tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במובן זה הדיפלומטיה, בדומה לצבא, היא בבחינת אמצעי ביצוע, ולא מטרה, שדרכו המדינה מיישמת את מדיניות החוץ שלה.
למעשה, הדיפלומט אינו אלא שליח מטעמו של הדרג המדיני.
דהיינו הוא אינו רשאי להכתיב מדיניות, ואת המשא ומתן הוא מנהל בהתאם לתכתיבי שולחיו, המדינאים.
ישנם שני אופנים עיקריים לניהול דיפלומטיה.
האופן הפשוט והעתיק ביותר הוא דיפלומטיה דו-צדדית בין זוג מדינות.
דיפלומטיה דו-צדדית נפוצה גם היום – בעיקר במאמצים המובילים לכריתת חוזים בין שתי מדינות – והיא העומדת במוקד פעילותן של שגרירויות זרות וביקורים מדיניים.
אופן אחר לניהול דיפלומטיה הוא דיפלומטיה רב-צדדית, המתנהלת בין מספר מדינות.
ראשיתה של הדיפלומטיה הרב-צדדית הרשמית מתוארכת לקונגרס וינה, שנערך בשנת 1815. מאז, עלתה חשיבותו של ההיבט הרב-צדדי ביחסים בין מדינות.
כיום, רוב הסכמי הסחר הבין-לאומיים (כגון WTO ו-FTAA), הסכמי בקרת הנשק (כגון NPT) ואמנות סביבתיות (כגון אמנת קיוטו), הם רב-צדדיים.
ארגון האומות המאוחדות הוא המוסד החשוב ביותר, אם כי לא היחיד, של הדיפלומטיה הרב-צדדית, המתמקדת בעיקר בענייני שיתוף פעולה בין-לאומי במגוון תחומים ובענייני ביטחון קיבוצי.
קיימת דרך שלישית לניהול דיפלומטיה, שניתן לראותה כגרסה אחרת לדיפלומטיה רב-צדדית, והיא דיפלומטיה אזורית: דיפלומטיה רב-צדדית המתנהלת במסגרת חוג סגור של מדינות השוכנות באותו אזור גאוגרפי.
בדרך כלל, הדיפלומטיה האזורית משתמשת בכלים דו-צדדיים ורב-צדדיים על מנת להשיג יעדים משותפים.
דיפלומט הוא מי שעוסק בדיפלומטיה; השם הקיבוצי למספר דיפלומטים ממדינה אחת הוא משלחת דיפלומטית.
על פי רוב, בראש המשלחת עומד השגריר, המחזיק בדרגה הדיפלומטית הבכירה ביותר.
עם זאת, השגרירים המודרניים אינם מחויבים לשבת דרך קבע בשגרירות הממוקמת במדינה המארחת.
במצבי עוינות (ר' להלן) השגריר עשוי להיקרא חזרה לארצו, אולם יוסיף להחזיק במשרה ולמלא – אם כי ביעילות פחותה – את תפקידו.
במקרה אחר, ייתכן כי המדינה המארחת נתפסת כזוטרה מכדי להקים בה שגרירות עצמאית; כך, למשל, שגרירי מדינות רבות המשרתים בישראל משמשים גם כנציגים הרשמיים של מדינתם בקפריסין או בירדן, מבלי שהם יושבים במדינות אלה.
לבסוף, רוב מדינות העולם ממנות שגרירים רשמיים לארגונים בין-לאומיים, ובראש ובראשונה ארגון האו"ם.
למדינת ישראל חמש משלחות לארגונים בין-לאומיים:
משלחת ישראל למטה האו"ם בניו יורק – בראש המשלחת עומד שגריר ישראל באו"ם.
משלחת זו היא המשלחת הגדולה ביותר, והגופים הבולטים בארגון הם העצרת הכללית ומועצת הביטחון.
הגוף הבולט ביותר בז'נבה הוא המועצה לזכויות אדם.
משלחת ישראל ל-OECD ואונסק"ו בפריז.
הגופים הבולטים ביותר הם הארגון לביטחון ולשיתוף פעולה באירופה (אבש"א) והסוכנות הבין-לאומית לאנרגיה אטומית (סבא"א).
משלחת ישראל לאיחוד האירופי ונאט"ו בבריסל.
יש המתארכים את לידת הדיפלומטיה לערש הציוויליזציה האנושית.
מנגנון דיפלומטי שהושתת על שליחים, החלפת מתנות וכללי הטקס בין ישויות מדיניות היה קיים ככל הנראה עוד במזרח הקדום, החל באלף השלישי לפנה"ס, בין מעצמות האזור (בבל, אשור ומצרים) ובינן לבין ישויות קטנות יותר.
המסמכים הקדומים ביותר המעידים על משא ומתן דיפלומטי נמצאו בתל אל עמרנה במצרים ומתארים בריתות שנכרתו בין ממלכת מצרים העתיקה לחתים במאה ה-14 לפנה"ס.
עדות נוספת לעובדה כי הדיפלומטיה היא עתיקת-ימים מצויה בספר התנ"ך: דוד המלך, שהשתמש בעיקר בכוח הזרוע על מנת להרחיב את ממלכתו, לא בחל בשימוש בדיפלומטיה על מנת לתמרן את השחקנים המרכזיים במערכת הבין-לאומית באותה תקופה (ובראשם ארם, עמון, מואב, אדום, פלשת וצידון).
כך, ברית האינטרסים שכרת עם צידון – מעצמת סחר ימית – הייתה אחד התנאים שאפשרו את התרחבות ממלכתו.
מסופר אף כי דוד שלח משלחת תנחומים לעמון, אותה חשבו העמונים למשלחת ריגול וגזזו בשל כך את זקניהם של חבריה.
הייתה זו הפרה של הפרוטוקול הדיפלומטי הנהוג, מה שהוביל לפלישה לעמון.
העדויות הראשונות לקיומם של מנגנונים דיפלומטיים באירופה הן מיוון העתיקה.
ואולם, אף על פי שערש הציוויליזציה המערבית מיוחס לתרבות זו, דווקא הדיפלומטיה היוונית הייתה בלתי מפותחת.
עיקר עניינם היה בניהול הפוליס, ערי המדינה היווניות, כאשר הברברים – הישויות המדינתיות מחוץ לעולם היווני – לא זכו לתשומת לב הכרוכה בשליחת שגרירים ובניהול משא ומתן.
ביחסים שבין ערי המדינה, השליחים (אנגלוס) נשלחו לשליחויות קצרות בלבד, הוחלפו כל שנה, לא היו משכילים (אף על פי שהצטיינו בכושר שכנוע) ולא נהנו מחסינות דיפלומטית.
יש הטוענים כי המלחמה הפלופונסית בין אתונה ובנות בריתה לבין ספרטה ובנות בריתה נמשכה מעבר לסיומה המתבקש דווקא משום שהיוונים לא השכילו לנהל משא ומתן מדיני מורכב, הכולל ניתוח הדדי של עמדות הצד שכנגד, התמקחות וניסיונות פשרה.
במהלך ימי הביניים הופיעה הדיפלומטיה בשני זרמים עיקריים.
האחד הוא הדיפלומטיה של האימפריה הביזנטית – דיפלומטיה זריזה בין אימפריה הנלחמת על קיומה לבין מדינות השואפות להפילה.
הזרם הזה מאופיין במסורת חשאית, המדגישה את הפולחן והטקס הרבה מעבר לנהוג כיום, תוך גילום התפיסה כי האימפריה וקיסרה הם במרכז העולם; השליחים הדיפלומטיים נתפסו כעולים לרגל.
הדיפלומטיה של האימפריה הביזנטית הייתה רצופה בחתרנות, בריגול ובהסכמים סותרים, וסופה שקרסה לקראת ראשית המאה ה-15.
הזרם השני הוא זה שהתפתח בכנסייה הקתולית, המקיימת יחסים עם כנסיות ואנשי דת שונים בממלכות האירופיות השונות.
הדעה המקובלת היא, כי שורשיה של הדיפלומטיה המודרנית הם במערכת הפוליטית הסבוכה של ערי המדינה בצפון איטליה במאה ה-15. הערים קיימו מערכת מסועפת של סחר בכל רחבי הים התיכון, וסחרו גם זו עם זו.
בהדרגה הבינו כי הדרך היעילה ביותר לניהול ענייניהן המשותפים: מלחמה, שיתוף פעולה ומסחר היא באמצעות שליחת סוכנים אשר ישהו דרך קבע בשטח הערים האחרות.
העיר מילאנו שיחקה תפקיד מפתח בעניין, ובמיוחד בתקופת שלטונו של פרנצ'סקו ספורצה, אשר ייסד בשנת 1446 את שגרירות הקבע הראשונה ברפובליקה של פירנצה מתוך כוונה לפקח על הנעשה שם ולנהל משא ומתן מטעמו בעת הצורך.
הגם שמסורות רבות של הדיפלומטיה המודרנית מקורן באיטליה, ובהן נוהג הצגת כתב האמנה לראש המדינה, יש לזכור כי הדיפלומטיה האיטלקית הצטיינה בהסכמים קצרי מועד, בציניות ובראייה מקיאווליסטית של המציאות.
מאיטליה התפשט המנהג לשאר המעצמות האירופיות.
מילאנו הייתה העיר הראשונה ששלחה נציגות לחצר ממלכת צרפת בשנת 1455. עם זאת, שליטי מילאנו סירבו לארח נציגים צרפתיים שכן חששו מפני ריגול ומפני התערבות בענייני הפנים של העיר.
ואולם ערי המדינה האיטלקיות הלכו ונכנעו ללחץ ונאלצו לקבל את המשלחות הזרות, בד בבד עם התחזקותן של צרפת וספרד ומעורבותן הגוברת בפוליטיקה הפנים-איטלקית, שהגיעה לשיאה בכיבושה המלא של איטליה בשנת 1527. זמן קצר לאחר מכן הקימו הממלכות האירופיות השונות נציגויות זו בחצרה של זו.
ספרד הייתה הראשונה להקים נציגות קבע; בשנת 1487 מינתה שגריר לחצר ממלכת אנגליה.
לקראת סוף המאה ה-16 הפכה שליחת משלחות קבע לארצות זרות לנוהג מקובל.
עם זאת, קיסרות האימפריה הרומית הקדושה לא שלחה נציגים קבועים, כיוון שאותם דיפלומטים לא היו מסוגלים לייצג את כלל האינטרסים של הנסיכים הגרמנים השונים (שלהלכה היו כפופים לרצון הקיסר, אולם בפועל היו עצמאים לכל דבר).
מוקד התפתחות הדיפלומטיה עבר עתה לצרפת.
כינון המדינה הריכוזית בתקופתו של לואי האחד-עשר הביא לכדי ריכוז הסמכות הדיפלומטית בידי הריבון, באופן שימנע מגורמים עצמאיים לכונן מגעים ובריתות המנוגדים לרצונו.
בתקופת שלטונו של המלך פרנסואה הראשון (1515–1547) ייסדה צרפת כעשר שגרירויות קבע ברחבי אירופה.
במהלך תקופה זו הלכו והתגבשו כללי היסוד של הדיפלומטיה המודרנית.
בראשית המאה ה-17 חיבר ההוגה ההולנדי הוגו גרוציוס (1583–1645) שתי יצירות, דיני הימים (1609) ודיני המלחמה והשלום (1625), שהיו לאבני היסוד של המשפט הבין-לאומי הפומבי.
גרוציוס, שחווה על בשרו את מלחמות הדת בין הקתולים לפרוטסטנטים, הבין כי ללא משפט – ישרור כאוס.
הגותו שמה קץ לאופיה הציני וקצר המועד של הדיפלומטיה האיטלקית.
אדם נוסף שתרם תרומה מכרעת להתפתחותה של הדיפלומטיה המודרנית היה הקרדינל רישלייה (1585–1642), ששימש עד יום מותו כעוצר ממלכת צרפת בזמן נעוריו של לואי השלושה-עשר.
רישלייה, מאבות הריאליזם המדיני, טבע את המונח Raison d'etat (היגיון המדינה): התווית מדיניות החוץ באופן המעמיד את יעדי המדינה מעבר לדעותיו ורצונותיו של הפרט, תוך חציית אידאולוגיות והתנגדויות אחרות.
ההידברות הרשמית, המאפשרת זיהוי אינטרסים משותפים בצורה בלתי אמצעית, עמדה במרכז הדיפלומטיה של רישלייה, אשר תמך גם במשא ומתן נוקשה, עיקש ומתמשך ובחוזים דיפלומטיים ארוכי טווח.
בנוסף, הוא סלד מאי-כיבוד הסכמים שרווח באיטליה, וסבר כי אין טעם במשא ומתן ללא כיבוד הסכמים קודמים.
רישלייה יישם את תפיסותיו בהקמתו של מוסד מהפכני, משרד לענייני חוץ, בשנת 1626. גוף זה נועד לרכז, להנחות ולתאם את פעולות המשלחות הדיפלומטיות של ממלכת צרפת ברחבי היבשת, בהתאם לרצון הריבון.
בנוסף, הוא נועד לפרש רצון זה ולסייע לריבון להגדירו במונחים מעשיים.
בהדרגה הלכו משרדים אלה ונפוצו בכל רחבי אירופה, ואולם בתקופה זאת לא היו זהים למקביליהם המודרניים, בעיקר משום שהרבו לעסוק גם בעניינים פנים מדינתיים.
בריטניה, לדוגמה, החזיקה בשני משרדים בעלי סמכויות חופפות למדי עד שנת 1782. בנוסף, אותם משרדים היו קטנים הרבה יותר: במשרד החוץ הצרפתי, שהיה הגדול באירופה, הועסקו כשבעים עובדים בלבד לקראת סוף המאה ה-18.
הפרוטוקול הטקסי אף הוא עבר מיסוד.
הנציגות הדיפלומטית הבכירה ביותר הייתה משרת השגריר.
השגריר השתייך בדרך כלל לאצולה הבכירה, אם כי מדינות שנהנו מיוקרה פחותה הסתפקו באדם הנמנה עם האצולה הזוטרה יותר.
על פי המוסכמות הקשוחות שהלכו והתפתחו, השגרירים נדרשו לדור במשכנים גדולים ומפוארים, לערוך משתים ולשחק תפקיד משמעותי בחיי החצר של המדינה המארחת.
ברומא, שהשירות בה נתפס על ידי השגרירים הקתוליים כיוקרתי ביותר, החזיקו השגרירים הספרדי והצרפתי בפמליות בנות כמאה איש האחת.
מקצוע השגרירות היה כרוך בהוצאות רבות גם במקומות יוקרתיים פחות.
הדיפלומטיה הייתה מקצוע מורכב באותה תקופה.
שגרירי המדינות דורגו על פי מידרגי חשיבות וקדימות שונים, שעוררו לעיתים קרובות מחלוקות בין-לאומיות.
המדינות דורגו בהתאם לתואר הריבון; עבור האומות הקתוליות, שליח הוותיקן היה הראשון במעלה, לאחריו שגרירי הממלכות, ולאחריהם שגרירי הדוכסויות והנסיכויות.
שגרירי הרפובליקות נתפסו כנחותים ביותר.
קביעת סדר הקדימות בין שתי ממלכות שונות נשענה על גורמים שונים ומשתנים, במה שהוביל, כאמור, לעימותים מתמידים.
יסודות הדיפלומטיה המודרנית חלחלו באיטיות גם למזרח אירופה ולרוסיה, והופנמו בראשית המאה ה-18. המערכת הדיפלומטית כולה זועזעה לאחר המהפכה הצרפתית בשנת 1789 והלחימה שפרצה בעקבותיה.
לראשונה הופקע ניהול הדיפלומטיה הצרפתית מידיהם של האצילים וניתן לפשוטי העם, אשר שלטו גם במדיניות החוץ של המדינות שנכבשו על ידי צבאותיו של נפוליאון.
הלה סירב להכיר בחסינות שניתנה לדיפלומטים, וכלא דיפלומטים בריטים רבים באשמת קשירת קשר נגד צרפת.
לא הייתה לו הסבלנות הדרושה למשך ההתנהלות האיטי של הדיפלומטיה הרשמית.
לאחר נפילתו של נפוליאון, במסגרת קונגרס וינה משנת 1815 כוננה מערכת בין-לאומית של דירוג דיפלומטי מוסכם, תוך מיסוד – באמנה בין-לאומית רב-צדדית – של מוסכמות שונות הנוגעות למקצוע.
יחד עם זאת, המחלוקת בדבר סדר הקדימות בין מדינות ובעלי תפקידים נותרה עד לתקופה שאחרי מלחמת העולם השנייה, או אז זכתה דרגת השגריר למעמד נורמטיבי ומקובל על הכלל.
המסורות הדיפלומטית מחוץ לאירופה היו שונות בתכלית.
אחת הסיבות לכך היא, כי ערכי הדיפלומטיה המודרנית ומנהגיה תובעים את קיומה של מערכת מדינות השוות זו לזו בעצמתן, בדומה לזו שהתקיימה באיטליה הרנסאנסית או באירופה של העת החדשה.
לעומת זאת, באסיה ובמזרח התיכון, סין והאימפריה העות'מאנית סירבו לנהל דיפלומטיה דו-צדדית עם המדינות החלשות שבסביבתן, ולו מפני שראו עצמן כעליונות על כל שכנותיהן.
העות'מאנים, לדוגמה, סירבו לשלוח משלחות למדינות אחרות, וציפו כי נציגיהן יטרחו להגיע לקונסטנטינופול, כביטוי להכרתן בעליונות הסולטאן.
רק במאה ה-19, עשורים ספורים לפני קריסתה המוחלטת, הקימה האימפריה שגרירויות קבע בערים מרכזיות ברחבי המזרח התיכון.
היה זה פועל יוצא של הקולוניאליזם האירופי של המאות ה-18 וה-19, אשר הפיץ ברחבי העולם גם את המסורת הדיפלומטית האירופית.
הקטסטרופה שחוללה מלחמת העולם הראשונה הביאה לקריסתה של הדיפלומטיה האירופית של המאה ה-19 (מקור הקונצרט האירופי), שהתמקדה בעיקר בשימור מעמדם של בתי המלוכה ובהשבתן של מדינות סוררות למשחק הבין-לאומי.
רבים האשימו את הבריתות החשאיות, את היעדר השקיפות ואת חוסר נכונותם של הדיפלומטים האריסטוקרטים להתחשב בדעת הציבור בתור הגורמים העיקריים שהביאו לפרוץ המלחמה.
לאחר המלחמה עברה הדיפלומטיה שינוי, שהתבטא בעלייה ניכרת בציבוריות שלה ובהתחשבות העוסקים בה בשיקולי דעת הקהל.
העיסוק הדיפלומטי נעשה רב-צדדי בהשוואה לעבר, דבר שהתבטא בזינוק אדיר במספרם של ארגונים וועדות בין-לאומיות, כשחבר הלאומים הוא הראשון שבהם.
נוסף על כך, חלה עלייה בשכיחות פגישות בלתי-אמצעיות בין מנהיגים וראשי מדינות.
משרדי החוץ, שניהלו באופן בלעדי את המשחק הדיפלומטי במשך קרוב ל-300 שנים, הלכו ואיבדו את הבלעדיות שלהם: משרדים ממשלתיים לענייני ביטחון, משפטים, סחר והגירה החלו אף הם לעסוק בענייני חוץ, וכמוהם משלחות אזרחיות פרטיות.
השיפור המואץ באמצעי התקשורת הביא לתלות גדולה יותר של הדיפלומטים ברצון הריבון, שכן בניגוד לעבר לא יכלו עוד לנצל את התקשורת האיטית כדי לפעול על דעת עצמם.
לבסוף, השפה הצרפתית ירדה ממעמדה הבלעדי כ"שפה הדיפלומטית", ונאלצה לחלוק את מקומה יחד עם השפה האנגלית.
הרעיון הגורס כי הדיפלומט מהווה אישיות שאין לפגוע בה קיים שנים רבות.
תפיסה זו התגבשה במהלך השנים, וקיבלה ביטויה במונח חסינות דיפלומטית.
הגם שלאורך ההיסטוריה נרצחו דיפלומטים – ובהם חברי המשלחת הפרסית שנחתה ביוון לאחר המלחמה בין השתיים במאה החמישית לפנה"ס – התפתח איסור נורמטיבי חמור לפגוע בדיפלומטים, שכן הדבר מהווה מעשה חסר כבוד וחסר תועלת – אין טעם בהריגת השליח הנושא את דבר הריבון.
בהקשר זה ניתן לציין את ג'ינגיס חאן והמונגולים, שנודעו בחשיבות שייחסו לזכויות הדיפלומטים, ובאכזריות שהפגינו כלפי מדינות שהפרו זכויות אלה.
הזכויות הדיפלומטיות התגבשו כבר במאה ה-17 באירופה, ונפוצו ברחבי העולם.
הן מוסדו באופן רשמי באמנת וינה בדבר יחסים דיפלומטיים משנת 1961, המגינה על דיפלומטים הממלאים את תפקידם מפני רדיפה משפטית או אחרת מטעם המדינה המארחת.
אם הדיפלומט מבצע פשע חמור במהלך שירותו, המדינה המארחת רשאית לגרשו.
נהוג לשפוט דיפלומטים מעין אלה עם שובם לארצם.
החסינות הדיפלומטית תקפה גם לגבי "השק הדיפלומטי", או התקשורת שמקיימת השגרירות הזרה עם מדינת האם.
בנוסף, אין לערוך חיפוש במסמכיהם של דיפלומטים המגיעים למדינה האם, וכן נאסר לפשוט על שגרירויות זרות במטרה להחרים רכוש או לאסור את השוהים בשטחה.
עובדה זו שימשה לאורך ההיסטוריה גורמים מחתרתיים שונים, לרבות פעילי טרור ומהפכניים, בבקשם מקלט מדיני בתוך בנייני שגרירויות זרות במדינתם.
בניגוד להנחה הרווחת, המשפט הבין-לאומי אינו מכיר בשטח השגרירות הזרה כנמצא תחת ריבונותה של המדינה האורחת.
במקומות אחרים בעולם הונהגה מסורת שאיננה מכבדת את דיני החסינות.
באימפריה העות'מאנית, בפרס ובמדינות אחרות במזרח היו הדיפלומטים בבחינת ערובה להתנהגות טובה מצד המדינה ששלחה אותם.
אם אותה מדינה הפרה אמנה, או אם בני ארצם התנהגו שלא כשורה, הדיפלומטים נענשו.
כך היו הדיפלומטים מנגנון כפייה שבהם השתמשו אותן מדינות על מנת לכפות כיבוד הסכמים ואמנות.
רבים רואים במסורת זו בסיס למשבר בני הערובה באיראן משנת 1979. תומכי המהפכה האיראנית ביקשו להעניש את ארצות הברית על ידי כך שכלאו את הנציגים האמריקניים.
הנוהג היה מקובל, ככל הנראה, גם באירופה הטרום-מודרנית ובחלקים שונים באסיה.
דיפלומטיה קשורה קשר הדוק לריגול.
שגרירויות רבות ברחבי העולם שימשו ועודן משמשות בסיס לדיפלומטים ולמרגלים כאחד, ועל היותם של דיפלומטים אחדים מרגלים ידוע לכל ולו מתוקף תפקידם: נספחים צבאיים, למשל, עוסקים באיסוף מידע רב ככל האפשר על צבאה של המדינה שבה הם משרתים, ואינם מנסים להסתיר את תפקידם זה.
מאידך, ישנם מרגלים מוסווים הפועלים בשגרירויות רבות.
הללו זוכים לכהן במשרות-קש בשגרירות, אולם בפועל משימתם העיקרית היא לאסוף מודיעין בדרכים בלתי חוקיות, בדרך כלל על ידי תיאום והכוונה של רשתות ריגול מקומיות או זרות.
על פי רוב, מרגלים הפועלים מתוך שגרירויות אוספים מידע דל, וזהותם ידועה בדרך כלל למדינה המארחת.
אם מתגלה "הדיפלומט", ניתן לסלקו מהשגרירות ולגרשו בטענה כי הוא "אישיות בלתי רצויה" (Persona Non Grata), ואולם פעמים רבות מעדיפות רשויות המודיעין המסכל לפקח על הסוכנים הללו מקרוב ולמשך זמן.
המידע שאוספים מרגלים ממלא תפקיד שהולך ונהיה חשוב בדיפלומטיה.
הסכמי בקרת נשק יהיו לבלתי אפשרים ללא כוחם של לווייני ריגול וסוכנים המפקחים על כיבוד ההסכם.
הריגול הוא כלי מועיל ואף הכרחי לניהול דיפלומטיה יעילה על כל היבטיה, החל מהסכמי סחר וכלה בסכסוכי גבולות.
דיפלומטיה כופה (Coercive Diplomacy), הידועה בלשון היום-יום בתור "לחץ דיפלומטי", היא השימוש שעושים שחקנים במערכת הבין-לאומית (ובעיקר מדינות) באמצעים שאינם צבאיים, שתכליתם לכפות על מדינה מסוימת לפעול על פי רצונם.
לדוגמה, החלטתן של אחדות ממדינות האיחוד האירופי לסמן באופן מיוחד תוצרת שמקורה בהתנחלויות שביהודה ושומרון, נועדה במידה רבה ללחוץ על מדינת ישראל לפנותן.
באופן דומה, מונע האיחוד האירופי מטורקיה להצטרף אליו רשמית בטרם תסכים לאיחוד קפריסין, בניסיון לכפות עליה להיענות לתביעותיו.
דיפלומטיה כופה איננה בגדר פתרון קסם, ולעיתים היא עלולה להביא לתוצאות הפוכות מהמקווה: לדוגמה, חרם הנפט שהטילה ארצות הברית על האימפריה היפנית ביולי 1941, אשר נועד במקור להביא לנסיגה יפנית ממזרח סין, גרם ליפנים להכריז מלחמה על ארצות הברית, שראשיתה בהפצצת נמל פרל הארבור.
רמה גבוהה יותר של דיפלומטיה כופה כוללת שימוש באיומים צבאיים ובשיטות אולטימטום, שהשפעתם על המצב – לטובה או לרעה – היא בדרך כלל קיצונית מזו של אמצעים כלכליים ופוליטיים בלבד.
משבר הטילים בקובה (1962), שהתרחש בעקבות הצבתם של טילים גרעיניים סובייטים על אדמת קובה במה שנתפס בארצות הברית כאיום חסר תקדים על ביטחונה, נפתר בסופו של דבר בעקבות איום מפורש של הנשיא קנדי כלפי ברית המועצות, לפיו אלמלא תסיג את הטילים, יהיה צבא ארצות הברית "מוכן לכל האפשרויות."
תחת המונח "דיפלומטיה כופה" נכלל גם השימוש בתמריצים ובפיתויים, אשר נועדו לגרום למדינה מסוימת לפעול באופן שישרת את מטרות מדיניות החוץ של מדינה אחרת.
במהלך המלחמה הקרה, ניסו שתי מעצמות העל (ארצות הברית וברית המועצות) לזכות בתמיכתן של מדינות רבות בעולם השלישי, אשר התאחדו בגוש המדינות הבלתי-מזדהות, וזאת באמצעות הבטחת סיוע כלכלי וצבאי נרחב למדינות אלה.
במצבי מתיחות מדינית, נהוג להחזיר את הדיפלומטים מחשש לביטחונם האישי.
לעיתים ייתכן כי הדיפלומטים יוחזרו גם אם המדינה המארחת היא ידידותית, וזאת בשל החשש שמא גורמים עוינים שונים בתוך המדינה ינסו לפגוע בחברי המשלחת.
שגרירים ודיפלומטים בכירים נקראים לשוב למדינת האם לצורכי "התייעצויות" כאמצעי להבעת חוסר שביעות רצון מפעילויותיה של המדינה המארחת.
בשני המקרים, נותרת נציגות דיפלומטית זוטרה במדינה, על מנת לנהל את המגעים השוטפים.
צעד קיצוני יותר הוא ניתוק היחסים הדיפלומטיים (שדוגמה בולטת שלו היא ניתוק היחסים עם ישראל בעקבות מלחמת ששת הימים, צעד שנקטו בו רבות ממדינות הגוש המזרחי, וצעד דומה שנקטו רבות ממדינות אפריקה בעקבות מלחמת יום הכיפורים).
הדיפלומטיה איננה ננטשת גם במצבי מלחמה: במהלך מלחמות מתקיימים מאמצים דיפלומטיים רבים, החל מגיוס בעלי ברית, דרך מסעות תעמולה בין-לאומיים וכלה בניסיונות להשגת הפסקת אש או שביתת נשק.
המאמץ הדיפלומטי בתום המלחמה מתמקד בניסיונות להגיע להסכם שלום עם האויב, או לכל הפחות למצב שבו המציאות הפוסט-מלחמתית תהיה לשביעות רצונה של המדינה.
אף על פי שהכרה דיפלומטית מהווה גורם חשוב בקביעת ריבונות משפטית מעמדה אינו בלעדי כפי שמעוגן בסעיף 3 של אמנת מונטווידאו המציין: "קיומה הפוליטי של המדינה איננו תלוי בהכרה מצד מדינות אחרות".
עם זאת, רבים מחשיבים הכרה דיפלומטית כאחד מהגורמים החשובים ביותר המשפיעים על הקביעה האם אומה מסוימת מהווה חלק ממשפחת העמים לפחות באופן מוסדי.
קבלת הכרה דיפלומטית היא משימה קשה, גם עבור מדינות ריבוניות לכל דבר.
עשורים רבים לאחר שנעשתה עצמאית, מדינות רבות סירבו להכיר בהולנד באופן מלא, לרבות אלה שהיו בעלות בריתה הקרובות ביותר.
כיום ישנן מספר ישויות עצמאיות ללא תמיכה דיפלומטית רחבה, כשהמשמעותית שבהן היא הרפובליקה הסינית.
כמעט כל מדינות העולם אינן מכירות בקיומה העצמאי של הרפובליקה הסינית בטאיוואן, (הדבר בעיקר נובע מלחץ כבד שמפעילה הרפובליקה העממית של סין שטוענת לריבונות על טאיוואן) ורבות מקיימות עמה מגעים עצמאיים אך בלתי רשמיים.
ארצות הברית, למשל, מקיימת את יחסיה עם טאיוואן באמצעות שגרירויות דה פקטו, כגון המוסד האמריקני בטאיוואן.
לעיתים עשויים להתקיים מגעים גם בהיעדר הכרה דיפלומטית רשמית, כפי שהיו פני הדברים ביחסיה של איראן הטרום-ח'ומייניסטית עם מדינת ישראל.
מדינות נוספות שאינן זוכות להכרה בין-לאומית הן אבחזיה, טרנסניסטריה, סומלילנד, פונטלנד, והרפובליקה הטורקית של צפון קפריסין.
בהיעדר חשיבות כלכלית ופוליטית כמו זו של טאיוואן, האומות הללו מבודדות מבחינה דיפלומטית, ואינן זוכות להכרה רבתי.
תופעה נוספת בנוף ההכרה הדיפלומטית, השואבת את הלאקונה הנ"ל באמנת מונטווידאו היא ההכרה על ידי מספר מצומצם של מדינות בעולם ב"מדינות-בת" בעיקר להן יש זיקה ישירה, כפי שטורקיה היא היחידה המכירה ברפובליקה הטורקית של צפון קפריסין, ומשטר האפרטהייד הדרום אפריקני הכיר במדינות השחורים ה"עצמאיות" לכאורה שהקים.
במקרים אחדים הכריז בית הדין הבין-לאומי לצדק בהאג על אי תקפות ההכרה במדינות החסות של דרום אפריקה כמו בפרשת נמיביה.
דיפלומטיה בדלתיים סגורות היא מודל ביניים של דיפלומטיה, בין דיפלומטיה חשאית לדיפלומטיה פתוחה.
בדיפלומטיה בדלתיים סגורות לציבור יש מידע חלקי על התהליך, בניגוד לדיפלומטיה חשאית בה לא ידוע לציבור דבר על המתרחש.
בדיפלומטיה חשאית הציבור יכול שלא לדעת על עצם קיומו של התהליך ולא על מה נאמר בו.
שם המידע מגיע לידי הציבור רק כאשר התהליך מסתיים, אז הוא מפורסם לציבור באמצעות התקשורת.
לדוגמה, בדיפלומטיה בדלתיים סגורות ידוע מיהם הצדדים, מי המתווך ביניהם, איפה התהליך מתנהל (מיקום) ומהו פרק הזמן שהוקצב.
לעומת זאת, בדומה לדיפלומטיה החשאית לא מתפרסם מידע על המתרחש בתהליך עד לפרסום תוצאותיו הסופיות.
התהליך של דיפלומטיה בדלתיים סגורות מתחיל אמנם בהודעה לציבור מתי יחל המשא ומתן, היכן הוא ימוקם וכן זהותם של המשתתפים.
אולם כאשר המשא ומתן מתחיל מונעים מידע מהציבור על התפתחותו, ומופץ מידע מועט בנוגע לשיחות בין הצדדים.
מטרת גישה זו היא לבודד את המשתתפים מדעת הציבור של המדינה שלהם כדי שלא יהיו מושפעים מקבוצות אינטרסים.
המשא והמתן יכול להתחיל משגרירים ולהתקדם לשרי ממשלה ולראשי ממשלות.
בתהליך מסוג זה, הציבור מביע חשש ודאגה לגבי ההחלטות שיתקבלו וזאת מכיוון שידוע כי מתרחש אירוע שעשוי להשפיע עליו מהותית.
רמת האמון של הציבור במנהיגים משפיעה על היחס והלחץ שהציבור מפעיל, השופט את המהלך לפי התוצאות ולא לפי התהליך עצמו.
סוג זה של דיפלומטיה מתקיים כאשר הצדדים רוצים לנהל משא ומתן של כמה ימים בצורה חשאית, על מטרות משמעותיות וקריטיות, וזאת לאחר שהתהליך המדיני או המשא ומתן החל בעבר, נקלע למבוי סתום ולא מצליחים לחדשו.
במצב כזה מחליטים הצדדים דיפלומטיה מסוג זה (לרוב בסיוע מתווך) כשבמקביל נבחר מקום מבודד שניתן לקיים בו פיקוח הדוק, בזמן התהליך התקשורת ממודרת, שני הצדדים במשא ומתן ממנים דובר אחד מוסכם (שלרוב הוא מגיע מאנשיו של המתווך), דובר זה מעביר את האינפורמציה החוצה כלומר, לאמצעי התקשורת אשר נמצאים מחוץ לאירוע.
מטרה - המטרה של דיפלומטיה בדלתיים סגורות היא למנוע התמוטטות של תהליך או התדרדרות למצב של מלחמה: ככל שהשיחות נועדו לחצות מחסומים, לגשר על פערים, כך המוטיבציה לשמור על דיפלומטיה בדלתיים סגורות עולה.
לגיטימציה – להבדיל מדיפלומטיה חשאית בה הנחת היסוד היא שאין לתהליך לגיטימציה (אחרת היא הייתה גלויה), לדיפלומטיה בדלתיים סגורות יש מידה מסוימת של לגיטימציה אך היא פגומה.
שני הצדדים כבר הכירו בלגיטימציה של הצד השני, אך עדיין לא נחתם הסכם סופי ויש סכנה שהתהליך יתמוטט.
שליטה – בדיפלומטיה בדלתיים סגורות ישנה אפשרות גדולה יותר לשלוט על המידע לתקשורת.
שליטה זו נעשית בכמה דרכים:
יצירת חציצה פיזית בין המשתתפים לבין התקשורת והציבור.
המקום שנבחר למשא ומתן הוא מרוחק, מבודד ולרוב בשטח נייטרלי, בידוד המשתתפים נועד למנוע אפשרויות ללחצים חיצוניים של הפוליטיקה המקומית ושל דעת הקהל.
מתווך חזק – רק מתווך חזק, דומיננטי ותקיף יכול לכפות על המשתתפים את המתודולוגיה, כגון מי יפגש עם מי, מתי וכדומה.
לרוב המתווך הוא מנהיג של מעצמה ששני הצדדים מכירים בכוחה.
דובר אחד – כדי להשיג את השליטה הרצויה ממנים דובר אחד ויחיד שמוסר פרטים על הוועידה לתקשורת.
המודל של הדיפלומטיה בדלתיים סגורות הוא שיחות קמפ דייוויד אשר הושקעו בהן מאמץ מיוחד כדי למנוע הדלפות, ועל ידי כך להקטין את השפעתם של גורמי פנים ושל דעת הקהל על הדיונים.
בהקשר זה התמקד חששם של האמריקנים, במיוחד בישראל ובקהילה היהודית בארצות הברית.
עקב כך בחר הנשיא קרטר במתכונת של שיחות דיפלומטיות סגורות, אשר העניקו לו מידה גדולה של שליטה על מהלך העניינים.
אין ספק, שהרחקת כלי התקשורת, ובעקבותיה נטרול מסוים של השפעות הפוליטיקה מבית ודעת הקהל בישראל ובמצרים, אפשרה לבגין ולסאדאת להציג בשובם לארצם את ההסכמים שהושגו בקמפ־דייוויד כעובדה מוגמרת.
לעומת זאת ניסיון החיקוי של הוועידה בשנת 2000 (כשמתווך היה קלינטון והצדדים היו ברק מטעם ישראל וערפאת מטעם הפלסטינים) נכשל.
חלק מהכישלון מיוחס לאי ההצלחה לבודד את קמפ דייוויד מהעולם החיצון בשל התקדמות הטכנולוגיה ואי שיתוף פעולה של הצדדים.
פוליטיקאים ודיפלומטים רואים בדיפלומטיה בדלתיים סגורות את האפשרות השנייה הטובה ביותר אחרי דיפלומטיה חשאית מכיוון שבה ניתן לשלוט על המדיה במידה רבה.
פוליטיקאים ודיפלומטים רבים היו מעדיפים לכפות את התוצאות על הציבור ולא להיות תחת ביקורת של הציבור.
דיפלומה צבאית רומית היא העתק אישי של מסמך קיסרי (Constitutio) המעניק זכויות יתר (פריווילגיות) לחייל רומי ששירת באחד מחילות העזר של האימפריה הרומית בפרובינקיות, ביחידות המשמר ובקוהורטות העירוניות, או בציים הקיסריים, במשך תקופה של לפחות 25 שנה.
מסוף המאה הראשונה הוענקו תעודות אלה לאחר סיום שירות צבאי, או אם החייל עדיין היה בשירות, אחרי תקופת מינימום של שירות (25 שנה או יותר ביחידות העזר או 26 שנה בצי הקיסרי).
המקור המחייב מבחינה משפטית, נחרת על לוח ארד במקום פומבי ברומא, בעוד התעודה האישית ניתנה בידי החייל עצמו.
הזכות החשובה ביותר שהוענקה לחייל ולצאצאיו אחריו, הייתה מעמד אזרח, גמול שהיה התמריץ העיקרי עבור תושבי הפרובינקיות להצטרף לצבא הרומי.
הדיפלומה הייתה כלי רומאי חוקי, העשוי ממסמך כפול, עם חלק פנימי נסתר וחלק חיצוני גלוי.
הטקסט של התעודה האישית נחרת על לוחות הארד (לוח I, ולוח II), שהודקו יחד בעזרת תיל מפותל שעבר דרך שני חורים שהיו במרכז התעודה.
על ידי כתיבת הטקסט על צדם הפנימי של שני הלוחות ועל צדו החיצוני של אחד מהם, וחתימת התעודה בחותמם של שבעה עדים על צדו החיצוני של הלוח הכתוב, היה אפשר לאמת שהטקסט לא זויף ולא שונה.
הנוסח החוקי היה חרוט בחלק הפנימי של שני הלוחות.
עותק מדויק של התעודה היה רשום בחלק החיצוני של לוח I, בעוד שעל החלק החיצוני של חלק II היו רשומים שמותיהם של שבעה עדים.
על ידי שימוש בחותמים נמנע הניסיון לשנות את הכיתוב בחלק הפנימי, מכיוון שפתיחתם הייתה מבטלת את חוקיות התעודה.
חורים נוספים בקצוות הלוחות שימשו לטבעות ברזל שחיברו את התעודה יחד.
ניתן היה לקרוא את הטקסט הפנימי אם היה חשד שהתעודה מזויפת.
במקרה זה היו החותמים נשברים, התעודה הייתה נפתחת וניתן היה להשוות את הכיתוב הפנימי לחיצוני.
הדיפלומה הצבאית המקורית (אף דיפלומה לא שרדה במלואה, למעט שברים קטנים) הייתה כתובה על לוחות הארד ברומא, שפורסמו עד שנת 90 במקומות שונים בגבעת הקפיטולין.
משנת 90 היו הדיפלומות מוצגות מאחורי מקדש אוגוסטוס, ליד המזבח או פסל מינרווה, בפורום רומאנום.
התעודה המקורית, כמו העותק שלה, הורכבה מכמה חלקים: התעודה פותחת בשם הקיסר עם כל תאריו בזמן כתיבת הדיפלומה.
בדיפלומה שיועדו לחיילי יחידות העזר, נכתבה לאחר מכן ההכרזה על קבלת האזרחות הרומית.
לאחר מכן הופיעו שמות היחידות שמהן קיבלו זכויות חיילים או וטרנים, שם הפרובינקיה שהחיילים הוצבו בה, ושם המושל של הפרובינקיה בתקופה הרלוונטית.
המידע היה נכתב על ידי הסגל הבכיר של המושל בפרובינקיה, ונשלח לאחר מכן לרומא.
הזכות לאזרחות רומאית (civitas), הייתה ניתנת לחייל, לילדיו (descendants) שנולדו בזמן שירותו הצבאי, או לאחר שחרורו, ולוו בזכות להנשא באופן חוקי (conbium) עם אישה לא רומאית (היא נשארה ללא אזרחות רומית).
לאחר מכן הופיע התאריך הקונסולרי שבו התעודה פורסמה.
עד לכאן, התעודות היו העתק מדויק של העותק הרומאי.
התעודה ברומא כללה רשימה מלאה, ערוכה בטורים, של היחידות שהמוטבים השתייכו אליהן, שמות המפקדים של כל יחידה (בדרגת פרפקט), שמות החיילים שקיבלו את התעודות ושמות נשותיהם וילדיהם.
הדיפלומה האישית מלווה בהצהרה שהמסמך מקורי והוא העתק של "הצהרה" שפורסמה במקום מסוים ברומא.
הדיפלומות הצבאיות הרומאיות פורסמו לראשונה בכרך הארבעה עשר (XIV) של האוסף הכתובות הלאטיניות, שפורסם בשני חלקים בשנים 1935 ו-1955. לאחר מכן הדיפלומות נאספו על ידי מרגרט רוקסן בשלושה ספרים Roman Military Diplomas (בראשי תיבות: RMD).
הכרך הרביעי נכתב על ידי מרגרט רוקסאן ופאול הולדר ויצא לאור ב-2003. הכרך החמישי יצא לאור בשנת 2006 על ידי פאול הולדר, והשישי ייצא ב-2011. דיפלומות צבאיות רבות נקנו על ידי המוזיאון הרומאי-גרמני במינכן, ופורסמו בשנת 2004 (ידועות בקיצור RGZM).
דיפנדרה ביר ביקראם שאה דוו, מלך נפאל (Dipendra Bir Bikram Shah Dev; 27 ביוני 1971 – 4 ביוני 2001) היה יורש העצר של נפאל ומלכה דה יורה למשך שלושה ימים.
ב-1 ביוני 2001 רצח הנסיך דיפנדרה את הוריו המלך בירנדרה והמלכה אייסוואריה ואת שני אחיו בטבח משפחת המלוכה של נפאל.
הרצח בוצע ככל הנראה בשל התנגדות הוריו לנישואיו עם בת זוגו.
הוא ביצע את הטבח בהתכנסות המשפחה המלכותית למפגש משותף בארמון המלוכה נראינהיטי, בית המגורים של המלוכה הנפאלית.
לאותו מפגש הוזמנו 24 איש מבני המשפחה המלכותית.
לאחר הטבח ניסה דיפנדרה להתאבד.
הוא שקע בתרדמת ונפטר לאחר שלושה ימים.
כיוון שאביו מת והנסיך עדיין חי בשלושת הימים שלאחר הרצח, הוא הפך אוטומטית, לפי חוקת המדינה, למלך נפאל.
לאחר שנפטר ירש אותו דודו גיינדרה.
דיפרוטודון (שם מדעי: Diprotodon; מילולית: "בעל שתי שיניים קדמיות") הוא סוג נכחד של חיית כיס, שחי בערבות העשב של אוסטרליה בתקופת הפליסטוקן.
יונק זה היה יונק הכיס הגדול ביותר שהתקיים אי פעם: משקלם של הפרטים הגדולים ביותר שנמצאו (ככל הנראה זכרים) קרוב לשלושה טון, אורך גופם כשלושה מטרים וגובה הכתפיים שלהם כשני מטרים.
הדיפרוטודון דמוי הקרנף היה נפוץ כמעט בכל היבשת, וחי ככל הנראה בעדרים נפרדים של זכרים ונקבות.
הכחדתו אירעה כ-46,000 שנים לפני זמננו, במקביל להתיישבות האדם הראשונה באוסטרליה.
הדיפרוטודון צלח בשלום 10 עידני קרח לפני שנכחד.
בשל כך יש שהציעו כי לאדם תפקיד בהכחדתו על ידי ציד-יתר או הרס מקומות המחיה.
לעומת זאת, עדויות ישירות לניצולו על ידי האדם נדירות מאוד.
הדיפורוטודון היה חלק מהמגאפאונה הנכחדת שהתקיימה באוסטרליה הפלייסטוקנית, לצד הקנגורו פרוקופטודון וקנגורי ענק נוספים, העופות הקדומים דרומורניס וגניאורניס וגם מינים נוספים ממשפחת הדיפרוטודוניים כמו הזיגומטורוס.
אויביו העיקריים היו אריות כיס, תניני ענק, הנחש וונאמבי, מין נכחד של פיתון מים ולטאת המגלניה הענקית.
יונק קדום זה תואר על ידי החוקר ריצ'רד אוון ב-1838.
הדיפורוטודון הוא כנראה המקור ליצור הקרפיטודי בשם בוניפ מהמיתולוגיה האבוריג'ינית.
הוא נראה בסדרה מפלצות שפגשנו בפרק השני, עם גילוי אוסטרליה בידי האנשים הראשונים.
הוא נראה במפלצות חוזרות לתחייה, בה הוא נטרף בידי לטאת המגלניה.
בנוסף הוא נראה במספר משחקי וידאו: Zoo Tycoon 2 על החיות הנכחדות, Jurassic Park Builder ועולם היורה: המשחק, שם הוא מוצג בצורה שגויה כדמוי-טורף.
מועדון כדורגל דיפרדנג' 03 הוא מועדון כדורגל מהעיר דיפרדנג' שבלוקסמבורג.
המועדון משחק בליגת העל הלוקסמבורגית ברציפות מעונת 2006/2007. למועדון 2 אליפויות ו-5 זכיות בגביע הלוקסמבורגי.
המועדון נוסד בשנת 2003 לאחר מיזוג 2 קבוצות כדורגל מהעיר דיפרדנג'.
המועדון התחיל לשחק בליגה השנייה של לוקסמבורג.
בסוף עונת 2005/2006 עלה מהליגה השנייה לליגת העל של לוקסמורג.
בסוף העונה הראשונה בליגת העל הלוקסמבורגית סיים במקום השלישי והעפיל למשחקי האינטרטוטו בשנת 2007. בסיבוב הראשון הפסיד לקבוצת סלובן ברטיסלאבה מסלובקיה והודח מהטורניר.
בסוף עונת 2008/2009 סיים במקום השני בליגת העל והעפיל לליגה האירופית.
בסיבוב המוקדמות השני הפסיד לקבוצת רייקה מקרואטיה והודח מהטורניר.
בעונת 2009/2010 זכה בפעם הראשונה בגביע הלוקסמבורגי וסיים את הליגה במקום הרביעי.
בסיבוב המוקדמות השני הפסיד לקבוצת ספרטק סובוטיצה מסרביה והודח מהטורניר.
בעונת 2010/2011 זכה בגביע הלוקסמבורגי בפעם השנייה וסיים את הליגה במקום הרביעי.
בסיבוב המוקדמות השני ניצח את קבוצת לבדיה טאלין מאסטוניה ובסיבוב המוקדמות השלישי הפסיד לקבוצת אולימפיקוס וולו מיוון.
למרות ההפסד המועדון המשיך לשלב הבא בגלל הוצאת הקבוצה היוונית מהטורניר עקב פרשת מכירת משחקים.
בשלב הפלייאוף הפסיד לקבוצת פריז סן-ז'רמן מצרפת והודח מהטורניר.
בעונת 2011/2012 סיים את הליגה במקום הרביעי והעפיל לליגה האירופית.
בסיבוב המוקדמות הראשון ניצח את קבוצת אנ.
רונביק מאיי פארו ובסיבוב המוקדמות השני הפסיד לקבוצת גנט מבלגיה והודח מהטורניר.
בעונת 2012/2013 הגיע לגמר הגביע הלוקסמבורגי והפסיד לקבוצת יונס אש וסיים את הליגה במקום הרביעי.
בסיבוב המוקדמות הראשון ניצח את קבוצת לאצ'י מאלבניה.
בסיבוב המוקדמות השני ניצח את קבוצת אוטרכט מהולנד ובסיבוב המוקדמות השלישי הפסיד לקבוצת טרומסה מנורווגיה והודח מהטורניר.
בעונת 2013/2014 זכה בגביע הלוקסמבורגי וסיים את הליגה במקום השלישי.
בסיבוב המוקדמות הראשון הפסיד לקבוצת אטלנטיס מליטא והודח מהטורניר.
בעונת 2023/2024 זכה המועדון באליפות ראשונה.
דיפלומט אחזקות בע"מ (לשעבר: רמון תמרוקים (אחזקות) בע"מ) היא חברה ציבורית ישראלית לייבוא והפצה של מוצרי מזון וטיפוח אישי.
החברה נוסדה בשנת 1963 ובשנת 2021 הפכה לחברה ציבורית.
עיקר פעילותה נעשית באמצעות החברה הבת דיפלומט מפיצים (1968) בע"מ, המוכרת במותג דיפלומט, וחברות בנות שלה.
החברה מפיצה את מוצריהן של חברת פרוקטר אנד גמבל וחברות נוספות, ובנוסף לשוק הישראלי פועלת בשוק הייבוא בגאורגיה, בדרום אפריקה, בניו זילנד ובקפריסין.
נכון לתחילת שנת 2021, דיפלומט מפיצים היא חברת ההפצה הגדולה בישראל עם מחזור של כ-1.2 מיליארד שקלים ב-9 החודשים הראשונים של שנת 2020.
"דיפלומט אחזקות" הוקמה בשנת 1963 על ידי רוברט (בוב) מנדל, ועסקה בייצור ומכירה של סכיני גילוח תחת המותגים "פרמה-שרפ", "דיפלומט", "בונד" ועוד, ובייצא תחת מותגי הלקוחות.
בשנת 1968 הוקמה החברה הבת "דיפלומט מפיצים (1968)" כעסק משותף של משפחת וימן ומשפחת מנדל, על מנת לשמש כזרוע ההפצה בישראל של החברה.
בשנת 1996 מכרה החברה את פעילות ייצור סכיני הגילוח.
בשנת 1992 החלה החברה לייבא ולהפיץ את מוצרי הענקית האמריקאית פרוקטר אנד גמבל, שבאמתחתה מותגי ג'ילט, אותם רכשה פרוקטר אנד גמבל ב־2005 מהמיליארדר וורן באפט.
בשנת 1995 הפכה החברה למפיצה הבלעדית של פרוקטר אנד גמבל בישראל.
בנוסף, דיפלומט היא היבואנית הרשמית של חברת המזון היינץ, אבקות הכביסה טייד ואריאל, השוקולד מילקה, קפה ג'ייקובס, מותג הצ'יפס פרינגלס, סוללות דורסל ודגני הבוקר קלוגס.
הפעילות בישראל, שהיא תחום הפעילות העיקרי של החברה, נעשית באמצעות שלושה תאגידים: דיפלומט מפיצים (1968) בע"מ, סטארקיסט פודור בע"מ וראקוטו דיפלומט אינטרנשיונל – שותפות מוגבלת.
בנוסף לישראל, החברה פועלת בשוק הייבוא בגאורגיה (החל מ-2008), בדרום אפריקה (החל מ-2011), בקפריסין (החל מ-2011) ובניו זילנד (החל מ-2016), ומפיצה גם שם את מוצרי פרוקטר אנד גמבל.
הפעילות במדינות אלה נעשית באמצעות חברות בנות (חברה נפרדת לכל מדינה) שבבעלותה המלאה או בשליטתה של "דיפלומט מפיצים (1968)".
מוצרי החברה נמכרים לרשתות מזון קמעונאיות גדולות וקטנות, רשתות בתי מרקחת, מינימרקטים, מכולות, סיטונאים, מסעדות ועוד.
במרץ 2021 נרשמו ניירות הערך של החברה למסחר בבורסה לניירות ערך בתל אביב, והחברה גייסה כ-300 מיליון ש"ח תמורת כ-20% ממניותיה.
ב-1 באוגוסט 2023, התראיין מנכ"ל החברה, ובעל שליטה מרכזי בה, נועם וימן, לראשונה, לעיתונאי שאול אמסטרדמסקי בהסכת "המנגנון" המופק על ידי תאגיד השידור הציבורי.
בראיון ציין וימן כי נמנע בעבר מלהתראיין לתקשורת, וכי שינה את דעתו עקב שורת פרסומים שהחלה על ידי אמסטרדמסקי עצמו על החברה בעקבות ההנפקה ב-2021, ולשיטתו יצרה תפיסה ציבורית מוטעה של אופן פעולת החברה, והשפעתה על יוקר המחיה בישראל.
בראיון פירט וימן את משנתו על האופן בו ניתן להילחם ביוקר המחיה, ואף טען כי עליות המחירים במותגי החברה נבעו מהחלטת היצרנים, וכי תחרות נוספת בשוק עשויה להביא את היצרנים להורדת מחירים, וכי רבים מהחסמים לתחרות הזו הם תוצאה של מדיניות הממשלה.
בנוסף, וימן טען כי רווחי החברה נפגעו כתוצאה מהחלטות שלקח במטרה למנוע עליות מחירים, וכי לחברה אין מונופול בתחומי פעילות רבים אשר יוחס לה בהם מונופול.
עוד טען כי החברה נמנעה בעבר מניצול כוח מונופוליסטי כנגד קמעונאים, הן בשל אי החוקיות של מהלכים אלו, והן בשל מדיניות החברה המתנגדת לכך.
הוא התייחס בנוסף לסוגיית שכרו, ולהנפקה שנערכה, וטען כי מועד ההנפקה היה שגוי בדיעבד.
סל המוצרים שהחברה משווקת, מוכרת ומפיצה כולל יותר מאלפיים מוצרים.
עם המותגים המיובאים על ידי החברה נמנים:
פרינגלס – חטיף תפוחי אדמה (החל משנת 2013)
דגני הבוקר של קלוגס (כנ"ל)
פרוקטר & גמבל – (פנטן, האד אנד שולדרס, פרוקטיס, אריאל, טייד, פיירי, פמפרס, אולוויז, הרבל אסנס)
Lotus – ביסקוויטים וממרח מבוסס על הביסקוויטים
עם מותגי העבר של החברה נמנים Old Spice, (של פרוקטר & גמבל) אשר הוסר מהמדפים בישראל בתחילת שנת 2014.
ג'השאן - זיתים כבושים ושמן זית
טבע נוטרילון - תרכובת מזון לתינוקות
דיפלומט היא בין החברות הבולטות מבין היבואנים והמפיצים בישראל והיא מסתייעת בגודלה ובדומיננטיות שלה כדי להגביר את רווחיה, שעומדים, על פי תשקיף של החברה על שיעור רווחיות גולמית של כ-21.2% בישראל וכ-15.6% בדרום אפריקה (הרווחיות היא ממוצעת, ומשתנה בין תחומי המוצרים השונים).
בתחום הייבוא, דיפלומט מתחרה בעיקר ביבואנים מקבילים, ונהנית מדומיננטיות רבה לעומתם בשוק הישראלי.
בזכות דומיננטיות זו, מייצרים דיפלומט הסכמי בלעדיות להפצה של מותגים מובילים, מה שפוגע ביכולתם של ייבואנים אחרים לשווקם.
הדומיננטיות הרבה של דיפלומט בישראל סייעה לחברה ליצור שיתופי פעולה מול רשתות המרכולים שקונות את מוצריהן מדיפלומט, בטענה שלמרות המחיר הגבוה יותר מדובר בהפצה אמינה ויציבה.
זאת להבדיל מהשוק הדרום-אפריקאי בו דיפלומט אינה נהנית מייתרון זה, ומרכולים רבים מייבאים דרך ערוצים מוזלים יותר.
בדרום אפריקה מגדילה דיפלומט את רווחיה העסקיים באמצעות עבודה מול נקודות מכירה רבות (כ-19,000, לעומת כ-3,000 בישראל), וכן מכירה בשולי רווח נמוכים יותר.
בתחום ההפצה, דיפלומט מתחרה בעיקר בחברת ההפצה העצמאית שהקימה שופרסל בשנת 2018, והפכה בתוך זמן קצר לדומיננטית בזכות הפריסה הרחבה של מרכולי שופרסל בישראל, והדומיננטיות שלהם בשוק המזון.
על אף שדיפלומט מפיצים בפריסה ארצית בסכום גדול יותר משופרסל, החיסרון של דיפלומט מול שופרסל הוא בהיעדר הכדאיות להפיץ את מוצריה בהיקפים מסוימים לאזורים מרוחקים יחסית.
כדי להתגבר על פער זה, בשנת 2021 קיבלה דיפלומט אישור מרשות התחרות לאחד את מערך ההפצה שלה עם אלו של החברות ליימן שליסל וגורי, וליצור מערך משותף בשם "נילוס", שיבצע הפצות מרוכזות עבור שלוש החברות למקומות מרוחקים או נקודות מכירה קטנות.
ברשות התחרות חייבו את ההתאחדות בהסתייגות מסוימות, אולם הזהירה ש"החשש מהפעלת כוח שוק כאמור עשוי לגדול ככל שהמיזם יגדל".
פערי השכר בחברה הם בין הגדולים בחברות הבורסאיות בישראל - ב-2021 הייתה עלות העסקתו של המנכ"ל ובעל השליטה, גבי וימן, 24.8 מיליון ש"ח, פי 290 מעלות השכר הממוצעת לעובד.
דיפלומטיה ציבורית היא מאמצי התעמולה שעושות מדינות ושחקנים בינלאומיים אחרים כדי לקדם את האינטרסים שלהם במדינות זרות באמצעות השפעה על הציבור במדינות אלה.
בישראל נעשה לרוב שימוש במונח "הסברה" כדי לתאר תהליך זה.
דיפלומטיה ציבורית פונה ישירות אל תושבי מדינות היעד, שלא באמצעות תיווכו של הממשל, עוסקת בגיבוש המסר ובבחירת ערוצי מדיה מתאימים להעברתו.
הדיפלומטיה הציבורית נתפסת לרוב כחלק מ"ארגז הכלים" הלגיטימי ביחסים בין מדינות, בהיותה מכשיר של עוצמה רכה (בניגוד לכוח צבאי או כלכלי).
עם זאת, מדינות רבות מגבילות את פעילות הדיפלומטיה הציבורית של מדינות וארגונים זרים בשטחן, כולל באמצעות חקיקה, כדי למנוע פגיעה בריבונותן.
מרכיב מרכזי בדיפלומטיה ציבורית הוא המאמץ של המדינה להציג עצמה בציבור הרחב באופן שיעורר אהדה והזדהות עמה.
זאת, בין היתר, על ידי הרחבת הדיאלוג והקשרים הבלתי אמצעיים בין אזרחיהן לבין עמיתיהם בארצות חוץ, חשיפה תקשורתית של צדדיה היפים של המדינה, קידום חילופי תרבות, חינוך ומדע, תרגום והפצת ספרים, ארגון תערוכות, מתן מלגות, איתור מנהיגים פוטנציאלים בקרב צעירי המקום והזמנתם להשתלמויות במדינת האם ועוד.
על דיפלומטיה ציבורית להיות מונחית על בסיס דוקטרינה ואסטרטגיות ארוכות טווח כדי לנחול הצלחה.
בעייתה המרכזית - נטייה להתנגש עם תרבויות ארגוניות מקובלות במשרדי חוץ, ההגנה וסוכנויות ממשל.
יש הטוענים שחשיבותה לביטחון הלאומי זהה לפעילות צבאית.
היא פועלת לרוב כגורם שקוף, וכשהיא מצליחה, לא שמים לב לקיומה.
עם זאת, כשהיא נכשלת, שמים לב לחסרונה.
דיפלומטיה ציבורית היא תחום ביחסים בינלאומיים העוסק בדיפלומטיה ובפרט בהצדקת פעולותיה של המדינה ושיפור תדמיתה הבינלאומית.
דיפלומטיה ציבורית פועלת ליצירה וחיזוק האהדה למדינה, לתנועה, או לרעיון כלשהו כלפי חוץ.
ולהפך, משמעות המונח מתייחסת גם לפעילות ליצירה וחיזוק ההתנגדות למדינות, לתנועות ולרעיונות העומדים למכשול כנגד המדינה אותה היא באה לשרת.
היא מופנית בעיקרה לעבר גופים לא רשמיים, יחידים בעלי השפעה בלתי-פורמלית, ושכבות שונות בציבור הרחב, ועושה שימוש בטקטיקות יחסי ציבור.
השינויים הפוליטיים והתפתחות כלי התקשורת, במרוצת המאה ה-20, הביאו לעלייה בחשיבותה של הדיפלומטיה הציבורית (ופעולות תעמולה) ככלי המדיניות המודרנית.
המאבק בין מדינות אינו מתחולל רק בזירה הצבאית כי אם בזירת העורף של המדינה היריבה תוך ניסיון לרכישת דעת הקהל, בשימוש מאפייניה של העוצמה הרכה אל מול העוצמה הקשה.
רכישת אמונם של מספר רב של אנשים ותמיכת הציבור בארצות הנוגעות לסוגיה במישרין ובעקיפין, יכולה להשפיע באופן ישיר, חיובי או שלילי, על תחומים מדיניים ואחרים ועל מדינות וממשלותיהן.
תמיכה ציבורית כמו גם לגיטימציה שכאלו, מקבלות משנה תוקף במדינות דמוקרטיות ליברליות, בעלות משטרים פרלמנטריים, בהן קיימת חשיבות לדעת קהל, עיתונות חופשית (המובילה אותה) והתעניינות גוברת בסוגיות של מדיניות חוץ, כמו גם במשטרים טוטליטריים, המייחסים חשיבות רבה ונשענים גם הם על דעת הקהל ועל גיבוי ציבורי.
עקב מציאות זו, חשיבות הדיפלוטיה הציבורית מתקיימת גם בתוך המדינה.
יכולתה של הממשלה להשפיע על הדימוי של אירועים ועמדות, כפי שהם מוצגים באמצעי תקשורת, הפכה לגורם בעל חשיבות עליונה.
חוסר היערכות נכונה בתחום ההסברתי מביא לחוסר הבנה ולהיעדר תמיכה ציבורית בממשלה, והתוצאה היא כישלון בביצוע המדיניות.
אמצעי התקשורת הם הגורם המשפיע ביותר על עיצוב דעת קהל, והיא זו שמכשירה או מכשילה מהלכים צבאיים, מדיניים וכלכליים.
בעידן זה, יש חשיבות רבה במיוחד להיערכות נכונה של מערך הדיפלומטיה הציבורית והתקשורת הממשלתי.
בעשורים האחרונים התפתח רובד נוסף בדיפלומטיה: דיפלומטיה ציבורית שמוכוונת לציבור הרחב, אך מתבצעת באמצעות האינטרנט, בדגש על כלים מתחום המדיה החברתית, כגון דפי פייסבוק רשמיים במספר יעדים המשמשים להפצת מידע.
החלטה ממשלתית נכונה יכולה להסתיים בכישלון חרוץ אם מקבלי ההחלטות לא שקלו מראש את הדרך בה יטפלו בה אמצעי התקשורת.
הממשלה עלולה להיכשל בביצוע ההחלטה אם לא נערכה כראוי להסביר את מדיניותה ואם גורמי הדיפלומטיה הציבורית (או ההסברה) השונים אינם פועלים נכון כדי להסביר את ההחלטה.
חוסר היערכות בתחום ההסברתי מביא לחוסר הבנה ולהיעדר תמיכה ציבורית בממשלה, והתוצאה היא, כאמור, כישלון.
למונח תעמולה מיוחסת משמעות שלילית של סנגוריה חד-צדדית וגסה המדגישה את החיוב ומסתירה את השלילה תוך הפעלת עוינות למתנגדיה.
גם ההסברה נוטה להדגשת הפרטים החיוביים והשליליים המשרתים אותה, אך היא מכילה סממני אובייקטיביות בכך שאינה חד צדדית לחלוטין.
ההסברה נבדלת מתעמולה, מבחינה הגדרתית, בכך שהיא מנהלת ניסיון להתמודד עם הפרטים הבלתי נוחים לקהל היעד.
הגישה ההסברתית נזהרת מלבדות עובדות שאין להן אחיזה במציאות, אך בפועל, ההבחנה אינה נשמרת.
הקווים נחצים פעמים רבות, ומסתמן כי הסברה היא למעשה לשון נקייה לאותה פעילות שאחרים מכנים אותה כתעמולה.
במדינת ישראל, נהוג לכנות את המושג דיפלומטיה ציבורית "הסברה".
ראש מערך הדיפלומטיה הציבורית, הפועל תחת משרד החוץ, אחראי על פעילות ריכוז ותיאום עבודת האגפים: תקשורת והסברה, קשרי תרבות ומדע וחטיבת תפוצות ודתות, גיבוש מדיניות והתוויית דרכים להשגת יעדים אופרטיביים.
כמו כן, הוא מופקד על גיבוש התוצרים של האגפים שבאחריותו בהתאם ללוח האירועים בזירה הבינלאומית ובהתאם לסדר היום המדיני של שר החוץ והמנכ"ל.
ראש המערך עומד בראש דיאלוגים מדיניים עם מדינות המפתח ומטפל במיזמים מיוחדים.
עיקר פעילות הדיפלומטיה הציבורית של ישראל, או ההסברה הישראלית, היא פעילות להצדקת זכות הקיום שלה (אליה מתנגדים גופים ואנשים שונים), מלחמותיה, את מדיניות המלחמה בטרור שלה ואת מדיניותה כלפי פלסטינים, שזוכה לביקורת בתקשורת הבינלאומית ועל ידי ארגוני זכויות אדם.
תעמולה זו מציגה את ישראל כמדינה אלימה, כובשת ומנשלת, הפוגעת ללא הצדקה בפלסטינים.
נטען שלעיתים קרובות היא מבוססת על שקרים, סילופי מידע והגזמות על תקריות שאירעו במסגרת הסכסוך הישראלי-ערבי.
מטרת ההסברה הישראלית בראש ובראשונה מאז שנות ה-2000 היא להילחם בתעמולה האנטי-הישראלית ובדה-לגיטימציה כנגד זכותה להתקיים.
לשם כך מציגה ההסברה הישראלית מידע על השתלשלות האירועים ההיסטורית ופעולות טרור מהם סובלים תושבי ישראל, שנטען שהתקשורת וארגוני זכויות האדם מתעלמים מהם.
תפקיד אחר של ההסברה היא רכישת אוהדים למדינת ישראל או צמצום האיבה כלפיה כתוצאה ממתן מידע ונתוני אמת על המתרחש באזור, כמו גם טיעונים שונים, ובפרט הצגת פן אחר של ישראל, שלא מתייחס למלחמה המתמשכת עם מדינות ערב והפלסטינים.
ההסברה הישראלית מציגה את תרומתה של ישראל לעולם בתחומי המדע, הטכנולוגיה, ההנדסה, החקלאות, העזרה למדינות עולם שלישי והתרבות.
ההסברה הישראלית הרשמית מנוהלת על ידי משרד החוץ, משרד ההסברה והתפוצות, משרד התיירות ומשרד ראש הממשלה, אך נמתחה ביקורת על חוסר ארגון, חוסר תיאום וחוסר יעילות של גופים אלה.
דובר צה"ל פועל להסברת הפעולות הצבאיות של צה"ל ולהצגת תדמית חיובית של צה"ל כצבא מתקדם, נאור ומוסרי.
לצד הגופים הרשמיים, רבות מפעולות ההסברה נעשות על ידי ידידי ישראל ותומכיה בארץ ובעולם, שחשים שהפעילות הממלכתית של מדינת ישראל וגופיה לא מספקת.
במסגרת הדיון אודות ההסברה הישראלית נוצרה אסכולה המתנגדת לשימוש במונח הסברה.
עיקר הביקורת נסוב סביב המשמעות האפולוגטית המשתמעת ממשמעותו המילולית של המונח, לטענת המתנגדים לו.
כיום הנטייה היא להחליף את השימוש במונח הסברה במונח "דיפלומטיה ציבורית", כמקובל בשירותי חוץ שונים בעולם.
דיפנבכיה (שם מדעי: Dieffenbachia) הוא סוג צמחים בעלי פרחים ממשפחת הלופיים.
משמש כצמח נוי, לרוב לצל חלקי או לפנים בתים.
הצמח נקרא על ידי הבוטנאי היינריך וילהלם שוט, מנהל הגנים הבוטניים של וינה בשם זה כדי לכבד את הגנן הראשי מר יוזף דיפנבאך.
מוצאו באזורים הטרופיים של אמריקה ממקסיקו עד ארגנטינה.
לצמח עלים גדולים ובשרניים, פשוטי שפה ומסורגים.
לעיתים יש על העלים דוגמת כתמים בגווני ירוק וצהוב (תלוי בזן).
העלים החדשים בוקעים מגולגלים ונפרשים בהדרגה.
הצמח ירוק עד, ולא מאבד את עליו פרט לתהליך טבעי של התחדשות הדרגתית.
העץ מתפתח לגובה ככל שהוא מתבגר - עלים חדשים צצים בראש הצמח ועלים ישנים מצהיבים ונושרים בתחתיתו, מה שמייצר עם הזמן גזעים צינוריים ירוקים בעלי פסים אופקיים ובראשם ציצת עלים.
הצמח מעדיף אדמה יבשה יחסית ואור שמש בינוני, ללא חשיפה לשמש ישירה.
לפיכך הוא מהווה צמח בית עם דרישות השקיה מועטות ומתאים לאור המגיע דרך חלונות.
מוהל הצמח רעיל ומכיל גבישים דמויי-מחט של אוקסלט הסידן (Calcium oxalate), היכולים לגרום בין השאר צריבה ונפיחות בפה במקרה אכילה.
מנגנון הפגיעה הוא מכני ואיריטטיבי (בגירוי).
רובן המכריע של הפגיעות כואבות אך מוגדרות כקלות, ואינן מסכנות חיים.
במקרים נדירים תיתכן פגיעה קשה יותר, בעיקר לאחר לעיסה ממושכת של העלים או שתייה של מיץ הצמח.
במקרים אלו הפגיעה מתבטאת בבצקת בנתיב האוויר וחסימתו עד כדי סכנת חנק..
לא תוארו בספרות תגובות סיסטמיות או אנפילקסיס בחשיפה לצמח זה.
סיפורים על הסכנה שבגידול הצמח נפוצים כאגדה אורבנית.
בארצות הברית, שמו המקובל של הצמח הוא מוט אילם.
בברזיל, הצמח נחשב כמרחיק רוחות רעות ובר מזל, ונכרך עם עוד צמחים כגון רוזמרין ופלפלת צ'ילי בכד צמחים בני-מזל.
דיפלודקטיליים (שם מדעי: Diplodactylidae) היא משפחה בת כ-190 מינים של לטאות מאינפרא סדרת דמויי שממית, החיות באוסטרליה, ניו זילנד וניו קלדוניה.
לטאות אלה מזכירות את השממיות בהיותן בעלות רגליים רחבות, עור חלק ועיניים נטולות עפעפיים וכמו קרוביהן גם הן חיות ליליות.
הן ניזונות מהחי ומהצומח כאחת ומוצלחות מאוד בציד חרקים.
הן מסוגלות לטפס על קירות אנכיים באמצעות כפותיהן השטוחות.
מקצתן מסוגלות אף לקפוץ לגובה.
דיפסדידיים או נַחֲשֵׁי חֶלְזוֹנוֹת (Dipsadinae) היא תת-משפחה של נחשים מסדרת הקשקשאים במשפחת הזעמניים.
בעבר סווגו כמשפחה עצמאית (Dipsadidae).
זוהי התת-משפחה הגדולה במשפחת הזעמניים ובכללי בתת-משפחות הנחשים.
מינים אלה חיים ביבשת אמריקה וכן באיי הודו המערבית.
הם מזכירים במראם וגודלם זעמניים ומגיעים בדרך כלל לאורך 80 ס"מ או פחות.
הם חיים על העצים, על הקרקע או במים וחלקם אפילו מתחפרים באדמה.
הם בעלי ראייה חדה ורובם טורפים, אף שחלקם ניזונים רק מרכיכות.
סוג Adelphicos - בו 9 מינים.
סוג Alsophis - בו 8 מינים.
סוג Arrhyton - בו 9 מינים.
סוג Atractus - בו 151 מינים.
סוג Boiruna - בו 2 מינים.
סוג Caaeteboia - בו 2 מינים.
סוג Carphophis - בו 2 מינים.
סוג Chlorosoma - בו 3 מינים.
סוג Clelia - בו 7 מינים.
סוג Conophis - בו 3 מינים.
סוג Contia - בו 2 מינים.
סוג Cubophis - בו 6 מינים.
סוג נחש חלזונות (Dipsas) - בו 55 מינים.
סוג Dryophylax - בו 15 מינים.
סוג Enulius - בו 4 מינים.
סוג Farancia - בו 2 מינים, כולל פרנקיה אבקורה (Farancia abacura).
סוג Galvarinus - בו 3 מינים.
סוג Geophis - בו 54 מינים.
סוג Helicops - בו 20 מינים.
סוג נחש סלוד-אף (Heterodon) - בו 4 מינים, ביניהם נחש סלוד-אף מערבי (Heterodon nasicus).
סוג Hydrops - בו 3 מינים.
סוג Hypsiglena - בו 9 מינים.
סוג Ialtris - בו 4 מינים.
סוג Imantodes - בו 8 מינים.
סוג Incaspis - בו 3 מינים.
סוג Leptodeira - בו 18 מינים, כולל עין-חתול אמריקאי מפוספס (Leptodeira annulata).
סוג Lygophis - בו 8 מינים.
סוג Magliophis - בו 2 מינים.
סוג Mesotes - בו 2 מינים.
סוג Mussurana - בו 3 מינים.
סוג Ninia - בו 13 מינים.
סוג Omoadiphas - בו 3 מינים.
סוג Oxyrhopus - בו 15 מינים.
סוג Phalotris - בו 20 מינים.
סוג Philodryas - בו 16 מינים.
סוג Phimophis - בו 3 מינים.
סוג Pliocercus - בו 2 מינים.
סוג Pseudoboa - בו 6 מינים.
סוג Pseudoeryx - בו 2 מינים.
סוג Psomophis - בו 3 מינים.
סוג Rhadinaea - בו 21 מינים.
סוג Rhadinella - בו 20 מינים.
סוג Sibon - בו 22 מינים.
סוג Siphlophis - בו 7 מינים.
סוג Synophis - בו 9 מינים.
סוג Tachymenis - בו 3 מינים.
סוג Thermophis - בו 3 מינים.
סוג Trimetopon - בו 6 מינים.
סוג Uromacer - בו 3 מינים.
סוג Urotheca - בו 8 מינים.
סוג Xenodon - בו 12 מינים.
סוג Xenopholis - בו 3 מינים.
מייסון "דיפר" פיינס הוא דמות בדיונית מסדרת הטלוויזיה המצוירת "גרוויטי פולס", שנוצרה על ידי אלכס הירש.
דיפר הוא אחת משתי הדמויות הראשיות בסדרה והופיע בכל פרקי הסדרה.
הדמות דובבה במקור על ידי ג'ייסון ריטר, ובעברית על ידי דניאל מגון.
דיפר נולד ב-31 באוגוסט 1999 בפידמונט, קליפורניה, לצד אחותו התאומה מייבל פיינס.
במהלך הסדרה דיפר ואחותו עוברים לגור בקיץ באופן זמני ל"בקתת המסתורין" אצל דודו של אביו בעיירה גרוויטי פולס, אורגון.
בסיום הסדרה הוא חוזר לפידמונט.
דיפר מאופיין בסקרנות רבה, פחדנות, ביישנות לעיתים, ופעמים רבות באומץ.
בתחילת הסדרה הוצג כפרנואיד כשחשד בדברים המוזרים שקורים בעיר.
דיפר הוא בעל כתם לידה משונה, הדומה בדיוק לצירוף הכוכבים של קבוצת הכוכבים "הדובה הגדולה" (הדיפר הגדול – big dipper), ומשום כך כוּנה דיפר.
לדיפר יש אישיות מורכבת ובעייתית, דבר המתבטא בהיותו מאוהב בוונדי על אף שהיא מבוגרת ממנו בשנתיים.
הוא מנגן בסוזאפון ואוהב לחבוש כובע שעליו ציור של עץ אשוח.
עץ אשוח היה הסימן שלו כשעמד בגלגל המזלות כדי לנצח את ביל.
בעונה הראשונה דיפר נשלח לבלות חופשת קיץ ביחד עם אחותו מייבל ב"גרוויטי פולס", עיירה קטנה באורגון, בה שוכן דודו סטאנלי פיינס (הדוד סטאן), המנהל חנות מזכרות בשם "בקתת המסתורין".
כאשר דיפר נשלח על ידי דודו לתלות ביער שלטים כדי שיבקרו ב"בקתת המסתורין", הוא מגלה עץ עשוי ברזל שבתוכו נמצאת מכונה מאובקת.
דיפר הפעיל בה מתג וגילה פתח באדמה בו היה ספר מאובק וישן שמוחתמת על כריכתו יד עם שש אצבעות, ועליו רשום המספר שלוש.
דיפר גילה שבספר זה כתובים כל הסודות של גרוויטי פולס, ומתחיל לחקור אותם, ביחד עם עובד התחזוקה סוס, אחותו מייבל והקופאית ב"בקתת המסתורין" בת ה-15, וונדי.
בפרק השמיני הם מגלים שמשפחת צפון מערב רימתה את כולם שנתנאל צפון מערב ייסד את העיירה.
בשני הפרקים האחרונים לעונה גדעון זימן את ביל בדרישה שייכנס לראשו של סטאן וייקח ממנו את הסיסמה לכספת שבה נמצא שטר הבעלות של בקתת המסתורין, ודיפר, מייבל וסוס מנסים לעצור את ביל, המצליחים, אח גידעון מפוצץ את הכספת וגונב את שטר הבעלות.
לבסוף בפרק האחרון סטאן מגלה לכולם שבסיכות של גדעון מושתלת מצלמה, ובכך גדעון יודע מה קורה לכל אחד, וגדעון מובל למעצר.
בפרק פתיחת העונה השנייה הסוכנים הממשלתיים פאוורס וטריגר מבקרים בבקתת המסתורין, כי חושבים ששמעו תדר מהפורטל, דיפר מתלהב מהם ורוצה להיות סוכן כמוהם, הוא רוצה להראות לסוכנים את היומן, אך דודו סטאן מונע ממנו לעשות זאת והסוכנים אינם ממש מתעניינים בו, דיפר כועס עליהם ומזמן את הזומבים.
בפרק השני מספר לוונדי על אהבתו אליה, היא אומרת לו שהיא ידעה זאת מזמן, הם נשארים ידידים.
בפרק הרביעי לעונה ביל עושה עסקה עם דיפר שיביא לו את הבובות של מייבל, אך למעשה שיקר לו ונכנס לגופו של דיפר (השילוב שנוצר הוא ביפר) והרס את הלפטופ וכמעט הרס את היומן, עד שמייבל גילתה זאת.
בפרק השביעי לעונה מפתח תאוריה שמק'גאקט הזקן הוא מחבר היומנים, וטועה, אבל למעשה מגלה דבר חדש: אגודת העין העיוורת (שאותה מק'גאקט המציא על מנת שישכח ממה שראה בפורטל).
בפרק ה-17 לעונה פורד מודה לדיפר בכך שהציל אותו מהחללית, ומבקש בשנית מדיפר שיישאר איתו לאחר הקיץ, ודיפר מסכים, אך מייבל שומעת זאת, נרתעת ובורחת ליער.
כשדיפר ופורד מנסים לשקם את השבירה של הקרע הבין-ממדי, דיפר מגלה שמייבל לקחה את התיק שלו בטעות, ומייבל גורמת לאפוקליפסה.
בפרק 38 דיפר מנסה למצוא את מייבל, אך היא לא עונה לו ופורד מבקש ממנו שקודם יחסלו את ביל, ולאחר שפורד פספס בירייתו על ביל ונהפך לפסל מזהב, דיפר גורם בטעות לביל לשרוף את היומנים.
בפרק 39 משחרר את מייבל מהבועה ביחד עם וונדי וסוס.
בפרק 40 נלחם נגד ביל ובפרק 41 מנצח אותו, חוגג את יום הולדתו ה-13 וחוזר לקליפורניה.
דיפלומה הוא סרט הגמר דובר הערבית של יעל קיים משנת 2009 בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה.
"דיפלומה" הוקרן בבכורה עולמית בפסטיבל קאן 2009 במסגרת תחרות ה-Cinéfondation וזכה במקום השלישי.
הסרט השתתף בלמעלה משבעים פסטיבלי קולנוע וזכה במסגרתם ב-14 פרסים,
נרכש להקרנות על ידי קאנאל פלוס והוקרן במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק (MoMA).
הסרט מספר על אח (אוסמא ערביא) ואחות (יוסרא בארקת) פלסטינים המתגוררים בחברון.