tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בלילה שבין 26 באפריל ל־27 באפריל 1943, כשהוצא פילצקי למשמרת לילה במאפיית המחנה שמחוץ לגדר, הכניעו הוא ושני חבריו שומר, חתכו את קווי הטלפון וברחו תוך כדי שהם לוקחים מסמכים גנובים מהגרמנים.
במקרה שייתפסו, התכוננו לבלוע ציאניד כדי שהגרמנים לא יוכלו ללמוד עד כמה רב המידע שבידם.
לאחר ימים אחדים ובעזרת תושבים מקומיים, הם ברחו בהצלחה מהאזור ויצרו קשר עם יחידה של ארמייה קריובה.
פילצקי הגיש דו"ח מפורט על התנאים באושוויץ – "דו"ח פילצקי".
ב־25 באוגוסט 1943 הגיע פילצקי לוורשה והצטרף למחלקת המודיעין של ארמייה קריובה.
לאחר שאיבדה מספר פעילים בסיור בסביבת המחנה, החליטה ארמייה קריובה שאין לה די כוח לתפיסת המחנה ללא עזרה מצד בעלות הברית.
הדו"ח המפורט של פילצקי נשלח ללונדון, אך הרשויות הבריטיות נמנעו מלספק לארמייה קריובה עזרה אווירית לפעולה שתעזור לאסירים לברוח.
תקיפה אווירית נראתה לבריטים פעולה מסוכנת מדי, והדיווחים של ארמייה קריובה על הזוועות באושוויץ נראו להם מופרזים ביותר (פילצקי כתב: "במשך שלוש השנים האחרונות הושמדו שני מיליון נפש, ובמהלך השנתיים הבאות יהרגו עוד שלושה מיליון").
פילצקי מונה במהרה למפקד פרשים והצטרף לארגון האנטי-קומוניסטי החשאי, NIE.
הוא החל להכין התנגדות כנגד כיבוש על ידי הסובייטים המתקרבים.
כשפרץ מרד ורשה ב־1 באוגוסט 1944, התנדב פילצקי להצטרף לאחת הקבוצות הלוחמות.
בתחילה נלחם בצפון אזור מרכז העיר כחייל פשוט, מבלי שגילה את דרגתו האמיתית.
בהמשך חשף את דרגתו, והסכים לפקד על יחידה אחרת שנלחמה באזורי הרחובות תובארובה ופריסקה.
כוחותיו החזיקו באזור מבוצר שנקרא "המצודה הגדולה של ורשה", אחד המעוזים הקדמיים של המורדים, שהסב נזקים ניכרים לקו האספקה של הגרמנים.
המצודה החזיקה מעמד שבועיים אל מול ההתקפות הרצופות של כוחות הרגלים והשריון הגרמניים.
עם דיכוי המרד החביא פילצקי מלאי נשק בדירה פרטית והלך למאסר.
את שארית המלחמה עבר במחנות של שבויי מלחמה.
לאחר השחרור, ב־11 ביולי 1945, הצטרף פילצקי לקורפוס הפולני השני.
פילצקי קיבל הוראות להעביר בחשאי סכום גדול של כסף לפולין הכבושה בידי הסובייטים, אך המשימה בוטלה.
בספטמבר 1945 קיבל פילצקי הוראה מגנרל ולדיסלב אנדרס לחזור לפולין ולאסוף מידע שיישלח למערב.
הוא חזר והמשיך לארגן את רשת הריגול שלו, ובאותו זמן כתב מונוגרפיה על אושוויץ.
באביב 1946 החליטה הממשלה הפולנית הגולה שהמצב הפוליטי שלאחר המלחמה לא נותן תקווה לעצמאות פולנית, וקראה לפרטיזנים שנשארו ביערות לחזור לחייהם הרגילים או לברוח למערב.
פילצקי סירב לעזוב, אבל המשיך לפרק את כוחות הפרטיזנים במזרח פולין.
באפריל 1947 החל פילצקי לאסוף ראיות על אכזריות הסובייטים ועל ההעמדות לדין של פולנים (במיוחד חברי ארמייה קריובה והגיס הפולני השני), ועל הוצאות להורג או שילוחים למאסר בגולאג של הסובייטים.
ב־8 במאי 1947 נעצר פילצקי בידי השירות החשאי הפולני.
לפני המשפט הוא נחקר ועונה בצורה איומה על ידי קצין מנגנון הביטחון הקומוניסטי פולני יוזף רוזאנסקי הידוע לשמצה (שהיה יהודי), אך לא חשף מידע רגיש וניסה להגן על אסירים אחרים.
ב־3 במרץ 1948 נערך משפט ראווה, שבו מסמכים שכנראה זויפו הוצגו כראיות.
עדות של ראש הממשלה הפולני לעתיד, יוזף צירנקיביץ', בעצמו ניצול אושוויץ, הוצגה נגד פילצקי.
פילצקי הואשם בריגול למען בעלות הברית המערביות וגנרל אנדרס.
ב־15 במאי הוא נידון למוות, יחד עם שלושה מחבריו.
10 ימים לאחר מכן, ב־25 במאי 1948, הוא הוצא להורג בירייה בכלא מוקוטוב בוורשה.
הרשעתו של פילצקי התבססה על ראיות בדויות ועדויות שקריות, כחלק מהתביעות נגד חברי ארמייה קריובה ואישים אחרים שעמדו בקשר עם הממשלה הפולנית הגולה בלונדון.
ב־2003 הוגש כתב אישום נגד התובע במשפט, יחד עם אחרים שהיו מעורבים במשפט, באשמת שותפות לרציחתו של פילצקי.
צירנקיביץ' ניצל מגורל דומה כיוון שהלך לעולמו קודם לכן.
ב־1 באוקטובר 1990, לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי בפולין, טוהרו פילצקי ויתר הנידונים במשפט הכזב מכל אשמה.
ב־1995 קיבל פילצקי את אות תחיית פולין.
מקום קבורתו לא נודע עד היום; משערים שהוא נקבר במזבלה ליד ורשה.
עד 1989 מנע השלטון הקומוניסטי הפולני פרסום כל פרטי מידע על מבצעיו וגורלו של פילצקי.
ויטו וולטרה (באיטלקית: Vito Volterra; 3 במאי 1860 – 11 באוקטובר 1940) היה פיזיקאי ומתמטיקאי יהודי-איטלקי.
ידוע בעיקר בתרומתו לביולוגיה מתמטית ותורת המשוואות האינטגרליות.
נולד באנקונה, אז חלק ממדינת האפיפיור, למשפחה יהודית ענייה.
כבר בילדותו הפגין יכולת מתמטית מפותחת.
למד באוניברסיטת פיזה, שם הושפע על ידי אנריקו בטי.
בפיזה, מונה לפרופסור למכניקה בשנת 1883. שם התחיל לפתח את תורת הפונקציונלים שהובילה אותו לתורת המשוואות האינטגרליות והמשוואות הדיפרנציאליות-אינטגרליות.
תרומתו לתחום מסוכמת בספרו תורת הפונקציונלים, משוואות אינטגרליות ומשוואות דיפרנציאליות-אינטגרליות שהתפרסם בשנת 1930.
בשנת 1892 מונה לפרופסור למכניקה באוניברסיטת טורינו ובשנת 1900 כפרופסור לפיזיקה מתמטית באוניברסיטת רומא לה ספיאנזה.
הייתה זו סוף תקופת איחוד איטליה ('ריסאורגימנטו' באיטלקית) וכשמדינת האפיפיור סופחה על ידי איטליה, וולטרה שמח על כך.
הוא נבחר כסנטור לסנט האיטלקי בשנת 1905. באותה שנה הוא התחיל בפיתוח התאוריה שלו אודות נקעים בגבישים, שלימים היותה הבסיס להבנת התנהגותם של חומרים שבירים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הצטרף לצבא האיטלקי ועבד בפיתוח ספינות אוויר תחת ג'וליו דואה, כל זאת אף שהיה כבר בשנות ה-50 לחייו.
הוא הגה את רעיון השימוש בהליום במקום מימן הדליק וכישרונו כמנהיג אף עזר לו לארגן ייצור ספינות אלו בפועל.
לאחר מלחמת העולם הראשונה התעניין ביישום רעיונות מתמטיים בתחום הביולוגיה.
הוא המשיך והעמיק את עבודתו של פייר פרנסואה ורהולסט בתחום.
התוצאה המפורסמת ביותר מתקופה זו היא משוואות לוטקה-וולטרה, זוג משוואות דיפרנציאליות המתארות מודל התנהגות של אוכלוסיות טורף-נטרף.
בשנת 1922 הצטרף לקבוצת המתנגדים לתנועה הפאשיסטית ולעומד בראשה, בניטו מוסוליני.
ב-1932 היה אחד מ-12 פרופסורים בלבד (מתוך 1,250) שסירבו להצהיר אמונים למשטר הפשיסטי.
בשנות ה-30 הוא שלח גלויה לחברו עליה נכתב 'אימפריות מתות, אבל המשפטים של אוקלידס נשארים צעירים לנצח'.
בעקבות סירובו להצהיר על נאמנותו לפשיסטים הוא נאלץ להתפטר מהאוניברסיטה ומהחברות בארגונים מדעיים ובילה את שארית ימיו מחוץ לאיטליה.
לרומא הוא חזר רק קצת לפני מותו ב-1940.
ויטו וולטרה היה אביו של אדוארדו וולטרה, היסטוריון חוקר של החוק בתקופה הרומאית, שהנהיג ארגון פרטיזנים איטלקי בתקופת מלחמת העולם השנייה ופיקד על פעולות להצלת יהודים.
ויטוריה ספורט קלאב (בפורטוגזית: Vitória Sport Clube) היא קבוצת כדורגל פורטוגלית מהעיר גימארייש.
הקבוצה נוסדה בשנת 1922. אצטדיונה הביתי הוא אצטדיון ד.
אפונסו הנריקוס, המכיל 30,165 מקומות ישיבה.
בעונת 1987/1986 הגיעה לרבע גמר גביע אופ"א, לאחר ניצחונות על ספרטה פראג, חרונינגן, אתלטיקו מדריד, והפסידה לבורוסיה מנשנגלדבך.
בעונת 2007/2008 סיימה במקום השלישי, ובכך נכנסה לסיבוב השלישי של מוקדמות ליגת האלופות בעונה שלאחריה.
בזל השווייצרית 2:1 ו-0:0 ועברה לסיבוב הראשון של גביע אופ"א בו הודחה על ידי פורטסמות'.
בעונת 2005/2006 בגביע אופ"א עלתה לשלב הבתים בו התמודדה מול סבילה, זניט סנקט פטרבורג, בולטון וונדררס, ובשיקטש.
בעונת 2005/2006 בליגת העל הפורטוגלית סיימה הקבוצה במקום 17 וירדה לליגה השנייה בעונת 2006/2007 בליגה הפורטוגלית השנייה סיימה הקבוצה במקום השני ועלתה לליגת העל.
בעונת 2007/2008 בליגת העל הפורטוגלית סיימה הקבוצה במקום השלישי ועלתה ממנו לעונת 2008/2009 בליגת האלופות, לשלב המוקדמות השלישי בו הפסידה לפ.צ.
בעונת 2012/2013 זכתה בגביע הפורטוגלי, לאחר ניצחון בתוצאה 1–2 על בנפיקה ליסבון.
בעקבות כך העפילה לעונת 2013/2014 בליגה האירופית, לשלב הבתים בו התמודדה מול ליון, ריאל בטיס, ורייקה.
בעונת 2016/2017 בליגת העל הפורטוגלית סיימה הקבוצה במקום הרביעי ועלתה ממנו לעונת 2017/2018 בליגה האירופית, לשלב הבתים בו התמודדה מול רד בול זלצבורג, מרסיי, וקוניאספור.
בעונת 2018/2019 בליגת העל הפורטוגלית סיימה הקבוצה במקום החמישי ועלתה ממנו לעונת 2019/2020 בליגה האירופית, בעונה זו עלתה לשלב הבתים בו התמודדה מול ארסנל, איינטרכט פרנקפורט, וסטנדרד לייז'.
בעונת 2023/2024 בליגת העל הפורטוגלית סיימה הקבוצה במקום השישי ועלתה ממנו לעונת 2024/2025 בקונפרנס ליג, בעונה זו הגיעה עד לשלב שמינית הגמר לאחר שסיימה במקום השני בשלב הליגה, בשלב שמינית הגמר התמודדה מול ריאל בטיס והפסידה בתוצאה כוללת 6-2.
ויטוריה אלאוטי (באיטלקית: Vittoria Aleotti; סביבות 1575 – אחרי 1620), שיש גורסים כי היא רפאלה אלאוטי (1570 בקירוב – אחרי 1646), הייתה נזירה אוגוסטינית, מלחינה ונגנית עוגב איטלקייה.
אלאוטי נולדה בפרארה לאדריכל ידוע השם ג'ובאני באטיסטה אלאוטי ונזכרה בצוואתו, שנכתבה בשנת 1631. בשחר ילדותה הקשיבה לשיעורים של אחות בכירה והדהימה את משפחתה בהישגיה בנגינת צ'מבלו בגיל שש.
בהמשך למדה אלאוטי אצל אלסנדרו מילווילה במשך שנתיים ובגיל 14 נשלחה למנזר האוגוסטיני סנט ויטו בפרארה, שנודע בהכשרה המוזיקלית שנתן לחניכותיו.
אלאוטי נזכרה במדריך לפרארה של מ.
גואריני משנת 1621 כבעלת ידע רב בתחום המוזיקה, וכן הוזכרו בו מוטטים ומדריגלים שלה שיצאו לאור.
היא כתבה מוזיקה למספר מדריגלים פרי עטו של ג'ובאני באטיסטה גואריני טאביה שלח אותם אל הרוזן דל זאפו, ששלח אותם לוונציה, שם ראו אור בדפוס אצל ג'אקומו וינצ'נטי בשנת 1593. קובץ אחר של מוטטים יצא בדפוס אצל אמאדינו ב-1593, הקובץ הראשון של מוזיקת קודש בהלחנת אישה שיצא לאור בדפוס.
נוסף להלחנה, ניגנה אלאוטי בעוגב של המנזר וניצחה על הרכב גדול של נגנים וזמרים, שהגיש קונצרטים.
לפי כתבים של ארקול בוטריגארי (סופר בן התקופה), היה זה אחד ההרכבים המעולים ביותר באיטליה.
סביר להניח, כי ויטוריה הוא השם שניתן לה בלידתה ורפאלה השם שאימצה לה, כשקיבלה עליה את נדרי הנזירות.
מוטט: Angelus ad pastores ait לטקסט מתוך הברית החדשה, הבשורה לפי לוקאס 2:10-11
ויטור מנואל מרטינש באיה (בפורטוגזית: Vítor Manuel Martins Baía; נולד ב-15 באוקטובר 1969 בסאו פדרו דה אפורדה שבפורטוגל) הוא כדורגלן עבר ששיחק בעמדת השוער בקבוצות פורטו, ברצלונה ובנבחרת פורטוגל.
הוא השוער השני בהיסטוריה שזכה בשלושת המפעלים העיקריים של אופ"א: ליגת האלופות, גביע אופ"א וגביע מחזיקות הגביע.
באיה החל את הקריירה שלו במערכת הנוער של מועדון הכדורגל לקה.
בגיל 16 נפצע בזרוע והומלץ לו לפרוש ממשחק, אך באיה המשיך בכל זאת.
ב-1988 עבר למחלקת הנוער של פורטו, ושנה מאוחר יותר, בהיותו בן 19, ערך את הופעת הבכורה בקבוצה הבוגרת.
הוא היה מחליפו של השוער הראשון שכתפו נסדקה באימון.
באיה הציג יכולת טובה, שבזכותה נשאר השוער הראשון בקבוצה גם לאחר שובו של השוער הפצוע.
בתקופה זו באיה היה גם השוער הראשון בנבחרת הנוער של פורטוגל, אך הוא ויתר על השתתפות באליפות העולם לנוער כדי לבסס את מעמדו בקבוצתו.
בעונה זו פורטו אמנם סיימה במקום השני בליגה והודחה מליגת האלופות כבר בשמינית הגמר, אך זו הייתה התחלה של תקופה מוצלחת בה השוער זכה בכמות שיא של אליפויות פורטוגל לשחקן - 9 - בנוסף לתארים רבים אחרים.
בקיץ 1996 עבר עם מאמנו בובי רובסון לקבוצת ברצלונה.
בעונתו הראשונה הופיע ב-37 משחקי ליגה, עזר לקבוצה לסיים במקום השני ולזכות בגביע המחזיקות.
למרות ההתחלה הטובה, בעיות בברך השביתו את באיה למשך שתי עונות שלמות.
לואי ואן חאל שהצטרף כמאמן הקבוצה ב-1997 העדיף את רוד הספ על פני באיה לאחר פציעתו, ובאמצע עונת 1998/99 השאיל אותו בחזרה לפורטו.
הקריירה שלו החלה לשוב למסלולה, ובאיה הועבר באופן מוחלט לקבוצה הפורטוגזית.
באיה נפצע באופן חמור פעם נוספת באמצע עונת 1999/00 ועבר ניתוח שהשבית אותו לתקופה ארוכה נוספת.
הוא שב למשחק באופן הדרגתי בעונת 2001/02.
באיה חזר לרמה הגבוהה שהציג בעונת 2003/04. פורטו זכתה בטרבל: אליפות הליגה, הגביע הפורטוגזי וליגת האלופות, עם באיה כשוערה.
הצלחתו בקבוצה הוכרה גם באופן אישי - הוא נבחר להיות כדורגלן השנה באירופה.
ב-2004 ייסדו באיה ואשתו קרן צדקה שמטרתה לעזור לילדים ונערים במצוקה.
בעונת 2005/06 התערער מעמדו בקבוצה, והמאמן ההולנדי קו אדריאנסה העדיף את השוער הברזילאי הלטון.
עונת 2006/07 הייתה עונתו האחרונה כשחקן פעיל.
הוא שיחק בעונה זו במשחק אחד בלבד, במחזור האחרון של הליגה.
מיד לאחר פרישתו ממשחק מונה להיות מנהל יחסי הציבור של המועדון.
באיה ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת פורטוגל ב-19 בדצמבר 1990. מאז ועד 2002 ערך 80 הופעות לאומיות והיה שוער ההרכב הפותח ביורו 1996 ו-2000 וכן במונדיאל 2002, אף על פי שהתאושש מפציעה זמן קצר לפני כן.
במשחק השלישי והקובע במשחק הבתים במונדיאל 2002 באיה הדף מספר כדורים מסוכנים של היריבה.
נבחרת פורטוגל כבר פיגרה 1-0, והייתה זקוקה לניצחון כדי לעבור לשלב הבא.
הצלותיו של באיה השאירו לפורטוגל את הסיכוי לנצח, אך שחקני ההתקפה לא הצליחו במשימתם והנבחרת סיימה את הטורניר כבר בשלב הזה.
מועדון הכדורגל ויטה קלאב הוא מועדון כדורגל מהעיר קינשאסה שברפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
קבוצת הכדורגל של המועדון היא אחת מהגדולות במדינה וזכתה ב-13 אליפויות ו-9 גביעים לאומיים.
גם במסגרות האפריקאיות הקבוצה השיגה הישגים נאים לאורך השנים - היא זכתה בגביע אפריקה לאלופות בעונת 1973 וסיימה כסגנית המחזיקה בעונת 1981 ו-2014.
שתי עונות העילית של הקבוצה במעפלים האפריקאים היו בגביע אפריקה לאלופות.
הראשון בעונת 1973, אז גברה בסיבוב השני על קבוצת מייטי ג'טס מניגריה וברבע הגמר על קבוצת סטאד מליאן ממאלי.
בחצי הגמר גברה הקבוצה על קבוצת לאופרדס דואלה מקמרון ובצמד משחקי הגמר ניצבה מולה קבוצת הפאר מגאנה, אסאנטה קוטוקו.
במשחק הראשון, שנערך בגאנה, ניצחה אסאנטה בתוצאה 2–4 אך במשחק הגומלין בקונגו ניצחה ויטה קלאב 0–3 וזכתה בתואר בפעם הראשונה והיחידה כיום בתולדותיה.
בעונת 1981 שיחקה הקבוצה פעם נוספת בטורניר זה, אז גברה בסיבוב הראשון על קבוצת פרימירו דה אגוסטו מאנגולה ובסיבוב השני על קבוצת סילורס מוולטה עילית (כיום בורקינה פאסו).
ברבע הגמר חלפה הקבוצה על פני נצ'נגה ריינג'רס מזמביה ובחצי הגמר על קאלום סטאר מגינאה אך הפסידה בצמד משחקי הגמר לקבוצת טיזי אוזו מאלג'יריה, כאשר המשחק באלג'יריה נגמר בניצחון 0–4 והמשחק בקונגו נגמר בהפסד 0–1.
אלופת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו: 14
הגביע של הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו: 9
הליגה הפרובינציאלית של קינשאסה (אפפקין): 5
ליגת האלופות האפריקאית: 2 הופעות
גביע אפריקה לאלופות: 14 הופעות
גביע הקונפדרציה האפריקאי: הופעה אחת
2008 - סיבוב ראשון בשמינית הגמר
2010 - סיבוב ראשון בשמינית הגמר
גביע אפריקה למחזיקות גביע: 6 הופעות
ויטה גורביץ (נולדה ב-30 בדצמבר 1976) היא מנצחת מקהלות וזמרת ישראלית, וכן מייסדת ומנהלת מוזיקלית של מקהלת "ניצן".
גורביץ נולדה בשם ויטה סברדלוב בקייב שבאוקראינה (ברית המועצות) ועלתה לישראל ב-1991. ויטה החלה את דרכה בתחום פיתוח קול בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב כתלמידתה של חנה לויטן, ובמקהלת בת קול.
את שירותה הצבאי עשתה כמוזיקאית מצטיינת בהרכב הווקאלי של צה"ל.
ויטה גורביץ למדה לתואר ראשון בניצוח תזמורת אצל יבגני צירלין ובזמרה קלאסית אצל רובין וויזל-קפסוטו, ולתואר שני בניצוח מקהלות, אצל סטנלי ספרבר, שני התארים מן האקדמיה למוזיקה ולמחול בירושלים.
כזמרת השתלמה בסדנאות ובכיתות אמן רבות, ביניהן הסדנאות למוזיקה עתיקה (בהנחיתן של ג'יל פלדמן וננסי ארג'נטה), סדנת מוזיקה בת זמננו (אליזבט ניימן (מצו סופרן) וז'ולט נאג'), סדנה בינלאומית למוזיקה מגטו טרזיינשטט (פרופסור אמילי ברנדסון), וכן בכיתות אמן של מרים מלצר, הילדה צאדק ועוד.
בשנת 2003 ייסדה את מקהלת "ניצן" - המקהלה היצוגית של הקונסרבטוריון בנתניה ומאז היא משמשת מנצחת ומנהלת מוזיקלית של המקהלה.
נוסף להיותה מנצחת מקהלת ניצן, ויטה היא ראש המחלקה הווקאלית בקונסרבטוריון בנתניה ומורה לפיתוח קול.
בעבר ויטה עבדה כמנצחת משנה במקהלת מורן ו"אנסמבל זמרי מורן" בבית יצחק.
כמו כן ויטה שימשה בעבר מנצחת מקהלת "חן" - המקהלה הייצוגית של אולפן עקיבא (נתניה) מנצחת משנה במקהלת אנקור בירושלים.
בשנים 1998–2003 שרה בהרכב הקאמרי "אנסמבל זמרי מורן" (בית יצחק) בניצוחה של נעמי פארן, איתו הופיעה בפסטיבלים ותחרויות ברחבי העולם (גרמניה, ספרד, הונג קונג, סין, יפן, ארצות הברית וקנדה).
כסולנית הופיעה תחת שרביטם של נעמי פארן, סטנלי ספרבר, מנחם נבנהויז ומנדי רודן.
ויטה מנהלת מקהלה נוספת בשם "מקהלת פנטזיה" בקונסרבטוריון נווה-שרת ת"א.
ויטה היא זוכת קרן שרת (קרן התרבות אמריקה-ישראל) בניצוח תזמורת ומקהלה בין השנים 1999–2005.
כזמרת זכתה בפרס ראשון בתחרות זמרה בינלאומית ב-Kathaumixw (Canada), 2000 (תחת שם נעוריה - ויטה סברדלוב).
אתר הבית של מקהלת מורן
אתר הבית של בית הספר עירוני א', ת"א
תחרות זמרה בינלאומית קטמיו, קנדה
קטע מהופעת מקהלת ניצן עם תזמורת באר שבע תחת שרביטו של דורון סולומון
ויטה פרי הגליל היא חברה פרטית העוסקת בתחום המזון, ובפרט בתחומי ירקות מעובדים, מוצרים מצוננים ומוצרי מכולת.
משרדי החברה ממוקמים ברמלה, והמפעל העיקרי של החברה נמצא בחצור הגלילית.
בעבר כוכב הילדים יובל המבולבל כיכב על מוצרי החברה: צ'יפס, קטשופ וקופסאות תירס.
חברת "ויטה" לייצור מזון, הוקמה בשנת 1937 ברמת גן על ידי ישראל פלוטקין, בתחילה כשותפות משפחתית בשם זה.
החברה התמקדה בתחילה בייצור מוצרי מכולת, כמוצרים יבשים (מרקים, אבקות), אבקת גלידה, ריבות ורטבים.
ב-1947 ביקשה החברה לרשום את סימן המסחר "ויטה קולה" על שמה לייצור תמציות למשקאות, ונתבעה לדין על ידי חברת קוקה-קולה העולמית.
החברה נודעה בסיסמת הפרסום "לא טעית - זהו ויטה".
המתחרה העיקרית שלה בשנים אלו הייתה חברת אסם.
עובדי בית החרושת היו מאוגדים על ידי הסתדרות העובדים הלאומית.
בשנת 1956 החלה ההסתדרות הכללית בניסיונות להעביר את הפועלים אליה.
העימות נמשך מספר שנים כאשר מצד הסתדרות העובדים הלאומית נטען שרב העובדים מעוניינים בה, בעוד מצד ההסתדרות הכללית נטען שבית החרושת מקפח את פועליו בחסות הסתדרות העובדים הלאומית.
לבסוף, בהצבעה חשאית, בחרו עובדי המפעל בראשית 1960 בנציגי ההסתדרות הכללית.
ב-1986 מכרה משפחת פלוטקין את החזקתה בחברה לחברת טית-בית, חברה פרטית בתחום ייצור שמני המאכל בבעלות משפחות טורבוביץ' וברגר, אך מכירה זו לא כללה את קו השימורים.
בבעלות החדשה התקשרה ויטה עם ריץ' , חברה אמריקנית לייצור תחליפי חלב, וקיבלה זיכיון בלעדי לשיווק מוצרי ריצ' בישראל.
ב-1990 החלה החברה לייבא פסטה מתוצרת החברה האיטלקית לה-מוליזנה.
ב-1998 מכרה משפחת טורבוביץ את חלקה בטית-בית למשפחת ברגר.
ב-1999 איים ארגון יד לאחים על החברה בחרם צרכנים חרדי, אם לא יפוטר פעיל עדי יהוה אדוארדו קמפוס שהועסק כמנהל כח האדם במפעל באשדוד.
כתוצאה מכך פוטר קמפוס מעבודתו בדצמבר 1999. הדבר הביא להתארגנות חרם צרכנים נגדי ביוזמת עיתון "הארץ" וחבר הכנסת אילן גילאון (מרצ).
בעקבות החרם הנגדי הוחזר קמפוס לעבודה.
הזדרזות חברת "ויטה" להודיע על פרישת קמפוס לארגון "יד לאחים" עוררה זעם רב בקרב יוזמי החרם הנגדי.
בשנת 2001 נמכרה השליטה בויטה על ידי הבעלים, עזרא ויורם ברגר, לחברת "פרי הגליל" מקבוצת 3i, תמורת 90 מיליון שקלים, לאחר שתנובה, שהייתה מועמדת לרכישה, חזרה בה.
פרי הגליל היא חברה לייצור שימורי ירקות ופירות, שהוקמה בשותפות של הרשות לפיתוח החולה (20%), החברה לפיתוח הגליל (40%) וחברת תיעוש אזורי פיתוח (40%).
החברה הפעילה מפעל בחצור הגלילית, שהיווה מקור פרנסה עיקרי ליישוב.
המפעל החל לפעול בשנת 1960. על פי דו"ח מבקר המדינה שהתפרסם בשנת 1964, התחזיות לגבי תפוקת המפעל היו אופטימיות מדי, איכות התוצרת שעובדה במפעל הייתה ירודה, והמפעל התקשה לקבל תוצרת מתאימה בגלל הפרעה מצד מועצת הירקות.
בתחום הפירות היה המצב יותר טוב, אולם גם בתחום זה לא היה מספיק תוצרת לעיבוד.
בעקבות זאת, המפעל סבל מתחילתו מהפסדים והוא נסגר לראשונה בפברואר 1963.
הממשלה ניסתה למכור את המפעל אך מכרז שהוצא בעניין הניב רק הצעה אחת, נמוכה ביותר, ובתחילת 1967 הוחלט לא למכרו.
בתחילת 1971 נמכר המפעל לשותפות של "ייצור ופיתוח" ומפעל דקו מברור חיל.
בשנת 1979 רכשה "כור אגרו" של קונצרן כור את המפעל והכניסה למפעל קו ייצור של ירקות מוקפאים.
בשנות התשעים הייתה החברה מעורבת בפרשת "קרטל הירקות הקפואים" והורשעה בדין.
ב-1998 רכשה קבוצת 3i, חברה פרטית בבעלות משפחת דייוויס ואביב אלגור, מקונצרן כור את אחזקתו בפרי הגליל.
בינואר 2024 הפסיק המפעל את פעילותו בתחום ירקות קפואים ופתח בגל פיטורים נוכח הלחימה בחזית לבנון במלחמת חרבות ברזל.
במאי הודיעה ההנהלה על כוונתה לסגור את המפעל, ובספטמבר דווח על סגירתו הסופית של המפעל.
חברת קדם כימיקלים הוקמה בשנת 1969 כחברה פרטית לייצור, שיווק והפצת מוצרים בתחום הניקיון, ההדברה ואחרים.
החברה החלה להיסחר בבורסה בתל אביב והפכה לציבורית בשנת 1983. בתחילת 1996 רכשה טמבור את השליטה ב"קדם כימיקלים", אולם לאחר הפסדים כבדים סגרה טמבור את הפעילות בתחום הניקיון ובשנת 2001 מכרה טמבור את קדם כימיקלים לחברת 3i.
החברה המאוחדת - ויטה פרי הגליל
בשנת 2001 מכרה קבוצת 3i, את "פרי הגליל" ואיתה את חברת הבת שלה "ויטה", לחברת קדם כימיקלים (גם היא בבעלות 3i), ששינתה את שמה ל"ויטה פרי הגליל בע"מ" והמשיכה להיסחר בבורסה בתל אביב תחת שם זה.
ב-2002 רכשה ויטה פרי הגליל את "קפולסקי", המייצרת עוגות מצוננות, מדוד קפולסקי.
ב-2006 רכשה ריץ' העולמית נתח ממניות החברה, והגיעה עד לאחזקה של 9.5% בה.
כיו"ר החברה כיהן מ-2004 עד דצמבר 2007 אברהם בורג.
החברה לא הצליחה להתמודד עם מתחריה, חברות המזון אסם (נסטלה) ותלמה (יוניליוור), שתיהן משופעות במשאבי שיווק ובבעלות ענקי מזון רב לאומיים, ועם השינויים בשוק המזון המקומי, ובהם עליית כוחן של רשתות השיווק ומעבר גדל והולך למותג פרטי, ואיבדה בהדרגה נתחי שוק.
בתקופתו של בורג הופעלה בחברה תוכנית הבראה שכללה צמצום כוח אדם, ייעול תפעולי, סגירת אתרי ייצור ופריסת הלוואות.
סיסמת החברה שונתה ל"ויטה - זה כל הטעם".
למרות תוכנית ההבראה, נכנסה החברה לקשיים ועמדה בתחילת 2009 על סף חדלות פרעון של חובותיה לבנקים ולספקים.
בינואר 2009 מינה בית המשפט המחוזי בחיפה כונס נכסים זמני לחברה, על רקע חובות של 260 מיליון ש"ח כלפי בנק דיסקונט ובנק לאומי.
מספר ימים לאחר מכן ובעקבות בקשת נציגי החברה, ביטל בית המשפט את מינוי כונס הנכסים על מנת לאפשר לחברה להגיע להסדר חוב.
בפברואר 2009 הודיעה ריץ', בעלת עניין וספקית של החברה, על ביטול ההסכם עמה עקב חוב כספי של כ-1.4 מיליון דולר.
במרץ 2009 זכתה רשת המרכולים חצי חינם בהתמחרות על החברה, ולאחר חודש נוסף של משא ומתן אושרה המכירה על ידי בית המשפט.
על פי הסכם המכירה, חלק מכספי המכירה הועברו לכיסוי מלוא החוב לעובדים ולמגדלים עמם היה למפעל קשר, לאור איומם שאם לא יקבלו את חובם לא ימשיכו לספק סחורה למפעל, ושאר הכסף חולק בין שאר הנושים.
בתחילת 2014 הורה בית המשפט העליון למגדלים להשיב את הכסף שקיבלו לקופת הכינוס לחלוקה בין כלל הנושים.
עקב חוסר הוודאות המשפטית לגבי מצבה של החברה, הושעה המסחר במניותיה בבורסה בתל אביב החל מ-4 במרץ 2009. ההשעיה חודשה פעם אחר פעם על ידי דירקטוריון הבורסה, עד שלבסוף נמחקה החברה ב-11 במרץ 2011 מהבורסה מכיוון שעברו 24 חודשים בהם לא נסחרה מניית החברה במסגרת הראשית.
בשנת 2010 רכשה החברה את מפעל מלרוז שהיה בסכנת סגירה.
בחודש נובמבר 2010 החליט בית המשפט המחוזי בחיפה למנות לחברה מפרק, זאת בעקבות בקשתו של מנכ"ל החברה לשעבר זאב בירנבוים עקב חוב של 1 מיליון ש"ח של החברה כלפיו.
בפברואר 2011 הגיעה החברה להסדר פשרה עם בירנבוים, וצו הפירוק שניתן לחברה בוטל.
בשנת 2011 ביקשה החברה לפטר חלק מהעובדים במפעל פרי הגליל, אולם חזרה בה בעקבות שביתה של העובדים.
במקום זאת הודיעה החברה שאם לא תקבל סיוע המפעל ייסגר.
ב-24 בפברואר 2012 נסגר המפעל, אך ב-28 בפברואר 2012 הוא נפתח מחדש, לאחר שהממשלה הבטיחה סיוע למפעל.
העברת הסיוע למפעל עומדת לדיון במסגרת עתירה לבג"ץ של חברת "זנלכל", הטוענת לאפליה בקריטריונים למתן הסיוע ותשובת המדינה לעתירה התעכבה במשך זמן רב.
התקציב שזכתה החברה מהמדינה נפרש על פני כמה שנים, ובכך גם התחייבו בעלי החברה שלא לפטר עובדים, אלא גם לפתח ולקדם את המפעל החל מרמת התנאים ושכר העובדים, וכן בגיוס עובדים נוספים, וזאת בשל רווחיות החברה ביצוא ובשוק המקומי.
במרץ 2025 רכשה החברה האמריקאית פליקאן שבבעלות משפחת וינר את המפעל והשכירה אותו ל-12 שנה לחברת פריניר.
ויטה פרי הגליל מייצרת ומשווקת מוצרים בתחומים הבאים:
שימורי ירקות ופירות (תירס, שעועית, ועוד)
מוצרים מצוננים (עוגות קצפת ועוגות גבינה)
מוצרים יבשים (מרקים, אבקות תיבול, תערובות מוכנות)
מתחרותיה העיקריות של החברה הן:
בתחום הירקות המוקפאים - סנפרוסט מקבוצת תנובה
בתחומי המרקים, הריבות, האבקות - אסם ויוניליוור ישראל
בתחום שימורי ירקות ופירות - יכין
ויטוֹלד הוּלַאנִיצְקי (בפולנית: Witold Hulanicki; 1890 - 27 בפברואר 1948) היה קונסול פולין בירושלים שהיה מיוזמי ההסכם מ-1938 בין האצ"ל לממשלת פולין להקמת מחנות לאימונים צבאיים למגויסי האצ"ל בפולין.
בראשית מלחמת העצמאות הואשם על ידי הלח"י בריגול לטובת הערבים ונרצח בידי אנשיו.
ויטולד הולאניצקי נולד בקייב, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית.
היה חבר בארגון צבאי פולני מחתרתי.
היה מתומכיו של יוזף פילסודסקי.
קריירה דיפלומטית טרם מלחמת העולם השנייה
בשנת 1926 החל הולנאצקי לעבוד בשרד החוץ של פולין.
מ-1928 עד 1932 היה סגן הקונסול הפולני בלונדון.
בשנת 1932 קודם לתפקיד הקונסול, אותו מילא עד ליולי 1934. שב לפולין שם מונה ליועץ בכיר באחת המחלקות של משרד החוץ.
בחודש מרץ 1937 החל לכהן כקונסול כללי של פולין בארץ ישראל ובעבר הירדן.
עם הגיעו לארץ ישראל ביקר יחד עם הקונסול היוצא במשרדי הנהלת הסוכנות והוועד הלאומי בירושלים.
הם נפגשו עם הנהלותיהם והחליפו עמם דברי ברכה.
בחודש נובמבר 1937 ביקר בארץ המנהל הכללי של מחלקת ההגירה במשרד החוץ הפולני, ובעת ביקורו ביקר יחד עם הקונסול הולאניצקי במשרדי הסוכנות היהודית והם נפגשו עם ד"ר ארתור רופין, משה שרתוק (לימים שרת) ויצחק גרינבוים.
במחוות אלו הביעו הפולנים את הכרתם במעמדם המדיני של היישוב היהודי והנהגתו.
יוזמת בית"ר לעליית יהודי פולין לארץ ישראל
בחודש יוני 1936 נתקבל זאב ז'בוטינסקי, ראש בית"ר ונשיא הצה"ר, בוורשה אצל קולונל יוּזף בֵּק, שר החוץ הפולני, והעלה בפניו את תוכנית האווקואציה ליישוב מיליון וחצי יהודים מיהודי אירופה בארץ ישראל משני עברי הירדן, בתקופה של 10 שנים; מחצית ממספר זה יבואו מפולין.
ז'בוטינסקי הדגיש כי העלייה תהיה וולונטרית ואין כל כוונה לכפותה על איש.
עלייה כזו עשויה הייתה לקדם את הקמתה של המדינה היהודית בארץ ישראל.
הרעיון נתקבל על ידי קולונל בק, מאחר שבהגשמתה ראה דרך ליציאתם של היהודים מפולין, כאשר מדינה יהודית ריבונית תפתח את שעריה בפניהם.
שיתוף פעולה בין האצ"ל לממשלת פולין
במקביל לפגישותיו של ז'בוטינסקי עם ראשי הממשל הפולני, נערכו בארץ ישראל פגישות של אנשי אצ"ל עם הקונסול הולאניצקי.
הפגישות נערכו באמצעות חבר אצ"ל שהיה מבאי ביתו של הקונסול.
את הפגישות עם הקונסול ארגן משה רוזנברג, מפקד האצ"ל באותה עת.
לאחר מכן שותפו בפגישות גם חברים נוספים במפקדת האצ"ל ובהם אברהם שטרן, לימים מייסד הלח"י.
בין הולאניצקי ושטרן התפתחה ידידות רבה.
שטרן מסר את תוכן פגישותיו לחברי המפקדה ולאחר דיון בנושא, הוחלט לשלוח את שטרן לפולין כשליח הארגון.
בפגישות אלה הועלו לפני הקונסול השקפות הארגון על זהות האינטרסים בין הציונות לבין ממשלת פולין, והוסבר כי שככל שהאצ"ל יגביר את תגובותיו בארץ, ייחלש מעמדם הפוליטי של הערבים וכך תתאפשר עליית יהודים מפולין.
הולאניצקי ושטרן ניסחו טיוטת זיכרון דברים בין ממשלת פולין ובין האצ"ל, לפיו מתחייב האצ"ל לארגן מחנות אימונים לצעירים מגויסי האצ"ל בפולין ואת עלייתם ארצה.
ממשלת פולין מצידה תעזור לאצ"ל במתן נשק ובמקומות לאימונים, ואף תשתדל, במידה שהתנאים המדיניים יאפשרו לה, ללחוץ על ממשלת בריטניה להתיר את כניסת יהודי פולין לארץ-ישראל.
את טיוטת זיכרון הדברים הביא שטרן לדיון בישיבת מפקדת אצ"ל, וכל חברי המפקדה אישרו אותו.
שטרן יצא בסוף יולי 1938 לוורשה כדי להתחיל לארגן את מחנות האימונים.
הולאניצקי מצידו העביר את בקשת האצ"ל אל משרד החוץ הפולני בוורשה.
הרשויות בפולין דנו בבקשת האצ"ל ובאביב 1939 החלה התוכנית להתבצע והחל קורס צבאי בפולין של אנשי האצ"ל.
קריירה דיפלומטית בזמן ואחרי מלחמת העולם השנייה
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה המשיך הולאניצקי למלא את תפקיד הקונסול בירושלים מטעם הממשלה הפולנית הגולה.
הוא מילא תפקיד זה עד לשנת 1943, אז עבר למלא תפקידים מטעם ממשלת המנדט הבריטי, לראשונה כצנזור ראשי על דברי הדואר בירושלים ולאחר מכן הועבר למחלקת התעשיות הכבדות ולבסוף למחלקת הפיקוח על נכסי האויב.
ב-26 בפברואר 1948, יום לפני שהולאניצקי, אשתו ושלושת ילדיהם עמדו לעזוב את הארץ בדרכם ללונדון, נחטף הולאניצקי מדירתו בירושלים על ידי אנשי לח"י שהציגו עצמם כחברי ארגון ההגנה וביקשו ממנו להתלוות אליהם לחקירה.
משלא שב פנתה אשתו למשטרה וזו החלה בחיפושים.
למחרת, ב-27 בפברואר 1948, בשעה 8 בערב, נשמעו יריות מכיוון הכפר הערבי שייח' באדר (כיום גבעת רם).
למחרת נמצאו במקום שתי גוויות של פולנים – הולאניצקי ועיתונאי פולני בשם סטפן ארנולד – כשידיהם כפותות.
בשיחות טלפון למשרדי העיתונים הודיעו אנשי הלח"י כי הם הרגו את שני הפולנים בגלל קשריהם עם הכנופיות הערביות.
הולאניצקי הובא לקבורה בבית הקברות הקתולי בהר ציון.
לדברי גינור ורמז רחשו בלח"י אהדה לברית המועצות, לאו דווקא על בסיס אידאולוגי, אלא משום שאנשי הארגון העריכו שברית המועצות תתמוך בשאיפות התנועה הציונית בארץ-ישראל כדי לפגוע בבריטניה, על רקע המלחמה הקרה.
גינור ורמז קבעו כי הלח"י רצח את הולאניצקי לא מפני שעזר לערבים, אלא מפני שהחל לעבוד כסוכן אמריקאי אנטי-קומוניסטי, ועשו זאת בשירות ברית המועצות.
בדצמבר 2011 הגיעה לביקור בישראל בתו של ויטולד הולאניצקי.
הבת, ברברה הולאניצקי, המתגוררת בלונדון, באה לארץ בפעם הראשונה מאז שהיא, שתי אחיותיה ואימן עזבו את הארץ לאחר הרצח.
היא הוזמנה לארץ על ידי המועצה הישראלית ליחסי חוץ.
הבת פקדה את קבר אביה ונועדה לפגישת פיוס עם יאיר שטרן בנו של מייסד הלח"י.
ויטולד מריאן גומברוביץ' (בפולנית: Witold Marian Gombrowicz; 4 באוגוסט 1904, מלושצ'ק, פולין הקונגרסאית – 24 ביולי 1969, ונס, צרפת) היה מגדולי מחברי הרומנים והמחזאים הפולנים.
כתיבתו מתאפיינת בניתוחים פסיכולוגיים עמוקים, בפרדוקסים ומצבים אבסורדים ובמוטיבים אנטי-לאומיים.
אף שזכה להכרה רק בשנות חייו האחרונות, נחשב גומברוביץ' לאחת מהדמויות הבולטות בספרות הפולנית.
גומברוביץ' נולד במלושצ'ק בפולין המחולקת תחת שלטון האימפריה הרוסית למשפחה אמידה מהמעמד הגבוה.
הוא היה הצעיר מבין ארבעה ילדים להורים יאן ואנטונינה (קוטקובסקה).
בשנת 1911 עברה משפחתו לוורשה.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר הוא למד באוניברסיטה של ורשה (ב-1927 השלים תואר מוסמך במשפטים).
גומברוביץ' בילה כמה שנים בפריז ולמד שם במוסד ללימודים בינלאומיים גבוהים; הגם שלא התמיד בלימודיו בצרפת, הוא יצר קשרים עם אינטלקטואלים צעירים אחרים.
כשחזר לפולין החל גומברוביץ' לחפש עבודה בתחום המשפטים אך ללא הצלחה.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 החל לכתוב את הרומן הראשון שלו אך גנז אותו.
לימים נודע כי סגנון הרומן ונושאו היו אמורים להציג את הפן האפל של אופיו.
באותו אופן, הוא ניסה לכתוב רומן פופולרי שנכשל בשיתוף עם הסופר טדאוש קפינסקי.
בסוף שנות העשרים ותחילת השלושים כתב סיפורים קצרים שפורסמו תחת הכותרת: "הביוגרפיה של תקופת אי הבגרות".
מאז החלו הטורים שלו להופיע בעיתונות.
הוא נפגש עם סופרים ואינטלקטואלים צעירים אחרים בבתי קפה בהם ישבו אמנים מרחבי ורשה.
הפרסום של הרומן הראשון שלו, "פרדידורק", הקנה לו מקום של תהילה בקרב חוגי הספרות.
זמן קצר לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, לקח גומרוביץ' חלק בשיט הבכורה של ספינה פולנית לדרום אמריקה שבמהלכו פרצה המלחמה.
הוא החליט להישאר בבואנוס איירס עד תום המלחמה.
על אף שהתייצב בנציגות הפולנית ב-1941 הוא נמצא לא כשיר למשימות צבאיות.
בסופו של דבר נשאר גומברוביץ' בארגנטינה עד 1963 וחי במרבית הזמן חיי עוני ודלות.
בשנות הארבעים ניסה גומברוביץ' להשיג מעמד ראוי בקרב חוגי הספרות הארגנטיניים על ידי פרסום מאמרים, מתן הרצאות בבית הקפה פריי מוצ'ו, ולבסוף על ידי תרגום הרומן "פרדידורק" לספרדית בעזרת חברו וירחיליו פיניירה.
כיום נחשב הספר לבעל משמעות בהיסטוריה של הספרות הארגנטינית; אך בעת פרסומו לא הביא לפרסומו המיוחל, כמו גם פרסום המחזה "החתונה" בספרדית ב-1948. בין השנים 1947–1955 עבד גומברוביץ' כלבלר בבנק בארגנטינה.
בשנת 1950 הוא החל להתכתב עם יז'י גיידרויץ', כתב פולני בעיתון הפולני "קולטורה" שיצא לאור בפריז, ומ-1951 החלו עבודותיו להתפרסם בעיתון.
ב-1953 הוא פרסם קטעים מתוך סדרת ספריו "יומן" בעיתון.
באותה שנה הוא פרסם גם כרך של כתבים, בהם המחזה "חתונה" והרומן "טרנס אטלנטי", אשר עסק בזהות לאומית של אדם מהגר, שאלה שהעלה באופן שנוי במחלוקת.
דמותו של גומברוביץ' בזמן שהייתו בבואנוס איירס מתוארת בספרו של מוחמד מבוגאר סאר "זיכרונם הכמוס ביותר של בני האדם"
ב-1956 יצאו ארבעה מספריו לאור בפולין והוא זכה להכרה גדולה, אף שהרשויות בפולין אסרו על הוצאת סדרת ספריו "יומן".
בסדרת ספריו "יומן" (1953-68) רמז גומברוביץ' על הניסיון ההומוסקסואלי שלו עם גבר צעיר מהמעמד הנמוך, נושא שעלה שוב בריאיון שפורסם בשנת 1973 בו רואיין גומברוביץ' על ידי דומיניק דה רו.
בשנות ה-60 זכה גומברוביץ' להכרה בינלאומית ורבות מיצירותיו תורגמו לשפות שונות והמפורסמות שבהן: "פורנוגרפיה" ו"קוסמוס".
מחזותיו הוצגו בתיאטראות ברחבי העולם, ובמיוחד בצרפת, גרמניה ושוודיה.
בישראל עלה המחזה שלו "הנסיכה איבון" מספר פעמים.
לאחר שהשיג מימון מקרן פורד, חזר גומברוביץ' לאירופה ב-1963. הוא שהה שנה במערב ברלין וסבל מקמפיין השמצות שאורגן על ידי הרשויות הפולניות.
בריאותו הידרדרה במהלך אותה שהות ולא היה באפשרותו לשוב לארגנטינה.
גומברוביץ' שב לצרפת ב-1964 ושהה שלושה חודשים במנזר רואיומון ליד פריז, שם פגש את ריטה לברוס, סטודנטית קנדית לספרות עכשווית.
ב-1964 הוא עבר לריביירה הצרפתית יחד עם לברוס, שם העסיקה בתור מזכירתו.
את שארית חייו הוא העביר בוונס, הסמוכה לניס, שם הוא זכה לתהילת חייו כאשר במאי 1967 הוא זכה בפרס המו"לים הבינלאומי, למרות זאת, בריאותו המידרדרת מנעה ממנו ליהנות מן התהילה לה זכה בתקופה האחרונה.
בדצמבר 1968 נישאו גומברוביץ' ולברוס.
גומרוביץ' כתב בפולנית אך החליט למנוע הדפסת ספריו בפולין עד שהשלטונות שם יתירו הדפסה מלאה של סדרת ספריו "יומן", בהם תיאר את מתקפת השמצתו על ידם.
עובדה זו מנעה את פרסומו בציבור הקוראים.
למרות זאת, ספריו הודפסו על ידי המוסד לספרות בפריז של חברו יז'י גיידרויץ' ותורגמו ליותר משלושים שפות שונות.
בנוסף, מחזותיו הועלו בתיאטראות החשובים בעולם על ידי במאים מובילים בעולם כמו חורחה לוולי ואינגמר ברגמן.
יצירותיו של גומברוביץ' אופיינו בניתוח פסיכולוגי עמוק, הסברים פרדוקסליים ואבסורדיים וטעם אנטי-לאומי.
ברומן "פרדידורק" מטפל גומברוביץ' בנושאים בהם הוא עסק לאורך כל חייו: בעיית חוסר הבגרות והנעורים, חבישת מסיכה של אנשים מול אנשים אחרים ובחינה אירונית וביקורתית של המעמדות בחברה ובתרבות הפולנית, במיוחד בקרב מעמד האצולה, כנציגים של הכנסייה הקתולית והפולנים הכפריים.
ספר זה עורר תגובות חריפות של נידוי גומברוביץ' וקוראיו מחוץ להגמוניה.
בעבודותיו נאבק גומברוביץ' במסורת הפולנית וההיסטוריה הפולנית המורכבת.
המאבק היה נקודת הפתיחה של סיפוריו, דבר שהושרש בתרבות ובהיסטוריה הזו.
גומרוביץ' נזכר על ידי מעריציו כאדם שלא היה מוכן להקריב את הדמיון והייחודיות שלו בעבור שום מחיר, אדם, חברה או מכלול ההשקפות.
"הביוגרפיה של תקופת אי הבגרות", אוסף סיפורים קצרים (1933)
"הנסיכה איבון", מחזה אבסורד סאטירי (1938)
"קוסמוס", רומן (1965); יצא לאור בעברית בתרגומו של מיכאל הנדלזלץ בהוצאת גוונים והמפעל לתרגום ספרות מופת
"פורנוגרפיה", רומן (1966); יצא לאור בעברית בתרגומו של מיכאל הנדלזלץ בהוצאת הקיבוץ המאוחד ב-1987
ויטה טביליסי (בגאורגית: თბილისის ვიტა) הייתה קבוצת כדורסל מקצוענית מהעיר טביליסי, ששיחקה בליגת העל הגאורגית וביורוקאפ.
הקבוצה הוקמה בשנת 1992 על ידי איש העסקים הגאורגי טמור דטיקשוילי ונקראה על שם הבנק שבבעלותו.
החלה לשחק באותה שנה בליגת העל הגאורגית, שהוקמה במקביל.
הקבוצה זכתה ב-7 אליפויות, מתוכן 6 רצופות.
בשנה השנייה להיווסדה, זכתה הקבוצה באליפות הראשונה שלה.
בשנת 1999, החלו במועדון בעיות כלכליות והקבוצה שינתה את שמה לגאוטסל בעקבות ספונסר חדש.
כמו כן, המועדון השתתף במוקדמות היורוליג בעונות 1994/1995 ו'1995/1996 (הפסדים לברוצ'ני ריגה ולז'לגיריס קובנה בהתאמה).
בעונת 1996/1997 השתתפה בגביע האירופי ולא עברה את שלב הבתים.
בסיום עונת 2007/2008, לאחר שסיימה במקום הרביעי והגיעה לחצי גמר הפלייאוף, התפרקה הקבוצה סופית.
בשנת 2015 הקבוצה הוקמה מחדש והתקבלה לליגה המאוחדת של VTB.
ויטוריה דה קונקיסטה (בפורטוגזית: Vitória da Conquista) היא עיר במדינת באהיה שבברזיל.
העיר, המשמשת כמרכז אזורי לערים קטנות יותר השוכנות בסמוך לה, נמצאת על רמה בגובה של כ-1000 מטרים מעל פני הים ויחד איתן היא מהווה אזור לגידול הקפה וכן מתפתחת כמרכז עסקים מודרני.
ויטוריה דה קונקיסטה, הקרויה בקיצור בפי המקומיים, קונקיסטה, כדי להבדיל אותה עם העיר ויטוריה, בירת מדינת אספיריטו סאנטו, היא העיר השלישית בגודלה במדינת באהיה, לאחר בירת המדינה סלבדור ולאחר העיר פירה דה סנטנה.
ויטוריה דה קונקיסטה הוקמה ב-1783 על ידי ז'ואאו גונוסלבס דה קוסטה שנשלח על ידי ז'וזה השני, מלך פורטוגל כדי לכבוש את אדמותיהם של הילידים ולהמיר את דתם לנצרות.
הוא הקים את "אראיל דה קונקיסטה" (Arraial da Conquista, "עיר הכיבוש") במקום בו התנהל הקרב האחרון שלו ושם הוא בנה כנסייה לכבוד ניצחונו.
באותה תקופה הורה דה קוסטה על סלילתם של שתי דרכים ראשיות במדינת באהיה, אחת מויטורה דה קונקיסטה אל העיר אילאוס (Ilhéus) אשר על חוף הים והשנייה אל עבר נהר ז'קוויטינונה שבמדינת מינאס ז'ראיס.
כיום, הדרך השנייה היא חלק מהכביש המהיר בין סלבדור לבין ריו דה ז'ניירו.
הענפים הכלכליים הראשיים של העיר הם מסחר, שירותים רפואיים וגידול קפה.
בעיר שוכן הקמפוס הראשי של אוניברסיטת דרום-מערב באהיה.
כלכלת העיר פורחת והיא מושכת אליה חברות גדולות בענפי תעשייה שונים.
העיר משמשת כמרכז העסקים של דרום-מערב מדינת באהיה ושל חלקה הצפוני של מדינת מינאס ז'ראיס.
ויטורה דה קונקיסטה שוכנת מבחינה אקלימית באזור סוואנה.
האקלים בה מתאפיין ביובש ובטמפרטורות מתונות באופן יחסי הודות לגובה בו היא שוכנת.
גובה פני הקרקע בעיר נע בין 857 ל-950 מטרים מעל פני הים.
המשקעים בין החודשים אפריל לאוגוסט מתאפיינים בגשם ובערפל בעוד שהעונה הגשומה היא בין החודשים אוקטובר למרץ.
עונת החורף היא בחודשים יולי עד אוקטובר והיא מאפיינת בכמות קטנה של משקעים ובאוויר קר ולח.
האוויר הקר המגיע לרמה מהאוקיינוס גורם להיווצרותו של ערפל.
הטמפרטורה הממוצעת נעה בין 17.8 מעלות צלזיוס ביולי ל-21.8 מעלות צלזיוס במרץ.
כמות המשקעים הממוצעת נעה בין 17.9 מ"מ ביולי ל-127.8 מ"מ בדצמבר.
ויטור פבראני (בפורטוגזית: Viítor Faverani; נולד ב-5 במאי 1988) הוא כדורסלן ברזילאי המשחק בעמדת הסנטר.
פבראני נולד בפורטו אלגרה שבברזיל.
בנעוריו עבר לספרד והחל בקריירה מקצוענית בגיל 17 בקבוצת אוניקאחה מאלגה.
בין השנים 2006 ל-2009 שיחק מספר משחקים בקבוצה הבוגרת, והושאל לקבוצות הליגה השנייה גיפוזאקוה סן סבסטיאן, סרגוסה באסקט ואשרקיאה.
ב-2009 עבר למורסיה, שיחק בקבוצה שנה בליגת העל הספרדית ושנה בליגה השנייה.
ב-2011 עבר למועדון הכדורסל ולנסיה.
פבראני הוזמן לסגל הרחב של נבחרת ברזיל בכדורסל לקראת אליפות אמריקה ב-2013, אך לא נכלל בסגל הסופי.
ביולי 2013 חתם על חוזה בבוסטון סלטיקס מליגת ה-NBA.
את הופעת הבכורה שלו רשם ב-30 באוקטובר 2013 מול טורונטו ראפטורס, הוא קלע 13 נקודות ב-26 דקות בהן שותף.
למחרת קלע 12 נקודות, לקח 18 ריבאונדים ורשם 6 חסימות במשחק מול מילווקי באקס.
לאחר שישה משחקים איבד את מקומו בהרכב ולא שב להציג יכולת טובה בבוסטון.
הוא נשלח לליגת הפיתוח של ה-NBA, בפברואר 2014 נפצע במהלך משחק בברכו, הוא עבר ארתרוסקופיה והושבת ממשחק פעיל עד תום העונה.
בתחילת מחנה האימונים של העונה הבאה, נאלץ לפרוש ועבר ניתוח נוסף בברכו.
הוא לא חזר לשחק בשורות הסלטיקס ושוחרר מהקבוצה בדצמבר 2014.
ביולי 2015 חתם על חוזה לשנה עם אופציה לעונה נוספת במכבי תל אביב, אך בנובמבר שוחרר מהקבוצה.
בתחילת 2016 חזר לשחק במורסיה הספרדית וב-18 משחקי ליגה השיג ממוצע של 10.2 נקודות ו-5.3 ריבאונדים למשחק.
ב-2017 חתם בברצלונה ולאחר חמישה חודשים חזר למורסיה.
ויקטור מאצ'ין פרס (בספרדית: Víctor Machín Pérez, נולד ב-2 בנובמבר 1989 בלאס פאלמס שבספרד), הידוע בעיקר בכינויו ויטולו (Vitolo), הוא כדורגלן עבר ספרדי ששיחק בעמדת הקיצוני.
ויטולו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של לאס פאלמס ובגיל 19 הצטרף לקבוצת המילואים.
ב-28 באוגוסט 2010 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה בניצחון 2–3 נגד ז'ימנסטיק טרגונה.
ב-11 בספטמבר 2010 הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–4 נגד אלקורקון.
ב-27 בנובמבר 2010 קרע את הרצועה הצולבת וגמר את העונה.
אחרי שהחלים מהפציעה חזר ויטולו להרכב של פאלמס.
את עונת סיים כמלך שערי הקבוצה עם 15 שערים.
ב-28 ביוני 2013 חתם בסביליה מהליגה הראשונה.
ב-18 באוגוסט 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בסביליה בהפסד 1–3 לאתלטיקו מדריד.
ב-10 בנובמבר באותה עונה כבש את שער הבכורה שלו בניצחון 1–3 נגד אספניול.
בעונתו הראשונה בסביליה שיחק 45 משחקים בכל המסגרות וכבש גם 8 שערים כאשר 4 מתוכן כבש במסגרת הליגה האירופית בה זכתה סביליה בסיום העונה, לאחר ניצחון במשחק הגמר על בנפיקה ליסבון.
ב-12 במרץ 2015 הבקיע אחרי 13 שניות במשחק הניצחון 1–3 נגד ויאריאל שהוא גם השער המהיר ביותר שנכבש במסגרת אירופאית אי פעם.
באותו חודש גם נבחר לכדורגלן החודש בליגה הספרדית.
בתום העונה זכה פעם נוספת עם סביליה בליגה האירופית, לאחר ניצחון 2–3 על דניפרו במשחק הגמר.
ויטולו בישל את שער הניצחון לקרלוס באקה כרבע שעה לסיום.
עונה לאחר מכן שוב פתח בהרכב סביליה לגמר הליגה האירופית 2016, בו גברה 1–3 על ליברפול.
ויטולו בישל לקוקה את השער השני של סביליה במשחק.
ב-12 ביולי 2017 חתם באתלטיקו מדריד והושאל לקבוצת נעוריו לאס פאלמס בעקבות העונש שפיפ"א השיתה על אתלטיקו האוסר עליה להחתים שחקנים עד ינואר 2018. בינואר 2018 ויטולו חתם רשמית באתלטיקו מדריד.
ב-4 ביולי 2021 הושאל לחטאפה.
ב-21 ביולי 2022 חזר ויטולו בהשאלה ללאס פאלמאס.
בדצמבר 2024 הודיע על פרישה.
ב-20 במרץ 2015 זומן לראשונה לסגל נבחרת ספרד לקראת המשחקים נגד ו.
כעבור 11 ימים ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בהפסד 0–2 להולנד.
ב-5 בספטמבר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 0–8 נגד במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018.
ויטו קשו פרו (באיטלקית: Vito Cascioferro; 22 בינואר 1862 – 20 בספטמבר 1943), ידוע בכינוי "דון ויטו", היה חבר בולט במאפיה הסיציליאנית.
במשך מספר שנים אף פעל בארצות הברית.
לעיתים קרובות הוא מכונה "בוס הבוסים" (Capo di tutti capi), אם כי עמדה כזו אינה קיימת בהיררכיה של ארגון "קוזה נוסטרה" בסיציליה.
חייו של קשו פרו היו מלאים בסוד ובמסתורין והוא נחשב לאגדה עוד בהיותו בחיים.
עד היום הוא נחשב לאחראי לרצח של ג'וזף פטרוסינו בשנת 1909, ראש מחלקת איטליה של משטרת ניו יורק.
אולם, הוא מעולם לא הורשע בכך.
עם התפשטות הפשיזם באיטליה, כוחו הלך ודעך.
הוא נעצר, נשפט בשנת 1930 ונשלח למאסר עולם בכלא.
יום מותו אינו ודאי, אך לפי העיתון האיטלקי לה סטמפה, קשופרו נפטר ב-20 בספטמבר 1943, בכלא שנמצא על גבי האי פרוקידה.
מחלקת האוצר של ארצות הברית השתמשה באיות "Cascioferro" בגיליון המעצר משנת 1902, אם כי רוב המקורות האחרים מאייתים את השם "Cascio Ferro".
למרות שמקורות רבים זיהו אותו כיליד העיירה הכפרית ביסאקווינו, בה גדל, הוא נולד למעשה בעיר פלרמו.
הוריו, אקורסיו קשו פרו וסנטה איפוליטו היו עניים ואנאלפביתים.
המשפחה עברה לביסאקווינו כשאביו הפך חייל משמר עבור בעל הבית המקומי, הברון אנטונינו אינגלס, פולש ידוע לשמצה על אדמות בבעלות המדינה.
על פי מקורות אחרים, בהיותו בגיל צעיר עברה המשפחה לסמבוקה זאבות, שם התגורר כ-24 שנים לפני שעברה להתגורר בביסאקווינו, בסיס הכוח המוכר שלו במאפיה.
קשו פרו מעולם לא הלך לבית ספר כלשהו.
כשהיה צעיר עדיין, התחתן עם מורה מביסקווינו, בריגידה ג'אקונה, שלימדה אותו לקרוא ולכתוב.
הוא נכנס למאפיה בשנות השמונים של המאה ה-19 כשעבד כגובה הכנסות בבגרותו.
הרקורד הפלילי שלו החל בתקיפה בשנת 1884 ולאחר מכן סחיטה, הצתות ואיומים, עד כדי חטיפתה של הברונית קלורינדה פריטלי די ולפטרוזה בת ה-19, ביוני 1898, עבירה בגינה נכלא לשלוש שנים מאסר.
בעודו כלוא על ניסיון סחיטה, קשו פרו שוחרר וגויס ל"פאשי סיציליאני" (ליגות סיציליאניות), תנועה פופולרית שהקים ברנרדינו ורו, נשיא הליגה בקורליאונה.
ליגות הפועלים הסיציליאניות, היו תנועה פופולרית דמוקרטית וסוציאליסטית, שקמה בסיציליה בשנים 1889 - 1894.הפאשי זכו לתמיכתם של המעמדות העניים והמנוצלים ביותר באי.
הדרישות המיידיות של התנועה היו דמי שכירות הוגנים על הקרקע, שכר גבוה יותר, מיסים מקומיים מופחתים וחלוקת קרקעות מחדש.
על פי מקורות מסוימים התנועה מנתה למעלה מ־300,000 איש בסוף 1893.
עם דחיית התנאים הללו פרצו שביתות שהתפשטו במהירות ברחבי האי.
התנועה הגיעה לשיאה בקיץ 1893, כאשר הוצגו תנאים חדשים לבעלי האדמות ובעלי המכרות של סיציליה בנוגע לחידוש חוזי עבודה ושכירות.
מנהיגי התנועה לא הצליחו למנוע מהמצב לצאת משליטה.
בעלי קרקעות ביקשו מהממשלה להתערב.
הליגות נזקקו לשרירים במאבקם החברתי בשנים 1893–1994. וקשו פרו הפך לנשיא הפאשי של ביסאקווינו.
דיכוי השביתות בכוח רב הביא גם לעלייה בהגירה.
כמה רפורמות בכל זאת יצאו לפועל כולל פיצויים לעובדים ותוכניות פנסיה.
יש היסטוריונים המדגישים כי הליגות היו במאבק בין מעמדות נגד קואליציה של בעלי אדמות ומאפיונרים ומתעלמים מהעדויות לבריתות אסטרטגיות בין הפאשי למאפיה.
הליגות לא הובלו רק על ידי סוציאליסטים ואנרכיסטים; ובחלקן עמדו מאפיונרים מקומיים.
הבוסים של המאפיה ויטו קשו פרו ונונציו גיאימו הובילו את הפאשי בביסאקווינו לאחר שכרתו ברית עם ורו.
לעיתים היה צורך במאפיה שפעלה באלימות והפכה את השביתה ליקרה לבעלי אדמות על ידי השמדת רכושם.
ורו הפך חבר בקבוצת מאפיה בקורליאונה, "הפרטוזי" (האחים הקטנים).
עם זאת, במהלך השביתה הגדולה של הפאשי בספטמבר 1893 הפרטוזי החרים אותו וסיפק את כוח האדם הדרוש לעבודה על האדמות שהאיכרים סירבו לעבד.
לאחר מכן ורו עצמו התנתק מהפרטוזי והפך לפי דיווחי המשטרה לאויב המר ביותר שלהם.
הוא נהרג על ידי המאפיה בשנת 1915 כשהיה ראש עיריית קורליאונה.
בינואר 1894 בהוראת ראש הממשלה פרנצ'סקו קריספי מנהיגים רבים של הפאשי הוכנסו לכלא; קשו פרו נמלט לתוניס למשך שנה.
לאחר שריצה את עונשו בגין תפקידו בהתססת האיכרים, חזר קשו פרו כעת הזו בעל מעמד של מנהיג בחברה ולחץ על הרשויות בפאלרמו למנות אותו אחראי על מתן אישורי הגירה במחוז קורליאונה.
לדברי היסטוריון המאפיה סלווטורה לופו, קשו פרו היה מעורב ברשתות הגירה מפוקפקות לארצות הברית.
ג'וזפה מורלו הקים והוביל את כנופיית מורלו המוכרת כמשפחת המאפיה הראשונה בניו יורק.
קשו פרו שנידון לחטיפת הברונית מוולטראוסה בשנת 1898, שוחרר בשנת 1900. כיוון שהיה במעקב תחת עינה הפקוחה של המשטרה בסיציליה, הפליג לארצות הברית והגיע לעיר ניו יורק בסוף ספטמבר 1901. הוא חי בערך שנתיים וחצי בניו יורק ופעל כיבואן של פירות ומזונות.
הוא גם בילה שישה חודשים בניו אורלינס.
ב־21 במאי 1902 נעצר קשו פרו בקשר למבצע זיוף כספים גדול בהאקנסאק, ניו ג'רזי.
הוא נעצר במספרה של ג'וזפה רומנו בשדרה הראשונה, שממנה הפיצו את הכסף המזויף.
קשו פרו הצליח להימלט מהרשעה - האליבי שלו היה שעבד במפעל לעיבוד נייר - בעוד שאר חברי הכנופיה נשפטו ונידונו למאסר.
בניו יורק הוא התחבר לכנופיית מורלו בהארלם בראשות ג'וזפה מורלו ואיגנאציו לופו.
בספטמבר 1904 הוא שב לסיציליה זמן קצר לאחר שסמל המשטרה ג'וזף פטרוסינו ממחלקת המשטרה בעיר ניו יורק הורה על מעצרו בגלל מעורבות ברצח בחבית.
רצח בחבית היה שיטת "הוצאה להורג" ששימשה את המאפיונרים האמריקנים המוקדמים מאז שנות ה-70 של המאה ה-19 .הקורבנות, בדרך כלל מהגרים איטלקיים, נמצאו תחובים בתוך חבית לאחר שנורו, נדקרו או נחנקו למוות בסמטה אחורית.
מעשי הרצח בחבית הביאו בסופו של דבר לתשומת ליבן של הרשויות בנוגע לקיומה של המאפיה.
ולפיכך נחסמה בקשתו של פרו לאזרחות אמריקאית.
פטרוסינו התחקה אחריו לניו אורלינס, לשם נסע קשו פרו אך זה כבר נס לסיציליה.
יש הרואים בקשו פרו מי שהביא את הנוהג של גביית דמי חסות לאורך זמן, תמורה לתשלום עבור "אבטחה", הגנה (פיצו) מסיציליה לארצות הברית.
"צריך לסחוט את השמנת מהחלב בלי לשבור את הבקבוק, אל תביא אנשים לפשיטת רגל עם דרישות מגוחכות לכסף.
הצע להם הגנה במקום זאת, עזור להם להפוך את העסק שלהם למשגשג, ולא רק שהם ישמחו לשלם אלא הם ינשקו את הידיים שלך מתוך הכרת תודה."
שוב בסיציליה, קשו פרו עלה והיה הקאפו אלטור של דומניקו דה מישלה פרנטלי, ראש עיריית בורגיו וחבר הפרלמנט למחוז ביבונה, וכן היה ביחסים טובים עם הברון אינגלז.
דיוקן חצי עובדתי ורומנטי של העיתונאי לואיג'י בארציני תרם רבות ליצירת האגדה של דון ויטו.
"דון ויטו הביא את הארגון לשלמותו הגבוהה ביותר מבלי לפנות לאלימות.
מנהיג מאפיה המפזר גוויות בכל רחבי האי כדי להשיג את מטרותיו נחשב פרא כמו מדינאי שחי על מלחמות.
הופעתו מעוררת היראה עזרה לו.
נימוסיו היו שלמים, התנהגותו צנועה אך מלכותית.
הוא היה אהוב על כולם.
בהיותו נדיב מאוד מטבעו, מעולם לא סירב לבקשת סיוע וחילק הלוואות, מתנות ועסק פילנתרופיה באופן כללי.
הוא באופן אישי היה יוצא מגדרו לתקן עוולה.
כשיצא למסע, חיכה כל רב-סרן, לבוש במיטב בגדיו, בכניסה לכפרו, נישק את ידיו והוקיר לו כבוד כאילו היה מלך.
והוא היה מלך מהסוג הזה: תחת שלטונו נצפו שלום וסדר, שלום המאפיה, כמובן, וזה לא מה שהחוק הרשמי של ממלכת איטליה התיר, אבל כיבדו אותו ללא הבחנה.
דיווחי המשטרה תיארו את קשו פרו כדמות ידועה לשמצה הקשורה למאפיה ה"גבוהה", המנהלת חיי יוקרה, מבקרת בתיאטרון, בתי קפה, ומהמרת בסכומים גבוהים במתחם Circolo dei Civili - מועדון לג'נטלמנים, שמור לאנשים עם יומרות לחינוך ממעמד העילית.
קשו פרו נחשב למוח מאחורי רצח שוטר ניו יורקי וראש החוליה האיטלקית בעיר, ג'וזף פטרוסינו, ב־12 במרץ 1909. הוא נורה ונהרג במרינה בפיאצה בפאלרמו; שני גברים נראו בורחים מזירת הפשע.
פטרוסינו נסע לסיציליה כדי לאסוף מידע מתיקי המשטרה המקומית כדי לסייע בגירושם של גנגסטרים איטלקים מניו יורק בתור עולים בלתי חוקיים.
השניים היו מודעים מאוד לסיכון שנשקף לכל אחד מפני השני.
פטרוסינו נשא פתק המתאר את קשו פרו כ"פושע נורא", ואילו לקשו פרו היה תצלום של קצין המשטרה.
חוקרים רבים טוענים שקשו פרו הרג את פטרוסינו באופן אישי.
האגדה מספרת שקשו פרו התגנב תוך כדי מסיבה של החברה הגבוהה בביתו של פטרונו הפוליטי דה מישל פרנטלי, לקח כרכרה (זו של המארח) ונסע למרינה של פיאצה במרכז העיר של פאלרמו.
הוא ופטרוסינו ניהלו שיחה קצרה, ואז קשו פרו הרג את פטרוסינו וחזר לארוחת הערב.
שחזורים היסטוריים ביטלו גרסה זו ואינם יכולים לאתר את קשו פרו בזירת הפשע.
חדשות על הרצח התפשטו במהירות בעיתוני ארצות הברית.
התפרצות של רגש אנטי-איטלקי פשטה ברחבי ניו יורק.
קשו פרו זעק לחפותו וסיפק אליבי לשעות בהן נרצח פטרוסינו.
הוא שהה בביתו של דה מישל פרנטלי בבורגיו.
עם זאת, האליבי שסיפק דה מישל פרנטלי היה חשוד, בהתחשב ביחסים בין השניים.
יתרה מזאת, בעודו בכלא לאחר מעצרו ולאחר שנשפט למאסר עולם בשנת 1930, ככל הנראה טען קשו פרו שהוא הרג את פטרוסינו.
על פי הסופר אריגו פטאקו בספרו על ג'ו פטרוסינו משנת 1972, אמר קשו פרו: "כל חיי הרגתי רק אדם אחד, ועשיתי את זה בחוסר עניין.
פטרוסינו היה יריב אמיץ, והגיע לו מוות מכובד מזה של רוצחים שכירים בבית".
דו"ח של בלדאסארה סיאולה, נציב המשטרה של פאלרמו, הגיע למסקנה כי ככל הנראה בוצע הפשע על ידי המאפיוסי קרלו קוסטנטינו ואנטונינו פאסננטי בהנחייתו של קשו פרו.
עם זאת, הראיות היו קלושות, והתיק נסגר למעשה כאשר ביולי 1911 בית המשפט לערעורים בפלרמו שחרר את קשו פרו, כמו גם את קוסטנטינו ופאסננטי.
הרצח של פטרוסינו מעולם לא נפתר.
עם זאת, קוסטנטינו ופאסננטי זוהו כמתנקשים הסבירים ביותר.
קוסטנטינו נפטר בסוף שנות השלושים ופאסאננטי במרץ 1969. בשנת 2014, יותר ממאה שנה לאחר ההתנקשות, שמעה המשטרה האיטלקית שיחת טלפון שבה טען בן משפחה של כי פאולו פאלאצ'וטו היה הרוצח בהוראתו של קשו פרו.
פאלאצ'וטו נעצר לאחר הירי, אך שוחרר מחוסר ראיות.
בשנת 1923 הזהיר המפקח על מחוזות המשנה של קורליאונה את משרד הפנים שקשו פרו הוא "אחד העבריינים הגרועים ביותר, המסוגל בהחלט לבצע פשע כלשהו".
במאי 1925 הוא נעצר בחשד לסיוע לרצח.
הוא הצליח להשתחרר בערבות, כרגיל.
עם זאת, עם עליית הפשיזם, המוניטין שלו וחסינותו הלכו ודעכו.
במאי 1926 פקד המפקח על המחוז סזארה מורי, בהוראת המנהיג הפשיסטי בניטו מוסוליני, להשמיד את המאפיה, לעצור את קשו פרו ואנשיו באזור שכולל את קורליאונה וביסאקווינו.
יותר מ -150 בני אדם נעצרו.
בתו של קשו פרו ביקשה מבעל הבית המקומי להתערב אך הוא סירב: "הזמנים השתנו, הייתה התשובה.
הוגש נגדו כתב אישום על השתתפות בעשרים מעשי רצח, שמונה ניסיונות רצח, חמישה מעשי שוד באלימות, שלושים ושבע מעשי סחיטה וחמישים ושלוש עבירות נוספות, כולל אלימות פיזית ואיומים.
הוא נידון למאסר עולם ב־27 ביוני 1930, באשמת רצח ישנה.
קשו פרו נעצר כ-69 פעמים לפני כן ותמיד זוכה, אך הפעם זה היה שונה.
לאחר שמיעת גזר הדין שאל נשיא בית המשפט את קשו פרו אם יש לו מה להגיד להגנתו.
קשו פרו קם ואמר: "רבותיי, מכיוון שלא הצלחתם להשיג הוכחה לאף אחד מהפשעים הרבים שביצעתי, טפלתם עליי מקרה יחיד שמעולם לא ביצעתי." מפקח מחוז הברזל הוא מורי רצה לתת פרסום מרבי לאירוע.
פוסטרים המודפסים עם תמונות של קשו פרו וטקסט של גזר הדין נתלו ברחבי האי.
קיימת אי ודאות לגבי התאריך המדויק של מותו.
התיאור השכיח ביותר הוא שנפטר מסיבות טבעיות בשנת 1945 בעת שריצה את עונשו בכלא אוצ'רדונה בפאלרמו.
הסופר האיטלקי פטאקו מצא עדויות לספרו על ג'ו פטרוסינו מ-1972 כי ייתכן שקשו פרו מת מהתייבשות בקיץ 1943. לפי פטאקו, קשו פרו נשאר כלוא בתאו בזמן שאסירים אחרים פונו לפני פלישת בעלות הברית לסיציליה.
עם זאת, על פי ההיסטוריון ג'וזפה קרלו מרינו, קשו פרו הועבר לבית כלא אחר בפוזולי בשנת 1940, ומת בו במהלך הפצצה של בעלות הברית בשנת 1943 (מקורות אחרים מציינים 1942).
על פי לה סטמפה, קשו פרו נפטר ב־20 בספטמבר 1943, בכלא באי פרוצידה.
ויטור הוגו פרנצ'סקולי דה סוזה (בפורטוגזית: Vitor Hugo Franchescoli de Souza; נולד ב-20 במאי 1991) הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הבלם באתלטיקו מיניירו.
השם פרנצ'סקולי הוענק לו על שם אנזו פרנצ'סקולי, שחקן כדורגל נודע מאורוגוואי.
דה סוזה החל לשחק בקבוצת הנוער של סנטו אנדרה עד 2010, עת עבר לשחק בליגות הבוגרות בברזיל.
במאי 2013 דה סוזה חתם בקבוצת אמריקה פוטבול קלוב (America-MG) מליגה ב' בברזיל.
הוא נודע כאחד השחקנים הטובים בליגה ושיחק בשורותיה עד 2014.
בדצמבר 2014 עבר דה סוזה לפלמיירס מליגת העל הברזילאית, ושנה לאחר מכן הושאל למשך שנה אחת ולבסוף חתם בשורות הקבוצה בעונת 2015. בעונת הבכורה שלו בקבוצה הוא היה אחד השחקנים הטובים בקבוצה וזכה עמה בדצמבר 2015 בגביע הברזילאי לאחר ניצחון בגמר על סאנטוס.
בדצמבר 2016 זכה עם פלמיירס באליפות ליגת העל הברזילאית.
לקראת עונת חתם בשורות פיורנטינה מהסרייה א' באיטליה.
ב-4 באוקטובר 2020 חתם בטרבזונפור מהליגה הטורקית.
ב-22 בדצמבר 2020 כבש שער בכורה בקבוצה בניצחון 0–1 על האטייספור.
בינואר 2023 חזר לברזיל וחתם בבאהיה.
בינואר 2024 הושאל לפנאתינאיקוס היוונית עד לסוף העונה.
אליפות ליגת העל הברזילאית 2016
מועדון הכדורגל ויטורול קונסטנצה (ברומנית: Fotbal Club Viitorul Constanța) הוא מועדון כדורגל מקצועני רומני מהעיר אובידיו שבמחוז קונסטנצה.
הקבוצה הוקמה בשנת 2009 על ידי הכדורגלן הרומני גאורגה חאג'י והמועדון מקדם את בוגרי האקדמיה לכדורגל של חאג'י עצמו ולכן זוכה הקבוצה לכינוי "הילדים של חאג'י".
הצלחתה הראשונה של הקבוצה הוא זכייה בתואר אליפות המדינה בשנת 2017 שהיה לתואר הראשון של הקבוצה.
הקבוצה מארחת את משחקיה באצטדיון ויטורול השוכן במרחק מספר קילומטרים צפונית לעיר קונסטנצה.
ב-2021 התאחד המועדון עם פארול קונסטנצה.
אספורטה קלאב ויטוריה (בפורטוגזית: Esporte Clube Vitória) הידוע בכינויו פשוט ויטוריה, הוא מועדון כדורגל מקצועני ברזילאי, שבסיסו בעיר סלבדור ממדינת באהיה שבברזיל.
דון ויטו קורליאונה הוא דמות בדיונית מספרו של מריו פוזו, "דון קורליאונה איש המאפייה" ומסדרת סרטי "הסנדק" שנוצרה בעקבותיו, והדמות המרכזית במרבית הסרט הראשון בסדרה.
הוא מגולם בידי מרלון ברנדו בסרט הראשון (1972) וע"י רוברט דה נירו בסרט השני (1974).
חייו המוקדמים של דון קורליאונה מוצגים בסרט השני.
ויטו אנדוליני נולד ב-1892 בקורליאונה שבסיצילה.