tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתוך המסגרת החינוכית תמך מוחמד עלי בתרגום שלל כתבים מאנגלית, צרפתית ואיטלקית (שהייתה השפה האירופאית המדוברת ביותר במצרים עד סוף המאה ה-18) לערבית ולטורקית.
פיתוחים חינוכיים לצד פיתוחים תעשייתיים ומנהליים תרמו רבות להקמתו של גרעין מנהל במדינה המצרית שהורכב מהצבא, הצי והפקידות האזרחית.
מושלים שקדמו למוחמד עלי הנהיגו מדיניות של פשרות עם כוחות פוליטיים פנימיים כגון הממלוכים, מוחמד עלי בשונה מהם שלט על מצרים ביד ברזל והסדיר את מרותו על כל תושבי מצרים.
בתקופה הקצרה של השלטון הצרפתי על מצרים, הוצאו רשמים אודות הפוטנציאל התעשייתי של מצרים.
רישומים אלו שומשו מאוחר יותר בידי מוחמד עלי במטרה לפתח את המדינה המצרית מבחינה תעשייתית.
בשנת 1820 החל מוחמד עלי, לאחר ייצוב הכלכלה החקלאית העצמאית של מצרים, להפוך את מדינתו למייצאת מרכזית של יבולים חקלאיים לאירופה.
במידה רבה היה מוחמד עלי אחראי להפיכתה של מצרים לאחת המובילות ביצור הכותנה, שנית אך ורק לארצות הברית מבחינת ייצוא כותנה ליבשת אירופה.
במקביל, מוחמד עלי ביטל את ארגוני הגילדות במסגרת הפיתוח של הכלכלה התעשייתית במצרים.
מוחמד עלי השקיע בתשתית ובנה תעלות ודרכים, בעיקר במטרה לספק את הדרישה לנוכח גדילת סחר החוץ הבינלאומי.
בין השנים 1816 - 1850, עלתה כמות עובדי התעשייה במצרים כמעט בחצי מיליון איש.
במרץ 1807, במסגרת המלחמה האנגלו-עות'מאנית, כוחות האימפריה הבריטית החלו בניסיון לכיבוש צבאי של מצרים במטרה להקים בסיס מבצעי באלכסנדריה.
המלחמה הייתה מקושרת למלחמות הנפוליאוניות שכן הסולטאן העות'מאני סלים השלישי חידש את הברית הפרנקו-עות'מאנית עם הקיסרות הצרפתית הראשונה שהייתה במלחמה ממושכת נגד האימפריה הבריטית.
הבריטים השיגו עליונות ימית והשתלטו על אלכסנדריה ללא קרב שכן תושבי העיר התנגדו לשלטון מוחמד עלי אך לא היו מסוגלים להתקדם מעבר לה.
הכוחות הבריטים הוציאו לפועל שני ניסיונות כושלים לכבוש את העיר רשיד (רוֹזֵטָה כפי שנודעה באותם הימים) אשר הייתה השער לתנועה דרך נהר הנילוס.
לאחר התבוסה המכרעת בקרבות על רשיד, הכוחות הבריטים נסוגו חזרה לאלכסנדריה.
כוחות הצבא המצרי תחת מוחמד עלי הטילו מצור על העיר ומנעו התקדמות של הכוחות הבריטים.
כמו כן, הכוחות הבריטים לא היו מצוידים כראוי למערכה ארוכה ועל כן היה על חיל המשלחת לעזוב את העיר ולוותר על המערכה הכושלת לכיבוש מצרים.
בית סעוד השתלט על חצי האי ערב, הקים את אמירות א-דרעיה (המדינה הסעודית הראשונה) והפיץ וריאציה קיצונית ופוריטאנית של האסלאם, הווהאביזם, סיעה דתית שהתנגדה לכל שינוי באורח החיים והשבת המצב החברתי לזה של תקופת הקמת האסלאם.
כחלק מהמלחמה הווהאבית-עות'מאנית, ביקש הסולטאן מוסטפא הרביעי ממוחמד עלי לצאת למסע צבאי נגד בית סעוד.
רק ב-1811 היה צבאו של מוחמד עלי מוכן לצאת לקרב, בפיקודו של טוסון, בנו הבכור של מוחמד עלי.
צבאו של מוחמד עלי נחל הצלחה חלקית אולם לא הצליח להכניע את בית סעוד, ואלו נסוגו לנג'ד והתיישבו בא-דרעיה וסביבתה ומשם המשיכו להטריד את הכוחות העות'מאנים (כולל הצבא המצרי).
מוחמד עלי שלח כוח צבאי נוסף, בפיקודו של בנו הבכור, אבראהים פאשא.
צבא זה נע דרך מדבריות חבלי חג'אז ונג'ד וכבש לבסוף את א-דרעיה, מושב ההנהגה הסעודית.
לאחר הנחלת ההצלחה, שבה אבראהים פאשא את מנהיג בית סעוד, עבדאללה בן סעוד, שנשלח לקונסטנטינופול, שם הוא הוצא להורג בהוראת הסולטאן העות'מאני.
במקביל למערכה הראשונה בחצי האי ערב תחת טוסון פאשא, מוחמד עלי הורה על משלחת נוספת לכיבוש חופי ים סוף ביבשת אפריקה.
הכוחות המצריים כבשו עד לאזור באב אל-מנדב (ג'יבוטי של היום) המקשרים את ים סוף עם מפרץ עדן וכלל האוקיינוס ההודי.
בשנת 1820 מוחמד עלי שיגר לסודאן צבא של 5,000 חיילים בפיקודם של בנו השלישי, אסמאעיל, ושל המצביא עאבדין (عابدين بك) שהיה מושל אל-מניא במצרים העליונה, הצבא המצרי הצליח להתגבר על התנגדותם של השבטים המקומיים וכבש את השטח.
המטרה העיקרית של המערכה בסודאן הייתה העבדת האוכלוסייה המקומית לצורכי כוח אדם לקראת מסעות המלחמה הבאים וחיפוש אחר מחצבים טבעיים שישומשו למען מטרות כלכליות.
כמו כן, מוחמד עלי השתמש בעבדים מסודאן כדי להוציא לפועל פשיטות דרומה לאזור שמדרום לסאהל במטרה למנוע מעלייתה של ישות פוליטית העלולה לאיים על מצרים מדרום וכדי להסדיר את השלטון המצרי על אורכי נהר הנילוס.
הפשיטות הללו בדרום נמשכו בתקופת יורשיו של מוחמד עלי והגיעו לשיאן בעת שלטונו של אסמאעיל פאשא, כאשר גררו אחריהן מאבק טריטוריאלי שהסלים לכדי מלחמה בין מצרים והאימפריה האתיופית.
מלחמת העצמאות היוונית התפרצה בתחילת 1821. הסולטאן מהמוט השני ביקש ממוחמד עלי עזרה בדיכוי המרד ובתמורה הבטיח לו את השליטה באי כרתים.
מוחמד עלי ארגן כוח צבאי בן 16,000 לוחמים שנשלח בפיקודו של בנו אבראהים פאשה.
ב-24 בפברואר 1825 נכנסה מצרים למלחמה נגד הרפובליקה ההלנית הראשונה.
במהלך חודש מרץ התרחש כיבוש מצרי של האי כרתים ולאחריו החלה פלישה לתוך יוון עצמה והחל כיבוש מצרי של חצי האי פלופונסוס ומצפון לו.
עם תחילת הכיבוש של יוון עצמה, התרכז אבראהים פאשא בכיבוש העיר מיסולונגי.
הכוחות היוונים בתוך העיר החזיקו מעמד במשך כמעט שנה שלמה עד אשר נפלו לכוחות הברית המצרית-עות'מאנית.
בהמשך החל כיבוש של חצי האי מאני בדרום פלופונסוס.
במהלך המערכה על פלופונסוס היה הצבא המצרי במאבק ממושך נגד כוחותיו של תיאודורוס קולוקוטרוניס אשר מנעו את התנועה המצרית לעבר הבירה הזמנית היוונית בנאפפליו.
בתגובה למאבק היווני לעצמאות, המעצמות האירופאיות המובילות (בריטניה, רוסיה וצרפת) התערבו לטובת הכוחות היוונים במטרה להחליש את מעמדה של האימפריה העות'מאנית ולחזק את השפעתם על שטחיה.
ב-20 באוקטובר 1827, במהלך קרב נאווארינו הוטבע רוב הצי המצרי בידי כוחות ברית בריטית-צרפתית-רוסית תחת פיקודו העליון של אדוארד קודרינגטון.
ללא תמיכת הצי לא הייתה לכוח הצבאי אפשרות לחימה ואבראהים פאשה הסיג את הכוחות חזרה למצרים.
ללא התמיכה המצרית ולנוכח פתיחת חזית מלחמה נוספת נגד האימפריה הרוסית, האימפריה העות'מאנית נכנעה והכירה בהסכם השלום בריבונותה של יוון, אשר מאוחר יותר הפכה לממלכת יוון.
המלחמה הייתה יקרה במיוחד לכוחות המצריים אשר לא השיגו דבר ממנה.
בסופה של המלחמה סירב הממשל העות'מאני להכיר בכרתים תחת חסות מצרית של מוחמד עלי (אף על פי שבפועל היו כוחות הצבא המצרי בכרתים ושלטו על האי בכל מקרה) כפי שהובטח קודם לכן.
כפיצוי על אובדן הצי וכתמורה על הסיוע, מוחמד עלי ביקש מהשער הנשגב את סוריה וארץ ישראל והבין שיש נכונות להיענות לבקשתו.
ההתנגדות העות'מאנית להעברת כרתים לממשל המצרי של מוחמד עלי עוררו משבר ביחסי קהיר - קונסטנטינופול וכאמור לא היה להנהגה העות'מאנית כל סמכות פנימית על מצרים מלבד ההכרה ההלכתית של הסולטאן העות'מאני כשליט על מצרים.
עד 1831 הקים מוחמד עלי צי חדש, גייס ואימן צבא חדש ושלח את בנו, אבראהים פאשא, להוביל את צבא היבשה לכיבוש ארץ ישראל וסוריה בתמיכת הצי בפיקודו של אבראהים יקאן, ובכך פתח את המלחמה המצרית-עות'מאנית הראשונה.
לדעתו של מוחמד עלי, הנסיבות היו לטובת מהלך זה.
הצבא העות'מאני היה חלש בגלל פירוק צבא היניצ'רים ב-1826 על ידי הסולטאן מהמוט השני בגלל מעורבתם במרידות נגד המשטר.
במקביל הוואלי של דמשק היה נטול כוח מעשי ומוחמד עלי קנה את תמיכת משפחות האליטה בהרי שכם ובירושלים.
לטענתו של מוחמד עלי, ארץ ישראל הובטחה לו על ידי הסולטאן כתמורה על עזרתו בדיכוי המרד היווני ולפיכך כיבושה היה מימוש זכותו.
בנוסף, שליט עכו עבדאללה פאשא, לווה ממנו סכום כסף משמעותי והתחמק מלהחזיר את ההלוואה ואף לא הסכים להחזיר למצרים כמה אלפי פלאחים שנמלטו מעול המיסים והגיוס לצבא אל ארץ ישראל.
כיבוש ארץ ישראל נועד ליצור חיץ בעל עומק אסטרטגי כהגנה מפני הצבא העות'מאני ובמקביל לאפשר למוחמד עלי לגבות מיסים מתושבי הארץ ולנצל את אוצרות הטבע שלה.
ארץ ישראל וסוריה היו גם יעד מסחרי, כשוק לרכישת סחורות מצריות וכמקור למצרכים נדרשים (ובעיקר עץ).
מוחמד עלי במקביל ניהל קשרים עם מנהיגים מקומיים בתוך חבל הלבנט אשר בתמורה להבטחותיו העניקו לצבאו מעבר בטוח דרך שטחם ללא התנגדות.
ב-29 באוקטובר 1831 התחיל המסע הצבאי.
הצי המצרי הגיע ליפו והכניע אותה, אבראהים פאשה בראש 30,000 חיילים הכניע את צבאו של עבדאללה פאשא והמשיך צפונה.
על עכו הוטל מצור שנמשך כ-7 חודשים והיא נכנעה בסוף מאי 1832. צבאו של מוחמד עלי, בהנהגת אבראהים פאשא, הגיע עד למרחק של כמה ימי הליכה מקונסטנטינופול.
התערבות רוסית הובילה למשא ומתן שהסתיים בהסכם בשנת 1833, לפיו מוחמד עלי השאיר תחת שלטונו את סוריה וארץ ישראל והיה במעמד שיכול היה לאיים על אסיה הקטנה.
המעצמות האירופאיות פעלו להיעזר בהיחלשות האימפריה העות'מאנית לאינטרסים לאומיים ועלה חשש שכיבוש האימפריה העות'מאנית בידי מוחמד עלי ישנה את סדר הכוחות בעד מצרים.
בשנת 1834 פרץ מרד הפלאחים אשר כלל בתוכו את מרד האיכרים בארץ ישראל לאור התמרמרות האוכלוסייה הערבית על חובת הגיוס לצבא המצרי שהחיל מוחמד עלי.
כמו כן, מוחמד עלי פעל נגד הסולטאן העות'מאני שהיה גם הח'ליפה האסלאמי, ועל כן היה לפי ההלכה בוגד בהנהגת האסלאם.
המורדים הצליחו להשתלט תחילה על שטחים ניכרים בארץ, וניסו ללא הצלחה לתקוף את מטה הפעולה של אבראהים פאשא ביפו.
מוחמד עלי עצמו הגיע ליפו עם תגבורת שנועדה להביא להפסקת המרידות ברחבי השטחים הכבושים בחבל הלבנט.
במשך חודשיים הצבא המצרי נע דרך ארץ ישראל ממערב למזרח עד לעבר הירדן והפיל מרידות נפרדות שפוקדו בידי מנהיגים ערביים מקומיים.
לבסוף הופלו המרידות בארץ, כמו גם המרידות הערביות ברחבי סוריה והמרידות של האוכלוסייה הדרוזית באזור הר הלבנון.
באותן השנים ששלט בלבנט פעל מוחמד עלי בעיקר כדי להסדיר את מעמדה הבינלאומי של מצרים.
תחילה ניסה לחבור בברית לבריטניה וצרפת נגד רוסיה ובהמשך ניסה להסדיר ברית עם ממלכת פרס שהונהגה בידי מוחמד שאה קאג'אר, ראש השושלת הקאג'ארית, נגד האימפריה הרוסית שחיזקה את מעמדה בעבר הקווקז דרך מלחמות רוסיה–פרס.
בשנת 1839 חידש הסולטאן מהמוט השני את הלחימה והביא לפרוץ המלחמה המצרית-עות'מאנית השנייה, אך הובס על ידי אבראהים פאשא בנציבין ומת זמן קצר לאחר מכן.
הכוחות המצרים עמדו להתחיל במתקפת נגד לעבר הבירה העות'מאנית קונסטנטינופול אך נעצרו בשל התערבות אירופית בינלאומית.
הפעם האימפריה הבריטית הצטרפה לאימפריה העות'מאנית במלחמה הודות להבטחה עות'מאנית כי בתמורה קפריסין תעבור לשליטה בריטית.
כמו כן, האימפריה העות'מאנית נתמכה מבחינה דיפלומטית ובידי יועצים צבאיים מממלכת פרוסיה, האימפריה הרוסית והאימפריה האוסטרית.
במהלך המלחמה הייתה למערכה הימית לבעלת חשיבות גדולה יותר מלמערכה היבשתית.
בספטמבר 1840 כוחות הצי המלכותי הבריטי השיגו עליונות ימית לחופי לבנון, כבשו את ג'וניה ואיימו על ביירות.
בהמשך החל כיבוש של חוף הלבנט מג'וניה דרומה.
בנובמבר התרחשה הפגזת עכו בידי כוחות הברית האנטי-מצרית וההנהגה המצרית איבדה שליטה על חלק נרחב מחופי הלבנט.
בהמשך, במטרה להביא לסוף מהיר של המלחמה, כוחות הברית האנטי-מצרית הטילו מצור ימי על אלכסנדריה אשר הקשה על הפעילות הכלכלית במצרים.
מוחמד עלי, ממושבו בקהיר, החל במשא ומתן להגיע להסדר שיסיים את המלחמה לפני שתגרור פגיעה חריפה בכלכלה המצרית.
משא ומתן זה הביא לחתימת הסכם לונדון, שבסופו של דבר דרש ממוחמד עלי ואבראהים פאשא לוותר על כל תחום השליטה שלהם בחבל הלבנט (שכללה את שטחי ארץ ישראל) ולהשיב את כרתים לידי השלטון העות'מאני במהלך שנת 1841. הגבול המצרי-עות'מאני שקדם למלחמה הראשונה הושב.
עם זאת, במהלך המשא ומתן, מוחמד עלי הביא את המעצמות האירופאיות ואת ההנהגה העות'מאנית להכיר בחופש הפעולה הנרחב שלו על מצרים שהיה עצמאי בפועל מהאימפריה העות'מאנית.
לאחר המלחמה המצרית-עות'מאנית השנייה העביר מוחמד עלי את רוב התרכזות מדיניותו להמשך הרפורמות הפנימיות שהנהיג בתוך מצרים, שהיו בסופו של דבר פרי עבודתו המרכזי.
בשנת 1837 הסדיר שישה משרדי ממשלה שנועדו לחלק ביניהם את סמכויות ההנהגה במצרים.
משרדים אלו היו: משרד הפנים, המשרד לחינוך הציבור, משרד המלחמה, משרד האוצר, המשרד לענייני חוץ ולמסחר ומשרד הצי.
מוחמד עלי ביטל את מועצות המחוקקים והמיעצים שהוקמו בידי הממשל הצרפתי והחליפם במועצת המדינה והמועצה הפרטית (שמילאה תפקיד מייעץ בעיקרו).
שתי המועצות הללו תופעלו בידי פקידי ממשל בכירים ושרים שפעלו כעוזריו של מוחמד עלי ולא בתור נציגי הציבור.
מוחמד עלי לא פעל להבדיל את מצרים מבחינה תרבותית מהאימפריה העות'מאנית והמנהל המדיני המשיך לעבוד בשפה הטורקית.
כמו כן הוטל פיקוח על מנהיגים ציבוריים שלא היו מקושרים ישירות למעגל השלטוני של מוחמד עלי, דוגמת ההנהגה הדתית.
רק משנת 1845 החלו מצרים ילידי הארץ דוברי ערבית להחליף אלבנים, ממלוכים וטורקים דוברי טורקית במשרות השלטון וההנהגה.
לאורך שנותיו בשלטון במצרים, מוחמד עלי פעל מתוך הבנה כי המודרניזציה המואצת נדרשת והכרחית להקמת שושלת שלטונית יציבה שתחזיק זמן רבב.
הוא לא נהג להתרברב בפוליטיקה או באידאולוגיה כגורמים למדיניותו.
מוחמד עלי לא ייחס כל חשיבות לרגשות לאומיים, כפי שניתן לראות בעובדה שחצר המלוכה שלו דברה טורקית.
הוא התבסס על שלטון שבמסגרתו השליט ואנשיו חלקו ביניהם רק את אותה הדת בכל הקשור לאמצעים לפיתוח רגש לאומי.
מוחמד עלי נאלץ לוותר על כיסאו ביולי 1848 בשל תשישות נפש וסניליות, ומת באוגוסט בשנה שלאחר מכן.
שלטונו הועבר לבנו אבראהים פאשא, אך הלה מת ממחלה בנובמבר 1848. את מקומו תפס נכדו של מוחמד עלי, עבאס חלמי הראשון, שהיה שליט חלש וביטל רבים מחידושי סבו.
עבאס חלמי לא ירש רשמית את הכתר עד לפטירתו של מוחמד עלי, וכיהן בין 1848 ל-1849 בתור עוצר (שליט).
מוחמד עבד אל-והאב היה זמר ומלחין מצרי, מחדש המוזיקה הערבית.
יצירותיו מושפעות ממוזיקה מערבית קלאסית, במיוחד מבטהובן.
אחד הזמרים המפורסמים ביותר של הזמר הערבי.
מוחמד עבד אל-והאב נולד בשנת 1898 למוחמד אבו עיסא ולפאטמה חג'אזי בשכונת באב אלשעריה בקהיר, מצרים.
כבר מגיל צעיר הוא ניחן בכישרון יוצא דופן ובגיל שלוש עשרה הוציא תקליט ראשון.
הוא אף החל להופיע בפני קהלים רבים.
עבד אל-והאב החל בהקלטות שיריו בשנות העשרים של המאה העשרים.
עד שנות הארבעים הוא ניחן בקול מצוין עם יכולת תמרון מרשימה.
עם התבגרותו, איבד באופן ניכר מיכולתו לשיר בטונים גבוהים, והתרכז יותר בהלחנה.
הוא הלחין שירים גם עבור הזמרת אום כולתום, בין השאר את השיר "אינתה עומרי" (אתה חיי), אחד השירים הידועים ביותר בזמר הערבי.
הוא כתב מספר שירים עבור פאיזה אחמד.
בשנת 1933 השתתף עבד אל-והאב בסרטו הראשון "הוורד הלבן".
במהלך חייו השתתף בשישה סרטים, בהם היה הגיבור והזמר.
כל השירים מתוך סרטיו הם פופולריים מאוד בקרב אוהבי הזמרה הערבית.
הוא מאן להשתתף בסרטים נוספים בטענה כי הוא מיצה את עצמו, ולכן עבר לעסוק בהלחנה ובזמרה.
הוא הפתיע את מעריציו כאשר בגיל 90, בשנת 1988, הקליט תקליט חדש שהצליח ונמכר למעלה משני מיליון עותקים.
עבד אל-והאב הלך לעולמו ב-4 במאי 1991 כשהוא בן 93..
עבד אל-והאב השאיר אחריו מורשת רחבת היקף בזמר הערבי וכונה "מוזיקאי הדורות".
בכל בתי הספר למוזיקה ערבית בעולם לומדים את כישוריו ומנתחים את יצירותיו.
שיריו נחשבים פופולרים גם בקרב הציבור היהודי, בעיקר בחזנות הירושלמית-ספרדית, ואף משמשים להלחנת קטעי תפילה, ומבוצעים על-ידי חזנים שונים, בהם בולט משה חבושה.
אוסף של 158 משירי עבד אל-והאב תורגמו לעברית על ידי לטיף ברטוב.
מוחמד עלי ג'ינה (אורדו: محمد علی جناح, בתעתיק חצי-מדויק: מוחמד עלי ג'ינאח, נהגה: מוּהַמַד אַלִי גִ'ינַהּ; 25 בדצמבר 1876 – 11 בספטמבר 1948) היה מנהיג מוסלמי הודי שעמד בראש "הליגה המוסלמית", שהביאה לייסודה של מדינת פקיסטן, ושימש כמושל הכללי הראשון של פקיסטן.
הוא מכונה בפקיסטן "מנהיג דגול" ו"אבי האומה", ואת תאריכי לידתו ומותו חוגגים כימים לאומיים.
מחוץ לפקיסטן שנוי ג'ינה במחלוקת בשל חלקו בחלוקתה של הודו.
בהיותו סטודנט ועורך דין צעיר, הגיע ג'ינה לעמדת מפתח במפלגת הקונגרס בהודו.
הוא הטיף לאחדות הינדית–מוסלמית, עיצב את הסכם לאקנאו בשנת 1916 שהביא לאחדות פעולה בין הפלגים השונים, והיה למנהיג חשוב של "הליגה הכלל-הודית לשלטון עצמי" , הידועה כ"מועצת הזקנים".
חילוקי דעות בין ג'ינה לבין מוהנדס קרמצ'נד גנדי הובילו את ג'ינה לפרוש ממפלגת הקונגרס.
הוא החל להוביל את הליגה המוסלמית, והציע רפורמה חוקתית בת ארבע עשרה נקודות שתפקידה היה לשמור על זכויותיהם החוקתיות של המוסלמים בהודו, כשזו תשיג את עצמאותה.
בשל אכזבתו מכישלונותיו, ומחוסר האחדות בתנועה לעצמאות הודו, חי ג'ינה בלונדון במשך שנים רבות.
בשנת 1934 נענה ג'ינה לקריאתם של מנהיגים מוסלמים לשוב להודו ולארגן מחדש את הליגה המוסלמית.
הוא חדל מניסיונות להקים קואליציה עם מפלגת הקונגרס, ואימץ ב"הצהרת לאהור" ב-1940 את רעיון יצירת מדינה מוסלמית נפרדת.
הליגה המוסלמית קיבלה את רוב קולות המוסלמים בבחירות שנערכו בשנת 1946, וג'ינה פתח בגל שביתות ומחאות על מנת להוביל להקמת מדינה מוסלמית בחלק של הודו.
כמושל הכללי הראשון של פקיסטן, ג'ינה הוביל את מאמצי השיקום של מיליוני פליטים, ועיצב את מדיניות המדינה המוסלמית החדשה עד מותו בשנת 1948.
ג'ינה נולד כמוחמד עלי ג'ינהבהאי בעיר קראצ'י.
על פי הרישומים שנותרו מבית הספר בו למד, נראה כי נולד ב-20 באוקטובר 1875, אך הביוגרף סרוג'יני נאידו קבע את התאריך 25 בדצמבר 1876. ג'ינה היה הבכור בשבעת ילדיהם של ג'ינהבהאי פונג'ה, סוחר מוסלמי שיעי עשיר, ואשתו מיתיבאי.
ג'ינה למד במספר בתי ספר, ולבסוף התקבל לבית הספר של המיסיון הנוצרי בקראצ'י, שם סיים את לימודיו.
ב-1892, בהיותו כבן 16, נסע ג'ינה ללונדון על מנת לעבוד בחברת הובלות ימית.
הוא נשא לאישה קרובה-רחוקה בשם אמיבאי, שהייתה בת 14 או 15 בעת הנישואין, אך מתה זמן קצר לאחר הגיעם ללונדון.
אמו של ג'ינה מתה באותו הזמן לערך.
תוך כדי לימודיו החלה מעורבותו בפוליטיקה.
הוא תמך יחד עם סטודנטים הודים נוספים בפוליטיקאי ההודי דאדאבהאי נארוג'י בבחירות ל.
השקפותיו של ג'ינה באותה עת היו מתונות.
הוא שאף לממשל עצמי בהודו, מתח ביקורת על אפליית ההודים בארצם, ותיעב את היהירות של הפקידות הבריטית.
התמוטטות עסקי אביו אילצה אותו לשוב להודו ולעסוק בעריכת דין בעיר בומביי (כיום מומבאי).
ג'ינה לא היה מוסלמי אדוק, לבש בגדים אירופיים ודיבר אנגלית יותר משדיבר גוג'ראטית, שפת אמו.
מוניטין שיצאו לו כעורך דין מוכשר הביאו את המנהיג ההודי באל גנגדהאר טילאק לשכור את שרותיו להגנתו מאישום ההסתה שהוגש נגדו בשנת 1905. ג'ינה טען כי אין זו הסתה כאשר הודי דורש ממשל עצמי לארצו, אך טילאק הורשע ונדון לעונש כבד.
ב-1896 ג'ינה הצטרף ל, שהייתה הארגון הפוליטי הגדול בהודו.
המפלגה לא תמכה אז בעצמאות הודית מידית, שכן ראתה בהשפעת בריטניה בתחומי החינוך, החוק, התרבות והתעשייה, כמיטיבה עם הודו.
המנהיג המתון גופאל קרישנה גוקהאלה הפך למודל לג'ינה, והוא הביע את רצונו להיות ל"גוקהאלה המוסלמי".
ב-25 בינואר 1910 היה ג'ינה לחבר במועצה המחוקקת הקיסרית, שמנתה 60 חברים.
למועצה לא היו סמכויות של ממש, ורבים מחבריה היו מינויים של ראג'ות מקומיים או בני אירופה.
עם זאת, הצליח ג'ינה להוביל לחקיקת חוק שהגביל את גיל הנישואין, וכן חוק שנתן לגיטימציה חוקית לווקף המוסלמי.
הוא מונה לוועדת סאנדהרסט, שהקימה את האקדמיה הצבאית ההודית בדהראדון.
במהלך מלחמת העולם הראשונה תמך ג'ינה במאמץ המלחמתי הבריטי כהודים מתונים אחרים, אשר קיוו כי ההודים יתוגמלו על מאמצם לסייע בניצחון.
ג'ינה נמנע בתחילה מלהצטרף לליגה המוסלמית הכלל הודית שנוסדה בשנת 1906. לבסוף הצטרף אל הליגה בשנת 1913, ובשנת 1916 היה למנהיגה.
בתפקיד זה היה המוביל לכריתת הסכם לאקנאו בין מפלגת הקונגרס ובין הליגה, אשר הביא לשיתוף פעולה בין ההינדים והמוסלמים בנוגע לממשל העצמי, והצגת חזית אחידה אל מול הבריטים.
ג'ינה היה גם בעל תפקיד מפתח בהקמת הליגה הכלל הודית לממשל עצמי ב-1916. ג'ינה דרש "שלטון בית" להודו, מעמד של דומיניון בעל ממשל עצמי, בדומה לקנדה, ניו זילנד ואוסטרליה.
הוא היה ראש סניף בומביי של הליגה.
ב-1918 נשא בשנית אישה, רוטנבאי פטיט, הצעירה ממנו בעשרים וארבע שנים, בתו של ידידו סיר דינשאו פטיט, זורואסטרי עשיר.
לנישואים אלו הובעה התנגדות הן בקהילה הפרסית והן בקרב המוסלמים.
אשתו התאסלמה בניגוד לדעת המשפחה, ונודתה על ידי משפחתה וקהילתה.
ב-1919 נולדה בתם היחידה דינה.
עם עלייתו של גנדי לעמדת מפתח במפלגת הקונגרס ב-1918, החל ג'ינה לחוש כי המפלגה אינה עוד ביתו האידאולוגי.
גאנדי הטיף לאי ציות אזרחי כדרך לעצמאות לכל ההודים.
ג'ינה התנגד, ותמך במאבק חוקתי שיוליך לעצמאות.
שלא כשאר מנהיגי הקונגרס, לא לבש גאנדי לבוש מערבי, והשתדל לדבר בשפות מקומיות, ולא באנגלית.
גאנדי היה אישיות רוחנית ודתית, בניגוד לג'ינה שראה עצמו כמנהיג חילוני.
סגנונו של גאנדי צבר פופולריות בקרב ההודים.
ג'ינה ביקר את גנדי על תמיכתו במאבק הח'ליפות, תנועה מוסלמית הודית שבאה להגן על קיום הח'ליפות העות'מאנית בטורקיה ולמנוע מהמנצחים במלחמת העולם הראשונה מלפרקה.
ג'ינה ראה בתנועה זו, שאיחדה מוסלמים רבים בהודו, משום כניעה לפנאטיות דתית, ופרש ממפלגת הקונגרס ב-1920. התנועה באה לסיומה עם פירוק הח'ליפות בידי משטרו החילוני של מוסטפא כמאל אטאטורק בשנת 1924. ג'ינה הזהיר כי שיטותיו של גאנדי יביאו לפילוג בין הינדים ומוסלמים.
הוא נותר בתפקיד מנהיג הליגה המוסלמית, ונגרר שלא מרצונו למאבק בין מפלגת הקונגרס ובין תומכי הבריטים.
ב-1927 ג'ינה החל במגעים עם מנהיגים הינדים ומוסלמים בנוגע לחוקה עתידית להודו העצמאית, במהלך המאבק נגד ועדת סיימון, שהמליצה על מבנה פדרטיבי להודו, אך דחתה את דרישת העצמאות, או אף את מעמד הדומיניון לעתיד.
הליגה המוסלמית רצתה באזורי בחירה נפרדים למוסלמים בגופים המחוקקים, אך המנהיג ג'ווהרלל נהרו תמך באזורי בחירה משותפים.
באופן אישי התנגד ג'ינה לנציגות נפרדת, אך ניסח פשרה, שאמורה הייתה לשקף אינטרסים של שני הצדדים.
פשרה זו נודעה כ"ארבע עשרה הנקודות של ג'ינה", אשר נדחו על ידי מפלגת הקונגרס, ועל ידי שאר המפלגות בהודו.
חייו הפרטיים של ג'ינה ונישואיו נפגעו בתקופה זו.
הוא ניסה להציל את נישואיו במסע לאירופה, אך למרות הכול נפרד הזוג ב-1927, ורטאנבאי מתה בשנת 1929 ממחלה קשה.
בוועידות "שולחן עגול" בהן השתתף גאנדי בלונדון ביקר ג'ינה את גאנדי, וכישלון השיחות גרם לקרע חמור בינו ובין המנהיג ההינדי.
כישלונות אלו, בצד הבעיות בחייו הפרטיים ואכזבתו מהפילוגים בשורות המוסלמים, הביאו לפרישתו מהפוליטיקה.
הוא שב ללונדון וחזר לעסוק בעריכת דין.
אחותו, פאטימה, העניקה לו תמיכה וסיוע, ומתקופה זו ואילך לא נפרדו השניים במהלך כל מסעותיו.
היא הפכה ליועצת קרובה, וגידלה את בתו.
משגדלה הבת נותקו יחסיה עם ג'ינה עקב החלטתה להנשא לאיש עסקים פרסי נוצרי, נוויל ודיע.
ב-1934 נקרא ג'ינה על ידי מנהיגים מוסלמים בולטים לשוב להודו, ולהיות למנהיג הליגה המוסלמית.
בבחירות ב-1937 הליגה קיבלה קולות רבים באזורים בהם היה רוב מוסלמי כפנג'אב.
היא קיבלה 5% מכלל הקולות, ו-25% מקולות המוסלמים.
ג'ינה הציע למפלגת הקונגרס שיתוף פעולה, וזאת בתמורה להסכמה לאזורי בחירה נפרדים למוסלמים.
הקונגרס לא הסכים לתנאים אלו.
מפלגת הקונגרס כללה נציגים מוסלמים משל עצמה, וטענה לייצוג כללי ולא עדתי.
מנהיגי הקונגרס דרשו את מיזוגה המוחלט של הליגה המוסלמית במפלגת הקונגרס.
השיחות נכשלו, וג'ינה הכריז על פרישתם של כל חברי מפלגתו מתפקידיהם, כ"יום גאולה" מהשלטון ההינדי.
רעיון המדינה הנפרדת למוסלמים בתת-היבשת ההודית הועלה לראשונה על ידי סר מוחמד אקבאל בשנת 1930. בשנת 1933 פרסם צ'ודהרי רחמת עלי מנשר בשם "עכשיו או לעולם לא" בו תמך ביצירת "פקיסטן".
ג'ינה שתמך באזורי בחירה נפרדים, החליט שלא ניתן לשתף פעולה עם הקונגרס ההינדי ושיש ליצור מדינה מוסלמית עצמאית.
מעתה נטען שהמוסלמים וההינדים לא בני דתות שונות, אלא בני לאומים שונים.
ג'ינה הכריז כי הודו מאוחדת תגרום להסטתם של המוסלמים הצדה, ולאפליה שתביא בסופו של דבר למלחמת אזרחים בין הינדים למוסלמים.
בשנת 1940 התקבל רעיון חלוקת הודו כמטרתה הרשמית של הליגה המוסלמית.
בהצהרה שניתנה בלאהור הוכרז על כינון "מדינות" מוסלמיות, אחת באזור צפון מערב הודו (פנג'אב, סינד, בלוצ'יסטן) ואחת בצפון המזרח (בנגל ואסאם).
מפלגת הקונגרס דחתה את ההצעה, ומנהיגים מוסלמים השייכים למפלגה גינו אותה.
ב-26 ביולי 1943 נדקר ג'ינה ונפגע על ידי חבר בתנועת ה"חקסר" המוסלמית הקיצונית.
ב-1941 ייסד ג'ינה את העיתון "השחר", שהפיץ את עקרונות הליגה המוסלמית.
בשנת 1942 ביקר באזור השר הבריטי סטפורד קריפס, במסגרת "משלחת קריפס" שנועדה למצוא פתרון לבעיה ההינדית והמוסלמית.
ג'ינה דרש ממנו כי יקדם את רעיון חלוקת הודו, דבר שהיה מהגורמים לכישלון השליחות.
הלאומנים ההודים ממפלגת הקונגרס ראו בהכרזת המלחמה של בריטניה על גרמניה בשנת 1939 שניתנה אף בשמה של הודו פגיעה חמורה בתנועתם, אך ג'ינה תמך בבריטים במלחמה, והתנגד לתנועת צאו מהודו שקמה בזמן מלחמת העולם השנייה.
בתקופה זו ייסדה הליגה ממשלות מחוזיות והשתתפה בממשלה המרכזית.
השפעתה גברה בפנג'אב לאחר מותו של המנהיג תומך מפלגת הקונגרס סיקנדר חייאט חאן בשנת 1942. מוהנדס קרמצ'נד גנדי קיים ארבעה עשר סבבי שיחות עם ג'ינה בבומביי בשנת 1944 בניסיון להקים חזית אחידה אל מול הבריטים, אך השיחות כשלו.
היחסים הרעועים בין גנדי וג'ינה השפיעו על עמדתו של גנדי בשאלה המוסלמית.
בבחירות שהתקיימו בשנת 1946 למועצה המחוקקת של הודו, זכתה מפלגת הקונגרס ברוב המושבים ההינדים, והליגה המוסלמית בראשות ג'ינה זכתה ברוב המושבים המוסלמים.
ב-16 במאי 1946 הציעה משלחת של שרים בריטים ליצור מדינה הודית מאוחדת המורכבת ממחוזות אוטונומיים, וקראה ליצירת "קבוצות" של מחוזות על בסיס דתי.
תוכנית שנייה פורסמה ב-16 ביוני וקראה לחלוקתה של הודו על בסיס אתני, כאשר הנסיכויות הקטנות יוכלו לבחור לאיזה מהמדינות יצטרפו.
מפלגת הקונגרס התנגדה לחלוקה וביקרה את התוכניות.
ג'ינה הסכים לשתי התוכניות, וידע שהבריטים יעניקו את הכוח לאלו שיתמכו בתוכניותיהם.
לאחר ויכוחים מרובים, ובניגוד לדעתו של גאנדי, הקונגרס קיבל את "תוכנית מאי" וגינה את עקרון ה"קבוצות".
ג'ינה כינה פעולה זו כ"חסרת יושר" והאשים את הנושאים והנותנים מצד בריטניה בבגידה.
הוא הסיר את תמיכת הליגה המוסלמית בתוכניות, והחרים את האספה תוך שהוא מותיר את הכוח בידי מפלגת הקונגרס, שעתה הייתה חסרת לגיטימיות בעיני רבים מהמוסלמים.
ג'ינה קרא למוסלמים לצאת ל"פעולה ישירה" ב-16 באוגוסט 1946 על מנת להשיג את הקמת פקיסטן.
תוכנן גל של שביתות ומחאות, אך בפועל התפרצה אלימות בכל הודו, ובמיוחד בכלכותה ובמחוז נואחאלי בבנגל, יותר מ-7,000 איש נהרגו בביהר.
אף על פי שהמושל הכללי של הודו, לורד וייבל טען כי "לא היו ראיות לכך", הואשמו מנהיגי הליגה בידי אנשי מפלגת הקונגרס בעידוד האלימות.
לאחר ועידה נוספת שהתקיימה בלונדון בדצמבר 1946, הצטרפו מנהיגי הליגה לממשלה הזמנית שקמה בהודו, אך ג'ינה נמנע מלשרת בממשלה בעצמו.
הדבר איפשר לליגה להצטרף לממשלה, בעודה דוחה את שתי התוכניות, ולמנות מספר שווה של שרים לזה של מפלגת הקונגרס, על אף שייצגה מיעוט.
הקואליציה שנוסדה לא יכלה לתפקד, ונוצרה תחושה כי הפירוד הוא רק עניין של זמן.
המפלגה הסכימה לחלוקתן של פונג'אב ובנגל על פי קווים דתיים בסוף 1946. המושל הכללי החדש, לורד לואי מאונטבאטן, הציע תוכנית ליצירת דומיניון מוסלמי במערב פונג'אב, מזרח בנגל באלוצ'יסטן וסינד.
לאחר דיונים סוערים הסכים הקונגרס לתוכנית.
מחוז הגבול הצפון מערבי החליט במשאל עם להצטרף למדינה החדשה ביולי 1947. בנאום שנשא בלאהור, ב-30 באוקטובר 1947 הצהיר ג'ינה כי הסכים לחלוקה כי "התוצאות של כל דרך פעולה אחרת היו הרות אסון מעבר לכל דמיון".
ביחד עם ליאקת עלי חאן ועבדו-ראב נשטר, ייצג ג'ינה את הליגה בשיחות החלוקה שנועדו לחלק את המשאבים הציבוריים בין הודו ובין פקיסטן.
חברי האספה המחוקקת מהמחוזות שיהפכו לפקיסטן יצרו את האספה המחוקקת של המדינה החדשה, וצבא הודו הבריטית חולק בין יחידות מוסלמיות ולא מוסלמיות.
רבים ביקרו את ג'ינה על חיזוריו אחר הראג'ות מג'ודפור, בופאל ואינדור, כי יצטרפו לפקיסטן.
חבלי ארץ אלו גבלו בפקיסטן, אך היו בעלי רוב הינדי.
ג'ינה היה למושל הכללי הראשון של פקיסטן ונשיא אספת המחוקקים שלה.
ב-11 באוגוסט 1947 פתח את האספה, בנאום בו חזה מדינה חילונית – "אתם יכולים להיות שייכים לכל דת, קאסטה או מוצא.
אין למדינה כל עניין בכך.
במרוצת הזמן יפסיקו ההינדים להיות הינדים, והמוסלמים להיות מוסלמים.
לא במובן הדתי, מפני שזו אמונתו האישית של כל אדם, אך במובן הפוליטי כאזרחי המדינה".
משרת המושל הכללי הייתה טקסית בעיקרה, אך ג'ינה קיבל אף את ראשות הממשלה.
החודשים הראשונים לקיומה של פקיסטן היו רוויים באלימות.
ג'ינה הציע למנהיגי הודו לארגן חילופי אוכלוסין בין פונג'אב ובנגל.
הוא ביקר את מחוזות הגבול בלוויתם של מנהיגים הודים בניסיון להרגיע את הרוחות ולקדם את השלום, וארגן הקמתם של מחנות פליטים.
ג'ינה התיר שימוש בכוח על מנת לספח את נסיכות קלאט ולדכא מרד בבלוצ'יסטן.
פקיסטן גם ניסתה לספח את הנסיכות ג'ונגאד שהייתה בעלת שליט מוסלמי ורוב הינדי, ומרוחקת כ-400 קילומטר מפקיסטן.
ניסיון זה הוכשל על ידי הודו.
פקיסטן גם שלחה כוחות לא סדירים לג'אמו וקשמיר, באוקטובר 1947, שיצרו סכסוך שטרם נסתיים.
כאשר נתבשר על סיפוחה להודו של קשמיר שמושלה היה בן דת ההינדו, אך מרבית תושביה מוסלמים, טען כי הצעד אינו לגיטימי, והורה לצבא הפקיסטני להיכנס לקשמיר.
המפקד הבריטי העליון, הגנרל קלוד אוקינלק, הודיע לג'ינה כי בעוד שלהודו יש את הזכות לשלוח חיילים לקשמיר, שסופחה אל שטחה, לפקיסטן אין זכות זו, וכי אם ג'ינה יתעקש על כך, יתפטרו כל הקצינים הבריטים המשרתים בשני הצבאות.
מכיוון ששרשרת הפיקוד של צבא פקיסטן נספח על מפקדים בריטים, לא היה יכול ג'ינה לאפשר זאת, וביטל את פלישתה של פקיסטן לקשמיר, תוך שהוא פונה להתערבות האו"ם.
בשל תפקידו בהשגת העצמאות היה ג'ינה המנהיג הפופולרי ורב ההשפעה ביותר.
הוא ניסה להגן על זכויות המיעוטים, ייסד מכללות ומוסדות צבאיים, וקבע את מדיניותה הכלכלית של פקיסטן.
בביקורו הראשון במזרח פקיסטן, שהופרדה מן מערב פקיסטן במסדרון שאורכו 1,700 קילומטר, קבע את האורדו כשפתה הרשמית היחידה של המדינה.
צעד זה עורר תרעומת בקרב הבנגלים תושביה, והוביל להיווצרות תנועת השפה הבנגלית.
הוא ניסה להגיע להסכם עם הודו בקשר לחלוקת המשאבים של המדינה המשותפת לשעבר.
במרץ 1948 נאלץ להתמודד עם אפגניסטן אשר תבעה מתן עצמאות למיעוט הפתאני, שהיה ממוצא אפגני.
במהלך שנות ה-40 של המאה ה-20 לקה ג'ינה בשחפת, אך רק אחותו והמקורבים אליו ביותר היו מודעים למצבו.
בשנת 1948 החל מצבו להחמיר, וזאת בשל עומס העבודה שלקח על עצמו.
בניסיון להחלים בילה זמן רב במעון הנופש של בזיארת, אך ב-11 בספטמבר 1948 מת משילוב של שחפת וסרטן הריאות.
הלווייתו נערכה בקראצ'י ברוב עם, ומאוזוליאום ענק הוקם על מנת לכבד את זכרו.
במקום נערכים טקסים רשמיים עד ימינו.
בתו, דינה ודיע, המשיכה לחיות בהודו לאחר החלוקה, אך לבסוף התיישבה בניו יורק.
נכדו נוסלי ודיע, הוא תעשיין החי בבומביי.
בבחירות בפקיסטן ב-1964 התמודדה אחותו פאטימה, המכונה "אם האומה" מטעם קבוצת מפלגות שהתנגדו למדיניות הנשיא איוב ח'אן, אך הפסידה.
בפקיסטן מכונה ג'ינה "אבי האומה", והוא מונצח על כל שטרות הכסף הפקיסטניים בשווי עשרה רופי פקיסטני ומעלה.
מוסדות ציבור רבים נקראים על שמו, כמו גם נמל התעופה הבינלאומי ג'ינה בקראצ'י.
אחד מהרחובות הראשיים באנקרה, בירת טורקיה קרוי על שמו של ג'ינה, כמו גם כביש ראשי בטהראן, בירת איראן.
איראן אף הנפיקה בול דואר הנושא את דיוקנו של ג'ינה.
המאוזוליאום של ג'ינה הוא בין הבניינים המרשימים בקראצ'י.
בשנת 1998 יצא לאקרנים הסרט "ג'ינה", בו גילם השחקן הבריטי כריסטופר לי את דמותו.
מוחמד אל-אמיר עווד אל-סייד עטא היה טרוריסט מצרי, אחד ממתכנני פיגועי 11 בספטמבר ואחד מחוטפי טיסה 11 של אמריקן איירליינס, שהתנגשה בבניין הצפוני של מגדלי התאומים.
עטא נולד בכפר א-שיח', במצרים באזור הדלתא של הנילוס.
בגיל 10 עבר עם משפחתו לקהיר.
למד אדריכלות באוניברסיטת קהיר, וסיים את לימודיו שם בשנת 1990. המשיך את לימודיו באוניברסיטה הטכנית של המבורג שבגרמניה, שם הקים לראשונה את תא הטרור המכונה "תא המבורג".
עטא שהה תקופה מסוימת באפגניסטן, שם פגש באוסאמה בן לאדן ובכירים נוספים בארגון אל-קאעידה.
הוא גויס על ידי ח'אלד שיח' מוחמד, יחד עם שאר חברי "תא המבורג" שהקים, לצורך ביצוע "מבצע המטוסים".
שב להמבורג בפברואר 2000, והחל להתעניין בשיעורי טיסה בארצות הברית.
ביוני 2000 הגיע לארצות הברית, לדרום פלורידה, יחד עם חברו לתא המבורג, מרואן א-שחי, ושניהם החלו לקחת שיעורי טיסה.
לאחר מכן המשיך להתאמן בסימולטורים ואימוני טיסה.
במאי 2001 הוא סייע בהבאת החוטפים "הפיזיים", וביולי 2001 טס לספרד, שם נפגש עם פעיל אל-קאעידה לצורך החלפת מידע וסגירה סופית של תכנון הפיגוע.
בחודש אוגוסט טס בטיסות מעקב על מנת לבדוק את סידורי האבטחה ולבדוק איך ניתן להוציא את הפיגוע אל הפועל.
בבוקר 11 בספטמבר 2001 עלה על טיסה 11 של אמריקן איירליינס מנמל התעופה הבינלאומי לוגן בבוסטון.
כ־15 דקות אחרי ההמראה, הוא ושאר המחבלים החוטפים השתלטו על מטוס ה-767. בשעה 8:46 בבוקר שעון ניו יורק ריסקו אותו במגדל הצפוני של מגדלי התאומים.
עטא התאבד יחד עם עוד 18 טרוריסטים באותו יום.
מוחמד ע'נים (ערבית: محمد غنيم, תעתיק מדויק: מֻחַמד ע'נים) הידוע בשם אבו מאהר (נולד ב־29 באוגוסט 1937) הוא פוליטיקאי פלסטיני, שכיהן כחבר הוועד המרכזי של פתח.
בשלהי שנות ה-60 של המאה ה-20 היה מפקד פת"ח בגזרת ירדן.
את דרכו הפוליטית החל בארגון האחים המוסלמים.
ב-1959, לאחר הקמת פת"ח, פרש מארגון האחים המוסלמים וחבר ליאסר ערפאת.
ב-1968 מונה על ידי ערפאת למפקד גזרת ירדן של פת"ח, ובשלהי אותה שנה מונה גם כחבר בוועד המרכזי של פת"ח והופקד על מחלקת הארגון והגיוס.
זמן קצר לאחר מכן נשלח ע'נים על ידי הארגון לאימונים צבאיים בסין, וכשחזר ב-1969, מונה לסגנו של ערפאת לעניינים צבאיים.
בשנות השמונים עבר מרכז אש"ף מלבנון לתוניסיה, ובמסגרת הסכמי אוסלו חזרו ערפאת ותומכיו מגלות תוניסיה לשטחי יש"ע, והקימו בה את הרשות הפלסטינית.
על אף נאמנותו הידועה של ע'נים לערפאת, הוא גילה התנגדות פומבית להסכמי אוסלו ובחר להישאר בתוניסיה.
ביולי 2007 התירה ישראל את שובו מתוניסיה בעקבות בקשה של יושב ראש הרשות הפלסטינית, מחמוד עבאס.
ע'נים התרצה והסכים לחזור, אך נשאר עוד כשנתיים בתוניסיה.
באוגוסט אותה שנה הודיע עבאס כי בכוונתו לפרוש מהחיים הפוליטיים וכי אין בכוונתו להאריך את כהונתו פעם נוספת.
במקביל דיווח העיתון הערבי הלונדוני "אל-קודס אל-ערבי" כי חברי הוועד המרכזי של פת"ח סוברים כולם שהמועמד המתאים להתמודד בבחירות ליו"ר הרשות הפלסטינית הוא ע'נים.
נביל שעת', חבר הוועד המרכזי של פת"ח, טען בתגובה כי נושא זה אינו קיים על סדר היום של הוועד המרכזי של התנועה, ושלל את כל הידיעות שפרסמו אמצעי התקשורת.
בספטמבר 2009 שב ע'נים לשטחי הרשות הפלסטינית לקראת ועידת הפתח.
בשובו, סימל ע'נים את איחוד הפלגים בתנועה ואת יציאתה לדרך חדשה.
ע'נים אף התמודד בבחירות לוועד המרכזי של פתח, והצליח להיכנס אל הוועד מהמקום הראשון, כשהוא עוקף בכירים כמו מרואן ברגותי ומוחמד דחלאן.
לאחר הבחירות, פעל ע'נים בוועד המרכזי שמקיים פגישות קבועות, והמשיך לפעול מאחורי הקלעים כפי שנהג לעשות טרם שובו.
בוועידת הפת"ח השביעית שנערכה בדצמבר 2016 ברמאללה, לא נבחר ע'נים.
במקומו כמזכ"ל הוועד המרכזי של פת"ח נבחר ג'יבריל רג'וב.
מוחמד עבד אל-ע'ני אל-גמאסי היה מפקד בצבא המצרי, שכיהן כשר ההגנה ה־11 של מצרים.
גמאסי כיהן כרמטכ"ל ה־8 של צבא מצרים בדרגת מֻשיר, ובמהלך שירותו היה חלק מהמפקדים הבכירים במלחמת יום הכיפורים האחראים לתכנונו של מבצע צליחת תעלת סואץ וכיבוש קו בר-לב, וראש הצוות המצרי במשא ומתן עם ישראל שהוביל להסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים.
נולד בעיירה אל-כתאנון במחוז אל-מנופיה, כ-65 ק"מ מצפון לקהיר, למשפחת סוחרים מבוססת.
ב-1936 סיים את לימודיו התיכוניים והחל ללמוד באקדמיה הצבאית המצרית אותה סיים ב-1939. הצטרף לחיל-הפרשים בצבא המצרי-בריטי שהפך לחיל השריון ושירת בו במדבר המערבי במלחמת העולם השנייה עד 1944. ב-1948 וב-1949 יצא להשתלמויות בארצות הברית בנושא שריון.
ב-1951 קיבל תואר המקביל לתואר שני מהקולג' המצרי לפיקוד ומטה.
מדריכו בקולג' היה אחמד איסמעיל עלי.
בעת מהפכת הקצינים החופשיים ב-1952 היה גמאסי קצין מטה בגדוד סיור.
ב-1956, במלחמת סיני, שימש כמפקד גדוד שריון אשר צלח את תעלת סואץ בגשר פירדאן אך קיבל פקודה לסגת לכיוון אסמאעיליה.
ב-1957 נתמנה לראש מטה חיל השריון.
ב-1960 יצא להשתלמות בנושא שריון בברית המועצות ועם שובו נתמנה למפקד בית הספר לשריון ואחר כך לראש ענף שריון במטה ההדרכה.
ב-1965 השתלם במשך שנה וחצי באקדמיית נאצר.
ב-1966 מונה על ידי איסמעיל עלי, שהיה ראש מטה כוחות היבשה, לראש אגף המבצעים של כוחות היבשה ולאחר מפלת הצבא המצרי במלחמת ששת הימים הפך לראש מטהו של איסמעיל עלי וסייע בשיקום כוחות היבשה.
מסוף 1968 ועד תחילת 1969 שימש כראש אגף המבצעים של מפקדת כוחות חזית תעלת סואץ.
לאחר מכן שימש כסגן ראש אגף המודיעין הצבאי.
ב-1971 שימש כראש אגף ההדרכה.
בינואר 1972 נתמנה לראש אגף המבצעים במטה הכללי ולאחר כחודש מונה גם כסגן הרמטכ"ל - תפקידים בהם נשא גם במלחמת יום הכיפורים.
בהכנות למלחמה עסק אל-גמאסי, בין היתר, בתיאום התוכניות עם הצבא הסורי.
הוא עסק בכך במשך שלוש השנים שקדמו למלחמה.
שני הצבאות הקימו צוותים שלמדו את תורות הלחימה ומבנה הפיקוד של הצבא העמית.
אל-גמאסי שאף לשיתוף פעולה אמיתי.
הוא ניסה להימנע משיתוף פעולה שהוא בבחינת הצגה פוליטית בלבד ודרש דיווחים אמיתיים לגבי נקודות חוזקה וחולשה של שני הצבאות.
הוא היה אף מעורב בקביעת מועד פתיחת ההתקפה המשולבת של צבאות מצרים וסוריה.
לטענתו, השיקול של קביעת יום ההתקפה ביום הכיפורים היה אחד מבין מספר שיקולים.
פקטורים נוספים היו: אורך היום, ונתונים מטאורולוגיים והידרולוגיים של זירת הלחימה.
ההתקפה תוכננה היטב גם מבחינת הסיוע הלוגיסטי המתוכנן לצבא ולמשק האזרחי.
תוכנית חציית תעלת סואץ וכיבוש קו ברלב כונתה "מבצע באדר" וכללה, בנוסף לצעדי הטעיה מקדימים, גם מכת אש בעוצמה שלא נראתה קודם לכן באזור על ידי חיל האוויר והארטילריה המצרים.
לאחר כיבוש קו ברלב היו אמורים הכוחות המצריים להתקדם אל קו המעברים (מעברי המיתלה והגידי) ולחכות לפקודות נוספות.
לאחר חלקו הראשון של המבצע, שהתבצע בהצלחה גדולה מבחינת המצרים, נתקלו כוחותיהם בהתנגדות ישראלית עזה: ב-14 באוקטובר התבצעה התקפת נגד מצרית בשלושה ראשים.
צה"ל בלם בהצלחה את שלוש המתקפות והסב למצרים אבדות כבדות.
אל-גמאסי טען בספרו כי הישראלים קיבלו התראה מוקדמת אודות ההכנות המצריות באמצעות מידע שנאסף על ידי האמריקאים.
ב-19 באוקטובר, לאחר שראש הממשלה הסובייטי, אלכסיי קוסיגין, הגיע לביקור במצרים ובידיו צילומי אוויר המוכיחים את היקף הכוחות הגדול שהצליחה ישראל להעביר לגדה המערבית של תעלת סואץ ולאחר שהרמטכ"ל המצרי סעד א-שאזלי, ערך סיור בחזית, התקיים בקהיר דיון מכריע בהשתתפות סאדאת, איסמעיל עלי, א-שאזלי, אל-גמאסי, מובארכ ומוחמד עלי פהמי.
א-שאזלי טען כי אסור היה להעביר שתי דיוויזיות משוריינות של הארמייה הראשונה, שהייתה בעורף המערך המצרי, בגדה המערבית של תעלת סואץ, אל הגדה המזרחית לסיוע בצעדים התקפיים וכי עתה חייבים להסיג יחידות חזרה אל מעבר לתעלת סואץ במטרה לבלום את התקדמות הישראלים.
סאדאת, שחשש מגילוי בהלה שצעד כזה עלול לגרום בפיקוד המצרי הגבוה, הדיח במקום את א-שאזלי בטענה שהוא עבר התמוטטות עצבים ומינה את אל-גמאסי לרמטכ"ל בפועל.
להדחה ולמינוי לא ניתן פרסום פומבי.
אל-גמאסי תיאר בספרו את הרוח שפיעמה בצבא המצרי במילים: "הקרב היה קרב של כבוד למצרים.
היינו צריכים לעבור אותו כדי לשחרר את אדמתנו וכדי למחוק את החרפה של תבוסת 1967".
מיד לאחר הפסקת האש שהוכרזה ב-24 באוקטובר 1973, עמד אל-גמאסי בראש צוות המשא ומתן עם הישראלים בקילומטר ה-101 לייצוב הפסקת האש.
שיחות אלו היו השיחות הישירות הרשמיות הראשונות בין ישראל ומצרים מאז הסכם שביתת הנשק ב-1949, והן הסתיימו בהצלחה בהסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים.
ראש צוות השיחות מהצד הישראלי היה העוזר המיוחד לרמטכ"ל הישראלי, האלוף במילואים אהרן יריב.
בין יריב לבין אל-גמאסי התפתח קשר טוב שנודע כ"כימיה" מוצלחת, והדיונים בין שני הצדדים היו יעילים והתנהלו ברוח אוהדת.
גם לאחר מסמך 6 הנקודות, לייצוב הפסקת האש, שנחתם בנובמבר 1973, המשיכו שני הקצינים וצוותיהם במשא ומתן להסכם הפרדת הכוחות.
המשא ומתן נפסק לאחר התערבותו של מזכיר המדינה האמריקאי, הנרי קיסינג'ר, שקצב ההתקדמות המהיר ואי מעורבותה הישירה של ארצות הברית במשא ומתן לא היו לרוחו.
פחות מחודשיים לאחר תום המלחמה, ב-13 בדצמבר, מונה כרמטכ"ל צבא מצרים.
בפברואר 1974 חתם עם דוד אלעזר על הסכם הפרדת הכוחות בין ישראל למצרים.
באותו חודש אף הוענקה לו הדרגה פריק (הגבוהה בדרגות צבא מצרים).
בסוף דצמבר 1974, לאחר מותו של אחמד איסמעיל עלי, התמנה לשר המלחמה במקומו.
ב-6 באוקטובר 1978, מספר שבועות לאחר החתימה על הסכמי קמפ דייוויד, פוטר על ידי נשיא מצרים, אנואר סאדאת, וסיים את שירותו הצבאי.
נראה שפיטורין אלו באו על רקע חששו של סאדאת להתנגדותו של גמאסי לקו האסטרטגי של סאדאת שהוביל את מצרים להסכם שלום עם ישראל.
לאחר פרישתו מהשירות הציבורי ב-1981, הרבה גמאסי בנסיעות למדינות ערב הן כמרצה והן כיועץ צבאי למדינות שונות.
עם לקוחותיו בתחום הייעוץ הצבאי נמנה גם סדאם חוסיין, נשיא עיראק.
בשנותיו האחרונות סבל מבריאות לקויה.
העיתונאית תמר גולן, שהייתה מעורבת בתהליך שקדם לשיחות השלום בין ישראל ומצרים, סיפרה בראיון כי היה לה רומן עם גמאסי בשנים שלאחר פיטוריו.
לטענתה, שירותי הביטחון של ישראל ומצרים ידעו על יחסיהם הקרובים, אך לא מנעו את פגישותיהם.
שמו של גמאסי מופיע באחד הציטוטים המפורסמים מהסרט הקומי-סאטירי "גבעת חלפון אינה עונה", כאשר ויקטור חסון (שייקה לוי) עולה בטעות על ג'יפ שעליו חיילים מאובקים וכהי עור.
הוא סוקר את פניהם ושואל בחיבה ובהערכה: "גולני, אה?" והם מהנהנים בראשיהם ועונים: "גמאסי".
מוחמד עלי היה מתאגרף אמריקאי במשקל כבד.
עלי הוא הראשון בהיסטוריה שזכה שלוש פעמים באליפות העולם במשקל כבד, והיה גם לאחד הצעירים ביותר שהחזיקו בתואר זה ולאחר מכן לאחד המבוגרים ביותר שהחזיקו בו.
בשל הישגיו, סגנון האגרוף הייחודי שלו ומשך שליטתו בענף, נחשב לדעת רבים למתאגרף במשקל כבד הטוב בכל הזמנים.
עלי התפרסם כמתאגרף גם מחוץ לזירה, בזכות פעילותו הפוליטית כנגד מלחמת וייטנאם ולמען צדק גזעי על פי חזונו של מורו מלקולם אקס והופעותיו בתקשורת.
עלי נחשב בעיני רבים לאחד הספורטאים הגדולים בכל הזמנים.
נולד בשם קסיוס מרסלוס קליי ג'וניור () בלואיוויל, קנטקי, למשפחה אפרו-אמריקאית נוצרית-בפטיסטית.
כשהיה בן 12 דיווח לשוטר על כך שאופניו נגנבו, והלה הציע לו להתאמן באגרוף.
קליי הפך למתאגרף ועד גיל 18 זכה ב-100 ניצחונות מתוך 108 קרבות.
לאחר שזכה בשנת 1960 באולימפיאדת רומא במדליית זהב באגרוף במשקל חצי כבד, הפך קליי למקצוען.
עלי, עדיין בשם קסיוס קליי, ערך את הופעת הבכורה שלו כמתאגרף מקצועני ב-29 באוקטובר 1960 ובמהלך שלוש שנים צבר 19 ניצחונות (15 מהם בנוק-אאוט) מתוך 19 קרבות.
ב-25 בפברואר 1964 זכה בפעם הראשונה באליפות העולם במשקל כבד, לאחר שגבר על המתאגרף סוני ליסטון (Sonny Liston) בנוקאאוט בסיבוב השביעי, ובכך היה לאלוף העולם הבלתי מעורער במשקל כבד.
לאחר מכן ב-1964 הלך בעקבות מלקולם אקס, שבו ראה כמורו הרוחני, והצטרף ל"אומת האסלאם", ארגון המחזיק בגרסה מוסלמית משלו.
הוא קיבל את השם "מוחמד עלי" ועל החלפת השם אמר:
בשנת 1965 נערך בין עלי לליסטון קרב חוזר בו גבר עלי בשנית, הפעם בנוקאאוט בסיבוב הראשון.
במשך השנתיים שלאחר מכן הגן על תוארו שמונה פעמים נוספות.
את תואר אלוף העולם באגרוף במשקל כבד החזיק עד 1967, אז סירב עלי להתגייס לכוחות המזוינים של ארצות הברית, שהיו מעורבים אז במלחמת וייטנאם.
בעת הסירוב הפומבי אמר שהוא מסרב להתגייס מטעמי מצפון וכי דת האסלאם אוסרת עליו להילחם.
בעקבות זאת הורשע בהתחמקות משירות צבאי ונידון לחמש שנות מאסר וקנס של עשרת אלפים דולר.
בעקבות הרשעתו רישיון האגרוף שלו בוטל, ונשלל ממנו תואר אלוף העולם.
עלי ניהל מאבק ממושך עם מערכת המשפט עד שב-1971 זיכה אותו בית המשפט העליון של ארצות הברית פה אחד כיוון שמועצת הגיוס לא נמקה את סרובה להכיר בו כסרבן מצפון.
לכן בסופו של דבר עלי לא ריצה את עונשו.
כמחאה על מאבק הממסד נגדו, הכריז עלי כי זרק את מדליית הזהב בה זכה במשחקים האולימפיים לנהר.
שנים אחר-כך, הודה כי למעשה סיפור השלכת המדליה אינו נכון, וזו אבדה לו.
ב-8 במרץ 1971 נפגש עלי במדיסון סקוור גרדן עם ג'ו פרייז'ר בקרב שנודע כ"קרב המאה", כיוון ששני המתאגרפים היו בלתי מנוצחים בקריירה המקצוענית שלהם.
הקרב עורר עניין ציבורי רב שחרג מקהל חובבי האגרוף.
בקרב זה הנחיל פרייזר לעלי את הפסדו הראשון בקריירה המקצועית שלו.
במרץ 1973 נלחם עלי נגד קן נורטון והפסיד, כשהוא סובל מלסת שבורה.
בקרב חוזר ניצח עלי את נורטון ואחר כך גם את פרייזר (אשר הפסיד קודם לכן את האליפות לג'ורג' פורמן).
ב-30 באוקטובר 1974 ניצח עלי את ג'ורג' פורמן והשיב לעצמו את התואר לאחר שבע שנים.
הקרב זכה לשם "המהומה בג'ונגל", בשל מיקומו בקינשסה, זאיר (היום קונגו).
כשישים אלף צופים חזו בעלי מתיש את פורמן לאורך 8 סיבובים עד שהכניע אותו בנוק אאוט.
בראיון שהעניק מיד לאחר הקרב הופיע כמעט ללא שריטה, שאל "האם זה היה קרב צמוד?", פנה ישירות למצלמה ואמר:
ובתשובה לשאלה כיצד ניצח את פורמן בקרב חזר על אחת האמירות המפורסמות ביותר שלו והוסיף:
ב-1 באוקטובר 1975 ניצח עלי את פרייזר בפיליפינים בקרב שנודע כ-Thrilla in Manila וניצב בראש רשימות רבות של "קרבות האגרוף הגדולים בהיסטוריה".
עלי הגן על התואר 10 פעמים עד שנת 1978, כשאז, ב-15 בפברואר, הפסיד את התואר ללאון ספינקס בלאס וגאס, אך השיב אותו לעצמו בקרב חוזר שנערך שבעה חודשים מאוחר יותר וזכה בתואר בפעם השלישית.
בשנת 1981 פרש סופית מאגרוף מקצועני.
במהלך הקריירה שלו נודע עלי כאדם המשמיע דעות פרובוקטיביות ולעיתים אף שנויות במחלוקת, כמו גם בחרוזים שחיבר והשמיע לתקשורת.
פרט לחידודי הלשון הידועים המתקשרים ליכולותיו כספורטאי, שהתווספו לסגנון "הריקוד" הקליל והמאוד לא אופייני למתאגרף במשקל שלו, עלי עשה שימוש בהצלחותיו בזירת האגרוף ובאישיותו כדי להעלות למודעות את אפליית השחורים בארצות הברית ובעולם, ואת חוסר השוויון בין בני האדם בכלל.
בנוסף היה פעיל בקרב קהילות השחורים והרבה לסייע לנוער שחור במצוקה.
בשל פעילות זו הפך עלי להיות יעד בפרויקט הריגול האמריקאי "פרויקט מינרט".
ב-2002 זכה עלי לקבל כוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד, כאשר כוכבו הוא היחיד שאינו נמצא על הקרקע בשדרה אלא תלוי על קיר תיאטרון דולבי, הצמוד לשדרה.
לאחר הפרישה בשנת 1984, אובחן כלוקה במחלת פרקינסון.
בנובמבר 1990 נסע כחלק ממשלחת אמריקנית לעיראק, במטרה להפגש עם סדאם חוסיין, כדי לפעול לשחרורם של אזרחים אמריקאים שנפלו בשבי עם פלישת עיראק לכווית.
עלי שהגיע לבגדד ערך סדרת ביקורים בקרב הציבור העיראקי, ביקר בבתי ספר ואף התפלל במסגד מקומי.
על אף התנגדות הבית הלבן, הצליח עלי להפגש עם חוסיין, ובעקבות כך הצליח להביא לשחרורם של 15 השבויים.
אף על פי כן, נתקל עלי בתגובות ביקורתיות בעיתונות האמריקנית בטענה כי מטרתו במסע הייתה פרסום אישי.
באולימפיאדת אטלנטה ב-1996 ריגש עלי מיליוני צופים בעולם כאשר התבקש להחזיק את הלפיד האולימפי, ובמאמץ רב הדליק את המשואה כשידו וכל גופו רועדים ממחלת פרקינסון.
באותו מעמד גם קיבל מדליית זהב כתחליף לזו שאיבד.
ב-2005 הוענקה לו מדליית החירות הנשיאותית.
בטקס הפתיחה של אולימפיאדת לונדון (2012) ניתן לו הכבוד להשתתף כאחד מנושאי הדגל האולימפי.
עלי היה חבר בארגון האפרו-אמריקאי "אומת האסלאם" עד שנת 1975, אז מת אלייז'ה מוחמד שהיה מייסד הארגון בארצות הברית ואף מי שהעניק למוחמד עלי את שמו כמתאסלם חדש.
עלי היה למוסלמי-סוני עד שאימץ את כתבי האסלאם הסופי בשנת 2005.
נישא ארבע פעמים ונולדו לו שני בנים ושבע בנות, ובהם לילה עלי שאף היא הייתה מתאגרפת.
עלי מת ב-3 ביוני 2016 בבית החולים בסקוטסדייל שבאריזונה בגיל 74, כתוצאה מהלם זיהומי (septic shock).
מוחמד עבדו היה תאולוג, משפטן והוגה רפורמיסט אסלאמי מצרי, המופתי של מצרים ותלמידו וממשיך דרכו של ג'מאל א-דין אל-אפגאני.
בנוסף, עבדו חבר במסדר הבונים החופשיים.
עבדו נולד ב-1849 בכפר שבדלתא המצרית, למשפחה בעלת מסורת של למידה ואדיקות.
אביו היה כנראה ממוצא טורקי, אמו ממשפחה ערבית.
בגיל 13 נשלח ללמוד באחמדי בטאנטה שהיה בית הספר הטוב ביותר באותה התקופה אחרי אל-אזהר.
הוא לא היה מרוצה משיטת הלימוד - למידת פרשנות הטקסטים העתיקים בעל-פה.
הוא רצה לנטוש את לימודיו, אך דודו השייח' דרוויש שכנע אותו לחזור.
עבדו חזר לטאנטה ואחרי סיום הלימודים שם, נסע ללמוד באל-אזהר בקהיר בין השנים 1869-1877.
אל-אפגאני עבר דרך קהיר בדרכו לקונסטנטינופול, ולאחר שהפגישם השייח' דרוויש הפך עבדו לאחד מתלמידיו והקדיש את עצמו להפצת תורתו של אל-אפגאני.
עבדו התפרסם ככתב לענייני חברה ופוליטיקה.
כמה ממאמריו התפרסמו בעיתון חדש שהוקם בקהיר - "אל-אהראם".
ב-1877 הוא סיים את לימודיו והתחיל את הקריירה שלו בתחום ההוראה, כשהוא מלמד באל-אזהר.
הוא החל ללמד בדאר-אל-עולום שהיה קולג' חדש שהוקם על מנת לספק השכלה מודרנית לתלמידים שסיימו את אל-אזהר ורצו להמשיך ולהיות שופטים או מורים בבתי ספר ממשלתיים.
ב-1880 הוא מונה על ידי הנשיא ריאד פאשא לאחד העורכים, ואחר כך לעורך הראשי, של העיתון הרשמי "וקאיל אל-מיסטיריה" (وقائل الميسطيرية).
בתור העורך הראשי של העיתון היה לו תפקיד חשוב בעיצוב דעת הקהל על ידי פרסום סדרה של מאמרים בנושאי חברה, פוליטיקה והשכלה.
לאחר הכיבוש הבריטי, בעקבות תמיכתו האקטיבית בהתנגדות הוא נעצר, עונה וגורש לשלוש שנים, והצטרף לאפגאני בפריז, שם עזר לו לפרסם את "אל-ערוה אל-ות'קה" (פירוש: הקשר האמיץ).
ב-1888 הרשה לו הח'דיו לחזור למצרים, תוך תיווך מגורמים שונים.
הוא קיווה להמשיך ללמד, אך הח'דיו לא רצה לתת לו את האפשרות להשפיע על צעירים.
הוא נהיה שופט בבית דין מקומי וב-1899 הוא הפך למופתי של מצרים, בתפקיד זה יכול היה עבדו לפעול לשינוי המשפט הדתי וניהול הווקף.
הפתוות שלו נועדו להתאים את החוק הדתי לצורכי התקופה.
הוא הקים מועצה מנהלית לייעוץ לאל-אזהר ובמשך עשר שנים הצליח לחולל כמה רפורמות באוניברסיטה העתיקה.
הוא כתב מספר פירושים לחלקים מן הקוראן ושיתף פעולה עם אחד מתלמידיו, רשיד רידא, כדי להכין פירוש מפורט המבוסס על הרצאותיו, אך פרויקט זה לא נשלם עד זמן מותו.
כמו הכתיבה והפעילות הציבורית שלו, כך גם הוא עצמו הפך לאדם המוכר ביותר והאהוד ביותר במצרים.
מוחמד עבדו נפטר ב-11 ביולי 1905 באלכסנדריה שבמצרים.
מולא מוחמד עומאר (בפשטו: ملا محمد عمر, תעתיק מדויק: מחמד עמר; 1959 – 23 באפריל 2013) היה כהן דת, מנהיג פוליטי ולוחם אסלאמיסטי אפגני, ראש תנועת הטליבאן הפועלת בחלקים שונים באפגניסטן ובפקיסטן.
הוא כיהן בתפקיד מנהיגה של אפגניסטן בפועל משנת 1996 ועד שלהי שנת 2001, ונשא את התואר הרשמי של "אמיר המאמינים" וראש המועצה העליונה של האמירות האסלאמית של אפגניסטן.
לאחר מותו תפס את הנהגת הארגון אחטר מנסור.
עומאר נולד למשפחה איכרים ענייה ללא קרקעות בעיר קטנה ליד קנדהאר שבאפגניסטן.
הוא גדל בבקתה עשויה בוץ בכפר באזור מאיוואנד במחוז קנדהאר, אשר בדרום אפגניסטן.
אביו נפטר לפני שנולד, ולכן הוא נשא באחריות לדאוג לבני משפחתו בבגרותו.
עומאר הופיע ברשימת הטרוריסטים המבוקשים ביותר על ידי ה-FBI מאוקטובר 2001, כיוון שסיפק מחסה לאוסאמה בן לאדן ופעילי אל-קאעידה בשנים שקדמו לפיגועי 11 בספטמבר.
האמונה הרווחת הייתה כי הוא נמצא בפקיסטן, ומשם הוא מכוון את התקוממות הטליבאן כנגד כוחות נאט"ו וממשלו של חאמיד כרזאי באפגניסטן.
בין השאר, עומאר היה זה שנתן את הפקודה להחריב את פסלי בודהה בבמיאן ב-2001.
למרות מעמדו הפוליטי ומיקומו הגבוה ברשימת המבוקשים של ה-FBI, רב הנסתר על הגלוי אודותיו.
ישנן תמונות מעטות שלו, אך אף אחת מהן איננה רשמית ויש עוררין על מהימנותן.
מלבד העובדה שחסרה לו עין, ישנה מחלוקת על מראהו החיצוני.
עומאר מתואר כאדם גבוה מאוד וביישן, שאינו נוטה לדבר עם גורמים זרים.
מוּחַמַּד דאוּד עוֹדֶה הידוע בכוניה אבו דאוד, היה פלסטיני ממנהיגי ארגון פת"ח, ממקימי ארגון ספטמבר השחור ומיוזמי ומתכנני טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
נולד בירושלים בשכונת סילוואן והתגורר בה עד לשנת 1967. באותה שנה לאחר מלחמת ששת הימים, עבר עם משפחתו לירדן שם התגייס לארגון אש"ף.
בשנת 1970 היה ממייסדי ארגון פת"ח ושנה לאחר מכן, בשנת 1971, היה מבין אלה שהקימו בחשאי את הארגון "ספטמבר השחור", שהוקם על מנת לנקום את גירושם של הארגונים הפלסטינים מירדן שנה קודם לכן, במה שכונה חודש ספטמבר השחור.
כאחד ממנהיגי הקבוצה, היה אחראי לתכנון טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן בשנת 1972 בה נרצחו 11 ספורטאים ישראלים.
לאחר פעילותו בארגון ספטמבר השחור חזר עודה לפעילותו בפת"ח ואש"ף ופעל בשיתוף פעולה הדוק עם אבו איאד וגורמים נוספים בארגון.
בפברואר 1973 נעצר בירדן לאחר שנחשד והודה בתכנון פיגוע נגד מטרות במדינה, אולם לאחר כמה חודשים שוחרר במסגרת חנינה כללית שהעניק המלך חוסיין לאסירים בארצו.
לאחר מכן פעל בלבנון ובמהלך מלחמת האזרחים בלבנון פיקד על קבוצות פלסטיניות חמושות.
בינואר 1977 נעצר בצרפת לאחר שביקר בה תחת זהות בדויה.
מערב גרמניה ביקשה את הסגרתו אולם בגלל פגמים בבקשת ההסגרה וככל הנראה בגלל חוסר רצון של צרפת להתעסק עם הארגון, הוא לא הוסגר ושוחרר ממעצרו.
שחרורו זכה למחאות רבות בעולם, בהן של ארצות הברית וישראל.
הוא טס לאלג'יריה ולאחר תקופה ממושכת שב לירדן.
ב-1 באוגוסט 1981 נורה עודה בידי אלמוני כאשר ישב בבית הקפה של מלון סופיטל ויקטוריה בוורשה.
הוא נפצע וטופל תחילה בבית חולים מקומי ולאחר מכן במזרח גרמניה.
עודה ייחס את ניסיון ההתנקשות למוסד ואמר כי מדובר בתגובת נקם על טבח הספורטאים במינכן.
לאחר החתימה על הסכמי אוסלו בשנת 1993, הוענקה לעודה חנינה והוא שב לרמאללה, ולאחר כמה שנים עבר עם משפחתו לסוריה והתיישב בה.
בתקופה זו הרבה לדבר והעניק ראיונות לאל ג'זירה ולתקשורת הבינלאומית על חייו ועל אירועי מינכן.
בשנת 1996 הותר לעודה לעבור בישראל כדי שיוכל להשתתף בוועידה של אש"ף שהתקיימה ברצועת עזה במטרה לבטל את הסעיף באמנת אש"ף הקורא לחיסולה של מדינת ישראל.
בשנת 1999 פרסם את ספרו "פלסטין: מירושלים למינכן", בו הודה לראשונה כי היה שותף לטבח במינכן וגולל את חלקו בפרשה.
כמה שנים לאחר מכן, כאשר פורסם הסרט מינכן, התראיין על כך וסירב להתנצל על חלקו באירוע.
ב-3 ביולי 2010 מת עודה בבית חולים בדמשק מאי-ספיקת כליות.
הוא נקבר במחנה הפליטים אל-ירמוכ בדרום העיר דמשק.
מוחמד עאסם אִבְּרָאהים הוא דיפלומט מצרי, שהיה שגריר מצרים בישראל בשנים 2005–2008.
הוא החל את הקריירה הציבורית שלו בלשכת נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר לפני מלחמת ששת הימים.
שימש כדובר המשלחת המצרית בשיחות שהתנהלו עם ישראל אחרי חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
מילא תפקידים שונים בשירות החוץ המצרי בקנדה ובשגרירות מצרים באו"ם.
אחר-כך שימש שגריר מצרים בזו אחר זו - בשלוש מדינות אגן הנילוס, סודאן, קניה ואתיופיה, ועסק בעיקר בעימות המתמשך בין מצרים למדינות אגן הנילוס בנוגע לחלוקת מי הנילוס ביניהן.
מובארכ מינה את אבראהים, שנחשב לדיפלומט בכיר המקובל על נשיא מצרים, לשגריר בישראל, והוא החל את כהונתו ב-17 במרץ 2005. מינויו של אבראהים, שהיה מקורב מאוד לשר החוץ המצרי אחמד אבו אל-רייט, סימל את שדרוג היחסים בין מצרים לישראל.
בניגוד לקודמו, בסיוני, עאסם אבראהים השתית את פעולתו על פיתוח סולידי של הקשרים המוסדיים והאישיים שלו ושל סגל השגרירות עם גורמים שונים ומגוונים בישראל.
הוא דגל בפעילות שקטה, רחוקה מאמצעי התקשורת וחולל מהפך בעבודת שגרירות מצרים, שהסגל שלה גדל והתמקצע.
עם זאת, ניסיונו ליצור שיתוף פעולה חקלאי מעשי, באמצעות הקהיליה החינוכית ניצנה שעל גבול מצרים, בראשות לובה אליאב, לא עלה יפה בגלל התנגדות מובארכ לרעיון.
בתקופת כהונתו יצאה תוכנית ההתנתקות לפועל, וממשלת אולמרט קיימה קשרים הדוקים עם הממשל המצרי.
אבראהים קשר קשרים ראשונים עם ראש האופוזיציה דאז, בנימין נתניהו, משהגיע להכרה שנתניהו יזכה בבחירות לכנסת שהוקדמו.
ב-2008 סיים את כהונתו בישראל ופרש משירות החוץ לגמלאות.
רעייתו, ניהאד זיקרי, הייתה גם היא דיפלומטית בכירה ומוערכת.
בשנות כהונתו של אבראהים בישראל היא שימשה כשגרירת מצרים בשווייץ.
עם חזרתם של אבראהים וזיקרי למצרים היא התמנתה לעוזרת שר החוץ אחמד אבו אל-רייט לקשרי תרבות ומדע בינלאומיים.
כיום היא מכהנת כראש המחלקה לקשרים בינלאומיים של האוניברסיטה הגרמנית בקהיר.
לזוג בת ובן המתגוררים מחוץ למצרים.
אבראהים הוא מרואיין מבוקש על ידי אמצעי התקשורת במצרים אולם הוא ממעט להופיע בהם.
הוא נחשב למומחה בכל הקשור לישראל ולסכסוך הישראלי-פלסטיני ולארצות אגן הנילוס באפריקה.
כיום הוא מנהל חווה חקלאית פרטית באזור הדלתה של הנילוס.
מוחמד נצר אלדין עלאן הוא עורך דין וטרוריסט פלסטיני, פעיל הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
לאחר שהושם במעצר מנהלי פתח בשביתת רעב ממושכת.
עלאן, תושב הכפר עינאבוס שמדרום לשכם, ריצה בין השנים 2006 ל-2009 עונש מאסר לאחר שגייס מחבל לביצוע פיגוע התאבדות, כמו כן נעצר בחשד למעורבות בפעילות המזוהה עם הג'יהאד העולמי.