tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נולד בעיירה שצ'וצ'ין שבגליציה, אוסטריה (כיום בפולין) לרוזה (לבית איגר) ולאלתר לנגר.
כשהיה בן עשר החל ללמוד בגימנסיה בעיר טרנוב.
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, עבר עם משפחתו לפראג שבאוסטרו-הונגריה.
משפחתו עלתה לארץ ישראל עקב אנטישמיות ולנגר הצטרף למפלגה הקומוניסטית של פלשתינה והיה קומוניסט נלהב, לעומת אביו, שהיה חבר בבונד.
לנגר עבד במשך שנים כמסגר בבתי המלאכה של הרכבת בחיפה, אולם בשנת 1929 נעצר על ידי המשטרה הבריטית וגורש לצרפת.
בצרפת עבד כפועל מתכת, הצטרף לארגון המחתרת הצרפתי "כוח האדם המהגר" ועם פרוץ מלחמת האזרחים בספרד ב-1936 התנדב לבריגדות הבינלאומיות שנלחמו בכוחות של פרנקו.
תחילה לחם בחטיבה הפולנית של הבריגדות; על פעילותו בחזית הוענקה לו דרגת "קפיטן".
לאחר מכן הקים בית מלאכה לנשק במטה הבריגדות הבינלאומיות באלבסטה שבדרום-מזרח ספרד.
אחר כך הצטרף לדיוויזיית המקלענים ה-35, בה התמנה ללוטננט (סגן), ונשא לאשה את ססיליה מולינה (Cecilia Molina) ביוני 1937. שישה חודשים אחר כך נולדה בתם רוזה (על שם אמו של לנגר).
תבוסת הרפובליקנים הספרדיים הפרידה אותו מאשתו ובתו הקטנה.
הוא נכלא במחנה ארז'לה-סור-מר שבדרום צרפת, ולאחר מכן בגירס.
מגירס נמלט לטולוז, שם חזר לעבודתו כמסגר ולחבריו ב"כוח האדם המהגר".
עם כניסת הכוחות הגרמניים לדרום צרפת ירד למחתרת.
היה מפקד הפרטיזנים של הבריגדה ה-35, חברי הרזיסטנס, באזור טולוז.
בעקבות הלשנה נאסר על ידי הגסטפו בתחנת הרכבת סן-אניה (St-Agne) שבטולוז בפברואר 1943 ועונה קשות במשך שבועות.
במשפט שערכה המחלקה המיוחדת של בית הדין לערעורים של טולוז מטעם ממשלת וישי לנגר נידון למיתה, והוצא להורג בגיליוטינה, ב-23 ביולי בבית הכלא סן מישל .
מילותיו האחרונות היו: "תחי צרפת!
ליווה אותו רב העיר טולוז, נתן הוסנסקי.
לנגר הוכר על ידי ממשלת צרפת כ"גיבור לאומי" ותחנת מטרו בטולוז, הממוקמת בקרבת בית הכלא בו הוצא להורג, נקראת על שמו.
נקבר בבית הקברות האזרחי טר-קבד בעיר.
על קברו הוצבה מצבה מגרניט, מעשה ידיו של סילבסטר קלרק .
מרסלין "מרסל" סרדן היה מתאגרף צרפתי שזכה באליפות העולם באגרוף במשקל בינוני.
הוא זכור בשל הישגיו באגרוף, חיי החברה הצבעוניים שלו והטרגדיה שהביאה למותו.
מרסל סרדן נולד ב-22 ביולי 1916 בסידי בל עבס, באלג'יריה הצרפתית.
הוא החל להתאגרף באופן מקצועי ב-4 בנובמבר 1934 במקנס כשהביס את מרסל בוקיאנרי בסיבוב השישי, לפי החלטת השופטים.
מכאן ואילך סרדן זכה ב-47 ניצחונות ברציפות עד 4 בינואר 1939, כאשר נפסל בסיבוב חמישי והפסיד בקרב להארי קרסטר בלונדון.
סרדן ניהל קרבות רבים בתקופה זו בטריטוריות הצרפתיות של אלג'יריה ומרוקו, כמו גם במטרופולין הצרפתי, מקום הולדתם של הוריו.
ב-1938 הוא הביס את עומר קואידרי בקזבלנקה בסיבוב ה-12, לפי החלטת השופטים וזכה באפשרות להתמודד על תואר אלוף המשקל החצי-בינוני של צרפת.
לאחר הפסדו הראשון זקף לזכותו סרדן חמישה ניצחונות ברציפות, מה שהקנה לו את ההזדמנות להתמודד על כתר אליפות אירופה במשקל חצי בינוני במילאנו.
הוא זכה בתואר האירופי לאחר 15 סיבובים לפי החלטת השופטים, והמשיך להעפיל לאליפות.
סרדן הגיע ל-23 ניצחונות רצופים לפני שהוא נחל תבוסה לוויקטור בוטין באלג'יר כשנפסל בסיבוב השמיני.
בקרב הבא שלו התמודד סרדן שוב על האליפות נגד חוזה פרר.
הוא הפיל את פרר בסיבוב הראשון, וזכה בעוד ארבעה קרבות ברציפות לפני שעמד מול ג'יימס טוני.
סרדן הפיל את טוני בסיבוב השני והמשיך ברצף ניצחונותיו מחדש, שהגיע לכדי 37 ניצחונות.
באמצע הוא הצטרף ב-1944 לבעלות הברית במלחמת העולם השנייה וזכה באליפות של בעלות הברית.
סרדן טיפס בקטגוריית המשקל, עלה למשקל בינוני, וזכה בתואר הצרפתי אחרי שגבר על אסאן דוף בנוקאאוט בסיבוב השלישי.
הוא החזיק בתארו מספר פעמים עד שנוצח בבריסל בידי סיריל דלאנואה בסיבוב ה-15 לפי החלטת השופטים.
במהרה, הוא חזר לבלגיה והשיב לעצמו את התואר אחרי שהביס את דלנואה, גם כן בהתאם להחלטת השופטים.
לבסוף, אחרי הקרב החוזר עם דלנואה, זכה סרדן באפשרות להתמודד על כתר אליפות העולם והוא נסע לארצות הברית, שם הוא הביס את אלוף העולם במשקל בינוני טוני זייל.
סרדן נהיה אלוף העולם אחרי שניצח את זייל בסיבוב ה-12, הקרב נערך באצטדיון רוזוולט, בג'רזי סיטי, ניו ג'רזי ב-21 בספטמבר 1948.
בתקופה הקצרה בה היה אלוף העולם, הפך סרדן לדמות פופולרית בנוף הפריזאי.
למרות שהיה נשוי ולו שלושה ילדים, הוא ניהל רומן עם הזמרת המפורסמת אדית פיאף.
הרומן נמשך מקיץ 1948 עד למותו בסתיו 1949.
לצורך קרב ההגנה הראשון על התואר שב סרדן לארצות הברית, שם הוא לחם נגד ג'ייק למוטה בדטרויט.
סרדן הופל בסיבוב הראשון, ונקע את זרועו וכתוצאה מכך נאלץ להיכנע בסיבוב העשירי.
היה זה הקרב האחרון בחייו של סרדן.
נחתם חוזה לקרב חוזר וסרדן עמד לצאת למחנה אימונים על מנת להתכונן, אך לפני שהחלו האימונים הוא טס בטיסת אייר פראנס כדי לבקר את פיאף בניו יורק, שם היא שרה.
מטוס הלוקהיד ל-749 קונסטליישן התרסק במונטה רדונדו (סאו מיגל, האיים האזוריים), כל 11 אנשי הצוות נהרגו ו-37 נוסעים, בכללם סרדן והכנרת הצרפתייה המפורסמת ז'ינט נבה, כשהם התקרבו לתחנת ביניים בשדה התעופה בסנטה מריה.
ימים אחרי כן הביע למוטה את תנחומיו, ושיבח את סרדן על היותו אדם נפלא.
סרדן נטמן ב"בית הקברות דו סוד" (Cimetière du Sud), פרפיניאן, לנגדוק-רוסיון, צרפת.
מאזנו של סרדן עמד על 113 ניצחונות ו-4 הפסדים, כשלזכותו 66 ניצחונות בנוקאאוט.
הוא חבר, לצד למוטה וזייל, בהיכל התהילה של האגרוף הבינלאומי (International Boxing Hall Of Fame).
ב-1983, יצא לבתי הקולנוע סרט ביוגרפי שמתעד את חייהם של סרדן ופיאף, בבימויו של קלוד ללוש.
הסרט, Édith et Marcel, מככב בנו, מרסל סרדן הבן, בתפקיד אביו ואוולין בואי כפיאף.
הוא גם גולם בידי השחקן ז'אן-פייר מרטינס בסרט הביוגרפי על פיאף "אדית פיאף – החיים בוורוד" שיצא בשנת 2007.
מרסל קרנה (Marcel Carné; 18 באוגוסט 1906 – 31 באוקטובר 1996) היה במאי קולנוע צרפתי, מן הדמויות המובילות בקולנוע הצרפתי בשנות ה-1930-1940.
קרנה נולד בפריז ברובע בטיניול, בנם של פול קרנה, נגר יוצר רהיטים, שמוצאו מהאזור מורבאן (בורגון) ושל מרי, בת לבית רקואה, ממוצא ברטוני.
בגיל 5 התייתם מאמו, ובמשך חלק מילדותו גידלו אותו סבתו ואחת מדודותיו.
הוא למד בבית ספר לייצור רהיטים ועבד בצעירותו כעוזר נגר רהיטים.
בגיל 17 הפסיק את לימודיו ועבד פרק זמן כפקיד בנק וכפקיד בחברת ביטוח.
בשנות ה-1920 המאוחרות נכנס לעולם הקולנוע.
הוא הוצג על ידי השחקנית המפורסמת פרנסואז רוזה Françoise Rosay (1891 - 1974) בפני בעלה, הבמאי ז'אק פדר, וכך התקבל לעבוד כעוזר לצלם פרינאל, בעת הפקת סרט אילם של פדר.
בגיל 25 יצר סרטו הקצר הראשון - נוז'אן, אלגורדו של יום ראשון" (1929)
בהמשך קרנה עזר לז'אק פדר ולרנה קלר בעבודה על כמה מסרטיהם (הקרמס ההרואי) (1935).
בהמשך פדר נסע לאנגליה על מנת לעבוד בשביל אלכסנדר קורדה ב"פרש ללא שריון" (1937), קרנה לקח על עצמו את פרויקט בימוי הסרט שפדר התחיל בצרפת - "ז'ני" (1936) עם פרנסואז רוזה בתפקיד הראשי.
בהזדמנות זו התחיל שיתוף הפעולה הפורה שלו עם המשורר והתסריטאי ז'ק פרוור ביצירת סרטים בסגנון ריאליסטי פואטי.
בימי מלחמת העולם השנייה עבד קרנה באזור שבשליטת המשטר של וישי, תוך ניסיון להתחמק מהסדר החדש שנכפה על ידי השליטים הפרו-נאצים.
הוא המשיך, למשל, להעסיק עובדים יהודים, בהם המלחין ז'וזף קוסמה והתפאורן אלכסנדר טארונר.
בתנאים קשים ביים את סרטו המוערך ביותר, "ילדי גן העדן", שהוקרן בבתי הקולנוע אחרי השחרור, בשנת 1945. הסרט נבחר על ידי שש מאות אנשי המקצוע בשנת 1995 כ"סרט הצרפתי של המאה".
"שערי הלילה" היה הסרט השביעי והאחרון המשותף לקרנה ולפרוור.
הוא נדרש להפקה יקרה מאוד, והיה לכישלון קופתי.
בתקופת הגל החדש בקולנוע הצרפתי מבקרי הקולנוע התחילו להפחית בערכו וליחס את איכות סרטיו יותר לשיתוף הפעולה עם פרוור.
רבים מסרטיו שבוימו החל משנות ה-1950 זכו לבקורות
שליליות, למעט "ז'ולייט או המפתח לחלומות", משל פואטי סוריאליסטי, עם טונים פרוידיאניים, שהקדים את זמנו, אך זכה להערכה מאוחרת.
סרטו האחרון הופק בשנת 1976.
בחייו האישיים היה הומוסקסואל, מבלי לצאת מהארון בצורה פומבית.
השחקן רולאן לזאפר (2009-1927), ששיחק ברבים מסרטיו, היה חברו הנאמן ביותר בחייו.
הוא זה שדאג לו בימי מחלתו ועד מותו.
לזאפר טען שליחסיו עם קרנה היה אופי לא "הומוסקסואלי" אלא "הומוסנזואלי".
מרסל קרנה נפטר בשנת 1996 בקלמאר (Clamart), במחוז או-דה-סן, ונקבר בבית העלמין סן ונסאן במונמרטר.
רולאן לזאפר נקבר ב-2009 לצידו.
1946 - מדליית הזהב של פסטיבל הסרטים של ונציה - על הסרט "ילדי גן עדן"
1947 - המשורר ז'ק פרוור זכה בפרס אוסקר לתסריט הטוב ביותר על סרטם המשותף, "ילדי גן עדן"
1953 - מדליית הכסף בפסטיבל הסרטים של ונציה על הסרט "תרז ראקן"
1978 - עיטור הלאומי להצטיינות של צרפת בדרגת מפקד
1979 - פרס סזאר למפעל חיים
1982 - חבר באקדמיה לאמנויות יפות של האיסנטיטוט של צרפת - הקולנוען הראשון שנבחר חבר במוסד זה
1982 - פרס למפעל חיים בפסטיבל ונציה
1985 - לגיון הכבוד בדרגת מפקד
1989 - פרס פרמיום אימפריאלה.
היה הזוכה הראשון בתחום הקולנוע.
1995 - פרס פליקס של האקדמיה האירופית לקולנוע בשביל מפעל חייו
1995 - סרטו "ילדי גן עדן" נבחר ל"סרט הצרפתי הטוב ביותר של המאה" בבחירה של 600 מבקרים ואנשי קולנוע
Le Quai des brumes 1938 (נמל הצלילים) לפי פייר מק אורלן
Thérèse Raquin 1953 (תרז ראקן) לפי אמיל זולה
מרסל כהן הוא עיתונאי וסופר יהודי-צרפתי.
כהן נולד בפריז לז'אק ומארי, יהודים ילידי איסטנבול ממוצא ספרדי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוחבא מרסל בכפרים בצרפת וכך הצליח להינצל מידי הנאצים.
הוא כותב הן בצרפתית והן בלאדינו, שפת הוריו.
הוא בעיקר כותב סיפורים קצרים.
מרסל סמואל רפאל כהן היה בלשן יהודי צרפתי, מגדולי החוקרים של השפות השמיות ובעיקר הענף האתיופי שבה.
כהן נולד בפריז למשפחה יהודית, ולמד בתיכון קונדורסה (Lycée Condorcet).
הוא שמע הרצאות של הבלשן אנטואן מייה אשר גילה את כישרונו ועודד אותו לחקור את השפות השמיות.
בשנים 1909-1905 למד במכון הלאומי לשפות ותרבויות המזרח , שם התמחה בערבית מדוברת, וכתב תזה בנושא הדיאלקט הערבי של יהודי אלג'יריה.
בשנים 1910–1911 נסע בעזרת מלגה ממשרד החינוך לאתיופיה לערוך מחקר לשוני.
בשנת 1916 מונה למרצה במכון הלאומי לשפות ותרבויות המזרח, ובשנת 1926 לפרופסור מן המניין.
בין תלמידיו המובהקים נמנה הבלשן וולף לסלאו.
מרסל טיברג , שנודע גם בשם טיל ברגמר, היה מלחין, מנצח ופסנתרן יהודי-אוסטרי מחונן.
סגנונו האקלקטי איפשר לו לחבר הן מוזיקת מחול פופולרית והן סימפוניות רחבות יריעה, בסדר גודל של הסימפוניות של גוסטב מאהלר.
הקריירה המוזיקלית שלו נקטעה כשהמשטר הנאצי במלחמת העולם השנייה חרץ את דינו להישלח למותו כיהודי.
גזרת גורל זו גם גרמה לכך, שעובדות יסוד הקשורות בחייו אינן ידועות עדיין.
בספטמבר 2005 עלה מכלול יצירתו של טיברג ממרתף ביתו של ד"ר מיחיץ' בבאפאלו, שם נשמר כל אותן שנים, והוצג מחדש לעולם המוזיקה.
בשיתוף פעולה בין ד"ר מיחיץ', הקרן לפילנתרופיה יהודית וג'ואן פאלטה מן התזמורת הפילהרמונית של באפאלו מומנו עד כה (2011) ביצועם של שלושה לידר ושתי סונאטות לפסנתר והעתקת שלישייה, שישייה והסימפוניה השלישית.
בכך מצטרף מרסל טיברג לשורת מלחינים יהודים, שהתגלו מחדש לקהל המוזיקלי לאחר שהקריירה שלהם וחייהם נפלו קורבן לשואת העם היהודי.
אביו, מרסל טיברג האב, נולד באושוויינצ'ים שבפולין והיה כנר נודע.
אמו, ונדה פלטינגר טיברגובה, הייתה פסנתרנית ועמיתה של ארתור שנאבל בבית ספר לשטיצקי למוזיקה.
הודות למעמדו של טיברג ככנר ידוע-שם בווינה, נוצר קשר בינו לבין יאן קובליק, כנר מפורסם ומנהיג מוזיקלי, ומשפחתו.
במשך השנים התקרב אל בנותיו של קובליק ואף הקדיש להן רבים משיריו.
הידידות בין קובליק לטיברג הייתה אמיצה על אף פער הגיל ביניהם ונמשכה עד מותו של טיברג.
אין ידיעות של ממש על הכשרתו המוזיקלית של טיברג.
ההנחה היא, שמעבר לידע שהקנו לו הוריו, השתלם גם בתזמור, קונטרפונקט והרמוניה, כפי שמעידות יצירותיו.
מידידותו עם הכנר, המנצח ותלמיד ההלחנה רודולפו ליפיצנר יש מקום לשער, שטיברג למד באקדמיה הממלכתית למוזיקה בווינה, אם כי אין ראיות לדבר וייתכן שלמד באופן פרטי.
ב-1916, כשאירופה הייתה בעיצומה של מלחמת העולם הראשונה, עזבה משפחת טיברג את האימפריה האוסטרו-הונגרית המתפוררת ועברה אל אבאציה, עיירת נופש קטנה באזור שאז היה שייך לאיטליה.
רק בתום המעבר ותקופת הטלטלה הלחין טיברג את הסונאטה הראשונה שלו לפסנתר (1920) ואת הסימפוניה הראשונה (1924).
עיון ביומניו מלמד, שטיברג היה פציפיסט קיצוני, אולי כתוצאה מן החינוך הליברלי שקיבל בביתו.
ייתכן שהתנגדות זו למלחמה הביאה לעזיבתו את מרכז התרבות הווינאי.
בשנת 1927 מינתה התזמורת הסימפונית של אבאציה את ליפיצנר למנצחה הקבוע.
המנצח הצעיר הציב את טיברג האב ואת קובליק כסולנים מועדפים ואילו טיברג הצעיר התמנה לנגן בקבוצת הכינורות.
עם הקמת התזמורת הסימפונית של גוריציה בשנת 1930 העביר ליפיצנר את שרביט הניצוח על תזמורת אבאציה לטיברג.
ב-1927 הלך טיברג הקשיש לעולמו בפיומה, כיום רייקה, עיר נמל בקרואטיה, לא רחוק מאבאציה.
אחרי מות אביו המשיכו טיברג ואמו לחיות בווילה שלחוף הים האדריאטי.
באבאציה הלחין טיברג סקרצו ופינאלה לסימפוניה הבלתי גמורה של פרנץ שוברט (1928), סימפוניה שנייה (1931), שישייה (1932), מיסה ראשונה (1934), סונאטה שנייה לפסנתר (1935), מיסה שנייה (1941) וסימפוניה שלישית (1943).
לפרנסתו ניגן טיברג בעוגב בכנסיות המקומיות, לימד הרמוניה לבני נוער, חיבר מוזיקת ריקודים בשם העט טיל ברגמר (רומבה, טנגו, ולסים איטיים ועוד) וביצע את יצירותיו עם התזמורת שקיבל בירושה.
בשנות ה-30' פנה אל ידידו משנים, רפאל קובליק, בבקשה לבצע את הסימפוניה השנייה שלו בביצוע בכורה עם התזמורת הפילהרמונית הצ'כית.
מדי פעם הופיע כסולן עם תזמורת גוריציה ואמו, שהייתה פסנתרנית בעלת-שם, נתנה שיעורי פסנתר וניגנה בקונצרטים מקומיים.
ב-25 ביולי 1943 בוצע ה"טה דאום" של טיברג בטקס הקדשת הכנסייה המורחבת של אבאציה.
התאריך ההיסטורי הזה לאיטליה, כאשר המועצה הגדולה של איטליה עצרה את בניטו מוסוליני והדיחה אותו מראשות הממשלה, חל שבועות ספורים לפני כניעת איטליה לבעלות הברית, פעולה שחתמה את גורלם של מרסל טיברג ואמו.
לקראת כניעת איטליה, בראשית קיץ 1943, ערכו הגרמנים מחדש את הפיקוד הצבאי שלהם בדרום-מזרח אירופה כדי להיכון לתפיסת חבלי ארץ בשליטה איטלקית ולהגנה עליהם במקרה של פלישת בעלות הברית מן המערב.
אחרי שינוע גייסות רבים לאזורי החוף האדריאטי וקרואטיה, שהיו לפנים בשליטת איטליה, הוציא היטלר את פקודה מס' 26, שנועדה להבטיח שיתוף פעולה צמוד יותר בין הכוחות המזוינים של גרמניה, איטליה וקרואטיה.
ברלין גם הקצתה לכל מחנה ומטה פיקוד נציג קרואטי מיוחד לעניינים אזרחיים, שהשפעתו הגרמנית הייתה נחוצה להגנת האינטרסים של הצבא הגרמני.
כתוצאה מכך, ממשלות קרואטיה ואיטליה אכפו את כל החוקים הנאציים שנגעו ליהודים בטריטוריות שבשליטת איטליה, קרואטיה וגרמניה.
בין הטריטוריות שבשליטת איטליה הייתה גם אבאציה (כיום אופטיה).
כעבור אחד-עשר ימים השלים מרסל טיברג את יצירתו האחרונה, הסימפוניה השלישית.
אמו מתה זמן קצר לפני מועד זה.
בצדו האחורי של כתב היד של הסימפוניה השלישית כתב טיברג, כי השלים את היצירה ביגון עמוק ובקושי עצום.
עם יצירה זו, שהותירה אותו מותש רגשית ויצירתית, בא הקץ לחייו כמלחין.
ב-14 בספטמבר 1943 השתלטה ממשלת גרמניה על אבאציה וקיבלה לידה את מרשם התושבים המיוחד שנעשה ליהודים.
במרשם התושבים משנת 1939 הצהירו טיברג ואמו, כי הם קתולים על פי דתם אך הואיל ואבי-סבה של הגברת טיברג היה יהודי, הם נחשבו ליהודים על פי גזעם.
קביעה זו של ממשלת איטליה הפאשיסטית הסגירה אפוא, ביסודו של דבר, את טיברג לידי הנאצים, ששלחו אותו אל מותו, בתמורה למידע מודיעיני.
טיברג היה מודע לצפוי לו - מעצר ואולי גירוש - ועל כן הפקיד את כל יצירותיו וכתביו האישיים בידי חברו, ד"ר מילאן מיחיץ'.
כן נתן לד"ר מיחיץ' ייפוי כוח לבצע כל פעולה שתיראה לו נחוצה לשימור המוזיקה שלו.
ימים ספורים לפני שנלקח בפשיטה לילית של הגסטפו, ניגן טיברג, בפעם האחרונה, כמה מיצירותיו לפני ידידיו, על העוגב בכנסיית וולוסקה.
כמה חודשים לאחר גירושו הגיעו שמועות על התאבדותו של טיברג.
לאחרונה נודע, כי שמועות אלה היו מוטעות.
טיברג נשלח למחנה ההשמדה אושוויץ.
תאריך מותו נרשם שם כ-31 בדצמבר 1944.
מרסל לאנג היה חזן שווייצרי במנעד טנור.
מרסל לאנג נולד וגדל בבזל למשפחה, שמסורת החזנות המזרח-אירופאית טופחה בה.
לאחר שרכש את מקצועו הראשון כאיש מכירות, למד שירה אצל קורט וידמר, באקדמיה למוזיקה בעיר בזל ובבית הספר לאופרה, שבשלוחתה.
לאחר שזכה בתעודת ההוראה בשירה, המשיך בלימודים נוספים במוסד לפסיכולוגיה שימושית בציריך, כפסיכולוג שימש מרסל לאנג כיועץ לחברות וללקוחות שונים.
הוא היה היועץ הפסיכולוגי של האקדמיה למוזיקה בבזל ולימד שם גם פסיכולוגיה חינוכית בקונסרבטוריון.
בשנות ה–70 המאוחרות היה מרסל לאנג החזן בקהילה היהודית בציריך וגם במספר בתי כנסת קטנים.
מ–1982 עד 1991 הוא היה החזן הראשי של הקהילה היהודית בבזל.
לאחר מכן עבד בקביעות בקהילה היהודית בדיסלדורף עד לחזרתו לקהילה היהודית בציריך ב–2004. בנוסף לכך הוא התמסר להופעות בקונצרטים ולעיסוק בהוראה.
בהופעותיו כסולן הוא שר שירי תפילה ששרים בבית כנסת, שירים ביידיש וגם שירים למוזיקה קלאסית, אופרה ואורטוריה.
דרך הקונצרטים שלו הוא הגיע לכל חלקי אירופה וגם לצפון אמריקה, לאוסטרליה ולישראל.
הוא הפיק תקליטורים שונים עם הקלטות של שירים ביידיש ומוזיקת בתי כנסת בליווי מקהלה, פסנתר, נגינת מוזיקה קאמרית ותזמורות כלייזמר.
במשך יותר מ–30 שנה הכין נערים לטקס בר המצווה שלהם.
כבקי בשירה היהודית, בחזנות ובסדרי התפילה (ליטורגיקה) הוא לימד, ייעץ וליווה קבוצות ובודדים.
בין היתר הוא עבד כמרצה לחזנות בבית הספר הגבוה ללימודי יהדות בהיידלברג ומ–1999 הוא לימד את חברי האגודה היהודית הפלורליסטית בבזל את הליטורגיקה של סדרי התפילה.
בנסיעותיו הרבות כמרצה העביר את ידיעותיו הנרחבות בתחום תרבות השירה האשכנזית והשירה היידית.
מרסל לאנג היה מעורב גם בדו-שיח הבין-דתי.
בזכותו בני נוער רבים, במסגרת ההכנות שלהם לכניסה בברית הדת הנוצרית (קונפרמציה), נעשתה להם הכרה עם היהדות וגם דרך סיוריו לקהל הלא יהודי בבית הכנסת בבזל והרצאותיו לשווייצרים דוברי גרמנית, בהן הציג את היהדות במובנה המעשי.
כי וירבו ימיך – שירת בית הכנסת
קול דממה דקה (דואטים למוזיקת בתי כנסת ושירים חסידיים)
מאיין שטעטעלע בלז (שירי שבת ושירים חסידיים)
שירים אוונגרדיים משנות ה - 20
לחיים (יחד עם תזמורת הכלייזמר בית יפה)
געדענסק (יחד עם תזמורת הכלייזמר בית יפה)
שמע קולנו (שירי תפילה ששרים בבית כנסת עם מקהלת בית הכנסת של ציריך)
מרסל נגוין הוא מתעמל גרמני.
הוא סגן אלוף האולימפי בקרב-רב ובתרגיל מקבילים (לונדון 2012) פעמיים אלוף אירופה (ברלין 2011 ומונפלייה 2012) במקבילים.
נגוין נולד במינכן למשפחה ממוצא וייטנאמי, והחל להתאמן בהתעמלות כבר בגיל 4. בשנת 2005 השתתף לראשונה באליפות העולם בהתעמלות, במלבורן, אך לא רשם הישגים גבוהים.
באליפות העולם שנערכה בשטוטגרט ב-2007 היה שותף לזכייתה של הנבחרת הגרמנית במדליית הארד, וב-2008 זכה עם הנבחרת במדליית הכסף באליפות אירופה שנערכה בלוזאן.
באליפות העולם שנערכה בלונדון ב-2009 העפיל נגוין לגמר הקרב-רב וסיים במקום ה-12. ב-2010 היה שותף לזכייתה ההיסטורית של נבחרת גרמניה במדליית הזהב באליפות אירופה שנערכה בבירמינגהאם, וכן זכה במדליית ארד בתרגיל הקרקע.
בהמשך השנה שבר את עצם השוקית, ונעדר מאליפות העולם.
הוא שב למעגל התחרויות ב-2011, ובאליפות אירופה שנערכה באותה שנה בברלין זכה במדליית הזהב במקבילים ובמדליית ארד במתח, וסיים במקום השישי בקרב-רב.
באליפות העולם שנערכה בטוקיו סיים במקום השישי עם נבחרת גרמניה, ובמקום השמיני בקרב-רב.
באליפות אירופה שנערכה במונפלייה ב-2012 שמר נגוין על תוארו במקבילים, וכן סיים במקום השישי בתרגיל הטבעות ובתחרות הקבוצתית.
מדליות כסף אולימפית בתחרות הקרב-רב
באולימפיאדת לונדון (2012) רשם נגוין את הישג השיא שלו בקריירה, כשזכה במדליות הכסף בקרב-רב ובתרגיל המקבילים.
כן סיים במקום השמיני בתרגיל הקרקע, ועם נבחרת גרמניה הגיע למקום השביעי.
מרסל פרנסואה מארי ז'וזף לפבר היה ארכיבישוף רומי קתולי ואחד ממובילי השמרנים הקיצוניים בכנסייה שהתנגדו להחלטות ועידת הוותיקן השנייה.
הוא עמד בראש אגודת הקדוש פיוס העשירי, שהוא ויתר חבריה גינו את עמדות הוותיקן החדשות – שקראו למודרניזציה ופתיחות בכנסייה, כולל דיאלוג בין הכנסייה הקתולית והנצרות האורתודוקסית והפרוטסטנטית וביטול האשמת היהודים ברצח ישו – ככפירה.
לפבר ביקש לבטל את החלטות הוועידה, לשוב ולערוך את המיסה בשפה הלטינית בלבד, להחזיר את החלקים מהנוסחים הליטורגיים הכוללים תביעה אל היהודים להתנצר ועוד.
הוא וסיעתו הוקעו ונודו על ידי האפיפיור יוחנן פאולוס השני ב-1988 במה שזכה לכינוי "הסכיזמה (קרע) הלפבריאנית", לאחר שהוא הסמיך ארבעה בישופים חדשים על דעת עצמו.
אביו רנה היה תעשיין טקסטיל, מלוכני אנטי-רפובליקני, שנכלא על ידי הנאצים בעוון ריגול ושיתוף פעולה עם תנועת ההתנגדות הצרפתית ומת ב-1944 במחנה ריכוז.
המשפחה הייתה קתולית אדוקה, ושמונת ילדיה השתתפו במיסה מדי יום.
את לימודיו לקראת כמורה החל ב-1923 וב-1929 הוסמך ככומר.
בין השנים 1934-1945 שהה בליברוויל שבגבון כרקטור הסמינר לכמרים שם וכחבר במסדר ה"אבות של רוח הקודש".
ב-1947, לאחר תקופה קצרה במולדתו שב למערב אפריקה על מנת לכהן כבישוף-בפועל של דקר, סנגל.
ב-1948 מינה אותו האפיפיור פיוס השנים עשר לשליח האפיפיורי לשטחי השליטה הצרפתיים באפריקה והקים שם היררכיה כנסייתית, שהחליפה את התשתית הבלתי-רשמית שביסס המיסיון.
ב-1955 היה לארכיבישוף דקר, תפקיד בו כיהן עד 1962, אז עבר לכהן כבישוף של טול (נחלה הכוללת את העיר לימוז' וסביבותיה) בתואר אישי של ארכיבישוף.
ב-1960 צירף אותו האפיפיור יוחנן העשרים ושלושה לוועדה המכינה לקראת ועידת הוותיקן השנייה.
במהלך הוועידה השתתף לפבר במושב שעסק בחופש הדת, והתנגד לכיוון הליברלי מדי, לטעמו, אליו צעדו הדיונים והצעות ההחלטה.
לפבר היה חלק מהמיעוט שהתנגד לניסוח ההחלטה על אחדות הכנסייה, שהטיפה לדיאלוג תוך-נוצרי ובין-דתי.
הוא אף התפטר מראשות מסדר האבות של רוח הקודש, על רקע הרוח המודרניסטית של המסדר וחוסר יכולתו לשלוט בו.
ב-1969, כארבע שנים לאחר חתימת ועידת הוותיקן השנייה, ביקשו סטודנטים צרפתים שמרניים בקולג' הצרפתי ברומא, מוסד מסורתי בו יוכלו להמשיך את לימודי הדת שלהם.
לפבר הצטרף לאוניברסיטת פריבור שבשווייץ והחל לרכז שם את לימודי הכמורה, ברוח התנגדות לקדמה ולשינוי, תוך אמיתותה המוחלטת של הכנסייה הקתולית והיותן של כל האמונות האחרות הבל וריק.
בנובמבר 1970 ייסדו תלמידיו את האגודה הבינלאומית של הכמרים על שם הקדוש פיוס העשירי (SSPX).
ב-1971 התרכז סמינר הכמורה בעיירה השווייצרית אקונה (Écône).
בינואר 1975 ביקשו שני בישופים מפריבור לפזר את האגודה.
לאחר שלפבר לא התייחס להודעת פיזור האגודה, גינה אותו האפיפיור פאולוס השישי במסגרת הקונסיסטוריה וקרא לו לשוב ולסור למרות הכס.
ביוני 1976 נאסר על לפבר להסמיך כמרים, וראש קונגרגציית הבישופים של הקוריה הרומאית דרש ממנו להתנצל לפני הכס הקדוש.
בתגובה כתב לפבר שהמודרניזם בכנסייה הוא כניעה ואימוץ של מזימות הבונים החופשיים.
בתגובה נאסר על לפבר לקיים סקרמנטים.
על אף האיסור המשיך לפבר לקיים את המיסה וטקסים אחרים, מתוך טענה שממילא הנוסח המודרני (שאומץ בוועידת ותיקן 2) של המיסה הוא זה שנאסר בהחלטה, ואת המיסה הטרידנטינית המסורתית לא ניתן היה טכנית למנוע ממנו לערוך.
לפבר התקבל בספטמבר 1976 אצל פאולוס השישי וב-1978 אצל יוחנן פאולוס השני, אך לא הגיע עמם להסדר.
הקרע: הקדשת ארבעת הבישופים באקונה
ב-1987, והוא בן 81, הצהיר לפבר שברצונו להסמיך בישוף על מנת שיוכל להמשיך את דרכו לאחר מותו, טקס שדורש את הסכמת האפיפיור.
ב-5 במאי 1988 חתם לפבר על הסכם עם החשמן יוזף רצינגר (לימים האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר) לפיו לא יסמיך איש ללא הסכמה אפיפיורית, ובתמורה ישתדל רצינגר להסדיר את יחסי הוותיקן עם אגודתו של לפבר.
הסמכת בישופים על ידו, הבהיר רצינגר ללפבר, תחשב כאקט של סכיזמה (קרע).
ב-30 ביוני כינס לפבר מסיבת עיתונאים ובה, יחד עם הבישוף אנטוניו דה קסטרו מאייר, הסמיך ארבעה בישופים: טיסייה דה מלראי (Tissier de Mallerais), אלפונסו דה גלרטה (Alfonso de Galarreta), ברנרד פלאיי (Bernard Fellay) ומכחיש השואה ריצ'רד ויליאמסון.
למחרת הכריזה קונגרגציית הבישופים בוותיקן שהצעד היה סכיזמטי ושששת האישים המעורבים מנודים מהכנסייה הקתולית.
ב-2 ביולי הוציא האפיפיור יוחנן פאולוס השני את הצו Ecclesia Dei (כנסיית האלוהים), המפציר בלפבר ואנשיו לחזור לחיק הוותיקן ומנדה אותם מן הכנסייה אם יסרבו.
לשם הטיפול בנושא הוקמה נציבות מיוחדת בקוריה הרומאית, נציבות Ecclesia Dei.
בהמשך התבטא לפבר פעמים רבות בגנות "רומא", כמי שאיבדה את דרכה החל מן הוועידה השנייה ושכל הרפורמות שנעשו בה היו לא-קתוליות.
בינואר 2009 ביטל האפיפיור בנדיקטוס השישה עשר את נידוי ארבעת הבישופים, צעד שגרר ביקורת עזה, בעיקר עקב ביטול הנידוי של ריצ'רד ויליאמסון.
מַרסֶל מוֹסֶרי (נולדה ב-13 בפברואר 1990) היא סופרת, מחזאית, בעלת טור, שדרנית רדיו, מרצה ועיתונאית ישראלית.
חלק מספריה יצאו לאור באמצעות מימון המונים.
מוסרי נולדה, גדלה והתחנכה בחולון ליוסף, נהג מונית, ולמרגלית, עובדת בעיריית תל אביב.
יש לה שתי אחיות גדולות מנישואיהם הקודמים של הוריה, ועוד אחות שצעירה ממנה בשנתיים.
מוסרי עבדה כפקידה עד שב-2013, בגיל 23, פרסמה בפייסבוק סיפור קצר בשם "קופסת קובות" שזכה לתפוצה רבה.
בעקבות כך פרסמה סיפורים נוספים.
סיפוריה אוגדו לשני ספרים, ויצאו לאור באופן פרטי באמצעות אתר מימון המונים.
בהמשך החלה גם הפצתם בחנויות.
ב-2014 הפכה לבעלת טור שבועי במעריב אונליין וב"המוסף" של מעריב השבוע, ולשדרנית תוכנית ברדיו ללא הפסקה.
בספטמבר 2014 נבחרה בידי מגזין פורבס ישראל לרשימת "40 הצעירים המבטיחים בישראל".
בשנת 2015 השתתפה בעונה השנייה של תוכנית הדוקו-ריאלטי "גולשי ספות".
מוסרי נישאה לגור הרמן בשנת 2018. ב-2020 נולדה לזוג בת.
קופסת קובות, הוצאה עצמית, דצמבר 2013.
דמעות של יין, הוצאה עצמית, אוגוסט 2014.
עיניים טובות, הוצאה עצמית, ינואר 2021.
וכל אחד לחוד, הוצאה עצמית, יולי 2022.
שמחה ותוגה, הוצג בתיאטרון צוותא, 2017.
מרסל מחלוף (נולדה ב-24 במאי 1963) היא מדענית ישראלית, פרופסור להנדסת ביוטכנולוגיה והנדסת מזון, המפתחת בין היתר אמצעים לטיפול במחלת הסרטן ולהנדסת רקמות.
דיקנית הפקולטה להנדסת ביוטכנולוגיה ומזון בטכניון.
מחלוף נולדה בשנת 1963 בקזבלנקה שבמרוקו ועלתה לישראל כתינוקת יחד עם אמה וסבתה.
המשפחה נקלטה באשדוד, בה גדלה והתחנכה.
למדה בבית הספר היסודי "אחדות" ובתיכון מקיף א' ברובע ב' בעיר.
לאחר תום לימודיה התגייסה לצה"ל ולאחר הכשרה של כשנה בבית הספר הטכני של חיל האוויר, שירתה כטכנאית קשר בחיל האוויר.
לאחר שחרורה מהצבא בשנת 1984, החלה ללמוד לתואר ראשון במחלקה למדעי החיים באוניברסיטה העברית בירושלים ובשנת 1987 סיימה את לימודיה.
לאחר מכן עברה לערד, החלה ללמוד בשנת 1987 לתואר השני במחלקה להנדסה ביו-רפואית והנדסת כימיה באוניברסיטת בן-גוריון, וסיימה בשנת 1990. היא המשיכה לתואר שלישי במחלקה להנדסת ביוטכנולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בבאר שבע.
בסיום הלימודים, בשנת 1997, קיבלה תואר דוקטור ונסעה לארבע שנים ללימודי הבתר-דוקטורט בבית הספר לרפואה באוניברסיטת הרווארד בבוסטון במסצ'וסטס שבארצות הברית.
ב-2001 החלה קריירה בטכניון, בפקולטה להנדסת ביוטכנולוגיה ומזון.
תחומי המחקר העיקריים של מחלוף:
פיתוח מערכות שחרור מבוקר לתרופות, בעיקר מערכות ספציפיות טבעיות לסרטן.
מערכות לא ורליות לתרפיה גנטית כגון גלי אולטרסאונד להחדרת גנים שמבטאות תרופות אנטי סרטניות וגם מערכת הובלה ננומטריות להחדרה של גנים.
הנדסת רקמות: שימוש במטריצה חוץ תאית כפלטפורמה לתיקון של רקמת לב, כלי דם ולבלב.
בשנת 2023 פורסם מחקר שלה שנעשה בשיתוף פרופ' מאיה דוידוביץ-פנחס ופרופ' איילת פישמן מהטכניון בתחום הבשר המתורבת.
על בסיסו הקימה בשנת 2021 את חברת מיטאפורה, העוסקת בהפקה וגידול תאי גזע ויצירת בשר מתורבת.
2001–2007 – מרצה בכירה, הפקולטה להנדסת ביוטכנולוגיה ומזון בטכניון
2007–2014 – חברה בפקולטה להנדסת ביוטכנולוגיה ומזון בטכניון
2009–היום – יושבת ראש תוכנית בביוטכנולוגיה בטכניון
2011–היום – סגנית דיקן, הפקולטה להנדסת ביוטכנולוגיה ומזון בטכניון
2015–היום – סגנית נשיא סגן מנהל למחקר פרה-קליני, ברשות המחקר של הטכניון
2001–היום – ביו-פרדות בביוטכנולוגיה (לתואר ראשון)
2002–היום – ביו-טכנולוגיה של תאי היונק (לתואר ראשון ושני)
2006–היום – הנדסת רקמות (לתואר ראשון ובוגרי קורס)
2009–היום – מיקרו וננו-אנקפסולציה במזון וביוטכנולוגיה
2011–2014 – יועצת השנה הראשונה הפקולטה לסטודנטים לתואר ראשון
2001–היום – חברה באגודה הבין-לאומית לחקר הסרטן
2001–היום – חברה באגודה הבין-לאומית לבקרת משלוח
2003–2006 – חברה בחברה הביולוגית הבין-לאומית
2003–2006 – חברה באיגוד האירופי והישראלי לריפוי גנים
2006–היום – חברה באיגוד הריפוי הגנטי האמריקאי
2006 – כלת פרס "Gutwirth Award" על הישגיה בתחום הריפוי הגנטי
2010 – כלת פרס חדשנות הטכניון "Innovation Award"
2014 – כלת פרס "Juludan" עבור מחקר חדשני מצטיין
2018 – נבחרה להדליק משואה בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות ה-70 למדינת ישראל
2018 – נבחרה במקום הראשון ברשימת 50 המשפיעות לשנת 2018 של עיתון גלובס
2019 – זוכת אות קרן אייסף לתרומה לחברה לקהילה
2022 – אות אבירת מרכז פרס לשלום ולחדשנות
מרסל ינסן (בגרמנית Marcell Jansen; נולד ב-4 בנובמבר 1985) הוא כדורגלן עבר גרמני.
מרסל ינסן החל את הקריירה שלו בקבוצת הנוער של בורוסיה מנשנגלדבך, שם שיחק 11 שנים, וקודם לקבוצת הבוגרים של המועדון בשנת 2004.
במחזור ה-16 של עונת 2004/2005, שיחק ינסן בהפסד 6-0 להרטה ברלין, ואף גרם לפנדל לחובת בורוסיה מנשנגלדבך.
על אף זאת, המאמן דיק אדבוקאט שמר לו אמונים.
באותה עונה סיימה בורוסיה מנשנגלדבך במקום ה-15, נקודה אחת בלבד מעל בוכום שסיימה במקום ה-16 וירדה ליגה.
עונת 2005-2006 הייתה עונה טובה יותר עבור בורוסיה מנשנגלדבך, שסיימה במקום העשירי, אך בעונה שלאחר מגן ירדה גלאדבך לליגת המשנה, כאשר היא מסיימת במקום האחרון עם 26 נקודות בלבד.
בתום אותה עונה עזב ינסן את גלאדבך לטובת באיירן מינכן, ששילמה עבורו עשרה מיליון אירו.
משחק הבכורה של מרסל ינסן בבאיירן מינכן היה בניצחון 3-0 על הנזה רוסטוק במחזור הפתיחה של עונת 2007/2008. באיירן מינכן זכתה באליפות באותה עונה, אך ינסן בחר לעזוב להמבורג, ששילמה עבורו 8 מיליון אירו באוגוסט 2008.
בדצמבר 2008 הבקיע מרסל ינסן את שער הבכורה שלו בהמבורג בניצחון 2-1 על פ.צ.
ביוני 2012 האריך ינסן את החוזה עד 2015. ב-8 ביולי 2015 הודיע ינסן על פרישה בגיל 29 בלבד.
המבורג הייתה שרויה במשבר ארוך ומתמשך ובמאבקי תחתית במשך כמה עונות ברציפות, ולכן הוחלט לבצע שינויים עמוקים בסגל, ולשחרר מספר שחקנים, וינסן ביניהם.
ינסן הצהיר כי הוא לא רואה את עצמו משחק באף מועדון שאינו המבורג, ולכן נאלץ להודיע על פרישה, למרות שקיבל הצעות רבות ממועדונים אחרים.
מרסל ינסן ערך את הופעת הבכורה שלו ב-3 בספטמבר 2005 בהפסד 2-0 לנבחרת סלובקיה בכדורגל.
במוקדמות יורו 2008 הבקיע ינסן את שערו הראשון בנבחרת בניצחון 6-0 על נבחרת סן מרינו בכדורגל.
ינסן נפצע לפני מונדיאל 2010, אך עדיין נכלל בסגל ונכנס כמחליף במשחקים נגד גאנה, ארגנטינה וספרד, ובמשחק מול אורוגוואי פתח בהרכב וכבש שער.
מרסל פסלר הוא נהג מרוצים שווייצרי הנוהג כיום עבור קבוצת המרוצים של חברת אאודי במסגרת אליפות העולם במרוצי סיבולת.
פסלר החל לנהוג עבור אאודי בשנת 2010 וזכה תחתיה 3 פעמים במרוץ 24 השעות של לה מאן ובאליפות העולם במרוצי סיבולת לשנת 2012. בנוסף זכה במרוץ 12 השעות של סברינג בשנת 2013.
מרסל פסלר נולד ב-27 במאי 1976 בעיירה איינזידלן בשווייץ.
בגיל 7 החל להשתתף במרוצי המיני-קארט ובנערותו עבר להתחרות בקארטינג, במרוצים אלה התחרה בקטגוריות שונות עד לשנת 1993. בין השנים 1993-1995 השתתף במרוץ המפורסם אקול ויניפילד בצרפת וסיים במקום השלישי.
בשנת 1995 סיים במקום השלישי באליפות פורמולה קמפוס הצרפתית.
בשנת 1996 השתתף פסלר במרוצי הפורמולה רנו הצרפתית ובסוף העונה נבחר לרוקי השנה.
בשנים 1997-1998 השתתף באליפות פורמולה 3 הצרפתית ובשנת 1999 עבר לפורמולה 3 הגרמנית.
בשנת 2000 חזרה קבוצת מרצדס-בנץ להשתתף במרוצי ה-DTM ופסלר החל להתחרות עבורה.
בסוף עונה זו סיים במקום הרביעי בטבלת הנהגים לאחר שלא הצליח להשיג ניצחון במהלך כל העונה.
בשנים 2001–2002 שוב סיים רביעי אך הצליח להשיג ניצחון אחד בכל אחת מהעונות.
בעונת 2003 סיים שלישי לאחר שהשיג ניצחון אחד.
במהלך כל השנים האלו התחרה עם מכונית המרצדס-בנץ CLK.
בשנת 2004 החל להתחרות עבור קבוצת אופל במכונית הווקטרה GTS V8 וסיים בסוף עונה זו במקום ה-9 ללא ניצחון ובמקום ה-12 בשנת 2005, ובסוף שנה זו פרש ממרוצי ה-DTM.
בשנת 2006 החל פסלר להתחרות במרוצי מכוניות הספורט וסיים במקום השני במרוץ 24 השעות של ספא במכונית האסטון מרטין DBR9. בשנת 2007 חזר להתחרות בקטגוריית החד מושביות כאשר השתתף בסדרת מרוצי הגרנד פרי A1 בסיבוב ה-6 שנערך בניו זילנד ובסיבוב ה-9 שנערך במקסיקו.
בנוסף בשנה זו ניצח במרוץ 24 השעות של ספא במכונית השברולט קורבט C6.R.
בשנת 2009 סיים במקום השני במרוץ מסדרת הלה מאן האמריקני שנערך בוויסקונסין כאשר נהג במכונית אאודי R10 עבור צ'מפיון רייסינג האמריקנית.
בשנת 2010 החתימה קבוצת אאודי את פסלר על חוזה נהיגה במכונית האאודי R15 TDI החדשה שלה מקטגוריית LMP1 הבכירה ב-3 מרוצים בלבד: 24 השעות של ספא, 24 השעות של לה מאן ופטי לה מאן.
פסלר סיים את מרוץ הבכורה שלו בספא במקום ה-12, ובמקום השישי בפטי לה מאן.
שנת 2012 הייתה מוצלחת במיוחד עבור מרסל פסלר כאשר יחד עם הצוות ברנהרד/טרלוייה זכה בפעם השנייה בקריירה בניצחון מרוץ לה מאן, בנוסף לניצחונות במרוץ 6 השעות של סילברסטון ובמרוץ 6 השעות של בחריין.
בסוף עונת 2012 זכו פסלר וצוותו באליפות העולם במרוצי סיבולת של הפדרציה הבינלאומית לרכב (FIA).
בשנת 2014 זכה פסלר במרוץ לה מאן בפעם השלישית.
מרסל ז'אני אמיל טיסראן הוא כדורגלן קונגולזי המשחק בעמדת הבלם ולעיתים בעמדת המגן הימני בסידני מליגת העל האוסטרלית ובנבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
את הופעת הבכורה שלו במדי מונקו ערך ב-10 באוגוסט 2013 נגד בורדו.
ב-20 בינואר 2014 הושאל לחצי שנה ללאנס מהליגה השנייה בצרפת וביולי הושאל לטולוז, שבה שיחק גם בקבוצת המילואים וגם בקבוצה הבוגרת במשך שנתיים.
ב-31 באוגוסט 2016 טיסראן חתם על חוזה לארבע שנים בקבוצה מהבונדסליגה, אינגולשטאדט 04, ששילמה עבורו 5.5 מיליון אירו.
בעונתו הראשונה במועדון, 2016/17, ירד טיסראן עם אינגולשטאט לבונדסליגה השנייה.
בקיץ 2017 הושאל טיסראן לעונה אחת לוולפסבורג מהבונדסליגה, כחלק מעסקת המעבר של כריסטיאן טראש שעשה את הדרך ההפוכה לאינגולשטאט.
נבחרת הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו
טיסראן נולד בצרפת להורים קונגולזים, הוא יצג את נבחרת קונגו מתחת לגיל 19 בשנת 2012 ואפילו שימש כקפטן הנבחרת מתחת לגיל 20 בטורניר טולון.
טיסראן ערך את הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת במשחק הידידות נגד רומניה בחודש מאי 2016.
מרסל יזראלביץ' רוזנברג היה שגרירה הראשון של ברית המועצות בספרד, שכיהן במהלך מלחמת האזרחים.
הוא נקרא חזרה למוסקבה בשנת 1937, והוצא להורג בתוך זמן קצר במסגרת הטיהורים הגדולים.
גורלו של מחליפו בתפקיד, ליאון גייקיס, היה דומה.
מרסל ניניו-בוגר (5 בנובמבר 1929 בקהיר – 23 באוקטובר 2019) הייתה אחת מנידוני קהיר.
היא ישבה בכלא המצרי במשך 14 שנה (1954–1968) עקב השתתפותה ב"מבצע סוזנה" אשר נודע בשם "העסק הביש".
לאחר מלחמת ששת הימים שוחררה במסגרת עסקת חילופי שבויים.
מרסל ניניו נולדה כבת זקונים אחרי שני אחים.
אביה, יעקב ניניו, עזב את בולגריה לפני מלחמת העולם הראשונה, בשל מדיניות הגיוס הכפוי של הטורקים.
אמה, פאני (לבית חיים), הגיעה למצרים יחד עם הוריה מטורקיה לאחר מלחמת העולם הראשונה.
אביה היה טכנאי בחברה צרפתית לפיתוח מערכות מים, ובין היתר היה אחראי על התקנת רשת האינסטלציה של מלון המלך דוד בירושלים, שם התגורר כשנה, כאשר המשפחה הייתה במצרים.
משפחתה של ניניו התגוררה במרכז קהיר, והיא למדה בבית הספר היהודי של הקהילה היהודית בעיר.
מרסל ניניו הצטיינה בכדורסל, בשחייה ובהתעמלות.
בשנת 1939, בהיותה בת תשע, נפטר אביה, ולאחר מותו עזבו אחיה את הבית.
מרסל ואמה עברו להתגורר בהליופוליס.
כדי להתפרנס, השכירה אמה בתקופה זו חדרים בביתה.
ניניו למדה בבית הספר היסודי של הקהילה היהודית, ואת לימודי התיכון עשתה בבית הספר האנגלי St.
בסיום לימודיה שלטה היטב באנגלית וצרפתית.
בשנת 1947 הצטרפה לקבוצת הכדורסל של מועדון הספורט "הכח" ונסעה עם הקבוצה לתחרויות שונות.
אולם בשנת 1948 הופסקה פעילות המועדון בעקבות מלחמת העצמאות.
מרסל ניניו הייתה נחושה לעלות לישראל, ולשם כך אף למדה עברית.
אולם, בשל מחלת אמה נאלצה להישאר במצרים.
היא למדה הדפסה וקצרנות, והחלה לעבוד כמזכירה בחברה בריטית גדולה ליבוא.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 הכשיר והפעיל המודיעין הצבאי הישראלי, לימים אמ"ן, חוליית ריגול במצרים, מקרב היהודים המקומיים.
החוליה הוקמה על ידי שליח המודיעין אברהם דר, שהגיע למצרים באפריל 1951 בכוונה לגייס צעירים מתוך תנועות נוער ציוניות במדינה המצרית.
לדברי דר, מטרת הקמת הרשת הייתה הפלת משטרו של פארוק, מלך מצרים, שהיה עוין לישראל, ולהעלות משטר שישרת את מצרים, אך שיהיה נוח גם למדינת ישראל.
משטרו של המלך פארוק הופל ב-23 ביולי 1952, במהפכת הקצינים החופשיים, ללא קשר לצעירים שגויסו.
לצורך גיוס הצעירים, נעזר אברהם דר באיש הקהילה היהודית ופעיל ציוני - ד"ר חיים (ויקטור) סעדיה, ובשלמה הלל, שהיה נציג הסוכנות היהודית במצרים.
מרסל ניניו הייתה פעילה בסניף "השומר הצעיר" בהליופוליס, והקשר בינה לבין ד"ר חיים (ויקטור) סעדיה, שחיפש מתנדבים בעלי רוח ציונית, נוצר על ידי חברתה, נינט פיצ'וטו.
סעדיה קישר בינה לבין שלמה הלל.
בפגישתה עם הלל, הדגישה ניניו, שהיא המפרנסת העיקרית במשפחתה, וביקשה שידאגו לאמה במקרה הצורך.
לאחר הפגישה עם שלמה הלל, נפגשה מרסל ניניו עם אברהם דר והתנדבה לרשת הריגול שהקים במצרים.
אמה נפטרה בשנת 1953, כשנה לפני נפילת הרשת, בין הרופאים שטיפלו באמה היה ד"ר משה מרזוק.
תפקידה של מרסל ניניו היה לקשר בין חברי הרשת (שהוכשרו למשימות איסוף מודיעין), ולהעביר חבילות בין שתי החוליות - בקהיר ובאלכסנדריה.
אברהם דר דאג להכיר לה את חברי החוליה הקהירית, ואף ליווה אותה לאלכסנדריה, במטרה שתכיר גם את חברי החוליה השנייה.
בשנת 1952 הכירה ניניו את מאיר (מקס) בינט, שפעל במצרים במשימת מודיעין אחרת, ללא קשר לשתי החוליות שהקים אברהם דר.
בהגיעו למצרים מסר בינט לניניו חבילות עבור שתי החוליות.
בינט לימד אותה לצלם ולכתוב בדיו סתרים.
חברי הרשת פעלו מספר שנים מועט כתאים רדומים.
במאי 1954 הועברה הפעלת הרשת לאברי אלעד, וביולי 1954 החלו חבריה לבצע פעולות חבלה, במטרה לשבש את יחסיה של מצרים עם בריטניה וארצות הברית.
תקלה גרמה לחשיפת אחד מחברי החוליה, וכשל במידור הוביל לחשיפה ומעצר שאר החברים.
הצנזורה הצבאית בישראל הטילה איפול כבד על פרסום פרטי הפרשה, שזכתה לכינוי "עסק הביש", וההתייחסות לנושא התבטאה במילות קוד וברמזים בלבד.
במשך כעשרים שנה, עד לאחר מלחמת יום הכיפורים, היה זה האירוע המטלטל והמשפיע ביותר על השיח הציבורי והציבור בישראל.
בעיקר נשאלה השאלה "מי נתן את ההוראה?"
בעת שנעצרו חברי החוליות, שהתה ניניו בעיר הנופש ראס אל-בר , שם הגיעו לאוזניה השמועות שחבריה נעצרו.
היא חזרה לדירתה ושרפה כל דבר שיכול היה להעיד על פעולותיה.
היא חיכתה בדירה כדי שמפעיליה יבואו לקחתה: "חיכיתי כמו עכבר בתוך כלוב", אולם אף לא אחד הגיע.
הואיל וכך, חזרה לעיר הנופש שבה שהתה מספר ימים קודם.
אז שמה לב כי מישהו עוקב אחריה לכל מקום, והיא נעצרה על ידי המודיעין המצרי.
היא נלקחה לאלכסנדריה, לחקירות שבמהלכן עברה עינויים קשים.
נסיבות מאסרה מהוות חוליה חשובה בשרשרת של הוכחות נסיבתיות, המצביעות על כך כי מישהו היה סוכן כפול והכיר את מרסל ניניו, הואיל ובחקירתם של חבריה, איש מהם לא הזכיר את שמה.
היחיד שידע את כתובתה, מקום עבודתה ומספר הטלפון שלה, שאותם קיבל מפי ויקטור לוי, היה אברי אלעד.
מישל, בתו של מאיר בינט, סיפרה בראיון שנערך עימה כי מרסל ניניו הודתה בפניה שנאלצה להסגיר את אביה.
ולמרות זאת, מישל אינה כועסת עליה: "היא טהורה בעיני כמו ילד".
במהלך החקירות והעינויים הקשים, ניסתה מרסל ניניו להתאבד ונפצעה באורח קשה, אושפזה בבית חולים למספר חודשים ומשם הובלה לבית המשפט.
ב־11 בדצמבר 1954 החל משפטם של חברי החוליה, משפט בזק מתוקשר היטב, בבית דין צבאי מצרי.
לאורך עדותה בבית המשפט שמה ניניו את הדגש על העינויים שעברה, וחזרה על משפט אחד: "אני יודעת, אך אני לא רוצה להגיד".
יצחק, אחיה, שהיה קומוניסט ועל כן נרדף גם הוא על ידי השלטונות, שילם את שכרו של עורך דינה.
שנה לאחר שנאסרה נפגשה ניניו עם אחיה, יצחק, ומאז ועד שעזב את מצרים בשנת 1961 נהגו להיפגש בכלא אחת לחודש.
מרסל ניניו עשתה רושם חזק מאוד על שופטיה.
הגנרל יוסוף דיגווי, ששפט את אנשי הרשת, אמר במשפט של האחים המוסלמים שנערך לאחר מכן: "תתביישו לכם!
אתם זוכרים איך הבחורה היהודייה התנהגה פה בבית המשפט?
כל חברי החולייה שנידונו למאסר נידונו גם לעבודות פרך.
היא נאלצה להתמודד לבד עם החיים בכלא וסבלה יותר מכולם, ואילו חבריה הגברים ישבו בתא אחד ושימשו זה לזה קבוצת תמיכה.
הואיל והייתה ציונית שנשפטה באשמת ריגול לטובת ישראל, רוב הזמן הייתה מבודדת מיתר האסירות, שהיו ברובן קומוניסטיות וחלקן אף היו אסירות פליליות ואלימות.
מדי פעם הצליחו חבריה ליצור איתה קשר באמצעות מכתבים ושמועות, שהעבירו אסירים אחרים, או שנהגו לשחד את הסוהרים.
היא במקביל הצליחה להעביר להם כפפות וגרביים.
אף על פי שרוב הזמן הייתה מבודדת, היא פעלה ויזמה הקמת קבוצת כדורסל לאסירות, שיעורי ריקוד, סריגה, התנדבות במרפאת בית הכלא ועוד.
באופן זה הצליחה להתמודד עם החיים בבית הסוהר.
אנשי הקהילה היהודית בקהיר דאגו אף הם לסייע לה וביקרו אותה לעיתים וניסו לעזור כמידת יכולתם.
בשנת 1968, אחרי מלחמת ששת הימים, לחץ ראש "המוסד", האלוף (מיל') מאיר עמית, להתנות את שחרור השבויים המצרים שבידי ישראל בשחרורם של ארבעה אסירי הפרשה שנותרו במצרים, בהם מרסל ניניו, עם שבויי צה"ל.
בזכות לחץ זה הגיעו אסירי הפרשה לישראל ב-12 בפברואר 1968.
לאחר שחרורה הגיעה ארצה והוענקה לה דרגת סגן אלוף בחיל המודיעין.
היא למדה עברית באולפן ולאחר מכן ספרות אנגלית, ספרות אמריקאית ותולדות האמנות באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1971 התחתנה עם אלי בוגר.
השושבינה בחתונתה הייתה ראש הממשלה, גולדה מאיר.
נישואיה בישראל היו הפרסום הראשון שהותר על ידי הצנזורה לכך שחברי הרשת מצויים בארץ.
למרסל לא נולדו ילדים, אולם היא אימצה את ילדיו של בעלה אלי בוגר.
ניניו נותרה בקשרי ידידות עם רוברט דסה, והשניים אף התגוררו בסמיכות.
בשנת 1988 נבחרה מרסל ניניו להדליק משואה יחד עם 11 מדליקי המשואות בטקס פתיחת יום העצמאות ה-40 למדינת ישראל.
היא התגוררה בהוד השרון עד לפטירתה באוקטובר 2019, והובאה למנוחות בבית העלמין בקיבוץ עינת.
מרסל קיטל הוא רוכב אופני כביש גרמני לשעבר, שרכב עבור קבוצת סאנווב ודקונינק קוויק-סטפ, קבוצתו האחרונה בקריירה הייתה קטיושה הרוסית.
קיטל ניצח ב-14 קטעי טור דה פראנס, 4 קטעי ג'ירו ד'איטליה וקטע אחד בוואלטה אספנייה.
בתחום המרוצים החד יומיים, קיטל הוא שיאן הניצחונות במרוץ סכלדפרייס, עם חמישה כאלו.
קיטל רכב בשנותיו הראשונות בקבוצת טורינגר ארנג'י, מדרג הקונטיננטל.
באפריל 2007, ניצח את אליפות גרמניה עד גיל 23. אך באליפות אירופה עד גיל 23, לא סיים את המרוץ.
ב-2008, ניצח קיטל את מרוץ הזיכרון לדוידה פרדלי, אך למעט זה לא רשם הישגים בולטים.
ב-2009, ניצח את הקטע ה4 של הטור דו האו אנז'ו, ואת הקטע ה2 וה4 של הפלש דו סוד.
הוא ניצח גם את הקטע השישי של מרוץ הטורינגן רונדפארט, ואת אליפות אירופה בנגד שעון עד גיל 23, ובאליפות העולם בנגד שעון עד גיל 23, הגיע במקום ה4.
ב-2010, ניצח שוב את אליפות גרמניה עד גיל 23, ואת הקטע ה2 במרוץ פסטנינגסיריטט.
קיטל הצטרף לקבוצת סקיל שימאנו, מדרג הפרו קונטיננטל.
בעקבות כך מניין מרוציו עלה באופן חד, והוא ניצח בקטע ה-3 של הטור דה לנגוואקי.
הוא השתתף באומלופ הט פולק, במה שהפך לקלאסיקה הראשונה בקריירה שלו, אך לא סיים את המרוץ.
הוא סיים במקום השני במרוץ הרונד אום קלן, ו4 קטעים במרוץ ארבעת הימים של דנקרק.
ניצחון במרוץ החד יומי, פרורייס ברלין וקטע בטור של דלטה זילאנד.
בנוסף לכך ניצח קיטל 4 קטעים בטור של פולין.
באוגוסט קיטל נבחר לראשונה לגראנד טור, הוואלטה אספנייה, ואף ניצח את הקטע ה7. אך לא התחיל את הקטע ה13 ובכך פרש מהמרוץ.
בהמשך העונה הוסיף לעצמו ניצחונות בקאמפיונשאפ ון פלנדרן, בספארקאסן מינסטרלנד ג'ירו, ובשני קטעים בטור של הראלד סאן.
קיטל פתח את העונה עם ניצחון בקטע השני של מרוץ אטיו דה באסאז'.
והוסיף 2 ניצחונות בשני קטעים בטור של עומאן, וסיים 3 בקטגוריית המאיצים.
הוא השתתף בפריז - ניס, אך לא הגיע לתוצאות בולטות ופרש לפני הקטע ה8. הוא הגיע שני בקלאסיקה של הנדזמה, וניצח בקטע השני של דרידאסז'ה דה פאנה.
הוא ניצח במרוץ החד יומי, סכלדפרייס.
וניצח שני קטעים וזכה בקטגוריית המאיצים בסטר זי.אל.אמ.
הוא ניצח בקטע הרביעי והראשון של אנקו טור, וניצח במרוץ האומלופ ואן הט האוטלנד.
וניצח בפעם השנייה ברצף בספארקאסן מינסטרלנד ג'ירו.
ב-2013, ניצח את הקטע בטור של עומאן.
ואת הקטע השני בפריז - ניס, בנוסף לכך ניצח שנית במרוץ סכלדפרייס.
ב, הוא ניצח בשלושה קטעים וסיים שני בקטגוריית המאיצים בטור של טורקיה.
הוא הוסיף למאזנו עוד שני ניצחונות בטור דה פיקארדיה.
ניצחון במרוץ גראמין פרו, וניצחון בקטע ה3 בסטר זי.אל.אמ.
הוא נבחר לטור דה פראנס, בפעם הראשונה ואף ניצח בארבעה קטעים וסיים רביעי בקטגוריית המאיצים.
בנוסף לכך ניצח במרוץ האומלופ הט ואן האוטלאנד.
קיטל ניצח בשלושה קטעים בטור של דובאי, ואת קטגוריית המאיצים.
הוא ניצח בפעם השלישית בסכלדפרייס וזינק לג'ירו ד'איטליה, מנצח את הקטע ה-2 וה-3, אך לא זינק לקטע ה-4 ובכך פרש מהמרוץ.
הוא ניצח בקטע הראשון של סטר זי.
אל.אמ, וזינק שנית לטור דה פראנס וניצח שוב ארבעה קטעים.
קיטל סיים רביעי בקטגוריית המאיצים במרוץ.
בהמשך העונה, ניצח את הקטע הראשון והאחרון בטור של בריטניה.
קיטל ניצח את הקטע הראשון של טור פולין ואת קטגוריית המאיצים, וסיים 6 במרוץ הרונד אומ קלן, אך מעבר לזה לא רשם תוצאות בולטות.
קיטל עזב את קבוצת סאנווב והצטרף לקבוצת קוויק סטפ בשנת 2016, והספיק בשנה זו לנצח 2 קטעים בטור דובאי ואת הדירוג הכללי ואת קטגוריית המאיצים.
קיטל ניצח בעוד שני קטעים בוואלטה של אלגראבה, וניצח את קטגוריית המאיצים.
הוא ניצח את הקטע השלישי של שלושת הימים של ברוז'-דה פאנה ואת מרוץ סכלדפרייס בפעם הרביעית בחמש שנים.
בנוסף לכך ניצח את הקטע הראשון של טור דה רומאנדי, ושני קטעים בג'ירו ד'איטליה.
הוא סיים 3 באליפות גרמניה, ובטור דה פראנס ניצח את הקטע ה4 וסיים 2 בקטגוריית המאיצים.
הוא ניצח את המרוץ החד יומי, ג'יפי דה פורמייה.
והיה חלק מסגל קבוצתו, קוויק סטפ, שזכתה באליפות העולם לנגד שעון קבוצתי.
קיטל ניצח בשלושה קטעים נוספים בטור של דובאי, ואת קטגוריית המאיצים ואת הדירוג הכללי.
הוא ניצח את הקטע השני של טור אבו דאבי, ואת הקטע השלישי של דרידאסז'ה דה פאנה.
הוא ניצח בפעם החמישית בסכלדפרייס ובכך הפך לשיאן הניצחונות במרוץ.
קיטל הוסיף לרזומה שלו גם ניצחון בקטע הראשון של טור קליפורניה.
בנוסף לכך, ניצח את הקטע החמישי בסטר זי.אל.אמ.
לטור דה פראנס, קיטל הגיע בכושר שיא וניצח 5 קטעים.
הוא גם הוביל בקטגוריית המאיצים עד לפרישתו במהלך הקטע ה-17.
קיטל חתם בקבוצת קטיושה ועזב את קוויק סטפ לאחר שנתיים.
הוא ניצח בשני קטעים בטירנו - אדריאטיקו, אך מעבר לזה לא בלט.
קיטל ניצח במרוץ טרופאו פלמה, במה שהפך להיות הניצחון האחרון בקריירה שלו.
מרוץ שלדפרייס, בו ניצח כ5 פעמים, היה המרוץ המקצועי האחרון בקריירתו בו השתתף.
ב-23 באוגוסט 2019, הודיע קיטל על פרישה לאחר תחושת מיצוי ואיבוד מוטיבציה כבד לדבריו.
בחודשים שקדמו לפרישה, קיטל הודיע שהוא לוקח פסק זמן מרכיבה מקצועית, אבל לא היה ברור אם לצמיתות או רק זמנית.
אך כאמור, באוגוסט, הודיע רשמית על פרישה.
מרסל רנו היה תעשיין ונהג מרוצים צרפתי.
אחד משלושת המייסדים של יצרנית הרכב "רנו", חברה שהקים עם אֶחָיו לואי ופרננד.
רנו נולד בשנת 1872 בפריז למשפחה בורגנית שלה חמישה ילדים.
אביו, אלפרד רנו, היה סוחר בדים וכפתורים אמיד, ואמו הייתה בת למשפחת סוחרים עשירה.
בשנת 1899, בעוד מנהל את העסק המשפחתי, הקים יחד עם אחיו הגדול פרננד את חברת "רנו".
כל אחד מהאחים השקיע בה הון עצמי של 60,000 פרנק צרפתי.
בחברה הועסקו 60 עובדים, ביניהם האח הצעיר לואי, שהיה אחראי על תכנון המכוניות.
בשנה הראשונה לייסוד החברה יוצרו 76 יחידות.
במקביל לייצור המכוניות מרסל ולואי השתתפו במרוצים שונים.
באוגוסט 1899 התחרו השניים במרוץ פריז–טרוביל, שהתקיים בין הערים, וזכה בניצחון הראשון בקריירה.
מרסל השתתף בכמה מרוצים שונים, ביניהם מרוץ פריז–טולוז–פריז, שמסלולו היה באורך של 1,448 קילומטרים, כחלק מאירועי אולימפיאדת פריז בשנת 1900. בהמשך לא הכיר הוועד האולימפי באירוע כחלק מאירועי האולימפיאדה.
בשנת 1901 התחרה במרוץ פריז–בורדו (מקום 13) ומרוץ פריז–ברלין (לא סיים).
שנה לאחר מכן לא הצליח לסיים את מרוץ פריז–אראס, אך רשם ניצחון במרוץ פריז–וינה
ב-24 במאי 1903, ימים ספורים לאחר יום הולדתו ה-31, נפצע קשות בתאונה שאירעה במהלך מרוץ פריז–מדריד.
ליד העיר פואטייה יצא מרסל לעקיפה, ובשל ענן אבק סמיך הוא לא הבחין בעיקול הדרך בזמן.
מכונית הרנו שנשאה את הספרה 63 ירדה מהכביש במהירות של 100 קמ"ש לתוך התעלה והתהפכה.
כתוצאה מההתהפכות הועפו מהרכב רנו והמכונאי שהיה עמו למרחק של כמה מטרים.
רנו נפגע בעמוד השדרה, שקע בתרדמת ומת מפצעיו יומיים לאחר מכן.
זמן קצר לאחר מותו הוקמה אנדרטה בצורת אובליסק לזכרו בסמוך למקום התאונה.
בשנת 2019 הועברה האנדרטה למרכז הכפר, מרחק של 2.5 ק"מ צפונית-מזרחית למקום התאונה.
מרסל ריס (בהונגרית: Riesz Marcell, גיור, 16 בנובמבר 1886 – לונד, 4 בספטמבר 1969) היה מתמטיקאי הונגרי-יהודי, פרופסור באוניברסיטה, אחיו הצעיר של המתמטיקאי פרידיש ריס.
מרסל ריס ידוע בעבודתו על שיטות סיכומיות, בתורת הפוטנציאל (חלק מהפונקציות הרמוניות) וחלקים אחרים של אנליזה מתמטית, בתורת המספרים, במשוואות דיפרנציאליות חלקיות ובאלגברה של קליפורד .
את רוב חייו בילה בשוודיה בעיר לונד.
נולד בעיר גיור שב (כיום בהונגריה).
אחיו היה פרידיש ריס, מתמטיקאי בעל שם עולמי.
את הדוקטורט סיים בהנחית ליפוט פייר באוניברסיטת בודפשט.
בהזמנתו של גוסטה מיטג-לפלר עבר לשוודיה בשנת 1911. מ-1911 עד 1925 לימד באוניברסיטת סטוקהולם.
בשנים 1926–1952 היה פרופסור באוניברסיטת לונד.
הוא בילה עשר שנים באוניברסיטאות בארצות הברית לאחר פרישתו.
הוא שב ללונד בשנת 1962 ונפטר שם בשנת 1969. בשנת 1936 נבחר כחבר האקדמיה המלכותית השוודית למדעים.
כסטודנט של ליפוט פייר בבודפשט עסק מרסל ריס בסדרות טריגונומטריות:
על פי אחת התוצאות אם
ואם ליבת (או גרעין) פייר (במתמטיקה, ליבת פייר הוא ליבת סיכום המשמש לבטא את האפקט של סיכום צ'זארו על טור פורייה.
זו ליבה לא שלילית, המולידה זהות משוערת) מתקרבות לאפס, אז כל an ו-bn שווים לאפס.
בין התוצאות שמתקבלות בשיטות הסיכום של סדרות טריגונומטריות כוללות הכללה של משפט פייר על צ'זארו - אמצעי סדר שרירותי.
הוא גם עסק בסיכום קווי החזקה וסדרות דריכילה, והיה מחבר משותף של ספר על סדרות דריכילה .
בשנת 1916 הציג ריס את נוסחת האינטרפולציה של ריס לפולינומים טריגונומטריים, שבעזרתם יכול היה לספק הוכחה חדשה לאי שוויון ברנשטיין.
הוא הציג גם את פונקציית ריס: ריס (x) והוכיח כי השערת רימן שקולה ל:
יחד עם אחיו הוכיח טענה שנודעה מאז כ"משפט האחים ריס".
בשנות ה-20 של המאה ה-20 השתמש ריס בשיטות אנליזה פונקציונלית בעבודות האנליזה שלו.
בשנות העשרים המוקדמות עסק בבעיית המומנט , בגישת תורת האופרטורים, המוכיחה את המשפט הרחב של ריס (שהקדימה את משפט האן-בנך שדומה לו מאוד).
בהמשך המציא משפט אינטרפולציה כדי להראות כי התמרת הילברט היא אופרטור ליניארי חסום LP.
משפט האינטרפולציה הוכלל על ידי תלמידו, אולוף תורין, ומכונה כיום "משפט ריס-תורין".
ללא קשר לאנדריי קולמוגורוב, גם הוא מצא את מצב הקומפקטיות של מה שמכונה קריטריון הקומפקטיות של קולמוגורוב-ריס ב-LP.
לאחר 1930 החל להתעניין בתורת הפוטנציאל ובתיאורית המשוואות הדיפרנציאליות החלקיות.
הוא השתמש במה שמכונה "פוטנציאלים כלליים", הכללות אינטגרל רימן-ליוביל.
ריס המציא את פוטנציאל ריס, שהוא הכללה של אינטגרל רימן-ליוביל ליותר מממד אחד.
בשנות הארבעים והחמישים עבד ריס על אלגברות קליפורד.
הערות ההרצאה שלו משנת 1958, שהגרסה המלאה שלה לא פורסמה עד 1993, הם, לדברי הפיזיקאי דייוויד הסטנס, "התנעת הלידה מחדש" של אלגברות קליפורד.
עם תלמידיו קלדוקטורט בסטוקהולם נמנו הארלד קרמיר, איינאר קרל היל.
בלונד הנחה ריס את אוטו פרוסטמן, לארס הרמנדר ואולוף תורין.
מרסל טרודל היה היסטוריון וסופר קנדי.
עבודתו התמקדה בצרפת החדשה, אזורים בצפון אמריקה שהיוו טריטוריה צרפתית במאות ה-16 עד ה-18. טרודל כתב מעל 40 ספרים בנושא, וזכה בפרסים רבים על עבודותיו, ביניהם: Governor General's Literary Award for French Non-Fiction(1966) וCompanion of the -Order of Canada(2008).
טרודל נולד בסנט מרסיס דה שמפליין, קוויבק, להרמיל טרודל ואנטוניאט קוזט.
בשנת 1922, כשהיה בן חמש, התייתם מהוריו ואומץ על ידי קרובי משפחתו תאודור בריל ומרי טרפניר.
בשנת 1941 קיבל טרודל תואר ראשון מאוניברסיטת לבל שבקויבק סיטי, ובשנים 1941–1945 לימד שם יוונית עתיקה, לטינית וצרפתית.
ב-1942 נישא לאן קרטיאן ולזוג נולדו שלושה ילדים.
בשנת 1945 זכה ספרו הראשון בפרס פריקס-דייוויד.
באותה שנה קיבל טרודל תואר דוקטור, גם הוא מאוניברסיטת לבל.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בהשפעתו של הפילוסוף וולטר על קנדה.
לאחר מכן שהה טרודל כשנתיים בארצות הברית, במסגרת פוסט-דוקטורט באוניברסיטת הארווארד.
בשנת 1947 חזר טרודל לקנדה והחל ללמד היסטוריה באוניברסיטת לבל.
נוסף על היותו מרצה ופרופסור להיסטוריה, החזיק טרודל בתפקידים מנהליים שונים במחלקת ההיסטוריה של האוניברסיטה, והיה ראש המחלקה בשנים 1954–1964.
בשנת 1965 עבר טרודל לחיות באוטאווה.
הוא לימד תקופה קצרה באוניברסיטת קרלטון, ואף היה ראש מחלקת ההיסטוריה עד שנת 1968. משנת 1968 עד פרישתו ממשרתו האקדמית בשנת 1982 היה חוקר ופרופסור להיסטוריה של צרפת החדשה באוניברסיטת אוטאווה.
בשנת 1970 התחתן עם אשתו השנייה, מישלין דא'לרי, גם היא פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת אוטאווה.
טרודל עסק בהיסטוריה של קנדה, והתמחה בהיסטוריה של האזורים בצפון אמריקה שבמאות ה-16 עד ה-18 היוו טריטוריה צרפתית, ומכונים "צרפת החדשה".
טרודל נחשב לאחד ההיסטוריונים המשמעותיים ביותר בתחום.
בעבודותיו שם דגש על הפרדת הנושא מאידאולוגיות דתיות ולאומיות, והתייחסות אובייקטיבית ככל הניתן להיסטוריה.
כל ספריו של טרודל (מעל 40 במספרם) נכתבו בצרפתית, וכעשרה מהם תורגמו לאנגלית.
Histoire de la Nouvelle-France (1963-1999)- ההיסטוריה של צרפת החדשה, שלושת הכרכים הראשונים נכתבו על ידי טרודל.
מרסל נג'ארי (או נדג'ארי, נדז'אר, נדזארי; ביוונית: Εμμανουήλ Μαρσέλ Νατζαρή Νατζαρής; 1 בינואר 1917 – 31 ביולי 1971) היה אמריקאי ממוצא יהודי-יווני, ניצול ממחנה הריכוז אושוויץ.
נדג'ארי היה חבר בזונדרקומנדו בבירקנאו ממאי 1944 עד נובמבר 1944. הוא אחד משלושת חברי הזונדרקומנדו, שכתבו את זיכרונותיהם לאחר המלחמה, יחד עם פיליפ מולר וליאון כהן.
הוא השתתף בהכנת מרד הזונדרקומנדו.
הוא חיבר את אחד מ-19 כתבי היד של חברי זונדרקומנדו, שנמצאו ליד הריסות המשרפות בבירקנאו.
נדג'ארי נולד בסלוניקי בשנת 1917. הוא למד בבית הספר התיכון הצרפתי אלשיך.
תחומי העניין האקדמיים שלו כללו רישום וציור.
כשהתבגר, הוא עבד בחנות של אביו, מכירת מזון לבעלי חיים.
הוא הצטרף לצבא בשנת 1937 ונלחם נגד האיטלקים בפלישה האיטלקית לאלבניה ב-1940. ב-1942 נשלח למחנה עבודה גרמני עם עוד 1,500 יהודים.
בשנת 1943 גורשו הוריו ואחותו מסלוניקי ולאחר מכן נרצחו באושוויץ.
מאוחר יותר הוא נמלט מהמחנה ועבר לאתונה, שם עבד זמנית אצל יצרן סבון.
באוקטובר 1943 עזב את אתונה ונפצע בקרב כשנלחם בהתנגדות הקומוניסטית.
הוא הוקע על ידי אישה צרפתייה כציוני ומבריח יהודים לפלשתינה.
ב-30 בדצמבר 1943 הוא נעצר ושהה חודש בכלא אברוף באתונה.
הוא עונה על ידי הגרמנים עד שהתוודה על זהותו היהודית.
לאחר מכן נשלח למחנה הריכוז חיידרי למשך חודשיים.
הוא גורש מאתונה ב-2 באפריל 1944 והגיע לאושוויץ ב-11 באפריל יחד עם עוד מגורשים.
1,872 מהמגורשים נשלחו מיד למותם בתאי הגזים.
נדג'ארי היה אחד מ-320 הגברים היוונים, שנבחרו לעבודה והוא קיבל את המספר 182669. הוא ושאר הגברים היוונים גרו בבלוק 12 מ-13 באפריל עד 11 במאי.
הוא נבחר, יחד עם 100 יהודים-יוונים, להיות חלק מהזונדרקומנדו.