tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אני מכחיש שחירות ועבדות הם מושגים ברי-המרה, שצדק ועוון, אמת ושקר, שפע ומחסור, הנוחות והעליבות של העם, הם עניינים שראויים לאדישות...
אני לא מאמין בדוקטרינה של זכות אלוהית, בין אם מדובר בשושלת סטויארט או שושלת בורבון; ואני לא יכול להביא עצמי לתמיכה בבזבוז העצום של דם ואוצר, על ידי המשפחה שהחליפה את האחת במדינה זו כדי להשיב את האחרת בצרפת".
באותה המידה של להיטות מסביר הזליט את תמיכתו הבלתי-מסויגת בנפוליאון בונפרטה: "אם בונפרטה היה כובש, הוא כבש את הקשר הנורא בין מלכים נגד הזכות המופשטת של המין האנושי להיות חופשי...
אם הוא היה שאפתן, גדולתו לא התבססה על מסירה ללא תנאים של זכויות האדם הטבעיות...
אם הוא היה שרירותי ועריץ...
הוא לא יכול היה להפוך לטיראן מכוח זכות אלוהית.
העריצות בו לא הייתה מקודשת; היא לא הייתה נצחית; היא לא הייתה באופן מיידי קשורה בליגה של חברות עם טיראניות אחרות; היא לא הייתה מבוססת על האישור מצד חוקי הדת והמוסר".
האסופה משקפת את העניין של הזליט בנושאים ואישים שונים בפוליטיקה בת זמנו.
מספר מאמרים בה מביעים סלידה מאמנות מגויסת, במיוחד כלפי המשורר הלאומי רוברט סות'י .
מאמרים אחרים דנים בחופש העיתונות, בפוליטיקה האוטופית של רוברט אוון ובכלכלה הפוליטית של תומאס מלתוס, שלשתיהן התנגד הזליט, בביקורת על פוליטיקאים שמרנים, כגון ויליאם פיט הבן ואדמונד ברק, ובנושאים כלליים, כגון "מהו העם?".
גם באסופה זו תקף הזליט את וורדסוורת' וקולרידג'.
הוא אף כלל באסופה מאמר ישן של קולרידג' עצמו, שביטא עמדות בהם המשורר תמך בעבר, ואשר עתה הוא היה רחוק מהן.
באפריל 1821 התפרסם, Table-Talk, or Original Essays, ספר מסות של הזליט, בשני כרכים.
הכותרת "Table-Talk", הייתה גם שמו של הטור של הזליט ב-The London Magazine, שיוסד מחדש ב-1820 על ידי ג'ון סקוט והיווה במה לגדולי תנועת הרומנטיקה האנגלית.
עם זאת, עיקר המסות בספר לא פורסמו לפני יציאתו לאור.
המאמרים בספר עסקו בנושאים מגוונים, כמו אומנות ("על העונג בציור"), טבע ("על יציאה למסע"), ביקורת ("על הביקורת"), פסיכולוגיה ("על מחשבה ופעולה"; "על פחד ממוות"), ופוליטיקה ("על גופים תאגידיים").
חלקם עסקו בנושאים טריווייאלים לכאורה, אך הדיון בנושאים אלה משמש כפתח לדיון רחב יותר.
לדוגמה, "הלהטוטנים ההודים" (The Indian Jugglers), פותח בדיון על להטוטנות ומסיים במחווה לשחקן החמישיות ג'ון קוואנו; אך בתוך כך המאמר דן בנושאים רחבים יותר, כמו ההבדל בין עילוי יצירתי לכישרון.
מסות אלה נחשבות לעיתים לפסגת יצירתו.
עם זאת, בשלב זה רכש לעצמו הזליט אויבים רבים, והביקורות על הספר שיקפו ברובן את דעתם השלילית של המבקרים על הזליט עצמו.
המסות של הזליט ב"שיחות מסביב לשולחן" נטו לביקורת עוקצנית ומושחזת, והוא לא בחל בביקורת גם כלפי חבריו.
את ליי האנט הוא כלל ברשימת ה"אנשים עם רעיון אחד" במסה בשם זה.
על פרסי ביש שלי הוא כתב שהוא מואשם תדיר ביוהרה, אך אשמתו האמיתית היא קלות ראש.
עבור אנשים כמוהו "לזכות בדעת הקהל באמצעים הוגנים זה דרך תפלה ומשעממת לפופולריות...
אגואיזם, כעס, פריקת עול, רפות העקרונות...
היא דבר גרוע לכל אחד, ובמיוחד לפילוסוף שמקדם רפורמות".
עם ביקורות מעין אלה מצא את עצמו הזליט מבודד מתמיד.
האנט השיב לו במכתב, שהוא היה יכול למצוא מקום טוב יותר למתקפות מרירות עליו ועל חבריו.
בשנת 1822 פרסם הזליט את אחד ממאמריו הידועים ביותר, "הקרב" (The Fight), שסיקר קרב אגרוף בין שניים מהמתאגרפים הידועים ביותר באותה תקופה, טום היקמן (שהיה מוכר בשם גז-מן) וביל ניט.
מאז 1750, אגרוף היה לא חוקי באנגליה; זה היה ספורט ברוטלי – המתאגרפים לא עטו כפפות או מגנים כלשהם, והעימות נמשך בדרך כלל עד שאחד המתאגרפים התמוטט.
זה היה גם ספורט פופולרי מאוד.
יותר מ-22,000 איש צפו בקרב שהזליט סיקר.
הזליט גילה את המקום הסודי והזמן בו עמד הקרב להתרחש: בהנגרפורד שבברקשייר, כ-100 ק"מ מלונדון, ב-11 בדצמבר 1821. הוא החליט ברגע האחרון לנסוע לשם (באמצעות עגלת הדואר שנסעה לבאת') כדי לכתוב מאמר שיסקר את האירוע ואת התרבות הקשורה בו.
לפי דנקן וו, הזליט המציא במאמר את טור פרשנות הספורט המודרני, כפי שאנו מכירים אותו.
לפי טום פאולין, "הקרב" הוא "חקירה של מה שמכונה היום תרבות פופולרית", וגם מטאפורה לספרות ולעיתונות פולמית.
אירועי ספורט אמנם סוקרו לפני כן בעיתונות, אך הסיקור השגרתי היה יבש וקצר.
הזליט, מנגד, כתב תיאור מלא של הקרב, שנועד לתת לקוראים את התחושה שהם עצמם חוזים בו.
המאמר נפתח בתיאור הדרך בה הגיע הזליט לאירוע.
לאחר מכן פונה הזליט לקוראים, באופן שמזמין אותם להצטרף אליו לאירוע: "קורא, האם אי פעם חזית בקרב?
אם לא, יש עוד הנאה שמצפה לך".
התיאור הפרטני לא מתמקד רק בקרב עצמו, אלא גם בתרבות סביבו, התגובות של הקהל, הציפיות של המהמרים, והמחשבות של הכותב.
פרשת אהבים, Liber Amoris ונישואים שניים (1823–1824)
המצב הכלכלי הדחוק וקשיים בנישואים הובילו את אשתו של הזליט, שרה סטודרט, לעזוב את הבית יחד עם בנם בשנת 1819. הזליט עבר לגור בבית אחר, שם בתו של בעל הבית, שרה ווקר, עזרה בניהול משק הבית.
הזליט התאהב בווקר, והשניים החלו לנהל מערכת יחסים של פלירטוטים אינטימיים.
בשנת 1822 החליט הזליט להתגרש מאשתו כדי שיוכל לשאת את ווקר לאישה.
החוק באנגליה לא התיר נישואים אחרי גירושים, ולכן הוא תכנן להתגרש בסקוטלנד.
לצורך כך הוא עבר לגלאזגו בתחילת השנה, ולאחר מכן לאדינבורו.
ביולי, כשהסתיים תהליך הגירושים והוא חזר ללונדון, הוא גילה שווקר מנהלת מערכת יחסים עם דייר אחר, מר טומקינס, איתו היא הייתה ביחסים במקביל ליחסיה עם הזליט.
הזליט לא ידע זאת, אך לווקר וטומקינס נולד ילד משותף.
הוא ניסה להחזיר את ווקר לזרועותיו, אך ללא הואיל.
הפרשה הותירה את הזליט במצב נפשי רעוע.
מהמכתבים של חבריו עולה עיסוק אובססיבי בתחושותיו כלפיה ובתחושה שהוא קורבן לבגידה.
הזליט מציג את עצמו בספר באופן כן וחשוף, תוך הצגת צדדים בהתנהגותו שחרגו מהמקובל בחברה.
במידה רבה הוא מציג את עצמו כמי שהולך אחרי תשוקה בעיניים עצומות, מבלי להבחין במציאות ובטבע האמיתי של האישה בה התאהב.
הזליט פרסם את הספר בעילום שם, ובפתיח נכתב שהספר הוא פרי עטו של אדם מצפון בריטניה שמת בהולנד.
עם זאת, הזליט סיפר את השתלשלות העניינים לאנשים רבים, וזהות של המחבר הייתה ברורה לכל.
הספר סיפק תחמושת רבה למבקריו.
מרבית הקוראים התייחסו לסיפור כסקנדל שאינו ראוי לדפוס.
כמה מחבריו של הזליט עמדו לצידו, אך בהתחשב בנושא הספר גם תמיכתם הייתה רפה.
במאה ה-20 התגובות לספר היו מעורבות.
טום פאולין טען שהספר משול למעשה התאבדות ציבורית שכשל בהשגת אפילו רגע אחד של אותנטיות.
גרוגורי דארת, מנגד, הכתיר אותו כסיפור "החזק ביותר של אהבה נכזבת בספרות האנגלית".
דנקן וו קבע שהספר הוא הניסיוני והאמיץ ביותר מבין כתביו של הזליט וצפה שבעתיד יזכה למעמד של קלאסיקה רומנטית.
הזליט נותר פגוע ומעורער מהפרשה ומהביקורות על הספר.
מרי שלי כתבה על פגישתה עם הזליט באותה שנה: "מעולם לא הוכיתי בכזו תדהמה – כחוש, קודר, שיערו מפוזר, עצמות לחייו בולטות – לולא שמעתי את קולו וראיתי את חיוכו, לא הייתי מזהה אותו – החיוך שלו הביא דמעות לעיני, זה היה כמו קרן אור שמאירה את ההריסות המלנכוליות ביותר".
בהדרגה הוא חזר לכתוב למגזינים שונים, ואף הוציא אסופה של מסות קצרות על אומנות (Sketches of the Principal Picture Galleries of England).
עוד ב-1823 הוא פגש את איזבלה ברידג'ווטר, אלמנה סקוטית שמעט ידוע עליה או על הרקע שלה.
השניים התחתנו בסקוטלנד ב-1824. לברידג'ווטר הייתה הכנסה עצמאית של 300 ליש"ט בשנה, כך שהנישואים הקלו במידת מה על מצבו הכלכלי של הזליט.
בשנת 1824 החל הזליט לפרסם טור חדש ב-New Monthly Magazine, שהתמקד בכל טור בדמות בולטת אחרת ויצר מעין "דיוקן" כתוב שלה.
המסות שכתב במסגרת סדרה זו קובצו יחד בספר The Spirit of the Age: Or, Contemporary Portraits (רוח התקופה: או, דיוקנאות בני זמננו).
הדמות הראשונה שסקר הזליט היא הפילוסוף ג'רמי בנת'ם.
להזליט הייתה מידה של הכרות אישית עם בנת'ם, שהיה לתקופה בעל הבית ששכר, והוא שילב במסה פרטים על בנת'ם כאדם.
במרכז המסה ישנה ביקורת על הגישה התועלתנית ועל מקוריותה.
לפי הזליט "בנת'ם הוא לא המחבר הראשון...
שהניח את עיקרון התועלת כיסוד לחוקים צודקים, ולכל שימוש פוליטי ומוסרי בתבונה", אם כי הוא הפילוסוף שיישם את עיקרון התועלת באופן העקבי ביותר.
הבעיה היא שהוא "הרחיק מידי בנקודת המבט היחידה הזו, ולא נתן די מקום לשונות של הטבע האנושי".
בנת'ם, לפי הזליט, "הוא לוגיקן גדול, ובנסיבות אלה הוא הובל לחשוב שהאדם הוא חיה רציונלית", אך "גישה זו אינה מחזיקה מים".
באופן דומה משרטט הזליט בספר "דיוקנאות" של עשרים וארבעה אישים נוספים בני זמנו, ואגב כך הוא יוצר תמונה של "רוח התקופה".
בין האישים האחרים שסקר היו ויליאם גודווין, סמואל טיילור קולרידג', וולטר סקוט, לורד ביירון, ויליאם וורדסוורת', תומאס מלתוס, וושינגטון אירווינג, ויליאם וילברפורס וג'ורג' קנינג.
"רוח התקופה" היה אחד הספרים המצליחים ביותר של הזליט, ויש שמחשיבים אותו לספרו הטוב ביותר.
מסות אחרונות, החיים של נפוליאון ומותו
לאחר הנישואים יצאו הזליט ואשתו השנייה לטיול בצרפת ואיטליה.
בפריז נפגש הזליט עם סטנדל, שהעריך את עבודתו והביא לתרגום של מספר ממסותיו לצרפתית.
את המסע תיאר הזליט במכתבים שפורסמו במורנינג כרוניקל ולאחר מכן באסופה "הערות על מסע לצרפת ואיטליה" (Notes of a Journey through Italy and France) משנת 1826. אסופה נוספת של מסות בשני כרכים, The Plain Speaker, הופיעה באותה שנה.
היא כללה מסות שפורסמו בעיתונות בשנים הקודמות וכן מסות חדשות שלא פורסמו בעבר.
אחת המסות באסופה זו, "על העונג שבשנאה" (On the Pleasure of Hating) מסגירה את התחושות הקשות של הזליט כלפי העולם, חבריו ובדידותו הגוברת.
"הטבע", כותב הזליט, "נראה כעשוי מאנטיפתיה: בלי משהו לשנוא, אנו נאבד את המקור למחשבה ופעולה".
לגבי עצמו הוא מודה, "רבתי כמעט עם כל חברי (הם עשויים לומר שזה בגלל מזגי הרע, אבל) הם רבו גם זה עם זה...
הם התפזרו, כמו שלג דאשתקד".
המסה מסתיימת באווירה של מרה שחורה:
"באשר לדעותיי בעבר, נמאס לי מהן בכל ליבי...
לימדו אותי לחשוב, והייתי מוכן להאמין, שהגאונות אינה סרסורית, שהמידה הטובה אינה מסכה, שהחירות אינה שם, שכס האהבה הוא בלב האדם.
כעת, היה לי אכפת אך מעט אם היו מילים אלה נמחקות מהמילון...
בראותי את כל זה, ובפורמי את קורי החיים האנושיים לחוטים השונים של רשעות, זדון, פחדנות, אי-רגישות והיעדר-הבנה, או אדישות כלפי אחרים ובורות לגבי עצמנו...
האם אין לי סיבה לשנוא ולתעב את עצמי?
בהחלט יש לי, ובעיקר על כך שלא מספיק שנאתי ותיעבתי את העולם".
מסה נוספת שפורסמה בקובץ, "על הקנאה" (On Envy), מציגה דיאלוג בין H ל-N.
זו הייתה המסה הראשונה שהציגה שיחות בין הזליט לבין הצייר ג'יימס נורת'קוט.
בהמשך פרסם הזליט סדרה של שיחות כאלה, תחת הכותרת "Boswell Redivivus" ("בוזוול קם לתחייה"), שקובצו לספר ב-1830.
אף אחד מהפרסומים בשנותיו האחרונות של הזליט לא זכו להצלחה במכירות, זאת על אף ש-The Plain Speaker נחשב לאחד מספריו הטובים ביותר.
הזליט היה נתון כל הזמן בבעיות כלכליות, שככל הנראה הובילו גם לפרידתו מאשתו השנייה, ובעיות הבריאות שהציקו לו כל חייו החמירו וטרדו כל העת את מנוחתו.
עיקר מרצו הופנה לארבעה כרכים על "חייו של נפוליאון".
הפרויקט השאפתני נידון לכישלון מלכתחילה.
וולטר סקוט פרסם ביוגרפיה של נפוליאון זמן קצר לפניו, והספר של הזליט לא הצטיין במקוריות יתרה.
שני הכרכים הראשונים יצאו לאור בפברואר 1828 וזכו לתגובות צוננות מהמבקרים.
המוציאים לאור פשטו את הרגל זמן קצר אחרי הפרסום, כך שבעבור הספר לא קיבל הזליט תמורה כלשהי.
שני הכרכים האחרונים פורסמו סמוך למותו.
לפי ג'ונתן בייטס, "'החיים [של נפוליאון]' היא העבודה הכי פחות מקורית של הזליט, שכן היא מכילה בעיקר תרגום ופרפרזה על ספרי היסטוריה וביוגרפיה צרפתיים שונים".
בפברואר 1828 פרסם הזליט את המסה "פרידה מכתיבת מסות", בה הוא הבהיר שהכתיבה כבר לא מסבה לו הנאה כלשהי.
עם זאת, הצורך הכלכלי הכריח אותו להמשיך לכתוב ולפרסם מסות רבות במגזינים השונים.
הוא כתב מאמר מחווה ל"הזיות של מטייל בודד" של רוסו, שהיה למעשה מאמר פרידה מווינטרסלו, היישוב הכפרי שבו הוא נהג לשהות, לטייל ולכתוב מאז ימי נישואיו הראשונים.
ב-1829 הוא ביקר שוב בווינטרסלו, ושהה שם יחד עם אשתו לשעבר ובנו.
למרות הפרידה הקשה, הוא נשאר בקשר מתמיד עם שניהם ותמך בהם ככל יכולתו.
בפברואר 1830 נפל הזליט קורבן להונאה כספית שהביאה לחובות ולמעצרו.
הוא שוחרר בתנאי שבכל שבוע ישלם סכום שבקושי רב יכול היה להרשות לעצמו.
במרץ הוא כתב, במסה "בדידות לונדונית": "בלונדון ניתן להשיג כל דבר בעבור כסף; ודבר אחד ניתן להשיג בלעדיו.
המעצר והמצוקה הכלכלית החמירו את בעיות הבריאות של הזליט, וביוני הוא רותק למיטתו וקיבל מרשם של אופיום.
על הזיותיו וחוליו הוא כתב מסה, "The Sick Chamber".
מהפכת יולי הייתה עבורו נחמה.
באוגוסט חלה החמרה במצבו, ככל הנראה כתוצאה מכולרה.
כל העת הוא נאלץ לכתוב מכתבי תחינה לחברים, בהם ביקש עזרה כספית.
ב-18 בספטמבר 1830 הוא נפטר בביתו בסוהו כשבנו ושלושה מחבריו לצדו.
כדי לעמוד בתשלומים ולנסות לשלם את חובותיו, הכין מראש הזליט מאמרים שהמשיכו להתפרסם גם בזמן שהיה מרותק למיטתו.
שני מאמרים פורסמו בבוקר שלאחר מותו, אך הוא מת עני ובחובות.
לאחר מותו, במאה ה-19, זכה הזליט להערכה רבה כאחד המסאים החשובים בדורו וכדמות מרכזית בתנועה הרומנטית הבריטית, זאת על אף שהמוניטין שלו מעולם לא השתקם מפרשת האהבים שפרסם בעצמו ב-Liber Amoris.
בנו ונכדו דאגו לפרסום של אסופות מכתביו לאחר מותו.
בשנים 1902–1906 פורסמה מהדורה של 13 כרכים עם כתביו.
בשנות ה-30 של המאה העשרים ערך פי.
Howe) מהדורה מלאה של כל כתביו ב-21 כרכים.
על אף ההערכה כלפיו, דמותו של הזליט המשיכה לעורר רגשות מעורבים אצל הקוראים.
וירג'יניה וולף ייחסה את התחושות שמעוררת הקריאה במאמריו של הזליט – "בוודאי", היא כתבה, "אף אחד לא יכול לקרוא את הזליט ולהחזיק בעמדה פשוטה ובלתי-מורכבת כלפיו" – לכנות והשקיפות בכתיבתו, שיוצרת היכרות אינטימית עם הכותב:
וולף שיבחה גם את סגנון הכתיבה של הזליט: "היה לו – אף אחד לא יכול להכחיש זאת – את אחד המוחות הטובים ביותר, והוא כתב ללא ספק את סגנון הפרוזה הטוב ביותר בזמנו"; אך היא כתבה מילים אלה בשנות ה-30 של המאה ה-20, התקופה בה החלה לדעוך ההתעניינות בהזליט.
לפי ג'ונתן בייטס, דעיכה זו קשורה להשפעה של פרנק ריימונד ליוויס ות"ס אליוט.
סיבה אחרת עשויה להיות הדעיכה של המסה, מהזן שכתב הזליט, כסוגה ספרותית.
ייתכן גם שלפגיעה במוניטין של הזליט בעקבות הסקנדל שעורר Libre Amoris הייתה השפעה על העניין בכתיבתו.
פרשה זו המשיכה לעורר עניין: בשנת 1977 הופק סרט הטלוויזיה "הזליט מאוהב" (Hazlitt in Love) על יחסיו עם שרה ווקר, ושלושה רומנים נכתבו בהשראתה.
בסוף המאה העשרים החלה התעניינות מחודשת בהזליט.
לפחות בחלקה, מגמה זו התהוותה בעקבות מאמץ מודע "להחיות" את המוניטין של הזליט ואת העניין של קוראיו הפוטנציאליים.
מנהיג מפלגת הלייבור בבריטניה, מייקל פוט, כתב בספרו Debts of Honour מ-1980 שהזליט "נתן לשמאל האנגלי פרספקטיבה ופילוסופיה רחבת הקף כזו שנתן ברק לימין".
הוא ייסד את "חברת הזליט" (Hazlitt Society), שכללה מספר אינטלקטואלים בעלי שם, כגון אנתוני קליפורד גריילינג , טום פולין ודנקן וו, שהוציאו בעשור שבין 1998 ל-2008 לפחות ארבע ביוגרפיות של הזליט, מספר מהדורות של כתביו ומספר מחקרים על כתיבתו.
בנוסף, החברה מוציאה לאור את כתב העת The Hazlitt Review''.
ההערכה המחודשת להזליט התמקדה בהבטים שונים של יצירתו וסגנונו.
בביוגרפיה שכתב על הזליט, הכתירו דנקן וו כ"אדם המודרני הראשון", הן מבחינת תפיסת עולמו הרומנטית והן מבחינת חלוציותו בשדה הכתיעבה הביקורתית והעיתונאית:
בשנת 2003 שוקמה מצבת הזיכרון להזליט במקום קבורתו בכנסיית סנט אן בסוהו בלונדון, זאת לאחר קמפיין שהובל על ידי אישי ציבור ורוח.
על המצבה חרוט אפיטף ארוך שמשבח את הזליט על איבתו כלפי עושר וכוח גרידא ואהבתו לחלשים ולמדוכאים.
התיאטרון במיידסטון, עיר הולדתו, קרוי על שמו.
בית המשפחה בוום עדיין קיים, ושלט שקבוע עליו מציין זאת.
בבית בו גר בסוהו קיים מלון שקרוי על שמו, "Hazlitt's Hotel".
ויליאם מתיו הודג'קינס היה צייר ניו זילנדי מהמאה ה-19.
הוא נחשב ל'אבי האמנות בניו זילנד'.
הוא ייסד גלריה לאמנות ציבורית ראשונה בניו זילנד והיה האדם הראשון שפרסם על אמנות ניו זילנדית.
הוא היה צייר צבעי מים ועודד את בנותיו לצייר.
אחת מהן, פרנסיס הודג'קינס, נחשבה לאמנית החשובה ביותר בבריטניה בזמן מותה והיא עדיין הציירת הגולה הנחשבת ביותר של ניו זילנד.
ויליאם הוטבל בליברפול 23 בספטמבר 1833 בלב שכונות העוני של העיר.
שם אביו היה גם כן ויליאם הודג'קינס.
אמו הייתה ג'יין גרוקוט או גרוקוק ואחותו ג'יין נולדה בשנת 1835.
ויליאם מאתיו למד בבית הספר בסטבלי, דרבישייר.
ב־1852 אביו עבד בברמינגהאם, אך הוא היה עבד בלונדון.
ב־1855 הוא היה בפריז שם סייע ב"עבודה ספרותית" בוורסאי, אולי בהעתקת תכתובות או יצירות גרפיות.
עוד בלונדון בשנת 1857 למד והעתיק את ציוריו של טרנר ואמנים אחרים, בהמפטון קורט ובגלריה הלאומית.
בשנת 1859 עבד בגלריית הדיוקנאות הלאומית בלונדון.
בין 1856 ל־1858 משפחת הודג'קינס היגרה למלבורן באוסטרליה.
באפריל 1862 עזב הודג'קינס את מלבורן להתגורר בדנידין, ניו זילנד.
הוא פגש את רייצ'ל אוון פארקר והתחתן איתה בקתדרלת סנט פול, דנידין, 19 בספטמבר 1865.
הציור המוקדם ביותר הידוע של ויליאם הודג'קינס מתוארך לשנת 1862. לא ידוע כיצד למד ציור.
הוא לא הציג בתערוכה שהתקיימה בדנידין בשנת 1865, אך לקח על עצמו את ארגון מחלקת הצילום שלה.
הוא ארגן תערוכה לאמנויות יפות בדנידין בשנת 1869 במטרה להקים גלריה לאמנות ציבורית.
הגלריה הציבורית הוקמה בשנת 1875, והוא הקים את מה שהפך במהרה לחברת האמנות אוטאגו.
בשנת 1882 הסכימה מועצת החברה להתחיל "אוסף לאומי של יצירות אמנות".
החלטה מה-14 באוקטובר 1884 ייסדה למעשה את הגלריה לאמנות ציבורית דנידין המוסד הראשון מסוגו בניו זילנד.
הודג'קינס התדרדר מבחינה כלכלית, ולא צלח בעסקיו.
בשנת 1884 העביר את משפחתו מבית במקום טוב בעיר, לקוטג' שכור בפרבר ליד הנמל.
בשנת 1888 הוא הוכרז כפושט רגל.
הודג'קינס נחלץ מהקשיים האלה, ובסופו של דבר העביר את המשפחה חזרה לבית שכור גדול בעיר.
הוא היה מעורב בארגון מחלקת האמנות של תערוכת הים הניו זילנדי והים הדרומי שהתקיימה בדנידין בשנת 1889. באותה שנה הוא הציע את הרעיון של גלריה לאומית במימון ממשלתי עם אוספים בכל אחד מארבעת המרכזים העיקריים.
האמנות של הודג'קינס עצמו התפתחה במידה ניכרת.
הוא היה צייר נוף בסגנון הרומנטית של טרנר.
הוא קלט סגנונות חדשים כמו זה שהובא על ידי ג'ירולמו נרלי.
הודג'קינס אימץ את הציירים החדשים בדנידין והפכו את העיר לזמן מה למרכז האמנות העיקרי בניו זילנד.
הודג'קינס נפטר בדנידין ב־9 בפברואר 1898, הותיר אחריו את אשתו, שתי בנותיו וארבעת בניו.
הוא השאיר את משפחתו ענייה, אך הוא זכור כאדם עליז, שאפתן והגלריה הציבורית שהקים שגשגה.
הוא פרסם את התיעוד הראשונה על אמנות ניו זילנדית והותיר אחריו מכלול יצירות שהטובות שבהן הן מהמשובחות מסוגן בניו זילנד.
בנותיו של הודג'קינס איזבל, ובמיוחד בתו הצעירה פרנסיס, קידמו את יחסיו באמנות.
ויליאם ג'דסון הולווי היה מנהל בית ספר, עורך דין ופוליטיקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסגן מושל אוקלהומה, ובעקבות הדחתו של הנרי ג'ונסטון היה למושל אוקלהומה השמיני.
קודם לכהונתו בתפקידים אלו, היה הולווי מורה בבית ספר בעיר הוגו, חבר הסנאט של אוקלהומה, והנשיא הזמני של הסנאט.
כמושל הוא הוביל רפורמה בחוקי הבחירות של אוקלהומה וטיפל בבעיות במערכת התחבורה המדינתית.
ויליאם הולווי נולד בעיר ארקדלפיה שבארקנסו.
אביו, שהיה כומר בפטיסטי, שלח אותו ללמוד בקולג' בקולג' הבפטיסטי ואשיטה (כיום האוניברסיטה הבפטיסטית ואשיטה).
לאחר שסיים את לימודיו ב-1910 עבר הולווי לאילינוי כדי ללמוד באוניברסיטת שיקגו.
לאחר שסיים את מסכת לימודיו, עבר הולווי עם משפחתו לעיר הוגו שבאוקלהומה, שם הוא היה למנהל בית הספר התיכון המקומי.
בתקופת מגוריו בהוגו, החל הולווי ללמוד משפטים.
ב-1914 הוא התקבל ללימודים בבית הספר למשפטים קמברלנד, קיבל תואר במשפטים, ושב להוגו כדי לעסוק בעריכת דין.
ב-1916 נבחר הולווי כפרקליט מחוז צ'וקטאו מטעם המפלגה הדמוקרטית.
ב-1917 נשא הולווי לאישה את אמי ארנולד, גם היא מורה מהוגו.
במלחמת העולם הראשונה הוא התנדב לשרת בבית הספר לקצינים, אך המלחמה הסתיימה לפני ששירותו החל.
ב-1920 הוא נבחר לסנאט של אוקלהומה כנציג מחוזות צ'וקטאו, מק'קורטיין ופושמאטאה.
ב-1925 בחרו בו חברי הסנאט כנשיא הזמני של הסנאט.
שנתיים לאחר תקופת כהונתו השנייה בסנאט של אוקלהומה, הוא התמודד בבחירות על משרת סגן מושל אוקלהומה.
באותה עת הייתה משרת סגן המושל פנויה לאחר שסגן המושל הקודם, מרטין טראפ, החליף את המושל ג'ק וולטון לאחר שזה האחרון הודח מכהונתו.
שש שנות ניסיונו בסנאט המדינתי, והמוניטין שלו כאיש מערכת החינוך, הנחילו לו את הניצחון בבחירות לאחר שקיבל 55.7 אחוזים מקולות הבוחרים.
ב-10 בינואר 1927 הושבע הולווי כסגן המושל הרביעי של אוקלהומה.
ב-1929 החל בית המחוקקים של אוקלהומה בהליך הדחה נגד המושל הנרי ג'ונסטון.
החל מ-21 בינואר היה הולווי למושל בפועל.
ב-20 במרץ, כאשר הודח ג'ונסטון באופן רשמי, הפך הולווי ממושל בפועל למושל השמיני של אוקלהומה.
כמו מרטין טראפ לפניו, היה הולווי לסגן המושל השני של אוקלהומה שהיה למושל בעקבות הדחת קודמו.
כשתקופת ממשלו החלה בעיצומה של אווירות חוסר אמון, פעל הולווי להרגעת הרוחות ולהשבת האמון בממשלת המדינה.
בעקבותיהם של קודמיו הפרוגרסיבים, הוא העביר חוקים להגדרה מחדש של מגבלות עבודת הילדים, וחוק חדש לשיפור תנאי הבריאות והבטיחות של עובדי ענף הכרייה.
בשל עליית מספרם של כלי הרכב על כבישי אוקלהומה, עלו סוגיות הקשורות לבטיחות הציבור.
בתגובה, הולווי קבע מגבלת מהירות נסיעה של 45 מייל לשעה (72 קמ"ש) בכל רחבי המדינה.
הוא גם הקטין את מספר חברי נציבות הכבישים של אוקלהומה, שהוקמה על ידי טראפ, מחמישה לשלושה.
סוגיה שהייתה בעדיפות גבוהה עבור הולווי, הייתה שאלת הגבול המערבי של אוקלהומה.
ב-16 במאי 1929 הוא כינס את בית המחוקקים למושב מיוחד.
ב-5 ביולי התפזר בית המחוקקים לאחר שקיבל החלטה לרכוש גשרי אגרה לאורך הגבול.
הרפורמה החשובה ביותר של הולווי הייתה כאשר ממשלו שינה את חוקי הבחירות של אוקלהומה.
הוא הנהיג את סבב ההצבעה הסופי בבחירות המקדימות של המפלגות בפעם הראשונה.
תנאי זה חייב את המועמדים להשיג רוב ברור במפלגתם כדי להתמודד מטעמה.
ב-29 באוקטובר 1929, יחד עם כל העולם, ניצב ממשלו של הולווי עם בעיה חדשה.
כאשר קרסה הבורסה בוול סטריט, אוקלהומה, וארצות הברית, נכנסו לתקופת השפל הגדול.
עד לאותה נקודת זמן התחייב הולווי לשמור את תקציב ההוצאות המדינתי במסגרת של 30 מיליון דולר בשתי השנים הראשונות לכהונתו.
כאשר אוקלהומה הייתה כבר בחוב של 2 מיליון דולר, פרוץ השפל הגדול רק החמיר את המצב עוד יותר.
הולווי נאלץ להוציא יותר כספים בהשוואה להכנסות המדינה כדי למנוע קריסה כוללת של ממשלת המדינה והמגזר העסקי הפרטי.
מצב זה יימשך עד לתוך כהונתו.
ב-1930 נבחר במקומו של הולווי ויליאם מארי.
ב-12 בינואר 1931 סיים הולווי את כהונתו, ומארי הושבע כמושל אוקלהומה התשיעי.
לאחר תום כהונתו כמושל, עבר הולווי לאוקלהומה סיטי, שם הוא עסק בעריכת דין עד ליומו האחרון.
ויליאם הולווי נפטר באוקלהומה סיטי ב-28 בינואר 1970, בגיל 81. הוא נטמן בבית הקברות רוז היל שבעיר.
בנו, ויליאם ג'דסון הולווי הבן, היה שופט בבית המשפט הפדרלי העשירי לערעורים של ארצות הברית.
ויליאם היילי היה סופר אנגלי, הידוע בעיקר בתור הביוגרף של חברו ויליאם קופר.
נולד בצ'יצ'סטר, הוא נשלח ללמוד באיטון ב-1757 ובטריניטי הול קולג', אוניברסיטת קיימברידג', ב-1762 ב-1767 עזב את קיימברידג' ועבר לגור בלונדון.
אמצעיו הכספיים אפשרו להיילי לחיות באחוזתו המשפחתית בארהאם, סאסקס, והוא פרש לשם ב-1774. במיקומו של הבית בארהאם נמצא בית הספר הגדול באלארד.
ב-1792, בעת כתיבת חייו של מילטון, הכיר היילי את וילאם קופר, ונוצרה ביניהם ידידות שנמשכה עד מותו של קופר בשנת 1800.
בשנת 1800 איבד היילי גם את בנו הטבעי, תומאס אלפונסו היילי, שאליו היה קשור מאוד.
הוא היה תלמידו של ג'ון פלקסמן, שאליו הופנה המאמר של היילי על פיסול (1800).
פלקסמן הכיר את ויליאם בלייק להיילי.
אחרי שהיילי עבר בשנת 1800 לכפר בפלפאם, סאסקס, בלייק התיישב לידו למשך שלוש שנים כדי לחרוט את האיורים לספר על חייו של קופר.
ספר זה הוא יצירתו הידועה ביותר של היילי, פורסם בשנים 1803–1804 ב-5 כרכים.
היילי מת בפלפאם ב-12 בנובמבר 1820.
היילי כבר כתב שירה כאשר ב-1771 הטרגדיה שכתב על האב הפגוע, נדחתה על ידי דייוויד גאריק.
היילי זכה לתהילה ממנה נהנה בקרב בני דורו בעזרת מאמריו ואיגרותיו הפואטיות: "איגרת פואטית לצייר" (1778) המופנית לידידו ג'ורג' רומני.
"מסה על היסטוריה" (1780), בשלוש איגרות, הממוענות לאדוארד גיבון.
מסה על שירה אפית (1782) מופנית לוויליאם מייסון.
"ניצחונות המזג" (1781) הייתה היצירה הפופולרית ולכן הודפסה בשתים עשרה או ארבע עשרה מהדורות יחד עם "ניצחונות המוזיקה" ( 1804).
מחזה טרגדיה שלו מ-1789 "מרסלה" הוצג בדרורי ליין.
ב-1805 פרסם בלדות המבוססות על אנקדוטות של חיות, עם איורים של ויליאם בלייק.
במשך שתים עשרה השנים האחרונות לחייו קיבל היילי קצבה עבור כתיבת זיכרונותיו.
בשנת 2007, התערוכה "משוררים בנוף: הרוח הרומנטית באמנות הבריטית" שאצר סיימון מרטין ונערכה בגלריה פאלנט האוס בצ'יצ'סטר הבליטה את תפקידו של היילי כפטרון וידיד של אמנים כולל ויליאם בלייק, ג'ורג' רומני, ג'ון פלקסמן וג'וזף רייט מדרבי.
אלייזה בול היילי הייתה מתרגמת ומסאית.
היא תרגמה לאנגלית שני חיבורים מאת המסאית הצרפתייה אנה תרז דה למברט (1647 – 1733) שפורסמו ב-1780 כמאמרים על ידידות וזקנה.
שש עשרה שנים מאוחר יותר היא פרסמה חיבור מקורי, "ניצחון ההיכרות על הידידות: מסה לעתיד" (1796).
היילי נפרד ממנה ב־1789 והתחתן שנית ב-1809 עם מרי וולפורד, אך גם הם נפרדו לאחר שלוש שנים.
ויליאם דונלד המילטון היה ביולוג אבולוציוני בריטי, אחד התאורטיקנים האבולוציוניים המשמעותיים ביותר במאה ה-20.
המילטון התפרסם בעבודתו התאורטית המספקת בסיס גנטי לקיומו של אלטרואיזם, תובנה שהייתה חלק מרכזי בפיתוח ההשקפה לפיה אבולוציה ממוקדת בגנים.
הוא נחשב לאחד מבשרי הסוציוביולוגיה.
המילטון פרסם עבודה חשובה על הבדלים בין שיעורי הזכרים והנקבות באותו המין והאבולוציה של הרבייה המינית.
משנת 1984 ועד מותו בשנת 2000 היה פרופסור בחברה המלכותית באוניברסיטת אוקספורד.
המילטון נולד בקהיר, השני מבין שבעה ילדים.
אביו א' מ' המילטון, היה מהנדס, ואמו ב' מ' המילטון הייתה רופאה.
משפחת המילטון התיישבה במחוז קנט.
במהלך מלחמת העולם השנייה, המילטון הצעיר פונה לאדינבורו.
הוא התעניין בהיסטוריה של הטבע מגיל צעיר ובילה את זמנו הפנוי באיסוף פרפרים וחרקים אחרים.
ב-1946 הוא גילה את ספרו של א' ב' פורד (Ford), "פרפרים", שהציג את עקרונות האבולוציה על ידי ברירה טבעית, גנטיקה וגנטיקה של אוכלוסיות.
הוא התחנך בבית הספר טונברידג' (Tonbridge), שם למד בבית סמית' (Smythe).
בגיל 12 נפצע קשה במשחק בחומרי נפץ שנשארו לאביו מהכנת רימוני יד עבור משמר המולדת במהלך מלחמת העולם השנייה.
המילטון נאלץ לעבור כריתת חזה (thoracotomy) וקטיעת חלקי אצבעות בידו הימנית בבית החולים קינגס קולג' כדי להציל את חייו.
הוא נותר עם צלקות ונזקק לשישה חודשי החלמה.
הוא טייל בצרפת והשלים שנתיים של שירות לאומי.
הוא היה בוגר תואר ראשון בסנט ג'ון קולג'.
הוא הסתקרן מספרו של רונלד פישר "התיאוריה הגנטית של הברירה הטבעית", אך לפישר לא היה מעמד איתן בקיימברידג', והוא נתפס כסטטיסטיקאי בלבד.
המילטון שאב השראה מהפרקים של פישר על איגניקה.
בפרקים מוקדמים יותר, סיפק פישר בסיס מתמטי לגנטיקה של האבולוציה, והמילטון האשים מאוחר יותר את ספרו של פישר בכך שקיבל רק תואר פחות ערך (Upper division).
המילטון נרשם לקורס בתואר שני במדעים (MSc) בדמוגרפיה בבית הספר לכלכלה של לונדון (LSE), תחת נורמן קרייר, שעזר להשיג מענקים שונים עבור לימודיו.
מאוחר יותר, כאשר עבודתו הפכה מתמטית וגנטית יותר, היו מנחיו ג'ון האג'נל מה- LSE וסדריק סמית' מיוניברסיטי קולג' לונדון (UCL).
פישר וג'ון הלדיין ראו בעיה בניסוח האופן שבו אורגניזמים יכולים להגביר את כשירות הגנים שלהם על ידי סיוע לקרוביהם, אך לא הכירו בחשיבות הבעיה ולא השקיעו בניסוחה.
המילטון עבד על מספר דוגמאות, והבין שהמספר שחסר לחישוביו היה מקדם היחסים (coefficient of relationship) של סיואל רייט.
זה הפך לכלל המילטון העוסק בברירת שארים: בכל סיטואציה מעוררת התנהגות, הפרט מעריך את כשירותו של שכנו מול זו שלו לפי מקדמי היחסים המתאימים למצב.
מבחינה אלגברית, הכלל קובע שיש לבצע פעולה יקרה אם: כאשר C הוא העלות בכשירות לשחקן, r הוא הקשר הגנטי בין השחקן למקבל, ו-B הוא תועלת הכשירות למקבל.
עלויות ויתרונות כשירות נמדדים בפוריות.
r הוא מספר בין 0 ל-1. שני מאמרים של המילטון משנת 1964 בשם "ההתפתחות הגנטית של התנהגות חברתית" (The Genetical Evolution of Social Behaviour) זוכים בשנים האחרונות להתייחסות נרחבת.
אולם ההוכחה והדיון בהשלכותיה כללו מתמטיקה מפורטת, ושני סוקרים לא זיהו את חשיבות המאמר.
השלישי, ג'ון מיינרד סמית', זיהה את המשמעות.
עבודתו של המילטון הובילה לחיכוכים עם מיינרד סמית'.
המילטון חשב שסמית' עצר את עבודתו כדי לתבוע קרדיט על רעיון (בתקופת הסקירה פרסם מיינרד סמית' מאמר שהתייחס בקצרה לרעיונות דומים).
המאמר של המילטון הודפס ב-Journal of Theoretical Biology וכאשר פורסם לראשונה, לא זכה להתייחסות רבה.
ההכרה במשמעותו גברה בהדרגה וכיום הוא מצוטט באופן שגרתי בספרי ביולוגיה.
רוב הדיון מתייחס לאבולוציה של אאוסוציאליות בחרקים מסדרת הדבוראים (Hymenoptera - נמלים, דבורים וצרעות) בהתבסס על מערכת קביעת המין ההפלודיפלואידית הבלתי רגילה שלהם.
מערכת זו פירושה שהנקבות קרובות יותר גנטית לאחיותיהן מאשר לצאצאיהן (הפוטנציאליים).
לפיכך, טען המילטון, "פעולה יקרה" תוקדש לעזרה בגידול אחיותיהן במקום להתרבותן-עצמן.
במאמרו מ-1970, "התנהגות אנוכית והתנהגות קנטרנית במודל אבולוציוני", שקל המילטון את השאלה האם נזק שגורם אורגניזם לאחר חייב להיות בהכרח תוצר לוואי של הסתגלות להישרדות.
מה לגבי פגיעה של אורגניזם באחר בכוונה ללא תועלת עצמית נראית לעין?
התנהגות כזו המילטון מכנה spiteful, מונח שניתן לתרגמו כקנטרני או מרושע.
ניתן להסביר זאת כעלייה בסיכוי שהאללים הגנטיים של האורגניזם יעברו לדורות הבאים על ידי פגיעה באלו שקשריהם פחות חזקים מקשרים מקריים, רנדומליים.
סביר להניח שקנטרנות או נוקמנות (spite) לא תתפתח לסוגים מורכבים של הסתגלות.
יעדי התוקפנות צפויים לנקום, ורוב זוגות הפרטים (בהנחה של מין פאנמיקטי (Panmixia), מין שבו כל פרט הוא פוטנציאל לזיווג) מציגים רמה ממוצעת של קשר גנטי, מה שהופך את בחירת המטרות הנוקמנית לבעייתית.
הבדלים חריגים בין שיעורי הזכרים והנקבות באותו המין
בין 1964 ל-1977 הרצה המילטון באימפריאל קולג' בלונדון.
הוא פרסם מאמר ב־Science על "הבדלים חריגים בין שיעורי הזכרים והנקבות באותו המין".
פישר (1930) הציע מודל מדוע היחס בין שיעורי הזכרים והנקבות באותו המין, באופן "רגיל" הוא כמעט תמיד 1:1 (אך ראו אדוארדס 1998).
הבדלים חריגים בין שיעורי הזכרים והנקבות באותו המין, במיוחד אצל צרעות, נזקקו להסברים.
המילטון התוודע לרעיון וגיבש פתרון ב-1960, כאשר הוטל עליו לעזור לתלמידו של פישר, אדוארדס (AWF Edwards), לבחון את השערתו של פישר לגבי הבדלים בין שיעורי הזכרים והנקבות באותו מין.
המילטון שילב ידע נרחב בהיסטוריה של הטבע עם תובנה לגבי הבעיה, ופתח תחום מחקר חדש.
המאמר הציג את המושג "אסטרטגיה בלתי מנוצחת", שג'ון מיינרד סמית' וג'ורג' פרייס היו אמורים לפתח לכדי המושג "אסטרטגיה יציבה אבולוציונית" (ESS), מושג בתורת המשחקים שאינו מוגבל לביולוגיה אבולוציונית.
פרייס גזר את משוואת פרייס, ובכך גזר מחדש את כלל המילטון.
מאוחר יותר סקר מיינרד סמית' את אחד המסמכים של פרייס ושאב ממנו השראה.
המאמר לא פורסם אך מיינרד סמית' הציע להפוך את פרייס למחבר שותף של מאמר ה-ESS שלו.
פרייס התאבד ב-1975, והמילטון ומיינרד סמית' היו בין הבודדים שנכחו בהלוויה.
חיסרון זה לא השפיע על הפופולריות של עבודתו, שכן זו זכתה לפופולריות על ידי ריצ'רד דוקינס בספרו מ-1976 הגן האנוכיי.
ב-1966 התחתן עם כריסטין פריס והיו להם שלוש בנות, הלן, רות ורוונה.
26 שנים מאוחר יותר הם נפרדו בידידות.
המילטון היה פרופסור אורח באוניברסיטת הרווארד ומאוחר יותר בילה תשעה חודשים עם משלחת Xavantina-Cachimbo של החברה המלכותית ושל החברה הגיאוגרפית המלכותית כפרופסור אורח באוניברסיטת סאו פאולו.
משנת 1978 היה המילטון פרופסור לביולוגיה אבולוציונית באוניברסיטת מישיגן.
במקביל נבחר לחבר כבוד זר של האקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים.
הגעתו עוררה מחאות ושיבושים מצד סטודנטים שלא אהבו את הקשר שלו לסוציוביולוגיה.
שם עבד עם איש מדע המדינה רוברט אקסלרוד על דילמת האסיר והיה חבר בקבוצת BACH עם החברים המקוריים ארתור בורק, רוברט אקסלרוד, מייקל כהן וג'ון הולנד.
המילטון היה חסיד תאוריית המלכה האדומה של האבולוציה של הרבייה המינית (בנפרד מהתיאוריה האחרת באותו שם שהוצעה בעבר על ידי ליי ואן ואלן).
תאוריה זו נקראה על שם דמות בסרטו של לואיס קרול, מבעד למראה ומה אליס מצאה שם, שרצה ללא הרף אבל אף פעם לא עוברת מרחק כלשהו:
"ובכן, בארצנו," אמרה אליס, עדיין מתנשפת מעט, "בדרך כלל היית מגיע למקום אחר - אם היית רץ מהר מאוד במשך זמן רב, כפי שעשינו."
"עכשיו, כאן, את מבינה, צריך לרוץ את כל הריצה שאת יכולה כדי להישאר באותו מקום.
אם את רוצה להגיע למקום אחר, את חייבת לרוץ לפחות פי שניים מהר יותר!" (קרול, עמ' 46)
תיאוריה זו מניחה שהמין התפתח בשל שילובים חדשים של גנים לטפילים, שמנעו מהטפיל לטרוף את האורגניזם: מינים בעלי רבייה מינית היו מסוגלים ללא הרף "לברוח" מהטפילים שלהם.
כמו כן, טפילים הצליחו לפתח מנגנונים לעקוף את מערכת הגנים החדשה של האורגניזם, ובכך להמשיך בתחרות.
בשנת 1980 נבחר המילטון לעמית החברה המלכותית, ובשנת 1984 הוזמן על ידי ריצ'רד סאות'ווד להיות פרופסור מחקר בחברה המלכותית במחלקה לזואולוגיה באוקספורד, ועמית בניו קולג', שם שהה עד מותו.
משנת 1994 היה המילטון בן זוגה של מריה לואיסה בוזי, עיתונאית וסופרת מדע איטלקית.
אוספי מאמריו, "דרכיה הצרות של ארץ הגנים" (Narrow Roads of Gene Land), החלו להתפרסם ב-1996. הכרך הראשון נקרא "אבולוציה של התנהגות חברתית" (Evolution of Social Behaviour) .
תחום האבולוציה החברתית, שלכלל המילטון יש חשיבות מרכזית בו, מוגדר באופן רחב כחקר האבולוציה של התנהגויות חברתיות, כלומר כאלה המשפיעות על כשירותם של יחידים שאינם השחקן עצמו.
ניתן לסווג התנהגויות חברתיות בהתאם להשלכות שלהן על הכשירות של הפרט ושל הנמען.
התנהגות המגבירה את הכשירות של השחקן מועילה הדדית אם גם הנמען מרוויח, והיא אנוכית אם הנמען סובל מאובדן.
התנהגות שמפחיתה את כשירותו של השחקן היא אלטרואיסטית אם הנמען מרוויח, והיא מרושעת אם הנמען סובל מהפסד.
סיווג זה הוצע לראשונה על ידי המילטון ב-1964.
המילטון הציע את תאוריית האבולוציה המשולבת של צבע עלי הסתיו כדוגמה לתאוריית האיתות האבולוציונית.
כדי לחפש עדויות עקיפות להשערת ה-OPV (ההשערה שחיסון פוליו אחראי לאיידס, Oral polio vaccine AIDS hypothesis) על ידי הערכת רמות טבעיות של נגיף SIV, נגיף כשל חיסוני סימיאני (Simian immunodeficiency virus), בפרימטים, יצא המילטון עם שני חוקרים אחרים בתחילת 2000 לטיול ברפובליקה הדמוקרטית של קונגו שסועת המלחמה דאז.
אף אחת מ-60 דגימות השתן והצואה שאסף המילטון לא הכילה וירוס SIV ניתן לזיהוי.
המילטון חזר ללונדון מאפריקה ב-29 בינואר 2000. הוא אושפז בבית החולים ביוניברסיטי קולג', לונדון, ב-30 בינואר 2000. הוא הועבר לבית החולים מידלסקס ב-5 בפברואר 2000 ומת שם ב-7 במרץ 2000. ב-10 במאי 2000 נחקרה סיבת מותו בבית המשפט למקרי המוות של וסטמינסטר.
חוקר מקרי המוות הגיע למסקנה כי מותו נבע מ"אי ספיקת איברים עקב דימום במערכת העיכול העליונה עקב הפרעה בתריסריון ודימום עורקי דרך כיב ברירית".
בעקבות דיווחים המייחסים את מותו לסיבוכים הנובעים ממלריה, חקירה של ה-BBC קבעה כי הוא חלה במלריה במסעו האחרון באפריקה.
עם זאת, הפתולוג הציע את האפשרות שהכיב והדימום כתוצאה מכך נבעו מגלולה (שייתכן שנלקחה בגלל תסמיני מלריה) שהתמקמה בדיברטיקולום (Diverticulum).
גם אם השערה זו הייתה נכונה, הקשר בין מלריה לבין גורמי המוות שנצפו היה עקיף.
טקס זיכרון חילוני (הוא היה אגנוסטיקן ) שארגן ריצ'רד דוקינס התקיים בקפלה של ניו קולג', אוקספורד ב-1 ביולי 2000. הוא נקבר ליד Wytham Woods.
הוא כתב חיבור בשם "הקבורה המיועדת שלי ומדוע" בו כתב:
"אשאיר סכום בצוואתי האחרונה כדי שגופי יינשא לברזיל, אל היערות האלה.
הוא יאובטח מפני הפוסומים והנשרים כפי שאנו מאבטחים את התרנגולות שלנו; חיפושית קופרופנאוס הגדולה תקבור אותי.
הם יכנסו, יקברו, יחיו על בשרי; ובצורת ילדיהם וילדי, אברח מהמוות.
בלי תולעת בשבילי ובלי זבוב מלוכלך, אזמזם בדמדומים כמו דבורת בומבוס ענקית.
אני אהיה רבים, נזמזם כנחיל אופנועים, אנשא, גוף אחר גוף מעופף, החוצה אל השממה הברזילאית מתחת לכוכבים, נישא מתחת לאליטה היפה והבלתי-משותכת, שכולנו נחזיק על הגב.
אז אזרח סוף סוף גם אני כמו חיפושית אדמה סגולה מתחת לאבן."
הכרך השני של אסופת מאמריו, "אבולוציה של מין" (Evolution of Sex), פורסם ב-2002, והכרך השלישי והאחרון, "מילים אחרונות" (Last Words), ב-2005.
1978 - חברות כבוד לאזרח זר באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים
1980 - עמית בחברה המלכותית של לונדון
1982 - פרס ניוקומב קליבלנד של האגודה האמריקאית לקידום המדע
1988 - מדליית דרווין של החברה המלכותית של לונדון
1989 - מדליה מדעית של האגודה הליניאית של לונדון
1991 - מדליית פרינק מהאגודה הזואולוגית של לונדון
1992/3 - פרס Wander של אוניברסיטת ברן
1993 - פרס קראפורד של האקדמיה המלכותית השוודית למדעים
1993 - פרס קיוטו של קרן אינמורי
פרס פיסן לשנת 1995 של קרן פיסן
1997 - תואר כבוד של אקדמאי למדע בפינלנד
1999 - חבר באגודה הפילוסופית האמריקאית
אלן גרפן כתב ספר זיכרונות ביוגרפי עבור החברה המלכותית.
2013. האורקל של הטבע: חייו ויצירתו של המילטון (Nature's oracle: the life and work of W.
המילטון החל לפרסם מאמרים ואלו נאספו החל משנת 1996, בדומה למאמרים שנאספו מתוך כתביו של פישר, עם חיבורים קצרים המעניקים הקשר לכל מאמר.
הוא נפטר לאחר הכנת הכרך השני, ואסופת המאמרים שהרכיבה את הכרך השלישי נערכה על ידי חבריו.
ויליאם הנדריקס היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית ולאחר מכן איש סיעת מתנגדיו של אנדרו ג'קסון, שכיהן כמושל אינדיאנה השלישי בשנים 1822–1825. עד כהונתו כמושל הוא כיהן החל מ-1816 כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אינדיאנה, ולאחר כהונתו כמושל ועד 1837 הוא כיהן כסנאטור מטעמה.
רבים מבני משפחתו היו גם הם דמויות ציבוריות והמשפחה הייתה מהבולטות ביותר בפוליטיקה של אינדיאנה.
הוא היה דודו של תומאס הנדריקס, שגם הוא כיהן כמושל אינדיאנה ולאחר מכן כסגן נשיא ארצות הברית.
תקופת כהונתו כמושל עמדה בסימן של שיקום מצבה הפיננסי של אינדיאנה כך שבהמשך התאפשרו מיזמי עבודות ציבוריות בהיקף רחב.
הקמתה של מסגרת היסוד למערכת בתי הספר הציבוריים של המדינה, והעברת בירת המדינה מקורידון לאינדיאנפוליס התרחשו גם הם במהלך תקופת כהונתו.
מחוז הנדריקס שבאינדיאנה קרוי על שמו.
ויליאם הנדריקס נולד בעמק ליגוניר שבמחוז וסטמורלנד, פנסילבניה, כבנם של אברהם ואן ג'יימיסון הנדריקס.
אביו היה איש מוכר בקהילה וחבר בית המחוקקים המדינתי.
הוא היה אחיהם של תומאס הנדריקס ושל ג'ון הנדריקס.
הנדריקס למד בבית ספר יסודי בעמק ליגוניר, שם הוא היה חברם לספסל הלימודים של ג'ונתן ג'נינגס ושל ויליאם ו.
ויקס, שלימים היו בעלי בריתו הפוליטיים הקרובים.
לאחר השלמת לימודיו היסודיים, למד הנדריקס בקולג' ג'פרסון (כיום קולג' וושינגטון וג'פרסון), שם הוא סיים את לימודיו ב-1810. לאחר השלמת חוק לימודיו בקולג' הוא עבר מערבה לאוהיו, שם אחיו הגדול עובדיה היה בעל משרד עורכי דין, ושם הוא חי לזמן מה בביתו.
הוא למד משפטים יחד עם אחיו במשך זמן קצר ולאחר מכן התקבל ללשכת עורכי הדין.
בשנים 1810–1812 התקיים הנדריקס כמורה בבית ספר בעת שלמד משפטים בסינסינטי וחי בבית אחותו, אן.
הוא נשאר שם עד שהתקבל ללשכת עורכי הדין.
לאחר 1813 עבר הנדריקס למדיסון שבטריטוריית אינדיאנה, עיר שנותרה ביתו במשך כל ימי חייו.
בימיו הראשונים שם, הוא הפעיל מכונת דפוס שאותה הוא הביא עמו מסינסינטי, והיה לבעלים של ה"ווסטרן איגל", העיתון השני שיצא לאור בטריטוריה.
עיתונו של הנדריקס והעמדות בהן הוא תמך סייעו לו לזכות עד מהרה באהדה בקהילה המקומית.
חלקה המזרחי של הטריטוריה, בה היו שכיחות הדעות נגד העבדות, היה באותה עת במאבק על שליטה בממשלת הטריטוריה עם חלקה המערבי של הטריטוריה שבה בלטו יותר תומכי העבדות.
עיתונו של הנדריקס התעמת עם העיתון תומך העבדות "וינסנס סאן", וזכה לתמיכה משמעותית בקרב המתיישבים במזרח הטריטוריה.
בהמשך עשה הנדריקס שימוש בבית הדפוס שלו כדי להדפיס את חוקי המדינה בעת כהונתו כמושל.
הנדריקס נשא לאישה את אן פרקר פול ממחוז הרדין שבקנטקי.
היא הייתה בתו של קולונל ג'ון פול, שהיה מייסדה של מדיסון.
בנו ויליאם הנדריקס הבן היה חבר בית המחוקקים המדינתי, שניים מבניו נהרגו במלחמת האזרחים האמריקאית ושני ילדים נוספים נפטרו בינקותם.
רעייתו של הנדריקס האריכה ימים אחריו במשך 37 שנים ונפטרה במדיסון ב-1887.
חבר בית המחוקקים של הטריטוריה
בפברואר 1813 נבחר הנדריקס כפקיד בית המחוקקים של הטריטוריה ששכן בעיר וינסננס.
במאי אותה שנה עברה בירת הטריטוריה לקורידון בעקבות פרוץ מלחמת 1812 והארגון מחדש של הטריטוריה.
בית המחוקקים שנשלט אז על ידי סיעות מתנגדי העבדות ותומכי העבדות, מינה את הנדריקס לתפקיד המדפיס שהיה אחראי על פרסום מסמכי הבית.
בשנה שלאחר מכן נבחר הנדריקס כחבר בית המחוקקים מטעם מחוז ג'פרסון, שמדיסון הייתה מושבו.
בבית המחוקקים הוא התחבר ליושב ראש הבית דניס פנינגטון ולסיעת מתנגדי העבדות.
ב-1814 הוא נבחר לרשת את פנינגטון והיה ליושב ראש הבית.
באותה שנה הוא פתח את משרד עורכי הדין שלו וחדל להדפיס את עיתונו בשל חוסר בזמן.
הוא קיבל כמה משרות מכניסות מממשלת הטריטוריה, כולל מינוי כתובע בכמה ממחוזות מזרח המדינה.
הוא גם מונה על ידי הנשיא ג'יימס מדיסון כתובע פדרלי של כל הטריטוריה.
ב-1816 השתתף הנדריקס בוועידת החוקה של אינדיאנה שהתקיימה בקורידון כנציג בלתי רשמי.
אף על פי שחלפו רק שנתיים מאז הוא עבר להתגורר בטריטוריה, הוא זכה להכרה כה רבה ולפופולריות ושירת כמזכיר הוועידה.
שוב הוא התחבר לג'ונתן ג'נינגס ולדניס פנינגטון ואחרים ששאפו להנהיג איסור על העבדות במדינה החדשה.
צעדיו בוועידה חיזקו בהמשך את המוניטין שלו כאיש מוכשר מבחינה עסקית ופוליטית.
בבחירות הראשונות למשרת מושל אינדיאנה נבחר ג'נינגס, וכך נותר מושבו בבית הנבחרים של ארצות הברית פנוי.
באותה שנה נבחר הנדריקס כנציג היחידי של אינדיאנה בבית הנבחרים, לאחר שהביס בבחירות את מושל הטריטוריה האחרון תומאס פוסי.
בחירתו התרחשה זמן קצר לפני קבלתה של אינדיאנה כמדינה בארצות הברית, והיא אושרה על ידי הקונגרס, אף על פי שהיא ויכוח קצר בנוגע לבחירתו כאשר הוא הגיע לוושינגטון די.
סי., אך הסוגיה נפתרה בהחלטה לטובתו.
הנדריקס כיהן בקונגרס ה-14 כשירש את מושבו של ג'נינגס.
הוא נבחר שלוש פעמים נוספות, וכיהן בבית הנבחרים מדצמבר 1816 ועד התפטרותו ביולי 1822. בבית הנבחרים היה הנדריקס חבר בוועדה לדרכים ותעלות.
הוא תמך בחקיקה למימון סלילתו של הכביש הלאומי, שקישר את אינדיאנה למדינות המזרח.
הוא גם תמך בכמה צעדים למימון כבישים משניים יותר ומיזמי כריית תעלות, אך ללא הצלחה.
עד מהרה הוא היה תומך בולט בהענקת מעמד מדינה לטריטוריות מערביות ונשא כמה נאומים בעד קבלתן כמדינות של אילינוי ומיזורי.
במרוץ האחרון שלו לבחירה מחדש לבית הנבחרים הוא ניצח ביחס של עשר לאחד, וזכה להכרה כאחת הדמויות הפוליטיות הפופולריות ביותר באינדיאנה.
ב-1822 נבחר ג'נינגס כמושל אינדיאנה, לאחר שבבחירות לא ניצבו מולו מתמודדים אחרים והוא זכה במאה אחוזים מ-18,340 הקולות שהצביעו בבחירות, המושל היחידי בתולדות המדינה שניצח בבחירות באופן זה.
הוא החליף את ג'נינגס, שבתורו נבחר לאייש את מושבו של הנדריקס בבית הנבחרים.
ב-5 בדצמבר הוא הושבע כמושל.
בעת כהונתו הוא אייש את מטה המושל בקורידון, שאותו הוא רכש מדייוויס פלויד.
הוא כיהן כמושל עד 1825 והיה המושל האחרון שהתגורר בקורידון.
כאשר הושבע הנדריקס לכהונתו, היה מצבה הפיננסי של אינדיאנה עדיין במצב קשה בשל הכשלים בתפקודו של בנק המדינה שנגרמו עקב הפאניקה של 1819 וקריסתם של מיזמי העבודות הציבוריות.
ב-1821 ירד ערכן של איגרות החוב של המדינה, ובכך נפגע משמעותית האשראי שלה ויכולותיה ללוות כספים.
תקציב המדינה היה בגירעון, ואוכלוסייתה הדלילה הניבה מעט מאוד הכנסה.
המצב נפתר באמצעות מכירת קרקעות ציבוריות לצורך גיוס כספים לתשלום חלק ניכר של חובות המדינה, וחשבונות המדינה הועברו אל , שכן לא היו בנקים פעילים באינדיאנה.
מערכת בתי הספר המדינתית, הראשונה בכל ארצות הברית, החלה להיווצר במהלך תקופת ממשלו של הנדריקס.
במהלך תקופת כהונתו כמושל קיבל כל יישוב חלקת אדמה להקמת בית ספר.
עלות כל השיפורים הללו הסתכמה ביותר מ-1.25 מיליון דולר, הסעיף הגדול ביותר בתקציב המדינה באותה תקופה.
באותה תקופה החלה גם בנייתו של הסמינר המדינתי, שמאוחר יותר היה לאוניברסיטת אינדיאנה.
הנדריקס גם תרם באופן אישי להקמתו של קולג' הנובר.
כאשר אפשר מצבה הפיננסי של המדינה לביצוע עבודות ציבוריות בהיקף נרחב על פי חזונו של הנדריקס, הוא ריכז את מאמציו בסלילת דרכים חיוניות ואישר חקיקה שעל פיה נדרש מתושבי המדינה להוציא סכומים לטובת סלילת הכבישים.
הדרכים הקיימות והנהרות זכו לשיפורים באמצעות סילוק מכשולים.
ב-1822 קיבץ הנדריקס את חוקי אינדיאנה, וכך יצר את ספר החוקים שלה.
ב-1824 נרצחה משפחה משבט האינדיאנים סנקה על ידי קבוצת גברים ליד פנדלטון, והמתחים בין האינדיאנים בצפון המדינה והיישובים במרכז המדינה הפכו עד מהרה לעימות.
הנדריקס, מתוך תקווה לשמור על השלום ולאכוף את הצדק לטובת השבט, הורה שהרוצחים יעצרו ויישפטו.
בעוד שאחד מהרוצחים נמלט, האחרים נתפסו וכולם נידונו למוות.
אחד הרוצחים היה קטין ובהמשך הוא קיבל חנינה מהמושל ג'יימס ב.
הנדריקס דחה את בקשתו לחנינה ועשה שימוש בהוצאה להורג כדי להפגין כוונות טובות כלפי האינדיאנים.
הייתה זו הפעם הראשונה בארצות הברית בה אדם לבן הוצא להורג על רצח אינדיאנים.
אחד מצעדיו האחרונים של הנדריקס כמושל הייתה אישור העברת בירת המדינה מקורידון לאינדיאנפוליס.
היה ויכוח אינטנסיבי על השארת הבירה בדרום המדינה, שבה התגוררה רוב אוכלוסייתה.
אינדיאנפוליס שכנה במרחק של כמעט מאה קילומטרים מהיישוב הקרוב ביותר ובשולי אזור הספר.
על אף לחצים משמעותיים, חתם הנדריקס על חוק העברת הבירה בסוף 1824.
ב-14 בפברואר 1825 התפטר הנדריקס מתפקידו כמושל כדי לאייש מושב בסנאט של ארצות הברית, לאחר שנבחר לתפקיד על ידי בית המחוקקים המדינתי והביס את נשיא בית המשפט העליון של אינדיאנה אייזק בלאקפורד.
סגן מושל המדינה, ראטליף בון התפטר מתפקידו עוד קודם לכן ותפקיד המושל עבר לג'יימס ב.
ריי, הנשיא הזמני של הסנאט המדינתי.
בשובו לוושינגטון ב-1825, נמנה הנדריקס עם חברי סיעת מתנגדיו של אנדרו ג'קסון, ותמך במימון פדרלי לעבודות ציבוריות במערב.
הוא שימש כיושב ראש הוועדה לדרכים ותעלות בשנים 1831–1837, והצטרף לעמיתו, חבר בית הנבחרים ראטליף בון בתמיכה בסנאט במימון פדרלי לתעלת וובאש ואירי.
בבחירות של 1836 לא עלה בידו של הנדריקס להיבחר לתקופת כהונה נוספת בסנאט, והוא נוצח על ידי חבר המפלגה הוויגית אוליבר ה.
בשנים 1829–1840 שימש הנדריקס גם כחבר חבר הנאמנים של אוניברסיטת אינדיאנה.
ב-1839, לאחר שירות ציבורי רצוף במשך 29 שנים, שב הנדריקס לחייו הפרטיים במדיסון.
במשך חייו הוא צבר רכוש בהיקף נרחב שאותו הוא שב לנהל וגם עסק בעריכת דין.
בהיותו בעל קרקעות בולט באזור מדיסון, הוא בנה בתים רבים והשכיר אותם.
בערוב ימיו הוא ספג ביקורת על כך שלא היה מוכן למכור את הבתים, ובהקשר זה הוא הואשם בהתנהגות באורח אריסטוקרטי.
ויליאם הנדריקס נפטר ב-16 במאי 1850 כאשר עסק בפיקוח על בניית אחוזת הקבר המשפחתית שלו.
הוא נטמן בבית הקברות פיירמונט שבמדיסון.
בהספד שנכתב עליו בעיתון "אינדיאנה גאזטיר", נאמר:
ויליאם הום ליזרס היה צייר וחרט סקוטי.
הוא נולד באדינבורו בשנת 1788, בנו של דניאל ליזרס, ואחיו של המנתח ג'ון ליזרס.
אחותו ג'ין (ג'יין) הום נישאה לסר ויליאם ג'ארדין.
אביו היה מוציא לאור וחרט שהיה תלמידו של אנדרו בל, וחרט דיוקנאות כאיורי ספרים.
וילאם ליזרס למד תחריט לראשונה אצל אביו, ולאחר מכן נכנס כתלמיד של ג'ון גרהם באקדמיה לאמנות באדינבורו, שם היה התחבר עם סר דייוויד וילקי.
בשנת 1812, עם מות אביו, נאלץ ליזרס להמשיך בעסק של חריטה והדפסת נחושת כדי לפרנס את אמו ומשפחתו.
הוא העסיק את האמנים הורציו מקולוך ודניאל מקני.
ג'ורג' אייקמן, אביו של הצייר ג'ורג' אייקמן, עבד גם הוא עבור ליזרס לפני שהקים עסק עצמאי.
ליזרס פגש בג'ון ג'יימס אודובון באדינבורו באוקטובר 1826, אודובן הציג את תיק העבודות שלו בפני חוקרי הטבע פטריק ניל ופרידו ג'ון סלבי.
אז החלה תקופה אינטנסיבית שבה ליזרס עזר לאודובון לפגוש את העילית החברתית באדינבורו שעשויה ביתב להיות שימושית עבורו: רוברט ג'יימסון, דייוויד ברוסטר וג'יימס וילסון.
ליזארס לקח את אודובן לפגוש את ג'ורג' קומב ופרנולוגים אחרים.
ליזרס הסכים לפרסם את הספר "ציפורי אמריקה" מאת אודובון.
לאחר התחלה מבטיחה, העסק לא הלך טוב, ואודובון העביר את ההפקה ללונדון.
העבודה הושלמה על ידי משפחת האוול.
ליזרס שיכלל את שיטת התחריט בעץ, ששימשה להמחשה איורים בספרים, ולקח חלק פעיל בהקמת האקדמיה המלכותית הסקוטית .
מ-1808 עד 1815, ויליאם ליזרס הציג את הדיוקנאות, נושאים קדושים וביתיים בתערוכות באדינבורו.
ב-1812 הוא שלח שתי תמונות לאקדמיה המלכותית בלונדון, "קריאת הצוואה" ו-"חתונה סקוטית".
הם זכו להערכה ונחרטו, ונמצאים בגלריה הלאומית של סקוטלנד באדינבורו.
הוא עיצב שטרות עבור בנק אוף סקוטלנד, נראה שיצר את הסמל לחברת הביטוח והפנסיות "אלמנות סקוטיות" שאומץ ב-1818. הוא גם חרט לוחות של נוף סקוטי לפרסומים שונים, ואת הלוחות האנטומיים של 1822 עבור אחיו ג'ון.
בין שאר עבודותיו, הוא חרט מפות של חלקי עולם לפרסומים כרטוגרפיים שונים.
ויליאם ליזרס נפטר באדינבורו ב-30 במרץ 1859, הוא קבור בחצר הכנסייה סנט קאת'ברט ברחוב פרינסס.
ויליאם הול (הבן) היה חרט דיוקנאות ודמויות בריטי, שנודע באיורי ספרים.
הבכור מבין ארבעת בניו של ויליאם הול (1771–1838), הוא למד תחריט מאביו.
תחריט הדיוקן הראשון שהפיק בעצמו היה זה של תומאס קרנמר, הארכיבישוף של קנטברי, במאי 1829 לצורך הכללתו בספר של אדמונד לודג' - דיוקנאות של אישים מפורסמים.
הוא תרם עבודה נוספת לפרסום זה בין 1829 ל-1835 לאחר אמנים כמו ואן לו, הולביין, ואן דייק, גודפרי נלר ודניאל מיטנס.
הוא היה חבר מייסד של החברה הכלקוגרפית שהוקמה על ידי כמה חרטים בולטים ב-1830.
הול גם הפיק דיוקנאות עבור גלריית הדיוקנאות הלאומית של ויליאם ג'רדן (1830–1834) ועבור המילון הביוגרפי של צ'יימברס לשנת 1834 של סקוטים מפורסמים.
בעבודה עם אחיו פרנסיס הול (1815–84), הוא סיפק איורים חרוטים לגלריה של פינדן משנת 1837 של 1841 ולמהדורת 1840. האח השלישי צ'ארלס הול (בערך 1810–1882) סייע לוויליאם לאורך הקריירה שלו.
האח הצעיר ביותר, הנרי בנג'מין הול (1808–1884) זכה אף הוא להצלחה ראויה לציון כחרט דיוקנאות ודמויות ולאחר מכן היגר לארצות הברית.
בשנות ה-40 יצירותיו העיקריות היו תחריטים אחרי ויליאם פאוול פרית', הממחישות את שיריו של תומאס מור "היופי של מור" (1840) ותחריטים לפי כתבי הקודש של אמנים שונים כמו רפאל, רמברנדט, בנג'מין וסט וג'יימס נורת'קוט להכללה בתנ"ך המשפחה האימפריאלית (1844) ובגלריה של ג'ון קיטו לחריטות כתבי הקודש (1846–1849).
הוא גם הפיק דיוקנאות עבור המילון הקיסרי (1861) וב-"יורקשייר עבר והווה" של תומאס ביינס (1871–1877).
ויליאם הול (האב) היה חרט בריטי, שנחשב כשייך למוצא גרמני, והיה רדיקל פוליטי.
הול היה תלמידו של בנג'מין סמית' החרט, ועבד בשיטת הנקודות.
הוא צוין כמייצר חריטות בשימוש בגיר על נייר.
הול, התקדם בפוליטיקה, בזמן מהומות ספא פילדס בדצמבר 1816 הוא לקח את הסיכון והסתיר את ג'יימס ווטסון, בנו של ג'יימס ווטסון (1766–1838) המנהיג הרדיקלי, וסייע לבריחתו לארצות הברית.
הוא היה חלוץ בשימוש בלוחות פלדה להדפסת שטרות.
הוא מת בלונדון, 1 בדצמבר 1838.
הול נודע בזכות דיוקנאותיו החרוטים הרבים, חלקם היו עבור דיוקנאות לספר של אדמונד לודג' "אישים מפורסמים של בריטניה הגדולה".
הוא הועסק גם בחריטת רישומיו של הנרי קורבולד "עתיקות השיש במוזיאון הבריטי", וחרט, בין השאר, את "החזיר שהרג את אדוניס", בעקבות ציור של ריצ'רד ווסטאל.
הול לא דחף את עצמו קדימה, ועבודתו הופיעה לעיתים קרובות תחת שמם של אחרים.
בשנות ה-20 של המאה ה-19, הול היה אחד המאמצים המוקדמים של טכניקת חריטת לוחות הפלדה שהחלו על ידי צ'ארלס וורן.
אמנים אחרים בתחום הטכניקה הזאת ויליאם תומאס פריי וצ'ארלס מאר.
הול נישא למרי רייבנסקרופט, ונולדו להם ארבעה בנים שהלכו בעקבות מקצועו: בנג'מין, שהתאמן בתחריט לזמן קצר; ויליאם; פרנסיס; וצ'ארלס (נפטר ב-1882), שהתאמן גם בתור חרט.
בן נוסף היה הנרי הול השחקן.
ויליאם דמפסטר הורד היה מוציא לאור, עסקן חקלאי ופוליטיקאי אמריקאי מוויסקונסין, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל ויסקונסין ה-16 בשנים 1889–1891.
כמי שזכה לכינוי "אבי תעשיית החלב המודרנית", פעולות הקידום של הורד לחקלאות מדעית והרחבת ענף ייצור החלב נזקפו לזכותו כאשר שינה את הכלכלה החקלאית של ויסקונסין.
הצעדים שנקט לקידום השימוש בממגורות והאכלת הבקר באלפלפה, ביצוע בדיקות שחפת בקר, וצעדים נוספים במגזין שלו Hoard's Dairyman, הפכו אותם לנוהג מקובל בכל רחבי ארצות הברית.
פעולתו המשותפת עם אגודת יצרני החלב של ויסקונסין הובילו לייצוא תוצרת החלב של המדינה אל החוף המזרחי של ארצות הברית, ומוצרים אלו זכו לתודעה ארצית.
כעורך העיתון Jefferson County Union, היה הורד אחד מעורכי העיתונים המחוזיים הראשונים שהרחיבו את הכיסוי העיתונאי שלהם באמצעות השימוש בכתבים מקומיים ובפרסום מאמר מערכת קולני בעיתון קטן, שבו הוא עשה שימוש לקידום תהליכי חקלאות משופרים וייצור חלב.
כמושל ויסקונסין, הקים הורד את נציבות החלב והמזון המדינתית, אחת מסוכנויות הפיקוח על המזון הראשונות בארצות הברית, והעביר חוק חינוך חובה, שנוי במחלוקת וקצר ימים, שחייב את כל התלמידים במדינה ללמוד אנגלית כחלק מתהליך האמריקניזציה של המהגרים.
הורד נולד בכפר מאנסוויל שבמדינת ניו יורק כבכור מבין ארבעת ילדיהם של ויליאם ברדפורד הורד ושרה קתרין וייט הורד.
אביו היה נפח ומטיף מתודיסטי נודד שהטיף בקרב האינדיאנים מאומת האונידה.
הורד התחנך בבית ספר חד-כיתתי שפעל בבקתה ושנבנה על ידי סבו אנוס, שגם ניהל ספרייה.
הספרייה והעידוד שהעניקה להורד אימו, הובילו אותו לתשוקה לקריאה.
בגיל 16 הוא עזב את בית הספר כדי לעבוד כעוזר בחווה עבור ווטרמן סימונס, בעל חווה שכנה לייצור חלב שממנו למד הורד כיצד לייצר גבינה וחמאה.
בעת עבודתו בחווה, היה הורד עד לדלדול הקרקע של מדינת ניו יורק עקב גידול חיטה ויבולים נוספים שהוביל לגידול במספרן של חוות החלב במדינה.
ב-1857 עבר הורד לעיירה אוק גרוב שבוויסקונסין, שם הוא למד להיות כומר מתודיסטי עד אשר עימות עם מנהיגות הכנסייה הוביל אותו לנטוש את דרכה.
בשלוש השנים הבאות מצא הורד תעסוקה כחוטב עצים ובמתן שיעורי שירה.
ב-1860 נשא הורד לאישה את אגנס אליזבת בראג ועבר לגור עם הוריה בעיר לייק מילס שבוויסקונסין.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית, התגייס הורד, שהיה מעריץ של אברהם לינקולן, לצבא האיחוד.
הוא הוצב ברגימנט הרגלים הרביעי של ויסקונסין כנגן חליל והשתתף ב.
בעת שרדף אחרי חיילי צבא הקונפדרציה הוא חלה ושוחרר מהשירות, ושב לחווה של הוריו בניו יורק לאחר שהחלים באופן מלא.
לאחר מכן הוא התגייס שוב לצבא האיחוד והוצב בסוללה B של גדוד הארטילריה הקלה הראשון של ניו יורק, בו הוא שירת עד תום המלחמה ב-1865. לאחר המלחמה עבר הורד לקולומבוס שבוויסקונסין, וניסה לגדל שם כשות.
מחירי היבולים ירדו והוא ויתר על עיסוק זה.
ב-1870 ייסד הורד בלייק מילס עיתון שבועי בשם Jefferson County Union.
אל מול המגמות של התקופה, הוא הרחיב את הכיסוי של העיתון כך שכלל את האזורים הסובבים.
לדברי הביוגרף ג'ורג' ויליאם רנקין, השימוש של הורד בכתבים מקומיים כדי להרחיב את הכיסוי של העיתון, היה אחד הראשונים בארצות הברית.
המהדורות הראשונות של העיתון הודפסו על פי חוזה עם העיתון Watertown Republican, שעבורו כתב הורד קודם שייסד את עיתונו.
ב-1873 העביר הורד את העיתון לעיר פורט אטקינסון, וב-1883 כבר היה בנוי עבורו בניין חדש שכלל את בית הדפוס.
הורד שימש גם כעורך העיתון.
הוא כלל בו מאמר מערכת, דבר שהיה נדיר בעיתונים קטנים באותה תקופה.
הוא השתמש במאמרי המערכת כדי לכתוב על מגוון של נושאים, רובם היו קשורים לקידום שיטות עבודה מדעיות במגזר החקלאי.