tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחת האיומים וההפחדות הופכים היחסים בין בני המשפחה, טום סטול, אשתו אידי (מריה בלו), בנו בן העשרה ג'ק (אשטון הולמס) ובתו הקטנה שרה (היידי הייס), מתוחים.
לאחר ויכוח עם אביו שהוכיח אותו על שימוש מופרז באלימות, בורח ג'ק מהבית ונתפס על ידי פוגרטי ואנשיו.
עם ג'ק המשמש כבן ערובה שלהם, פוגרטי ואנשיו מגיעים לביתו של סטול ודורשים כי "ג'ואי" יחזור איתם לפילדלפיה.
טום מצליח להרוג את אנשיו של פוגרטי ורגע לפני שזה האחרון מחסל אותו, ג'ק, בנו, יורה בו בגבו והורג אותו.
בבית החולים מתעמתת איתו אשתו, אידי, ואומרת לו כי בשעה שנאבק עם הפולשים לבית היא ראתה בו את אותו "ג'ואי", ודורשת ממנו להודות באמת.
טום מודה ששמו אכן ג'ואי קיוזאק ושהוא היה פושע בעברו.
הוא אומר לה שבמשך 3 שנים הוא התאמץ לברוח מזהות הפושע שבתוכו כדי להתחיל חיים נורמלים כ"טום סטול".
לאחר שטום חוזר בית החולים, השריף המקומי סאם מגיע לביקור כדי לשוחח עמו.
בשיחתם הוא מבהיר לו שהמאורעות האחרונים "לא מסתדרים לו".
לדבריו, המאפיונרים הללו לא היו מגיעים אילולי היו בטוחים שטום הוא האיש שהם מחפשים.
טום מתחיל לענות במטרה להודות, אך אידי נכנסת לדבריו ומשקרת לסאם כדי להגן על בעלה, כשהיא טוענת שטום הוא בהחלט מי שהוא הצהיר שהוא, ומבקשת שסאם יעזוב אותם לנפשם כי המשפחה שלהם סבלה מספיק.
אידי פורצת בבכי וסאם עוזב.
האירוע האחרון מחריף את המתח ביחסי בני הזוג.
בלילה מקבל טום טלפון מאחיו ריצ'י קיוזאק (ויליאם הרט), הדורש כי יחזור לפילדלפיה או שהוא עצמו יבוא אליו.
טום נוסע לפילדלפיה שם הוא פוגש את אחיו, המספר לו שאותם מאפיונרים בהם הוא פגע לפני שנעלם, התנקמו בריצ'י ומנעו ממנו להתקדם בארגון הפשע.
טום מציע לעשות שלום, אולם ריצ'י מבהיר לו שהדרך היחידה לכפר על פשעיו היא מוות.
אחד מאנשיו של ריצ'י מנסה לרצוח את טום, אך הוא מתגונן ובסופו של מאבק בן כמה דקות מצליח להרוג את ריצ'י ואת שאר אנשיו.
כשטום חוזר לביתו, המשפחה אוכלת ארוחת צהריים בדממה, ומתח רובץ באוויר.
הראשונה שמכירה בו היא בתו, שרה, שמביאה מהשיש את כלי האוכל עבורו.
כשהוא מתיישב, מעביר לו בנו, ג'ק את האוכל.
האחרונה שמכירה בו היא אידי, שרק בשוט האחרון של הסרט מביטה בו ועיניהם נפגשות.
שם השחקן/ית שם הדמות אודות הדמות ויגו מורטנסן טום סטול / ג'ואי קיוזאק מריה בלו אידי סטול עורכת דין אד האריס קרל פוגרטי איש פשע מפילדלפיה ויליאם הרט ריצ'י קיוזאק אחיו הבכור של ג'ואי אשטון הולמס ג'ק סטול תלמיד תיכון, בנם הבכור של טום ואידי
רוב הסרט צולם במילברוק, אונטריו, וסצנת השיא בה מדבר טום עם אחיו, ריצ'י, צולמה באחוזת איטון הול ההיסטורית הממוקמת בקינג סיטי, אונטריו, קנדה.
הגרסה האירופאית והגרסה האמריקנית שונות בשתיים מסצנות הלחימה: הראשונה היא הסצנה בה טום שובר את אפו של אחד מאנשיו של פוגרטי.
השנייה היא סצנה בה דורך טום על גרונו של אחד מאנשיו של ריצ'י קוזק - בשתי הסצנות מוצג יותר דם בגרסה האירופאית.
נוסף לכך, צליל שבירת העצמות מודגש יותר.
שמו של הסרט יכול להתפרש באופנים שונים.
מבקר הקולנוע רוג'ר איברט כתב כי קרוננברג מתייחס ל-3 משמעויות:
רבים השוו בין הסרט לבין עבודותיו של סאם פקינפה.
בראיון איתו קרוננברג לא הכחיש את הדמיון, אך הדגיש כי יש הבדלים משמעותיים הן בסגנון והן בעלילה.
אולסון, התסריטאי, הודה כי הסרט שייך רבות לעבודותיו של פקינפה, ובמיוחד לסרט כלבי הקש.
הוא גם אזכר את עבודתם של דייוויד פיופלס וקלינט איסטווד, בלתי נסלח ולמותחן של ג'קוס טורנור משנת 1947, מהעבר.
הקרנת הבכורה של הסרט הייתה בפסטיבל הקולנוע בקאן במאי 2005, והוא הופץ בארצות הברית ב-30 בספטמבר 2005 לאחר הצלחתו קודם לכן בהפצה מצומצמת ב-23 בספטמבר.
הסרט הופץ תחילה ב-14 בתי קולנוע בלבד וגרף $515,992. שבוע מאוחר יותר הוא הופץ בצורה נרחבת ב-1,340 בתי קולנוע וגרף $8,103,077 בסוף השבוע הראשון לאחר הפצתו.
הסרט זכה להערכה בינלאומית ממבקרים.
באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes קיבל ציון חיובי של 87% (מבוסס על 201 ביקורות).
ב-Metacritic קיבל הסרט ציון ממוצע של 81 מתוך 100, מבוסס של 37 ביקורות.
אמפייר דירג את הסרט במקום ה-448 ברשימת הסרטים של כל הזמנים.
ההיסטוריה של אריזונה מתייחסת לרצף האירועים המקושר לאריזונה, שהיא מדינה הנמצאת באזור הדרום מערבי של ארצות הברית.
האזור משך אליו ספרדים ומקסיקנים החל מראשית המאה ה-19, בשל אגדות על שפע המינרלים שאפשר לכרות בה.
ב-1853 ביצעה ארצות הברית את רכישת גדסדן שבמסגרתה סופח לטריטוריית ניו מקסיקו שטח נוסף, שעבר לאחר מכן לטריטוריית אריזונה, שהפכה לבסוף למדינת אריזונה.
ב-1864 ריפא רופא אמריקני, שנישבה בידי אינדיאנים, את אחד משוביו ובתמורה נלקח למכרה פתוח שבו טען כי "ניתן לאסוף את הזהב מהקרקע".
הסיפור הניע משלחת מחקר אמריקנית רצינית ב-1869, שאמנם לא מצאה זהב, אך חנתה בחווה שממנה צמחה העיר פיניקס.
במלחמת האזרחים האמריקאית הייתה אריזונה חלק מהקונפדרציה.
היא גם המדינה האחרונה שהצטרפה לארצות הברית מבין 48 המדינות הסמוכות זו לזו.
טריטוריית אריזונה של קונפדרציית המדינות של אמריקה הייתה טריטוריה מאורגנת בשליטת הקונפדרציה שהתקיימה בין 1861 ל-1865. שטחה חפף, הגם שלא היה זהה, לטריטוריית אריזונה שנוצרה על ידי ארצות הברית ב־1863. במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית התרחשו בה מספר קרבות חשובים, בעיקר עקב נתיב הפלישה האפשרי שהיה בכוחה להציע לקונפדרציה
בטרם מלחמת האזרחים האמריקנית היה כל שטחן של מדינות אריזונה וניו מקסיקו של היום חלק מטריטוריית ניו מקסיקו.
אולם, לאחר הגדלת הטריטוריה ברכישת גדסדן, התעוררו בקרב ממשלת הטריטוריה בסנטה פה חששות בקשר ליכולתה לשלוט בשטחה הדרומי.
ב-29 באוגוסט 1856 התכנסה ועדה בטוסון ובה הועלה לראשונה באופן רשמי רעיון יצירתה של "טריטוריית אריזונה" עצמאית בחלקה הדרומי של טריטוריית ניו מקסיקו הקיימת.
בוועדה נוסחה עצומה למען הצעת החלוקה, שנחתמה על ידי 256 איש ונשלחה לקונגרס ארצות הברית, ואף נבחר נציגה של הטריטוריה המוצעת לקונגרס.
בינואר 1857 הצעת החוק למען יצירת הטריטוריה הוצגה בבית הנבחרים, אך לא התקבלה בטענה
שאוכלוסייתה של הטריטוריה המוצעת קטנה מדי.
הצעת חוק דומה בסנאט נחלה אף היא כישלון.
ההתנגדות להצעות החוק נבעה בחלקה מחשש שהמתיישבים בחלקה הדרומי של טריטוריית ניו מקסיקו נתונים להשפעתם של פעילים דרומיים שהיו
מעוניינים להרחיב את מנהג העבדות לעבר אזור הדרום מערב.
בפברואר 1858 אישר בית המחוקקים של טריטוריית ניו מקסיקו את ההצעה ליצירת טריטוריית אריזונה, בתנאי שכל האינדיאנים בטריטוריה יועברו לשטחה הצפוני של אריזונה.
ביולי 1860 נערכה ועדה נוספת בטוסון בהשתתפות מתיישבים מחלקה הדרומי של הטריטוריה, בה נוסחה חוקה לטריטוריה החדשה, ואף
לאחר שפרצה מלחמת האזרחים, התמיכה בקונפדרציה הייתה חזקה בקרב חלקיה הדרומיים של הטריטוריה.
ב-1861 כוח חיילים מטקסס בפיקודו של לוטננט קולונל ג'ון ביילור פלש לטריטוריה ואילץ את חיילי האיחוד בה להיכנע.
ב-1 באוגוסט 1861, הכריז הוא על טריטוריית אריזונה העצמאית בהתאם לגבולות שהוצעו בוועידת טוסון, ומינה עצמו למושל.
ב-28 באוגוסט באותה השנה התכנסה ועדה נוספת בטוסון בה הוחלט על הצטרפות הטריטוריה לקונפדרציה.
ההצעה לארגון הטריטוריה הועברה בקונגרס הקונפדרציה ב-13 בינואר 1862 ואושררה על ידי הנשיא ג'פרסון דייוויס ב־14 בפברואר 1862.
מאמצי הקונפדרציה להבטיח את שליטתה באזור הובילו לקרב ניו מקסיקו.
טריטוריית אריזונה הייתה טריטוריה מאורגנת מאוגדת של ארצות הברית שהתקיימה בין 1863 ל-1912.
בעקבות היווצרה של טריטוריית אריזונה בחלקה הדרומי של טריטוריית ניו מקסיקו ב-1861 (לאחר פרוץ מלחמת האזרחים) וקבלתה לקונפדרציה בפברואר 1862, עברה במרץ של אותה השנה בבית הנבחרים של ארצות הברית הצעת חוק ליצירת טריטוריית אריזונה של ארצות הברית.
גבולה של הטריטוריה המוצעת היה שונה במכוון מזה של טריטוריית אריזונה הקיימת וזאת על מנת שלא להכיר בה דה פקטו.
ההצעה עברה בסנאט בפברואר 1863 ונחתמה ב-24 בפברואר על ידי הנשיא לינקולן.
בשעת היווצרה של הטריטוריה הייתה נתונה הבירה המוצעת טוסון בשליטת הקונפדרציה ולכן שימשה פרסקוט כבירה הזמנית.
ב-1867 לאחר סיום המלחמה עברה הבירה לטוסון, וב-1889 עברה היא שוב לפיניקס.
ב-14 בפברואר 1912 הייתה הטריטוריה למדינה ה-48 של ארצות הברית, המדינה האחרונה שהצטרפה לארצות הברית מבין 48 המדינות בארצות הברית גופא.
ההיסטוריה של אקוודור נמשכת לתקופה של כ-8,000 שנה.
במשך הזמן, מספר תרבויות וטריטוריות השפיעו על מה שהפך להיות הרפובליקה של אקוודור.
ניתן לחלק את ההיסטוריה של אקוודור ל-6 תקופות מרכזיות: התקופה הפרה-קולומביאנית, כיבוש אקוודור, התקופה הקולוניאלית, מלחמת העצמאות, רפובליקת קולומביה הגדולה וסימון בוליבר, ותהליך ההפרדה הסופית משכנותיה של אקוודור למדינה עצמאית, הנמשך עד היום.
המתיישבים הראשונים של מה שכיום הוא אקוודור, היו שבטים נודדים של ציידים לקטים מהצפון.
התרבות הוולדיבית, למשל, התפשטה ממחוז מנאבי דרומה, אל מחוז סנטה אלנה, והייתה אחת מהראשונות לעשות זאת.
במהלך תקופת הפרה-אינקה באקוודור, אנשים חיו בשבטים קטנים, שהיו חלק משבטים גדולים יותר, שחלקם כרתו בריתות ויצרו קונפדרציות עוצמתיות, כמו הקונפדרציה של קיטו.
בסביבות שנת 980 לספירה, שבט הקראס כבש את שטחיה של קונפדרציית קיטו, והקים את ממלכת קיטו.
אבל אף לא אחת מהקונפדרציות האלו עמד בכוחה הגדול של אימפריית האינקה.
הפלישה של האינקה לאקוודור על ידי בנו של פאצ'אקוטי – טופה אינקה, בה הביס את ממלכת קיטו במאה ה-16 גבתה קורבנות רבים.
את התקופה הפרה-קולומביאנית ניתן לחלק לארבעה חלקים:
תקופת ההתאספות ובואם של האינקה.
התקופה הפרה-קרמית התחילה לאחר סוף עידן הקרח הראשון, ונמשכה עד ל-4,200 לפני הספירה.
תרבות לאס וגאס, ותרבויות האינגה שלטו בתקופה הזאת.
תרבות לאס וגאס חיו על חצי האי סנטה אלנה על חוף אקוודור בין 9,000 ל-6,000 לפנה"ס.
בתחילת שנותיהם הם היו ציידים-לקטים ודייגים, אך מאוחר יותר היו בין הראשונות לעבור לחקלאות.
תרבות האינקה חייה בין 9,000 ל-8,000 לפנה"ס על רכס הרי הסיירה, על יד המקום בו נמצאת כיום העיר קיטו, וליד נתיב סחר קדום.
במהלך התקופה הקרמית, אנשים התחילו לעבור מקבוצות ציד משפחתיות או שבטיות וחקלאות פשוטה, לחברה מעט מפותחת יותר, עם התפתחויות בלתי פוסקות בחקלאות ובשימוש בקרמיקה.
התרבויות החדשות כללו את תרבות מצ'לילה, תרבות וולדיביה ותרבות צ'וררה על החוף; קוטוקולאו והצ'ימבה על רכס הסיירה; ופסטזה וצ'יגואזה במחוזות המזרחיים של אקוודור.
תרבות וולדיביה הייתה התרבות הראשונה שהתגלו שרידים משמעותיים שלה.
הציוויליזציה שלהם התחילה בערך ב-3,500 לפנה"ס, והם היו התרבות האמריקנית הראשונה שהשתמשה בקדרות.
הם ניווטו בים, וסחרו עם שבטים נוספים באזורי האנדים ויער האמזונס.
תרבות מצ'לילה "המשיכו" את תרבות וולדיביה, והם היו חברה חקלאית ששגשגה על חופי אקוודור בין האלף ה-2 לפנה"ס לאלף ה-1 לפנה"ס.
הם ככל הנראה החברה הראשונה באזור הזה של דרום אמריקה שגידלה תירס.
תרבות צ'וררה, שחיה בהרי האנדים ובאזורי החוף של אקוודור, התקיימה בשלהי התקופה הקרמית בין השנים 1000 ל-300 לפני הספירה.
תקופת ההתאספות ובואם של האינקה
הגילוי על ידי ספרד וכיבוש אקוודור
המאבק לעצמאות ולידתה של הרפובליקה
בינואר 2024 פרץ עימות אלים בין הממשלה למספר ארגוני פשע גדולים במדינה.
ההיסטוריה של אלכסנדריה מתחילה בייסוד העיר כפוליס יוונית לחוף הים התיכון על ידי אלכסנדר הגדול בשנת 331 לפני הספירה, במקום בו שוכנת היום העיר המודרנית אלכסנדריה.
לאחר חלוקת האימפריה של אלכסנדר הגדול הפכה אלכסנדריה לבירת הממלכה התלמיית ומרכז השלטון שלה.
במשך מאות שנים הייתה אלכסנדריה העתיקה מרכז תרבותי וכלכלי באזור תחת שלטון רומאי, ביזנטי ומוסלמי, עד להעברת המרכז לקהיר של היום ולירידה מחשיבותה ומכוחה.
ערך זה מתאר את העיר מאז הווסדה ועד מהפכת הקצינים החופשים במאה ה-20.
התקופה העתיקה עד המאה השביעית לפנה"ס
אזור המפרץ, הנמצא ממערב לדלתא של הנילוס, היה מיושב כבר בתקופת הממלכה המצרית הקדומה (2686–2181 לפנה"ס) וזאת ממחקרים לגבי המצאות מזהמי עופרת במפרץ.
תקופה נוספת הניתנת לזיהוי היא תקופת שלטונם של פרעוני רעמסס (1000–800 לפנה"ס).
עם זאת אין מידע רב על היישוב בתקופות אלו.
בנוסף, כ־20 ק"מ מזרחית לאלכסנדריה של היום, הייתה קיימת עיר נמל חשובה בשם הרקליון (Heracleion או תוניס Thonis) מן המאה ה-12 לפנה"ס ועד לשקיעתה תחת מי הים התיכון במאה השישית או השביעית לספירה.
החל משנת 1992 מתבצע מחקר ארכאולוגי ימי בשטח במפרץ אבו קיר.
מהמאה השביעית עד 331 לפנה"ס
תקופה זו יצרה רקע לשנוי מאזן הכוחות באזור שהוביל בסופו של דבר להשתלטות מוקדון על המזרח ולבניית אלכסנדריה.
במצרים, תקופה זו מכונה התקופה המאוחרת.
היא מתוארכת לשנים 712–332 לפנה"ס וכוללת את השושלות ה-26–30.
ביוון, תקופה זו כוללת את סוף התקופה הארכאית של יוון ותחילת התקופה הקלאסית.
כבר במאה השביעית לפנה"ס, נוצרו קשרים בין יוון למצרים.
על הזרוע הקנופית של הנילוס כ-70 ק"מ דרומית לאלכסנדריה המודרנית הייתה תחנת מסחר בשם נאוקרטיס (Naucratis).
הארכאולוגים סבורים כי העיר הייתה מיושבת משנת 625 לפנה"ס.
במשך זמן רב הייתה זו נקודת ההתיישבות היוונית היחידה במצרים.
העיר שימשה למטרות מסחר עם יוון והייתה מיושבת על ידי יוונים, מצרים וייתכן שגם על ידי פיניקים.
עדות לקיומה יש למצוא גם בכתבים של סטראבון.
בשושלות הבאות חזרו המלכים בני מצרים לשלוט והיו ניסיונות מרידה בפרסים לעיתים תוך הסתמכות על עזרת היוונים במלחמתם.
למשל בזמן המרד המצרי נגד הפרסים ב-459 לפנה"ס, היוונים שלחו למצרים סיוע צבאי.
בתקופת השושלת ה-30, הידועה גם כשושלת האחרונה של הפרעונים המצריים, המצרים הפנו עורף ליוונים ובתגובה חברו האחרונים לפרס במלחמתה מול מצרים.
הפרסים ביצעו השתלטות נוספת על מצרים, והעמידו את השושלת ה-31.
במאה ה-6 לפנה"ס התפתחו קשרי תרבות בין שתי המדינות בעידודו של פרעה יעחמס השני (השושלת ה-26, 570–526 לפנה"ס) שהוקיר את התרבות היוונית.
בשנת 450 לפנה"ס היווני הרודוטוס ביקר במצרים וכתב את ספר ההיסטוריה הראשון שלה ב-446 לפנה"ס, היסטוריות (פרק שלישי).
היוונים הטביעו מטבעות לשון וכינויים בקשר למצרים, הנמצאים בשימוש עד היום (כגון פירמידה אובליסק ועוד).
גם היוונים מצדם נאלצו להתמודד עם האיום הפרסי.
המלחמה הפלופונסית הממושכת בין הבריתות של ספרטה לבריתות של אתונה דללו את כוחות יוון ופיליפוס השני, מלך מוקדון הצליח להשתלט על יוון בשנת 338 לפנה"ס.
לאחר הירצחו של פיליפוס השני במהלך ההכנות למלחמה בפרס, בנו אלכסנדר הגדול, ירש את מלכותו ויצא למסע כיבושים (334 לפנה"ס ואילך).
הוא הכניע את התראקים, בגבולו הצפוני, ביסס את השלטון המקדוני ביוון, לאחר מסע כיבושים, הוא ביסס את שלטונו גם באסיה הקטנה.
בשנת 333 לפנה"ס הוא התקדם לכיוון פניקיה וארץ ישראל (הפיניקים היו בעלי בריתם של הפרסים).
לאחר כיבוש עזה בשנת 332 לפנה"ס והניצחון על הפיניקים, הגיע אלכסנדר למצרים לעיירת הנמל נאוקרטיס.
הוא כבש אותה ללא התנגדות השליטים הפרסיים.
התושבים המקומיים קיבלו את אלכסנדר כמשחרר מעול הפרסים.
על כן אלכסנדר אפשר לצבאו לנוח מעט ממסע המלחמה.
בשנת 331 לפנה"ס אלכסנדר מוקדון ייסד את אלכסנדריה במקום בו נמצא נמל בשם ראקוטיס על הזרוע הקנופית של הנילוס וקרא לה על שמו.
ישנם מקורות הטוענים ששמה, ראקוטיס, היה שם המקום שבו נמצאת אלכסנדריה.
היא נועדה להיות עיר הבירה של המחוז המצרי החדש של אלכסנדר מוקדון ולשמש כבסיס ימי ונקודת שליטה על הים התיכון וגם לפאר את שמו במצרים, שלה ייחס חשיבות רבה.
לאלכסנדר היה חזון ברור כיצד תיראה העיר.
המסורת אומרת שאלכסנדר מוקדון בעצמו שירטט את גבולות העיר לאחר שבחר את מיקומה.
ההיסטוריון הרומי פלוטארכוס שכתב ביוגרפיה של אלכסנדר הגדול, ובה אנקדוטות ופרטים שלא מופיעים בשום מקור אחר, תיאר בין היתר, את קביעת מקומה של אלכסנדריה כנקודה שעליה הצביע הומרוס באמצעות שורות מהיצירות שלו האיליאדה והאודיסיאה כשנגלה אל אלכסנדר בחלום.
באלכסנדריה החל אלכסנדר בכינונה של תרבות סינקרטיסטית, שילוב של התרבות היוונית והמצרית, בהמשך התפתחה תרבות זו ונוספו לה גוונים של תרבויות מזרחיות נוספות ונוצרה התרבות ההלניסטית.
ברבות הימים הוא אף הכריז על עצמו כאל מצרי.
לפני שעזב, השאיר אלכסנדר את השלטון המקומי ואת מלאכת הבניה בידי קלאומנס ובידי האדריכלים דינוקרטס וסוסטרטוס מקנידוס.
ב-323 לפנה"ס הוא עזב את המקום והמשיך בכיבושיו, עד למותו בפרס.
התקופה ההלניסטית: אלכסנדריה הבירה של שושלת תלמי עד שנת 30 לפנה"ס
לאחר מותו של אלכסנדר, התעורר ויכוח בין אנשי צבאו לגבי השלטון באימפריה.
פרדיקס, התמנה לעוצר לאלכסנדר הרביעי, בנו של אלכסנדר, שהיה ילד, סבר שיש להעביר את השלטון בשלמות, באופן מרכזי לבנו של אלכסנדר.
מפקדי הצבא העדיפו לחלק ביניהם את הממלכה.
האימפריה התחלקה לשלש: הממלכה המוקדונית, הסורית והמצרית.
תלמי הראשון המכונה גם סוטר, אחד משומרי ראשו ומפקדי צבאו של אלכסנדר, קיבל את מצרים.
בזמן שלטונו, תלמי הראשון ביסס את ניהול וכלכלת מצרים.
מאחר שהוא לא רצה להיות נתון להשפעת הכוהנים ונושאי המשרות בממפיס, אחת ההחלטות הראשונות שלו הייתה להעביר את בירת המדינה לאלכסנדריה.
העיר נבחרה גם מכיוון ששכנה על חופי הים התיכון, מה שהקל על הקשר עם מדינת האם, יוון.
אלכסנדריה הפכה כתוצאה מכך לעיר יוונית יותר מאשר עיר מצרית.
השפה היוונית הפכה לשפת הממשל והמסחר.
באופן מדהים, היחידה בשושלת התלמאית שלמדה את השפה המצרית, הייתה קלאופטרה ה-VII.
שושלת תלמיי שלטה בממלכה המצרית במשך כ-360 שנים, עד שנת 30 לפנה"ס.
תקופה זו, נרשמה כתור הזהב של אלכסנדריה תודות להיחלשות הפיניקים בעקבות כיבושי אלכסנדר, הגברת המסחר עם רומא ועם המזרח דרך הנילוס והתעלה שקישרה אותו לים סוף.
תוך מאה אחת, אלכסנדריה הפכה לאחת הערים הגדולות בים התיכון ומרכז ההתרבות הלמדנות והמדע היווניים.
תלמי הראשון הפך את אלכסנדריה לבירת הממלכה ששלטה במצרים, לוב, כרתים קפריסין ארץ ישראל ואיים יווניים שונים.
תלמי הראשון המשיך בהצלחה במיזוג הדתות היוונית והמצרית ויצר את הכת של סראפיס.
האלים המצריים שקשורים לסראפיס הם אוסיריס ואפיס והאלים היוונים הם האדס ודמטר.
שושלת תלמי הביאה פסלים ומבנים ארכיטקטוניים מהליופוליס כדי לקשט את העיר.
בנוסף לאל החדש סראפיס, הם יצרו אלים שהיו מיזוג של אלים יווניים ואלים מצריים.
בני אלכסנדריה קישטו את הקברים שלהם בסצנות הלקוחות מהעולמות היוניים ומהעולמות הרומיים.
היוונים נהגו לשרוף את מתיהם.
באלכסנדריה נמצאו קברים ובהם גופות חנוטות וגם כדי אפר.
עם זאת הממשלה לא עודדה נשואים בין המצרים ליוונים.
בתקופה זו נבנתה העיר כמרכז למדנות ומדע יווני ובין-לאומי.
בעיר נבנו מבנים שפארו את שמה ומשכו אליה אנשי רוח, מדע ותיירים רבים.
כבהתאם לאמות המידה הגבוהות של העולם היווני, בסביבות שנת 295 לפנה"ס, הוקם ברובע המלכותי בעיר, המוזאיון, על ידי היווני דמטריוס מפלרום (350–280 לפנה"ס), תחת שלטון תלמי הראשון.
המוזאיון כלל את ספרית אלכסנדריה העתיקה.
אלכסנדריה הייתה המרכז לחקר האסטרונומיה בעולם העתיק.
פעלו בה שמות היסטוריים שהשפעתם נכרת עד היום:היפרכוס מניקיאה – מיפה את הכוכבים וכפי הנראה המציא את האיצטרולב, אפולוניוס מפרגה מתמטיקאי ואסטרונום, אריסטרכוס מסאמוס שקבע שהשמש עומדת במרכז תנועת הכוכבים.
גדול מדעניה של אלכסנדריה היה פתולמיוס הידוע גם בשם תלמי.
היה מתמטיקאי, גאוגרף, אסטרונום ואסטרולוג יווני.
תלמי חי באלכסנדריה בהיותה פרובינקיה רומית בשנים 100–168 לספירה, ונחשב כאסטרונום החשוב ביותר בעת העתיקה פעלו בה בלשנים וחוקרי ספרות:אריסטרכוס מסמותרקיה – עסק בדקדוק ובביקורת ספרותית, אריסטופנס מביזנטיון – היה מחליפו בניהול הספרייה.
באלכסנדריה עוצבה ונקבעה הקוינה, השפה היוונית המשותפת לכול העולם ההלניסטי, שדחקה את הדיאלקטים השונים ומכונה גם 'הדיאלקט האלכסנדרוני' ובה נכתבו היצירות של הומרוס.
על רקע מקומה המרכזי של השפה היוונית, נוצר במאה השלישית לפני הספירה, "תרגום השבעים" לתורה.
כמו כן התפתח בה תחום השירה הלא דתית.מתמטיקאים שתורתם תקפה גם כיום: אוקלידס, אפולוניוס מפרגה, ארכימדס שנחשב לאחד המדענים המובילים של העת העתיקה.חוקרים פורצי דרך בתחום הרפואה: ארסיסטרטוס – ייסד יחד עם הרופילוס בית ספר לרפואה ולמחקר רפואי.
שקיעת הממלכה החלה בתקופת תלמי הרביעי.
בימי תלמי החמישי אפפינס, הממלכה איבדה שטחים רבים מחוץ למצרים וההשפעה הרומאית
התחילה לגדול בה בצורה שסיכנה את עצמאותה.
עם מותו של תלמי השישי בשנת 145 לפנה"ס, התפתחו באלכסנדריה קרבות ירושה ושלטון בין יורשיו, תלמי השביעי ותלמי השמיני, ותומכיהם, כשהם מפלגים את האוכלוסייה.
עם ניצחונו של תלמי השמיני הוא יצא למסע נקמה באינטלקטואלים של אלכסנדריה שהתנגדו לשלטונו, בשנת 142 לפנה"ס הוא גירש אנשי הרוח, בלשנים, פילוסופים, פרופסורים לגאומטריה, מוזיקאים, ציירים, מורים, רופאים ואחרים ובכך שינה את פני אלכסנדריה.
במהלך המאה השנייה לפנה"ס, נכנסה הממלכה לתקופת תוהו ובוהו, וללא שלטון יציב, מצרים התנוונה במהירות: הסנאט הרומי הכתיב לה במידה גוברת והולכת את מדיניותה והציב באלכסנדריה גייסות רומאיים.
בד בבד עם חוסר היציבות במצרים וירידת כוחם של השליטים התלמיים התרחשה עליה של רומא והגברת מעורבותה בנעשה במצרים.
בשנת 48 לפנה"ס, תלמי השלושה עשר רצח את פומפיוס מתוך כוונה לזכות באהדת יוליוס קיסר, דבר ששימש עילה ליוליוס קיסר להתערב בשלטון ולהיכנס לאלכסנדריה בראש כוח צבאי ככובש.
הוא גירש את תלמי מהשלטון ובמקומו הומלכה קלאופטרה השביעית.
תוך כדי מאבקי הכוח בין קלאופטרה ואחיה, תלמי השלושה עשר, נוצרה התערבות צבאית עם צבא קיסר ובקרב, נשרף הצי התלמאי וגם בספריה הגדולה התרחשה שריפה.
קלאופטרה ילדה ליוליוס קיסר בן תוך ניסיון להחזיר את השושלת התלמיית חזרה לכוחה במצרים.
מאמציה נגדעו בגלל הירצחו של קיסר ברומא בשנת 44 לפנה"ס.
ממשיכו, מרקוס אנטוניוס נשאר לצידה במשך 13 שנים אולם תבוסתו לאוגוסטוס (בשמו המקורי אוקטביאנוס), בשנת 30 לפנה"ס, הסתיימה במות השניים, קץ השושלת התלמאית הגיע עם הירצחו של בנה תלמי ה-XV ושני בניה האחרים.
בכך הושלט השלטון הרומאי במצרים.
התקופה הרומאית (48 לפנה"ס – 345 לספירה)
מצרים הפכה סופית להיות פרובינציה רומאית בשנת 80 לספירה, חשיבותה לרומא הייתה בהיותה אסם התבואה שלה.
בימיו של אוגוסטוס קיסר המשיכה העיר להתפתח והיא נשארה העיר השנייה בגודלה בעולם אחרי רומא והמטרופולין של המזרח הרומי.
גם סמוך לתחילת הספירה הנוצרית הייתה אלכסנדריה מרכז המדע והחכמה בעולם העתיק והעיר השנייה בגודלה באימפריה הרומית אחרי רומא.
העיר התפתחה מבחינה כלכלית ומסחרית, רציפים ארוכים השתרעו על חופה, ואניות באו אליה ממזרח וממערב.
הקיסר טריאנוס יצר חיבור באמצעות תעלות מים אל הים האדום ובכך הרחיב את יכולת השיוט מהים התיכון לים האדום.
עם זאת, בעיר תססו רגשות אנטי רומיים ומדי פעם פרצו בה מהומות אלימות.
בשנת 117 לספירה, כתוצאה מדיכוי מרד נגרם נזק רב לעיר אולם הקיסר הדריאנוס הטיל על הארכיטקט דקריאנוס לשפץ את העיר ואת הספרייה שניזוקה.
בשנת 215 לספירה, בימי הקיסר הרומי קרקלה, הורע מאוד מצבה של העיר, לאחר שהוא טבח בתושביה כתוצאה מביקורת שהושמעה נגדו בזמן ביקורו בעיר.
מלחמות דת בלתי פוסקות נמשכו באלכסנדריה גם בשנים מאוחרות יותר, והיהודים והנוצרים היו חלק מהמהומות.
העיר ידעה פרעות וגירוש יהודים בתקופות שונות.
במאות השנייה והשלישית סבלו הנוצרים מרדיפות הקיסרים הרומיים, אולם בעיר התפתחו תיאוריות תאולוגיות חשובות בדת הנוצרית (ראה הפרק הנוצרים באלכסנדריה)
התקופה הביזנטית וחורבן אלכסנדריה ההלניסטית (390–650)
בסוף המאה השלישית לספירה, העולם הרומי נתקל בקשיים לשלוט באימפריה הענקית.
נוסו מודלים שונים שבהם השלטון נחלק בין מספר קיסרים ושליטי על (אוגוסטוסים) שהיו עסוקים במלחמות על שלטונם.
שיתוף פעולה בין לִיקִינְיוּס וקונסטנטינוס הגדול הוביל לפרסום צו מילאנו, המכונה "צו הסובלנות של גלריוס וקונסטנטינוס".
מרגע זה הנוצרים באלכסנדריה החלו לפעול בגלוי לדרוש לקבל זכויות ובד בבד לתקוף את עובדי האלילים ואת היהודים.
העיר הפכה לעיר של התגוששויות דתיות.
בשנת 365 אלכסנדריה נחרבה על ידי צונאמי, כנראה בעקבות רעידת אדמה בכרתים.
בשנת 380 הכריז תיאודוסיוס הראשון (379–395) על הפיכת הנצרות מדת מותרת לדת רשמית באימפריה הרומית.
בתקופת שלטונו הוצאה הפגניות מחוץ לחוק.
בשנת 391 הפטריארך תיאופילוס הורה להשמיד או להפוך לכנסיות את כל המקדשים הפגאניים באלכסנדריה.
יש היסטוריונים המציינים את ראשית האימפריה הביזנטית בשנת 395, אז חולקה האימפריה (בשנית) כתחילת הפיצול הקבוע בין שתי האימפריות, המזרחית והמערבית.
אלכסנדריה הייתה חלק מהאימפריה הביזנטית, המזרחית.
בישוף העיר, קיריליוס, יזם בשנת 412 לספירה את גירוש יהודי אלכסנדריה.
בעקבות כך פרצו בעיר מהומות דתיות ובהם נרצחה בלינץ', הפילוסופית הניאופלאטונית, היפאטיה בתו של תיאון, מנהל המוזאיון האחרון בידי המון מוסת.
היפאטיה הייתה אחרונת המלומדים הגדולים שחיו בעיר.
לדעת מספר מומחים, המהומות הללו גרמו לשריפת הספרייה הגדולה ולהשמדת מקדש סראפיס.
לאחר תאריך זה, אלכסנדריה שקעה במהירות ואנשי הרוח והמדע שבה עזבו אותה.
אירוע זה מסמן את חורבנה האמיתי של אלכסנדריה ההלניסטית, ואת התגברותה של הנצרות במצרים.
במאה החמישית, הרובע המלכותי, הברוכאיון, והרובע היהודי הפכו לשממה.
החיים התרכזו בעיקר על יד הסרפאום והקייסריום שהפכו לכנסיות נוצריות.
רובעי המגדלור והאצטדיון נשארו מיושבים ושלמים.
בשנת 619 לספירה העיר נכבשה לאחר מצור על ידי האימפריה הסאסאנית הפרסית.
בשנת 628 היא נכבשה חזרה על ידי הקיסר הביזנטי הרקליוס אבל בשנת 641 החליף המוסלמי עומר, באמצעות המפקד הצבאי שלו עמר אבן אל-עאץ תקף את המקום.
לאחר מצור העיר נכבשה על ידי צבא קטן מאוד.
ישנה סברה שלא רק חולשת ביזנטיון תרמה לתבוסתם זו, אלה גם שהקופטים במצרים תמכו בכיבוש שכן הם נרדפו בידי השלטונות הביזנטיים.
על פי פרסומים נוצריים, זו הפעם שבה הספרייה הגדולה נשרפה על ידי הכובשים המוסלמים.
לאחר הכיבוש המוסלמי, בשנת 646 מצרים כולה נשלטה על ידי שלטון מוסלמי ועמר אבן-אל-עאץ התמנה למושל מצרים.
תחת שלטונו הבירה עברה מאלכסנדריה לעיר פוסטאט.
תחילה לא חל שום שינוי בסטטוס קוו.
נחתמו הסכמים בין עמר והארכיבישוף של אלכסנדריה שהעניקו הגנה לתושבים כנגד תשלום מיסי הג'זיה (מס גולגולת על מי שאינם מוסלמים – ד'מי).
לא נעשה שום ניסיון להכריח את המצרים להמיר את דתם.
השליטים החדשים שאפו לשמר את הכנסיות הקיימות והאדמיניסטרציה המקומית נותרה בידי הקופטים.
להמונים הכיבוש לא הביא שום שינוי, יש מקום לשער שהוא הביא להקלה בנטל של הרדיפות הביזנטיות.
בצורה איטית התחיל שינוי דתי.
המסגד הראשון נבנה בפוסטט בשנת 642, על שמו של עמר אבן-אל-עאץ, ובכל רובע נבנה מסגד קטן יותר.
במשך 200 שנה הסטטוס קוו של התושבים היה כפי שהיה כשהם היו תחת שלטונות זרים קודמים.
הם המשיכו בחייהם ללא הפרעה כל עוד העלו את המיסים הנדרשים.
עד שנת 706 היוונית נשארה השפה הרשמית.
האימפריה האסלאמית ידעה מאבקי כוח פנימיים ופיצולים של מרכז השלטון.
לאחר תקופת ארבעת החליפים הראשונים (הראשידון), ממשיכיו של מוחמד, נוצרה החליפות של בית אומאיה השיעי.
בשנת 750 לאחר מאבקים ניצח בית עבאס והחל לשלוט באימפריה מבגדד.
מצרים בכללה ואלכסנדריה בפרט הפכו לחלק מהחליפות המוסלמית שנשלטה בידי החליפים מבגדד על ידי שליטים מקומיים ממונים מטעמם.
מצרים שימשה בסיס צבאי להתפשטות המוסלמית, המספנה הביזנטית באלכסנדריה שימשה גרעין לבניית צי פלישה מוסלמי לאיי הים התיכון ולצפון אפריקה.
השליטים המקומיים מטעם השלטון המרכזי, הוחלפו בזה אחר זה.
הם התחילו ליישב את בני השבטים שלהם במצרים, על מנת לעבות את האוכלוסייה הערבית על יד הבירה החדשה.
החברה השבטית יצרה מחלוקות וחוסר שקט בין התושבים הערבים וגם היו התמרדויות של הקופטים.
ב-830 החליף הוביל צבא שדיכא את המרידה הקופטית.
מקובל לראות בדיכוי זה גורם מאיץ של המרת הדת לאסלאם.
זו נקודה שבה התחיל תהליך שינוי דתי ותרבותי במצרים בכלל ובאלכסנדריה בפרט.
בין השנים 814 ו-817 אלכסנדריה נשלטה בידי שודדי ים מחבל אנדלוסיה אולם לאחר מכן עברה לידיים מוסלמיות חזרה.
בשנת 828 נגנבה גופתו של מרק האוונגליסט מאלכסנדריה על ידי סוחרים מוונציה ונשמרה בבסיליקה של מרקוס הקדוש.
בגלל קשיי השלטון והנאמנויות השבטיות של הערבים המקומיים, החליף הבגדדי יצר צבא של עבדים טורקים, הממלוכים, הם נשלחו גם למצרים.
בשלב מסוים מצרים ניתנה כפייף לגנרל טורקי שמינה את אחמד אבן טולון למושל בשמו במצרים.
הוא יצר צבא משלו והשתלט על מצרים, סיפח שטחים נוספים מהאזור למצרים ואף הפסיק את תשלומי המיסים לבגדאד.
הוא הקים את השושלת הטולונית ששלטה כ-37 שנים במצרים.
לאחר תקופה של אנרכיה מקומית, חוסר יציבות שלטונית והיחלשות של השלטון המרכזי, בשנים 910–1171 השתלטה השושלת הפאטימית, השיעית-איסמאעילית שנוסדה במערב האימפריה האסלאמית, על מרבית צפון אפריקה כולל מצרים, וחלקים מחצי האי ערב, משלטון ח'ליפות בית עבאס המתפוררת.
בירת המדינה הפאטימית עברה לקהיר, ממנה מלכו האימאמים-ח'ליפים הפאטימיים במשך מספר דורות.
בתקופה זו, היה חוסר סובלנות דתית של השלטון כלפי המוסלמים הסונים בני המקום.
החליפים הפאטימיים דרשו הכרה בהיותם היורשים האמתיים והחוקים של האסלאם.
לעומת זאת, הם גילו סובלנות דתית כלפי הקופטים וכלפי היהודים והקופטים המשיכו לשאת במשרות חשובות.
להוציא חליף, אל-חאכם (ח'ליפה פאטמי), שהורה על הריסת כל הכנסיות באימפריה הפאטימית (כולל כנסית הקבר הקדוש בירושלים) ועל גירוש הלא מתאסלמים, אולם הוא היה יוצא דופן.
במקביל התבצע עיבוי של האוכלוסייה הערבית במדינה.
הייתה תקופה של פריחת המסחר, כתוצאה מהתפתחות קהיר כעיר נמל כלפי המזרח, דרך תעלה לים האדום.
בעיר חלב שבסוריה התקיימה אמירות של מייסד שושלת בשם אַיוּבִּ שהיה סוני ממוצא כורדי.
כתוצאה ממאבקי כוח פנימיים וחיצוניים עם הצלבנים במצרים, נקרא צבאו לעזור בהדיפתם ובשנת 1171 עלתה לשלטון במצרים השושלת האיובית לאחר שהביסה את השושלת הפאטימית.
צלאח א-דין, שהתמנה תחילה כנציב צבאי, הפך את מצרים למרכז השלטוני של השושלת האיובית, תחילה תחת בית עבאס, ולבסיס ממנו יצא למלחמותיו בצלבנים.
בשנת 1250 כוחם של הממלוכים גבר, הם תבעו לעצמם את השלטון במדינה זו והקימו בה את הסולטנות הממלוכית.
לנסיכים המושלים המקומיים הייתה אוטונומיה שלטונית מסוימת בתחומם, והם נשבעו אמונים לסולטאן המרכזי שישב במצרים.
שושלת זו החזירה את האסלאם הסוני למצרים, והצליחה לראשונה מאז המאה ה-9, בתוך מספר שנים לגרש את הצלבנים ולאחד מחדש את המרכזים השלטוניים החשובים – קהיר, בגדאד ודמשק – תחת שלטון מרכזי אחד.
סולטנות זו שלטה על חלקים נרחבים מהלבנט בין 1260 ל-1517 לספירה.
שאז הובסה ונכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית.
היה שפל כלכלי וגם הצקות דתיות מקומיות שגרמו למרידות ולדיכוים.
אך ככלל, החליפות האיובית לא עודדה המרת דת ואף המשיכה לגבות מיסים מהמומרים.
הם אפילו גילו עניין בבחירת הפטריארכים המקומיים.
הטבע, לא רק המלחמות, תרם להרס העיר.
רעידות אדמה משמעותיות בשנים 956, 1303 ו-1323 הביאו לכך שרוב אלכסנדריה התלמיית נעלמה.
המגדלור נהרס ברעידת האדמה ב-1323.
בשנת 1365 אלכסנדריה נבזזה באכזריות בעקבות פלישת צבא צלבני של מלך פטר הראשון מקפריסין.
במאות ה-14 וה-15, חל שיפור במעמדה של העיר.
היה לה מעמד כעיר נמל משמעותית בסחר הים תיכוני תחת השלטון הממלוכי.
עם זאת כאשר נפתח המסלול הימי דרך כף התקווה הטובה בידי הפורטוגזים, ב-1498, התחילה ירידה מסחרית שהורעה עוד יותר בעקבות הפלישות העות'מאניות.
שלטונם של הממלוכים במצרים הסתיים בשנת 1517 לאחר שזו נכבשה על ידי האימפריה העות'מאנית.
הממלוכים המשיכו לשלוט במצרים לאחר שהעות'מאנים התירו לה לנהל אוטונומיה בענייני פנים.
האימפריה העות'מאנית, קידמה את האסלאם במדינה.
העיר איבדה את אספקת המים שלה מהנילוס והמשיכה להתדרדר תחת השלטון העות'מאני.
המושלים העות'מאניים, כמו הממלוכים קודמיהם, הזניחו את מערכת ההשקיה ואת מתקני החקלאות הקשורים בה והניחו למסחר להתדרדר.
גם המסחר והתעשייה, האומנויות והמלאכות סבלו מן התנאים המדיניים ששררו בארץ ומן העובדה שסלים ה"קודר" העביר לאיסטנבול רבים מהאומנים ובעלי המלאכה.
הנמל שלה איבד מחשיבותו לטובת נמל רשיד (רוזטה, כ-65 ק"מ מזרחית לאלכסנדריה).
ב־1700 העיר הפכה לעיר קטנה מוקפת הריסות.
בשנת 1798 כוחות נפוליאון צרו וכבשו את העיר ללא התנגדות חזקה.
הם נתקלו בעיר מאכזבת עלובה והרוסה.
נקודת השפל של העיר נמדדה בשנת 1800 כאשר מנתה 8,000 תושבים בלבד.
המאה ה-19 – ראשית תקומה
בשנת 1807, במהלך מלחמת אנגליה–האימפריה העות'מאנית העיר נכבשה למספר חודשים על ידי הבריטים שקיוו לנכס לעצמם בסיס פעולה נגד האימפריה העות'מאנית והאימפריה הצרפתית בים התיכון.
הבריטים נסוגו מן העיר בעקבות מצור של הממלוכים.
בתקופה זו החלה העיר להתחדש.
מתיישבים רבים, מרביתם סוחרים, הגיעו מטורקיה ומארצות הבלקן, במיוחד מיוון.
בין השנים 1817–1820 מוחמד עלי חפר את תעלת מחמודיה, שמחברת את אלכסנדריה אל אטף, שעל זרוע רשיד של הנילוס.
תעלה זו הייתה קיימת בתקופה ההלניסטית אולם נחסמה ברבות הימים.
חסימתה בעבר הייתה גורם לשקיעת העיר.
כיוון שלא ניתן היה לקיים אוכלוסייה ופעילות ללא אספקת מים מהנילוס.
ניקוי התעלה על ידי מוחמד עלי הביא לתחילת פריחתה מחדש.
רבים מהעובדים בחפירת התעלה, החקלאים, שילמו בחייהם.
רבים מהם מתו ממחסור במזון, במים, מחלות ועבודה קשה.
מוחמד עלי הביא לעיר מהנדסים אירופים לבנות בניינים גדולים בסגנון מערבי.
הוא עודד סוחרים זרים להתיישב בעיר, באמצעות תקנות מקלות (למשל הזכות להישפט בבתי משפט משל עצמם).
כתוצאה מניסיון התקוממות לאומית מקומית ב-1882, העיר הופגזה על ידי הבריטים ונתפסה על ידם.
שלטון הבריטים נמשך עד 1922.
בימי שלטון הבריטים במצרים, משנת 1882 הוסיפה העיר להתפתח.
נמלה העמוק היווה תחנה חשובה לאניות סוחר וצי בדרכן בין אירופה להודו.
העיר התפתחה להיות עיר קוסמופוליטית מיושבת על ידי בני עמם שונים שנהנו מזכויות יתר ומעצמאות תפעולית.
ראשית המאה ה-20 אבדן הקוסמופוליטיות
בין 1940 ל-1944 הופצצה העיר פעמים אחדות על ידי הגרמנים.
ב-4 במרץ 1946 פרצו בעיר הפגנות אלימות, נגד הנוכחות הבריטית והממשלה ששיתפה עמם פעולה.
התקריות הסתיימו באבדות כבדות לסטודנטים המפגינים.
ביולי 1946 פינה הצי הבריטי את אלכסנדריה.
בשנות ה-50 הייתה העיר זירה לעימותים בין יחידות משטרה מקומיות לבין הצבא הבריטי.
במהפכת הקצינים החופשיים ב-1952, חברי הממשלה היו בעיר.
המלך פארוק התבקש להתפטר ולעזוב את מצרים.
נאצר הנהיג רדיקליות ערבית ושנאת המערב.
המהפכה כפתה על מצרים פרובינציאליות ערבית, ביטלה את השימוש בשפות המערב, וניתקה מגע עם המחקר והתרבות המערביים.
לפני המהפכה הייתה מצרים מדינה קוסמופוליטית תוססת, רבת מפלגות, עם עיתונות ושיטת משפט מרשימות, ועם ניסוי ליברלי יחיד מסוגו בעולם הערבי.
הזרים, ביניהם יהודים רבים, ששורשיהם במצרים מנו מאות שנים, ואשר פיתחו את הכלכלה והמסחר, גורשו או הוברחו.
אלכסנדריה המהוללת נותרה עיר בלה ומתפוררת, הליברליזם קמל.
העיר תוכננה בצורת מלבן, אשר צלעו הצפונית השיקה לחוף הים התיכון וצלעו הדרומית גבלה באגם מריוט, גבולות העיר ממזרח וממערב נתחמו בדיונות החול המדבריות.
החוף היה עמוק מספיק כדי לאפשר עגינת אניות.
אדמתה של אלכסנדריה נחשבה לפורייה ומסביב לעיר היו כפרים חקלאיים רבים.
היא נבנתה מוקפת חומה במרחק מן הדלתה של הנילוס כדי להימנע מהסחף שאיים לסתום את הנמלים.
העיר נחלקה לחמישה רבעים והייתה לה צורת רשת: היו 2 רחובות רחבים, אחד מצפון לדרום והשני ממזרח למערב.
רחובות רחבים חלקו את הרבעונים לבלוקים ולרחובות צרים יותר שחילקו את הבלוקים חלוקה נוספת.מבנה העיר מתואר בקטע שלהלן:
בצד הצפוני של העיר לנוכח הנמל הגדול, היה הרובע המלכותי, הברוכאיון.
הוא הכיל את הארמון, מצודתו והנמל המלאכותי שהוצמד לו, בתי אצילים ראשי צבא ועשירי העיר.
גם המוזאיון והספרייה שכנו בחלק הזה של העיר.
בתקופה הרומאית, הרובע היה המפקדה של המנהלה הרומאית הגבוהה.
כיום החלק הזה שקוע במימי הנמל המזרחי.
הנקרופוליס של העיר, היה מחוץ לחומות.
סמוך לחופי אגם מריוט נבנו וילות ובהם גידלו גפנים ויצרו יין.
הנמלים נבנו והורחבו באמצעות שוברי גלים.
נסלל שביל שחיבר את חצי האי פארוס (pharos) הסמוך, לעיר לאלכסנדריה.
על חצי האי הזה נבנה המגדלור המפורסם של העיר.
המוזאיון היה אחד מן המקדשים החשובים ביותר לתשע אלות היצירה, האמנויות והמדעים, המוזות פטרוניות תחומי: המחול, המוזיקה, ההיסטוריה, הספרות, המחזאות והאסטרונומיה.
המקדש היה מרכז למידה, אומנויות ומחקר.
תפקידו היה להעניק השראה ליוצרים השונים, בעיקר למשוררים, למוזיקאים ולפילוסופים היווניים.
בין האישים שלמדו במוזאיון היו המתמטיקאים אויקלידס, ארכימדס, פלוטינוס, פתולומיוס וארטוסטנס הגאוגרפים האסטרונומים.
המוזיאון ידע תקופות שפל בימי מהומות וקרבות שפרצו בעיר וגם תקופות זוהר בימי שלום.
בשנת 270 לספירה המוזיאון נהרס, הוקם שוב וחידש את פעולתו.
אדם בשם "תיאון", שחי בשנת 400, נזכר כחבר אחרון של המוזיאון.כאמור, המוזאיון כלל את ספרית אלכסנדריה העתיקה.
בניית הספרייה החלה בשנת 295 לפנה"ס על ידי דמטריוס מפלרום שהקים את המוזאיון תחת תלמי הראשון והסתיימה בימי תלמיי השני ששקד לאכלס אותה.
הספרייה הכילה כתבים רבים, רובם ביוונית.
חזון הספרייה היה להשיג את כל כתבי העולם ההלניסטי ואף מעבר אליו.
חוקרים טוענים שהספרייה אחסנה בשיאה בין 400,000–700,000 מגילות פפירוס, ובתוכן עותקים של חלק גדול מהתרבות היוונית הקדומה, שנאספו על ידי השליטים לבית תלמי.
כמו כן היה בספריה אוסף גדול של כתבים של תרבויות שונות בשפות שונות.
אין תמימות דעים בקשר לחורבן הספרייה, חלק מהחוקרים סבורים שנחרבה כתוצאה משרפה שפרצה בזמן הכיבוש של יוליוס קיסר בשנת 48 לפנה"ס, חלק סבורים שנחרבה בפרעות של הנוצרים במאה הרביעית וחלק טוענים שנחרבה בימי הכיבוש המוסלמי.הספרייה מוזכרת גם בכתבי יוספוס פלביוס, ההיסטוריון היהודי.
ספרייה אחות קטנה נבנתה במקדש סראפיס (סרפאום) בשנת 235 לפנה"ס בערך.
הגאוגרף סטראבון מספר כי המקדש ניצב במערב העיר.
ספריה זו נחרבה על ידי הפרעות של הנוצרים בשנת 391 לספירה.
המון מוסת של נוצרים תקף את הספרייה, כיוון שראו במדע ובפילוסופיה איום על קודשי הנצרות.
במהלך הפרעות ככל הנראה הוחרב המקדש, שהיה מקום משכנה של "ספריית-הבת".
דבר לא נותר כעת מעל פני האדמה, מהסרפאום למעט עמוד פומפיי העצום.
זהו עמוד ניצחון רומאי לכבוד הקיסר דיוקלטיאנוס בין השנים 298–302 לספירה.
במקור הוא תמך בפסל ענק של הקיסר לובש שריון.
הוא ניצב בצד המזרחי של חורבות הסרפאום.
המגדלור של אלכסנדריה היה אחד משבעת פלאי העולם העתיק.
הוא נבנה על חצי האי פארוס.
כיום הוא שקוע במים על יד מצודת קאיתבאי שנבנתה במאה ה-15 על ידי סולטן ששלט במקום.
הוא שימש לסימון מקום החוף לספינות, באופן רציף ומדויק על ידי הצבת אש דולקת ומראות בראשו.
המגדלור נבנה על ידי האדריכל הצעיר סוסטרטוס מקנידוס תלמידו של גדול האדריכלים המקדוניים דינוקרטס.
הוא עמד במשך 17 מאות שנים.
מעריכים שגובהו של היה 130 מטר, בנוי כולו מאבן לבנה משובחת, רחב מאוד בבסיסו והולך וצר בקומותיו הגבוהות יותר.
חוקרים סוברים שהחלק העליון של המגדל התמוטט בשנת 796 לספירה ויתר המגדל התמוטט לגמרי במאה ה-14, ברעידת אדמה חזקה.
חפירות של השרידים התת-ימיים מראים שפסלים ואובליסקים מהעיר הליופוליס הוצבו סביב המגדלור.
נמצא פסל ענק בגובה של כ-12 מטר של זוג פתולומאים לבושים כאלים מצריים.
אבן בטוטה, מזכיר את המגדלור החרב בביקורו במקום בשנת 1326.
הקיסריאום נבנה על ידי קלאופטרה השביעית לזכרו של יוליוס קיסר והוקדש למרקוס אנטוניוס.
אוגוסטוס הקיסר מחק כל זכר למרקוס אנטוניוס וניכס את המבנה לעצמו ולפולחן שלו.
מחוץ למבנה עמדו שני אובליסקים, "מחטי קלאופטרה" עמדו על כנם עד המאה ה-19, אחד הועבר לסנטרל פארק, לניו-יורק, והשני לאמברקמנט על התמזה בלונדון.
האובליסקים נוצרו תחת תחותמס השלישי, והובאו לשם מהליופוליס על ידי הרומאים או היוונים.
במאה הרביעית לספירה הוא הפך לכנסייה, מקום מושב הפטריארכיה של אלכסנדריה.
מתחת לאלכסנדריה נמצאו כ-100 בורות מים שסיפקו מים לאוכלוסייה.
הבורות מקושרים ביניהם במבנים של כשלש קומות של עמודים מחוברים בקשתות.
העובדה שהעיר נוסדה באזור צחיח ללא מקורות מים, יצרה את הצורך באכסון מים במבנים רחבים וסגורים ששימרו את טריות המים.
המכלים הקדומים יותר משויכים לתקופה התלמית.
הם ניזונו מאגירת מי הגשמים ונבנו במקומות שבהם היו נחוצים מים כגון מרחצאות ובתי קברות.
המכלים בתקופה התלמית היו קטנים, חצובים בסלע ובצורת בקבוק.
בתקופה הרומאית, הם השתכללו ונבנו חדרים מלבנים שנאטמו בחומרים מיוחדים.
הם נבנו בצורה של "עץ", נפחים יורדים כלפי מטה ומחוברים ביניהם.
מאוחר יותר נהיו גדולים יותר וחוברו ביניהם על ידי אקוודוקט.
בשנת 365 לספירה התרחש צונאמי שגרם לזיהום המים במים מלוחים לכן הבורות נזנחו.
במאה החמישית לספירה, תוכננה מערכת חדשה שהתמלאה במי הנילוס בזמן הגאות בנוסף למי הגשמים.
המערכת ננטשה וחזרה לשימוש בזמן השלטון הערבי.
היא עברה שכלולים בדמות משאבות שהותקנו על גגות המכלים.
המכלים היו בגדלים שונים, לפי השימוש שלהם, בבתים פרטיים או במבנים ציבוריים.
החל מ-1960, נחקרים על ידי מדענים פולנים, שרידי הרובע הרומאי של אלכסנדריה מהמאה הרביעית עד המאה השביעית לספירה בחפירות ארכאולוגיות בכום א-דיכה, מתחת לשכבת קברים מהתקופה המוסלמית.
המשלחת ארכאולוגית מטעם אוניברסיטת ורשה, חשפה בשנת 1964 תיאטרון הרומי, ובית מרחץ ציבורי.
סביבם נבנו בתי מלאכה בתי מגורים ובהם מספר רצפות פסיפס ואולמות הרצאות.
זה היה אזור מגורים מבוסס.
בולט בית הציפורים ובו שרידי רצפת פסיפס של בית מהתקופה הרומית באזור זה ובו ציורי ציפורים.
כמו כן נמצאו פרסקות קופטיות.
בתקופות מאוחרות יותר זה היה מרכז ימי וספא.
מצודת קאיתבאי הוא מבצר הבנוי על חוף הים התיכון.
הוא נבנה בין השנים 1477–1479 על ידי הסולטן אל-שריף סייף אל-דין קאיטבאי.
הוא נבנה בצד המזרחי של הקצה הצפוני של האי פארו, בכניסה לנמל, במקום בו עמד המגדלור של אלכסנדריה.
בחלקים הישנים של המבצר ניתן להבחין בשרידי המגדלור.
מסגד אבו אל-עבאס אל-מורסי הוא מסגד שבו נקבר הקדוש הסופי אבו אל-עבאס אל-מורסי שנפטר בשנת 1286 המסגד נבנה בשנת 1307 ושרידי הקדוש שוכנו בו.
המסגד שימש השראה למסגד של שייך זאיד באבו דאבי.
הוא ממוקם בסמיכות למבצר קאיתבאי.
קתדרלת מרקוס הקדוש (אלכסנדריה) היא כנסייה קופטית, מקום מושבו הנוכחי של האפיפיור של אלכסנדריה, ראש הכנסייה הקופטית, אורתודוקסית.
על פי המסורת היא נבנתה במקום בו בנה מרקוס הקדוש את הכנסייה שלו בשנת 42 ובה ניצר רבים מתושבי העיר.
בשנת 68 הוא נרצח ונקבר בכנסייה זו.
בזמן הפלישה המוסלמית לעיר בשנת 641 הוא ניזוק מאוד אולם בשנת 680 היא נבנתה מחדש.
המסורת אומרת שראשו של מרקוס הקדוש קבור בכנסייה.
שרידי גופו נחטפו בידי סוחרים מונצי9ה בשנת 828.
הכנסייה נהרסה שוב בשנת 1219 בזמן הצלבנים ולאחר מכן נבנתה שוב.
בתקופה המודרנית יש בניין חדיש לאחר שהכנסייה נהרסה לצורך הקמה מחדש.
בית כנסת יהודי עתיק שנבנה במקור בתקופת התלמוד ונחרב במהלך מרד התפוצות שפרץ בשנת 115 לספירה.
בימי התלמוד, שנקרא "דיופלוסטון של אלכסנדריה" והוא מתואר כמפואר ביותר בבתוספתא במסכת סוכה.
בשנת 1354 נבנה שוב, נחרב במאה ה-18, על-פי הצו של נפוליאון, ובשנת 1848 תוכנן ונבנה מחדש על ידי אדריכל איטלקי במתכונת המזכירה קתדרלה אירופאית גדולה.
בית הכנסת נחנך לאחר שופץ בעזרת ממשלת מצרים ב-9 בינואר 2020. הוא פועל כיום כמוזיאון ואינו פעיל לעריכת תפילות.
בית כנסת עתיק מ-1381 (על פי כתובות עתיקות שנמצאו על כתליו) ששופץ בשנת 1880. נמצאו בו ספרי תורה עתיקים ויקרי ערך.
הקטקומבות נמנות בין שבעת פלאי תבל של ימי הביניים.
הם מכילים מספר קברים, פסלים וחפצי קבורה עם סממנים מצריים, הלניסטיים ורומאיים.
למשל פסלים מצריים הלבושים בבגדים רומאיים וכדומה.
פיר בעומק 65 מ' ובו מדרגות, מוליך לחדרי קבורה חצובים בסלע.
הם נחצבו במאה השנייה לספירה והיו בשימוש כאתר קבורה עד המאה הרביעית לספירה.
הם בנויים על פני שלש קומות ונמצא במקום גם חדר שבו ערכו את טקסי הקבורה.
נמצאו גם שלש סרקופגים עשויים אבן.
הקטקומבות התגלו במקרה בשנת 1900.
עיר מתים ברובע גאבארי באלכסנדריה.
התגלתה במקרה ב-1997 בזמן סלילת כביש.
הוא מכיל מאות נישות חצובות בקיר ובהן היו גופות רבות וכדי אפר על הרצפה.
הנישות נסגרו ונאטמו באמצעות לוחות אבן.
חלק מהלוחות הכילו דברי עידוד ותאור המתים.
החוקרים קבעו שזה היה מקום הקבורה של מעמדות הביניים.
לגופתו של אלכסנדר הייתה משמעות סימבולית רבה.
לאחר מותו, פרדיקס, החליט לשלוח את הגופה למוקדון.
ההיסטוריון הרומי קווינטוס קורטיוס רופוס מתאר את קבורתו של אלכסנדר ביצירתו היחידה הידועה לנו וששרדה עד ימינו, (Historiae Alexandri).
גופתו של אלכסנדר נחנטה, הוכנסה לסרקופג עשוי זהב והסרקופג הזה הוכנס לארון קבורה מעץ מצופה זהב, הכל כוסה בכסות ארגמן, הועמס על מרכבה ונשלח למוקדון.
תלמי הראשון, שהשתלט בינתיים על מצרים, החליט לפעול בניגוד להחלטתו של העוצר, חטף את הגופה בדרך והעבירה למצרים, לממפיס.
על פי כתבים מהתקופה שאמינותם אינה רבה, העביר יורשו, תלמי השני, את הגופה לאלכסנדריה בגלל נבואה שהגופה תיצור מלחמות במקום המצאה ולכן יש לקבור אותה בעיר שבנה אלכסנדר.
בסופו של דבר בנה תלמי הרביעי מאוזולאום גדול באלכסנדריה בנקרופוליס שנקרא סומה (גוף ביוונית), בו נקברו המלכים התלמיים, ובו שיכן את הגופה.
במשך כמה מאות שנים זה היה מקור משיכה ורבים ביקרו בקבר.
לאחר מכן פקדו את העיר מספר אסונות ונוצר צורך במקורות מימון.
ארון הקבורה שהוסב לארון אלבסטר כדי להשתמש בזהב של הארון המקורי, נעלם.
יש השערות שונות לגבי מקום המצאות הקבר.
אחת מהן היא בנווה המדבר סיווה, אם כי קברו לא נמצא עד עצם היום הזה.
לפי ההיסטוריון דיודורוס סיקולוס, שכתב במחצית השנייה של המאה ה-1 לפנה"ס, מנתה אוכלוסיית העיר בזמנו מעל 300,000 נפש.
כפי הנראה, במאה ה-1 לספירה מנו תושבי העיר כמיליון נפש.
כאשר נוסדה העיר היו רוב תושביה יוונים, כתוצאה מהגירה של יוונים ומוקדונים רבים למצרים.
במשך הזמן התמזגו התושבים עם תושבי המקום והעיר יושבה על ידי אזרחים יוונים, מצרים ויהודים.
התלמיים הקפידו לשמור על הבידול של האוכלוסיות.
היה דגש והאדרה של התרבות ההלניסטית, בחלקו ככלי להעדפה של האוכלוסייה היוונית.
כל שבט אתני גר ברובע נפרד.
ברובע ראקוטי התגוררה בעיקר האוכלוסייה המצרית, מרכז העיר היה מיושב ביוונים ודוברי יוונית בעיקר בעוד שבמזרחה, סמוך לחוף הים, בשני רבעים, התגוררו היהודים והתפללו בבתי כנסת יהודיים.
על רקע קיום קבוצות אתניות ודתיות רבות נוצרו סכסוכים בין דתיים ולאומיים רבים.
עבדות שהייתה מוסד רגיל ביוון, לא מצוינת בהיקפיה או בתכולת אוכלוסייתה אם כי סביר שהייתה קיימת.
כל האמור כאן מתייחס אלא לאוכלוסייה היוונית בלבד.
אוכלוסיית הילידים, שהתנוונה הן מבחינה מוסרית והן מבחינה רוחנית בעטיים של נישואי עריות במשך דורות מרובים, עבדה בקהות ובצייתנות את עבודתה המפרכת, מתוך שוויון נפש לכל מה שלא היה לו קשר עם האלים המקודשים עליה.
מהתקופה הביזנטית עד מהפכת הקצינים החופשיים במאה ה-20
לאחר הכיבוש המוסלמי, כמות התושבים בעיר פחתה יחד עם שקיעתה הכלכלית המדינית והחברתית נפוליאון התמודד עם כיבוש עיירה.
שלטונו של מוחמד עלי גרם לפריחה מחודשת בעיר והביא אליה מתיישבים רבים מבחוץ ומבפנים.
+השנויים במספר האוכלוסים בעיר במאה ה-19שנהמספר התושבים18008,000182112,528184060,0001863170,0001872200,0001882232,626בתחילת המאה ה-20, אלכסנדריה הייתה עיר בעלת צביון קוסמופוליטי, 25 אחוזים מתושביה היו זרים שחיו חיים עצמאיים בקהילות שלהם, בנפרד מהאוכלוסייה המקומית ועם זכויות מיוחדות.
היו להם מוסדות משלהם כגון: בתי ספר, כנסיות, בתי חולים ומקומות בידור.
הם נהנו מזכויות יתר אקסטריטוריאליות.
גם בקרב האוכלוסייה המקומית, במשפחות של המעמד הגבוה, החלו הצרפתית והאנגלית, לתפוס את מקום הערבית, גם בחיק המשפחה.
היהודים הגיעו למצרים מארץ ישראל לאחר חורבן הבית הראשון כפליטים שהגיעו עם ירמיהו הנביא.
בתקופת השושלת הפרסיות הם הובאו למצרים כשכירי חרב כדי להגן על גבולות המדינה בדרום ובמזרח.
באלכסנדריה – תולדות היהודים מתוארכים לייסוד העיר על ידי אלכסנדר מוקדון.
עם הזמן, בעיר נוסדה קהילה יהודית גדולה.
הם ישבו בשני רבעים של העיר ומנו כ-100,000 נפשות.
העיר הייתה ביתה של הקהילה היהודית הגדולה ביותר בעולם.
יוסף בן מתתיהו מספר שאלכסנדר אף פטר את היהודים מתשלום מיסים בשנות שמיטה, מאחר שהם אינם מעבדים את שדותיהם בשנים אלו.
מצרים הייתה כאמור לב הפזורה היהודית, והמרכז המתקדם ביותר של התיוונות מחוץ ליוון עצמה.
באופן כללי, העולם הפגאני היה מאוד סובלני כלפי גיוון דתי, ומצב זה אפשר ליהודים חופש דת ופולחן (מונותואיסטי) מלא.
בתקופה ההלניסטית היהודים היו בעלי זכויות ניהול עצמי, הם ייסדו בית דין ובית כנסת גדול.
בראשם עמד אתנרך (נשיא העם).החל משלטון הקיסר ספטימוס סוורוס (193–211) את מקום האתנרך, תפסה מועצת חכמים.
אלכסנדריה הפכה למרכז להגות יהודית, בה חיברו את תרגום השבעים, תרגום הברית הישנה ליוונית שנשלם בשנת 132 לפנה"ס.
עם זאת הזרם המרכזי של ההיסטוריונים של אלכסנדריה היה ידוע לשמצה בשנאת היהודים שלו.
אחת הסיבות לעוינות זו נבעה מן העובדה שילידים מצריים רבים, שחיו חיי אומללות תחת השליטה היוונית והרומית, לא יכלו לסבול את הפריחה והשגשוג שזכו בו היהודים הזרים.
קנאה חברתית זו השתרשה כמעט בכל הכתבים של הסופרים ההלניסטיים באלכסנדריה ובסביבתה.
בתקופה הרומית היו היהודים 40% מתושביה של אלכסנדריה.
לאחר כיבושה של מצרים בידי הרומאים.
הכיבוש הרומי של מצרים גרם למשבר חמור בקרב היהדות המצרית.
הרומאים ביטלו את הצבא המוקדוני ואתו נעלם גם הצבא היהודי.
הם גייסו את הפקידים מקרב החוג הסגור של יוונים בעלי פריבילגיות וכך קופחו זכויות היהודים בשטח זה.
הואיל והחיילים והפקידים היו מעין מעמד גבוה בתוך הציבור היהודי במצרים, גרם הביטול של שני מעמדות אלה לירידה קשה ברמת חייהם החברתית והתרבותית של היהודים.
מכה קשה נוספת ליהודי אלכסנדריה הייתה מס הגולגולת שהוטל עליהם בניגוד לאזרחי הערים היווניות.
עם זאת לא נלקחו מהם זכויות האזרח שניתנו להם על ידי אלכסנדר מוקדון.
על פי יוסף בן מתתיהו, זכויות אלו נחרטו על לוח נחושת שהיה קיים בימיו של בן מתתיהו.
ארגונה מחדש של הפרובינציה בידי הרומאים הביא לסכסוכים בין היהודים, אזרחי אלכסנדריה היוונים והשלטונות הרומיים.
היו בעיקר מחלוקות על רקע דתי בין התושבים השונים.
לאלו הצטרפו עם הזמן גם התושבים הנוצרים.
בשנת 38, בזמן ביקורו של המלך אגריפס באלכסנדריה, פרצו מהומות בין אתניות בין יהודים ויוונים תושבי המקום.
בוצע טבח אכזרי ביהודים ונשרפו בתי כנסת.
מהומת אלו ידועות כמהומות אלכסנדריה (38) והן מתוארות בספרי פילון האלכסנדרוני.
בעקבות מלחמות היהודים ביהודה, נוצר מתח רב בין הרומאים השליטים והתושבים היהודים.
תוצאה של מתח זה הייתה סדרה של רציחות ופרעות ביהודים מהומות אלכסנדריה (66).בין השנים 115–117 לספירה, התרחש מרד התפוצות, מרד של היהודים מקינטיקה, מצרים, קפריסין, מסופוטמיה ואלכסנדריה כנגד הקיסר הרומי טראינוס.
מרד עקוב מדם זה נמשך שנתיים ונסתיים בניצחון הרומאים ובמעשי טבח ביהודים.
בעקבות מרד זה, קהילת אלכסנדריה, העשירה והמשגשגת ביותר בתפוצות – חרבה, ובית הכנסת המפואר שהיה בה הושמד.
נגרם נזק רב לאלכסנדריה העיר.
רק לקראת סופה של התקופה, שוב התאושש היישוב היהודי במצרים וידוע על מוסדות יהודים שעסקו בפדיון שבויים מארץ ישראל.
בתקופה זו התרחב השימוש בשפה העברית ובשמות עבריים ככתבם וכצורתם.
יהודי אלכסנדריה קיימו קשר עם יהודי ארץ ישראל.
מלחמות דת בלתי פוסקות נמשכו באלכסנדריה גם בשנים מאוחרות יותר, והיהודים היו חלק מהמהומות.
בשנת 412 התמנה לבישוף העיר קיריליוס.
הוא פקד על גירוש 100,000 יהודי אלכסנדריה ולא בהוראת השלטונות האזרחיים הרומיים.
לאחר מהומות ופרעות, במאה החמישית לספירה, חרב הרובע היהודי.
רקע – האסלאם והיהדות בימי הביניים
מן המאה ה-9 ואילך, העולם האסלאמי של ימי הביניים העניק מעמד של חסות לשני מיעוטים נוצרים ויהודים.
בניגוד למצב אצל עובדי האלילים שם הייתה הבחירה ברורה: אסלאם או מוות, בנוגע ליהודים ולנוצרים שהן בעלי דתות: "מוכרות", כלומר מבוססים על התגלות אמיתית (גם אם זמנן חלף) הייתה אפשרות שלישית: אסלאם מוות או כניעה.
מעמד זה, הקרוי ד'ימי, כלל שורת מגבלות על מקבל החסות.
ההגבלות כללו מגורים ברבעים נפרדים, חובה ללבוש בגדים ייחודיים, איסורים על הטפה נגד התאסלמות ונגד נשיאת נשים מוסלמיות, וגישה מוגבלת למערכת המשפטית (עדותו של יהודי לא נחשבה אם נסתרה על ידי עדותו של מוסלמי).
ד'ימי נאלצו לשלם מס גולגולת מיוחד (ה"ג'זיה").
היהודים נחשבו כאנשי הספר אהל אל-כתאב הזכאים להגנה של השלטונות המוסלמים.
הם זכו לביטחון אישי והותר להם לקיים את אמונתם בתמורה להכרה בעליונות האסלאם.
ככלל, התייחסו המוסלמים אל המיעוט היהודי שבתחומן כאל אזרחים מדרגה שנייה, ותמיד נדרש ממנו להיות כנוע כלפי המוסלמי.
שורת חוקים אף דאגו להדגיש זאת.
נאסר למשל על היהודים לרכב על סוס (רק על חמור), ונאסר עליו לרכב כלל בפיסוק רגליים אלא רק מן הצד.
ליהודי נאסר להיות בעליו של עבד ונאסר עליו להכות מוסלמי (גם אם הלה תקף אותו).
למרות כל זאת, למרבית המגבלות הללו היה אופי חברתי וסמלי יותר מאשר מוחשי ומעשי.
העונש הכלכלי הממשי היחיד שהוטל על הד'ימים היה כספי.
הם שילמו מיסים גבוהים יותר כחלק ממערכת אפליה מורשת האימפריה הביזנטית, וסבלו מחוסר שוויון בחוקי הירושה.
לא היו עיסוקים סגורים בפניהם ולא נכפו עליהם עיסוקים מבזים אחרים.
בנוסף, בעולם המוסלמי חופש הדת שניתן למיעוטים בכלל וליהודים בפרט היה גדול לאין ערוך ממה שהיה להם באירופה הנוצרית.
היהודים ניהלו את ענייניהם הפנימיים במידה רבה של אוטונומיה, ולפחות בענייני משפחה, אישות ודת התנהלו חייהם על פי הדת היהודית.
היהודים חזרו לאלכסנדריה בעת הכיבוש המוסלמי 642, אולם במספרים קטנים.
היישוב היהודי באלכסנדריה הלך ופחת.
הנוסע היהודי בנימין מטודלה מצא באלכסנדריה בשנת 1270 כ־300 יהודים.
משולם מוולטרה מצא בשנת 1481 60 משפחות יהודיות ועובדיה מברטנורא שביקר בעיר ב־1487 מצא 25 משפחות.
ושני בתי כנסת: בית כנסת 'כנסת אליהו' על שם אליהו הנביא ובית הכנסת 'ציראדיל' אשר נוסד בשנת 1370.
בסוף המאה ה-15 התיישבו בעיר יהודים רבים ממגורשי ספרד.
בין אלה היו אישים ידועים כגון דוד בן זמרה ואברהם דוד.
בין השנים 1750–1775 עם עלייתה האיטית וההדרגתית של אלכסנדריה כנמל בעל חשיבות, היגרו אליה יהודים מרוזטה (רשיד) וממקומות סמוכים אחרים, והתיישבו בקצה המזרחי של אלכסנדריה.
חלקם עסק בדייג, חלקם בסחר הים ובנה בתי עסק קטנים או מגורים קרובים לחוף הים.
בראשית המאה ה-17 פקד משבר כלכלי חמור את כל רחבי האימפריה העות'מאנית.
המשבר ורעידת אדמה, בסוף המאה ה-18 פגעו מאוד בקהילה היהודית ודלדל את אוכלוסייתה.
המאה ה-19 עד מהפכת הקצינים החופשיים במאה ה-20
עם חדירת האירופאים למצרים, שבה הקהילה היהודית וגדלה.
במאה ה-19 נמשכה ההגירה היהודית אל העיר.
להלן השנויים במספרי היהודים בעיר:
גידול האוכלוסייה היהודית בעיר היה מקביל לגידול האוכלוסייה הכללי בעיר.
גידולם המספרי ופעילותם הכלכלית של יהודי אלכסנדריה היו בין הגורמים מעוררי הקנאה, שגררו עלילת דם בשנים 1869, 1870 ו-1882.
יהודי אלכסנדריה, נטלו חלק פעיל בהפיכתה של העיר מיישוב קטן למרכז מסחרי רב חשיבות, לא רק בקנה מידה מזרח תיכוני, אלא עולמי.
יהודים ילידי מצרים ומהגרים מצפון אפריקה (בייחוד ממרוקו), ממזרח אירופה (בייחוד מרומניה) וממרכז אירופה, מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, תרמו ליוזמה כלכלית ולקשרים עם ארצות אחרות.
היותה של אלכסנדריה העיר הקוסמופוליטית ביותר במצרים ושערה התרבותי לאירופה גרם לכך, שגם בקהילות היהודיות יוכרו ההשפעות האירופיות יותר מאשר בקהילות מצרים האחרות.
נוסף למוסדותיה הקהילתיים הרגילים הוקמו בה גם מוסדות מסונפים לארגוניים יהודיים או לא יהודיים עולמיים: כל ישראל חברים, בני ברית, הבונים החופשיים, מועדון רוטרי ועוד.
ב-1874 נוסד בית דפוס על ידי חיים מזרחי שהיה ברמה בין-לאומית ועסק בהדפסת ספרי תפילה, ספרים בערבית וגם בעברית.
בסוף המאה ה-19 ועוד יותר בראשית המאה העשרים, מסתמנים שינויים לא רק במספר היהודים באלכסנדריה, אלא גם בפיזור מגוריהם בכל שכונות העיר, כולל השכונות העשירות.
רבים התבססו במקצועות חופשיים, בייחוד עורכי דין ורופאים, ובעסקי מסחר בקנה מידה גדול.
עשירי היהודים ומיוחסיהם הפכו לחלק בלתי נפרד מן ה "חברה הגבוהה" באלכסנדריה, קשורים בפגישות החברתיות של החוגים הפיננסיים, הדיפלומטיים והפוליטיים.
לצד החברה הגבוהה ובעלי המקצועות החופשיים, התפתחה בקרב יהודי אלכסנדריה, בייחוד מראשית המאה העשרים, שכבה של פקידים מכל הסוגים בבנקים, בחברות פרטיות, שעסקו בהנהלת חשבונות, גבייה, עמילות ועוד, ושהשתכרו עד 20 לירות מצריות לחודש, סכום נכבד באותם ימים.
היו גם עניים רבים שנצרכו לשירותי הסעד והחינוך, המאורגנים יפה בקהילת אלכסנדריה.
היו קיימים מספר בתי כנסת ובתי ספר יהודים.
באלכסנדריה היה מועדון "מכבי" לנוער, היהודים שוחחו ביניהם בשפה הצרפתית ובשפה הערבית, היהודים עסקו במקצועות חשובים והיו נדבך חשוב מאוד בתרומתם לכלכלת העיר והמדינה כולה.
לפי המסורת הנוצרית, דת ישו הובאה למצרים לאחר עלייתו לשמיים, על ידי מרקוס המבשר, במאה הראשונה שהיה גם הפטריארך הראשון של אלכסנדריה.
הקהילה היהודית העצומה וההלניסטית של העיר סיפקו כר נוח להתפשטות האמונה החדשה (רעיונותיו של פילון, למשל, משפיעים עמוקות על הנצרות עד היום), ומשם התרחבה גם לשאר מצרים וליוונים המקומיים.