tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר בריחתו של נפוליאון מאלבה וחזרתו לשלטון, סטריינג' שב לשדה הקרב ומסייע לוולינגטון בניצחון על הצרפתים בקרב ווטרלו הקטלני.
עם שובו לאנגליה מגלה סטריינג' כי כריסטופר דרולייט הונה אזרחים רבים, כשהבטיח להגשים את משאלותיהם באמצעות קסמו של סטריינג'.
פרשיות ההונאה נחשפות, ודרולייט נעצר.
נורל מבקש לראותו מוצא להורג בגין פשעים הקשורים לקסם, אך חסר את ההשפעה הפוליטית הדרושה לכך.
באותה עת מתקרב הנרי לאסלס לנורל, דבר המערער את מעמדו של צ'ילדרמס ואת יחסיו עם אדונו.
מתוסכל ממעמדו כתלמיד הכפוף לנורל, מפרסם סטריינג' ביקורת חריפה על ספר המציג את תורתו של נורל על הקסם המודרני, ובייחוד תוקף את עמדותיו בנוגע למלך העורב.
דעת הקהל האנגלית מתפצלת ל"נורליסטים" ו"סטריינג'יסטים".
נורל מתוודה בפני סטריינג' כי בזבז שנים בניסיונות כושלים לזמן את מלך העורב, אך סטריינג' מסרב לקבל את הטענה שמדובר במאמץ חסר-תוחלת.
השניים מחליטים להיפרד לדרכם, לא בלי תחושת צער הדדית.
סטריינג' שב לביתו ומתחיל לעבוד על ספרו, "ההיסטוריה והפרקטיקה של הקסם האנגלי".
זמן קצר לאחר מכן נעלמת ארבּלה באורח מסתורי, שבה לפתע כשהיא חולה ותשושה, ולאחר שלושה ימים בלבד נפטרת.
בשנת 1816 מנסה ליידי פול לירות במר נורל.
צ'ילדרמס סופג את הכדור במקומו, אך שורד.
ליידי פול נשלחת להתגורר בכפר ומטופלת בידי סגונדוס, המתחיל לחשוד בקיומה של קללה מאגית הפועלת עליה.
במקביל, במהלך מסע בצפון אנגליה פוגש סטיבן בלאק את וינקולוס, החוזר ומשמיע את נבואתו בדבר "העבד חסר-השם אשר יהיה למלך בארץ זרה".
סטיבן מאמין כי הנבואה חלה עליו, אך הג'נטלמן טוען כי כוונתה למעשה לג'ון אסקגלאס, מלך העורב.
סטריינג' נוסע לוונציה, שם הוא פוגש את פלורה גרייסטיל.
השניים מתקרבים זה לזה, וחבריו של סטריינג' סבורים כי יינשא לה.
אולם לאחר שהוא עורך ניסויים מסוכנים בקסם עתיק המאיימים על שפיותו, במטרה לחדור לממלכת הפיות, מגלה סטריינג' כי ארבּלה חיה ונכלאה יחד עם ליידי פול בממלכת הפיות "תקווה אבודה".
בכך הוא מבין את משמעות העסקה שכרת נורל עם בן הפיות.
כגמול על חקירתו, מטיל הג'נטלמן על סטריינג' קללה של "אפלה בלתי-חדירה" – עמוד של חושך המקיף אותו ונע עמו לכל מקום.
ניסיונותיו הנואשים של סטריינג' להציל את ארבּלה גובים ממנו מחיר כבד: מכתביו לידידיו נעשים מבולבלים וקרובים לטירוף, ושמו הטוב בציבור נפגע קשות.
לבקשתו, עוברת פלורה עם משפחתה לפדובה ומתבודדת שם, כשברשותה מראה שסטריינג' נתן לה.
בהוראת לאסלס ונורל, נשלח דרולייט לוונציה במטרה להתחקות אחר פעולותיו של סטריינג'.
עם הגעתו הוא מובא בכוח קסם בפני סטריינג', המורה לו להעביר מסרים לנורל, לצ'ילדרמס ולקהילת הקוסמים באנגליה, ולאחר מכן משחרר אותו.
סטריינג' מחדש אז את הבריתות הקדומות שבין כוחות הטבע של אנגליה לבין ג'ון אסקגלאס.
מעשה זה מצית תחייה מאגית רחבת היקף: דרכים לממלכת הפיות נפתחות מחדש, ואנשים רבים מתחילים לבצע קסמים באופן ספונטני – תהליך שנורל אינו מצליח להבין את משמעותו.
דרולייט מנסה למסור את המסרים, אך נתקל בלאסלס, הרוצח אותו כדי למנוע מנורל לגלות את האמת, מחשש לפגיעה בשליטתו בו.
סטריינג', כשהאפלה הבלתי-חדירה נלווית אליו, מבקש מנורל לשתף עמו פעולה ולהסיר את הכישוף מעל ארבּלה באמצעות זימון ג'ון אסקגלאס.
במקביל, צ'ילדרמס חודר לאזור נידח בממלכת הפיות ונתקל בטירה שמגינה עליה ישות הדורשת דו-קרב; הוא מסרב.
לאסלס, המבקש לשמר את "כבוד אנגליה", מקבל על עצמו את האתגר, מצליח להרוג את השומר – אך נלכד בקסם והופך בעצמו לשומר החדש של הטירה.
צ'ילדרמס מקבל לבסוף את המסר שיועד לו מסטריינג', והוא וסגונדוס משתמשים בקסם כדי להסיר את הכישוף מעל ליידי פול.
הג'נטלמן, הזועם על הפרת כללי ממלכת הפיות, מחליט להטיל עליה קללה קטלנית נוספת, כמתחייב ממסורת הפיות.
בדרכו הוא נתקל בווינקולוס ותולה אותו למוות, בעוד סטיבן בלאק נאלץ לצפות במעשה.
באותו זמן מנסים נורל וסטריינג' לבצע לחש שיגרום לכוחות הטבע של אנגליה לחלוק כבוד לג'ון אסקגלאס.
מאחר שאינם יודעים את שמו האמיתי, הם מקדישים את הלחש ל"עבד חסר-השם".
אולם הכוח מתנקז דווקא לסטיבן בלאק, המשתמש בשליטתו הזמנית על הקסם האנגלי כולו כדי להשמיד את הג'נטלמן.
לאחר מכן הוא עוזב את אנגליה לנצח דרך אחת מדרכי הפיות, מוותר על שמו והופך למלך החדש של ממלכת "תקווה אבודה" המתחדשת.
צ'ילדרמס מגלה את גופתו של וינקולוס ומבחין כי היא מקועקעת בטקסט – יצירתו האחרונה של ג'ון אסקגלאס.
אדם מסתורי מופיע, מכנה את צ'ילדרמס משרתו, מחיה את וינקולוס ומבצע מעשי קסם רבי-עוצמה בקלות מופלאה.
דמות זו, המרומזת בבירור כג'ון אסקגלאס עצמו, נעלמת לאחר מכן ומוחקת את זיכרונם של צ'ילדרמס ווינקולוס מן המפגש.
עקב חוסר הדיוק שבקללת הפיה, אשר הוטלה על "הקוסם האנגלי", נלכדים נורל וספרייתו יחד עם סטריינג' בתוך האפלה הבלתי-חדירה, ואינם יכולים להתרחק זה מזה מעבר למרחק מסוים.
לאחר מותו של הג'נטלמן, עוברת ארבּלה דרך המראה שבפדובה, שם ממתינה לה פלורה בהתאם להוראותיו של סטריינג'.
צ'ילדרמס מודיע ל"אגודת הקוסמים המלומדים של יורק" כי החוזה שלהם בטל, והם רשאים לשוב וללמוד קסם.
הוא מציג בפניהם את וינקולוס, ששב לחיים, כהוכחה לכך ש"ספר הקסם" של ג'ון אסקגלאס עדיין קיים – וחרוט על גופו.
כעבור חודשיים משוחח סטריינג' עם ארבּלה, השוהה עדיין בפדובה.
הוא מסביר כי הוא ונורל חוקרים יחד את הקסם ומבקשים ללמוד כיצד להסיר את האפלה הלוכדת אותם, אך בינתיים ייצאו להרפתקאות בעולמות אחרים.
מתוך רצון שלא לחשוף את ארבּלה שוב לממלכת הפיות, הוא מבטיח לשוב אליה לאחר שהאפלה תוסר, ומבקש ממנה שלא תראה עצמה כאלמנה עד אז – והיא נענית לבקשתו.
גילברט נורל – הקוסם המעשי הראשון באנגליה מזה מאות שנים.
בעל ספרייה עצומה של ספרי קסם, שאותם רכש במשך שנים במכוון כדי למנוע את הגעתם לידי אחרים.
ג'ונתן סטריינג' – בן אצולה צעיר היורש את אחוזת משפחתו באשפייר שבמחוז שרופשייר, סמוך לגבול ויילס.
הופך לקוסם האנגלי השני ולתלמידו של נורל.
נישא לארבלה וודהופ, בתו של כומר כפרי וחברתו מילדות.
הג'נטלמן בעל שיער ציצת הסביון – בן פיות רב-עוצמה, אותו מזמן נורל לראשונה על מנת להחיות את ליידי פול.
שליטן של מספר ממלכות בממלכת הפיות, ובהן "תקווה אבודה", שבה הוא עורך נשפים ליליים.
סטיבן בלאק – המשרת הראשי בבית פול.
ממוצא אפריקאי, בן לאישה משועבדת שנולדה באחוזת סבו של סר וולטר פול בג'מייקה.
מושך את תשומת לבו המיוחדת של הג'נטלמן.
ליידי אמה פול (לבית וינטרטאון) – רעייתו של סר וולטר פול.
מושבת לתחייה בידי נורל בעזרת הג'נטלמן, אשר כולא אותה תחת כישוף מתמשך.
ארבלה סטריינג' (לבית וודהופ) – צעירה ממשפחת כמרים ורעייתו של ג'ונתן סטריינג'.
מתיידדת עם ליידי פול ובהמשך נלכדת ומכושפת בידי הג'נטלמן.
ג'ון צ'ילדרמס – סוכנו, מנהל ענייניו ויד ימינו של נורל.
מתנגד להשפעתם של דרולייט ולאסלס, קוסם מעשי בעצמו ומאמין מסור של ג'ון אסקגלאס.
ג'ון סגונדוס – חבר חדש ב"אגודת הקוסמים המלומדים של יורק".
שאלתו בדבר היעלמות הקסם באנגליה היא הזרז ליציאתו של נורל ללונדון ולשרשרת האירועים המרכזית בעלילה.
וינקולוס – קוסם רחוב נווד ובלתי-מהימן, הנושא ומפיץ את נבואת "מלך העורב" בפני נורל, סטריינג' ודמויות נוספות.
ג'ון אסקגלאס / מלך העורב – ילד אנגלי שנחטף בידי פיות והפך למלך צפון אנגליה בשנים 1110–1434. יוצר הקסם האנגלי ומושא נבואתו של וינקולוס, המתארת את תחיית הקסם באמצעות נורל וסטריינג'.
הרעיון לכתיבת הרומן התגבש לראשונה אצל סוזנה קלארק במהלך שנה שבה לימדה אנגלית בעיר בילבאו שבספרד.
לדבריה, חוותה מעין חלום בהקיץ על אדם לבוש בגדי המאה ה-18, במקום המזכיר את ונציה, המשוחח עם תיירים אנגלים, והיא חשה כי לדמות עבר קסום וכי ניסיונותיו לעסוק בקסם הסתיימו בכישלון חמור.
בתקופה זו קראה מחדש את "שר הטבעות" מאת ג'.
טולקין, מה שעורר בה השראה לנסות ולכתוב רומן פנטזיה העוסק בקסם.
עם שובה מספרד בשנת 1993 החלה קלארק לשקול ברצינות כתיבת רומן.
היא נרשמה לסדנת כתיבה בת חמישה ימים לספרות פנטזיה ומדע בדיוני, בהנחיית הסופרים קולין גרינלנד וג'ף ריימן.
המשתתפים נדרשו להביא סיפור קצר מוכן, אך קלארק הגיעה עם מקבצי חומרים הקשורים לרומן העתידי.
מתוכם עיבדה את הסיפור הקצר "The Ladies of Grace Adieu", העוסק בשלוש נשים העוסקות בקסם בסתר ונחשפות בידי ג'ונתן סטריינג'.
גרינלנד התרשם מן הסיפור ושלח קטע ממנו, ללא ידיעתה, לידידו הסופר ניל גיימן, שהביע התפעלות רבה מן הבשלות והביטחון הספרותי שבכתיבה.
גיימן העביר את הסיפור לעורך פטריק נילסן היידן, אשר פנה אל קלארק והציע לפרסמו באוסף הסיפורים הקצרים "Starlight 1".
קלארק קיבלה את ההצעה, והאוסף זכה בפרס הפנטזיה העולמי בשנת 1997.
במהלך עשר השנים הבאות המשיכה קלארק לעבוד על הרומן בזמנה הפנוי, במקביל לעבודתה כעורכת ספרי בישול בהוצאת "סיימון אנד שוסטר" בקיימברידג'.
באותה תקופה פרסמה סיפורים נוספים באנתולוגיות "Starlight 2" ו-"Starlight 3", וכתיבתה זכתה להכרה בקרב חוג מצומצם של חובבי פנטזיה ומבקרי ספרות, בעיקר באינטרנט.
עם זאת, היא לא הייתה בטוחה שתשלים את הרומן או שיימצא מוציא לאור.
קלארק ניסתה לכתוב כשלוש שעות ביום, החל משעות הבוקר המוקדמות, אך התקשתה להתמיד.
במקום כתיבה ליניארית, עבדה בשיטת קטעים נפרדים שחוברו יחד בדיעבד.
לדבריה, שיטה זו אפשרה לה להעמיק ברעיונות ובפיתוח הדמויות, גם אם האריכה משמעותית את תהליך הכתיבה.
בתקופה זו עברה להתגורר עם קולין גרינלנד, לימים שותפה לחיים, אשר נמנע מקריאת הרומן עד לפרסומו.
בסביבות שנת 2001 החלה קלארק לחשוש שהרומן לא יושלם.
היא פנתה לסוכן הספרותי גיילס גורדון, שמכר את כתב היד הבלתי-גמור ל"הוצאת בלומסברי" בתחילת 2003, לאחר ששתי הוצאות אחרות דחו אותו בטענה שאינו מסחרי.
"בלומסברי" הביעה אמון רב ביצירה והעניקה לקלארק מקדמה בסך מיליון ליש"ט.
ההוצאה הדפיסה בו-זמנית 250,000 עותקים בכריכה קשה בארצות הברית, בבריטניה ובגרמניה, ויזמה תרגומים ל-17 שפות עוד לפני פרסום המהדורה האנגלית.
הרומן יצא לאור לראשונה בארצות הברית ב-8 בספטמבר 2004, בבריטניה ב-30 בספטמבר 2004, ובמדינות נוספות ב-4 באוקטובר 2004. בישראל, יצא הרומן לאור בשני כרכים בהוצאת "ינשוף" הפועלת תחת מטריית "כתר הוצאה לאור" בשנת 2007, בתרגומה של ורד טוכטרמן.
סגנונה הספרותי של סוזנה קלארק תואר לעיתים קרובות כפסטיש, ובפרט כזה השואב השראה מכתיבתם של סופרים בריטיים בני המאה ה-19, ובהם צ'ארלס דיקנס, ג'יין אוסטן וג'ורג' מרדית'.
דמויות המשנה ברומן – ובהן חנפנים, הוללים ודוכס ולינגטון – מזכירות לא אחת את הקריקטורות הספרותיות של דיקנס.
לורה מילר, בביקורת שפרסמה ב-"Salon", טענה כי הרומן עוסק בראש ובראשונה ב"קול ספרותי מסוים – הקול התרבותי והמהוגן של קומדיה חברתית מראשית המאה ה-19", כפי שהוא מתגלם במיוחד ביצירתה של אוסטן.
לשם יצירת קול זה עושה קלארק שימוש מודע באיותים מיושנים – כגון "chuse" במקום "choose" ו-"shewed" במקום "showed" – וכן בשימוש נרחב בדיבור עקיף חופשי, טכניקה המזוהה עם כתיבתה של אוסטן.
קלארק עצמה ציינה כי השפעתה של אוסטן ניכרת במיוחד ב"סצנות הביתיות, המתרחשות בסלונים ובחדרי מגורים, שבהן הדמויות משוחחות בעיקר על קסם", בעוד שהשפעתו של דיקנס בולטת יותר בקטעים עתירי פעולה או תיאורים.
עם זאת, לא כל המבקרים קיבלו השוואה זו במלואה.
גרגורי פילי, בביקורתו ב-"The Weekly Standard", טען כי נקודות הדמיון בין קלארק לאוסטן הן בעיקר שטחיות.
לדבריו, בעוד שאוסטן ניגשת לעלילה ביעילות ובתמציתיות, קלארק נוקטת אסטרטגיה נרטיבית של דחייה והשהיה מתמשכת.
כדוגמה לכך מציין פילי כי דמותו של ג'ונתן סטריינג' מוזכרת כבר בעמוד הראשון של הרומן – אך אך ורק בהערת שוליים.
הוא מופיע שוב בהערות נוספות בפרקי הפתיחה, אך אינו נכנס לעלילה עצמה כדמות פעילה אלא לאחר כרבע מן הספר.
ברומן משלבת קלארק הומור יבש עם נופך פרוזאי-ארכאי.
כך, למשל, מציין המספר: מישל פייבר, בביקורתו עבור "הגארדיאן", ציין כי בקטע זה מתלכדים כל מאפייני סגנונה של קלארק: הטון האוסטני המרומז, הארכאיות המודגשת במעט, השימוש הענייני בעל-כורחו בעל-טבעי, וההומור הדק.
גרגורי מגווייר, בביקורת עבור "הניו יורק טיימס", עמד על כך שקלארק אף לועגת בעדינות לסוגת הרומן עצמו.
באחד הקטעים מתואר ג'נטלמן המרים ספר ומתחיל לקרוא בו, אך אינו שם לב לתוכנו עד שהוא מגיע לעמוד 22 ומגלה כי מדובר ברומן – סוגה שהוא מתעב יותר מכל – ואז מניחו בבוז.
במקום אחר מציין המספר כי
זהותו של המספר הייתה נושא לדיון ביקורתי.
קלארק הבהירה כי המספר הוא דמות נשית וכל-יודעת, ולא חוקר עתידי הפועל בתוך עולם הסיפור, כפי שהוצע בפרשנויות מסוימות.
סגנונה של קלארק משתרע גם על מערכת של 185 הערות שוליים לאורכו של הרומן, המתעדות היסטוריה בדויה ומפורטת של תולדות הקסם האנגלי.
לעיתים משתלטות הערות השוליים על עמודים שלמים.
מייקל דירדה, בביקורתו עבור "הוושינגטון פוסט", תיאר הערות אלו כ"מפגן מסחרר של למדנות מדומיינת", שבו המספר האלמוני מציע מיני-מסות מורחבות: אנקדוטות מחייהם של קוסמים אגדיים למחצה, תיאורים של ספרים מוזרים ותכניהם, והשערות בדבר שנותיו המוקדמות וגורלו המאוחר של מלך העורב.
מערך חוץ-טקסטואלי נרחב זה מזכיר יצירות פוסט-מודרניסטיות, כגון "מהתלה אינסופית" מאת דייוויד פוסטר וולאס ו"מייסון ודיקסון" מאת תומאס פינצ'ון, במיוחד לנוכח העובדה שהערות השוליים של קלארק מתייחסות לעיתים בהומור להערות קודמות בתוך אותו רומן.
קלארק ציינה כי כלל לא ציפתה שמוציאה לאור תסכים לכלול את מערכת הערות השוליים בהיקף זה.
גרגורי פילי מסביר כי חזונו של המשורר הרומנטי ג'ון קיטס – שלפיו כל מגע עם פיות מוביל הן לכישוף והן להרס — עומד ביסוד הרומן, כפי שמרמזת ההתייחסות החולפת ל"גבעה הקרה".
בהתאם לכך תואר הקסם ברומן כ"חורפי ומאיים" וכ"דבר מלנכולי וקודר".
לאורך העלילה מופיעים דימויים חוזרים של להקות ציפורים שחורות, יער הצומח בתעלות ונציה, מרחבים עגומים של אדמות ביצה שניתן להיכנס אליהם רק דרך מראות, פעמון רפאים המעורר זיכרון של כל מה שאבד, ואפלת חצות הרודפת אדם מקולל לכל מקום שאליו יפנה.
גם המרחב הסיפורי משקף טון זה: האפלה, הערפל, הלחות והגשם מעניקים לספר את אווירתו הצפונית והמצמררת.
ניסי שו, בביקורתה עבור "The Seattle Times", טענה כי האיורים תורמים לחיזוק תחושה זו: לדבריה, הצללים השולטים באיוריה של פורשיה רוזנברג מתאימים לא פחות מאלה של אדוארד גורי למהדורות המאיירות של "בית קדרות" מאת דיקנס.
לעומת זאת, הסופר והמבקר ג'ון קלוט חלק על הערכה זו, וטען כי האיורים "בלתי-הולמים באופן מפתיע" את הטון של הרומן.
הוא ציין כי קלארק עצמה מתייחסת למאיירים חשובים מן המאה ה-19, ובהם ג'ורג' קרויקשנק ותומאס רולנדסון, שיצירתם התאפיינה בקווים חדים, מורכבות צורנית, אכזריות סאטירית והומור פראי.
על רקע זה הביע אכזבה מן האיורים של רוזנברג, אותם הגדיר כ"רכים ונוקשים".
מבקרים תיארו את הרומן כספר פנטזיה, כהיסטוריה חלופית, כרומן היסטורי, או כשילוב של כמה מן הסוגות הללו.
קלארק עצמה ציינה: בריאיון הסבירה כי הושפעה במיוחד מן הרומנים ההיסטוריים של רוזמרי סאטקליף, כמו גם מספרות הפנטזיה של אורסולה לה גווין ואלן גארנר, וכי היא חובבת מוצהרת של ג'יין אוסטן.
בביקורתו עבור "הבוסטון גלוב", ציין ג'ון פרימן כי הפנטזיה של קלארק, בדומה לזו של פרנץ קפקא וניל גיימן, ספוגה בריאליזם מאגי.
לדבריו, הערות השוליים בפרט מעניקות לעלילה תחושת אמינות, למשל באמצעות תיאור ביוגרפיה בדויה של ג'ונתן סטריינג' או ציון מיקומם של ציורים מסוימים בביתו של נורל.
בריאיון אחר הסבירה קלארק כיצד היא יוצרת פנטזיה ריאליסטית:
קלארק הביעה תקווה שהקסם ברומן יהיה ריאליסטי במידה דומה לזה המופיע בטרילוגיית "ארץ ים" של לה גווין.
ריאליזם זה הוביל מבקרים אחדים, ובהם פולי שולמן, לטעון כי ספרה של קלארק קרוב יותר לרומן היסטורי, בדומה ליצירותיו של פטריק אובריאן.
לטענתה, הן אצל קלארק והן אצל אובריאן מתוארת מערכת יחסים מורכבת בין שני גברים הקשורים זה בזה באמצעות מקצועם; העלילות מתרחשות על רקע המלחמות הנפוליאוניות; והן מאופיינות בהומור יבש, מלנכולי, ובמבנה נרטיבי בלתי-שגרתי.
שולמן הוסיפה כי פנטזיה ורומן היסטורי דומים בכך ששניהם מחויבים למערכת חוקים נוקשה, שחריגה ממנה עלולה לפורר את אמינות הסיפור.
מעבר לסוגות כלליות, קלארק עושה פסטיש למגוון ז'אנרים רומנטיים: קומדיית מידות, הסיפור הגותי, , הרפתקה צבאית, הגיבור הביירוני והרומן ההיסטורי בסגנון וולטר סקוט.
למעשה, הרומן מתווה מיפוי של ההיסטוריה הספרותית של ראשית המאה ה-19: הוא נפתח בסגנון ובסוגות התואמים לאנגליה הריג'נסית – "עולם אוסטני של דיאלוגים קלילים, נוצצים ומנומסים" – ובהדרגה מתגלגל לכדי עלילה אפלה וביירונית יותר.
קלארק משלבת סוגות רומנטיות אלו עם סוגות מודרניות, ובראשן רומן הפנטזיה אורבנית, תוך הישענות על יצירותיהם של ג'.
כפי שציין גרגורי מגווייר, הרומן כולל טבעות כוח וספרי לחשים שמקורם במסורת ספרותית זו.
מנגד, סשה צימרמן טענה ב-"The New Republic" כי בעוד שעולמו של טולקין הוא עולם חדש לחלוטין, עולמה של קלארק מרתק יותר דווקא משום קרבתו המצמררת לעולמו של הקורא.
על אף השוואות נפוצות לסדרת ספרי "הארי פוטר", טענה אנני לינסקי ב-"The Baltimore Sun" כי השוואה זו מטעה: בניגוד לרומנים של ג'יי קיי רולינג, ספרה של קלארק מאופיין בעמימות מוסרית, בעלילה מורכבת ובדמויות קודרות יותר.
מבקרים רבים התמקדו בדינמיקה שבין נורל לסטריינג', וטענו כי הרומן עוסק בראש ובראשונה במערכת היחסים ביניהם.
רוז קייבני, בביקורתה עבור "Times Literary Supplement", כתבה כי השניים מדגימים הן את מושגו של הרולד בלום בדבר "חרדת ההשפעה" והן מודל של חברות רומנטית.
היחסים ביניהם מוצגים כ"מחקר בניגודים": נורל מתואר כ"מלומד להפליא אך ביישן, חששן וקפדן", בעוד סטריינג' מוצג כ"מקסים, צעיר, אופנתי ורומנטי".
הרומן אינו עוסק בעימות בין טוב לרע, אלא בבחינה של הגבול המטושטש בין תבונה לשיגעון – כאשר עולם הפיות הוא זה המזוהה עם השיגעון (למשל, אנשים הלוקים בשיגעון מסוגלים לראות פיות).
ליידי פול, הנלקחת מדי לילה אל ממלכת הפיות "תקווה אבודה", נראית בעיני סביבתה כמי שאיבדה את שפיותה.
היא מוסתרת מן החברה, בדומה לארכיטיפ "המשוגעת" שנבחן בידי סנדרה גילברט וסוזן גובר בספרן המכונן, "" (1979).
במהלך העלילה מתפתחת אצלה "תודעה מפוצלת": בבית היא פסיבית ושקטה, ואילו בעולם הפיות היא נקמנית ואלימה.
הרומן מזוהה כיצירה אנגלית מובהקת לא רק בשל סגנונו הלשוני, אלא גם בשל עיסוקו בתמות המזוהות עם מסורת תרבותית אנגלית, ובהן "שכל ישר נמרץ", "איתנות מוסרית", ו"תבונה, שלווה וביטחון עצמי" – מאפיינים השאובים משורשיה הספרותיים האוגוסטניים.
לצד זאת, גם "הרוח הבוצית, המדממת והאינסטינקטיבית של הפיות" מהווה חלק בלתי נפרד מן האנגליות של היצירה, כמו גם יסודות של יהירות, פרובינציאליות ודעות קדומות מעמדיות.
מסורת הפיות שעליה נשענת קלארק היא מסורת אנגלית מובהקת.
היא רומזת לאגדות מספרות ילדים וכן לסיפורים שמקורם כבר בימי הביניים.
כפי שציין גרגורי פילי, בסיפורים אנגליים ימי־ביניימיים אלו מתוארים הפיות כ"גחמניות, בלתי-עקביות ביחסן לבני-אדם, ובסופו של דבר כבלתי-ניתנות להבנה" – תכונות שקלארק משלבת בעיצוב הפיות שלה.
בריאיון ציינה קלארק כי שאבה את רעיון הפיות הבלתי-צפויות והא-מורליות מיצירותיו של ניל גיימן.
בריאיון לכתב העת "Locus" הסבירה קלארק מדוע וכיצד שילבה את רעיון ה"אנגליות" ביצירה: במיוחד מדובר ב"אנגליות שהיא אמנם מחניקה במידת מה, אך ביסודה מיטיבה ואחראית מאוד כלפי שאר העולם" – תכונה המחברת בין דמותו של שרלוק הולמס של ארתור קונאן דויל לבין דמותו של ג'ונתן סטריינג'.
באמצעות כלים של סוגת ההיסטוריה החלופית, יוצרת קלארק דמויות ואירועים שהיו זרים למציאות החברתית של ראשית המאה ה-19. במקביל, היא בוחנת את מנגנוני ה"השתקה" של קבוצות מודרות: נשים, אנשים שאינם לבנים, ולבנים מן המעמדות הנמוכים.
הן סטריינג' והן נורל משתיקים קבוצות אלו בדרכם לצבירת כוח.
כך, למשל, נורל מנסה לרכוש את כל ספרי הקסם באנגליה כדי למנוע מאחרים גישה לידע, ואף סוחר במחצית מחייה של אמה וינטרטאון, לעתיד ליידי פול, בתמורה להשפעה פוליטית – עסקה שעליה, בשל כישוף, אין ביכולתה לדבר באופן קוהרנטי.
קלארק בוחנת את גבולות הקסם ה"אנגלי" באמצעות דמויותיהם של סטיבן בלאק ווינקולוס.
לדבריה, הג'נטלמן בעל שיער ציצת הסביון נוהג בצורה אידיאליזטיבית כלפי סטיבן כ"פרא אציל", ובפועל משעבד אותו באמצעות לקיחתו לממלכת "תקווה אבודה" – בדומה לליידי פול, גם סטיבן נתון להשתקה.
שניהם "סובלים מכישוף השתקה המדמה את הפערים ברשומה ההיסטורית".
רצונו של הג'נטלמן לצרף את סטיבן לאולם הריקודים שלו מזכיר את ההחפצה שחוו עבדים שחורים מצד החברה האירופית.
סטיבן נשבע לשנוא את כל הגברים הלבנים לאחר שהוא לומד על נסיבות מותה של אמו המשועבדת, אך כאשר הג'נטלמן הורג לנגד עיניו את וינקולוס הלבן, הוא פורץ בבכי.
גם סטריינג' וגם נורל רואים את תמצית האנגליות בדמותו של "מלך העורב" – דמות שגודלה בידי פיות ואינה דוברת אנגלית.
כפי שמסבירה אליזבת הוים, פרדוקס זה הוא שמביא לפתרון העלילה: כאשר סטריינג' ונורל מזמנים את "העבד חסר-השם", מועברות בריתותיו העוצמתיות של מלך העורב עם כוחות הטבע אל סטיבן בלאק, המצליח להשמיד את האדון בעל שיער הדרדר ולשחרר עצמו מן השעבוד.
נוסף לזאת, בסיום הרומן, סטריינג' ונורל הם אלו הלכודים באפלה נצחית, בעוד שהנשים המושתקות, האנשים שאינם לבנים ובני המעמדות הנמוכים הם אלה שמביסים את האנטגוניסט.
לצורך קידום הרומן, "הוצאת בלומסברי" – שהייתה גם המו"ל של סדרת "הארי פוטר" – השיקה מהלך שיווקי רחב-היקף, אותו "The Observer" כינה "אחד ממסעות השיווק הגדולים בתולדות עולם ההוצאה לאור".
הקמפיין כלל תוכניות לפרסום בהמשכים בעיתונים, משלוחי ספרים בכרכרות רתומות לסוסים, והפצת "טיזרים נושאיים" כגון ניירת תקופתית ועיתונים מדומים בבתי קפה בארצות הברית.
כ-7,500 עותקי קריאה מוקדמים נשלחו מראש, וחלקם נעטפו בנייר ונחתמו בשעווה.
עותקים אלו נמכרו בשבועות שקדמו לפרסום במחירים העולים על 100 דולר אמריקאי באתר "איביי" באנגליה.
עד שנת 2005 שילמו אספנים מאות ליש"ט עבור עותקים חתומים של מהדורה מוגבלת של הספר.
הספר נכנס לראשונה למקום התשיעי ברשימת רבי-המכר של "הניו יורק טיימס", וטיפס למקום השלישי כעבור שבועיים.
הוא שהה ברשימה במשך אחד־עשר שבועות.
ארבעה שבועות לאחר פרסומו הראשוני כבר נמנה עם עשרת הספרים הנמכרים ביותר באתר "אמזון".
קלארק יצאה למסע קידום שכלל 20 ערים, לאחר פרסום כמעט סימולטני ב-20 מדינות.
המלצות של מוכרי ספרים עצמאיים תרמו לכך שהמהדורה הראשונה אזלה במהירות, ועד סוף ספטמבר 2004 הודפס הספר שמונה פעמים.
כתב העת "The New Republic" הילל את הרומן כ"יצירה יוצאת-דופן", "מהורהרת ובעלת דמיון שופע שאינו יודע רסן".
"The Houston Chronicle" תיאר את קלארק כ"בונת דמויות מעולה", ואילו "The Denver Post" הגדיר אותה כ"מספרת סיפורים מצוינת".
מבקרים רבים שיבחו את שליטתה המיומנת של קלארק בפסטיש הסגנוני, אך לא מעטים מתחו ביקורת על קצב העלילה; "הגארדיאן" טען כי "העלילה חורקת באורח מפחיד במקומות רבים והקצב מתמהמה".
בסקירתו עבור "Science Fiction Weekly", הציע ג'ון קלוט כי "כמעט כל סצנה ב-300 העמודים הראשונים הייתה צריכה לעבור קיצור עדין ומוקפד", משום שלדבריו רבות מהן אינן מקדמות את העלילה.
הוא הוסיף כי לעיתים הטון האוסטני של קלארק מעכב את התפתחות הסיפור.
מנגד, The Baltimore Sun תיאר את הרומן כ"קריאה מהירה".
בביקורת עבור "הוושינגטון פוסט" נטען כי הספר מותיר את הקורא "כמה לעוד מעט ליריות ושירה", וצוין, בדומה למבקרים אחרים, כי "המין כמעט ואינו ממלא תפקיד בעלילה… ומי שמחפש השחתה של התמימות – יחפש לשווא".
אמנדה קרייג מ-"The New Statesman" שיבחה את הרומן כ"סיפור קסם שיכול היה להיכתב בידי ג'יין אוסטן הצעירה – או אולי בידי גברת רדקליף הצעירה, אשר דמיונה הגותי ועדינות סגנונה השופעת קובעים את הטון".
עם זאת, היא גם ביקרה את היצירה:
עם זאת, לא שררה תמימות דעים בין המבקרים.
גרגורי מגווייר כתב ב"הניו יורק טיימס":
במהלך קידום הספר, אמר ניל גיימן כי מדובר "ללא ספק ברומן האנגלי הטוב ביותר של הספרות הפנטסטית שנכתב ב-70 השנים האחרונות" – אמירה שקלוט ראה בה אמירה היפרבולית.
עם זאת, הוא הבהיר כי כוונת גיימן הייתה שמדובר ב.
גיימן עצמו אישר פרשנות זו, וציין כי אכן חשב על "Lud-in-the-Mist" כאשר אמר זאת, והוסיף כי כאשר נשאל על מקומו של טולקין בפנטזיה האנגלית, נהג להסביר שאינו רואה ב"שר הטבעות" פנטזיה אנגלית אלא "פנטזיה גבוהה".
קלוט סיכם כי טענה זהירה יותר תהיה:
ב־15 באוקטובר 2004 הודיעה חברת "ניו ליין סינמה" כי רכשה אופציה לשלוש שנים על זכויות עיבודו הקולנועי של הרומן.
סוזנה קלארק קיבלה סכום לא-מוצהר בסדר גודל של מיליוני דולרים, עסקה שתוארה כ"אחת מרכישות זכויות הסרט הגדולות ביותר לספר בשנים האחרונות".
החברה בחרה בתסריטאי כריסטופר המפטון, שעיבודו לסרט "יחסים מסוכנים" זכה בפרס אוסקר לסרט הטוב ביותר, לכתיבת התסריט; הפקת הפרויקט הושגחה בידי מנהלי החברה, מארק אורדסקי ואיילין מייזל.
ב-7 בנובמבר 2005 דיווח "הדיילי טלגרף" כי המפטון השלים טיוטה ראשונה של התסריט, וצוטט באומרו: באותה עת טרם נבחרו במאי או צוות שחקנים.
נכון ליוני 2006 המשיך המפטון לעבוד על התסריט.
בהמשך עברו חובות הכתיבה לג'וליאן פלוז, אך הפיתוח הופסק בעקבות הפקעת זכויות העיבוד מ"ניו ליין סינמה", והעיבוד הקולנועי לא יצא אל הפועל.
פיתוח מוקדם של עיבוד טלוויזיוני בן שבעה פרקים החל באפריל 2013, והצילומים התקיימו בהמשך אותה שנה, בין היתר באנגליה (בעיקר ביורקשייר), בקנדה ובקרואטיה.
המיני-סדרה שודרה לראשונה בערוץ "BBC One" ביום ראשון, 17 במאי 2015. העיבוד נכתב בידי פיטר הרנס, בוים בידי טובי היינס, וכיכבו בו ברטי קארוול ואדי מארסן בתפקיד הקוסמים ג'ונתן סטריינג' וגילברט נורל.
עיבוד ספר השמע לרומן, שאורכו עומד כ-32 שעות, יצא לאור בשנת 2004 בהוצאת "Audio Renaissance".
בביקורת ב"הבוסטון גלוב" נכתב כי הקריין סיימון פרבל "מנווט את ההפקה בביטחון רב ובמגוון מבטאים… קולו המלא מתרכך לדמויות נשיות מהוגנות, או מתהדק כדי לשקף את העוקצנות המזוהה עם נורל".
פרבל מקריא את הערות השוליים תוך עצירת הטקסט הראשי, ומקדים להן את המילה "footnote".
לפי ביקורת "AudioFile", רצף ההאזנה נפגע בשל ההפרעות הללו, והמבקר המליץ להאזין לספר השמע "כאשר הטקסט הכתוב מונח בהישג יד".
כל הערת שוליים מוקלטת במסלול נפרד, כך שהמאזינים יכולים לדלג עליהן מבלי להחסיר טקסט מהעלילה המרכזית.
בקריאות פומביות שערכה קלארק עצמה, היא נוהגת לדלג על ההערות.
בשנת 2004 ציינה קלארק כי היא עובדת על ספר המתרחש כמה שנים לאחר סיום הרומן, ושעתיד להתמקד בדמויות כגון צ'ילדרמס ווינקולוס, אשר לדבריה הן "מעט נמוכות יותר בסולם החברתי".
בשנים 2005 ו-2007 ציינה כי התקדמות הכתיבה הואטה בשל מצבה הבריאותי.
בשנת 2006 דווח כי היא סובלת מתסמונת העייפות הכרונית, אם כי מאז קיבלה אבחנות רפואיות שונות.
בראיונות לקידום הרומן השני שלה, "Piranesi", הסבירה קלארק כי מחלתה הפכה את המאמץ המחקרי והכתיבתי הדרוש לספר בהיקף דומה ל"בלתי אפשרי", גם לאחר שיפור מסוים במצבה, ולכן פנתה לרעיון ישן ו"ישים בהרבה יותר" – שהפך ל-"Piranesi".
לדבריה, ספר המשך היה "רחוק מאוד" ממימוש.
קלארק תיארה את מצבו של ספר ההמשך כך:
ג'ונתן סטריינג' ומר נורל היא מיני-סדרת פנטזיה היסטורית בריטית, בת שבעה פרקים, שעובדה לטלוויזיה בידי פיטר הרנס על פי הרומן רב-המכר משנת 2004 באותו השם מאת סוזנה קלארק.
המיני-סדרה שודרה לראשונה בערוץ "BBC One ב-17 במאי 2015 והסתיימה ב-28 ביוני 2015. בימוי הסדרה הופקד בידי טובי היינס.
הסדרה הייתה מועמדת לארבעה פרסי באפט"א, והוכרה על ידי מכון הסרטים הבריטי כאחת מעשר תוכניות הטלוויזיה החשובות ביותר לשנת 2015.
עלילת המיני-סדרה מתרחשת באנגליה בראשית המאה ה-19, בתקופת המלחמות הנפוליאוניות, ומציגה היסטוריה חלופית שבה הקסם מוכר כתחום ידע ממשי אך כמעט שאינו מיושם בפועל.
בשנת 1806 חי בצפון הכפרי של אנגליה גילברט נורל, בעל אחוזת הארטפיו, קוסם מעשי אוטודידקטי המסוגל להחיות פסלים ולהניעם, ובהם פסלי קתדרלת יורק.
עוזרו הנאמן, ג'ון צ'ילדרמס, משכנע אותו לנסוע ללונדון כדי להשיב לקסם מעמד מכובד, באמצעות הצעת שירותיו לממשלה במלחמה נגד צרפת, ובפרט לשר המלחמה, סר וולטר פול.
לאחר שנדחה בתחילה, נתקל נורל בווינקולוס, קוסם רחוב נווד ומפוקפק, הנמנה עם קבוצה של דילטנטים קסומים שנורל בז להם ומתנגד להם נחרצות.
וינקולוס מוסר לנורל נבואה עתיקה על "מלך העורב", לפיה שני קוסמים עתידים לעלות לגדולה.
כאשר נורל לומד על מותה הטרי של ארוסתו של השר, אמה וינטרטאון, הוא מציע להחזירה לחיים.
לשם כך הוא כורת ברית מסוכנת עם מלך פיות עתיק ורב-עוצמה המכונה "הג'נטלמן בעל שיער ציצת הסביון", ומפר בכך את עקרונותיו בדבר קסם מודרני, רציונלי ומרוסן.
במקביל מוצג ג'ונתן סטריינג', צעיר הרפתקן ובעל נטייה לפזרנות, המבקש למצוא מקצוע מכובד לבקשת אהובתו, ארבלה.
גם הוא פוגש בווינקולוס, שמבשר לו כי הוא נועד להיות קוסם גדול.
סטריינג' מתחיל ללמוד קסם לאחר שרכש לחשים שנגנבו מספרייתו של נורל, ובהדרגה מתגלה ככישרון טבעי יוצא-דופן.
דרכיהם של שני הקוסמים מצטלבות, והיחסים ביניהם – חניכות, שותפות ותחרות – עומדים במרכז העלילה, לצד השלכות הברית עם עולם הפיות והמחיר הכבד שגובות ההתחייבויות הקסומות מן הסובבים אותם.
ברטי קארוול – ג'ונתן סטריינג', בנו הבכור וההרפתקן של בעל אחוזה בגבעות שרופשייר, וקוסם-חניך תחת הדרכתו של נורל.
אדי מארסן – גילברט נורל, קוסם מעשי אוטודידקטי ומתבודד, בעל אחוזת הארטפיו ביורקשייר.
שרלוט ריילי – ארבלה סטריינג' (לבית וודהופ), בתו של כומר ורעייתו של ג'ונתן סטריינג'.
מארק וורן – הג'נטלמן בעל שיער ציצת הסביון, בן פיות רב-עוצמה ושליטן של ממלכת "תקווה אבודה" ואזורים נוספים בממלכת הפיות.
סמואל וסט – סר וולטר פול, חבר פרלמנט ושר המלחמה.
– אמה פול (לבית וינטרטאון), ארוסתו ולאחר מכן רעייתו של סר וולטר פול, שמתה ושבה לתחייה.
פיבי ניקולס – גברת וינטרטאון, אמה של ליידי פול.
אריון באקייר – סטיבן בלאק, משרתו האישי של סר וולטר פול, בנה של שפחה שמתה בעת לידתו בעת שליחתה מעבר ל בידי אביו של סר פול.
אנזו קילנטי – ג'ון צ'ילדרמס, כייס לשעבר ועוזרו האישי של נורל.
– וינקולוס, קוסם רחוב מפוקפק וכייס הפועל ברחוב ת'רדנידל.
אדוארד הוג – ג'ון סגונדוס, קוסם חובב מיורק, המנהל בהמשך סנטוריום עם חברו, האניפוט.
בריאן פטיפייר – מר האניפוט, קוסם חובב מיורק ושותפו של סגונדוס.
ג'ון הפרנן – הנרי לאסלס, עורך כתב העת "ידידי הקסם האנגלי".
וינסנט פרנקלין – כריסטופר דרולייט, ידידו המתנשא של לאסלס ומזכירו החברתי של נורל בלונדון.
רונאן ויברט – לורד וולינגטון, מפקד הצבא הבריטי במלחמות הנפוליאוניות.
– קולונל גרנט, אחד מקציניו של ולינגטון וידידו של סטריינג'.
ריצ'רד דרדן – לורד ליברפול, ראש ממשלת הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד.
סטיב ג'קסון – ג'רמי ג'ונס, משרתו האישי של ג'ונתן סטריינג'.
קלודיה ג'סי – מרי, משרתת בבית משפחת סטריינג'.
קלייב מנטל – ד"ר גרייסטיל, רופא מאברדין השוהה בחופשה בוונציה לאחר שחילץ את בתו מלורד ביירון.
לוסינדה דרייזק – פלורה גרייסטיל, בתו של ד"ר גרייסטיל ומאהבת לשעבר של לורד ביירון.
ניל גרג פלטון – מלך העורב, דמות מיתית עתיקה ומקור הקסם האנגלי הקדום.
בשלב מוקדם הוחזקו זכויות העיבוד הקולנועי של הרומן בידי חברת "ניו ליין סינמה", במסגרת אופציית פיתוח לתקופה של שלוש שנים ובשווי של מיליוני דולרים.
תחילה נשכר התסריטאי כריסטופר האמפטון, תסריטאי הסרט "יחסים מסוכנים", לעבד את הספר לסרט קולנוע, ובהמשך הוחלף בידי ג'וליאן פלוז.
עם זאת, שני היוצרים נתקלו בקשיים משמעותיים בצמצום היקפו הרב של הרומן ובדחיסת העלילה הסבוכה לפורמט קולנועי.
בעקבות קשיים כלכליים אליהם נקלעה "ניו ליין סינמה" בוטל לבסוף פיתוחו של העיבוד הקולנועי.
ב-30 בנובמבר 2012 הודיעה רשת "BBC" כי הוזמן עיבוד טלוויזיוני לרומן עבור ערוץ "BBC One".
באפריל 2013 קיבלה ההפקה אור ירוק רשמי כמיני-סדרה באורך כולל של כשבע שעות, עם יעד שידור מתוכנן לשנת 2014. במקביל הודיעה "BBC America" כי תשדר את המיני-סדרה במסגרת רצועת התוכן "Supernatural Saturday", המוקדשת למדע בדיוני ולפנטזיה.
הסדרה עובדה לטלוויזיה בידי פיטר הרנס ובוימה על ידי טובי היינס.
מפיק הסדרה היה ניק הירשקורן, ולצדו שימשו כמפיקים בפועל ניק מרסטון, טלי גארנר, דיקסי לינדר, ג'סטין תומסון-גלובר, פטריק ארווין ומת'יו ריד.
באוקטובר 2013 הודיעה "BBC" על ליהוקם של ברטי קארוול ואדי מארסן לתפקידים הראשיים, ג'ונתן סטריינג' וגילברט נורל, בהתאמה.
עוד פורסם על ליהוקם של מארק וורן כ"הג'נטלמן בעל שיער ציצת הסביון", שרלוט ריילי כארבלה סטריינג', סמואל וסט ו כסר וולטר פול וליידי פול, וכן אנזו קילנטי כג'ון צ'ילדרמס ו כווינקולוס.
קארוול ציין כי הכיר את הרומן מאז צאתו לאור הראשונה כעשור קודם לכן, והדגיש כי בעיניו יצרה סוזנה קלארק עולם אמין המאוכלס בדמויות אנושיות ומורכבות, כאשר הקסם משמש מרכיב מרכזי אך אינו עיקר הסיפור.
עם זאת, הודה כי חש לחץ לנוכח האהדה הרבה לרומן המקורי, והוסיף כי האחריות לתפקיד מרתיעה פחות נוכח הידיעה שהעיבוד אינו מופקד בידי יוצר אחר.
מארסן, שהודה כי לא היה בקיא בעלילת הרומן בטרם קיבל את התפקיד, סיפר בראיונות כי סוגת הפנטזיה אינה מצויה בדרך כלל בהעדפות הקריאה שלו.
לדבריו, דמותו של נורל משכה אותו בשל המתח הפנימי שבה: אדם עתיר ידע וכוח הפועל מתוך פחד מתמיד, המבקש אהבה והכרה אך מנסה להשיגן באמצעות שליטה מוחלטת בסביבתו.
מארסן ציין כי מאפיין זה הפך את הדמות בעיניו למורכבת ומרתקת.
קריאה משותפת של התסריט נערכה ב-23 באוקטובר 2013. המיני-סדרה הופקה באופן בינלאומי בקופרודוקציה משותפת של הממלכה המאוחדת וקנדה.
הצילומים החלו ב-28 באוקטובר 2013, והתקיימו ביורקשייר, בקנדה ובקרואטיה.
מחברת הרומן, סוזנה קלארק, ביקרה באתרי הצילום בנובמבר 2013.
המיני-סדרה שודרה לראשונה בבריטניה בערוץ "BBC One" החל מ-17 במאי 2015. בארצות הברית שודרה המיני-סדרה בערוץ "BBC America" מ-13 ביוני 2015. בקנדה שודרה המיני-סדרה בערוצים "The Movie Network" ו-"Movie Central" החל מ-3 ביולי 2015. באוסטרליה שודרה הסדרה בערוץ "BBC First" מ-6 באוגוסט 2015.
הסדרה זכתה לביקורות חיוביות ברובן מצד מבקרי הטלוויזיה.
באתר "Rotten Tomatoes" קיבלה המיני-סדרה את הציון 92%, על בסיס 37 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 7.7/10. בקונצנזוס המבקרים נכתב כי הסדרה מציבה הופעות משחק משכנעות על רקע עולם קסום ומרהיב, גם אם חלק מהקסם של חומר המקור אובד במהלך העיבוד הטלוויזיוני.
באתר "Metacritic", המבוסס על ממוצע משוקלל, זכתה המיני-סדרה לציון 73/100 על סמך 16 ביקורות, דבר המעיד על ביקורות "חיוביות לרוב".
נוסף לזאת, המיני-סדרה נבחרה לשימור בארכיון הלאומי של מכון הסרטים הבריטי כאחת מעשר תוכניות הטלוויזיה הטובות והחשובות לשנת 2015, וכן הייתה מועמדת לארבעה פרסי באפט"א לטלוויזיה ולשבעה פרסי "RTS Yorkshire".
איוון פרגוסון מ-"The Observer" תיאר את הסדרה כמעין "הארי פוטר למבוגרים", אך ציין שהיא אפלה, מותחת ומתוחכמת יותר, והשווה אותה למחזה "אמדאוס" מאת פיטר שאפר.
לדבריו, אף ששובצה במשבצת השידור של סדרות פופולריות כדוגמת "פולדארק", היא עולה עליהן באיכותה.
דייוויד ויגנד מ"סן פרנסיסקו כרוניקל" שיבח את האפקטים המיוחדים וכינה אותם "מבוצעים להפליא", וכן ציין כי כלל הופעות המשחק מרשימות, במיוחד אלו של אדי מארסן ושל ברטי קארוול.
לעומתו, אמט אשר-פרין מ-"Tor.com" שיבח את הסדרה בכללותה אך הסתייג מן הסיום, אותו תיאר כפתאומי ולא מספק לטעמם של חלק מהצופים.
ביקורת מסויגת יותר הופיעה ב"הניו יורק טיימס", שם כתב מייק הייל כי מדובר במיני-סדרה שאינה יוצאת דופן במיוחד, והמליץ לקוראי הרומן המקורי למתן ציפיות.
עם זאת, הוא ציין לחיוב את העיצוב החזותי, קצב העלילה והופעות המשחק, ואף טען כי עיצוב הדמויות של שני הקוסמים הראשיים בסדרה ברור ומשכנע יותר מאשר בספר.
מרטין כתב בבלוג האישי שלו כי נהנה הן מהרומן המקורי של סוזנה קלארק והן מהעיבוד הטלוויזיוני, והדגיש כי אין הכרח לבחור ביניהם.
לדבריו, ניתן ליהנות משתי היצירות גם יחד, אף אם יש העדפה לאחת מהן.
ג'ונתן ניקול הייבנס היה פוליטיקאי אמריקאי ממדינת ניו יורק.
הייבנס נולד באי שלטר שבפרובינציית ניו יורק ב־18 ביוני 1757. הוא היה הבן היחיד של ניקול פלויד הייבנס (1733–1783) ושל שרה הייבנס לבית פוסדיק (1730–1767).
לאחר מות אמו בשנת 1767 נישא אביו בשנית לדזייר בראון.
סביו מצד אביו היו ג'ונתן הייבנס וקתרין הייבנס לבית ניקול, אחותו של ויליאם ניקול הבן, יושב ראש האספה המדינתית של ניו יורק.
דרך סבתו היה צאצא ישיר של הפוליטיקאי יליד אנגליה ויליאם ניקול, שנודע בעיקר בשל התנגדותו החריפה למרד לייסלר, ושל רעייתו אנה ניקול לבית ואן רנסלר, אלמנתו של קיליאן ואן רנסלר ובתו של ירמיאס ואן רנסלר.
בשנת 1777 השלים הייבנס את לימודיו בקולג' ייל.
בשנים 1783–1787 כיהן כמזכיר העיירה של אי שלטר.
בשנת 1788 היה חבר במשלחת של ניו יורק שאישרה את החוקה הפדרלית החדשה לאחר עצמאות ארצות הברית בעקבות מלחמת העצמאות האמריקאית.
הוא כיהן כחבר האספה המדינתית של ניו יורק משנת 1786 ועד 1795. בשנת 1788 נבחר לוועידת מדינת ניו יורק שאשררה את החוקה הפדרלית, ובשנת 1795 מונה לשופט שלום במחוז סאפוק.
הייבנס נבחר כנציג המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לבית הנבחרים של ארצות הברית לקונגרסים הרביעי, החמישי והשישי, וכיהן מ־4 במרץ 1795 ועד מותו.
הייבנס נפטר באי שלטר ב־25 באוקטובר 1799. הוא נקבר בכנסייה הפרסביטריאנית באי שלטר, שם הוצבה אבן זיכרון לזכרו.
ג'ונתן סלואן היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם אוהיו.
סלואן נולד בפלהאם שבמסצ'וסטס, בנובמבר 1785. הוא סיים לימודים קדם אקדמאיים והשלים את לימודיו בוויליאמס קולג' בויליאמסטאון, מסצ'וסטס, בשנת 1812.
הוא למד משפטים, התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1816 והחל לעסוק בעריכת דין ברוונה, אוהיו.
בנוסף, שימש כסוכן כללי של משפחת טאפן למכירת קרקעות.
בשנת 1819 שימש כתובע במחוז פורטייג'.
סלואן כיהן בבית הנבחרים של אוהיו בשנים 1820–1822, ובסנאט של אוהיו בשנים 1826 ו־1827.
הוא נבחר מטעם המפלגה האנטי-מאסונית לקונגרסים ה-23 וה-24, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1833 עד 3 במרץ 1837. בשנת 1836 סירב להתמודד לכהונה נוספת.
סלואן פרש מעסקים בשל בעיות בריאות, ונפטר ברוונה, אוהיו, ב-25 באפריל 1854. הוא נקבר בבית הקברות אברגרין (Evergreen Cemetery).
ג'וזף היל "ג'וס" וידון הוא מפיק, תסריטאי, ובמאי קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
וידון יצר מספר סרטים, סדרות טלוויזיה וחוברות קומיקס, בעיקר בז'אנר הפנטזיה והמדע בדיוני.
הוא ידוע בעיקר בשל עבודותיו על סדרות הטלוויזיה "בית הבובות" (2009–2010), "פיירפליי" (2002), "אנג'ל" (1999–2004) ו"באפי ציידת הערפדים" (1997–2003), שתי האחרונות מתרחשות ביקום בדיוני משותף המכונה "באפיוורס", שמעבר לבני אדם כולל ערפדים, שדים, רוחות רפאים וקוטלות ערפדים.
בקולנוע, נודע בעיקר בשל בימוי סרט גיבורי העל שובר הקופות "הנוקמים" (2012) ושותפות בכתיבת התסריט ל"צעצוע של סיפור".
באפי ציידת הערפדים – שייכת לעולם הבאפיוורס שיצר וידון.
אנג'ל – סדרת בת של באפי.
סיפורו של אנג'ל, הערפד שקולל בנשמה והתאהב בבאפי.
פיירפליי – סדרת מדע בדיוני, שוידון יצר ביחד עם טים מינר, ירדה מהמרקע אחרי שידור 11 פרקים (מתוך 14 שהופקו) בטרם השלימה את עונתה הראשונה.
בית הבובות – סדרת מדע בדיוני, מבית היוצר של וידון, שחוזר לטלוויזיה לאחר חמש שנים.
סוכני – סדרה טלוויזיונית שעלתה לשידור בספטמבר 2013. הסדרה מבוססת על סוכנות של חברת מארוול קומיקס ומתרחשת לאחר אירועי סרט הלייב אקשן "הנוקמים".
נשות הלעולם לא – סדרת דרמה תקופתית ומדע בדיוני, המתרחשת בתקופה הוויקטוריאנית בה אנשים, ובעיקר נשים, מקבלים כוחות על-אנושיים.
כתב את באפי קוטלת הערפדים – הסרט שהיווה בסיס לסדרת הטלוויזיה.
שותף בכתיבת "צעצוע של סיפור" בשנת 1995.
כתב את "הנוסע השמיני 4: התחייה" (הסרט הרביעי בסדרת הנוסע השמיני)
כתב וביים את "סרניטי" – סרט המשך לסדרה "פיירפליי" משנת 2005.
במאי ותסריטאי של סרט גיבורי-העל "הנוקמים", שיצא לאקרנים במאי 2012.
כתב והפיק את "בקתת הפחד" בשנת 2012
כתב וביים בשנת 2012 סרט קולנועי, המהווה עיבוד למחזה של שייקספיר "מהומה רבה על לא דבר" ששמר על הטקסט המקורי על פי שייקספיר.
כתב ויצר את "in your eyes", סרט מדע בדיוני רומנטי.
ביים וכתב בשנת 2015 את "הנוקמים: עידן אולטרון", סרט ההמשך ל"הנוקמים".
כתב סצנות השלמה ל"ליגת הצדק" והשלים את בימוי ועריכת הסרט, לאחר פרישתו של הבמאי זאק סניידר ממניעים משפחתיים.
Fray – סדרה שמתרחשת בעתיד של הבאפיוורס, ומספרת את סיפורה של מלאקה פריי-הקוטלת הראשונה מזה שנים רבות.
Tales of the Vampires – מאנתולוגיית באפיוורס.
Tales of the Slayers – שלושה סיפורים לאנתולוגיית הבאפיוורס, כולל סיפור שמציג את מלאקה פריי מ-Fray.
Serenity: Those Left Behind – מיני סדרה בת שלושה חלקים משנת 2005, שמספרת על האירועים שהתרחשו בין סיום הסדרה "פיירפליי" לתחילת הסרט "סרניטי".
Serenity: Better Days – מיני סדרה שנייה בת שלושה חלקים משנת 2008.
Buffy the Vampire Slayer Season Eight – עונה שמינית בדיונית המשמשת כהמשך לסדרת הטלוויזיה "באפי ציידת הערפדים".
Buffy the Vampire Slayer Season Nine – סדרת קומיקס הממשיכה את קורות העונה השמינית.
Angel: After the Fall #1-17 – המשך רשמי לסדרת הטלוויזיה "אנג'ל".
הקומיקס עצמו רץ למשך 44 חוברות.
הסדרה הצליחה ונהייתה סדרת הדגל של האקס-מן, עם מועמדויות רבות לפרסי אייזנר.
ג'וס וידון הוא גם המפיק, הבמאי ואחד הכותבים של בלוג השירה בציבור של ד"ר הוריבל, סדרה מוזיקלית קצרה בת שלושה פרקים באורך פחות מרבע שעה לכל פרק שמספרת את סיפורו של נבל בשם דוקטור הוריבל (ששמו האמיתי הוא בילי), על אהבתו ועל גיבור-העל קפטן האמר, יריבו של בילי.
בנוסף, הוא סייע והופיע הופעת אורח ב"קון-מן", סדרה שיצרו שני השחקנים שווידון מרבה לעבוד איתם, נייתן פיליון ואלן טודיק.
תלונות על סביבת עבודה לא נעימה
ביולי 2020, השחקן ריי פישר האשים את וידון בהתנהגות "מגעילה, מתעללת, לא מקצועית ולא מקובלת" כלפיו וכלפי שאר צוות השחקנים בסרט "ליגת הצדק".
פישר אפילו הזמין את וידון לתבוע אותו במידה ומה שהוא אומר נחשב כהוצאת דיבה.
בעקבות זאת, בוטל פאנל במסגרת "קומיק-קון סן דייגו" שהיה אמור לעסוק בפרויקטים של וידון.
חודש לאחר מכן, דווח שחברת וורנר מדיה בודקת את ההאשמות בדבר התנהגות בלתי הולמת מצידו של וידון במהלך צילומי הסרט "ליגת הצדק".
השחקן ג'ייסון מומואה פרסם פוסט תמיכה בפישר ובו כתב על "הדרך המזעזעת בה הדברים התנהלו בצילומי ההשלמה של ליגת הצדק".
בדצמבר 2020, וורנר מדיה הכריזה שהבדיקה שלהם הסתיימה ושננקטו צעדים משמעותיים.
פישר טען שוידון התפטר מהעבודה בסדרה "נשות הלעולם לא" מבית HBO Max בעקבות התערבותם של וורנר מדיה, הבעלים של HBO.
פישר צייץ בטוויטר "אין לי שום כוונה להראות שוידון ניצל טקטיקה הוליוודית קלאסית ופשוט "עזב את הפרויקט".
הוא הועזב כי וורנר מדיה נקטו בצעדים נגדו".
חברת HBO הכריזה ב-25 בנובמבר 2020 שהחברה "נפרדה" מוידון ו-וידון עצמו הצהיר שהוא עזב את הפרויקט בעקבות מגפת הקורונה.
מנהל החברה, קייסי בלויס סירב להרחיב אודות הפרידה מוידון, אך כן הצהיר שהנהלת הרשת קיבלה תלונות אודות התנהגות בלתי הולמת מצידו.
בעקבות זאת, לא נעשה שימוש בשמו של וידון כדי לקדם את הסדרה, אך הוא כן קיבל קרדיט כאחד מיוצריה.
השחקנית גל גדות סיפרה ללוס אנג'לס טיימס בדצמבר 2020 שהניסיון שלה עם וידון "לא היה הכי טוב", אבל היא התלוננה על כך מול הדרגים הגבוהים והם "טיפלו בזה".
הכתבת כתבה לאחר מכן שוידון ביקש מגדות להצטלם לסצנה בעלת אופי מיני, אך גדות סירבה ובמקומה נעשה שימוש בכפילת גוף.
בפברואר 2021, השחקנית כריזמה קרפנטר, שהשתתפה בסדרות "באפי ציידת הערפדים" ו-"אנג'ל", סיפרה שוידון "ניצל את כוחו לרעה מספר פעמים" וכינתה אותו "ערפד" ו-"אכזר באופן יוצא דופן".
בהצהרה בטוויטר, קרפנטר סיפרה שוידון כינה אותה "שמנה" ושאל אותה אם היא הולכת "לשמור אותו (את העובר)" לאחר שנודע לו שהשחקנית בהיריון.
בנוסף, וידון זלזל באמונותיה הדתיות ואיים לפטר אותה, מה שאכן קרה לבסוף.
קרפנטר חשפה שהיא לקחה חלק בבדיקות שוורנר מדיה עשתה בעקבות ההאשמות של ריי פישר כלפי וידון.
השחקניות מישל טרכטנברג ואמבר בנסון, ששיחקו גם הן בבאפי, חיזקו את האשמותיה של קרפנטר כלפי וידון.
בנסון כתבה "הסט של באפי היה רעיל וזה התחיל מלמעלה.
קרפנטר אומרת את האמת." טרכטנברג כתבה גם היא "אנחנו יודעות מה הוא עשה" ואמרה שההתנהגות שלו כלפיה כשהיא הייתה נערה הייתה "ממש לא נאותה".
טרכטנברג ציינה ברשתות החברתיות שבהפקה היה חוק לפיו אסרו על וידון לשהות ביחד איתה לבד באותו החדר.
השחקנית שרה מישל גלר (שגילמה את דמותה של באפי) תמכה בבנסון וטרכטנברג והרחיקה את עצמה מוידון.
, אחד הכותבים בסדרה "פיירפליי" יצא גם הוא כנגד וידון ואמר "המילים "אכזרית" ו-"רעה" בהחלט הולמות את ההתנהגות שלו.
וידון חשב שלהיות רע זה מצחיק והוא גרם לכותבות לבכות בזמן העבודה על התסריטים.
וידון השוויץ שהוא גרם לאחת הכותבות לבכות פעמיים במהלך פגישה אחת".
שחקנים נוספים מאנג'ל ובאפי הצטרפו גם הם להאשמות, ביניהם דייוויד בוריאנז, ג'יימס מרסטרס, אנתוני הד, אלייזה דושקו, ואיימי אקר..
למרות זאת, מרסטרס טען שהסיבה להתנהגות של וידון היא "לחץ נוראי שהוא היה שרוי בו מכיוון שהוא רצה להשיג משהו שממש קשה להשגה".
באפריל 2021, לאור האשמותיו של פישר, גל גדות סיפרה להוליווד רפוטר ש"היו לי את הבעיות שלי עם וידון והאחים וורנר טיפלו בזה בזמן קצר".
מקור מוסמך מציין שלגדות "היו כמה בעיות עם הדרך שבה היא הוצגה בסרט, למשל, שדמותה נעשתה יותר אלימה מאשר בסרט "וונדר וומן".
היא פשוט רצתה שהדמות תהיה רציפה בשני הסרטים".
המקור המשיך ואמר שהעימות הכי קשה עם וידון היה כשהוא הכריח את גדות להקליט שורות שהיא לא אהבה ואיים עליה שבמידה והיא תסרב, הוא יסכן את הקריירה שלה והביע זלזול בבמאית פאטי ג'נקינס (שביימה את וונדר וומן).
חודש לאחר מכן, גדות אמרה שוידון איים על הקריירה שלה במהלך צילומי ההשלמה ואמרה "אם הייתי אומרת משהו, הוא היה מטרפד לי את הקריירה אז החלטתי פשוט לטפל בזה".
באוקטובר של אותה השנה, גדות אמרה "הייתי בשוק שככה הוא דיבר אלי ואם הוא דיבר אליי ככה, אז ברור שהוא גם דיבר באותה הדרך עם אנשים אחרים".
בינואר 2022, וידון סיפר שגדות "לא הבינה אותו כראוי," מכיוון שהיא לא דוברת אנגלית כשפת אם, ושפישר הוא "שחקן גרוע בכל מובן".
בנוסף, וידון ציין שהוא "מעולם לא עבד עם אנשים חצופים" כמו צוות השחקנים של ליגת הצדק.
גדות הגיבה לזה באומרה "שהיא הבינה בדיוק את מה שהוא אמר," ושהיא מסרבת לעבוד איתו שוב בעתיד.
באוקטובר 2023, התסריטאי כתב בספר "MCU: The Reign of Marvel" שבזמן העבודה על התסריט של הסרט "הנוקמים" וחיפוש אחרי במאי לסרט, "השם של וידון אפילו לא עלה בהצעות לבימוי.
שמעתי שלאחר מכן הוא שכתב את כל התסריט של הסרט.
הוא אפילו לא רצה לפגוש אותי, ואני תמיד מדבר עם הכותב שאני מחליף.
כשפן פנה אל וידון עם ההאשמות, וידון אמר "זה לא מוזר בעיני, אני כותב במקומך".
פן אמר שמבחינתו "היה מורגש שוידון אפילו לא מעוניין שאני אהיה מעורב ביצירת הסרט" ושווידון הוסיף וקילל אותו.
כתיבתו של וידון ידועה על שם אלמנטים מסוימים שחוזרים ברבות מיצירותיו ממניעים אמנותיים, חברתיים ושיווקיים:
וידון נוהג להציג דמויות נשיות חזקות ועגולות ולשים אותן כדמויות ראשיות, ולדון בנושאים של אפליה, דיכוי, אלימות ואלימות מינית כלפי נשים, סטראוטיפים ותפקידים מגדריים.
בעולמות שווידון יוצר יש ייצוג להט"בי – משמע שיש בהם דמויות להט"ביות, כגון וילו רוזנברג, טארה מקליי, מאג, אנדרו ולס, ולפי ההמשך של באפי בקומיקסים, גם באפי סאמרס עצמה.
כתיבתו של וידון ידועה על ההומור והשפה הייחודית לה, וגם על הדיאלוגים שלה, שנחשבים חדים ומושחזים היטב.
בניגוד לסדרות וסרטי מדע-בדיוני או פנטזיה רבות, המאופיינות בדגש על אקשן או מדע בדיוני קשה, יצירותיו של וידון מתמקדות לרוב בדרמה וביחסים האישיים שבין הדמויות, ופחות בקרבות, הרפתקאות, או טכנולוגיה.
לדוגמה, הפרק "The body" (בעברית: "הגופה"), של "באפי ציידת הערפדים" עוסק במוות אחת הדמויות הראשיות ובהתמודדות שאר הדמויות עם המאורע.
בתחילת הפרק, הדמות מתה מוות טבעי, וכל שאריתו (כ-40 דקות) מראה את ההתאבלות של הדמויות סביבה.
הפעם הראשונה בה נראה איום על-טבעי כלשהו בפרק הוא בסצנה האחרונה.
עבודותיו של וידון מכילות תמות ומטאפורות רבות, רובן פנימיות ודרמטיות, וחלקן ביקורתיות או סאטיריות.
לדוגמה: ב"באפי קוטלת הערפדים", תפקיד הקוטלת הוא מטאפורה להתבגרות, והערפדים מהווים מטאפורה ליצורים שלא מסוגלים להתבגר נפשית.
לווידון יש מעריצים רבים בעולם, והתארגנו קהילות מעריצים שונות וכנסי מעריצים ליצירותיו, המכונות יחד ה"ווידונוורס".
גם בישראל קיימת "קהילת ג'וס וידון הישראלית" ומקיימת כל שנה בתחילת הקיץ את כנס ההרצאות "באפיפסט", ולעיתים את כנס ההרצאות "האלווידון" בהאלווין.
גם פסטיבל אייקון, הכנס השנתי למדע בדיוני ופנטזיה, הוקם באיחוד של קהילת מסע בין כוכבים, קהילת טולקין וקהילת וידון.
ג'וסט ואן דייק הוא הקטן מבין ארבעת איי הבתולה הבריטיים מהווים חלק מאיי הבתולה שבין האוקיינוס האטלנטי והים הקריבי.
שטחו של האי כ-8 קמ"ר והוא ממוקם כ-8 ק"מ צפון מערבית לטורטולה ו-8 ק"מ צפונית לסנט ג'ון שבאיי הבתולה של ארצות הברית.
האי הררי, ונוצר כתוצאה מהתפרצויות געשיות.
הנקודה הגבוהה באי היא גבעת רואוץ' (Roach Hill) שגובהה 321 מטרים.
האי התגלה לראשונה על ידי כריסטופר קולומבוס בעת מסעו השני בשנת 1493. מקור שמו של האי בשודד הים ההולנדי הוסט ואן דייק (Joost van Dyk) אשר השתמש באי כמקום מחבוא.
בשנת 1991 נערך סקר אשר מצא כי באי מתגוררים 140 תושבים.
בשנים שלאחר מכן פותחו מערכות החשמל והכבישים באי, ובשנת 2008 נערך סקר נוסף, בו נמצא כי באי מתגוררים 297 תושבים, כאשר קרוב למחצית מהאוכלוסייה (46%) הם בני פחות מ-35, ו-70% הם בני פחות מ-50.
כלכלת האי מתבססת ברובה על תיירות.
אל האי ניתן להגיע באמצעות סירות או מעבורות מהאיים טורטולה וסנט תומאס.
היישוב העיקרי באי הוא "הנמל הגדול" (Great Harbour) בו נמצאים הפאבים ומקומות הבילוי, ובסמוך לו מצויים חופי הרחצה של האי.
ג'ונתן קו הוא סופר בריטי.
לקו תואר ראשון מטריניטי קולג' קיימברידג' ותואר שני ודוקטור מאוניברסיטת נורוויק.
לאחר לימודיו עבד באקדמיה שם היה עיתונאי ומבקר ספרות.
קו כתב מגוון רומנים בהם "בית השינה" שסיפורו סובב סביב אנשים בעלי הפרעות שינה, ו"מועדון האידיוטים" שעוסק בההתבגרות בברמינגהם של שנות השבעים על רקע גל השביתות שקדם למרגרט תאצ'ר ופיגועי המחתרת האירית.
ספרים אלו תורגמו גם לעברית.
בספריו מרחיב קו בענייני קולנוע, פוליטיקה, מוזיקה ועוד.
ספרו "בית השינה" זיכה אותו בפרס מדיסיס לסופר זר לשנת 1998.
ג'וסט הוא שמו של מיזם שבמקור נועד לפתח תוכנה אינטראקטיבית להפצת שידורי טלוויזיה ותכני וידאו ברשת האינטרנט בטכנולוגיית P2P.
התוכנה נכתבה על ידי ניקלס זנסטרום וג'נוס פריס, יוצרי קאזה וסקייפ.
בהמשך, תכנים במסגרת המיזם הועברו מתוך אתר אינטרנט בלבד והופסק פיתוח התוכנה להעברתם.
אוקטובר 2006 - פרויקט ונציה הוכרז רשמית
דצמבר 2006 - גרסת הבטא הראשונה של ג'וסט מופצת
16 בינואר 2007 - השם הרשמי, ג'וסט (Joost) מוכרז באופן רשמי
17 בפברואר 2007 - גרסת הבטא למקינטוש של ג'וסט מופצת
17 בדצמבר 2008 - החברה מודיעה ללקוחותיה שהיא משנה את צורת הפעילות של המיזם ועוברת להעביר תכנים טלוויזיוניים מתוך אתר האינטרנט של החברה.
יומיים לאחר מכן פסקה לפעול התוכנה ששימשה עד אז להעברת תוכני הווידאו.
30 באפריל 2012 - החברה מודיעה שהיא משעה את הפעילות באתר, לצורך בחינה-מחדש של השירות שסופק ב-Joost.com.
זוהי ההודעה המופיעה מאז באתר החברה:
ג'ונתן ריצ'מן הוא זמר, גיטריסט ומחבר שירים אמריקאי.
בשנות ה-70 הנהיג ריצ'מן את להקת ה-"Modern Lovers", להקת פרוטו פאנק, ומאז קריירת הסולו שלו מתאפיינת במוזיקה אקוסטית או עם ליווי קל, ומכתיבה וסגנון הומוריסטי, ילדותי ותמים.
ריצ'מן נולד במסצ'וסטס שבארצות הברית והושפע בצעירותו מ"הוולווט אנדרגראונד".
לאחר ניסיון כושל להתחיל קריירה מוזיקלית בניו יורק, הקים את ה-"Modern Lovers" בבוסטון.
ב-1972 הקליטו אלבום בהפקת ג'ון קייל, שכלל את השירים "Roadrunner", מחווה לשיר "Sister Ray" של הוולווט אנדרגראונד (ובוצע לאחר מכן על ידי ה"סקס פיסטולס"), ו"פאבלו פיקאסו", שבוצע לאחר מכן על ידי אמנים רבים, כולל קייל עצמו (באלבום "Hellen of Troy") ודייוויד בואי (באלבום "Reality").
בהשפעת תקופה בה ה-Lovers ניגנו במלון בברמודה, החל ריצ'מן לנדוד לסגנון מוזיקלי פשוט וקליל יותר, דבר שתרם בסופו של דבר להתפרקות הלהקה.
בשנות השמונים והתשעים המשיך ריצ'מן בסגנון הקליל, וכלל אלבומים בספרדית ובסגנון קאנטרי.
בהופעותיו כלל לעיתים קרובות שירים בשפות שונות, כולל איטלקית, צרפתית ואפילו עברית.
ב-1998 הופיע ריצ'מן בסרט "משתגעים על מרי", כשהוא תורם קטעים מוזיקליים אשר אפיינו את העלילה.
ריצ'מן השפיע על אמנים רבים, כולל כאמור בואי, קייל והסקס פיסטולס.
מנהיג ה"פיקסיז" לשעבר, פרנק בלאק, כתב שיר על שמו, "The Man Who Was Too Loud".
ג'וסטיניאנו פרטיצ'יפאציו (באיטלקית: Giustiniano Participazio; בלטינית: Agnellus Iustinianus Particiacus - אגנלוס יוסטיניאנוס פרטיקיאקוס; נפטר בשנת 829) היה הדוכס ה-11 של ונציה שבאיטליה.
ג'וסטיניאנו נשא בתואר דוג'ה משנת 827 ועת מותו.
ג'וסטיניאנו מונה להיפאטוס ופרוטוסבאסטוס על ידי הקיסר הביזנטי לאון החמישי.
בעת שהותו בקונסטנטינופוליס (ככל הנראה לצורך קבלת התארים) כאשר אביו, הדוג'ה אגנלו פרטיצ'יפאציו מינה את אחיו הצעיר ג'ובאני פרטיצ'יפאציו לדוג'ה לצידו, ולימים גם את האח הקטן אגנלו פרטיצ'יפאציו השני.
בדרכו של ג'וסטיניאנו אל העיר צרו עליו כוחות מטעם אביו בהיותו בסן סוורו.
כוחותיו של ג'וסטיניאנו גברו, והוא כבש את ונציה, הגלה את אביו ואחיו, וירש את מקומו של אביו כדוג'ה בשנת 827.
לבקשת הקיסר הביזנטי מיכאל השני השתתפו כוחות ונציאנים במתקפה על סיציליה.
הצלחת המתקפה הביאה כבוד ועושר לוונציה.
בתקופת כהונתו של ג'וסטיניאנו נמשך המאבק הדתי בין פטריארך גראדו ופטריארך אקווילה על השליטה בקהילות של איסטריה.
ג'וסטיניאנו חיזק את הכנסייה בוונציה.
על פי המסורת הוונציאנית, ביקר מרקוס הקדוש בעיר, ורבים מתושבי ונציה עלו לרגל לקברו באלכסנדריה שבמצרים.
על פי המסורת הוונציאנית הורה ג'וסטיניאנו לסוחרי בואונו די מאלאמוקו ורוסטיקי די טורצ'לו לשחד את הנזירים המצריים ששמרו על גופתו של הקדוש ולגנוב אותה לוונציה.
המסורת מספרת כי הגופה הוחבאה בין נתחי חזיר על מנת לעבור את המוכסים המוסלמים, והגיעה לוונציה ב-31 בינואר 828.
ג'וסטיניאנו הורה על הקמת הקפלה הדוכסית המוקדשת למרקוס הקדוש בו יקברו שרידי הגופה - לימים בזיליקת מרקוס הקדוש.
בהיעדר ילדים, הורה ג'וסטיניאנו לאחיו ג'ובאני לשוב אל העיר, ומינה אותו אחראי להקמת הבזיליקה.
לאחר מותו של ג'וסטיניאנו ירש ג'ובאני את כיסאו.
ג'ונתן קלרמן הוא פסיכולוג קליני וסופר יהודי אמריקאי.
ספריו עוסקים בתעלומות רצח והיו לרבי-מכר.
נולד בניו יורק וגדל בלוס אנג'לס, קלרמן למד לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס, אז התפרנס כקריקטוריסט, כותב, עורך ומוזיקאי.
בשנתו האחרונה בקולג' זכה בפרס "Samuel Goldwyn" על כתיבה.
קלרמן קיבל דוקטורט בפסיכולוגיה מאוניברסיטת דרום קליפורניה (התמחות בטיפול בילדים).
הוא התמחה בבית החולים לילדים לוס אנג'לס, שם גם עשה את עבודת הפוסט דוקטורט שלו בפסיכולוגיה והתפתחות אנושית וייסד וניהל את התוכנית הפסיכו-סוציאלית במחלקה לאונקולוגיה והמטולוגיה.
שני ספריו הראשונים של קלרמן היו בתחומו - פסיכולוגיית ילדים.
ב-1985 פרסם את ספרו "When the Bough Breaks", הרומן הראשון שלו והספר הראשון בסדרת אלכס דלוואר.
הספר זכה בפרס אדגר אלן פו בקטגוריית הרומן הראשון הטוב ביותר ועובד לסרט טלוויזיה.
אלכס דלוואר, פסיכולוג ילדים מלוס אנג'לס, הוא דמות בדיונית שמופיעה ב-23 רומנים של קלרמן.
בשל הצלחת הרומן הראשון התמסר קלרמן לכתיבת ספרים ועד כה פרסם 31 רומנים ו-36 ספרים בסך הכול.
קלרמן משמש כפרופסור לרפואת ילדים באוניברסיטת דרום קליפורניה.
הוא נשוי לסופרת פיי קלרמן, והשניים אף שיתפו פעולה בכתיבת שני ספרים.
הם יהודים אורתודוקסים ולהם ארבעה ילדים.
בנם הבכור ג'ס קלרמן הוא סופר ומחזאי.
הרשת (The Web), ראה אור ב-1996, תורגם לעברית על ידי ליאור גיא
הקליניקה (The Clinic), ראה באור ב-1997, תורגם לעברית על ידי איטה ישראלי
הראויים לחיים (Survival of the Fittest), ראה אור ב-1998, תורגם לעברית על ידי שלומית הנדלסמן
מפלצת (Monster), ראה אור ב-2003, תורגם לעברית על ידי בלהה רוזנפלד
מועדון המזימות (The Conspiracy Club), ראה אור ב-2005, תורגם על ידי נורית לוינסון
בתה של הרוצחת (The Murderer's Daughter), ראה אור ב-2019, תורגם על ידי לינדה פניאס-אוחנה
ג'ונתן ריס מאיירס הוא שחקן ודוגמן אירי.
הוא גם כיכב בתור הבישוף האמונד בסדרת הטלוויזיה של ערוץ ההיסטוריה "ויקינגים" (2017–2019).
בשנת 2020, הוא דורג במקום ה-43 ברשימת שחקני הקולנוע הגדולים של אירלנד מטעם האייריש טיימס.
נולד בשם ג'ונתן מייקל פרנסיס או'קיף (Jonathan Michael Francis O'Keeffe) בדבלין שבאירלנד, למשפחה קתולית.
בנם של ג'רלדין (לבית מאיירס) והמוזיקאי ג'ון או'קיף.