tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ויטלי נפטר 28 ביוני 1801, ולאחר שמת אלמנתו נישאה לשחקן האירי אלכסנדר פופ, והתפרסמה כציירת פרחים ודיוקנאות.
פרנסיס טאון היה צייר צבעי מים בריטי של נופים.
לאחר תקופה ארוכה של חוסר הכרה בו, הוכרה יצירתו מראשית המאה ה-20 ואילך.
טאון נולד באיסלוורת' שבמידלסקס, בנו של סוחר תירס.
בשנת 1752 הוא היה חניך לציור אצל מאמן בלונדון, תומאס ברוקשד.
בשנת 1759 זכה בפרס עיצוב של החברה לאמנויות, ולמד זמן מה באקדמיה של סנט מרטין ליין.
לדברי תלמידו ג'ון ווייט אבוט כעבור שנים רבות, בערך בתקופה זו הוא למד גם אצל ג'ון שקלטון.
בשנת 1763 הועסק טאון אצל הצייר תומאס ווטסון, ונסע לאקסטר לעסקים, שם התיישב במהרה.
הוא כבר החל לצייר בצבעי שמן וגם לימד רישום, והחל לקבל עבודות ממשפחות עשירות בדבון.
לאחר סיור בצפון ויילס בשנת 1777, שערך יחד עם חברו, עורך הדין של אקסטר ג'יימס ווייט (1744–1825), הוא החל להתמחות בצבעי מים.
בשנת 1780 נסע לרומא, שם הכיר וצייר עם ג'ון "וורוויק" סמית' שהיה שם מאז 1776, וגם עם ויליאם פארס, ידיד נוסף מלונדון.
הוא בילה חודש בנאפולי במרץ 1781, והתארח אצל תומאס ג'ונס.
לאחר שחזר לרומא, וסיורים בטיבולי ואזורים סמוכים אחרים, הוא נסע חזרה הביתה לאנגליה עם סמית' ועבר דרך האלפים.
עבודותיו מנסיעה זו כוללות מעל 200 גיליונות, ו-54 נופים גדולים של רומא המדגישים את החורבות העתיקות ולא את המראות הפוסט-קלאסיים או את החיים העכשוויים של העיר.
מאוחר יותר הוצגו 54 מהם כקבוצה בשנת 1805 אך מעולם לא נמכרו; הוא צייר עותקים שלהם כשקיבל הזמנות.
ציורים רבים עובדו מחדש מאוחר יותר, החל משנת 1800, בסגנון הכבד והמקובל יותר שאימץ עד אז.
במותו השאיר טאון את הציורים למוזיאון הבריטי.
בשובו לדבון, התבקש על ידי סר תומאס וליידי אקלנד מקילרטון לצייר כמה תצוגות מדבון ומצפון ויילס, ובשנת 1786 יצא לסיור ציור באזור האגמים.
הוא צייר גרסאות בצבעי המים ציורים שלו מרומא ובמקומות אחרים, בעיקר כדי להגיש לאקדמיה המלכותית לאמנויות.
אף על פי שכמה מהם הוצגו באקדמיה, הוא עשה אחד עשר ניסיונות משנת 1788 להיבחר כחבר באקדמיה - ונכשל.
הוא ויתר ולא ניסה יותר אחרי שנת 1803.
הוא נשאר באקסטר, שם צייר ולימד והשיג הצלחה סבירה.
בשנים האחרונות לחייו חזר להתגורר בלונדון.
הוא התחתן עם ג'נט היליגסברג, רקדנית צרפתית בת 27, ב-5 באוגוסט 1807, אך היא נפטרה באפריל 1808.
הוא נותר דמות לא ברורה עד תחילת המאה העשרים, כך שהאספן פול אופה הצליח לרכוש מספר יצירות חשובות בזול מאוד.
אופה התרשם מאוד, במיוחד מהסגנון המוקדם והמהודר של טאון, שהיו חידושים במגמות בציור האנגלי באותה תקופה,
לאחר יצירת קשר עם צאצאיו של תלמידו וחברו של טאון, ג'ון הרמן מריווייל, גילה אופה אוסף של עבודות שלא הוצגו שטואן הוריש למריווייל.
הוא קטלג את העבודות ופרסם מאמר על האמן בכרך של כתב העת Walpole Society משנת 1919.
מאמרים אלה סייעו ליצור עניין מחדש בציוריו טאון, ועבודות נוספות החלו להופיע בשוק.
בשנות החמישים הוא זכה להכרה נרחבת כדמות חשובה ועבודותיו היו בבעלות מוזיאונים רבים, במיוחד המוזיאון הבריטי ומרכז ייל לאמנות בריטית.
פרנסיס שלי "פרנק" וייט היה פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת אלבמה.
וייט שירת בצבא הקונפדרציה תחת פיקודו של הגנרל נייתן בדפורד פורסט במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, ולאחר מכן מילא תפקיד משמעותי בחזרת הדמוקרטים לשלטון במיסיסיפי במהלך תקופת השיקום.
הוא נבחר לבית הנבחרים של מיסיסיפי ואז עבר לבירמינגהאם שבאלבמה כדי לעסוק בעריכת דין.
וייט נבחר למלא את מקומו של הסנאטור המנוח ג'וזף ג'ונסטון, ממאי 1914 עד מרץ 1915.
וייט נולד במרץ 1847 ביישוב פריירי (Prairie) השוכן במחוז נוקסובי שבמיסיסיפי, בנם של קלי ומרגרט שלי וייט.
הוא למד בבתי ספר מקומיים לצד לימודיו בהוראה פרטית בבית מגוריו.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שירת כטוראי בפלוגה F של חיל הפרשים הראשון של מיסיסיפי, בפיקודו של גנרל צבא הקונפדרציה נייתן בדפורד פורסט.
באפריל 1865 נשבה וייט בעיר סלמה .לאחר המלחמה, למד משפטים במשרדו של ויליאם ב.
בארק בעיר וסט פוינט, שם פתח קליניקה משפטית ב-1868. וייט נישא לאוקטביה אנה קולינס בשנת 1873, ובמרוצת השנים הזוג חבק חמישה ילדים.
בשנת 1875 נבחר לבית המחוקקים של מדינת מיסיסיפי ומילא תפקיד מפתח בהשבת המפלגה הדמוקרטית לשלטון המדינתי במיסיסיפי ובמפלת שלטון הרפובליקנים במהלך תקופת השיקום.
וייט ישב בראש ועדה שארגנה ופיקחה על הליכי הדחה נגד נבחרי ציבור רפובליקנים בממשלת השיקום של מיסיסיפי, בהם קצין צבא האיחוד ומושל מיסיסיפי לשעבר אדלברט איימס, סגן המושל אלכסנדר ק.
דייוויס והמפקח על החינוך ט.
קרדוזו, שניים מהאפרו-אמריקאים הראשונים שמילאו תפקיד פוליטי ציבורי במדינה.
בשנת 1886 הבחין וייט בחלון הזדמנויות לקריירה חדשה בעיר התעשייה הפורחת בירמינגהאם, והעתיק את מגוריו לאלבמה.
בנוסף לעיסוקו בעריכת דין, התמיד וייט בפעילותו הפוליטית.
ב-1899 היה מנהל מסע הבחירות של חבר הסנאט האמריקאי ג'ון טיילר מורגן, ב-1900 היה ציר בכינוס הוועדה הדמוקרטית הלאומית לקראת הבחירות לנשיאות באותה השנה, יו"ר המפלגה הדמוקרטית באלבמה וחבר בוועידת החוקה של 1901.
פעילויות אלה ואחרות זיכו את וייט בתמיכה נרחבת באלבמה כולה, מה שהוביל באפריל 1914 למינויו אל הסנאט של ארצות הברית, שם מילא את שארית כהונתו של הסנאטור ג'וזף ג'ונסטון, אשר נפטר באוגוסט 1913. במקביל, וייט מונה למועמד המפלגה הדמוקרטית בבחירות המיוחדות לסנאט.
היבחרו של וייט בחודש מאי 1914 הפכה אותו לסנאטור הראשון באלבמה שנבחר לסנאט דרך בחירות ישירות.
לאחר שהשלים את כהונתו של ג'ונסטון עד ראשית מרץ 1915, שב לעיסוקיו המשפטיים בבירמינגהאם.
וייט ניסה להתמודד על מושב בסנאט פעמיים נוספות: נגד ג'ון הוליס בנקהד בשנת 1918 ונגד ג'יי תומאס הפלין בבחירות 1920. שנתיים לאחר מכן, ב -1 באוגוסט 1922, נפטר וייט בבירמינגהאם ונטמן בבית העלמין אלמווד.
פרנסיס נגאנו הוא לוחם אמנויות לחימה משולבות ומתאגרף צרפתי-קמרוני.
אלוף לשעבר של ה-UFC בקטגוריית משקל כבד.
בדצמבר 2022 דורג במקום הרביעי מבין הלוחמים ללא קשר לקטגוריית המשקל (דירוג הפאונד לפאונד).
נאמר שלנאגנו יש את חבטת האגרוף החזקה ביותר בהיסטוריה של הלחימה עם אגרוף של 1.3 טון.
לפרנסיס נגאנו יש ניצחונות על לוחמים מפורסמים כמו: קיין ולסקז, סטיפה מיוצ'יץ', ג'וניור דוס סנטוס, אליסטר אוברים, סיריל גאן, קרטיס בליידס ועוד.
בינואר 2023 החליט לא לחדש חוזה ב-UFC והתואר שלו כאלוף העולם הפך לחופשי.
מאוחר יותר בשנה זאת חתם בארגון ה-PFL, שם הוא מיועד לקיים קרב קרוסאובר באגרוף עם אלוף העולם במשקל כבד באגרוף טייסון פיורי ..
פרנסיס לגאט צ'נטרי היה פסל אנגלי מוביל של פסלי דיוקן בתקופת העוצרות.
בהגיע צ'נטרי לגיל 12 נפטר אביו שהיה בעל משק, נגר וגלף עץ ואמו נישאה בשנית.
צ'נטרי יזם את התמחותו אצל גלף עץ ומצפה בזהב בשם רמזי ואשר בביתו פגש את הצייר ומומחה המצוטינט ג'ון רפאל סמית' שזיהה את כישרונו ונתן לו שיעורים בציור והציגו מאוחר יותר בפני פטרוני אמנות.
צ'נטרי הצליח לבנות לעצמו סטודיו של אמן דיוקנאות.
צ'נטרי חילק את זמנו בין שפילד ולונדון שם למד באקדמיה המלכותית לאמנויות.
צ'נטרי נישא לבת דודתו ובעזרת הנדוניה כיסה את חובותיו והתבסס בלונדון.
בשנת 1814 ושוב בשנת 1815 ביקר במוזיאון הלובר והתרשם מעבודותיהם של טיציאן ורפאל.
בשנת 1819 ביקר ברומא שם פגש את ברטל תורוואלסן ואנטוניו קנובה.
בשנת 1828 הקים בית יציקה של פסלים בממדים גדולים.
פרנסיס הנרי ניוברי היה צייר ואיש חינוך לאמנות, הידוע בעיקר כמנהל בית הספר לאמנות של גלאזגו בין השנים 1885 ל-1917. בהנהגתו פיתח בית הספר מוניטין בינלאומי והיה קשור עם פריחתה של סגנון גלאזגו ויצירתו של צ'ארלס רני מקינטוש וחוגו.
ניוברי עזר להזמין את מקינטוש כאדריכל של בניין בית הספר לאמנות המפורסם והיה מעורב באופן פעיל בעיצובו.
פרנסיס ניוברי, שנולד בדבון לסנדלר ולאשתו, למד בבית הספר בברידפורט, דורסט, שם הוסמך כמורה, ולאחר מכן כמאסטר לאמנות.
בזמן שעבד ולמד בלונדון הוא זכה במלגה ב-1881.
בבית הספר לאמנות בגלאזגו הוא היה מנהל נמרץ וחדשני.
הוא נתן משרות הוראה לאמנים צעירים במקום להסתמך על מאסטרים מוסמכים לאמנות.
הוא הקים מועדון אמנות המאפשר לסטודנטים לצאת מהקורס הלאומי לאמנות, והעסיק כמה מורות, בניגוד לרוב בתי הספר לאמנות בבריטניה באותה תקופה.
ניוברי הקים סדנאות יצירה והציג שיעורי רקמה שבהם לאשתו, ג'סי ניוברי, היה חלק חשוב.
בסך הכל, הוא רצה שלתלמידים תהיה הכשרה חזקה בטכניקות מסורתיות, תוך פיתוח הכישרון האישי הייחודי שלהם.
הציור שלו עצמו היה קשור לגלאזגו והוא היה מקורב לג'יימס גאת'רי וג'ון לאברי.
בהנחייתו של פרנסיס ניוברי, יוקרתו של בית הספר גדלה, הן בינלאומית והן בסקוטלנד.
המוניטין שלו כמנהל מצליח הועצם על ידי הפרופיל הגבוה של אמני גלאזגו שונים בשנות ה-90 ותחילת המאה ה-20, שאת התפתחותם הוא טיפח.
לאחר פרישתו חזר לדורסט והתגורר עם אשתו בטירת קורפה.
פרנסיס הנרי לי היה כדורגלן ואיש עסקים אנגלי, ששיחק בעמדת החלוץ.
מאוחר יותר, היה ליו"ר ובעל המניות העיקרי של המועדון מנצ'סטר סיטי.
ככדורגלן חובבני בגיל 16, לי ערך הופעת בכורה עבור בולטון וונדררס בנובמבר 1960, נגד מנצ'סטר סיטי באצטדיון ברנדן פארק.
לי שיחק בהתקפה לצד אגדת המועדון נאט לופטהאוס, כששניהם מבקיעים בניצחון 1–3. הוא חתם רשמית במאי 1961 והיה למלך שעריה של בולטון בעונת 1962/1963 בליגה הראשונה.
עונה אחר כך בולטון נשרה לליגת המשנה ובעונת 1964/1965 לי היה לשחקנה הפורה ביותר עם 23 שערי ליגה.
בתחילת עונת 1967/1968 כבש בשבעה משחקים רצופים ולאחר מכן עבר למנצ'סטר סיטי.
בסך הכל כבש עבור בולטון 106 שערים ב-210 הופעות.
מאמן מנצ'סטר סיטי ג'ו מרסר החתים את לי תמורת 60,000 פאונד בריטי, מה שהיה נחשב בזמנה להעברה היקרה ביותר בהיסטוריית המועדון.
מרסר תיאר את החתמתו כ"חלק האחרון בפאזל".
לי ערך את הופעת הבכורה במדיה בניצחון 0–2 על וולברהמפטון וונדררס במיין רואד, ושבוע לאחר מכן כבש את שער הבכורה נגד פולהאם.
תואר האליפות לעונת 1967/1968 בליגה הראשונה הוכרע במחזור האחרון כשמנצ'סטר סיטי הייתה חייבת לנצח את ניוקאסל יונייטד.
היא ניצחה 3–4 כשלי אחד הכובשים והוכתרה כאלופה.
בסך כל עונת האליפות לי היווה חלק משמעותי עם 16 שערים.
בעונה שאחריה זכה עימה בגביע ה-FA.
בעונת 1969/1970 לי היה מלך שעריה של מנצ'סטר סיטי בכל המסגרות, הישג שישחזר בכל ארבע העונות הבאות.
המועדון זכה בעונה זו בתואר אירופי ראשון בהיסטוריה כשזכו בגביע המחזיקות.
במסגרתו לי כבש במשחקי חצי הגמר והגמר נגד היריבות שאלקה הגרמנית וגורניק זאבז'ה הפולנית בהתאמה.
בעונת 1971/1972 לי קבע שיא בריטי במספר בעיטות העונשין שנכבשו על ידי שחקן בעונה, כאשר 15 מתוך 35 משעריו הגיעו מהנקודה הלבנה.
לי ערך את הופעת הבכורה במדי נבחרת אנגליה ב-11 בדצמבר 1968, במסגרת משחק ידידות נגד בולגריה שנערך באצטדיון וומבלי.
שערו הראשון הגיע במשחקו השני, ב-12 במרץ 1969 בניצחון 5-0 על צרפת.
לי ייצג את הנבחרת במונדיאל 1970 והיה לכדורגלן האנגלי הראשון שספג כרטיס צהוב בתולדות הטורניר, על כך שבעט בשוער ברזיל פליקס.
הוא שותף בשלושה משחקים במהלכו; נגד רומניה, ברזיל ובמשחק שבו הודחו על ידי גרמניה המערבית ברבע הגמר.
כדורגלן השנה של מנצ'סטר סיטי: 1970
פרנסיס הרברט ברדלי (Francis Herbert Bradley ; 30 בינואר 1846 - 18 בספטמבר 1924) היה פילוסוף בריטי פוסט-הגליאני, הנציג הבולט של זרם האידיאליזם הבריטי .
המגנום אופוס שלו הוא ספרו 'מראה ומציאות' () משנת 1893. במהלך חייו, ברדלי נחשב לפילוסוף מכובד וזכה לתוארי כבוד פעמים רבות, והיה לפילוסוף הבריטי הראשון שזכה במסדר ההצטיינות.
ברדלי נולד בקלפהאם, מחוז סארי, באנגליה (כיום חלק מאזור לונדון רבתי).
הוא היה בנם של צ'ארלס ברדלי , מטיף אנגליקני-אוונגליסטי, ושל אמה לינטון, אשתו השנייה של צ'ארלס.
אחיו אנדרו ססיל ברדלי נודע לימים כחוקר ספרות שייקספירית.
הוא התחנך בצ'לטנהאם קולג' ובמרלבורו קולג' ובנעוריו נחשף לחלקים מ'ביקורת התבונה הטהורה' של עמנואל קאנט.
ב-1865 הוא נכנס לקולג' האוניברסיטאי אוקספורד.
ב-1870, הוא זכה במלגה במכללת מרטון באוקספורד, המלגה שלו במכללת מרטון לא נשאה מטלות הוראה ולכן הוא היה חופשי להמשיך לכתוב.
הוא שהה באוקספורד עד יום מותו, ונקבר בבית הקברות הוליוול באוקספורד.
ברדלי דחה את המגמות התועלתניות והאמפיריציסטיות בפילוסופיה הבריטית שהייתה מקובלת על ידי ג'ון לוק, דייוויד יום וג'ון סטיוארט מיל.
במקום זאת, ברדלי דגל באידיאליזם, והיה חבר מוביל בתנועה הפילוסופית הידועה בשם "האידיאליזם הבריטי", שהושפעה מאוד מקאנט והאידיאליזם הגרמני של פיכטה, שלינג והגל, אם כי ברדלי נטה להמעיט בחשיבות השפעותיו.
השקפתו ראתה אחדות מוניסטית, המתעלה מעל לחלוקות בין לוגיקה, מטפיזיקה ואתיקה כגרסה של אידיאליזם מוחלט.
למרות שברדלי לא החשיב את עצמו כפילוסוף הגליאני, הפילוסופיה הייחודית שלו נוצרה בהשראת השיטה הדיאלקטית של הגל והכילה מרכיבים רבים ממנה.
עם זאת, חוקרים רבים מזהים את הגל כמקור השפעה מובהק על תפיסתו האתית של ברדלי, בייחוד ביחס לביקורתו על המוסר הקאנטיאני.
בשנת 1909, פרסם ברדלי חיבור בשם "על אמת וקוהרנטיות" (On Truth and Coherence) בכתב העת Mind.
לפי הפילוסוף רוברט סטרן, במאמר זה ברדלי מגן על קוהרנטיות כקריטריון או מבחן לאמת (ולא כתיאור של הצדקה).
השקפתו של ברדלי על המוסר נבעה מהביקורת שלו על רעיון העצמי בשימוש בתיאוריות התועלתניות בתקופתו.
הוא התייחס לשאלת היסוד של "מדוע עלי להיות מוסרי?"
הוא התנגד לאינדיבידואליזם, במקום זאת הגן על השקפת העצמי והמוסר כחברתיים במהותם.
ברדלי קבע שחובתנו המוסרית התבססה על הצורך לטפח את ה"אני הטוב" האידיאלי שלנו בניגוד ל"עצמי הרע" שלנו.
עם זאת, הוא הכיר בכך שהחברה לא יכולה להיות המקור לחיינו המוסריים, לשאיפה שלנו לממש את האני האידיאלי שלנו.
לדוגמה, חברות מסוימות עשויות להזדקק לרפורמה מוסרית מבפנים, ורפורמה זו מבוססת על סטנדרטים שחייבים להגיע ממקום אחר.
ברדלי הציע שניתן לממש את העצמי האידיאלי באמצעות דבקות בדת.
השקפותיו על האני החברתי בתיאוריה המוסרית שלו רלוונטיות לדעותיהם של פיכטה, ג'ורג' הרברט מיד, ולפרגמטיזם.
הם גם תואמים דעות מודרניות כמו אלה הפוסט-פרגמטיסט ריצ'רד רורטי וגישות אנטי-אינדיבידואליות .
המוניטין הפילוסופי של ברדלי ירד מאוד לאחר מותו.
האידיאליזם הבריטי זכה לביקורת חריפה על ידי מבשרי הפילוסופיה האנליטית ג.
ברדלי זכה לביקורת מפורסמת גם בעבודתו של הפוזיטיביסט הלוגי אלפרד ג'ולס אייר Language, Truth and Logic (שפה, אמת ולוגיקה) על שהשתמש בביטויים שאינם עומדים בעקרון האימות הפוזיטיביסטי, והשתמש מחוץ להקשר בציטוט: "המוחלט נכנס לתוך, אבל הוא עצמו אינו מסוגל, להתפתחות ולהתקדמות".
בהקשר המקורי, ברדלי ביטא דוקטרינה מוכרת לפיה המציאות האולטימטיבית, אף שאינה משתנה בעצמה, מהווה את הבסיס האונטולוגי בעולמנו הסופי לשינוי והיווצרות.
עם זאת, ב-1914 ת"ס אליוט כתב את עבודת הדוקטורט בהרווארד על בברדלי, והיא נקראה Knowledge and Experience in the Philosophy of F.
Bradley (ידע וניסיון בפילוסופיה של פ"ה ברדלי).
עקב מתחים שהובילו למלחמת העולם הראשונה אליוט לא היה מסוגל לחזור להרווארד להגנת התזה שלו בעל פה, וכתוצאה מכך האוניברסיטה מעולם לא העניקה לו את התואר.
אף על פי כן, ברדלי נשאר מקור השפעה על שירתו של אליוט.
בשנים האחרונות חל עניין מחודש בעבודתם של ברדלי ואידיאליסטים בריטים אחרים בקהילה האקדמית האנגלו-אמריקאית.
פרנסיס אמרוי וורן היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הרפובליקנית, שנודע בשל תפקידיו המרכזיים בעת ייסוד מדינת ויומינג.
הוא היה מושל ויומינג הראשון וייצג את המדינה הצעירה בסנאט של ארצות הברית כ-37 שנה במצטבר.
וורן נולד ב-20 ביוני 1844 בהינסדייל, עיירה השוכנת במחוז ברקשייר שבמסצ'וסטס.
הוא היה בנם של סינתיה אסטלה (לבית אבוט) וג'וזף ספנסר וורן.
הוא גדל ולמד בבתי ספר שיתופיים ובאקדמיית הינסדייל השוכנת בעיר הולדתו.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שירת וורן ברגימנט הרגלים ה-49 של מסצ'וסטס כמפקד שאינו קצין.
בגיל תשע עשרה לחם במצור על פורט הדסון, ועוטר במדליית הכבוד על גבורה שהפגין בשדה הקרב.
כל המחלקה שלו נפלה בהפצצה של כוחות צבא הקונפדרציה ו-וורן, שספג פציעה קשה בקרקפת, הצליח להשבית את הארטילריה של האויב.
מאוחר יותר שירת וורן כקפטן בכוחות המזוינים של מסצ'וסטס.
לאחר מלחמת האזרחים, עסק וורן בחקלאות ובגידול מלאי תבואה במסצ'וסטס לפני שעבר לוויומינג (אז חלק מטריטוריית דקוטה) בשנת 1868. וורן התיישב בשאיין ועסק בנדל"ן, עסקי סחר, גידול מקנה והקמת מערכת התאורה הראשונה של שאיין, מה שהעלה את הונו האישי.
בפברואר 1885 מונה וורן למושל הטריטוריה של ויומינג בידי נשיא ארצות הברית צ'סטר ארתור, זאת על אף שהודח בידי הנשיא הדמוקרטי גרובר קליבלנד בנובמבר 1886. הוא מונה מחדש בידי הנשיא בנג'מין הריסון באפריל 1889, ומילא תפקיד זה עד 1890 עת נבחר כהלכה כמושל ויומינג הראשון.
בנובמבר 1890 התפטר וורן מתפקידו כמושל לאחר שנבחר אל הסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, שם כיהן עד 4 במרץ 1893. בתום כהונתו שב לעסקיו הפרטיים בוויומינג, עד שחזר לסנאט האמריקאי לתקופת כהונה נוספת בין השנים 1895–1929.
פרנסיס אדוארד מקגוורן היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מוויסקונסין, שכיהן כמושל ויסקונסין ה-22 בשנים 1911–1915 מטעם המפלגה הרפובליקנית.
בתחילת כהונתו כמושל הוא קידם סדרה של הישגים פרוגרסיביים באמצעות צעדי חקיקה.
כבעל ברית קרוב של הסנאטור רוברט לה פולט, קיימו השניים שביתת נשק לטובת בחירתו של מקגוורן לתקופת כהונה שנייה כמושל ב-1912. בשנים 1913–1916 הפכו השניים ליריבים מרים, ומקגוורן לא נבחר לתקופת כהונה נוספת ופרש מהחיים הפוליטיים.
בשנותיו המאוחרות עבר לתמוך במפלגה הדמוקרטית.
פרנסיס מקגוורן נולד בכפר אלקהרט לייק שבוויסקונסין.
ב-1890 הוא סיים את לימודיו באוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון ושימש כמנהל בית ספר תיכון בערים ברודהד ואפלטון שבוויסקונסין.
הוא למד משפטים, וב-1897 התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע במילווקי.
ב-1904 נבחר מקגוורן כפרקליט המחוז במילווקי, ושימש בתפקיד עד 1908. באותה שנה הוא התמודד על מושב בסנאט של ארצות הברית אך נוצח.
בשנים 1910 ו-1912 נבחר מקגוורן כמושל ויסקונסין.
הוא תמך באגף הפרוגרסיבי של המפלגה הרפובליקנית בראשות רוברט לה פולט.
ב-1912 הוא הסתכסך עם לה פולט כאשר תמך בתאודור רוזוולט למועמדות המפלגה לנשיאות.
אף על פי כן, תמך לה פולט בבחירתו לתקופת כהונה שנייה כמושל ב-1912, וב-1914 פעל למען תבוסתו, בשיתוף פעולה עם הרפובליקנים השמרנים מתנגדי המיסוי שהתנגדו לתוכניתו של מקגוורן להנהגת מס הכנסה מדינתי.
באותה שנה הוא ניסה שוב להתמודד לסנאט והובס שוב.
לאחר תום כהונתו כמושל, חידש מקגוורן את עיסוקו בעריכת דין.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוא התגייס לצבא ארצות הברית כקצין בדרגת מייג'ור, ושירת בפרקליטות הצבאית של הדיוויזיה ה-18. ב-1921 הוא חיש את עיסוקו בעריכת דין במילווקי וב-1923 שימש כנשיא לשכת עורכי הדין של העיר.
הוא גם היה חבר הוועד המנהל של לשכת עורכין הדין של ויסקונסין.
פרנסיס מקגוורן נפטר במילווקי ב-16 במאי 1946. הוא נטמן בבית הקברות פורסט הום שבעיר.
פרנסיס הריסון פיירפונט היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מווירג'יניה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית כמושל וירג'יניה מטעם "הממשלה המוכרת של וירג'יניה" בשנים 1861–1863, ומשל בחלק של וירג'יניה שהיה תחת שליטת האיחוד, ובהמשך היה לוירג'יניה המערבית לפני שזו התקבלה כמדינה נפרדת בארצות הברית.
לאחר הקמת וירג'יניה המערבית, המשיך פיירפונט לכהן כמושל מטעם הממשלה המוכרת של וירג'יניה.
עם זאת, מידת הסמכות האזרחית שהוא יכול היה להפעיל על שאר חלקי וירג'יניה הייתה מינימלית עד לתום המלחמה.
כמי שטען להיותו המושל הלגיטימי של כלל המדינה במשך כל ימי המלחמה, החזיק פיירפונט בשליטה אזרחית על כלל שטחי המדינה לאחר 1863 בעקבות התפרקות הקונפדרציה והמשיך לכהן כמושל במהלך השנים הראשונות של תקופת השיקום.
פרנסיס פיירפונט נולד מורגנטאון שבמחוז מונונגליה שבווירג'יניה כבנו השלישי של פרנסיס פיירפונט.
שמו האמצעי, הריסון, הוסף לו מאוחר יותר על ידי אביו לכבודו של מפקדו הגנרל ויליאם הנרי הריסון, לימים נשיא ארצות הברית.
שם המשפחה המקורי, Pierpont, שונה ל-Peirpoint במשרד הקרקעות בריצ'מונד כאשר הוצאו שטרי הבעלות על הקרקעות של סבו, ג'ון פיירפונט, שגדל במחוז פיירפקס ונכח בפגישה של ידידי המחוז, אך עזב כדי להתגייס לצבא הקונטיננטלי, ולאחר תום מלחמת העצמאות של ארצות הברית עבר מערבה למורגנטאון (כיום בתחומי וירג'יניה המערבית).
עורכי הדין בווירג'יניה יעצו למשפחה שכדי להחזיק בקרקעות של הסב, עליהם לאיית את שם המשפחה כפי שנכתב בשטר הבעלות על הקרקע.
כך עשה פרנסיס הריסון פיירפונט שימוש באיות זה במשך כל ימי חייו.
ב-1880, כאשר מינה אותו הנשיא ג'יימס גרפילד כגובה מס ההכנסה, הוא שלח את שמו לסנאט של ארצות הברית באיות זה.
כאשר היה פיירפונט נער, העבירה המשפחה את עסקי עיבוד העור שלה למקום בו נמצא היום מחוז מריון שבווירג'יניה המערבית.
הוא התחנך בכיתה בעלת חדר אחד וגם קרא באופן עצמאי.
לאחר שהגיע בהליכה רגלית לפנסילבניה, הוא למד באליגיני קולג'.
בהמשך הוא לימד בבית ספר במחוז הריסון הסמוך.
לאחר מכן הוא היה למתנגד העבדות לאחר שראה את השפלת העבדים במיסיסיפי כאשר שהה שם בנסיעה.
פיירפונט שב לביתו, ניהל את עסקי עיבוד העורות של המשפחה, היה לפעיל בכנסייה המתודיסטית, והחל ללמוד משפטים.
ב-1841 הוא התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1848 הוא היה לעורך הדין המקומי של חברת הרכבות בולטימור ואוהיו.
לפני שנכנס לפוליטיקה, הוא גם סייע בהקמת הסמינר של פיירמונט לגברים ולנשים, המוסד שממנו התפתחה אוניברסיטת המדינה של פיירמונט.
כתומך פעיל של אברהם לינקולן נעשה פיירפונט מעורב יותר ויותר בפוליטיקה כדובר של ההתנגדות לפרישת וירג'יניה מהאיחוד.
כאשר פרשה וירג'יניה ונכנסה למלחמה, נציגים מהמחוזות הצפון-מערביים של המדינה, שסירבו להצטרף לקונפדרציה, נפגשו בוועידת וילינג .
תוך הכרזה שנבחרי הציבור שלהם בגדו בשליחותם, הוקמה ממשלת מיעוט בווילינג, כשפיירפונט נבחר כמושל הזמני.
בטענה שהם הממשלה הלגיטימית של כל מדינת וירג'יניה, ניסחה "הממשלה המוכרת של וירג'יניה" חוקה חדשה למדינה ושלחה נציגים לקונגרס.
ועידת וילינג השנייה התכנסה ב-11 ביוני 1861. ב-30 ביוני היא בחרה פה אחד בפיירפונט כמושל הממשלה המוכרת של וירג'יניה, תוך כדי הכרה בנשיא לינקולן.
ב-1862 נכח פיירפונט ב"וועידת המושלים הנאמנים" שהתכנסה באלטונה, פנסילבניה, אורגנה על ידי מושל פנסילבניה אנדרו גרג קרטין, ושבסופו של דבר גיבתה את הנשיא לינקולן בהצהרת האמנציפציה ובמאמצי המלחמה.
ב-28 במאי 1863 נבחר פיירפונט לתקופת כהונה נוספת של ארבע שנים על ידי בית המחוקקים.
בהנהגתו של פיירפונט, קראה הממשלה בווילינג לעריכת משאל עם להקמת מדינה חדשה נפרדת.
על אף המחסור בתמיכה גורפת ומעשי הונאה נרחבים בתהליכי ההצבעה, לחצה הממשלה המוכרת על הקונגרס של ארצות הברית לקבלם כמדינה חדשה, והוא אישר זאת.
המדינה החדשה קיבלה על עצמה את השם וירג'יניה המערבית והתקבלה לאיחוד ב-1863. כמי שהיה תושב המדינה במשך כל ימי חייו, קיווה פיירפונט להיות מושל המדינה הראשון.
משלא נמצא מועמד מתאים לרשת את פיירפונט, נבחר ארתור בורמן כמושל וירג'יניה המערבית הראשון.
באותה עת נותר פיירפונט באי-רצון כמושל הממשלה המוכרת של וירג'יניה.
בין השנים 1863 - 1865, שליטת ממשל פיירפונט דה פקטו הייתה מוגבלת לאזורים של וירג'יניה שלא נתבעו על ידי וירג'יניה המערבית שהוחזקו על ידי הכוחות הפדרליים, במיוחד חלקים מסוימים של צפון וירג'יניה, אזור נורפוק, ומחוזות החוף המזרחי.
בעוד שפיירפונט טען שריצ'מונד הייתה הבירה הרשמית של המדינה (כפי שממשלו טען מאז 1861), מושב הממשלה דה פקטו היה באלכסנדריה עד תום המלחמה.
הממשלה תומכת הקונפדרציה שישבה בריצ'מונד טענה לגבולות המדינה כפי שהיו לפני המלחמה וניהלה את שטחי המדינה שהיו תחת שליטת צבא הקונפדרציה, שבעת קבלתה של וירג'יניה המערבית כמדינה, כללו לפחות 13 מחוזות שנטענו על ידי המדינה החדשה כשייכים לה.
ב-1864 כינס פיירפונט ועידת חוקה באלכסנדריה שהכירה בווירג'יניה המערבית, ביטלה את העבדות, ופרסמה חוקה אזרחית שתהיה בתוקף בווירג'יניה עד 1869.
ב-9 במאי 1865, חודש לאחר כניעת , הכיר הנשיא אנדרו ג'ונסון בפיירפונט כמושל וירג'יניה.
באותה עת העביר פיירפונט מידית את מושב הממשלה לריצ'מונד.
פיירפונט נקט במדיניות של מחילה לפוליטיקאים ששירתו בצבא ובממשלת הקונפדרציה.
ממשלת וירג'יניה החלה להעביר חוקים שהשיבו לאנשי הקונפדרציה לשעבר את זכויותיהם, זאת לאי-שביעות רצונם של רוב אנשי האיחוד לשעבר הרפובליקנים.
כאשר החל הדרום לגלות בהדרגה התנגדות לתהליך השיקום לאחר המלחמה, העביר הקונגרס של ארצות הברית ב-1867 את חוקי השיקום .
במסגרת חקיקה זו, הוגדרה וירג'יניה ב-1868 כ"מחוז הצבאי הראשון" , והמפקד הצבאי, ג'ון סקופילד, החליף את פיירפונט בהנרי ולס עד שנבחרי המדינה יצליחו לכתוב וליישם חוקה חדשה.
לדברי היסטוריון מלחמת האזרחים ריצ'רד לאו, תכנן היירם בונד , עובד לשעבר של משפחת ואנדרבילט וידידו של הנשיא יוליסס ס.
גרנט, את העברתו של פיירפונט מתפקידו ואת מינויו של ולס.
פיירפונט היה לאחת מדמויות המפתח בוועידת החוקה של וירג'יניה של 1868-1867, שקיבלה את חוקת אנדרווד של 1869. לאחר מכן פרש פיירפונט מהפוליטיקה של וירג'יניה ושב לעיסוקו בעריכת דין בווירג'יניה המערבית.
ב-1870 נבחר פיירפונט לתקופת כהונה אחת בבית הנבחרים של וירג'יניה המערבית, אך איבד את מושבו כאשר הדמוקרטים השתלטו על המדינה.
משרתו הציבורית האחרונה הייתה כגובה המס של שירות הכנסות הפנים תחת הנשיא ג'יימס גרפילד.
לאחר פרישתו, הוא סייע להקים את החברה ההיסטורית של וירג'יניה המערבית, וכן שימש כנשיא הכנסייה המתודיסטית הפרוטסטנטית.
פרנסיס הריסון פיירפונט נפטר בביתה של בתו בפיטסבורג, פנסילבניה ב-24 במרץ 1899. שלוש שנים לאחר מכן הועבר קברו לבית הקברות וודלון בפיירמונט, וירג'יניה המערבית.
כאות הוקרה לחלקו של פיירפונט בהיסטוריה של וירג'יניה המערבית, תרמה המדינה ב-1910 פסל שיש בדמותו כאחד משני הפסלים שהוצבו מטעמה באוסף היכל הפסלים הלאומי.
ב-2015 הוצב פסל בדמותו של פיירפונט בווילינג.
פרנסיס הנרי דורברידג' (25 בנובמבר 1912 – 10 באפריל 1998) היה מחזאי וסופר בריטי.
פרנסיס הנרי דורברידגי נולד בהאל, איסט רידינג של יורקשייר, והתחנך ב-Bradford Grammar School, שם עודד אותו לכתוב המורה שלו.
לאחר שסיים את לימודיו באוניברסיטת ברמינגהם ב-1933, עבד תקופה קצרה כפקיד בבורסה ובגיל 21 כתב ומכר תסכית כרדיו הראשון ל-BBC.
דורברידג' יצר את דמותו של הבלש פול טמפל, פותר פשעים רבים בעולם הזוהר של מעמד הביניים הפנאי, בהתחלה ברדיו.
בנוסף לסדרת פול טמפל, דורברידג' כתב תעלומות נוספות לרדיו ולטלוויזיה, שרבות מהן הופקו גם לטלוויזיה ורדיו הולנדית, גרמנית ואיטלקית.
את הקריירה בטלוויזיה החל דורברידג' בשנת 1959 בסדרת מתח בת שישה פרקים בשם הצעיף.
לאחר מכן, בתחילת שנות השישים בשנים שודרה סדרה בת 18 פרקים בשם העולם של טים פרייזר.
כמעט 80% מכלל צופי הטלוויזיה צפו בסדרה - בין השאר משום שבשנות השישים למדינות רבות באירופה הייתה תחנת טלוויזיה אחת בלבד.
פול טמפל - המנגינה המקורית של סדרות פול טמפל נלקחה משחרזדה מאת רימסקי-קורסקוב ובמשך השנים שינו אותה.
דורברידג' כתב 20 סדרות של פול טמפל לרדיו, ובשנות השישים ה-BBC איפשר לגופי שידור במדינות חבר העמים לשדר את התוכניות ששודרו במשך שנים רבות וחלקן אף תורגמו לעברית ושודרו ברדיו.
בין השנים 1948 - 1952 הופקו מספר ארבעה סרטי פול טמפל בכיכובם של השחקנים אנתוני הולמה וג'ון בנטלי .
לדורברידג' הייתה גם קריירה מצליחה ככותב לבמה עם שבעה מחזות, האחרון שבהם, נקמה מתוקה, נכתב ב-1991. הוא גם כתב 43 רומנים, שרבים מהם עובדו מהתסריטים שלו, לפעמים בעזרת אחרים.
מרבית הספרים היו מבוססים על סדרות פול טמפל ברדיו ובטלוויזיה.
בנוסף כתב 19 ספרי מתח עם בלשים בשמות שונים.
פרנסיס לורנס הוא תסריטאי, במאי ומפיק אמריקאי.
לורנס נולד להורים אמריקאים בווינה, אוסטריה.
אביו היה פיזיקאי שלימד באוניברסיטת קליפורניה סטייט, נורת'רידג', ואימו היא סגנית נשיא לטכנולוגיה בסוכנות ליחסי ציבור.
הוא עבר ללוס אנג'לס בגיל ארבע.
לורנס עבד כעוזר מצלמה שנייה בסרט "Pump "Up the Volume בבימויו של אלן מויל לפני שקיבל את התואר הראשון שלו בהפקת קולנוע בבית הספר לקולנוע של אוניברסיטת לויולה מרימאונט.
בשנת 1993, לורנס עבד כעוזר הבמאי הראשון בסרט "צועדים מחוץ לזמן" בבימויו של אנטון ואסיל.
לאחר מכן, לורנס החל לביים קליפים יחד עם כמה מחברי כיתתו מהאוניברסיטה.
בשנת 2002, הוא זכה בפרס הגראמי הלטיני עבור הקליפ הקצר הטוב ביותר על בימוי הקליפ "Whenever, Wherever" של שאקירה.
הוא גם ביים פרסומות רבות ללקוחות כמו קוקה קולה, לוריאל, קלווין קליין, פפסי, מייבלין, פוט לוקר, בקרדי, מקדונלד'ס, גאפ, Bud Light, CoverGirl, אולדסמוביל ודיסנילנד.
ב-2005, לורנס ביים את הסרט "קונסטנטין", המבוסס על ספר הקומיקס "Hellblazer", בכיכובו של קיאנו ריבס.
זהו הסרט העלילתי הראשון שלורנס ביים.
ב-2007 הוא ביים את הסרט "אני האגדה" (מבוסס על הרומן של ריצ'רד מתיסון).
בשנת 2011 הוא ביים את הסרט "מים לפילים".
באותה שנה, לורנס זכה בפרס גראמי עבור הווידאו קליפ הטוב ביותר על בימוי הקליפ "Bad Romance" של ליידי גאגא.
בשנת 2012, לורנס ביים והפיק את פרק הפיילוט של סדרת הטלוויזיה של פוקס "מגע".
באפריל 2012, הוכרז שלורנס נבחר לביים את העיבוד הקולנועי לרומן "משחקי הרעב - התלקחות" ("משחקי הרעב - התלקחות").
הסרט היה סרט ההמשך ללהיט שובר הקופות "משחקי הרעב", בכיכובה של ג'ניפר לורנס.
בשנים העוקבות לורנס חזר לביים את שני החלקים הבאים של סדרת הסרטים, "משחקי הרעב: עורבני חקיין - חלק 1" (2014) ו"משחקי הרעב: עורבני חקיין - חלק 2" (2015).
לורנס ביים את הסרט "דרור אדום", המבוסס על הרומן באותו שם מאת ג'ייסון מתיוס, ובהשתתפות ג'ניפר לורנס וג'ואל אדגרטון.
לורנס ביים את סרט הפריקוול הראשון של "משחקי הרעב", "משחקי הרעב: בלדה לנחשים וציפורי שיר", הסרט הוא עיבוד לרומן של משחקי הרעב מאת הסופרת המקורית סוזן קולינס, שיצא באפריל 2020. הסרט יצא לאקרנים ב-17 בנובמבר 2023.
במרץ 2021, חברת ההפקה שלו חתמה על עסקה עם "New Republic Pictures".
הפרויקט הראשון שלהם יחד יהיה עיבוד לרומן של פיליפ ק.
במרץ 2022, הוכרז כי לורנס יביים עיבוד עלילתי ל-"Stalag-X" של קווין ג'יי אנדרסון וסטיבן ל.
סירס, שייכתב על ידי ג'וי ווילקינסון.
באפריל 2022, הוכרז שלורנס יהיה אחד מהמפיקים הבכירים של "Chief of War" מבית אפל TV פלוס.
באוגוסט 2022, דווח שלורנס חתם עם נטפליקס לביים עיבוד של "BioShock".
בספטמבר אותה שנה, דווח כי הבמאי יחזור גם לביים סרט המשך לסרט העלילתי הראשון שביים, "קונסטנטין".
בנובמבר 2023, הוכרז שלורנס יביים ויפיק את הסרט "ההליכה הארוכה", המבוסס על הרומן של סטיבן קינג.
ההפקה החלה במניטובה ביולי 2024, עם קופר הופמן, דייוויד ג'ונסון, צ'ארלי פלאמר ורומן גריפין דייוויס בין צוות השחקנים.
באפריל 2025, פורסם שלורנס יחזור לביים את הסרט השישי בסדרת "משחקי הערב", "משחקי הרעב: זריחה על האסיף", המבוסס על הרומן באותו השם מאת סוזן קולינס.
הסרט צפוי לצאת לאקרנים בנובמבר 2026. צוות השחקנים כולל את מקנה גרייס, ויטני פיק, ג'וסף זאדה וג'סי פלמונס.
פרנסיס ריצ'רד לאבק היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית שכיהן כסגן מושל טקסס השישי בשנים 1857–1859, וכמושל טקסס התשיעי בשנים 1861–1863.
לאבק, שהיה יליד קרוליינה הדרומית, היה דמות מפתח בפוליטיקה של טקסס כאשר כיהן כמושל המדינה במהלך השנתיים הראשונות של מלחמת האזרחים האמריקאית.
כמושל, היה לאבק תומך נלהב של הקונפדרציה, ופעיל במהלך פרישתה של טקסס מהאיחוד.
לאחר המלחמה הוא המשיך בשירותו הציבורי כגזבר של טקסס.
פרנסיס לאבק נולד בעיר ביופורט שבקרוליינה הדרומית, כבנם של ד"ר הנרי תומאס ויליס לאבק ושל סוזאן אן (לבית סלטוס) לאבק.
סבו מצד אביו, קפטן ריצ'רד לאבק, התיישב בג'ורג'יה והיה חבר מכובד בבונים החופשיים.
סבו מצד אמו, קפטן פרנסיס סלטוס, היה בעל מטע כותנה ובעל ספינות אמיד מצ'ארלסטון.
ראשית חינוכו של לאבק כלל לימודים בכמה בתי ספר ואצל כמה מורים פרטיים, כולל מנהל בית הספר האירי פטריק ברט בביופורט ובאדג'פילד שבקרוליינה הדרומית.
כילד בן תשע, הייתה ללאבק ההזדמנות להיות עד לביקורו של המרקיז דה לה פאייט בארצות הברית ב-1824. אביו, שפיקד על ספינת הקיטור "הנרי שולץ", העביר את לה פאייט מצ'ארלסטון לאוגוסטה שבג'ורג'יה.
השתתפותו של לאבק בחגיגות, כולל נשיאת נרות בתהלוכה, והצגתו בפני הגנרל לה פאייט, הותירו עליו רושם אישי רב שנים.
ב-1828 עברה משפחת לאבק לסוואנה שבג'ורג'יה, שם ניהל אביו בית מלון.
לאחר מותו אביו בשנה שלאחר מכן, שבה המשפחה לצ'ארלסטון, שם הושאר עבורם בית גדול.
שנה לפני מות אביו, החל לאבק לעבוד עמו לאחר שעות הלימודים בסיוע בחשבונות ובעיסוקים נוספים, וכאן הוא החל את הכשרתו העסקית.
בגיל 14 הוא החליט לוותר על המשך לימודיו כדי לסייע בפרנסת המשפחה.
הוא ניצל את ניסיונו בפקידות בבית העסק של ג'יימס ה.
מרטי, שהתגלה כמעסיק קשוח מאוד.
על כל פנים, לאבק המשיך לעבוד עבורו במשך שלוש שנים.
באותה תקופה היה לאבק מעורב במגוון של ארגונים חברתיים, צבאיים ופוליטיים, כולל אגודת הצעירים לזכויות המדינות.
להשתתפותו בפעילויות אלו, לצד עבודתו, היה חלק משמעותי בעיצוב השקפותיו הפוליטיות והתפתחותו האישית.
במהלך בשנים 1832–1833, היה לאבק מעורב באופן פעיל בזירה הפוליטית בקרוליינה הדרומית.
משבר זה, שנבע מהתנגדותה של קרוליינה הדרומית למכסים הפדרליים, היה אירוע משמעותי בהיסטוריה של ארצות הברית, ובו הונחו היסודות לטיעון על בסיס עקרון זכויות המדינות שבהמשך הוביל לפרוץ מלחמת האזרחים האמריקאית.
התנסויותיו של לאבק במהלך תקופה זו ייצבו את עמדותיו הפוליטיות כאיש אגף תומכי זכויות המדינות במפלגה הדמוקרטית, "הדיקסיקרטים" .
לאחר התקופה בה הוא חי בצ'ארלסטון, עבד לאבק לזמן מה עם דודנו פ.
בהמשך הוא עבר להמבורג שבקרוליינה ההדרומית, שם הוא עבד עבור חברת Tully F.
תחומי האחריות שלו כללו ניהול מחסן כותנה, והוא החל לרכוש כותנה בשם קניין גדול, והרוויח עמלות.
התנסות זו סייעה בהמשך לפיתוח מיומנויותיו במסחר.
ב-1834, לאחר ששמע ממכרים על ההזדמנויות העסקיות שבניו אורלינס, עברו לשם לאבק וידידו צ'ארלס ט.
קצ'ם, שהיו אז בני 18 בלבד, והקימו בית מרקחת בשם "קצ'ם ולאבק".
קצ'ם, שהיה לו ניסיון מסוים ברוקחות, ניהל את הצד המקצועי, ולאבק ניהל את הצד החשבונאי ואת המכירות של בית העסק.
בית העסק נחל בתחילה הצלחה, הרחיב את פעילותו למסחר סיטונאי, ועבר לסחר בסוגי סחורות נוספים כמו שמן קיק, בייקון, שומן חזיר, סוכר ודבשה.
"זו הייתה סטייה מקו המסחר הרגיל שלנו, וכמו שקורה בדרך כלל, היא התבררה כלא משתלמת", כתב לאבק.
בסופו של דבר נתקל העסק בקשיים פיננסיים בשל הכנסות נמוכות ושפל בשוק ב-1836, כך שהשותפים החליטו לחסל את בית העסק כדי לפרוע את חובותיהם.
לאבק השיג משרה בחברה שעסקה בסחר בשעונים, תכשיטים, כלי כסף וכלי נשק, ומשכורתו הגיע ל-2,000 דולר בשנה.
באותה תקופה דובר רבות בחדשות על האירועים שהתרחשו בטקסס.
אחיו של לאבק, טום , שגם הוא הגיע בערך באותה תקופה לניו אורלינס, התנדב להילחם במהפכה הטקסנית.
על אף אכזבתו מכך שאחיו יעזוב את ניו אורלינס, נתן לאבק לטום את ברכת הדרך, וכך הוא עזב את העיר עם אנשי פלוגתו, "האפורים של ניו אורלינס" , פלוגת המתנדבים הראשונה שהגיע אז לטקסס.
לאחר כמה חודשים בהם לא קיבל ידיעות מאחיו, החליט לאבק לצאת ולחפש אחריו.
לאחר מעברו לטקסס עם רעייתו בסוף 1836, היה לאבק מעורב במגוון של פעילויות עסקיות, כולל מכירת מוצרים בעיירה ולאסקו, וסיוע במכירת מטען של ספינת סקונר מקסיקנית שנשבתה.
הוא עמד בפני אתגרים כמו מכירת קמח לממשלה ברווח נמוך והסתגלות לתנודות בשוק, שהשפיעו על החלטתו לעבור מאזור הנהר ברזוס אל יוסטון.
בעידודם של האחים אוגוסטון צ'פמן אלן וג'ון קירבי אלן , שייסדו את יוסטון כמה חודשים לפני כן, החליט לאבק להתיישב שם והעביר לשם את בית העסק שלו בינואר 1837. הוא יצר לעצמו שם של סוחר שסחר במגוון של סחורות, כולל חבית הקמח הראשונה ושק הקפה הראשון שנמכרו ביוסטון.
לאבק השקיע במקרקעין, רכש קרקע ובנה בניין מסחרי ובית קטן עבור משפחתו.
בקיץ 1837 כבר החזיק לאבק בהון קטן והחליט לחסל את בית העסק שלו ולפרוע את חובותיו.
העיתוי לכך היה לטובתו, שכן הוא השיג אז משרה כפקיד כעוזר פקיד בבית הנבחרים של רפובליקת טקסס כאשר הוא התכנס למושב השני שלו ביוסטון.
זמן קצר לאחר מכן הוא מונה כפקיד הראשי של הבית.
לאבק היה פעיל בפיתוחה של יוסטון, כולל דאגה לחפירתם של בורות מים כדי לשפר את מערכת אספקת המים של העיר.
הוא מכר את מחסן בית העסק שלו כדי שישמש כמעון הרשמי של נשיא הרפובליקה.
בנובמבר 1837 מינה נשיא טקסס סם יוסטון את לאבק כמבקר המדינה.
הוא פיקח על התחום הפיננסי, כולל בחינה ואישור של תביעות הממשלה וחתימה נגדית על תעודות בעלות.
באותה תקופה השתתף לאבק בניהול אסטרטגיות ההגנה של טקסס כנגד הכוחות של מקסיקו.
הוא לקח חלק חשוב בישיבה בנוגע למלחמה בבירת המדינה בדצמבר 1837 ושימש בה כמזכיר.
ישיבה זו, שהתקיימה כתגובה לדיווחים על התקדמות המקסיקנים, נועדה לארגן את הגנת המדינה ולסייע לאלו שניצבו בחזית.
הוא היה מעורב באופן פעיל בקבלת ההחלטות ובתכתובות של ועדות הכוננות.
כאשר החלו שבטי האינדיאנים לתקוף את יישובי הספר ב-1838, ביקש לאבק להשתחרר מתפקידו, והצטרף לגדוד של מייג'ור ג'ורג' ו.
בונל כשליש, ויצא למסע מאתגר להגנה על גבול טקסס מפני האיום האינדיאני.
על אף הקשיים, סייעו מאמציו של הגדוד לביטחון הספר.
לאחר תום נשיאותו של יוסטון כמושל, ותחילת נשיאותו של מרביו ב.
למאר, התמודד לאבק, שהיה מזוהה עם מפלגתו של יוסטון, עם חילופים פוליטיים.
הוא קיבל עצה להתפטר מתפקידו כמבקר המדינה, ואכן עשה כן וכך מונה מחליפו.
לאחר סיום כהונת כמבקר, היה לאבק מעורב במיזמים שונים ונותר פעיל בזירה הפוליטית.
היה זה כאשר הוא החלק לעסוק בחקלאות, עיסוק שעמד בסימן של אתגרים והתנסויות מגוונים, כולל כישלון בניסיון לשנע את תוצרתו דרך הים, כשיבוליו טבעו במימי מפרץ גלווסטון.
ביוסטון יצר לאבק שותפות עם ג'יימס ו.
סקוט לניהול עסקי תיווך, והיה אז לסוחר היחידי בעיר שעסק בעסקי תיווך ובמכירות פומביות.
העסקה שלהם היה מגוון בעיסוקיו, וסחר בקשת רחבה של מוצרים כמו יינות צרפתיים, כלי עבודה, מוצרי מכולת, נעליים, עצים, סוכר, מלח, סיגרים וקפה.
הם גם היו מעורבים בעסקי קרקעות.
לאבק לקח על עצמו באופן אישי את תפקיד הכרוז במכירות הפומביות, וטיפל במכירת מגוון מוצרים, ממוצרי בית קטנים ועד נכסים גדולים כמו אוניות קיטור.
סקוט היה אחראי על הניהול הפיננסי, כולל הצד החשבונאי שלו.
מיזם זה דרש יכולת הסתגלות כדי לענות על הצרכים המגוונים של קהל לקוחותיהם וחיזק את מעורבותם של לאבק וסקוט עם הקהילה המקומית, תוך שילוב תפקידיהם כאנשי עסקים עם התבלטותם הציבורית, במיוחד במקרה של לאבק עקב פעילותו הפוליטית.
על אף העבודה הקשה והאתגרים שניצבו מולם, חיפש לאבק הזדמנויות טובות יותר תוך שמירה על עניין פעיל בענייני ציבור.
לאבק נכנס מחדש לפוליטיקה כמועמד למשרת פקיד המחוז של מחוז האריס בשנים 1840–1841. הוא נקט בגישה אסטרטגית, והצטרף לוויליאם ק.
וילסון בסיור להערכות לצורכי מיסוי כדי לפגוש בוחרים, וניהל מסע בחירות נמרץ.
מאמציו השתלמו, והוא נבחר כפקיד המחוז, משרה בה החזיק 16 שנים הודות לפופולריות שלו ולמסעות הבחירות האפקטיביים שלו.
לאבק השתתף גם באופן פעיל בזירה הפוליטית מעבר למחוז שלו.
הוא היה מעורב בתמיכה במועמדים לנשיאות הרפובליקה, כשהבולט בהם היה סם יוסטון ב-1841. הוא מונה כמזכיר אספה רבת משתתפים שתמכו ביוסטון, שם הוא היה חבר בוועדה שניסחה החלטות לקידומו של הנרי סמית' כמועמד לתפקיד סגן הנשיא כדי להתיישר עם השאיפות הפוליטיות של יוסטון.
כאשר דחה סמית' את המועמדות, הם תמכו באדוארד ברלסון, שבסופו של דבר נבחר כסגן הנשיא.
במקביל לכהונתו כפקיד מחוז האריס, החזיק לאבק חווה חקלאית בשטח של 400 אקרים בה גידל בקר וסוסים.
פעילותו זו כללה את איסוף הבהמות, סימונן ומיונן.
שיווק הבקר בתקופה זו היה מאתגר בשל אפשרויות התובלה המוגבלות.
הבקר הועבר בתחילה בדרך היבשה לשווקים כמו בגלווסטון וביוסטון, ובהמשך הועבר בשיט לניו אורלינס.
לאבק, יחד עם שותפו העסקי ס.
אלן, היה מעורב מאוד בשינוע בקר, ובמשך הזמן אימץ את שיטות התעבורה המשתנות.
ב-1857 נבחר לאבק כסגן מושל טקסס מטעם המפלגה הדמוקרטית.
בבחירות של 1859 לא עלה בידו להיבחר לתקופת כהונה שנייה בתפקיד.
לאחר פרישת מדינות הקונפדרציה ב-1861 נבחר לאבק כמושל טקסס.
במהלך תקופת כהונתו הוא תמך בגיוס החובה לצבא הקונפדרציה בימי מלחמת האזרחים האמריקאית, ופעל לגייס את כל הגברים הכשירים, כולל התושבים הזרים.
הוא שיבח את התלייה הגדולה בגיינסוויל , בה באוקטובר 1862 נתלו 42 איש שנחשדו בנאמנות לאיחוד לאחר שנשפטו על ידי "בית משפט של האזרחים" שאורגן על ידי הכוחות הצבאיים של טקסס, אך לא הוכר אל יעדי חוקי המדינה, כשב-14 מתוכם בוצעו מעשי לינץ' אף ללא קיום משפטי ראווה.
היה זה חלק מפרוץ מעשי האלימות, שנגרם לעיתים קרובות על ידי כוחות המדינה מטעם הקונפדרציה בצפון טקסס בשנות המלחמה הראשונות.
עם תום כהונתו כמושל ב-1863, הצטרף לאבק לצבא הקונפדרציה.
האו הוצב כלוטננט קולונל, ושירת תחת פיקודו של מייג'ור גנרל .
ב-1864 הוא קודם לתפקיד השליש הראשי של ג'פרסון דייוויס.
לאחר קריסתה הצבאית של הקונפדרציה, נמלט לאבק מריצ'מונד עם דייוויס.
עד מהרה הם נלכדו על ידי כוחות צבא האיחוד בג'ורג'יה.
הוא נכלא בפורט דלאוור יחד עם ג'ון רייגן ועם דייוויס במשך שמונה חודשים לפני שקיבל חנינה.
בשובו לטקסס המשיך לאבק להיות פעיל בתחום העסקי ביוסטון ובגלווסטון.
בשנים 1878–1891 הוא שימש כגזבר של מדינת טקסס.
ב-1835 נשא לאבק לאישה את אדל ברון, ונולד להם בן בשם תאודור אוגלו לאבק.
לאחר מותה ב-1882 הוא נישא בשנית ב-1883 לשרה אליזבת בלאק, שנפטרה ב-1902. ב-1903 הוא נישא בשלישית למרי לואיז "לו" סקוט.
פרנסיס לאבק נפטר באוסטין ב-22 ביוני 1905, בגיל 89, ובכך הוא היה אחרון מושלי מדינות הקונפדרציה שנותר בחיים.
הוא נטמן בבית הקברות של מדינת טקסס שבאוסטין.
פרנסיס רדינג טילו ניקולס היה בריגדיר גנרל בצבא הקונפדרציה במלחמת האזרחים האמריקאית, עורך דין, שופט ופוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל לואיזיאנה ה-28 בשנים 1877–1880 ובשנים 1888–1892, ולאחר מכן ועד 1911 כנשיא בית המשפט העליון של לואיזיאנה.
פרנסיס ניקולס נולד בדונלדסונוויל שבלואיזיאנה, כבנם השביעי של תואמס קלארק ניקולס ושל לואיזה האנה (לבית דרייק) ניקולס, אחותו של המשורר ג'וזף רודמן דרייק וגיסתו של הפוליטיקאי מניו יורק פרנסיס רדינג טילו .
סבו מצד אביו היה אמריקאי ממוצא קורני בשם אדוארד צ'רץ' ניקולס.
ניקולס למד באקדמיית ג'פרסון שבניו אורלינס, וב-1855 סיים את הכשרתו באקדמיה הצבאית של ארצות הברית.
בתחילה הוא הוצב כלוטננט משנה ברגימנט הארטילריה השני של ארצות הברית, ושירת ב בפלורידה, אך התפטר משירותו לאחר שנה ושב לביתו.
ניקולס למד באוניברסיטת לואיזיאנה (כיום אוניברסיטת טוליין) בניו אורלינס.
לאחר מכן הוא עסק בעריכת דין בנפוליאונוויל, מושב מחוז אסמפשן.
שבועיים לאחר קרב פורט סאמטר, נשא ניקולס לאישה את קרוליין זלפה גויון, בתם של ג'ורג' סת' גויון וקרוליין לוקרישה וינדר, ולשניים נולדו בן אחד ושש בנות.
עם פרוץ מלחמת האזרחים האמריקנית ב-1861 התגייס ניקולס לצבא הקונפדרציה כקפטן ברגימנט הרגלים השמיני של לואיזיאנה, והשתתף בקרב בול ראן הראשון, ובמערכה בעמק שננדואה , שם נקטעה זרועו השמאלית.
ביולי 1862 הוא היה לקולונל של רגימנט הרגלים ה-15 של לואיזיאנה שהוקם אז, ובאוקטובר אותה שנה הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל וניתן לו הפיקוד על בריגדת הרגלים של לואיזיאנה.
בעת שפיקד על הבריגדה ב, תלש פגז את רגלו השמאלית, והוא נאלץ לפרוש מפעילות קרבית.
ביוני 1864 פיקד ניקולס על קבוצה של חיילים נכים, שכונתה "גיס הנכים" במהלך קרב לינצ'בורג .
מאחר שכבר לא היה כשיר לפעילות קרבית, הועבר ניקולס למחלקת טרנס-מיסיסיפי, שם הוא ניהל את משרד המתגייסים והמתנדבים עד לתום המלחמה.
ב-1874, במהלך עדותו בפני ועדה של הקונגרס בנוגע להונאת בחירות בלואיזיאנה, דיבר ניקולס על שירותו במלחמה: "אני חושב שעשינו את הניסיון [של המלחמה על הפרישה] תחת הנסיבות הנוחות ביותר...
כמובן שכולנו מתחרטים על רצוננו להצליח, אך אין אנו מאמינים שקיימת במקום כלשהו שאיפה לחידוש ניסיון זה".
הוא המשיך ואמר, "ההתנסות שלי במלחמה היא מקור לביש מזל אישי ללא הישג במקביל.
שירותי עבור ארצי לא היה שווה את המחיר האישי שלי.
בכל קרב שבו השתתפתי נפצעתי, כך שלא יכולתי לשרת כל הזמן".
לאחר המלחמה שב ניקולס לעיסוקו בעריכת דין.
ב-1876 הוא התמודד בבחירות למשרת מושל לואיזיאנה מול הרפובליקני סטיבן פקארד.
תוצאות הבחירות היו שנויות במחלוקת, ושני היריבים טענו לניצחונם.
ניקולס גרף רוב של 8,000 קולות, אך ועדת הבחירות המדינתית, שהייתה בשליטה רפובליקנית, קבעה שהיו אי-סדרים, והכריזה על פקארד כמנצח.
כחלק מ לפתרון המחלוקת בנוגע לבחירות לנשיאות של 1876, הכיר הנשיא רתרפורד הייז בניקולס, מועמד המפלגה הדמוקרטית, כמושל לואיזיאנה הנבחר.
במהלך תקופת כהונתו הראשונה כמושל, נאבק ניקולס בשחיתות הפוליטית, שגולמה בדמויותיהם של סמואל ג'יימס, מנהל מערכת החכרת עבודת האסירים; אדוארד א.
ברק, גזבר המדינה; וסגן המושל, לואיס וילץ, שתמכו בלוטו המדינתי של לואיזיאנה שהיה נגוע בשחיתות.
ניקולס ישב בראש ועידת החוקה של לואיזיאנה של 1879 והחזיר את בירת המדינה מניו אורלינס לבאטון רוז'.
תקופת כהונתו הראשונה של ניקולס כמושל הסתיימה ב-1880, וב-1888 הוא שב לתפקיד לתקופת כהונה שנייה.
ב-1891 התרחש בניו אורלינס מעשה לינץ', בו נרצחו 11 אנשים ממוצא איטלקי.
זמן קצר לפני התקרית, כאשר אלפי מפגינים זועמים התאספו ליד בית הכלא המחוזי, ביקש הקונסול האיטלקי את סיועו של ניקולס, שסירב להתערב בנעשה.
לאחר תום תקופת כהונתו השנייה כמושל ב-1892, נבחר ניקולס כנשיא בית המשפט העליון של לואיזיאנה, תפקיד בו הוא כיהן עד 1911. הוא גם גידל קני סוכר וסוגי גידולים נוספים באחוזת רידג'פילד ליד העיר תיבדו.
פרנסיס ניקולס נפטר באחוזתו שליד תיבדו ב-4 בינואר 1912, בגיל 77. הוא נטמן בבית הקברות של הכנסייה האפיסקופלית סנט ג'ון שבעיר.
בין השנים 1913–1950 פעל בניו אורלינס בית הספר המקצועי לבנות שנקרא על שמו של ניקולס.
ב-1940 נפתח בניו אורלינס בית הספר התיכון על שמו של ניקולס.
בסוף שנות ה-90 שונה שמו של בית הספר והוא נקרא על שמו של העבד לשעבר ואיש התנועה לביטול העבדות פרדריק דאגלס.
בשנות ה-60 בוטלה בבית הספר ההפרדה הגזעית, והתלמידים האפרו-אמריקאים נאבקו לשנות את שמות נבחרות הספורט של בית הספר מ"המורדים" (The Rebels), ואת הקמע מדגל הקונפדרציה לקמע הנוכחי שהוא בובקט.
בניו אורלינס קיים רחוב המושל ניקולס.
במקום בו נפגש הרחוב עם נהר המיסיסיפי ליד קצה הרובע הצרפתי, קיים רציף רחוב המושל ניקולס.
על גבי סככת הרציף, בנה משמר החופים של ארצות הברית מגדל פיקוח עם אורות סימון אדומים וירוקים לסיוע בתנועה הימית שמקיפה את אלג'ירז פוינט .
הכינוי של הפקח במגדל בפי השייטים ברשת הרדיו הוא "המושל ניק" (Governor Nick).
בקפיטול מדינת לואיזיאנה בבאטון רוז' ניצב פסל של ניקולס מעשה ידי הפסל איזידור קונטי.
אוניברסיטת המדינה ניקולס בתיבדו, קרויה על שמו של ניקולס, נוסדה ב-1948, והיא חלק ממערכת האוניברסיטאות של לואיזיאנה.
בסרט "ונדטה" מ-1999, שמנציח את מעשה הלינץ' שאירע בניו אורלינס ב-1891, מגולמת דמותו של ניקולס על ידי ג'יימס בירדן.
פרנסיס ג'ון מאיירס היה מורה, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הדמוקרטית.
הוא ייצג את רוב מערב פילדלפיה ודרום־מערב פילדלפיה בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1939–1945, ולאחר מכן כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם פנסילבניה בין 1945 ל־1951. בשנים 1949–1951 שימש כמצליף הרוב בסנאט.
מאיירס נולד ב-18 בדצמבר 1901 בפילדלפיה שבפנסילבניה, להוריו ג'ון פרנסיס ומרי (לבית דונלי), בנים למהגרים אירים.
אביו עבד ארבעים שנה בדואר העירוני והגיע עד לתפקיד מבקר ראשי.
הוא התחנך בבית הספר היסודי ג'ורג' ל.
ברוקס במערב פילדלפיה, ולאחר מכן בבית הספר התיכון הישועי סנט ג'וזף, שאותו סיים ב־1919. בשנת 1923 השלים תואר ראשון באוניברסיטת סנט ג'וזף, שם היה פעיל בקבוצות הבייסבול, הפוטבול והוויכוחים.
בין 1923 ל־1927 שימש מורה ללטינית, אנגלית והיסטוריה של העולם העתיק בבית הספר התיכון סנט ג'וזף.
במקביל למד משפטים בערבים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת טמפל, והוסמך לעריכת דין ב־1927. תחילה עבד במשרד עורכי הדין מונאהאן ופיליפס, שבראשו עמד התובע המחוזי של פילדלפיה.
בשנים 1934–1935 כיהן כיועץ משפטי בתאגיד להלוואות לבעלי בתים, וב־1937 מונה לסגן התובע הכללי של פנסילבניה.
במקביל השתלב בפוליטיקה של המפלגה הדמוקרטית וסייע במסע הבחירות המוצלח של ג'ורג' ארל למשרת מושל המדינה.
ב־1938 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז השישי של פנסילבניה, לאחר שניצח בפריימריז הדמוקרטיים את חבר הקונגרס המכהן מייקל סטאק שהתנגד ל"ניו דיל".
מאיירס זכה פעמיים נוספות בבחירות (1940, 1942) בהפרש ניכר מול יריביו הרפובליקנים.
ב־1944 נבחר לסנאט של ארצות הברית לאחר ניצחון צמוד על הסנאטור הרפובליקני המכהן ג'יימס ג' דייוויס, ובכך היה לקתולי הראשון שייצג את פנסילבניה בסנאט.
הוא עמד בראש ועדת המצע בוועידה הדמוקרטית הלאומית ב־1948, ותרם לניסוח מצע מפלגתי שתמך באופן ברור בזכויות האזרח.
בין 1949 ל־1951 כיהן כמצליף הרוב בסנאט תחת מנהיג הרוב סקוט לוקאס.
עם זאת, בבחירות 1950 הפסיד למושל הרפובליקני ג'יימס דאף, בין השאר בשל זיהויו עם ממשלו הבלתי־פופולרי של הנשיא הארי טרומן.
לאחר שסיים את כהונתו שב לעסוק בעריכת דין, ושימש במקביל יו"ר רשות הפיתוח מחדש של פילדלפיה וחבר במספר גופים ציבוריים עירוניים.
מאיירס נפטר ב־5 ביולי 1956 בבית החולים "גרדואייט" שבפילדלפיה ממחלת לוקמיה, והוא בן 55 בלבד.
הוא נקבר בבית הקברות "הקבר הקדוש" בצ'לטנהאם טאונשיפ, פנסילבניה.
פרנסיס גריפית' ניולנדס היה פוליטיקאי ויזם נדל"ן אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר בית הנבחרים והסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת נבדה.
ניולנדס תמך במדיניות התרחבות מערבה, וסייע להעביר את חוק ניולנדס להשקיה (1902), שהקים את הלשכה להשקיה וסייע לפיתוח החקלאות במדינות המערביות הצחיחות באמצעות בניית סכרים ותשתיות השקיה.
עם זאת, ניולנדס היה גם גזען מוצהר ותומך עליונות לבנה: הוא קרא להגבלת הגירה על בסיס גזעי ואף לביטול התיקון ה־15 לחוקה (שהעניק זכות הצבעה לאפרו-אמריקאים).
בתחום פיתוח הקרקעות ייסד את השכונות Chevy Chase בוושינגטון די.
ובמרילנד, ולקח צעדים כדי למנוע ממיעוטים לגור בהן.
לצורך פיתוח הפרוורים החדשים ייסד את חברת החשמלית Rock Creek Railway, שהפכה לאחת משתי חברות החשמלית המרכזיות בבירת ארצות הברית בראשית המאה ה-20.
ניולנדס נולד ב־28 באוגוסט 1846 (יש מקורות המציינים 1848) בעיר נאטצ'ז, מיסיסיפי.
הוא היה הרביעי מתוך חמישה ילדים להוריו ג'סי וג'יימס ניולנדס, מהגרים מסקוטלנד.
אביו, שהיה רופא שהוכשר באדינבורו, נפטר בשנת 1851. ניולנדס גדל באילינוי ובוושינגטון די.
ב־1867 החל ללמוד באוניברסיטת ייל אך פרש לאחר שנה אחת.
ב־1869 סיים תואר במשפטים בקולומביאן קולג' (כיום הפקולטה למשפטים של אוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון), והוסמך לעריכת דין.
בשנת 1901 הוענק לו תואר כבוד.
בשנת 1874 נישא לקלרה אדלייד שרון, בתו של הסנאטור לעתיד ויליאם שרון.
ניולנדס עזר לחותנו לפתוח מחדש את בנק קליפורניה, וניהל את מלון פאלאס בסן פרנסיסקו.
לאחר פטירת אשתו ירש את רכוש משפחת שרון.
ב־1888 נישא בשנית לאדית מקאליסטר ועבר לנבדה.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-19 החל לרכוש קרקעות בצפון-מערב וושינגטון די.
ובמחוז מונטגומרי, מרילנד, כדי לפתח פרוור חדש עם תחבורה בחשמלית.
ב־1888 קיבל זיכיון להפעלת Rock Creek Railway, וב־1890 הקים עם שותפיו את Chevy Chase Land Company, שהחזיקה יותר מ־1,700 דונם.
בין 1890 ל־1892 בנו כביש חדש והניחו מסילות חשמלית שהובילו ממרכז וושינגטון לעבר מרילנד.
חברות הפיתוח שלו הציבו מגבלות על מכירת מגרשים: לא הוזכרו במפורש גזע או דת, אלא נקבעו תנאים כספיים לבניית בתים בשווי מינימום גבוה – מה שהדיר בפועל אוכלוסיות מיעוט עניות.
הוא ייסד את מלון Chevy Chase Springs (שמאוחר יותר הפך לבית ספר לבנות וכיום מרכז נוער 4H), דאג לתשתיות מים, ביוב, כנסיות ובתי ספר, ואף דאג שתושבים יקבלו משלוחים מוושינגטון חינם.
משנת 1894 ועד 1936 הפעילה החברה פארק שעשועים ליד האגם כדי למשוך קונים פוטנציאליים ולספק נוסעים לחשמלית.
בנוסף, ב־1893 החל לפתח גם נכסים שקיבל בירושה בברלינגיים, קליפורניה, שם הקים את מועדון ברלינגיים ותחנת רכבת.
ניולנדס נבחר לנציג נבדה בבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן בתפקיד בין השנים 1893–1903 מטעם מפלגת הכסף.
ב־1898 יזם את החלטת ניולנדס שסיפחה את הרפובליקה של הוואי לארצות הברית.
הוא קידם חקיקה להרחבת תפקידי הממשל הפדרלי בשימור משאבי טבע ובמימון פרויקטי השקיה במערב.
בשנת 1902 עבר חוק ההשקיה שנשא את שמו – חוק ניולנדס – שהקים את הלשכה הפדרלית להשקיה.
ב־1903 נבחר לסנאט מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא תמך בהקמת שירות היערות (1905) ובייסוד שירות הפארקים הלאומיים (1916).
ב־1912 היה חבר בוועדה שחקרה את טביעת הטיטניק, והתמקד במיוחד בחוסר סירות ההצלה.
חקירה זו נחשבת לאחת החשובות במאה ה־20 והשפיעה על בטיחות ימית עולמית.
ב־1916 היה הסנאטור הדמוקרטי היחיד שהתנגד למינוי לואי ברנדייס לבית המשפט העליון.
ניולנדס היה תומך עליונות לבנה מוצהר וראה בארצות הברית "ארץ ללבנים בלבד".
ב־1905 קרא ל"התיישבות מחדש בתשלום" של אפרו-אמריקאים באיים הקריביים.
במאמר מ־1909 תיאר שחורים כ"עם של ילדים" המהווים סכנה לחברה האמריקאית, והביע פחד מהגירה אסייתית המונית לחוף המערבי.
הוא כתב ש"הסינים צייתנים", אך "היפנים בעלי תכונות חזקות ומסוכנות יותר".
ב־1912 פרסם בניו יורק טיימס כי "אמריקה צריכה להיות ארץ של האדם הלבן".
באותה שנה ניסה להכניס למצע המפלגה הדמוקרטית סעיף רשמי שקרא לבטל את התיקון ה־15 ולצמצם הגירה ללבנים בלבד.
ניולנדס לקה באי ספיקת לב במשרדו בסנאט ומת בליל 24 בדצמבר 1917 בביתו בוושינגטון.
הוא נקבר בבית העלמין אוק היל.
ב־1943 הושקה על שמו אוניית ליברטי בשם Francis G.
ב־Chevy Chase Circle הוקמה מזרקת זיכרון על שמו, אך החל משנות ה־2000 התעוררה מחלוקת לגבי שמו בשל דעותיו הגזעניות.
בשנת 2020 החליטה מועצת השכונה בצ'בי צ'ייס לבקש מהשירות הפדרלי להסיר את שמו מהמזרקה ולהקים במקום תצוגה שמסבירה את מורשתו הבעייתית.
גם בעיר רינו שבנבדה, מתקיימים מאמצים לשנות שמות פארקים ומבנים שנקראו על שמו.
ביתו לשעבר ברינו הוכרז כאתר היסטורי לאומי, ואנשים מפורסמים רבים התארחו בו בשנות ה־30 בעת ניהול גירושיהם בעיר.
פרנסיס בראון סטוקברידג' היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת מישיגן.
סטוקברידג' נולד ב-9 באפריל 1826 בעיר באת' שבמיין, בן לרופא ד"ר ג'ון סטוקברידג'.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים בעיר, ובשנים 1843–1847 עבד כפקיד בבית סיטונאי בבוסטון.
לאחר מכן עבר לשיקגו ופתח מחסן עצים.
בשנת 1851 עבר לעיירה סוגאטאק שבמישיגן ועסק בהפעלת מנסרות.
בנוסף היה מעורב גם בעסקים מסחריים שונים.
בשנת 1863 עבר לקלמזו ועסק שם בתעשיית העץ.
באותה שנה נישא לבסי, מורה ואחותו של ג'ורג' תומאס ארנולד – איש עסקים בתחום העץ ושותפו לעבודה (מאוחר יותר גם באי מקינאק).
בשנת 1869 נבחר כחבר בבית הנבחרים של מישיגן מטעם מחוז אליגן, ובשנת 1871 נבחר לסנאט של מדינת מישיגן מטעם המחוז ה־17. ב־12 ביולי 1875 מונה לשגריר ארצות הברית בהולנד, ואף נשבע אמונים לתפקיד, אך מעולם לא יצא לכהן בו בפועל.
בשנת 1882 רכש סטוקברידג' את האתר שעליו הוקם מאוחר יותר המלון המפורסם "גרנד הוטל" באי מקינאק.
הוא ארגן מימון לבניית המלון באמצעות שלוש חברות התחבורה הגדולות שפעלו אז באי – מסילת הרכבת המרכזית של מישיגן, מסילת גרנד ראפידס ואינדיאנה, וחברת השיט דטרויט–קליבלנד.
יחד הקימו את חברת "מקינאק איילנד הוטל קומפני" שבנתה את מלון "גרנד הוטל" בשנת 1887.
סטוקברידג' נבחר לסנאט של ארצות הברית בשנת 1887 מטעם המפלגה הרפובליקנית, ונבחר מחדש בשנת 1893. הוא כיהן מתאריך 4 במרץ 1887 ועד מותו ב־30 באפריל 1894. במהלך כהונתו שימש כיושב ראש ועדת הדיג בקונגרסים ה־50 עד ה־52.
בעת שביקר את אחיינו, ג'יימס הוטלינג, בשיקגו – נפגע סטוקברידג' מרכבל ונפצע.
אף שהפציעה לא הייתה קטלנית בפני עצמה, חבריו ייחסו את מותו למתח הנפשי שגרם לו האירוע, והוא נפטר ב-30 באפריל 1894. הוא ואשתו נקברו בבית העלמין "מאונטן הום" בעיר קלמזו, מישיגן.
סטוקברידג' היה האחרון שכיהן גם כחבר בבית המחוקקים של מישיגן וגם כחבר הסנאט של ארצות הברית – עד לבחירתה של דבי סטייבנו בשנת 2000.
פרנסיס מלבון הבן היה סוחר ופוליטיקאי אמריקאי שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם רוד איילנד.
מלבון נולד ב-20 במרץ 1759 בניופורט שבמושבת רוד איילנד ומטעי פרובידנס.
אביו, פרנסיס האב, ודודו, אוון, היו מעורבים במסחר בעבדים ברוד איילנד.
מלבון שירת בדרגת קפטן במיליציה של רוד איילנד ושימש כמפקד יחידת התותחנים של ניופורט משנת 1792 ועד מותו.