tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
נגר האוניה, חריט ון ויר, פרסם ביומנו את עלילות החורף הנורא שבילו בנובה זמליה, ותיאר לראשונה תופעה אטמוספירית הנקראת כיום "אפקט נובאיה זמליה" (מצב שבו השמש נראית כמשולש, ונראה כאילו היא זורחת מוקדם מכפי שהיא אמורה).
בשנת 1871 התגלה המחסה שבנו ברנץ ואנשי צוותו על חצי האי, עם שרידים רבים, המוצגים בהאג וב-1875 נמצא חלק מיומנו של ברנץ.
ים ברנץ והיישוב בארנצבורג נקראים על שמו.
וילם מנגלברך (בהולנדית: Willem Mengelberg; 28 במרץ 1871, אוטרכט, הולנד – 22 במרץ 1951, כור, שווייץ) היה מנצח הולנדי, מנצחה הראשי של תזמורת הקונצרטחבאו המלכותית משנת 1895 עד 1945.
בשנת 1902 פגש את גוסטב מאהלר והתיידד עמו; היה לו חלק חשוב בהבאת רוב יצירותיו של מאהלר להולנד והוא שביסס את מסורת מהלר רבת השנים בתזמורת הקונצרטחבאו המלכותית.
מהלר ביקר בקביעות בהולנד להציג את יצירותיו לקהל ההולנדי.
למעשה, הוא ערך חלק מן הסימפוניות שלו בהיותו בהולנד כדי שיישמעו טוב יותר באקוסטיקה של הקונצרטחבאו וייתכן שזו אחת הסיבות לכך, שאולם קונצרטים זה ותזמורתו מפורסמים במסורת מהלר שלהם.
עם זאת, חשיבותו של מנגלברך כמנצח איננה נובעת רק מפרשנויותיו למהלר.
הוא הצטיין במיוחד בביצוע יצירותיו של ריכרד שטראוס, למשל, והקלטותיו לפואמה הסימפונית של שטראוס, "חיי גיבור", נחשבות עד היום, לדעת המבקרים, בין הטובות ביותר - אם לא המעולות בה"א הידיעה - שנעשו ליצירה זו בכל הזמנים.
נוסף לכך הותיר אחריו הקלטות של סימפוניות מאת בטהובן וברהמס וכן פירוש שנוי מאוד במחלוקת אך מרתק למתאוס פסיון של באך.
שיתוף הפעולה של מנגלברך עם הכיבוש הנאצי בהולנד במהלך מלחמת העולם השנייה הביא לכך, שממשלת הולנד אסרה עליו לנצח במדינה זו בשנת 1945, וכן נשללו ממנו אותות הכבוד שלו ודרכונו.
הוא פרש לגלות בשווייץ, שם נשאר עד מותו.
וילם מנגלברך היה דודם של המוזיקולוג והמלחין רודולף מנגלברך ושל המנצח, המלחין והמבקר קארל מנגלברך, שהוא אביו של פסנתרן האלתור והמלחין מישה מנגלברך.
וילם דה קונינג היה צייר אמריקאי, אחד מהאמנים הבולטים של האקספרסיוניזם המופשט.
וילם דה קונינג נולד ב-24 באפריל 1904 למשפחה ממעמד הפועלים ברוטרדם שבהולנד.
הוריו התגרשו כשהיה בן 3. בגיל 12 החל לעבוד כשוליה בחברה שעסקה בעיצוב אמנותי.
הוא לקח שעורי ערב באומנות באקדמיה לאמנויות חזותיות ברוטרדם (שהייתה אז חלק מ"האקדמיה לאמנויות חזותיות ומדעים טכניים", והיום נקראת על שמו, "").
ב-1926 הסתנן לאנייה ששטה לארגנטינה כנוסע סמוי, וירד ממנה כשעגנה לחופי וירג'יניה, ארצות הברית.
דה קונינג החל לעבוד כאמן, ולהשתלב בקהילת האמנים בניו יורק שזכתה לכינוי אסכולת ניו יורק.
ציירים נוספים בקבוצה זו כללו את ג'קסון פולוק, לי קרסנר, פרנץ קליין, ארשיל גורקי, מארק רותקו, הנס הופמן, אדולף גוטליב, רוברט מאת'רוול וסטיוארט דייוויס.
ב-1938 פגש את רעייתו לעתיד, האמנית איליין דה קונינג, עמה התחתן ב-1943. נישואיהם ידעו עליות ומורדות, וב-1957 נפרדו, אף שלעולם לא התגרשו, ובסופו של דבר התאחדו בשנית ב-1976.
נפטר בביתו ב שבלונג איילנד, ניו יורק ב-19 במרץ 1997.
דה קונינג היה בין הציירים הפוריים ביותר של האקספרסיוניזם המופשט.
ברבים מציוריו, במיוחד בסדרה של ציורי נשים, ניכרת נסיגה מעקרונות ההפשטה המוחלטת באמצעות שילובם של מוטיבים פיגורטיביים.
סדרה זו עוררה עניין בשל אופן השילוב בין סגנונות ציור שונים כשהוצגה בשנות החמישים.
ביצירות אלה ניכרה השפעה של סגנונו של פיקאסו באופן שבו הוצגו דמויות הנשים והיחס בינן לבין הרקע המצויר.
ב-1953 שכנע רוברט ראושנברג בן ה-27 את דה קונינג להעניק לו ציור, כדי למוחקו.
פעולת המחיקה לקחה לראושנברג חודשיים.
העבודה הקרויה "" מוצגת במוזיאון סן פרנסיסקו לאמנות מודרנית (SFMOMA).
כמה מציוריו של דה קונינג נמכרו במאה ה-21 במחירי שיא הממקמים אותם ברשימת מכירות הציורים היקרות ביותר.
בנובמבר 2006 מכר דייוויד גפן את הציור "" ב-137.5 מיליון דולר, מעט פחות ממחיר השיא לציור באותו הזמן, 140 מיליון דולר.
וילהלם (וילם) אדאלברט הוזנפלד היה קצין גרמני, מורה במקצועו, אשר שירת בוורמאכט בדרגת האופטמן (סרן), היה חבר במפלגה הנאצית, ובזכות מעשיו של הצלת יהודים בימי השואה הוכר לאחר מותו כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם.
וילם הוזנפלד נולד כרביעי מבין ששת ילדיה של משפחה גרמנית קתולית בכפר מאקנצל (כיום חלק מן העיר הינפלד), על יד פולדה.
אביו היה מורה ויחד עם אשתו גידל את ילדיו לפי העקרונות של הפטריוטיזם הפרוסי וערכי החינוך ל"חזרה לטבע" של תנועת הנוער "ואנדרפוגל".
הוזנפלד הושפע מאוחר יותר על ידי השקפותיה הפציפיסטיות-פרוטסטנטיות של אשתו, אנמארי.
הוזנפלד התגייס לצבא הגרמני כבר במלחמת העולם הראשונה, נפצע פעמיים ופרש.
על אומץ ליבו הוא עוטר בצלב הברזל.
בין המלחמות הוא עסק בהוראה.
הוא חינך את תלמידיו לאהוב את הזולת ואת הדמוקרטיה של רפובליקת ויימר.
ב-1935 הצטרף למפלגה הנאצית, וכעבור שנה הוא אף השתתף במצעד של המפלגה בנירנברג.
הוא גויס בסוף אוגוסט 1939, שבוע בלבד לפני הפלישה הגרמנית לפולין שפתחה את מלחמת העולם השנייה, והוצב שם רגע אחרי הפלישה.
תחילה הוצב בעיר פאביאניצה, וביולי 1940 הועבר לוורשה ושם שהה עד סוף המלחמה.
ההתפכחות שלו מהאידאולוגיה הנאצית החלה כשנחשף שם לזוועות שביצעו בני עמו.
הוזנפלד נמנה עם קציני צבא בודדים אשר הרגישו אשמה במעשי בני ארצם ועזרו כל עוד יכלו ליהודים ולפולנים.
הוזנפלד התפרסם בעקבות הסרט "הפסנתרן", בו מסופר על הצלתו ממוות של הפסנתרן והמלחין היהודי-פולני ולדיסלב שפילמן בהריסות ורשה.
הוזנפלד הציל גם יהודי נוסף, לאון וורם, שמצא אותו בורח מרכבת שהובילה אותו לטרבלינקה.
הוזנפלד הציל את חייו באמצעות מקום עבודה וזהות בדויה שארגן עבורו.
בינואר 1945, נלקח הוזנפלד בשבי הסובייטי.
חמש שנים מאוחר יותר דן אותו בית משפט צבאי סובייטי במשפט מהיר ל-25 שנות מאסר.
במשפט עצמו, כך לפי פסק הדין המשתרע על עמוד אחד בלבד, לא הייתה להוזנפלד זכות להגן על עצמו.
פסק הדין קבע שהוזנפלד חקר במו ידיו אסירים במהלך המרד הפולני ושלח אותם למעצר.
האישום היה ש"במעשיו תרם לחיזוק הפשיזם במאבקו כנגד ברית המועצות."
שישה חודשים לאחר המשפט, ביקר לאון וורם ששהה בגרמניה בדרכו להגר מאירופה את אשתו של הוזנפלד בטאלאו (Thalau).
כומר פולני אשר פגש את הוזנפלד במחנה השבויים מצא את וורם וסיפר לו על מצבו הקשה של מצילו.
לפני שעזב סופית את אירופה, כתב וורם מכתב לשפילמן בוורשה.
קשה להאמין ששני הניצולים אשר איבדו את משפחותיהם ואת כל שהיה להם, ושבקושי רב היו עסוקים באיסוף השברים ובמאמץ לבנות את חייהם מחדש, יכלו לשנות את גורלו של מצילם.
הוזנפלד מת בכלא הרוסי ב-1952.
שפילמן פנה ליד ושם ב-1998 בבקשה להכיר במצילו בתור חסיד אומות העולם.
וורם כבר לא היה אז בחיים, אך שפילמן שמר את המכתב והעבירו ליד ושם.
בנוסף כתבה אחותו של וורם מכתב מאוסטרליה שאישר את דבר הצלתו.
לפני שהעניקה את התואר, נדרשה הוועדה לציון חסידי אומות עולם לוודא שהוזנפלד לא לקח חלק בפשעי מלחמה.
לאחר שיומניו ומכתביו התפרסמו, הם הועברו לעיון הוועדה.
כמו כן קיבל יד ושם אישור מן הוועדה הפולנית לחקר פשעי מלחמה נאצים על כך שלא ביצע פשעים שיש בהם קלון.
הוזנפלד טיפס במהירות בסולם הדרגות מדרגת סמל לדרגת האופטמן.
בתפקידו האחרון, הוא שימש כקצין הספורט והתרבות בעיר.
הוא היה אחראי, בין השאר, על חדר כושר גדול ששימש את חיילי הוורמאכט להתעמלות, ואת הוזנפלד הוא שימש להעסקת עובדים פולנים, קתולים ויהודים כאחד, בזהות בדויה כדי להצילם.
27 מתוכם כתבו לו מכתב תודה עוד במהלך המלחמה, שנוסח בצורה זהירה כדי שלא לחשוף את זהותם וזהות מצילם, ובין השאר, הם כינו אותו "אבא".
ספר ביוגרפי שיצא לאור בגרמניה, מגלה כי הוזנפלד הציל לפחות 60 אסירים, יהודים ופולנים־קתולים.
עם נפילת ורשה נפל הוזנפלד בשבי הסובייטי, נשפט על ידי הרוסים ל-25 שנות מאסר עם עבודת פרך על פשעי מלחמה, וכתוצאה מהתנאים בהם נמצא, מת במחנה הרוסי ב-13 באוגוסט 1952 כשהוא בן 57.
באוקטובר 2007 זכה הוזנפלד בעיטור כבוד מטעם נשיא פולין לך קצ'ינסקי.
בנו של שפילמן, אנדז'יי, דרש שנים רבות מיד ושם שהוזנפלד ייחשב כחסיד אומות העולם.
ב-25 בנובמבר 2008 הוכר לבסוף הוזנפלד על ידי "יד ושם" כחסיד אומות העולם.
שפילמן ניסה בכל כוחו לקבל הערכה גם מגרמניה למעשי ההצלה של הוזנפלד, אך זו סירבה להיענות.
בשנת 2018, לאחר לבטים רבים, הצליח ועד מיוחד בעיירה טלאו, בה שימש הוזנפלד מנהל בית־ספר, להקים מצבה על שמו.
בן אחד, ד"ר דטלב הוזנפלד, נולד ב-1924 וחי בקיל בצפון גרמניה, ובת אחת, יורינדה הוזנפלד, נולדה ב-1932 וחיה במינכן.
במאי 2019 יצא הסרט התעודי "יומנו של נאצי", שהופק ושודר בערוץ כאן 11, המתעד את מסעם של נכדיו של הוזנפלד בכפר טלאו בגרמניה, יחד עם קבוצת תושבים מקומיים שרוצים להנציח את הקצין הנאצי וילם הוזנפלד.
הוזנפלד שהיה מנהל בית הספר התיכון ומי שהציל את ולדיסלב שפילמן, שעליו מבוסס הסרט "הפסנתרן".
אלא שרוב תושבי הכפר לא רואים בהוזנפלד גיבור ומונעים את הנצחתו.
המאבק גורם לנכדיו של הוזנפלד לצאת למסע אל עברו, תוך שהם נחשפים ליומניו האישיים ומגלים שסבם הציל 60 אנשים מלבד שפילמן.
וילם ואן מורבקה (בהולנדית: Willem van Moerbeke; בערך 1215 – 1286), מלומד פלמי שנודע בשל תרגומיו לכתבי אריסטו מיוונית ללטינית.
הוא נולד כנראה במורבקה (כיום בפרובינציה פלנדריה המזרחית שבבלגיה).
היה חבר המסדר הדומיניקני ושימש מטעמו בתפקידים שונים בניקיאה (כיום העיר איזניק שבטורקיה) ובתבאי בחבל בויאוטיה שביוון.
ב-1260 פגש בחצר האפיפיור בוויטרבו (כיום במחוז לאציו שבאיטליה) את תומאס אקווינס, שביקש ממנו לתרגם את אריסטו ללטינית.
הסיבה לבקשה זו: תרגומים של אריסטו ללטינית היו קיימים בספרד בלבד ונעשו מערבית , והפירושים לכתבי אריסטו שנעשו בידי אבן סינא, בן המאה האחת עשרה, ובידי אבן רושד, בן המאה השתים עשרה, לא היו מקובלים על הכנסייה הקתולית.
ב-1260, כנראה בסיוע של מספר עוזרים, וילם ואן מורבקה החל לתרגם ישירות מן המקור היווני את כתבי אריסטו "היסטוריה של החיות", "פוליטיקה", ו"רטוריקה", והשלים או ערך מחדש תרגומים קודמים של "מטאפיזיקה", של "מטאורולוגיה" ושל "על הנפש".
כמו כן תרגם מיוונית פירושים לכתביהם של אריסטו ושל אפלטון (מאוחר יותר השתמש תומאס אקווינס בתרגומים אלה כדי לכתוב את חיבורו "מכלול התאולוגיה").
וילם ואן מורבקה המשיך ותרגם גם את "יסודות התאולוגיה" של פרוקלוס (1268), חיבורים שונים במתמטיקה של ארכימדס (1269), "תסמינים רפואיים" של היפוקרטס, "על אודות המזון" של גאלנוס, וחיבורים בפיזיקה של הרון מאלכסנדריה.
ב-1274 השתתף בוועידת ליון השנייה של הכנסייה הקתולית.
ב-1277 התמנה לבישוף הלטיני של העיר קורינתוס שביוון (משרה ששימש בה עד מותו), וב-1283 נשלח לפרוג'ה שבאיטליה על ידי האפיפיור מרינוס הרביעי.
הכפר היווני הקטן מרבקה שבין העיר ארגוס לבין חורבות מיקנה נושא את שמו של וילם ואן מורבקה.
התרגום של ארכימדס בכתב ידו של וילם ואן מורבקה נמצא כיום באוסף הספרים של קריית הוותיקן.
וילם מאורנז' או וילם מאוראניה (בהולנדית: Willem van Oranje; 24 באפריל 1533 – 10 ביולי 1584) שכונה וילם השתקן, נחשב למייסדה של הרפובליקה ההולנדית.
וילם נולד ב-24 באפריל 1533 במבצר דילנבורג שברוזנות נסאו, מדינה שהייתה שייכת באותה תקופה לאימפריה הרומית הקדושה.
הוא היה בנם הבכור של וילהלם הראשון, רוזן נסאו-דילנבורג ויוליאנה משטולברג, ויורש העצר של נסיכות אורנז' (אוראניה) .
אף על פי שאביו ואמו היו פרוטסטנטים, גודל וילם כקתולי בחצר-המלכות של קרל החמישי אשר הבחין בכשרונותיו המדינאיים.
בעניינים מדיניים רבים גילה וילם חכמה שקטה, שזיכתה אותו אחר כך בתואר "השתקן".
בשנת 1566 ירש פליפה השני, מלך ספרד את כס המלכות של אביו, כשליט ספרד והולנד.
בשנת 1559 הוא מינה את וילם לסטאדהאודר של מחוזות אוטרכט, צפון הולנד, דרום הולנד וזיילנד.
וילם לא יכול היה להשלים עם יחסו הרע של פליפה כלפי הפרוטסטנטים בהולנד, ועד מהרה הפך למנהיג ההתנגדות לשלטון הספרדי.
בשנת 1567 נשלח הדוכס מאלבה להולנד על מנת לכפות עליה את מרותו של פליפה.
וילם הבין שאם הולנד רוצה לפרוק מעליה את עול השלטון הספרדי, אין לה ברירה אלא להילחם בו.
הניסיונות הראשונים להילחם בשלטון הספרדי נכשלו.
בשנת 1576 חתמו שבעה-עשר המחוזות של הולנד, במידה רבה בזכות מאמציו של וילם, על אמנה שבה התחייבו להתאחד נגד ספרד, וכך אילצו את הספרדים לתת להם במידה מסוימת חופש דתי.
עשרת המחוזות הדרומיים חתמו על איחוד, בו הכריזו על עצמאותם מספרד.
בשנת 1581 נבחר וילם כשליט על הולנד, כשהוא נשבע אמונים לפליפה כביכול, ולמרות התנגדותו של פליפה למרד, ככלל, ולוילם כפרט, על מנת לשמור על עמימות פוליטית.
כעבור שלוש שנים, לאחר פרסום צו רשמי החתום על ידי פליפה והמבטיח כי רוצחו של וילם יקבל תואר אצילות, ב-10 ביולי 1584, נרצח וילם בידי שכיר חרב של פליפה בלתסר ז'ראר.
המנון הולנד נכתב לכבודו ונחשב להמנון הלאומי העתיק בעולם.
ב-6 ביולי 1551 התחתן וילם עם אנה ואן אגמונט, בתם של מקסימיליאן ואן אגמונט ופרנסואה דה לאנוי.
נישואיהם של בני הזוג היו מאושרים, ונולדו להם 3 ילדים:
ב-25 באוגוסט 1561 התחתן וילם עם אנה מסקסוניה, בתם של מוריץ, הנסיך הבוחר מסקסוניה ואגנס מהסן, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
ב-24 באפריל 1575 התחתן וילם עם שארלוט דה בורבון, בתם של לואי, דוכס מונפנסייה וז'קלין דה לונגווי.
אף הנישואים הללו היו מוצלחים, ונולדו להם 6 בנות:
ב-12 באפריל 1583 התחתן וילם עם לואיז דה קוליני, בתם של גאספאר דה קוליני השני ושארלוט דה לאוואל, ממנה נולד לו בן אחד:
וילם נולד בשנת 1228 לפלוריס הרביעי, רוזן הולנד ולמתילדה מבראבנט, רוזנת הולנד, בתם של היינריך הראשון, דוכס בראבנט, ומעט מאוד ידוע על ילדותו.
בגיל 7 נהרג אביו בדו-קרב.
לאחר מות אביו הושם וילם תחת השגחת דודיו עד הגיעו לבגרות, אז זכה לקבל את התואר רוזן הולנד.
בשנת 1247 נשאב וילם לפוליטיקה של הקיסרות הרומית הקדושה.
עם נידוי הקיסר על ידי האפיפיור פנו נסיכים גרמניים מתנגדי הכתר לווילם ובהסכמתו בחרו בו כמלך גרמניה במקביל וכנגד הקיסר ובנו קונרד הרביעי, מלך גרמניה.
בשנת 1248 ניצלו וילם ותומכיו את הכאוס הפוליטי בגרמניה שנבע מהמאבק בין תומכי הקיסר המנודה ובין מתנגדיו בגרמניה וכבשו את העיר אאכן, שם הוכתר כמלך.
בשנת 1252 התחתן וילם עם אליזבת מבראונשווייג-לינבורג, בתו של אוטו הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג, במטרה להתקרב לנסיכים הגרמנים ולהרחיב את מעגל תומכיו המצומצם שמעולם לא חרג מגבולות חבל הריין.
באותה שנה הוא נבחר לתואר "מלך הרומאים" תואר שמלכי גרמניה אימצו במטרה להדגיש את השלטון הנרחב שלהם גם אם היה הצהרתי יותר ממעשי.
מנישואיו עם אליזבת מברונסוויק-לונבורג, נולד בן, פלוריס החמישי, רוזן הולנד (1254 - 1296).
בתקופת שלטונו פלוריס התמקד בקידום של הולנד כישות גאו-פוליטית: הוא עסק במודרניזציה של הממשל, מדיניות מועילה למסחר, ונקט בצעדים למען האינטרסים של איכריו על חשבון האצולה, והשבת קרקעות מהים.
הוא נרצח על ידי מתנגדים פוליטיים והפך אותו לגיבור בהולנד.
בתקופת שלטונו הראשונה ניהל פלוריס סדרת קרבות כנגד הצבאות והשליטים של פריזיה הן המטרה לבסס את שלטונו והן במטרה למצוא ולהביא לקבורה את גופת אביו.
וילם מעולם לא זנח את שאיפותיו בארצו ולחם מול רוזנות פלנדריה על שליטה בזיילנד - מחוז בדרום-מערב הולנד.
החל משנת 1254 ניהל קרבות כנגד רוזנות פריזיה ובקרב שנערך בסמוך לעיירה הוגווד ביום 28 בינואר 1256 נפל עם סוסו לאגם קפוא.
חיילים פריזיים שמצאו אותו הרגו אותו וקברו את גופתו מתחת לרצפת בית.
גופתו הוצאה מקברה על ידי בנו ושייריו הועברו לקבורה בקתדרלת מידלבורך.
אליזבת מבראונשווייג-לינבורג המשיכה להתגורר בהולנד לאחר מות בעלה ב-1256 היא מתה ב-27 במאי 1266 ונקברה בכנסיית המנזר של מידלבורך.
באותה שנה הוכרז בנה פלוריס החמישי כמבוגר דיו לשלוט ללא אפוטרופסות.
במקורות ספרותיים של המאה ה-13 וילם השני מוצג כגיבור בדומה לדמויות המופיעות בסיפורי אגדות אנגליות מימי הביניים על המלך ארתור.
פסל מוזהב של ויליאם מוצב בחצר הפנימית של מכלול הבניינים הקרוי "ביננהוף" (Binnenhof) שבהאג מקום מושבו של הפרלמנט של הולנד.
וילם ואן הוגסטראטן (בהולנדית: Willem van Hoogstraten 18 במרץ 1884 – 11 בספטמבר 1965) היה כנר ומנצח הולנדי.
ואן הוגסטראטן נולד באוטרכט שבהולנד.
בגיל שמונה החל ללמוד נגינה בכינור, ובין מוריו היה אלכסנדר שמולר.
בגיל שש-עשרה נסע לגרמניה לקונסרבטוריון של קלן, שם למד אצל בראם אלדרינג.
הוא המשיך את לימודי הכינור בפראג.
את הקריירה שלו כמנצח החל באתר מרפא ובהמשך ניצח על התזמורת בקלפלד, בשנים 1914–1918.
הוגסטראטן היה נשוי במשך שש-עשרה שנים, מ-1911 עד 1927, לפסנתרנית אלי ניי (Elly Ney).
השניים נפגשו ב-1907 בקונסרבטוריון בקלן, שניי נמנתה עם סגל מוריו.
הם סיירו ברחבי אירופה בנגינת מוזיקה קאמרית, לאחר שצירפו אליהם את הצ'לן פריץ רייטץ ליצירת שלישייה.
הזוג התגורר בטוצינג על ימת שטארנברגר.
הם הקליטו שלושה מן הקונצ'רטי לפסנתר של בטהובן, מס' 3, 4 ו-5. בתם, אלאונורה ואן הוגסטראטן, הייתה לשחקנית.
ואן הוגסטראטן ניצח על פסטיבל ברהמס בווינה ועל פסטיבל מוצרט בזלצבורג.
כמו כן הופיע כמנצח אורח ברחבי אירופה.
הוא ניצח על הפילהרמונית של ניו יורק בסדרת הקונצרטים הקיצית באצטדיון לואיסון בשנים 1922–1939, ואף כיהן שם כמנצח-משנה מ-1923 עד 1925. בלואיסון ניצח ב-1927 על הפילהרמונית של ניו יורק בביצוע "הרפסודיה בכחול" והקונצ'רטו בפה מז'ור עם ג'ורג' גרשווין כסולן.
האגודה הפילהרמונית מינתה את ואן הוגסטראטן למנהל מוזיקלי של התזמורת בין יוזף סטרנסקי ווילם מנגלברג, למשך חצי עונה עד שמנגלברג התפנה לקחת עליו את המשרה.
ואן הוגסטראטן התמנה למנהל המוזיקלי של התזמורת הסימפונית של אורגון אחרי מותו הפתאומי של תאודור שפירינג בשנת 1925. במשרתו זו התמיד שלוש-עשרה עונות.
מ-1939 עד 1945 כיהן כמנצח קבוע של אוניברסיטת מוצרטיאום בזלצבורג.
ואן הוגסטראטן מת 1965 בטוטצינג, גרמניה, ונקבר שם לצד אשתו לשעבר, אלי ניי.
וילם ארונדאוס (בהולנדית: Willem Arondeus; 22 באוגוסט 1894 – 1 ביולי 1943) היה אמן וסופר הומוסקסואל הולנדי, שהצטרף לתנועת ההתנגדות האנטי נאצית במלחמת העולם השנייה, והוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם ב-19 ביוני 1986.
וילם ארונדאוס נולד בנארדן, כבנו הצעיר של סוחר דלקים מאמסטרדם.
הוריו היו הנדריק קורנליס ארונדאוס וקאתרינה ווילהלמינה דה וריס.
הוא התחיל לעבוד כמאייר, מעצב כרזות ושטיחי קיר וצייר, למשל ציור קיר גדול על בניין עיריית רוטרדם.
הוא העריץ את המעצב ההולנדי המבוגר , והדבר מתבטא בעבודותיו.
בחייו לא השיג הרבה תהילה וחי בדוחק.
בסביבות שנת 1935, הוא ויתר על אמנות חזותית והפך סופר.
את השירים והסיפורים שכתב בשנת 1920 לא פרסם, אבל בשנת 1938 הוא פרסם שני רומנים, "בית הינשופים" ו"בפרוח צנונית החורף", שניהם מאוירים עם עיצובים שנעשו על ידי ארונדאוס עצמו.
ב-1939 יצאה לאור יצירתו הטובה ביותר, "מתת'יס מריס: הטרגדיה של חלום", ביוגרפיה של הצייר מתת'יס מריס (Matthijs Maris), שהיה אחיהם של האמנים ההולנדיים יעקב וילם מריס.
שנתיים לאחר מכן הוציא את הספר "דמויות ובעיות בציור מונומנטלי בהולנד" גם הוא עם איורים מאת המחבר.
בשלב זה היה ארונדאוס כבר מעורב בתנועת המחתרת ההולנדית.
באביב של שנת 1941, הוא החל בפעילות מחתרתית שבה הוא ניסה להסית את עמיתיו אמנים להתנגד לכיבוש הנאצי של הולנד.
ארונדאוס הבין מוקדם מאחרים, שהדרישה הנאצית שכל היהודים להירשם אצל הרשויות המקומיות אין כוונתה, כפי שטענו הנאצים, למען ביטחונם, אלא כדי שאפשר יהיה לגרשם לווסטרבורק - מחנה הריכוז ומשם למחנות ההשמדה בפולין.
החלה התארגנות של מספר ארגוני מחתרת להשגת מסמכים מזויפים עבור יהודים והטמעתם באוכלוסייה הכללית.
ארונדאוס היה חבר באחת מקבוצות אלו - Raad van Verzet (מועצת ההתנגדות) תוך זמן קצר, החלו הנאצים לפעול כדי לחשוף את המסמכים המזויפים על ידי השוואת השמות עם אלה במרשם האוכלוסין המקומי.
כדי לעכב את הנאצים, ב-27 במרץ 1943, ארונדאוס הוביל קבוצה בפעולה חבלנית שפוצצה את בניין מרשם האוכלוסין באמסטרדם, בפעולה זו השתתפה גם המוזיקאית הלסבית ההולנדית פרידה בלינפנט.
אלפי תיקים הושמדו, ועיכבו את הניסיון להשוות מסמכים לרישום.
בתוך שבוע, ארונדאוס ושאר חברים מן הקבוצה נעצרו.
הם הוצאו להורג בהארלם באותו חודש יולי.
מילותיו האחרונות של ארונדאוס, שחי בגלוי כהומוסקסואל לפני המלחמה, לפני הוצאתו להורג, היו "ידע-נא העולם כי הומוסקסואלים אינם פחדנים."
בשנת 1945, לאחר שחרורה של הולנד, הוענקה למשפחתו מדליה על פעולותיו על ידי ממשלת הולנד.
בשנת 1984, הוענק לארונדאוס ולכל יתר חברי הקבוצה עיטור "צלב זיכרון ההתנגדות" (Verzetsherdenkingskruis) על ידי מלכת הולנד.
ב-19 ביוני 1986 הוכר כחסיד אומות העולם על ידי יד ושם, ושמו הונצח על לוח הכבוד בחורשת חסידי אומות העולם.
וילֶם דה פֶש (בהולנדית: Willem de Fesch; נטבל ב-26 באוגוסט 1687, אלקמאר, הולנד – 3 בינואר 1761, לונדון) היה נגן כינור וירטואוז ומלחין הולנדי.
דה פש היה תלמידו של קרל רוזייה , שהיה סגן הקאפלמייסטר של העיר בון.
דה פש נשא לאישה את בתו של רוזייה, מריה אנה רוזייה.
דה פש היה פעיל באמסטרדם בין 1710 ל-1725. משנת 1725 עד 1731 שירת כקאפלמייסטר בקתדרלת אנטוורפן.
אחרי כן עבר ללונדון שם ניגן כסולן בקונצרטים וכנגן כינור בתזמורתו של הנדל בשנת 1746.
בשנים 1748–1749 ניצח על תזמורות שניגנו בגני מרילבון.
הוא לא הופיע עוד אחרי שנת 1750.
יצירותיו כוללות אורטוריות כמו "יהודית" (1732) ו"יוסף" (1746), וכן מוזיקה קאמרית, קונצ'רטי ויצירות קוליות.
שתי האורטוריות נחשבו אבודות עד שנת 1980. אז נמצא עותק בכתב-יד של "יוסף" באקדמיה המלכותית למוזיקה בלונדון.
המוזיקה של דה פש הושפעה מהאיטלקים, במיוחד אנטוניו ויוואלדי, ומהנדל.
6 סונאטות לשני כינורות, אופוס 1
6 סונאטות לשני צ'לי, בסונים או ויולים, גם הן ממוספרות כאופוס 1 (הקול התחתון ממוספר ולכן יכול לתפקד כקונטינואו)
6 סונאטות לשני צ'לי, בסונים או ויולים, אופוס 2
6 קונצ'רטי, 4 לכלי מיתר ולקונטינואו, ו-2 לאבוב, שני כינורות ולקונטינואו, אופוס 3
12 סונאטות: 6 לכינור וקונטינואו, ו-6 לשני צ'לי, אופוס 4
6 קונצ'רטי: 4 ל 2 חלילים, מיתרים וקונטינואו, 2 לכלי מיתר ולקונטינואו, אופוס 5
6 סונאטות לכינור/חליל ולקונטינואו, אופוס 6
10 טריו סונאטות ל 2 חלילים או כינורות ולקונטינואו, אופוס 7
6 סונאטות לכינור ולקונטינואו, אופוס 8
6 סונאטות ל 2 חלילים, אופוס 9
8 קונצ'רטי גרוסי, אופוס 10
"שעשועים מוזיקליים" - 30 דואטים ל 2 חלילים, אופוס 11
12 טריו סונאטות ל 2 חלילים או כינורות ולקונטינואו, אופוס 12
6 סונאטות לצ'לו ולקונטינואו, אופוס 13
20 קנצונטות לסופרן, כינור/חליל/מנדולינה וקונטינואו
וילם ואן אאלסט (בהולנדית: Willem van Aelst ; 16 במאי 1627 – 1683) היה צייר הולנדי אשר התמחה בציורי טבע דומם, בעיקר בשילוב פרחים ובשר ציד.
ואן אאלסט נולד בדלפט והיה בנו של שופט.
ואן אאלסט למד ציור מדודו, הצייר אוורט ואן אאלסט וב-9 בנובמבר 1643 נרשם כצייר-אמן בגילדת לוקס הקדוש בדלפט.
בין השנים 1645–1649 התגורר בצרפת ובשנת 1649 עבר לפירנצה בה עבד עבור פרדיננדו השני דה מדיצ'י, דוכס טוסקנה, כשהוא נודע בשם "גיליימו ד'אולנדה" (Guillielmo d'Olanda) - ויליאם מהולנד.
באותה עת עבדו לצידו גם ההולנדים מתיאס ויתוס ואוטו מרסאוס ואן שריק, אשר השפיעו על סגנונו של ואן אאלסט.
בשנת 1656 שב ואן אאלסט להולנד, ועבר להתגורר באמסטרדם.
בשל הצלחתו הוא התגורר על גדת תעלת פרינסנחראכט.
ואן אאלסט נפטר באמסטרדם בשנת 1683 לערך (או זמן קצר לאחר שנה זו).
וילם דה סיטר (בהולנדית: Willem de Sitter; 6 במאי 1872 – 20 בנובמבר 1934) היה פיזיקאי, מתמטיקאי ואסטרונום הולנדי.
דה סיטר למד מתמטיקה באוניברסיטת חרונינגן והצטרף למעבדה האסטרונומית של העיר חרונינגן.
עבד במצפה הכוכבים בקייפטאון שבדרום אפריקה (1897–1899).
היה נשיא האיגוד האסטרונומי הבינלאומי בשנים 1925–1928.
ב-1907 מונה לראש החוג לאסטרונומיה באוניברסיטת ליידן.
היה מנהל מצפה ליידן מ-1919 ועד מותו.
תרם תרומות חשובות לתחום של קוסמולוגיה פיזיקלית.
כתב מאמר יחד עם אלברט איינשטיין ב-1932 ובו טענו כי יכולות להיות כמויות גדולות של חומר שאינן פולטות אור, מושג המוכר כיום כחומר אפל.
הוא הגה את הרעיון של מרחב דה סיטר ויקום דה סיטר, פתרון של תורת היחסות הכללית של איינשטיין, כאשר אין חומר ויש קבוע קוסמולוגי חיובי.
מצב כזה גורר התפשטות אקספוננציאלית של יקום ריק.
דה סיטר נודע גם בשל מחקרו על תנועת ירחי צדק.
וילם דה סיטר מת לאחר מחלה קצרה בנובמבר 1934.
בנו, ארנוט דה סיטר (1905–1944) היה מנהל מצפה בושה בלמבנג, אינדונזיה, שם חקר את הצביר הכדורי M4.
מדליית ג'יימס קרייג ווטסון (1929)
מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה (1931)
מכתש דה סיטר על הירח
שמורת דה סיטר ליחסות פרטית
ניסוי הכוכב הכפול של דה סיטר
האפקט הגאודטי נקרא גם אפקט דה סיטר
וילם הרביעי, נסיך אורנז' (בהולנדית: Willem IV van Oranje-Nassau, שמו המלא: וילם קארל הנדריק פריסו, Willem Karel Hendrik Friso; 1 בספטמבר 1711 – 22 באוקטובר 1751) היה הסטאדהאודר היורש הראשון של הרפובליקה ההולנדית.
וילם נולד בלייוורדן כבנם של יאן וילם פריסו, נסיך אורנז', ראש הענף הפריזי של בית אורנז'-נסאו ושל אשתו מריה לואיזה, רוזנת הסן-קאסל.
וילם נולד שישה שבועות לאחר מות אביו וירש אותו כסטאדהאודר של פריסלנד ותחת עוצרותה של אמו עד 1731 כסטאדהאודר של חרונינגן.
ב-1722 הוא נבחר להיות הסטאדהאודר של חלרה.
ב-1720 הוענק לוילם תואר אביר מסדר הבירית.
ב-25 במרץ 1734 הוא נשא לאישה בארמון סנט ג'יימס את אן, הנסיכה המלכותית, בתם הבכורה של ג'ורג' השני, מלך בריטניה ושל קרולין, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך.
וילם ואן הביאו לעולם חמישה ילדים:
קרולינה, נסיכת אורנז'-נסאו (1787-1743), נישאה לקרל כריסטיאן, נסיך נסאו-ויילבורג.
אנה, נסיכת אורנז'-נסאו (נולדה ב-1746 ומתה בגיל חודש וחצי).
בשנת 1739 ירש וילם את הנחלות של ענף נסאו-דילנבורג, ובשנת 1743 ירש את הנחלות של ענף נסאו-זיגן.
באפריל 1747 נכנס הצבא הצרפתי לפלנדריה.
במאמץ לשכך סכסוכים פנימיים בין הפלגים השונים, מינה הפרלמנט (Staten-Generaal) של הולנד את וילם כסטאדהאודר של כל שבע הפרובינציות המאוחדות של הרפובליקה ההולנדית.
וילם ומשפחתו עבור מלייוורדן להאג.
וילם פגש לראשונה את לודוויג ארנסט, דוכס בראונשווייג-לינבורג ב-1747 ושנתיים לאחר מכן מינה אותו להיות הפילדמרשל של צבא הרפובליקה ההולנדית.
מאוחר יותר הוא היה אחד העוצרים של יורשי וילם.
ב-4 במאי 1747 אושרה בחירתו של וילם כסטאדהאודר של הרפובליקה ההולנדית.
וילם נחשב כנסיך המושך, המחונך והמושלם של זמנו.
למרות שהיה לו ניסיון מועט בענייני המדינה, הוא היה בתחילה אהוד על ידי בני עמו.
הוא הפסיק את המיסוי הבלתי ישיר שבמסגרתו גובי מיסים עצמאיים גרפו רווחים לכיסם.
יחד עם זאת, הוא היה גם המנהל הכללי של חברת הודו המזרחית ההולנדית וקרבתו למעמד אנשי העסקים גרמה להעמקת הפער בין העשירים לעניים.
וילם מת בהאג ב-1751 ונקבר בכנסייה החדשה שבעיר דלפט.
על שמו נקראה העיר אורנג'בורג שבקרוליינה הדרומית.
וילם לודייזן (בהולנדית: Willem Johannes Lodeizen; 1909 – 1977) היה פעיל המחתרת ההולנדית בתקופת מלחמת העולם השנייה וחסיד אומות העולם.
דרך פעילותו במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההולנדית באמסטרדם הכיר לודייזן יהודים רבים שפעלו במסגרות סוציאליסטיות כמותו או אהדו את הרעיון הסוציאליסטי.
בשנות השלושים היה לודייזן אנטי פשיסט נלהב.
לאחר כיבוש הולנד בידי הגרמנים במאי 1940 הצטרף לודייזן למספר תנועות מקומיות במסגרת המחתרת האנטי נאצית בהולנד.
הוא ארגן קרן לתמיכה ביהודים שאיבדו את מקומות עבודתם וכן לתמיכה בקרבנות שנפגעו על ידי הנאצים לאחר השביתה של פברואר 1941 .
לודייזן ארגן מקום מסתור למספר יהודים וליווה אותם באופן אישי למקומות מסתור, תוך סיכון עצמי.
רק חלק מהיהודים שהסתיר וילם שרדו בשואה.
בנובמבר 1943 נעצר לודייזן בעקבות הלשנה.
הוא נשלח למחנה הריכוז פיכט ובמאי 1944 גורש לדכאו.
באפריל 1945 שוחרר על ידי בעלות הברית.
לאחר המלחמה התגורר לודייזן בפוטן היה פעיל בעמותה בשם : "1940-1945" (stichting 1940-45) אשר מטרותיה היו לספק צרכים בסיסיים וכספיים למשפחות, לקבוצות וליחידים שתרמו לשחרור ולהתנגדות לכיבוש.
באותה תקופה לודייזן עבד למען קרבנות מלחמה ואוכלוסיות במצוקה.
יוליאנה, מלכת הולנד, העניקה לווילם לודייזן את עיטור צלב ההתנגדות ההולנדי על פועלו בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1982 העניק לו יד ושם את אות חסיד אומות העולם.
וילם יוהאן "פים" קולף (הולנדית: Willem Johan "Pim" Kolff; 14 בפברואר 1911 - 11 בפברואר 2009) היה רופא אמריקאי ממוצא הולנדי, מחלוצי הדיאליזה ופיתוח איברים מלאכותיים.
למד רפואה באוניברסיטה בעירו והתמחה ברפואה פנימית באוניברסיטת חרונינגן.
שם, בהשפעת מפגש עם חולה צעיר שגסס עקב אי-ספיקת כליות, החל לעסוק במחקר אודות פיתוח כליה מלאכותית.
ב-1940 הקים את בנק הדם הראשון באירופה.
במהלך מלחמת העולם השנייה פעל קולף בשורות המחתרת ההולנדית נגד הגרמנים.
במקביל פיתח את הכליה המלאכותית המתפקדת הראשונה.
ב-1943 טיפל בדיאליזה בחולה הראשון ופתח את הפתח לטיפולי דיאליזה בחולי אי ספיקת כליות בעולם כולו.
ב-1945 הציל טיפול הדיאליזה שלו את חייה של חולה שלקתה באי ספיקת כליות חריפה.
ב-1946 קיבל תואר דוקטור מאוניברסיטת חרונינגן על מחקר בתחום הדיאליזה.
לאחר המלחמה החל קולף לתרום את מכונות הדיאליזה שפיתח למוסדות בארצו ומחוץ לה כדי להפיץ את הידע אודות הטכנולוגיה החדשה.
המכונה שתרם לבית החולים מאונט סיני בניו יורק שימשה ב-1948 לביצוע טיפול הדיאליזה הראשון בארצות הברית.
ב-1950 עבר קולף לארצות הברית ולימים התאזרח בה.
עבד בקליבלנד קליניק, שם היה שותף לפיתוח מכונת לב-ריאה ושיפר את מכונת הדיאליזה שלו.
בבריגהאם אנד וימנ'ס הוספיטל בבוסטון פיתח את הכליה המלאכותית הראשונה להשתלה, כלית קולף-בריגהאם.
ב-1967 מונה לראש מחלקת האיברים המלאכותיים והמכון להנדסה רפואית באוניברסיטת יוטה.
שם היה שותף עם אחד מתלמידיו, רוברט ג'ארוויק, בפיתוח הלב המלאכותי הראשון, שהושתל לראשונה בחולה ב-1982.
ב-1976 התמנה קולף לחבר האקדמיה ההולנדית המלכותית לאמנויות ומדעים.
קולף מת בפנסילבניה שלושה ימים לפני יום הולדתו ה-98.
קולף נחשב לאבי האיברים המלאכותיים ולאחד מהרופאים הידועים ביותר במאה ה-20. הוענקו לו 12 תוארי דוקטור לשם כבוד ממוסדות בכל רחבי העולם והוא זכה ב-120 פרסים, לרבות פרס הארווי, פרס יפן ואות אלברט לסקר למחקר קליני רפואי.
ב-1990 נכלל ברשימת 100 האנשים החשובים ביותר במאה ה-20 של המגזין לייף.
בשנת 2003 היה מועמד לקבלת פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה.
וִילֶם יָקוֹבּ לוּיְטֶן (בהולנדית: Willem Jacob Luyten, 7 במרץ 1899 – 21 בנובמבר 1994) היה אסטרונום הולנדי-אמריקאי שהתפרסם בעיקר במדידת התנועה העצמית של כוכבים, בגילוי כוכבים שכנים של מערכת השמש ובחקר של ננסים לבנים.
וילם יקוב לויטן נולד למשפחה מצפון הולנד בסמראנג שבצידו הצפוני של האי יאווה שבאינדונזיה, שהייתה אז תחת שלטון הולנדי.
בשנת 1910 הוא צפה בשביט האלי ומאז החל להתענין באסטרונומיה.
בשנת 1912 חזרה המשפחה להולנד ועד לסיום לימודיו בבית הספר שלט בשפות הולנדית, צרפתית, גרמנית ואנגלית.
הוא למד באוניברסיטת אמסטרדם וסיים שם את התואר הראשון בשנת 1918. שלוש שנים מאוחר יותר סיים את לימודיו לתואר דוקטור באוניברסיטת ליידן בהנחייתו של איינר הרצשפרונג.
מחקרו עסק בכוכבים משתנים והתבסס על למעלה מ-13,000 תצפיות שערך לאורך שנות לימודיו.
בשנים אלה למד גם את השפות לטינית ויוונית.
עם תום לימודיו בשנת 1921 עבר לארצות הברית שם החל לעבוד במצפה הכוכבים ליק, אחרי שנתיים עבר למצפה הכוכבים של אוניברסיטת הרווארד.
בשנים האלה המשיך גם בלימודי שפות ולמד ספרדית, איטלקית ורוסית.
לויטן התעניין במיוחד במדידת התנועה העצמית (ניצבת לקו הראייה) של כוכבים קרובים.
הוא מדד את התנועה העצמית של כ-200,000 כוכבים וערך מספר קטלוגים של כוכבים בעלי תנועה עצמית מהירה במיוחד, שכללו עשרות אלפי כוכבים.
עיקר העבודה נעשתה באמצעות השוואת צילומים של השמים מתקופות שונות, בתחילת הדרך מומנה עבודה זו באמצעות מלגת גוגנהיים.
באופן זה ניתן היה לזהות כוכבים קרובים יחסית ולמפות את הסביבה של מערכת השמש.
בין הכוכבים הקרובים יחסית שגילה נמצא גם הכוכב הכפול לויטן 726-8, שאחד ממרכיביו הוא כוכב ההבזק UV בלווייתן.
על עבודה זו הוא זכה בשנת 1964 במדליית ג'יימס ווטסון ובשנת 1968 במדליית ברוס.
תוצאה נוספת של עבודתו על צילומי השמים הייתה גילויים של מאות ננסים לבנים.
לויטן ניסה למצוא קשר בין המרחק של כוכבים ממערכת השמש ובין מהירות התנועה העצמית שלהם.
באופן זה הוא קיווה למצוא דרך להערכת המרחק של כוכבים רחוקים מכדי לחשב את מרחקם באמצעות היסט וכך לחשב את בהירותם המוחלטת ואת תכונותיהם.
במשך שנות עבודתו הוא פרסם למעלה מ-500 מאמרים בנושאים אלה וכתב מאמרים בעיתונות לקהל הרחב.
בשנת 1941 הוא פרסם את הקטלוג הראשון.
בשנת 1955 הוא פרסם קטלוג מורחב שכלל 1849 כוכבים (כל כוכב קיבל סימון LFT ומספר).
קטלוג נוסף (עם סימון LFT) פורסם בשנת 1979).
קטלוג LFT כלל 9867 כוכבים ופורסם במספר כרכים.
קטלוג נוסף פורסם תוך שיתוף פעולה עם מצפה הכוכבים פאלומר, כוכבים בקטלוג זה קיבלו סימון LP וסודרו באזורים כך שכל כוכב קיבל מספור כפול (דוגמת LP 71-82).
על שמו של לויטן נקראים האסטרואיד לויטן 1964 והננס האדום כוכב לויטן שהוא אחד הכוכבים הקרובים ביותר למערכת השמש.
וילם השלישי, מלך הולנד (ובשמו המלא: וילם אלכסנדר פאול פרדריק לודווייק, בהולנדית: Willem Alexander Paul Frederik Lodewijk); 19 בפברואר 1817 - 23 בנובמבר 1890) היה מלך הולנד בין השנים 1849–1890.
וילם נולד ב-19 בפברואר 1817 בבריסל, שהשתייכה לממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, כבנם הבכור של וילם, נסיך אורנז' ואנה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
בשנת 1827, קיבל וילם דרגת כבוד של קולונל בצבא ההולנדי המלכותי, ובשנת 1830 הצטרף לרגימנט הגרנדירים.
בשנת 1834 הוא מונה למפקד כבוד של רגימנט הגרנדירים ה-5 (קייב), בצבא הרוסי הקיסרי.
ב-18 ביוני 1839 התחתן וילם בשטוטגרט עם בת דודתו סופיה, נסיכת וירטמברג, בתם של וילהלם הראשון, מלך וירטמברג ויקטרינה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה.
הנישואים לא היו מוצלחים, והתאפיינו במאבקים בין שניהם על ילדיהם.
סופיה הייתה אינטלקטואלית ליברלית, ושנאה כל דבר הנוטה לדיקטטורה, בעוד וילם היה יותר שמרני, ואהב מאוד את הצבא.
בנוסף, וילם היה נתון לגחמות, והיה יכול יום אחד להשתולל בביתו, ולמחרת להיות מאוד אדיב ומנומס.
וילם התנגד לשינויי החוקה של אביו ושל יוהאן רודולף תורבקה, שהפכו את הולנד למונרכיה קונסטיטוציונית, עקב החשש ממרידות ברוח אביב העמים.
וילם ראה בכך מגבלה על המלוכה, והעדיף למשול כעריץ נאור, כמו סבו וילם הראשון, מלך הולנד.
וילם אף רצה לוותר על זכותו לכס המלוכה לטובת בנו הבכור וילם, נסיך אורנז', אולם אמו שכנעה אותו לא לעשות זאת, וטענה שעל פי החוקה ההולנדית לא ניתן לוותר על כס השלטון.
ב-17 במרץ 1849 מת אביו וילם השני, מלך הולנד, ווילם עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1856 ביטל וילם את החוקה בלוקסמבורג, והנהיג בה חוקה ריאקציונרית חדשה.
בשנת 1867 ניסתה צרפת לספח את לוקסמבורג, מה שהביא למתיחות בינה לבין פרוסיה, וכמעט גרם למלחמה.
לבסוף נחתם בלונדון הסכם בינלאומי, שהשאיר את לוקסמבורג באוניה פרסונלית עם הולנד, וקבע כי על לוקסמבורג להיות מדינה נייטרלית.
במהלך שלטונו, נהיה וילם יותר ויותר פופולרי בקרב העם, על אף גחמותיו המרובות.
וילם היה אדם בעל שיעור קומה ועם קול חזק.
הוא היה יכול להיות עדין ואדיב, ולפתע להתפרץ ואף לנהוג באלימות, ובשל כך פחדו ממנו רוב אנשי החצר, שטענו שבמידה מסוימת היה וילם בלתי שפוי.
בשנת 1877 מתה אשתו של וילם סופיה, נסיכת וירטמברג.
לאחר מכן ניסה וילם לחזר אחר כמה נסיכות (ביניהן תירה, נסיכת דנמרק), ולבסוף התחתן ב-7 בינואר 1879 עם אמה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתם של גאורג ויקטור, נסיך ולדק ופירמונט והלנה, נסיכת נסאו, שהייתה צעירה ממנו ב-41 שנים.
נישואיו של וילם לאמה השפיעו עליו לטובה, והוא הפסיק להפריע לניהול התקין של הממשלה.
בשנת 1887 חלה וילם במחלת כליות קשה, ובשנת 1888 הפך למטורף, ובעקבות כך מונתה אשתו לעוצרת במקומו.
ב-23 בנובמבר 1890 מת וילם בארמון הט לו, אפלדורן, ובתו וילהלמינה עלתה לשלטון במקומו בהולנד, תוך שאמה משמשת כעוצרת עד הגיעה לבגרות.
ב-18 ביוני 1839 התחתן וילם עם סופיה, נסיכת וירטמברג, בתם של וילהלם הראשון, מלך וירטמברג ויקטרינה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, ממנה היו לו 3 ילדים:
ב-7 בינואר 1879 התחתן וילם עם אמה, נסיכת ולדק ופירמונט, בתם של גאורג ויקטור, נסיך ולדק ופירמונט והלנה, נסיכת נסאו, ממנה נולדה לו בת אחת:
וילם השני, מלך הולנד (ובשמו המלא: וילם פרדריק חאורך לודווייק, בהולנדית: Willem Frederik George Lodewijk); 6 בדצמבר 1792 - 17 במרץ 1849) היה מלך הולנד והדוכס הגדול של לוקסמבורג בין השנים 1840–1849. על שמו נקרא מועדון הכדורגל וילם II.
וילם נולד ב-6 בדצמבר 1792 בהאג, שהשתייכה לרפובליקה ההולנדית, כבנם הבכור של וילם השישי, נסיך אורנז'-נסאו ווילהלמינה מפרוסיה, מלכת הולנד, בתם של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה ופרדריקה לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט.
בשנת 1794 נמלטה משפחתו לאנגליה, לאחר תבוסת הצבא האנגלי-הולנדי על ידי הצרפתים.
וילם התחנך בצעירותו בבית המלוכה הפרוסי, ולאחר מכן למד באוניברסיטת אוקספורד.
וילם ניהל מערכות יחסים עם גברים ונשים כאחד, ונטייתו ההומוסקסואלית אף התפרסמה בעיתונות.
בשנת 1811 התגייס וילם לצבא הבריטי, הצטרף למטה של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, והשתתף עמו במלחמת חצי האי.
11 ביוני 1811 קודם וילם לדרגת לוטננט קולונל, וב-21 באוקטובר אותה שנה הועלה לדרגת קולונל.
ב-8 בספטמבר 1812 מונה וילם לשלישו של ג'ורג', נסיך ויילס, וב-14 בדצמבר 1813 קודם לדרגת מייג'ור גנרל.
בשנת 1813 חזר וילם עם אביו לנסיכות הריבונית של ארצות השפלה - הולנד, ובשנת 1814 מונה למפקד הכוחות הבריטיים בהולנד.
ב-8 ביולי 1814 הועלה וילם לדרגת לוטננט גנרל בצבא הבריטי, וב-25 ביולי הועלה לדרגת גנרל.
במהלך מאה הימים ויתר וילם על תפקידו לטובת ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, והשתתף תחת פיקודו בקרב קאטר ברה ובקרב ווטרלו, ואף נפצע במהלך הקרבות.
בשנת 1814 התארס וילם התארסו עם הנסיכה שארלוט מוויילס, בתו היחידה של ג'ורג', נסיך ויילס, אך הנישואין בוטלו עקב התנגדותה של קרולינה מבראונשווייג-וולפנביטל - אמה של שארלוט, ובעקבות סירובה של הנסיכה לעבור להולנד.
ב-21 בפברואר 1816 התחתן וילם בסנט פטרסבורג עם אנה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, אחותו הצעירה של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, וב-17 בפברואר 1817 נולד בבריסל בנו הבכור וילם אלכסנדר.
בשנת 1830 פרצה המהפכה הבלגית, ווילם שזכה לפופולריות ניכרת אף בדרום הולנד, עשה כמיטב יכולתו בבריסל על מנת להביא להסדר המבוסס על אוטונומיה מנהלית של המחוזות הדרומיים, תחת בית אורנז'-נאסאו.
אולם אביו וילם הראשון, מלך הולנד דחה את ההסדר, ובשל כך הכריזו הבלגים על עצמאותם.
באפריל 1831 פיקד וילם על הצבא ההולנדי שנשלח על מנת לדכא את המרד הבלגי, אולם בעקבות לחץ כלל אירופי, ובשל התערבות צרפתית, נסוג וילם עם צבאו כעבור 10 ימים.
ב-21 ביולי 1831 הוכתר לאופולד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה למלך בלגיה, ובשנת 1839 הכירה הולנד בהסכם לונדון בעצמאותה של בלגיה וחתמה עמה על הסכם שלום.
ב-7 באוקטובר 1840 התפטר אביו וילם הראשון, מלך הולנד מתפקידו, ווילם עלה לשלטון במקומו.
על אף שהיה שמרן מיעט וילם להתערב בניהול השלטון, ופעל בדרך מתונה וסובלנית.
בשנת 1848 החלה תסיסה בכל רחבי אירופה, הידועה בכינויה "אביב העמים".
אף על פי שבהולנד עצמה לא נרשמו מאורעות משמעותיים, ההתפתחויות בחוץ לארץ שכנעו את וילם להסכים לרפורמה דמוקרטית וליברלית.
באותה שנה הזמין המלך את הליברל יוהאן רודולף תורבקה (Johan Rudolf Thorbecke) לנסח מחדש את החוקה, ובכך הפך את הולנד למונרכיה קונסטיטוציונית.
החוקה החדשה נכנסה לתוקף ב-3 בנובמבר באותה שנה.
היא הטילה מגבלות חמורות על סמכויותיו של המלך (הממשלה נועדה להיות כפופה לפרלמנט בלבד), והגנה על זכויות האזרח.
זמן קצר לאחר קבלת החוקה החדשה, נפטר וילם במפתיע ב-17 במרץ 1849, ובנו וילם השלישי, מלך הולנד עלה לשלטון במקומו.
ב-21 בפברואר 1816 התחתן וילם עם אנה פבלובנה, הנסיכה הגדולה של רוסיה, בתם של פאבל הראשון, קיסר רוסיה ושל סופיה דורותיאה, נסיכת וירטמברג, ממנה היו לו חמישה ילדים:
וילם הראשון, מלך הולנד (שם מלא: וילם פרדריק, בהולנדית: Willem Frederik; 24 באוגוסט 1772 – 12 בדצמבר 1843) היה נסיך אורנז', נסיך נסאו-אורנז'-פולדה בין השנים 1803–1806, ולאחר מכן נסיך אורנז'-נסאו עד לשנת 1813. בשנת 1815 מונה למלך הולנד, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1840.
וילם נולד ב-24 באוגוסט 1772 בהאג, שהשתייכה לרפובליקה ההולנדית, כבנם הבכור של וילם החמישי, נסיך אורנז' ווילהלמינה מפרוסיה, נסיכת אורנז', בתם של אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה ולואיזה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל.
בצעירותו חונך וילם יחד עם אחיו פרדריק, נסיך אורנז'-נסאו על ידי המתמטיקאי השווייצרי לאונרד אוילר וההיסטוריון ההולנדי הרמן טוליוס.
בשנת 1787 נשלח ללמוד באקדמיה הצבאית בבראונשווייג, ובשנת 1790 נשלח לחצר המלוכה הפרוסית.
באותה שנה מונה לגנרל בצבא הרפובליקה ההולנדית, ומונה לחבר במועצת המדינה.
ב-1 באוקטובר 1791 התחתן וילם בברלין עם בת דודו וילהלמינה מפרוסיה, מלכת הולנד, בתם של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה ופרדריקה לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט.
בשנת 1793 הכריזה צרפת מלחמה על הרפובליקה ההולנדית, ווילם מונה למפקד הצבא ההולנדי.
וילם פיקד בהצלחה על המערכה בפלנדריה, אולם במאי 1794 הוחלף על ידי פרנץ ונצל, גראף פון קאוניץ-ויטברג על פי דרישת פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
זמן קצר לאחר מכן הצליחו הצרפתים לפרוץ את קווי ההגנה ההולנדיים, וב-18 בינואר 1795 פרצה בהולנד המהפכה הבטאווית.
כתוצאה מכך ברח וילם החמישי, נסיך אורנז' לבריטניה יחד עם בני משפחתו, ולמחרת הוכרזה הרפובליקה הבטאווית.
זמן קצר לאחר עזיבתו חזר וילם לאירופה במטרה לפלוש להולנד, אולם נתקל בהתנגדות פרוסית למהלך זה.
בשנת 1799 נחת וילם בצפון הולנד, כחלק מפלישה אנגלו-רוסית, אולם נתקל בהתנגדות מצד האוכלוסייה, ולבסוף חזר לבריטניה.
בשנת 1800 הקים וילם בבריטניה את החטיבה ההולנדית של המלך, אולם לאחר חתימת שלום אמיין עם צרפת פורקה החטיבה.
באותה שנה ביקר וילם את נפוליאון בצרפת, והצליח להקסים אותו, ובעקבות כך מונה וילם לנסיך אורנז'-נסאו-פולדה בגרמניה.
ב-9 באפריל 1806 מת אביו וילם החמישי, נסיך אורנז', ווילם ירש את הטענות לזכויות הירושה של דוכסות נסאו.
באותה שנה הוקמה הקואליציה האנטי-צרפתית הרביעית ווילם מונה למפקד דיוויזיה פרוסית.
בקרב ינה-אאורשטדט נפל וילם בשבי, ונלקחו ממנו אדמותיו בגרמניה, אולם כעבור זמן קצר הוא שוחרר בערבות, ובשלום טילזיט אף קיבל וילם פיצויים מצרפת על לקיחת נחלותיו.
בשנת 1809 הוקמה הקואליציה האנטי-צרפתית החמישית, ווילם הצטרף למטהו של הארכידוכס קרל, דוכס טשן, ואף נפצע במהלך קרב וגראם.
במרץ 1813 נפגש וילם עם אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, שהבטיח לו לעזור בהקמת הולנד עצמאית, ולהעמיד את כמלך בראשה.
ב-30 בנובמבר 1813 עלה וילם לחוף בסכוונינגן (כיום פרבר של האג) והוכתר לתפקיד הנסיך הריבון של הולנד המאוחדת.
הממשלה הזמנית הציעה לוילם את תואר המלך, אולם וילם סירב לכך.
וילם תיקן חוקה למדינה, שקבעה כי שרי הממשלה כפופים אך ורק לו, ואילו סמכות הפרלמנט מוגבלת מאוד.
באוגוסט 1814 מונה וילם למושל ארצות השפלה הדרומיות, וכן מונה לדוכס גדול של לוקסמבורג, בתמורה לוויתורו על זכויותיו לדוכסות נסאו, ולנחלות נוספות שנמסרו לפרוסיה.
בכך הגשים וילם חלום משפחתי בן 300 שנה של איחוד כל ארצות השפלה תחת שלטון אחד.
במהלך מאה הימים הוא הכריז על הקמת הבריגדה ההודית.
הדרום, שהיה יציב יחסית מבחינה כלכלית, הודות לפירותיו הכלכליים של הסחר עם המושבות ההולנדיות שמעבר לים, נשא בנטל החובות של הצפון.
גם בדרום נבעו פערים גדולים בין עשירים ועניים.
בנו של וילם - וילם, נסיך אורנז' שזכה לפופולריות ניכרת אף בדרום הולנד, עשה כמיטב יכולתו בבריסל על מנת להביא להסדר המבוסס על אוטונומיה מנהלית של המחוזות הדרומיים, תחת בית אורנז'-נאסאו.
אולם אביו וילם הראשון דחה את ההסדר, ובשל כך הכריזו הבלגים על עצמאותם.
באפריל 1831 פיקד וילם, נסיך אורנז' על הצבא ההולנדי שנשלח על מנת לדכא את המרד הבלגי, אולם בעקבות לחץ כלל אירופי, ובשל התערבות צרפתית, נסוג וילם עם צבאו כעבור עשרה ימים.
בעקבות שינויי החוקה עקב עצמאות בלגיה, ובעקבות כוונתו של וילם להתחתן עם הנרייט ד'אולטרמון, התפטר וילם ב-7 באוקטובר 1840 מתפקידו, ובנו וילם השני עלה לשלטון במקומו.
ב-1 באוקטובר 1791 התחתן וילם בברלין עם בת דודו וילהלמינה מפרוסיה, מלכת הולנד, בתם של פרידריך וילהלם השני, מלך פרוסיה ופרדריקה לואיזה, נסיכת הסן-דרמשטדט, ממנה היו לו שישה ילדים:
וילם החמישי, נסיך אורנז' (בהולנדית: Willem V van Oranje-Nassau, שמו המלא: וילם בטאבוס, Willem Batavus; 8 במרץ 1748 – 9 באפריל 1806) היה הסטאדהאודר האחרון של הרפובליקה ההולנדית, ונסיך אורנז' בין השנים 1751–1806.
וילם נולד בהאג ב-1 בספטמבר 1711, כבנם של וילם הרביעי, נסיך אורנז', ראש הענף הפריזי של בית אורנז'-נאסאו ושל אשתו אן, הנסיכה המלכותית, בתם של ג'ורג' השני, מלך בריטניה וקרולין, מרקיזת ברנדנבורג-אנסבך.
ב-22 באוקטובר 1751 מת אביו וילם הרביעי, נסיך אורנז', ווילם עלה לשלטון במקומו.
אולם מכיוון שהיה קטין שלטו עוצרים במקומו:
בנוסף כיהן כעוצר ארנסט לודוויג, דוכס בראונשווייג-וולפנביטל, ששימש אף לאחר מכן כיועץ הסתרים של וילם עד לשנת 1784.
בשנת 1766 תפס וילם את השלטון, ובשנת 1767 התחתן בברלין עם וילהלמינה מפרוסיה, נסיכת אורנז', בתם של אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה ולואיזה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל.
בשנת 1793 הכריזה צרפת מלחמה על הרפובליקה ההולנדית, ובנו וילם השישי, נסיך אורנז' מונה למפקד הצבא ההולנדי.
בנו וילם פיקד בהצלחה על המערכה בפלנדריה, אולם במאי 1794 הוחלף על ידי פרנץ ונצל, גראף פון קאוניץ-ויטברג על פי דרישת פרנץ השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
כתוצאה מכך נמלט וילם החמישי לבריטניה יחד עם בני משפחתו, ולמחרת הוכרזה הרפובליקה הבטאווית.
זמן קצר לאחר עזיבתם חזר בנו וילם לאירופה במטרה לפלוש להולנד, אולם נתקל בהתנגדות פרוסית למהלך זה.
בשנת 1799 נחת בנו וילם בצפון הולנד, כחלק מפלישה אנגלו-רוסית, אולם נתקל בהתנגדות מצד האוכלוסייה, ולבסוף נאלץ לחזור לבריטניה.
ב-9 באפריל 1806 מת וילם החמישי בבראונשווייג, ובנו וילם השישי, נסיך אורנז', ירש את הטענות לזכויות הירושה של דוכסות נסאו.
בשנת 1767 התחתן וילם עם וילהלמינה מפרוסיה, נסיכת אורנז', בתם של אוגוסט וילהלם, נסיך פרוסיה ולואיזה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל, ממנה נולדו לו ארבעה ילדים:
וילם השני, נסיך אורנז' (; 27 במאי 1626 – 6 בנובמבר 1650) היה הסטאדהאודר של הרפובליקה ההולנדית, ונסיך אורנז' בין השנים 1647–1650, ואביו של ויליאם השלישי, מלך אנגליה.
וילם נולד בהאג ב-27 במאי 1626, כבנם של פרדריק הנדריק, נסיך אורנז', ראש הענף הפריזי של בית אורנז'-נאסאו ושל אשתו אמליה מזולמס-בראונפלס, בתם של יוהאן אלברכט הראשון, רוזן זולמס-בראונפלס ואגנס מזיין-ויטגנשטיין.
ב-2 במאי 1641 התחתן וילם עם מרי הנרייטה, הנסיכה המלכותית, בתו הבכורה של צ'ארלס הראשון, מלך אנגליה, בקפלה המלכותית של ארמון וייטהול בלונדון.
בשנת 1647 מת אביו פרדריק הנדריק, נסיך אורנז', ווילם ירש את התואר "נסיך אורנז'", ואת תפקיד הסטאדהאודר של חמש משבעת המחוזות: הולנד, זיילנד, אוטרכט, חלרה ואוברייסל.
באותה תקופה הייתה הולנד מעורבת במלחמת שמונים השנים נגד ספרד, ומשנת 1646 ניהלה משא ומתן עם ספרד באשר לתנאי סיום המלחמה.
בשנת 1648 נחתם שלום מינסטר, אולם וילם התנגד לקבלת האמנה, אף על פי שהכירה בעצמאותה של הולנד, משום שהותיר את ארצות השפלה הדרומיות בידי בית המלוכה הספרדי.
בנוסף, שלום נפרד הפר את הברית עם צרפת שנחתמה בשנת 1635, אולם, המועצות בשישה מחוזות הצביעו בעד קבלת ההסכם.
בסתר, פתח וילם במשא ומתן עם צרפת, במטרה להרחיב את הטריטוריה שלו תחת שלטון ריכוזי יותר.
בנוסף, פעל וילם להשבת גיסו צ'ארלס על כס המלוכה של אנגליה.
בשנת 1650 הסתכסך וילם עם ה"רחנטים" - עוצרים של מחוז הולנד, אנדריס ביקר ובן דודו קורנליוס דה גרייף; בעקבות שלום מינסטר רצו הרחנטים לצמצם את הצבא ולחסוך בהוצאות, ועל ידי כך להפחית מסמכותו של וילם.
בנוסף, הוא שלח את בן דודו וילהלם פרידריך, נסיך נסאו-דיאץ עם צבא של 10,000 חיילים, על מנת לתפוס את אמסטרדם בכוח.
וילם כיהן כסטאדהאודר שלוש שנים בלבד, וב-6 בנובמבר 1650 מת כתוצאה מאבעבועות שחורות.
שבוע לאחר מותו נולד בנו היחיד וילם השלישי, נסיך אורנז', שירש אותו כסטאדהאודר בשנת 1672, ובשנת 1689 הוכתר למלך אנגליה.
וילם קבע בצוואתו כי לאשתו תהיה משמורת מלאה על בנם, אולם הוא לא הספיק לחתום על המסמך ולכן הוא נותר חסר תוקף.
בשנת 1651 קבעה המועצה העליונה של הרפובליקה כי המשמורת על התינוק תחולק בין אמו הנסיכה מרי, סבתו אמליה ודודו פרידריך וילהלם, הנסיך הבוחר של ברנדנבורג.
וילם דריס (בהולנדית: Willem Drees, 5 ביולי 1886 – 14 במאי 1988) היה פוליטיקאי הולנדי, אשר כיהן כראש ממשלת הולנד מטעם מפלגת העבודה בשנים 1948–1958. הוא היה חבר בית הנבחרים בשנים 1933–1945, ותקופות קצרות בשנים 1946–1948, 1952 ו-1956. דריס כיהן גם כשר הרווחה וכשר המושבות.
כשפרש מראשות הממשלה היה בן 72, שני בגילו אחרי יוהאן רודולף תורבקה, אשר נפטר במהלך כהונתו בגיל 74. לאחר פרישתו מראשות הממשלה ומן הפוליטיקה, המשיך דריס לחקור ולפרש את הפוליטיקה הארצית, וכתב ספרים בנושא.
הוא נחשב לאחד הפוליטיקאים החשובים ביותר בהולנד שאחרי מלחמת העולם השנייה.
סקר משנת 2006 הצביע על דריס כראש הממשלה הפופולרי מאז המלחמה.
הוא נחשב לאבי מדינת הרווחה בהולנד.
דריס נולד באמסטרדם בקיץ 1886. אחרי סיום לימודיו בשנת 1903 עבד בבנק עד 1906. משנת 1907 עבד בפרלמנט כקצרן.
באותן השנים הצטרף למפלגת העובדים הסוציאל-דמוקרטית, אשר בשנת 1946 הייתה הגורם המרכזי בהקמת מפלגת העבודה.
בשנים 1910–1931 הוביל את סניף המפלגה בהאג.
בשנים 1913–1941 היה חבר במועצת עיריית האג.
במשך 22 שנה, 1919–1941, היה חבר במועצת המחוז של דרום הולנד, ובשנת 1927 התמנה לחבר בהנהלת המפלגה.
משנת 1933 יצג את המפלגה בפרלמנט, ומשנת 1939 הוביל אותה בפרלמנט.
במהלך מלחמת העולם השנייה וכיבושה של הולנד בידי גרמניה הנאצית, דריס נעצר בידי השלטון הנאצי, ובאוקטובר 1940 נכלא במחנה הריכוז בוכנוואלד.
בשנים 1945–1948 היה סגן ראש הממשלה ושר הרווחה.
בשנת 1948 נבחר דריס לראשות הממשלה, וכיהן בתפקיד במשך ארבע כהונות רצופות, עד שנת 1958. המאפיינים המרכזיים של כהונת דריס היו פיתוחה של הולנד כמדינת רווחה, שיקום כלכלי, ויצירת שיתוף פעולה בינלאומי, שכלל את יסוד הארגונים נאט"ו, קהילת הפחם והפלדה האירופית, בנלוקס והארגון לשיתוף פעולה ולפיתוח כלכלי.
הוא חוקק חוקים שהסדירו את קרנות הפנסיה והעניקו פנסיה לכלל התושבים, הרחיב את הביטוח הרפואי לכלל האזרחים, הסדיר את המענקים למשפחות, וביטל את האפשרות לפטר עובדי מדינה בסמוך לנישואיהם.
בנוסף לכך, קידם דריס רגולציה בתחום הדיור, הגדיל את ההוצאה לחינוך, וקידם סבסוד לסטודנטים באוניברסיטאות הציבוריות, מתן מענקים למורים בחינוך היסודי, והרחבה של חוק חינוך חובה.
הוא פרש מראשות הממשלה בשנת 1958, ומן המפלגה בשנת 1971.
דריס התחתן בשנת 1910 ונולדו לו ארבעה ילדים.
הוא היה אגנוסטי וחבר בבונים החופשיים.
וילם דריס נפטר ב-14 במאי 1988 בהאג, חודשיים לפני יום הולדתו ה-102.
וילם מאריס (בהולנדית: Willem Maris; 18 בפברואר 1844, האג – 10 באוקטובר 1910, האג) היה צייר נוף הולנדי שהשתייך לאסכולת האג.
וילם היה הבן השלישי במשפחה של חמישה ילדים.
שני אחיו יאקוב ומתיאס היו ציירם גם הם.
בספרות הוא לעיתים קרובות מאופיין בתור אוטודידקט, מאריס תיאר את שנות לימודיו המוקדמות: "מגיל צעיר אני עובד בחוץ.
אפילו לפני שהייתי בן שתים עשרה, הייתי יושב באחו וצופה בפרות לפני ואחרי הלימודים.
מכיוון שהאחים שלי היו מבוגרים ממני, באופן טבעי קיבלתי חלק מהאימונים שלי מהם, ובחורפים הלכתי לאקדמיה לאמנות, שם לעיתים קרובות ציירתי מדגמי גבס וגם לעיתים קרובות תרגלתי ציור בפרספקטיבה.
בקיץ תמיד למדתי בחוץ, ובחורף באורווה." מאריס גם נעזר בצייר הטבע פיטר סטורטנבקר, אשר נתן לו להעתיק את יצירות.
בשנת 1862, מאריס ערך את הופעת הבכורה שלו עם פרות על שדה אברש, אשר כנראה צויר באוסטרבק, בה ביקר לראשונה באותה שנה.
באוסטרבק פגש את ג'רארד בילדרס (Gerard Bilders) ואת אנטון מוב (Anton Mauve).
הם נשארו חברים טובים למשך שארית חייהם.
בשנת 1863, עברה משפחת מאריס והציבה סטודיו בו כל שלושת האחים יוכלו לעבוד.
כמו שני אחיו לפניו, וילם גם טייל לאורך הריין.
מאוחר יותר הוא חלק סטודיו עם ברנרד בלומרס, שם היה ניתן למצוא לעיתים קרובות את מתיאס מאריס ואת אנטון מוב.
במאוריצהאוס, וילם העתיק את יצירותיו של פאולוס פוטר, צייר בקר מהמאה השבע עשרה שהשפיע גם על ג'רארד בילדרס, יאן הנדריק וייסנברוך וציירי אסכולת ברביזון.
קריירת הציור של מאריס התקדמה באופן קבוע והוא שמר על קצב קבוע של יצירה.
במשך כל חייו הוא נשאר נאמן לנושאים שהוא בחר בצעירותו: נופים של אחו עם אילנות ותעלות, פרות או עגלים במרעה, ליד נהר או אגם, ומאוחר יותר ברווזים ותרנגולות.
ציוריו בשמן ובצבעי מים ידועים בעיקר עבור הדגש על האור בהם.
מוטו של מאריס אשר צוטט לעיתים קרובות היה: "אני לא מצייר פרות, אלא אפקטים של אור." יצירתו המוקדמת בפרט כללה לעיתים קרובות אווירה קרירה ומעוננת.
מישהו כתב: "בימים ההם, לצייר הצעיר הייתה העדפה בולטת למעטה של ערפל, וזה די מוזר.
בכמה הזדמנויות הוא עזב בכעס את סיורי הציור שלו ברגע שהשמש והרוח הבריחו את ערפל הבוקר המוקדם."
ניתן להבחין בשלושה שלבים עיקריים בעבודתו.
העבודות הראשונות התאפיינו בשעתוק מדויק של הסביבה.
מאריס עדיין חיפש את דרכו בתיאור אנטומי מדויק של בקר.
בשלב השני הוא כבר שלט האנטומיה לחלוטין והשימוש שלו בצבעים הפך להיות ברור יותר.
כרי הדשא והעצים צבועים בהדרגתיות של גוני ירוק רוויים.
סביב 1880, הוא החל להשתמש במשיכות מכחול רחבות יותר, בשילוב זה עם אימפסטו, אך גם בעבודות אלה קיימת אווירה אינטימית.
השימוש התוסס שלו בצבע הפריד את מאריס מה"רוח האפורה" של בני דורו, לכן לעיתים קרובות הוא נקרא בכינוי "האימפרסיוניסט" של אסכולת האג.
מאריס כתב שמעולם לא היו לו תלמידים, אבל בערך ב-1880, ג'ורג' הנדריק ברייטנר ככל הנראה למד אצלו.
הוא גם לימד את הבן שלו, סיימון וילם ובוודאי השפיע גם על ציירים אחרים.
כאשר היה בשנות השישים לחייו, הוא לעיתים קרובות נראה עייף מהחיים.
הוא הלך לקרלסבאד כמה פעמים כדי לטבול במרחצאות, כמו שעשה אחיו יאקוב.
ב-10 באוקטובר הוא מת בהאג.
וילם גררדוס ואן מארן (בהולנדית: Willem Gerardus van Maaren; 10 באוגוסט 1895 – 28 בנובמבר 1971) היה מנהל המחסן שעבד בסניף אמסטרדם של חברת אופקטה.
התפרסם בשל היותו החשוד העיקרי בהסגרת אנה פרנק ומשפחתה לשלטונות הכיבוש הנאציים בהולנד.
בסניף חברת אופקטה ברחוב פרינסנחראכט 263, הסתתרו בשנות מלחמת העולם השנייה והשואה שתי משפחות יהודיות: משפחת פרנק (אנה והוריה אוטו פרנק ואדית פרנק ואחותה מרגוט פרנק), ומשפחת ואן-פלס, וכן יהודי נוסף בשם פרידריך פפר.
מרבית העובדים בבניין, כולל יאן חיס, ויקטור קוגלר, מיפ חיס, בפ פוסקאול ויוהנס קליימן היו שותפים לסוד וסייעו בכלכלת המסתתרים.
שותף נוסף לסוד היה אביה של בפ, יוהאן פוסקאול אשר היה מנהל המחסן של החברה ובנה עבור היהודים את המסתור.
באביב 1943 לקה פוסקאול בסרטן סופני, והחברה שכרה את שירותיו של ואן מארן כמנהל המחסן החדש.
בשל אופיו הערמומי, איש מהמסתתרים ומעובדי החברה לא חיבב את ואן מארן מההתחלה.
הוא נהג לגנוב מוצרים, ומהר מאוד החל לחשוד שיש דיירים סודיים בבניין.
במהלך עבודתו בחברה הוא ניסה לגלות מי מסתתר באגף הסודי של הבניין, ונהג להציב מלכודות קטנות כדי לגלות אם אנשים מסתובבים בו בלילות.
אנה פרנק מזכירה אותו בתיעוב מספר פעמים ביומנה.
בסביבות מאי או יוני 1944 הודיע ואן מארן לידידו, למרט הרטוך, שהוא יודע שיהודים מסתתרים בפרינסנחראכט 263. ב-4 באוגוסט של אותה שנה, קיבל קצין האס אס יוליוס דיטמן מידע טלפוני על היהודים המסתתרים.
חוליה של מתנדבים הולנדים בפיקוד קרל זילברבאואר הופיעה בפרינסנחראכט ועצרה את כל הקבוצה.
כולם נספו, במחנות השמדה, למעט אוטו פרנק.
על פי עדויות מסוימות, ואן מארן היה מבולבל כאשר הופיעו מתנדבי משטרת הסדר, אם כי על פי עדויות אחרות הוא הצביע לזילברבאואר על המקום המדויק שבו הסתתרה משפחת פרנק..
מנגד בחקירת המשטרה, ואן מארן טען שהצביע כלפי מעלה לשאלה איפה המנהל של החברה.
לאחר המעצר של המסתתרים היה ואן מארן אחד האנשים יחד עם מיפ חיס ובפ פוסקאול שאספו את היומנים והדפים שהשאירה אנה פרנק.
יוליוס דיטמן התאבד ב-1945, ולקח עמו לקבר את זהותו של המלשין.
החשד נפל מיד על ואן מארן, שנחקר ב-1948. בחקירה, מסרו עובדי הבניין עדויות על התנהגותו המחשידה, כמו גם על מנהגו לפזר מלכודות ברחבי המחסן.
מיפ חיס אף טענה שהוא התרברב באוזניה פעם שיש לו קשרים בגסטאפו.
ואן מארן הודה שחשד שקורה בבניין דבר מה מוזר, אולם לא ידע כלל כי מסתתרים בו אנשים.
הוא טען שפיזר את המלכודות רק כדי לתפוס פורצים שנהגו לפשוט על המחסן.
טענה זו לא התקבלה בידי החוקרים, ומקובל כיום להאמין שוואן מארן כן ידע על המסתתרים.