tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המסילה המשיכה אל תוככי המבצר ואל המעליות שירדו למעמקיו.
שני השערים נבנו במקום נמוך מבחינה טופוגרפית כך שלא נדרשה ירידה משמעותית לאזור השירות.
שני השערים הוגנו על ידי מספר עמדות ירי:
שער כניסת התחמושת נשמר על ידי צריח משולב של מקלען ותצפיתן ועמדות למקלע כפול ותותח נ"ט 47 מ"מ.
שער כניסת החיילים נשמר על ידי עמדה למקלע כפול ותותח נ"ט 47 מ"מ ועוד שני צריחים משולבים של מקלען ותצפיתן.
כלל תשתיות השירות של המבצר נבנו בעומק של כ-30 מטר מתחת לאדמה כשהגישה אליהם הייתה בעזרת מעליות וגרמי מדרגות.
מערך השירות כלל מגורי חיילים וקצינים, מטבח, חדר אוכל ומחסני מזון, מרפאה, מכלי מים וסולר ומזון, מתקני אוורור וסינון אוויר, מחסני תחמושת ותחנת כוח שכללה ארבעה גנרטורים.
בהיותם המרכיב המסוכן של המבצר, נבנו מחסני התחמושת באופן מבוזר.
בנקודה המוגנת ביותר, בלב המבצר, נבנה המחסן המרכזי (M1) ובקרבת בלוקי הלחימה נבנו מספר מחסני תחמושת משניים (M2).
כדי לשנע חיילים, ציוד ותחמושת בין חלקי המבצר הונחו מסילות ברזל ברוחב 60 ס"מ לאורך המסדרונות התת-קרקעיים של המבצר.
בלוק 1 היה בלוק רגלים וכלל צריח מקלע בודד, צריח מקלע כפול וצריח משולב למקלע ולתצפיתן.
בלוק 2 היה בלוק ארטילריה וכלל צריח תותח 75 מ"מ דגם 1933
בלוק 3 היה בלוק ארטילריה שכלל צריח תותח 75 מ"מ דגם 1932 ושני צריחים משולבים למקלע ותצפיתן.
אחת מעמדות התצפית אובזרה בפריסקופ.
בלוק 4 היה בלוק תצפית שכלל צריח תצפית וצריח משולב למקלע ולתצפית.
בלוק 5 היה בלוק ארטילרי עם מצדיות מבוצרות בבטון עבור שלושה תותחי 75 מ"מ, מרגמה 135 מ"מ , צריח משולב למקלע ולתצפית וצריח לרומה רימונים.
בלוק 6 היה בלוק ארטילריה שכלל צריח לתותח 135 מ"מ , צריח משולב למקלע ולתצפית וצריח לרומה רימונים.
בלוק 7 היה בלוק ארטילריה שכלל צריח לתותח 135 מ"מ ושני צריחים משולבים למקלעים ותצפיות.
בלוק 8 היה בלוק רגלים שכלל מצדית משולבת לתותח נ"ט 37 מ"מ ולמקלע כפול, מצדית למקלע כפול, צריח מקלע ושני צריחים משולבים למקלעים ותצפיות.
בלוק 9 היה בלוק רגלים שכלל צריח מקלע וצריח משולב למקלע ולתצפית.
אחת המנהרות התת-קרקעיות הובילה מזרחה למצדית רגלים קטן בשם Abri du Grand Lot.
עבודות התכנון של מבצר רושונווילה החלו ב-1926 והגרסה הסופית של התכנון הוגשה ל-CORF ב-1929 ואושרה.
המבצר נבנה בשנים 1930–1935 כמבצר ארטילרי מהגדולים בקו מאז'ינו כשעלות בנייתו הייתה כ-123 מיליון פרנק.
בלוק 5 של המבצר היה הבלוק הגדול ביותר בזירה.
עם סיום הבנייה אוכלס המבצר על ידי 730 חיילים ו-26 קצינים מרגימנט הרגלים ה-169 ומרגימנט הארטילריה ה-151 .
כדי לאפשר לחיילי המבצר מנוחה, בימי רגיעה, נבנה מחנה צבאי מדרום למבצר, לייד העיירה אנגווילה (Angevillers).
ב-10 במאי 1940 החל המערכה על צרפת ועל ארצות השפלה כשצבא גרמניה פלש לצרפת דרך הארדנים, בלגיה ועקף בכך את רוב מבצרי קו מאז'ינו.
מבצר רושונווילה לא היה מעורב בשלבים הראשונים של המערכה אך עם הרחבת ראש הגשר הגרמני החלו הגרמנים לאגף את "סקטור מבצרי ת'יונויל" .
בעקבות סיכון לבידוד המבצרים קיבלו חיילי המבצר הוראה, ב-17 ביוני, לפנות את המבצר אך ההוראה בוטלה לפני מימושה.
ב-21 ביוני התפוצץ תותח 75 מ"מ בבלוק 5 והרג חייל.
ב-22 ביוני פתחו הגרמנים בירי כבד על המבצר ופגז חדר לבלוק 5 והתפוצץ שם.
באותו יום נחתם הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת אך חיילי המבצר, כמו רבים מהיחידות שאיישו את מבצרי קו מאז'ינו, סירבו להיכנע ומפקדיהם ניסו לנהל משא ומתן עם הגרמנים על תנאי הכניעה.
בסופו של דבר נכנעו החיילים רק ב-30 ביוני.
לאחר כיבוש המבצר השתמשו הגרמנים בצריפים ובאזורי המחסנים של המבצר כמגורי חיילים.
בנוסף לשימוש במבצר עצמו בנו הגרמנים מבנה בטון מסיבי בסמוך למבצר שכונה "קומפלקס ברונהילדה" (Anlage Brunhilde) ונטען שמבנה זו הוכן עבור אדולף היטלר כמפקדה קדמית אך אין הוכחות שהיטלר שהה בו.
באוגוסט 1944, במקביל לשחרור פריז על ידי כוחות צרפת החופשית, התקדמו הכוחות האמריקאים לכוון גבול צרפת-גרמניה והחלו לשחרר את מבצרי קו מאז'ינו.
לאחר שמבצר רושונווילה שוחרר השתמשו הכוחות האמריקאים בחלק מהביצורים שלו (בלוקים 5,6,7) כדי לבחון את יעילותה של תחמושת חודרת שריון חדשה לקראת המערכה לפריצת קו זיגפריד.
בשנות ה-50 התחוללה המלחמה הקרה וצרפת, שחששה מפלישת כוחות ברית ורשה, החליטה לשפץ חלק ממבצרי קו מאז'ינו כקו הגנה מפני פלישה אפשרית זו.
מבצר רושונווילה נבחר ב-1951 לאחד מהמבצרים שישופצו ובמסגרת זו צויד בלוק 5 הגדול בתותחים בקוטר 105 מ"מ ו-135 מ"מ ובמקלעים בקוטר 12.7 מ"מ ובבלוק 6 תוקן צריח תותח ה-135 מ"מ.
בנוסף בוצעו איטום וציפוי קירות של המנהרות.
רוב פרויקט שיקום המבצר הסתיים עד 1956.
בשנות ה-60 הצטיידה צרפת בנשק גרעיני שהיווה חלופה הגנתית לקו מאז'ינו המשופץ.
ב-1960 החל צבא צרפת בדיונים פנימיים ועם חברות ברית נאט"ו האחרות לגבי שימוש בביצורי קו מז'ינו כמחסני אחסון או כמרכזי פיקוד.
ב-1961 החליטה צרפת להעמיד את מבצר רושונווילה (והמבצרים השכנים: מבצר מולבאנז' ומבצר סטריש) לראשות נאט"ו שהפכה את מחסן התחמושת הראשי של רושונווילה למרכז פיקוד ושליטה של קבוצת הארמיות המרכזית של נאט"ו (CENTAG) ) וזאת בהשקעה של כ-380 מיליון פרנק.
ב-1967 העבירה נאט"ו את פיקוד CENTAG להולנד והמבצר הוחזר לרשות צבא צרפת.
ב-1980 שופץ המבצר והפך למרכז הפיקוד והשליטה של הארמייה הראשונה של צבא צרפת.
העבודה כללה החלפת מערכות האוורור והסינון, בניית קיר הגנה מול הכניסה הראשית, שיפוץ תחנת הכוח, כיסוי חזיתות בטון באדמה והסבת צריחי הבלוקים למתקני אנטנות.
המטרה של הצבא הייתה ליצור מרכז תקשורת חסין מהשפעות אלקטרומגנטיות, התקפה בנשק כימי וקרינה רדיואקטיבית ולאכלס בו 500 חיילים.
ב-1989 אף הועברה מפקדת הארמייה הראשונה משטרסבורג למץ כדי להיות קרובה למבצר.
ב-1989, עם נפילת הגוש הסובייטי, העריך צבא צרפת שהסיכון לצרפת ממזרח קטן והשימוש במבצר כמחנה צבאי הופסק.
הצבא המשיך לתחזק את המבצר עד 2001.
המבצר עדיין בבעלות צבא צרפת.
לאחר הפסקת תחזוקת המקום ב-2001 נעל הצבא את שערי הכניסה למבצר ולא ניתן להיכנס אליו.
מבצר הרגלים הקטן Abri du Grand Lot, שחובר למבצר רושונווילה במנהרה, לא הוגדר כאתר צבאי וניתן לבקר בו בתיאום מראש.
ב-2014 פורסם על כוונה של עמותה בשם "לוריין לאורך המאות" (La Lorraine à travers les siècles) לשפץ את המבצר.
בהמשך נכתב באותו מקור כך:
מבצר קלינטון היה מבצר צבאי שבנייתו הושלמה ב-1811 לחופיה הדרומיים של מנהטן, ניו יורק.
נבנה כמבצר צבאי להגנת נמל העיר אך לאחר מספר שנים החל לשמש למטרות אחרות כשבין השאר שימש כתחנת מעבר למהגרים עד הקמתו של אליס איילנד.
נקרא על שם ראש עיריית ניו יורק דוויט קלינטון.
שרידי המבצר, המהווים חלק מפארק באטרי, מוגדרים כמונומנט לאומי ורשומים ב של ארצות הברית.
ב-1614 הוקמה המושבה הולנד החדשה בדרומו של האי הקרוי כיום מנהטן.
כדי להגן על המושבה הוקם בקרבתה, ב-1625, מבצר אמסטרדם .
מבצר זה שימש בתפקידו 163 שנה עד שנהרס ב-1788. מאחר שהמתיישבים נזקקו להגנה, לאור המתיחות בין ארצות הברית ובריטניה, הוחלט שיש לבצר את דרומו של האי מנהטן כחלופה למבצר אמסטרדם שנהרס.
ב-1805, הוטל על צוות מהנדסים, בראשות המהנדס ג'ונתן ויליאמס , המשימה לתכנן את הגנת נמל ניו יורק.
ב-1807 הציג ויליאמס תוכנית שכללה מערך ביצורים בדרום ניו יורק כשמבצר קלינטון היה אחד מהם.
תכנון המבצר נמסר לאדריכל ג'ון מק'קומב .
בניית המבצר החלה ב-1808 על גבי אי מלאכותי והוא נחנך ב-1811. ב-1812 הוא אויש על ידי חיל מצב והותקנו בו 28 תותחי חוף 32 פאונד.
המבצר לא היה מעורב במלחמת 1812. המבצר נקרא תחילה "הסוללה המערבית" (West Battery) וגם "הסוללה הדרום מערבית" (Southwest Battery).
ב-1815 שונה שם המבצר מ"הסוללה המערבית" ל"מבצר קלינטון" על שם ראש עיריית ניו יורק דוויט קלינטון והוא הפך למטה מנהלי של הצבא כשב-1920 שימש כמחסן של הצבא.
ב-1816, בעקבות דרישה של תושבים, החלה מועצת העיר ניו יורק לבחון רעיון להפוך את דרום מנהטן לפארק ציבורי שיכלול גם את המבצר.
ב-1820 הגישה המועצה הצעה להעברת המבצר והשטח סביבו לאחריות עיריית ניו יורק אך הקונגרס דחה את ההצעה והשאיר את המבצר בידי הצבא.
ב-1821 הפסיק הצבא להשתמש במבצר והקונגרס שינה את החלטתו ואישר לעיריית ניו יורק להשתמש במבנה.
ב-1824 שכרה העירייה את המבנה תמורת 1,400$ לשנה והשכירה אותו, בשכירות משנה, לחברת אירועים שהפכה אותו למרכז אירועים בשם "גן הטירה" (Castle Garden).
מרכז זה הכיל גן בירה, מרכז כנסים ואולם תיאטרון בן 6,000 מושבים.
בתקופת פעילותו היה "גן הטירה" מקום פופולרי בקרב תושבי ניו יורק והתארחו בו אישים ידועים כמו המרקיז דה לה פאייט, הנשיאים אנדרו ג'קסון, ג'ון טיילר וג'יימס פולק, לאיוש קושוט ההונגרי, המדען סמואל מורס ואמנים כמו ג'ני לינד ולולה מונטז.
במו כן שימש התיאטרון כבמה לקונצרטים ואופרות.
ב-1855 הוחכר המבצר למחלקת ההגירה של מדינת ניו יורק תמורת כ-8,000$ לשנה.
המחלקה ערכה במקום את ההתאמות הדרושות כדי להפעיל במקום תחנת מעבר לקליטת מהגרים לארצות הברית.
כך לדוגמה נבנתה, מסביב לחלק היבשתי של המבצר, גדר עץ באורך 300 מטר ובגובה של 4 מטר כדי למנוע ממהגרים לחמוק מחוץ לתחנת המעבר.
לפני הגעתם לקליטה במבצר עברו המהגרים בדיקות רפואיות בבית החולים הימי בסטטן איילנד, שם אושפזו המהגרים החולים בבידוד.
המהגרים הבריאים הפליגו על ספינת קיטור מסטטן איילנד למעגן לייד המבצר שם נבדקו פעם שנייה לפני כניסתם למבצר.
במרכז המבצר היה אזור ההמתנה שכונה "הרוטונדה" (rotunda) כשהוערך שקיבולת אזור ההמתנה היה 2000–4000 מהגרים.
מסביב לרוטונדה הוצבו תחנות לרישום המהגרים שאוכלסו על ידי פקידי הגירה.
המהגרים מהרוטונדה התייצבו בפני פקידים אלו שרשמו אותם ויעצו לכל מהגר לגבי יעדו וכן ציידו אותם בבקבוק מי סבון ואיפשרו לו לאסוף את המטען שלו.
פקידים של חברות הרכבות מכרו למהגרים כרטיסי נסיעה לרחבי ניו יורק.
התחנה פעלה עד 1890 אז עבר הטיפול במהגרים לאליס איילנד.
ההערכה היא שבשנים בהם פעלה התחנה במבצר קלינטון, עברו דרכה כ-7.5 מיליון מהגרים.
מספר זה הוא הערכה בלבד מאחר שעם סגירתה הועברו רישומי המהגרים אל אליס איילנד שם עלו באש בשריפה שפרצה ב-1897. רוב המהגרים שנרשמו במבצר קלינטון הגיעו ממדינות אירופה ובמיוחד מדנמרק, אנגליה, גרמניה, אירלנד, איטליה, רוסיה, סקוטלנד ושוודיה.
רשויות נוספות ניצלו קיומה של תחנת ההגירה ופתחו על ידה משרדים עם הצעות למהגרים שהשלימו את תהליך הקליטה.
כך למשל נפתחה במקום לשכת חיפוש עבודה כדי לסייע למהגרים למצוא עבודה וכן נפתחה לשכת גיוס לצבא ארצות הברית.
ב-1869 בוצע במקום פרויקט הרחבת בטרי פארק במהלכו מולא הפער בין מנהטן לאי עליו עמד המבצר בפסולת והוא הפך להיות חלק ממנהטן.
שאלת מימון הפעלת תחנת ההגירה הטרידה את עיריית ניו יורק שחיפשה דרכים להביא בעזרתו הכנסות לתקציבה.
תחילה הורתה לבעלי האוניות, שהביאו את המהגרים, לשלם מס גולגולת או להעמיד ערבות עבור כל מהגר.
ב-1874, עם התגברות זרם המהגרים, השיתה עיריית ניו יורק מס גולגולת על המהגרים עצמם מתוך רצון לגרום להם להגיע למדינות אחרות.
בשלב זה יצא כבר שמעה של תחנת ההגירה במבצר קלינטון ברחבי אירופה וכולם שאפו להגיע אליה.
ב-1875 הורה בית המשפט העליון של ארצות הברית על ביטול מס הגולגולת שהושת על חברות האוניות, דבר שגרם לקריסה כלכלית של תחנת ההגירה ולסגירתה.
ביולי 1876 פרצה שריפה במבצר במהלכה ניזוקו מבני העץ שבתוך המבנה.
עיריית ניו יורק החליטה לממן את שיקום התחנה ובנובמבר אותה שנה היא חזרה לקלוט מהגרים.
בעיית מימון התפעול המשיכה להעסיק את פרנסי ניו יורק כשניסיונות לחדש, באופן מקומי, את מס הגולגולת על המהגרים נכשלו.
ב-1882 העביר הקונגרס את חוק ההגירה שהטיל מס גולגולת על אזרחים שאינם אמריקאים שעברו דרך נמלים אמריקאים.
מס זה, בגובה חצי סנט למהגר, שיפר את המצב הכלכלי של התחנה כשמאוחר יותר באותה שנה החלו רשויות ההגירה להשכיר משרדים בתוך המבצר לחברות, עורכי דין, בעלי בתי הארחה למהגרים ועוד דבר שיצר הכנסות נוספות.
מעורבותה זו של הממשל הפדרלי בנעשה במתקן עירוני הביאה למחלוקות בהקשר של אחריות המדינה למתקן.
כך למשל עלה צורך, ב-1885, לשפץ את רציף המעבורות ומדינת ניו יורק דרשה מממשלת ארצות הברית להשתתף בהוצאה זו.
המחסור הכרוני בכספים לתחזוקת תחנת ההגירה הביאה, בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-19, להתדרדרות באיכות השירות שניתן למהגרים.
דבר זה התבטא בתנאים היגייניים ירודים, מבנים רעועים, מחסור בפקידים ויחס מתנשא של הפקידים על המהגרים.
בפברואר 1890 הודיעה הממשלה למדינת ניו יורק על כוונתה לקחת תחת אחריותה את תפעול התחנה.
בסופו של דבר החליטה הממשלה לסגור את התחנה הקיימת ולהקים תחנת מהגרים חדשה באליס איילנד.
התחנה החדשה נפתחה ב-1892 כשבתקופת הביניים פעלה תחנת ההגירה, זמנית, במבנים של מחלקת ההגירה.
ב-1891 הועלתה, לראשונה, ההצעה לייעד את המבצר הנטוש לאקווריום.
בפברואר 1892 הועבר חוק בבית המחוקקים של מדינת ניו יורק העביר הצעת חוק המאפשרת את הקמת האקווריום כשבאמצע אותה שנה הוצגה התוכנית הראשונית.
על בסיס התוכנית אישרה מועצת העיר 150,000$ לבניית האקווריום.
הבנייה החלה ב-1893 מתוך כוונה לסיים את הבנייה בשלהי 1894 אך שורה של טעויות בתכנון ובביצוע גרמו לתקציב לגדול ל-175,000$ ותאריך הפתיחה לזוז לשלהי 1896.
כחלק מההכנות הותקן מעל המבנה גג חיצוני מוגבה, שנתמך על ידי שני עמודים, ובו נקבעו חלונות.
במרכז המבנה הוצבו שבעה מכלים גדולים ובהיקף הוצבו כ-120 מכלים בשני מפלסים.
המכלים הכילו כ-10,000 דגים ויצורים ימיים אחרים הן של מים מתוקים והן של מי ים.
המים המתוקים הוזנו ממערכת המים העירונית של ניו יורק והמים המלוחים נשאבו מנהר ההדסון כשלפני הכנסתם לאקווריומים עברו דרך ארבעה מסננים בקיבולת של 760 מ"ק ליממה.
האקווריום נפתח ב-10 בדצמבר 1896 והפך לאקווריום הציבורי הראשון של ניו יורק .
במהלך החודשים הראשונים לאחר הפתיחה ביקרו באקווריום כ-10,000 מבקרים מדי יום שנהנו מכניסה חינם שנועדה לקידום האקווריום.
המקום הפך לפופולרי מאוד בקרב תושבי ניו יורק ועד מאי 1900 ביקרו במקום כ-5.5 מיליון אורחים.
באוקטובר 1902 הועברה האחריות על האקווריום לידי "החברה הזואולוגית של ניו יורק" ולניהולו של הזואולוג צ'ארלס הסקינס טאונסנד .
טאונסנד ביצע שיפורים מיידים באקווריום בהיקף של כ-30,000$ וב-1911 הגיש הצעה להגדלת שטח המבצר כדי להרחיב את האקווריום בהיקף של כמעט שני מיליון דולר.
אישור הבקשה התעכב מספר שנים וטאונסנד נאלץ לבצע עבודות בהתאם לתקציב השוטף של מועצת העיר ומתוספת מצומצמת שהקצתה החברה הזואולוגית.
בשנים אלו עלה כבר היקף המבקרים באקווריום לכשני מיליון בשנה.
האקווריום פעל במבצר עד 1941 אז הועברו חלק מהדגים לאקווריומים אחרים וחלק שוחררו לטבע.
ב-1941, לאחר שהאקווריום עבר לאתר אחר, הציע נציב הפארקים של ניו יורק, רוברט מוזס, להרוס את המבצר כדי לפנות מקום לבניית מנהרת ברוקלין בטרי.
ההצעה גרמה למחלוקת בין תומכי ההריסה לתומכי השימור, בהובלת "האגודה להיסטוריה של ניו יורק" .
תהליך ההתדיינות נמשך מספר שנים כשבמהלך תקופה זו החלו קבלני גרוטאות לפרק חלקי ברזל מהמבצר (כולל הדלתות המקוריות).
קבוצת השימור ביקשה משופט במדינת ניו יורק להוציא צו מניעה למניעת הריסה אך באפריל 1943 הבקשה נדחתה.
בקשה נוספת הוגשה למועצת העיר ניו יורק אך גם היא דחתה את העתירה, באוקטובר 1945, ואישרה להרוס את המבצר.
ההתנגדות לשימור לא ריפתה את ידי התומכים בו והם פנו לחבר הקונגרס סול בלום שהגיש הצעת חוק להכרזת המבצר כאנדרטה לאומית של ארצות הברית.
החוק אושר על ידי בית הנבחרים וגם על ידי הסנאט והנשיא, הארי ס.
טרומן, חתם על הצעת החוק ב-12 באוגוסט 1946. חוק זה איפשר למשרד הפנים של ארצות הברית להשתלט על המבצר שהיה, באותה תקופה, בבעלות עיריית ניו יורק.
העירייה התנתה את שיקום המבצר במימון פדרלי כשהערכת עלות השיקום עמדה על 40–100 אלף דולר.
ביולי 1947, לאחר שהממשל סירב לשלם על שיפוץ המבצר, הצביעה מועצת העיר על הריסתו ועבודות הריסה החלו אך נעצרו עקב חוסר תקציב.
הידיעות על פעולות ההריסה שנעשו במבצר הביאו את הממשל להודיע על תוכניתה להקצות כסף לשיפוץ המבצר ב-1948 דבר שהשהה את ההחלטה על ההריסה בשנה.
במאי 1948 אישרה מועצת העיר, בפעם השישית, להרוס את המבצר.
"האגודה האמריקאית לשימור נופי והיסטורי" , שהייתה בין הגופים שהתנגדו להריסה, עתרה לבית המשפט העליון של ניו יורק והוציאה צו מניעה בדצמבר 1948. במרץ 1949 ביטלה מחלקת הערעורים של בית המשפט העליון את הצו.
לאחר שהנשיא טרומן חזר ותמך בשימור המבצר החלו שוב דיונים, בין הממשל לעיריית ניו יורק, על גורלו של המבצר ובאוקטובר 1949 אישר בית הנבחרים של ארצות הברית תקציב של כ-170,0000$ לשיקום המבצר.
כסף זה איפשר לשירות הפארקים הלאומיים להתחיל במלאכת השיקום כשביולי 1950 העבירה ניו יורק את הבעלות על המבצר לממשלה הפדרלית.
באוקטובר 1950 הוכרז המבצר כאתר היסטורי על אף שלא החלו עדיין עבודות השיקום.
ב-1952 החלו עבודות שיקום חיצוניות בתקציב של כ-120,000$.
ב-1954 החלו דיוניים בנושא שימור המבצר כחלק מפרויקט שימור נרחב יותר שכלל אתרים היסטוריים נוספים כמו "האולם הפדרלי" ופסל החירות.
ב-1968, לאחר שנים של דיונים, החל שיקום מקיף של המבצר כשבין השאר שוקמו הקירות החיצוניים והפנימיים, נוסף גג רעפים, הוסרו מתקנים שהיו קשורים לאקווריומים שהיו בו ושיפוץ מגורי קצינים, מגרש המסדרים ומחסני התחמושת.
בגלל מלחמת וייטנאם נעצרו תקציבי שיפוץ נוספים אך ב-1972 החל פרויקט שיקום רחב היקף בתקציב של כ-750,000 דולר.
ב-1975 נפתח המבצר מחדש לקהל בקונצרט של התזמורת הסימפונית של ניו יורק.
החל מ-1986 המבצר הוא חלק מבטרי פארק כשהכניסה אליו בחינם ושירות הפארקים הלאומיים נותן שירות סיורים מודרכים במקום.
המבצר משמש נקודת מכירת כרטיסים ויציאה למעבורות לליברטי איילנד ולאנדרטת פסל החירות.
ב-1985 נסגר המבצר לשיפוצים נוספים ונפתח מחדש ב-4 ביולי 1986 כשבמסגרת השיפוצים הוחלפו שני מבנים, נוספו תערוכות, שוקמו הגג ומגרש המסדרים ועוד.
על פי שירות הפרקים הלאומי מבקרים במקום כשלושה מיליון תיירים בשנה.
בעקבות פיגועי 11 בספטמבר 2001 נוספו מתקני בדיקה במבצר לתיירים המשתמשים בשירות המעבורות לפסל החירות ולאליס איילנד.
המבצר נבנה כמעגל בקוטר 28 מטר כשחזיתו פונה לים ועורפו לאי.
קירות המבצר, שעוביין כ-2.4 מטר.
נבנו מאבן חול שנחצבה במחצבה בניו ג'רזי.
המבצר נבנה על אי מלאכותי וגשר עץ הוליך ממנו לדרום מנהטן.
ב-1869 מולאה לשון הים, שהפרידה את המבצר למנהטן, בפסולת והמבצר הפך לחלק ממנהטן.
מבצר שיוונרי (במראטהית: शिवनेरी) זהו מבצר צבאי עתיק הממוקם ליד ב במהאראשטרה, הודו.
זהו מקום הולדתו של צ'הטרפטי שיוואג'י מהאראג', מייסד האימפריה המראטהית.
מבצר שיוונרי קיבל את שמו תחת שלטון מדבגירי.
המבצר שימש בעיקר לשמירה על נתיב המסחר הישן מ לעיר הנמל .
המקום עבר לידי לאחר היחלשותה של סולטנות דלהי במהלך המאה ה-15, ומשם לידי במאה ה-16. בשנת 1595, צ'יף מראטהה בשם , סבו של צ'הטרפטי שיוואג'י מהאראג', קיבל תואר אצולה מהסולטאן של אחמדנגר, , שנתן לו את שיוונרי ואת .
שיוואג'י מהאראג' נולד במבצר ב-19 בפברואר 1630, ובילה שם את ילדותו.
בתוך המבצר יש מקדש קטן המוקדש לאלה שיוואי דווי (ישנן טענות לפיהם השם שיוואג'י נגזר משם המבצר, שיוונרי), על שמה הוא נקרא.
המטייל האנגלי פרייז (Fraze) ביקר במבצר בשנת 1673 ומצא אותו בלתי ניתן לכיבוש.
לפי דיווחיו, המבצר היה מצויד במלאי מספיק כדי להאכיל אלף משפחות במשך שבע שנים.
המבצר עבר לשליטת השלטון הבריטי בשנת 1819, לאחר .
מבצר שיוונרי הוא מבצר גבעה בעל צורה משולשת עם כניסה מצד דרום-מערב של הגבעה.
מלבד השער הראשי, קיימת כניסה צדדית למבצר הנקראת באופן מקומי "שער השרשרת", שבה יש לאחוז בשרשראות כדי לטפס אל שער המבצר.
המבצר משתרע לאורך של 1.5 קילומטר עם שבעה שערים מעוגלים ומבוצרים היטב.
ישנן חומות עפר מסביב למבצר.
בתוך המבצר, המבנים העיקריים הם אולם תפילה, קבר ומסגד.
ישנו וו תלייה הבולט מהקיר שבעזרתו בוצעו הוצאות להורג.
ישנם מבני שערים רבים המגנים על מבצר זה.
"מאהה דארוואג'ה" (Maha Darvaja) הוא אחד מהשערים הרבים של המבצר.
הוא נקרא גם "מקור הטון".
במרכז המבצר נמצאת בריכת מים הנקראת "בדאמי טלאב" (Badami Talav), ומדרום לבריכה זו ישנם פסלים של ראג'מאטה ג'יג'אבאי ושיוואג'י ראג'ה הצעיר.
במבצר ישנם שני מעיינות מים, הנקראים גנגה ויאמונה, שבהם יש מים במשך כל השנה.
שני קילומטרים ממבצר זה נמצאות מערות בודהיסטיות חצובות בסלע, הנקראות מערות , שבה גם אחד משמונת מקדשי במאהראשטרה.
המבצר נמצא במרחק של כ-2–3 ק"מ מהעיירה , מרכז הנפה המחוברת היטב ברשת כבישים.
ג'ונאר נמצאת במרחק של כ-90 ק"מ מפונה.
קל להגיע לראש המבצר דרך הכניסה הראשית; עם זאת, מטפסים בעלי ציוד טיפוס מתאים יכולים לנסות את נתיב שער השרשרת הממוקם במצוק המערבי של המבצר.
מפסגת המבצר, ניתן לראות בקלות את המבצרים , , ונימגירי.
מבצר קהאנדרי (במראטהית: खांदेरी किल्ला, רשמית "האי קאנהוג'י אנגרה") זהו אי עם מבצר, הממוקם דרומית למומבאי, לאורך חופי מהאראשטרה, הודו.
קהאנדרי ממוקם 5 ק"מ מחופי מהאראשטרה (ליד תאל, קיהים) ו-20 ק"מ דרומית למומבאי.
קהאנדרי, יחד עם מבצר האחות שלו (ג'אידורג), יצרו את הביצור המרכזי לאורך חוף מהאראשטרה, כאשר הראשון נפל לשליטתו של שיוואג'י והאחרון היה תחת שליטת יריביו, ה.
האי מורכב משתי גבעות גבוהות, האחת פונה צפונה והשנייה דרומה.
בתחילה, האיים אונדרי וקהאנדרי היו בלתי מיושבים.
הוא הכיל שתי בארות לאספקת מים לכוחות שבתוכו, ומקדש של שרי בטאל.
המבצר הוא אזור מוגבל, הנמצא תחת סמכותו של חיל הים ההודי.
בנוסף, במבצר ישנם מספר תותחי מתכת ישנים, קבר של דאוד פיר, קדוש מקומי, ואבן מוזיקלית המשמיעה צלילים מוזיקליים מתכתיים כאשר מכים בה.
קיימת דרך סודית אחת המובילה למבצר קולאבה באליבג.
בשנת 1679, קהאנדרי נכבש על ידי כוחותיו של שיוואג'י בפיקודו של , שפיקח על בניית חומות המבצר.
לאחר מכן, מבצר קהאנדרי נבנה בתקופת שלטונו של המראטה, שיוואג'י בשנת 1679 לספירה כדי לפקח על ה ב והיה זירת קרבות רבים בין כוחותיו של שיוואג'י לבין הצי של הסידי.
בשנת 1813 מנאג'י אנגרה העביר את המבצר לפשווה בתמורה לתמיכה שניתנה נגד באבוראו.
המבצר נמסר לאחר מכן, בשנת 1818, לידי כוחות חברת הודו המזרחית הבריטית בבומבי, כחלק מ.
רוב המבצר עדיין שלם, כאשר המבנה הבולט ביותר הוא מגדלור שנבנה על ידי הבריטים ביוני 1867 והמבנה הדו-קומתי שעליו הוא ממוקם.
המגדלור בגובה 6.7 מטר וניתן לראותו ממרחק של עד 13 ק"מ.
ב-1998 שונה שמו של האי קהאנדרי לאי קאנהוג'י אנגרה לכבוד אדמירל המראטהה .
בספטמבר 2013, משרד התיירות ההודי ומשרד הספנות תכננו לפתח את האי קהאנדרי ואת המגדלור המתומן שלו כיעד תיירותי.
מבצר ראיגד (במראטהית: रायगड) הוא מבצר גבעה הממוקם בעיר ב שבמהאראשטרה, הודו.
הוא נחשב לאחד המבצרים החזקים ביותר ברמת דקאן וכוּנה בעבר בשמות ראירי או מבצר ראירי.
צ'הטרפטי שיוואג'י מהאראג', שליט האימפריה המראטהית, בנה ופיתח יחד עם המהנדס הראשי שלו, , בניינים ומבנים שונים, כולל ראיגד.
בשנת 1674, לאחר שהוכתר למלך ממלכת המראטהה של קונקן, בחר שיוואג'י מהאראג' בראיגד כבירתו.
מבצר ראיגד, השוכן בתוך שמורת טבע, מתנשא על פסגת הר בגובה 820 מטרים מעל בסיסו ו-1,356 מטרים מעל גובה פני הים, בתוך רכס סהיארדי, ומציע נופים מרהיבים של האזור שמסביב.
המבצר שוכן במרחק של כ-40 ק"מ (בקו אווירי) מהים הערבי.
המטרופולינים של מומבאי ופונה ממוקמים כ-165 ק"מ (בנסיעה ברכב) לצפון-מערב ו-135 ק"מ לצפון-מזרח, בהתאמה.
הגישה למבצר דורשת טיפוס של כ-1,737 מדרגות.
עם זאת, מבקרים יכולים לבחור גם ברכבל ראיגד (Raigad Ropeway), רכבל אווירי באורך 750 מטרים ובגובה 400 מטרים, המעביר אותם בנוחות מהקרקע למבצר בארבע דקות בלבד.
אף על פי ששורשיו של המבצר מתוארכים למאה ה-13, מצבו הנוכחי נובע ברובו מתקופתו של צ'הטרפטי שיוואג'י מהאראג', שליט האימפריה המראטהית שנפטר באפריל 1680 והועלה לדרגת מלך (צ'הטרפטי) בשנת 1674. גם בנו, (שלט בשנים 1680–1689), התגורר כאן.
בשנת 1689, המבצר נתפס על ידי כוחותיו של הקיסר המוגולי אורנגזב (שלט בשנים 1658–1707) והוחזר למראטהה רק בשנת 1739. בעקבות תבוסתם ב, המבצר נפל לידי הבריטים בשנת 1818.
הארמון הראשי נבנה מעץ, שממנו נותרו רק עמודי הבסיס.
חורבות המבצר העיקרי כוללות את מגורי המלכה, ושש לשכות, כאשר לכל לשכה יש חדר שירותים פרטי משלה.
בנוסף, ניתן לראות חורבות של שלושה מגדלי שמירה ישירות מול שטחי הארמון, מתוכם נותרו רק שניים, שכן השלישי נהרס במהלך הפגזה.
המבצר משקיף גם על אגם מלאכותי המכונה אגם גנגה סאגר.
הנתיב הראשי היחיד למבצר עובר דרך ה"מאהה דרוואג'ה" ("שער ענק"), שנסגר בעבר עם שקיעת החמה.
למאהה דרוואג'ה יש שני באסטיונים ענקיים משני צידי השער, שגובהם כ-20–21 מטר.
פסגת המבצר נמצאת בגובה של 180 מטר מעל שער זה.
בחצר המלך, בתוך מבצר ראיגד, נמצא שחזור של כס המלוכה המקורי, הפונה אל השער הראשי הנקרא "נאגרקהאנה דרוואג'ה".
כאן התרחשה "הכתרת המלך" של צ'הטרפטי שיוואג'י מהאראג'.
הודות לתכנון אקוסטי מוקפד, ניתן היה לשמוע את הנאמר בשער בבירור מכיסא המלכות.
כניסה משנית, הנקראת "מנה דרוואג'ה" בצד הדרומי, הייתה ככל הנראה הכניסה הפרטית עבור הנשים המלכותיות של המבצר והובילה למגורי המלכה.
שיירת המלך והמלך עצמו השתמשו ב"פלקי דרוואג'ה" בצד הצפוני.
מימין ל"פלקי דרוואג'ה", נמצאת שורה של שלושה תאים חשוכים ועמוקים.
היסטוריונים משערים שאלו היו מחסני התבואה של המבצר.
מהמבצר, ניתן לצפות בנקודת ההוצאה להורג הנקראת טקמאק טוק, צוק שממנו הושלכו אסירים שנידונו למוות.
פסל של שיוואג'י ניצב מול חורבות שדרת השוק הראשית המובילה אל ה"מנדיר ג'גדישוואר", שעל מדרגתו הראשונה חרוט שמו של ה , הסמאדהי (קבר) שלו וזה של כלבו בשם וגיה.
את הסמאדהי של ראג'מאטה ג'יג'אבאי, אימו של שיוואג'י, ניתן לראות בכפר הבסיס פצ'אד.
אטרקציות נוספות במבצר כוללות את הבאסטיון קובלאדה בורוג', השער ננה דרוואג'ה והאגם "הטי טלאב" ("אגם הפילים").
כל שאר חלקי ההר הם צוק ישר, כך שהוא בלתי חדיר אלא אם בגידה של מישהו שבתוכו תבגוד בו.
על ההר ישנם בניינים חזקים רבים, כמו חצר הראג'ה, ובתים לשרים אחרים של המדינה, במספר של כ-300, אורכו כ-21 מייל ורוחבו * מייל, אך אין בו עצים נעימים או כל סוג של דגנים הגדלים עליו.
הבית שלנו היה כקילומטר אחד מארמון הראג'ה, אליו פרשנו תוך שביעות רצון רבה".
במבצר יש באסטיון היסטורי הנקרא "היראקאני בורוג'" (באסטיון היראקאני), שנבנה מעל צוק תלול וענק.
האגדה מספרת ש"רועת צאן בשם היראקאני, מכפר סמוך, הגיעה למבצר כדי למכור חלב לאנשים שגרו בו.
היא נקלעה פנימה כאשר השערים נסגרו וננעלו עם שקיעת החמה.
כששמעה את זעקות בנה התינוק בכפר מהדהדות לאחר רדת הלילה, האם המודאגת לא יכלה לחכות עד עלות השחר, וירדה באומץ את הצוק התלול בחושך מוחלט, וכל זאת מאהבתה לבנה הקטנטן.
מאוחר יותר היא חזרה על מעשה יוצא דופן זה בפני שיוואג'י וזכתה לתגמול על אומץ ליבה".
כששיוואג'י הבחין בכך שזו פרצה פוטנציאלית, הוא בנה באסטיון מעל הצוק וקרא לו על שם רועת הצאן – היראקאני בורוג'.
מבצר ראג'גד (במראטהית: राजगड, מילולית "מבצר שולט") הוא מבצר גבעה השוכן במחוז פונה שבמהאראשטרה, הודו, ונודע בעבר בשם מורומבדב.
המבצר שימש כבירה הראשונה של האימפריה המראטהית תחת שלטונו של צ'הטרפטי שיוואג'י מהאראג' למשך כמעט 26 שנים, ולאחר מכן הועברה הבירה למבצר ראיגד.
אוצרות שהתגלו מ הסמוך שימשו לבנייה וביצור מלאים של מבצר ראג'גד.
מבצר ראג'גד ממוקם כ-60 ק"מ דרומית-מערבית לפונה וכ-15 ק"מ מערבית ל ברכס סהיארדי.
המבצר שוכן בגובה 1,376 מטרים מעל גובה פני הים.
קוטר בסיס המבצר הוא כ-40 ק"מ, מה שהקשה על הטלת מצור עליו והוסיף לערכו האסטרטגי.
חורבות המבצר כוללות ארמונות, בורות מים ומערות.
מבצר זה נבנה על גבעה שנקראה "מורומבאדבי דונגאר" ("הר האלה מורומבה").
ראג'גד מתגאה במספר הימים הגבוה ביותר ששיוואג'י שהה בו מבין כל המבצרים שלו.
המבצר היה עד לאירועים היסטוריים משמעותיים רבים, ביניהם לידתו של , בנו של שיוואג'י, מותה של סאיבאי, אשתו של שיוואג'י, חזרתו של שיוואג'י מאגרה, קבורת ראשו של בחומות המאהה דרוואזה של הפסגה המרכזית (באלקיליה), ודבריו החמורים של סונופנט דאביר לשיוואג'י.
מבצר ראג'גד היה גם אחד מ-12 המבצרים ששיוואג'י שמר לעצמו כאשר חתם על בשנת 1665, עם המצביא המוגולי , מנהיג הכוחות המוגוליים.
על פי הסכם זה, 23 מבצרים נמסרו למוגולים.
1647 – צ'הטרפטי שיוואג'י כובש את המבצר.
1649 – תיקונים במבצר החלו ושאמראו נילקנת ראנזקאר מונה לפשווה.
בניית ביצורים ומבנים חדשים החלה.
1658 14 בינואר – שיוואג'י חוזר לראג'גד לאחר כיבוש צפון קונקן.
1659 11 ביולי – שיוואג'י עובר לפראטאפגד כדי להילחם באפזל חאן.
1659 5 בספטמבר – מהאראני סאיבאי (אשתו של שיוואג'י) נפטרה במבצר ראג'גד.
1660 יולי – שיוואג'י נמלט מהמצור של סידי ג'והאר על פנהאלה ובא לווישאלגד ולאחר מכן לראג'גד.
1661 יולי – פסל בהוואנימאטה, שהיה אמור להיות מוצב בפראטאפגד, הובא לראשונה לראג'גד כדי להיבדק על ידי ג'יג'אבאי.
1662 ינואר – בניית מבצר ראג'גד הושלמה ושיוואג'י חזר למבצר לאחר שכבש את פן וקאליאן.
1664 פברואר – ביזת סוראט הובאה לראג'גד.
1665 30 באפריל – המוגולים נכשלו בהתקפתה על המבצר.
1665 יוני – מכתבו של שיוואג'י ובו הוא מודה בתבוסה נשלח לג'אי סינג.
1670 24 בפברואר – ראג'אראם נולד במבצר.
1671 – תיקון המבצר החל בעלות משוערת של 10,000 הונס (Hons, מטבע עתיק).
1674 6 יוני – הכתרת שיוואג'י התרחשה במבצר ראיגד.
1689 יוני – המבצר נתפס על ידי המוגולים לאחר שסמבהאג'י נרצח.
1692 – שאנקארג'י נאראיאן כבש את המבצר מידי המוגולים.
1697 – ראג'אראם חזר למהאראשטרה והפך את ראג'גד לבירתו החדשה.
1701 4 באוגוסט – שאהאג'י מוהיטה מונה לחוואלדאר של פאדמאוואטי מאצ'י.
1704 18 בפברואר – המבצר נמסר לאורנגזב כחלק מהסכם.
סידוג'יראו תופטה וסאנטאג'י שילימקר הוצאו להורג כאן על ידי אורנגזב.
1707 29 במאי – גונאג'י סוואנט כבש את המבצר, ומלחמת העצמאות של המראטהה הסתיימה.
1709 – שאהו סיפק הוראות לתיקונים במבצר.
1818 – מבצר ראג'גד עבר לידי הבריטים.
המבצר ידוע במבנהו המורכב, הכולל חלק מרכזי וגבוה וכן שלוחות ארוכות וצרות היוצאות ממנו:
באלקיליה – זהו החלק המרכזי והגבוה ביותר של המבצר, המהווה את המצודה הפנימית.
כאן ממוקמים שרידי הארמונות המרכזיים, חצר המלך (ראג'סאדאר) ובורות מים.
שלוש שלוחות (מאצ'י - Machi): מפסגת הבאלקיליה יוצאות שלוש שלוחות ארוכות וצרות, שכל אחת מהן כוללת ביצורים ונקודות עניין משלה.
סובלה מאצ'י – השלוחה הארוכה והמזרחית ביותר, הידועה בביצוריה הכפולים ובצורת "פה פרה" של אחד משעריה.
פדמאוואטי מאצ'י – שלוחה חשובה נוספת, בה נמצאים מקדשים, בורות מים ומבנים נוספים.
סנג'וואני מאצ'י – שלוחה נוספת המבוצרת היטב, המגנה על המבצר מכיוון מסוים.
מבצר ראג'גד הוא יעד תיירותי משמעותי ומבוקש במיוחד בעונת המונסון.
מבקרים רבים מעדיפים ללון במבצר, שכן הוא עצום בגודלו ואינו ניתן לטיול מלא ביום אחד.
מקדש פדמאוואטי שבמבצר יכול לאכלס כ-50 איש, ובורות המים מספקים מים טריים במשך כל השנה.
תושבי הכפרים שבמורדות ראג'גד מוכרים לתיירים עתיקות ופריטים מקומיים.
מבצר פראטאפגד (במראטהית: प्रतापगड) הוא מבצר הררי הממוקם ב שבמדינת מהאראשטרה שבמערב הודו.
המבצר נמצא במרחק של 24 קילומטרים מהעיירה , וכיום הוא יעד תיירותי פופולרי.
חשיבותו ההיסטורית של המבצר נובעת מ, שהתרחש כאן ב-10 בנובמבר 1659, בין צ'הטרפטי שיוואג'י מהאראג' לבין המצביא מ.
המבצר נבנה על פסגת גבעה, בגובה של כ-1,080 מטרים מעל פני הים, ונשקפים ממנו נופים מרהיבים של האזור שמסביב.
ישנן שתי כניסות ראשיות למבצר, ושעריו מוגנים על ידי חומות גבוהות.
הוא מחולק לשני חלקים – המבצר התחתון והמבצר העליון.
כיום, המבצר התחתון מכיל את הכניסה הראשית, בעוד שהמבצר העליון כולל מקדשים, פסל מודרני של שיוואג'י מהאראג', ומספר מבנים.
במבצר ישנם כמה מגדלי שמירה ובאסטיונים שמטרתם הייתה לייצר יתרונות צבאיים אסטרטגיים בתקופת השימוש בו.
מבצר פראטאפגד שוכן 15 ק"מ מ ו-23 ק"מ מערבית ל, שהיא עיירה הררית פופולרית במהאראשטרה.
המבצר ניצב בגובה 1,080 מטרים מעל גובה פני הים ונבנה על שלוחה המשקיפה על הדרך בין הכפרים פאר (Par) וקינסוואר (Kinesvar).
במבצר המוגן על ידי חומות ובאסטיונים יש מאגרי מים, ומצודה עם מבני מלכות ומנהלה.
כמו כן יש בו מקדש (כינוי של האלה דורגה) מתקופתו של צ'הטרפטי שיוואג'י.
במקדש יש (דמות מייצגת מקודשת) של האלה בהוואני, שלה שמונה ידיים (במראטהית: אשטבהוג'ה).
כלי נשק של חיילים מוצגים ליד מקדש זה.
צ'הטרפטי שיוואג'י מהאראג', שליט האימפריה המראטהית, הטיל על , ראש ממשלתו, לבצע את בניית מבצר זה.
מטרת הבנייה הייתה להגן על גדות נהרות ה ו, וכן להגן על מעבר פאר.
, בין שיוואג'י מהאראג' לבין אפזל חאן, מצביא מ, נערך למרגלות חומות מבצר זה ב-10 נובמבר 1659. זה היה המבחן הגדול הראשון של צבא הממלכה הצעירה, והניצחון בקרב זה הניח את היסודות להקמת האימפריה המראטהית.
מבצר פראטאפגד המשיך להיות מעורב בפוליטיקה האזורית.
, שר ידוע מפונה, נכלא בפראטאפגד על ידי יריבו הפוליטי, השר , בשנת 1778. הוא הועבר מאוחר יותר ממבצר למבצר עד שנפטר במבצר ראיגד.
בשנת 1796, כינס נאנה פאדניס חיל מצב חזק בפראטאפגד, בעת שנמלט מתככיו של , לפני שיצא למהאד.
מבצר פראטאפגד הועבר לידי חברת הודו המזרחית הבריטית ב-1818, בעקבות התבוסה ב.
התאגיד לתחבורה וכבישים של מדינת מהאראשטרה מפעיל שירותי הסעה סדירים של אוטובוסים למבצר פראטאפגד.
במקום ישנן חנויות קטנות, מסעדות וחנות עבודות יד.
בתי ספר רבים מארגנים גם טיולים חינוכיים למבצר.
המבצר נמצא גם על מסלולי טיול רבים באזור.
במבצר ניצב פסל ברונזה גדול של שיוואג'י מהאראג' רוכב על סוס.
הוא נחנך על ידי ג'ווהרלל נהרו, שהיה אז ראש ממשלת הודו, ב-30 נובמבר 1957. באותה שנה, מחלקת העבודות הציבוריות סללה דרך מכפר קומבהרוסי עד למבצר.
בית הארחה ופארק קטן נבנו בתוך המבצר בשנת 1960.
מבצר פנהאלה (במראטהית: पन्हाळा), הידוע גם כפנהאלגד (מילולית: "בית הנחשים"), ממוקם ב, 20 קילומטרים צפונית-מערבית ל שבמהאראשטרה, הודו.
הוא ממוקם אסטרטגית ומשקיף על מעבר ברכס סהיארדי, שהיה נתיב סחר מרכזי מ שבפנים מהאראשטרה לאזורי החוף.
בשל מיקומו האסטרטגי, הוא היה מרכזן של מספר קרבות בדקאן, בהן היו מעורבים המראטהים, המוגולים וחברת הודו המזרחית הבריטית, כשהבולט שבהם היה .
במבצר זה גדלה והתחנכה, המלכה העוצרת של קולהאפור, .
חלקים רבים מהמבצר והמבנים שבתוכו עדיין שלמים.
הוא מכונה "מבצר הנחשים" בשל צורתו המפותלת.
מבצר פנהאלה נבנה בין השנים 1178 ל-1209, והוא אחד מתוך 15 מבצרים שנבנו על ידי שליט , .
לוח נחושת שנמצא בסטארה מעיד שהמלך בהוג'ה קיים את חצרו בפנהאלה בשנים 1191–1192. בסביבות 1209–1210, בהוג'ה הובס על ידי סינגהאנה (1209–1247), מ, והמבצר עבר לאחר מכן לידי שושלת זו.
נראה שהוא לא תוחזק ועבר לידי כמה מנהיגים מקומיים.
בשנת 1376 כתובות מתעדות את יישוב נאבהאפור מדרום-מזרח למבצר.
הוא שימש כמאחז של .
(Mahmud Gawan), ראש ממשלה רב השפעה, חנה כאן במהלך עונת הגשמים של 1469. עם הקמת שושלת עאדל שאהי שליט בשנת 1489, פנהאלה עברה לשליטת ביג'אפור ובוצרה באופן נרחב.
הם בנו את החומות החזקות והשערים של המבצר, אשר לפי המסורת, בנייתם ארכה מאה שנים.
כתובות רבות במבצר מתייחסות לשלטונו של איברהים עאדל שאה, כנראה איברהים הראשון (1534–1557).
בשנת 1659, לאחר מותו של המצביא מסולטנות ביג'אפור בקרב מול הכוח בפיקודו של צ'הטרפטי שיוואג'י מהאראג', ובתוך הבלבול שנוצר, הצליח שיוואג'י לכבוש את פנהאלה מביג'אפור.
במאי 1660, כדי לכבוש מחדש את המבצר מצ'הטרפטי שיוואג'י מהאראג', שלח סולטאן ביג'אפור, עאדל שאה השני (1656–1672), את צבאו תחת פיקודו של סידי ג'והאר להטיל מצור על פנהאלה.
המצור נמשך 5 חודשים, ובסופו אזלה כל האספקה במבצר, וצ'הטרפטי שיוואג'י מהאראג' עמד על סף נפילה בשבי.
בנסיבות אלו, החליט שיוואג'י שהבריחה היא האפשרות היחידה.
הוא אסף מספר קטן של חיילים יחד עם מפקדו הנאמן , וב-13 ביולי 1660 הם נמלטו בחסות הלילה במטרה להגיע לווישאלגד.
באג'י פראבהו וספר בשם, שיווה קאשיד, שנראה כמו שיוואג'י, העסיקו את האויב, ויצרו אצלם רושם ששיווה קאשיד הוא למעשה שיוואג'י.
בקרב שהתפתח (), כמעט שלושה רבעים מהכוח בן אלף החיילים נהרגו, כולל באג'י פראבהו עצמו.
המבצר עבר לשליטת עאדל שאה.
רק בשנת 1673 הצליח צ'הטרפטי שיוואג'י מהאראג' לכבוש אותו לצמיתות.
תחת שלטונם של מלכי קולהאפור
כששיוואג'י מת, הצליח , בנו של שיוואג'י, שנושל מהכתר בשל בגידה, לשכנע את חיל המצב בפנהאלה להצטרף אליו בהדחת אחיו למחצה, , ובכך הפך ל (מלך) של האימפריה המראטהית.
בשנת 1689, כשסמבהאג'י נכלא על ידי הגנרל המוגולי מוקאראב חאן בסנגאמשוואר, המוגולים השתלטו על המבצר.
עם זאת, הוא נכבש מחדש בשנת 1692 על ידי קאשי רנגנאת סרפוטדאר בהדרכתו של פארשוראם פאנט פראטינידהי, מפקד חיל המצב המראטהי של מבצר וישאלגד.
בשנת 1701 פנהאלה נכנעה לבסוף לאורנגזב, קיסר האימפריה המוגולית שהגיע אליה בעצמו.
ב-28 באפריל 1692, הקיסר המוגולי קיבל את השגריר האנגלי סר ויליאם נוריס במבצר פנהאלה.
נוריס הוציא "300 ליש"ט במשא ומתן חסר פירות" עם אורנגזב, אך פרטי הדיונים לא נחשפו.
בתוך מספר חודשים, המבצר נכבש מחדש על ידי כוחות המראטהה תחת פיקודו של .
בשנת 1693, אורנגזב תקף שוב את פנהאלה.
הדבר הוביל למצור ארוך נוסף, שבו נמלט כשהוא מחופש לקבצן אל מבצר ג'ינג'י, והותיר את אשתו בת ה-14, , בפנהאלה.
בעוד אורנגזב רדף אחרי ראג'אראם, טראבאי נשארה בפנהאלה במשך כמעט חמש שנים לפני שפגשה את בעלה שוב.
במהלך תקופה מעצבת זו בחייה, טראבאי דאגה לניהול המבצר, פתרה סכסוכים וזכתה לכבודם של האנשים.
הזמן שבילתה בפנהאלה העניק לה ניסיון בענייני חצר ותמיכת קציניה, מה שהשפיע על אירועים מאוחרים יותר.
ראג'אראם אכן שלח תגבורות מג'ינג'י, ופנהאלה עברה לידי המראטהים באוקטובר 1693.
ראג'אראם הראשון מת בשנת 1700 והותיר אחריו את בנו בן ה-12 – – מאשתו טראבאי.
בשנת 1705 ביססה טראבאי את עצמאותה על ידי הקמת שושלת עצמאית בשמו של בנה שיוואג'י השני, ושלטה בה כעוצרת כשפנהאלה שימש כמפקדתה.
במלחמתה של טראבאי עם , מלך האימפריה המראטהית, בשנת 1708, שאהו כבש את פנהאלה, וטראבאי נמלטה ל שברטנגירי.
זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1709, טראבאי שוב כבשה את פנהאלה והקימה מדינה נפרדת (קולהאפור).
בשנת 1782, מקום מושבה של ממשלת קולהאפור הועבר מפנהאלה לקולהאפור.
בשנת 1827, תחת שאהוג'י הראשון (1821–1837), פנהאלה והמבצר הסמוך לו נמסרו לראג' הבריטי.
בשנת 1844, נכבשו פנהאלה ופוואנגד על ידי מורדים שתפסו את קולונל אובנס (Colonel Ovans), תושב סטארה, כשערך סיור וכלאו אותו בפנהאלה.
כוח בריטי בפיקודו של גנרל דלאמוט (General Delamotte) נשלח נגד המורדים, וב-1 בדצמבר 1844 פרץ את חומת המבצר, כבש אותו בסערה ופירק את הביצורים.
לאחר מכן, חיל מצב בריטי נשאר תמיד לשמור על המבצר.
ניהול המבצר נשאר בידי קולהאפור עד שנת 1947.
זהו אחד המבצרים הגדולים ביותר בדקאן, עם היקף של 14 ק"מ ו-110 עמדות תצפית.
הוא נמצא בגובה של 845 מטר מעל גובה פני הים.
מבצר זה בנוי על רכס סהיארדי, ומתנשא לגובה של יותר מ-400 מטר מעל המישור סביבו.
מנהרות רבות משתרעות מתחת למבצר, שאחת מהן אורכה כמעט 1 ק"מ.
חלק מהבאסטיונים הישנים יותר נושאים את מוטיב הלוטוס של בהוג'ה השני.
במבצר ישנם מספר מונומנטים הנחשבים ראויים לציון על ידי הסקר הארכאולוגי של הודו.
ביצורים ובאסטיונים – יותר מ-7 ק"מ של ביצורים ("טאטאבאנדי") מגדירים את האזור המשולש בקירוב של מבצר פנהאלה.
החומות מוגנות בקטעים ארוכים על ידי מדרונות תלולים, המחוזקים במעקה עם חרכי ירי.
שאר הקטעים כוללים חומות בגובה 5–9 מטרים ללא מעקה, המחוזקות על ידי באסטיונים עגולים, כשהבולט שבהם הוא ראג'דינדי.
אנדהאר באוואדי – בכל פעם שצבא הטיל מצור על מבצר, פעולתו הראשונה הייתה להרעיל את מקור המים הראשי של המבצר.
כדי להתמודד עם זאת, עאדל שאה הזמין את בניית אנדהאר באוואדי (הבאר הנסתרת).
זהו מבנה בן שלוש קומות עם גרמי מדרגות מפותלים המסתירים את הבאר, ששימשה כמקור המים העיקרי למבצר פנהאלה.
ישנם שקעים בקירות כדי שיוכלו להציב חיילים באופן קבוע.
כמה נתיבי מילוט נסתרים באנדהאר באוואדי מובילים אל מחוץ למבצר.
עם מקור מים משלו, מגורים ונתיבי יציאה משלו, סביר להניח שמבנה זה תוכנן כמבצר בתוך מבצר במטרה לשמש כמקלט חירום למקרה שהמבצר הראשי ייפול.
קלאוואנטיצ'ה מאהאל – שמו של בניין זה, המכונה גם נאיאקיני סאג'ה, פירושו המילולי "מרפסת החדר של הקורטיזנות".
הוא ניצב בצד המזרחי של המבצר, קרוב לחומה.
עד שנת 1886, הוא הפך לחורבות, עם שרידים בודדים בלבד של עבודות קישוט על התקרה.
מבנה זה שימש במהלך במהלך כיבוש המבצר על ידי סולטנות בהמאני, הוא שימש כרנג מהאל (מגורים עבור נשות החצר).
אמברקהאנה – האמברקהאנה, הממוקמת במרכז המבצר, הייתה מורכבת משלושה מחסני תבואה שנבנו בסגנון האדריכלי של ביג'אפור.
הם אפשרו לשיוואג'י לעמוד במצור בן 5 חודשים של סידי ג'והאר.
הוא מורכב משלושה מבנים הנקראים גנגה קותי, יאמונה קותי וסראסוואטי קותי.
גנגה קותי, שהייתה הגדולה מביניהן, הייתה בעלת קיבולת של 25,000 קהנדים (כשקהנדי אחד הוא 295 קילוגרם).
היא משתרעת על שטח של 950 מ"ר וגובהה 10.5 מטר.
אורז, נאצ'ני ("דוחן אצבעות") וואראי (סוג של דגן) היו המצרכים העיקריים שאוחסנו בה.
מדרגות משני הצדדים מובילות לראש המבנים.
יש בה שישה עשר מפרצים, לכל אחד מהם קמרון שטוח משלו עם חור למעלה דרכו הועבר הדגן.
הכניסה המזרחית כוללת תא כיפתי עם מרפסת ועיטורי גבס בסגנון ביג'אפורי.
דהארמה קותי – זהו מחסן תבואה נוסף, הממוקם לצד שלושת מחסני התבואה שהרכיבו את האמברקהאנה.
יש לו כניסה וגרם מדרגות המובילים למרפסת.
סאג'ה קותי – הוא מבנה בן קומה אחת שנבנה על ידי איברהים עאדל שאה בשנת 1500. הוא בנוי גם הוא בסגנון סולטנות ביג'אפור.
סאג'ה קותי נבנה כביתן תצפית המשקיף על העמק שמתחתיו.
בחדרים העליונים בעלי הכיפה ישנן פנדנטיבות, כשהמרפסות תלויות מעל חומות המבצר.
טין דארוואזה – אחד משלושת השערים הכפולים של המבצר – השניים האחרים היו הצ'אר דארוואזה והוואג' דארוואזה.
הצ'אר דארוואזה נהרס במהלך המצור הבריטי.
שער הטין דארוואזה, שהוא הכניסה הראשית למבצר, ממוקם מצפון לאנדהאר באוואדי ובצד המערבי של המבצר.
זהו שער כפול עם חצר ביניים ובה ארקדות.
השער החיצוני כולל תא מעוטר בחלקו העליון עם כרכובים מקושטים.
השער הפנימי מהחצר מעוטר מאוד, כאשר המשקוף שלו מכיל מוטיבים מגולפים בעדינות, כולל אחד של גנש.
האחרון הוצב על ידי המראטהים במהלך שהותם במבצר.
ישנן שלוש כתובות בפרסית – אחת למעלה ואחת בכל צד.
שלושתן מצהירות שהשער "נבנה בתקופת שלטונו של איברהים עאדל שאה הראשון על ידי מאליק דאוד אקי בן השר אחמד" בשנת 954 להג'רה (1534 לספירה).
ואג' דארוואזה – זו הייתה כניסה נוספת למבצר.
היא תוכננה כדי להטעות פולשים כך שילכדו בחצר קטנה ויוכלו אז להיות מנוטרלים בקלות.
יש בה מוטיב גנש מפורט בכניסה.
באסטיון ראג'דינדי – באסטיון הראג'דינדי היה אחת מיציאות החירום הנסתרות של המבצר, שנועדה לשימוש בשעת חירום.
הוא שימש את שיוואג'י מהאראג' כדי להימלט ל במהלך .
מקדשים ומאוזוליאומים – בנוסף למקדש מהאקאלי, ישנם מקדשים המוקדשים לסמבהאג'י השני, לסומשוואר ולאמבאבאי.
מקדש אמבאבאי עתיק מאוד, ובו נהג שיוואג'י להקריב מנחות לפני יציאה למסעות חשובים.
המאוזוליאום של המלכה ג'יג'אבאי שוכן ממול למאוזוליאום של בעלה, סמבהאג'י השני.
רמצ'אנדרה פנט אמאטיה, שכתב את האדניאפאטרה (חיבור על מדיניות המראטהים), היה השר הצעיר ביותר במבצרו של שיוואג'י.
הוא מת במבצר פנהאלה, ומאוזוליאום הוקם כאן עבורו ועבור אשתו.
המאוזוליאומים היו מכוסים באבנים עד שנת 1941, ועד שנת 1999 לא עברו כל עבודות שיקום.
בנוסף, ניתן לראות במקום מאוזוליאום ל, משורר מראטהי מהמאה ה-18 שכתב שירה במערות פראשאר הסמוכות.
כמו כן, קיים כאן מקדש לקדוש מוסלמי בשם סדהובה.
ארמונה של טראבאי, הנחשבת לדיירת המפורסמת ביותר במבצר, עדיין שלם.
כיום הוא משמש לאכלוס בית ספר, מספר משרדי ממשלה ופנימייה לבנים.
יתר המבצר חרב, אם כי את המבנים שבתוכו פוקדים תיירים המבקרים בעיירה ההררית המרכזית פנהאלה.
המבצר הוכרז כמונומנט מוגן על ידי הממשלה.
מבצר קולס הוא מבצר הממוקם בכניסה לנמל הישן של הרקליון, כרתים, יוון.
הוא נבנה על ידי הרפובליקה של ונציה בתחילת המאה ה-16, והוא עדיין במצב טוב כיום.
ייתכן שהאתר בוצר לראשונה על ידי הערבים במאה ה-9 או ה-10. בתקופה הביזנטית השנייה , עמד במקום מגדל המכונה Castellum Comunis בשנת 1303 נהרס המגדל ברעידת אדמה אך תוקן.
בשנת 1462, אישר הסנאט הוונציאני תוכנית לשיפור ביצורי קנדיה .
בסופו של דבר, המגדל הביזנטי נהרס בשנת 1523, ובמקומו החלו להיבנות הקסטלו-א-מארה.
ספינות ישנות מולאו באבן, וטובעו כדי ליצור שובר גלים ולהגדיל את שטח הרציף עליו נבנתה המצודה.
בשנת 1630, המבצר חומש ב-18 תותחים בקומת הקרקע, וב-25 תותחים בשביל שהוביל לגג.
במהלך המצור על קנדיה שנמשך 21 שנים, סוללות עות'מאניות ניטרלו בקלות את כוח האש של המבצר.
העות'מאנים כבשו בסופו של דבר את המבצר בשנת 1669, לאחר שהוונציאנים נכנעו לכל העיר.
הם לא ביצעו שינויים משמעותיים במבצר, מלבד תוספות של כמה חומות.
הם בנו מבצר קטן המכונה "קולס הקטן" בצד היבשתי, אך זה נהרס בשנת 1936 בזמן שהעיר עברה "מודרניזציה".
בתקופת השלטון המצרי בכרתים (1830–1840), נבנה מגדלור בפינה הצפון-מזרחית של קולס.
בשנת 1930 נוספו לו עמודי בטון.
המגדלור נהרס במלחמת העולם השנייה אך נבנה מחדש והמשיך לפעול עד 1960, אז שופץ ועמודי הבטון הוסרו.
המבצר שוחזר, וכיום הוא פתוח לקהל הרחב.
תערוכות אמנות ופעילויות תרבות מתקיימות מדי פעם במבצר.
המבצר מורכב משני חלקים: חלק מלבני גבוה, וחלק חצי אליפטי מעט נמוך יותר.
חומותיו עובין עד 8.7 מטר במקומות מסוימים, ויש לו שלוש כניסות.
למבצר שתי קומות, עם סך של 26 חדרים, אשר שימשו במקור כצריפים, בית כלא, מחסנים, מאגר מים, כנסייה, טחנה ומאפייה.
המגדלור ממוקם בחלקו הצפוני של המבצר.
מבצר קובנבוש הוא מבצר צבאי גדול שנבנה כחלק מקו מאז'ינו, על גבולה של צרפת עם מדינת לוקסמבורג.
מבצר קובנבוש לקח חלק מינורי במערכה זו וביוני 1940 נאלצו לוחמיו להיכנע עם כניעת צרפת לגרמנים.
לאחר המלחמה גרמה בניית אגם מלאכותי בקרבתו לחדירת מים לחלקו התת-קרקעי ולהצפתו.
חלקו החיצוני מתוחזק על ידי אגודת שימור אתרים היסטוריים.
התכנון הובל על ידי "ועדת ארגון האזורים המבוצרים" (CORF) כשמבצר קובנבוש היה אחד ממבצרי קו זה שתוכנן על ידי הוועדה.
המבצר נבנה מצפון לעיירה קטנום במחוז מוזל, חבל גראנד אסט.
המבצר נבנה בתוך יער שנקרא "יער קובנבוש" ונקרא על שמו.
המבצר קיבל את המספר A12 ובהתאם לדיסציפלינה בה נבנה קו מאז'ינו קיבל הגנה ארטילרית ממבצרים בסביבתו כמו מבצר סטריש A11, מבצר גלגנברג A15 ומבצר מטריש A17.
שער כניסת החיילים הוגן על ידי עמדות מבוצרת למקלע כפול ולתותח נ"ט 47 מ"מ וצריח משולב עליון למקלע ותצפית
שער כניסת תחמושת הוגן על ידי עמדות מבוצרות למקלע כפול ולתותח נ"ט 47 מ"מ דגם 1934 ושני צריחים משולבים למקלע ותצפית
מסילות הרכבת (טרזינה ) נבנו כך שניתן היה להוביל משאות על גבי קרוניות מאזור הפריקה לפני שער התחמושת למעלית המשא ולהוריד אותן למנהרות ולמחסני התחמושת.
מערך השירות התת-קרקעי כלל מגורי חיילים וקצינים, מטבח, מחסן מזון, שירותים, מרפאה, מיכלי מים וסולר, מתקני אוורור וסינון אוויר, מחסני תחמושת (אחד מרכזי שנקרא M1 ומספר מחסנים בקרבת הבלוקים שנקראו M2) ותחנת כוח של ארבעה גנרטורים.
בלוקי הלחימה כללו שבעה בלוקים:
בלוק 1 היה בלוק רגלים שכלל צריח מקלע מדגם 1935 וצריח משולב של מקלע ותצפיתן
בלוק 2 היה גם הוא בלוק רגלים שכלל שתי עמדות מבוצרות למקלע כפול, עמדה לתותח נ"ט 47 מ"מ ושני צריחים עיליים משולבים של מקלע ותצפיתן
בלוק 3 היה גם הוא בלוק רגלים שכלל צריח תצפית וצריח משולב למקלע ותצפיתן
בלוק 4 היה גם הוא בלוק רגלים שכלל צריח למקלע בודד וצריח למקלע כפול
בלוק 5 היה בלוק ארטילריה שכלל צריח מתרומם לתותח 75 מ"מ מדגם 1932 וצריח משולב למקלע ותצפיתן
בלוק 6 היה בלוק ארטילריה שכלל צריח מתרומם לתותח 81 מ"מ מדגם 1932 וצריח משולב למקלע ותצפיתן
בלוק 7 היה בלוק ארטילריה שכלל עמדות מבוצרות לשלושה תותחי 75 מ"מ דגם 1932, צריח לרומה רימונים ושני צריחים משולבים למקלעים ותצפיתנים.
בניית מבצר קובנבוש הושלמה ב-1931 והוא אוכלס על ידי 513 חיילים חוגרים ו-14 קצינים מרגימנט הרגלים ה-168 ומרגימנט הארטילריה ה-151 .
עם זאת בעקבות תקיפה גרמנית על מבצר אוברהייד A14 הסמוך ירו תותחי המבצר על הגרמנים התוקפים.
בנוסף הצליחו הגרמנים, בטרם כניעת הצרפתים, להשתלט על חלקו החיצונית של בלוק 5.
בעקבות חתימת הסכם שביתת הנשק בין גרמניה הנאצית וצרפת ב-22 ביוני 1940 הצטוו חיילי המבצר להיכנע אך כמו שקרה במבצרים אחרים של קו מאז'ינו ניהלו מפקדי המבצר משא ומתן עם הגרמנים על תנאי כניעתם ונכנעו, בסופו של דבר, רק ב-30 ביוני והלכו לשבי.
ב-1944 שוחרר המבצר על ידי בעלות הברית ללא קרב.
לאחר תום מלחמת העולם השנייה שמר צבא צרפת את בעלותו על רוב מבצרי הקו כהגנה מפני פלישה אפשרית של חברות ברית ורשה למערב אירופה.
לשם כך השקיע בשיפור המיגון של המבצרים.
ב-1979 החלו עבודות לבניית תחנת הכוח הגרעינית "קטנום" ממערב למבצר כשב-1981 הוא הועבר לבעלותה של "חברת חשמל הצרפתית" .
כחלק ממערכת הקירור של הכורים נחפר מאגר מים מתוקים בין המבצר לבין התחנה.
התברר שעם השנים חלחלו מים מהמאגר אל תוך המבצר והציפו את מרתפיו באופן שמונע כניסה לחלקו התחתון.
ב-1989 הוקמה עמותת מורשת בשם "עמותת A15" לשימור מבצר גלגנברג A15 הסמוך.
עם הזמן הרחיבו מתנדבי העמותה את עבודות השימור למבנים נוספים השייכים לקו.
לפי אתר העמותה היא מטפלת בשיקום תשעה מבצרים ומצדיות של קו מאז'ינו וכן יצרה שביל הליכה המחבר את המבנים.
מבצר קובנבוש נכלל אומנם בתוכנית השימור של העמותה המאוחדת אולם בגלל הצפת מרתפיו מטפלת העמותה רק בחלקיו העיליים ובהנגשת חלקו החיצוני בלבד למטיילים על שביל המבצרים.
מבקר המדינה הוא המוסד המרכזי בישראל לביקורת המדינה.
מבקר המדינה עורך ביקורת חיצונית על מגוון פעולותיהם של גופי מינהל המדינה וגופים ציבוריים שונים, כדי להבטיח פיקוח על כספי ציבור ונשיאה באחריותיות (Accountability).
תפקידו וסמכויותיו של מבקר המדינה נקבעו בחוק יסוד: מבקר המדינה ובחוק מבקר המדינה, תשי"ח-1958. משרד מבקר המדינה חבר בארגון הבין-לאומי למוסדות ביקורת עליונים.
מבקר המדינה המכהן הוא .
לפי "חוק מבקר המדינה, תשי"ח-1958 [נוסח משולב]" מבקר המדינה ממונה בהצבעה חשאית על ידי הכנסת, לתקופת כהונה אחת של שבע שנים.
בתקופה של בין 90 לעד 30 יום לפני תום כהונת מבקר המדינה הקודם.
במידה וכהונת מבקר המדינה הקודם הסתיימה טרם התקופה, הצבעת בחירת מבקר המדינה החדש תתקיים תוך 45 יום מיום פינוי המשרה.
יום בחירת מבקר המדינה בכנסת תיקבע על ידי יושב ראש הכנסת, באפשרות לקיים את יום הבחירה גם ביום שאינו מיום התכנסות הכנסת, ותישלח על כך הודעה לכלל חברי הכנסת לפחות 3 שבועות טרם יום הבחירה.
הגשת מועמדויות יתאפשרו בהגשת המלצה על אותו מועמד על ידי 10 חברי כנסת לפחות ליו"ר הכנסת בצירוף מכתב המלצה והסכמת המועמד לתפקיד, והחל מיום ה-14 עד היום ה-8 טרם מועד ההצבעה.
לכל חבר כנסת אפשרות להמליץ על מועמד אחד בלבד לתפקיד.
7 ימים טרם יום הבחירה יו"ר הכנסת מעדכן בכתב את כלל חברי הכנסת על רשימת המועמדים וממליציהם.
באפשרותה הכנסת להדיח את מבקר המדינה מתפקידו בדיון שנועד בלעדית לדבר ותוך נימוק הדרישה בכתב בהגשה לוועדת הכנסת של 20 חברי כנסת ויותר ולאחר שניתנה למבקר המדינה אפשרות להשמיע את טענותיו.
דיון בנושא ההחלטה הסופית תתקיים תוך 20 יום מהחלטת ועדת הכנסת לאישור בקשת ההדחה.
לפי סעיף 29 לחוק מבקר המדינה ביכולת מבקר המדינה לבקש מינוי ממלא מקום לתקופה של עד 3 חודשים, בקשת היעדרות של מעל 6 חודשים דינה כמתפטר.
חל איסור על מבקר המדינה להיות פעיל פוליטית בתקופת כהונתו, כמו לרכוש או להחזיק מקרקעין מעבר לדרוש לו לצורך מגורים.
לאחר כהונתו, קיימת תקופת צינון של 3 שנים טרם יוכל לעבוד או להיות חבר דירקטוריון עסקי למטרות רווח שתחת פיקוח ממשלתי.
איסורים אלו חלים גם על עובדי משרד מבקר המדינה, אלא אם אישר מבקר המדינה על אי החלתן מאי חשש לניגוד עניינים או פגיעה בביקורת.
לפי סעיף 30 ב"חוק מבקר המדינה" מסמכים לרבות הודעות שמפיק מבקר המדינה אינם יכולים לשמש כראיות בכל הליך משפטי או משמעותי.
בעוד הודעה שנתקבלה בעת תפקידו של מבקר המדינה יכולה לשמש להליך פלילי כ"מסירת עדות בשבועה או בהן צדק".
לפי סעיף 22 בחוק מבקר המדינה ביכולת מבקר המדינה למנות אחראי ביטחון וכן להסתייע בעובדים חיצוניים כפרילנסרים, חוקר פרטי או לקוח סמוי במידה ורואה צורך בכך.
כדי להבטיח את אי-תלותו ברשות המבצעת, שעליה הוא מפקח, תקציבו נקבע על פי הצעת המבקר עצמו על ידי ועדת הכספים של הכנסת, ולא על ידי משרד האוצר.
לפי סעיף 24 לחוק מבקר המדינה; ועדת הכספים של הכנסת אחראית על קביעת תקציב משרד מבקר המדינה ושינויו, כמו שכרו של מבקר המדינה על פי הצעת מבקר המדינה.
כשתקציב משרד מבקר המדינה מפורסמת יחד עם תקציב המדינה.
ביקורת המדינה ועיסוקה מתוארת בחוק יסוד: מבקר המדינה:
הגופים הנתונים לפיקוחו של המבקר הוא הרשות המבצעת, הכוללת את משרדי הממשלה, הרשויות המקומיות וכל מפעל, מוסד, קרן ותאגיד המתוקצבים על ידי המדינה, או שהממשלה שותפה באופן כלשהו בניהולם, או תומכת בהם במישרין או בעקיפין.
כמו כן, כל גוף, מוסד, קרן ותאגיד שהכנסת החליטה שהם נתונים לביקורת המדינה – המפלגות השונות, מגן דוד אדום וחברת החשמל.
בישראל, מבקר המדינה מבקר את משק הכספים של מדינת ישראל, את חוקיות אופן השימוש במשק הכספים, ההכנסות וההוצאות ואופן החזקת הרכוש הציבורי.
פיקוח על משרד האוצר – לפי סעיף 12 ל"חוק מבקר המדינה" שר האוצר מחויב להפיק עבור מבקר המדינה אחת לשנה, ועד 6 חודשים מתום שנת הכספים דו"ח מקיף בהתייחס להוצאות המדינה לאותה השנה.
בתקופה של עד 9 חודשים ממועד תום שנת הכספים מחויב שר האוצר להגיש למבקר המדינה גם מאזן זכויות והתחייבויות המדינה עד תום שנת הכספים הרלוונטית.
ב-2 המקרים בתוספת כל מסמך תומך נוסף שיבקש מבקר המדינה.
פיקוח על האיגודים – מבקר המדינה רשאי לקבוע את אופן ביצוע תהליכי החשבונאות ועריכות המאזן, כמו בקשת קיום תחזיות שנתיות לשנה העוקבת והגשתה אליו.
בנוסף ביכולת מבקר המדינה לקבוע את הבדיקות שיקיים רואי החשבון של האיגודים השונים.
טיפול בליקויים – במידה והתגלו ליקויים או מעבר על החוק על ידי הגופים המבוקרים על ידי מבקר המדינה בהתייחס ל"עקרונות החסכון והיעילות או טוהר המידות" יעביר מבקר המדינה את הממצאים ואת בקשותיו לתיקון העניין לגוף הרלוונטי, באפשרות העתק ועדכון של השר הנוגע בדבר וראש הממשלה.
כמו עדכון ועדת הכנסת ובכך הכנסת ובמידה ונדרש מינוי ועדת חקירה ובאישור של 2/3 מחברי הוועדה.
במקרה של חשש לעבירה פלילית העניין יועבר לטיפול היועץ המשפטי לממשלה, וזה מחויב לעדכן את מבקר המדינה וועדת הכנסת על דרך הטיפול שמצא בנושא תוך 6 חודשים.
דו"ח מבקר המדינה – על מבקר המדינה להגיש עד 15 בפברואר דו"ח מלא על שנת הכספים שחלפה בנושא תוצאות הביקורת שערך לראש הממשלה וליושב-ראש הוועדה לענייני ביקורת המדינה של הכנסת.
תוך פירוט על: פגיעה בטוהר המידות, ליקוי ופגיעה בחוק או עקרונות החסכון והיעילות הראויים, המלצות לתיקון ומניעת ליקויים חוזרי, ציון שיפורים או הצטיינויות של יחידות מבוקרות שונות.
תוך 10 שבועות ראש הממשלה מחויב להחזיר למבקר המדינה את הערותיו לדו"ח, תגובות הגופים המבוקרים שעלו בדו"ח (בתקופה שימסור ראש הממשלה), דיווח על פעולות תיקון שדווחו שנים קודמות ושבעניינם התקיימו תיקוני ליקויים ופגיעות בשנה זו, בנוסף לעדכון על החלטות, פעולות או חקיקות ממשלה שהגיעו בעקבות דו"חות אלו.
בתום העניין יועברו הממצאים במלואם לעדכון הכנסת, ולא יאוחר משבוע לאחר הכנס הקרוב של הכנסת.
ביכולת ועדת משנה הוועדה להוריד חלקים מהדו"ח שיוצג בפני הכנסת לשם שמירה על ביטחון המדינה או במטרה למנוע פגיעה ביחסי חוץ או בקשרי הסחר הבין-לאומיים של המדינה.
טיפול בתלונות הציבור – מתוקף תפקידו, החל מ-1971, משמש המבקר גם כאומבודסמן – נציב תלונות הציבור.
תחת משרד מבקר המדינה קיימת "נציבות תלונות הציבור" שלפי סעיף 37-33 ב"חוק מבקר המדינה" יכול להגיש כל אדם תלונה, וכל עוד זו הוגשה בתום לב ולא מתוך טורדנות או קנטרנות.
קיימת חובה להחתים מתלונן על תלונה שנתן בכתב או בעל פה - אחרת מבקר המדינה לא יפתח בבירור.
תלונת אסיר תוגש במעטפה סגורה ובתיווך נציב בתי הסוהר.
במידה ונמצא כי התלונה טורדנית או קנטרנית או שאין מבקר המדינה הגורם המתאים לבירור העניין לא יתקיים בירור.
לפי סעיף 40(ב) לחוק מבקר המדינה במקרה של החלטה שלא לקיים בירור, מחויב מבקר המדינה להגיב בכתב למתלונן את סיבת סירובו לקיים בירור.
במקרה של החלטה בבירור מבקר המדינה יחליט על דרך הבירור ללא מחויבות לדיני ראיות, כמו יביא את עניין הבירור לידיעת הגורם עליו התלונה וממוניו.
תוך העמדת אפשרות תגובה על ידם לתלונה בזמן מוקצב.
תלונות בנושאים הבאים יעברו בירור: גוף מבוקר על ידי מבקר המדינה, עובד או נושא במשרה באחד מהגופים מבוקרים על ידי מבקר המדינה.
וזאת כל עוד נושא התלונה: נוגע אישית במתלונן, מונע ממנו טובות הנאה כזכויות אדם; או שהמתלונן הוא בא כוחו של אחד מאלו.