tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במסעותיה, צ'ו הגיעה לקהילות מרוחקות של נשים פועלות, וחשפה אותן לאפשרויות הטמונות בייצוגן באיגודי הפועלים.
בנוסף, צ'ו היוותה כוח מניע במסע הפרסום של הליגה לשיפור תנאי העובדות במפעל כלי החרס שבסטפורדשייר, ובמיוחד עבור נפגעות תאונות עבודה וקורבנות של הרעלת עופרת.
פועלה כסופרג'יסטית וכמקדמת העצמאות של אימהות
כמו רבות מהנשים שאיתן עבדה, צ'ו נמשכה לעבר רעיון הסופרג'יזם.
היא הייתה חברה באיגוד הלאומי של אגודות זכות הבחירה לנשים וכיהנה בתפקיד מנהלי במחוז הבחירה של עמק רוסנדייל.
בשנת 1905 צ'ו ביקרה חריפות את איגוד הנשים החברתי והפוליטי.
היא טענה כי הארגון הוא אנטי- דמוקרטי ומקדם את זכות ההצבעה של נשים ממעמד הביניים בלבד, ולא את זכותן של הנשים הפועלות.
במשך כמה חודשים, החליפו צ'ו וכריסטבל פנקהרסט (אחת המייסדות של איגוד הנשים החברתי והפוליטי) את דעותיהן בנוגע לנושא בטורים של העיתון הבריטי "הקלריון".
צ'ו התעקשה שעל-מנת שנשים יחיו בכבוד, הן צריכות להיות בעלות עצמאות כלכלית, והבינה שדבר זה לא יכול להתקיים ללא יכולת האישה לעבוד.
היא גיבשה תוכנית שעל-פיה לאימהות תהיה גישה למעונות אשר יטפלו בילדיהן באופן מסובסד.
היא הדגישה כי המעונות יהיו מופעלים על-ידי "אימהות מאומנות" אשר יספקו "שירות ממלכתי ברמה גבוהה".
חזונה של צ'ו היה בין הביטויים הראשונים למערכת הרווחה ומתן שירותים מסובסדים לגיל הרך.
כל אלו נכנסו לתוקף תחת היוזמה "התחלה בטוחה" שהוצגה רק בשנת 1998.
במהלך מלחמת העולם הראשונה, כחלק מהמאמץ המלחמתי, הארגון NUWSS השהה את פעילותו למען זכות הצבעה לנשים.
צ'ו, כפציפיסטית, התנגדה נחרצות למהלך זה, והצטרפה לליגת הנשים הבין-לאומית לשלום ולחירות.
באוקטובר, שנת 1914, צ'ו הובילה משלחת לוועידת הבריאות של רוצ'דייל עם הפדרציה הלאומית של נשים עובדות ועם ליגת עבודת הנשים .
המשלחת הצליחה לשכנע את הרשויות המקומיות להקים לנשים עובדות, אשר נשארו לתמוך במשפחותיהן בעורף, מרכזי בריאות ומרכזי יולדות.
שנה לאחר מכן, מודאגת מאבטלתן של הנשים עקב המלחמה, צ'ו הקימה ועדת סעד אשר חילקה מזון לאימהות רוצ'דייל וילדיהן.
צ'ו המשיכה במסע הבחירות גם בזמן המלחמה.
היא התרכזה בעיקר בתנאי העבודה, התזונה והבריאות של הנשים ממעמד הפועלים.
היא פיתחה עסק מצליח להזמנת בדים וחומרי תפירה בדואר (Chew & Co.).
בנוסף, לזמן מה צ'ו ניהלה חנות טבע.
יוזמה זו נבעה מהיותה צמחונית.
בתור אשת עסקים מצליחה, צ'ו טיילה רבות ברחבי העולם, ובשנת 1935 יצאה לסיבוב הופעות סובב עולם.
צ'ו נפטרה ב-27 בדצמבר 1940, בברנלי, לנקשייר.
בתה דוריס כתבה את הביוגרפיה של אמה "עדה ניילד צ'ו: חייה וכתביה של אישה עובדת" אשר פורסמה בשנת 1982. בשנת 1983, אלן פלטר עיבד את הביוגרפיה לסדרה בעלת שלושה פרקים הנקראת "וואן הקלריון".
בשנת 1978 פורסם הספר "יד אחת קשורה מאחורינו: עליית התנועה הסופרג'יסטית" .
הספר נכתב על-ידי ג'יל לידינגטון וג'יל נוריס, ומתאר בין השאר את תרומתה של עדה לתנועה הסופרג'יסטית.
שמה ותמונתה של צ'ו מופיעים על בסיס הפסל של מיליסנט פאוסט, יחד עם עוד 58 נשים סופרג'יסטיות.
הפסל נמצא בכיכר הפרלמנט שבלונדון ונחשף ב-24 באפריל 2018.
עדה מטילדה קול ביטנבנדר הייתה עורכת-דין ופעילה חברתית בתחומים רבים.
ביטנבנדר פעלה למען הפמיניזם הסופרג'יסטי בנברסקה והייתה שותפה בארגוני נשים.
בין היתר, היא הייתה חברה במועצת הנשים הבין-לאומית הראשונה, והשתתפה בתנועות התנגדות לאלכוהול (במקור: ).
בתקופות שונות בחייה, ביטנבנדר ערכה שני עיתונים, כתבה שלושה ספרים והתמודדה למשרת שיפוט בבית המשפט העליון של נברסקה מטעם מפלגת האיסור, עוד לפני שהייתה לנשים זכות הצבעה.
כמו כן, ביטנבנדר נחשבת לעורכת-הדין הראשונה בנברסקה, כי ב-1882 הייתה האישה הראשונה שהתקבלה ללשכת עורכי-הדין המדינתית.
ב-1888 הייתה האישה השלישית בהיסטוריה שטענה בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ביטנבנדר נולדה ב-3 באוגוסט 1848 בשם עדה מטילדה קול בעיירת אסילום, בראדפורד, פנסילבניה, ארצות הברית.
מוצא אימה הוא מניו אינגלנד ומוצא אביה הוא חלקית מניו אינגלנד וחלקית מגרמניה.
אביה היה חייל בצבא האיחוד במלחמת האזרחים האמריקנית ומת זמן קצר לאחר המלחמה.
ביטנבנדר התחנכה בעיקר בבתי ספר פרטיים.
ב-1869 היא סיימה את לימודיה בקולג' בינגהמטון בניו-יורק.
בינואר 1874 התחילה ללמוד באוניברסיטה פרטית בבלומברג, פנסילבניה, וסיימה ללמוד שם ב-1875. בסיום הלימודים נהייתה חברת פקולטה ולימדה במשך שנה.
בהמשך, היא למדה במכון פרטי בוושינגטון וסיימה את לימודיה בקיץ של 1877.
עם סיום לימודיה, ביטנבנדר החלה לעבוד כמנהלת בית הספר הפרטי שבו למדה בעבר.
לאחר תקופה קצרה, היא פרשה כי חשה מותשת מעבודה מרובה.
ב-1879 ביטנבנדר החלה לערוך את עיתון ה"רקורד" (במקור: ) שבן זוגה רכש ביחד עם שותף נוסף.
במקורות נכתב על ביטנבנדר שהקווים שאפיינו את עריכתה היו מוסריות, משפחתיות, התנגדות לאלכוהול (במקור: ) ורפובליקניות (בהקשר של הפוליטיקה האמריקנית).
היא ערכה את העיתון במשך שלוש שנים.
בזמן שערכה את ה"רקורד", ביטנבנדר עסקה בעריכת-דין במשרד של בן זוגה.
ב-1882 היא עברה בחינה וקיבלה רישיון להופיע בבית-משפט.
ביטנבנדר היא האישה הראשונה שהתקבלה ללשכת עורכי-הדין בנברסקה, ולכן יש המתייחסים אליה כאל עורכת הדין הראשונה במדינה.
ביום שביטנבנדר עברה את הבחינה, הזוג הקימו פירמה משותפת.
המשך הקריירה לצד פעילות חברתית ופוליטית
הזוג ביטנבנדר חידשו יחד את איגוד החקלאים של פולק, נברסקה.
גב' ביטנבנדר שימשה כמזכירה, גיזברית, דוברת וב-1881 גם כנציגת האיחוד במועצת החקלאות המדינתית.
ביטנבנדר היא האישה הראשונה ששימשה כנציגה בגוף הזה.
ביטנבנדר פרשה מעריכת ה"רקורד" ב-1881, והפכה לעורכת של עיתון ברית החקלאים (תרגום חופשי.
על ביטנבנדר נאמר שהיא התבלטה כעורכת דין מוצלחת מכיוון שהיא הופיעה מספר פעמים בפני בית המשפט העליון של המדינה וניצחה.
היא הופיעה בפני בית המשפט המחוזי ובפני בית המשפט המדינתי של נברסקה והגנה על העברת הצעת החוק של תנועת ההתנגדות לאלכוהול, על הצעת חוק הטבק, על חוק הנותן לאימהות את האופוטרופוסות על ילדיהן באופן שווה עם בני זוגן, ועל מספר חוקים נוספים.
ב-1881, ביטנבנדר נבחרה לתפקיד מזכירת ארגון הנשים הסופרג'יסטיות בנברסקה עם הקמתו.
יחד עם שותפות נוספות, היא עבדה מול הרשות המחוקקת כדי להוביל להגשת הצעת התיקון לחוקה שמעניק זכות בחירה לנשים.
בוועידת הסופרג'יזם הראשונה לאחר ההגשה, היא נבחרה כאחת משלוש דוברות של קמפיין נשי.
באספה השנתית הבאה, היא נבחרה לנשיאת האיחוד, ובשלושת החודשים האחרונים של הקמפיין היא הייתה גם יו"ר ועדת הקמפיין המדינתית.
ביטנבנדר חיברה הצעת חוק שהועברה על ידי הרשות המחוקקת של נברסקה ב-1887, שהובילה להקמת בית ספר מעשי שיהווה גם בית לנשים ובנות ששרדו את מעגל הזנות, במטרה לצמצם את התופעה ולסייע עליהן.
במרץ 1888, ביטנבנדר הייתה חברה במועצת הנשים הבין לאומית הראשונה .
באותו חודש, ביטנבנדר נאמה במועצת הנשים הבין לאומית בוושינגטון די.סי.
על "אישה בעריכת דין" (במקור: ).
באותה תקופה, היא עברה לגור בוושינגטון במשך מספר מושבים של הקונגרס.
ביטנבנדר ייצגה את איחוד הנשים הנוצרי הלאומי להתנגדות לאלכוהול (במקור: National או בקיצור: National ) בתור האחראית על תחום החקיקה, העצומות והעתירות.
היא הפיצה מסרים באופן קבוע לאיגודים מקומיים ולעיתונות כחלק מהפעילות שלה עבור עצומות והשפעה בקונגרס להובלת האיסור בקולומביה (האיסור על אלכוהול.
ר' ערך מפלגת האיסור), איסור חוקתי (על אלכוהול), הגנה על נשים, וצעדים נוספים שהאסיפה הלאומית דרשה.
ביטנבנדר ניסחה הצעת חוק שנועדה לתת תוקף לעצומה להגנה על נשים.
הצעת החוק שלה הוגשה על ידי סנאטור בלאייר מנְיוּ הֶמְפְּשֶׁר, ארצות הברית.
העברת הצעת החוק בקונגרס מיוחסת בעיקרה למאמצים הרבים שביטנבנדר השקיעה.
בנוסף לכך, היא דיברה בקצרה בשימוע בפני ועדות הסנאט ובית הנבחרים לטובת האיסור במחוז קולומביה.
ב-15 באוקטובר 1888, ביטנבנדר טענה לראשונה בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית.
ביטנבנדר היא האישה השלישית בהיסטוריה שהגיעה למעמד הזה.
העניין המשפטי שסביבו ביטנבנדר טענה נוצר על ידי הסנאטור בלאייר.
באותה שנה, ביטנבנדר נבחרה להיות פרקליטת איחוד הנשים הנוצרי הלאומי להתנגדות לאלכוהול (במקור: ).
ביטנבנדר חיברה את "מדריך לאומי לשינוי האיסור" (במקור: "National Prohibiotory Amendment Guide").
ספר בן למעלה מ-100 עמודים שמתאר את הדרך להעברת תיקון לחוקה הפדרלית שיוציא מחוץ לחוק את הסחר במשקאות אלכוהוליים.
בספטמבר 1891, ביטנבנדר נמנתה בין המועמדים שהוצגו על ידי מפלגת האיסור בנברסקה לשיפוט בבית המשפט העליון של המדינה.
ביטנבנדר קיבלה 7,322 קולות מתוך סה"כ 155,000 שהשתתפו בבחירות.
זהו אחוז חסר תקדים בגובהו של קולות (ביחס לכמות המשתתפים בבחירות) שניתנו למתמודד/ת מטעם מפלגת האיסור.
באותו זמן לנשים לא הייתה זכות הצבעה, ומדובר בקולות גבריים בלבד.
באותה שנה, יצא הספר "עבודת האישה באמריקה" (במקור: "Woman's Work in America", ניו יורק, 1891) שכלל פרק בנושא עריכת-דין ("Women in Law") שאותו ביטנבנדר חיברה.
בשנת 1911, ביטנבנדר הוציאה לאור ספר בשם "טדוס וטיסוד: סיפור על התנגדות לאלכוהול." (תרגום חופשי.
הספר פורסם כתעמולה למען התנגדות לאלכוהול.
סביב אותה תקופה, ביטנבנדר הייתה חברה בכנסייה פרסביטריאנית ומורה בבית הספר של שבת של הכנסייה.
ב-9 באוגוסט 1878 נישאה להנרי קליי ביטנבנדר, שהיה אז עורך דין צעיר מבלומברג, פנסילבניה, שסיים את לימודיו בקולג' של פרינסטון.
בנובמבר 1878 הזוג ביטנבנדר עברו לאוסאולה, נברסקה, ארצות-הברית.
במהלך החורף הראשון שלהם באוסאולה, גב' ביטנבנדר עבדה כמורה, ומר ביטנבנדר הקים משרד לעריכת-דין.
בדצמבר 1882, ארבע שנים לאחר שהתחתנו, בני הזוג ביטנבנדר עברו לגור בלינקולן, נברסקה, ארצות-הברית.
בהמשך, החל ממרץ 1888, היא גרה בוושינגטון במשך מספר מושבים של הקונגרס לצורך פעילות פוליטית.
מלבד התקופה הזאת, בני הזוג חיו בלינקולן, נברסקה עד מותם.
למרות הופעותיה בעיתונות, חבריה הקרובים של ביטנבנדר תיארו אותה כאחת שלא מתרגשת מ"אור הזרקורים".
כמו כן, על הזוג נכתב שהם בזבזו כסף רב יותר על עניינים ציבוריים מאשר על חייהם הפרטיים.
לאחר המוות של הנרי, בן זוגה, ומספר שנים לפני מותה, ביטנבנדר פרשה מהחיים הציבוריים.
היא סיפרה שלתחושתה, המאמץ שהשקיעה במשך חייה במאבקים שונים נשא פרי והסב לה סיפוק.
בשנותיה האחרונות, לאחר שהפסיקה לעסוק בעריכת-דין, ביטנבנדר התמסרה ללימודי פילוסופיה.
ביטנבנדר נפטרה ב-15 בדצמבר 1925, בגיל 77, בבית אחותה.
במקורות לא צוין שהיו לה ילדים.
עדה טברסקי (1887 - 1980) מחלוצות העלייה השנייה, פעילה ציבורית למען זכויות האישה, מעמד האישה ובמיוחד נשים עובדות ולמען השכלת בני נוער ונוער במצוקה משכבות חלשות.
נולדה בעיירה אננייב שבפלך חרסון, בדרום-מערב רוסיה (אוקראינה) למשפחת קיפר.
אביה נחמן, ואמה פסיה-לאה בת חנא-שמעון בקר מראשוני חובבי ציון.
אחיה זאב קיפר היה ממייסדי דגניה א', ונפטר ממלריה.
אחיה אליהו נחשון (קיפר) היה ממייסדי קבוצת גבע.בנו יואב נחשון היה ממייסדי הגבעטרון.
אחיה משה נחשון היה מורה בגימנסיה העברית הרצליה, אחותה יהודית נישאה לצייר שמואל בן-דוד.
אחותה צפורה נישאה למיכאל תמרי-טַיטלמן, מראשוני העלייה השנייה ואיש הפועל הצעיר; בנם הוא הצייר והמאייר עמירם תמרי.
טברסקי הייתה בין המייסדות של "התאחדות נשים עבריות לשיווי זכויות בארץ ישראל" ב-1919, שנודעה בזכות מאבקה לזכות בחירה לנשים בישראל בשנות ה-20 של המאה ה-20 עוד טרם קום המדינה.
טברסקי הייתה מפעילות ארגון אמהות עובדות (כיום נעמת).במסגרת עבודתה טיפלה בילדי אמהות עובדות, אספה ילדים שעבדו בשוק ושכנעה את הוריהם לשלוח אותם ללמוד ולהשיג השכלה.
השתתפה בדיונים ובהחלטות הנוגעות לתפקידי הארגון.
והייתה בין קובעי המדיניות ומטרות הארגון היא גם ניהלה את החוג לספרות בארגון אמהות עובדות בתל אביב.
ב-1939 התמנתה להנהלת האגודה לעזרת חולי רוח בבני ברק, תפקיד בו נשאה שנים רבות.
במרץ 1940 השתתפה בהפגנות נשים, נעצרה ועמדה למשפט יחד עם 16 נשים נוספות בהאשמה של הפגנה לא חוקית.
הייתה חברת ההסתדרות בתל אביב, ב-1955 נבחרה להנהלת משפט החברים של ההסתדרות בתל אביב.
הייתה נשואה לנחום טברסקי עד לגירושיהם.
בתם הבכורה נפטרה בילדותה בשנת 1909. ילדיה עמיהוד תבור, שרה יהל גומפריך ורות בלשן.
נכדה אמיר יהל היה מפקד טייסת שהפך לרב.
נפטרה ב־1980 ונקברה בקיבוץ דורות.
עדות היא מסירת תיאור של מאורע או נושא מסוים, על ידי מי שחווה אותם בצורה קרובה.
במשטרה, במסגרת חקירה של אירוע.
בבית המשפט, כניסיון לבירור האמת במסגרת ההליך המשפטי.
בוועדת חקירה, במסגרת בחינה של אירועים חריגים.
במחקר היסטורי, לשם תיעוד המאורעות הנחקרים.
עדות בבית משפט ניתנת על-פי דיני הראיות.
עד מעיד בבית משפט על כל מה שקלט במישרין בחושיו (ראיתי את..., שמעתי קול נפץ..., חשתי חום רב...).
העד רשאי להעיד עובדות אלה בלבד.
התרשמותו, דעותיו ומסקנותיו של העד מאותן עובדות פסולות בדרך כלל כראיה, בהיותן "עדות סברה".
עדות של עד מומחה, כגון רופא, פסיכולוג, שמאי וכדומה, שונה מעדות רגילה, מאחר שבית המשפט רשאי לקבל את המסקנות של המומחה העולה מהממצאים שלפיו.
עדות מפי השמועה או עדות שמיעה, משמעה דברים ששמע אדם מפי אחר.
עדות מפי השמועה אסורה על פי דיני הראיות, למעט חריגים מסוימים, שכן האדם ששמע את הדברים אינו יכול להיחקר לגבי אמיתות תוכנם.
צד להליך משפטי אינו רשאי להביא עד שיספר על דברים ששמע מפי אחר ולא קלט אותם בעצמו באופן בלתי אמצעי.
החריגים הם, עדות על דברים שאמר אדם בעת אירוע אלימות.
לדוגמה, אדם מוכה צועק "פלוני, מדוע אתה מכה אותי".
אמירה זו תהיה קבילה גם אם תובא על ידי האדם ששמע אותה.
כמו כן, אמירות המלוות מעשה או אמירות שנאמרות בעת אירוע מרגש, גם הן קבילות אם אדם כלשהו יעיד לגבי עצם אמירתן.
הרציונל הוא שאמירות כאלה אינן חשודות כאי אמירת אמת עקב הנסיבות בהן הן נמסרות.
מומחה הוא מי שעוסק בנושא שבמדע, במחקר, באמנות או במקצוע, ועדותו נדרשת כאשר יש להוכיח עניין שבנושאים אלה.
לדוגמה: עדות מומחה רפואי שהוא רופא בתביעה לתשלום פיצויים בגין נזק גוף, או עדות מומחה שהוא גרפולוג בתביעה נגד צוואה מזויפת.
עִדו נתניהו (נולד ב-24 ביולי 1952) הוא רופא רדיולוג, סופר ומחזאי ישראלי.
אחיהם של יוני ובנימין נתניהו.
נתניהו נולד ב-1952 בירושלים, בנם של צילה ובנציון נתניהו, היסטוריון.
בשנות השישים התגוררה המשפחה לסירוגין בארצות הברית ובישראל.
הוא למד בבית הספר היסודי הנרייטה סאלד בירושלים והמשיך את לימודיו בגמנסיה ברחביה.
בשנת 1970 התגייס לצה"ל, וכאחיו הגדולים, יוני נתניהו ובנימין נתניהו, שירת בסיירת מטכ"ל.
בין המבצעים שבהם השתתף היה מבצע ארגז, שעליו פיקד אחיו יוני.
לאחר שירותו למד בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים ואת התמחותו עשה במחלקת הרדיולוגיה בבית החולים "מאונט סיני" שבניו יורק.
השתלם בבית החולים שיבא בתל-השומר ובאוניברסיטת ג'ורג'טאון בוושינגטון ועבד כרדיולוג בבית חולים St.
מאז 2008, לאחר שפרסם ספרים, מתרכז נתניהו בכתיבת מחזות שהועלו ברחבי העולם, בין השאר בניו יורק ("אוף ברודוויי"), בתל אביב, בסנקט פטרבורג, במוסקבה ובטשקנט.
בינואר 2024 התחיל להגיש תוכנית שבועית ברדיו גלי ישראל.
היא הסתיימה בסוף אותה השנה.
כאביו בנציון וכאחיו בנימין, ידוע נתניהו בדעותיו הפוליטיות הימניות.
היה פעיל בתקופת גוש אמונים.
בספטמבר 2004, כשאחיו שימש כשר האוצר בממשלתו של אריאל שרון, חתם נתניהו, יחד עם אביו פרופסור בן ציון נתניהו ובן דודו פרופסור נתן נתניהו (העוסק בתחום מדעי המחשב), על עצומה נגד תוכנית ההתנתקות.
בשנת 2024 טען כי ראשי מערכת הביטחון נמנעו מלעדכן את אחיו, ראש הממשלה בנימין נתניהו בעדכונים מודיעינים בערב 6 באוקטובר 2023, שלטענתו יכלו למנוע את הטבח.
נשוי למשפטנית דפנה נתניהו (לבית שמורק), נכדתו של הפעיל הציוני ד"ר אמיל שמורק, ואב לשניים.
המצילים (1988) – קובץ סיפורים קצרים.
הקרב האחרון של יוני (1991) – על חלקה של סיירת מטכ"ל במבצע יונתן; הספר תורגם לאנגלית, רוסית, סינית ואיטלקית.
(1998) – סאטירה פוליטית וחברתית העוסקת במאבקו של במאי קולנוע נגד הממסד האמנותי והתרבותי בישראל; תורגם לרוסית ואיטלקית.
סיירת מטכ"ל באנטבה (2006) – קובץ של מסמכים ועדויות של לוחמים, ביניהם גם מסיירת מטכ"ל, שהשתתפו במבצע אנטבה.
מכתבי יוני (1978, עורך) – לקט מכתבים של יוני נתניהו.
הפי אנד – מחזה על משפחה יהודית בברלין בזמן עליית הנאצים לשלטון; תורגם לאיטלקית והוצג באיטליה ב-2008, בשנת 2010 הוצג בתיאטרון בית ליסין בשם "הפי אנד", וכן הועלה בניו-יורק באוף-ברודוויי ובמקומות נוספים ברחבי העולם בשפות שונות.
יצא לאור באנגלית בניו-יורק בהוצאת Playscripts, Inc.
עולמות מתנגשים (2013) - מחזה על קרב מוחות בין אלברט איינשטיין ועמנואל וליקובסקי (על שם ספרו של וליקובסקי- "עולמות מתנגשים").
בתקופת הקורונה המחזה נבחר להיות אחד מהמחזות שמשרד התרבות הרוסי העלה לרשת לצפייה מקוונת ותוך פחות משבוע נרשמו מעל 240 אלף צפיות
משמעות (2015) - מחזה אודות ויקטור פראנקל ומטופלת שלו, על רקע השואה.
הופק בשפה הרוסית בארצות שונות.
המוזה (2019) - קומדיה על הלך הרוח האינטלקטואלי והאמנותי בימינו.
מיתוס (2020) - על סילוף האמת בקשר לקורותיו של מדען וניסיון נואש של אלמנתו להקימה מחדש.
דון שמואל אברבנאל (2021) - מחזה על אודות יהודים בספרד של ימי הביניים ופרשת רצח משפטי.
זכה בפרס ראש העיר ורשה בתחרות שיזם התיאטרון היהודי הלאומי של פולין.
עדות מפי השמועה היא מונח בדיני ראיות.
עדות מפי השמועה היא עדות לגבי מידע שנאסף על ידי עד מאדם אחר הנוגע לאירוע, מצב, או דבר שלעד לא היה ניסיון ישיר לגביו.
לדוגמה, העד ראובן מעיד "שמעון אמר לי כי האירוע
העדות של ראובן איננה קבילה כי הוא שמע אותו מאדם אחר (שמעון) ואין לו לגביו ניסיון אישי.
כעיקרון, שיטות המשפט השונות מייחסות מהימנות נמוכה ומשקל מועט או אינן מקבלות עדויות מפי השמועה.
ברם, גם אם בדרך כלל עדות שמיעה איננה קבילה היא לפעמים קבילה בפורומים לא שיפוטיים או מעין שיפוטיים (כגון בבית הדין לעבודה, בשימוע בפני עובד מדינה וכדומה).
הסיבות לאיסור עדות מפי השמועה
קיימים שלושה חששות עיקריים למהימנותה של אמרה המהווה עדות מפי השמועה:
קיים חשש שמוסר האמרה עצמו, שאינו עומד לחקירה נגדית, אינו מהימן.
קיים חשש כי תוכנה של האמרה אינו חד-משמעי, ובהיעדר חקירה נגדית של מוסר האמרה לא ניתן להבהירה.
בנוסף גם אם האמירה ברורה, העד יכול רק לאשר עצם אמירתה, ולא להעיד באשר לאמיתות תוכנה.
קיים חשש כי אף אם מוסר האמרה מהימן ותוכן אימרתו חד-משמעי, הרי שתוכן זה אינו תואם את המציאות, אם בשל כך שזכרונו של מוסר האמרה בגד בו, ואם בשל העובדה כי תפיסת המציאות של מוסר האמרה מעוותת.
לכלל הפוסל עדות-שמיעה כראיה קבילה במשפט קיימים חריגים בחוק ובפסיקה הישראליים.
נהוג לחלק החריגים לשלושה סוגים:
במקרים אלו העדות נחזית כעדות שמיעה, אולם למעשה ניתנת לנאשם ההזדמנות להסביר האמירה או לחלוק על עצם אמירתה, ובכך מצטמצם החשש למהימנות.
הודעת בעל דין מחוץ לבית המשפט: בעל הדין נוכח במשפט ויכול לסתור האמירה.
הודעה באמצעות שליח: נחשבת כהודעת בעל דין.
גם דו"ח ועדת חקירה ייחשב במקרים מסוימים להודעה באמצעות שליח, כאשר בעל הדין הוא שהסמיך את הוועדה, נערכה חקירה בהתאם להרשאה שנתן, והדו"ח נמסר לרשות הממנה או לגורם רשמי אחר.
אמרת חוץ של עד, כאשר העד מתכחש במשפט לגרסתו הראשונית (סעיף 10א (א) לפקודת הראיות): נדרש שמתן האמרה הראשונית יוכח כשלעצמו, ויתועד בכתב.
אין סתירה ממשית לכלל עדות השמיעה, מכיוון שמוסר האמרה נוכח בבית המשפט ומתאפשרת חקירה נגדית שלו.
בנוסף נדרש לצורך הרשעה על פי סעיף זה חיזוק נוסף בחומר הראיות.
הפסיקה הרחיבה הסעיף וכללה בתוכו גם עד המסרב להעיד עדות קוהרנטית, ועד שותק, וזאת
במצבים אלו לא מתאפשרת חקירה נגדית אפקטיבית, כך שההצדקה לקבלת העדות אינה מתקיימת לכאורה.
כרסום זה בתנאי הסף הנחוצים לקבלת העדות נבע מלחץ שהפעילו נאשמים על עדים להופיע במשפט, אך לא להעיד עדות ממשית (להבדיל מלסרב להעיד כלל, שכן בכך עוסק סעיף 10א (ב)), וזאת על מנת להביא לפסילת העדות הראשונית.
חריגים הכוללים תחליף לחקירה נגדית
חריגים אלה מכשירים ראיות בהם לא מתאפשרת חקירה נגדית של מוסר האמרה, אך בשל אופיין המיוחד טמונים בהן ביטחונות אחרים למהימנותן, המסירים את עיקר החששות שהוזכרו לעיל.
קבלה כראיה של עדות שלא עמדה לחקירה נגדית אך טמונים בה ביטחונות אחרים, מקיימת את האיזון הראוי בין הצורך להוכיח את אשמתו של הנאשם באמצעות ראיות טובות ובעלות משקל הוכחתי, לבין הסכנה בקבלתה של ראיה בלתי-מהימנה העלולה להוביל לעיוות דין.
אמרת קרבן של מעשה אלימות שאינו עד (סעיף 10 לפקודת הראיות).
נאמרה בשעת מעשה או מיד אחריה: מניחים שהיה עדיין נסער מהאירוע ולכן הוא דובר אמת.
האמירה נוגעת למעשה האלימות עד שהיא חוליה בשרשרת הנסיבות המובילות אליו: לדוגמה כאשר אמר שפניו מועדות למקום מסוים, ונרצה להיעזר בכך כדי להרשיע האנשים ששהו שם.
אמרת שכיב מרע: אם נאמרה כשגסס או האמין שהוא גוסס, ניתן לקבל האמירה בשל ההנחה שאדם לא משקר ברגעיו האחרונים, ובנוסף אין תחליף אחר להוכחת האמירה.
מסמכים: מסמך המובא לבית המשפט ללא עדות עורכו באשר לאמינותו נחשב אף הוא לעדות שמיעה, אך במקרים אחדים ניתן לקבל תחליפים אחרים להוכחת התוכן:
תעודות ציבוריות: נדרוש רישום שנערך מכוח חובה (חובה מנהלית או חובה שבדין), המתייחס לעניין ציבורי, מיועד להישמר לעתיד, ופתוח לעיון הציבור (גם אם רק באופן תאורטי).
רשומה מוסדית: אם נערכה כחלק ממהלך עסקים רגיל של עסקים מוסד הרגיל לערוך מסמכים מסוג זה, אופן עריכת הרשומה והפקתה מעיד על אמיתות תוכנה, ולמוסד שערך אותה יש אינטרס להבטיח אמינות תוכנה.
בנוסף נדרשים אמצעי זהירות סבירים מפני שינוי תוכן המסמך.
גם הכתוב ביומן אישי עשוי להיחשב בנסיבות מסוימות כממלא תנאי זה.
רס גסטה (מרחיב את סעיף 9 לפקודת הראיות): אמרות ספונטניות ואימרות שהן חלק מהאירוע.
חוות דעת מומחה הנעשית כעבודת צוות.
במקרים אלו לא קיים תחליף לחקירה נגדית, אולם נהוג לקבל הראיה בשל חשיבותה והיעדר דרך אחרת להשיגה.
אמרת חוץ של עד (בדרך כלל בחקירתו הראשונית במשטרה), כאשר העד אינו נוכח במשפט (סעיף 10א (ב)): נדרש סירוב להעיד, ואמצעי לחץ פסול שהביא לכך.
הסעיף נועד להילחם בתופעה של לחץ עבריינים על עדים להימנע מלהעיד כנגדם, ומתורץ בכך שמעשה ידיו של הנאשם הוא ששלל ממנו זכותו לחקירה נגדית.
בנוסף להרשעה על פי סעיף זה נדרש חיזוק בחומר הראיות.
אמצעי הלחץ לא חייב לנבוע בהכרח מהמשפט הנוכחי.
מספיקה התרשמות של בית המשפט בקיומו של אמצעי הלחץ.
אמצעי הלחץ לא חייב להיות הגורם הבלעדי לאי הופעת העד.
אמצעי הלחץ לא חייב לנבוע מהנאשם עצמו (בכך נסתרת הצדקת הסעיף המתרצת קבלת העדות במעשיי הנאשם).
עדות עורך מסדר זיהוי כאשר העד אינו מופיע במשפט, או מסרב לאשר את עובדת הזיהוי.
אמרות שנגבו מפי חוקר ילדים: במקרים בהם חוקר הילדים סבור שהעדת הילד (מתחת לגיל 14) עלולה להזיק לו, רשאי החוקר להעיד במקומו, ואף למסור את התרשמותו המקצועית מהעדות, וזאת בניגוד לעד רגיל שרשאי לדווח רק אשר שמע או ראה.
הסעיף נועד לאזן בין האינטרס הציבורי להרשיע עבריינים, הגנה על שלום הילד, וזכויות הנאשם, ונכללים בו מספר אמצעים שנועדו לצמצם הפגיעה בנאשם:
התקנות דורשות שהחקירה תוקלט בווידאו, כך שלבית המשפט תהיה התרשמות ישירה מהעדות, והנאשם יוכל לערער על אופי החקירה.
על מנת להרשיע על פי סעיף זה, נדרשת תוספת ראייתית מסוג סיוע לחומר הראיות.
בנוסף, לא חל סעיף 162, הקובע כי שתיקת הנאשם במשפט עשויה לשמש כסיוע.
עֲדֻלָּם הייתה עיר מקראית מרכזית בשפלת יהודה, בנחלת שבט יהודה.
מיקומה המשוער הוא בתל המצוי דרומית למושב אדרת, על גבעה ברום 439 מטר מעל פני הים.
העיר הקדומה מזוהה כיום עם תל ששמו המקורי הוא "ח'רבת א-שיח' מד'כור", הנמצא במזרח פארק עדולם, דרומית למושב אדרת.
הזיהוי הוצע לאור נתוני המקרא ועדותו של אוסביוס, ולאור שמה של חורבה קטנה לצד התל, הנזכרת במפת הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל תחת השם "ח'רבת עיד אלמיה".
מבקרים במקום באותה העת ציינו כי הוא האתר אינו מאוכלס, למעט במשך עונת הגשמים, המביאה רועי צאן מקומיים לתפוס מחסה במערות בשעות הלילה.
בה על-פי מסורת מקומית שתועדה במאה ה-19, העיר עיד אלמיה חרבה חורבן כליל וכל תושביה נטבחו, כולל נשים, זקנים וטף, וכן שמונים זוגות אחים.
לפי הסברה, שמו של התל השתמר בשמה של חורבה זו, כאשר השיבוש נובע מהפיכת השם הקדום לשם בעל משמעות בערבית - "חג (עיד) המאה (אלמיה)".
בתל ובחורבה שרידי בורות מים, מבנים קדומים ומערות.
מקום בארות המכונות כיום "בארות עדולם", וכן מערות הקרויות כיום "מערות עדולם".
בספר בראשית נזכר חירה, רעהו העדולמי של יהודה.
זה גם המקום בו פגש יהודה את אשתו לעתיד, בת שוע (שילדה לו את ער, אונן ושלה).
בספר יהושע נזכר מלך עדולם בין שלושים ואחד המלכים אשר נוצחו על ידי יהושע בן נון.
בספר יהושע נזכרת עדולם כאחת מערי נחלת שבט יהודה שבשפלה, לצד ירמות, שוכה ועזקה.
בספר שמואל ב' נזכרת מערת עדולם כאחד המקומות בהם שהה דוד במהלך מלחמותיו עם הפלשתים.
בספר שמואל א' נזכרת העיר עדולם כאחד המקומות בהם התחבא דוד בבורחו מפני שאול.
בספר דברי הימים ב' נזכרת עדולם בין הערים שרחבעם מלך יהודה ביצר בגבול ממלכתו.
בספר מיכה נזכרת עדולם בנבואות החורבן על ערי שפלת יהודה.
בספר נחמיה נזכרת עדולם כעיר אליה שבו בני שבט יהודה שהוגלו בגלות בבל.
בספר הישר פרשת וירא כותב שלוט ושתי בנותיו נמלטו אל מערות עדולם.
בספר מכבים ב' נזכר כי יהודה המכבי אסף את כוחותיו בעדולם לקראת קרב נגד היוונים במרשה הסמוכה, בימי מרד החשמונאים.
באונומסטיקון של אוסביוס (תחילת המאה ה-4 לספירה) נזכרת עדולם כ"כפר גדול מאוד", השוכן כ- 10 מיל צפונית לבית גוברין.
בהלכה, עדות היא הכלי הראייתי החזק ביותר, וכאשר שני עדים מעידים, על בית-הדין לקבל את דבריהם, ובלשון התורה: "על פי שני עדים או על פי שלשה עדים יקום דבר".
על פי ההלכה, עד הוא אך ורק אדם שראה במו עיניו או שמע במו אוזניו את העניין עליו הוא מעיד.
אין אפשרות להעיד על דבר ששמע מעד אחר (עד מפי עד), למעט במקרים בודדים (כגון בעדות על אדם נשוי שמת).
כמו כן, ניתן לקבל עדות רק כאשר העד עצמו נמצא כאן ולא על פי עדות שכתב, למעט חתימת עד בשטר ("מפיהם ולא מפי כתבם").
בנוסף, קובעת ההלכה, שעד שהעיד אינו יכול לחזור בו ולהתחרט ("כיון שהגיד שוב אינו חוזר ומגיד"), ועדותו נשארת על כנה עד שיפסל מהסיבות המובאות בהמשך.
מפסוק זה לומדים ששני עדים ראיה ברורה ומוחלטת לבירור המציאות.
בדיני ממונות- שני עדים מחייבים או פוטרים על פי עדותם באופן מוחלט.
בדיני נפשות שני עדים מסוגלים להביא להריגתו של אדם שחטא.
כל מספר של עדים הוא כמו שני עדים, ולכן, שניים מול מאה- העדות מוכחשת וצריך ראיה חדשה כדי לפסוק את הדין.
אם אחד מן העדים נפסל, כל העדים נפסלים עמו.
בדיני ממונות חקירת העדים אינה חמורה, ובקלות מקבלים את עדותם.
לעומת זאת, בדיני נפשות מחמירים מאוד עם העדים, מאיימים עליהם באיומים רבים (עיין ב), חוקרים אותם חקירות רבות ובקלות רבה מבטלים את עדותם (לפעמים אפילו מסיבות שייראו לא הגיוניות).
כל זאת על מנת שלא להרוג אדם שלא על פי דין, דבר שאי אפשר להחזירו למצבו הקודם.
ישנם מקומות שצריך שני עדים כדי לבצע פעולה מסוימת, כגון קידושין שאם אין שני עדים בשעת הקידושין, הקידושין לא חלים כלל.
וכן בשטר שאם אין חתומים עליו שני עדים, אין תוקף לשטר זה, וכן בגט ובמקומות נוספים.
הדרכים לבטל כח של שני עדים הם:
הכחשה- שני עדים או יותר המעידים הפוך מהעדים הראשונים, במקרה כזה בי"ד לא יכריע לשום כיוון עד שיהיו ראיות נוספות.
הזמה- שני עדים המעידים שבשעה עליה העדים הראשונים מעידים הם היו עמם ולא במקום עליו הם מעידים, במקרה כזה העדות הראשונה מתבטלת לגמרי ובתנאים מסוימים חלים עליהם דיני עד זומם.
פסול קורבה- הצד שכנגד יכול להביא ראיה (כגון על ידי עדים) שהעדים המעידים קרובים ביניהם או קרובים לאחד הנידונים, במקרה כזה העדות בטלה לגמרי.
פסול עדות- הצד שכנגד יכול לפסול את העדות על ידי שיביא ראיה לכך שאחד או יותר מן העדים הוא פסול לעדות, כגון שנתפס משקר בבית דין או שנתפס בגנבה וכדומה.
במקרה כזה העדות בטלה לחלוטין.
ראייה חזקה יותר- אם הוכח באופן ברור וידוע לכל שהעדות היא שקרית.
הדוגמה הבולטת היא כשבא הרוג ברגליו (עדים העידו על אדם שמת והוא הגיע), מקרה כזה נחשב סוג של הכחשה, אלא שבו אין ספק שהעדים שיקרו (בניגוד להכחשה רגילה).
לעומת זאת, עד המונע מרגשי שנאה או אהבה אינו נפסל לעדות.
לפני הגדת העדות מזהירים את העדים.
אחד מנוסחי האזהרה הוא סהדי שקרי אאוגרייהו זילי, כלומר: עדי השקר בזויים אפילו בעיני שוכריהם.
עד אחד אינו יכול להעיד בדיני נפשות, גם בדיני אישות עד אחד אינו נאמן ואין לעדותו שום משמעות.
גם בדיני ממונות כוחו של עד אחד הוא חלש ומוגבל.
בדיני ממונות עד אחד יכול לחייב את הצד שכנגד להישבע שעדות העד אינה נכונה, ואם אינו רוצה להישבע יהיה חייב לשלם.
אך אם נשבע- עדות העד חסרת משמעות.
ישנם דברים מסוימים שבהם עד אחד כן נאמן:
איסורים - יהודי נאמן לומר על מאכל מסוים שהוא כשר או טרף, וכן אישה נאמנת על איסורי נידה.
(עיינו עד אחד נאמן באיסורים)
מיתה - בעדות על אדם נשוי שמת, התירו לקבל עדות של יחיד כדי שהאשה הנשואה לו לא תישאר עגונה.
להוציא ממון "דעבידא לגלויי" - חז"ל קבעו שיהודי יכול להעיד בחלק מדיני ממונות, אם כל האמת עתידה להתגלות (לכן לא יעיז לשקר).
על פי ההלכה, עדות של חרש, שוטה וקטן וכן עדות של אישה לא מתקבלות בבית דין כלל, למעט מצבים מסוימים שבהם מקבלים עדותם (ברוב המקרים שמקבלים עדות של יחיד מקבלים גם עדות של פסולים).
גם מי שנתפס בעבירה שיש בה חמדת ממון (שביצע עבירה עבור בצע כסף) נפסל לעדות.
ישנם פסולים נוספים המפורטים במשנה במסכת סנהדרין.
כל הקרובים (המפורטים במשנה) פסולים לעדות, בין אם הם קרובים לאחד מבעלי הדין, ובין אם הם קרובים אחד לשני.
הכרעה על פי שכנוע פנימי (אומדנא)
הרמב"ם כותב שעל פי שורת הדין על הדיין להכריע על פי שכנוע פנימי ללא צורך בעדים, אולם, כאשר יש שני עדים אין צורך בשכנוע פנימי ( א-ו):
לשיטת הרמב"ם, ניתן להגיע לשכנוע פנימי גם על סמך דבריה של אישה או של קרוב משפחה.
הרמב"ם עצמו כותב שבמהלך הדורות הוחלט שלא לפסוק על פי שכנוע פנימי.
אולם, הרא"ש כותב שהדבר אפשרי כאשר ישנו "אומדנא דמוכח", דהיינו, שכנוע המבוסס על ראיות (למשל, על ראיות נסיבתיות), וכך נפסק בספר פתחי תשובה (חו"מ טו, ט).
עדווה (באמהרית: ዓድዋ) היא עיירת שוק בצפון אתיופיה, הידועה בעיקר הודות לקרב עדווה שהתרחש בה ושהיה הקרב האחרון והמכריע של המלחמה האיטלקית אתיופית הראשונה שנסתיים בניצחון אתיופי מוחץ, ובכך הייתה אתיופיה היחידה באפריקה (יחד עם ליבריה שבהשפעה אמריקאית) ששמרה על עצמאותה בתקופת המירוץ לאפריקה.
העיירה ממוקמת במחוז תיגראי בנפת תיגראי המרכזית (מאכלאווי זון) ומשמשת כמרכז האדמיניסטרטיבי של הנפה.
רובם המכריע של תושבי העיירה הם תגרים.
עדווה מכילה כמה כנסיות שנבנו על ידי מושלי המחוז בעבר, כמו כן בקרבתה ממוקם מנזר אבא גרימה שנוסד במאה ה-6 על ידי אחד מתשעת הקדושים, והכפר פרמונה שהיה בסיס המיסיונרים הישועים מהמאה ה-16 שמטרתם הייתה הכנסת הכנסייה האורתודוקסית האתיופית לקתוליות.
ריצ'רד פאנקהארסט סבור שהשם עדווה ניגזר מצמד המילים בתיגרינית "עדי" ו"ווה/וואה" שפירושו "המקום/הכפר של וואה/ווה".
ה"אווה" היא קבוצה אתנית המוזכרת במונומנטום אדוליטנום.
פרנסיסקו אלווראז רשם שמשלחת דיפלומטית, פורטוגזית, עברה דרך עדווה באוגוסט 1520 שאותה הוא מכנה "בית הקדוש מיכאל".
העיר השיגה חשיבות רק עם כינונה של גונדר כבירת אתיופיה בשנת 1635, וזאת מפני ששכנה על הדרך שבין גונדר והים האדום כפי שהעיר ג'יימס ברוס.
עדות מוקדמת היא עדות הנמסרת בפני בית המשפט לפני פתיחת המשפט ואף בטרם הוגש כתב אישום.
סעיף 117(א) לחוק סדר הדין הפלילי מתיר לקיים עדות מוקדמת כאשר יש יסוד סביר להניח שלא ניתן יהיה לגבות את העדויות במהלך המשפט, למשל כאשר עד מתכוון לעזוב את המדינה ולא בטוח שיהיה מוכן לחזור, או כאשר יש חשש שהעד לא יסכים בעתיד להעיד בגלל פחד או טובת הנאה.
דרישה לעדות מוקדמת יכולה לבוא מצד התובע, מצד נאשם או מצד אדם העשוי להיות נאשם.
אם במהלך המשפט יש אפשרות להזמין שוב את העד להעיד, הדבר ייעשה אם לנאשם לא הייתה הזדמנות לחקור את העד בחקירתו המוקדמת, לנאשם לא היה הזדמנות סבירה למנות סניגור לקראת העדות המוקדמת או בית המשפט סובר שהדבר נדרש לצורך עשיית צדק.
גביית עדות מוקדמת אינה חפה מבעיות, שכן לא תמיד הסתיימה החקירה ולעולם אין בידי החשוד חומר הראיות באופן שיאפשר לו לערוך חקירה נגדית באופן מיטבי.
לעיתים מתקיימת עדות מוקדמת עוד לפני שאותר חשוד במקרה, ובמקרה זה הסנגוריה הציבורית מייצגת חשוד עתידי אפשרי.
החוק מכיר בבעיה זאת וקובע שבית המשפט ישקול במתן פסק הדין את האפשרות של הנאשם לבצע חקירה נגדית ויתייחס לעדות המוקדמת בהתאם.
מקרה ידוע של גביית עדות מוקדמת היה זימונו של העד משה טלנסקי לעדות מוקדמת בפרשת מעטפות הכסף.
עדו אייזנשטדט (נולד ב-25 במרץ 1984) הוא סייף ישראלי המתחרה בדקר.
הוא חבר נבחרת ישראל והסגל המורחב של הוועד האולימפי באולימפיאדת לונדון, בשנת 2012.
אייזנשטדט, המשתייך לקבוצת הפועל אשקלון, דורג ב-2011 במקום ה-68 בעולם בסבב ה-FIE.
אמו היא פרופ' מימי אייזנשטדט לבית קטקו, פרופסור מן המניין באוניברסיטה העברית והנשיאה לשעבר של האוניברסיטה הפתוחה.
אביו, מיכאל אייזנשטדט, היה מומחה לתולדות האופרה ושימש כמתאם אמנותי באופרה הישראלית החדשה.
בשנת 1997, כשהוא היה בן 13, הוא התחיל להתאמן בסיוף, אחרי התנסות קצרה בג'ודו.
במקביל להיותו סייף משלים בנבחרת הדקר של ישראל, הוא שירת בצה"ל ואחר כך השלים תואר ראשון בתקשורת ובגאוגרפיה באוניברסיטה העברית ותואר שני במנהל עסקים.
הוא התאמן במועדון סיוף הפועל אשקלון, התחתן ועבר לאירלנד לעבוד בחברת גוגל.
מיד לאחר המעבר אירעה הפריצה המשמעותית בקריירה הספורטיבית שלו.
ביוני 2011 הוא סיים במקום ה-22 במסגרת גביע העולם בברן ובכך למעשה זכה להכרה משמעותית בזירה הבינלאומית.
באותה שנה, ב-15 ביולי, המשיך אייזנשטדט את המגמה החיובית, ובמסגרת אליפות אירופה העפיל לחצי הגמר.
למרות שגבר על יריבים מלטביה, אסטוניה, צרפת, טורקיה, בלארוס ואף הביס את אלוף העולם האיטלקי המכהן סטפנו קורצ'ו בתוצאה המרשימה 15:9, הוא דורג במקום ה-12 מכיוון שהפסיד בשמינית הגמר לסייף הפולני.
לאור הישגיו באליפות אירופה הוא נכלל בסגל המורחב של הוועד האולימפי, אשר הקנה לו את הסיכוי להשתתף באולימפיאדת לונדון בשנת 2012, אך בסופו של דבר הוא נותר מחוץ לסגל האולימפי.
בין הישגיו מדליות מגביעי עולם סטלייט קפריסין, אלוף המכביה 2009, וכן מקום ראשון בטורניר Carrickfergus Castle שנערך בשנת 2012.
בגיל 10 היגר עם שני אחיו והוריו ללונדון, אנגליה.
אביו של גולדברג, נולד בריגה, לטביה, היגר במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20 לרודזיה הצפונית (כיום זמביה) ועבר ללמוד בלונדון, שם גם קיבל תואר ראשון באדריכלות.
משפחתה של אמו של גולדברג יושבת בירושלים, ישראל.
הוריו של גולדברג הכירו לראשונה כאשר אביו הגיע לחופשה בישראל.
לאחר שהיגר ללונדון למד שם בבית ספר יהודי; יש לו גם קרובי משפחה בחיפה, ישראל.
עדו גולדברג שיחק בכמה תפקידים מרכזיים בטלוויזיה ובקולנוע, בהם: ברנדון ב"מקושרים" ב-BBC Prime, בן בסדרת הטלוויזיה של רשת ITV הבריטית "וידוייה הסודיים של זונת צמרת" ובסרט המלחמה האמריקאי משנת 2008 "התנגדות", בכיכובם של דניאל קרייג ולייב שרייבר.
בשנת 2011 שיחק בסרט הטלוויזיה "כריסטופר ובני מינו" של ה-BBC, המבוסס על הרומן באותו שם משנת 1976 מאת כריסטופר אישרווד.
הוא שיחק בתפקידי אורח בסדרת הדרמה "המנטליסט", בדרמת הנעורים "סקינס", בסדרה הקומית "הממלכה הקטנה" ובסדרת הדרמה "הולבי סיטי" ועוד.
הוא שיחק בתפקידים קטנים יותר בסרטים שונים, בהם "התייר" ו"NCIS".
בשנת 2014 החל לככב בסדרת הטלוויזיה "סיילם", בדמותו של איזק וולטון למשך 3 עונות, אותה הפיק וכתב בראנון בראגה.
גולדברג לוהק לתפקיד כפול ביקום החץ הטלוויזיוני- ב-2015 כדוקטור ט.ו.מורוו והטורנדו האדום בפרק של הסדרה "סופרגירל", והחל מ-2017 שב לדמות הטורנדו האדום (בגרסת יקום-X) בסדרת הרשת המונפשת "לוחמי החופש: הריי" (דיבוב).
ב-2017 שיחק גם בסרט "אשתו של שומר גן החיות".
ב-2019 שיחק בסרט "האוטו של השכן".
גולדברג שיחק בתפקיד פרדי ת'ורן בעונה הראשונה של הסדרה "כנופיית ברמינגהאם".
בשנת 2020 שיחק בשלושה פרקים בסדרה האמריקאית "וסטוורלד" מבית HBO, והוא משחק בתפקיד מרכזי בסדרה הפוסט-אפוקליפטית של רשת TNT האמריקאית "רכבת הקרח" בתור בנט נוקס.
בשנת 2023 שיחק את דמותו של טדי בסדרה האמריקאית "רוחות ביירות" פרי יצירתם של ליאור רז ואבי יששכרוף עבור רשת שואוטיים.
ביוני 2012 נישא גולדברג לשחקנית האנגלייה אשלי מדקוויי, אשר שיחקו ביחד בסדרות "וידוייה הסודיים של זונת צמרת" ו"סיילם" ובספטמבר נולד בנם הראשון.
גולדברג הביע ברשתות החברתיות את תמיכתו בישראל בזמן מלחמת חרבות ברזל.
+שנהסרטתפקידהערות1998Fast Foodנרקומן2002פודינג אירופאיאליסטר 2004Suzie Goldאנתוני סילברדיפנדרתסריטאי2005A Little Trip to Heavenראסלאתה מתגנב2006Bye Bye Harry!איאןAre You Ready for Love?בנג'מין2007אף פעם לא אהיה שלךבמאי טלוויזיהלרוץ בשבילהכתב 2008התנגדותיצחק שולמן 2009Unmade Bedsמייקהתחרותרוב2010התיירוייטפילד2013And While We Were HereלאונרדLast Passengerיאן קלימובסקי2017אשתו של שומר גן החיותמאוריצי פרנקל2018האוטו של השכןרויאנוןג'וזף קניק2019Faithהכומר ואן2023Fearמייקל2026האודיסיאה
עִדּוֹ היה נביא מקראי, שחי ופעל בראשית ימי הבית הראשון, בסוף המאה העשירית לפנה"ס.
בגמרא ובמדרש, עדו מזוהה עם הנביא המוזכר בספר מלכים בשם "איש האלוהים מיהודה".
לפי ילקוט שמעוני עדו הנביא הוא בנה של האישה השונמית ויש גורסים שהוא בעלה של האישה השונמית.
אזכור שמו בספר דברי הימים
בספר דברי הימים מוזכר חיבור שלא הגיע לידינו בשם "מִדְרַשׁ הַנָּבִיא עִדּוֹ" וכן גם "חֲזוֹת יֶעְדּוֹ הַחֹזֶה", שעל פי חז"ל ומפרשים מאוחרים יותר, כגון רש"י הם כינויים שונים לאותו חיבור נבואי.
החיבור או החיבורים הנ"ל נזכרים כמקור לקורותיהם של שלמה, ירבעם, רחבעם ואביה:
בספר מלכים מובא סיפורו של "אִישׁ אֱלֹהִים" מממלכת יהודה, שנשלח להוכיח את המלך ירבעם על העבודה הזרה שהכניס לממלכת ישראל.
שמו של איש האלהים איננו מפורש בפרק זה, אך חז"ל מזהים אותו עם עדו הנביא:
בתום שליחותו, בא איש האלהים לידי ניסיון ראשון:
בבית אל ישב נביא זקן ששמע מבנו על דבריו ומעשיו של איש האלהים באותו היום והחליט לחפש אותו.
אז בא איש האלהים לידי ניסיון שני:
בעודם יושבים אל השולחן, הנביא הזקן, שקודם לכן נתגלה כנביא שקר כשהטעה את איש האלהים, התנבא לפתע, אך הפעם באה אליו נבואת אמת:
הנביא הזקן שמע את הדיבורים בעירו על פלא האריה שעומד ליד נבלה ואינו נוגע בה והבין שהמת הוא איש האלהים:
על אף כל זאת, ירבעם מלך ישראל לא מקבל את תוכחת הנביא ונשאר בעקשותו, ועל כך נענש אף הוא, שבנו אֲבִיָּה מת בחייו.
בתחילת ספר זכריה מצוין יחוסו המשפחתי של זכריה הנביא: "זְכַרְיָה בֶּן בֶּרֶכְיָה בֶּן עִדּוֹ הַנָּבִיא".
מכיוון שזכריה חי בתקופת שיבת ציון, כארבע מאות שנים אחרי עידו הנביא, הרי שבמידה ועידו הנזכר כאן הוא אכן סבו של זכריה, לא ייתכן שמדובר על עידו הנביא הנזכר בדברי הימים ולכן המילה "הנביא" מתייחסת לזכריה ולא לעידו.
בהנחה ועידו הנזכר כאן הוא אכן עידו הנביא הנזכר בדברי הימים, הרי שאין הכוונה כאן שזכריה היה נכדו, כי אם צאצא רחוק יותר המתייחס עליו, מבלי לפרט את כל הדורות ביניהם.
אפשרות זאת נתמכת באזכור בספר עזרא, שמקצר עוד יותר ומכנה אותו פשוט "זכריה בן עדו".
ברשימות היחס של הכהונה בספר נחמיה, מופיע השם "עִדוֹא", ואפילו בצמוד לשם "זְכַרְיָה", אך אין מדובר בעידו הנביא, מכיוון שמדובר על ראשי בתי אב ממשמרות הכהונה בזמן הכהן הגדול יויקים בתקופת שיבת ציון.
- תוספות: "בנבואת חגי נביאה וזכריה בר עדוא ובנו".
- רש"י: "דאותו שאכלו האריה עידו היה ולא שמעיה".
- רש"י: "עידו קרא אל המזבח בבית אל".
- רש"י: "הוא הנביא אשר השיב את עידו לאכול ולשתות בבית אל ונענש עידו על ידו והמיתו הארי".
: "נביא שעבר על דברי עצמו כגון עדו הנביא".
רש"י: "שנתנבא על מזבח ה' בבית אל שהיה ירבעם מקטר עליו ובדברי הימים גבי יאשיהו כתיב והוא היה עדו".
: "מחבירו של עדו הנביא דכתיב ויהי הם יושבים אל השלחן ויהי דבר ה' אל הנביא אשר השיבו".
רש"י: "דעדו הנביא נתנבא על מזבח בית אל שיחרב מפני שהעמיד בו ירבעם צלמים...ומפרש בסדר עולם דהיינו עדו הנביא".
תלמוד ירושלמי, מסכת סנהדרין, דף נ"ז, עמוד א' (פרק יא, הלכה ה): "והמוותר על דברי הנביא.
סדר עולם רבה, פרק כ: "עדו נתנבא על המזבח".
מדרש תנחומא, כי תשא, ו: "כסף נבחר לשון צדיק, זה עדו הנביא".
מדרש תנחומא, תולדות, יב: "כשבא עידו הנביא אצל ירבעם".
מדרש רבה על ויקרא, פרשה ו, ו: "והתנבא זכריה בר עדוא נְבִיַּא, שהיה נביא בן נביא".
מדרש ספרי דברים, פסקא שמב: "עידוא נקרא איש האלהים, שנאמר: ואיש האלהים בא מיהודה כדבר ה'".
ספר הזֹהר, חלק יב, פרשת המן: "וכד אתא עדו נביאה ואתנבי עליה".
ספר הזֹהר, חלק יז, פרשת כי־תשׂא: "כמה דנבי עדו על מזבח דבית אל".
על פי רוב עדי הנוסח של פרקי דרבי אליעזר, פרק לג וילקוט שמעוני, מלכים ב, רכח, עדו הנביא היה בנה של האישה השונמית: "אלישע בן שפט...הלך לשונם וקבלתו שם אשה גדולה בכבוד גדול אחותה של אבישג השונמית, אמו של עדו הנביא".
בספר מלכים כתוב כי מקום קבורתו של "איש האלהים" בבית אל, אך יש הסוברים כיום שקברו נמצא ליד בניאס.
ליד חורשת טל, מדרום מערב לבניאס נמצא ציון הקבר, אשר במסורת הדרוזית נקרא "נבי יהודה" ויוחס לפני כן ליהודה בן יעקב.
על יד הקבר ישנו עץ אלה הנזכר במקורות בשם "בוטם".
השם עידו (לרוב בכתיב מלא) נפוץ למדי בימינו, ברוב מגזרי האוכלוסייה (ובפרט בקרב הדתיים לאומיים, המסורתיים והחילונים), אך (למעט בעלי תשובה) נדיר בקרב המגזר החרדי.
על פי נתוני הלמ"ס שפורסמו בשנת ה'תשע"ו (2015) עידו הוא השם השנים עשר ברשימת השמות הנפוצים ביותר בקרב יהודים, כאשר בשנה זו 870 יהודים נקראו בשם זה (1.36% מהיהודים).
עדות מקומית, תערוכת צילום התיעוד והעיתונות השנתית, מוצגת בישראל מאז 2003. התערוכה מציגה תמונות נבחרות, שמתעדות את האירועים המרכזיים שהתרחשו בארץ בתחומי החדשות, חברה וקהילה, דת ואמונה, תרבות ואורבניזם, טבע וסביבה וספורט.
בתערוכה משתתפים צלמות וצלמים ישראלים ופלסטינים, וכן צלמים זרים השוהים בישראל.
משנת 2009 מוצגת התערוכה במוז"א – מוזיאון ארץ־ישראל בתל אביב ומבקרים בה מדי שנה עשרות אלפי מבקרים.
בשנת 2002 יזמה דנה וולפיילר־ללקין, המייסדת והאוצרת האחראית של עדות מקומית, את הצגת תערוכת הצילום התיעודי World Press Photo הבינלאומית בישראל, ולצידה תערוכה של תצלומי עיתונות מקומיים.
התערוכה נערכה בקומת המצפה של מגדלי עזריאלי בתל אביב והציגה לראשונה תיעוד של אירועים בינלאומיים – בהם פיגועי 11 בספטמבר ותצלומים מאפגניסטן לאחר הפלישה האמריקאית – לצד תיעוד מקומי מתקופת האינתיפאדה השנייה.
ב־2003 הקימה וולפיילר־ללקין את עדות מקומית במתכונת של תחרות ואוצרות שנתית, בדומה ל־World Press Photo.
לאורך השנים, פרט לתקופות הקורונה ומלחמת השבעה באוקטובר, מוצגות התערוכות זו לצד זו.
World Press Photo מציגה תצלומים המתעדים את המתרחש בזירה הבינלאומית, בעוד שעדות מקומית מציגה תצלומים המתעדים את האירועים בישראל וברשות הפלסטינית.
בשנת 2004 עברה התערוכה לדיזנגוף סנטר והוצגה שם בחללים שונים עד 2008. בשנת 2009 הוזמנה התערוכה להציג במוז"א – מוזיאון ארץ ישראל.
התערוכה נערכת מדי שנה בחודשים דצמבר-ינואר, ומוצגים בה אירועי השנה בין ה־1 בספטמבר ל־31 באוגוסט.
בשנת 2023, לצד התערוכה השנתית, הוצגה התערוכה "עשרים שנות עדות", מיצג וידאו ששילב תצלומים נבחרים מיום הקמת התערוכה וראיונות עם צלמות וצלמים.
באותה שנה שולבה בתערוכה השנתית עבודת הווידאו "יומן מלחמה", שהציגה תיעוד מהימים הראשונים של מלחמת השבעה באוקטובר.
התפתחות התקשורת בתקופת עדות מקומית
מאז הקמת עדות מקומית חלו התפתחויות משמעותיות בתחום הצילום והתקשורת.
המעבר מצילום אנלוגי, המבוסס על סרטי פילם, לצילום דיגיטלי, הופעת מצלמות שכוללות יכולות עריכת וידאו, התפתחות הרשתות החברתיות וכניסת טלפונים חכמים לשימוש אישי שינו לחלוטין את עולם התקשורת.
ההתפתחויות הללו השפיעו על דרכי הפעולה של הצלמים התיעודיים בתקופה של הפצה המונית וניסיונות לעצב את דעת הקהל באמצעות ידיעות כזב.
ההתפתחות שהובילה ליצירת תמונות באמצעות בינה מלאכותית (AI) מגבירה עוד יותר את חשיבותו של הצילום התיעודי, שמשתמש ביכולות צילום משתכללות כדי ליצור שפה חזותית  שמבטאת את המציאות האנושית.
עדות מקומית - תחרות ותערוכה
התערוכה היא שיתוף פעולה בין צלמות וצלמים, ששולחים את עבודותיהם לצוות השיפוט, אוצר/ת וחברי המערכת הקבועה של עדות מקומית.
השינויים המהירים בתחומי הצילום, התקשורת והטכנולוגיה דורשים עדכון תכוף של הגדרת תחומי התחרות ותקנון ההגשה.
עד 2005 הוגשו לתחרות עבודות מודפסות, אך מ־2006 הוקמה מערכת שיפוט מקוונת.
ההתפתחות הדיגיטלית והיכולות החדשות ששולבו במצלמות גרמו להגדלת מספר התמונות המוגשות לתחרות השנתית ממאות לאלפים.
בנוסף, בשנת 2007 שולב בתחרות התחום של עבודות וידאו קצרות.
התחרות מיועדת לצלמים המחזיקים תעודת עיתונאי ולצלמים שתמונותיהם פורסמו בערוצי תקשורת מוכרים.
כמו כן רשאים להשתתף צלמים אמנים שהציגו בתערוכות במוזיאונים ובגלריות.
פריסה זאת מאפשרת לעדות מקומית להציג סיפורים שאינם נחשפים בערוצים המקובלים.
הבחירה בסיפורים ייחודיים ועשרות אלפי המבקרים שפוקדים את התערוכה כל שנה מאפשרים חשיפה ציבורית משמעותית.
צוות השיפוט הוא בלתי תלוי ומגיע מתחומי הצילום, התקשורת, האמנות והאקדמיה.
הצוות בוחן את העבודות הנשלחות לתחרות בעילום שם ובוחר את "תמונת השנה", "סדרת השנה" ואת המקומות הראשונים בתחומים השונים.
עבודות הווידאו המוצגות בתערוכה נבחרות על ידי מערכת עדות מקומית, ואת התמונה הכוללת של התערוכה משלימה בחירת האוצר/ת, שנערכת מבין העבודות שהגיעו לשלב הגמר.
צוות השיפוט והאוצר/ת מתחלפים מדי שנתיים על מנת להרחיב את נקודות המבט של המשתתפים בתהליך יצירת התערוכה לאורך השנים.
עדות מקומית הפכה לתערוכה השנתית המרכזית שמייצגת את צילום העיתונות והתיעוד, והיא מסוקרת מדי שנה על ידי עיתונים וערוצי טלוויזיה רבים.
פרס תמונת השנה ע"ש רועי עידן מוענק מטעם ארגון העיתונאים והעיתונאיות בישראל, פרס סדרת השנה מוענק על ידי עדות מקומית ומענק ליוצר עבודת הווידאו הנבחרת מוענק על ידי שומרים – המרכז לתקשורת ודמוקרטיה.
התחרות והתערוכה מנוהלים על ידי חברי מערכת עדות מקומית וצוות הפקה אשר מלווים את התערוכה לאורך שנים.
המערכת נוסדה בשנת 2007 כדי ללוות את צוות השיפוט והאוצרים המתחלפים, ומשנה את הגדרות התחומים וניסוח תקנון ההשתתפות בהתאם להתפתחויות בתחום הצילום.
חברי המערכת לוקחים חלק בבחירת השופטים והאוצרים, יוזמים שיתופי פעולה, מלווים את תהליכי הפקת התערוכה ואת פיתוח התוכן במהלך התערוכה ויוזמות נוספות שקשורות לצילום העיתונאי והתיעודי.
במערכת חברים: ורדי כהנא, עמי שטייניץ, ענת קלימן וסנדי טפרסון.
מלבד התערוכה השנתית, עדות מקומית מעורבת בפעילויות ובתערוכות נוספות בארץ ובעולם.
בין 2008–2013 ערכה עדות מקומית בשיתוף מרכז פרס לשלום ארבע סדנאות לצלמי תיעוד פלסטינים וישראלים.
התוכנית, שנקראה Frames of Reality, כללה מפגשים משותפים, שיחות עם אנשי תקשורת מקומיים וסדנאות עם צלמי תיעוד מהארץ והעולם, שבהן התארחו צלמי תיעוד כמו עבאס וג'יל פרז.
כל אחת מהסדנאות רוכזה ביחד על ידי צלם פלסטיני וישראלי והסתיימה בתערוכה מקיפה שהוצגה במרכז עמיעד ובמרכז פרס לשלום ביפו.
בשל מגבלות תנועה פחתה משנה לשנה השתתפות הצלמים הפלסטינים, וצלמים מעזה נאלצו להשתתף במפגשים באמצעות שיחות וידאו.
בכיתות אמן שנערכו במהלך השנים במקביל לתערוכות עדות מקומית התארחו צלמים בינלאומיים כמו אלכס ווב ואחרים.
ב־2013 יזמו עדות מקומית ומוז"א את התערוכה "תמונת טבע", שנערכה אחת לשנתיים במתכונת של תחרות ותערוכה.
בשיתוף משרד החינוך הושקה בשנת 2020 התערוכה "עדות צעירה", המציגה עבודות של בוגרי מגמות צילום בבתי ספר תיכוניים ברחבי הארץ, ומוצגת כחלק מתערוכת עדות מקומית.
העבודה על התערוכה מלווה בסדנאות צילום רחבות היקף לתלמידי תיכון, שנערכות בשיתוף מחלקת החינוך של מוז"א.
מעת לעת הוזמנה עדות מקומית על ידי גופים שונים בארץ ובחו"ל להציג תערוכות נושא על בסיס ארכיון העבודות המוצג באתר המקוון של התערוכה.
אתר עדות מקומית, הפתוח לציבור, מכיל את התמונות שהוצגו לאורך השנים ומאפשר ליצור תערוכות, סדנאות והרצאות בנושאים שונים מעבר לתקופת התערוכה.
תערוכות עדות מקומית מוצגות באתר עם פתיחתן כדי לאפשר לציבור בארץ ובעולם, שאינו יכול לבקר פיזית בתערוכה, לצפות בעבודות הנבחרות בזמן אמת.
2007 - עמי שטייניץ ויוסי נחמיאס - אוצר שותף
עידו דולב (נולד ב-1970) הוא מעצב אמנותי לקולנוע וטלוויזיה, זוכה פרסי אופיר ופרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
דולב מעצב אולפנים, סדרות, סרטים ותוכניות ילדים, בארץ ובעולם.
דולב הוא בנם של ליז דולב ותת-אלוף ערן דולב, ששימש כקצין רפואה ראשי במהלך מלחמת לבנון הראשונה.
הוא בוגר תיכון אלון ברמת השרון, למד במדרשה לאמנות ובוגר המכון טכנולוגי חולון במגמת עיצוב.
נשוי לפרופסור לסוציולוגיה יעל השילוני-דולב, ולהם שלושה בנים.
בשנת 2003 פרסם עם אשתו את רב-המכר "תוצרת בית – מדריך משפחתי לפעילות יצירתית", שעובד בשנת 2012 למשחק קופסה.
מלמד בתוכנית המצטיינים לעיצוב במה באוניברסיטת תל אביבֵ.
1996 - כלבים לא נובחים בירוק
2005 - מוכרחים להיות שמח
1997 - גרגר על הריס (סרט טלוויזיה)
2001 - כוכב זורח מעל הלב (סרט טלוויזיה)
עדו בר-אל (נולד ב-14 בינואר 1959) הוא צייר ישראלי.
עדו בר-אל נולד בשנת 1959 בתל אביב-יפו.
אמו, מרים דובינסקי, הייתה מורה מחנכת ואביו, דוד בר-אל, היה סוציולוג ויועץ ניהולי.
במהלך מלחמת ששת הימים נפצע האב והפך לנכה.
בין השנים 1982–1996 עבד כעיתונאי בנציגויות של רשתות חדשות אמריקאיות בישראל.
החל משנת 1997 הוא מלמד בבצלאל ובמדרשה לאמנות.
בין השנים 2003–2011 שימש כראש המחלקה לאמנות בבצלאל.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20 יצר בר-אל ציורים קטני ממדים ובהם דימויים אקספרסיביים של חפצים ביתיים או כאלו המזוהים עם שולי העיר המודרנית.
לעיתים אף השתמש ברדי-מייד, כגון חלקי ריהוט ישן, כמצע לציור.
במהלך שנות ה-90 יצר בר-אל סדרה של עבודות העושות שימוש בשלטי דרכים כמצע לציור.
החל משנות ה-2000 הוא מרבה ליצור ציור מופשט על גבי מצעים שונים, המנהלים דיאלוג עם האמנות המופשטת.
1984-1980 - המחלקה לאמנות, בצלאל, אקדמיה לאמנות ועיצוב, ירושלים
1985 - תולדות האמנות, אוניברסיטת תל אביב, תל אביב-יפו.
1984 - פרס ע"ש אהוד אלחנני, המחלקה לאמנות, בצלאל האקדמיה לאומנות ועיצוב, ישראל
1987 - פרס ביאטריס קולינר לאמן ישראלי צעיר, מוזיאון ישראל, ירושלים
1988 - פרס האמן הצעיר לאמנות ופיסול, משרד החינוך והתרבות
1993 - פרס יצירה ע"ש הדסה ורפאל קלצ'קין, קרן תרבות אמריקה-ישראל
1996 - פרס לאמן ישראלי, משרד החינוך והתרבות
2001 - פרס עידוד היצירה, משרד המדע התרבות והספורט
2010 - פרס סנדברג, מוזיאון ישראל, ירושלים
2012 - מלגת שהייה, קריית האומנים הבינלאומית - "הסיטה", פריז, צרפת
2014 - פרס ע"ש רות וברוך רפפורט לאמן בכיר, מוזיאון תל אביב לאמנות, תל אביב
2015 - פרס דיזנגוף לאמנות הציור והפיסול, עיריית תל אביב-יפו.
עדה רפפורט-אלברט הייתה חוקרת ישראלית, שהתגוררה בממלכה המאוחדת.
עסקה בין השאר בחסידות ובשבתאות.
הייתה פרופסור בקולג' האוניברסיטאי של לונדון.
אמהּ, עלמה לבית תַגֵּ'ר, נולדה בעיר סופיה שבבולגריה, למדה בווינה, והגיעה לארץ ישראל המנדטורית ב-1939, ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
אביה, זלמן רפפורט, נולד בברדיצ'ב (אז ברוסיה וכיום באוקראינה), והגיע לארץ ישראל העות'מאנית עם הוריו כפעוט בן 5 או 6 ב-1914, ערב פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
אמה הייתה פסנתרנית, ואביה, בוגר גימנסיה הרצליה, למד אגרונומיה בבלגיה ועם שובו לישראל השתלב כאגרונום במשרד החקלאות המנדטורי ואחר כך במשרד החקלאות הישראלי.
בראשית שנות ה-60 עבר למשרד החוץ ונשלח מטעמו לבריסל שבבלגיה, שם כיהן, עד פרישתו לגמלאות ב-1976, במשרת היועץ החקלאי לשגרירויות ישראל בשש מדינות השוק האירופי המשותף.
הייתה חברה בלהקת גייסות השריון (יחד עם יוסי אלפי, שלי טימן, צבי שיסל ושוקי פורר).
לאחר שחרורה משירותה בצה"ל נסעה בקיץ 1965 לבריטניה והחלה ללמוד בקולג' האוניברסיטאי של לונדון (UCL).
שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1968, סיימה בהצטיינות את לימודי התואר הראשון בהיסטוריה יהודית.
ב-UCL למדה רפפורט-אלברט אצל חוקר החסידות והקבלה יוסף גאורג וייס, תלמידו של גרשם שלום.
גם את תואר הדוקטור לפילוסופיה סיימה בקולג' (בשנת 1974).
משנת 2002 עד פרישתה לגמלאות הייתה ראש המחלקה ללימודי יהדות ועברית בקולג' האוניברסיטאי.
לאורך השנים לימדה במכון האוריינטלי של אוניברסיטת אוקספורד ושימשה פרופסור אורחת במספר אוניברסיטאות ומכוני מחקר נחשבים.
היא לימדה בבית הספר לדתות של אוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטת סטנפורד, באוניברסיטת קולומביה, במרכז למחקרי יהדות מתקדמים באוניברסיטת פנסילבניה ובאוניברסיטת לודוויג מקסימיליאן במינכן.
כן עמדה בשנת 2001, כנשיאת האגודה, בראשה של האגודה הבריטית למדעי היהדות .
רפפורט-אלברט הייתה חברה בקבוצת חוקרים בינלאומית במכון שמעון דובנוב בלייפציג שמטרתה כתיבתה של "היסטוריה חסידית" חדשה.
מלבדה חברים בפרויקט זה דוד אסף, דוד ביאל, בנימין בראון, אוריאל גלמן, סמואל היילמן, משה רוסמן, גדי שגיב ומרצ'ין וודז'ינסקי.
בשל נסיבות אישיות פרשה מהקבוצה ושמה לא נזכר בין מחברי הספר שראה אור בהוצאת אוניברסיטת פרינסטון בסוף שנת 2018 (Hasidism: A New History).
עבודת הדוקטורט שכתבה רפפורט-אלברט בקולג' האוניברסיטאי של לונדון עסקה בהתפתחותה של תנועת החסידות מקבוצה קטנה ולא מגובשת של אישים כריזמטיים באמצע המאה ה-18 בפולין לתנועה גדולה וממוסדת של תחייה רוחנית ששטפה את כל מזרח אירופה ואת מרכזה של היבשת במהלך המאה ה-19.
מאז פרסמה מחקרים רבים בנושאים שונים.
תחומי מחקרה המרכזיים ונושאים נוספים שבהם עסקה הם ראשיתה של תנועת החסידות, התחום שבו עסקה כבר בעבודת הדוקטורט שלה, חסידויות שונות (ובהן חסידות ברסלב וחסידות חב"ד), שבתאות, פרנקיזם, מגדר (בהקשרים יהודיים שונים), תנועת ההשכלה ונושאים נוספים.
במאמריה חקרה רפפורט-אלברט את ראשיתה של התנועה החסידית.
באחד ממאמריה ניסתה לתאר את המבנה הארגוני של החסידות בדורותיה הראשונים.
הטענה המקובלת במחקר ובהיסטוריוגרפיה החסידית עד שכתבה את מאמרה הייתה כי הבעל שם טוב, מייסד החסידות, היה מנהיגה היחידי של התנועה ומי שמינה את תלמידו דוב בער ממזריטש ("המגיד") ליורשו.
לאחר מותו של ר' דוב בער חלה בתנועה תמורה רעיונית וחברתית ואחדים מתלמידי המנהיג החלו להנהיג במקום מגוריהם קהילה משלהם.
באמצעות בחינת בני חוגו של הבעש"ט הגיעה רפפורט-אלברט למסקנה כי היו אלו אנשים בעלי יכולות שלא ראו ברבי ישראל מנהיגם, אלא מעין "ראשון בין שווים".
כן היא כותבת שבטענה כי הבעש"ט מינה את המגיד ליורשו אין ממש.
היא הגיעה במאמר למסקנה כי גם המגיד לא היה מנהיג החסידים הריכוזי לאחר מות הבעש"ט, אלא הבולט שבין מנהיגי קבוצות חסידיות; אחדים בתלמידיו החלו, עוד בחייו, להנהיג קבוצה חסידית משלהם (לדוגמה רבי אהרן הגדול מקרלין).
השינוי המדובר בתחילת המאה ה-19 היה אם כן לא מהנהגה שושלתית-ריכוזית להנהגה שושלתית מפוצלת, אלא התמסדות הנהגה כריזמטית, מפוצלת ולא-תורשתית ההופכת במהלך המאה התשע-עשרה להנהגה מפוצלת של שושלות צדיקים מתרבות והולכות, שלכל אחת מהן מבנה ריכוזי מובהק.
התשתית הרעיונית, לדברי רפפורט-אלברט, למבנה משתנה זה מקורה בתורת הניצוצות של קבלת האר"י.
לפי תפישה זו לנשמת הצדיק ולנשמת החסיד הקשור בו שורש משותף, ולכן יחפש החסיד את הצדיק שנשמתו קשורה בנשמתו שלו, וביכולת הצדיק לדחות בעלי נשמות "זרות".
נושא מרכזי נוסף במחקריה של רפפורט-אלברט הוא מעמדן של נשים בזרמים המיסטיים של היהדות (בין השאר חסידות ושבתאות).
Horodecky and The Maid of Ludmir Tradition" ("על הנשים בחסידות: ש"א הורודצקי ומסורת הבתולה מלודמיר") פתחה רפפורט-אלברט למעשה את הדיון הביקורתי במציאות ההיסטורית של הנשים בחסידות בזיקה למסורות העממיות על הבתולה מלודמיר.
בספרו "החסידות והחסידים" עסק הורודצקי בקצרה בנשים ובמעמדן בחסידות.
הוא כתב כי הנשים זכו למעמד של "שוויון גמור" בחסידות הבעש"טיאנית, ותפיסה זו החזיקה מעמד במשך שנים רבות כמוסכמה מחקרית.
רפפורט-אלברט עושה שימוש בגישה זו של הורודצקי לדיון מעמיק יותר בנושא.
הורודצקי מציג מספר ביטויים למעמדן השווה של הנשים: חיזוק מעמד הנשים בקהילה ובחיי המשפחה, בכך שהבעל ואשתו היו בעלי זיקה שווה לצדיק; כתיבת ספרות המיועדת לנשים ביידיש, ובכך נפתחו שערי הלמדנות בפני הנשים; הנשים בחסידות יכלו להיות אפילו לצדיקים, בעלות השפעה ויוקרה כצדיקים הגברים.
רפפורט-אלברט עברה על ראיותיו של הורודצקי, והתאמצה על מנת להפריכן.
טענתו העיקרית, שהחסידות ידעה להכיל אפשרות של מנהיגות דתית נשית, נדחתה על ידיה בצורה מלאה.
היא טוענת, שלמרות קיומן של דמויות נשיות בעלות כוח בתולדות החסידות, התפיסה של נשים המנהיגות בזכות עצמן מעולם לא נתפסה כלגיטימית באידאולוגיה החסידית.
כדוגמה היא עושה שימוש בפרשת "הבתולה מלודמיר", היא חנה רחל ורבמאכר.
על פי המסופר, זכתה למעמד של צדיק חסידי, וניהלה "חצר" משל עצמה, עד להתערבותו של רבי מרדכי מטשרנוביל, שחשד שנשמתו של צדיק התגלגלה לגופה, והיא נאלצה להינשא ולהפסיק עם פעילותה.