tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1919 העביר הפרלמנט האוסטרי חוק שקבע באופן רשמי את סיום השלטון של בית הבסבורג באוסטריה, ואת החרמת נכסי המשפחה לטובת המדינה (מטעמי רשמיות ולא ענישה).
בני המשפחה התגוררו בשווייץ ובפורטוגל לסירוגין.
בשנת 1922 מת אביו, ואוטו הפך לראש בית הבסבורג.
בשנת 1922 יסד ריכרד ניקולאוס פון קודנהובה-קלרגי, ביחד עם אוטו, את האיחוד הפאן אירופי, במטרה - בימים שלאחר מהפכת אוקטובר - למנוע הגמוניה עולמית רוסית.
קונדהובה-קלרגי עמד בראש אותו ארגון עד מותו בשנת 1972, ולאחר מכן עמד אוטו בראש הארגון.
בשנת 1923 פרסם קודנהובה-קלרגי מנשר במספר רב של שפות אירופיות ואחרות, כמו סינית ויפנית, אליו צורף טופס הצטרפות, להקמת 'התנועה הפאן-אירופית'.
קודנהובה-קלרגי ותנועתו רכשו את תשומת לבם ואהדתם של אישים בולטים באירופה ובאמריקה.
בין אלה היו אנשי רוח, כמו שטפן צווייג, תומאס מאן, היינריך מאן, פול קלודל, ארתור שניצלר, זיגמונד פרויד ואחרים.
הרעיון והתנועה רכשו גם את אהדתם של אישים מן התחום הפיננסי, כמו הבנקאי הגרמני מקס ורבורג, אשר סייע כספית לתנועה, אנשי הכספים האמריקנים פאול ורבורג וברנרד ברוך ואחרים.
בשנת 1935 סיים אוטו את לימודיו באוניברסיטת לוון, בלגיה, וקיבל תואר דוקטור במדעי המדינה.
אוטו האמין בזכותו החוקית לשמש כקיסר אוסטריה, והאמין שיום יבוא והוא יחזור לכס המלוכה.
אוטו נהנה מתמיכה ציבורית ניכרת באוסטריה, ובין השנים 1931–1938 1,603 עיריות אוסטריות נתנו לאוטו תואר אזרח כבוד.
העיתונאי ג'ון גונתר האמין שהעם האוסטרי היה מחזיר את אוטו לשלטון, אילו לא הייתה מתלווה לכך חזרתם של כל בני בית הבסבורג.
בנוסף גם עמדה לו למכשול התנגדותם של צ'כוסלובקיה ויוגוסלביה, שחששו כי אזרחיהם ירצו גם הם להצטרף מחדש לשלטון בית הבסבורג.
אוטו גינה את הנאציזם, וקבע:
אוטו התנגד בתוקף לאנשלוס, ובשנת 1938 פנה לקנצלר האוסטרי קורט שושניג וביקש ממנו להתנגד לגרמניה הנאצית.
אוטו תמך בהתערבות בינלאומית, והציע לחזור מן הגלות כדי להשתלט על מושכות השלטון על מנת להדוף את הנאצים.
לפי ג'רלד וורנר, "היהודים האוסטרים היו בין התומכים החזקים ביותר בהחזרת שלטון בית הבסבורג, שכן הם האמינו שהשושלת תיתן לאומה די נחישות לעמוד מול הרייך השלישי".
לאחר סיפוח אוסטריה לגרמניה, נידון אוטו למוות על ידי המשטר הנאצי; רודולף הס הורה על הוצאתו להורג של אוטו, באופן מיידי כאשר ייתפס.
בהוראתו של אדולף היטלר, הרכוש האישי של בית הבסבורג הוחרם, וחוק ההבסבורג שבוטל קודם לכן הוחזר על כנו.
מנהיגי התנועה הלגיטימית האוסטרית, כלומר המונרכיסטים, נעצרו על ידי הנאצים והוצאו להורג ברובם.
הדודנים של אוטו מקס, דוכס הוהנברג וארנסט, נסיך הוהנברג נעצרו בווינה על ידי הגסטאפו, ונשלחו למחנה הריכוז דכאו, שם נשארו בכל תקופת השלטון הנאצי.
אוטו סייע ל-15,000 אוסטרים, ובתוכם אלפי יהודים, לברוח מן הארץ בתחילת מלחמת העולם השנייה.
לאחר הפלישה הגרמנית לצרפת בשנת 1940, עזבה המשפחה את הבירה הצרפתית ונמלטה לפורטוגל, בסיועו של ארישטידש דה סוזה מנדש, הקונסול הפורטוגלי בבורדו, שהנפיק להם אשרת מעבר.
למען ביטחונו האישי, עזב אוטו את אירופה ועבר לארצות הברית, שם חי בוושינגטון בין השנים 1940–1944. בשנת 1941 ביטל היטלר באופן אישי את אזרחותם של אוטו, אמו ואחיו, והמשפחה המלכותית מצאו את עצמם חסרי אזרחות.
בתקופת גלותו בארצות הברית, אוטו ואחיו הצעירים היו בקשר ישיר עם הנשיא פרנקלין רוזוולט ועם הממשלה הפדרלית.
מאמציו ליצור "גדוד אוסטרי" בצבא ארצות הברית התעכבו, ולא יושמו מעולם.
אוטו השיג את תמיכתו של וינסטון צ'רצ'יל להקמת "פדרציית הדנובה", שנועדה למעשה לשקם את אוסטריה-הונגריה, אך יוסיף סטלין שם קץ לתוכניות הללו.
אוטו עשה מאמצים רבים למען ההכרה בממשלה אוסטרית בגולה, למען זכויותיהם של תושבי דרום טירול דוברי הגרמנית, נגד גירוש תושבי בוהמיה ומזרח אירופה דוברי הגרמנית, ונגד שלטון ברית המועצות במזרח אירופה.
בתום המלחמה חזר אוטו לאירופה, וחי כמה שנים בצרפת ובספרד.
בשנת 1949 העניק אוטו למספר אנשים, תוארי אצולה אוסטריים, אם כי הם לא הוכרו על ידי הרפובליקה האוסטרית השנייה.
מאחר שלא היה ברשותו דרכון והוא היה חסר אזרחות למעשה, הוא קיבל בשנת 1946 דרכון של נסיכות מונקו, בהתערבותו של שארל דה גול.
בנוסף כחבר המסדר הסובירני הצבאי של מלטה, היה לו גם דרכון דיפלומטי, ומאוחר יותר, הוא קיבל גם דרכון דיפלומטי ספרדי.
ב-10 במאי 1951 התחתן אוטו בננסי עם רגינה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, בתם של גאורג, נסיך סקסוניה-מיינינגן וקלרה מריה פון קרוף, רוזנת שמיסינג-קרסנברוק, אותה פגש בעת עבודתה מסגרת הארגון הקתולי "קאריטאס" בסיוע לפליטי מלחמה הונגרים.
נישואיהם היו מוצלחים, ונולדו להם 7 ילדים.
ב-8 במאי 1956 הוכר אוטו כאזרח אוסטרי על ידי ממשלת אוסטריה תחתית, ומשרד הפנים האוסטרי אישר ב-8 בפברואר 1957 את האזרחות הזאת, בתנאי שיקבל עליו את השם ד"ר אוטו הבסבורג-לותרינגן, והדרכון "תקף בכל מדינה מלבד אוסטריה".
בשנת 1961 הציע פרנסיסקו פרנקו הספרדי, למנות אותו כמלך ספרד לאחר מותו, אולם אוטו דחה הצעה זו.
ב-5 ביוני 1961 הכריז אוטו באופן רשמי על נאמנותו לאוסטריה, לאחר שב-31 במאי ויתר אוטו על כל טענותיו לכתר האוסטרי.
ב-24 במאי 1963 אישר בית המשפט האוסטרי את הצהרתו, וב-20 ביולי 1965 ניתנה לאוטו ואשתו אזרחות אוסטרית.
אולם, על אף כל מאמציו, חברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית האוסטרית סירבו להיפגש עם אוטו.
ב-1 ביוני 1966 זכתה מפלגת העם האוסטרית ברוב מוחלט בבחירות הארציות, ולאחר מכן קיבל אוטו דרכון אוסטרי, וב-31 באוקטובר אותה שנה נחת אוטו באוסטריה, לאחר 48 שנים שלא ביקר במדינה.
באותו ביקור היה אוטו באינסברוק, שם עלה על קברו של אויגן, ארכידוכס אוסטריה, וב-5 ביולי 1967 ביקר אוטו בווינה.
בשנת 1973 מונה אוטו לנשיא האיגוד האירופאי הבינלאומי, ושימש בתפקיד זה עד לשנת 2004. בשנת 1979 מונה אוטו לחבר הפרלמנט האירופי מטעם המפלגה הנוצרית-סוציאלית הבווארית, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1999. אוטו תמך מאוד בהתרחבות האיחוד האירופי, וסייע לקבלת הונגריה, סלובניה וקרואטיה לאיחוד.
בתקופתו בפרלמנט האירופי, הוא היה מעורב בקטטה עם חבר הפרלמנט האירופי איאן פייזלי מצפון אירלנד, כאשר בשנת 1988 האפיפיור יוחנן פאולוס השני נאם בפני הפרלמנט, ולפתע פייזלי, אנטי-קתולי מובהק, צעק שהאפיפיור הוא האנטיכריסט, והרים כרזה ובה נכתב "האפיפיור יוחנן פאולוס השני הוא האנטיכריסט".
בתגובה, אוטו חטף את כרזתו של פייזלי, ובד בבד יחד עם חברי פרלמנט אחרים, הוציאו את פייזלי מהאולם.
ב-19 באוגוסט 1989 השתתף אוטו יחד עם חברי האיחוד הפאן-אירופי בהפגנת הפיקניק הפאן-אירופי, שבמהלכו ביתקו את גדר התיל שהפרידה בין אוסטריה להונגריה, אירוע שהיווה אבן דרך חשובה במאורעות שהובילו לפירוקה של גרמניה המזרחית ולאיחוד גרמניה.
אוטו היה פטרונו של פורום שלוש הדתות, קבוצה שמטרתה לעודד ידידות, רצון טוב והבנה בקרב בני שלוש הדתות המונותיאיסטיות של היהדות, הנצרות והאסלאם בבריטניה ובמקומות אחרים.
בשנת 2002 נבחר אוטו כחבר לשם כבוד ראשון במעלה של קבוצת מפלגת העם האירופית.
אוטו היה ידוע כמאמין בזכויותיהם של הפליטים והעקורים באירופה, ובעיקר של הגרמנים האתניים שנעקרו מבוהמיה.
בנוסף היה אוטו מחבר השופטים של פרס זכויות האדם על שם פרנץ ורפל.
אוטו גם העריך מאוד את פרנסיסקו פרנקו, ושיבח אותו על שעזר לפליטים, וציין כי הוא "דיקטטור מטיפוס דרום-אמריקאי, לא טוטליטרי כמו היטלר או סטלין".
במרץ 2008, במלאת 70 שנה לאנשלוס, פרסם אוטו הצהרה כי" אין מדינה באירופה שהייתה קורבן של הנאצים יותר מאשר אוסטריה".
אף על פי שנאומו זכה לתשואות, הוא עורר מחאה ציבורית, ביקורת תקשורתית ומורת רוח מפוליטיקאים אוסטרים.
שר ההגנה האוסטרי מהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית, נורברט דראבוס, צוטט באומרו כי הדברים "בלתי מתקבלים על הדעת", "שערורייה דמוקרטית-פוליטית אמיתית" וכי הוא "העליב את קורבנות הנאציונל-סוציאליזם".
בנוסף צוטט אוטו באומרו כי "דיון אם אוסטריה היא שותפה או קורבן הוא שערורייה".
הדובר הצבאי של מפלגת העם האוסטרית ולטר מוראואר הגן על הצהרתו של אוטו וטען כי "הייתה עוד מציאות מאחורי המוני האנשים שהקשיבו להיטלר בהלדנפלאץ".
כלומר "אלפים התנגדו לנאצים, ואלפים נשלחו לדכאו".
בנוסף הוא טען שאנגלברט דולפוס היה ראש הממשלה היחיד באירופה שנרצח בידי הנאצים.
מוראואר יעץ לדראבוס "להימנע מאמירות פופוליסטיות נגד נכבד אירופי מכובד מהשורה הראשונה".
בנו של אוטו, קרל פון הבסבורג, הגן גם הוא על דברי אביו, בהצהרה בשנת 2011, ובה נכתב כי "כמעט בכל מדינה היו אשמים".
בשנת 2010 מתה אשתו רגינה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, ולאחר מותה הפסיק אוטו להופיע בפומבי.
ב-4 ביולי 2011 מת אוטו בגיל 98 בביתו בפקינג, גרמניה, ודוברתו הודיעה כי מת "בשלום וללא כאב בשנתו".
ב-5 ביולי הונחה גופתו בכנסיית סנט אולריך ליד ביתו בפקינג, בוואריה, ולאחר מכן נערכו 13 ימי אבל במספר מדינות שהשתייכו בעבר לאוסטרו-הונגריה.
ב-16 ביולי נערכה הלווייתו של אוטו בווינה, תוך שארונו היה עטוף בדגל בית הבסבורג מעוטר בשלט האצולה הקיסרי-מלכותי של אוסטריה והונגריה, בנוסף למשלט האצולה המשפחתי ההבסבורגי.
בהתאם למסורת המשפחתית ההבסבורגית, נקבר אוטו פון הבסבורג בקבר המשפחה בקריפטה הקיסרית בווינה, בעוד לבו נקבר במנזר פאנונהאלמה, הונגריה.
ב-10 במאי 1951 התחתן אוטו עם רגינה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, בתם של גאורג, נסיך סקסוניה-מיינינגן וקלרה מריה פון קרוף, רוזנת שמיסינג-קרסנברוק, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
אנדראה פון הבסבורג (נולדה ב-1953), התחתנה עם קרל אויגן, רוזן נייפרג
מוניקה פון הבסבורג (נולדה ב-1954), התחתנה עם לואיס מריה גונזגה דה קזנובה-קארדנאס אי ברון, דוכס סנטאנג'לו
מיכאלה פון הבסבורג (נולדה ב-1954), התחתנה עם אריק אלבה טארן ד'אנטן
גבריאלה פון הבסבורג (נולדה ב-1956), התחתנה עם כריסטיאן מייסטר
ואלבורגה פון הבסבורג (נולדה ב-1958), התחתנה עם הרוזן קרל אקסל ארצ'יבלד דאגלס
קרל פון הבסבורג (נולד ב-1961), התחתן עם הברונית פרנצ'סקה תיסן-בורנמיסה דה קאסון
גאורג פון הבסבורג (נולד ב-1964), התחתן עם אייליקה, דוכסית אולדנבורג
אוטו אייספלדט היה תאולוג פרוטסטנטי גרמני, הידוע בשל עבודותיו בנושאי הברית הישנה והיסטוריה דתית השוואתית של המזרח הקרוב.
עבודתו המקיפה בעלת 860 העמודים "The Old Testament: An Introduction" ("הברית הישנה: מבוא"; 1934, 1965), מספקת לקוראיה הערכה ספרותית-ביקורתית מפורטת על ההיסטוריה של יצירת כל חלקי הברית הישנה על בסיס השערת התעודות, וכונתה "הטובה מסוגה".
נולד בנורטהיים שבגרמניה, ולמד תאולוגיה פרוטסטנטית ושפות מזרחיות בשנים 1905 עד 1912 באוניברסיטת גטינגן ובאוניברסיטת הומבולדט בברלין.
הוא קיבל הביליטציה בברלין בשנת 1913 עם תזה על הברית הישנה, ודוקטורט בפילוסופיה בגטינגן בשנת 1916. מ-1913 עד 1922 הוא לימד בברלין, לפני שהתמנה בשנת 1922 לפרופסור של הברית הישנה באוניברסיטת האלה-ויטנברג, שם הוא נשאר פרופסור למשך שארית חייו, וכן שימש בתור פרופסור אורח באוניברסיטת טיבינגן.
הוא פרש ב-1957, ומת בהאלה בשנת 1973. נקבר בבית הבקרות לאורנטיוס בהאלה.
בשנים 1922–1928 היה אייספלדט חבר במפלגת העם הלאומית הגרמנית.
מאז 1934, בתקופת שלטון בנאצים בגרמניה, היה חבר באגודת המורים הנציונל-סוציאליסטית .
בשנת 1945 הצטרף למפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית בגרמניה המזרחית.
אייספלדט היה אחד ממייצגיה המובילים של הגישה הספרותית-ביקורתית בביקורת המקרא, בעוקבו אחר האסכולה של יוליוס ולהאוזן ורודולף סמנד; וולף וילהלם, הרוזן מבאודיסין והרמן גונקל היו מוריו בתחום ההיסטוריה הדתית.
ספריו Hexateuchsynopse ("תקציר ההקסטויך", 1922) ו-Einleitung in das Alte Testament ("מבוא לברית הישנה", 1934, 1956, 1964, 1976) הם דוגמאות בולטות להישגיו המחקריים בתחום הספרותי-ביקורתי, ואילו מחקריו הרבים על הדת הפיניקית (שהתבססו בעיקר על טקסטים שמקורם בעיר הקדומה אוגרית) היו עבודות מובילות בתחום ההיסטוריה הדתית של המזרח הקרוב.
הוא גם ערך סדרה של פרשנות על התנ"ך בשם Handbuch zum Alten Testament ("מדריך לברית הישנה", 1937–1977), ואת מילונו של יוזף אייסלייטנר של Wörterbuch der ugaritischen Sprache ("מילון השפה האוגריתית", 1963), כמו גם את המהדורה השלישית של Biblia Hebraica (1929–1937) עם אלברכט אלט לאחר מותו של רודולף קיטל.
לאחר קריירת משחק קצרה, שהתרכזה כולה בעיר זאגרב שבקרואטיה, במדי קבוצת הנוער של דינמו והקבוצות הבוגרות של מטלאק ולוקומוטיבה, פנה באריץ' לקריירת אימון שנפרשה על פני למעלה מארבעה עשורים.
במהלך קריירת האימון הוביל באריץ' קבוצות מאוסטריה, קרואטיה, גרמניה וטורקיה, וכן את הנבחרות הלאומיות של , ו.
בין הישגיו ניתן למנות שבע אליפויות (שש מתוכן באוסטריה), ארבעה גביעי מדינה (מתוכם שלושה באוסטריה), העפלות לגמר גביע אופ"א ולגמר גביע אירופה למחזיקות גביע, וכן העפלה לטורניר יורו 2004 עם נבחרת קרואטיה.
באריץ' נולד באוסטריה, אך גדל בעיר זאגרב שבקרואטיה, שם גם החל את קריירת המשחק.
באריץ' שיחק בקבוצת הנוער של דינמו זאגרב, אך לא התקדם לקבוצת הבוגרים של המועדון.
את הקריירה הבוגרת החל במדיה של במטלאק זאגרב, ולאחר שש עונות עבר לקבוצה השלישית שלו בעיר זאגרב, לוקומוטיבה.
ב-1963, לאחר חמש עונות במדיה של לוקומוטיבה, פרש באריץ' ממשחק פעיל בגיל 29, מבלי ששיחק בליגה הבכירה או ערך הופעות בינלאומיות.
עם פרישתו ממשחק, פנה באריץ' לקריירת אימון, שהחלה בתחנת המשחק האחרונה שלו, לוקומוטיבה זאגרב מליגת המשנה היוגוסלבית.
באריץ' הוביל את המועדון במשך שלוש עונות, בשלישית הוביל אותה למקום הרביעי בטבלה.
לקראת עונת עבר לאמן את אופל רוסלסהיים, ששיחקה ברגיונליגה-סוד, אחת מחמש הליגות האזוריות שהרכיבו את ליגת המשנה בגרמניה באותן השנים.
באריץ' התקשה להוביל את הקבוצה להישגים, ובעונה השנייה שלו במועדון אף התקרב לירידת ליגה, לאחר שקבוצתו סיימה את העונה במקום ה-15, אחד מעל המקומות המובילים לירידה.
לאחר שסיים את דרכו בקבוצה, עבר לאמן את גרמניה ויסבאדן ששיחקה בלנדסליגה הסן-סוד, ששימשה אז כליגה רביעית בגרמניה.
באריץ הוביל את הקבוצה למקום הראשון ולזכייה באליפות הליגה לעונת , בדרכה לליגה הגרמנית השלישית.
מעבר לאוסטריה, אליפות ראשונה וחזרה ליוגוסלביה
לקראת עונת חזר באריץ' לארץ הולדתו אוסטריה, כשהתמנה לתפקיד מאמן ואקר אינסברוק מהבונדסליגה האוסטרית.
כבר בעונת הבכורה שלו כמאמן הקבוצה, הוביל באריץ' את ואקר לזכייה באליפות אוסטריה לראשונה בתולדות המועדון.
לאורך העונה התקיים קרב צמוד בין ואקר לבין אוסטריה זלצבורג, שאף הובילה את הטבלה בתום הסיבוב הראשון.
במחזור הנעילה שתי הקבוצות שיחקו משחק חוץ, כאשר אינסברוק של באריץ' הייתה תלויה בעצמה וגברה 2–4 על ואקר וינה, במשחקה האחרון לפני האיחוד שהפך אותה לאדמירה ואקר.
הניצחון הבטיח לחניכיו של באריץ' את הזכייה בתואר.
העונה הבאה אף היא הייתה צמודה, כאשר אינסברוק של באריץ' התמודדה על התואר מול אוסטריה וינה.
אינסברוק הצליחה להקדים את יריבתה בנקודה אחת בתום העונה ולזכות בתואר האליפות, אך באריץ' לא זכה לרשום את האליפות על שמו כאשר זמן קצר לפני תום העונה, ב-8 במאי 1972, התפטר מתפקידו כמאמן הקבוצה.
באריץ' התפטר לאחר שהותקף בתום משחק השוויון (1-1) מול ל.א.ס.ק.
לינץ יומיים קודם לכן, וכן בעקבות תקופה ארוכה של חוסר תמיכה מצד העיתונות המקומית.
הוא הוחלף בברנקו אלסנר, שבמשחקי הנעילה הוביל את הקבוצה לתואר השני ברציפות.
לינץ, שמולה הותקף כמאמן ואקר אינסברוק בשלהי העונה הקודמת, הייתה הקבוצה שזכתה בשירותיו עונה לאחר מכן.
באריץ' הוביל את המועדון לשתי עונות במרכז הטבלה האוסטרית, בטרם סיים את תפקידו במועדון כדי לשוב ליוגוסלביה.
באריץ' התמנה לתפקיד מאמן נ.ק.
הוא זכה להצלחה במועדון, עם סגנות ליגת המשנה בעונת הבכורה, והמקום הראשון בעונתו השנייה במועדון.
עם זאת, באריץ' נותר בליגת המשנה ועבר לאמן את דינמו וינקובצי לקראת עונת באריץ' נותר במועדון במשך שלוש עונות, אך במהלכן לא הצליח להוביל את המועדון לליגה הבכירה.
במקביל לתקופת האימון בזאגרב ובווינקובצי, אימן באריץ' באותן השנים את נבחרת החובבים של יוגוסלביה, שהורכבה משחקני ליגת המשנה וזכתה בשלושה תארים אזוריים ויבשתיים בין השנים 1976 ל-1978.
חזרה לאוסטריה ותקופת השיא בראפיד וינה
במרץ 1980, בשלהי עונת , שב באריץ' לאוסטריה והתמנה לתפקיד מאמן שטורם גראץ.
עד לתום העונה הוביל באריץ' את קבוצתו להישרדות בליגה הבכירה, ועונה אחר כך כבר הוביל את קבוצתו למאבק צמוד על תואר האליפות, כשקבוצתו מחמיצה את האליפות בפער של נקודה מאוסטריה וינה, ומסתפקת בסגנות.
קבוצתו של באריץ' לא הצליחה לשחזר את ההצלחה בעונה הבאה, וסיימה שישית בלבד.
לקראת עונת , התמנה באריץ' לתפקיד מאמן ראפיד וינה, שהייתה לתחנה המוצלחת ביותר שלו עד אז בקריירת האימון.
באריץ' הגיע לראפיד לאחר שזו זכתה באליפות אוסטריה, ומאמנה זכה לחוזה בלאס פאלמס הספרדית.
באריץ' הוביל את ראפיד לזכייה בדאבל המקומי, שכלל את אליפות השנייה ברציפות של המועדון והשנייה שלו בקריירה כמאמן, וזכייה בגביע האוסטרי.
הזכייה הדרמטית באליפות הושגה בזכות פער שערים בלבד מהסגנית והיריבה העירונית אוסטריה וינה, וזאת לאחר עונה מוצלחת שכללה עשרים ניצחונות ושני הפסדים בלבד בשלושים משחקי הליגה.
בגביע זכתה הקבוצה לאחר ניצחון 0–8 מוחץ בסיכום שני משחקי הגמר מול ואקר אינסברוק.
עונה לאחר מכן, הייתה קרובה ראפיד לשחזר את ההישג ולזכות בדאבל נוסף.
ראפיד ואוסטריה וינה שוב סיימו עם אותו מספר נקודות בראש הטבלה, אך הפעם פער השערים היה בעוכריה של ראפיד, שנאלצה להסתפק בסגנות.
עם זאת, שמרה הקבוצה על הגביע האוסטרי ומנעה את הדאבל מיריבתה העירונית.
אוסטריה וינה גברה 1–3 ביתי על ראפיד במשחק הראשון, אך בגומלין ניצחה ראפיד 0–2 וזכתה בגביע בזכות חוק שערי חוץ.
עונה אחר כך הוביל באריץ' את קבוצתו לאחד מגדולי הישגיה בכל הזמנים, העפלה לגמר גביע אירופה למחזיקות גביע.
בסיבוב הראשון הדיחה ראפיד את בשיקטש, והעפילה לסיבוב השני מול סלטיק.
ראפיד ניצחה 1–3 בבית, אך נכנעה 0–3 בסלטיק פארק שבגלאזגו, והייתה אמורה להיות מודחת מהמפעל.
אלא שאז החליטה אופ"א על קיומו של משחק חוזר באולד טראפורד במנצ'סטר, לאחר שרודולף ויינהופר מראפיד טען כי נפגע בראשו מחפץ שנזרק מיציע אוהדי סלטיק.
ראפיד ניצחה במשחק החוזר 0–1 והעפילה לשלב הבא.
ברבע הגמר הפכה ראפיד הפסד חוץ 0–3 לניצחון ביתי של 0–5 על דינמו דרזדן, ובחצי הגמר הדיחה את דינמו מוסקבה בדרך לגמר אירופי ראשון בתולדותיה.
בגמר באצטדיון פיינורד נכנעה ראפיד 1–3 לאברטון, וסיימה את הטורניר במקום השני.
בליגה המקומית שוב הסתפקה ראפיד בסגנות, הפעם בפער תשע נקודות מאוסטריה וינה שבפסגה.
על אף שרשמה עונה טובה עם שלושה הפסדי ליגה בלבד, נכנעה ראפיד לעונה מוצלחת יותר של אוסטריה וינה, במהלכה נוצחה רק פעם אחת והשיגה 25 ניצחונות ליגה.
עם זאת, בפעם השנייה ברציפות מנעה ראפיד מאוסטריה וינה את הזכייה בדאבל וגברה עליה בגמר הגביע.
הגמר שוחק הפעם במתכונת של משחק אחד בלבד, והוכרע בדרמה גדולה.
11 דקות לסיום עלתה ראפיד ליתרון, אך ספגה שער שוויון שתי דקות לסיום ההתמודדות.
דקה מפתיחת ההארכה שבה ראפיד להוביל, אך איבדה את יתרונה שוב, שתי דקות לאחר מכן.
בדקה המאה של המשחק נקלעה ראפיד לפיגור ראשון במשחק, אך ארבע דקות לאחר מכן נהנתה מפנדל מוצלח של כוכבה הגדול הנס קרנקל, ושלחה את המשחק לדו-קרב בעיטות הכרעה.
לאחר ששתי הקבוצות כבשו את חמש הבעיטות הראשונות, הושגה הכרעה בבעיטה השישית וראפיד זכתה בגביע השלישי ברציפות.
ההצלחה הגדולה של באריץ' עם ראפיד סידרה לו מינוי יוקרתי בשטוטגרט מהבונדסליגה.
המעבר של באריץ' לגרמניה לא הוכתר בהצלחה מרובה, ושלושה חודשים לתום העונה פוטר באריץ' מתפקידו במועדון.
בקיץ 1986, ובתום הפסקה של עונה אחת, שב באריץ' לכסאו כמאמן ראפיד וינה.
עונת החזרה שלו למועדון הוכתרה כהצלחה גדולה והסתיימה בזכייה בדאבל המקומי.
בליגה, בה הונהגה שיטת הפלייאוף בתום העונה הסדירה, שוב התמודדו ראפיד ואוסטריה וינה על התואר.
אוסטריה וינה הקדימה את ראפיד בשלוש נקודות בתום העונה הסדירה, אך ראפיד מחקה את הפער בפלייאוף, וזכתה בתואר בזכות פער שערים בלבד.
בגביע, גברה ראפיד 2–4 בסיכום שני משחקים על סוורובסקי טירול, והניפה גביע רביעי תחת באריץ'.
בעונת הוביל באריץ' את ראפיד לאליפות שנייה ברציפות, הפעם בפער ניכר מאוסטריה וינה הסגנית.
בגביע סיימה ראפיד את דרכה כבר בשמינית הגמר לאחר שהודחה על ידי פירסט וינה, ובפעם הראשונה (מתוך חמישה ניסיונות) כמאמן ראפיד כשל באריץ' לזכות בגביע.
בסך הכול בחמש עונות במצטבר כמאמן ראפיד, זכה באריץ' בשלוש אליפויות, ארבעה גביעים ופעמיים בסופר קאפ האוסטרי.
זמן קצר לאחר פתיחת עונת עזב באריץ' את ראפיד, שלא הצליחה לשחזר את הישגיה, וכחודשיים לאחר מכן שב לקדנציה שנייה בשטורם גראץ.
עד לתום העונה הוביל באריץ' את הקבוצה למקום ה-11 מתוך 12 בליגה הבכירה (בתום העונה הסדירה), ולמקום הראשון בפלייאוף האמצעי שמשמעותו הישארות בליגה הבכירה לעונה נוספת.
בתום העונה סיים את דרכו במועדון.
תחילת שנות ה-90 וההצלחה בקזינו זלצבורג
לאחר עונה מחוץ מגרשים, שב באריץ' לתפקיד המאמן לקראת עונת , כשהתמנה לתפקיד מאמן וורוורץ שטייר מהבונדסליגה האוסטרית.
הוא אימן את הקבוצה במשך עונה אחת, במהלכה הצליח להתברג בפלייאוף העליון ולסיים במקום השביעי.
לקראת עונת מונה באריץ' לתפקיד מאמן קזינו זלצבורג.
בעונתו הראשונה במועדון הוביל באריץ' את הקבוצה לסגנות, לאחר שזו הובילה את הטבלה בתום העונה הסדירה והפסידה את התואר עקב פער שערים נחות מזה של אוסטריה וינה.
עונה אחר כך חזר על עצמו התסריט במדויק, כשזלצבורג מוליכה את הטבלה בתום העונה הסדירה, ומפסידה את התואר בפער שערים לאוסטריה וינה.
בעונת הונהגה שיטה חדשה לליגה האוסטרית, שכללה מאז עשר קבוצות שנפגשו ארבע פעמים אחת עם השנייה (סך הכול 36 מחזורים).
באותה עונה הוביל באריץ' את זלצבורג לזכייה באליפות אוסטריה, בפער שתי נקודות מאוסטריה וינה.
במקביל לזכייה בתואר האליפות, הוביל באריץ' את זלצבורג להישג אירופי מרשים ולהעפלה עד לגמר גביע אופ"א, לראשונה בתולדותיה ובהופעתה החמישית בלבד במפעלים האירופים.
זלצבורג הדיחה בין היתר את אנטוורפן, ספורטינג ליסבון, וצמד הגרמניות איינטרכט פרנקפורט וקרלסרוהה בדרך לגמר מול אינטר מילאנו.
במשחק הגמר הכפול הפסידה זלצבורג פעמיים באותה התוצאה, 1-0, וסיימה את הטורניר במקום השני.
עונה אחר כך הוביל באריץ' את זלצבורג להשתתפות היסטורית בשלב הבתים של ליגת האלופות, לאחר שהדיחה את מכבי חיפה בשלב המוקדמות.
זלצבורג סיימה שלישית בבית, אחרי אייאקס אמסטרדם ומילאן.
הייתה זו השתתפות ראשונה של מועדון אוסטרי בשלב הבתים של ליגת האלופות.
במקביל, שמרה זלצבורג על אליפות אוסטריה בפעם השנייה ברציפות, לאחר שהקדימה את שטורם גראץ בפער שערים בלבד בתום העונה.
בתום העונה, ולאחר ארבע עונות במועדון, התפטר באריץ' מתפקידו.
במאזנו במועדון שתי אליפויות ושתי זכיות בסופר קאפ האוסטרי.
לאחר עזיבתו של באריץ', התמנה לראשונה בקריירה לתפקיד בנבחרת לאומית, ולראשונה היה לעוזר מאמן, כשהתמנה לתפקיד עוזרו של מירוסלב בלאז'ביץ', מאמן נבחרת קרואטיה.
בלאז'ביץ', עם באריץ' לצידו, הוביל את קרואטיה במשחקי יורו 1996 באנגליה.
את שלב הבתים צלחו הקרואטים במקום השני, לאחר ניצחונות על ו והפסד ל.
קרואטיה העפילה לרבע הגמר, שם נכנעה 1–2 ל והודחה מהטורניר.
עם תום אליפות אירופה סיים באריץ' את דרכו בנבחרת, ולקראת העונה החדשה התמנה לתפקיד מאמן קרואטיה זאגרב (כיום דינמו).
באריץ' אימן את הקבוצה עונה אחת בלבד, במהלכה הוביל אותה לזכייה בדאבל המקומי.
באליפות קרואטיה זכתה זאגרב בפער עצום של 21 נקודות מסגניתה היידוק ספליט, ובתום עונה מוצלחת שכללה 26 ניצחונות והפסד בודד ב-30 משחקים.
בגמר הגביע הקרואטי גברה הקבוצה 1–2 על יריבתה העירונית נ.ק.
זאגרב, אותה אימן באריץ' בעברו.
לאחר עונה אחת עבר באריץ' לאמן את פנרבחצ'ה מליגת העל הטורקית.
הייתה זו התנסות חדשה עבור המאמן, שלא אימן מחוץ לאוסטריה, גרמניה וקרואטיה עד אז, והוא הוביל את פנרבחצ'ה למקום השני בטבלה אך פוטר כשלושה חודשים לתום העונה.
לקראת עונת שב באריץ' לל.א.ס.ק.
לינץ, בה אימן כ-25 שנים קודם לכן.
לאחר כחצי עונה סיים באריץ' את דרכו בקבוצה.
ב-13 באפריל 1999 התמנה באריץ' לתפקיד מאמן נבחרת אוסטריה.
באריץ' החליף בתפקיד את הרברט פרוהסקה, בעקבות התבוסה 0–9 ל במוקדמות יורו 2000. עד לעזיבתו של פרוהסקה רשמה הנבחרת שני ניצחונות, תיקו והפסד.
במשחקו הראשון על הקווים, שבועיים לאחר מינויו, הביסה אוסטריה 0–7 את .
ב-6 ביוני 1999 שיחקה אוסטריה במשחק חוץ באצטדיון רמת גן מול במסגרת טורניר המוקדמות.
באחד ממשחקיה הגדולים אי-פעם, הביסה ישראל 0–5 את האוסטרים, והתקרבה משמעותית למקום השני.
הפסד ביתי לספרד וניצחון ביתי על הובילו את אוסטריה למקום השלישי בבית, עם אותו מספר נקודות אך בפער שערים נמוך משמעותית מזה של ישראל שבמקום השני, ואוסטריה איבדה סיכוי להשתתף ביורו 2000.
במוקדמות מונדיאל 2002 הוגרלו אוסטריה ובאריץ' פעם נוספת מול ישראל ומול ספרד.
בעוד הספרדים הפייבוריטים כבשו את פסגת הבית, נותר המאבק על המקום השני בין ישראל לבין אוסטריה של באריץ'.
המפגש הראשון בין ישראל לאוסטריה נערך במגרשם של האוסטרים, שהשלימו מהפך וניצחו 1–2. משחק הנעילה של הבית זימן מפגש באצטדיון רמת גן בין ישראל לאוסטריה, כאשר לאוסטרים שלוש נקודות מעל לישראל, אך לישראל פער שערים עדיף.
במצב זה, כל תוצאה פרט לניצחון ישראלי משאירה את האוסטרים במקום השני.
הזמן שקדם להתמודדות יצר לוחמה פסיכולוגית בין הצדדים, כאשר בין היתר דרשו האוסטרים את הזזת המשחק עקב המצב הביטחוני, ושחקנים רבים הודיעו כי ישקלו אם להגיע לישראל.
התבטאויות רבות בשני הצדדים עוררו את חמתם של אוהדי ואנשי הנבחרת, ובאריץ' ספג גידופים וקללות שעה ארוכה לפני פתיחת ההתמודדות באצטדיון רמת גן.
במשחק עצמו עלתה ישראל ליתרון ראשון בדקה ה-56 מפנדל מדויק של שמעון גרשון, אך בתוך תוספת הזמן של ההתמודדות כבש אנדראס הרצוג בבעיטה חופשית שעברה מתחת לרגליו של אבי נימני וחדרה לרשת, שוויון 1-1 שהעלה את אוסטריה לפלייאוף ההעפלה למונדיאל.
בפלייאוף פגשה אוסטריה את , אך נכנעה ללא תנאי עם הפסד 0–1 ביתי ותבוסת 0–5 באיסטנבול.
היה זה משחקו האחרון של באריץ' כמאמן, שהתפטר מתפקידו.
ב-22 משחקים כמאמן הנבחרת (מתוכן 14 משחקים רשמיים) ניצח באריץ' בשבעה, הפסיד בתשעה, ושישה הסתיימו ללא הכרעה.
באריץ' שב לתפקיד מאמן אוסטריה זלצבורג בינואר 2002, וסיים עמה את העונה במקום השישי.
בתום העונה, ועם סיומו של טורניר מונדיאל 2002, התמנה באריץ' לתפקיד מאמן נבחרת קרואטיה.
משחקו הראשון כמאמן הנבחרת היה שוויון 1-1 במשחק ידידות מול , שהתקבל באכזבה.
משחקו הרשמי הראשון, שוויון 0-0 מול עם פתיחתו של קמפיין מוקדמות יורו 2004, התקבל באכזבה גדולה אף יותר, ופגע משמעותית בסיכויי ההעפלה של הנבחרת.
הפסד חוץ 0–2 ל כחודש אחר כך, כבר הפך את סיכויי העפלתה של קרואטיה לנמוכים במיוחד.
לאחר הפתיחה העגומה, הגיבו הקרואטים תחת באריץ' עם ארבעה ניצחונות רצופים, בהם 0–4 ביתי מרשים על , במאזן שערים של 0–10. הפסד חוץ 1–2 לבלגיה סיכן את הקרואטים לקראת משחק הנעילה, אך ניצחון 0–1 מרשים על בולגריה בבית השאיר את הקרואטים במקום השני, המוביל לפלייאוף ההעפלה ליורו.
קרואטיה סיימה עם נקודה בלבד מתחת לבולגריה שבראש הבית, ועם מאזן נקודות זהה לזה של בלגיה, אך פער שערים עדיף.
בפלייאוף ההעפלה פגשה קרואטיה את .
במשחק הראשון בבית נפרדו השתיים בשוויון 1-1, ששוב הציב את קרואטיה בסיכון, אך ניצחון חוץ 0–1 בגומלין העניק לחניכיו של באריץ' את הכרטיס ליורו 2004 בפורטוגל.
בטורניר הגמר, הוגרלה קרואטיה לבית אחד עם אלופת אירופה המכהנת , ו.
קרואטיה פתחה את משחקי היורו בשתי תוצאות תיקו, 0-0 מאכזב מול שווייץ ו-2-2 מול צרפת.
במשחק הנעילה עלתה קרואטיה ראשונה על לוח התוצאות, אך נכנעה בסיום 2–4 לאנגליה וסיימה את הטורניר במקום השלישי בבית וללא ניצחון.
על אף ההישג שבהעפלה, והכישלון הצפוי לאור המתחרות, חוזהו של באריץ' בנבחרת לא הוארך, והוא סיים את תפקידו עם תום הטורניר.
בעקבות סיום דרכו בנבחרת קרואטיה, שימש באריץ' לתקופות קצרות כיועץ עבור אוסטריה וינה וכמנהל מקצועי בדינמו זאגרב, תפקיד ממנו התפטר לאחר שלושה שבועות בלבד כשרעיונותיו לא התקבלו במועדון.
ביוני 2006, לאחר כשנתיים ללא תפקידי אימון, התמנה באריץ' לתפקיד מאמן נבחרת אלבניה במקומו של הנס-פיטר בריגל.
בניגוד לקודמו, עבר באריץ' להתגורר במדינה על מנת לעקוב מקרוב אחרי הליגה המקומית, וחולל שינויים רבים בהרכב הנבחרת, כולל הדחתם של שחקנים בכירים ושיתופם של צעירים מבטיחים.
עם זאת, עמד באריץ' במרכזה של סערה כאשר התבטא בהערות הומופוביות בריאיון לעיתון קרואטי ב-2004, ושלוש שנים אחר כך נקנס על ידי אופ"א באשמת הומופוביה.
אלבניה סיימה את משחקיה במוקדמות היורו במקום החמישי ובתבוסת 1–6 ל, שלאחריה התפטר באריץ' מתפקידו, וזאת על אף שחוזהו חודש זמן קצר קודם לכן.
באריץ' נפטר ב-13 בדצמבר 2020 במגפת הקורונה.
הסופר קאפ האוסטרי (2): ,
אוטו אדו הוא כדורגלן עבר גאנאי-גרמני ששיחק בעמדת הקשר, והיה מזוהה בעיקר עם בורוסיה דורטמונד.
לאדו 15 הופעות בנבחרת גאנה בכדורגל, עמה השתתף במונדיאל 2006. אדו משמש כיום מאמן נבחרת גאנה.
אדו נודע במשחקו הפיזי, ביכולת הדריבל שלו ובהיותו שחקן ורסטילי המסוגל לשחק בכל עמדות הקישור ולבעוט היטב בשתי רגליו.
אדו נולד בעיר המבורג, אך לא הצליח להותיר את חותמו כנער בקבוצה הבכירה של העיר, ובשנת 1993, כאשר היה בן 18, חתם במועדון VFL המבורג.
אדו שיחק במועדון זה שלוש שנים.
בשנת 1996 חתם אדו בהנובר 96 ששיחקה אז בליגה השלישית בגרמניה, והרשים מאוד את צוות המועדון, שגילה כישרונות נוספים כמו ג'רלד אסמואה ופביאן ארנסט.
בעונת 1996/97, הקבוצה הבקיעה מעל למאה שערי ליגה, אך הודחה במבחני העלייה על ידי אנרגי קוטבוס.
בעונת 1997/98 הצליחו אדו והאנובר להעפיל לבונדסליגה השנייה.
בעונת 1998/99 הבקיע אדו שבעה שערי ליגה, והפך לאחד השחקנים הטובים ביותר בבונדסליגה השנייה, והחל לעניין מועדונים בכירים יותר.
בקיץ 1999 חתם אדו בבורוסיה דורטמונד מהבונדסליגה, בה שיחק שש עונות, אך תקופות ארוכות בהן היה פצוע מנעו את מימוש הפוטנציאל הרב שלו.
בעונת 1999/00 היה אדו שחקן משמעותי בקישור של בורוסיה דורטמונד, וסיים עם הקבוצה במקום ה-11 בליגה.
בעונת 2000/01 סיימו אדו ודורטמונד במקום השלישי בבונדסליגה והבטיחו מקום בגביע אופ"א.
בקיץ 2001 קרע אדו את הרצועה הצולבת ונאלץ להיעדר מהמגרשים לתקופה ארוכה, וכך החמיץ כמעט את כל עונת 2001/02. לקראת סוף העונה חזר אדו לסגל של דורטמונד והשתתף במחזורים האחרונים, וסייע לקבוצה לזכות באליפות הבונדסליגה.
באותה עונה, אדו הגיע עם דורטמונד לגמר גביע אופ"א 2002, בו הפסידה דורטמונד 3-2 לפיינורד.
אודו נכנס כחילוף התקפי בדקה ה-61 כשתוצאת המשחק הייתה כבר 3-2 במקומו של אוורטון, אך לא הצליח להשפיע על התוצאה.
בספטמבר 2002, לאחר שנערכו שלושה מחזורי ליגה, קרע אדו שוב את הרצועה הצולבת, במשחק בינלאומי של נבחרת גאנה מול נבחרת אוגנדה במסגרת מוקדמות אליפות אפריקה 2004, וכך החמיץ גם את עונת 2002/03 כמעט במלואה, וחזר לשחק רק במחזור האחרון של אותה עונה.
בספטמבר 2003, לאחר ששיחק שישה מחזורי ליגה, נפצע אדו שוב, במשחק גביע אופ"א מול אוסטריה וינה, והחמיץ את יתרת עונת 2003/04. רק בינואר 2005 חזר אדו למגרשים לאחר מעל שנה שלא שיחק, ועד לתום עונת 2004/05 ערך שלוש הופעות.
בתחילת עונת 2005/06 שוחרר אדו מבורוסיה דורטמונד לאחר שערך במדיה 75 הופעות ליגה בשש עונות והבקיע 11 שערים, וחתם במיינץ 05 מהבונדסליגה.
בעונתו הראשונה בקבוצה, 2005/06, ערך אדו 17 הופעות ליגה, וסיים עם מיינץ במקום ה-11 בבונדסליגה.
כמו כן, אדו העפיל עם מיינץ לגביע אופ"א בזכות נוהל בו הקבוצה ההוגנת ביותר בבונדסליגה הייתה זוכה באותה תקופה בכרטיס לגביע אופ"א.
יכולתו של אדו באותה עונה הייתה סבירה, והקנתה לו זימון לסגל של נבחרת גאנה למונדיאל 2006. בעונת 2006/07 אדו ערך שתי הופעות ליגה בלבד.
בקיץ 2007 שוחרר אדו ממיינץ וחתם בהמבורג, הקבוצה של עיר הולדתו, על חוזה לשלוש שנים.
אדו לא הצליח להתאקלם בהמבורג ובתחילה שיחק לסירוגין בקבוצת המילואים ובקבוצה הבכירה של המבורג, למעשה, בשנת 2008 פרש אדו מכדורגל לאחר שערך ארבע הופעות ליגה בלבד בקבוצה הבכירה של המבורג.
אדו נולד אמנם בגרמניה, אך בחר לייצג את גאנה בזכות שורשיו הגאנאיים.
את הופעת הבכורה שלו במדים הלאומיים ערך אדו בשנת 1999 בניצחון 5-0 נבחרת אריתריאה, והעפיל עם נבחרת גאנה לאליפות אפריקה 2000, שם שיחק יחד עם חברו הנס סארפיי, שגם הוא גרמני-גאנאי.
אדו הבקיע שער באליפות זו בניצחון 2-0 על נבחרת טוגו בשלב הבתים, אך גאנה ואדו הודחו בשמינית הגמר לאחר הפסד 1-0 לדרום אפריקה.
בשנת 2006 נכלל אדו בסגל של גאנה למונדיאל 2006, שבו ערכה גאנה את הופעת הבכורה שלה במונדיאלים.
אדו פתח בהרכב בניצחון 2-0 על נבחרת צ'כיה והוחלף במחצית על ידי דרק בואטנג.
במשחק מול נבחרת ארצות הברית במחזור האחרון של שלב הבתים, בו ניצחה גאנה 2-1, נכנס אדו כמחליף במחצית במקום דרק בואטנג.
הייתה זו ההופעה ה-15 והאחרונה של אדו במדים הלאומיים, שכן בשמינית הגמר, בה הפסידה גאנה 3-0 לנבחרת ברזיל, אדו לא שותף.
אדו שימש עוזר מאמן בהמבורג בין השנים 2009 ו-2015. במקביל, הועסק אדו החל משנת 2013 על ידי התאחדות הכדורגל של גאנה כסקאוט של נבחרת גאנה לקראת מונדיאל 2014 ואחר כך גם לקראת אליפות אפריקה 2015, בה עבד תחת אברם גרנט.
בשנת 2015 סיים אדו את תפקידיו בהמבורג ובנבחרת גאנה.
בשנת 2016 הועסק אדו בקבוצת נורסאלנד הדנית כעוזר מאמן, ועזב את התפקיד בשנת 2017.
בשנת 2017 מונה אדו כעוזר מאמן בבורוסיה מנשנגלדבך.
בשנת 2022 מונה כמאמן נבחרת גאנה והוביל אותה למשחקי הגביע העולמי בקטר.
לאחר שהנבחרת הודחה בשלב הבתים התפטר מתפקידו.
במרץ 2024 מונה בשנית לתפקיד מאמן הנבחרת.
בתחילת ספטמבר נפצע בינוני בתאונת דרכים שאירעה בנסיעה יחד עם ג'ון פנסטיל, המשמש כעוזרו של אדו בנבחרת ומאמן השוערים.
אוטו אלפלדט , היה מפקד בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
אלפלדט נולד ב-10 באוקטובר 1895 בבאד זילצה, שהייתה חלק מהקיסרות הגרמנית.
בשנת 1914 התגייס אלפלדט לצבא הגרמני הקיסרי, הצטרף לרגימנט הארטילריה ה-20, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1918 מונה לקצין מטה בקורפוס ה-14, ולקראת סוף המלחמה חזר לרגימנט הארטילריה ה-20. על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה הצטרף אלפלדט לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 בספטמבר 1935 הועלה לדרגת מיור, וב-1 באפריל 1938 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט.
בסוף יולי אותה שנה מונה לקצין מטה בקורפוס ה-14, וב-1 ביוני 1939 מונה לקצין מטה ב-OKH.
עם פרוץ המלחמה מונה אלפלדט למפקד רגימנט הארטילריה ה-619, שהיה תחת פיקוד קבוצת ארמיות C, וב-25 באוקטובר 1939 מונה לקצין הארטילריה של קבוצת ארמיות A.
ב-1 ביוני 1940 הועלה לדרגת אוברסט, וב-1 בספטמבר 1940 הוא מונה לקצין מטה במפקדת הארטילריה ב-OKH.
ב-26 בנובמבר 1942 מונה למפקד הדיוויזיה ה-302, וב-1 בינואר 1943 הועלה לדרגת גנרל מיור.
ב-8 באוגוסט 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-17 בנובמבר 1943 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב.
ב-27 בדצמבר 1943 מונה למפקד הדיוויזיה ה-156, וב-1 בפברואר 1944 מונה למפקד הדיוויזיה ה-47, עליה פיקד במהלך הפלישה לנורמנדי, וב-30 ביולי 1944 מונה למפקד הקורפוס ה-84. אלפלדט פיקד על הקורפוס בקרב פאלז, וב-20 באוגוסט 1944 הוא נפל בשבי האמריקני.
ב-20 בינואר 1948 שוחרר אלפלדט מהשבי, והתגורר בבאד שוורטאו עד למותו ב-23 באוקטובר 1982.
אוטו, רוזן באלנשטדט, נקרא גם אוטו העשיר (1070 – 9 בפברואר 1123), היה הראשון מבית אסקניה אשר כיהן כדוכס אנהלט, ובנוסף גם כיהן לזמן קצר כדוכס סקסוניה.
הוא היה אביו של אלברכט הדוב, אשר מאוחר יותר כבש את ברנדנבורג מהסלאבים והיה מרקיז ברנדנבורג הראשון.
אוטו נולד בשנת 1070, והיה הבן הבכור של אדלברט השני, רוזן באלנשטדט ואדלייד מוויימאר-אורלמינדה, בתו של אוטו הראשון, מרקיז מייסן.
לאחר מותו של חותנו, מגנוס, דוכס סקסוניה, בשנת 1106, אוטו ירש חלק משמעותי מנחלותיו של מגנוס, אולם לותאר זופלינבורג תפס את השלטון בדוכסות סקסוניה.
ב-1112, לאחר שנכסי לותאר הוחרמו, מונה אוטו לדוכס סקסוניה על ידי היינריך החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה, אולם באותה שנה, הוא נכנס לסכסוך עם הקיסר ואיבד את התואר.
לאחר מכן הוא כרת ברית עם לותאר, ועזר בשנת 1115 ללותאר להביס את הוייר הראשון, דוכס מנספלד, ששלט בסקסוניה בשם הקיסר.
אטו כבש את האזורים סביב צרבסט וזלצוודל מהסלאבים, ותמך בשנת 1125 בבחירתו של לותאר לקיסר.
בנוסף, אוטו גם טען לזכויותיו על רוזנות וויימאר-אורלמינדה, בשם אמו שהייתה יורשת הנחלה.
ב-9 בפברואר 1123 מת אוטו, ובנו אלברכט ירש את נחלותיו.
אוטו התחתן עם איליקה מסקסוניה, בתו של מגנוס, דוכס סקסוניה, לפני 1095. ממנה נולדו לו הילדים הבאים:
אדלייד (מתה לאחר 1139), התחתנה עם היינריך הרביעי, רוזן שטאדה, ולאחריו התחתנה עם ורנר, רוזן אוסטרבורג
אוטו אוניון 1000 Sp היא מכונית ספורט מתוצרת יצרנית הרכב ה-גרמנית Auto Union AG אשר יוצרה בין השנים 1958–1965
אוטו אוונס (בדנית: Otto Evens, 16 בפברואר 1826, קופנהגן – 21 בנובמבר 1895, קופנהגן) היה פסל דני.
אוונס התקבל בשנת 1843 לאקדמיה הדנית המלכותית לאמנויות יפות, בשנות העשרים שלו הפך לעוזר של הפסל הדני הרמן וילהלם ביסן.
בשנת 1851 שהה מספר חודשים בפריז ובין השנים 61–1858 שהה באיטליה עם מלגה מהאקדמיה, בשנת 1865 חזר לאיטליה במימון קרן אנשר.
אוונס לקח את סגנונו הנאו-קלאסי של ברטל תורוואלסן לכיוון נטורליסטי.
אוטו איליס היה צייר נוף אקספרסיוניסטי גרמני.
אביו היה הסוחר מעבר לים, קרל איליס, חלוץ המסחר הגרמני-יפני.
הוא בילה שם חלק מילדותו ואז הוחזר לגרמניה ללמוד בבית הספר.
תחילה בבלנקנזה ואחר כך בכפר בשלזוויג-הולשטיין.
בין השנים 1898–1899 הוא קיבל שיעורים פרטיים בציור מגאורג בורמסטר בקיל, אחר כך מארנסט אייטנר בהמבורג (1900-1901).
לאחר מכן, הוא עבר קורסים בתולדות האמנות באוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן והשתתף בשיעורים בציור בעירום שניתנו על ידי היינריך קניר.
בין השנים 1903–1908 הוא למד שיעורים נוספים בציור עירום מלודוויג פון הופמן (שלימים הפך לידיד ותומך) בבית הספר לאמנות בוויימאר.
שם הוא בא במגע עם הנאו-אימפרסיוניזם, אך לאחר שהתנסה בסגנון זה, התרחק ממנו.
לאחר שסיים את לימודיו, הציג עם הזצסיון הברלינאי והקים סטודיו עם חברו לשעבר ממינכן, הנס דלבריק.
בשנת 1910 נפטרו שני הוריו והותירו לו הון לא מבוטל.
בשנה שלאחר מכן הוא השתמש בחלקו לבניית וילה בהמבורג, שתוכננה על ידי האדריכל ולטר בדקר (1880–1959), שם הקים את הסטודיו שלו.
בשנת 1920 הוא הפך לחבר באגודות אמנים בהמבורג.
בשנת 1924 עבר להתגורר בוורניגרודה שבהרץ, שם נפטר בשנת 1959.
הוא היה ידוע בעיקר כצייר נוף, עם דגש מיוחד על עצי פרי, אם כי הוא צייר גם מחצבות.
עבודותיו האחרונות כללו פרחים וחללי פנים.
במלאת 50 שנה למותו, בשנת 2009, נערכה רטרוספקטיבה גדולה בגליימהאוס שבהלברשטאדט, אשר מתחזק חלק גדול מעזבונו.
אוטו אורלנדו קורץ היה אדריכל גרמני.
אוטו אורלנדו קורץ נולד בפירנצה כבנו של הפסל ארווין קורץ, שעבד אצל אדולף פון הילדברנד.
בשנת 1893 מונה אדולף פון הילדברנד לפרופסור באקדמיה לאמנות במינכן ומשפחתו של ארווין קורץ עברה למינכן.
אוטו אורלנדו למד בתיכון במינכן.
לאחר שסיים את לימודיו בתיכון למד תחילה הנדסת חשמל, אך לאחר מכן עבר לאדריכלות.
לאחר שסיים את לימודי התואר הראשי עבד קורץ כמתמחה אצל פרידריך פון תירש, הנס גרסל והיינריך פון שמידט, בין היתר.
בשנת 1908 הוזמן לבנות את כנסיית הקהילה הקתולית במילברטסהופן והקים יחד עם אדוארד הרברט משרד אדריכלים שהצליח לזכות בחוזי בניין יוקרתיים רבים במינכן.
בשנת 1911 מונה קורץ לפרופסור באוניברסיטה הטכנית במינכן, שם לימד ציור.
בנוסף לעבודות הבנייה שלו, תכנן קורץ גם רהיטים ואנדרטאות קבר (כולל קברו של פול הייזה בבית העלמין ביער במינכן).
קורץ נפטר ב-11 במאי 1933 מהרעלת דם שסבל בזמן הגילוח.
אוטו בהלר היה אמן צלליות אוסטרי, שהתמחה בפורטרטים של מנצחים גדולים, מלחינים ופסנתרנים בימיו.
אוטו בהלר היה בנו החמישי של הסוחר גאורג פרידריך בהלר ובילה את ילדותו ונעוריו בפרנקפורט.
באוניברסיטת טיבינגן למד לפילוסופיה לתואר שלישי.
אלברט ואמיל הקימו תעשיית פלדה.
בעקבות כישרונו האמנותי, הפך לתלמידו של הצייר והסופר ונצ'ל נולטש (1835–1908).
אולם עד מהרה הוא פנה לאמנות הצלליות, ומצא בסביבתו המוזיקלית תחום עשיר ליצירה.
חבריו של בהלר כללו את הזמרות אמאלי מטרנה, הרמן וינקלמן, תיאודור רייכמן ונגנים של הפילהרמונית של וינה.
בשנת 1876 השתתף כחבר באגודת המבקרים של פסטיבל ביירוית הראשון, ונתן כבוד ל"אל המוזיקלי" ריכרד וגנר.
בהלר היה נשוי ונולדו לו ארבעה ילדים.
שנתיים קודם לכן אובחן כחולה במחלת לב.
הוא נקבר בקבר המשפחתית בבית העלמין בהייטזינגר.
בהלר יצר בצלליות כמעט את כל המלחינים הגרמנים מבאך ועד מאהלר, אך גם על מנצחים ופסנתרנים בני זמנו.
היצירות המקוריות נותרו באופן ספורדי בלבד, בעיקר במוזיאונים.
המוטיבים שלו הודפסו לעיתים קרובות מחדש, למשל.
אוטה פרוורט ('Ute Frevert; נולדה ב-10 ביוני 1954) היא פרופסורית גרמניה להיסטוריה המתמחה בהיסטוריה גרמנית מודרנית ועכשווית, ובהיסטוריה חברתית ומגדרית.
היא מלמדת היסטוריה והיסטוריה גרמנית במגוון אוניברסיטאות בכל העולם וביניהן ייל, קונסטנץ, בילפלד (Bielefeld University) וסטנפורד.
בין תחומי העניין המחקריים שלה: ההיסטוריה של הרגשות, היסטוריה חברתית ותרבותית בעת החדשה, היסטוריה של המגדר והיסטוריה פוליטית.
בפרסומיה הבולטים בחנה פרוורט את ההיסטוריה של הנשים ואת יחסי המגדר בגרמניה המודרנית, מדיניות חברתית ורפואית בגרמניה של המאה ה-19, והשפעתו של הגיוס לצבא על החברה הגרמנית מ-1814 ועד ימינו.
בשנת 1998 זכתה פרוורט בפרס לייבניץ, המוענק על ידי קרן המחקר הגרמנית למדענים ולאנשי אקדמיה בולטים בתחומם, אשר השיגו הישגים יוצאי דופן במחקר.
החל משנת 2008 פרוורט חברה בחבר המדעי של "אגודת מקס פלאנק" ומנהלת את שבברלין.
אוטה פרוורט נולדה ב-10 ביוני 1954 בשוטמר שבגרמניה.
בגיל 17 עברה פרוורט את בחינות "כישורים ברמה מתקדמת" (Level A Test) שבאנגליה.
משם, המשיכה ללמוד במשך שש שנים היסטוריה ומדעי החברה באוניברסיטת מינסטר ואוניברסיטת בילפלד שבגרמניה ובית הספר לכלכלה של לונדון.
את לימודיה עשתה תחת מלגה מטעם "הקרן הלאומית לאקדמיה הגרמנית" (Studienstiftung).
בשנת 1977 קיבלה פרוורט תואר ראשון במדעי הרוח מאוניברסיטת בילפלד, וחמש שנים מאוחר יותר קיבלה מלגה נוספת מטעם "הקרן הלאומית לאקדמיה הגרמנית" והשלימה בעזרתה תואר דוקטור.
ב-1989 מונתה פרוורט לפרופסור להיסטוריה מודרנית.
בין השנים 1991–1997 עבדה פרוורט כפרופסורית להיסטוריה מודרנית, תחילה באוניברסיטה החופשית של ברלין ולאחר מכן באוניברסיטת קונסטנץ.
לאחר מכן עבדה כפרופסורית להיסטוריה כשש שנים באוניברסיטת בילפלד.
בשנת 1993 קיבלה מינוי באוניברסיטה החופשית של ברלין ולבסוף עברה לאוניברסיטת קונסטנץ ואוניברסיטת בילפלד כפרופסורית.
בשנת 2000 הצטרפה למרכז ללימודים מתקדמים במדעי ההתנהגות שבסטנפורד.
בין השנים 2000–2003 שימשה פרוורט כפרופסורית אורחת במספר אוניברסיטאות, ביניהן: המוסד למדעי האדם שבווינה, הבית למדעי האדם שבפריז וקולג' דארתמורת' (Dartmouth College) שבניו המפשייר.
לאחר מכן עבדה כפרופסורית להיסטוריה גרמנית באוניברסיטת ייל שבארצות הברית כארבע שנים.
בשנת 2004 פרוורט מונתה כחברה באקדמיה הלאומית הגרמנית למדעים, לאופולדינה (German National Academy of Sciences Leopoldina) ובשנת 2005 המשיכה את עבודתה במכון ללימודים מתקדמים שבברלין.
החל משנת 2008 פרוורט מכהנת כחברה בחבר המדעי של חברת "מקס פלאנק" ומנהלת את "מכון מקס פלאנק להתפתחות האדם" שבברלין.
בשנת 2009 קיבלה חברות ב-אקדמיה למדעים ומדעי הרוח ברלין-ברנדנבורג, וב-2013 מונתה לעמיתה באקדמיה הבריטית למדעי הרוח והחברה שבלונדון.
החל משנת 2020 משמשת פרוורט כחברת נשיאות באקדמיה הלאומית הגרמנית למדעים, לאופולדינה.
פרוורט כתבה במהלך חייה ספרים אקדמיים ומחקריים רבים.
בספר זה מציגה פרוורט את המחקר המקיף הראשון על אודותיהן של נשים בחברה הגרמנית המודרנית.
היא בוחנת את ההמשכיות והשינוי בחייהן של נשים לאורך 200 השנים האחרונות, ומנתחת את ההבדלים החברתיים והמכנים המשותפים הקיימים בין נשים ממעמדות שונים.
על פי הספר היכולת העוברית לחוש מתפתחת בעזרת דיאלוג עם הסביבה החברתית והתרבותית ובעזרת חומרי קריאה.
הספר מתבסס בין היתר על ספרות ילדים ומדריכי ייעוץ, במטרה להבין את שיטות האימון ותהליכי הלמידה של רגשות בעידן המודרני (1870–1970).
המחקר מתייחס לאספקטים חברתיים, תרבותיים ופוליטיים, ונוקט בגישה בין-לאומית.
בספר זה, בוחנת פרוורט את התפקיד שמילאה ההשפלה הציבורית בחברה המודרנית ומראה כיצד ההשפלה שימשה כאמצעי כפייה ושליטה, החל מעולמות הפוליטיקה והדיפלומטיה הבינלאומית וכלה בחינוך ילדים ובניהול הצדק.
פרוורט מספקת דוגמאות היסטוריות בכדי להציג את האופן שבו השפלות היו מובאות ועדיין מובאות לקהל, ודנה בשאלה כיצד בתחומים שונים, השפלה- והרגשת הבושה הנלווית- הופכות לאמצעי כוח.
בשנת 1997, לאחר סיום תקופת הפרופסורה שלה בהיסטוריה באוניברסיטת בילפלד, הגיעה פרוורט לאוניברסיטה העברית שבירושלים כפרופסורית אורחת.
כ-21 שנים מאוחר יותר, בשנת 2018 הצטרפה פרוורט לחבר הנאמנים של מכון ון ליר בירושלים.
בשנת 2015, השתתפה פרוורט בסמינר המשותף של גרמניה וישראל- "הסמינר האקדמי: לעצב מודעות לאומית" שנערך בבית לוחמי הגטאות, בסמינר הרצתה בנושא: "התלהבות ופיתוי: המדיניות הרגשית של הנאציונל-סוציאליזם".
הסמינר שנערך בשיתוף עם קרן אברט קידם דיאלוג ישראלי-גרמני, אשר היווה תשתית למחקר חדש בתחום לימודי השואה.
בשנת 2013 הצטרפה פרוורט לוועד הנאמנים של "קרן גרמניה-ישראל למחקר ולפיתוח מדעי" כאחת משמונת הנגידים [GK2] שייצגו את גרמניה בחבר הנאמנים של הקרן.
ב-25 באוגוסט 2018, בעקבות החלטת השר אקוניס שלא למנות את פרופסור יעל אמיתי לנגידה מטעם ישראל בקרן, התפטרה פרוורט מתפקידה כאות מחאה[4][5].
במכתב התפטרותה טענה ש"פסילת מועמדותה של פרופסור יעל אמיתי פוגעת ביושרה של הקרן".
התפטרות זאת התרחשה לאחר שכ-450 מדענים ישראליים הודיעו כי לא יעבדו עם הקרן עד שפרופסור אמיתי תמונה לתפקיד.
ממשלת גרמניה בתגובה לא מינתה מחליף לפרוורט עד שהתבהרה הפרשה.
2000-2003 חברת ועד הנאמנים של הקרן הלאומית לאקדמיה הגרמנית (German National Academic Foundation)
2007-2013 חברת ועד הנאמנים של המרכז להיסטוריה עכשווית (Zentrum für Zeithistorische Forschung) פוטסדאם
2013 - 2016 חברה בוועד הנאמנים של Bildung und Kultur)) חינוך ותרבות במועצה המייעצת של קרן דויטשה באן (Deutsche Bahn Foundation)
2013-2018 חברה בוועד הנאמנים של הקרן הגרמנית -ישראלית למחקר ופיתוח מדעי (GIF)
2018 חברה בחבר הנאמנים של מכון ואן ליר ירושלים (Van Leer Jerusalem Institute), ישראל
1997-2009 חברת הוועדה המייעצת, המרכז למחקר בינתחומי (Centre for Interdisciplinary Research), אוניברסיטת בילפלד.
2000-2009 חברת הוועד המייעץ של המכון הבינלאומי להיסטוריה חברתית (International Institute for Social History), אמסטרדם.
2011-2017 חברת הוועד המייעץ של מכון לודוויג בולצמן להיסטוריה ותיאוריה של ביוגרפיה (Ludwig Boltzmann Institute for the History and Theory of Biography), וינה
2011-2019 חברת הוועד המייעץ של המכון ההיסטורי הגרמני (German Historical Institute), וושינגטון הבירה (מאז נובמבר 2016: יו"ר)
2020 פרס זיגמונד פרויד לפרוזה אקדמית, האקדמיה הגרמנית לשפה וספרות.
2020 פרס ארנסט הלמוט, החברה האוניברסיטאית של מינסטר.
1998 פרס לייבניץ, קרן המחקר הגרמנית.
2016 צו הצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמנייה, כיתה .1
2018 דוקטורט לשם כבוד, אוניברסיטת טמפרה (פינלנד).
2008 דוקטורט לשם כבוד, באוניברסיטה החופשית של ברלין ברלין.
אוטו באום היה קצין בוואפן אס אס בדרגת אוברפיהרר אשר פיקד על כוחות במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא קיבל את עיטור את צלב האבירים של צלב הברזל עם עלי אלון וחרבות של גרמניה הנאצית.
באום נולד ב-15 בנובמבר 1911 בהכינגן, בן לסוחר.
מ-1930 עד 1932, הוא למד שני סמסטרים של חקלאות באוניברסיטת הוהנהיים.
ב-1937 הוא הצטרף לאס אס, וב-1 ביוני 1939 הוא מונה למפקד פלוגה 7 ברגימנט הרגלים לייבשטנדרטה אדולף היטלר.
ב-3 במרץ 1941 הוא מונה שירת כמפקד גדוד ברגימנט הרגלים ה-3 בדיוויזיית הפאנצר אס אס ה-3, ופיקד עליו במהלך מבצע ברברוסה ובמהלך מבצע דמיאנסק.
ב-26 בדצמבר 1941 הוא קיבל את עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-8 במאי 1942 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל על הישגיו.
לאחר מכן הוא שירת בצרפת ולאחר מכן שוב בחזית המזרחית, וב-22 באוגוסט 1943 קיבל תוספת עלי אלון לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-30 בינואר 1944 הועלה לדרגת שטנדרטנפיהרר.
מ-18 ביוני 1944 עד 1 באוגוסט 1944 פיקד על דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-17, אשר לחמה בצרפת והתבלט עם יחידתו, במיוחד ב.
מ-28 ביולי עד 23 באוקטובר 1944, פיקד באום על דיוויזיית הפאנצר אס אס ה-2, ולחם עימה בקרב פאלז, וב-2 בספטמבר 1944 קיבל תוספת חרבות לעיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
לאחר מכן הוא קיבל את הפיקוד על דיוויזיית הפאנצרגרנדיר אס אס ה-16 באיטליה ב-24 באוקטובר 1944. בסוף ינואר 1945 הוא הועבר להונגריה עם הדיוויזיה וב-8 במאי 1945 נכנע ליד ולקרמרקט בקרינתיה.
לאחר שחרורו מהשבי הבריטי בדצמבר 1948, עבד באום בתעשיית הטקסטיל.
הוא נפטר בהכינגן ב-18 ביוני 1998.
אוטו אדם נולד במשפחה יהודית שמרנית כבנם של דיולה קוהן ושל אירן יעקוּּבר בשם ז'יגמונד קוהן (כהן).
בשנת 1944, הוא ומשפחתו גורשו למחנה הריכוז ברגן בלזן.
אוטו הצליח לשרוד ולאחר שחזר להונגריה, למד פסיכולוגיה כסטודנט בפקולטה למדעי הרוח בקלוז'-נאפוקה.
לאחר מכן עבר לאוניברסיטה ללימודי רפואה.
כעבור שנתיים נסע לבודפשט והתקבל לאוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע.
הוא סיים ב-1952 עם תואר בבימוי.
בסיום לימודיו קיבל חוזה מתיאטרון מדאץ' (על שם הסופר ומחזאי אימרה מדאץ').
בשנת 1953 הפך לבמאי הראשי של התיאטרון הלאומי של סגד.
משנת 1956 כיהן שוב כבמאי תיאטרון מאדץ', לימים הבמאי הראשי שלו ומ-1972 עד 1989, עד לפרישתו, היה מנכ"ל התיאטרון.
הוא לימד באוניברסיטה לאמנויות התיאטרון והקולנוע מאז 1959. משנת 1964 היה סגן הרקטור.
משנים 2000 היה פרופסור אמריטוס.
ב-8 בנובמבר 2012 נחשף לוח זיכרון בביתו דאז ברחוב גאלאמב 4 ברובע 5 בבודפשט.
הוא הובא למנוחות בבית הקברות היהודי פרקשרט, שם נפרדו ממנו שחקנים ובמאים רבים.
ילדיהם הם אגנש אדם (1952) וג'רג' אדם (1955), כלתו רחל אדם ונכדתו אסתר אדם.
אוטו אדם ביטא את האידיאלים של ההומניזם הבורגני באמצעות ריאליזם לירי, פסיכולוגי.
הוא ראה את הגילוי והטיפוח של מסורות דרמטיות הונגריות כמשימה החיונית שלו.
הדרמות של הסופר ומחזאי (ורופא) לאסלו נמט מילאו תפקיד מרכזי ביצירתו.
מספר הצגות הבכורה שלו הרשומות במאגר התיאטרון : 97
צלב אמצעי של מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של הונגריה (1998)
פרס מפעל חיים מיהאי טאנצ'יץ' (2008)
אוטו אינדיג (בהונגרית: Indig Ottó; בראשוב, 18 בנובמבר 1890 – בלינצונה, שווייץ, 22 במאי 1969) היה מחזאי, תסריטאי, עיתונאי, סופר יהודי-הונגרי.
הוא נולד במשפחה יהודית ולמד משפטים בקולוז'וואר, אך לא עסק בעריכת דין.
הוא הפך לעיתונאי ואחר כך לעורך עיתון.
בין 1916 לבין 1926, בקלוז'-נאפוקה, עבד בעיתון "האופוזיציה" (Ellenzék), ואז ב-1926 הפך לעורך הראשי של "בוקר יום שני" (Hétfő reggel).
שיריו, סיפוריו ומערכוניו פורסמו בכרכים שונים.
הקומדיה הראשונה שלו הוצגה בקלוז' ב-1923, בשם "משחק".
הוא עבר לבודפשט בסביבות 1930. שם כתב את מחזהו המפורסם בנושא טרנסילבניה, "הכלה מטורוצקו", שהוצג לראשונה ב-1931 בתיאטרון מרכז העיר, בתפקיד הראשי עם השחקנית תיאטרון והקולנוע המפורסמת לימים, מרגיט דייקה.
המחזה הוצג גם בקלוז' ובכמה ערים טרנסילבניות נוספות.
אשתו הראשונה, לילי נמני (Neményi Lili), מילאה את התפקיד הראשי.
היצירה תורגמה למספר שפות והמחזה אף הופק לסרט ב-1937. הוא עבר לפריז ב-1938 ולמינכן ב-1951, שם עבד עבור רדיו אירופה החופשית עד 1961, אז פרש.
לאחר מכן פרסם בעיקר בכתב העת Új látóhatár, המגזין הספרותי והפוליטי בהונגרית במינכן.
ב-1969, בדרך לאסקונה, נפל מהרכבת ומת מייד.
שני אנשים הולכים לאיבוד (בודפשט, 1936)
שלוש עשרה נערות מחייכות לשמיים (1938)
אתה רק עשן את המקטרת, לדאני!
ב-2006 הוכנה אופרטת כליזמרים על פי מחזהו "הכלה מטורוצקו" בכיכובה של השחקנית פירושקה מולנר וזכתה להצלחה גדולה בתיאטרון האופרטה של בודפשט.
יוהאן יאקוב אוטו אוגוסט רילה פון ליליינשטרן
ליליינשטרן נולד בברלין ב-16 באפריל 1780. ב-1795 הפך לצוער בצבא הפרוסי.
ב-1806 הוא לחם בקרב יינה-אאורשטדט, ולאחריו עזב את הצבא.
הוא עקר לממלכת סקסוניה והתגייס לצבא הסקסוני.
הוא לחם נגד האוסטרים במלחמת הקואליציה החמישית ב-1809. ב-1811 הוא עזב את הצבא הסקסוני לאחר שבקשתו לעבוד כמורה בבית הספר למלחמה נדחתה.
בפברואר 1813 הוא חזר לצבא הפרוסי.
הוא לחם במהלך מלחמת הקואליציה השישית, ולאחר קרב לייפציג הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט ומונה למפקח על החימוש.
הוא השתתף בקונגרס וינה כחבר במשלחת הפרוסית.
ב-1815 הוא מונה למנהל מחלקת ההיסטוריה הצבאית במטה הכללי הפרוסי.
ב-1816 הוא מונה לעורך העיתון הצבאי הרשמי.
בנובמבר 1819 הוא מונה לראש המטה הכללי.
הוא כיהן בתפקיד שנתיים בלבד והוחלף על ידי קרל פון מיפלינג.
ב-1835 הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט וכעבור שנתיים מונה למפקד בית הספר למלחמה בברלין.
ב-1844 הוא מונה למפקח החינוך וההכשרה הצבאית.
הוא נפטר ב-1 ביולי 1847 במהלך נסיעה לזלצבורג.
ליליינשטרן היה ידיד קרוב של הסופר הנודע היינריך פון קלייסט.
הוא תמך כספית ביצירתו הספרותית של קלייסט, שאף הקדיש לו אחד מחיבוריו.
אוֹטוֹ אַבֵּלֶס היה עיתונאי, סופר, עורך דין, מבקר מוזיקה ועסקן ציוני.
אבלס נולד ברוהטץ שבמוראביה בתחומה של האימפריה האוסטרו-הונגרית לזיגמונד ורוזה לבית שראגר.
למד בתיכון בברנו ורכש את השכלתו העל-תיכונית באוניברסיטת וינה, שם השלים את הדוקטורט שלו במשפטים.
בעת לימודיו הקים את אגודת התלמידים הציונית הראשונה, "וריטאס", יחד עם רוברט שטריקר, ברתולד פייבל וגיסו, הרמן קדיש.
עד שנת 1928 עבר כיועץ משפטי ברכבת הפדרלית האוסטרית.
בהיותו עורך ועיתונאי, ראשית ב"וועלט" ולאחר מכן בביטאון התנועה הציונית באוסטריה "אידישע צייטונג" וביומון "Weiner Morgenzeitung" שייסד עם רוברט שטריקר ב-1919, פרסם מאמרים בשבח הרעיון הציוני ותמך במפלגה הלאומית היהודית בבחירות לאספה המכוננת הלאומית.
עם סגירתו של האחרון בספטמבר 1927 המשיך לכתוב בעיתון "Die Neue Welt", כמו גם בעיתונים שונים.
בין השנים 1915–1925 ערך יחד עם לודוויג באטו את הלוח הספרותי הציוני "אידישער נאציונאל־קאלענדער".
החל מהמחצית השנייה של שנות ה-20 של המאה ה-20 נסע לטרנסילבניה, הונגריה, גליציה המזרחית, לוקסמבורג וצ'כוסלובקיה כנציג קרן היסוד.
ב-1930 עבר להולנד והיה פעיל בקהילה היהודית באמסטרדם.
הוא גם ניהל את הסניף ההולנדי של קרן היסוד.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית להולנד נאסר ונשלח למחנה וסטרבורק.
תואר הדוקטורט שלו נשלל ממנו מטעם אוניברסיטת וינה ב-1941. במאי 1944 שולח למחנה ברגן-בלזן.
היה על הרכבת האבודה ונפטר בטרביץ מטיפוס הבהרות, ולפי מקור אחר מתשישות.
אבלס נשא לאישה את מינה דמביצר, ונולד להם בן.
בשנת 2010 הפך סנאט אוניברסיטת וינה את החלטת ביטול הדוקטורט מ-1941.
"ביקור בארץ ישראל" (Besuch in Erez Israel) – תיאור של ביקורו הראשון (1926)
"נשים בעלות שם בישראל" (Zehn Jüdinnen) – ספר על נשים יהודיות נודעות (1931)
אוטו אלסנר (17 בפברואר 1921 - 23 במאי 1994) היה כימאי ישראלי ממוצא פולני ממכון שנקר ברמת גן, שבעקבות מחקרו יוצר לראשונה פתיל תכלת לציצית מן החילזון ארגמון קהה קוצים על ידי הרב אליהו טבגר מירושלים.
תגליתו המרכזית הייתה פריצת דרך במחקר אודות יצירת צבע התכלת מחלזונות בטכנולוגיה שהייתה זמינה בימי התנ"ך באמצעות חשיפה לקרינת UV שמקורה בשמש.
אלסנר היה שותף בפתרון תעלומת הפקת התכלת המקראית אותה חקר גם הרב הרצוג.
אוטו באייר היה כימאי תעשייתי גרמני ב-IG Farben, שעמד בראש קבוצת המחקר שב-1937 גילתה את ה-Polyaddition לסינתזה של פוליאוריטן מפולי -איזוציאנט ופוליול.
באייר לא היה קשור למשפחה המייסדת של באייר קורפ.
כיום פוליאוריטן נמצאים בכל מקום לאורך החיים המודרניים.
הוא היה חבר בדירקטוריון ובמועצת הפיקוח של באייר, וכן היה סגן יו"ר מועצת המנהלים של קאסלה בשנות החמישים.
באייר קיבל את מדליית צ'ארלס גודייר בשנת 1975. הוא קיבל ב-1974 את מדליית קרל-דיטריך-האריס על הישגים מדעיים ראויים לשבח.
על שמו מוענק פרס אוטו באייר.
אָוּטוֹ דָה פֶה (בפורטוגזית: Autos da fé, בספרדית: Auto de fe; מילולית: "מעשה האמונה") היה טקס של כפרה וענישה פומבי שאורגן על ידי האינקוויזיציה הספרדית, האינקוויזיציה הפורטוגזית, האינקוויזיציה של מקסיקו, או האינקוויזיציה של גואה, ובמסגרתו פורסם פסק הדין של בית הדין של האינקוויזיציה ובוצע גזר הדין.
עבור הנידונים שלא נמצאו נגדם ראיות במהלך החקירה או אלו שהכירו והודו באשמה, הטקס והעונש כיפרו על חטאיהם כנגד האמונה הנוצרית והם הורשו לחזור בתשובה - מה שאפשר את הפיוס שלהם עם הכנסייה הקתולית.