tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית יפה, מועדון וספרייה, בית השיטה, 1959
בית בני ברית, מושב שיתופי מולדת, 1958
בית קולין, אולם מופעים קיבוץ נוה איתן, 1963
בית ציזלינג, אולם מופעים וחדר זיכרון, קיבוץ עין חרוד מאוחד, 1967
מוזיאון בית מרים - הים ומלואו, מוזיאון ארכאולוגי בקיבוץ פלמחים, 1968
בית בראנד, אודיטוריום בסמינר אפעל, 1965
מרכז גולדה, קיבוץ רביבים, 1975
חדרי אוכל בקיבוצים: עין חרוד מאוחד, שדה נחום, גבעת השלושה, שער העמקים, אילות, בית אורן, אפעל
בתי הארחה בקיבוצים: בית אורן, הגושרים, כפר גלעדי
מועדון לחבר בקיבוצים: בית השיטה, משאבי שדה, משמר הנגב, שדה נחום, בית אורן
מוסך קואופרטיב בית שאן - חרוד
שמואל (סם) שמעון בלום היה איש ציבור יהודי, נדבן ציוני, מראשי הקונגרס היהודי האמריקאי, תעשיין וממציא.
ממקימי 'אוהל שם' ומפרנסי תל אביב.
נולד בעיירה וילקומיר (הנקראת כיום אוקמרגה) שבליטא לרב נחום בלום, ראש ישיבה בווילקומיר, ולרבנית רחל לאה בלום.
קיבל חינוך יהודי אורתודוקסי בחדר ובישיבות בליטא.
בשנת 1882, לאחר שהתייתם מאביו ושירת בצבא הרוסי, היגר לניו יורק, ארצות הברית, שם פיתח המצאות מגוונות בתחום השיניים התותבות.
בלום הקים בפילדלפיה מפעלים ליצור שיניים תותבות ועשה הון רב.
הוא אף זכה להוקרה על פועלו מנשיא ארצות הברית דאז וודרו וילסון.
בלום השתתף כציר קבוע בקונגרס הציוני (החל מהקונגרס השני בשנת 1898) ושימש כיו"ר הוועד היהודי לסיוע בפילדלפיה בזמן במלחמת העולם הראשונה.
היה מראשי הקונגרס היהודי האמריקאי, ולאחר הקרע בהסתדרות הציונית באמריקה השתייך לסיעתו של השופט לואי ברנדייס.
בלום ביקר לראשונה בארץ ישראל בשנת 1909 יחד עם קבוצת ציונים אמריקאים.
במהלך הביקור הפגיש אותו מנחם שינקין עם הפרופ' בוריס שץ, שניסה לשכנע אותו להעתיק את מפעל השיניים התותבות שבבעלותו לארץ ישראל.
בעקבות לחציו של שץ הגיע בלום לארץ ישראל ב-1914 במטרה לבדוק האם העתקת המפעל אפשרית; שץ הקצה לו חדר בבנין בצלאל בירושלים בו ניסה בלום לבדוק את התאמת המים בארץ ליצור השיניים, משהצליחו הניסויים הוחלט להעתיק את בית החרושת לארץ ישראל.
בלום התלבט רבות היכן להקים את המפעל והמועמדות המובילות היו חיפה ותל אביב.
ב-1924 נפגש בפילדלפיה עם ראש העיר מאיר דיזנגוף ששכנע אותו להקים את המפעל בתל אביב.
בשנת 1926 עלה בלום באופן סופי והקים בתל אביב את בית החרושת הראשון לייצור שיניים תותבות שנקרא "החברה האמריקאית לשיני חרסינה בע"מ".
אריה שנקר קידם את בואו של בלום בקריאה: "טוב לדעת שהתעשייה האמריקאית איתנו".
בית החרושת הווה מקור פרנסה חשוב ביישוב העברי ובשיאו העסיק למעלה מ-200 עובדים יהודים.
עיקר תוצרתו של המפעל כוון לייצוא לחו"ל.
מבנה המפעל הוקם תחילה ברחוב המגיד ומאוחר יותר עבר למבנה ליד נחלת יצחק על סף נחל איילון.
היה זה מקרה יוצא דופן שיהודי בעל אמצעים מארצות הברית משקיע בעסק תעשייתי בארץ.
בעקבות ועידת האימפריה באוטווה (1932) שקבעו "העדפה אימפריאלית" למושבות האימפריה הבריטית, ומאחר ופלשתינה-א"י הייתה תחת המנדט הבריטי מטעם חבר הלאומים ולא מושבת כתר (דומיניון) - נקבע מכס בשיעור גבוה על תוצרת המפעל.
בעקבות כך הקים בלום מפעל נוסף בקפריסין (בניהולו של חתנו רחביה אדיבי) והמשיך את פעילות המפעל בתל אביב ליצוא אל שווקים חדשים מחוץ לאימפריה הבריטית.
בלום נתן את ברכתו ואישורו לארגון ההגנה להשתמש במתקני בתי החרושת שלו לצורכי התעש של הארגון במחתרת.
בלום היה דמות חשובה בחיי הציבור בתל אביב, הירבה לתרום למוסדות התרבות שלה ואסף אומנות מקומית, ובפרט את עבודותיו של הצייר הישראלי-אמריקאי אריה לובין איתו קשר קשרי ידידות.
הוא נמנה עם באי ביתו של המשורר חיים נחמן ביאליק, ותמך כלכלית בהוצאת הספרים דביר שביאליק היה הרוח החיה בה ומכתיב דרכה.
בשנת 1928 החליט בלום לתרום את המגרש הגדול שבבעלותו, ברחוב בלפור בתל אביב, לטובת הקמת בניין שייקרא "אהל שם" לכבוד יובל השישים של ביאליק.
בלום תרם גם את עלות בניית הבניין.
בתיאטרון "אוהל שם" נערכו מדי שבת מסורת "עונג שבת" - מפגשי תרבות של אמנים וסופרים שהפכו למסורת בתל אביב.
על חזונו של בלום ל"אוהל שם" כתב ביאליק:
מסוף שנות ה-30 ועד להקמת היכל התרבות היה אולם "אוהל שם" משכנה הקבוע של התזמורת הארץ-ישראלית והתזמורת הפילהרמונית הישראלית.
משנת 2010 משמש הבניין את תיאטרון אורנה פורת.
בנוסף להקמת "אוהל שם" הרבה בלום לרכוש קרקעות בארץ ישראל ונטע בהן פרדסים; רבים מהם על פי המלצתו של גואל הקרקעות יהושע חנקין).
כך רכש למשל את האדמות בהם שוכנת היום אבן יהודה וחלק מאדמות כרכור, קדימה-צורן ובני ברק.
בלום היה מייסדי בית החולים הראשון לחולי נפש בת"א, תרם תרומה נכבדה להקמת מעון לילדים עזובים בת"א, לבית הספר הריאלי בחיפה, ולבית הכנסת הגדול בתל אביב.
היה חבר חבר המועצה הארצית של "בני בנימין", וממקימי החברה הארץ-ישראלית לביטוח כללי.
שמואל בלום נפטר בביתו ברחוב מלצ'ט בתל אביב בסתיו 1941, ונקבר בבית הקברות הישן ברחוב טרומפלדור.
אשתו הראשונה ואם ילדיו רבקה בתו של המורה אפרים פישל שטרן אשתו השנייה מרים בתו של ד"ר רודולף זק"ש.
הניח אחריו שני בנים: נתן וליאון ממשיכו בתעשייה, וארבע בנות: מלי אשת יוסף כהן, חיה אשת הרב הקונסרבטיבי ד"ר שלום צבי דוידוביץ, לינה אשת התעשיין רחביה אדיבי (פיינשטיין) (לימים ראש עיריית אשקלון), ורוזה אשת העו"ד רפאל מני (בנו של השופט מלכיאל מני).
בין ניניו נמנים הזמר דני מסנג והמשורר עמיחי חסון.
שמואל בן ארצי (י"ד בטבת תרע"ה, 31 בדצמבר 1914 – י"ב בחשוון תשע"ב, 9 בנובמבר 2011) היה סופר, משורר ומחנך ישראלי.
נולד בשם שמואל הון (האן) למשה ואיטא בבילגוריי שבפולין.
למד בתלמוד תורה ובסניף של ישיבת נובהרדוק במזריטש, וכן למד לימודים כלליים.
לימים הנציח את עולמה של נובהרדוק בשלושה מספריו: "נוברדוק", "שבתי" ו"בין יצרו ליוצרו".
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, כחלק מקבוצת תלמידים שייסדו את ישיבת בית יוסף בבני ברק.
במהלך ההפלגה נפגש עם קבוצת חלוצים, שהתיישבו בסמוך למקומה של הישיבה.
הוא החל בלימוד עברית בהשפעתם.
עקב קשריו עם החלוצים והשפעתם עליו סולק מהישיבה יחד עם חברו שמעון יוז'וק.
מאחר שלא היו לו קרובי משפחה בארץ, הצטרף לקבוצת החלוצים.
בעקבות כעסו על הרבנים שמנעו מיהדות אירופה לעלות לארץ ישראל, ובעקבות כך רבים מהם נספו בשואה, הפסיק לשמור תורה ומצוות.
עבד כחקלאי בפרדסי בני-ברק וכמנהל מחלקה במשרד המזון של הממשל הבריטי בנתניה.
במסגרת פעולותיו נמלט מכוחות בריטיים שניסו ללוכדו בשכונת מאה שערים בירושלים אל תוך בית שדלתו הייתה פתוחה.
מפגש זה הוביל לקשר עם בת המשפחה הבכורה, שלימים נישאה לו חרף התנגדות משפחתה.
ב-1946 החל ללמד בבית-הספר 'עממי' (כיום בית הספר על שם ארליך) בטבריה.
בסוף שנות הארבעים עבר להתגורר בקיבוץ מחניים ולימד בבית הספר המקומי.
בשנת 1952, עם הפילוג בתנועה הקיבוצית, ובעקבות שנת הילדים בבית הילדים, עברה המשפחה להתגורר בכפר חיטים.
משם עבר לקריית עמל שבקריית טבעון.
משנת 1967 החל ללמד בסמינר למורים בנהלל במשך כעשור.
בין תלמידיו: דודו פישר וגדי סוקניק.
בן ארצי היה בעל תואר ראשון ושני בתנ"ך, בספרות ובלשון עברית מאוניברסיטת חיפה.
חיבר ספרים למבוגרים, לנוער ולילדים.
היה יקיר קריית טבעון משנת 1982. חזר לשמור על אורח חיים דתי בעקבות ירידת בנו, אמציה, לחו"ל, ובזקנותו עבר להתגורר בירושלים.
בחודשים האחרונים לחייו התגורר יחד עם בתו, שרה (אשתו של ראש הממשלה בנימין נתניהו), במעון ראש הממשלה.
בן ארצי נפטר בנובמבר 2011, בגיל 96, והובא לקבורה בהר המנוחות בירושלים.
חודש לאחר פטירתו הודיע חתנו בנימין נתניהו, ראש ממשלת ישראל, על הקמת חוג לתנ"ך על שמו במעון ראש הממשלה כהמשך למסורת שהייתה נהוגה בימי דוד בן-גוריון ומנחם בגין.
היה נשוי לחוה (לבית פריצקי), בת למשפחה חרדית מירושלים, דור שישי בארץ ישראל, שעבדה כמורה לכיתות א-ב עד לנישואיהם, ולהם ארבעה ילדים:
חַגִּי - מרצה לתלמוד ולמחשבת ישראל.
אמציה - טייס קרב לשעבר, מומחה לתקשורת מחשבים המתגורר בארצות הברית.
שרה נתניהו - פסיכולוגית, אשת ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו.
שלושת בניו היו חתני תנ"ך: אמציה היה סגן חתן התנ"ך העולמי, מתניה זכה במקום השני בחידון התנ"ך לילדים בהיותו בן 10 בלבד, וחגי היה חתן חידון התנ"ך הארצי.
גם נכדו אבנר, בנה של שרה, היה סגן שני לכלת חידון התנ"ך העולמי.
5 סיפורים על דני, תל אביב: מ' ניומן, תש"כ
שבתי: ארבעה סיפורים מחיי בעלי המוסר הנוברדוקאיים בישיבות בית יוסף בחו"ל, ירושלים: קריית ספר, תשכ"ז
צפצפה ברוח: שירים לבני נעורים, תל אביב: אל"ף, 1968
ירושלים עירך: עיר דוד בתודעת עם ישראל לדורותיו, תל אביב: אור עם, תשל"ט.
מהד' מחודשת ומורחבת הופיעה בתשס"ו 2006.
עם עלות השחר: שירים מפנקס ישן, תל אביב: במות לספרות ואמנות, תשנ"ז 1996
דני בא לכפר: ספורים ושירים לילדים, תל אביב: ידיעות אחרונות ספרי חמד, 1997, איורים פזית מלר דושי
לארץ חמדה יולד, רומן, תל אביב: עקד, תש"ס 1999, (בחתימת "שמואל בר משה")
התנ"ך שעשועי: שלושה חידוני תנ"ך מקיפים בכרך אחד, בית אל: בית אל, תשס"ד 2003, בשיתוף בניו מתניה, חגי ואמציה
חגי ישראל: ישן וחדש, ירושלים: משרד החנוך התרבות והספורט, תשס"ה 2005
שחריים: מבחר שירים משכבר הימים, תל אביב: גוונים, תשס"ו 2005
נוברדוק: סיפורים, תל אביב: ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2007
בין יוצרו ליצרו, תל אביב: ידיעות אחרונות ספרי חמד, 2009
שמואל בּוּנים (3 ביוני 1919, ה' בסיוון ה'תרע"ט – 8 במאי 1998, י"ב באייר ה'תשנ"ח) היה שחקן, במאי תיאטרון וצייר ישראלי.
חתן פרס כינור דוד בקטגוריית במאי השנה בתיאטרון (1965, 1977), פרס עיריית תל אביב לאמנות הבמה (1966) ופרס איציק מאנגר (1985).
שמואל בן אפרים בונים נולד בשנת 1919 בסראטוב שברוסיה, וכילד עבר עם הוריו לקובנה בירת ליטא.
כנער פקד את ספסלי הגימנסיה העברית ע"ש שוואבה בקובנה
ב-1934, בגיל 15, עלתה משפחתו לארץ ישראל והתגוררה בתל אביב.
לאחר תקופת לימודים בבית ספר תיכון בתל אביב, עבר ללמוד במקווה ישראל כדי להכין עצמו לחיי קיבוץ, כחניך תנועת השומר הצעיר.
בשנת 1939 הצטרף עם חבריו לקיבוץ ארץ ישראלי ד' ששכן בחדרה, ועלה להתיישבות בשרון בקיבוץ יקום.
בונים היה חבר קיבוץ במשך 14 שנה ושם גם החל את עבודתו האמנותית.
בבקרים היה מלמד ציור בבתי ספר בחדרה ובערבים היה מביים הצגות בקיבוץ ואף הקים וביים להקה סאטירית בשם "היתוש", שהופיעה כל חודשיים בתוכנית חדשה וליוותה את חיי הקיבוץ למשך שנים רבות.
שמעה של להקת "היתוש" ושל במאי הלהקה יצא למרחוק, וכאשר חיפשו במאי ללהקת הצ'יזבטרון של הפלמ"ח, גייסו את בונים לפלמ"ח והוא ביים את כל תוכניות הלהקה.
בצ'יזבטרון פיתח בונים את סגנון הבימוי והעמדת הפזמונים שהפך להיות סימן ההיכר הייחודי שלו.
עם שחרורו מצה"ל וסיום פרק הצ'יזבטרון יצא בונים ללונדון ללמוד בימוי בבית הספר המפורסם "אולד ויק".
בשובו לארץ החל לביים בקיבוצים, עד שנפלה בידיו הצעתו של התיאטרון הקאמרי לביים את הקומדיה "אחותי איילין".
לאחר ההצלחה של ההצגה הציעו לו להיות במאי בית קבוע של התיאטרון.
מאז שנת 1953 ועד יציאתו לגמלאות היה במאי הבית של התיאטרון הקאמרי וביים שם למעלה מ-40 הצגות.
במשך שני עשורים לפחות, לאחר פרישתו של מייסד התיאטרון יוסף מילוא ועד פרוק קולקטיב השחקנים והפיכת התיאטרון לתיאטרון עירוני, קבעו למעשה שמואל בונים יחד עם עמיתו הבמאי גרשון פלוטקין, את דמותו האמנותית של התיאטרון הקאמרי.
תחת ידיו כבמאי עלה בשנת 1964 הלהיט הגדול של הקאמרי, המחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר".
בצד עבודתו בתיאטרון הקאמרי, ביים בונים גם בתיאטרון הבימה, בתיאטרון חיפה ובתיאטראות נוספים.
כל אותם השנים לא זנח את אהבתו לבמה הקטנה ולהצגות בידור.
בשנות החמישים היה בין מייסדי להקת "בצל ירוק" וביים את הצגותיה, היה שותף לעבודה האמנותית של חיים חפר ודן בן אמוץ ב"חמאם" וביים שם שמונה תוכניות, שהמפורסמת שבהם היא "תל אביב הקטנה".
כמו כן ביים מספר מופעים בתיאטרון העממי של אברהם דשא (פשנל) ובתיאטרוני בידור נוספים.
ב-1965 יזם בונים, המחיז וביים את ההצגה "המגילה" של איציק מאנגר, שזכתה להצלחה גדולה בקרב הקהל דובר העברית והיוותה במידה רבה אות לחזרתה הלגיטימית של היידיש לתרבות הישראלית.
ההצגה גם זכתה להפקה בברודוויי בבימויו של בונים, ונדדה אחר כך לארגנטינה ולדרום אפריקה.
בונים אהד מאוד את שיריהם של המשוררים נתן אלתרמן ואיציק מאנגער.
הוא עיבד את שיריהם וסיפוריהם להצגות תיאטרון וביים, המחיז או ערך מספר הצגות של כל אחד מהם, במסגרת התיאטרון הרפרטוארי ותיאטרון הבידור (ביניהם סיפור גן העדן בתיאטרון הקאמרי ב-1981).
אף שהפך את הבימוי והתיאטרון לעיסוקו העיקרי, לא זנח בונים את עסקי הציור ועיקר אהבתו היה הרישום.
ספרי הבימוי שלו היו מורכבים מרישומיו ובעת הצגות בכורה נהג להעניק לשחקנים רישום מההצגה.
בשנת 1970 הציג בונים את תערוכת ציוריו הראשונה ומאז הוצגו ציוריו בכמה תערוכות.
ב-1976 יצר בשיתוף הצייר אברהם מנדאל סדרה של לוחות מצוירים שהוצמדו לתקרת מחלקת כירורגית ילדים בבית חולים הדסה עין כרם.
הסדרה שנקראה "קרקס בעננים" הציגה בצבעוניות עזה מופע קרקסי באוויר ומתחת לפני הים.
ברבות השנים כוסה הציור, אך ב-2019 נחשף מחדש ועבר תהליך של חידוש ותיקון בידי צוותו של שי פרקש המתמחה בתיעוד ושימור ציורי קיר.
הציורים הוצבו מחדש, הפעם על קירות המרכז האמבולטורי למחלות זיהומיות.
בשנת 1971 החל ללמד בחוג לתיאטרון בפקולטה לאמנויות של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1977 שיחק בסרטו של אברהם הפנר, "דודה קלרה" לצד עדנה פלידל וחנה מרון.
בונים נהג לכתוב מעת לעת רשימות לעיתון, ובמשך מספר שנים קיים טור קבוע בשם 'כוסית' במוסף "חותם" של "על המשמר", ובו שילב כתיבה עם איור.
אשתו השנייה, ברניקה (ניקי), שאותה הכיר בתיאטרון הקאמרי, נפטרה ב-1992.
בונים נפטר בתל אביב ב-1998, בגיל 79, ונקבר בבית העלמין ירקון לצד אשתו.
בשנת 2013 הונחה לוחית זיכרון על ביתו בתל אביב.
בית ספר לריקודים, 1984.תיאטרון הבימה
אדון פונטילה ומאטי משרתו, 1962.
מנחם מנדל בעל החלומות, 1966.
די קליינע מענטשעלעך (האנשים הקטנים), 1988.
הפלמ"חניק מחפש את המחר, 1948.
שטח ההפקר, 1950 – התוכנית האזרחית.
בת השולטן, 1974, תיאטרון אורנה פורת.
רבעיית בנות מועדון התיאטרון, 1976.
נכנס לו רעיון בראש; קלט, ליקט וצייר שמואל בונים, תל אביב: צ'ריקובר, 1976. (קריקטורות ואיורים)
גיל העמידה, תל אביב: אלהרר, תשמ"ח 1987. (קריקטורות ואיורים)
כאן בונים; כתב שמואל בונים וגם צייר, תל אביב: דביר, תשנ"ד 1994. (אוטוביוגרפיה מאוירת)
שבחי קלות הדעת; אלתרמן כתב; בונים ליקט ואייר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1997. (עריכה ואיורים לשירי אלתרמן)
בונים מצייר; אוצר אוסף הציורים: דורון פולק, תל אביב: לוטם, 2000.
קרלו גוצי, הנסיכה טורנדוט; תרגם והוסיף פזמונים: נתן אלתרמן; רישומים: שמואל בונים, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ו.
גליה ישי, כתב חושם, רשומים: שמואל בונים, תל אביב: תגא, 1978. (לילדים)
ככה סתם: שירי סשה ארגוב; איורים: שמואל בונים, תל אביב: ידיעות אחרונות, תש"מ 1979.
את מה שרציתי: משירי סשה ארגוב; איורים: שמואל בונים, תל אביב: ידיעות אחרונות, 1983.
נתן זך, בית-ספר לריקודים: אלבום קולות, ירושלים: כתר 1985.
שולמית לפיד, נערת החלומות; ציורים: שמואל בונים, ירושלים: כתר, 1985. (לילדים)
איציק מאנגר, המגילה, בהוצאת תיאטרון יידיש בדרזדן, גרמניה, 1998.
מעבר לתכלת: סשה ארגוב; איורים: שמואל בונים, תל אביב: י' שרברק, 2001.
1978 – אכסדרת התיאטרון הקאמרי, תל אביב.
1979 – גלריה לאמנות עמליה ארבל, תל אביב.
1989 – המוזיאון הפתוח תפן.
1991 – מוזיאון בר דוד לאמנות יהודית.
לאחר מותו נערכו תערוכות רבות שהציגו אוסף מציוריו.
הגדולה והמקיפה שבהן נערכה בתיאטרון גבעתיים בשנת 2000.
1965-תשכ"ה – פרס כינור דוד בקטגוריית במאי התיאטרון של השנה, על בימוי "המגילה" לאיציק מאנגר ו"שלמה המלך ושלמי הסנדלר" לסמי גרונמן בתרגום נתן אלתרמן.
1966 – פרס עיריית תל אביב לאמנות הבמה, על פעילותו כבמאי בעשור האחרון.
1977-תשל"ז – פרס כינור דוד בקטגוריית במאי התיאטרון של השנה
1985 – פרס איציק מאנגער, פרס כבוד (במשותף עם המלחין דובי זלצר), על תרומתו הייחודית להעלאת יצירותיו של מאנגר על הבמה בישראל.
שמואל בן-דוד (דוידוב) היה צייר ואמן ארץ-ישראלי יליד בולגריה.
שמואל בן-דוד נולד בסופיה שבבולגריה בשם שמואל דוידוב.
הוא למד בבית הספר אליאנס של כל ישראל חברים בבולגריה ובגימנסיה ממשלתית.
את לימודי האמנות החל באקדמיה לאמנות בסופיה, שם היה תלמידו של בוריס שץ.
עם הקמת בית ספר בצלאל עלה בן-דוד לארץ ישראל, בהזמנתו של שץ, והיה אחד מן התלמידים במחזור הראשון של בית הספר.
בבית הספר עבד במחלקת השטיחים כתלמיד בכיר ואחר כך כמורה.
בשנת 1907 נבחר לראש ועד התלמידים והעובדים של "בצלאל".
בשנת 1909 החל ללמד פרספקטיבה ועיטור בבית הספר.
בשנת 1907 נשא לאישה את יהודית בת נחמן קיפֶּר מרוסיה (אחותו של המחנך משה נחשון (קיפר)), לבני הזוג נולדו שלושה ילדים.
בשנים 1912–1913 למד באקדמיה ז'וליאן בפריז.
עם שובו מצרפת חזר והמשיך להורות ב"בצלאל" ובמקומות נוספים כגון הגימנסיה העברית רחביה, בבית המדרש למורים העברי ובבית-הספר לבנים בירושלים.
במהלך שנות העשרים של המאה ה-20 היה חבר באגודת אמנים עברית ואף היה היו"ר וחבר הוועד של האגודה.
שמואל אשכנזי הוא כנר אמריקאי-ישראלי, תלמידה הראשון של אילונה פהר.
שמואל אשכנזי נולד בשנת 1941 בתל אביב, אך כבר בהיותו בן חודשיים עזבה משפחתו את העיר בעקבות הפצצת האיטלקים ועברה לחולון, שם גדל והתחנך.
אביו, שעלה ארצה מגליציה בשנת 1935 היה בעל מלאכה חובב מוזיקה, וגמר אומר להקנות לילדיו את החינוך המוזיקלי שנשלל ממנו בילדותו.
שמואל החל לנגן בגיל שש, תחילה אצל דודו, כנר חובב, ואחר אצל אילונה פהר כתלמידה הראשון של מי שנודעה במשך השנים כ"יוצרת ילדי פלא".
הופעתו הפומבית הראשונה הייתה בגיל 12, בנשף העיתונאים בירושלים, וזמן קצר אחר כך הופיע ברסיטל ראשון במוזיאון תל אביב ובקונצרט באולם ימק"א ירושלים, עם תזמורת קול ישראל, בנגינת הקונצ'רטו לכינור של ארנסט שוסון.
בגיל 15 יצא אשכנזי לארצות הברית ללמוד במכון קרטיס למוזיקה בפילדלפיה אצל אפרם צימבליסט, תחילה במלגה של קרן נורמן ואחר במלגה מטעם מכון קרטיס.
לאחר גמר לימודיו היה לסולן מבוקש עם תזמורות ידועות ברחבי העולם וכן הרבה לנגן מוזיקה קאמרית עם הרכבים שונים.
במשך קרוב ל-40 שנה היה כנר ראשון ברביעיית ורמיר.
אשכנזי מלמד במכון קרטיס ובאוניברסיטאות שיקגו וברונסוויק.
אשכנזי חבר סגל בסמינר הקיץ לכינור קשת אילון ומקיים במקום כל שנה כיתת אמן
שמואל אשכנזי נשוי ואב לשניים.
אשתו היא כנרת בתזמורת שיקגו.
רבי שמואל בן אביגדור (ה'ת"פ, 1720 - כ"א בטבת ה'תקנ"א) היה אב"ד ורב של וילנה בתקופת הגאון מווילנא, ורבה של וילנה.
נולד לרב אביגדור בן שמואל שהיה רבן של כמה עיירות וערים בליטא.
לאחר פטירת חותנו תמו ימי החסד של ר' שמואל, ראשי הקהל, שראו בו גורם מפריע המתחרה על מעמד המנהיגות שלהם בקהילה, ביקשו לגרום להדחתו.
הגר"א שוכנע על ידי ראשי הקהל שמניעי הרב פסולים, ולכן היה בין מתנגדיו.
המחלוקת בין ראשי הקהל והרב גרמה גם לקרע עמוק בקהילה היהודית בווילנה, כאשר כל יהודי וכל משפחה ניסו לקבוע עמדה במחלוקת הזאת.
וכך תיעד זאת ש"י פין: "ותהי המלחמה נפוצה בכל העיר, כי נחלק העם לחצי, אחרי הרב ואחרי הקהל, משפחות התגרו במשפחות, איש ברעהו ואשה ברעותה.
ויהי העם נדון בבתי כנסיות ובבתי מדרשות, בשוקים וברחובות, הצרו איש לרעהו במלחמת דברים, בריב ומצה ובאגרוף רשע".
בסופו של דבר רק הודות להתערבותו של מחותנו העשיר, הגביר ר' אליהו פעסעלעס, לא סולק בסופו של דבר ר' שמואל ממשרתו, אך למרות ההצלחה לסכל את מזימת ראשי הקהל לא פגה המתיחות.
אחר פטירתו ב-כ"א בטבת תקנ"א החליט הקהל שלא למנות יותר אב"ד לעיר וילנה (החלטה שהופרה ב-1928 עם בחירתו של הרב יצחק רובינשטיין).
בנישואיו הראשונים נשא את טייבל בתו של ר' יהודה ספרא ודיינא היסו"ד, בנישואיו השניים נשא את לאה בת הרב חיים יהודה לייב איטינגא אב"ד לבוב.
אחד מחתניו היה הרב יצחק בן שלום רוקח מטיקטין.
הרב פרופסור שמואל בֶּלקין (Samuel Belkin; כ"א בכסלו תרע"ב, 12 בדצמבר 1911 – י"ח בניסן תשל"ו, 18 באפריל 1976) היה חוקר מדעי היהדות, בפרט מחשבת ישראל והיהדות ההלניסטית ונשיאהּ השני של "ישיבה יוניברסיטי" בניו יורק.
בלקין נולד לרב שלמה ומינה בסביסלוץ' שבפולין.
כשהיה בן שמונה, אביו נורה ונהרג בידי שוטר פולני.
שנה לאחר כך נתמנה למורה לתלמוד בישיבת רבי יצחק אלחנן (הישיבה של ישיבה יוניברסיטי).
ב-1940 התמנה לפרופסור מן המניין.
עם פטירתו של דב רבל התמנה לדקאן הישיבה, וב-23 במאי 1944 התמנה לנשיא.
אחת מהצלחותיו המהירות הייתה השגת מעמד אוניברסיטאי לישיבה מטעם מדינת ניו יורק.
ב-1975 התפטר ממשרת הנשיא עקב מחלה, ונתמנה נגיד האוניברסיטה, עד לפטירתו שנה לאחר מכן.
היה חבר ההנהלה של עשרות מוסדות חינוך, מדע וציבור, בהם איחוד הרבנים האורתודוקסים בארצות הברית וקנדה, הסתדרות הרבנים דאמריקה, הציונים הדתיים באמריקה, ועוד.
היה סופר וחוקר פורה, והשתתף ככותב קבוע בכתבי עת שונים.
היה נשוי לסֶלמה (Selma) ואב לילדים.
לאחר גירושיו נישא לאבּי (Abby).
בלקין נפטר ב-1976, בגיל 64. הותיר את אשתו אבי, ילדיו ונכדיו.
מדרשי פילון, כרך א פרשיות בראשית, נח, לך-לך, הוצאת ישיבה-אוניברסיטה ניו-יורק, תשמ"ט בעריכת אלעזר הורביץ
House, 1974. רשימת מאמרים בקטלוג רמב"י
משה כרמלי, חיים ליף (עורכים), ספר זיכרון לשמואל בלקין, ניו יורק: המכללה ע"ש אלישבע (אירנה) מיכאל, ישיבה אוניברסיטה, תשמ"א.
שמואל (מוליק) נולד ב-27 בנובמבר 1926 בשכונת כרם אברהם בירושלים, כבן בכור ליצחק (אייזיק) ובתיה (לבית גורדון), אנשי גדוד העבודה.
בשנת 1928 עברה המשפחה לשכונת הפועלים ליד בית הכרם.
המשפחה חיה בצריף, כמו שאר תושבי השכונה, עד לבניית בית האבן (הראשון בשכונה) בשנת 1932.
בשנת 1930 הלך שמואל לגן הילדים בבית הוועד בבית הכרם ובשנת 1932 עלה לכתה א' בבית הספר בבית הכרם.
במהלך לימודיו פגש במחנכים ומורים מאושיות החינוך והתרבות הישראלי: המחנכים בלהה יפה ודוד בנבנישתי, המורה לחשבון אברהם אבן-שושן והמורה לכימיה וביולוגיה ישעיהו ליבוביץ.
בשנת 1937 הצטרף לתנועת מחנות העולים ובשנת 1940 הפך חבר בהגנה.
ביקסון וחבריו התאמנו בירי באקדחים ובשימוש במכשירי קשר במרתף שמתחת לסמינר בית הכרם.
בשנת 1944 סיים את לימודיו בבית הספר התיכון בבית הכרם ויצא עם חבריו ממחנות העולים להכשרה מגויסת בקיבוץ דפנה בגליל, ועזרה ליישוב חולתה בדייג באגם החולה.
לאחר תקופת ההכשרה, התגייס ביקסון עם יתר המחלקה לפלמ"ח, לפלוגה ח' (אשר כונתה "חיות הערבה").
מחצית החודש עסקו בעבודה בקיבוץ בית הערבה בצפון ים המלח ומחצית החודש באימוני שדה.
אחרי שנה, עברה ההכשרה לקיבוץ חפציבה, והתפלגה במפלגה ובהכשרה.
המיעוט הירושלמי הצטרף להכשרת אפיקים.
בשנים 46–1945 עזב את ההכשרה והתקבל ללימודי אומנות בבצלאל.
בנוסף ללימודיו בבצלאל, למד פיסול בסטודיו של הפסל זאב בן-צבי ותולדות האמנות באוניברסיטה העברית בירושלים.
ב-1947 התקבל ללימודי אדריכלות בטכניון בחיפה.
כשלשה חודשים לאחר תחילת הלימודים פרצה מלחמת העצמאות.
ביקסון גויס למערכה בגיוס הרזרבה של הפלמ"ח בטכניון והעברתם למעלה החמישה.
פלגתו גויסה לשורות הגדוד השישי, שלחם בהגנה על השיירות לירושלים.
כעבור זמן קצר, עבר קורס מכ"ים בג'וערה וחזר למלחמה בירושלים.
ב-3 במאי 1948 נפצע בפיצוץ הדווידקה בהר הצופים.
ב-1949 שוחרר ביקסון מהצבא וחזר ללימודים בטכניון.
ב-1951 סיים ביקסון את לימודיו והחל לעבוד במשרדם של האדריכלים שולמית ומיכאל נדלר בתל אביב.
בעקבות מעורבותו הגדולה בפרויקט בו זכה המשרד בתחרות במקום הראשון לתכנון תיאטרון ירושלים, הפך לשותף במשרד (1958).
ב-1970 זכה בפרס רוקח יחד עם שותפיו למשרד על תכנון בניין ספריית סוראסקי באוניברסיטת תל אביב.
במסגרת המשרד היה ביקסון מעורב בתכנונם של עשרות פרויקטים, בעיקר מבני ציבור שהתאפיינו במונומנטליות ובעיצוב פלסטי.
מבנה בולט נוסף בו מורגשת גישתו האדריכלית הוא בניין עיריית באר שבע.
בשנת 2002 פרש מהמשרד ומתחום התכנון.
ב-2018 אצר יעקובסון את התערוכה "אסם הידע" שהוצגה באולם המבואה של ספריית סוראסקי והתמקדה באדריכלות הבניין ביובל להקמתה.
את התערוכה ליווה פרסומו של ספר שגם אותו כתב יעקובסון.
בשנת 1953 נישא לאביגיל (לבית גורביץ) ונולדו להם שלוש בנות ובן.
ביקסון ניפטר ב-28 בספטמבר 2018.
מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב איחוד (הרחבה), 1970
שמואל בן-שבת (3 באוקטובר 1888, י' בחשוון תרמ"ט - 25 ביולי 1957, כ"ו בתמוז תשי"ז) היה מחנך, עיתונאי, משורר, פעיל ציוני ובלשן תושב חיפה.
היה פעיל בתנועת המזרחי וכיהן כחבר מטעמה באספת הנבחרים והוועד הלאומי.
שמואל בן-שבת נולד באספי, מרוקו.
אביו ר' אברהם בן-שבת היה פייטן, סוחר, מתורגמן וראש קהילת יהודי אספי.
בילדותו למד שמואל בתלמוד תורה בשם "אור התורה" באספי.
בשנת 1892 עלה לארץ ישראל ממרוקו ביחד עם הוריו והמשפחה התיישבה בחיפה, שם למד שמונה שנים בבית הספר של כל ישראל חברים (כי"ח) ולאחר מכן השתלם בהוראה בקולג' הצרפתי בביירות.
לאחר לימודיו עבד בהוראה והיה איש חינוך ידוע בחיפה והסביבה.
תחילה עבד כמורה בבית הספר של כי"ח בחיפה.
בשנים 10–1909 שימש כמנהל בית ספר בכפר תבור, ואחר כך עבד כמורה בבית הספר של חברת עזרה בחיפה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נתמנה להיות מנהל בית הספר "נצח ישראל" בחיפה.
היה ממיסדי בית הספר לבנות תנועת המזרחי בחיפה ושימש כמנהלו מעת שהוקם.
במקביל בשנת 1934 ייסד את התלמוד תורה "יסוד הדת" לילדים ספרדים.
במקביל לעבודתו בחינוך, היה סופר קבוע של עיתון החרות הירושלמי (להבדיל מחירות של האצ"ל), בעריכת אברהם אלמליח וחיים בן-עטר וכתב רבות על נושאים תרבותיים ופוליטיים.
מאמריו עסקו בעיקר בסיקור היחס לציונות בעיתונות הערבית.
ברבים מאמריו קרא ליישוב היהודי לייסד עיתון בערבית שיוכל לתת מענה לתעמולה אנטי-ציונית, וקרא ליהודים נוספים לנהוג כמוהו ולשלוח תגובות לעיתונים הערביים על מאמרים אנטי-ציוניים.
הוא הפסיק לעבוד עבור "החרות" לאחר שקיבל משרת הוראה בטכניון בתקופת מלחמת השפות.
כפעיל פוליטי, היה פעיל מרכזי בתנועת המזרחי וממייסדי סניף תנועת המזרחי בחיפה.
משנת 1918 שימש כחבר "ועד הקהילה העברית" של חיפה מטעם התנועה ומשנת 1920 ועד 1944 היה ציר אספת הנבחרים וחבר הוועד הלאומי של היישוב היהודי בארץ ישראל.
הוא השתתף כציר בקונגרס הציוני העשרים בציריך.
שימש כנציג הספרדים בוועד הפועל בחיפה.
בנוסף הוא לקח על עצמו מספר תפקידים כפעיל ציבורי, כגון יו"ר סניף איגוד הסופרים הדתיים בחיפה, חבר בוועדת החינוך של עיריית חיפה, יו"ר ועדת התרבות של מועצת הספרדים בחיפה וחבר המועצה של המכון הארץ-ישראלי לפולקלור ואתנולוגיה.
בן-שבת עסק בעריכת מחקרים בלשניים והיסטוריים.
הוא נהג לפרסם מאמרים רבים בענייני לשון בעיתונים לשוננו, הד החנוך, הארץ, הד המזרח, החרות, מזרח ומערב, התור, ההד, "אלמוקתף" (מוסף ערבי מדעי בקאהיר).
בנוסף הוא פרסם מאמרים שעסקו בפולקלור ערבי ושל יהדות ספרד, וכן מאמרים העוסקים בענייני השעה ובשאלות ציבוריות כלכליות ומדיניות בעיתונים "הארץ", החרות, דאר היום, "התור" ובעיתונים ערביים שבסוריה ובמצרים.
עניין רב היה לו בתחום השפה העברית וצורותיה הקדומות, ביאורים של המקרא וכדומה.
כמו כן הוא עסק בבלשנות שמית ובהשוואה לשונית בין השפות עברית וערבית.
הוא נהג לשאת הרצאות על הלשון העברית ושורשיה וכן על נושאים נוספים ב"אהל שם", באגודה להשתלמות במדע ומעל במות פומביות נוספות בחיפה.
בן-שבת כתב חיבורים על העיר חיפה ותולדותיה, כולל מחקר על תולדות העיר שאותו הוא פרסם בהמשכים בעיתונות.
הוא כתב שירה וספרות ילדים.
חלק מכתביו חוברו בקובץ בשם "משאת חינוך" שפורסם בשנת 1955.
שמואל בן-שבת היה נשוי לפרחיה, בתו של ר' משה כלפון ונכדתו של הרב אברהם רפאל כלפון.
לבני הזוג היו שתי בנות ובן, , שנפל במלחמת העצמאות בהגנה על קיבוץ בית קשת.
הבנות אסתר ליאור ורנה איל מתגוררות בחיפה.
בן-שבת נפטר ב-25 ביולי 1957 ונקבר בבית העלמין חוף הכרמל בעיר בו התגורר, חיפה.
על שמו קרוי רחוב בעיר חיפה.
ארכיונו נמצא בארכיון גנזים בבית אריאלה בתל אביב.
שמואל בן-שבת, 'פתרונים לחידות סתומות לר' יהודה הלוי ור 'שלמה אבן-גבירול', תרביץ, כרך עשרים וחמש, חוברת רביעית (תמוז תשט"ז), עמ' 385–392.
רבי שמואל בורשטין (תר"כ, 1860 – תרע"ז, 1917) היה רב ופוסק הלכה חסידי, רבה של שאטאבה (Szatawa ;Шатава) שבמחוז פודולוסק (כיום בתת-המחוז דונאיביצי שבמחוז חמלניצקי).
נודע כמחבר הספר "מנחת שבת" על קיצור שולחן ערוך.
נולד בשנת תר"כ (1860) לאסתר ולרב שמחה כהנא רבה של פרומפיל, מחוז פודולוסק.
בערך בשנת 1887 התמנה כרבה של שאטאבה, תפקיד בו כיהן כשלושים שנה עד פטירתו.
חיבר סדרת ספרי הלכה על סדר הספר הפופולרי קיצור שולחן ערוך של הרב שלמה גאנצפריד.
סדרה זו זכתה להסכמותיהם של גדולי הפוסקים בדור, כמו המהרש"ם מברז'אן, רבי חיים חזקיהו מדיני מחבר "שדי חמד", ואחרים.
לאחר פטירתו בשנת תרע"ז (1917), התמנה תחתיו לרבנות שטובה, בנו בן ה-15, רבי מאיר בורשטין (תרס"ב-תשל"ט) מחבר "חלקת מאיר".
הרב פרופ' שמואל שרגא-פייבל בּיָאלוֹבּלוֹצקי (Samuel Bialoblocki; כ"ד באייר ה'תרמ"ח, 5 במאי 1888 – כ"ט בטבת ה'תש"ך, 29 בינואר 1960) היה מייסד המחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן, יו"ר הסנאט של האוניברסיטה וחוקר יהדות ליטא.
נולד לרב אריה לייב ביאלובלוצקי בפילווישקי שבפלך סובאלק של האימפריה הרוסית (ליטא).
למד תורה בישיבת פוניבז' אצל רבי יצחק יעקב רבינוביץ, ונודע שם כעילוי.
עבר עם רבו ללוצין ומריאמפול.
בברלין למד בישיבתו של רבי חיים הלר.
המשיך את לימודיו באוניברסיטת גיסן שבגרמניה.
עבודת הדוקטור שלו במשפטים עסקה בהלכות אישות באסלאם וביהדות.
היה חבר ועד הלשון העברית מאז שנת ה'תש"ו (1946).
בשנת 1956 ייסד את המחלקה לתלמוד באוניברסיטת בר-אילן ועמד בראשה עד לפטירתו.
מחקריו עסקו בתולדות ההלכה והספרות של ימי הביניים.
הוא כתב מונוגרפיה על מרכזי התורה בליטא שפורסמה בקובץ "יהדות ליטא", וערך ילקוט פירושים למסכת ברכות עם הערות על נוסחאות הראשונים ושיטותיהם.
חיבר ערכים מקיפים באנציקלופדיה אשכול ובהם הערך "אישות".
סייע לש"י עגנון בליקוט המקורות לאנתולוגיה 'ימים נוראים' וסייע לו גם בהשוואת נוסחים, הגהות ותיקונים.
כיהן כשופט בוועדות פרס ישראל, פרס ביאליק ופרס הרב קוק.
נפטר בכ"ט בטבת ה'תש"ך, (1960), ונטמן בבית הקברות קריית שאול.
"יחס היהדות לגרים ולגיור" (בתוך ספר בר־אילן ב, 1964),
אם למסורת – מחקרים ומאמרים (1971)
"בעלי תשובה בסיפורי עגנון", בספר: ברוך קורצווייל (עורך), יובל שי - מאמרים לכבוד שמואל יוסף עגנון בהגיעו לשיבה, הוצאת אוניברסיטת בר-אילן, תשי"ח
רבי שמואל בן חנניה הנגיד (במקורות הערביים: אבו מנצור; נפטר ב-1160) היה רב ורופא, ראש ישיבה ומנהיג הקהילה היהודית במצרים במאה ה-12.
נולד במצרים למשפחה מיוחסת למלכות בית דוד, סבו היה רבי נתנאל "גדול הישיבה" ואביו חנניה תואר "שר גדול, חמדת השרים והדרת הרופאים".
אחיו, ר' אברהם, תואר כחסיד במעשיו והיה אף הוא רופא.
אבו מנצור היה רופאו האישי וידידו הטוב של הח'ליפה הפאטמי אל-חאפיז.
הוא הנהיג את קהילת יהודי מצרים והזמין לארמונו את רבי יהודה הלוי שבעת מסעו לארץ הקודש נסע מצרימה לפגשו.
לאחר פגישתם כתב ריה"ל כמה שירים המפארים ומהללים את הנגיד, במכתב שכתב לאחר ביקורו הוא מתארו בתיאורי גדולה מופלגים.
רבי יוסף סמברי בן המאה ה-17, כותב כי החיבור "מבוא התלמוד" המקוצר אשר נדפס בתלמוד הבבלי כנספח למסכת ברכות ויוחס בטעות לרבי שמואל הנגיד, נתחבר על ידי רבי שמואל בן חנניה, וכך סבורים חוקרים כמו אהרן קמינקא ומרדכי מרגליות.
גם לדעת שרגא אברמסון החיבור אינו של רבי שמואל הנגיד מספרד, אולם הוא סבור כי אין זה לכבודו של נגיד מצרים לחבר קיצור זה.
בשנותיו האחרונות היה מושא לרדיפה של יהודי בשם 'זוטא', הלה הלשין על רבי שמואל בן חנניה לפני השלטונות והביא להדחתו ממשרתו כנגיד יהודי מצרים, זוטא תפס את מקומו לתקופה קצרה והשתמש בשם המכובד יותר "שר שלום", אך לאחר ששים וששה ימים הודח ממשרתו ורבי שמואל הוחזר אליה.
לאחר פטירתו ב-1160 נותרה משרת הנגיד לא מאוישת עד עליית צלאח א-דין לשלטון, אז חכר שר שלום (זוטא) את המשרה שכללה סמכויות רחבות כמו גביית מיסים בתוך הקהילה היהודית.
עם הגעת הרמב"ם למצרים ב-1165 פעל להדחת זוטא מן המשרה, הוא עצמו סירב לכהן בתפקיד באופן רשמי והמשרה נותרה שוב בלתי מאוישת עד למינוי רבי אברהם בן הרמב"ם לנגיד מצרים.
שמואל בן-זכאי (13 במאי 1936 – 10 ביוני 1998) היה שחקן כדורסל כיסאות גלגלים בנבחרת הפאראלימפית.
ב זכה עם נבחרת הכדורסל במדליית ארד, ב זכה עם הנבחרת במדליית זהב וב זכה עם הנבחרת במדליית כסף.
השתתף במשחקי סטוק מנדוויל וזכה להישגים.
בתחרויות 1967 התחרה גם בטניס שולחן.
נפטר ב-1998 והוכר כחלל צה"ל שנפטר כתוצאה מפציעתו בשירות הצבאי.
שמואל (שמוליק) בן דרור (1924 – 6 בינואר 2009) היה כדורגלן מכבי פתח תקווה והקפטן הראשון של נבחרת ישראל לאחר קום המדינה.
ייסד יחד עם אשתו, דבורה, את עמותת אדי.
בין היתר כיהן בן דרור כיושב ראש אגודת מכבי פתח תקווה ויושב ראש ארגון מגדלי הירקות.
שמואל בן דרור היה בנם של צפורה לבית סטור ומרדכי בן דרור, שהיה מראשי הציבור בפתח תקווה ויו"ר מכבי ישראל.
נולד במושב עין גנים כנער שיחק בקבוצת "מכבי אבשלום" פתח תקווה ולמד בתיכון אחד העם בפתח תקווה.
היה פעיל בהגנה, התנדב ל"נוטרי הרכבת" במסגרת משטרת היישובים העבריים, ונטל חלק בהתנדבות היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה במסגרת הבריגדה היהודית.
לחם נגד הנאצים באיטליה, נפצע ברגליו והיה מאושפז במשך תקופה ארוכה.
הוא סבל בשארית חייו מזיהומים ברגליים.
בין השנים 1938–1953 שיחק בליגה הלאומית, במדי מכבי פתח תקווה, שם שיתף פעולה עם אחיו ישראל.
בעונת 1951/1952 היה שותף לזכייתה של הקבוצה בגביע המדינה.
ב-26 בספטמבר 1948 במשחקו היחיד בנבחרת ישראל, כבש את השער הראשון של הנבחרת הטרייה, שנוצחה 3:1 על ידי נבחרת ארצות הברית בניו יורק.
לאחר שפרש שימש בתפקידי אימון שונים במחלקת הנוער ואף היה מאמן באופן זמני של הקבוצה הבוגרת במכבי פתח תקווה ב-1958.
ב-30 באוקטובר 1978 ייסד יחד עם אשתו, דבורה, את עמותת אדי.
הפועלת לעידוד תרומות איברים בישראל, לזכרו של בנם, אהוד (אדי) בן דרור, שנפטר זמן קצר לאחר השתלת כליה, עקב סיבוכים שנבעו מכך שהמתין זמן רב לתרומה.
בשנת 2010 ניהלו אוהדי מכבי פתח תקווה קמפיין לקריאת שמו של אצטדיון המושבה על שמו של בן דרור.
ב-6 בינואר 2009 נפטר בן דרור, והוא בן 85. ב-1948 התחתן עם דבורה בן דרור, בתו של אהרן לייב מכנס, ממייסדי כפר סבא ואבי משפחת מכנס בארץ ישראל.
במשפחתו ובמשפחתה היו כדורגלנים רבים: אחיו ישראל בן דרור ובנו השני גד בן דרור, אמנון בן דרור, אילן בן דרור, עודד מכנס וגד מכנס.
יקיר החקלאות פתח תקווה (1993)
פרס יקיר הספורט פתח תקווה (2003)
בתאריך 6 בדצמבר 2011 דאר ישראל הנפיק סדרה של 10 בולי דאר הקרויה " אגדת הכדורגל הישראלי" .
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרו של בן דרור.
על השובל מופיעה חתימת ידו של בן דרור.
חבר הנהלת ההתאחדות הישראלית לכדורגל, יושב ראש אגודת מכבי פתח תקווה ויושב ראש מחלקת הכדורגל
יו"ר ראש ארגון מגדלי הירקות וחבר הנהלה של מועצת הירקות אגרקסקו
חבר במוסדות חקלאים בפתח תקווה ופעל בוועדה החקלאית, באגודת פרדס, ובהתאחדות האיכרים
חבר הבונים החופשיים בארץ ישראל
שמואל בן-שמואל (נולד ב-1951) הוא דיפלומט ישראלי, שכיהן בשנים 2013–2017 כשגרירה של מדינת ישראל באוסטרליה וכשגריר לא-תושב בפפואה גינאה החדשה ובפיג'י.
בן-שמואל נולד בתל אביב-יפו בשנת 1951. בצבא ההגנה לישראל שירת כחטיבת הצנחנים כצנחן, כולל במלחמת ההתשה ומלחמת יום הכיפורים.
לאחר שירותו הצבאי קיבל תואר ראשון במדעי המדינה מאוניברסיטת תל אביב לפני שהצטרף לשורות משרד החוץ ב-1981.
עבודתו של בן-שמואל בשירות החוץ הישראלי נמשכה כשלושה עשורים והתמקדה בחיזוק הקשר של ישראל עם יהדות התפוצות בעולם תוך התמודדות עם אנטישמיות ודה-לגיטימציה.
עבודתו כדיפלומט כללה הצבות כיועץ מדיני בפרטוריה שבדרום אפריקה, סגן הקונסול הכללי בניו יורק, ראש חטיבת תפוצות ודתות במשרד החוץ והקונסול הכללי באטלנטה.
משנת 2006 ועד לשירותו בקנברה כיהן כראש המשרד לעניינים יהודיים במשרד החוץ.
בשנת 2013 הוחלט למנותו לשגריר ישראל באוסטרליה, ובנובמבר 2017 הוחלף במרק סופר.
הוא נשוי לגילה מאז 1980 ולהם שלושה ילדים בוגרים.
שמואל (שמוליק) בן-רום (נולד ב-30 במאי 1944) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף, שירת כטייס קרב בחיל האוויר הישראלי, שימש כמפקד טייסת במלחמת יום הכיפורים, ראש מחלקת תורת לחימה משולבים במה"ד, ראש מחלקת ההדרכה במטה חיל האוויר, סגן מבקר מערכת הביטחון, נספח צבאי בגרמניה ונציג משרד הביטחון בשגרירות ישראל בסין.
בן-רום נולד בתל אביב למשה ורבקה ויגדורוביץ.
למד בבית הספר העממי הכרמל (לימים גבריאלי) ובתיכון עירוני א' בתל אביב.
כנער שיחק כדורגל וכדורסל בקבוצות הנערים והנוער של מכבי תל אביב ובהמשך עבר לאתלטיקה קלה.
באליפות ישראל שנערכה ביולי 1965 זכה במדליית כסף בתוצאה של 4987 נק', אחרי גד סמוק מהפועל ראשון לציון (5453 נק').
חודש לאחר מכן, בתחרויות האתלטיקה של המכביה השביעית שנערכו באוגוסט סיים במקום רביעי בקרב עשר בתוצאה של 5179 נק'.
באליפות ישראל שנערכה בשנת 1966 זכה במדליית זהב בקרב עשר בתוצאה של 4965 נק', לפני איגור לייבוביץ' (4936 נק')..
בשנת 1962 התגייס לצה"ל, התנדב לקורס טיס מספר 43 אותו סיים במגמת קרב בשנת 1964. במהלך הקורס שינה את שם משפחתו לבן-רום (בן רבקה ומשה) כפי שהיה מקובל באותה תקופה.
לאחר תקופה בטייסת קא"מ הוצב בטייסת 116. ביולי 1966 הופיעה תמונתו כטייס צעיר על שער גיליון 71 של בטאון חיל האוויר.
במלחמת ששת הימים שירת כטייס מטוסי מיסטר בטייסת 116 בתל נוף.
בגל הראשון של מבצע מוקד השתתף בתקיפת שדה התעופה פאיד במצרים.
בגל השני השתתף בתקיפת מערכות מכ"ם מצריות בג'בל אום־מרג'ום שבסיני.
בגל השלישי השתתף בתקיפת שדה התעופה מאזה שבדמשק.
בסך הכל ביצע במהלך המלחמה 16 גיחות תקיפה ב-3 הזירות.
לאחר המלחמה, בנובמבר 1967, השתתף בפעולת תגמול בה תקפו מטוסי הטייסת כוחות צבא ירדן באזור אום-שורט.
בהמשך שירת כטייס מיראז' 3 בטייסת 119 (טייסת העטלף).
במהלך טיסת לילה באוקטובר 1968 נשבר במהלך הנחיתה כן הנסע השמאלי של מטוס המיראז' אותו הטיס, כתוצאה מתקלה שנבעה מחוסר חלקי חילוף בעקבות האמברגו הצרפתי.
המטוס התרסק ובן-רום נפצע בתאונה באורח קשה ולאחר כשנתיים של שיקום חזר לטוס.
הוא עבר הסבה למטוסי פנטום, וחזר לטייסת 119 כסמ"ט ב' וכסמ"ט א'.
במרץ 1973 מונה למפקד טייסת בסיסי בבית הספר לטיסה בחצרים ובהמשך מונה למפקד טייסת מדריכי טיסה (מדר"ט) בבית הספר לטיסה.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים לחם בהצבת חירום כטייס פנטום ומוביל בטייסת העטלף והשתתף בגיחות הפצצה בחזית המצרית והסורית.
ביומה הרביעי של המלחמה נהרג מפקד טייסת 116 ובן-רום נקרא למלא את מקומו כמפקד טייסת הסקייהוק, מכיוון שלא היה טייס סקייהוק ערך טיסת אימונים והכשרה אחת תוך כדי מלחמה ובטיסתו השנייה כבר יצא לגיחה מבצעית במטוס.
במהלך המלחמה ביצע 14 גיחות מבצעיות במטוס הקורנס ועוד 16 גיחות מבצעיות במטוס העיט ובסה"כ 30 גיחות.
בין השנים 1976–1978 שימש כמפקד טייסת התעופה בתל נוף ומ"מ מפקד הבסיס.
בשנת 1978 נשלח ללימודים בבית הספר של הצי ללימודים מתקדמים במונטריי, קליפורניה.
בין השנים 1980–1982 היה ראש מחלקת תורת לחימה משולבים באגף מחלקת ההדרכה במטה הכללי (מה"ד).
בין השנים 1982–1984 היה ראש מחלקת הדרכה במטה חיל האוויר.
בשנת 1984 נשלח למכללה לביטחון לאומי (מחזור י"ב).
בין השנים 1984–1988 מונה לסגן צבאי למבקר מערכת הביטחון.
במקביל התמנה ושימש כמפקד מוצב השליטה הקדמי (משל"ק) של חיל האוויר בפיקוד הצפון.
בין השנים 1988–1991 שימש כנספח צבאי בגרמניה.
במהלך מלחמת המפרץ הראשונה בעקבות ירי טילי סקאד לעבר מדינת ישראל ולאחר שנתגלו בשברי הטילים חלקים מתוצרת התעשייה הגרמנית, החליטה ממשלת גרמניה בדיונים שהתקיימו בראשות הקאנצלר הלמוט קוהל להעניק חבילת סיוע לישראל.
בן-רום היה שותף לדיונים שבסופם הוחלט לצייד את צה"ל ב-3 צוללות מסדרת דולפין, סוללת טילי פטריוט ו-6 כלי רכב מסוג "שועלית" לגילוי וזיהוי חומרים מסוכנים.
במהלך שירותו צבר 4250 גיחות טיסה מתוכן 280 גיחות מבצעיות בין אפריל 1967 לאוקטובר 1987 והפיל בקרבות אוויר שני מטוסי מיג 21 סוריים.
לאחר שחרורו כיהן כסמנכ"ל שיווק ופיתוח עסקי בחברת טכנולוגיית להבים בנהריה.
בין השנים 1994–1997 שימש כנציג משרד הביטחון בשגרירות ישראל בסין.
בשנת 2002 סיים את עבודתו בטכנולוגיית להבים והקים חברה פרטית אותה ניהל עד 2017.
בשנת 2006 הקים בן-רום עם קבוצה של חברים, כולם בוגרי מחזור י"ב במב"ל, את העמותה "חברים למען החברה" ששמה למטרה לסייע לילדי שדרות וישובי עוטף עזה.
בין השנים 2008–2018 היה חבר דירקטוריון עמותת חיל האוויר.
שמואל בוגלר (22 בנובמבר 1929 – 12 בנובמבר 2022) היה ניצול השואה, משבויי גוש עציון במלחמת העצמאות, תת ניצב במשטרת ישראל ומזכ"ל המועצה הלאומית למניעת תאונות.
בוגלר נולד בבודרוגקרסטור שבהונגריה, הצעיר מבין עשרת ילדיהם של מרדכי ורייזל.
האב היה סוחר ושמואל סייע בפרנסת המשפחה.
בתקופת מלחמת העולם השנייה בשנת 1941 נאסר אביו של בוגלר למשך שנה וחצי לאחר עלילה אנטישמית.
שלושה מאחיו של בוגלר גויסו לפלוגות העבודה.
אחד מהם נרצח בבוכנוואלד ושניים מהם שרדו בשבי הצבא האדום.
במרץ 1944 פלש הצבא הגרמני להונגריה והחלה שואת יהודי הונגריה.
באביב, מיד לאחר חג הפסח, גורשו יהודי הכפר לגטו שאטוראליאויהיי.
ככל יהודי הגטו, הצטווה האב לגזוז את פאותיו וזקנו.
מהגטו גורשו שמואל ובני משפחתו לאושוויץ.
הוריו של בוגלר ושלושת ילדיה של דודתו נשלחו בסלקציה לתאי הגזים ונספו.
בוגלר ואחיו חיים עברו את הסלקציה ולאחר מספר ימים נשלחו למחנה עבודה ליד ורוצלאב.
במקום היו מאות יהודים מפולין.
רוב היהודים ההונגרים לא ידעו יידיש, ובוגלר ואחיו, דוברי היידיש, הפכו למתורגמנים בין הקבוצות.
ב-31 בינואר 1945 הוצאו בוגלר ואחיו לצעדת מוות והגיעו לבוכנוואלד, שם שוחררו על ידי הצבא האמריקאי.
לאחר חודשיים שבו השניים לכפרם, שם גילו שאחד מאחיהם ואחת מאחיותיהם שרדו אף הם.
אח ואחות נוספים היגרו מאירופה עוד לפני המלחמה.
בוגלר הצטרף לבני עקיבא ובאמצעות ארגון "הבריחה" עבר לווינה, למחנה עקורים בגרמניה ומשם לאיטליה.
במאי 1947 עלה בוגלר על אוניית המעפילים "מורדי הגטאות".
האונייה נתפסה על ידי הבריטים ושמואל נעצר והוחזק במחנות המעצר של הבריטים בקפריסין.
רק באוקטובר 1947 הגיע לארץ ישראל והתאחד עם אחותו.
בוגלר התגייס למחלקה הדתית של הפלמ"ח.
בדצמבר 1947 יצא מתל אביב לירושלים עם שיירת מזון.
בוגלר לחם בגוש עציון על הגנתו ועם נפילת הגוש במאי 1948 נפל בשבי הלגיון הירדני.
במחנה השבויים בעבר הירדן הצטרף בוגלר לכוחות השיטור והיה סגן המפקד.
בוגלר היה אחראי על חלוקת האוכל והמים וכן על המסדרים במחנה.
הוא למד היסטוריה, גאוגרפיה ומתמטיקה והתאמן בכדורעף.
באפריל 1949, לאחר כמעט שנה בשבי, שוחרר שמואל והתגייס למשטרה.
בוגלר עבר קורס קצינים, ובמהלך השנים מונה למפקד תחנת באר שבע ותחנת קריית גת, הקים את הלשכה המשפטית בבאר שבע, מונה לראש מחלקת התנועה של המטה הארצי במשטרת ישראל, ומילא תפקידים בכירים, כולל תפקיד סגן מפקד המחוז הדרומי.
ב־26 ביוני 1951 התחתן בוגלר עם שושנה (לבית זמברובסקי), ששרדה את מלחמת העולם השנייה עם משפחתה, בסיביר, עלתה לארץ ישראל לראשונה בשנת 1947 באקסודוס, הוחזרה על ידי שלטונות המנדט הבריטי לגרמניה להמבורג, למחנה מעצר, ועלתה לארץ שנית ב-9 בספטמבר 1948 באניה פניורק.
בשנת 1985, לאחר פרישתו לגמלאות בדרגת תת-ניצב, נתמנה בוגלר לתפקיד מזכ"ל המועצה הלאומית למניעת תאונות והיה ממקימי המכון הארצי לנהיגה מונעת.
בוגלר מילא תפקידים ציבוריים נוספים והתנדב במחלקה לחסידי אומות העולם ביד ושם כמתרגם עדויות מהונגרית לעברית.
בוגלר כיהן כנציג ציבור בבית הדין לעבודה בירושלים.
במשך שנים רבות נפגש בוגלר עם בני נוער, מבוגרים, חיילים ואזרחים וסיפר את קורותיו ואת סיפור משפחתו וקהילתו במהלך השואה ואחריה.
בערב יום הזיכרון לשואה ולגבורה תשע"ח (2018) היה בוגלר מבין מדליקי המשואות ביד ושם.
בספרה של מיכל פרינס "רק הילדות אינה מזדקנת" (הוצאת כרמל, עריכה: מירה קני-פז, (2013)) מועלה סיפורם של שמונה שורדי שואה שחוו את השואה בילדותם.
הספר הוא פרי השתתפותם של קבוצת כתיבה אוטוביוגרפית שהתקיימה בסניף 'עמך' בירושלים.
בקבוצה נמנים: רחל צלניקר, מרגלית פריד, שמואל בוגלר, אסתר רוטר, יעקב הצובאי, יונה אלטשולר, אליסיה וסרטייל ומירה קני-פז,
ארגון יוצאי מרכז אירופה, סניף ירושלים אירח שלושה מהכותבים: כולל את בוגלר, אשר סיפרו את סיפור השתיקה, הכתיבה והשחרור.
שמואל בוקסר (נולד ב-17 במאי 1949) הוא ראש עיריית נס ציונה.
לשעבר איש עסקים והבעלים של יקבי ברקן.
בוקסר נולד וגדל בנס ציונה, דור רביעי לחקלאי נס ציונה.
סבו, ירמיהו בוקסר, שימש כמוכתר נס ציונה וראש ועד המושבה בין השנים 1924-1932 (כהונה ראשונה) ו-1940-1947 (כהונה שנייה כראש הוועד האחרון).
דודו של ירמיהו בוקסר הוא ראובן לרר, מייסדה של נס ציונה (נחלת ראובן).
ב-1972 למד כלכלה חקלאית בפקולטה לחקלאות ברחובות, שם הכיר את גיסו ושותפו לעתיד, יאיר לרנר, ועבד במשתלת עצי פרי אותה מנהל עד היום.
בשנת 1989 פשט יקב סטוק את הרגל, וב-1990, רכש בוקסר את היקב יחד עם גיסו יאיר לרנר, והם שינו את שמו ליקבי ברקן.
כמה שנים מאוחר יותר, רכשו יקבי ברקן בבעלותו גם את יקבי סגל.
בוקסר שימש כבעלים של יקבי ברקן עד שנת 2016, ומאוחר יותר שימש בתפקיד סגן יושב ראש היקב והאחראי על השיווק בחו"ל.
בשנת 1993 רץ בוקסר בראשות רשימה עצמאית למועצת נס ציונה, וזכה בשני מנדטים, והתמנה לסגן ראש העיר יוסי שבו ויושב ראש ועדת המשנה לתכנון ובנייה.
לאחר 5 שנות כהונה כחבר מועצת העיר, פרש בוקסר ב-1998 לביתו.
ב-26 ביולי 2018 הכריז שמואל בוקסר על ריצה לראשות עיריית נס ציונה.
זמן קצר לאחר מכן חשף את רשימתו "טוב לנס ציונה".
במהלך המירוץ לראשות העיר פורסם בעיתון ידיעות אחרונות, כי בוקסר צד חיות בר באפריקה כתחביב.
בעקבות הדיווח שעורר סערה, נשמעו קריאות לעברו שיפרוש מהמירוץ.
ב-30 באוקטובר 2018 זכה בוקסר בבחירות לראשות עיריית נס ציונה כאשר נבחר ברוב של 59% מול 40% של יריבו, שחר רובין.
הוא תמך בליכוד, אך מוביל את העיר נס ציונה כעיר ליבראלית, ואף התראיין ואמר שהוא תומך בשינויים רק בהסכמה רחבה.
בשנת 2020 הוא פתח את כנס התמיכה בממשלה בראשות בנימין נתניהו בראשון לציון.
לקראת הבחירות לראשות העיר ב-2023 הודיעה ועדת ההיגוי של הליכוד כי המפלגה תתמוך בראש העיר שמואל בוקסר.
כראש עיר דאג שנס ציונה תצטרף לשירות התחבורה בשבת "נעים בסופ"ש", ההחלטה על ההצטרפות של נס ציונה לשירות התקבלה במליאת העיר נס ציונה.
לקראת הבחירות המקומיות ב-2023 התאחדו סיעת "טוב" בראשות בוקסר עם סיעות "יש עתיד" ו"כחול לבן" בנס ציונה, והרשימה המאוחדת נקראה "טוב יחד".
בפברואר 2024, בסיבוב הראשון של הבחירות זכה ב-39.1% מהקולות, ועלה לסיבוב השני מול תומר תדהר שזכה ב-29.4% מהקולות.
בסיבוב הבחירות השני לראשות העיר נס ציונה, ניצח בוקסר את תדהר והמשיך לקדנציה נוספת.
בוקסר נשוי לחגית ולהם ארבע בנות.
שמואל בוקר (נולד ב-8 ביוני 1964) הוא קצין משטרה ישראלי בדימוס בדרגת תת-ניצב.
בתפקידו האחרון במשטרה שימש סגן מפקד מחוז הצפון.
בוקר שירת כלוחם בחטיבת גולני.
התגייס למשטרת ישראל בפברואר 1989. שירת ביחידות המרכזיות של מחוז תל אביב וחיפה, הדריך בקורס קציני משטרה, שימש ראש משרד המודיעין והבילוש בתחנת משטרת זבולון, שירת כמפקד היחידה המרכזית של מרחב הגליל ועסק בחקירת רצח תאיר ראדה.
וכן שימש ראש יחידת הסמים של גבול הלבנון.
פיקד על מחלקת חקירות ומודיעין בתחנת חיפה.
ביולי 2011, עם הקמת מחוז חוף, מונה לקצין החקירות והמודיעין הראשון של המחוז.
באוגוסט 2013 מונה לצוות שתכנן והקים את פרויקט המכללה הלאומית לשוטרים והיה אחראי על איחוד 22 בתי הספר השונים לכדי מכללה אחת.
בדצמבר 2014 הוקמה המכללה והוא מונה למדריך הראשי (מד"ר) וסגן מפקד המכללה.
במרץ 2016 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה לסגן-ראש אגף משאבי אנוש.
באפריל 2017 מונה לסגן מפקד המחוז הצפוני.
בוקר הוא בעל תואר ראשון בחברה וקרימינולוגיה ותואר שני במנהל עסקים.
הוא נשוי, אב לשניים ומתגורר בחיפה.
רבי שמואל בן זקן (מכונה: הרשב"ז), היה דרשן ופרשן, מהחכמים הבולטים של יהדות פאס במאה ה-18, ומחברם של ביאורים למסכתות התלמוד.
רבי שמואל נולד לרבי שלמה בשנת ה'ת"ל (1670) בערך, ככל הנראה בעיר פאס שבמרוקו.
הוא למד תורה מפי החכמים הגדולים של פאס: רבי יהודה עוזיאל השלישי, ומרבי יהודה בן עטר ורבי יעקב אבן צור ששימשו אבות בית הדין בעיר.
הוא היה ידידו הקרוב של רבי עמנואל סרירו ויצר עמו פרשנות למסכת בבא קמא.
כן היה בידידות עם רבי שם טוב בן אמוזג, מהחכמים הבולטים בפאס.
בתקופה שרבי ישועה בן חמו, מחכמי צפרו, שהה בעיר פאס, הוא נקשר בידידות עם רבי שמואל.
רבי שמואל חיבר פרשנות למסכתות רבות מן התלמוד.
את ביאוריו הוא הציע בקצרה ובתמציתיות.
שנת פטירתו לא ידועה, אך מחישובים שונים ניתן לשער שהוא נפטר בין שנת ה'תצ"ג (1733) לשנת ה'ת"ק (1740).
פרי עץ הגן – פירושים על נביאים, תהילים ומשלי, ודרושים שונים.
גפן פוריה – שני כרכים של ביאורים על שתים עשרה מסכתות מן התלמוד, וקצת שו"ת.
נדפס בירושלים ה'תרס"ד, בתוספת מבוא היסטורי על המחבר מרבי יעקב משה טולידאנו.
רבי יוסף בן נאים העיד כי בכתב יד של הספר שמצא בפאס נמצאו תוספות שהושמטו מהדפוס.
פרי מגדים – חידושים על אגדות התלמוד ופירושים לשולחן ערוך אורח חיים ויורה דעה.
חיבור זה נותר בכתב יד.
פרי צדיק – פירושים על מגילת רות.
שמואל בונה נולד לחוה ושלמה בונק במזריטש (מינדזיז'ץ פודלסקי) שבפולין.
אביו, שלמה בונק, היה חייט במקצועו.
טרם נישואיו גר חמש שנים בלונדון.
שמואל בונה גדל בבית ציוני ובשנת 1933 נסע האב להכין את עליית המשפחה לארץ-ישראל.
המשפחה עלתה בשנת 1936 והתיישבה בחיפה.
למד בבית הספר עממי א' ובבית הספר המקצועי שליד הטכניון בחיפה.
החל ללמוד ציור באולפן לציור של ההסתדרות בחיפה אצל הציירים מנחם שמי ואברהם ישכיל.
בשנת 1942 הצטרף אל תנועת "המחנות העולים", ובשנת 1947 התגייס לגדוד השלישי של חטיבת יפתח במסגרת הכשרת חולתה.
לחם בגליל במלחמת העצמאות ונפצע בכיבוש המצודה בצפת.
לאחר שחרורו שב ללימודי אמנות באולפן של ההסתדרות בחיפה.
ב-1950 החל לעבוד כמודד קרקעות במחלקת ההתיישבות של הסוכנות היהודית.
בשנת 1952 ערך את תערוכת היחיד הראשונה שלו ושמו החל להתפרסם.
בשנת 1958 זכה בפרס על שם הרמן שטרוק של עיריית חיפה.
בשנים 1964–1965 שהה בפריז שבצרפת בעקבות מלגת השתלמות בה זכה.
בונה הרבה להציג בתערוכות יחד ובתערוכות קבוצתיות וייצג את ישראל בתערוכות בינלאומיות חשובות ובהן ארבע ביאנאלות.
חמישה ספרי אמנות המכילים את ציוריו יצאו לאור: הגדה של פסח "הגדת ירושלים", 1968, "ציורי התנ"ך", 1974, "ל"ח שערים לתנ"ך", 1977, "ארץ לחם וכרמים", 2016, ומארץ קדם עד חוף ים ", 2021. בונה לימד ציור באוניברסיטת חיפה (1977), בבית הספר לאמנות בעין הוד (1978) ובסמינר לחינוך אורנים (1979).
השאיר אחיו יצירה עשירה ומגוונת רבת פנים וסגנונות.
הוא נישא לרחל, אמנית וצירת.
לזוג שני בנים ובת כל שנותיו גר בחיפה.
עבודותיו המוקדמות הושפעו מן הציור הפוסט-אימפרסיוניסטי, וכללו דיוקנאות ותיאורי טבע דומם.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 החלו להופיע בעבודותיו דימויים מהיהדות ומספורי התנ"ך.
בנוסף הרבה ליצור אמנות במרחב הציבורי שכללה ויטראז'ים ועבודות דקורטיביות אחרות.
בונה הקדיש מקום מרכזי ביצירתו לתיאור מראות הכפר, עבודת האדמה והנוף הישראלי.
ציור הנוף קיבל את מיצויו בסדרת הציורים "מפות ארץ ישראל".
בסדרת ציורים זו עיצב סגנון חדש ומקורי "אקספרסיוניזם גאומטרי אורנמנטלי", וביטא תחושה אותנטית של נוף הארץ.
ב-1968, בעקבות מלחמת ששת הימים, הוציא בונה הגדה של פסח מעוטרת באיוריו, שהושפעו מאירועי המלחמה.
בונה הסמיך מראה מסורתי של משיח על חמור לבן לדימוי עכשווי של צנחן בשערי העיר ירושלים.
סדרה של 150 ציוריו משנת 1974 שצוירו בטכניקת מונוטייפ נכללו בספר "ציורי התנ"ך" שאצרה אשתו, האמנית רחל בונה.
בונה הציג בתערוכות בינלאומיות רבות, בהן הביאנלה של ונציה (1958, 1960), הביאנלה הבינלאומית הראשונה של אמנים צעירים בפריז (1959), "סינגוגה", רקלינגהאוזן ופרנקפורט שבגרמניה (1960), "אקול דה פארי", הגלריה הלאומית שרפנטייה שבפריז (1963).
שמואל בונה מוזיאון תל אביב לאמנות - ביתן הלנה רובינשטיין, תל אביב (1961)
שמואל בונה: ציורי גואש בית האמנים, ירושלים (1963)
שמואל בונה: תערוכה רטרוספקטיבית, 1970-1950 מוזיאון חיפה לאמנות (1971)
שמואל בונה: ציורים הגלריה לאמנות חדשה בע"מ, יפו העתיקה (1972)
בונה גבעון גלריה לאמנות, תל אביב (1975)
ציורים בהשראת שירים גבעון גלריה לאמנות, תל אביב (1977)
תערוכת הצייר שמואל בונה גלריה לאמנות לירז, באר שבע (1977)
מפות ארץ ישראל מוזיאון בר- דוד, בר-עם (1982)
ל"ח שערים לתנ"ך מוזיאון התנ"ך, אמסטרדם, הולנד (1985)
מולדת הרימון: ארץ ישראל בציורי שמואל בונה ובשירת יעקב אורלנד המוזיאון הפתוח, גן התעשייה תפן (1999)
קסמי המזרח מוזיאון עוקשי, עכו העתיקה (2007)
ארץ לחם וכרמים מונטיפיורי מכירות פומביות וגלריה, תל אביב (2017)
מארץ קדם ועד חוף ים מוזיאון מאנה כץ (2021)
התערוכה הכללית של אמני ישראל מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב (1957)
עשר שנות ציור ישראלי מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב (1958)
12 אמנים בית הנכות הלאומי בצלאל, ירושלים (1958)
התצוגה הישראלית הביאנלה לאמנים צעירים, פריז, צרפת (1959)
תערוכה קבוצתית הביתן הישראלי, הביאנלה לאמנות, וונציה, איטליה (1960)
השטעטל יד ושם, ירושלים (1965)
מגמות באמנות הישראלית מרכז הקונגרסים הבינלאומי ירושלים, בנייני האומה, ירושלים (1965)
דימוי ודמיון מוזיאון תל אביב, בית דיזנגוף, תל אביב (1967)
חג הצייר: תערוכת ציורי ירושלים (1968)
תערוכת זוכי מלגות של קרן שרת האוניברסיטה העברית, ירושלים (1968)
דיוקן עצמי באמנות הישראלית מוזיאון חיפה לאמנות (1973)
תערוכה קבוצתית גלריה דניה לאמנות, חיפה (1978)
תערוכת הגרפוטק הישראלי ספרית שער ציון, בית אריאלה, תל אביב (1979)
עם בונה ארץ: היסטוריה ישראלית בראי האמנות מוזיאון הרצליה, הרצליה (1988)
חיפה דיוקן פלוס מוזיאון חיפה, בית האמנים חיפה ובית הגפן, חיפה (1988)
רקוויאם לואדי הוועד הציבורי לזכר ואדי סאליב, בית פבזנר, חיפה (1988)
מחווה לאספן אריה דוברון - תערוכת ציורים מוזיאון פתח תקווה לאמנות, פתח-תקוה (1995)
חיפה-אמנות וים המוזיאון הימי הלאומי, חיפה (1996)
אספנות בראי האמן המשכן לאמנות, בית מאירוב, חולון (2000)
העשור הראשון, הגמוניה וריבוי המשכן לאמנות ע"ש חיים אתר, קיבוץ עין חרוד (2008)
להיות שמח – נאיביות בציור ישראלי בית התפוצות (2011)
חילון הקודש, גוף ישראלי גשמי: שלם-מקוטע-היברידי גלריית האוניברסיטה הפתוחה, קריית האוניברסיטה הפתוחה על שם דורוטי דה רוטשילד, רעננה (2013)
אדם ונוף המוזיאון הפתוח גן התעשייה עומר, עומר (2013)
בהשראת התנ"ך בית גבריאל בכנרת (2013)
גברים ונשים מאוסף המוזיאון מוזיאון בר-דוד לאמנות ויודאיקה, קיבוץ ברעם (2016)
מלגת השתלמות מחוץ לישראל, קרן נורמן (קרן התרבות אמריקה-ישראל) (1964)
מלגת קרן שרת באוניברסיטה העברית בירושלים (1968)
רבי שמואל בן הושענא (מכונה גם רבי שמואל השלישי) היה פייטן ומשורר ארץ ישראלי ואחד ממנהיגי ישיבת ארץ הצבי בשלהי המאה העשירית ובתחילת המאה האחת עשרה.
קורות חייו נלמדו מתוך ממצאי גניזת קהיר.
כתב מערכות יוצר לכל שבתות השנה ולמועדים, וכן פיוטים מסוגות נוספות.
בתקופות קדומות, נאמרו פיוטיו בקהילות יהודיות בארץ ישראל, מצרים, ספרד, צפון אפריקה וסיציליה.
אין מידע על שנות חייו המוקדמות של רבי שמואל.
בשנות השבעים של המאה העשירית הוא נשלח על ידי רב יוסף גאון לקהילת פלרמו שבסיציליה כדי לאסוף כספים לטובת הישיבה הארץ ישראלית.
כבר בתקופה זו היה רבי שמואל אישיות חשובה וכל הנהגת הקהילה המקומית התקבצה לאספה בראשותו של .
כבר ברבע האחרון של המאה העשירית עסק רבי שמואל בחיבור פיוטי יוצרות רבים עליהם הוא חתם באקרוסטיכון "שמואל החבר", תואר שמעיד על כך שכבר אז רבי שמואל השתייך להנהגת ישיבת ארץ ישראל ונסמך על ידי ראשי הישיבה לשמש דיין ומנהיג בקהילתו מטעם הישיבה הארץ ישראלית.
בשנת 972 נערכו בארץ ישראל קרבות בין החליף הפאטמי, אבו תמים מעד אל-מועיז, שהגיע מקירואן וכבש את מצרים וארץ ישראל, לבין יוחנן הראשון צימיסקס, קיסר האימפריה הביזנטית ובעל בריתו אלפתכין מושל דמשק.
הביזנטים רצו לגרש את יהודי ירושלים.
בעקבות המאורעות חיבר רבי שמואל שיר שבו הוא מתאר את הגעתם של שלשה מלכים: אחד מהמערב (אל מועיז שמוצאו מקירואן שבמגרב), אחד מהמזרח (אלפותכין שבא מדמשק השוכנת ממזרח לא"י) ואחד "איש שעיר" (יוחנן צימסקס הביזנטי שכונה איש שעיר על בסיס הזיהוי בין אדום לנצרות).
רבי שמואל המשיך לתאר את השטנה והקנאה של הביזנטים לעם ישראל, ואת רצונם לגרש את יהודי ירושלים, וסיים בתפילה להגעת המשיח שיבוא ויאבד את שונאי ישראל.
לפני שנת 1001 התמנה רבי שמואל לכהן כ"רביעי בחבורה" בישיבת ארץ ישראל.
בשנה זו כתב רבי שמואל שיר על הצלת הקהילות היהודיות משני צוררים, אחד במצרים ואחד בארץ ישראל.
אין מידע ברור על כל השיר, אך רוב החלק העוסק בהצלה מהצורר הארץ ישראלי שרד.
בחלק ששרד כותב רבי שמואל שהצורר (כנראה פקיד נוצרי שמונה על ידי השלטון הפאטמי בארץ ישראל), פגע בקהילות השונות בארץ ישראל: .
הקהילות היהודיות ניצלו לאחר שהח'ליף הפאטמי (כנראה אל-חאכם באמר אללה) שלח מכתב ודרש להפסיק את הרדיפות נגד היהודים.