tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
צירל, נשואה לרב דוד משה רוזנבוים, רב קריית קרעטשניף בעיר רחובות.
בן רבי מנחם אליעזר זאב רוזנבוים, האדמו"ר מקרעטשניף.
שרה פראדל, נשואה למרדכי שלמה, בן הרב חיים דוב שטרן, חתן רבי ישראל אברהם פורטוגל, האדמו"ר מסקולען.
רחל, נשואה לרב ישראל, רב קהילת כלל חסידי ברמת בית שמש ד' 1. בן הרב שמעון למברגר ממאקווא.
יוכבד, נשואה למיכאל ישראל, בן רבי אליהו עזריאל בידרמן, האדמו"ר מלעלוב בני ברק.
חוה, נשואה ליוחנן, בן רבי ברוך מאיר יעקב שוחט, האדמו"ר מקרלין סטולין.
אסתר, נשואה לרב יעקב, ראש ישיבת פיטסבורג בן רבי מרדכי ישכר בער לייפר, האדמו"ר מ ומשמש כראש ישיבות פיטסבורג.
מרגלית, נשואה למרדכי שלמה, רב חסידי בויאן בארצות הברית, בן רבי נחום דב ברייאר האדמו"ר מבויאן.
רבקה, נשואה ליחיאל דוד, נכד רבי ישראל צבי יאיר דנציגר האדמו"ר מאלכסנדר ורבי נתנאל סאפרין מקאמרנא.
הרב ישראל אריה זלמנוביץ (ד' בטבת תרע"ז, 29 בדצמבר 1916 - כ"ג בסיוון תשס"ג, 23 ביוני 2003) היה רבה של עכו ו"זקן חסידי צאנז" בישראל, לאחר השואה כיהן כרב במחנה ברגן-בלזן.
נולד בקכניה שברומניה, בנם של שמואל נטע פישר ופרידה מילכה בת מאיר (החליף את שם משפחתו לזלמנוביץ כדי לעבור גבולות).
למד בישיבות בטרנסילבניה, בישיבת בית ישראל בווישאו דה סוס - אצל רבי מנחם מנדל הגר, בחוסט - אצל רבי יוסף צבי דושינסקי, במאראש-אויוואר אצל רבי יוסף משה מייזליש, ובקלויזנבורג, שם היה מתלמידיו של הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם.
לאחר נישואיו, בשנת תש"א (1941), כיהן כר"מ בישיבה בבורשה.
בשנת תש"ד (1944) נהרגו אשתו ובתו היחידה במחנה הריכוז אושוויץ.
הרב זלמנוביץ היה במחנה ברגן-בלזן, ולאחר שחרורו היה מרבני מחנה העקורים ברגן-בלזן ופעיל מרכזי בקרב הניצולים בברגן-בלזן.
עמד בראש הקבוצה שהכתירה את רבו הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם לאדמו"ר מצאנז-קלויזנבורג, וכיהן כרבה הראשון של קריית צאנז בנתניה.
בשנות ה-50 נישא בשנית וכיהן ברבנות ביבנה.
בתחילת שנות ה-60 מונה כרבה האשכנזי הראשי של עכו, וכיהן בתפקידו כעשרים שנה.
בהגיעו לגמלאות פרש מן הרבנות בעכו ועבר להתגורר בבני ברק, שם קבע את מקום תפילתו בבית מדרשו של האדמו"ר רבי יעקב יוסף ווייס מספינקא.
נחשב זקן תלמידי האדמו"ר מקלויזנבורג וחסידי צאנז בישראל.
לאחר פטירת האדמו"ר הכריז על מינוי שני בניו לאדמו"רים - בישראל ובארצות הברית.
נפטר בשנת תשס"ג, ונקבר בבית העלמין סגולה בפתח תקווה.
אשתו בזיווג ראשון הייתה בתו של ר' גרשון שטאובר.
בנו אליהו, חתנו של האדמו"ר רבי ברוך הלברשטאם מגורליץ.
רבי אליהו נפטר בב' בכסלו ה'תשע"ה, ונטמן על יד קבר אביו בבית העלמין סגולה בפתח תקווה
בנו יצחק אייזיק מאיר, משב"ק של האדמו"ר מצאנז נתניה.
נכדו הוא העיתונאי החרדי יששכר זלמנוביץ' בנו של משה איש יח"צ חרדי.
רבי יצחק אייזיק מאיר נפטר בה' בתמוז ה'תשפ"ה, ונטמן בבית העלמין ותיקים בנתניה.
בנו שמואל נטע, נישא למרים בתו של נח פרום שהיה חתנו של ראובן אהרונוביץ' ראש העירייה השלישי של בני ברק.
חתנו הרב צבי אלימלך פנט, האדמו"ר מקוסון
חתנו הרב יצחק אייזיק לייפר, בן הרב אברהם אבא לייפר, האדמו"ר מפיטסבורג.
חתנו שלמה טוביאס, בן הרב שמואל טוביאס אב"ד פיאטרא ניאמץ - רומניה
בנו הרב אברהם זלמנוביץ מצפת ושליח האדמו"ר מצאנז קלויזנבורג לצפת חתן ר' מנחם דוד קוסטינר מחיפה גיסו של האדמו"ר מסערט ויזניץ בעל החכמת אליעזר.
חלק מאחיו ואחיותיו שרדו את השואה ועלו לישראל.
דודו, זאב מאיר פישר נפטר בשיבה טובה באזור הגיל 105 ניצל מהשואה ועלה לארץ התגורר בשיכון סאטמר בבני ברק (שם משפחתו המקורי הוא פישר בזמן השואה החליפו שמות על מנת לעבור גבולות)
אחיו ישעיהו זלמנוביץ, הוא אביו של הרב אפרים זלמנוביץ, רבה של מזכרת בתיה.
אחותו, הניה וסרשטיין, היא חותנתו של הרב מנחם קליין רבה לשעבר של פרנקפורט.
אחיו מאיר יוסף זלמנוביץ נפטר בכ"ב חשוון תש"פ.
סדרת חיי נפש – דרוש והלכה (8 כרכים, ובהם כרך על הגדה של פסח)
הרב ישראל אריה גרשטנקורן (י"א בטבת ה'תרצ"ז, 25 בדצמבר 1936 – י"ג בתשרי ה'תשס"א, 12 באוקטובר 2000) היה רב העיר האשכנזי של העיר קריית מלאכי.
נולד וגדל בבני ברק, בנם של אפרים ואיטה-מרים גרשטנקורן ונכדו של יצחק גרשטנקורן, מייסד בני ברק.
למד במוסדות של חסידות גור.
נישא לרבנית חנה-דובה, בתו של הרב שאול יהודה חסידה.
בתחילת שנות ה-60 התיישב בקריית מלאכי, שהייתה אז עיירת עולים, רובם מצפון אפריקה.
בט"ו בכסלו תשכ"ד (דצמבר 1963) מונה לתפקיד הרב האשכנזי של קריית מלאכי וכיהן בתפקידו במשך שלושים ושש שנים, עד פטירתו בשנת 2000.
לאחר פטירתו נקראה על שמו כיכר "אהבת ישראל" בקריית מלאכי.
רבי ישראל אלימלך אונגר (ה'תק"ף – ז' באלול ה'תרכ"ז) נכדו של הרב מרדכי דוד אונגר אבי חסידות דומברובה.
נולד בשנת ה'תק"ף לרבי יוסף אונגאר מדומברובה ולגיטל בתו של רבי משה אליקים בריעה הופשטיין מקוז'ניץ.
נישא למאטיל בתו של רבי יחיאל קוריצר (נכדו של החוזה מלובלין).
לאחר פטירת אביו בב' בחשון ה'תרכ"ז מילא רבי ישראל אלימלך את מקומו כרבה של דומברובה טרנובסקה.
לאחר זמן עבר לדז'בנה שם ציווה עליו הרב חיים הלברשטאם מצאנז לכהן כאדמו"ר.
מקובל כי רבי חיים הגיש לו קוויטל ובכך הכתיר אותו לאדמו"ר השלישי בשושלת.
בז' באלול ה'תרכ"ז, לאחר פחות משנה מאז מינוי לאדמו"ר, נפטר בגיל שבעים.
שני בניו הגדולים מילאו את מקומו ברבנות ובאדמו"רות; הבכור רבי יעקב יצחק אונגר ייסד את חסידות דז'בנה בעיר מגורי אביו ואחיו רבי משה אליקים בריעה אונגר היה ממשיכו המרכזי בדומברובה.
רבי יעקב יצחק אונגר, מייסד חסידות דז'בנה.
חתן האמרי נועם מדזיקוב (נפטר ה'תרנ"ב)
רבי משה אליקים בריעה, האדמו"ר מדומברובה.
חתן רבי אברהם אבא הורוביץ משנדישוב (נפטר ה'תרנ"ח)
רבי מרדכי דוד, רב בעיר צאנז.
נישא לרבנית שיינדיל אונגר (נפטר ה'תרע"ו)
מושקיט, אשת רבי משה הלברשטאם (ה'ת"ר - ה' באדר ה'תרע"ה) בן האדמו"ר הראשון מקשאנוב
שיינדיל, אשת רבי מאיר מוסקוביץ' (נכד האדמו"ר מפרמישלן)
ישראל אלטר היה חזן ומלחין הנחשב לאחד מגדולי "תור הזהב" של החזנות האשכנזית.
אלטר נולד בלבוב, (כיום אוקראינה) עיר בה חיו וגדלו חזנים ידועי שם באותה העת כדוגמת זיידל רובנר ויעקב קוסביצקי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה עקר אלטר עם משפחתו לווינה, לאחר המלחמה נשאר בעיר ללמוד מוזיקה וחזנות מפי מורו רבי יהודה לייב מילר.
בשנת 1921, בהיותו בן 20, נישא לאחייניתו חנה סובול ולהם נולדו בן ובת.
באותה העת שימש כחזן בבית הכנסת 'בריגיטנאואר' בווינה.
בתקופת מגוריו בעיר, הלחין את לחנו המפורסם "עקביא בן מהללאל" בזמן שהשתתף ב"כנסייה הגדולה הראשונה של אגודת ישראל" שנערכה בווינה בקיץ תרפ"ג 1923. בגיל 24 עבר לעיר הנובר בגרמניה ושם כיהן כחזן בבתי הכנסת.
בשנת 1935 עקר ליוהנסבורג שבדרום אפריקה, שם כיהן בבית הכנסת "יונייטד היברו קונגרגיישן".
בדיעבד הסתבר שההגירה לדרום אפריקה הצילה את חייו וחיי משפחתו הקרובה, שאר המשפחה המורחבת שנשארה באירופה הושמדה בשואה.
הוא כיהן במשרה זו עד 1960 אז פרש ועבר לגור בסמיכות לבתו קלרה בניו יורק שם הצטרף לסגל פקולטה למוזיקה "סקול אוף סקרד מיוזיק".
אלטר נודע באינטרפטציה המיוחדת ובהקשר שבין הלחן למילים.
הוא נהג להקדיש שעות, לבדו או עם עמיתיו כמו לייב גלאנץ, ללימוד מעמיק של קטע תפילה בטרם ילחין אותו.
בהיותו מורה לחזנות בארצות הברית הקדיש את עיתותיו במשך 10 שנים מ-1961 עד 1971 לרישום והסדרת ה'נוסח' שהוא הבסיס לתפילה ומהווה את עמוד השדרה המוזיקלי שעליו 'מונחים' לחנים וקישוטים מוזיקליים.
ה'נוסח' שהוא רשם, לשבת, חגים, סליחות וימים נוראים היה על פי הנוסח של החזן אליהו שלייפר.
מנעד קולו של אלטר היה בתחום ה'בריטון' אך הוא השתמש רבות במנעד הקול העליון כטנור, רבים מאמינים כי בכך איבד קולו ואת האיכויות המיוחדות שלו והוא פרש לגמלאות מוקדם יחסית לחבריו ובני דורו.
הוא נודע בשיתוף פעולה והלחנות משותפות יחד עם החזן משה גנטשוף.
מבין נכדיו, שמואל אביגדור פלמן משמש כחזן בהרצליה.
מבין יצירותיו הרבות מושמעות יצירות בקונצרטים לחזנות, ובתפילות בכל רחבי העולם.
ישראל אנגל (נולד ב-1950) הוא רואה חשבון ישראלי.
משמש כסגן המנהל הכללי וראש החטיבה הקמעונאית של בנק מזרחי טפחות.
לפני כן היה מנכ"ל בנק טפחות.
יושב ראש מועצת המנהלים של בנק יהב.
אנגל עבד 18 שנה בסופרגז, בתחילה כחשב החברה וחבר הנהלה ובהמשך הגיע לתפקיד סמנכ"ל.
שימש במשך מספר שנים בתפקידי ניהול בבנק טפחות ובהמשך התמנה למנכ"ל הבנק.
לאחר האיחוד עם בנק מזרחי משנת 2004, משמש סגן המנהל הכללי של הבנק וראש החטיבה הקמעונאית בבנק מזרחי-טפחות.
שימש כדירקטור בבנק יהב ובשנת 2019 מונה כיושב ראש דירקטוריון הבנק.
נשוי לאלקה לבית ליברמן ומשנות השמונים מתגורר בקרני שומרון.
ישראל אקסנפלד (ביידיש - ישראל אַקסנפעלד, 1787, נמירוב – 1866, פּריז) היה אחד מראשוני הסופרים והמחזאים בספרות יידיש בתקופת ההשכלה העברית.
אקסנפלד נחשב לרדיקלי ביותר בין סופרי היידיש מבחינת הביקורת הקשה שמתח בספריו על המחנה החסידי ואדמו"ריו.
למרות כ-30 יצירות שונות שכתב, שרדו רק כשלוש, כשביניהן הרומן העיקרי שלו: "דאס שטערינטיכל" – שביס הפנינים.
ישראל אקסנפלד - נולד בעיר נמירוב אשר באוקראינה למשפחה אמידה.
בצעירותו הוא למד והסתופף בחברתם של רבי נחמן מברסלב וחסידיו, אך יותר מאוחר הוא נטש את המחנה החסידי והצטרף למחנה המשכילי.
כבר בגיל צעיר הוא נכנס לעסקים ורכש את השפות רוסית, גרמנית ופולנית, עובדה שעזרה לו בעסקיו ובלימודיו.
במהלך עסקיו הוא התחבר למחנה הצבאי ולמפקדיו, וליווה את הצבא במסעיו בתקופה של מלחמות.
מאוחר יותר הוא השתלם במשפטים ושימש כנוטריון ומתרגם.
נישואיו הראשונים לא עלו יפה, ולאחר גירושיו הוא נישא לרוחל'ה לבית הורוויץ מברודי ונולדו להם שלושה ילדים.
הם ניהלו בית מכניס אורחים ידוע באודסה, שם השתקע אקסנפלד בשנת 1824. כאוטודידקט הוא השתלם במשפטים ובספרות והרבה לכתוב.
את הנושאים לכתביו הוא שאב מחיי היהודים בתקופתו ותיאר את חייהם בצורה ריאליסטית-אמנותית.
ניסיונו בישיבה ובעסקים סיפק לו חומר רב לכתיבה על חיי היהודים באימפריה הרוסית בתקופת שלטונו של הצאר ניקולאי הראשון.
אקסנפלד כתב בין 30 לארבעים יצירות, אך רק 5 מהן הודפסו, וגם מהן לא כולן שרדו.
שתי היצירות החשובות ששרדו הן "דאס שטערינטיכל" (שביס הפנינים), בו הוא תוקף בצורה נוקבת את מה שראה כצד הנסתר של החסידות, על כל חוסר הסובלנות והדעות הקדומות שמצא בה.
כנגד החסידות הוא מעמיד כאנלוגיה הפוכה את היתרונות שמצא לדעתו ביהדות המתקדמת.
בספר "דער ערשטער יודישער רעקרוט" (הגיוס היהודי הראשון), הוא מספר על התדהמה והבלבול שאחזו בגטו היהודי לאחר יישום לראשונה, בשנת 1827, של הצו המלכותי לגיוס יהודים לצבא.
אקסנפלד היגר לפריז בשנת 1864 ונפטר שנתיים לאחר מכן.
אקסנפלד חי ויצר רוב חייו באודסה, שהייתה מרכז עירוני ויהודי תוסס.
עינו הבוחנת וזכרונו המצוין תרמו לכתיבתו השופעת והריאלית ביידיש, שפת הדיבור של היהודים בתקופה זו.
אך ניסיונו לפרסם את כתביו נתקל במחסומים רבים מצד הצנזורה הרוסית מחד ובתי הדפוס העבריים מאידך.
בעידן ההשכלה היהודית הופיעו כתביהם של סופרים עבריים רבים, ביניהם אד"ם הכהן, בנו מיכ"ל, אברהם מאפו, לילינבלום, יל"ג, פרץ סמולנסקין ורבים אחרים.
לצדם הופיעו רק מעט סופרים בשפה היידית, שהבולטים ביניהם היו: אייזיק מאיר דיק, יצחק יואל לינצקי וישראל אקסנפלד.
מתוך שפע יצירותיו של אקסנפלד יצא לאור רק מספר קטן של ספרים ומחזות, וגם הם לא כולם שרדו.
שביס הפנינים, אפוא, הוא דוגמה ייחודית לרומן משכילי מובהק ביידיש.
הוא ממזג בתוכו את הביקורת הנוקבת על העולם החרדי והממסד הרבני מצד אחד, ומעמיד באור חיובי את הצד ה"מתפקח" המשכילי.
הרומן מספר על צעיר יהודי, שעוזב את הקהילה היהודית המסורתית ואת החסידות ועובר לגרמניה, שמסמלת את התגשמות האידיאל המשכילי.
לאחר שהצעיר הפך לסוחר מצליח הוא חוזר לעיירת הולדות ואל העולם בו צמח, כדי לחשוף את מגרעותיו.
שביס פנינים, מסביר דן מירון, היה "תפארת לבושה של בת ישראל במזרח אירופה שלפני הזמנים החדשים".
היה זה סוג של קישור מקטיפה שענדו הנשים על מצחן.
השביס היה מעוטר ברקמת פנינים ואבנים טובות אחרות, ושזור בחוטי זהב או כסף.
הוא נחשב לפריט היקר ביותר במלתחתן של הנשים היהודיות, והיווה מעין סמל סטטוס, על פי גודלו וערכו.
מרכזיותו של שביס הפנינים בסיפור, בא, לדעת מירון, להבהיר את מרכזיותו של הרכוש והממון בחיי היהודים.
ההתייחסות לנושאים אלו קיימת ברומן לכל אורכו, והיא באה להדגיש את הניגוד הגדול שבין הערכים שקיימים בקרב הקהילה לבין ערכיה המנוגדים של ההשכלה, הנאורות.
תיאוריו הריאליסטיים של המחבר, את חיי העיירה, הווי החסידים, פרטי הלבוש, תנאי הדיור, מראות צבעוניים מחיי הקהילה - זכו להכרה של הביקורת בכושר התיעוד המיוחד של אקסנפלד, אך המבקרים לא הבחינו מספיק בכושר האמנותי של המחבר היידי, טוען דן מירון.
"יצירות אקסנפלד שנותרו בידינו, ובייחוד הרומן [דאס שטערינטיכעל], מעידות על יכולת עיצוב אמנותית גדולה בהרבה מזו שיוחסה לו" ודרך עיצובו של מוטיב השטערינטיכל והשתלבותו בדרך טבעית במארג הכללי של העלילה, שמאפשרת התנגשויות קומיות והיסטוריות לבין הערכים השונים, מעידים על יכולת אמנותית גבוהה.
ישראל זאב אליעזרי נולד בירושלים בשנת 1933, בן לרב שמואל אליעזרי (קודם: שנדרוב) ובתיה (בתם של חוה לבית טייטלבוים והרב ישראל זאב הלוי איש הורוביץ).
אביו, שהיה תלמידו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, כיהן כרב של שכונת בית וגן בירושלים.
עם קום המדינה נקרא על ידי דוד בן-גוריון לקחת חלק בייסודה של הרבנות הצבאית.
לאחר שחרורו מהצבא כיהן כדיין בבית הדין הרבני בתל אביב.
ישראל זאב אליעזרי הוא שלישי מבין חמשת ילדיהם של שמואל ובתיה אליעזרי: דינה, רות, ישראל זאב, אלי (אליעזר) וברוריה.
בהיותו בעל תפיסה מהירה נכנס לכיתה א' כבר בגיל חמש.
בהיותו בן 12 נשלח לישיבת אור ישראל בפתח תקווה, בראשותו של הרב יעקב ניימן, וכשהיה בן 14 עבר לישיבה החקלאית של בני עקיבא בכפר הרא"ה, בראשות הרב משה צבי נריה.
בהיותו בן 16 חזר לירושלים וסיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון והסמינר למורים מזרחי.
בהיותו בן 15 השתתף אליעזרי במלחמת העצמאות במסגרת הגדנ"ע.
ביחד עם בני כיתתו סייע ליחידות השרון של צה"ל, עבר אימוני נשק והשתתף במשימות.
באותם הימים מונה אביו לכהונת הרב הצבאי של מחוז ירושלים.
שלוש שנים לאחר מכן, ב-1951, התגייס אליעזרי לצה"ל במסגרת גרעין נח"ל.
הוא סיים קורס סיירים, הדריך בקורס, ובתום שנה נשלח לקורס קצינים במחנה שמונים.
לאחר הקורס שימש כמפקד מחלקה ולאחר מכן כשליש הגדוד.
בשנת 1953 נשלח לפקד על הקמתה של היאחזות באזור ניצנה, במקום בו נמצא כיום בסיס קציעות.
תחילה, נקראה ההיאחזות גבעת רחל, ולאחר מכן קיבלה את שמה הרשמי – היאחזות קציעות.
ההיאחזות, שהתחזתה לאזרחית משום שהוקמה באזור שהוגדר בהסכם שביתת הנשק עם מצרים כמפורז, פעלה כיחידת אבטחה, האחראית על ניצנה וסביבותיה.
חודשים אחדים לאחר מכן נשלח לפקד על היאחזות עין גדי, שלחופו המערבי של ים המלח, תפקיד אותו מילא עד שחרורו מהשירות הסדיר, באוקטובר 1954.
במסגרת שירות המילואים פעל, תחילה כסמ"פ בגדוד 161 בחטיבת ירושלים, ולאחר מכן כמפקד הפלוגה המסייעת.
במלחמת ששת הימים השתתף בכיבוש ארמון הנציב, בית לחם ומדבר יהודה.
את פרק שירותו הצבאי חתמה מלחמת לבנון הראשונה.
אליעזרי השתחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן.
בעל תואר ראשון ושני בגאולוגיה, האוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1962 סיים לימודי תעודה במינהל עסקים, בשלוחת תל אביב של האוניברסיטה העברית.
כבר בימי הלימודים החל לעבוד בחברת הנפט לפידות בשדה הנפט חלץ ובקידוחי נפט אחרים בדרום הארץ.
לקראת סיום לימודיו באוניברסיטה העברית עשה את עבודת הגמר לתואר השני – מיפוי בגליל העליון - עבור חברת נפטא (חברה ישראלית לנפט בע"מ).
במסגרת עבודתו בחברה השתתף בקידוחים בשדה הגז זוהר ובעמק החולה.
בשנים 1966 – 1965 כיהן כגאולוג ראשי של חברת הנפט הלאומית.
לאחר שנים אחדות כגאולוג עצמאי וכיועץ לחברת הנפט הלאומית.
בשנים 1969 – 1975 כיהן כגאולוג הראשי וסגן נשיא חברת הנפט הלאומית שפעלה באותה העת באמצעות שתי חברות בנות - Omco ו-Pedco.
בתקופת עבודתו בתחום הנפט פעל בגאנה, גבון, אתיופיה, מדגסקר, הודו, וייטנאם והים הצפוני.
בתקופת פעילותו בתחום הנפט דבק בישראל אליעזרי השם אלי אליעזרי, משום הקושי לפעול בעולם הנפט כשנושאים שם ישראלי מובהק.
שם זה גרם לעיתים לבלבול בינו לבין אחיו אלי (אליעזר), שנודע בזכות פעילותו רבת השנים במוסד ובארגון הג'וינט העולמי.
בשנת 1975 עבר אליעזרי לתחום האבנים היקרות.
הוא עסק בפיתוח מכרות, כרייה ורכישת אבני חן גולמיות במדינות רבות באמריקה הדרומית, אפריקה ואירופה, ובהן ברזיל, זמביה, קולומביה, טנזניה, רוסיה, נמיביה, אפגניסטן, אוסטרליה, ווייטנאם, בייצור אבני החן ובשיווקן.
בשנת 1978 הקים את חברת כלג'ם בשותפות עם אילן ויסמן.
במסגרת פעילותה ברחבי העולם גילתה החברה בנמיביה אבן חן חדשה – ספסרטין ממשפחת הגארנט בצבע כתום בלתי מוכר לחלוטין בשוק, שהווה תוספת נכבדה באיכותה לצבורייט ולדמנטואיד , אף הם ממשפחת הגארנט.
צבעה הכתום זיכה אותה בשם מנדרין גארנט.
ב-1980 השתתף בהקמת חברת שרין מו"פ לפיתוח רובוט לליטוש אבני חן.
ב-1987 נמנה עם מקימי שרין טכנולוגיות לפיתוח טכנולוגיות לעיבוד יהלומים.
החברה הפכה למובילה בטכנולוגיות היהלומים בעולם, והונפקה בשנת 2006 בבורסה לניירות ערך של סינגפור.
בשנת 1996 נפרד מאילן ויסמן ויסד עם בנו, אורן אליעזרי, את חברת אבני החן כלג'ם אל 97 בע"מ.
בשנת 1999 יסד את חברת כלדיאם, המתמחה ביהלומים צבעוניים.
ישראל אליעזרי נמנה עם יוזמי הקונגרס הבין לאומי לאבני חן שהתקיים בישראל בשנת 1983. בשנת 1984 ייצג את ישראל בכנס היסוד של ICA באקפולקו.
ב-1985 הצטרף ל-IGC – פורום בין לאומי של גמולוגים מקצועיים.
בשנים 1989 – 1999 כיהן כיו"ר איגוד יצרני האמרלד וכנציג האיגוד בוועד הפועל של התאחדות תעשייני היהלומים.
בשנים 1994–1999 כיהן כיו"ר המכון הגמולוגי לאבני חן ויהלומים בישראל.
בשנת 1995 יזם והקים, בשיתוף עם פרופ' עקיבא פלכסר, את המוזיאון הגיאולוגי ברמת השרון.
בשנת 2000 קיבל את התואר יקיר רמת השרון.
בשנת 2010 העניקה לו התאחדות תעשייני היהלומים את התואר יקיר תעשיית היהלומים.
בשנת 1959 נישא לשולה פיים לבית שלזינגר, שהלכה לעולמה בשנת 2001. לזוג שלושה ילדים: זהר אליעזרי (1961), אורן אליעזרי (1963) וורד גנשרוא (1968) ותשעה נכדים.
זוגתו מאז 2002 היא רחל ראשוני.
אליעזרי י.ז., הדולינה רום שבהר מירון, הטבע והארץ, חוברת ו–ז, 1961
ישראל אפשטיין (ב' באב ה'תרע"ד – ה' בטבת ה'תש"ז; 25 ביולי 1914 – 28 בדצמבר 1946) היה חבר בית"ר, מפקד הגליל בבית"ר, מזכיר ראשי של הנציבות בפולין, וקצין בכיר באצ"ל, בעל דרגת גונדר (כונה "גונדר אביאל").
נהרג מפציעה במהלך ניסיון בריחה מהכלא ברומא לאחר פיצוץ השגרירות הבריטית במסגרת פעולות האצ"ל.
על שמו נקרא המושב אביאל.
נולד בעיר וילנה, בן לגיטל ולזאב אפשטיין, בתאריך ב' באב תרע"ד (25.7.1914).
מצעירותו היה חבר הסתדרות "השחר" שהייתה אחר כך לבית"ר.
תקופה ארוכה שימש כראש הסתדרות הצופים בגימנסיה שבה למד ובאותו זמן מילא תפקידים שונים בקן בית"ר בווילנה.
כעבור זמן נתמנה למפקד הקן ואחר כך למפקד הגליל של אזור וילנה.
בשנת 1935 נתמנה ל"קצין נציבות", חבר ההנהגה הארצית של בית"ר בפולין, וניהל בה את מחלקת התרבות והחינוך.
תוך כדי פעילותו בנציבות שב לווילנה לתקופת-מה כדי לסיים את לימודיו בסמינריון למורים "תרבות".
בראשית שנת 1929 נתמנה גם למזכיר ראשי של הנציבות והמשיך, בין שאר תפקידיו, להוציא חוברות חינוך והדרכה לתנועתו.
אחרי פרוץ מלחמת העולם השנייה יצא לווילנה, שסופחה אז לליטא, שם פעל בארגון העלייה הבית"רית לארץ ישראל ועם זאת המשיך לעסוק בעבודתו התרבותית-חינוכית.
זמן קצר לפני פרוץ מבצע ברברוסה יצא עם קבוצת בית"רים דרך רוסיה לטורקיה ומשם לארץ ישראל.
עם הגיעו ארצה שימש כמורה בפתח-תקווה ותקופת-מה בחברת עליית הנוער הבית"רית בראש פינה.
לאחר מכן צורף לנציבות בית"ר בארץ ישראל ובה פעל בעיקר בתחום החינוך וההדרכה.
הוא יסד את "ספריית המפקדים" וערך את ירחון מפקדי בית"ר "המדריך".
בסוף 1943 קיבל מנחם בגין את הפיקוד על הארגון הצבאי הלאומי וישראל אפשטיין נמנה עם חבר עוזריו המקורבים.
באצ"ל גמר קורס למפקדים ונקרא בכינוי המחתרתי "גונדר אביאל".
בסוף שנת 1946 נשלח לאירופה לפעול בתחום ההדרכה של סניפי האצ"ל ברחבי היבשת.
בזמן שהותו באיטליה נערכה התקפת אצ"ל על בנין השגרירות הבריטית ברומא (31 באוקטובר 1946).
כמה ימים טרם הפיצוץ נפגש ישראל עם ניוסה דלוגי (לובוצקי) מתא האצ"ל שביצע את הפיצוץ.
בחיפושים שנערכו לאחר פיצוץ הבניין נאסרו כמה חשודים בריכוזי בית"ר, שנחשבו בעיני השלטונות כבסיסי האצ"ל וביניהם גם ישראל.
מחשש שמא יסגירוהו האיטלקים לבריטים החליט לברוח מן המאסר.
חבריו מבחוץ הגניבו לו סם שינה להרדים את השומרים וחבל לרדת בו מן הקומה השנייה בתחנת המשטרה שבה היה עצור.
בהיותו במחצית דרך הירידה הבחין בו שומר, ירה בו ופגע בבטנו.
שעות רבות נאבק ישראל עם המוות ולמחרת היום, בה' בטבת תש"ז (28.12.1946), מת מפצעיו בבית החולים.
תחילה הובא לקבורה ברומא ואחר כך הועברה גופתו למילאנו ושם הוטמנה בקבר-אחים של לוחמים יהודים שנפלו במערכות אנטי-נאציות שונות.
בשנת 1953 הועלו עצמותיו לארץ-ישראל והוא נטמן בבית הקברות של נחלת יצחק ליד תל אביב.
פרשת חייו ופועלו תוארה ב"זכרם נצח", ספר הזיכרון לחללי הארגון הצבאי הלאומי ובספר עולם שכולו טוהר - לדמותו של ישראל אפשטיין (גונדר אביאל).
על שמו נקרא המושב אביאל שבקרבת זכרון יעקב, "משעול אפשטיין" ורחוב אביאל בפתח-תקווה, ספריה במועדון הנוער "תקוותנו" ברמלה וכיכר באשדוד.
ברחוב אביאל בפתח תקווה מאחורי היכל התרבות יש אנדרטה לזכרו.
ישראל אנדס היה פיראט בן המאה ה-18, הידוע גם בשם "בזיליקה אנדס".
הוא נודע בעיקר בזכות היותו השני בשרשרת הפיקוד של השודד הנודע לשמצה אדוארד טיץ', הידוע יותר בכינויו "שחור הזקן".
האזכור ההיסטורי הראשון של אנדס היה בשנת 1718, כאשר שחור הזקן הורה לו לפקד על ספינת "אדוונטצ'ר" של דייוויד הריוט לאחר שנלקח בשבי על ידי טיץ', במרץ 1718. בחורף 1717–1718 התמקם ליד נמל ורה קרוז, במקסיקו וחצה את מפרץ הונדורס.
ב־4 או 5 באפריל 1718,הצליח שחור הזקן להשתלט על ספינה עם עשרת תותחים, והכריח את קברניטה להצטרף אליו.
עוד היה על סיפונה גם אדוארד רובינסון, תותחן הספינה, שלימים היה מעורב בקרב על נהר קייפ פייר.
באותה העת, שחור הזקן הפך את ישראל אנדס לקפטן של "האדוונצ'ר" שהחליט להפליג לצפון קרוליינה.
מאוחר יותר, ביוני 1718, השיט טיץ' את ספינת הדגל שלו, "נקמת המלכה אן", אל צפון קרוליינה.
הוא ביקש עזרה מאנדס, אבל הספינה של אנדס הייתה פגועה וננטשה.
טיץ', אנדס וסטאד בונה, לקחו כמחצית מהפיראטים, והפליגו לאוקראוקי, בצפון קרוליינה.
סרן צ'ארלס ג'ונסון כתב כי אנדס נורה בטעות בברכו כאשר טיץ' ירה לעבר איש צוות אחר, אבל החמיץ אותו ופגע באנדס.
אנדס שאלו את טיץ' למה הוא ירה, ועל כך קיבל את התשובה: "אם הוא לא היה יורה עכשיו אז היו הורגים אחד מהם." תאוריה נוספת היא שטיץ' ירה בכוונה באנדס, כדי שלא ימות בקרב נגד קפטן רוברט מיינרד.
ב־22 בנובמבר 1718 נהרג טיץ' על ידי חיילים שנשלחו מווירג'יניה, בפיקודו של רוברט מיינארד.
באותה תקופה היה אנדס באת' בצפון קרוליינה, והתאושש מהפציעה שלו.
עם זאת, הוא לא הצליח להימלט מאזור הפיראטים שהתרכזו בבאת' בעקבות מותו של שחור הזקן.
לאחר לכידתו של אנדס, נלקחו הוא וחמש עשרה אחרים לוויליאמסבורג, וירג'יניה, לעמוד לדין.
בתמורה לעסקת חנינה, העיד אנדס נגד גורמים מושחתים בצפון קרוליינה עימם טיץ' היה בקשר.
מה שקרה לאנדס לאחר המשפט, לא ידוע בוודאות.
עם זאת, בספר "ההיסטוריה הכללית של הפירטים" של קפטן צ'ארלס ג'ונסון, נאמר כי אנדס מת כקבצן בלונדון.
ישראל אנדס מופיע כדמות בספר "אי המטמון" מאת רוברט לואיס סטיבנסון ויצירות אחרות המבוססות עליו, כמו סרטי קולנוע, אנימציות של וולט דיסני, הצגות תיאטרון, סדרות טלוויזיה, סדרות היסטוריות ודוקומנטריות ועוד.
דמותו מופיעה ביצירות האלה משנת 1920 ועד 2017. בעשורים האחרונים הוא מופיע גם כדמות במשחקי וידאו, ומשחקי מחשב שנושאם הם הפיראטים.
ישראל אלסנר (אל-זוהר) (31 באוגוסט 1909 - 1 בדצמבר 1971) היה כדורגלן ישראלי, ששיחק בעמדת השוער ועבד גם כקצין העיר תל אביב.
ישראל אלסנר נולד בעיר קרקוב שבפולין ב-31 באוגוסט 1909. אלסנר הגיע לארץ ישראל במסגרת המכביה השנייה עם המשלחת הפולנית ולאחר מכן נשאר בארץ ישראל ושיחק במכבי תל אביב.
ב-7 בדצמבר 1935 רשם אלסנר את הופעת הבכורה הרשמית שלו במדי מכבי, במחזור הראשון של הליגה הארצית נגד הפועל תל אביב, המשחק הסתיים ללא שערים.
אלסנר השתתף במסע המשחקים של מכבי תל אביב לארצות הברית ב-1936, כשבמהלך המסע ערך השוער את אחד המשחקים הגדולים ביותר בקריירה שלו נגד אולסטארס ניו יורק כשלא ספג אפילו שער אחד.
בראיון שנתן לעיתון חדשות הספורט ב-1957, אלסנר טען שמכבי תל אביב עם המאמן אגון פולק הייתה הקבוצה הטובה ביותר שהעמיד המועדון המכבי מעולם: "שיחקו שם אברהם רזניק, דוידקה (דויד ויינברג), מנחם מרימוביץ', יעקב זליבנסקי, יוסף ליברמן, נתן פנץ, ג'רי בית הלוי, פרי נויפלד, פרידריך דוננפלד, הס, גאול מכליס ועוד.
שיחקנו בשיטה וינאית מובהקת, כפי שעשו הוינאים עצמם.
הייתה זו הקבוצה שיצאה ב-36 לארצות הברית וניצחה את אול-סטארס ניו יורק 6 - 0, על אף שהיינו נמוכי קומה.
העיתונות המקומית טענה שמשחקנו עלה על זה של נבחרת סקוטלנד שהופעה בניו יורק זמן קצר לפנינו." ב-11 באוקטובר 1936 במהלך המשחק שהיה בין מכבי תל אביב לנבחרת של ברוקלין (אשר אותם אימן אחד מכוכבי הכח וינה, ארנו שוורץ), בעוד שהתוצאה עמדה על 0-0 נפצע אלסנר והוחלף בשוער יוסף (ג'ו) סידי.
המשחק אף הסתיים בניצחון בתוצאה של 1 - 0 מוחץ למכבים כשהשחקן גאול מכליס כובש שער שובר שוויון בדקה ה88' למשחק.
ב-1938 אלסנר זומן לנבחרת ארץ ישראל ושיחק נגד נבחרת יוון במסגרת מוקדמות מונדיאל 1938. ב-28 במאי 1938 ערך אלסנר את הופעתו הראשונה בגמר הגביע הארץ ישראלי (גביע המדינה היום), המשחק הסתיים בתוצאה של 1 - 2 לטובת הפועל תל אביב.
לקראת עונת 1941/42 חזר אגון פולק לארץ ישראל וחזר לאמן את המכבים.
בתחילת העונה פולק צירף את השוער הבריטי ג'ון וינטר שפתח ברוב משחקי הקבוצה.
לאחר פרישתו ממשחק פעיל שימש אלסנר כשופט כדורגל, ואף היה חבר הנהלת מכבי תל אביב בכדורגל בשנות הארבעים.
ב-1947 קיבל על עצמו תפקיד של מאמן במכבי רמת גן.
הרב ישראל אליזרע (כ"א בתשרי ה'תרפ"א, 3 באוקטובר 1920, בודניב - כ"ח בניסן ה'תשס"א, 21 באפריל 2001, אשדוד) היה רבה הספרדי של העיר אשדוד מיום הקמתה ועד לפטירתו ויקיר העיר אשדוד.
נולד בהושענא רבה ה'תרפ"א (3 באוקטובר 1920) בבודניב שבמחוז תאפילאלת, מרוקו, לדוד משה ועיישה אליזרע.
למד בישיבה של הבבא סאלי בבודניב, ולאחר מכן למד במקנס מפי הרב רפאל ברוך טולדנו, והוסמך לרבנות על ידי הרב טולידנו ועל ידי הרב יהושע ברדוגו.
כיהן כשוחט בעיר טאזה, ולאחר מכן כרב בערים אוג'דה וברקאן .
עלה לישראל בשנת ה'תשט"ז, ונשלח לכהן כרב מושב עומר הסמוך לבאר שבע.
בשנת ה'תשי"ח התמנה לרבה של העיר אשדוד שהוקמה זה עתה, בתפקיד זה שימש כ-40 שנה, עד לפטירתו.
בשנים הראשונות שימש גם כראש המועצה הדתית.
יחד עם עמיתו האשכנזי, הרב סיני אדלר, נאבק בחילול השבת בנמל אשדוד, ייסד את מערכת הדת בעיר והקים ישיבה קטנה בעיר.
בנו שלמה שימש במשך שנים רבות בתפקיד ראש המועצה הדתית באשדוד.
ישראל אלמסי (נולד ב-30 בדצמבר 1985) הוא יזם חברתי, מנהל ואיש אסטרטגיה ישראלי.
הוא מוכר בעיקר בזכות הובלתו את ארגון "ידידים - סיוע בדרכים", אותו הפך מארגון מקומי לארגון המתנדבים הגדול בישראל.
על פעילותו זו זכה להדליק משואה ביום העצמאות ה-72 ולקבל את אות הנשיא למתנדב לשנת 2021. במקביל לתפקידו כמנכ"ל "ידידים" בהתנדבות, הוא מכהן כסמנכ"ל בקבוצת TLC, ומתמקד בפעילות של Help-e, אחת מהחברות בקבוצה, המתמחה בפתרונות AI למוקדי חירום ושירות.
נולד בירושלים, וגדל בשכונת הר נוף כבכור מבין שמונה אחים במשפחה חרדית-מודרנית להוריו, יתרו, בעל חנות למוצרי חשמל, וזהבה.
בצעירותו עברה משפחתו לקריית יערים, שם למד בתלמוד תורה 'הרי יהודה', והיה אחראי על ארגון אירועים בבית הספר ובבית היולדות המקומי.
למד בישיבת רינת התורה ובישיבת נתיבי התלמוד בירושלים.
החל בלימודי חשבונאות וייעוץ מס במבח"ר אך לא סיים את לימודיו.
לאחר שעבר תאונת דרכים, התגייס לשירות לאומי בעמותת אור ירוק.
את דרכו המקצועית החל אלמסי בעסק משפחתי בתחום האופנה.
במשך תשע שנים, ניהל את מערך הייבוא והלוגיסטיקה ברשת "מענטש" (רשת בגדי אופנה לגברים בעלת שבעה סניפים).
בנובמבר 2015, עבר לתחום הפיננסים כשהצטרף לחברת האשראי ישראכרט.
בתפקידו כמנהל פרויקטים, הוביל מהלך אסטרטגי לחיבור המגזר החרדי ותחום העמותות לשירותי החברה.
הפרויקט כלל הנגשת פתרונות אשראי למוסדות חינוך ומלכ"רים.
החל מ-1 באפריל 2024, הוא מכהן כסמנכ"ל בקבוצת העסקים TLC.
במסגרת תפקידו, הוא מתמקד בפעילותה של חברת Help-e, חברת טכנולוגיית AI המספקת פתרון 360 למוקדי חירום ושירות.
החברה מפתחת נציגה וירטואלית, המנהלת שיחה ומבצעת פעולות מקצה לקצה, במטרה לייעל את השירות במוקדי חירום, רשויות מקומיות וגופי שירות לקוחות.
במקביל, משמש בהתנדבות כיו"ר ומנכ"ל ארגון 'ידידים' המפעיל למעלה מ־65,000 מתנדבים.
ב-2020 נבחר להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-72 של מדינת ישראל.
ב-2021 זכה באות הנשיא למתנדב.
עם תחילת משבר הקורונה החל לסייע לאזרחי ישראל לבקשת פיקוד העורף, בשינוע של מנות מזון, תרופות, קניות אוכל ועוד למבוגרים ומבודדים.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, החל הארגון בראשותו לסייע בשינוע חיילים.
ארגון "ידידים - סיוע בדרכים" נוסד במקור בשנת 2006 על ידי מאיר וינר, (שם הארגון היה ידידים - חברים כל ישראל) ופעל כרשת מתנדבים שהתבססה על מכשירי מירס.
עם התיישנות הטכנולוגיה, פעילות הארגון דעכה כמעט לחלוטין.
נקודת המפנה שהובילה להקמתו המחודשת של הארגון הייתה חוויה אישית של ישראל אלמסי בחורף 2012. הוא נתקע עם רכבו בשעת בוקר גשומה, ואף נהג לא עצר לסייע לו במשך יותר משעה.
הוא הבין שחסרה פלטפורמה המקשרת בין אנשים במצוקה למתנדבים.
הוא פתח קבוצת וואטסאפ בשם "כבלים" והחל לצרף אליה מכרים במטרה ליצור רשת עזרה הדדית.
זמן קצר לאחר מכן, נודע לו על קיומו של הארגון הוותיק.
הוא יצר קשר עם המייסד, מאיר וינר, והאחרון הציע לו את ניהול הארגון.
בשנת 2013 התמנה למנכ"ל "ידידים" בהתנדבות, בעוד וינר עבר לשמש כנשיא כבוד.
תחת ניהולו של אלמסי, ארגון "ידידים" הוקם מחדש ונבנה כמערך ארצי.
הוא הקים תשתית ארגונית היררכית הכוללת מחוזות, מרחבים וסניפים במטרה לייעל את זמני התגובה, ולצדה הקים מוקד טלפוני רב-קווי הפועל 24/6. מתוך תפיסה חברתית, המוקד מאויש על ידי מאות מוקדנים מתנדבים, וניתנה בו הזדמנות שווה לאנשים עם מוגבלויות ובני נוער בסיכון לצד בני הגיל השלישי.
הצמיחה בכמות המתנדבים, שהתאפשרה בזכות השינויים הארגוניים והטכנולוגיים, הייתה מהירה: מכ- 3,500 בשנת 2017, הארגון צמח לכ-25,000 בתחילת 2020, ועד למעל 65,000 מתנדבים בסוף 2023.
במקביל לצמיחה בכמות המתנדבים, פעילות הארגון התרחבה.
מעבר לסיוע ראשוני לרכבים כמו התנעה, החלפת גלגל (פנצ'ר) ופתיחת רכבים נעולים, הארגון החל לתת מענה למגוון רחב של קריאות מצוקה וכולל כיום חילוץ ילדים ותינוקות שננעלו ברכבים – משימה שהארגון רואה בה חשיבות עליונה ומגדיר כ"משימת דגל", סיוע לאנשים שנתקעו במעליות, איתור נעדרים וסיוע ייעודי לאזרחים ותיקים.
בפברואר 2016 הוביל אלמסי את הקמתו של מוקד טלפוני רב-קווי.
בנובמבר 2017, יצר יחד עם עמותת 'סטארט-אח' אפליקציה ייעודית מבוססת מיקום, המבצעת אופטימיזציה של הקצאת המתנדבים בכך שהיא מציגה לכל מתנדב רק קריאות בסביבתו המיידית.
אלמסי יצר מספר שיתופי פעולה של ידידים עם גופים אחרים.
קבוצת פז: מספקת ערכות ייעודיות לחילוץ ילדים מרכב, ובמקביל מקיימת הדרכות לעובדיה ומעודדת אותם להתנדב בארגון.
קבוצת מאיר (יבואנית הונדה ווולוו): מימנה וסיפקה 36 אופנועים שאפשרו את הקמת יחידת התגובה המהירה של הארגון, ובכך יצרה יכולת מבצעית חדשה.
סוכנות הביטוח 'עתידים': מספקת מעטפת ביטוח צד ג' המעניקה למתנדבים ביטחון לפעול בשטח.
חברת Buyme: יצרה מנגנון המאפשר לאזרחים שקיבלו סיוע להביע תודה למתנדב באמצעות מתנה סמלית, ובכך מחזקת את מעגל הנתינה וההערכה.
וחברות נוספות, כמו אל על, אלביט ושגריר.
פעילות הארגון כזרוע ביצועית עבור המדינה נבחנה לראשונה במהלך מגפת הקורונה בשנת 2020. עם פניית פיקוד העורף, נרתם אלמסי למשימה, גייס אלפי מתנדבים נוספים והקים בזמן קצר מערך לוגיסטי ארצי לחלוקת מזון ותרופות לאלפי אזרחים מבודדים ואוכלוסיות בסיכון.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל ב-7 באוקטובר 2023. הופעל מיידית המוקד בשבת ונתן מענה לכ-17,000 פניות שהתקבלו באותו היום, אשר רובן עסקו בהכשרת מקלטים והשמשת מרחבים מוגנים נעולים.
בנוסף, רשת המתנדבים כוונה לביצוע משימות חיוניות מחוץ לליבת הפעילות המסורתית של הארגון: מתנדבים חמושים סייעו בפינוי מאות גופות מזירות הלחימה, ובמקביל אורגנו מבצעים לשינוע אלפי חיילי מילואים לבסיסים, סיוע לחקלאים בעוטף עזה והפעלת פרויקטים למען המפונים.
פעילות זו הובילה לקבלת "אות גיבורי העורף".
ביוני 2025, במהלך מבצע "עם כלביא", הפעיל הארגון מוקד ייעודי למבצע וטיפל בכ-70,000 פניות במהלך 12 ימי לחימה.
מתנדבי הארגון סייעו לכ-15,000 משפחות בהשמשת ממ"דים ומקלטים, ביצעו מעל 500 חילוצים של אזרחים שננעלו במרחבים מוגנים, ופעלו לצד פיקוד העורף בזירות נפילת טילים.
בין השנים 2013 ל-2014, ביצע שירות אזרחי משמעותי בעמותת "אור ירוק", ובמסגרתו העביר קורסי בטיחות לנהגים צעירים.
בשנת 2016, ייסד אלמסי יחד עם שני חבריו, יהושע בוקצין ויצחק לווינשטיין, את עמותת "מדברים אמונה", שמטרתה שמטרתה לעודד שיח על אמונה וליישם אותה ככלי להתמודדות עם אתגרי היום יום.
במסגרת העמותה, המפעילה 16 סניפים, אלמסי מרצה על אמונה ככוח השראה ומנוע לצמיחה אישית, יזמית ועסקית.
ביוני 2023, יזם פרויקט התנדבות אישי בשם "יהלומים", שפעל עד לתחילת מלחמת חרבות ברזל.
במסגרת המיזם חילק אלמסי פירות ופרחים לחולים מאושפזים כדי להקל על בדידותם.
ישראל אלמסי מוביל את מיזם 'דקותיים לחיים', במסגרתו הוא מפיץ מדי שבוע סרטון קצר ובו מסר של השראה וערכים המבוסס על פרשת השבוע.
המיזם פונה לקהל רחב ומטרתו להנגיש תכנים של צמיחה אישית ותרומה לקהילה בפורמט קצר ונגיש.
פעילותו הציבורית של אלמסי זיכתה אותו ואת ארגון "ידידים" בהוקרה לאומית רחבה:
2020: נבחר להשיא משואה בטקס הממלכתי בהר הרצל ביום העצמאות ה-72 של מדינת ישראל, כהערכה לתרומתו בתחום ההתנדבות והערבות ההדדית.
2021: הוענק לו, בשם רבבות מתנדבי "ידידים", אות הנשיא למתנדב מידי נשיא המדינה דאז, ראובן ריבלין.
2021: זכה באות "גיבור השנה" של מפעל הפיס.
2022: קיבל את אות מגן שר הבריאות.
2024: נכלל ברשימת "40 הצעירים המבטיחים בישראל עד גיל 40" של העיתון "גלובס", כהכרה בהובלתו החברתית ובחדשנות שהכניס לארגון.
2024: זכה, יחד עם ארגון "ידידים", באות "גיבורי העורף" מטעם המועצה הציונית בישראל, בעקבות פעילות הארגון במלחמת חרבות ברזל.
נשוי לציפי (לבית שבתאי), עורכת דין, והם הורים לחמישה ומתגוררים בגבעת שמואל.
ישראל אלתר גרובייס (נולד ב-1986, ה'תשמ"ו) הוא עיתונאי, פובליציסט, עורך המגזין התורני "קולמוס", עורך משנה ובעל טור שבועי ב"מגזין משפחה".
נולד ב-1986 באשדוד לדוד שמשון גרובייס, חסיד גור.
אביו הוא נכדו של שמואל אהרון שזורי.
למד בישיבות חסידות גור בתל אביב ובערד.
את דרכו העיתונאית החל במגזין "בקהילה".
קודם לכן שימש כעורך תורני במכון עוז והדר.
בשנת ה'תש"ף (2020) מונה למשנה לעורך המגזין של עיתון "משפחה".
גרובייס כותב טור שבועי במוסף החדשות וכן ערך טור שנמסר על ידי הרב ישראל מאיר לאו המודפס במגזין.
החל מפסח תשפ"ב הוא עורך של הירחון התורני "קולמוס" של עיתון משפחה.
לאלתר ידע רב בהיסטוריה חסידית של פולין שבין שתי מלחמות העולם.
והוא כתב מאמרים בנושא בעיתון "המודיע".
גרובייס מגיש מספר פודקאסטים במסגרת "משפחה פודקאסט", ביניהם פודקאסט בשם "קורת רוח" בנושאי יהדות יחד עם אפרים זלמן גלינסקי, "אחד בדור" על גדולי הדור החסידים שנפטרו, ו"שניים הפוך" יחד עם שמעון ברייטקופף (עוזר ראש עיריית ירושלים, ובעל טור בעיתון "משפחה").
גרובייס חסיד גור ומתגורר בבית שמש.
ישראל אֶפְרויקין (ביידיש: עפרויקין; כ"ו בטבת ה'תרמ"ד, 24 בינואר 1884, ליטא – ט' בניסן ה'תשי"ד, 12 באפריל 1954, פריז) היה סופר, הוגה דעות ועסקן ציוני יהודי.
ממייסדי המפלגה העממית היהודית (ייִדישע פֿאָלקספּאַרטײַ).
נולד בווקשנה שבליטא (האימפריה הרוסית) לרפאל, סוחר תבואה גדול שהעניק לו חינוך מסורתי דתי.
אחיו הצעיר הוא הסופר זלמן יפרויקין.
לאחר הפוגרומים של שנת 1905 בתחום המושב, הקים עם ההיסטוריון שמעון דובנוב את ה"ייִדישע פֿאָלקספּאַרטײ", שדגלה בקיום יהודי לאומי בגולה.
בין השנים 1915 ו-1919 ערך את השבועון די וואך שהופיע בווילנה, ביחד עם זליג קלמנוביץ'.
לאחר מהפכת אוקטובר 1917 היגר לצרפת והשתקע בפריז, שם הפך לאחד ממנהיגי הקהילה.
היה חבר במשלחת היהודית לוועידת ורסאי, עמד בראש הפדרציה של האגודות היהודיות בצרפת, והיה חבר בקונגרס היהודי העולמי.
מתוקף תפקידו זה שכנע את הנהלת הקונגרס לפנות לממשלת צרפת לאחר פרעות קונסטנטין ב-1934, על מנת שתסייע למשפחות הנפגעות ותעניש במלוא החומרה את הפורעים.
אפרויקין נפטר בט' בניסן ה'תשי"ד, 12 באפריל 1954 בפריז.
נקבר בבית העלמין מונפרנאס בפריז, בהשתתפות קהל רב, ביניהם הד"ר נחום גולדמן, רבה הראשי של צרפת יעקב קפלן, ושגריר ישראל בצרפת יעקב צור.
לאחר מכן הועלה לקבורה בחלקת "פנתיאון האומה" בהר המנוחות ירושלים.
אין חלום און אויף דער וואר: עסייען וועגן אלטע פראבלעמען אין א נייער צייט, ניו-יארק: אויפן שיידוועג, 1944
קדושה און גבורה ביי יידן: אמאל און היינט: גזירת ת"ש-תש"ה, ניו-יארק: אויפן שיידוועג, 1949
א חשבון הנפש, פריז: א.
חשבון הנפש, לעברית: אברהם קריב, תל אביב: הוצאת מסדה, ה'תש"י.
אויפקום און אומקום פון יידישע גלות-שפראכן און דיאלעקטן, פאריז: קיום, 1951.
ישראל אפרים בר-און (נולד ב-25 ביוני 1948) הוא מוזיקולוג, סופר, מתרגם, איש עסקים ומנהל ארגוני בתחומי המוזיקה, אמנות ומורשת יהודי אירופה שנספו בשואה.
ישראל אפרים בר-און נולד במחנה העקורים הופגייסמר שבחבל קאסל שבגרמניה, בן לזוג ניצולי השואה, רחל בר-און, ממשפחת זיצר מזמושץ' שבפולין ושמואל בר-און, לימים תעשיין וסופר יידיש, בן משפחת ברון מבילגוריי שבפולין.
עם כניסת הגרמנים לעיירה זו נמלטה משפחת ברון ממנה והגיעה לעיירה ג'רג'ינסק ׁשבאוקראינה ׁ(בעבר היה שם העיירה "רומנוב"), שם נרצחו רוב בני המשפחה בבור הריגה שהפך לקבר אחים.
בשנת 1949 עלה עם הוריו למדינת ישראל.
לאחר שהייה במחנות עולים ובמעברות התמקמה המשפחה ברמת גן.
במסגרת לימודיו האקדמיים נסע לניו יורק שם התמחה במחשבים.
למד גם מוזיקולוגיה ולימודי ספרות יידיש באוניברסיטת בר-אילן.
ישראל אפרים בר-און היה תלמידו היחיד של הכנר, המלחין, המנצח יוסף קמינסקי שהיה הכנר הראשי של התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בנעוריו זכה במלגות קרן התרבות אמריקה-ישראל ובתחרויות הנגינה בכינור.
כנגן כינור הופיע ביותר מ-20 ארצות באירופה, צפון, מרכז ודרום אמריקה, הוא ניגן בתזמורות בישראל.
כחבר בתזמורת הגדנ"ע היה שותף לזכייתה בפרס הראשון בתחרות הבינלאומית בקרקראדה, הולנד.
הופיע כסולן עם תזמורות, היה כנר ראשון של רביעיית בר-אילן והופיע איתה בקונצרטים, לרבות בבית נשיא מדינת ישראל.
הוא ניגן בחנוכת משכן הכנסת, חנוכת מוזיאון ישראל בירושלים, ניגן בפני דוד בן-גוריון ביום הולדתו ה-80, וב-1967 השתתף בסיור עולמי עם השחקן והקומיקאי היהודי דני קיי, סיור שיועד לאיסוף כספים עבור מדינת ישראל שלאחר מלחמת ששת הימים.
בשנים שלאחר מכן היה פעיל בהרכבים קאמריים רבים.
מאז 1991 הוא כנר בשלישיית פסנתר שהקים ביחד עם הפסנתרן ד"ר דני אלדור.
בשנת 1991 הקים גם את הארגון "חוגי מוזיקה קאמרית בישראל" ארגון המאגד בתוכו מאות חברים רשומים והוא מארח קונצרטים של מיטב ההרכבים והמוזיקאים מהארץ ושל אמנים אורחים מחוץ לישראל.
אפרים בר-און הוא יבואן בתחומים טכנולוגיים.
הוא שימש כדירקטור בחברת "ת.ע.מ המרכז לסחר ושירותים" שייצגה בעלי זכויות במתחם נדל"ן.
פעילות ניהול וארגון באמנותית ובטיפוח זיכרון השואה
בר-און משמש כיו"ר הוועד המנהל בתזמורת "אנסמבל סולני תל אביב", היה חבר מייסד בהנהלת עמותת הצ'לו הישראלית.
הוא חבר מליאת תיאטרון יידישפיל וחבר ועדת הביקורת של התיאטרון.
ב-2006 הקים מחדש, יחד עם רבקה ניב, את ארגון יוצאי בילגוריי – ארגון המאגד בני דור ראשון שני ושלישי של אנשים בעלי זיקה לעיירה בילגוריי שבדרום מזרח פולין, ממנה הגיע אביו.
עם השנים החל בר-און לעסוק גם בכתיבה ובתרגום ספרות ושירה, ובכתיבת ביקורת ספרותית.
אוסף הסיפורים שלו "וזה נגמר באהבה" ראה אור בהוצאת ספרי מקור בשנת 2016.
הוא תרגם סיפורים קצרים מאת יצחק בשביס-זינגר ושירה מאת חיים גראדה, כמו כן תרגם מיידיש לעברית שניים מספרי אביו: "והשמיים שתקו" בהוצאת עקד והרומן "מרים" בהוצאת דליה, הוא תרגם גם שני מחזורי שירים: "הטוחנת היפה" ו"מסע החורף" מאת וילהלם מילר בגרמנית למוזיקה שכתב פרנץ שוברט.
ישראל אפרים בר-און מתגורר ברמת-גן, נשוי ואב לשניים.
הוא אזרח כבוד של העיר קרקראדה בהולנד.
ישראל אליהו הנדלזלץ (1879, שרשוב – 1942, גטו ורשה) היה מחנך, סופר ומתרגם עברי, שנספה בשואה.
התמקד בעיקר בספרות ילדים ונוער, ותרגם מספר רב של יצירות לעברית מספרות העולם.
נכדו הוא העיתונאי, המבקר והסופר מיכאל הנדלזלץ.
הנדלזלץ (כפי שנהג לחתום במאמריו וספריו) נולד בשרשוב, אשר ברוסיה הלבנה, שם קיבל חינוך יהודי מסורתי בחדר ובישיבה.
את השכלתו הכללית השלים בכוחות עצמו.
בראשית המאה ה-20 הוא הגיע לוורשה ולימד בבתי ספר עבריים; בבית ספר תיכון ובסמינר לרבנים בשם "תחכמוני".
כמו כן היה פעיל בתנועת המזרחי בפולין.
הנדלזלץ התמקד בעיקר בספרות ילדים ונוער, והרבה לתרגם עבורם מספרות העולם.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא הוציא סדרת ספרונים מנוקדים ומצוירים לילדים, בשם: "מספרות העמים", (ורשה, תרפ"א - תרפ"ג).
כן הוציא "ביבליותיקה מצוירת לילדים", (1923).
הוא ערך גם את הדו-שבועון לילדים "צפרירים" החל מחוברת 15. כתב העת "צפרירים" פרסם מגוון שירים וסיפורים לקורא הצעיר.
תחילה התמקד העיתון בספרות מקור בעברית, אך בהמשך הוסיף גם תרגומים.
בין שאר היצירות, פרסם הנדלזלץ את הסיפור "פינוקיו" של קרלו קולודי בתרגומו, שהיה התרגום העברי הראשון של הספר.
הוא הצליח לפרסם רק שני פרקים טרם פסק כתב העת להופיע.
בנוסף, ערך את החוברות של "גננו; חוברות לחנוך הפעוטות בגן ילדים ובבית אם".
כתב מחזה בשם "התמורה" (1923), שהיא קומדיה של חילופין בין נער עני וחברו העשיר.
תרגם מיצירותיהם של ג'ק לונדון, ארתור קונן דויל, ז'ול ורן, צ'כוב, קיפלינג, הקטור מאלו, שלום עליכם, סיפורים ממגילת אסתר ועוד.
במשך כל שנות פעילותו התרבותית דאג הנדלזלץ לטפח את ספרות הילדים העברית ולהעשיר אותה ביצירות קלאסיות מספרות העולם.
רוב יצירותיו המקוריות שנדפסו בעיתוני הילדים, לא כונסו.
לאחר שנכבשה פולין בידי הנאצים נכלא בגטו ורשה, שם נספה בקיץ תש"ב (1942).
תרגום שני לעם ולנער: אגדות למגלת אסתר...
/ עברית על ידי י"א הנדלזלץ, תל אביב, 1938
שרלוק הולמס: תעלומת הבלש בן האלמוות / מיכאל הנדלזלץ, [עריכה - דפנה רוזנבליט], תל אביב, 2006
הקטור מאלו: בלי משפחה: ספר תולדות נער אסופי אחד מעבד לבני הנעורים ומציר / תרגום - י"א הנדלזלץ, ורשה, תרפ"ד
איך נכתב המכתב הראשון / מאת רידורד קיפלינג, עברית - י.א.
האניה המכשפה / מאת וילהלם הויף, עברית - י"א [הנדלזלץ], ורשה, תרפ"א
הפחדן: החק אשר לא ידע רחמים / דזיק לונדון, עברית - י"א [הנדלזלץ], ורשה, תר"ף
בבטן אניה: תולדות נסיעה אחת / מין-ריד, תרגום י"א הנדלזלץ, ורשה, תרפ"ג
אנטון צ'כוב, נערים / עברית - י"א הנדלזלץ, ורשה, תר"ף לערך
קרלו קולודי, פינוקיו, ספר תולדות בול עץ אחד, עברית: י"א הנדלזלץ, 2 פרקים, בתוך: צפרירים, ורשה, תר"ף
שרלוק הולמס: מזכרונותיו של הרופא וטסון / א.
קונן ד'אויל, עברית - י.א.
לאוניד ניקולייוויץ אנדריב, הנוצרים: ספור / עברית - י"א הנדלזלץ
דורושויץ', ולסי מיכאלוביץ, מאגדות המזרח / תרגום - י"א הנדלזלץ, ורשה, תרס"ה
רומן בשלשה חלקים / ז'ול וורן, תרגם לעברית על ידי עקיבא רוזנבוים, בעריכת י.א.
מספרות העמים [מבחר סיפורים מאוצר הספרות העולמי],/ עברית - י.
ישראל אריאל (ליבוביץ') הוא הוגה דעות ישראלי, המשויך לחוגי הימין הקיצוני, מתלמידי הרב יצחק גינזבורג.
נולד לשלמה ליבוביץ-ליש ובת שבע.
אביו שירת ב במהלך שנות ה-50 וה-60, היה בקשר עם קהילות יהודיות ששרדו מעבר למסך הברזל, ועסק בין השאר בהעלאתם של יהודי רומניה, לאחר מהלך דיפלומטי ותשלום כופר לשלטון הרומני הקומוניסטי.
אריאל למד בישיבת ירושלים לצעירים, שנתיים וחצי בישיבת קדומים, ושנה וחצי בישיבת מרכז הרב.
בתקופת לימודיו בישיבת מרכז הרב שימש כמדריך בפנימייה של ישיבת ירושלים לצעירים.
היה ממקימי ישיבת עוד יוסף חי.
כיום הוא מלמד בה וכן באולפנת מעלה לבונה.
נמנה עם תלמידי הרב יצחק גינזבורג וערך רבים מספריו.
מאפיין ייחודי לספרי הרב גינזבורג שיוצאים בעריכתו, הוא ההוספות שהוא שוזר בתוך דברי המחבר (בהסכמת הרב גינזבורג).
לכן, בספרים אלו ניתן למצוא, מלבד עיסוק בקבלה וחסידות, גם אזכור של כתבי הרב קוק ועיסוק בפשוטו של מקרא.
בתקופת תוכנית ההתנתקות, היה בין הקוראים לסירוב פקודה, והקים את תנועת הלב היהודי.
טבור הארץ: לשבחה של עיר הברית שכם, אלון מורה: ישיבת עוד יוסף חי וגרעין שכם ה'תשמ"ח
פני לבנה: כיוונים בספר יהושע, עריכה והוספות: אלחנן ניר, ירושלים ה'תשס"ג
כיצד בונים בית?, לב השומרון: הלב היהודי, ה'תשס"ח (תגובה לחוברת "בחכמה יבנה בית" שכתב הרב צבי טאו)
אסופת מאמרים שהתפרסמו בגליונות 'להבה' ובמוסף "שבת" בעיתון מקור ראשון.
מן הפרדס: מאמרים לפרשיות השבוע, יצהר ה'תשס"ז כרך א - בראשית-שמות
מן הפרדס: מאמרים לפרשיות השבוע, יצהר ה'תשס"ז כרך ב - ויקרא-במדבר-דברים
הרב יצחק גינזבורג, התועדות י"ט כסלו - קבר יוסף הצדיק, כפר חב"ד: גל עיני
הרב יצחק גינזבורג, חידוש הישנות, ה'תשנ"ג
הרב יצחק גינזבורג, ברוך הגבר - חמש מצות כלליות שהן חמישה היבטים פנימיים במעשהו של ברוך גולדשטיין, ירושלים: גל עיני ה'תשנ"ד
הרב יצחק גינזבורג, ארבעת המינים, רחובות: גל עיני
הרב יצחק גינזבורג, בקש ה' לו איש כלבבו, רחובות: גל עיני ה'תשנ"ו
הרב יצחק גינזבורג, בזבוז האוצרות, רחובות: גל עיני ה'תשנ"ז
הרב יצחק גינזבורג, מפלת בבל ועל מצילת הסוס, שיעורים שנאמרו בימי מלחמת המפרץ, רחובות: גל עיני ה'תשנ"ז
הרב יצחק גינזבורג, אני לדודי ודודי לי: פרקי התבוננות איך לבוא בימי התשובה לתשובה מאהבה, רחובות: בית הוצאה לאור על שם זהבה רבקה פינסקי שעל יד מוסדות גל עיני ה'תשנ"ח
הרב יצחק גינזבורג, אדמה, שמים ותהום: על הטבע ושירתו, הנס שמעליו והתוהו שתחתיו, רחובות: בית הוצאה לאור על שם זהבה רבקה פינסקי על יד מוסדות גל עיני ה'תשנ"ט
הרב יצחק גינזבורג, על ישראל גאוותו, רחובות: בית הוצאה לאור על שם זהבה רבקה פינסקי שעל יד מוסדות גל עיני, ה'תשנ"ט (נכתב בעקבות שמיעת שיעוריו של הרב יצחק גינזבורג במאמרו - בין ישראל לעמים)
הרב יצחק גינזבורג, רוחו של משיח: התקופה בראי החסידות, כפר חב"ד: בית הוצאה לאור על יד מוסדות גל עיני ה'תשס"ד
הרב יצחק גינזבורג, תום ודעת: מאמרים לאלול ולתשרי, כפר חב"ד : בית הוצאה לאור על-יד מוסדות גל עיני, ה'תשס"ד
הרב יצחק גינזבורג, וממנה יושע, כפר חב"ד: בית הוצאה לאור על יד מוסדות גל עיני, ה'תשס"ו
הרב יצחק גינזבורג, מלך ביפיו, כפר חב"ד: בית הוצאה לאור על יד מוסדות גל עיני ה'תשס"ו
הרב יצחק גינזבורג, כמטמונים תחפשנה: מטמוני ספירת העומר לאור החסידות, כפר חב"ד: בית הוצאה לאור על יד מוסדות "גל עיני", ה'תשס"ח (2 כרכים)
הרב יצחק גינזבורג, דינא דמלכותא דינא: מקור הסמכות של המשטר - עיון בנגלה ובפנימיות, כפר חב"ד: גל עיני ה'תשס"ח
הרב יצחק גינזבורג, שלשה כתרים: עיונים בנגלה ובפנימיות בענייני שופטים, מלך וכהן גדול וביחסים ביניהם, כפר חב"ד ה'תש"ע
הרב יצחק גינזבורג, מצות כיבוד הורים: התבוננות בטעמיה ובהלכותיה, כפר חב"ד: בית הוצאה לאור על יד מוסדות גל עיני, ה'תשע"ב
הרב יצחק גינזבורג, פורים לנו, כפר חב"ד: בית הוצאה לאור על יד מוסדות 'גל עיני', ה'תשע"ד
הרב יצחק גינזבורג, החכמה מאין תמצא, הרמב"ם ורבי חסדאי קרשקש, כפר חב"ד: בית הוצאה לאור על יד מוסדות 'גל עיני', ה'תשפ"א
היה נשוי (מאז חשון ה'תשמ"ד) לנועה אריאל עד לפטירתה בה'תשפ"ב.
התארס שנית בתאריך כא ניסן תשפ"ה.
הוא מתגורר ביצהר ולו ארבעה בנים, ביניהם בנו הבכור דוד - שחקן (בוגר הסטודיו למשחק ניסן נתיב) בתיאטרון "לב השמים", ובנו טוביה - שחקן בוגר תורת החיים - בית הספר לקולנוע יהודי.
ישראל אריה לייב שניאורסון (16 במאי 1906 – 8 במאי 1952), הידוע גם בשם מארק גורארי, היה פיזיקאי ומתמטיקאי יהודי-סובייטי.
הוא היה בנם הצעיר של הרב לוי יצחק שניאורסון וחנה שניאורסון , ואחיו הצעיר של הרבי מליובאוויטש השביעי, מנחם מנדל שניאורסון.
שניאורסון נולד בניקולייב (כיום מיקולייב), אוקראינה.
הוא למד פיזיקה וכימיה באוניברסיטת לנינגרד בין השנים 1925–1930. בשנת 1930 נמלט מברית המועצות תחת השם מארק גורארי, שם שנשא עד סוף חייו.
לאחר הגעתו לברלין, התאחד עם אחיו הגדול, מנחם מנדל, וגיסתו, חיה מושקא שניאורסון.
הוא למד מתמטיקה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין עד 1933, אך נאלץ לעזוב עם עליית הנאצים לשלטון, מה שמנע ממנו לסיים את לימודיו.
בשנת 1936 היגר לארץ ישראל (אז המנדט הבריטי על פלשתינה (א"י)).
ללא אמצעים לשלם שכר לימוד, לא יכול היה להמשיך את לימודיו באוניברסיטה העברית בירושלים.
עבד במגוון משרות, ביניהן בסוכנות נסיעות ובחנות הספרים "בלומשטיין" בתל אביב.
שניאורסון פיתח עניין במגוון תחומים, כפי שמעידה רשימת ספרים בת שנים עשר עמודים שנמצאה בארכיונו.
הרשימה כוללת ספרים במתמטיקה, פיזיקה, פילוסופיה, כלכלה, ספרות, קבלה וחסידות.
בסוף שנות ה-40 חידש את עניינו בהשכלה פורמלית, בעידודו של המתמטיקאי אלברכט פרוהליך , אותו פגש כנראה בתל אביב בסביבות שנת 1942. בעזרתו של פרוהליך, הגיש בקשה להירשם למחלקה למתמטיקה של המכללה האוניברסיטאית של לונדון.
הסגל האקדמי התרשם מאוד מיכולותיו.
פרופסור הרולד דבנפורט המליץ להעביר את גורארי במהירות ללימודים לתואר דוקטור.
ב-1951 קיבל תואר ראשון במתמטיקה ופיזיקה מהקולג' האוניברסיטאי בלונדון.
לאחר מכן, החל לעבוד על הדוקטורט שלו באוניברסיטת ליברפול תחת הדרכתו של פרופסור הרברט פרוהליך, אחיו של אלברכט.
אולם, נפטר בפתאומיות ב-8 במאי 1952, פחות משנה לאחר הגעתו לליברפול, כשהוא מותיר אחריו את אשתו רגינה דבורה ובתו דליה בת השבע.
קשר עם אחיו, הרבי מליובאוויטש
ישראל אריה לייב שמר על קשר עם אחיו הגדול, הרבי מליובאוויטש.
הרבי דאג לפרנסתו של אחיו ואף עזר לו להגר לאנגליה.
לאחר מותו של ישראל אריה לייב, הרבי המשיך לדאוג למשפחתו ולקידום מורשתו המדעית.
שניאורסון נפטר בשנת 1952 בגיל 45, והשאיר אחריו את אלמנתו גניה ובתו דליה.
לאחר פטירתו, דאג אחיו, הרבי מליובאוויטש, לסידורי הקבורה של ישראל אריה לייב, כולל העברת ארונו לישראל.
הוא הובא לקבורה בבית העלמין בצפת, ומאז, יש חסידי חב"ד הנוהגים לפקוד את קברו בציון יום השנה לפטירתו.
הרבי התעניין באופן קבוע במצבו של הקבר וביקש לוודא שהמצבה והקבר נשמרים כראוי.
לדבריו של הרב יצחק דוד גרונר, ביקש ממנו הרבי מלובביץ' לבדוק את מצב הקבר ולהניח פתק.
כמו כן, דאג הרבי מליובאוויטש לסיוע לאלמנתו ולבתו, ואף אירח את בתו בביתו בניו יורק לאחר הגעתה לעיר.
ישראל אריה לייב נישא לגניה (רגינה דבורה) לבית מילגרום.
לזוג נולדה בת אחת, דליה (רויטמן), בשנת 1945. דליה המשיכה בדרכו המדעית של אביה והשלימה תואר דוקטור בביוכימיה באוניברסיטת קולג' בלונדון בשנת 1969.
שמו של שניאורסון הונצח בדרכים שונות, כולל הקמת תלמוד תורה בקריית אונו על שמו, קרנות גמ"ח בשם 'קרן ישראל אריה ליב', ומכון ריא"ל העוסק במדע יהודי.
אחיו, הרבי מליובאוויטש יסד קרן מלגות על שמו, "קרן ישראל אריה לייב", לתמיכה בסטודנטים מצטיינים.
"קובץ י"ג אייר: ארבעים שנה לפטירת הווח' וכו' ישראל ארי' ליב ז"ל".
קרני הוד תורה, 1992, ברוקלין, ניו יורק.
"קובץ י"ג אייר: חמשים שנה לפטירת הוו"ח ישראל ארי' ליב".
ועד תלמידי התמימים העולמי, 2002, ברוקלין, ניו יורק.
"קובץ לימוד י"ג אייר: יום ה'יארצייט' של הרב ישראל ארי' ליב".
ועד תלמידי התמימים העולמי, 2003, ברוקלין, ניו יורק.
פרופ' שמעון סילמן, "איש עם שליחות: ביוגרפיה של רבי ישראל אריה לייב שניאורסון".
2006, ברוקלין, ניו יורק (אנגלית).
"קובץ י"ג אייר: יום היארצייט של ישראל ארי' ליב - שנת הששים לפטירתו".
ישיבת צעירי השלוחים, 2011, צפת, ישראל.
התאחדות החסידים לקבלת פני משיח, 2012, כפר חב"ד, ישראל.
זלמן ברנשטיין, "י"ג אייר: שבעים שנה לפטירת ישראל ארי' ליב".
התאחדות החסידים לקבלת פני משיח, 2022, כפר חב"ד, ישראל.
"שארית ישראל" (ספר תורני שיצא לאור לזכרו).
למרות חייו הקצרים, שניאורסון (גורארי) תרם תרומות משמעותיות לפיזיקה ומתמטיקה:
מאמרו "אנרגיה עצמית של אלקטרונים איטיים בחומרים קוטביים" פורסם לאחר מותו ב-1953 על ידי הרברט פרוהליך.
המאמר היה אחד הראשונים שפיתחו ויישמו טכניקות בלתי מטרידות בתורת השדות הקוונטיים.
פיתח טכניקות בתורת השדות הקוונטיים, שכונו "שיטת גורארי" על ידי הרברט פרוהליך במאמרו המשפיע "אלקטרונים בשדות סריג" משנת 1954.
עבודתו השפיעה על מדענים רבים, כולל חתני פרס נובל כמו צונג-דאו לי, רוברט שריפר, נוויל מוט וריצ'רד פיינמן.
מאמר נוסף, "המיקום של ערכים עצמיים ווקטורים עצמיים של מטריצות מורכבות", פורסם ב-1978 על ידי פרופסור פאול צ'ארלס רוזנבלום מאוניברסיטת קולומביה, ביוזמת הרבי מליובאוויטש.
מחברותיו ורישומיו שהתגלו מכילים עבודות בתחומים רבים של הפיזיקה והמתמטיקה, כולל מכניקה קוונטית, אלקטרומגנטיות, פיזיקה סטטיסטית, פיזיקה אטומית, תורת שדות קוונטיים רלטיביסטים, פיזיקה גרעינית, אלגברה מופשטת, גאומטריה, אנליזה, ותאוריית המטריצות.
מלבד עבודתו המדעית, שניאורסון (גורארי) גילה עניין בכלכלה.
בין המסמכים שהתגלו נמצא חיבור באורך ספר בן ארבעה פרקים בשם "מחירים ושיעורי רווח בקפיטליזם 'טהור'", בו ניסה להפריך חלקים מתורת המחירים המרקסיסטית ולהציע תאוריית מחירים אלטרנטיבית.
בשנת 2018, פרופסור דויד (טום) אימבו מאוניברסיטת אילינוי שיקגו גילה במקרה תמונה של עבודה מתמטית בכתב ידו של גורארי.
זה הוביל למחקר מעמיק יותר על חייו ועבודתו של גורארי, כולל גילוי של כ-1,500 עמודים של מסמכים, מחברות והתכתבויות.
עבודתו של שניאורסון (גורארי) ממשיכה להיות מצוטטת ורלוונטית בתחומי הפיזיקה והמתמטיקה.
תרומותיו התאורטיות השפיעו על התפתחויות בתורת המוליכות העל ותחומים אחרים בפיזיקה מודרנית.
יותר משבעה עשורים לאחר פרסומו הראשוני, מאמרו של גורארי צבר יותר ממאה ציטוטים, והמספר ממשיך לעלות.
ישראל אפשטיין (20 באפריל 1915 – 26 במאי 2005) היה עיתונאי וסופר סיני-יהודי יליד פולין.
היה אחד האזרחים הסינים הבודדים ממוצא שאינו סיני שהפכו לחברים במפלגה הקומוניסטית הסינית.
ישראל אפשטיין נולד ב-20 באפריל 1915 בוורשה להורים יהודים.
ורשה הייתה אז חלק מפולין הקונגרסאית, שהייתה בשליטת האימפריה הרוסית.
אביו נכלא על ידי השלטונות כיוון שהוביל מרד עבודה ואימו הוגלתה לסיביר.
אביו של אפשטיין נשלח על ידי מקום עבודתו ליפן לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
כשהצבא הגרמני התקרב לוורשה, אפשטיין ואימו ברחו והצטרפו אליו למזרח אסיה.
בשנת 1917, לאחר שמשפחתו חוותה אנטישמיות במספר מקומות, הגיע אפשטיין לסין עם הוריו בגיל שנתיים והם התיישבו בטיאנג'ין ב-1920, שם אפשטיין גדל.
אפשטיין החל לעבוד בעיתונאות בגיל 15, כשכתב ב"פקינג" וב"טיינטסין טיימס", עיתונים בשפה האנגלית שבסיסם בטיאנג'ין.
הוא גם סיקר את הפלישה היפנית לסין עבור יונייטד פרס וסוכנויות ידיעות מערביות אחרות.
ב-1938, הוא הצטרף לליגת ההגנה של סין, שהוקמה על ידי סונג צ'ינג-לינג, אלמנתו של סון יאט-סן, במטרה לפרסם ולגייס תמיכה בינלאומית עבור סין.
בשנת 1941, הוא זייף חדשות על מותו שלו כפיתיון עבור יפן שניסתה לעצור אותו.
המידע השגוי אפילו מצא את דרכו לידיעה שהודפסה ב"ניו יורק טיימס".
אפשטיין הוכנס למחנה ריכוז על ידי השלטונות היפניים בעקבות ההתקפה על פרל הארבור ב-1941, אבל הצליח להימלט יחד עם כמה אסירים אחרים.
לאחר שנמלט, הוא עבד בעיתון Allied Labour News, והפך לעורך הראשי.
ב-1947 הוא פרסם את ספרו "המהפכה הבלתי נגמרת בסין".
ספרו זכה לביקורת נלהבת בעיתון "הניו יורק טיימס" על ידי אוון לאטימור מאוניברסיטת ג'ונס הופקינס.
לאחר שנדרש לסקור את אחד מספריו של העיתונאי אדגר סנואו, אפשטיין וסנואו הכירו זה את זה באופן אישי.
אפשטיין הושפע עמוקות מהפרוגרסיביות של סנואו ונהיה מעורב בתנועה הדמוקרטית בסין, והפך לעורך במגזין של סנואו, "דמוקרטיה".
בשנת 1946, עבר אפשטיין לארצות הברית יחד עם אשתו השנייה, אליס פיירפקס-צ'ולמלי.
בשנת 1951 העידה העריקה הקומוניסטית אליזבת בנטלי בפני ועדת המשנה לביטחון פנים של הסנאט האמריקאי כי "ישראל אפשטיין היה חבר במשטרה החשאית הרוסית במשך שנים רבות בסין".
ב-1951, סונג צ'ינג-לינג הזמינה אותו לחזור לסין עם אשתו פיירפקס-צ'ולמלי.
אפשטיין שימש כיועץ למגזין "סין העממית", גרסה מוקדמת של "Peking Review".
יחד עם סונג, הוא הקים את המגזין "סין מתחדשת", ששמו שונה לאחר מכן ל"סין היום" ("China Today").
אפשטיין עבד גם על תרגום "יצירות נבחרות של מאו דזה-דונג".
אפשטיין נשאר העורך הראשי של "China Today" עד לפרישתו בגיל 70, ונשאר כעורך אמריטוס.