tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סער 1948 הקיבוץ הארצי מתחדש מטה אשר לקיבוץ מפעל "ברמד" למכשירי אוטומציה ובקרה להשקיה (בשיתוף קיבוץ עברון).
עברון 1945 הקיבוץ הארצי מתחדש מטה אשר לקיבוץ מפעל "ברמד" למכשירי אוטומציה ובקרה להשקיה (בשיתוף קיבוץ סער).
עין גב 1937 איחוד הקיבוצים מתחדש עמק הירדן עין גב במלחמת העצמאות היה יישוב יהודי יחידי בחוף המזרחי של הכנרת.
עין גדי 1956 איחוד הקיבוצים מתחדש תמר החל כהיאחזות נח"ל.
עין השופט 1937 הקיבוץ הארצי שיתופי מגידו עין השלושה 1950 איחוד הקיבוצים מתחדש אשכול הוקם במקום קיבוץ נווה יאיר שפורק.
עין זיוון 1968 הקיבוץ המאוחד מתחדש גולן מעבר קוניטרה, מעבר הגבול היחידי שפעיל בין ישראל לסוריה נמצא סמוך לקיבוץ.
עין חרוד איחוד 1921איחוד הקיבוצים מתחדש הגלבוע עין חרוד פולג ב-1952 לשני קיבוצים.
עין חרוד מאוחד 1921הקיבוץ המאוחד מתחדש הגלבוע עין חרוד פולג ב-1952 לשני קיבוצים.
עין כרמל1950הקיבוץ המאוחד מתחדש חוף הכרמל קיבוץ עין כרמל נוסד על ידי מתיישבים מעין הים ומרמת רחל.
עין שמר1927הקיבוץ הארצי מתחדש מנשה בשנת 1959 פותח זן של תפוח בשם "ענה" על ידי חבר הקיבוץ אבא שטיין.
עינת 1952 איחוד הקיבוצים מתחדש דרום השרון הוקם על ידי חברים מגבעת השלושה ומרמת הכובש בעקבות הפילוג בקיבוץ המאוחד.
עמיעד 1946 איחוד הקיבוצים מתחדש הגליל העליון בתחילתו למשך מספר שנים נקרא הקיבוץ "ג'יב יוסף", על שם האתר הארכיולוגי ג'וב יוסף הסמוך.
לקיבוץ מפעל "עמיעד מערכות מים".
עמיר1939הקיבוץ הארצי מתחדש הגליל העליון במקור הקיבוץ הוקם במקום בו נמצא כיום קיבוץ להבות הבשן, אך הועתק בגלל מחלת המלריה כתוצאה מזרימת הנחלים מרמת הגולן.
לקיבוץ מפעל החיתולים 'עמיר נייר'.
פלך 1981 הקיבוץ הארצי מתחדש משגב מוגדר כקיבוץ קבוצות שיזורי.
פלמחים1949הקיבוץ המאוחד מתחדש גן רווה בקיבוץ נמצא מוזיאון בית מרים - הים ומלואו, לארכאולוגיה ואקולוגיה ימית.
פרוד1949הקיבוץ המאוחד מתחדש מרום הגליל בתחילה נקרא הקיבוץ "גרדוש", על שמו של מייסד גרעין מקימי הקיבוץ בהונגריה יוסף גרדוש.
צאלים 1947 איחוד הקיבוצים מתחדש אשכול בסמוך אליו נמצא המרכז הלאומי לאימונים ביבשה, שנקרא גם "מחנה צאלים" על שם הקיבוץ.
צבעון 1980 הקיבוץ הארצי מתחדש הגליל העליון יושב בתחילה כהיאחזות נח"ל, אוזרח ב-1986.צבר2023תנועת הבוגרים של השומר הצעירתמרעל הקמת הקיבוץ החליטה ממשלת ישראל השלושים ושש בשנת 2022, ונכון לשנת 2023 הוא בתהליכי הקמה.
צובה 1948 הקיבוץ המאוחד שיתופי מטה יהודה נקרא גם 'פלמ"ח צובה'.
לקיבוץ מפעל "אורן" לשמשות בטיחות לרכב ושמשות נגד ירי.
צרעה 1948 איחוד הקיבוצים מתחדש מטה יהודה קבוצת שילר1927איחוד הקיבוצים מתחדש ברנר 539על פי ועדת השמות הממשלתית, המתנגדת לשמות לועזיים, נקרא המקום בשלטים ובמפות בשם גן שלמה, אולם שם זה לא נתקבל על ידי הקיבוץ וחבריו.
קדרים1980התק"ם מתחדש הגליל העליון בגלל קרבת המחצבה שבהר ליישוב עצמו הועבר היישוב בשנת 1987 למיקומו הנוכחי המרוחק מהמחצבה.
קטורה 1973 איחוד הקיבוצים שיתופי חבל אילות משכנו של מכון הערבה ללימודי סביבה.
חברת ערבה פאוור קומפני הקימה ב-2011 בקיבוץ את השדה הסולארי הראשון בישראל.
קיבוץ המחנכים עכו 2018 קיבוץ עירוני עכו 90 קליה1974הקיבוץ המאוחד מתחדש מגילות ים המלח החל כהיאחזות נח"ל בשנת 1968
הקיבוץ הנמוך ביותר בישראל, נמצא 361 מטר מתחת לגובה פני הים.
קריית ענבים 1920 איחוד הקיבוצים מתחדש מטה יהודה לקיבוץ מפעל למוצרי בידוד "ענביד".
ראש הנקרה 1949 איחוד הקיבוצים מתחדש מטה אשר היישוב הצפוני ביותר לחוף ימה של ישראל.
בקיבוץ פועל "תרביות רה"ן" - מפעל ביו-טכנולוגי לריבוי צמחים.
ראשית 1979 עירוני עיריית ירושלים לא ידוע הוקם במקור בשנת 1979 בשכונת הבוכרים בירושלים ובשנת 1991 עבר לקריית מנחם, שם הוא שוכן עד היום.
רבדים 1947 הקיבוץ הארצי מתחדש יואב רביבים 1943 הקיבוץ המאוחד שיתופי רמת הנגב לקיבוץ מפעל "רביב" להזרקת פלסטיק מדויקת וחברת "רבל" העוסקת בפיתוח וייצור מערכות אוורור למכלי דלק לרכבים רביד 1982 התק"ם שיתופי עמק הירדן מיושב כיום על ידי תנועת דרור-ישראל.
רגבים 1948 הקיבוץ המאוחד מתחדש מנשה רוחמה 1944 הקיבוץ הארצי מתחדש שער הנגב לקיבוץ מפעל "המברשת-רוחמה" לייצור מברשות.
רמות מנשה 1948 הקיבוץ הארצי מתחדש מגידו לקיבוץ קבוצת כדורגל המשחקת בליגה ב' ונמצא מגרש כדורגל בתחומי הקיבוץ.
רמת דוד 1926 איחוד הקיבוצים מתחדש עמק יזרעאל תעשייה: "מפעל מתכת רמת דוד".
רמת הכובש 1932 הקיבוץ המאוחד מתחדש דרום השרון הקיבוץ נשען כלכלית על מפעל "דורם" - שמייצר מוצרי גומי ופועל גם גן האירועים "גן הפקאן".
רמת השופט 1941 הקיבוץ הארצי מתחדש מגידו רמת יוחנן 1931 איחוד הקיבוצים שיתופי זבולון לקיבוץ חברת "פלרם" המייצרת ומשווקת לוחות פלסטיק שטוחים וגליים.
רמת רחל 1926 איחוד הקיבוצים שיתופי מטה יהודה שטחו הוא מובלעת בדרום השטח המוניציפלי של ירושלים, סמוך לשכונות ארנונה ותלפיות.
רעים 1949 הקיבוץ המאוחד שיתופי אשכול רשפים 1948 הקיבוץ הארצי מתחדש עמק המעיינות שדה בוקר 1952 איחוד הקיבוצים שיתופי רמת הנגב מקום מגוריו של דוד בן-גוריון בשנותיו האחרונות.
תעשייה: מפעל "דביק" – לסרטים דביקים.
שדה יואב 1966 הקיבוץ הארצי מתחדש יואב שדה נחום 1937 הקיבוץ המאוחד מתחדש עמק המעיינות שדה נחמיה 1940 איחוד הקיבוצים מתחדש הגליל העליון לקיבוץ מפעל "חוליות - תעשיות פלסטיק" שדות ים 1940 הקיבוץ המאוחד שיתופי חוף הכרמל לקיבוץ מועדון שיט פעיל וגדול בשם הפועל שדות-ים.
שובל 1946 הקיבוץ הארצי מתחדש בני שמעון הקיבוץ ממוקם בדיוק במרכז ישראל בין הנקודה הצפונית ביותר בחרמון (33.20 צפון) לנקודה הדרומית ביותר באילת (29.29 צפון).
לקיבוץ מפעל סיל ג'ט (Seal Jet) לאטמים.
שומריה 1985 הקיבוץ הארצי מתחדש בני שמעון מאז 2006 מתגוררים בקיבוץ מפוני תוכנית ההתנתקות.
שמיר 1944 הקיבוץ הארצי מתחדש הגליל העליון בקיבוץ פועלת קבוצת הכדורמים הפועל שמיר/גליל עליון.
תעשייה: שמיר אופטיקה לייצור ושיווק עדשות מתקדמות ושלא"ג המייצר בדים לא ארוגים.
שמרת 1948 הקיבוץ הארצי מתחדש מטה אשר פרשת האונס שארעה בקיבוץ שעוררה הדים רבים בישראל והביאה לשינוי בהתייחסות החוק למעשה אונס.
בעבר מפעל "רהיטי שמרת" התאחד עם "תעשיית רהיטים הזורע" ל"שמרת הזורע".
שניר 1967 הקיבוץ הארצי מתחדש הגליל העליון בסוף שנות ה-70 של המאה ה-20 היה לראשון בקיבוץ הארצי שהחליט על מעבר מלינה משותפת ללינה משפחתית.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 היה שניר הקיבוץ הראשון שעבר הפרטה, ואחד הראשונים שהוקמה בהם הרחבה קהילתית.
שער הגולן 1937 הקיבוץ הארצי שיתופי עמק הירדן לקיבוץ מפעל "גולן מוצרי פלסטיק".
שער העמקים 1935 הקיבוץ הארצי מתחדש זבולון לקיבוץ מפעל דודי השמש "כרומגן".
שפיים 1935 הקיבוץ המאוחד מתחדש חוף השרון מקורות הפרנסה הם פארק המים שפיים ופוליכד מוצרי פלסטיק אגש"ח (אגודה שיתופית חקלאית) - מפעל לייצור מוצרי פלסטיק.
שריד 1926 הקיבוץ הארצי מתחדש עמק יזרעאל לקיבוץ מפעל לייצור אבני ליטוש "גמל".
תובל 1981 התק"ם שיתופי משגב בסמוך לקיבוץ נמצא יער הגאווה.
בשנת 2016 הוקם בקיבוץ מרכז טיפול ובריאות בשם "בית בריאות והתכנסות".
תל יוסף 1921 איחוד הקיבוצים מתחדש הגלבוע תזמורת תל יוסף הוקמה על ידי חברי קיבוץ תל יוסף והיא ממשיכה לפעול גם היום.
בקיבוץ שוכן מוזיאון בית טרומפלדור.
מאז 1936 ועד היום, פועלת בשטח שהיה בעבר של הקיבוץ "מחלבת תל יוסף" של תנובה.
תל יצחק 1938 איחוד הקיבוצים מתחדש חוף השרון תל קציר 1949 איחוד הקיבוצים מתחדש עמק הירדן תמוז 1987 התק"ם עירוני בית שמש 57 הקיבוץ נמצא בתחום העיר בית שמש.
קיבוץ השומר הצעיר נבו, 2022 קיבוץ עירוני, נבו הוא קיבוץ מחנכים של תנועת הבוגרים של השומר הצעיר
שם הקיבוץ שנת התיישבות מעמד שיוך לשלטון מקומי בישראל/אזור בארץ אוכלוסייה מידע נוסף בארות יצחק 1943 שיתופי חבל מודיעין הוקם בתחילה בצפון מערב הנגב (היכן שכיום נמצא קיבוץ עלומים) וננטש בעקבות מלחמת העצמאות.
בשנת 1952 הוקם הקיבוץ במקומו הנוכחי.
תעשייה: "אברות-חצם" לציפוי מתכות ומפעל "סנאק טיים" לייצור כריכים וארוחות ארוזות.
בית רימון 1979 מתחדש הגליל התחתון בקיבוץ חברת "תבור" - יבוא ושיווק כלי עבודה.
טירת צבי 1937 שיתופי עמק המעיינות ב-21 ביוני 1942 נרשמה בקיבוץ הטמפרטורה הגבוהה ביותר שנרשמה עד כה במזרח התיכון, ההמוספירה המזרחית הכוללת את אירופה והמזרח התיכון וייתכן שבאסיה כולה - 54 מעלות צלזיוס
לקיבוץ מפעל טיב טירת צבי לבשר.
כפר עציון 1967 שיתופי גוש עציון לביא 1949 שיתופי הגליל התחתון הוקם על ידי צעירים שהועברו מגרמניה לאנגליה במסגרת ה"קינדר-טרנספורט" והתחנכו בבח"ד – ברית חלוצים דתיים.
ראשון הקיבוצים של תנועת הקיבוץ הדתי, שבו כיהן רב.
לקיבוץ בית מלון ונגרייה המתמחה בייצור ריהוט לבתי כנסת.
מגדל עוז 1977 שיתופי גוש עציון מירב 1987 מתחדש עמק המעיינות מעלה גלבוע 1962 מתחדש עמק המעיינות סעד 1947 שיתופי שדות נגב עין הנצי"ב 1946 שיתופי עמק המעיינות עין צורים 1946 שפיר עלומים 1966 שיתופי שדות נגב הוקם במקום יישובו ההתחלתי של קיבוץ בארות יצחק עד שננטש במלחמת העצמאות.
קבוצת יבנה 1941 שיתופי חבל יבנה לקיבוץ מפעל השימורים של קבוצת יבנה וחברת עדי שעונים ראש צורים 1969 מתחדש גוש עציון שדה אליהו 1939 שיתופי עמק המעיינות חברת ביו בי להדברה ביולוגית שלוחות 1948 שיתופי עמק המעיינות
קיבוצים דתיים המזוהים עם פועלי אגודת ישראל
שם הקיבוץ שנת התיישבות מעמד שיוך למועצה אזורית אוכלוסייה מידע נוסף חפץ חיים 1944 מתחדש נחל שורק נקרא על שם הספר "חפץ חיים" בשל הסמיכות של הקמת הקיבוץ למועד פטירתו של מחבר הספר, ישראל מאיר הכהן.
בקיבוץ נמצא מפעל "פאלאס" לכלים חד-פעמיים.
שעלבים 1951 מתחדש גזר בעת חפירות בקיבוץ נמצאו שירידים של בית כנסת שומרוני שפעל מהמאה ה-4 עד המאה ה-6.
שם הקיבוץ שנת התיישבות תנועת אם מיקום השנה בה הקיבוץ פורק הערות אבוקה 1944 גורדוניה עמק בית שאן 1952 הקיבוץ ננטש ובמקום נמצאת שמורת טבע, שמורת אבוקה.
אחווה 1949 בקרבת נמל התעופה לוד 1951 קיבוץ ערבי-ישראלי שהתקיים בשנותיה הראשונות של מדינת ישראל.
אפעל 1946 בקעת אונו 1952 קיבוץ עירוני שהתקיים בין השנים 1946–1952, כיום בשטח נמצאת שכונת רמת אפעל בעיר רמת גן.
גבעות זייד 1940 גורדוניה עמק יזרעאל (קריית טבעון) 1957 חלק מחברי הקיבוץ הקימו לאחר מכן את אור הנר.
במקום נמצא כיום המוסד "כפר התקווה".
זיקי פלדה 1950 המפלגה הקומוניסטית הישראלית ליד רחובות 1952 לאחר פירוק הקיבוץ המשיכו אנשים להתגורר במקום עד שמספר שנים לאחר מכן המקום הוכר כשכונה של העיר רחובות.
חריש 1982 הקיבוץ הארצי צפון-מזרח השרון 1993 לפני פירוקו אוחד עם קציר למועצה מקומית קציר-חריש שפעלה עד שנת 2012. כיום קיימת במקום העיר חריש.
טבריה (קיבוץ) 1929 השומר הצעיר טבריה 1932 קיבוץ שהוקם עבור יוצאי לטביה ופורק לאחר שחברי הקיבוץ עברו להקים את כפר גלעדי.
יד חנה סנש 1953 בת חפר 1972 הוקם על ידי חברים מקיבוץ יד חנה שפרשו בגלל צביונו הקומוניסטי.
במקום בו היה הקיבוץ, הוקם בשנת 1995 היישוב בת חפר.
משמר הדרום 1936 ורקלויטה גן יבנה 1939 אנשי הקיבוץ עזבו לשמיר ולהזורע.
נווה יאיר 1949 הנגב הצפון-מערבי 1950 הוקם על ידי יוצאי מחתרת לח"י.
נווה אילן 1946 איחוד הקבוצות והקיבוצים הרי יהודה 1953 הוקם על ידי יוצאי מחתרת אנטי-נאצית מצרפת.
עין הים 1936 הקיבוץ המאוחד מישור החוף הצפוני 1950 חברי הקיבוץ עברו להקים את עין כרמל.
קבוצת השרון 1931 צפון-מערב עמק יזרעאל 1952 מרבית המייסדים היו אנשי "הפועל הצעיר".
הקיבוץ נוהל בסמוך לקיבוץ עיינות (ברמת דוד), אך ב-1952 הוחלט לחבור לאנשי מפא"י שפרשו מקיבוץ גבת ולהקים את קיבוץ יפעת.
קדמה 1946 הקיבוץ המאוחד השפלה הדרומית 1962 פורק בשל קשיים כלכליים.
במקום בו היו בתי הקיבוץ הוקם ב-1979 כפר נוער בעל אותו השם.
קיבוץ ג' 1925 השומר הצעיר עמק יזרעאל 1929 פורק בשל מחלוקת פוליטית בין חברי הקיבוץ אשר עברו להקים את מעברות וגבעת חיים.
יישוב קהילתי מאז 1991. שבילים 1948 תנועת הנוער הציוני מישור החוף הדרומי 1950 הוקם במטרה לשמש כמקום הכשרה לפליטים ניצולי השואה שהגיעו ארצה אחרי מלחמת העולם השנייה.
הקיבוץ התפרק במאי 1950 לאחר שסיים את ייעודו כמקום הכשרה.
תל חי 1918 אצבע הגליל 1926 הוקם כקיבוץ לאחר מאורעות תל חי ולאחר מכן אוחד עם קיבוץ כפר גלעדי הסמוך.
במקום נמצאת כיום המכללה האקדמית תל-חי.
שם הקיבוץ שנת התיישבות תנועת אם מיקום השנה בה היישובחדל להתקיים כקיבוץ הערות האון 1949 הקיבוץ המאוחד בחוף הדרום מזרחי של הכנרת 2007 הר עמשא 1984 התק"ם דרום הר חברון 2003 כיום, היישוב הוא כפר שיתופי אקולוגי.
משמר דוד 1949 הקיבוץ המאוחדהשפלה (מועצה אזורית גזר) 2003 לוטם 1978 הקיבוץ המאוחדהגליל התחתון (מועצה אזורית משגב) 1996 הפך ליישוב קהילתי.
רתמים 1980 התק"ם חולות חלוצה 2009 הפך ליישוב קהילתי דתי.
שם הקיבוץ שנת התיישבות תנועת אם מיקום השנה בה היישובחדל להתקיים כקיבוץ הערות אלוני אבא 1948 העובד הציוניעמק יזרעאל 1951 נוסד בשם "המאבק" על ידי גרעין של חברי תנועת הנוער הציוני.
ב-1951 הכריזו על היישוב כמושב שיתופי ושינו את שמו.
בית יהושע 1938 עקיבא השרון 1950 בני דרום 1948 הפועל המזרחי מישור החוף הדרומי 1961 נוסד על ידי חברי גרעין "נתיבות כפר דרום", לאחר שנטשו את כפר דרום במלחמת העצמאות, ונמנה עם הקיבוץ הדתי.
בשנת 1961 הפך למושב שיתופי ולבסוף הופרט ב-2015. מבקיעים 1949 העובד הציונימישור החוף הדרומי 1954 ניר עציון 1950 הקיבוץ הדתי מורדות הר הכרמל 1953 הוקם על ידי פליטי כפר עציון, פליטי בארות יצחק (בנגב), קבוצות "אחדות" ו"תקוה" וניצולי השואה, שנתיים לאחר נפילת כפר עציון.
שם הקיבוץ שנת התיישבות תנועת אם מיקום השנה בה היישובחדל להתקיים כקיבוץ הערות יד חנה 1950 הקיבוץ המאוחד בחלקו הצפוני של אזור השרון 2005 נוסד בידי גרעין הבונים דרור של ניצולי שואה מהונגריה וקרוי על שם חנה סנש.
בשנת 1953 רוב חברי הקיבוץ הובלו להצטרפות למק"י ואלה שלא הסכימו עם הקו נטשו והקימו את קיבוץ "יד חנה סנש" שהתפרק ב-1972 וכיום נמצא במקומו היישוב בת חפר.
הקיבוץ עצמו מכונה "הקיבוץ הקומוניסטי היחיד" בשל כך.
שם הקיבוץ שנת התיישבות תנועת אם מיקום השנה בה מיקום הקיבוץ הועתק הערות חולית (סיני) 1978 איחוד הקיבוצים חצי האי סיני 1982 מיקום הקיבוץ הועתק כתוצאה מהסכם השלום בין ישראל למצרים.
משמר הים 1939 הקיבוץ המאוחד חמישה קילומטרים דרומית לעכו 1946 תחילתו עם הכשרת "פלוגת הים" ביגור החל משנת 1935. בשנת 1946 עברו רוב חברי הקיבוץ להקים יישוב קבע, הוא קיבוץ אפק.
קיבוץ א' 1921 השומר הצעיר גדוד שומריה 1922 מחנה אוהלים שהקימו אנשי "השומר הצעיר" על הכביש בין חיפה לעפולה.
ב-1922 הועתק לצורך הקמת קיבוץ בית אלפא שהיה לקיבוץ הראשון של השומר הצעיר.
וויו נובה - קיבוץ שהוקם למחוץ לתחומי ישראל על ידי פורשי גדוד העבודה, בהנהגת מנחם אלקינד, לאחר שהתאכזבו מן הציונות הסוציאליסטית.
הוקם בחצי האי קרים בברית המועצות בשנת 1927. שם הקיבוץ נקבע בשפת האספרנטו בגלל האיסורים על השימוש בעברית על ידי השלטונות, עם זאת כל מאפייני הקיבוץ היו ארצישראלים ופעלו מוסדותיו המוכרים: חדר אוכל ולינה משותפת בבית ילדים, קומונה משותפת לבגדים וקופת הוצאות משותפת, ערבי שירה בצוותא וחינוך עברי ויהודי.
הפך ב-1935 לקולחוז, וחוסל סופית במהלך מלחמת העולם השנייה.
קיבוציניקים היא סדרת דרמה המשכית ישראלית שנוצרה על ידי אורי ויסברוד, יונה רוזנקיאר, אמיתי אשכנזי ואבנר שפע.
עבור רשת הכבלים "HOT" והופקה על ידי חברת ההפקות "סומיוקו".
הסדרה עלתה לשידור ב-12 בינואר 2020.
בני הקבוצה מוצאים את עצמם שוב עושים הכל ביחד כמו שעשו כשהתגוררו בבית הילדים של הקיבוץ: ישנים, מטיילים, מתקלחים ומתבגרים, אך במקביל, כל הסודות והשנאות, השקרים, האהבות הישנות, הזכרונות והחברויות שלהם צפים ועולים - בדיוק כמו שהיה אז.
יאיר "יא-יא" קרפטיג (רועי ניק) – קיבוצניק, ומנהיג כיתת "נרקיס" לשעבר.
הצטיין בכל דבר שעשה כילד.
יאיר עזב את הארץ לאחר שירותו הצבאי בסיירת מטכ"ל והתארס לניקי.
לאחר שובו לארץ, יאיר קונה את ההאנגר בכספי הלוואה שקיבל מאביה של ניקי, ולכן רשמית, ניקי היא בעלת ההאנגר.
בסוף העונה נפרד מניקי וחוזר לרז.
רז "רזי" שדה (יעל אלקנה) – קיבוצניקית, ובת כיתת "נרקיס" לשעבר.
אישה קשוחה, סרקסטית וחריפה שמפגשה המחודש עם יאיר מערער אותה.
בסוף העונה היא ויאיר חוזרים לנהל זוגיות.
אביה ואחיה נהרגו במלחמה כשהייתה ילדה.
צפריר "פיצי" פפר (דניאל סבג) – קיבוצניק, הומוסקסואל, ובן כיתת "נרקיס" לשעבר.
מתואר בתור הדובון אכפת לי הכיתתי וכאיש תמים שרק מעוניין לאחד את הכיתה.
בסוף העונה חוזר להתגורר בקיבוץ יחד עם חבריו.
סמדר "סמדי" בלוך (ג'ייד דייכס וויקס) – קיבוצניקית, אשתו של יחיעם ובת כיתת "נרקיס" לשעבר.
מנסה להמציא את עצמה מחדש בתור קרייריסטית עירונית ומעצבת אופנה, מנהלת חנות בגדים בעיצובה בתל אביב.
בהמשך היא סוגרת את חנות הבגדים, עוזבת את יחיעם, ועוברת לגור בביתו של דורון, הסמוך להאנגר.
בפרק האחרון לעונה היא מנסה לחזור ליחיעם, ונפרדת מדורון.
עידן "מישמיש" רז (שלומי טפיארו) – קיבוצניק, ובן כיתת "נרקיס" לשעבר.
עידן מתואר כ"דון ז'ואן" סדרתי וכאדם כישרוני אך חסר אמביציה, שמתחיל לחזור בתשובה ובהמשך מגלה שהוא אביה הביולוגי של לילי.
בסוף העונה הוא חוזר להתגורר בקיבוץ יחד עם חבריו.
יחיעם "יחי" וויץ (אסף פרי) – קיבוצניק, בעלה של סמדר, ובן כיתת "נרקיס" לשעבר.
קיבוצניק גאה בעל כוח פיזי רב וחסר בושה או טקט.
נפצע ברגלו במהלך מלחמת לבנון השנייה, קיבל צל"ש ונותר נכה צה"ל.
מנהל יחד עם סמדר את חנות הבגדים שלה.
בהמשך, השניים סוגרים את החנות, ולמרות הריונה של סמדר הם נפרדים.
בסיום העונה, יחיעם חוזר לקיבוץ יחד עם חבריו.
דפנה "דפי" אמיר (דינה סנדרסון) – קיבוצניקית, ובת כיתת "נרקיס" לשעבר, שעזבה קריירה מבטיחה בקיבוץ על מנת להגשים את חלומה ולהפוך לרופאה.
במהלך העונה, דפנה מתחילה לנהל זוגיות עם סיסאי, למורת רוחו של פיצי.
יוגב "יוגי" קליין (יואל רוזנקיאר) – קיבוצניק, ובן כיתת "נרקיס" לשעבר.
עבר תאונה קשה בגיל 18, בעקבותיה הפך לנתמך וסיעודי.
מתואר כאדם שובב ומלא שמחת חיים, אך מנגד גם חסר שיקול דעת ובגרות.
בסוף העונה, יוגב חוזר להתגורר בקיבוץ ומבקש מנקש לפתוח מחדש את פינת החי.
ארנון כץ (דני קמושביץ) – קיבוצניק, ובן כיתת "נרקיס" לשעבר.
אדם שקרן ומניפולטיבי, בעל נוכחות לא נעימה המכונס בעצמו.
היה בעברו הילד הדחוי של הכיתה.
במהלך העונה, מסתבך עם אלקנה וחבריו בגלל עסקאות הקשורות בחומרי נפץ.
בסיום העונה, ארנון, כמו חבריו, חוזר להתגורר בקיבוץ.
ניקול "ניקי" דויטש (ליהי קורנובסקי) – ארוסתו של יאיר, ובהמשך אשתו היפהפייה, הכריזמטית וקרת הרוח.
ירדה בילדותה מהארץ עם משפחתה ועברה להתגורר בגרמניה.
בסוף העונה היא ויאיר נפרדים.
יהל "חוליו" קרפטיג (עידו טאקו) – אחיו של יאיר ובנו של גרשון ואראלה.
נער חוצפן וחסר גבולות אך אינטליגנט, מתגורר בקיבוץ בתקופת דעיכתו.
לילי (ליאנה עיון) – בתו הביולוגית, הנאה והמניפולטיבית של עידן רז (מישמיש), שנולדה למתנדבת מדנמרק בשם טניה וברחה מאביה המאמץ והחרדי.
כל מה שמעניין אותה זה לפתוח בחיים עצמאיים.
דורון חג'בי (יוסי צברי) – תימני גאה וקשוח בעל זיקה דתית מסורתית, המנהל את שדה הגת הנמצא בשטח ההאנגר.
הופך לבן זוגה של סמדר, לאחר שהיא ויחיעם נפרדים.
בסוף העונה היא נפרדת ממנו, ומנסה לחזור ליחיעם.
מנחם "מני" נקש (יניב ביטון) – כונס הנכסים ומנהל הקהילה של הקיבוץ אחרי קריסתו הכלכלית.
מבוגר ב-3 שנים מבני כיתת "נרקיס", גדל בחברת נוער בקיבוץ מעיין חיים ורוחש שנאה מתמדת לקיבוץ על רקע תחושות האפליה שחווה בו.מכונה לפעמים על ידי בני כיתת נרקיס מני תחש.
חווה "חווהל'ה" פלושניק (מירי אלוני) – קיבוצניקית נקמנית, חסרת טקט, רכלנית סדרתית שאינה בוחלת באמצעים, ולא מהססת להתערב בענייניהם של אחרים.
גרשון קרפטיג (שי אביבי) – אביהם של יאיר ויהל, חקלאי בנשמתו המאמין בכל ליבו באידיאלוגיות עליהן יסוד ההתיישבות השיתופית מושתת.
אראלה קרפטיג (נולי עומר) – אמם של יאיר ויהל.
סיסאי זרמיצ'יל (שון מונגוזה) – גבר ביסקסואל, פליט מדרפור בעל נימוסים שגאה במוצאו ובעקרונותיו.
יוצא עם פיצי אך נפרד ממנו ומתחיל לצאת עם דפנה (דפי).
פינדה (צבי שיסל) – סבם הממורמר והנוקשה של יאיר ויהל, אביה של אראלה.
מנסה להגן בכל מחיר על ההאנגר, ובעיקר על הסליק, ומגייס לשם כך את ארנון.
אלקנה (רענן פז) – מתנחל ממאחז "יד נדב" וחבר של ארנון מכפר הגמילה, בו שהו שניהם.
מנסה לשכנע את ארנון להצטרף למאחז.
גיגו (רוברטו פולק) – מורה וחבר קיבוץ ארוניסט, שבא לצלם סרט תיעודי על פועליה של כיתת נרקיס בהאנגר.
הרב צברי (ארנון צדוק) – הרב השכונתי שבורר בין דורון ובין יאיר בנושא שדה הגת של דורון הסמוך להאנגר.
ארז (דורון עמית) – חברו של יאיר מסיירת מטכ"ל, עוסק בנדל"ן.
מתחיל במערכת יחסים עם רז.
רותי קליין (רותי הולצמן) – אמו של יוגב, המתקשה להתמודד עם נכותו.
עמליה (שושה גורן) – סבתו של דורון, שניהלה בעבר קשר רומנטי שהתנתק בפתאומיות עם פינדה (סבו של יאיר ויהל).
תמר שדה (חוה אורטמן) – אמהּ האלמנה והשכולה של רז, ששכלה את בנה, עודד, במהלך מבצע צבאי בלבנון, ואת בעלה במלחמת יום הכיפורים.
גברת ציגן (רבקה גור) – חברת קיבוץ מבוגרת המתגוררת בבית האבות של הקיבוץ.
סא"ל (במיל') צביקה (חי מאור) – המג"ד של יחיעם במילואים.
מיכל (טטיאנה מחלינובסקי) – זונה שמתיידדת עם יוגב; אם לבת שהשאירה במולדובה, יוגב התאהב בה.
אסתי זקהיים (עצמה) – באה על פי בקשתם של כיתת "נרקיס" לחתן את יאיר וניקי.
למספר שחקנים ניסיון אישי בחיי קיבוץ: האחים יואל ויונה רוזנקיאר, אבנר שפע, אסף פרי, ג'ייד דייכס וויקס דניאל סבג הם יוצאי קיבוץ.
דני קמושביץ התגורר לפרקים בקיבוץ.
ב-6 במאי 2021 נמסר על פיתוח רימייק אמריקאי לסדרה, המוכרת באנגלית בשם "The Commune".
להפקה שותפות ארבע חברות: סוכנויות השחקנים "אנטייטלד אנטרטיינמנט" האמריקאית, שתיוצג על ידי ג'ניפר לווין וסטפאני סיימון, ו"ADD" הישראלית, המיוצגת על ידי הדס מוזס, וחברות ההפקה הישראליות "HOT" ו"סומיוקו", האחראיות לסדרה המקורית.
את התסריט המעובד תכתוב הילרי וייסמן גרהאם.
קיבטה או קובטה הוא מכל דמוי צינור קטן עם דפנות ישרות וחתך רוחב עגול או מרובע.
הוא אטום בקצה אחד, ועשוי מחומר שקוף או דמוי שקוף כמו פלסטיק, זכוכית או קוורץ.
קיבטות נועדו להחזיק דגימות למדידה ספקטרוסקופית, כאשר הקרנה חיצונית של קרן אור עוברת דרך הדגימה שבתוך הקובטה למדידת בליעה, העברה, עוצמה פלואורסצנטית, קיטוב פלואורסצנטי או זמן חיים פלואורסצנטי של הדגימה.
מדידה זו נעשית בעזרת ספקטרופוטומטר.
בשנת 1934, ג'יימס פרנקלין הייד יצר תא סיליקה משולב, שהיה נקי מאלמנטים זרים אחרים, כטכניקת נוזל של מוצרי זכוכית אחרים.
בשנות החמישים שיפרה סטארנה בע"מ את השיטה להמיס לחלוטין קטע זכוכית באמצעות חום מבלי לעוות את צורתו.
חידוש זה שינה את ייצור הקיבטות האינרטיות ללא שום שרף מחמם.
בספקטרוסקופיה אולטרה סגולה-גלויה מסורתית או בספקטרוסקופיה פלואורסצנטית משתמשים בדגימות נוזליות.
לעיתים קרובות הדגימה היא תמיסה, עם חומר המטרה מומס בתוכה.
הדגימה מוכנסת בקיבטה והקיבטה מוכנסת לספקטרופוטומטר לבדיקה.
הקיבטה יכולה להיות עשויה מכל חומר שקוף בטווח אורכי הגל שמשמשים בבדיקה.
הקיבטות הקטנות ביותר יכולות להכיל 70 מיקרוליטר, ואילו הגדולות יכולות להכיל 2.5 מיליליטר ומעלה.
הרוחב קובע את אורך נתיב האור דרך הדגימה, מה שמשפיע על חישוב ערך הבליעה.
לקיבטות רבות נתיב אור של 10 מ"מ (0.39 אינץ'), מה שמפשט את חישוב מקדם הבליעה.
לרוב הקיבטות יש שני צדדים שקופים זה מול זה, כך שאור הספקטרופוטומטר יכול לעבור, אם כי בחלק מהבדיקות נעשה שימוש בהשתקפות ולכן צריך רק צד שקוף אחד.
לצורך מדידות פלואורסצנטיות, נדרשים שני צדדים שקופים, בזווית ישרה לאלה המשמשים לאור הספקטרופוטומטר, לצורך אור העירור.
בחלק מהקיבטות יש מכסה זכוכית או פלסטיק לשימוש עם חומרים מסוכנים, או כדי להגן על דגימות מפני אוויר.
מבחינה היסטורית, קיבטות קוורץ רב פעמיות נדרשו למדידות בתחום האולטרה סגול, מכיוון שזכוכית ורוב סוגי הפלסטיק בולעים אור אולטרה סגול ויוצרים התאבכות.
בעת החדשה, יש קיבטות חד פעמיות מפלסטיק העשויות מפלסטיקה מיוחדת ושקופות לאור אולטרה סגול.
קיבטות זכוכית, פלסטיק וקוורץ מתאימות למדידות שנעשו באורכי גל ארוכים יותר, כגון באור הנראה.
ב"קיבטות טנדם" יש מחסום זכוכית המשתרע על שני שלישים מהקיבטה באמצע, כך שניתן לבצע מדידות בשתי תמיסות מופרדות ושוב כשהן מעורבות.
קיבטות פלסטיק משמשות לעיתים קרובות בתבחינים ספקטרוסקופיים מהירים, כאשר מהירות גבוהה חשובה יותר מדיוק גבוה.
קיבטות פלסטיק בעלות טווח אורך גל שמיש של 380–780 ננומטר (הספקטרום הנראה) הן בדרך כלל חד פעמיות ומונעות זיהום עקב שימוש חוזר ולכן זולות לייצור ולרכישה.
לזכוכית כתר יש טווח אורך גל אופטימלי של 340–2500 ננומטר.
בדרך כלל קיבטות זכוכית משמשות בתחום האור הנראה.
תאי קוורץ מספקים עמידות רבה יותר מאשר פלסטיק או זכוכית.
קוורץ מצטיין בהעברת אור UV, וניתן להשתמש בו באורכי גל הנעים בין 190 ל 2500 ננומטר.
מיועד לאורכי גל מתחת ל -380 ננומטר, כלומר לאור אולטרה סגול.
עמיד יותר בפני התקפה כימית מתמיסת הדגימה מאשר סוגים אחרים המיועדים למדידות פלואורסצנטיות.
קיבטות ספיר הן היקרות ביותר, אם כי מספקות את החומר היציב ביותר, הכי עמיד בפני שריטות והכי עביר.
ההעברה משתרעת מאור UV לתת אדום בינוני, נעה בין 250 ל -5,000 ננומטר.
ספיר יכול לעמוד במצב הטבעי הקיצוני של תמיסות מסוימות ושינויים בטמפרטורה.
שריטות בצידי הקיבטה גורמות לפיזור האור ולשגיאות המדידה.
מתלה מגומי או מפלסטיק יכול להגן על הקיבטה מפני מכה בטעות ושריטות על ידי מעטפת המכונה.
גם הממס והטמפרטורה יכולים להשפיע על המדידות.
קיבטות שתשמשנה בניסויים דו-כיווניים מעגליים לעולם לא צריכים להילחץ מכנית, מכיוון שהלחץ יביא לשבירה כפולה בקוורץ וישפיע על המדידות.
טביעות אצבעות וטיפות מים משבשות את קרני האור במהלך המדידה, לכן ניתן להשתמש בגאזה או בד עם מוך נמוך לניקוי השטח החיצוני של הקיבטה לפני השימוש.
מגבת נייר או דומה לה עשויים לשרוט את הקיבטה.
ניתן למרוח דטרגנט עדין או אתנול, ואחריו שטיפה במי ברז.
בחומצה ואלקלי נמנעים מלהשתמש בגלל השפעותיהם המאכלות על זכוכית, ואצטון אינו מתאים בעבודה עם קיבטות פלסטיק.
אם תמיסה מועברת לקיבטה באמצעות פיפטה המכילה אוויר, עלולות להיווצר בועות בתוך הקיבטה, מה שמפחית את טוהר התמיסה ומפזר קרני אור.
גובה התמיסה בקיבטה צריך להיות גבוה מספיק כדי שיהיה בדרכו של מקור האור.
במקרה והדגימה זקוקה לדגירה בטמפרטורה גבוהה, יש להקפיד להימנע מטמפרטורות חמות מדי לקיבטה.
קִיבֶּלֵי (בלטינית Cybele; בפריגית: מאטר קובילייה, כנראה "אם ההר"; ב: קובאבה; ביוונית: Κυβέλη קיבלי, Κυβήβη קייביבי, Κύβελις קיבליס) היא האלה האם האנטולית.
ייתכן שיש לה מבשר אפשרי בתקופה הנאוליתית הקדומה ביותר בצ'טלהויוק, שם נמצאו בחפירות פסלים של נשים שמנמנות, לפעמים יושבות, מלוות בלביאות.
קיבלי היא האלה הידועה היחידה של פריגיה, וכנראה הייתה שלה.
מתנחלים יוונים באסיה הקטנה אימצו והתאימו את הפולחן הפריגי שלה והפיצו אותו ליוון גופא ולמושבות היווניות המערביות הרחוקות יותר בסביבות המאה ה-6 לפני הספירה.
ביוון העתיקה קיבלה קיבלי יחס מעורב.
היא נטמעה חלקית בהיבטים של אלת האדמה גאיה, של המקבילה המינואית שלה, ריאה, ושל אלת-הקציר דמטר.
כמה ערי מדינה, בעיקר אתונה, קיבלו אותה כמגינה, אבל הטקסים והתהלוכות היווניים המפורסמים ביותר שלה מראים אותה בתור אלת מסתורין זרה ואקזוטית שמגיעה במרכבה רתומה לאריות בליווי מוזיקה פראית, יין, ובעקבותיה המאמינים לא מאורגנים ואקסטטיים.
באופן ייחודי לדת היוונית, היו לה כוהנים מנדיקנטים סריסים.
רבים מפולחניה היווניים כללו טקסים לרועה-בן לוויה סריס פריגי , שהיה כנראה המצאה יוונית.
ביוון, נקשרה קיבלי להרים, חומות העיירה והעיר, טבע פורה ובעלי חיים פראיים, במיוחד אריות.
ברומא העתיקה נודעה קיבלי בשם Magna Mater (מגנה מאטר, "האם הגדולה").
המדינה הרומית אימצה ופיתחה צורה מסוימת של פולחן שלה לאחר שבשנת 205 לפנה"ס המליץ האורקל הסיבילי על גיוסה כבעלת ברית דתית מרכזית במלחמתה השנייה של רומא נגד קרתגו (218 עד 201 לפנה"ס).
מיתוגרפים רומיים המציאו אותה מחדש כאלת טרויאנית, ולפיכך אלה של האבות הקדמונים של העם הרומי באמצעות הנסיך הטרויאני איניאס.
כאשר רומא ביססה בסופו של דבר את ההגמוניה על העולם שסביב הים תיכון, צורות רומאיות של הפולחנים של קיבלי התפשטו ברחבי האימפריה של רומא.
סופרים יוונים ורומיים התווכחו וחלקו על המשמעות והמוסר של הכתות והכוהנים שלה, שנותרו נושאים שנויים במחלוקת במחקר המודרני.
שום טקסט או מיתוס לא שרדו כדי להעיד על האופי והטבע המקוריים של הפולחן הפריגי של קיבלי.
ייתכן שהיא התפתחה מסוג הפסל של המלווה על ידי לביאות שנמצא בצ'טלהויוק באנטוליה, המתוארך לאלף ה-6 לפני הספירה, אשר מזוהה על ידי כמה כהאלה האם.
באמנות הפריגית של המאה ה-8 לפני הספירה, תכונות הפולחן של האלה-האם הפריגית כוללות את האריות הנלווים, ציפור טרף ואגרטל קטן של הנסך שלה או מנחות אחרות.
היא האלה הידועה היחידה של פריגיה העתיקה, בת הלוויה האלוהית או בת זוגו של שליטיה בני התמותה, והייתה כנראה האלוהות ברמה הגבוהה ביותר של המדינה הפריגית.
ייתכן ששמה, והתפתחות המנהגים הדתיים הקשורים אליה, הושפעו מפולחן של המלכה השומרית קובאבה שסגדו לה כאלה.
במאה ה-2 לספירה, העיד הגאוגרף פאוסניאס על פולחן מ (עיר יוונית באנטוליה שהייתה שייכת לממלכת לידיה) ל"אם האלים", שדמותה נחצבה בשלוחת סלע של .
משערים שזוהי התמונה העתיקה ביותר של האלה, ויוחסה ל המיתולוגי, בנו של טנטלוס.
בעיר בפריגיה, האלה האם - שזוהתה על ידי היוונים כקיבלי לבשה צורה של אבן שחורה לא מעוצבת של ברזל מטאורי, וייתכן שהייתה קשורה או זהה ל, אלוהי ההר של פסינוס.
זו הייתה האבן שסמלה את האלהות שהועברה לרומא בשנת 204 לפני הספירה.
תמונות ואיקונוגרפיה בהקשרים של קבורה, והנוכחות בכל מקום של שמה הפריגי מטר ("אמא"), מעידים על כך שהיא הייתה מתווך בין "גבולות הידוע והלא נודע": המתורבת והפראי, העולמות של החיים והעולמות של המתים.
דומה שהקשר שלה עם נצים, אריות והאבן של הנוף ההררי של אזור הטבע הבראשיתי האנטולי מאפיין אותה כאם האדמה במצבה הטבעי הבלתי מרוסן, בעלת כוח לשלוט, למתן או לרכך את אכזריותה הסמויה ולשלוט באיומים הפוטנציאליים על החיים המיושבים והמתורבתים.
האליטות האנטוליות שאפו לרתום את כוחה המגן לצורות של פולחן השליט; בפריגיה, מחברת אותה עם המלך מידאס, בתור נותן החסות שלה, בת זוגו או כאלוהות משותפת.
כמגינה של ערים, או ערי מדינה, היא הוצגה לפעמים כשהיא עונדת כתר מוראלי, המייצג את חומות העיר.
עם זאת, כוחה "התגבר על כל שימוש פוליטי גרידא והיא דיברה ישירות אל חסידי האלה מכל תחומי החיים".
כמה אנדרטאות פיר פריגיות נחשבות ששימשו לנסך ולמנחות דם לקיבלי, אולי בציפייה של כמה מאות שנים לבור ששימש בהקרבת ה (הקרבת פרים) וה (הקרבת אילים) שלה במהלך בתקופת הקיסרות הרומית.
עם הזמן, השתנו הפולחנים והאיקונוגרפיה הפריגיים שלה, ובסופו של דבר השתלבו, באמצעות ההשפעות והפרשנויות של חסידיה הזרים, תחילה יוונים ומאוחר יותר רומאים.
בסביבות המאה ה-6 לפני הספירה, חדרו הפולחנים לאלת האם האנטולית מפריגיה למושבות היווניות האתניות של מערב אנטוליה, יוון גופא, האיים האגאיים והמושבות המערביות של יוון הגדולה.
היוונים קראו לה מאטר (Mātēr או Mētēr, "אמא"), או מראשית המאה ה-5 לפני הספירה קובלה; בפינדארוס, היא "פילגש קיבלי האם".
בהמנון הומרוס מספר 14 היא "אם כל האלים וכל בני האדם".
קיבלי נטמעה בקלות עם דמותן של כמה אלות יווניות, במיוחד ריאה, בתור Mētēr theōn ("אם האלים"), שאולי קבלה ממנה את הטקסים הקולניים והאקסטטיים שלה.
כמופת לאימהוּת מסורה, היא נטמעה בחלקה עם אלת התבואה דמטר, שתהלוכת הלפידים שלה הזכירה את חיפושיה אחר בתה האבודה, פרספונה; אך היא גם המשיכה להיות מזוהה כאלוהות זרה, כאשר רבות מתכונותיה משקפות רעיונות יווניים לגבי ברברים ואזורי הטבע הבראשיתיים, כ-Mētēr oreia ("אם ההרים").
היא מתוארת כ ("פילגש החיות"), עם שליטתה בעולם הטבע המתבטאת על ידי האריות שמאגפים אותה, יושבים בחיקה או מושכים את מרכבתה.
סכמה זו עשויה לנבוע מדמות האלה מ.
החוקר הגרמני מציב אותה בין "האלים הזרים" של הדת היוונית, דמות מורכבת המשלבת מסורת מינואית-מיקנית משוערת עם הפולחן הפריגי שיובא ישירות מאסיה הקטנה.
הדימויים היווניים המוקדמים של קיבלי הם ייצוגים קטנים מקודשים של דמויותיה החצובות בסלע ברמות הפריגיות.
היא עומדת לבדה בתוך (מינאטורה של מקדש יווני), המייצג את מקדשה או את פתחו, ומוכתרת בפולוס, כובע גבוה וגלילי.
כיטון (סוג של טוניקה) ארוך וזורם מכסה את כתפיה וגבה.
לפעמים היא מוצגת בנוכחות אריות.
בסביבות המאה החמישית לפני הספירה, יצר הפסל אגורקריטוס פסל יווני לחלוטין ורב השפעה של קיבלי שהוקמה במטרון באגורה האתונאית.
הפסל מציג אותה על כס המלכות, עם אריה נלווה, מחזיקה (צלחת להכנת נסך לאלים) ו.
שניהם היו חידושים יוונים באיקונוגרפיה שלה ומשקפים מאפיינים מרכזיים של הפולחן שלה שהוכנסו לשימוש על ידי היוונים, אשר יהיו בולטים בהתפתחות המאוחרת של הפולחן.
עבור היוונים היה הטימפנון סמן של כתות זרות, המתאים לטקסים של קיבלי, המקבילה הקרובה לראיה ודיוניסוס; מתוכם, רק קיבלי מחזיקה את הטימפנון.
היא מופיעה עם דיוניסוס, בתור אלוהות משנית ב"הבאקכות" של אוריפידס, 64 – 186, ואצל פינדארוס.
בביבליותקה שיוחסה בעבר לאפולודורוס, נאמר שקיבלי ריפאה את דיוניסוס משיגעונו.
הפולחנים שלהם חלקו כמה מאפיינים: האלוהות הזרה הגיעה במרכבה, רתומה לחתולים גדולים אקזוטיים (דיוניסוס על ידי טיגריסים או פנתרים, קיבלי על ידי אריות), מלווה במוזיקה פראית ופמליה אקסטטית של זרים אקזוטיים ואנשים מהמעמדות הנמוכים.
בסוף המאה ה-1 לפנה"ס מציין סטראבון שהטקסים הפופולריים של ריאה-קיבלי באתונה נערכו לעיתים במקביל לתהלוכה של דיוניסוס.
היוונים התייחסו לשניהם בזהירות בהיותם זרים, כדי לאמץ אותם ובו זמנית לשמור מהם מרחק.
קיבלי הייתה גם המוקד של , טקסים פרטיים בעלי היבט כטוני הקשורים ל ובלעדי לאלה שעברו חניכה, אם כי לא ברור מי היו החניכים של קיבלי.
תבליטים מציגים אותה לצד מלווים צעירים, גברים ונשים, ומלווים גברים עם לפידים ועם כלי טהרה.
מקורות ספרותיים מתארים אובדן חושים שמח למוזיקה הרועשת והקשה של הטימפנון, הקסטנייטות, מצלתיים וחלילים, ול"ריקוד פריגי" התזזיתי, אולי סוג של ריקוד מעגלים של נשים, לרעם "מוזיקה חכמה ומרפאה של האלים".
במקורות ספרותיים מוצגת התפשטות הפולחן של קיבלי כמקור לסכסוך ומשבר.
הרודוטוס כתב שכאשר חזר אנכארסיס לסקיתיה לאחר שטייל ורכש ידע בקרב היוונים במאה ה-6 לפני הספירה, אחיו, המלך הסקיתי, הוציא אותו להורג על שחגג את המיסטריות של קיבלי.
האותנטיות ההיסטורית של סיפור זה ושל אנכארסיס עצמו מוטלים בספק רב.
במסורת האתונאית, מקדש ה של העיר נוסד כדי להרגיע את קיבלי, שביקרה במגפה באתונה כאשר אחד מהכוהנים הנודדים שלה נהרג בניסיונו להחדיר את הפולחן שלה.
המקור הקדום ביותר הוא המזמור לאם האלים (362 לספירה) מאת הקיסר הרומי יוליאנוס הכופר, אך התייחסויות אליה מופיעות בסכוליה מתאריך מוקדם יותר.
הדיווח עשוי לשקף התנגדות אמיתית לפולחן של קיבלי, אבל לין רולר רואה בו סיפור שנועד להדגים את כוחה של קיבלי, בדומה למיתוס על הגעתו של דיוניסוס לתבאי שסופר ב"הבאקכות".
פולחנים רבים של קיבלי מומנו באופן פרטי, ולא על ידי הפוליס, אבל הוקמו לכבודה מקדשים ציבורים בערים יווניות רבות, כולל אתונה ואולימפיה.
"דמותה החיונית והעוצמתית" והקשר עם אזורי הפרא, מבדילים אותה מהאלים האולימפיים.
הקשר שלה עם פריגיה הוביל לאי נוחות במיוחד ביוון לאחר מלחמות יוון-פרס, שכן סמלים ותלבושות פריגיות נקשרו יותר ויותר עם האימפריה האחמנית.
מיזוג עם ריאה הוביל לקשר של קיבלי עם אלים למחצה זכרים שונים ששירתו את ריאה כמלווים, או כשומרים של בנה, זאוס התינוק, כאשר שכב במערת הולדתו.
במונחי פולחן, נראה שהם תפקדו כמתווכים בין האלה למאמינים בני תמותה, דרך חלומות, טראנס ער או ריקוד ושירה אקסטטית.
הם כוללים את ה הערומים החמושים, שרקדו סביב זאוס והתנגשו במגיניהם כדי לשעשע אותו; המקבילות הפריגיות כביכול שלהם, הקוריבאנטס הצעירים, שסיפקו מוזיקה, ריקוד ושירה מלחמתית פרועה דומים; וה וה, קוסמים הקשורים לעיבוד מתכת.
הנרטיבים המיתוגרפיים העיקריים של קיבלי נקשרו ליחסיה עם , המתואר על ידי מקורות וכתות יווניות ורומיות עתיקות כבן זוגה הצעיר וכאל פריגי.
בפריגיה, "אטיס" לא היה רק אל, אלא גם שם נפוץ וגם שמם של כוהנים, ושהתגלה בשתי הצורות בגרפיטי סתמי, בהקדשות של מונומנטים אישיים, כמו גם בכמה מהמקדשים הפריגיים והמונומנטים של קיבלי.
ייתכן שאלוהותו החלה אפוא כהמצאה יוונית המבוססת על מה שהיה ידוע על הפולחן הפריגי של קיבלי.
דמותו הוודאית המוקדמת ביותר בתור אל מופיעה באסטלה יוונית מהמאה הרביעית לפני הספירה מפיראוס, ליד אתונה.
היא מציגה אותו כסטריאוטיפ המתייוונן של ברברי מזרחי כפרי.
הוא יושב בנחת, חובש כיפה פריגית ואוחז במטה רועים מעוקל של הפולחנים המאוחרים יותר שלו ביוון וברומא.
לפניו עומדת אלה פריגית (המזוהה על ידי הכתובת כ) הנושאת בידה השמאלית טימפנון.
בימינה, היא מושיטה לו קנקן, כמו לקבל את פניו אל הפולחן שלה עם חלק מהנסך שלה.
דימויים מאוחרים יותר של אטיס מציגים אותו כרועה צאן, בעמדות נינוחות דומות, מחזיק או מנגן בחליל פאן.
ב"" של דמוסתנס (330 לפני הספירה), אטס (attes) היא "צעקה פולחנית אותה זועקים חסידי טקסים מיסטיים".
נראה שאטיס התלווה להפצת הפולחן של קיבלי דרך "יוון הגדולה"; יש עדויות לפולחן המשותף שלהם במושבות היווניות מרסיי (גאליה) ולוקרי (דרום איטליה) מהמאות ה-6 וה-7 לפני הספירה.
לאחר כיבושיו של אלכסנדר הגדול, "המאמינים הנודדים של האלה הפכו לנוכחות נפוצה יותר ויותר בספרות היוונית ובחיי החברה; ייצוגים של אטיס נמצאו באתרים יווניים רבים".
כאשר הוא מוצג עם קיבלי, הוא תמיד האלוהות הצעירה, הפחותה, או אולי הכוהן המלווה שלה.
באמצע המאה ה-2, מכתבים ממלך פרגמון למקדש קיבלי בפסינוס פונים באופן עקבי לכוהן הראשי שלו בשם "אטיס".
הרומאים הכירו את קיבלי בתור "מגנה מאטר" (Magna Mater - "האם הגדולה"), או בתור "מגנה מאטר דאורום אידאה" (Magna Mater deorum Idaea "האם הגדולה של האלים מהר אידה"), המקבילה לתואר היווני Meter Theon Idaia ("אם האלים, מהר אידה").
רומא אימצה רשמית את הפולחן שלה במהלך המלחמה הפונית השנייה (218 עד 201 לפנה"ס), לאחר שאירועים קשים, כולל מטר מטאורים, קציר כושל ורעב, היו סימני אזהרה לתבוסה הקרבה של רומא.
הסנאט הרומי ויועציו הדתיים התייעצו עם האורקל הסיבילי והחליטו כי קרתגו עשויה להיות מובסת אם רומא תייבא את ה"מגנה מאטר" ("האם הגדולה") של פסינוס הפריגית.
מכיוון שחפץ פולחן זה היה שייך לבעל ברית רומאי, ממלכת פרגמון, שלח הסנאט הרומי שגרירים לבקש את הסכמת המלך; בדרך, התייעצות עם האורקל היווני בדלפי אישרה שיש להביא את האלה לרומא.
האלה הגיעה לרומא בצורת האבן המטאורית השחורה של פסינוס.
האגדה הרומית קושרת את המסע הזה, או את סופו, למַטְרוֹנִית , שהואשמה בחוסר צניעות, אך הוכיחה את חפותה בהישג מופלא זה עבור האלה.
, כביכול "האיש הטוב ביותר" ברומא, נבחר לפגוש את האלה באוסטיה; והמטרוניות המעולות ביותר של רומא (כולל קלאודיה קווינטה) הובילו אותה למקדש ויקטוריה, כדי להמתין להשלמת המקדש שלה על גבעת הפאלאטיום.
אבן פסינוס שימשה מאוחר יותר כפנים של פסל האלה.
עם הזמן הסתיים הרעב וחניבעל הובס.
רוב החוקרים המודרניים מסכימים שבן זוגה של קיבלי, אטיס, והכוהנים הסריסים הפריגים שלה (גאלי) הגיעו עם האלה, יחד עם לפחות כמה מהמאפיינים הפראיים והאקסטטיים של הפולחנים היווניים והפריגיים שלה.
תיאור תולדות הגעתה לרומא מרבה לעסוק בדבקות הדתית, בטוהר ובמעמדם של הרומאים המעורבים, בהצלחת האסטרטגיות הדתיות שלהם ובכוחה של האלה עצמה; אין לה בן זוג או כוהנים, והיא נראית כמי שעברה רומאניזציה מוחלטת מלכתחילה.
הרומאים האמינו שקיבלי, שנחשבה זרה פריגית אפילו בתוך כתותיה היווניות, היא האלה האם של טרויה העתיקה (איליום).
כמה ממשפחות הפטריקים המובילות ברומא טענו למוצא טרויאני; כך ש"חזרתה" של אם כל האלים לאנשיה הגולים מפעם הייתה מבורכת במיוחד, גם אם בן זוגה וכוהניה לא היו; ההישג שלה השתקף היטב על הגורמים המעורבים, ובתורם, על צאצאיהם.
המעמדות הגבוהים שהעניקו חסות לפסטיבלים של המגנה מאטר האצילו את ארגונם לאיידיל הפלבאים, וכיבדו אותה וזה את זה בנשפים מפוארים ופרטיים של פסטיבלים, שמהם היו הגאלי (כוהני האלה) שלה נעדרים באופן בולט.
בעוד שברוב פולחניה היווניים היא התגוררה מחוץ לפוליס, ברומא היא הייתה המגינה של העיר, מוגבלת למתחם גבעת הפאלאטיום שלה, יחד עם כוהניה, בלב הגאוגרפי של המסורות הדתיות העתיקות ביותר של רומא.
היא פורסמה כרכוש פטריקי; מטרונית רומית – גם אם מוזרה, "עם אבן במקום פנים" – שפעלה לטובת המדינה הרומית.
האידאולוגיה האוגוסטנית זיהתה את מגנה מאטר עם הסדר האימפריאלי והסמכות הדתית של רומא ברחבי האימפריה.
אוגוסטוס טען למוצא טרויאני באמצעות אימוצו על ידי יוליוס קיסר והחסד האלוהי של ונוס; באיקונוגרפיה של פולחן הקיסר, הקיסרית ליוויה הייתה המקבילה הארצית של מגנה מאטר, המגינה של רומא ו"האמא הגדולה" הסמלית; האלה מתוארת עם פניה של ליוויה על מדליונים ופסלים.
בשלב זה, רומא העלימה את מולדתה היוונית והפריגית של האלה, והגרסה הרומית של קיבלי כמגינה של רומא הקיסרית הוצגה שם.
מגנה מאטר הקיסרית הגנה על ערי האימפריה והחקלאות של האימפריה – אובידיוס מדגיש את עֲקָרוּת האדמה לפני הגעתה של האם.
אינאיס של ורגיליוס (נכתב בין 29 ל-19 לפנה"ס) מייפה את תכונותיה ה"טרויאניות"; היא קיבלי, אימו של יופיטר עצמו, והמגינה על הנסיך הטרויאני איניאס במנוסתו מחורבן טרויה.
היא העניקה לטרויאנים את העץ המקודש שלה לבניית ספינות, והתחננה בפני יופיטר להפוך את הספינות לבלתי ניתנות להשמדה.
ספינות אלו הופכות לאמצעי המילוט עבור איניאס ואנשיו, מוּנחה לעבר איטליה והגורל כאב הקדמון של העם הרומי על ידי ונוס ג'נטריקס.
ברגע שהגיעו לאיטליה, ספינות אלו השלימו את משימתן והפכו לנימפות ים.
סיפורי הגעתה של מגנה מאטר שימשו לקידום תהילתם של נתוני החסות שלה, ובכך גם את צאצאיהם.
תפקידה של קלאודיה קווינטה כקסטיסימה פמינה של רומא (האישה הטהורה ביותר או המוסרית ביותר) הפך ל"מהולל ופנטסטי יותר ויותר"; היא הוצגה בתלבושת של בתולה וסטלית, והאידאולוגיה האוגוסטנית ייצגה אותה כאידיאל של נשיות רומאית בעלת מידות טובות.
הקיסר קלאודיוס טען שהייתה בין אבותיו הקדמונים.
קלאודיוס קידם את אטיס לפנתאון הרומי והעמיד את פולחנו תחת פיקוחם של ה-.
פסטיבל מגלאסיה למגנה מאטר החל ב-4 באפריל, יום השנה להגעתה לרומא.
מבנה הפסטיבל אינו ברור, אבל הוא כלל את (מחזות ומופעי בידור אחרים המבוססים על נושאים דתיים), שנראה שהוצגו בגרם המדרגות התלול המוביל למקדשה; חלק מהמחזות הוזמנו ממחזאים ידועים.
ב-10 באפריל נלקח פסלה בתהלוכה פומבית לקירקוס מקסימוס, ונערכו שם מרוצי מרכבות לכבודה; פסל של מגנה מאטר הוצב באופן קבוע על המחסום המפריד של מסלול המרוצים, מראה את האלה רוכבת על גבו של אריה.
נראה כי עוברי אורח רומאים התייחסו לפסטיבל מגלאסיה כ"יווני" אופיינית; או כפריגי.
בתקופה הרפובליקנית המאוחרת תיאר לוקרטיוס בצורה ססגונית את "רקדני המלחמה" החמושים של התהלוכה בקסדותיהם בעלות שלוש הנוצות, המקישים במגיניהם יחדיו, ברונזה על ברונזה, "שמחים על הדם"; גאלי (כוהני קיבלי) בגלימות צהובות, ארוכי שיער ומבושמים מנופפים בסכינים, מוזיקה פראית רועמת של טימפנון וחלילים צווחנים.
לאורך המסלול פזורים עלי כותרת של ורדים, וענני קטורת עולים.
דמותה של האלה, עונדת את הכתר המוראלי ויושבת בתוך מרכבה מפוסלת, רתומה לאריות, נישאת גבוה על עגלת קבורה.
ההצגה הרומית של תהלוכת המגלאסיה של קיבלי כטקס מיוחס ציבורי אקזוטי מנוגדת למה שידוע על המיסטריות הפריגיות-יווניות הפרטיות והכלל חברתיות שעליהן התבסס.
הפרינקיפט הביא לפיתוח של פסטיבל מורחב או "שבוע קדוש" עבור קיבלי ואטיס במרץ (Martius בלטינית), מהאידוס עד כמעט סוף החודש.
לאזרחים ולבני חורין הורשו צורות מוגבלות של השתתפות בטקסים הנוגעים לאטיס, באמצעות חברותם בשני קולגיום, שכל אחד מהם מוקדש למשימה מסוימת; הקנופורים (Cannophores, "נושאי קנים") והדנדרופורים (Dendrophores, "נושאי עצים").
15 במרץ (האידוס): "קאנה אינטראט" (Canna intrat, "הקנה נכנס"), המציין את הולדתו של אטיס וחשיפתו בקנים לאורך הנהר הפריגי סנגריוס, שם התגלה - בהתאם לגרסה - על ידי רועי צאן או קיבלי עצמה.
הקנים נאספים ונישאים על ידי הקנופורים.
22 במרץ: "ארבור אינטראט" (Arbor intrat, "העץ נכנס"), לזכר מותו של אטיס מתחת לעץ אורן.
הדנדרופורים ("נושאי עצים") כרתו עץ, תלו ממנו את דמותו של אטיס, ונשאו אותו אל המקדש בקינות.
היום נקבע כחלק מהלוח הרומי הרשמי תחת קלאודיוס.
לאחר מכן הגיעה תקופת אבל של שלושה ימים.
23 במרץ: ב, חג ארכאי של מרס, הובא העץ למנוחות במקדש המגנה מאטר, עם הכאת המגנים המסורתית על ידי הסאליי, הכוהנים של מרס ותרועת החצוצרות אולי נטמעת במוזיקה רועשת של כוהני קיבלי.
24 במרץ: "סאנגום" או "דייס סאנגיניס" (Sanguem או Dies Sanguinis, "יום הדם"), טירוף של אבל כאשר החסידים הצליפו בעצמם כדי לזלף את דמם שלהם על המזבחות ועל הפסל של אטיס ; חלקם ביצעו את הסירוס העצמי של הגאלי (כוהני האלה).
"הלילה הקדוש" הגיע לאחר מכן, כאשר אטיס הונח בקברו הפולחני.
25 במרץ (נקודת השוויון האביבית בלוח הרומי): (Hilaria "שמחה"), כאשר אטיס נולד מחדש.
כמה מקורות נוצריים מוקדמים מקשרים את היום הזה עם תחייתו של ישו.
דמאסקיוס ייחס להילריה "שחרור מהאדס".
26 במרץ: "רקוויטו" (Requietio, "יום המנוחה").
27 במרץ: "לבאטיו" (Lavatio) ("כביסה"), תואר על ידי אובידיוס וכנראה חידוש תחת אוגוסטוס.
אזכורים ספרותיים מצביעים על כך שהלבאטיו "התבסס היטב" בתקופה השושלת הפלאבית; כאשר האבן הקדושה של קיבלי נלקחה בתהלוכה ממקדש פאלאטיום אל פורטה קאפנה ובמורד ויה אפיה אל הנחל הקרוי , יובל של הטיבר.
שם רחצו את האבן וכלי הברזל הקדושים "באופן פריגי" על ידי כומר לבוש אדום.
התהלוכה חזרה נעשתה לאור לפידים, תוך הפגנת שמחה רבה.
הטקס רמז, אך לא שיחזר, את קבלת הפנים המקורית של קיבלי בעיר, ונראה כי אטיס לא היה מעורב בו.
28 במרץ: "אינטיום קאיאני" (Initium Caiani), מתפרש לפעמים כחניכה לתוך המיסטריות של המגנה מאטר ואטיס ב, ליד מקדש פריגיאנום ב.
החוקרים חלוקים בשאלה האם סדרת ימי החג כולה הוקמה פחות או יותר תחת קלאודיוס, או שהפסטיבל גדל עם הזמן.
נראה שהאופי הפריגי של הפולחן משך את תשומת הלב של הקיסרים מהשושלת היוליו-קלאודית כביטוי לטענתם בדבר מוצאם הטרויאני.
ייתכן שקלאודיוס קבע את מצוות האבל על מותו של אטיס, לפני שרכש את מלוא משמעותו כאל שקם לתחייה של הלידה מחדש, המבוטא בשמחה על ה"קאנה אינטראט" ועל ידי ההילריה.
הרצף המלא, בכל מקרה, נחשב רשמי בתקופתו של אנטונינוס פיוס (שלט בשנים 138–161), אך בין לוחות השנה הרומיים הקיימים הוא מופיע רק בלוח השנה של פילוקלוס (354 לספירה).
ימי שנה משמעותיים, תחנות ומשתתפים בהגעתה של האלה בשנת 204 לפנה"ס - כולל ספינתה, שנחשבה לחפץ קדוש - אולי סומנו מלכתחילה על ידי טקסים ופסטיבלים קטנים, מקומיים או פרטיים באוסטיה, רומא, והמקדש של ויקטוריה.
סביר להניח שהתבצעו פולחנים לקלאודיה קווינטה, במיוחד בעידן הקיסרי.
נראה שרומא הכניסה לאיקונוגרפיה של קיבלי אצטרובלים ירוקי-עד (אורן או אשוח).
סמלים אלו מבוססים, לפחות בחלקם, על מיתוס "האב הקדמון הטרויאני" של רומא, שבו האלה נתנה לאיניאס את העץ הקדוש שלה לבניית ספינות.
האצטרובלים של העצים ירוקי-העד סימלו כנראה את מותו ואת לידתו מחדש של אטיס.
למרות העדויות הארכאולוגיות של פולחן מוקדם לאטיס במחוז פאלאטיום של קיבלי, אף מקור ספרותי או אפיגרפי רומי ששרד לא מזכיר אותו עד גאיוס ולריוס קאטולוס, ששירו מספר 63 ממקם אותו באופן ישיר בתוך המיתולוגיה של מגנה מאטר, כמנהיג האומלל ואב הטיפוס של הכוהנים שלה.
התוכחות של רומא נגד הסירוס והשתתפות אזרחים בפולחן של מגנה מאטר הגבילו הן את מספרם והן את סוגם של כוהניה.
משנות ה-60 של המאה השנייה לספירה, אזרחים שביקשו חניכה למיסטריות היו יכולים להציע אחת משתי צורות הקרבת בעלי חיים עקובה מדם - ולפעמים גם וגם - כתחליפים חוקיים לסירוס עצמי.
ה, הקרבת שור, הקורבן החזק והיקר ביותר בדת הרומית וה שימוש בקורבן נחות יותר, בדרך כלל איל.
עדויות לקדימונים יווניים אפשריים לטאורבוליום בסביבות 150 לפני הספירה התגלו באסיה הקטנה, כולל בפרגמון, ובאיליום (האתר המסורתי של טרויה העתיקה, שחלק מהרומאים הניחו כעיר של אבותיהם הקדמונים שלהם ושל קיבלי).
צורת הטאורבוליום כפי שהוא מתואר על ידי מקורות רומיים מאוחרים יותר התפתחה כנראה עם הזמן, ולא הייתה ייחודית למגנה מאטר, טקס כזה נערך בפוצואולי לכבוד ונוס בשנת 134 לספירה – אבל פולמוס אנטי-פגאני מייצג אותו כשלה.
מחקר מסוים מגדיר את הקריובוליום כטקס של אטיס; אבל כמה לוחות הקדשה מראים את ראשו המעוטר של השור (טאורבוליום) עם איל (קריובוליום), וללא אזכור של אטיס.
בתיאור מאוחר, מלודרמטי ואנטגוניסטי של האפולוגיטיקן הנוצרי , עומד כוהן בבור מתחת לרצפת מרישי עץ ; עוזריו או הכוהנים הזוטרים הורגים שור באמצעות חנית קדושה.
הכוהן מגיח מהבור, שטוף בדם השור, לקול תשואות הצופים הנאספים.
תיאור זה של טאורבוליום כמרחץ דמים הוא, אם הוא מדויק, חריג מנוהג הקורבן הרומי הרגיל; ייתכן שזה לא היה יותר מקורבן שור שבו הדם נאסף בקפידה והוצע כמנחה לאל, יחד עם איברי הרבייה שלו, האשכים.
הטאורבוליום והקריובוליום אינם קשורים לתאריך מסוים או לפסטיבל מסוים, אלא מסתמכים כנראה על אותם עקרונות תאולוגיים כמו מחזור החיים, המוות והלידה מחדש של "השבוע הקדוש" במרץ.
החוגג תפס באופן אישי וסמלי את מקומו של אטיס, וכמוהו הוא מטוהר, מתחדש או, ביציאתו מהבור או הקבר, "נולד מחדש".
האמונה הייתה שהשפעות התחדשות אלו דועכות עם הזמן, אך ניתן היה לחדש אותן על ידי קורבן נוסף.
כמה הקדשות מעבירות את כוח ההתחדשות של הקורבן למי שאינם משתתפים פעילים, כולל קיסרים, המשפחה הקיסרית והמדינה הרומית; חלקם מסמנים "dies natalis" ("יום הולדת" או יום הקמת מקדש) עבור המשתתף או המקבל.
המְקַדֵּשִׁים והמשתתפים יכולים להיות גברים או נשים.
ההוצאה הכספית העצומה של ביצוע הטאורבוליום הבטיחה שהיוזמים שלו היו מהמעמד הגבוה ביותר ברומא, ואפילו המנחה הפחותה של הקריובוליום הייתה מעבר ליכולתם של העניים.
בקרב ההמונים הרומיים, יש עדויות לסגידה פרטית לאטיס, אך למעשה אין אף עדות לחניכה לפולחן של מגנה מאטר.
בתחייה הדתית של התקופה האימפריאלית המאוחרת יותר, היוזמים הבולטים של מגנה מאטר כללו את ה הדתי האדוק, העשיר והמלומד, ; וה- , שהיה פעמיים קונסול; ואולי הקיסר יוליאנוס.
הקדשות טאורבוליום למגנה מאטר נטו להיות נפוצות יותר בפרובינקיות המערביות של האימפריה מאשר במקומות אחרים, על-ידי כתובות (בין היתר) ברומא ובאוסטיה באיטליה, בלוגדונום (ליון בצרפת של ימינו) שבגאליה ובקרתגו באפריקה.
ייתכן ש"אטיס" היה שם או תואר של הכוהנים או המלכים-הכוהנים של קיבלי בפריגיה העתיקה.
רוב המיתוסים על אטיס האל מציגים אותו כמייסד מסדר הכוהנים (ביחיד גאלוס, ברבים ) של קיבלי, אך בתיאורו של סרוויוס, שנכתב בתקופת הקיסרות הרומית, אטיס מסרס מלך כדי להימלט מתשומת הלב המינית הבלתי רצויה שלו, והוא מסורס בתורו על ידי המלך הגוסס.
הכוהנים של קיבלי מצאו את אטיס בבסיס עץ אורן; הוא מת והם קוברים אותו, מסרסים את עצמם לזכרו וחוגגים אותו בטקסיהם לאלה.
תיאור זה עשוי לנסות להסביר את הטבע, המקור והמבנה של התאוקרטיה של פסינוס.
משורר הלניסטי מתייחס לכוהנים של קיבלי בלשון נקבה, כגאלאי (Gallai).
המשורר הרומי קאטולוס מתייחס לאטיס בלשון זכר עד לסירוסו, ובנקבה לאחר מכן.
מקורות רומיים שונים מתייחסים לגאלי כמגדר אמצעי או שלישי (medium genus או tertium sexus).
סירוס מרצון של הגאלי בשירות האלה נחשבה כפעולה שהעניקה להם כוחות להתנבא.
, אתר המקדש שממנו הובא פסל המגנה מאטר לרומא, הייתה תאוקרטיה שייתכן כי הגאלי הבכיר שלה מונה באמצעות צורה כלשהי של אימוץ, כדי להבטיח ירושה "שושלתית".
הגאלוס הבכיר ביותר היה ידוע בשם "אטיס", והזוטר שלו בשם "באטאקס".
הגאלי מפסינוס היו בעלי השפעה פוליטית; בשנת 189 לפני הספירה, הם חזו או התפללו לניצחון הרומאי במלחמה הקרבה של רומא נגד הגלטים.
בשנה שלאחר מכן, אולי בתגובה למחווה זו של רצון טוב, הסנאט הרומי הכיר רשמית באיליום כמשכן האבות הקדמונים של העם הרומי, והעניק להם טריטוריה נוספת ופטור ממיסים.
בשנת 103, ערך באטאקס מסע לרומא ונאם בסנאט, או למען בקשת פיצוי בשל חילול הקודש שבוצע במקדשו, או כדי לנבא הצלחה צבאית רומית נוספת.
הוא תואר כדמות יוצאת דופן, עם "לבוש צבעוני וכיסוי ראש, כמו כתר, עם אסוציאציות מלכותיות שלא היו רצויות לרומאים".
ובכל זאת הסנאט תמך בו; וכאשר טריבון פלבאי שהתנגד באלימות לזכותו לנאום בפני הסנאט מת מקדחת (או, בתרחיש החלופי, כשהגיע הניצחון הרומי המצופה) נראה כי הוכח כוחה של המגנה מאטר.
ברומא היו הגאלי והפולחן שלהם תחת הסמכות העליונה של כוהני הפונטיפקס, אשר נבחרו בדרך כלל מהאזרחים העשירים ביותר ברומא.
הגאלי עצמם, אף שיובאו כדי לשרת את עבודתם היומיומית של פולחן האלה שלהם למען רומא, ייצגו היפוך של מסורות כוהניות רומיות שבהן הכוהנים הבכירים היו אזרחים, שהיה צפוי מהם להקים משפחות והיו אחראים אישית להוצאות השוטפות של המקדשים, העוזרים, הפולחנים והפסטיבלים שלהם.
כסריסים, חסרי יכולת רבייה, נאסרה על הגאלי אזרחות רומית וזכויות ירושה; כמו עמיתיהם במזרח, הם היו טכנית מנדיקנטים שלמחייתם היו תלויים בנדיבות אדוקה של אחרים.
במשך כמה ימים בשנה, בתקופת המגאלסיה, החוקים של קיבלי אפשרו להם לעזוב את המגורים שלהם, הממוקמים בתוך מתחם המקדשים של האלה, ולשוטט ברחובות כדי לקבץ נדבות.
הם היו אאוטסיידרים, מסומנים כגאלי על ידי סמליהם, לבושם והתנהגותם הנשית הידועה לשמצה, אבל ככוהנים של פולחן ממלכתי, הם היו קדושים וחסינים מפגיעה.
מלכתחילה הרומאים היו מוקסמים מהם והם היו מושא לבוז, אבל גם ליראה דתית.
אף רומאי, אפילו לא עבד, לא יכול היה לסרס את עצמו "לכבוד האלה" ללא עונש; בשנת 101 לפני הספירה, עבד שעשה זאת הוגלה.
אוגוסטוס בחר כוהנים מקרב העבדים המשוחררים שלו כדי לפקח על הפולחן של מגנה מאטר, והביא אותו תחת שליטה אימפריאלית.
קלאודיוס הקים את משרד הכוהנים הבכיר של ה, שלא היה סריס והחזיק באזרחות רומית מלאה.
הנסיבות החוקיות מבחינה דתית לסירוס עצמי של גאלוס נותרו לא ברורות; ייתכן שחלקם ביצעו את הפעולה ב-"Dies Sanguinis" ("יום הדם") בפסטיבל חודש מרץ של קיבלי ואטיס.
פליניוס הזקן מתאר את ההליך כבטוח יחסית, אך לא ידוע באיזה שלב בקריירה שלהם ביצעו אותו הגאלי, או בדיוק מה הוסר, או אפילו אם כל גאלוס ביצע אותו.
כמה גאלי התמסרו לאלה שלהם במשך רוב חייהם, שמרו על קשרים עם קרובי משפחה ושותפים לאורך כל הדרך, ובסופו של דבר פרשו מהשירות.
גאלי נשארו נוכחים בערים רומיות גם בתקופה הנוצרית של האימפריה.
כמה עשורים לאחר שהנצרות הפכה לדת האימפריאלית היחידה, ראה אוגוסטינוס את הגאלי "צועדים בכיכרות וברחובות קרתגו, עם שיער משוח בשמן ופנים מפודרות, איברים רפויים והליכה נשית, ותובעים אפילו מבעלי המקצוע את האמצעים להמשיך לחיות בהם בחרפה".
המקדש המוקדם ביותר הידוע לקיבלי בעולם היווני הוא באי כיוס, המתוארכת למאה השישית או החמישית המוקדמת לפני הספירה.
ביוונית, מקדש לקיבלי נקרא לעיתים קרובות "" (ברבים "מטרוא").
כמה מטרוא הוקמו בערים יווניות מהמאה החמישית לפני הספירה ואילך.
המטרון באתונה הוקם בתחילת המאה החמישית לפני הספירה בצד המערבי של האגורה האתונאית, ליד ה (מועצת העיר).
זה היה בניין מלבני עם שלושה חדרים ומזבח בחזיתו.
הוא נהרס במהלך חורבן העיר על ידי הפרסים בשנת 480 לפנה"ס, אך תוקן בסביבות 460 לפנה"ס.
הפולחן השתלב באופן נרחב בחיים האזרחיים; המטרון שימש כארכיון המדינה וקיבלי הייתה אחת מארבעת האלים העיקריים, להם הקריבו חברי מועצה מכהנים, יחד עם זאוס, אתנה ואפולו.
בבניין זה נמצא הפסל המשפיע ביותר של קיבלי על כס המלוכה מהמאה החמישית לפני הספירה, מאת אגורקריטוס.
הבניין נבנה מחדש בסביבות 150 לפני הספירה, עם חדרים נפרדים לפולחן ואחסון ארכיון, והוא נשאר בשימוש עד העת העתיקה המאוחרת.
מטרון שני בפרבר אגרה האתונאי היה קשור ל.
בסוף המאה החמישית לפני הספירה, הוקם מטרון באולימפיה.
זה היה מקדש קטן בסגנון הקסאסטיל (שישה עמודים בפורטיקו), השלישי שנבנה במקום אחרי הראיון הארכאי ומקדש זאוס מאמצע המאה החמישית.
בתקופה הרומית הוא שימש לפולחן הקיסר.
במאה הרביעית, מטרוא נוספים ודאיים היו בסמירנה וב, שם שימשו גם כארכיון המדינה, כמו באתונה.
המקדש של מגנה מאטר ניצב גבוה על מדרון גבעת הפאלאטיום, משקיף על עמק של הקירקוס מקסימוס ופונה למקדש קרס על מורדות גבעת אוונטינו.
ניתן היה להגיע אליו דרך גרם מדרגות ארוך כלפי מעלה מאזור שטוח מלמטה המכונה הפרוסניום, שם התבצעו פעילויות הפסטיבל והמחזות של האלה.
בראש המדרגות ניצב פסל של האלה עונדת כתר מוראלי, ואליה נלווים אריות.
המזבח שלה ניצב בבסיס המדרגות, בקצה הפרוסניום.
המקדש הראשון ניזוק בשריפה בשנת 111 לפני הספירה, ותוקן או נבנה מחדש.
הוא נשרף בתחילת העידן הקיסרי, ושוחזר על ידי אוגוסטוס קיסר; הוא נשרף שוב זמן קצר לאחר מכן, ואוגוסטוס בנה אותו מחדש בסגנון מפואר יותר; תבליט Ara Pietatis מראה את הגמלון שלו.
האלה מיוצגת על ידי כס המלכות הריק וכתר, ולצידם שתי דמויות של אטיס רוכנים על טימפנון; ועל ידי שני אריות שאוכלים מקערות, כאילו מאולפים על ידי נוכחותה הבלתי נראית.