tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תחושה זו עוברת לאחר כמה מאות מטרים של ריצה, כאשר הגוף מתרגל לתנועת הריצה.
לשלב הראשון של הריצה מתווסף לפיכך גם קושי נפשי.
כדי להתגבר עליו כוללים הדואתלטים באימוניהם תרגולים של מעבר זה.
דואר סלובקיה (בסלובקית: Slovenská pošta) היא חברת דואר בבעלות המדינה האחראית על מתן שירותי הדואר בסלובקיה.
החברה הוקמה ב-1 בינואר 1993, כשסלובקיה הפכה למדינה עצמאית.
כיום החברה מפעילה 1,566 סניפי דואר ברחבי סלובקיה.
מאז 1996 משרדיה הראשיים נמצאים בעיר באנסקה ביסטריצה.
דואר רומניה (ברומנית: Poşta Română) היא חברת הדואר של רומניה, השייכת לממשלת רומניה.
החברה אחראית על אספקת דואר ברומניה, כמו כן אמונה על הנפקת הבולים.
החברה מספקת מגוון רחב של שירותים, כגון לוגיסטיקה, המרת מטבע, פיתוח תוכנה וייעוץ לגופים שונים בנושאי דואר.
בצה"ל, שירותי הדואר הצבאי (בראשי תיבות: ד"צ) ניתנים לצורך העברת דברי דואר בין חיילים לבין חיילים, בין חיילים לבין אזרחים ובין יחידות צה"ל לאזרחים באמצעות דואר ישראל.
לכל יחידה צבאית נקבע (כיום) מספר ד"צ בן חמש ספרות שהראשונה בהן היא תמיד "0", המטופל על ידי דואר ישראל כמספר מיקוד.
ליחידה חותמת ד"צ משולשת ואישורים לקבלת דואר ומסירתו.
חותמת ד"צ משולשת מהווה תחליף לבולי דואר בתוך הארץ, והטבעתה על מכתבי חיילים, מכתבי אזרחים, עובדי צה"ל ודואר רשמי הנשלחים בתוך הארץ, פוטרת מתשלום דמי הדואר.
על דברי דואר הנשלחים ליחידות צה"ל נרשם מספר הד"צ של יחידת הנמען, וכן פרטיו המלאים של הנמען.
על דברי דואר המשוגרים על ידי חיילים מצוינים פרטי השולח האישיים הצבאיים ומספר הדואר הצבאי של היחידה.
לחייל הנמצא בשירות סדיר או בשירות מילואים פעיל אסור לשלוח דברי דואר פרטיים אישיים מבתי דואר או מתיבות דואר אזרחיות, אלא באמצעות משרד הדואר ביחידתו.
דברי דואר פרטיים, הנשלחים על ידי חיילים, יועברו לצנזורה הצבאית באמצעות בית הדואר שאליו קשורה היחידה.
עם הקמת צה"ל הוקם במאי 1948 "שירות הדואר הצבאי" (תחת אגף האפסנאות) שהפעיל את מערך דואר החיילים במהלך מלחמת העצמאות.
לאחר סוף מלחמת העצמאות, ביוני 1949 הוקמה "יחידת קצין הדואר" (תחת חיל הקשר והתקשוב).
הדואר הצבאי פעל במסגרת היחידה עד שזו נסגרה במרץ 2007. פעילות הדואר הצבאי וחיילי יחידת קצין הדואר עברו אז לגדוד תקשוב "צמרת".
היחידה נסגרה בעקבות הצטמצמות השימוש בדואר הצבאי כאמצעי המרכזי לתקשורת בין החיילים למשפחתם בבית, עקב העלייה בשימוש בטלפונים ניידים.
עיקר הדואר שנשאר בעת סגירת היחידה היה דואר רשמי (הכולל צווי גיוס וצווים לחיילי מילואים), פרסומים צבאיים (ביטאון חיל האוויר, עיתון במחנה, איגרות מפקדים לחיילי מילואים) וחבילות לחיילים (בעיקר לחיילים בטירונות ובהכשרה).
בשנות ה-2000, בהתאם לירידה בשימוש בזמני שלום, כך גם פחתה מעורבות שירות הדואר הצבאי בזמני מלחמה.
גלויות הדואר הצבאי, אשר שימשו את החיילים שבשטח לשלוח דרישת שלום הביתה, נתנו את מקומן ליוזמות אזרחיות של דואר ישראל בשיתוף עם האגודה למען החייל.
כך, במבצע צוק איתן ובמלחמת חרבות ברזל הגיעו לשטחי הכינוס ניידות אשר חילקו גלויות שהופקו במיוחד לחיילים, על מנת שיוכלו לרשום מכתבים ולשלוח אותם למשפחותיהם.
ב-2015 עבר הטיפול בדואר חיילים מחיל הקשר והתקשוב לאחריות יחידת מופת של אגף כוח האדם במטה הכללי.
דואר צ'כיה (בצ'כית: Česká pošta) היא חברת הדואר של הרפובליקה הצ'כית.
דואר צ'כיה נוסדה ב-1 בינואר 1993 בעת פרידת צ'כיה מסלובקיה.
דואר צ'כיה אמונה על משלוח דברי הדואר ברחבי צ'כיה ומחוצה לה, והיא חברה באיגוד הדואר העולמי.
החברה מחזיקה כ-3,400 סניפי דואר ברחבי המדינה.
החברה מעסיקה כ-31 אלף עובדים (2016) והיא החברה השנייה בגודלה במשק הצ'כי.
דום דוארטה דה מנזש (פורטוגזית: Duarte de Meneses; נולד לפני 1488 ומת אחרי 1539) היה אציל פורטוגזי, שירת בצבא ומילא תפקידי ממשל שונים.
מנזש, בנם של ג'ואנה וז'ואאו דה מנזש, הרוזן הראשון מטרוקה, נקרא על שם סבו, דוארטה דה מנזש, הרוזן ה-14 מויאנה.
ב-1508 ירש את אביו בתפקיד מושל טנג'יר ומשל שם בשנים 1508–1521 בתקופה זו הוביל בהצלחה מספר מסעות צבאיים באזור טנג'יר ואף נפצע.
ב-1521 מינה אותו מנואל הראשון, כמושל השישי של המושבות הפורטוגזיות בהודו (Estado da Índia).
להודו הוא הפליג באפריל 1521 בראש ארמדה של 11 קאראקים שלוו על ידי פלגה של ארבע ספינות, מטרת הצי הייתה חופי סין.
מנזש ופמלייתו נחתו בחוף גואה באוגוסט 1521 והוא משל על המושבות הפורטוגזיות בהודו בשנים 1522–1524. תקופת שלטונו נחשבה הרת אסון, עם תבוסות והפסד של שטחים צבאיים כולל ב, ולכן ב-1524 הגיע ואסקו דה גאמה לגואה, הדיח את מנזש ושלח אותו כאסיר לפורטוגל.
מנזש היה אסור קרוב ל-7 שנים ושוחרר לבסוף בהתערבותם של ידידים בעלי השפעה.
ב-1536 טוהר שמו והוא מונה בשנית להיות מושל טנג'יר, מילא את התפקיד בשנים 1536–1539 והוחלף על ידי בנו, ז'ואאו דה מנזש.
נישא לפיליפה דה נורוניה, ממנה היו לו לפחות שני בנים (ז'ואאו ופדרו שהיו שניהם מושלי טנג'יר), בנוסף, גם בנו הלא חוקי פרננדו דה מנזס משל על טנג'יר.
נכדו, שנשא אותו שם, היה המשנה למלך בהודו והמושל ה-14 של הודו הפורטוגזית.
דום דוארטה דה מנזש (פורטוגזית: Duarte de Meneses; 6 בדצמבר 1537 – 4 במאי 1588) היה מושל טנג'יר והמושל ה-30 של המושבות הפורטוגזיות בהודו והמשנה למלך ה-14 למלך הודו.
מנזש נולד בטנג'יר למשפחת אצולה ששלטה כמעט ברצף על המושבה ופיקדה על הצבא הפורטוגזי שהיה מוצב שם.
דוארטה עצמו התמנה למושל ב-1574.
ב-4 באוגוסט 1578, יצא מלך פורטוגל, סבשטיאו למסע צבאי בצפון אפריקה, אך צבאו הובס בקרב אל-קסר אל-כביר וסבשטיאו נעלם בזמן הקרב.
מנזש לקח את הפיקוד על הצבא כאשר המלך נעלם, נפצע ונפל בעצמו בשבי.
דוארטה עמד בראש צוות המשא ומתן על גובה כופר הנפש שישולם עבור כל האצילים הפורטוגזים שהיו בשבי והצליח להשיג תנאים נוחים.
כאשר חזר לפורטוגל קיבל כהוקרה את תפקיד מושל אלגארבה ואת התואר רוזן טרוקה.
ב-18 בפברואר 1584 מונה להיות המושל השלושים של הודו הפורטוגזית וקיבל את התואר המשנה (ה-14 במספר) למלך הודו (אחד מתאריו של מלך פורטוגל).
היה גם האחראי על מקאו שבתקופתו קיבלה מעמד של עיר.
עמד בקשר עם הדאימיו טויוטומי הידיושי ומכתב ששלח לטויוטומי נשמר עד היום.
מנזש החזיק בתפקיד מושל הודו הפורטוגזית עד מותו ב-1588.
דוב אברמסון (נולד ב- 22 ביוני 1975) הוא מעצב ואמן ישראלי, שפועל בעיקר בשדה של התרבות היהודית-ישראלית העכשווית.
דוב אברמסון נולד בארצות הברית.
בשנת 1983 עלה עם משפחתו לישראל.
בתחילה התגוררה המשפחה בערד ואחר כך עברה לירושלים.
בנעוריו למד בישיבה התיכונית "נתיב מאיר" בירושלים.
שירת בצה"ל ביחידה 8200 של חיל המודיעין - תחילה במוצב החרמון, ולאחר מכן כמפקד קורסים בבה"ד 15.
בין השנים 1998 ו-2002 למד במחלקה לתקשורת חזותית ב"בצלאל".
על פרויקט הגמר שלו, עיצוב מחודש לדף התלמוד, זכה אברמסון בפרס ע"ש מרק פלהיים.
את הפרויקט הנחה פרופ' עדי שטרן, אז מרצה במחלקה.
אברמסון הוא בעל תואר שני בהצטיינות יתרה ממכון שכטר למדעי היהדות במסלול האמנויות ביהדות, והוא בוגר מחזור ד' (2021) של תוכנית מנדל למנהיגות בתרבות יהודית במכון מנדל למנהיגות.
בסמוך לסיום לימודיו בבצלאל, הקים אברמסון בירושלים סטודיו לעיצוב המתמחה בפיתוח שפות ויזואליות לארגונים ופרויקטים שעוסקים בתרבות ובזהות יהודית-ישראלית עכשווית.
הסטודיו עיצב בין השאר את הספר "פרקי אבות – פירוש ישראלי חדש" בעריכת אביגדור שנאן (2009), ואת ההגדה של פסח "כולנו מסובין" של קרן תל"י (2013).
החל משנת 2012, התרחבה העשייה של הסטודיו גם לתחומי האיור והאנימציה.
מאז 2013 הסטודיו מאייר מדי שנה מפה של תיקוני ליל שבועות בירושלים המחולק באלפי עותקים בליל החג ברחובות העיר.
ב-2014 הסטודיו יצר את ה"אושפיזות" - קישוט לסוכה המציג 26 נשים מההיסטוריה היהודית והישראלית, כמימד משלים למנהג האושפיזין הגברי המסורתי.
באוקטובר 2017 הסטודיו הציג במתחם התחנה בירושלים את התערוכה "מועדי ב': החגים האבודים של לוח השנה היהודי" שעניינה המועדים המופיעים בטקסט הקדום של מגילת תענית שנעלמו זה מכבר מלוח השנה שלנו.
באוגוסט 2021 אצר אברמסון את התערוכה 'למלאכה' במסגרת פסטיבל אאוטליין - מילים ואיור בירושלים.
התערוכה הציגה פרשנות ויזואלית מחודשת של שלושה-עשר מאיירים ומאיירות לל"ט אבות המלאכה המהווים את רשימת המלאכות האסורות בשבת לפי ההלכה.
התערוכה הוצגה בתחילה על גבי תחנות הרכבת הקלה בציר יפו, ולאחר מכן במשך כשנה בכיכר ספרא בעיר.
בתחום האנימציה, לצד עבודות עבור לקוחות, הסטודיו יצר את סרט האנימציה הקצר "אבא, הלכתי לאיבוד" (2019) על חלל צה"ל יובל הראל במסגרת פרויקט "פנים.
זיכרון" של בית אבי חי, ואת קליפ האנימציה 'ירושלים' (2019) עבור אמן הספוקן וורד פדרו גראס.
יצירתו האמנותית של אברמסון מבקשת לגלות את האפשרויות הטמונות בויזואליה יהודית-ישראלית חדשה ומתחדשת.
על ידי שימוש בטכניקות השואבות מעולם התקשורת החזותית, מציגה יצירתו קירוב של המסורת היהודית אל העולם העכשווי, באופן היוצר בחינה של מסורת אמונתית זו.
בין עבודותיו הידועות "נר מצווה" (2003), יצירה המורכבת מ-613 נרות נשמה ועליהם תוויות של תרי"ג מצוות, והעבודה "יש לנו מניין?" (2005) הבוחנת את גבולות ההכלה של המניין ההלכתי.
בשנת 2013 יצירתו "זמן נקט" על ששת סדרי המשנה חנכה את הגלריה בבניין החדש של מכון שכטר למדעי היהדות בירושלים, וב-2015 הוצגה היצירה "קו 70" - מפה קונספטואלית של העיר ירושלים - על כותלי המצודה שבמוזיאון מגדל דוד בשער יפו.
מעבודותיו באוסף מוזיאון ישראל, המוזיאון היהודי של ניו יורק, המשכן לאמנות עין חרוד ועוד.
אברמסון מלמד במחלקה לתקשורת חזותית במוסררה בית הספר הרב תחומי לאמנות וחברה ע"ש נגר, והוא מכהן כחבר ועד מנהל של הביאנלה של ירושלים.
אברמסון מגדיר עצמו כמי ש'מחובר לעולם היהודי בעבותות של מתח ואהבה', אבל לא כאיש הלכתי.
הוא מתגורר בירושלים, נשוי לשרית, עובדת סוציאלית ומרצה לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית, ואב לשלוש בנות.
2003 פרס ע"ש מרק פלהיים עבור עיצוב טיפוגרפי ייחודי, בצלאל האקדמיה לאומנות ועיצוב, ישראל
2004 שלב הגמר, פרס עדי להבעה יהודית באמנות ובעיצוב, קרן עדי
2006 שלב הגמר, פרס עדי להבעה יהודית באמנות ובעיצוב, קרן עדי
2009 שלב הגמר, פרס עדי להבעה יהודית באמנות ובעיצוב, קרן עדי
2012 פרס אליס שלוי להצטיינות אקדמית, מכון שכטר למדעי היהדות
2019 פרס סרט האנימציה הקצר הטוב ביותר (מפיק), "אבא, הלכתי לאיבוד", פסטיבל הסרטים היהודי, סן דייגו
2019 פרס קליפ האנימציה הטוב ביותר (מפיק), "ירושלים", פסטיבל הסרטים הקצרים, סידני
2021 מענק עמוס עוז להומניזם בירושלים על ציור הקיר "פועלי צדק" באזור התעשייה תלפיות
2023 סרט האנימציה המוזמן הטוב ביותר (מפיק), "מה כל כך קדוש בירושלים", תחרות 'אסיף' בפסטיבל אנימיקס
דואר קפריסין הוא שירות הדואר הרשמי של קפריסין.
דואר קפריסין אמון על משלוח דברי הדואר ברחבי האי ומחוצה לו, וכמו כן על הנפקת הבולים הממלכתית מטעם ממשלת קפריסין.
ראשיתו של דואר קפריסין בעת היות האי מושבת כתר בריטית, משנת 1878, וכן ניתן לראות מורשת זו בתיבות הדואר הבריטיות הפזורות ברחבי קפריסין, שצבען הוחלף לצהוב בזמן שקפריסין קיבלה את עצמאותה בשנת 1960.
דוארטה, מלך פורטוגל, כונה גם הפילוסוף (פורטוגזית: Duarte; 31 באוקטובר 1391 - 9 בספטמבר 1438) היה מלך פורטוגל בין השנים 1433–1438.
דוארטה נולד בליסבון ב-31 באוקטובר 1391, לז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל ופיליפה מלנקסטר, בתם של ג'ון מגונט, דוכס לנקסטר ובלאנש מלנקסטר.
לאחר כיבוש העיר סאוטה בשנת 1415, קיבל דוארטה מאביו את התואר "לורד סאוטה".
בשנת 1433 מת אביו ז'ואאו הראשון, מלך פורטוגל, ודוארטה עלה במקומו לשלטון.
דוארטה דאג ליצור קונצנזוס בממלכה, ולפיכך כינס את הקורטס 5 פעמים במהלך שלטונו.
בעקבות כיבוש סאוטה על ידי הפורטוגזים הפכה העיר ממרכז מסחר אפריקאי משגשג לעיר נוצרית נטושה.
בעצת אחיו אנריקה הספן ופרננדו החליט דוארטה לכבוש אף אותה, על אף התנגדות האפיפיור ואחיו פדרו, דוכס קוימברה וז'ואאו, מושל פורטוגל, ובשנת 1437 יצא כוח פורטוגלי לעבר העיר.
במסגרת הסכמי הכניעה דרשו המוסלמים כי הפורטוגזים יצאו מסאוטה, אך מכיוון שהייתה זו דריסת הרגל הנוצרית היחידה באפריקה, סירב לכך דוארטה בעצת אחיו אנריקה, ופרננדו, אחיו הצעיר של אנריקה שנפל בשבי בניסיונות ההתקפה, נשאר בשבי המוסלמים עד מותו כארבע שנים לאחר מכן.
זמן קצר לאחר מכן מת דוארטה ב-9 בספטמבר 1438, ובנו אפונסו החמישי, מלך פורטוגל עלה לשלטון במקומו.
ב-22 בספטמבר 1428 התחתן דוארטה עם לאונור מאראגון, מלכת פורטוגל, בתם של פרננדו הראשון, מלך אראגון ולאונור אורקה מקסטיליה, רוזנת אלבורקרקה, ממנה היו לו 9 ילדים:
לאונור מפורטוגל, קיסרית האימפריה הרומית הקדושה (1434–1467)
דואר רוסיה או הדואר הרוסי הוא חברה ממשלתית פדרלית, האחראית העיקרית לאספקת שירותי דואר בשטחי הפדרציה הרוסית ומספקת גם שירותי בנקאות.
החברה הוקמה כחברת מניות בשנת 2002 והיא אחראית לאיסוף ואספקת דואר ברוסיה ומחוצה לה, הנפקת בולי דואר והתמחות במתן שירותי בנקאות.
חברת דואר רוסיה חברה באיגוד הדואר העולמי ומהווה יחידת סמך במשרד התקשורת ותקשורת ההמונים של רוסיה.
קודם לכן הייתה כפופה לסוכנות התקשורת הפדרלית.
במרץ 2013 הוכנסה לרשימת העסקים האסטרטגיים וביוני 2018 ממשלת רוסיה החלה ברפורמה ארגונית והפיכת החברה לחברת מניות.
את שירותי הדואר בחצי האי קרים מספקת חברה נפרדת בשם "דואר קרים".
ראשיתו של שירות הדואר הרוסי ב-1516 עם תחילת פעולתו של לשכת הדואר כגוף חצי צבאי שהעביר מכתבים והיה בעל סמכויות גבייה וניהול סדר יומם של העגלונים.
בשנת 1711 עם הקמת משרד הדואר במוסקבה (Московский почтамт) אורגן לראשונה שירות הדואר תחת גוף מאוחד מרכזי.
זמן קצר לאחר מכן הוקמו משרדי דואר בכל ערי האימפריה הרוסית.
פיוטר הגדול אומנם ייסד את משרד ראש הדואר הכללי (генерал-почтмейстера) ב-1721, ואולם רק בשנת 1782 אורגנה והוסדרה פעילות כל משרדי הדואר.
בשנת 1819 הוקמה מחלקת הדואר של משרד הפנים (Почтовый департамент МВД Российской империи) שפעלה עד 1864 שניהלה את מערך הדואר, עם הקמת משרד הדואר והטלגרף.
כאשר בשנים 1884–1917 המחלקה נקראה בשם המינהל הראשי לדואר וטלגרף והייתה כפופה לשר הפנים של רוסיה.
באוקטובר 1917 הוחלט על הקמת הסובנרקום ובמסגרתו משרד ממשלתי לדואר בשם "הקומיסריון העממי לדואר ולטלגרף" (Народный комиссариат почт и телеграфом, Наркомпочтель).
חרף פרוץ מלחמת האזרחים ברוסיה שירותי הדואר המשיכו לתפקד, ועד התפרקות ברית המועצות נוהל מערך שירותי הדואר על ידי הקומיסריון העממי לדואר ולטלגרף, שהפך בשנת 1946 למשרד הדואר והטלגרף ובהמשך מוזג אל תוך משרד התקשורת הסובייטי.
ב-16 בנובמבר 1992 אוקאז של בוריס ילצין איגד את כל שירותי הדואר לרשות הדואר הפדרלית (Федеральное управление почтовой связи) שפעלה תחת משרד התקשורת של רוסיה.
ב-17 באוקטובר 1995 הרשות אורגנה מחדש והפכה לשירות הדואר הפדרלי (Федеральная служба почтовой связи) כשירות הדואר של רוסיה.
באוגוסט 1996 השירות פורק ומוזג אל תוך משרד התקשורת לקראת יישום צעדים לפירוק המונופול הממשלתי בתחום הדואר והפרטתו.
בהתחשב בתפקיד הדואר בהתפתחות ההיסטורית של המדינה, בשנת 1994 הורה נשיא רוסיה בוריס ילצין לציין חג מקצועי של עובדי הדואר - "יום הדואר הרוסי", הנחגג מדי שנה ביום ראשון השני של חודש יולי.
צו נשיאותי נוסף בשנת 1997 החזיר את המסורות הסמליות של הדואר הרוסי עם הוספת הסמל והדגל של רוסיה לסמל הדואר.
בשנת 2002 הוחלט על הפיכת שירות הדואר הפדרלי הרוסי לחברה בבעלות פדרלית בשם "דואר רוסיה".
בשנת 2004 זכתה חברת Elsag Datamat במכרז להקמת מרכז המיון האוטומטי הראשון של דואר רוסיה.
בשנת 2008 מונה אנדריי קזמין, לשעבר מנכ"ל סברבנק למנכ"ל החברה.
בינואר 2009 הוכרז כי קזמין יעזוב את תפקידו כמנכ"ל הדואר הרוסי עקב משבר פיננסי בשל רפורמות שאפתניות שיושמו בצורה גרועה.
משנת 2009 ועד הדחתו במסגרת הרפורמות בשנת 2013 המנכ"ל היה אלכסנדר קיסליוב.
אחריו מונה למנכ"ל דמיטרי סטרשנוב.
בתחילת שנות האלפים חלה עלייה בתלונות.
מספר החבילות מקמעונאים זרים מקוונים זרים עלה בהתמדה מזה מספר שנים.
על פי הערכות של דואר רוסיה עצמו, הזמנות מקמעונאים באינטרנט הועברו לרוסיה בעיקר בחבילות רגילות או רשומות; בשנת 2009 היו 2.3 מיליון, עד שנת 2012 המספר זינק ל-17 מיליון.
ב-6 במרץ 2012 חמש משאיות מגרמניה עמדו בתור לפריקתן בשדה התעופה הבינלאומי ונוקובו.
בסניף הדואר הבינלאומי נערמו 12,300 חבילות, 5,300 חבילות EMS ו-36,000 חבילות בדואר רגיל.
אלפיים חבילות נוספות המתינו לשחרור מהמכס בשדה התעופה הבינלאומי שרמטייבו.
בשנת 2012 הקימה קבוצה של אנשים שאינם מרוצים ממצב העניינים את האתר "anti-Russianpost.ru"; מטרתו הייתה לאפשר למשתמשים להדגיש מקרים של שירות מאכזב או לא מספק מהדואר הרוסי.
באמצע מרץ הלקוחות של הקמעונאים המקוונים פתחו במתקפת דואר זבל הסניף המוסקבאי של רגולטור האינטרנט רוסקומנדזור.
בתקופה זו החברה קיבלה עד 1,000 הודעות מאנשים פרטיים עם תלונות על העברת משלוחים של רכישות שבוצעו בחנויות האינטרנט.
במרץ 2013 דיווח הדואר על ירידה משמעותית בתהליך ההתייעלות.
בהודעה מיוחדת סמנכ"לית הדואר, נינה פטיסובה, אמרה לסוכנות התקשורת הפדרלית ושירות המכס הפדרלי כי עיבוד דואר בינלאומי נמצא במצב קריטי במשרדי המכס בונוקובו ובשדה התעופה הבינלאומי שרמטייבו וגם בסניף הדואר המרכזי במוסקבה.
מנהל שירות הדואר הפדרלי של מחוז וולוגדה אמר: "הסיבה לעיכובים היא לא היעילות שלנו, אלא הלחץ של גורמים חברתיים.
יש לנו יותר מדי תפקידים רשמיים: מסירת פנסיות, של מכתבים ומנויים לעיתונים ומגזינים".
על מנת לשפר את השירותים, חתם ראש הממשלה דמיטרי מדבדב על צו ממשלתי להוציא את הדואר הרוסי מתחום כשירותה של סוכנות התקשורת הפדרלית ולהכפיף אותו ישירות למשרד התקשורת.
כמו כן, באפריל אותה שנה הודח מנכ"ל הדואר, אלכסנדר קיסליוב.
ההנהלה החדשה של החברה, באוקטובר 2013, הכריזה על מטרה שאפתנית של הכפלת הכנסות כדי להפוך את החברה מוכנה להנפקה ציבורית ראשונה בשנת 2018 בכך שהיא תספק גם שירותי בנקאות, תצמצם את מספר הסניפים הלא רווחיים ותתמקד במתן משלוחים מקמעונאים.
על מנת להתמודד עם גידול החבילות, הורחב כושר הייצור במרכזי קליטת הדואר האזוריים, כאשר החברה פתחה מרכזי עיבוד דואר בינלאומיים חדשים במוסקבה בקאזאן, ביקטרינבורג ובנובוסיבירסק.
בנוסף, הדואר הגיע להסכמה עם מפעילי דואר זרים על מיון מראש של משלוח דואר בינלאומי לפי אזור בעוד שהדואר עדיין נמצא במדינת השולח (המיון המוקדם החל בסין, המקור הגדול ביותר לייבוא רוסי), המאפשר הפחתה בזמן אספקה של דואר בינלאומי.
לדוגמה, לאחר פתיחת מרכז חילופי ביקטרינבורג, ניתן להעביר חבילה מסין לסברדלובסק תוך חמישה ימים, כולל השחרור מהמכס.
באוגוסט 2013 השיק הדואר את הטיסה האזורית הראשונה שלו ביקוטיה והוא מחזיק ברשותו 2 מטוסי מטען משלה, עם כוונה לרכישת 7 מטוסים נוספים כדי להפעיל חברת תעופה עצמאית.
זאת במסגרת תוכנית להרחבת הקישורים לאזורים מרוחקים.
סמנכ"ל הדואר, אלכסיי סקאטין, הדגיש ש"יש לשלוח את הדואר בזמן למרות הגאוגרפיה הקשה באזור.
אנו מתחילים לשפר את לוגיסטיקת הדואר באזורים המרוחקים של רוסיה".
בסוף אוקטובר 2013 אישר ראש הממשלה מדבדב את תוכנית הפיתוח של הדואר בפגישה עם שר התקשורת ניקולאי ניקיפורוב.
בין יעדיה היא להפוך את הדואר הרוסי ממודל של "מפעילת דואר מסובסדת" ל"עסק דואר שמקיים את עצמו", מודרניזציה של התשתית הלוגיסטית והפיכת עבודתו ליעילה יותר.
הדואר ייצר שמונה מרכזים עיקריים למיון אוטומטי.
אזורי השירות של כל מרכז יהיה ברדיוס של כ-700 ק"מ.
מספר הסניפים בערים יגדל ומיקום האזורים החדשים ייקבע ברגולציה.
באזורים כפריים יוכנסו סגנונות עבודה חדשים.
הפחתת מספר הסניפים הלא רווחיים מ-14 אלף לכ-8.5 אלף, רובם באזורים כפריים.
בדצמבר 2013 פרסמה הממשלה טיוטה לחוק הפדרלי לתקשורת דואר, שצפוי היה להיות מאושר באביב 2014. באותה שנה אמור היה הדואר להתחיל בפריסת מערכת ERP מאוחדת - מערך יישומים משולבים המאפשר ליצור מערכת סביבה אחת לאוטומציה של תכנון, חשבונאות, בקרה וניתוח של כל פעולות הליבה העסקיות בשירות הדואר.
בספטמבר 2013 סגן שר התקשורת מיכאיל ארייבייב אמר כי אחת הבעיות העיקריות של הדואר הרוסי היא היעדר מערכת מידע מאוחדת הפועלת במשרד המרכזי ובכל הסניפים.
מערכת זו אורגנה עד 2016 וב-6 במרץ 2016 הדואר הרוסי השיק אתר אינטרנט חדש.
ב-1 באוקטובר 2019 הדואר הפך מחברה פדרלית ממשלתית לחברת מניות בשם "דואר רוסיה", כחלק מרפורמה וארגון מחודש ומניותיו מונפקות בבורסת מוסקבה.
במאי 2020 החברה חתמה על חוזה מול תאגיד VEB להעברת מטה החברה למתחם VEB ארנה, אצטדיונה הבייתי של צסק"א מוסקבה, כאשר השטח המושכר מגיע לגודל של 37,000 מ"ר.
במסגרת הרפורמה בדואר, השירות עבר התייעלות שהתבטא בצמצום תורים בסניפים ומהירות אספקת חבילות תוך השקעה מרבית באימוץ טכנולוגיות חדשות.
במהלך מגפת הקורונה ברוסיה, מספר המכתבים הנשלחים הצטמצם אך עומס העבודה לא פחת, כשמספר החבילות הנשלחות עלה, כשיותר ויותר צרכנים עברו לקניה מקוונת בשל הנחיות הריחוק החברתי וחשש מהדבקה ועובדים רבים נעדרו בנסיבות הקשורות למגפה והעומס דחף את העובדים הנותרים לעבוד שעות נוספות, דבר שהביא לעיכוב ניכר בהגעת משלוחים וחבילות.
באוגוסט 2020 עם החזרת מרבית השירותים במדינה לפעילות, הדואר הרוסי יצא בפיצוי ללקוחות ואפשר להם משלוח חינם למי שנפגע מהשירות בימי הסגר.
בדומה לשירותים מקבילים בעולם, שירות הדואר סופג ביקורת רבה על היותו שירות איטי, עד כדי כך שבתחילת שנת 2010 זמן הגעת משלוחים בינלאומיים עמד בממוצע על חודשיים, מה שהוביל למשבר גדול, עם מספר קשיים ברכישות חבילות זרות מהאינטרנט וביקורות לא מחמיאות רבות.
איטיות הגעת המשלוחים נפתרה לבסוף באפריל 2010 ומאז, על פי נתוני משרד התקשורת הרוסי, עד 20% בלבד מכלל דברי הדואר נמסרים באיחור.
בפברואר 2013 קרן דעת הציבור FOM ערכה סקר טלפוני, ולפיו 31% מלקוחות הדואר ציינו כי שירותי המשלוח איטיים.
חוסר שביעות הרצון המרבי ממהירות משלוח הדואר נרשם במוסקבה - 56%.
אמנם החיסרון העיקרי של הדואר, לדברי המשיבים, הוא לא מהירות המסירה, אלא רמת השירות (יחס הצוות, מראה הסניף, יעילות).
באופן כללי, 19% מכלל הנשאלים אינם מרוצים מאיכות העבודה של הדואר הרוסי.
לדברי שירות ההוצאה לפועל הפדרלי, במספר מקרים, בשל הפרת מועד מסירת הודעות בתי המשפט על ידי הדואר הרוסי, נאלצו המפקחים להפעיל אמצעים עצמאיים להבאת אזרחים לבית המשפט.
בשנת 2009, קוד הפדרציה הרוסית לעבירות מנהליות הציג את סעיף 13.26 "הפרת התנאים ו (או) נוהל המסירה (מסירת) הודעות בית המשפט לנמען", הקובע עונשים בצורת קנס לפקידים בסכום של חמש מאות עד אלף רובלים ולגופים משפטיים - מחמשת אלפים לעשרת אלפים רובל.
מעת לעת, פורצות שערוריות שונות בשל העובדה שעובדי "דואר רוסיה" זורקים או הורסים דברי דואר.
עם זאת, מאז 2019 דואר רוסיה נכלל במסגרת רפורמה משמעותית שנועדה להפריט את השירות ולדברי הנהלת דואר רוסיה, שירות הדואר צמצם את זמן מסירת הדואר, כאשר מסירת חבילה מסין מתבצעת תוך שבוע ימים.
בינואר 2020 נערך סקר של המרכז הרוסי לחקר דעת הקהל WCIOM לפיו נודע שלרוסים עדיין יש תלונות על עבודתם של עובדי הדואר, אך ישנם יותר ויותר אזרחים שמציינים שזה משתנה לטובה.
בסוף שנת 2019, שיעור שביעות הרצון של הדואר עלה מ-75% ל-79% וחלקם של אלה שאינם מרוצים מעבודת הדואר, ירד מ-18% ל-13% ואחוז הנשאלים שלא היו מרוצים מאיכות שירותי החברה ירד מעט: 5% לעומת 6%, שנה קודם לכן.
המשיבים שציינו שיפור בעבודת הדואר הזכירו כי התורים בסניפים וזמני אספקה של החבילות צומצמו ואיכות השירות גדלה.
ב-2019 תושבי מוסקבה הדגישו את שיפור השירות ואחוז המשיבים שהיו מרוצים מהדואר עלה מ-45% ל-60% והצמיחה נצפתה גם בכל שאר הערים.
אם בשנת 2018, 53% מתושבי הכפר אמרו שסניף הדואר החל לעבוד טוב יותר, הרי שבשנת 2019 - רק 48% הבחינו בשיפור.
משתתפי הסקר העריכו באופן חיובי את השינויים בעבודת הדואר וציינו את הרחבת מגוון השירותים הניתנים על ידי החברה.
בפרט, היכולת לעקוב אחר משלוחים באינטרנט.
מפעילת הדואר פיתחה שירותים דיגיטליים, כדי לשלוט במסלול המלא של פריט דואר או לקבל התראות על מסירת התכתובות.
זאת במסגרת רפורמה בדואר שבה השירות משקיע יותר בטכנולוגיות מידע ובמתן שירותים דיגיטליים.
בשנת 2019, דואר רוסיה צמצם את זמן המסירה של דואר רשום ב-7,800 יעדים במדינה.
כשזמן האספקה מערים עם אוכלוסייה של למעלה ממאה אלף איש ובכיוון ההפוך ירד במקרים מסוימים ב-40 עד 50%.
הדואר הרוסי יצר רשת drop-off של נקודות, שם הוא מקבל קבוצות גדולות של חבילות עם הזמנות, כולל אלה המוצגות במרקטפלייס.
כמו כן, החברה תספק שירות הגשמה לחברות מסחר באינטרנט על בסיס מרכזי הלוגיסטיקה שלה.
מאז 2022, הדואר הרוסי ב-75 ערים מספק למוכרים של מרקטפלייס שירות להעברת סחורות למחסנים של מקומות מסחר.
במאי 2022 דואר רוסיה ו-OJSC RZD השיקו את רכבת המכולות הדואר הראשונה רוסיה במסלול מוסקבה ולדיווסטוק.
השירות מתמקד בהובלת דואר, כמו גם מטען מסחרי.
ביוני 2022 השיקה החברה משלוח של 60 דקות מחנויות קמעונאיות ומקוונות.
היא מתכננת לספק לקמעונאים את שליחיהם ותשתיות ה-IT שלה, כאשר החנויות עצמן יטופלו במכירות.
החל מ-1 בספטמבר 2022 כרטיסי הלוטו של סטולוטו הפסיקו להימכר דרך דואר רוסיה (40 אלף סניפים).
למרות הירידה של 36%, מספר נקודות ההפצה של "סטולוטו" היה כ-70 אלף.
בראש דואר רוסיה עומד המנכ"ל שאליו כפופים אגפי החברה.
המטה המרכזי מורכב מ-22 מחלקות ו-10 יחידות מטה טריטוריאליות:
משרדי הדואר הטריטוריאליים מתחלקים ל-85 סניפים אזוריים ויחידות סמך מרכזיות:
EMS דואר רוסיה (EMS Почта России), חברת שילוח מהיר;
Russian Post — סניף החברה בברלין.
הוקם בשנת 2015 בשיתוף פעולה עם בנק VTB.
דוב הבלוצ'יסטן (מכונה גם הדוב השחור הפקיסטני; שם מדעי: Ursus thibetanus gedrosianus) הוא תת-מין של הדוב השחור האסייתי שנמצא בהרי בלוצ'יסטן שבדרום פקיסטן ואיראן.
לדוב בלוצ'יסטן פרווה דקה במיוחד עבור דוב שחור אסייתי, בגלל שהוא נמצא באקלים חם יותר מאשר תת-המינים האחרים של המין, שחלקם חיים בהרי ההימלאיה באקלים הרבה יותר קר.
דוב הבלוצ'יסטן אוכל פירות הרבה יותר מאשר שאר תת-המינים, והוא אוהב לאכול תאנים ובננות.
דוב בלוצ'יסטן קטן בממדיו לעומת תת-המינים האחרים ופרוותו מגוונת יותר בצבעה שעשוי להיות כתום אדמדם או שחור עמוק.
מאפיין נוסף של הדוב בלוצ'יסטן הוא שיש לו כתם חזה כהה יותר מאשר תת-מינים אחרים, ושיש לו ראש קטן יותר, אבל עדיין יש לו את רעמת השיערות המסתעפת מעל ראשו.
דוארטה נונו, דוכס ברגנסה (בפורטוגזית: Duarte Nuno de Bragança; 23 בספטמבר 1907 - 24 בדצמבר 1976) היה התובע המיגליסטי לכס המלוכה של פורטוגל בין השנים 1920–1976, והוא השתמש בתואר דוכס ברגנסה.
דוארטה נונו נולד ב-23 בספטמבר 1907 בזיבנשטיין, למיגל, דוכס ברגנסה, בנו של מיגל הראשון, מלך פורטוגל, ולמריה תרזה, נסיכת לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג, בתם של קרל, נסיך לוונשטיין-ורטהיים-רוזנברג וסופיה, נסיכת ליכטנשטיין.
על פי חוק הגירוש הפורטוגלי של 1834 והחוקה של 1838, נאסר על משפחתו להיכנס לפורטוגל, אולם הם כן החזיקו באזרחות פורטוגזית.
בשנת 1919 מת אחיו פרנסיסקו ז'ואאו, נסיך ברגנסה, ובשנת 1920 ויתר אביו על טענותיו כמלך פורטוגל, לאחר מריבות עם בנו הבכור (שהתחתן בנישואים מורגנטיים עם יורשת אמריקאית), לטובת בנו השלישי, דוארטה נונו, שהיה אז בן 13.
דוארטה נונו סיים את לימודי התיכון שלו ברגנסבורג, ולאחר מכן הוא קיבל תואר במדעי החקלאות מאוניברסיטת טולוז.
למרות שהיה אסור לו להיכנס לפורטוגל, בשל חוק הגלות נגד צאצאי מיגל הראשון, הוא ביקר במדינה בסתר בשנת 1929.
ב-15 באוקטובר 1942 התחתן דוארטה נונו עם מריה פרנסיסקה, נסיכת אורליאן-ברגנסה, בתם של פדרו דה אלקנטארה, נסיך גראו-פארה ואלז'בייטה, רוזנת דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ, ובכך איחד למעשה את שני הענפים היריבים של בית ברגנסה.
בשנת 1950 בוטלו חוקי הגירוש נגדו, אולם בשל תאונת דרכים קשה הוא עבר להתגורר בפורטוגל רק בשנת 1952. בשנת 1951 בעקבות מותו של הנשיא אוסקר כרמונה, ניסה דוארטה נונו להביא להחזרת המונרכיה בפורטוגל, אולם המהלך נכשל בשל התנגדותו של סלזר.
בשנת 1968 מתה אשתו, וב-24 בדצמבר 1976 מת דוארטה נונו בביתו בליסבון, ובנו דוארטה פיו, דוכס ברגנסה ירש את תאריו.
ב-15 באוקטובר 1942 התחתן דוארטה נונו עם מריה פרנסיסקה, נסיכת אורליאן-ברגנסה, בתם של פדרו דה אלקנטארה, נסיך גראו-פארה ואלז'בייטה, רוזנת דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ, ממנה נולדו לו שלושה ילדים:
דוארטה פיו, דוכס ברגנסה (נולד ב-1945).
האינפנטה מיגל, דוכס ויזאו (נולד ב-1946).
דוארטה פיו, דוכס ברגנסה (בפורטוגזית: Miguel Januário de Bragança; נולד ב-15 במאי 1945) הוא התובע לכס המלוכה של פורטוגל משנת 1976, והוא משתמש בתואר דוכס ברגנסה.
דוארטה פיו נולד ב-15 במאי 1945 בברן, לדוארטה נונו, דוכס ברגנסה, נכדו של מיגל הראשון, מלך פורטוגל, ולמריה פרנסיסקה מאורליאן-ברגנסה, דוכסית ברגנסה, בתם של פדרו דה אלקנטארה, נסיך גראו-פארה ואלז'בייטה, רוזנת דוברז'נסקי דה דוברז'ניץ.
סנדקיו היו האפיפיור פיוס השנים עשר, המלכה האלמנה אמלי ודודתו הגדולה האינפנטה אדלגונדס, דוכסית גואימראס.
בשנת 1950 בוטלו חוקי הגירוש נגד משפחתו, אולם בשל תאונת דרכים קשה שעבר אביו הם עברו להתגורר בפורטוגל רק בשנת 1952.
בין השנים 1957–1959 למד דוארטה ב-Colégio Nun'Álvres בסנטו טירסו.
הוא החל את לימודיו במכללה הצבאית בליסבון בשנת 1960, ולאחר מכן הוא למד במכון העליון לאגרונומיה (כיום חלק מהאוניברסיטה הטכנית של ליסבון) ולאחר מכן במכון ללימודים מתקדמים של אוניברסיטת ז'נבה.
דוארטה שירת כטייס מסוקים בחיל האוויר הפורטוגזי באנגולה הפורטוגזית בשנים 1968–1971 בזמן מלחמת המושבות הפורטוגזית.
בשנת 1972 הוא השתתף בארגון קבוצה אנגולית רב-אתנית של מועמדים לאספה הלאומית.
הדבר גרם לגירושו מאנגולה בפקודתו של ראש הממשלה מרסלו קאטאנו.
בשנת 1976 מת אביו דוארטה נונו, דוכס ברגנסה, ודוארטה פיו ירש את תאריו.
דוארטה היה תומך נלהב במאבק העצמאות של מזרח טימור, אשר נכבשה על ידי אינדונזיה בשנת 1975, ובשנת 2012 הוא קיבל כהוקרה על תמיכתו אזרחות מזרח טימורית.
בתפקידו כנשיא קרן המלך מנואל השני, דוארטה פיו משתתף לעיתים קרובות בקהילת המדינות הדוברות פורטוגזית, ארגון בין-ממשלתי למען ידידות כלכלית, פוליטית ותרבותית בין פורטוגל לבין מושבות רבות שלה בעבר.
כמו כן, דוארטה נוסע ומבקר לעיתים קרובות במדינות שונות, כחלק מפעילות תרבותית ודתית.
כמו כן, מדי שנה ב-1 בדצמבר נואם דוארטה פיו, לרגל יום הזיכרון למלחמת השיקום הפורטוגזית, שבה השתחררה פורטוגל מעולו של בית הבסבורג, וחזרה להיות עצמאית תחת שלטונם של בית ברגנסה.
ב-13 במאי 1995 התחתן דוארטה פיו עם איזבל אינש קסטרו קובליו ארדיה, בתם של ז'ורז'ה דה ארדיה ורקל לאונור פנחיירו קורבלו.
הטקס נערך בליסבון, והיה טקס הנישואין הראשון של בן משפחת המלוכה הפורטוגזית שנערך בליסבון, מאז חתונתו של קרלוש הראשון, מלך פורטוגל בשנת 1886. בטקס השתתפו בין השאר, פיליפ, דוכס בראבנט, אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג, הנסיכה מרגריטה, דוכסית סוריה, נשיא פורטוגל מריו סוארש, וראש הממשלה אניבל קבאקו סילבה.
הרב דב בער צאמבער (צוֹמְבֶּר; בגרמנית: Bernhard Zomber; תקפ"א-תרמ"ד 1821–1884) היה רב חוקר ודיין בעיר ברלין.
נולד בלאסק בשנת תקפ"א (1821), למד מפי רבי יעקב שמחה רפיש ורבי יעקב אטלינגר.
למד בחברותא עם הרב מיכאל זקש.
בשנת תרל"א (1871) מונה למורה ראשי ללימודי התלמוד בבית המדרש לרבנים בברלין [אולם בפועל בית המדרש לא נפתח עד שנת תרל"ד (1874)].
בשנת תר"כ הוציא לאור לראשונה [יחד עם אפרים הערץ] את ספר שיטה מקובצת על מסכת נדרים, הקדמתו והגהותיו לספר זה נדפסו גם במהדורות הבאות של הספר.
בשנת תרכ"ד (1864) הוציא לאור מכת"י הלכות פסחים לרבי יצחק אבן גיאת, עם ביאור דבר הלכה.
בשנת תרכ"ז (1867) הדפיס קונטרס בשם "מאמר על פירוש רש"י להמסכתות נדרים ומועד קטן" להוכיח כי פירוש רש"י למסכת מועד קטן הוא אכן מאת רש"י.
בשנת תר"ל (1870) הדפיס קונטרס בשם "מורה דרך" להוכיח את ייחוסו של פירוש רש"י על מסכת מועד קטן.
הרב נתן נטע רבינוביץ השיב על דבריו בקונטרס "מורה המורה".
כתבים נוספים ממנו נדפסו בכתבי העת של אותה תקופה, כגון המגיד.
דוב אינגרסוס (שם מדעי: Ursus ingressus) הוא מין נכחד של דוב פרהיסטורי, שחי בתקופת הפליסטוקן במרכז אירופה.
המאובנים שלו התגלו באוסטריה במערת גמזולזן (Gamssulzen Cave), ממנה קיבל את שמו העממי: "דוב מערת גמזולזן".
הדוב הוגדר למדע ב-2004 וממצאיו דמו לשרידי דוב חום.
ממצאיו התגלו באזורים גבוהים באירופה ובעיקר בהרי האלפים, הרי אורל וברכס ההררי שוויבישה אלב בגרמניה.
עם זאת הוא כנראה הותאם גם לאקלימים יבשים יחסית.
דוב זה התקיים בסוף הפליסטוקן שהיה בעל מבנה רגליים חזקות ושריריות ובצורתו דמה לדוב המערות.
הוא הגיע למשקל של 150 עד 500 ק"ג, כך שהיה מעט קטן יותר מהדוב שעלה לעיתים על 1 טון אך לרוב שקל 350 עד 600 ק"ג.
המדענים חלוקים האם דוב זה היה צמחוני שהתבסס על עשבים כמו דוב המערות או שהיה אוכל-כול כמו הדוב החום.
מרבית המדענים סוברים שדוב זה ניזון בדומה לדוב המערות אך כאשר התנאים השתנו הוא גיוון בתפריטו.
עם זאת הוא היה היפוקרניבור שמיעט באכילת בשר.
דוב זה חי במערות שמנעו ממנו לקפוא בתקופת הקרח ובהם הוא התחמם.
עם זאת ממצאים מגרמניה של שבר בגולגולת שנגרם מנשיכת טורף אחר - כנראה אריה מערות או צבוע מערות מראים שלעיתים היו נוצרים מלחמות על אתרי המחסה שלעיתים הדוב הפסיד בהם לטורפים אחרים.
דוב זה התפתח מהמין דוב דנינגרי לצד דוב המערות בטווח שנים מוערך של לפני 173,000 עד 414,000 שנה כשחלק מהחוקרים חושבים שהתפתחו לפני 600,000 שנים.
ישנם חוקרים הרואים בשני הדובים תת-מינים של דוב דנינגרי.
הוא חי עד שהמאובנים האחרונים תוארכו ללפני 30,000 שנה, ממש לפני סיום תקופת הקרח.
הדוב נכחד אולי כתוצאה משינויי אקלים גדולים או שניצוד או נדחק בידי שבטים אנושיים עד להכחדתו.
דוב אטרוסכוס (שם מדעי: Ursus etruscus) הוא מין נכחד של דוב פרהיסטורי, שחי בתקופת הפליוקן והפליסטוקן באירופה, אסיה וצפון אפריקה שלפני 5.3-0.1 מיליון שנה מזמננו.
ממצאיו התגלו במספר אזורים ביניהם בצרפת, ספרד, יוון, מרוקו, קרואטיה, טוסקנה שבאיטליה, ישראל, טג'יקיסטן, גאורגיה ולאורך רוסיה.
הממצאים הוגדרו לראשונה בידי החוקר הצרפתי ז'ורז' קיוויה ב-1823.
דוב זה התפתח מדוב המינימוס האירופי שאולי היה גם מאבות הדוב החום ודוב המערות.
הוא נמצא לאורך אירופה, בייחוד סביב הערבה האירואסייתית הגדולה ואולי היה מותאם לחיים במישורים הגדולים, בהם מזון מועט יחסית.
בניגוד לדובים המודרניים הוא היה בעל לסת מלאה במלתעות מעוצבות, תכונה שקיבל מדובים פרימיטיביים יותר כמו האורסאווס.
כמה מהחוקרים רואים במין זה את אביו הקדמון של הדוב השחור האסייתי החי כיום.
דואר קרים הוא חברה ממשלתית פדרלית שמבצעת שירותי דואר בחצי האי קרים.
החברה נוסדה בשנת 2014, לאחר סיפוח חצי האי אל רוסיה.
היא איננה חברה באיגוד הדואר העולמי.
אחת המשימות שלה היא לשלב את מערכת הדואר של חצי האי קרים עם זו של רוסיה.
כאשר דואר אוקראינה הפסיקה לקבל דואר וחבילות המיועדות לקרים באפריל 2014.
החברה נוצרה מתוך דואר קרים (Кримпошта) ודואר סבסטופול (Севастополь пошта), שני גופים בניהול מקומי שאוגדו לחברה אחת בבעלות פדרלית בדצמבר 2014. החברה נועדה במקור להתקיים רק לתקופת מעבר קצרה, ולאחר מכן להתמזג לדואר הרוסי, אך בפועל ממשיכה להתקיים כחברת בת של הדואר הרוסי.
תאגיד דואר קנדה , בפשטות "דואר קנדה" (Postes Canada בצרפתית, או Canada Post באנגלית), הוא תאגיד ממשלתי המתפקד כמפעיל הדואר העיקרי בקנדה.
במקור נקרא בשם הדואר המלכותי של קנדה (ונקרא גם בשם מחלקת משרד הדואר של ממשלת קנדה, בעת שנוסדה בשנת 1867), מיתוג מחדש בשנות ה-60 של המאה ה-20 הביא לשינוי השם ל"דואר קנדה", למרות שהגוף עדיין לא הופרד מהממשלה.
ב-16 באוקטובר 1981 נכנס לתוקפו חוק דואר קנדה שביטל את מחלקת הדואר ויצר את התאגיד כגוף המספק שירות דואר.
הדבר נועד לקבוע כיוון חדש לשירות הדואר על ידי הבטחת הביטחון הכלכלי ועצמאותו של הדואר.
דואר קנדה מספק שירות ליותר מ-16 מיליון כתובות ומסר כמעט 8.4 מיליארד פריטים בשנת 2016 וההכנסות הכוללות מפעילותו הגיעו ל-7.88 מיליארד דולר.
המסירה מתבצעת באמצעות שירות מסורתי "עד הדלת" ומסירה ריכוזית על ידי 25,000 דוורים, באמצעות צי של 13,000 כלי רכב.
ישנם יותר מ-6,200 סניפי דואר ברחבי קנדה, שילוב של משרדי חברות וזיכיונות פרטיים המופעלים על ידי קמעונאים, כמו בתי מרקחת.
מבחינת שטח השירות, דואר קנדה מספק שטח גדול יותר משירות הדואר של כל מדינה אחרת, כולל רוסיה (שם השירות בסיביר מוגבל בעיקר לקהילות לאורך הרכבת).
נכון לשנת 2004, כמעט 843,000 לקוחות קנדים כפריים קיבלו שירותי משלוח דואר עד למקום המגורים.
דואר קנדה פועל כקבוצת חברות בשם קבוצת דואר קנדה, המעסיקה כ-64,000 עובדים במשרה מלאה וחלקית.
בשנת 2000 דואר קנדה הקימה חברה בשם Epost, שאפשרה ללקוחות לקבל את חשבונם באופן מקוון בחינם.
בשנת 2007 השירות מוזג אל תוך שירות הדואר.
1957 ד"ר מוריס לוי ממציא את סדרן הדואר האוטומטי, שיכול לטפל ב-200,000 מכתבים בשעה.
דואר קנדה מכריז על תוכניות לבחון האם להמשיך בשירותי משלוח דואר פרטיים לכפרים ול-843,000 לקוחות קנדים או לא.
2013 דואר קנדה מודיע על השלמת משלוח הדואר מדלת לדלת במרכזים עירוניים, ומכריז על עליית מחיר הבול מ-0.63 $ ל-1 $ (0.85 $ בתפזורת).
מכירות החותמת הושעו עד לאחר עליית התעריפים במרץ 2014.
דואר קנדה מקבל מיליוני מכתבים המופנים לסנטה קלאוס בכל שנה, עם מיקוד ייעודי מיוחד, H0H 0H0. כ-15,000 עובדים מאוגדים בהווה ובגמלאות מגיבים בשפות רבות לכל מכתב שהתקבל ומתחזה לסנטה.
במהלך 27 השנים האחרונות נכתבו יותר מ-15 מיליון מכתבים על ידי מתנדבים.
בשנת 2001 החל דואר קנדה לקבל הודעות דואר אלקטרוני לסנטה.
בשנת 1974, שלושה מעובדי דואר קנדה החלו להשיב לדואר שהופנה לסנטה במונטריאול, קוויבק.
בשנת 1982, הדואר פרש את היוזמה ברחבי קנדה והתחייב שכל מכתב שנשלח יקבל תשובה.
אין צורך בחותמת בעת שליחת מכתב לסנטה קלאוס.
דואר קנדה מקבל גם מכתבים לאלוהים, ולעיתים גם לארנב הפסחא.
דובבוש (באוקראינית: Довбуш) הוא סרט היסטורי אוקראיני שביים אולס סאנין, המבוסס על חייו של אחד ממנהיגי הקרפטים אולכסה דוב-בוש.
הסרט הוא אחד הסרטים היקרים ביותר בתולדות הקולנוע האוקראיני עם תקציב משוער של מעל 90 מיליון הריבניה.
זהו העיבוד הקולנועי השלישי על דמותו של דוב-בוש אחרי הסרטים "אולכסה דוב-בוש" משנת 1959 בבימויו של ויקטור איוואנוב עם אפאנסיי קוצ'טקוב בתפקיד הראשי ו"אגדת הקרפטים" משנת 2018 בבימויו של סרהיי סקבון עם ולרי חארצ'ישין
תחילת המאה ה-18. שלטונם האכזרי של הפולנים מאלץ את האיכרים לברוח אל ההרים.
שני אחים, אולכסה ואיוואן דוב-בוש, מוגדרים כמחוץ לחוק והופכים למורדים.
בחיפוש אחר נקמה באדונים שרצחו את הוריהם, האחים הופכים אויבים זה לזה.
אחד שואף לעושר, השני לצדק.
האיכרים מתחילים בהתקוממות בראשות אולכסה.
הפולנים מצדם עושה הכל כדי להרוס את דוב-בוש.
האגדה על האביר מהקרפטים גדלה.
אגדה המעניקה השראה לדורותיהם של אלה הנאבקים על חירות ארצם.
על כוחו ואהבתו של אולכסה דוב-בוש, על בגידה ועוול.
סרגיי סטרלניקוב - אולכסה דוב-בוש
אלכסיי גנטקובסקי - איוואן דוב-בוש
רוסטיסלב דרז'יפילסקי - פראביצה, מחנכו של איוואן דוב-בוש
תקופת הצילומים החלה באוגוסט 2018. תחילה הופסקו מסיבות טכניות, מאוחר יותר עקב מגבלות הקורונה, בעקבות פרוץ מגפת הקורונה באוקראינה.
בסופו של דבר, הצילומים החלו בתחילת יוני 2021.
צילומים בקנה מידה מלא התקיימו בקרפטים, באזור טרנופול וקייב.
בין המיקומים ניתן למצוא טירות עתיקות (בפרט אחוזת סבירסקי) ואתרים היסטוריים אחרים שסייעו ביצירת האווירה של המחצית הראשונה של המאה ה-18.
דואר ניו זילנד היא חברה בבעלות המדינה האחראית על מתן שירותי הדואר בניו זילנד.
החברה הוקמה ב-1 באפריל 1987 בעקבות ארגון מחדש של שרותי הדואר במדינה.
שרותי הדואר בניו זילנד החלו לפעול זמן קצר לאחר הגעת ויליאם הובסון לאי.
עד לשנת 1845 הוקמו משרדי דואר במספר יישובים.
פעם בחודש פעל שרות דואר באוניה לסידני ומשם לשאר העולם.
בתחילת המאה ה-20 החברה כללה כ-1,700 סניפים.
בשנת 1930 החלו שרותי דואר אוויר.
באותה תקופה בנוסף לשרותי דואר החברה סיפקה שרותי רישום לידות, פטירות וטקסי נישואין, רישום מכוניות, אגרות טלוויזיה ודיווחי על מזג האוויר.
תופעה ייחודית הייתה הנפקת בול ביטוח חיים עבור תשלומים למחלקת ביטוח ממשלתית שבוצע בין השנים 1891–1981. במשך תקופה ארוכה דואר היה המעסיק הגדול במדינה.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 התברר שקיים ניגוד אינטרסים בין השירותים השונים (דואר, תקשורת, בנק הדואר) של החברה.
בהתאם לכך בשנת 1987 הוחלט על פיצול התחומים השונים והוקמה החברה הנוכחית.
בהמשך תחומי התקשות והבנקאות הופרטו.
כבר בשנה הראשונה של קיומה, החברה הנפרדת עברה מהפסד לרווח של 72 מיליון דולר ניו זילנדי.
בשנת 1988 כ-600 סניפי דואר ברחבי המדינה נסגרו.
בשנת 2019 עבדו בחברה 4,778 אנשים והיא סיימה את השנה עם רווח של 912 מיליון דולר ניו זילנדי.
דואר ניו זילנד אחראי על הנפקת בולים.
הבול הראשון הנפק בשנת 1855.
בין השירותים הנוספים שדואר ממשיך לספק למדינה הוא ניהול רשימת בוחרים.
דואר מידלמוסט היא סדרת טלוויזיה קומית מונפשת אמריקאית, שנוצרה על ידי ג'ון טראביק השלישי ושודרה בערוץ ניקלודיאון.
העונה הראשונה התחילה ב-9 ביולי 2021 והסתיימה ב-1 באוגוסט 2022. העונה השנייה התחילה ב-2 באוגוסט 2022 והסתיימה ב-21 באוקטובר 2022. בשנת 2023 הכריזו שהסדרה לא תמשיך לעונה נוספת.
ב-28 במרץ 2024, הסדרה הוסרה מהשירות פרמאונט+ כחלק מ"החלטה אסטרטגית להתמקד בתוכן עם משיכה גלובלית המונית".
בישראל הסדרה הוסרה מה-VOD של ערוץ ניקלודיאון בחודש אפריל כנראה מאותה החלטה.
עלילותיהם של פארקר ענן הגשם לשעבר וחבריו אנגוס וראסל, שעושים יחדיו שליחויות דואר ברחבי הר מידלמוסט, וההרפתקאות אותם הם עוברים.
הדיבוב העברי בוים על-ידי תומר שביט (פרקים 1 עד 6, פרק 21 ואילך), רועי רגב ומני אסיקנד (פרקים 7 עד 20), והופק על ידי ענבר שטגר עזרא באולפני דאבי דאב.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתפרקר ג'יי ענןבקי רובינסוןשיר כהןאנגוס רוי שאקלטוןג'ון דימאג'יותמיר גינזבורגראש העיר פיבקולטון דאןערן מורריאןג'וני פמברטואורי זלצמןליליקירןשירלי לילוגברת פאםקמאלי מינטררונה בקרמןאריאלמיכאלה דיץאלונה אלכסנדרדמויות נוספותליאור חקון גילן שחף ביצוע שיר הפתיחהטיש ומאט מהפיסער בדישי גילן שחף קימיה דוסון גילן שחףAJJ Rozwell Kid
ב-16 ביוני 2020, הוכרז כי ניקלודיאון הזמינו את הסדרה מאחד מבמאי הסדרה "בובספוג מכנסמרובע", ג'ון טראביק השלישי.
הסדרה בת 20 הפרקים הופקה על ידי אולפני ההנפשה של ניקלודיאון, כאשר העבודה נעשתה מרחוק במהלך מגפת הקורונה.
האנימציה נעשתה על ידי Yowza!
ב-18 במרץ 2021, נחשף כי הסדרה תעלה לאקרנים ביולי של אותה שנה.
ב-17 ביוני 2021, הוכרז כי הסדרה תעלה לאקרנים ב-9 ביולי, והטריילר הראשון לסדרה הופץ.
ב-24 במרץ 2022, הסדרה חודשה לעונה שנייה בת 13 פרקים, ששודרה לראשונה ב-2 באוגוסט 2022.
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל פרקים מלאיםפרקים משנייםשידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרון120389 ביולי 20211 באוגוסט 202217 באוקטובר 202127 באפריל 2022213242 באוגוסט 202221 באוקטובר 202222 בינואר 20237 בפברואר 2023
מספר הפרק (בסדרה)מספר הפרק (בעונה)שם הפרק באנגליתשם הפרק בעבריתתאריך שידור מקורי תאריך שידור בישראל 11-א'First Deliveryמסירה ראשונה9 ביולי 202117 באוקטובר 20211-ב'Chore or Lessמטלות או לא להיות22-א'BURT!
מספר הפרקשם הפרק באנגליתתאריך שידור בארצות הברית 1-א'Challenges11 ביוני 20211-ב'Unboxing2-א'DIY18 ביוני 20212-ב'Travel Brochure3-א'Welcome25 ביוני 20213-ב'Skip Ads
הרב ד"ר דוב אריה (ברנהרד לבל) ריטר (ריטטער; Ritter; ה'תרט"ו – כ"ו בכסלו ה'תרצ"ו, דצמבר 1935) היה רבה של רוטרדם, חוקר תורני, ומנהיג יהודי-אורתודוקסי בהולנד.
בלט בעמדותיו העקרוניות ובמאבקים הדתיים הפנים-אורתודוקסיים שניהל בהולנד ומחוצה לה, ואף עזב את משרת הרבנות כמחאה על נישואי התערובת הגואים בהולנד בימיו.
נודע גם בזכות היותו בין הראשונים שזיהו את זיופו של הירושלמי על סדר קדשים ולחמו בפומבי בתלמוד הירושלמי המזויף.
נולד בריינסדורף שבשלזיה (כיום בפולין), לזאב ולבלומה.
בגיל שנתיים עקרו הוריו לקמפן בכדי לתת לבנם חינוך תורני איכותי יותר.
הוסמך לרבנות על ידי רבי יצחק אלחנן ספקטור ועל ידי רבי שמשון אורנשטיין מקאליש, על אף שלמד בבית המדרש לרבנים בברסלאו אצל זכריה פרנקל.
מלימודיו בברסלאו הכיר אותו צבי היינריך גרץ שאף המליץ עליו בשנת 1880 לרבנות הנאו כ"תלמודי מצוין", אך שאינו "אדוק מדי" ושלא אימץ לחלוטין את שיטת הרב הירש.
את עבודת הדוקטורט שלו עשה בשנת ה'תרל"ט בנושא "פילון וההלכה, תוך התייחסות ליוספוס".
במאמרו זה הוא הוכיח נאמנות למסורת חז"ל כאשר בכל מקום בו סטה פילון מפירושי חז"ל הוכיח ריטר את טעותו.
ריטר למד אצל פרנקל תלמוד ירושלמי.
הוא העריך את פרנקל, ואמר עליו שלמרות גישתו האידאולוגית הפשרנית עדיין הוא שומר תורה ומצוות באופן מלא; זאת בניגוד ליחסו של רבי שמשון רפאל הירש – עמו קשר ריטר קשרים בתקופה זו – שמתח ביקורת קשה על פרנקל.
בשנת ה'תרל"ט (1879) מונה לרב בפרנצלאו הסמוכה לברלין שם התיידד עם יוליוס פרויס שמאוחר יותר גם מסר לריטר את ספרו "הרפואה התנ"כית והתלמודית" להגהה.
בשנת 1880 (ה'תר"ם) הגיש את מועמדותו לרבנות רוטרדם, העיר השנייה בגודלה בהולנד, ובשנת ה'תרמ"ה (1885), אחרי עיכובים פורמליים, מונה לרב ברוטרדם, שם כיהן ברבנות למעלה מ-40 שנה.
מנהיגי הקהילה היהודית ברוטרדם העדיפו אמנם רב קונסרבטיבי אך על פי תקנון הקהילה היה ועד הקהילה מנוע מלבחור ברב קונסרבטיבי, והם בחרו ברב ריטר בזכות לימודיו בסמינר לרבנים בברסלאו שהיה ידוע כקונסרבטיבי.
בפועל, החזיק הרב ריטר בהשקפה שמרנית ובינו לבין ועד הקהילה פרצו סכסוכים רבים.
כך לדוגמה סירב לדרישת אחד מראשי הקהילה לגייר את אשתו הגויה.
מקרה אחר היה כאשר ועד הקהילה מכר שטח ריק בבית הקברות שבבעלות הקהילה, ולאחר שנמצאו עצמות בחלקה, דרש הרב ריטר מהוועד לקנות חזרה את החלקה; הוועד סירב לדרישתו.
סכסוך חריף נוסף היה לו עם קצבי העיר, והוא שלל את ההכשר לחלקם; לפי המסופר, אף ניסו להטביעו באחד מביקוריו באטליזים.
שחיטתו של הרב ריטר נחשבה למהודרת ביותר, והקהילה אף ייצאה ללונדון בשר תחת כשרותו.
בלונדון היו תושבים שהקפידו שלא לאכול בשר אלא כזה שתחת כשרותו.
כן תיקן תקנה הלכתית לשבתות בעבור יהודים השותפים במסחר עם גוי.
בכסלו ה'תרנ"ד התקבל גם כממלא מקומו של רבה של האג שנפטר, אך עקב סירובו של ועד הקהילה בהאג לקבל את דרישותיו בענייני שחיטה, התפטר מתפקידו כבר באביב של אותה השנה.
בשנת ה'תרפ"ח התפרסמו בעיתונות היהודית נתונים סטטיסטיים על נישואי תערובת שהגיעו בקהילה היהודית ברוטרדם עד ל-75%.
הרב ריטר כינס אספת רבנים בהולנד ובה תוקנו ארבע תקנות שנועדו למנוע נישואי תערובת:
יהודי שיישא גויה לא יוכל להיות חבר בקהילה.
גם חברי הקהילה שכבר נישאו לגויות יוצאו ממנה.
מי שנשוי לגויה, לא יעלה לתורה ולא יוכל לומר קדיש בבית הכנסת.
מי שנשוי לגויה לא ימולו את בניו, ולא ילמדו אותם להתפלל.
הרב ריטר דרש מוועד הקהילה ברוטרדם לקבל את התקנות המוצעות כתנאי לחברות בקהילה, תוך הודעה שיתפטר מתפקידו אם דרישתו לא תתקבל.
יחסים לא תקינים עם יו"ר הוועד הובילו לכך שראשי הקהילה פרסמו את דרישתו בעיתונים הולנדיים תוך מתיחת ביקורת עליו.
ועדי הקהילה של רוטרדם והאג לא ראו תועלת בתקנות אלו בנימוק שרובם של הנשואים לגויות אינם מבקרים כלל בבתי הכנסת, ולאחר כמה ימים השיב ועד הקהילה ברוטרדם לרב ריטר פה אחד, כי ניתנת לו ארכה בת שלושה חדשים למשוך את האולטימטום שהציב, או להתפטר מרבנות הקהילה.
מחאות מצד רבנים בקהילה לא הועילו, והרב ריטר התפטר מתפקידו לאחר למעלה מ-40 שנות רבנות.
הוא סירב להשתתף במסיבת פרידה שארגנה לכבודו הקהילה, ובמכתב פרידה סיכם את שנות רבנותו כך: .
הרב ריטר עסק רבות בפעילות ציבורית.
שימש כחבר הנהלה ב"אגודת מונטיפיורי" (הוקמה בוועידת קטוביץ, 1884, לשמש כגוף עליון לאגודות חובבי ציון) שתמכה במהגרים ממזרח אירופה לארצות הברית.
בשנת ה'תרע"ב טבעה ספינה מול חופי רוטרדם כשהיא עמוסה במהגרים שהייתה בדרכה לארצות הברית, והרב ריטר יצא אל החוף וצילם את גוויות הנספים על מנת להציל את נשותיהם מעגינות.
שימש גם כנשיא הכבוד של אליאנס בסניף רוטרדם.
הרב ריטר עבר להתגורר באנטוורפן, שם היה לנשיא הכבוד של ישיבת עץ חיים (בלגיה) (מיסודו של נתן בירנבוים), ובה נפטר ערירי בכ"ו בכסלו ה'תרצ"ו, ונקבר בבית הקברות של הקהילה החרדית מחזיקי הדת ב"פיטה".
ספרייתו הושארה בידי הקהילה היהודית ברוטרדם שהעבירה אותו לספרייה שבבית הכנסת ישורון בירושלים.
ספרים אלו היוו את רוב ספרי הספרייה בשנת 1944 (חמש שנים להיווסדה), שבאותו הזמן מנו כ-3,600 ספרים.
למרות היותו בעל השכלה כללית ורב בקהילה בעלת אורח חיים מודרני, לחם הרב ריטר בתנועה הציונית ובתנועת המזרחי, לעומת זאת השתתף בכנסייה הגדולה הראשונה של אגודת ישראל בווינה באלול ה'תרפ"ג, במהלכה נפגש עם רבי אברהם מרדכי אלתר מגור וקשר עמו קשרי מכתבים.
התנגד גם למתן זכות בחירה לנשים להנהלת הקהילות היהודיות, בניגוד לדעתו של רבי דוד צבי הופמן שהתיר זאת.
הוא נמנה בין המתנגדים להיתר מכירה
(המאפשר התרת איסורי שמיטה באמצעות מכירת הקרקע לגוי) והצטרף לכרוז שיזם רבי נחום וידנפלד בשנת ה'תר"ע שלא להזדקק להיתר.
בעניין זה התכתב עם רבי אברהם יצחק הכהן קוק שנמנה עם התומכים בהיתר-מכירה.
לחם גם בנוהג שריפת גופות שהחל להתפשט בימיו בגרמניה, כנגד זה הוציא לאור חוברת הסברה.
בתחילת שנת ה'תרס"ז, יצא לאור הכרך הראשון של התלמוד ירושלמי לסדר קדשים, בהסכמתם של כמה מחשובי הרבנים באירופה.
המוציא לאור, שהזדהה בשם שלמה יהודה אלגאזי - פרידלנדר, טען כי הוא מצא כתב יד עתיק, אך הרב ריטר חשד בזיוף וניהל מאבק נגד החיבור, בסדרת מאמרים שפרסם בשבועון דער איזראעליט בקיץ תרס"ז, תחת הכותרת: "זיוף מדעי?", טען ריטר לזיופו של הירושלמי.
ריטר גם פקפק בזהות המחבר, וכבר במאמרו הראשון הצביע על הסתירה שבזהותו של המו"ל שלמה פרידלנדר, שכמוציא לאור של הירושלמי הוא הצהיר על עצמו כספרדי במוצאו, בעוד בקובץ "תל תלפיות" משנת תר"ס, הזכיר העורך הרב דוד צבי קצבורג את שמו כיליד רוסיה.
הרב ריטר לא הסתפק בפרסום סדרת המאמרים בהם הוא מוכיח את הזיוף בכמה עיתונים, אלא שיגר גם מכתבים לרבנים רבים להזהירם, ולבקשם שיצטרפו למאבקו.
המו"ל שטען לאמיתות כתב היד וחשש מפני חשיפת התרמית, השיב לו באותה המטבע במכתבים ובהשמצות בעיתונות.
במכתבו לרבי מאיר דן פלוצקי שהיה מעורב בפרשה הוא מציין את תביעתו שריטר ישלם לו 1,200 רובל כפיצוי על הנזקים שנגרמו לו עקב המאבק שניהל נגדו הרב ריטר.
בשיא הפרשה אף כוונה נגדו הדפסתה של חוברת פולמוס בשם "ענה כסיל (או על שלשה פושעי ישראל)".
הדואת (במצרית עתיקה: dwꜣt, הגייה אגיפטולוגית: "do-aht"), המכונה גם אמנטס (ביוונית עתיקה: Ἀμένθης, רומניזציה: Aménthēs) או טה (בקופטית: Ⲧⲏ, רומניזציה: Tēcient), הוא עולם המתים במיתולוגיה המצרית העתיקה.
הייצוג שלו בהירוגליפים הוא כוכב בתוך מעגל: 𓇽.
האל אוסיריס נחשב לאדון השאול.
אוסיריס היה המומיה הראשונה כפי שמתואר במיתוס אוסיריס וגילם את הלידה מחדש והחיים לאחר המוות.
עולם המתים היה גם מקום מגוריהם של אלים שונים ואחרים יחד עם אוסיריס.
הגאוגרפיה של הדואת דומה בעיקרה למתאר העולם שהמצרים הכירו: ישנם מאפיינים מציאותיים כמו נהרות, איים, שדות, אגמים, תלים ומערות, אך ישנם גם אגמי אש דמיוניים, חומות ברזל ועצי טורקיז.
ב"ספר שתי הדרכים" (כתבי ארונות קבורה) יש אפילו תמונה דמוית מפה של הדואת.
הדואת היה גם מקום מגורים לאלים שונים, כולל אוסיריס, אנוביס, תחות, הורוס, חתחור ומאעת, וכולם מופיעים בדרכה של הנפש המתה כשהיא נעה בהליך השיפוט.
למרות קיומם של תושבי הדואת הרבים דמויי השדים, אין הדבר מקביל לתפיסות הגיהנום בדתות האברהמיות, שבהן נידונות נשמות ייסורי אש.
במחשבה המצרית העתיקה, העונש המוחלט לרשעים היה שלילת החיים שלאחר המוות למוות, חידלון מלהתקיים בצורה האינטלקטואלית (מצרית עתיקה: ꜣḫ; הגייה מצרית: אקה).
הרוחות של עולם המתים לא היו מרושעות, אלא פעלו לפי הנחיית האלים, כדי לספק את הניסיונות השונים שהמנוח נאלץ להתמודד איתם.
הדואת היה האזור דרכו עבר אל השמש רע ממערב למזרח בכל לילה.
היה זה המקום בו נלחם רע בעאפפ, שגילם את הכאוס הקדמוני שהשמש הייתה צריכה להביס כדי לזרוח בכל בוקר ולהחזיר את הסדר לכדור הארץ.
היה זה גם המקום שאליו הלכו נשמותיהם של אנשים לאחר המוות לשיפוט, אם כי זה לא היה ההיקף המלא של החיים שלאחר המוות.
חדרי קבורה יצרו נקודות מגע בין העולם הארצי לבין הדואת.
ככזה, הגדה המערבית של הנילוס הייתה קשורה למתים וסירות הלוויה היו מחקות את מסעו של אל השמש רע בשמים במהלך היום.
האקה (החלק המודע של הנשמה) יכול היה להשתמש בקברים כדי לעבור הלוך ושוב מהדואת.
בכל לילה עבר אל השמש רע דרך הדואת והביא לתחייה למתים כתגמול עיקרי.
כשהופיע בעולם המתים צורתו הייתה כצורת ראש איל.
רע עבר מתחת לעולם על סירה אחת שלו ממערב למזרח.
במהלך המסע המחתרתי, הפך מצורתו הקשישה של אתום לצורתו הצעירה של ח'פרי - השמש הזורחת החדשה.
תפקידו של הפרעה המת, שסגדו לו כאל, היה מרכזי גם במיתולוגיה סביב מושג הדואת, המתואר לעיתים קרובות כזהה לרע.
יחד עם אל השמש נסע הפרעה המת דרך הדואת, ממלכת אוסיריס, תוך שימוש בידע המיוחד שהיה אמור להחזיק, אשר תועד בכתבי ארונות קבורה, ששימש מדריך לעולם הבא לא רק עבור פרעה אלא עבור כל הנפטרים.
שאר המתים עברו דרך החלקים השונים של הדואת כדי להישפט, אך לא כדי להתאחד עם אל השמש כמו הפרעה המת.
אם המנוח היה מצליח לעבור שדים ואתגרים שונים, אז הוא היה מגיע למשפט המתים.
בטקס זה, משימתו הראשונה של הנפטר הייתה לפנות בצורה נכונה לכל אחד מארבעים ושניים שופטי מאעת בשמו, תוך כדי קריאת החטאים שלא עשו במהלך חייהם.
לאחר שאישר כי הם חפים מפשע, נשקל לב המנוח על ידי אנוביס כנגד נוצת המאעת, המייצגת אמת וצדק.
כל לב הכבד יותר מהנוצה נכשל במבחן, נדחה ונאכל על ידי אמות, זולל הנפשות, כיוון שאנשים אלו נשללו מהקיום לאחר המוות בדואת.
הנשמות שהיו קלות יותר מהנוצה עברו את המבחן החשוב ביותר הזה, והורשו להמשיך במסעם לעבר ארו, "שדה הקנים", גרסה אידיאלית של העולם שהכירו, בו יחרשו, יזרעו ויקצורו יבולים בשפע.
מה שידוע על הדואת נובע בעיקר מכתבי קבורה כמו ספר השערים, ספר המערות, כתבי ארונות קבורה, אמדואת וספר המתים.
כל אחד מהכתבים הללו מילא מטרה אחרת והציג תפיסה שונה של הדואת.
כתבים שונים עלולים לא לעלות בקנה אחד עם האחרים.
כתבים ששרדו נבדלים זה מזה בגיל ובמקור, וסביר להניח שמעולם לא הייתה תפיסה אחידה אחת של הדואת, כמו המקרה של מושגים תאולוגיים רבים במצרים העתיקה.
ספר המתים וכתבי ארונות קבורה הוכנו כספרי הדרכה למעבר דרך טיבו המסוכן של הדואת ואל חיים כאקה (ꜣḫ) לאנשים שמתו לאחרונה.
בחלק מהכתבים הללו מודגשות תלים ומערות, המאוכלסים באלים, שדים או חיות על טבעיות, אשר איימו על הנפטר במהלך מסעו.
מטרת הספרים אינה לפרוש גאוגרפיה, אלא לתאר רצף של טקסי מעבר שהמתים יצטרכו לעבור כדי להגיע לחיי נצח.
הדואת מופיע כמיקום מרכזי בסדרת משפחת קיין והאלים המצריים של ריק ריירדן, ומופיע כמימד קסום שחופף חלקית לעולם החומר.
בספר "כתר תלמי" מתגלה שהשכבה שעליונה של הדואת, זו שחופפת לעולם החומר, היא למעשה ה"עירפול" מהסדרות "פרסי ג'קסון והאולימפיים" ו"גיבורי האולימפוס" של ריירדן.
הדואת מופיע כרמה סודית במשחק הווידאו .
בחבילת ההרחבה "קללת הפרעונים" שבמשחק הווידאו Assassin's Creed Origins, אשר מתרחש בהיסטוריה הבדיונית של סדרת משחקי Assassin's Creed וחוקר את מקורותיה הקדומים של אחוות המתנקשים במצרים העתיקה, הדואת הוא היבט חשוב של המשחק כשהדמות הראשית, באייק מסיווה, נכנסת אליו מספר פעמים.
הדואת מופיע בפרק "Asylum" בסדרת היקום הקולנועי של מארוול "מון נייט" (2022), המשודרת בשירות הסטרימינג דיסני+, כמקום שבו מארק ספקטור והאלטר אגו שלו סטיבן גרנט מודרכים על ידי האלה המצרית תא-ורת בחיים שלאחר המוות לאחר שנהרגו על ידי ארתור הארו.
בסדרת הסרטים לילה מוטרף במוזיאון, קבוצה של אלוהויות לוחמות בעולם התחתון מופיעות בלילה מוטרף במוזיאון 2 כאשר קאמונרה משתמש בשילוב כדי לפתוח את השער לעולם התחתון ולזמן צבא של לוחמי הורוס.
הלוחמים מופיעים מעולם המתים נושאים חניתות מוכנות לתקוף ולהצטרף למאבק של קאמונרה להשתלט על העולם.
ביצירתו של מחבר דור הביט המכונן ויליאם ס.
בורוז, "ארצות המערב" , האנטי-גיבור קים קרסון שמטייל בזמן חוקר את הדואת ומתעמת עם תושביו.
דוב המשקפיים הקרוי גם דוב האנדים, אוּקוקו, ג'וקומארי, או אוקומארי (שם מדעי: Tremarctos ornatus) הוא מין של יונק ממשפחת הדוביים והמין היחיד ששרד בסוג טרמרקטוס (Tremarctos).
זהו הדוב היחיד בעולם החי באמריקה הדרומית והיחיד שחי בחצי הכדור הדרומי.
דוב המשקפיים נפוץ בדרום אמריקה בהרי האנדים בוונצואלה, בקולומביה, באקוודור, בבוליביה ובפרו.
זהו המין היחיד במשפחה הדוביים שאנדמי לאמריקה הדרומית, ואחד משני המינים עם התפוצתם המגיעה דרומית לקו המשווה.
דוב המשקפיים במצב שימור פגיע בעיקר בגלל פגיעה באזורי המחיה שלו ומעריכים כי נותרו פחות מ-2,000 פריטים בבר.
הוא גם ניצוד בשל פרוותו ובשרו ומשתמשים בחלקי גופו ל"רפואה מסורתית".