tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ללא עזרת הצבא הרומאי, בריטניה הרומאית לא יכלה להתנגד למשך זמן רב לפלישות השבטים הגרמנים במאות ה-5 וה-6. השבטים הגרמנים (האנגלים, הסקסים והיוטים) הביאו עמם תרבות חדשה ואת שפתם ובכך דחפו את שלטון הבריטים-רומאים לעבר ויילס של ימינו והאזורים המערביים ביותר של אנגליה (בעיקר קורנוול וקאמבריה).
חלק מהבריטונים חצו את תעלת למאנש לעבר צרפת, לאזור בריטני של ימינו, ובכך נתנו לו את שמו ושפתו (ברטונית).
אבל רבים מהבריטים-רומים נותרו באנגליה ונטמעו באזורים האנגלים החדשים.
ממצאים ארכאולוגיים מעידים כי ממלכות אנגלו-סקסוניות הוקמו בקנט, ססקס, מידלאסקס, אסקס, מזרח אנגליה, לינדסי, דיירה והאי ויט, בחלק המאוחר של המאה ה-5.
התנגדות בריטית-קלטית מאורגנת, שהונהגה לראשונה בידי אמברוסיוס אורליאנוס, ומאוחר יותר אולי בידי המלך ארתור הגיעה לשיאה בקרב מונס בדוניכוס.
הקרב עזר בהדיפת הסקסונים, ואולי נתן השראה להיווצרות האגדות המאוחרות על המלך ארתור.
מצבה של בריטניה עד לשנת 590 היה יציב יחסית, ב־120 השנים הקודמות הוסיפו האנגלו-סקסים רק את גלוקשייר, וילטסשייר, בדפורדשייר ובאקינגהמשייר לשטחים בהם שלטו באופן יציב.
אך עקב רצח המלך אוריאן בידי מתחריו השליטה האנגלו-סקסית התרחבה על מרבית אנגליה, לאורך 70 השנים הקרובות.
אולי כזיכרון למאורעות אלו המילה הוולשית לאנגליה היא "לּוׂאֶגִיר", משמע "האדמות האבודות".
עם התפתחות תרבותם של היוטים, הסקסונים והאנגלים, נוצרו מדינות אשר החלו להתאחד ביניהן.
מעת לעת במשך תקופה זו אחד ממלכי הסקסונים הצליח להשתלט על כל או רוב תושבי אנגליה, על כן קשה לזהות את הזמן המדויק, שבו אוחד האזור לממלכת אנגליה.
במובן מסוים, אחדות אמיתית הושגה בתגובה לפלישות הויקינגים מדנמרק אשר כבשו את החלק המזרחי של אנגליה במאה ה-8. אגברט מלך וסקס מוזכר לרוב כמלך הראשון של כל האנגלים, אם כי התואר "מלך אנגליה" אומץ לראשונה רק שני דורות לאחר מכן, על ידי אלפרד הגדול, שמלך בין השנים 871–879.
המורשת העיקרית שנותרה מהאזורים, בהם שפת הבריטונים שלטה, היא שמות המקומות.
רבים משמות אלו באנגליה (ובאופן פחות בולט - גם בסקוטלנד) באו למעשה משמות בריטים-קלטים-רומאיים, כולל לונדון, דאמברטון, יורק, דורצ'סטר, דובר, קולצ'סטר ומנצ'סטר.
בתקופה האחרונה, גרסו מספר היסטוריונים כי לנוכח היעדר ממצאים ארכאולוגיים המעידים על פלישה אלימה, יש לקבוע כי הייתה זו כנראה הגירה שלווה, שהביאה להתבוללות אתנית והשפעת התרבות האנגלו-סקסית על יושבי אנגליה.
ויליאם הכובש והנורמנים כבשו את הממלכה הקיימת של אנגליה בשנת 1066 והקימו מערכת שלטונית ומערכת אצולה אנגלו-נורמנית.
אצולה זו שימרה שימוש בשפה צרפתית מוקדמת, אך הבדלי התרבויות והשפה נמחקו במהלך ימי הביניים.
האנגלית העתיקה נותרה כשפה המדוברת על ידי פשוטי העם, אך לשפה האנגלית חדרו מילים בצרפתית, שהייתה מדוברת על ידי הלורדים הנורמנים, תהליך שינוי שיצר את האנגלית התיכונה.
אנגליה נכנסה לעימותים חוזרים ונשנים עם ויילס, שהייתה באותה עת נסיכות עצמאית, ועם סקוטלנד, שהייתה ממלכה עצמאית.
שליטיה של אנגליה רצו להרחיב את ההשפעה הנורמנית על כל האי הבריטי.
כיבוש ויילס הושלם במאה ה-13, כאשר האזור סופח לאנגליה והפך בהדרגה להיות חלק מהממלכה ברוב המשמעויות, אם כי בתקופה המודרנית נהוג לחשוב על בני האזור כעל אומה נפרדת (ומיוצגת באופן נפרד באירועי תרבות, כגון ספורט).
על אף שבסופו של דבר אנגליה הייתה מעצמה צבאית בינונית בלבד, היא הפכה לאחת המדינות העשירות ביותר באירופה של ימי הביניים, בעיקר עקב שליטתה בשוק הצמר.
בית טיודור היה בית המלוכה באנגליה בשנים 1485–1603. המלכים מבית טיודור הרחיבו את שלטון הכתר על חשבון האצולה, שנידלדלה במלחמות השושנים, ועל חשבון הכנסייה, שנשתעבדה למלוכה בעקבות הרפורמציה.
הם נשענו על הבורגנות העולה והאצולה הזעירה, שכוחם השתקף בפרלמנט ובפקידות.
במדיניות החוץ, נטשו את שאיפות ההתפשטות באירופה, ושאפו לשמור על איזון הכוחות ביבשת זו ולפתח את עצמתה הימית של אנגליה.
החברה האנגלית עברה תמורות ותהפוכות בסוף המאה ה-18 ותחילת המאה ה-19, עם מיכון ותיעוש החברה החקלאית שהייתה קיימת עד כה - המהפכה התעשייתית.
חלק ניכר מכוח האדם החקלאי נעקר מהכפר ועבר למרכזים העירוניים הגדולים, לעבודה במפעלים מבוססי קיטור, שפגעו בבתי המלאכה הקטנים שהיו קיימים קודם לכן - עם היקף גדול יותר של ייצור, בעזרת הטכנולוגיות החדשות.
לא כל העובדים תמכו בתיעוש והיו כאלה אשר איימו להשבית או לחבל במכונות.
זרם זה היה ידוע כלודיטים.
העלייה בצפיפות האוכלוסין באזורים עירוניים, ללא תשתית מספקת, גרמה לעלייה בתמותת תינוקות וילדים קטנים (עד כדי כך שבבתי ספר של יום ראשון לילדים מתחת לגיל התעסוקה - כלומר בני 5–6 - הייתה קרן לטובת מימון הלוויות לחברים לספסל הלימודים שנפטרו), כמו גם בפשיעה ובמחסור חברתי.
אנגליה וסקוטלנד היו קיימות כישויות עצמאיות מהמאה ה-10. ויילס אוחדה לתוך אנגליה בהסכמים שנחתמו בשנים 1284 ו-1536 לאחר תבוסות צבאיות.
עקב קשרי נישואין החל משנת 1603 שלט אותו מלך גם בסקוטלנד וגם באנגליה, עד שלבסוף הן אוחדו ב-1 במאי 1707 לממלכה אחת, "ממלכת בריטניה הגדולה".
בשלב זה אוחד כל האי הבריטי תחת אותו שלטון.
בשנים שקדמו לאיחוד עברה אנגליה מהפכה דתית בימיו של הנרי השמיני (1491-1547).
לאחר שהאפיפיור סירב לבקשתו לבטל את אחת מחתונותיו, הוא הקים את הכנסייה האנגליקנית שמיגרה את הנצרות הקתולית מבריטניה והפכה אותה לפרוטסטנטית.
לאחר שנים של השפעה אנגלית כבדה על אירלנד היא אוחדה לתוך הממלכה המאוחדת בשנת 1801. כתוצאה מכך נקראה הממלכה: "הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד".
ההיסטוריה של אתונה בימי יוון העתיקה מתחילה בייסוד העיר בערך בשנת 2000 לפנה"ס.
אתונה העתיקה הייתה מרכז חשוב בתקופה המיקנית וגלי הכיבוש הדורי פסחו עליה.
אתונה הגיעה לשיאה בתקופה הקלאסית, אך נכבשה על ידי פיליפוס השני בשלהי תקופה זו ואיבדה את עצמאותה לעד.
היא המשיכה להיות פוליס חשובה בתקופה ההלניסטית ואף תחת שלטונה של רומא.
מייסוד העיר עד ימי האפלה
העיר אתונה החלה, ככל הנראה, כישוב נאוליתי שהוקם בראש הגבעה שנודעה בהמשך כאקרופוליס במהלך האלף השלישי לפנה"ס.
המיתולוגיה היוונית, לעומת זאת, מספרת כי מקים העיר היה המלך האגדי קקרופס, חציו אדם וחציו נחש, שבמהלך המאה ה-16 לפנה"ס איחד את כפרי חבל אטיקה תחת שלטונו, וקבע באתונה את בירתו.
עדויות ארכאולוגיות מראות כי במהלך המאות ה-14 וה-13 לפנה"ס אתונה הייתה מרכז משגשג של התרבות המיקנית.
במאות ה-12 עד ה-8 לפנה"ס, יוון שקעה בתקופה הנודעת במחקר כ"תקופת האפלה".
כינוי זה נטבע עקב ריבוי העדויות הארכאולוגיות להרס ושריפת מרכזי התרבות המיקנים בתחילתה, לעומת מיעוטן של עדויות ליצירה תרבותית או אחרת במהלכה.
קיימת סברה כי המאורעות המחוללים של תקופה זו היו סדרה של פלישות של יווניים דורים.
בניגוד לחלק ניכר מהיישובים היווניים של אותה תקופה, אין באתונה עדות להרס ושריפה במהלך המאה ה-12 לפנה"ס, והיא ככל הנראה שרדה את הפלישות הדוריות בשלום יחסי.
בנוסף, בתקופות מאוחרות יותר התגאו האתונאים, שהיו יוונים איונים, כי בניגוד לדורים הם תושביה המקוריים של יוון.
פרט להבדלים קלים, העמים היוונים הללו היו בנים לאותה שפה, תרבות ודת (כמו גם היוונים האיולים), ובתקופות המאוחרות אף תפשו עצמם כבני אותו העם אל מול פולשים זרים.
המשטר האתונאי בתקופות אלו זו היה משטר שבמרכזו עמד מלך שתפקד כמנהיג, ככהן גדול ובמצביא בעת מלחמה, בדומה למשטר ברוב הערים היווניות שלפני התקופה הארכאית.
במהלך אותן תקופות התגבשה תפישת הפוליס היוונית, ובהתאם לה תושבי ארבעת השבטים שאכלסו את חבל אטיקה שסביב אתונה היו אזרחי הפוליס האתונאי גם הם, ולא רק תושבי העיר עצמה.
הידיעות הממשיות הראשונות על אתונה מתחילות במחצית השנייה של המאה ה-7 לפנה"ס.
המקור לתקופה זו הוא ספרו של אריסטו "מדינת האתונאים".
ספר זה מתאר אריסטו, בין היתר, את שינוי שיטת המשטר.
עם זאת אלכסנדר פוקס סבור שכבר באמצע המאה ה-8 לפנה"ס עברה המלוכה מהעולם באתונה.
אחת הסיבות העיקריות לפי פוקס לשינוי שיטת המשטר הייתה גידול העיר והתפתחותה.
פוקס ממשיך וטוען שירידת המלוכה הייתה הדרגתית.
פוקס חושב שמלכתחילה תפקיד המלך היה נבחר ולא עבר בירושה, לאחר מכן צמצמו את זמן כהונתו ויותר תפקידים מסורתיים של המלך עברו לאראופגוס (מועצת אצילים).
שררת השלטון עברה מהמלך אל מועצת האריאופגוס שהייתה ממנה את הארכונטים.
קיבלו על עצמם את התפקידים הצבאיים והאזרחיים של המלך וכינויים היה (לפי סדר חשיבות) ארכון-אפונימוס – היה הארכון החשוב ביותר ועל שמו נקראה השנה.
הוא היה אחראי על בעיות הקשורות באזרחות, רכושם של יתומים, אלמנות ואנשים חלשים אחרים מבחינה סוציו-אקונומית.
השני בחשיבותו היה הארכון-פולימרכוס ("ארכון-מפקד הצבא") שהיה מופקד על ענייני צבא וביטחון.
אחרון בסדר החשיבות היה ארכון-בסילאוס ("ארכון-מלך") שאף על פי שמו, היה ממונה בעיקר על תפקידים דתיים כגון דאגה למקדשים, קורבנות וכיוצא באלה.
לאחר זמן מה נוספו אליהם 6 ארכונטים (מוכרים גם בשם תסמותטים) נוספים וכך הגיע מספר השליטים של אתונה ל-9. הארכונטים נבחרו מבין האאופטרידים.
אריסטו בספרו "מדינת האתונאים" מספר בהתחלה הם מונו לכל החיים, אחר כך הכהונה קוצרה לעשר שנים ובסוף רק שנה אחת.
בתום כהונתם הצטרפו אל האראופגוס.
דרקון היה מנהיג ומחוקק אתונאי שפעל בשלהי המאה ה-7 לפנה"ס (דור אחד לפני סולון), ונחשב כמחוקק הראשון של אתונה.
מקובלת בקרב החוקרים הדעה שדרקון לא חוקק חוקים חדשים יש מאין, אלא אסף והעלה על הכתב חוקים שכבר היו קיימים בתקופתו.
הדרישה להעלות את החוקים על הכתב באה מידי פשוטי העם כי השופטים האתונאיים נבחרו מקרב האריסטוקרטיה.
היה חשש כי אלו שופטים במשוא פנים, מאחר שהם מסתמכים על חוקים שידועים רק להם.
פשוטי העם ביקשו לדעת את החוקים על מנת לאפשר פיקוח מסוים על השופטים האריסטוקרטים.
הופעתו המחודשת של הכתב ביוון העתיקה שבאה בעקבות המסחר עם הפיניקים, הפעם בצורת האלפבית היווני המוכר לנו, היא זאת שאפשרה את כתיבת החוקים.
העדרו של הכתב במאות שלפני כן עשוי להסביר מדוע לא עלתה דרישה לקבל חוקים כתובים קודם לכן.
בדורות מאוחרים יותר, נודעו חוקיו של דרקון באכזריותם, וזאת מאחר שעונש מוות היה נפוץ בהם.
על שמו נטבע הביטוי "חוקים דרקוניים" לחוקים אכזריים וקשים במיוחד.
עם זאת יש לזכור שדרקון פעל על רקע תקופתו, ועונש מוות לא היה נדיר בעת ההיא.
יתרה מכך, חוקי דרקון ששרדו עד ימינו מתייחסים לעבירת הרצח, והטלת עונש מוות על רצח איננה צריכה להיחשב למעשה חריג.
משבר כלכלי שהתחיל להתפתח באמצע המאה ה-7 לפנה"ס היה הגורם העיקרי לפעולתו של סולון.
קשה לדעת באופן חד משמעי מה היו הסיבות לפרוץ המשבר כי התיעוד של התקופה הוא דל ביותר ואת מה שקיים ניתן לפרש בכמה אופנים.
כך או כך ברור שהיה משבר כלכלי חריף באתונה בתקופה זו.
לפי המסורת שמוזכרת אצל אריסטו ואצל פלוטרכוס היה מתח בין האיכרים המשועבדים למשעבדיהם.
יש קושי לקבל דעה זו כפשוטה כי איכרים משועבדים יתקשו להתארגן למחאה מסודרת וסביר יותר להניח שהיה פלח באוכלוסייה שהיה מקופח ורצה ברפורמות.
פלוטרכוס מביא מסורת נוספת לפיה הוצע לסולון לתפוס את השלטון ולהפוך לטיראן, אך סולון דחה את ההזמנה.
למרות הקושי שיש במקורות, ברור שסולון פעל על רקע של משבר ומתח באוכלוסייה.
הוא לא רצה לגרום למהפכה מהירה וחקיקתו נועדה למצוא פתח לפשרה שיכולה להתקבל על דעת שתי הקבוצות: העשירים והמנוצלים כאחד.
סולון החל את פועלו בשנת 3 /594 לפנה"ס והרפורמות שלו כללו חמישה תחומים עיקריים:
כלכליות-חברתיות – בתחום זה ביטל סולון את שעבוד הגוף שהעיק על האיכרים הזעירים.
כמו כן, קבע סולון שלא יינתנו יותר הלוואות במשכון הגוף.
יתרה מכך, סולון אף פרע את האיכרים שנמכרו אל מחוץ לאתונה.
כמו כן, ביטל סולון את חובות העניים כלפי העשירים.
משטר – סולון חילק את אוכלוסיית אתונה לארבעה מעמדות לפי שומת רכוש.
חלוקה טמוקרטית זו שימשה כבסיס למשטרו של סולון.
בעלי הרכוש הרב ביותר קיבלו את הזכויות הרבות ביותר.
שינויים אלו היו כרוכים בשינויים מבניים במשטר כמו למשל הענקת סמכות קבועה למועצת העם (הבולי).
לפי אריסטו בני המעמד הנמוך קיבלו זכות להשתתף במועצת העם, המעמד הבא אחריו קיבל בנוסף לכך גם את הזכות להחזיק במשרות בעלי חשיבות משנית ואילו המעמדות הגבוהים היו זכאים להיבחר למשרות הבכירות.
חקיקת חוקים חדשים – חוקיו הנוקשים של דרקון בוטלו (למעט אלו המתייחסים לעבירת הרצח)
משפטיות – שני תיקונים מיוחסים לסולון – הראשון הקנה לכל אזרח את הזכות לתבוע לדין כל אדם אחר (בניגוד לנוהג שהיה רווח בתקופה עתיקה יותר שלפיו רק הנפגע היה רשאי לתבוע את הפוגע).
תיקון אחר היה זכות הערעור לפני בית משפט עממי (יש קושי בפירוש המקור והכוונה ככל הנראה לאספת העם).
היה פה חידוש גדול לעומת המצב הקודם שבו הערכאה הראשונה הייתה הקובעת ולא הייתה אפשרות ערעור על פסיקתה.
תיקונים כלכליים – התיקונים הכלכליים כללו אמברגו על יצוא כל תוצרת חקלאית למעט שמן.
רפורמה אחרת הייתה בתחום המידות והמשקולות (ההתייחסות למטבעות במקורות היא אנכרוניזם כי לא היו מטבעות באתונה לפני סולון).
ייתכן שהיו רפורמות נוספות כגון איסור בזבוז ממון רב בטקסי קבורה, אך קשה לדעת עד כמה עניינים אלה הם אנכרוניזם.
הרפורמות של סולון חוללו מהפכה במשטרה של אתונה והיו הרקע שעליו צמחה הטיראניה ולאחר מכן הדמוקרטיה האתונאית.
הרפורמות של סולון לא הביאו קץ לסכסוכים בין עשירים לבין עניים כי אף צד לא יצא מרוצה מההסדר.
מצד אחד, סולון לא חילק את רכוש העשירים, כפי שדרשו העניים ואף הגביל את יכולתם להשתתף בפוליטיקה ומאידך הרפורמות המשפטיות שלו הביאו לשיווין בפני החוק והכפיפו אל החוק אף את בני המעמדות הגבוהים.
התקופה שבין סיום הרפורמות של סולון לבין עלייתו של פיסיסטרטוס התאפיינה בהמשך המאבק על משרות הארכון ונעשה ניסיון לחלק את המשרות לפי מפתח אזורי וייחוס אבות (מספר משרות לאריסטוקרטיה ותיקה, חלק לאיכרים עשירים וכך הלאה).
ניסיון זה לא עלה יפה.
בערך באותה העת עלו באתונה שלוש סיעות: אנשי ההר, אנשי החוף ואנשי המישור.
אנשי ההר היו דלי העם והיו בעלי נטיות דמוקרטיות, אנשי המישור היו האריסטוקרטים האוליגרכים ואילו אנשי החוף היו הסיעה המתונה.
סיעות אלו עתידות לנהל מאבק קשה על הבכורה בפוליטיקה האתונאית.
התיעוד המוקדם ביותר של ניסיון להפיכה טיראנית השתמר אצל אריסטו, אצל הרודוטס ואצל אחרים.
הם מספרים על אחד בשם קילון בשנת 632 לפנה"ס (דור אחד לפני סולון, בערך במקביל לתקופתו של דרקון) לכונן משטר יחיד בעיר.
ניסיונו נכשל ותומכיו נשחטו על ידי האריסטוקרטיה.
בעת דיכוי ניסיון ההפיכה של קילון חלק מתומכיו ניסו להסתתר במקדש, אך נרצחו בעודם אוחזים בקרנות המזבח.
בעקבות הטבח דבקה קללה בבני משפחת האלקמאיונידים.
הטיראן הראשון שהצליח לתפוס את השלטון באתונה הוא פייסיסטראטוס.
הוא עשה יד אחת עם פשוטי העם.
ותוך שימוש בעברו הצבאי המפואר (הוא נודע כגיבור מלחמה נגד מגארה) הצליח לקבל אישור להחזקת משמר חמוש על מנת להגן עליו, כביכול, מאויביו.
קשריו עם פשוטי העם עזרו לו לקבל את האישור באספה.
בעזרת משמר זה הצליח להשתלט על האקרופוליס (561 לפנה"ס).
הכנסת כוח חמוש ועוד יותר מכך כיבוש האקרופוליס גרמה לבהלה בקרב האוליגרכים ובקרב המתונים שעשו יד אחת להפילו כמה חודשים אחרי השתלטותו על האקרופוליס.
פייסיסטראטוס לא אמר נואש ונסוג לצפונה של אטיקה והצליח להפריד בין סיעת המתונים לבין סיעת האוליגרכים, בעזרת ברית שכרת עם מגקלס, ראש סיעת המתונים.
בעזרתו הוא הצליח לחזור לאתונה, ולהשתלט עליה.
פייסיסטראטוס היה אמור לשאת את בתו לאשה, אך חזר בו והברית בינו לבין מגקלס בוטלה והוא נאלץ לצאת לגלות (560/559 לפנה"ס).
בעת גלותו רכש ממון רב שאפשר לו לגייס שכירי חרב רבים.
בנוסף לכך קיבל עזרה מתבאי ומארגוס.
בעזרת כוחות אלו הצליח להשתלט על אתונה בשנת 546 לפנה"ס.
הפעם נשאר בה עד מותו בשנת 527. פייסיסטראטוס שמר על המבנה החוקי שהתווה סולון והתהדר בנוצות של ה"מחזיר עטרה ליושנה".
משטרו לא היה אלים ובדרך כלל ניסה להתפייס עם יריביו.
משטרו היה ראשית גדילתה של אתונה לכוח ראשון במעלה ביוון.
בתחום מדיניות הפנים הצליח בעזרת הלוואות בריבית נמוכה וחלוקת אדמות שלא היו מיושבות קודם לכן לפתח את החקלאות, במיוחד את ענף הזית והכרם.
כמו כן פיתח את התעשייה באתונה, בעיקר את הקדרות שדחקה עם הזמן את התעשיות האחרות מהעיר.
בימיו החל הניצול הרחב של מכרות הכסף בלאוריון שאפשר הטבעת מטבעות רבים שפיתחו את המסחר.
תחום פעילות אחר היה בניה רחבה – מקדשים רבים נבנו על האקרופוליס ושופרה מערכת המים של העיר.
בתחום התרבות השקיע בפיסול, תהלוכות וחגיגות אחרות.
לאחר מותו של פייסיסטראטוס, ירשו שני בניו, היפיאס והיפרכוס, את השלטון והתחלקו בו.
היפיאס, הבכור, טיפל בעניינים מדיניים וצבאים ואילו האח הצעיר התעסק בדת ובתרבות.
המעבר היה חלק ולא קמו מתנגדים לשני הבנים עם ראשית שלטונם.
לרוע מזלם של האחים אירועים שלא הייתה להם שליטה עליהם, כמו הרחבת הליגה הפלופונסית וההשתלטות הפרסית על אסיה הקטנה, בודדו את אתונה ושללו ממנה הישגים רבים שהיו פרי פועלו של אביהם.
כתוצאה מכך בשנת 514 לפנה"ס התנקשו מתנגדי הטיראניה בחייו של היפרכוס, אך לא הצליחו להרוג את היפיאס.
רצח אחיו גרם לשלטונו של היפיאס להיות אכזרי וקשה.
אחרי פלישה כושלת לאטיקה, מתנגדי הטיראניה, ובראשם משפחת האלקמיונידים, ניסו למשוך לצידם כוחות כדי להוריד את היפיאס משלטונו.
ניסיון זה נכשל והקושרים נאלצו לגלות מאתונה.
משראו שידם אינה משגת להפיל את הטיראן בעזרת צבא, הלכו בדרך עקיפה ותרמו סכום ענק לאורקל של אפולו בדלפוי.
בעזרת הנבואה שנתנה הפיתיה שקראה לגירוש הטיראן ועזרה מצידה של ספרטה ניסו להשתלט על אתונה.
כוח ספרטני קטן שנחת בקרבת אתונה הושמד וספרטנים גייסו צבא גדול על מנת לנקום את מותם.
בעזרת כוח ספרטני זה הצליחו הגולים להפיל את שלטון הטיראן.
גירוש הטיראנים הותיר חלל ריק בפוליטיקה האתונאית.
לכאורה, אפשר היה לחזור לצורת המשטר שהציע סולון בחוקיו, אך קרעים פנימיים בתוך הסיעה האוליגרכית מנעו זאת.
גם במקרה זה יש קושי במקורות ולפעמים יש בהם סתירות.
עם זאת ברור שאחד בשם איסגורס רצה לחזור לשיטה אוליגרכית קיצונית יותר שהייתה נהוגה לפני הרפורמות של סולון.
רצונו של איסגרוס התנגש עם השכבות שעלו לעמדות מפתח בפוליטיקה האתונאית בעקבות הרפורמות של סולון.
קלייסתנס עמד בראש המחנה הזה והיה מאבק שנמשך כשנתיים בין קלייסתנס לבין איסגורס.
שני המקורות של התקופה: אריסטו והרודוטוס מסכימים שאיסגורס הצליח לזכות בשלטון, אך איבד אותו תוך פרק זמן קצר לטובת קלייסתנס.
אחר כך יש סתירות במקורות לגבי האופן שבו קלייסתנס עלה לשלטון, אך ברור שהוא הצליח לזכות בשלטון ולהתבסס בו.
הרפורמות של קלייסתנס התרכזו בשני תחומים קשורים זה בזה:
ארגון חדש של חבר האזרחים: החלוקה המסורתית לשבטים ולאחוות (4 שבטים, כל שבט מורכב משלוש אחוות) בוטלה.
נוצרה יחידת רישום בסיסית חדשה לאזרחים - ה"דמוס".
בה בעת איפשר קלייסתנס באופן חד פעמי לתושבי אטיקה שלא הייתה להם אזרחות להירשם לדמוי חדשים שהוקמו עתה ולהצטרף לחבר האזרחים האתונאי.
סך הכול היו באטיקה כ-170 דמוי.
יחידה גדולה יותר מהדמוס הייתה השבט.
החלוקה המסורתית לאנשי החוף, אנשי המישור ואנשי העיר קיבלה גושפנקא רשמית.
השבטים החדשים כללו את כל שלושת היסודות של האזרחים האתונאים.
סך הכול נוצרו 10 שבטים, כל אחד מהם קרוי על שמו של גיבור מיתולוגי אחר.
המשרות החשובות של העיר כמו משרת הסטרטגוס, אך לא רק היא חולקו עוגלו לעשר על מנת לתת אפשרות לכל דמוס לקבל נציגות בגופים האלה.
חיזוק אספת העם – המוסד היה קיים גם קודם, אך כעת סמכויותיו הורחבו וכוחו גדל לאין שיעור יחסית לתקופות הקדומות יותר.
קביעת מספר ישיבות מינימלי של אספת העם בתקופת זמן נתונה (4 בפריטניה – 36 ימים).
החלפת המועצה של סולון בת 400 חברים (100 לכל שבט) במועצה מוגדלת יותר בעלת 500 חברים (50 מכל שבט).
גם כוחה של המועצה גדל.
הדיון במועצה קדם לקבלת החלטה באספת העם והיו לה תפקידים נוספים.
אף שהדבר לא מוזכר במפורש במקורות, יש יסוד סביר להנחה שמשרת הסטרטגוס הונהגה על ידו.
חידוש נוסף שנוהגים ליחס לקלייסתנס הוא האוסטרקיזם - נוהל פוליטי שנוצר באתונה העתיקה, שבמסגרתו ניתן היה להגלות אחד מאזרחי העיר לתקופה של עשר שנים.
נפילת הטיראנים סימנה גם את תחילת הפעולה האתונאית מחוץ לגבולות ארצם.
בתקופה זו נכרתה הברית עם פלטאיה ונהדפו התקפות מספר מצד הספרטנים, תבנים ואוובוים.
בחוזה השלום שנכרת בין אתונה לאוובויה נאלצה האחרונה לקבל קלרוכיה (התנחלות) אתונאית לשטחה.
הייתה זאת הפעם הראשונה שבה אתונה ייסדה קלרוכיה שהייתה עתידה לשמש אותה עד סוף המאה ה-5 לפנה"ס.
הפלישה הראשונה ותחילת העידן הימי של אתונה
ראשית המעורבות האתונאית במרד האיוני (500-494 לפנה"ס) החלה בשליחתן של 20 אוניות לעזרת היוונים באיוניה בשנת 498. המשלחת האתונאית ערכה פשיטה לעומק אסיה הקטנה, אך לא השיגה דבר וחזרה לאתונה.
בשנת 490 לפנה"ס שלח מלך פרס, דריווש הראשון, כוח משלוח גדול שכלל כמה עשרות אלפי חיילים ליוון גופא.
לפי הדעה הרווחת, המשלחת כוונה נגד אתונה, אך ייתכן גם שהמטרה הייתה השתלטות על איי הים האיגאי ואתונה הייתה אקורד הסיום בלבד.
אחרי כיבוש מספר איים, נחת כוח המשלוח במישור מרתון, אך הובס בקרב נגד אתונה ובעלי בריתם מפלטאיה.
התקופה בין קרב מרתון לבין הפלישה הפרסית הגדולה שנערכה ב-480 לפנה"ס הייתה חשובה מאוד להתפתחותה של אתונה.
בשנים אלו התבססה הדמוקרטיה האתונאית.
בשל שיתוף הפעולה של היפיאס עם הפרסים, ירדה התמיכה בטיראניה ואילו האוסטרקיסמוס ומוות טבעי דיללו את שורות תומכי האוליגרכיה.
בתקופה זו בוטלה הבחירה למשרת הארכון והם נבחרו בהטלת גורל, מה שגרם לירידה תלולה ביוקרת המשרה.
בתקופה זו התרחשו גם כמה מלחמות בין אתונה לבין ערים יווניות אחרות.
המלחמה הקשה ביותר הייתה נגד אייגינה (אם כי סביר מאוד להניח שהאיום הפרסי הוא שדרבן אותו להשיק את התוכנית).
הפוליטיקה האתונאית בתקופה זו נשלטה על ידי שני אישים מרכזיים: תמיסטוקלס ואריסטיידס.
כשהתגלו מרבצי כסף עשירים במכרות האילריון הציע אריסטיידס לחלק את הכסף בין האזרחים, ואילו תמיסטוקלס לעומתו הציע להשתמש בכסף לבניית צי מלחמה גדול של 100 או 200 תלת טוריות (שני המספרים מופיעים במקורות, הראשון אצל אריסטו ואילו השני אצל הרודוטוס) כשהוא מתרץ את הצורך בצי חזק על מנת להילחם באייגינה.
המחלוקת הסתיימה בקבלת הצעתו של תמיסטוקלס והגלייתו של אריסטיידס על ידי אוסטרקיסמוס (הותר לו לשוב מגלות אחרי הפלישה הפרסית במסגרת חנינה כללית).
באותה התקופה התחיל תמיסטוקלס להעביר את הנמל האתונאי לפיראוס, אך הפלישה הקדימה לבוא והבנייה הושלמה רק אחרי הדיפת הפלישה הפרסית.
הזמנת הספינות לא הייתה פעולה חד פעמית ומאז הפכה אתונה למעצמה ימית ראשונה במעלה בעולם היווני, עד תבוסתה במלחמה הפלופונסית ב-404. גם אחרי התבוסה המשיכה אתונה להחזיק צי, אם כי ירדה ממעמד הבכורה שזכתה לו לפני כן.
בשנת 480, כמה שנים אחרי מותו של דריווש, יורשו בכס המלכות הפרסי יזם פלישה רבתי ליוון.
פלישה זו מוכרת יותר בשם מלחמת פרס–יוון.
הצבא הפרסי כלל ככל הנראה כ-300,000 חיילים ועלה בהרבה על הצבאות המשותפים של כל ערי-המדינה היווניות שיחד לא היו יכולות לגייס הרבה יותר מ-100,000 חיילים.
התגובה היוונית לא אחרה לבוא ועד מהרה כוננה הברית ההלנית בראשותה של ספרטה.
מטרת הברית הייתה להדוף את הפלישה הפרסית.
אתונה הרימה תרומה נכבדת בקרב ארטמיסיון ועזרה ליוונים להדוף את הפרסים במשך שלושה ימים, אך עם התבוסה בקרב תרמופילאי לא היה טעם להמשיך ולהגן עוד על כף ארטמיסיון.
הנחשול הפרסי שטף את צפון יוון ואת מרכזה והגיע לאתונה.
אתונאים העבירו את האוכלוסייה האזרחית לאי סלמיס.
הפרסים שרפו את אתונה, אך הכוחות הימיים של יוון, שהצי האתונאי היווה כמחצית ממצבתו, הצליח להביס את הפרסים בקרב סלמיס.
בשנה לאחר מכן, בגלל כישלונו של תמיסטוקלס להבטיח את עזרת הספרטנים נגד הפרסים, ירדה קרנו בעיני העם.
למרות סחיבת הרגלים, אחרי איום מרומז של אתונה על חתימה חד צדדית על הסכם שלום, נאותה ספרטה לצאת בכל כוחה נגד הפרסים (כ-45,000 חיילים, מתוכם 10,000 הופליטים).
אתונה מצידה שלחה 8,000 הופליטים.
הצבא היווני המאוחד התנגש עם הפרסים בקרב פלטאיה ויכול לו.
כתוצאה מהתבוסה, פינו הפרסים את יוון היבשתית.
במקביל לתבוסה בפלטאיה, ספגו הפרסים תבוסה קשה בקרב מיקאלה וציים ספג אבדות כבדות.
לדעת הספרטנים, תמה משימתם עם נסיגת הפרסים מאדמת יוון גופא.
הספרטנים היו מוכנים לקבל את דרי האיים של הים האיגאי לברית ההלנית, אך לא רצו לעזור ליושבי אסיה הקטנה.
תוכנית זו לא הייתה מקובלת עליהם וכך עם נטישתה של ספרטה, נשארה אתונה עיר-המדינה החשובה ביותר שהמשיכה במאבק נגד הפרסים.
כינון הליגה האטית-דלית ובניית האימפריה הראשונה
אריסטיידס, יריבו הפוליטי של תמיסטוקלס, ייסד את הליגה האטית-דלית.
מטרת הליגה הייתה להמשיך את המאבק בפרסים למען שחרור היוונים שנותרו עדיין תחת שלטון הפרסים.
הליגה הייתה נחוצה, כי הברית הקודמת, הליגה ההלנית, חדלה להתקיים למעשה, אם גם לא להלכה אחרי הסתלקות הספרטנים מהמערכה.
אין רישום מדויק של תאריך ייסוד, אך סביר להניח שהיא נוסדה בין השנים 478 ל-479 לפנה"ס כי בתקופה זו החלה גביית המס למען הברית.
קימון, בנו של מילטיאדס, קיבל את הפיקוד על כוחות הברית.
הפעולה הצבאית הראשונה של הברית הייתה כיבוש מבצר איון שבתרקיה.
היה זה המבצר האחרון של האימפריה הפרסית באירופה.
אחרי כיבוש מספר איים וחופי תרקיה, עבר קימון ב-471/472 לפנה"ס לקריסטוס שבאי אוובויה.
קריסטוס לא הייתה תחת שלטון פרסי וקימון, איפה, לא צריך היה לשחררה.
המטרה של קימון הייתה שונה – הוא לא ביקש לשחרר, אלא לכפות על קריסטוס להיכנס לליגה האטית-דלית בניגוד לרצונה.
הייתה זו אבן דרך שסימלה את העתיד לבוא – הברית האטית-דלית הייתה בדרך להפוך לאימפריה אתונאית.
גם ניסיונות הפרישה דוגמת זה של נכסוס, נבלמו והפורשים נענשו.
בדרך כלל העונש היה ישוב קלרוכים או כפיית תשלום מס במקום העמדת אוניות לטובת הברית.
עם זאת, ערי-מדינה רבות ביקשו לאמץ את ההסדר והעדיפו להעמיד כסף במקום חיילים וספינות מלחמה לטובת הברית.
בסופו של דבר רק שלושה איים גדולים המשיכו להחזיק ציי מלחמה גדולים: כיוס, סאמוס ולסבוס.
יתרה מזאת, פולייס רבים איבדו את האוטונומיה הפנימית שלהם ומדיניותן נקבעה ידי אתונה.
בשנת 464 התחוללה רעידת אדמה חזקה בפלופונסוס וכתוצאה ממנו מרדו ההלוטים המסנים באדוניהם הספרטנים.
הספרטנים ביקשו עזרה מבעלי בריתם לליגה ההלנית וקימון הצליח לשכנע את אספת העם לשלוח כוח משלוח גדול לעזרת הספרטנים.
משהגיעה התגבורת האתונאית, שינו הספרטנים את דעתם ושילחו את האתונאים בבושת פנים לביתם.
פרשה זו סתמה את הגולל על הקריירה של קימון והוא הוגלה על ידי אוסטרקיזם.
בשנת 454 העבירו האתונאים את קופת הברית מהאי דלוס לאתונה והשתלטו למעשה על כספי הברית בין אם במישרין על ידי העברת תרומות לאתונה ובין אם בעקיפין.
עתה כל החלטה שהייתה כרוכה בהוצאות עברה באתונה ולא באספה כללית של בעלות הברית.
צעד זה תרם יותר מכל להפיכת הליגה לאימפריה אתונאית.
המלחמה הפלופונסית הראשונה, המשך המאבק בפרסים ושלום קליאס
התקררות היחסים בין ספרטה לבין אתונה גרמה להקצנה בעמדת האתונאים ויד הסיעה שתמכה במלחמה בספרטה על ההגמוניה ביוון הייתה על העליונה.
היחסים הרעים ממילא הגיעו לכדי פיצוץ עם כניסת ארגוס ותסליה לברית עם אתונה כי ארגוס הייתה האויבת הוותיקה של ספרטה.
המלחמה הפלופונסית הראשונה החלה בשנת 460 לפנה"ס כאשר מגארה שהייתה במלחמה עם קורינתוס פרשה מהליגה הפלופונסית וביקשה את עזרת אתונה.
האתונאים שלחו כוחות לעזרת מגארה והמלחמה החלה.
בהתחלה לא התערבו הספרטנים בנעשה בגלל מרד ההלוטים (464 - 454 לפנה"ס), אך בשנת 457 היה ביכולתם להפריש חיל ניכר לפעולה מחוץ לפלופונסוס.
11,500 חיילים יצאו להגנת דוריס נגד הפוקים.
הפוקים ביקשו להגיע להסדר והחזירו כמה שטחי גבול שכבשו קודם לכן.
הספרטנים ניסו לחזור לפלופונסוס, אך דרכם הייתה חסומה על ידי חיל אתונאי.
כתוצאה מכך הספרטנים נשארו ביוון התיכונה וכרתו ברית עם תבאי, תוך כדי שיקום מעמדה בליגה הבויוטית שהתערער בשל שיתוף הפעולה שלהם עם הפולש הפרסי.
לא ברור מהמקורות אם הספרטנים ביקשו רק להפגין את כוחם ולחזור לאחר מכן לביתם או מלכתחילה ביקשו להקים מאחז נגד אתונה.
הספרטנים ניצחו בקרב טנגרה והצליחו לפרוץ את טבעת ההסגר.
המלחמה נמשכה עם הצלחה ניכרת של אתונה ביוון התיכונה אחרי שהיא הצליחה להביס חודשיים אחרי קרב טנגרה את התבנים.
בערך באותו הזמן הושלמה בניית החומות הארוכות באתונה והמערכה נגד אייגינה הסתיימה בניצחון אתונאי.
הכוחות שהשתחררו מהמצור על אייגינה נשלחו לפשיטה בחופי פלופונסוס.
במקביל למערכה נגד הספרטנים, המשיכו האתונאים את המלחמה בפרסים.
כוח גדול של 200 אוניות מלחמה נשלח לעזרת מצרים שמרדה בשלטון הפרסי בשנת 460 לפנה"ס.
הפרסים גייסו כוח רב וחמש שנים מאוחר יותר הצליחו להביס את הכוחות המאוחדים של המצרים ושל אתונה.
לא ברור לגמרי מהמקורות מה מספר האוניות שנשארו בפועל במצרים וייתכן שהאבדות האתונאיות היו קלות יותר ולא עלו על 40-50 אוניות.
כך או כך בהרפתקה המצרית ספגה אתונה אבדות כבדות.
למרות האבדות, נמשך המאבק נגד הפרסים.
בשנת 450 יצא צי גדול בראשותו של קימון בן 260 תלת טוריות נגד פרס.
המסע הסתיים במפלה חמורה לצי הפרסי ונחתם הסכם שלום המוכר בשם חוזה קליאס (449).
על פי סעיפי החוזה משכה פרס את ידה מהים האגאי ואילו האתונאים התחייבו לא לפגוע בשטחים שהיו תחת שלטון הפרסים ברגע חתימת החוזה.
המאבק עם ספרטה לא הסתיים למרות הקרבות נגד הפרסים.
למרות בגידה של חלק מבעלות בריתם, ניצלו האתונאים את הפירוד ששרר בקרב התסלים וניסו להשפיע לטובת בחירת מלך שיהיה נוח להם, מאמציהם עלו בתוהו.
ניסיון אחר להרחבת האימפריה היבשתית כלל שליחת צי קטן לאזור מגארה, אך נהדפו.
אי לכך, ביקשו האתונאים שביתת נשק ונחתם חוזה להפסקת אש לחמש שנים (451).
לפי המקורות העתיקים עולה שקימון היה האחראי לחתימת ההסכם.
לא ברור לגמרי מהמקורות העתיקים אם סיים לרצות את תקופת גלותו שהייתה אמורה להסתיים בשנה זו או חזר לאתונה מוקדם יותר.
בשנת 447 נשמטה השליטה האתונאית על בויוטיה אחרי שגיס אתונאי נוצח בקרב באזור זה ועל מנת לפדות את השבויים, נאלצה אתונה לוותר על בויוטיה.
אחרי נפילת בויוטיה, גם פוקיס ולוקריס עזבה את הברית האטית דלית ושליטתה של אתונה על יוון התיכונה עברה מהעולם.
שנה מאוחר יותר עם סיום הפסקת האש שהוסכם עליה 5 שנים קודם לכן, התרחשו פעולות איבה נוספות, אך עוד באותה שנה נחתם הסכם שלום ארוך טווח עם ספרטה.
הסכם זה לא האריך ימים והמלחמה בין אתונה לבין ספרטה פרצה בשנת 431 לפנה"ס.
תקופת שלום שלושים השנים ידועה גם בשם "תקופת פריקלס" בגלל השפעתו הרבה על הפוליס.
אף שקשה להצביע על קאזוס בלי שגרם לפרוץ המלחמה, חוקרים מודרניים רבים מאמצים את עמדתו של תוקידידס לפיו המלחמה פרצה בגלל התעצמות כוחה של אתונה.
המלחמה הפלופונסית השנייה פרצה להלכה בשנת 431 לפנה"ס, אך מעשי האיבה בין אתונה לבין קורינתוס שהייתה חברה בליגה הפלופונסית החלו עוד קודם לכן בשנת 433 לפנה"ס.
נהוג לחלק את המלחמה לכמה שלבים:
מלחמת עשר השנים או מלחמת ארכידמוס 431-421
הפסקת המאבק הישיר בין ספרטה לבין אתונה 421-415
במהלך השלב הראשון של המלחמה הספרטנים פלשו כמעט כל שנה לאטיקה במטרה להחריבה ולגרום לכניעת אתונה בדרך זו.
הפלישות גרמו נזק חמור, אבל לא היה בכוחן למוטט את כלכלת אתונה כי האימפריה הגדולה שלה סיפקה לה מספיק הזדמנויות כלכליות.
התחוללו קרבות מרים בכל רחבי העולם היווני, אך לא היה בהם די על מנת לגרום לכניעת אחד הצדדים.
אחרי תבוסת האתונאים בתרקיה ותבוסת הספרטנים בקרב פילוס הגיעו הצדדים לרוויה מאלימות ורצו שלום.
בשנת 422 נחתם הסכם לשביתת נשק לשנה על מנת לתת הזדמנות נאותה לשיחות השלום, אך בחלוף השנה התחדשו מעשי האיבה.
נפילתם של קליאון האתונאי והגנרל הספרטני בראסידאס בקרב החלישה את סיעות הנצים בשתי הערים וחוזה שלום שברירי הנחתם כמה חודשים אחרי מותם בשנת 421.
התבוסה במלחמה והחזרת השלטון האוליגרכי
הפיכה דמוקרטית וכינון האימפריה השנייה
אנדורה נשלטה על ידי שני נסיכים זרים, בו זמנית, במשך למעלה מ-700 שנים, והגיחה אל התודעה העולמית במהלך המאה ה-20. רק בשנת 1993 עדכנה המדינה את ההסדר הפיאודלי הייחודי שנהג בה והפכה מוקד משיכת תיירות ולבעלת כלכלה מפותחת, כל זאת תוך הדגשת זהותה הלאומית ושפתה הקטלאנית.
ארבע השורות הראשונות בהמנון אנדורה חוזרות על המסורת לפיה ייסד אותה קרל הגדול:
לפי מסורת זו, חמשת אלפים חיילים מאנדורה, בפיקודו של מרק אלמוגבר (Marc Almugàver), נלחמו נגד הערבים לצידם של צבאות קרל הגדול בפורטה אי פימורנט (Portè i Pimorent) ובקמפקרדוס (Campcardós).
בתמורה העניק להם קרל הגדול את חסותו והקים את אנדורה, כך לפי המסורת, בשנת 805. לפי מסורת זו חתם קרל הגדול בכתב ידו על התעודה להקמתה של המדינה.
ישנה מחלוקת באשר לאמינות הסיפור, ורבים טוענים שלא מדובר ביותר מאגדה.
בכל מקרה, לא ברור עד ימינו באיזה אופן קיבלה אנדורה את עצמאותה.
מהמקורות עד הסכמי השוויון במאה ה-13
עדויות ארכאולוגיות שנמצאו באזור, מעידות על נוכחות אנושית בו עוד מהתקופה הנאוליתית, מלפני כ-10 אלפים שנים.
ממצאים נוספים, כמו דולמנים התגלו באנקמפ (Encamp) וברוקה דה לס ברואישס (Roca de les Bruixes).
בשנת 220 לפנה"ס לערך, צעד חניבעל דרך הפירנאים ונתקל בדרכו במספר שבטים איבריים מהתקופה הפרה-רומית, ובהם גם האנדוסים (לטינית Andosini) שייתכן והיו תושבי אנדורה ואבותיהם של תושביה כיום.
עם זאת, שפתה של המדינה, חוקיה ושמות המקומות בתחומה, רובם ככולם ממקורות לטיניים.
מסוף ימי הביניים ועד המאה ה-17, מספר תושביה של אנדורה עמד סביב ה-3,000 ללא שינויים משמעותיים.
בשנת 795 הקים קרל הגדול את המרקה היספניקה (Marca Hispanica - הספר הספרדי), רצועת חיץ בין ממלכת הפרנקים שמצפון לפירנאים ובין אל-אנדלוס המוסלמית שמדרום לה.
לאורך הרצועה, שחפפה את הרי הפירנאים, הוקמו מספר ישויות שבראשן עמדו אצילים, ואשר היו כפופות לאימפריה הקרולינגית.
בתקופה זו הוקמה גם אנדורה, ככל הנראה במקביל להקמתן של אורז'ל (Urgell) וסֶרדניה (Cerdanya) בשנת 798. מבין כ-20 ישויות שונות שהרכיבו את המרקה היספניקה, נותרה רק אנדורה חופשית, כפי שמעיד עליה המנונה:
עם חלוקתה של האימפריה הקרולינגית, מסר שארל הקירח את השליטה באנדורה לסוניפרד הראשון (Sunifred I), רוזן סרדניה ואורז'ל, בשנת 843, וזאת בתמורה לתמיכתו של האחרון בשארל הקרח כמלחמותיו נגד הנורמנים.
המסמך הקדום ביותר המתייחס באופן ברור לאנדורה הוא מתקופה זו (שנת 839).
המסמך כתוב לטינית ומתאר את ששת רובעיה של אנדורה:
"חופשיים גם הם, הרבעים של עמקי אנדורה, ובהם רובע "לוריה", "אנדורה יחד עם סנטה קולומה", "מסנה", ו"אורדינו", "אנקמפ" ו"קניו", על כל כנסיותיהם ורכושם, הגדולים והקטנים".
ששת הרבעים האלה הם רובעיה של אנדורה עד היום, אך נוסף להם רובע שביעי - "אסקלדס אנגורדני" (Escaldes-Engordany).
עם התפשטותה של רוזנות אורז'ל דרומה אל האזורים הפוריים הסמוכים לאברו, ירדה חשיבותה של אנדורה ההררית.
ב-988, ויתר בוריי השני (Borrell II), רוזן ברצלונה ואורז'ל על לוריה, סנטה קולומה ואורדינו, ומסרם באופן זמני לידי הדיוקסיה של אורז'ל שבראשה הבישוף של אורז'ל.
במאה ה-12 אושרה שוב שליטתו של הבישוף מאורז'ל באנדורה, וב-27 בינואר 1133 ויתר הרוזן ארמנגול השישי (Ermengol VI) על כל זכויותיו במקום, ומסרם לידי הבישוף, האב ברנגר (Berenguer), ולידי קתדרלת אורז'ל.
השליטה הטריטוריאלית של בישופי אורז'ל באנדורה הפכה לבעלות חוקית ונשאה אופי פיאודלי.
ב-1162 נחתם הסכם פשרה בדבר הסדרי תשלום המיסים בין הבישוף ברנט סנס (Bernat Sanç) לבין ראשי הרבעים, וב-1176 עדכן הבישוף ארנאו דה פריישנס (Arnau de Preixens) את סכומי המיסים והורה שבמקרה הצורך, יתייצב אדם אחד מכל בית-אב באנדורה לשירות צבאי.
על הסכם זה חתם כל ראש משפחה, דבר המאפשר להעריך את מספר התושבים במקום שעמד אותה עת על כ-838 איש.
כללים אלה כמו גם 2,298 חובות וזכויות נוספות אושרו על ידי כל הבישופים שלאחר מכן.
עם זאת, בהיעדר כוח צבאי ממשי, נאלצו הבישופים של אורז'ל לפנות לעזרתו "בית קבואט" (Casa de Caboet), בית אצולה קטלני, בבקשה כי יפרוס עליהם את חסותו ויספק להם הגנה.
ב-14 בינואר 1170 העביר ארנאו דה קבואט את זכותיו על עמקי אנדורה לבתו ארלנדה, ובסוף המאה ה-12 התחתנה זו עם ארנאו דה קסטייבו (Arnau de Castellbó), אציל ממשפחת קסטייבו.
הבישוף מאורז'ל הוטרד מאיחוד משפחות זה וחשש לנסיגה בזכויותיו באנדורה, בעיקר בשל כך שבית קסטייבו השתייך לכת הקתרים.
ואכן, חייליו של קסטייבו, יחד עם אלה של הרוזן דה פווה (Comte de Foix) הצרפתי, הרסו את קתדרלת אורז'ל ובזזו אותה, וכך עשו לכנסיות נוספות באזור.
לבסוף, ב-1201 הושג הסכם בין הבישוף ברנאט דה וילמור (Bernat de Vilamur) וארנאו דה קסטייבו, לפיו ויתר הראשון על בעלותו באנדורה בתמורה לשבועת אימונים של קסטייבו ובתו ארמסנדה (Ermessenda).
בשנת 1208 התחתנה ארמסנדה דה קסטייבו, בתם של ארנאו דה קסטייבו וארלנדה דה קבואט, עם רוז'ה ברנאט השני לבית פווה (Roger Bernat II de Foix), וכך אוחדו זכויותיהם על אנדורה של שלושת בתי האצולה - קבואט, קסטייבו ופווה.
אולם בתקופתו של נכדם של ארמסנדה וארנאו, רוז'ה ברנאט השלישי (Roger Bernat III), ניצב פרה השלישי מאראגון לצידו של הבישוף מאורז'ל כנגד הרוזן פווה.
לבסוף הושג הסכם פשרה ולפיו ישלטו השניים באנדורה ביחד.
ההסכם נחתם ביום 8 בספטמבר 1278 ונודע כ"הסכם השוויון הראשון" ("Primer Pareatge").
הסכמים מסוג זה רווחו בצרפת בימי הביניים ונחתמו תמיד בין אציל מחד לבין גוף כנסייתי מנגד.
מצב דברים זה נשמר באנדורה גם כיום, אם כי בשנת 1993 עודכן באופן משמעותי.
וכך באים הדברים לידי ביטוי בהמנון המדינה:
ההסכם העניק לשני השליטים סמכות בדרגת "Merum Imperium", שנייה בהיקפה רק למלוכה, והגדיר את מעמדם.
עוד הגדיר ההסכם את משטר תשלום המיסים - שנה אחת לבישוף בסך של 4,000 סו, ובשנה שלאחריה לרוזן בסך שהיה חופשי לקבוע.
לשני השליטים הייתה סמכות משפטית משותפת באנדורה, ותושביה חבו חובת שירות צבאי בעת הצורך לשניהם.
זמן קצר לאחר חתימת ההסכם, הקים הרוזן של פווה טירה בפויצ' דה סנט ויסנס (Puig de Sant Vicenç), דבר שהעלה את חמתו של הבישוף.
בשל כך נחתם "הסכם שוויון" שני ביום 6 בדצמבר 1288, אשר קבע מספר כללים חדשים, ובהם כלל ולפיו איש משני השליטים לא יהיה רשאי להקים מצודה או טירה בלא הסכמת עמיתו.
בשנת 1419 הוקמה "מועצת הארץ" (Consell de la Terra) שנציגי תושבי אנדורה היו חברים בה.
המועצה הזאת הפכה לאחר מכן למועצה הכללית של העמקים (Consell General de les Valls), שהיא הפרלמנט של אנדורה כיום, והיא אחד מבתי הנבחרים העתיקים באירופה.
במאה ה-15, בשל קשרי נישואין, עברה השליטה באנדורה מבית פואה אל מלכי נווארה.
כך, משהיה המלך אנרי השלישי מנווארה לאנרי הרביעי מלך צרפת ב-1589, היה מלך צרפת לאחד משני שליטיה של אנדורה.
בתחילת המאה ה-18 נותרה אנדורה נייטרלית במלחמת הירושה הספרדית.
עם פרוץ המהפכה הצרפתית ב-1789 התכחשה צרפת להסכמי השוויון בשל מקורם הפיאודלי, אך נפוליאון השיב את המצב לקדמותו ב-1806. אנדורה שמרה על עצמאותה בתקופה זו, למעט בין השנים 1812 ו-1814, עת ספחה צרפת את קטלוניה.
ב-14 באפריל 1866 התקבלה באנדורה רפורמה אשר העמיקה את מעורבות התושבים בשלטון, והמועצה שנקראה מעתה "המועצה הכללית" (Consell General) כללה 24 חברים שבחרו את ראשי הרבעים.
עד למאה ה-20 הייתה אנדורה מדינה חקלאית ומבודדת, שסבלה תנאי מחיה קשים ואשר לא זכתה לתשומת לבם של שני שליטיה ושתי שכנותיה, ספרד וצרפת, ואלה המשיכו וקיימו בה משטר פיאודלי המתאים לימי הביניים.
רק ב-1913 נבנה הכביש הראשון שחיבר את המדינה אל העיר סאו ד'אורז'ל, וב-1933 הסתיימה בנייתו של כביש אשר חצה את מעבר דה לה קאסה (Pas de la Casa) לכיוון צרפת (כיום אתר הסקי הגדול במדינה); ובכך, נשבר במידת מה בידודה הפיזי של המדינה.
ב-1928 החלה ספרד להעניק שירותי דואר למדינה ושלוש שנים לאחר מכן הנהיגה גם צרפת שירות דומה.
ב-1935 חוברה המדינה לראשונה לאספקת החשמל, ב-1938 החלו שידוריו של "רדיו אנדורה" (Ràdio Andorra) וב-1940 חוברה המדינה לרשת הטלפון.
ב-17 ביוני 1933 אישרה המועצה הכללית זכות בחירה לגברים בני 25 שנה ויותר, שהייתה נתונה עד אז לראשי משפחות בלבד; אולם צעד זה הוכרז על ידי בית המשפט העליון כהפרת ריבונותם של שני הנסיכים השליטים של המדינה, והורה על פיזור המועצה הכללית.
חברי המועצה נאלצו לחדול ממשרתם ולהמשיך את מחאתם אגב אווירה של חוסר שקט במדינה.
לבקשת הבישוף מאורז'ל שלח נשיא צרפת כוח צבאי לאנדורה ביום 8 באוגוסט 1933, אשר כבש את המדינה במטרה להשיב את הסדר הציבורי על כנו.
הכוח הצרפתי נסוג חודשיים לאחר מכן, ב-9 באוקטובר 1933, לאחר שחיסל את ההתנגדות והבטיח את קיומן של הבחירות שבפתח לפי המתכונת הקודמת.
שנה לאחר מכן התרחשה במדינה הזעירה פרשה תמוהה שבמהלכה ניסה בוריס סקוסירב (Борис Скосырев), נוכל רוסי או בלארוסי, לקחת את השלטון לידיו.
סקוסירב הגיע לאנדורה במועד בלתי ידוע ובחודש דצמבר 1933 השיג אזרחות אנדורית.
הוא הגה תוכנית לרפורמה שלטונית שבראשה יעמוד הוא עצמו, והשיג את תמיכת חברי המועצה הכללית למנותו למלך אנדורה.
ב-9 ביולי 1934 הוקמה ממשלה זמנית במדינה אשר הכריזה על ניסוח מחדש של החוקה ועל חירויות פרט מלאות.
ב-12 ביולי 1934, הכריז סקוסירב על עצמו כ"בוריס הראשון, הנסיך הריבון של אנדורה מטעם מלך צרפת" וכן הכריז מלחמה על הבישוף מאורז'ל, הריבון האחר של המדינה.
יומיים לאחר מכן, נכנס כוח ספרדי לאנדורה ועצר את סקורסירב (צרפת בחרה הפעם שלא להתערב).
הוא נלקח לברצלונה ולאחר מכן למדריד, שם הוחזק במעצר עד גירושו מספרד בחודש נובמבר 1934. על פרשה זו כתב הסופר הקטלני אנטוני מוריי אי מורה (Antoni Morell i Mora) את ספרו "בוריס הראשון, מלך אנדורה" (Boris I, rei d'Andorra).
במשך מלחמת האזרחים בספרד עד כיבוש צרפת במלחמת העולם השנייה ביוני 1940, נכח כוח מצב צרפתי באנדורה כדי להדוף התקפה אפשרית על המדינה מצד כוחותיו של פרנסיסקו פרנקו.
בעת מלחמת העולם השנייה שמרה אנדורה על נייטרליות.
עם זאת, ב-1944 נכנס כוח גרמני אל המדינה בלא הסכמתו של הבישוף מאורז'ל ושהה בה עד 1945, אך מבלי שגרם נזק.
ב-1958 נחתם הסכם שלום בין אנדורה וגרמניה.
שנות השישים של המאה ה-20 אופיינו בעלייה חדה באיכות החיים במדינה ובהתפתחות המסחר והתיירות, ואתרי הסקי הראשונים החלו להבנות בתקופה זו.
ב-1958 מנתה אוכלוסיית המדינה כ-5,300 תושבים.
ב-1968 הוקם מוסד לביטוח לאומי (la Caixa Andorrana de Seguretat), וב-1970 הוענקה זכות בחירה גם לנשים וגיל הבחירה הורד ל-21 שנה לכל התושבים; באותה השנה, מנתה אוכלוסיית אנדורה כ-19,000 תושבים.
ב-1973 נפגשו שני שליטי המדינה המשותפים, נשיא צרפת ז'ורז' פומפידו והבישוף ז'ואן מרטי אי אלניס (Joan Martí i Alanis), וזאת לראשונה מאז המאה ה-13. מאז נערכו מפגשים תכופים בין שני הנושאים במשרות.
התפתחותה של המדינה הואצה באופן משמעותי בשנות ה-80 של המאה ה-20, שכללה הפרדת רשויות, הצטרפות לארגון בינלאומי לראשונה בתולדותיה (ארגון התיירות הבינלאומי), ולאחר מכן, ב-1990, חתימה על הסכם עם הקהילה האירופית.
שינויים מרחיקי לכת חלו בשנות ה-90, ובהם חקיקת חוק עונשין והחלפת חוקה ב-14 במרץ 1993, באופן המגדיר את אנדורה כדמוקרטיה פרלמנטרית ריבונית, השומרת עדיין על שני הנסיכים השותפים כראשי המדינה, אך מעניקה את הכוח הביצועי במדינה לראש הממשלה.
שני השליטים המשותפים חולקים מאז בסמכויות מוגבלות שאינן כוללות זכות וטו על החלטות הממשלה.
ב-28 ביולי 1993 הצטרפה אנדורה לאומות המאוחדות ושנתיים לאחר מכן הוקמה תחנת הטלוויזיה (Andorra Televisió).
ב-1997 הוקמה אוניברסיטת אנדורה (Universitat d'Andorra) וב-1 בינואר 2002 אומץ האירו כמטבע העיקרי במדינה.
ההתפתחות והצמיחה הכלכלית הביאו להגירת כוח עבודה אל המדינה, והקבוצה הזרה הגדולה ביותר (אחרי הספרדים והצרפתים) הם הפורטוגלים המונים 11% מהאוכלוסייה; כך, הפכה אנדורה למדינה בעלת מיעוט המחזיקים באזרחותה, אך על-פי החוקה, אפשר לגבות גם מיסים מתושבים שאינם אזרחים.
אנדורה היא כיום אזור פטור ממכס, וכ-11.6 מיליון תיירים בשנה פוקדים אותה בכל עונות השנה (פי 150 ממספר תושביה!).
בשנת 2012 היה פרנסואה הולנד לשליט אנדורה, לצידו של הבישוף ז'ואן אנריק ויווס סיסיליה (Joan Enric Vives Sicília) המכהן משנת 2003.
Creient i lliure onze segles'' מאמינה וחופשית במשך אחת-עשרה מאות creient i lliure vull ser מאמינה וחופשית אשאר.
ההיסטוריה של ארגנטינה נחלקה על ידי היסטוריונים לארבע תקופות עיקריות:
תקופת יצירת האומה הארגנטינאית (1810–1880)
ההיסטוריה של ארגנטינה המודרנית (בערך משנת 1880).
התיישבות האדם בשטחי רפובליקת ארגנטינה של זמננו היא המאוחרת ביותר מבין אזורי יבשת אמריקה, עקב מיקומה בדרום היבשת, ונראה כי רק לפני כ-13 אלף שנה היא הגיעה אל החלק הדרומי של פטגוניה.
התיעוד הכתוב הראשון המוכר לנו לחיים באזור החל עם הגעתם של ראשוני המתיישבים הספרדים אל ריו דה לה פלטה במסעו של חואן דיאז די סוליס בשנת 1516. אירוע זה סימן את תחילת השליטה הספרדית באזור.
בשנת 1776 הקימה ממלכת ספרד את מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה באזור בו נמצאות כיום ארגנטינה, אורוגוואי, פרגוואי ובוליביה.
בירת מלכות המשנה שכנה בבואנוס איירס.
במהפכת מאי, בשנת 1810, מרדו התושבים ב ובשנת 1816 הכריזו על הקמת הפרובינציות המאוחדות של ריו דה לה פלטה.
הספרדים הובסו בשנת 1824, ובין השנים 1853–1861 הוקמה הרפובליקה הפדרלית של ארגנטינה.
התיישבות האדם בשטחי רפובליקת ארגנטינה של זמננו, החלה כפי הנראה לפני יותר מ-10 אלף שנה.
השריד העתיק ביותר המוכר של התיישבות אנושית בארגנטינה הוא מערת הידיים (Cueva de las manos) הנמצאת בפטגוניה באזור פריטו מורנו, ובה ציורי קיר והטבעות של טביעות ידיים.
הציור העתיק ביותר ביניהם הוא כנראה בן יותר מ-9,000 שנה.
שרידי פעילות של התרבויות הקדומות ביותר באזור, אשר עשו שימוש בכלים, התגלו בצפון-מערב ארגנטינה על מורדות הרי האנדים, והם מתוארכים ל.
לכ-56% מהאוכלוסייה האינדיאנית בארגנטינה הנוכחית יש שורשים לאבות קדומים מהיישובים המקוריים.
ילידי דרום אמריקה (או בשמם המקומי: דִיאָגִיטָה-קָאלָאצָ'אקִי) בצפון ארגנטינה חיו על גבולות אימפריית האינקה המתרחבת.
במרבית השטחים הייתה ההתיישבות דלילה ביותר, כאשר הרמה הטכנולוגית הפשוטה של שבטים אלה לא אפשרה להם פיתוח אינטנסיבי של מקורות המזון שלהם שיאפשר התרבות גדולה של האוכלוסייה.
יוצאי דופן בתמונה הזאת היו ההתיישבויות של אימפריית הטיוואנאקו והיורשת שלה, אימפריית האינקה, שחדרו אל גבולות האזור המוכר כיום כארגנטינה מצד הגבול הבוליביאני שמצפון.
הם לא הקימו מרכזי התיישבות גדולים ועל פי המחקרים הארכאולוגיים נראה שהם הסתפקו בהקמת מוצבי חוץ לשמירת גבולות הממלכה ולגביית מס עובד מהשבטים המקומיים.
האירופאים הגיעו לאזור בשנת 1502 על רקע מסעו של אמריגו וספוצ'י.
כאשר הנווט הספרדי חואן דיאס דה סוליס הגיע אל נהר הריו דה לה פלטה, בשנת 1516. בשנת 1536 הקימו הספרדים התיישבות קטנה וארעית במקום בו שוכנת היום העיר בואנוס איירס ובשנת 1580 הקימה בה ספרד התיישבות קבועה אשר נכללה באזורי השליטה של מלכות המשנה של פרו.
הספרדים העלו את חשיבות האזור על ידי הקמת מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה (Virreinato del Río de la Plata) בשנת 1776, לאחר שקודם לכן היה האזור תחת שיפוטה של מלכות המשנה של פרו.
מלכות המשנה הכילה שטחים גדולים ונרחבים שכללו את שטחי ארגנטינה, אורוגוואי, פרגוואי וחלקים מבוליביה אך התקיימה רק שנים מעטות.
במשך תקופה זו, נמל בואנוס איירס פרח ושגשג עקב סיבות רבות, כמו ההכנסות הצומחות של מכרות מתכות אצילות שבפוטוסי שבבוליביה, העלייה בהובלה הימית של טוּבִין, גידול בקר לשם ייצוא בשביל תעשיית העור ולמוצרים נוספים, ומעוד סיבות פוליטיות שהפכו את בואנוס איירס לאחד ממרכזי המסחר החשובים של האזור.
מלכות המשנה הצעירה של ריו דה לה פלטה פורקה במהרה בעקבות התמיכה הספרדית הדועכת שנפסקה כמעט לחלוטין, וכאשר תקף נפולאון את ספרד והפיל את המונרכיה שם, שימש צעד זה כאמתלה בידי תושבי בואנוס איירס להתנתק מספרד.
על רקע המלחמות הנפוליאוניות באירופה, התפשטותה של האימפריה הבריטית בעולם ומאבקה של בריטניה בצרפת התקיימו ב-1806 וב-1807, שני ניסיונות כושלים של הבריטים להשתלט על הריו דה לה פלטה, כחלק מהמגמה שלהם לבנות מאחזים צבאיים ומסחריים לאורך נתיבי הים העולמיים, וכחלק ממלחמתם בנפוליאון (בשלב זה ספרד עדיין הייתה בעלת ברית שלו).
ניסיונות אלו נתקלו בהתנגדות עיקשת של המתיישבים שכללה מתקפת נגד במקרה הראשון ולחימה ברחבות ומבית לבית במקרה השני עד שנכנע צבא הפלישה הבריטי ונסוג מהעיר.
אירועים אלו נחרטו בזיכרון ההיסטורי הארגנטינאי כאירועים אשר בהם המתיישבים התנגדו ועמדו על שלהם מול אחת ממעצמות העל (באותו הזמן) בלי לקבל כל סיוע מספרד.
האוכלוסייה הארגנטינאית, אשר הייתה ברובה המכריע אירופאית במוצאה, חייתה תחת ההשפעה של ההתרחשויות והלכי הרוח באירופה במדינות המוצא של האוכלוסייה.
על רקע זה שמעה של המהפכה הצרפתית ושל המלחמה המהפכנית בארצות הברית הביאו רעיונות ותנועות ליברליות אליה ואל כלל אזורי אמריקה הלטינית.
לאחר שצרפת השתלטה על ספרד, נטלו המתיישבים בבואנוס-איירס את השליטה המנהלית והמדינית לידיהם.
הם הקימו חוּנְטָה שתנהל את הפעילות השלטונית ב-25 במאי 1810 והזמינו את שאר הפרובינציות להצטרף אליהם.
המתיישבים השתמשו בהדחתו של מלך ספרד בידי נפוליאון כאמתלה על מנת שלא להצטייר כמי שמורדים בו, וההכרזה הרשמית על עצמאות המדינה נדחתה עד לשובו אל כס השלטון - משלא נותרה בידיהם ברירה אחרת.
כאשר ברקע הדברים גם פרגוואי, המדינה השכנה, הכריזה עצמאות בשנת 1811.
בין השנים 1814 ל-1817 הוביל הגנרל חוסה דה סן מרטין מסעות צבאיים כנגד כוחות מצב ספרדיים והשתלט על אזורים הולכים וגדלים עד לשחרור מלא של ארגנטינה ואז חצה את האנדים באזור העיר מנדוסה, פלש אל צ'ילה השכנה, שחרר גם אותה וממנה המשיך אל מחוזות אחרים.
הארגנטינאים רואים בסן מרטין, שלחם בארגנטינה, צ'ילה, אקוודור ופרו, את המשחרר הלאומי שלהם.
ב-9 ביולי 1816 הכריז רשמית הקונגרס שהתכנס בעיר טוקומן שבצפון ארגנטינה על עצמאות מהספרדים.
בוליביה הכריזה את עצמאותה ב-1825, ולאחר מלחמת ארגנטינה–ברזיל עשתה זאת גם אורוגוואי.
ב-2 בפברואר 1825, חתמה הממלכה המאוחדת ברית ידידות וקשרי מסחר ושיט עם ארגנטינה ובכך הייתה למדינה הראשונה שהכירה בה כמדינה עצמאית.
לאחר תבוסת הספרדים, הופיעו שתי גישמות באוכלוסייה הארגנטינאית בנוגע לדרך שבה יש לקיים את העצמאות, כאשר מצד אחד ניצבו המאחדים (unitarios) ששאפו להקים מדינה מאוחדת בעלת שליטה מלאה על כל אזוריה, ומן העבר השני הפדרליסטים שרצו לראות מדינה עם עצמאות רבה למחוזות ושליטה חלקית בלבד של השלטון המרכזי.
מלחמות אזרחים אשר פרצו בין שתי מגמות אלה הביאו על המדינה תקופות ארוכות של חוסר-סדר לאורך המאה ה-19.
במחצית הראשונה של המאה ה-19 כמעט ולא התקיים בארגנטינה שלטון מרכזי, והיא התנהלה כאוסף של מחוזות.
הדמות הדומיננטית בתקופה זאת היה הפדרליסט חואן מנואל דה רוסאס, דיקטטור ששלט בפרובינציית בואנוס איירס מ-1829 עד 1852, וניהל את יחסי החוץ של המדינה כולה, בהיעדר שלטון פדרלי אחר; הוא מנע את איחודן של הפרובינציות, ומשך בחוטים מאחורי הקלעים כדי להשפיע עליהן.
רוסאס עסק הרבה יותר בהשתלטות על בואנוס איירס מאשר בפדרליזם עקרוני.
הוא הקים משטרה חשאית למחצה, ה"מסורקה" (La Mazorca) ששימשה אותו לביסוס שלטונו בבואנוס איירס בדרך של טרור.
לאחר הפיכה שהונהגה בידי הגנרל חוסטו חוסה דה אורקיסה, פדרליסט מורד שנתמך בידי אורוגוואי וברזיל, התבססה אחדותה הלאומית של ארגנטינה מבחינה רשמית, ובשנת 1853 אושרה החוקה.
בתקופה זו, אוכלוסיית ארגנטינה כללה בעיקר מהגרים ספרדיים וצאצאיהם הקריאולים, שחלקם התגורר בבואנוס איירס ובערים אחרות, וחלקם חי בפמפס כגאוצ'וס.
לצידם הייתה גם אוכלוסייה משמעותית של צאצאי עבדים אפריקאיים, שרובם לא שמרו על זהות ייחודית והתמזגו באוכלוסייה.
ילידים התגוררו בעיקר באזור הצפון-מערבי ההררי ובאזורים הדרומיים.
הכלכלה הכפרית בתקופה זו הייתה מבוססת כמעט לגמרי על מרעה של בקר וצאן.
אף על פי שהקרקע הפורייה התאימה מאוד לגידול תבואה, בתקופה זאת עדיין לא היה בארגנטינה מספיק כוח אדם כדי לקיים חקלאות אינטנסיבית יותר לנצל את המשאב הזה.
לפיכך, פעילות כלכלית שצורכת הון רב אך יחסית מעט כוח אדם היא שהייתה דומיננטית בכלכלה.
הילידים אשר פלשו מעת לעת אל אזורי ההתיישבות של המתיישבים האירופאים עדיין איימו על אזורי הספר הדרומיים של המדינה מכיוון פטגוניה.
בריטניה השקיעה בתקופה זאת הון רב בפיתוחה של ארגנטינה כחלק מהמעבר שלה לאורך תקופה זאת מקולוניאליזם, שבו היא כובשת ומנהלת טריטוריות, אל פוסט קולוניאליזם שבו היא שולטת כלכלית ועסקית בשטחים שאינם תחת שליטתה המדינית והופכת אותם לספקים של מוצרי חקלאות ומחצבים ושוקי יעד לתוצרת התעשייתית שלה.
היא עשתה זאת בארגנטינה תוך ניצול מעמדה כמעצמה הימית הגדולה.
בורחס כתב מאוחר יותר שארגנטינה השיגה עצמאות מספרד, אך הכיבוש הספרדי של ארגנטינה עדיין לא הושלם.
מבחינה כלכלית, כפי שכתב פרנאן ברודל, השלטון הספרדי הוחלף בתלות בהון האנגלי.
הון זה הושקע בתשתיות, כמו מסילות ברזל, ובהקמת חוות, בעיקר בפטגוניה ובסביבות חצי האי ואלדס, אזורים שאליהם הגיעו מהגרים בריטיים רבים.
שני כוחות עיקריים השפיעו על התפתחותה של המדינה הארגנטינאית המודרנית בסוף המאה ה-19: טכניקות חקלאיות מודרניות והשתלבות ארגנטינה בכלכלה העולמית.
השקעה זרה והגירה מאירופה סייעה למהפכה הכלכלית.
בתחומים כמו רכבות ונמלים הושקע הון זר, בעיקר אנגלי, אשר השאיר את חותמו בתחומי פעילות שונים, כאשר עד היום נהוגה בארגנטינה מערכת רכבות על פי הסטנדרטים הבריטיים, אף על פי ששאר התחבורה היא במודל האירופאי.
דבר דומה התרחש במבנה הצבא הארגנטינאי, אשר בו מתקיים פיקוד עצמאי במידה רבה של הזרועות השונות, ובו התבססו בצבא היבשה השפעות של מבנה הצבא הגרמני, אשר יועצים ממנו סייעו להקמת וארגון כוחות היבשה, ומצד שני הצי, אשר הוקם וטופח בעיקר בסיוע יועצים בריטיים, פועל עד היום במתכונת ומסורות בריטיות.
ההשקעות הזרות יצרו לעיתים חיכוך מול האוכלוסייה המקומית היות שהבעלים הזרים ציפו לשלוט בהשקעותיהם והשפיעו על אורח חייהם של העובדים והתושבים באזור.
בניגוד למשקיעים, המהגרים שפיתחו את משאביה של ארגנטינה (בעיקר בפמפס הדרומיים) הגיעו מכל אירופה, בדומה להגירה לארצות הברית, כאשר מקורות ההגירה העיקריים היו איטליה (ובמיוחד מחוזותיה הדרומיים), ספרד, ויילס, אירלנד וצרפת.
בשנים 1865–1870 התרחשה מלחמת הברית המשולשת, בין ארגנטינה, ברזיל ואורוגוואי לבין פרגוואי.
בעשור הבא, הגנרל חוליו ארחנטינו רוקה ביסס את השליטה של בואנוס איירס על הפמפס ואת הניצחון של האוניטריוס על הפדרליסטים אשר הפך למעשה את ארגנטינה למדינה מאוחדת תחת שלטון מרכזי עד ימינו אלה; ב-1880, רוקה הושבע לנשיא.
בשנים 1880 עד 1929 כלכלתה של ארגנטינה התפתחה, בעיקר בשל צמיחה של היצוא.
הכלכלה הייתה מכוונת יותר ויותר ליצוא מוצרים חקלאיים, בייחוד בשר וחיטה, ואילו הצמיחה של התעשייה המקומית נפגעה מיבוא של מוצרים תעשייתיים זולים.
חשוב לא פחות מהביקוש למוצרים חקלאיים ארגנטינאים הייתה ההשקעה של הון זר.
בשנת 1884 הועבר חוק שהבטיח חינוך כללי, חופשי ולא-דתי לכל ילד.
ממשלתו של רוקה וגם הממשלות האחרות פעלו לפיכך בעיקר על פי האינטרסים של בעלי הקרקעות הגדולים.
בתחילת דרכה של המדינה תפסה מרבית האוכלוסייה את זהותה כחלק ממארג מדינות אמריקה הלטינית, על רקע השחרור הכללי של מרביתן משליטת ספרד ושיתופי פעולה ביניהן למטרה זאת.
מתחילת המאה ה-20 בערך נטתה הלאומיות הארגנטינאית יותר ויותר לזהות את ארגנטינה עם אירופה וארצות הברית, במקום הזדהות עם שאר דרום אמריקה.
ארגנטינה מסמנת את עצמה כמדינה אירופאית באופן מיוחד בתוך כלל היבשת, היא מקיימת קשר הדוק עם מדינות המערב ועיקר הסחר שלה הוא איתן, מתקיימות בה השקעות זרות רבות, והדבר משפיע על אורח החיים, על הבניה בערים הגדולות ועל התרבות, כולל חיי הלילה.
השמרנים, אשר מנהיגיהם באו מקרב בעלי הקרקעות בעיקר, שלטו עד תקופה זאת בפוליטיקה הארגנטינאית, עד שב-1916 יריביהם הרדיקלים זכו בבחירות והשתלטו על הממשלה.
עליית הרדיקלים נבעה מגלי ההגירה של המאה ה-19 אשר הביאו אל ארגנטינה אוכלוסייה משכילה, והקימו מרכזי פעילות וחברה בערים הגדולות, אשר היו מחוברים יותר אל הפוליטיקה והיו מרוחקים יותר משליטתם של בעלי הקרקעות, בניגוד לגאוצ'וס.
הליברלים ביטאו את הלכי הרוח של אותן שנים באירופה ובארצות הברית של התרחבות הביטוי של שכבות האוכולוסיה והעמקת הדמוקרטיה, הם הדגישו את הבחירות החופשיות והמוסדות הדמוקרטיים, פתחו את הדרך בפני המעמד הבינוני הגדל של ארגנטינה, שאופיין בדרך כלל בהשכלה גבוהה יחסית ושצמח על רקע הצמיחה הכלכלית של אותן שנים.
בין 1930, השנה בה הצבא תפס לראשונה את השלטון, ל-1983 - השנה בה החלה התקופה הדמוקרטית הנמשכת עד היום; ארגנטינה התנדנדה בין דמוקרטיה לדיקטטורה צבאית, במשך 53 שנים.
עשור זה (Década Infame) החל עם ההפיכה הצבאית בספטמבר 1930 בראשות הגנרל חוסה פליקס אוריבורו (José Félix Uriburu) שהדיח את הנשיא הרדיקלי איפוליטו איריגוז'ן (Hipólito Yrigoyen) שנבחר ב-1928.
עד 1943 שלטו נשיאים מושחתים בחסות הצבא.
בתקופה זו גם החלה מיושמת מדיניות כלכלית שהתבססה על יצור תחליפי יבוא.
בעקבות המהפכה הבולשביקית ב-1917, הוקמו בהשראת ברית המועצות מפלגות קומוניסטיות במדינות שונות; והיו אף מספר ניסיונות להפיכות קומוניסטיות באירופה שלא צלחו.