tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן, ישנם ביטויים מהארמית שהשתלבו בתוך העברית: החל מ: דא עקא (=זאת הצרה) וביש גדא (="רע מזל"), ועד שופרא דשופרא (="הטוב שבטוב"), איפכא מסתברא (="ההפך מסתבר"), סגי נהור (="רב אור" = עיוור: אמירת דבר והכוונה להיפוכו), בר-מינן (חוץ מאיתנו, במשמעות "לא עלינו"=מת) וברנש (בן-אדם).
אפילו המילים "אבא", "אמא", "סבא", "סבתא", המשמשות בעברית המודרנית מדי יום ביומו - להבדיל מהמילים אב, אם, סב, סבה ששימושן בעיקר ספרותי - מקורן בארמית.
הביטויים העבריים המודרניים: "סבא רבא", וכן "סבתא רבתא", מתייחדים בכך שהם תרגום ישראלי מודרני – של המונח הגרמני או היידי – לארמית דווקא (במקום לעברית כמתבקש לכאורה).
במיוחד התאזרחו ביטויים שמקורם בארמית בלשון המשפטית העברית, כנראה בשל השפעת הספרות ההלכתית בנושאים קרובים (למשל 'כולי עלמא', 'מכללא', 'רישא', 'סיפא').
קיימת תופעה של חילוף אותיות בין עברית ובין ארמית:
חילופי ש - ת : עברית שלוש = ארמית תלת (משם המילים תלת-ממד, תלת-אופן), עברית שני = תניין (משם המילה תנייני), עברית שמונה = ארמית תמנה (משם תמנון, מתומן)
חילופי ז - ד : עברית זהב = ארמית דהב, עברית זו = ארמית דא (משם המילה הדדי)
חילופי צ - ט: עברית קיץ = ארמית קיט (משם קייטנה), עברית רוּץ = ארמית רהט (משם שפה רהוטה), .
השתלשלות האותיות מפרוטו-שמית מסבירה את תופעה זו: 4 עיצורים בפרוטו-שמית השתלשלו לאותיות שונות בעברית ובארמית (למשל ṯ = ת֗ הפך לשׁ בעברית אבל ת בארמית, משם פרוטו-שמית ṯalāṯ ← שָׁלוֹשׁ בעברית, אבל ← תְּלָת בארמית).
עברית שׁ ↔ ארמית ת: עברית שלוש↔ארמית תלת, שמונה↔תמנה, שֵׁנִי↔תניין, חדש↔חדת, שקל↔תקל (משם הכתובת על הקיר מנא מנא תקל ופרסין).
עברית ז ↔ ארמית ד: עברית זהב↔ארמית דהב, זבח↔דבח, זרוע↔דרע, זו↔דא, זכר\זכרון↔דכר\דכרון.
עברית צ ↔ ארמית ע: עברית ארץ↔ארמית ארע, צאן↔עאן, צלע↔עלע.
עברית צ ↔ ארמית ט.
דוגמאות: עברית קיץ↔ארמית קיט, ציפורניים↔טופרנא, צל↔טלל, צבי↔טביא
עוד דוגמאות חוץ מארבעת העיצורים המצוינים למעלה:
עברית י ↔ ארמית ו.
עברית ח ↔ ארמית ה.
עברית ב ↔ ארמית פ.
היחס לארמית בקרב היהודים בעידן המודרני
בימי המנדט הבריטי בארץ ישראל עלו טענות מגורמים שונים על הצורך להחליף את השימושים המסורתיים בארמית לשימוש בעברית.
כך למשל, אברהם כהנא כתב שיש לכתוב את הכתובה בעברית כי ארמית "אינה שפת עמנו, והרי חזרנו לכאן להשתמש בשפת התורה ולשוננו הקדושה ולמה לנו שפה שאינה נהוגה בזמננו ...
ואיננו משועבדים למלכות להשתמש בשפה זו, כשהיה זה נהוג בזמן חיבור התלמוד שצריכים היו להעתיק כל עניין משפטי לשפת המדינה".
והוסיף: "איננו מוצאים שחז"ל נהגו קדושה יתירה ויראת הכבוד בנוגע לארמית".
גם הרב שמעון פדרבוש כתב כנגד השימוש בלשון ארמית.
כנגדם יצא הרב משה בלאך להגנת הארמית וכנגד כל שינוי בנוסח הארמי של התפילות, הגט והכתובה והביא מכתב של הרב יצחק נסים בו כתב: "הן ידוע שהארמית מקודשת מדורי דורות, ...
רוב דברי חז"ל בשני התלמודים הם בארמית וחלילה לתרגמם ולשכחם".
בחלק מהחתונות בישראל, נקרא תחת החופה תקציר של הכתובה בעברית, אך נוסח הכתובה עצמה הוא בארמית.
המקרא מתאר כי על אף מוצאו העברי של אברהם, מולדתו היא ארם נהריים, ומדגיש כי בניגוד אליו בני משפחתו נקראו ארמים.
המקרא מדגיש כי בעוד יעקב קרא לגל העדות בעברית "גלעד", לבן קרובו קורא לו בארמית "יגר שהדותא".
בירמיהו מובא פסוק אחד בארמית (ירמיהו י 11), וחלקים מספר עזרא וספר דניאל כתובים בארמית.
הספרות המדרשית רואה בארמית שפה מיוחדת: "אמר רבי שמואל בר נחמני אל תהי לשון ארמית קלה בעיניך שמצינו כתוב בתורה בנביאים ובכתובים שהקב"ה חולק לו כבוד" וכן מובא כי המלאכים אינם מבינים ארמית.
התלמוד הבבלי, המשמש כספר מחייב בהלכה היהודית, כתוב, ברובו, בשפה הארמית.
אַרְמִינִיוּס (17 לפנה"ס – 19 לספירה) היה מצביא גרמאני, וראש שבט הכרוסקים.
בגרמנית שמו המלא הֵרְמַן דֵר כֵֿרֻסְקֵר.
שמו המקובל, ארמיניוס, הוא התרגום הלטיני לשם אַרְמִין, ולאו דווקא "הרמן".
השם הרמן השתרש מעיוות השם בידי מרטין לותר, בחיפושו אחר סממן עתיק לאדם הנלחם ברומא.
משמעות השם "הרמן" היא "לוחם".
ארמיניוס נולד לסֵגִימֵר (Segimer), מנהיג של שבט הכרוסקים, שכרת ברית עם הרומאים.
בצעירותו, כילד, נלקח לרומא ואומן לשירות בצבא הרומי.
כבוגר לקח חלק במלחמות הבלקן בתקופת אוגוסטוס קיסר, ושימש כקצין גבוה בכוחות העזר של האימפריה.
קיבל מעמד של אזרח רומאי, בן למעמד הפרשים.
במלחמות אלו נחשף לברוטליות הרבה שהפעילו הרומאים נגד השבטים שהתמרדו נגדם, דבר שגרם לו להרהר מחדש על נאמנותו לאימפריה הרומית.
לבסוף חזר לביתו בגרמאניה כקצין מטעם האימפריה הרומית.
האימפריה הרומית החלה לבסס את שליטתה על השטחים מערבית לנהר הריין (מימי מלחמת גאליה בימיו של יוליוס קיסר), ושאפה להרחיב את הגמונייתה לעבר נהר האלבה, בכוח הזרוע ותחת הנהגתו של פובליוס קוינקטיליוס וארוס.
ארמיניוס נעשה בן בריתו של וארוס וחביבו, ובמהלך הזמן החל זומם נגד רומא; תקוותו הייתה לאחד את כל שבטי גרמאניה, להדוף את הרומאים ולייסד אימפריה גרמאנית.
בסתיו של שנת 9 לספירה, הצליח ארמיניוס, בעורמה, לפתות את וארוס להיכנס לאזור מיוער במערב גרמאניה, כדי להשליט סדר.
ארמיניוס, שהיה אז בן 25, ארב לרומאים עם כוח משולב של בני ברית גרמאנים, והשמיד בקרב יער טויטובורג קרוב ל-20,000 איש, כשלושה לגיונות.
וארוס וקציניו הבכירים התאבדו משחשו במפלתם.
מיקומו המדויק של הקרב אינו ברור, ויש הסוברים כי התרחש על גבעה בשם קלקריס.
מפלתם הקשה והמפתיעה של הרומאים זעזעה אותם ופגעה בהם מבחינה מורלית.
ניצחון ארמיניוס עצר את ההתקדמות הרומאית באזור, אך עקב סכסוכים שבטיים הוא לא הצליח לאחד את השבטים הגרמאניים לליגה אנטי-רומאית יעילה.
הרומאים שאפו לנקום את הפסדם, ותחת פיקודו של גרמניקוס, הצליחו להשיג ניצחון על הגרמאנים בהתקפת פתע, סמוך לעלייתו של טיבריוס קיסר לכס האימפריה.
צבא גרמניקוס בזז את הערים הגרמאניות ולקח בשבי את אשת ארמיניוס, תֻ'סְנֵלְדַה.
במקור נועדה ת'סנלדה להינשא למנהיג שבטי אחר, אולם ארמיניוס חטף אותה ונשא אותה בכוח לאישה, בניגוד לרצון אביה.
השבט שאליו השתייכה היה שבט פרו-רומאי, דבר שעודד עוד יותר את איבתו כלפי שבטו של ארמיניוס.
בשלב מסוים אביה של ת'סנלדה הצליח להחזיר אותה אליו, והיא גרה בביתו, כשהיא בהיריון מארמיניוס.
כוחותיו של ארמיניוס צרו על אביה, וצבא גרמניקוס הדף את כוחותיו של ארמיניוס והסיר את המצור.
אביה של ת'סנלדה מסר אותה לצבא גרמניקוס, והרומאים לקחו אותה לרומא, שם היא ילדה בן לארמיניוס, ונעלמה מעל לדפי ההיסטוריה.
בנה גודל כגלדיאטור ברוונה, ומת בזירה טרם הגיעו לגיל 30.
הניצחון של גרמניקוס בקרב נהר הווזר אומנם החזיר את גבול האימפריה לנהר האלבה, אך טיבריוס דרש את הפסקתה של המערכה והסיג את כוחותיו אל מעבר לנהר הריין שהפך לקו הגבול בין הרומאים לשבטים הגרמאניים.
ארמיניוס המשיך לשלוט על השבטים הגרמאניים ולחזק את מעמדו, אך בשנת 21 הוא נרצח על ידי יריבים מבני השבט שלו, בני משפחת אשתו, שחששו שהוא הפך לחזק מדי.
זכר ארמיניוס נשמר במשך מאות שנים רק ברשומות אויביו הרומאים, שהעריכו את גאונותו כמצביא והגנתו על חופש בני עמו.
במאה ה-19 הוחייתה דמותו מחדש בגל הפטריוטיות והלאומנות ששטף את גרמניה בעת ההיא, גם בשל מחזהו של היינריך פון קלייסט, "קרב הרמן" שניסה לבטא את אחדותם ועליונותם של השבטים הגרמאנים.
בשנת 1875, ימיה המוקדמים של האימפריה הגרמנית של ביסמרק, הסתיימה הקמת אנדרטה לזכרו שנקראת "הֵרְמַנְסדֵנְקְמַל", ונמצאת כ-75 קילומטרים מאתר הקרב המשוער.
יש תאוריות הגורסות שהמשמעות הלטינית של שמו של ארמיניוס הוא גוון כחול, שמעיד על עיניו הכחולות.
ושמשמעות שמו של אחיו, פלאבוס, היא בלונדיני, על שם צבע שיערו.
מאפיינים חיצוניים אלו היו נדבכים בבניית הדימוי הארי.
סדרת הטלוויזיה של נטפליקס, ברברים, מכסה את האירועים ההיסטוריים הסובבים את קרב יער טויטובורג בין הצבא הרומי בהובלת פובליוס קווינקטיליוס וארוס ובין שבטים גרמאניים בהובלת ארמיניוס.
ארמית גלילית הוא השם הרווח במחקר לניב של הלשון הארמית שדובר בארץ ישראל, בעיקר על ידי יהודים ובעיקר בגליל.
הניב היה רווח בתקופה שבין דעיכת הדיבור העברי (במאה השנייה לספירה) ועד הכיבוש הערבי (במאה השביעית).
הארמית הגלילית, לצד הארמית הנוצרית והארמית השומרונית, שייכת לענף המערבי של הארמית המאוחרת, אשר דובר באזור ארץ ישראל.
בזמנים שלפני הארמית המאוחרת דיברו בארץ ישראל בעיקר עברית (וארמית בינונית), ולאחריה – בעיקר ערבית.
חוקרי הארמית של יהודי ארץ־ישראל נחלקו בכינוייה, התלויים בדעותיהם על מוצאם הגאוגרפי של טיפוסי הלשון שלה ובמידת האחידות שהם מייחסים לה.
היא כונתה בשמות שונים כגון ארמית גלילית, ארמית יהודית ארץ־ישראלית וארמית התלמוד הארץ־ישראלי.
הכינויים מופיעים אצל חוקרים יהודים ונוצרים יחדיו.
השם המקובל לדיאלקט זה, "ארמית גלילית", בעייתי בכמה מובנים.
ראשית, הוא מתעלם מקיומם של מסמכים שנכתבו בארמית בידי יהודים בדרומה של ארץ־ישראל, ומכל מקום הוא משקף רק את התקופה שהועתק בה מרכז הפעילות היהודית אל הגליל.
אולם שם חלופי מקובל, "ארמית יהודית", אינו פותר את הבעיה לחלוטין שכן גם יהודי בבל השתמשו בארמית בניב אחר, שונה מאוד מהניב ששימש את יהודי ארץ־ישראל.
שם מדויק יותר, הוא "ארמית יהודית ארץ ישראלית של תקופת האמוראים".
המקורות שמהם ידועה לנו הארמית הגלילית הם:
כתוֹבות, בעיקר כאלו שנמצאו בשרידים של בתי כנסת מהתקופה הביזנטית.
התלמוד הירושלמי, הכתוב חלקו עברית וחלקו ארמית גלילית.
מדרשים ארצישראליים קדומים, כגון: מדרש בראשית רבה, מדרש ויקרא רבה, פסיקתא דרב כהנא, הכתובים גם הם תערובת של עברית וארמית.
לכך יש להוסיף גם חיבורים הלכתיים מסוימים מתקופת הגאונים, פיוטים ארמיים, כתוּבות שנכתבו בארץ ישראל ובמצרים, וכן מספר מצומצם של פפירוסים וקמעות.
יש הכוללים בניב זה גם את התרגומים הארמיים המאוחרים למקרא: תרגום נאופיטי, תרגום הקטעים וקטעי התרגום מגניזת קהיר.
הרצף של שתי אותיות יו"ד ("יי") מציין או יו"ד כעיצור או הדו-תנועה /ay/.
הרצף של שתי אותיות ו"יו ("וו") מציין או וי"ו כעיצור או הדו-תנועה /aw/.
שׂ נהגתה כסמ"ך; הגיית העיצורים א ו-ה נתערערה מאוד, וייתכן שהם נעלמו כליל.
ממעט המקורות המנוקדים (בעיקר קטעי גניזה של תלמוד ומדרש) עולה כי הארמית הגלילית כללה חמש תנועות (a e i o u) וכן שווא נע, שלגבי אופן הגייתו יש עדויות סותרות.
קיימים כללים לחילופי עיצורים באותיות הגרוניות א, ה, ח, ע.
האות אל"ף אובדת בתחילת מילה.
כאשר נמצא קידומת לפני אל"ף כזה, תנועת האל"ף מתאחדת עם תנועת הקידומת.
בלי קידומת, אל"ף בראש מילה נעלם, והמילה כולה מתאחדת עם המילה הקודמת.
באמצע מילה, אל"ף מאבדת את ערכה כעיצור בסוף הברה, ולפעמים בראש הברה.
כאשר יש מילה עם קידומת לפני שורש שמתחיל באל"ף, האל"ף נעלם ומוחלף בדגש בעיצור הקודם.
כתוצאה מכך באה צורת בניין אִתַפְעַל מן קידומת "את-" + "אפעל".
אל"ף בסוף מילה נעלם, והמילה כולה מתאחדת עם המילה הבאה.
אל"ף בניב הגלילית מתחלף לפעמים עם ה"א, ו"ו, יו"ד, ועי"ן.
כתוצאה מכך מדובר בבניינים בצורת "אתפעל" בארמית גלילית לעומת, למשל, בניינים בצורת "התפעל" בארמית תנכית.
קיימים כללים לחילופי עיצורים בעיצורים השפתיים ב, ו, מ, פ.
באופן כללי, האות בי"ת ניתן להתחלף עם "וו", מי"ם, ופ"א.
בסוף הברה הבי"ת מתחלף ל-ō, וגם יכול להתחלף ל-ā.
בי"ת עשוי להיעלם בסוף מילה.
האות פ"א מתחלף עם "וו", ובי"ת, ועשוי להיעלם בסוף מילה.
עברית ארמית הגייה משוערת אני אנה ana אתה את at הוא הוא u היא היא i אנחנו אנן anan אתם אתון attun הם אינון innun הן אינין innin
עברית ארמית הגייה משוערת זה דין den האלה הדין aden ההן a'en זאת דא da זאת/ זה הדא ada זה הא a אלו אילין illen ההוא ההוא a'u אותה ההיא a'i ההם האינון a'innun ההן האינין a'innin
כינוי הזיקה הוא הקידומת "ד-" שבמקור הוא "די" (דלמן עמ' 116).
הכינוי ד-\די עשוי להתייחס לשם עצם קודם במשפט או לא, ואם לא, יש משמעות של "מי ש-", "מה ש-", או כדומה (דלמן עמ' 117).
לעיתים קרובות כינויים אחרים מקושרים לכינוי ד-\די (למשל הדין ד-, מה ד-, מאן ד-, וכדומה) כאשר אין שם עצם קודם (דלמן עמ' 117).
כינוי הסתמי לבן אדם הוא "חדא\חד" או "אינש\בר נש".
נטיית היחיד נטיית הרבים צורת נפרד יוֹם יוֹמִין צורת נסמך יוֹם- יוֹמֵי- צורה מיודעת יוֹמָא יוֹמָיַּא
נטיית היחיד נטיית הרבים צורת נפרד מַלְכָּה מַלְכָּן צורת נסמך מַלְכַת- מַלְכָת- צורה מיודעת מַלְכְתָא מַלְכָתָא
מספרים 1-10. חד, תרי\תרתי, תלתא, ארבעה, חמשה, אשיתא, שבעה, תמניא, תשעה, עשרה.
יש לשים לב שהצורות "תרי\תרתי" ו"אשיתא" הן ראויות לציון מכיוון שבניבים אחרים הצורות המקבילות הן "תרין\תרתין" ו"שיתא".
מספרים 11-19. חד עשר, תרין עשר, תלת עשר, ארבעת עשר, חמשת עשר, שית עשר, שובעת עשר, תמני עשר, תשעה עשר
מספרים 20-90. עשרין, תלתין, ארבעין, חמשין, שיתין, שובעין, תמנין, תשעין.
לפועל שישה בניינים, שלושה אקטיביים ושלושה פסיביים בהתאמה:
פְּעַל (מקביל לבניין קל בעברית)
פַּעֵל (מקביל לבניין פִּעֵל בעברית)
אַפְעֵל (מקביל לבניין הפעיל בעברית)
אֶתַּפְעַל, נדיר מאוד (סביל של אפעל)
בניין ארמית בניין עברית ארמית עברית הגייה משוערת
אִתְפְּעֵל itpe'el נִפְעַל Niphal אִתְכְּתֵיב נִכְּתַב itktev אַפְעֵל Aph'el הִפְעִיל Hiphil אַפְקֵד הִפְקִיד aphqed
להלן נטיית בניין קל, גזרת השלמים:
עברית ארמית הגייה משוערת (אני) קטלתי קטלית qatlet (אתה) קטלת קטלת qtalt (הוא) קטל קטל qtal (אנחנו) קטלנו קטלנן qtalnan (אתם) קטלתם קטלתון qtaltun (הם) קטלו קטלו qtalu
עברית ארמית הגייה משוערת קוטל קטל qatel קוטלת קטלה qatla קוטלים קטלין qatlin קוטלות קטלן qatlan
עברית ארמית הגייה משוערת (אני) אקטול נקטול neqtol (אתה) תקטול תקטול teqtol (הוא) יקטול יקטול yeqtol (אנחנו) נקטול נקטול neqtol (אתם) תקטלו תקטלון teqtelun (הם) יקטלו יקטלו yeqtelu
בצורת ההווה\עתיד בגוף ראשון יחיד, מופיעה גם את הצורה אֶקְטוֹל והצורה נֶקְטוֹל, והשניה מאלה זהה עם צורת גוף הראשון הרבים.
לפי דלמן, הצורה היא אכן צורת הרבים, אך שימוש שכיח בצורה הפך אותה לצורה מקובלת גם ליחיד בלי מובן הרבים (דלמן עמ' 266).
נטיית פועלי ל"ו, ל"י, ול"א
נטיית פועלי ל"ו, ל"י, ול"א זהים למעט לעיתים בצורת הבינוני (דלמן פסקה 72).
בעבר, יש נו"ן בסוף צורת הנסתרים (-ון/ōn-), הנסתרות (-ין/yān-), והרבים של גוף הראשון (-נן/ēnan-) (דלמן עמ' 338).
יחסית לבניינים פְעל, פַעל, אפעל, אתפְעל ואתפַעל הבניינים אתַּפעַל, פועל, פעל (pāel), פַעלל, פְעלל, פלפל, שפעל, וספעל הם נדירים (דלמן עמ' 250–251).
מובאות ב כמה דוגמאות של הניב הגלילי של ארמית ומידת השוני בינו לבין ניבים אחרים.
"ההוא בר גלילא [דהוה קאזיל] ואמר להו 'אמר למאן?
אמר למאן?' אמרו ליה 'גלילאה שוטה!
חמר למירכב, או חמר למישתי, עמר למילבש, או אימר לאיתכסאה?!' "
"ההיא איתתא דבעיא למימר לחברתה 'תאי דאוכליך חלבא' אמרה לה 'שלוכתי תוכליך לביא'."
"ההיא אתתא דאתיא לקמיה דדיינא אמרה ליה 'מרי כירי תפלא הוית לי וגנבוך מין וכדו הוות דכד שדרו לך עילויה לא מטי כרעיך אארעא'." לפי ביאור שטיינזלץ, האשה הזאת התכוונה למשפט הזה במחצית הראשונה של אמירתה: "מרי קירי, טבלא הוית לי וגנבוה מיני".
הדקדוק המדעי המלא של הארמית הגלילית נכתב לראשונה על ידי גוסטף דלמן בעשור הראשון של המאה ה־20 בחיבור שנקרא "Grammatik des jüdisch-palästnischen Aramäisch".
מאז פרסומו, טרם נכתב דקדוק טוב ממנו לדיאלקט זה.
ההתעניינות בדיאלקט היהודי מצד דלמן וכן חוקרים נוצרים רבים שבאו אחריו מבוסס על הנחה שהארמית הגלילית מייצגת באופן כלשהו את לשונו של ישו ושל תלמידיו, ועל כן יש בהכרת הניב כדי לסייע בהבנת הנוסח של הברית החדשה.
כמחצית המאה לאחר פרסום הדקדוק של דלמן, קבע יחזקאל קוטשר כי ספר זה לוקה בשתי מגרעות עיקריות: הראשונה, התבססות על לשון אונקלוס והתרגום לנביאים לצד הארמית הגלילית, על אף שניקודם מקורו בבבלי; השנייה, התבססות על טקסטים משובשים שתוקנו בהתאם לארמית הבבלית.
ארמיסטד מופין הוא עיתונאי וסופר אמריקני.
מופין נולד בוושינגטון, ארצות הברית, גדל בקרוליינה הצפונית בארצות הברית ולמד עיתונאות באוניברסיטת קרוליינה הצפונית בצ'אפל היל.
לאחר סיום לימודי התואר הראשון החל ללמוד משפטים, אך נשר בתחילת הלימודים.
בהמשך שירת בצי האמריקני (גם בזמן מלחמת וייטנאם) ועבד כעיתונאי בעיתונות הכתובה ובטלוויזיה.
בשנת 1971 עבר להתגורר בקליפורניה, וחמש שנים מאוחר יותר החל לפרסם בעיתון היומי San Francisco Chronicles טור של סיפורים שלימים היה לספר הראשון בסדרת ספריו "סיפורי סן פרנסיסקו".
סדרת ספרים זו עוקבת אחרי קורותיהם של דיירי בניין מגורים ובעלת הבית הססגונית שלהם.
הבניין ממוקם ברחוב (הדמיוני) סמטת ברברי מספר 28, בסן פרנסיסקו.
הסדרה המקורית, שכללה שישה ספרים, התפרשה על למעלה מעשור המתחיל באמצע שנות השבעים ומסתיים לקראת סוף שנות השמונים.
שלושת הספרים הראשונים בסדרה עובדו למיני סדרות שהופקו על ידי ערוץ 4 הבריטי וערוץ PBS האמריקאי ובהן כיכבו לורה ליני ואולימפיה דוקאקיס.
מיני סדרות אלו שודרו בישראל בשם "סיפורי סן פרנסיסקו".
בין השנים 2007 עד 2014 יצאו 3 ספרים נוספים אשר מגוללים את קורותיהם של הדמויות מהסדרה המקורית בשנות האלפיים.
ספרים אלה היוו את הבסיס לסדרה בהפקת נטפליקס שנקראה גם היא "סיפורי סן פרנסיסקו" ועלתה לאוויר ב-2019. בסדרה זו כיכב בנוסף לרבים משחקני הקאסט המקורי גם השחקן אליוט פייג'.
חרף הכרזתו של מופין ש-The Days of Anna Madrigal יהיה הספר האחרון בסדרה, במרץ 2024 יצא בסדרה ספר נוסף בשם Mona of the Manor, המתרחש בשנות התשעים.
בנוסף לעשרת ספרי הסדרה כתב מופין את הרומנים Maybe the Moon והמאזין הלילי, שיצא לאור בהוצאת עם עובד בשנת 2004 בתרגום מיכל אלפון.
באוגוסט 2006 יצא לאקרנים עיבוד של "המאזין הלילי", בכיכובם של רובין ויליאמס, טוני קולט ורורי קאלקין.
מופין השתתף בכתיבת התסריט לסרט זה.
בשנת 2017 הוציא מופין ממואר על חייו בשם Logical Family.
באותה שנה יצא גם סרט תיעודי על חייו בשם The Untold Tales of Armistead Maupin.
מלבד כתיבת ספרים השתתף מופין בחיבור יצירה מוזיקלית בשם "אנה מדריגל זוכרת", המבוססת על דמות בעלת הבית המופיעה בסדרת Tales of the City.
היצירה בוצעה לראשונה ב-6 באוגוסט 1999.
מופין מתגורר כיום בלונדון עם בן זוגו, כריס טרנר.
(2000) The Night Listener (המאזין הלילי, הוצאת עם עובד, 2004)
ארמית מערבית חדשה היא אחד מניביה של הארמית החדשה, ונחשבת לניב המודרני היחיד של הענף המערבי של הארמית.
הניב מדובר כיום בשלושה כפרים מבודדים בהרי קלמון שבסוריה: מעלולה (מַעְלוּלָה – معلولا), בח'עָה (בַּחְעָה – بخعة) וג'ובעדין (גֻ'בְּעַדִין – جبعدين).
ניב זה נחשב לשריד היחיד של הארמית המערבית, שקרובה במובנים מסוימים להארמית המקראית ולשפת תרגום אונקלוס.
זאת בניגוד לענף המזרחי של הארמית, שעדיין מדובר במספר ניבים נוצריים ויהודיים.
העובדה שארמית מערבית חדשה השתמרה בלב אזור דובר ערבית מוסברת לרוב בבידוד הגאוגרפי של הכפרים, המצויים באזור הררי כ־60 קילומטר מצפון-מזרח לדמשק.
בעבר היו תושבי שלושת הכפרים נוצרים, אך כיום רק במעלולה קיימת עדיין אוכלוסייה נוצרית (בעיקר מהכנסייה המלכיתית), ואילו תושבי בח'עה וג'ובעדין הם מוסלמים.
מספר דוברי הניב מוערך בכ־15,000, מתוכם כ־8,000 במעלולה.
כל הדוברים הם דו-לשוניים ודוברים גם ערבית סורית.
מאפייני השפה נשענים על שלושה גורמים עיקריים: מורשת לשונית מההארמית הבינונית והמאוחרת, במיוחד מהניבים המערביים (למשל, הארמית הגלילית שבמקורות חז"ל) וארמית נוצרית; השפעה חזקה של הערבית הסורית, בעיקר באוצר המילים; תהליכים פנימיים של שינוי שפתי לאורך הדורות.
קיימים הבדלים דיאלקטליים בין שלושת הכפרים, אך הניב נחשב אחיד יחסית בהשוואה לניבים מזרחיים.
המחקר הבלשני המודרני של השפה החל בסוף המאה ה־19, והמשיך לאורך המאה ה־20 וראשית המאה ה־21, בין השאר על ידי בלשנים שמיים שביקרו בכפרים וחיו בהם תקופות ממושכות.
בין החוקרים הבולטים נמנים גוטהלף ברגשטרסר, תיאודור נלדקה ואנטון ספיטלר, ובעשורים האחרונים פרופ' ורנר ארנולד מאוניברסיטת היידלברג.
מעלולה התפרסמה כמקום שבו עדיין ניתן לשמוע את השפה שבה, לפי המסורת, דיבר ישו.
ארמית מערבית חדשה נחשבת לשפה שעברה דורות רבים בדיבור בלבד וללא כתב.
עם זאת, בעת החדשה החלו אי-אלו דוברים להשתמש בכתב סורי או בכתב ערבי.
מלומדים מערביים תיעדו את השפה גם בגרסה של כתב לטיני.
בשנות האלפיים, במסגרת לימודי הארמית במעלולה, נעשה שימוש בגרסה מקומית של "כתב מרובע", אשר התפתח מכתב ארמי קדום — מה שנראה כמעט זהה לאותיות שמוכרות כיום בתור אלפבית עברי.
בעקבות לחצים והתנגדות ציבורית, המקשרת גופן כזה לשפה העברית שמדוברת בישראל (הנחשבת מדינת אויב בסוריה), הופסק הנוהג.
במקום זאת, המורים אימצו את הכתב התדמורי.
ב-2016 יצא ספר לימוד בצרפתית בנושא ארמית מערבית חדשה, ובו הוצעה גרסה של אלפבית פיניקי, בתוספת אותיות תנועה.
ארמית מערבית-מעלוליתעבריתאבּבגּגדּדהוזחטיכּ ךּכ ךלמ םנ ןסעפּ ףּפ ףצ ץקרשׁתּתתתעתיק לטיניAa, Ee, Ii, Oo, Uu
ארמית מערבית חדשה מצויה בסכנת הכחדה חמורה.
במהלך מלחמת האזרחים בסוריה נפגעו יישובי הדוברים, במיוחד עקב מתקפות מצד ארגון דאעש, אשר תקף כפרים נוצריים, הרס אתרים דתיים ותרבותיים, וגרם לעקירת תושבים רבים.
הגירה נרחבת ללבנון, אירופה וארצות הברית הובילה לפירוק המסגרת החברתית שתמכה בשימור השפה, ולדלדול חמור במספר הדוברים הפעילים.
הניתוק מהסביבה הלשונית המקורית והשלכות העימות האלים הביאו לירידה חדה בהעברת השפה לדור הצעיר.
אף שנעשים מאמצים תיעודיים וקהילתיים להחיות את הניב ולהנחילו בקרב בני הקהילות בגולה, השימוש בו נותר מוגבל ועתידו לא ודאי.
ארמית חדשה צפון-מזרחית (או בלעז North Eastern Neo-Aramaic, ובקיצור NENA) הוא המונח האקדמי המשמש לתיאור קבוצת ניבים של ארמית חדשה, אשר דוברו באזור כורדיסטן ואזרבייג'ן האיראנית במדינות עיראק, איראן וטורקיה.
ניבים אלו התפתחו מרבדים קדומים יותר של ארמית, כגון סורית או ארמית התרגום, אך על פי רוב אין עדויות על הרבדים הישירים שקדמו לניבים המדוברים בימינו.
על פי רוב, בכל ישוב דובר ניב אחר, וכן התקיימה חלוקה בין ניבים יהודיים לניבים נוצרים.
בשל קשיי המעבר באזור זה, הניבים השונים אינם קלים על פי רוב להבנה הדדית, אם כי רוח הדברים ברורה על פי רוב.
ניבי הארמית החדשה מדוברים עד היום בקהילות של יוצאי האזורים בהם היא דוברה במקור, כמו הקהילה האשורית בשוודיה או קהילת יוצאי כורדיסטן בישראל.
בקרב דוברי השפה בישראל, היא מכונה לעיתים "כורדית" או "כורדית-יהודית" (אך אין לבלבל בינה לבין השפה הכורדית הכרמנג'ית המדוברת בפי הכורדים המוסלמים).
ניבים השייכים למשפחה הזאת הם צאצאים של הארמית אשר דוברה באימפריה האשורית המאוחרת, כאשר זו הפכה את השפה הארמית ל"לינגואה פרנקה" של המזרח התיכון.
בשפה יש השפעה אכדית כבדה, כמו זו שבארמית בבלית, המבנה הדקדוקי של הארמית הצפון-מזרחית (אשורית) והארמית הדרום-מזרחית (בבלית) הוא אכדי.
בין הניבים היהודים נהוג להבחין בין ארבע קבוצות עיקריות:
הניב של הערים נרווה ואל-עמאדיה בצפון-עיראק.
הניב של זאכו, אשר מכונה גם "לישאנא דני" או "לישנן" (שני ביטויים שפירושם הלשון שלנו, לשוננו) ולעיתים גם "לישאן הוזייה" (לשון היהודים).
הניב של ארביל, כרכוכ ורוונדוז , בדרום-מזרח כורדיסטן העיראקית.
הניב של אורמיה, המכונה גם "לישאן דידן" (= הלשון שלנו), מדובר בפי קהילת נאש דידן.
יש ניבים נוספים שדוברו במקומות אחרים כמו למשל עמק נינווה ואזור וואן במזרח טורקיה.
בישראל יש המכנים ניבים אלו "כורדית", לאור העובדה כי מרבית הדוברים מגיעים מאזור כורדיסטן.
זוהי טעות - אמנם ניבים אלו שאלו מילים רבות ואולי אף מבנים תחביריים מהכורדית, אך אלו הן שתי שפות שונות ממשפחות לשוניות שונות.
הניבים הנוצרים דבורים בדרום-מזרח טורקיה, בצפון עיראק (בעיקר באזור הכורדי ורמת מוצול, הקרויה אצל דוברי הארמית רמת נינווה), באזרבייג'ן ובכורדיסטן האיראנית.
כיום דוברים רבים גלו למערב, וחיים בקהילות באירופה (בעיקר בבלגיה, הגרמניה, בצרפת ובשוודיה), בארצות הברית ובאוסטרליה.
הסיווג של הניבים הנוצרים לקבוצות לשוניות קשה, ומקובל לראות בהן רצף ניבים.
דוברי הארמית הנוצרים מכנים עצמם לעיתים "אשורים" ולכן קוראים לשפתם "אשורית", ואילו אחרים מכנים עצמם "סורים" וקוראים לשפתם "סורית" או "סורית חדשה", אולם כינויים אלו אינם מדויקים מבחינה בלשנית.
על אף שהניבים לעיל נבדלים זה מזה מבחינות שונות (וכאמור, אינם קלים להבנה הדדית), יש להם קווי דמיון רבים, המבחינים אותם מרבדים קדומים יותר של ארמית:
בתחום הלקסיקון, בכל הניבים יש שימוש במילים שאולות מהשפות שדוברו באזור על ידי הרוב המוסלמי, כדוגמת כורדית, פרסית, ערבית וטורקית.
בתחום הפונולוגיה, אבדה התפוצה המשלימה בין עיצורים חוככים לעיצורים סותמים (כמו בין ב לבּ), והגאים אלו הם כיום בעלי מעמד פונמי עצמאי (במידה רבה, בדומה לתהליך החל בעברית ישראלית).
מבחינה מורפולוגית, אבדה כמעט כל מערכת הנטייה הקדומה, ותחת זאת משמשים הבינוני הפועל והבינוני הפעול ליצירת מערכת זמנים חדשה, השונה באופן ניכר מהמערכת השמית המסורתית, ומזכירה יותר מערכת הודו-אירופאית: מערכת זו מציגה מבחר עשיר של זמנים המבחינים בין אספקטים ומודוסים שונים.
בדומה לשפות הודו-אירופאיות, צורת העבר נוצרת מהבינוני הפעול, ככל הנראה בהשפעה פרסית: הצורה אשר באופן היסטורי התפרשה כ"אכול לי" נהפכה לצורה הרגילה לאמירת "אכלתי" (בדומה לצרפתית: J'ai mangé או אנגלית: I have eaten).
יתר על כן, בחלק מהניבים קיימת הבחנה בין פעלים עומדים לפעלים יוצאים, באופן המזכיר מערכת ארגטיבית.
להלן מובאים שני הפסוקים הראשונים של ספר יונה בניב זאכו, כפי שהוקלטו מפי דובר השפה: כיוון שאין לניב זאכו שיטת כתב סטנדרטית, נעשה שימוש בתעתיק פונמי.
:we:le xabr ʔistazʕl:la:m ʔil yo:na: bir ʔamitta:y mirre:le (וילי חבּר אסתאזעלאם אל יונה בר אמיתי מירֶה-לֵה) "היה דבר אדון העולם אל יונה בן אמיתי אמר לו"
נשתמרו גם מספר כתבי-יד עתיקים בשפה זו, הכתובים באלפבית עברי, להלן דוגמה:
ואיי אלי אסתאד עולם אילהא מא סילא ברישי.
אל דיהא חצרא קויסא דיד סילא אליני.
"אמר ירמיהו הנביא: אוי לי ה' אלוהים על מה שקרה לי, על אותה מועקה קשה שבאה עלינו."
ארמית בבלית היא ניב ארמי, שדובר בפי יהודי בבל בין המאה ה-3 והמאה ה-11 לספירה.
ניב זה שייך, יחד עם הסורית והמנדעית, לענף המזרחי של הארמית המאוחרת.
החלקים הארמיים שבתלמוד הבבלי כתובים בניב זה, ובשל כך גדולה ביותר השפעתו על העברית.
הארמית הבבלית בין ניבי הארמית
בתחילה שימשה הלשון הארמית את השבטים הארמיים בלבד, אבל עם הזמן התפשטה וקיבלה מעמד של לינגואה פרנקה ברחבי המזרח התיכון כולו.
נהוג לחלק את הארמית לחמש חטיבות כרונולוגיות: ארמית עתיקה (925–700 לפנה"ס), ארמית ממלכתית (700–200 לפנה"ס), ארמית בינונית (200 לפנה"ס–200 לספירה), ארמית מאוחרת (200–700 לספירה), וארמית חדשה (700 לספירה עד ימינו).
הארמית הבבלית שייכת לחטיבת הארמית המאוחרת.
חטיבה זו מתפצלת לשני ענפים גאוגרפיים: ענף מזרחי (עיראק, טורקיה וסוריה של ימינו) וענף מערבי (ארץ ישראל ולבנון).
הארמית הבבלית שונה מהארמית של המקרא, מהארמית של התלמוד הירושלמי, ומהארמית של תרגום אונקלוס.
באנגלית נהוג לכנות ניב ארמי זה: Jewish Babylonian Aramaic, אך בעברית השתרש המונח המקוצר "ארמית בבלית".
הארמית הבבלית מזוהה יותר מכל עם התלמוד הבבלי, אשר כתוב חלקו עברית (לשון חז"ל) וחלקו ארמית.
התלמוד הבבלי נוצר בין המאה ה-3 למאה ה-6 לספירה על ידי חכמי בבל המכונים אמוראים, ונערך בדורות הבאים על ידי הסבוראים והגאונים.
שש מסכתות של התלמוד הבבלי (נדרים, נזיר, תמורה, מעילה, כריתות ותמיד) מתבדלות מעט בלשונן מיתר המסכתות, כנראה בשל העובדה שלא נשנו בישיבות הגאונים.
כך למשל, במסכתות אלו קיימת הצורה אינון (הם) במקום אינהו ביתר התלמוד.
אין ודאות לגבי השאלה אם לשונן של מסכתות אלו מוקדמת יחסית ללשון שאר המסכתות או מאוחרת יחסית אליהן, או שנשנו במחוז אחר.
לאחר חתימת התלמוד המשיכו גאוני בבל ביצירה ההלכתית.
עם חיבוריהם העיקריים נמנים ספר השאילתות (מיוחס לרב אחא משבחא), ספר הלכות פסוקות (יש המייחסים אותו לרב יהודאי גאון, ראש ישיבת סורא), וספר הלכות גדולות.
כמו כן נתגלה אוסף גדול של שאלות ותשובות מתקופת הגאונים בגניזת קהיר.
בחיבורים אלו משמשות גם עברית וגם ארמית בבלית, לעיתים בערבוביה.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו בניפור ובאתרים נוספים בסוף המאה ה-19 ובמהלך המאה ה-20 נתגלו קערות השבעה עשויות חרס, שבצידן הפנימי טקסטים מאגיים.
מטרת הטקסטים הייתה להגן על בעל הקערה מפני רוחות רעות, או להזיק לאויביו של בעל הקערה.
גובהה של קערה ממוצעת כ-6 ס"מ וקוטרה כ-15 ס"מ.
הקערות הללו מתוארכות למאות האחרונות של האלף הראשון לספירה.
חלק גדול מהקערות נכתבו בארמית בבלית על ידי יהודים, כפי שניתן ללמוד מאזכור השם המפורש או מציטוט קטעי פסוקים בטקסטים הללו.
לקערות אלו יש חשיבות גדולה עבור חקר הארמית הבבלית, משום שמדובר בממצא לשוני שלא חלו בו שינויים ושיבושים עקב העתקות – כפי שקרה בטקסט של התלמוד ושל כתבי הגאונים.
מאפיינים עיקריים של הארמית הבבלית
הארמית הבבלית נכתבת בכתב המרובע, המשמש גם את העברית מאז ימי בית שני ועד ימינו (בזמן שיבת ציון הביאו גולי בבל כתב ארמי זה עימם לארץ ישראל, והוא החליף את הכתב הכנעני שהיה בשימוש עד אז בעברית).
הכתיב של הארמית הבבלית הוא מלא (כתיב המשתמש באותיות אהו"י לציון התנועות השונות), בדומה ללשון חז"ל ובשונה מלשון המקרא.
התנועות i ו-e מסומנות על ידי יו"ד, התנועות o ו-u מסומנות על ידי וי"ו, והתנועה a, גם בתוך מילה, מסומנת לעיתים באל"ף (כגון: שאני – שונה).
עם זאת, במהדורות התלמוד הבבלי צומצם במהלך הזמן הכתיב המלא המקורי, בשל היוקרה של הכתיב המקראי החסר.
מערכת התנועות של הארמית הבבלית כללה שש תנועות עיקריות: a e i o u וכן תנועה שבין a ל-o.
לצידן התקיימו מספר תנועות קצרות, ששימשו כשווא נע.
בימינו נהוג לנקד את הארמית הבבלית בתלמוד ובתפילה באותם סימני ניקוד כמו בעברית, אולם מבחינה היסטורית סימנים אלו אינם מתאימים לארמית הבבלית.
מערכת העיצורים כללה 22 עיצורים – כמו בעברית, למעט השי"ן השמאלית.
ההבחנה בין העיצורים עי"ן לאל"ף התערערה, למשל: אליבא – "על הלב" (במקור: על ליבא).
העיצורים למ"ד, בי"ת, ורי"ש (ולעיתים גם מ"ם) נוטים להישמט בסוף מילה, למשל: נימא – נאמר (לפני ההשמטה: נימר), לא בכדי – "לא בכזב, לא סתם" (לפני ההשמטה: לא בכדיב), קָאֵי – קם, עומד (לפני ההשמטה: קָאֵים).
מלכתחילה לשם העצם היו שני מצבים: מיודע ובלתי מיודע.
במצב המיודע יש אל"ף בסוף צורת היחיד ויו"ד בסוף צורת הרבים: מלכָא (המלך), מלכֵי (המלכים).
עם זאת, במשך הזמן נחלש כוחו של היידוע, והצורות המיודעות משמשות הן כשמות מיודעים והן כשמות בלתי מיודעים (כלומר: מלכא – גם "מלך" וגם "המלך").
מערכת הפועל כוללת, כבעברית, צורות עבר, בינוני, עתיד, ציווי ומקור.
צורות העתיד של גוף שלישי נסתר מתחילות בדרך כלל בלמ"ד (רחמנא ליצלן – "אלוהים יצילנו").
את צורות הבינוני מקדימה לעיתים המילית קא או ק-, כגון: קא עביד (עושה).
מילית זו היא קיצור של קָאֵם (עומד).
צורות המקור בארמית בבלית מתאפיינות בסיומת e (קַטּוֹלֵי – הריגה, אַקְטוֹלֵי, אִתְקְטוֹלֵי); סופית זו בצורות המקור היא ייחודית לארמית בבלית.
אִתְפְּעֵל (מקביל לבניין נִפְעַל בעברית)
אִתַפְעַל (מקביל לבניין הָפְעַל בעברית)
אִתְפַּעַל (מקביל לבניין נִתְפַּעַל בעברית)
בניין ארמית בבלית בניין עברית ארמית בבלית עברית
לשון התלמוד הבבלי שופעת מונחים וביטויים טכניים, הקשורים לצורת המשא ומתן ההלכתי המאפיין את הטקסט.
דוגמאות: תנו רבנן (שנו חכמים) – מונח המשמש כפתיחה לציטוט של ברייתא; מאי קא משמע לן?
(מה משמיע לנו?) – שאלה הבאה לברר משמעות של כלל, שלכאורה ברור מאליו; מנא הני מילי?
(מהיכן דברים אלו?) – שאלה שנועדה לברר את המקור המקראי לדבריו של חכם.
(רשימה של המונחים הטכניים ניתן למצוא בספרו של הרב עדין שטיינזלץ, מדריך לתלמוד, עמ' 94–126).
מאפיין נוסף של לשון התלמוד הוא האופי המשפטי שלה, הבא לידי ביטוי בכללים משפטיים המשולבים בטקסט, כגון: ממונא מאיסורא לא ילפינן (אין לומדים דיני ממונות מדיני איסורים ולהפך), קים ליה בדרבה מיניה (אדם שהתחייב על עבירה אחת בעונש חמור נפטר על ידי כך מהעונש הקל בגין אותה עבירה) וכו'.
לארמית הבבלית חדרו גם מילים משפות זרות: מאכדית (למשל: פרקדן – "על הגב"), מפרסית (למשל: גושפנקא – "טבעת חותם", אמגושא – קוסם) ומיוונית (למשל: סילונא – צינור).
המחקר המדעי של הארמית הבבלית
המחקר המדעי של הארמית הבבלית התפתח מאוד בדורות האחרונים.
התפתחות זו נזקפת לזכותם של שני גורמים: האחד, הכרה באיכותם של כתבי יד מימי הביניים של התלמוד הבבלי, אשר משמרים את הניב בצורה קרובה יותר למקור מאשר המהדורות המודפסות; והשני, הכרה באיכות מסורת ההגייה התימנית של התלמוד הבבלי, המשקפת במידה רבה את הגיית הארמית הבבלית בזמן התלמוד.
עם החוקרים המובהקים של הארמית הבבלית נמנים: פרופ' יעקב נחום אפשטיין, שכתב מאמרים רבים לפירושן של מילים סתומות בניב זה, והרים תרומה נכבדת לחקר דקדוקו באמצעות ספרו "דקדוק ארמית בבלית"; וכן פרופ' שלמה מורג, שחקר את תורת ההגה והפועל על פי מסורת ההגייה התימנית.
פרופ' עזרא ציון מלמד חיבר מילון מנוקד לתלמוד הבבלי, נוח לשימוש וחביב על הלומדים.
בין החיבורים המדעיים העיקריים שנכתבו בתחום :
מילון לארמית הבבלית, מאת מיכאל סוקולוף
תיאור דקדוקי של תורת ההגה ומערכת הפועל, מאת שלמה מורג
תיאור דקדוקי של מערכת השם, מאת שלמה מורג ויחיאל קארה
תיאור הארמית הבבלית בחיבורי הגאונים, מאת משה מורגנשטרן
ספר דקדוק עדכני, מאת אליצור בר-אשר סיגל
הארמית הבבלית הטביעה את חותמה על התרבות היהודית לא רק בשל היותה לשון התלמוד הבבלי, אלא גם בשל חיבורים ותפילות שמקורם בתקופת חיותו של ניב זה, כגון פסקת "הא לחמא עניא" שבהגדה של פסח, תפילת הקדיש, תפילת כל נדרי, תפילת יקום פורקן, ועוד.
אולם היוקרה שלה זכה התלמוד הבבלי בכל תפוצות ישראל הביאה לכך שיהודים השתמשו בניב גם לאחר תום הדיבור הטבעי בו, בעיקר בחיבורים הלכתיים, וזאת לצד העברית.
התוצאה היא שפה בלולה, שבה אחת משתי השפות משמשת כשפה עיקרית (בדרך כלל הייתה זו העברית, אם כי לעיתים הייתה זו דווקא הארמית – כגון בספר יד רמה), ובתוכה שזורות מילים מן השפה האחרת.
שפה בלולה זו מאפיינת את רוב החיבורים ההלכתיים שנכתבו באלף השנים האחרונות, מאז תקופת הראשונים ועד ימינו, ויש המכנים אותה בשם "עברית רבנית".
דוגמה מובהקת ללשון בלולה זו היא פירושו של רש"י לתלמוד הבבלי, כפי שניתן ללמוד מהציטוט הבא (מתוך תחילת מסכת בבא מציעא, "שניים אוחזין בטלית, זה אומר כולה שלי, וזה אומר כולה שלי" וכו'.
המילים הארמיות מופיעות בצבע חום ותרגומן בסוגריים):
שנים אוחזין בטלית – דוקא אוחזין, דשניהם (ששניהם) מוחזקים בה ואין לזה כח בה יותר מזה, שאילו הייתה ביד אחד לבדו, הוי אידך (היה האחר) המוציא מחבירו, ועליו להביא ראיה בעדים שהיא שלו, ואינו נאמן זה ליטול בשבועה.
זה אומר כולה שלי – בגמרא מפרש, למאי תנא תרתי (למה חזר פעמיים).
זה ישבע – מפרש בגמרא שבועה זו למה.
שאין לו פחות מחציה – בגמרא מפרש אמאי תקון כי האי לישנא בהך שבועה (על מה תיקנו כלשון הזו בשבועה ההיא).
הארמית הבבלית המלאכותית השפיעה גם על לשון התפילה: החל מאמצע ימי הביניים ניצלו יהודי אירופה את ידיעותיהם בארמית בבלית בפיוטיהם, שחלקם שולבו עם הזמן בתפילה.
עם זאת, בפיוטים רבים אין הקפדה על טהרת הניב הארמי של התלמוד הבבלי, וניתן למצוא בהם ערב רב של מילים וצורות דקדוקיות מניבים ארמיים שונים.
דוגמה לכך היא פיוט האקדמות הנאמר בקהילות אשכנזיות לפני קריאת התורה בשבועות, ופיוט חד גדיא הנאמר בליל הסדר.
חיבור חשוב נוסף שארמית בבלית משמשת בו, לצד ניבים ארמיים נוספים, הוא ספר הזוהר.
בחיבור זה (וליתר דיוק – בחיבורים אלו) ניתן למצוא קווי לשון מובהקים של הארמית הבבלית, כגון צורת הפועל להוי (יהיה), כינוי הגוף איהו (הוא), ואיהי (היא), ותחילית ק- לפני צורות בינוני.
לצד צורות אלו אנו מוצאים גם קווי לשון מובהקים של ניבים אחרים: ארמית המקרא, הארמית של התרגומים, והארמית של המדרשים והתלמוד הירושלמי.
מטעם זה רווחת הדעה בקרב החוקרים שלא ניתן לייחס את ספר הזוהר לתקופת התנאים.
מילים ארמיות בבליות רבות חדרו לשפה העברית והוטמעו בה: אדרבה (להפך), אסמכתא (סימוכין), בדיעבד (לאחר מעשה), ועוד רבות.
השפעה מיוחדת יש ללשון התלמוד על לשון המשפט, וזאת משום שחלק ניכר משופטי מדינת ישראל בראשיתה היו אמונים, לפחות בחלקם, על התלמוד הבבלי, ונזקקו ללשונו בעת שכתבו את פסקי הדין שלהם.
בין היתר ניתן לציין את המילים מוֹתב (מושב של בית המשפט), מכללא (מתוך הכלל), השופט קמא (השופט בערכאה הראשונה), רישא וסיפא (תחילה וסוף של סעיפים), אליבא דכולי עלמא (לדעת כל העולם), לית מאן דפליג (אין מי שחולק), מאי נפקא מינה (מה יוצא מזה), פשיטא (הרי זה פשוט) ועוד.
העברית הישראלית ירשה מהעברית הרבנית מספר מילים שמינן זכר, ואשר נתפסו כמילים עבריות שמינן נקבה בשל סיומת היידוע הארמית a־ שלהן.
דוגמאות לכך הן קושיה, סוגיה, עובדה, גרסה – כולן ממין זכר בארמית (במקור: קושיא, סוגיא, עובדא, גרסא) אבל ממין נקבה בעברית.
חלק מן המילים הארמיות חדרו לעברית החדשה בתיווך היידיש, כגון "דווקא".
ארמית חדשה הוא כינוי כולל לניבים שונים של ארמית המדוברים בימינו אנו, בעיקר באזור הסהר הפורה, אך גם בקהילות שונות במדינות מערביות, בעיקר באירופה ובארצות הברית, וגם בישראל.
נהוג לחלק את ניבי הארמית החדשה לארבע קבוצות עיקריות:
ארמית מערבית חדשה - ניב זה, השריד היחיד של הארמית המערבית, מדובר בשלושה כפרים בסוריה, אשר הידוע ביניהם הוא מעלולה.
לניב כמה אלפי דוברים, נוצרים ומוסלמים (זהו הניב הארמי היחיד שדוברים בו מוסלמים).
ארמית חדשה מרכזית (או ארמית חדשה צפון-מערבית) - קבוצת ניבים זו, אשר העיקרי בה הוא ניב טורויו, מדוברת על ידי נוצרים המשתייכים לכנסייה הסורית היעקבית באזור טור עבדין בדרום-מזרח טורקיה.
מספר הדוברים מוערך בכ-500,000. השם "טורויו" רווח רק בקהילה האקדמית.
הדוברים עצמם מכנים את שפתם "סוראית" או "סוריויו", וליתר דיוק: "לְשָׁאנָא סוּרֲיֹויֹו" או "לִשַׁאנַא סורַיַּאיַא", כולם גלגולים של המלה "סורית".
ארמית חדשה צפון-מזרחית - זוהי קבוצת ניבים המדוברת בעיקר בצפון עיראק, באזרבייג'ן האיראנית, ובמידה מועטה יותר בדרום מזרח טורקיה.
רוב הדוברים הם נוצרים המכנים את שפתם "סורֶת" (מ"סורית"), אך ישנם גם יהודים (למשל יהודי צפון מערב איראן, וכן יהודי כורדיסטן, כיום מרביתם בישראל) שדוברים ניב מקבוצה זו, כדוגמת קבוצת נאש דידן.
מספר הדוברים מוערך בכחצי מיליון.
דוברים רבים עזבו את ארצותיהם המקוריות וחיים כיום במדינות המערב.
דוברי השפה בישראל מכנים אותה לרוב "כורדית" או "כורדית יהודית", אך אין לבלבל בינה לבין השפה הכורדית המדוברת בפי הכורדים המוסלמים.
הניב היהודי תועד בישראל החל משנות ה-50.
מנדעית חדשה - ניב זה, הרובד המודרני של הלשון המנדעית מדובר על ידי המנדעים, אשר חיים באופן מסורתי בדרום עיראק ומחוז ח'וזיסטאן באיראן.
רבים מהם עזבו את ארצות מוצאם וחיים כיום בארצות הברית.
אי לכך, מרבית המנדעים אינם דוברים את שפתם ומספר דוברי המנדעית החדשה מוערך בכמה מאות לכל היותר.
על אף שהארמית היא שפה בעלת עומק היסטורי נרחב, התיעוד הכתוב של הארמית החדשה אינו רב, כיוון שניבים אלו נתפסו על פי רוב כניבים מדוברים ללא יוקרה של שפה כתובה (בדומה לניבי הערבית המדוברת).
רק בעת החדשה החל תיעוד בלשני של ניבים אלו ונאספו סיפורים מפי דוברים.
עם זאת, קיימים כמה כתבי יד של טקסטים דתיים בניבים אלו, כדוגמת מדרשים יהודים בני המאה ה-17 מן העיר נרווה בעיראק.
יש המכנים את ניבי הארמית החדשה (ובפרט הארמית החדשה הצפון-מזרחית) "סורית חדשה", כאילו היו גלגול ישיר של השפה הסורית הקדומה, אך שם זה אינו מדויק מבחינה בלשנית.
ארמיניה בילפלד היא קבוצת כדורגל גרמנית מהעיר בילפלד.
הקבוצה נוסדה ב-3 במאי 1905. הקבוצה משחקת בבונדסליגה השנייה.
שם הקבוצה נגזר משמו של ארמיניוס החרוסקי אשר ניצח בקרב יער טויטובורג שלושה לגיונות מן הצבא הרומי.
על פי המסורת העיר בילפלד ממוקמת בליבו של היער ומשמשת כעיר המחוז הגדולה.
הקבוצה נוסדה בשנת 1905. עד עונת שיחקה בליגות אזוריות בוסטפאליה למעט עונת בה שיחקה בליגת העל המערב גרמנית.
בסוף עונת 1969/1970 העפילה בפעם הראשונה לבונדסליגה.
הקבוצה שיחקה 2 עונות בבונדסליגה ובסוף עונת ירדה לליגה השנייה שהייתה ליגה אזורית.
הקבוצה שיחקה 6 עונות בליגה השנייה.
בעונת הגיעה לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת פ.צ.
בעונת הגיעה לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת רוט-וייס אסן.
הקבוצה שיחקה עונה אחת בבונדסליגה, ירדה לליגה השנייה וחזרה אחרי עונה אחת לבונדסליגה.
הקבוצה שיחקה בבונדסליגה 5 עונות מעונת ועד עונת .
בעונת הגיעה לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת שאלקה 04. בסוף עונת 1984/1985 ירדה לליגה השנייה.
הקבוצה שיחקה בליגה השנייה 3 עונות וירדה לליגה השלישית.
הקבוצה שיחקה 7 עונות ברציפות בליגה השלישית ובסוף עונת 1994/1995 עלתה לליגה השנייה.
הקבוצה שיחקה עונה אחת בליגה השנייה והעפילה לבונדסליגה.
בעונת הגיעה לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסידה בפנדלים לקבוצת באייר לברקוזן.
בעונת הגיעה לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת וולפסבורג.
בעונת הגיעה לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת שטוטגרט קיקרס.
הקבוצה שיחקה לסירוגין בבונדסליגה ובליגה השנייה עד עונת .
מעונת הקבוצה שיחקה 5 עונות בבונדסליגה.
בעונת 2004/2005 הגיעה לחצי הגמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת באיירן מינכן.
בעונת 2005/2006 הגיעה לחצי הגמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת איינטרכט פרנקפורט.
בעונת הגיעה לשמינית גמר הגביע הגרמני והפסידה לקבוצת קרל צייס יינה.
בסוף עונת ירדה לליגה השנייה.
הקבוצה שיחקה 2 עונות בליגה השנייה וירדה לליגה השלישית.
בסוף עונת עלתה לליגה השנייה, אולם נשרה ממנה כעבור עונה לאחר שסיימה במקום ה-16, והפסידה לדרמשטדט מהליגה השלישית בפלייאוף.
בסוף עונת 2014/2015 העפילה חזרה לבונדסליגה השנייה.
בעונת 2019/2020 הקבוצה זכתה באליפות הבונדסליגה השנייה ובכך הבטיחה את עלייתה לבונדסליגה והבטיחה את חזרתה לליגה הבכירה לאחר 12 שנות היעדרות.
בסיום עונת 2021/2022 ירדה הקבוצה לבונדסליגה השנייה.
עונה לאחר מכן ירדה לליגה השלישית.
בעונת 2024/2025 סיימה כאלופת הבונדסליגה השלישית ושבה לבונדסליגה השנייה.
באותה העונה, כאשר היא בליגה השלישית, הצליחה גם להעפיל לגמר הגביע הגרמני לראשונה בתולדות המועדון, אך הפסידה בו 4-2 לשטוטגרט ולא הצליחה לזכות בתואר.
במשחקה הראשון אי פעם לבשו שחקני הקבוצה מדים בצבע כתום.
הקבוצה העפילה לבונדסליגה ב-1970 כשהיא משחקת בחולצה כחולה עם פסים לבנים.
מדי הבית של הקבוצה כוללים חולצה בצבע כחול, מכנסיים שחורים וגרביים לבנים.
צבע תלבושת החוץ הוא לבן עם גרביים לבנים.
סמל הקבוצה מורכב מדגל שצבעיו הם כחול, לבן, ושחור (מימין לשמאל), ועל החלק האמצעי כתובה האות A (ארמיניה).
הדגל מוקף בזר של עץ אלון, שצבעו כחול.
אַרְמַן לֵוִי או בשמו המלא פרנסואה-תאודור-ארמן לוי , משפטן ועיתונאי צרפתי, בעל השקפות רפובליקניות.
נודע בתמיכתו במאבק לשחרור לאומי וחברתי של העמים באירופה, מימי אביב העמים בפולין איטליה וברומניה ועד לקומונה הפריזאית ב-1871. בעת שהותו ברומניה הזדהה עם העם היהודי ועם מאבקו לאמנציפציה.
ייסד את כתב העת היהודי הראשון ברומניה ישראליטול רומן שהיה דו-לשוני, ברומנית ובצרפתית.
היה לו סב יהודי, יליד מץ.
הוריו של ארמן לוי היו צרפתים קתוליים, אולם אחד מסביו היה יהודי מן העיר מץ שהתחתן עם צרפתייה נוצריה והמיר משום כך את דתו בגיל צעיר.
האב, ז'ורז'-פרנסואה לוי, עלה בהייררכיה הפקידותית הממשלתית והיה למזכיר ראשי של הקיסר נפוליאון הראשון, לעומת זאת, בימי הרסטורציה עבד כנוטריון מלכותי ואחר כך היה ראש מועצת העיירה פרסי-סו-טיל במחוז קוט ד'אור שבחבל בורגון (בורגונדיה).
ארמן לוי שנולד בפרסי בשנת 1827, למד בבית ספר בסמור-אן-אוסווה, שבו התוודע למורה לגרמנית ולפילוסופיה, סופר גולה פולני בשם יאקוב (ז'אק) מלינובסקי, מאוהדיהם של מבשרי הסוציאליזם, שארל פורייה ופייר לרו, של ההוגה המיסטיקן אנדז'יי טוביאנסקי ושל המשורר אדם מיצקייביץ'.
ב-1845 נסע לוי לפריז ונרשם ללימודי משפטים באוניברסיטת פריז.
בימי הלימודים הכיר בקולז' דה פראנס את מיצקייביץ' עצמו, ואת אדגר קינה וז'ול מישלה שעשו נפשות עבור האמנציפציה של עמי אירופה.
לוי ששמע את הרצאותיהם והתיידד איתם, למד פולנית, ותרם להפצת כתביו ורעיונותיו של מיצקייביץ בצרפת.
דרך מוריו הצרפתים הכיר לוי גם צעירים רומנים שלמדו בפריז, כמו קונסטנטין א.
רוסטי, יון ברטיאנו, האחים ראדו, ניקולאיה, שטפאן, ואלכסנדרו ג.
גולסקו, ואוג'ניו קאראדה שכבשו את לבו בעניין המאבק לזכויות לאומיות וחברתיות של העם הרומני.
לוי התגייס למאבק האופוזיציה הרפובליקנית הצרפתית ואימץ דעות אנטי-קלריקליות.
ב-1846 היה לוי חבר בוועד התמיכה במורדי גליציה.
אחרי שמחה נגד סילוקו של אדגר קינה מקולז' דה פראנס, הושעה בעצמו לשנה מהפקולטה למשפטים.
בתום לימודיו לא התקבל ללשכת עורכי הדין.
במחאה נגד פעילות האגודה הקתולית ונסאן דה פול הקים לוי את האגודה החילונית לסיוע בבתי הספר.
בפברואר 1848 נמנה לוי עם מארגני ה"בנקט" האחרון - "בנקט בתי הספר" שהפך ל"בנקט הרובע השנים עשר" (כיום מדובר ברובע החמישי שהיה ציון דרך בפריצת המהפכה ב-24 בפברואר 1848. היה חבר בוועד המרד של הסטודנטים ונלחם בקרבות רחוב במתרסים.
דרש זכות כללית להצבעה לפרלמנט, התנגד ללוויה הקתולית של הרוגי פברואר.
אחרי שיצא למסע תעמולה באזורי הספר, בחזרתו לפריז היה ליושב ראש "מועדון התומכים בשוויון" (Club des égalitaires) וייצג אותו ב"מועדון המועדונים".
יחד איתו פעלו במועדון זה פייר לרו, מדייה דה מונז'אן, ברנאר ורדיקלים אחרים.
בגלל נאומיו התקיפים נקנס לוי פעמיים על ידי השלטונות.
ב-15 במאי 1848 השתתף בהפגנה בעד פולין ונעצר במבצר ונסן שבו הובאו למעצר מנהיגים מהפכנים ידועים כמו ארמן ברבס, ונסן-פרנסואה רספאי, אוגוסט בלנקי.
לוי נמצא זכאי ושוחרר אחרי זמן יחסית קצר.
בשובו לצרפת כתב מאמרים פוליטיים וחברתיים בעיתונים.
בין היתר פרסם בעיתון "לה רפורם" של לדרי-רולן סדרת מאמרי סולידריות עם מאבק הלאומי של האיטלקים.
יחד עם אנרי ואלטון פרסם את החוברות הסוציאליסטיות "דמוקרטיה חברתית", אחר כך "המורדים, שני ימי שני "-" Les Émeutiers !...
בבחירות לנשיאות ב-1848 תמך במועמדותו של רספאי.
לוי הורשע מספר פעמים על עבירות עיתונות.
אחרי שהשתתף ב-13 ביוני 1849 בהפגנת מחאה נגד התערבותה הצבאית של צרפת ברומא נמלט לבלגיה, אחר כך ללונדון.
בסופו של דבר לא נענש והורשה לחזור לצרפת.
אחרי הפיכת 12 בדצמבר 1851 לא נרדף.
עם זאת חשב לנכון לברוח לחו"ל ושב למולדת בספטמבר 1852.
לוי התרחק בהמשך מהפעילות הסוציאליסטית וקיבל בברכה את מדיניות החוץ של נפוליאון השלישי, במיוחד כלפי הרומנים והאיטלקים, בשם "עקרון הלאומים" (principe des nationalités) והגן על קו "הדמוקרטיה האימפריאליסטית".
הוא נמצא באותה תקופה, בדומה ליון ברטיאנו הרומני, בקשר עם הנסיך נפוליאון-ז'רום בונפרטה והיה משוכנע ש"רק ברית לויאלית ואיתנה בין נפוליאון לדמוקרטיה עשויה למנוע אסון" לצרפת.
מלחמת קרים בין צרפת, בריטניה והאימפריה העות'מאנית מחד לרוסיה מאידך, עוררה תקוות בקרב חלק מעמי מזרח אירופה, בעיקר הפולנים.
ב-1853 פרסם לוי את מסתו "רוסיה על הדנובה" שבה קרא ברגשנות לעזרת צרפת על מנת להציל את רומניה מהכיבוש הרוסי.
ב-1853 היה לוי למזכירו של מיצקייביץ'.
ככל הנראה ב-11 בספטמבר 1855 הפליג יחד עם המשורר לטורקיה והתגייס איתו בלגיון הפולני שהתארגן בטורקיה תחת חסותו של הגולה הפולני ולדיסלב צ'ייקובסקי שהתאסלם תחת השם סדיק פאשה.
תמך ברעיונו של מיצקייביץ' לשתף יהודים פולנים בלגיון.
באחד ממכתביו לז'ול מישלה ציין את התלהבותו ממגעיו עם הפולנים והיהודים הפולנים ששהו בבורגס במסגרת לגיון פולני כנראה בהשפעת מיצקייביץ' חיזק לוי את הזדהותו כיהודי ואת משיכתו לרעיון המימוש הקרוב של "שיבת ציון".
בביקורם בבית כנסת באיזמיר אמר לוי לרב מקומי שצופה סימנים להתקרבות השיבה לירושלים: נפילה בקרוב של שלטון האפיפיור, גסיסתה של האימפריה העות'מאנית וחורבנה של רוסיה.
מיצקייביץ' שהתעניין ביהדות ובהיסטוריה היהודית גם בהשפעת המיסטיקן טוביאנסקי, הודה ללוי שהוא לא רצה את עזיבתם של היהודים את פולין, כי כמו הברית בין הפולנים לליטאים, גם הברית עם היהודים ועם לאומים ודתות אחרים עשויה לתרום לגדולת פולין ולשגשוגה החומרי והרוחני.
אחרי מותו של מיצקייביץ' מכולרה באיסטנבול ב-26 בנובמבר 1855 הביא לוי לצרפת את גופתו של המשורר ולימים בשנת 1890 נאם נאום פרידה בתחנת הרכבת פריז-מזרח של פריז ממנה הובלו שאריותיו אל פולין.
לוי היה יחד עם מישלה שותף להחלטות בקשר למשמורת על ילדי הפולני הדגול.
בהשפעת רעיונותיו של מיצ'קייביץ' עלתה התעניינותו של לוי בגורל היהודים במזרח אירופה, כשהוא עודד את מאמציהם לאמנציפציה ושיתף פעולה עם כל ישראל חברים.
בפני אנטישמים לא היסס להצהיר על עצמו כיהודי.
המשך פעילותו למען זכויות העמים והפועלים
ב-1857 הציג ארמן לוי כרפובליקן את מועמדותו בבחירות בנפות סמור ושאטיון-סור-סן, אבל נכשל.
החל מ-1858 הצטרף לבונים החופשיים והיה חבר באינטרנציונל הראשון
בשנת 1859 הקים בז'נבה יחד עם בנו של מיצקייביץ', ולדילסב, את העיתון בצרפתית L'Espérance ("התקווה") שדגל בשחרור העמים המדוכאים, ופתח בעיתון מדור מיוחד "טריבונת הפועלים".
לוי ניסה לפשר בין הבונפרטיזם, בין רעיונות התחייה הלאומית שנתמכו על ידי הספונסורים של העיתון, ולרעיונות האינטרנציונל הראשון לגבי סוגיית הלאומים.
תוך הצהרת נאמנות לשושלת בונפרטה, דרש יותר זכויות לפועלים, כמו למשל בעצומה מ-22 באפריל 1861.
ערב התערוכה הבינלאומית בלונדון ב-1862 ביקש לוי מהקיסר ומהנסיך נפוליאון-ז'רום לשלוח משלחת פועלים צרפתים לתערוכה.
בהמשך פרסם לוי כמה חוברות בעניין הפועלים שמצאו חן בעיני המנהל הקיסרי.
ב-1862 סינגר לוי על פועלי הדפוס שנשפטו בגלל רצונם להתאגד.
יחד עם פועלים תומכי האידאולוגיה הפרודוניסטית.
בבחירות ב-1863 ערך לוי את מצע הבחירות של המועמד לואי לרואה, פועל דפוס במקצועו, במחוז הבחירות השביעי של פריז.
מצע זה דרש חופש התאגדות והתכנסות, הזכות לשבות, הקמת קמרות קורפורטיביות המורכבות ממעבידים ועובדים.
ב-1864 מתח לוי בקורת על הצעת החוק של אמיל אוליבייה בנושא הזכות להתאגדות.
לוי השתתף ב-1865 בהקמת הסניף הצרפתי של האיגוד הבינלאומי של הפועלים
ב-1869 יחד עם שארל לונגה, בריון, ורדור ומילייר, השתתף לוי בעיתון La Tribune populaire (הטריבונה העממית) שהכריז עצמו "בטאון של הדמוקרטיה הרדיקלית והסוציאליסטית".
בו זמנית המשיך לוי לעקוב בעיניין רב את איחוד האיטלקים, ואת המאמצי הפולנים והרומנים להשיג עצמאות.
הוא כתב בעיתון הבונפרטיסטי השמאלי L'Opinion nationale (הדעה הלאומית) וב-1858 פרסם את החוברת Empéreur Napoleon III et les Principeautés Unis (הקיסר נפוליאון השלישי והנסיכויות המאוחדות) בה תמך בעמדת צרפת לטובת איחוד הנסיכויות הרומניות.
ככל הנראה להזמנת משרד החוץ הצרפתי, בשנת 1861 פרסם לוי בעילום שם שתי חוברות, אחת בנושא איטליה: L'Empéreur, Rome et roi d'Italie (הקיסר, רומא ומלך איטליה) והשנייה - L'Empéreur Napoléon et le roi Guillaume (הקיסר נפוליאון והמלך וילהלם).
הזדהותו עם הפולנים הייתה כה בולטת ששוטרים צרפתים חשדו שהוא עצמו פולני.
באחד הדו"חות של המשטרה בפריז נכתב:"מדווחים שאחד בשם לוי, פולני, הוא מסוכן ביותר".
רבה הייתה אכבזתו של ארמן לוי מחלק מחבריו הרומנים שהכיר בצרפת אשר בהגעתם לעמדות כוח ברומניה העצמאית חלקם הפכו לאנטישמים ודגלו בהגבלת זכויות היהודים.
בראשם בלט יון ברטיאנו שהיה לראש ממשלת רומניה.
ב-1867 ליווה לוי את אדולף כרמייה לרומניה כדי להתערב לטובת היהודים הנרדפים.
אחרי שבביקור קודם ברומניה בשנים 1856-1857 השתתף לוי יחד עם ד"ר יוליוס ברש ואינטלקטואלים יהודים אחרים בהוצאה לאור של העיתון היהודי הדו-לשוני רומני-צרפתי Israelitul român (היהודי הרומני), בביקורו ברומניה ב-1867–1868 חידש לוי את עריכת העיתון הזה ותמך בדפיו את הדרישה להתאזרחות היהודים ולשוויון זכויות.
עם הזמן התחיל להתרחק מהמשטר הקיסרי.
בביקורו האחרון ברומניה ב-1885 לאומן קיצוני רומני התנקש בחייו.
ברטיאנו הורה על גירושו של ארמן לוי מרומניה יחד עם קבוצת אינטלקטואלים יהודים ולא יהודים, ביניהם משה גסטר, אליאס שוורצפלד, מרקו ברוצ'ינר ואלכסנדר צ'ינקו (זה האחרון בגלל תמיכתו בעניין הרומנים באוסטרו-הונגריה).
על אף גירושו המשיך לוי לתמוך בשאיפות לעצמאות ולקדמה של העם הרומני.
תמיכתו בשחרורה ואיחודה של איטליה זיכתה אותו ביותר נחת.
עוד משנות ה-40 יצר לוי קשרים עם לוחמי החופש האיטלקים כמו ג'וזפה גריבלדי, ג'וזפה מציני, קמילו קאבור, מאורו מאקי, אמדאו מלגארי, ומאוחר יותר עם הצעיר אטיליו בז'ה שהיה שותף לאהבתו לפולין.
כשנמלט לאיטליה אחרי דיכוי הקומונה הפריזאית, התקבל שם בחום על ידי חבריו שנמנו עם האליטה הפוליטית של המדינה החדשה.
בהמשך נשאר לוי באיטליה למשך עשר שנים, שאולי היו המאושרות בחייו הסוערים.
ב-1873 ייצג ארמן לוי את כל ישראל ערבים באיטליה ויזם את בניית הפסל של ג'ורדנו ברונו בקמפו די פיורי ברומא.
כששמע על פריצת המלחמה בין ארצו לפרוסיה שב לוי לפריז ביולי 1870. בעת פריצת המרד של הקומונה הפריזאית שוב חזר בו הלהט המהפכני.
ב-3 בספטמבר 1870 עמד במרכז פריז בראש הפגנה נגד הקיסרות וב - 4 בספטמבר נמנה עם הפולשים לאולם הגוף המחוקק.
השתתף בוועד הביטחון (Vigilance) של הרובע החמישי, ב"איגוד הרפובליקני של הרובע השישי" (מחלקה של האינטרנציונל), ב-5 בספטמבר 1870 הצטרף לוועד המרכזי הרפובליקני של עשרים הרבעים ופרסם את העיתון "Le Patriote" (בין 29-6 בספטמבר 1870 ובין 19–24 במרץ 1871), בטאון של האיגוד הרפובליקני של הרובע השישי.
השתתף באירועים ב-31 באוקטובר 1870 ונמנה עם 46 חותמי הכרזה האדומה - Affiche rouge מ-6 בינואר 1871, שפנתה בשם 20 רבעי פריז אל תושבי העיר.
היא הסתיימה במילים: "מקום לעם!
בין 27 בדצמבר 1870 לינואר 1871 פרסם לוי את העיתון "La Lutte à outrance" (מאבק ללא פשרות), עיתון המועדון של בית הספר לרפואה (שבגיליון האחרון שלו הודיע כי חלק מהעיתון ימשיך לשמש את האיגוד הבינלאומי של פועלים)
בוועד המרכזי הרפובליקני של עשרים הרבעים הביע לוי עמדה נגד חסידי הדיקטטורה בסגנון יעקוביני.
בבחירות ב-26 במרץ 1871 לקומונה הפריזאית במחוז הבחירות ברובע השישי לא השיג ועד עשרים הרבעים והאיגוד הרפובליקני של הרובע השישי אלא 385 קולות מתוך 9499. עם זאת תמך לוי בקומונה הפריזאית והתקרב לחסידי בלנקי.
התרכז שוב בסוגיות הלאומיות של הרומנים והפולנים.
אחרי דיכוי הקומונה נמלט לוי לאיטליה, בה פקד את ג'וזפה מציני והשתתף בכנסים רבים למען הדמוקרטיה וחופש העמים.
שב לצרפת אחרי החנינה בשנת 1880. התקרב לכמה סיעות סוציאליסטיות קטנות.
ב-1881 הציג את מועמדותו במחוז הבחירות של סמור עם מצע דמוקרטי סוציאליסטי אבל הובס על ידי המועמד האופורטוניסטי.
ב-1889 נסוג מהמירוץ לטובת הרדיקלי ביזואר-בר.
ב-21 מרץ 1891 בשובו מכינוס של בונים חופשיים בקורבוואה על יד פריז, ארמן לוי איבד את ההכרה ברחוב ואושפז בפריז, בבית החולים בוז'ון.
לא חזר להכרה ונפטר בבית החולים כעבור יומיים.
סיבת המוות היה אירוע ריאתי חריף.
ב-26 במרץ 1891 הובא לקבורה בבית הקברות מונפרנאס בחלקה המיועדת ליהודים עניים שמומנה על ידי הקהילה היהודית.
ללווייה הגיעו רבים, כולל נציגי הקהילות הפולנית, הרומנית והאיטלקית בפריז.
בין אחרים נאמו נאומי הספד ולדיסלב מיצקייביץ', הרב אנטואן לוי ונציג הבונים החופשיים.
לדברי ז'אן גומון, לוי היה דמות אבירית של הדמוקרטיה של שנות ה-1848, של הרעיונות ההומניטריים והסוציאליסטים.
היה אדם מאמין, דאיסט, ושנא את הכנסייה.
היה "מלא הערצה לרוחה ולריעונותיה של המהפכה הגדולה, תקווה ואמונה בדת חדשה, זו של רפובליקת העם".
עם הזמן פעילותו למען פולין ורומניה נשכחה.
רק ב-1933 צוינה תרומתו בתקשורת הרומנית על ידי חבר אקדמיה בשם סמוקינה שכתב מאמר על המהגרים.
גם בפולין שמו נשכח לתקופה ארוכה.
שמרנים פולנים שנאו אותו בגלל היותו מתנגד לכמורה ובונה חופשי ובעל שם משפחה יהודי, טענו נגדו טענות שוא שהתגייר, ושהשפעתו על מיצקייביץ הייתה מזיקה - שהיה אחראי, למשל, על השקפותיו ה"ביזריות" של המשורר הפולני בעיניין היהודים.
בנו של מיצקייביץ', ולדיסלב, שמר ללוי רגשות אסירות תודה, אבל העדיף לא להבליט את תרומתו.
המונוגרפיה של יז'י בוריישה על ארמן לוי עשתה איתו צדק והייתה גם מחווה אמיצה בזמן תקופת הרדיפות האנטישמיות בפולין בשנת 1968.
עם מחאת הרומנים נגד הפלישה למולדתם וההתכתבות על הנסיכויות הרומניות בין דימיטריה ברטיאנו והלורד דאדלי סטוארט
1883 - La Roumanie et la liberté du Danube (רומניה והחופש על הדנובה) מבוא למחאת רומניה.
ארמָן איפּוֹליט לואי פִיזוֹ היה פיזיקאי צרפתי.
עבודתו המוקדמת עסקה בשיפור תהליכי צילום.
מאוחר יותר היה מעורב בסדרת מחקרים על אינטרפרומטריה ועל חום.
בשנת 1848 הוא חזה את ההסחה לאדום של גלים אלקטרומגנטיים.
בשנת 1849 חישב פיזו בפעם הראשונה את מהירות האור על כדור הארץ.
הוא העביר קרן אור דרך גלגל שיניים, הקרן עברה 8 ק"מ עד שהגיעה למראה שהחזירה אותה, אז הקרן חזרה אותם 8 ק"מ עד לגלגל השיניים שבמשך זמן התנועה הסתובב מהר מספיק כדי שהקרן תחלוף בפער הבא של השיניים ותגיע לעינו של הצופה.