tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אפקט תומסון הוא ביטוי לכיוון הזרימה של נושאי מטען חשמלי ביחס למפל טמפרטורות בתוך מוליך.
נושאי המטען סופגים אנרגיה (חום) כאשר הם זורמים בכיוון מנוגד למפל התרמי, ובכך מגדילים את האנרגיה הפוטנציאלית שלהם.
לעומת זאת, כאשר הם זורמים באותו כיוון כמו המפל התרמי, הם משחררים חום ומקטינים את האנרגיה הפוטנציאלית שלהם.
מקדם תומסון קשור למקדם סיבק באמצעות הקשר: .
עם זאת, משוואה זו מתעלמת מחימום ג'ול וממוליכות חום רגילה.
"האצולה" או "אצולת הכאב" היא להקת רוק משדרות.
הלהקה הוקמה כאשר אייל רביבו ויוסי כהן צירפו אליהם את שמעון אדף, יוסי ברמוחא ואת ירון רגב.
בתחילה הלהקה ניגנה רק מוזיקה אינסטרומנטלית (ללא מילים), אך עם הצטרפותו של ירון רגב כסולן, כתב אדף את המילים לאלבומם היחיד – "צורך".
האלבום יצא בשנת 1996 בהוצאת פונוקול והופק על ידי ברי סחרוף.
ומתוכו בלטו השירים: "גן אחר" ושיר הנושא.
כשנה לאחר הוצאת האלבום, ב-1997, התפרקה הלהקה.
האלבום צורך נכתב כולו על ידי שמעון אדף.
השירים באלבום עוסקים באופן בלעדי ביחסים בינו לבינה.
בחוברת המצורפת לאלבום ישנו סיפור קצר, פרי עטם של אדף ורגב, לזכרו של סופר המדע הבדיוני והפנטזיה, רוג'ר זילאזני.
אצטדיון האולימפי של סטוקהולם (שוודית: Stockholms Olympiastadion) המכונה בקיצור אצטדיון סטוקהולם (Stockholms Stadion) הוא אצטדיון המצוי בסטוקהולם שבשוודיה.
האצטדיון נבנה בין השנים 1910–1912 כאצטדיון אולימפי עבור אולימפיאדת סטוקהולם של 1912, על פי תכנונו של האדריכל טורבן גרוט.
באצטדיון נערכו תחרויות האתלטיקה ומשחקי הכדורגל במהלך המשחקים האולימפיים.
באצטדיון נערכו מופעים כגון מופע להקת הרולינג סטונז וכן 29 פעמים נערכו באצטדיון תחרויות שוודיה-פינלנד.
בשנת 1973 נפתחה בקרבת האצטדיון תחנת הרכבת התחתית של סטוקהולם.
מספר מקומות הישיבה באצטדיון נע בין 13,145 ל-14,500 בתחרויות ספורט ו-35,000 מקומות כאשר נערכים בו קונצרטים.
לצורך המשחקים האולימפיים נבנתה באצטדיון רמה שנייה של מושבים עשויים עץ, שהגדילו את מספר המושבים ל-20,000. עם תום המשחקים פורקה טריבונה זו.
האצטדיון הוא הקטן מבין האצטדיונים שנבנו עבור משחקי הקיץ האולימפיים, אולם על אף זאת מעולם לא היה האצטדיון מלא במהלך המשחקים.
שיא הצופים באצטדיון במשחק כדורגל הושג ב-16 באוגוסט 1946 כאשר 21,995 צופים ראו את המשחק בין Djurgårdens IF ל-AIK.
שיא הצופים במשחק הוקי עומד על 28,848 צופים והוא נקבע ב-1959.
באצטדיון סטוקהולם נשברו יותר שיאי אתלטיקה מבכל אצטדיון אחר - 83 שיאים.
האצטדיון האולימפי איב-דו-מנואר המכונה גם האצטדיון האולימפי קולומב (Stade Olympique de Colombes) או בקיצור קולומב (Colombes) הוא אצטדיון המצוי בקולומב בקרבת פריז שבצרפת.
האצטדיון, הקרוי על שמו של שחקן רוגבי צרפתי שנהרג בתאונת מטוס בשנת 1928, נבנה כאצטדיון אולימפי עבור אולימפיאדת פריז שנערכה ב-1924 ושימש כאצטדיונה המרכזי.
בעת בנייתו הכיל האצטדיון 45,000 צופים, ומאוחר יותר הורחב על מנת להכיל 60,000 צופים, אולם בשל החמרה בתקנות פחתה הקיבולת ל-50,000 צופים בשנת 1972.
בשנת 1938 נערך באצטדיון משחק גמר גביע העולם בכדורגל, בין נבחרת איטליה ונבחרת הונגריה ואליפות אירופה באתלטיקה.
האצטדיון היה הגדול באצטדיוני צרפת עד שנסתיים שיפוץ של אצטדיון פארק דה פראנס, בשנת 1972.
באצטדיון נערכו תחרויות גמר הגביע של צרפת בכדורגל עד שנת 1975 ומשחקי רגבי עד שנת 1985.
בשנות ה-90, בשל אי יציבות הבניין, נהרסו שלושה מארבעת היציעים של האצטדיון, ובנותר הורשו להיות לא יותר מ-7,000 צופים.
אצטדיון איב-דו-מנואר עצמו יוסב חזרה למגרש כדורגל.
כספים נוספים יושקעו בשדרוג מרכז הספורט כולו הכולל מגרשי כדורגל, קטרגל ורוגבי סינתטיים לצד מסלולי אתלטיקה לחובבנים ומגרשי ההוקי החדשים.
האצטדיון האולימפי (בהולנדית: Olympisch Stadion) נבנה באמסטרדם כאצטדיון אולימפי עבור אולימפיאדת אמסטרדם שנערכה בשנת 1928. האצטדיון תוכנן על ידי האדריכל יאן וילס בסגנון אסכולת אמסטרדם, התואם את אופייה וסגנונה של השכונה בה הוא הוקם, שתוכננה על ידי הנדריק פטרוס בֶּרלאחֶה.
באולימפיאדת 1928, הוצג לראשונה רעיון הלפיד האולימפי, שהוצב לראשונה במגדל שנבנה לשם כך באצטדיון.
בעת הקמתו אכלס האצטדיון 34,000 צופים, אולם לאחר הקמת אצטדיון פיינורד ברוטרדם בשנת 1937 עיריית אמסטרדם יזמה הרחבה של האצטדיון האולימפי ל-64,000 מושבים.
בתום האולימפיאדה שימש האצטדיון בין השאר לתחרויות אתלטיקה, מרוצי אופנועים, משחקי הוקי שדה ומרוצי אופניים (בשנת 1954 החלה תחרות הטור דה פרנס באצטדיון).
למרות זאת, האצטדיון המשיך לארח בעיקר משחקי כדורגל, כאשר שימש כאצטדיון הביתי של פ.צ.
אמסטרדם, וכן שימש את אייאקס אמסטרדם פעמים רבות, עד פתיחת אצטדיון האמסטרדם ארנה בשנת 1996. בשנת 1962, אירח האצטדיון את גמר גביע אירופה לאלופות בין בנפיקה ליסבון לריאל מדריד.
כמו כן, אירח האצטדיון משחקים בינלאומיים של נבחרות הולנד השונות.
בשנת 1978 הכריזה העיר אמסטרדם על כוונותיה להרוס את האצטדיון, אולם מחאה ציבורית הביאה להכרזה על האצטדיון כעל אתר לאומי ומנעה את הריסתו.
בשנת 1996, עם הפסקת השימוש באצטדיון למשחקיה של איאקס, בוצע שיפוץ במסגרתו הוסרה השכבה השנייה של היציעים והאצטדיון הותאם לתחרויות אתלטיקה.
האצטדיון נחנך מחדש על ידי הנסיך וילם-אלכסנדר ב-13 במאי 2000.
ביולי 2001 אירח האצטדיון את אליפות אירופה באתלטיקה לצעירים עד גיל 23.
ביולי 2016 אירח האצטדיון את אליפות אירופה באתלטיקה.
בקיץ 2019 היה האצטדיון אמור להיות מוקד מרכזי באירועי המשחקים האירופיים שנבחרה הולנד לארח.
אך לאחר שנבחרה, ויתרה הולנד על אירוח האירוע.
האצטדיון האולימפי (בפינית: Olympiastadion) הוא הגדול באצטדיוני פינלנד וממוקם בשכונת טואולו במרכז הלסינקי, בירתה.
האצטדיון נבנה כאצטדיון אולימפי עבור אולימפיאדת הקיץ של 1940 שתוכננה להתקיים בטוקיו שביפן, הועברה להלסינקי ולבסוף בוטלה בשל מלחמת העולם השנייה.
האצטדיון שימש כאצטדיון המרכזי של אולימפיאדת הלסינקי בשנת 1952.
למחרת פורסמה תמונה בעיתון הנפוץ בכל המדינות הנורדיות, שמוכיחה בבירור כי טוקזייר, היה הראשון שחצה את קו הסיום.
הסיבה לדירוג הנמוך שלו במקום הרביעי הייתה ככל הנראה בגלל אנטישמיות.
בתחרות נכחה משלחת רשמית מגרמניה הנאצית, והמארגנים, שרצו לרצות את אורחיהם, ובלחץ של אורהו קקונן (לימים נשיא פינלנד), שבאותה העת היה שר הפנים ויו"ר ההתאחדות האתלטיקה הפינית, הוציאו אותו מהפודיום ומטקס קבלת המדליות.
במהלך האולימפיאדה (1952) היו באצטדיון 70,000 מקומות.
האצטדיון עבר שיפוץ נרחב בשנים 1990–1994 ושיפוץ נוסף בשנת 2005 לפני אליפות העולם באתלטיקה.
בשל השיפוץ שנערך בו מספר המקומות עמד על כ-40,000 מושבים.
בשנת 2016 נסגר האצטדיון לשיפוץ מקיף נוסף שבמסגרתו מספר המושבים ירד ל-36,000 מקומות וכן שופצה חזיתו תוך שימור המראה המקורי שלה והורחב קירוי היציעים כך שכעת הוא מחפה על כל היציעים.
בראש מגדל האצטדיון שגובהו 72 מטר, מצויה מרפסת תצפית.
האצטדיון משמש כאצטדיון הבית של נבחרת פינלנד בכדורגל.
האצטדיון אירח את גמר אליפות אירופה בכדורגל נשים 2009 והסופר קאפ האירופי 2022.
הלסינקי אירחה באצטדיון זה שתי אליפויות עולם באתלטיקה:
1983 - אליפות העולם הראשונה באתלטיקה
2005 - אליפות העולם העשירית באתלטיקה
הלסינקי אירחה באצטדיון זה שלוש אליפויות אירופה באתלטיקה:
1971 - אליפות אירופה העשירית באתלטיקה
1994 - אליפות אירופה ה-16 באתלטיקה
2012 - אליפות אירופה ה-21 באתלטיקה
האצטדיון הלאומי האולימפי (ביפנית: 国立霞ヶ丘陸上競技場 – "קוקוריטסו קאסומיגאוקה ריקוג'ו קיוגיג'ו") היה אצטדיון אשר מוקם בקאסומיגאוקה, באזור שינג'וקו שבטוקיו.
המספר הרשמי של מושבים באצטדיון היה 57,363 מושבים, אך בפועל היו בו כ-48,000 מושבים.
האצטדיון הוקם בשנת 1958 על מנת לשמש כאצטדיון הלאומי של יפן.
האירוע המרכזי הראשון שנערך בו היו משחקי אסיה בשנת 1958. האצטדיון שימש כאצטדיון העיקרי של אולימפיאדת טוקיו בשנת 1964. מאז אירח האצטדיון את אליפות העולם באתלטיקה בשנת 1991, את משחקי מיראז' בול בין השנים 1976–1993, ואת גביע טויוטה (הגביע הביניבשתי) בין השנים 1980–2001.
בסוף שנת 2014 נהרס האצטדיון, ועל חורבותיו נבנה אצטדיון חדש שיארח את טקסי הפתיחה והסיום ואת תחרויות האתלטיקה במסגרת אולימפיאדת טוקיו בשנת 2020. את תוכנית הבנייה המקורית שנחשפה ב-2013 יצרה האדריכלית זהה חדיד.
האצטדיון שעיצבה נועד להכיל כ-80,000 מקומות ישיבה עם קירוי מלא לאצטדיון בגג נפתח ואף מיזוגו.
ביולי 2015 הוחלט כי בשל העלות המנופחת של מימוש התוכנית, ועיצובו השנוי במחלוקת הבולט למרחקים בשל תצורת הגג, נגנזה התוכנית לבנייתו.
ביטול התוכנית גם הוציאה את האצטדיון מרשימת האצטדיונים ביפן שיארחו את גביע העולם ברוגבי ב-2019, במסגרתו יועד לארח את משחק הגמר של הטורניר.
הגמר הועבר לאצטדיון ביוקוהמה שאירח גם את גמר מונדיאל 2002. במקום זאת יצא מכרז מזורז לתוכנית חדשה וצנועה יותר בעלויותיה וצורתה.
בדצמבר 2015 נבחרה תוכנית חלופית וזולה יותר לאצטדיון של האדריכל היפני קנגו קומה.
ההצעה החדשה היא של אצטדיון מקורה חלקית בהשראת האדריכלות היפנית המסורתית שנועד להכיל 68,000 צופים במשחקים האולימפיים ואפשרות להקמת יציעים זמניים על מסלולי האתלטיקה שיגדילו את תכולת האצטדיון ל-80,000 מקומות ישיבה במידת הצורך לאירוח אירועי ענק.
גם סביבת האצטדיון נועדה להיות ירוקה וחזיתו החיצונית מתוכננת להתכסות בצמחים מטפסים שיצרו "גן תלוי".
האצטדיון האולימפי המצוי בלב אולימפיהפארק מינכן (הפארק האולימפי של מינכן) במינכן שבגרמניה, היה האתר המרכזי של אולימפיאדת מינכן שנערכה בשנת 1972. באצטדיון היו 80,000 מושבים בעת הקמתו, וכיום מצויים בו 69,250 מושבים.
כמו כן האצטדיון אירח את משחק הגמר של גביע העולם בכדורגל בשנת 1974 ומשחק גמר אליפות אירופה בכדורגל בשנת 1988. האצטדיון אירח גם את אליפות אירופה באתלטיקה ב-2002 וב-2022.
האצטדיון תוכנן על ידי האדריכל הגרמני גונתר בניש והאדריכל והמהנדס פריי אוטו.
המבנה, שתכנונו נחשב מהפכני וייחודי בעת הקמתו, נבנה מיריעות העשויות זכוכית אקרילית ונמתחות בכבלי פלדה.
מבנה זה נועד להוות ניגוד לאצטדיון האולימפי של ברלין בו נערכה אולימפיאדת ברלין בשנת 1936 על ידי השלטונות הנאציים, ולצורך זה נבחר תכנון המעורר הרגשה של חופשיות וזרימה - במטרה לסמל את גרמניה החדשה והדמוקרטית.
לאחר סיום האולימפיאדה, הפך האצטדיון לאצטדיון הבית של הקבוצות באיירן מינכן והחל משנות ה-90 של המאה ה-20 גם של קבוצת מינכן 1860 היריבה.
קבוצות אלה השתמשו באצטדיון עד שנת 2005 עת עברו לאליאנץ ארנה.
ב-31 בדצמבר 2006 התקיימה באצטדיון תחרות הטור דה סקי הראשונה.
כמו כן שימש האצטדיון אתר לקונצרטים והופעות, בהן הופעות של מייקל ג'קסון, AC/DC, בון ג'ובי, רובי ויליאמס, מטאליקה והרולינג סטונז.
בשנת 1975 שימש האצטדיון כאתר הצילום של הסרט רולרבול, במטרה לדמות מבנה עתידני.
האצטדיון האולימפי של מונטריאול שימש כאצטדיון המרכזי של אולימפיאדת מונטריאול שנערכה בשנת 1976. האצטדיון נמצא במונטריאול שבפרובינציית קוויבק שבקנדה.
באצטדיון 43,739 מושבים (במשחקי בייסבול), או 56,245 (במשחקי פוטבול) והוא משמש כיום למטרות שונות.
האצטדיון הוקם על פי תוכניות האדריכל הצרפתי רוז'ר טייליבר.
בעת הקמתו היו תוכניות המבנה חדשניות וייחודיות.
לאצטדיון תוכנן גג נפתח המונע באמצעות מגדל שגובהו 175 מטרים (המגדל הנטוי הגבוה בעולם, והמגדל השישי בגובהו במונטריאול).
האצטדיון כולל מתקני ספורט רבים, ומתחת למגדל בנויה בריכת השחייה האולימפית.
המבנה נבנה עבור המשחקים האולימפיים במטרה שייערכו בו טקסי הפתיחה והסיום, תחרויות האתלטיקה, משחקי הכדורגל ותחרויות השחייה.
עבודות הקמת המבנה החלו ב-28 באפריל 1973. בשל שביתה נגרמו עיכובים רבים לבניית המגדל, ובעת פתיחת האצטדיון, ב-17 ביולי 1976 טרם הושלמה בנייתו.
הגג הנפתח לא הותקן עד שנת 1982, ורק בשנת 1988 הסתיימה בנייתו וניתן היה לפתחו.
לבסוף לא נעשה שימוש בפונקציה זו בשל הנזקים הרבים שנגרמו לגג בשל הרוחות העזות באזור כאשר פתחו אותו.
עלות הקמת המבנה הוערכה בשנת 1970 בעלות של 120 מיליון דולרים קנדיים.
בשל השביתות הרבות והעיכובים בבנייה, בעת שנפתח המבנה (בטרם הושלמו המגדל והגג הנפתח) הגיעו עלויות המבנה ל-250 מיליון דולרים קנדיים.
ממשלת קוויבק נאלצה להטיל מס מיוחד על טבק במאי 1976 על מנת לממן את העלויות.
רק בדצמבר 2006 הצליחה ממשלת הפרובינציה לסיים את התשלומים על הבנייה, ועלותה הכוללת הגיע ל-1.47 מיליארד דולרים קנדיים.
כאצטדיון אולימפי הכיל האצטדיון עד 73,000 מושבים.
בשנת 1991 שופץ האצטדיון והוסרו 12,000 מושבים על מנת לאפשר את קיומם של משחקי מונטריאול אקספוז - משחקים שלבסוף קוימו במקום אחר בשל התמוטטות של קורת בטון במשקל 55 טונות ב-8 בספטמבר באותה שנה.
בשל הבעיות בהפעלת הגג הנפתח הוחלט בשנת 1992 כי הגג יוחלף בגג קבוע חדש.
גג חדש זה התמוטט בחלקו בינואר 1999. הגג שופץ באותה שנה אולם אירועי תחרויות המרוצים שתוכננו לאצטדיון הועברו למקום אחר.
גם בגג חדש זה נפערו חורים בחודשי החורף הבאים בשל משקל הקרח והשלג שהצטברו עליו, ובשל כך לא נערכים באצטדיון פעילויות בחודשי החורף מחשש לקריסת הגג.
האצטדיון האולימפי ג'סמיל (בקוריאנית בכתיב הנגול: 서울종합운동장, בכתיב הנג'ה: 서울綜合運動場) הנמצא בסיאול, בירת קוריאה הדרומית, ושימש כאצטדיון המרכזי של אולימפיאדת סיאול בשנת 1988. האצטדיון נמצא במרכז הספורט ג'סמיל באזור סונגפה-גו של העיר, דרומית לנהר האן.
האצטדיון תוכנן על ידי האדריכל קים סו-גאון, ועיצובו נועד לדמות כד בסגנון שושלת ג'סאון.
הכיסאות מצויים בשתי קומות המבנה.
במהלך האולימפיאדה היו בו 100,000 מושבים, אולם כיום באצטדיון 69,841 מושבים.
כיום האצטדיון הוא הגדול ביותר בקוריאה.
בניית האצטדיון החלה בשנת 1977 במטרה שהאצטדיון יארח את משחקי אסיה בשנת 1982 אולם כאשר נקבע בספטמבר 1981 שסיאול תארח את האולימפיאדה של 1988 שונה האצטדיון במטרה לארח את המשחקים האולימפיים.
האצטדיון נפתח ב-29 בספטמבר 1984. בשנת 1986 נערכו בו משחקי אסיה העשיריים.
לאחר האולימפיאדה כמעט לא נעשה שימוש באצטדיון והוא הוזנח.
מסיבה זו לא נערכו בו משחקים במסגרת מונדיאל 2002.
האצטדיון האולימפי (נקרא גם האצטדיון האולימפי של אתונה; ביוונית: Ολυμπιακό Στάδιο) הוא אצטדיון הנמצא באתונה בירת יוון, והוא מהווה חלק ממתחם הספורט האולימפי אתונה.
האצטדיון מכונה גם אצטדיון ספירידון לואיס, על שם הזוכה בתחרות ריצת המרתון שנערכה באולימפיאדת אתונה ב-1896.
בשנת 2004 שימש האצטדיון כאצטדיון העיקרי של אולימפיאדת אתונה, ונערכו בו טקסי הפתיחה והסיום וכן גמר משחקי הכדורגל.
בטקסי הפתיחה נכחו באצטדיון 74,473 צופים וזאת על אף שהיו בו 71,030 מושבים.
האצטדיון תוכנן בשנת 1979, בנייתו החלה בשנת 1980 והסתיימה בשנת 1982 עבור אליפות אירופה באתלטיקה.
האצטדיון נחנך ב-8 בספטמבר 1982 בנוכחות נשיא יוון קונסטנטינוס קרמנליס.
בשנת 1991 נערכו באצטדיון חלק מתחרויות משחקי הים התיכון.
האצטדיון אירח את גמר גביע אירופה לאלופות 1983 בו ניצחה המבורג את יובנטוס בתוצאה 0–1, וכן את גמר ליגת האלופות 1994 בו ניצחה מילאן את ברצלונה בתוצאה 0–4.
האצטדיון עבר שיפוץ נרחב לקראת אירועי אולימפיאדת 2004, במסגרתו נוסף לאצטדיון גג בתכנונו של סנטיאגו קלטרווה.
האצטדיון המחודש נפתח רשמית ב-30 ביולי 2004. מאז אירח האצטדיון תחרויות וטקסי פתיחה וסיום של אולימפיאדת אתונה (2004) והמשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004), וכן את גמר ליגת האלופות 2007 בו ניצחה מילאן את ליברפול בתוצאה 1–2.
משנת 2003 הוא משמש כאצטדיון הבית של קבוצת הכדורגל א.א.ק.
אתונה, והחל משנת 2018 הוא משמש גם כאצטדיונה של פנאתינאיקוס.
האצטדיון מארח גם משחקים של נבחרת יוון.
האצ'יקו (ביפנית: ハチ公 - "הנסיך/הדוכס השמיני" (הספרה שמונה מייצגת את מיקומו בהמלטה); מוכר בכינוי 忠犬ハチ公 - "האצ'יקו הכלב הנאמן"; 10 בנובמבר 1923 - 8 במרץ 1935) היה כלב מגזע אקיטה שחי בטוקיו, ואשר התפרסם ברחבי יפן בזכות נאמנותו לבעליו.
האצ'יקו היה לסמל לנאמנות כלב לבעליו ולנאמנות המשפחה.
האצ'יקו נולד במחוז אקיטה בצפונו של האי הונשו ביפן.
ב-1924 אומץ האצ'יקו על ידי פרופסור הידסבורו אואנו (上野 英三郎), מרצה לחקלאות באוניברסיטת טוקיו, והחל ללוותו אל תחנת הרכבת שיבויה שבשיבויה בטוקיו מדי בוקר, כאשר אואנו יצא לעבודתו, וחזר מדי אחר הצהריים כדי לקבל את פניו בשובו.
כשנה לאחר מכן, בחודש מאי 1925, מת אואנו בעת הרצאה באוניברסיטה כתוצאה מדימום תוך-גולגולתי, ואלמנתו אשר עקרה מטוקיו, מכרה את הבית ומסרה את האצ'יקו למשפחה אחרת.
האצ'יקו נמלט מביתו החדש מספר פעמים ושב לביתו של אואנו עד שהבין כי אואנו אינו מתגורר בו עוד, והחל מתייצב בתחנת הרכבת בכל יום בשעה בה נהג אואנו לשוב מעבודתו, כדי לקבל את פניו.
הכלב משך את תשומת לבם של הנוסעים ועובדי התחנה אשר האכילו אותו, והגנן של אואנו, אשר התגורר בסמוך לתחנה, דאג לו למזון.
אחד מתלמידיו של אואנו אשר עסק בחקר כלבי אקיטה, הבחין בהאצ'יקו בשנת 1928 ופרסם מספר מאמרים אודותיו.
אחת הכתבות זכתה לפרסום רחב כאשר פורסמה בעיתון בשנת 1932, והאצ'יקו הפך לסמל לנאמנות.
במסגרת מחקרו של אותו תלמיד, הצליח לאתר רק 30 פרטים גזעיים של אקיטה, אך בעקבות הפרסום, זכה גזע זה לעדנה מחודשת.
בחודש אפריל 1934 הוצב פסל של האצ'יקו בכניסה לתחנה, והטקס נערך בנוכחותו של האצ'יקו עצמו.
האצ'יקו המשיך לפקוד את התחנה בכל יום במשך עשר שנים לאחר מותו של אואנו בתקווה לשובו, עד שנמצא מת ב-8 במרץ 1935 ברחוב ליד תחנת שיבויה, לאחר שלקה בדירופילריאזיס.
גופתו פוחלצה והיא מוצגת במוזיאון הלאומי למדע בטוקיו.
פסלו של האצ'יקו אשר הוצב בכניסה לתחנת הרכבת, במקום בו נהג להמתין לאואנו, הותך כחלק מהמאמץ המלחמתי של יפן במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1948 פוסל פסל חדש על ידי האמן טקשי אנדו, בנו של האמן אשר פיסל את הפסל המקורי, והוצב במקום.
הכניסה לתחנה הסמוכה אל הפסל, קרויה על שמו של האצ'יקו, וכך גם קו אוטובוס מקומי.
פסלים נוספים של האצ'יקו הוצבו ליד תחנת הרכבת וליד המוזיאון לכלבי אקיטה בעיר הולדתו של האצ'יקו במחוז אקיטה.
ב-8 באפריל מדי שנה, נערך בתחנת שיבויה טקס לזכרו של האצ'יקו ולזכר נאמנותו.
אודות חייו של האצ'יקו צולמו שני סרטי קולנוע - הראשון, סרט יפני משנת 1987 בשם "האצ'יקו מונוגטארי" (ハチ公物語 - "סיפורו של האצ'יקו"); והשני "Hachiko: A Dog's Story" ("האצ'יקו - סיפורו של כלב") הופק בארצות הברית בשנת 2009 בכיכובו של ריצ'רד גיר והופץ גם בישראל.
שני ספרי ילדים משנת 2004 עוסקים בסיפורו של האצ'יקו: "Hachikō: The True Story of a Loyal Dog" ("האצ'יקו - סיפורו האמיתי של כלב נאמן") ו-"Hachiko Waits" ("האצ'יקו ממתין").
בשנת 1994 שוחזרו נביחותיו של הכלב מתקליט שבור, ושודרו למיליוני מאזינים בתחנת רדיו ביפנית.
האצ'יקו או פסלו נזכרים בשלושה משחקי וידאו.
בפרק ה-33 של העונה הראשונה של דיג'ימון, מופיע הפסל של האצ'יקו, בעוד שהדיג'ימון פאטמון מחכה למאמן שלו טי.קיי.
האצולה החדשה: שיקום הביטחון הלאומי של רוסיה והשבת מורשת הקג"ב הוא ספר תיעודי על שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה שנכתב על ידי העיתונאים הרוסיים אנדריי סולדאטוב ואירינה בורוגן.
זהו הספר הראשון שנכתב על ידי עיתונאים רוסיים אודות הפס"ב, מאז 1994, כשהעיתונאית יבגניה אלבץ כתבה את הספר מדינה בתוך מדינה: הקג"ב ויורשיו ברוסיה - עבר, הווה ועתיד (The State Within a State: The KGB and Its Hold on Russia - Past, Present, and Future).
בשנת 2000 הוענק לשירות הביטחון הפדרלי הרוסי, סמכויות רחבות יותר במלחמתו בטרור ובהגנה על הממשל.
הספר הוא חקירה של פעילות שירותי הביטחון הרוסיים בשנות ה-90 ובעשור הראשון של המאה ה-21.
בפרקים קצרים וברורים, המחברים מתארים את פעילויות הפס"ב בכלא לפורטובו ובחיסולים ופריצות שונות בחוץ לארץ.
הספר מדגים כיצד עם עלייתו של ולדימיר פוטין לשלטון, יורש הקג"ב הלך וצבר עוצמה, כוח ויוקרה ברוסיה.
בספטמבר 2010, פורסם המאמר "האצולה חדשה של רוסיה.
עליית שירותי הביטחון של הקרמלין ושל פוטין" שאומץ על ידי מחברי הספר.
ביולי 2011, הגרסה הרוסית של הספר יצאה בהוצאת אלפינה ספרים.
באוגוסט 2011 הגרסה הרוסית של הספר "האצולה החדשה" הגיע למקום השביעי ברשימת רבי המכר של המגזין Knizhnoe Obozrenie.
בתחילת ספטמבר הוא כבר הגיע למקום השני ברשימת רבי המכר.
ב-20 בספטמבר למחברים נמסר מאת אלנה יבגראפובה, העורכת הראשית של הוצאת אלפינה, כי ב-14 בספטמבר, מנכ"ל תשלובת "פוליגראפיק צ'כוב", מר קרווצנקו, קיבל מכתב ממחלקת מוסקבה של הפס"ב ולפיה א.
סרגייב, ראש מינהלת 2 במחלק הבין-אזורי מס' 6 ביקש לברר את זהותם של אותם אנשים שעסקו בהדפסת הספר במהדורתו הרוסית.
הספר האצולה חדש: שיקום הביטחון הלאומי של רוסיה והשבת מורשת הקג"ב, יצא לאור על ידי הוצאת PublicAffairs בספטמבר 2010 בארצות הברית ובבריטניה.
הספר יצא לאור באנגלית, אבל החומר שעליו נכתב, פורסם כבר בתקשורת הרוסית, שאיתה עבדו המחברים בעבר במשך 10 שנים, כולל עיתון ה"דיילי ג'ורנל".
בדצמבר 2000, מנהל הפס"ב דאז, ניקולאי פטרושב, אמר בגאווה על הפס"ב: "אני לא רוצה לדבר במילים גבוהות, אבל הכי טוב לעובדים שלנו, זה הכבוד והגאווה של הפס"ב, העבודה היא לא בשביל הכסף ...
חיצונית, הם שונים, אבל יש תכונה אחת חשובה המאחדת אותם - זהו צבא העם, אם תרצה "אצולה חדשה" מודרנית".
לאורך שנות ה-2000, היה הפס"ב אכן ספק של אליטה חדשה במדינה, לאחר שקיבל כוחות חדשים וחסינות מפני פיקוח ציבורי ופרלמנטרי.
פוטין עשה שירות גדול לפס"ב, כשהטיל עליו גם תפקידי מצבעות מיוחדים ומשימות בחו"ל, תפקיד שאמור לבצע הסו"ר.
במקביל, העניק פוטין לפס"ב תפקיד חדש ומסוכן.
כקצין קג"ב לשעבר, וכחדש בשלטון, התייחס פוטין אל שירות הביטחון הפדרלי כמבנה אחד, שהוא יכול לסמוך עליו.
השירות החשאי הפך למשאב אנושי מרכזי ואנשיו איישו משרות של חברות ממשלתיות במדינה, פשוטו כמשמעו, כהתגלמות התזה של פטרושב בדבר האצולה הרוסית החדשה.
מתנגדי משטר רבים, עיתונאים וחברי פס"ב האמינו בתחילה כי הנה באה הדרך לשחזור הקג"ב הסובייטי.
אבל הם תמיד שוכחים פרט אחד חשוב: הקג"ב, אף שהיה כל יכול, היה בשליטה מוחלטת של המפלגה הקומוניסטית.
בתקופה הסובייטית, בכל המחלקות של הממשלה פעל הקג"ב, שמטרתו העיקרית הייתה פיקוח על קציני ביטחון.
כתב האמנה של הקג"ב מ-1959 קובע בבירור: "ארגוני המפלגה ...
יש לממש ולמלא את היעדר גורמי הביטחון".
היום הפס"ב חדיר לחלוטין מבחוץ וחסר שליטה.
בשנות ה-90 הפס"ב התמודד עם איום שכמעט לא היה ידוע לשירות החשאי הסובייטי: טרור - לחימה בטכניקות שליטה קשות, אליו לא היו רגילים בקג"ב של שנות ה-70 וה-80.
כתוצאה מכך, נערך ארגון מחדש לגמרי, ואולי בכך צבר הארגון השפעה רבה יותר מהקג"ב בזמנו.
מעולם לא הייתה מערכת משאבי אנוש של שירותי הביטחון וקצין שהוביל את המדינה במשך עשר שנים.
נזכיר כי הפופולרי ביותר למעט, ראש הפס"ב פוטין, הוא ראש הקג"ב, המנהיג הסובייטי יורי אנדרופוב שהיה קצין, מפעילי המפלגה ונציג של הוועד המרכזי שהוביל את ביטחון המדינה ויש האומרים כי היווה את ההשראה לפוטין.
אנשי הפס"ב לא ניסו לשנות את כללי המשחק הכלכלי ברוסיה כדי להשפיע על הקפיטליזם האוליגרכי, אבל הם הצליחו להשפיע השפעה ניכרת על התרבות הפוליטית של המדינה.
מרחב הדיון הציבורי צומצם, והחיפוש אחר תשובות לשאלות חשובות, פינה את מקומו לחיפוש האויב.
היום, אם עיתונאי שואל פקיד שאלה רצינית, הוא אינו מנסה לענות על זה, מחפשים מישהו שיש לו הוראה בעניין זה.
התקשורת העצמאית נעלמה כמעט, השקפת העולם, שמוצגת על ידי התקשורת, בעיקר תואמת את רצונו של הקרמלין.
ארגונים לא ממשלתיים מוגבלים בשל ההאשמות במדיניות חוץ שלילית והקהילה המדעית ברוסיה מאוימת על ידי שורה של משפטים קשים נגד מדענים המואשמים בריגול.
בינתיים, יעילותן של סוכנויות הביון, אפילו בתנאים נוחים שכאלה נשארת שאלה גדולה.
הפס"ב השקיע מאמצים רבים בציד מרגלים, אך השיטות שבאמצעותן נעשה שימוש, מעמידות בפסק את אמינות האיום.
הפס"ב פשט על ארגונים לא ממשלתיים, בחשד כי ארגונים אלה יכולים לארגן מהומות או מהפכה.
זו הייתה טעות ברורה: ארגונים אלה תמיד היו קטנים מדי ולא נהנו מתמיכה עממית רחבה.
הפס"ב התערב בפוליטיקה, כנראה בניסיון להוכיח את נחיצותה עבור הקרמלין, אבל בלוביאנקה (מטה הפס"ב) העריכו בטעות כי קיים איום על התנגדות כלשהי לפופולריות של פוטין.
הפס"ב אומנם העריך כראוי את האויב במלחמה בטרור.
לנוכח מלחמת גרילה, שירותים חשאיים ברוסיה מנסים להרוס את הבדלנים מבית ומבחוץ.
וכך פעם אחר פעם, כאשר בדלנים ותיקים נהרגים, חדשים מיד באים במקומם.
חיסולו של זלימחאן יאנדרבייב בקטר (שבוצע על ידי הגר"ו דווקא) לא שינה את המצב בצפון הקווקז, אבל המוניטין של השירות החשאי הרוסי נפגע מאוד, כששניים מסוכניו נלכדו.
שוב ושוב האשימה ההנהגה של הפס"ב במצב הביטחוני המידרדר בצפון הקווקז כוחות וארגוני טרור זרים - "אל-קאעידה" ומדינות זרות, שלכאורה סייעו למחבלי אל-קאעידה בצ'צ'ניה ודאגסטן.
עם זאת, עם העברת הדגש על אויבים חיצוניים, בפס"ב התעלמו מהטקטיקה של הטרוריסטים, שבו נעשה שימוש בקווקז ונבדק על ידי שאמיל בסאייב (בפיגועי התאבדות ולקיחת בני ערובה), וכן בשנת 2000, השיטות פותחו עוד יותר על ידי יורשיו (באמצעות התקפה על תשתית כוחות הביטחון).
לבסוף, נכשל הפס"ב למלא את המשימה העיקרית שהציב פוטין - להעמיד לרשותו מספר גדול של חסידי ותומכי הקרמלין וקצינים נאמנים החולקים רעיון משותף וחזון משותף לעתיד המדינה.
ברגע שקצינים הוחדרו לתוך תאגיד כלכלי, התברר כי הפס"ב סובל מפילוג ופיצול חריף בתוככי הארגון.
יש מאבק בין חמולות שונות בתוך כוחות הביטחון.
כיום, המשבר הכלכלי המקומי פגע גם בשירות החשאי בעיקר בקרב הקולונלים והגנרלים.
עדות לכך היא הכמות הנכבדה של תביעות שהוגשו נגד חברי הנהגת הפס"ב (כשחלק מהתביעות כבר עברו לבית הדין לזכויות אדם בשטרסבורג ולפחות אחד כבר נסגר).
קציני פס"ב הפכו לכוח היחיד המסוגל להציל את המדינה מפני אויביה הפנימיים והחיצוניים.
עם זאת, בעשר השנים האחרונות הם לא הצליחו להציע רעיונות חדשים, אבל הרעיון של "לשרת" את המדינה, איך המדינה צריכה להיראות, הם טרם הפנימו והקצינים עסוקים ברווחתם האישית, דבר המתבטא בשחיתות גואה, הולכת וגוברת.
האצ'יקו: סיפור אמיתי הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 2009 בבימויו של לאסה הלסטרם, לפי תסריט של סטפן פ' לינדסי, ובכיכובו של ריצ'רד גיר.
עלילת הסרט מבוססת על סיפור אמיתי שהתרחש ביפן.
גיבור הסרט הוא הכלב האצ'יקו שזכה להנצחה.
הסיפור עוסק בנאמנות ובקשר בלתי מנוצח שנוצר במקום הכי לא סביר שיקרה.
הסרט מתחיל בעולם המודרני, ובכיתה של תלמידים צעירים הצופים במצגת על גיבורים אישיים.
ילד בשם רוני (קווין דהקוסטה) קם ומתחיל לספר על "Hachiko", הכלב של סבו.
לפני שנים, גור אקיטה נשלח מיפן לארצות הברית, אבל הכלוב שלו נפל מעגלת המטען בתחנת הרכבת האמריקאית, שם הוא נמצא על ידי פרופסור במכללה בשם פארקר וילסון (ריצ'רד גיר).
פארקר נכבש מיד על ידי הכלב.
כאשר קרל (ג'ייסון אלכסנדר), בקר התחנה, מסרב לקחת אותו, פארקר לוקח את הגור הביתה למשך הלילה, אך אשתו קייט (ג'ואן אלן) מתעקשת שלא ישמרו את הגור.
למחרת פארקר מצפה שמישהו יפנה לתחנת הרכבת בחיפוש אחר הכלב, אולם איש לא פנה.
הוא מגניב את הגור לרכבת ולוקח אותו איתו לעבודה, שם פרופסור ליפנית, קן (קארי הייגה טקה), מתרגם את הסמל על הצווארון של הגור כ: "האצ'י", שמשמעו ביפנית המספר 8 ומשמעותו גם "מזל טוב".
פארקר מחליט לקרוא לכלב "האצ'י".
קן מציין כי ייתכן והשניים נועדו להיות ביחד.
בינתיים, קייט מקבלת שיחת טלפון על מישהו שמעוניין לאמץ את האצ'י, אולם אחרי שהיא ראתה מקרוב עד כמה בעלה קשור לכלב היא מספרת למתקשר כי הכלב כבר אומץ.
לאחר מספר שנים, האצ'י ופארקר קרובים מתמיד.
אולם פארקר מופתע מסירובו של הכלב לרדוף אחרי כדור ולהחזיר אותו.
בוקר אחד פארקר יוצא לעבודה והאצ'י מתגנב החוצה בעקבותיו לתחנת הרכבת ומסרב לעזוב עד שהוא לוקח אותו הביתה.
באותו אחר הצהריים, האצ'י מתגנב לתחנת הרכבת וממתין בסבלנות לרכבת של פארקר.
לבסוף פארקר מתרצה ולוקח את האצ'י לתחנת רכבת בכל יום והאצ'י חוזר אחר הצהריים ללוות אותו.
זה נמשך זמן מה, עד שבוקר אחד האצ'י מסרב לעזוב ונובח על פארקר.
אך כשפארקר מתחיל ללכת האצ'י רודף אחריו והוא מחזיק בפיו את הכדור שסירב להביא לו עד לאותו הרגע.
במהלך היום פארקר מחזיק את הכדור של האצ'י אולם באחד משיעוריו הוא לפתע מקבל התקף לב קטלני.
האצ'י מחכה לפארקר בתחנת הרכבת, אולם כשהרכבת מגיעה אין כל סימן לפארקר.
הוא נשאר, שוכב בשלג, במשך מספר שעות, עד שמייקל (רוני סאבלט) חתנו של פארקר, מגיע לאסוף אותו.
למחרת, האצ'י חוזר לתחנה ומחכה בה כל היום וכל הלילה.
בחלוף הזמן קייט מוכרת את הבית והאצ'י נשלח לגור עם בתה אנדי (שרה רומר), מייקל, והתינוק החדש שלהם, רוני.
עם זאת, בהזדמנות הראשונה, הוא בורח, ובסופו של דבר מוצא את דרכו בחזרה אל הבית הישן שלו ואחר כך אל תחנת הרכבת, שם הוא יושב במקומו הקבוע, אוכל נקניקיות שנתן לו ג'ס (אריק אבארי), הספק המקומי.
אנדי מגיעה זמן קצר לאחר מכן ולוקחת אותו הביתה, אבל מאפשרת לו לצאת למחרת ולחזור לתחנה.
במשך תשע השנים הבאות, האצ'י מחכה יום-יום לבעלים שלו בתחנת הרכבת.
נאמנותו זוכה לכתבה בעיתון המקומי.
שנים לאחר מותו של פארקר, קייט חוזרת לפקוד את קברו כשהיא מבחינה בהאצ'י הזקן מחכה בתחנה.
היא מתרגשת ויושבת לידו עד שהרכבת הבאה מגיעה.
האצ'י חוזר לתחנת הרכבת מאוחר בלילה ועוצם את עיניו בפעם האחרונה.
ואז, פארקר יוצא לתחנה מברך אותו כאילו שום דבר לא השתנה כלל, ושניהם מתאחדים בזמן שרוחותיהם עולות לגן עדן כדי להיות ביחד לנצח.
הסרט מסתיים בצילום של רוני, שוב בכיתה שלו, לאחר שהסיפור הסביר מדוע האצ'י תמיד יהיה הגיבור שלו.
מאוחר יותר הוא פוגש את גור האקיטה שלו, לו קרא האצ'י, והם הולכים יחד לאורך אותה הדרך בה בילו פארקר והאצ'י הרבה שנים יחד.
האפר של אנג'לה הוא ממואר שחיבר פרנק מק'קורט ויצא לאור ב-1996. הספר זכה במספר פרסים, בהם פרס פוליצר לאוטוביוגרפיה.
הספר מגולל בנימה הומוריסטית את חייהם והתמודדותם של פרנק ומשפחתו עם חיי עוני בלימריק.
ב-1999 הופק הסרט "האפר של אנג'לה עם אמילי ווטסון ורוברט קרלייל בתפקידים הראשיים.
אנג'לה ומלאכי הם שני מהגרים אירים שהיגרו מאירלנד לארצות הברית על מנת לברוח מהעוני הגדול.
הם נפגשו והתחתנו כשברקע השפל הגדול.
לאחר שבתם הצעירה נפטרה, הם מחליטים לעזוב את ברוקלין ולהגר חזרה אל לימריק שבאירלנד.
הזוג נקלע לעוני גדול ומתגורר בבלוק דירות מחוברות.
מלאכי מתדרדר לאלכוהול ומבזבז את כספם המועט בעוד אנג'לה מתאמצת לשמור על לכידות המשפחה.
מק'קורט מספר כי אחיו והוא, היו מחפשים שאריות פחם לחימום וניזונים משאריות מזון.
אביהם מוצא עבודה בזמן מלחמת העולם השנייה באנגליה ועוזב את אירלנד והמשפחה, אך לא שולח כסף למשפחה ומנתק עימם קשר.
מק'קורט מדגיש את עניין המעמדות בקהילת לימריק ושעניי הקהילה הופלו לרעה.
בהיותו בן 14 נדחה מקבלה לבית הספר הקתולי שבעיר.
לאחר שכמעט מת מטיפואיד, מצא מק'קורט עבודה אצל שכן.
הוא עבד בהובלת פחם אל ביתו של השכן ובעקבות כך חלה בדלקת הלחמית.
משפחתו פונתה מביתה לאחר שבני המשפחה השתמשו ברכיבים מקיר הבית לבערה וחימום.
הם נאלצו להתגורר עם קרוב משפחה שלבסוף כפה יחסים מיניים על אנג'לה.
לאחר שנדחה מקבלה למוסד הקתולי, מוצא מק'קורט עבודה כנער מברקים בדואר.
בהמשך, הוא מנצל את ידיעתו הגבוהה באנגלית ובקרוא וכתוב על מנת לעבוד אצל מלווה בריבית מקומית עד שהוא מרוויח מספיק על מנת לקנות כרטיס למעבורת לארצות הברית.
הספר זכה בפרס פוליצר לשנת 1997 ובפרס National Book Critics Circle Award לשנת 1996.
האצטדיון האולימפי באנטוורפן בבלגיה שמכונה גם Kielstadion (קילסטדיון) נפתח ב-1920 לרגל אולימפיאדת אנטוורפן שהתקיימה בעיר באותה שנה.
באותה אולימפיאדה אירח האצטדיון את טקס הפתיחה ואת תחרויות האתלטיקה, הוקי שדה, קרב שש, רכיבה, כדורגל, התעמלות, קרב חמש מודרני, רוגבי, משיכת חבל והרמת משקולות.
מאז הקמתו מהווה האצטדיון אטרקציה תיירותית מרכזית באנטוורפן.
קיימת סברה כי ארצ'יבלד ליטך, אדריכל סקוטי אשר מפורסם בעיקר בזכות עבודתו בתכנון אצטדיוני כדורגל לאורכה ולרוחבה של בריטניה וכן ברפובליקה של אירלנד, היה מעורב בתכנון האצטדיון.
זאת מפני שהוא ביצע מספר ביקורים באצטדיון טרם המשחקים האולימפיים.
בעת האולימפיאדה הכיל האצטדיון 35,000 מקומות.
היום האצטדיון מכיל 12,771 מקומות ישיבה לאחר שנבנו בו היציעים מחדש ללא שימור מסלולי האתלטיקה, ומשמש את קבוצת הכדורגל בירסחוט שמשחקת בליגה הבלגית.
הקהל הגדול ביותר שבא למשחק ביתי של הקבוצה היה ב-11 בנובמבר ב-2007, אז נכחו במשחק בין בירסחוט לאנדרלכט 13,769 צופים.
האצ'יסון ומפואה הוא תאגיד בינלאומי הונג קונגי, הנמצא ברשימת 500 החברות הגדולות של מגזין Fortune, ואחת החברות הגדולות בבורסת הונג קונג.
בין החזקות החברה ניתן למצוא את נמלי הים הגדולים בעולם, חברות תקשורת מ-14 ארצות המופעלות תחת שלושה מותגים, נדל"ן ותשתיות.
ב-2015 התאחדה החברה עם חברת האם שלה "צ'אונג קונג הולדינגס" ליצירת חברת החזקות חדשה בשם "CK Hutchison Holdings" .
האצ'יסון ומפואה היא מיזוג של שתי החברות שנוסדו במאה ה-19. "רציפי הונג קונג ומפואה", שהוקמה בשנת 1863 על ידי הסוחר הבריטי ג'ון דופון האצ'יסון, והאצ'יסון אינטרנשיונל שהוקמה בשנת 1877. בשנת 1960 עברה השליטה על "רציפי הונג קונג ומפואה" לידי "האצ'יסון אינטרנשיונל".
ובשנת 1977 רכשה "האצ'יסון אינטרנשיונל" את כל יתרת המניות של "רציפי הונג קונג ומפואה", החברות מוזגו ונוצרה חברת "האצ'יסון ומפואה".
הדבר התבצע תחת הנהגתו של סר דאגלס קלאג (1917–1981).
למרות נכסיה הטובים בתחומים רבים, נקלעה החברה לבעיות כספיות, מהן נחלצה במימונו של בנק HSBC, שקיבל בתמורה 22% מהחברה.
בעקבות משבר זה, הוחלף סר דגלאס קלאג.
ב-25 בספטמבר 1979, עם סיום המסחר בלונדון, הכריז HSBC כי הוא מוכר את חלקו בחברה תמורת 639,000,000 דולר הונג קונגי לאיש העסקים לי קה שינג שמאז החזיק בשליטה בחברה.
החברה פועלת בכ-60 מדינות והיא מעסיקה כ-230,000 עובדים ברחבי העולם.
החברה עוסקת בחמישה תחומי ליבה:
"האצ'יסון ומפואה" היא אחת החברות הגדולות בעולם להפעלת נמלים ומסופי מטען.
ב-2011 פיצלה את עסקי הנמלים שלה לחברה ציבורית נפרדת בשם "Hutchison Port Holdings" , החברה החזיקה באותה עת ב-305 מעגנים ב-51 נמלים ב-25 מדינות שונות, כולל שני הנמלים, הנמצאים בשני קצותיה של תעלת פנמה.
ביולי 1991 רכשה "האצ'יסון טלקום", חברה בת בריטית שהקימה "האצ'יסון ומפואה", את השליטה בחברת "מיקרוטל תקשורת" הבריטית, שלה היה רישיון מפעיל סלולרי בבריטניה.
האצ'יסון שינתה את שם החברה ל"אורנג'", וב-28 באפריל 1994 הושק המותג "אורנג'" בשוק הסלולר של בריטניה.
בהמשך הקימה "האצ'יסון טלקום" תחת המותג "אורנג'" חברות תקשורת סלולרית נוספת ברחבי העולם.
באוקטובר 1999 רכש התאגיד הגרמני "מנסמן" את "אורנג'" בכ-36 מיליארד דולר, המשקף שווי של 7,900 ליש"ט ללקוח.
הרכישה גרמה למתחרה חברת "וודאפון" לבצע השתלטות עוינת על החברה הגרמנית, ובפברואר 2000 רכשה "וודאפון" את "מנסמן" תמורת 183 מיליארד דולר ונאלצה למכור את "אורנג'", שכן תקנות האיחוד האירופי לא אפשרו לה להחזיק שני רישיונות סלולר.
באוגוסט 2000 רכשה "פראנס טלקום" את "אורנג'", שהתמזגה עם רוב פעילות הסלולר של "פראנס טלקום", ויצרה קבוצה החדשה בשם "אורנג' SA".
"האצ'יסון" מצדה מכרה מניות וודאפון שקיבלה בעסקה תמורת כ-5 מיליארד דולר.
לאחר מכירת "אורנג'" "האצ'יסון טלקום" החלה שוב להקים חברות תקשורת סלולרית ברחבי העולם, תחת המותג החדש "3", מאחר שהרשתות שהקימה פעלו בתקן 3G, שהיה המתקדם ביותר באותה עת.
ב-2004 הונפקה חברת "האצ'יסון טלקומיוניקיישנס אינטרנשונל" שהחזיקה גם ב"פרטנר תקשורת" בישראל.
"האצ'יסון" מחזיקה בבעלות ברשת החנויות "AS Watson" , שהיא הקמעונאית הגדולה בעולם למוצרי בריאות ויופי, המחזיקה בבעלות גם ברשת בתי המרקחת "Kruidvat" במדינות בנלוקס, 50% מהבעלות ברשת "Rossmann" במזרח אירופה וברשתות "Savers Health and Beauty" ו"Superdrug" ב.
"האצ'יסון" גם היא הבעלים של רשת המרכולים "פארקן שופ" ורשת מוצרי האלקטרוניקה לצרכנים "פורטנס" בהונג קונג.
"האצ'יסון ומפואה" נכנסה לפעילות בישראל בשנת 1997, כאשר הצטרפה לקבוצת "פרטנר תקשורת" במטרה להתמודד במכרז שפרסם משרד התקשורת להקמת מפעיל סלולרי שלישי בישראל.
הקבוצה כללה גם את החברות "אלביט" ו"דנקנר השקעות".
בפברואר 1998 זכתה הקבוצה במכרז.
בספטמבר 1998 הודיעה שהרשת הסלולרית החדשה תפעל תחת המותג "אורנג'" של "האצ'יסון".
באוקטובר 1999, בשיא של בועת הדוט-קום, ביצעה פרטנר הנפקה ראשונה לציבור בנאסד"ק ו וגייסה 525 מיליון דולר לפי שווי חברה של 2.4 מיליארד דולר.
זאת לאחר שנה וחצי של פעילות ובעת שהיו לה רק 250 אלף מנויים.
באוגוסט 2009 מכרה "האצ'יסון ומפואה" את חלקה בחברה, תמורת 5.29 מיליארד שקל, לקבוצת "סקיילקס" שבשליטת איש העסקים הישראלי אילן בן דב, שהפך להיות בעל השליטה בפרטנר והיו"ר שלה.
בשנת 2011 נקלעו החברות שבבעלות אילן בן דב לקשיים כלכליים.
הסיבות העיקריות לכך היו המינוף הגבוה באמצעותו רכש בן דב את השליטה בפרטנר ומשיכת סכומי הדיבידנדים הגבוהים שרוקנו את קופת החברה.
כמו כן, השינויים בשוק התקשורת שהוביל שר התקשורת משה כחלון הביאו לכניסתן לשוק של שחקניות חדשות שמתחרות בפרטנר, ושווי השוק של החברה ירד.
ביוני 2012, חזרה האצ'יסון לשלוט בפרטנר, לאחר שבן דב עדיין היה חייב לה כספים ממכירת השליטה.
בינואר 2013 הושלמה מכירת השליטה בפרטנר (33% מהמניות) לחברת "ס.ב.
ישראל טלקום" של איש העסקים חיים סבן.
במסגרתה רכש את החוב של חברת "סקיילקס" של בן-דב ל"האצ'יסון", המשועבד כנגד מניות פרטנר.
בנובמבר 2019 הודיע חיים סבן כי הוא אינו מתכוון לעמוד בהחזר ההלוואה לחברת האצ'יסון והיא תקבל חזרה את השליטה.
חברת "האצ'יסון" פנתה למשרד התקשורת בדצמבר 2019 בבקשה לקבל היתר שליטה בפרטנר, אך בעקבות לחץ של נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ נגד כניסת תאגידים סיניים לפעילות בעולם המערבי כולל ישראל, הדבר לא אושר.
בנובמבר 2021 נרכשו מניות "האצ'יסון" בחברה על ידי אבי גבאי, שלמה רודב וקבוצה של משקיעים.
בשנת 2009 הייתה "האצ'יסון" של לי קה שינג שותפה יחד עם חברת "הנדסת התפלה" בהתמודד על מכרז להקמה ותפעול של מתקן התפלה שורק, וזכו במכרז.
המתקן החל לפעול באוגוסט 2013. ב-2019 בעקבות זיוף נתוני מליחות במתקן שאפשרו לחסוך למפעילים כ-12 מיליון ש"ח, הוטל עליו קנס.
ב-2020 הפסידה החברה ל-IDE טכנולוגיות במכרז על הקמת מתקן התפלה "שורק 2", לאחר הפעלת לחץ אמריקאי למניעת זכייתה במכרז.
בספטמבר 2013 רכשה 40% מהפרויקט להקמת תחנת כוח באגירה שאובה בכוכב הירדן.
המתקן הוקם בהשקעה של יותר מ-2 מיליארד שקל ויכול לספק 344 מגה־ואט לרשת החשמל במשך תשע שעות.
לאחר עיכובים רבים הוא החל לפועל בפברואר 2025.
בנובמבר 2012 רכשה החברה את חממת ההיי-טק כינרות תוך החייבות להשקעה של 100 מיליון שקל במשך שמונה שנים.
האצ'ינוהה (ביפנית: 八戸市) היא עיר גדולה הממוקמת בדרום מזרח מחוז אאומורי, שביפן, על חופי האוקיינוס השקט.
בעיר מתגוררים למעלה מ-240,000 תושבים, והיא העיר השנייה בגודלה במחוז אאומורי, אחרי בירת המחוז, שגם שמה הוא אאומורי.
שטח העיר הוא כ-305.54 קמ"ר, כולל השטח הימי שלה.
צורת הממשל בהאצ'ינוהה היא ראש עיר-מועצה, ראש העיר נבחר ישירות בין 32 חברי המועצה.
האזור סביב האצ'ינוהה היה מרכז האוכלוסייה העיקרי של אנשי האמישי.
באזור התגלו חורבות רבות המיוחסות ככל הנראה לתקופת ג'ומון.
בתקופת הייאן, השטח היה בשליטה של משפחת פוג'יווארה הצפונית עד תבוסתה בידי מינאמוטו נו יוריטומו בתקופת קמקורה.
הכובשים הקימו באזור חוות סוסים רבות ויישובים מבוצרים.
לפי נתוני מפקד האוכלוסין היפני:
האצ'ינוהה מהווה מרכז אזורי לתעשייה ומסחר.
הדיג ממלא תפקיד משמעותי בכלכלת העיר, אך עם התפתחותה כעיר תעשייה בשנות ה-60 של המאה ה-20, התרחב תחום התעשייה והתעסוקה בעיר והוא כולל מגוון רחב של מוצרים כימים, פלדה, מלט ודשנים.
נמל התעופה האצ'ינוהה - משמש בעיקר לטיסות פנים קצרות וממוקם בתוך שטחה המוניציפלי של העיר.
נמל התעופה מיסוואה - לא ממוקם בתוך שטח העיר.
משמש את תושבי העיר לטיסות פנים ארוכות יותר.
מערכת הרכבות היא אמצעי תחבורה ראשי ועיקרי בהאצ'ינוהה ובמדינה כולה.
חברת הרכבות טוהוקו שינקנסן מפעילה שירותי רכבות מהירות (שינקנסן) מהאצ'ינוהה אל מרבית הערים ביפן.
כמו כן ישנן חברות קטנות יותר המספקות שירות רכבות ליעדים סמוכים, בתוך העיר עצמה פועלת רכבת עירונית המקשרת בין תחנת הרכבת של השינקנסן לנמל הימי של האצ'ינוהה דרך מרכז העיר.
קבושימה - חצי אי המשמש בית גידול ליותר מארבעים אלף שחפים שחורי-זנב.
האי, המוגדר בתור מונומנט לאומי של יפן, כולל גם מקדש שינטו המהווה אטרקציה תיירותית מפורסמת.
חוף טאנסאשי - חוף עירוני מפורסם.
צ'ושיצ'יאצ'י - חורבות מתקופת ג'ומון.
טירת נֶה - חורבות של טירה עתיקה מתקופת אשיקאגה.
אמבורי - פסטיבל עירוני הנערך מדי שנה גם בערים הסמוכות.
הפסטיבל מתקיים בין התאריכים 17–20 בפברואר ומסמל את סופו של החורף הארוך.
האצ'ינוהה סאנשה טאיסאי - פסטיבל נוסף בעיר הנחשב למרכזי ביותר.
הוא מתרחש בין 31 ביולי ל-4 באוגוסט מדי שנה.
האי האצ'ינסון הוא אי מכוסה קרח, הממוקם בארכיפלג מרשל, למול חופי ארץ מרי בירד, שבאנטארקטיקה.
אורכו של האי 24 קילומטרים.
האי ממוקם 19 קילומטרים ממזרח לאי וולמר.
שיא גובהו של האי 193 מטרים מעל פני הים.
האי נקרא על שמו של לוטננט פיטר א.
Hutchinson), מצי ארצות הברית, שהיה קצין המבצעים באוניית צי ארצות הברית גליישר ((USS Glacier (AGB-4), אשר חקרה את אזור חוף זה של אנטארקטיקה בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1961–1962.
הַאצֶ'ק ושַאיוֹ (בהונגרית: Hacsek és Sajó) הוא סצנת קברט (למעשה סדרה של עשרות סצנות), שיצר לאסלו ודנאי (וולף) ואלה גם שמות שתי הדמויות שמשוחחות ביניהן בסצנה.
מאוחר יותר נכתבו סצנות רבות של האצ'ק ושאיו מעטיהם של כמה מחברים.
המבצעים הראשונים של הסצנות, במשך שלושים שנה, שהפכו לנכסי צאן ברזל של ההומור ההונגרי (וההומור היהודי-הונגרי) היו ינה הרצג (האס) ווילמוש קומלוש (קליין).
בשנת 1928 תיאטרון "שדרת אנדראשי" לא היה מוכן לקבל את תקצירו של ודנאי.
מנהלי הלהקה, שהציגו בתיאטרון גם בקברט פסלו את הרעיון.
הם התנגדו לסצנת דיאלוג ללא עלילה, ורצו לגרום למחבר להרחיב את מספר הדמויות לשלוש בצירוף אישה.
ודנאי לא קיבל את ההצעה וניגש למתחרים, לבולוואר טרז.
מנהל התיאטרון "במת בולוואר טרז", אנדרה נאג', חשב כך: "אפשר לנסות, אבל שם הסצנה לא תהיה "שיחה בין שני אנשים", (כפי שהיה הרעיון של ודנאי במקור).
בכורת הסצנה הראשונה הייתה בשנת 1929.
במשך עשרות שנים שוב ושוב
סצנת הדיאלוג של ודנאי השפיע בכוח החידוש.
תוכנית תיאטראות הקברט של פשט (מחצית העיר בודפשט בצד המזרחי של הדנובה) היו בנויים בעבר מדברי מנחים, משירים מצחיקים של הופעות יחיד, מקופלה (השם מציין שיר עם קטע חזרות ועם תוכן הומוריסטי או לועג.
את הסגנון יצר בלה זרקוביץ), משאנסונים, מסצנות של מערכה אחת.
ההומור בסצנות האצ'ק ושאיו הייתה מבוססת על דרמטורגיה פשוטה ונבנתה על המריבות בין שתי הדמויות המנוגדות.
שאיו היה דעתן, תמיד התנגד, מעט סנוב, חיפש שליטה, התרתח בקלות.
האצ'ק היה בדיוק ההפך ממנו.
בטיפשותו המעושה מעמידת הפנים - כמעט כגיבור עממי - הוא עורר את זעמו של בן שיחו (שאיו) בכל דיאלוג ביניהם, "עם האמת של האדם הממוצע".
שתי הדמויות הללו הוצגו ועוצבו מצוין על ידי ינה הרצג ווילמוש קומלוש במהלך המופע הראשון ובמשך שלושה עשורים לאחר מכן יום-יום והם תרמו משמעותית להצלחה הבלתי צפויה.
ודנאי כתב יותר מאלף סצנות של האצ'ק ושאיו, שהושמעו עד מהרה בכל מקום, והפכו פופולריות ברמה הלאומית ואף בחוץ לארץ.
עם זאת, ההצלחה הגדולה לא הביאה הכנסות משמעותיות למחבר.
רק תיאטרון "במת בולוואר טרז" ו"עיתון הבוקר" שילמו לו תמלוגים.
לא ניתן היה לגבות דרך בית המשפט את התמלוגים על ההצגות והפרסומים הבלתי חוקיים.
הפוליטיקה, בשך החוקים האנטי יהודיים (החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי) וכתוצאה מכך לשכת השחקנים שברה גם את סדרת ההצלחות של הסצנה.
"בתקופת השתיקה", דהיינו תקופת מלחמת העולם השנייה, שילב וילמוש קומלוש את הסצנה בתוכניתו, כחבר באגודת האמנים.
הוא החליף את האצ'ק בבובה שישבה על ברכיו והשלים אותו כפיתום או בנגינת תקליט.
לאחר המלחמה היה צורך לחכות עד 11 בספטמבר 1953, עד ששתי דמויות בית הקפה יכלו לעלות שוב על הבמה.
הפינלה של הקברט בשם "לא המראה עקומה" שהוצג בתיאטרון הבמה העליזה היה מערכון של האצ'ק ושאיו.
היה חבל לחפש על התוכניה את שמו של ודנאי שהיגר לארצות הברית.
מחבר המערכון המחודש בשנת 1953 שהוזכר קודם היה לאסלו נאדאשי, שהיה ידוע בעבר גם ככותב משותף לכמה סצנות יחד עם ודנאי.
לצידו כתבו גם - בין היתר - קארוי נוטי, לאסלו גרג, (גוטמן) דז'ה קיראי (קאופמן); לימים, כשהכותבים היהודים נרצחו/נפטרו גם פאל פטרדי, ברנבאש טרונקו, דז'ה קפאש, אישטוואן ורבש וסילארד פודמניצקי כתבו מערכון מסוים והשאירו את שמות הגיבורים ללא שינוי.
פרידייש קארינתי כתב פרודיה על האצ'ק ושאיו בשם "כך היה כותב איישטיין".
כמה סצנות קברט דיאלוגיות עוקבות אחר ה"דרמטורגיה של ואדנאי".
אחת הידועות שבהן היא הסדרות של יאנוש קומלוש (קוֹהְן-בגרסה ההונגרית לכהן) "ינה ולואיזה".
בתחילה, ודנאי בעצמו, לסירוגין עם ינה הרצג, שיחק את תפקיד האצ'ק.
השותף המחליף של וילמוש קומלוש (שאיו) היה לאסלו נאדאשי.
את תפקידם של וילמוש קומלוש וינה הרצג בתיאטרון "הבמה העליזה" שיחקו ארווין קיבדי (האצ'ק) ומיהאי ויולה (שאיו), לימים לאסלו הלאטקי.
הרשימה - מבלי לטעון לשלמותה - של השחקנים ששיחקו באופן קבוע או פעם את הדמיות הרבות בבית הקפה היו: פרנץ קלאי, טאמאש מאיור, מיקלוש בנדק, יוז'ף שאש (פולאצ'ק), פטר ברגי, טמאש הלר, אנדראש קרן, רוברט קולטאי, אישטוואן ורבש.
בשנת 1961 בערב הרצאת סופרים-מחברים באולם ברטוק שיחק ודנאי שוב בתפקיד האצ'ק.
בן זוגו (שאיו) היה לאיוש מאניאי (מנדל).
האצ'ק ושאיו בהוצאה לאור באביץ' (1989)
אוסף המערכנים הטובים ביותר של האצ'ק ושאיו.
גברת צ'יצ'ו, גברת דיאק, גברת בודו
סיטנאי המים (מחבר שותף: לאסלו נאדאשי)
הביליקום (מחבר שותף: לאסלו נאדאשי)
רוברט קולטאי - מיקלוס בנדק
מיקלוס בנדק - לאשלו שצ'סבי: מדריך
פטר ברגי - יוזף סאס
פרנץ יוזף ורגה - טיבור אראדי: מפקד האוכלוסין
עורך לקסיקון הומור : מיקלוש קפושי (2001);
האצ'בק מוגדר כרכב נוסעים אשר גוף המרכב שלו יוצר בסגנון גרסה מכונית עם דלת אחורית הנפתחת כלפי מעלה כדי לספק גישה לאזור המטען בתא האחורי
דגמי האצ'בק עשויים לכלול מקומות ישיבה בשורה השנייה שמתקפלת, שם ניתן להגדיר מחדש את הפנים כדי לתעדף את נפח הנוסעים או המטען.
מילולית, hatchback הוא דגם שיש באחוריו כווה (בהקשר הזה: דלת שנפתחת כלפי מעלה).
טווח הדגמים כולל סגנונות גוף מרובים, כגון: סדאן, האצ'בק וסטיישן, כאשר בדרך כלל לכל הדגמים פלטפורמה משותפת, רובם על אותו בסיס גלגלים, מציעים את אותן אפשרויות של סוגי מנוע, ונוחות.
סגנון מרכב ההאצ'בק משווק ברחבי העולם על מכוניות בגודל שבין סופרמיני למכוניות משפחתיות קטנות, כמו גם מכוניות מנהלים ומכוניות ספורט.
במשותף לדגמי סטיישן והאצ'בק בסגנון פסטבק יש תצורה עיצובית של שתי קופסאות, נפח פנים משותף לנוסעים ומטענים ודלת אחורית (המכונה לעיתים קרובות תא מטען במקרה של סטיישן) התלויה בגובה הגג.
כמה רכבי האצ'בק הם לא סטיישן ולא פסטבק, אלא בעיצוב של שלוש קופסאות, כמו סימקה 1100 מתוצרת סימקה.
"ליפטבק" - הוא רכב בעל קצה אחורי משופע בין 45° ל-5° מעלות עם דלת אחת המונפת לפתיחה, כאשר הדלת האחורית יותר אופקית מאנכית
"פסטבק" - הוא תכונת עיצוב לרכב אשר מוגדרת על ידי החלק האחורי של המכונית בעל שיפוע יחיד מהגג לפגוש האחורי
נוצ'בק - היא קטגוריה של מכונית המאופיינת בעיצוב של שלוש תיבות בה נפח תא המטען בולט פחות מתאי המנוע והנוסעים.
מרכב זה הוא למעשה שילוב של סדאן והאצ'בק.
בצורתו הוא מזכיר סדאן (אם כי לרוב תא המטען קצר ופחות בולט) אך מאפשר גישה מלאה מתא המטען לתא הנוסעים, כמו מרכב ההאצ'בק, מאחר שהחלון מתרומם יחד עם הדלת - לדוגמה, סקודה אוקטביה.
"Shooting-brake" מוגדר כסטיישן - בתצורה קופה (דוגמה: וולוו 1800 p דגם "ES", דוגמה: מכונית הקונספט אאודי שוטינג ברייק)
סגנונות נפוצים של גופי מכוניות
סטיישן - (2 קופסאות, בדגמי "סטיישן" קיים חלל פנימי יחיד המשותף לנוסעים ולמטען, ודלת אחורית לגישה למטענים)
3 דלתות (2 דלתות צד + דלת אחורית)
5 דלתות (4 דלתות צד + דלת אחורית)
האפריקנית היא אופרה של ג'אקומו מאיירבר (במקור: יעקב ליבמן בֶּר) שהוצגה לאחר מותו.
האופרה הועלתה על הבמה בפריז שנה לאחר מותו של המלחין ב-1865, בסוף ימי הזוהר של "האופרה הגדולה" - Grand Opéra.
(אופרה גדולה היא ז'אנר של אופרה מהמאה ה-19, בדרך כלל בארבע או חמש מערכות, המאופיינת בליהוק ובתזמורות בקנה מידה גדול).
המחזאי והלבריתן הצרפתי אז'ן סקריב התייחס למציאות ההיסטורית בחופשיות גם במקרה הזה כמו שהתייחס אליה בליברית של אופרה קודמת של המלחין הנביא.
האופרה למעשה עוסקת בחוקר הפורטוגזי הגדול ואסקו דה גאמה, אלא שהרפתקאותיו של מגלה הארצות הפכו לדרמה של תשוקה לצד סליקה האפריקנית (למעשה הודית).
סליקה היא אישה הינדית, אך אפריקנית, דון פדרו לא הבין בימאות ובכל זאת הפך למפקד של צי.
הגורם הכי לא סביר בכל זאת, הוא העץ בעל הריח הרעיל שמופיע בסוף היצירה.
כיצד סקריב קיבל את הרעיון הזה?
הלברית התקבלה על ידי המחבר ב-1837 וככל הנראה הגרסה הראשונה של המוזיקה הייתה מוכנה כבר ב-1840, אך מאיירבר לא היה מרוצה מהפרטיטורה והניח אותה בצד.
ואז בשנת 1851 הוא הוציא את היצירה שוב ושכתב כמעט את כולה עד לשנת מותו.
עם זאת, הוא לא היה מסוגל עוד לחבר את קטעי המוזיקה הבודדים.
עבודה זו נעשתה על ידי F.
הבכורה הראשונה תוכננה ל-1840, אך העבודה הופסקה.
הסיפור האקזוטי אפילו לא היה היסטורי בתחילה וסקריב גם כתב אותו מחדש כתוצאה מעבודה שהתחדשה ב-1851.
דמות קול אינז, בתו של דון דייגו סוֹפּרָן אנה סוֹפּרָן סֶליקה, שפחה מצו סופרן ואסקו דָה גאמה, קצין ימי, חוקר טֶנוֹר דון אלווארו, חבר המועצה טֶנוֹר נלוסקו, עבד בָּרִיטוֹן דון פדרו, נשיא מועצת ממשלת פורטוגל בַּס דון דייגו, אדמירל בַּס האינקוויזיטור הראשי בַּס הכהן הגדול של הברהמינים בַּס
מתרחש: בליסבון, על ספינה של יורדי ים ובאפריקה בסוף המאה ה-16.
מיקומים: מערכה 1: אחד מחדרי ארמון האדמירל בליסבון, מערכה 2: תא כלא, מערכה 3: סיפון הספינה של פדרו, מערכה 4: מדגסקר, מערכה 5: הגן של סליקה.
אינז מחכה לחדשות מאהובה, ואסקו דה גאמה, שהצטרף לצי של בארתולומיאו דיאש כדי למצוא את נתיב השייט להודו.
דון דייגו מגיע בחברת דון פדרו.
הם מביאים ידיעה על מותו של החוקר מגלה הארצות ובמקביל הם מחליטים על גורלה של אינז: היא תהיה ארוסתו של דון פדרו מעתה ואילך.
אינז עוזבת במהירות וחברי המועצה נכנסים פנימה.
האם עליהם להחליט אם דיאש צריך עזרה?
דון אלוורו מביא את החדשות האחרונות שהצי של דיאש הושמד, כשרק קצין אחד שרד את האסון.
קצין זה הוא ואסקו דה גאמה שכבר מבקש צי חדש ומגיש טיוטת תוכנית למשלחת.
אלבר תומך בוואסקו, דון פדרו גונב את אחת המפות מכתבי הזיכרון של גאמה.
המועצה מבטלת את תוכניתו של ואסקו, שמתפרץ נגדם בקול רם כל כך עד שהוא נידון לעבדות פרך.
ואסקו דה גאמה ישן בכלא של האינקוויזיציה, החברה היחידה שלו היא סליקה, שפחה שהובאה מהודו.
ואסקו מדבר על אינז בחלומו.
נלוסקו, עבדו של ואסקו, מתגנב פנימה.
הוא שם לב שסליקה התאהבה ביורד הים.
סליקה היא מלכת הארץ שממנה הגיע גם נלוסקו.
הנער רותח מזעם ורוצה להרוג את אדונו, אך סליקה מתערבת.
הם מעירים את ואסקו ומגלים לו את הדרך למולדתם.
בינתיים, אינז ופדרו נכנסים לצינוק.
ואסקו חופשי לעזוב, אבל בעלה של אינז ומנהיג המשלחת החדשה יהיה פדרו.
נלוסקו, כהגאי, מציע את שירותיו, ואסקו מיד רואה את המצב: פדרו רוצה לעשות לעצמו שם על חשבונו.
מלחים ונשים מתפללים על סיפון הספינה של פדרו.
אלווארו מזהיר את פדרו להיזהר מנלוסקו, אבל הוא סומך על ההגאי שלו.
בינתיים נודע להם שספינה פורטוגזית עוקבת אחריהם.
החוקר רואה את נלוסקו מכוון את הספינה לשונית, אך המפקד אינו מאמין לו, וכובל אותו בשרשרת.
הספינה שעלתה על שרטון מוצפת בהינדים (באפריקה!!!) שמשתחווים לפני מלכתם.
סליקה חוזרת לכס המלכות שלה בתהלוכת ניצחון מרהיבה.
הכהן הגדול של הברהמינים נשבע למלכה שיוציא להורג את כל האירופים.
אבל המלכה מצילה את ואסקו ולוקחת אותו כבעלה.
לאחר מכן, סליקה מוכנה לשחרר את יורד הים, שחרור זה כה נוגע לליבו של ואסקו שהוא מוכן להפוך לבעלה האמיתי של סליקה.
אבל ברגע שהוא שומע את קולה של אינז, הוא קורע את עצמו מחיבוקה של המלכה.
ואסקו ואינז נמצאים מול סליקה בחקירה.
המלכה מצווה שיציידו עבורם ספינה.
תפקידו של נלוסקו הוא להזניק את המאוהבים לדרכם.
סליקה בינתיים מחכה בגינתה בצל עץ המנזנילו בעל הריח הקטלני.
היא מביטה בעוזבים ונפרדת מהחיים.
בלי אהובתה היא לא רואה טעם להמשיך את חייה.
ארית הפרידה שלה היא גולת הכותרת של היצירה כולה.
נלוסקו מגיע ומדווח שהמאוהבים כבר בדרך לפורטוגל.
המלכה מתמוטטת מתה מריח העץ הרעיל.
כולם חיכו ליצירה בקוצר רוח, יצירה שהתבגרה במשך יותר מ-20 שנה.
הבכורה הייתה הצלחה גדולה, אך עד מהרה הופיעו הביקורות המגנות הראשונות.
דמיונו של המחבר ירוד, המוזיקה מראה סימני עייפות.
כמו כל העבודות של מאיירביר, האפריקנית נעה בין קצוות: פרטים מאוד מעוצבים ובנויים מתחלפים בסצנות מפוברקות ומחושבות.
היצירה מלאה בשגרה מוזיקלית, פרטים מוזיקליים שגרתיים.
עם זאת, מבנה העבודה נשלט בצורה מופתית.
נראה שהמחבר הסתמך בהלחנה בעיקר על אומנותו ולא על רגשותיו.
הכשרון של מאיירבר הוא שהעלילה הבלתי סבירה לעיתים קרובות קיבלה ייצוג אמיתי בעיצוב הסופי.
חידוש בסגנון המחבר הוא הנהגת שירה קולית ללא ליווי כלים לעיתים קרובות (א-קאפלה).
יש מוטיב תזכורת מוזיקלית לאורך כל הסיפור, אבל השימוש בו אינו קבוע.
חלקיה המוכרים יותר של האופרה
אריה של סליקה במערכה 2
… Oh Paradis" - אריה של ואסקו דה גאמה במערכה הרביעית (הוא להיט טנורי גם עם טקסט איטלקי: "O paradiso sorti de l'onde"
האצולה הבריטית היא שדרה חברתית בממלכה המאוחדת וחבר העמים הבריטי ובעבר באימפריה הבריטית, אליה משתייכים אזרחים אשר קיבלו תואר אצולה על ידי המלוכה הבריטית, או ירשו תואר כזה.
מעמד האצולה של ארבע מדינות הממלכה המאוחדת המרכיבות אותה, שיחק תפקיד מרכזי בעיצוב ההיסטוריה של המדינה.
למרות זאת, כעת נותרו לאצילים זכויות סמליות בלבד, ביניהם הזכות להיבחר לבית הלורדים, הזכות לקבלת אזרחות בריטית (אם נושא התואר אינו אזרח בריטניה מלידה), הזמנה לטקסים מדיניים שונים, הזכות לתארים נוספים מסוימים, והזכות לפגישה פרטית עם המלך.
יותר משליש מאדמת בריטניה נמצאת בידיהם של אצילים (אך זאת רק כחלק מהמסורת)
משפחת האצולה הבריטית בבסיסה מורכבת מבני המשפחה הקרובים של נושא תואר אצולה או כבוד (סר, אביר).
תוארי האצולה בבריטניה נקראים דוכס, מרקיז, רוזן (ארל), ויקונט או ברון.
כל נושא תואר אצולה (בין אם ברון ובין אם מרקיז וכיוצא בזאת), מכונה בתואר לורד.
עם זאת, לרוב דוכסים אינם נקראים לורדים בגלל רוממותו של התואר.
כל התארים הבריטיים המודרניים מוענקים אך ורק על ידי המלך או נסיך ויילס ולא ניתן לקבל תואר אצולה מטעם הציבור.
האצ'יוג'י (ביפנית: 八王子市) היא עיר במטרופולין טוקיו שביפן.
בשנת 2021 אוכלוסיית העיר הוערכה בכ-576,000 תושבים החיים בצפיפות של 3,000 נפש לקמ"ר בשטח המתפרס על פני 186.38 קילומטרים רבועים.
לפי מפקדי האוכלוסין היפניים, אוכלוסיית האצ'יוג'י גדלה בהתמדה במשך למעלה ממאה שנה:
בשנת 1584 (במהלך תקופת סנגוקו) נבנתה טירה באזור האצ'יוג'י, אך היא נהרסה בשנת 1590 על ידי טויוטומי הידיושי.
בתקופת אדו, האזור נשלט על ידי שוגונות טוקוגאווה.
ב-22 ביולי 1878, לאחר רסטורציית מייג'י, אזור האצ'יוג'י הפך לחלק ממחוז קנאגאווה.
העיירה האצ'יוג'י עצמה נוצרה ב-1 באפריל 1889, עם הקמת מערכת העיריות המודרנית.
האצ'יוג'י קיבלה מעמד של עיר ב-1 בספטמבר 1917.
במהלך אולימפיאדת הקיץ 1964, העיר אירחה את אירועי המקצים של רכיבת הכביש.
האצ'יוג'י הפכה לעיר ליבה ב-1 באפריל 2015, וקיבלה אוטונומיה מוגברת.
האצ'ירו אריטה (ביפנית: 有田 八郎; 21 בספטמבר 1884 – 4 במרץ 1965) היה פוליטיקאי ודיפלומט יפני שכיהן כשר החוץ של האימפריה היפנית בשלוש כהונות לא רצופות.
הוא ידוע בתור מי שפיתח את מרחב השגשוג המשותף של מזרח אסיה רבתי, שהיווה התפיסה הרשמית שהוצגה ובגינה האימפריה היפנית שאפה להתרחב.
ב-1909, אחרי שסיים את לימודיו בבית הספר למשפטים באוניברסיטת טוקיו של ימינו, הצטרף למשרד החוץ היפני וביסס את מעמדו כמומחה לענייני אסיה.
ב-1919 אריטה השתתף במשלחת היפנית לוועידה בה נחתם חוזה ורסאי ובתחילת הקריירה שלו הוצב גם לתקופות בהונולולו ובשניאנג.
ב-1930 התמנה לשגריר יפן באוסטריה.
ב-1932 שב ליפן כדי לשמש כסגן שר החוץ, וב-1933 הוצב שוב באירופה כשגריר בבלגיה.
אריטה מונה לראשונה לשר החוץ ב-1936 בממשלתו של קוקי הירוטה, והמשיך לכהן בתפקיד זה גם בממשלותיהם של פומימרו קונואה, הירנומה קיאצ'ירו ויונאי מיצומאסה.
ב-1938 נבחר לבית האצילים של יפן וכן לדיאט.
אריטה התנגד להסכם התלת-צדדי שנחתם עם גרמניה ואיטליה, ובמקום זאת תמך בשיפור היחסים עם ארצות הברית.
אולם, עם עליית כוחו של הצבא ביפן, נאלץ אריטה להתפשר עוד ועוד בעמדותיו.
בין 1938 ל-1940 עבד יחד עם קונואה כדי ליצור את "מרחב השגשוג המשותף", חזון שנוצר בעיקר לצורכי תעמולה.
בהוראתו של יוסוקה מצואוקה, אריטה שם דגש על הפן הכלכלי בעוד קונואה הדגיש את החשיבות של האחדות הפאן–אסיאתית.
ב-1953, אחרי המלחמה וכניעת יפן, נבחר אריטה לבית הנבחרים היפני.
ב-1955 ושוב ב-1959 התמודד לתפקיד מושל טוקיו, אך הפסיד בהתמודדויות.