tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מיני הגנציאנה נפוצים בכל האזורים האלפיניים בעולם ומתאפיינים בפריחה בשלל צבעים: כחול, לבן, צהוב ואפילו אדום (הרי אמריקה הדרומית).
המינים הגדלים בחצי הכדור הצפוני ובמיוחד בהרי אירופה מצטיינים בפריחה כחולה שופעת.
ישנם מינים המצויים גם בהרים ההודו-סיניים, הרי צפון אפריקה (מרוקו - Gentiana Verna) ובהרי דרום-מערב אסיה כולל הרי המזרח התיכון: טורקיה, איראן, סוריה עיראק ואפגניסטן.
למרות הקושי הרב בגידולו התרבותי, מספר מינים מצאו את מקומם בגידול תרבותי במיוחד בגינות מסלעים: Gentiana Acualis ו-Gentiana Verna, כאשר המין Gentiana Acualis מצטיין בעמידות ליובש.
הצמח משמש גם מקור לתרופות שונות, ובמיוחד המין Gentiana Lutea.
גנריך סאולוביץ אלטשולר היה הוגה דעות, מדען, ממציא, מהנדס, סופר מדע בדיוני ועיתונאי יהודי יליד ברית המועצות, ממציא תאוריית החשיבה ההמצאתית, המכונה "טריז" (TRIZ), ותאוריות נוספות, כמו TRTS – תיאורית התפתחות מערכות טכנולוגיות, TRTL – תיאורית התפתחות אישיות יצירתית, ו-OTSM – התאוריה הכללית לחשיבה עוצמתית-יצירתית.
כתב כעשרים ספרים, אשר נמכרו ביחד בכמיליון עותקים, בעיקר בברית המועצות, בעיקר בשנות השבעים ומעל 400 מאמרים.
אלטשולר נולד בעיר טשקנט שבאוזבקיסטן, ברית המועצות ב-15 באוקטובר 1926. הוריו היו שניהם עיתונאים יהודים, ילידי באקו, אזרבייג'ן.
אביו, שאול אלטשולר היה אף אחד מצוות העורכים של עיתון אזרי בשם Zarya Vostoka.
ב-1931 חזרה המשפחה לבאקו ובה חי אלטשולר מאז ועד 1990. הוא סיים את בית הספר התיכון של הצי הסובייטי, בהצטיינות והתקבל למכון הגבוה ללימודי טכנולוגיה (תעשייה) של אזרבייג'ן.
את תעודת ההמצאה הראשונה קיבל בגיל 17. התנדב לצבא הסובייטי בפברואר 1944, תוך לימודי שנה ראשונה בפקולטה לציוד מכני לתכנון עיבוד נפט, ולאחר מכן למד בבית הספר הצבאי ללימודי טייס שברוסתווי, גאורגיה ושירת כטייס אך לא הספיק להילחם בטרם הסתיימה מלחמת העולם השנייה.
בתום המלחמה נשלח להמשך שירותו הצבאי לעיר באקו, שם הוצב כמפקח על החדשנות (קידום המצאות, חידושים וכו') בצי של הים הכספי וכמפקד חוליה במחלקה לריגול כימי מס' 11513.
בשנת 1948 כתב אלטשולר מכתב לסטלין, יחד עם חברו .
המכתב היה עב כרס ולקח לשניים כחצי שנה לנסחו, אולם כל הזהירות הייתה לחינם, כיוון שהמכתב העביר ביקורת נוקבת על מצב החדשנות בברית המועצות.
ב־20 ביולי 1950 נעצר על ידי השלטונות הסובייטים, יחד עם שותפו למכתב שפירו, וללא משפט נגזרו עליו 25 שנות מאסר ב"גולאג", ליד העיר וורקוטא (מספר אסיר 1־צ'־502).
בתקופת מאסרו נפטר תחילה אביו ושלוש שנים אחרי תחילת המאסר, ומשקיבלה סירוב לבקשת החנינה שהגישה עבורו, התאבדה גם אמו.
ב־22 באוקטובר 1954, כשנה לאחר מות סטלין קיבל אלטשולר חנינה, השתחרר וחזר להתגורר בבאקו.
עד מעצרו ב-1950 מספר המצאותיו עלה על 10. ההמצאה המשמעותית ביותר הייתה מדי אמודאי, המגנים מפני גז ואיבודי חום.
במשך כעשר השנים הראשונות שלאחר שחרורו מהכלא עבד אלטשולר כעיתונאי, בין השאר בעיתונים "העובד של בקו" (Bakinskiy Rabochiy) ו"מגדל", כפקיד פטנטים וכממציא.
בתקופה זו, ב-1956 נישא לוולנטינה ז'וראבליובה (Валентина Журавлева ,1933–2004) ואז החל גם לכתוב, לעיתים קרובות ביחד עימה, ספורים וספרי מדע בדיוני.
החל מאמצע שנות השישים ועד ראשית שנות השבעים התפרנס רק מכתיבה ספרותית זו.
בערך בתחילת שנות השבעים תפשה המצאת ה-TRIZ תאוצה בברית המועצות ומאז ועד פטירתו הוא עסק בעיקר בה, כתיבת מאמרים וספרים על התאוריה, פיתוחה, הוראתה לרבים ממהנדסי ארצו ועוד.
בספטמבר 1990, עקב חוסר הביטחון של תקופת התפרקותה של ברית המועצות, עזב אלטשולר את באקו ומאז ועד פטירתו ב-1998 חי בעיר פטרוזבודסק שבקרליה הרוסית.
החל מתקופה זו בערך, החלה גם תאוריית ה-TRIZ שלו להתפשט בארצות הברית, יפן ומדינות מערביות אחרות.
בנו היחיד, יבגני נפטר עוד בחיי האב והותיר אחריו בת, יונה קומרצ'בה, נכדתו היחידה של אלטשולר ובעלת הזכויות על כל יצירותיו והמצאותיו.
TRIZ הם ראשי התיבות של השם הרוסי של "התאוריה של פתרון בעיות בדרך יצירתית" (Teoriya Resheniya Izobreatatelskikh Zadach).
הנחת היסוד המרכזית של TRIZ ושל ממשיכותיה כמו TRTS ועוד, היא, שמערכות טכנולוגיות מתפתחות לפי חוקים מסוימים, אותם ניתן לגלות וללמוד על מנת לפתור בעיות המצאתיות מסוגים שונים.
את הרעיון של TRIZ פרסם אלטשולר לראשונה בשנת 1956, במאמר שכתב יחד עם עמיתו רפאל שפירו, "אודות פסיכולוגיה של יצירתיות בהמצאות".
בהמשך הדרך הוא שרטט גם קווים כלליים ל-OTSM - התאוריה הכללית לחשיבה עוצמתית-יצירתית.
בשנים 1957–1959 הוא עבד במשרד השיכון של אזרבייג'ן, ושם גם העביר את הסמינר הראשון שלו ב-TRIZ.
את ספרו הראשון, "איך ללמוד להמציא", שנסב גם הוא על TRIZ פרסם ב-1961.
התאוריה הפכה פופולרית מאוד בברית המועצות של שנות השבעים, עשרות מאמרים וספרים נכתבו עליה ומהנדסים סובייטים רבים נהגו להשתמש בה.
החל משנות התשעים ואילך הוכרה התאוריה גם במערב, בעיקר בארצות הברית וביפן.
בין החברות המערביות הגדולות שהשתמשו בשיטה זו לפתרון בעיות שונות נמצאות: "קודאק", "נורטל", "נשיונל סמיקונדקטור", "בואינג", "ג'ונסון אנד ג'ונסון", "פורד" DaimlerChrysler, ונאס"א.
בשנת 1958, כשנתיים לאחר נישואיו לוולנטינה ז'וראבליובה (Valentina Zhuravlyova), סופרת בזכות עצמה, החל אלטשולר לכתוב גם מדע בדיוני, כשפרסם את סיפורו "איקרוס ודדאלוס" (Икар и Дедал) תחת שם העט ג.
עד ראשית שנות השבעים והצלחתה של ה-TRIZ הייתה כתיבת המדע הבדיוני מקור פרנסתו העיקרי.
רבים מסיפוריו וספריו נכתבו בשיתוף עם אשתו ז'ורבליובה, ולעיתים קרובות נהגו השניים לתת את הקרדיט לכתיבה רק לז'ורבליובה הלא יהודייה, עקב התגובות האנטישמיות שספג אלטשולר עצמו, כשפרסם את סיפוריו לבדו.
בשנת 1962 יצא לאור בעברית, בהוצאת "ינשוף", אחד מספריו הראשונים, "מסע בין כוכבים", אשר תורגם על ידי אסתר זמירי.
גֶּנְרוֹ (ביפנית: 元老) היה תואר לא רשמי שקיבלו מספר מדינאים יפנים ותיקים, ששימשו יועצים לא רשמיים לקיסר יפן, במהלך תקופות מייג'י, טאישו ושווה.
מקורותיו של מוסד הגנרו נעוצים במועצת הזקנים המסורתית (רוג'ו), שהייתה פעילה בתקופת אדו; עם זאת, המונח גנרו הופיע לראשונה רק ב-1892. לאחר רסטורציית מייג'י, בחר הקיסר מוצוהיטו במספר מנהיגים מצטיינים, וביקש מהם להיות יועציו.
מלבד סיונג'י קינמוצ'י, כל חברי הגנרו באו ממשפחות סמוראים ממעמד בינוני או זוטר, ארבעה באו מהאן סצומה וארבעה מהאן צ'ושו, שתי נחלות שמילאו תפקיד מרכזי בהדחת השוגון במלחמת בושין.
הגנרו היו בוחרים ראש ממשלה ומגישים את הצעתם לקיסר, לאישורו.
כל שבעת הגנרו הראשונים היו חברים בסאנגי (参議), מועצה קיסרית שפעלה עד 1885. לעיתים מכונים חברי הגנרו "אוליגרכיית מייג'י," אף על פי שלא כל חברי האוליגרכיה היו חברים בגנרו.
המוסד סיים את דרכו ב-1940, עם מותו של הגנרו האחרון סינוג'י קינמוצ'י.
שם 1 איטו הירובומי 2 קורודה קיוטאקה 3 איוואו אויאמה 4 אינואואה קאורו 5 סאיגו צוגומיצ'י 6 מצוקטה מאסיושי 7 יאמגאטה אריטומו 8 קאצורה טרו 9 סיונג'י קינמוצ'י
גנרטור תרמואלקטרי הוא מחולל חשמל, המשמש, בין השאר, משימות חלל ארוכות שנים.
עקרון הפעולה שלו מבוסס על העובדה שיסוד רדיואקטיבי, כמו פלוטוניום, הוא יסוד לא יציב, אשר דועך ובסופו של תהליך הדעיכה, הוא הופך לאיזוטופ יציב של עופרת.
תהליך הדעיכה הזה מייצר גם חום רב.
במחולל התרמואלקטרי משתמשים באפקט סיבק (צורה של האפקט התרמו-אלקטרי) כדי לנצל את החום לייצור חשמל.
בארצות הברית, המחוללים הללו הם בדרך כלל מטיפוס SNAP והם שימשו במשימות חלל שונות.
המחולל בנוי ממכל עמיד המכיל בתוכו את החומר הרדיואקטיבי.
צמדים תרמיים ממוקמים בקירות המכל והם מחוברים למקרן חום.
החום המיוצר על ידי דעיכת החומר הרדיואקטיבי, זורם דרך הצמדים התרמיים אל מקרני החום, ויוצר תוך כדי כך חשמל.
החומר הרדיואקטיבי הוא לרוב פלוטוניום-238 מכיוון שהוא דורש את מינימום עמידות חומר המכל ויש לו את תוחלת החיים הגדולה ביותר.
יש לו זמן מחצית החיים של 87 שנים, כך שהוא מספיק טוב עבור משימות מחקר של מערכת השמש.
עם זאת, הצמדים התרמיים מאבדים מאמינותם והם מקצרים את זמן החיים של גנרטור כזה.
האפשרות להשתמש באנרגיה סולארית מוגבלת בחלל.
הן בגלל מרחק רב מהשמש המוריד את הניצולת עבור חלליות, והן בגלל מעברי יום-לילה, ובלאי של מצברים עבור רוברים על כוכבי לכת שונים (בעיקר על מאדים).
מסיבות אלו רווח השימוש במחולל תרמואלקטרי במשימות חלל שונות, ומהווה פתרון אמין, המספק הספק חשמלי יציב, לאורך זמן ארוך, ובמקרים מסוימים אף לעשרות שנים.
בחללית פיוניר 10 ששוגרה ב-1972, המחולל החזיק 31 שנים.
בחלליות וויאג'ר 1 ווויאג'ר 2 המחולל פועל מאז 1977, אך כנראה שיפסיק לספק אנרגיה מספקת בין 2020 ל-2026.
בסרט להציל את מארק וואטני מוזכר השימוש בגנרטור כזה לשם ניצול החום אותו הוא מפיק .
עם זאת הסצנה איננה חפה מטעויות.
גנריך סליוזברג (רוסית: Генрих Борисович Слиозберг; 1863 מיר – 1937 פריז) היה עורך דין רוסי ופעיל חברתי יהודי.
כשהיה בן פחות משנה עברה משפחתו להתגורר בפולטבה, שם אביו מצא עבודה בתור מלמד.
בילדותו קיבל חינוך יהודי מסורתי בחדר.
בין השנים 1875–1882 למד בגימנסיה מקומית.
ב-1886 סיים לימודים משפטים באוניברסיטת פטרבורג, בין השנים 1886–1888 השתלם באוניברסיטאות של היידלברג, לייפציג וליון.
בשנת 1889 הצליח לעבור בחינה לצורך קבלת תואר שני במשפטים באוניברסיטת פטרבורג.
ב-1893 התקבל סליוזברג למעמד עורכי דין שהותר להם לעבוד בבתי המשפט, אך מבחינה פורמלית נותר הוא בתפקיד עוזר עורך דין במשך 18 שנה עקב חוקי ההגבלה על היהודים משנת 1899. ב-1906 הוזמן על ידי פיוטר סטוליפין לתפקיד יועץ משפטי של משרד הפנים הרוסי.
החל מ-1889, כלומר מאז שנחקקו החוקים המגבילים את זכויות היהודים נהיה סליוזברג לפעיל מאוד בנושא זכויות היהודים באימפריה הרוסית.
הוא חקר את מעמדם החוקי והכלכלי של המתיישבים היהודים ברוסיה.
לאחר פרעות קישינב שימש כנציגם של הנפגעים בתביעות.
היה בין היוזמים הבולטים של הקמת הוועד לעזרת נפגעי הפרעות שהוקם על ידי הוראצי גינצבורג.
לאחר פרוץ המהפכה הוא נאסר וישב זמן מה בכלא, ב-1920 הוא היגר קודם לפינלנד ואחרי זה לצרפת.
בפריז הוא היה ראש קהילת יהודים רוסים.
הוא היה עד במשפט בברן בשנת 1934 שהתנהל ביוזמת הקהילה היהודית המקומית כנגד כוונת הנאצים המקומיים להוציא לאור את הפרוטוקולים של זקני ציון.
גננת או גַּנָּן הוא אדם העוסק בהוראה במסגרת גן ילדים, ואחראי על הלמידה של תלמידיו, כחלק מתהליך החינוך.
בגני הילדים כולל צוות הגננות לרוב שני סוגי בעלי תפקידים:
גננת אם / מנהלת גן - גננת הנמצאת בגן ברוב ימות השבוע.
גננת משלימה - גננת שמחליפה באופן קבוע בימי השבוע את גננת האם, לעיתים יום אחד בשבוע ולעיתים יומיים.
בנוסף פועלים בגן הילדים בעלי תפקידים נוספים שאינם גננות, כגון סייעת לגננת וסייעת משלימה.
גננת שילוב או גננת שי"ח היא גננת בעלת הכשרה בחינוך מיוחד העובדת עם ילדים מתקשים הלומדים במסגרת גנים רגילים, בשיתוף עם גננת האם של הגן.
היא עובדת במספר גני ילדים, כאשר בכל אחד מהם היא עובדת עם ילד בודד או עם קבוצה.
על מנת לקבל סיוע של גננת שילוב, יש צורך לעבור ועדת שילוב.
הגננת מעורבת בתהליכים התומכים בהתפתחות ולמידה.
תהליכים אלו הם ממאפייני הגיל הרך ומתקיימים באינטראקציות שונות של הילד.
ההתפתחות החברתית והחיברות של הילד.
הגננת, יחד עם דמויות מטפלות אחרות כמו שמרטף או או-פר מהווה מקור שני לקשרים משמעותיים עם אנשים בוגרים עבור הילד.
בהתאם לרפורמת "אופק חדש" למערכת החינוך בישראל, נדרש תואר ראשון B.Ed או B.A ובנוסף להיות מתמחה.
במוסדות ההכשרה בישראל קיימים שני מסלולים עיקריים: גננות בגיל הרך (לידה עד גיל 6), וגננות/מורות בגיל הרך (גן, כיתות א'-ב').
הסבת אקדמאים לחינוך או הרחבת הסמכה - במכללות להוראה, קיים מסלול הסבה לאקדמאים מתחומים שונים אשר מעוניינים לעסוק בחינוך ולמורים מתחומים שונים המבקשים להרחיב את הסמכתם לשלבי חינוך או תחומי התמחות נוספים.
במסגרת מסלולים אלו, ניתן להשלים לימודי הוראה וחינוך תוך התייחסות ללימודיו הקודמים של הסטודנט/ית, ולקבל בסיום חובותיו הלימודיים תעודת הוראה עם התמחות בגיל הרך.
לאחר השלמת לימודי הוראה באחת מהמכללות המוכרות, נדרשת הגננת המוסמכת לעבור שנת סטאז' במשרד החינוך (בגנים רשמיים, או בגנים מוכרים שאינם רשמיים), שנה זו מוקדשת לליווי תוך הדרכה ופיקוח מוגברים.
בשנה זו מקבלת הגננת הצעירה גננת ותיקה המלווה וחונכת אותה לאורך השנה.
הליווי כולל מפגשים בתדירות קבועה בהם מועלים קשיים וצרכים של הגננת המתמחה, בנוסף מתקיים הליך הדרכתי על ידי מדריכה כוללת בגני הילדים המלווה את הגננת לקראת ביקורי המפקחת ובהכנת תכנים לימודים ותוכניות שונות.
הדרכה זו מתקיימת במסגרת המכללה בה למדה הסטודנטית, או מכללה אחרת לחינוך באזור בו בחרה לעבוד (למשל, אם עובדת במחוז מרוחק מהמכללה המקורית בה למדה).
שנת הסטאז' ייחודית למשרד החינוך ואינה נדרשת בעבודה בבעלות פרטית (מחוץ למשרד החינוך).
בעבר הוכרו התעודות הבאות על ידי משרד החינוך לצורך קבלת רישיון הוראה:
גננת מוסמכת - עוברת קורס מקצועי בסיסי שבסיומו מקבלת תעודת הוראה של "גננת מוסמכת" המאפשרת חינוך לגיל הרך מגיל לידה ועד שש שנים.
גננת בכירה - היא גננת מוסמכת שביצעה השתלמויות או הכשרה נוספת שהוכרו לצורך קידום מקצועי לדרגת "בכירה".
לגננות שעשו זאת לפני רפורמת "אופק חדש" נדרשה השלמה לתואר הראשון הרלוונטי.
צוות הגן מורכב לצד הגננות גם מצוות מסייע שכולל סייעות, סייעות משלימות, בנות שירות לאומי ומתנדבים.
גנרטור רדיואיזוטופי תרמואלקטרי הוא מחולל המפיק כוח חשמלי מדעיכה רדיואקטיבית.
במתקנים מסוג זה, החום הנפלט מהחומר הרדיואקטיבי מומר לחשמל דרך אפקט סיבק, בעזרת צמד תרמי.
גנרטורים מסוג זה מסוגלים לספק זרם חשמל יציב לאורך שנים רבות.
הם משמשים כמקור כוח למתקנים בלתי מאוישים, כגון מגדלורים שנבנו בעבר בברית המועצות.
מספר קוצבי לב ישנים כוללים RTG; כיום, מרבית קוצבי הלב משתמשים בסוללת יוני ליתיום.
גנרטורים כאלו מספקים כוח גם למשימות חלל שונות, לרבות לוויינים, גשושיות (בכללן צמד החלליות וויאג'ר וניו הורייזונס) ורוברים (בכללם קיוריוסיטי).
המחולל בנוי ממכל עמיד המכיל בתוכו את החומר הרדיואקטיבי, יסוד רדיואקטיבי, כמו פלוטוניום, הוא יסוד לא יציב, אשר דועך ובסופו של תהליך הדעיכה, הוא הופך לאיזוטופ יציב של עופרת.
תהליך הדעיכה הזה מייצר חום רב.
צמדים תרמיים ממוקמים בקירות המכל והם מחוברים אל תוכנו החם מצידם האחד ולצלעות קירור מצידם השני.
הפרש הטמפרטורות בין הדלק הרדיואקטיבי החם לצלעות הקירור הקרות גורם ליצירת מתח חשמלי בצמד התרמי, שמאפשר זרימת זרם חשמלי וביצוע עבודה.
יש לו זמן מחצית החיים של 88 שנים, כך שהוא מספיק טוב עבור משימות מחקר של מערכת השמש.
מסיבות אלו רווח השימוש במחולל תרמואלקטרי במשימות חלל שונות, ומהווה פתרון אמין המספק הספק חשמלי יציב, לאורך זמן ארוך, ובמקרים מסוימים אף לעשרות שנים.
הגנרטור הרדיואיזוטופי הוא הפתרון המועדף במשימות חלל שצורכות כמה מאות ואט לכל היותר.
בחלליות וויאג'ר 1 ווויאג'ר 2 המחולל פועל מאז 1977, אך נראה שיפסיק לספק אנרגיה מספקת בין 2020 ל-2026.
בסרט להציל את מארק וואטני מוזכר השימוש בגנרטור כזה לשם ניצול החום אותו הוא מפיק.
גנציקלוביר (ganciclovir) היא תרופה אנטי-ויראלית המשמשת לטיפול בווירוסים מסוג HSV, VZV, CMV.
משווק תחת השם המסחרי Cytovene ו-Cymevene ולשימוש מקומי בעין כויטרסרט.
קיימת תצורה לשימוש דרך הפה עם זמינות הביולוגית גבוהה - valganciclovir.
גנציקלוביר קיים בתצורות IV, דרך הפה או ישירות כג'ל למריחה על העין (ophtalmic gel).
גנציקלוביר הוא אנלוג של בסיס הדנ"א 2′-deoxy-guanosine שעובר פוספורילציה על ידי אנזים (phosphotransferase UL97) אשר ספציפי לווירוס ולא נמצא בשאר תאי האדם הלא נגועים.
הצורה האקטיבית של התרופה מעכבת באופן תחרותי את ה-DNA polymerase וגורם להפסקה של שכפול החומר הגנטי של הווירוס.
זמן מחצית החיים (ביולוגיה) של התרופה הוא 4 שעות, אולם כאשר היא נמצאת בתוך התא זמן מחצית החיים מתארך ל-16–24 שעות.
הסילוק של התרופה (clearance) נמצא ביחס ישר לסילוק של הקראטינין ולכן תפקודי הכליות משמעותיים לחולים הנוטלים תרופה זו.
במעבדה, מחוץ לגוף האדם, הראה גנציקלוביר אפקטיביות כנגד: CMV, HSV, VZV, EBV, HHV-6, HHV-8.
תצורת ה-IV הראתה כמעכבת את ההתקדמות של CMV retinitis בחולי איידס וזה אף יותר אפקטיבי כאשר ניתן ביחד עם פוסקרנט.
בנוסף משמש לטיפול ב-CMV colitis, esophagitis, pneumanitis בחולים עם מערכת חיסון מדוכאת.
פרופילקציה כנגד הדבקות ב-CMV בחולים אשר עברו השתלה.
אפשרי לשימוש כנגד וירוסי HSV ו-VZV אולם, acyclovir משמש בדרך כלל לטיפול במצבים אלו.
עמידות נרכשת עם שימוש ממושך.
העמידות הנפוצה ביותר מתפתחת על ידי מוטציה באנזים phosphotransferase UL97 אשר מובילה להפחתה באנזים בצורה הפעילה שלו (triphosphorylated).
עמידות נוספת יכולה להגרם על ידי מוטציה נוספת בשם UL54 ב-DNA polymerase ועמידות זו היא יותר גבוהה ומקנה גם עמידות לתרופות foscarnet ו-cidofovir.
במקרים מסוימים תשקל גם הוספה של CMV hyperimmune globulin.
העמידות הנפוצה ביותר, במיוחד בשימוש IV, היא דיכוי מח העצם (myelosuppression) ויכולה להיווסף על העמידות הנרכשת בשימוש בתרופות zidovudin, azathioprine, mycophenolate, mofetil.
תופעות לוואי נוספות: בחילות, שלשולים, חום, פריחה, כאב ראש, חוסר שינה, ובעיות במערכת העצבים הפריפרלית (peripheral neuropathy).
תופעות לוואי נדירות הם הרעלה של מערכת העצבים המרכזית והרעלת כבד.
אם ניתן ביחד עם probenecid, רמות התרופה (ganciclovir) יכולות לעלות בדם.
אם ניתן ביחד עם didanosine יכולות להעלות את רמות התרופה didanosine.
השם גאנקוצואו נבחר לאנימה מכיוון שתחת השם הזה התפרסם לראשונה הספר "הרוזן ממונטה כריסטו" ביפן בשנת 1904.
הסדרה מתרחשת בעיקר בפריז של המאה ה-51, תקופה בה בני-האדם מתגוררים על הירח ונוסעים בחלל בחופשיות.
למרות היכולת לנוע במכוניות מרחפות, אצילים רבים מעדיפים לרכב על סוסים לשם ספורט ולהילחם בדו-קרב באמצעות חרבות ושריונות, אם כי השריונות הם בסגנון המכה הנפוץ בסדרות אנימה.
ישנו קשר דיפלומטי בין כדור הארץ לבין כוכבי-לכת שכנים.
היקום מחולק לארבעה רבעים, וכדור-הארץ ממוקם ב"חלל המזרחי".
עלילת האנימה ברובה עוקבת אחרי הספר עליו היא מבוססת, אולם היא מתחילה בנקודה אחרת הממוקמת כמה מאות עמודים מתחילת הספר, וגיבורה הוא אלבר דה מורסרף.
הסיפור של הרוזן ממונטה כריסטו נחשף בהדרגה במהלך הסדרה, מה שהופך אותו בעיני צופה חדש, שאינו מכיר את הספר, לאנטגוניסט.
מוסיף לכך מראהו הלא-אנושי של הרוזן, עורו בצבע התכלת.
מי שנוגע בו מרגיש שהוא קר כמו גופה.
השנה היא 5053. שני חברים צעירים בני אצולה - הויקונט אלבר דה מורסרף והברון פראנץ ד'יפנה, המבלים בקרנבל בעיר לונה שעל הירח (מבוסס על הקרנבל ברומא מהספר) פוגשים באציל מסתורי ומרתק, המוכר רק בכינויו "הרוזן ממונטה כריסטו".
האדם המוזר מזמין אותם לארוחת ערב בטענה שהוא רוצה להכיר את כל בני האצולה שבקרבתו, ונותן לאלבר במתנה שעון זהב, עליו כתוב בלטינית: "המוות ידוע מראש.
הוא מזמין אותם למחרת לצפות ממרפסתו בהוצאה להורג פומבית.
אז ניכר עליו שהוא קר וחסר רגישות.
בכך הוא מפחיד את שני הצעירים מאוד.
אלבר ופרנץ מתרחקים מן הרוזן, אך באותו לילה, מפותה אלבר על ידי נערה צעירה, ונחטף על ידי לואיג'י וואמפה, שודד מסוכן ביותר.
הוא דורש כופר עצום מפרנץ בתמורה לשחרור חברו, ולפרנץ לא נותר אלא לפנות אל הרוזן שיעזור לו.
הרוזן נחלץ לעזרתו של אלבר ומציל את חייו.
לאות תודה מבטיח אלבר למונטה כריסטו להציג אותו בפני האליטות החברתיות של פריז.
הרוזן מבטיח שיבוא לפריז, וכשהוא אכן מגיע, אלבר מציג אותו בפני המשפחות המובילות - משפחתו של הגנרל פרננד דה מורסרף, משפחתו של דנגלאר הבנקאי, ומשפחתו של וילפור התובע הכללי.
מאז שהגיע הרוזן לפריז, מתחילים בהדרגתיות לקרות אסונות לשלוש המשפחות.
בבית וילפור מתחילים להירצח אנשים כתוצאה מהרעלות, שערורייה מן העבר של הגנרל דה מורסרף מתפרסמת, וכתוצאה ממנה מבטל דנגלאר את הנישואים המתוכננים בין בתו יוז'יני ואלבר, ומייעד אותה למרקיז מסתורי בשם אנדריאה קוולקנטי.
בביקור שארגן הרוזן ממונטה כריסטו בביתו לשלוש המשפחות החזקות של פריז שהוזכרו קודם, הוא מבקש מכל אורחיו להתחלק לקבוצות ולחפש חדר מסוים באחוזה.
קבוצה הכוללת את אלבר, התובע וילפור והגברת דנגלאר מוצאת את החדר המדובר, ומגלים בו תיבה ישנה.
כשהם פותחים אותה, מתעלפת מאדאם דנגלאר באימה.
פרנץ עובר במקרה בקרבת הרוזן, ושומע את משרתו קורא לו בשם "גנקוטסואו".
פרנץ מחליט לחקור את השם, ומוצא שהמידע אודותיו מסווג ברמה גבוהה.
הוא מגלה כי גנקוטסואו הוא שד עתיק שנכלא לפני 1000 שנים בכלא "מצודת איף" הממוקם הרחק בחלל.
הוא משתכנע עוד יותר כי הרוזן הוא מסוכן ומפציר באלבר להפסיק להיפגש עמו, ומשזה לא מאמין לו, פרנץ ואלבר מנתקים קשר.
שלושת ראשי המשפחות מקבלים הזמנה להלוויה של אדם בשם "אדמונד דנטס", שנחשב כמת מזה שנים רבות.
כשהם מגיעים לכנסייה, הם מוצאים ארון קבורה, פותחים אותו ומגלים את גופתו של אדם ששלח וילפור כדי לחקור אודות הרוזן ממונטה כריסטו.
מכאן מסיקים השלושה שאותו אדמונד דנטס חזר מהמתים, ושכל מה שקורה להם הוא תוצאה של נקמה אכזרית מידיו, נקמה על מעשה שעשו לו בעברם הרחוק.
וילפור מנסה לרצוח את הרוזן ממונטה כריסטו, נעצר ומודח מתפקידו המשפטי.
לפני מעצרו הוא מזהיר את אלבר, שרואה ברוזן חבר, כי הרוזן עוד יהרוס גם אותו.
למרות זאת ולמרות אזהרות שקיבל אלבר גם מפרנץ ידידו ומעוד מכרים שלא לבטוח ברוזן, נענה אלבר להצעה של הרוזן לצאת עמו לטיול פרטי, רק שניהם ביחד, בחללית שלו.
הגנרל דה-מורסרף, אשר רץ לנשיאות, מתמודד עם שמועות המאשימות אותו בעוון פשע מלחמה שביצע כאשר שירת כמצביא על כוכב שכן.
כשחוזר אלבר מהטיול עם הרוזן, הוא מגלה שאביו בצרות צרורות, כאשר הדייהה, שפחתו החוצנית של הרוזן, העידה נגדו מול כל הפרלמנט, שבגד ורצח את אביה הפחה של כוכב הבית שלה, שבשירותו עבד.
הגנרל דה-מורסרף, ששמו האמיתי מתגלה כפרננד מונדגו, מודח מהמועמדות לנשיאות וכבודו אבד.
אלבר מתקשה להאמין כי הרוזן הוא שהכתים את כבוד אביו.
הוא בא אל הרוזן, וזה מתוודה בפניו שאכן יזם את כל המהלכים אשר הובילו להרס שלוש המשפחות, ואף ארגן את חטיפתו של אלבר על הירח, והשתמש בו כדי להגיע לאביו, לדנגלאר ולוילפור.
אלבר הרותח מזעם מאתגר את מונטה כריסטו לדו-קרב.
אלבר מספר על כך לפרנץ, שכעת הוא משלים עמו, ובבוקר שלמחרת מתרחש הקרב.
שני הלוחמים עטויים בשריונות, ניצבים זה מול זה, והרוזן דוקר את יריבו למוות.
כשנחשף יריבו לאחר הקרב, מתגלה כי פרנץ הוא שיצא להילחם במקום אלבר, אחרי שנתן לו כדור שינה בלילה שלפני, ומנע ממנו מלהגיע לקרב.
אלבר מגיע בזמן לראות את חברו הטוב ביותר מת.
הבנקאי דנגלאר נקלע לפשיטת רגל, ולכן הוא מזרז את חתונת בתו למרקיז קוולקנטי, במטרה להחזיר לעצמו את הונו האבוד.
יוז'יני שמסרבת להינשא לקוולקנטי כל-כך מהר לאחר מות פרנץ, מנסה לברוח מהבית, אך קוולקנטי תופס אותה ואונס אותה.
אלבר, שהבין שהוא אוהב את יוז'יני, מחליט להציל אותה ולהבריח אותה מן החתונה.
הוא איבד את תואר האצולה בעקבות המקרה של אביו, ולכן מסתנן לבית דנגלאר לבוש כמשרתת.
באמצע החתונה, פורצת המשטרה לאחוזה, ועוצרת את אנדריאה קוולקנטי באשמת נוכלות והתחזות לאציל.
עכשיו דנגלאר הרוס לגמרי, ובתו ברחה עם אלבר וטסה לבדה לאמריקה ללמוד מוזיקה.
דנגלאר תאב הבצע בורח עם כספיהם של לקוחותיו במטוס שקנה את כל מושביו, ושם להפתעתו פוגש את הרוזן ממונטה כריסטו, שחושף בפניו שהוא אדמונד דנטס, האיש שנגדו קשר דנגלאר קשר, ביחד עם פרננד מונדגו (דה מורסרף) ועוד אדם בשם קדרוס.
אדמונד דנטס לא הורג את דנגלאר, אלא נותן לו "מגע זהב" (כזה שניתן למלך מידאס).
כל דבר שייגע בו יהפוך מייד לזהב, כולל אוכל ושתייה.
דנטס משאיר את דנגלאר לבד במטוס המרחף בחלל ללא טייס, כשסביבו הכל זהב.
הרוזן מגיע לבית-המשפט, שם נערך משפטו של התובע הכללי לשעבר וילפור, המואשם בניסיון הפללה וניסיון לרצח של הרוזן ממונטה כריסטו.
העד המרכזי הוא אנדריאה קוולקנטי, המעיד כי הוא בנם הבלתי-חוקי של הגברת דנגלאר ושל האדון וילפור, אותו ניסו לרצוח מייד לאחר שנולד, וקברו חי בתוך תיבה, בבית שהיום שייך לרוזן ממונטה כריסטו.
וילפור ההמום מחבק את בנו האבוד, ואנדריאה תוקע מזרק בראשו של אביו.
וילפור פוגש בבית-החולים ברוזן ממונטה כריסטו, שחושף גם לפני את זהותו האמיתית, אדמונד דנטס, שמת בכלא וחזר לחיים בתור גנקוטסואו.
הדבר האחרון שמספר גנקוטסואו לוילפור, הוא שהזריקה שקיבל הרעילה את מוחו, ושמוחו יימס כך שיחזור לילדות לשארית חייו.
ביציאה מהמשפט, ממתין אלבר לרוזן ממונטה כריסטו, ודורש ממנו שיספר לו מיהו ומה עומד מאחורי מעשיו.
מונטה כריסטו מספר לאלבר כי פעם נקרא אדמונד דנטס, והיה טייס חלל צעיר ממרסיי שהתארס למרסדס, אמו של אלבר.
עם מות קפטן ספינת החלל, שדנטס היה סגנו, השאיר הקפטן בידיו מכתב סודי, ובקשתו האחרונה של המפקד הייתה שהמכתב יועבר לרשויות.
שמע את השיחה, ותכנן ביחד עם פרננד, שאהב את מרסדס, ששניהם ידווחו לרשויות כי דנטס נושא את המכתב.
באמצע החתונה נלקח דנטס ונעצר.
השופט ששפט אותו היה וילפור.
לאחר שהשתכנע שדנטס חף מפשע, וילפור קרא את המכתב שכלל את רשימת השמות של המעורבים בהתנקשות בנסיך של כוכב שכן, וגילה שגם שמו שלו כתוב בו.
וילפור נתן הוראה לכלוא את דנטס במצודת איף במרחק עצום בחלל.
אדמונד דנטס שלא ידע כלל מה פשעו, חי שנים רבות בכלא, ולא קיבל את האפשרות למות ולהיגאל מיסוריו, ושם מצא אותו השד גנקוטסואו, אשר הציע לו את כוחו וחכמתו, בתמורה לכך שישתלט על גופו ונשמתו.
באותו הזמן, הגנרל פרננד מונדגו שהודח מהתמודדותו לנשיאות, אך עדיין שולט על הצבא, מכריז על משטר צבאי ותופס את השלטון בכוח.
מאשתו מרסדס, שתמיד ידעה שהרוזן הוא אדמונד, נודע לו על גנקוטסואו ועל הנקמה, וזה הרגע שנטרפת עליו דעתו.
פרננד יורה באשתו, ויוצא להתעמת בדו-קרב ראש בראש מול גנקוטסואו.
אלבר וכל המשרתים של הרוזן באים לנסות לעצור את הקרב.
הדייהה קוראת לרוזן להניח את נשקו, ומתוודה שהיא אוהבת אותו.
פרננד מצמיד אקדח לראשה ומאיים להרגה, אבל אז מכוון משרתו של דנטס אקדח לראשו של אלבר.
פרננד נכנע ומבקש מאדמונד רחמים, ושיהרוג אותו ורק לא את בנו.
אדמונד מחייך אל פרננד ואומר לו שאינו רוצה במותו, אלא שיתייסר.
הוא שולף אקדח ויורה לכיוונו של אלבר.
אחד ממשרתיו חוטף במקום אלבר את הכדור ומת.
אלבר נעמד פנים אל פנים אל מול גנקוטסואו, שעכשיו מדבר מתוך דנטס, ואומר לו שרצח הוא רצח, ולא משנה הסיבה.
הוא מחבק את גופו הקר של הרוזן באהבה, וגנקוטסואו הזקוק לשנאה כדי להתקיים, נעלם.
אדמונד עכשיו נראה אנושי מתמיד, אבל אז לבו מתפוצץ במכה אחת, וכל כולו דם.
בקשתו האחרונה, שיזכרו לתמיד את שמו, והשם הוא אדמונד דנטס.
המבנה שהם בתוכו מתחיל להתמוטט, ואלבר הנושא את היידה הפצועה בורח.
אלבר קורא גם לאביו פרננד לברוח, אך פרננד מאשים את עצמו ששאיפותיו הלאומיות שהפכו אותו לגנרל התגלו כשאיפות אגואיסטיות, ושבמרדפו אחרי כוח, הפך לאדם שלא ראוי לחיות.
הוא נשאר מאחור ונקבר גם הוא בתוך ההריסות.
אחרי שכולם עזבו, נשמע קולו של גנקוטסואו, שיישאר ללוות את אדמונד דנטס אל העולם הבא.
היא נבדלת מהאנימה בכך שהיא הרבה יותר אפלה מהאנימה הצבעונית, וגם יותר גרוטסקית, כלומר בעלת תיאורים גרפיים הרבה יותר מוקצנים, כמו עיוותים בפנים של דמויות שמפחדות או נטרפת עליהן דעתן.
המאנגה משנה מספר תרחישים שהיו באנימה, אבל הסיפור הכללי נשאר זהה.
למשל וילפור, שבאנימה הוזרק לו רעל למוח שהחזיר אותו לילדות, מקבל במאנגה סוף הרבה יותר אלים.
המאנגה, כמו האנימה מתחילה אותו הדבר, גם כן בפסטיבל בלונה, אבל במקום לספר את הסיפור פעם נוספת, החליט היוצר מאהירו מאאדה, לענות על סוגיות שהאנימה לא התייחסה אליהן, או נתנה להן הסבר לא מספיק רחב.
קודם כל היא עוקבת אחרי הרוזן, ולא אחרי אלבר כמו שעשתה האנימה.
כבר בתחילתה היא חושפת בפנינו מה היה בכלא "מצודת איף" שם שהה אדמונד דנטס לפני שהפך לגנקוטסואו.
מצודת איף, השוכנת במציאות ובספר ליד מרסיי, שוכנת ב"גנקוטסואו" במיקום מרוחק ולא ידוע במעמקי החלל החיצון.
היא מתקן כליאה אוטומטי, שהאסיר משמש כמנגנון המפעיל אותו.
מכונות כבלו את דנטס ולא אפשרו לו לזוז, או להתאבד, צינור האכלה היה מכניס מזון דל לפיו כדי שלא ימות ברעב וימשיך לסבול.
בשלב מסוים ניסה אדמונד לישון, כדי לא להרגיש את הסבל, אך המכונות החלו לגרום לו כאב רב, ולהעיר אותו כדי שלא יישן.
בסביבות 10 שנים, חי כך עד שנמלט.
כל הדמויות ב"גנקוטסואו - הרוזן ממונטה כריסטו" מבוססות על דמויות בעלות אותם שמות (עם שינויים מטעם ההגייה היפנית) מהספר של דיומא "הרוזן ממונטה כריסטו" עליו מבוססת הסדרה, שנכתב במקור בצרפתית.
כל הדמויות מלבד גנקוטסואו עצמו, שהמציא מאהירו אמאאדה, יוצר הסדרה.
הרוזן ממונטה כריסטו (בצרפתית Le Count de Monte Cristo) - לשעבר אדמונד דנטס, טייס חלל מצטיין (בספר המקורי מלח) שהופלל על ידי שלושה אנשים שחמדו כל אחד משהו אחר שהיה לו (פרננד, דנגלאר וקדרוס), והושלך לכלא לכל חייו על ידי אדם רביעי (וילפור).
במשך כעשור שהה במצודת איף הנוראה, וברח בעזרת כוחו של "גנקוטסואו" אל החופש.
הופיע פתאום בחלל המזרחי, ומשוטט בו חופשי מהחוק ומכל האדם.
מטרתו לנקום בכל אלה שפשעו נגדו, ולהרוס את חייהם.
הוא משתלב היטב בחיים הפריזאים ונכנס לחייהם של אויביו, והורס אותם אט אט.
הרוזן רואה במוות כעונש קל עבור הרשעים.
הוא אדיש כשהוא חוזה במוות, ואין לו בעיה "לשחק" בחייהם של אנשים שגורלותיהם נתונים בידיו.
גנקוטסואו (ביפנית 巌窟王 - מלך המערה) - ישות דמונית החיה בתוך הרוזן ממונטה כריסטו, במקום אדמונד דנטס.
גנקוטסואו הוא הכוח המניע מאחורי הנקמה של אדמונד דנטס באלה שהפלילו אותו.
גנקוטסואו ודנטס נפגשו במצודת איף, וגנקוטסואו הציע לו שישתלט עליו בתמורה לכך שינקום את נקמתו.
בגלל שגנקוטסואו נמצא בגופו, לרוזן יש עור בצבע תכלת, עיניים בצבעים שונים, וכאשר גנקוטסואו נעשה דומיננטי, מופיע על המצח של הרוזן סמל של שתי עיניים שזוהר חזק בצבע ורוד.
כשגנקוטסואו משתלט לגמרי על גוף הרוזן, שלושה זוגות עיניים, כל זוג בצבע אחר, מכסים את כל פניו של הרוזן.
גנקוטסואו הוא הסיבה שהרוזן לא אוכל, אלא בכל ארוחה הוא רק בולע טבלייה של חומר המקיים את השד בגופו.
הוויקונט אלבר דה מורסרף (בצרפתית Viscount Albert de Morcerf) - הדמות הראשית של האנימה, בנו של הגנרל פרננד דה מורסרף.
מאורס ליוז'יני דנגלאר, אך אינו מודה שהוא אוהב אותה עד שאירוסיהם מתבטלים.
הוא פוגש את הרוזן בקרנבל בלונה, ושם מציל אותו הרוזן מידי חוטפים.
גם לחברו הטוב ביותר, פרנץ, הוא אינו מקשיב כשהוא מזהיר אותו שוב ושוב להתרחק מהרוזן.
הברון פרנץ ד'פינה (בצרפתית Baron Franz d'Epinay) - חברו הטוב ביותר של אלבר דה מורסרף.
הכיר את אלבר בלוויה של אביו.
גדל יחד עם אלבר ויוז'יני.
בעל גישה יותר בוגרת משל אלבר.
אין לו בעיה לסכן את חייו למען חברו הטוב, והוא עושה זאת מספר פעמים.
הדייהה טפלנה (Haydée Tebelin) - חוצנית יפהפייה ועדינה, נגנית נבל מחוננת, שהייתה נסיכה בכוכב "יואניניה" (בספר המקורי יוונייה מקונסטנטינופול).
הייתה בתו של הפחה עלי טפלנה, שנבגד ונרצח בידי אדם ששירת בצבאו.
אותו האדם מכר אותה ואת אמה לעבדות.
נקנתה בידי הרוזן ממונטה כריסטו ומפתחת כלפיו רגשות אהבה עמוקים.
היא מנסה להניא אותו מהנקמה שלו, אך יחד עם זאת בוערים בה רגשי הנקמה כלפי האדם שהרס את חייה.
ג'ובאני ברוטצ'יו (Giovanni Bertuccio) - איש שחור, משרת נאמן של הרוזן ויד ימינו.
משמש כמשרת וגם כשומר ראש.
בספר המקורי היה סוכן הבית של הרוזן, ואביו המאמץ של בנדטו, שגדל להיות אנדריאה קוולקנטי.
בטיסטין (Baptistin) - משרת נוסף של הרוזן.
בספר של דיומא, משמש כחדרן בביתו.
באנימה, סייף מעולה, שהרוזן נוהג להתאמן איתו בחרב.
עלי - חוצן, אילם, בעל כוחות מיוחדים כמו טלקינזיס, ריפוי ושליטה בחיות.
לפי הספר הוא היה ערבי שנענש ונכרתה לשונו, והרוזן קנה אותו רק לאחר שנכרתה, כי "תמיד רצה משרת אילם" לדבריו.
הגנרל פרננד דה מורסרף (General Fernand de Morcrerf) - לשעבר פרננד מונדגו.
גנרל צבא פריז הלוטש עיניו אל הנשיאות.
נחשב גיבור, אך למעשה הוא פחדן ויש לו תיבת שרצים מלאה סודות אפלים.
שירת ביואניניה תחת הפחה, אביה של הדייהה, בגד בו ורצח אותו ומכר את הדייהה ואמה לעבדות.
עוד הרבה קודם שירת יחד עם דנגלאר ואדמונד דנטס.
למרות שדנטס החשיב אותו כחברו, הוא התחרה מולו על לבה של מרסדס.
כשאדמונד ניצח גברה קנאתו של פרננד, והוא חבר לדנגלאר כדי שאדמונד ייאסר.
הרוזנת מרסדס דה מורסרף (Mercédès de Morcerf) - נולדה בכפר קטלוני והייתה ארוסתו של אדמונד דנטס.
התחתנה עם פרננד מונדגו בעקבות החדשות בדבר מותו של דנטס.
אמא אוהבת ומגוננת לאלבר, מאוהבת עדיין באדמונד דנטס, וחושדת כי הרוזן ממונטה כריסטו הוא בעצם אהובה האבוד.
הברון ג'וליאן דנגלאר - (Baron Jullian Danglars) - בעבר שירת בספינת חלל עם אדמונד דנטס ופרננד מונדגו.
כיום הבנקאי החזק ביותר בצרפת.
חמדן ותאב בצע מעל לכל, ולא אכפת לו גם אם קרוביו נפגעים מחמדנותו.
רואה בנישואי בתו יוז'יני רק כעוד כלי להגדלת עושרו.
היה חבר טוב של פרננד דה מורסרף, ועזר לו במימון הקמפיין שלו לנשיאות, עד ששמע אודות התקרית של פרננד ביואניניה.
כתוצאה מכך הפסיק לממן אותו, וחזר בו מההחלטה לתת את יד בתו לבנו.
באופן סמלי לחמדנותו, בוחר גנקוטסואו להעניש אותו באמצעות "מגע זהב" עד רגע מותו.
מאדאם ויקטוריה דנגלאר (Madame Victoria de Danglars) - בספר שמה הברונית הרמיין דנגלאר.
אשתו של דנגלאר ואמה של יוז'יני.
יש לה מאהב ששמו לוסיין, ומשפחתה יודעת על כך.
מה שהם לא יודעים שגם וילפור היה המאהב שלה, ושהיא האמא האמיתית של אנדריאה קוולקנטי.
שלא כמו בעלה, יש לה גבולות בקשר למה היא מוכנה לעשות בשביל כסף.
יש לה סוס שמחירו בשוק גבוה מאוד, אך אינה מוכנה למכור אותו.
בעלה לעומת זאת מכר אותו למונטה כריסטו כשהציע לו מספיק כסף.
מדמואזל יוז'ני דנגלאר (Eugénie de Danglars) - בתם של בני הזוג דנגלאר, פסנתרנית מחוננת שחלומה הגדול הוא לנגן רסיטלים באולמות גדולים וחשובים.
חברת ילדות של אלבר ופרנץ, התארסה לאלבר, אך האירוסים בוטלו על ידי אביה.
יוז'יני שונאת את היחס של אביה כלפיה, וטוענת בצדק שיוותר עליה בלי לחשוב פעמיים אם זה ישתלם לו כלכלית.
מאוהבת באלבר, ומודה בכך שכשהיא מנגנת בפסנתר, היא נשמעת הכי טוב כשהיא מנגנת לכבודו.
ע"פ האנימה, כתבה לכבודו את המנגינה של שיר הפתיחה "We Were Lovers".
ג'ראר דה וילפור (Gérard de Villefort) - השופט בעל הסמכות העליונה בפריז.
פסיקותיו ידועות לכל כנוקשות שאין בהן ממידת הרחמים כלפי הנאשמים.
מקפיד שיקראו לו בתואר "התובע הכללי" ותמיד בעל מבט זועף ונחרץ.
מאחורי החזות המחוספסת הזו, מסתתר אדם פאסיבי, שמנסה באופן תמידי להשתחרר מצלו של אביו נוארטייה.
וילפור הוא אלמן שנישא בשנית לאלואיז.
אב לשלושה: ולנטין (מאשתו הראשונה) אדואר (מאלואיז) ובנדטו/אנדריאה קוולקנטי (ילד בלתי חוקי שלו ושל ויקטוריה דנגלאר).
לצורך הגנה עצמית, שפט שלא בצדק את אדמונד דנטס למאסר במצודת איף, על אף שהיה דנטס חף מפשע.
על כן מוחק לו גנקוטסואו את המוח וכולא אותו באופן דומה.
אלואיז דה וילפור (Héloïse de Villefort) - אשתו השנייה של ג'ראר, אמא לאדואר ואמא חורגת לוולנטין.
מקנאה בבתה החורגת, על שהיא יורשת את כל הונם של הורי אמה המנוחה שהיו אצילים, ותירש גם את הונו של חותנה, נוארטייה, כשימות.
אלואיז עצמה איננה אצילה, ולכן לה אין שום רכוש להוריש לבנה היחיד, אדואר.
היא מגלה עניין רב ברעלים, ומגדלת פרחים רעילים רבים בחממה שבחצרה.
הרוזן ממונטה כריסטו נתן לה טבעת עם סיכה רעילה, כפי שהייתה ללוקרציה בורג'ה ובכך נתן לה מוטיבציה להרוג את בני ביתה, כך שבנה יירש את רכושם.
כשבעלה מגלה את מזימתה, הוא מאשפז אותה בבית משוגעים באנימה, או רוצח אותה במאנגה.
בספר המקורי של דיומא, היא מתאבדת.
ולנטין דה וילפור {Valentine de Villefort) - בתו של ג'ראר מנישואיו הראשונים.
מאורסת באופן רשמי לפרנץ, אך לא נראה כי יש להם רגשות אחד כלפי השני חוץ מידידות.
היא מאוהבת במקסימיליאן מורל, שהוא חייל פשוט.
לכן אביה אינו מסכים לאהבתם.
היא פחות מחבבת את אביה, ואוהבת יותר מכל את סבא שלה, נוארטייה המשותק, והיא היחידה שמטפלת בו ודואגת לו.
בגלל שהיא עשירה ויורשת בלעדית של שלושה בעלי הון (הורי אמה שנפטרו וסבה שזמנו לא רב) היא מעוררת את קנאתה של אלואיז, אמה החורגת, ששמה רעל חזק בלימונדה אותה היא שותה ונופלת למשכב.
בפרק האחרון של הסדרה המתרחש 5 שנים אחרי שיא הסיפור, אנו יודעים שהיא שרדה ונישאה למקסימיליאן.
אדואר דה וילפור (Edouard de Villefort) - הבן של ג'ראר ואלואיז דה וילפור.
אמו רצחה את רוב בעלי הירושה בביתם בתקווה שיירש את הון המשפחה, אך נכשלת.
בספר המקורי של דיומא, אמו הרעילה אותו למוות לפני שהתאבדה, אחרי שבעלה גילה את מעשיה.
נוארטייה (Noirtier) - ישיש, אבא של ג'ראר דה וילפור (וילפור שינה את שם משפחתו כדי להתנתק ממנו).
בעברו היה בכיר בממשלת צרפת, אך כיום משותק ואילם.
הוא מתקשר בעזרת עיניו בלבד.
עוצם אותן לומר "כן", וממצמץ בהן כדי לומר "לא".
יחסי שנאה שוררים בינו לבין בנו, אבל נכדתו ולנטין מטפלת בו ומסוגלת להבין את מחשבותיו.
יודע את הסוד של גאנקוטסואו, וחושף אותו בפני פרנץ ד'פינה אחרי שזה מוצא את המפתח למחשבותיו.
מקסימיליאן מורל (Maximilien Morrel) - חייל ביחידת השרירנים של הצבא הצרפתי.
הוא וולנטין דה וילפור מתאהבים זה בזו, וקשה לו לסבול את העובדה שאצילים אינם אוהבים את ארוסותיהם, אלא מתחתנים עמן רק לצורכי חיזוק קשרי הוריהם.
פרנץ מוכן לוותר למענו על ולנטין, אך וילפור האב מסרב לכך.
כשמתגלה שיש מרעיל בבית וילפור, וכשולנטין נפגעת, מחליט מקסימיליאן להבריחה מביתה בעזרתו של שטו-רנו, ולהביאה למרסיי, שם יטפל בה ויינשא לה.
בספר המקורי של אלכסנדר דיומא, מורל הוא הבן של בעל האוניות שהעסיק את אדמונד דנטס לפני כליאתו, ולכן רואה הרוזן במקסימיליאן כמו בן.
למען אושרו הוא עושה מאמצים להציל את וולנטין ממוות.
הוא מביים את מותה, וכולם מתאבלים עליה כולל מקסימיליאן, שרוצה לסיים את חייו.
הרוזן מניא אותו מלעשות זאת ומבטיח לו שייתן לו סיבה לחיות.
בסוף הספר מביא הרוזן את וולנטין ואת מקסימיליאן לאי מונטה כריסטו, מאחד ביניהם, ואז עוזב ומשאיר להם מכתב בו הוא מוריש להם את כל הונו העצום.
רוברט בושמפ (Robert Beauchamp) - עיתונאי רכילות נחשב מאוד בפריז.
מנסה לראיין את הרוזן ממונטה כריסטו, אך מגלה שכשהוא מקליט אותו, קולו נמחק מן ההקלטה, וכשהוא מצלם אותו, דמותו מעורפלת בתמונות.
קדרוס משכנע אותו לפרסם את הסיפור שסיבך את הגנרל מורסרף.
לוסיין דבר'ה (Lucien Debray) - חבר של אלבר.
מזכיר בכיר בממשלת צרפת, המספק לפרנץ גישה לאגפים המסווגים של הספרייה הממשלתית, וכך הוא מקבל מושג אודות השם "גנקוטסואו".
ראול דה שטו-רנו (Raoul de Château-Renaud) - חבר משותף של אלבר ומקסימיליאן מורל.
מקסימיליאן הציל את חייו במהלך שירותם הצבאי.
שטו-רנו אוהב מכוניות ועוזר למקסימיליאן להבריח את ולנטין מביתה, לאחר שמתברר לכולם שחייה בסכנה כל עוד היא בבית.
פפו (Peppo) - נערה צעירה העובדת אצל לואיג'י ומפה בלונה.
מפתה את אלבר ומובילה אותו אל לואיג'י ומפה מחד, ומנסה מאידך להגן עליו כשרוצים השודדים להרוג אותו.
אלבר מתאהב בפפו, עד שכשהרוזן משחרר אותו, הוא מספר לו שהיא הייתה פעם גבר.
בשלב מאוחר יותר היא מגיעה לעבוד כמשרתת בבית מורסרף, ומכרכרת סביב אלבר.
בעצם היא נשלחה בידי ומפה לרגל אחרי אלבר, אך היא עדיין מחבבת אותו מאוד.
לואיג'י וואמפה (Luigi Vampa) - השודד הכי מסוכן בלונה (רומא לפי המקור).
המשטרה מארגנת את סיוריה כך שלא תיתקל בו.
חוטף את אלבר דה מורסרף, והרוזן ממונטה כריסטו משחררו מידיו.
אינטליגנט ונראה כל הזמן קורא ספרי פילוסופיה ומצטטם.
בסוף מתגלה שהיה עובד של הרוזן, וחטף את אלבר לפי הוראתו, כדי שירכוש הרוזן את אמונו.
בספר המקורי הוא לוכד גם את דנגלאר, וגובה ממנו פרנק בעבור מנת אוכל.
דנגלאר מביע חרטה על מעשיו, משתחרר מידי ומפה בידי אדמונד דנטס (שחשף לדנגלאר את זהותו) ונמחל.
גספר קדרוס (Gaspard Caderousse) - היה חבר של אדמונד דנטס, דנגלאר ומונדגו, והיה מאלה שקשרו קשר נגד אדמונד, אך שלא כמו שני חבריו שהרוויחו מהעניין, הוא נשאר עני.
הוא סוחט את הגנרל דה מורסרף שיפרסם את דבר העבירה שעשו יחד אם לא "יסתום לו את הפה בזהב" כדבריו.
בספר של דיומא, נאשם בפלילים, נכלא והיה שותפו לתא של אנדריאה קוולקנטי.
שניהם ברחו יחד וקדרוס ניסה לשדוד את ביתו של הרוזן ממונטה כריסטו, ומשנתפס על חם ויצא מהבית, ארב לו אנדריאה ודקר אותו למוות.
בדקותיו האחרונות נחשפו בפניו פניו האמיתיות של הרוזן - אדמונד דנטס.
הסדרה "גנקוטסואו" משתמשת בכמה מאפיינים חדישים בסוגת האנימציה בכלל ובאנימה יפנית בפרט.
כל הסדרה מצוירת ביד, אך נצבעה במחשב.
כדי לצבוע את הבגדים של הדמויות, נעשה לראשונה שימוש בטקסטורות של פוטושופ, מה שגורם גם ליצירת אשליה שהבגדים זזים כשלובשיהם זזים.
נעשה בה שילוב של תלת-ממד ואנימציה יפנית מסורתית.
כל פרט בסדרה צבוע בצורת טקסטורה, ולא בצבע יחיד, כולל שיער של הדמויות.
הדבר מקנה לסדרה צבעים חיים המעצימים את חוויית הצפייה ומושכים את העין.
היות שהסדרה מבוססת על קלאסיקה צרפתית, הפסקול של הסדרה מקנה לה אווירה אירופאית, וזה בא לידי ביטוי בכמה אופנים.
בתחילת כל פרק, מוצגים קטעים מהפרק הקודם, בליווי קריינות בצרפתית רהוטה, שלמעשה הקריין הוא גנקוטסואו, השוכן בתוך הרוזן ממונה כריסטו, ומספר את אירועי הפרק מהזווית שלו.
את הרוזן הוא מכנה "ידידי", ואת אלבר "הנפש התמימה".
גם בפעמים המעטות שגנקוטסואו מדבר מתוך הרוזן בזמן פרק, הוא מדבר צרפתית ולא יפנית.
הקו המוזיקלי בסדרה מחולק לשני סוגים: אחד הוא רצועות מוזיקה מקוריות שנכתבו עבור הסדרה על ידי המוזיקאי הבריטי ג'ון גא'קס בורנל, והמוזיקאי היפני קסמאצו קוג'י.
הסוג השני הוא יצירות קלאסיות מוכרות שעובדו לסדרה.
לדוגמה יוז'יני, שהיא פסנתרנית, נשמעת מנגנת את יצירתו המפורסמת של שומאן "חלום" ברסיטל שהיא מופיעה בו, ומקדישה אותו לאלבר.
כמו כן קטעים מסימפוניית מנפרד של צ'ייקובסקי מלווים רבות מסצנות המתח והדרמה הכי עוצמתיות בסדרה, כולל בשיאה שבפרק 23.
הסדרה התקבלה בשבחים רבים בין המבקרים.
היא הוכתרה כסדרה הטובה ביותר לשנת 2004, וצוין אודותיה, כי מכל הסיפורים המערביים שעובדו לסדרות אנימה, רק "גנקוטסואו" הצליחה לשמור נאמנה על אופי הספר המקורי, ואף לשדרג אותו בעזרת הווריאציה העתידנית והסוף השונה, שהוא במהותו מותח יותר ומכיל יותר פעולה מהדרך בה בחר דיומא לסיים את ספרו.
גנצ'לרבירלי ספור קולובו (בטורקית: Gençlerbirliği Spor Kulübü) הוא מועדון כדורגל טורקי מהעיר אנקרה.
המועדון משחק בליגת העל הטורקית.
גנריך סמואלוביץ' ליושקוב היה יהודי שהגיע לדרגת גנרל בנ.ק.ו.ד., ארגון הביון והמשטרה החשאית של ברית המועצות בתקופת סטלין.
ערק ליפן ב-1938 ונחשב לעריק הסובייטי הבכיר ביותר.
נולד בשם חנוך לושקוב לשמואל ורחל לושקוב בעיר אודסה, אז בתחומי האימפריה הרוסית.
אביו היה חייט ואמו עקרת בית.
הוא החל את לימודיו בבית ספר ממשלתי בשנת 1908. בהשפעת אחיו, שהיה חבר במחתרת הבולשביקית, הצטרף למפלגה הבולשביקית והשתתף במהפכה הרוסית.
בשנת 1919 עבר הכשרה פוליטית בעיר קייב, בירת אוקראינה, מטעם הרפובליקה העממית של אוקראינה, ששלטה לאחר המהפכה על חלק משטח אוקראינה ותמכה באותה עת בבולשביקים.
בזמן היותו בקייב פרצה מלחמת האזרחים ברוסיה וליושקוב הצטרף לאחת מיחידות הבולשביקים כפעיל פוליטי, במהלך הלחימה נגד כוחות הצבא הלבן של הגנרל אנטון דניקין ונגד כוחות פולניים.
בהמשך נתמנה רשמית לקומיסר פוליטי והוענק לו עיטור הדגל האדום, שהיה העיטור הראשון של הצבא האדום והוענק על אומץ יוצא מגדר הרגיל בשדה הקרב.
בשנת 1920 הצרף ליושקוב לצ'קה, הגלגול הראשון של המשטרה החשאית הסובייטית.
בשורות הצ'קה שירת לושקוב לראשונה בעיר הולדתו אודסה, ולאחר מכן במוסקבה ובאוקראינה.
בראשית שנות השלושים יצא לגרמניה למשימת ריגול תעשייתי במפעל יונקרס לייצור כלי טיס.
משימתו זכתה להוקרתו של סטלין.
בשובו לברית המועצות מילא בשנים 1931 – 1936 תפקיד בכיר במחלקה הפוליטית של מפקדת הנ.ק.ו.ד..
במשפטי מוסקבה, שהיו משפטי ראווה שהתנהלו בשנים 1936 ו-1937 בניצוחו של סטלין ובישרו את תקופת הטיהורים הגדולים, הוביל ליושקוב את חקירתם של זינובייב וקמנייב ונחשב כחוקר קשוח ואכזרי.
לאחר מכן פיקד מטעם הנ.ק.ו.ד על אזור הים השחור וים אזוב, עד שהוחלף על ידי ויקטור אבאקומוב.
ב-31 ביולי 1937 נתמנה ליושקוב לראש הנ.ק.ו.ד בגזרת המזרח הרחוק.
בתפקידו זה הביא למאסרם של בעלי תפקידים בכירים כוסבולד בליצקי , קודמו בתפקיד ושל המרשל וסילי בליוכר, שלבסוף הוצאו להורג.
בפברואר 1938 הורה לו סטלין אישית לבצע טיהור אתני באזור זה.
במהלכו נעצרו באוזבקיסטן כמאתיים וחמישים אלף איש, שבעת אלפים מן העצורים הוצאו להורג ביריות.
הוא גם פיקח על הגלייתם של כמאה שבעים וחמישה אלף קוריאנים ושבעת אלפים סינים שנחשבו כמרגלים פוטנציאלים למען יפן, שהוגלו למרכז אסיה בתנאים בלתי אנושיים.
על פעילותו זו זכה לעיטור מסדר לנין ונתמנה לנציג בסובייט העליון ולחבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית.
בשנת 1938 הועלה ליושקוב לדרגת גנרל.
בחודש יוני של אותה שנה, כאשר גל הטיהורים הגדולים הגיע לשיאו, קיבל ליושקוב פקודה לשוב למוסקבה.
ליושקוב הסיק כי הזימון נועד כדי להביא למאסרו ולהוצאתו להורג, כאחד מיתר נאשמי הטיהורים, והחליט לערוק ליפן.
במטרה להגן על בני משפחתו מן הגורל הצפוי להם בעקבות העריקה, דאג ליושקוב לכך כי אשתו אינה, יהודייה אף היא, ובתו בת האחת עשרה תצאנה מברית המועצות לפולין למטרת טיפול רפואי לבת.
התוכנית נכשלה והאישה והבת נתפסו.
גורל הבת אינו ידוע, אך האישה נכלאה בכלא לוביאנקה, עברה חקירה בעינויים ולבסוף הוצאה להורג.
בני משפחתו האחרים נאסרו גם הם.
אמו ואחיו הוצאו להורג והאחרים נשלחו לגולאגים בסיביר.
ב-13 ביוני 1938 חצה ליושקוב את הגבול ועבר לשטח מנצ'וקוו, שהייתה מדינת חסות יפנית בשטחה של מנצ'וריה הכבושה על ידי היפנים.
הוא מסר ליפנים מידע רב ערך על פריסת כוחות הצבא האדום באזור הגבול, ועל מידת המוכנות הקרבית שלהם.
הוא מסר כי המוראל של הגייסות הסובייטים ירוד וכי אם תבוא התקפה יפנית, המערך הסובייטי יקרוס.
המידע היה מעבר לכל מה שהיפנים יכלו לצפות לו, שהגיע לידיהם מפיו של קצין המשטרה החשאית הסובייטית הבכיר ביותר שערק אי פעם מברית המועצות.
מה גם שהמידע שמסר על ההשפעה השלילית של הטיהורים הגדולים, במהלכם הוצאו להורג קצינים רבים של הכוחות הסובייטיים שהוצבו באזור הגבול, על מוכנותו של הצבא האדום, בא מפיו של אדם שנטל בעצמו חלק בביצוע הטיהורים.
היפנים חפצו לשמור את דבר עריקתו של ליושקוב כסוד מדינה, אך הערך התעמולתי של עריקת קצין סובייטי כה בכיר גבר וב-13 ביולי הם ערכו מסיבת עיתונאים בטוקיו בה הוצג ליושקוב בפני העיתונאים ודחה את טענות הסובייטים כי הוא מתחזה.
ביפן אימץ לעצמו ליושקוב את השם "טושיקזו יאמאגוצ'י" והועסק במטה הכללי של צבא יפן בטוקיו ואף נתן הרבה ראיונות על מהלכי הטרור שהתנהלו אז ברית המועצות.
בהתבסס על המידע שמסר להם ארגנו היפנים מחדש את צבאם במנצ'וריה.
היפנים מסרו את הדו"ח על חקירתו של ליושקוב לידיו של הנספח הצבאי הגרמני.
ריכרד זורגה, המרגל הסובייטי שפעל ביפן, בעת היותו כתב של עיתון גרמני, העביר את תוכן הדו"ח, כפי שנמסר לנספח הצבאי הגרמני, לשולחיו במוסקבה.
בתדריכים שנתן לקציני הצבא הקיסרי היפני הדגיש ליושקוב את עמדתו האנטי–סטליניסטית ואף כינה עצמו כטרוצקיסט.
הוא התנגד לרעיון ליצור משטר חדש ברוסיה שיתבסס על רוסים לבנים - תומכי החזרת מלוכת הצארים, אשר נמלטו מרוסיה עקב המהפכה הרוסית.
למרות זאת הוא הציע למודיעין היפני תוכנית להתנקש בעזרתם בחיי סטלין, שכאיש הנ.ק.ו.ד היה בקיא בסדרי אבטחתו.
בשנת 1939 הוא הוביל קבוצה של רוסים לבנים לקרבת גבול טורקיה–ברית־המועצות, כשמטרתם לחצות את הגבול ולהתנקש בחייו של סטלין, שנפש באותה עת בבית הנופש שלו בעיר סוצ'י שבקווקז.
כשהגיעו לגבול נוכחו כי אנשי משמר הגבול הסובייטי ערוכים בו בכוננות, כנראה עקב מידע שדלף או בשל סוכן שהושתל בקרב אנשי הקבוצה, והתוכנית לא יצאה אל הפועל.
לאחר כניעתה של גרמניה הנאצית במאי 1945 הוצב ליושקוב ב-20 ביולי 1945 לזרוע המודיעין של צבא קוואנטונג, שהיה קבוצת ארמיות של הצבא הקיסרי היפני שפעלו במנצ'וקוו, ושהה שם עד לחודש אוגוסט.
ב-19 באוגוסט, לאחר פלישת ברית המועצות למנצ'וריה נראה ליושקוב לאחרונה בתחנת הרכבת בעיר דאליין ומאז נעלמו עקבותיו.
לפי גרסה אחת הוא נורה למוות על ידי קפטן מהריגול הנגדי היפני ששמו יוטאקה טקאוקה וגופתו נשרפה.
זאת לאחר שליושקוב סירב לדרשת הקצין להתאבד.
המודיעין היפני חשש שאם לושקוב ייפול לידי השירותים החשאיים של ברית המועצות הוא יגלה את סודות היפנים.
לפי גרסה אחרת הוא נתפס בידי הצבא האדום וככל הנראה חוסל.
מאז לא נשמע יותר דבר אודותיו.
גנרל-אוברסט היא דרגה צבאית בכירה שהייתה בשימוש בצבאות גרמניים שונים במהלך המאה ה-20. הדרגה מתורגמת על פי רוב כקולונל-גנרל או גנרל-קולונל (או גנרל-פולקובניק ברוסית, אך דרגה זו בצבאות ברית המועצות ורוסיה אינה מקבילה לגנרל-אוברסט, אלא נמוכה ממנה).
דרגת גנרל-אוברסט הוכנסה לשימוש לראשונה בצבא הפרוסי, והיא הדרגה הגבוהה ביותר בצבא זה שהוענקה בימות שלום.
הדרגה הגבוהה יותר, "גנרל-פלדמרשל", הוענקה בידי המלך בעתות מלחמה בלבד.
הדרגה נוצרה במקור עבור וילהלם, נסיך פרוסיה, משום שבאופן מסורתי לבני משפחת המלוכה הפרוסית נאסר להחזיק בדרגת גנרל-פלדמרשל.
בפועל לגנרל-אוברסט היו אותן סמכויות כמו לגנרל-פלדמרשל.
הדרגה מתחת לגנרל-אוברסט הייתה דרגת גנרל.
פירוש המילה אובר הוא "רב-", כמו רב-סרן או רב-אלוף, לכן גנרל-אוברסט הוא "רב גנרל".
דרגת הגנרל-אוברסט הייתה בשימוש גם בצבא הקיסרות הגרמנית, אולם לצבא האוסטרו-הונגרי הוכנסה רק בשנת 1915. לאחר מלחמת העולם הראשונה נאסרה דרגת הגנרל-פלדמרשל, ודרגת גנרל-אוברסט הייתה הדרגה הגבוהה ביותר ברייכסווהר.
דרגת הגנרל-אוברסט הייתה קיימת גם בוורמאכט ובלופטוואפה (תחת גנרל-פלדמרשל הגבוהה ממנה).
המקבילה שלה באס אס הייתה "אוברסט-גרופנפיהרר", ובקריגסמרינה "גנרל-אדמירל".
הדרגה אינה בשימוש בבונדסוור, שבו הדרגה הגבוהה ביותר היא גנרל.
עם זאת, היא הייתה בשימוש בצבא גרמניה המזרחית, שבו היא הייתה גבוהה מדרגת גנרל-לויטננט, אך נמוכה מדרגות גנרל ארמייה ומרשל גרמניה המזרחית.
גם בצבא רוסיה (כהמשך לצבא ברית המועצות בעבר) דרגת גנרל-פולקובניק נמוכה מדרגות גנרל ארמייה ומרשל הפדרציה הרוסית (או מרשל ברית המועצות) וגבוהה מדרגת גנרל-לייטננט.
לדרגה זו אין מקבילות רבות בצבאות לא-גרמניים.
הדרגה המקבילה פחות או יותר בצבא ארצות הברית היא גנרל הצבא.
בצבא בריטניה אין דרגת ביניים בין גנרל לפילדמרשל, והדרגה הבכירה ביותר בצה"ל, רב-אלוף, מקבילה פחות או יותר ללוטננט גנרל.
בשנת 1915 הונהגה דרגת גנרל-אוברסט בצבא האוסטרו-הונגרי.
הדרגה הייתה שנייה לדרגת גנרל-פלדמרשל.
25 ביוני 1888 – פרידריך הראשון, הדוכס הגדול של באדן (1826–1907), עם דרגה מיוחדת של גנרל-פלדמרשל, המפקח על הצבא
19 בספטמבר 1888 – אלכסנדר אוגוסט וילהלם פון פאפה (1813–1895), עם דרגה מיוחדת של גנרל-פלדמרשל, מפקד יחידות הגבול ומושל ברלין
21 בדצמבר 1889 – קרל אלכסנדר, הדוכס הגדול של סקסוניה-ויימאר-אייזנך (1818–1901)
20 במרץ 1890 – אוטו פון ביסמרק (1815–1898), עם דרגה מיוחדת של גנרל-פלדמרשל, קנצלר גרמניה הראשון
15 בספטמבר 1905 – ברנהרד השלישי, דוכס סקסוניה-מיינינגן (1851–1928), עם דרגה מיוחדת של גנרל-פלדמרשל, המפקח על הצבא
15 בספטמבר 1905 – פרידריך השני, הדוכס הגדול של באדן (1857–1928), עם דרגה מיוחדת של גנרל-פלדמרשל, המפקח על הצבא
13 בספטמבר 1906 – ארנסט רודולף מקס פון דר פלאניץ הזקן (1836–1910), המפקח הכללי של חיל הפרשים
28 בספטמבר 1907 – ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-אלטנבורג (1826–1908), עם דרגה מיוחדת של גנרל-פלדמרשל, המפקח על הצבא
18 בספטמבר 1908 – הנס פון פליסן (1841–1929), עם דרגה מיוחדת של גנרל-פלדמרשל, השליש הכללי של הקיסר וראש המטה הכללי הראשי
4 בספטמבר 1909 – היינריך, נסיך פרוסיה (1862–1929), עם דרגה מיוחדת של גנרל-פלדמרשל, גרוס-אדמירל, המפקח הכללי של הצי
27 בינואר 1911 – גוסטב פון קסל (1846–1918), השליש הכללי של הקיסר, מפקד יחידות הגבול ומושל ברלין
24 בספטמבר 1913 – אלברכט, דוכס וירטמברג (1865–1939), הועלה מאוחר יותר לדרגת גנרל-פלדמרשל בצבא הפרוסי
ואפן אס אס - SS-אוברסט-גרופנפיהרר
אס אס (SS) - אוברסט-גרופנפיהרר
משטרת הסדר (Orpo) - גנרל-אוברסט במשטרה
SS-אוברסט-גרופנפיהרר וגנרל-אוברסט בואפן אס אס:
הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית (גרמניה המזרחית)
בכוחות היבשה ובחיל האוויר של צבא העם הלאומי, וכן במשמר הגבול של גרמניה המזרחית גנרל-אוברסט הייתה הדרגה השלישית בצבא, והיא הייתה מקבילה לדרגת שלושה כוכבים (OF-8) בנאט"ו.
הדרגה המקבילה לדרגת גנרל-אוברסט בפולקסמרינה, הייתה דרגת אדמירל.
גנרל-אדמירל הייתה דרגה ימית, הולנדית, גרמנית, רוסית, פורטוגזית, ספרדית ושוודית.
מקורה ההיסטורי הוא בתואר שניתן למפקדי הצי בכמה מדינות באירופה המודרנית המוקדמת.
הראשון שהחזיק בדרגה זו, היה מאוריץ, נסיך אורנז', שהיה מפקד הצי ההולנדי.
בקריגסמרינה במהלך מלחמת העולם השנייה, גנרל-אדמירל הייתה דרגה בכירה מאדמירל, אך זוטרה מגרוס-אדמירל.
דרגת הגנרל-אדמירל הייתה דרגת אדמירל בת ארבעה כוכבים, שווה ערך לאדמירל מלא בצי הבריטי והאמריקני.
במערכת הדירוג הגרמנית המסורתית עד למלחמת העולם השנייה, אדמירל היה שווה לאדמירל בריטי או אמריקני.
סמל השרוול של הגנרל-אדמירל היה זהה לזו של אדמירל רגיל, שהוא פס עבה מתחת לשלושה פסים רגילים (קולבנרינג בלשון הצי הגרמני).
הגנרל-אדמירל ענד מעוין שלישי על תג הכתף, כדי להבדיל אותו מאדמירלים רגילים.
הדרגה הייתה שווה לדרגת גנרל-אוברסט בוורמאכט ובלופטוואפה.
רשימת האדמירלים שקיבלו דרגה זו בקריגסמרינה:
20 באפריל 1936 – אריך רדר (מאוחר יותר הועלה לדרגת גרוס-אדמירל.
1 באפריל 1939 – קונרד אלברכט
1 בינואר 1940 – אלפרד זאלווכטר
1 בפברואר 1943 – וילהלם מרשל
1 במאי 1945 – הנס-גאורג פון פרידבורג
קרל דניץ קודם לדרגת גרוס-אדמירל, ללא שקיבל קודם לכן את דרגת גנרל-אדמירל.
הגנרל-אדמירל הייתה הדרגה הגבוהה ביותר בצי הקיסרי הרוסי, והייתה שוות ערך לדרגת גנרל-פלדמרשל.
זו הייתה דרגת כבוד בלבד, ובמשך רוב קיומה הוא הוענקה רק לאדם בשירות פעיל, ובדרך כלל ניתנה למפקד הצי, שהיה בדרך כלל צאצא לבית רומנוב.
היו רק תשעה אדמירלים בעלי דרגה זו:
פיודור אלכסייביץ' גולובין (ראש הממשלה הרוסי הראשון) (1700)
אנדריי אוסטרמן (היינריך יוהאן פרידריך אוסטרמן) (1740; פוטר ב-1741)
פאבל פטרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1762)
קונסטנטין ניקולאייביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1831).
אלכסיי אלכסנדרוביץ', הנסיך הגדול של רוסיה (1883).
לאחר נפילת האימפריה הרוסית בשנת 1917 בוטלה הדרגה, אך בהמשך נוצרה הדרגה אדמירל הצי של ברית המועצות, שהייתה מקבילה לדרגת גנרל-אדמירל.
אלמירנטה חנרל היא דרגה בצי הספרדי, הגבוהה מדרגת אדמירל, אך זוטרה לקפיטן חנרל.
אלמירנטה-גנרל הייתה הדרגה העליונה ביותר בצי הפורטוגזי, מבין השנים 1808–1812, ושוב, בין השנים 1892–1910. הדרגה הייתה המקבילה הימית לדרגת מרשל-גנרל של הצבא הפורטוגזי.
הדרגה הונהגה לראשונה בשנת 1808, והוקצתה למפקד חיל הים.
אלמירנטה-גנרל הייתה שוות ערך לדרגת קטיטנו-גנרל דה ארמדה אשר בוטלה בשנת 1796, ותפקידיה עברו למועצת המנהלים של האדמירליות.
דרגה זו ניתנה רק עלאינפנטה פדרו קרלוס דה ברגנסה, ולאחר מותו בשנת 1812 בוטלה הדרגה.
בשנת 1892 הונהגה מחדש דרגת אלמירנטה-גנרל, כדרגה-טקסית גרידא של מלך פורטוגל בתפקידו החוקתי של המפקד העליון של הצי.
בנוסף, כמפקד העליון של הצבא, החזיק המלך גם את דרגת המרשל-גנרל.
מנואל השני, מלך פורטוגל היה האחרון שהחזיק בדרגה זו.
גנרל-אדמירל הוא דרגת האדמירל הגבוהה ביותר שקיימת בצי השוודי, ואשר נוצרה על ידי קרל האחד עשר, מלך שוודיה בשם האדמירל-גנרל.
גוסטב השלישי חידש את הדרגה בשנת 1780, ובאותה שנה הוציא הנחיות לאדמירל-גנרל, אשר היה אחראי מטעם המלך במועצת הצי.
רשימת האדמירלים שקיבלו דרגה זו בצי השוודי:
גנקי הראגוצ'י (ביפנית: 原口 元気; נולד ב-9 במאי 1991) הוא כדורגלן יפני המשחק בעמדות הקשר ההתקפי והחלוץ.
הראגוצ'י, יליד קומאגאיה, שיחק כנער באוראווה רד דיימונדס מליגת העל היפנית, ובשנת 2009 החל לשחק בקביעות בקבוצה הבוגרת.
בשנותיו הראשונות במועדון, הקבוצה הייתה קבוצת מרכז טבלה.
בעונת 2012 סיימו הראגוצ'י ואוראווה במקום השלישי כשהראגוצ'י מבקיע שישה שערים.
בעונת 2013 הראגוצ'י רשם עונת שיא אישית בה הבקיע 11 שערי ליגה, וקבוצתו סיימה שישית.
את עונת 2014 החל הראגוצ'י באוראווה, אך במאי 2014 חתם בהרטה ברלין מהבונדסליגה.
הראגוצ'י הבקיע את שערו הראשון במדי הרטה ברלין באוגוסט 2014 במשחק הגביע הגרמני מול ויקטוריה קלן.
את שערו הראשון בבונדסליגה הבקיע הראגוצ'י מול שאלקה 04 במרץ 2015. את עונת 2014/15 סיימו הרטה ברלין והראגוצ'י במקום ה-15 בבונדסליגה.
בעונת 2015/16 שיחק הראגוצ'י בקביעות והבקיע שני שערי ליגה, כשהוא משתף פעולה בהתקפת הקבוצה עם סלומון קאלו, ודאד איבישביץ' ויוליאן שיבר.
בעונה זו סיימה הרטה ברלין במקום השביעי.
בעונת 2016/17 סיימו הרטה והראגוצ'י במקום השישי בבונדסליגה, כשהראגוצ'י תורם שער אחד.
את עונת 2017/18 החל הראגוצ'י בהרטה ברלין, אך איבד את מקומו בהרכב וערך רק שבע הופעות עד לפגרת החורף.
בפגרה זו, הושאל הראגוצ'י לחצי עונה לפורטונה דיסלדורף מהבונדסליגה השנייה, שהתמודדה על העלייה לבונדסליגה.