tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תיתכן גם הגדרת תגובה מראש לטקסט מסוים וכך נוצר דו-שיח בין המשתמש למערכת.
לדוגמה במידה ויאמר "יום ראשון" יושמעו זמני הפעילות ליום ראשון.
האות לסיום שליחת הנתונים היא בדרך כלל סולמית (רשתית).
אפשרות הפלט הנפוצה היא השמעה קולית, ומתבצעת על ידי הגדרה מראש של קובצי שמע שישמשו כתגובה לשליחת הנתונים מצד הלקוח.
ישנן מערכות היוצרות השמעות תוך כדי דו-שיח עם הלקוח באמצעות תוכנת הקראה.
ישנה אפשרות לקבלה חזותית של ערך מספרי על צג הטלפון באמצעות צינתוק.
לדוגמה, , המערכת תבצע שיחת צינתוק עם זיהוי המספר המבוקש למספרו של הלקוח.
אפשרות זו משמשת גם לשליחת קוד לאימות מספר הטלפון של הלקוח כדי לוודא שלא התקשר מזיהוי מזויף.
קיימות אפשרויות פלט נוספות ובהם, קבלת מידע בפקס ובדואר אלקטרוני.
ניהול המערכת מתבצע באמצעות אתר אינטרנט ייעודי בו ניתן להגדיר את המערכת ולקבל את הנתונים שהזינו המשתמשים.
בחלק גדול מהמערכות ישנה אפשרות לניהול דרך קו מידע קולי נוסף או דרך שלוחה ייעודית בקו המידע עצמו.
כדי למנוע ניצול מסחרי של , הורה משרד התקשורת בשנת 2015 על איסור הפעלת קווי מידע בקידומת 05 המיועדת לטלפונים ניידים, עליה דמי הקישור גבוהים פי כמה.
בשנת 2019 פרסם משרד התקשורת שימוע שבו הודיע כי הוא שוקל להורות על סגירת קווי המידע והשרות הקולי, וביקש מהציבור למסור את עמדתו.
בציבור החרדי האשימו את ועדת הרבנים לענייני תקשורת כי היא עומדת מאחורי השימוע.
במטרה למנוע את האפשרות של מחזיקי הטלפון הכשר למסור את התנגדותם לשימוע, חסמה ועדת הרבנים את המספר של משרד התקשורת אשר שימש לצורך השימוע.
בספטמבר 2019 חזר בו משרד התקשורת מהשימוע, והודיע כי קווי המידע הקולי ימשיכו לפעול, והאסדרה הקיימת תיוותר על כנה.
כתגובה להחלטת משרד התקשורת, חסמה הוועדה כחצי מיליון מספרים, רובם של בתים פרטיים ועסקים.
ריבוי החסימות והיקפם הובילו להתמרמרות בקרב הציבור החרדי אשר חלקו מאשים את משרד התקשורת במתן חסות לחסימות הקווים הפוגעות בציבור, בכך שאיננו משתמש בסמכותו לעצור את חסימות קווי המידע הקולי.
קווי ליי הם היערכויות לכאורה של תוואי נוף בולטים, אתרים דתיים ומבנים מעשה ידי אדם בקווים ישרים.
האמונה הפסאודו-מדעית שקווים אלו אינם מקריים גרמה להעלות השערות כי הם דרכים ישרות עבירות או כי יש להם משמעות רוחנית.
הביטוי נטבע ב-1921 על ידי הארכאולוג החובב אלפרד וטקינס (Alfred Watkins; 1855–1935), שזיהה היערכות בקו אחד של מקומות גאוגרפיים ובעלי משמעות היסטורית, כדוגמת מונומנטים עתיקים, קווי רכס ומעברות.
בספריו "שבילים בריטיים מוקדמים" ו"השביל הישר העתיק" הוא שאף לזהות שבילים פרהיסטוריים בנוף הבריטי.
וטקינס פיתח אחר-כך תאוריות שההיערכות בקווים אלו נוצרו להקל על מסעות ביבשה באמצעות ניווט על פי קו הראיה בתקופה הנאוליתית, ומסלולים עתיקים אלו שרדו בנוף במשך אלפי שנים.
הסופר ג'ון מיטשל החיה את המונח "קווי ליי", כשהוא קושר אותו לתאוריות רוחניות ומיסטיות על ההיערכות בשורה של תוואי נוף כשהוא מתבסס על המושג הסיני של פנג שווי.
הוא האמין שרשת מיסטית של קווי ליי משתרעת ברחבי בריטניה,
דעה שקידם באופן פעיל כתב העת "צייד הליי" (The Ley Hunter), שנערך באותו זמן על ידי הביוגרף של מיטשל, פול סקריטון (Paul Screeton).
השערת קווי ליי היא סוג של פסאודו-מדע.
פיזור אקראי של מספיק נקודות במישור ייצר באופן בלתי נמנע היערכות בשורה של נקודות אקראיות באורח מקרי בלבד.
אלפרד וטקינס ו"השביל הישר העתיק"
הרעיון של "קווי ליי" הבשיל במוחו של אלפרד וטקינס ותואר בספריו "שבילים בריטיים מוקדמים" (Early British Trackways) ו"השביל הישר העתיק" (The Old Straight Track), אם כי וטקינס שאב מרעיונות מוקדמים יותר על היערכות בשורה של אתרים.
הוא ציין במיוחד את הספר של האסטרונום האנגלי נורמן לוקייר , שטען שהיערכויות בשורה קדומות עשויות להיות מכוונות כלפי זריחת השמש ושקיעת השמש בנקודת ההיפוך.
ב-30 ביוני 1921 ביקר אלפרד וטקינס בכפר בלקוורדין (Blackwardine) בהרפורדשייר, ונסע לאורך כביש סמוך לכפר (שכיום כמעט נעלם).
וטקינס התעניין באתר הארכאולוגי הסמוך של מחנה רומי.
הוא עצר את מכוניתו כדי להשוות את הנוף משני צדי הכביש עם תוואי הנוף המסומנים על המפה שלו שבה הרבה להשתמש.
בעודו מתבונן בנוף שסביבו ומתייעץ במפה, ראה, כדברי בנו, "משהו דמוי שרשרת של אורות של פיות", סדרה של היערכויות בשורות ישרות של תוואי נוף עתיקים שונים, כגון אבנים עומדות, צלבים של צדי דרכים, סוללות, מצודות גבעה (hill forts), וכנסיות עתיקות על תלוליות.
הוא הגיע מיד למסקנה שאת התגלית הפוטנציאלית יש לבדוק ממקום גבוה יותר, שבו הוא הבחין שנראה כאילו שבילי הליכה רבים מחברים את פסגת הגבעה לפסגה אחרת בקו ישר.
הוא טבע מאוחר יותר את המונח "ליי" (ley), בחלקו משום שהקווים עברו דרך מקומות רבים ששמם הסתיים בהברה "ליי", וטען כי הפילולוגים הגדירו את המילה (שאויתה באנגלית גם כ-lay, lea, lee או leigh) בצורה שונה ("שדה מעובד שננטש והפך שדה מרעה"), אבל טעו בהבנתה.
הוא האמין כי זה היה השם הקדום למילה דרכים, שהשתמר בשם המודרני.
המודדים הקדמונים שלכאורה יצרו את הקווים קיבלו את הכינוי "דודמן" (Dodman).
וטקינס האמין שבזמנים קדומים כאשר בריטניה הייתה מיוערת הרבה יותר, הייתה בה רשת של נתיבי הליכה ישרים, כשתוואי נוף בולטים שימשו כנקודות ניווט.
הוא הציג הבחנה זו בספטמבר 1921 בפגישה של מועדון מקומי "מועדון השדה וולהופ של חוקרי הטבע" (Woolhope Naturalists' Field Club) בהרפורד, שווטקינס עמד בראשו.
הרצאתו התייחסה למאמר שכתב ג'.
Piper) שהוצג למועדון וולהופ ב-1882, שציין ש: "קו המשורטט מהר סקיריד (באנגלית Skirrid, בוולשית Ysgyryd Fawr) צפונה אל ארתור'ס סטון (Arthur's Stone) יעבור דרך המחנה והנקודה הדרומית ביותר של גבעת הטראול (Hatterall Hill), הכפר אולדקאסל (Oldcastle), ושרידי הטירות לונגטאון (Longtown Castle), אורישיי (Urishay Castle) וסנודהיל (Snodhill Castle).
יש גם השערה שהספקולציה של וטקינס (הוא קרא לה "סברה") נבעה מקריאת הדיווח של ויליאם הנרי בלייק (William Henry Black) לאגודה הארכאולוגית הבריטית בהרפורד שכותרתו "גבולות ותוואי נוף בולטים", שבו העלה השערה ש"מונומנטים קיימים מסמנים קווים גאומטריים בקנה מידה גדול המכסים את כל מערב אירופה".
שנה אחר-כך פרסם וטקינס את הספר "שבילים בריטיים מוקדמים", כשהוא מציין" "לא ידעתי דבר ב-30 ביוני שנה שעברה על מה שאני מתקשר כעת, ולא היו לי תאוריות".
אלפרד וטקינס שיער שהאתר "באר סנט אן" (St.
Ann's Well) בווסטרשייר הוא התחלה של קו ליי החוצה את קו הרכס של גבעות מלוורן (Malvern Hills) ועובר דרך סדרה של מעיינות, כולל "הבאר הקדושה" (Holy Well), באר וולמס (Walms Well) ובאר סנט פיוטרס (St.
ג'ון מיטשל העלה השערה שהכפריר וייטליוונד אוק (Whiteleaved Oak) בווסטרשייר הוא מרכז של מה שהוא כינה "מעגל המקהלות התמידיות" (Circle of Perpetual Choirs) ונמצא במרחק שווה מהעיירה גלסטונברי, אתר סטונהנג', העיירה גורינג על התמזה (Goring-on-Thames) באוקספורדשייר והעיירה שנטוויט מייג'ור (Llantwit Major) בדרום ויילס.
האליפסה הגאוגרפית שתיאר מיטשל שימשה כחומר רקע לרומן "שרידים של מזבח" (The Remains of an Altar) שכתב סופר ספרי המתח והעל-טבעי פיל ריקמן (Phil Rickman) ב-2006.
הסופר והחוקר פול דוורו (Paul Devereux), בן תקופתו של מיטשל, שערך את כתב העת "צייד הליי" במשך עשרים שנים, כינה קו בן 15 קילומטרים אותו שרטט כ"מלוורן ליי" (Malvern Ley).
הקו עבר דרך באר סנט אן והסתיים בפאונטליי (Pauntley).
קיומם של תעלות מקבילות ארוכות המכונות קרסוס שנחפרו בין 3400 לפנה"ס ל-3000 לפנה"ס שימש כמקור להשערה כי הם עדות מסייעת לקיומם של קווי ליי.
אורכם של התעלות נע בין 50 מטרים לכמה קילומטרים, והמטרה המדויקת שלהן אינה ידועה, אם כי ההשערה המקובלת ששימשו לתהלוכות טקסיות.
רבות מהן מקיפות קברים ומונומנטים נאוליתיים, דוגמת הקרסוס של סטונהנג', חלק מאתר המורשת העולמית סטונהנג', אייווברי ואתרים נלווים.
עם זאת, אף שקרסוסים רבים הם פחות או יותר ישרים, יש באחרים עקומות ופניות חדות, ובכך מהווים דווקא טיעון סותר לטענה המקורית, שלפחות באותן מאות, לא הייתה לקבוצה של הבריטונים הקדמונים שהתפשטה על פני שטח גדול ובנתה מבנים אלו העדפה בולטת לקווים ישרים.
המחקר של וטקינס נתקל בספקנות מצד הארכאולוגים, שאחד מהם, אוסברט קרואופורד (O.
Crawford), סירב לקבל פרסומות לספרו של וטקינס "השביל הישר העתיק" (1925) לכתב העת Antiquity (עתיקות).
מאז 1989, ההפרכות של הרעיונות של וטקינס מתבססות באופן כללי על שיטות מתמטיות כדוגמת סטטיסטיקה.
אחת הביקורות של תאוריית קווי ליי של וטקינס מציינת שנוכח הריכוז הגבוה של אתרים היסטוריים ופרהיסטוריים בבריטניה ובחלקים אחרים באירופה, מציאת קווים ישרים "המחברים" אתרים היא טריוויאלית ומיוחסת לצירוף מקרים.
ניתוח סטטיסטי של הקווים הגיע למסקנה: "הריכוז של אתרים ארכאולוגיים בנוף הבריטי הוא עד כדי כך גדול שקו שישורטט דרך כל מקום בפועל "יקטוף" כמה אתרים".
מחקר של דייוויד ג'ורג' קנדל (David George Kendall) השתמש בטכניקות של אנליזה צורנית לבחון את המשולשים שנוצרו על ידי אבנים עומדות על מנת להסיק אם אלו סודרו לעיתים קרובות בקווים ישרים.
צורת המשולש יכולה להיות מיוצגת על ידי נקודה על גבי הכדור.
הפיזור בפועל של האבנים העומדות הושווה לפיזור התאורטי על מנת להראות שהופעת קווים ישרים אינה שונה מהממוצע.
הארכאולוג ריצ'רד אטקינסון (Richard Atkinson) הדגים זאת פעם באמצעות שימוש במיקומם של תאי טלפון ציבורי והצביע על קיומם של "ליי של תאי טלפון".
עובדה זו, כך טען, הראתה כי עצם קיומם של קווים כאלה במערך של נקודות אינו מוכיח כי הקווים מייצגים תכנון מכוון, בייחוד משום שידוע כי תיבות הטלפון לא הוצבו בצורה כזו או עם כל כוונה כזו.
אימוץ הרעיון על ידי העידן החדש
ב-1969 פרסם הסופר ג'ון מיטשל, שקודם לכן כתב על נושא עצמים מעופפים בלתי מזוהים, את הספר "מבט על אטלנטיס" (The View Over Atlantis), שבו החיה את תאוריית קווי הליי של וטקינס וקישר אותם למושג הסיני של פנג שווי.
הספר שיצא במקור על ידי הוצאת סגו (Sago Press), היה פופולרי והודפס מחדש בבריטניה על ידי דפוס גרנסטון (Garnstone Press) ב-1972 ואבקוס (Abacus) ב-1973, ובהוצאת ספרי בלנטיין בארצות הברית ב-1972. גרי לכמן (Gary Lachman) קבע ש"מבט על אטלנטיס" הציב את גלסטונברי על מפת תרבות הנגד.
רונלד האטון (Ronald Hutton) תיאר את הספר כ"כמעט המסמך המייסד של תנועת תעלומות כדור הארץ (earth mysteries)".
התערובת שמיטשל רקח מהארכאולוגיה החובבנית של וטקינס יחד עם המושגים הרוחניים הסיניים של צורות נוף הובילו לתאוריות חדשות רבות על ההיערכות בשורה של מונומנטים ותוואי נוף טבעיים.
סופרים השתמשו בטרמינולוגיה של וטקינס בשירות רעיונות הקשורים לדאוזינג ולאמונות של העידן החדש, כולל הרעיונות שלקווי ליי יש כוח רוחני או שהם מהדהדים מדיום מיוחד או אנרגיה מיסטית.
ייחוס מאפיינים כאלו לקווי ליי הובילו לסיווג המונח כפסאודו-מדע.
המאמינים בתורת הנסתר טוענים שקווי ליי הם מקורות של כוח או אנרגיה.
ועדת האמנות של סיאטל שילמה 5,000 דולרים לקבוצה פגנית שתכין מפה של קווי ליי של אזור סיאטל.
התוצאה נראית כמו תמונת לוויין שעברה השחתה.
מילון הספקנים, האתר המוביל של ספקנות מדעית, מסכם שאין כל ראיה לאמונה זו, למעט הוודאות הסובייקטיבית הרגילה על סמך תצפיות בלתי מבוקרות שנעשו על ידי חסידים חסרי השכלה מדעית.
עם זאת, טוענים התומכים כי האנרגיה לכאורה עשויה להיות קשורה לשדות מגנטיים.
כל זה לא אומת מדעית.
ב-2004 כתב ג'ון ברונו הייר (John Bruno Hare):
בין קווי הליי שתומכי העידן החדש מבליטים קיימים שני קווים: האחד בדרום אנגליה, והשני חוצה את מערב ודרום אירופה, שהמשותף ביניהם הוא מספר רב של אתרים הקשורים למלאך מיכאל.
כיוונו צפון-מזרח, שהוא גם הכיוון של זריחת השמש ב-8 במאי שהוא במקרה גם יום החג של המלאך מיכאל על פי לוח חגי קדושים נוצרים.
ברי סנט אדמונדס (Bury St Edmunds) – היה פעם אחד המנזרים החשובים ביותר באנגליה ומקדש לאחד מהקדושים המגנים על אנגליה.
הקו שחוצה את מערב ודרום אירופה התחיל כציר מיכאל-אפולו (St.
מנזר סן מיקלה (Sacra di San Michele) – מכלול דתי בהרים בפיימונטה בצפון איטליה, ששימש כנראה השראה לספר שם הוורד
קו ויקטוריה הוא קו ברכבת התחתית של לונדון, שעובר בין בריקסטון בדרום לונדון לבין בצפון מזרח העיר, דרך רובע וסט אנד.
צבע הקו במפת הרכבת התחתית של לונדון הוא כחול בהיר.
הקו נבנה בשנות ה-60 של המאה ה-20, והיה לקו הראשון בלונדון, שנבנה כולו מתחת לאדמה.
בניית הקו נועדה להקל את העומס על קווים אחרים, בעיקר על קו פיקדילי ועל הקו הצפוני.
ההצעה הראשונה להפעלת קו רכבת באזור זה הופיעה על תוכנית "מחוז לונדון" שפורסמה בשנת 1943. ב־1948 הציעה ועדת התחבורה הבריטית (BTC) הקמת קו חדש של רכבת תחתית, שיקל על העומס במרכז העיר.
השם "קו ויקטוריה" נקבע רק בשנת 1955; בתחילה הקו תוכנן להיקרא "קו וואלאמסון" או "קו וסט אנד", אך לבסוף בהחלטת מועצת המנהלים נקרא הקו "קו ויקטוריה".
קו ויקטוריה הוא הקו הראשון בלונדון שכל מסלולו עובר מתחת לקרקע.
הוא נפתח בשנת 1968 והורחב משמעותית ב-2009. אורכו של הקו הוא 21 ק"מ והוא עוצר ב-16 תחנות.
הקו משרת 200 מיליון נוסעים בשנה והוא הקו השישי העמוס ביותר.
החל משנת 2017 התרחב השירות והתדירות עמדה לשתי דקות בין נסיעה לנסיעה ובשעות השיא ל־36 רכבות לשעה.
הקו זמוסקבורצקאיה , לשעבר: גורקובסקו-זמוסקבורצקאיה (Горьковско-Замоскворецкая) (קו 2), הוא קו ברכבת התחתית של מוסקבה.
הקו נפתח ב-1938, כרונולוגית הוא נהיה קו מס' 3. עליו נפרסות 24 תחנות ואורך הקו הוא כ-42.8 קילומטרים, והוא חוצה את העיר בערך בקו ישר מצפון לדרום.
נסיעה רגילה לאורך כול אורכו של הקו לוקחת כ-55 דקות, המהירות הממוצעת של הרכבות בקו הזה היא 42 קמ"ש.
בזמן שרוב הקו עובר מתחת לקרקע, יש כמה תחנות מעל האדמה, בעיקר איפה שהקו חוצה את נהר המוסקבה.
הקו מכיל הרבה דוגמאות של ארכיטקטורת מטרו מוסקבאית קלאסית, ומכיל את התחנה הכי מצולמת בכול מערכת המטרו: "מיאקובסקאיה".
השלב הראשון של הקו עוקב אחרי עורק התחבורה העמוס ביותר במוסקבה: לנינגרדסקי פרוספקט, וממשיך לכיוון מרכז רחוב טברסקאיה, ומתחבר עם המחוזות הצפון-מערביים: אירופורט, ובגובוי לאורך "תחנת הרכבת בלורוסקאיה" ומרכז העיר ב-1938.
השלב השני, שבנייתו לא הייתה מופרעת במהלך המלחמה, נפתח בשנת 1943 ונמשך אחר הכיכר האדומה דרומה אל מתחת לנהר מוסקבה אל הרובע הצפוף זמוסקבורצקאיה (ומכאן השם) ואז אל תחנת הרכבת "פאבלצקאיה" ובאופן משמעותי יותר אל מפעל סטלין (Zil) בדרום מזרח מוסקבה.
כמה הרחבות נוספות של הקו הן ההרחבה הצפונית ביותר לאורך הכביש המהיר לנינגרד ותעלת המוסקבה לתוך נמל הנהר ב-1964. הרחבה דרומית התקיימה ב-1969 ועברה דרך המחוז התעשייתי "נגאטינו" ופארק "קולומנסקאיה".
שאר ההרחבה הייתה לתוך מה שבעתיד ייקרה "קו קחובסקאיה".
ב-1984 הרחבה שלישית נבנתה בשני שלבים לצד הדרום-מזרחי של פארק צאריצינו ולתוך אורחובו-בוריסי ומגדלי מגורים.
לאחר פתיחת הקו התגלתה מנהרה מוצפת, והיא הכריחה לסגור את ההרחבה החדשה יום אחרי הפתיחה למשך חודשיים וחצי.
בסוף 1985 השלב השני של ההרחבה הושלם, והפך את הקו להיות באורך של 36.9 קילומטרים ו-20 תחנות עם תנועת נוסעים יומית של 1.8 מיליון אנשים.
ההיסטוריה המורכבת והמעוררת השראה של הקו משתקפת בהרכב האדריכלי שלה, במיוחד כי הקו הוא אחד המקומות הבודדים שאפשר לראות בו את המיטב של האדריכלות בסגנון אר דקו הסובייטי של לפני המלחמה.
באור הזרקורים שלפני כל התחנות האחרות נמצאת מאיקובסקאיה, תחנה שהיא לא רק המצולמת ביותר ברשת אלא היא גם מראה נפוץ על כריכות של חוברות ומדריכי טיולים לתחום התת-קרקעי במוסקבה.
כאשר הקו נפתח לראשונה ב-1938, בשביל להבדיל בו זמנית על קיומם של שלושה קווים במקום אחד, שיטת הצבעים הוצגה.
הקו הראשון (סקולניצ'סקאיה) נצבע בצבע אדום, בגלל נסיבות פוליטיות, למרות זאת, כרונולוגית קו ארבטסקו-פוקרובסקאיה היה אמור להיות קו מספר 2 ולהצבע בצבע כחול, בזמן שהקו השלישי, קו זמוסקבורצקאיה (הזה), היה אמור להיות מספר 3 ובצבע ירוק.
למרות זאת, חלק של קו ארבטסקו-פוקרובסקאיה, היה כבר בשימוש מהשלב הראשון של הרכבת התחתית עוד כשהיה רק קו אחד עם הסתעפות.
המסורת הזאת מאז עברה לכול הערים הסובייטיות לשעבר: הקו הראשון תמיד היה אדום, ואם היו עוד, השני והשלישי נצבעו בצבעים כחול וירוק.
בניגוד לכך, רק ברכבת התחתית של מינסק החליטו לא לאמץ את המסורת.
תחנה שמות קודמים בין השנים טברסקאיה גורקובסקאיה 1979–1990 תיאטרלנאיה פלושצ'ד סברדלובה 1938–1990 אבטוזאבודסקאיה זאבוד אימני סטאלינה 1943–1957 צאריצינו לנינו 1983–1990
העברה ל בתחנת קו סוקולניצ'סקאיה תיאטרלנאיה קו ארבטסקו-פוקרובסקאיה תיאטרלנאיה קו קולצביה לורוסקאיה,פאבלצקאיה קו קלוז'סקו – ריז'סקאיה נובוקוזנצקאיה קו טגאנסקו-קראסנופרסנסקאיה טברסקאיה קו קלינינסקיה נובוקוזנצקאיה קו סרפוכובסקו - טימיריאזבסקאיה טברסקאיה קו ליובלינסקו – דמיטרובסקאיה זיבליקובו קו קחובסקאיה קשירסקאיה
ההעברה בתחנת קשירסקאיה היא מעבר בין-רציפי.
את הקו משרתים שני דפו, הראשון: סוקול (מספר 2) והשני: זמוסקבורצקויה (מספר 7) שבהם, מאוחסנים בין 36 ל-39 מערכים של שמונה קרונות.
הקו התחיל לקבל רכבות מסוג 81-714/717 ב-1980, כדי להחליף קרונות ישנים מסוגי E, בתהליך שנגמר ב-1987.
כיום הקו כולל שילוב של תחנות שנבנו בתקופות שונות וחלקן נבנו מחדש מאז.
כמו כן, הוא אחד מהעמוסים ביותר במערכת וכמה תחנות, שהן כמעט בנות 70 מראות בבירור את גילן.
עבודות שיפור בוצעו מספר פעמים לאורך ההיסטוריה, אך בתקופה האחרונה המספר שלהן גדל.
בבלורוסקאיה חל לאחרונה שיחזור נרחב של מתיחת פנים בהחלפת קירות הקרמיקה הישנים בקירות שיש חדשים.
בתחנת מאיקובסקאיה המפורסמת בעולם נבנתה היציאה השנייה בשנת 2005. צפוי כי שחזור נוסף ייעשה בתחנות מסגנון "סנט-פד" משנות ה-60 כולל החלפת אריחי קרמיקה ישנים במשטחי אלומיניום.
כאשר הקו נבנה, נשארו כמה אזורים בהם נבנו מנהרות נוספות לעבודות עתידיות על תחנות חדשות.
אחת מהן, היטברסקאיה, הנמצאת בין התחנות מיאקובסקאיה ותיאטרלנאיה, שנפתחה בשנת 1979. בנוסף לכך יש עוד, תחנת סובייטסקאיה בין טברסקאיה ותיאטרלנאיה, בגה בין התחנות דינאמו ובלורוסקאיה, וישניקובסקי פירילוק בין נובוקוזנצקאיה ופאבלצקאיה ומוסקובורישה בין תיאטרלנאיה ונובוקוזנצקאיה.
האפשרות האחרונה ככל הנראה הכי סבירה להיבנות, בגלל סגירתו של מלון רוסיה והחלפתו בבנייני עסקים חדשים ומלונות.
בנוסף לכך, עוד תחנה אושרה שתיבנה מעל האדמה בין אבטוזאבודסקאיה וקולומנסקאיה.
השמות האפשריים היו נאגאטינסקי זאטון או פרוספקט אנדרופובה, למרות זאת השם טכנופארק נבחר.
התחנה נפתחה בסוף שנת 2014.
המטרו השלים את הרחבה הצפונית לחוברינו בשנת 2017, והפכה את אותה תחנה לקו הצפוני של הקו.
בלומורסקאיה, (תחנת ביניים) נפתחה ב-20 בדצמבר 2018. ההרחבה יוצרת פוטנציאל להרחיב את הקו לעיר חימקי הסמוכה למחוז מוסקבה.
קו טגנסקו-קרסנופרסננסקאיה (קו מס' 7) הוא קו ברכבת התחתית של מוסקבה.
הקו עובר מכיוון צפון-מערב לדרום-מזרח העיר.
הקו הוא אחד משני הקווים, אשר כל טווחם ממוקם על הגדה השמאלית של נהר מוסקבה.
הקו השני הוא "קו נקראסובסקאיה", ללא ספירת המונורייל.
הקו מורכב מ-23 תחנות, ואורכו הוא כ-42 ק"מ.
במשך תקופה ארוכה הקו היה העמוס ביותר במטרו של מוסקבה, בכך שבשנת 2014 תנועת הנוסעים היומית הממוצעת שלו הייתה 983.8 אלף איש.
החל מסוף דצמבר 2015, שמות התחנות ברכבות של הקו מוכרזים ברוסית ובאנגלית.
קו ליובלינסקו-דמיטרובסקאיה (קו מס' 10) הוא קו ברכבת התחתית של מוסקבה.
זמן הנסיעה הממוצע לכל אורך הקו, הוא 59 דקות.
המהירות הממוצעת של הרכבת היא כ-40 קמ"ש.
הקו כולו עובר מתחת לאדמה, למעט קטע וולז'סקאיה - ליובלינו, שנבנה מעל פני הקרקע.
מאז 19 ביוני 2010, קו ליובלינסקו-דמיטרובסקאיה הוא היחיד במטרו של מוסקבה שאין לו מעבר באחד משני הצמתים שלו עם קו קולצביה, אך בעתיד מתוכננת להיבנות תחנת סובורובסקאיה, שאמור להיות לה מעבר לתחנת דוסטויבסקאיה של קו ליובלינסקו-דמיטרובסקאיה.
על פי נתוני 2010 משתמשים בקו יותר מ-200 קרנות.
תנועת הנוסעים היומית הממוצעת של הקו בשנת 2011 הייתה 731 אלף איש.
קו המטרו M1 (בהונגרית: M1-es metróvonal או Millenniumi Földalatti Vasút; בלשון העם Kisföldalatti, המטרו הקטן) הוא קו המטרו הראשון של בודפשט, בירת הונגריה, שעובר בין תחנות כיכר ורשמרטי במרכז העיר (Vörösmarty tér) עד דרך מקסיקו ליד הפארק העירוני של בודפשט (Mexikói út) ועובר בעיקר מתחת לשדרת אנדראשי.
עם פתיחתו בשנת 1896, זה היה קו הרכבת התת-קרקעי החשמלי הראשון ביבשת אירופה.
העשורים האחרונים של המאה ה-19 מייצגים תקופה מכרעת בהתפתחותה של בודפשט, גם בקנה מידה היסטורי.
אחת העבודות הבולטות של הפיתוח העירוני הייתה יצירת ציר שדרת אנדראשי.
בתפיסה העירונית הראשונה של המועצה לעבודות ציבוריות, שהוקמה בקיץ 1870, השדרה כבר כלולה כנתון, ובאותה שנה נקבעו יישורה המדויק וחלוקתה לשלושה חלקים.
תוכנית הבינוי והתקציב הרלוונטיים הוכנו, והפרלמנט אישר את היישום בדצמבר 1870. מלכתחילה המועצה לעבודות ציבוריות התנגדה להקמת תחבורה ציבורית עיליה בשדרה.
בעקבות הצעתו של מור באלאז', איש עסקים יהודי-הונגרי, מועצת העבודה הציבורית דגלה יותר ויותר ברעיון של הקמת רכבת תת-קרקעית.
חברת סימנס והאלסקה ערכו תוכנית לקונספט הרכבת התת-קרקעית ב-1894, שהתקבלה על ידי המועצה לעבודות ציבוריות בתנאי שניתן יהיה להתחיל בבנייה רק אם היא תושלם עד 1896, המועד של חגיגות המילניום.
(אלף שנה משנת 896 להתיישבות המדיארים במרכז אירופה).
הרעיון והיישום של בניית רכבת תחתית הוא מאותו הזמן כמו לידתה של הרכבת התחתית של לונדון.
הבנייה שם החלה ב-1860 ומסילת הרכבת התת-קרקעית הראשונה הופעלה ב-1863, אך היא עדיין הונעה בקיטור.
רכבת התחתית של בודפשט הוקמה בשנת 1896 כרכבת החשמלית התת-קרקעית הראשונה ביבשת אירופה.
היא נחנכה לשימוש הציבור הרחב ב-2 במאי וממשיך לשרת גם היום ללא הפרעות גדולות.
עד 1973, אורכו של הקו היה 3,700 מטר, עם 9 תחנות תת-קרקעיות ו-2 תחנות עיליות.
הרכבות נסעו במרווחים של 2 דקות, מספר הנוסעים היומי הגבוה ביותר שנמדד היה 34,526 אנשים.
פיתוח נוסף לא נמשך עד סוף מלחמת העולם השנייה.
על פי מינהגי התקופה פעלה הרכבת התת-קרקעית בצד שמאל.
בשנת 1973, הקו הוארך עד דרך מקסיקו (וספא סצ'ני) וכל הקטע הפך לתת קרקעי.
באותה תקופה היא עברה לתנועה בצד ימין, ואבזור הבטיחות עבר מודרניזציה עם התקן עצירה אוטומטי, ובשני הטרמינלים נבנתה מערכת בקרת תנועה מרכזית.
הקו שופץ בשנת 1995: התחנות צוידו בחיפוי התקופתי המקורי ונבנתה מסילה חדשה על מצע בטון מזוין, במקום מצע אבן כתושה הקודמת.
יחד עם שדרות אנדראשי, רכבת התחתית של המילניום הפכה לחלק מאתרי המורשת העולמית ב-2002.
המסלול הראשי של טרזווארוש (רובע 6 של בודפשט), השוגאראוט (Sugárut), היה מרוצף בעץ ב-1884. היה אומניבוס (קרון סגור שנגרר על ידי סוסים) רגיל שנסע לפארק העירוני של בודפשט, אבל אפילו עם החשמלית שנסעה כבר ברחוב קיראי באותה תקופה, התברר שזה היה מעט מדי, הקרונות היו צפופים.
לנוכח תערוכת המילניום שקרבה - שתוכננה בפארק העירוני - נדרשה יותר ויותר רכבת על כביש השדרה (שוגאראוט).
המנהל הכללי של רכבת החשמל העירונית של בודפשט (BVVV) מור באלאז' עסק ברעיון של רכבת על קרקעית בפשט בהתבסס על חוויותיו בלונדון.
יחד עם יריבתה הגדולה ביותר, חברת מסילות הברזל של בודפשט (Budapesti Közúti Vaspálya Társaság (BKVT)), הגישו בקשה להקים את מסילת הברזל העיליית בשדרת אנדראשי, אותה דחו השלטונות - בהתאם לחוות דעתן הקודמת: "לא ניתן לבנות על השדרה מסילת רכבת".
עם זאת, שתי החברות חתמו ביניהן הסכם ויזמו את הקמתה של רכבת תת-קרקעית.
התוכניות נעשו על ידי סימנס והלסקה.
הם קיבלו את ההיתר, ואף קיבלו "תקופת היתר הפעלה" ל-90 שנה, לצד הנחה של 15 שנים במס על הרווחים ומס בולים קבוע עבור כרטיסי רכבת למשך 5 שנים.
אולם בתמורה, היה צורך להשלים את הרכבת לפני פתיחת תערוכת המילניום.
נותרו 21 חודשים ממתן ההיתר ועד לפתיחת התערוכה.
ב-11 באפריל 1896 הקבלה הטכנית לא הצליחה, אך לאחר פתרון הבעיות, ב-2 במאי 1896, אחר הצהריים, פתח מלך הונגריה פרנץ יוזף, פרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה את הרכבת התת-קרקעית הראשונה של אירופה עם קרונות מנועיים - שנבנתה בזמן שיא (זו בלונדון הייתה במקור מופעלת בקיטור).
עם פתיחת הקו, כל הרכבת, כולל הקרונות, הקדימה בהרבה את זמנה מבחינת תקנים טכניים.
הרכבות עקבו זו אחר זו כל 4 דקות בין 6 בבוקר לבין השעה 11 בלילה.
המלך נסע ברכבת התת-קרקעית ב-8 במאי 1896, לזכר האירוע הצליחה החברה המפעילה לקבל את השם Ferenc József Underground Railway Rt.
הקו נבנה בסידור "שמור על שמאל" על פי חוקי התנועה של אז בהונגריה (לכן "התהפכו" הירידות לקו מהרחוב לאורך זמן רב).
כיכר גיזלה (היום כיכר ורשמארטי)
שדרת ואצי (היום דרך בייצ'י ז'ילינסקי)
דרך ארנה (היום כיכר הגיבורים)
גן החיות והבוטני (תחנה עילית, כבר לא פעילה)
מרחצאות ארטזי (תחנת עילית, כיום ספא סצ'ני)
בשנת 1970 אושרו הארכת הקו והשקעת הקטע העילי.
העבודות שהחלו ב-1972 הושלמו עד סוף 1973. הקו המורחב לכביש מקסיקו נמסר ב-30 בדצמבר, כך שהסך הכולל 4.4 קו ק"מ הפך תת-קרקעי.
המסלול שופץ לחלוטין בכמה קטעים, העיקולים עברו מודרניזציה למהירות גבוהה יותר, ובכיכר ורשמארטי שופצה התחנה הסופית באופן ייצוגי.
ביתר התחנות השיפוץ השפיע רק על שינויים עקב כיוון הנסיעה.
בסביבות 1955 עקב בניית מערכת הקישור לכיכר דיאק, נבנתה גם התחנה מחדש.
היא הועברה כ-40 מטרים לכיכר אנגלס (היום: כיכר ארז'בט) השכנה.
מוזיאון הרכבת התת-קרקעית הוקם בשנת 1975 בקטע המנהרה באורך 60 מטר שננטש במהלך תיקון המסילה, שהוא חלל התצוגה הקבוע של מוזיאון התחבורה העוסק במטרו M1 ובתפעול הרכבת התחתית.
רופיר מדיסון קו וטזל הוא זמר-יוצר קאנטרי אמריקאי.
וטזל נולד ב-14 ביולי 1992 בפיטסבורג, מזרח טקסס.
את העניין שלו במוזיקה עוררה אמו, זמרת שלקחה אותו לסיבובי הופעות מגיל צעיר.
בתחילה וטזל איזן ספורט ומוזיקה במהלך נעוריו, אך התמקד בסופו של דבר במוזיקה לאחר שעזב את אוניברסיטת טרלטון סטייט בשנת 2012. הוא הקים את הלהקה Koe Wetzel & the Konvicts, והוציא את המיני-אלבום הראשון שלהם, Love and Lies, ביוני 2012.
ב-5 בינואר 2015 הוציא לאור את אלבום הבכורה שלו, Out on Parole, איתו צבר קהל מאזינים משמעותי.
ב-17 באוגוסט 2016 הוציא לאור את אלבומו השני, Noise Complaint.
אלבום זה הוא שביסס את מעמדו בתור כוכב בטקסס, שכולל רצועות פופולריות כמו "February 28, 2016", "Something to Talk About" ו-"Tell It All Town".
ב-15 בדצמבר 2017 הוציא לאור את הסינגל "Austin".
ב-21 ביוני 2019 יצא לאור אלבומו השלישי, Harold Saul High.
ב-30 ביוני 2020 הוציא לאור את הסינגל "Sunday or Munday".
ב-20 בנובמבר הוציא לאור את אלבומו הרביעי Sellout.
האלבום היה הראשון שלו תחת הוצאת חברת תקליטים גדולה.
שם האלבום מתייחס לחששות לגבי פגיעה ביושרה האמנותית שלו עם חוזה הקלטות גדול.
ב-8 באפריל 2022 הוציא לאור את הסינגל "April Showers".
ב-26 באוגוסט הוציא לאור את הסינגל "Creeps".
ב-16 בספטמבר הוציא את האלבום Hell Paso.
ב-13 בינואר 2023 השתתף בסינגל "Wasted" של דיפלו יחד עם קודאק בלאק.
ב-21 באפריל השתתף בסינגל "That's Why We Fight" של אלה לנגלי.
ב-1 בדצמבר הוציא את המיני אלבום Koe Wetzel Presents...
ב-8 במרץ 2024 הוציא לאור את הסינגל "Damn Near Normal".
ב-12 באפריל הוציא את הסינגל "Lives (Black Cat) 9".
ב-17 במאי הוציא את הסינגל "Sweet Dreams".
ב-7 ביוני הוציא את הסינגל "High Road" בהשתתפות ג'סי מורף.
וטזל הוא מוזיקאי קאנטרי הידוע בשילוב השפעות קאנטרי, גראנג', רוק אנד רול וראפ במוזיקה שלו.
החינוך של וטזל כלל חשיפה למוזיקת קאנטרי של שנות ה-90 מאמו וראפ מאביו.
הוא גילה את מוזיקת הגראנג', במיוחד את נירוונה, כשהיה תלמיד בכיתה ח', מה שהותיר השפעה מתמשכת על הסגנון המוזיקלי שלו.
פרסתאריךקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס המוזיקה האמריקאית2025שיר קאנטרי אהוב"High Road"אלבום רוק אהוב9 Lives
קו וולאס הוא קו גבול של אזורי מחיה של בעלי חיים ששורטט בשנת 1859 על ידי חוקר הטבע הבריטי אלפרד ראסל וולאס ושמו ניתן לו על ידי הביולוג האנגלי תומאס הנרי האקסלי.
הקו מפריד בין האזורים הביוגאוגרפיים של אסיה לבין "וולאסאה" (Wallacea), אזור מעבר בין אסיה לאוסטרליה, שנקרא בעבר הארכיפלג המלאי, לבין הארכיפלג ההודו-אוסטרלי (אינדונזיה של ימינו).
ממערב לקו נמצאים אורגניזמים הקשורים למינים אסייתים; ממזרח קיימת תערובת של מינים ממוצא אסייתי ואוסטרלי.
וולאס שם לב לחלוקה ברורה זו הן ביונקים יבשתיים והן בציפורים במהלך מסעותיו באיי הודו המזרחית במאה ה-19.
הקו עובר דרך אינדונזיה, בין השאר במצר מקאסאר שבין בורנאו לסולאווסי, ודרך מצר לומבוק שבין באלי ללומבוק, שם המרחק קטן בהרבה, רק כ-35 קילומטרים, אבל די בכך כדי ליצור ניגודיות במינים הקיימים בכל אי.
הביוגאוגרפיה המורכבת של הארכיפלג ההודו-אוסטרלי נובעת ממיקומו בנקודת המפגש של ארבעה לוחות טקטוניים עיקריים ומיקרו-לוחות מבודדים למחצה אחרים, בשילוב עם מפלסי פני הים העתיקים.
אלה גרמו לבידוד של קבוצות טקסונומיות שונות באיים הנמצאים כיום קרובים זה לזה.
קו וולאס הוא אחד הגבולות שצוירו על ידי חוקרי טבע וביולוגים מאז אמצע המאה ה-19, שמטרתם לסמן אילוצים מרחביים, אקלימיים ואחרים על תפוצת החי והצומח של הארכיפלג.
אחד התיאורים המוקדמים ביותר של המגוון הביולוגי בארכיפלג ההודו-אוסטרלי מתוארך לשנת 1521, כאשר החוקר הוונציאני פיגאפטה תיעד את הניגודים הביולוגיים בין הפיליפינים לאיי מאלוקו מצדי קו וולאס במסעו של פרדיננד מגלן, לאחר שמגלן נהרג.
מאוחר יותר, הנווט האנגלי ג'י.
ארל (Earl) פרסם את תצפיותיו על הבדלי החי בין האיים בארכיפלג ההודו-אוסטרלי.
בשנת 1845, ארל תיאר כיצד ימים רדודים חיברו איים במערב - סומטרה, ג'אווה וכו' - עם יבשת אסיה ועם סביבות דומות של חיות בר, בעוד שאיים במזרח, ובהם גינאה החדשה, היו מחוברים לאוסטרליה והתאפיינו בנוכחות חיות כיס.
חקירות מוקדמות אלו סייעו לוולאס לפתח את התיאוריות שלו לגבי הביוגאוגרפיה, אותן הציג במאמרו משנת 1859 לאחר שטייל רבות באזור.
הוא הציע קו מזרחה לבאלי, שכן "כל האיים ממזרח לבורנאו וג'אווה היוו חלק מיבשת אוסטרלית או פסיפית [עתיקה], שממנה הופרדו".
הצעת הקו, עם זאת, לא הייתה המטרה העיקרית של מאמציו של וולאס: מטרתו העיקרית הייתה להבין את התופעות הגאולוגיות ואת הגירת המינים שיצרו גבולות לתפוצת בעלי החיים באזור.
זאת עשה באמצעות פיתוח תיאוריות האבולוציה והביוגאוגרפיה שלו.
מחקריו של וולאס באינדונזיה הדגימו את תאוריית האבולוציה המתפתחת, בערך באותו זמן שבו ג'יי.די.
הוקר ואסא גריי פרסמו מאמרים שתמכו גם הם בהשערתו של דרווין.
מצד שני, חוסר הידע על טקטוניקת הלוחות וחוסר הוודאות לגבי המגוון הביולוגי בפיליפינים הותירו את וולאס עם נקודות סותרות שנאלץ להתמודד איתן בנוגע לתיאוריה שלו על הביוגאוגרפיה.
וולאס לא כלל את הפיליפינים במאמרו משנת 1859, ותומאס הנרי האקסלי הוא שהציע לקרוא את הקו על שמו (1868).
האקסלי חקר את תפוצת התרנגולאים בארכיפלג, וראה שמינים בפיליפינים היו שונים באופן ניכר מאלה שבאזור האסייתי.
בהתבסס על כך, הוא שרטט מחדש את גבול וולאס, הציב אותו ממערב לפיליפינים וקרא לו "קו וולאס", אף על פי שוולאס עצמו סירב לכלול את הפיליפינים בצד המזרחי של הקו.
בשל מורכבות הנוף הגאוגרפי וההבדלים במגוון האורגניזמים ברחבי הארכיפלג, ניסיונות מתמשכים לאפיין גבולות בעלי חיים ובוטניים בוצעו לאחר וולאס.
מאזן הפאונה של פלסניר (1904), המכונה גם קו ובר
מאזן הפאונה של מאייר (1944)
בנוסף, הוצעו גם מספר גבולות תת-אזוריים קטנים יותר.
עבודות עדכניות יותר, בהערכת מכלולי המגוון הביולוגי, פילוגניה ושימוש בכלים גיאו-מרחביים מבוססי מחשב לניתוח גבולות קודמים, הובילו לחלוקה דומה לאלה שהוצעו במאה ה-19, ואף מקרים שלא הוסברו קודם לכן מקבלים חיזוק מניתוחים מודרניים אלה.
[ דרוש ציטוט ] לדוגמה, בדיקת התפוצה של היונקים היבשתיים, הציפורים והדו-חיים הביאה למסקנה שהגבולות שהוצעו על ידי וולאס נותרו בתוקף.
עלי ועמיתיו (2020), בניסיון אחר, חקרו את עולם החי של אי חג המולד וציינו שרוב אבותיהם של המתיישבים היונקים היבשתיים והדו-חיים של האי נעלמו ממצר לומבוק.
לכן הציעו שינוי מבנה קו וולאס כך שאי חג המולד ימוקם בצד האוסטרלי של קו הגבול הביוגאוגרפי, במקום בצד האסיאתי.
הבנת הביוגאוגרפיה של האזור מתמקדת בקשר בין גובה פני הים בימי קדם לבין מדפי היבשת.
כשבוחנים את קווי המתאר של מדף היבשת, קו וולאס הוא תעלת מים עמוקים המפרידה בין הקצה הדרום-מזרחי של מדף סונדה למדף הסאהול.
מדף סונדה מחבר את בורנאו, באלי, ג'אווה וסומטרה מתחת למים ליבשת דרום-מזרח אסיה, בעוד שמדף הסאהול מחבר את אוסטרליה לגינאה החדשה ולאיים הסמוכים לה.
במהלך הפליסטוקן, כאשר מפלס האוקיינוס היה נמוך ממצבו הנוכחי בכ-120 מטר, איים התחברו, אך מעולם לא איחדו את אסיה עם אוסטרליה.
כתוצאה מכך, במשך למעלה מ-50 מיליון שנה, מים עמוקים בין שני אזורי מדף יבשתיים גדולים אלה יצרו מחסום שהפריד בין הצומח והחי של אוסטרליה לאלה של אסיה.
נראה שמדובר במחסום אוקיינוס שמונע נדידת מינים מכיוון שההיבטים הפיזיים, הגאוגרפיים, של האיים המופרדים דומים מאוד.
אזור וולאסאה מורכב מאיים שנותרו מבודדים על גבי מסות היבשת שלהם, כאשר רק האורגניזמים המסוגלים לחצות את המצרים בין האיים מאכלסים אותם.
לחלופין, "קו וובר" עובר דרך אזור מעבר זה (ממזרח למרכז), בנקודת המפנה בין מינים אסייתיים לבין אלו שממוצא אוסטרלי.
תפוצתם של מיני ציפורים רבים עוקבת אחר גבולות הקו, מכיוון שציפורים רבות אינן חוצות אפילו את קטעי המים הקצרים ביותר של אוקיינוס פתוח.
בקרב יונקים, לעטלפים יש קבוצות שיכולות לחצות את הקו, אך יונקים יבשתיים גדולים יותר מוגבלים בדרך כלל לצד אחד.
בצד האוסטרלי קיימים מינים רבים של חיות כיס וכמה יונקי ביב לצד מכרסמים מקומיים - אם כי במקרה זה, הימצאותם של מכרסמים נובעת מאירועים מאוחרים יותר של הגירת מינים.
לעומת זאת, בצד האסייתי אין חיות כיס אלא יונקים שלייתיים ובהם קופי אדם, חתולים, פילים, קופים, קרנפים ומינים אחרים.
חריגים כוללים מקוק, חזירים וטרסיוסים בסולאווסי.
קבוצות אחרות של צמחים ובעלי חיים מראות דפוסים שונים, אך הדפוס הכללי בולט ועקבי למדי.
הצומח אינו עוקב אחר קו וולאס באותה מידה כמו בעלי החיים, מכיוון שהם שונים ביכולתם להתפשט מעבר לגופי מים.
סוג אחד של צמחים שאינו חוצה את הקו הוא הסוג האוסטרלי אקליפטוס, למעט מין אחד, אקליפטוס האיים, המופיע באופן טבעי בסולאווסי (הפארק הלאומי לורה לינדו) ובאי מינדנאו בפיליפינים.
קו טרויצקאיה הוא קו ברכבת התחתית של מוסקבה.
הקו מתחיל מהטבעת המרכזית של מוסקבה וממשיך למחוז האדמיניסטרטיבי של מוסקבה החדשה עד ליישוב קומונרקה , ובעתיד הקו יוארך עד העיר טרויצק .
לאחר פתיחת כל הקו, הוא יהפוך לאחד הרדיוסים הארוכים ביותר של המטרו של מוסקבה אחרי קו קלינינסקו-סולנצבסקיה.
נכון לשנת 2025, הקו הוא אחד המובילים מבחינת מהירות רכבת ממוצעת (45.2 קמ"ש).
קו מנרהיים היה מערך ביצורים שבנתה פינלנד לרוחב המצר הקרלי על מנת להגן על עצמה מפני ברית המועצות.
הקו נקרא על שמו של פילדמרשל מנרהיים.
כמה מהקרבות העזים ביותר של מלחמת החורף התרחשו לאורך הקו שנפרץ.
קארל גוסטף מנרהיים היה הראשון שהגה את התוכנית להקים קו הגנה מבוצר לאורך קרליה בתקופה שלאחר מלחמת האזרחים בפינלנד, אולם פרישתו מהחיים הציבוריים ב-1919 לאחר שהפסיד בבחירות לנשיאות דחתה את הבנייה.
קו הביצורים נבנה בשנות העשרים והשלושים של המאה ה-20 על הציר המחבר בין המפרץ הפיני - סומה (Summa) - נהר וואוקסי (Vuoksi)- טייפלה (Taipale).
כמאתיים עמדות בטון ובהן מקלעים נפרסו לאורך הקו.
אזור סומה נחשב לפגיע ביותר, ולכן היה גם המבוצר ביותר.
במקביל, נבנו גם בונקרים מתחת לקו.
בניגוד לקו מאז'ינו ולביצורים כבדים אחרים, קו מנרהיים נבנה תוך ניצול והתחשבות בתנאי הקרקע.
מכשולים טבעיים רבים, כדוגמת גזעי עצים וסלעים גדולים, שימשו כעמדות הגנתיות לכל דבר.
הפינים התמחו בטכניקות הסוואה, שיושמו בבניית קו ביצורים זה.
במהלך מלחמת החורף הצליחו המגינים הפינים בקו מנרהיים לבלום את המתקפה הסובייטית במשך חודשיים, עד להבקעת הקו לקראת סוף פברואר 1940.
הקו ידע פעילות מועטה ביותר בשנות מלחמת ההמשך, הן בהתקפה הפינית מ-1941 והן במתקפת הנגד הסובייטית מ-1944.
קו מפריד (–) הוא סימן פיסוק שמטרתו העיקרית היא הפרדה בין שני חלקי המשפט.
צורתו של הקו המפריד היא קו אופקי הממוקם אופקית באמצע השורה.
בעברית אורכו של הקו המפריד מחצית מגובה השורה, כאורכה של היחידה הטיפוגרפית en.
בשפות אחרות ישנו שימוש בסוגים שונים של קווים מפרידים (-, --, –, או —) בהתאם לכללי הפיסוק של אותה שפה.
לפי כללי הפיסוק החדשים של האקדמיה ללשון העברית: "קו מפריד, כלומר קו שלפניו ולאחריו יש רווח, משמש כשמורגש צורך להפריד הפרדה יתרה בין חלקי המשפט".
לעיתים משתמשים בקו מפריד כדי לציין חלקים שהושמטו מהמשפט, לדוגמה: "פלוני רוצה תורה, ואלמוני – סחורה".
בדוגמה זו הקו המפריד מחליף את המילה "רוצה" שהושמטה.
זוג קווים מפרידים מציינים הרחבה של המשפט באמצעות מאמר מוסגר, או באמצעות תמורה – לצורך הבהרה.
לפי כללי הפיסוק החדשים של האקדמיה ללשון העברית, ניתן לעיתים להשתמש בקו מפריד במקום נקודתיים, פרט למקרים שבהם הנקודתיים מופיעות לפני ציטוט או דיבור ישיר.
כך, למשל, במשפט כולל עם ביטוי מכליל, ניתן להפריד בין הביטוי המכליל לתמורה המפרטת באמצעות קו מפריד או באמצעות נקודתיים.
לשיטתו של יעקב שביט, כאשר הביטוי המכליל מופיע לפני התמורה המפרטת יש להשתמש בנקודתיים, לדוגמה: "לאברהם שלושה ילדים: מתן, אורי ויוני", ואילו כאשר הביטוי המכליל מופיע אחרי התמורה יש להשתמש בקו מפריד, לדוגמה: "מתן, אורי ויוני – כולם בנים של אברהם".
כאמור, זוג קווים מפרידים יכולים לבוא במקום שני פסיקים, לציון הסגר או תמורה.
לפי כללי הפיסוק החדשים של האקדמיה ללשון, משתמשים בקווים מפרידים לציון תמורה בעיקר במקרים של תמורה מפרטת באמצע משפט.
לפי כללי הפיסוק החדשים, במשפט ייחוד ניתן, אם כי לא הכרחי, להפריד את חלק הייחוד משאר המשפט באמצעות פסיק או קו מפריד.
לעומת זאת, יעקב שביט גורס שפסיק לעולם לא יופיע אחרי חלק ייחוד ואם רוצים להפריד את חלק הייחוד משאר המשפט יש להשתמש בקו מפריד.
קו מפריד משמש לציון טווח בין מספרים וכיוצא בזה, ויבוא בדרך כלל בלי רווחים לפניו ואחריו.
הביטוי: 01:00–02:00, משמעו: מאחת בלילה ועד שתיים בלילה.
הביטוי המופיע על מוצרים: 1–3, משמעו: גילים 1 עד 3.
עם זאת, יש מקום לתת רווח גם כשהקו המפריד מציין טווח, אם באחד מעבריו באים צירופים בני שתי תיבות או יותר.
הביטוי: 1 ביולי – 3 ביולי, משמעו: אחד ביולי עד שלושה ביולי.
קו ניו יורק – לוס אנג'לס.
הקו המפריד מציין גם כיוונים, ללא רווחים לפניו ואחריו.
הביטוי: כביש עכו–כרמיאל, משמעו: הכביש היוצא מעכו לכיוון כרמיאל (ולהפך).
במבנים שבהם מצוין יחס דו־צדדי בין שני גורמים:
ביוניקוד, הקו המפריד הוא התו U+2013; כך מקלידים את הקו המפריד בעברית במערכות הפעלה שונות:
Windows 11 בגרסאות חדשות (לאחר 25H2), צירוף המקשים
Windows 8 וגרסאות חדשות יותר, ומערכות לינוקס (ת"י 1492 2012): צירוף של מקש Alt ימני והסימן = () (במקום Alt ימני אפשר להקיש צירוף של המקש Ctrl והמקש Alt).
Windows 7 וגרסאות ישנות יותר: אין צירוף מקשים זמין, אולם כש־Num Lock פועל והתוכנה הפעילה מצויה במצב קלט של כתיבת עברית (HE), יש ללחוץ Alt, להקליד 0150 בלוח המקשים הקטן שבצדה הימני של המקלדת (Numeric keypad), ואז לשחרר את מקש ה־Alt.
macOS: צירוף של מקש Option והאות ז ().
אנדרואיד (מקלדת Gboard): במצב הקלדת פיסוק, הקשה ארוכה על הסימן - (מקף־מינוס).
קו עקבה–רפיח, הוא קו גבול שנוצר בשנת 1906 בין מצרים שהייתה בשליטת בריטניה (למרות שייכותה הפורמלית לאימפריה העות'מאנית) לבין ארץ ישראל שהייתה בשליטת האימפריה העות'מאנית, מתוך מגמה למנוע סכסוכים בין הכוחות הטורקיים לכוחות הבריטיים.
הקו שרד את השינויים הפוליטיים והמדיניים שחלו במהלך מאה השנים שחלפו מאז שרטוטו, וגם כיום מבוסס עליו גבולה של מדינת ישראל עם מצרים.
הטורקים דרשו וקיבלו את מעיין עין חורשה
בנוסף קשיי סימון בשטח גרמו לסיפוחם של שני הרים לשטח העות'מאני.
קו זה יצר בהמשך השנים מספר בעיות, עקב התאמתו למציאות בשנת 1906 אך לא למציאות מאוחרת יותר:
בזמן שרטוט הקו, רפיח הייתה נקודה סתמית על חוף הים התיכון, ואילו בשנת 1982 חצתה המפה שליוותה את הסכם השלום בין ישראל למצרים את רפיח שבינתיים הייתה לעיר.
מעורבותם של הפלסטינים הקשתה אף יותר .
אבן הגבול הדרומית בטאבה הוקמה על גבעה המרוחקת כמה מאות מטרים מחוף הים, ונוצרה בהמשך מחלוקת האם יש להמשיך ממנה לחוף בקו ישר הממשיך את הגבול או בקו הניצב לקו החוף.
במציאות של שנת 1906 לא הייתה לכך שום חשיבות, אך בהמשך הפכה פיסת חוף קטנה זו למקור כסף ויוקרה.
מצב זה גרם לבוררות ממושכת לאחר חתימת הסכם השלום שהסתיימה רק בשנת 1988 בהכרעה כי טאבה שייכת למצרים.
קַו פָּרָשַׁת הַמַּיִם הוא קו דמיוני המפריד בין שני אגני ניקוז.
קו פרשת המים עובר לרוב בשיא הטופוגרפי של האזור, וממנו מתפלגת זרימת המים לשני צידיו.
קו פרשת המים העליון הוא הקו המפריד את הנגר העילי, כלומר המים הזורמים על פני השטח, לשני אגני ניקוז שונים.
קו פרשת המים העליון מושפע מהמבנה הטופוגרפי של פני השטח.
קו פרשת המים התחתון מפריד את הנגר התחתי, כלומר המים המחלחלים בקרקע וזורמים מתחת לפני השטח.
קו פרשת המים התחתון מושפע מהמבנה הגאולוגי של שכבות הסלע בעומק הקרקע.
קו פרשת מים מקומי הוא קו העובר על גב שלוחה או רכס הרים המפרידים בין שני ערוצים ובין אגני הניקוז שלהם.
"קו פרשת המים הארצי" הוא קו פרשת המים המחלק את ארץ ישראל לאורכה, ומפריד בין מי הגשמים המתנקזים דרך נחלי ישראל לכנרת ולים המלח ולערבה במזרח, ובין אלו המתנקזים לים התיכון במערב ולים סוף בדרום.
הקו נמתח מגבול סיני בסביבות הר רמון, לאורך שדרת ההר המרכזית – יהודה, בנימין הרי השומרון ובצפון עובר בהרי נצרת, הר מירון עד ברעם בגבול לבנון.
בצפון עובר קו פרשת המים הארצי במרכז בקעת בית נטופה, וחלקה המזרחי (שאינו מתנקז לים) מוצף בחורפים גשומים.
קו פרשת המים הארצי והתפתחות מפת ההתיישבות בארץ ישראל
לאורך קו פרשת המים הארצי עוברות דרכים עתיקות, בהן "דרך האבות", ולאורכו צמחו ערים חשובות מהעתיקות בארץ ישראל - שכם, ירושלים, בית לחם וחברון.
התנאים הטופוגרפיים של במת ההר הם שאיפשרו מעבר נוח של דרכים והתפתחות יישובים עירוניים.
קו פרשת המים הארצי בירושלים
העיר העתיקה בירושלים ממוקמת בסמוך לקו פרשת המים הארצי, אך מעט ממזרח לו.
גיא בן הינום, שהוא יובל של נחל קדרון, מפריד בין העיר העתיקה בירושלים לבין קו פרשת המים הארצי.
קו פרשת המים הארצי מקיף את העיר העתיקה מצפון וממערב: הר הצופים, רחוב בר-אילן, רחוב יפו מהכניסה לעיר ועד לשוק מחנה יהודה, שכונת נחלאות, רח' קינג ג'ורג', רח' קרן היסוד, גבעת התנ"ך ודרך חברון.
הסיבוב של קו פרשת המים הארצי סביב העיר העתיקה, הוא שיוצר את הנוף של "ירושלים הרים סביב לה" (תהילים קכ"ה, ב').
בתכנון העיר נקבע המושג "האגן החזותי של העיר העתיקה", המתייחס לכל האזורים הצופים אל העיר העתיקה, ולשמירה על מבטים פתוחים מן העיר החדשה לכיוון העיר העתיקה.
ב"קו פרשת המים" משתמשים גם כניב, המציין נקודת שיא בזמן, שאחריה לא ישוב המצב לקדמותו.
לדוגמה: "גזירות הקיסר אדריאנוס היו "קו פרשת המים" ביחסי היהודים והרומאים בארץ ישראל".
קו פרשת המים (The Divide) משנת 2005 הוא ספרו של ניקולס אוונס, שבמרכזו התפוררותה של משפחה מאושרת לכאורה באמריקה של סוף האלף וראשית האלף החדש.
אבי המשפחה, בנג'מין (בן) קופר, הוא אדריכל מצליח, שעיקר זמנו מוקדש לצד העסקי של משרדו, ואת נושא התכנון הוא משאיר בעיקר לחברו ללימודים ולשותפו, מרטין.
אשתו, שרה, מנהלת חנות ספרים קטנה ומשלבת בכך את אהבתה לספרות עם הצורך שלה בעבודה מספקת.
יש להם שני ילדים, אבי (אביגייל) וג'וש, ולכאורה, חייהם יציבים ומתנהלים על מי מנוחות.
מדי קיץ, זה ארבע שנים, יוצאים בני המשפחה לחוות סוסים בהרי מונטנה ופוגשים שם אותן שתי משפחות, שגם להן ילדים בני אותו גיל כמו אבי וג'וש.
כולם מיודדים ומבלים נפלא, עד הקיץ הגורלי, בו משתנה הכול בבת אחת.
ביום הולדתו ה-46 של בן, במסיבה הנערכת לכבודו, הוא פוגש את איב, ציירת מסנטה פה, ניו מקסיקו, ומגלה, שהמסווה המאושר כביכול שהוא ואשתו עוטים על חייהם לפני ילדיהם וכל סביבתם, איננו מחזיק עוד מעמד.
במשך החודשים הבאים הוא מנסה להסתיר גם מעצמו את משיכתו לאיב ואת התרחקותו הגדלה והולכת מאשתו, אך לשווא.
קרירותה וריחוקה של שרה, בת למשפחה סנובית ועשירה, מגדילים את הסדקים שנבעו בנישואיהם, בעוד שחמימותה הטבעית של איב מציעה לו את כל מה שחסר לו בחייו.
בן מחליט להינתק מן הנישואים, ובכך מניע את כדור השלג, שיביא לחורבן וטרגדיה.
כל חייה הייתה אבי ילדה ונערה מאושרת, מצליחה בכל, אהובה, פורחת.
באותו קיץ אחרון בחוות הסוסים במונטנה, נערה בת 17, היא מתאהבת בטאי, מעובדי החווה, והוא לוקח אותה לביקור בחוות גידול הסוסים של הוריו בויומינג.
אבי מתאהבת בחווה ובכל מה שקשור אליה, בנוף הפראי, בחיות הבר, בסוסים המטופחים.
אלא שאז היא שומעת על הסכנה המרחפת על כל אלה, בגלל הימצאותו של גז בקרקע החווה.
פני הקרקע שייכים לבעלי החווה, אבל לא כן אוצרות הטבע שמתחת לפני הקרקע, ומסתבר, שחברה שרכשה את זכויות הקידוח עומדת להמיט אסון על החווה ועל בעליה.
עוד לפני ביקורה שם גילתה אבי עניין רב בשמירת הסביבה, וזו גם הסיבה לכך שהיא נרשמת לאוניברסיטה במונטנה, השמה דגש על לימודי הסביבה.
כאשר היא מגלה, בביקורה הבא בחווה, כי השואה אכן נחתה עליה והולכת ומשמידה את כל ההוד שראתה שם, היא מקצינה בדעותיה ומתגייסת בכל לב למאבק בתאגידים, שבהם היא רואה את אויבי אמריקה ואויבי העולם כולו.
הבשורה על פרידת הוריה ועזיבת אביה את הבית נוחתת עליה כהלם, שאיננה יכולה לעמוד בו.
תוך זמן קצר משתנה אישיותה מן הקצה אל הקצה.
מקרבה, אהבה ואמון, משתנה יחסה אל אביה לשנאה, חשדנות וניתוק מוחלט.
גבר מבוגר ממנה, המחלץ אותה ממתקפת גז מדמיע של שוטרים בהפגנה פרועה נגד כנס ארגון הסחר העולמי בסיאטל, הופך את כל עולמה.
זהו רולף, גרמני השוהה שנים רבות בארצות הברית, אנרכיסט, טרוריסט אלים, שונה לגמרי מחבריה הקודמים להפגנות.
כאשר אבי מקיצה בטלטלה אלימה מאהבתה האובססיבית לרולף ומנסה לאחות את השבר בחייה, ולו במחיר הסגרה לחוק ועתיד של כלא, כבר מאוחר מדי.
גורלה נחתם, ותעלומת המוות האלים, הפותחת את הספר, נפתרת לקראת סיומו.
על אף הטרגדיה, השבר והאובדן, הספר מסתיים בנימה חיובית, שיש עמה תקווה לעתיד.
ניקולס אוונס הוא סופר אנגלי, שגילה כל חייו משיכה לחיים באמריקה, ולאחר שהתוודע אל המערב בשהות ממושכת במונטנה, קבע שם את זירת סיפוריו, הלוחש לסוסים וקו פרשת המים, ששניהם תורגמו לעברית.
הספר יצא בהוצאת מעריב בשנת 2006, בתרגום עדית שורר.
קו ניצב (|) וקו ניצב שבור (¦) הם סימני כתב המשמשים במתמטיקה ובתוכנה; נקרא לעיתים "פייפ" .
אין הבדל ממשי בין הקו הניצב לקו הניצב השבור, והשימוש בקו השבור נועד רק על מנת להבדילו מהאות הלטינית I.
הסימן משמש לסמל ערך מוחלט: .
באלגברה ליניארית הסימן משמש לסמל דטרמיננטה:
בתורת הקבוצות, הסימן משמש לסמל עוצמה:
קו ניצב כפול משמש לסמל נורמה:
הסימן משמש להגדיר תנאי לקבוצה: (קבוצת המספרים הממשיים הקטנים מ-2)
הסימן משמש לסמל בהסתברות מותנית:
הסימן משמש לסמל את היחס "מחלק את":
הסימן משמש לסמל הצבת ערך: משמעו a ועוד 3 כאשר a שווה ל-4, או .
בחישובי אינטגרל מסוים הוא מסמן הפרש בין שתי הצבות: .
הסימן משמש לסימון הצמצום של פונקציה מתחום ההגדרה המקורי שלה לתחום הגדרה קטן יותר: אם היא פונקציה ו-, אז היא הפונקציה המצומצמת .
ב-Unix, ב-DOS ובמספר מערכות הפעלה אחרות, הסימן משמש לסמל תקשורת פנימית בין תהליכים - המאפשרת לפלט של תהליך לשמש קלט של תהליך אחר (צינור עיבוד נתונים).
בשפות תכנות רבות משמש הקו הניצב (בודד או כפול) לסמל ביטוי בוליאני של "או" (לדוגמה ב-PL/I, C, פרל, Java,javascript).
הקו הניצב מסמל עיצור מצוץ שיני בשפות קויסאן, ובאלפבית פונטי בינלאומי.
בעברית משמש הקו הניצב גם בשביל סימן הפיסוק "פסק" בטעמי המקרא.
בתחום הקריינות יש המשתמשים בו כדי להבהיר שיש להפיק הברה סגורה (כלומר, העיצור האחרון בה מנוקד בשווא נח או "מרחף"): רָקַדְ|תִּי (rakadti), שונות וּמְ|שונות (umshu), פתרונות וּבְֿ|עיות (uv'ayot), בְּוויכוחים (bevi – נע) וּבְֿ|דיונים (uvdi), בכל (bexol) שעה וּבְֿ|כֿל (uvxol) מקום.
בקו ניצב נעשה שימוש רב בוויקיפדיה העברית, כפי שניתן לראות בתחביר הוויקי - הסימנים שצריך להוסיף לטקסט על מנת לעצב אותו.
הקו מופיע בכל מקום בו יש הפרדה בין שדות שונים אם בציטוט ערכים, בדיונים ובתיוג משתמשים אחרים, או בהכנסת הערות שוליים.
קו סנטרל הוא קו ברכבת התחתית של לונדון וצבעו אדום על מפת הרכבת.
הקו הוא השני בעומסו, לאחר קו נורת'רן, עם כ- 183,512,000 נוסעים בשנה.
הקו חוצה את לונדון ממזרח למערב, ונמצא ברובו מתחת לאדמה.
20 מתוך 49 התחנות בקו מצויות מתחת לאדמה.
אף על פי שקו סנטרל נכלל בתוכניות הבנייה כבר בשנת-1891 בתור קו מתחנת שפרדס בוש עד תחנת בנק (עם הארכה לתחנת ליברפול סטריט: הצעה שאושרה בשנת- 1892) בניית הקו נדחתה פעמיים (1894, 1899); ורק ב-27 ביוני 1900 נפתחה רשמית, חודש לפני השימוש הציבורי ביולי באותה שנה.
הרכבת הופעלה בתחילה על ידי קטרים חשמליים אשר סחבו אחריהם רכבת המורכבת בעצם ממכוניות גרר.
תחנות הרכבת תוכננו על ידי האדריכל הארי בל מז'ורס ורב המבנים נותרו על תילם עד ימינו.
אף על פי שמנהרות הקו נחצבו בקוטר של 3.56 מטרים (11 רגל ו8¼ אינץ'), הן לא חוברו וסודרו כראוי ולכן התגלה כי הרכבות, אף על פי שנחשבו קטנות ביחס לסוג המנהרה, לא יכלו לעבור.
שמועה נפוצה היא שהמהנדסים שכחו לקחת בחשבון את גובה פסי הרכבת מעל ריצפת המנהרה.
כמו כן, הקטרים עצמם היוו בעיה חמורה מכיוון ששקלו כמעט 50 טונות וגרמו לרעדה וזעזועים.
בשנות השלושים המאוחרות של המאה ה-20 הוארכו המנהרות ונוספו תחנות נוספות.
בשנות הארבעים נוספו מסילות חדשניות נגד התחשמלות (תקן הנשמר עד היום).
עבודות ההרחבה נתקלו בבעיות טכניות רבות: גובהן של המנהרות, חוסר הסימטריות שבין הקירות ותיבות ההילוכים שאבד עליהן הכלח, גרמו למספר תאונות עבודה.
הקו עובר מתחת לסיטי, והוא נבנה במטרה לעקוב אחרי הגאוגרפיה של הרחובות מעל ולא מתחת למבנים, כדי לנצל את זכות השימוש בקרקע פומבית אשר הוצעה על ידי הממשלה הבריטית.
כתוצאה מכך יש הרבה פניות חדות ועיקולים בין התחנות של צ'נסרי ליין, בנק וליברפול סטריט אשר מותירים את האזור הספציפי הזה של הקו כמסוכן ובעל סיכון של ירידה מהפסים.
בתחנת "בנק" הרציף היה כל כך עקום עד כי לא היה ניתן להבחין בסוף הפלטפורמה.
מכאן הגיע המונח המסורתי ברכבות תחתיות: "Mind the gap" (היזהרו מהפער).
שנים מספר לאחר קום הקו אומץ מחירון כרטיסי היחיד של שני פני, דבר הגרם הרכבת התחתית להקרא בשם הפופולרי (באותם ימים): "Twopenny Tube" (רכבת שני-פני).
ביולי של שנת 1907 הוספו דמי נסיעה של שלושה פני ובשנת 1909- של פני אחד.
הקו הוארך לכיוון מערב כאשר הוקמה תחנת ווד ליין במסגרת התערוכה הבריטית-צרפתית.
הקו הוארך לכיוון מזרח כאשר הוקמה תחנת ליברפול סטריט.
הקו הורחב לכיוון מערב כאשר הוקמו תחנות נוספות והקו "נמתח" עד תחנת אילינג ברודוויי.
במהלך שנות "תוכנית העמלה החדישה" (1935-1940) הקו הוארך עד מאוד:
חוברו תחנות חדשות לכיוון מערב עד תחנות רוזליפ.
לפי התכנון המקורי, הקו היה אמור להגיע מעבר לתחנת מערב רוזליפ, אך התוכנית ננטשה בעיקר בגלל היציאה מגבולות לונדון עצמה של אותם הימים.
חוברו תחנות חדשות רבות לכיוון מזרח הכוללות את לופטון, לייטון, ניוברי פארק, סטרטפורד ואחרים.
בעקבות מלחמת העולם השנייה נדחו פתיחתם של מרבית התחנות בגלל ההפצצה התמידית עד סוף שנות הארבעים.
הקו הורחב לכיוון אפינג לאחר שרשת הרכבת התחתית קיבלה את רשות השימוש בקו מ"רשת הרכבות הבריטית" (British Railways).
הקו הוארך עד לתחנת אונגר לאחר שרשת הרכבת התחתית קיבלה את רשות השימוש בקו מ"רשת הרכבות הבריטית".
בשנת- 1912 התפרסמה תוכנית בה נאמר כי הקו יורחב לכיוון ריצ'מונד מתחנת שפרדס בוש, ויעבור בתחנות טורנהאם גרין וגאנרסברי.
הנתיב אושר בשנת- 1913 אך בגלל מלחמת העולם הראשונה שנה אחר כך הבנייה הופסקה.
בשנת- 1919 הוצעה תוכנית חילופית בה ניתן היה להשתמש במסילות הנטושות של "קו הרכבת הלונדוני-הדרום-מערבי" (London and South Western Railway).
אף על פי שהאישור לדבר ניתן בשנת 1920, הדבר מעולם לא נעשה.
היה זה קו פיקדילי שהשתמש במסילות הרכבת הנטושות של "קו הרכבת הלונדוני-הדרום-מערבי" בשנת- 1932.
למרות החשמול של החלק הזה של הקו כבר בשנים 1935–1940 במהלך "תוכנית העמלה החדשה" , עדיין היו בשימוש קטרי הגרירה עד ה-18 בנובמבר 1957. מעבר ליום הזה נעשה שימוש ברכבות בעלות קרונות אחדים.
ספקי הכוח והחשמל היו מוגבלים והיה בלתי אפשרי להגיע מתוך ואל לונדון ממקומות מסוימים בקו.
השימוש בקו של אפינג-אונגר היה מועט ביותר והפך להפסדים כספיים כבדים לרשות הרכבות התחתיות, ולכן הופסק השימוש בו ב-30 בספטמבר 1994 והוא נמכר לחברות פרטיות.
החיבור הישיר לתחנת אפינג הוסר אחרי ההשבתה, אבל שאר השלוחה נשאר שלם וללא פגע.
בימינו אלה, אוטובוסים מספקים את החיבור בין תחנת הרכבת אפינג לאונגר.
רכבת בקו הסנטרל ירדה מהפסים בתחנת צ'נסרי ליין ב-25 בינואר 2003, ופצעה 32 מנוסעיה לאחר שמנוע ניתק מהרכבת ונפל על המסלול.
כל הקו נסגר בעקבות ההתרחשות עד שהסיבה לתאונה התבררה ונעשו שינויים בכל הרכבות.
לאחר מכן הקו נפתח מחדש בשלבים.
בחודש מרץ בשנת 2003 הוגבלה פעילות הקו רק לקצוות המערביים והמזרחיים שלו כאשר השלוחה המרכזית עדיין סגורה.
שרותי הקו סופקו באזור המרכזי של הקו ב-3 באפריל, לכל התחנות (בתדירות מצומצמת) עד ה-12 באפריל, ובשרות מלא עד סוף אותו החודש.
ההשבתה הוארכה גם לקו ווטרלו וסיטי בשלב מסוים, אך מפני שהקו כולל רק שתי תחנות ומספר מצומצם ביותר של רכבות- הקו החלים במהרה וחזר לתפקד מיד.
תאונה משנית יותר קרתה בתחנת וייט סיטי ב-11 במאי 2004, אך לא דווח על נפגעים.
רכבת עמוסה בנוסעים ירדה מהפסים בין תחנות הרכבת מייל אנד ובת'נל גרין בשעה 9 בבוקר ב-5 ביולי 2007. מאוחר יותר התברר כי מטען שאוחסן בצורה רשלנית ליד הפסים השתחרר ממקומו.
כוחות חילוץ והצלה רבים הגיעו לתחנות מייל אנד ובת'נל גרין אולם פרט לפציעות קלות לא נרשמו אבדות בנפש.
תנועת הרכבות באזור הושבתה בשני הכיוונים וחודשה יומיים לאחר מכן.
כאשר נפתחה לקהל הרחב, הרכבת הופעלה על ידי קטרים חשמליים אשר גררו אחריהם קרונות.
לכל קרון היה דלת משני הצדדים כפי שהיו באותם זמנים גם ברכבות נוספות ברחבי המדינה כגון גלאזגו.
הקטרים, בעודם בעלי משקל רב, הוכחו כלא משביעי רצון בגלל גרימתם לזעזועים ורעדה.
הם הוחלפו במכוניות מנוע בשנת 1903.
בשנות העשרים המלאי היה זקוק להחלפה ושיפוץ נרחב.
מאחר שהציוד שהיה בשימוש בימים הללו תיפקד באופן גרוע ולא עבר במנהרות הצרות, הוחלט לחדש את המאגר הקיים.
דלתות הקרונות סולקו, והוחלפו על ידי מעבר לנוחיות הנוסעים.
חידוש הקו נעשה בפלת'ם שבלונדון.
בשנת- 1920, נקנו מספר רכבות שיתפקדו בקו בין התחנות ווד ליין ואילינג ברודוויי.
הרכבות גם שימשו את קו בייקרלו לזמן מסוים.
הציוד הישן של 1903 ושנות העשרים הוסר מהשימוש בשנת- 1939. עם הרחבת הקו וחשמולו הופעלו רכבות חדישות יותר ומהירות יותר.
הציוד התיישן ועד שנות החמישים אבדה מהימנותו.
חלקם לא שימשו בכלל בגלל מלחמת העולם השנייה ונשמרו עד לפתיחת ההארכות של הקו לאחריה.
התוכניות להחלפתם ננטשו בסופו של דבר; סוג חדש של רכבות הוכנס לתפעול במקומם בשנת- 1962. הציוד שימש את הקו העד להחלפתו בשנת 1992.
שלוחת אפינג-אונגר לא חושמלה אלא עד שנת 1957. עד אז שימשו את הקו רכבות גרירה המונעות על ידי קיטור.
כאשר חישמול הקו החל נעשה שימוש ברכבות משנת- 1935, מאוחר יותר רכבות משנת 1962 אשר עברו שינוי מיוחד כדי להתאים עצמם לזרם החשמל המוגבל.
השלוחה נסגרה לבסוף בשנת 1994 .
כמו כל קו ברכבת התחתית של לונדון, קו סנטרל מופעל על ידי סוג אחד של ציוד.
מלאי 1992 הוחדר לקו בהדרגה מאפריל של שנת-1993, עד 17 בפברואר 1995 והיה הראשון בלונדון שהציג את המערכת האוטומטית אשר הכריזה לנוסעים על התחנות וכיוון הנסיעה.
האספקה של 1992 צבועה באדום, לבן וכחול (כצבעי לוגו הרכבת התחתית) וכל רכבת היא בעלת 8 קרונות.
בשנת 1996, הקו שוכלל על ידי הוספת מחשבים לרכבות אשר אפשרו נהיגה אוטומטית.
הדבר הוכנס לשימוש בשנים לאחר מכן.
אורכו של קו סנטרל הוא 74 קילומטרים (46 מיילים) מה שהופך אותו לקו הארוך ביותר ברכבת התחתית.
בקו ישנם 49 תחנות ומופעל על ידי 72 רכבות בזמנים העמוסים ביותר.
ככלל ישנם 85 רכבות, לכל אחת 8 קרונות ורובם יוצרו בשנת 1992.
בדיקת הרכבות ושיפוצן נעשה בתחנת מערב רוזליפ.
תחזוק שיגרתי של הרכבות נעשה גם בתחנות היינהולט ווייט סיטי.
תחנת וייט סיטי גם מאפשרת אחסון רכבות בלילה, אף כי התחנות וודפורד ולופטון מאפשרות זאת.
הנסיעה הארוכה ביותר ברכבת התחתית של לונדון בלי לשנות קו רכבת היא בקו סנטרל בין התחנות מערב רוזליפ ואפינג (54.9 ק"מ, 34.1 מייל), ומשכה הוא שעה ו-28 דקות בקירוב.
בתחנת צ'נסרי ליין ממוקמות המדרגות הנעות הקצרות ביותר- 9.1 מטרים, הכוללות 50 מדרגות.
תחנה סופית: מערב רייזליפ, נפתח ב-21 בנובמבר 1948.
רוזליפ גארדנס, נפתח ב-21 בנובמבר 1948.
דרום רוזליפ, נפתח ב-21 בנובמבר 1948.
השלוחה מתחברת בתחנת צפון אקטון.