tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פרדריקסון התחרה במשחקים האולימפיים בשנים 1948–1960, במהלכם זכה ב-8 מדליות, מתוכן 6 מזהב, אחת מכסף, ואחת מארד.
הוא האתלט השוודי המצליח ביותר: הוא היחיד שזכה ב-6 מדליות זהב אולימפיות, והיחיד שזכה במדליות זהב ב-4 משחקים רצופים.
הישג נוסף שלו הוא זכייה בשתי מדליות בכל אולימפיאדה בה השתתף.
באולימפיאדה הראשונה שלו, אולימפיאדת לונדון (1948), השתתף בגיל 28 וזכה במרוצי ה-1000 מ' וה-10000 מ' בפערים גדולים, כשהשוודים זוכים בכל 4 התחרויות בקיאקים לגברים.
הפער שבו זכה במירוץ ה-10000 מ', 30.5 שניות, הוא הגדול בתולדות המשחקים האולימפיים, וכך גם הפער שבו זכה במירוץ ה-1000 מ', 6.7 שניות.
4 שנים מאוחר יותר, באולימפיאדת הלסינקי (1952), הגן פרדריקסון על תוארו ב-1000 מ', אבל הפסיד לתורבלד סטרומברג מפינלנד במירוץ ה-10000 מ', שם זכה במדליית הכסף.
את הישגו מלונדון שחזר גם באולימפיאדת מלבורן (1956), כששוב זכה בדאבל 1000 מ' ו-10000 מ'.
הוא היה לאחרון שזכה במקצה ה-10000 מ', שיצא מהתוכנית האולימפית החל מהאולימפיאדה הבאה.
הוא התחרה בפעם האחרונה באולימפיאדת רומא (1960).
בגיל 40 הוא זכה במדליית ארד במירוץ ל-1000 מ', וזכה בזהב בקיאק זוגי ל-1000 מ', ביחד עם סוון-אולוף סיודליוס.
הוא גם השתתף ביחד עם הנבחרת השוודית במירוץ השליחים 4x500 מ', אך הם לא הצליחו לעלות לגמר.
מלבד התחרויות בזירה הבינלאומית, השתתף גם באליפויות הנורדיות והשוודיות.
בסך הכל, זכה ב-71 מדליות באליפויות שוודיה השונות.
על ההישג השוודי המשמעותי ביותר בשנה החולפת, קיבל פרדריקסון ב-1949 את פרס Bragdguldet, מטעם העיתון השוודי Svenska Dagbladet.
ב-1956 קיבל מהוועד האולימפי הבינלאומי את פרס מוחמד טאחר שמוענק לאתלט חובבן על תרומתו לספורט, והוא הקיאקיסט היחיד שקיבל את הפרס.
פרדריקסון גם קיבל את מדליית המלך ב-1987.
לאחר פרישתו היה פרדריקסון למאמן הראשי של נבחרת הקיאקים השוודית, והשתתף במסגרת תפקידו באולימפיאדת טוקיו (1964).
פרדריקסון התחרה עבור אחד ממועדוני הקיאק המצליחים בעולם, מועדון הקנו ניקופינג (Nyköpings KK).
במהלך 12 משחקים אולימפיים רצופים בין השנים 1948 ל-1996, הצליח המועדון לשלוח לפחות אתלט אחד לאולימפיאדה, ומתחרים ממנו זכו ב-10 מדליות אולימפיות.
מלבדו האנס וטרסטרום, גונאר אקרלונד וסוון אולוף סיודליוס זכו במדליות אולימפיות.
בנוסף, מתחרים ממנו זכו ב-11 מדליות זהב באליפויות העולם.
פרדריקסון מת מסרטן בעיר הולדתו ניקופינג ב-5 ביולי 2006, והוא בן 86. פסל שלו מוצב היום בעיר הולדתו, ניקופינג.
רבי ירחמיאל רבינוביץ' מפשיסחא (ה'תקמ"ד – ח' באייר ה'תקצ"ו; 1784–1839) היה אדמו"ר פולני, בנו של רבי יעקב יצחק רבינוביץ, "היהודי הקדוש מפשיסחא".
נישא לבתו של רבי דוד דוב אב"ד שדה לבן שברוסיה חתנו של רבי יהושע יחזקאל פייביל פרנקיל-תאומים מאוסטרובצה.
בימי חייו של אביו התפרנס במסחר שעונים ובתיקונם.
לאחר פטירת אביו "היהודי הקדוש" עברה הנהגת העדה לתלמידו המובהק, רבי שמחה בונם מפשיסחא.
ואילו רבי ירחמיאל, החל להנהיג חצר חסידית בעיירה פשיסחה רק 14 שנה לאחר פטירת אביו.
הנהגתו של רבי ירחמיאל הייתה מתונה מאביו וקרובה באופייה לחצרות החסידיות האחרות בפולין, וחסידיו של רבי שמחה בונם, שבית מדרשו שכן גם באותה עיירה, טענו שדרכו עממית מדי ואינה ממשיכה את שיטתו החדה והנוקבת של אביו.
היה תלמידו של רבי ישכר דוב מרדושיץ.
מתלמידיו היו רבי שמואל מאוסרובצה והשרף ממוגלניצא שאמר בשעת קבורתו של רבי ירחמיאל שבכל פעם שרצה לדעת מה קורה בשמים בעולמות העליונים היה הולך אל רבי ירחמיאל.
דברי תורתו כונסו בספר "תורת הרבי רבי ירחמיאל", בראש הספר ישנה הקדמה מאת צאצאו הרב בן ציון רבינוביץ, האדמו"ר מביאלא.
מדברי תורתו מובאים בספר "תפארת היהודי" על אביו, ובקונטרס שבסוף הספר.
נזכר אף בספר "סיפורי חסידים" לרב שלמה יוסף זוין.
בדברי תורתו משולבים אמרות קצרות וחריפות בדרך אביו, ועממיות חסידית מבית מדרשו של החוזה מלובלין.
לאחר פטירת "הרבי ר' ירחמיאל" עברה הנהגת העדה לשני בניו, רבי נתן דוד משידלובצה ורבי יעקב יצחק אלחנן מפשיסחא.
הבן הגדול, רבי נתן דוד, לא התיישב במקום אביו ועבר לכהן בשידלובצה לחסידי אביו.
כ-4 שנים לאחר מכן, עם פטירת רבו המובהק רבי ישכר דוב מרדושיץ, החלו לנסוע אליו גם מחסידי רדושיץ, והם היוו את רוב חסידי שידלובצה.
"הרבי ר' ירחמיאל מפשיסחא" נישא לרבנית גולדה, בת ר' דוד דוב משדה-לבן.
בנו, רבי נתן דוד משידלובצה
בנו, רבי יעקב יצחק אלחנן, כיהן בפשיסחא, ורבים הסתופפו בצילו בהיותו איש מופת
חתנו, רבי אלימלך שפירא - האדמו"ר מגרודז'יסק.
חתנו, רבי צבי רפפורט מדובענקא אביו של האדמו"ר מראווה ר' יחיאל ישעיה.
צאצאיהם של שני בניו של "הרבי ר' ירחמיאל" כיהנו ברבנות ובאדמו"רות בפולין עד לשואה שבה נספו רבים מהם ומחסידיהם.
נכדו של רבי ירחמיאל, רבי יצחק יעקב רבינוביץ, הוא מייסדה של חסידות ביאלה הממשיכה להתקיים בדורנו.
רבי ירחמיאל יהודה מאיר קאליש (מְכוּנֶה רבי מאיר'ל; ט"ו באדר ב' תרס"ה, 22 במרץ 1905 - כ"ז באייר תשל"ו, 27 במאי 1976) היה האדמו"ר מאמשינוב בישראל.
נולד בפשיסחה לרבי שמעון שלום ולפייגא ברכה בת רבי ישעיהו קאליש מפשיסחה.
מיוחס לאדמור"י אמשינוב, רבי יצחק מוורקא, רבי יעקב שמשון משיפיטובקה, רבי פנחס מקוריץ, והיהודי הקדוש מפשיסחה.
נישא ליוטא טויבא בת דודו רבי חיים יעקב אריה מורגנשטרן מראדזימין.
בשנת תרצ"ג ביקר בארץ ישראל עם אביו רבי שמעון שלום קאליש ושהה בה כשנה.
בימי מלחמת העולם השנייה נמלט עם משפחתו לווילנה, שם שהה אביו רבי שמעון שלום, שנמלט לפניו.
לאחר שנה המשיכה כל המשפחה וחצתה את רוסיה עד ליפן, משם המשיכו עוד לשאנגחאי שבסין, יחד עם קבוצות הפליטים שבמרכזם היו תלמידי ישיבות מיר וליובאוויטש.
לקראת סוף 1946, לאחר שנכזבה תקוותם לקבל סרטיפיקטים לעליה לארץ ישראל, עקרו לארצות הברית.
לאחר פטירת אביו בשנת תשי"ד הגיע עם אמו לארץ ישראל לקבור בה את אביו.
בהתחלה התיישב בתל אביב, והקים את ישיבת "שם עולם" לזכרו של אביו בחולון.
בדצמבר 1955 נסע לארצות הברית כדי להביא את משפחתו וכשחזר עבר לירושלים והתגורר בבית וגן, בה בנה את בית הקבע לישיבה.
כדרך חסידות אמשינוב, הוא נהג לאחר את תפילותיו וסדריו, ולעיתים סיים את השבת ביום ראשון.
הוא לא היה משויך למפלגות פוליטיות ונודע באהבת ישראל הרבה שלו.
הן אנשי פא"י (כדוד הלחמי וישראל אידלמן) והן אנשי פאג"י (כאליהו כי טוב) היו מקורבים אליו.
הזמר שלמה קרליבך היה מקורב אליו, והוא ביקש לשנות את שם המושב מבוא מודיעים ל"מאור מודיעים" על שמו של רבי מאיר.
השם לא שונה בעקבות התנגדות ועדת השמות הממשלתית.
שני מבקרים ידועים נוספים שהיו מבאי בית מדרשו אף שלא נמנו על קהל חסידיו היו חיים סבתו ודב אינדיג.
מפגשם של השניים עם האדמו"ר במוצאי יום כיפור תשל"ד רגע לפני יציאתם בעקבות גיוס המילואים הכללי בשל המלחמה אשר פרצה באותו היום, והברכה שקיבלו ממנו, הוא המוטיב המרכזי בספרו של סבתו תיאום כוונות.
נפטר ב-27 במאי 1976 ונקבר בהר המנוחות.
בנו הרב מנחם צבי לא כיהן באדמו"רות, חיבר את הספר "צמח אמת" על הספר "אמת ואמונה" מזקנו הרבי מקוצק.
בתו חיה נחמה, נולדה בי' באב תרפ"ה באוטבוצק (נקראה "חיה" על שם זקנתה, אשת האדמו"ר הראשון מאמשינוב - רבי יעקב דוד, ו"נחמה" היות שנולדה במוצאי תשעה באב), נישאה בשנת תש"ז בשאנגחאי לרבי חיים מיליקובסקי, מתלמידי ישיבת מיר ששהו בשאנגחאי בתקופת מלחמת העולם השנייה, מי שעמד לימים בראשות ישיבת אמשינוב בירושלים.
באותה שנה עקרה עם אביה לארצות הברית.
בשנת תשט"ז עלתה עם משפחתה לישראל, שם קבעו את דירתם סמוך לבית הוריה.
נפטרה בגיל 91 ביום ד' בכסלו תשע"ז ונקברה בהר המנוחות סמוך לקברי הוריה.
בנם רבי יעקב אריה מיליקובסקי הוכתר לאחר פטירת זקנו רבי מאיר'ל, לממשיכו בהנהגת הקהילה, לאחר מסע לחצים עליו מצד גדולי האדמורי"ם, ואט אט נכנס להנהגת העדה.
בן נוסף הוא ר' משה מיליקובסקי מבית וגן מנהל מוסדות החצר והישיבה.
ירי בצלחות חרס, המוכר גם כירי ביוני חרס (כיוון שהצלחות דימו במקורן יונים) הוא תחום ירי ספורטיבי הכולל מספר ענפים, חלקם אולימפיים, ותכליתו ירי במטרות מעופפות באמצעות רובה ציד.
קיימים כעשרים מקצועות (דיסציפלינות) ירי בצלחות חרס, אף כי באופן כללי התחום מחולק לשלושה ענפים: טראפ (Trap), סקיט (Skeet) וספורטינג.
במרבית המקרים כשמדברים על ירי בצלחות חרס, הכוונה היא לענף הסקיט, הנפוץ ביותר ואשר אחד מסגנונותיו מהווה מקצוע אולימפי.
גם מקצועות הטראפ והדאבל-טראפ הם ענפים אולימפיים.
ככלל תחום הירי בצלחות חרס מנוהל על ידי איגודי הקליעה בכל מדינה, מלבד הספורטינג שמנוהל פעמים רבות על ידי איגודי הציד במדינות בהן הם קיימים.
לספורטינג גם איגוד בינלאומי משלו.
ירחניים (שם מדעי: Monodactylidae) היא משפחה של דגי ים מסדרת הדקראים.
דגים אלה חיים במים רדודים בימים הטרופיים באזור האינדו-פסיפי .
אלו דגם קטנים ושקופים בעלי גוף דמוי דיסקית וסנפירים מוגבהים, עיניים גדולות, זנבות קטנים וקצוות סנפירים צהובים.
דגים אלה חיים רוב הזמן בלהקות והם ניזונים מדגים קטנים יותר ומחסרי חוליות ימיים.
חלק מדגים אלה הם דגי נוי פופולריים באקווריום.
הרב ירחמיאל גרשון אדלשטיין (תרכ"ב, 1862 - ז' בניסן תרע"ט, 7 באפריל 1919) היה רבה של שומיאץ שבאימפריה הרוסית ומחבר הספר "חידושי בן אריה".
נולד בקמניץ שבליטא לרב צבי אריה וגיטל אדלשטיין.
בצעירותו למד עם רבה של קמניץ הרב יהושע הכהן בלומנטל וסיים את הש"ס לפני בר המצווה.
נשא את רייזל בת הרב פסח מקמניץ.
לאחר נישואיו עבר ללמוד בישיבת וולוז'ין.
בשנת תרמ"ז (1886) נבחר על ידי הנצי"ב מוולוז'ין להימנות על קבוצת האברכים הראשונה של כולל ברודסקי בישיבה.
הנצי"ב מוולוז'ין היה זה שסמך אותו לרבנות ומינהו לאחר מספר שנים לרב שכונה בוולוז'ין.
בלומדו בוולוז'ין היה קשור גם לרב חיים סולובייצ'יק המשנה לראש הישיבה.
בהמלצת הנצי"ב התמנה הרב אדלשטיין לרבה של העיירה חטוביץ.
לאחר תקופה התמנה לרבה של שומיאץ.
בעת רבנותו הוציא לאור את ספרו חידושי בן אריה.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה נדדה ישיבת ראדין ועמה החפץ חיים ממקומה ושהתה בשומיאץ במשך כשנתיים.
בתקופה זו נוצר קשר בין החפץ חיים לרב אדלשטיין.
נפטר בז' בניסן תרע"ט (7.4.1919) ונקבר בבית העלמין היהודי שבשומיאץ.
לאחר פטירתו מונה בנו הרב צבי יהודה אדלשטיין לרב העיירה במקומו.
בשנת תשע"ז (2017) אותר קברו על ידי החוקר ישראל מאיר גבאי, לאחר שבית העלמין חולל מספר פעמים.
הרב צבי יהודה אדלשטיין - ממלא מקום אביו כרבה של שומיאץ, ובארץ ישראל של רמת השרון.
אביהם של הרבנים גרשון ויעקב.
הרב בנימין חיים - רב העיירה שאמוב ברוסיה ובארץ ישראל רב שכונת מכבי ביפו.
חותנו של הרב נחום גולדשמיד ראש ישיבת חפץ חיים (כפר סבא).
הרב ברוך - רבה של סטרשליה, רוסיה, נספה עם משפחתו בשואה.
אשתו רייזל עלתה לארץ ישראל והתגוררה ברמת השרון.
חיבר את חלקו הראשון של ספרו חידושי בן אריה בימי כהונתו בשומיאץ.
בשנת תשמ"א הוציאו נכדיו את הספר במהדורה חדשה והוסיפו חלק שני לספר הכולל חידושים שלו ומכתבים מכתב יד והערות שרשם על ספריו.
ירחמיאל גרין (19 ביולי 1910, דלאטין, גליציה – 1943, ינובסקה, לבוב) היה סופר יהודי פולני - אוקראיני, שכתב רומנים על חיי היהודים באזור גליציה בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. שיריו של גרין הוקלטו על ידי משה ברגובסקי ונכללו במחקרו על שירי עם יידיים.
ירחמיאל גרין נולד ב־1910 בתחום המושב דלאטין, לאימו פרומה, ולאב ששמו לא ידוע.
אמו נפטרה בצעירותו, ואביו המשיך להתגורר בדלאטין עד הכיבוש הנאצי, ולא נודע גורלו.
גרין התחנך בחדר, ואחר כך רכש השכלה בישיבה וגם בבית ספר שהוקם על ידי הברון הירש, בו למדו לימודי קודש, לימודים כלליים, עברית, פולנית וגרמנית.
ב־1930 עבר לוורשה, והיה חבר במועדון הסופרים.
ב־1937 נשא לאישה את הלה (הינדה, הלנה) לבית ניימן, משוררת והיסטוריונית, אחייניתו של העיתונאי (היינט, דבר) י.מ.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה נמלטו בני הזוג מזרחה והשתקעו בלבוב, שם חיו עד לפלישת הנאצים לברית המועצות ביוני 1941. במהלך שהותו בלבוב הוקלט גרין כזמר יידי, במסגרת תיעוד מוזיקה יהודית על ידי משה ברגובסקי וסופיה מגיד.
גרין ואשתו הועברו למחנה העבודה ינובסקה עם הקמתו, ביחד עם כל תושבי גטו לבוב.
הוא המשיך בעבודתו הספרותית, אותה רשם והדפיס על נייר שגנב ממפעל הכפייה בו עבד.
בנוסף לכך השתייך למחתרת שפעלה במחנה ושסייעה לאסירים לברוח, מצוידים בתעודות מזויפות.
למרות זאת, הוא עצמו לא חולץ, ונרצח עם חיסול המחנה בנובמבר 1943. גרין היה בונדיסט־סוציאליסט וציוני בהשקפתו.
אחייניתו היא נחמה בידרמן, יוזמת יום האם בישראל.
גרין נמנה עם הסופרים הצעירים שפעלו בפולין בין מלחמות העולם.
כתיבתו עוסקת בחיי היהודים הכפריים באזור הרי הקרפטים, בסוף המאה ה־19 ותחילת המאה ה־20. הוא פרסם סיפורים קצרים ("תמונות") בעיתוני יידיש שונים: היינט, פארויס, פאלקסצייטונג, ארבעטער צייטונג וורשה, שטערן קייב וליטערארישע בלעטער.
ב־1938 החל לפרסם סיפור יומי בהמשכים בעיתון היידי היינט: "האורגים מקולומיאה".
באותה שנה יצא לאור ספרו "יהודי ההר" (בארג יידן), חלק מהטרילוגיה "בין עולמות" (צווישן וועלדער), שאבדה.
באותה תקופה המחיז גרין את "האורגים מקולומיאה" ופרסם את חלקי הסיפור כספר "די וועבער פון קולומיי", שמתאר את חיי אורגי הטליתות בקולומיאה בסוף המאה ה־19 ושביתתם, שנחשבת לשביתת הפועלים המאורגנת הראשונה ברוסיה.
ב־1939 סיים לכתוב רומן על הבעל שם טוב, ששלא שרד את מלחמת העולה השנייה.
בעת שהותו בלבוב פרסם ב־1941 את הטקסט של "האורגים מקולומאיה" כספר בקייב.
הספר שפורסם תחת השלטון הקומוניסטי היה שונה מהסיפור בהמשכים שהתפרסם בפולין לפני המלחמה.
תחת עינו הפקוחה של השלטון הותאם התוכן לאווירה הקומוניסטית, וכלל תיאור מדויק של החיים והמסורת בעיירות היהודיות, וזאת במקביל להילולה של הפילוסופיה הסוציאליסטית ולביקורת על מוסד החסידות והסגידה לרבנים.
בשנים 1939–1941, בעת שהותו בלבוב, כתב שתי קומדיות שלא שרדו את המלחמה: "די וועלט לאקערט" (העולם בוער) וקומדיה על חכמי חלם בשם "כעלעמער חכמים" (כולם חכמים) שאותה גם המחיז.
בעת שהותו במחנה הכפייה כתב רומן נוסף, שלא שרד, על עובדי הכפייה במחנות הנאצים, (מחנה ינובסקה 1942).
בשנת 2015 הולחנו שיריו של גרין, שהוקלטו במהלך שהותו בלבוב, על ידי הזמרת הגרמניה אינגה מנדוס.
הפרויקט נקרא WAKS על שם גלילי השעווה שעליהם הוקלטו שיריו של גרין.
בארג יידן (1938): רומן, ליטערארישע בלעטער, וורשה.
די וועבער פון קולומיאה (1941): רומן, מעלוכע-פארלאג, פארלאג קייב לבוב.
בּיים שכן קלינגט דער זייגער: צווי (א בילד) (5 בפברואר 1935): וויסנשאפטלעכער זשורנאל, לבוב.
דער העלד און זיין געבליבטע (2 בדצמבר 1938): פריינד, וורשה.
א קאפיטל פון ראמאן "בארג יידן" (31 בדצמבר 1938): ליטערארישע בלעטער, וורשה.
ירי-חור היה פרעה במצרים העליונה ב.
הוא השליט המוקדם ביותר של מצרים שידוע בשמו ואולי אף הדמות ההיסטורית המוקדמת ביותר שידועה בשמה.
קיומו של ירי-חור היה שנוי במחלוקת, אולם חפירות ארכאולוגיות בשנות ה-80 וה-90 של המאה העשרים חיזקו את ההשערה שמדובר בדמות היסטורית אמיתית.
בשנת 2012 התגלתה כתובת בסיני המאמתת אף היא את קיומו.
ההשערה של אגיפטולוגים היא שירי-חור היה השליט שקדם לכא .
הוא שלט מאבידוס ונקבר בנקרופוליס באום אל-געב ליד כא, נערמר ומלכי השושלת הראשונה.
העדויות שמאמתות את קיומו נדירות למדי, ורובן התגלו במקום קבורתו.
שמו של ירי-חור נכתב באמצעות סימן הבז של הורוס (G5 ברשימת גרדינר) מעל הסימן לפה (D21 ברשימת גרדינר).
אופיו העתיק של השם הקשה על פיענוח הקריאה הנכונה שלו.
בניגוד לקריאה "ירי-חור" המקובלת כיום, פלינדרס פיטרי, כשמצא את קברו במאה ה19, קרא את השם "רו", כפי שהיה מקובל אז לקרוא את סימן הפה באותה תקופה.
קריאה זו מקורה בסימנים על חותמות חרס מהתקופה שלפני השושלת השנייה, בהן סימן בז הורוס המחזיק פה מופיע לצד פה נוסף.
מאחר ששמו של המלך כא, ששלט לאחר ירי-חור, היה הראשון שהופיע בתוך סרך, ולעיתים גם הופיע לצד בז הורוס נושא סרך ריק, זיהו חוקרים אחרים את סימן הבז נושא הפה כגרסה קדומה יותר של הבז הנושא סרך, ואת הפה הנוסף בתור השם עצמו.
קורט זתה התנגד לזיהוי הסימנים כשם, וטען כי מדובר בחותמות שמעידות על מקור תכולת הכדים אותם הם חותמים.
ב-1963 טענו האגיפטולוגים יורגן פון בקרת ופטר קפלוני שהתחריטים שנמצאו עם סימני הבז והפה מתייחסים לשם פרטי אשר יש לקרוא אותו "וור-רע" (מילולית: "פה גדול"), ובכך טוענים שהסימן הראשון הוא סימן השלו (G36 ברשימת גרדינר) ולא הבז של הורוס.
הם הציעו לשם את התרגום "דובר" או "מנהיג".
ב-1982 תרגמו ורנר קייזר וגונתר דרייר את שמו של ירי-חור כ"מלווה הורוס"..
ב-1993 תרגם טובי ווילקינסון את הסימנים כ"למלך" ולא כשם, בין אם מדובר בציון הכלי כרכוש המלך ובין אם מדובר בציון עבד של המלך, וטען שאתר הקבר הוא למעשה מחסן.
בשנת 2004 הציע לודוויג ד.
מורנץ בלית ברירה שהקריאה תהיה תיאור הסימנים: "פה הורוס", והעלה חשד שסימן הפה היה פשוט השלמה פונטית לקריאת סימן הבז "חור".
ב-2012 נמצאו באבידוס שבסיני מאובנים עליהם חרוט השם ירי-חור.
בעקבות ,תגלית זו דחו רוב האגיפטולוגים את הקריאה "למלך", והתקבלה הקריאה "ירי-חור" כשמו של מלך טרום שושלתי.
עד שנת 2012 לא נמצא שמו של ירי-חור בתוך סרך, ולפיכך זיהויו כמלך עוררה מחלוקת בקרב אגיפטולוגים.
קורט היינריך זתה, טובי וילקינסון ולודוויג ד' מורנץ התנגדו לזיהוי הסימנים כשם של מלך, וראו בהם בעיקר ציון שייכות מלכותי.
וילקינסון אף חיזק את דבריו בטענה כי שמותיהם של כא ונערמר הופיעו על ממצאים נוספים גם באזורים צפוניים יותר כגון אזור כנען, בעוד השם ירי-חור אינו מוכר ממצאים שכאלו, מלבד ממצא יחיד מזאוית אל עריאן.
מולם, אגיפטולוגים כגון פלינדרס פיטרי, לורל בסטוק, יוכם קוהל ואחרים האמינו שאכן היה שליט, מאחר שראו בבז נושא הפה גרסה קדומה לסרך.
המשך החפירות בקבר ירי-חור באבידוס בידי גונתר דרייר הראה כבר ב-1999 שהקבר דומה בגודלו ובמבנהו לאלו של המלכים כא ונערמר, וכפי הנראה אכן היה שייך למלך..
האגיפטולוג דארל בייקר גם ציין כי מיקומו של הקבר מחבר את מתחם הקבורה בצורת U הטרום שושלתי עם אזור הקברים של השושלת הראשונה, וכי נמצא גם קנקן גדול עם סימן הבז המלכותי הנושא את שמו של ירי-חור, בדומה לקברי מלכים אחרים מאותה תקופה.
שמו של ירי חור נתגלה על קנקני חימר בקברו באבידוס, ועל חותם חימר בקברו של נערמר, שם מופיעים סימני הבז והפה, וייתכן שהם מתייחסים לירי-חור.
בסך הכל נמצאו באבידוס לא פחות מ22 כדי חרס עם חריטת שמו של ירי-חור, חמישה חרסים עם כיתוב שמו בדיו, וחותם גלילי אחד עם שמו.
חותם גלילי דומה נמצא גם במרחק רב צפונה משם, בקבר Z401 בזאוויית אל עריאן בבית הקברות של מוף.
ייתכן שגם תחריט על פיקה של פלך שנמצאה בנחן בחפירות של ג'יימס א.
קוויבל ופיטרי ב-1900 מתייחסת לירי-חור.
הממצא הצפוני ביותר שכולל את שמו הוא כתובת סלע שלו שנמצאה בשנת 2012 בסיני בידי האגיפטולוגים תלה ולינה, ובה מופיע שמו של ירי-חור על ספינה, ולצידה המילה "ינב ח'ג'" שמשמעה "קירות לבנים" והוא שמה הקדום של מוף.
ירי-חור היה כפי הנראה אב קדמון ישיר של המלך כא, ושלט במאה ה32 לפנה"ס.
נראה שממלכתו השתרעה מנחן עד אבידוס ובסביבת תיניס, ולפחות עד צפונית למוף, על פי תחריט הסלע בסיני.
האגיפטולוגים פייר תלה ודמיאן לינה סברו כי שלט אף על הדלתא של הנילוס.
בתחילת המאה ה־20 גילה הארכאולוג פלינדרס פיטרי את קברו של ירי-חור.
זהו הקבר העתיק ביותר בבית הקברות באום אל-געב קרוב לקברם של נערמר, כא ומלכי השושלת הראשונה.
הקבר כולל שני חדרים תת-קרקעיים נפרדים המכונים B1 (6 על 3.5 מטרים) ו-B2 (4.3 על 2.45 מטרים), שנחפרו על ידי פיטרי ב-1899 ומאוחר יותר גם על ידי ורנר קייזר.
גודל התאים דומה לזה של הקברים של כא ונערמר.
בקבר נמצאו כלי חרס שונים המכילים הירוגליפים עתיקים מאוד, אשר בחלקם היה אזכור לירי-חור.
בחדר B1 נמצאו החרסים עם כיתוב שמו, בחדר B2 נמצאו רסיסי צנצנות, החותמת וכתובות הדיו הרבות, ולמרבה ההפתעה גם שברים הנושאים את שמותיהם של כא ונערמר.
כמו כן מצאו במקום גם שברי מיטה.
במהלך חפירות בקברו של ירי חור בשנות ה-90 של המאה ה-20 נחשף חדר נוסף שנחשף זכה לכינוי B0. לקבר אין מבנה מעל פני הקרקע, ואם היה, הרי לא שרד לימינו.
רבי ירחמיאל משה הופשטיין (1860, י' באלול ה'תר"ך –1909, י"ג באלול ה'תרס"ט) היה האדמו"ר של חסידות קוז'ניץ.
נולד לרבי יחיאל יעקב הופשטיין מקוז'ניץ.
לאחר שנתייתם בגיל שש גדל אצל סבו רבי אלימלך שפירא (גרודז'יסק).
לאחר שאימו הרבנית שרה דבורה נישאה בשנית לרבי אשר מסטולין (השני) עבר עימה לגור בסטולין והושפע רבות מהנהגות קהילה זו.
היה חביב על צדיקי הדור שכן היה הצאצא היחיד, בן אחר בן דור שישי, למגיד מקוז'ניץ.
בגיל 14 נישא לברכה, ביתו של הרב מרדכי טוורסקי מלויעב.
בשנת ה'תרמ"ד שב לקוז'ניץ והתקבל על ידי החסידים כאדמו"ר.
הוא נהג לא לומר תורות בטיש אלא רק ביחידות עם חסידיו.
היה משורר הרבה ואף מנגן בכינור מידי מוצאי שבת.
הוא היה מראשוני האדמו"רים שתמכו בציונות והורה לחסידיו לתרום כספים ליישוב הארץ ואף שלח את ילדיו לעלות לארץ ולבנות אותה, ואכן הם היו ממייסדי כפר חסידים.
בשנת תרס"ט, בגיל 49, חלה ונפטר בדרך מעיירת מרפא חזרה לקוז'ניץ.
הוא נקבר בעיירה סמוך למצבת ראש השושלת, המגיד מקוז'ניץ.
לרבי ירחמיאל משה היו 3 בנים ו-4 בנות:
הרב אהרן יחיאל – אדמו"ר באוטווצק.
הרב אשר אלימלך – אדמו"ר בקוז'ניץ ולובלין.
הרב ישראל אליעזר – אדמו"ר בארץ ישראל, ממייסדי כפר חסידים.
שימש רב בפריז ובניו יורק והקים את בית המדרש של חסידות קוז'ניץ בתל אביב.
מלכה שפירא – סופרת; אשת האדמו"ר אברהם אלימלך שפירא מגרודז'יסק.
רחל חיה מרים – אשת האדמו"ר קלונימוס קלמיש שפירא מפיאסצ'נה.
חוה – אשת רבי שלום שפירא.
חנה גולדה – אשת הרב אברהם יהושע השל מקיוב.
נינו (בן בתו של רבי ישראל אלעזר) רבי שמשון משה שטרנברג, מכהן כיום כאדמו"ר מקוז'ניץ בתל אביב.
יצחק אלפסי, אנציקלופדיה לחסידות כרך ב' , מוסד הרב קוק, עמ' תס"א, ירושלים תשס"א.
אברהם יצחק ברומברג, מגדולי החסידות כרך י"ח, עמ' קמ"ד, ירושלים תשכ"א.
ירי באזרחים בעקבות זיהוי שגוי מתרחש כאשר במצב של מתיחות אזרח מזוהה בטעות כמחבל או כפושע נמלט, ועקב כך נורה למוות.
להלן דוגמאות למקרים כאלה במדינות שונות.
בישראל, המתאפיינת במתיחות ביטחונית במשך כל שנותיה, אירעו מקרים אחדים של הריגת אזרחים עקב זיהוי שגוי שלהם.
ב-27 באוגוסט 1953 שומרי מושב בפרוזדור ירושלים ירו למוות בחולה נפש שזחל בקרבת המושב ולא נענה לקריאות השומרים.
ב-3 באפריל 1993 ירו חיילי צה"ל למוות בשוטר , לאחר שמכוניתו לא עצרה במחסום.
ב-13 במרץ 2003 נהרגו שני מאבטחים ישראלים בדרום הר חברון לאחר שזוהו בטעות כמחבלים.
מפקד הפלוגה ביחידת מגלן, שחייליה ירו במאבטחים, הודח מתפקידו.
ב-11 בנובמבר 2011, בצומת הכבישים שבין בית חג"י לקריית ארבע, ירה כוח צה"ל למוות ברב דן מרצבך כאשר נהג במכוניתו מעתניאל למערת המכפלה, בדרכו לתפילת ותיקין, לאחר שהכוח חשד שמדובר במחבל.
במהלך הפיגוע בתחנה המרכזית של באר שבע, ב-18 באוקטובר 2015, נקלע למקום הבטום זרהום (ולדה-מיכאל), מבקש מקלט בן 29 מאריתריאה, שהסתנן לישראל כארבע שנים קודם לכן, והיה בדרכו לחדש את אשרת השהייה.
ב-30 במאי 2020, נורה למוות איאד אל-חלאק בעיר העתיקה בירושלים.
אל-חלאק, גבר בן 32 שאובחן על הרצף האוטיסטי בתפקוד נמוך, היה בדרכו כמדי בוקר למרכז טיפול יום לאנשים עם מוגבליות.
שוטרי משמר הגבול חשדו שהוא מחבל וירו בו למוות.
ב-30 בנובמבר 2023, בפיגוע הירי ביציאה מירושלים, שני חיילים שנקלעו לפיגוע, ירו למוות ביובל דורון קסטלמן, אזרח ישראלי שירה במחבלים, לאחר שזיהו אותו בטעות כאחד המחבלים.
הריגת שלושת החטופים הישראלים בשג'אעייה: ב-15 בדצמבר 2023, במהלך הלחימה בשכונת שג'אעייה שברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, כוחות צה"ל ירו למוות בשלושה ישראלים חטופים שהשתחררו משביים.
ב-4 בפברואר 1999 ארבעה שוטרים ירו למוות בניו יורק בסטודנט מגינאה שנחשד שהוא אנס סדרתי .
ארבעת השוטרים הועמדו לדין אך זוכו מאשמה.
הוריו של ההרוג קיבלו פיצוי של שלושה מיליון דולר על הריגת בנם.
ב-22 ביולי 2005 שוטרים ירו למוות בלונדון באדם שנחשד כמחבל נמלט .
התקרית התרחשה שבועיים לאחר הפיגועים בלונדון שבהם נרצחו 56 אנשים.
ב-4 בדצמבר 2021, מארב של צבא הודו במדינת נאגאלנד ירה למוות בשישה כורי פחם, לאחר שזיהה אותם בטעות כמורדים.
במהומות שפרצו בעקבות זאת נהרגו עוד תשעה אזרחים וחייל אחד.
ב-23 באוקטובר 2022 נורה למוות בקניה עיתונאי פקיסטני, לאחר שמכונית שבה נסע לא עצרה במחסום משטרתי, ונחשדה כקשורה לחטיפתו של ילד בניירובי.
ירחמיאל שכטר (11 באפריל 1900 – 4 בנובמבר 1989) היה קליגרף וטיפוגרף, הקים את ה"מחלקה לכתב" בבצלאל החדש בירושלים ועמד בראש המוסד בין השנים 1955–1957. חינך והעמיד דורות רבים של מעצבים ישראליים ותרם רבות לראשית הקליגרפיה ולהתפתחות האות העברית בארץ.
ירחמיאל שכטר, נולד בהורודנקה (גליציה), שבפולין ב-11 באפריל 1900. בנם של הנטה ומיכאל הרמן שנהרגו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
הוא התייתם בנעוריו ועם סיום המלחמה נשלח על ידי אחותו, צביה בקר, לעיר קרלסבד ללימודי קולג' בין השנים 1917–1920. שכטר המשיך ללימודי ארכיטקטורה והנדסת בניין בבית הספר למהנדסים של האוניברסיטה הפוליטכנית של פראג.
אחר כך עבר לברלין והחל לעבוד עבור ממשלת גרמניה בהנדסת בניינים.
שם גם הכיר את אשתו רות שרלוטה שכטר (לבית מיטלשטדת).
בגרמניה היה ידוע בקרב חוגי האומנים והיה פעיל ואקטיביסט ציוני.
הוא לקח חלק פעיל בקונגרסים הציוניים ועיצב את התעודות הרשמיות של הקונגרסים בין השנים 1921–1931.
עם עליית הנאצים לשלטון הוא נעצר וגורש מזרחה וחזר לקרלסבד, אך מפני שהיה יליד פולין נחשב למהגר.
באותה התקופה, בכדי להסוות את מוצאו היהודי, שינה את שם משפחתו מהרמן ל"שכטר" שנשמע גרמני יותר.
בקושי רב, הצליח להשיג אישורי עליה ובשנת 1934 עלה לארץ ישראל המנדטורית.
מאוחר יותר אשתו רות עלתה גם היא והצטרפה אליו וב־1936 נישאו ולאחר מכן והתגוררו בתל אביב.
בהמשך עברו לירושלים שם גרו עד יום מותם.
עם עלייתו ארצה החל שכטר ללמד קליגרפיה ועיצוב כתב (טיפוגרפיה) בבצלאל החדש שנפתח בשנת 1935 תחת האמן יוסף בודקו.
בודקו, שהיה מקורב לאמנות הכתב (ואף המציא כתב שנקרא על שמו) ייחס חשיבות מרובה להוראת הכתב בבית ספרו.
את הידע בטיפוגרפיה וקליגרפיה צבר שכטר עוד בהיותו באקדמיה בגרמניה, שם למד כתב באותיות לטיניות וכשהגיע לארץ ישראל עשה המרה לאותיות הכתב העברי.
הוא התחיל במשרה קטנה שהלכה וגדלה עד שבשנת 1942 הקים את המחלקה לכתב שהתווספה לשתי המחלקות הראשיות שהיו עד אותה העת במוסד - המחלקה לגרפיקה שימושית והמחלקה למתכת.
במקביל עבד במשרה חלקית נוספת כארכיטקט במחלקה הטכנית של השומר הצעיר.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עבד עבור הצבא הבריטי כמתכנן קווים וגבולות הגנה נגד צבאו של הגנרל הגרמני ארווין רומל.
כל השרטוטים שהכין נעשו עם עותק נוסף עבור ארגון ההגנה.
בנוסף, עזר בחישובים ותכנון פיצוץ גשרים הודות לידע שרכש בעת עבודתו בגרמניה.
אחרי מלחמת העצמאות הוא מונה למנהל בצלאל ביולי 1955 וכיהן בתפקידו עד שנת 1957. הוא המשיך ללמד עד שנת 1972.
שכטר לימד את כל סוגי הכתב במחלקה: הכתבים העבריים: ספרדי, אשכנזי, ירושלמי, עברי קדום, רש"י, כתבים לועזיים: מאנטיקה ועד החדישים (אותיות דפוס), תולדות הכתב בכלל והכתב העברי בפרט, יסודות ועקרונות של העיטור, האילומינציה והאילוסטרציה.
בין הבולטים בבוגרי המחלקה שהתמחו בעיצוב כתב: נח אופיר, יעקב צים, גרד רוטשילד, זאב ליפמן, צבי נרקיס (אשר גם פיתח בהמשך את כתב נרקיס), אליהו פרייס ועלי גרוס.
הללו קידמו בישראל את תודעת העיצוב של הכתב בעיצובי מגילות, תעודות, ניירות מכתבים, שלטים, מציבות ובעיקר - עטיפות לספרים.
הוצאת הספרים "מוסד ביאליק" הפכה בשנות הארבעים, החמישים והשישים למעוזם של שכטר ותלמידיו שהרבו לעצב במסגרתה עטיפות לספרים.
במסגרת הוראתו נוצרו שיתופי פעולה בין המחלקה לכתב, לבין המחלקה לגרפיקה שימושית בראשות ראובן (דויטש) דיין בה עוצבו האותיות בכרזות, וכן במחלקה למתכת בראשותם של לודוויג יהודה וולפרט ודוד היינץ גומבל.
רבים מהתלמידים במחלקה עשו שימוש בטיפוגרפיה ושילבו אותיות ופסוקים מהתנ"ך בעבודותיהם והיו מגיעים אליו כדי להתייעץ ולהיעזר בניסיונו הרב.
בנוסף, שיעורי הכתב השפיעו גם על מחלקת האריגה בראשות יוליה קיינר בה נרקמו צורות האותיות על הבדים.
במחלקת הכתב ביקש ירחמיאל שכטר לחבר את הזיקה בין עיצוב האות לבין המכשיר שבאמצעותו נכתבת האות.
לאחר תקופת כתיבת האותיות ב"בצלאל" של ש"ץ בנוסח כתבי הקודש, "בצלאל החדש" תר אחר גישה "מדעית" ופונקציונלית יותר לשאלת עיצוב האות וחיפש את השילוב בין צורות כתב מסורתיות לצורות כתב מודרניות.
ב"בצלאל החדש", שולבו לימודי תולדות הכתב העברי עם ערכי העתיד ה"באוהאוסיים".
על כך מעיד נח אופיר, מהבולטים שבבוגרי המחלקה: "למדנו גם פיתוח אותיות בצורה מודרנית.
למדנו גם לחבר דברים חדשים.
לצורך כתב בסיסי נלמדו – העבר (תולדות הכתב העברי), ההווה (כתב בודקו) והעתיד." ד"ר משה שפיצר כתב בכתב העת "הד הדפוס" ב-1955: "יוסף בודקו היה אולי הראשון אשר ניסח לעצמו ולימד את הרבים כתב עברי לפי קווים מודרניים מתוך שמירה על הצורות המסורתיות.
בדרך דומה הולך ירחמיאל שכטר, אדריכל ומורה לכתב בבצלאל מזה שנים, שבדק וחקר את דרך כתיבתם של סוגי האותיות המסורתיות השונים, שולט שליטה יפה בכתיבת כולם, הוסיף נופך משל עצמו והשפיע השפעה מרובה על התפתחות צורותיה של האות בידי אומני הכתיבה הצעירים של ימינו".
כקליגרף יוצא דופן ואמן מוכר, שכטר רכש לעצמו ידידים רבים ביניהם הנשיא יצחק בן צבי.
שניהם היו בעלי עניין משותף באומנות יהודית, יודאיקה וכתב.
ירחמיאל שכטר נפטר ב-4 בנובמבר 1989.
לאחר מותו הקים תלמידו נח אופיר, בעת שהיה מנהל מחלקת הכתב במכללת אמונה ירושלים, תערוכה המציגה את עבודותיו הרבות.
ארכיונו של שכטר מאוחסן במכללת אמונה ירושלים.
1960-1935 ראש המחלקה לכתב, בצלאל החדש, ירושלים.
היה חבר באגודת הציירים לגרפיקה שימושית.
עיצוב הכתב באנדרטת אוהל יזכור ביד ושם בירושלים.
עיצוב הכתב על המצבה של רחל המשוררת.
עיצוב הכתב על המצבה של ברל כצנלסון.
עיצוב הכתב על המצבה של שמעון שוקן, אחיו של שלמה זלמן שוקן.
עיצוב תעודת ד"ר של ש"י עגנון.
יצירת כתב עבור חברת התעופה אל על שנועד לשימושה הבלעדי.
אותיות בחזית מלון "טירת בת שבע" בירושלים.
לוגו של הוצאת הספרים עם עובד.
הצעה ללוגו עבור האוניברסיטה העברית.
ירחמיאל ביגון (נולד בשנת 1957) הוא מוזיקאי, מנצח ומלחין.
מייסד ומנהל מקהלת הילדים פרחי מיאמי.
בשנת 1972 כשהיה כבן 16 פורסם לחנו הראשון באלבום של להקת 'שמחה טון', שיר בשם אתה אחד.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 1974, במהלך לימודיו בישיבת נר ישראל בטורונטו שבקנדה, הקים יחד עם הארווי ארליך את מקהלת פרחי טורונטו.
באותה שנה יצא אלבומה הראשון של המקהלה 'ואמר ביום ההוא', אלבום שנחשב עד היום להצלחה גדולה.
את רוב שירי האלבום הלחין ירחמיאל, וחלקם זכו בהמשך לקאברים על ידי מקהלת פרחי מיאמי ואמנים אחרים.
בשנת 1976 יצא אלבומה השני של המקהלה 'ברוך הבא', כשגם אלבום זה הולחן ברובו על ידי ירחמיאל.
באותה שנה ירחמיאל שיתף פעולה עם ר' ברוך חייט והלחין מספר שירים לאלבום קול סלוניקה 3.
ב-1977 עקב דלקת ריאות והמלצה מרופא לעבור לאזור בעל אקלים חם יותר, עבר ביגון לצפון מיאמי ביץ' שם שהה בבית דודו.
בהמלצת רב הקהילה המקומית הרב דוד לרפילד הקים גם שם מקהלה, שקיבלה את השם 'פרחי מיאמי'.
באותה שנה הוציא את אלבומה הראשון שנקרא "Victory Entebbe", על רקע מבצע אנטבה שאירע שנה קודם לכן.
ירחמיאל הלחין את כל השירים, כשעל העיבודים הופקד ישראל לאם שכבר עיבד לירחמיאל את האלבומים בפרחי טורונטו.
בין השירים שהפכו ללהיטים ניתן למצוא את 'משה אמת' ו'במרום'.
בשנת 1978 יצא אלבומה השני של המקהלה, "Miami Meets Toronto" אלבום משותף לפרחי מיאמי ופרחי טורונטו, שנוהלה בידי העשי נוסבאום.
אלבום זה מכיל בין היתר את השיר 'מיסטר קרטר' שיר מחאה לנשיא ארצות הברית דאז ג'ימי קרטר, ואת הלהיטים 'אמר רבי אלעזר' ו'הוריני'.
באותה שנה יצא אלבומה השלישי של המקהלה, Miami Live/ברוך ה' האלבום הוקלט בקונספט של הופעה, כשבין השירים ניתן לשמוע מערכוני קישור וקטעי הסבר.
אלבום זה זכה להצלחה רבה עם הלהיטים 'ברוך השם', 'השיבה' ו'ברוך הגבר'.
בשנת 1980 עבר ביגון לניו יורק, ושם הקים מקהלה חדשה עם ילדי ברוקלין והסביבה.
המקהלה במיאמי נחלה הצלחה כה גדולה והפכה למותג, שהשם "פרחי מיאמי" נשאר עד היום למרות שהמקהלה מבוססת בניו יורק.
ביגון מנהל את מקהלת פרחי מיאמי משנת הקמתה (1977) ועד היום במשך יותר מ-46 שנים.
בקיץ 2022 חנניה ביגון, בנו של מייסד המקהלה פתח חשבון טיקטוק בו החל להעלות סרטונים מתוך הופעותיה של המקהלה.
קטע מתוך השיר 'ירושלים סביב לה' מתוך ה־DVD 'יבוא' תפס תאוצה והפך לתופעת רשת.
בסרטון שעלה בתאריך 22.8.2022 נראים ארבעה מסולני המקהלה: יושי בנדר, עקיבא אברמוביץ, דוד הרשקוביץ ובנימין אברמוביץ כשהם מבצעים קטעי סולו.
אלפי משתמשים מכל רחבי העולם העלו סרטוני חיקוי, דירגו את הסולנים האהובים עליהם ושלחו עשרות אלפי תגובות של התפעלות מהכוריאוגרפיה, התלבושות והביטחון העצמי של הילדים.
בעקבות הפרסום קרנה של המקהלה עלה בחזרה ונוספו אוהדים רבים למקהלה - גם כאלה שאינם יהודיים.
נפתחו עשרות עמודי מעריצים בטיקטוק וכמות ההשמעות של שירי המקהלה בשירותי הסטרימינג גדלה פי ארבעה.
ירחמיאל נשוי ואב לשלושה בנים ובת.
הזמר אלי ביגון הוא בנו השני.
חימוש ירי-על הוא טכניקת בנייה צבאית ימית שבה שני (או יותר) צריחים ממוקמים בשורה, אחד מאחורי השני, כאשר הצריח השני ממוקם מעל הראשון מלפנים, כך שהצריח השני יכול לירות מעל הראשון.
תצורה זו פירושה שצריחים קדמיים או אחוריים יכלו לירות על כל מטרה בתוך הגזרה שלהם, אפילו כשהמטרה הייתה באותו מישור אנכי כמו הצריחים.
ההיסטוריה של ספינות מלחמה גדולות על פני השטח עוקבות אחר תוויות כלליות כמו אוניות מערכה, והבחנה נוספת בין פרה-דרדנוטים ודרדנוטים.
עידן האבולוציה הטכנית התרחש בערך מ-1900 עד 1945. חלק מההתפתחות הטכנית הונע מהצורך לדחוס כמה שיותר כוח אש של תותחים גדולים לחלל הקטן ביותר האפשרי.
בתכנונים מוקדמים, הצריחים בקליבר הגדול היו כולם ממוקמים על אותו מישור שירה לצד זה או אחר.
בירי קדימה או אחורה, בדרך כלל רק הצריח הקדמי ביותר או האחורי ביותר יכל לירות, במיוחד בזוויות נמוכות.
חשש מוקדם היה שהלחץ וההלם מהצריח הגבוה יותר יפגעו בצריח התחתון בעת ירי מעליו.
בשנת 1908, צי ארצות הברית בדק באמצעות המוניטור USS פלורידה (BM-9) כמצע הבדיקה והוכיח שירי-על בטוח.
התוצאה הייתה העיצוב של אוניות המערכה מסדרת קרוליינה הדרומית (הוזמנה ב-1910).
האונייה הראשונה עם חימוש ירי-על (אם כי לא מאותו קליבר), הייתה אוניית המערכה הצרפתית אנרי הרביעי, שהושקה ב-1899.
ירי-על לא הוגבל לשני צריחים.
לדוגמה, סיירת קלה מסדרת אטלנטה, שפותחה ונבנתה לשירות במלחמת העולם השנייה, השתמשה במערכת חפיפה משולשת הן מקדימה והן מאחורה, החימוש שלה בחימוש ראשי דו-תכליתי בעל 5 אינץ'/38 קליבר.
עם קשת אש כמעט ללא הפרעה.
לסדרת דידו הבריטית, שהיו גם סיירות קלות חמושות במלואם בתותחים דו-תכליתיים (5.25 אינץ' Mk 1) היו גם שלושה צריחים קדימה, עם שניים מאחור.
היתרונות של צריחי ירי-על על פני הסדרים שאינם ירי-על כוללים קשתות ירי משופרות לכולם מלבד הצריחים הקדמיים והאחוריים, וכן הגדלת שטח סיפון שימושי שעליו ניתן לבנות את המבנה-העילי של האונייה עקב ריכוז הסוללות הראשיות לקראת קצוות האונייה.
בהתאם לעיצוב האונייה וכלי הנשק שלה, זה עשוי לעזור גם למנוע בעיות בהנעת האונייה.
החיסרון של סידור זה הוא מרכז מסה גבוה יותר כתוצאה ממיקום גבוה יותר של צריחים, ובכך מקטין את הגובה המטאצנטרי.
ירידה זו ביציבות עלולה לגרום לבעיות אם לא תתוקן על ידי פשרות במקומות אחרים כדי לשמור על מרכז המסה נמוך.
בגלל זה, הסדרי ירי-על, למרות שהם נפוצים, אינם משמשים באופן בלעדי.
דוגמאות לעיצובים שאינם ירי-על כוללות בין היתר את סדרות אוניות המערכה סבסטופול, ואימפרטריצה מריה ואימפרטור ניקולאי שנבנו עבור הצי הרוסי הקיסרי, כמו גם אוניות מודרניות כגון המשחתות מסדרת זומוואלט.
בנוסף, אוניות רבות, כמו אוניות המערכה מסדרת ניו יורק, השתמשו בשילובים של סידורים של ירי-על ולא ירי-על.
הסדרים ללא ירי-על נותרו נפוצים גם על משחתות.
ירי בבית ספר הוא תקיפה מזוינת שמתרחשת במוסדות חינוכיים כגון בתי ספר יסודיים, בתי ספר תיכונים, מכללות או אוניברסיטאות, כאשר התוקף או התוקפים נעזרים בכלי ירייה לביצוע התקיפה.
אירועים אלו כוללים לעיתים שימוש ברובים, אקדחים וסוגים נוספים של נשק חם, ולעיתים קרובות גורמים לנפגעים רבים, תוך שהם משאירים אחריהם חורבן וטראומה.
רבות מהתקריות הללו מסווגות כאירועי ירי המוני משום שמספר הנפגעים גבוה במיוחד.
בעוד שבחלק מהמקרים, המפגעים מתמקדים בירי כלפי יעדים ספציפיים שהם מבקשים לפגוע בהם מסיבות של נקמה, במקרים אחרים התקיפה מתבצעת ללא הבחנה, כאשר התוקפים מנסים להרוג או לפצוע כמה שיותר אנשים מסיבות אישיות כמו רצון להתאבד או כתוצאה של אלימות בבית.
תקריות כאלו עוררו דיונים ציבוריים רחבים בנושאי בטיחות, נשק, והגנה עצמית במוסדות חינוכיים, וגרמו לקריאות לשינויים מדיניים וחוקיים בנוגע לרכישה ושימוש בנשק.
ארצות הברית היא המדינה בה התופעה היא הכי נפוצה בעולם ואשר בה יש היו עד היום הכי הרבה תקריות ירי בבתי ספר, אף על פי שזו לא תופעה אשר ייחודית רק לארצות הברית.
הגורמים העיקריים שתורמים למקרי ירי בבתי ספר בארצות הברית כוללים זמינות גבוהה של כלי נשק, המפגעים מגיעים ממשפחה עם דינמיקה כאוטית, והם לרוב סובלים ממחלות נפש ובעיות פסיכולוגיות רבות אחרות.
המניעים העיקריים של התוקפים הם לרוב: בריונות/רדיפה/איומים (75%) ונקמה (61%), בעוד ש-54% דיווחו שהיו סיבות רבות לכך.
המניעים הנותרים כללו ניסיון לפתור בעיה (34%), הרצון להתאבד או בשל דיכאון (27%) ולבסוף רצון בתשומת לב או הכרה (24%).
בנוסף לכך, לעיתים רבות המפגעים הם תלמידים באותו בית הספר.
במיוחד בארצות הברית מהווה במאה ה-21 סוגיה חברתית מרכזית וישנה מחלוקת עזה בציבור לגבי האופן שבו יש לפעול על מנת למזער או להעלים את התופעה.
תקריות בולטות כוללות בין היתר את הטבח בתיכון קולומביין (1999), הטבח בבית הספר היסודי סנדי הוק (2012), הטבח בתיכון דאגלס (2018) והירי בבית הספר היסודי רוב (2022).
אירועי הירי בבית ספר הקטלניים ביותר בארצות הברית
נכון ל-22 במאי 2023, עשרת אירועי הירי הקטלניים ביותר בבתי ספר בארצות הברית היו:
הערה – הרשימה מעודכנת למרץ 2024
הרב ירחמיאל קראם (כ' בכסלו תש"ו, 25 בנובמבר 1945 – י"ב בניסן תשפ"א, 25 במרץ 2021) היה דרשן ואיש חינוך חרדי-ליטאי, כיהן כמנהל בית הספר 'חורב' באשדוד, וכיו"ר ארגון אחינו.
נולד בירושלים כבן בכור ליעקב ליבר וחווה (לבית שטרול).
בהיותו בן שנתיים פרצה בארץ מלחמת העצמאות, במהלכה התייתם מאביו ששירת בהגנה בעורף ונהרג מפגיעה ישירה של פגז ירדני.
לאחר תקופה נישאה אמו בשנית למנחם גולדשטיין.
בעקבות כך שם המשפחה גולדשטיין שימש את הרב קראם עד לחתונתו.
בשנת תשי"ט (1959) זכה במקום הראשון במבחן הארצי לגמרא, שארגן החינוך העצמאי באולם אהל שם בתל אביב.
למד בישיבות קול תורה ופוניבז' ולאחר מכן, בהוראת רבו הרב מפוניבז', עבר יחד עם תלמידים נוספים לאשדוד, שם השתתף ביסוד ישיבת גרודנא.
נישא בשנת תשכ"ט (1969) לנילי שוורץ מבני ברק.
הם גרו באשדוד עד שנת תשמ"ז (1987) ואז עברו לירושלים לשכונת הר נוף שהייתה בשלבי הקמתה.
בצעירותו פעל רבות בעיקר בתחום החינוך החרדי, שכלל הקמת בתי ספר חרדיים ורישום ילדים אליהם, מאבק במיסיון והקמת גופים שונים וקרנות צדקה בתחום זה.
בשנות חייו המאוחרות, בד בבד עם פעולותיו הרבות במישור המעשי, החל להתפרסם כדרשן ומגיד המשתמש ברעיונות מקוריים.
הוא כתב מאמרים בנושאים שונים ביהדות, אותם פרסם בביטאונים שונים (כגון בעיתון יתד נאמן), ובמהלך השנים הוא הוציא לאור את חלקם בסדרת הספרים "ותלמודו בידו".
בגילאי העשרים והשלושים לחייו, במהלך לימודו בישיבת גרודנא כבחור וכאברך, התחיל לצאת לפעילויות דתיות בקרב הציבור המסורתי שבאזור אשדוד.
הפעולות היו בין היתר: רישום ילדים למוסדות דתיים, מכירות מצרכי פסח, ארגון קייטנות וישיבות לעם ופתיחת כוללים במושבים ביבנה ובאזור.
במקביל עסק גם בפעילויות נוספות במסגרת ארגון יד לאחים (מטעמו כיהן כמנהל סניף הארגון באשדוד), כגון מאבק במיסיון ובנתיחה שלאחר המוות ועוד.
באותה התקופה כיהן גם כמנהל של הסניף באשדוד של ארגון החסד יד שרה.
כמו ניהל בהתנדבות (לצד מנהלת וסגנית) את בית הספר היסודי לבנות חורב באשדוד.
הוא כיהן גם בתפקידים תורניים בישיבת גרודנא עצמה ובכולל עטרת צבי באשדוד.
בשנת תשמ"א (1981) מונה לראש ישיבה בחזון יחזקאל.
בתפקיד זה כיהן עד שנת תשמ"ט (1989).
הקים בשנות ה-80, יחד עם הרב חיים פוקס, קרן עזרה לילדים למימון שכר לימוד של ילדים ממשפחות מעוטי יכולת במוסדות לימוד דתיים.
כשהרב קראם הגיע להר נוף היא הייתה שכונה מעורבת, והוא פעל רבות להחדיר בה צביון דתי.
כך למשל פעל רבות למען שמירת השבת והצניעות במרחב הציבורי .
במערכת הבחירות המוניציפליות בשנת 1989 התמודד למועצת עיריית ירושלים מטעם מפלגת דגל התורה.
הרב קראם פתח כולל ערב בשכונה לאנשים העמלים לפרנסתם וכולל יום שישי.
כמו כן ארגן 'קעמפים' לבחורי ישיבות קטנות ובוגרי כיתות ח' שנמשך 17 שנים, והתקיים שלוש פעמים בשנה בחופשת בין הזמנים בחודשים תשרי, ניסן ואב.
בשנת תש"ן (1990) מונה כמפקח בבתי ספר על ידי הארגון "תא שמע" (המסונף ל"חינוך העצמאי").
במסגרת תפקידו הוא היה מכוון את בוגרי כיתות ח' לישיבות שונות.
בתפקיד זה כיהן 7 שנים, ולאחר מכן פתח את "פרויקט טורונטו" (גלגולו הראשון של ארגון אחינו) בתמיכת ר' אהרן צבי גסטטנר, ר' דוד הופשטטר ור' מוטי קרויזר.
לאחר 5 שנים מסגרת 'אחינו' חברה לארגון 'דרשו' שם כיהן כמפקח בפרויקט הלימוד לפני התפילה.
את דרכו כדרשן החל בישיבת גרודנא, בה היה נושא דברים מדי פעם בפני קבוצות בחורים, ולאחר מכן בבתי הספר שניהל.
לימים פורסמו מאמריו מדי יום חמישי בעיתון "יתד נאמן".
במהלך הסכסוך החרדי-ליטאי הפסיק לכתוב בעיתון בהוראת רבו הרב דב צבי קרלנשטיין.
מאז ואילך הוא פרסם את מאמריו במרשתת.
חלק מדרשותיו הודפסו בשנותיו המאוחרות בסדרת הספרים "ותלמודו בידו", המונה שמונה כרכים: חמשה חומשי תורה, הפטרות, מועדים, והגדה של פסח.
יריב בן-אהרן (28 בנובמבר 1934 – 15 באוקטובר 2016, כ"א כסלו תרצ"ה – י"ג תשרי תשע"ז) היה סופר עברי, מחנך, חוקר ומסאי, ממובילי "חוג שדמות" לגיבוש זהות יהודית-חילונית ומחלוצי ההתחדשות היהודית בישראל.
נולד בקיבוץ גבעת חיים, בן בכור למרים ויצחק בן-אהרן.
הוא סיים את לימודיו בקיבוץ והתגייס לחיל השריון, במסגרתו הגיע עד לתפקיד של מפקד גדוד במילואים.
השתתף בקרבות מלחמת סיני כמפקד טנקים צעיר.
לימים פרסם את ספרו הראשון "הקרב", ובו שיקע חוויות קשות מהמלחמה.
הספר, שיצא לאור בשנת 1966, בסדרת הספרייה לעם של הוצאת עם עובד, זכה להצלחה רבה, קיבל ביקורות מצוינות ונדפס בשלוש-עשרה מהדורות.
בן-אהרן שירת גם במלחמת ששת הימים, בקרבות השריון של עמק דותן שבשומרון, וגם במלחמת ההתשה.
בן-אהרן היה בין העורכים של קובץ העדויות "שיח לוחמים" (1968), שהתפרסם בציבור לאחר מלחמת ששת הימים, ובאו בו לידי ביטוי הלבטים של הלוחמים הצעירים בני התנועה הקיבוצית.
קובץ זה זכה לימים לכינוי הגנאי הציני "יורים ובוכים".
בסוף שנות השבעים עזב יריב בן-אהרן את קיבוץ גבעת חיים מאוחד, וקבע את מושבו בקיבוץ ראש הנקרה.
הרומן השני שלו, "פלג", יצא לאור בשנת 1993. גם ספרו זה, על התבגרות בקיבוץ בצילו של אב שתלטן ומפורסם, עורר תגובות רבות.
לימים משך את ידיו מכתיבת רומנים, השלים לימודי יהדות בסמינר הקיבוצים באורנים ובירושלים, והיה בין מייסדי המגמה ללימודי יהדות באורנים.
יחד עם אחרים כתב והוציא לאור כמה "מסכתות" ובהן עיונים במתכונת הדף התלמודי, שבמרכזו גרעין הטקסט הנידון, ומסביבו פרשנויות והפניות למקורות שונים.
המסכתות יצאו לאור בהוצאת "שדמות" ואורנים.
בן-אהרן היה ממעצבי הדרך של המדרשה באורנים, פרשן מובהק של סופרים ומשוררים עבריים מרכזיים ובהם: יוסף חיים ברנר, נתן אלתרמן, למדן ואחרים.
בן-אהרן היה מקור ההשראה העיקרי לתפיסת עולם ייחודית המשלבת יהדות חילונית, עם ציונות הומניסטית סוציליסטית ועכשווית, תפיסת עולם אותה הנחיל למכינה קדם צבאית ע"ש רבין בעבודה צמודה עם ראש המכינה דני זמיר ועם בוגר המכינה שלימים הפך למעצב דרכה הפדגוגי, תום נבון.
המכינה הדפיסה ריכוז של מאמריו של יריב בן-אהרן בספר "שורשי יניקה" וכן הקימה בית מדרש חלוציות ובו "פרקי חלוצים" כספר טקס מרכזי המאגד קטעי מקורות שבן-אהרן ליקט כבסיס ל"שורשי יניקה".
על אף שלא עסק באופן פעיל בפוליטיקה, בעשר השנים האחרונות לחייו תמך בפומבי בשלי יחימוביץ'.
במאמר שכתב ציין כי היא "מהווה הוכחה חיה לכך שהטובים והטובות ביותר צריכים ללכת לפוליטיקה, שאפשר לבנות כח פוליטי חזק, שמוביל עם ומדינה ומונהג על ידי שוחרי טוב, אוהבי צדק ומתקני עולם.
כן, וכאלה שיש להם אידאולוגיה".
נפטר ב-15 באוקטובר 2016, י"ג תשרי תשע"ז, בגיל 82. נקבר בבית העלמין בקיבוץ ראש הנקרה.
צדקה וגמילות חסדים, עיון בשאלות צדק חברתי ועזרה הדדית במקורות תלמודיים ובמדרשים.
מסכת גילוי וכיסוי בלשון, עיונים בשירת חיים נחמן ביאליק, עם פירוש "עלי בא"ר", נערך עם עלי אלון, המדרשה, אורנים, 1997.
המוצא; לרגל הכניסה; במתים חפשי, מסכת עיון בסיפורי י"ח ברנר, נערך עם עלי אלון, מדרש תמונה דודו פלמה, המדרשה, אורנים, 1998.
אגדת פומבדיתא, שיעור בתלמוד, המדרשה, אורנים, 2000.
שמחת עניים של נתן אלתרמן: מי מפחד משמחת עניים?, מסכת עיון בשירתו של נתן אלתרמן, נערך עם עלי אלון ועוזי שביט, מסתמך על מסתו של מרדכי שלו, הוצאת הקיבוץ המאוחד ומחברות שדמות, 2001.
ברל כצנלסון - עדות לדור, עיונים בתורתו של ברל, המדרשה, אורנים, 2002.
ציונים, על קובץ "יזכור" של י"ח ברנר, הוצאת הנוער העובד והלומד, תל אביב, 2005.
מסביב לנקודה, מסכת עיון ביצירתו של יוסף חיים ברנר, הוצאת הנוער העובד והלומד, 2005.
פרקי חלוצים הוצאת המכינה הקדם צבאית על שם רבין, תשס"ז, 2006
זמר, מסכת עם פירוש "גיזת הטל", הוצאת "שחרות", תשס"ח 2007.
מסדה (פואמה), מסכת מפורשת של הפואמה מאת יצחק למדן, בהשתתפות תלמידיו של בן אהרון.
בהוצאת המחנות העולים והוצאת שחרות, 2011.
נתן אלתרמן - שירי עיר היונה, מסכת מאת יריב בן אהרון, הוצאת הקיבוץ המאוחד, המכינה ע"ש יצחק רבין ו"המדרשה באורנים", תשע"ה 2015.
יריב נחשון הוא איש מחשבים העוסק במסחר מקוון באינטרנט.
המייסד והבעלים של אתר פלונטר.
התפרסם בעקבות מחאות צרכניות שהוביל בעבר.
בשנת 1999 החל נחשון במחאת אינטרנט שקראה לבזק ליצור תעריף מיוחד לגולשי האינטרנט.
רבים מגולשים נאלצו להתקשר לספק שירותי אינטרנט בשיחת טלפון רגילה באמצעות מודם קווי, והתעריף הרגיל לשיחת טלפון, שבו חויבו, ייקר מאוד את ההתקשרות לספק אינטרנט.
בעקבות קריאתו של נחשון נערכה שביתה שבמסגרתה עשרות אלפי משתמשים התנתקו מהאינטרנט וביום השביתה נרשמה ירידה של 15% בכמות פעילות הגלישה בישראל.
ועדת הכספים של הכנסת דרשה מבזק להציע לגולשים פתרון וכך היה.
נחשון היה פעיל בנושאי תקשורת סלולרית בישראל, המהווה אוליגופול.
פעלתנות צרכנית זו קוראת לאנשים לכבות את הטלפון הסלולרי שלהם או להפחית בכמות השיחות ליום אחד כל חודש תחת הכותרת "יום ללא סלולרי", ומטרותיה הן ביטול דמי הקישוריות והחלת ניידות מספרים בין חברות סלולריות
החל מאמצע ינואר 2007 אתר "נזק" משתתף במאבק של רוכבי כלי הרכב הדו גלגליים למען הורדת תעריפי הביטוח שעלו כתוצאה מ"הסכם החצייה" שבו נקבע כמה תשלם כל חברת ביטוח של שני כלי רכב שמתנגשים אחד בשני.
בשנת 2009 החל אתר "נזק" להתעסק ביצירת מודעות והגברת האכיפה של חוק למניעת העישון במקומות ציבוריים והחשיפה לעישון.
נחשון נבחר לאחד מרשימת עשרת "אנשי השנה הנכונים" של מגזין TheMarker בדצמבר 2005.
בספטמבר 2012, יריב נחשון ואתר נזק החלו לפעול לאישור נסיעה של כלים דו-גלגליים על נתיבי תחבורה ציבורית.
בתאריך 19 באוגוסט 2015, הפעילות נשאה פרי וחלה התקדמות משמעותית, עת פרסמה המשטרה כי לא תאכוף נסיעה של כלים דו-גלגליים על נת"צ (נתיבי תחבורה ציבורית).
ירי מעשי הוא ענף ספורט בו מתחרים בירי באקדח, רובה או רובה ציד, הספורט שונה מספורט הקליעה בכך שהוא משלב מהירות ודיוק, בתנאים המבקשים להיות דומים לסיטואציות מתוך "העולם האמיתי".
הענף נוסד בקליפורניה בשנות ה-50 של המאה ה-20 והתפשט משם לאזורים נוספים בעולם.
במאי 1976 נוסדה הקונפדרציה העולמית לירי מעשי, ה-IPSC.
ג'ף קופר, בחר לנשיא הראשון.
ירי מעשי הוא ספורט קליעה המשלב דיוק, עוצמה, מהירות ותנועה.
תחרויות ירי מעשי כוללות תרגילי ירי המבקשות לדמות מצבים מציאותיים.
היורים נדרשים לירות תוך כדי תנועה, להתגבר על מכשולים, לירות מאחורי מחסות, אל מטרות נעות ומטרות מתכת.
ככל שהיורים יסיימו את התרגיל מהר יותר ומדויק יותר בפגיעתם, כך תוצאתם תהיה גבוהה יותר.
יורים המשתמשים בתחמושת בעלת עוצמה גבוהה יותר (דבר שמקשה על הירי), יקבלו על כל פגיעה במטרה ניקוד גבוה יותר.
במהלך התרגילים מבוצעות על ידי היורים פעולות שונות באקדח תוך כדי תנועה, מה שמצריך הקפדה רבה על בטיחות, למניעת פציעות או אף אובדן חיי אדם.
מסיבה זו, ומהצורך להבהיר את כללי הענף, נוסחו חוקים להסדרת המותר והאסור בתחרויות, והם המתעדכנים מזמן לזמן.
יורים החורגים מכללי הבטיחות עלולים להיות ומורחקים מהתחרות.
מה שמעודד הקפדה רבה על הבטיחות.
עם השנים התרחק הספורט מהתוכן ה"מעשי" שלו והתרגילים נבחנים לפי מהירות ודיוק, ולא לפי שיקולים טקטיים הרלוונטיים למצבי מציאות.
בשל כך פרשו כמה מהמייסדים והקימו את ארגון IDPA.
בדומה לכך הוקמו בישראל החל מ-2016, עמותת IDPA ישראל, ומועדוני IDPA נוספים.
יורים המעוניינים להיות פעילים בענף נדרשים לעבור קורס ירי מעשי שתכניו נקבעים על ידי הגופים האחראיים על הענף, ולסיים בהצלחה את הבחינה המסכמת של הקורס.
מטרת ירי מעשי סטנדרטית מחולקת לשלושה אזורים: C ,A ו-D כאשר יורים המשתמשים בתחמושת פחות עוצמתית (Minor) זוכים ל-5,3,1 נקודות בהתאם, ואילו אלו המשתמשים בתחמושת עוצמתית יותר (Major) זוכים ל-5,4,2 נקודות בהתאם.
הניקוד הסופי של היורה הוא סכום כל הנקודות שהצליח לפגוע בתרגיל (בקיזוז נקודות עונשין על החטאות או עברות שונות) חלקי הזמן בו ביצע את התרגיל.
ניקוד סופי זה נקרא פקטור.
היורה שהשיג את הפקטור הטוב ביותר זוכה למלוא הנקודות בתרגיל ושאר היורים מקבלים ניקוד חלקי בהתאם לחלק היחסי של הפקטור שהשיגו לעומת הפקטור הטוב ביותר.
על מנת למנוע יתרון ציוד של יורה מסוים על יורה אחר, נקבעה הפרדה בין היורים לפי השינויים בנשק.
הספורטאים בענף מתחלקים למספר קבוצות, הנקראות "מחלקות":
Open – במחלקה זו היורים משתמשים באקדחים בעלי שיפורים שונים כמעט ללא כל הגבלה על אופי או כמות השינויים המותרים.
Standard – במחלקה זו היורים משתמשים באקדחים סטנדרטיים – אקדחים שלא בוצע בהם כל שיפור או שינוי למעט שיפורים בהדק.
Production – במחלקה זו משתמשים היורים באקדחים סטנדרטיים בעלי פעולה כפולה או "ירי נוקר".
רשימת האקדחים המותרים מפורסמת מראש ברשימה מיוחדת המאושרת על ידי ועדה מיוחדת בארגון העולמי.
Production Optics – במחלקה זו משתמשים היורים באקדחים המאושרים לשימוש במחלקת Production ומצוידים בכוונת Red Dot המחוברת לצינה
Classic – לאקדחים מבוססי קולט 1911 חד טוריים.
Revolver – במחלקה זו משתמשים היורים באקדחים תופיים ארוכי קנה ובעלי שיפורים מזעריים.
ענף הירי המעשי בישראל, שהוקם בתחילת שנות ה-80, היה מסונף להתאחדות הקליעה בישראל עד לאוגוסט 2023.
הירי בארץ מתבצע באקדחים וברובי קרבין היורים תחמושת אקדח (PCC).
בשל התקנות בישראל אף הוחמרו כללי הבטיחות בארץ לעומת הכללים בשאר העולם.
מאז הקמתו, הוכשרו לפעילות בענף אלפי יורים, ועשרות מדריכי ירי מעשי ושופטים במסגרת קורסים המתקיימים באופן קבוע.
כיום פעילים בענף מאות יורים ב-17 מועדוני ירי שונים.
רוב היורים משתתפים בתחרויות בארץ וחלקם מייצגים את ישראל בתחרויות בחו"ל-באופן עצמאי או כחברים בנבחרת ישראל, המשתתפת בקביעות באליפויות אירופה ואליפויות עולם.
דירוגם של היורים והשופטים מתבצע באופן שוטף-לאורך העונה הספורטיבית מתקיימת ליגה ארצית, במסגרתה נערכות אחת לחודש תחרויות דירוג.
אליפות ישראל בירי מעשי, המתקיימת מדי שנה בחול המועד פסח, היא שיאה של העונה והיא פתוחה להשתתפותם של יורים מארצות זרות.
זכייתו של שאול קירש במקום השני באליפות אירופה שנערכה בגרמניה, וכן זכייתה של נבחרת ישראל במקום השני לאחר צרפת, באותה תחרות, הן שתי דוגמאות להישגיו של הענף.
ביולי 2007 זכו שאול קירש ויעל דגן באליפות גרמניה.
ב21 יוני 2023 קיבל ענף הירי המעשי הכרה מטעם משרד התרבות והספורט כענף נפרד ועצמאי.
יריב (מרדכי) מוֹזֵר (נולד ב-17 בפברואר 1978) הוא מפיק ובמאי קולנוע ישראלי.
הסרט "עוד נחזור לרקוד" בבימויו זכה בפרס אמי לשנת 2025 כ"סרט התיעודי העכשווי הטוב ביותר".
יריב מוזר נולד בעיר תל אביב-יפו וגדל בעיר הרצליה.
הוא בנם של חני וגיורא מוזר, שניהם גמלאי שירות הביטחון הכללי.
אביו גיורא, יליד העיר עפולה, הוא בנם של רות (אחותו של אלוף במיל' אורן שחור) ואליהו מוזר, שהיה גם הוא בכיר בשב"כ.
אמו חני, ילידת העיר באר שבע, היא בתם של גיזה ויהושע נשרי, שניהם ניצולי שואה שברחו במהלך מלחמת העולם השנייה.
נשרי שימש בשנות ה-60 נספח כלכלי של ישראל ביפן והיה מניצוליו של צ'יאונה סוגיהארה, הקונסול היפני בליטא במלחמת העולם השנייה.
יהושע נשרי פעל בשנת 1968 כדי להעניק לסוגיהרה תואר חסיד אומות העולם.
בין מוריו בבית הספר היו אנשי התיאטרון לאה אברהם, דדי ברון, אורנה בן חורין, גדעון ירון, מושיק יוסיפוב, ורויטל איתן.
בצבא שירת כקצין חימוש בחיל התותחנים וסיים את שירותו הסדיר כקצין חימוש גדוד "אייל" (403).
לאחר שירותו במלחמת לבנון השנייה הועלה לדרגת רב-סרן במיל'.
מוזר הוא בוגר בהצטיינות של החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
מוזר ניהל את הפסטיבל הבינלאומי ה-10 לסרטי סטודנטים בתל אביב, בשנת 2004. הפסטיבל אירח בישראל את: ריצ'רד גיר, פטריס לקונט, קתרין ברייה, נביל עיוש, תומאס וינטרברג ואדם גרינברג.
בין השנים 2005–2007 שימש מפיק ראשי של חברת "עלמה הפקות" של המפיק אריק ברנשטיין.
בין השנים 2007–2011 עמד בראש מגמת הפקה-יוזמת של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
מוזר הוא המקים והמנהל של חברת "מוזר פילמס בע"מ", שהוקמה בשנת 2006. בשנת 2008 יצא סרטו התיעודי "המלחמה הראשונה שלי", על ההתנסות האישית שלו במלחמת לבנון השנייה.
הסרט זכה באותה שנה בציון לשבח בפסטיבל דוקאביב.
בשנת 2010 נבחר לישראלי הראשון שהתקבל לתוכנית המפיקים האירופאית EAVE וכן סיים הכשרה במשחק מול מצלמה במסגרת סדנת המשחק של רות דייכס.
כמו כן, שימש במאי אורח בתוכנית התחקירים "מבט שני" ברשות השידור בשנים 2010 ו-2015. בשנת 2011 הפיק את הסרט התיעודי "ג'נט" של הבמאית רות ולק.
סרטו העלילתי הראשון "שבלולים בגשם" עלה לאקרנים בשנת 2013, והיה לסרט הפותח של הפסטיבל הבינלאומי לקולנוע גאה.
בנוסף השתתף בתחרות הרשמית של פסטיבל הסרטים העולמי במונטריאול ופסטיבל הקולנוע הבינלאומי בשיקגו.
הסרט הופץ בארצות הברית, אנגליה, צרפת, גרמניה, פולין, הולנד ועוד.
סרטיו "גברים בלתי נראים" ו"שבלולים בגשם" נבחרו על ידי מגזין GAY UK כחלק מעשרת סרטי הקולנוע הגאים הישראליים הטובים ביותר.
בשנים 2014–2016 היה חבר הנהלת פורום היוצרים הדוקומנטריים וחבר הנהלת האקדמיה הישראלית לקולנוע.
במסגרת זו היה אחד מנציגי היוצרים בוועדת הכנסת שחוקקה את חוק תאגיד השידור הציבורי.
בשנת 2016 הוקרן בבכורה בפסטיבל הקולנוע ירושלים, סרטו התיעודי, במשותף עם העורכת יעל פרלוב, "בן-גוריון, אפילוג", על השנים האחרונות בחייו של דוד בן-גוריון.
בסרט נחשף לראשונה ריאיון ארוך עם דוד בן-גוריון, בו הוא מתבטא בחופשיות על המדינה ועל חייו.
הסרט זכה בפרס אופיר של האקדמיה הישראלית לקולנוע עבור הסרט התיעודי הארוך הטוב ביותר לשנת 2017, והופץ מסחרית בבתי הקולנוע.
הסרט הוקרן בעשרות פסטיבלים ברחבי העולם וזכה לשבחי הביקורת בעיתונים שונים, בהם הארץ, הניו יורק טיימס, לוס אנג'לס טיימס והוליווד ריפורטר.
החל משנת 2018 מלמד בבית הספר לקולנוע ע"ש סטיב טיש באוניברסיטת תל אביב, קורס הפקה שנה ד.
בשנה זו שודר בערוץ כאן 11 סרטו התיעודי "לטעות זה אנושי", העוסק במוות מרשלנות רפואית מנקודת מבטו של הצוות הרפואי.
בשנת 2019 יצא סרטו "איזנקוט", המתלווה אל רא"ל גדי איזנקוט בחודשים האחרונים שלו על מדים.
מוזר קיבל גישה לתפקידו של הרמטכ"ל כפי שמתועד בסרט ששודר בכאן 11 והופק על ידי דובר צה"ל.
בינואר 2021 יצא לאקרנים סרטו "הפנקס האדום" לציון מאה שנות ההסתדרות הכללית.
מוזר הוא חבר האקדמיה האירופית לקולנוע, חבר פורום היוצרים הדוקומנטריים וחבר האקדמיה הישראלית לקולנוע וטלוויזיה.
בשנת 2022 שודרה הסדרה הדוקומנטרית "אייכמן: הקלטות האבודות", שביים עבור תאגיד השידור הציבורי.
בשנת 2024 פרסם מוזר את "עוד נחזור לרקוד", סרט תיעודי העוסק בטבח במסיבת הטבע ליד רעים.
בחודש מאי 2025 פורסם כי הסרט זכה בפרס Television Academy Honors שמעניקה האקדמיה לטלוויזיה.
בנוסף הוכרז הסרט כמועמד לשני פרסי אמי - בקטגוריה של "דוקו על נושאים אקטואליים" וכן על העריכה הטובה ביותר.
בספטמבר 2025 הצטרף מוזר לרשימת מקימי מפלגתו החדשה של גדי איזנקוט.
יריב בן-אליעזר (נולד ב-17 ביוני 1940, י"א בסיון ה'ת"ש) הוא חוקר תקשורת המונים ותדמית ופרשן בעיתונות, ברדיו ובטלוויזיה בנושאי תקשורת.
בן אליעזר הוא נכדו הבכור של דוד בן-גוריון (בנה של בתו גאולה) ועל כן מגיל צעיר היה באור הזרקורים.
בשנות ה-50 חתם בן-גוריון על מספר מאמרים תחת שם העט "ס.
יריב" או סבא של יריב.