tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלימות ולגיטימציה פוליטית באסלאם הרדיקלי
אחדים ממחקריו של שביט עוסקים ביחס לאלימות פוליטית במשנתם של האחים המוסלמים ושל אל-קאעידה.
בין השאר הדגים את ההשפעה העצומה שהייתה להגות סעודית מרכזית על התפתחות משנתו של בן לאדן, ואת ההסכמה הרחבה שהתפתחה במשנת האחים המוסלמים, בהשפעת פסיקות מימי הביניים, שניתן לפעול באלימות נגד השליט רק אם הצלחת המאבק מובטחת.
מחקרי שדה של שביט בחנו את ההשפעה של טכנולוגיות תקשורת מתקדמות על מהגרים בכלל, ועל מהגרים מוסלמים בפרט.
שביט העלה את הסברה כי האינטרנט והטלוויזיה בלוויין מאפשרים לראשונה בהיסטוריה המודרנית ניתוק בין הקהילה הטריטוריאלית לקהילה המדומיינת, ובכך יוצרים טיפולוגיות חדשות של זיקות בין מהגרים לבין מדינות המוצא.
בין השאר טען להיווצרותו של "טראנס-לאומי פאסיבי", הקשור באינטנסיביות לקהילה מדומיינת שעזב בלי לקיים איתה קשרים פיזיים משמעותיים.
מחקריו הצביעו גם על חוסר ההצלחה היחסית של ערוצי לוויין ואתרי אינטרנט אסלאמיים לכונן "קהילה מדומיינת" אסלאמית עולמית.
מחקרים חלוציים של שביט בוחנים באמצעות ניתוחים טקסטואליים ומחקרי שדה גישות הלכתיות לספורט, ואת השפעתן על מוסלמים במערב.
בין השאר הצביע על חילוקי הדעות בין וַסַטים לסַלַפים בשאלת הלגיטימיות של פעילות ספורטיבית, חקר את הזיקה בין אתניות לדתיות בפעילות של חדר הכושר הראשון שנוסד בגרמניה לנשים מוסלמיות; ובחן את הסיבות להקמתן של קבוצות כדורגל אסלאמיות במדינות אירופה.
שביט בחן את התפיסות המקובלות שהתנהגות הפלסטינים אינה רציונלית וכי "לא החמיצו הזדמנות להחמיץ הזדמנות", וקבע כי הסכסוך הישראלי–פלסטיני מתייחד ב"חוסר איזון כפול" ביחסי הכוחות, המקשה על פתרונו.
בשניים ממחקריו בחן שביט את התפתחות האסלאם באיסלנד משנות השבעים.
הוא תיאר את היריבויות בין שלושת המסגדים במדינה כמקרה-מבחן להתפצלות של קהילות מוסלמיות במערב.
שחר של יום ישן, 2003. הספר בדק את הטענות שנפוצו במאמרים עיתונאיים ואקדמיים בשלהי המאה ה-20, שהדור הצעיר של המנהיגים במזרח התיכון (בשאר אל-אסד, עבדאללה השני מלך ירדן ומוחמד השישי ממרוקו), מבשר מגמה של התמערבות, וכן את ההערכות שהטלוויזיה בלוויין והאינטרנט הם סוכני דמוקרטיזציה.
שביט טען בספר שהשליטים הצעירים נבחרו לתפקידם כדי לחזק את הסדר הקיים, ושתפישת הדמוקרטיה שלהם רחוקה במוצהר מזו המערבית.
כן טען, שערוצי טלוויזיה דוגמת אל-ג'זירה הוקמו ככלים בשירות המשטרים הערביים להדיפת ההשפעה המערבית – ולא להפך.
מלחמות הדמוקרטיה: המערב והערבים מנפילת הקומוניזם ועד המלחמה בעיראק, 2008. הספר, המתבסס בחלקו על עבודת הדוקטורט שכתב, בוחן את ההיסטוריה של הפולמוס סביב האוניברסליות של הדמוקרטיה הליברלית בחברות ערביות מראשית המאה ה-19 ועד מלחמת המפרץ, תוך התמקדות בדיון שהתעורר בנושא בערב הסעודית ובסוריה בעקבות נפילת הקומוניזם.
עיונים בהגות על עתיד הציוויליזציות, 2010. ספר זה, שאותו ערך שביט, כולל מאמרים של עשרה חוקרים מארבע אוניברסיטאות ישראליות.
הספר דן בהתפתחות התפישה בהגות מערבית וערבית מאז שלהי המאה ה-19, שהציוויליזציה המערבית שוקעת והאסלאם עתיד להנהיג את האנושות במקומה.
הספר בוחן את התפקידים התאולוגיים והחברתיים שממלאת תפישה זו.
אויבי, מורי: הציונות וישראל במשנתם של אסלאמיסטים וליברלים ערבים, 2013. הספר מציג תזה השוואתית על גישות אסלאמיסטיות וליברליות ערביות כלפי התנועה הציונית, ישראל ותהליכי השלום והנורמליזציה.
הספר מדגים את התפקיד הכפול שמילאה מדינת היהודים בהגות של זרמים אידאולוגיים מתחרים ועוינים בחברות הערביות.
מצד אחד, התעצבה ישראל כאויב שתוצאות המאבקים נגדו ממחישות את הצורך במהפכה: על פי האסלאמיסטים, מהפכה שתהפוך את האסלאם למסגרת חיים כוללת; על פי הליברלים, מהפכה שתשכין דמוקרטיה וחירויות פרט.
מצד אחר תוארו היבטים של התנועה הציונית ושל ישראל כמקור-לחיקוי, ואסלאמיסטים וליברלים כאחד זיהו בהם, בהתאמה לתפיסות עולמם, את התכונות ואת הערכים שהם מבקשים להנחיל בחברות הערביות.
את הספר כתב שביט יחד עם ד"ר אופיר וינטר.
הספר מערער על התפיסה הרווחת ולפיה המאבק האלקטורלי בישראל הוא בעיקרו בין "ישראל הראשונה", האשכנזית והשמאלית, לבין "ישראל השנייה", המזרחית והימנית, ומראה שההעדפות פוליטיות מתעצבות על פי יחסם של מצביעים ליהדות.
הספר טוען כי אי ההכרה במרכזיות של דתיות בקואליציה שהקים בגין ב-1977, ובזיקה הבלתי ניתנת להתרה בין חרדיות לימניות, היא הסיבה המרכזית לכישלונות של השמאל הישראלי מאז.
הספר מזהיר כי תוצאתם של כישלונות אלה תהיה בהכרח היווצרותו של רוב חרדי בישראל עד סוף המאה ה-21 וחיסולו של המפעל הציוני.
על פי הספר, המפתח לשינוי הפוליטי הדרוש בישראל הוא אימוץ הגדרה בהירה ופוזיטיבית של זהות יהודית לא-הלכתית, שאינה מתעלמת מהממד האמוני בהווייתם של רוב החילונים והמסורתיים.
בחלקו הראשון של ספר זה בוחן שביט כיצד מאפשרות טכנולוגיות תקשורת מתקדמות למהגרים להשתייך לקהילת הלאום המדומיינת המקורית שלהם גם לאחר שעזבו אותה.
בחלק זה מדגים שביט את האפשרות לניתוק הזיקה המודרנית בין טריטוריה לדמיון מדיני.
בחלקו השני של הספר בוחן שביט את התפתחותה של תאולוגיה מוסלמית שרואה בטלוויזיה בלוויין ובאינטרנט אמצעי לכונן מחדש את אומת האסלאם הגלובלית.
הספר מבוסס בחלקו על מחקר שדה שערך שביט בקרב קהילות מהגרים ובמסגדים ערביים בפרנקפורט בתמיכתה של קרן מקס פלאנק.
הספר מנתח את האידאולוגיה האסלאמיסטית ומסביר כיצד ומדוע מובילי "הזרם המרכזי" באסלאם פיתחו במהלך המאה ה-20 תאוריה, שלפיה "המערב" שותף לקונספירציה רחבה שמטרתה למגר את האסלאם באמצעות "מתקפה תרבותית".
זאת, בזמן שהמערב קורס תחת ריקנותו המוסרית והרוחנית ומשתוקק לישועה שתבוא בדמות המהגרים המוסלמים למדינות המערב.
דרך ניתוח של מאות פסקי הלכה (פתוות), הספר פותח צוהר אל הפולמוס הפנימי שמתחולל בתוך קהילות מוסלמיות במדינות המערב במגוון נושאים, ובהם: אינטגרציה, השתתפות פוליטית, תרבות פנאי, כלכלה ופיננסים והיחס למי שאינם מוסלמים.
מחקר חלוצי בנושא הסכסוך הערבי-ישראלי.
הספר סוקר ומנתח מאות טקסטים שנכתבו על ידי אסלאמיסטים וליברלים ערבים, למן סוף המאה ה-19 ועד "האביב הערבי" ומציג את יחסם הדואלי לציונות ולמדינת ישראל, כאויב אך גם כמקור השראה עבורם.
הספר דן במשנתה של האסכולה המודרניסטית-אפולוגטית באסלאם משלהי המאה ה-19 ועד ראשית המאה ה-21. הוא בוחן באופן ביקורתי את הנחות היסוד של מייסדי האסכולה הזו (ג'מאל א-דין אל-אפגאני, מוחמד עבדו, מוחמד רשיד רידא ועבד א-רחמן אל-כוואכבי) וממשיכי דרכם בני זמננו (בהם מוחמד אל-ע'זאלי, יוסוף אל-קרדאווי ומוחמד עמארה).
האחת, שאמונות היסוד של האסלאם ניתנות להוכחה רציונלית.
האחרת, שאפשר לקבל את הקוראן והמסורות הנבואיות כמסגרת מחייבת לכל תחומי החיים ובמקביל לקיים חופש מדעי וחופש פוליטי מלאים כמו אלה המתקיימים בחברות חילוניות.
הספר מדגים את הפרכות והסתירות שבהנחות יסוד אלה באמצעות דיון בכתיבה של דברי האסכולה על דמוקרטיה ועל תורת האבולוציה, לצד סוגיות אחרות.
עולה ממנו כי הקטלוגים המקובלים של האסכולה כפונדמנטליסטית או כליברלית אינם מבטאים את מורכבותה ואת ייחודיותה.
על בסיס חמש שנים של מחקרי שדה במסגדים בעלי נטייה פרגמטית ודוגמטית ברחבי אירופה, שכללו מאות ראיונות ושאלונים, הספר בוחן כיצד מוסלמים החיים באירופה מתמודדים עם אתגרים הלכתיים, ובמיוחד עם אתגרים הנובעים מהיותם מיעוט בחברות לא-מוסלמיות.
הספר מנתח את האופנים שבהם מוסלמים באירופה מאמצים, דוחים, מעניקים משמעות חדשה או מתעלמים מפסקי הלכה, ואת האסטרטגיות שאותן הם נוקטים, מחוץ לשיח ההלכתי, כדי למצוא פתרונות פרגמטיים.
בין האסטרטגיות האלה: הכרה כפשוטה בהיותם חוטאים בשעת הצורך, הקביעה שאי אפשר לקיים את השריעה בכל תחומי החיים, והטענה כי הם עושים כמיטב יכולתם לצמצם את החטא גם כשלא ניתן להימנע ממנו לחלוטין.
הספר מדגים גם כי לשיח ההלכתי שהצדיק הגירה לאירופה כאמצעי לאסלום המערב הייתה השפעה מועטה בפועל, וכי "המועצה האירופית לפסיקת הלכה ולמחקר" כשלה בניסיונה להפוך לסמכות ההלכתית העליונה לכלל המוסלמים באירופה.
הספר תואר כמחקר המקיף ביותר מסוגו וכחיבור פורץ דרך בסוציולוגיה של ההלכה באירופה.
הספר עוסק בשורשים ההלכתיים והפוליטיים של ההחלטה שקיבלה ב-2021 הרשימה הערבית המאוחדת (רע"מ) הזרוע הפוליטית של הפלג הדרומי של התנועה האסלאמית בישראל, להצטרף לקואליציה ציונית.
הספר בוחן כיצד קרה שתנועה אסלאמיסטית ששורשיה ב"אחים המוסלמים" אימצה עמדה המחייבת הצטרפות לקואליציות ציוניות ואפשרה את כינונה של ממשלה בראשות איש ימין דתי-לאומי וזאת בלי לאבד את תמיכתם של אנשי הדת בין פעיליה ושל תומכיה הדתיים ככלל.
הספר טוען כי האוריינטציה הפרו-קואליציונית של רע"מ זכתה לתמיכה רחבה משום שתאמה את האוריינטציה הפרגמטית שבה בחר חלק משמעותי מהציבור הערבי בישראל מאז הקמתה של המדינה.
האיש המת, רומן פילוסופי שפרסם שביט ב-2013 (כתר) היה רב מכר.
גיבור הספר, ברק לביא, עורך דין ואיש עסקים כושל שנישואיו נהרסו, חוזר לתל אביב מביקור עבודה באנגליה ומגלה כי מת.
בשר, הספר שראה אור ב-2019 (הוצאת "ידיעות אחרונות") כולל שתי נובלות: הראשונה, "בשר", מתרחשת בישראל עתידית שבה הריגת חיות הוצאה אל מחוץ לחוק.
סבתא ונכדתה יוצאות להתכנסות של ארגון קרניבורים מחתרתי, ומסען מסתבך באופן טרגי.
הנובלה השנייה, "הרצח המושלם", מספרת על מנהל שיווק שפוטר מעבודתו ומתכנן את הנקמה המוחלטת במעסיקו המצליח.
ורוניקה, ראה אור ב-2021 (הוצאת "פרדס", סדרת "הדשא הגדול").
גיבור הספר, עומרי כהן, בנו של סוכן מוסד שגדל בגרמניה, נוסע לפרנקפורט בעקבות מכתב שקיבל מאהבת-נעוריו, שנעלמה מחייו בפתאומיות.
היא מבטיחה לתקן עוול גדול, ולו אין מושג למה היא מתכוונת.
ארבעה מספריו נבחרו ל"מצעד הספרים" של משרד החינוך.
ספר הדרכה לסטודנטים שחיבר שביט, "המדריך לסטודנט", מציע דרכים ללמוד לבחינות, לכתוב עבודות ולהתמצא בספרייה.
הספר כולל גם הדרכה לכתיבת קורות חיים, ראיונות עבודה וחוזי שכירות.
המדריך, שנמכר בכעשרים אלף עותקים, היה לנפוץ מסוגו בארץ.
שביט הוא מרצה מבוקש לקהל הרחב ומרואיין תדירות לכלי התקשורת האלקטרוניים בשאלות הקשורות למזרח התיכון המודרני ולהגירה מוסלמית למערב.
מאז 2011 עורך סדרות הרצאות באוניברסיטת תל אביב, בשיתוף אגודת הידידים של האוניברסיטה, שהכנסותיהן מוקצות למלגות לסטודנטים וכן לפעילויות יהודיות-ערביות.
אוריה היפ היא להקת רוק אנגלית שנוסדה בדצמבר 1969 כאשר המפיק המוזיקלי גארי ביירון הזמין את נגן הקלידים קן הנזלי להצטרף ללהקתו "ספייס" שהייתה חתומה בחברת התקליטים שלו, ברונז רקורדס.
שם הלהקה הוא כשמו של הנבל בספר דייוויד קופרפילד של צ'ארלס דיקנס מ-1850.
הלהקה פרצה לתודעה ב-1970 והייתה באותה שנה מכרעת אחת מארבע הלהקות החשובות של ז'אנר המטאל הראשוני, לצד לד זפלין, דיפ פרפל ובלאק סאבאת.
סגנונם המוזיקלי של אוריה היפ היה מגוון ושאב ממקורות מגוונים כמו פרוגרסיב רוק, הארד רוק, ג'אז ואפילו קאנטרי.
הלהקה כונתה בהומור "הביץ' בויז של ההבי מטאל" ו"המטאל הרומנטי", בשל שיריהם המלודיים וקולות הרקע ההרמוניים.
אוריה היפ הוציאה 21 אלבומי אולפן, 12 אלבומים בהופעה חיה 13 אוספים ו- 27 סינגלים.
הלהיט של אוריה היפ, "July Morning" (מתוך האלבום השלישי "Look At Yourself" מ-1971), יצר תופעה בעלת סממנים היפיים ושל פולחן השמש, בה נאספים עשרות אלפי אנשים בכל שנה בליל ה-30 ביוני, על שפת הים השחור בבולגריה כדי לחזות בזריחת השמש של 1 ביולי.
אוריה היפ היא אחת הלהקות האנגליות המפורסמות ביותר בשנות ה-70. בהיסטוריה של הרוק היא נחשבת לאחת מארבע הלהקות הגדולות שהמציאו ופיתחו את ההארד רוק לצד לד זפלין, בלאק סבאת' ודיפ פרפל.
הלהקה מכרה למעלה מ-40 מיליון עותקים ברחבי העולם (4 מיליון בארצות הברית).
ארבעה אלבומים של הלהקה הגיעו למעמד אלבום זהב בארצות הברית.
בשנות ה-80, בעיקר מתוך רצון לשרוד בכל מחיר, אימצה הלהקה את צליל ה-AOR ששלט בשוק האמריקאי, ובהדרגה נפרדה מהצליל שאפיין אותה בשנות ה-70. הלהקה קנתה לה קהל מעריצים משמעותי גם בהולנד, גרמניה, סקנדינביה, חבל הבלקן, יפן ורוסיה, שם הם עדיין ממלאים אצטדיונים.
הלהקה הופיעה בישראל ארבע פעמים.
במהלך שנות קיומה של הלהקה התחלפו בה כ-30 נגנים וזמרים.
הגיטריסט מיק בוקס הוא החבר היחיד שהיה בכל ההרכבים.
אוריול הוא מיזם רוסי לפיתוח חללית מאוישת רב שימושית, שעתידה להחליף את מיזם קליפר כדי לשמש תחליף לסדרת חלליות הסויוז הוותיקות ואת חלליות הפרוגרס.
התקשורת הרוסית כינתה את המיזם בשם "רוס" ונודעה כך בשמה העממי (Русь).
ב-23 בנובמבר 2005 סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה הודיעה על מכרז תחרותי לבניית חללית רוסית חדשה.
שלושה תאגידים וחברות הציעו את הפרויקט שלהן: תאגיד הטילים והחלל אנרגיה הציג את חללית קליפר, חברת מולניה ("ברק"), המרכז לחקר החלל ע"ש מיכאיל חרוניצ'ב.
לאחר סירובה של סוכנות החלל האירופית ליטול חלק בפרויקט "קליפר", החליטה רוסיה לשתף פעולה עם אירופה בבניית חללית אירופית, שרכיבים ממנה יתבססו על החללית ATV.
ב-14 ביוני 2006 תאגיד החלל הרוסי אנרגיה הודיע כי בהתאם לתוכניות הממשלה לטיסות מאוישות בשנים 2006–2030, נבחנת הקמתה של מערכת חלל שתתבסס על תעשיית התחבורה במדינה, מערכת שתהיה הבסיס לשיגור טיסות לכוכבי הלכת מאדים ונוגה.
כחלק מן המערכת בוצעו מודרניזציה וחידוש לחלליות הסויוז.
נוסף לכך, לאחר 2015 מתוכננת בנייתה של תוכנית לאומית, בנפרד מאירופה, לביצוע טיסות מאוישות לירח, החללית עתידה להיות חללית מאוישת ולהוות אלטרנטיבה רוסית לחללית אוריון האמריקנית.
בינואר 2016 ראשי רוסקוסמוס הכריזו כי החללית החדשה תישא את השם "פדרציה".
בהמשך שונה שמה ל"אוריול" (עיט).
ב-6 באפריל 2009, סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה הכריזה כי על פיתוח החללית יעבדו תאגיד הטילים והחלל אנרגיה ומרכז החלל והטילים פרוגרס.
החללית החדשה, שקיבלה את השם פדרציה, עתידה להוות את חללית הבסיס של רוסיה לשיגור משימות מאוישות למאדים ולסייע ביישוב הירח.
בסלון האווירי במוסקבה שנערך באוגוסט 2011 הוצג מודל בקנה מידה 1:1 של החללית רוס.
באוקטובר 2011 ראש סוכנות החלל, ולדימיר פופובקין, הופיע בישיבת הדומה והכריז כי רוסקוסמוס הגיעה להחלטה משותפת עם ממשלת רוסיה על הפסקת פיתוח טילי רוס-M, שהיו אמורים לשאת את החללית רוס בטיסת הבכורה.
פופובקין לא הזכיר את הגורם להחלטה.
ביולי 2019 במהלך הפורום הבינלאומי לנוער "מהנדסי העתיד", ראש מחלקת פיתוח עסקי הטיסות המאוישות של תאגיד הטילים והחלל אנרגיה, איגור ורחובסקי, דיווח על קשיים בפיתוח החללית העתידית, ברם בהתאם לתוכניות החברה טיסה מאוישת ראשונה תוכננה תחילה לשנת 2022.
בשנים 2016–2019 החללית נקראה "פדרציה" אך באפריל 2019 נשקל שינוי שם החללית שוב.
כך, בעוד פרויקט פיתוח החלליות ייקרא "פדרציה" החללית הראשונה נקראת "אוריול" (נשר ברוסית).
טיסה לא מאוישת ראשונה מתוכננת לשנת 2023. על כך גם הצהיר מנכ"ל תאגיד רוסקוסמוס, דמיטרי רוגוזין בריאיון שהעניק ב-12 באפריל 2021.טיסה מאוישת מתוכננת לשנת 2025. בספטמבר 2021, החללית עברה ניסויים דינמיים במתחם הבדיקות של תאגיד החלל אנרגיה.
באפריל 2022, החלו בניסויי ואקום של החללית בנמל החלל ווסטוצ'ני.
מועדון הכדורגל אוריול הוא מועדון כדורגל רוסי מהעיר אוריול.
הקבוצה הוקמה ב-1960 כ"לוקומוטיב" אוריול כשלמאמנה הראשון מונה פיוטר זנקין.
לאורך כל תקופת ברית המועצות הקבוצה התבססה במרכז הטבלה ושיחקה רק בליגה השנייה, כשהישג השיא שלה היה ההעפלה למקום השלישי בליגה ב-1966.
ב-1996 ניכרה התחזקות משמעותית ביכולת הקבוצה והיא הפכה לאחת מחמש הקבוצות הטובות ביותר בליגה.
בעונת 1996/97 הקבוצה אף העפילה עד לשלב שמינית גמר הגביע הרוסי.
ב-1996 לקבוצה הוצבה המטרה להעפיל לליגת המשנה הרוסית, אך זו הושגה רק ב-2003.
בעונות 2004 ו-2005 הקבוצה התמודדה בליגה הרוסית הראשונה וב-2006 ניצבה על סף פירוק כשצצו קשיים פיננסיים חמורים, ובעקבות זאת היא סיימה את העונה במקום ה-20 והאחרון והודחה בחזרה לליגה הרוסית השנייה, אלא שמצבה הכלכלי הקשה חייב אותה לוותר על מקומה בליגה השנייה והיא הודחה לליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה.
ב-2008 הקבוצה שבה לליגה השנייה.
מאז ואילך הקבוצה התמודדה בליגה השנייה כקבוצת מרכז טבלה.
עונת 2012/13 הקבוצה סיימה במקום האחרון, אך הוחלט להשאיר אותה בליגה גם לעונת 2013/14.
בעונת 2016/2017 הקבוצה הודחה לליגת הכדורגל החובבנית של רוסיה ואיבדה את מעמדה כקבוצת כדורגל מקצוענית.
בשנת 2020 המועדון נרשם מחדש ומתמודד בליגה השלישית.
אוריה פיליפס לוי היה קומודור בצי האמריקאי.
היהודי הראשון שהגיע לדרגה בכירה זו.
לזכותו נזקף ביטול עונש המלקות שנהג באותה תקופה בצי, כמו בציים מלחמתיים אחרים.
לוי נולד ב-1792 בפילדלפיה, פנסילבניה, ילדם השלישי (מתוך ארבעה), של מיכאל לוי (1755–1812), יהודי ספרדי יליד אנגליה, ורחל פיליפס לוי (1769–1839).
אמו, רחל הייתה בתו של מהגר יהודי מגרמניה, ג'ונאס פיליפס (1736–1803), ממייסדי בית הכנסת קהל קדוש מקוה ישראל בפילדלפיה ולוחם במיליציה של פילדלפיה במלחמת העצמאות האמריקאית.
אמה, רבקה מקאדו, סבתו של לוי השתייכה למשפחה מפורסמת של יהודים ממגורשי פורטוגל, שהראשונים שבהם הגיעו לאמריקה עוד ב-1654. אחיינו, ג'פרסון מונרו לוי (1852–1924), בנו של אחיו הצעיר ג'ונאס פיליפס לוי (1807–1883), היה חבר הקונגרס האמריקאי במשך שלוש קדנציות, נציג מדינת ניו יורק מטעם המפלגה הדמוקרטית.
כשהיה לוי בן 10 בלבד, הוא ברח מהבית והפך לנער סיפון על אוניית סוחר.
הוא חזר הביתה, לחגוג את הבר מצווה שלו ובגיל 15 חזר לים.
בתוך ארבע שנים אחר כך, עד גיל 19 הפך לשותף בבעלות על ספינת סוחר בשם "ג'ורג' וושינגטון" וגם רב החובל שלה.
שנה אחר כך פרצה מלחמת 1812 בין ארצות הברית לבריטניה, ולוי בן ה-20 התנדב לצי המלחמתי.
בתוקף היותו רב חובל על ספינת סוחר הוא קיבל דרגת לוטננט בפועל.
ספינתו של לוי, ה"ארגוס", הטביעה כמה ספינות בריטיות ושבתה כמה אחרות, אך בסך הכל, בסופו של דבר, לוי הספיק להילחם במלחמת 1812 רק מעט יותר משנה, בטרם נפלה ה"ארגוס" בשבי האויב.
הצוות כולו נלקח לאנגליה ושהה שם 16 חודש בבית כלא, עד תום המלחמה ב-1815.
ב-1816, כשנה לאחר שחרורו מהכלא האנגלי הוצב לוי באוניית הצי "פרנקלין" וקיבל דרגת רב חובלים (sailing master), דרגת קצונה זוטרה של קצין ניווט.
אולם גם תקופת שרותו על ה"פרנקלין" הייתה קצרה למדי.
אחד מעמיתיו הקצינים השמיע כלפיו הערות אנטישמיות והזמינו לדו-קרב.
לוי ניסה תחילה להימנע, אולם משנאלץ בסופו של דבר להילחם, ידע לעשות כן היטב והרג את יריבו האנטישמי.
הוא הועמד לדין צבאי (משפט צבאי ראשון מתוך שישה), וזוכה, אך לא הוחזר לספינתו אלא הוצב בספינה אחרת.
עם זאת, קידומו לא נעצר וב-1817 הוא קיבל דרגת לוטננט שלישי.
ב-1819 נאלץ לוי להילחם שוב עם קצין עמית אנטישמי, שהיה במקרה זה מפקדו, הלוטננט הראשון של הספינה.
במקרה זה היו הליכי האישום נגדו ארוכים הרבה יותר.
הוא אף הורשע בבית דין צבאי, סולק מהצי בשלב מסוים ועניינו הגיע עד לנשיא ארצות הברית דאז ג'יימס מונרו, אך הנשיא, בעצת שר הימיה שלו סמית תומפסון, ביטל את ההרשעה ואת סילוקו של לוי מהצי.
לוי הוחזר לשירות, ולא רק זאת, הוא אף קיבל ב-1821, לראשונה, פיקוד על ספינה משלו, ספינת תותחים בשם "ריוונג'".
משפט זה היה המשפט הצבאי השלישי שנערך לו (השני התקיים בנסיבות דומות, ב-1818, והרביעי התקיים שוב בנסיבות דומות ב-1821).
ב-1825 התפרסם לוי לאחר שהציל את חייו של אמריקאי ששירת בצי הברזילאי תוך הפגנת גבורה אישית.
שליט ברזיל דאז, פדרו הראשון, קיסר ברזיל המכונה דום פדרו, הציע בעצמו ללוי, בעקבות זאת, להצטרף לצי הברזילאי בדרגת קפטן.
לוי השיב לו, שהוא מעדיף להיות נער סיפון בצי האמריקאי ולא אדמירל בחיל ים זר כלשהו.
לאור סירובו של לוי, השליט הברזילאי החליט לגמול לו בדרך אחרת.
אותו אמריקאי שניצל על ידי לוי, שירת בחיל הים הברזילאי מתוך אילוץ ולא מרצונו, תופעה של גיוס כפוי לצי, שהיה מקובל באותה תקופה גם בציים רבים אחרים.
דום פדרו הורה, שמאותו יום ואילך ייפסק הנוהג של גיוסם של אמריקאים, שלא מרצונם, לחיל הים הברזילאי, דבר שהביא ללוי פופולריות רבה.
הצרה הייתה שאותה פופולריות הושגה בעיקר בקרב האמריקאים הפשוטים, בעיקר יורדי הים שבהם, שהיו המטרה הקבועה של אותו נוהג גיוס כפוי.
בקרב עמיתיו ומפקדיו הקצינים, הפופולריות הזו הייתה לצנינים.
בתקופה זו, ב-1827, נאלץ לוי לעבור משפט צבאי נוסף, חמישי במספר, שוב ככל הנראה מסיבות אנטישמיות ואולי גם בשל אותה פופולריות בקרב פשוטי המלחים.
בסופו של יום, אף שזוכה, העבירו אותו מפקדיו, מפיקוד ימי לתפקיד יבשתי.
לוי סירב, ובמקום זאת, בלי לעזוב פורמלית את חיל הים, הוא התיישב בניו יורק והחל בחיים אזרחיים לכל דבר למשך למעלה מעשר שנים.
בתקופת חופשתו הכפויה הארוכה הפך לוי למשקיע בנכסי מקרקעין, בדיוק בתקופת פריחה עצומה של העיר, וכתוצאה מכך צבר הון גדול.
הון זה איפשר לו להתמקד ברצינות בתחביב שפיתח - תומאס ג'פרסון, הנשיא השלישי של ארצות הברית, שמת שנים אחדות בלבד קודם לכן, ב-1826. לוי נסע לטיול בן שנתיים בפריז, ובמסגרתו הזמין מפסל צרפתי ידוע, דוד ד'אנז'ה, פסל של ג'פרסון, שאותו הוא העריץ כל כך.
את הפסל הוא הביא עמו בחזרה לניו יורק וב-1834 תרם אותו לעם האמריקאי.
לקח אמנם לקונגרס ארבעים שנה עד שהסכים לקבלו ב-1874, וכיום הוא מוצב ברוטונדה של הקפיטול, הפסל היחידי שם שנתרם על ידי בן אדם פרטי.
את הגרסה המוקדמת לפסל זה הציג לוי במשך זמן מה לציבור, תוך גביית תשלום מהצופים וחלוקת הכספים שהתקבלו כתוצאה מכך, לעניי העיר ניו יורק.
לאחר מכן הוא תרם את הגרסה הזו לעיר עצמה והיא מוצבת כיום בבית העירייה.
כאות תודה על פועלו הפילנתרופי למען ניו יורק וענייה, הוא קיבל ב-1833 את "מפתח העיר".
ב-1834, במקביל לתרומת פסל ג'פרסון לקונגרס רכש לוי גם את אחוזתו של תומאס ג'פרסון, אחוזת מונטיצ'לו שבוירג'יניה, אשר מאז מותו של ג'פרסון הוזנחה לחלוטין.
הוא שיפץ וטיפח אותה, והפך את האחוזה למעין מוזיאון ו"יד" לזכרו של ג'פרסון, מעשה לחלוטין בלתי מקובל באותם ימים.
ב-1837, כשחזר לשירות פעיל ולא יכול היה יותר לטפח אישית את אחוזת ג'פרסון, עברה אמו רחל, שהתאלמנה כ-25 שנים קודם לכן, לגור במונטיצ'לו, לשמור ולטפח את המקום.
משנפטרה ב-1839, היא אף נקברה שם, בצידו של שביל הכניסה לבניין העיקרי של האחוזה.
מאז התעשרותו, היה לוי לפילנתרופ והירבה לתרום, בעיקר למטרות יהודיות, אך גם למטרות כלליות יותר, הקשורות לתומס ג'פרסון וגם שאינן קשורות אליו.
ב-1837 נענו מפקדיו של לוי סוף כל סוף לתחנוניו לחזור לשירות ולפיקוד הימי.
הוא הועלה לדרגת "מאסטר-קומנדנט" (דרגה היסטורית בצי האמריקאי, שהייתה יותר מלוטננט אך פחות מקפטן.
השם קוצר ב-1838 לקומנדר) ושנה אחר כך קיבל פיקוד על הספינה "ונדליה" (Vandalia).
אולם לוי לא היה קרוץ מהחומר המקובל של ה"הולכים בתלם".
בניגוד להנחיות הצי האמריקאי באותן שנים, הוא החליט על דעת עצמו וכמפקד הספינה, לבטל על סיפונה של ה"ונדליה" את עונש המלקות.
המעשה נגד את ההוראות וב-1842 החליטו מפקדיו להעמיד אותו לדין צבאי על כך, בפעם השישית בקריירה שלו.
בית הדין הצבאי דן את לוי בפעם השנייה לסילוק מחיל הים האמריקאי, ובפעם השנייה הגיע עניינו לנשיא ארצות הברית, הפעם ג'ון טיילר.
הנשיא האמריקאי, כמו קודמו מונרו בשעתו, לא רק שביטל את סילוקו של לוי מהשרות, הוא אף גרם להעלאתו בדרגה ב-1844, לדרגת קפטן.
עם זאת, כוחו של הנשיא לא הספיק ככל הנראה גם כדי לגרום למתן פיקוד ימי ללוי, ומפקדיו הותירו אותו על היבשה בשלב זה.
וכמו בפעם הקודמת שאירע כדבר הזה, גם הפעם, אי הצבתו איפשרה לו חופש פעולה נרחב בתחומים אזרחיים.
לוי פתח במסע ציבורי לביטול עונש המלקות בצי האמריקאי.
הוא כתב מאמרים בעיתונות, נאם, ודחף בכל דרך אפשרית להשגת המטרה.
ב-1850, שמונה שנים לאחר פתיחת המסע הציבורי, הוא הצליח לשכנע את הסנאטור מניו המפשייר, ג'ון הייל, בצדקתו, והייל צירף להצעת התקציב של הצי לאותה שנה, סעיף, המגביל את עונש המלקות.
העונש עצמו בוטל רשמית וסופית בצי האמריקאי רק ב-1862, שנת פטירתו של לוי.
במהלך תקופת אזרחות זו, ב-1853, נישא לוי בן ה-61, לאחייניתו בת ה-18 וירג'יניה לופז, בתה של אחותו.
ישנם היסטוריונים הסוברים כי נישואין אלה היו קשורים לכללי הדין היהודי, משום שבאו סמוך לאחר התאלמנותה של אחותו, וכחלק מעזבונו נותר עד היום בהקשר זה שטר חליצה.
בכל עשר השנים ויותר בהן בילה בחופשתו המאולצת השנייה על החוף, לא הפסיק לוי לחזור ולבקש ממפקדיו להטיל עליו שוב פיקוד ימי כלשהו.
ב-1855, במענה לדרישותיו החוזרות ונשנות הללו, הוא קיבל את התגובה ההפוכה, מכתב רשמי המודיע לו על סיום שרותו בחיל הים האמריקאי.
לוי טען שהסיבה למכתב זה, כמו גם לאי קבלת פיקוד ימי כלשהו במשך זמן כה רב, היא אנטישמיות, ושכר את עורך הדין הידוע ביותר באותה תקופה, בנג'מין בטלר, לשעבר התובע הכללי של ארצות הברית, כדי להילחם בהחלטה.
בטלר פנה לקונגרס האמריקאי, וזה הקים ב-1857 בית דין חוקר מיוחד (Court of Inquiry), לבדיקת העניין.
ב-1858, בתום שלוש שנים של דיונים בקונגרס, לרבות חודשים ארוכים של חקירות בבית הדין המיוחד, החליט אותו בית דין חוקר של הקונגרס, על החזרתו של לוי לשירות פעיל בצי האמריקאי, כפי שדרש.
הוא הוחזר לשירות ומונה למפקדה של סלופ מלחמתי בשם "מסידוניין", שהיה חלק משייטת הים התיכון של הצי האמריקאי.
ב-21 בפברואר 1860 מונה לוי למפקד שייטת הים התיכון של הצי האמריקאי בדרגת קומודור.
מדובר בדרגה הנחשבת בדרך כלל, לראשונת דרגות האדמירל (כוכב אחד) והחל מ-1985 הוחלפה בארצות הברית בדרגת {Rear Admiral (lower half.
הדרגה עצמה אומנם נוצרה פורמלית על ידי הקונגרס האמריקאי רק כשנתיים מאוחר יותר.
ב-1861, סמוך לפני פרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית הוחזר לוי מהים אל היבשה, ונשיא ארצות הברית אברהם לינקולן מינה אותו לשופט בבית הדין הצבאי בוושינגטון.
הוא הספיק לכהן בתפקיד זה כשנה בלבד וב-1862 נפטר.
נקבר בניו יורק, בבית הקברות היהודי שליד בית הכנסת הספרדי בקווינס, בהלוויה צבאית מלאה ועל פי כל כללי היהדות.
על שמו נקראה אניית ליווי השיירות "לוי" (162-DE), שהשתתפה בלוחמה במערכה באוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
החל מ-1959 נקרא על שמו בית הכנסת שבבסיס הצי האמריקאי בנורפוק, וירג'יניה והחל מ-2005 גם בית הכנסת של האקדמיה הימית של ארצות הברית באנאפוליס, מרילנד.
ב-2011 הוצב פסל של אוריה לוי ליד בית הכנסת קהל קדוש מקוה ישראל בפילדלפיה, שסבו היה בין מייסדיו.
אוּרִיָּהוּ בֶּן שְׁמַעְיָהוּ מִקִּרְיַת הַיְּעָרִים היה נביא מקריית יערים שנהרג על ידי יהויקים מלך יהודה בשל נבואותיו על חורבן בית המקדש וירושלים.
אוריהו היה נביא, שהתנבא נבואות שליליות על עתיד העם והמקדש, בדומה לנבואות מיכה.
כששמע יהויקים על כך, הוא ניסה לתופסו, אך אוריהו הקדימו וברח למצרים.
בתגובה שלח יהויקים משלחת אנשים בראשות אלנתן בן עכבור, אשר תפסה את אוריהו והביאה אותו לפני המלך יהויקים.
המלך הרג אותו בחרבו, ואת גופתו השליך אל בית הקברות העממי, ולא כפי שהיה ראוי לו, אל זה של הנביאים.
אוריהו מוזכר כבדרך אגב לאחר תפיסת ירמיהו, כשהתנבא לרעה בבית המקדש על עתיד ירושלים שתחרב כשילה.
לאחר שירמיהו נתפס על ידי הכהנים והנביאים התפתח דיון על עונשו, וכדוגמה לתקדים משפטי בו נהרג הנביא המנבא רעה, מוזכר מקרה אוריהו שהוצא להורג בנסיבות דומות.
בספר ישעיהו מוזכר אדם בשם "אוריה הכהן" אשר היה עד, יחד עם זכריהו בן יברכיהו, על גיליון נבואת הזעם של ישעיהו.
התלמוד, ובעקבותיו גם פרשנים שונים מזהים אותו עם אוריהו בן שמעיהו, אך אחרים מציעים שהכוונה לאוריה כהן גדול שכיהן בזמן אחז המלך.
בהקשר זה מסביר התלמוד את הקשר שבין זכריה לאוריה, ואומר כי נבואות אוריה השליליות, מהוות סימן לקיום נבואות זכריה החיוביות, ואם הראשונות תתקיימנה, סימן שגם האחרונות תתקיימנה.
במכתבי לכיש יש הטוענים כי חרס מס' 3 הוא עדות ארכאולוגית למרדף אלנתן בן עכבור אחרי אוריהו.
אוּרִיָּה הַכֹּהֵן היה הכהן הגדול שכיהן בימי אחז.
על פי סדר עולם זוטא, אוריה מזוהה ככהן גדול שלא היה משושלת הכהנים בני צדוק.
על פי זיהוי זה, אביו של אוריה היה יותם, ובנו של אוריה, יורש הכהונה הגדולה, היה הושעיהו.
על פי מצודות דוד, אוריה מזוהה עם אמריה (כנראה השני) שבשושלת הכהנים בני צדוק.
על פי זיהוי זה, אביו של אוריה היה עזריה, והיה לאוריה בן בשם אחיטוב.
בשנת 738 לפנה"ס, על פי האבן עזרא והמצודות, אוריה חתם על נבואת ישעיהו בתור עד נאמן, כנראה בשל צדקותו (חז"ל מזהים את האוריה שבישעיהו באוריהו בן שמעיהו).
באותה שנה, אחז ציווה עליו לבנות בבית המקדש מזבח בתבנית המזבח שראה בדמשק.
אוריה פיקח על הבניה, כך שכשחזר אחז מדמשק לירושלים המזבח היה כבר מוכן.
הוא ציווה על אוריה שיקריב את כל הקרבנות על המזבח החדש, ואוריה עשה את כל מה שצווה.
לפי הזיהוי של האר"י, אוריה הכהן נקבר קרוב למירון במקום שנמצא כיום בתוך יער בעש"ט, כ-100 מטר מזרחה מקבר רב ייבא סבא התנא.
לא ברור מי בדיוק אוריה הכהן שעליו האר"י דיבר, ויש אומרים שמדובר באוריהו בן שמעיהו, ולא באוריה הכהן הגדול.
אוריה חייכנית או אוריה עבת-מקור (שם מדעי: Uria lomvia) היא מין של עוף ימי ממשפחת העופות הארקטיים - אלקיים.
היא המין הגדול ביותר במשפחתה, והמין הגדול ביותר שמקנן בצוקים.
האוריות חיות באזורים הצפוניים של אמריקה הצפונית והאוקיינוס השקט ובאזור הארקטי של רוסיה.
מאז נכחדה האלקה הגדולה במאה ה-19, זו האלקה הגדולה ביותר.
רוב גופה שחור, והחזה והבטן לבנים, המקור מחודד ושחור עם פס לבן בתחילתו והוא ארוך יחסית למקורי המינים האחרים במשפחה.
האוריות מקננות על צוקים כמו שאר מיני האלקות, בלהקות רעשניות וקולניות, המונות אלפי פרטים ממגוון מיני אלקות.
ביציהן מוטלות ישירות על מדף הסלע החשוף ולא בתוך קינים, והמבנה הארוך והמחודד שלהן מסייע במניעת נפילתן מהצוקים.
כשהגוזלים גדלים הם עפים לעבר האוקיינוס ויחד עם העופות הבוגרים הם שטים במורד החוף דרומה לאקלים מתון יותר מהאזור הארקטי.
מצב השימור של עוף זה הוא ללא חשש.
lomvia - נפוץ באוקיינוס השקט וגם באוקיינוס האטלנטי בצפון אמריקה.
eleonorae - נפוץ באזור הארקטי הרוסי.
heckeri - נפוץ באזור הארקטי הרוסי.
arra - תת-המין הפסיפי והגדול בין תת-המינים.
נפוץ באוקיינוס השקט, במערבה של אמריקה הצפונית.
אורידיקה הייתה בתו של אנטיפטרוס, מצביא מוקדוני, ואשתו השלישית של תלמי הראשון.
המועד המדויק בו נישאה לא ידוע, אבל היא נישאה לתלמי לאחר שאביה מונה לעוצר ביוון בשנת 320/321 לפנה"ס, כנראה בשנה 319/320 לפנה"ס.
לאורידיקה היו חמישה ילדים, שלושה בנים ושתי בנות.
בניה היו: תלמי קראונוס, שהיה מלך מוקדון, מלאגרוס, שירש את אחיו כמלך מוקדון, ובן שלישי ששמו לא ידוע, שהומת על ידי תלמי השני, שהיה בנה של ברניקי אשתו הרביעית של תלמי הראשון.
שתי בנותיה היו: פתולמאיס, אשתו החמישית של דמטריוס פוליורקטס, מלך מוקדון בין השנים 294-288 לפנה"ס, וליסנדרה, שנישאה לאגאתוקלס בנו של ליסימכוס, אחד ממצביאיו של אלכסנדר הגדול.
ארסינואי השנייה, בתה של ברניקי ואחותה החורגת של ליסנדרה, נישאה לליסימכוס.
לתלמי הראשון היו מספר פילגשים ושתי נשים לפני שנשא את אורידיקה.
הוא עזב את אורידיקה לטובת קרובת משפחתה ברניקי, אצילה מוקדונית שהגיעה למצרים בשנת 318 לפנה"ס עם שלושת ילדיה, כדי לשמש בת לוויה של אורידיקה.
תלמי התאהב בברניקי, זנח את אורידיקה, ובשנת 316/317 לפנה"ס נשא את ברניקי.
לא ידוע אם הוא התגרש מאורידיקה.
תלמי העדיף את ילדיו מברניקי, ובשנת 287 לפנה"ס עזבה אורידיקה את מצרים למילטוס, שם התקבלה על ידי דמטריוס פוליורקטס, שהיה אויבו של תלמי הראשון.
לאחר שעזבה את מצרים השיאה את בתה לדמטריוס.
אורידיקה הייתה אחותו של קסנדרוס, שירש את אביו כעוצר מוקדון ואחר כך המליך עצמו כמלך מוקדון.
אוריה פלדמן (28 באפריל 1887 קַלַרַשׁ, אז בפלך בסרביה, האימפריה הרוסית, כיום במולדובה – 4 בספטמבר 1958, תל אביב).
אגרונום, מראשוני המורים לטבע בארץ ישראל, סופר, עורך ומתרגם.
למד בחדר מסורתי ואצל המורים העבריים י' ל' מטמון-כהן (מייסד הגימנסיה העברית "הרצליה"), המחנך וחוקר הטבע פסח אוירבך והסופר ש' בן ציון, כמו כן למד בבית הספר המחוזי הרוסי בקישינב.
השתלם בפוליטכניון בקייב ובמכון החקלאי של אוניברסיטת נאנסי בצרפת, שם הוסמך להנדסה חקלאית.
בצד לימודיו היה פעיל בהסתדרות הציונית בקלרש, בקישינב, באודסה, בנובוסיליצה ובקייב וכן בנאנסי שבצרפת.
היה ממייסדי צעירי ציון ושימש כנציג הארגון בנובוסיליצה לוועידת הלסינגפורס ב-1906.
עלה לארץ ישראל ב-1911 ועבד תחילה כמתמחה בתחנה לניסיונות חקלאיים של אהרן אהרנסון.
ב-1913 החל בעבודתו כאגרונום באגודת "נטעים" שבהנהלת אהרן אייזנברג והתיישב ברחובות, ומשם עבר לגליל לניהול מרכז הנטיעות בחוות סג'רה.
בשנות מלחמת העולם הראשונה לימד בבית הספר התיכון בפתח תקווה ובמקווה ישראל.
בתום המלחמה נתמנה למורה ללימודי טבע בסמינר למורות ולגננות בתל אביב (כיום מכללת לוינסקי לחינוך) ונוסף על כך לימד בבתי הספר העממיים של עיריית תל אביב, תחילה בבית הספר תל נורדאו.
לימד גם קורסים שיטתיים למבוגרים במדעי הטבע והחקלאות והרצה בנושאים אלה בפני מתעניינים מקרב הציבור הרחב.
בשנים 1922–1928 ערך את הירחון החקלאי "השדה" של המרכז החקלאי.
ב-1932 ייסד את הירחון "הטבע והארץ" והמשיך בעריכתו ובהפקתו עד להפצצת חיל האוויר האיטלקי על תל אביב בספטמבר 1940, שבה נפצע וביתו ניזוק קשות.
בבואו ארצה הצטרף פלדמן למפלגת הפועל הצעיר.
היה חבר ועד התרבות של הסתדרות המורים וחבר ועד הסתדרות האגרונומים.
היה ממייסדי ארגון המורים לטבע וחבר הוועד שלו במשך שנים רבות.
כן היה חבר ועד החברה הארץ-ישראלית לבוטניקה וחבר הוועדות למונחי בוטניקה וזואולוגיה של ועד הלשון העברית.
במותו ספד לו חברו אליעזר שמאלי:
בתו, ברוריה פלדמן-מיוזם, הייתה פרופסור בפקולטה למדעי הטבע ב.
אוריה פלדמן חיבר ספרים בנושאי טבע וחקלאות, בהם הגִנה העירונית ("הוראות מעשיות לגִדול ירקות וצמחי-נוי בתנאי העיר"), מאה נִסיונות מחיי הצמח, מגדיר מקֻצר של צמחי ארץ-ישראל ("לעם ולבתי-הספר"), צמחי התנ"ך וצמחי המשנה ("תאורם הבוטאני וערכם הכלכלי בעבר ובהווה").
פרסם מאמרים רבים בכתבי עת שונים: ב"מולדת", ב"עתידות", ב"מסחר ותעשייה", ב"החינוך" של אגודת המורים בא"י, בהד החנוך של הסתדרות המורים, בהפועל הצעיר, ביומון הארץ, וכמובן – ב"השדה" וב"הטבע והארץ", שאותו ייסד, ערך, הביא לדפוס והפיץ.
כמו כן תרגם ספרים ומאמרים מרוסית ומצרפתית.
אוריה (שם מדעי: Uria) הוא סוג של עופות ימיים ממשפחת האלקיים.
בסוג שני מינים שהם הגדולים במשפחה, כשהגדולה מכולם היא אוריה חייכנית ששוקלת עד 1.5 ק"ג ואורכה 40–48 ס"מ.
עופות אלה מזכירים פינגווינים וצבעם חום כהה-לבן עם ראשים כהים.
המקור ארוך וחד ומותאם לתפיסת דגים והכנפיים מותאמות לשחייה אך לא למעוף מהיר.
הם חיים בעיקר באזורים הארקטיים וצדים דגים סביב לחופי היבשות.
דמיונה של האוריה לפינגוין מהוה דוגמה לתופעת האבולוציה המתכנסת.
הפינגוינים חיים בחציו הדרומי של כדור הארץ והאוריות בחציו הצפוני ואין קשר טקסונומי בין שני המינים.
עם זאת, בשל תנאי החיים הדומים שלהם ואורח החיים הדומה שלהם, גם מבנה גופם דומה.
אוריה מצויה (שם מדעי: Uria aalge) היא מין של עוף ימי ממשפחת האלקיים החיים בארקטיקה.
צבעה חום כהה, בטנה לבנה וראשה שחור, עם פס לבן לאורך המקור החד והגדול.
עמידתה של אוריה זו יציבה יותר משאר קרוביה ומזכירה מעט פינגווין.
אוריות אלה מקננות במושבות צפופות על צוקים רבים לאורך חופי האוקיינוס האטלנטי והאוקיינוס השקט שסמוכים לאמריקה הצפונית וצפון אירופה וכן בכמה איים.
מושבות אלו מלאות באלקות ממינים שונים.
כל זוג מקנן בנקרת סלע ומגדל גוזל אחד.
טורפים אינם מעיזים להתקרב לצוקים הן מחמת הגובה והן משום ההתנהגות התוקפנית של הלהקות.
עם זאת, כאשר הפרחונים נאלצים לעופף מהצוקים לעבר האוקיינוס לעיתים מפרידה בינם לבינו טונדרה, ועליהם לעבור אותה במהירות.
חלקם מצליחים להגיע לאוקיינוס בליווי הוריהם.
חלקם נוחתים בטונדרה ונטרפים על ידי שחפים לבני כנף ושועלי שלג, הממתינים להם שם.
האוריות משיגות את מזונן בים והן צוללות כדי לתפוס דגים ורכיכות ימיות.
אורידיקה השנייה הייתה מלכת מוקדון, בתם של אמינטס הרביעי מלך מוקדון וקיננה; ואשתו של פיליפוס השלישי, מלך מוקדון.
היא הייתה דמות בולטת במהלך מלחמות הדיאדוכים.
אביה של אורידיקה היה אמינטס הרביעי, בנו של פרדיקס השלישי, מלך מוקדון.
בעת מותו של פרדיקס בשנת 359 לפנה"ס, היה אמינטס עוד קטין, ולכן מונה אחיו פיליפוס השני כעוצר עבורו.
עוד באותה שנה מינה פיליפוס את עצמו כמלך במקום, אולם גם בהמשך הקריירה שלו לא ראה באמינטס איום, ולכן הותיר אותו בחיים ואף שידך לו את בתו קיננה.
מנישואים אלו נולדה אורידיקה בתאריך לא ידוע.
אריאנוס טוען שהיא נקראה בעת לידתה אדה, ורק בהמשך חייה שונה שמה לאורידיקה.
עם זאת, לא ידוע מתי ולמה השתנה השם.
בשנת 336 לפנה"ס, נפטר פיליפוס.
יורשו, אלכסנדר הגדול, רצה להיפטר מכל מתחרה פוטנציאלי, והורה על הוצאתו להורג של אמינטס.
אמה לא נישאה שוב, וגידלה בעצמה את אורידיקה.
ידוע שהיא העניקה לה חינוך צבאי והדריכה אותה בשימוש בכלי נשק.
לאחר מותו של אלכסנדר, החליטה אמה בשנת 323 לפנה"ס, לצאת לפריגיה - מקום מושבו של העוצר פרדיקס, ולתבוע את זכויותיה כאחות למחצה של המלך המנוח.
היא לקחה עמה את אורידיקה.
עם זאת, בדרכה היא נרצחה בידי אחיו של פרדיקס, אלקטס.
מסתבר שאנשיו של פרדיקס לא ראו בעין יפה את רצח אחותו של מלכם המנוח, ועל כן החליט פרדיקס להשיא את אורידיקה לאחד משני המלכים שהוכתרו במקום אלכסנדר - פיליפוס השלישי, אשר לא יכל לשלוט בעצמו כיוון שהיה נכה נפשית ופיזית.
אורידיקה הייתה אישה שאפתנית ורבת השפעה, אולם כל עוד היה פרדיקס חי שמרה על פרופיל נמוך.
בשנת 320 לפנה"ס הובס פרדיקס ונהרג במלחמת הדיאדוכים הראשונה, והדיאדוכים האחרים התכנסו והחליטו למנות עוצר חדש.
תלמי הראשון הציע שכעוצרי הממלכה ימונו מצביא נוסף שנקרא ארהידאוס, יחד עם פאיתון, עד שיגדל אלכסנדר הרביעי.
אורידיקה, שחפצה בתפקיד משמעותי יותר עבור בעלה מאשר תפקיד של שליט בובה, ניסתה לעורר מרד של החיילים כנגד הדיאדוכים, ואנטיפטרוס כמעט נהרג אולם חולץ בעור שיניו בידי אנטיגונוס וסלאוקוס.
בסופו של דבר חתמו הדיאדוכים על הסכם טריפרדיסוס במסגרתו מונה אנטיפטרוס כעוצר החדש.
לפיליפוס ולאורידיקה לא נותרה ברירה אלא לבוא עמו למוקדון.
עם זאת, בשנת 319 לפנה"ס מת אנטיפטרוס, והפתיע את כולם כאשר בבחירת יורשו, דילג על אנטיגונוס המנוסה ועל בנו הצעיר קסנדרוס, ומינה לתפקיד דיאדוך אפרורי ולא מוכר בשם פוליפרכון.
קסנדרוס סירב להשלים עם כך, ופתח במלחמת הדיאדוכים השנייה.
אורידיקה, ששלטה לחלוטין בבעלה, החליטה בתחילה לתמוך בפוליפרכון, שהיה זקוק לפיליפוס לצדו כיוון שהמלך השני אלכסנדר הרביעי היה אותה העת באפירוס.
פוליפרכון רצה להבטיח לעצמו בעלי ברית, ובשמו של פיליפוס פרסם צו הקובע שכל הפולייס היווניות שהפכו לאוליגרכיות בידי אנטיפטרוס, יוכלו לחזור למעמדן הקודם כדמוקרטיות.
כמו כן הודיע שכל הגולים, פרט לאלה שהורשעו ברצח, יוכלו לשוב לעריהם.
עם זאת, לאחר תבוסת הצי של קלייטוס הלבן, איבדה אורידיקה את העניין בפוליפרכון, והחלה לקשור קשר עם קסנדרוס.
בעוד פוליפרכון נמצא במסע מלחמה ביוון, אורידיקה הכריזה על הפיכה בשם בעלה, ותפסה את השלטון בעיר הבירה פלה.
אורידיקה הכריזה מטעם בעלה על ביטול עוצרותו של פוליפרכון, ועל מינויו של קסנדרוס לתפקיד.
כמו כן היא ביטלה את מינויו של אאומנס כסטרטגוס של אסיה והחזירה לתפקיד את אנטיגונוס.
שליח נשלח אל קסנדרוס, שהחל בדרכו למוקדון.
עם זאת, פוליפרכון ביקש עזרה מאולימפיאס, אמו של אלכסנדר הגדול וסבתו והאפוטרופוסית של אלכסנדר הרביעי.
אולימפיאס גייסה לעזרתה את צבאו של אחיינה איאקדס מלך אפירוס, והחלה במסע אל מוקדון.
אנשיהם של פיליפוס ואורידיקה סירבו להרים את נשקם כנגד אמו של מלכם הנערץ, והם נלכדו בידי חיילי אולימפיאס.
אולימפיאס שלחה למאסר את פיליפוס ואורידיקה, ומינתה את עצמה כעוצרת עבור נכדה.
בשנת 317 לפנה"ס החליטה אולימפיאס שמסוכן מדי להשאיר אותם בחיים.
פיליפוס הוצא להורג, ואורידיקה אולצה להתאבד.
שנה לאחר מכן קסנדרוס תפס את השלטון, הוציא להורג את אולימפיאס והכתיר עצמו כמלך.
אוריו אל סריו (באיטלקית: Orio al Serio; בדיאלקט של ברגמו: Öre al Sère) היא קומונה בנפת ברגמו שבמחוז לומברדיה באיטליה, 45 קילומטר צפונית-מזרחית למילאנו וכקילומטר דרומית-מזרחית לברגמו.
ממצאים שהתגלו מלמדים כי ההתיישבות האנושית בשטח של אוריו אל סריו הייתה של כמה שבטים קטנים של ליגורים, בהמשך על ידי אטרוסקים ולאחר מכן על ידי שבט הקלטים קנומני.
בימי הביניים היה שטח הכפר מושפע פחות ממאבקי הכוחות בין הגאלפים לגיבלינים מאשר בכפרים סמוכים אחרים, מצב שהביא רווחה לאוכלוסייה.
עם זאת, בכפר היו מבנים שנועדו להגן עליו, כפי שמעיד המגדל שעדיין מצוי כיום במרכז ההיסטורי של הכפר.
בשטחי הכפר נמצא נמל התעופה הבינלאומי אוריו אל סריו, שהוקם ב-1938. במהלך מלחמת העולם השנייה שימש נמל התעופה כאתר לנחיתות ביניים עבור הלופטוופה.
בתום המלחמה החלו להניח את היסודות להפיכתו של הנמל לנמל תעופה אזרחי, תהליך שהושלם ב-1970. ב-2002 החלו להפעיל בנמל טיסות חסך (Low Cost).
בשנת 2017 נפתח בשטחים המשתייכים ליישוב, קניון "Oriocenter" הנחשב לגדול באירופה.
כנסיית רובע של סן ג'ורג'ו, שראשיתה במאה ה -16 היא אתר בעל עניין, ושופצה מספר פעמים במאות הבאות.
היא מורכבת מאולם יחיד עם ארבע קפלות קטנות בכל צד ומציגה ציורים רבים, ביניהם פרסקאות של וינצ'נצו אנג'לו אורלי ואת המדונה והילד שנוצר על ידי פרנצ'סקו דזוקו.
בכנסיית הקהילה יש עוגב בעל גוון משמעותי ומאפייני צליל בולטים, על אף שהוא קטן בגודלו.
בין המבנים הידועים בכפר נכלל מבנה בשם פלאצו מליאני שמקורו במאה ה-18 והוקם על ידי משפחת מליאני.
המבנה מצויד בקווים מעודנים ויש בו פורטיקו עם קשתות וציורי קיר.
ביישוב שרידי מגדל שמקורו בביצורים מימי הביניים הבנוי כולו אבן בגובה 25 מטרים.
אוריה אלקיים (נולד ב-23 בספטמבר 1992) הוא עיתונאי ישראלי, המשמש כתב תחקירים ומגזין של "כאן חדשות", תאגיד השידור הישראלי.
אוריה אלקיים גדל בקריית שמונה.
למד בישיבה התיכונית "תקוות יעקב" שבמושב שדה יעקב שבעמק יזרעאל ואחרי סיום התיכון למד שנתיים בישיבת הגולן בחיספין, עד שהתגייס לצה"ל ושירת בגלי צה"ל.
לפני גיוסו לצה"ל הגיש במשך שנתיים פינה חברתית ברשת ב'.
עוד לפני גיוסו לצה"ל אוריה היה פעיל חברתי בולט בעיר הולדתו.
יחד עם מספר חבריו בני העיר, ובהם אביחי שטרן, לימים ראש העיר, הקימו את ארגון צל"ע - צעירים למען עירנו קריית שמונה.
בגלי צה"ל שימש אוריה ככתב לענייני דתות של התחנה ובמקביל סיקר את בית הנשיא עם כניסת הנשיא העשירי ראובן ריבלין לתפקיד.
בהמשך סיקר אלקיים בעבור התחנה הצבאית גם את תחום העלייה והקליטה.
עם שחרורו מגלי צה"ל החל אלקיים את עבודתו בתאגיד השידור הישראלי שהיה אז בשלבי הקמה ראשוניים.
עם הקמת התאגיד שימש ככתב דתות ובית הנשיא, ולאחר כשנתיים עבר לסקר את התחום החברתי.
בחודש דצמבר 2021, מונה אלקיים לשמש ככתב בדסק התחקירים החדש, שהקים תאגיד השידור הישראלי.
ביולי 2019 נפצע אלקיים בהפגנת יוצאי אתיופיה בקריית אתא לאחר שנורו לעברו רימוני הלם משטרתיים.
בעקבות הפציעה אושפז בשערי צדק למספר ימים.
בשנים 2022–2023 היה כתב תחקירים בצוות התוכנית "זמן אמת".
לאחר מכן שב לתפקיד כתב תחקירים ומגזין ב"כאן חדשות".
בשנת 2014 חשף אלקיים כי רבנות העיר פתח תקווה מסרבת לרשום את יוצאי אתיופיה לנישואין משום שהרב הראשי הספרדי של העיר הטיל ספק ביהדותם.
החשיפה עוררה תהודה רבה ואלקיים עקב אחריה ופרסם התפתחויות בפרשה.
באותה שנה חשף אלקיים את הקלטות הרבנית עדינה בר-שלום נגד מנהיג ש"ס השר אריה דרעי.
ההקלטות נחשפו על ידי אלקיים יום אחרי שש"ס הכריזה על הקמת מועצת הנשים של המפלגה ועוררו מבוכה גדולה בתנועה החרדית ספרדית.
בשנת 2016 חודשים לפני שהתאגיד השידור הישראלי החל את שידוריו, פרסם אלקיים את "תחקיר המוהלים", שבו נחשף כיצד מוהלים בכירים מעודדים את תלמידיהם חסרי הניסיון להתאמן על תינוקות חסרי ישע בני העדה האתיופית, וכן תינוקות של עובדים זרים מהפיליפינים וסודאן.
בתחקיר נשמע המוהל הבכיר אליהו אסולין, מסביר לתלמידו שהם בסך הכל "בשר תותחים והכי קל ללמוד עליהם".
בשנת 2018 חשף אוריה אלקיים את פרשת יקבי ברקן.
בתחקיר שעורר סערה ציבורית גדולה, נחשף כיצד הנהלת יקבי ברקן הדירה עובדים יוצאי אתיופיה מקווי המילוי של היין בשל פקפוק בד"ץ העדה החרדית ביהדותם.
מנכ"ל היקב ז'יל אסולין נשמע מסביר לעובדים המודרים כי "ביזנס זה ביזנס".
בעקבות החשיפה, אישי ציבור ופעילים חברתיים קראו לחרם על יינות ברקן.
לאחר כמה ימים קבוצת "טמפו" הודיעה כי היא חוזרת בה מההחלטה, וכי העובדים יוצאי אתיופיה יחזרו לתפקידם המקורי.
בתגובה, בד"ץ העדה החרדית עזב את יקבי ברקן.
באותה שנה פרסם אלקיים את "תחקיר הרשמים" שחשף את הרשימות השחורות של עולם הישיבות.
על פי התחקיר, רשם בכיר אסף מידע על בחורי ישיבות קטנות וריכז אותו ברשימות על מנת לאתר מועמדים לישיבות היוקרתיות.
הרשימות הללו הופצו בקרב רשמים נוספים ופגעו בסיכויים של תלמידים רבים להתקבל לישיבה יוקרתית, משום שנכתבו עליהם מילות גנאי חלקן על רקע מוצאם.
התחקיר עורר סערה בעולם הישיבות החרדי.
ב-2018 חשף אלקיים כי משה הבלין הרב הראשי של קריית גת החליט כי נשים יוצאות אתיופיה בקייטרינג גדול בעיר, לא תוכלנה לבשל עד שלא תסופק לו הוכחה לגבי יהדותן.
בעקבות התחקיר, החליטה מועצת הרבנות הראשית בנובמבר 2019 כי אין לבצע בירור יהדות על בסיס צבע עור ומוצא, לעובדים העוסקים בבישול בבתי עסק עם כשרות מהדרין.
בנוסף, החליטה הרבנות הראשית לאמץ את פסיקתו של הרב עובדיה יוסף והכירה ביהדותם של קהילת ביתא ישראל.
ב-2019 חשף אלקיים כי כבאי בן העדה האתיופית הותקף על ידי קצין בתחנת רחובות באמצעות ביצה על ראשו, ואמירות גזעניות על רקע מוצאו.
בתחנה טייחו את הפרשה והרחיקו את הכבאי יוצא אתיופיה לתחנה אחרת.
גם סיפור זה גרר מחאה והפגנות מול תחנת כיבוי האש ברחובות.
באותה שנה פרסם אלקיים מה מתחולל בעמותת "בית חינוך עיוורים" בירושלים.
בכתבה נחשף כיצד ראש הארגון, יהושע פולק, משתמש לצרכיו האישיים ברכב שנרכש במאות אלפי שקלים לטובת הילדים העיוורים.
ב-2020 חשף התנהלות של משטרת קריית מלאכי שכללה אלימות, גזענות והשפלות נגד יוצאי אתיופיה, תפירת תיקים לאזרחים שהגיעו להתלונן על פגיעה ברכושם, במטרה להציג מצג של ירידה בפשיעה בשטח שיפוטה של התחנה.
עבודתו העיתונאית של אלקיים מזוהה עם המאבק בגזענות ובאפליה כלפי יוצאי אתיופיה ואוכלוסיות נוספות בחברה הישראלית.
כמו גם במאבק כנגד השחיתות בעיריות וגופים שונים.
בשנת 2016 עם סיום שירותו בגלי צה"ל זכה אוריה אלקיים בפרס מפקד גלי צה"ל למצוינות על תוכניתו "אלופינו מסובלים" ששודרה ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל ונפגעי פעולות האיבה של אותה שנה.
בספטמבר 2018 דורג תחקיר יקבי ברקן שפרסם אלקיים, כאחד מעשרת הסיפורים העיתונאיים הגדולים של השנה.
בינואר 2019 נבחר אלקיים לרשימת "40 מתחת 40" של אתר "אייס".
אלקיים נשוי מאז 2025 ליערה לבית אלק.
אֶוּרִידִיקֶה (יוונית עתיקה: Εὐρυδίκη) היא דמות במיתולוגיה היוונית, אָוּלוֹנִיאַדַה, נימפה של האחו ההררי והעמקים הירוקים.
אשתו של אורפאוס, שמנסה להחזירה מהשאול באמצעות המוזיקה שלו.
לפי המיתוס בשובו של אורפאוס ממסע הארגונאוטים הוא נשא לאישה את הנימפה אורידיקה אותה אהב אהבה עזה.
אריסטיוס ראה אותה ובהשפעתו הכיש אותה צפע והיא מתה.
לפי גרסה אחרת רדף אחריה סאטיר ביער בניסיון לאנוס אותה, ובעת מנוסתה היא לא שמה לב ודרכה על נחש ארסי שהכיש אותה והיא מתה והגיעה לשאול.
אורפאוס, בעודו ממתין לה ביום חתונתו, קיבל את ההודעה המרה על מותה מפי שליח.
הוא סירב להתנחם וחדל לשיר.
בהחליטו לחפשה הוא החל לנגן ולשיר באופן כל כך עצוב שהנימפות והאלות בכו ואפילו האריניות בכו.
האדס ופרספונה, העניקו לו חסד חד-פעמי – הוא יוכל להחזיר את רעייתו אל ארץ החיים בתנאי שילך לפניה ולא יסב את ראשו אליה, עד צאתם כליל מהשאול.
כאשר אורפאוס חשד שאורידיקה אינה מאחוריו והאדס מרמה אותו הוא פנה לאחור כדי לראות את אורידיקה, הוא ראה את דמותה מתקרבת ופשט את זרועותיו כדי לחבק אותה.
בו ברגע נעלמה חזרה אל השאול.
המיתוס סופר בתקופתו של ורגיליוס וכן במטמורפוזות של אובידיוס ויש לו דמיון למיתוסים אחרים בסיפור המקראי על אשת לוט.
המיתוס של אורפאוס ואורידיקה הוצג באופרות ובמחזות רבים.
האופרה אורדיקה מאת יאקופו פרי, היא האופרה העתיקה ביותר הידועה כיום.
בשנת 2020 עלתה הבכורה של האופרה אורדיקה, שהלחין מתיו אוקוין עם לברית מאת שרה רוהל, ומהווה עיבוד מודרני למיתוס.
אוריה היפ הוא דמות הנבל בספר דייוויד קופרפילד מאת צ'ארלס דיקנס.
דמותו מאופיינת בחוסר כנות, צביעות, ענווה מעושה, אובססיביות וחוסר יושר.
נוסף על כך, גם דמותו החיצונית מתוארת כאדם נתעב, הוא רזה מאוד, שיערו שמנוני, ידיו מדומות לדגים מתים ותנועותיו דוחות.
הלהקה הבריטית אוריה היפ קרויה על שם הדמות.
הפעם הראשונה בה נפגש המספר - דייוויד קופרפילד - עם היפ היא כאשר קופרפילד בן ה-15 בא לקנטרברי לגור עם מר ויקפילד.
היפ עבד באותה עת כלבלר במשרד עורכי הדין של ויקפילד.
הוא חוזר ומתרפס בפני קופרפילד באומרו "אני כה צנוע" ("I'm ever so humble, I am"), ביטוי השב וחוזר בפיו באובססיביות.
במהלך מסלולי חייהם, הנמשכים במסלולים מקבילים, שבים קופרפילד והיפ ונפגשים.
היפ מנסה להצטייר כידידו של קופרפילד ומעריצו וטוען כי קופרפילד הצעיר היה זה, שבשיחת אקראי, נטע בראשו של היפ את הרעיון להיכנס כשותף במשרדו של ויקפילד.
בהזדמנות אחרות, טוען היפ באוזניו של קופרפילד שתמיד התחנך לצניעות.
הוריו הטיפו לו להרכין את ראשו בפני "הטובים יותר ממנו", כלומר בני מעמד האצולה והג'נטלמנים עד שהדבר היה לו לזרא והוא החליט להתקדם ממעמדו ה"כה צנוע" ולטפס בסולם החברתי.
היפ מנצל את הרגלי השתיינות של ויקפילד ומשתלט על משרדו ועל ביתו.
בפרט, הוא מקווה לשאת לאשה את אגנס, בתו של מר ויקפילד וידידתו הטובה של קופרפילד.
בנקודה זו הופך היפ לאויבו המר של קופרפילד.
בסופו של דבר מתגלה כי היפ מעל בכספיו של ויקפילד ולקוחותיו, זייף מסמכים ואיגרות חוב וניסה לסחוט את מנהל בית הספר המקומי בגין חוסר נאמנותה כביכול של רעייתו.
פגישתם האחרונה של קופרפילד והיפ מתקיימת כאשר קופרפילד מוזמן לסיור בכלא ומוצא שם את היפ כלוא באחד התאים.
את הדמות גילמו בין היתר
רון מודי - דייוויד קופרפילד (סרט, 1969)
מרטין ג'רוויס - דייוויד קופרפילד (סדרה, 1974)
ניקולס לינדהרסט - דייוויד קופרפילד (סרט, 1999)
בן וישו - ההיסטוריה הפרטית של דייוויד קופרפילד
אוריה שלטון הוא שחקן וזמר אמריקאי.
שלטון נולד בדאלאס, טקסס, והתגורר לאחר מכן גם בעיירה מגנוליה ספרינגס, אלבמה.
הוא השתתף בקורס לדוגמנות בגיל 7, מה שהוביל לתחילת קריירת המשחק שלו בפרסומות בטלוויזיה.
שלטון עוסק גם באמנויות לחימה מעורבות.
בשנת 2007, כאשר שלטון היה בן 10, קיבל את תפקידיו הראשונים בסדרות הטלוויזיה "ללא עקבות" ו"הלוחשת לרוחות".
שלטון כיכב בתפקיד הראשי בסרט "Lifted" משנת 2011. שלטון כתב ושר את השיר "אני מתגעגע אליך", בסרט.
בין השנים 2010–2013 שלטון הופיע גם בארבע עונות של סדרת הדרמה "הגליידס" ששודרה ברשת הטלוויזיה A&E.
בין השנים 2014–2017 הוא שיחק את התפקיד החוזר של ג'ושוע מתיוס בסדרת הטלוויזיה "העולם של ריילי" בהפקת ערוץ דיסני, סדרת ההמשך של הסיטקום ילד פוגש עולם משנות ה-90.
בשנת 2017 ביצע הופעת אורח בסדרת הדרמה לנוער "13 סיבות" מבית נטפליקס; המבוססת על הרומן "שלוש-עשרה סיבות" מאת ג'יי אשר.
בהמשך השנה התארח בדמותו של פין בסדרת המשטרה "NCIS: לוס אנג'לס" ברשת CBS.
בשנת 2019 הוא גילם את לונגוול צ'ייס, אחת הדמויות הראשיות במיני-סדרה של רשת הולו; "מחפשים את אלסקה" המבוססת על הרומן באותו שם מאת ג'ון גרין.
בשנת 2020 הוא גילם את מושא האהבה של דמותה הראשית של קתרין ניוטון בסרט הקולנוע "פריקי".
שנה סרט תפקיד הערות 2008 Lower Learning ילד מכינה 2009 Opposite Day שומר Alabama Moon קית' 2011 Lifted הנרי מתיוס 2016 The Warriors Gate ג'ק ברונסון2018Flock of Fourארצ'י רדבורן 2020 פריקי בוקר סטרודה
אוריה (באיטלקית: Oria, ביוונית עתיקה: Ὑρία – היריה, בלטינית: Uria וגם Orra; במקורות עבריים: אוּירִי) היא עיר בנפת ברינדיזי במחוז אפוליה שבדרום איטליה.
העיר שוכנת על גבעה נישאה בדרך מברינדיזי לטאראנטו, אוכלוסייתה מונה קרוב ל-15,000 נפשות והיא אחת ממוקדי התיירות באזורהּ.
הקהילה היהודית של אוריה, ששִׂגשׂגה בימי הביניים וכלתה במאה ה-15, הייתה מהעתיקות באירופה.
אוריה נוסדה באלף השני לפנה"ס, לפי הרודוטוס, על ידי יוונים, מאנשי כרתים, והייתה אחד ממרכזי המסאפים שנושבו בחצי האי סלנטו ומוצאם כמשוער היה אילירי.
אוריה נפלה לידי הרפובליקה הרומית ב-266 לפנה"ס, ובעקבות זאת נמחו ההבדלים בין השבטים השונים באזור.
מעמדה כמרכז שלטוני בא לביטוי בטביעת מטבעות משלה בשנים 217 עד 85 לפנה"ס.
ב-90 לפנה"ס זכו תושביה, ככל תושבי איטליה, לזכויות פוליטיות שוות לאלה של הרומאים.
אחרי פיצול האימפריה הרומית בסוף המאה ה-4 ועד המאה ה-11 נשארה בתחומי השליטה הביזנטית ובמאות ה-7 וה-8 עמדה בקו העימות עם הלומברדים.
אוריה סבלה במהלך הפשיטות המוסלמיות במאה ה-10. באמצע המאה-11 הפכה אוריה לחלק מממלכת סיציליה הנורמנית, ובתקופת פרידריך השני הוהנשטאופן חוזקו חומותיה ונבנתה בה המצודה.
מסוף המאה ה-13 עד אמצע המאה ה-15 נכללה אוריה בממלכת נאפולי בשליטת בית אנז'ו, ובסוף המאה ה-15 הייתה לנחלת כתר אראגון הספרדי.
ב-1713, בתום מלחמת הירושה הספרדית, נמסרה ממלכת נאפולי לידי בית הבסבורג האוסטרי, במהלך העשורים הבאים המשיכה להיות מוקד לסכסוכים וב-1759 חזרה לידי ספרד.
ב-1799, בעקבות ניצחונות המהפכה הצרפתית, הפכה ממלכת נאפולי לרפובליקה, ועם מפלת נפוליון ב-1816 אוחדו ממלכת נאפולי וממלכת סיציליה והיו לממלכת שתי הסיציליות, וזו נבלעה ב-1861 בממלכת איטליה המאוחדת.
האזור היה מהראשונים ששוחררו מידי הנאצים בפלישת בעלות הברית לאיטליה בספטמבר 1943.
קהילת יהודי אוריה הייתה מהעתיקות באירופה.
העיר נקראת במקורות עבריים בשם אוּיְרִי וגם אוריא ואורס.
אחימעץ בן פליטיאל, בספר היוחסין שלו, ייחס את ייסוד הקהילה היהודית באוריה לגולים בעקבות חורבן הבית השני בשנת 70 לספירתם.
בנימין קלאר מציין בביאוריו למהדורה המדעית שהתקין למגילת אחימעץ כי "ייתכן מאוד שיש גרעין של אמת היסטורית בסיפורים השונים של מוצאם הארץ-ישראלי של יהודי דרום איטליה.
על כל פנים עמדה איטליה מימים קדומים תחת מרותה של ישיבת ארץ ישראל".
ולחיזוק הטענה הוא מצטט קלאר מספר יוסיפון: .
ובמגילת אחימעץ נכתב כי .
אוריה היהודית שגשגה בעיקר בין המאה ה-7 והמאה ה-10. היא נודעה בהוגי דעות, משוררים, מקובלים ורופאים: "חכמים ונבונים, דעתנים ופייטנים", וגם "מביני סודים" ו"יודעי רזים".
רוב יהודי העיר נהרגו במצור או נפלו בשבי ונמכרו לעבדוּת בסיציליה ובאיפריקיה.
שבתי דונולו עצמו נשבה ונפדה בעזרת בני משפחתו בטאראנטו.
כתובת מ-1035 היא השריד הגשמי הידוע האחרון לישות יהודית באוריה.
אוריה כלל אינה נזכרת בספר מסעותיו של בנימין מטודלה, שעבר בדרום איטליה ("בארץ פוליאה") בדרכו מבנוונטו לטראני.
גורל היהודים שעדיין נאחזו באוריה היה בוודאי כגורל בני הקהילות השכנות בתקופת שלטון בית אנז'ו בממלכת נאפולי שבה נרדפו "הנוצרים החדשים".
קִצהּ בא בתחילת המאה ה-16, כאשר צו גירוש היהודים הורחב ב-1507 גם על דרום איטליה, סיציליה וסרדיניה אחרי שהפכו לנחלות בית אראגון.
זכר הקהילה ניכר בכינוי "שער היהודים" (Porta degli Ebrei) שניתן לשער בחומת העיר וכן בשם "כיכר דונולו" שהוענק לרחבה הסמוכה לשער.
השער, שעיצובו הנוכחי מתוארך למאה ה-17 והוא נקרא גם "שער טאראנטו", מוליך לרובע ההיסטורי של יהודי אוריה.
שרידי בית עלמין יהודי נתגלה בסביבות אוריה בשנות ה-70 של המאה ה-20 על ידי ההיסטוריון צ'זרה קולפמינה, שמצא בו מצבה כתובה עברית המתוארכת למאה ה-7. כמו כן נמצאה כתובת דו-לשונית בעברית ובלטינית המתוארכת למאה ה-11.
בשנת 2000 זכה בפרס קרן אולשוונג לספרות (מטעם האפוטרופוס הכללי).
באר כתב עשרות סיפורים קצרים שהודפסו בבימות שונות, ותסכיתים שלו הושמעו ב"קול ישראל".
למד בבית הספר תיכון חדש בתל אביב.
עבד כעורך־דין ונוטריון ובעלים של משרד עו"ד באילת.
ב-2013 נבחר לוועד המנהל של אגודת הסופרים העברים.
המורה גרופמן: סיפורים (תל אביב: תמוז־אומני, 1989)
עין הזכוכית של מיור פאבל (תל אביב: ספרית פועלים, תשנ"ח 1998)
מול ההרים הסגולים (תל אביב: עקד, תשס"ז 2007)
שש מאות החלונות (קונטנטו דה סמריק, 2014)
כאילו בחלום (ספרי צמרת, 2017)
"הקונגרס הראשון" (פסטיבל עכו, 1986)
"כאילו בחלום" (תיאטרון הספרייה, 1987)
במיתולוגיה היוונית, אֶוּרִידִיקֶה (ביוונית עתיקה: Εὐρυδίκη, "צדק רחב", שמקורה ב-ευρυς, אוריס, "רחב" ו-δικη, דיקה, "צדק") הנקראת לפעמים הניוכה , הייתה אשתו של קריאון, מלך תבאי.
אורידיקה הייתה כנראה אם חמשת ילדיו של קריאון: (), , היימון, ו.
היא מופיעה לזמן קצר באנטיגונה של סופוקלס (כ"אם אבלה ארכיטיפית, עצובה" וכמקבילה מבוגרת לאנטיגונה), כדי להתאבד לאחר שנודע לה, משליח, שבנה היימון וארוסתו, אנטיגונה, מתו שניהם בהתאבדות.
היא דוחפת חרב לתוך הכבד שלה ומקללת את קריאון על מות שני בניה: היימון ומגאראוס.
היימון התאבד בגלל שאביו קריאון נעל את אנטיגונה, לה היה מאורס, בקבר כדי שבסופו של דבר תגווע.
הרואה טירסיאס חזה שאם בן קריאון יזרוק עצמו מרצונו מהחומה, העיר תינצל.
מנואסאוס החליט להקריב את עצמו וקפץ מהקיר.
כשגופתו נישאה על הכתפיים על ידי כמה אנשים, אורידיקה פורצת דרך העיר ביללה של:
בסופו של דבר, היא הובלה בידיים ידידותיות אל הארמון.
אולם הקינה החמירה, אז חבריה ומשרתיה נאלצו לנעול את אורידיקה בחדרה.