tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
טקיטוס, גדול ההיסטוריונים של רומא, כתב: "הגוֹלים במדבר...הלכו ללא הפוגה מהלך שישה ימים וביום השביעי תפסו ארץ, ממנה גירשו את יושביה ובה יסדו עיר והקדישו מקדש...הם בחרו ביום השביעי לשבות בו ממלאכה כיוון שבּוֹ הוּשם קץ לנדודיהם, אולם לאחר מכן "נמשך לבם אחר העצלוּת וגם את השנה השביעית הפרישו לבטלה".
הפילוסוף הרומי סנקה היה הראשון שביקורתו על השבת נתמכה בגינוי הבטלנות.
הוא טען לגבי היהודים "שמנהגם אינו מועיל, שכן על ידי הנהגת יום מנוחה אחד כל שבעה ימים, הם מפסידים בבטלנות כמעט שביעית מחייהם" והוסיף כי "על ידי הימנעותם מלפעול בעתות חירום משלמים לא פעם באובדן".
במקום אחר כתב: "יהי אסור להדליק נרות בערבי שבתות מפני שהאלים אינם צריכים לאורה, ולאנשים לא נעים העשן".
המשורר הרומי יובנאליס כתב בסאטירות שלו על תופעת הגרים: "הן האשם הוא האב, שהפך עצל בהגיע כל יום שביעי".
כשהתייחס לארץ יהודה, כתב: "שם בְּשבָּת של שנת שבתון בלי מנעל הוא המלך".
ייתכן שאזכור השבת בה המלכים יחפים כוונתו למנהג העלייה להר הבית ללא מנעלים, מנהג שגם מלכים היו חייבים בו.
אחד הסופרים הפגאניים הראשונים שהזכירו את השבת היה המשורר ההלניסטי מלאגרוס מגדרה (100 לפנה"ס לערך), שאפיין את השבת כקרה: "דֶמוֹ לבנת־הלחיים, מישהו שָׂמֵךְ עירומה לצדו ומתענג, אך לבי שלי נאנק בקרבי.
אם אהובך הוא איזה שומר־שבת, מה הפלא!
האהבה בוערת אפילו בשבתות קרות".
מחבר אנונימי מהמחצית הראשונה של המאה ה-5 לספירה הסביר: "היה זה די ידוע שכוכב סטורן קר, ושלפיכך מאכלי היהודים ביום של סטורן קרים".
נמטיאנוס הרחיק לכת בשירו הזדוני והשליך מן הקור של השבת לקור של העם היהודי: "שבתות צוננות הן כלבבם ואולם לבם צונן יותר מדתם".
המחברים האסטרולוגים, ובהם האסטרולוג ההלניסטי וטיוס ואלנס (המאה ה-2 לספירה), נהגו להשוות את השבת עם יום סטורן וחשבו את השבוע היהודי כגרסה של השבוע הפלנטרי שלהם.
גם המשורר הרומי טיבולוס, הסופר הרומי פרונטינוס וההיסטוריון הרומי דיו קסיוס השתמשו בכינוי "יום סטורן" (יום שבתאי).
ביצירותיהם של המשוררים הרומיים הורטיוס ואובידיוס השבת הוזכרה ללא שמץ של נימה שלילית או פולמוסית.
חוקר הטבע הרומאי פליניוס הזקן כתב ש"ישנו נחל ביהודה המתייבש כל שבת" (בניגוד ליוספוס, שסיפר על נהר בשם "סבטיקוס", שזורם אך ורק בשבת).
ההיסטוריון היווני סטראבון כינה את השבת "יום הצום".
הסאטיריקן הרומאי פטרוניוס כתב שמשאת נפשם של המתגיירים היא שיתאפשר להם "לרעוד בצומות השבת".
המשורר הרומאי מרטיאליס ציין בין אוסף הריחות הרעים המועדפים עליו את "הבל פיהן של נשים הצמות בשבת".
ההיסטוריון הרומאי סויטוניוס ציטט ממכתב של אוגוסטוס קיסר לטיבריוס: "אפילו היהודי, טיבריוס יקירי, אינו שומר על צום־השבת שלו בקפדנות כזו, שאני שמרתיו היום".
שברירים הוא סיפור קצר מפורסם של הסופרת דבורה בארון.
זוהי אחת היצירות המוערכות של בארון והיא נלמדת כחלק מתוכנית הלימודים לבחינת הבגרות בספרות.
במרכז הסיפור מעצבת בארון את דמותה של חיה-פרומה, נערה כעורה ויתומה כמו גם את דמותה של העיירה היהודית המזרח-אירופאית.
בדומה ליצירות "הגיבן מנוטרדאם", ו"הברווזון המכוער", גם כאן מואשמת החברה האנושית בשטחיות ובאכזריות שבסגידה העיוורת ליופי ולחיצוניות, על חשבון התבוננות עמוקה יותר אל פנימיותו של האדם.
העיירה היהודית זוכה לביקורת משמעותית ומרכזית ביצירה וזוהי אחת מהנקודות המרכזיות בסיפור.
בארון מדגישה את הדיסוננס שבין ההתנהגות המחויבת על פי ההלכה כלפי מי שמצוי בתחתית החברה (ובפרט כלפי יתומים) מחד, ובין האופן בו נוהגת החברה היהודים בחריגים ובמסכנים שבה הלכה למעשה.
גיבורת הסיפור, חיה-פרומה מוצגת כדמות דחויה על ידי החברה כבר מגיל צעיר.
היא הובאה לעיירה כיתומה בת חמש ואינה מוצאת בית שיהיה מוכן לאמץ אותה.
בבגרותה היא נעשית לאישה פשוטה, בת כפר המשמשת כמשרתת בבתי התושבים.
היא דחויה על ידי אנשי העיירה בגלל מראה החיצוני המוזנח, המגושם והדוחה:
שערה המדובלל, הדהוי, כשפניה אין למצוא בהן שום קו של חן...".
שיא ההתנכרות וההסתייגות מחיה-פרומה, בסיפור, בא לידי ביטוי במפגשה עם בתו של השָמָש (גבאי בית הכנסת).
ילדה זו מעוררת בחיה-פרומה את זיכרון אמא המנוחה, היא רוצה ללטף את שערה של בת השמש.
אך רגשותיה מעוררים תגובה גסה - אשתו של אשת השמש מתנפלת עליה באכזריות ומגנה אותה.
בעקבות המקרה הזה חיה פרומה מתנתקת מבני אדם ומתייחדת עם חפצים דוממים ולעולם לא חוזרת לביתם.
נישואיה של חיה-פרומה אינם מחלצים אותה מבדידותה ואינם מזכים אותה כלל באהבה או בחום.
בעלה אמנם אינו אלים או מתעלל, ואף אינו פוגע בה מילולית.
אך למצפים לשינוי של ממש נכונה אכזבה.
יחסו של הבעל אל חיה-פרומה מאופיין בהתעלמות כואבת ובהיעדר כל רגש.
נקודת המפנה בסיפור מתרחשת כאשר פרה נכנסת לחייה.
באביב אחד הבעל קנה פרה מבכירה.
גם הפרה, כמו חיה-פרומה, בודדה, נלקחה מחצר בעליה שבו גדלה, והופרדה מעגלה הראשון.
בפגישתן הראשונה מפנה הפרה אליה מבט, המבקש חום ותחושת השתתפות בדומה למבט שהפנתה אל החברה בבקשת תמיכה במשך כל חייה.
היא מוצאת קרבה ביחסיה עם הפרה, ומעת שהתחברה לפרה הוקלה תחושת הכובד שבקרבה.
חיה-פרומה נקשרת אל הפרה, מקבלת ממנה אהבה ללא תנאי ומעניקה לה חום ואהבה בחזרה:
"נפנתה אליה הפרה בתנועת חיבה וליקקה את ידה...
...היה זה לה כאילו התפשט חיוך פנימי בקרבה -
היא, אשר לא ידעה צחוק - ולבה השמם הסגור על מסגר, כמו נמלא המון שברירי אור".
השהות בחברתו של יצור אחר, אוהב ומקבל, יצור שלפי בחירת הסופרת אינו אדם, גורמת לחיה-פרומה לעבור תהליך של התחסנות, ושל העזה לחפש אהבה במקום אחר, מקום שבו תזכה לקבלה.
בנוסף, עולים בחיה שברירי אור בניגוד לכל החושך שחוותה במהלך כל חייה, מכאן גם שם היצירה.
בסוף הסיפור נסגר מעגל, וחיה-פרומה הופכת מנערה עזובה ומנוכרת, פסיבית לגורלה ולמתרחש בחייה, המבקשת (ואינה מקבלת) חסות וחום בקרב אחרים, לנערה אחראית לגורלה ושולטת בחייה, הבוחרת להפוך מנזקקת לתורמת סעד ולסייע לדלים ולנזקקים.
שבת בשבתו הוא עלון שבת המיועד למגזר הציוני דתי, היוצא לאור על ידי מכון צומת.
ראשיתו של העלון, שהיה הראשון מבין עלוני השבת במתכונת הפופולרית כיום, בשנת תשמ"ד (1984), כאשר הסתדרות הפועל המזרחי קיבלה הקצאת כספים ייחודית עבור נושאי תרבות.
הרב ד"ר יצחק אלפסי, שקיבל את ההצעה לפתח יוזמה רעיונית כלשהי לשימוש בכסף, הציע להקים עלון שבועי שיעסוק בנושאי יהדות בפורמט קטן, "ארבעה עמודים שבאמצעות קיפול נוסף ניתן להכניס לכיס".
העלון החל להופיע בעריכתו בשבת פרשת וישב, כ"א בכסלו ה'תשמ"ה (14 בדצמבר 1984).
(לקראת הוצאת כרך א' של העלון, השלים הרב ד"ר אלפסי את העלונים החסרים לפרשיות בראשית-וישלח).
בתחילת שנת ה'תשנ"ד (1993) עבר העלון לרשותו של מכון "צֹמת" (צוותי מדע ותורה) בראשותו של הרב ישראל רוזן.
בגיליון ראש השנה ה'תשס"ג (ספטמבר 2002) קיבל העלון את הפורמט הנוכחי.
העלון כולל מאמרים המתייחסים לפרשת השבוע, חסידות, הלכה, סיפור לילדים, סקירה על דמות מן הציונות הדתית, תולדות ההתיישבות בארץ ועוד, מלבד כמה מדורים קבועים.
מגוון הכותבים בגיליון הוא רחב, אך בעיקר כותבים בו רבנים המתגוררים בגוש עציון וכן מלמדים בישיבת הר עציון.
העלון הוא בעל זיקה לתנועת המפד"ל.
בין הכותבים הבולטים: הרב ישראל רוזן.
ב-2005 הצטרף אל הכותבים מן הזווית הפוליטית, יו"ר המפד"ל, חבר הכנסת זבולון אורלב.
העלון מומן תחילה על ידי הסתדרות הפועל המזרחי בארץ ישראל ולאחר מכן עבר לניהול עסקי של משרד הפרסום 'גל-אורן'.
לאחר גיליון 1678 שיצא בשבת פרשת קרח, ל' בסיוון ה'תשע"ז (24 ביוני 2017), הופסקה הוצאת העלון, 33 שנים לאחר הופעתו הראשונה.
כעבור 9 חודשים, לקראת שבת פרשת צו ב-ח' בניסן ה'תשע"ח (24 במרץ 2018) חודשה הוצאת העלון לאור (גיליון 1679), הפעם בעריכת יוסף ארנפלד (הרב רוזן נפטר ב-2 בנובמבר 2017) ובהוצאת משרד הפרסום גל אורן לרנר (איחוד בין משרדי גל אורן והמשרד של אבי לרנר).
הפורמט החדש שונה מקודמו בכך שנוספו לו ראיון ומדור ברנז'ה (מעין מדור רכילות) וגדלו שטחי הפרסום.
שבשבת היא מכשיר המתחבר אל אזור מוגבה, כגון גג או עמוד, שתכליתו קביעת כיוון הרוח.
בשימוש העממי משמעותה גם "גלגלי רוח" – טורבינת רוח קטנה עשויה ניר או פלסטיק לצורך קישוט או משחק.
ישנן שבשבות רוח המשמשות לנוי ובדרך כלל הן בגובה נמוך.
לשם פעולה, על שבשבת להיות בנויה בהתחשבות בשתי דרישות עיצוביות: מצד אחד, משקלה של השבשבת צריך להיות מחולק באופן שווה בין שני צדיה, ומצד שני, האזורים החשופים אל הרוח צריכים לא להיות שווים בגודלם.
דבר זה גורם לשבשבת לשאוף למצב בו האזור הקטן ביותר יפנה אל הרוח, שכן במצב זה כמות הרוח על משטח השבשבת מינימלית.
כשהשבשבת מסתובבת, היא מראה את כיוון הרוח ובכך תראה את כיוון הרוח.
כדי לאפשר למשתמש לקבוע את כיוון הרוח בקלות, רוב השבשבות מצוידות בסימונים על בסיסם המצביעים על הכיוונים האפשריים.
נהוג גם לחבר אל השבשבת מכשיר למדידת מהירות הרוח שכן בשל הדמיון בן המכשירים ניתן להשתמש באותו בסיס עבור שניהם.
כדי להשיג קריאה מדויקת על השבשבת להיות ממוקמת גבוה מעל הקרקע ובמרחק משמעותי מבניינים עצים או כל חפץ אחר שעלול להשפיע על כיוון הרוח.
שינוי בכיוון הרוח יכול להיות משמעותי כשהוא בא בשילוב עם תנאי מזג אוויר אחרים, מה שמאפשר למשתמש בשבשבת לבצע תחזיות מזג אוויר לטווח הקצר.
שבשבות מודרניות בדרך כלל מחוברת אל מכשיר המאפשר קריאה מרחוק של כיוון הרוח.
השבשבת יכולה גם לשמש לשם הכוונת טורבינת רוח או גלגלי רוח קישוטיים (הקרויים "שבשבות" אף הם, באופן עממי) אל תוך הרוח.
לשבשבות צורות רבות, אולם הצורות הנפוצות ביותר כוללות את התרנגול והחץ.
שבשבות בצורת תרנגול, או בצורה קישוטית דומה, לא מצביעות בדרך כלל על כיוונה המדויק של הרוח, במיוחד כשמדובר ברוח איטית, וזאת משום שרובן עונות רק על דרישת עיצוב אחת: אף על פי שהאזור החשוף לרוח אינו שווה, המשקל בדרך כלל אינו מחולק באופן שווה גם הוא.
שבשבות בצורת חץ או צורה מופשטת דומה ידועות כמדויקות יותר, וכיום הן נפוצות בהרבה מבעבר.
זאת מפני שבשעה שבעבר לשבשבות הייתה מטרה קישוטית, כיום השבשבת כמעט ולא נראות, כיוון שבשל ההתפתחות הטכנולוגית, הקריאות נעשות ממרחק.
שברייה היא כלי חיתוך, סכין ערבי.
הלהב והנדן של השברייה מעוקלים על פי רוב בקציהם.
השברייה נועדה לשמש גם כפגיון, כלומר - כנשק.
השברייה המסורתית עשויה בעבודת יד, נחשבת לעיתים למשפחתית ומוטבע עליה סמל המשפחה.
במקרים לא שכיחים עשויים ידית השברייה ונדנהּ כסף ומעוטרים מלאכת צורף; יש שאף נעשה שימוש במעט זהב.
שבריות מסוג זה מוערכות על ידי אספנים.
יש סוברים ששמה של השברייה קשור במונח "שיבר" (شِبْر) המציין את המרחק בין הזרת לאגודל בכף יד פרושה, בדומה (אם כי לא לגמרי) ל"טפח" שבמידות ובמשקלות התורניים.
במיתולוגיה היהודית, שברירֵי (המילה הארמית לסנוורים) הוא שד הפועל בלילה, היוצא מתוך המים וגורם לעיוורון.
שברירי מוזכר בברייתא שמצוטטת בתלמוד בבלי במסכת פסחים (דף קיב, א) ובמסכת עבודה זרה (דף יב, ב): "לא ישתה אדם מים לא מן הנהרות ולא מן האגמים בלילה, ואם שתה דמו בראשו מפני הסכנה.
רש"י מפרש כי שברירי הוא "שד הממונה על מכת סנוורים".
למי שצמא ונאלץ לשתות, מורה התלמוד לומר: "פלניא, אמרה לי אמי, איזדהר משברירי ברירי רירי ירי רי, צחינא מיא בכסי חיורי" [=פלוני, אמרה לי אמי, היזהר משברירי...
צמא אני למים בכוסות לבנות], ומפרש רש"י: "השד כאשר הוא שומע מיעוט תיבות אות אחר אות עד רי וכן הוא הלחש להבריחו משם".
ניתן להסיק ששמו של שברירֵי מנוקד בצירה בסוף (כך: Shavri're), שכן אז מובן החרוז ל"כסֵי חיוורֵי", וכך אכן הוא התרגום של "סנוורים", בלשון רבים.
מילת הקסם "שברירי ברירי רירי ירי רי" נרשמת לעיתים על קמעות, להגנה מצרה, בצורה:
המבנה הוא בעקבות קמיע האברקדברה הכתוב בצורה דומה.
השם שברירי הושאל לשמה של דמות בעלת שם זהה במשחק Elden Ring, שעוורה כעונש והחלה מפיצה שיגעון ואש.
שבת האור או טקס האש הקדושה (יוונית: Άγιο Φως) הוא טקס נוצרי המתקיים על ידי הכנסיות המזרחיות מדי שנה בקבר ישו שבכנסיית הקבר, ביום שבת שלאחר יום שישי הטוב, בתחילת חג הפסחא.
על פי האמונה בעת הטקס נדלקת בקפלת הקבר אש באופן ניסי.
זהו הטקס החשוב ביותר בטקסי הכנסיות המזרחיות ואחד האירועים הבולטים ב.
הטקס מנוהל בהתאם לכללי הסטטוס קוו המקובלים בכנסיית הקבר.
כללים אלה נקבעו בפירמאן משנת 1852, והם מעוגנים בחוזה ברלין משנת 1878. את הטקס מוביל הפטריארך היווני-אורתודוקסי, המייצג את הכנסייה האורתודוקסית.
לטקס המרכזי שותף בישוף ארמני.
לקופטים ולסורים יש זכויות נוכחות, וכן הם משתתפים בהקפת האדיקולה לאחר סיום הטקס.
לכל אחת מהעדות הללו יש זכויות בדבר נוכחות צליינים בכנסייה בזמן הטקס.
הכנסייה הקתולית אינה שותפה בטקס.
על פי המסורת, בשעה 9:30 בבוקר פותחים הארמנים את דלתות הכנסייה, ואלפי בני קהילות וצליינים זורמים לכנסייה ומתמקמים בכל אגפיה על פי הסטטוס קוו.
סדרי הכניסה אף הם מוכתבים בידי כללי הסטטוס קוו.
בשעה 11:00 מתחילים את הסבב תפילות ורק לקראת השעה 13:00 ותלוי בכמות האנשים בכנסייה הפטריארך היווני אורתודוקסי יורד מהפטריארכיה ברובע הנוצרי לכיון כנסיית הקבר.
בפיקוחם של ראשי השלטון ונציגי העדות האחרות, הקבר נחתם בשעווה המיוצרת ע"י אחד מכוהני הדת האורתודוקסים.
בשעה 12:30 יוצאת תהלוכה עם דגלים וטסים של הפטריארך ומקיפה את האדיקולה שלוש פעמים.
הפטריארך נכנס לאחר שהסיר את בגדי הטקס המפוארים, הוא נותר בלבוש פשוט לבן כשאינו נושא בידיו גפרורים או מצית.
הפטריארך נכנס לקפלת הקבר, ובעקבותיו בישוף ארמני, והדלת נסגרת מאחוריהם, הבישוף הארמני אינו מורשה להיכנס לחדר הקבר עצמו וממתין לנס בחדר החיצוני.
לאחר תפילה ממושכת שאומר הפטריארך, נדלקת אש בקפלת הקבר.
עדויות של פטריארכים בעבר כוללות תיאורים אחדים כיצד יורדת האש, עולה מן הקבר, ומציתה את ארבעת אוגדי הנרות בני 33 נרות (כגילו של ישו בעת הצליבה).
הפטריארך היווני והבישוף הארמני מעבירים את האש לאורתודוקסים ולמאמינים הארמנים שבחוץ דרך הפתחים העגולים שבצדי האדיקולה.
לאחר שהפטריארך מקיש בדלת הסגורה מבפנים, פותחים את דלתות הקבר, ונציגי האשורים והקופטים נכנסים לקחת את האש עבור קהילתם.
הם ממתינים בעוד שני אנשי הכנסייה הבכירים יוצאים מן האדיקולה ומעבירים את האש למאמינים הנלהבים העומדים ברחבי הכנסייה, טקס זה לא מסמל את תחייתו של ישוע, ישוע קם אך ורק ביום ראשון ולכן לא אומרים "אלמסיח קאם" (ביוונית "כריסטוֹס אַנֶסטי"!) עד יום ראשון בבוקר לאחר התפילה.
האש מועברת למאמינים, ורצים ממהרים עם האש למזבחות השונים בכנסיות שבעיר.
האש מועברת בתהלוכה לערים מרכזיות כגון בית לחם, נצרת ורמלה, שם מקבלים אותה ראשי העדות המקומיים ברוב עם: בני העדות השונות, כולל קתולים ומוסלמים, משתתפים בחגיגה ואף לוקחים את האש הביתה.
האש מועברת בעזרת מטוסים מיוחדים למוסקבה, אתונה, קייב, ירוואן, טביליסי, בוקרשט, קישינב, סופיה, לבנון, ירדן וסוריה ושם היא נלקחת למזבח בחגיגות התחייה הנערכות באותו לילה בחצות.
על פי טענת האב סמואל אגויאן (הממונה הארמני בכנסיית הקבר) שהשתתף בטקס שלוש פעמים האש הניסית לכאורה אינה "יורדת" מהשמיים אלא מודלקת על ידי מנורת שמן שמונחת על הקבר בזמן טקס האש הקדושה בכנסיית הקבר.
רבים מהמאמינים סוברים שראשיתו של הטקס בימי ייסוד הכנסייה הנוצרית, אבל העדויות ההיסטוריות מאוחרות יותר.
קודקסים מהמאה החמישית עד המאה השמינית מתארים טקסים מיוחדים לליל התחייה הכוללים הבערת מנורות.
רק במאה התשיעית מתועדת לראשונה התפיסה שהטקס הוא במהותו נס – האש מופיעה ואין יד אדם מדליקה אותה.
תפיסה זו מובעת בכתבי הנזיר ברנרד, שנכח בטקס בשנת 870, ותיאר את ההתרחשויות במהלך השעה התשיעית: מלאך מדליק את מנורות השמן מעל הקבר הקדוש, בעוד הקהל בחוץ קורא: "Κύριε ἐλέησόν" ("אֲדֹנִי רַחֵם־נָא" - כפי שנעשה עד היום בעת שהפטריארך שוהה בקבר).
מקובל להאמין שהטקס במקור, הוא טקס פולמוסי בזמן שהיו המקומות הקדושים תחת שלטון מוסלמי.
תפיסת המאמינים הנוצרים שהטקס הוא נס משתקפת גם במקורות מוסלמיים.
מקור אחד, הקרוי "סימני קיבלה", מיוחס לאחמד אבן אל-קאסה, ומתוארך לסוף המאה התשיעית, מתאר אש פלאית היוצאת מהקבר בנוכחות האמיר והאימאם ונלקחת למסגד.
מקור נוסף מיוחס למסעודי, המזכיר את הטקס של הנוצרים המאמינים בתרמית, אף על פי שלמעשה האש מוכנה מראש.
מהמאה העשירית ואילך קיים מגוון מקורות המתארים את הטקס והנס.
אחד האזכורים לו הוא בנאומו של האפיפיור אורבן השני בוועידת קלרמון בשנת 1095, בו הוא קרא לשחרר מידי המוסלמים את הקבר הקדוש, "המקום בו אלוהים מקיים את הנס השנתי בערב הפסיון, כשהכנסייה בחשיכה, והאורות נדלקים על ידי התערבות אלוהית".
ההיסטוריון אבן אל קלניסי, בן המאה השתים-עשרה, מספר כי שמעו של הטקס הנִסי, לרבות תיאור כיצד אש לבנה ובוהקת יורדת מן השמים, הגיע לשליט הפאטימי אל חכים בשנת 398 להיג'רה (1006 לספירה); בעקבות זאת שלח אל חכים הוראה לשליט של רמלה להרוס את הכנסייה עד היסוד.
לפי הכרוניקן פולקו משארטר, בתקופת ממלכת ירושלים הצלבנית המשיך הטקס להתקיים, אולם אירועי שנת 1101 מעידים שהצלבנים התקשו לקיימו: האש נדלקה רק לאחר שבלדווין הראשון, מלך ירושלים, יצא למקדש האדון (בהר הבית) והתפלל בהכנעה.
יש חוקרים שהסבירו את הטקסט של הכרוניקן הזה כראיה לחוסר יכולתו של הפטריארך הלטיני לבצע את הטקס בעצמו, לאחר שהפטריארך היווני גורש; היוונים סייעו ללטינים, ועשו את הנס עבורם בזמן שהאחרונים התפללו בדבקות בהר הבית.
במורשת היוונית האורתודוקסית נחקקו הצלבנים בתודעה ההיסטורית כמי שנכשלו בביצוע הטקס, כיוון שהנס לא התרחש בנוכחותם הבלעדית.
עם נפילת הממלכה הצלבנית המשיך הטקס להתקיים.
על פי אחד המקורות ביקש צלאח א-דין להיווכח בנס בעצמו, וביקר בכנסייה בשבת האור בשנת 1192.
בשנת 1238, החליט האפיפיור גרגוריוס התשיעי לאסור את השתתפותם של נוצרים קתולים בטקס והוקיע אותו כמינות.
אחת הסיבות היא הגעתו של פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לטקס בירושלים, שהיה באותה עת מסוכסך עם האפיפיור - דבר שעלול היה להציג את הקיסר ככזה שקיבל את האור הקדוש בנס מאלוהים ואת האפיפיור ככופר.
העדויות על הטקס לאורך השנים שלאחר מכן מגיעות מצליינים קתולים ואורתודוקסים.
על פי עדותו של ארכיבישוף נצרת, בשנת 1580 שיחדו הארמנים את המוסלמים על מנת שימנעו מהיוונים מלהיכנס לכנסייה לנהל את הטקס.
אלה האחרונים עמדו מול שער הכנסייה הסגורה והתפללו, והאש יצאה מסדק שהיה בעמוד שמשמאל לדלת הכנסייה.
לפי עדות זו, הנס הכפול גרם לשומר המוסלמי להכיר בישו ולפתוח את דלתות הכנסייה.
האורתודוקסים מעריצים את העמוד הסדוק עד היום.
הטקס ופרטיו הלכו והתגבשו, ותיאור הטקס שכתב צליין רוסי בשנת 1652 דומה מאוד בפרטיו להליכי הטקס המודרני.
החל מסוף המאה השבע-עשרה, מאז עדותו של הנרי מונדרל, אנו עדים לצליינים הנוכחים בטקס כצופים ומבקרים את האירוע, את הטקס הדתי ואת התנהגות המשתתפים.
בשנת 1834 פרצה מהומה בשל הצפיפות והמתח העצום, ובמהלכה נהרגו כשלוש מאות צליינים.
בטקס זה נכח השליט המצרי אבראהים פאשא, והוא חולץ בקשיים רבים מתוך ההמולה בכנסייה.
תיאור מפורט של האירוע נמסר בספרו של הנוסע הבריטי רוברט קרזון שנכח במקום.
הקצין הבריטי צ'ארלס וורן נכח בטקס בסוף שנות השישים של המאה התשע עשרה ותיאר אותו בספרו:
"במהרה פקדו גלי התרגשות את הים החי של בני־תמותה ומיד בעקבותיהם, מהומה.
אז הופיעו שומרי הכנסייה, חיילים טורקים...
מיד אחרי־כן תפסה העליצות את מקום ההתרגשות הדתית ומשחקי תעלולים נגולו לענינו: גברים מתרוצצים בקלילות בתוך הקהל הרב כשהם רודפים זה אחר זה...
לזמן־מה מרפים החיילים מדריכותם ומתחיל משחק מוזר של קפיצות צפרדע, בראשות הנוצרים המקומיים...
גברים שעל כתפיהם גברים אחרים.
ברור שהדבר לא יכול היה להימשך בלא קטטות...
זמן־מה אחר־כך, חבורה מזוינת של חיילים מופיעה במקום ויוצרת מחסום חי סביב הקבר...
סביב־סביב ניתן להבחין בקאימקאם הטורקים הקשישים...הנעים בשחצנות במקום ומכים בעליזות בנוצרים...
בעוד כל זה נמשך, שרים המקומיים את הפזמון הבא במקהלה: ישו ירד אלינו.
כמרים ונזירים מלווים את הבישופים ואת הפטריארך, והתהלוכה מתחילה להקיף את הקבר...בראש צועדים נושאי דגלים...
מיד מתחילים מאבקים חופשיים על השליטה בהם, שאותם מדכאת זרועם האיתנה של הטורקים...
ואז מגיע הפטריארך...אל צדו המזרחי של הקבר, מול הדלת, שאותה חתמו הטורקים, אחרי שחלקו הפנימי נבדק היטב כדי לגלות גפרורים, או אבני צור וחומר הצתה וכיוצא באלה.
גם על גופו של הפטריארך נערך חיפוש, משום שעד כמה שהדבר ייראה מוזר, הרי שהטורקים הם המאמתים את הנס.
[...] הבשורות עושות להן כנפיים.
אין עוד 'ישו קם מן המתים'.
בהתלהבות הרבה שכחו הנוצרים את ישו, וכמו עובדי האלילים מן העבר הרחוק הם פונים אל האש הקדושה וסוגדים לה".
עדות ויזואלית ראשונה על הטקס היא ציורו המרתק של הצייר האנגלי ויליאם הולמן האנט, שצויר בשנות התשעים של המאה התשע-עשרה, לאחר שהצייר שהה בארץ שנים אחדות ותיעד את הטקס בציורו המפורסם באופן מדויק אך עם זאת ביקורתי.
הטקס מלווה במתח רב בין הכנסיות השונות המשתתפות בו, דבר שהביא לא-אחת למהומות ולפיצוץ האירוע.
מאז שנת 1967 מאבטחת את האירוע משטרת ישראל, בניסיון להשקיט את הרוחות.
בשנת 2020, עקב התפרצות מגפת הקורונה, נערך הטקס לראשונה בהיסטוריה ללא קהל, בהשתתפותם של כ-15 כוהני דת בלבד ובשידור חי בפייסבוק לרחבי העולם.
עם זאת, בסוף הטקס נציגי הכנסיות השונות דאגו להסיע את האש בתוך עששיות לנמל התעופה בן-גוריון ולהעבירו לעשרה מטוסים, שצוותיהם לא הורשו לרדת לקרקע, שהטיסו את האש למדינות היעד.
טקס האש הקדושה ייחודי לכנסיות המזרחיות.
הכנסייה הקתולית דחתה אותו ואף הסתייגה ממנו.
כבר בשנת 1238 גינה האפיפיור גרגוריוס התשיעי את הטקס, והגדיר את הנס-כביכול כמעשה הונאה ורמאות.
במאה ה-18 שב על טענת ההונאה ההיסטוריון האנגלי אדוארד גיבון, בספרו שקיעתה ונפילתה של הקיסרות הרומאית.
באותה עת עלו קולות ספקניים באשר לאמיתות הנס גם בקרב מאמינים בני הכנסיות המזרחיות, דוגמת המלומד היווני אדמאטיוס קוראטיס שייחד חיבור שלם לטענת ההונאה.
גם פורפיריוס, הארכימנדריט הרוסי של ירושלים במאה ה-19, כותב בזכרונותיו כי השליט אבראהים פאשא אילץ את הפטריארכים לחשוף בפניו את מעשה ההונאה, ונמנע מלהפר את הטקס רק בשל תחנוניהם וחשש מתקרית דיפלומטית עם הרוסים.
בשנת 2005 שידרה תחנת טלוויזיה יוונית תוכנית בה נטען כי הנרות המובערים במהלך הטקס משוחים בזרחן לבן, שהוא חומר מתלקח במגע עם חמצן, אשר שימש כבר במאות הראשונות לספירה קוסמים כלדיים באופן דומה.
בשנת 2018 פורסמה כתבה בחדשות 12, בה טען הממונה הארמני על כנסיית הקבר, האב סמואל אגויאן, כי הוא היה בטקס שלוש פעמים, והדליק את הלפידים ממנורה המונחת שם.
שֶׁבְֿרוֹן (Chevron) הוא מטען הרלדי בדוגמת האות הלטינית V הפוכה.
ניתן להציגו במספר צורות או שינויים.
שברון בעל קצוות חתוכים אשר נראים כמו פיסות עץ גדועות ודוגמת זיג זג נקרא אֵקלָטֶה (éclaté).
שברון קטן מן הגרסה הרגילה נקרא שֶׁבְֿרוֹנֶל (chevronel).
מקור הסימון הוא כנראה בצורת גג של בניין והוא נמצא בשימוש מראשית ימיה של ההרלדיקה, במיוחד בנורמנדי.
בסקנדינביה נקרא השברון סְפָּאר (spar) והוא בשימוש עוד מזמנם של מסעות הצלב.
שברק (שם מדעי: Ononis) הוא סוג בתת-משפחת הפרפרניים שבמשפחת הקטניות.
סוג זה מכיל כ-80-70 מיני עשבים ובני-שיח.
ניכרות בו שערות בלוטיות על איברי הצמח השונים, וריח מאפיין.
שמו העברי של הסוג נגזר משמו בערבית- שבּרק.
שמו האנגלי העממי הוא restharrows, בתרגום חופשי- 'מפסיקי המחרשות'.
שם זה מעיד על נטיית חלק מהמינים לגדול בשדות ובתי גידול מופרעים, שם הגבעולים של המינים הרב-שנתיים עלולים לעצור את פעולת המחרשה.
השברק משמש כצמח מרפא למניעת דימום, בעיות ריאה ועוד.
החומרים הפעילים בו הם שמנים וטאנינים.
עם זאת, ניתן לומר שחשיבותו הכלכלית של הסוג לאדם היא מועטה.
מיני שברק שונים מהווים פונדקאי לזחלים של פרפרים שונים.
מעמדו הסיסטמתי של הסוג הוא קרוב בשבט (שבט בסיסטמטיקה פירושו כמה סוגים קרובים במשפחה) התלתניים.
תפוצת הסוג היא בחצי הכדור הצפוני, כאשר רוב המינים גדלים באזורים שלחופי הים התיכון.
בארץ הסוג מיוצג על ידי 15 מינים.
בסוג זה נכללים בעיקר עשבים, וגם בני-שיח ושיחים, קוצניים במקרים רבים, ולרוב מכוסים שערות בלוטיות- כלומר, שערות בעלות בליטה, מעין עיגול, בקצותם.
לחלק מהמינים ריח אופייני, שנחשב ללא נעים- אך לעומת זאת, נחשב כריח שמייצג את ה'יציאה לטבע'.
עלה השברק הוא מורכב, כלומר- מופרד לכמה עלעלים, לרוב שלושה ('עלה תלתני').
הפרחים ערוכים בצורות שונות, צבעי כותרת הפרח הנפוצים הם גוני ורוד וצהוב.
פרי השברק הוא מטיפוס תרמיל, אופייני למשפחה.
כאמור, הסוג שברק מיוצג על ידי 15 מינים בארץ ישראל.
10 מהמינים אופייניים לשדות ובתי גידול מופרעים.
המינים מובאים על פי סדר סיסטמטי
שברק משובל (Ononis alopecuroides) הוא עשבוני חד-שנתי הגדל בבתי גידול לחים באזורים הים-תיכוניים.
הוא נפוץ בעמק עכו; מצוי בגולן, בבקעת חולה, בבקעת כנרות, בכרמל, בעמק יזרעאל, בשרון, בדרום מישור החוף ובשפלה; נדיר בשומרון ונדיר מאוד בחרמון, בגליל העליון, בגליל התחתון, בחוף הכרמל ובהרי יהודה.
פריחתו נמשכת מסוף מרץ עד תחילת יוני.
עלי הגבעול בעלי עלעל אחד, אורכם אחד עד עשרה ס"מ.
הפרחים ערוכים בתפרחת צפופה וארוכה דמוית שיבולת.
שברק מצוי (Ononis matrix)- מבחינים בו ב-3 תת-מינים
שבת בשבתו הוא ספר פופולרי בן שני כרכים על סדר פרשיות השבוע, שליקט וערך אברהם שטאל.
הספר הוא ריכוז של חוברות על פרשת השבוע שיצאו מדי שבוע, בין השנים ה'תשי"ט – ה'תשכ"ב, על ידי אברהם שטאל, שעבד באותה תקופה במחלקה לתרבות תורנית של משרד החינוך.
החוברות יצאו על ידי המחלקה לתרבות תורנית ונועדו לשמש את מדריכי הנוער שפעלו ביישובי עולים ובעיירות פיתוח.
חלק מן השיחות נכתב בידי כותבים נוספים, ובראשם בן ציון גרשוני.
בין השנים ה'תשכ"ג - ה'תשכ"ד רוכז החומר בסדרה בת עשרים ושתיים חוברות שיצאה בשם "לשבתות ולחודשים".
בשנת ה'תשכ"ו יצא לראשונה כל החומר במתכונת של ספר, אולם לא בדפוס רגיל אלא במהדורה משוכפלת.
הספר הכיל שני כרכים והוא יצא בשם המקורי – "שבת בשבתו".
הספר זכה לאהדה רבה בחוגים רחבים בציבור הדתי והכללי.
בעקבות זאת עלתה היוזמה להוציאו מחדש במהדורת דפוס רגילה.
הוא נערך מחדש ונוסף לו מפתח עניינים, ובשנת ה'תש"ל - ה'תשל"א יצא לאור בשני כרכים בהוצאת "תרבות וחינוך".
בשנת ה'תשל"ט יצא הספר במהדורה חדשה על ידי הוצאת "מורשת".
שבת בקיבוץ היא ציור מעשה ידי האמן הישראלי יוחנן סימון משנת 1944 בסגנון ריאליזם סוציאליסטי.
היצירה דומה בסיגנונה ליצירות אמנות סובייטיות מאותה תקופה.
היצירה מתארת את "השדה הגדול" בקיבוץ גן שמואל בו התגורר האמן.
סימון נחשב לאמן חברתי ולציוריו היו מסרים חברתיים סוציאליסטים אידאולוגיים.
מטרת הציורים הייתה להציג את חבר הקיבוץ כאידיאל.
המסר המרכזי המתואר בציור "שבת בקיבוץ" הוא האידיליה המשפחתית של חברי הקיבוץ.
הציור מציג את חברי הקיבוץ כמשפחה אחת של פועלים עובדים.
לא ניתן לראות ביצירה את פני האנשים שכן האינדווידואליות שלהם אינה חשובה; החשוב הוא הקשר ביניהם כקולקטיב, והקרבה שלהם לאדמה ולקיבוץ.
הציור מציג את חברי הקיבוץ נחים יחד בשבת, ובכך מנסה להציג אידיליה של החברה הקיבוצית כולה, תוך הצגת הרמוניה בין החברים לבין עצמם ובין חברי הקיבוץ לטבע סביבם.
יצירה מאוחרת יותר, משנת 1947, מציגה את אותו נושא.
בגרסה זו שם סימון דגש דווקא על ההורים בקיבוץ המשחקים עם ילדיהם.
ברקע התמונה ניתן לראות סוסים ועגלה.
דמות האב המרכיב את בנו על כתפיו או מרים אותו באוויר הופיע ביצירות נוספות מאוחרות יותר של סימון, ומעלות אסוציאציה של הנפת עומר או קורבן - ובכך מציג סימון את הילדים כתוצרת נוספת של הקיבוץ.
שתי היצירות עושות שימוש בצבעים חמים - בעיקר צבעי חום ומעט ירוק, המסמלים את הקרבה לאדמה ולטבע.
ברקע שתי היצירות ניתן לראות מבנים האופייניים לקיבוץ, ואת עצי הברושים הצומחים בו.
לימים צייר סימון יצירות נוספות באותו נושא ובאותו שם.
שבשתא כיוון דעל - על הוא ביטוי ארמי-תלמודי שנאמר על יד האמורא רב דימי מנהרדעא ופירושו: טעות - מרגע שנכנסה לראש, היא לא יוצאת יותר.
האמרה מובאת במסגרת דיון תלמודי העוסק בשאלה איזה מורה עדיף שילמד דרדקים, אדם מלומד שאינו מדייק בלשונו, או אדם מדייק אך שאינו מלומד:
מדיון זה עולה כי רבא סבור שעדיף להעסיק מורה מלומד שאינו מדייק, גם אם יש חשש שבכך ישתרשו שגיאות בלב התלמידים, כיוון שהשגיאות ממילא יתבררו ויתוקנו במהלך הלימוד.
אולם אליבא דרב דימי, החשש מפני טעויות, בפרט כשהן ניטעות בגיל צעיר, הוא גדול בהרבה – משום שברגע שהן משתרשות, הן יישארו לעולם וקשה יהיה לעוקרן, ולכן העדפתו היא להעסיק את אותו שמדייק אבל לא מלומד.
שברי לה פורט הם סוג של שברים בפנים בהם מעורבת הלסת העליונה (maxilla bone) והמבנים הסמוכים לה, לרוב בצורה אופקית, דו צדדית, פירמידאלית או רוחבית.
שברי לה פורט הם קלאסיים בטראומת פנים.
השברים נקראים על שם המנתח הצרפתי Rene Le Fort (1869-1951).
מבחינה היסטורית, ד"ר לה פורט גילה סוגים אלה של דפוסי שבר על ידי בחינת דפוסים חוזרים של פציעות מחיצה של גופות.
האבחנה נעשית על סמך ממצאי בדיקה גופניים עם אישור על ידי טומוגרפיה ממוחשבת (CT) רוחבית.
החולה נלקח לדימות של הראש והצוואר ולאחר אבחנת סימני שבר ברורים, נלקח המטופל לבדיקת CT על מנת לקבל מידע אנטומי ספציפי יותר.
על מנת להכריע כי השבר הוא שבר לה פורט, זיזי הכנפה (pterygoid plates) חייבים להיות מעורבים.
ניתן למצוא אותם אחורית לסינוס המקסילרי בCT רוחבי ומתחת לשפה האורביטלית בחתך חזיתי.
כמו כן, החך בדרך כלל נייד בבדיקה גופנית.
ישנם שלושה סוגים של שברי לה פורט:
שבר לה פורט ראשון (אופקי)- יכול לנבוע מכוח של פגיעה המכוונת לאזור התחתון של הלסת העליונה בכיוון מטה.
שבר זה ידוע גם כשבר Guérin או "החך הצף", ולרוב מעורב בו גם פתח האף התחתון.
השבר משתרע ממחיצת האף עד למפגש בין הלסת העליונה לזיזי הכנפה.
שבר לה פורט שני (פירמידלי)- יכול לנבוע מפגיעה בחלק התחתון עד האמצעי של הלסת העליונה ולרוב מעורב בו גם החלק התחתון של ארובת העין.
שבר זה הוא בצורת פירמידה ומשתרע בין גשר האף בתפר בין עצם המצח לעצמות האף עד לחיבור בין הלסת העליונה לעצם המצח.
השבר עובר דרך עצם הדמעות, רצפת ארובת העין, והקיר הקדמי של הסינוס המקסילרי.
לאחר מכן, הוא עובר מתחת לעצם הלחי (zygomatic bone), מעבר לסדק בין הלסת העליונה לזיזי הכנפה ודרך זיזי הכנפה (pterygoid plates).
שבר לה פורט שלישי (רוחבי)- ידוע גם בשם Craniofacial dissociation וכולל את הקשת הזיגומטית.
שבר זה יכול להשפיע על גשר האף או על החלק העליון של הלסת העליונה.
שברים מסוג זה מתחילים בחיבור בין עצמות האף לעצם המצח והחיבור בין עצם המצח ללסת העליונה ומשתרעים לאחור דרך הקיר הפנימי של ארובת העין, עוברים דרך עצם הדמעות ועצם הכברה (ethmoid bone).
החלק העבה של עצם היתד (sphenoid bone) מונע לרוב את התפשטות השבר לאחור אל תוך התעלה האופטית.
במקום זאת, השבר ממשיך לכיוון רצפת ארובת העין דרך הקיר הצדדי של ארובת העין, המפגש בין עצם הלחי לעצם המצח והקשת הזיגומטית.
סוג זה של שבר עלול לגרום לדליפת נוזל המוח והשדרה (CSF).
שבר לה פורט ראשון - נפיחות קלה של השפה העליונה, שינוי בצבע העור של השפה העליונה מתחת לקשת הזיגומטית, ליקוי סגר, ניידות של השיניים.
השיניים עלולות להיות לא ניידות ורק על ידי אחיזת השיניים העליונות והפעלת לחץ מתון ניתן להרגיש את תזוזת השיניים המאפיינת את סוג שבר זה.
הקשה על השיניים העליונות תפיק קול סיר סדוק.
שבר לה פורט שני ושלישי (נפוץ) - בצקת גולמית של הרקמות הרכות בשליש האמצעי של הפנים, שינוי בצבע העור של ארובת העין בשני צדי הפנים, דימום דו צדדי בארובת העין, דימום מהאף, דליפת נוזל המוח והשדרה, עיוות בצורת הפנים, כפל ראייה, תזוזת גלגל העין וקול סיר סדוק.
שבר לה פורט שני - עיוות בשולי הinfraorbital notch, מרכז פנים נייד, הירדמות או נימול בלחיים.
שבר לה פורט שלישי - רכות והפרדה בתפר שבין עצם המצח לעצם הלחי, התארכות של הפנים, תזוזת גלגל העין, עיניים עצומות, הטיה של מישור הסגר עם סגירה בצד אחד.
תאגיד שברון הוא תאגיד רב-לאומי אמריקאי, העוסק באנרגיה, הפעיל ביותר מ-180 מדינות.
התאגיד נקרא בעבר "סטנדרד אויל של קליפורניה", מטה החברה ממוקם בעיר סן רמון שבקליפורניה.
שברון מעורב בכל תעשיית אנרגיית הגז, נפט והגיאותרמית.
כולל חיפוש נפט, הפקה וזיקוק, שיווק והפצה, ייצור ומכירת כימיקלים וייצור חשמל.
שברון היא אחת מהחברות הגדולות בעולם, וממוקמת במקום שלישי בדירוג החברות של כתב העת Fortune לשנת 2014.
ב-5 באוקטובר 2020 סיימה חברת שברון את רכישת חברת נובל אנרג'י בעסקת חילופי מניות בסכום שנאמד בכ-4.2 מיליארד דולר.
בעקבות זאת היא מחזיקה בכ-25% מהזכויות בקידוח הגז "תמר" ובכ-40% מקידוח "לווייתן".
בפברואר 2026 מניית החברה הגיעה לשיא כל הזמנים, שווי החברה נסק ל-368 מיליארד דולר.
אזורי הפעילות של החברה ואופי פעילותה
אזורי הפעילות המשמעותיים ביותר של החברה הם בחוף המערבי של ארצות הברית, חוף המפרץ של ארצות הברית, דרום-מזרח אסיה, קוריאה הדרומית, אוסטרליה ודרום אפריקה.
ב-2010 מכרה החברה 3.1 מיליון חביות בממוצע ביום של מוצרים כמו דיזל, בנזין ודלק סילוני.
אזור פעילות משמעותי נוסף של התאגיד הוא אגן פרמיאן שבמערב טקסס.
בנובמבר 2018 הודיע התאגיד על הצטרפותו לקבוצת "השותפות האסטרטגית של פרמיאן".
קבוצה זו כוללת 17 חברות נפט הפועלות באגן, והיא שמה לה למטרה לשתף פעולה עם גורמי ממשל, ארגונים ללא כוונת רווח ועסקים מקומיים על מנת לטפל בבעיות תעסוקה ודיור, במיסוי הגבוה על שירותי הבריאות ובבעיות התנועה הנגרמות בין היתר בשל פעילותן של חברות הנפט וביניהן שברון.
שברון פועלת גם בישראל ומפעילה את אסדת הקידוח במאגר תמר ואסדת הקידוח במאגר לוויתן.
בשילוב של חוזים קשיחים, ארוכי טווח, עם מדינת ישראל מבססת מעמד דומיננטי עם השפעה רבה על מחירים, אספקה ותחרות בשוק המקומי.
בשבוע הראשון לפעילותה, עצרה את הזרמת הגז ממאגר תמר.
על פי פרסומים בכתב העת המדעי Energy Strategy Reviews וב-NS Energy פעילות האנרגיה המתחדשת של שברון היא שולית וזניחה ביחס לפעילותה המסורתית בתחום הנפט והגז.
בהתאם לפרסומים אלו אין לשברון מטרה, חזון או תוכנית למעבר לאנרגיה מתחדשת.
ב-16 במרץ 2021 הוגשה בארצות הברית תלונה כנגד שברון על פרסום מתמשך ושיטתי שמטרתו להטעות את הציבור.
הטענה המרכזית היא שהפרסומים של שברון מייצרים מצג שווא של חברה העוסקת באנרגיה נקיה ומתחדשת, כאשר בפועל, בין השנים 2010 ועד 2018, שברון השקיעה רק 0.2% באנרגיה מתחדשת.
טענות דומות הועלו גם בישראל כנגד הקמפיין הפרסומי של שברון תחת הכותרת "חברת האנרגיה האנושית".
מחקר של המכון לאחריות אקלימית אשר פורסם בעיתון הגרדיאן מראה שפרט לחברת נפט סעודית, אין אף חברה שפלטה יותר גזי חממה משברון.
על פי המחקר, שברון אחראית לפליטות של למעלה מ-43 מיליארד טון של גזי חממה.
שברון, כמו מספר חברות גז ונפט גדולות נוספות, נאלצת להתגונן מול סדרה של תביעות משפטיות לתשלום פיצוי על נזקי שינויי אקלים (עליית מפלס פני הים, בצורות, שריפות, שיטפונות ועוד).
הטענה המשותפת לתביעות אלו היא שחברת שברון ידעה, כבר לפני 50 שנה ויותר, את ההשלכות המסוכנות לפעילותה ולמרות זאת, השקיעה כסף רב דווקא בהסתרת המידע מהציבור והפצת ספק וחוסר אמון במדע, כל זאת ע"מ שהכנסותיה לא יפגעו.
בין הגופים שתובעים את שברון ניתן למצוא את ניו-יורק, דלאוור, רוד איילנד ועוד.
אחד מבתי ההשקעה הגדולים, המנהל כ-90 מיליארד דולר, החליט להיפטר ממניות חברת שברון, ומספר חברות נפט וגז נוספות, בגלל השימוש שעשו בכוחן על מנת לעכב צעדים למניעת משבר האקלים.
ב-2003 הוגשה בבית משפט באקוודור תביעה נגד שברון על ידי תושבים מקומיים על סך 28 מיליארד דולר.
התושבים האשימו שהשלכת 18 מיליארד גלון אמריקאים (68,000,000 מטר מעוקב) של מי תוצר לתוך נהר האמזונס גרמה למחלות והרס יערות ונהרות.
מחברת שברון נמסר שהם סיימו את הניקיון של הזיהום שנגרם על ידי טקסקו (חברת בת של שברון), שהזיהום הוא למעשה כתוצאת מפעילות של חברת נפט של אקוודור, ושההסכמים ב-1998 עם ממשלת אקוודור פוטרים את החברה מכל התחייבות.
ב-2011 זכו תושבי אקוודור בתביעה ע"ס 8.6 מיליארד דולר, בשל טענתם לאבדן יבולים וחיות משק ועלייה בשיעורי מחלת הסרטן.
המתלוננים אמרו שאין בסכום די כדי לפצות על הנזק שנגרם על ידי החברה.
אחרי פניות נוספות לבית המשפט גדל הסכום שניתן לתושבים ל-18 מיליארד דולר, ובעקבות כך שברון הגישה ערעור נוסף לבית הדין הלאומי לצדק של אקוודור.
תביעה זו נחשבת לפעם הראשונה שבה תושבים מקומיים תבעו בהצלחה חברה בין-לאומית במדינה שבה התרחש הזיהום.
חברת שברון כינתה את התביעה "מזימת סחיטה" וסירבה לשלם את הקנס.
בנובמבר 2013 החליט בית הדין הבין-לאומי לבוררות בעד שברון וחברת הבת שלה, חברת הנפט טקסקו.
בית הדין מצא את שברון לא אשמה בנוגע לתביעות בענייני סביבה באקוודור.
במרץ 2014 קבע שופט בית המשפט המחוזי בארצות הברית לואיס א.
קפלן שעורך הדין הראשי של תושבי אקוודור, סטיבן דונציגר , עשה שימוש ב"אמצעים מושחתים", כולל כפייה, שוחד, הלבנת מזומנים ועברות נוספות, כדי להשיג את פסק הדין של 2011 באקוודור.
אבל הוא לא פסק בנושא הבסיסי, קרי העניין הסביבתי.
על אף שפסק דין בארצות הברית אינו משפיע על בית המשפט באקוודור, פסק הדין הזה חסם את האפשרות לתבוע נזיקין מחברת שברון בבתי דין בארצות הברית.
סטיבן דונציגר עתר לבית המשפט ומאוחר יותר התברר שחברת שברון שילמה לעד מפתח בפרשה עבור עדותו, שהודה שהייתה כוזבת.
באפריל 2015 משמר האמזונאס פרסמו סרטי וידאו שהגיעו על פי הדיווח מחושף שחיתויות בתוך שברון.
בסרטונים ניתן לראות עובדים ויועצים המאתרים זיהומי נפט באתרים בחלק האמזונס שבתחומי אקוודור – שלטענת שברון נוקו שנים קודם לכן.
סרטי וידאו אלו הוכרו כלגיטימיים על ידי הייעוץ המשפטי של שברון שאף דרשו לקבל אותם בחזרה.
אך לטענת החברה, סרטי הווידאו מראים בדיקות שגרתיות להגדרת היקף בורות נפט.
החברה טענה גם שאין אפשרת לקבוע על פי הסרטים אם האתרים הנראים בהם הם באחריות שברון או באחריות שותפתה לשעבר – Petroecuador.
לפי ארגון שומרי האמזונס סרטי הווידאו כוללים מפה המאשרת שהאתרים המדוברים אכן שייכים לשברון ויש בהם ראיונות עם כפריים החיים בשטח שבאחריות שברון.
בספטמבר 2018, פסק בין דין בין-לאומי לטובת שברון, וקבע שאקוודור הפרה את התחייבויותיה באמנות בין-לאומיות שונות.
בית הדין קבע שהקנס בגין זיהום, ע"ס 9.5 מיליארד דולר, שהשית בית המשפט העליון של אקוודור על חברת שברון "התקבל באמצעות מרמה, שוחד ושחיתות והתבסס על טענות שכבר יושבו על ידי הרפובליקה של אקוודור שנים קודם לכן".
היועץ המשפטי של אקוודור מתכוון לפנות לבית הדין הבין-לאומי, ואמר "מטריד אותי שבית הדין מבקש מהמדינה לבטל פסק דין שניתן באחד מבתי המשפט שלה כחלק מסכסוך בין שני גורמים פרטיים".
שברון ממשיכה לנצל נפט מאזור האמזונס.
בתי הזיקוק של El Segundo (קליפורניה), Pascagoula (מיסיסיפי), וריצ'מונד (קליפורניה), מעבדים כולם נפט מהאמזונס.
ב-2015 El Segundo היה בית הזיקוק הגדול ביותר בארצות הברית, ועיבד 54,463 חביות ביום.
ב-2006 הפעילויות של שברון באפריקה היו נתונות לביקורת כלקויות מבחינה סביבתית על ידי נציגים של 130 קהילות, חוקרים, עיתונאים ופעילים ניגריים.
ב-2002 דרשה אנגולה 2 מיליון דולר כפיצויים על דליפות נפט שנגרמו לכאורה על ידי שברון, הפעם הראשונה שהיא קנסה תאגיד בין-לאומי הפועל במימיה.
פשרות לפי חוק האוויר הנקי של ארצות הברית
שברון נתבעה על זיהום שחרג מהמותר על פי חוק אוויר נקי בארצות הברית.
ב-16 אוקטובר 2003 הגיעה לפשרה על הוצאה של כ-275 מיליון דולר לטובת התקנת ציוד ושימוש בטכנולוגיה עדכנית ב-5 בתי זיקוק.
שדרוג זה צפוי להפחית את פליטות אוויר המזהמות בכ-10,000 טון בשנה.
ב-2000 שילמה שברון קנס של 6 מיליון דולר, וזאת בנוסף לסיוע במימון מרפאה לטיפול בנזקי זיהום אוויר ופעולות נוספות בסך כולל של מיליון דולר.
הקנס והתשלומים הנוספים היו תוצאה של הפעילות של שברון באל סגונדו, קליפורניה.
שבשבת הייתה תוכנית טלוויזיה אשר מסרה את תחזית מזג האוויר ושודרה בערוץ הראשון של רשות השידור.
התוכנית עלתה לשידור ביוני 1989, ביוזמת חיים יבין שהגיש בזמנו את מהדורת מבט.
לפני ייסוד התוכנית נקראה תחזית מזג האוויר על ידי מגיש החדשות, בסיום מבט לחדשות, למעט במקרים של מזג אוויר חריג בהם הובא סיקור במועד מוקדם יותר.
התוכנית נוסדה לאור החלטה בטלוויזיה הישראלית כי את תחזית מזג האוויר יגישו חזאים מקצועיים, כפי שהיה מקובל אז באירופה ובארצות הברית.
לצורך הגשת התחזית בטלוויזיה נבחנו חזאים מן השירות המטאורולוגי הישראלי, ולאחר מבחן בד נבחרו לתפקיד ששון נתן, אורי בץ ואליעזר דנציגר, ואליהם צורף דני רופ ששירת במרכז המטאורולוגיה של חיל האוויר.
התוכנית הוקלטה מראש, ושודרה בסיום מהדורת החדשות.
לאחר שהוחלט שהתחזית תהיה חלק מהשידור החי של המהדורה, הגיעה "שבשבת" לסיומה, ושרון וכסלר הצטרפה למגישי התחזית.
שברולט שבל לגונה היא מכונית קופה המוגדרת "מכונית שרירים", מתוצרת חטיבת המכוניות שברולט בחברת ג'נרל מוטורס האמריקאית, אשר יוצרה בין השנים 1972–1976 בארצות הברית ובקנדה.
שברון הוא מונח בסטטיסטיקה, שמתייחס לנקודת חתך שמתחתיה נמצאה החלק ה-q (כאן ) מהאוכלוסייה.
נסמן את פונקציית ההתפלגות המצטברת כאשר P מסמן הסתברות.
השברון ה-q של X עבור הוא הערך כך שמתקיים
אם F פונקציה מונוטונית עולה ממש אזי .
נניח שדגמנו נתונים מהתפלגות כלשהי, לא ידועה.
נסדרם בסדר עולה: ונצייד את הנתונים בהתפלגות אמפירית:
השברון ה-q הוא המספר ש- מהנתונים קטנים ממנו או שווים לו.
הגדרה זו קצת בעייתית כי לא ברור ממנה איך להתייחס לשברון כאשר איננו שלם, וישנן מספר גישות לנושא.
אחת הגיסות הנפוצות היא ממוצע משוקלל של שני הערכים הסמוכים למספר זה.
אנו רואים שכאשר אזי .
עבור n אי-זוגי (), מתקיים
ועבור n זוגי () נקבל ואז
מלבד החציון, שהוא השברון , נפוצים בשימוש גם הרבעונים העליון והתחתון , עשירונים, אחוזונים ואלפיונים.
שַבְרִינְקֶה (סלובנית: Šavrinke, צורת יחיד: Šavrinka; באיטלקית: savrine/saurine) היו נערות ונשים מצפון איסטריה הסלובנית ואיסטריה הקרואטית, שמכרו יבולים וסחורות קלות אחרות בשווקים העירוניים, ובייחוד בטריאסטה, כהשלמת הכנסה לבתיהן.
המוצר המרכזי שהן מכרו היו ביצים.
על מנת להשיגן, השברינקה לעיתים קרובות היו מביאות חזרה מן העיר מוצרים כמו מחטים, בדים, סיכות ומספריים.
כמו צורות רבות של עבודת נשים מחוץ לבית, רוב הנשים שנודעו כשברינקה עבדו במקצוע כנשים מתבגרות.
רובן ליוו את אימן לאחר שהשלימו שש כיתות בבית ספר יסודי והמשיכו לעבוד במקצוע רק עד יום חתונתן.
במצבים כלכליים קשים במיוחד היו הנשים ממשיכות לעבוד גם לאחר החתונה, מה שהתאפשר בעיקר אם היישוב העירוני שבו מכרו את מרכולתן היה קרוב יחסית (כשלוש שעות הליכה).
במקרים אחרים יכול היה מסען של השברינקה לארוך גם מספר ימים ובמהלכו נהגו גם ללקט פירות ואגוזים בדרך.
השברינקה בדרך כלל הגיעו מבתי אב עניים.
גברי הבית, בהתאם, חיפשו גם הם עבודה על ידי הליכה ברחבי הכפר עם מעדר על כתפם.
כפי שהיה המעדר על הכתף סימן לכך שהגבר הוא זמין לעבוד וגם עני, היה לנשים סימן מקביל: העפר, הבוץ וצואת בעלי החיים שהצטברה על רגליהן מן הדרך.
בדיאלקט הסלובני המדובר באזור זה, שנקרא ברז'נייה או קרשקי רוב, לסוג זה של עפר דרכים היו קוראים שַבְרֶה, ומכאן קיבלו נשים אלו את שמן.
רוב המילונים, עם זאת, יתרגמו את המילה הסלובנית šavra כאישה "מוזרה" או "שלומיאלית".
לא ברור האם גבעות שברין שבסלובניה נקראות על שם הנשים או להפך.
צורת תעסוקה זו התקיימה בעיקר החל מסוף המאה התשע עשרה ונעלמה כמעט לגמרי עד סוף מלחמת העולם השנייה.
על אף היותו של סחר זה מוסד כלכלי חשוב בכפר האיסטרי בעתות שלום, עבודתן של השברינקה נקטעה בשל תקנות ממשלה לפיקוח על סחר הביצים באיסטריה של ימי מלחמת העולם הראשונה ובאיטליה הפאשיסטית, שלה השתייכה איסטריה לאחר המלחמה.
בתקופת הפאשיזם, סחר בביצים דרש רישיונות יקרים, מה שהפך את רוב הנשים הסוחרות למבריחות בפועל, כאלו שסיכנו את עצמן ולעיתים את (תזונת) ילדיהן.
תחת השלטון האיטלקי, הענישה על סחר לא חוקי הייתה לרוב עבודתן של כוחות המשטרה המקומיים, שנהגו להחרים את הביצים ולעיתים לעצור את המבריחה ללילה אחד.
הסתגלותן של הנשים לאי-החוקיות של עבודתן הובילה להתווספותם של מוצרים נחשקים אחרים לרפרטואר של השברינקה, במיוחד גראפה וסיגריות.
זה היה המצב גם במקרים שבהם הסחר שלהן כבר לא נתפס כפלילי אחרי מלחמת העולם השנייה, כפועל יוצא של אמנת רומא של שנת 1955. נוסח האמנה אפשר עבודה חוצת-גבול בהיקף מסוים.
בסלובניה העכשווית, השברינקה הפכו לחלק מן הפולקלור המקומי של איסטריה.
הזיכרון הציבורי תופס אותן כנשים שהוסיפו הכנסה ראויה לקנאה לכפריהן באמצעות עבודה קשה, מה שהפך אותן בשלב מסוים גם לבנות זוג נחשקות למטרות נישואין.
כסמל של איסטריה, חייהן של השברינקה הונצחו ברומאנים כגון הרומן שברינקה מאת מריאן טומשיץ' (1986) וכן בשירים כגון במחזור "שירים שבריניים" (Šavrinske pesmi) של אלויז קוציאנצ'יץ' (1962).
דרומית לכפר חראסטבוליה שבסלובניה הליטורלית הציב הפסל המפורסם יוז'ה פוהלן בשנת 1990 פסל של שברינקה הנושאת סלסלת לחם על ראשה.
אגודות תרבות מקומיות, ובראשן "Šavrini inu anka Šavrinke", מקיימות סצנות תיאטרון המשחזרות את חייהן ובפרט את מסען כדרך לשמר את מורשתן.
גילוין מחדש של השברינקה בסוף שנות השמונים נתפס על ידי אנתרופולוגים וחוקרי תרבות כחלק מתהליך של פיתוח זהות מקומית איסטרית חוצת גבולות, אך כזו שמדגישה את קיומו, אם לא את עליונותו, של המרכיב הלאומי הסלובני באזור.
שבת (בהונגרית: Szombat) הוא כתב העת של איגוד התרבות היהודי-הונגרי.
העורך הראשי שלה הוא הסופר היהודי-הונגרי גאבור ט.
שבת הוא עיתון ציבורי ותרבותי יהודי ללא מטרות רווח.
כתב העת יוצא לאור מאז 1989, 10 פעמים בשנה.
הגיליון הראשון יצא לאור בנובמבר 1989. במהדורה המקוונת, מוצעים לקוראים גם חדשות, ביקורות, מאמרים עדכניים, עיתונאות והמלצות על תוכניות.
מאז הקמתו, רצה כתב העת למלא תפקיד אינטגרטיבי ובונה קהילה והוא פתוח לכל הזרמים ביהדות.
כתב העת מנסה לפנות גם לקהלים שאינם יהודים ומנסה לספק תמונה מאוזנת של חיי הציבור ההונגריים, כולל חיי הציבור היהודיים, ישראל והמזרח התיכון, להפיג דעות קדומות אנטישמיות וליצור פורום לקהילה היהודית, לסופרים ולאמנים שיש להם עניין בנושא היהודי.
כבר מההתחלה עסק כתב העת בהפצת ידע ובטיפוח מסורת.
לציבור ההונגרי ואפילו לא לרוב הציבור היהודי בהונגריה, יאין ידע מעמיק על הדת והתרבות היהודית.
ישנן תפיסות מוטעות וסטריאוטיפים ארוכי שנים לגבי היהדות שקמו מחדש בעקבות הרמת הראש של האנטישמיות אחרי חילופי המשטר בשנת 1990. מטרת כתב העת ליצור מרכז מידע יהודי ייחודי ולספק פורום לדיאלוג בין חברי הקהילה היהודית והחברה הרחבה באמצעות אתר szombat.org ודף הפייסבוק של כתב העת.
המטרה היא להציג לא רק את הקהילה והתרבות היהודית בפני הקוראים, אלא גם כיצד כתב העת רואה אירועים מסוימים בהונגריה ובעולם בעין יהודית.
ושואף כל הזמן להודיע לציבור על ההתפתחויות בעולם היהודי.
בשלושה או ארבעה גיליונות נושאיים של כתב העת מדי שנה, מנסה כתב העת להעמיק בנושא מסוים למשל:
ספרות יהודית במרכז ובמזרח אירופה
זכרו של חוזה טריאנון וזהות לאומית הונגרית
דיאלוג יהודי-נוצרי 50 שנה לאחר הצהרת הנוסטרה אטאטה של הוותיקן.
כיוון שיש התעניינות הולכת וגוברת בנושא היהודי, מדי פעם מארגן כתב העת כנסים.
למשל בשנת 1998 אורגן כנס בשם "גורלות יהודים בסרטים הונגריים", בליווי הקרנת סרטים במשך בת שלושה ימים.
שבת בחמש היא תוכנית טלוויזיה בהגשת גדעון אוקו המסכמת את השבוע, המשודרת בימי שבת בקשת 12, החל משנת 2024.
התוכנית החלה את דרכה ב-2020 בהגשת גדעון אוקו בימי שישי בתור המהדורה המסכמת של השבוע של חדשות 12.
התוכנית קיבלה את האריזה הגרפית שלה בספטמבר 2020. לפני כן היה שימוש בפתיח משדר מיוחד.
"שבת בבוקר" הוא שיר עברי מאת תרצה אתר שפורסם בשנת 1973 בספרה "ילד קטן ילד גדול".
השיר זכה לפופולריות לאחר שהתפרסם באלבומו ה-27 של אריק איינשטיין "הייתי פעם ילד" (1989), שם הופיע בהפקתו ובעיבודו של יוני רכטר.
השיר הפך לפופולרי בתרבות הישראלית ובוצע על ידי אמנים רבים.
לדוגמה, בפסטיבל הפסנתר על ידי דנה עדיני, דניאל סלומון ובן ארצי.
תרצה אתר, ילד קטן ילד גדול (מסדה 1973)
היום השביעי: יוצרים ישראלים כותבים על השבת שלהם (2001), עמ' 200 ואילך.
שבריריות היא סדרת דרמה אמריקאית המבוססת על הרומן באותו שם מאת סונה צ'ראיפוטרה ודונילה קלייטון, שנוצרה על ידי מייקל מקלן.
הסדרה הוקרנה בבכורה בנטפליקס ב-14 בדצמבר 2020, ושודרה עונה אחת.
הסדרה מתארת את ההתרחשויות בבית ספר לבלט בשיקגו, ומתמקדת בתלמידי בית הספר, המדריכים, המנהלים והתורמים של בית הספר.
את הריקודים בסדרה מבצעים השחקנים עצמם, לא כפילים.
התגובה הביקורתית לסדרה הייתה מעורבת.
מאז פורסמה הודעה רשמית על כך שהיא לא תימשך לעונה נוספת.
קארן רובינסון בתור מאקאילה סטרוייר, אמה של נווה שריצתה זמן בכלא על רצח ומחפשת לתקן את יחסיה עם בתה.
טיילר פק בתור סיינה מילקן
אמילי סקוביץ' בתפקיד לינדי (ללא קרדיט)
בחרה בחומר המקור מהוצאת הספרים הרפר קולינס ופיתחה את הפרויקט במשך שנה לפני שקיבלה הזמנה להפקת סדרה בת 10 פרקים ב-6 באוגוסט 2019 מנטפליקס.
הסדרה נוצרה על ידי מייקל מקלן שהפיק לצד קיליאן ואן רנסלר, ג'ורדנה פרייברג, דברה הנדרסון, גארי פלדר שגם ביים את הפרק הראשון של הסדרה.
הסדרה עלתה לראשונה ב-14 בדצמבר 2020.
עם הודעת הזמנת הסדרה לוהקו לורן הולי, קיילי ג'פרסון, קאסימר ג'ולט, דניאלה נורמן, ברנן קלוסט, מייקל סו רוזן, דיימון ג'יי גילספי, בייארדו דה מורגווייה, בארטון קופרטווייט, טורי טרוברידג' וג'ס סלגאירו לתפקידים ראשיים.
ב-20 בספטמבר 2019, אנה מיישה לוהקה לתפקיד הראשי.
ב-9 בדצמבר 2020, דווח כי רקדנית בלט מקצועית, אמילי סקוביץ' אמורה לעשות את תפקיד הבכורה שלה כאורחת בסדרה.
הצילום הראשי של הסדרה החל ב-6 באוגוסט 2019 והסתיים ב-3 בדצמבר 2019 בטורונטו, קנדה.
בצובר הביקורות Rotten Tomatoes, קיבלה הסדרה דירוג אישור של 53% על סמך 19 ביקורות מבקרים, עם דירוג ממוצע של 5.38/10. אתר Metacritic העניק לסדרה ציון ממוצע משוקלל של 47 מתוך 100 על סמך 6 ביקורות מבקרים, מה שמצביע על "ביקורות מעורבות או ממוצעות".
בעודו עובר על יומו, הוא מהרהר במשמעות המחאה ובבעיות שהובילו אליה; עם זאת, היום מופרע על ידי מפגש עם אדם אלים ובעייתי.
כדי להבין את השקפת העולם של דמותו של פרון, מקיואן בילה זמן עם נוירוכירורג.
הרומן חוקר את העיסוק בעולם המודרני ואת משמעות הקיום בו.
פרון, למרות שהצליח כלפי חוץ, עדיין נאבק להבין את המשמעות בחייו, בוחן את הסיפוק האישי בעולם הפוסט-מודרני והמפותח.
למרות שהוא אינטליגנטי, פרון מרגיש שיש לו השפעה מועטה על אירועים פוליטיים.
הרומן עוקב אחר הנרי פרון, מנתח מצליח בן 48. חמישה פרקים מתווים את יומו ומחשבותיו ביום שבת, 15 בפברואר 2003, יום ההפגנה נגד הפלישה לעיראק ב-2003, המחאה הגדולה ביותר בתולדות בריטניה.
יומו של פרון מתחיל בשעות הבוקר המוקדמות, כאשר הוא רואה פס מטוס בוער על פני השמים.
זה מטיל צל על שארית היום שלו כשהדיווחים בטלוויזיה משתנים ללא הרף: האם זו תאונה או טרור?
בדרך למשחק הסקווש השבועי שלו, הסטת תנועה מזכירה לפרון את ההפגנות נגד המלחמה שהתרחשו באותו יום.
לאחר שהורשה לעבור את ההסטה, הוא מתנגש במכונית אחרת, ופוגע במראה הכנף שלה.
בתחילה הנהג, בקסטר, מנסה לסחוט ממנו כסף.
כאשר פרון מסרב, בקסטר ושני חבריו הופכים לתוקפניים.
כשהבחין בתסמינים בהתנהגותו של בקסטר, פרון מזהה במהירות את הופעת מחלת הנטינגטון.
למרות שספג חבטה בחזה, פרון מצליח להימלט ללא פגע בכך שהוא מסיח את דעתו של בקסטר בדיונים על מחלתו.
פרון ממשיך למשחק הסקווש שלו, עדיין חושב על התקרית.
הוא מפסיד במשחק הארוך בגלל עניין טכני במערכה האחרונה.
לאחר ארוחת הצהריים הוא קונה דגים ממוכר דגים מקומי לארוחת ערב.
הוא מבקר את אמו, הסובלת משיטיון וסקולרי, המטופלת בבית אבות.
לאחר ביקור בחזרה של בנו, פרון חוזר הביתה לבשל ארוחת ערב, וחדשות הערב מזכירות לו את הקשת הגדולה יותר של אירועים שאופפת את חייו.
כאשר דייזי, בתו, מגיעה הביתה מפריז, השניים מתווכחים בלהט על המלחמה הקרובה בעיראק.
דייזי מיישבת מחלוקת ספרותית קודמת שהובילה לעימות עם סבה מצד אמה; זוכרת שהוא זה שהעניק לה השראה לאהבתה לספרות.
בנו של פרון תיאו חוזר לאחר מכן.
רוזלינד, אשתו של פרון, היא האחרונה להגיע הביתה.
כשהיא נכנסת, בקסטר ושותף מפלסים את דרכם פנימה חמושים בסכינים.
בקסטר מכה את הסבא, מאיים על המשפחה ומצווה על דייזי להתפשט.
כשהיא עושה זאת, פרון מבחינה שהיא בהיריון.
כשגילה שהיא משוררת, בקסטר מבקש ממנה לדקלם שיר.
במקום אחד משלה, היא מדקלמת את "חוף דובר" מאת מת'יו ארנולד, מה שמשפיע על בקסטר מבחינה רגשית, ולמעשה מפרק אותו מנשקו.
במקום זאת הוא מתלהב מהשיחה המחודשת של פרון על טיפול חדש למחלת הנטינגטון.
פרון ותיאו משתלטים על בקסטר לאחר ששותפו נוטש אותו, והוא מאבד את ההכרה לאחר שנפל במורד המדרגות.
פרון מוזמן לבית החולים לניתוח חירום מוצלח בבקסטר.
היממה מסתיימת בסביבות 5:15 בבוקר ביום ראשון, לאחר שפרון חזר מבית החולים והתעלס שוב עם אשתו.
לשאלה "מה היווה את ראשית הרומן הזה?" ענה מקיואן: "האמת, תשוקה מעורפלת, משאלה ישנה, לאחר שכתבתי רומן היסטורי, לכתוב רומן שלא רק עוסק בהווה אלא גם מתרחש בהווה.
זה קרה אפילו לפני 11 בספטמבר.
ידעתי שאני רוצה לחזור לראשית המאה הזו, ולא להיות ב-1935. עברתי למרכז לונדון אחרי שגרתי באוקספורד במשך 17 שנה, וחשבתי שאני מאד רוצה לכתוב רומן לונדוני.
גם פיתחתי אמביציה לכתוב על עבודה.
חשבתי שהדמות הבאה שלי - מי שלא תהיה - תהיה בעלת עבודה.
יותר מדי דמויות בספרות הבדיונית נעים בעולם בלי עבודה.
או שהם מרצים בקולג', במיוחד באמריקה.
החלק בלונדון שבו התמקמתי הוא אזור מאוד רפואי, יש כאן בתי חולים גדולים, וכך התחלתי כבר לחשוב שהוא יהיה נוירוכירורג."
במסגרת התחקיר לכתיבת הרומן בילה מקיואן שנתיים במעקב אחר עבודתו של נייל קיצ'ן, נוירוכירורג בבית חולים בלונדון.
מקיואן גם ביקש מכמה רופאים ומנתחים לסקור את הספר לשם דיוקו, אם כי נדרשו תיקונים מעטים לתיאור הניתוח.
יש רכיבים אוטוביוגרפיים ברומן: הגיבור מתגורר בכיכר פיצרוי, אותה כיכר בלונדון שמקיואן מתגורר בה.
כריסטופר היצ'נס, חבר של מקיואן, ציין כי אשתו, הוריו וילדיו של פרון דומים במאפייניהם לאלה של מקיואן.
בנו של מקיואן, גרג, שכמו תיאו ניגן בגיטרה בצורה סבירה בצעירותו, הדגיש הבדל אחד ביניהם, "אני בהחלט לא לובש ג'ינס שחורים צמודים".
קטעים מהרומן פורסמו טרם צאתו לאור בחמישה מגזינים ספרותיים, כולל כל הפרק הראשון ב-The New York Review of Books, בסוף 2004 ותחילת 2005. הרומן השלם פורסם בהוצאת ג'ונתן קייפ בפברואר 2005 בלונדון, ניו יורק וטורונטו.
הספר תורגם להולנדית, עברית, גרמנית, ספרדית, פולנית ויפנית.
שבת אחים הוא התנחלות וחווה חקלאית במעמד של מאחז סמוך לניל"י, בבנימין.
החווה נמצאת על גבעה בגובה 283 מטרים מעל פני הים, מעל כביש 446 ומול ההתנחלות ניל"י.
לטענת התומכים בהקמת ההתנחלות היא צפוי להעמיק את האחיזה הלא -ריבונית של מדינת ישראל באזור זה, ולהקל על השליטה מלמעלה על גוש דן.
ב־2019 הוקמה במקום חווה חקלאית בשם חוות מגנזי, על ידי יוסף ודבורה מגנזי, זמן קצר לאחר נישואיהם כשהם עם תינוקם הקטן.
בתחילה הם נעזרו בעוקב מים ובגנרטור, ובהמשך קיבלו עזרה בצורת תשתיות מים וחשמל מסודרות.
כיום לחווה יש דיר כבשים ובו מעל 200 ראש צאן, כלבים, 4,000 דונם של שטחי מרעה, עצי בננה, מנגו ועוד.
היא מארחת בני נוער רבים, בהם מתנדבים זמניים וקבועים, שחלקם חרדים מקריית ספר, לצד נערים מגוש טלמונים הסמוך.
החווה מארחת גם חיילי צה"ל באופן קבוע.
הוא אושר להתיישבות בישיבה של הקבינט המדיני-ביטחוני ביום ירושלים 2025, יחד עם עוד 21 נקודות נוספות ביהודה ובשומרון, על פי תכנונה של מנהלת ההתיישבות.
שם היישוב הזמני שניתן למקום היה "ענבר", אך בהמשך החליטה ועדת השמות הממשלתית לקבוע את שם היישוב הקבוע כ"שבת אחים".
שַׁבְּתַאי (בלועזית: Saturn, סטורן) הוא כוכב הלכת השישי במרחקו מהשמש והשני בסדרת כוכבי הלכת הגזיים.
את שבתאי מקיפות טבעות פלנטריות בשם טבעות שבתאי, שמכילות בעיקר קרח ואבק.
שמו הלועזי ניתן לו על שם סטורן, אל החקלאות והקציר במיתולוגיה הרומית (מקביל לקרונוס הטיטאן במיתולוגיה היוונית).
מאחר ששבתאי היה כוכב הלכת השביעי בעת הקדומה (בנוסף לשמש, הירח, כוכב חמה, נוגה, מאדים וצדק), היום השביעי בשבוע קיבל את השם Saturday.
המקור לשמו בעברית מגיע מהמילה שבת, כי יום השבת באסטרולוגיה שייך לשבתאי.
יש הגורסים שמשמעות השם "שבתאי" מרמזת על כך שכוכב הלכת "שובת", כיוון שיחסית לכוכבי הלכת שהיו מוכרים בעת העתיקה, כוכב זה הוא המרוחק ביותר מהשמש, ולכן תנועתו קטנה ביותר.
אפיפניוס, שנולד להורים יהודים באזור בית גוברין בתחילת המאה ה־4 לספירה, תיעד את שמות כוכבי מערכת השמש לפי הפרושים, ולדבריו כוכב שבתאי נקרא (chocheb sabēth), "כוכב שבֶת", מונח דומה למונח התלמודי; המונחים ככל הנראה קשורים לעובדה שכוכב שבתאי זז לאט ביחס לכוכבים האחרים המוכרים באותה עת.
האזכור התנ"כי קשור לכך שבתקופת המקרא, באכדית ובסורית נקרא שבתאי בשם של אל "כַּיְוֵנוּ".
עמים רבים עבדו אל זה, ובניהם גם ישראל, ושני נביאים מזכירים בדבריהם את אל זה.
בתולדות המיסטיקה היהודית, כבר חז"ל דנו בגורלו של מי שנולד במזל שבתאי: "הילוד ביום כוכב צדק יהיה איש צדקה" מסכת שבת, קנ"ו ע"א.
קוטרו של שבתאי 120,500 ק"מ וצפיפותו 0.69 גרם לסמ"ק; הוא מורכב, ברובו, ממימן ומהליום.