tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האוניטריאניזם התפתח במאה ה-16 כענף של הרפורמציה הרדיקלית ונבדל מכל יתר ענפיה בכך שכפר באמונת השילוש והציג את ישו כמושיע נבחר, אך בכל אופן ובכל גרסאות התאולוגיה האוניטרית, לא כשווה לאלוהים האב ובלתי-נברא.
בשל כך נרדפו האוניטרים במשך מאות בשנים.
עם הזמן קמו בתוך הזרם גם תפישות ליברליות לחלוטין שדחו כל אמונה מוגדרת, הקרויות "אוניטריות אוניברסליות".
כיום רבים מהאוניטרים האוניברסליים מסרבים לכל הגדרה דתית ורואים את עצמם כמעודדים "חיפוש רוחני" בלבד, אם כי קיימים זרמים אוניטריים נוצריים המוסיפים לדגול באמונה בישו.
ברחבי העולם קיימות קהילות והתאחדויות אוניטריאניות רבות, השייכות למועצה הבינלאומית של אוניטריאנים ואוניברסליסטים.
בארצות הברית ובקנדה מרבית האוניטריאנים משתייכים לכנסיית האוניברסליזם האוניטריאני (UU), באופן המשקף איחוד מוסדי בין האוניטריאניזם והאוניברסליזם.
כיום, אוניברסליסטים אוניטריאנים רבים אינם רואים עצמם כנוצרים של ממש, גם אם הם חולקים כמה אמונות החופפות לאלה של הנוצרים מהזרם המרכזי.
אוניות קודש, על פי רוב טריארות, שימשו באתונה העתיקה לצרכים דתיים, כגון השתתפות בתהלוכות קודש (theoria), שיגור שליחים או השתתפות בתחרויות שיט במהלך חגיגות דתיות.
הנודעות ביותר בהן היו "פאראלוס" (Paralus) ו"סאלאמיניה" (Salaminia), אשר שימשו גם כאוניות מלאכות של הממשל האתונאי במאות ה-5 וה-4 לפנה"ס.
אונייה מפורסמת אחרת הייתה "דליאס" (Delias), אוניית שלושים (טריאקונטורוס), אשר בה על פי המסורת הפליג תסאוס אל כרתים; האונייה תוקנה פעם אחר פעם ולוחותיה הפגומים הוחלפו על מנת לשמור על כושר השיט שלה ועל זהותה המקורית בעת ובעונה אחת.
לאחר הרפורמות של קלייסתנס וחלוקת אזרחי אתונה לעשרה שבטים נקראו עשר אוניות על שם כל אחד משבטים אלה, ואפשר שגם הן נחשבו אוניות קודש.
ה"פאראלוס" וה"סאלאמיניה", ואולי גם אוניות קודש נוספות, שרתו בצי המלחמתי של האתונאים.
שני כלי שיט אלה, שהיו מהירים במיוחד, שימשו לסיור ולהעברה מהירה של ידיעות, אך גם השתתפו בקרב כאוניות מן המניין.
תוך כדי כך מילאו ה"פאראלוס" וה"סאלאמיניה" גם תפקידים שונים בשירות הממשל: "פאראלוס" ככל הנראה ביצעה לרוב משימות דיפלומטיות, בעוד "סאלאמינה" הובילה הודעות רשמיות מטעם המדינה; המקרה המפורסם ביותר אירע כאשר נשלחה לאסור את אלקיביאדס בעודו מפקד על חיל המשלוח האתונאי בסיציליה.
לשתי טריארות אלה היו גם שני גזברים, שנקראו טאמיאי (tamiai).
אוניות Q היו אוניות סוחר שחומשו בתותחים ובכלי נשק אחרים, ונועדו לפתות צוללות לתקוף אותן, במטרה לגרום להן להתגלות ואז לתקוף אותן בכלי נשקן.
הצי המלכותי הבריטי השתמש באוניות אלה במערכת הצוללות במלחמת העולם הראשונה ובמערכה באוקיינוס האטלנטי במלחמת העולם השנייה.
במלחמת העולם השנייה השתמש גם צי ארצות הברית באוניות אלה.
האוניות נקראו בתחילה "אוניות שירות מיוחד" (Special Service Ships).
יש הטוענים ששמן הפך ל"אוניות Q" על שם נמל הבית שלהן, קווינסטאון (Queenstown) באירלנד.
הגרמנים קראו לאוניות אלו "מלכודת הצוללות" - U-Boot-Falle.
בשנת 1915, השנה השנייה למלחמת העולם הראשונה, עמד הצי הבריטי מול מתקפת הצוללות הגרמנית כמעט חסר אונים.
אבדות אוניות הסוחר הבריטיות עלו מאוד, ולצי לא היה שום אמצעי נגד הצוללות.
למעשה, האמצעי הנכון ביותר היה הגנת אוניות הסוחר בשיירות, ואולם אמצעי זה היה נתון בוויכוח עז והוכנס לשימוש רק ב-1917; בשלב זה היה הצי הבריטי בתפיסה התקפית, שמשמעותה - ניסיון לתקוף את הצוללות.
ואולם, לא היה בידי הצי כל אמצעי לצורך זה.
אמצעי גילוי לא היו קיימים, ולא היה נשק שיכול היה לפגוע בצוללת מתחת לפני המים - פצצות העומק טרם הומצאו.
ניתן היה לפגוע בצוללת באמצעות תותח כאשר הייתה מעל למים, או לנגוח בה, ואולם לשם כך היה צורך לגרום לצוללת לעלות אל פני המים או להפתיע אותה שם.
מכאן בא הצורך לפתות את הצוללת לעלות אל פני המים.
מובן שהצוללת לא תעלה כאשר תגלה כלי שיט מלחמתי, אך תתפתה לעלות כאשר תגלה אוניית סוחר תמימה למראה המפליגה לבדה.
אחד הרעיונות שהועלו, בהמשך לקו מחשבה זה, היה אוניות פיתיון: אוניות סוחר שנראו תמימות, אך למעשה נשאו חימוש; המטרה הייתה לאפשר לצוללת להתקרב אל האונייה ואז לפתוח עליה באש ולהטביע אותה.
כדי לפתות את הצוללת להתקרב, היה על אוניית הפיתיון להיות קטנה ובלויה, כזו שהצוללת לא תרצה להשקיע בה טורפדו יקר אלא תעדיף לצוף לידה ולנסות להטביע אותה באש תותחים.
כך נולדה אוניית Q, אחד מן הסודות השמורים ביותר של המלחמה.
בנובמבר 1914 הופעלה אוניית סוחר חמושה ראשונה.
האונייה סיירה במשך שלושה חודשים בנתיבי השיט, אך לא נתקלה באף צוללת, ובינואר 1915 הופסק שירותה.
באביב אותה שנה הותאמו כמה ספינות דיג באורח דומה, אך גם הן לא הביאו כל תוצאות.
רק בקיץ השיגו אוניות הפיתיון את מטרתן.
מצפון לסקוטלנד הפליגו באופן קבוע אוניות שנשאו פחם אל בסיס הצי בסקפה פלו, מטרה מרכזית עבור הצוללות.
על אחת מאוניות אלה הותקנו שני תותחים, ואל צוותה האזרחי נוספו עוד עשרה אנשי חיל הים המלכותי.
בערבו של 24 ביולי 1915 פתחה הצוללת U-36 באש על האונייה.
הצוות האזרחי עצר את הספינה בהוראת אנשי חיל הים ונטש אותה בבהלה מדומה; אנשי חיל הים נותרו עליה, וכאשר התקרבה הצוללת כדי להטביע את האונייה חשפו אנשי חיל הים את התותחים המוסווים ופתחו באש על הצוללת.
15 מתוך 33 אנשי צוותה ניצלו.
ההצלחה הניעה את הצי להסב אוניות נוספות למטרה זו.
ההסבה נעשתה בסודיות רבה, וכדי לשמור עליה נקראו האוניות "אוניות בשירות מיוחד".
אוניות מכל הסוגים הוסבו למטרה זו, החל בכלי שיט לדיג וכלה באוניות נוסעים טרנס-אטלנטיות, אך בעיקר הוסבו אוניות סוחר קטנות ונושאות פחם.
אזורי הפעולה העיקריים שלהן היו במבואות הדרומיים לבריטניה, ממפרץ ביסקאיה, ובמבואות הצפוניים, החל מחופיה המערביים של אירלנד.
באזורים אלו הפליגו אוניות סוחר ונושאות פחם רבות, כך שאוניות Q כאלה לא עוררו חשד.
נעשה מאמץ לשוות לאוניות מראה סתמי ואף בלוי, כדי לשכנע את מפקד הצוללת שעדיף לתקוף את האונייה מקרוב, באמצעות תותחים.
החימוש שנשאו האוניות השתנה מאונייה לאונייה, תלוי בכלי הנשק שהיו זמינים, בגודל האונייה וביכולת להסוות אותם.
בדרך כלל נשאו אוניות אלו צינורות טורפדו, שניים או שלושה תותחים, מקלעים וכלי נשק אחרים.
הנשק הוסווה מאחורי לוחות בדופן האונייה, בתוך מבנים על סיפונה או בתוך ארגזי מטען.
תותחים אף הוסוו בתוך סירות הצלה מדומות.
בשלבים מאוחרים יותר הוטענו באונייה מטענים צפים, כמו שעם, שנועדו לסייע לאונייה לצוף גם אם נפגעה קשות.
הפעלת אוניות Q דרשה לא רק התאמה טכנית.
כיוון שהצוללת הייתה מבצעת תצפית ממושכת על האונייה לפני ההתקפה, היה צורך שהמלחים ייראו כמלחים של אוניות סוחר – לבושים בבגדים מלוכלכים ומרושלים.
כדי להגדיל את ההסוואה, שירתו על אוניות אלו גם שחורים כטבחים, דבר שהיה מקובל על אוניות סוחר אך לא באוניות הצי המלכותי.
נאמר שבמקרים מסוימים התחפשו מלחים כנשים.
כיוון שבדרך זו הייתה פגיעה חמורה במשמעת הנוקשה שהייתה מקובלת בצי המלכותי, נהגה באוניות אלו מאחורי הקלעים משמעת נוקשה במיוחד.
גם כאשר עגנו האוניות בנמל נשמרה ההסוואה, מחשש שסוכנים של האויב צופים בנעשה.
בפועל, צוותי אוניות אלה היו צוותי מתנדבים, שבחרו בפעילות זו מרצונם.
פן נוסף של ההסוואה היה בשינוי מראה של האוניות.
כיוון שהמראה של אותה אונייה מפליגה שוב ושוב באותו אזור בתדירות גבוהה היה מעורר חשד, שינו אוניות Q את מראיהן בין לילה, על ידי צביעה מחדש, העמדת ארובות או מבני סיפון מדומים, ושינוי המטען המדומה שעליהן.
כאשר הותקפה אוניית Q בידי צוללת, הייתה ההסוואה מגיעה לשיאה: חלק מהצוות, בגודלו של צוות אוניית סוחר רגילה, היה יורד בפאניקה מדומה לסירות ההצלה, תוך הצגת בלבול ובהלה, כל זאת כדי לבלבל ולהסיח את דעתו של צוות הצוללות.
גם בסירות ההצלה היה הצוות מתמהמה ומרגיז עוד יותר את צוות הצוללת, הכול כדי להסיח את דעתם; היה בכך סיכון לא מועט, משום שמפקדי הצוללות היו עלולים לפתוח באש מקלעים כדי להשתלט על הצוות ה"נמלט".
דוגמה לאחת מן ההטבעות של אוניית Q היא פעולת 15 באוגוסט 1915.
סודן של אוניות Q נחשף ב-19 באוגוסט 1915. אוניית סוחר אמריקנית, נושאת 800 פרדים, הותקפה על ידי צוללת על פני השטח.
אוניית Q שעברה בסמוך, מחופשת לאוניית סוחר אמריקנית, התקרבה כדי לסייע לאונייה המותקפת; היא עברה מאחורי האונייה האמריקנית, וכאשר התגלתה שוב לצוללת כבר לא נשאה דגל ארצות הברית אלא את נס הקרב הלבן של הצי הבריטי, ובנוסף חשפה שני תותחי 3 אינץ' (76.2 מ"מ).
הצוללת המופתעת הספיקה לירות ירייה אחת בלבד; אוניית Q פתחה עליה באש והטביעה אותה.
הצוות הבריטי, שכנראה הושפע מהטבעתה של אוניית סוחר אחרת באותו היום, ירה בכל המלחים הגרמניים שניצלו, והרג את כולם.
חוליית מלחים בריטים נשלחה אל האונייה האמריקנית, והרגה את המלחים הגרמניים שעלו על סיפונה.
מפקד האונייה הבריטית טען לאחר מכן שחשש שמא המלחים הבורחים ינסו להטביע את אוניית הסוחר האמריקנית.
מלחי האונייה האמריקנית שהותקפה נתבקשו לשמור על סודיות, אך משהגיעו חזרה לארצות הברית סיפרו לעיתונות את שעבר עליהם.
הרג המלחים הגרמנים עורר סערה בגרמניה; צוותי הצוללות הגרמניות ידעו כעת על קיומן, ומאותה תקופה והלאה ירד מספר ההטבעות על ידי אוניות אלו.
האדמירליות הבריטית המשיכה להכחיש את קיומן של אוניות Q כמעט עד סוף המלחמה.
למרות הילה של רומנטיות וגבורה שנקשרה להן בדעת הקהל, לא היו אוניות Q יעילות במיוחד.
הצי הבריטי הפעיל בסך הכל 180 אוניות Q במהלך המלחמה.
בכ-150 היתקלויות בין אוניות אלו לצוללות, זקפו לזכותן אוניות Q בסך הכול 14 צוללות (שהוטבעו על ידי עשר אוניות - שבע הטביעו אחת כל אחת, שתיים הטביעו שתי צוללות כל אחת, ואחת הטביעה שלוש צוללות), מתוך 178 שהוטבעו במלחמה - מעט פחות מ-8%, לא נתון מרשים במיוחד.
60 צוללות נוספות ניזוקו בתקריות אלו.
27 אוניות Q הוטבעו על ידי צוללות.
יש הטוענים, שמעבר להצלחתן המועטה יחסית של האוניות, הן רק תרמו לעלייה באכזריותם של מפקדי הצוללות, שחששו לעלות על פני המים ותקפו יותר ויותר ללא אזהרה.
עם תחילת מלחמת העולם השנייה, בספטמבר ואוקטובר 1939, הכניסה האדמירליות הבריטית לשירות תשע אוניות Q.
הן נועדו לפעולה בצפון האוקיינוס האטלנטי.
ואולם, האוניות לא רשמו כל הצלחה; שתיים מתוכן הוטבעו בסוף יוני 1940 מבלי שהצליחו לפגוע באף צוללת, ואילו האחרות הוצאו משירות במרץ 1941 ללא כל הצלחה מבצעית.
אונייה עשירית, שהייתה חמושה בארבעה תותחי 4 אינץ' (101 מ"מ), שני מטוסי ים, ספינת טורפדו ורשתות נגד טורפדו, הופעלה החל מספטמבר 1940, ואוישה על ידי צוות צרפתי.
אונייה זו הוטבעה ב-30 בדצמבר 1942 באוקיינוס האטלנטי, בשיאה של המערכה.
אוניות של צי ארצות הברית
עם תחילת מתקפת הצוללות הגרמניות על החוף המזרחי של ארצות הברית, בתחילת 1942, עמד הצי האמריקני בפני מצב קשה.
ארצות הברית לא הייתה מוכנה כלל למתקפה, והאבדות הגיעו לשיאים עצומים.
אחד האמצעים שנקט הצי כנגד המתקפה היה השקת אוניות Q, במבצע שנקרא "פרויקט LQ".
חמש אוניות נרכשו והוסבו בסודיות רבה למטרה זו, אך גם הן לא הצליחו להביא לתוצאות; אחת הוטבעה כבר בסיור הראשון, והאחרות הוצאו מן השירות ב-1943, ללא הצלחה.
צי ארצות הברית הפעיל אוניות Q גם באוקיינוס השקט, גם כאן בלא שרשמו הצלחה (אם כי אונייה אחת "הצליחה" לגרום נזק לשתי צוללות אמריקניות).
אונייה מחופת שריון הוא שם כללי לאוניית מערכה משוריינת מונעת קיטור.
האוניות מחופות השריון נבנו במחצית השנייה של המאה ה-19, והיו בבסיסן אוניות עץ בעלות לוחות שריון חיצוניים מברזל או מפלדה.
המניע המרכזי לפיתוחן של האוניות מחופות השריון היה פגיעותן הרבה של אוניות המערכה הקודמות עשויות העץ לפגזים דליקים או נפיצים, חיסרון שהלך והתברר עם התפתחות החימוש והתותחנות הימית במחצית הראשונה של המאה ה-19.
האונייה מחופת שריון הראשונה שנבנתה הייתה לה גלואר (La Gloire) הצרפתית בהדחק 5,360 טון, שהושקה על ידי הצי הצרפתי בנובמבר 1859. השקתה עוררה את הצי האנגלי המלכותי לפתח אוניות מחופות שריון משלו, והווריור (Warrior) הגדולה והמהירה בהדחק 9,360 טון הושקה בדצמבר 1860, והוכנסה לשירות ב-1861.
מלחמת האזרחים האמריקנית, במהלכה אירעו מספר קרבות ימיים בין אוניות מחופות שריון משני הצדדים הלוחמים, הביאה להכרה כי האוניות מחופות השריון החליפו למעשה את אוניות המערכה שקדמו להן, ככלי השיט הצבאיים בעלי העוצמה הרבה ביותר בקרב.
אוניות המערכה מסדרת קייזר היו סדרה של חמש אוניות מערכה שנבנו בגרמניה לפני מלחמת העולם הראשונה ושירתו בצי הגרמני הקיסרי במהלך המלחמה.
הייתה זו הסדרה השלישית של אוניות מערכה מסוג דרדנוט שנבנתה בגרמניה.
קדמו לה אוניות המערכה מסדרת הלגולנד ולפניה אוניות המערכה מסדרת נסאו.
סדרת קייזר הייתה סדרת האוניות הגרמנית הראשונה שבה הותקנו באוניותיה מנועי טורבינה, וצריחים שהוצבו האחד מעל השני.
חמש האוניות היו קייזר (Kaiser), פרידריך דר גרוסה (Friedrich der Große), קייזרין (Kaiserin), פרינצרגנט לואיטפולד (Prinzregent Luitpold), וקניג אלברט (König Albert).
תותחיהן של האוניות הגרמניות היו בקוטר 12 אינץ' (304 מ"מ), לעומת 13.5 אינץ' (343 מ"מ) אצל יריבותיהן הבריטיות, אוניות המערכה מסדרת אוריון (Orion); הגרמנים העדיפו בדרך כלל קוטר קטן יותר.
חמש האוניות בסדרה היו פעילות במערכה הימית במלחמת העולם, בים הצפוני.
הן היוו את הפלגה השישית של שייטת המערכה השלישית בצי הים הפתוח (Hochseeflotte) של הצי הגרמני הקיסרי.
ארבע מהן השתתפו בקרב יוטלנד; "קניג אלברט" שהתה במבדוק באותה עת.
מבין ארבע האוניות שהשתתפו בקרב, נפגעה רק "קייזר", שספגה שתי פגיעות של פגזים בקוטר גדול.
האוניות השתתפו גם במבצע אלביון, בים הבלטי; במבצע זה היוו האוניות את שייטת המערכה הרביעית, בפיקוד תת-אדמירל וילהלם סושון.
בסוף המלחמה נעצרו כל חמש האוניות בבסיס הימי הבריטי בסקפה פלו.
ב-21 ביוני 1919 הוטבעו האוניות בידי צוותיהן, כדי למנוע מאנשי הצי המלכותי הבריטי להשתלט עליהן.
האוניות הטבועות נמשו ונגרטו בין השנים 1929 ל-1937.
אוניות המערכה מסדרת "קייזר" הוזמנו תחת חוק הצי השני של הקיסרות הגרמנית, שעבר ברייכסטאג ב-1906. החוק קבע כי משך החיים של אוניות מערכה יצומצם מ-25 שנים ל-20 שנים; קביעה זו יצרה צורך בתכנון ובהשקת אוניות מערכה חדשות, במקום הישנות שהחוק קבע למעשה כי יש להוציאן משירות.
אורכן של אוניות המערכה מסדרת קייזר היה 171.8 מטרים בקו המים.
אורכן המלא היה 172.4 מטרים.
רוחבן היה 29 מטרים, והשוקע שלהן היה מ-9.1 מטרים בחרטום האונייה עד 8.8 מטרים בירכתיה.
לאוניות הייתה תחתית כפולה לאורך 88% מאורך גוף האונייה, והיא הייתה מחולקת ל-17 תאים אטומים למים.
הצוות היה מורכב מ-41 קצינים ו-1,043 מלחים.
באונייה ששימשה כאוניית דגל היו 14 קצינים ו-80 מלחים נוסף לצוות הרגיל.
האוניות תפקדו היטב בתנאי הים הקשים של הים הצפוני, אך נטו לאבד מעט ממהירותן בגלים גבוהים.
יכולת התמרון שלהן הייתה טובה, אך בעת פנייה חריפה סבלו האוניות מומנט כוח חריף, שהיה עלול להביא לאובדן של שני שלישים ממהירותן ולהביא לנטייה של כ-8 מעלות.
אוניות המערכה מסדרת "קייזר" היו, כאמור, אוניות המערכה הגרמניות הראשונות שהיו מונעות במנועי טורבינה.
בכל אונייה הותקנה טורבינה מתוצרת מפעל גרמני אחר, וזאת כדי לנסות לשבור את המונופול הבריטי של חברת "פארסונס" הבריטית בתחום.
למרות זאת, באוניות "קייזר" ו"קייזרין" הותקנו שלוש טורבינות של פארסונס.
הטורבינות הניעו מדחפים בעלי שלוש כנפיים, בקוטר 3.75 מטרים, שהביאו את האוניות למהירות 21 קשר (כ-39 קמ"ש).
לאונייה היו שני הגאי כיוון.
באונייה "פרינצרגנט לואיטפולד" הותקנו שתי טורבינות של פארסונס; הכוונה הייתה להתקין מנוע דיזל מתוצרת "גרמניה" (Germania) סביב הציר המרכזי בין שלושת צירי המדחפים, אך המנוע לא הושלם בזמן, ולפיכך הונעה האונייה רק באמצעות שתי טורבינות.
בשל כך הייתה האונייה איטית מעט יותר מאחיותיה, בכחצי קשר.
את הקיטור סיפקו 16 דוודים, למעט ב"פרינצרגנט לואיטפולד" בה היו 14 דוודים.
האוניות בהן היו 3 טורבינות נשאו 3,600 טון פחם, שאפשרו להן להגיע לטווח של כ-14,000 קילומטרים, במהירות של 12 קשר.
"פרינצרגנט לואיטפולד" נשאה פחות פחם, 3,200 טון, אך היו בה מכלים ל-400 טון דלק עבור מנוע הדיזל המתוכנן.
מנוע הדיזל לבדו יכול היה לספק לאונייה טווח של כ-3,700 קילומטרים באותה מהירות.
כל אחת מאוניות המערכה מסדרת "קייזר" נשאה עשרה תותחים בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ), שהיו מותקנים בזוגות, בחמישה צריחים.
צריח אחד הותקן בקדמת האונייה, שניים באמצעה, בדירוג, ושניים בחלקה האחורי, כאשר הצריח הרביעי מותקן מאחורי הצריח החמישי ומעליו.
במחסני האונייה אוחסנו 860 פגזים לתותחים אלה, 86 פגזים לכל תותח.
כל פגז שקל 406 ק"ג; מהירות הלוע של התותחים הייתה 854 מטרים בשנייה.
לתותחי האונייה הייתה הגבהה מרבית של 13.5 מעלות והנמכה מרבית של 8- מעלות.
בהגבהה מרבית היו התותחים יכולים לירות לטווח מרבי של כ-16,300 מטרים.
מאוחר יותר הוגדלה ההגבהה ל-16 מעלות, וכך הוגדל הטווח ל-20,400 מטרים.
לאוניות הייתה סוללת חימוש משני, ובה 14 תותחים מהירי ירי בקוטר 5.9 אינץ' (150 מ"מ), שהיו מוצבים במעין תאים משוריינים.
לכל תותח היו 60 פגזים, ובסך הכל היו באונייה 2,240 פגזים בקוטר זה.
משקלו של כל פגז היה 45.3 ק"ג, ומהירות הלוע של התותחים הייתה 835 מטרים בשנייה.
טווח הירי של תותחים אלה היה 13,500 מטרים, ומאוחר יותר הוגדל הטווח ל-16,800 מטרים.
האונייה נשאה גם חימוש שלישוני, שמונה תותחים בקוטר 3.5 אינץ (88 מ"מ).
כמקובל לגבי אוניות מערכה באותה תקופה, נשאו האוניות גם חמישה צינורות לשיגור טורפדו בקוטר 20 אינץ' (508 מ"מ), שהיו מוצבים מתחת לקו המים: צינור אחד בחרטום האונייה, ושניים בכל אחד מצידי האונייה.
כמו כל אוניות המלחמה הגרמניות באותה תקופה, מוגנו אוניות המערכה מסדרת "קייזר" בשריון מתוצרת קרופ.
השריון על הסיפון היה בעובי משתנה, מ-10 ס"מ באזורים הקריטיים יותר של האוניות ועד 6 ס"מ באזורים פחות חשובים.
רצועת השריון שהקיפה את האונייה הייתה בעובי 35 ס"מ סביב המבצר המרכזי באונייה (האזור בו היו מנועי הספינה, מרכזי התחמושת והפיקוד) ובעובי פחות בקצוות – 18 ס"מ בחרטומה ו-12 ס"מ בירכתיה.
מעבר לחגורת השריון, הייתה עוד מחיצה שנקראה "מחיצת טורפדו" (torpedo bulkhead), שנועדה לשמור על האונייה גם במקרה של פריצת חגורת השריון החיצונית.
עובייה של מחיצה זו היה 4 ס"מ.
מגדל הניווט הקדמי היה מוגן בצדיו בשריון בעובי 40 ס"מ ובגג בעובי 15 ס"מ; המגדל האחורי היה מוגן בצדיו בשריון בעובי 20 ס"מ ובגג בעובי 5 ס"מ.
צריחי התותחים הראשיים היו מוגנים בשריון בעובי 30 ס"מ בצדדים ו-22 ס"מ בגג הצריח; תאי התותחים המשניים היו מוגנים בשריון בעובי 17 ס"מ, ובעובי 8 ס"מ על מגיני התותח.
"קייזר" ו"קניג אלברט" השתתפו בסיור נרחב מעבר לים אל דרום אמריקה ודרום אפריקה במהלך 1913 ו-1914. הסיור נועד להפגין את כוחה הימי של גרמניה, וגם לבחון את אמינותם של מנועי הטורבינה במשימות ארוכות טווח.
שתי האוניות שבו לגרמניה לפני תחילתה של מלחמת העולם.
לבריטים היה מידע על המבצע המתקרב, מכיוון שהקוד הגרמני היה ברשותם, אך המודיעין הבריטי לא ידע מהי מטרתו המדויקת של הצי הגרמני.
בשל כך, הורה הפיקוד הבריטי לשייטת סיירות המערכה הראשונה, בפיקוד תת-אדמירל דייוויד ביטי, יחד עם שייטות של סיירות ומשחתות, לנסות וליירט את הצי הגרמני.
כוח המשימה הבריטי הפליג ישירות אל מרכזו של צי הים הפתוח.
ב-15 בדצמבר, ב-06:20 בבוקר, נתקלו משחתות בריטיות בספינת טורפדו גרמנית, והחל קרב מבולבל בין הכוחות הקלים של שני הציים בטווח קרוב.
אוניות המערכה מסדרת "קייזר" היו בשלב זה קרובות מאוד לצי הבריטי, במרחק של כ-16 ק"מ משש אוניות מערכה בריטיות.
ואולם, אדמירל פרידריך פון אינגנול, מפקד הצי הפתוח, חשש לסכן את הצי ללא אישורו המפורש של הקייזר, וילהלם; הוא לא ידע מהו הכוח העומד מולו, וחשש שכל ה"גרנד פליט" ("הצי הגדול") הבריטי נמצא בסביבה.
בשל כך, החליט להסיג את הצי לאחור 10 דקות לאחר תחילת הקרב.
האוניות השתתפו בפשיטה נוספת, הפגזת ירמות' ולואוסטופט, ב-24 באפריל 1916. גם בפשיטה זו הוטל הביצוע הממשי על סיירות המערכה, ואילו אוניות המערכה נותרו מאחור, בגיבוי.
מפקד צי הים הפתוח היה כעת אדמירל ריינהרד שר.
במהלך היום קיבל שר מידע על כך שה"גרנד פליט" יוצא מבסיסו בסקפה פלו לקראתו, והוא נסוג לבסיסיו.
ארבע מבין חמש האוניות בסדרת "קייזר" השתתפו בגיחה של צי הים הפתוח, שהתפתחה לקרב יוטלנד, בין 31 במאי ל-1 ביוני 1916. המטרה הגרמנית הייתה לנסות ולבודד יחידה אחת של ה"גרנד פליט" הבריטי ולהשמיד אותה על ידי כוח עדיף, וכך לשחוק את היתרון הבריטי ולהתקרב לשוויון כוחות.
"קייזר", "קייזרין", "פרינצרגנט לואיטפולד" ו"פרידריך דר גרוסה", אוניית הדגל של אדמירל ריינהרד שר, היוו את הפָּלְגָה השישית של שייטת המערכה השלישית.
זו הייתה שייטת אוניות המערכה הראשונה מבין שלוש.
הפלגה החמישית, הפליגה ראשונה בשייטת, ובה אוניות מערכה מסדרת "קניג" (König) שהיו החלוץ.
אחריהן הפליגו אוניות המערכה מסדרת "קייזר", ואחריהן אוניות המערכה מסדרת "הלגולנד" (Helgoland), הישנות יותר, ואוניות המערכה מסדרת "נסאו" (Nassau), אוניות המערכה הגרמניות הראשונות מטיפוס דרדנוט.
במאסף הפליגו אוניות המערכה פרה-דרדנוט המיושנות, מסדרת "דויטשלנד" (Deutschland), של שייטת אוניות המערכה השנייה.
אוניית הדגל של הצי כולו הייתה "פרידריך דר גרוסה".
מעט לפני השעה 16:00 נתקלו סיירות המערכה הגרמניות, שייטת הסיור הראשונה בפיקוד תת-אדמירל פרנץ פון היפר, בסיירות המערכה הבריטיות, שייטת סיירות המערכה הראשונה, בפיקוד תת-אדמירל דייוויד ביטי.
היפר פנה דרומה במטרה למשוך את האוניות הבריטיות לטווח תותחיהן של אוניות המערכה הגרמניות, צי הים הפתוח, וביטי החל במרדף אחריהן.
בדו-קרב הארטילרי שהחל בין שתי השייטות, התפוצצו והושמדו האוניות הבריטיות "אינדפטיגבל" (Indefatigable) ו"קווין מרי" (Queen Mary).
בשעה 17:30 בערך הבחינה אוניית המערכה "קניג" באוניות הבריטיות המתקרבות; רבע שעה לאחר מכן הורה אדמירל ריינהרד שר, מפקד צי הים הפתוח, לפנות מעט שמאלה (מערבה), כדי שאוניותיו יוכלו לירות על סיירות המערכה הבריטיות.
זמן קצר לאחר מכן ניתנה ההוראה לפתוח באש.
אוניות המערכה מסדרת "קייזר", שהפליגו, כאמור, שניות בטור, לא היו עדיין בטווח, למעט "פרינצרגנט לואיטפולד" שירתה שמונה מטחים, החל מטווח 20,400 מטרים ועד לטווח 19,500 מטרים.
לאחר מטחים אלה גדל שוב הטווח, והאש הופסקה.
"קייזר" ו"פרידריך דר גרוסה" הצליחו להגיע לטווח ירי אל שייטת הסיירות הקלות השנייה הבריטית, שנלוותה לסיירות המערכה, אך האש הכבדה שירו שאר אוניות המערכה מנעה תצפית ירי מדויקת, ולאחר כמה מטחים הופסקה האש.
ביטי פנה צפונה, וכעת היה הוא זה שניסה למשוך את הצי הגרמני אל צי הים הגדול הבריטי שהתקרב מצפון, ללא ידיעת הגרמנים.
עם התקרבות הציים האחד אל משנהו אירעו כמה היתקלויות בין אוניות שונות.
הסיירת הגרמנית "ויסבאדן" (Wiesbaden) נפגעה מירי בריטי, ובשעה 19:00 בערך ספגה שוב אש בריטית.
שר הורה לאוניותיו לתמרן, כדי שניתן יהיה לגרור את "ויסבאדן" הפגועה.
בשעה 19:05 החלו הסיירות המשוריינות הבריטיות "דיפנס" (Defence) ו"ווריור" (Warrior) לירות על האוניה הגרמנית הפגועה, ואולם בשלב זה כבר התקרבו אוניות השטח הגרמניות הגדולות לזירה; "קייזר" ושלוש אוניות מערכה מסדרת "קניג" ריכזו את אשן על שתי האוניות הבריטיות מטווח קצר יחסית, מעט יותר מ-7,300 מטרים.
אחד ממחסני התחמושת של "דיפנס" נפגע, והאונייה הבריטית התפוצצה והושמדה.
"ווריור" הצליחה לחמוק מהאש הגרמנית ולסגת צפונה, כשהיא פגועה קשות, אל הגנתן של אוניות המערכה הבריטיות מסדרת "קווין אליזבת" (Queen Elizabeth), של שייטת אוניות המערכה החמישית.
במקביל, בזמן ש"ווריור" הפגועה חמקה צפונה, נעו שתי אוניות המערכה בריטיות, "וורספייט" (Warspite) ו"וליאנט" (Valiant) זו לכיוון זו.
שתיהן פנו בחוזקה ימינה כדי להימנע מהתנגשות.
ברגע ההיגוי החד פגע פגז שנורה מ"קייזר" ב"וורספייט", ו"תקע" את מערכת ההיגוי שלה; האונייה הבריטית המשיכה לפנות בעיגול, ללא שליטה.
"פרידריך דר גרוסה", "קניג" ועוד שתי אוניות מערכה מסדרת "נסאו" ושלוש מסדרת "הלגולנד" ירו על "וורספייט" במשך 20 דקות.
האונייה הבריטית נפגעה 11 פעמים, עד שהצליחה לחמוק משדה הראייה של הגרמנים.
"וורספייט" נפגעה קשות, ונאלצה להפסיק את הקרב ולחזור לנמל לתיקונים.
הגרמנים היו סבורים בתחילה שהצליחו להטביע אותה.
במהלך הקרב ירתה "קייזר" 224 פגזים מתותחיה הראשיים, ו-41 פגזים מתותחיה המשניים.
"קייזרין" ירתה 160 ו-135 פגזים, בהתאמה, "פרינצרגנט לואיטפולד" ירתה 169 ו-106 בהתאמה, ו"פרידריך דר גרוסה" ירתה 72 פגזים מתותחיה הראשיים ו-151 פגזים מתותחיה המשניים.
"קייזר" נפגעה פעמיים מפגזים שנורו מתותחים ראשיים.
היא הייתה האונייה היחידה מסדרת האוניות שנפגעה בקרב.
הפגיעות גרמו לפצוע אחד בלבד.
בתחילת ספטמבר 1917 כבש הצבא הגרמני המתקדם את נמל ריגה.
על הצי הגרמני הוטלה המשימה לטהר את מפרץ ריגה מהכוחות הימיים הרוסיים שעדיין החזיקו בו.
הפיקוד הגרמני העליון החליט על מבצע משולב של כוחות ימיים ויבשתיים למטרה זו; המבצע נועד להשתלט על ארכיפלג מונסונד, שני איים בפתח מפרץ ריגה, ובמיוחד על סוללות התותחים הרוסיות שהיו מוצבות על חצי האי שוורבה (Sworbe), בדרום האי סארמאה (האי הדרומי ביותר בארכיפלג).
הפקודה למבצע המשולב הוצאה ב-18 בספטמבר.
הכוח הימי מנה את אוניית הדגל "מולטקה" (Moltke) בראש שייטת אוניות המערכה השלישית של צי הים הפתוח.
הפלגה החמישית של השייטת כללה את ארבע האוניות מסדרת "קניג" ואת אוניית המערכה החדישה "באיירן" (Bayern), והפלגה השישית כללה את חמש האוניות מסדרת "קייזר".
אל אוניות המערכה נלוו תשע סיירות קלות, שלוש שייטות של ספינות טורפדו ושולות מוקשים רבות.
הכוח הימי מנה כ-300 אוניות, והסתייע בלמעלה ממאה מטוסים ושישה צפלינים.
הכוח היבשתי מנה כ-24,600 קצינים וחיילים.
מול הגרמנים היו לרוסים שתי אוניות מערכה, אחת מהן פרהדרדנוט, שלוש סיירות משוריינות, 26 משחתות, כמה ספינות טורפדו וספינות תותחים.
הכוח היבשתי הרוסי מנה כ-14,000 איש, בסיוע תותחי חוף.
המבצע החל ב-12 באוקטובר בהפגזת סוללות התותחים על חצי האי שוורבה על ידי אוניות המערכה מסדרת "קייזר".
במקביל הפגיזו אוניות המערכה "מולטקה", "באיירן" והאוניות מסדרת "קניג" את סוללות החוף הרוסיות במפרץ טאגה (Tagga).
הרוסים התגוננו בעקשנות והאטו את ההתקדמות הגרמנית; ב-14 באוקטובר נשלחה "קייזר" כדי לסייע לשולות המוקשים הגרמניות מול ההתנגדות של המשחתות הרוסיות.
בקרב שהתפתח הטביעה "קייזר" משחתת רוסית אחת, ואפשרה לאוניות הגרמניות לחדור לתוך המצר.
במקביל לפעילותה של "קייזר", הפגיזו "קייזרין", "קניג אלברט" ו"פרידריך דר גרוסה" את סוללות החוף בצרל (Zerel).
הרוסים ירו אש נגדית על האוניות הגרמניות, ואלו נאלצו לתמרן ללא הרף כדי להימנע מפגיעה.
ההפגזה נמשכה רק כשעה, בשל החשש מצוללות וממוקשים.
למחרת בבוקר הטביעו שתי אוניות מערכה מסדרת "קניג" את אוניית המערכה הרוסית פרה-דרדנוט "סלאבה" (Слава) והביאו לנסיגתן של שאר האוניות הרוסיות.
עד 20 באוקטובר הושלם המבצע הגרמני בהצלחה.
ב-17 בנובמבר 1917 פילסו שולות מוקשים גרמניות נתיב בשדה מוקשים ימיים שהניחו הבריטים במפרץ הלגולנד, ליד החוף הגרמני.
האוניות הגרמניות נתקלו בשתי סיירות קלות בריטיות, שארבו להן במטרה למנוע את שליית המוקשים.
האוניות הגרמניות נסוגו אל אוניות החיפוי שלהן, "קייזר" ו"קייזרין", שהיו בפיקוד אדמירל משנה לודוויג פון רויטר.
שתי אוניות המערכה הגרמניות פתחו באש על האוניות הבריטיות, ואלו מיהרו לסגת אל החיפוי שלהן, חמש סיירות מערכה.
המגע בין אוניות השטח הגדולות היה קצר, והגרמנים הצליחו לסגת לבסיסם במחיר שולת מוקשים אחת שטובעה.
לאחר חתימת הסכם שביתת הנשק ב-11 בנובמבר 1918, הורו בעלות הברית המנצחות לאוניות הצי הגרמני להפליג לבסיס הצי המלכותי הבריטי בסקפה פלו.
הצי הגרמני שם נותר במשמורת במהלך הדיונים על הסכם שלום, שנחתם בסופו של דבר ב-28 ביוני 1919, ונקרא חוזה ורסאי.
בעלות הברית התכוונו לחלק ביניהן את האוניות הגרמניות כשלל מלחמה.
כאשר התקרבו הדיונים לשלבי סיום, העריך מפקד הצי הגרמני העצור, אדמירל משנה לודוויג פון רויטר, שהבריטים עומדים להשתלט על אוניותיו.
ב-21 ביוני בבוקר יצאו אוניות הצי הבריטי לאימונים בים; בהיעדרן, הורה רויטר לאוניותיו, באמצעות איתות דגלים, להטביע עצמן, על פי תוכנית שגובשה מראש.
"פרידריך דר גרוסה" הייתה האונייה הראשונה שהוטבעה, ואחריה "קניג אלברט".
בתוך חמש שעות טבעו במימי המעגן בסקפה פלו 10 אוניות מערכה, ובכללן חמש האוניות מסדרת "קייזר", וכן 5 סיירות מערכה, 4 סיירות קלות ו-32 ספינות טורפדו.
אוניית המערכה "באדן" (SMS Baden), ארבע הסיירות הקלות "אמדן" (SMS Emden), "נירנברג" (SMS Nürnberg), "פרנקפורט" (SMS Frankfurt) ו"ברמזה" (SMS Bremse) ועוד 14 ספינות טורפדו הועלו על החוף, אך הבריטים מיהרו להגיע אליהן ולגררן למים רדודים.
רק ארבע ספינות טורפדו נותרו שלמות.
תשעה אנשי צוות גרמנים נהרגו, מהם שטבעו ואחרים נורו למוות כשניסו לחמוק בסירות ההצלה.
היו אלה החללים הגרמנים האחרונים של מלחמת העולם הראשונה.
האוניות הגרמניות נמשו בהדרגה במהלך שנות השלושים של המאה העשרים ונגרטו.
פעמון האונייה של "פרידריך דר גרוסה" הוחזר לגרמניה ב-1965, ומוצג כיום במפקדת הצי הגרמני בגלוקסבורג.
אוניות המערכה מסדרת קניג (König) הייתה סדרה של ארבע אוניות מערכה שנבנו בגרמניה לקראת מלחמת העולם הראשונה ושירתו בצי הגרמני הקיסרי במהלך המלחמה.
ארבע האוניות היו קניג (König), גרוסר קורפירסט (Großer Kurfürst), מארקגראף (Markgraf), וקרונפרינץ (Kronprinz).
הן היו האוניות החזקות ביותר בצי הגרמני בתחילת המלחמה, ושרתו כיחידה אחת במהלך המלחמה – הפָּלְגָה החמישית של שייטת המערכה השלישית.
האוניות נטלו חלק בפעילות הימית של הצי במהלך המלחמה, כולל קרב יוטלנד, בו הייתה הפלגה ראשונה בטור האוניות הגרמני.
ארבע האוניות שרדו את המלחמה, ובסופה נעצרו בבסיס הימי הבריטי בסקפה פלו.
אוניות המערכה מסדרת "קניג" היו הסדרה הרביעית של אוניות מערכה דרדנוט שנבנתה בגרמניה.
הן היו המשך של הסדרה הקודמת, אוניות המערכה מסדרת קייזר, והיו דומות בממדיהן, אך היו בהן כמה שיפורים.
השיפורים העיקריים היו פריסה טובה יותר של התותחים הראשיים של האוניות, ומיגון טוב יותר.
במערכת ההנעה נעשה ניסיון לשלב מנוע דיזל אחד, יחד עם שני מנועי טורבינה, רעיון שנוסה באחת האוניות בסדרת "קייזר".
אוניות המערכה מסדרת קניג הוזמנו על פי התיקון השני לחוק הצי של הקיסרות הגרמנית, שעבר ברייכסטאג ב-1908. התיקון הועבר כמענה למהפך שיצרה השקת אוניית המערכה הבריטית אה"מ דרדנוט ב-1906. "דרדנוט" קבעה סטנדרט חדש בבניית אוניות מערכה, סטנדרט שבא לידי ביטוי בחימוש בעל עוצמה רבה יותר, מערכת הנעה חדישה, ועוד.
כתוצאה מכך, היו אוניות המערכה גדולות יותר, ולפיכך יקרות יותר מאוניות המערכה פרה-דרדנוט הישנות יותר.
בשל כך, היה צורך לעדכן את תקציב הצי שאושר ב-1906, ולהתאימו לעלויות החדשות.
בנוסף, קבע החוק כי משך החיים של אוניות מערכה יצומצם מ-25 שנים ל-20 שנים.
קביעה זו יצרה צורך בתכנון ובהשקת אוניות מערכה חדשות, במקום הישנות שהחוק קבע כי יש להוציאן משירות, וכך נאלץ הרייכסטאג לאשר עוד הגדלה בתקציב, כדי לאפשר את בנייתן של אוניות המערכה הנוספות הנדרשות.
שר הצי, אלפרד פון טירפיץ, איים להתפטר אם לא יאושר החוק, ואיומו סייע בהעברת החוק ברוב משמעותי.
אוניות המערכה מסדרת "קניג" הוזמנו תחילה תחת השמות הזמניים S, ארזאץ קורפירסט פרידריך וילהלם (Ersatz Kurfürst Friedrich Wilhelm), ארזאץ וייסנבורג (Ersatz Weissenburg), וארזאץ ברנדנבורג (Ersatz Brandenburg).
אורכן של אוניות המערכה מסדרת "קניג" היה 174.7 מטרים בקו המים.
אורכן המלא היה 175.4 מטרים.
רוחבן היה 29.5 מטרים, והשוקע שלהן היה מ-9.19 מטרים בקדמת האונייה עד 9 מטרים באחריה.
לאוניות הייתה תחתית כפולה לאורך 88% מגוף האונייה, והיא הייתה מחולקת ל-18 תאים אטימים למים.
מסגרות פלדה אורכיות רוחביות היוו את שלד האונייה, ועליהן מוסמרו לוחות הפלדה החיצוניים.
הצוות היה מורכב מ-41 קצינים ו-1,095 מלחים.
קניג, אוניית הדגל של הפלגה היו 14 קצינים ו-80 מלחים נוסף לצוות הרגיל.
הצי הגרמני העריך מאוד את תכונות השיט של האוניות.
הן תפקדו היטב בתנאי הים הקשים של הים הצפוני, אך נטו לאבד מעט ממהירותן בגלים גבוהים.
התכנון המקורי של האוניות קבע שההנעה תתבצע בעזרת שלושה גלי הנע, כאשר שני הגלים החיצוניים יונעו בעזרת טורבינות, ואילו גל ההנע המרכזי יונע בעזרת מנוע דיזל בעל שישה צילינדרים ושתי פעימות מתוצרת MAN.
מנוע הדיזל אמור היה לספק 12,000 כוחות סוס ב-150 סיבובים לדקה.
ואולם, פיתוח מנועי הדיזל התעכב, והוחלט להתקין מנועי דיזל רק באוניות "גרוסר קורפירסט" ו"מארקגראף".
בסופו של דבר, לא הותקנו מנועי דיזל באף אחת מהאוניות.
באוניות "קניג" ו"קרונפרינץ" הותקנו שלושה מנועי טורבינה של חברת "פארסונס" הבריטית, ואילו ב"גרוסר קורפירסט" וב"מארקגראף" הותקנו טורבינות מתוצרת גרמנית, AEG-וולקן וברגמן, בהתאמה.
הטורבינות הניעו מדחפים בעלי שלוש כנפיים, בקוטר 3.8 מטרים.
את הקיטור סיפקו 15 דוודים, 3 מונעים בדלק ו-12 מונעים בפחם.
מערכות ההנעה של האונייה תוכננו להפיק 31,000 כוחות סוס, אך בניסויי האוניות הגיעו המנועים להספק גבוה יותר, בין 41,400 כ"ס עד 46,200 כ"ס.
מהירותן המתוכננת של האוניות הייתה 21 קשר (כ-39 קמ"ש).
לאוניות היו שני הגאי כיוון.
כל אחת מאוניות המערכה מסדרת "קניג" נשאה עשרה תותחים בקוטר 12 אינץ' (305 מ"מ), שהיו מותקנים בחמישה צריחים.
שני צריחים הותקנו בקדמת האונייה, כאשר הצריח האחורי בין השניים מוגבה ויורה מעל הקדמי, אחד באמצעה, בין שתי הארובות, ושני צריחים בחלקה האחורי, כאשר הצריח הרביעי מותקן מאחורי ומעל הצריח החמישי.
סידור זה היה מוצלח יותר מסידור התותחים באוניות המערכה מסדרת "קייזר": בסדרת "קייזר" היו לאוניות רק שני תותחים שהיו יכולים לירות לכיוון קדמת האונייה, ורק שמונה תותחים היו יכולים לירות מטח רוחבי (Broadside), מכיוון ששני הצריחים במרכז האונייה היו מוגבלים ביכולת הצידוד שלהם.
לעומת זאת, באוניות המערכה מסדרת "קניג" היו האוניות יכולות לירות קדימה בארבעה תותחים, וניתן היה להפנות עשרה תותחים למטח רוחבי.
מתחת לכל צריח היה תא עבודה, שאליו הגיעה התחמושת לתותח במעלית ממחסני התחמושת שבתחתית האונייה.
הצריחים הופעלו חשמלית, אם כי התותחים הוגבהו הידראולית.
פנים הצריח נבנה כולו מפלדה, כדי לצמצם את סכנת ההתלקחות.
לכל תותח היו 90 פגזים, ובסך הכל אוחסנו בכל אונייה 900 פגזים בקוטר גדול.
הפגזים היו משני סוגים: פגזים חודרי שריון, במשקל 405.5 ק"ג, או פגזים נפיצים, במשקל 405.9 ק"ג.
המטען ההודף של התותחים היה משני סוגים: האחד, במשקל 91 ק"ג, שהיה נתון בתרמיל מפליז, והשני, במשקל 34.5 ק"ג, שהיה בשק ממשי.
קצב האש של התותחים היה 2 עד 3 פגזים לדקה; מהירות הלוע הייתה 855 מטרים לשנייה.
לתותחי האונייה הייתה הגבהה מרבית של 13.5 מעלות.
בהגבהה מרבית היו התותחים יכולים לירות לטווח מרבי של כ-16,200 מטרים.
לאוניות הייתה סוללת חימוש משני, ובה 14 תותחים מהירי ירי בקוטר 5.9 אינץ' (150 מ"מ), שהיו מוצבים במעין תאים משוריינים, על הסיפון העליון.
לכל תותח היו 160 פגזים, ובסך הכל היו באונייה 2,240 פגזים בקוטר זה.
קצב האש היה 5 עד 7 פגזים בדקה, ומהירות הלוע של התותחים הייתה 835 מטרים בשנייה.
האונייה נשאה גם חימוש שלישוני, שישה תותחים בקוטר 3.5 אינץ (88 מ"מ), שגם הם היו מותקנים בתאים משוריינים.
ששת התותחים היו מותקנים בשני צידי מגדל הניווט הקדמי, והיו מכוונים כולם לקדמת האונייה.
לכל תותח היו 200 פגזים, ובסך הכל היו באונייה 1200 פגזים בקוטר זה.
הפגזים הנפיצים בקוטר זה היו במשקל 10 ק"ג כל אחד.
קצב האש של התותחים היה עד 15 פגזים לדקה, ומהירות הלוע הייתה 890 מטרים בשנייה.
בשלב מאוחר יותר הוחלפו תותחים אלה בתותחים נ"מ באותו קוטר, שהותקנו בחלקה האחורי של האונייה.
כמקובל לגבי אוניות מערכה באותה תקופה, נשאו האוניות גם חמישה צינורות לשיגור טורפדו בקוטר 20 אינץ' (508 מ"מ), שהיו מוצבים מתחת לקו המים: צינור אחד בחרטום האונייה, ושניים בכל אחד מצידי האונייה; באונייה היו 16 טילי טורפדו, באורך 7 מטרים, עם ראש נפץ במשקל 195 ק"ג.
מהירותם של טילי הטורפדו הייתה 37 קשר (68.5 קמ"ש), והטווח היה 4,000 מטרים.
כמו כל אוניות המלחמה הגרמניות באותה תקופה, מוגנו אוניות המערכה מסדרת קניג בשריון מתוצרת קרופ.
רצועת השריון שהקיפה את האונייה הייתה בעובי 35 ס"מ סביב המבצר המרכזי באונייה (האזור בו היו מנועי הספינה, מרכזי התחמושת והפיקוד) ובעובי פחות בקצוות, 18 ס"מ בקדמתה ו-12 ס"מ באחוריה.
מעבר לחגורת השריון, הייתה עוד מחיצה שנקראה "מחיצת טורפדו" (torpedo bulkhead), שנועדה לשמור על האונייה גם אם חגורת השריון החיצונית נפרצה.
מגדל הניווט הקדמי היה מוגן בצידיו בשריון בעובי 30 ס"מ, וגג בעובי 15 ס"מ; המגדל האחורי היה מוגן בצידיו בשריון בעובי 20 ס"מ וגג בעובי 5 ס"מ.
צריחי התותחים הראשיים היו מוגנים בשריון בעובי 30 ס"מ בצדדים ו-11 ס"מ בגג הצריח; תאי התותחים המשניים היו מוגנים בשריון בעובי 17 ס"מ, ובעובי 8 ס"מ על מגיני התותח.
ווסר, ברמן 4 ביוני 1913 1 באוקטובר 1914 קרונפרינץ (Kronprinz) נסיך הכתר, על שם וילהלם, נסיך הכתר של גרמניה נובמבר 1911 גרמניהוורפט, קיל 21 בפברואר 1914 8 בנובמבר 1914
היסטוריה מבצעית: מלחמת העולם הראשונה
אוניות המערכה מסדרת "קניג" הושקו, כפי שניתן לראות בסעיף הקודם, בחודשיה הראשונים של מלחמת העולם הראשונה, ובמשך שנה וחצי היו האוניות החדישות ביותר בצי הגרמני הקיסרי.
בשל כך, הורה הפיקוד הבריטי לשייטת סיירות המערכה הראשונה, בפיקוד תת אדמירל דייוויד ביטי, יחד עם שייטות של סיירות ומשחתות, לנסות וליירט את הצי הגרמני.
ב-15 בדצמבר, ב־6:20 בבוקר, נתקלו משחתות בריטיות בספינת טורפדו גרמנית, והחל קרב מבולבל בין הכוחות הקלים של שני הציים, בטווח קרוב.
אוניות המערכה מסדרת "קניג" היו בשלב זה קרובות מאוד לצי הבריטי, במרחק של כ-16 ק"מ משש אוניות מערכה בריטיות.
ואולם, אדמירל פרידריך פון אינגנול, מפקד הצי הפתוח, חשש לסכן את הצי ללא אישורו המפורש של הקייזר, וילהלם; הוא לא ידע מהו הכוח העומד מולו, וחשש שכל ה"גרנד פליט" הבריטי נמצא בסביבה.
ארבע האוניות בסדרת קניג השתתפו בגיחה של צי הים הפתוח, שהתפתחה לקרב יוטלנד, בין 31 במאי ל-1 ביוני 1916. המטרה הגרמנית הייתה לנסות ולבודד יחידה אחת של ה"גרנד פליט" הבריטי והשמיד אותה על ידי כוח עדיף, וכך לשחוק את היתרון הבריטי ולהתקרב לשוויון כוחות.
"קניג", "גרוסר קורפרסט", "מארקגראף" ו"קרונפרינץ" היוו את הפָּלְגָה החמישית של שייטת אוניות המערכה השלישית, והן היו החלוץ ומובילות הטור הגרמני.
אחריהן הפליגה הפָּלְגָה השישית, שהייתה מורכבת מאוניות המערכה מסדרת קייזר.
בהמשך הטור הפליגה שייטת אוניות המערכה הראשונה, שהייתה מורכבת מאוניות המערכה מסדרת הלגולנד ונסאו, אוניות המערכה הגרמניות הראשונות מטיפוס דרדנוט.
במאסף הפליגה שייטת אוניות המערכה השנייה – אוניות המערכה פרה-דרדנוט המיושנות, מסדרת דויטשלנד.
מעט לפני השעה 16:00 נתקלו סיירות המערכה הגרמניות, קבוצת הסיור הראשונה בפיקוד תת-אדמירל פרנץ פון היפר, בסיירות המערכה הבריטיות, שייטת סיירות המערכה הראשונה, בפיקוד תת-אדמירל דייוויד ביטי.
היפר פנה דרומה, במטרה למשוך את האוניות הבריטיות לטווח תותחיהן של אוניות המערכה הגרמניות, צי הים הפתוח, וביטי החל במרדף אחריהן.
בדו-קרב הארטילרי שהחל בין שתי השייטות, התפוצצו והושמדו האוניות הבריטיות אינדפטיגבל וקווין מרי.
בשעה 17:30 בערך הבחינה אוניית המערכה קניג באוניות הבריטיות המתקרבות; רבע שעה לאחר מכן הורה אדמירל ריינהרד שר, מפקד צי הים הפתוח, לפנות מעט שמאלה (מערבה), כדי שאוניותיו יוכלו לירות על סיירות המערכה הבריטיות.
"קניג", "גרוסר קורפרסט" ו"מארקגראף" היו אוניות המערכה הראשונות שהגיעו לטווח ירי יעיל, והן פתחו באש על סיירות המערכה הבריטיות לאיון, פרינסס רויאל וטייגר, בהתאמה, בטווח 19,200 מטרים.
"קניג" העבירה את אישה אל טייגר לאחר כמה דקות, כשהתברר שהטווח ל"לאיון" גדול מדי.
במקביל, ירו האוניות אל שתי משחתות בריטיות שהצליחו להתקרב לטווח קצר אל האוניות הגרמניות; המשחתות הבריטיות, נסטור וניקאטור הצליחו לחמוק מאש כבדה שנורתה אליהן והתקרב לטווח ירי טורפדו.
כל אחת ירתה שני טילי טורפדו אל "קניג" ו"גרוסר קורפירסט".
כל ארבעת הטילים החטיאו את מטרתם.
אוניות המערכה הצליחו הטביע את "נסטור" ומשחתת בריטית שלישית, "נומאד".
הניצולים נמשו על ידי ספינות טורפדו גרמניות.
בסביבות השעה 18:00 החל דו-קרב ארטילרי בין האוניות הגרמניות לאוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת הבריטיות, שהתקרבו מצפון, אך לאחר כמה דקות גדל הטווח והאש פסקה.
במהלך התנועה דרומה התחדש הדו-קרב בין אוניות המערכה מסדרת קווין אליזבת וסיירות המערכה הגרמניות לבין הצי הגרמני, ובמהלך הירי ספגו אוניות המערכה מסדרת "קניג" פגיעות ראשונות.
הסיירת הגרמנית ויסבאדן נפגעה מירי בריטי, ובשעה 19:00 בערך ספגה שוב אש בריטית.
הגרמנים החלו לתמרן כדי לחפות על ויסבאדן הפגועה, אך במקביל החלו סיירות קלות בריטיות להסתער על הקו הגרמני כדי לתקוף אותו בטורפדות, ותוך כדי הסתערות המטירו הבריטים אש כבדה על "ויסבאדן".
למרות אש כבדה של אוניות המערכה, המשיכו הבריטים בהסתערותם.
בשעה 19:05 החלו גם הסיירות המשוריינות הבריטיות דיפנס וווריור לירות על האוניה הגרמנית הפגועה, ואולם בשלב זה כבר התקרבו אוניות השטח הגרמניות הגדולות לזירה; קייזר ושלוש אוניות מערכה מסדרת קניג ריכזו את אישן על שתי האוניות הבריטיות מטווח קצר יחסית, מעט יותר מ-7,300 מטרים.
אחד ממחסני התחמושת של דיפנס נפגע, והאונייה הבריטית התפוצצה והושמדה.
ווריור הצליחה לחמוק מהאש הגרמנית ולסגת צפונה, כשהיא פגועה קשות.
גם בשלב זה ספגו אוניות המערכה מסדרת "קניג" פגיעות נוספות;.
בשעה 19:15 החל השלב העיקרי של הקרב, כאשר שני הציים העיקריים התנגשו זה בזה.
אדמירל ג'ון ג'ליקו, מפקד ה"גרנד פליט" הבריטי, הצליח לחצות את ה-T של הצי הגרמני פעמיים.
בעת החצייה הראשונה ספגו אוניות המערכה מסדרת "קניג", שהיו בראש הטור, אש כבדה ונפגעו כמה וכמה פעמים.
למרות זאת, הצליח הצי הגרמני לחמוק, ולחזור לנמל.
תוצאת הקרב הייתה שנויה במחלוקת; הגרמנים ראו בו ניצחון, שכן הצליחו להסב לבריטים אבדות כפולות משלהם.
הבריטים היו מאוכזבים מכך שלא הצליחו להשמיד את הצי הגרמני, אך ראו בו הצלחה חלקית שכן הצליחו למנוע מן הצי הגרמני את המהפך שקיווה לחולל ביחסי הכוחות בין הציים.
"גרוסר קורפירסט" ירתה 135 פגזים, "מארקגראף" ירתה 254 פגזים ו"קרונפרינץ" ירתה 144 פגזים, כולם בקוטר 12 אינץ'.
גרוסר קורפירסט ספגה שמונה פגיעות, חמש מפגזים בקוטר 15 אינץ' ושלוש מפגזים בקוטר 13.5 אינץ'.
מארקגראף נפגעה חמש פעמים: שלוש פעמים מפגזים בקוטר 15 אינץ', פעם אחת מפגז בקוטר 13.5 אינץ' ופעם אחת מפגז בקוטר 12 אינץ'.
למרות הפגיעות, הצליחו האוניות לחזור לבסיסיהן בתום הקרב, אך הנזקים היו רבים.
"גרוסר קורפירסט" הייתה בתיקונים כחודש וחצי לאחר הקרב, עד 16 ביולי; "מארקגראף" חזרה לפעילות כמה ימים לאחר מכן, ב-20 ביולי; ו"קניג" הוחזרה לשירות למחרת.
תנועת הצי הגרמני ב-18 – 19 באוגוסט
הצי הגרמני לא הצליח לפגוע בצורה משמעותית בצי הבריטי בקרב יוטלנד, ולפיכך החליט אדמירל ריינהרד שר, מפקד צי הים הפתוח, לצאת לניסיון נוסף.
סיירות המערכה הגרמניות היו אמורות להפגיז את עיר החוף הבריטית סנדרלנד.
הגרמנים ציפו ששייטת סיירות המערכה הבריטית תצא לקראת הפושטים, ואז ישמיד אותה צי הים הפתוח, שהמתין בסמוך.
מכיוון שרק שתי סיירות מערכה גרמניות היו כשירות למבצע (האחרות נפגעו קשות בקרב יוטלנד), צורפו "מארקגראף" ו"גרוסרקורפרסט" לסיירות המערכה.
אליהן צורפה גם אוניית המערכה החדשה באיירן, שהושקה לא מכבר.
ואולם, הבריטים היו מודעים לתוכנית הגרמנית; ב-14:35 נודע לשר שה"גרנד פליט" הבריטי מתקרב והולך.
שר לא רצה לסכן שוב את הצי הגרמני, לאחר הקרב הצמוד ביוטלנד, והחליט להסיג את צי הים הפתוח חזרה לבסיסיו
הפיקוד העליון הגרמני החליט על מבצע משולב של כוחות ימיים ויבשתיים למטרה זו; המבצע נועד להשתלט על ארכיפלג מונסונד, שני איים בפתח מפרץ ריגה, ובמיוחד על סוללות התותחים הרוסיות שהיו מוצבות על חצי האי שוורבה (Sworbe), בדרום האי סארמאה (האי הדרומי ביותר בארכיפלג).
הכוח הימי מנה את אוניית הדגל מולטקה, בראש שייטת המערכה השלישית של צי הים הפתוח.
הפלגה החמישית של השייטת כללה את ארבע האוניות מסדרת קניג ואת אוניית המערכה החדישה באיירן, והפלגה השישית כללה את חמש האוניות מסדרת קייזר.
אל אוניות המערכה נלוו תשע סיירות קלות, שלוש שייטות של ספינות טורפדו, ושולות מוקשים רבות.
מול הגרמנים היו לרוסים שתי אוניות מערכה, אחת מהן פרה-דרדנוט, שלוש סיירות משוריינות, 26 משחתות, כמה ספינות טורפדו וספינות תותחים.
המבצע החל ב-12 באוקטובר, בהפגזת סוללות התותחים על חצי האי שוורבה על ידי אוניות המערכה מסדרת קייזר.
במקביל הפגיזו אוניות המערכה מולטקה, באיירן והאוניות מסדרת קניג את סוללות החוף הרוסיות במפרץ טאגה (Tagga).
"גרוסר קורפרסט" ו"באיירן" נפגעו ממוקשים ימיים כאשר תמרנו כדי להגיע לעמדת ירי טובה.
הנזק ל"גרוסר קורפרסט" היה שולי, אך "באיירן" נפגעה ונאלצה לשוב לנמל לתיקונים.
ב-16 באוקטובר נשלחו קניג ו"קרונפרינץ" עם שתי סיירות אל מצר סונד, כדי לטהר אותו מן הכוחות הרוסיים שהיו בו.
השייטת הגרמנית הגיעה למקום בבוקר 17 באוקטובר, אך שדה מוקשים ימיים שהניחו הרוסים עיכב מאוד את התקדמותה.
לגרמנים ציפתה הפתעה לא נעימה, כאשר גילו שטווח תותחי החוף הרוסיים גדול מטווח תותחי האוניות הגרמניות, והגרמנים לא היו יכולים להשיב באש.
ואולם במשך הבוקר הצליחו שולות מוקשים גרמניות לפנות נתיב בשדה המוקשים, והאוניות הגרמניות הצליחו לחדור אל תוך המפרץ ולתקוף את האוניות הרוסיות.
"קניג" פגעה קשות באוניית המערכה הרוסית פרה-דרדנוט סלאבה, עד כדי כך שלצוותה לא הייתה ברירה אלא להטביע אותה.
שאר האוניות הגרמניות הביאו לנסיגתן של שאר האוניות הרוסיות.
ואולם, בשעת הנסיגה נפגעה "מארקגראף" ממוקש.
הצי הגרמני נותר שם במשמורת במהלך הדיונים על הסכם שלום, שנחתם בסופו של דבר ב-28 ביוני 1919, ונקרא חוזה ורסאי.
בעלות הברית התכוונו לחלק ביניהן את האוניות הגרמניות, כשלל מלחמה.
קרונפרינץ הייתה האונייה הראשונה מאוניות הסדרה שהוטבעה.
היא שקעה בשעה 13:15. "גרוסר קורפרסט" טבעה 15 דקות מאוחר יותר, ו"קניג" בשעה 14:00. "מארקגראף" שקעה רק מאוחר יותר, בשעה 16:45. בתוך חמש שעות טבעו במימי המעגן בסקפה פלו 10 אוניות מערכה ובכללן ארבע האוניות מסדרת קניג, וכן 5 סיירות מערכה, 4 סיירות קלות ו-32 ספינות טורפדו.
"גרוסר קורפרסט" נמשתה ב-29 באפריל 1938, נגררה לנמל רוזית' (Rosyth) ושם פורקה לגרוטאות.
שאר האוניות נותרו על קרקע הים, אם כי בשנת 1962 נמכרו האוניות הטבועות לבריטניה.
אוניות ליברטי הוא שמה של סדרת אוניות משא שנבנו בייצור המוני בארצות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה.
בניית האוניות, שנועדו למלא את מקומן של אוניות משא של בעלות הברית שטובעו על ידי הצוללות הגרמניות, הייתה מהירה וזולה.
בתחילה נבנו כמאה אוניות שכאלו עבור בריטניה במסגרת תוכנית החכר והשאל האמריקנית.
לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה החלה בניית האוניות בהיקף נרחב.
בסך הכל נבנו 2,710 אוניות ליברטי, בשנים 1941 עד 1945. זהו מספר האוניות הגדול ביותר שנבנה על פי דגם מסוים של אונייה.
אוניות אלו הפכו לסמל של התפוקה התעשייתית של ארצות הברית בימי המלחמה.
ב-1940 הזמינה בריטניה ממספנות בארצות הברית 60 אוניות כדי למלא את אבדותיה בים ולתגבר את צי הסוחר שלה.
המפרט ההנדסי שדרשו הבריטים היה לאונייה מטיפוס Ocean Class, בעלת מנוע בעל תכנון מיושן אך אמין.
דגם אונייה זה היה מבוסס (בשינויי מידה קלים) על דגם של אונייה שנבנתה בבריטניה לראשונה ב-1879 ויוצרה בייצור נרחב עד 1938. המפרט הבריטי דרש כי באונייה יותקן מנוע מונע בפחם (שממנו היה לבריטניה בשפע) ולא בדלק נוזלי (בהיעדר שדות נפט משלה בזמן ההוא).
האוניות חומשו בתותח סיפון בקוטר 102 מילימטר, שהוצב בירכתיים לשימוש נגד צוללות ובכלי נשק נ"מ.
האונייה הראשונה מטיפוס זה הושקה בארצות הברית באפריל 1941.
דגם זה הוא שהיה בהמשך הבסיס לייצור סדרת אוניות הליברטי.
ארצות הברית אימצה אותו לצורך בניית אוניות עבור בריטניה במסגרת הסיוע המלחמתי לה בתוכנית החכר והשאל.
הדגם אומץ תוך התאמתו לשגרת הבנייה של אוניות בארצות הברית ותוך זירוז בנייתו והוזלתה.
בדגם זה חוברו חלקי האונייה זה לזה בריתוך במקום במסמרות – שינוי שהביא לחיסכון גדול, שכן המיסמור צרך שליש מעלות הבנייה של אונייה והאריך מאוד את בנייתה.
באפריל 1941 עמד מספר האוניות מדגם זה שנועדו לבנייה במסגרת תוכנית ההחכר-והשאל על 117 (מתוך מספר כולל של 306 אוניות בתוכנית).
מקור שמן של האוניות היה הכרזתו של נשיא ארצות הברית רוזוולט כי טיפוס זה של אוניות יביא חירות (Liberty) לאירופה.
בתחילה היה לאוניות דימוי ציבורי ירוד בשל מראן הבלתי-מרשים.
כך, המגזין טיים כינה אותן "הברווזון המכוער" (Ugly Duckling).
כדי לשפר דימוי זה הוכרז יום ה-27 בספטמבר 1941 – היום בו הושקו 14 האוניות הראשונות מדגם זה שנבנו במסגרת תוכנית החכר והשאל – כ"יום צי הליברטי".
לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה בדצמבר 1941 החלה בנייה נרחבת של אוניות מדגם זה.
הן נבנו ב-17 מספנות אזרחיות לאורך חופיה המזרחיים והמערביים של ארצות הברית ובחופי מפרץ מקסיקו.
האוניות נבנו בתהליך של פס ייצור תוך שימוש במרכיבים מוכנים מראש.
בין השאר העסיקו המספנות שבנו את האוניות נשים, כדי להחליף את הפועלים הגברים שגויסו לשירות צבאי.
בראשית תהליך הייצור נמשכה בניית אונייה כ-230 יום, אך זמן הבנייה הממוצע צנח בהמשך ל-42 יום.
משך הבנייה הקצר ביותר הושג בבניית האונייה רוברט אי.
Peary), אשר הושקה 4 ימים ו-15.5 שעות לאחר הנחת השידרית שלה.
יש לציין שזמן בנייה כה קצר – שנועד לצורכי פרסום - לא חזר על עצמו, ושעבודה לא מעטה נותרה לביצוע בפנים האונייה לאחר השקתה.
ב-1943 הושלמו שלוש אוניות ליברטי מדי יום.
הן נקראו לרוב על שמם של אמריקנים ידועים, שהראשונים שבהם היו חותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
נקבע שכל קבוצת אנשים אשר תגייס סכום של 2 מיליון דולר לרכישת איגרות המלחמה תוכל להציע שם לספינת ליברטי.
שש אוניות ליברטי הוסבו על ידי חילות האוויר של צבא ארצות הברית למחסנים צפים לחלקי חילוף למטוסי קרב מדגם מוסטנג ולמפציצים מדגם B-29 סופרפורטרס ושימשו למשימתן זו בזירת האוקיינוס השקט החל משלהי 1944. באוניות אלו גם הותקנו משטחי נחיתה למסוקי R-4, אשר שימשו לפינוי מוטס של נפגעים באיי הפיליפינים ובאוקינאווה.
בכך היו אלו לנושאות המסוקים הראשונות בעולם.
ספינת הליברטי האחרונה שנבנתה הושקה ב-26 בספטמבר 1945, כשלושה שבועות לאחר סיומה של מלחמת העולם השנייה.
מספר דגמים של אוניות-מכלית לדלק נבנו גם הם בייצור המוני.
אוניית הליברטי סטיבן הופקינס הייתה האונייה האמריקאית האזרחית היחידה שהביאה להטבעת כלי שיט מלחמתי גרמני במהלך המלחמה (בקרב שבו טבעה בעצמה).
אוניות הליברטי הראשונות סבלו מתופעה של היווצרות סדקים בגוף ובסיפון, ואחדות מהן טבעו עקב כך.
במהלך המלחמה התרחשו כ-1,500 מקרים של הופעת שברים באוניות עקב פריכות המתכת.
שלוש מאוניות הליברטי שנבנו נשברו לשניים ללא התרעה.
החשד לגורם לשברים ולסדקים נפל על עבודת הריתוך של גופי האוניות שנעשתה במספנות ושבוצעה בחלקה על ידי פועלים בלתי מנוסים.
בהמשך התברר שמקור הפגמים היה שימוש בפלדה פגומה שהייתה שבירה, ונטתה להישבר במיוחד לאחר חשיפה לטמפרטורות נמוכות שהיו אופייניות לסביבת צפון האוקיינוס האטלנטי.
גורמים נוספים החמירו את הבעיה - העמסת-יתר של האוניות, כמו גם חיבור גוף האונייה בריתוך במקום במיסמור, דבר שהקל על התפשטותם של שברים וסדקים בו.
חיזוקים שונים הוכנסו בדגם האונייה כדי להתמודד עם בעיית השברים והסדקים, וכך בא לעולם דגם האונייה שקיבל את השם "אוניות ויקטורי" (Victory Ships).
למעלה מ-2,400 אוניות ליברטי שרדו לאחר תום המלחמה.
835 מהן הוכנסו לשימוש בצי הסוחר האמריקני.
עם הזמן השתרש בענף הספנות העולמי הביטוי "ספינת מטען בגודל ליברטי" (Liberty-size cargo), כמתייחס לאונייה במעמס של 10,000 טון.
יזמים יווניים ואיטלקיים רכשו 624 מן האוניות.
אילי ספנות ידועים רבים ובכללם אריסטוטלס אונאסיס הניחו את היסודות לציי האוניות שלהם על ידי רכישת אוניות ליברטי.
בשנות השישים הכניס הצי האמריקני לשירות מחודש שלוש אוניות ליברטי, שהוסבו לצורך איסוף מודיעין אלקטרוני ותצפיות מכ"ם.
כולן הוצאו משימוש בסוף שנות השישים.
כיום שרדו רק שתי אוניות ליברטי כשירות לשיט, שאחת מהן עברה שינויים פנימיים רבים.
שתיהן משמשות כאוניות מוזיאון בארצות הברית – האחת במפרץ סן פרנסיסקו והשנייה בבולטימור – והן עדיין מפליגות לים באופן סדיר.
ב-1994 הפליגה הראשונה – האונייה ג'רמיה אובריאן (Jeremiah O'Brien) – מסן פרנסיסקו לבריטניה וצרפת כדי להשתתף באירועים לציון מלאת 50 שנים לפלישה לנורמנדי.
הייתה זו היחידה מן האוניות הגדולות שבצי הפלישה המקורי, אשר השתתפה באירועים אלו.
אוניות ליברטי צולמו במסגרת סרטי קולנוע אחדים.
בין השאר צולמו רוב סצנות חדר המנועים של הסרט טיטניק על סיפונה של ספינת המוזיאון ג'רמייה אובריאן שהוזכרה לעיל, במקום עגינתה במפרץ סן פרנסיסקו.
תיאור בתמונות – תהליך בניית ספינת ליברטי
תמונות אלו מתארות את תהליך בנייתה של ספינת ליברטי במספנה בבולטימור בחדשים מרץ ואפריל 1943:
אונייה מדרגה שלישית היה הכינוי בו השתמשו בצי המלכותי הבריטי כדי לאפיין אוניית קו בעלת שני סיפוני תותחים, שנשאה (מאז 1720) בין 64 ל-80 תותחים ימיים.
ניסיון השנים לימד את הבריטים, כי אוניות מדרגה שלישית משלבות תכונות שיט (מהירות, קלות תפעול), עוצמת אש ועלות כספית בצורה טובה יותר מאוניות שאר הדרגות.
על כן, אף על פי שאוניות מדרגות ראשונה ושנייה היו גדולות ובעלות עוצמת אש גדולה יותר, אלו מן הדרגה השלישית היו הנפוצות ביותר.
כאשר הונהגה לראשונה שיטת דירוג אוניות המלחמה ב-1620, אופיינה אונייה מדרגה שלישית כמי שצוותה מונה 200 איש לפחות, אך לא יותר מ-300; קודם לכן נקראו אוניות מסוג זה בשם "אוניות בינוניות" (middling ships).
ב-1660 הוחלף הקריטריון ממספר אנשי הצוות למספר התותחים המונחים על עגלות, ואוניות מדרגה שלישית הוגדרו כמי שנושאות בין 48 ל-60 תותחים.
במפנה המאות הגדילו את המספר, ואונייה מדרגה שלישית נחשבה לזו הנושאת יותר מ-60 תותחים, אונייה מדרגה שנייה בין 90 ל-98, אונייה מדרגה ראשונה – 100 תותחים ומעלה, ואונייה מדרגה רביעית בין 48 ל-60. עד המחצית השנייה של המאה ה-18 מנה צוותן בין 500 ל-720 איש.
אוניות מדרגה שלישית היו הרבות ביותר בצי, משום שבקטגוריה זו נכללה אוניית 74 התותחים (Seventy-four), זו שהפכה עם הזמן לאונייה המלחמה הנפוצה ביותר הן בצי המלכותי הן בציי מדינות אחרות.
השטת האונייה הייתה קלה הרבה יותר בהשוואה לאונייה מדרגה ראשונה או שנייה, ובעוצמת האש שעמדה לרשותה יכלה להשמיד כל אוניית אויב בקרב אחת-מול-אחת להוציא אונייה תלת-סיפונית.
הפעלתה של אונייה מדרגה שלישית הייתה גם זולה יותר.
שיטת דירוג זו הייתה נהוגה בצי המלכותי בלבד, אך עדיין ניתן להיתקל בסופרים בריטיים ואחרים, המשתמשים במונח "אונייה מדרגה שלישית" כשהם מתייחסים לאוניית-74 צרפתית (אף על פי שלצי הצרפתי הייתה שיטת סיווג משלו, בעלת חמש דרגות או rangs).
עד סוף המאה ה-18 אופיינו אוניות קו בדרך כלל על פי מספר תותחיהן, כשלפעמים משמש המספר עצמו כשם הסוג, כמו בביטוי "שייטת של שלוש אוניות-74" ("a squadron of three 74s").
שיטת הדירוג שונתה ב-1817, והוסיפה להתקיים עד סוף עידן המפרשים.
אונייה מדרגה שישית הוא הכינוי בו השתמשו בצי המלכותי הבריטי כדי לאפיין אוניות מפרשים מלחמתיות קטנות שנשאו בין 20 ל-28 תותחי 9-ליטראות על סיפון תותחים יחיד.
לעיתים נכללו במספר זה גם תותחים שהוצבו על סיפון האחרה או סיפון הַקַּדְמָה.
דרגה שישית הייתה הנמוכה ביותר בסולם דירוג אוניות המפרשים המלחמתיות בצי המלכותי.
התפוסה של אונייה מדרגה זו נעה בין 450 ל-550 טון, וצוותה מנה בין 150 ל-240 איש.
באונייה טיפוסית מדרגה שישית, שנשאה 28 תותחים, היו כ-19 קצינים, קציני משנה ותתי-קצינים, 23 חיילי-צי והשאר מלחים.
קציני הפיקוד (commissioned officers) כללו את הקפטן ושני לפטננטים.
קציני המשנה (warrant officers) כללו את רב החובלים (master), רופא האונייה (ship's surgeon), והכלכל (purser).
קציני-משנה נוספים היו הכומר (chaplain) והלפטננט שפיקד על חיילי הצי.
המלחים דורגו על פי כישוריהם למלחים כשירים ולמלחים פשוטים.
הגדולות באוניות מדרגה שישית היו אלו שנשאו 28 תותחים (כולל ארבעה תותחים קטנים על סיפון האחרה) וסווגו כפריגטות.
הקטנות שבהן, בנות 20 עד 24 תותחים, שהיו גם הן כלילות מעטה ולעיתים בעלות סיפון משווה, נודעו בשם post ships, כלומר אוניות שהפיקוד עליהן נמסר לידי פוסט קפטן כי היו גדולות מדי עבור מפקד בדרגת לפטננט או קומנדר.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות הלך ונתמעט מספרן של האוניות מדרגה שישית, ולא נבנו חדשות במקומן של אלו שנתיישנו ויצאו מן השירות.
גודלן וחימושן לא התאים עוד למשימות סיור אותן נדרשו לבצע.
אחדות הוסיפו לשרת בתפקידי עזר גם לאחר 1815.
אוּנייוב (בפולנית: Uniejów) היא עיירה במחוז לודז' בפולין.
העיירה כוללת שני כפרים – בודה וקושצ'לניצה אונייובסקיה (Kościelnica Uniejowskie) – שהיו בעבר עצמאיים.
העיירה היא אתר תיירותי ומאז 2011 היא במעמד של אתר ספא בזכות המעיינות החמים שבה.
כל שנה נערך בעיירה יריד בסגנון ימי הביניים ובו תחרויות אבירים.