tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באוקטובר 1942 נגזר דין מוות על 1,331 איש בבתי-הדין הנאציים בפרוטקטוראט, וכאלף יהודים נשלחו היישר מפראג למחנה ריכוז מאוטהאוזן.
252 אנשים נוספים נשלחו אף הם למאוטהאוזן, כחשודים במעורבות בהתנקשות.
בסופו של דבר נאסרו כל חברי אובו"ד הנותרים.
היסטוריונים רבים טוענים כי מדובר בכישלון המחתרת, משום שבמסמכים נאציים שונים נאמר כי "התנהגותם של האנשים לא מצדיקה הגברה משמעותית בכמות החיילים החמושים." מכאן שהמחתרת הושמדה בעיקר בגלל כישלונה שלה ולא עקב עוצמת האויב.
ב-1944 פרצה התנגדות פופולרית לנאצים ברחבי מזרח אירופה ומרכזה, בין היתר גם בצ'כיה.
התנגדות זו הייתה רחבה יותר, ושאבה את השראתה מצבאות בעלות הברית המתקרבים ממזרח וממערב.
ב-8 במאי 1944 חתם בנש על הסכם עם המנהיגים הסובייטים, שבו נקבע כי האדמות הצ'כוסלובקיות אשר ישוחררו יהיו תחת שליטה אזרחית צ'כוסלובקית.
ב-21 בספטמבר 1944 שחררו החיילים הסובייטים את הכפר קאלינוב.
ברטיסלאבה שוחררה ב-4 באפריל 1945 ופראג ב-9 במאי.
בכך הסתיים באופן רשמי השלטון הנאצי על צ'כיה.
תנועת המחתרת הדנית (בדנית: Modstandsbevægelsen) הייתה ארגון מרד מחתרתי שהתנגד לכיבוש הגרמני בדנמרק במהלך מלחמת העולם השנייה.
בעקבות התנאים הנוחים בצורה בלתי רגילה שזכתה להם דנמרק מרשויות הכיבוש הנאצי, התנועה הייתה איטית יותר בתגובותיה הטקטיות ובפעולותיה יחסית לתנועות במדינות אחרות ברחבי אירופה.
למרות זאת, בשנת 1943, דנים רבים היו מעורבים בפעילות מחתרתית, החל מפרסומים לא-חוקיים ועד ריגול ופעולות אלימות.
הרקע לכיבוש דנמרק במלחמת העולם השנייה
במציאות הפוליטית שנתהוותה עוד מסוף המאה ה-19 באירופה, דגלו מרבית מדינות סקנדינביה במדיניות של נייטרליות מדינית.
זאת לאור התעצמותן של המעצמות הגדולות, וההבנה שאין בכוחן של מדינות קטנות כמדינות סקנדינביה ליצור כוח צבאי שיאפשר להן התמודדות מול איומי מעצמות גדולות כברית המועצות וגרמניה.
מתוך תפיסה זו נותרה דנמרק נייטרלית במלחמת העולם הראשונה.
ממשלות דנמרק בסוף שנות ה-20 ובתחילת שנות ה-30 דגלו במדיניות של צימצום תקציב הביטחון הלאומי והקטנת הצבא וכמות הנשק במדינה.
בשנת 1933 עם עליית היטלר לשלטון בגרמניה, החליטה הממשלה הדנית על הגדלת תקציב הביטחון.
ראש ממשלת דנמרק, סטאונינג, הבהיר כי אין בכוונת דנמרק להקים כוח צבאי דני משמעותי העשוי לאיים על מדינות אחרות, כי אם להקים כוח צבאי שיהיה באפשרותו להתגונן מפני מרידה או תקיפה של קבוצות נאציות שיקומו בשטחי המדינה עצמה, גם אם יקבלו סיוע גרמני.
למדיניות נייטרלית זו הייתה תמיכה רחבה בעם הדני, שכללה גם את מרבית האופוזיציה.
באותן שנים נעשה ניסיון מצד שר החוץ השוודי סנדלר לכונן ברית הגנה סקנדינבית, אולם לאור מיקומה הגאוגרפי של דנמרק החוצצת בין הגוש הסקנדינבי לבין גרמניה, הסתייגה הממשלה הדנית מהסכם ברית ההגנה, עליה אמר ראש הממשלה סטאונינג "דנמרק לא תקבל על עצמה את תפקיד כלב השמירה של הגוש הסקנדינבי".
בשנת 1939 הייתה דנמרק היחידה מבין "גוש מדינות אוסלו" (המדינות הסקנדינביות ובנלוקס) שנעתרה להצעה גרמנית וחתמה על הסכם אי-התקפה ב-31 במאי, זאת למרות שגרמניה כבר הפרה הסכמים דומים עם אוסטריה וצ'כיה.
מדיניות זו העידה על השלמה של ההנהגה הדנית עם חוסר יכולתה לבלום את עוצמתו של הרייך השלישי, וניסיון לצמצם את הנזקים שיגרמו על ידי מדיניות של שיתוף פעולה.
בתוך מפלגת השלטון הסוציאל-דמוקרטית נשמעו גם קולות בודדים של התנגדות לקו מדיני תבוסתני זה.
בולט מתוכם קולו של ההיסטוריון פרופ' הארטוויג פריש שכיהן באותה התקופה כראש הסיעה הפרלמנטרית של המפלגה, אשר כתב ספר, עוד בשנת 1934, המבקר את מדיניות הממשלה הנייטרלית ואת הנאציזם תחת הכותרת "מגפה מעל אירופה".
עם פרוץ מלחמת העולם בספטמבר 1939, חידשה הממשלה הדנית את הצהרת הנייטרליות שלה, וכך נמנעה מלסייע במלחמת החורף בין פינלנד לרוסיה.
ב-8 באפריל 1940 גברו הידיעות על תנועת צבא גרמני בגבולות דנמרק והוחלט בממשלה על גיוס כללי של הצבא הקטן.
אולם התערבותו של הציר הגרמני מוּנך, שטען שמעשה כזה ייתפס כפעולה בלתי ידידותית על ידי גרמניה, שאינה מתכוונת להפר את הסכם אי ההתקפה, ולכן בוטל הגיוס.
שעות מספר לאחר מכן חזר הציר מונך אל לשכת שר החוץ והודיע לו כי "הצבא הגרמני נאלץ לתפוס את שטחה של דנמרק כדי להגן עליה מפני סכנת פלישה בריטית", בלוויית אולטימטום המכריז כי כל התנגדות לצבא הגרמני תדוכא באגרסיביות.
עם זאת הבטיחו הגרמנים כי לא יפגעו בעצמאותה הפנימית של דנמרק ויאפשרו לה לנהל את ענייניה.
באותה השעה הונחתו חיילים גרמניים מצוידים היטב על רציפי ערי הנמל הדניות, ומפציצים גרמניים הפציצו את מטוסי חיל האוויר הדני המקורקעים.
הממשלה בהתייעצות עם המלך נכנעה לאולטימטום הגרמני, ועוד באותו לילה נסתיים כיבוש דנמרק.
אחרי הפלישה לדנמרק ב-9 באפריל 1940 (מבצע ווסרובורג) הרשויות הגרמניות אישרו לממשלה הדנית להישאר בשלטון.
היה להם מספר סיבות לכך, אבל התוצאה הסופית הייתה שהגרמנים שאפו להשתמש בדנמרק כדוגמה "לארץ חסות".
כיוון שהממשלה הדנית שנבחרה באופן דמוקרטי נשארה בשלטון, המוטיבציה של אזרחי דנמרק להילחם בכיבוש הייתה קטנה באופן ניכר יחסית למדינות שונות כמו נורווגיה, צרפת ופולין.
יהודים נשארו תחת חסותה והגנתה של הממשלה הדנית, הפוליטיקאים הדנים, שגם נבחרו באופן דמוקרטי, נשארו בשלטון, ואפילו המשטרה הדנית נשארה בידי הממשל.
חיי היום יום בדנמרק נשארו כמעט כמו לפני הכיבוש, למרות שהגרמנים הכניסו מספר שינויים: צנזורה רשמית, איסור על מסחר עם מדינות בעלות הברית, והצבתם של חיילים גרמנים במדינה.
הממשלה הדנית דחתה באופן רשמי התנגדות אלימה עקב חששה מתגובה קשה של הרשויות הגרמניות.
אף על פי כן, ככל שהמלחמה התקדמה, מספר רב של דנים החלו להקים קבוצות התנגדות לכיבוש הנאצי.
מספרם של הדנים הנאצים מעולם לא היה גדול, ולמעשה היה יותר קטן אחרי הפלישה הנאצית לדנמרק מאשר לפניה.
חוסר הפופולריות של הנאצים בדנמרק בא לידי ביטוי בעובדה שקצין האס אס הבכיר ורנר בסט לא הציב אף פעם את פריץ קלאוסן, ראש המפלגה הדנית הנאצית בשלטון, והפטרלנד (Fatherland), העיתון הדני הנאצי, פשט את הרגל.
העיתון יכל להתקיים רק באמצעות מימון נאצי.
כאשר הנאצים הכריחו את הממשלה הדנית, שבראשה עמד אריק סקבניוס, לחתום על הסכם אנטי-קומינטרן, הייתה הפגנה המונית בקופנהגן.
הפרופסור המוערך לתאולוגיה האל קוֹך החל לקרוא בהרצאותיו בפני סטודנטים ותנועות נוער להחייאת מורשתו הדמוקרטית של ניקולאי גרונטוויג ולתחיית בתי החינוך העממיים.
על אף שקוך עצמו לא השתתף בהמשך בפעילות המחתרת עצמה - הייתה לקריאתו זו חשיבות בהתגבשות הכוחות החברתיים שחוללו מאוחר יותר את המחתרת.
תנועת ההתנגדות הדנית צמחה מהתארגנויות רבות ושונות, אך 4 מקורות בולטים היו לה:
תנועת חוגי הלימוד, שנודע גם בשם "החוג" (Ringen).
מקים התנועה היה הפילולוג הסוציאליסט פרוֹדה יעקבסן, והיא קיימה עוד לפני הכיבוש מגעים עם ארגוני מחתרת בגרמניה הנאצית.
בשנת 1941 פתח יעקבסן בארגון חוגים של בעלי מקצועות חופשיים, סטודנטים, ותאים של איגודים מקצועיים.
התאים עסקו בפעילויות שונות כולל הפצת מידע ותעמולה, עזרה הדדית וסיוע למשפחות אסירים.
תנועת חוגי הלימוד היוותה המשך למסורת חינוך המבוגרים הדנית מימי ניקולאי גרונטוויג, קריסטיאן קולד, ותנועת "בתי החינוך העממיים".
קבוצת "דנמרק החופשית" שהייתה מורכבת מנציגי מפלגות שונות שעסקו בהוצאת עיתונות לא-חוקית, ואף הפעילו שירות ידיעות ששימש גם את העיתונות החוקית.
חברי מפלגה קטנה, דתית-לאומית, בשם "אספה דנית" (Dansk Samling), שהוקמה בשנות ה-30. לפני הכיבוש הנאצי הייתה למפלגיה זו נטייה לאומנית ואנטי-דמוקרטית מסוימת, אולם בתקופת הכיבוש התגברה בה הרוח הפטריוטית על שאר הנטיות.
המפלגה הקומוניסטית הדנית, בהנהגת הפרופסור לרפואה מוֹגנס פוֹג, שהוצאה אל מחוץ לחוק בקיץ 1941 ונאלצה לרדת ולפעול במחתרת.
אחרי פלישת ברית המועצות בשנת 1941, קומוניסטים החלו לקחת חלק פעיל באלימות מול הנאצים.
מספר קבוצות מחתרתיות יצרו קשרים עם הרשויות הבריטיות והחלו לקבל הצנחות של סוכנים וציוד.
עד אוגוסט 1944 היו הצנחות הציוד מעטות, אך אלה התגברו לקראת סוף המלחמה.
התנגדות אלימה: 1943 - עד סוף המלחמה
בהמשך המלחמה התגברו מעשי האלימות וההתנגדות הדנית מול הכובש הנאצי.
בסתיו 1942 נתגלע משבר דיפלומטי עם הגרמנים בעקבות תשובה לקונית שהשיב מלך דנמרק לאיגרת ברכה ליום הולדתו שנשלחה על ידי היטלר.
הגרמנים דרשו את סילוקו של ראש הממשלה בוּל, שר האוצר אנדרסן ושר הדתות פיבגר (ואליהם הצטרף לאות סולידריות שר הפנים קנוּד קריסטנסן).
ראש הממשלה המחליף סירב אף הוא לצירוף נציגי המפלגה הנאצית לממשלה, והגרמנים מינו אף לו מחליף.
על אף ההרעה ביחסי דנמרק-גרמניה, התירו הגרמנים קיומן של בחירות כלליות במרץ 1943, כדי לשמור על תדמית "מדינת החסות".
הבחירות הפכו להפגנה כנגד הכיבוש ובעד הדמוקרטיה הדנית.
שיעור ההשתתפות בבחירות עמד על 90% מבעלי זכות ההצבעה - השיעור הגבוה ביותר בתולדות דנמרק.
הגוש הפרו-פשיסטי נחלש אף יותר ממה שהיה בממשלה שקדמה לבחירות, ואילו הגוש הדמוקרטי הגדיל את כוחו.
בשנת 1943 התגברו מעשי האלימות בצורה משמעותית.
בהשוואה לשנת 1942 שבה ביצעה המחתרת כ-122 פעולות חבלה - בוצעו בחודשים יולי-אוגוסט 1943 בלבד 282 פעולות חבלה.
בשלב זה הרשויות הגרמניות מאסו בשלטון הדני ושליטתו במצב.
ב-28 באוגוסט 1943 נמסר על ידי הרייך אולטימטום לממשלה, וזו נדרשה להכריז על מצב חירום שפירושו היה איסור על התאספויות ושביתות, הנהגת עוצר לילה, צנזורה חמורה על העיתונות בשיתוף עם השלטון הגרמני, הקמת בתי דין משמעתיים לשיפוט מהיר והטלת עונש מוות על מעשי חבלה, פגיעה בצבא הגרמני והחזקת נשק.
דרישות אלו לא נתקבלו על דעת הממשלה, וב-29 באוגוסט הוכרז על משטר צבאי גרמני שכלל את כל סעיפי האולטימטום.
במסגרת "מבצע ספארי" הממשלה והפרלמנט פוזרו (באופן רשמי הגישה הממשלה את התפטרותה למלך, אולם זה סירב לקבלה עד יום שחרורה של דנמרק), והתנפץ דימוי "ארץ החסות למופת" שעליה ניסו הגרמנים לשמור.
המשטר הצבאי אפשר לגרמנים להתמודד עם האוכלוסייה כרצונם.
השיטור היה קל יותר לנאצים, וכך יותר ויותר תושבים הצטרפו להתנגדות, כיוון שכבר ראו שאין שלטון שיידאג להם.
השלטון המקומי שהוסיף לפעול בהיקף מצומצם ובשיתוף פעולה עם מוסדות הכיבוש הוסיף לספק סיוע למשפחות העצורים.
"מועצת חירות" בת 7 חברים, שהוקמה כבר בספטמבר 1943 לריכוז פעולות המחאה והמחתרת, קיבלה לאחר הנהגת המשטר הצבאי מעמד של הנהגה כמו-ממשלתית בפועל.
היא ריכזה את עיתונות המחתרת שמנתה בשנת 1943 כ-2.6 מיליון גליונות ובשנה שלאחריה 11 מיליון גליונות, ולמעלה מ-10 מיליון גליונות בחודשיים הראשונים של 1945.
כל עוד הייתה לדנמרק מידה של עצמאות, התנגדה הממשלה בתוקף להטלת כל סנקציות אנטישמיות.
הגרמנים העדיפו את שיתוף הפעולה, והצגת "מדינת החסות" על פני עימות בעניין זה.
אולם עם כינון המשטר הצבאי ב-1943, התפנו הגרמנים ל"טיפול בשאלה היהודית".
תוכניות לגירוש היהודים למחנות ריכוז נתגבשו, והתאריך להוצאתן לפועל תוכנן לשבוע הראשון של חודש אוקטובר באותה שנה.
אולם התוכנית הודלפה על ידי הנספח הגרמני לענייני ספנות, גאורג פרדיננד דוקוויץ לראשי התנועה הסוציאל-דמוקרטית, ואלו הזהירו את היהודים.
בסיוע המחתרת הועברו 6,500 יהודים מתוך האוכלוסייה הכוללת של 7,000 יהודי דנמרק, לשוודיה הנייטרלית.
500 היהודים שנתפסו על ידי הנאצים נשלחו למחנה הריכוז טרזיינשטט, אולם תודות ללחץ דני, לא נשלחו משם למחנות השמדה.
מאוחר יותר, ישראל העניקה לכל חברי התנועה שארגנו את ההצלה את התואר חסידי אומות העולם.
לבקשתם האישית, המצילים מזוהים כיום רשמית כקבוצה כללית.
בסוף יוני 1944 נתקיימה הפגנת המונים של הפרה של עוצר הלילה הגרמני.
נפתחו קרבות רחוב בין גרמנים לדנים והוכרזה שביתה כללית.
המאבק נמשך 5 ימים, ובמהלכו נהרגו 88 דנים ונפצעו כ-700. פיקדה על המאבק "מועצת החירות", אשר קבעה אולטימטום להפסקת האש - סילוקה של חטיבת שאלבורג וביטול העוצר הגרמני על דנמרק, וכן הימנעות מפעולת תגמול גרמנית.
הצבא הגרמני נאלץ להיכנע לדרישות המועצה.
בספטמבר 1944 החליטו הגרמנים על חיסול המשטרה הדנית, שסייעה ב-1943 במבצע הצלת היהודים.
ב-19 בספטמבר השתלטו הגרמנים על תחנות המשטרה והובילו כ-2000 שוטרים דניים למחנות ריכוז.
כ-700 שוטרים הצליחו להימלט והצטרפו לכוחות המחתרת.
כמחאה התפטרו המנהלים הכלליים של משרדי הממשלה.
הצלחה נוספת שהמחתרת רשמה הייתה הריסת רשת מסילות הרכבת במדינה בימים שלאחר פלישת בעלות הברית, ובכך נדחתה העברת החיילים הגרמנים מדנמרק לצרפת.
וינסטון צ'רצ'יל, שתחילה קרא לדנמרק "הקנרית של היטלר", ציין מאוחר יותר לשבח את המידע המודיעיני המעולה שהעבירה המחתרת הדנית.
ב-4 במאי 1945 נכנעו הגרמנים בדנמרק בפני הצבא הבריטי המשחרר, אולם באותו היום עוד נהרגו כ-59 לוחמי מחתרת דניים בקרבות רחוב.
עד סוף המלחמה ביצעה המחתרת הדנית 2674 פעולות חבלה במתקני תעשייה, 1810 פעולות חבלה כנגד רכבות ומסילות ופעולות נוספות כנגד מתקני צבא ואוניות.
בשנת 1944 מנה צבא המחתרת כ-25 אלף איש, ועד סוף המלחמה גדל לכדי 45 אלף איש.
כמו כן הוקמה הבריגדה הדנית בת 3,500 איש שהתאמנה בשוודיה.
בסופה של המלחמה התנועה המחתרתית המאורגנת בדנמרק רשמה לזכותה הצלחות רבות, למרות שלמעלה מ-850 מחבריה נהרגו במהלך בשל חברותם במחתרת, תוך כדי פעולות, בכלא או במחנות ריכוז.
המוזיאון הלאומי הדני מכיל בתוכו את מוזיאון ההתנגדות הדנית בקופנהגן.
בשנת 2008 יצא לאקרנים סרט המתאר את פעילות המחתרת דרך חייהם של שניים מגיבוריה, פלמן וצינטרון.
התנגדות דנית מחוץ לגבולות דנמרק
השירות הדיפלומטי הדני ביצע מרידה בקו שיתוף הפעולה שנכפה על הממשלה על ידי הנאצים.
בין מנהיגי תנועה זו בלט ציר דנמרק בוושינגטון, הנריק קאופמן, שהכריז ביום כיבושה של דנמרק כי הוא "ממשיך לייצג את המלך ואת ארצו, ויפעל לשחרורה".
ב-9 באפריל 1941, בדיוק שנה לאחר כיבוש דנמרק, חתם הנריק על חוזה עם ממשלת ארצות הברית, שבו התחייבה ארצות הברית להגן על שטח גרינלנד אשר תחת מרות ממלכת דנמרק, עד לשחרורה של דנמרק.
הסכם זה איפשר לארצות הברית הקמת בסיס צבאי באי שהיה בעל חשיבות אסטרטגית.
מרבית הצירים הדניים הלכו בעקבותיו של קאופמן, ביניהם הציר בלונדון - הרוזן ראבנטלוב, והציר באיסלנד, אשר הכריזה על ביטול איחוד הכתר עם הכתר הדני, ועל כינונה כמדינה ריבונית.
מלבד הפעולה הדיפלומטית, הוקמה ביוזמת העיתונאי אֶבּה מוּנק רשת מודיעין חשאית, שמרכזה היה בסטוקהולם אשר סיפקה מודיעין עבור הבריטים.
הפעולה ההתנגדותית החשובה ביותר שנעשתה על ידי דנים מחוץ לגבולות דנמרק הייתה הצטרפות הצי-המסחרי של דנמרק למאמץ המלחמתי של בעלות הברית.
90% מהצי המסחרי של דנמרק, שעמד לפני המלחמה על 200 ספינות בעלות קיבולת משותפת של למעלה ממיליון טון, הפליגו עם 5000 מלחים לנמלי בעלות הברית.
במהלך המלחמה טובעו כ-60% מספינות אלו, ולמעלה מ-600 יורדי-ים דניים מצאו את מותם בשירות בעלות הברית.
באביב 1942 ברח כריסטמאס מלר, מנהיג המפלגה השמרנית הדנית לבריטניה והקים שם את "המועצה הדנית", שלא הייתה בעלת מעמד של ממשלה גולה, אולם מונתה על הפצת שידורים בשפה הדנית, וקיימה קשר עם המחתרת בדנמרק עצמה.
המטבח ביוון העתיקה הוא מונח המתאר את התרבות הקולנרית בתקופת יוון העתיקה.
המטבח התאפיין בעיקר בסגפנותו שהתפתחה על רקע הקשיים בהפקת המזון.
קשיים אלה נבעו ממבנה השטח ומשיטות החקלאות של יוון העתיקה.
המטבח התבסס על מה שמכונה "השלישייה הים תיכונית": קמח, שמן זית ויין.
היוונים נהגו לאכול שלוש ארוחות ביום:
ארוחת בוקר המכונה אקראטיסמוס (ἀκρατισμός).
ארוחה זו כללה בעיקר לחם שעורים טבול ביין (אקרטוס - ἄκρατος).
לעיתים נלוו ללחם גם תאנים או זיתים.
ארוחת צהריים המכונה אריסטון (ἄριστον).
בתקופת הומרוס ארוחה זו נחשבה הארוחה הראשונה של היום.
באיליאדה מסופר כי אכילס וחבריו שחטו כבש לארוחת בוקר - שנאכלה בשעות הצהריים.
ארוחת ערב המכונה דייפנון (δεῖπνον), הייתה הארוחה העיקרית של היום.
אנשים אמידים נהגו לאכול ארוחה נוספת בשם הספריסמה (ἑσπέρισμα) בשעות אחר הצהריים המאוחרות (שעת המנחה).
היוונים נהגו לאכול את ארוחתם בהיותם יישובים.
ארוחה בשכיבה (מסובים) הייתה נהוגה רק בסעודות חגיגיות (סימפוזיון).
השולחן היה שולחן גבוה (שולחן רגיל של ימינו) לארוחות הרגילות, ובסעודות נהגו לאכול על שולחנות נמוכים מלבניים.
החל מהמאה הרביעית לפנה"ס נעשה שימוש גם בשולחנות עגולים, להם רגליים בדמות רגלי בעלי חיים.
רהיטים מיניאטוריים עשויים טרקוטה שנמצאו בקברים של ילדים איפשרו לארכאולוגים ולהיסטוריונים של ימינו ללמוד על צורות הריהוט ביוון העתיקה.
ליוונים היו צלחות עשויות טרקוטה או מתכת, אולם הם נהגו "לנגב" את האוכל בפיתות.
עם השנים הפכו הכלים מפוארים יותר, והחל מהתקופה הרומית נעשה שימוש בכלי זכוכית.
ביוון העתיקה לא היו מזלגות.
כלי האוכל היחידים היו הסכין ששימש לחיתוך הבשר, וכף ששימשה לאכילת מרק.
הדגנים (סיטוס - σῖτος) העיקריים בהם נעשה שימוש הם החיטה והשעורה.
את הגרעינים נהגו להשרות במים על מנת לרככם וליצור דייסה או לטחון אותם לקמח (אליאטה -ἀλείατα).
מהבצק יצרו פיתות שנקרא ארטוס (ἄρτος).
לעיתים נאפו פיתות עשירות הממולאות בגבינה או דבש.
תפיחה של לחם הייתה ידועה, אולם לחם מבצק שתפח היה יקר ביותר מאחר שתנורי אפייה לא היו מקובלים עד התקופה הרומית (האפייה נעשתה על קירות של התנור או על גבי כלי מתכת - בדומה לאפיית פיתות בימינו), והלחם נאפה רק על ידי מאפיות מתמחות.
המחוקק האתונאי סולון מהמאה השישית לפנה"ס הורה כי לחם תפוח יאכל רק בימי חג.
לחם (פיתות) משעורה היה מקובל באתונה בשל הקלות היחסית בגידולה.
התוספת ללחם שהיווה את מרכז הארוחות נקראה אופסון (ὄψον) - כינוי זה שימש לכנות כל תוספת.
תוספת זו הייתה בדרך כלל תבשיל שהוכן על האש.
באיליאדה הכינוי משמש רק תבשילי בשר.
באודיסאה הכינוי משמש גם תבשילי דגים.
בתקופה הקלאסית הורחבה משמעות הביטוי לכנות כל תבשיל - ובין היתר גם תבשילי ירקות (כרוב, בצל, שעועית, אפונה).
תבשיל זה היה נזיד שעועית שנקרא אטנוס (ἔτνος) ותובל לרוב בשמן זית, חומץ ורוטב דגים שנקרא גרון (γάρον).
על פי אריסטופאנס במחזה "הצפרדעים", מרק שעועית זה היה האוכל האהוב על הרקולס.
לצד התבשיל והלחם הוגשו זיתים.
בערים היווניות הירקות היו נדירים ויקרים ביותר.
עניי העיר לא אכלו ירקות או אכלו ירקות מיובשים (בעיקר בצלים יבשים).
אריסטופאנס במחזה "שלום" מציין כי ריח הבצלים הוא הריח של החיילים.
בסוף המחזה שרה המקהלה: "אה!
לא עוד גבינה ולא בצלים".
הפירות (הן טריים והן יבשים) וכן אגוזים נאכלו כקינוח הארוחה.
הפירות הנפוצים היו תאנים, צימוקים ורימונים.
לעיתים נהגו לאכול דבלים ביין כמנה ראשונה (מתאבן).
בבתי העשירים הגישו כמתאבן דבלים עם אגוזים קלויים, פירות האשור ואפונה.
אכילת בשר ודגים השתנתה בהתאם לרווחה הכלכלית ומיקום המגורים ביוון.
במרכזה של יוון צייד של ציפורים וארנבות היווה מקור הבשר העיקרי שנאכל.
באזורים הכפריים נהגו החקלאים לגדל תרנגולות ואווזים.
בעלי האמצעים גידלו עיזים, חזירים וכבשים לבשר.
בערים, למעט בשר החזיר, היה הבשר נדיר ונאכל על ידי השכבות האמידות ביותר.
בתקופת אריסטופאנס חזיר קטן עלה שלוש דרכמאות - משכורת של שלושה ימי עבודה של עובד ציבור.
בתקופת יוון המינואית גידלו בקר לבשר, אולם בתקופה הקלאסית פחת גידול הבקר לבשר ואכילת הבשר פחתה.
בדרך כלל הייתה אכילת הבשר חלק מטקסים דתיים בהם נאכל הבשר על ידי מקריב הקורבן (הקורבן עצמו כלל בעיקר את השומן והעצמות, ואילו הצלי נאכל על ידי המקריב בדומה לקורבן הפסח ביהדות).
על אף האמור היה בערים היווניות בתקופה הקלאסית מסחר בבשר מבושל ומומלח.
המזון העיקרי בספרטה, לעומת זאת, היה צלי של בשר חזיר שנקרא מלאס זומוס (μέλας ζωμός).
דיכאארכוס (המצוטט על ידי אתנאיוס) מתאר נזיד שחור זה כמכיל: חזיר, מלח, חומץ ודם.
מנה זו הוגשה עם תאנים ועם גבינה.
קלאודיוס אאליאנוס שחי במאה השלישית מספר כי על טבחים ספרטנים נאסר לבשל כל מנה שאין בה בשר.
באיים היווניים ובאזור החוף היוו הדגים (בעיקר סרדינים ואנשובי) ומאכלי הים (בעיקר רכיכות ותמנון) מרכיב עיקרי של המזון.
דגים גדולים יותר (טונה וצלופח מאגם קופאיס שבאזור בויאוטיה) היו יקרים ביותר.
המשקה המקובל והנפוץ ביותר ביוון העתיקה היה מים.
הבאת המים הייתה מטלה יומית שהוטלה על הנשים.
אף שהיו בערים ובכפרים בארות רבות, העדיפו היוונים לשתות מי מעיינות - שלפי סברתם הם מזינים יותר (מאחר שהם גרמו לצמחים ולעצים לגדול).
פינדארוס כתב כי מי מעיינות "טובים לגוף כמו דבש".
היוונים סיווגו את המים ששתו בתארים כגון: כבדים, יבשים, חומציים, מתוקים, חמוצים, דמויי יין וכו'.
באחת הקומדיות של אנטיפאנס טוענת אחת הדמויות כי היא מסוגלת לזהות את הטעם של כל מימי המעיינות באטיקה.
צמחונים נהגו לשתות רק מים.
משקה נפוץ נוסף היה חלב עיזים.
כלי השתייה העיקרי היה הסקיפוס, שהיה עשוי עץ, טרקוטה או מתכת.
קותון היה כלי שתייה ששימש את החיילים הספרטנים.
כלי שתייה נוסף היה הקיליקס - קערה נמוכה.
במשתאות נהגו לשתות עם קנתרוס - כלי חרס עמוק ולו שתי ידיות או רייטון - קרן שתייה.
ההיסטוריונים סבורים כי היוונים ייצרו הן יינות אדומים והן לבנים וכן יינות רוזה.
היינות הטובים ביותר יוצרו באזורים תאסוס, לסבוס וכיאוס.
בתקופות מאוחרות יותר הפך היין מכרתים ליין מבוקש.
יינות מאיכות נמוכה הופקו מערבוב מים ופומס (גפת, שאריות הענבים שנותרו אחרי דריכתם).
היוונים נהגו לעיתים להמתיק את היין עם דבש, וכן ליצור יינות לשימושים רפואיים על ידי הוספת טימין ועשבי מרפא אחרים.
במאה הראשונה לספירה החל ייצור היין בטעם תמצית אורנים - רטסינה.
אתנאיוס מציין כי נהגו בתאסוס לייצר יין מבושל מתוק (בדומה ליין פורט).
לרוב נהגו היוונים למהול את היין במים.
שתיית אקראטון - יין בלתי מהול נחשבה למנהג של הברברים שחיו בצפון, ואם יווני עשה כך הדבר נחשב סימן לשיגעון או מוות קרוב.
היין עורבב בקרטר, ממנו נהגו העבדים למלא את הקיליקס של כל שותה ושותה באמצעות אואנוכואות (סוג של מצקות).
אאליאן מציין כי יין מהראיה שבארקאדיה נחשב למביא פוריות אצל נשים, והופך גברים לטיפשים.
יין מאכאנה נחשב לגורם של הפלות אצל נשים.
יין לשימוש ביתי הוחזק בנאדות עור.
יין למכירה הוחזק כדי טרקוטה גדולים שנקראו פיתוי (πίθοι, ביחיד "פיתוס").
מכדים אלה נמזג היין לאמפורות ונאטם.
כדים של יינות איכותיים סומנו וצוין שם היצרן, אזור הייצור ואישור של רשויות העיר של אזור הייצור שהבטיחו את מקור היין - ולמעשה מדובר בנוהג הידוע הראשון של אישור איכות או מקור על ידי רשות ציבורית.
היוונים שתו משקה שנקרא קיקאון - מהמילה קיקאו (κυκάω) שמשמעה "לערבב" או "לנער".
משקה זה העשוי מרסק של שעורים בתוספת מים ותבלינים שימש למעשה ארוחה בפני עצמה.
באיליאדה מוזכר משקה זה ומצוין כי הוא כלל גם גבינת עיזים.
באודיסיאה מוזכר המשקה ומצוין כי הוסיפו לו דבש.
המשקה היה פופולרי באזורים כפריים בשל האמונה שהוא משפר את יכולות העיכול, וכן נעשה בו שימוש בטקסים דתיים.
במחזה "שלום" האל הרמס ממליץ לגיבורים שאכלו יותר מידי פירות יבשים לשתות משקה זה.
בדומה למסיבות הנערכות בתקופה המודרנית, גם ביוון העתיקה נערכו מסיבות חברתיות בהם הזמין עורך המסיבה את חבריו למשתה.
שני סוגים של משתים נערכו ביוון העתיקה - "סימפזיום" ו"סיסיטיה".
סימפוזיון , או בלטינית סימפוזיום (משתה) היה אחד מצורות הבילוי האהובות ביותר ביוון העתיקה.
לסימפוזיון היו שני שלבים: הראשון - שלב האכילה, והשני - שלב השתייה.
בפועל, גם בשלב האכילה שתו יין, וגם בשלב השתייה אכלו מתאבנים וחטיפים שכללו: אגוזים, חיטה קלויה ("קלי"), עוגות דבש, שעועית ומחמצים - מאכלים שמקילים על שתיית אלכוהול שכן הם עוזרים לפירוקו בגוף ומונעים שכרות מהירה.
החלק השני של המשתה כלל טקס של נסיכת יין - בדרך כלל לכבוד האל דיוניסוס, ולאחר מכן נערך דיון או נערכו משחקים כגון קוטאבוס.
האורחים שכבו על כורסאות (למעשה - דרגשים מרופדים) לאורך קירות המבנה - שכונו "קלינאי" (κλίναι).
בין הכורסאות היו שולחנות נמוכים עליהם הונח המזון, ובמרכז החדר נערכו מופעים על ידי רקדנים, אקרובטים או מוזיקאים.
הכורסאות סודרו לרוב סביב שלושה מקירות החדר - שנקרא על שם סידור זה "טרקלינאום" (בתלמוד: טרקלין), היינו שלושה קלינאי - שלוש כורסאות.
האורחים בסימפוזיון היו גברים בלבד, ולמעט רקדניות, אקרובטיות או הטיארות, אשר בידרו את האורחים, הכניסה לנשים הייתה אסורה.
המשתה שימש כרקע למספר רב של יצירות ספרותיות כגון המשתה של אפלטון, המשתה של קסנופון, שיחות שולחן של פלוטרכוס ומשתה המלומדים של אתנאיוס.
"סיסיטיאה" או "טה סיסטיאה" (τὰ συσσίτια), הייתה ארוחה משותפת שנערכה בנוכחות גברים וילדים זכרים של קבוצה דתית או חברתית מסוימת, בייחוד בכרתים וספרטה.
כל הגברים היו מחויבים להיות נוכחים בארוחה זו שהייתה מכונה "אנדריאה" או "פידיטיה", והיא נחשבה אירוע בעל חשיבות חברתית רבה.
בניגוד לסימפוזיון, ארוחות אלה היו רציניות וצנועות, ולא נערכו בהן פעולות בידוריות.
עד המאה השלישית לפנה"ס הייתה הצניעות, שנבעה מהקושי לגדל גידולים חקלאיים בשל התנאים הגאוגרפיים והאקלימיים, לערך בעיני היוונים.
היוונים אמנם העריכו את ההנאה הגלומה באוכל טוב, אך העדיפו מזונות פשוטים על מאכלים מורכבים ומסובכים.
היוונים ראו בגסטרונומיה ובמטבח המורכב של האימפריה הפרסית סימן לשחיתות מוסרית וחברתית, והתגאו במטבחם הצנוע.
בחיבורו "סטרטגמס" מספר פוליאינוס כי כאשר ראה אלכסנדר מוקדון את חדר האוכל בארמון המלוכה הפרסי, אמר שהשחיתות הפרסית היא שהביאה לתבוסתם.
המטבח בעולם היווני היה נחלתן של נשים בלבד.
רק באמצע התקופה הקלאסית החלו גברים להתמחות בבישול, אולם לרוב נתפס מקצוע זה באור שלילי.
קלאודיו אאליאנוס ואתנאיוס מציינים לשלילה את אלף הטבחים שליוו את סמינדירייד מסיבאריס במסעו לאתונה בימי קלייסתנס.
במהלך השנים השתנה טעמם של היוונים, ובקרב המעמדות העליונים והמבוססים התפתח מטבח עילי.
במאות השלישית והשנייה לפנה"ס, כתוצאה מהשפעות רומיות, החלו היוונים לערוך משתאות בסגנון רומי, בהם הוגשו מנות רבות.
אורפיזם ופיתגוראית הן שתי דתות או כתות שהיו נפוצות ביוון העתיקה, בהם האמונה בטהרה, בצורך להיטהר (להגיע לקתרזיס - κάθαρσις) היה מרכיב חשוב והשפיע על ההרגלים הקולינריים - ובייחוד על צמחונות.
אמפדוקלס (המאה החמישית לפנה"ס) מצדיק צמחונות מתוך אמונה בגלגול נשמות - והחשש כי בעל החיים הנאכל מכיל נשמה של אדם.
אריסטופאנס ביצירה "צפרדעים" מתנגד להרג בעלי חיים באופן כללי.
המחזאים הקומיקאים אריסטופאנס ואלקסיס שהיו פיתגוראיסטים היו צמחונים מטעמים דתיים.
הפילוסוף הנאואפלטוני פורפירי (המאה השלישית לפנה"ס), בספרו "על ההימנעות" מקשר את הצמחונות עם הדת של כרתים - לפיה נתנה דמטר את החיטה לטריפטולמוס על מנת שבני האדם יגדלו את מאכלם ולא יהרגו בעלי חיים, ונותן רשימה של אישים שהיו צמחוניים.
לדברי קלודיוס אאליאנוס, האתלט הראשון שנהג בדיאטה מיוחד היה איקוס מטראנטו (המאה החמישית לפנה"ס).
אפלטון מציין בחיבור "חוקים" כי הספורטאים מקפידים על דיאטה חמורה בזמן אימוניהם, כמו גם התנזרות מפעילות מינית, הן עם נשים והן עם נערים.
אצנאוס מציין כי ספורטאים אכלו בהתאם לדיאטת קסרופאגיאה (ξηροφαγία) המבוססת על מאכלים יבשים.
דיוגנס לארטיוס מציין כי פיתגורס (הפילוסוף או מאמן כושר בשם זה) הורה לאתלטים לראשונה לאכול בשר, וכי קודם לכן אכלו בעיקר דבלים, גבינה ולחם.
סוג הבשר שאתלט אכל נבע מהספורט בו עסק, עז - על מנת להיות מהיר, בקר - על מנת להיות חזק וכדומה.
המחתרת ההולנדית (בהולנדית: Nederlands Verzet) הייתה מחתרת שנאבקה בכיבוש הנאצי במהלך מלחמת העולם השנייה.
פעולות המחתרת באיסוף מודיעין הנגד, פגיעה בכוחות הנאציים וביצירת רשתות התקשורת בהולנד, היוו גורם חשוב בסיוע להצלחת מאמצי כוחות בעלות הברית לשחרור המדינה מהכיבוש הנאצי.
לפני הפלישה הגרמנית, ממלכת הולנד דגלה בשמירה על נייטרליות.
הולנד לא נלחמה במדינה אירופית אחרת מאז שנת 1830. גם בשנת 1914, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שמרה על מדיניות הנייטרליות, ולא הייתה בעימות עם גרמניה.
ב-10 במאי 1940, חיילים גרמנים פלשו להולנד ללא הכרזת מלחמה.
הצבא ההולנדי היה נחות כמעט בכל היבט ביחס לוורמאכט, צבא גרמניה הנאצית.
אדולף היטלר, שליט גרמניה הנאצית, הורה לחיל האוויר הגרמני להשמיד את נמל העיר רוטרדם שהיה עד אז הנמל הגדול ביותר באירופה.
היו לכך שתי סיבות עיקריות: האחת, יתרון אסטרטגי, אחרי הנמל ההולנדי, נמל המבורג הגרמני היה הגדול באירופה; השנייה, הרתעה וביטול התנגדות הולנדית אפשרית - היה והולנד תמשיך להתנגד לכיבוש, חיל האוויר הגרמני ישמיד ערים נוספות בממלכה.
ב-14 במאי באותה שנה נכנעה הולנד, לאחר שאיבדה כמעט את כל חיל האוויר שלה.
מלכת הולנד, וילהלמינה יצאה לגלות, והקימה ממשלה גולה בבריטניה.
יש להוסיף, כי למרות הכניעה, הצבא הגרמני המשיך להפציץ את רוטרדם.
כ-900 אזרחים הולנדים מתו בהפצצת רוטרדם, בדיווחים הבריטים וההולנדים נאמר כי נרצחו כ-30,000 אזרחים.
אלו היו הקורבנות הראשונים של הכיבוש הנאצי בהולנד, שנמשך חמש שנים.
בתחילה השלטון הנאצי בהולנד היה סלחני יחסית כלפי האוכלוסייה המקומית, כיוון שנחשבה לגביו כחלק מהגזע הארי.
סוג השטח בהולנד, נטולת השממות וצפופת האוכלוסין הקשו על הנאצים לבצע פעולות לא חוקיות כלפי מתנגדיהם כפי שנהגו לעשות בכל המדינות שאותן כבש.
מה גם שהולנד הייתה מוקפת מכל צדדיה בטריטוריות גרמניות, ששללו נתיבי בריחה מן ההולנדים.
כל מי שנחשד בידי הגרמנים בקשרים עם ההתנגדות ההולנדית לכיבוש הנאצי, הוענש במקום בגזר דין מוות.
מרבית העם ההולנדי השלים בתחילה עם השליטה הגרמנית במדינה, והולנדים רבים היו משתפי פעולה נלהבים עם הנאצים (בשנת 2011 הארכיון הלאומי של הולנד פרסם מסמכים בנושא משתפי הפעולה).
כמו בגרמניה, מרבית ההתנגדות המקומית הראשונית הגיעה מכיוונם של הסוציאל-דמוקרטים, הקתולים והקומוניסטים.
הנאצים הגלו את האוכלוסייה היהודית ההולנדית למחנות ריכוז ומנעו מהם זכויות רבות שהיו לעמים אחרים בהולנד.
הנאצים גם שיעבדו גברים בין הגילאים 18–45 לעבוד במפעלים גרמניים או בעבודות ציבוריות.
במהלך חמש שנות הכיבוש הנאצי, ככל שתנאיו של העם ההולנדי הלכו ונעשו קשים יותר, כך גברה וצמחה ההתנגדות ההולנדית המחתרתית.
ב־25 בפברואר 1941, המפלגה הקומוניסטית ההולנדית קראה לשביתה כללית, שנודעה כשביתת פברואר, כתגובה לפעולות הקשות שביצעו הנאצים כלפיי האוכלוסייה היהודית של אמסטרדם.
השביתה הייתה יחידה במינה בהיסטוריית הכיבוש הנאצי במדינות אירופה, אף על פי שהיא דוכאה במהרה.
פעולה זו הייתה לא טיפוסית להתנגדות ההולנדית, שפעלה לרוב בדרכים חשאיות יותר.
ההתנגדות בהולנד הייתה בקנה מידה קטן יחסית לשאר אירופה.
תאים ממודרים של המחתרת התעסקו בפעילויות עצמאיות.
חלק מהקבוצות המחרתיות הקטנות כלל לא היו קשורות בשום דרך אחת לשנייה.
הקבוצות הללו עסקו בזיוף תעודות זהות, תלושי מזון וכספים, איסוף מודיעין, פרסום עיתונים מחתרתיים, חבלה בקווי טלפון ומסילות רכבת, הכנת מפות עדכניות, וחלוקת אוכל וסחורה.
אחת הפעילויות המסוכנות ביותר שבהן עסקה ההתנגדות הייתה החבאתם במסתור ובמציאת מקלט לפליטים ואויבים של המשטר הנאצי - משפחות יהודיות כמו משפחתה של אנה פרנק ומשפחת פרינס, סוכנים מחתרתיים, הולנדים שהיו צריכים לעבוד בעבודות כפייה למען הגרמנים, ואחרים.
באופן כללי אנשים אלו נקראו onderduikers (הולנדית: אנשים במחבוא).
בהמשך המלחמה שיטת הסתרת האנשים שימשה את המחתרת גם להצלת טייסים של בעלות הברית שהופלו בשטח המדינה.
לפי המסופר רופאי המחתרת ההולנדית הצליחו להחביא בית חולים מחתרתי שלם מעיניהם של החיילים הגרמנים.
בפברואר 1943, שני סוכנים של המחתרת ההולנדית שהשתייכו לתא CS-6 (שנקרא על שם הכתובת, רחוב קורלי 6, באמסטרדם) צלצלו בפעמון הדלת של גנרל משנה בדימוס הנדריק סייפרדט בן השבעים בהאג.
אחרי שענה והזדהה בשמו, הם ירו בו פעמיים בבטנו.
התנקשות הזו בקצין זוטר יחסית גררה פעולת תגמול אכזרית בידי גנרל האס.
אס האנס אלבין ראוטר, שהורה על הריגתם של 50 שבויים הולנדים וסדרה של תקיפות שונות על אוניברסיטאות הולנדיות.
המחתרת ההולנדית תקפה במקריות מוחלטת את מכוניתו של ראוטר ב-6 במרץ 1945. בתגובה לתקיפה 116 גברים הולנדים קובצו והוצאו להורג באתר התקיפה של המכונית, דה וואסטה הוב (De Woeste Hoeve), ועוד 147 אסירים של הגסטאפו הוצאו להורג.
פשע מלחמה דומה לזה התרחש ב־1 וב־2 באוקטובר 1944, בכפר פוטן, כאשר מעל ל־600 גברים הועברו למחנה ריכוז ונרצחו, בתגובה לפעילות של המחתרת ההולנדית באזור.
רק חודשים ספורים אחרי הפלישה הגרמנית להולנד, מספר חברים במפלגת הפועלים הסוציאליסטית המהפכנית, ובהם הנק סניבלייט, הקימו את חזית מרקס-לנין-לוקסמבורג, הכח העיקרי מאחורי שביתת פברואר.
כל מנהיגות החזית נשבתה והוצאה להורג באפריל 1942.
לפי היסטוריון ה-CIA סטיוארט בנטלי, עד אמצע שנת 1944 היו ארבעה ארגוני התנגדות מחתרתיים רציניים בהולנד, עצמאים לחלוטין ובלתי תלויים באחרים:
Knokploeg - "קבוצת התקיפה" (KP), כללה 550 חברים שפעלו במבצעי חבלה והתנקשויות מזדמנות בנאצים.
Raad van Verzet - "מועצת ההתנגדות" (RVV), עסקו גם בפגיעה בכוחות הנאצים וגם בהגנה על אנשים במחבוא.
Orde Dienst - "שירות הסדר" (OD), קבוצה שפעלה בהכנה לשיבתה של הממשלה ההולנדית הגולה, והפעילה את תת-הקבוצה בחסותה GDN ("השירות החשאי ההולנדי"), ששימשה כזרוע הביון של הקבוצה הראשית.
ארגון נוסף היה "מיליציית העם ההולנדי" (Nederlandse Volksmilitie) ובו מאות חברים, בהם סאלי דורמיץ.
בנוסף לקבוצות אלו, ארגון כספים הולנדי קיבל תשלומים מהממשלה הגולה על מנת לממן פעולות של ה־LO וה־KP.
מנהל ארגון הכספים היה ואלראבן ואן האל, שפעולותיו התגלו בידי הנאצים, והוא הוצא להורג בגיל 39. אחיו שהיה שותפו לניהול הכספי של המחתרת המשיך בפעולות המימון החשאי עד לסוף המלחמה.
לאחריה הוא הגיש בקשה לממשלה ההולנדית להחזר כל החובות תוך הצגת ספרים עם מספרים מדויקים על ההוצאות.
הממשלה ההולנדית שפרסמה במהלך המלחמה שהיא תערוב להוצאות המחתרת רק עד סכום של 30 מיליון גילדן - שילמה את כל החובות שהסתכמו בלמעלה מ-100 מיליון גילדן (כחצי-מיליארד אירו במונחי 2020).
לאחר הפלישה לנורמנדי ביוני 1944 האזרחים ההולנדים היו נתונים ללחץ עצום של בעלות הברית לשתף פעולה ולאסוף מודיעין אודות מערך ההגנה של הצבא הגרמני, ולגרום לאי יציבות בהולנד באמצעות פעולות לחימה ממוקדות.
חלק מן המדינה שוחרר כתוצאה מהתקדמות בעלות הברית לעבר קו זיגפריד.
נמל אנטוורפן שוחרר ב-4 בספטמבר 1944. מבצע מרקט גארדן שהיה ניסיון להשתלט על שמונה גשרים וקווי תחבורה באזור ארנהיים באמצע ספטמבר, נכשל חלקית מכיוון שהכוחות הבריטים סירבו לקבל מידע מודיעיני שנמסר להם מן המחתרת ההולנדית, אשר נגע לגודלם וכוחם של הכוחות הגרמנים באזור.
הם האמינו שהמקורות ההולנדים היו חשודים.
על אף שדרום הולנד שוחררה, נותרו אמסטרדם ושאר הצפון תחת שליטה נאצית עד הכניעה הרשמית ב-6 במאי 1945. במהלך שמונת החודשים הללו לא שאפו כוחות בעלות הברית להתקדם מפחד לחייהם של אזרחים רבים, ומתוך תקווה כי גרמניה תתמוטט במהרה.
כאשר ביקשה הממשלה ההולנדית הגולה שביתת רכבות ארצית כאמצעי התנגדות, הפסיקו הנאצים בתגובה משלוחי מזון למערב הולנד, דבר שהוביל לרעב החורף בשנים 1944–1945.
374 מלוחמי המחתרות ההולנדיות במהלך מלחמת העולם השנייה קבורים ב"שדה הכבוד" בדיונות מסביב לבלומנדאל.
בסך הכל נהרגו כ-2,000 לוחמי מחתרת הולנדים.
יוהנס פוסט - אחד ממנהיגי ההתנגדות, יחד עם אחיו מרינוס פוסט
האני סכאפט - 'הנערה עם השיער האדמוני', שליחת הסטודנטים, נורתה למוות בגיל 24 חודש אחד לפני סיום המלחמה.
חריט ואן דר פיין - מארגן המרכז לתעודות זהות (Persoonsbewijzencentrale - PBC).
קבל "אות חסיד אומות העולם"
המחתרת היהודית במרוקו היא ארגון חשאי אשר פעל במסגרת "המוסד לתפקידים מיוחדים" בין השנים 1956–1964. מטרת המחתרת הייתה להביא לעלייתם של יהודי מרוקו למדינת ישראל ולהקים במרוקו מחתרת יהודית להגנה עצמית.
מחתרת זו כונתה "המסגרת" והורכבה ממספר שלוחות – הגנה ("גונן"), מודיעין, העורף הציבורי ("גרקו"), שלוחת העלייה ("מקהלה") ושלוחת תנועות הנוער החלוציות ("מחול").
עיקר פעילותה של המחתרת היהודית במרוקו הייתה בענייני עליה.
התעוררות התנועה הציונית במרוקו החלה בשנת 1900, רבני מרוקו ומנהיגי הקהילה היהודית בה החלו כותבים להרצל ודנים עמו בסוגיות בעניין הציונות.
ראשי יהדות מרוקו ביקשו להצטרף לתנועות הציונות בעולם ולקשור את גורלם עמם.
כבר אז שאפו לעזור בכל כוחם בבניין מפעל הציונות.
בתקופה מוקדמת זאת הציונות במרוקו התבטאה בשלל צורות; אגודות ציוניות קמו בכל ערי מרוקו בהובלת גדולי הרבנים המקומיים, עיתונים ציונים כגון ל'אווניר אילוסטרה יצאו לאור, משוררים חשובים ממרוקו כגון ר' דוד אלקיים חיברו שירים בזכות הצהרת בלפור והציונות, ותנועות נוער שחינכו לעברית מודרנית ולרוח חלוצית החלו לפעול במדינה.
בנוסף מספר מאות משפחות עלו לארץ ישראל, בעיקר כחלק מהעלייה השנייה.
בקונגרס החמישי הודיע הרצל על הקמת סניפים להסתדרות הציונית בצפון אפריקה אך הייתה זו פעילות ארגונית גרידא ללא ביסוס אידאולוגי.
החל משנת 1921 השתתפו ראשי הציונות במרוקו בקונגרסים הציוניים, אולם כיוון ששפת הקונגרסים הייתה יידיש או גרמנית והנהלת הציונות לא טרחה לתרגם ולהסביר לצירים את נושאי הדיון או תכניו, הייתה זו השתתפות סבילה בלבד.
ראשי תנועת הציונות לא ייחסו חשיבות מרובה לפעילות הציונית בצפון אפריקה ולכן לא שיתפו יהדות זו בהכרעות.
הפעילות הציונית במרוקו נתקלה בקשיים נוספים שנבעו ממספר תחומים:
ניכור לשוני והיעדר חומר הסברה בעברית או בצרפתית- ראשי ההסתדרות הציונית היו כולם יוצאי אירופה ושפתם הייתה יידיש או גרמנית.
ראשי ההסתדרות הציונית ראו בתנועות הציוניות במרוקו ביטוי דתי ומחסום בפני התבוללות ולא כתנועה אידאולוגית אמיתית.
השלטון הצרפתי אשר לא עודד פעילות ציונית והקשה על הקשר בין הגופים.
הקשר בין יהדות מרוקו לתנועה הציונית ולישוב היהודי בארץ-ישראל נותק עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
הקשר חודש בשנית עם נחיתת כוחות הברית בחופי צפון אפריקה והמפגש עם קצינים יהודיים ושליחים מישראל.
המפגש המחודש שנוצר לא נותק עוד והביא בהדרגה לעליית יהודי מרוקו לישראל.
העלייה ממרוקו עד להקמת המסגרת
92 אלף יהודים עלו ממרוקו לישראל מהקמתה ב-1948 ועד ל-27 בספטמבר 1956, המועד בו הוציאו שלטונות מרוקו צו רשמי על הפסקת ההגירה היהודית.
רובם המכריע של העולים, 56 אלף נפש, הגיעו עת החלה המחתרת את פעילותה בשנים 1955–1956.
עם ההכרזה על הקמת מדינת ישראל נראה היה כי יתחיל גל אדיר של עליה בעקבות הדחף הדתי של יהודי מרוקו להגיע לארץ הקודש בשילוב עם הפחד מהציבור הערבי במרוקו.
אולם, התנגדותה החריפה של צרפת שמה מכשול בפני יהודי מרוקו ומנעה את עלייתם ארצה.
הנציב הצרפתי אלפונס ז'ואן תיאר זאת כך:
"זוהי מין תנועה של דחף ומיסטיות וגם של פאניקה אשר דוחפת את היהודים אל מחוץ למלאחים שלהם [...] ואינני חושב כי מוגזם לומר שאילו לא נעשה ניסיון לעצור אותה היו יוצאים לפלשתינה 200,000 מתוך 250,000 יהודי מרוקו"
הצרפתים ניסו לעצור את תנועת העלייה ובשלב מסוים אף זכו בשיתוף פעולה מצד השלטון הישראלי, בו היו חילוקי דעות בין התומכים בעלייה ההמונית למתנגדים לה.
החל מ-1954 ובייחוד במהלך 1955–1956 השתנו פני הדברים, כוונתה של צרפת לעזוב את מרוקו נעשתה ברורה ומצבם של היהודים כבר לא היה יציב כבעבר.
במהלך 1955 ועד 27 בספטמבר 1956, המועד בו הוציאו שלטונות מרוקו צו רשמי על הפסקת ההגירה היהודית, עלו לישראל כ־56,000 מיהודי מרוקו, יותר מבכל השנים עד לתקופה זו יחד.
בשנותיה הראשונות, החלה מדינת ישראל בצעדים לקראת העלאת היהודים ארצה.
בחודש יולי 1954, הוטל על "המוסד" בשיתוף עם מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית, להקים במרוקו מחתרת יהודית להגנה עצמית ולעלייה לישראל.
תקופת המחתרת החלה באוקטובר 1955 עם הגעתה של המשלחת הראשונה של "המוסד".
בנובמבר 1955 הוקמו החוליות הראשונות של השלוחה להגנה עצמית – "גונן" ובינואר 1956 הוקמה המחתרת היהודית בצפון אפריקה ששם הצופן שלה היה "המסגרת".
ב"מסגרת" פעלו זה לצד זה שליחים ישראלים (דוגמת מאיר קנפו) וצעירים שגויסו מקרב תנועות הנוער החלוציות ובוגריהם מתוך יהודי מרוקו.
פעילי "המסגרת" היו נתונים בסכנה ולעיתים קרובות נאסרו ואף נחקרו בעינויים.
בתחילת דרכם לא היה ברור לשליחים מה צפוי להיות אופי עבודתם, היקפה ואופן יצירת הקשרים עם הקהילות היהודיות ברחבי מרוקו.
הסכנות היו רבות והעתיד היה מעורפל.
לימים, נוצרה "המסגרת", אשר גייסה לשורותיה מאות צעירים מכל רחבי קהילות מרוקו.
השנים 1955–1956 נחשבות לשנות ההתארגנות וההכנה, בשנים אלו ביססה המסגרת את פעילותה ואת הקשרים שישמשו אותה בשנים הבאות.
כמו כן צברה המחתרת ניסיון לקראת התקופה המאוחרת יותר, בה תיאלץ לפעול במצב סבוך יותר עם יציאתה של צרפת ממרוקו וקבלת עצמאותה.
עם פרוץ המאבק על עצמאותה, החלה מרוקו להתקרב אל העולם הערבי ואל הליגה הערבית.
התקרבותה הביאה לשינוי ביחס ליהודים והאנטישמיות בה גברה.
בשנת 1956, נסגרו שעריה של מרוקו בפני יציאת יהודים והעבודה הגלויה של מחלקת העלייה בסוכנות היהודית הופסקה בצו השלטון ושליחיה יצאו מן המדינה.
עם סיומה של הפעילות הגלויה של אנשי הסוכנות היהודית, התחזקה חשיבותה של פעילות "המסגרת" הן בצורך להגנה עצמית והן בהתארגנות להמשך פעילות העלייה.
בין השנים 1956–1961 ערכו חברי "המסגרת" מאות פעולות מבצעיות ביבשה באוויר ובים, שבהן הוברחו ממרוקו למעלה מ-25,000 יהודים.
לאחר מכן בין השנים 1961–1964 סייעו חברי המסגרת בתכנון וביצוע של העלייה הלגאלית ו"מבצע יכין".
"המסגרת" הייתה מורכבת משלוש שלוחות עצמאיות עיקריות:
שלוחת "גונן" – הזרוע להגנה עצמית – שלוחה זו עסקה בארגון ההגנה על הקהילות היהודיות.
שלוחת "המקהלה" – שלוחה זו עסקה בהעלאת יהודים לישראל בחשאי.
"המקהלה" נעזרה בשלוחת "הבלט" או "המחול" אשר פעלה בתנועות הנוער החלוציות, בעיקר בנושא העלייה ארצה.
שלוחת "המחול" סייעה ל"מקהלה" באיתור מועמדים לעליה.
שלוחת "המודיעין" – מטרתה של שלוחה זו הייתה לספק מידע ביצועי ומדיני על מנת לשמש את שלוחת העלייה, ההגנה וצרכי המטה.
שלוחת המודיעין הפעילה את שלוחת העורף הציבורי, שהורכבה מיהודים בעלי מעמד שתפקידם היה ליצור קשרים עם חוגים שונים בחברה המרוקאית.
המטה הראשי של שלוחת המודיעין היה ברבאט, הבירה המנהלית של המדינה.
עיקר פעילות "המסגרת" הייתה בקידום העלייה לישראל, בייחוד לאחר הוצאת צו השלטון אשר אסר את המשך ההגירה לארץ.
את פעילות העלייה של יהודי מרוקו על ידי המסגרת ניתן לחלק ל-3 תקופות עיקריות:
מיום הקמת המדינה ועד לצו האוסר את יציאת היהודים לישראל, עלו כ-92 אלף מיהודי מרוקו לישראל.
בתקופה זו, העלייה התבצעה בעיקר באמצעות מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית,"קדימה", אשר ריכזה את היהודים במחנות עלייה זמניים והעבירה אותם לישראל דרך צרפת.
בתקופה זו הועלו היהודים בכפוף לתקנות הגבלה כלליות רשמיות, שפרסמה ישראל, תחת העקרונות הבאים:
80 אחוז מהעולים מארצות צריכים להיבחר מבין המועמדים לעליית הנוער, חלוצים, גרעינים התיישבותיים, בעלי מקצוע עד גיל 35 ומשפחות שבהם המפרנס הוא עד גיל 35.
המועמדים הנ"ל פרט לבעלי מקצוע ובעלי אמצעים לשיכון עצמי, צריכים להתחייב בכתב לעבודה חקלאית למשך שנתיים ימים.
אישורים למועמדים הנ"ל יינתנו רק לאחר בדיקה רפואית יסודית ובהשגחת רופא מן הארץ."
בתקופה זו שלטה צרפת במרוקו והתנגדה לעליית יהודים מסיבית לישראל, מסיבות רבות.
הצרפתים ניסו לעצור את תנועת העלייה והנהיגו מדיניות של מכסות שקבעה מכסה לרישיונות ההגירה שניתנו ליהודים המבקשים לצאת ממרוקו.
הגבלות אלו, הן מצד השלטונות הצרפתיים והן מצד השלטונות בישראל מנעו מיהודים רבים לעלות ארצה במהלך שנים אלו.
תקופת העלייה הבלתי לגאלית: 1957–1961
לאחר שההגירה היהודית וכל פעילות ציונית נאסרו לחלוטין במרוקו, החליטו ממשלת ישראל, הסוכנות היהודית ו"המוסד" לפעול נמרצות לעליית היהודים שנותרו.
תקופה זו כונתה גם "העלייה ב'".
בשנים אלו עלו לישראל כ־30,000 יהודים בעזרת שלוחות "המסגרת" ובעיקר שלוחת "המקהלה" בצל סכנה גדולה לחייהם.
האירוע המכונן בתקופה זו היה אסון טביעת ספינת המעפילים "אגוז" בלילה שבין ה-10 ל-11 בינואר 1961 כשעל סיפונה 43 עולים ואיש המוסד חיים צרפתי.
לאחר טביעתה, ובתכנונם והדרכתם של אנשי "המסגרת" הופצו במרוקו כרוזי מחאה במבצע "בזק" הדורשים את שחרורם של יהודי מרוקו.
בעקבות הפצת הכרוזים נאסרו, נחקרו ועונו באכזריות רבים מחברי "המסגרת".
על אף האסון הכבד ותוצאותיו הקשות החלה מנשבת רוח חדשה של ביטחון עצמי, כבוד וגאווה בקרב יהודי מרוקו.
הפלגותיה של הספינה "אגוז" ומבצע "בזק" שהתקיים מיד לאחר אסון הטביעה מהווים פרק מיוחד בתולדות העפלת יהודי מרוקו לישראל.
הספינה "אגוז" נשכרה בג'יברלטר מבעל מספנה סקוטי.
מהפלגתה הראשונה ועד לזו האחרונה העבירה "אגוז" מאות יהודים ממרוקו לג'יבלרטר.
סיפונה של ה"אגוז" הכיל בכל הפלגה בין 40–45 נפש ואת כל הפלגותיה ליווה איש "המסגרת" אשר קיים את קשר האלחוט עם פריז וג'יבלרטר.
על אף קיומם של תחקירים ומחקרים רבים, לא הצליחו לגלות עד לעצם היום הזה הסבר חד משמעי לנסיבות טביעתה של הספינה.
בעקבות הטביעה ועל מנת לתת פורקן לרגשות העלבון והמרי של יהודי מרוקו, בחרה "המסגרת" לפתוח בצעדי מחאה כנגד התנהגות השלטון, על ידי הפצת אלפי כרוזים ברחבי מרוקו הקוראים ליציאה חופשית של יהודים ממרוקו- מבצע "בזק".
צעד זה נועד לעודד את רוחם של היהודים אך מחירו היה רב ולאחריו נעצרו רבים מחברי המחתרת ונחקרו בעינויים.
שניים מהם, רפאל (רפי) ועקנין ומרסל רוימי עונו עד מוות בבית הכלא המרוקאי, והיו להרוגי מלכות.
למרות הקשיים ולאחר טביעת אגוז בחודש מרץ 61 הצליחו חברי המסגרת לארגון את הפלגתה של עוד ספינה ועליה כ-50 מעפילים.
"מבצע יכין" כונה גם העלייה ג' והחל ב-28 בנובמבר 1961 ובמסגרתו עלו עד לשנת 1964 כ־80 אלף מיהודי מרוקו.
השם "יכין" היה שמו של אחד משני העמודים המרכזיים שתמכו בהיכל בית המקדש שבנה שלמה המלך וראו בעלייה זו כאחד מעמודי התמיכה המרכזיים של העם בישראל.
בשונה מקודמתה, עלייה זו נעשתה במסגרת הסכם מסודר וחוקי.
העלייה הייתה באישור השלטונות ולא נעשתה עוד בתנאי מחתרת מסוכנים.
לאחר שנים של ניסיונות כושלים להידברות עם השלטון והמלך, החל בקיץ 1961 דיון רציני עם בכירי השלטון בדבר מתן רשות ליהודים להגר.
המשא ומתן הסתיים בהצלחה וניתנה ליהודים הבטחה לאפשר לעשרות אלפי יהודים לצאת תוך מספר חודשים.
לפי ההסכם שהושג הורשו היהודים לצאת ממרוקו ולהגר ממנה בתנאי שיעדם המוצהר אינו ישראל והגוף המטפל בהגירה אינו גוף ציוני, אלא ארגון ההגירה הבינלאומי היא"ס שייסדה הקהילה היהודית בארצות הברית – H.I.A.S – The Hebrew Sheltering & Immigrant Society.
במסגרת הסכם זה שולם בעבור כל עולה "כופר" 50 דולר.
פעילי "המסגרת" אפשרו עלייה תחת חסותה של היא"ס עד לאמצע שנות ה-60.
ההסכם יצא אל הפועל תוך העלמת עין של השלטונות שלא עיכבו מתן דרכונים קולקטיביים והעניקו אותם לפי פניית העולים ללא בעיות מיוחדות.
אחת הבעיות העיקריות במבצע הייתה לאתר היהודים אשר היו מעוניינים לעלות לארץ והוחלט לבצע מפקד בקרב הקהילות.
ההערכות הסוכנות היו כי מדובר בעלייה של עשרות אלפי עולים בסך הכל.
אולם מעבר לכל ציפייה המבצע נמשך שנים אחדות ובמהלכו עלו לעיתים יותר מעשרת אלפים עולים בחודש אחד.
מאז הקמת המדינה ועד היום עלו לארץ קרוב לרבע מיליון יהודים – העלייה הגדולה ביותר של יהודים מארץ מוסלמית.
כיום, נותרו במרוקו כ-2,500 יהודים.
בראשית 1956 הגיעו לאלג'יריה בשליחות המוסד אברהם ברזילי, יליד בגדד, יוצא הפלמ"ח, קצין ביחידה 131 באגף המודיעין בצה"ל, אחד ממפעילי חוליות הריגול במצרים, ואשתו במסווה של מורים לעברית על מנת לסייע ליהודים המקומיים לארגן מסגרות הגנה.
ראשי הקהילה ואישים מרכזיים בה סירבו לשתף פעולה.
ברזילי ארגן עשרות צעירים מקרב תנועת הצופים והעביר להם הדרכה בתפעול נשק שהוברח לעיר.
ב-12 במאי 1956 פרץ הפוגרום בקונסטנטין.
ערבים פרצו לרובע היהודי, ירו, השליכו רימון.
בתגובה נכנסה ההתארגנות היהודית לפעולה.
שלוש כיתות חמושות נפרסו ברחבי הרובע והחלו לסייר ולהגיב בירי אל התוקפים הערבים ש-19 מהם נהרגו.
הייתה זו הפעם הראשונה והיחידה שבה קהילה יהודית בארץ מוסלמית הותקפה והשיבה אש.
השפעת פעילות "המסגרת" והעלייה החשאית על הקשר בין יהדות מרוקו לישראל ולציונות
המחתרת היהודית במרוקו היוותה נדבך חשוב בתנועה הציונית וכלל יהודי מרוקו חשו זיקה מיוחדת לאתוס הציוני בגילוי זה של תעוזה וגבורה.
על פי ד"ר ירון צור "המסגרת הולידה טיפוס רביעי של פעיל ציוני: צעיר הדומה מבחינת האינטנסיביות של פעילותו לפעיל התנועה החלוצית, אך נבדל ממנו בכך שלא עלה תוך זמן קצר לארץ ישראל.
המאמצים שהשקיע "המוסד" בתיאום עם תנועות הנוער החלוציות ובהכשרת פעילים ל"מסגרת" היו ללא תקדים בתולדות הכשרת הקאדרים הציוניים לפעילות במרוקו...
"המסגרת" הפכה גם מנוף להתקדמותם של צעירים אלה עם עלייתם ארצה".
הפעילות בשירות הארגון תרמה תרומה מכרעת לקירובם של יהודי מרוקו לתנועה הלאומית היהודית ולשילובם בחברה הישראלית.
העובדה שהעלייה ממרוקו הופקדה בידי "המוסד" והסוכנות היהודית הובילה לתהליך א-פוליטיזציה וכן להאדרת העוז של העולים והעוסקים במלאכת העלייה.
הדבר ייצר אתוס של מעפיל ציוני בדומה לתקופת העפלה טרם הקמת המדינה וסייע בהעלאת דימויים של העולים ושל הקהילות מהן באו.
המחתרת באסיזי הייתה קבוצת איטלקים, בעיקר כמרים קתולים, שהשתייכו למסדר הפרנציסקני, קבוצה שפעלה באסיזי שבמחוז אומבריה שבאיטליה בתקופת כיבוש העיר על ידי הצבא הגרמני במלחמת העולם השנייה, לשם הצלת פליטים יהודים שהגיעו לעיר.
בעיר לא התגוררו יהודים, ודבר זה נאמר לגרמנים מיד עם השתלטותם עליה ב-8 בספטמבר 1943, במסגרת הכיבוש הגרמני של צפון איטליה.
לעיר החלו להגיע פליטים יהודים, ומספרם הלך וגדל והסתכם בשנות שואת יהודי איטליה במאות.
הכנסיות והמנזרים של אסיזי וסביבתה היוו מקום מקלט ליהודים אלה.
איש מאלו שהסתתרו בעיר ובסביבתה לא הוסגר לגרמנים.
מארגני המחתרת היו הפאדרה רופינו ניקאצ'י – אב מנזר סן דמיאנו (San Damiano) באסיזי, אלדו ברונצ'י (Aldo Brunacci) - כומר בקתדרלת סן רופינו (San Rufino) שבאסיזי, והבישוף ג'וזפה פלאסידו ניקוליני.
כן היה תפקיד מרכזי בהצלה ללואיג'י בריצי ובנו טרנטו (Luigi e Trento Brizi), בעלי חנות מזכרות, שסיפקו מסמכים מזויפים לפליטים.
כל אלה קיבלו מ"יד ושם" את אות חסיד אומות העולם על פעלם.
בטרם הגיעו הגרמנים לעיר, נקרא ניקאצ'י לחלץ פליטים יהודים שהגיעו לעיר מרומא.
השלטון הגרמני עדיין לא הספיק להתארגן, והממשלה האיטלקית החדשה, ממשלת הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית, טרם הוקמה.
ניקאצ'י הוביל קבוצת פליטים ברכבת לג'נובה ומשם הם הוברחו באוניה אל מחוץ לגבולות איטליה.
בעקבות הקבוצה הראשונה הגיעו קבוצות נוספות מטריאסטה ומטוסקנה, אך הדרכים מאסיזי לצפון כבר היו חסומות ולא הייתה ברירה אלא לאכסנם, לפחות זמנית, במנזרים - 26 במספר.
הנזירות הסכימו לכניסת הפליטים ממין זכר רק לאחר שנאמר להם כי האפיפיור הסכים לקליטת 4,000 יהודים במנזרים.
נותני החסות ליהודים היו בסכנה מאחר שהצבא הגרמני ששלט בעיר קיבל הוראות חד-משמעיות כיצד לטפל ביהודים ובאלה הנותנים להם חסות.
המושל הגרמני הורה לאסוף עשרות בני ערובה מבני העיר אסיזי, והודיע כי בכל מקרה שייפגע חייל גרמני - יוצאו להורג עשרה בני ערובה.
אחד מאנשי הציבור בעיר יזם פנייה של ראשי העיר אל האפיפיור בבקשה כי יבקש מהצדדים ללחימה כי יכריזו על העיר - הקדושה לקתולים - כעיר מפורזת.
הם מנו גורמים אחדים לכך:
העיר היא ערש הפרנציסקנים ובה אתרים בעלי ערך היסטורי ואמנותי מהמאה ה-13.
העיר חסרת ערך פוליטי: יש בה 5,000 תושבים, מהם 1,000 אנשי כמורה.
אין בעיר תעשייה או בסיסי צבא.
העיר מרוחקת מעורקי תחבורה חשובים.
הגרמנים דחו את ההצעה אבל הסכימו להציב בעיר רק בתי חולים ובתי הבראה לחיילים גרמנים פצועים.
כעבור זמן מה התקבלה הסכמת בעלות הברית לכך שהעיר לא תופצץ.
מפקד יחידת הרפואה הגרמנית, שהיה רופא במקצועו וקתולי בדתו, היה למושלה החדש של העיר.
הוא נהג להסתובב באסיזי ללא שומרי ראש והיה מקובל בעיר.
לאחר המלחמה הסכים האב רופינו לומר כי בווידוי שערך לו התברר כי הוא "לא ביצע שום פשע ולא הרג אף אדם למרות המלחמה".
לאחר שהושגה קורת גג לפליטים במנזרים, היה צורך להשיג מזון לפליטים וכן לאפשר להם לנוע בעיר.
לשם כך היה צורך במסמכי זיהוי.
הפתרון היה באמצעות אימוץ זהויות של לא-יהודים מערים בדרום איטליה.
היות שהמשטרה המקומית לא הכירה את הסמלים של מחוזות הדרום, שהיו מוטבעים בתעודות הזהות מהדרום, לא כל שכן את שמות המורשים לחתום עליהן, נסללה הדרך לתעשיית תעודות זהות מזויפות.
התעודות המזויפות הודפסו באמצעות ציוד הדפוס של לואיג'י בריצי ובנו טרנטו.
כך הפכו הפליטים היהודים מצפון איטליה לפליטים לא-יהודיים ממחוזות דרום המדינה.
ככאלו, יכלו הפליטים לקבל "פנקסי נקודות" ואת המזון שחולק בקיצוב.
מסמכים מזויפים ניתנו גם לפליטים שרק עברו בעיר, בדרכם לחיפוש מקלט במקום אחר.
פליטים שהיו בעלי חזות יהודית מובהקת התבקשו להמשיך ולהסתתר במנזרים במשך כל היממה, והאחרים השיגו עבורם את מוצרי המזון.
ראשי הכמורה ארגנו את קבוצות הפליטים תוך מתן תשומת לב מרבית לשמירת אורח חייהם:
הנזירות שימשו שומרות למקרה של הפתעה, בייחוד מן המשטרה החשאית הפשיסטית, שהמשיכה ברדיפת היהודים.
המטבחים הוכשרו, ונעשו אפילו הכנות מיוחדות לפסח וליום הכיפורים.
במקרה של פטירה, נערך טקס יהודי, אך לאחריו הוטמן הנפטר בבית הקברות הקתולי.
הנזירים הקימו מערכת שלמה של כיתות, שבה לימדו את ילדי הפליטים על פי תוכנית הלימודים הממלכתית.
הצלחת מפעל החינוך הייתה רבה, ובתום המלחמה התלמידים התקבלו לכיתות המתאימות בבתי הספר הרגילים.
במקביל, הופעל בית ספר נוסף שנועד ללמד את הפליטים להתנהג כנוצרים מבלי לעורר חשד.
הדבר סייע להם בתנועה חופשית ברחובות.
ההשתלמות כללה גם סמינר על עיקרי הדת הנוצרית.
הנזירים נתנו ליהודים רבים מסמכים מזויפים כדי להסוות את יהדותם, וזאת עשו גם ביישובים אחרים בסביבת העיר.
חברי הרשת סייעו ליהודים לשמור על מאפייני דתם ולא השתמשו בעובדה שהיהודים היו במנזרים כדי להשפיע עליהם להמיר את דתם.
היו משפחות נוספות מחוץ למעגל הכמורה שסייעו ליהודים במסגרת רשת אסיזי.
לאחר שהכיבוש הגרמני התבסס באיטליה וממשלת הרפובליקה הסוציאלית האיטלקית התארגנה ומונה מפקח נמרץ למימוש הפיקוח על היהודים, נסגרו דרכי המילוט שהיו קיימות לג'נובה ולשווייץ.
הפתרון היחידי להוצאת יהודים מתחום הסכנה היה דרך החזית הדרומית - מרחק של 200 ק"מ בקירוב.
המושל הגרמני הסכים לספק כלי רכב ל"קבוצת צליינים" שנתקעה באסיזי בתנאי שהאב ניקאצ'י ילווה אותם, ושיירה אחת יצאה לדרום ברכב של הצבא הגרמני ואף הצליחה להגיע ליעדה.
בדרך חזרה מהדרום הביא ניקאצ'י אספקה לפליטים מצבאות בעלות הברית.
מבצע זה היה חד-פעמי ומוגבל בהיקפו ובעיות הסתרת הפליטים היהודים וחילוצם נותרו בעינן.
אל האזור המשיכו להגיע פליטים יהודים ולא-יהודיים.
בתי תושבי העיר התמלאו באורחים.
מפעם לפעם הגיעו לעיר גם טייסים של בעלות הברית ממטוסים שהופלו בסביבה.
צעירי הסביבה החלו להתארגן כפרטיזנים והחלו בפעולות חבלה נגד הצבא הגרמני.
הגרמנים החלו להגיב לפעולות הפרטיזנים, ועשו זאת, בדרך כלל, מחוץ לעיר אסיזי עצמה.
כאשר נתפסו אחדים מהפליטים התגלו אחדים ממקומות המחבוא.
בדרך כלל היה מקבל ניקאצ'י מידע מראש על תחילתן של סריקות במנזרים אחרי יהודים, וכך מולטו הפליטים בדרכי סתר ליערות ומשם למערות בהרים.
אף על פי שהנזירות העלו באש את מה שנותר בחדרי הפליטים, בכל זאת התגלו במנזרים ממצאים מחשידים.
הנזירות טענו שאלו שייכים לפליטים לא-יהודיים.
המושל הקתולי של העיר ניסה לסייע אך הסביר כי הוא קובע רק בתחום העיר עצמה וכל מה שקורה בערים שכנות הוא בתחום השליטה של מושלים אחרים.
ואכן בערי הסביבה נתפסו פליטים אך לא כן באסיזי.
ג'ינו ברטלי, אחד מגדולי רוכבי האופניים באיטליה ודמות נערצת באותה עת, שימש כשליח של המחתרת באזור פירנצה (מקום מגוריו).
במסגרת אימוניו רכב ברטלי על אופניו והגיע לכל מקום מבלי לעורר חשד.
הוא ניצל את המוניטין שיצאו לו וסמך על כך שהמשטרה המקומית לא תעז לעצור אותו.
כאשר נודע על קיום קבוצת פליטים באזור, נהג ברטלי לצאת לקראתם במסגרת אימוניו כשהוא לבוש בחולצה הנושאת את שמו במטרה שהדבר יסייע לזהותו כרוכב הנודע.
הוא אסף את צילומי הפליטים עבור התעודות מהמנזרים והביא אותם למעבדה באסיזי.
כעבור יום היה שב עם התעודות המוכנות למקום המקלט של הפליטים.
כל זאת, תחת עיניהן הפקוחות של משמרות המשטרה הפשיסטית הגלויה והסמויה והצבא הגרמני לשלוחותיו.
המסמכים הוסלקו בשלדת האופניים, באוכף האופניים ובספר התפילות של רוכב האופניים האדוק.
החיפושים, שבכל זאת נעשו לעיתים בכליו במחסומי הדרכים, לא העלו דבר.
בפעם אחת הוא נקרא לחקירה בווילה שהייתה ידועה כמפקדה של המשטרה הפשיסטית בה בוצעו עינויים והוצאות להורג.
לאחר חקירה זו שלח ברטלי את בני משפחתו למחבוא והמשיך בפעולותיו לטובת המחתרת.
ברטלי אף מסר מידע על הערכות המשמרות הגרמנים לאורך דרך המילוט היחידה שנותרה לדרום.
אך בסופו של דבר, המבריחים דרכה נתפסו והדרך נסגרה.
ב-2008 ערכו מספר רוכבי אופניים איטלקים, בהם פאולו בטיני, מאוריציו פונדריסט וכדורגלן העבר פבריציו רבאנלי, מסע אופניים מפירנצה לאסיזי - הדרך אותה עשה ברטולי על אופניו בזמן המלחמה, לציון פעולתו האמיצה להצלת פליטים.
אחרי מעצרים של אחדים מהפליטים בעיר פרוג'ה, הובילו העקבות לאסיזי.
בחקירות התבררו הזהויות המזויפות של הפליטים שנתפסו, ובעקבות זאת הגיעה המשטרה החשאית האיטלקית למעבדה להכנת התעודות.
בעלי המעבדה עוד הספיקו להשמיד את המיכשור שהיה ברשותם.
אחדים מהנלכדים לא עמדו בייסורים, נשפטו והוצאו להורג.
ניקאצ'י נעצר והופעל עליו לחץ על מנת שיגלה את מקומות המחבוא.