tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בדרך כלל, הנוזקה עצמה תוזרק אל הקורבן כאשר הוא גולש לאתר האינטרנט שבו משתמש התוקף ובהינתן שכתובת ה-IP שלו מתאימה לטווח הכתובות בהן מעוניין התוקף לפגוע.
שיטה זו מאפשרת להזריק קוד גם לארגונים שיש להם מודעות גבוהה למניעת התקפות דיוג.
שם השיטה – "בור מים" – מרמז לאסטרטגיה של חיות טרף גדולות ולפיה יש היגיון בלארוב לטרף ליד בור המים, כי לשם החיות יגיעו, במוקדם או במאוחר, כדי לרוות את צמאונן.
מכיוון שהדבקת האתר נעשית תוך ניצול חולשות בכלל וחולשות יום האפס בפרט, הן באתר האינטרנט והן בדפדפן של הקורבן, שיטת ההתגוננות העיקרית היא הקפדה על התקנת טלאי אבטחה באופן תדיר.
גם מפעילי אתרי האינטרנט יכולים להילחם בתופעה באמצעות הקפדה על ניטור השירות אותו הם מספקים.
ברם, אתרי אינטרנט כיום כוללים בדרך כלל תכנים של צדדים שלישיים ובהתאם לכך ההגנה שנותנות החברות שמספקות את דף האינטרנט היא בדרך כלל חלקית.
במהלך דצמבר 2012, דף האינטרנט של המועצה ליחסי חוץ בארצות הברית הודבק בנוזקה באמצעות חולשת יום האפס בדפדפן אינטרנט אקספלורר של חברת מיקרוסופט.
באירוע הזה הנוזקה הדביקה רק משתמשים שעושים שימוש באינטרנט אקספלורר כאשר שפת המחשב היא אנגלית, סינית, יפנית, קוריאנית או רוסית.
מחלקת העבודה של ארצות הברית
בתחילת 2013, זוהתה התקפה שניצלה את האתר של מחלקת העבודה של ארצות הברית כדי לאסוף נתוני משתמשים.
הנוזקה פגעה רק במשתמשים שגלשו לאתרים בהקשר לטכנולוגיה גרעינית.
בור-סן-מוריס היא עיירה וקומונה (מועצה מקומית) במחוז סבואה שבלב האלפים הצרפתיים בדרום-מזרח צרפת, המשמשת מרכז תחבורתי, מסחרי ושלטוני למספר אתרי סקי באזור (הידוע שבהם הוא לז ארק).
העיירה מקושרת במסילת רכבת מהירה (TGV) לפריז ובמספר מסלולי רכבל ופוניקולר לאתרי הסקי שבהרים מעליה.
כן ניתן לשכור במקום ציוד סקי, אופניים, אופנועים, אופנועי שלג ורכבי שטח לשם יציאה לאזור.
מקור ההתיישבות במקום הוא גאלי ושמו הלטיני היה Bergintrum, היה זה ישוב לאורך הדרך הרומית חוצת-האלפים שבין מילאנו (Mediolanum) לווינה שעברה במעבר סן ברנאר הקטן.
בור פוטנציאל סופי הוא מונח ממכניקת הקוונטים המהווה הרחבה רעיונית של בור הפוטנציאל האינסופי, במסגרתה החלקיק תחום בבור, אך לבור יש קירות בעלי פוטנציאל סופי.
שלא כמו בבור הפוטנציאל האינסופי, ישנה הסתברות גדולה מאפס למצוא את החלקיק מחוץ לבור; הפרשנות הקוונטית למודל זה שונה מהפרשנות הקלאסית, בה אם האנרגיה הקינטית של החלקיק נמוכה ממחסום האנרגיה הפוטנציאלית אז לא ניתן למצוא אותו מחוץ לבור.
בפרשנות הקוונטית, ישנה תמיד הסתברות שונה מאפס למצוא את החלקיק מחוץ לבור גם כאשר קלאסית הוא לא יכול להיות שם .
עבור המקרה החד-ממדי על ציר ה-x, משוואת שרדינגר הבלתי תלויה בזמן היא:
היא פונקציית הגל המרוכבת שרוצים למצוא,
היא הפונקציה המתארת את האנרגיה הפוטנציאלית בכל נקודה x, ו־ היא האנרגיה, מספר ממשי שלעיתים מכונה אנרגיה עצמית.
עבור המקרה של חלקיק בבור חד-ממדי באורך L, הפוטנציאל הוא מחוץ לבור, ואפס בתוכו, כלומר עבור x בין ל-.
פונקציית הגל חייבת להיות מורכבת ממספר פונקציות גל שונות בתחומים שונים של ציר ה-x – מחוץ לבור או בתוכו.
לפיכך, פונקציית הגל תוגדר כך:
בתוך הבור מתקיים ולכן משוואה הופכת ל:
זוהי משוואה דיפרנציאלית שפתרונותיה הם מהצורה:
A ו־B יכולים להיות מרוכבים, ו־k הוא מספר ממשי.
בתחום שמחוץ לבור הפוטנציאל קבוע, כלומר , ומשוואה הופכת למשוואה:
ישנן שתי משפחות של פתרונות, האחת מתאימה למצב בו החלקיק קשור לפוטנציאל, כלומר מצב בו האנרגיה E קטנה מ־ (), והשנייה מתאימה למצב בו החלקיק חופשי, כלומר מצב בו האנרגיה E גדולה מ־ ().
עבור חלקיק חופשי, , ואם נסמן:
שלה אותה צורת פתרון כמו בתוך הבור:
ערך זה יתמקד במצב בו החלקיק קשור לפוטנציאל, כלומר כאשר .
שפתרונה הכללי הוא סכום של אקספוננטים:
בדומה לכך, בתחום השני שמחוץ לבור נקבל:
כדי למצוא את הפתרון לבעיה ספציפית, יש לציין את תנאי השפה ולמצוא את ערכי הקבועים A, B, F, G, H ו-I עבורם מתקיימים התנאים האלה.
מציאת פונקציות הגל עבור המצב הקשור
פתרונות משוואת שרדינגר חייבים להיות רציפים וגזירים.
דרישות אלו מקנות תנאי שפה על המשוואות דיפרנציאליות שנגזרו מקודם, כלומר תנאי התאמה בין הפתרונות מחוץ לבור ובתוכה המאפשרים לנו "לתפור" את חלקי הפתרון זה לזה כך שהוא יהיה רציף.
במקרה זה, בור הפוטנציאל הוא סימטרי, כך שניתן לנצל את הסימטריה הזאת על מנת לצמצם את מספר המשוואות הדרושות.
נסכם את התוצאות עד כה:
ניתן לראות שכאשר שואף ל-, איבר ה- שואף לאינסוף.
בדומה לכך, כאשר שואף ל-, איבר ה- שואף לאינסוף.
כדי שפונקציית הגל תהיה אינטגרבילית בריבוע, חייב להתקיים התנאי , וכך מקבלים
הפונקציה חייבת להיות רציפה וגזירה.
במילים אחרות, הערכים של הפונקציות והנגזרות שלהן חייבים להיות תואמים בנקודות ההפרדה בין התחומים:
כיוון שהפוטנציאל זוגי, למשוואות אלו יש שני סוגי פתרונות: סימטריים, שבהם ו-; ואנטי-סימטריים, שבהם ו-.
כך שאם נחלק את המשוואות זו בזו נקבל
בדומה לכך עבור המקרה האנטי-סימטרי מקבלים
נזכיר ש־ ו־ תלויים באנרגיה.
את הממצאים הללו ניתן לפרש פיזיקלית: תנאי הרציפות לא יכולים להתקיים עבור ערכים שרירותיים של האנרגיה, ובמקום זאת, רק רמות אנרגיה מסוימות, המתאימות לפתרונות של המשוואות לעיל, מותרות.
לפיכך רמות האנרגיה של המערכת שנמצאות מתחת ל- הן בדידות; הפונקציות העצמיות המתאימות להן הן מצבים קשורים של בור הפוטנציאל (בניגוד לכך, רמות האנרגיה מעל הן רציפות).
לא ניתן לפתור את משוואות האנרגיה באופן אנליטי.
עם זאת, ניתן לראות שבמקרה הסימטרי תמיד קיים לפחות מצב קשור אחד, גם אם הבור מאוד רדוד.
ניתן להפיק פתרונות גרפיים או נומריים באמצעות הגדרת מספר משתנים חסרי ממדים: ו-, ולהבחין בכך שמההגדרות של ו- נובע , כאשר , והמשוואות השלטות הן:
בגרף שמשמאל, עבור , קיימים פתרונות כאשר חצי המעגל הכחול חותך את הענפים הסגולים או האפורים ( ו- ; הענפים הסגולים מייצגים פתרונות גל סימטריים והאפורים מייצגים פתרונות אנטי-סימטריים).
כל עקום סגול או אפור מייצג פתרון אפשרי, בטווח .
המספר הכולל של פתרונות, (כלומר מספר הענפים שנחתכים על ידי חצי המעגל הכחול), ניתן לקביעה מחלוקת רדיוס המעגל הכחול, , בטווח של כל פתרון .
במקרה זה ישנם בדיוק שלושה פתרונות, כיוון ש-.
ניתן גם לחזור כעת אחורה ולמצוא את הערכים של הקבועים במשוואות (יש להכפיף אותן גם לתנאי הנרמול של פונקציית הגל).
משמאל ניתן לראות את רמות האנרגיה ואת פונקציות הגל במקרה זה (כאשר ).
גם עבור ערכים קטנים של (בור רדוד או צר), תמיד ישנו לפחות מצב קשור אחד.
שני מקרים פרטיים הם חשובים במיוחד וראויים לציון.
כאשר גובה הפוטנציאל הולך וגדל,, רדיוס חצי המעגל הופך גדול מאוד והשורשים הולכים ומתקרבים לערכים - והרי אלו בדיוק הערכים של רמות האנרגיה של בור פוטנציאל אינסופי.
המקרה האחר הוא זה של בור צר מאוד ועמוק מאוד - ספציפית המקרה בו וגם באופן כזה ש- עומד על ערך קבוע.
כיוון ש- , נקבל שהוא ישאף לאפס, וכך יהיה רק מצב קשור אחד.
הפתרון המקורב המתקבל הוא , והאנרגיה תשאף ל-.
אבל זוהי בדיוק האנרגיה של המצב הקשור של פוטנציאל דלתא בחוזק !
נניח כעת בור פוטנציאל חד-ממדי אסימטרי הניתן בפוטנציאל:
הפתרון המתאים לפונקציית הגל כאשר הוא:
אילו אנרגיה מינימלית זאת גבוהה מ- אז לא ייתכנו מצבים קשורים.
כאן טמון ההבדל בין בור פוטנציאל סימטרי לאסימטרי - בבור פוטנציאל סימטרי ייתכן הפרש מופע שואף לאפס בין שני צידי הבור, ולכן לא משנה כמה רדוד או צר הוא, תמיד יהיה לפחות מצב קשור אחד.
רמות האנרגיה במקרה האסימטרי נקבעות לאחר ש- מחושב מתוך המשוואה הטרנסצנדנטלית הבאה:
התוצאות עבור בור פוטנציאל סימטרי מתקבלות מהצבת במשוואה זו.
בּוּקָרָמַנְגָּה (בספרדית: Bucaramanga) היא עיר קולומביאנית, בירת מחוז סנטנדר.
בבוקרמנגה מתגוררים 528,575 תושבים, ויחד עם פלורידבלנקה, חירון ופיידקסטה, היא יוצרת את מטרופולין בוקרמנגה הכולל 1,141,694 תושבים, המטרופולין החמישי בגודלו במדינה.
הוא ממוקם 384 ק"מ מבוגוטה, בירת המדינה.
התושבים הילידים שהתיישבו באזור לפני כיבוש אמריקה בידי הספרדים היו הגואנים.
תחומיה הנתמכים על ידי מסמכי אומת צ'יבצ'ה הגובלת במערב לזו של היריג'יאס, בצפון עם זה של הצ'יטרוס, במזרח עם זה של הלאכים, ובדרום ודרום-מזרח עם זה של הכוכבים muiscas.
גבולות אלה הוגדרו, על ידי המערב, על ידי התוואי שנלקח על ידי רכס ההר Yariguíes, על ידי גבעת זאפטוקה וחלק מהריו דה אורו עד לנקודה בה מתרוקן נהר סוראטה.
כלכלת העיר מבוססת על מסחר, תעשיות הטקסטיל והנעלה גם אספקת סחורות ושירותים ומגזר הבנייה.
בור מסל הוא מחצבת פצלי שמן נטושה, השוכנת דרומית-מזרחית לעיירה במחוז הכפרי במדינת הסן בגרמניה.
בגלל האיכות המעולה של המאובנים מהאאוקן שנמצאו שם, הוא הוכרז אתר מורשת עולמית של ארגון אונסק"ו בשנת 1995. נמצאו בו נציגים של כל קבוצות בעלי החוליות וכן חרקים וצמחים.
הנציגים המוכרים ביותר של בעלי החיים של מסל הם ככל הנראה שני מינים מוקדמים ממשפחת הסוסיים: פרופלאותריום ואירוהיפוס, שבאתר נחפרו מעל ל-70 פרטים שלהם.
ממצאים חשובים נוספים הם , מין עוף מסדרת העגוראים ו-Darwinius masillae ("אידה"), מין פרימט קדום מהסוג דרוויניוס.
מהתחלת הכרייה עד שנות ה-70 של המאה ה-20
היסטוריית הכרייה של מכרה מסל החלה בשנת 1859 עם בנייתו של מכרה עפרות ברזל הביצות.
בעת כריית העפרות, נתקלו הכורים בשכבות דמויי ליגניט, שגם הן נכרו בתחילה.
בסופו של דבר הם הגיעו לפצלי השמן, שבמיצוים התרכזו פעולות הכרייה עד לסגירת המכרה בשנת 1971.
פצלי השמן נכרו משנות השמונים של המאה ה-19 על ידי "חברת המכרות מסל" (Bergrechtliche Gewerkschaft Messel), שהוקמה במיוחד למטרה זו, ובקרבה למכרה עברו תהליכי פירוק באמצעות פירוליזה להפקת מוצרי נפט.
מערכות מסילות ברזל שונות היו קיימות להובלת מוצרי כרייה מהמכרה ומוצרי פסולת מהבעירה של הפירוליזה לאתרי פסולת.
כבר בשנת 1876, במהלך הניסיונות הראשונים לכריית פצלי שמן, נמצא שלד תנין ("Crocodilus ebertsi"), ובשנת 1898 פרסם הגאולוג ארנסט ויטיץ' (Ernst Wittich; 1871–1952) מסה מדעית ראשונה מקיפה על מכרה מסל בעבודת המחקר שלו לתואר באוניברסיטה של גיסן.
בשנת 1912 קיבל את הזכויות על ממצאי המאובנים מפצלי השמן של מסל.
ב-1923 נרכשה חברת המכרות מסל על ידי חברת A.
בשנת 1945 הוחרם המפעל, שנפגע קשות במלחמת העולם השנייה על ידי הממשל הצבאי האמריקני והופקד תחת "המשרד המרכזי של אי גה פארבן" (I.G.
Farben-Central-Office) בפרנקפורט שהיה אחראי על פירוק קונצרן אי גה פארבן בשל חלקו בזוועות של מלחמת העולם השנייה.
תשע שנים לאחר מכן, בשנת 1954, הוקמה חברת "תעשיות פרפין ושמן מינרלי בע"מ" (Paraffin- und Mineralölwerk Messel GmbH) שקיבלה את זכויות הכרייה של המכרה ממדינת הסן.
בשנת 1959 השתלטה קבוצת איטונג (Ytong) השוודית על החברה, ועיבדה את הפסולת מהבעירה של פצלי השמן לבלוקים של איטונג.
בשנת 1962 הופסקה הפקת השמן המינרלי שהפכה רווחית פחות ופחות ופצלי השמן נכרו רק בכמויות קטנות יחסית.
כשחיפשו מקום מתאים למטמנה מרכזית לאשפה של אזור דרום הסן הבחירה נפלה על בור מסל זמן קצר לפני סופה של כריית פצלי השמן התעשייתית במקום.
הסיבה לכך הייתה מצד אחד גודלו של הבור, ומצד שני מיקומו המרכזי באזור .
העובדה שהקמת מטמנה כזו הייתה מובילה בהכרח גם לסיום האפשרות לחפור מאובנים לא שיחקה תפקיד מרכזי בשיקולים אלה, בעיקר מכיוון שמדענים באותה תקופה לא ייחסו ערך גבוה במיוחד לפצלי השמן של מסל בהקשר זה.
רק לאחר סיום כריית פצלי השמן התעשייתית בשנת 1971, גילו אספני מאובנים פרטיים ממצאים מרעישים והפוטנציאל המוערך של הבור נעשה ברור יותר ויותר.
באותה שנה הבור נסגר לציבור.
בשנת 1975, לאחר מאמצי שכנוע, קיבל מכון המחקר זנקנברג (Senckenberg Forschungsinstitut) זכות להשתתף בחפירה בבור, ומאז נעשו בו חפירות באופן קבוע.
בשנת 1976 פרסם הפלאונטולוג ינס פרנצן (Jens Franzen) ממכון זנקנברג מאמר בו הוא העיד על החשיבות יוצאת דופן של המאובנים של מסל.
בשנת 1977 פנה ה-ZAGM לרשות הכרייה של הסן בבקשה לאישור תכנון בכל הנוגע למטמנה הגדולה.
עקב הערך המדעי הגבוה הברור של הבור, פנו החוקרים של מכון זנקנברג בשנת 1979 לרשות הכרייה בדרישה שלא לאשר את בקשת אישור התוכנית, אך קיבלו הבטחה מראש ממשלת הסן, הולגר בורנר (Holger Börner), שהמדרון המערבי העשיר במאובנים במיוחד של הבור יישאר פתוח לחפירות עוד 20 שנה.
לאחר שרשות הכרייה אישרה את בניית המטמנה באמצעות אישור תכנון בשנת 1981, החלו עבודות הבנייה בשנה שלאחר מכן.
בשנת 1984, לאחר עלייתה לשלטון של ממשלת המיעוט של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית של גרמניה (בראשי תיבות SPD) בתמיכה מבחוץ של מפלגת הירוקים הורה שר הסביבה החדש, ארמין קלאוס (Armin Clauss), על הקפאת הבנייה במסל בלחץ הירוקים.
מפעל הפסולת, שבינתיים שונה שמו ל"עמותה לאבטחת הפסולת בדרום הסן" (Zweckverband Abfallbesicherung Südhessen בראשי תיבות ZAS), תבע כנגד ההחלטה בבית המשפט המנהלי של הסן, וזכה בתביעה.
הכספים הנדרשים לכך הועברו בתחילה באמצעות החלטות מקבילות ברמה העירונית (מחוז דרמשטאדט-דיבורג, העיר דרמשטאדט, אספת ההתאחדות של ה-ZAS) - בהסכמת נציגי ה-SPD.
בסוף שנת 1985, שנתיים לאחר הבחירות למדינת הסן בשנת 1983, הצטרפו הירוקים רשמית לממשלת מדינת הסן.
לאור המצב המשפטי, פנה ממשל "הקואליציה האדומה-ירוקה" (Rot-grüne Koalition, כינוי לממשלת הסוציאליסטים-ירוקים) לרשות הכרייה בשנה שלאחר מכן בבקשה להשעות את החלטת אישור התכנון לפחות בכל הנוגע לבינוי המטמנה.
בנוסף, לאחר הבחירות המקומיות באביב 1985, הרוב במחוז דרמשטאדט-דיבורג התחלף לטובת הקואליציה האדומה-ירוקה.
בין היתר, הצביעו נציגי מועצת המחוז של ה-SPD והירוקים באספת ההתאחדות של ה-ZAS יחד עם נציג הירוקים של מועצת העיר דרמשטאדט נגד מתן כספים חדשים למימון עבודת הבנייה על המטמנה ועיכבו את השלמתה.
לאחר שהממשלה בראשות המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (בראשי תיבות CDU) השתלטה על המפעלים הציבוריים בהסן באביב 1987, נדחתה בקשת ההשעיה.
ארגון "יוזמת אזרחי מסל למניעת המטמנה" (Bürgerinitiative zur Verhinderung der Mülldeponie), שהוקם בשנות השבעים והגיש קודם לכן כמה תביעות נגד המכרה שנדחו, הגיש תביעה דחופה נגד המשך הבנייה בפני בית המשפט לעניינים מנהליים בקאסל.
הפרויקט כבר עלה 65 מיליון מארק.
משנת 1990: הכרזה על אתר מורשת הטבע העולמי של אונסק"ו
לאחר שהמכרה נקנה על ידי מדינת הסן בשנת 1991 תמורת 32.6 מיליון מארק, היא העבירה את הפעלת המכרה לאגודת מחקר הטבע זנקנברג, שכרתה מאז פצלי שמן לצרכים מדעיים, באופן רשמי על פי חוקי הכרייה.
לכבודו של יושקה פישר, שכשר לאיכות הסביבה של הסן, פעל נגד השימוש במכרה כמטמנה וחתם על החוזה לרכישת המכרה על ידי מדינת הסן בשנת 1991, כונה על שמו בשנת 2004, מין מאובן של פלאופיתון (Palaeopython fischeri) שנתגלה בפצלי השמן.
המין הוקצה בשנת 2020 לסוג חדש Eoconstrictor.
בשנת 1997 הוקמה פלטפורמת צפייה בקצה הדרומי של הבור והחלו סיורים מודרכים למבקרים.
רק כעבור שלוש עשרה שנים נפתח מרכז המבקרים.
ב-9 בדצמבר 2010 נערך טקס לציון 15 שנה להכללת הבור ברשימת אתרי המורשת העולמית.
במהלכו הוענקו ל-55 תושבי קהילת מסל שתבעו נגד הקמת המטמנה כרטיסי כבוד "בשל מעורבותם האזרחית המצטיינת", המעניקים להם גישה לכל החיים בחינם למרכז המבקרים.
הסלעים שעליהם התגבשו במסל המשקעים באאוקן נוצרו בפלאוזואיקון, לפני למעלה מ-300 מיליון שנה.
חלקם הם פלוטונים גרניטיים, שהתרוממו בשלב המאוחר של בקרבון הפנסילבני, וחלקם עתיקים עוד יותר, בעיקרם סלעי יסוד במקור ששקעו עמוק בקרום כדור הארץ במהלך היווצרות עפרות ושם עברו התמרה כתוצאה מלחץ גבוה וטמפרטורה גבוהה (למשל אמפיבוליט).
כתוצאה מסחיפה של ההרים הגבוהים שהתרוממו באורוגנזה הווריסקנית, נוצרו שכבות מולאס של השברים מהסחיפה בשלהי הקרבון ובמהלך הפרם באגנים בין ההרים ולמרגלותיהם.
סוג מולאס זה מכונה בדרך כלל במרכז אירופה במונח , המחולק לשני סוגים "רוטליגנד תחתון" (Unterrotliegend) ו"רוטליגנד עליון" (Oberrotliegend).
באזור מסל מדובר בשכבות מורט (Moret-Schichten) של "רוטליגנד עליון".
במזוזואיקון כוסה המולאס של הרוטליגנד על ידי משקעים אחרים, כולל אבני חול ואבני חרסית של הרצף הליתולוגי המכונה (טריאס תחתון), אשר ניתן למצוא כיום מדרום-מזרח וממזרח לאזור דרמשטאדט, באבן החול אודנוואלד (Buntsandstein-Odenwald) וב.
ההיסטוריה של פצלי השמן של מסל מתחילה לפני כ-48 מיליון שנה באאוקן.
כתוצאה מטקטוניקת הלוחות הייתה אירופה קרובה מעט יותר לקו המשווה והטמפרטורה העולמית הממוצעת הייתה גבוהה משמעותית מזו שהיא כיום.
היווצרות הרי האלפים עוררה תהליכים בקרום מרכז אירופה ומתחתיו, מה שהוביל, בין היתר, לשקיעת הגראבן של הריין העליון ולהתרוממות של היער השחור-אודנוולד-שולה, כולל ההורסט של שפרנדלינגר (Sprendlinger).
כתוצאה מהסחיפה של האזורים העליונים של הגושים המורמים, נחשפה התשתית של האורוגנזה הווריסקנית ביער השחור ובמערב אודנוולד.
בהורסט של שפרנדלינגר המורם פחות, הסחיפה הגיעה רק עד לרוטליגנד.
התנועות הטקטוניות גרמו גם להופעת הרי געש.
קידוח מחקרי בסתיו 2001 גילה שמרכז געשי כזה נמצא גם באזור מסל.
משם עלתה מאגמה בזלתית אל פני האדמה, פגעה במי התהום וגרמה להתפוצצות קיטור אדירה.
פיצוץ זה התרחש באותה תקופה פחות מ-100 מטרים מתחת לפני האדמה ויצר מכתש עמוק.
זה אפשר למים לחדור לכיוון המרכז הוולקני ופיצוץ הקיטור הבא התרחש אז בעומק גדול יותר בהתאמה.
חזרה על תהליך זה מספר פעמים הביאה למשפך פיצוץ בעומק של יותר מ-700 מטר בתשתית.
על פי מחקר שפורסם בסוף 2014, פיצוצים אלה התרחשו לפני 48.49 עד 47.89 מיליון שנה.
בעוד החלק התחתון של המשפך מכיל שברי סלעים (ברקציה) וטוף, 200–300 מטרים העליונים התמלאו במים לאחר שהגעשיות שככה ונוצר מאר (אגם ממקור געשי).
באגם זה שקעו אז משקעים שונים, בעיקר אבן בוץ ביטומנית, המכונה כיום "פצלי השמן של מסל" (Messeler Ölschiefer).
האקלים החם בדרך כלל ותנודות הטמפרטורה העונתיות הנמוכות, יחד עם העומק הגדול מאוד של האגם ביחס לפני השטח, מנעו החלפת מים באמצעות הסעה.
עובדה זו הוביל בהכרח למחסור בחמצן ולשיעור גבוה של גופרית בשכבות המים העמוקות יותר.
בשל התנאים ה (מים חסרי חמצן ועשירים בגופרית) הללו נוצרה בעומק המאר בוצה שיצרה לבעלי חיים וצמחים מתים שששקעו לקרקעית האגם את התנאים הטובים ביותר לשימור המאובנים שלהם.
במהלך מיליוני השנים הבאות נדחס בוץ זה לאבן חרסית שחורה, שכבת פצלי השמן.
עובי שכבות פצלי השמן הם עד 150 מטר, מה שמעיד על תקופת השקעה של כ-1.5 מיליון שנה.
פצלי השמן של מסל מורכבים בעיקר מסמקטיטים.
אלה הם מינרלי חרסית שמקורם מבליה כימית של סלעים געשיים בסיסיים.
חלקם נוצרו לפני שנשטפו לאגם, אך חלקם נוצרו רק לאחר שהמינרלים הראשוניים (אוליבין, פירוקסן, אמפיבול) הושקעו.
כניסת המינרלים התרחשה ככל הנראה בעיקר דרך זרימת מי גשמים, הסמקטיטים והמינרלים הראשוניים הגיעו ממורדות קירות הטוף שהקיפו את האגם, ושנשטפו לאגם.
ייתכן, עם זאת, כי מקורם של חלק מהחומרים ששקעו באגם היה מגשם של אפר געשי שהגיע מהתפרצויות הרי הגעש הסמוכים.
רכיבים מינרליים נוספים הם סידריט, פיריט (האחראי בחלקו לצבע הכהה של הסלע), קוורץ / אופאל וזאוליט.
השיעור הגבוה של הסידריט, המרוכז בשכבות של פחות ממילימטר אחד (למינציה), בצבע אפור-צהבהב או בצבע כתום, הוא מאפיין מיוחד של פצלי שמן של מסל שנוצרו על קרקעית האגם בשל תכולת הברזל הגבוהה של המים.
אצות הן גם מקור הרוב (כ-80%) מהמרכיבים האורגניים של פצלי השמן, הקרוגנים.
הסוג הנפוץ ביותר של אצות הוא "טטראדרון מינימום" (Tetraedron minimum).
חלק גדול מהלמינציה של פצלי שמן של מסל תואמת לריבוד המתחלף, בין למינות העשירות במיוחד בחומרים אורגניים לבין שכבות עשירות יותר בחרסית.
תופעה זו מוסברת על ידי העובדה שהאצות התרבו במיוחד בחודשי השנה היבשים והשמשיים יותר ושקעו לקרקעית האגם לאחר מותם.
במחצית הגשומה יותר של השנה נשטפו ושקעו מינרלי חרסית.
אם השערה זו נכונה, למינציה של פצלי השמן היו ורוות אמיתיות.
מכיוון שקצב השקיעה של החומר המינרלי היה גבוה באופן טבעי בשולי האגם, שיעור החומרים האורגניים בפצלי השמן בקצה הבור הוא נמוך יותר בהתאמה (edge slate "לווחת קצה").
הלמינציה גם לא מובחנת שם בצורה כה ברורה.
כ-19% מהרכיבים האורגניים מקורם בצמחים יבשתיים עילאיים יותר, ורק 1% מגיע מבעלי חיים, כאשר המיקרואורגניזמים (זואופלנקטון) מהווים ללא ספק את החלק הגדול ביותר.
ממצאי המאובנים מבור מסל הם נרחבים מאוד וכוללים לא רק צמחים, אלא גם חסרי חוליות וחולייתנים.
יותר מ-75 משפחות עם למעלה מ-200 מינים ידועים של צמחים בלבד, שקיימים כמיקרו-וכמאקרו מאובנים.
אותרו 130 טקסונים ודאיים בקרב בעלי חוליות, כולל למעלה מ-40 מינים ביותר מ-30 סוגים של יונקים בלבד.
טקסונים רבים קיבלו את התיאור המדעי הראשון שלהן ממאובנים שהתגלו בבור מסל.
מצב השימור של המאובנים הטבועים בפצלי השמן הוא מצוין: אצל בעלי חוליות נשמרים מדי פעם תכולת הקיבה או פרטי הרקמות הרכות, בחרקים נשתמרו הוורידים של הכנפיים או הצבע המקורי של שלד הכיטין.
מידע כזה אובד בדרך בתהליך ההתאבנות הרגיל.
מוזיאון הטבע זנקנברג בפרנקפורט ו מבצעים חפירות באופן קבוע במהלך חודשי הקיץ.
קיימת בעיית שימור עם המאובנים מבור מסל: החומר התומך, אבן הבוץ (פצלי השמן), מכיל כ-40 אחוז מים.
אם הוא מתייבש, הוא נקרע ומתפרק לעלים קטנים, בדומה לקליפות עץ יבשות.
רק מאז תחילת שנות השישים של המאה העשרים ניתן היה להעביר מאובנים לשרף סינתטי (שרף אפוקסי או שרף פוליאסטר) ובכך לשמר אותם לצמיתות, לשמר אותם למחקר ולהציג אותם.
השיטה פותחה על ידי חוקרי תחביבים בשנות ה-70 בצורה המשמשת עד היום, מכיוון שהכרייה הפרטית של פצלי נפט נסבלה על ידי הרשויות עד 1974.
על מנת להגן על מאובני של בעלי חוליות ממסל מפני נזק או הרס כתוצאה מהתייבשות פצלי השמן באוויר, הם מופרדים מפצלי השמן ונשמרים בכמה שלבים.
בעזרת כלי עדין (אזמל או מחט לניתוח) מוסרים שרידי סלע המכסים את המשטח של פצלי השמן, שעליו כבר נראים חלקים בשלד, עד שכמחצית ("החלק העליון") של השלד חשוף לחלוטין.
מסגרת בגובה שניים עד שלושה סנטימטרים (למשל עשויה פלסטלינה) מחוברת ללוח הסלע סביב המאובן שנחשף עד לנקודה זו, כך שנוצרה מעין אמבטיה שטוחה, שתחתיתה נוצרת על ידי פצלי השמן עם השלד שעדיין מוטבע בהם למחצה.
השלד מיובש בעזרת אקדח אוויר חם עד שהוא מעט קל יותר מהסלע שמסביב.
הלוח עטוף בינתיים בניילון כדי לשמור על לחות פצלי השמן.
לאחר הסרת כיסוי הניילון מוזרם למסגרת שרף סינתטי נוזלי עד לכיסוי השלד בשכבה שעובייה לא יותר מסנטימטר אחד.
נדרשים כ-12 שעות עד שהשרף מתקשה.
לאחר מכן מסירים את המסגרת.
כעת ניתן להפוך את הלוח ולשחרר את "החלק התחתון" של השלד המחובר היטב לשרף הסינתטי מפצלי השמן שנותרו בעזרת כלי מתאים.
אף על פי שבור מסל היה בעבר אגם, כמעט ולא נמצאו חסרי חוליות השוכנים במים.
, חלזונות כמו הסוג ו ניתן למצוא רק בשכבות מסוימות של פצלי שמן.
חרקים החיים ביבשה נפוצים הרבה יותר.
בולטים במיוחד החיפושיות מהמשפחות , וחדקוניתיים, ויש גם נציגים של המשפחה Cupedidae, שנכחדה מאירופה.
בחלק מהמאובנים יש אפילו שאריות צבע.
כך גם לגבי המין Adscita statices ממשפחת ה, שבמאובן שלו ניתן היה לקבוע את צבע הכנפיים.
חרקים נוספים מיוצגים על ידי מינים מהסוג גזרנית (Megachile, דבורים חותכות עלים), נציגים גדולים של חרגוליים ועל ידי משפחת הציקדיים (Cicadidae).
ממצא מיוחד הוא חרק מהמשפחה , חרק דמוי עלה מהסוג הנכחד Eophyllium, שהיה דומה מאוד לקרוביו הנוכחיים.
חרקים מעופפים מיוצגים על ידי מינים השייכים לסדרת הזבובאים מהמשפחה Nemestrinidae (כולל הסוג Hirmoneura) וסדרת הדבוראים.
האחרונים כוללים את הדבוריים שנמצאו במסל עם הסוגים שנכחדו של Pygomelissa ו-Protobombus.
ישנם גם נציגים טפיליים שונים של הצרעות הטפיליות ממשפחת ה, כולל הסוגים הנכחדים של Trigonator, Mesornatus, Polyhelictes, Rhyssella ו-Xanthopimpla.
חלק מהסוגים כמו Mesornatus או Polyhelictes אינם ניתנים לסיווג מדויק באופן שיטתי, אך Trigonator שייך לתת-המשפחה , חרקים החיים כיום ביבשות הדרומיות (אפריקה, אמריקה הדרומית ואוסטרליה).
נמלים מיוצגות בעיקר על ידי מלכות וזכרים בעלי כנפיים.
בהן נמצאו והמינים הגדולים ביותר של נמלים: למלכות מהמין Titanomyrma gigantea מוטת כנפיים של עד 16 סנטימטרים.
מעניין גם גילוי הפטרייה הטפילית של המין Ophiocordyceps unilateralis, המתמחה בנמלים.
מיני הדגים השכיחים ביותר במסל הם מקריני סנפיר מקוריים, מהם שלושה מינים שהתגלו במסל: מהמשפחה ה המין Cyclurus kehreri ודגי התנין Masillosteus kelleri ו-Atractosteus kinkelini (לשעבר A.
בנוסף לקרפדה Eopelobates wagneri, התגלו במסל גם נציגים של המשפחה הנכחדת Palaeobatrachidae והסלמנדרה הענקית Chelotriton robustus.
הצבים במסל מיוצגים על ידי סוג צבי הבריכה Palaeoemys (שממנו מפרידים לעיתים את הסוג Euroemys), ועל ידי מין דומה ל-צב אף-חזיר השייך לסוג הנכחד , הצב הרך Palaeoamyda וצב מצדד צוואר מהסוג Neochelys.
בולטים כאן כמה פרטים של Allaeochelys שנמצאו בזוגות, כל אחד מהם מייצג זכר ונקבה.
חלק מהזוגות נמצאים במגע פיזי ישיר זה עם זה וזנבותיהם מונחים זה נגד זה כמו במצב ההזדווגות, המתפרש בהתאם כיחסי מין.
הממצאים הם בין העדויות המאובנות העתיקות ביותר להזדווגות בחולייתנים.
דמויי תנינאים של תצורת מסל מיוצגים על ידי צורות מקוריות יותר, אם כי מתמחות יחסית, כמו גם צורות מודרניות יותר.
הנחשים של האאוקן במסל שייכים ל"נחשי הענק" הנחשבים ל"פרימיטיביים" למדי.
הם מיוצגים על ידי מינים מהסוגים חנק (Eryx) ו-Eoconstrictor שהיה באורך של עד שני מטרים (שזוהה בעבר כפלאופיתון) והצורות הקטנות יותר Messelophis ו-Rieppelophis.
גומות על גולגולתו של Eoconstrictor מראים כי לבעלי חיים אלה הייתה כבר יכולת מפותחת מאוד של חישת קרינה אינפרא אדומה.
מצד שני, המסלופיתון (Messelopython) הוא נציג פרימיטיבי באורך מטר של הפיתוניים, שחרג מן הסתם מהתנאים של ימינו יחד עם החנקיים (סימפטרי).
מבין הלטאות, הסוג Eurheloderma הוא נציג מוקדם של הלודרמיים ו-Cryptolacerta היא נציגה של טבעונים או של הלטאות האמיתיות (Lacertibaenia) במסל.
גם הלטאות ארוכות הזנב Eolacerta ו-Stefanikia קרובות ללטאות אמיתיות.
המין הראשון הגיע לאורך גוף של כ-27 סנטימטרים והשני כמחצית בלבד.
דוגמה נדירה לפרט צעיר הגיעה אלינו גם מ-Eolacerta.
ממצאים אחרים כוללים את Placosauriops ו-Ophisauriscus מקבוצת הקמטניים.
לטאה תנינית סינית היא קרובת משפחה מודרנית שלהם.
התגלה רק זנב זרוק אחד, ששריון הקשקשים שלו דומה לזה של לטאה תנינית סינית.
אלו לא רק העדויות הראשונות לסוג מהפלאוגן באירופה, אלא גם העדות המוקדמת ביותר לזנב כזה דמוי תנין של קבוצת לטאות זו.
כמו לטאה תנינית סינית, שנמצאת כיום בסכנת הכחדה חמורה, נראה שגם המקבילה שלה בבור מסל הייתה שוכנת מים.
בנוסף, Ornathocephalu הייתה לטאה בעלת ראש גדול.
Geiseltaliellus הייתה איגואנה, ו-"Saniwa" הייתה אולי סוג של כוח.
בין העופות שוכני הקרקע במסל היו עוף חסר יכולת תעופה Palaeotis weigelti ממשפחת היענאים; Paraortygoides messelensis ממשפחת התרנגולאים; מין הגסטורניס (G.
Geiselensis) דמוי האווז שהגיע לגובה שני מטרים; ומין העגור Messelornis cristata ("רלית מסל").
מסדרת הקריאמאים התגלו מינים מהמשפחה הנכחדת Idiornithidae, סטריגוגיפס ו-Salmila robusta.
העופות Eofringillirostrum ו-Psittacopes היו נציגים מוקדמים לסדרת ציפורי השיר.
הראשון ניזון מזרעים שקליפתם קשה בגלל מקורו דמוי הפרוש, ואילו מקורו של האחרון דומה לזה של שפמתן של ימינו.
גם הסוג Primozygodactylus קשור קשר הדוק לשני הסוגים.
הם קרובי משפחה רחוקים של אופוסומים שוכני עצים החיים באמריקה כיום.
אוכלי חרקים מיוצגים על ידי קרובי המשפחה של הקיפוד: פולידוקרקוס, (שני מינים) ולפטיקטידיום (שלושה מינים) המדלגים על שתי רגליים.
המכרסמים כוללים את Ailuravus שאורכו מטר אחד, Masillamys (עכבר מסל) ו-Hartenbergeromys וכן את הנמנן Eogliravus.
ה והמין Heterohyus הפרימיטיבי מהמשפחה הנכחדת Apatemyidae, יונק הדומה לאיי איי, המזכיר את אוכלי החרקים של ימינו, חיו על עצים.
מיני הפנגולינים כללו את אאומאניס, Euromanis ואירוטמנדואה, אם כי האחרון סווג במקור כדוב נמלים.
ממאובנים של דמויי למור שרדו רק חלקים, כולל כמה מינים של Europolemur.
לעומת זאת, מהדרוויניוס (Darwinius) יש את אחד השלדים השלמים ביותר, והוא התפרסם בעולם בכינוי "אידה" (Ida).
Buxolestes, נציג של המשפחה Pantolestidae, חי כמו לוטרה אירופית.
טורפים היו נדירים מאוד במסל.
למסודון משתייך לסדרת הטורפים הפרימיטיביים, הקראודונטים, שנכחדה, בעוד ש-Paroodectes ו-Messelogale שייכים לסדרת הטורפים המודרנית.
במסל התגלה מגוון רב של עטלפים אוכלי חרקים, שהיו שייכים לפחות לשלוש משפחות שונות.
נציגים של הפלאוכירופטריקס, שהיו אוכלי חרקים היו חשובים ונפוצים.
חמישה סוגים של מפריטי פרסה אוכלי-העשב תוארו במסל.
ההיראצ'יוס, קרוב משפחה של הטפיר, שהתגלה ממנו שלד שלם, הוא היונק הידוע הגדול ביותר במסל.
הוא חלק את בית הגידול שלו עם הסוסים הקדומים Hallensia, פרופלאותריום ואירוהיפוס.
שני הסוגים האחרונים מייצגים כל אחד כמה מינים וכוללים יחד מעל 70 שלדים.
סיווגם הטקסונומי ביחס למיני הסוסים אינו ברור לחלוטין, מכיוון שהם סווגו הן לפלאותריומיים והן לסוסיים.
לופיאודון, קרוב משפחה רחוק יותר של הטפירים, מיוצג על ידי שלד של חיה צעירה.
מכפילי פרסה נדירים יותר במסל, אך התגלו לפחות ארבעה סוגים: Messelobunodon, Aumelasia, Masillabune ו-Eurodexis.
בנוסף לזיהוי מתאר קווי הגוף, פרווה ונוצות, ניתן היה לזהות מבנים שמזכירים תאי דם ותאי עצם בצבים Allaeochelys ו-Neochelys, בתנין דיפלוקיינודון ובפנגולין Euromanis.
מאובנים שנחשפו על ידי אספנים פרטיים בשנות השבעים והשמונים של המאה ה-20 נמכרו מאוחר יותר.
למשל, המין הראשון שהתגלה של Darwinius masillae, שנודע לציבור במאי 2009 בשם "אידה", נרכש בסכום של שש ספרות מהמוזיאון לתולדות הטבע באוסלו.
ניתן לבקר בבור בקבוצות מאורגנות.
סיורים מודרכים מוצעים באופן קבוע.
מרפסת צפייה בשולי הבור מאפשרת תצפית לבור מבלי לקחת חלק בסיור מודרך.
לוחות מידע עוזרים לחקור לבד.
בנוסף, הדרך לתוך בור עוברת שיפוץ, ולאורכה מתוכננות תחנות מידע הכוללות הגנה ממזג האוויר.
באוגוסט 2010 נפתח מרכז מבקרים ומידע על שפת בור מסל.
הארכיטקטורה של הבניין והעיצוב החיצוני נגזרים מהשיכוב של פצלי השמן.
הוא תוכנן על ידי האדריכלים לנדאו וקינדלבאכר ואדריכלי הנוף קלר דאם רוזר ממינכן.
כ-100,000 מבקרים היו צפויים מדי שנה.
מספר המבקרים בפועל היה הרבה מתחת לציפיות אלה עם כ-40,000 מבקרים בשנה.
בשנת 2011 נרכשו מקורט רוריג 500 תשלילים ולוחות זכוכית, שנעשו ככל הנראה בשנת 1949 מהכרייה וההפעלה במכרה של פצלי השמן.
מוזיאון המאובנים וההיסטוריה המקומית מסל (Fossilien- und Heimatmuseum Messel): בבית העירייה לשעבר של העיירה השכנה מסל, מוצגת היסטוריית הכרייה של המכרה ומאובנים מקוריים.
: במחלקה הגאולוגית בקומה הראשונה, מאובנים בולטים הקשורים לדיורמה של הבור בזמן האאוקן.
המוזיאון מכיל גם את השחזור של הסוס פרופלאותריום שנמצא במסל.
מוזיאון הטבע זנקנברג בפרנקפורט: המבקרים יכולים לצפות בתערוכה מדעית מקיפה עם ממצאים.
בפרט, מוצגות שיטות הכנה חדישות יותר.
בור הרוחות הוא מערה, טבעית בחלקה וחצובה בחלקה, שנמצאת באבן השתייה בתוך מבנה כיפת הסלע שבהר הבית בירושלים.
בתקופת הצלבנים החשיבו אותה הנוצרים למיקום קודש הקודשים של בית המקדש, אם כי על פי המחקר כיום המיקום היה על גבי סלע ההר ולא תחתיו.
השם "בור הרוחות" מקורו באמונה מוסלמית מימי הביניים לפיה ניתן לשמוע במערה את הנשמות שמחכות ליום הדין.
אמונה זו לא נחשבת נפוצה באסלאם הסוני.
על פי רבקה גונן, מקור אמונה זו בשקע קטן, כ-25 ס"מ, מתחת לרצפת השיש במערה, שהיה משמיע הד כשהיו דורכים על הרצפה.
המקום מעולם לא נבדק מבחינה ארכאולוגית בשל רגישותו הדתית והפוליטית.
יש הטוענים כי זהו המקום בו הוטמן ארון הברית בסוף ימי בית ראשון.
אחרים טוענים כי השקע מתחת לרצפת המערה, שנחשף על ידי מונטגיו פארקר ב-1911, הוא מה שנשאר מן המערה בה הוטמן הארון.
עקב קדושת המתחם ורגישותו הפוליטית לא נערך במערה סקר ארכאולוגי.
המערה נחשבה מקום קדוש באסלאם כבר בשנת 902, על פי ההיסטוריון איבן אל פקיה.
עם כיבוש ירושלים בידי הצלבנים בשנת 1099, הפכו הצלבנים את כיפת הסלע לכנסייה בשם "טמפלום דומיני" ("מקדש האדון"), וביצעו בה שינויים משמעותיים.
הם חצבו בסלע מדרגות יורדות אל המערה, כיסו את רצפת המערה בשיש, והרחיבו את הכניסה.
הצלבנים החשיבו את המקום לקודש הקודשים, וראו בו מקום ההכרזה על לידתו של יוחנן המטביל.
בשנת 1985 העלתה רבקה גונן השערה לפיה האזור היה במקור מקום קבורה כנעני, בדומה למערת המכפלה, והמערה הייתה אחת ממערות הקבורה במתחם.
הפיר בתקרה, שנחצב כעיגול במדויק וקוטרו סביב 60 ס"מ, שימש אחד הבסיסים להשערה זו, מאחר שהוא אופייני לקברים מן האלף השלישי לפנה"ס, ומאחר שבניגוד למערה עצמה, לא נעשו בו שינויים מבניים.
היא מוצאת גם רמיזות לכך במסורות מאוחרות יותר, ומסבירה את העמימות של הדברים בקדושת המקום ובהרחקת טומאת מתים ממנו.
ב-1871 ביקר החוקר והערביסט סר ריצ'רד פרנסיס ברטון בירושלים.
אשתו, איזבל ברטון תיארה ביומנה את ביקורם כתיירים בבור הרוחות:
הכניסה למערה נמצאת תחת הכיפה, דרומית-מזרחית לאבן השתייה, וכוללת מעבר מתקופת הצלבנים ובו 16 מדרגות שיש.
הסלע במעבר בולט לכיוון גרם המדרגות, והבליטה מצד ימין נקראת "הלשון", והיא המוזכרת למעלה בסיפור על הח'ליף עומר.
במעבר ישנם שני מחראבים, השמאלי (הדרומי) מוקדש לדוד המלך, והוא מעוטר בשני עמודי שיש עם דווגמת חבל מסובב התומכים בתלת-קשת.
המחראב הימני במעבר מוקדש לשלמה המלך, והוא פחות עמוק, אם כי מקושט מאוד.
ייתכן שהמחראב של שלמה נבנה על ידי בונה כיפת הסלע הח'ליף עבד אל-מלכ במאה השביעית או אולי נבנה במאה התשיעית, כך שהוא כנראה מהעתיקים בעולם, וייתכן שאף העתיק ביותר..
צורתה של המערה מרובעת בקירוב, אורך הקיר הצדדי בה כשישה מטרים, עם תקרה בגובה בין 2.5 ל-1.5 מטרים.
הרצפה מחופה בשיש, ועליה שטיחים.
תקרת המערה נראית טבעית בעוד שבשאר המערה בוצעו חציבות בעבר.
בצידה הצפוני ישנו מחראב המוקדש לאברהם, ובצפון מערב יש מחראב לנביא אל חאדר(אליהו).
המערה מצוידת בתאורה חשמלית ובמאווררים.
מאז שנת 2003 אוסר הווקף את הכניסה למקומות הפולחן בהר ללא-מוסלמים.
תקרת המערה היא במבנה החלל הטבעי שהיה שם לפני חציבות הצלבנים, ללא כל חיפוי, ובמרכזה ישנו פיר בקוטר 46 ס"מ ובעומק 170 ס"מ שעולה ישר אל פני הסלע של אבן השתייה.
ייתכן שהפיר שימש ככניסה לקבר קדום, כארובה צלבנית לאוורור ולשחרור עשן נרות, או בתור חור ניקוז של השיתין במזבח המקדש.
האזכור המוקדם ביותר שכפי הנראה קשור למערה הוא בספר המסע מבורדו משנת 333 לספירה, שם מתוארת אבן מחוררת בסמוך לפסל אדריאנוס עליה באים היהודים לבכות מדי שנה.
כפי שהוזכר, גם במאה העשירית מוזכרת המערה בספרו של איבן אל פקיה הפרסי.
הנוסע הפרסי נאצר חוסרו מן המאה ה-11 ציין בספרו "ספרנאמה":
במאה ה-16 פורסם אזכור של המערה בספר שו"ת רדב"ז כחלק מתשובה בנוגע לביקור יהודים במבנים בהר הבית:
התיאור המודרני המקובל של בור הרוחות, ביחד עם חללים תת-קרקעיים נוספים בהר הבית, נמצא בספרם של שמעון גיבסון ודייוויד ג'ייקובסון "תחת הר הבית בירושלים: מדריך לבורות המים, לחדרים התת-קרקעיים ולתעלות של חראם אל שריף".
"בוקרשט" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר הישראלי עומר אדם.
השיר יצא לאור על ידי חברת התקליטים NMC ב-29 במאי 2015 כסינגל הרביעי מתוך אלבומו הרביעי של אדם, "מודה אני".
השיר נכתב והולחן על ידי אדם ואבי אוחיון והופק על ידי Henree.
השיר הוא בסגנון הפופ הים-תיכוני.
ב-29 במאי 2015, בסמוך לצאת השיר, העלה אדם לערוץ היוטיוב שלו את האודיו הרשמי של השיר, בסמוך לצאת הסינגל.
נכון לאוגוסט 2025, מונה הצפיות של הקליפ עומד על קרוב ל-15 מיליון.
בור הוא ספר ספין-אוף בסדרת "הבילוש החדש" של הסופר הרוסי בוריס אקונין שיצא לאור במאי 2023.
הרומן פורסם כהמשך לקורותיו של פנדורין ומשרתו היפני מסאהירו שיבאטה.
העלילה מתרחשת בתחילת 1900, לאחר אירועי "איני נפרד".
בּוֹרַאן (Bodhrán; יש לבטא כמו Bow-run באנגלית), המכונה גם תוף אירי, הוא כלי הקשה.
מוצאו של הבוראן מאירלנד וזהו אחד מכלי הנגינה המזוהים ביותר עם המוזיקה האירית.
צידו האחד של הבוראן חלול, ובו מניח הנגן את ידו ומשנה בעזרתה את גובה הצליל המופק.
הנגינה מתבצעת בדרך-כלל בישיבה ובעזרת כף היד עצמה או מקוש מעץ.
למקוש בדרך-כלל שני ראשים, דבר המאפשר לנגן במהירות רבה.
הבוראן התפשט מאירלנד לאזורים קלטיים אחרים: סקוטלנד, בריטני, ויילס וניופאונדלנד (קנדה).
בתרבויות אחרות (אצל הערבים, למשל) קיימים כלי נגינה דומים, הנקראים בהכללה 'תופי מסגרת' (Frame Drums).
עור הבוראן מתוח פחות מבתופים אלה ולכן צלילו נמוך יותר.
מקורו של השם אינו ידוע; משערים כי זהו קיצור של טמבורין.
למרות שככל הנראה מדובר בכלי נגינה עתיק, הרי שתולדותיו אינן ידועות; לא קיים תיעוד שלו מלפני תחילת המאה ה-20, והוא זכה להכרה עולמית רק בשנות ה-60 של המאה.
להקת בוראן היא להקה ישראלית, המשלבת בנגינתה מוזיקה אירית וסקוטית עם מוזיקה ים תיכונית.
הלהקה נוסדה בשנת 2000. בין חבריה שלושה בני משפחת קורנברג - האב ישראל המנגן על כלי הקשה ובהם על תוף הבוראן האירי (שעל שמו נקראת הלהקה) והבנים טל, המנגן בחליליות איריות ובחמת חלילים אירית וחמת חלילים סקוטית ואסף, המנגן בתופים.
חברים נוספים בלהקה (נכון לשנת 2007): מעיין כרמלי - כינור, יעקב חוטר - גיטרה אקוסטית וחשמלית, דתו שלום - גיטרה בס ומרסי שראייר - חליל צד ושירה.
בהופעות הלהקה משתתף גם הרקדן יאיר ורדיגר מלהקת טריקוטרה הרוקד בסגנון אירי מסורתי ועכשווי.
במופע אש קלטית משנת 2007 משולבים גם אלמנטים ים-תיכוניים, הן במוזיקה והן בריקודי הבטן של הרקדנית אביגיל קליין.
הלהקה אירחה במסגרת הופעותיה את הרקדן האירי, קולין ראיין, מריוורדאנס.
בוראט: רוצה לומד תרבות אמריקה בשביל נהדרת קזחסטן היא קומדיה מוקומנטרית קולנועית משנת 2006 בכיכובו של הקומיקאי הבריטי-יהודי סשה ברון כהן כבוראט סאגדייב, דמות סאטירית המתיירת בארצות הברית ומנהלת יומן מסע.
הסרט מבוסס על דמות שגילם ברון כהן בתוכנית הטלוויזיה "המופע של עלי ג'י".
אחריו יצא לו סרט המשך.
בסרט השלישי שיצא ביולי 2009 מככב כתב האופנה האוסטרי ההומוסקסואל הפיקטיבי, "ברונו", שגם הוא דמות במופע ובשנת 2012 יצא סרט נוסף של כהן, באותו הסגנון, הדיקטטור, אך הפעם על דמות פיקטיבית, שאינה מהווה חלק מהמופע שלו.
הסרט, שבוים בידי לארי צ'ארלס, זכה להצלחה מסחרית וביקורתית.
הוא יצא לראשונה לאקרנים ב-1 בנובמבר 2006 בבלגיה והרוויח 26.4 מיליון דולרים בסוף השבוע הראשון שלו בארצות הברית ובקנדה, כשהוא קובע שיא מכירות לגבי סרטים שהוקרנו בפחות מ-1,000 בתי קולנוע.
הסרט הגיע לישראל ב-30 בנובמבר.
ב-2007 זכה ברון כהן בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במחזמר או בקומדיה על משחקו בסרט.
כמו כן הועמד הסרט לפרס האוסקר בקטגוריית התסריט המעובד הטוב ביותר.
את "בוראט" סבבו שערוריות בטרם ולאחר צאתו.
הוא הואשם בהצגתה של דמות ראשית פוגענית, וכמה ממצולמי הסרט הביעו ביקורת שלילית לגביו ו/או תבעו את יוצריו בבית משפט.
כבר בסוף 2005 ממשלת קזחסטן איימה לתבוע את ברון-כהן, אך שנה אחר כך, עם צאת הסרט לאקרנים הזמינה אותו לביקור במדינה.
הסרט מתאר כיצד העיתונאי בוראט סאגדייב עוזב את ביתו בקזחסטן בדרכו אל ארצות הברית ("יו.
אנד איי", כלשונו) על מנת להקליט שם סרט דוקומנטרי בשליחות משרד המידע הפיקטיבי של קזחסטן.
הוא משאיר מאחוריו את אמו, אשתו ואת אנס העיר, ונוסע כשהוא מלווה בידי מפיקו כבד המשקל אזמאט בגאטוב (קן דוויטיאן).
רובו של הסרט מרגע זה והלאה מורכב מסצנות לא מבוימות קצרות ומאולתרות שבהן בוראט מראיין ומשוחח עם אמריקאים המאמינים שהוא באמת כתב טלוויזיה זר שאיננו מכיר את מנהגיהם של תושבי אמריקה.
בעת שהותו בניו יורק, בוראט צופה בפרק של משמר המפרץ ומתאהב מיידית בפמלה אנדרסון.
לאחר שהוא מקבל הודעה על מותה של אשתו, הוא לוקח שיעורי נהיגה ורוכש משאית גלידה ישנה שבה הוא נוסע מניו יורק לכיוון לוס אנג'לס (אזמאט מפחד לטוס מחשש מהתקפה נוספת בסגנון פיגועי 11 בספטמבר, להם אחראים היהודים, לדעתו) במטרה "לזכות בווגינה ("ואז'ין" כלשונו) של אנדרסון".
תוך כדי נסיעתו בוראט ממשיך לצלם את הסרט הדוקומנטרי שלו: הוא פוגש פמיניסטיות, משתתפי מצעד גאווה, פוליטיקאים ובני נוער אפרו-אמריקאים.
הוא קוטע תחזית מזג-אוויר טלוויזיונית, שר גרסה מעוותת של המנון ארצות הברית באצטדיון רודיאו וזוכה לצעקות בוז מהקהל.
הוא שוכר חדר בבית הארחה המנוהל על ידי יהודים, אך הוא ואזמאט בורחים ממנו בלילה, מתוך אמונה שהיהודים יכולים לשנות את צורתם.
בוראט מנסה לרכוש רובה שיסייע לו בהגנה מפני יהודים (לאחר שנדחה משום שאינו אזרח ארצות הברית, הוא קונה דב שיגן עליו), מתארח בארוחת ערב יוקרתית בביתו של אחד האנשים בדרום ארצות הברית ומזמין פרוצה אפרו אמריקאית לבית.
את מספר הטלפון שלה הוא מוצא בעיתון שהוא ואזמאט משתמשים בו כדי לנקות את הצואה של הדוב.
הוא מבקר בחנות עתיקות המלאה במזכרות וסמלים של קונפדרציית המדינות של אמריקה, שאת רובם הוא שובר שלא בכוונה.
בבית המלון מתעוררת חמתו של בוראט על אזמאט לאחר שהוא מגלה אותו מביט בתמונות של אהובתו פמלה אנדרסון כשהוא מאונן.
הוויכוח ביניהם מתלהט במהירות לקטטה בעירום מלא, שגולשת אל מסדרון בית המלון ומשם אל אולם נשפים עמוס באנשים.
כתוצאה מהריב נוטש אזמאט את בוראט, ולוקח איתו את הדרכון של בוראט, את כספם ואת הדב שלהם.
מצב רוחו של בוראט מתדרדר עוד יותר לאחר שסטודנטים של אוניברסיטת דרום קרוליינה שאיתם הוא מתיידד מקרינים לו את סרטה הידוע לשמצה של אנדרסון, "פאם וטומי", בו הוא מגלה שאנדרסון כבר איננה בתולה כפי שחשב.
זעמו גורם לו לשרוף את המגזין שבו תמונותיה של אנדרסון, אך לחוסר מזלו כרטיס הטיסה שלו נשרף גם כן.
למחרת רוחו מתעודדת לאחר שהוא נקלע לכנס התעוררות של נוצרים אוונגליסטיים ולומד שם לסלוח לאזמאט ולפמלה.
הוא מצטרף למספר נוצרים הנוסעים באוטובוס ללוס אנג'לס, שם הוא מוצא את אזמאט המחופש לאוליבר הארדי (למרות שבוראט חשב שהוא דומה לאדולף היטלר).
השניים מתאחדים מחדש ומנסים להתחקות אחר עקבותיה של פמלה אנדרסון.
בוראט מצליח לבסוף לפגוש את אנדרסון פנים אל פנים בספרייה במחוז אורנג' שבקליפורניה, שם היא חותמת למעריצים על ספרה החדש.
הוא מציג לה את "שק הנישואין המסורתי" שלו ומתחיל לרדוף אחריה בתוך החנות ולאחר מכן במגרש החנייה בניסיון להכניס אותה לשק ולחטוף אותה, עד שהוא נלכד בידי מאבטחים.
לאחר מכן בוראט נושא לאישה פרוצה אפרו אמריקאית בשם לנל (המגולמת בידי קומיקאית הנושאת את אותו שם) איתה התיידד מוקדם יותר במהלך הסרט, ושב עם אשתו החדשה אל קזחסטן.
רוב סצנות הסרט הן בלתי מתוסרטות, וכל המופיעים בו אינם שחקנים מלבד בוראט, אזמאט, פמלה אנדרסון שהיא ידידה ותיקה של ברון כהן, הפרוצה ובני משפחתו של בוראט.
ל"קזחסטן" המתוארת בסרט אין קשר למדינה האמיתית, והסצנות המציגות את כפר הולדתו של בוראט צולמו בכפר הצוענים הרומני גלוד, למרות שהאישה המגלמת את אשתו של בוראט היא קזחית שהיגרה לרומניה על מנת לשפר את תנאי מחייתה.
שמו של השכן של בוראט, נורסולטאן טויאקביי, הוא שילוב של שמם של נשיא קזחסטן נורסולטאן נזרבייב ושל אחד מחברי האופוזיציה, ז'רמחן טויאקביי.
הסרט אינו כולל ולו מילה אחת בשפה הקזחית.
כמה מן האנשים שלכאורה מדברים קזחית מדברים למעשה ברומנית, האלפבית הקירילי המוצג בסרט הוא בסגנון הרוסי ולא הקזחי, והמילים הכתובות בו כוללות שגיאות כתיב או בלתי קיימות לחלוטין.
לכל אורך הסרט, שיחותיהם של בוראט ואזמאט מתנהלות כאשר סשה ברון כהן מדבר בעברית וקן דוויטיאן, שמגלם את אזמאט, מדבר בארמנית, וביטויי המחווה בהם משתמש בוראט, "יאק שייה מאש" ("איך אתה מרגיש"), "ג'נקוייה" ("תודה לך") ו"טישה" ("תהיה בשקט") מקורן בשפות סלאביות כפולנית.
הריאיון לתוכנית "ערב טוב עם גיא פינס" עם דמותו של בוראט לשם קידום הסרט התנהל ברובו בעברית, כאשר בוראט מחמיא למראיין על שליטתו בשפה הקזחית.
המשטרה נקראה 91 פעמים כתוצאה מפעילויותיו של ברון כהן במהלך צילומי הסרט.
סצנות שצולמו ולא נכללו בסרט כוללות את בוראט שר תפילה קזחית מסורתית, מתבקש לעצור את מכוניתו על ידי שוטרים בקנזס, מנסה להשיג לעצמו כלב תקיפה לשם הגנה מפני יהודים, מבקר בסופרמרקט, שוהה בכלא, מבקש ממעסה שישפשף את איבר מינו ומפרט בפני רופא את כל מחלות המין מהן הוא סובל.
חלק מסצנות אלו מופיע בתוספות ל-DVD של הסרט.
נעשה גם ניסיון לצלם ב שלא אושר.
חלק ממשתתפי הסרט הגישו תביעות כנגד יוצריו בטענה שהסרט אינו דוקומנטרי כפי שנאמר להם, אלא בדיוני.
תושבי הכפר הרומני גלוד טענו כי רומו בנוגע לאופיו של הסרט, בו הם תוארו כאנשים נבערים העוסקים בגילוי עריות.
חלקם אף טענו כי משכורתם לא עלתה על דולר אחד, וחלקם דיווחו על שכר שבין 70 ל-100 דולרים.
שניים מהסטודנטים איתם צפה בוראט בסרט של פמלה אנדרסון תבעו את ההפקה בטענה שהדרך בה הוצגו בסרט היא הפרה של דיני לשון הרע.
מפיקת תוכנית החדשות שהזמינה את בוראט לראיון הטלוויזיוני האשימה את ברון כהן בכך שגרם לה לאבד את עבודתה.
האישה שהזמינה את בוראט לארוחת ערב בביתה גרמה לכך שייחקר חשד למרמה מצדם של יוצרי הסרט.
משרד החוץ של קזחסטן איים לתבוע את ברון כהן לאחר הופעתו כבוראט בטקס פרסי הקולנוע של MTV לשנת 2005. בספטמבר 2006 נפגשו נשיא קזחסטן נזרבייב ונשיא ארצות הברית ג'ורג' ו.
בוש, כאשר על הפרק גם תדמיתה הבינלאומית של קזחסטן בעידן בוראט.
קזחסטן פתחה בקמפיין בעלות של מיליוני דולרים בשם "ליבה של אירואסיה" לשם מזעור האפקט שיצר בוראט, אותו ניצל ברון כהן לשם קידום המכירות של סרטו, כאשר הוא מתייצב בחזיתו של הבית הלבן, מכחיש את הקמפיין ומתאר אותו כפרופגנדה של "האוזבקים המטופשים והמרושעים", כלשונו.
קזחסטן לא החרימה את הסרט, אך בקשתה שהוא לא יופץ בתחומה נענתה בחיוב.
הנשיא נזרבייב טען מאוחר יותר כי הסרט הועיל לתדמיתה של ארצו, ומבקרי הקולנוע הקזחים הגיבו באופן חיובי על הסרט וטענו שהוא אנטי-אמריקאי יותר מכל דבר אחר.
לעומת זאת, הסרט נפסל ברוסיה ובכל מדינות ערב מלבד לבנון כפוגעני כלפי מיעוטים אתניים, והפך לסרט הלא-פורנוגרפי הראשון שנפסל ברוסיה מאז התפרקותה של ברית המועצות.
בתחילת 2009 יצא לאקרנים סרט דוקמנטרי על תושבי הכפר הרומני גלוד ומאבקם לקבל פיצויים בטענה כי הונו על ידי מפיקי הסרט.
"בוראט: רוצה לומד תרבות אמריקה בשביל נהדרת קזחסטן" קיבל ביקורות חיוביות באופן יוצא-דופן: חלק מהמבקרים מגדירים אותו כאחד מהסרטים המצחיקים ביותר שנעשו מאז ומעולם.
בכתבה שעסקה בפניה המשתנות של הקומדיה האמריקאית, טען כתב העת אטלנטיק (שאינו מבקר סרטים) כי "ייתכן שזהו הסרט המצחיק ביותר זה עשור".
אתר הביקורות "Rotten Tomatoes" זיכה אותו ב-91 אחוזי טריות, דירוג נדיר מאוד לגבי סרט קומי.
בפברואר 2007 הודיע רופרט מרדוק, מנכ"ל ונשיא תאגיד ניוז קורפ בעלת אולפני "פוקס המאה ה-20, כי לאור הצלחת הסרט נחתם הסכם עם ברון-כהן להפקת "בוראט 2", אולם אחר כך הדבור הרשמי שלו הכחיש זאת.
בספטמבר 2020 אושר כי סרט המשך, ששמו "סרט המשך בוראט: העברת שוחד עצום לשלטון אמריקני לרווחת קזחסטן בעבר אומה מופלאה", אשר צולם בסתר, הושלם ויוקרן במהלך מגפת הקורונה; פרסום זה הגיע מספר שבועות לאחר שסשה ברון כהן נראה בלוס אנג'לס, כשהוא נוהג במשאית טנדר בדמותו של בוראט.
באותו חודש רכשו אולפני אמזון את זכויות ההפצה לסרט.
הסרט יצא לאקרנים ב-23 באוקטובר 2020.
בוראנו (באיטלקית: Burano) הוא אזור הכולל חמישה איים בצפון-מזרח הלגונה של ונציה.
בין שני האיים הגדולים מוביל גשר מעץ.
לבוראנו מגיעות ספינות תיירים, העוגנות בחוף, דבר שאינו אפשרי בוונציה עצמה.
האזור מאופיין בבתים הצבועים בצבעים שונים, האחד שונה ממשנהו.
שלל הצבעים יוצרים פסיפס צבעוני של מבנים, שזכה לאזכורים שונים בספרות ובשירה.
ייחודו של האזור הוא גם במלאכת תחרה ידנית שנשות המקום יוצרות בכניסה לבתיהן.
האי שוכן במרחק של שבעה ק"מ מוונציה וזמן הנסיעה בספינת הנוסעים הוא כ-40 דקות.
חוקרים מניחים כי ההתיישבות באי החלה, כמו בשאר חמשת האיים הקרובים, במאה החמישית, כאשר הגיעו אליו פליטים מהחוף האדריאטי, שברחו מהברברים בראשות אטילה מלך ההונים.
על מקור השם יש דעות אחדות: האחת, היה זה שמה של משפחה, היא משפחת בוריאנה (Buriana); השנייה, המתיישבים הראשונים באי באו מאי קטן, צפונית ממנו, אשר נקרא בוראנלו (Buranello); והשלישית, של אתר העיר על שם הכניסה הצפונית של ונציה, שנקראת פורטה בוראנה (Porta Boreana).
בבוראנו ישנה כנסייה אחת בלבד הנקראת כנסיית סן מרטינו, אשר מפורסמת בשל מגדל הפעמונים העקום שלה, להבדיל מהמגדל המפורסם הנטוי.
המגדל נבנה במאה ה-19 על כלונסאות עץ שעם הזמן קרסו ובעקבות כך התעקם המגדל.
במאה ה-15 זכתה הכנסייה של סן מרטינו לציור מאת ג'ובאני בטיסטה טיאפולו (Giovanni Battista Tiepolo).
במאה ה-16 החלו לפתח באי את תעשיית התחרה.
עיקר המוניטין של האי היה במה שמכונה "תחרת בוראנו" (Punto di Burano).
הייצור התעשייתי פסק בסוף המאה ה-18. בשנת 1872 הוקם מחדש בית הספר לאמנות הרקמה, ומאז התחדשה מלאכת התחרה בידי נשות האיים.
האי הוא אחד המקומות היחידים בעולם, שבהם מלאכת הרקמה הידנית מניבה פרנסה לתושבים.
הדיג אף הוא מהווה מקור פרנסה לתושבי האיים.
מספר התושבים נאמד בתקופת הפריחה של האי כ-8,000 נפש.
היום מספרם נאמד ב-3,000 איש.
בוראנו משתרעת על פני חמישה איים המחוברים על ידי גשרים: סן מרטין - ימינה, סן מרטין - שמאלה, סן מאורו, ג'יודקה וטרהנובה.
ביניהם מצויות טחנות קמח המופעלות על ידי שלוש תעלות: פונטצ'יאלו, זואקה וטרהנובה.
ההפעלה של הטחנות מתבצעת בעת הגאות והשפל של הלגונה, בשעות קבועות של היממה.
עקב הקרבה של האיים ללגונה ניכרת השפעת התנודות של גלי הים באי.
מלווה בכך גם תופעת אקווה אלטה, ובאי קיים צופר מיוחד המתריע מפני התופעה.
בשנת 2020 סבלה בוראנו מההצפות כמו שכנתה העיר ונציה כולה.
האגדה מספרת כי צביעת הבתים נעשתה בעקבות הערפל השורר מדי פעם באי אשר הקשה על הדייגים למצוא את בתיהם, וכך כאשר כל דייג צבע את ביתו בצבע מיוחד הדבר הקל עליו למצוא את ביתו.כל בית מגורים באי צבוע בצבע שונה ומיוחד.
הצבעים של הבתים כיום אינם נבחרים בצורה שרירותית.
המבקש לצבוע את ביתו שולח בקשה לממשל והוא מקבל תשובה באיזה צבעים הוא רשאי לבחור.
נוהג זה יוצר את מגוון הצבעים המאפיינים את האי.
השיטה נוצרה בתקופה המכונה "תור הזהב" של האי.
איטלו קאלווינו מביע בספרו "הערים הסמויות מעין" את דעתו לגבי הסיבה לצביעת הבתים:
כלומר, מכל חלון נשקף צבע אחר, אשר מייצג לפי בחירה: אישה אחרת, מקצוע חדש או חברים חדשים.
בתורות הנוצריות הגנוסטיות, בורא העולם הוא חצי אל או אל פחוּת או השטן עצמו.
הוא נוצר תוך הפריה עצמית של אמו סופיה.
בתכשיטים שנמצאו דמותו מתוארת כבעלת ראש של אריה.
על פי המרקיוניזם, הוולנטיניזם ועוד תורות גנוסטיות, מזוהה בורא העולם עם האל היהודי, האל שציווה את התורה ליהודים.
הם מתארים אותו כאל רודף צדק, ואמת, רחמן ואוהב, שברא את העולם בעצמו.
לפי המיתולוגיה הגנוסטית, בתוך המלאות האורגנית של האלוהות מתרוצצות ישויות אלוהיות רוחניות.
אחת מהישויות הללו – ספירת החוכמה – השתוקקה אל האלוהות הטובה, דבר שהוליד כנפל ישות שלילית – את האל הרע והדמוני דמיורגוס (שקרוי בשמות נוספים), שהוא אחד האיאונים בתוך הפלרומה של האלוהות, והוא שברא את העולם הגשמי בו אנו חיים, כאקט של מרידה באל העליון.
מכאן שהעולם הזה הוא בעצם מעשה שטן.
הדמיורגוס מתבטא כאלוהי הבשר והחומר, בניגוד לאל הטוב, אלוהי הרוח.
אך הדמיורגוס לא הסתפק בכך, לפי המיתוס הגנוסטי הוא גנב 'ניצוצות' של קדושה והטמינם במעבה המציאות הגשמית.
ניצוצות אלה הן נשמותיהם של בני האדם, או ליתר דיוק של הגנוסטים.
הגנוסטיקנים זיהו את דמיורגוס עם אלוהי היהדות ואלוהי התנ"ך שברא את העולם.
אך הוא לא רק ברא את העולם, אלא גם העניק לו את התורה – שאינה רוחנית ומטפיזית גרידא, אלא מכוונת לעולם הגשמי ולחיי המעשה הגופניים.
מכאן שחוקיות העולם והתורה מקבילים זה לזה.
מכך יוצא שהתורה היא פרי הביאושים של הדמיורגוס ומעין 'מעשה שטן', שיש לפרשה באופן קונספירטיבי, ויש לעקור אותה ואת נושאיה מהעולם.
בעיני הגנוסטים, העולם כפי שהוא נראה כמעשה שטן, לכן מתקבל על הדעת שבוראו היה בעצמו שטן.
הגנוסטים דוגלים בדואליות של טוב מול רע, רוחני מול חומרי וכיוצא בזאת.
אם לפי תפיסה זו העולם החומרי הוא רע, הרי שגם יוצרו חייב להיות מרושע.
המשמעות המקורית של המילה דמיורגוס היא אומן, בעל מלאכה (-אורגוס) המשרת את הציבור (דמוס) כלמור מומחה.
המילה הפכה למונח פילוסופי ב"טימאיוס", אחד הדיאלוגים המאוחרים של אפלטון, כ-360 שנה לפני ישו.
מועדון הכדורגל בוראץ באניה לוקה (בסרבית: Борац Бања Лука / Borac Banja Luka) הוא מועדון כדורגל מבאניה לוקה, העיר הגדולה של רפובליקה סרפסקה, אחת משתי הישויות של בוסניה והרצגובינה.
המועדון הוא אחד המובילים ברפובליקה סרפסקה, יחד עם לאוטר טרבינייה, מודריצ'ה וסלאבייה.
הקבוצה הגיעה למרב ההצלחה שלה בתקופת יוגוסלביה, אז זכתה פעם אחת בגביע היוגוסלבי ופעם אחת סיימה כסגנית המחזיקה.
מועדון הכדורגל בעיר באניה לוקה הוקם בשנת 1926, ב-4 ביולי כאשר הוא נקרא תחילה "ראדניצ'קי פוטבול קלאב בוראץ" כאשר השם שונה בשנת 1945 ל"בוראץ".
התואר הראשון של הקבוצה אי פעם בשנת 1928 כאשר זכתה בטורניר חובבני בעיר סרייבו.
הקבוצה שיחק תחילה שנתיים בליגה היוגוסלבית השלישית עד שהעפילה לליגה היוגוסלבית השנייה בעונת 1953. הקבוצה העפילה לראשונה לליגה היוגוסלבית הבכירה בעונת 1961/62, אך נשרה לליגת המשנה כבר באותה העונה.
הקבוצה שיחקה עוד מספר שנים בליגת המשנה עד שחזרה לליגה הבכירה בעונת 1970/1971, כאשר בתקופה זו החזיקה הקבוצה מעמד ארבע עונות רצופות עד שירדה פעם נוספת לליגת המשנה.
לאחר עונת 1974/75 חזרה הקבוצה לליגה הבכירה לקדנציה נוספת של חמש עונות, שנמשכה עד שנת 1980. בשנת 1988, בעודה בליגה השנייה, הקבוצה זכתה בגביע היוגוסלבי בפעם הראשונה והאחרונה בתולדותיה.
בוראץ שיחקה תשע עונות בליגת המשנה עד שחזרה לליגה הבכירה בעונת 1989, בה שיחקה עד התפרקות יוגוסלביה והקמת בוסניה והרצגובינה בשנת 1992. הישג השיא של הקבוצה בליגה היוגוסלבית הייתה בעונת 1990/1991 – מקום רביעי.
החל מהתפרקותה של יוגוסלביה הקבוצה שיחקה בליגת העל הבוסנית, אך בהמשך ירדה לליגה השנייה ממנה שבה בסיום עונת 2000/2001 עד עונת 2008/2007 הקבוצה שיחקה לסירוגין בליגה הראשונה והשנייה עד שבשנה זו שבה לליגת העל.
בתום עונת 2009/2010 זכתה הקבוצה בפעם הראשונה בהיסטוריה בגביע הבוסני.
סיום עונת 2010/2011 הקבוצה זכתה באליפות הראשונה בתולדותיה.
בעקבות זאת, בעונה הבאה השתתפה הקבוצה במוקדמות ליגת האלופות, שם פגשה בסיבוב השני את מכבי חיפה.
למרות ניצחון ביתי, בוראץ הודחה מהמפעל לאחר הפסד במשחק הגומלין בגלל הפרש שערים נחות.
בסוף עונת 2015/2016 סיימה במקום ה-11 שהוא גם הלפני אחרון וירדה לליגה השנייה.
במשך השנים 7 משחקני הקבוצה שיחקו בנבחרת יוגוסלביה בכדורגל ומגרשה של הקבוצה, האצטדיון העירוני של באניה לוקה, אירח חמישה ממשחקי הנבחרת הלאומית.
כיום, המגרש, למעט משחקיה של בוראץ משמש גם למשחקי של נבחרת סרפסקה בכדורגל, נבחרת שאיננה מוכרת על ידי גופי פיפ"א ואופ"א.
בוראץ באניה לוקה הוא אחד ממועדוני הכדורגל הוותיקים ביותר ביוגוסלביה ולכן בשנת 2006 נערך משחק הוקרה לציון 80 שנה למועדון בהשתתפות ענקית הכדורגל מסרביה, הכוכב האדום בלגרד.
ליגת העל של בוסניה והרצגובינה
בוראט הוא תרכובת כימית המכילה אוקסיאניון של בור, כאשר אטום הבור בדרגת חמצון 3+.
יון הבוראט הפשוט ביותר הוא 3−BO3, לו מבנה משולש מישורי, אך קיימים רבים אחרים.
היון 3−BO3 יוצר מלחים עם יסודות מתכתיים, ומינרלים מסוג זה הם הצורה הנפוצה בטבע של בור.
ניתן למצוא אותו גם במבנה המשלב סיליקטים, ליצירת מנרלי בורוסיליקט כמו טורמלין.
רבות מתרכובת הבוראט מגיבות בקלות עם מים ומכילות קבוצות הידרוקסיד מבניות, ולכן הן למעשה הידרוקסובוראטים.
יוני בוראט מופיעים בתמיסה מימית בכמה צורות; בתנאים חומציים עד כמעט-נייטרליים, כחומצה בורית - זו מסומנת לעיתים קרובות כ-H3BO3, או באופן מדויק יותר B(OH)3. ה-pKa של חומצה בורית הוא 9.14 ב-25 מעלות צלזיוס.
החומצה מגיבה עם מולקולות המים ליצירת טטרהידרוקסיבוראט:
אניונים פולימריים המכילים יחידות OH מבניות (פוליהידרוקסובוראטים) נוצרים בטווח pH 7-10, אם ריכוז הבור גבוה מכ-0.025mol/L.
הידוע ביותר מבין אלה הוא היון המצוי במינרל בוראקס:
בור תזמורת הוא חלק מאולם תיאטרון שבו מנגנת תזמורת בעת מופעים שבהם נדרשת מוזיקה חיה, כגון הופעות בלט, אופרה או מחזמר.
ה"בור" הוא חלק מונמך, הנמצא בקדמת הבמה מתחת למפלס הבמה עצמה.
הנגנים יושבים בתוך אזור זה, המוקף באמצעים אקוסטיים שונים, על מנת שהן המופיעים על הבמה והן הקהל שבאולם ישמעו את נגינת התזמורת היטב.
התזמורת היא בהיקף של תזמורת סימפונית מוקטנת לכדי סדר גודל של 30 נגנים לערך.
בורות תזמורת שימשו הופעות אופרה מאז הופעתה.
בסוף המאה ה-19, בהשפעת ריכרד וגנר, גדלה התזמורת הנדרשת עד מאוד ונדרש שטח גדול יותר על מנת להכיל את כולה, ולשם כך נוצרו טכנולוגיות להפיכת השטח לדינאמי על ידי התקנתו על מעלית, שתאפשר הפיכת חלקים ממנו לבמה כאשר לא נדרש מלוא גודלו.