tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מפקדת גדוד שירותי חימוש 784 (גש"ח 784 – גש"ח סיני)
סדנה לשיפוץ רכב קרבי משוריין (רק"ם), כולל נשק כבד
סדנת רכב, כולל נשק קל וציוד אופטי (פלוגת סדנה 866 – פלס"ד)
תחנת כוח (אחת מתוך 4 שהיו בסיני.
האחרות היו בביר תמדה, אום חשיבה וג'בל מע'ארה)
מצבור תחמושת, דלק, מזון וציוד
שלוחת מצל"ח 6800, בה היה מאגר חלקי חילוף
"כנפיים מקיפות" – כמקובל בכל סמלי בסיסי הטיסה הישראליים (למעט סמל בסיס נבטים)
צללית מטוס מיראז' – עיקר הכוח האווירי ששהה בבסיס הורכב ממטוסי מיראז' 3
צללית גמל כסימן למיקומו המדברי של הבסיס
בסיס חיל האוויר תֵּל נוֹף (בשמו הרשמי: בסיס חיל האוויר 8. בקיצור: בח"א 8, "שדה עקיר" לשעבר) הוא בסיס טיסה של חיל האוויר הישראלי הממוקם דרומית לרחובות, קריית עקרון ומזכרת בתיה, מזרחית למושב בית אלעזרי וצפונית לגדרה.
מפקד הבסיס הוא קצין בדרגת תת-אלוף הכפוף ישירות למפקד חיל האוויר.
באופן מסורתי מתמנה לתפקיד טייס קרב ולסגנו מתמנה איש צוות אוויר בדרגת סגן-אלוף.
מפקד הבסיס המכהן הוא תת-אלוף ש'.
("דורסי הלילה") – טייסת מסוקים CH-53 סי סטאליון ("יסעור")
("הנשר הלבן") – טייסת "איתן"
ניסויי טיסה, חימוש ומערכות מוטסות
יחידה 669 – היחידה הטקטית לחילוץ מיוחד (כפופה לכנף 7)
("עורבי השחקים") – יחידת לוחמה אלקטרונית מוטסת
יא"א 22 – יחידת האחזקה האווירית (כפופה ללהק ציוד)
"אורט תל נוף" – בית ספר תיכון מקצועי מרשת אורט ללימוד מקצועות חיל האוויר
– טייסת מסוקים שנסגרה ב־2023
– טייסת F-4 פנטום שנסגרה ב־2003 ונפתחה מחדש בבסיס רמון
גנמ"מ 946 – גדוד של מערך הנ"מ שמפקדתו שכנה בבסיס.
במהלך שנות ה-30, מרבית האדמות שעליהן הוקם הבסיס היו בבעלות ראובן שיינצויט (Schenzvit), סוחר קרקעות, איש עסקים וקבלן בניין.
שיינצויט שיווק את הקרקעות באזור כאדמות עיר האמורה להיבנות במקום.
לפרויקט קרא "תל נוף" על מנת שיזכיר את שמה של העיר תל אביב, שהחלה לשגשג באותה תקופה.
שיינצויט, שהסתבך בפרשת רצח שהסעירה את היישוב באותם ימים, כלל לא תכנן להקים עיר על אדמות אלו אלא רק להרוויח הון ממכירתן.
בשנת 1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, הוקם שדה התעופה בעבור חיל האוויר הבריטי תחת השם "RAF Aqir", כשם הכפר הערבי עאקיר ששכן בסמוך לו עד למלחמת העצמאות.
"שדה עקיר" הפך לבסיס התעופה הראשי של חיל האוויר המלכותי בארץ, במלחמת העולם השנייה וגם לאחריה.
בשדה הייתה גם יחידה של דאוני תובלה מסוג הורסה .
לאורך מספר חודשים בשנת 1946, הוצבה ב"שדה עקיר" טייסת 621 של החיל האוויר הבריטי, שהפעילה מטוסי אוורו לנקסטר ועסקה בפטרולים אוויריים ובמשימות חיפוש אחר ספינות מעפילים (anti-immigrant patrols); שם הקוד לפטרולים אלו היה "Sunburn".
כל טיסת פטרול נמשכה יותר מ-12 שעות.
טיסות הפטרול כיסו את שטחי מזרח הים התיכון, בין ארץ ישראל לבין מצרים וקפריסין.
בזמן מלחמת העולם השנייה שימש שדה התעופה עקיר לנחיתת כוחות של צבא ארצות הברית.
ב-28 בינואר 1946 ניסה ארגון האצ"ל לבצע פעולת תפיסה של נשק במחנה תל נוף.
הלוחמים הגיעו למקום במשאית ובג'יפ המעוטרים בצבע ובסמלים של יחידת חימוש המחזיקה במחסן במחנה.
הם לבשו מדי צבא בריטי ונכנסו למחנה בעזרת תעודות מזויפות.
הם ניגשו מיד למחסן ובאיומי אקדח כפתו את הבריטים שהיו בו, והחלו להעמיס מאות כלי נשק על המשאית.
זמן קצר לאחר הנסיגה, שקעה המשאית בבוץ ולא הייתה אפשרות לחלצה.
כדי להימלט במהירות מהבריטים, נדחסו 17 הלוחמים לתוך הג'יפ ונמלטו בשלום.
במרץ 1948 הוציאו הבריטים את הבסיס למכירה במכרז, והוא נרכש על ידי דוד נוטמן בשם הקרן הקיימת.
באמצע מרץ 1948 פונה הבסיס, והתנהל קרב בין כוחות יהודיים לכוחות ערביים על השליטה בו והבסיס עבר לשליטת "ההגנה".
במלחמת העצמאות במבצע בלק החל מיום 12 במאי 1948 ("בלק 2") נחתו במקום מטוסי תובלה עם משלוחי נשק שהגיעו מצ'כוסלובקיה, ואשר בעזרתו נלחם צה"ל במלחמת העצמאות.
בימי הרכבת האווירית הזו מצ'כוסלובקיה כונה שדה התעופה בשם "שדה עקרון" או "בסיס עקרון".
ב-20 במאי 1948 נחת במקום מטוס תובלה מסוג "סקיימסטר", "בלק-5" שבבטנו מטוס הקרב הראשון, אוויה S-199 מפורק, תחמושת, חלקי חילוף וחמישה טייסי קרב שסיימו את הכשרתם בצ'כוסלובקיה בהם עזר ויצמן ומודי אלון.
מטוסי קרב נוספים הגיעו כשהם מפורקים, ואז החלה בבסיס מלאכת ההרכבה של ארבעת מטוסי הקרב הראשונים של חיל האוויר.
ב-29 במאי 1948 יצאה מתל נוף הטיסה המבצעית הראשונה של טייסת 101, טייסת מטוסי הקרב הראשונה של חיל האוויר הישראלי, כאשר ארבעה מטוסי אוויה S-199 תקפו את הטור המצרי באזור ג'סר איסדוד (גשר אשדוד), הגשר ששמו בהווה הוא גשר עד הלום.
ב-17 באוגוסט 1948 נפתח תל נוף כבסיס חיל האוויר הישראלי בטקס חגיגי במעמד ראשי המדינה, הצבא וחיל האוויר.
היה זה טקס חנוכה ראשון מסוגו של בסיס מבצעי בחיל האוויר.
במסגרת ההכנות לטקס, עיצב מפקד הבסיס אלכס זילוני סמלים ודרגות לבסיס ולמשרתים בו.
ברם, הסמלים והדרגות לא אומצו בסופו של דבר בחיל.
יוצא דופן הוא הדגל שעוצב על ידי אדריכל הבסיס, שמואל רוזוב, ונרקם על ידי אשתו רבקה, אשר התנוסס בטקס ואומץ כדגלו הרשמי של חיל האוויר.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על הבסיס אל"ם רן רונן (פקר).
ביום שישי ה-10 בדצמבר 1976 נחתו בבסיס שלושת מטוסי ה-F-15 הראשונים של חיל האוויר הישראלי, ובכך הפכה ישראל למדינה הראשונה בעולם, מחוץ לארצות הברית, שברשותה מטוסי F-15. המטוסים נקלטו בטייסת 133 ("טייסת אבירי הזנב הכפול") שהוקמה כבר ב-1 ביוני 1976 לקראת קבלת המטוסים.
בגלל איחור בנחיתת המטוסים התאחר טקס קבלתם, והסתיים בסמוך לכניסת השבת.
עקב כך, חלק משרי הממשלה לא הספיקו לחזור לביתם לפני כניסת השבת.
חילול השבת גרם למשבר ממשלתי, ובסופו של דבר להתמוטטות הקואליציה של ממשלת יצחק רבין הראשונה.
בשנת 1982, עם פתיחת בסיס נבטים, הועברו אליו שתי טייסות ה-A-4 סקייהוק, טייסת 115 וטייסת 116.
ב-13 ביוני 1982 נפתחה בבסיס טייסת 106 ("טייסת הבז השנייה", כיום: "טייסת חוד החנית") עם הגעת מטוסי F-15 נוספים.
בעקבות תוכנית הקיצוצים בחיל האוויר, ומתוך מטרה לאחד תשתיות הועברה לבסיס ב-19 ביוני 1988 טייסת 201 ("האחת") מבסיס חצור.
העשורים הראשונים של המאה העשרים ואחת
בעקבות ההחלטה בשנת 2003 להוציא את מטוסי ה-F-4 פנטום משירות בחיל האוויר הישראלי עזבו את הבסיס שתי טייסות הפנטום – טייסת 119 ו-טייסת 201 (שתי הטייסות נפתחו לאחר מכן כטייסות F-16I בבסיס רמון).
ביולי 2023 נסגרה טייסת 114 ואוחדה עם טייסת 118, עד לפתיחתה מחדש כטייסת מסוקי "פרא".
במתקפה האיראנית על ישראל ב-1 באוקטובר 2024 פגעו טילים בליסטיים בבסיס וגרמו לנזק קל.
שיכון המשפחות של הבסיס נחשב באופן רשמי ליישוב ששמו מחנה תל נוף, הנמנה עם יישובי המועצה האזורית ברנר.
בשיכון פועלת תנועת הנוער בני המושבים.
בשטח המחנה ממוקם גן פסלים, ובו 13 פסלי ברזל ופסל סביבתי המורכב מארבעה סלעי בזלת.
מרבית הפסלים נצרו בסוף שנות ה-80. בין היוצרים נמנים אמנים ישראלים בולטים:
בסלאן (רוסית: Беслан; אוסטית: Беслæн) היא עיר הממוקמת
ברפובליקה של צפון אוסטיה - אלניה של רוסיה ומהווה את המרכז המנהלי של מחוז פרבוברז'ני (כלומר המחוז שנמצא בגדה הימנית של הנהר).
בשנת 2010, חיו בעיר כ-36,728 אנשים, דבר שעושה את בסלאן לעיר השלישית בגודלה ברפובליקה של צפון אוסטיה - אלניה, אחרי ולידיקווקז ומוזדוק.
העיר ממוקמת כ-15 קילומטרים צפונית לוולדיקווקז.
בסלאן מהווה צומת רכבות חשוב, היא נמצאת על הקו בין העיר רוסטוב על הדון לבין העיר באקו.
בעיר זו מתחיל גם הקו שמגיע לוולדיקווקז.
זו עיר תעשייתית-חקלאית שנוסדה ב-1940, המהווה בעצם את המרכז התעשייתי לכל הערים שמסביבה.
העיר נוסדה בשנת 1847 בידי מהגרים מערים אחרות באוסטיה אלניה.
בתחילה, הייתה העיר כפר קטן שמבוסס כמעט כליל על חקלאות, ונקראה אז "בסלאניאקו" (ההתיישבות החלוצית בבסלאן) בידי תקיף מקומי, באסלאן טולטוב.
למרות זאת, גם אחרי ימיו של התקיף, בשימוש רשמי הכפר נקרא גם טולטוב או טולטוסקוייב.
שם העיר שונה במהלך שנות החמישים.
בעקבות התיעוש המהיר, וכניסת תעשיות לעיר, מעבר לחקלאות, הפך הכפר הקטן לרשות מקומית ושמו היה בסלאן.
ב-1 בספטמבר 2004, בית הספר המקומי של בסלאן, 'בית הספר מספר אחת', הותקף בידי מורדים צ'צ'נים, אירוע הידוע כמשבר בני הערובה בבסלאן.
המצור הסתיים ב-3 בספטמבר, בחילופי אש קשים בין הטרוריסטים לבין כוחות הביטחון.
התוצאות היו טרגיות - ונהרגו מאות אזרחים חפים מפשע, ביניהם ילדים רבים.
בסיס חיל האוויר פַּלְמַחִים (בח"א 30) הוא בסיס טיסה של חיל האוויר הישראלי ונמל חלל לשיגור טילים ולוויינים לחלל.
הבסיס נמצא במישור החוף הדרומי, כשני קילומטרים דרומית לקיבוץ פלמחים, מדרום לראשון לציון ולמטווח 24 של חיל הטכנולוגיה והאחזקה ומצפון לאשדוד.
בבסיס מוצבות 2 טייסות המפעילות מסוקי סער מסוג UH-60 בלק-הוק ("ינשוף"): טייסת 123 ("טייסת ציפורי המדבר") וטייסת 124 ("טייסת החרב המתהפכת").
הבסיס הוא גם בסיס כלי טיס מאוישים מרחוק (כטמ"ם) העיקרי של החיל, ופועלות בו טייסת 161 המפעילה את ההרמס 450 ("זיק") וטייסת 166 המפעילה את ההרמס 900 ("כוכב").
עד ינואר 2023 פעלה בבסיס גם טייסת 200 ("טייסת המל"טים הראשונה") המפעילה את ההרון 1 ("שובל").
כמו כן, שוכנים בבסיס בית הספר למפעילי כטמ"ם, טייסת מאמני כטב"ם ומסוקים וגף כטמ"ם של מרכז ניסויי טיסה (מנ"ט).
בנוסף, שוכנת בבסיס יחידת ניסוי טילים (ינ"ט) העושה שימוש בשדה הניסויים בחלקו הדרומי של הבסיס (מסומן במפות טיסה כ"מטווח 82").
פלמחים הוא גם בסיס הקבע של כנף 7, כנף כוחות האוויר המיוחדים.
בבסיס שוכנת "יחידת מתנ"ם 5656" (מרכז תחזוקת נשק ומערכות), יחידה טכנולוגית המהווה בית מערכת לעולם החימוש המתקדם בחיל, לכלל מערכות ההגנה האווירית ומערכות האלקטרו-אופטיקה.
היחידה הוקמה בשנת 1980 והייתה יחידה עצמאית בבסיס פלמחים.
בשנת 2005 הוכפפה ליחידת האחזקה האווירית 22 ובשנת 2013 הועברה לפיקוד תחת יחידה 108.
בבסיס שוכנת "יחידת מערכות הנדסיות" (מה"ן) – יחידת משנה של יחידת אופק.
יחידה זו אחראית על פיתוח מערכות למערך ההגנה האווירית ומערך הבקרה האווירית.
באופן מסורתי, מפקד הבסיס הוא טייס מסוקים בדרגת תת-אלוף.
מפקד הבסיס הנוכחי, מאז יולי 2024 הוא תת-אלוף יגאל דדון, שהחליף את תא"ל עומרי דור.
טייסת מרכז ניסויי טיסה 5601 – גף כטמ"ם
– "יחידת זיק ירוק" של חיל התותחנים
– טייסת מאמני כטב"מ ומסוקים
מרכז תחזוקת נשק ומערכות – מתנ"ם 5656
יחידת מערכות הנדסיות (מה"ן) – יחידת משנה של יחידת אופק
במהלך המנדט הבריטי החזיק חיל האוויר המלכותי במטווח נבי רובין במרחב, מדרום לו נמצא מטווח לאימון הטייסות שחנו בשדה עקיר (לימים בסיס תל נוף), ובחולות ממערב ליבנה נמצא שטח אימוני צניחה ליחידות הדיוויזיה המוטסת השישית.
הבסיס הוקם ב-1962, בתחילה כ"כנף 2" – "כנף הטילים" של חיל האוויר, על ידי בני פלד.
בשנות ה-70, הופרד והועבר בסיס כנף 2 למיקומו הנוכחי, ובמקומו נוסד בח"א 30 כבסיס פלמחים.
במלחמת יום הכיפורים פיקד על הבסיס אל"ם אורי טלמור (פליטמן).
ב-19 בספטמבר 1979 עברה לבסיס טייסת 160 מבסיס תל נוף.
בשנת 1981 עברה לבסיס טייסת 124 מבסיס תל נוף.
ב-1985 הוקמה בבסיס טייסת 161 כטייסת קוברות שנייה בחיל האוויר הישראלי.
מאז כונו טייסות 160 ו-161 "טייסת הקוברות הדרומית" ו"טייסת הקוברות הצפונית" בהתאמה על שום מיקומן היחסי בבסיס.
ב-15 במרץ 1998 נהרגו תא"ל שמואל אלדר, מפקד הבסיס, וסגן , כשמסוק ה-AH-1 קוברה שלהם התרסק לים, מול נתניה, עקב התפרקות זנב המסוק.
את אלדר החליף בפיקוד על הבסיס תא"ל מיקי בר.
החל מנובמבר 2002 מוצבת בבסיס סוללת טילי "חץ" ליירוט טילים בליסטיים.
ב-2005 נסגרה טייסת 161 ומסוקיה פוזרו בין טייסת 160, בית הספר לטיסה וטייסת 115 שהוקמה כטייסת ביום אויב.
במרץ 2006, עבר אגד נ"מ 167 של מערך הנ"מ ממחנה סירקין לפלמחים.
ב-2 באוגוסט 2013 נסגרה טייסת 160 כחלק מצעדי הקיצוץ בצבא בכלל ובחיל האוויר בפרט.
ב-16 בספטמבר 2010 נפתחה בבסיס "טייסת מאמני כטב"ם ומסוקים" שהיא יחידת הדרכה ואימון המפעילה מדמי טיסה של כטב"מים ומסוקים.
ב-15 ביולי 2015 השלימה טייסת 123 ("טייסת ציפורי המדבר") את המעבר שלה לבסיס פלמחים, הטייסת פעלה עד אז בבסיס חצרים.
בינואר 2023 טייסת 200 ("טייסת המל"טים הראשונה") עברה לבסיס חצור בעקבות השינוי הארגוני בהחלטת מפקד חיל האוויר.
שיגור לוויינים וניסויי טיסה בטילים
בנוסף,ב-2 בספטמבר שוגר "אופק 19".
כמו כן, שימש שדה הניסויים של הבסיס למספר ניסויי טיסה של טילים בליסטיים, בהם הטיל יריחו 1.
ב-17 בינואר 2008, ביצעה ישראל ניסוי טיסה בטיל בליסטי ששוגר משדה הניסויים שבבסיס פלמחים.
על-פי הערכות, הניסוי בוצע בטיל "יריחו 3".
הטיל נראה במעופו בחלקים רבים בארץ ונחת במימי הים התיכון.
| אל"ם בני פלד || || לימים מפקד חיל האוויר
| אל"ם אורי טלמור (פליטמן)|| 1971–1974 || מפקד הבסיס במלחמת יום הכיפורים
| אל"ם נחמיה דגן || 1979–1983 || לימים קצין חינוך ראשי.מפקדו הראשון של הבסיס כבסיס טיסה.
|תא"ל אילן הרשקוביץ ||2000–2002 || לימים ראש להק השתתפות ומסוקים
שיכון המשפחות של הבסיס נחשב באופן רשמי ליישוב ששמו מחנה הילה'''.
בסיסט או בסיסטית הוא כינוי למוזיקאי המנגן בכלי בעל מנעד נמוך (בס) כגון קונטרבס, גיטרה בס, קלידי בס (keyboard bass) סינתי-בס (synthbass) ולעיתים גם למי שמנגן בכלי נשיפה נמוך כגון טובה או טרומבון.
קיימת נטייה לקשר סוגות מוזיקליות שונות בכלי בס מסוימים.
מאז שנות ה-60, גיטרה בס היא כלי הבס הסטנדרטי בפאנק, רית'ם אנג בלוז, מוזיקת נשמה, רוקנרול, רגאיי, פיוז'ן, הבי מטאל, קאנטרי ופופ.
ואילו קונטרבס הוא כלי הבס הסטנדרטי במוזיקה קלאסית, בלוגראס, רוקבילי וברוב תתי-הז'אנר של הג'אז.
כלי נשיפה נמוכים כגון טובה או סוסאפון הם כלי הבס הסטנדרטי בלהקות ג'אז בסגנון דיקסילנד ג'אז וניו אורלינס-סטייל.
למרות הקישור הסטנדרטי בין כלי בס שונים לסוגות מסוימות, ישנם יוצאי דופן.
כמה בסיסטים ניגנו בקונטרבס בהרכבי רוק, למשל לי רוקר בסיסט להקת סטריי קאטס.
חלק מנגני הפאנק, R&B, ג'אז, פיוז'ן, משתמשים בבס סינת'י או מקלדת בס במקום בס חשמלי.
הקלידן ריי מנזרק מלהקת הרוק The Doors השתמש בקלידים כדי להפיק את תפקיד הבס.
בכמה הרכבי ג'אז את תפקידי הבס מנגן נגן אורגן האמונד.
כמה להקות דיקסילנד ג'אז משתמשות בקונטרבס או בס חשמלי במקום בטובה.
בישראל, בסיסט להקת בום פם, יובל זולוטוב ("טובי"), מנגן בטובה.
ברוב סוגות הרוק, הפופ, המטאל והקאנטרי, נגני הבס מנגנים בגיטרה בס חשמלית, כאשר תפקיד הבס מבטא את ההרמוניה של המוזיקה המבוצעת, ובו בזמן מכתיב את הריתמיקה ואת הגרוב.
בנוסף, קיימים סוגי גיטרה בס סטנדרטיים רבים ושונים לז'אנרים מסוימים.
לרוב, תפקיד הבס מדגיש את תו השורש של האקורד, כאשר תפקיד משני ניתן להדגשת דרגות נוספות, לרבות החמישית (קווינטה) או השלישית (טרצה).
בנוסף, נקודת עוגב, אוסטינאטו וריפים משמשים גם בתור תפקידי בס.
בעוד שרוב נגני הבס החשמלי ממעטים לנגן אקורדים (שלושה או יותר צלילים כולם נשמעו בו-זמנית), נעשה בהם שימוש בסגנונות מסוימים, במיוחד פאנק, R&B, ג'אז, והבי מטאל.
בסיסטים רבים משתמשים בטכניקת ה"סלאפינג" כדי להדגיש את תפקיד הבס וכדי להגביר את קצב נגינתם.
רשימה של נגני גיטרה בס בולטים
בסיס חיל האוויר רָמוֹן (בשמו הרשמי: כנף 25) הוא בסיס טיסה של חיל האוויר הישראלי אשר שוכן ברמת מטרד, בקרבת מצפה רמון.
בבסיס מוצבות שלוש טייסות F-16I סופה ושתי טייסות AH-64 אפאצ'י.
בבסיס מוצבות שלוש טייסות F-16I ("סופה"):
בנוסף, מוצבות בבסיס 2 טייסות המפעילות את מסוק הקרב AH-64 אפאצ'י:
("טייסת מגע הקסם") המפעילה את דגם ה־AH-64A אפאצ'י ("פתן").
("טייסת הצרעה") המפעילה את הדגם המתקדם יותר של אותו מסוק, ה-AH-64D אפאצ'י לונגבאו ("שרף").
בנוסף מוצבת בבסיס יחידתה של אוגדה 98, יחידת מיתר.
בסיס רמון הוא אחד משני בסיסי חיל האוויר אשר הוקמו על ידי חיל ההנדסה של צבא ארצות הברית (US Army Corps of Engineers) בעקבות פינוי בסיסי חיל האוויר בסיני, בהתאם להסכמי קמפ דייוויד.
בסיס רמון נועד להחליף את בסיס איתם, ואילו בסיס עובדה נועד להחליף את בסיס עציון.
משכך, תכנונם היה דומה לזה של הבסיסים שהוחזרו בסיני.
כוח חלוץ של הכוח האמריקני לבניית הבסיסים החל להגיע לישראל כבר בנובמבר 1978. מטה פרויקט בניית שדות התעופה שכן בבית יבמ, ואילו מנהלי הבנייה וצוות המהנדסים שוכנו במלון פאלאס בתל אביב.
בכל בסיס נבנו עשר מערכות של דירים תת-קרקעיים, בכל מערכת שישה דירים למטוסים.
בהתאם לדרישתו של מפקד חיל האוויר, האלוף עמוס לפידות, חלקים נרחבים מתכנון הבסיס, כולל תכנון הדירים התת-קרקעיים, נעשו על ידי אדריכלים ומתכננים ישראלים.
כך, למשל, שונו מסלולי הטיסה באופן שיאפשר פינוי מהיר של המסלולים.
בסופו של התכנון, מתוך 105 מרכיבים מבניים של כל בסיס, 70 היו זהים לבסיסי חיל האוויר בסיני, איתם ועציון.
על תיאום בניית הבסיסים מטעם משרד הביטחון הופקד תת-אלוף משה בר-טוב, נווט חיל האוויר.
ברמון שכבת הקרקע העליונה היא בעיקרה לס בצפיפות בינונית.
לאחר מעבר כלי רכב ושבירת קרום הלס, הפכה הקרקע לאבקה שהתעופפה לכל עבר.
שכבת הסלע ברמון הייתה קרובה לפני הקרקע, לעיתים רק בעומק 2 מטרים, ובמקומות מסוימים אף בלטה מעל לפני הקרקע.
כדי שלא יהיה צורך לחצוב את מסלולי הטיסה בסלע, שונה מעט כיוון המסלולים והוא אינו זהה לבסיס עובדה.
בשטח המיועד לבסיסים נערך סקר ארכאולוגי בטרם תחילת הבנייה, וכן היה צורך במבצע נרחב לפינוי נפלי תחמושת מן השטח, מכיוון שהאתר שבו נועד להיבנות הבסיס שימש לאורך שנים כשדה מטווחים של חיל התותחנים.
תחילה לקח על עצמו משרד הביטחון את משימת פינוי הנפלים, אולם משהתבררו גודל המשימה ומורכבותה הובא ציוד לגילוי מתכות מארצות הברית.
צפיפות המתכות שהתגלתה בשטח הייתה גדולה מאוד, לעיתים עד 100 חתיכות מתכת בשטח של כ-150 מ"ר, דבר שעיכב את תחילת העבודות.
בנובמבר 1979 הושלמה רוב עבודת חשיפתם של הנפלים, אולם צוות קטן של חיל הנדסה נותר בשטח לאורך כל עבודות הבנייה.
למרות מאמצי הגילוי, בחודש דצמבר התפוצץ נפל קטן בסמוך לקבוצת עובדים בהפסקת צהריים בבסיס רמון, ושלושה מהם נפצעו מרסיסים.
אף בעת חפירת דירים תת-קרקעיים התגלו פצצות נפל נוספות, חלקן התפוצצו בעת שהוזזו על ידי כלי העבודה.
רוב הפועלים שעבדו בבניית שדות התעופה היו עובדים זרים מתאילנד, מפורטוגל ומהפיליפינים.
ברמון היו אלה בעיקר עובדים פורטוגזים.
הייתה זו הפעם הראשונה בהיסטוריה של מדינת ישראל שהובאו למדינה עובדים זרים באופן נרחב ומאורגן, עובדה שעוררה התנגדות רבה בהסתדרות העובדים ואף בקרב תושבי דימונה וירוחם, לשם נהגו פועלים מאתר רמון להגיע בזמנם החופשי.
בגלל לוח הזמנים הדוחק, בניית הבסיסים התקדמה עוד בטרם הושלמו כל תוכניות הבנייה, ללא סדר הגיוני מקובל בתחום הנדסת בניין.
בשיא תקופת הבנייה, בשנת 1981, עבדו בכל אחד מאתרי הבסיסים למעלה מ-2,500 פועלים.
בחודש מאי 1980 פרצה שביתה באתר הבנייה בבסיס רמון על רקע טענות העובדים על תנאי עבודתם.
בעקבות השביתה פוטרו באופן מיידי למעלה מ-300 עובדים פורטוגזים, כרבע מכוח העבודה במקום, והוטסו למחרת השביתה בחזרה לביתם.
במקומם הובאו מפורטוגל עובדים אחרים.
בניית הדירים התת-קרקעיים בשדות התעופה הושלמה בקיץ 1980.
מסלול טיסה ראשון בבסיס הושלם בטקס חגיגי בחודש יוני 1981 וצוין בנחיתת מטוס מיראז' שהוטס על ידי האלוף דוד עברי.
בחודש יולי 1981 החלו להיכנס ראשוני משפחות הטייסים למגורי המשפחות בבסיס רמון.
ב-25 באוקטובר 1981 הועברה לבסיס רמון רביעיית מטוסי סקייהוק, שהיו למטוסים הראשונים המוצבים במקום.
ב-17 במאי 1982 הועברו הבסיסים באופן רשמי לידי צה"ל במעמד שר הביטחון אריאל שרון, אולם הבנייה במקום נמשכה עד חודש יולי.
סך עלות הפרויקט הייתה 1.05 מיליארד דולר, סכום שחרג רק בכ-30 מיליון דולר מן התקציב המקורי של הפרויקט.
עלות בניית בסיס רמון הייתה כמחצית מסכום זה.
ב-19 בפברואר 2004 נחתו בבסיס שני מטוסי ה־F-16I ("סופה") הראשונים של חיל–האוויר, ונקלטו בטייסת 253 ("הנגב").
בכך הפכה 253 לטייסת ה"סופה" הראשונה של חיל האוויר.
בספטמבר 2007 תקפו ארבעה מטוסים מהבסיס את הכור הגרעיני בסוריה, שניים מטייסת 119 ושניים מטייסת 253.
ב-10 בנובמבר 2010 התרסק מטוס מסוג סופה (F-16I) של טייסת 119 במהלך אימון מעל מכתש רמון.
בהתרסקות נהרגו הטייס והנווט , שניהם בדרגת רב-סרן.
זוהי ההתרסקות השנייה בחיל האוויר הישראלי של מטוס מסוג זה.
ב-5 באוקטובר 2016 התרסק מטוס מסוג סופה (F-16I) של טייסת 119 במהלך נחיתה מעל הבסיס.
בהתרסקות נהרג הטייס, שהיה סגן מפקד הטייסת, רב-סרן
בבסיס ישנם שני מסלולי המראה מקבילים שמהם מתבצעות הנחיתות וההמראות.
בסיס רמון ובסיס עובדה דומים מאוד האחד לשני.
ההבדל הבולט בין הבסיסים הוא שרמון שוכן בשטח הררי ועובדה במישור.
מתקן חוס"ן 342 הוא מתקן חינוך, ספורט ונופש של חיל האוויר הממוקם בבסיס רמון.
הוא כפוף למחלקת ההדרכה בלהק אוויר ומארח מדי שנה כ-14,000 חיילים מכל יחידות החיל (ולפעמים גם מיחידות זרוע היבשה) לפעילויות ספורט וחינוך בתנאי נופש.
שם המתקן הוא ראשי תיבות של "חינוך וספורט בנגב".
המתקן שוכן במבנים שהוקמו בראשית שנות השמונים עבור העובדים שהקימו את הבסיס.
לאחר סיום עבודתם הוחלט להסב את תשתיות המתקן לאתר ספורט וחינוך של חיל האוויר.
| אל"ם יהודה קורן || || מפקד הבסיס הראשון ובמהלך מלחמת לבנון הראשונה
|אל"ם גיורא רום || || לימים נספח צה"ל בארצות הברית וקנדה
| אל"ם אביאם סלע || || לימים מפקד בסיס תל נוף
| אל"ם טל קלמן || 2010–2012 ||לימים ראש אגף האסטרטגיה והמעגל השלישי
|אל"ם יותם סיגלר || יוני 2020–אוגוסט 2022 ||לימים מפקד בסיס נבטים
|תא"ל יהושע (ג'וש) בר|| אוגוסט 2022–אוגוסט 2024 || מפקד הבסיס במלחמת חרבות ברזל
|תא"ל נדב בר || אוגוסט 2024–הווה || מפקד הבסיס במלחמת חרבות ברזל
שיכון המשפחות של הבסיס נחשב באופן רשמי ליישוב ששמו מחנה טלי'''.
בתוך מחנה רמון קיים בסיס עצמאי ששייך ליחידת מיתר.
הבסיס מכונה מרנ"ט 214 (ע"ש עוצבת קלע דוד).
בסיסה המכונה ביהדות תוניסיה: בשֹישֹא וביהדות ג'רבה: פשישא היא תערובת הנאכלת במדינות לוב, תוניסיה ואלג'יריה.
ככל הנראה, מקור שמה של התערובת (ושל המנהג הקרוי על שמה) הוא בשפה הערבית.
התעתיק המדויק של המילה (بسيسة) הוא בסיסה, כשם שהיא נכתבת במסורת יהדות לוב.
עם זאת, היהודים פרשו את המילה גם כאילו נכתבה בסיסא, על פי השפה הארמית.
משמעות המילה הערבית קשורה לשורש ב-ו-ס, הקשור למעשה הערבוב.
למשל, תרגום הפתגם הלובי: "אלי יבסס ילחס צבעיה" הוא, "מי שיערבב, ילקק אצבעו".
משמעות המילה הארמית היא כַּן, ובמשמעות רחבה יותר, בסיס.
המילה בסיס מתייחסת לחלק הראשוני של הדבר, ובענייננו, לתחילת מלאכת המשכן, או לתחילת השפעת הפרנסה.
בנוסף, ניתן לקשור את המילה ליצירת בסיס כלכלי.
יש המכנים את המנהג גם "מרקומה".
שם זה רומז להכנת האבנטים בהם השתמשו הכוהנים והמסך (הווילון) שעמד בפתח המשכן, אשר נעשתה על ידי רקמה.
התערובת מכילה גרגרי חיטה או שעורה קלויים וטחונים, בתוספת שקדים, תמרים, סוכר ותבלינים לפי הטעם.
בעת האכילה, מוסיפים לתערובת שמן, או מים.
ביהדות לוב ותוניסיה, ליל ראש חודש ניסן מכונה ליל הבסיסה, על שם מנהג הנערך בו, בו אם המשפחה מערבבת בסיסה ובני משפחתה אוכלים מידה.
את התערובת מכינים מראש, ובעת הטקס מוסיפים לה שמן, חלב ומים לפי הצורך.
מכיוון שהמנהג מתקיים בבית ולא בבית הכנסת, רבו בו המסורות ומשפחות שונות מקיימות אותו בדרכים שונות מעט.
הטקס נפתח בערבוב הבסיסה בעזרת מפתח הבית, המסמל את פתיחת השנה הבאה וכן את פתיחת שערי הפרנסה.
נהוג שאבי המשפחה מערבב את העיסה, בזמן שהאם יוצקת את השמן על העיסה ועל אצבעותיו.
תוך כדי כך, אומר המערבב:
בזמן ערבוב הבסיסה מברכים תפילה מיוחדת בסגנון חרוזי שקיבלה נוסח שונה בכל עדה:
חון עלינה יא מעבוד יא בשישת ניסן.
יש מוסיפים: וַרְזֻק לְעַבֵּיד לְכֻּלֻלְנַה - ותן למאמינים - לכולנו.
בנוסחי לוב (שונה בין קהילות מרוחקות):
יַא פַתָּאח, יא רזאק, יַא פַתָּאח בְּלַא מַפְתָּאח, יא עטאי בלא מננח, תרזקנה ותרזק מננח
יַא פַתָּאח בְּלַא מַפְתָּאח יא עטאי בלא מנח ארזקנה ורזק מננח ורזק לעביד יכולולנח
עקבאל דאייר זיידין ומוש נקסין, וכל סנה כיר מן סנה.
פירושו: אתה הפותח, אתה המעניק, הפותח בלי מפתח, המעניק גם אם אין אנו בעלי זכות, הרעף עלינו מטובך ונרעיף ממנו לרבים.
שלעולם לא יחסר לנו דבר ושהשנה הזו תיהייה טובה יותר מהשנה שעברה
יש הקוראים את הקטע של סיום מלאכת המשכן בפרשת פקודי.
ממשיכים לערבב את התערובת עד שהיא מגיעה למראה אחיד.
ניתן להוסיף לשם כך מים ושמן.
כאשר התערובת מגיעה למראה אחיד, אוכלים ממנה.
בסיום הטקס, משקעים בתערובת תכשיטי זהב, מטבעות כסף וכן את מפתח הבית.
מנהג זה מסמן ברכה והצלחה לבית וליושביו, ובפרט פרנסה טובה.
כמו כן, המנהג מהווה זכר לזהב שנתרם להקמת המשכן, אשר חלקו היה תכשיטים.
ביהדות תוניסיה נהגו לסגור את דלתות הבית בליל ראש חודש ניסן ולא לתת לאיש לצאת עד הבוקר.
עוד נהגו שלא להוציא את מאכל הבסיסה מחוץ לבית עד הבוקר.
ככל הנראה מנהג זה נועד לחזק את השפעת הברכה על הבית ויושביו.
נראה שכיום, כאשר בני המשפחה אינם מתגוררים במקום משותף ועליהם לחזור לביתם, רבים אינם מקפידים על כך.
יש המברכים בברכת "שנהיה כולנו חיים, בריאים ופרחנין ".
ולאחר כל הטקס נוהגים לאחל כמו בכל מועד: עַקְבָּאל דָאיֵר.
בראש חודש ניסן התקיימה חנוכת המשכן.
לכבוד חנוכת המשכן הקריבו נשיאי שבטי ישראל מנחה: .
כל המנחות שבמשכן ובמקדש נעשו מסולת חיטים או שעורים הבלולה בשמן.
מרכיבים אלו הם המרכיבים המרכזיים בבסיסה, בעוד שאר הרכיבים נועדו רק להוסיף טעם.
בנוסף לכך שבראש חודש ניסן התחילה עבודת המשכן, הוא נחשב כראש השנה למניין שנות המלכים, וממנו מתחיל סדר החגים שבתורה.
מסיבות אלו, המנהג מתקשר לכל התחלה חדשה, ולכן יש הנוהגים לבצע את הטקס בכניסה לבית חדש או בלידה.
חלק מיהודי תוניסיה עורכים את הטקס גם ביום ט"ו בשבט, כנראה מפני שיום זה נועד להזכיר את תחילת הגעת האביב, והבסיסה מתקשרת לחודש ניסן החל באביב.
טעם נוסף למנהג הוא סגולה לברכה והצלחה, בייחוד בתחום הפרנסה.
על פי המשנה, העולם נידון בפסח על איכות וכמות התבואה.
בנוסף לכך, מספר מקובלים ציינו את יום ראש חודש ניסן כיום שבו ה' , ותיקנו תפילות על הפרנסה הנאמרות בערב יום זה.
תערובת הבסיסה מכילה את מיני התבואה שמהם נאפה הלחם, שהוא המזון המרכזי של האדם, וכן שמן המסמל שפע.
במינים אלו, בערובם על ידי מפתח ובאמירת הנוסח המפורט להלן, רומזים להשפעת הברכה לתבואה בפרט ולפרנסה בכלל, ומתפללים על כך.
הרב ציון בוארון סבר, שיש לברך על הבסיסה ברכת שהכל נהיה בדברו, שכן הבלילה אינה אפויה או מבושלת.
בניגוד לדבריו, כתב הרב כלפון משה הכהן, שיש לברך על הבסיסה ברכת בורא מיני מזונות, משום שכל האוכלים בסיסה אוכלים אותה כך, וממילא חשיבותה היא דווקא כך.
טעם נוסף שהביא הוא, שגרעיני התבואה קלויים, ולעניין הברכה, קליית הגרעינים מספיקה, אף שלא נאפתה כל התערובת.
וכתב בסוף תשובתו, שהסכים עמו הרב סאסי מעתוק הכהן יהונתן.
עוד כתב הרב כלפון, כי מצא כדבריו בתשובה מאת הרב אברהם הכהן יצחקי, וכי נראה לו שיש ליחסה לרב שאול הכהן.
הרב רפאל סרוסי הראה לרב בוארון את תשובת הרב כלפון, שבה הסכימו רבים מרבני ג'רבה שיש לברך מזונות, והוסיף שיש לחזק את דבריהם מגרסת המאירי בדברי הרמב"ם.
בעקבות דבריו, הסכים הרב בוארון שיש לברך מזונות.
הרב משה לוי כתב בספרו ברכת ה' בדומה לדברי הרב סרוסי.
הרב לוי הוסיף, שלדעתו הטעם המרכזי הוא הראשון.
לכן, גם אם הקמח אינו קלוי, לדעתו יש לברך על הבלילה מזונות.
בנוסף לברכת מזונות על הבסיסה, יש לברך ברכת בורא פרי העץ על הפירות השלמים שבתוכה.
הסיבה לכך היא, שאין לומר שפירות אלו הם כתבלינים המוסיפים טעם בלבד, שהרי טעמם של פירות אלו מורגש בפני עצמו.
אם חל ליל ראש חודש ניסן בשבת, לכאורה לא ניתן לערב את הבלילה, מחמת איסור מלאכת לש.
אלא, שמאחר שמדובר בקמח קלוי, איסורו אינו מן התורה.
טעם ההיתר הוא, שקמח קלוי טעים אף ללא לישה ואפייה, לפיכך, הלישה אינה מועילה הרבה.
אמנם חכמים אסרו את לישתו, שמא יבוא ללוש קמח רגיל.
לדעת הרמב"ם והשולחן ערוך, אם מערבים באופן שונה מהרגיל, אפילו ערוב קמח רגיל אסור רק מדברי חכמים.
ממילא נמצא, שלישת קמח קלוי באופן שונה מהרגיל מותרת מן התורה משני טעמים, ולכן לא אסרוה חכמים.
ניתן לעשות את השינוי על ידי ערוב במפתח בלבד, תוך הקפדה שלא לערב עם היד כלל.
אלא, שלשיטת בעלי התוספות - רבי אליעזר ממיץ ורבי ברוך בן יצחק - איסור הלישה הוא כבר בעת שפיכת הנוזל, לכן יש לעשות שינוי כבר בזמן המזיגה, לפני זמן הערוב.
שינוי אפשרי לשיטתם הוא שפיכת הנוזלים לקערה ריקה ושפיכת התערובת היבשה מעליו, בנוסף להנחת נוזלים מרובים מהרגיל.
שינוי אפשרי נוסף הוא הכנה בכמות מצומצמת מן הרגיל, ועדיף שיהיה גם ברור שתֵאָכל כולה.
אפשרות נוספת היא, בלילת התערובת עם שמן היטב ביום שישי, כך שבליל שבת הערבוב מותר ללא כל שינוי נוסף, שכן אינו מועיל ללישה כלל וערכו סמלי בלבד.
הרב משה לוי, פסק כדעת הרמב"ם והשולחן ערוך, לכן לשיטתו ניתן לעשות כל אחד מהשינויים המוזכרים.
עם זאת, ציין כי הפוסקים האשכנזים והבן איש חי החמירו כשיטת התוספות, לכן לשיטתם יש לעשות את אחד השינויים המתירים לשיטה זו.
אם משתמשים בקמח שאינו קלוי, האיסור בלא שינוי הוא מן התורה.
לכן, רק השינוי האחרון יועיל, שכן על ידי שינוי זה הערבוב אינו מועיל לבצק כלל.
בסיס עציון (כנף 10) היה בסיס טיסה של חיל האוויר בבקעת הירח בקרבת אילת, מצפון-מערב לה.
הבסיס שימש את חיל האוויר משנת 1972 ועד פינוי חצי האי סיני בשנת 1982. בבסיס התקיים גם שדה תעופה אזרחי לטיסות שכר לאילת בשנים 1978–1982. נכון ל-2025 פועל על שטחו נמל התעופה הבין-לאומי טאבה שבמצרים.
באזור שכן מנחת ששימש את כוח החירום של האומות המאוחדות לפני מלחמת ששת הימים.
ביוני 1969 החליטה הממשלה להקים במקום בסיס לחיל האוויר, וביולי 1969 פרסם מטה חיל האוויר הוראות תכנון לבסיס החדש.
באוקטובר 1970 הוקמה יחידה מטאורולוגית לצורך ביצוע מדידות באזור.
החולייה החלה לפעול בראשית נובמבר 1971.
השדה נחנך רשמית בנובמבר 1970.
הקמת בסיס עציון החלה באוקטובר 1971, והוקמה מפקדה בראשות קצין בדרגת סרן.
בחודש מאי 1972 הוקמה מנהלת הקמה לשדה (תפקיד המנהלת הוא לאגד את כלל העוסקים במלאכה, וייעול העבודה).
על המנהלת פיקד סא"ל אהרון (יאלו) שביט, שאף היה מפקד הבסיס הראשון.
בספטמבר 1972 מוקמה בבסיס טייסת 144 ("שומרי הערבה"), שהפעילה מטוסי נשר.
הבסיס קיבל את שמו "עציון" משם הצופן הישראלי של שדה התעופה הצ'כי ז'אטץ, הסמוך לפראג, ממנו המריא מטוס דאגלס C-54 סקיימאסטר במסגרת מבצע בלק ועליו חלקי המסרשמיט הראשון של שירות האוויר.
במלחמת יום הכיפורים הפילה טייסת 144 42 מטוסי אויב ללא אבדות.
בנוסף נפרסו לבסיס מעת לעת טייסות אחרות או גפים מטייסות אחרות.
במקרה אחד ניסו שני מטוסי טופולב Tu-16 מצריים לתקוף את הבסיס אך חזרו לבסיסם לאחר שכשלו באיתור הבסיס.
החל מקיץ 1973 הופעלה מהבסיס גם טייסת מטוסי סקייהוק - טייסת 140 ("נשר הזהב"), וזמן מה לפני פינוי סיני הוצבה במקום גם טייסת 149 ("התוכי המנפץ") שהפעילה מטוסי כפיר C-2.
במרץ 1979 נחתם הסכם השלום בין ישראל למצרים, בו הוסכם על פינוי חצי האי סיני והחזרתו למצרים.
בעקבות כך הוקם בסיס עובדה שליד אילת, שקיבל את מספר הבסיס של בסיס עציון – 10, וגם את סמל בסיס עציון.
טייסות 144 ו-149 עברו לבסיס עובדה, בעוד טייסת 140 עברה לבסיס רמון.
הבסיס שימש כנקודת המוצא למטוסי התקיפה במבצע אופרה – תקיפת הכור הגרעיני בעיראק – ביוני 1981.
שדה התעופה עציון שימש גם מטוסים של ארצות הברית לטיסות סיור באזור.
מתקניו הצבאיים של הבסיס, כגון דת"קים, נהרסו כחלק מפינויו, על ידי לוחמי חיל ההנדסה הקרבית.
כיום משמשים מסלולים אלה את נמל התעופה הבינלאומי טאבה במצרים.
בין מפקדי הבסיס: יאלו שביט, אורי אבן ניר ומנחם שרון שהיה מפקדו האחרון.
עוד בטרם הוקם הבסיס נבחנה האפשרות להקים באזור שדה תעופה אזרחי, אך הוא ירד מהפרק ובמקום זאת הוחלט להאריך את המסלול בשדה התעופה של אילת.
בתחילת 1977 נכלל בסיס עציון כנמל תעופה אזרחי בתוכנית אב לפיתוח הנגב.
החל משנת 1978 שימש הבסיס גם כשדה תעופה אזרחי, שאליו הוטסו תיירים ונופשים לאילת.
בגלל היות המקום בסיס צבאי, נערכו לנוסעים בדיקות קפדניות במיוחד.
מנגד, בהיעדר מסוף נוסעים, נערכו הבדיקות תחת כיפת השמים, ללא מזנון ושירותים אחרים.
שר התחבורה מאיר עמית ושר הביטחון, עזר ויצמן החליטו להשקיע 40 מיליון לירות בהקמת מסוף אזרחי בשדה.
העבודות החלו, אך הוקפאו ובהמשך נעשו הסדרים זמניים לדרישת חברות השכר הסקנדינביות שבקשו שיפור התנאים כתנאי להמשך טיסה לבסיס עציון.
ב־22 באוקטובר 1979 נחנך המסוף האזרחי לאחר השקעה של 6 מיליון לירות בבניית מבנה בשטח של 1,200 מ"ר.
בתחילת השיחות בקשה ישראל את המשך הפעלת השדה כשדה אזרחי בתקופת מעבר לאחר נסיגת ישראל מסיני.
במסגרת שיחות קמפ דייוויד ויתרה ישראל על שדה עציון, ובעקבות זאת העבודות על פיתוח מסוף אזרחי בשדה הוקפאו.
גם לאחר הוויתור על השדה קיותה ישראל להגיע להסכמה עם מצרים על המשך הפעלת השדה לשירות אזרחים הטסים לאילת, אולם המצרים סירבו לכך.
גם הצעה לאפשר לארצות הברית להשתמש בשדה לאימונים נדחתה על ידי המצרים.
עם פינוי הבסיס הועבר גם הטרמינל האזרחי לשדה התעופה הבינלאומי בעובדה.
בסיס צבאי או מחנה קבע צבאי (בצה"ל נהוג לקצר למ.ק.; בלשון גבוהה: קְסַרְקְטִין) הוא מתקן קבע המופעל על ידי צבא.
בבסיס מרוכזים ציוד צבאי ושוהים בו חיילים עבור אימונים או לפעילות מבצעית.
הכניסה לבסיסים צבאיים אסורה לאנשים שלא עובדים או מוצבים בו, הן מטעמי ביטחון מידע והן מטעמי ביטחון החיילים השוהים בו, ועל הבסיס מופקדת אבטחה הקפית.
בסיסים צבאיים משמשים יחידה צבאית אחת או יותר ולרוב ייעודם הוא שמירה על הביטחון השוטף והביטחון הלאומי.
קיימים גם בסיסים צבאיים המיועדים לפעילות אחרת כגון מפקדות, בסיסי הדרכה, בסיסי טיסה, בסיסי אימונים או בסיסים לניסוי כלים או טכנולוגיה צבאית.
ברוב המקרים, הבסיסים הצבאיים מסתמכים על עזרה נוספת של גורמים חיצוניים כדי לפעול.
קיימים בסיסים המסוגלים לפעול בעצמם במשך תקופות ארוכות משום שהם מסוגלים לספק מזון, מים וצרכים בסיסיים אחרים לחיילים גם בעת מצור.
בנוסף על בסיסי הקבע, מוקמים מעת לעת מחנות צבאיים לתקופה מוגדרת מראש או לתקופה קצרה עד לסיום מטלה מסוימת.
מחנה צבאי זמני מוקם במהלך מסע, לצורך אימונים וכן בזמן מלחמה, עת כוחות צבאיים נמצאים הרחק מבסיסי הקבע שלהם.
מחנות אלו מאופיינים בבניה זמנית, לרוב באמצעות אוהלים בלבד.
בעת העתיקה פיתח הצבא הרומי טכניקת הקמה מהירה של מחנות צבא שכונו "קסטרום".
מחנות הקסטרום הוקמו בצורה אחידה ושימשו ללינת לגיון שלם.
שרידים של מחנות אלה ניתן למצוא במקומות רבים, בין השאר סביב מצדה.
בתעופה אזרחית, בסיס פעולה מרכזי הוא נמל תעופה המשמש כנקודה המרכזית ברשת השירות של חברת תעופה, ואשר בה יכולים נוסעי החברה לעבור בין טיסותיה השונות, כדי לטוס בין יעדים שאין בינם קשר אווירי ישיר.
יש להבחין בין בסיס פעולה מרכזי המשמש הלכה למעשה כנקודת מפגש בין טיסות החברה (Hub), לבין נמל התעופה המשמש רק כ"בסיס הבית" של החברה (Home base), ואשר אין לו חשיבות כצומת בין טיסות.
באופן דומה עשוי המושג "בסיס פעולה משני" לתאר נמל תעופה הפועל בהתאם לעקרון הצומת אך בהיקף קטן יותר (Secondary hub), או נמל תעופה הפועל לפי עקרון "בסיס הבית" אך בהיקף מצומצם (Focus city).
לעיתים קרובות נקבע בסיס הפעולה המרכזי בעיר בה שוכנים משרדיה של החברה, או בנמל התעופה המרכזי במדינת הדגל של החברה, ולחברות תעופה מסוימות עשוי להיות יותר מבסיס פעולה מרכזי בודד.
לעיתים קרובות משתמשת החברה בבסיס הפעולה המרכזי גם כמרכז לחניית מטוסים, לאחזקתם ולאחסונם, או כמרכז הדרכה, ועל פי רוב היא מעניקה בו שירותים נוספים לנוסעים כמו טרקליני אירוח.
מקורו של הביטוי במובן "צומת בין טיסות", בא מעולם התעופה האזרחית בארצות הברית, ובמשמעות זו נודעת לו חשיבות כלכלית ושיווקית הנוגעת לא רק לריכוז הצד התפעולי של פעולות החברה, אלא גם לתכנון לוחות הזמנים והשמת המטוסים בקווי השירות.
חברות תעופה שחלק ניכר מפעולתן הוא בהפעלת טיסות פנים, אינן יכולות לקיים קווי טיסה ישירים בין כל יעדיהן, שכן הדבר אינו כדאי מבחינה כלכלית ותפעולית.
על כן הן מבססות את רשת השירות שלהן על בסיס פעולה מרכזי, אחד או יותר, הפועל בהתאם לעקרון חישורי הגלגל.
בסיס פעולה כזה חייב לאפשר מעבר בין טיסות רבות, תוך תזמונן באופן סביר, ובאופן שלא יאריך בצורה בלתי סבירה את משך ומרחק הטיסה בין נקודות המוצא והיעד, לו היו מקושרות זו לזו בטיסה ישירה.
גם לחברות גדולות שעיקר פעולתן בטיסות בינלאומיות יש בסיס פעולה מרכזי המשמש, בגלל היקף טיסותיהן הנרחב, כצומת להחלפת טיסות.
על אלה נמנים לדוגמה נמל התעופה הית'רו כצומת טיסות של בריטיש איירווייז או נמל התעופה הבינלאומי של פרנקפורט כבסיסה המרכזי של חברת לופטהאנזה.
אולם יש חברות תעופה בהיקף בינוני שגם להן בסיס פעולה מרכזי הפועל כצומת.
חברת אייסלנדאייר מנצלת את מיקומה של איסלנד בין אירופה לצפון אמריקה למטרה זו, ומסיבה זו היא מקפידה על הצגת רשת טיסותיה בהיטל מתאים .
החברה מבססת חלק ניכר ממדיניותה בשיווקה של רייקיאוויק כצומת טיסות בין היבשות, ולוח הזמנים שלה מותאם למטרה זו.
חברת תעופה בינונית נוספת המשווקת את עצמה בהסתמך על מדיניות זו, היא אתיופיאן איירליינס המדגישה את מיקומה של אדיס אבבה כצומת נוח להחלפת טיסות בין יעדים שונים ברחבי אפריקה והמזרח התיכון.
יתרון נוסף של עקרון הצומת הוא בהתאמת המטוסים לקו השירות ולנפח התנועה בו.
מטוסים קטנים יחסית ישמשו לטיסות קצרות או ליעדים שהיקף התנועה אליהן קטן יחסית, בעוד שמטוסים רחבי גוף ישמשו לטיסות ארוכות ולטיסות בין יעדיה העיקריים של החברה, או בין בסיסי פעולתה המרכזיים.
במובן זה מממש בסיס הפעולה המרכזי את עקרון ההזנה (Feeding) בתחבורה, שבו קווים משניים מזינים יחדיו את הקווים העיקריים, פעמים רבות באמצעות מסופים.
גם לבריתות חברות תעופה יש בסיסי פעולה מרכזיים, הפועלים לפי אותו עקרון, והמבוססים על בסיסי החברות בברית.
בנוסף, על מנת לחסוך בהוצאות וליעל את השירות, שוב אין צורך בכך שכל אחת מחברות הברית תטוס לכל יעדיהן של החברות האחרות, אלא די בקביעת בסיס משני בקצה רשת השירות של שתי החברות, בו טיסותיהן יפגשו.
כך לדוגמה פוגשות טיסותיהן של חברות תעופה אירופיות את טיסותיהן של חברות מאוקיאניה בדרום-מזרח אסיה.
עקרון הצומת אינו חף מבעיות.
היקף התנועה בנמלי תעופה הפועלים כצומת בין טיסות גדל במידה כזו, שהם מתפקדים לעיתים על סף הקיבולת שלהם.
נמל התעופה הבינלאומי הרטספילד-ג'קסון אטלנטה הוא הנמל העמוס בעולם מבחינת מספר הטיסות והיקף תנועת הנוסעים העוברים דרכו (נכון לשנת 2016), ולכך אחראית חברת דלתא איירליינס שנוסעיה מהווים 56% מכלל הנוסעים בשדה.
הנמל מתפקד על קצה גבול הקיבולת שלו.
נמל התעופה בפרנקפורט מתקשה גם הוא להתמודד עם היקף התנועה העוברת דרכו, במידה רבה בשל נתח הפעולה של חברת לופטהאנזה והחברות הקשורות אליה, העושות בו שימוש כבסיס פעולה מרכזי.
בשל כך בעשור הראשון של המאה ה-21 הפך נמל התעופה מינכן פרנץ יוזף שטראוס לבסיס פעולה מרכזי נוסף של החברה.
ברור שעקרון הצומת כרוך בחוסר נוחיות מסוימת לציבור הנוסעים הנאלצים לטוס בשתי טיסות או יותר, כדי להגיע מנקודת המוצא לנקודת היעד, אף על פי שמבחינה טכנית אין מניעה בהפעלת טיסה ישירה בין שתי הנקודות.
השיטה גם מגדילה את הסיכון לאובדן כבודה, וגורמת לעיוות נתוני תנועת הנוסעים, שכן כל נוסע נספר מספר פעמים.
גם מבחינה כלכלית השיטה אינה חפה מבעיות.
בנוסף, שיבושים בתנועה בבסיס הפעולה המרכזי משבשים את כל רשת השירות של החברה הפועלת בו כצומת, ואיחורים בטיסות המזינות עשויים להיגרר לטיסות ההמשך.
העובדה שנמל התעופה עמוס משפיעה גם על הוצאות החברות, שמטוסיהן מתעכבים על מסלולי ההסעה בהמתנה להמראה, וכן נדרש טיפול "כפול" בכל נוסע (כבודה, ארוחות ולעיתים גם שלב בידוק ורישום נוסף).
בֶּסַלוּ (בקטלאנית: Besalú) היא עיר בצפון מזרח ספרד, בשטח מחוז ז'ירונה אשר בחבל קטלוניה, הממוקמת 571 קילומטרים מהבירה מדריד ו-31 קילומטרים מבירת המחוז ז'ירונה.
האזור יושב בידי שבטים קלטים ואיברים במהלך המאה ה-6 ובמהלך המאה ה-9 מתועדת הקמתה של מצודה אשר נשאה את השם הלטיני בִּיסוֹלְדוּנוּם וממנה נגזר שמה של העיר.
בשלהי המאה ה-9, בעיצומה של הרקונקיסטה, הפכה בסלו ליישוב ספר ושלטו בה לחלופין הקרולינגים מפרנקיה המערבית והמוסלמים מאל-אנדלוס.
בראשית המאה ה-10 הפכה העיר לבירתה של רוזנות בסלו ובראשית המאה ה-12 סופחה רוזנות בסלו לרוזנות ברצלונה
בראשית המאה ה-19, במהלך מלחמת העצמאות הספרדית, התחולל במקום קרב בין צבא הקיסרות הצרפתית הראשונה לצבא ספרדי שהסתיים בניצחון הספרדים.
ב-1965 נערכו בבסלו עבודות שימור מבנים ובכלל זה בתוך המצודה ובגשר החוצה את הנהר פלוביאה והמוביל אל המצודה.
ב-1966 הוכרה בסלו כאתר מורשת לאומית ספרדית.
בעשור הראשון של המאה ה-21 חל גידול ניכר במספר התושבים בבסלו, המיוחס לגידול בפעילות הכלכלית בעיקר בתחום התיירות וזאת בניגוד למגמת הקיטון המתונה שאפיינה את העשור שקדם לו.
עד למחצית המאה ה-20 היווה ענף החקלאות את עיקר התוצר המקומי הגולמי של בסלו והגידולים המרכזיים היו שעורה ותירס.
החל מראשית שנות ה-60 עבר האזור תהליך תיעוש והוקמו מפעלי טקסטיל ועיבוד מתכת קלה.
בנוסף, לאחר עבודות השיקום שבוצעו בעיר הפכה בסלו ליעד תיירותי.
היסטוריונים כדוגמת מנואל גראו מונסראט שחקר את תולדות יהודי בסלו ועל שמו נקראת כיכר היהודים בעיר, מניחים שראשוני היהודים הגיעו למקום עוד במהלך המאה ה-9. תיעוד ודאי להתגוררות יהודים בעיר קיים מ-1090, כאשר במקום התגלתה מצבתו של בן הקהילה שנפטר בשנה זו.
בחפירות ארכאולוגיות שנערכו ב-1964 בסמוך למצודה העתיקה, נתגלה מקווה טהרה שבנייתו תוארכה למאה ה-12 ומאופיין באדריכלות רומנסקית.
רבנים שבדקו את המבנה אישרו שמדובר במקווה בשל מידותיו המדויקות.
נפחו 40 סאה והוא היה נגיש למקור מים טבעי ובעל מספר מדרגות קבוע.
בצמוד למקווה עמד בית כנסת שהוקם ב-1264 ובחפירות נתגלו ממנו שרידים מעטים.
תיעוד בכתב להימצאותה של קהילה יהודית בעיר קיים מ-1229 בהקשר למגבלות כלכליות שהוטלו על בני הקהילה על ידי חיימה הראשון, מלך אראגון.
בתקופה זו מנתה הקהילה היהודית בעיר כ-130 נפשות.
תעודות נוספות מאמצע המאה ה-14 מעידות על קשרי מסחר בין קהילת בסלו לקהילות בפרפיניאן ובארל ותעודות נוספות משלהי המאה מעידות על תחילת רדיפות היהודים בעיר.
בתקופה זו מנתה הקהילה היהודית בעיר בין 170 ל-220 נפשות ונמנו מקרבה סוחרים, בעלי מלאכה ורופאים.
בראשית המאה ה-15 רוכזו יהודי בסלו בגטו כדי לבדלם מהאוכלוסייה הנוצרית ומספר בני הקהילה החל לרדת בהדרגה.
לקראת אמצע המאה תועדה הגירה נרחבת של יהודים מהעיר וכן המרות דת.
מאמצע המאה ה-14 לא תועדה עוד קהילה מאורגנת בעיר ואחרוני היהודים שהתגוררו בה גורשו ב-1492.
בסיס עתלית הוא בסיס ימי מסווג של חיל הים ליד היישוב עתלית, המהווה את בסיס האם של יחידת הקומנדו שייטת 13.
בתחומי הבסיס נמצאים שרידי המבצר הצלבני המוכר בכינוי "מבצר עתלית", אשר סגור באופן קבע לכניסת מבקרים.
מתגייסי השייטת שוהים בבסיס החל מסוף הטירונות שלהם ולאורך תקופת הכשרתם.
בשנת 2010 ביקר ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו בבסיס כדי להצדיע ללוחמי הקומנדו שלקחו חלק במשט לעזה.
בסלטון היא עיר בדרום-מערב מדינת אוסטרליה המערבית שבאוסטרליה.
העיר נוסדה ב-1832 על ידי משפחת בסל (Bussell) והחל מראשית המאה ה-21 היא נמצאת בצמיחה מתמדת.
אוכלוסייתה מנתה 21,898 תושבים במפקד 2011. העיר שוכנת 220 ק"מ מדרום-מערב לבירת המדינה פרת'.
בסלטון נבחרה שלוש פעמים כעיירה התיירותית ביותר באוסטרליה המערבית.
גילויו של אזור בסלטון החל עם מסעו של החוקר הצרפתי ניקולה באודין (Nicolas Baudin) שהגיע למקום ב-1801 עם שתי ספינות, "גאוגרף" (Géographe) ו"נאטורליסט" (Naturaliste).
על שם הראשונה הוא קרא למפרץ שגילה במקום מפרץ גאוגרף ולכף שגילה קרא כף נטורליסט.
לנהר שנשפך לים ליד בסלטון של היום הוא קרא נהר וסה (Vasse) על שם אחד ממלחיו שטבע בים.
משפחת בסל הגיעה למקום ב-1834 והקימה חוות גידול בקר שעד מהרה הפכה לאחת מהחוות המשגשגות ביותר במושבה ועד מהרה נמשכו למקום מתיישבים רבים.
העיירה הוקמה בשם בסלטון על שמה של משפחת בסל והשימוש הרשמי בשם החל ביוני 1835. משפחת בסל, שלא נועצו בה על שם העיירה, העדיפה את השם קפל (Capel) על שם קרוב משפחה שלהם מאנגליה.
יישוב בשם קפל הוקם מאוחר יותר מצפון לבסלטון.
בהיותה קרובה מאוד לאזור מיוער, התבססה העיירה כנמל ליצוא עצים.
ב-1850 החלו לייצא עצים מנמלה של העיירה והיא החלה לשגשג.
למטרה זו נבנו מזחים בבסלטון ובעיירות שכנות.
עד היום רק המזח בבסלטון שרד.
במהלך מלחמת העולם השנייה התגייסו 476 מבניה של בסלטון.
20 לצי המלכותי האוסטרלי, 110 לחיל האוויר המלכותי האוסטרלי ו-346 לצבא אוסטרליה.
שמם של הנופלים מונצח באנדרת הזיכרון בעיר יחד עם אלה שנפלו במלחמת העולם הראשונה.
במהלך המלחמה הייתה העיר משכנו של בסיס של חיל האוויר המלכותי האוסטרלי שאת שרידיו ניתן לראות עד היום.
לאחד ממטוסי המוסטנג של החיל ניתן השם "בסלטון" לכבודם של תושבי העיר וכאות תודה לתרומות שגייסו לטובת המאמץ המלחמתי.
בסיס קציעות הוא בסיס האימונים החטיבתי (בא"ח) של חטיבת גבעתי.
הבסיס ממוקם בנגב על כביש באר שבע-ניצנה ובסמוך לגבול ישראל-מצרים.
בספטמבר 1953 הוקמה באזור היאחזות נח"ל בשם "גבעת רחל" ולאחר מכן "קציעות".
ב-1968 הוסבה לבסיס אימונים של הגדנ"ע.
לאחר הסכם השלום בין ישראל למצרים עברו לבסיס חטיבה 460 מאזור ביר תמדה, אוגדה 440 מאזור רפיח ומחנה של המשטרה הצבאית ששכן קודם לכן ברפידים.
עם הקמת חטיבת גבעתי הוקם במקום בסיס האימונים החטיבתי.
כיום מתקיימים בבסיס הכשרות ואימונים של לוחמי חטיבת גבעתי וגדוד הסיור המדברי.
בסלאן זודינוביץ' מודראנוב הוא ג'ודוקא רוסי ממוצא צ'רקסי, האלוף האולימפי מאולימפיאדת ריו 2016 בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג.
מודראנוב הוא סגן אלוף העולם משנת 2014 ושלוש פעמים אלוף אירופה מהשנים 2012, 2014 ו-2015. מודראנוב גם היה מתאבק סמבו בין השנים 2003-2008.
מודראנוב נולד ב-7 ביולי 1986 בבקסאן, עיירה ברפובליקת קברדינו-בלקריה שברוסיה.
הוא החל להתאמן באמנויות לחימה בגיל 13. לאחר המלצת אחיו הצעיר, החל להתאמן בסמבו ולאחר מכן גם בהיאבקות.
לאחר שעבר למייקופ, הוא החל ללמוד באוניברסיטת אדיגיה.
בשנת 2006 עבר לארמאביר ושנתיים לאחר מכן עבר להתחרות בג'ודו והחל לנצח בתחרויות מקומיות וארציות.
ב-30 במאי 2009, זכה מודראנוב בתואר הראשון בקריירה המקצועית שלו, כאשר זכה במדליית ארד בגראנד סלאם מוסקבה לאחר שניצח את הובהנס דבטיאן מארמניה.
ב-15 בינואר 2011, מודראנוב זכה במדליית ארד בטורניר המאסטרס היוקרתי שנערך בבאקו כאשר גבר על אילגר מושקייב האזרי בקרב על המדליה.
כמעט שנה לאחר מכן, ב-14 בינואר 2012, השתתף שוב בטורניר המאסטרס ושוב זכה בארד לאחר שניצח את רישוד סובירוב מאוזבקיסטן.
ב-26 באפריל 2012, השתתף מודראנוב באליפות אירופה שנערכה בצ'ליאבינסק שברוסיה מדינת הולדתו, וזכה בזהב.
בחצי הגמר ניצח את אמירן פאפינאשווילי הגיאורגי ובגמר גבר על הובהנס דבטיאן הארמני.
ב-9 בפברואר 2013, השתתף בטורניר היוקרתי גראנד סלאם פריז וזכה במדליית הארד לאחר שניצח את סופיאן מילוס הצרפתי בקרב על המדליה.
ב-24 באפריל 2014, זכה שוב באליפות אירופה לאחר שניצח בגמר את אמירן פאפינאשווילי הגיאורגי.
ב-25 באוגוסט 2014, השתתף באליפות העולם וזכה במדליית כסף.
בסיבוב הראשון ניצח את חביאר גואדז מוונצואלה, בסיבוב השני את פאבל פטריקוב מצ'כיה, בשמינית הגמר ניצח את אריק טקאבטאקה מברזיל וברבע הגמר גבר על צ'וי אין-היוק הקוריאני.
בחצי הגמר ניצח את נאוהיסה טקטו היפני ובגמר הפסיד לבולדבטאר גנבאט ממונגוליה.
ב-25 ביוני 2015, מודראנוב השתתף במשחקים האירופיים בבאקו, המהדורה הראשונה של המשחקים האירופיים, וזכה במדליית הזהב לאחר שניצח בגמר את אורחן ספארוב מאזרבייג'ן.
ב-6 באוגוסט 2016, בגיל 30, בסלאן מודראנוב הפך לאלוף אולימפי כאשר זכה במדליית הזהב באולימפיאדת ריו.
בקרב הראשון מודראנוב ניצח את יארון מורה ההולנדי, בשמינית הגמר את הובהנס דבטיאן הארמני וברבע הגמר את קים וון-ג'ין הקוריאני.
בחצי הגמר ניצח את אמירן פאפינאשווילי הגיאורגי ובגמר גבר על ילדוס סמטוב הקזחי.
זכייה זו הייתה מדליית הזהב הראשונה של רוסיה באולימפיאדת ריו.
באליפות אירופה 2018 שנערכה בתל אביב, מודראנוב זכה במדליית הארד.
בקרב הראשון הוא ניצח את ווגאר שירינלי האזרי, בשמינית הגמר ניצח את לוחום צ'חווימיאני הגיאורגי וברבע הגמר הפסיד לארטם לסיוק האוקראיני ונשר לקרבות בית הניחומים שם גבר על פרנסיסקו גאריגוס הספרדי והגיע לקרב על מדליית הארד בו ניצח את אמירן פאפינאשווילי הגיאורגי.
ריו 2016: מדליית זהב בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג
צ'ליאבינסק 2014: מדליית כסף בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג
באקו 2015: מדליית זהב בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג
צ'ליאבינסק 2012: מדליית זהב בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג
מונפלייה 2014: מדליית זהב בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג
תל אביב 2018: מדליית ארד בקטגוריית המשקל עד 60 ק"ג
גראנד פרי אבו דאבי 2010: מדליית זהב
גראנד פרי צ'ינגדאו 2010: מדליית כסף
טורניר המאסטרס 2011: מדליית ארד
טורניר המאסטרס 2012: מדליית ארד
גראנד פרי אבו דאבי 2012: מדליית זהב
גראנד סלאם פריז 2013: מדליית ארד
גראנד פרי רייקה 2013: מדליית זהב
גראנד פרי אבו דאבי 2013: מדליית זהב
גראנד פרי סמסון 2014: מדליית זהב
גראנד פרי דיסלדורף 2016: מדליית ארד
גראנד סלאם יקטרינבורג 2018: מדליית ארד
בצ"ת - בסיס ציוד ותובלה או בסיס ציוד ותספוקת, בשמו הקודם יחס"ן - "יחידת אחסנה ימית" הוא בסיס הציוד של זרוע הים, ומהווה את המרכז הלוגיסטי העיקרי של החיל.
הבסיס שכן משנותיו הראשונות במחנה הקישון, וב-6 יולי בסוף המאה ה-20 החלה העברה הדרגתית שלו למחנה "החותרים" שמדרום לטירת כרמל, בו שוכנים גם מרכז מפת"ח של חיל הים ומפקדת מחוז חיפה של פיקוד העורף.
בצ"ת נותן מענה לוגיסטי ליחידות השונות של החיל, מה שמאפשר לחיל הים להילחם באופן רצוף ללא השבתות.
הבסיס אחראי הן על רכש, אחזקה ואספקה של ציוד וחומרים, באופן שוטף ולתפקוד מבצעי.
בשנים 2011–2013 הועברו כל המחסנים ממחנה הקישון, למחנה החותרים.
לטובת התייעלות תנאי האחסון נסגר המחנה בקישון בשנת 2014.
מפקדי הבסיס+ # דרגה ושם !!
בסיס קם רן (בוייטנאמית: Cam Ranh) הוא בסיס צבאי בווייטנאם, בעיר קם רן שבמחוז חאנואה.
הבסיס ממוקם על חופי ים סין הדרומי, על מפרץ קם רן.
בשל התנאים הטבעיים, הנמל נחשב לאחד מנמלי המים העמוקים ביותר בעולם.
במהלך מלחמת וייטנאם, קם רן היה בשטח של דרום וייטנאם והיה בסיס עורפי גדול של הכוחות האמריקנים.
מהנדסים אמריקנים בנו שדה תעופה ונמל מודרני.
אגף הקרב הטקטי ה-12 ואגף ההובלה הטקטית 483 של חיל האוויר האמריקני התבססו בשדה התעופה; זאת בניגוד לכמה טענות לפיהן המפציצים האסטרטגיים B-52 מעולם לא התבססו כאן.
בשנת 1972 העבירה ארצות הברית את כל המתקנים הצבאיים בקם רן לידי צבא דרום וייטנאם.
ב-3 באפריל 1975, העיר נכבשה על ידי הצבא הצפון וייטנאמי במהלך מתקפת האביב.
ב-2 במאי 1979, חודשיים לאחר תום המלחמה הסינית-וייטנאמית, חתמו ברית המועצות ווייטנאם על שימוש בנמל קם רן כנקודת לוגיסטיקה עבור הצי הסובייטי לתקופה של 25 שנה.
באוגוסט 1980, על בסיס הנחיה של מפקדת הצי של האוקיינוס השקט מיום 28 באוגוסט 1980, הוקם מרכז לוגיסטי על חצי האי קם רן באופן קבוע שכונה רשמית בשם יחידה צבאית 31350 (נקודת לוגיסטית קבועה מספר 922, ברוסית: пункт материально-технического обеспечения на постоянной основе — 922-й ПМТО).
במארס 1981, החטיבה התפעולית ה-26 של ספינות ואוניות התבססה במפרץ קם רן.
שנה לאחר מכן, במרץ 1982, פורקה מפקדת החטיבה ה-26, הוקמה הטייסת המבצעית ה-17 של צי האוקיינוס השקט, שהייתה מורכבת מ-11 חטיבת ספינות, חטיבת הצוללות ה-38, חטיבה 255 של ספינות תמיכה, חטיבה 300 של אוניות להגנה על אזור המים, יחידה 501 ללחימה בכוחות חבלה ואמצעים תת-קרקעיים ומרכז התקשורת האזורי מספר 1073.
מאוחר יותר נפרס כאן הבסיס הצבאי הסובייטי הגדול ביותר, בשטח כולל של 100 קמ"ר, שמנה כ-6,000 איש.
התשתית כולה עברה חידוש ומודרניזציה לקראת שנת 1987 על ידי SovSMO ומחלקת הבנייה ה-22 של משרד ההגנה של ברית המועצות.
הבסיס הצבאי על חצי האי נשא את שם קוד אובייקט RS-3.
מבחינה ארגונית, הבסיס כלל מינהלה, מחלקת פיננסים, מחלקת לבוש, שירותי מזון, דלק, טכנולוגיה, תקשורת, מרפאה, בית החולים הימי ה-1393, מרכזים סניטריים ואפידמיולוגיים, שירותי כבאות וסניף של הבנק הממלכתי של ברית המועצות.
כמו כן היו בחיל-המצב: חיל נחתים של חיל-האוויר, גדוד-ביטחון נפרד של היחידה הצבאית 15310, יחידת בנייה צבאית, התזמורת, משרדו של המפקד ועוד.
בבסיס התמקמה בקביעות טייסת חטיבת המשמר המשולבת 169 שהייתה חלק מצי האוקיינוס השקט, כולל:
טייסת תעופה 1 - ספינות טילים, עשרה מטוסי Tu-16K-10-26; שני מטוסי תדלוק Tu-16ZSCH; ארבעה מטוסי Tu-16PSS.
טייסת תעופה 2 - ארבעה מטוסי סיור ימי מדגם Tu-95RT, ארבעה מטוסים נגד צוללות מדגם Tu-142 ושני מטוסי A-26 .
טייסת תעופה 3 - 12 מטוסי קרב מדגם מיג 23 ושני מטוסי מיג 23UB.
ויחידת מסוקים עם מטוסי Mi-14PS ו-Mi-14PL.
מצבת כוח האדם בגדוד עמדה על 741 איש, כולל 357 קצינים, 187 קצינים ו-197 אנשי צבא.
הגדוד היה רשום במקור כחלק מחטיבת הטילים ה-25, ולאחר מכן הופרד, עם הכפפתו ישירות למפקד חיל האוויר של צי האוקיינוס השקט.
באופן מעשי, החטיבה הייתה כפופה למפקד הטייסת המבצעית ה-17 של צי האוקיינוס השקט.
אם לצי ולמסוקים היה צי מטוסים משלהם, אזי טייסת הקרב התחמשה במטוסים מחטיבת התעופה של המחוז הצבאי של המזרח הרחוק.
על פי ההסכם בין וייטנאם לברית המועצות, 8-10 ספינות סובייטיות, 4-8 צוללות עם בסיס צף, ועד שש אוניות אחרות יכלו לשהות בבסיס בו זמנית.
כמו כן הותר ל-14 עד 16 מטוסים, 6 עד 9 כלי טיס ו-2 עד 3 מטוסי תובלה להישאר באותו זמן בשדה התעופה.
על פי הסכם בין משרד ההגנה של ברית המועצות לבין משרד ההגנה הלאומית של וייטנאם, היה ניתן להגדיל את מספר הספינות והמטוסים הרוסיים בבסיס.
עם השקת הטייסת המבצעית ה-17 של צי האוקיינוס השקט, קם רן קיבלה מעמד של בסיס ימי.
על פי האמנה הסובייטית-וייטנאמית, דמי השכירות של הבסיס היו חופשיים.
מאז 1991 הצד הווייטנאמי הציע באופן לא רשמי לברית המועצות ולאחר מכן לרוסיה, לשלם שכירות.
ב-1 בדצמבר 1989 מגדוד המשמר ה-169 הפכו לגדוד המשמר ה-362 והפכו לטייסת תעופה מעורבת, המורכבת משני מפציצי Tu-95RTs, שני מטוסי Tu-142 ושני מטוסי אנטונוב An-26. מטוסי קרב ומסוקים נקראו לברית המועצות על ספינות בשל מצבם הפגום.
כל המטוסים הוטסו לשדות התעופה של חיל-האוויר של צי האוקיינוס השקט, למעט המטוסים הפגומים.
משרדו של מפקד חיל האוויר של צי האוקיינוס השקט הוקם בשדה התעופה כדי לקבל ולשחרר מטוסים משדה התעופה.
ב-2001 החליטה ממשלת רוסיה שלא לחדש את ההסכם עם וייטנאם ולפנות את הבסיס מוקדם יותר.
ב-17 באוקטובר 2001 הכריז הנשיא ולדימיר פוטין בישיבת משרד ההגנה על פירוק בסיסים צבאיים בלורדס ובקם רן .
שר החוץ הרוסי, איגור איוואנוב, ציין ב-2002 כי "במשך 10 שנים הצי שלנו לא נכנס לאוקיינוס ההודי ולא השתמש בשירותי הבסיס הימי".
הבסיס נסגר לאחר סגירת הבסיס הצבאי בלורדס (קובה).
ב-2 במאי 2002, היחידה הצבאית 31350 חדלה להתקיים באופן רשמי.
חלק מהבסיס שוחזר ומאז 2004 הוא מתפקד כנמל התעופה קם רן (כיום - נמל התעופה הבינלאומי).
בשנת 2010 ממשלת רוסיה הצהירה כי קם רן כבסיס צבאי רוסי אינו נחוץ יותר, אבל היא מעוניין להשתמש בחלק מתשתית הבסיס לשעבר כמרכז לוגיסטי של הצי הרוסי .
ב-12 בנובמבר 2013, במהלך שיחות הפסגה הרוסית-וייטנאמית, נחתם הסכם בין נשיא רוסיה ולדימיר פוטין לנשיא וייטנאם טרואונג טאן סאנג להקמת בסיס משותף לשירות ותיקון צוללות בקם רן.
מאז אביב 2014, משמש שדה התעופה קם רן כבסיס שירות למטוסי איליושין IL-78, אשר מספקים תדלוק אוויר למטוסי Tu-95MS .
ב-12 באוקטובר 2016, דובר משרד החוץ של וייטנאם, לה האי בין הצהיר כי "לא נצטרף לבריתות או לבריתות צבאיות נגד מדינות שלישיות", והוסיף כי וייטנאם לא תאפשר פריסה של כל בסיסי צבא זרים בשטחה.
בסיס האוויר קאנט הוא בסיס טיסה צבאי הממוקם במחוז איסיק-אטא שבמחוז צ'וי בקירגיזסטן.
הוא ממוקם דרומית לעיר קאנט, כ-20 ק"מ מזרחית למרכז העיר בישקק.
בשנת 1941 הוקמו בית ספר להכשרת טיס בקאנט ובסיס לחיל האוויר הסובייטי, על בסיס בית ספר שפונה מאודסה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוכשרו שם 1,507 טייסים צבאיים סובייטיים, ומ-1956 הכשיר בית הספר גם טייסים זרים.
בין בוגרי בית הספר היו הנשיא המצרי לשעבר חוסני מובארק, הנשיא הסורי חאפז אל-אסד, וכן מרשל האוויר הראשי דילבה סינג והטייס מדרום תימן שאכיב חובאני.
ב-1992, בעקבות פירוק ברית המועצות, הועברה השליטה על בסיס האוויר לקירגיזסטן.
בהתאם להסכם בילטרלי בין רוסיה לקירגיזסטן שנחתם ב-22 בספטמבר 2003, בסיס האוויר מארח יחידות של חיל האוויר הרוסי.
הפתיחה הרשמית מחדש התקיימה ב-23 באוקטובר 2003, מה שהופך את המתקן לבסיס האוויר החדש הראשון שנפתח מאז 1991 עבור רוסיה.
היחידה המוצבת שם תוארה כארמיית האוויר החמישית של חיל האוויר הרוסי.
בדצמבר 2012, קירגיזסטן הסכימה להחכיר את הבסיס לרוסיה למשך חמש עשרה שנים (עם אופציה להארכה אוטומטית לחמש שנים נוספות), לאחר שהממשלה הרוסית הסכימה להפחית את חובה של קירגיזסטן בכ-500 מיליון דולר.
בסיס ריבאצ'יי (Рыба́чий; עד 1954 - טאריה החדשה) היה כפר לשעבר במחוז קמצ'טקה המשמש כבסיס לצוללות אטומיות עבור צי האוקיינוס השקט של רוסיה.
ריבאצ'יי ממוקם על שפת מפרץ קרשניניקוב במפרץ אבאצ'ינסקי.
הוא נוסד בשנת 1931 בשם טאריה החדשה (Новая Тарья) ומאז 1954 נושא את שמו הנוכחי.