tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הדבר גרם למתן שירותים בשיטת "מגע קל" (Light Touch), לפיה החברות לא הציעו שירותים אלא כאשר נשאלו באופן מפורש, דבר אשר לא קרה כיוון שמדובר באוכלוסייה נטולת השכלה שאינה יודעת את זכויותיה.
בנוסף, ניסו החברות להקשות על משתתפים רבים אשר לא היה סיכוי כי ימצאו עבודה, בתקווה כי אלו יפסיקו לבוא לדרוש את הבטחת ההכנסה.
החברות הציגו אנשים אלו ככאלו שהפסיקו לקבל תשלומי הבטחת הכנסה כתוצאה מהשמה, וכך קיבלו כסף נוסף מהממשלה.
לבסוף החברות השאילו, כחלק מה"שירות הקהילתי" אותו היו צריכים המשתתפים לבצע כאשר לא מצאו עבודה, כוח עבודה זול לחברות אחרות, וגרפו כך רווחים לכיסם.
תופעות מעין אלו הביאו את שר התמ"ת לביטול התוכנית, וניסיון ליצור תוכנית חלופית אשר תמנע את ניצולם והערמת קשיים על האוכלוסיות החלשות המשתתפות בה.
בעקבות הכשלים שנמצאו בתוכנית, היא ספגה ביקורת רבה ועל שר התמ"ת אלי ישי הופעל לחץ רב לבטלה.
אך במשרד האוצר קראו לבצע רפורמה ולא לבטל את התוכנית כליל.
השר אלי ישי הבטיח להפסיק את התוכנית החל מה-31 ביולי 2007, ולהציע תוכנית חדשה משלו, שתפטור את גילאי 45 ומעלה מהחובה לחיפוש עבודה כתנאי לקבלת קצבאות.
ב-1 באוגוסט 2007, פג תוקפה של תוכנית מהל"ב, והיא הוחלפה בתוכנית אורות לתעסוקה, שהקלה על לקוחות המרכזים ביחס לקודמתה, בין השאר על ידי ביטול התגמול שקיבלו החברות בעת ששללו קצבאות, ועל ידי הגבלת גיל הלקוחות של התוכנית ל-45.
תוכנית לנגלנדס היא מארג של משפטים והשערות מרחיקות לכת המקשרות תחומים מרכזיים בתורת המספרים האלגברית ובתורת ההצגות.
את התוכנית הציע רוברט לנגלנדס ב-1967, במכתב לאנדרה וייל, והיא מהווה מסגרת לחלק נכבד מן המחקר המודרני בתורת המספרים.
על יצירת התוכנית זכה רוברט לנגלנדס בפרס וולף למתמטיקה ב-1996, בפרס נמרס למתמטיקה ב-2006 ובפרס אבל היוקרתי למתמטיקה ב-2018.
הרעיון המרכזי של תוכנית לנגלנדס הוא לשייך יצירים אנליטיים (פונקציות L, שכמו אחותן המוכרת פונקציית זטא של רימן, הן טורי דיריכלה עם מכפלת אוילר מתאימה), לעצמים האלגבריים שאותם חוקרים.
התוכנית סובבת סביב חבורות גלואה האבסולוטיות של השדות ה"אריתמטיים": השדות המקומיים והשדות הגלובליים.
חבורת גלואה האבסולוטית של שדה מקודדת בתוכה את כל ההרחבות הסופיות של , וקושרת את המושגים הבסיסיים של תורת המספרים: אידיאלים ראשוניים, הערכות, פונקציות L, תבניות מודולריות, ועוד.
לכל אלה יש מבנה פנימי חבוי, הנחשף כאשר מתבוננים בהם מנקודת המבט של חבורת גלואה האבסולוטית.
אחת המטרות של תורת המספרים המודרנית, ואפשר שהמרכזית שבהן, היא להבין את המבנה של חבורות גלואה האבסולוטיות.
אלו חבורות פרו-סופיות, ולכן אפשר לפענח אותן באופן מלא דרך ההצגות מממד סופי - ההומומורפיזמים .
אם הוא שדה מספרים, אפשר להצמיד לכל הצגה כזו פונקציית L של ארטין, , כאשר s הוא משתנה מרוכב.
ההישג העיקרי של תורת שדות המחלקה, שייסד הילברט, הוא התיאור של המנה האבלית המקסימלית של חבורת גלואה האבסולוטית - האבליזציה שלה, (כאשר היא תת-חבורת הקומוטטורים של ).
מסמנים ב- את "הסגור האבלי" של : זהו השדה הגדול ביותר שחבורת גלואה שלו מעל היא אבלית; כך יוצא שחבורת גלואה של ההרחבה היא האבליזציה של .
אם שדה מקומי, חבורת גלואה איזומורפית באופן קנוני להשלמה הפרו-סופית של החבורה הכפלית .
אם שדה גלובלי, חבורת גלואה של הסגור האבלי איזומורפית ל-, כאשר הוא חוג האדלים של (החוג הזה אורז יחד את כל ההשלמות של השדה k).
כנקודת המוצא של התוכנית אפשר לראות את חוק ההדדיות של אמיל ארטין, המכליל את חוק ההדדיות של גאוס על שאריות ריבועיות.
החוק של ארטין חל על הרחבות גלואה אבליות של שדות מספרים, ומתאים פונקציות מיוחדות הנקראת "פונקציות L של ארטין" להצגות חד-ממדיות של חבורת גלואה של ההרחבה.
בנוסף לזה, החוק מציג התאמה בין פונקציות L אלה, לפונקציות L אחרות הקרויות "פונקציות L של דיריכלה".
ההתאמה של ארטין עוסקת, כאמור, דווקא בהרחבות עם חבורת גלואה אבלית.
עם זאת, את פונקציות ה-L של ארטין אפשר להגדיר גם כאשר החבורה אינה אבלית, לכל הצגה אי-פריקה של החבורה.
באותו אופן, להצגות אוטומורפיות של , מתאימות פונקציות L משלהן, ; בזכות הפירוק של פונקציות אלה למרכיבים מקומיים (המתאימים להשלמות של k לשדות מקומיים), התכונות האנליטיות שלהן מובנות היטב.
הרעיון המרכזי שהציע לנגלנדס הוא למצוא את ההכללה המתאימה לפונקציות L של דיריכלה, באופן שאפשר יהיה להשוות אותן לפונקציות L של ארטין לכל הרחבת גלואה, לאו דווקא אבלית.
זמן רב קודם לכן, הצליח אריך הקה לשייך פונקציית L של דיריכלה לכל תבנית אוטומורפית (שהיא פונקציה חלקה על חצי המישור העליון, המקיימת משוואות פונקציונליות מסוימות).
לנגלנדס הכליל את הבניה הזו להצגות אוטומורפיות קספידליות, שהן הצגות אי-פריקות מסוימות מממד אינסופי של החבורה הליניארית הכללית מעל חוג האדלים של הרציונליים.
לנגלנדס הצמיד פונקציות L להצגות האוטומורפיות האלה, ושיער שכל פונקציית L של ארטין המתאימה להצגה מממד סופי של חבורת גלואה האבסולוטית של שדה מספרים - שווה לפונקציית L המתאימה להצגה אוטומורפית קספידלית.
זוהי "השערת ההיפוך" של לנגלנדס.
התיאור שניתן לעיל לחבורת המנה האבלית המקסימלית שקול להבנת ההצגות האבליות של החבורה עצמה, כלומר, ההצגות החד-ממדיות שלה.
לנגלנדס הציע את ההמשך הטבעי לגישה זו, היינו, ניסיון לתאר את ההצגות ה-n ממדיות, עבור .
באופן תמציתי ולא מדויק, השערות לנגלנדס מציעות התאמה טבעית בין ההצגות ה-n-ממדיות של לבין הצגות אוטומורפיות (מממד אינסופי) של החבורה הליניארית הכללית במקרה המקומי, ושל במקרה הגלובלי.
בנוסף לכך, ההתאמה אמורה לשמור על פונקציות L, דהיינו (על-פי ההשערה), פונקציית L המתאימה להצגה של חבורה גלואה, תהיה שווה לפונקציית L המתאימה להצגות האדליות של החבורה הליניארית הכללית.
מבין פונקציות L האחרונות, כל אלו המוכרות למתמטיקאים נבנות כטרנספורמי מלין של תבניות מודולריות, המתארות אספקט מסוים של קוהומולוגיית דה-רם של מרחבים מודולריים מסוימים; באותה עת, הצגות גלואה מקודדות את ה-etale cohomology של אותם מרחבים.
במקרה החד-ממדי, n=1, תיאור זה הוא הבסיס לגישה האנליטית אל תורת שדות המחלקה, הידועה בשם "התזה של טייט".
לכן אפשר לראות בהתאמת לנגלנדס, מחד, תורת שדות מחלקה לא אבלית, ומאידך, פרמטריזציה אריתמטית של הצגות אדמיסיביליות (במקרה המקומי) או אוטומורפיות (במקרה הגלובלי).
נניח ש-F הוא שדה מקומי.
בהמשך לתיאור הקודם על ההצגות המרוכבות של , כלומר, ההומומורפיזמים , אפשר ללמוד את החבורה גם דרך הצגות אל הסגור האלגברי של שדה המספרים ה--אדיים, כאשר שונה מן המאפיין של שדה השאריות של F.
לצורך כך הציג אנדרה וייל חבורה עם הומומורפיזם שיש לו תמונה צפופה, ובאופן כזה כל הצגה (רציפה) של היא גם הצגה של .
כדי להתאים את התמונה גם להתנהגות של שדות מקומיים ארכימדיים, פייר דלין (Pierre Deligne) הגדיר את "חבורת וייל-דלין" , שחבורת וייל היא חבורת מנה שלה.
השערת לנגלנדס המקומית עוסקת בהצגות של .
ההשערה המקומית של לנגלנדס מתייחסת להתאמה בין הצגות n-ממדיות של , כאשר F שדה מקומי, לבין הצגות "מותרות" (admissible representations) מרוכבות אי-פריקות של החבורה הליניארית הכללית .
ההתאמה בין הצגה n-ממדית של חבורת וייל-דלין לבין הצגה של חבורת המטריצות , אמורה לקיים את התכונות הבאות:
עבור n=1, ההתאמה נתונה על ידי האיזומורפיזם הסטנדרטי של תורת שדות המחלקה המקומית.
הקרקטר המרכזי של מתאים, תחת ההתאמה של ממד 1, לדטרמיננטה .
אם קרקטר של F, אז .
היא אינטגרבילית-בריבוע אם ורק אם איננה מוכלת באף תת-חבורת לוי של .
"מאולפת" (מגדירה פונקציות בחיתוך המרחבים ) אם ורק אם חסומה.
אם H חבורה רדוקטיבית קשירה עם הומומורפיזם שיש לו גרעין וקו-גרעין קומוטטיביים, אז יש התאמה דומה עבור ההצגות של , המתיישבת עם ההתאמות עבור חבורות המטריצות.
בניסוח זה של ההשערה לא מופיעות פונקציות L.
השערה נוספת (שניסחו לנגלנדס ו-Jacquet ב-1970, ודלין ב-1973), קובעת גם התאמה בין פונקציות L של המרכיבים בהתאמה הקודמת, ובפרט אמור להתקיים לכל שתי הצגות אי-פריקות של חבורות המטריצות ו-, בהתאמה.
מאז הועלתה על ידי לנגלנדס ב-1970, נפתרה השערה זו לחלוטין.
את המקרה של שדות לא ארכימדיים במאפיין חיובי פתרו ז'ראר לומון , אולריך שטולר ומיכאל רפפורט בראשית שנות ה-90, ואת המקרה הנותר, של שדות לא ארכימדיים במאפיין 0, פתרו מייקל האריס וריצ'רד טיילור בשנת 2001; גי אניאר פתר את המקרה בצורה שונה בשנת 2000.
ההשערה הגלובלית עוסקת, כאמור, בהתאמה בין הצגות של , כאשר k שדה גלובלי, לבין הצגות אוטומורפיות של חבורת המטריצות .
פייר דלין זכה במדליית פילדס לשנת 1978 עבור פתרון חלקי של ההשערה עבור החבורה עבור שדות גלובליים ממאפיין אפס, שכלל את פענוח ההצגות של חבורה זו באופן שיישב את השערת רמנוג'ן.
ולדימיר דרינפלד הוכיח חלקים מן ההשערה עבור החבורה עבור שדות גלובליים ממאפיין חיובי, וזכה במדליית פילדס לשנת 1990. הרחבה משמעותית של עבודה זו, לכל החבורות (במאפיין חיובי), זיכתה את לורן לפורג (Laurent Lafforgue) במדליית פילדס לשנת 2002.
בתורת החבורות האלגבריות מבינים את החבורות הליניאריות כמקרים פרטיים של התאוריה הכללית של חבורות רדוקטיביות, ותוכנית לנגלנדס לוקחת נקודת מבט זו בחשבון.
לכל חבורה רדוקטיבית קשירה G, לנגלנדס הצמיד את חבורת לנגלנדס .
לנגלנדס מצא דרך להתאים לכל הצגה קספידלית אוטומורפית של G ולכל הצגה סוף-ממדית של , פונקציית L.
על-פי ההשערה, פונקציות L אלה מקיימות משוואה פונקציונלית, המכלילה את אלו המוכרות מפונקציות L אחרות.
"עקרון הפונקטוריאליות" משדך את פונקציות L של החבורות הרדוקטיביות השונות.
בהינתן שתי חבורות רדוקטיביות ומורפיזם בין חבורות ה-L שלהן, ההשערה מתאימה בין ההצגות האוטומורפיות של שתי החבורות, בדרך המתיישבת עם פונקציות L המתאימות להן.
זוהי השערה חזקה מאוד, שממנה נובעות כל האחרות שהוצגו עד כאן.
ניסיונות להציע בנייה ישירה של הפונקטור הניבו עד כה רק תוצאות חלקיות ומותנות.
תוכנית לנגלנדס לא צמחה בחלל ריק.
בדיעבד, אפשר לזהות לה מקורות השראה אפשריים אחדים.
אחד מאלה הוא הצעתם של המתמטיקאים האריש-צ'נדרה וישראל גלפנד שאפשר לבנות הצגות של חבורות לי באינדוקציה מהצגות קאספידליות של תת-חבורות פרבוליות, ברוח עבודותיו של האריש-צ'נדרה על חבורות לי פשוטות למחצה.
מקור אחר הוא נוסחאות העקבה של סלברג ואחרים.
החידוש הגדול בתוכנית של לנגלנדס, מלבד העומק הטכני, הוא ההצעה לקשר ישיר בין תורת ההצגות לתורת המספרים, יחד עם ארגון עשיר בפרטים של ההשערות (ה"פונקטוריאליות").
לדוגמה, בעבודות של האריש-צ'נדרה אפשר למצוא את העיקרון שלפיו טכניקה שהצליחה עבור חבורת לי פשוטה למחצה (או אף חבורה רדוקטיבית) אחת, אמורה להצליח לכולן.
לפיכך, ברגע שהובן התפקיד שממלאות כמה חבורות לי מדרגה נמוכה, כמו , בתאוריה של תבניות מודולריות (ובדיעבד אפשר לראות ב- את המקרה של תורת שדות המחלקה), הדרך הייתה פתוחה לפחות לשער כיצד נכנסת לתאוריה ל-n כללי.
הרעיון לבנות על תבניות חוד (cusp forms) הגיע מן התבניות האלה בעקומים מודולריים, אבל היה להן תפקיד מוחשי גם בתורה הספקטרלית, בתור "ספקטרום בדיד" של מרחב ההצגות, בהשוואה לספקטרום הרציף שאותו מסבירות סדרות אייזנשטיין.
עבור חבורות לי מדרגה גבוהה יותר, המיון נעשה הרבה יותר מורכב, משום שיש יותר תת-חבורות פרבוליות שצריך לקחת בחשבון.
בכל הגישות האלה לא היה מחסור בשיטות טכניות, בדרך כלל אינדוקטיביות באופיין ומבוססות על פירוק לוי של חבורות לי, למשל, אבל התחום בכללו היה מאז ומעולם קשה ביותר, והוא עדיין נחשב לכזה.
בתבניות המודולריות אפשר לראות הכללות של התבניות המודולריות של הילברט, התבניות המודולריות של זיגל, ואף פונקציות תטא.
"תוכנית לנגלנדס הגאומטרית", שהוצעה על ידי ז'ראר לומון בעקבות רעיונות של ולדימיר דרינפלד, עולה מניסוח גאומטרי של תוכנית לנגלנדס המקורית, האלגברית.
במקרים פשוטים, היא מקשרת את ההצגות ה--אדיות של "חבורה יסודית etale-ית" של עקום אלגברי, לאובייקטים של הקטגוריה הנגזרת של אלומות -אדיות על ה-moduli stack של אגדים וקטוריים של היריעה.
מדליית פילדס הוענקה ב-2010 לנו באו צ'או על הוכחת "הלמה היסודית" של תוכנית לנגלנדס הגאומטרית.
הרצאתו של Yuri Manin בטקס הענקת מדליית פילדס ל-Drienfeld, 1990.
תוכנית "מפתח", מיסודה של התזמורת הפילהרמונית הישראלית, הוא פרויקט להעלאת רמת החינוך וההכשרה המוזיקליים בישראל.
מנהלת הפרויקט היא הפסנתרנית אירית רוב-לוי.
הפרויקט נוסד בשנת 2000 ביוזמת התזמורת, וממומן בתמיכת ידידי התזמורת בארצות הברית.
מטרת הפרויקט היא להתקשר עם בתי ספר (גם שאינם למוזיקה) בעזרת מפגשים בין נגני התזמורת לבין הילדים, בעיקר ביישובי פריפריה.
בנוסף, מאורגנים קונצרטים מוסברים בהיכל התרבות בתל אביב עבור הילדים הלוקחים חלק בפרויקט.
במסגרת פעילות הפרויקט בקונסרבטוריונים, מקיימים נגני התזמורת כיתות אמן.
בנוסף, פועל פרויקט מפתח בשיתוף המרכז למוזיקה ירושלים על מנת לשפר את רמת ההוראה המוזיקלית של מורים צעירים.
במסגרת זו, מוזמנים התלמידים הצעירים עם מוריהם לשורה של מפגשים בירושלים אשר כוללים כיתות אומן וסדנאות.
כיתות אמן אלו שמות דגש מיוחד על דרכי הוראה לתלמידים צעירים.
פרויקט מפתח נערך בשיתוף פעולה עם המדרשה למוזיקה במכללת לוינסקי לחינוך להכשרת מורים למוזיקה.
לטענת התזמורת, כ-15,000 ילדים בשנה לוקחים בו חלק, כאשר התזמורת עושה מאמץ להגיע לכל האוכלוסיות השונות בישראל, בין אם יהודים, ערבים, חרדים, שכונות מצוקה ויישובי פריפריה.
תוכנית לונה היא תוכנית חלל סובייטית ורוסית לחקר הירח, חלק מתוכנית החלל הסובייטית, שהוצאה לפועל בין 1959 ל־1976.
15 ממשימות התוכנית הושלמו בהצלחה ופרצו דרך בתחום חקר החלל בכלל וחקר הירח בפרט.
הגשושיות ששוגרו היו או מקפות או נחתות, והן ביצעו ניסויים לבדיקת ההרכב הכימי של הירח, שדה הכבידה שלו, וטמפרטורה וקרינה על פניו.
24 משימות נקראו רשמית בשם "לונה" ולאחריו מספר סידורי, על אף שמשימות נוספות שוגרו.
המשימות ששיגורם נכשל לא פורסמו בציבור באותו זמן, ולא הוקצה להם מספר בתוכנית.
משימות שכשלו בעודם במסלול סביב כדור הארץ קיבלו לרוב את השם "קוסמוס" ולאחריו מספר.
עלותה המוערכת של תוכנית לונה עומדת כיום על 4.5 מיליארד דולר.
הגשושיות תוכננו ונבנו בתאגיד הטילים והחלל אנרגיה בראשותם של סרגיי קורוליוב, וסילי מישין וולנטין גלושקו.
החל מגשושית "לונה 7" התכנון עבר למשרד תכנון שבראשו עמד גאורגי בבקין.
בשנת 2023 בוצע שיגור הגשושית לונה 25 ובכך רוסיה חזרה לביצוע חקר הירח.
קדמה לה סדרת הניסויים לונה 2015, שדימתה טיסה מאוישת לירח ובדקה השפעות פיזיולוגיות ופסיכולוגיות על גוף האדם במקרה של טיסה ושהייה ממושכת על הירח.
גשושית "לונה 25" לא הגיע ליעד.
לונה 1 יועדה להתרסק על הירח אך פספסה אותו והפכה לחללית הראשונה שנכנסה למסלול סביב השמש.
לונה 2 שוגרה ב־1959 והתרסקה כמתוכנן על הירח והפכה לעצם הראשון מעשה ידי אדם שהגיע אל הירח ואל כל גרם שמימי אחר.
לונה 3 ששוגרה מאוחר יותר באותה שנה עפה סביב לירח ושידרה תמונות ראשונות של צידו הרחוק, אותו לא ניתן לראות מכדור הארץ.
לונה 9 ששוגרה ב־1966 הפכה לגשושית הראשונה שביצעה נחיתה רכה על הירח (4 חודשים לפני סרוויור 1 האמריקאית).
לונה 9 שידרה את התצלומים הראשונים מפני הירח.
לונה 10 ששוגרה מאוחר יותר באותה שנה הפכה ללוויין המלאכותי הראשון של הירח.
לונה 17 ולונה 21 שימשו גם כחלק מתוכנית לונוחוד במסגרתה הונחתו על הירח שני הרובוטים (רוברים) הראשונים עליו.
לונה 16, לונה 20 ולונה 24 הציגו את היכולת לאסוף דוגמיות קרקע מהירח ולהחזירם לכדור הארץ.
משימות אלו היו משימות החלל הראשונות להחזרת דוגמאות קרקע שהסתמכו על רובוטיקה.
משימה נוספת הראויה לציון היא לונה 15, שיועדה להחזיר דוגמאות קרקע מהירח.
לונה 15 שוגרה ב־13 ביולי 1969, 3 ימים לפני שיגור משימת אפולו 11 - המשימה המאוישת הראשונה שנחתה על הירח.
כאשר ניל ארמסטרונג ובאז אולדרין כבר עמדו על הירח, החלה לונה 15 את שלב ההנמכה לנחיתה על הירח.
בעקבות בעיה התרסקה לונה 15 על הר במרחק כ־1,200 ק"מ מאתר הנחיתה של אפולו 11.
בזמן שהייתה התוכנית פעילה, לא פרסמו הסובייטים אף מידע על משימה ששיגורה נכשל.
בעקבות כך, הקצו משקיפים מהמערב זיהויים משלהם לאותן משימות.
לדוגמה, לונה E-1 מס' 1, הכישלון הראשון ב־1958 אשר נאס"א האמינה כי היא קשורה לתוכנית, נקראה בשם "לונה 1958A".
נאס"א זיהתה משימה לה היא קראה "לונה 1966A" כאחת ששוגרה ב־30 באפריל 1966, משימה בשם "לונה 1969B" כאחת ששוגרה ב־15 באפריל 1969, ומשימה בשם "לונה 1970B" כאחת ששוגרה ב־19 בפברואר 1970. כאשר מאוחר יותר פורסמו רשימות השיגורים הסובייטיים, לא נמצאו משימות לונה ששוגרו בתאריכים אלו.
המשימות המסומנות בירוק הן המשימות שהושלמו בהצלחה.
שבה בהצלחה לכדור הארץ ב־24 בספטמבר 1970 עם 101 גרם דוגמאות קרקעלונה 17 - לונוחוד 110 בנובמבר 1970הנחתת רובר על הירחנחתה בהצלחה ב־17 בנובמבר 1970, 03:47 UTC, .
לונוחוד 1 פעלה במשך 11 ימי ירח (כ־11 חודשי ארץ)לונה 182 בספטמבר 1971החזרת דוגמאות קרקעהתרסקה על הירח ב־11 בספטמבר 1971, 07:48 UTC, לונה 1928 בספטמבר 1971מקפת ירחיתהושלמה בהצלחהלונה 2014 בפברואר 1971החזרת דוגמאות קרקענחתה על הירח ב־21 בפברואר 1970, 19:19 UTC, .
שבה בהצלחה לכדור הארץ ב־25 בפברואר 1972 עם 55 גרם דוגמאות קרקעלונה 21 - לונוחוד 28 בינואר 1973הנחתת רובר על הירחנחתה בהצלחה ב־15 בינואר 1973, 23:35 UTC, .
שבה בהצלחה לכדור הארץ ב־22 באוגוסט 1976 עם 170 גרם דוגמאות קרקעלונה 25אוגוסט 2023ביצוע נחיתההמשימה נכשלה
תוכנית מיר ומעבורות החלל הייתה תוכנית חלל משותפת לרוסיה ולארצות הברית שכללה את שיגורן של מעבורות חלל אמריקאיות אל תחנת החלל מיר הרוסית, שיגור קוסמונאוטים במעבורות חלל ואסטרונאוט בחללית סויוז, ושהייתם בתחנת החלל מיר לפרקי זמן ארוכים.
התוכנית, שזוהתה גם כ"שלב מספר אחת", נועדה לאפשר לארצות הברית ללמוד מן הניסיון הרוסי העשיר בטיסות חלל ממושכות, וליצור רוח של שיתוף פעולה בין שתי האומות וסוכנויות החלל שלהן - נאס"א האמריקאית וסוכנות החלל הפדרלית של רוסיה (רוסקוסמוס).
התוכנית פתחה את הדרך למיזמי חלל משותפים נוספים, ובמיוחד ל"שלב מספר שתיים" של התוכנית - בניית תחנת החלל הבינלאומית (ISS).
התוכנית הוכרזה ב-1993, המשימה הראשונה שוגרה ב-1994 והתוכנית הסתיימה, כמתוכנן, ב-1998. 11 משימות מעבורות, טיסת סויוז אחת, וכמעט 1,000 ימים בחלל במצטבר של אסטרונאוטים אמריקאיים, שהתחלקו ל-7 משלחות, הושלמו במהלך התוכנית.
במהלך 4 שנות התוכנית אירעו מספר אירועים ראשונים מסוגם, כולל שיגור האמריקאי הראשון בחללית סויוז, הרכבת רכב החלל הגדול ביותר (נכון לאותו זמן) וביצוע הליכת החלל האמריקאית הראשונה באמצעות חליפת חלל רוסית מסוג אורלן.
התוכנית לוותה בחששות כבדים, בעיקר בתחום הבטיחות, זאת לאחר פריצת שרפה בתחנה והתנגשות חללית אספקה לא מאוישת מסוג פרוגרס בתחנה, אך גם בתחום הכלכלי עם בעיות המזומנים של תוכנית החלל הרוסית, וחששותיהם של האסטרונאוטים בנוגע לגישתם של מנהלי התוכנית.
אף על פי כן, התוכנית סייעה בהשגת מידע מדעי רב, ניסיון בבניית תחנות חלל ושיתוף פעולה בתחומים אלו, אשר סייעו רבות בבניית תחנת החלל הבינלאומית, שספק אם הייתה נבנית בצורה חלקה כל כך אלמלא תוכנית זו.
למרות התחרות המתוקשרת בין תוכניות החלל של ברית המועצות וארצות הברית (שכונתה "המרוץ לחלל"), ולמרות המתחים בין שתי המדינות במהלך המלחמה הקרה, שיתוף פעולה בין תוכניות החלל החל עשרות שנים לפני תוכנית מיר והמעבורות.
קנדי על תוכנית אפולו להנחתת אדם על הירח, נוצרו קשרים בין ארצות הברית לברית המועצות במטרה לשתף מידע ואפילו לאחד את מאמציהם לשם ההגעה לירח, דבר שבסופו של דבר לא יצא אל הפועל.
ב-1964 סוכם הסכם בין שתי המדינות על שיתוף מידע מדעי על ביולוגיה ורפואה בחלל.
ב-1967 חתמו המדינות על אמנת החלל החיצון, בו נכלל בין היתר האיסור להציב נשק להשמדה המונית בחלל.
ב-1970 החלו דיונים בין שתי המדינות לפיתוח מערכת עגינה משותפת כך שחלליות אמריקאיות ורוסיות יכולו להיפגש בחלל, במיוחד במקרה חירום.
ב-1971 הוכרז על הסכם להחלפת דוגמיות קרקע מן הירח ומידע מדעי נוסף הקשור לחלל.
בין 1972 ל-1975 עבדו הסובייטים והאמריקאים על תוכניתם המשותפת הראשונה - פרויקט אפולו-סויוז - שסימלה למעשה את סוף המרוץ לחלל.
הטיסה היחידה בפרויקט יצאה אל הפועל ביולי 1975. ב-1978 נבחנה אפשרות לשלוח מעבורת חלל למשימת עגינה עם תחנת חלל סובייטית מסדרת סאליוט אך התוכנית לא יצאה לפועל.
ב-1991, עוד לפני התפרקות ברית המועצות, נתחם הסכם בין המדינות שכלל את טיסתו של אסטרונאוט אמריקאי על גבי חללית סויוז ואת טיסתו של קוסמונאוט סובייטי על גבי מעבורת חלל.
תוכנית מיר ומעבורות החלל, כפי שיצאה לפועל, החלה כחלק מתוכנית תחנת החלל הבינלאומית (ISS), שבה לוקחות חלק סוכנויות חלל נוספות מלבד נאס"א ורוסקוסמוס.
מקורותיה הכלכליים של תוכנית תחנת החלל הבינלאומית הם עוד מתקופת המלחמה הקרה.
במהלך שנות ה-80 תכננה נאס"א את בנייתה של תחנת חלל מודולרית בשם "פרידום", כ"מתחרה" לתחנות החלל הסובייטיות מסוג סאליוט ולתחנת החלל מיר.
באותו זמן, ברית המועצות תכננה את בנייתה של תחנת חלל חדשה - מיר-2 - במהלך שנות ה-90, על מנת שתחליף את מיר המקורית.
עם זאת, בעקבות אילוצים תכנוניים ותקציביים, תוכנית פרידום לא התקדמה מעבר לבניית דגמים מוקטנים ובחינת מספר רכיבים קטנים, ועם התפרקות ברית המועצות וסיומם המוחלט של המלחמה הקרה והמרוץ לחלל, פרידום כמעט ובוטלה על ידי בית הנבחרים של ארצות הברית.
הכאוס הכלכלי ברוסיה שלאחר התפרקות ברית המועצות הוביל לביטול מיר-2, אך רק לאחר שבניית רכיב הבסיס של התחנה - DOS-8 - כבר הושלמה.
קשיים תקציביים דומים עמדו בפני אומות נוספות שתכננו לבנות תחנות חלל, דבר שהוביל דיפלומטים אמריקאיים להתחיל במשא ומתן בתחילת שנות ה-90 עם סוכנויות החלל של אירופה, רוסיה, יפן וקנדה, על מנת לבנות תחנת חלל בינלאומית.
ביוני 1992 הסכימו נשיא ארצות הברית ג'ורג' ה.
הסכם זה קרא לתכנון תוכנית חלל קצרה ומשותפת במהלכה יטוס אסטרונאוט אמריקאי בחללית סויוז אל תחנת החלל מיר הרוסית, ושני קוסמונאוטים רוסיים יטוסו על גבי מעבורת החלל האמריקאית.
בספטמבר 1993 הכריזו סגן נשיא ארצות הברית אל גור וראש ממשלת רוסיה ויקטור צ'רנומירדין על תוכנית לבניית תחנת חלל חדשה, אשר בסופו של דבר הפכה לתחנת החלל הבינלאומית.
כמו כן הם הסכימו שבמשך השנים הבאות ארצות הברית תהיה מעורבת בתוכנית מיר, תחת הקוד "שלב מספר אחת", כהכנה לתוכנית החדשה (שתהיה "שלב מספר שתיים").
במהלך התוכנית שוגרו 11 משימות מעבורות אל תחנת החלל מיר, תספקו אותה והחליפו את צוותיה.
כמו כן, משימה אחת - STS-74 - נשאה עימה רכיבים נוספים לתחנה - מודול עגינה וזוג לוחות סולאריים.
כמו כן בוצעו בתוכנית ניסויים מדעיים שונים, גם על במעבורות החלל וגם בתחנה עצמה.
במהלך התוכנית הורחבה תחנת החלל מיר ונוספו לה שתי יחידות (מלבד מודול העגינה והלוחות הסולאריים) - "ספקטר" ו"פרירודה", ששימשו את האסטרונאוטים האמריקאיים כאזורי מגורים וכמעבדות.
משימות אלו העניקו לנאס"א ולרוסקוסמוס ניסיון בשיתוף פעולה בחלל ובהרכבת מבנים גדולים בחלל, דברים שנדרשו לשם מימוש תוכנית תחנת החלל הבינלאומית.
התוכנית שימשה גם כתחבולה פוליטית מצד ממשלת ארצות הברית, בנותנה ערוץ דיפלומטי לנאס"א לקחת חלק במימון תוכנית החלל הרוסית המקרטעת והענייה.
דבר זה אפשר לממשלה הרוסית החדשה לשמור על מיר פעילה, יחד עם תוכנית החלל הרוסית בכלל, בהבטיחה כי הממשלה הרוסית תשמור על קשרי ידידות עם ארצות הברית.
בנוסף לטיסות המעבורות אל מיר, כללה התוכנית את שהייתם של 7 אסטרונאוטים בתחנה לפרקי זמן ארוכים.
האסטרונאוטים התאמנו גם בביצוע הליכות חלל מחוץ למיר וקיבלו שיעורים בשפה הרוסית, בה דיברו עם הקוסמונאוטים ועם מרכז הבקרה הרוסי.
מלבדם טסו במעבורות במסגרת התוכנית עוד כ-35 אסטרונאוטים.
בתוכנית לקחו חלק באופן פעיל 18 קוסמונאוטים בשירות סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה, אך רק תשעה מתוכם טסו במעבורות האמריקאיות, בעוד השאר ביצעו את חלקם בתוכנית בחלליות סויוז.
התשעה שטסו במעבורות הם: סרגיי קריקאליוב, אנטולי סולוביוב, ניקולאי בודארין, גנאדי סטרקאלוב, ולדימיר דז'ורוב, ילנה קונדקובה, ולדימיר טיטוב, סליז'אן שריפוב וואלרי ריומין.
קוסמונאוטים אלו עברו אימונים במרכז החלל ג'ונסון ביוסטון, טקסס, כהכנה לטיסתם במעבורות.
במשך שהייתם במיר, וגם במעבורות החלל, ביצעו האסטרונאוטים והקוסמונאוטים ניסויים מגוונים, כולל גידול צמחים וגבישים, וצילמו מאות תצלומים של כדור הארץ שחג מתחתם באיטיות.
הם גם סייעו בפעולות השוטפות לתחזוק התחנה הישנה (שרכיבה הראשון שוגר ב-1986), וגם בתיקונה לאחר פריצת שרפה בתחנה, התנגשות חללית הפרוגרס בתחנה, איבוד הכוח החשמלי, ספינים לא מבוקרים ודליפת חומרים רעילים.
האסטרונאוטים האמריקאים שהו במצטבר כמעט 1,000 ימים על התחנה, ובכך אפשרו לנאס"א ללמוד רבות על שהייה ממושכת בחלל, כולל התופעות הפסיכולוגיות שחוו האסטרונאוטים, והשיטה היעילה ביותר לניהול הפעילות בתחנה.
והאסטרונאוטים הצרפתיים קלאודי הייגנרה, ז'אן פרנסואה קלרבוי, ז'אן-לו קרטיין וליאופולד הייארטס, כולם בשירות ESA, ביקרו בתחנה במהלך התוכנית, גם במעבורות וגם בחלליות הסויוז, אך לא כחלק ממשלחת לתחנה.
תחנת החלל מיר הורכבה בחלל בין 1986 ל-1996 והייתה תחנת החלל המודולרית הראשונה.
היא הייתה תחנת המחקר הראשונה בחלל שאפשרה שהייה ממושכת בצורה עקבית, והחזיקה בעבר בשיא השהייה המאוישת הרציפה בחלל - 10 שנים פחות 8 ימים (השיא נשבר על ידי תחנת החלל הבינלאומית בנובמבר 2010).
מטרת התחנה הייתה לשמש כמעבדה מדעית גדולה ומאוישת בחלל, ובעזרת מספר שיתופי פעולה, כולל תוכנית מיר ומעבורות החלל ואינטרקוסמוס, הפכה התחנה לנגישה לטייסי חלל מאומות ומדינות שונות.
המשימה המאוישת האחרונה שביקרה במיר - סויוז TM-30 - עזבה אותה ב-16 ביוני 2000, והתחנה המשיכה לפעול עד ל-23 במרץ 2001, אז הוצאה ממסלולה בצורה מבוקרת וחדרה לאטמוספירה, שם התפרקה ונשרפה.
מיר התבססה על תחנות חלל מסוג סאליוט ששבעה מהם שוגרו ופעלו בין 1971 ל-1991, ותוספקה על ידי חלליות סויוז מאוישות וחלליות פרוגרס לא מאוישות.
מעבורת החלל בוראן יועדה לבקר גם היא במיר, אך תוכנית פיתוח המעבורת בוטלה לאחר טיסתה הראשונה (והבלתי מאוישת).
מעבורות החלל האמריקאיות שביקרו במיר השתמשו במערכת עגינה מסוג APAS שתוכננה במקור עבור המעבורת בוראן, שהורכבה על מתאם אמריקאי שתוכנן לשימוש בתחנת החלל פרידום.
שטחה של תחנת החלל מיר, יחד עם שטחה של מעבורת החלל שהייתה מעוגנת בה, הפכו רכב חלל זה לגדול ביותר שנבנה מעולם (עד לבניית תחנת החלל הבינלאומית), ששקל כ-250 טון.
מעבורת החלל של נאס"א הייתה חללית מאוישת אמריקאית שפותחה במסגרת תוכנית מעבורות החלל.
סך הכל נבנו חמש מעבורות מבצעיות, מתוכן שלוש נשארו מבצעיות עד לסיום התוכנית ב-2011. מעבורת החלל שוגרה אנכית, כשבתוכה בדרך כלל בין 5 ל-7 אסטרונאוטים וכ-23 טון מטען, שאוחסן בתא המטען של המעבורת, למסלול לווייני נמוך.
כשהשלימה המעבורת את משימתה הייתה חודרת לאטמוספירה ודואה כדאון עד לנחיתתה כמטוס במסלול נחיתה מתאים.
מעבורת החלל הייתה החללית המאוישת הראשונה לטיסות מסלוליות שתוכננה לשימוש חוזר.
היא שימשה לשיגור מטענים שונים למסלולים שונים, ואף לשיגור גשושיות לחקר מערכת השמש, ובמהלך תוכנית מיר ומעבורות החלל, ובמהלך בניית ה-ISS שימשה לאספקת התחנות, להחלפת צוותיהן ולהרחבתן ושדרוגן.
במהלך תוכנית מיר והמעבורות, ביקרו במיר המעבורות דיסקברי, אטלנטיס ואנדוור, כשאטלנטיס הפעילה ביותר, עם שיגורה ברצף ל-7 משימות אל התחנה בין 1995 ל-1997. מעבורת החלל צ'לנג'ר התפוצצה בעת שיגורה ב-1986 ומכאן שלא השתתפה תוכנית (אנדוור נבנתה כדי להחליפה).
מעבורת החלל קולומביה, וותיקת המעבורות, לא הייתה מותאמת לשירות יעיל של מיר (ולאחר מכן גם ה-ISS), שנטיית מסלולה הייתה 51.6°, וכן לא צוידה במנעל אוויר חיצוני, שנדרש לביצוע עגינות בחלל (קולומביה התפרקה בעת חדירתה לאטמוספירה בשנת 2003).
טיסה זו סיימה את המרוץ לחלל, שהחל כ-37 שנה לפני כן, באופן מוחלט, זאת לאחר שהמרוץ כבר כמעט ולא הורגש אחרי משימת אפולו-סויוז ב-1975. המטען העיקרי שנשאה המעבורת היה ה-Wake Shield Facility, התקן שמטרתו הייתה לייצר מוליכים למחצה חדשים לשימוש באלקטרוניקה מתקדמת.
ההתקן חובר בקצה הזרוע הרובוטית של המעבורת, שהייתה פרושה במהלך כל המשימה.
במהלך המשימה ביצעו האסטרונאוטים והקוסמונאוט ניסויים שונים במודול ספייסהאב שמוקם בתא המטען.
כמו כן ביצעו האסטרונאוטים והקוסמונאוט שיחות וידאו עם שלושת הקוסמונאוטים ששהו באותה עת בתחנת החלל מיר.
ב-3 בפברואר 1995 שוגרה דיסקברי למשימה הראשונה לאותה שנה - STS-63. הייתה זו הטיסה השנייה במסגרת תוכנית מיר והמעבורות, והראשונה שהוטסה על ידי אישה, האסטרונאוטית איילין קולינס.
המשימה, שכונתה "near-Mir" (קרוב למיר), נמשכה שמונה ימים, במהלכם נפגשה המעבורת עם תחנת החלל מיר, והגיעה למרחק של 11 מטרים בלבד ממנה.
לאחר המפגש הטיסה קולינס את המעבורת סביב התחנה.
מטרת המשימה הייתה לשמש כחזרה גנרלית לקראת המשימה הבאה בתוכנית - STS-71 - שהייתה הראשונה לעגון בתחנה.
ככזאת, נשאה המשימה מערכות שונות שנבחנו במהלכה ונבחנו טכניקות טיסה בסמוך לתחנה.
חמישה שבועות לאחר שיגור משימת STS-63, ב-14 במרץ 1995, שוגרה משימת סויוז TM-21 כשעל גביה המשלחת EO-18 אל מיר.
המשלחת כללה את האסטרונאוט האמריקאי הראשון ששוגר בחללית סויוז - נורמן ת'אגרד, ואת הקוסמונאוטים ולדימיר דזורוב וגנאדי סטרקלוב.
במהלך המשימה, שנמשכה 115 ימים, שוגרה יחידת המעבדה "ספקטר" על גבי משגר פרוטון, ועגנה בתחנה.
יחידה זו, ששימשה את מגורי האסטרונאוטים האמריקאים, נשאה עימה יותר מ-680 ק"ג של ציוד מדעי שנבנה בארצות הברית ובארצות נוספות.
צוות משימת הסויוז חזר לכדור הארץ על גבי המעבורת אטלנטיס לאחר סיום משימת STS-71.
מטרתה המרכזית של משימת STS-71, ששוגרה ב-27 ביוני 1995, ושהייתה משימת החלל המאוישת ה-100 של ארצות הברית, הייתה להיפגש עם תחנת החלל מיר ולעגון בה.
משימת המעבורת האחרונה לשנת 1995 - STS-74 - החלה עם שיגור המעבורת אטלנטיס ב-12 בנובמבר, ונשאה אל התחנה יחידת עגינה שיוצרה על ידי תאגיד הטילים והחלל אנרגיה הרוסית, זוג לוחות סולאריים חדשים לתחנה, ורכיבי חומרה נוספים לשדרוגה.
יחידת העגינה הפחיתה את הסיכון שהמעבורת תפגע בלוחות הסולאריים של מיר במהלך העגינה, דבר שנמנע במשימת STS-71 על ידי מיקום היחידה "קריסטל" (בה עגנה המעבורת) במקום אחר בתחנה.
יחידת העגינה החדשה, שהורכבה על "קריסטל" (ובעצם האריכה אותו), מנעה צורך זה.
כמו כן נשאה עימה המעבורת אספקת מים לתחנה וניסויים שונים, והיא החזירה לכדור הארץ תוצאות ניסויים ודגימות דם, שתן ורוק של צוות התחנה.
שהייתה הממושכת והרציפה של ארצות הברית על גבי מיר החלה עם שיגור האטלנטיס ב-22 במרץ 1996 למשימת STS-76, שנשאה את האסטרונאוטית השנייה למיר - שאנון לוסיד - שיועדה לשהות בתחנה לתקופה ממושכת.
משימה זו הייתה משימת העגינה השלישית במיר, אשר גם הדגימה יכולות לוגיסטיות באמצעות פרישת יחידת מעבדה מסוג ספייסהאב.
במשימה זו בוצעה הליכת החלל הראשונה של ארצות הברית מחוץ לשתי חלליות מעוגנות, במהלכה הוצבו ערכות ניסוי על יחידת העגינה של מיר.
הליכת חלל זו, יחד עם הליכות חלל דומות שבוצעו בהמשך התוכנית, שאליהן יצאו מתא הצוות של המעבורת אטלנטיס, סיפקו לאסטרונאוטים ניסיון רב ערך שסייע מאוחר יותר בהרכבת תחנת החלל הבינלאומית.
לוסיד הפכה לאישה האמריקאית הראשונה שחיה בתחנת החלל מיר (ובתחנת חלל בכלל), ולאחר ששהתה שישה שבועות מעבר למתוכנן בתחנה, זאת בעקבות עיכובים בשיגור משימת המעבורת הבאה, משימתה בת 188 הימים שברה את שיא השהייה האמריקאית בחלל.
במהלך שהייתה של לוסיד בתחנה עגנה במיר יחידת המעבדה "פרירודה" (ששוגרה על גבי משגר פרוטון), כשבתוכה כ-1,000 ק"ג של מטען מדעי אמריקאי.
"פרירודה" ו"ספקטר" שימשו את לוסיד לביצוע 28 ניסויים שונים וכן למגורים.
משימתה של לוסיד הסתיימה לבסוף עם טיסתה של אטלנטיס למשימת STS-79, ששוגרה ב-12 בספטמבר 1996, אשר החזירה אותה לכדור הארץ, והביאה במקומה את ג'ון בלאהא.
משימה זו הייתה הראשונה שכללה שתי יחדות ספייסהאב.
כמו כן נשאה עימה המשימה אספקה וניסויים שונים למיר, והחזירה עימה חומרים שונים מן התחנה אל כדור הארץ.
במהלך שהייתו של בלאהא בתחנה בוצעו שתי הליכות חלל שמטרתן הייתה לנתק לוח סולארי בן 12 שנה ממערכת הכוח של התחנה ולחבר במקומו לוחות חדשים.
סך הכול שהה בלאהא בתחנה ארבעה חודשים יחד עם צוות משימת סויוז TM-24: ואלרי קורזון ואלכסנדר קאלרי, לפני שחזר לכדור הארץ עם המעבורת אטלנטיס במשימת STS-81.
משימת המעבורות הראשונה לשנת 1997 הייתה STS-81 של מעבורת החלל אטלנטיס, ששוגרה ב-12 בינואר.
משימה זו, שהייתה משימת העגינה החמישית במיר, החליפה את האסטרונאוט ג'ון בלאהא, שסיים משימה בת 118 יום במיר, בג'רי ליננג'ר.
כמו כן הובאה אספקה לתחנה והוחזרו ממנה ניסויים שונים, ביניהם הצמחים הראשונים שהשלימו מחזור חיים שלם בחלל - חיטה שניטעה על ידי לוסיד בעת ששהתה היא בתחנה.
במהלך חמשת הימים בהם עגנה המעבורת בתחנה הועברו ממנה כ-2,700 ק"ג מטען אל מיר והועברו אליה כ-1,100 ק"ג ממיר.
המשימה בחנה גם מערכת ייצוב חדשה בשם TVIS (Treadmill Vibration Isolation and Stabilization), שהייתה עתידה לשמש את מודול "זבזדה" של תחנת החלל הבינלאומית.
כמו כן הפעילה המעבורת את מנועי הניווט שלה כדי לבחון את יכולת הגבהת המסלול של מיר, דבר שיועד להתבצע מפעם לפעם ל-ISS.
מכיוון שבתחנה שהו שישה אנשים, הופעלה מערכת מיוחדת שהפיקה יותר חמצן.
ב-23 בפברואר פרצה לפתע שרפה קטנה, כתוצאה מתקלה במערכת הפקת החמצן, שגרמה לסירנות לפעול.
על אף שהאש דלקה רק 90 שניות, לפני שכובתה על ידי צוות התחנה, עשן כבד מילא את התחנה למשך 5 עד 7 דקות, ואילץ את הצוות לחבוש מסיכות.
מעט רכיבים בתחנה נפגעו, בעיקר בגלל החום הרב ולא בגלל הלהבות, אך ממרכז הבקרה בכדור הארץ נמסר לצוות כי כל מערכות התחנה פועלות באופן תקין.
ב-10 באפריל 1997 הפך ליננג'ר לאסטרונאוט האמריקאי הראשון שיוצא להליכת חלל מרכב חלל לא אמריקאי, ולאמריקאי הראשון שמבצע הליכת חלל בחליפת חלל רוסית מסוג אורלן-M.
בנוסף, במהלך המשימה ביצעו אנשי משלחת EO-23 "יעף" סביב התחנה: הם נכנסו אל תוך חללית הסויוז שלהם, ניתקו מהתחנה, טסו סביבה, ועגנו לבסוף במסוף העגינה השני של תחנה.
"יעף" זה הפך את ליננג'ר לאמריקאי הראשון שעזב את מיר בשתי חלליות שונות - חללית סויוז ומעבורת חלל.
ב-15 במאי 1997 שוגרה האטלנטיס למשימה נוספת אל מיר - STS-84. משימה זו נשאה את מייקל פואייל, שהחליף את ליננג'ר, שחזר לכדור הארץ במעבורת.
בין הרכיבים שהועברו למיר הייתה מערכת חדשה לייצור חמצן, שהחליפה את זו שגרמה לשרפה.
בעת עזיבת המעברות את התחנה ב-21 במאי נבחנה מערכת חדשה לשימוש בחללית האספקה של סוכנות החלל האירופית ATV, שעתידה הייתה לשרת את ה-ISS.
שהייתו של פואייל בתחנה עברה בצורה חלקה עד ל-25 ביוני, אז התנגשה בתחנה חללית אספקה לא מאוישת מסוג פרוגרס.
החללית, פרוגרס M-34, הגיעה לתחנה באפריל 1997 כשבתוכה אספקה.
ב-24 ביוני נותקה החללית באופן ידני מהתחנה, ובעת ניסיון לעגנה מחדש בתחנה, התנגשה באחד הלוחות הסולאריים של יחידת המעבדה "ספקטר", וגרמה לחירור המגן החיצוני שלה, דבר שגרם לצניחת הלחץ בתוך התחנה.
הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריית הטיסה לחלל שחללית מאוישת נפגעה ואיבדה את הלחץ בתוכה בעודה במסלול.
הצוות מיהר לנתק את הכבלים שחיברו את "ספקטר" לשאר התחנה וסגרו במהירות את הפתח שהוביל ליחידה, זאת על מנת למנוע את ירידת הלחץ לרמה כזו שיהיה עליהם לנטוש את התחנה בחלליות החילוץ (מסוג סויוז) שעגנו דרך קבע בתחנה.
פעולותיהם הביאו להתייצבות לחץ האוויר בתוך התחנה, בעוד הלחץ ב"ספקטר", בה היו רוב ניסוייו של פואייל וחפציו האישיים, ירדה עד שנהפכה לוואקום.
ציוד חיוני כגון מים ומזון אוחסנו ביחידות נוספות בתחנה, ופעולות שחזור של פואייל וצוות מדענים בכדור הארץ מיזערו את כמות המידע המדעי שאבד.
אף על פי שהתחנה ניצלה כביכול, המכה שקיבלה מהתנגשות הפרוגרס גרמה לה לאבד את ייצובה, והלוחות הסולאריים שלה החלו להפיק פחות ופחות אנרגיה סולארית עם סטייתם מכיוון אור השמש.
דבר זה הביא את התחנה לאיבוד מוחלט של אנרגיה חשמלית ולנפילת מערכת החמצן, דבר שחייב את הצוות להשתמש במערכת הפקת חמצן חלופית, זהה לזו שגרמה לשרפה לפרוץ בתחנה מספר חודשים לפני כן.
לקחו לפואייל מספר שעות לייצב את התחנה באמצעות מנועי חללית הסויוז שעגנה בתחנה ולהחזיר את הלוחות הסולאריים למצבם המקורי.
תאונה מסוג זה כמעט וקרתה גם בעת שהייתו של ליננג'ר בתחנה, אך ברגע האחרון נבלמה חללית הפרוגרס וההתנגשות נמנעה, אירוע זה קיבל אז את הכינוי "near-miss".
לאחר מכן ביצעו שניהם הליכת חלל בת 6 שעות מחוץ ל"ספקטר" על מנת לבחון את חומרת נזקיה.
לאחר אירועים חמורים אלו שקלו בקונגרס האמריקאי ובנאס"א להפסיק את התוכנית מחשש לבטיחות האסטרונאוטים, אך מנהל נאס"א דניאל גולדין החליט להמשיך בתוכנית, והמשימה הבאה - STS-86 - שוגרה ב-25 בספטמבר 1997 והביאה לתחנה את מחליפו של פואייל - דייוויד וולף.
משימת STS-86 הייתה משימת העגינה השביעית במיר, והאחרונה ל-1997. בעת שהייתה של האטלנטיס בתחנה ביצעו הקוסמונאוט ולדימיר טיטוב והאסטרונאוט סקוט פרזינסקי (שניהם מצוות המעבורת) את הליכת החלל המשותפת הראשונה לארצות הברית וריסיה במהלך משימת מעבורת, והראשונה במהלכה לבש קוסמונאוט רובי חליפת חלל אמריקאית.
במהלך הליכת החלל, שנשכה 5 שעות, הם התקינו כיסוי במשקל 55 ק"ג ללוח הסולארי של מודול העגינה, לכל ניסיון עתידי לתיקון הדליפה ב"ספקטר".
המשימה החזירה לכדור הארץ את פואייל יחד עם ניסויים ורכיבים שונים, והביאה במקומו את דייוויד וולף.
וולף יועד במקור להיות האסטרונאוט האמריקאי האחרון שישהה במיר, אך נבחר להחליף את האסטרונאוטית וונדי לורנס, שלא התאימה לדרישות המשימה החדשות, שהשתנו לאחר התאונה שעברה התחנה.
הכללים החדשים דרשו שכל איש צוות בתחנה יהיה כשיר לצאת להליכת חלל מהתחנה, ומכיוון שלא היו חליפות חלל שהתאימו ללורנס, היא הוחלפה בוולף (לורנס בכל זאת טסה במשימת STS-86 כמומחית משימה).
השנה האחרונה ב"שלב מספר אחת" החלה עם שיגור האנדוור למשימת STS-89 ב-22 בינואר 1998. המעבורת הביאה את הקוסמונאוט סאליזן שאפירוב למיר והחליפה את האסטרונאוט וולף, שסיים משימה בת 19 יום, באנדי תומאס.
במהלך שהייתו בתחנה, שהייתה השהייה הממושכת האמריקאית האחרונה בה, עבר תומאס על 27 ניסויים מדעיים בתחומים שונים.
שהייתו במיר, הנחשבת לשהייה החלקה בתוכנית (בהתחשב בתקלות ובתאונות שעברו האסטרונאוטים הקודמים), הביאה את ארצות הברית לשהייה ממושכת רציפה של 815 יום במיר, ו-907 יום סך הכל אם סופרים את שהייתו של ת'אגרד בתחנה ב-1995 (מעזיבתו של ת'אגרד ועד לבואה של לוסיד עברו כ-8 חודשים).
תומאס חזר לכדור הארץ במעבורת דיסקברי, ששוגרה למיר ב-2 ביוני 1998 במשימת STS-91 - משימת העגינה האחרונה במיר והמשימה האחרונה בתוכנית מיר והמעבורות.
המעבורת נשאה גם אספקה למיר, ואל המעבורת הועברו ניסויים שונים שיועדו לחזור לכדור הארץ.
צוהר המעבורת נסגר ב-8 ביוני 1998, 14:07 UTC, והמעבורת ניתקה ממיר בשעה 17:01 UTC באותו היום.
דיסקברי נחתה במרכז החלל קנדי ב-12 ביוני 1998.
עם נחיתת המעבורת דיסקברי ב-12 ביוני 1998 הסתיים "שלב מספר אחת" של התוכנית, ומיד החל השלב הבא - בניית תחנת החלל הבינלאומית.
ב-20 בנובמבר 1998, 5 חודשים בלבד לאחר נחיתת הדיסקברי, שוגר הרכיב "זאריה" של ה-ISS על גבי משגר פרוטון, ושבועיים לאחר מכן שוגרה אליה המעבורת אנדוור כשבתוכה היחידה השנייה של התחנה - "יוניטי".
פחות משנה אחר כך, ולאחר ששוגרו מספר יחידות ורכיבים נוספים, ב-31 באוקטובר 2000 שוגרה משימת סויוז TM-31 ובתוכה המשלחת הראשונה אל ה-ISS.
החללית עגנה בתחנה ב-2 בנובמבר ומאז תחנת החלל הבינלאומית מאוישת ברציפות.
הגעתה של יחידת המעבדה האמריקאית "דסטיני" ב-2001 סימלה את סיומו של השלב השני ותחילתו של השלב השלישי בתוכנית - סיום בניית התחנה.
נכון למאי 2012 ה-ISS כוללת 15 יחידות מדוחסות ורכיבים נוספים, ביניהם לוחות סולאריים ענקיים המפיקים אנרגיה חשמלית לשימוש התחנה, אשר יחד הופכים את התחנה לרכב החלל הגדול ביותר שנבנה מעולם.
עלות התחנה - הנאמדת בכ-100 מיליארד אירו - הופכת אותה למבנה היקר ביותר שנבנה מעולם.
בבניית ותפעול תחנת החלל הבינלאומית משתתפות שלוש סוכנויות חלל נוספות מלבד נאס"א ורוסקוסמוס - סוכנות החלל הקנדית, סוכנות החלל היפנית וסוכנות החלל האירופית.
המידע המדעי הנאסף התחנה, ובמיוחד המידע הפיזיולוגי משהייתם הממושכת של האסטרונאוטים בחלל, עתידה לסייע רבות בעת תכנון משימות מאוישות ממושכות אל הירח ואל מאדים, אשר גם הן עשויות להתבצע בשיתוף פעולה בינלאומי.
הביאה אספקה לתחנה והחליפה את צוותה.STS-74(אטלנטיס)12 בנובמבר 199520 בנובמבר 1995—— עגינה במיר.
בין מרץ 1995 למאי 1998 בוצעו בתחנת החלל מיר ניסויים שונים בשיתוף ברית המועצות וארצות הברית.
מטרת הניסויים הייתה לבחון את התנהגותם של בני אדם, בעלי חיים וצמחים בתנאי חוסר המשקל בחלל, לחקור את מקורות והתפתחות מערכת השמש, ללמוד כיצד להשתמש בטכנולוגיות קיימות בעת שהייה בחלל ולפתח טכנולוגיות חדשות, וללמוד כיצד לבנות תחנות חלל עתידיות (או ליתר דיוק את תחנת החלל הבינלאומית) בצורה יעילה.
חקר כדור הארץ - מדענים מרוסיה ומארצות הברית נעזרו בתוכנית על מנת לחקור את כדור הארץ, והשתמשו במיר כבמצפה על מנת לבחון את השפעותיהם של אירועים שונים, כגון כריתת יערות גשם, התחממות גלובלית, רעידות אדמה, והתפרצויות געשיות, על כדור הארץ.
ציוד מדעי שהורכב על "פרירודה" שימש לניתוח הביוספירה והאטמוספירה, ולבחינת השינויים העונתיים במספר אזורים יבשתיים וימיים.
בנוסף, תצלומים רבים של כדור הארץ שצולמו מן התחנה ומן המעבורות שימשו למיפוי השינויים הגאוגרפיים באזורים מסוימים, ונוספו למאגר התמונות של נאס"א, הניתנות לשימוש על ידי מדענים מכל רחבי העולם.
חקר החלל - ניסויי חקר החלל נועדו "ללכוד" אבק קוסמי במשך תקופה של 6 עד 12 חודשים.
בעת שהייתה במיר של משלחת EO-21 בוצעה הליכת חלל, במהלכה הורכבו הניסויים על חלקה החיצוני של היחידה "קוונט 2", שם הם הושארו במטרה שילכדו חלקיקי אבק קוסמי.
לאחר 11 חודשים, במהלך משלחת EO-23, בוצעה הליכת חלל נוספת במהלכה הוכנסו הניסויים חזרה לתחנה.
הניסויים הוחזרו לכדור הארץ במשימת STS-84 במאי 1997, והאבק הקוסמי שנלכד עבר ניתוחים כימיים, אורגניים ומינרליים על ידי מדענים.
חוסר משקל - ניסויי חוסר המשקל (מיקרוגרביטציה) במיר התמקדו בעיבוד חומרים ובביוטכנולוגיה, וכללו את בחינת התנהגותם של תאים בחוסר משקל, וייצור מתכות וגידול גבישים בחלל.
בחקירת מאפיינים יסודיים ותהליכים כימיים ופיזיקליים במוצקים ובנוזלים, ניתן לאתר חומרים שיתאימו לשימושים עתידיים בחלל.
לחקירת תופעות כגון גידול גבישים ויצירת מתכות חדשות בחלל נדרש ציוד מיוחד הכולל תנורים, חיישני האצה, ומתקנים לגידול הגבישים ולחקירת התאים.
בניית הציוד הוסיפה לידע הטכנולוגי ששימש לאחר מכן בבניית הציוד ל-ISS.
בתחום חוסר המשקל בוצעו סך הכל 27 ניסויים.
חיים בחלל - לכוח המשיכה יש השפעה רבה על התפקוד הפיזיולוגי של בני האדם.
כאשר אדם נמצא במסלול סביב כדור הארץ כוחות הכבידה הפועלים עליו הם אפסיים, ויש לכך השפעה רבה על תפקודו, במיוחד אם הוא שוהה בחלל לתקופה ממושכת.
על השוהים בחלל להסתגל לא רק להתנהלות בתנאי חוסר משקל, כגון תנועה, אכילה ושינה, אלא גם לצורה בה גופם מתפקד ומשתנה בעקבות חוסר המשקל.
במהלך השנים שלפני התוכנית בחנו מדענים מרוסיה ומארצות הברית את תפקוד טייסי החלל שלהם בחלל, וצפו בשינויים בתפקוד גופם.
בתוכנית מיר ומעבורות החלל נמשך איסוף המידע, והוא התמקד ב-10 תחומים מרכזיים: מערכת הדם, המערכת האנדוקרינית, המטולוגיה, גורמים אנושיים, מערכת החיסון, מיקרוביולוגיה, מערכת השלד והשרירים, מדעי המוח, פרמקולוגיה והשפעות קרינה.
ביולוגיה - המחקר בתחום הביולוגיה במהלך התוכנית התמקד בהשפעות חוסר הכבידה על בעלי חיים וצמחים.
המחקר כלל את בחינת השפעת השהייה הממושכת בחוסר משקל על גדילתם והתפתחותם של בעלי חיים וצמחים, בחינת מערכות המאפשרות גידול צמחים בחלל, והשפעת הקרינה השוררת במסלול לווייני נמוך (המסלול בו חגה התחנה) על בעלי החיים והצמחים.
תחום גידול הצמחים בחלל הוא תחום חשוב ביותר העשוי לסייע רבות בתעופת החלל העתידית.
לגידול צמחים בחלל מספר יתרונות, הבולטים שבהם הם העובדה שהם יכולים לשמש כמזון טרי הניתן לחידוש, וכן בזכות תהליך הפוטוסינתזה בו הופכים הצמחים פחמן דו-חמצני לחמצן ובכך בעצם ממחזרים את האוויר ומתאימים אותו לשימוש חוזר.
המחקר בחן גם את השפעות חוסר המשקל על בעלי חיים.
באחד המחקרים נבחנה התפתחותו של עובר בתנאי חוסר משקל, מאחר שעל פי הערכות מדעיות התפתחות העובר מושפעת רבות מהסביבה בה הוא נמצא, השפעות חריגות, כגון חוסר משקל, עשויות לגרום לניוונים בהתפתחות העובר.
המחקר בחן גם את השפעת הקרינה על בעלי החיים וגם על הצוות, מאחר שהוא עשוי לגרום לבעיות בריאותיות בטווח הקרוב או הרחוק.
מערכות קיום חיים - מערכות קיום הם המערכות החשובות ביותר בתחנת חלל, מפני שהן מאפשרות לצוותים לשהות בתחנה ולבצע את משימותיהם.
מערכות אלו מספקות את תנאי הקיום הבסיסיים שכל אדם צריך: אוויר לנשימה, מים לשתייה ואקלים נוח.
בתחנת החלל מיר נבדקו ונוסו מערכות קיום חדשות לצד מערכות הקיום שכבר היו קיימות במיר, במטרה למצוא את המערכות והטכנולוגיות היעילות ביותר לשימוש בתחנת החלל הבינלאומית.
הרכבת מבנים בחלל - במחקר בתחום זה נעזרו המדענים והמהנדסים שפיתחו את -ISS בתחנת החלל מיר כבמתקן ניסויים ובחנו על גביה דרכי הרכבה ובנייה בחלל.
בתוכנית נבחנה יכולתם של אסטרונאוטים וקוסמונאוטים להרכיב רכיבים שהובאו במעבורת חלל (יחידת העגינה ולוחות סולאריים) על גבי התחנה תוך ביצוע הליכות חלל.
כמו כן נבחן מבנה הפנימי של מיר עם דגש על אקוסטיקה, הפרעות רדיו, השפעת היתקלותם אנשי צוות בקירות הפנימיים של התחנה, השפעת התנגשות פסולת חלל ומיקרומטאוריטים בקירות החיצוניים של התחנה, יציבות מערכות העגינה, וניטור מערכות קיום החיים.
כל המידע שנאסף שימש כאמור בעת פיתוח, תכנון ובניית תחנת החלל הבינלאומית.
ההסכם עליו חתמה נאס"א עם סוכנות החלל הפדרלית של רוסיה כלל חוזה על סך 400 מיליון דולר (כ-560 מיליון בדולרים של 2010) עבור חומרה ושירותי שיגור.
החומרה כללה את בניית היחידות "ספקטר", "פרירודה", יחידת העגינה ושני לוחות סולאריים.
שירותי השיגור כללו את שיגור היחידות שנבנו ואת שיגורו של אסטרונאוט אמריקאי על גבי חללית סויוז.
כמו כן נכלל בחוזה אימונם של האסטרונאוטים שיועדו לשהות בתחנה ושאר ההוצאות שנכרכו בשהייתם של האסטרונאוטים במיר.
אם מתעלמים משיגורי המעבורות, אשר על פי נאס"א היו משוגרות גם אילולא התוכנית (למשימות אחרות), ניתן לומר כי עלות התוכנית כולה הייתה כחצי מיליארד דולר.
אך אם לא מתעלמים משיגורי המעבורות, אשר על פי הערכות נאס"א ב-1995 עלו 400 מיליון דולר למשימה (על כל הכלול בה), יוצא כי עלות התוכנית, על 11 משימות המעבורות שבה, עלתה לארצות הברית כ-5 מיליארד דולר.
לכן יוצא שהתוכנית עלתה לארצות הברית כ-17 מיליארד דולר.
במהלך התוכנית שיגרה סוכנות החלל של רוסיה 7 חלליות סויוז מאוישות (כולל המשימה עם האסטרונאוט האמריקאי).
אף על פי שהחלליות נשאו צוותים רוסיים לתחנה (וגם מספר אסטרונאוטים בשירות ESA), הטיסות לא נחשבות לחלק מן התוכנית.
כמו כן שיגרה הסוכנות 13 חלליות פרוגרס לא מאוישות (וכן את היחידות "ספקטר" ו"פרירודה" שבנייתן ושיגורן מומנו על ידי ארצות הברית) שהביאו אספקה וניסויים לתחנה.
עלותה של משימת סויוז בשנות ה-90 הייתה כ-80 מיליון דולר (בדולרים של 2010), אך מכיוון שרוסיה הייתה מוכרת מושבים בטיסות (כפי שהיא עדיין מוכרת), עלות המשימה הייתה יורדת באופן משמעותי.
בכל אופן, אם משמיטים את מכירת הכיסאות, עלותם של 7 המשימות נאמדת בכחצי מיליארד דולר.
שיגור ק"ג מטען בחללית פרוגרס נאמד בכ-25,000 דולר, ועל כן עלותה המקסימלית של משימת פרוגרס (מסדרת פרוגרס M), שכושר נשיאתה המקסימלי הוא 2,600 ק"ג, היא כ-65 מיליון דולר.
אם מכפילים סכום זה במספר הטיסות, יוצא שרוסיה הוציאה על אספקת התחנה (בתקופת התוכנית) כ-850 מיליון דולר.
סכום זה לא כולל את עלות האספקה עצמה.
משכלול הסכומים יוצא שרוסיה הוציאה במהלך התוכנית, אך לא כחלק ממנה (משימות אלו, כמו משימות המעבורות, היו סביר להניח משוגרות גם אילולא הייתה התוכנית), כ-1.35 מיליארד דולר.
הביקורת על התוכנית עסקו בעיקר בנושא הבטיחות בתחנה המתיישנת, ואלו התגברו לאחר פריצת השרפה בתחנה והתנגשות חללית פרוגרס בה ב-1997.
השרפה, שפרצה בעקבות תקלה במערכת ייצור חמצן, בערה בין 90 שניות (על פי הדיווחים הרשמיים) ל-14 דקות תמימות (על פי דיווחים לא רשמיים), והפיקה כמויות גדולות של עשן רעיל שהתפוגג לחלוטין רק כעבור 45 דקות, דבר שאילץ את הצוות לחבוש מסיכות גז ומשקפי מגן, שחלקם התגלו כפגומים.
כמו כן התברר כי מטפי כיבוי האש היו בלתי ניתנים להזזה.
השרפה פרצה בעת חילופי משלחות, כך שבתחנה שהו שישה אנשי צוות ולא שלושה, וכיוון שבעת השרפה פתחה של אחת מחלליות הסויוז (ששימשו כ"סירות הצלה") היה חסום, אם היה נדרש פינוי היה חצי מהצוות נתקע בתחנה.
מצב דומה אירע במיר מספר משלחות קודם לכן, אך אז בערה השרפה רק שניות בודדות.
אירוע ה-"near-miss" והתנגשות חללית הפרוגרס בתחנה היוו בעיה בטיחותית חמורה בהרבה.
שני אירועים אלו נגרמו שניהם מבעיה זהה במערכת העגינה הידנית של חללית הפרוגרס, שהייתה אז בהליכי ניסוי ופיתוח.
מערכת העגינה הידנית עבור חללית הפרוגרס פותחה במטרה להחליף את מערכת העגינה האוטומטית שלה, שהייתה יקרה מידי עבור רוסקוסמוס.
אירועים בטיחותיים אלו הצטרפו לביקורות על אמינותה של התחנה המתיישנת.
האסטרונאוט בליין האמונד טען כי נאס"א מתעלמת מבעיות הבטיחות במיר, וכי תיעוד פגישות בנושאי בטיחות "נעלמו מכספת נעולה".
מיר תוכננה במקור לפעול 5 שנים בלבד, אך הפעילות התארכה לפי שלושה.
במהלך "שלב מספר אחת" וגם לאחריו, הראתה התחנה סימני הזדקנות.
קריסת מערכות המחשוב, איבוד הכוח החשמלי, רעידות לא מבוקרות ודליפות היו אירועים שכיחים בתחנה.
גם מערכת ייצור החמצן חוותה בעיות, וצוות התחנה נאלץ לסמוך על מערכת הגיבוי שגרמה לשרפה ב-1997.
נקודת ביקורת נוספת על התוכנית הייתה רמת התוצא המדעי מן התחנה, במיוחדת לאחר איבוד יחידת המעבדה "ספקטר" לאחר התאונה.
אסטרונאוטים, מנהלים בנאס"א ואנשים נוספים התלוננו על כך שיתרונות התוכנית זניחות לעומת התועלת המופקת ממנה, במיוחד בהתחשב בכך שרוב הניסויים המדעיים האמריקאיים היו לא נגישים בתוך "ספקטר".
כלל בעיות אלו הביאו את נאס"א לדון בהמשך התוכנית מספר פעמים, אך בכולם החליטה נאס"א לבסוף להמשיך בה, דבר שהביא עליה ביקורת רבה מצד התקשורת.
גישתם של סוכנות החלל הרוסית ונאס"א ל"שלב מספר אחת" נגעה גם לאסטרונאוטים שהיו מעורבים בתוכנית.
בגלל בעיותיה הכלכליות של רוסיה, חשו עובדים רבים במרכז הבקרה הרוסי כי תחנת החלל מיר על רכיביה חשובים יותר מחייהם של אנשי הצוות.
ככזאת, נוהלה התוכנית בצורה שונה לחלוטין לעומת תוכניות חלל אמריקאיות: סדר יומם של הקוסמונאוטים היה מפורט לרמה של דקות, פעולות שונות על גבי התחנה (כגון עגינה) בוצעו בצורה אוטומטית (מעבורות החלל עגנו במיר בצורה ידנית על ידי טייס המעבורת), ומשכורתם של הקוסמונאוטים צומצמה אם גרמו לתקלות בתחנה.
האמריקאים לעומת זאת למדו בסקיילאב שירידה שכזו לחיי האסטרונאוטים הזיקה לתפקודם, ומאז תכננה את משימותיהם בצורה גמישה ביותר.
דוגמה לכך היה דיווחו של פואייל, שסיפר שלאחר התנגשות חללית הפרוגרס בתחנה מיהר אל חללית הסויוז כדי להכינה למילוט, ואז גילה שהקוסמונאוטים שאיתו עסוקים באטימת הדליפה בתחנה.
על אף שאטימת התחנה התבררה כהצלחה, פואייל סיפר כי חש שהקוסמונאוטים היו מעדיפים לאבד את חייהם מאשר לאבד את מיר.
לאחר שתי התאונות ב-1997 חש ג'רי ליננג'ר כי הרשויות הרוסיות ניסו לכסות על התקלות ולהמעיט ברצינותם של בעיות הבטיחות, מחשש שארצות הברית תפרוש מהתוכנית.
חלק מהכיסוי היה התייחסותם לכאורה של הרוסים אל האסטרונאוטים האמריקאים כאל "אורחים" ולא כאל "שותפים".
דבר זה בא לידי ביטוי בכך שנאס"א לא ידעה כלל השרפה והתאונה בתחנה אלא לאחר מספר שעות, ומצאה את עצמה מחוץ לתהליכי קבלת ההחלטות.
נאס"א הפכה למעורבת יותר כאשר בקרי התוכנית הרוסיים תכננו להטיל את האשמה במלואה על הקוסמונאוט ואסילי טסיבילייב.
רק לאחר לחץ ממושך מצד נאס"א שונתה ההחלטה.
בשנים שלאחר התפרקות ברית המועצות, התקופה בה התנהלה התוכנית, הייתה כלכלת רוסיה במצב רעוע מאוד, ועל כן צומצם תקציב חקר החלל שלה בכ-20%.
לפני ואחרי "שלב מספר אחת", הכניסה תעשיית החלל של רוסיה סוכמים נכבדים מהטסת אסטרונאוטים אירופאים ומאומות נוספות לחלל.
דוגמה לכך הוא האסטרונאוט היפני טויוהירו אקייאמה, כתב בחברת טלוויזיה יפנית, שמעסיקיו שילמו לרוסיה 9.5 מיליון דולר לרוסיה בעבור הטסתו למיר.
בעת תחילת השלב הראשון, משימות הקוסמונאוטים במיר היו בדרך כלל מתארכות במטרה לחסוך בהוצאות שיגור, שיגורי חלליות הפרוגרס הצטמצמו מ-6 שיגורים בשנה לשלושה בלבד, ונבחנה אפילו אפשרות למכור את מיר בעבור 500 מיליון דולר, ככל הנראה לארצות הברית.
מבקרים רבים טענו כי החוזה שחתמה נאס"א עם רוסקוסמוס, על סך 400 מיליון דולר, היה הדבר היחיד שהחזיק את תוכנית החלל הרוסית עומדת, וכי רק מעבורות החלל החזיקו את מיר פעילה.
מלבד זאת, נאס"א נדרשה לשלם סכומים רבים עבור האימונים וציוד האימונים ששימש את האסטרונאוטים שלה בעת ששהו בעיר הכוכבים.
הביקורות הגיעו לשיאם כאשר התוכנית "Nightline" של רשת הטלוויזיה האמריקאית ABC חשפה כי ישנה סבירות גבוהה לכך שהרשויות ברוסיה מעלו בכספים שקיבלו, ובונות באמצעותם שכונת מגורים מפוארת לקוסמונאוטים במוסקבה.
האפשרות השנייה הייתה כי את הפרויקט מממנת המאפיה הרוסית.
מנהל נאס"א, דניאל גולדין, הוזמן לתוכנית על מנת להגן על הפרויקט, אך הוא סירב להגיב.
המשרד לקשרי חוץ של נאס"א צוטט כאומר "מה שרוסיה עושה עם כספיה הפרטיים הוא עניינה בלבד".
תוכנית מגירה היא תוכנית פעולה שתוכננה אך טרם הוחלט על הוצאתה אל הפועל.
מקור המילה הוא בכך שכביכול המתכננים "מניחים אותה במגירה" עד שייעשה בה שימוש.
הפעלתה של תוכנית מגירה מותנית בדרך כלל בהתרחשות המאורע או המאורעות אליהם כוונה התוכנית, אולם לא תמיד תוכנית המגירה מופעלת, על אף התרחשות המאורע.
ישנם מקרים בהם תוכנית המגירה מופעלת כמות שהיא או בשינויים קלים בלבד (למשל "מבצע גשר לונדון"), ישנם מקרים בהם התוכנית מופעלת באופן חלקי (למשל "מבצע תגר"), ובמקרים רבים התרחישים אליהם הוכנה התוכנית הופכים בלתי סבירים לחלוטין, ותוכנית המגירה אליהם מתבטלת (למשל "מבצע הטלה").
תוכנית מגירה מתוכננות בכל רמה ארגונית - החל מיזמים ומשקיעים, וכלה בממשלות וארגונים בינלאומיים.
חלק מתוכניות המגירה הן סודיות, וחלקן גלויות לחלוטין.
תוכניות מגירה מסוימות דורשות השקעת משאבים על מנת להפוך אותן לישימות (למשל רכישת ציוד מסוים הדרוש להפעלתן), וחלקן אף מחייבות קבלת החלטות אסטרטגיות.
בעתות משבר, מפותחות תוכניות מגירה לעיתים קרובות כדי לחקור ולהתכונן לאירועים מסוימים שלדעת המתכננים קיימת הסתברות זו או אחרת להתרחשותם.
תוכניות מגירה רבות עוסקות במצבי משבר מובהקים - בהיבט מדינתי (רעידת אדמה, מגפה, מלחמה), בהיבט ארגוני (תוכנית המשכיות עסקית, תוכנית התאוששות מאסון) ועוד.
מכיוון שצבא נערך למגוון רחב של תרחישים, מקובל בצבאות להכין תוכניות מגירה למקרה שאחד התרחישים יתממש.
דוגמה: במהלך מלחמת ההתשה ולאחריה, הכין צה"ל תוכניות מגירה לקראת מלחמה נוספת בין ישראל למצרים וסוריה .
אחדות מתוכניות אלה, כגון מבצע בן חיל לכיבוש פורט פואד ופורט סעיד שבצפון תעלת סואץ, לא מומשו, ואחרות, כגון מבצע דוגמן 5 לתקיפת סוללות טילי נ"מ של סוריה, הופעלו במלחמת יום הכיפורים.
במהלך המלחמה הקרה, הכינו ממשלות רבות תוכניות מגירה שנועדו להגן על עצמן ועל אזרחיהן מפני התקפה גרעינית.
חלק מהתוכניות כללו גם מידע שימושי לציבור למצב חירום, כמו החוברת "כיצד לשרוד מתקפה גרעינית" שפרסמה ארצות הברית ב-1950 בשל חששה מהתקפה גרעינית סובייטית, או סדרת החוברות "להגן ולשרוד" שפרסמה בריטניה במהלך שנות ה-70 וה-80 שנועדה ליידע את האזרחים איך להגן על עצמם במהלך מתקפה גרעינית.
להכנה מראש של תוכנית לקראת תרחישים סבירים כמה יתרונות:
הכנת תוכניות מגירה מאפשרת בחינה של תרחישים שונים, והחלטה על התגובה המתאימה ביותר לכל תרחיש.
עבודת ההכנה עשויה "להציף" בעיות ומכשולים, ואף את קיומו של תרחיש אשר אין לו פתרון - ולכוון את קובעי המדיניות לקבלת החלטות שונות בנוגע לדרך ההתמודדות עם תרחיש כזה, וכל זאת ללא לחץ זמן.
התוכנית מאפשרת הוצאה לפועל (ואף בדיקה מראש) של ההכנות לתרחיש: הכנת תשתיות, הצטיידות, אימונים וכיוצ"ב.
מימוש תוכנית המגירה בזמן אמת מאפשר חיסכון משמעותי בזמן, שעשוי להתבטא גם בחיסכון ניכר בחיי אדם או במשאבים.
אם התרחיש לא מתקיים, רוב המשאבים שהושקעו בתוכנית יורדים לטמיון.
פעמים רבות מתוכננות תוכנית מגירה על סמך שורה ארוכה של הנחות יסוד.
ככל שמתארך הזמן בין הכנת התוכנית לבין הוצאתה לפועל, עולה ההסתברות שאחת או יותר מההנחות שעמדו בבסיסה איבדו את תוקפן, ולא תמיד מי שאמון על הוצאת התוכנית לפועל מודע לכך.
כתוצאה מכך, עלולה התוכנית שלא לענות על הצורך שלשמו היא הוכנה.
לעיתים, תוכניות מגירה פשוט נשכחות - עקב חילופי בעלי תפקידים או העברת מידע לקויה בארגון.
גם במקרה זה המשמעות היא כי הכנת התוכנית וכל המשאבים שהושקעו בה ירדו לטימיון, על אף שהתרחיש אליו הוכנה מתממש.
בנוסף, הארגון מגיע לתרחיש לא מוכן, ולכן עליו להגיב במהירות ותחת לחץ, דבר שעלול להוביל לתגובות פחות יעילות.