tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נקיק המוות הוא כינויו של נקיק פטרושינו , אתר בפאתי טאגאנרוג, רוסיה, בו נטבחו 7,000 אזרחים סובייטים בהוראת הצבא הנאצי בסיוע אוגדות לא גרמניות גם בשנת 1941–1943 במהלך כיבוש טאגאנרוג.
ב-17 באוקטובר 1941 הגיעו אוגדות השריון של דיוויזיית ה-SS ויקינג ודיוויזיית האס אס הראשונה לייבסטנדארטה אס אס אדולף היטלר מארמיית פאנצר 1 בפאתי טאגאנרוג וכמה פאנצרים פרצו דרך לנמל הים ופתחו באש לעבר סירות התותחים "קרנקל" ו"רוסטוב- דון" וספינת התובלה האחרונה שפינתה נשים וילדים.
העיר נזנחה על ידי הצבא האדום שנסוג ב-22 באוקטובר 1941.
נקיק פטרושינו הוא חלקת חול דקה במפרץ טאגאנרוג, לחוף ים אזוב בפרברי דרום-מערב טאגאנרוג.
פטרושינו היא מחצבה שנמצאת בסמוך לחברת המטוסים של ברייב, שהוקמה בראשית המאה העשרים לאחר מיצוי טיט לבני בניין שאינם קיימים עוד.
יחידת -SS איינזצגרופן Sonderkommando 10a ביצעה רצח עם שיטתי של אזרחי טאגאנרוג עוד מימי הכיבוש הראשונים.
הקבוצות הגדולות של אזרחים (זקנים, נשים, קומוניסטים, קומוניסטים צעירים, צוענים, יהודים, וכל אחד החשודים בסיוע לתנועת ההתנגדות של טאגאנרוג) נלקחו מככר ולדימיר בטאגאנרוג לכפר פטרושינו (ליד ברייב) ונורו בנקיק פטרושינו (נקיק המוות).
הטבח בטגאנרוג התחיל עם הפתרון הסופי של השאלה היהודית.
ב-22 באוקטובר 1941 הוציא המפקד הנאצי אלברטי, הוראה לכל העם היהודי לענוד מגן דוד ולהירשם.
אחריה הגיעה פנייה לאוכלוסייה היהודית בטאגאנרוג שנחתמה על ידי אלברטי.
"הערעור" קרא לכל היהודים להתכנס ב-29 באוקטובר 1941 בשעה 8:00 בבוקר ברחבת ולדימיר בטגאנרוג משם הם היו אמורים להילקח לגטו.
חיבור או תחרה חייבים להיות מחוברים לתווי לוח קרטון עם שמות מלאים וכתובת מלאה.
אנו ממליצים מאוד ליהודים לקחת איתם את כל חפצי הערך והמזומנים..."
ב-29 באוקטובר 1941 התאספו כל יהודי טגאנרוג (בסביבות 2,500 איש) בככר ולדימיר ונרשמו מייד בבניין בית הספר מספר 27 מול הככר ונלקחו במשאיות לנקיק פטרושינו ליד מפעל המטוסים של ברייב, שם נורו למוות על ידי משתפי פעולה של Schutzmannschaft בשליטת Einsatzgruppe D בפיקודו של אוטו אולנגורף.
מבין כל הילדים היהודים שחיו בטאגאנרוג בשנת 1941, רק ילד בן 14 וולודיה קוברין הצליחו להימלט מהמוות הוודאי, בעזרתם של אנשים שונים בטאגאנרוג ובמיוחד אנה מיכאילובנה פוקרובסקאיה, שקיבלה את תואר חסידת אומות העולם על ידי הפרופסור אליסה שנאר, שגרירת ישראל ברוסיה ב-19 ביולי 1996
ב-21 באוגוסט 1943, שבוע לפני שחרור טגאנרוג על ידי הצבא האדום, נורו למוות 80 אזרחים (עובדים, נשים וצעירים) על חוף הים של מפרץ טאגאנרוג, בנקיק פטרושינו.
ההערכות של המספר הכולל של ההרוגים בנקיק פטרושינו ובעיר טאגאנרוג במהלך הכיבוש הנאצי משתנות.
על פי המידע בארכיון המדינה, כ-7,000 תושבים (1,500 מהם ילדים בגילאים שונים) נורו למוות בפטרושינו.
עם זאת, רוב המקורות המודרניים מעריכים שהמספר הוא לפחות 10,000 ויותר.
לאחר שחרור טאגאנרוג, ב-1 בספטמבר 1943, נבדק בפומבי קבר ההמונים של האזרחים שנרצחו בנקיק פטרושינו.
מזכיר ועדת המפלגה הקומוניסטית בעיר טגאנרוג, אלכסנדר זובוב, נאם בפני האזרחים שנאספו.
הוועדה הרפואית התירה לבצע בדיקה של 31 גופות שנקברו במפלס העליון.
התביעה האשימה את הנאצים באחריות לרצח.
באוגוסט 1945 הונח אובליסק צנוע על קבר האחים בנקיק המוות.
העבודה על פרויקט מתחם זיכרון גדול החלה בשנת 1965. בחודשים מאי-יולי 1967 הוצג לציבור בבית התרבות של טאגאנרוג הפרויקט של מתחם זיכרון שתוכנן על ידי אדריכלים מרוסטוב על הדון.
אף על פי שהפרויקט התקבל היטב, הוא לא יושם.
העיצוב הבא הוצע על ידי האדריכל ולדימיר פאבלוביץ' גראצ'ב, אשר מומש באופן חלקי בשנת 1973 לכבוד חגיגות 40 לשחרור טאגאנרוג על ידי הצבא האדום.
גובה הסטלה הוא 18 מטר, וכולל יד עם אצבע מורה שאורכו 4 מטר.
שמו של הפרויקט היה "קורבנות" (Жертвы), אך לאחר מספר דיונים הוא שונה "לוחמים" (Борцы).
ב-30 באוגוסט 1997, הוקמה אנדרטה לזכר הגברים, הנשים והילדים היהודים מטאגאנרוג שנורו למוות בנקיק על ידי יחידות האיינזצגרופן הגרמניות באוקטובר 1941. האנדרטה נבנתה ביוזמת הקהילה היהודית בטאגאנרוג.
בכל שנה, ביום שחרור טאגאנרוג, ב-30 באוגוסט משלחות של אנשי ממשל מקומיים ועובדים של טאגאנרוג, ותיקי מלחמה, ניצולי הכיבוש הנאצי, תלמידי בתי ספר ואנשי כמורה מבקרים במתחם בו נערכים אירועי הנצחה.
האירועים מתוארים ברומן "גיבורי טאגאנרוג" מאת הסופר הסובייטי גנריך בוריסוביץ' גופמן.
נקירו אוקוסיימה היא כדורגלנית עבר ניגרית.
הייתה ידועה בכינוי "המנהלת" ("The Headmistress"), בשל המנהג שלה לכבוש שערים מכריעים בעזרת ראשה.
אוקוסיימה נולדה במרץ 1972 בעיר אוניטשה.
כשהייתה בת 19 בלבד, היא ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת ואף נבחרה כקפטנית לגביע העולם הראשון שנערך ב-1991 בסין.
עד היום, היא האדם הצעיר ביותר ששימש כקפטן בתולדות גביע העולם (נשים וגברים).
בטורניר עצמו לא הצליחו הניגריות לעבור את שלב הבתים, לאחר שהפסידו בכל שלושת משחקיהן ולא כבשו אף שער.
חמש שנים לאחר מכן, אוקוסיימה נכללה בסגל הנבחרת לגביע העולם שהתקיים בשוודיה, אך הפעם ללא תפקיד הקפטנית.
את הטורניר היא פתחה בהרכב הראשון, בהפסד 8-0 לנורווגיה, אך בשני המשחקים הבאים כבר ירדה לספסל המחליפים.
גם בטורניר זה, ניגריה לא הצליחה להעפיל משלב הבתים וסיימה עם נקודה אחת בלבד.
ב-1998, היא כבשה שלושה שערים במסגרת אליפות אפריקה שנערכה בניגריה והובילה את הנבחרת לזכייה בטורניר.
הייתה זו הזכייה השלישית ברציפות של הניגריות באליפות, ואוקוסיימה קטפה גם את תואר מלכת השערים.
בעקבות הזכייה, העפילה ניגריה לגביע העולם שנערך שנה לאחר מכן בארצות הברית.
בטורניר זה, אוקוסיימה ונבחרתה הגיעו עד לרבע הגמר, במה שנחשב להישג הטוב ביותר של ניגריה במסגרת גביע העולם לנשים.
אוקוסיימה כבשה שני שערים בשלב הבתים ועוד אחד בהפסד 4-3 ברבע הגמר מול ברזיל.
אחרי גביע העולם החליטה אוקוסיימה להישאר ולשחק בארצות הברית, וחתמה בקבוצת "שארלוט ליידי איגלס" החצי-מקצוענית.
בשנת 2000 היא שיחקה בכל שלושת משחקיה של ניגריה בטורניר הכדורגל של אולימפיאדת סידני, אך לא כבשה אף שער.
הניגריות הפסידו בכל משחקיהן באולימפיאדה והודחו כבר אחרי הסיבוב הראשון, לאחר שסיימו במקום האחרון בבית.
מספר חודשים לאחר מכן זכתה אוקוסיימה עם ניגריה באליפות אפריקה שנערכה בדרום אפריקה.
ב-2001 החלה אוקוסיימה ללמוד באוניברסיטת "קלייטון סטייט" בג'ורג'יה, וסיימה באותה שנה כסגנית מלכת השערים של ליגת המכללות השנייה (NCAA D-II).
שנתיים לאחר מכן היא השתתפה בגביע העולם הרביעי והאחרון שלה, כשפתחה בשני משחקים בשלב הבתים - מול ארצות הברית ושוודיה.
גם בטורניר זה ניגריה לא הצליחה להעפיל לשלב הבא, ואוקוסיימה סיימה את קריירת המונדיאלים שלה עם 11 משחקים ושלושה שערים (שיא לכדורגלנית אפריקאית).
נקניקייה היא סוג של נקניק מבושל.
הנקניקייה היא מוצר בשר, העשוי מבשר טחון דק, בתוספת תבלינים ומעבים, כדוגמת קמח.
תערבות הבשר נדחסת לתוך מעטפת גלילית ארוכה ומבושלת בה, כדי להעניק לנקניקייה את צורתה הגלילית האופיינית.
המעטפת הגלילית, לתוכה נדחסת תערובת הבשר, עשויה באופן מסורתי מהמעי הדק המנוקה של בעלי חיים שונים, כגון כבש הבית, חזיר הבית וכולי.
כיום, ביצור תעשייתי של נקניקייות, אך גם אצל רבים מיצרני הנקניקייות הביתיים, מעטפת העשויה קולגן סינטטי מחליפה את המעטפת המסורתית, העשוייה מעיים, כמעטפת שלתוכה נדחסת תערובת הבשר.
הנקניקייה כמו הנקניק הייתה נפוצה כבר שנים רבות במטבחים ברחבי העולם גם כמוצר טרי וגם כמשומר.
המצאת הנקניקייה הווינאית הנפוצה היום מיוחסת ליוהאן גאורג לאהנר, בעל חנות בשרים בווינה, במאה ה-19.
נקניקייה תעשייתית עוברת תהליך בישול בקיטור במהלך הייצור ולכן אין חובה לבשלה טרם האכילה, אלא לשם חימומה וקבלת טעם עשיר יותר.
לצורך העשרת הטעמים ניתן לבשלה, לטגנה, לצלותה או לאפותה.
נקניקיות "מסורתיות" כדוגמת אלו אשר נמכרות אצל קצבים אינן מבושלות מראש אלא עטופות במעיים ויש לבשלן טרם האכילה.
יש הנוהגים להגיש נקניקייה בלחמנייה, עם סלטים ורטבים שונים.
לעיתים קרובות נקניקיות אלו נמכרות בדוכני מזון מהיר.
איגוד יצרני בשר הבוטיק בגרמניה מקיים תחרות על טיב הנקניקייה אחת לשלוש שנים, במסגרת יריד תעשיית הבשר ותחליפיו.
ב-2022 זכה הישראלי דובי פורת בשש מדליות זהב מדליית כסף וגביע האליפות בתחרות שהתקיימה בפרנקפורט.
ישנן גם נקניקיות טבעוניות מן הצומח שעשויות מטופו או חלבון סויה ללא רכיבים מן החי.
נקניק הוא מאכל העשוי מבשר טחון ומעובד בתוספת תבלינים, הנתון בעטיפה ממעי בעל חיים או מחומר סינתטי.
ההבדל בין נקניק לנקניקייה הוא שהראשון מוכן לאכילה כפי שהוא ומשתמר בדרך כלל ללא קירור, בעוד הנקניקייה דורשת קירור לאחסנתה ובישול לפני אכילתה.
המילה חודשה על ידי אליעזר בן־יהודה, שכותב עליה במילונו כי היא נהוגה בדיבור העברי בארץ ישראל.
יש המוצאים את מקור המילה בתלמוד הירושלמי (ארמית גלילית) שבו מופיע "נוקניקה": .
ופירש "המעריך": "נוקניקה – שהם בני מעיים ממולאים בשר שנחתך דק דק".
תרגום חופשי של הקטע בירושלמי: "נוקניק נמצא בבית הכנסת של המועצה העירונית.
בא המעשה לפני רבי ירמיה.
אמר: 'יזהו עושי הנקניקים את סחורתם'".
היו שזיהו את ה"נוקניק" התלמודי כ"קנקן" (של יין).
אך חוקרים מאוחרים מזהים את המילה בתלמוד כנקניק בשר.
המילה נשאלה ככל הנראה מהמילה היוונית Λουκάνικα, סוג של נקניק שקיבל את שמו משום שהומצא על ידי אנשי חבל לוקניה (Lucania) שבדרום איטליה.
ואכן בכתב יד עתיק של התלמוד הירושלמי שנתגלה בגניזת קהיר הנוסח אינו "נוקניקא" אלא "לוקניקה".
משערים כי הנקניק הומצא על ידי השומרים, בערך באלף השלישי לפני הספירה.
ישנן עדויות כתובות על הנקניק הסיני "לופ צ'ונג" שהכיל בשר כבש ועז, משנת 589 לפנה"ס.
המשורר היווני הומרוס הזכיר את נקניק הדם באודיסיאה, ואפיכרמוס כתב קומדיה שנקראה "הנקניק", ומכאן מסיקים שהנקניק היה מזון רווח בקרב היוונים והרומאים הקדומים.
בתקופתו של נירון קיסר, הנקניק היה נאכל (בין היתר) בפסטיבל הלופרקליה.
הקתולים הראשונים שללו את קיום פסטיבל אלילי זה ואת אכילת הנקניק, ולכן הקיסר קונסטנטינוס (שהתנצר) אסר על אכילתו.
בתחילת המאה ה-10, הקיסר הביזנטי לאון הרביעי אסר ייצור נקניק דם בעקבות מקרים של הרעלות.
מכיני הנקניקים מנצלים חלקי בעלי חיים אכילים ומזינים אך שאינם נעימים למראה, כאיברים פנימיים, דם ושומן, ומעבדים אותם לצורה נעימה לעין האדם.
הכנת הנקניק גם מאפשרת שימור הבשר שלא יכול היה להיאכל מיידית ועל כן הנקניק הוא מסוגי האוכל המוכן העתיקים ביותר.
יעצתי ל-Feldwebel, סמל המחלקה, שישלח שני חיילים לכפר הפולני הקרוב ויקנו בכסף מלא מעיים מתאימים, ואכן תוך זמן קצר הביאו לי השניים שני דליים מלאים מעי כבשים מלוכלכים ומסריחים.
כיוון שרבים מחיילי השירותים חשקו גם הם בנקניק, התנדבו אחדים מהם לנקותם.
הוציאו מהם את פסולת האוכל, גרדום וטבלום במים רותחים, רחצום במים פושרים עד שהסרחון התנדף, כאילו לא היה מעולם.
כעת הגיע הזמן ליבשם על מקלות ולחתכם לאורך של 40 סנטימטרים.
כיום, בעיקר בייצור נקניקים תעשייתי, משתמשים בעטיפות קולגן, תאית או פלסטיק אכיל.
ניתן לסווג את הנקניקים לפי אופן הכנתם, סוג הבשר ממנו הם עשויים או מרקמם.
אין סיווג אחד מוסכם והחלוקה היא במידה רבה עניין של מסורת מקומית.
בישראל רווחת המסורת הגרמנית של חלוקה לנקניק מבושל לעומת נא:
נקניקים מבושלים (נקניק רטוב): אלו מבושלים ולאחר מכן מעושנים, או מבושלים תוך עישון.
ניתן לאוכלם חמים או קרים ויש לאחסנם בקירור.
דוגמאות: מורטדלה איטלקית, דוקטורסקיה רוסית, קילבסה פולנית, פריזר, טובה, יגטוורסט.
נקניקים חצי יבשים: אלה נקניקים שעברו טיפול בחום ולאחריו ייבוש או עישון.
נקניק חצי יבש טיפוסי הוא נקניק הסלמי.
נקניקים נאים (נקניק יבש): עשויים מבשר נא ואינם מבושלים.
הם משתמרים באמצעות תסיסה או המלחה בשילוב ייבוש, כבישה או עישון.
נקניקים אלו משתמרים יפה ללא קירור.
דוגמאות: שווייצרי, פפרוני איטלקי, קבנוס.
נקניקי צ'וריסו: נקניקים שתכולתם בשר חזיר, בקר, כבש ושילוב ביניהם, שנאכלים אחרי צלייה על גחלים, מוכרים מאד בארגנטינה אך נפוצים במקומות רבים אחרים.
נקמת דם היא מנהג, לפיו מוטלת זכות ואף חובה על קרוב משפחה לנקום את דמו של איש שנהרג או נרצח, על ידי הריגת ההורג או הרוצח או על ידי הריגת בן משפחתו.
מנהג זה נוהג מימי קדם ועד ימינו אלו בקהילות שונות ברחבי העולם.
נקמת דם בחברה הפרנקית בימי הביניים המוקדמים
החברה הפרנקית התאפיינה, בין היתר, בחובת בני המשפחה לפעול נגד פגיעה בכבודה או ברכושה, ואלימות נתפסה כאמצעי נכון ומתאים, הן מוסרית והן משפטית.
אולם עם התבססותו של מנהל תקין בממלכה הפרנקית בתחילת התקופה המרובינגית, ביקשה המלוכה למנוע את מנהג נקמת הדם, שהיה רווח בקרב בני האצולה והקיז את דמם בסכסוכים פנימיים במקום בהגנה על הממלכה, ובהתאם לכך נעשה ניסיון להביא לפתרון סכסוכי דמים בדרך של משא ומתן ותשלומי פיצויים:
החוק הסאלי (החוק המנהגי של הפרנקים הסאלים שהועלה לכתב בתחילת המאה ה-6) קבע תשלום "כופר נפש", ששולם ישירות למשפחת הנרצח כפיצוי, ובכך הסיר את העילה לתביעה נוספת או להמשך שפיכות הדמים.
סעיפי החוק הסאלי מפרטים סכומים ספציפיים של כופר נפש עבור קורבנות רצח בעלי סטטוס חברתי שונה: ילד חופשי, ילד ממשפחת המלוכה, פרנקי חופשי, איש חצר המלוכה, רומי השייך לחצר המלוכה, רומי שאינו שייך לחצר, רוזן, אישה הרה, נערה, בוגרת שמסוגלת להרות, שאינה מסוגלת להרות, עבד או שפחה.
עם זאת, לא נאסר על נקמת דם בחוק, והשלטון המקומי היה יכול רק לנסות לשכנע את הצדדים לסיים את הסכסוך ללא שפיכות דמים ולהסכים על כופר הנפש.
הכנסייה התנגדה לנקמת הדם וגם החוק הרומי אסר על כך, אולם עברו שנים רבות עד שהאיסורים הללו השתרשו בחברה הפרנקית.
בין הפורמולות של מרקולף (נוסחים אחידים של חוזים) מסוף המאה ה-7, נמצאת גם פורמולה של חוזה שלום בין שני צדדים לסכסוך דמים, שהוא למעשה שטר ערבות של ויתור על הזכות לנקמת הדם, שנועד גם למנוע האשמה חוזרת ברצח על ידי כל גורם שהוא.
נקמת הדם מוכרת ונפוצה בעיקר באסלאם ובמיוחד בחברה הבדואית.
מנהג זה החל בחברה הנוודית שחיה בחצי האי ערב הצפוני עוד לפני עליית האסלאם.
התפיסה הבסיסית של נקמת הדם באסלאם מתחלקת לשני חלקים: נשמת הנרצח אינה מוצאת מנוח עד אשר נוקמים את דמה ושכאשר מתרחש רצח, מופר האיזון בין חמולת הנרצח ובין חמולת הרוצח (או בין שבטים כאשר מדובר בחברה הבדואית) ולכן כדי להשיב את האיזון נערכת נקמת דם.
חוקי המסורת הנוגעת לנקמת דם רבת השנים, והתחילה עוד לפני עליית האסלאם בשבטי הנוודים שחיו בחצי האי ערב.
כדי שהחברה תוכל להמשיך בשגרת חייה כהרגלם, נדרש פיקוח של החברה על מבצעי נקמת הדם שלא יחרגו מגבולות מסוימים.
לצורך זה כל חברה בנתה לעצמה חוקים שעל פיהם אנשי חברה ייאלצו לפעול כדי לבצע את מנהג נקמת הדם.
משפחת הנרצח יכולה לבחור במספר אפשרויות כדי להשלים את הנקמה במשפחה הרוצחת.
אחת מן האופציות היא נקמת דם כאשר משפחת הנרצח מחויבת להחזיר את כבוד המשפחה בכך שהיא רוצחת אחד מבני המשפחה הרוצחת (זוהי האפשרות השכיחה).
ישנה אפשרות נוספת כאשר משפחת הנרצח מקבלת פיצוי כספי מן המשפחה הרוצחת על מות בן משפחתם.
כך נאמר למשל בחוק העות'מאני:"אם אדם הורג, שמורה ליורשי הקרבן זכות לנקמת דמו, ואזי לא ישולם להם דבר.
אם העטוה מצליחה, משפחת הרוצח משלמת סכום כסף למשפחת הנרצח ובכך פודה את נשמתו, ומשפחת הנרצח מתחייבת שלא לבצע נקמת דם.
אם העטוה נכשלת, מתבצעת נקמת דם על ידי בן משפחה או קרוב של הנרצח.
גם כיום בחברה הבדואית נהוג לפתור את הסכסוך אצל שייח'ים מוכרים ומכובדים באזור.
השייחים במקרה של רצח מנסים להרגיע את משפחת הנרצח ולאחר מכן מנסים להגיע לסיכום בין הצדדים.
השייחים מנסים לפתור את הסכסוך בסולחה אבל לרוב הם מקבלים תשובה שלילית, מכיוון שמשפחת הנרצח מרגישה פגועה ויש לה את הצורך לנקום את מות בן משפחתם ולהחזיר את כבוד המשפחה.
ד"ר קידר טוען שהחברה הערבית במדינת ישראל היא "חברה במעבר".
חברה העוברת מערכים של מסורת לערכים של חברה מודרנית.
כחלק מתופעה זו, ישנה ירידה בערכי החמולה ובערכים דתיים.
התפרקות "תרבות החמולה" גורמת לכך שזקני המשפחה כבר אינם המרכז המחזיק והמלכד, ואינם מקור הסמכות.
תופעה זו עשויה להסביר את השפעתם ההולכת ופוחתת של המנהיגים המסורתיים על פתרון סכסוכים.
בשנת 2018 נחשפה במערה בהרי ירושלים, העדות הקדומה ביותר לנקמת דם.
כך על פי מחקר משותף לרשות העתיקות, אוניברסיטת בר-אילן ואוניברסיטת תל אביב.
בחפירות התגלתה גולגולת אדם ועצמות כף יד שתוארכו למאה ה-10–11 לספירה ומצבן מעיד לדעת החוקרים על נקמת דם.
כן טוענים החוקרים שקיים דמיון רב לאוכלוסיית הבדואים שנהגה במסורת של נקמת דם.
עם התפתחות הרב-תרבותיות עלתה גם הטענה שיש להקל עם נאשם ברצח שבוצע כנקמת דם בגלל הרקע התרבותי שלו.
טענה זו מכונה "הגנה תרבותית".
בית המשפט העליון בישראל שלל טענה זאת מכל וכל וטען להפך, שיש להחמיר עם פשעים שנעשו על רקע תרבותי על מנת לעקרם.
עם זאת, באחד המקרים בחר בית המשפט העליון להקל בעונשו של נאשם אשר סבל מנקמת דם מצד קרובי קרבנו.
נקניק דם (מכונה גם פודינג דם) הוא נקניק או מקפא העשוי מדם של בעל חיים, שבושל וצומצם, יחד עם בשר, שומן או חומר מסמיך, עד שהדם מתגבש והופך למעין מקפא.
במטבח האנגלי והאירי נהוג להשתמש בדם חזיר או בקר.
ישנה אגדה אורבנית שלפיה הנקניק הומצא על ידי שני קצבים בוואריים שיכורים במאה ה-14, אולם למעשה הנקניק היה קיים כבר ביוון העתיקה, ואף מוזכר באודיסאה של הומרוס.
הנקניק נפוץ מאוד בבריטניה ובאירלנד, שם הוא נקרא "פודינג שחור", ומיוצר מדם חזיר, בשר בקר, שעורה, לחם וסובין.
הוא מוגש לעיתים בארוחת הבוקר האנגלית המסורתית.
הנקניק דומה לפודינג לבן המוגש אף הוא לארוחת בוקר באירלנד.
בגרמניה ידוע הנקניק בשם Blutwurst, ומיוצר מבשר חזיר, דם בקר ושעורים.
באזור הריין מיוצר הנקניק מבשר סוסים.
בצרפת נקרא הנקניק boudin noir, והוא נפוץ גם במטבח הקריאולי ומטבח קאג'ון בהם הוא מכונה boudin rouge.
הוא מקובל גם בספרד ובאמריקה הלטינית, ונקרא מורונגה.
בספרד קיימים מספר סוגים של הנקניק ובהם כאלה המכילים לעיתים אורז, בצל, שום, צנובר ומתובלים בפפריקה, או בציפורן.
גם במזרח הרחוק נפוץ מאכל זה, הקרוי בטאיוון: "טי הוה קוהה" שמשמעו "עוגת דם חזיר", והעשויה מדם חזיר ואורז, ומוגש כחטיף, למשל בסין שם נפוץ המאכל הקרוי "דם טופו" (血豆腐) ועשוי מדם חזיר או ברווז, וכן בקוריאה ובפיליפינים.
"נקמת האבות" הוא ספרו היחיד של הסופר העברי יצחק שמי.
הספר מתאר את עולמם של ערביי ארץ ישראל, שבמחיצתם בילה שמי היהודי את ילדותו, ויצא לאור לראשונה ב-1927 בהוצאת מצפה.
המבקר גרשון שקד, שכתב את המבוא לגרסת הספר שיצאה לאור ב-1975, תיאר את הנובלה כאחת מהיצירות החשובות ביותר בספרות העברית.
הספר זכור גם בגלל חלקו בפרשת החייל אורי אילן, שהשאיר מסרים על גבי דפים שתלש מהספר לפני שהתאבד בשבי הסורים ב-1955, ונמצאו לאחר מותו.
הסיפור מתחולל על רקע מוסם נבי מוסא, חג מוסלמי לזכרו של הנביא מוסא (שהוא משה רבנו על פי המסורת היהודית).
הערים הגדולות באזור נהגו לשלוח כל אחת משלחת משלה להשתתף בתהלוכה ובחגיגות שבקבר.
הסיפור מתחיל עם בחירתו של נימר אבו אילשאואריב להנהיג את משלחת העיר שכם, ולשאת את דגלה למתחם הקבר.
במשך מסעם, מתגרים במשלחת משכם שוב ושוב עולי הרגל מהעיר חברון שאותם מנהיג אבו פאריס.
בשיאו של הסיפור מנסה אבו פאריס לעקוף את אבו אילשאואריב ולגזול ממנו את תהילת הראשוניות בכיבוד הנביא.
שניהם מאיצים בסוסיהם כדי להשיג זה את זה, וכשאבו פאריס שולח את ידו אל האקדח שבחגורתו, מקדים אותו אילשאואריב והורג אותו בחרבו.
מיד לאחר מכן בורח אבו אילשאואריב, אך הוא מתחרט וחוזר לשדה המערכה.
בדרך הוא פוגש את מוכר ה"סוּס" (סוג של משקה מתוק עשוי מצמח שוש קירח) מהמשלחת השכמית, שמייעץ לו להיעלם עד שיעבור די זמן להסכמה על כופר נפש עם משפחתו של אבו פאריס.
אבו אילשאואריב עוזב למדבר, ולבסוף מגיע לקהיר, שם הוא שוכר חדר קטן ומעביר את זמנו במחיצת בני עירו שכם.
בקוצר רוח הוא מנסה להגיע להסדר מהיר עם משפחתו של אבו פאריס על כופר, אך החברונים מכירים בחולשתו ומסרבים לשליחיו.
מתוך ייאוש נמשך אבו אילשאואריב לחיי הלילה של קהיר, מבזבז את כספו, ומתמכר לחשיש.
יום אחד, בעודו בחדרו, מתגלים לפניו שלושת האבות הקבורים בחברון - אברהם, יצחק ויעקב - "לתבוע את עלבונם ואת חילול כבודם וחגם".
בעצתו של השייך של מסגד אל-אזהר, מחליט אבו אילשאואריב לעלות ברגל למערת המכפלה ולבקש את סליחתם של האבות.
הוא מגיע לחברון ולאחר שהוא נכנס למסגד שבמערת המכפלה, מתגודדים החברונים מבחוץ ואורבים לו כדי לנקום את דמו של אבו פאריס.
כשאבו אילשאואריב יוצא מהמסגד ורואה אותם, הוא נופל ארצה אחוז תזזית ומת, והחברונים הנדהמים בורחים בפחד.
שמי התחיל לכתוב את הספר "נקמת האבות" בסביבות 1924. לפני כן, הוא כתב מספר סיפורים קצרים אודות יהודים בני עדות המזרח כמותו, ובנוסף סיפור קצר אחד על שבטי הבדואים שבחצי האי ערב.
התגובות לסיפוריו אלו היו חלוקות.
כנגד אלו שעודדו את שמי, ביניהם מספר סופרי העלייה השנייה, היו גם כאלו שביקרו את סיפוריו כצרי-אופק.
צפירה עוגן מצטטת מכתב שכתב ידידו וחברו לספסל הלימודים של שמי, יהודה בורלא, לחברם המשותף המחנך דוד אבישר בשנת תרפ"ג, בו כותב בורלא שאף על פי שאחד מסיפוריו של שמי פורסם פעמיים בשני כתבי עת שונים, "בכל זאת, אין מכללן ראיה שסיפורו יש בו איזו חשיבות."
חרף ביקורות אלו, בי"ג בחשון תרפ"ד שלח יוסף קלוזנר, שהיה אז עורך כתב העת "השילוח", מכתב לשמי שבו הוא מבקש משמי ש"יואיל נא לכתוב סיפורים מחיי הספרדים והערבים, כי ברכה מרובה בציוריו המזרחיים".
עוד באותה שנה החל שמי לכתוב סיפור חדש העוסק רק בעולמם של הערבים, סיפור שלימים יהפוך לנובלה "נקמת האבות".
על פי הערה שהוסיף שמי כשיצא הספר לאור, את ההשראה לסיפור שאב ממקרה אמיתי שאירע בתחילת המאה ה-20 באחד ממסעות העלייה לרגל במהלך חגיגות נבי מוסא שבה נהרג נושא הדגל של המשלחת החברונית בעת מהומות שפרצו במהלך החגיגות, יחד עם שני תושבי חברון ומספר תושבי העיר שכם.
במשך כתיבת הספר הראה שמי קטעים ממנו לחבריו.
יהודה בורלא, שקודם לכן ביקר את שמי על שהתמקד באוכלוסיות ספציפיות, דווקא התרשם הפעם לחיוב, וכתב לדוד אבישר,
אף על פי ששמי כתב בעצמו לאבישר שנה לאחר מכן שהוא עומד לסיים את הספר, לקח לשמי עוד שנתיים עד שעלה בידו להשלימו.
עקב מות אשתו, פנינה, בשלהי 1925 נכנס שמי לדיכאון.
חרף הבטחותיו בשנת 1926 שעוד מעט ישלח את כתב היד הגמור לסופר אשר ברש, אשר לימים יכנס את כל כתביו של שמי בספר סיפורי יצחק שמי שראה אור לאחר מותו של שמי, לא היה שמי מרוצה מהספר ומיאן למסור אותו למוציא לאור.
בסוף אותה שנה נפטר אביו של שמי, ושמי עצמו נקלע לקשיים כספיים.
רק ב-1927, באמצע הפוגה זמנית ממצבו הקודר לאחר שנישא בשנית, שלח שמי את סיפורו לברש, והספר יצא לאור בהוצאת מצפה.
למרות מספר ביקורות חיוביות עם הוצאתו לאור, במשך הזמן הספר נשכח, כמו גם הסופר שאחרי צאת הספר הצליח לפרסם רק עוד סיפור קצר אחד.
הספר פורסם בעברית שוב ב-1951 כחלק מאוסף כל כתביו של שמי, וכספר בפני עצמו ב-1975, אך בשני המקרים לא זכה הספר להצלחה מסחרית.
כיום ידוע הספר בעיקר בקרב אנשי אקדמיה העוסקים בתחום.
החשיבות הספרותית והסמלית של הספר
חוקרי ספרות מייחסים לספר "נקמת האבות" חשיבות משתי סיבות עיקריות: העובדה שהוא מתאר את חיי ערביי ארץ ישראל באופן שאין שני לו בספרות העברית, והעובדה שהספר היה בין הראשונים בספרות העברית שעסק בהתנגשות בין מזרח ומערב, וספק חזה את המתיחות בין יהודים וערבים שתיווצר על רקע זה.
הספר כתיאור אותנטי של העולם הערבי
אף שדמויות ערביות הופיעו גם במספר ספרים אחרים מאותה תקופה, למשל בכתביו של משה סמילנסקי, בסיפורים אלו הן הופיעו רק בתור דמויות שוליות.
לעומת זאת, עלילת הספר "נקמת האבות" מתרחשת כולה בקרב הקהילה הערבית, ושמי אף העניק לספרו את התת-כותרת "סיפור מחיי הערבים".
כל הדמויות המופיעות בספר הן ערביות (יהודים מוזכרים רק פעם אחת בספר, כששמי מתאר איך "בני הכופרים הרחוקים הגרים ליד מושבות היהודים ושכיריהם החלו מתכחשים למסורת אבות ומזלזלים בקדושת עליית-רגל זו").
חלקו הראשון של הספר רווי הסברים על אודות מנהגים ופולחנים דתיים מוסלמיים והמניעים שמאחוריהם.
בספר שזורים ביטויים עממיים ודוגמאות של פולקלור ערבי, ואף משובצות בו מילים ערביות.
מבקרי ספרות גם שיבחו את חדות העין של שמי, אשר כלל בספרו אבחנות דקות שמתבונן מבחוץ היה מתקשה לזהותם, כמו ההבדלים בין ערביי השפלה ("בעלי חשבון.
לכל יום אצלם מחירו וערכו") וערביי ההרים (שלהם "שבוע של בטלה אינו מכניס כלום").
אמנם היו מבקרים שהעירו שישנם בספר מספר אי-דיוקים ופירושים לא נכונים למנהגים מוסלמיים.
למרות זאת, מבקרים רבים, לרבות מבקרים ערבים, שיבחו את הספר על שהצליח לתפוס באופן מהימן את חיי הקהילה הערבית שסביבה נרקם הסיפור.
לדוגמה, הסופר הישראלי-ערבי אנטון שמאס העיר בשנת 2000 שהספר "נקמת האבות" היה ונשאר הספר היחיד בכל הספרות העברית שבו הדמויות, הנופים, ונקודת המבט של המספר כולם פלסטינים.
המבקר והעורך יעקב רבינוביץ סיכם את דעת רוב המבקרים של הספר עם קביעתו ששמי
אחת מהסיבות ששמי היה מסוגל לכתוב נובלה כל כך אמינה היא שהוא בילה את ילדותו וחלק מחייו המבוגרים במחיצת שכניו הערבים בעיר חברון, ואף דיבר בערבית עם אביו אשר עלה לארץ ישראל מדמשק ב-1885 לפני ששמי נולד.
מפני שכתיבתו התבססה על התערות פעילה בחיי אותה קהילה שבה מתרחש סיפורו, חוקרי ספרות מציינים את הספר "נקמת האבות" כבין הבודדים שנכתבו בשפה העברית שאינם נגועים בגישת האוריינטליזם אותה ביקר חוקר הספרות אדוארד סעיד.
סעיד קבל על כך שרוב הספרות המערבית שמתארת את העולם הערבי מסתמכת על השקפה מערבית, עם כל הדעות הקדומות הגלומות בה.
אף על פי ששמי נחשף ואף נמשך לסגנון חיים מערבי כשעבר לירושלים כנער, כתיבתו הסתמכה על הכרה אינטימית והתעניינות בתרבות הערבית, ובין היתר הוא ערך מחקר על ספרות ובימה ערבית.
הקביעה שהספר מתאר את חיי הערבים דווקא מנקודת מבטם ולא מהשקפה חיצונית - אף שלא נכתבה על ידי סופר ערבי - מקבלת גיבוי סמלי מהעובדה שדמות המספר ב"נקמת האבות" היא עצמה ממוצא ערבי, ושהסיפור כביכול מגולל על ידי בן עמם של אותם דמויות המופיעות בספר.
כמה מבקרים ציינו את המספר ב"נקמת האבות" כאלמנט חשוב התורם לאמינות הסיפור.
העובדה שהמספר הוא בן אותה תרבות אפשרה לשמי לא רק לתאר את עלילת הספר באופן אותנטי, אלא גם מעגנת את הציפיות של הקורא לחוקים הפנימיים של החברה שסביבה נתווה הסיפור, ולהבין אילו תופעות בעולם שנגלה לפניו בספר הן שכיחות ולא מפתיעות ואילו אינן טיפוסיות.
בחלקו הראשון של הספר, המספר מרעיף שבחים על גיבורי הסיפור ומגזים בגדולתם, ובאותה מידה מתקיף את אלו שעומדים נגדם.
בחלקו השני של הספר, אחרי שאבו אילשאואריב בורח לקהיר, הופך המספר לדמות פיקחית המנתחת את מצב-רוחו של אבו אילשאואריב ואת הסיבות לדעיכתו.
שתי תכונות אלו קשורות במגמות ששמי זיהה כעקרוניות בתרבות הערבית, כפי שכתב במאמר שפרסם ב-1911 בביטאון הפועל הצעיר:
עבור רוב המבקרים שכתבו אודות הספר "נקמת האבות", החשיבות של התיאור הנאמן שבספר נובעת מכך שהספר עוסק דווקא בדמויות ערביות, ועצם העובדה שסופר יהודי ועברי היה יכול להכיר תרבות זו על בוריה מספיק כדי לכתוב באופן אותנטי אודותם.
מבקרים אלו בפרט מדגישים את הסמליות הגלומה בספר כעדות של שכנות בין יהודים וערבים שאין כמותה כיום.
אך גרשון שקד, במבוא לגרסת הספר שיצאה ב-1975, מצביע על היכולת הנדירה של שמי לחדור למנטליות של החברה אודותיה כתב, ללא כל קשר להיותה ערבית.
נהפוך הוא, שקד מתאר את כתיבתו של שמי במקשה אחת עם זו של פיודור דוסטויבסקי, שכביכול חדר למנטליות הרוסית בספריו, וזו של שלום עליכם, שלדעת רבים הצליח לחדור למנטליות היהודית בספריו שלו.
שקד מזכיר את אותם אלמנטים בספר שכבר הוזכרו לעיל כתורמים להצלחתו של שמי לחדור למנטליות הערבית בכתיבתו שלו - הפרטים האתנוגרפיים, דמות המספר, והלשון המיוחדת שבה השתמש שמי.
אך לדעתו של שקד, דווקא מבנה העלילה של הסיפור הוא התורם העיקרי להצלחתו בפן זה.
שקד מסביר שלכאורה מבנה הספר מקוטע וחלקיו מתנגשים זה בזה:
אך שקד ממשיך ומסביר שבמבט שני, הקטעים דווקא כן מתחברים אחד לשני באופן הנאמן לחוקים הפנימיים של העולם אותו שמי מתאר.
בפרט, שקד מסביר את המהפך בנובלה כחלק מהותי להבנת צורת החשיבה של הדמויות המופיעות בו:
המעבר החד מחציו הראשון של הספר לחציו השני מדגים כמה בחברה הערבית, מעמדו של אדם שברירי ותלוי ביכולתו לשמור על הערכתה של הקהילה בה הוא נמצא.
הספר כסמל להתנגשות בין מזרח ומערב
כפי שהבהירו מספר מבקרים, ובפרט הפרופסור לספרות עברית חנן חבר, שמי לא רק הצליח לחדור למנטליות הערבית בספרו, אלא גם לבקר אותה באופן נוקב, ובפרט לבקר את מסורת הכבוד והנקמה שרווחת בה.
שוב ושוב מוביל הצורך בנקמה לטרגדיה אנושית בספר.
העלבון הצורב שחש אבו אילשאואריב עקב ההשפלות שגורם לו אבו פאריס, הוא שגורם לרצח ולהידרדרותו של אבו אילשאואריב ממעמדו כמנהיג דגול ונערץ.
עקשנותם של החברונים לנקום את דמו של אבו פאריס היא ששוברת את רוחו של אבו אילשאואריב, ודוחפת אותו להתמכר לסמים.
נקמתם של האבות המתגלים בפני אבו אילשאואריב על שחילל את כבודם, היא שגורמת לו לצאת למסע התאבדות לעיר חברון.
המסר שעולה מהסיפור הוא שתרבות שמתעקשת על כבוד ונוקמת כל עוול קטן, רק תמיט הרס על עצמה.
אי לכך, אף שהספר מצליח לתאר באופן מהימן את צורת החשיבה של הדמויות שסביבן כרוך הסיפור, בו זמנית הוא שולל אלמנטים של צורת חשיבה זו ומגנה אותם מתוך השקפה שמבוססת על נורמות מערביות.
במאמרו מ-2004, חנן חבר טוען שהמפגש בין מזרח ומערב הוא אלמנט חיוני להבנת כתביו של שמי, כולל את הנובלה "נקמת האבות".
שמי עצמו חי על קו התפר בין שתי תרבויות אלו: מצד אחד הוא גדל בקהילה מזרחית ורחש חיבה גדולה לתרבות שממנה יצא, אך מנגד הוא קיבל השכלה מערבית בבגרותו בבית הספר הגרמני עזרה שבירושלים, ובעת שהיה תלמיד שם התיידד עם מנהיגי המפעל הציוני שעלו ארצה מאירופה.
כפי שמסביר חבר במאמרו, סיפוריו של שמי כולם בנויים על דמויות מזרחיות שמסרבות להתמודד עם משבר שאליו נקלעו, ושהתפיסה המיושנת שלהן מהווה להן מכשול להתגבר על אותו משבר.
ב"נקמת האבות" אבו אילשאואריב מידרדר במהלך הסיפור בגלל גאוותו וסירובו להפנים את המציאות החדשה שבה הוא נמצא.
אפילו שהמכשול שעומד בפניו של אבו אילשאואריב אינו עצמו נובע מהתנגשות בין מזרח ומערב, לדעת חנן חבר אי-יכולתו של אבו אילשאואריב להתרומם מעל המנטליות המחניקה שממנה יצא עדיין רומזת על הקושי של תושביה המזרחים של ארץ ישראל להתמודד עם המציאות החדשה אותה הביאו העולים החדשים.
שמי היה מודע ואף הושפע ממאמרים אלו.
אך שמי היה הראשון שהתייחס לנושא זה דווקא בספרות העברית.
רוב הסופרים העברים בני דורו של שמי היו אירופאים במוצאם והיו מנותקים מאורח חייהם של בני עדות המזרח, יהודים וערבים, ולכן הם לא היו ערים להתנגשות בין שתי התרבויות.
שמי, שהייתה לו דריכת רגל בשני העולמות, חי את ההתנגשות הזו על בשרו, ו"נקמת האבות" כמו שאר כתביו מאופיין בתיאור מבין ואוהד של עולם המזרח מתוך הבנה מלאה של הגישה המערבית שלעיתים עמדה מנגד לעולם זה.
יוסף צרניק, קרוב משפחה של יצחק שמי שנטל אחריות על עיזבונו הספרותי של הסופר, הרחיק עוד יותר בפרשנותו וטען ש"נקמת האבות" לא רק רמזה על ההתנגשות בין מזרח ומערב, אלא גם בין יהודים וערבים.
לנוכח האזכורים הרבים בספר למושגים ביהדות - העובדה שלנביאים בסיפור יש קשר ברור ליהדות, העובדה ששם הסיפור רומז על "ברכת האבות" - ולנוכח הלשון המקראית בה השתמש שמי, טען צרניק שהמריבה בין החברונים והשכמים מהווה משל למריבה בין יהודים וערבים.
אם כך, "נקמת האבות" הוא מבין הסיפורים הראשונים בספרות העברית שרמז על המתיחות בין שני העמים האלו, ושהציג את הרקע הדתי המשותף ביניהם כמקור לסכסוך.
"נקמת האבות" והמיתוס של אורי אילן
אף על פי שהספר כמעט ונשכח עם השנים, הוא שב לתודעה הציבורית כמעט שלושים שנה אחרי שיצא לאור לראשונה, ובאופן אירוני שוב על רקע מתיחות בין יהודים וערבים.
פרסומו המחודש לא נבע מערכו הספרותי של הספר, אלא מפני ששמו השתרבב לפרשת אורי אילן שהסעירה את הארץ.
בסיפור שהפך למיתוס, אילן, חייל צה"ל שנפל בשבי הסורים ב-8 בדצמבר 1954, בחר להתאבד טרם ייכנע ללחץ העינויים של שוביו ויגלה בפניהם סודות צבאיים.
לפני ששם קץ לחייו, הצפין אילן מסרים למפקדיו ולמשפחתו בפתקים שנכתבו על גבי דפים שתלש מעותק של הספר "נקמת האבות" שנמצא בתאו.
מכיוון שבין המסרים שהשאיר אילן הייתה קריאה לנקום את מותו, העובדה שכתב את צוואתו בספר בשם "נקמת האבות" העוסק בנקמה הוסיפה ממד סמלי נוסף להתאבדותו.
השערות שונות הועלו לגבי התעלומה מאין הגיע לידיו של אילן העתק של הספר.
מהדפים שתלש אילן ניכר היה שהספר במקור היה מירושלים.
על דף השער של הספר הייתה חותמת של "ספריית ירושלים בימ"ס מסדה" ובאחד מהדפים האחרים עליהם השאיר אילן את מסריו הופיע המספר הסידורי 0030. היו שסברו שהספר היה בציודו האישי של אילן.
אחרים סברו שקיבל את הספר בעודו בכלא.
בספרו "צנחנים בכלא הסורי" טען העיתונאי דן מרגלית שאילן קיבל את הספר מהשלטונות הסורים, אך לאחר מכן נטען שמרגלית הודה שטעה, ושאילן בעצם קיבל את הספר מהקהילה היהודית בדמשק.
ב-2007 הביא שדרן הרדיו ומאתר הספרים איתמר לוי ראיות נוספות שחיזקו את התאוריה שהייתה זו הקהילה היהודית בדמשק שסיפקה לאילן את הספר.
לוי גילה כי יעקב עבאדי, שהיה ראש הקהילה היהודית בדמשק, וחבר ילדות של מנהל כלא אל-מאזה שבו היה כלוא אילן, נהג להביא אוכל שהכינה אשתו אל השבויים בכלא.
על פי עדות בנו של עבאדי, שעלה לארץ ושאיתו יצר לוי קשר, אביו גם הביא לשבויים ספרים, ככל הנראה ספרי קודש.
לוי העלה סברה שאילן ביקש ספר חילוני ועבאדי הוא זה שנתן לו את ספרו של שמי.
העובדה שעותק של "נקמת האבות" שמקורו בספרייה ירושלמית היה מצוי אצל עבאדי, אינה מפתיעה כשלעצמה.
משפחתו של הסופר יצחק שמי הייתה במקור דמשקאית (שמו מבוסס על השם הסורי של העיר, אל-שאם) ושמי עצמו עבד כמורה בסוריה למשך תקופה מסוימת.
מכאן סביר שהיו בקרב הקהילה היהודית שהתעניינו בספר, ולוי משער שאולי אחד מהמורים שבאו לדמשק מירושלים בשנות ה-20 המאוחרות ללמד עברית בבית הספר "אליאנס", הביא את הספר עמו.
במאמר שפורסם בעיתון "הארץ" במלאת חמישים שנה למותו של אילן, העלו משה רום וזאב ארליך את ההשערה כי ייתכן שעלילת ספרו של שמי תרמה ללבות את תחושת העוול והנקם של אילן בשבי.
כפי שניתן להסיק מתגובתו של יוסף צרניק למאמר שפורסם ב"הארץ", אם השערה זו נכונה, היה זה אירוני שספר שכאמור בעצם מגנה את המסורת של נקמת הדם - גינוי ששמי הבהיר גם בכתבה שפרסם בעיתון דבר בנושא עבר הירדן - תרם בסופו של דבר לחזק אותה.
"נקמתו של איציק פינקלשטיין" הוא סרט קולנוע ישראלי, בבימויו של אנריקה רוטנברג, שיצא לאקרנים בשנת 1993.
את הסרט הפיק במימון עצמאי אנריקה רוטנברג, איש עסקים שנכנס לעסקי הקולנוע בעקבות היכרות עם הבמאי עמוס גוטמן.
רוטנברג כתב את התסריט יחד עם השחקן אסטבן גוטפריד.
צילומי הסרט החלו באפריל 1993 ונמשכו כחודשיים.
הסרט נחל הצלחה וזכה לשבחים רבים.
בטקס פרסי אופיר לאותה שנה גרף שבעה פרסים בקטגוריות המוזיקה המקורית, העריכה, התסריט, שחקני המשנה (עבור אסטבן גוטפריד ודבורה קידר), הבימוי ובקטגוריית הסרט הטוב ביותר.
לאחר מכן הופץ למדינות שונות והשתתף בפסטיבלי קולנוע בעולם.
העלילה עוקבת אחר איציק פינקלשטיין (משה איבגי), רווק בן 40 המתגורר עם אמו, שלא הגיע לשום הישג בחייו.
ניסיונו היחיד להצליח מגיע כאשר הוא מייבא עשרות אלפי מחזיקי מפתחות בדמותו של נזיר שבלחיצה על ראשו מתגלה איבר מינו.
לאחר כישלון העסק איציק נגלה לגודל כישלונו ולאובדן משמעות חייו.
לילה אחד הופך מחזיק המפתחות לנזיר בשר ודם (אסטבן גוטפריד).
הנזיר הוא שליח נקם והוא מסביר לאיציק כי אינו אשם במצבו אלא האנשים אשר שיקרו לו וקבעו לו את דרכיו.
בעזרת הנזיר יוצא פינקלשטיין למסע נקמה באנשים האחראים לכישלונו.
נקמת הטרקטור היא להקת רוק ישראלית.
הלהקה הוקמה ב-1988 בתל אביב על ידי אבי בללי, אילן גרין, אופיר לייבוביץ' ודני מקוב.
את שמה של הלהקה הציע רמי פורטיס לחברי הלהקה, בעקבות שם של שיר שנגנז מאלבומו "סיפורים מהקופסא".
נקמת הטרקטור הוקמה בשנת 1988 לאחר שבללי, ששב שנתיים קודם מברלין לארץ, החליט לקבץ סביבו כמה מחברי נעוריו ולהקים להקה חדשה.
את הקלידן אילן גרין הוא הכיר בתיכון אורט טכניקום בגבעתיים, ועם הגיטריסט אופיר לייבוביץ' ניגן בלהקת נוער תל אביבית בשם מודוס ויוונדי.
לאחר שצירפו אל השלישייה גם את המתופף דני מקוב, ששב מאנגליה בשנת 1989, החלה הלהקה לנסות לעניין גם את חברות תקליטים במוזיקה שלהם.
לאחר שנדחתה על ידי מספר חברות תקליטים הוחתמה הלהקה על ידי ניצן זעירא בחברת "נענע דיסק".
נקמת הטרקטור הייתה הלהקה הראשונה שהוחתמה בחברה של זעירא.
תוך כדי העבודה על האלבום החלה הלהקה בקריירה מקבילה של כתיבת מוזיקה להפקות מחול והופיעה עם להקת "בת-שבע" בישראל ומחוץ לה במסגרת המופע "קיר", שזכה להצלחה גדולה.
ב-1992 יצא אלבומם השני, "קיר", בשיתוף עם אוהד נהרין, אשר לא נחל הצלחה רבה.
בהמשך השנה יצא אלבומה השלישי של נקמת הטרקטור, "זכות הצעקה", שכלל את הלהיטים "ג'ונגל פיתוח" ו"היא".
באותה השנה הקליטה הלהקה את השיר "אופניים וספר" עבור אופרת הרוק הגנוזה של הלל מיטלפונקט, "סאמארה".
השיר נכלל באלבום הרביעי מ-1995, "ארונות מטבח".
האלבום לווה באלבום ההופעה האקוסטי "מטבח אקוסטי" מ-1996 שכלל שירים משלושת האלבומים (פרט ל"קיר").
המופע זכה להצלחה רבה ולביקורות טובות והלהקה המשיכה להופיע במתכונת זו במשך שנים רבות לאחר מכן.
בשנת 1996 כתבה הלהקה את המוזיקה לסרט הקולנוע "סוף המשחק" בבימוי יוני דרמון, ובכיכובם של סער בדישי בתפקיד ראשי, משה איבגי ויגאל עדיקא.
ב-1999 יצא האלבום "טעות של הירח", המהווה שילוב של שני סוגי המוזיקה בהם עוסקת הלהקה.
הוא כולל בין השאר מוזיקה מתוך הפקת המחזה "אותלו" של הבמאי יוסי פולק שיצרה הלהקה שנתיים קודם לכן.
ב-2003 יצא אלבום הרוק "לאן הולכים פתאום כולם" שזכה לביקורות משבחות וכלל את הלהיט "מסכים שטוחים".
באותה השנה הגיע "מטבח אקוסטי" למעמד של אלבום זהב.
ב־2004 עזב גרין את הלהקה לאחר 15 שנות פעילות, ויצא לדרך עצמאית.
ביולי 2011, לאחר שמונה שנים ללא הוצאת אלבום, הוציאה הלהקה את "נשאר רק לרוץ", סינגל ראשון מתוך אלבום שנשא את אותו שם.
בספטמבר של אותה שנה יצא האלבום "נשאר רק לרוץ", ובו שירים חדשים לצד גרסאות חדשות לשירים מהעבר, ביניהם "ג'ונגל פיתוח", "מתנתקת" ו"כנפיים שבורות" (בביצוע של יסמין אבן כזמרת אורחת).
ביוני 2013 הוציאה הלהקה סינגל ראשון "אד אן (בגלות)" מתוך האלבום "מה לאהובי", אלבומה התשיעי של הלהקה, שכולו לחנים לכתביו של משורר ימי הביניים רבי משה אבן עזרא.
את מרבית הלחנים כתב בללי, למעט שניים - האחד בעל לחן עממי, והשני, "דדי יפת תואר", שהולחן על ידי רועי ירקוני.
ביולי של אותה שנה יצא לאור הסינגל השני מתוך האלבום, "שתה אחי", בהשתתפות יורם חזן, סולן להקת "כנסיית השכל".
באוגוסט של אותה שנה יצא האלבום באופן רשמי תחת הלייבל "אנובה מיוזיק".
אבי בללי, סולן הלהקה, אמר כי "האלבום הזה הוא מעגל שנסגר אחרי עשרים וחמש שנות פעילות של "נקמת הטרקטור", הפעם בחרנו לקחת את הנגיעה שלנו לתרבות היהודית הספרדית לכדי אלבום שלם".
גם באלבום זה העניקו "נקמת הטרקטור" פרשנות מוזיקלית עכשווית לטקסטים קלאסיים מן המקורות.
הלהקה חזרה אל השירה היהודית העתיקה של המשורר, שאחראי על אחד המפגשים הראשונים שלהם עם שיריו ("אל נורא עלילה").
אל הפיוטים של אבן עזרא הגיע בללי ב-2009, בעת שהתאבל על מות אביו.
הוא העמיק בטקסטים שעוסקים בסליחה, אהבה, געגועים וחשבון נפש - והלחין אותם.
באלבום "מה לאהובי" לוקחים חלק גם שלמה בר בשיר "קסטיליה", איתמר דוארי על כלי הקשה ואליהו דגמי שמנגן בעוד.
האלבום יצא במארז מהודר המכיל קלפים ועליהם מילות השירים, כמו כן, יצא בפורמט דיגיטלי.
אבי בללי - בס, שירה
אייל פרסון שחר - קלידים
קיר (במשותף עם אוהד נהרין) (1992) - פסקול
השיר שהאלבום נושא את שמו, משמש כשיר הסיום של סרט הקולנוע הישראלי "אנתרקס" (2017)
לאן הולכים פתאום כולם (2003)
מה לאהובי (2013) - משירי משה אבן עזרא
נקמתו של מונטזומה הוא משחק מחשב שנוצר בשנת 1984 על ידי האחים פארקר.
גיבור המשחק הוא דמות בשם פאנמה ג'ו.
מהלך המשחק מתבצע במבוך תת-קרקעי (השייך לשליט האצטקי מהמאה ה-16, מונטזומה ה-II) מלא באויבים, מכשולים, מלכודות וסכנות.
מטרת המשחק היא לצבור נקודות על ידי מציאת תכשיטים לאורך הדרך.
המשחק משלב מאפיינים של מטרואיד וקאסלבניה.
השחקן מוביל דמות בשם פנמה ג'ו מחדר לחדר בתוך לבירינת תת-קרקעי מהמאה ה-16 המצוי תחת מקדש אצטקי אותו הקים הקיסר מונטזומה השני.
הלבירינת מכיל אויבים, מכשולים, מלכודות, וסכנות שונים.
מטרת המשחק היא לצבור נקודות על ידי איסוף אבני החן המפוזרות במסכי המשחק השונים.
פנמה ג'ו חייב גם למצוא מפתחות כדי לפתוח דלתות, לאסוף ולהשתמש בציוד כגון לפידים, חרבות, קמיעות, מבלי לאבד את חייו.
המכשולים השונים במשחק כוללים שערים העשויים מלייזר, רצפות נעלמים ובורות בוערים.
האויבים במשחק כוללים גולגולות, נחשים ועכבישים.
המטרה היא להגיע אל חדר האוצר, אשר הכניסה אליו נמצאת במרכז החדר הנמצא בקומה הנמוכה ביותר במשחק (מתוך תשע).
בשלב הראשון הקומה התחתונה חשוכה, וככל שמתקדמים יותר בשלבים החשכה מטפסת יותר, עד שהחל משלב תשיעי כל השלב חשוך.
ג'ו צריך למצוא לפיד כדי להאיר את הדרך, ויש שניים כאלה בכל שלב, אחד בכל כיוון הליכה.
החל מהשלב החמישי האויבים אינם מתים אם נפסלים בהם.
בגרסה מאוחרת יותר של המשחק ישנו "בוס" בתחתית השלב וצריך לעבור אותו.
החל מהשלב התשיעי השלבים חוזרים על עצמם.
נקניקייה בלחמנייה היא מאכל רחוב הנמכר לרוב במזנונים ודוכני מזון מהיר.
המאכל מזוהה עם התרבות האמריקנית.
מקור שמה באנגלית הוא במיתוס היתולי מסוף המאה ה-19, לפיו מקור הנקניקייה הזולה הוא בבשר כלב.
את הנקניקייה בלחמנייה מכינים מנקניקייה מבושלת במים, צלויה או מעושנת המוכנסת לתוך לחמנייה טרייה.
יש המוסיפים תוספות ורטבים פופולריים, כגון: קטשופ, חרדל, מיונז, חומוס, בצל מטוגן, מלפפון חמוץ, כרוב כבוש ועוד.
את הנקניקייה בלחמנייה נהוג להכין בסמוך לזמן האכילה ולאוכלה בעודה חמה.
קיימות מספר גרסאות לגבי מוצאו של המאכל ושמו המקורי.
על פי גרסה אחת, מקור המאכל הוא בפרנקפורט שבגרמניה, שם הוא נקרא "פרנקפורטר" (Frankfurter) או בקיצור "פרנק".
נקניקיות העשויות מבשר חזיר היו מוגשות בלחמנייה לאורחים באירועי הכתרה של מלכים בגרמניה כבר במאה ה-13. על פי גרסה אחרת, מקור המאכל הוא בווינה שבאוסטריה, שם הוא נקרא "וִינֶר" (Wiener) או "ויני", כפי שהגרמנים ביטאו את שם העיר; בווינה נהגו להגיש נקניקיות עשויות משילוב של בשר בקר ובשר חזיר.
לגבי הגעת המאכל לארצות הברית, יש הטוענים כי המהגר הגרמני צ'ארלס פלטמן הביא עִמו ב-1867 את רעיון הנקניקייה בלחמנייה לקוני איילנד, מוצר שהתאים לממדיה הקטנים של עגלת המכירה שלו ברחובות.
גרסה אחרת מייחסת את הרעיון לאשתו של הגרמני אנטון פויכטוואנגר (Feuchtwanger), שמכר נקניקיות ברחובות סנט לואיס ואנשים נהגו לקחת לו את הכפפות כדי שלא ייכוו בידיהם כשהגיש להם את הנקניקייה החמה, ולפיכך החל להניח אותה בלחמנייה.
פויכטוואנגר החל למכור אותן לראשונה באירועים המוניים בתערוכה העולמית של שיקגו (1893) או של סנט לואיס (1904).
בתחילת המאה ה-20 הפך ממכר הנקניקיות בלחמניות לנפוץ ביותר ברחובות ובאירועים המוניים כגון תחרויות ספורט גדולות וירידים.
גרסה אחרת, לגבי המצאת האופן של אכילת נקניקיות בלחמנייה, מתייחסת לתקופת השביתה המפורסמת, שהתרחשה באנגליה בשנת 1920, שבה לא פעלו המכבסות.
האנגלים המהוקצעים, שלא יכלו לחשוב על כך שיגעו בידיהם בנקניקיות השמנוניות, היו רגילים לאכול אותן עם כפפות, אך לא יכלו לכבס את כפפותיהם בשל השביתה - מה שגרם לירידה במכירות הנקניקיות בכל אנגליה.
יום אחד חשב מוכר על הרעיון להגיש את הנקניקיות בתוך לחמניות, ואכן, ביום המחרת אי אפשר היה למצוא אפילו לחמנייה אחת בכל המאפיות בלונדון.
תחפושת הנקניקייה בלחמנייה היא תחפושת נפוצה לכלבים.
נקמת המורד הוא חלק מרומן שכתב ז'ול ורן בשם: מתיאס סנדור (Mathias Sandorf).
גיבור הרומן הוא הגְרַף מַטִיס שַׁנְדוּר.
לאחר ניסיון מרד כושל בשלטון האוסטרי לשחרור מולדתו הונגריה, נחשב הגרף למת, אך למעשה הוא נמלט בחוסר כל לאיטליה, ממנה המשיך למזרח התיכון, שם למד רפואה, שינה את שמו לדוקטור אַנְטֶקִירְט, וריפא אישיות עשירה בעיר חַלֶבּ שבסוריה.
האיש ציווה לו את כל רכושו לאחר מותו.
הוא זכה בירושה ובעזרת ההון שקיבל בנה מושבה מבוצרת באי השוכן בין צפון אפריקה לבין סיציליה.
מהאי הוא תכנן את מסע הנקמה במלשינים שגרמו למות חבריו והיו עלולים לגרום למותו.
שני החלקים הראשונים הופיעו בעברית כספר נפרד בשם "שלושת המורדים" בתרגום ג.
"נקמת המורד", בתרגום של א.ב.
הרומן מתרחש באזור הים התיכון וכולל תחבולות שכבר הוצגו בספריו הקודמים: איים, הודעת צופן, מציאת קשר מפתיע בין אנשים, המצאות טכנולוגיות חדשות - כמו בניית ספינות מרוץ - ודבקות במטרה לבצע נקמה.
ז'ול ורן הקדיש את ספרו זה לסופר הצרפתי אלכסנדר דיומא.
הוא קיווה כי מטיס שנדור יהיה הרוזן ממונטה קריסטו בסדרת ספריו, אשר כינה אותה "המסעות יוצאי הדופן" (Voyages Extraordinaires).
ז'ול ורן טען כי הגרף שנדור הוא בן דמותו של המוציא לאור שלו, אֵצֶל, שגם הוא גלה ממולדתו.
שנדור הוא פטריוט נלהב ובעל חוש צדק מפותח.
דוקטור אנטקירט הוא שילוב של אצל ובִיקסיוֹ - אחד מידידי המוציא לאור.
אחרים מצאו דמיון לדמויות של לוחם החופש ההונגרי לאיוש קושוט ושל הנסיך האוסטרי לואי סלוואטור.
העלילה מתחילה בטריאסטה לחוף הים האדריאטי, עוברת לאי סיציליה ולחופי צפון אפריקה.
ז'ול ורן הסביר לאצל מדוע העלילה מתפרשת על פני עשרים מקומות בים התיכון: "אני מקווה כי קוראי ילמדו כל מה שניתן לדעת על ארצות אגן הים התיכון".
תוכן שני החלקים הראשונים, המופיעים ב"שלושת המורדים", הוא כדלקמן:
בשנת 1867 בטריאסטה מוצאים שני פושעים, סַרְקָנִי וזִירוֹנֵה, יונת דואר על חוף הים.
הם מגלים כי היא נושאת איגרת ובה תוכנית של קבוצת מורדים לשחרר את הונגריה מעול שלטון בית הבסבורג.
הם פוגשים בבנקאי מושחת, בשם סִילַס טוֹרוֹנְטַל.
שלושתם מחליטים למסור את האיגרת לשלטונות כדי שהמשטרה תוכל לתפוס את הקושרים והם יזכו בפרס נכבד.
שלושה קושרים נלכדים: הגרף מטיס שנדור, אישטוון בַּטוֹרִי ולַדִיסלַס סַטְמַר.
לאחר שנודע להם על ההלשנה, הם נשבעים לנקום במלשינים ומנסים להימלט, אך שניים מהם נתפסים.
רק הגרף לא נתפס, אך הוא נורה ונחשב למת.
המלשינים זוכים בחצי מרכושו הרב של הגרף.
החצי השני הוקצה על ידי השלטונות לבתו התינוקת של הגרף, לכשימלאו לה 18, אך התינוקת נעלמה.
חמש עשרה שנה אחר כך, ד"ר אנטקירט, רופא עשיר בעל רקע מסתורי, מגיע לעיר רַגוּז (כיום דוברובניק שבקרואטיה), שם ניצלת ספינתו מתאונה בזכות שני לוליינים צרפתים, פֵּסְקַד ומַטִיפוּ.
הד"ר מתרשם מן השניים ומגייס אותם לשירותו.
בעיר מתגוררות שתי משפחות המוכרות מתחילת העלילה, טורונטל ובטורי.
פטר בטורי (בנו של אישטוון המורד) וסַוָה טורונטל (בתו של סילס המלשין) מאוהבים, אך סילס טורונטל מתנגד לקשר זה ומתכנן להשיא את בתו לשותפו לשעבר סרקני.
פטר בטורי נדקר בקטטה וד"ר אנטקירט נקרא להצילו.
הוא מטפל בו בדרך מסתורית, אך למרות זאת, מת פטר בטורי.
בעקבות מסע הלוויה שלו, מתמוטטת סווה טורונטל, ונישואיה עם סרקני מתבטלים.
הד"ר, יחד עם פסקד ומטיפו, מחלצים את גופתו של פטר מהקבר ועוזבים בחשאי על ספינתו המהירה.
הד"ר מעיר את פטר (שלמעשה רק הופנט על ידיו כדי שייחשב למת) ומגלה לו את זהותו האמיתית - מטיס שנדור.
בשלב זה של העלילה נפתח הספר "נקמת המורד" - הנמשך מהחלק השלישי עד החלק החמישי של הספר המקורי, וכולל 17 פרקים.
זך האוויר, האור הרב ומבנה החופים הנהדרים ההרמוניים מוסיפים חן מיוחד לים-התיכון.
הים הזה מחשל יפה את האדם, מחסן את שריריו, נוסך בו איתנות וחיוניות, הוא מוליד את הגזעים החזקים.
הספר מתחיל בציטוט מתיאור של ז'ול מישלה (Michelet) על סגולות הים התיכון, אשר בחופיו היא תתרחש (מימין).
באחד הפינות הנדחות של דרום הים, 30 ק"מ מבנגאזי, מצוי אי בו בנה הגרף מטיס שנדור מושבה לו ולאנשים אשר קיבץ מרחבי העולם - 300 משפחות אירופאיות וערביות - סך הכול 2,000 נפש.
הוא קרא לאי בשמו החדש, שם שבו הכירו אותו כולם והוא אימצו לפני 15 שנה: אנטקירט.
פטר בטורי (בנו של אישטוון בטורי המורד שהוצא להורג) מגיע לאי מעולף.
אנטקירט הצליח, בעזרת היפנוזה, לגרום לו להראות כמת ולאחר שנקבר, הוא הוצא מהקבר, הועלה לספינה והגיע לאי.
לאחר שהוא משיב את פטר לחיים, מגלה הד"ר את זהותו האמיתית ומספר כי הוא מתכנן לנקום את הסגרתם של המורדים.
תחילה הוא מספר לפטר את תולדות חייו ומגלה כי הוא יהיה היחידי אשר יידע את שמו האמיתי - הגרף מטיס שנדור - בכל מהלך מסע הנקמה.
הוא מגלה לו כי אביה של כלתו העתידה הוא זה אשר גרם להסגרת אביו.
ברגוז נשארו אמו של פטר ואהובתו סווה בידיעה שפטר קבור באדמה.
אמה של סווה, גברת טורונטל, עומדת למות, היא קוראת לסווה, מבקשת ממנה סליחה על מה שעוללו לה, ומודיעה לה כי היא למעשה אינה בתה.
סווה מבקשת לעזוב את הבית, אך סילס טורונטל מבקש ממנה להמתין עד אשר תגיע לגיל 18.
בהמשך הספר מתואר המרדף של אנטקירט ואנשיו אחרי המלשינים, הנפרש על פני הים התיכון, עד לנקמה.
בסופו של דבר נודע כי סווה היא למעשה בתו הנעלמת של שנדור-אנטקירט, שאומצה על ידי משפחת טורונטל, כך שהיא ופטר יכולים לממש את אהבתם.
"נקמתו המתוקה של פיקאסו" הוא ספר מאת הסאטיריקן אפרים קישון שנכתב בשנת 2004, בו הוא מבקר את האמנות המודרנית.
הספר מהווה פובליציסטיקה באורך מלא על האמנות המודרנית.
ניתן בבירור להבין שדעתו של קישון היא נגד האמנות המודרנית כפי שהיא נתפסת על ידי חובבי האמנות ומבקרי האמנות.
אמני האמנות המודרנית זוכים בפיו לכינוי "בדחנים" והאמנות עצמה לכינוי "ליצנות זולה".
בנוסף מובאת גם ביקורת על כך שכיום ניתן להציג מסגרת ריקה או אסלה צבועה כיצירת אמנות ולקבל ביקורות תומכות ולזכות באהבת הקהל.
במהלך הספר מובאות תמונות של יצירות של האמנות "הרגילה" והן של האמנות המודרנית, תגובות מאנשים שונים (כגון "גברת משכילה מציריך" או "האדון האקדמאי מדיסלדורף") בנושא האמנות המודרנית, ותוספות הומוריסטיות מאת קישון.
מקור שמו של הספר בצוואתו של פבלו פיקאסו, מחלוצי האמנות המודרנית, שבה נכתב:
על פי צוואה זו טוען קישון כי מההתחלה האמנות המודרנית התחילה כבדיחה ולא כמשהו פורץ דרך (למרות שאמינותה של הצוואה מוטלת בספק), ומכאן שם הספר.
הספר יצא לאור בגרסה נוספת לפני 2004, אך בגרמנית, משום שבישראל לא נמצא מו"ל שהיה מוכן להוציא את הספר.
בעקבות הוצאתו לאור של הספר בישראל אמר קישון, בריאיון למולי שפירא בגלי צה"ל: "אני לא סתם חושב שהאומנות המודרנית היא רמאות, אני פשוט יודע זאת".
נקמה כפולה הוא סרט סלאשר אמריקאי בתקציב נמוך משנת 1983, אשר בוים ונכתב על ידי מארק רוזמן.
7 בנות אחווה, ויקי, ליז, ג'יני, דיאן, מורגן, סטיבי וקייטי, מחליטות לערוך מסיבת סיום בבית האחווה שלהן, אך גברת דורותי סלייטר, אם הבית שלהן, מסרבת לאפשר להן לעשות זאת.
כנקמה, מחליטות הבנות למתוח את גברת סלייטר, אך המתיחה יוצאת משליטה כאשר אם הבית נורית בטעות על ידי ויקי.
הבנות מחליטות להסתיר את מה שקרה, ומסתירות את הגופה של אם הבית בתוך הבריכה שמאחורי בית האחווה.
בעוד הן חושבות שהן נחלצו מהתסבוכת שהן נכנסו אליה, הן לא יודעות שמישהו צפה בהן וראה את כל המעשה.
הארלי ג'יין קוזאק - דיאן
לויס קלסו האנט - גברת דורותי סלייטר
כריסטופר לורנס - ד"ר נלסון בק
"נקמה כפולה" צולם בבולטימור, מרילנד בשנת 1982, עם תקציב של $425,000 בלבד.
בריאיון עם הבמאי מארק רוזמן, התגלה כי הביצועים של קלסו האנט מדובבים לחלוטין, שכן קולה נחשב "לא מפחיד" מספיק לתפקיד.
באוקטובר 2008 החלו צילומי הסרט, בכיכובם של בריאנה אביגן, ליאה פייפס, רומר ויליס, ג'יימי צ'אנג, מרגו הרשמן, אודרינה פטרידג', ג'וליאן מוריס וקארי פישר בתור גברת קרנשו, אם הבית.
את הסרט ביים סטיוארט הנדלר.
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-11 בספטמבר 2009.
ב-6 ביולי 2021 יופץ הסרט מחדש בפורמט בלו-ריי, על ידי חברת "MVD Entertainment" , במסגרת אוסף סרטים במהדורות רטרו שמפיצה החברה תחת הכותרת "MVD Rewind Collection".
המהדורה החדשה כוללת שתי גרסאות של הסרט:
גרסה בהפרדה גבוהה, בפורמט 1080p וביחס גובה-רוחב של 1.78:1, עם צליל סטריאו באפנון דופק מקודד ליניארי 2.0.
גרסה חלופית עם סצנה שלפני כתוביות הפתיחה , כפי שאישר אותה הבמאי, עם צליל מונו.
כמו כן, תכיל מהדורת הבלו-ריי את התוספות הבאות::
התייחסויות והסברים של הבמאי מארק רוזמן, והשחקניות איילין דייווידסון וקייט מק'ניל.
ראיונות עם רוזמן, השחקניות דייווידסון, מק'ניל והארלי ג'יין קוזאק, המלחין ריצ'רד באנד, והמפיק איגור קנטור.
הסצנה המקורית שלפני כתוביות הפתיחה.
להדפסה הראשונה בלבד של המהדורה, יצורף כיסוי מגן לתקליטור בסגנון רטרו.
נקמה כפולה הוא סרט אימה אמריקאי משנת 2009, אשר בוים על ידי סטיוארט הנדלר ונכתב על ידי ג'וש סטולברג ופיט גולדפינגר.
הסרט הוא חידוש לסרט בעל אותו שם ויצא לאקרנים בממלכה המאוחדת ב-9 בספטמבר 2009 ובארצות הברית ב-11 בספטמבר 2009.
"תטא פאי" ("Theta Pi") הוא בית אחווה לבנות המנוהל על ידי גברת קרנשו, וביתן של שש חברות: ג'סיקה, קסידי, אלי, קלייר, צ'אגס ומייגן, אשר למרות המאמצים של גברת קרנשו, עורכות באופן קבוע מסיבות פרועות.
במהלך אחת המסיבות האלה, מייגן מגלה שהחבר שלה, גארט, בוגד בה ובעזרתן של החברות שלה, הם מחליטים למתוח את גארט בתור נקמה; מייגן מעמידה פני מתה בזמן שהם מקיימים יחסי מין.
בעזרתן של האחיות, גארט מביא את מייגן למכרה נטוש במטרה להיפטר מהגופה.
לאחר שהאחיות (בצחוק) מזכירות שהם צריכים לשחרר את האוויר מריאותיה כך שהגופה לא תעלה למעלה, גארט דוקר אותה בחזה בעזרת מפתח ברגים, למעשה הורג אותה.
בפאניקה, הקבוצה משליכה את גופתה של מייגן לתוך פיר מכרה, ונשבעת לעולם לא לדבר על האירוע שקרה.
כעבור שמונה חודשים, במהלך ההכנות למסיבה לכבוד סיום לימודיהן, הבנות מקבלות תמונה שנשלחת לטלפון הסלולרי; דמות עם ברדס המחזיקה את מפתח הברגים שבאמצעותו הרג גארט את מייגן.
כשהבנות הופכות יותר ויותר מודאגות שמישהו גילה את סודן, צ'אגס מגלה כי לאחר התאונה, גארט נפגש עם מטפל ומאז פיתח חוש הומור מוזר.
ג'סיקה לוקחת פיקוד ומתעקשת שזה רק מתיחה ותו לא וממשיכה בהכנות למסיבה.
אחותה הקטנה של מייגן, מגי, גם מגיעה, מבקשת לכבד את זיכרון אחותה על ידי השתתפות במסיבה.
מאוחר יותר, צ'אגס עוזבת כדי ללכת לפגישה שקבעה אצל המטפל שלה.
בעוד היא שם, ללא הידיעה שהמטפל שלה נרצח, היא שוכבת על הספה ושותה שמפניה.
כשהיא מטה את ראשה לאחור כדי לאפשר את זרימת השמפניה לגרונה, הרוצח מופיע ודוחף את הבקבוק לתוך הגרון שלה, לפני שהוא משסף אותו עם מפתח ברגים, אשר מחוברים אליו להבים בקצוותיו.
מאוחר יותר, נערה בשם ג'ואנה נרצחת במקלחות של בית האחווה לאחר ששמעה על מותה של מייגן.
במרתף, אלי מוצאת את הג'קט המוכתם בדם של קסידי (הג'קט שאיתו הקבוצה עטפה את הגופה של מייגן לפני שהפילה אותה לתוך פיר המכרה).
בערב, במהלך המסיבה, החבר של קלייר, מיקי, נרצח.
לאחר מציאת גופתו, כל הבנות מקבלות סרטון וידאו על מותה של מייגן והודעה המורה להן ללכת למכרה הנטוש.
לפני שהיא עוזבת, קסידי מוצאת את החבר שלה, אנדי, ואומרת לו לעזוב את המסיבה ושהיא תיפגש איתו למחרת.
בהגיען למכרה, הבנות מוצאות את גארט.
במחשבה שגארט ההזוי הוא זה שאורב להן, ג'סיקה דורסת אותו כאשר הוא מנסה לתקוף את קסידי עם שבר מראה, אך מגלות אחר כך שגם הוא קיבל את אותה ההודעה שהן קיבלו, מה שמוכיח שהוא אינו הרוצח.
אחרי שהבנות חוזרות לבית האחווה הריק מנפש חיה, הן מקבלות הודעת טקסט מהטלפון הסלולרי של צ'אגס, המספר להן שהיא מתה.
בו הזמן, קלייר יוצאת החוצה כדי לכבות את הג'קוזי השבור המלא בבועות מהמסיבה.
פתאום, היא מבינה שמישהו עוקב אחריה, והיא רצה בחזרה, רק כדי לגלות שהדלת תקועה.
בעוד נאבקת להיכנס לבית, קלייר נגררת בחזרה לתוך הכמות הגדולה של הבועות מהג'קוזי והרוצח יורה בפה שלה עם אקדח הזיקוקים שלה.
אחר כך, גברת קרנשו מגיעה.
הבנות מתוודות בפניה כי הן האחראיות למותה של מייגן, ושהרוצח בברדס נמצא במקום כלשהו בבית.
גברת קרנשו אומרת לבנות לנעול את עצמן בחדר השינה ולהזעיק את המשטרה בזמן שהיא מחפשת את הרוצח.
עם זאת, גברת קרנשו נדקרת במטבח, משאירה את ג'סיקה, קסידי, אלי ומגי לבדן.
בעוד מגי הופכת ללכודה כאשר הרוצח גורם לבית לעלות באש בעזרת בקבוק תבערה, קסידי וג'סיקה מחליטות לבדוק את הגופה של מיקי עבור טלפון סלולרי כדי להזעיק עזרה (בעוד אלי מסתתרת למעלה) ונתקלות בקייל, החבר של ג'סיקה, אשר פוצע אותה במהלך ריב המתחולל ביניהם.
קסידי וג'סיקה בורחות ומתחבאות בחדר שירותים הנמצא בשיפוצים שבו הן מוצאות את גופתה המרקיבה של מייגן תלויה במקלחת.
כשג'סיקה בודקת את דלת חדר האמבטיה, קייל מניף גרזן דרך הדלת, פוגע בראש שלה ומעלף אותה.
הוא תופס את קסידי ואומר לה כי ג'סיקה אמרה לו שהם רצחו את מייגן.
הוא אז נהרג מאחור על ידי אנדי, אשר מתברר שהוא הרוצח האמיתי.
אנדי הורג את ג'סיקה על ידי כך שהוא דוקר אותה בפה בעזרת מפתח הברגים לפני שאומר לקסידי כי הוא רק רצה לעזור לה בכך שהרג את כל מי שהיה מעורב ברצח מייגן, כך שהם לעולם לא יוכלו לספר לאף אחד ולגלות שהיא הייתה מעורבת.
קסידי מעמידה פנים שהיא לצידו של אנדי ואומרת לו שאלי נמצאת במרתף, ובעוד אנדי הולך לחפש אותה, קסידי מביאה את אלי מלמעלה והן מנסות לברוח אך מותקפות על ידי אנדי.