tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לתמונות וצילומים של מצלמות דיגיטליות נדרש לעיתים עיבוד נוסף, על מנת להפחית את רעש התמונה הנגרם מחשיפה ארוכה, כולל הפחתת "מסגרת כהה" (וינייטינג, ).
ניתן לחלק את העיבודים הנוספים לשלוש קטגוריות שונות, המכונים גם "פריימי קליברציה":
פריימים חשוכים (Darks) – תמונות שנלקחו עם אותן הגדרות חשיפה בדיוק, פרט לכך שהעדשה מכוסה כך שלא נכנס שום אור לחיישן.
פריימים אלו נועדו למדוד את הרעש התרמי שנוצר בחיישן עקב חשיפה ארוכה ולחסר אותו מהתמונות של האובייקט המצולם.
במצלמות דיגיטליות לא מקוררות יש לצלם תמונות אלו מייד אחרי צילום האובייקט, שכן רמת הרעש משתנה עם הטמפרטורה.
במצלמות אסטרונומיות מקוררות, ניתן לבצע פריימים אלו מבעוד מועד שכן ניתן לקרר אותן מראש לטמפרטורה הרצויה.
פריימים מוטים (Bias) – תמונות שנלקחו עם זמן החשיפה הקצר ביותר שהחיישן יכול לצלם, בעוד העדשה מכוסה.
פריימים אלו נועדו למדוד את הרעש הלבן שקיים בחיישן, כלומר את הרעש שאינו מושפע מטמפרטורה.
פריימים שטוחים (Flats) – תמונות שנלקחו על ידי פיזור אור לבן בצורה אחידה לכל רוחב העדשה בהגדרות חשיפה משתנות, כך שיש "פסגה" באמצע של ההיסטוגרמה.
פריימים אלו נועדו לתקן החשכת פינות (Vignetting) וכן להסיר הפרעות מחלקיקי אבק שנדבקו לעדשה או לחיישן.
פריימים שטוחים חשוכים (Dark Flats) – אלו תמונות שדומות במהותן לפריימים חשוכים, אך זמן החשיפה שלהם תואם לפריימים השטוחים.
פריימים שטוחים חשוכים נלקחים במקום פריימים מוטים במקרים בהם חיישן המצלמה סובל מתופעה הקרויה "Amp Glow" - זוהר המופיע בתמונה עקב חום פנימי של החיישן עצמו, המופיע בזמני חשיפה ארוכים.
כדי למנוע מצב בו מתקיים "Amp Glow" בפריימים השטוחים, פריימים שטוחים חשוכים נלקחים במקום הפריימים המוטים.
צילה שניידר (נולדה בשנת 1961) היא מפיקה, תסריטאית, ובמאית חרדית, יו"ר ארגון קשר יהודי.
זוכת פרס ירושלים לאחדות ישראל, נחשבת לאחת מראשונות יוצרות עולם הסרטים החרדיים, ומהמובילות בתחום הקולנוע החרדי.
נולדה בשכונת מאה שערים, בת למשפחה מחסידות סלונים.
אביה הרב יחיאל אהרן בוימל עלה לירושלים מטבריה והיה ממקורביו של הרב שלום נח ברזובסקי, חבר מכון אמונה ודעת ומעורכי ספרו נתיבות שלום; שימש כשליח ציבור וכבעל קורא בבית הכנסת הגדול של החסידות בירושלים למעלה מחמישים שנה.
סרטיה היו מהחלוצים בתחום הקולנוע החרדי.
במקביל בשנת 2002 הקימה את פרויקט חברותא-איילת השחר לגישור והידברות בחברה הישראלית.
בשנת 2009 עקב חילוקי דעות פרשה מהארגון והקימה ארגון עצמאי 'קשר יהודי' לקירוב וגישור בחברה הישראלית.
כשהמוטו של הארגון הוא "את קשר יהודי הקמתי מתוך אמונה חזקה שניתן להתגבר על הניכור והפחד.
הממשלה, הכנסת, ובית המשפט – לא הם שיוכלו להוביל מהלך כזה, אלא רק העם עצמו.
אנחנו רק מעודדים ומקדמים את החיבורים האלו.
את העבודה האמיתית עושים אלפי המשתתפים!
קשר אישי בין אחד לאחד, בין דתי לחילוני, מביא להיכרות אמיתית, לימוד משותף, חיבור, אהבה ואכפתיות.
ואלה – יכולים על הכל"
הארגון מונה כיום כשבעת אלפים חברותות פעילות.
על פעילות זו זכתה בשנת 2016 בפרס ירושלים לאחדות ישראל.
נשואה לרב גבריאל שניידר מראשי ישיבת היכל התורה בירושלים ותלמידו הקרוב של הרב צבי קושלבסקי מתגוררת בשכונת רמות בירושלים ואם ל-11 ילדים.
אמה, תורה בוימל, הייתה מחנכת ידועה ופעילה גדולה בקרב העולים מרוסיה לאחר נפילת מסך הברזל.
מצד אמה, הדוד רבה שלה הוא הרב דב סוקולובסקי ממנהיגי נטורי קרתא, ודודה הוא הרב מאיר גריינימן מבני ברק, אחיינו של החזון איש.
בנה הרב משה חיים שניידר ראש מוסדות חסד לאברהם קאליסק בעיר טבריה ומקורבו של הרב דב קוק מטבריה.
שפרה צילה צבס (לבית צ'רניאק) (נולדה ב-1945) היא רופאה ישראלית, מומחית לרפואה גרעינית, פרופסורית לרפואה גרעינית בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב, לשעבר מנהלת המכון לרפואה גרעינית בבית החולים תל השומר (1992–2012)
צבס מתעניינת בתחומי האנדוקרינולוגיה - התירואיד והפראתירואידים, באונקולוגיה - במיוחד בטיפול ביוד רדיואקטיבי ובאבחון האונקולוגי במיפויים המשולבים של PET-CT ו-SPECT-CT.
תחומי מחקרה: רפואה גרעינית ותחומים הנוגעים לאונקולוגיה, אנדוקרינולוגיה ובחקר הפרעות ומחלות מוחיות.
צבס נולדה באנטופול שבבלארוס לרוקחת גניה (גיטל) לבית פלדשטיין ופנחס צ'רניאק - פרופסור לרפואה גרעינית וממייסדי הרפואה הגרעינית בעולם.
תחילה גרו במעברות, וכאשר החל אביה לעבוד כרופא בבית החולים הדסה, גרו בירושלים.
בשנת 1951 עברו לרחוב שולמית 3 בתל אביב, בין השאר כדי להיות קרובים למשה סתוי, דודה של גניה.
צבס סיימה את לימודי הרפואה בית הספר לרפואה ע"ש סאקלר של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1977 סיימה התמחות ברפואה גרעינית
בין השנים 1992–2012 ניהלה את המכון לרפואה גרעינית במרכז הרפואי חיים שיבא, לאחר צאתה לגמלאות מונתה ליועצת בכירה במכון.
מכהנת כיועצת בכירה גם במכון לרפואה גרעינית בבית חולים השרון, מרכז רפואי רבין, בפתח תקווה
צבס בת לפרופ' פנחס צ'רניאק, הייתה נשואה למתמטיקאי פרופ' גדעון צבס (1939–2000) מבית הספר למדעי המתמטיקה באוניברסיטת תל אביב.
אחיה, הפרופ' אברהם צ'רניאק, היה פרופ' לכירורגיה באוניברסיטת תל אביב, ואחיינה הוא טייס הקרב לשעבר אריק צ'רניאק.
צבס היא פרופסור חבר לרפואה גרעינית בבית הספר לרפואה על שם סאקלר, באוניברסיטת תל אביב.
במהלך 30 השנים האחרונות נבחרה צבס לפתח ולנהל את הקורסים ללמודי ההמשך לרופאים ברפואה גרעינית במסגרת החוג לדימות של בית הספר ללמודי המשך באוניברסיטת תל אביב.
כמו כן כיהנה צבס כיושבת ראש ועדת ה'בורד' לבחינות ההתמחות ברפואה גרעינית של ההסתדרות הרפואית בישראל (הר"י).
משמשת שנים רבות יועצת לנושאי הרפואה הגרעינית למשרד הבריאות בישראל.
כיהנה כחברת ועדה מייעצת לסוכנות הבינלאומית לאנרגיה אטומית בווינה (סבא"א) ובוועדות המקצועיות של האיגודים האירופאי והאמריקאי לרפואה גרעינית.
כיהנה כנשיאת האיגוד הישראלי לרפואה גרעינית
נושאים בהם פיתחה צבס שיטות מיפוי ואבחון חדישות נמנים התמחותה במיפויי מח לאבחון תהליכים מוחיים, ומיפויי עצם לאפיון ואבחון טראומות של שברי הליכה ומאמץ.
השתתפה בכתיבת 104 מאמרים מדעיים, וב-10 ספרים מאמרי מערכת ופרקים.
צילה חיון (נולדה ב־1963) היא סופרת, אוצרת תוכן ויועצת אסטרטגית למוסדות תרבות.
הקימה וניהלה את חברת "חותם" לפיתוח והפקת תוכן תרבות, כיהנה כיו"ר בית עגנון, והייתה שותפה משנת 2013 בחברת "מחוללי תרבות".
משנת 2016 מכהנת כראש אגף החינוך והתרבות ב.
נולדה בשכונת נווה שאנן בחיפה, שם גדלה.
חיון למדה באוניברסיטה העברית בירושלים ובמכון שכטר למדעי היהדות.
בשנות התשעים ניהלה את החינוך הבלתי פורמלי ברשת בתי ספר תל"י בבתי ספר בחינוך הממלכתי, עד שנת 1994. לימדה במכללת סמינר הקיבוצים לימודי תרבות ישראל בשנים 1996–2003.
בשנת 2006 ראה אור ספרה "אורייתא הביתה" בהוצאת התנועה ליהדות מתקדמת, ובו 32 סיפורים מן התורה לגיל הרך; בשנת 2016 ראה אור ספרה "מהתחלה" בהוצאת אפיק, ובו סיפור החלמתה מפציעה אנושה בפיגוע ירי.
לימדה בבית הספר לקולנוע סם שפיגל, ובבית הספר לצילום מוזיקה ומדיה חדשה מוסררה.
החל משנת 2016 מכהנת חיון כראש אגף חינוך ותרבות בספרייה הלאומית.
במסגרת תחום זה מנהלת חיון מגוון אירועים, הופעות, כנסים, פסטיבלים, פעילויות חינוך וסיורים בספרייה.
בשנת 1994 הקימה חיון את חברת חותם – חויה תרבות מקום, שהתמחתה באוצרות תוכן והפקות בתחום החינוך והתרבות, בייעוץ אסטרטגי ובהערכת פרויקטים בתחום התרבות עבור קרנות שונות.
במסגרת פעילותה בחברת חותם ניהלה ויזמה עשרות אירועי תרבות, הפקות והפעלות, ביניהם אירועי התרבות בשבוע הספר העברי ברחבי הארץ, פסטיבלים לספרות ולפילוסופיה, תוכניות לטיפוח קריאה ותרבות הספר, תערוכות ספר פופ-אפ ומפגשים עם סופרים ואמנים בבתי קפה וספריות.
בשנת 2013 התמזגה חברת חותם עם חברת "מחוללי תרבות", שהוקמה על ידי חיון יחד עם פרופ' אברהם כדר – מייסד ובעלים של חברת בריינפופ.
בשנת 2000, במימונה של קרן קשת, יצרה וניהלה את אירועי התרבות בשבוע הספר העברי, שכללו אירועי תרבות בכל רחבי הארץ, ובשיתוף עם מוסדות כגון סינמטק ירושלים, תיאטרון החאן, סינמטק תל אביב, ספריות והתאחדות המול"ים בישראל.
לצד אירועים אלה הקימה חיון את פרויקט ניידת הספרים "אוטוספר" – חנות ספרים ותיאטרון נייד, המיועדים לילדים, ובמיוחד לילדי הפריפריה.
הניידת פעלה בשנים 2003–2007 במאות אירועים ומפגשים ביישובים במרכז ובפריפריה.
חיון יצרה וניהלה את התוכן התרבותי ביריד הספרים הבינלאומי בירושלים, במשך השנים 2005–2015.
חיון הייתה מנהלת אמנותית שותפה בפסטיבל הסופרים הבינלאומי במשכנות שאננים בשנים 2010, 2012, 2014, ו־2016.
בשנת 2005 מונתה חיון ליושבת ראש בית עגנון, והובילה את תהליך שיפוץ המבנה כבניין לשימור, שהסתיים ונפתח לציבור בשנת 2009.
בשנת 2003 נפצעה חיון אנושות בפיגוע ירי בדרכה חזרה מחופשה משפחתית בסיני.
אחרי הפיגוע שהתה חיון בתרדמת במשך 23 ימים, ואושפזה במשך חודשיים.
בהשראת סיפור השיקום שלה נוצר בשנת 2012 המופע הרב־תחומי תיאטרון – מחול "צילה" בבימוי הכוריאוגרפית גלית ליס.
בשנת 2016 פרסמה חיון את הספר "מהתחלה", בהוצאת אפיק, המתאר אף הוא את חוויית שיקומה.
ועל גמילות חסדים, דף למדריך (הוצאת נוע"ם - נוער מסורתי, תשמ"ט)
נוע"ם - נוער מזמר (הוצאת נוער מזרחי, ערכה וליקטה צילה חיון, תשנ"א)
אורייתא הביתה: סיפורים מהתורה והפעלות המיועדים לילדי הגיל הרך וכיתות א'-ב' (הוצאת התנועה ליהדות מתקדמת, אגף חינוך, 2006)
60 מילים: הזמנה לטיול בעברית (הוצאת האקדמיה ללשון העברית, תשס"ח, ייזום וייעוץ צילה חיון)
100 מילים: מאה של מילים בעברית תרע"ב-תשע"ב (הוצאת האקדמיה ללשון העברית, תשע"ב, ייזום וייעוץ צילה חיון)
מגלות לגאולה: הגדות מסורתיות, הגדות לא מסורתיות (הוצאת הספרייה הלאומית, 2011, עריכה צילה חיון)
מהתחלה (הוצאת עילמור, סדרת אפיק, 2016)
לשנה הבאה בני חורין: ארבעה סיפורים של ארבע הגדות (הוצאת הספרייה הלאומית, 2018, עריכה צילה חיון)
צילום באמצעות יונים היא טכניקת צילום אווירי שהומצאה בשנת 1907 על ידי הרוקח הגרמני יוליוס נויברונר , שהשתמש ביונים כדי להעביר תרופות.
ליונת דואר הוצמדה רתמת חזה מאלומיניום אליה ניתן היה לחבר מצלמה מיניאטורית קלת משקל עם טיימר לקביעת מועד הצילום.
בקשת הפטנט הגרמנית של נויברונר נדחתה בתחילה, אך ניתנה בדצמבר 1908 לאחר שהפיק תמונות מאומתות שצולמו על ידי היונים שלו.
הוא פרסם את הטכניקה בתערוכת הצילום הבינלאומית של דרזדן בשנת 1909. הוא מכר כמה תמונות כגלויות בתערוכת התעופה הבינלאומית של פרנקפורט ובתערוכות האוויר בפריז ב-1910 וב-1911.
בתחילה, הפוטנציאל הצבאי של צילום באמצעות יונים במסגרת סיור אווירי נראה מעניין.
ניסויי שדה הקרב במלחמת העולם הראשונה סיפקו תוצאות מעודדות, אך בעיות בטכנולוגיה הנלווית של שובכי יונים ניידים עבור היונים שאומנו לצילום אווירי היו משמעותיות להמשך הפרויקט.
בשל ההתקדמות המהירה של התעופה במהלך מלחמת העולם הראשונה, העניין הצבאי בצילום באמצעות יונים דעך ויוליוס נויברונר נטש את הניסויים שלו.
הרעיון קם לתחייה לזמן קצר בשנות ה-30 של המאה העשרים על ידי שען, יצרן שעונים שווייצרי ולפי הדיווחים גם על ידי הצבאות הגרמני והצרפתי.
אף על פי שהשימוש ביונים כיוני דואר בשעת מלחמה הורחב במהלך מלחמת העולם השנייה, לא ברור באיזו מידה, אם בכלל, יונים היו מעורבות בסיורי אוויר.
סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית (CIA) פיתחה מאוחר יותר מצלמה המופעלת על ידי סוללה המיועדת לצילום באמצעות יונים בריגול; אך אופן השימוש ביונים נשאר מסווג .
בניית מצלמות קטנות וקלות מספיק עם מנגנון טיימר, והכשרה וטיפול ביונים לשאת את המטענים הדרושים, הציבו אתגרים גדולים מבחינה טכנולוגית וכך גם השליטה המוגבלת שהייתה על מיקום היונים, התמצאותן ומהירותן בעת ביצוע הצילומים.
בשנת 2004, תאגיד השידור הבריטי (BBC) השתמש במצלמות טלוויזיה מיניאטוריות המחוברות לבזים ונצים כדי להשיג צילומים חיים אודות חיי העופות בטבע, גם חוקרים, חובבי טבע ואמנים מתקינים באופן דומה מצלמות על גבי בעלי חיים כדי לעקוב אחר אורח החיים של בעלי החיים.
תצלומי האוויר הראשונים צולמו ב-1858 על ידי נדאר מכדור פורח; בשנת 1860 צילם ג'יימס וואלאס בלאק את תצלומי האוויר העתיקים ביותר מכדור פורח ששרדו.
בזמן שטכניקות הצילום התקדמו, בסוף המאה ה-19 כמה מחלוצי הצילום הציבו מצלמות בחפצים מעופפים בלתי מאוישים כגון: בלוני אויר חם שנשאו פצצות, בלונים מטאורולוגים, כדורים פורחים בלתי מאוישים להגנה מהתקפות אוויריות מעל בריטניה.
בשנות ה-80 של המאה ה-19, ארתור באטוט , הצלם הצרפתי מחלוצי הצילום האווירי, ביצע צילומי אוויר מעפיפונים.
רבים אחרים עקבו אחריו ועסקו בצילום אווירי.
תצלומים איכותיים של בוסטון שצולמו מהאוויר על ידי ויליאם אבנר אדי התפרסמו בשנת 1896. אמדי דניס צייד רקטה במצלמה ובמצנח בשנת 1888, גם אלפרד נובל השתמש בצילום אווירי מרקטות בשנת 1897.
יוני דואר היו בשימוש נרחב במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, הן כיוני דואר אזרחיות והן כיונים למטרות מלחמה.
בסך הכל נמסרו 150,000 מברקים (רגילים) פרטיים אישיים ובשליחויות ממלכתיות.
בניסוי משנת 1889 של האגודה הטכנית הרוסית הקיסרית בסנט פטרסבורג, מפקד חיל הבלונים הרוסי צילם תצלומי אוויר מכדור פורח ושלח באמצעות יוני דואר את התשלילים לפיתוח בקרקע.
בשנת 1903 יוליוס נויברונר, שהיה רוקח בעיירה הגרמנית קרונברג ליד פרנקפורט, חידש ניסוי רפואי שהחל בו אביו חצי מאה קודם לכן.
הוא רקח תרופות על פי מרשמים שקבל מבית ההבראה הסמוך אמצעות יוני דואר.
את התרופות הדחופות במשקל עד 75 גרם הוא החזיר לבית ההבראה באותה שיטה.
נויברונר הציב כמה מהיונים שלו גם אצל סיטונאי התרופות (חומרי הגלם לתרופות) שלו שגר בפרנקפורט כדי לקבל את חומרי הגלם במשלוחים מהירים.
כשאחת היונים שלו איבדה כיוון בעקבות ערפל והגיעה באיחור של ארבעה שבועות, עלה לנויברונר הרעיון לצייד את היונים שלו במצלמות אוטומטיות כדי להתחקות אחר דרכן.
מחשבה זו הובילה אותו ל"מזג" את שני התחביבים שלו לתחביב חדש המשלב אהבה ליוני דואר וצילום חובבני.
(לנויברונר נודע מאוחר יותר שהיונה שלו שאחרה לחזור נלכדה על ידי שף בעיר ויסבאדן.)
לאחר ניסוי מוצלח בשימוש במצלמה עם טיימר מסוג Ticka תוך כדי נסיעה ברכבת וגם תוך כדי רכיבה על מזחלת, החל נויברונר בפיתוח של מצלמה מיניאטורית קלה שניתן להתאים לחזה של יונה באמצעות רתמה וקיראס מאלומיניום.
היונים אומנו לשאת את המשקל של דגמי המצלמות העשויות מעץ ששקלו בין 30–75 גרם.
כדי לצלם תצלום אוויר, נויברונר לקח יונה למיקום שהיה במרחק של כ-100 קילומטרים מביתו, שם הוא צייד את היונה במצלמה ושחרר אותה.
היונה, הייתה להוטה להשתחרר מהמעמסה, עפה הביתה בדרך כלל במסלול ישיר, בגובה של 50–100 מטרים.
מערכת פנאומטית שהותקנה במצלמה שלטה בעיכוב הזמן לפני צילום התמונות.
כדי לקלוט את היונה הכבדה, היה בשובך היונים קרש נחיתה מרווח ואלסטי ופתח הכניסה לתוך השובך היה גדול יותר.
לדברי נויברונר, הוא פיתח תריסר דגמים שונים של המצלמות.
בשנת 1907 הוא צבר מספיק ניסיון כדי להגיש בקשה לפטנט.
הצופים בדרזדן יכלו לצפות בהגעת היונים, ותצלומי האוויר שצולמו על ידי היונים הפכו לגלויות.
תצלומיו של נויברונר זכו בפרסים בדרזדן וכן בתערוכות האוויר בפריז בשנים 1910 ו-1911.
תצלום המלון שלוסהוטל התפרסם בשל הכללת קצות הכנפיים של היונה המצלמת בטעות, בצילום.
בהפרה של זכויות היוצרים הצילום הוצג בבתי הקולנוע הגרמניים כחלק מיומן הקולנוע החדשותי השבועי בשנת 1929.
בספר קצר שפורסם ב-1909 תיאר נויברונר את דגמי המצלמות הבאות:
למצלמה הכפולה, המתוארת בפטנט היו שתי עדשות הפונות לכיוונים מנוגדים (קדימה/אחורה), כל אחת עם אורך מוקד של 40 מ"מ.
המצלמה יכלה לצלם שתי חשיפות בו-זמנית בזמן שנקבע על ידי המערכת הפנאומטית.
למצלמה הסטריאוסקופית היו מאפיינים דומים, אך שתי העדשות הצביעו לאותו כיוון.
דגם אחר היה מסוגל לקדם את תשלילי הצילום ולצלם מספר חשיפות ברצף.
מצלמה פנורמית, אפשרה לבצע צילומים פנורמיים בזווית של 180°.
דגם זה היה הבסיס למצלמה הפנורמית של דופל-ספורט, אותה ניסה נויברונר לשווק בסביבות שנת 1910. היא מעולם לא נכנסה לייצור סדרתי.
בחוברת משנת 1920, נויברונר תיאר את הדגם האחרון שלו שמשקלו מעט יותר מ-40 גרם המסוגל לבצע 12 חשיפות.
בשנת 2007, ציין אחד החוקרים שקיים רק מידע טכני מואט לגבי עדשות, התריסים ומהירות הצמצמים במצלמותיו של נויברונר, הוא דיווח שנויבנרנר השיג את סרטי הצילום עבור המצלמה הפנורמית שלו מהחברה הגרמנית שיצרה את המותג ADOX .
בשנת 1920 נויברונר דווח שעשר שנים של עבודה קשה והוצאות רבות זכו בכלל לפרסום רק לאחר הכללת שמו באנציקלופדיות.
הוא גם זכה לסיפוק בכך שהטכנולוגיה הנלווית לפרויקט "הצילום אווירי" באמצעות יונים, "השובך הנייד", הוכיח את עצמו במלחמת העולם הראשונה.
המצלמה הפנורמית של נויברונר מוצגת במוזיאון הגרמני לטכנולוגיה בברלין ובמוזיאון הגרמני במינכן.
חשיבותה של ההמצאה של נויברונר בראשית המאה העשרים, נבעה לפחות חלקית מהאפשרות ליישם אותה ביישומים צבאיים.
באותה תקופה צילום תוך כדי סיור אווירי היה אפשרי אך מסורבל, מכיוון שהיה כרוך בכדורים פורחים, עפיפונים או רקטות.
הטיסה המוצלחת של האחים רייט בשנת 1903 הציגה אפשרויות חדשות, ומטוסי ריגול היו רק בראשית דרכם אך שוכללו במהלך מלחמת העולם הראשונה מהר מאוד.
אבל צילום מבוסס יונים, למרות קשייו המעשיים, הבטיח לספק צילומים משלימים ומפורטים שצולמו מגובה נמוך יותר.
משרד המלחמה הפרוסי היה מעוניין בהמצאות של נויברונר, אך כדי להתגבר על הספקנות הראשונית נויברונר היה צריך לשכנע את הספקנים באמצעות סדרה של הדגמות מוצלחות.
היונים התגלו שהן יחסית אדישות לפיצוצים, אך במהלך הקרב היה צורך לשנע את השובכים הניידים מאזורי הקרבות וליונים לקח זמן כדי להתמצא בעמדות החדשות של השובכים הניידים.
הבעיה של הפיכת יוני דואר ליונים נושאות מצלמות נפתרה תוך מינימום של הכשרה בהצלחה מסוימת על ידי הצבא האיטלקי בסביבות שנת 1880; קפטן צרפתי מחיל התותחנים בשם ריינאו פתר את הבעיה על ידי גידול היונים בשובך נייד.
אין שום אינדיקציה לכך שנויברונר היה מודע לעובדה הזאת.
בתערוכות בשנת 1909 בדרזדן ובפרנקפורט הציג נויברונר עגלה קטנה ששילבה חדר חושך לפיתוח התשלילים עם השובך הנייד.
בשנת 1912 השלים נויברונר את משימתו (שנקבעה בשנת 1909) לצלם את מפעל המים בטגל באמצעות השובך הנייד שלו בלבד.
במשך כמעט 10 שנים של משא ומתן עם משרד המלחמה הפרוסי שהיו אמורים להסתיים באוגוסט 1914 במבחן מעשי של צילומים בשטרסבורג ולאחר הוכחת הישימות, המדינה הגרמנית הייתה צריכה לרכוש את ההמצאה של השובך הנייד.
תוכניות הרכישה סוכלו עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
נויברונר נאלץ לספק את כל היונים והציוד שלו לצבא הפרוסי, שבדק אותן בשדה הקרב עם תוצאות משביעות רצון, אך למעשה הצבא לא השתמש בטכניקת ה"שובך הנייד" באופן נרחב.
במקום זאת, בתנאים החדשים שנוצרו, של מלחמת התשה, היונים של נויברומר שימשו בתפקידן המסורתי כיוני דואר.
השובך הנייד של נויברונר מצא את דרכו לקרב ורדן, שם הוא הוכיח את עצמו ביעילות עד כדי כך שנעשה שימוש במתקנים דומים במידה רבה יותר בקרב הסום.
לאחר המלחמה משרד המלחמה ענה לפנייתו של נויברונר שאין ערך צבאי לשימוש ביונים בצילומי אוויר וניסויים נוספים אינם מוצדקים.
במוזיאון הריגול הבין-לאומי בוושינגטון די.סי.
יש חדר קטן המוקדש ליוני דואר ולצילום באמצעות יונים במלחמת העולם הראשונה.
למרות עמדת משרד המלחמה הפרוסי מיד לאחר מלחמת העולם הראשונה, בשנת 1932 דווח כי הצבא הגרמני מאמן יונים לצילום, וכי מצלמות היונים הגרמניות מסוגלות לבצע 200 חשיפות בכל מעוף.
באותה שנה טענו הצרפתים שהם פיתחו מצלמות המיועדות לרתמות יונים ובנוסף הם פיתחו שיטה להפרחת היונים מעבר לקווי האויב על ידי כלבים מאומנים.
לא ברור באיזה מידה נעשה שימוש ביונים ושובכי יונים ניידים במהלך מלחמת העולם השנייה ואם בכלל הן הועסקו לצילומי אוויר.
לפי דיווח משנת 1942, הצבא הסובייטי מצא משאיות גרמניות נטושות עם מצלמות יונים שהיו יכולות לצלם תמונות במרווחים של חמש דקות, וכן כלבים שאומנו לשאת יונים בסלים.
בצד של בעלות הברית, דווח כבר בשנת 1943 שחיל האותות (חיל הקשר) האמריקאי היה מודע לאפשרות שהוא צריך לאמץ את הטכניקה של השובך הנייד.
קיימות עדויות שבמהלך מלחמת העולם השנייה צילום באמצעות יונים הוכנס ליחידות הגרמניות וזאת בדמויות צעצועים משנת 1935. דמויות הצעצועים שיוצרו תחת המותג Elastolin, שחלקן מציגות מוטיבים מלפני 1918 של חיילים במדים מעודכנים, ובובות החיילים הללו כללו בובות של חיילים בחיל האותות עם כלב להובלת יונים.
נמצא הפסלון המייצג חייל בפעולת שחרור יונה הנושאת מצלמת יונים גדולה מדי.
הודות למחקר שנערך על ידי מוזיאון הצילום השווצרי (Musée suisse de l'appareil photographique) בעיר Vevey, קיים הידע אודות מצלמות היונים שפותחו בערך באותו זמן על ידי השען השווייצרי כריסטיאן אדריאן מישל (1912–1980) בוואלדה Walde.
אדריאן הוצב בשירות יוני הדואר של הצבא השווייצרי ב-1931, וב-1933 החל לעבוד על התאמת המצלמה הפנורמית של נויברונר למצלמת סרט 16 מ"מ, ושיפורה באמצעות מנגנון שליטה בהשהיה שלפני החשיפה הראשונה ולקידום התשליל בין חשיפה לחשיפה.
המצלמה של מישל, שנרשמה כפטנט בשנת 1937, שקלה רק 70 גרם, וייתכן שהייתה אחת הראשונות עם טיימר המופעל על ידי שעון.
תוכניתו של מישל למכור את מצלמתו לצבא שווייץ נכשלה, מכיוון שהוא לא הצליח למצוא יצרן שייצר אותה בכמויות מסחריות; רק כ-100 מצלמות שלו יוצרו.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה מישל רשם פטנט על מעטפה ורתמה להובלת פריטים כגון גלילי סרטים על ידי יוני דואר.
בין 2002 ל-2007 שלוש מהמצלמות שלו נמכרו במכירה פומבית של כריסטי'ס בלונדון.
במוזיאון השווצרי למצלמות ואביזרי צילום שבווה נמצאים כ-1,000 תצלומים שצולמו למטרות בדיקה במהלך פיתוח המצלמה של מישל.
רוב התמונות צולמו באמצעות סרט 16 מ"מ של חברת אגפא אורטופנכרומטי.
בקטלוג התערוכה משנת 2007 הצילומים מסווגים כתמונות ניסוי של תצלומי אוויר בגובה רב יחסית, שצולמו כנראה על ידי יונים ששוחררו ממטוס, ורק מספר קטן של צילומי יונים טיפוסיים.
סוכנות הביון המרכזית של ארצות הברית (CIA) פיתחה מצלמת יונים המופעלת על ידי סוללה.
היא מוצגת באינטרנט במסגרת סיור וירטואלי במוזיאון ה-CIA .
לפי האתר, פרטי השימוש במצלמה עדיין מסווגים.
מדיווחי החדשות עולה כי נעשה שימוש במצלמה בשנות ה-70 של המאה העשרים, היונים שוחררו ממטוסים, מאידך דובר על כישלון.
בשנת 1978 הדפיס המגזין השווייצרי L'Illustré תצלום אוויר של רחוב בבזל, שצולם על ידי יונה של Febo de Vries-Baumann מצוידת במצלמה עם מנגנון הידראולי.
בשנים 2002–2003 אמן המיצג וחובב היונים עמוס לאטייר התנסה בצילום באמצעות יונים תוך שימוש במערכת צילום מתקדמת (APS) ומצלמות דיגיטליות והציג את תוצאות הניסוי בהרצאות "PowerPoint" בפורטלנד, אורגון .
בעיבוד קולנועי מ-2008 ליפהפייה הנרדמת מאת הבמאי הגרמני ארנד אגה, הנסיך ממציא את הצילום באמצעות יונים ומגלה את היפהפייה הנרדמת בתמונה שצולמה על ידי יונה.
הטכנולוגיות המודרניות מאפשרות הרחבת העיקרון של הצילום האווירי למצלמות וידאו זעיריות.
בתוכנית של ה-BBC שנקראה ה-BBC Animal Camera משנת 2004, סטיב לאונרד הציג סרטים מרהיבים שצולמו על ידי מצלמות טלוויזיה מיניאטוריות המחוברות לנשרים, בזים וניצים, המשודרות למקלט סמוך באמצעות מיקרוגלים.
משקל מצלמות הווידאו היה 28 גרם.
ניתן לחבר ליונים גם נגני שמע דיגיטליים מיניאטוריים עם מצלמות וידאו מובנות.
בשנת 2009 חוקרים הציגו כתבה שעברה ביקורת עמיתים הדנה בתובנות שהם השיגו על ידי הצמדת מצלמות לאלבטרוסים.
המצלמות בגודל שפתון צילמו כל 30 שניות.
נכון לראשית המאה ה-21 טכנולוגיות הצילום האווירי נעשו מדויקות יותר ונכנסו לשימוש נרחב במערכות הצבאיות.
המצלמות מאפשרות צילום ממרחקים גדולים והוסבו לשימוש באמצעות מטוסים זעירים, כטב"מים, מזל"טים ורחפנים.
לכן, השימוש ביונים למטרות צבאיות הופסק.
צילה ליס (נולדה ב-22 במאי 1945) היא ציירת, פסלת ואמנית מיצב ישראלית.
ליס נולדה בקיבוץ עין שמר.
בין השנים 1966 ל-1969, למדה בבית הספר לאמנות "קלישר" בתל אביב.
ליס עובדת במגוון רחב של טכניקות ציור, בפיסול ובמיצב, עם השפעות מאמנים שונים כגון פול קלה בשנים המוקדמות וויליאם קיינטרידג' בשנים המאוחרות.
את דרכה באמנות החלה בהדפסי רשת עם מוטיבים מעולמות הצומח והחי.
בשנות ה-70 וה-80 היא התנסתה ובדקה כיווני עבודה שונים.
מתחילת שנות ה-90, החלה להתגבש שפת האמנות שלה - במרכזה דמות אדם אנונימית בעלת תווים אנושיים סכמתיים במצבים שונים - עומדת, הולכת, נושאת משאות.
בעבודותיה מוטיבים כמו כלי בית פשוטים וכלי עבודה, עציצים וצלבים, עגלות, סירות ומטוסים, וראשי אדם סכמתיים.
עבודותיה מספרות מעין סיפור בהמשכים המתרחש ביבשה, בים, במצולות הים ומבטא תחושה אפוקליפטית.
במרוצת השנים, הציגה עשרות תערוכות יחיד והשתתפה בתערוכות קבוצתיות בארץ ובעולם.
ליס לימדה אמנות וריכזה את מגמת האמנות בתיכון "מבואות עירון".
כמו כן, היא לימדה מספר שנים בסדנת אמני הקיבוץ בתל אביב.
ליס נשואה לאורי ליס, מתגוררת בקיבוץ עין-שמר ואם לשלוש בנות.
תערוכה בגלריה דוגית, תל אביב, אוצרת: מיכל לווין (1975)
"אדום כחול צהוב", הקיבוץ – גלריה לאמנות ישראלית, תל אביב, אוצרת: מרים טוביה (1978)
"איש ציפור", הדפסי רשת, צוותא, תל אביב (1978)
"בתיה היפה", הקיבוץ – גלריה לאמנות ישראלית, תל אביב, אוצר: חיים מאור (1982)
גלריה דבל, ירושלים, אוצרת: רות דבל (1984)
"דפים מיומן אישי", גלריה חייט, תל אביב, אוצר: יוסף חייט (1992)
"שלהי עונה", גלריה גבעת חביבה, אוצר: יובל דניאלי (1993)
"על מצבו של האדם", בניני האומה, ירושלים, אוצרת: טלילה גרינברג (1994)
"אנשים אדומים", מועדון המרחב, בית השיטה, אוצרת: רוני יוניש (1995)
"עקבות", בניני האומה, ירושלים, אוצרת: טלילה גרינברג (1995)
"רקוויאם" (מיצב), בניני האומה, ירושלים, אוצרת: טלילה גרינברג (1999)
"מעברים" (מיצב), גלריה טובה אוסמן, תל אביב, אוצרת: טובה אוסמן (2001)
"מסע בזמן שבור" (מיצב), גלריה גבעת חביבה, אוצרות: אתי עמרם, אסנת בו שלום (2002)
"שבר" (מיצב), הגלריה החדשה אצטדיון טדי, ירושלים, אוצרת: טלילה גרינברג (2003)
"האיש בסירה", גלריה טובה אוסמן, תל אביב, אוצרת: טובה אוסמן (2007)
"ילקוט מסע" (מיצב חלון), גלריה טובה אוסמן, תל אביב, אוצרת: טובה אוסמן (2008)
"ללא חוף", גלריה לאמנות גבעת חיים איחוד, אוצרת: חנוש מורג (2009)
"עד קו האופק", גלריה טובה אוסמן, תל אביב, אוצרת: טובה אוסמן (2014)
"VIA" מוזיאון אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקב מאוחד, אוצרת: רות שדמון (2015)
"אני האמנות העובדת", גלריה לאמנות גבעת חביבה, גלריה לאמנות גן שמואל, אוצרות: ענת לידרור, טלי תמיר (2019).
"ההדפס האמנותי בישראל כיום", ביתן הלנה רובינשטיין לאמנות בת זמננו, מוזיאון תל אביב לאמנות (1973)
הקיבוץ – גלריה לאמנות ישראלית, תל אביב, אוצרים: חיים מאור, יעקב חפץ, דב אור נר (1980)
"אולם מס' 3, הקיבוץ בירושלים", בית האמנים, ירושלים, אוצר: גדעון עפרת (1981)
"הקו", הקיבוץ – גלריה לאמנות ישראלית, אוצר: רפי לביא (1983)
מוזיאון לאמנות נאיבית, בריסל, אוצרת: מאדם ז'וטאר (1986)
מוזיאון לאמנות נאיבית, בריסל, אוצרת: מאדם ז'וטאר (1987)
"גלויות שלום" גלריה לאמנות גבעת חביבה, אוצרות אתי עמרם, אסנת בן שלום (2000)
הקיבוץ – גלריה לאמנות ישראלית, תל אביב, אוצרת טלי תמיר (2004)
"איבי נתן איש השלום" גלריה הסדנה לאמנות יבנה.
יום האישה הבינלאומי, גלריה טובה אוסמן.
"כיסאות ממוצר תעשייתי ליצירת אמנות", גלריה לאמנות גן שמואל, אוצרת: דורית טלמון (2008)
"המשותף מיצב" גלריה הסדנה לאמנות יבנה, אוצרת טובה אוסמן (2014)
"גבעה ורוח בה", גלריה השלום גבעת חביבה, אוצרת: ענת לידרור (2021).
צילה צפת (נולדה ב-4 בספטמבר 1952) היא שופטת וסגנית נשיא בית המשפט המחוזי בתל אביב בדימוס.
בחודש אפריל 2024 מונתה צפת ליו"ר הוועדה למינוי דירקטורים בתאגידים בנקאיים.
צילה צפת נולדה בישראל בשנת 1952. סיימה לימודיה התיכוניים בתיכון הרוא"ה ברמת גן.
בשנים 1970–1972 שירתה בצה"ל בהיאחזות נח"ל ברמת הגולן.
בשנת 1975 סיימה את לימודיה לתואר במדעי הטבע באוניברסיטת בר-אילן ולאחר מכן עבדה כמיקרוביולוגית בבית חולים על שם שיבא, תל השומר במעבדה לסיווג רקמות ובבנק הדם.
בשנת 1982 סיימה את לימודיה לתואר במשפטים באוניברסיטת בר-אילן.
בשנים 1981–1983 התמחתה בבית משפט בתל אביב ובמשרד עו"ד.
בשנת 1983 הוסמכה כעורכת דין ולאחר מכן עבדה כעורכת דין עצמאית.
בינואר 1997 מונתה לכהונת שופטת בבית משפט לענייני משפחה במחוזות תל אביב והמרכז.
בינואר 2006 מונתה לכהונת שופטת בבית המשפט המחוזי באר-שבע.
בינואר 2012 עברה לכהן כשופטת בבית משפט המחוזי בתל אביב ובמאי 2017 מונתה לסגנית נשיא וניהלה את המחלקה למשפט מנהלי בבית המשפט והייתה גם אחראית על תכנון ומנהלה.
ברוב שנות כהונתה כשופטת הייתה חברה בנציגות השופטים הארצית ואשת הקשר עם ארגוני שופטים בעולם.
בשנים 2010–2014 שימשה כנשיאת הוועדה למשפט אזרחי בארגון השופטים הבינלאומי (IAJ) וגם הייתה נציגת הארגון בוועידת האג למשפט בינלאומי פרטי (HCCH).
בשנים 2014–2016 שימשה כסגנית נשיא ארגון השופטים האירופי (EAJ).
בשנת 2012 מונתה לדירקטורית בחברה לניהול קרן ההשתלמות לשופטים בע"מ ובאוגוסט 2019 מונתה למנכ"לית החברה, תפקידים בהם היא נושאת עד היום, גם לאחר פרישתה מכס השיפוט.
בספטמבר 2022 פרשה לגמלאות מכס השיפוט, ומאז עוסקת בגישור ובוררות.
בחודש אפריל 2024 מונתה ליו"ר הוועדה למינוי דירקטורים בתאגידים בנקאיים והחליפה את קודמה בתפקיד, דוד חשין, שפרש בפברואר 2024.
בנוסף, היא חברה בוועדת ביקורת במוזיאון תל אביב לאומנות.
יו"ר הוועדה למינוי דירקטורים בבנקים ללא גרעין שליטה
בחודש אפריל 2024 מונתה צילה צפת ליו"ר הוועדה למינוי דירקטורים בבנקים ללא גרעין שליטה, לאחר שבמשך כחודש וחצי הוועדה לא תיפקדה לאחר פרישתו של היו"ר הקודם, דוד חישין, בחודש פברואר 2024.
העיכוב במינוי, על פי דיווחים בתקשורת, היה בעקבות מתח בין שר המשפטים יריב לוין, שאחראי למנות שופט בדימוס מביהמ"ש המחוזי או העליון לתפקיד היו"ר, לבין מ"מ נשיא ביהמ"ש העליון עוזי פוגלמן, אשר המינוי צריך להתבצע בהתייעצות עימו.
ב"כלכליסט" נכתב: "בשל מערכת היחסים המתוחה בין לוין למערכת המשפט, חל עיכוב במינוי מועמד מוסכם בין השניים.
בוועדה שקלו להמשיך ולעבוד גם ללא יו"ר, אולם הבינו שהדבר כרוך בקשיים משפטיים, ולכן עבודת הוועדה הופסקה והליכים לבחירת מועמדים לדירקטוריונים בחלק מהבנקים הוקפאו."
בסופו של דבר הושגה הסכמה בין לוין לפוגלמן והוחלט על מינויה של צילה צפת לתפקיד.
כערכאת ערעור בתחום דיני המשפחה קבעה תקדים המתווה את קו הגבול בין חוק יחסי ממון בין בני זוג, לבין חוק הירושה על פיו, אין בכוחו של הסכם יחסי ממון להדיר יורש מזכותו בירושה אלא בצוואה בלבד.
הלכה זו אושרה פעמיים בביהמ"ש העליון.
בתחום התובענות הייצוגיות, אישרה תובענה ייצוגית נגד קונצרן פולקסווגן וצ'מפיון מוטורס היבואן הרשמי בישראל, בפרשת "דיזלגייט", לאחר שפולקסווגן התקינה תוכנה תרמיתית במכוניות בעלות מנוע דיזל מתוצרתה, המזייפת את נתוני זיהום האוויר בעת בדיקה, אך בעת נהיגה במציאות גורמת לפליטת מזהמים ברמה שאסורה על פי התקן.
התובענה אושרה כייצוגית הן באשר רכיב הנזק שנגרם לבעלי הרכבים המושפעים והן בשל נזקי זיהום אויר לכלל האוכלוסייה.
אישרה תובענה ייצוגית שהוגשה על ידי עובדי Comverse וורינט, התובענה היוותה זווית נוספת בפרשת ה Backdating בה היו מעורבים קובי אלכסנדר מייסדה ומנהלה של Comverse ובכירים נוספים, ועניינה בטענת עובדים בחברות הללו שכתוצאה מתרמית ה Backdating נמנע מהם לממש אופציות שקיבלו מקומברס וורינט כחלק מתנאי העסקתם.
בתחום תכנון ובניה דנה בבקשה של עשרות בעלי בתים המתגוררים בסמיכות למתחם בית החולים איכילוב בתל אביב, לבטל היתר בניה למגדל חדש בן 25 קומות בשטח של 60,000 מ"ר בתחומי בית החולים.
בין היתר נטען כי המבנה יחסום את האור והאויר, יפגע בפרטיותם, יגרום לזיהום אור בלילה יגרום למצוקת חניה ויגדיל את העומס התחבורתי באזור.
בעזרת הדמיה בתלת מימד שהוכנה לבקשתה של צפת, ואשר הוקרנה באולם, הוסכם על הטיית זווית המבנה כדי להפחית את רמת הפגיעה בבתים הסמוכים ככל הניתן.
עם זאת לאור מצוקת האשפוז והעדר זמינות קרקעית אחרת, קיים צורך להרחיב את בית החולים ועל כן אין מנוס מבניה לגובה.
בתחום דיני המכרזים דנה במכרזי מגה של הרכבת הקלה בתל אביב, בעלי חשיבות לאומית שהיקפן נאמד בכ-30 מיליארד שקלים, ובין השאר דחתה השגה של אורבניקס, שאחד מבעלי מניותיה הוא תאגיד סיני, על פסילת הצעתה במכרז פומבי למימון, תכנון, הקמה ותחזוקה של ה"קו הירוק" וה"קו הסגול" של הרכבת הקלה.
ההצעה נפסלה על ידי ועדת המכרזים של נת"ע מהטעם כי ההצעה גירעונית, והכריזה על TMT ולייט TLV כזוכות במכרז, ואילו לטענת אורבניקס פסילתה נבעה מטעמים זרים, בשל לחץ שהפעילו דרגים גבוהים בממשל האמריקאי על ממשלת ישראל למנוע השתתפות תאגידים סיניים בפרויקטים מקומיים בעיקר בתחום התשתיות.
לאחר עיון בפרוטוקולים החסויים של הוועדה המייעצת לענייני ביטחון לאומי בהשקעות זרות, ובדיקת גרעוניות הצעת אורבניקס, ההשגה שהגישה נדחתה.
כן דנה בתביעות רחבות היקף בסוגיות בנקאיות שעניינן במסחר במניות המעוף, שיטות חישוב ריבית, חיוב בגין אשראי דוקומנטרי, התניית שירות בשירות, ביטול אשראי והעמדת חובות לפירעון מיידי.
בתחום המקרקעין דנה בתביעה של מתיישבי כפר אז"ר, מושב שיתופי שהוקם בשנת 1932, נגד מינהל מקרקעי ישראל בשל דרישתה להחזיר לה 100 דונם לצורך שינוי ייעוד לבניית שכונת מגורים של רבי קומות.
בתחום הפלילי, הרשיעה אם, לראשונה ובאופן תקדימי, בסיוע במעשה ומחדל למעשיו של אב אשר הורשע בתקיפה מינית, אינוס ומעשי סדום בשלוש מבנותיו לאורך תקופה של שני עשורים והמעשים היו במודעותה של האם.
הרשיעה נהג אוטובוס בהריגה, חבלה חמורה ופציעה בתאונת אוטובוס התיירים בכביש 12, בה נהרגו 24 סוכני תיירות מהעיר סנקט פטרסבורג ורבים אחרים נפצעו.
התאונה נגרמה תוך ניסיון עקיפה של אוטובוס אחר בכביש מפותל, חלקו עם שיפועים תלולים.
צפת נשואה לעו"ד אורי צפת ולהם שלוש בנות.
צילה ירון (1948 – 2024) הייתה אספנית אמנות ישראלית, פילנתרופית ומעצבת ישראלית.
היא פעלה לקידום האמנות הישראלית במספר מוזיאונים תוך סיוע ותמיכה כלכלית באמנים צעירים.
ירון נולדה ברחובות, הוריה נמלטו מאירופה לאחר עליית הנאצים לשלטון.
בוגרת בית הספר תמ"ר ותנועת השומר הצעיר בעיר ובוגרת החוג לאמנות וספרות עברית באוניברסיטה העברית בירושלים.
הייתה נשואה לגיורא ירון, ואם לשלושה ילדים.
עוד בהיותה סטודנטית החלה ירון לרכוש יצירות אמנות למרות מצבה הכלכלי המוגבל.
במהלך השנים בנתה אוסף גדול של אמנות ישראלית.
מבקר האמנות גדעון עפרת תיאר את האוסף כשילוב של "עין ולב", המכיל מגוון סגנונות אמנותיים.
הציירת חן שיש הגדירה את ירון כ"אספנית רומנטית" שיצרה עולם של הרפתקאות בנופים חושניים ופראיים.
האוסף של ירון תואם את ההגדרה מוציאים לאור מכניסים אל החושך, בהרצאתה של דר' מילי פרי.
אוסף האמנות של צילה כלל סגנונות וזרמים שונים.
יש בו ציור מקום, אופקים חדשים, ציור ביתי, ציור חופשי, ציור פיגורטיבי־אקספרסיבי, ציור עכשווי, תצלומים ופיסול.
האוסף שגיבשה הוא בעל איכויות מגוונות.
הקשרים בין היצירות מעצימים את איכותו של האוסף, והם קריטריון חשוב באסטרטגיית האספנות של האספנים.
צילה ראתה באמנות חלק בלתי נפרד מעולמה, היא העמיקה בלמידה, קשרה קשרים קרובים עם אמנים, ליוותה תהליכי יצירה ובחרה להשקיע באמנות המקומית.
ההחלטה להתמקד באמנות ישראלית הייתה מתוך מחויבות לתרבות המקום, נופיו, צמחיו ודמויותיו.
האוסף שהותירה צילה אחריה מהווה תרומה לשדה האמנות, באמצעותו ישומרו פרקים חשובים בתרבות הישראלית.
מורשתה תמשיך להדהד גם לאחר לכתה.
ירון סייעה ותמכה כלכלית באמנים צעירים, וחיברה בין יצירותיהם לקהלים שונים.
ירון הייתה שותפה להקמת קרן למחקר של האמנות הישראלית באוניברסיטת תל אביב.
היא הייתה חברה בוועדת הרכישה של מוזיאון ישראל וחברת מוזיאון תל אביב לאמנות, שם תרמה לקיום תערוכות והפקת קטלוגים.
בנוסף, הייתה שותפה בקבוצת הרכישה בוחרים אמנות במוזיאון תל אביב.
ירון פעלה לקידום המודעות ליצירה הישראלית גם בקרב אנשי עסקים הודים, במקביל לפעילותו של בעלה גיורא ירון, בפורום ההודי-ישראלי לשיתוף פעולה כלכלי ואקדמי.
לאחר פטירתה של ירון, הוקם פרס על שמה בשיתוף מוזיאון תל אביב לאמנות והמשכן לאמנות עין חרוד.
הפרס בשנה הראשונה היה על סך 150,000 ש"ח ובשנתו השנייה הועלה ל-200,000 ש"ח, המתחלקים בין אמן ושני המוזיאונים.
הפרס יוענק כל שנה לאמן ישראלי מבטיח, החי ופועל בישראל.
ועדת שיפוט של הפרס כוללת את רבקה סקר יו"ר ארטיס, מירה לפידות ואבי לובין.
הפרס השנתי על שם צילה ירון משלב שיתוף פעולה מיוחד בין מוזיאון תל אביב לאמנות והמשכן לאמנות בעין חרוד.
הפרס נועד לאפשר לאמנים יצירה ללא דאגות כלכליות למשך שנה.
האמנית יהודית סספורטס, אמנית רב תחומית ומרצה בכירה במחלקה לאמנות ובתוכנית לתואר שני בבצלאל, זכתה בפרס לשנת 2024.
ב-2025 מוענק הפרס לאתי אברג'ל, אמנית מיצב ופיסול.
ועדת הפרס קיבלה המלצות משמונה מומחים: ד"ר גליה בר אור, דלית מתתיהו, ד"ר אירנה גורדון אוצרת ראשית במוזיאון פתח תקווה, איה מירון, סאלי הפטל נווה, שיר מלר-ימגוצ'י אוצרת מוזיאון וילפריד ישראל, ד"ר חוסני אל'חטיב שחאדה חוקר ומרצה, רן קסמי אילן אוצר ומנהל משכן האמנים בהרצליה.
לאחר פטירתה הופק ספר אמנות ישראלית ובו צילומי פרטי האמנות שאספה.
בספר האוסף של צילה ירון (אמנות ישראלית – אוסף צילה ירון, 2024) מוצגים הסגנונות מהזרמים השונים של עבודות אמנות שאספה.
מוזיאון רמת גן מייסד קרן רכישה חדשה לרכישת יצירות אמנות ישראלית.
הקרן תיקרא על שם צילה ירון ותוקדש לרכישת אמנות ישראלית עבור אוסף הקבע של המוזיאון.
במוזיאון רמת גן מוצגת תערוכה "בצלמה ובדמותה", הכוללת יצירות מתוך אוסף האמנות של ירון.
באוסף קיימים מוטיבים חזותיים ותמטיים חוזרים הכוללים תיאורי נשים וציורי נוף לצד ייצוגים של טבע מבוית ושל צמחייה ביתית.
פלח משמעותי באוסף מוקדש למופשט הישראלי.
אורלי רובינזון, צילה ירון, עיצוב מבראשית, הוצאת ידיעות אחרונות, 2011.
אורלי רובינזון, צילה ירון, לגור בתל אביב, אדריכלות, עיצוב, סגנון חיים, הוצאת מודן, 2012.
צילו של המפקד הוא סרט תיעודי משנת 2024, בבימויה ובהפקתה של דניאלה וולקר.
הסרט עוסק בסיפורו של יורגן הס, בנו של רודולף פרנץ הס - מפקד מחנה הריכוז אושוויץ - ומתאר את חיי ילדותו בווילה הסמוכה למחנה.
לצד עדותו של הס מופיעה אניטה לסקר-וולפיש, ניצולת אושוויץ, אשר נפגשת עמו פנים אל פנים עשרות שנים לאחר תום המלחמה.
הסרט עורר השוואות לסרט העלילתי אזור העניין (2023), המתמקד גם הוא בחיי משפחת הס בסמוך למחנה אושוויץ.
הסרט עלה לראשונה בפסטיבל טרייבקה בניו יורק ביוני 2024, בהשתתפות הדמויות הראשיות: יורגן הס ובנו קאי, לצד אניטה לאסקר-וולפיש ובתה מאיה.
דניאלה וולקר ציינה שההיכרות עם המשפחה נוצרה במהלך מחקרה על דורות השואה, באמצעות קשר עם עיתונאי גרמני שהכיר את אחד הנכדים של רודולף הס.
בפסטיבל דוקאביב הוקרן הסרט וזכה בפרס "יד ושם למצוינות קולנועית".
חבר השופטים ציינו את "הבחינה בעומק ההשלכות הבין-דוריות של השואה אצל קורבנות ורוצחים, דרך עבודה רגישת עין ובימוי מוקפד שנוגעים באשמה, זהות וזיכרון".
הסרט כולל סצנה רגשית במיוחד: ביקור באושוויץ של מאיה, בתה של לסקר-וולפיש, יורגן הס ובנו קאי.
וולקר שמרה על מרחק במהלך הצילומים כדי לאפשר חיבור אמיתי בין הצדדים, והמפגש של יורגן עם האתר והעובדות ההיסטוריות עורר תגובה עזה.
בתמונת הסיום מופיעים יורגן ובנו קאי מטיילים במדבר יהודה.
וולקר בחרה במיקום זה כיוון שרודולף הס שירת בארץ ישראל כבר בשנת 1917, והמסע במדבר מהווה חיבור בין ההווה לבין ההיסטוריה האישית והקולקטיבית.
מאיה לסקר-וולפיש, בתה של אניטה, תיארה את הסרט כ"תקווה לעולם טוב יותר" והדגישה את חשיבותו כמסר של דיאלוג ובניית גשרים בין בני אדם, "בלי קשר למוצא".
לדבריה, "צריך להיות אמיצים, לשאול שאלות ולעולם לא לפספס הזדמנות לשיח עם האחר."
הסרט "צילו של המפקד" מתאר את מפגשו של הנס יורגן הס, בנו של רודולף הס - מפקד מחנה אושוויץ - עם אניטה לאסקר-וולפיש, ניצולת המחנה וצ'לנית.
יורגן הס, בן 87 בעת הצילומים, מתמודד לראשונה עם עברו של אביו ועם השלכות המורשת שהותיר אחריו.
הסרט משווה בין חוויותיהם של השניים - ילדותו השלווה של הס בווילה הסמוכה למחנה, לעומת מאבקה היומיומי של לאסקר-וולפיש לשרוד בין גדרותיו.
המפגש מתקיים בבית משפחת לסקר-וולפיש בנוכחות ילדיהם, ובמהלכו עולים לדיון נושאים הקשורים באשמה, אחריות בין-דורית, זיכרון וסליחה.
צילום וידאו הוא תחום בצילום העוסק ביצירת תמונות נעות באמצעות מצלמות וידאו, דיגיטליות או .
זהו תחום נפרד אך קשור לצילום סטילס שמשמש למגוון מטרות.
צילום טבע – לדוגמה: תיעוד חיות, צמחייה, ונופים בתנועה.
צילום דוקומנטרי – תיעוד היסטורי ואירועים מיוחדים, וכן סיפורים יוצאי דופן של אנשים.
צילום ספורט – באירועי ספורט גדולים (כגון גביע העולם בכדורגל או המשחקים האולימפיים), חלק ניכר מהמימון מושקע בציוד צילום, צוותי צילום ואינטרנט מהיר לשידור בזמן אמת.
צילום תת-ימי – באמצעות מארזי מצלמה אטומים או מצלמות ייעודיות, המוגנות מרטיבות ולחץ המים.
מציג עולם פחות מוכר למרבית האנשים.
צילום אוויר – לרוב באמצעות רחפנים.
מציג זוויות צילום בלתי רגילות.
צילום קולנועי – תחום העוסק בצילום סרטים עלילתיים, דוקומנטריים או ניסיוניים.
מושם בו דגש על קומפוזיציה, תאורה, תנועת מצלמה מדויקת ושפה ויזואלית.
בסוג צילום זה נהוג לצלם בקצב של 24fps (להלן), המקנה תחושת תנועה טבעית.
מרבית סרטי הקולנוע מהמאה ה-21 מצולמים באמצעים דיגיטליים, תוך שימוש במצלמות ייעודיות, עדשות קולנוע מיוחדות, מערכות ייצוב מתקדמות ותאורה מקצועית.
צילום לרשתות חברתיות – והפקת וולוגים (Vlog) ויצירת תוכן, הוא תחום שהתפתח משמעותית בעשור השני של המאה ה-21, עם עלייתן של פלטפורמות שיתוף וידאו כגון אינסטגרם, טיקטוק, יוטיוב ואחרות.
צלמים ויוצרי תוכן מתמקדים בהפקת תמונות וסרטונים קצרים (כגון רילס ושורטס), נגישים ובעלי נראות גבוהה – לעיתים קרובות בפורמט אנכי, עם עריכה מהירה, כתוביות, ומוזיקת רקע.
מטרת הצילום עשויה להיות קידום אישי, מסחרי או תוכני, תוך מיקוד בגירוי רגשי מיידי והתאמה למאפייני הקהל הדיגיטלי.
רזולוציית וידאו היא מדד המתאר את כמות הפיקסלים שבכל תמונה בווידאו, ונחשבת לאחד הגורמים המרכזיים בקביעת חדות התמונה.
הרזולוציה נמדדת לרוב לפי מספר הפיקסלים לאורך הציר האופקי והאנכי של התמונה, לדוגמה: 1920×1080 פיקסלים (רזולוציית Full HD).
ככל שמספר הפיקסלים גדול יותר, התמונה יכולה להיות חדה ומפורטת יותר, בתנאי שיתר גורמי האיכות תומכים בכך, כמו איכות העדשה, קצב הדגימה והדחיסה.
מאז סוף המאה ה-20 גדלה רזולוציות הווידאו באופן עקבי, בעיקר בשל מעבר ממסכים קטנים למסכים שטוחים וגדולים יותר, הן בטלוויזיות הביתיות הן בצגי מחשב ובמסכי הקולנוע.
ככל שהמסך גדול יותר בולטים הפיקסלים לעין, במיוחד ממרחק צפייה קרוב, ולכן יש צורך ברזולוציות גבוהות יותר כדי לשמור על חדות וניקיון בתמונה.
לדוגמה, בעוד שרזולוציה של 720p נחשבת מספקת למסכים קטנים, מסכי 55 אינץ' ומעלה דורשים בדרך כלל רזולוציית 4K או יותר כדי להציג תמונה חדה ללא טשטוש.
בנוסף, עלייתן של פלטפורמות סטרמינג כגון נטפליקס אמזון פריים ודיסני+ הגדילו את הביקוש לווידאו באיכות גבוהה.
בנוסף ליתרונות בצפייה, רזולוציות גבוהות מעניקות יתרון בשלב העריכה.
לדוגמה, פריים שצולם ברזולוציית 4K (2160×3840) ניתן לחיתוך (Cropping) תוך שמירה על איכות Full HD.
תהליך זה מאפשר "זום דיגיטלי", שינוי קומפוזיציה או יצירת תנועת מצלמה מדומה מבלי לפגוע באיכות הסופית ומבלי צורך בציוד צילום מתקדם או צילום חוזר.
איכות הווידאו אינה תלויה רק ברזולוציית החיישן – גם פרמטרים כמו קצב סיביות, טווח דינמי, עומק צבע וקצב פריימים משפיעים משמעותית על איכות התמונה הנתפסת.
קצב פריימים הוא מספר התמונות שהמצלמה מקליטה בכל שנייה של צילום וידאו.
לדוגמה, קצב של 24fps משמעו 24 תמונות נפרדות בכל שנייה.
ככל שקצב הפריימים גבוה יותר, ניתן להציג תנועה איטית באופן חלק, מבלי לאבד את תחושת הזרימה.
לדוגמה, צילום בקצב של 60fps מאפשר האטה לפי שתיים (ל־30fps) ועדיין שומר על תנועה חלקה.
צילום בקצב 120fps מאפשר האטה פי ארבעה (כל שנייה של צילום מתורגמת ל-4 שניות צפייה), ומאפשר להציג תנועות מהירות בהילוך איטי חלק וללא קפיצות.
בצילום וידאו מקצועי מתבצעת התאמה בין קצב הפריימים, מהירות התריס והתדר של מערכת אספקת החשמל, כדי להימנע מהבהובים בתאורה.
24fps – הקצב הקולנועי הסטנדרטי.
יוצר תחושת תנועה טבעית ונפח קובץ סביר.
30fps – שכיח בשידורי טלוויזיה, סרטוני אינטרנט ותוכן יומיומי.
60fps ומעלה – משמש לצילום תנועה מהירה או לצורך הילוך איטי.
לדוגמה: צילומי טבע של בעלי חיים מהירים (כגון ברדלסים במרדף), וצילומי ספורט, נעשים לעיתים ב־120fps או יותר, כדי לאפשר הצגה בהילוך איטי של לפחות פי ארבעה.
סטופ מושן – טכניקה זו היא שילוב של צילום סטילס לתוצאה של וידאו, צילום אובייקט הנראה כנע בעצמו בצורה אמנותית.
נעשה לרוב בקצב פריימים שנע בין 10 ל-12 fps, ולאחר מכן נערכים הקבצים כווידאו רגיל.
לדוגמה, בכדי ליצור סטופ מושן של 10 שניות יש צורך בצילום 100 פריימים (10 שניות כפול 10 פריימים לשנייה).
ישנן מצלמות עם אפשרות ליצירת סטופ מושן באופן מובנה.
טיים־לאפס (Time-lapse photography) היא טכניקת צילום שבה מצולמות תמונות במרווחי זמן קבועים, ונהפכות לוידאו בקצב רגיל, מה שיוצר אפקט של תנועה מואצת.
בשונה מסטופ-מושן, שבו התנועה נוצרת ידנית, בטיים־לאפס מתועדים תהליכים אמיתיים שמתרחשים לאורך זמן – כמו תנועת עננים, שקיעה, צמיחה, או בנייה.
השיטה נפוצה בצילום טבע, תיעוד תהליכים ארוכי טווח ובסרטים תיעודיים, כאמצעי להמחשת שינויים לאורך זמן.
מצלמות רפלקס דיגיטלי - מתחלפות על ידי מצלמות ללא מראה (הרבה מהן משמשות כמצלמות היברידיות, להלן.) עקב משקל כבד וטכנולוגיה ישנה.
טלפונים חכמים – שימוש בטלפון חכם לצילום וידאו נפוץ במיוחד מהעשור השני של המאה ה-21, עם ההתקדמות הטכנולוגית של מצלמות המובייל.
טלפונים חכמים מאפשרים צילום וידאו באיכות גבוהה ובנגישות מיידית, ולכן הפכו לכלי מרכזי ביצירת תוכן יומיומי, בפרט ברשתות החברתיות.
עם זאת, למרות שיפוריהם, מצלמות אלו אינן תחליף מלא לציוד צילום מקצועי המשמש בהפקות קולנועיות, טלוויזיוניות ופרסומיות, בשל מגבלות באיכות התמונה, שליטה ידנית ויכולות עיבוד.
מצלמות וידאו מקצועיות – או מצלמות היברידיות (Still+Video).
מצלמות וידאו ייעודיות המתמקדות בצילום וידאו, אך גם בצילום סטילס, ולכן הן נפוצות במיוחד.
מצלמות קולנוע הן מצלמות וידאו מקצועיות המיועדות להפקות קולנוע וטלוויזיה.
הן מצוידות בחיישנים גדולים, טווח דינמי רחב, ויכולת הקלטה בפורמטים מתקדמים כגון Raw ו־ProRes.
רבות מהן מתוכננות לעבודה עם עדשות קולנוע ידניות ולשליטה מדויקת בפרמטרים החזותיים, ולרוב אינן כוללות תריס מכני ללכידת סטילס, ולעיתים תכונות כמו אוטופוקוס או ייצוב תמונה פנימי מוגבלות או אינן כלולות.
עדשות וידאו הן עדשות שתוכננו במיוחד לצילום וידאו, תיעוד והפקות תוכן קולנועיות או דיגיטליות.
הן כוללות מגוון רחב של דגמים – מעדשות חצי־מקצועיות לצילום חדשות, שידורים חיים ויצירת תוכן לרשתות חברתיות, ועד לעדשות קולנוע מקצועיות (Cine lens) המשמשות בהפקות קולנוע וטלוויזיה.
עדשות וידאו נבדלות מעדשות סטילס בכמה מאפיינים פונקציונליים:
שליטה בפוקוס: טבעת פוקוס רחבה ומדויקת מאפשרת שינוי חלק של המיקוד תוך כדי תנועה.
בעדשות מתקדמות יש שיניים תעשייתיות למערכות פוקוס חיצוניות (Follow Focus),
בנוסף הטבעות וכפתורי ההתאמה על עדשות אלה בדרך כלל חלקות ולא משמיעות רעש וקליקים בתזוזה, כמו כן השקעה רבה נעשית ביצור מנועי פוקוס שקטים יותר.
וזאת על מנת שלא לסכן את הפסקול של הווידאו.
צמצם רציף: מאפשר שינוי חשיפה הדרגתי וללא קפיצות במהלך הצילום.
דיוק מכני: עמידות גבוהה ושמירה על תכונות אופטיות לאורך זמן, לרבות הפחתת תופעת נשימת פוקוס.
זום פרפוקלי: מאפשר שינוי אורך מוקד תוך שמירה על פוקוס – תכונה חשובה בצילום שידור חי.
אחידות מבנית: בעדשות קולנוע שומרים על מידות חיצוניות עקביות (קוטר, אורך, מיקום טבעות), להחלפה קלה בצילומים מקצועיים.
בעוד שעדשות וידאו כוללות גם עדשות לצרכים כלליים כמו חדשות, תיעוד ואינטרנט, עדשות קולנוע (Cine lens) הן תת־קטגוריה מקצועית הכוללת מאפיינים מתקדמים במיוחד:
חדות גבוהה מאוד, המתאימה ל־4K ו־8K
אחידות צבע בין עדשות שונות
משקל וגודל קבועים בין דגמים בסדרה
שידורי טלוויזיה: שימוש בעדשות עם זום ארוך ושליטה אוטומטית.
צילום אינטרנטי: שימוש בעדשות קלות עם מיקוד אוטומטי.
הפקות קולנועיות: שימוש בעדשות קולנוע עם שליטה ידנית מלאה.
מיקרופונים חיצוניים באיכות גבוהה – משפרים את הקלטת הסאונד.
קיימים גם מיקרופונים ייעודיים לתדרים גבוהים או נמוכים במיוחד, ואף מיקרופונים מבוססי תנועה או מבנה (כגון מיקרופון זיהוי זרמי אוויר זעירים – flow-sensing microphone).
דוגמה לכך היא סדרת הטלוויזיה Earthsounds של אפל TV, בסדרה זאת נעשה שימוש בטכנולוגיות מתקדמות ביותר להקלטת שמע כגון מיקרופונים מבוססי לייזר שקולטים תנועות זעירות.
ונותנות זווית שונה ואפשרות להיכנס ולחוש את עולם הטבע כפי שלא יכלנו מעולם.
מערכות ייצוב (כגון גימבל וחצובה) מהוות אלמנט מכריע בווידאו.
לעיתים, יציבות התמונה היא ההבדל בין צילום איכותי לצילום בסיסי – לדוגמה, בצילום תוך כדי תנועה או מרדף.
בנוסף, רוב המצלמות כיום (לעיתים רק בשילוב עם עדשות תומכות) כוללות מייצב תמונה בסיסי מובנה.
גימבל הוא מייצב נייד, לרוב בעל שלושה צירים:
Pan – תנועה אופקית (ימינה ושמאלה)
Tilt – תנועה אנכית (מעלה ומטה)
Roll – שומר על קו אופק יציב
גימבלים מודרניים משלבים לעיתים מנועים חכמים, חיישנים, ואף בינה מלאכותית לניתוח תנועה בזמן אמת.
כדוגמת DJI Ronin 4D מצלמת קולנוע משולבת גימבל מבית DJI עם ציר רבעי מיוחד לשמירה על גובה צילום קבוע ומרחק אחיד מהקרקע, ציר אנכי זה הינו חכם וחדשני אשר מתבסס על טכנולוגיות וחיישנים שיובאו מקו הרחפנים של החברה.
סוגי גימבלים: ישנם שני סוגים עיקריים של גימבלים:
גימבל מכני – מבוסס על משקולות ואיזון ידני.
אינו דורש סוללה, אך כבד ודורש כוונון מוקדם.
גימבל אלקטרוני – פועל באמצעות מנועים וחיישנים לייצוב אוטומטי.
קל ונוח, אך מוגבל בזמן סוללה וביכולת נשיאת ציוד כבד.
רחפני צילום משמשים לצילומי אוויר מזווית גבוהה או לצילום יציב בתנועה.
הרחפנים המודרניים זמינים לקהל הרחב, ניידים, וכוללים מצלמות ברזולוציה גבוהה, חיישני מכשולים, מיקוד אוטומטי ומעקב אחר אובייקטים, המאפשרים צילום יציב גם בתנאים משתנים.
תאורת וידאו היא תאורה רציפה, בניגוד לפלאש בסטילס.
מדובר במקור אור שפועל באופן רציף, ואינו יוצר הבהובים (Flicker) – דבר חשוב במיוחד בקצבים גבוהים ובצילום בהילוך איטי.
תאורת וידאו מבוססת לרוב על נורות LED חזקות, ומיועדת להאיר סצנות בצורה אחידה, עם טמפרטורת צבע מדויקת ויציבה לאורך זמן.
היא צורכת יותר חשמל מפנס רגיל ועלולה להתחמם.
תאורת וידאו שונה מפנסים רגילים בכך שפנסים רבים פועלים בהבהוב מהיר (בין עשרות למאות פעמים בשנייה) משיקולי חיסכון באנרגיה והארכת חיי הנוריות.
עין האדם לרוב אינה רגישה להבהובים אלו, אך מצלמות – במיוחד בצילום וידאו – עלולות לקלוט את ההבהוב וליצור אפקטים לא רצויים כמו ריצוד, הבהוב או פסי תאורה בתמונה.
לכן בתאורת וידאו מקצועית נדרשת תאורה רציפה אמיתית, ולא רק "נראית רציפה".
מסך ירוק הוא רקע בצבע אחיד (לרוב ירוק או כחול) המשמש בצילומי וידאו כדי להפריד בין האובייקט המצולם (לרוב אדם) לבין הרקע.
בעזרת טכניקת Chroma Key (מפתח צבע), ניתן "לגזור" את הרקע הירוק בעריכה, ולהחליפו בכל רקע אחר – סט דיגיטלי, נוף, אנימציה או כל תמונה.
השיטה מאפשרת שילוב המצולם בסביבות שונות שלא צולמו בפועל – למשל באולפן חדשות, פרסומות, סרטים עם אפקטים, או סרטוני רשת.
להצלחת התהליך דרושים תאורה אחידה, מצלמה איכותית, ורקע בצבע חלק ונטול צללים – כדי לאפשר חיתוך נקי ומדויק של הרקע.
בצילומי וידאו הצוותים ודרך העבודה שלהם שונה מסוג צילום אחד לשני:
צילום סרטים – צילום סרטים מבוצע בדרך כלל עם צלם, טכנאי סאונד, במאי שאחראי על זוויות הצילום, וצוותים טכניים.
צילום טלוויזיה – צילום טלוויזיה וכתבות בשטח מתבצע בדרך כלל עם צלם וטכנאי סאונד, כאשר שתיהם עסוקים בצילום והקלטה בלבד, שלא כמו צילום דוקומנטרי שלעיתים הצלם הוא המראיין וגם טכנאי סאונד.
צילום ספורט – צילום ספורט מתאפיין במהירות תגובה של הצלם, וריכוז, בכדי למנוע פריימים שבורים בהם הנושא דחוק לפינת הפריים או בכלל קטוע.
סוג צילום זה דורש גם החלטות מהירות מצד העורכים שמחליטים איזו זווית תשודר ומתי.
צילום זה מתאפיין בחוסר ודאות ודורש תגובה מהירה והחלטות מידיות.
צילום זה דורש אינטרנט מהיר במיוחד לשידור איכותי וללא עיכוב.
צילום טבע – סוג צילום זה מאוד דומה לצילום ספורט מבחינת מידת הריכוז ומהירות תגובתם של הצלמים.
לעומת זאת, בשונה מספורט, צילום זה בדרך כלל מצולם ונערך בטרם שחרורו לציבור.
בדרך כלל הצלמים הם גם עורכי הסאונד וגם הבמאים, מה שנותן להם קושי נוסף, וצורך במהירות תגובה וחשיבה על התוצאה.
בנוסף צילום טבע הוא תחום המתמקד בתיעוד של בעלי חיים, צמחים ונופים בסביבתם הטבעית.
ולכן תחום זה מחייב הכרות מעמיקה עם מין המצולם, דבר המאפשר לצלם לעקוב אחר התנהגותו ולהבין את הסיפור הטמון מאחורי הצילום, תוך שימוש במסתורים, שימור אותנטיות ורגישות לסביבה.
מצלמה דיגיטלית מנסה לחקות את מבנה ותפקוד העין האנושית, אך קיימים הבדלים משמעותיים:
צמצם העין – בקשתית העין מצוי האישון (Pupil), שמשנה את קוטרו בהתאם לכמות האור.
בממוצע, האישון נע בין כ־2 מ"מ באור חזק ל־8 מ"מ בחושך, והוא שקול לצמצם f/2.1 עד f/8.3 בצילום.
מהירות התריס של העין – לעין אין תריס פיזי.
קצב התפיסה שלה נמדד באמצעות תדר היתוך ההבהוב הקריטי (cFFF), שהוא התדר שמעליו העין תופסת אור מהבהב כרציף.
אצל רוב האנשים, cFFF עומד על כ-35-40 הרץ, אך הוא יכול להשתנות.
לכן, העין יכולה להבחין בהבהובים איטיים, אך לא בהבהובים מהירים (מעל 50–60 הרץ).
למה אנחנו לא רואים הבהוב – אבל מצלמה כן – מצלמה מקליטה פריימים בזמנים קבועים.
אם קצב ההבהוב של האור אינו מסונכרן עם מהירות התריס, חלק מהפריימים מוקלטים באור וחלק בחושך.
וכך נוצר אפקט של הבהוב (Flicker) או פסים כהים.
לעומת זאת, תאורה כיום מהבהבת בתדרים גבוהים שהעין האנושית לא מסוגלת לראות (כאמור).
בנוסף גם תדרים קרובים לטווח הראיה האנושית (לדוגמה כ-60 הרץ) לעיתים לא יראו מכיוון שהעין מעבדת את האור באופן רציף, ואינרציית התאים שלה גורמת לה להתעלם מהבהובים מהירים ולפרש אותם כרצף יציב.
בעשור האחרון הופיעו טכנולוגיות מתקדמות ששינו את אופי הצילום:
צילום 360° – צילום פנורמי מלא מכל הכיוונים, באמצעות סיבוב המצלמה מנקודה מסוימת, או באופן מקצועי יותר - שימוש במצלמה מרובת עדשות.
מה שמאפשר לצופה לשלוט בזווית הצפייה, במיוחד באמצעות מסכי מגע או משקפי מציאות מדומה (VR).
שימוש נרחב בטכנולוגיה זו נעשה גם במיזם גוגל תצוגת רחוב, שבו מצלמות 360° מתעדות את הרחובות מנקודת מבטו של הצופה, כדי לאפשר ניווט ויזואלי.
צילום תלת-ממד – באמצעות שתי מצלמות או עדשת VR (עדשה מחולקת לשתיים - כפי שניתן לראות בתמונה למעלה), הממוקמות בזווית המדמה ראייה אנושית.
מתאים לצפייה עם משקפי תלת־ממד או VR.
וידאו למציאות מדומה (VR Video) – תוכן המצולם לשימוש במשקפי VR, צילום זה הוא תוצאה של צילום תלת־ממד וצילום 360° כמתואר לעיל, ונותן תחושת נוכחות מלאה בתוך הסצנה.
טכנולוגיות אלו נפוצות בתחומי קולנוע אינטראקטיבי, תיירות וירטואלית, אימונים ומבחנים על ידי סימולטורים, בידור ותיעוד טבע.
צילה כהן (נולדה ב-20 בנובמבר 1914, קרשניק שבפולין) היא האישה המבוגרת בישראל, ממייסדי העיר נתניה.
צילה כהן, נולדה ב-20 בנובמבר 1914 בקרשניק שבפולין.
היא עלתה לארץ ישראל בשנת 1935 והתיישבה תחילה בתל אביב.
מאוחר יותר הפכה לאחת ממייסדי העיר נתניה.
כמי שהייתה חלק מדור המייסדים של העיר, אף השתתפה בטקס הנחת אבן הפינה לשכונת קריית צאנז בשנת 1958, השכונה בה ממוקם בית החולים לניאדו.
כהן ידועה לא רק בשל גילה המופלג, אלא גם בזכות אורח חייה הפעיל והעצמאי.
עד גיל 90, היא נהגה לצעוד כל בוקר מקניון השרון בנתניה ועד לחוף הים.
עד גיל 102 היא המשיכה לחיות עצמאית, כמעט ללא עזרה.
ביום הולדתה ה-110, בנובמבר 2024, זכתה צילה לברכות מיוחדות מנשיא המדינה, יצחק הרצוג.
הנשיא כיבד אותה ושיבח את אריכות ימיה ואת החוכמה שצברה, כשהוא מציין ש"לא בכל יום יש לי את הכבוד לברך אזרח בגיל כה מופלג" והוסיף כי זקן הם ראשי תיבות של "זה קנה חוכמה".
לכהן שני בנים, חמישה נכדים ושישה נינים.
מתגוררת במחלקה הגריאטרית בבית החולים לניאדו.
צילום פנורמי הוא סוג של צילום שבו נראית תמונה או סרטון מאוזן וארוך, כמו המראה הנשקף מהעין האנושית, ולא תמונה ממוקדת המתמקדת על אזור מסוים.
המראה הפנורמי הוא המראה הטבעי הנשקף לעינינו כי זווית הראייה של אדם מבוגר היא 130 מעלות.
בכל זאת, גם בקולנוע וגם בצילום בוחרים אנו להתבונן בתמונות צרות יותר.
בצילום הפנורמי מדובר בהשגת תצלומים ביחס של 1:3 במידות האורך והרוחב.
ישנן דרכים לא מעטות לצלם צילום פנורמי.
דרכים אלה נבדלות במספר משתנים עיקריים:
זמני הצילום של חלקי התמונה השונים, האם כל חלקי התמונה מצולמים באותו זמן, או בזמנים שונים.
הפרמטרים של הצילום חייבים להיות דומים לאורך כל התמונות, כדי שלא יהיו הבדלים משמעותיים בחיבורים.