמרה עליהם לשארית המלחמה.
קצב האש המחזורי שלהם היה 200 פגזים לדקה; השיעור בפועל היה נמוך משמעותית.
תורן המוט שונה לתורן חצובה לאחר 1916. זה נבע מהמשקל המוגבר של ציוד בקרת אש על התורן הקשור למנהל בקרת האש.
בשנת 1917 קיבלו לאיון ופרינסס רויאל מגדלי זרקור על הארובה האחורית והתורן המרכזי תוך שהם מאבדים תותח אחד בקוטר 4 אינץ' כל אחד מהסוללה האחורית.
בתחילת 1918, שתי האוניות קיבלו סיפוני טיסה על צריחי 'Q' ו-'X' עבור מטוסי סופווית' פאפ ו- סופווית' 1½ סטראטר, ועל לאיון הותקנה תחנת בקרת טורפדו בקצה האחורי של המבנה האחורי שלה.
עם כניסתן לשירות, הן לאיון והן פרינסס רויאל הוקצו לשייטת הסיירות הראשונה, ששמה שונה בינואר 1913 לשייטת סיירות המערכה הראשונה (BCS), אשר לאיון הפכה לספינת הדגל שלה.
אדמירל משנה דייוויד ביטי קיבל את הפיקוד על שייטת סיירות המערכה הראשונה ב-1 במרץ 1913. האחיות, יחד עם שאר השייטת, ערכו ביקור נמל בברסט בפברואר 1914 וביקור ברוסיה ביוני.
הפעולה הראשונה של לאיון ופרינסס רויאל הייתה במהלך קרב מפרץ הלגולנד ב-28 באוגוסט 1914. ספינותיו של ביטי נועדו במקור כתמיכה מרוחקת של הסיירות והמשחתות הבריטיות הקרובות יותר לחוף הגרמני למקרה שהספינות הגדולות של צי הים הפתוח יצאו לפעולה בתגובה להתקפות הבריטיות.
פרינסס רויאל נותקה בנובמבר כדי לתגבר את שייטות צפון האוקיינוס האטלנטי והקריביים בחיפוש אחר שייטת מזרח אסיה של אדמירל גראף שפה לאחר שהשמידה את שייטת הודו המערבית הבריטית בפיקודו של כריסטופר קראדוק ב-1 בנובמבר במהלך קרב קורונל.
היא חזרה הביתה בחודש הבא לאחר שהספינות הגרמניות הוטבעו בקרב איי פוקלנד.
סיירות המערכה של ביטי פנו לביתם, והדביקו את לאיון, שצלעה במהירות של 10 קשרים (19 קמ"ש).
מאוחר יותר באותו אחר הצהריים, אינדומיטבל קיבלה הוראה לגרור את לאיון בחזרה לנמל.
זה לקח כמעט יומיים להגיע לנמל.
האונייה הייתה בתיקון במשך שלושת החודשים הבאים ולא הצטרפה לצי עד 7 באפריל.
ב-31 במאי 1916, פרינסס רויאל הייתה אוניית הדגל של שייטת סיירות המערכה הראשונה, בפיקודו של אדמירל משנה אוסמונד ברוק.
השייטת יצאה לים עם שאר צי הקרב, תחת פיקודו של ביטי על לאיון, כדי ליירט גיחה של צי הים הפתוח אל הים הצפוני.
סיירות המערכה של היפר הבחינו בספינות הבריטיות ממערב להם עד אמצע אחר הצהריים ועמדו לסגת לאחור לעבר אוניות המערכה הגרמניות, שהיו כ- מאחוריו.
ביטי הסתובב כדי לנתק אותו אבל לא היה במצב לעשות זאת ונאלץ להסתפק במרדף.
זה התחיל את מה שהיה אמור להיקרא "הריצה דרומה" כאשר ביטי שינה מסלול כדי לנווט מזרחה דרום מזרחה בשעה 15:45, במקביל למסלולו של היפר.
הגרמנים פתחו באש תחילה, שלוש דקות לאחר מכן, וכמעט מיד לאחר מכן פתחו הבריטים.
האחיות היו בראש וירו לעבר היריבות המקבילות שלהן, סיירות המערכה, ליצו ודרפלינגר.
אש משתי האוניות הגרמניות הייתה מדויקת מאוד, וגם לאיון ופרינסס רויאל נפגעו פעמיים תוך שלוש דקות מפתיחת האש של הגרמנים.
לאיון קלעה את המכה הראשונה שלה בליצו כעבור שתי דקות, אבל אחד מפגזי ה-305 מ"מ (12 אינץ') של ליצו פגעו בצריח 'Q' בשעה 16:00. הפיצוץ העיף את הגג הקדמי ואת לוחות החזית המרכזיים מהצריח, הרג או פצע את כל מי שהיה בתוכו, והצית שריפה שהמשיכה להעלות עשן למרות המאמצים לכבותה.
ביטי המשיך דרומה במשך שתי דקות נוספות כדי לאשר את הראייה בעצמו לפני שהורה לסגת לעבר הצי הגדול שהיה מאחוריו.
פרינסס רויאל נפגעה בסך הכל שש פעמים על ידי דרפלינגר, אבל אף אחת מהן לא הייתה רצינית.
לאיון נפגעה פעמיים נוספות, במהלך מה שזכה לכינוי "הריצה צפונה", לאחר שסיירות המערכה הגרמניות עשו פנייה משלהם צפונה.
האוניות של ביטי יצאו אט אט מחוץ לטווח ונפגשו עם הגוף הראשי של הצי הגדול.
ביטי פנה בהדרגה יותר לכיוון מזרח כדי לאפשר לו לחפות על פריסת הצי הגדול במערך הקרב שלו ולהתקדם לפניו, אך הוא לא תזמן את התמרון שלו.
לאיון, פרינסס רויאל ושאר סיירות המערכה הגיעו לרוזית' בבוקר 2 ביוני שבו החלה לאיון בתיקונים שנמשכו עד 19 ביולי.
שרידי צריח "Q" הוסרו במהלך תקופה זו ולא הוחלפו עד לביקור בארמסטרונג ויטוורת' באלסוויק שנמשך מ-6 עד 23 בספטמבר.
פרינסס רויאל החלה בתיקונים זמניים במהלך שמונת הימים הבאים.
לאיון הצטרפה מחדש לצי הקרב, שוב כספינת הדגל של ביטי, ב-19 ביולי.
בערב 18 באוגוסט יצא הצי הגדול לים בתגובה להודעה שפוענחה על ידי חדר 40 שציינה שצי הים הפתוח, בניכוי השייטת השנייה, תצא מהנמל באותו לילה.
הקשר היחיד הגיע בערב כשטירוויט ראה את צי הים הגבוה אך לא הצליח להשיג עמדת התקפה מועילה לפני רדת החשיכה, וניתק מגע.
לאיון הפכה לספינת הדגל של תת-אדמירל ויליאם פאקנהאם בדצמבר 1916 כאשר קיבל את הפיקוד על צי הקרב עם קידומו של ביטי לפיקוד על הצי הגדול.
לאיון ופרינסס רויאל, יחד עם שאר הצי הגדול, יצאו לפעולה אחר הצהריים של 23 במרץ 1918 לאחר ששידורי רדיו חשפו שצי הים הפתוח נמצא בים לאחר ניסיון כושל ליירט את השיירה הבריטית הסדירה לנורווגיה.
כשצי הים הפתוח הפליג לסקפה פלו ב-21 בנובמבר 1918 כדי להיכלא, לאיון הייתה בין ספינות הליווי.
יחד עם שאר שייטת סיירות המערכה הראשונה היא ופרינסס רויאל שמרו על הספינות הכלואות עד ששובצה לצי האטלנטי באפריל 1919.
לאיון הוכנסה למילואים במרץ 1920, הוצאה משירות ב-30 במרץ 1922 ונמכרה לגרוטאות ב-31 בינואר 1924 תמורת 77,000 ליש"ט.
פרינסס רויאל הוכנסה למילואים ב-1920 וניסיון למכור אותה לצ'ילה באמצע 1920 לא צלח.
היא הפכה לספינת הדגל של החוף הסקוטי המפקד העליון ב-22 בפברואר 1922, אך נמכרה לגרוטאות בדצמבר 1922. שתי הספינות נגרטו כדי לעמוד במגבלות הטונאז' של הסכם הצי של וושינגטון.
סיירות המערכה מסדרת ארזאץ יורק הייתה קבוצה של שלוש סיירות מערכה שהוזמנו אך לא הושלמו עבור הצי הקיסרי הגרמני ב-1916. שלוש האוניות הוזמנו במקור כתוספות לסדרת מקנזן, אך התפתחויות בחו"ל, במיוחד סדרת רינואון הבריטית, הובילו לתכנון מחדש של אוניות הצי.
השינוי העיקרי היה הגדלת הסוללה הראשית משמונה תותחי לשמונה תותחי .
העבודה על האונייה הראשונה כבר החלה בזמן שהצי החליט לתכנן מחדש את האוניות, כך שצוות התכנון היה מוגבל על ידי הצורך להשתמש בחומר שכבר הורכב.
השם נגזר מכך שהאונייה שהונחה נועדה כתחליף עבור הסיירת המשוריינת יורק, שאבדה ממוקשים ב-1914, והיא הוזמנה תחת השם הזמני ארזאץ יורק.
שתי האוניות האחרות, ארזאץ גנייזנאו, וארזאץ שרנהורסט, נחשבו כמחליפות לסיירות המשוריינות גנייזנאו ושרנהורסט, שהוטבעו בקרב איי פוקלנד, גם כן ב-1914.
כמו סדרת מקנזן, העבודה על שלוש האוניות מסדרת ארזאץ יורק גם מעולם לא הסתיימה.
זה נבע בעיקר משינוי סדרי העדיפויות של הבנייה בזמן המלחמה; צוללות נחשבו חשובות יותר למאמץ המלחמתי של גרמניה מאוחר יותר במלחמה, ולכן העבודה על סוגים אחרים של אוניות הואטה או הופסקה על הסף.
האונייה המובילה, ארזאץ יורק, הייתה כלי השיט היחיד מבין השלושה שהחלו בבנייתה, אם כי היו לה יותר משנתיים מהסיום עד שהעבודה ננטשה.
האונייה נגרטה על הממשה והמכונות שהורכבו עבור ארזאץ גנייזנאו הותקן בארבע הצוללות מסדרת U-151 הראשונות.
אף על פי כן, העבודה שהושקעה בתכנון ארזאץ יורק לא היה מאמץ מבוזבז; כאשר צוות התכנון החל לעבוד על אוניות המערכה מסדרת שרנהורסט בשנות ה-30, הם השתמשו בתוכניות של ארזאץ יורק כנקודת מוצא.
החוק הימי הרביעי והאחרון, שהתקבל ב-1912, קבע את תוכנית הבנייה של הצי הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה.
החליטו שכדי לעמוד בדרישות שנקבעו בחוק משנת 1912, על הצי לבנות אוניית מערכה אחת וסיירת מערכה אחת מדי שנה בין השנים 1913 ל-1917, עם יחידה נוספת משני הסוגים בשנים 1913 ו-1916. משרד הצי האמין בתחילה שהמלחמה תסתיים במהירות, אך בתחילת 1915, התברר שזה לא יהיה המקרה.
כתוצאה מכך, היא קיבלה את ההחלטה להשתמש בתוכנית הבנייה שנקבעה כדי להחליף את חמש הסיירות המשוריינות שהוטבעו בששת החודשים הראשונים של המלחמה בסיירות מערכה חדשות, במקום להניח אוניות מערכה חדשות.
שלוש סיירות המערכה האחרונות הללו היו אמורות להחליף את ואת שתי הסיירות מסדרת שרנהורסט, הראשונה הוטבעה על ידי מוקשים גרמניים בנובמבר 1914 והזוג האחרון הוטבע בקרב איי פוקלנד בחודש שלאחר מכן.
מכיוון שהם נחשבו כתחליף לאוניות ישנות, ולא כתוספות חדשות לצי, הם הוזמנו בשמות זמניים כ-"ersatz (תחליף) [שם הספינה שתוחלף]".
שלוש אוניות הסדרה היו אמורות להיות חלק מסדרת מקנזן, והמימון הראשוני לאוניות הוקצה ב-21 בפברואר 1915. אדמירל אדוארד פון קאפלה החליף את גרוס-אדמירל אלפרד פון טירפיץ כמזכיר משרד הצי ב-16 במרץ 1916, מה שהוביל לשאלות במשרד הצי על שלוש האוניות.
הקייזר וילהלם השני רצה שהקבוצה הבאה של סיירות המערכה תהיה מצוידת בתותחי במקום תותחי שנשאו על ידי סדרת מקנזן.
ב-19 באפריל הגישה מחלקת הבנייה מספר הצעות עיצוב, כולל GK1, GK2 ו-GK3. שלושתם יהיו חמושות בתותחי 38 ס"מ ויהיו עם הדחק של 34,000–38,000 טון.
זה סימן עלייה משמעותית לעומת סדרת מקנזן, שהייתה בעלת הדחק של 31,000 טון כפי שתוכנן; עיקר הגידול בהדחק נגרם על ידי הסוללה הראשית הכבדה יותר, מנועים גדולים וחזקים יותר ודוודים נוספים שסיפקו עליית מהירות של מעל סדרת מקנזן.
ויצה-אדמירל ריינהרד שר, מפקד צי הים הפתוח, הביע את העדפתו ל-GK2, הגדולה והמהירה מבין הגרסאות (עם מהירות מרבית של 29.5 קשר (54.6 קמ"ש)), במהלך פגישה ב-29 באפריל.
ניתנה שיקול מסוים ברעיון שעיצוב סיירת המערכה החדש צריך לייצג מיזוג של סוגי אוניות המערכה וסיירות המערכה - מה שכונה מאוחר יותר "אוניית מערכה מהירה" - רעיון שווילהלם השני דחף במשך שנים.
מה שנקרא "grosskampfschiff" (אוניית מערכה גדולה) יפשט את עבודות הבנייה והתכנון, אך קונטר-אדמירל גאורג הבינגהאוס, ראש מחלקת הצי הכללי, ציין כי על פי חוקי הצי הגרמני, שינוי כזה לא יהיה מותר וכי יהיה צורך לשכתב את החוקים כדי לאפשר את הסוג החדש.
הבינגהאוס בכל זאת איפשר שלצוות התכנון היה חופש פעולה מסוים בפיתוח אוניות מלחמה שניתן להשתמש בו כדי לעקוף את ההגבלות החוקיות.
בפגישה ב-12 באוגוסט הצהיר הבינגהאוס שהוא רוצה לבנות אוניות שדומות לעיצובי אוניות מערכה מסורתיות, והעדיף שרידות על פני כוח התקפי; הוא טען שיש לבטל את סדרת מקנזן לטובת הסוג החדש הזה, מכיוון שהם תוכננו לפני שלצי היה ניסיון מלחמה כלשהו שעליו ניתן לבסס אותם.
קאפלה הצהיר ששלוש האוניות האחרונות בסדרת מקנזן— ארזאץ יורק, ארזאץ שרנהורסט וארזאץ גנייזנאו — וארזאץ פרידריך קרל אם העבודה לא התקדמה יותר מדי, יש לסדר מחדש כעיצוב חדש לחלוטין, GK6, אותו הגיש.
תכנון זה דרש אונייה חמושה בשמונה תותחי 38 ס"מ עם הדחק של 36,500 טון (35,900 טון ארוך) עם מהירות מרבית של .
שר התנגד לירידת המהירות, ולפי שעה, ההצעות של הבינגהאוס וקאפלה עלו בתוהו.
פגישה נוספת ב-24 באוגוסט סיכמה שכל שבע האוניות של סדרת מקנזן ייבנו כפי שתוכנן, ומחלקת הצי הכללי ציינה כי הם "עדיין ללא ספק יהוו תוספת חשובה מאוד לצי ב-1919".
הבינגהאוס העלה שוב את סוגיית הסוללה הראשית ב-31 באוקטובר, מאחר שעד אז נודע שצי ארצות הברית יבנה את סיירות המערכה מסדרת לקסינגטון, שעל פי השמועות יהיו חמושות בתותחי , ושהבריטים מחמשים את סיירות המערכה שלהם מסדרת רינואון בתותחי 38 ס"מ.
בשלב זה, חלק ניכר ממשאבי הבנייה של הצי הגרמני הופנו לצי הצוללות, כך שלא ניתן היה להשלים את האוניות החדשות לפני 1920; כתוצאה מכך, סדרת מקנזן תהיה נחותה מהעיצובים האמריקאים והבריטיים האחרונים.
הבינגהאוס דחף שסיירות המערכה יהיו חמושות לפחות בתותחי 38 ס"מ, אבל רצוי תותחי 40 ס"מ או אפילו תותחי .
עד אז, ארזאץ פרידריך קרל הונחה בנובמבר הקודם, והייתה רחוקה מכדי להמיר אותה, והותירה את שלוש האוניות האחרונות מסדרת מקנזן כאוניות היחידות הזמינות להתחמש מחדש.
מחלקת הבנייה מיהרה בהתאם לתכנן מחדש את הכלים כדי לציידם בתותחי 38 ס"מ, אך העבודה נבלמה מהעובדה שהצי כבר הזמין את המכונות ואת לוח השריון לאוניות, והעבודה על החומרים כבר החלה.
במהלך תהליך התכנון מחדש, שר ביקש שהאוניות החדשות יגבירו את החימוש, השריון והמהירות בהשוואה לארבע סיירות המערכה מסדרת מקנזן הראשונות, אבל בגלל האילוצים שהוטלו, ניתן היה להגדיל רק את החימוש, והיה צריך להפחית מעט את שריון הסיפון ואת המהירות כדי לשמור על ההדחק.
ההדחק עלה בכ-2,500 טון בהשוואה לסדרת מקנזן, עם כ-1,000 טון של הגידול הזה כתוצאה מתותחי ה-38 ס"מ הכבדים יותר.
האורך והשוקע הוגדלו גם כדי למנוע מהמהירות של האוניות לרדת יותר מדי.
מכיוון שמערכות ההנעה של האוניות כבר הוזמנו, הן נשמרו זהות למעשה לסדרת מקנזן המקורית, אם כי סידורים פנימיים מחדש אפשרו לדוודים לפלוט לתוך ארובה אחת גדולה ולא לשתי ארובות של כמו בסדרת מקנזן, דבר אשר הקנה מספר יתרונות.
אלו כללו הפחתה משמעותית בהפרעות העשן לחלקי התצפית ומקום נוסף להזזת תורן החצובה אחורה יותר, מה שהפחית את הסיכון לנפילת התורן על מגדל הניווט במקרה של נזקי קרב והגדיל את שדה הראייה מעמדת התצפית העילית.
אוניות הסדרה היו הרחבה של סדרת מקנזן הקודמת.
הם היו באורך בקו המים, בהשוואה ל- באוניות הקודמות.
האוניות היו עם אותו רוחב כמו הכלים הקודמים, , ואותו שוקע מקסימלי של .
האוניות תוכננו להיות בעלות הדחק של 33,500 טון (33,000 טון ארוך) בתפוסה סטנדרטית ועד 38,000 טון (37,000 טון ארוך) במעמס מלא.
גופי האוניות היו אמורות להיות בנויים עם מסגרות פלדה אורכיות כשהציפוי החיצוני ממוסמר.
הגופים חולקו לשמונה עשר תאים אטומים למים.
צוות האונייה היה אמור להיות מורכב מ-47 קצינים ו-1,180 מלחים.
כמו כל סיירות המערכה הגרמניות שנבנו, האוניות מסדרת ארזאץ יורק היו מצוידות בארבע סטים של טורבינות קיטור של פארסונס, שכל אחת מהן הניעה מדחף בעל 3 להבים שהיה בקוטר .
הטורבינות הונעו בקיטור שסופק על ידי 24 דוודים על בסיס פחם של שולץ-ת'ורניקרופט ו-8 דוודים על בסיס נפט של שולץ-תורניקרופט.
ארזאץ יורק וארזאץ גנייזנאו נועדו להשתמש בתמסורת נוזלית של Föttinger עבור הטורבינות שלהם, בעוד הטורבינות של ארזאץ שרנהורסט שמרו על הילוכים עם הנעה ישירה.
האוניות היו אמורות לקבל חשמל באמצעות גנרטורים של דיזל.
אוניות הסדרה נועדו להרכיב זוג הגאים זה לצד זה להיגוי.
תחנת הכוח דורגה ב-90,000 כוחות סוס (67,000 קילוואט) ו-295 סיבובים לדקה, זהה לסדרת מקנזן הקודמת.
גודלם המעט גדול יותר הפחית במידת מה את מהירותם, מ-28 קשרים (52 קמ"ש) של סדרת מקנזן עד 27.3 קשרים (50.6 קמ"ש) עבור הכלים החדשים.
האוניות תוכננו לאחסן 850 טון של פחם ו-250 טון של נפט במחסני דלק שתוכננו במיוחד.
עם זאת, שטחי גוף האונייה בין מחיצת הטורפדו לדופן החיצונית של האונייה שימשו גם לאחסון דלק.
שטח נוסף זה סיפק סכום מוגדל של 4,000 טון של פחם ו-2,000 טון של נפט.
עם מלאי דלק, על פי הערכות, האוניות היו מסוגלות להפליג לטווח של 5,500 מיילים ימיים (10,200 ק"מ) במהירות שיוט של 14 קשרים (26 קמ"ש).
אוניות הסדרה היו אמורות להיות חמושות בסוללה ראשית של שמונה תותחי 38 ס"מ (15 אינץ') SK L/45 בארבעה צריחי תותחים מסוג Drh LC/1913; זה היה זהה לחימוש העיקרי שנשאו אוניות המערכה מסדרת באיירן.
בשני התכנונים הצריחים היו מסודרים בשני זוגות ירי-על, האחד מקדימה והשני מאחור.
צריחים אלו אפשרו במקור להנמיך את התותחים ל-8 מעלות ולהגביה ל-16 מעלות, אם כי באיירן שינתה את שלה כדי לאפשר 20 מעלות הגבהה, נוהג נפוץ לתותחי הצי הגרמני במהלך החלק האחרון של המלחמה.
לתותחים היה טווח מרבי של .
אחסון התחמושת היה אמור לכלול 720 פגזים או 90 פגזים לכל תותחים; הפגזים היו במשקל שהיו קלים עבור תותחים בקליבר שלהם.
הקצאת הפגזים חולקה בין גרסאות חודרי שריון וגרסאות סופר נפיצים, עם 60 מהראשונים ו-30 מהאחרונים.
הסוללה המשנית של האוניות הייתה אמורה להיות מורכבת מ-12 תותחי ירי מהיר 15 ס"מ (5.9 אינץ') SK L/45 המורכבים בקזמטים משוריינים לאורך המבנה העילי המרכזי.
התותחים ירו במהירות לוע של .
האוניות היו אמורות להיות מצוידות גם בשמונה תותחי נ"מ 8.8 ס"מ (3.5 אינץ') SK L/45 בצריחים בודדים.
התותחים הוצבו בתושבות MPL C/13, שאפשרו הנמכה עד -10 מעלות והגבהה ל-70 מעלות.
תותחים אלו ירו פגזים במשקל , והייתה להם תקרה יעילה של ב-70 מעלות.
כפי שהיה התקן עבור אוניות מלחמה של התקופה, אוניות הסדרה היו מצוידות בשלושה צינורות טורפדו שקועים בקוטר : אחד בחרטום, ואחד בכל צד רוחב של האונייה.
הטורפדות היו מסוג H8, שהיו באורך ונשא ראש נפץ במשקל הקסניט.
לטורפדות היה טווח של כאשר הם הוגדרו במהירות של 35 קשרים (65 קמ"ש); במהירות מופחתת של 28 קשר (52 קמ"ש), הטווח גדל באופן משמעותי ל-.