tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מספר שנים לאחר מכן הוכפל מספר הבתים ונכון ל-2020 מתגוררים בשלפים כ-200 תושבים ב-80 בתים, וזאת לפני תוכנית הרחבה נוספת.
שלשין (בפולנית Ślesin) היא עיירה במחוז קונין, שבפרובינציית פולין גדול, במרכז פולין, עם 3,324 תושבים (2004).
האזכור העתיק ביותר של שלשין מגיע ממסמך של המלך הפולני קונראד הראשון ממזוביה משנת 1231. היא קיבלה זכויות עיר ב-1358 על ידי המלך קזימיר השלישי הגדול.
היא הייתה עיירת כנסייה פרטית ונמצאת במחוז קונין תחת מחוז קאליש בפולין הגדולה של ממלכת פולין.
לאחר חלוקת פולין השנייה ב-1793, סופחה העיר לפרוסיה.
ובשנת 1807 היא נכבשה חזרה על ידי הפולנים ונכללה בדוכסות ורשה קצרת הימים.
לאחר פירוק הדוכסות, היא נפלה בשנת 1815 בידי ממלכת הקונגרס שבשליטת רוסיה.
העיירה שוחררה על ידי הצבא האדום ב-20 בינואר 1945 במהלך מתקפת ויסלה-אודר, והוחזרה לפולין.
ברבנות העיר שימש הרב יעקב יהודה לייב לעווי.
שלפק (בטורקמנית: челпек; בקזחית: шелпек; בקירגיזית: май токоч, челпек [עוגת חמאה]; באוזבקית: чалпак, באויגורית: чалпак) הוא לחם שטוח מסורתי ממרכז אסיה הנצרך בדרך כלל בכל האזור.
המרכיבים העיקריים של שלפק הם קמח, חלב, סוכר, חמאה, שמנת חמוצה כגון קאימק, סודה לשתייה, מלח ושמן צמחי.
הבצק מעוצב לכדורים ומטוגן בשמן צמחי חם עד שמגיע לצבע זהוב.
ניתן להכין שלפק גם עם שמרים וכך הבצק נשאר רך לאורך זמן.
המתכון להכנת הבצק במקרה הנתון דומה למתכון המשמש להכנת באורסאק.
שלפק חשוב במיוחד ביום שישי ביום הקדוש בשבוע בעולם המוסלמי.
השלפק ערוך על מנת לכבד את זכרם של המתים.
לאחר האפייה, השלפקים האלה מוגשים עם גבינה, ריבה או שמנת חמוצה, בדרך כלל אחר הצהריים, עם כוס תה.
שלפק זה יכול לשמש גם עם תבשילים וקארי שונים.
שֵׁם הוא דמות מקראית, בנו של נח, אחיהם של חם ושל יפת.
לפי הכרונולוגיה המקראית נולד בשנת א'תקנ"ח לבריאת העולם ומת בשנת ב'קנ"ח.
הוא מוזכר בספר בראשית, כמו גם בדברי הימים.
אף על פי שבתורה נאמר: "ויולד נח את שם את חם ואת יפת" כך שנראה שהוא הבכור, כמה פרשנים מתייחסים אליו דווקא כאל הבן השני או השלישי בגילו.
זאת משום שבפסוק אחר נאמר "שם בן מאת שנה ויולד את ארפכשד שנתיים אחר המבול", ואילו היה שם הבן הגדול היה צריך להיות בן 100 בזמן המבול (שכתוב "ויהי נח בן חמש מאות שנה").
בזמן המבול היה שם בן 98 שנה, ושהה עם משפחתו בתיבה.
בגיל 100 שנה, הוליד שם את ארפכשד.
בני ארם היו עוּץ, חוּל, גתר ומש.
בדברי הימים נמנים כולם כבניו של שם.
המקרא מייחס לשם את האבהות על עמים שונים מאזור המזרח התיכון, כגון אשור, עילם (עם שהתגורר בין פרס למסופוטמיה), ארם (עם שהתגורר בצפון מסופוטמיה ובסוריה) וכדומה, ולכן קבוצת העמים האלה נקראת "עמים שמיים", והשפות המדוברות על ידיהם נקראות "שפות שמיות".
עם קבוצה זו נמנים גם היהודים והערבים (המייחסים עצמם לפי הקוראן לבני ישמעאל), צאצאי אברהם, שהיה דור תשיעי לשם.
הזיקה בין שם לבין ארץ ישראל התפתחה עם השנים.
ספר בראשית מתאר כיצד בתחילה ניתנה הארץ לכנען בן חם, אולם תיאור זה מתפתח בספר היובלים, בו מתוארת הארץ כ"נחלת בני שם" והתיאור הכרונלוגי משתנה כך שכנען קיבל את הארץ רק לאחר שגזל את הנחלות באופן בלתי מוצדק משם.
שם חיצוני לאשתו הוא מחלה או מחלתירן, על פי מספר מדרשים תימניים, נישא לצאצאית שלו - בכל בת אברהם ומהם נולד אבנר בן נר.
במדרשי חז"ל, שם נחשב תלמיד חכם, אברהם יצחק ויעקב למדו ב"בית מדרשם של שם ועבר", ובבית מדרש זה "נטמן" יעקב במשך 14 שנה כשהיה בדרכו לחרן.
חז"ל מזהים את תמר, אשת יהודה, כבתו של שם, ומסבירים שיהודה דן אותה לשרפה כשחשב שזנתה בשל היותה בתו של שם שהיה כהן, ובשל ההלכה שבת כהן שזנתה דינה שרפה (לאחר שהתברר כי תמר הרתה מיהודה עצמו בוטלה שרפתה).
מקום קברו של שם אינו מתואר בתנ"ך, אך רבי פתחיה מרגנשבורג שחי כ-2800 שנה לאחר מות שם המקראי, מעיד על מסורת ערבית שנקבר באזור החרמון: "בארץ סיחון ועוג, אין בו עשב וצמח, כמהפכת סדום ועמורה.
וראה קבר ארוך שמונים אמה.
ואמרו הישמעאלים שהוא קבר של שם בן נח.
אבל היהודים לא אמרו זה".
רבי יוסף סופר מצפת גם מצטט מסורת על קברו באזור, אך מוסיף כי גם אביו - נח נקבר עימו במערה.
מאידך, בספר "מסע דפלסטינא" של ר' שמואל ב"ר שמשון (1210) כתב כי נקבר בנינוה.
מסורת מאוד מאוחרת המופיעה בספר גבעת שאול טוענת כי נקבר במערת שם ועבר בצפת.
שם הצופן: מבצר דיגיטלי הוא ספרו הראשון שהצליח של הסופר האמריקאי דן בראון.
הספר יצא לאור בשנת 1998 והוא מסוגת מותחן בלשי.
עלילת הספר מתאפיינת בקצב אירועים מהיר בשתי זירות התרחשות עיקריות: ב (NSA) בארצות הברית ובסביליה שבספרד.
הסוכנות לביטחון לאומי אחראית על איסוף מודיעין אלקטרוני כלל-עולמי, ועל אבטחת המידע המסווג של ארצות הברית.
לצורך זה מחזיקה הסוכנות במחשב מתקדם במיוחד, ה"טרנסלטור", המסוגל לפענח כל צופן במספר דקות בלבד, ובאמצעותו היא מפענחת תשדורות אינטרנטיות מוצפנות ועוקבת אחר כלל תעבורת המידע ברשת.
המידע הרלוונטי נמסר לגורמים הממונים על סיכול איומי טרור.
עם זאת, רבים רואים בקיום הסוכנות משום פגיעה בפרטיות.
הסוכנות לביטחון לאומי נקלעת למשבר ונמצאת תחת איום כאשר אנסיי טנקאדו, קריפטוגרף יפני שעבד בעבר בסוכנות לביטחון לאומי, פיתח צופן שאינו ניתן לפענוח המכונה "מבצר דיגיטלי" והפיץ אותו באמצעות האינטרנט לכל דורש.
הוא מאיים על הסוכנות כי אם לא יודיעו בפומבי על קיומו של ה"טרנסלטור", הוא יפרסם באינטרנט את המפתח להצפנה באמצעות הצופן ובכך יסכן את ארצות הברית, שלא תוכל לפענח את הצפנים שיישלחו באינטרנט.
הקריפטוגרפית המוכשרת סוזן פלטשר מוזעקת לסיוע ומנסה למצוא את שותפו האמריקאי של טנקאדו, המכונה "צפון דקוטה", שאמור לפרסם את המפתח אם לא ייענו דרישותיו של טנקאדו.
תוך כדי עבודתה היא נקלעת לסבך של שקרים כאשר עליה להגן על הסוכנות, על ביטחון האומה האמריקנית, ועל חייה.
דייוויד בקר, ארוסה של סוזן, נשלח על ידי מנהלה של סוזן בסוכנות לביטחון לאומי לספרד, שם מת אנסיי טנקאדו בפתאומיות מהתקף לב, כשעליו היה לחלץ את המפתח לפיצוח "מבצר דיגיטלי" שהיה בידי טנקאדו.
תוך כדי המסע למציאת המפתח עוקב אחריו מתנקש במטרה לחסלו.
משפט המפתח בספר הוא "מי ישמור על השומרים" – הקונפליקט הערכי בספר.
זהו הקונפליקט שהביא את אנסיי טנקאדו לפיתוח הצופן.
מנהלה של סוזן מחליט לספר לה חלק מהאמת, כשהוא למעשה מנסה ליצור בתוכנה "דלת אחורית" על ידי כך שישנה את ה"מבצר דיגיטלי" לפני שיפורסם המפתח לפתיחת "מבצר דיגיטלי", וכך תוכל הסוכנות לפצח צפנים אלו בקלות, בזמן שהצופן ייחשב כבלתי ניתן לפיצוח.
בינתיים בספרד בורח דייוויד בקר מהמתנקש שמנסה להורגו לאחר שמצא את המפתח.
בהמשך מגלים סוזן וסגן מנהל הסוכנות שלמעשה הצופן "מבצר דיגיטלי" אינו קיים.
התוכנית של אנסיי טנקאדו הייתה לחדור לבנק הנתונים בעזרת תולעת (דומה לווירוס) שהוחדרה ל'טרנסלטור' במסווה של מסר מוצפן.
סוזן מגלה שאנסיי טנקאדו נרצח על ידי המתנקש שרודף אחרי ארוסה, ושהשולח הוא מנהלה, סגן מנהל הסוכנות.
ברגע האחרון היא מצליחה לברוח מהבניין כאשר הוא מתפוצץ כתוצאה מהתחממות יתר של המחשב והורג את סגן המנהל.
בינתיים המנהל הראשי של הסוכנות לביטחון לאומי מגלה שהתולעת מתחילה לפרוץ לבנק הנתונים, ועובדים רבים מנסים לעצור את התולעת בעזרת הקוד של אנסיי טנקאדו שדייוויד הצליח לחלץ.
שניות לאחר שהתולעת פרצה את מערכת ההגנה האחרונה של בנק הנתונים הצליחו סוזן ודייוויד לזהות את הקוד האמיתי ועצרו את החדירה לבנק הנתונים.
הצופן מקודד כך שכל מספר מייצג פרק, ממנו צריך לקחת את האות הראשונה.
לדוגמה, פרק 33 מתחיל במילה "יופי".
ולכן יש לקחת מפרק זה את האות יו"ד.
שיש לפענח אותו מימין לשמאל (בכיוון החץ).
הצופן מקודד בשיטת צופן-תזוזתי, המכונה בספר "הריבוע המושלם" של יוליוס קיסר.
יש לסדר את האותיות בצורה של ריבוע שלו 4 אותיות בכל צלע:
כעת יש לקרוא את האותיות מלמעלה למטה, מצד ימין.
לאחר הוספת רווחים מתקבל המשפט "מי ישמור על השומרים?" מתוך "הסאטירות" של יובנאליס, שמוזכר רבות בספר בנוגע לעבודתה של הסוכנות.
באנגלית, לעומת זאת, הקוד בסוף הספר שונה, והוא "We are watching you", כלומר "אנחנו צופים בך".
סוזן פלטשר: מפענחת צפנים בכירה בסוכנות לביטחון לאומי.
דייוויד בקר: מרצה לבלשנות באוניברסיטת ג'ורג'טאון וארוסה של סוזן.
טרבור סטרת'מור: סגן מנהל המבצעים ב"קריפטו" בסוכנות לביטחון לאומי ומנהלה של סוזן.
אנסיי טנקאדו: עובד לשעבר בסוכנות לביטחון לאומי ומחבר המבצר הדיגיטלי.
גרג הייל: מפענח צפנים בסוכנות ואיש המארינס לשעבר.
לילנד פונטיין: מנהל הסוכנות לביטחון לאומי.
מידג' מילקן: אנליסטית ביטחון הפנים בסוכנות.
הולהוט: המתנקש החירש שנשכר לאתר ולרצוח את אנסיי טנקאדו ואת דייוויד בקר (וכל מי שראה את הטבעת של טנקאדו).
צ'אד ברינקרהוף: עוזרו האישי של מנהל הסוכנות.
פיל צ'רטרוקיאן: טכנאי אבטחת מערכות.
טוקוגן נומאטאקה: איש עסקים יפני.
ג'אבה: אחראי אבטחת המידע בסוכנות ומומחה למחשבים.
חברת "Imagine Entertainment" הצהירה בשנת 2014 על הפקת סדרת טלוויזיה המבוססת על הספר, על פי תסריט מאת ג'וש גולדין ורייצ'ל אברמוביץ, אך זו בוטלה לאחר זמן קצר.
שם במה או "שם מסך" הוא שם בדוי (ההופך לעיתים לשם הרשמי) המשמש שחקן, מוזיקאי, מתאבק או בדרן במקום שמו המקורי.
יכולות להיות סיבות שונות לשימוש בשם במה, העיקרית בהן היא ששמו המקורי של השחקן אינו שיווקי במידה מספקת.
מרילין מונרו (נורמה ג'ין מורטנסן בייקר)
וודי אלן (אלן סטיוארט קניגסברג)
בוב דילן (רוברט אלן צימרמן)
ליידי גאגא (סטפני ג'ואן אנג'לינה ג'רמנוטה)
מרילין מנסון (בריאן יו וורנר)
לנה דל ריי (אליזבת' וולרידג' גרנט)
מעט יוצא דופן הוא השחקן ניקולס קייג', אשר נולד בשם ניקולס קופולה, ושינה את שמו בטרם זכה לפרסום, כדי שיתפרסם בזכות עצמו ולא בתור אחיינו של הבמאי הנודע פרנסיס פורד קופולה.
בשנות החמישים, בעת "ציד המכשפות" של הסנטור ג'וזף מקארתי, אשר רדף את מי שחשד בו כקומוניסט, ויצר "רשימה שחורה" של אנשים החשודים כקומוניסטים או כבעלי קשרים לקומוניזם, בה היו רשומים רבים מבמאי ותסריטאי הוליווד, עבדו רבים מהם תחת שם בדוי, על מנת שניתן יהיה להפיץ את הסרט שיצרו.
שם במה מיוחד במינו הוא "אלן סמית'י".
זהו שם במה גנרי, שמאחוריו מסתתרים במאי קולנוע שסירבו מטעמים שונים (לרוב, אי-הסכמה עם האולפנים על עריכת הסרט) להזדהות כבמאים של סרט מסוים.
מאז שנת 2000 אין איגוד במאי הקולנוע האמריקני מאפשר עוד שימוש בשם זה, לאחר שה"סוד" נחשף לציבור הרחב.
שימוש בשם במה נפוץ מאוד בתעשיית הפורנוגרפיה.
שחקני ושחקניות בתעשייה משתמשים בשם במה כדי ליצור חיץ בין חייהם האישיים לעיסוקם בתחום הפורנוגרפיה, כאשר השם האמיתי של רובם לא נחשף בפומבי.
מסיבות אלו שימוש בשם במה נפוץ גם בקרב חשפניות ודוגמניות עירום.
אלון דה לוקו (אלון כהן)
עומרי 69 סגל (עומרי סגל)
שם הפועל (או: צורת המקור), לדוגמה, לשמור או להשתמר מן השורש שמ"ר, הוא חלק מנטיית הפועל.
שם הפועל הוא מעין צורת יסוד של הפועל.
בשפות שבהן קיימת צורה זו (בעברית ובאנגלית, למשל, היא קיימת, אך בערבית – לא), זוהי צורה נטולת זמן וגוף.
במערכת הבניינים בעברית יש לכל בניין (למעט שני הבניינים הסבילים, פועל והופעל) צורת מקור ייחודית לו, הנושאת את סימני הניקוד האופייניים לבניין (למשל - צורת מקור של בניין פיעל תכלול דגש חזק).
צורת נטייה דומה ועתיקה יותר, שאינה שם הפועל היא שם פעולה לדוגמה שמירה, או השתמרות.
השימוש בשם הפועל החל בעברית המקראית המאוחרת ונפוץ מאוד בלשון חז"ל אולי בהשפעת ארמית.
כיום והחל בשנות התשעים של המאה ה-20, עם התגברות השפעת האנגלית והמעבר לדיבור וכתיבה בבינוני (כלומר פעלים בהווה, היכולים לקבל משמעות של שם עצם), בסביל, ובמשפטים ארוכים ומורכבים, הפך השימוש בשם הפועל ובשם הפעולה לנפוץ.
ברוב הבניינים קיימות שתי צורות מקור: מקור נטוי ומקור מוחלט.
המקור הנטוי (הקרוי גם "שם הפועל") נקרא כך מכיוון שניתן להוסיף לו את אותיות השימוש בכל"ם.
המקור הנטוי נפוץ מאוד במקרא, הן בבידוד והן בצירוף כל אחת מאותיות בכל"ם (כִּשְׁמֹר, מִשְּׁמֹר, בִּשְׁמֹר, לִשְׁמֹר), אולם כבר בלשון הַתַּנָּאִים נפוצה צורת המקור אך ורק בצירוף ל' השימוש (לִשְׁמֹר).
המקור המוחלט, לעומת זאת, אינו נוטה בשום צורה ואינו מופיע בצירוף אותיות שימוש.
הוא נוסף בדרך כלל לצורך הדגשה, למשל: שָׁמֹר תִּשְׁמֹר.
להלן דוגמאות לצורות המקור הנטוי בבניינים השונים בעברית:
בניין קל: לִשְׁבֹּר (ללא ניקוד לשבור), לִקְפֹּץ (לקפוץ)
בניין נפעל: לְהִשָּׁבֵר (ללא ניקוד להישבר), לְהֵעלם (להיעלם)
בשפה העברית לא קיים שם פועל בבניין הופעל ובבניין פוּעל, הנחשבים בניינים סבילים "פנימיים" של בניין הפעיל ובניין פיעל, בהתאמה.
מבחינה לוגית תאורטית, יכלה השפה להכיל שם פועל סביל (כמו בלטינית), אולם מסיבות שרירותיות, בה בשעה שהמשפט הבא תקין: "ראש הממשלה עומד לפטר את שר האוצר", המשפט הבא אינו תקין: "שר האוצר עומד לְפֻטַּר (על ידי ראש הממשלה)".
במקום זאת, בשל החוסר בצורה זו, משתמשים הדוברים בדרכי ביטוי עקיפות, בדרך כלל מסורבלות יותר, כגון:
שמירה מאולצת על ניסוח פעיל (גם אם מתבקש יותר ניסוח סביל) – "ראש הממשלה עומד לפטר את שר האוצר"
שימוש בתבנית "להיות" + הווה – שר האוצר עומד להיות מפוטר"
שימוש בנושא סתמי + שם פועל רגיל – "עומדים לפטר את שר האוצר"
שימוש בבניין התפעל, תוך שינוי משמעות – "שר האוצר עומד להתפטר"
שימוש בשם העצם המתאים במשמעותו – "שר האוצר עומד בפני פיטורין"
השימוש בצורת המקור המוחלט נפוץ בלשון המקרא וכן בשירה בחלק מהתקופות.
בעברית החדשה השימוש במקור מועט ומוגבל רק לביטויים קבועים, למשל בפתיחה הנפוצה לאגדות ילדים "הָיֹה הָיָה" המילה הראשונה "הָיֹה" היא צורת המקור המוחלט של "להיות".
צורות מקור מוחלט אחדות משמשות בעברית החדשה בתור חלקי דיבר אחרים, למשל המילים "הַרְבֵּה" ו"הֵיטֵב" הן צורות המקור המוחלט של הפעלים "להרבות" ו"להיטיב" והן משמשות בעברית החדשה כתוארי פועל.
בעבר היה נהוג לציין את צורת המקור בתור הצורה המילונית העיקרית של הפועל במילונים.
על אף שנוהג זה ממשיך עד המילון עברי של יהודה גור (תש"ח) והמילון האנגלי–עברי בעריכת יהודה אבן־שמואל קופמן (תש"ך), הוא לא היה טבעי לדוברי עברית כבר בראשית המאה העשרים, מכיוון שהמקור המוחלט כמעט פסק מלשמש בשפה.
לכן כבר אליעזר בן־יהודה בשעתו סידר במילון העברית הישנה והחדשה שלו ערכי פעלים לפי צורת עבר נסתר (לָבַשׁ, הִלְבִּישׁ וכו'), בצורת הבינוני (לוֹבֵשׁ, מַלְבִּישׁ וכו'), ובצורת שם הפועל עם ל' (לִלְבֹּשׁ, לְהַלְבִּישׁ וכו').
כך נהוג במילונאות עברית גם היום.
חריג מכך הוא "מילון ההווה" של מרדכי מישור.
שם הוורד (באיטלקית: Il nome della rosa) הוא רומן מתח פילוסופי-היסטורי מאת אומברטו אקו.
הספר נכתב באיטלקית ולטינית, פורסם באיטליה ב-1980 ותורגם לעברית ב-1987 על ידי עמנואל בארי.
הספר היה רב מכר בינלאומי ועד שנת 1990 נמכרו כ-10 מיליון עותקים.
בשנת 1991 טען סופר יווני שאומברטו אקו העתיק חלק גדול סיפור העלילה מספר שכתב ב-1964.
עלילת הספר מתרחשת באיטליה בשנת 1327, ועוסקת בסדרת רציחות מסתוריות המתרחשות במנזר, בו מתעתדים להתכנס נציגיהם של ראשי העולם הדתי והפוליטי באירופה באותה תקופה.
הסיפור הבלשי והמציאות הפוליטית של אותה עת, מנוקזים למנזר, המצוי בצפון איטליה ובו מתרחשת רוב עלילת הרומן.
הוויכוח התאולוגי והקרע בכנסייה הקתולית של אירופה במאה ה-14, בין האפיפיורות (אשר שכנה אז באביניון) ובין כמה מסדרי נזירות חזקים, מהווים רקע היסטורי אמיתי לסיפור המתח הבלשי.
המספר הוא אדסו ממלק, נער המועמד לנזירות במסדר הבנדיקטיני אשר מלווה את מורו, האח הפרנציסקני ויליאם מבסקרוויל .
דמותו נקראת על שם הנזיר והפילוסוף בן המאה ה-14, ויליאם איש אוקאם, ומאזכרת את הספר כלבם של בני בסקרוויל מסדרת הבלש שרלוק הולמס.
אדסו וויליאם מנסים יחד לפתור את התעלומות האופפות את המנזר בו הם מתארחים.
ככל שמתקדמת העלילה נרצחים כמה חברי מסדר נוספים.
במקביל, מגלה ויליאם ספרייה אשר למעשה היא מבוך ואשר יש חשד כי ספר אשר נמצא בה הוא הפתרון לעלילת הרצח, במקביל הוא מגלה את כוחו החתרני של הצחוק ואת שיוכו לפרשת הרצח.
לבסוף, מגיע ויליאם, הנזיר החוקר להתמודדות פנים מול פנים עם האינקוויזיציה, בראשות הנזיר הדומיניקני ברנרדו גוּי, אך בעזרת דדוקציה מתוחכמת, מצליח לפתור את פרשת הרצח.
לאורך הסיפור פוגש המספר בכוחות הפועלים באירופה של ימי הביניים, מגלה בתוכו את יצריו כנער מתבגר ולומד ממורו המשכיל שיעורים בתאולוגיה, פילוסופיה והיגיון בלשי פשוט.
עלילת הספר פרושה על פני שבעה ימים כאשר כל יום מחולק לתתי פרקים על-פי שעות התפילה של בני המסדר הבנדיקטיני.
כך שתתי הפרקים הם לרוב:
במישור הפילוסופי ניתן לראות ברומן תצוגה של המתודה הסכולסטית, שיטה אשר הייתה נפוצה במאה ה-14. ויליאם מבסקרוויל, מפגין את יכולתו להסיק מסקנות מדדוקציה ובעיקר מסילוגיזם.
הוא אינו מוכן לקבל את הרעיון כי המסדר נרדף על ידי השפעות שטניות.
ויליאם משתמש בשיטה האמפירית על מנת להוכיח כי האלימות במנזר נובעת למעשה ממעשים ארציים ולא שמימיים.
בשעה שהוא נוקט בגישה דיאלקטית, הוא ממשיך את מחקרו עד להסקת המסקנות לגבי המניע לרצח.
בשנת 1986 עובד הספר לסרט בבימויו של ז'אן-ז'ק אנו, בשם "שם הוורד", כשאת שני התפקידים העיקריים ויליאם מבסקרוויל ואדסו ממלק שיחקו בהתאמה שון קונרי וכריסטיאן סלייטר באחד מתפקידיו הראשונים בקולנוע.
עלילת הסרט בניגוד לעלילת הספר פחות פילוסופית ויותר בלשית אך שומרת על נאמנות היסטורית לתקופה בזכות ייעוצו ההיסטורי של ז'אק לה גוף.
שם גֵּנֵרִי הוא שם הסוג או הזן הכללי של מוצר, שאינו סימן מסחר המזוהה בלעדית עם יצרן האוחז בזכויות עליו.
שם גנרי הוא נחלת הציבור וכלל היצרנים הפועלים בקרבו, ומשמש כתיאור מקובל לסוג מוצר שמותגים שלו עשויים להיות מיוצרים בידי יצרנים שונים שיכנוהו בשמות מותג שונים.
לדוגמה, "צ'יפס" הוא שמו הגנרי של חטיף מאכל, שמותג מוכר שלו בישראל מיוצר ומשווק תחת שם המותג "תפוצ'יפס".
שם גנרי מול סימן מסחר
ישנם מקרים שבהם שם מותג שנטבע בידי יצרן ספציפי ומהווה סימן מסחר הופך בפי הציבור לשם גנרי, שבו מכונים גם מותגים מקבילים המיוצרים בידי חברות אחרות.
מצב זה מכונה באנגלית "genericized trademark" – סימן מסחר שעבר גנריזציה.
תהליך כזה מתרחש כאשר המותג שעמו מקושר השם נהנה מראשוניות בשוק, הופך לדומיננטי בו, או זוכה לשיווק מוצלח.
אף שהפיכתו של שם מותג לשם גנרי משמשת עדות להצלחה שיווקית של החברה המייצרת אותו, היא אינה בהכרח תהליך רצוי לחברה משום שבכך החברה מאבדת את הבלעדיות של זיהוי המותג עם המוצר שהיא מייצרת, ומתאפשר למתחריה לעשות שימוש במוניטין שרכש מותגה.
על כן, שם מותג שהפך בפי הציבור ל"שם גנרי" לא בהכרח יוכר משפטית ככזה, ובמקרים רבים מדובר פשוט בשיבוש לשוני שגור.
מאבק משפטי עז ניטש בסוף שנות ה-90 וראשית שנות ה-2000 בין מחלבות תנובה למחלבות יטבתה על זכות השימוש בשם המותג "אשל", שנטבע לראשונה בשנות החמישים בידי תנובה, ובהמשך נעשה בו שימוש בידי יטבתה.
בית המשפט קבע כי "אשל" אינו שם גנרי, אישר לתנובה להשתמש בו כסימן רשום הזכאי להגנה משפטית, ומנע מחברת יטבתה את רישום המותג "אשל יטבתה" כסימן מסחר.
"אינוורטר", שם מסחרי של חברת פנסוניק שהפך לשם גנרי למזגן בתפוקה משתנה, ולכל מכשיר חשמלי המכיל מנוע בעל מהירות משתנה העובד בתדר משתנה במקום בתדר הרשת.
"זירוקס" שהפך בקרב האמריקאים לשם גנרי לצילום מסמכים במכונת צילום.
"זמבוני", שם החברה הראשונה שהמציאה וייצרה מיישרת קרח לאולמות החלקה על הקרח, הפך לשם גנרי למכונה כזו בארצות הברית ובקנדה.
"אחוזת ראשונים" הפך להיות שם גנרי לבית דיור מוגן יוקרתי מכיוון שהוא היה בית הדיור המוגן הראשון שנעשתה לו פרסומת בראשית עידן הפרסומות בערוץ 2 כשהפרזנטורית שלו הייתה הזמרת יפה ירקוני.
כיף כף הפך להיות שם גנרי לאצבעות ופל שוקולד, מכיוון שזה המותג שפעל ראשון בארץ לפני שיובא המותג "קיטקט" של נסטלה.
לגו הפך להיות שם גנרי ללבני הצעצוע, וכך החליף למעשה את השם העברי "לבני פלא" שהיה מותג קיים עוד משנות החמישים והשישים.
"פוטטו צ'יפס", מוצר של רשת המזללות "מקדונלד'ס", הפך שם גנרי לפלחי תפוחי האדמה הפיקנטיים.
"קוקילידה", מוצר ששייך ל"טנא נגה" (כיום "גלידות נסטלה"), כריך הגלידה העשוי מעוגיות, הפך שם גנרי לכריכי הגלידה העשויים באופן הזה.
"חיבוקי" מותג של קלטת ילדים בכיכובה של יעל אבקסיס ובובה דמוית חרק בעלת צמדנים בידיה וברגליה המיועדים לכריכה סביב מישהו, הפך להיות שם גנרי לבובות פרווה המוצגות באופן הזה.
"שטרות מונופול" הפכו להיות שם גנרי לשטרות כסף לצורכי משחק בלבד.
"גומיגם" מותג הקרחון של "סנוקרסט" (כיום גלידות נסטלה) הפך להיות שם גנרי לקרחון מלא בסוכריות גומי.
כך גם באשר למותגים הישראליים המוכרים סוכרזית, במבה, ארטיק, קרמבו וטרופית.
שם גנרי מול מונח שיווקי
במקרים מסוימים, מונח שיווקי שנטבע על ידי יצרן מסוים במטרה לשווק מוצר חדש, נהפך בפי הציבור לשמו הנרדף של המוצר, שבו מכונים כך מוצרים מקבילים המיוצרים על ידי חברות אחרות.
למשל: השם "קסנון" הפך לשם נרדף לנורת מתכת הליד בתחום הרכב וכן לפנסי רכב קדמיים העושים שימוש בנורה זו, עקב שימוש יצרני הנורות בשם זה או בשמות המזכירים שם זה, כדי לשיווק נורות אלו בתעשיית הרכב (למשל Xenarc של חברת אוסרם).
פנסי מתכת הליד רבים לרכב בעלי שתי אלומות (אור נמוך ואור גבוה) מכונים גם בשם הגנרי "בי-קסנון".
בשנים האחרונות החלו להופיע וריאציות נוספות של השם LED לתיאור מצגים אלו (QLED ו-ULED ו-Mini LED).
המונח "נורה חסכונית" (Energy saving lamp), הפך לשם גנרי לנורה פלואורסצנטית קומפקטית בקרב הציבור הרחב (בקרב הסקטור המסחרי בישראל, נפוץ שם גנרי אחר לנורות אלו: "EL" [נגזר מ-Dulux EL, שהוא סימן מסחר של חברת אוסרם לנורות מסוג זה]).
בתעשיית התרופות קיימת הקפדה יתרה על ההבחנה בין שם גנרי של תרופה לשמה המסחרי.
שם גנרי בתרופה הוא על פי רוב שמו הבינלאומי של החומר הפעיל בה, והיצרן חייב לציין במפורש שם זה בלוויית כמותו (בדרך כלל ביחידות מיליגרם), וכן שמות גנריים של חומרים נוספים שמהווים לעיתים מרכיב בתרופה, בצד השם המסחרי שתחתיו בחר לשווק את התרופה.
ישנן תרופות גנריות רבות המשווקות תחת שמות מסחריים שונים בידי חברות פרמצבטיות שונות, כאשר נוסחת הייצור וההרכב הכימי של החומר הפעיל זהים לחלוטין.
כך, למשל, משכך הכאבים הפופולרי ששמו הגנרי "פרצטמול" משווק בידי חברות שונות תחת השמות המסחריים "אקמול", "דקסמול", "פנדול", "פאראמול" ועוד.
שמות גנריים בינלאומיים של חומרי תרופות נקבעים רשמית בידי ארגון הבריאות העולמי (WHO), ונקראים INN (International Nonproprietary Name).
שם המשחק היה ירחון ספורט ישראלי שיצא לאור מאוגוסט 1996 עד פברואר 2010. הירחון נוסד על ידי העיתונאי אורי שרצקי, ששימש גם כעורך.
את הירחון הוציאה לאור חברת מעריב החזקות.
שם המשחק היה כתב העת היחיד בישראל שעסק בספורט, שהתפרסם באופן קבוע ועסק בכלל ענפי הספורט (ובכדורגל בפרט).
הירחון לא עסק בחדשות ספורט אלא פרסם בעיקר כתבות צבע, כתבות עומק, ניתוחים טקטיים, ראיונות עם ספורטאים, מדור סאטירה, חידון נושא פרסים וטורים אישיים.
לאורך רוב שנות קיומו צורף לכל גיליון פוסטר של ספורטאי כלשהו, לרוב כדורגלן או כדורסלן.
בכל שנותיו, הופיע הירחון על דפי ניייר כרומו והכיל 100 עמודים בדיוק.
שם הגדולים הוא חיבור ביבליוגרפי וביוגרפי מאת הרב חיים יוסף דוד אזולאי (החיד"א).
החלק הראשון נקרא מערכת סופרים ובו פירוט ביוגרפי של חכמי ישראל.
החיבור סוקר בקצרה את קורות חייהם של רבנים מאז תקופת אחרוני הגאונים, דרך הראשונים ועד לאחרונים בני זמנו של החיד"א.
החלק השני נקרא מערכת ספרים ובו חיבור ביבליוגרפי אודות חיבורים תורניים חשובים בתחומים תורניים שונים, המזכיר קרוב ל-2200 רבנים.
עובדת היותו של החיד"א שד"ר סייעה בידו רבות בכתיבת חיבור זה שכן בנדודיו הרבים ראה כתבי יד מיוחדים שלא נדפסו עד לימיו.
כתבי יד אלו כמעט ולא היו ידועים בעולם היהודי.
החיד"א ראה כתבי יד אלו והזכירם בחיבורו וכך הביא לחשיפתם.
גם בספריו האחרים, כגון ברכי יוסף, הוא מביא דוגמאות לכתבי יד ישנים כגון בענייני הדלקת נרות שבת בסימן רס"ג - שם הוא מצטט את רבי אברהם בר חיים, מתוך כתב-יד, ואשר רק לפני כחמישים שנה נדפס לראשונה.
הרב מנחם מנדל קרנגיל מקראקא הוציא מהדורה של הספר בשנת תרס"ה ובה הוסיף תולדות הרב חיד"א וכן הערות רבות.
החיד"א הדפיס את החיבור בשלבים ואף הדפיס לו השלמות:
שם הגדולים חלק א, ליוורנו תקל"ד - כולל את רשימת חכמי ישראל
שם הגדולים חלק ב, ליוורנו תקמ"ו - כולל את רשימת החיבורים שכתבו חכמי ישראל
ועד לחכמים, ליוורנו תקנ"ו - כולל השלמות לשני החלקים של שם הגדולים
שם הגדולים חלק א, ליוורנו תקנ"ח - מהדורה חדשה של החלק הראשון, בסוף כל מערכת נוסף מדור שנקרא אף הוא 'ועד לחכמים', ובסוף החיבור נדפסו הוספות נוספות תחת השם שלחן במדבר
לקוטים זעיר שם, בתוך: ככר לאדן, ליוורנו תקס"א, רב ע"א-רח ע"ב - השלמות לשם הגדולים וועד לחכמים
שם-קוד (Codenames) הוא משחק קופסה בסגנון משחקי מסיבות, בו מנסים השחקנים לנחש מילים שאחד השחקנים האחרים ניסה להעביר להם באמצעות רמזים (שמות-קוד).
המשחק יצא בשנת 2015 וזכה בפרס משחק השנה הגרמני בשנת 2016.
בישראל המשחק יצא לאור באמצעות פרויקט "הדסטארט" בשנת 2016 על ידי "משחקי ליאם" ו-Golden Egg Games.
המשחק מתנהל בין שתי קבוצות יריבות של שחקנים.
בכל קבוצה אחד השחקנים נבחר להיות "רב-המרגלים", והוא נותן רמזים (שמות-קוד) לשאר חברי הקבוצה שיצטרכו לנחש את כוונתו.
על גבי לוח המשחק מופיעות 25 קלפי מילים שונות, שפרוסות בגריד של 5 על 5, שמשתנות בכל משחק, כאשר ישנו "קלף סדר" שגלוי רק לרבי-המרגלים של כל קבוצה והוא מסדיר אילו מהמילים שייכות לאילו קבוצה.
מתוך 25 המילים, ישנן 9 קלפי מילים של קבוצה אחת, והיא הראשונה שתשחק; 8 קלפי מילים של הקבוצה האחרת, 7 קלפי מילים נטרליות וקלף מילה אחת שתסומן באיקס שחור ושאותה אסור להגיד מכיוון שניחושה יביא לסיומו של המשחק ולניצחון הקבוצה היריבה.
מטרת המשחק: רב-המרגלים של כל קבוצה צריך לגרום לחברי הקבוצה שלו לנחש את כל המילים המסומנות כשלהם ב"קלף הסדר" במספר המועט ביותר של מהלכים, זאת על ידי שימוש בשמות-קוד מקוריים ככל האפשר שיכללו כמה שיותר מילים ששייכות לקבוצה.
רב-המרגלים צריך להיזהר במיוחד בשמות הקוד מכיוון שבלבול של חברי הקבוצה יכול להביא לכך שינחשו מילה של הקבוצה האחרת, והנקודה תיזקף לזכותם.
כמו כן, יש להיזהר ששם הקוד לא יכווין את חברי הקבוצה לבחור בקלף מילה נטרלית, שכן התור יסתיים מיידית ויעבור לקבוצה השנייה, וגם, לא יכווין לקלף מילה האסורה המסומנת בשחור, כיוון שהדבר יביא להפסד של אותה הקבוצה.
סיום המשחק: המשחק נגמר כאשר קבוצה סיימה את כל המילים שהיו מוקצות לה לנחש ומוגדרת כמנצחת, או כאשר קבוצה ניחשה בטעות את המילה האסורה המסומנת בשחור - מה שמוביל לניצחון מידי של הקבוצה היריבה.
שם המשחק הוא סרט שוד מותחן פסיכולוגי משנת 1987 של הבמאי האמריקאי דייוויד מאמט על פי תסריט שכתב, המתבסס על סיפור מאת ג'ונתן כץ.
בסרט משתתפים אשתו של מאמט אז, לינדזי קראוס, וכן ג'ו מנטנה, ריקי ג'יי וג'יי.
ד"ר מרגרט פורד (קראוס) היא פסיכיאטרית מצליחה, שכתבה ספר בתחומה שהפך לרב-מכר והביא אותה לרווחה כלכלית.
למרות זאת היא מתוסכלת ואינה מסוגלת ליהנות מהצלחתה.
יום אחד נודע לה כי אחד ממטופליה, שמכור להימורים, חייב סכום כסף לגנגסטר, ונמצא בסכנת חיים.
פורד מחליטה לטפל בבעיה בכוחות עצמה, ומגיעה לאולם ביליארד בשם "בית המשחקים", שם היא פוגשת בבעל החוב, מייק (מנטנה).
הוא מוכן לוותר על חובו בתנאי שמרגרט תצטרף אליו למשחק פוקר ותסייע לו לקרוא "סימנים" לפיהם שחקן יריב מרמה, ולנצח אותו במשחק.
לאחר שמייק שכנע אותה שהוא יכול לנצח, מרגרט מתנדבת לתת לו 6,000 דולר מכספה, כדי שיהמר.
לאחר שנחשפים הקלפים מתברר, כי מייק הפסיד.
הזוכה שולף אקדח, ומאיים כדי לגבות את חובו.
מרגרט רושמת המחאה, אך ברגע האחרון מבחינה כי האקדח הוא אקדח צעצוע, שמים נוטפים ממנו, וכי האיום היה איום סרק.
מרגרט מבינה שמדובר בכנופיית נוכלים, אך אט אט היא נשבית בקסמיו של מייק ומתאהבת בו.
היא נסחפת לעולם הנוכלות, וחברי הכנופיה מציגים בפניה את יכולותיהם.
היא מחליטה לכתוב ספר בנושא.
בפגישתה הבאה עם מייק הם מגיעים למלון, נוטלים חדר מבלי לשלם, ומבלים בו מספר שעות.
מייק מציין כי הוא בדרך לתרמית נוספת, ומרגרט, המתמכרת לריגוש שבהונאה, מצטרפת אליו.
הם פוגשים את חברו של מייק לכנופיה ועמו ה"יעד" - קורבן ההונאה.
"במקרה" הם נתקלים במזוודה שהשאיר אדם שעלה למונית.
במזוודה סכום של 80,000 דולרים, והם מתכננים להתחלק בשלל.
מייק מסביר למרגרט כי במסגרת חלוקת ה"שלל", בכוונתם להציע את המזוודה ל"יעד", על מנת שיבדוק שהכסף אינו "מסומן", וכי בתמורה יתן להם היעד סכום נכבד במזומן.
ברגע האחרון בכוונת הנוכלים להחליף את המזוודה באחרת.
הכסף במזוודה, מסביר מייק, נלקח כהלוואה ליום אחד מהמאפיה.
מרגרט היא היחידה להבחין כי על גופו של "היעד" אקדח, והוא מדבר במכשיר קשר, משמע שהוא שוטר.
היא ממהרת להזהיר את מייק ושותפו, אך האירוע הופך לאירוע אלים בו נהרג ה"יעד" מאקדחו שלו.
השלושה נמלטים מהמקום ברכב גנוב, אך עד מהרה הם מגלים כי שכחו את המזוודה.
מייק חושש לחייו, שכן המאפיה עלולה לחסלו אם לא יוחזר הכסף.
מרגרט המאוהבת מציעה לשלם את הסכום מכיסה.
למחרת מגיע בילי, המטופל שבעטיו החל כל האירוע, למרפאתה, ומרגרט, המתוחה מכדי לקבלו לטיפול, מבחינה כי מכוניתו של בילי היא המכונית הגנובה כביכול בה נמלטו היא ומייק מזירת האירוע.
היא עוקבת אחרי הכנופיה ומסיקה כי כל הסצנה בוימה על מנת להוציא ממנה במרמה 80,000 דולר, וכי מייק אינו מאוהב בה כלל.
משנודע לה כי מייק טס ללאס וגאס, היא מפתיעה אותו בשדה התעופה.
היא מעמידה פנים כאוהבת אותו, אך באולם צדדי, ולאחר דין ודברים ביניהם, מבין מייק כי מרגרט גילתה את דבר ההונאה ופונה לעזוב.
היא שולפת אקדח, דורשת ממייק להתחנן על חייו, ולבסוף יורה בו למוות.
סצנת הסיום מוצאת את מרגרט בחדר אוכל של מלון מפואר.
בניגוד למתח ולתסכול שמילאו את חייה בתחילה, ניכר בה שהיא שלווה, בטוחה ושלמה עם עצמה, ואין בה כל רגשי אשמה או חרטה על רציחתו של מייק.
תוך כדי הארוחה היא רואה מצית זהב מציץ מארנקה של אישה היושבת לשולחן סמוך, וחומדת אותו.
היא מסיחה את דעתה של האישה וגונבת את המצית מארנקה.
כשהיא מציתה לעצמה סיגריה בעזרת המצית שזה עתה גנבה, ניכרים בה ההנאה והריגוש מהמעשה שזה עתה עשתה.
שם המשחק היא סדרת טלוויזיה בהפקת ה-BBC, ששודרה בשנת 2003 בטלוויזיה הבריטית.
הסדרה נכתבה על ידי פול אבוט, בוימה על ידי דייוויד ייטס, וכללה שחקנים בריטים בולטים כמו דייוויד מוריסי, ג'ון סים, קלי מקדונלד, פולי ווקר, ביל ניי וג'יימס מק'אבוי.
הסדרה עוקבת אחר קבוצת עיתונאים שחוקרת את תעלומת מותה של עוזרת מחקר בפרלמנט הבריטי.
במרכז הסדרה עומדת מערכת היחסים בין העיתונאי המוביל את התחקיר, לבין חברו לשעבר, חבר הפרלמנט שהעסיק את עוזרת המחקר שמתה.
הסדרה נפתחת ברצח של נער הנחשד כמעורב בעסקי הסמים.
בו בעת, מתה עוזרת המחקר, סוניה בקר, באמצעות נפילה למסילת הרכבת התחתית בלונדון.
שני מקרי המוות נבחנים על ידי קאל מק'אפרי, כתב העיתון The Herald, וחבריו למערכת.
עם התפתחות העלילה מתגלה כי הרציחות אינן מנותקות זו מזו, והחקירה מובילה אותם לבכירים בממשל הבריטי.
הסדרה הייתה הניסיון הראשון של פול אבוט לכתוב דרמת מתח פוליטית, ושודרה בימי ראשון בין ה-18 במאי עד 22 ביוני 2003. אורך כל פרק היה שעה.
בשנת 2005 שוחררה הסדרה על גבי DVD בכל העולם.
בעקבות הצלחת הסדרה החל אבוט לכתוב המשך לעונה הראשונה במהלך 2006. בחודש נובמבר 2006 אמר כי זנח את רעיון המשך הסדרה, מכיוון שלא הצליח לפתח את העלילה.
באפריל 2007, אמר בריאיון לעיתון אחר כי הוא המשיך לכתוב את העונה השנייה, עם ביל ניי וג'ון סים בתפקידים המקוריים שלהם מהעונה הראשונה.
לאחר הפרק הראשון פרסם ה Guardian הבריטי ביקורת טלוויזיה "..
הסיפור מרתק, המשחק הוא מעולה, והתסריט של פול אבוט יוצא מגדר הרגיל".
בעיתונים אחרים ברחבי בריטניה הביעו מבקרי הטלוויזיה הערכה דומה לסדרה.
ביל ניי זכה בפרס האקדמיה לטלוויזיה הבריטית בעקבות משחקו בסדרה.
הסדרה זכתה גם בפרס באפט"א לטלוויזיה
עבור הסאונד הטוב ביותר והעריכה הטובה ביותר.
שם המשחק עובדה לסרט קולנוע שיצא אל האקרנים באפריל 2009. העלילה שמרה על המרכיבים המרכזיים של סדרת הטלוויזיה, אך הוסיפה את הנופך של עיתונאי הדפוס אל מול עולם האינטרנט.
שֵׁם המעיד על בעליו הוא שם של אדם או מקום אשר – בהתאם לכלל (והמקבילה הלטינית: nomen est omen = 'השם הוא סימן לבאות') – מעיד על תכונותיו או על מהותו של נושאו.
שמות כאלה משמשים כתחבולה ספרותית ביצירות בדיוניות (יצירות ספרות, תיאטרון, קולנוע וכיוצא בזה).
ביצירות המתוחכמות יותר, מהווה שם כזה פעמים רבות רמז עדין, שכאשר הוא מתפענח על ידי הקורא או הצופה, הוא מעשיר את אפיון הדמות.
בספרות הילדים שכיחים שמות המעידים על בעליהם אשר מצביעים באופן ישיר וברור על מאפייניהן של הדמויות.
ה"מדרש" על שמות המעידים על בעליהם מהווים לעיתים אטימולוגיה עממית, אך הם גם מן האמצעים הסגנוניים העתיקים ביותר בספרות, והם מצויים במסורות בעל-פה של מיתוסים ואגדות בתרבויות רבות.
כך לדוגמה במיתולוגיה היוונית מופיעה דמותו של פרומתאוס, "החושב מראש", ואחיו, אפימתאוס, "החושב לאחר מעשה".
שמות מסוג זה מצויים רבות בתנ"ך: כך למשל נקרא פלג בשם זה "כי בימיו נפלגה הארץ".
גם חז"ל דרשו רבים מן השמות התנ"כיים כמעידים על אופי בעליהם.
בספרות האלגורית הקלאסית, שמות האנשים והאתרים מעידים על בעליהם באופן שאינו מצריך כמעט כל אינטרפרטציה מצד הקורא.
למשל, ב"מסעות ההלך" מאת המטיף האנגלי בן המאה ה-17 ג'ון באניין, יוצא גיבור הספר, אדם בשם "משיחי", מ"עיר ההרס" (העולם הזה) אל "העיר השמימית" (העולם הבא), ובדרכו עובר ב"ביצת הדיכאון" וב"גבעת הקושי", פוגש ב"מבשר" וב"נאמן", נלחם בשד "אבדון", מגיע אל "יריד ההבלים" שבעיר "הבל" וכו'.
לעיתים שמות המעידים על בעליהם מקודדים בצורה אסתטית אשר תפתה את הקורא, באמצעות שימוש באמצעים פיגורטיביים כגון:
משחק מילים (לשון נופל על לשון, פוליסמיה, אנגראמה);
אונומטופיה ("ציור" מוזיקלי של המילים);
ראשי תיבות (ובפרט ראשי תיבות היוצרים מילה בעלת משמעות).
דוגמאות לשמות המעידים על בעליהם
ואלטר פאבר, הדמות הראשית ברומן "הומו פאבר" מאת מקס פריש, מייצג את הטיפוס האנושי המודרני, החדור אמונה בטכנולוגיה ("homo faber" בלטינית פירושו 'האדם העושה' או 'האדם היוצר').
הולי גולייטלי, הגיבורה בנובלה "ארוחת בוקר בטיפאני" מאת טרומן קפוטה – השם Golightly מורכב מהמילים האנגליות go ו-lightly, שביחד יוצרות ביטוי שפירושו "לוקחת את הדברים בקלות" – ביטוי המשקף את גישתה הכללית של הולי.
סוכן המכירות מהמחזה "מותו של סוכן" לארתור מילר, וילי לומן (Loman – נהגה כמו "low man" = 'אדם שפוף'), הוא אדם מדוכא שמאס בחייו.
פטר שלומיאל, גיבור "סיפורו המופלא של פטר שלומיאל" מאת אדלברט פון שאמיסו, הוא בחור ביש-מזל (=שלומיאל) המוכר את צִלו לשטן ובכך גוזר על עצמו נידוי מחברת בני האדם.
מייג'ור מייג'ור (Major הוא שם משפחה וגם דרגה מקבילה לרב-סרן) הוא דמות של קצין ברומן "מלכוד 22" מאת ג'וזף הלר, שהקריירה הצבאית שלו אבסורדית ממש כמו שמו.
גילן (Güllen), שמהּ של עיירת ילדותה של המיליארדרית במחזה "ביקור הגברת הזקנה" מאת פרידריך דירנמט, המאופיינת בעוניהּ ובעליבותה הרבה, הבולטת על רקע עושרה של המבקרת החוזרת, פירושו בגרמנית שווייצרית 'זבל נוזלי'.
בנו של פטר סלומון בספר "הסמל האבוד" של דן בראון, הנקרא אבדון Abaddon ומלאך Mal'akh.
ביצירתו של עגנון "והיה העקוב למישור" שמו של הגיבור הוא מנשה-חיים.
במהלך העלילה הוא אכן נשכח (מנשה מלשון נשייה) ואיש אינו יודע שהוא בחיים.
אשתו של הגיבור היא קריינדל טשארני (בתרגום לעברית - עטרה שחורה) אישה שחיה כאלמנה בזמן שבעלה למעשה עודנו בחיים.
שמו של הגיבור בסרט הקולנוע "המופע של טרומן", טרומן (Truman – נהגה כמו "true man" = 'אדם אמיתי'), רומז לכך שהוא גיבורהּ של תוכנית מציאות בלתי-פוסקת – האדם ה"אמיתי" היחידי בעיר המאוכלסת כולה בשחקנים המגלמים תפקיד.
שמה של קרואלה דה ויל, המרשעת מ"על כלבים וגנבים", מורכב מהמילים האנגליות "cruel" ('אכזרי') ו-"devil" (השטן).
ולדיסלב שפילמן ("שפילמן" ביידיש פירושו 'נגן') – פסנתרן יהודי-פולני (גיבור הסרט "הפסנתרן").
כריס מאנימייקר (Moneymaker; באנגלית: 'עושה כסף') – שחקן פוקר אמריקאי שזכה בפרס הראשון בטורניר המרכזי באליפות העולם בפוקר בשנת 2003, בסך 2.5 מיליון דולר.
ג'ורג' בֵּסְט – כדורגלן כוכב מנצ'סטר יונייטד, הנחשב על ידי רבים לגדול שחקני בריטניה בכל הזמנים.
מגנוס קרלסן - השחמטאי המוביל בעולם כיום, מגנוס פירושו בלטינית הגדול.
רוזלינדה ברוור (Brewer; באנגלית: מבשל קפה באמצעות שפיכת מים חמים על קפה טחון) - הייתה סמנכ"לית התפעול (COO) של סטארבקס, רשת בתי הקפה הגדולה בעולם.
סם בנקמן-פריד - המייסד והמנכ"ל לשעבר של FTX, בורסת מטבעות קריפטוגרפיים שהורשע בבית משפט בניו יורק בהונאה, קנוניה, והלבנת כספים.
ישראל שומר - קצין בצה"ל בדרגת תת-אלוף, המכהן כראש חטיבת המבצעים.
קודם לכן שימש בין היתר מפקד עוצבת המפץ, ראש מחלקת מבצעים באמ"ץ, מפקד חטיבת הנח"ל, קצין אג"ם של פיקוד הדרום, ראש מחלקת תכנון וארגון בזרוע היבשה, מפקד חטיבת בנימין ומפקד גדס"ר נח"ל.
אבי ביצור - מומחה להגנת העורף.
לשעבר ראש ענף ביצורים בחיל ההנדסה הקרבית.
שם במקום ארזים (ביידיש: דאָרט וווּ די צעדער או דאָרט ווא די צעדער; בגרמנית: Dort wo die Zeder) הוא שירו של ד"ר יצחק פֶלְד (פעלד; 1862–1922), אשר נכתב ביידיש כנראה בשלהי המאה ה-19. תורגם לעברית על ידי המשורר אהרן ליבושיצקי, והולחן בלחן עממי גרמני.
"שם במקום ארזים", אשר נכתב בגוף ראשון יחיד המייצג את כלל האומה, הוא ביטוי פואטי לרעיון הציוני ברוח תנועת "חיבת ציון".
נושאי השיר הם הזיכרון, האהבה והגעגועים לארץ ישראל, בשל היותה ארץ אבות: „בִּמְקוֹם עֲפַר אֲבוֹתַי", שאליה פנו דורות של יהודים בתפילתם: „בִּתְפִלָּתִי אֶפְנֶה מִזְרָח", ומפאת יופייה: „אֶרֶץ קֶדֶם לִי זֶה יְפֵה הַנּוֹף", שאותו מהלל ומשבח המשורר.
השיר נעשה אהוב בקרב שוחרי התנועה הציונית בתפוצות ישראל וביישוב, והיה למעין המנון.
זכה למספר ביצועים ועיבודים במאה ה-20 וה-21.
שם הוורד הוא סרט קולנוע משנת 1986 בבימויו של ז'אן-ז'אק אנו, המבוסס על ספר באותו השם מאת אומברטו אקו.
עלילת הסרט, המתרחשת בימי הביניים, מתארת את סיפורם של הנזיר הפרנציסקני ויליאם מבסקרוויל (שון קונרי) וחניכו אדסו ממלק (כריסטיאן סלייטר), המגיעים למנזר בצפון איטליה, כדי לקחת חלק בוויכוח תאולוגי עם נציגי האפיפיור, אך מוצאים עצמם, שלא בטובתם, מנסים לפתור את תעלומת מותם האלים של כמה נזירים במנזר.
עלילת הסרט מתרחשת באיטליה בשנת 1327, ועוסקת בסדרת רציחות מסתוריות המתרחשות במנזר, בו אמורים להתכנס נציגיהם של ראשי העולם הדתי והפוליטי באירופה באותה תקופה.
הסיפור הבלשי והמציאות הפוליטית של אותה עת, מתנקזים למנזר, המצוי בצפון איטליה ובו מתרחשת רוב עלילת הרומן.
המספר הוא אדסו ממלק, נער המועמד לנזירות במסדר הבנדיקטיני אשר מלווה את מורו, האח הפרנציסקני ויליאם מבסקרוויל (דמות הנקראת על שם ויליאם איש אוקאם, וכן על שם הספר מסדרת שרלוק הולמס כלבם של בני בסקרוויל).
במקביל, מגלה ויליאם ספריה אשר למעשה היא מבוך ואשר יש חשד כי ספר אשר נמצא בה הוא הפתרון לעלילת הרצח, במקביל הוא מגלה את כוחו החתרני של הצחוק ואת שיוכו לפרשת הרצח.
הוורד עומד בשמו המקורי, אנו שומרים על השמות חשופים.
שם השחקן/ית שם הדמות שון קונרי ויליאם מבסקרוויל פ.
מארי אברהם ברנרדו גי כריסטיאן סלייטר אדסו ממלק ויליאם היקי אומברטינו די קסאלה רון פרלמן סלבטורה פיודור צ'ליאפין השני יורגה דה בורגוס הלמוט קוולטינגר רמיג'יו די וראג'ינה לוסיין בודאר החשמן ברטראןלאופולדו טרייסטהמיקלו די קסאנהולנטינה ורגאס הנערה
הבמאי ז'אן-ז'אק אנו אמר לאומברטו אקו שהוא משוכנע שהספר נכתב רק לאדם אחד שיביים: הוא מצא עניין אישי רב בפרויקט זה, בשל התעניינותו רבת השנים בכנסיות מימי הביניים, וכן בשל ידיעתו את השפות יוונית ולטינית.
ז'אן-ז'אק אנו בילה ארבע שנים בהכנת הסרט, טייל ברחבי ארצות הברית ואירופה, בחיפוש אחר צוות השחקנים המושלם, עם פרצופים מעניינים ומובחנים.
הוא התנגד תחילה להצעות ללהק את שון קונרי לתפקיד ויליאם מכיוון שלדעתו הדמות, שכבר הייתה שילוב של שרלוק הולמס וויליאם מאוקאם, ללא תתאים לכוכב סרטי ג'יימס בונד.
מאוחר יותר, לאחר שלא הצליח למצוא שחקן אחר שמצא חן בעיניו עבור התפקיד, הוא החליט שקונרי כן יתאים, אך חברת הסרטים "קולומביה" פרשה מהפרויקט בגלל שהקריירה של קונרי הייתה אז בשפל.
כריסטיאן סלייטר לוהק דרך אודישן רחב היקף של נערים מתבגרים.
עבור הסצנה חסרת המילים שבה הילדה מפתה את אדסו, ז'אן-ז'אק אנו אִפשר לוולנטינה ורגאס להוביל את הסצנה ללא בימויו.
הוא לא הסביר לסלייטר מה היא תעשה כדי לעורר הופעה אותנטית יותר של השחקנים.
החלק החיצוני וחלק מהפנים של המנזר שנראה בסרט נבנו כהעתק, על ראש גבעה מחוץ לרומא, ובסופו של דבר היו הסט החיצוני הגדול ביותר שנבנה באירופה מאז הסרט "קלאופטרה" (1963).
רבים מצילומי הפנים נעשו במנזר אברבך, גרמניה.
רוב האביזרים, כולל כתבי יד, הופקו במיוחד עבור הסרט.
הסרט נחל כישלון בקופות הכרטיסים ברחבי ארצות הברית, שם הוקרן רק ב-176 בתי קולנוע עם הכנסות של $7,200,000 בלבד, לעומת תקציב של $17,000,000. עם זאת, הסרט זכה לפופולריות בחלקים רבים של אירופה, עם הכנסות ברוטו של למעלה מ-$77,000,000 ברחבי העולם.
הסרט זכה לביקורות חיוביות באופן כללי מצד מבקרי הקולנוע האמריקאים והאיטלקים, עם ציון של 76% באתר האינטרנט Rotten Tomatoes.
הסרט זכה בפרס סזאר בקטגוריית הסרט הזר הטוב ביותר.
הסרט זכה בשני פרסי באפט"א.
שון קונרי זכה בפרס, בקטגוריית השחקן הראשי הטוב ביותר.
כמו כן, הסרט זכה בפרס באפט"א על האיפור הטוב ביותר.
שם ומלכוּת הוא הכינוי הניתן לנוסח הפותח של רוב הברכות ביהדות.
על מנת שברכה תחשב ברכה עליה לפתוח בהזכרת שמו של ה' - "בָּרוּך אַתָּה אֲדֹנָי, אֱלֹהֵינוּ" ובמלכותו - "מֶלֶךְ הָעוֹלָם".
כלומר, אין מקיימים את חובת הברכה אם הנוסח אינו כולל את אמירת שם ה' והזכרת מלכותו.
בספרים שונים ניתן למצוא את ראשי התיבות שו"מ ל-שם ומלכות.
כתוב בספר "מלמד התלמידים ליום מתן תורה" בטעם הדבר שברכה היא דווקא בהזכרת "שם ומלכות" (דף קי"ט ע"ב):
טעם נוסף: "כיון שיש בזה העזה לפנות לקב"ה שהוא עליון נורא ונשגב אנו משתמשים בתואר מלך העולם, שמעיד כי ד' מתייחס לעולמו כמו מלך שרוצה בעבדיו ועי"כ אפשר לברך ולקרוא בשמו.
לכלל זה קיימים כמה חריגים.
ראשית, בברייתא מוזכר כי ברכה הסמוכה לחברתה לא פותחת בברוך דוגמאות לברכה כזו הן ברכות תפילת שמונה עשרה, ברכת אהבה רבה וברכת השכיבנו בברכות קריאת שמע.
ברכות נוספות שבהם התקיים דיון בפוסקים לגבי חוסר אזכור שם ומלכות הן: ברכת אמת ויציב מברכות קריאת שמע, ברכת אלוהי נשמה, ברכת מעין שבע תפילת הדרך, נוסח ההבדלה "ברוך המבדיל בין קודש לחול" שנאמרת במוצאי שבת וברכת הזימון.
בנוסף, לשיטת הראב"ד מברכים את ברכות הראייה ללא שם ומלכות.
לעיתים, כאשר קיים ספק האם יש חובה לברך ברכה כלשהי, העדיפו הפוסקים להכריע שלא לברך, ובמקום זה הציעו לומר את נוסח הברכה ללא שם ומלכות.
התפילה הקצרה "מודה אני..." שנאמרת בתחילת כל בוקר, אינה מכילה מילות שו"מ.
הסיבה לכך, כיוון שנאמרת מיד עם היקיצה מן השינה, עוד בטרם ניטלו הידיים, שרק אז ניתן להגיד משהו שבקדושה.
"שם הרוח" יצא לאור במרץ 2007, והתחיל לצבור קהל מעריצים וביקורות טובות, זכה בפרס קוויל, נכנס לרשימת הספרים הטובים ביותר לשנת 2007 בתחום הפנטזיה של מגזין Publishers Weekly ובאפריל 2008, הספר הגיע לרשימת הנמכרים ביותר של הניו יורק טיימס.
הסיפור מתחיל בעיירה ניואר, ומציג פונדק המתוחזק על ידי אדם בשם קוֹטֶה ועוזרו בַּסְט.
קוטה מציל היסטוריון המותקף על ידי יצורים עכבישיים משונים.
ההיסטוריון חושף כי קוטה הוא למעשה קוותה, סייף, קוסם ומוזיקאי אגדי.
בסט מתברר כנסיך מבני הפיי.
ההיסטוריון משכנע את קוותה לספר לו את סיפור חייו, וקוותה אומר שדרושים שלושה ימים כדי לספר את הסיפור כראוי (כל ספר בטרילוגיה מקביל ליום אחד).
קוותה פותח את סיפורו בתיאור ילדותו בלהקת אמנים נודדים.
קוותה רואה מלומד נודד בשם אבנתי קורא בשם הרוח ומשתמש בה כדי לסלק שוטר שהטריד אותו.
אבנתי מצטרף ללהקה ומלמד את קוותה את המדע הקסום 'סימפתיה' - קישור בין חפצים כך שהשפעה על האחד תשפיע על השני.
אביו של קוותה, המשורר הנודע ארלידן, כותב במשך כמעט שנה בלדה על הגיבור הטראגי העתיק לָנרֵה ועל "הצ'נדריאן" המיתולוגיים, יצורים מרושעים ומסתוריים שקשורים זה לזה וידועים במעשי הרציחות שלהם.
מתברר כי הצ'נדריאן אמיתיים, והם מגיעים ורוצחים את כל הלהקה של קוותה על כך שאביו גילה את הסימנים המעידים על קיומם של הצ'נדריאן במציאות.
קוותה הוא היחידי מלהקתו שנותר בחיים ומתגורר ביער זמן רב, משותק מטראומה, ומנגן כל היום על הלאוטה שלו כך שהוא מגיע לרמת נגינה מופלאה.
לאחר שכמה ממיתרי הלאוטה שלו נקרעים, הוא חוזר אל הציוויליזציה ואל העיר טרביאן ושם מקיים את עצמו שלוש שנים כשהוא מקבץ נדבות ושורד ברחובות.
לאחר שהצליח לחסוך כסף ולהיפגש עם אדם בשם סקראפי שהזכיר לו את עברו ואת שאיפת חייו לנקום בצ'נדריאן, הוא נוסע לאוניברסיטה כדי ללמוד עליהם כמה שיותר.
בדרכו הוא פוגש בנערה בשם דנה ומתאהב בה.
קוותה מצליח להתקבל לאוניברסיטה בלי לשלם שכר לימוד לאחר שהפגין (קצת ברמייה) ידע יוצא מן הכלל במבחן הקבלה ומתקדם במהירות מופלאה בלימודיו.
קוותה גם רוכש חברים ומתיידד עם נערה תמהונית בשם אאורי שהתערערה נפשית מהשהות באוניברסיטה ומתחבאת ב"תחתון" - חלק עתיק מתחת לאוניברסיטה.
עם זאת, הוא יוצר לעצמו יריבים בדמות אמברוז, סטודנט עשיר ומרושע ממעמד אצולה רם, והמה, מגיסטר יהיר.
המחקר של קוותה על הצ'נדריאן נפסק לאחר שהוא מורחק מהארכיון של האוניברסיטה בשל תעלול שעשה לו אמברוז.
בהמשך הוא מוצא מעבר סודי לתוך הארכיון, ומשתמש בו על מנת להמשיך לחפש חומר על הצ'נדריאן והאמיר - כינוי לאנשים בעלי השפעה וסמכויות שפעלו לבד ופורקו על ידי הכנסייה.
קוותה הוא עני להחריד, ולכן הרבה מהספר סובב סביב כספו המועט של קוותה והפעולות שהוא עושה בשביל להשיג כסף.
הכסף שהוא לווה מדווי, מלוות כספים שגורשה מהאוניברסיטה ולה אלאר (עוצמת הכפיתה הסימפתית) חזק מאוד, מסייע לו להחזיק מעמד.
כשקוותה משיג לעצמו מעט כסף, הוא בוחר לקנות לעצמו לאוטה, ומשתמש בה לנגינה בפונדק כדי להרוויח כסף ולנסות לזכות בפטרון שיממן אותו.
כחלק מחזרתו לזרועות המוזיקה, קוותה מנסה (ומצליח) לזכות בחלילי כסף, סימן לכישרון מופלא וייחודי מטעם פונדק האיאולי, מקום שמוקדש לנגינה ושירה.
בהופעתו הראשונה שם, פגש קוותה שוב את דנה והשניים חוזרים להיפגש מדי פעם ולהתאהב זה בזה.
לקראת סוף הספר, קוותה שומע דיווחים על חתונה שכל אורחיה נשרפו באש כחולה, סימן מובהק של הצ'נדריאן.
הוא מחליט לעזוב הכול ולנסוע למקום לברר עוד פרטים.
הוא מוצא שם להפתעתו את דנה, לאחר שנעלמה לתקופה ארוכה.
יחד הם מחפשים עדויות לגבי מה שקרה בחתונה.
תוך כדי שיטוטיהם הם נתקלים בדראקוס, לטאת ענק שנחזית לדרקון, ומנסים להמית אותו כיוון שהם מבינים שהוא מסומם ועומד לצאת ולהרוג אנשים.
לפני שהם הורגים אותו, הדרקון יוצא וכמעט והורס לחלוטין את העיירה הקרובה, טרבון, ואת כל יושביה.
בפעולה אמיצה ומסובכת, מצליח קוותה להשתלט על הדראקוס ולהמיתו.
אגדות מתפשטות באזור על הצעיר האדמוני שהרג את הדראקוס, וכך מתחיל קוותה לבסס את שמו כגיבור.
בטרבון הסתבר שכל מוזמני החתונה הושמדו מכיוון שראו כד עתיק, עליו מצוירות דמויות הצ'נדריאן וסימני הזיהוי שלהם.
קוותה מגלה שנערה אחת שראתה לפני כן את הכד, לא נתפסה בידיהם.
כשקוותה חוזר לאוניברסיטה, היריבות בינו ובין אמברוז הולכת ומחריפה, ולאחר סכסוך רציני ביניהם אמברוז שובר את הלאוטה של קוותה.
קוותה נוקב בטעות בשם הרוח, שם טהור וקמאי של יסוד הרוח בעולם שמאפשר לו להכניע אותה למרותו, בלי כוונה - הרוח פוגעת באמברוז ופוצעת אותו באופן חמור.
קוותה מובא למשפט בפני המגיסטרים של האוניברסיטה, ניצל מגירוש ומתקבל לארקאנום, המעמד הבכיר באוניברסיטה, בהמלצת אלודין, המגיסטר הנוקב בשמות, אדם משוגע וחכם.
הסיפור נחתם בהפרעה פתאומית של הווה לסיפור של העבר של קוותה כצעיר.
שכיר חרב שבגופו השתכן שד פורץ לפונדק בזמן ארוחת הערב, הורג את אחד מאנשי העיירה וקוותה לא מצליח לעשות דבר נגדו.
הסיפור נפסק, קוותה ההיסטוריון ובסט מנסים לשוב לשגרה והולכים לישון.
בלילה, בסט פורץ לחדרו של ההיסטוריון ומאיים עליו שלא ישאל את קוותה מדוע לא הצליח להתנגד לשכיר החרב מכיוון שהוא נתון במצב נפשי שברירי.
בסט מתרה בהיסטוריון להתמקד במעשי הגבורה של קוותה כדי שלא ישקע שוב בדכדוך.
שם אל-נסים (בערבית מצרית: شم النسيم, תעתיק מדויק: שם אל-נסים), אשר מקור שמו בשפה הקופטית, הוא פסטיבל האביב הנחוג במצרים המודרנית, בכל שנה ביום השני של חג הפסחא, על פי לוח השנה של הכנסייה הקופטית.
למרות מקורו הפגני-נוצרי של החג, שם א-נסים מצוין כיום גם בידי מוסלמים רבים ואף זכה במצרים למעמד של חג לאומי.
מקורו של החג בתרבות המצרית הקדומה, וישנם עדויות יווניות מהמאה ה-1 לספירה בעיקר בידי הגאוגרף היווני פלוטרכוס, בהם הוא מציין את מנהגי המצרים לכבוד החג.
המצרים היו נוהגים להעניק לאליליהם במקדשים דגים, מלוחים זיתים וירקות.
החג ציין במצרים העתיקה את תקופת הקציר שהתרחשה בזמן האביב, ומכאן קיבל החג את שמו, "שאהם", אשר פירושו במצרית עתיקה הוא "הבריאה", דהיינו התקופה שבה הקציר נברא מחדש, לאחר תקופת החורף ועל החקלאים לקצור אותו מחדש.
עם עליית הנצרות במצרים במאה ה-4 לספירה, נקשר החג המצרי הקדום לפסטיבל המציין את תחייתו של ישו, הידוע גם בשם חג הפסחא.
לאחר כיבוש מצרים על ידי המוסלמים במאה ה-7 נותר החג פופולרי מאוד בקרב מוסלמים.
התאריך שבו מצוין החג בלוח השנה הוזז ליום השני של חג הפסחא, על מנת לנתק אותו מהמקור הנוצרי.
בחג הם נוהגים מצרים רבים לצאת לפיקניקים ברחבי המדינה וכן לצאת לבילויים משפחתיים וקהילתיים.
נהוג לסעוד בתקופת החג בארוחות דשנות הכוללות בעיקר דגים, בצל, שעועית וביצים ממולאות.
חלק מהחוגגים, בעיקר נוצרים, נוהגים לצבוע ביצים בתקופת החג.
על פי הקבלה היהודית שם בן ע"ב הוא אחד משמותיו של אלוהים, ובחלק מהמקורות אף מוגדר כשם המפורש.
השם מורכב מ-72 (=ע"ב) יחידות בנות שלוש אותיות כל אחת, וכולל בסך הכל 216 אותיות.
השם במלואו מוזכר לראשונה בספר הישר המיוחס לרבי עקיבא, - ספר שהיה ידוע בתקופת הגאונים.
אך כבר בתקופת האמוראים מוזכר שם של ע"ב.
לפי רש"י, חלקים מהשם הוזכרו כבר במשנה.
לשם ע"ב חשיבות רבה במסורת היהודית, והיא מייחסת לו ניסים רבים כמו קריעת ים סוף, החייאה והמתה של בני אדם ועוד.
הרמב"ם התנגד בחריפות לשמות קבליים כאלה.
השם מורכב מצירוף אותיות של שלושה פסוקים המופיעים בסיפור קריעת ים סוף בספר שמות, בכל אחד מהפסוקים יש 72 אותיות.
הפסוקים נקראים בקיצור ויסע ויבא ויט.
הדרך שבאמצעותה מוציאים את השם מהפסוקים היא; כתיבת אותיות הפסוק הראשון בלי רווחים בשורה אחת, כתיבת אותיות הפסוק השני בשורה שמתחתיו מהסוף להתחלה, ובשורה השלישית – כתיבת אותיות הפסוק השלישי כסדרו.
צורת כתיבה זו נקראת בוסטרופידון, ובספרי הקבלה מכונה "יושר היפוך ויושר".
התוצאה היא כעין נחש אותיות מתפתל של שלושת הפסוקים:
כאשר קוראים מלמעלה ללמטה את האותיות מקבלים בכל טור צירוף של שלוש אותיות שמהווה יחידה אחת של שם ע"ב.
הצירוף הראשון הוא והו השני ילי השלישי סיט, וכן הלאה.
מלבד הדרך הרגילה של "יושר היפוך ויושר", מובאות בספרות הקבלה אפשרות נוספת להוצאת 72 השמות משלושת הפסוקים.
אפשרות זו נקראת כולו יושר - לקיחת האותיות מכל הפסוקים לפי הסדר.
השם המתקבל הוא: ווו, ייי, סבט, וכן הלאה.
בספר "חיי העולם הבא" של אברהם אבולעפיה מובאות עשר דרכים להוצאת שם ע"ב מפסוקי "ויסע ויבא ויט".
אותיות השם ומשמעותם לפי המסורת
על פי המסורת היהודית, כל אחד מחלקי השם מקביל לאחת מהספירות, אחד מהמזלות, ואחד מכוכבי הלכת מלבד הלבנה.
מספרהשםהספירההכוכבהמזלמשמעות השם ופעולתו על פי המסורת היהודית1והוחסדשבתיטלהלדעת רש"י לשם זה הכוונה במשפט "אני והו הושיעה נא" הנאמר במהלך ההושענות.2יליחסדשבתישורידוע כשם המסוגל לרפואה וכראשי תיבות "יהוה לאורך ימים".
בשם זה העלה משה את ארונו של יוסף מהים, ובו נעשה עגל הזהב.3סיטחסדשבתיתאומים4עלמחסדשבתיסרטן5מהשחסדשבתיאריהידוע כראשי התיבות "מעולם הוא שמך" הנאמרות בתפילת אמת ויציב, כרמז לשמו של משה, וכסגולה לעצירת מגפה ונגד טביעה.6ללהחסדשבתיבתולהידוע כראשי התיבות "להודיע לבני האדם", "הרופא לשבורי לב", "היה לך לעזרני".
וכרמז לשמו של הלל הזקן7אכאחסדשבתימאזנים8כהתגבורהשבתיעקרבידוע כראשי תיבות "כל הנשמה תהלל", וכשם שבו הרג משה רבנו את המצרי על פי המסופר בספר שמות.9הזיגבורהשבתיקשת10אלדגבורהשבתיגדימוזכר בכוונות האר"י במקומות רבים, ובתפילה שחיבר הרב שלום שרעבי לפתיחת הארון ביום כיפור.
לפעמים בצירוף אאהלידה11לאוגבורהשבתידלי12ההעגבורהשבתידגים13יזלגבורהצדקטלה14מבהגבורהצדקשור15הריתפארתצדקתאומים16הקמתפארתצדקסרטן17לאותפארתצדקאריה18כליתפארתצדקבתולה19לוותפארתצדקמאזנים20פהלתפארתצדקעקרב21נלכתפארתצדקקשת22יייתפארתצדקגדי23מלהנצח והודצדקדלי24חהונצח והודצדקדגים25נתהנצח והודמאדיםטלה26האאנצח והודמאדיםשור27ירתנצח והודמאדיםתאומים28שאהנצח והודמאדיםסרטן29ריייסודמאדיםאריה30אומיסודמאדיםבתולה31לכביסודמאדיםמאזנים32ושריסודמאדיםעקרב33יחויסודמאדיםקשת34להחיסודמאדיםגדי35כוקיסודמאדיםדלי36מנדיסודמאדיםדגים37אנימלכותחמהטלהלדעת רש"י לשם זה הכוונה במשפט "אני והו הושיעה נא" הנאמר במהלך ההושענות.38חעממלכותחמהשור39רהעמלכותחמהתאומים40ייזמלכותחמהסרטן41הההמלכותחמהאריה42מיכמלכותחמהבתולה43וולמלכותחמהמאזנים44ילהמלכותחמהעקרב45סאלמלכותחמהקשתידוע כגימטריה של ראשי התיבות פותח את ידיך, וכשם המסוגל לפרנסה.
וכן כגימטריה של יהוה אדני.46ערימלכותחמהגדי47עשלמלכותחמהדלי48מיהמלכותחמהדגים49והוחסדנוגהטלה50דניחסדנוגהשור51החשחסדנוגהתאומים52עממחסדנוגהסרטן53ננאחסדנוגהאריה54ניתחסדנוגהבתולה55מבהחסדנוגהמאזנים56פויחסדנוגהעקרב57נממחסדנוגהקשת58יילחסדנוגהגדי59הרחחסדנוגהדלי60מצרחסדנוגהדגים61ומבחסדכוכבטלה62יההחסדכוכבשור63ענוחסדכוכבתאומים64מחיחסדכוכבסרטן65דמבחסדכוכבאריה66מנקחסדכוכבבתולה67איעחסדכוכבמאזנים68חבוחסדכוכבעקרבידוע כראשי תיבות של "חיל בלע ויקיאנו", וכתיקון לפגם הברית.
נרמז באות שלישית של המילים "מקבץ נדחי עמו" בברכת קיבוץ גלויות.69ראהחסדכוכבקשת70יבמחסדכוכבגדי71הייחסדכוכבדלי72מומחסדכוכבדגים
שימושים בשם על פי המסורת היהודית
על פי המסורת, בכח שם ע"ב נעשו ניסים רבים.
ביניהם: קריעת ים סוף, הריגת המצרי על ידי משה כמסופר בספר שמות, החייאת בן האישה הצרפית על ידי אליהו, החייאת בן השונמית על ידי אלישע.
כוונות ותפילות על פי שם ע"ב
על פי כוונות האר"י והרש"ש, בקריאת שמע יש לכוון באחד משמות ע"ב של "יושר היפוך ויושר" בכל מילה מפרשת "והיה אם שמוע".
בפרשת "ויאמר" יש לכוון בכל מילה את אחד משמות ע"ב לפי שיטת "כולו יושר".
על פי האר"י, גם בפיוט וכל מאמינים רמוז שם ע"ב.
בספר הזוהר נאמר כי בפיוט אל אדון על כל המעשים רמוז שם בן ע"ב אותיות,, בסידור הרש"ש מוסבר כי הכוונה לשם בן ע"ב, וכי כל מילה בפיוט (החל מהמילה "גדלו" שלאחר השורה הראשונה) מקבילה לאחד מחלקי השם.
בברכת קדושת השם לראש השנה ויום הכיפורים, במילה "ובכן" שמופיעה ארבע פעמים מכוונים בשלוש הפעמים הראשונות פסוק אחד מפסוקי "ויסע ויבא ויט", ובפעם הרביעית את השמות היוצאים מכל הפסוקים יחד.
במקומות נוספים בתפילה נהוג לכוון שמות מסוימים מתוך שם ע"ב.
במשך הדורות חוברו תפילות על פי שם ע"ב, מילות התפילה הן ראשי התיבות של השמות, או פסוקים שונים המכילים את אותיות השם.
"שֵׁם" הוא אלבום הסולו השישי של יהודית רביץ, אשר יצא בספטמבר 1990.
שמרית אור - כתיבת כל מילות השירים
יהודית רביץ - כל הלחנים
יהודית רביץ, ירון בכר - הפקה מוזיקלית
ירון בכר - קלידים, פסנתר אקוסטי, תיכנות תופים
יהודית רביץ - שירה, גיטרה חשמלית ואקוסטית
אלון הלל - תופים, כלי הקשה ומצילות
הוקלט באולפני "המון" יוני-יולי 1990
יעקב מורנו - טכנאי הקלטות ומיקסים
עוזרי טכנאי: עדי פלטינוב, עודד פרח, עמי איילי
טמירה ירדני - מפיקה בפועל
שם הוורד היא מיני-סדרת דרמה היסטורית איטלקית-גרמנית, המבוססת על ספרו בעל אותו השם של אומברטו אקו.
הסדרה שודרה באיטליה בין 4 ל-25 במרץ 2019 וכללה שמונה פרקים.
העלילה מתרחשת בשנת 1327. נזיר גרמני צעיר בשם אדסו ממלק, מגיע יחד עם מורו האנגלי ויליאם מבסקרוויל למנזר קזאלה בצפון איטליה.
מטרת הביקור של ויליאם ואדסו הוא לתאם במנזר פגישה בין נציגי המסדר הפרנציסקני לנציגי האפיפיור היושב באביניון, כדי לדון בשאלות תאולוגיות ופוליטיות קריטיות.
עם זאת, עד מהרה הם מגלים שתעלומה מסתורית רודפת את המנזר, ונזירים נרצחים בזה אחר זה.
ויליאם נענה לבקשת אב המנזר, ומנצל את כישוריו כאינקווזיטור לשעבר כדי לנסות ולפענח את התעלומה.
אדסו ממלק (דמיאן הארדונג) – פרח כמורה גרמני צעיר מהמסדר הבנדיקטיני.
תלמידו של ויליאם ומנסה לעזור לו בפיענוח התעלומה.
הסיפור מסופר מנקודת מבטו כאדם זקן (מגולם בידי פיטר דייוויסון).
ויליאם מבסקרוויל (ג'ון טורטורו) – נזיר אנגלי מהמסדר הפרנציסקני, תלמידו של רוג'ר בייקון, עובד בשירותו של לודוויג הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
מנצל את הידע שלו כאינקווזיטור לשעבר ואת הידע המדעי הנרחב שלו כדי לפענח את תעלומת המנזר.
רמיגיוס מוורנה (פבריציו בנטוויגולו) – נזיר איטלקי המסתיר סודות אפלים מעברו.
מלאכי מהילדסהיים (ריכרד זאמל) – הספרן הראשי של הספרייה.