tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
א-מיניות כזהות מינית, ולא כישות ביולוגית, התמקדה יותר בתקשורת בתחילת המאה העשרים ואחת.
סדרת רשת פוקסהום ייצג זוג "מיניים" בפרק "מחצית טובה יותר".
עם זאת, ייצוג זה נחקר על ידי חברי הקהילה הא-מינית (כולל מייסד AVEN, דייוויד ג'יי), בשל הפרק המסכם בגילויו של האדם כי היה לו גידול במוח שהקטין את דחף המין שלו, והאישה רק העמידה פנים שהיא א-מינית לרצות אותו.
דבר זה הוביל למחלוקת על הייצוג ועל עתירה לשינוי של רשת פוקסהום כדי לבחון מחדש את האופן שבו היא מייצגת דמויות לא-מיניות בעתיד, וציינה כי היא "מייצגת חוסר-מיניות שלילית מאוד על ידי ייחוסה למחלות רפואיות ולהונאה".
בסדרה בוג'ק הורסמן, טוד צ'אבז יצא מן הארון כא-מיני.
הנושא הוצג בהרחבה בעונה הרביעית של הסדרה, והתקבל גם על ידי הקהילה הא-מינית כאייקון וכייצוג חיובי לנושא ולקהילה.
הליגה ההומו-לסבית נגד השמצה מצאה כי טוד צ'אבז היא הדמות הא-מינית המוצהרת היחידה בשידורי הסטרימינג בטלוויזיה.
על אופרת הסבון הבריטית Emmerdale, הדמות בת ה-15, ליב פלאהרטי, גילתה שהיא לא חושבת על בנים ולא על בנות, מה שמוביל להשערה שהיא עשויה להיות א-מינית.
סדרת הטלוויזיה Shadowhunters, המבוססת על סדרת הספרים The Mortal Instruments, אישרה שאחת הדמויות שלהם, רפאל סנטיאגו, היא א-מינית.
החל משנת 2009 מתקיים שבוע המודעות לא-מיניות במהלך חודש אוקטובר.
אַ-טַּייב סַאלִח היה סופר סודאני.
עסק בכתיבתו בפוליטיקה ובנושאי הקולוניאליזם, המגדר והחברה הערבית.
שנותיו הרבות בבריטניה הביאו אותו לגעת גם בהיבטים השונים של תרבויות המערב והאסלאם וההבדלים ביניהן.
סאלח נחשב, במיוחד בשל סיפוריו הקצרים, לאחד הסופרים המשמעותיים בני-דורו, העומד בשורה אחת עם סופרים כגון ג'ובראן ח'ליל ג'ובראן, טה חוסיין ונגיב מחפוז.
סאלח נולד במחוז מרווה שבצפון סודאן.
משפחתו הגיעה מרקע של חקלאים ומורי-דת, וכוונתו המקורית הייתה לעסוק בחקלאות, אולם הוא למד באוניברסיטת חרטום ולאחר מכן באוניברסיטת לונדון.
למעט ניסיון קצר כמנהל בית ספר, את רוב שנותיו העביר ברשות השידור הבריטית.
ספרו, "עונת הנדידה אל הצפון", פורסם לראשונה בערבית בשנות ה-60 המאוחרות בביירות, וסאלח הוכתר כ"גאון הספרות הערבית".
בשנת 2001 זכה ספרו להיקרא על ידי האקדמיה לספרות ערבית בדמשק כ"רומן הערבי הטוב ביותר במאה העשרים".
סאלח פרסם שלושה רומנים ואסופת סיפורים קצרים.
הנובלה זן מתחתן עובדה לדרמה בלוב ולסרט קולנוע זוכה פסטיבל קאן על ידי הבמאי הכוויתי ח'אלד צדיק בסוף שנות ה-70. ספריו תורגמו ליותר מ-30 שפות.
בתחום העיתונות כתב סאלח במשך עשר שנים טור שבועי בעיתון הלונדוני היוצא לאור בשפה הערבית "אל-מג'לה".
במהלך עבודתו ברשות השידור הבריטית סקר נושאי ספרות שונים תחת המחלקה לשידורים בערבית.
לאחר מכן עבר לכהן כמנכ"ל משרד המידע בדוחה, בירת קטר.
את עשר שנות עבודתו האחרונות העביר באונסק"ו בפריז, שם כיהן במשרות שונות, האחרונה שבהן הייתה נציג אונסק"ו למדינות המפרץ הפרסי.
עונת הנדידה אל הצפון - 1967
זן מתחתן, תרגום לעברית: רחל חלבה, הוצאת אנדלוס, 2001.
בנדרשאה, תרגום לעברית: רחל חלבה, הוצאת אנדלוס, 2006. מכיל את הנובלות "דו-אלבית" ו"מריוד".
אַ-לִּי-מוּת הוא אלבום הסולו השמיני של הזמר-יוצר הישראלי שלום חנוך, שיצא בינואר 1995.
האלבום הופק מוזיקלית על ידי משה לוי, ומנגנים בו מרבית חברי להקת איזבו.
שם האלבום ותוכנו מתכתבים עם המצב הביטחוני ששרר בישראל בתקופה זו.
עם זאת, הקהל הישראלי ועורכי תחנות הרדיו די התעלמו מהאלבום, והוא לא זכה להצלחה מסחרית גדולה.
השירים הבולטים באלבום הם שיר הנושא, "במכונית החדשה של אבא", "אל תוותר" ובעיקר "לאט לאט", שהיה לשיר המושמע ביותר מתוך האלבום.
שלום חנוך: שירה, קולות, גיטרות, עיבודים
משה לוי: קלידים, פסנתר, המונד, בס ("לאט לאט", "במכונית החדשה של אבא", "טורפת עירומה"), קולות, עיבודים
תמיר מוסקט - תופים, כלי הקשה
רן שם טוב - גיטרות
רוני פיטרסון - גיטרות ("המצב קשה", "במכונית החדשה של אבא", "טורפת עירומה")
ירון לוי - גיטרות ("טורפת עירומה")
קרני פוסטל - צ'לו ("קולות בערפל", "א-לי-מות")
קובי נעים - תכנות כלי הקשה
גיל תורן, עמי איילי, יעקב מורנו - הקלטות
לואי להב, טלי כץ - מאסטרינג
רבקה'לה מונדלק, סיון פולק - ניהול הפקה
דוד טרטקובר - עיצוב עטיפה
אלכס ליבק - צילום עטיפה
מירי בן יוסף - יח"צ
מיכאל תפוח, שמוליק בורנשטיין, אתי אנטה, זאב אולמן - הפקה
אַ-טּוּר היא שכונה ערבית הממוקמת על הר הזיתים במזרח ירושלים, בגובה של 813 מטרים מעל פני הים.
מקור שם של השכונה הוא מארמית, בה הר הזיתים נקרא: טור זיתא.
משנת 2006 מתגוררות בשכונה גם כ־22 משפחות יהודיות.
השכונה מיושבת החל מהתקופה הרומית בארץ ישראל, אז היה במקום כפר בשם בית פגי.
לאחר כיבוש ירושלים מידי הצלבנים ב-1187, העביר צלאח א-דין את ההר לידי שני שיח'ים סופיים, על מנת שיישבו את המקום במוסלמים שיגנו על ירושלים ממזרח.
לפי רשימות-מס עות'מאניות מ-1596, היו בכפר 48 בתים ותושביו שילמו מס על גילוי חיטה, שעורה ופירות.
מאמצע המאה ה-19 נבנו בשכונה כנסיות לציון אירועים מרכזיים בחייו של ישו, כגון כנסיית העלייה, כנסיית העלייה הרוסית (טור-מלכא), כנסיית אבינו שבשמים (פאטר נוסטר) וכנסיית כל העמים.
בעדויות משנת 1887 נמסר כי מעל כנסיית טור-מלכא נבנה במהירות מגדל פעמונים גבוה ובולט.
על פי עדויות משנת 1888 ניתן להשקיף מראש מגדל הפעמונים אל ים המלח ואל הים התיכון.
בשנת 1898 ביקר בארץ הקיסר הגרמני וילהלם השני.
בביקור הוחלט גם על הקמת "קרן אוגוסטה ויקטוריה" (על שם אשת הקיסר), שתגייס מימון להקמת אכסניה גרמנית על הר הזיתים.
בניית מתחם אוגוסטה ויקטוריה, שנועד לשמש כאכסניה, בית חולים ומקום למפגשים ואירועים הסתיימה ב-1910.
הכפר התפתח במהירות בתקופת המנדט הבריטי.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט, בא-טור הייתה אוכלוסייה של 1,037 נפש, 806 מוסלמים ו-231 נוצרים.
במפקד 1931 היו בכפר כבר 400 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 2,090 תושבים.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 2,770 מתוכם 2,380 מוסלמים, ו-390 נוצרים.
שטח הקרקע הכולל של הכפר היה 8,808 דונם.
אשר מתוכם הוקצו 228 לחקלאות שלחין, ו-2,838 גידולי דגנים.
בשנת 1921 הכין האדריכל צ'ארלס רוברט אשבי תוכנית בניין עיר לירושלים (תוכנית גדס-אשבי), בה הוגבלה הבנייה שמסביב לאגן העיר העתיקה, כך שהשכונה התפתחה על מדרונות הר הזיתים לכיוון מזרח ודרום.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות של 1949, עבר משליטה בריטית לירדנית.
חלוקת העיר ירושלים במלחמת העצמאות הביאה לניתוק השכונה מיתר חלקי העיר.
עד שנת 1948 הגישה היחידה לשכונה הייתה באמצעות קו האוטובוסים שהוביל מהעיר המערבית אל קמפוס האוניברסיטה העברית שעל הר הצופים והמשיך אל השכונה.
השטחים הישראליים שעל הר הצופים ושטחי ההפקר ניתקו למעשה את השכונה מהעיר.
רק בשנת 1953, כחמש שנים לאחר מלחמת העצמאות, נסלל כביש המקשר את השכונה אל יתר חלקי מזרח ירושלים.
בתחילת שנות ה-60 של המאה העשרים נבנה בשכונה מלון שבע הקשתות, ביוזמת בית המלוכה הירדני, ובנייתו הושלמה בשנת 1962.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, א-טור נמצאת תחת שליטה ישראלית.
בשנת 1968 נחנך בשכונה בית החולים אל-מקאסד, שנבנה מתרומות של נסיכות הנפט כווית.
בשל מיקומה של א-טור היא נחשבת לשכונה בעלת מעמד סוציו-אקונומי גבוה יחסית לשכונות בירושלים.
בתחילת האינתיפאדה הראשונה בינואר 1988 הוטל על השכונה עוצר בשעות הערב, לאחר מספר ימים של הפגנות, חסימת כבישים והבערת צמיגים.
בנוסף נשלחו שני זחל"מים לסייר בשכונה.
בשנות ה-2000 רבים מתושבי השכונה ביקשו וקיבלו אזרחות ישראלית.
בשנת 2002, נתפסה מחתרת בת עין, שכללה את האחים שלמה ושחר דביר-זליגר, עופר גמליאל וירדן מורג, אחרי שניסו לבצע פיגוע טרור על ידי הנחת מטען חבלה ליד בית ספר לבנות בא-טור.
שניים מהם, שלמה דביר וירדן מורג, נתפסו במקום.
בשנת 2003 הורשעו עופר גמליאל, שלמה דביר-זליגר וירדן מורג ונידונו ל-15 שנות מאסר (דביר-זליגר וגמליאל) ו-12 שנה (מורג).
ב-2006 ביוזמת עמותת אלע"ד נכנסו לגור בא-טור תשע משפחות יהודיות במבנה שנקרא "בית החושן".
בשכונה מתגוררות כ־22 משפחות יהודיות ובהן משפחתו של הרב דוב ליאור.
משפחה פלסטינית פונתה ב-2012 ממתחם "בית החושן".
בשנת 2010 אישרה הוועדה המחוזית בירושלים את הקמתם של מספר בניינים ליהודים סמוך לישיבת בית אורות, כך שהישיבה תיכלל בשכונת מגורים.
א-טאאע היה בנו של הח'ליף אל-מטיע ויורשו.
בימי שלטונו נקרעה האימפריה הבֻּוַיְהִית בין פלגים יריבים, ומלחמות שיסעו את אזור סוריה והלבנט בין הביזנטים, הפאטמים, הקרמטים וקבוצות טורקיות.
שלטונו החלש הסתמן בהצטמצמות שטחי הח'ליפות, ואובדן הלבנט והחג'אז לפאטמים.
א-טאאע הודח בידי האמיר הבויהי בהאא א-דוולה.
ירש אותו בן דודו, הח'ליף אל-קאדר.
אַ-זֻּבַּארַה היא אתר ארכאולוגי בצפון-מערב קטר, השוכן כקילומטר מחופו של המפרץ הפרסי.
באתר שכנה עיר המסחר א-זובארה, אשר הגיעה לשיאה סביב 1760 לערך, עד לחורבנה ב-1811. מאחר שא-זובארה חרבה וננטשה, שרד תוואי העיר והשתמר מתחת לחולות המדבר, ובשנת 2013 היא הוכרזה כאתר מורשת עולמית.
בצפונו של חצי האי קטר נמצאו שרידי אמנות סלע ואתרי קבורה העשויים להעיד על קיומו של יישוב עונתי פרהיסטורי באזור, אולם הראיות לכך מועטות.
הממצאים המוקדמים ביותר המעידים על התיישבות קבע בפנים חצי האי הם מהמאה ה-9, עת נשלט בידי העבאסים, וייתכן שעובדה זו נקשרה לסחר בפנינים.
לאורך חופי חצי האי הופיע מספר ניכר של יישובים רק בין המאות ה-14 וה-18. יישובים אלה בוצרו, והם מראים כי תושביהם עסקו בדיג ובשליית פנינים.
בסביבתה של מצודת א-זובארה נמצאו כפרים רבים, מאחזים ומאהלים, התואמים את ההתפתחות ההיסטורית האלה - תחילה בפנים הארץ, ולאחר מכן בקרבת החוף.
א-זובארה עצמה נוסדה, ככל הנראה, במאה ה-18 כעיר חקלאית שקמה באתר בו שכן קודם לכן כפר קטן.
ייסודה נזקף להגירת שבטי בני עותבה (بني عتبة) מכווית, אשר ביקשו לנצל את מרבצי הפנינים בחופי קטר, וביצוריה מעידים על כך שיריבות שררה בינה לבין ערי חוף סמוכות.
העיר התפתחה כתוצאה מזרם הגירה של סוחרים מבצרה שבעיראק ומכווית, אשר נמשכו אליה בשל מעמדה כנמל חופשי ואשר העניק להם פטור ממיסוי.
בשנות ה-70 של המאה ה-18 הייתה א-זובארה לעיר הגדולה במפרץ הפרסי.
באותה עת נתגלעו מחלוקות בין בני עותבה לבין המושל הפרסי של בחריין הסמוכה, ואלה הובילו לסדרה של התנגשויות; אך ב-1783 פלשו בני עותבה לבחריין בחסותה של כווית, והגדילו את תחום השפעתם גם אליה.
בני עותבה נהנו ממעמד עצמאי דה פקטו, והעבירו את נאמנותם בין עומאן, איראן ושבטים והאבים שונים מחצי האי ערב, עד שב-1811 התקיף הסולטאן של עומאן את א-זובארה ושרף אותה עד היסוד.
היישוב בעיר התחדש אך היה קטן פי שלושה מזה שלפני החורבן, והעיר איבדה את בכורתה באזור.
ב-1895 הייתה העיר מעורבת במאבק בין האימפריה העות'מאנית ובחריין, ובמהלכו הוטבעו 44 ספינות דאו בנמלה.
עקב כך ננטשה העיר כמעט לחלוטין.
ב-2009 החל פרויקט בן עשר שנים לחקר האתר, והממצאים שנחשפו בשתי עונות החפירה הראשונות שפכו אור רב על תולדות העיר וקשריה עם סביבתה.
לעיר שתי חומות שהשתרעו לאורך כולל של מספר קילומטרים.
החומה החיצונית הקיפה א-זובארה בשיאה, ובה קבועים 22 מגדלי שמירה.
החומה עשויה מאבן גיר וממלט שמקורם באלמוגים.
החומה הפנימית נמוכה מהחיצונית ובה 11 מגדלים בלבד.
חלק מהמגדלים שוחזר, ולפי מחקרים מאוחרים נראה כי חומות העיר היו חלק ממערך ביצורים נרחב יותר שהיקפו המדויק עדיין אינו ידוע.
ניכר כי העיר התאפיינה בתכנון עירוני ובחלוקה לשכונות, ושכנו בה שני מתחמי ארמונות מובחנים שלצידם כיכרות נרחבות.
ליד אחת הכיכרות שכן מסגד, ומחקר באחד מהארמונות גילה כי נבנה בצורת מצודה, שלה מגדלי הגנה עגולים בגובה של עד ארבעה מטרים.
בעיר נחשפו כ-500 עד 600 מבנים, ולפי הערכות יכלו אלה לשכן אוכלוסייה של כ-5,000 עד 6,000 תושבים.
המבנים הנפוצים ביותר נבנו סביב חצר פנימית, וחלקם היו גדולים למדי והתאפיינו בפורטיקו ובאולם כניסה.
לעיתים עוטרו הבתים בעיטורי גבס המעידים על שפע כלכלי.
אחד מבתי החצר נחקר לעומק ונתגלתה בו חלוקה לאזורי רחצה, חדר ובו 20 תנורי אפייה ושטח לעיבוד דגים.
ליד המבנה התגלה מתקן לייצור סילאן, ענף כלכלי שרווח בעיר.
בקרבת החוף התגלו ראיות למבנים בעלי אופי ארעי יחסית, אשר נבנו מעץ וכוסו בכפות תמרים.
ייתכן שאלה שמשו שולי פנינים ודייגים.
מבנים ארעיים דומים, כמו גם אוהלים, אפיינו את הבנייה בעיר בתקופה שקדמה לתור הזהב שלה במאה ה-18. בתי הקברות של העיר שכנו מחוץ לחומות.
בליטה בחומת העיר הגנה על הנמל מצפון, וזו חדרה מרחק של כחמישים מטרים לתוך מי הים והסתיימה במגדל עגול.
במי הנמל עדיין שוכנים שרידיהן של ספינות הדאו של העיר אשר הוטבעו בשנת 1895. לצד הנמל שכן שוק ובו מבני אחסנה שבהם התגלו עדויות לחיי המסחר, דוגמת כדים, כלי חרסינה כחולה, חרוזי זכוכית, משקולות עשויות המטיט ששימשו צוללנים, וכן עדויות לתעשיית ברזל.
עדויות נוספות לחיי המסחר בעיר התגלו בערימות פסולת שבהם אותרו כמויות ניכרות של פירות וזרעים מהודו ומאיראן.
המצודה הקטנה הוקמה בשנת 1768 על גבעה וצפתה אל העיר.
היא נהרסה בשנות ה-60 של המאה ה-20 וכל ששרד ממנה הוא מספר בארות, בור מים גדול, ומספר מתחמים מגודרים סמוכים שייתכן ושימשו למשק החי.
תעלה ברוחב של עשרים מטרים ובעומק של מטר וחצי עד שני מטרים הובילה ממצודת מורייר אל הים והקלה את התחבורה אל המצודה.
אורכה של התעלה עמד על כ-1.76 קילומטר, אך לפי תצלום לוויין ייתכן שהייתה ארוכה בכ-300 מטרים נוספים.
לאורך התעלה הוקמו בשלב מאוחר יותר שני קירות מיסוך שנועדו להגן על אספקת המים אל המצודה.
בקירות נקבעו מגדלים עגולים במרחקים קבועים.
מצודת א-זובארה אשר הוקמה בשנת 1938, שוכנת מחוץ לתחומי העיר ואינה קשורה לתולדותיה.
המצודה שימשה כוחות משטרה וצבא ונבנתה בהתאם למאפיינים האדריכליים באזור המפרץ הפרסי.
מועדון ספורט א-זמאלכ הוא מועדון כדורגל מצרי שבסיסו בגיזה שבקהיר רבתי.
המועדון נוסד בשנת 1911 בשם קאסר אל-ניל ומשחק בליגת העל המצרית.
לזכות המועדון 12 אליפויות ו-27 גביעים.
למועדון יריבות עירונית ארוכת שנים עם מועדון הכדורגל אל-אהלי.
המועדון נוסד ב-5 בינואר 1911 בשם קאסר אל-ניל על ידי ג'ורג' מרצבך, עורך דין בלגי (ממוצא יהודי).
מרצבך כיהן כנשיא עד מלחמת העולם הראשונה, אחריו שימש כנשיא ניקולה ארפגי שהיה שחקן המועדון.
בשנת 1913 שינה המועדון את שמו לאל מוח'תלט, ובשנת 1940 שונה השם למלך פארוק.
עקב הפיכה צבאית נגד המלך ב-1952, שונה שם המועדון לשם הנוכחי – א-זמאלכ, על שמו של רובע זמאלכ.
בשנת 1974 במשחק של זמאלכ נהרגו לפחות 48 אנשים, שנכחו במשחק הידידות מול המועדון הצ'כי דוקלה פראג, כתוצאה ממנוסה המונית.
יריבתה העירונית של זמאלכ היא אל-אהלי.
המשחק הראשון בין הקבוצות נערך ב-1948.
הניצחון הגדול ביותר של זמאלכ על אל-אהלי הוא 6-0, תוצאה אשר נרשמה פעמיים עד כה.
הפעם הראשונה הייתה ב-1942 בליגת קהיר והפעם השנייה הייתה ב-1944 בגמר הגביע המצרי.
גביע אפריקה למחזיקות גביע: 1
ליגת הקיץ של אלכסנדריה: 3
אַ-לֻּבַּן אל-עַ'רְבִּי , או אַ-לֻּבַּן אל-עַ'רְבִּיַּה (اللبّن الغربيّة) הוא כפר פלסטיני במערב נפת רמאללה ואל-בירה, השוכן סמוך לגדר ההפרדה, מזרחית לכפר רנתיס ומערבית לבית אריה.
השטח הבנוי של הכפר שוכן ב"שטח B", שבשליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית, ואילו השטחים החקלאיים נמצאים ב"שטח C" שבשליטה כוללת של ישראל.
צפונית לכפר התגלו שרידים ארכאולוגיים מתוארכים לתקופה הרומית ובהם: שרידי מבנים, אבנים מסותתות, בתי בד, חרסים, וקברים.
יש המזהים את הכפר עם היישוב "בית לבן" מתקופת התלמוד, שהתפרסם ביינותיו.
היישוב נזכר פעם אחת במשנה: .
זאב וילנאי מביא את דבריו של אשתורי הפרחי, מהמאה ה-14: "לובין והבית דגושה, הלכתי שמה".
בתקופה הצלבנית נקרא היישוב במקום "לובן" או "אוליבן".
באמצע התקופה העות'מאנית, במאות ה-18 וה-19, השתייך הכפר לחבל הארץ שנקרא "ג'וֹרַת עַמְרַא" או "בילאד ג'מאעין", אזור החופף במידה ניכרת את נחלת שבט אפרים המקראית.
אזור זה היה על התפר שבין הרי יהודה והרי השומרון, וסבל מחוסר יציבות פוליטית עקב הגירת שבטים ותחרות מתמדת בין משפחות תקיפות על גביית מיסים בשם השלטונות העת'מאניים.
במאה ה-19 התיישבו בו עקורים מהכפר העזוב ג'ינדאס שבחוצות לוד.
החוקר הצרפתי ויקטור גרן ביקר בכפר ב-1863 וגם הקרן לחקר ארץ ישראל מזכירה אותו בדו"ח משנת 1882. הכפר מוזכר כנראה גם בכתביו של בנימין מטודלה שהגיע לארץ ישראל בעת השלטון הצלבני וזיהה אותו, בטעות, עם עמק איילון התנ"כי.
במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה סללו הבריטים את מסילת הרכבת לכפר א-לובן, שהייתה שלוחת רכבת צבאית לתמיכה לוגיסטית בכוחותיהם בחזית שנמתחה לרוחבה של ארץ ישראל.
בתקופת המנדט הבריטי השתייך הכפר לנפת רמלה.
במפקד האוכלוסין של המנדט הבריטי בשנת 1922 נמנו בכפר 221 תושבים, ובמפקד של 1931 298 תושבים ב-60 בתים.
לפי סקר הכפרים 1945 בארץ ישראל שערכו רשויות המנדט נאמדה אוכלוסיית הכפר ב-340 תושבים, והכפר השתרע על שטח של 9,854 דונמים.
אזור הכפר נכלל בשטח שיועד למדינה הערבית, לפי החלטת החלוקה.
בעקבות מלחמת העצמאות סופח הכפר לירדן כמו שאר הגדה המערבית.
בעקבות הסכם הביניים של אוסלו II שנחתם ב-28 בספטמבר 1995 בין הפלסטינים וישראל, הוכר כי שטח הכפר הוא 11,286 דונם, מהם: השטח הבנוי וסביבתו הקרובה, 322 דונם שהם 2.9% מהשטח הכולל של הכפר הוגדרו כשטח B.
מתוך כלל אדמות הכפר, הפקיעה ישראל 1082 דונם (9.6% משטח הכפר) לבניית: בית אריה עופרים - 836 דונם בשנת 1981 ועוד 246 דונם בשנת 1988.
על פי סקר שנערך בשנת 2007 התגוררו בכפר 1,387 תושבים.
בלובן מסגד אחד, ושני בתי ספר – אחד לבנות ואחד לבנים.
בית הספר לבנים נבנה במימון ארגון הסיוע האמריקאי הבלתי-ממשלתי ANERA.
חלק מתושבי לובן הם פקידים ברשות הפלסטינית, חלקם חקלאים, וחלקם עובדים כפועלים בבית אריה הסמוכה.
דרך הכפר עוברים כביש 446 וכביש 4653 (כביש הגישה לבית אריה).
א-זְעַ֫יֶּם הוא כפר פלסטיני בתחום הרשות הפלסטינית, בנפת אלקודס, ממזרח לירושלים, צפונית לכביש 1 (הכביש מירושלים למעלה אדומים), בגבול מדבר יהודה הצפוני.
על פי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, בשנת 2016 התגוררו ביישוב 3,977 תושבים.
סמוך לכפר, על כביש 1, נמצא מחסום א-זעיים.
בסקר ארכאולוגי שבוצע במקום בסוף שנות ה-60 של המאה ה-20, נמצאו שרידי מתקני חקלאות קדומים, גתות, מדרגות ומחצבה מתקופת הברזל, ומערות קבורה מהתקופה הרומית בארץ ישראל.
בשנת 1952 הגיעו למקום פליטים שבשנת 1948 עזבו את כפר ראפאת (رافات) שהיה באזור רמלה.
מאוחר יותר הגיעו למקום גם תושבים מחברון ומירושלים.
מאז מלחמת ששת הימים ב-1967, א-זעיים נמצאת תחת שלטון ישראלי.
בשנת 1978, הוכר המקום כישוב ונקרא א-זעיים.
בשנת 1974 הופקעו 138 דונם מאדמות הכפר לצורך הקמת אזור התעשייה – "מישור אדומים".
בשנת 1975 הופקעו 406 דונם מאדמות הכפר לצורך הקמת מעלה אדומים.
בסוף שנות ה-80 של המאה ה-20 הופקעו חלק מאדמות הכפר לצורך סלילת תוואי חדש לכביש 1 ממחלף שער מזרח (הגבעה הצרפתית) למחלף מעלה אדומים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 נבנו בכפר בנייני דירות רבי קומות.
כמו כן הוחל בתכנון מפורט של כביש הטבעת המזרחי של ירושלים העובר מצפון וממערב לכפר.
אך מעולם לא הושלם לפי התכנון המקורי, רק קטע בין 3.7 שמתחיל בכביש 1 בין ענאתא לא-זעיים, ומסתיים בכביש 437 נסלל.
הכפר מוקף כולו בגדר ההפרדה.
במרץ 2025 חולצו מהכפר עשרה עובדים הודים שהגיעו לכפר לצורך עבודה, והוחזקו בכפר במשך יותר מחודש ללא יכולת לחזור, בזמן שדרכוניהם נלקחו מהם ושימשו למעבר מהיר של פלסטינים במחסום.
לאחר חילוצם מהכפר, העובדים הועברו למקלט לקורבנות סחר בבני אדם.
תושבי היישוב רשאים לשאת תעודות זהות ישראליות, כתושבי ירושלים המזרחית.
הכפר בנוי על גבעה סביב מקאם "שייח' ענבר", מבנה בן קומה אחת ומעליו כיפה צבועה ירוק.
חדר אחד בנוי ובו נמצא קבר השייח'.
בכניסה לחדר בקיר הימני נמצא פתח חצוב המוביל לחדר נוסף, חדר זה למעשה הוא מערה שנחצבה.
בזמן האינתיפדה השנייה בשנת 2003, החלה ישראל בהקמתה של גדר ההפרדה.
באזור הכפר תוואי הגדר עוקב ברובו את גבול ירושלים המאוחדת.
בקטע כביש 1 העובר סמוך לכפר הוקם "מחסום א-זעיים" (עד אז פעלה במקום רק נקודת ביקורת של משמר הגבול).
המעבר במחסום מותר לאזרחים ישראלים ופלסטינים תושבי מזרח ירושלים אך אסור לרכבים של תושבי הגדה בעלי היתרי כניסה, ולכלי התחבורה הציבורית של מזרח ירושלים המחויבים לעבור רק דרך "מחסום קלנדיה" בצפון ירושלים (עד הקמת המחסום יכלו תושבי הכפר להיכנס לירושלים כמעט ללא הגבלה).
בנוסף הוקם שער בחומת ההפרדה שמחבר בין ירושלים לא-זעיים ומאפשר מעבר ברגל לבעלי היתרי כניסה.
מצפון למחסום הוקם מחלף הזיתים, מחלף של כביש 1 עם כבישי "מרקם חיים" לחיזמא, עיסאוויה, א-טור ואלעיזריה.
ב-11 באוקטובר 2015 הגיעה מחבלת מתאבדת כשהיא נוהגת במכונית ובה בלון גז אל מחסום א-זעיים.
לאחר ששוטר הורה למחבלת לעצור היא פוצצה את בלון הגז, וכתוצאה מכך נפגע השוטר באורח קל.
ב-22 בפברואר 2024 אירע במקום פיגוע הירי ליד מעלה אדומים.
שלושה מחבלים הגיעו ליד המחסום ופתחו בירי לעבר כלי רכב שעמדו בפקק ליד המחסום.
בפיגוע נרצח אדם אחד ונפצעו שמונה אנשים.
א-זיתונה היא מועצה מקומית פלסטינית בנפת רמאללה ואל-בירה, שנוסדה בשנת 2005 כתוצאה ממיזוג של הכפרים אבו שח'דים ואל-מזרעה אל-קִיבְּלִיֶיה (المزرعة القبلية; תעתיק מדויק: אל-מזרעה אל-קִבּלִיֶה).
בשנת 2016 מנתה אוכלוסיית א-זיתונה 7,921 תושבים, לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה.
משמעות שם המועצה הוא – ארץ הזיתים.
משמעות שם היישוב "אל-מזרעה אל-קיבאלייה": היא החווה הדרומית, להבדיל בינה לבין מזרעה א-שרקיה – החווה המזרחית.
מקור שם היישוב אבו שח'ידם אינו ברור וככל הנראה מלמד על שם המשפחה שישבה בו בראשונה.
המועצה שוכנת בגובה של בין כ-550 לכ-750 מטר מעל פני הים, על שלוחה של "רכס ג'יפנה" (גם: "הרי גופנה" או "הרי גופנא"), על שם הכפר ג'יפנה (הנמצא כ-3 קילומטרים מזרחית לזיתונה).
זהו רכס שיורד מקו פרשת המים בגובה של כ-900 מטר מעל פני הים לגובה 550 מטר באזור העיירה.
בסביבת העיירה נובעים מעיינות שכבה רבים, מכיוון שמי הגשם המחלחלים נעצרים בהגיעם לתצורת מוצא, שכבות חוואר צהבהב האטום למים.
המעיינות העיקריים בקרבת העיירה הם:"עין אום טוח", "עין אל מלח", "עין ואדי אל ביר" ו"עין אל מיסארג'".
מצפון למועצה נמצא כפר כובאר, ממזרח שוכנים הכפרים אבו קש, ביר זית וסורדא.
לפי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב החל מתקופת הברזל בארץ ישראל.
באזור העיירה מספר אתרים ארכאולוגיים, על פסגת ההר שמצפון לעיירה ממוקמת ח'רבת נעלן בה נערך סקר ארכאולוגי ונמצאו חרסים מתקופת הברזל II, התקופה הפרסית בארץ ישראל, התקופה ההלניסטית בארץ ישראל והתקופה הרומית בארץ ישראל.
על פסגת ההר שמדרום לעיירה ממוקם מבנה מקאם "שיח' עיסא", בה שרידי יישוב מתקופת הברזל והתקופה ההלניסטית, במקום גם בור מים גדול שהוסב לקולומבריום.
ממזרח לעיירה ממוקם "ח'רבת א-נבי עניר" (נכתב גם כ"נבי ענר") ובסמוך מקאם "נבי אנבר", האתר כולל מעיינות, קבר שיח, מבנה תפילה עתיק, מערת קבורה חצובה וחלקות מעובדות.
שרידי היישוב הקדומים ביותר במקום הם מתקופת הברזל.
בשנת 1517, העיירה שולבה באימפריה העות'מאנית עם שאר ארץ ישראל.
בתקופת המנדט הבריטי השתייכה העיירה לנפת רמלה.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה הערבית, ולאחר הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות ב-1949, עבר משליטה בריטית לירדנית.
בעקבות מלחמת ששת הימים ב-1967, עבר האזור משליטה ירדנית לשליטה צבאית ישראלית.
לאחר הסכמי אוסלו, 29% מאדמות העיירה מוגדרות כשטח B ו-71% הם שטח C.
בשנת 2005 שולב הכפר אבו שח'ידם.
כחלק מהסכסוך הישראלי-פלסטיני התרחשו בכפר אירועי אלימות הדדיים בין תושבי הכפר לבין תושבי האזור הישראליים וכוחות צה"ל.
משרד האו"ם לתיאום עניינים הומניטריים בשטח הפלסטיני הכבוש (OCHAoPt) תיעד 88 תקיפות של מתנחלים נגד חקלאי הכפר ורכושם בין 2006–2017, כאשר 61 מהן התרחשו בין 2010–2013; האירועים כללו גניבה, גרימת נזק והצתה של רכוש חקלאי, ויידוי אבנים על כלי רכב ובתים.
14 מהתקריות הסתיימו בפגיעה בפלסטינים, בהן נהרג אדם אחד ו-23 נפצעו.
מאידך, באותן השנים נרשמו 11 תקיפות של פלסטינים נגד מתנחלים שכללו בין היתר יידוי אבנים על כלי רכב והביאו לפציעה של שבעה בני אדם ולנזק לרכוש.
חלק מאירועי האלימות הסתיימו במוות:
במרץ 2008 ירה מתנחל למוות בנער תושב העיירה, לאחר שהותקף באבנים על ידי קבוצת פלסטינים במהלך הפגנה שנערכה במחאה נגד פעולת צה"ל ברצועה.
לטענתו עשה זאת כהגנה עצמית כיוון שחש שחייו בסכנה בעת שצעד מהישיבה הסמוכה, בה הוא לומד, לכיוון ביתו.
לטענת הפלסטינים הם ידו אבנים על אוטובוס והמתנחל ירד מהאוטובוס וירה לעברם.
על פי תחקיר שערך מח"ט בנימין היורה פעל כשורה.
ב־26 באוקטובר 2018 נהרגו שני תושבים מירי חיילים, במהלך עימותים עם כוחות הביטחון, לאחר שמתנחלים נכנסו לגן ציבורי שהוקם לא מכבר בחלק העיירה הנמצא בשטח B, שם התאספו פלסטינים כדי להגן על הגן שכבר הותקף בעבר על ידי מתנחלים..
א-טבקה הוא כפר פלסטיני הממוקם שבעה ק"מ מערבית לחברון.
הכפר נמצא בנפת חברון במרכז חבל יהודה.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 1,435 תושבים באמצע שנת 2006.
א-טירה הייתה עיירה ערבית בחוף הכרמל, שתושביה גורשו במהלך מלחמת העצמאות של מדינת ישראל, במקומה הוקמה העיר טירת כרמל.
לפי עדויות ארכאולוגיות הכפר היה מיושב החל מתקופה הביזנטית בארץ ישראל.
את אזור הכפר חקר לראשונה בסוף המאה ה-19 הדיפלומט השווייצרי אברהרד פון מילינן שסקר שלוש אמות מים שנבנו על תוואי אחד, כל השלוש הוליכו מים ממעיין עין קדם לעבר הכפר, המרוחק כשני קילומטרים ממערב למעיין.
האמות נחפרו במסגרת חפירת הצלה בחודשים נובמבר 2000 - ינואר 2001.
בסוף המאה ה-20 ותחילת המאה ה-21 נערכו מספר חפירות ארכאולוגיות בתחומי טירת כרמל בעקבות עבודות פיתוח ובנייה שונות.
בחפירות נחשפו שרידים ארכיטקטוניים רבים שהעידו שהיישוב התקיים ברציפות כ־1,700 שנה, החל בתקופה הרומית וכלה בעת החדשה וכן נמצאו מטבעות, כלי חרס, צמידי זכוכית וממצאי מתכת המעידים כי באזור התקיים יישוב מפותח כבר מהמאה השלישית לפני הספירה (התקופה התלמית).
במקורות מן התקופה הצלבנית נקרא המקום בשם Saint Iohan de Tire (סנט יוהאן דה־טירה).
בחפירה ארכאולוגית נחשף קבר מתקופה זו, ובו טבעת ארד הנושאת עיטור דמוי פרח, ראש חץ מברזל ונר חרס כמעט שלם.
חלקים ממבנה הקבר מקורם בכנסייה הגותית שניצבה שם.
ברשומות המס העות'מאני משנת 1596, מופיע הכפר עם 52 בתים ו-286 תושבים בסנג'ק לַג'וּן.
תושבי הכפר שילמו מס בסך 25% על גידולי חיטה, זיתים, גפנים, עיזים ועל כוורת דבורים לייצור דבש, בסכום כולל של 26,000 אקצ'ה.
בני טורבאי, מושלי סנג'ק לג'ון במרוצת המאות ה-16 וה-17, שחלק מהכנסותיהם הגיע מהמכסים במעגני חיפה וטנטורה, נהגו לשהות בא-טירה.
ב-1579 הקימו בכפר מסגד, שבפתחו נקבעה כתובת לפיה "ציווה על בניית זה המקום המבורך האמיר עסאף".
בין אנשי חיפה לבין אנשי טירה, כשהייתה עדיין עיירה נידחת, שררה יריבות.
על פי עדותה של מרי אליזה רוג'רס בספרהּ "חיי יום-יום בארץ-ישראל", חיפה הותקפה ביום 26 בספטמבר 1855 בידי מאות מאנשי טירה והכפרים בשכנותה, שנסוגו רק מפני התגבורת הצבאית שסיפק הממשל העות'מאני.
בשנת 1870, ביקר הארכאולוג והגאוגרף הצרפתי ויקטור גרן בכפר, וכתב:
במרשם האוכלוסין משנת 1887 היו בכפר 2,555 תושבים, כולם מוסלמים.
במפקד 1922, שנערך על ידי שלטונות המנדט הבריטי, בא-טירה הייתה אוכלוסייה של 2,346 נפש, כולם מוסלמים למעט 9 נוצרים ויהודי אחד.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בכפר 624 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 3,191 תושבים, כולם מוסלמים למעט 17 נוצרים.
בזמן מלחמת העולם השנייה הקימו הבריטים שלושה מחנות צבא בשטח המישורי לאורך החוף בין א-טירה לכפר סמיר וחוף כיאט.
המחנות שימשו את חיל החימוש, חיל התותחנים ומחסני אספקה של הצבא הבריטי.
בסקר הכפרים בשנת 1945 האוכלוסייה בכפר הייתה 5,270 תושבים, 5,240 מוסלמים, ו-30 נוצרים.
שטח הקרקע הכולל של הכפר היה 45,262 דונם.
אשר מתוכם הוקצו 3,543 לחקלאות שלחין,ו- 16,219 לגידולי דגנים.
לפי תוכנית החלוקה, שהתקבלה ברוב קולות בעצרת הכללית של האו"ם ב-29 בנובמבר 1947, היישוב נכלל בשטח המדינה היהודית.
הרג 13 אנשים, פוצץ בית על יושביו וגרם נזק למספר בתים נוספים.
בין ההרוגים היו גם ילדים וזקנים.
דיווח של האצ"ל מדבר על קבוצה של כ-20 חמושים, שהגיעו קרוב לבתים בשולי הכפר, זרקו לעברם רימונים, וירו מנשקם האישי.
חוליה אחת פרצה לבית, שפכה לתוכו בנזין והעלתה אותו באש.
אחר כך התקרבה החוליה לבית שני, הניחה בו מטענים ולאחר הפעלת מנגנוני ההצתה, נסוגה מן המקום.
כעבור מספר שניות נשמעה התפוצצות והבית נהרס עד היסוד.
לבסוף נסוגו אנשי האצ"ל דרך המטעים לכיוון כביש החוף, שם חיכה להם רכב מילוט.
למחרת היום יצאה משלחת מהכפר לקהיר לבקש עזרה מהוועד הערבי העליון.
בין 21 ל-24 באפריל 1948, גדלה מאוד אוכלוסיית הכפר בשל זרם פליטים שהגיע אליו מחיפה.
ב-22 באפריל 1948, יום כיבוש חיפה בסוף הקרב על חיפה, נערכה התקפה רחבה על טירה, במקביל למתקפה של כוחות ההגנה על חיפה.
מטרת המתקפה הייתה ככל הנראה למנוע הגעתם של כוחות ערביים נוספים לאזור ולכפר.
לאחר ההתקפה הציע צבא ההצלה להעביר משפחות לירדן.
ב-23 באפריל 1948 הופיעו גם סירות מהים והציעו את שירותם להעברת משפחות לחופי לבנון.
שלושה ימים אחרי כיבוש חיפה, היה ניסיון נוסף של כוחות ההגנה לכבוש ולהשתלט על א-טירה, לאחר שבמשך חודשים רבים חסם הכפר את התחבורה היהודית בכביש החוף.
המתקפה החלה באמצע הלילה של 25 באפריל 1948. במתקפה נעשה שימוש במרגמות ומקלעים.
כוח בריטי הגיע במהרה למקום והפסיק את המתקפה, אך היא חודשה למחרת אחרי עזיבת הכוח הבריטי.
הכוח הבריטי סייע בפינוי נשים וילדים מהכפר למקום מבטחים מחוץ לכפר.
ב-5 במאי התקיים עוד מבצע פינוי משפחות מא-טירה למקומות מבטחים, וכ-600 אנשים הועברו לאזור ג'נין ושכם.
מאות גברים נותרו בכפר כדי להגן עליו.
הבריטים החליטו לסיים את המנדט בשעת חצות שבין 14 ל-15 במאי, כאשר הנציב העליון הוריד את דגל בריטניה בנמל חיפה.
ביומו האחרון של המנדט הבריטי, ב-14 במאי 1948 הכריז דוד בן-גוריון על הקמת מדינת ישראל.
אך גם לאחר סיומו הרשמי של המנדט המשיכו הבריטים להחזיק במובלעת צבאית במחנות הצבא באזור א-טירה.
הבריטים החליטו למסור את המחנות לשליטה ערבית אך כוח צה"ל נכנס לאחד מהם.
לאחר משא ומתן בחסות ועדת הביצוע אשר הוקמה על ידי או"ם, כדי לפקח על העברה מסודרת של מנגנון השלטון, הוסכם ב-16 ביוני שהמחנות יעברו לפיקוח האו"ם עד לפינוי המחנות.
ב-28 ביוני אחרוני החיילים הבריטים עזבו את המובלעת וחיילי צה"ל נכנסו לשניים משלושת המחנות (אחד המחנות אף נרכש באופן רשמי מהצבא הבריטי).
הכפר נכבש על ידי צה"ל ב-16 ביולי 1948, במהלך קרבות עשרת הימים שבין שתי ההפוגות.
בהתקפה הזו, שבמהלכה נכבשו גם כפר לאם ואל-סרפנד, נעשה שימוש בפעם הראשונה בספינות מלחמה שהפגיזו את הכפר מהים.
התושבים האחרונים שהיו עדיין בכפר, גורשו לכיוון ג'נין, שכם וטולכרם, חלקם נלקחו בשבי.
במהלך הכיבוש נהרג רק חייל צה"ל אחד, ובצד הערבי נמנו עשרות הרוגים.
לפי דיווח בעיתון הארץ, הקרב על העיירה החל עם תום ההפוגה הראשונה, בידי צה"ל הוחזקו 3 מחנות הצבא באזור וכוח עיראקי החזיק במחנה הקרוב לעיירה, לשעבר בית ספר לארטילריה של הצבא הבריטי במזרח התיכון.
בין המחנות של שני הצדדים חצצה גדר.
ביום ה' בבוקר עבר את הגדר ונכנס לטירה אברהם ספקטור, "מוכתר הר הכרמל", שדרש להיפגש עם מוח'תאר טירה.
החיילים העיראקים סירבו וספקטור מסר להם את הדרישה להיכנע.
מאחר שטירה נמצאת בתחום המיועד למדינה היהודית לפי תוכנית החלוקה.
ניתנה להם שהות עד 4 אחה"צ יום הי.
שעתיים לאחר שעבר מועד זה ב־6 אחה"צ, לאחר שלא נתקבלה כל תשובה, נכנסו כוחות צה"ל לפעולה.
תחילה נכבשו 3 גבעות על הכרמל, החולשות על טירה ממזרח.
אותה שעה יצא כוח נוסף מדרום-מזרח למקום.
חיל האוויר ערך הפצצה אווירית במקביל להפצצה ארטילרית מתותחים שנמשכה כל הלילה.
בשעה 8 בבוקר נכנסו הכוחות לעיירה וכבשו אותה כמעט ללא התנגדות.
בתום הקרב נשארו בטירה כ-300 תושבים.
ב-20 ביולי 1948, פרסמה העיתונאית ברכה חבס כתבה בעיתון דבר בה דיווחה על ביקור שערכה בטירה זמן קצר לאחר כיבושה.
בעקבות ההפגזה הכבדה נפגעו רבים מבתי הכפר, אחר כך נכנסו חיילי צה"ל, ובעקבותיהם גם בוזזים שהרסו חלק מהבתים.
בסוף 1948 הוחלט לשכן עולים בבתי הכפר ותוך חודשים ספורים שכנו בו 700 משפחות, כ-2,900 נפש בסך הכל, שהחלו בשיקום ההריסות.
חלקם החלו לעבד את אדמות הכפר, אחרים השתלטו על חנויות ובתי מלאכה נטושים.
בית הספר של הכפר שנבנה בתקופת המנדט החל לשמש את התושבים החדשים.
העולים שיושבו בכפר היו בעיקר יוצאי בולגריה, פולין, טורקיה וצ'כוסלובקיה.
ב-1950 הוחלט לשנות את שם היישוב מטירה ל"טירת כרמל", ובנוסף להתיישבות בבתי העיירה הוקמו בשטח המישורי שממערב שתי מעברות לשיכון אלף משפחות.
בנוסף לעיר טירת הכרמל, הוקמו על אדמות א-טירה, באוגוסט 1949 המושב מגדים (שנקרא תחילה "צפון עתלית"), ב-1952 בית הספר החקלאי כפר גלים, ב-1953 כפר צבי סיטרין.
מספר משפחות ערביות שעזבו חזרו להתגורר בא-טירה, אך כל בתי הכפר נתפסו על ידי רשות הפיתוח כנכסי נפקדים.
אחר כך הוכרזו רבים מהם כמבנים מסוכנים וגם משפחות יהודיות שגרו בהם פונו והם נהרסו בשנות ה-60
רוסתם בסתוני, חבר הכנסת הערבי הראשון שכיהן מטעם מפלגה ציונית, היה יליד א-טירה.
במשך השנים רוב המבנים שהיו בא-טירה נהרסו, אך מספר מהם שרדו, ביניהם:
בית המוח'תאר עבד אללה סלמאן משמש כתחנת המשטרה של טירת הכרמל.
בית הקברות המרכזי של א-טירה הממוקם בסוף רחוב החרוב.
המסגד המרכזי של א-טירה, שהפך לבית כנסת "אם הבנים" ברחוב הפלמ''ח.
בית הספר לבנים היה מתחם של שני מבנים, מבנה אחד גדול בו קשתות לאורך הקומה השנייה, שהפך לחלק מבית הספר התיכון שיפמן.
ומבנה שני, ששימש את הכיתות הנמוכות, עמד על גבעה בסמוך נטוש והרוס חלקית עד שנת 2016. המבנה נהרס ובמקומו נבנה בית מלון בשם "קדם" שנחנך בשנת 2019.
בדר א-דין א-זרקשי (ערבית: بدر الدين الزرقشي; 1344–1392) הידוע כאימאם א-זרקשי, היה אחד מגדולי חכמי הדת המוסלמים.
א-זרקשי חי בקהיר תחת שלטון הממלוכים, ונודע כמומחה בתחומים רבים, כגון פיקה, חדית', והיסטוריה.
היה אחד מפוסקי ההלכה הבולטים ביותר באסכולה השאפעית.
אל-זרקשי כתב ספרים רבים, שרק חלקם ידוע היום, ביניהם:
"אל-בחר אל-מחיט פי אוסול אל-פיקה" (البحر المحيط، في أصول الفقه)
"סלאסיל א-ד'הב פי אוסול אל-פיקה" (سلاسل الذهب في أصول الفقه)
"אל-בורהאן פי עולום אל-קוראן" (البرهان في علوم القرآن)
אַ-זַעַרוּרָה הוא כפר בדואי בלתי מוכר, שנמצא מזרחית לעיירה כְּסִייפִה, לצד כביש 80, ואוכלוסייתו מונה כ-2,600 נפש.
הכפר נקרא על שם השיח אַ-זַעַרוּרָה, המשמש להכנת תרופות.
בכפר בארות מים וסכרים עתיקים.
ההתיישבות הבדואית באזור תועדה עוד בשלהי התקופה העות'מאנית בארץ ישראל.
בתקופת המנדט הבריטי הוקמה במקום תחנת משטרה בשם Ras ez-Zuweira או Ez-Zweira, כדי לשמור על הדרך המובילה מבאר שבע לעין חוצוב.
במפקד האוכלוסין של 1931 נמנו באזור תחנת המשטרה 11 בתים מיושבים ב־46 נפשות.
בכפר אין שירותי בריאות, ועל כן נאלצים תושבים לנסוע לעיירה כְּסִיפִה על מנת לקבל שירותים בסיסיים.
בכפר אין מוסדות חינוך וילדי הכפר מתחנכים בעיירה כְּסִיפִה או בכפר הסמוך אַל-פֻרְעָה.
בשנת 2005 הגיש ארגון עדאלה עתירה לבג"ץ נגד משרד החינוך שיספק הסעות לילדים המתגוררים בכפר אל הגנים ביישובים הסמוכים או לחלופין להקים בכפר מבנים שישמשו כגנים לילדים.
בכפר אין כלל כבישים סלולים.
מעל הוואדי הסמוך לכפר אין גשר, כך שבימים גשומים כשהנחל עולה על גדותיו, נחסמת כליל הכניסה והיציאה מן הכפר.
מים וחשמל אינם מסופקים לתושבי הכפר על ידי הרשויות.
את המים מקבלים התושבים דרך כ־10 נקודות חיבור של חברת 'מקורות' על הכביש הראשי, מהן מושכים התושבים צינורות לכפר.
גם אספקת החשמל תלויה בתושבי הכפר, כאשר חלקם משתמשים בפאנלים סולריים; ישנם תושבים שמשתמשים בחשמל מהעיירה הסמוכה כְּסִיפִה ויש גם מי שמחזיקים בגנרטורים.
הכפר אַ-זַעַרוּרָה הוא כפר בלתי-מוכר ועל כן נתון בסכנת הריסה ופינוי.
לחלק מבתי הכפר יש צווי הריסה ומדי מספר חודשים מתבצעות הריסות בתים בכפר.
על פי תוכנית מטרופולין באר-שבע, שטח הכפר נמצא באזור נוף כפרי חקלאי משולב, ועל כן, החוקרת שמונתה לבחון את ההתנגדויות לתוכנית מטרופולין באר-שבע המליצה לאפשר הכרה בכפר.
החל משנת 2004 מבקשת חברת רותם אמפרט (חברת בת של כימיקלים לישראל) להקים במקום מכרה פוספטים פתוח.
עתירה שהוגשה על ידי עיריית ערד, ארגון עדאלה, תושבי הכפר אַל-פֻרְעָה וארגונים אחרים דרשה מהמועצה הארצית לתכנון ולבנייה להורות על ביטול החלטות המועצה הארצית לפיה תותר במקום כריית פוספטים בטענה שפעילות זו תסכן את בריאותם של תושבי האזור, יהודים ובדואים יחד.
בדיון שנערך בבג"ץ ב-27 בפברואר 2019, הוציא ביהמ"ש צו על תנאי למדינה שמטיל עליה את האחריות לשכנע את ביהמ"ש מדוע אל לא להתערב באישור תמ"א 14/ב (הכוללת גם את מכרה הפוספטים בשדה בריר) והורה על החזרת התוכנית אל המועצה הארצית לתכנון ולבנייה.
ביהמ"ש נימק את החלטתו בכך שהתוכנית לא בחנה מהן ההשפעות הבריאותיות הפוטנציאליות על תושבי האזור.
א-זובייר בן אל-עוואם היה אחד מהצחאבה, אחד מהעשרה שהובטח להם גן עדן, בן דודו של הנביא מוחמד, בן אחיה של ח'דיג'ה, אחד מהמנהיגים הפוליטיים והצבאיים של המוסלמים לאחר פטירתו של מוחמד, ואחד הנופלים בקרב הגמל.
הוא א-זובייר בן אל-עוואם בן ח'ווילד בן אסד בן עבד אל-עוזא בן 'וסי בן כלאב בן מרה בן כעב בן לואי בן ע'אלב בן פהר בן מאלק בן אל-נאדר בן כנאנה בן ח'זימה בן מדרכּה בן אליאס בן מדר בן נזאר ב מעד בן עדנאן.
אביו היה אל-עוואם, אחיה של חדיג'ה אשתו של מוחמד נביא האסלאם.
אמו הייתה צפייה בנת עבד אל-מטלב בן האשם בן עבד מנאף בן קסי בן כּלאב בן מרה בן כּעב בן לואי בן ע'אלב בן פהר בן מאלק בן אל-נדר בן כּנאנה בן ח'זימה בן מדרכּה בן אליאס בן מדר בן נזאר בן מעד בן עדנאן.
היא הייתה דודתו של מוחמד.
א-זובייר נישא שמונה פעמים והביא לעולם עשרים ילדים, כמפורט להלן:
אסמאא בנת אבי בכר, ממנה נולדו לו שמונה ילדים, בהם עבדאללה אבן א-זובייר שהיה לח'ליף בחצי האי ערב.
אום כלת'ום בנת עוקבה, ממנה נולדה לו בת אחת בשם זיינב.
אל-חלאל בנת קייס, ממנה נולדה לו בת אחת בשם חדיג'ה.
אמה בנת ח'אלד בן סעיד, ממנה נולדו לו חמישה ילדים.
אל-רבאב בנת אניף, ממנה נולדו לו שלושה ילדים.
אום ג'עפר זיינב בנת מרת'אד, ממנה נולדו לו שני ילדים.
בשלב מסוים בזמן קרב הגמל, החליט א-זובייר שאינו מעוניין להמשיך להילחם.
הוא אמר שעלי בן אבי טאלב שכנע אותו להפסיק להילחם מפני שהם בני דודים.
א-זובייר עזב את שדה הקרב, ואדם בשם עמר בן ג'רמוז החליט לעקוב אחריו.
הם הגיעו לשדה בקרבת מקום, ולאחר שהם שוחחו מעט הם החליטו להתפלל, מפני שהיה זה זמנה של אחת התפילות היומיות.
כשא-זובייר סגד על האדמה כחלק מהתפילה, עמר בן ג'רמוז דקר אותו בצווארו ורצח אותו.
לאחר שהוא רצח אותו, הוא ערף את ראשו, והלך להציג אותו לעלי בן אבו טאלב.
כשעלי ראה את ראשו הערוף של בן דודו, הוא זעם והצטער נורא.
לאור תגובתו של עלי, החליט עמר להתאבד, אז הוא שלף את חרבו, ונעץ אותה בעצמו.
סלימאן בן אחמד א-טבראני היה אחד מהמומחים החשובים ביותר בתחום החדית'.
אף על פי ששמו א-טבראני, שמלמד לכאורה על מוצאו בטבריה, הוא נולד בעכו.
בין השייח'ים שא-טבראני למד מהם היו:
עבד אללה בן אחמד אבן חנבל.
בין תלמידיו של א-טבראני היו:
א-טבראני כתב ספרים רבים בנושאים שונים הקשורים לדת האסלאם, וביניהם הספרים שלהלן:
א-מיניות אפורה או מיניות אפורה היא הספקטרום בין א-מיניות למיניות.
אנשים שמזדהים עם א-מיניות אפורה מכונים במונח "A-אפור" , או "אס אפור" , ומרכיבים את מה שמכונה "מטריית האס".
בתוך ספקטרום זה מוצגים מונחים כגון דמיסקסואל, א-מיניות ומיניות.
הופעתן של קהילות מקוונות, בהן רשת הנראות והחינוך הא-מינית (AVEN), נתנה לאסים האפורים מיקומים לדון בנטיותיהם.
נכון לשנת 2019, א-מיניות באופן כללי מוגדרת כחדשה יחסית במחקר האקדמי ובשיח הציבורי.
דגל הא-מיניות האפורה הכולל את הצבעים שחור, אפור, לבן וסגול משמש להצגת הקהילה הא-מינית האפורה כאשר הפס האפור מייצג את תחום המיניות האפורה בתוך הקהילה.
א-מיניות אפורה נחשבת לאזור האפור בין א-מיניות למיניות, שבו אדם עשוי לחוות משיכה מינית רק מדי פעם.
המונח "דמיסקסואליות" הוטבע בשנת 2006 על ידי רשת א-מינית נראות וחינוך (AVEN).
הקידומת "דמי-" נובעת מהדימידיום ("dimidium") בלטינית, שמשמעותה "מחולקת לשניים".
המושג "דמיסקסואל" בא מהמושג המתואר כ-"באמצע הדרך בין" מיני עד א-מיני.
המונח "A-אפור" מכסה מגוון של זהויות תחת מטריית הא-מיניות, או על הספקטרום הא-מיני, כולל דמיסקסואליות.
מונחים אחרים בספקטרום זה כוללים "א-מיניות" ו-"מיניות".
הספקטרום הא-מיני האפור כולל בדרך כלל אנשים אשר לעיתים רחוקות מאוד חווים משיכה מינית, המורגשת, אם בכלל, רק בנסיבות ספציפיות.
שרי לוקר, מחנכת למיניות במכללת המורים של אוניברסיטת קולומביה, טענה במהלך ראיון עם מיקרופון כי מי שמזדהים תחת המושא א-מיניים אפורים "מרגישים שהם נמצאים באזור האפור שבין א-מיניות לעניין מיני טיפוסי יותר".
לאדם המזדהה כא-מיני אפור עשויה להיות כל נטייה רומנטית, כיוון שזהויות מיניות ורומנטיות אינן בהכרח קשורות אחת לשנייה.
א-זהרא היה יישוב במרכז רצועת עזה, בנפת עזה, מדרום לעיר עזה.
א-זהרא הוקמה בשנות ה-90 בהחלטת יאסר ערפאת, כאזור מגורים לעובדי הרשות הפלסטינית.
בתחילה נבנו בו 30 בניינים, ובהמשך נוספו מבנים נוספים ובתים פרטיים.
בתקופת האינתיפאדה השנייה, באוקטובר 2003 נכנסו לכפר כוחות צה"ל עם דחפורים וכלים כבדים, והרסו שלושה בניינים בני 13 קומות, שהיו בשלבי בנייה אחרונים, וכן תחנת משטרה.
ההדף מהפיצוצים גרם לנזק למבנים הסמוכים.
לפני ההריסה פונו 2,000 מתושבי הכפר.
רוב הבנייה מרוכזת בצד המזרחי של היישוב.
באזורים המערביים והדרומיים נמצאות אדמות חקלאיות.
נחל הבשור נשפך לים התיכון מדרום.
ביישוב נמצאת אוניברסיטת פלסטין וכן האוניברסיטה הפתוחה "אומה".
במהלך הבחירות לרשויות המקומיות שהתקיימו בעשר רשויות ברצועת עזה בינואר 2005, זכו רשימות החמאס בשבע רשויות, בעוד רשימת הפת"ח בשלוש רשויות, בהן א-זהרא לצד אל-מוסדר ומחנה הפליטים מע'אזי.
באוקטובר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, צה"ל הרס בהפצצות 25 בניינים רבי-קומות בא־זהרא.
א-זוואידה היא עיירה פלסטינית בנפת דיר אל-בלח.
העיירה ממוקמת כשלושה קילומטרים צפונית-מזרחית לדיר אל-בלח וממערב למחנה הפליטים מע'אזי.
לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה ב-2006 היו בעיירה 15,483 תושבים.
א-טירי (, בתעתיק מדויק: אלטירי) הוא כפר השוכן בנפת בינת ג'בייל במחוז א-נבטיה בדרום לבנון.
זהו גם מיקומם של שני אתרים ארכאולוגיים פרה-היסטוריים.
א-טירי I ממוקם 3.5 ק"מ צפונית לעין אבל, ממערב לכפר.
המיקום המדויק של האתר אינו ידוע, והאסמבלאז' שנמצא היה קטן ומתאריך לתקופה שאינה ידועה.
הוזכר לראשונה באופן עקיף על ידי ארכאולוג הצרפתי פול בובייה-לפייר בשנת 1908.
א-טירי II הוא אתר ארכאולוגי מהתקופה הנאוליתית הכבדה של .
האתר ממוקם 2 קילומטרים צפונית-מזרחית לכפר, על שביל קטן המוביל לכונין, החוצה את הדרך בין בינת ג'בייל לתבנין.
אוסף של ממצאים ארכאולוגיים נמצאו דרומית לשביל, בגובה 690 מטר מעל פני הים, על ידי הארכאולוג הישועי אנרי פלייש.
האוסף מוחזק במוזיאון הפרהיסטוריה הלבנוני באוניברסיטת סן-ז'וזף.
בשנת 1596, בתקופה העות'מאנית, היישוב הופיע ברישומי המס ככפר בשם "טיירה" בתת-מחוז תבנין שבמחוז צפת, ובו 29 משקי בית ו-7 רווקים, כולם מוסלמים.
התושבים נדרשו לשלם מס קבוע של 25% על תוצרת חקלאית, כולל חיטה, שעורה, עצי פרי, עיזים וכוורות.
מעבר לכך, הם נאלצו לשלם גם עבור "הכנסות מזדמנות" וסכום קבוע, שבסופו של דבר הגיע לסך כולל של 1,656 אקצ'ה.
בשנת 1838, אדוארד רובינסון ציין את הכפר במסעותיו באזור.
בשנת 1875 ביקר ויקטור גרן ומצא בכפר 150 מתואלים.
הוא ציין עוד: "הנה מסגד קטן, חלק מהאבנים החתוכות שבו כנראה נלקחו מאיזה מבנה עתיק שנהרס כעת.
אבנים חצובות אחרות בעלות מראה דומה, וגזעי עמודים הפזורים בכפר, שייכים כנראה לאותו כפר.
בריכה גדולה, חלקה חצובה בסלע וחלקה בנויה מאבנים רגילות בגודל בינוני, צמודה לבתים.
סרקופגים שבורים שוכבים: המכסים שלהם מעוטרים בתבליטים".
בשנת 1881, מפת הקרן לחקר ארץ ישראל תיארה את הכפר "כפר אבן קטן, המכיל כשמונים מתואלים, בעמק צר, עם ענבים, מעט זיתים ותאנים; בורות מים רבים בכפר ובסביבתו; על צלע בנייה ישנה על צלע הגבעה."
"בכפר זה נצפו הרבה אבנים ישנות וחתוכות היטב ושברי עמוד שבורים, המעידים כנראה על כיבוש נוצרי מוקדם.
נצפו בריכה בסגנון בנייה ישן וסרקופג גדול, המיועד לשלוש גופות מתחת למכסה אחד.
שלושת רבעי מייל דרומית-מזרחית לשם יש דולמן קטן-ממדים לצד הדרך".
הכפר ידוע ב: עימות באפריל 1980 בין יוניפי"ל לצבא דרום לבנון שבו נהרגו שלושה חיילי צבא אירלנד.
ב-23 ביולי, במהלך מלחמת לבנון השנייה, נהרגו 3 אזרחים מהכפר.
בנוסף נפצע חייל צה"ל באורח קשה מפגיעת טיל נ"ט בטנק שבו נסע בכפר.
במהלך מלחמת חרבות ברזל הכפר היה אחד מהמקומות שספגו נזק משמעותי בעקבות התקפות חיל האוויר הישראלי.
בשל קרבתו לגבול עם ישראל, הכפר היה חשוף לתקיפות רבות אשר כוונו כנגד תשתיות חזבאללה באזור.
התקיפות הישראליות התמקדו בעיקר במבנים ובתשתיות שזוהו כמשמשות את הארגון לצורכי לחימה ואחסון נשק.
א-טוואל א-שמאלי הוא כפר בירדן.
הכפר ממוקם במערב ממלכת ירדן, בנפת דיר עלא שבמחוז בלקא, כ-40 ק"מ צפונית מערבית לעמאן בירת ירדן, כ-2.5 ק"מ מערבית לעיר דיר עלא, וכ-6.5 ק"מ מזרחית למושב הישראלי ארגמן שבבקעת הירדן, וכ-2.5 ק"מ מזרחית לנהר הירדן.
מבחינה גאוגרפית הכפר שוכן בבקעת הירדן הירדנית, וגובהו כ-270 מטר מתחת לפני הים.
במפקד האוכלוסין שנערך בשנת 2015 מנה הכפר 3981 נפשות, כאשר מתוכם 2275 זכרים ו-1706 נקבות.
מספר המשפחות בכפר עמד על 750.
עיר חשובה נוספת במחוז היא כופה (الكوفة).
לעיר כופה יש חשיבות רבה בהיסטוריה ובתרבות הערבית והמוסלמית, כיוון שבה ישבה אסכולה חשובה של מדקדקים ערבים.
אַ-נַּהַאר הוא עיתון יומי מוביל בלבנון היוצא לאור בשפה הערבית.
העיתון הודפס לראשונה בשנת 1933 על ידי מייסדו, ג'ובראן תווייני, וארבעה אנשי צוות נוספים, במימון תרומות דלות מחברים.
מן העיתון הראשון נדפסו 500 עותקים.
בנו של ג'ובראן, ע'סאן תווייני, ונכדו, ג'בראן ע'סאן תווייני (שם זהה לסבו), הם ממשיכי דרכו בעריכת העיתון והפצתו.
"א-נהאר" מזוהה עם קו פוליטי ליברלי ועם תפיסה עיקשת נגד הפטרונות הסורית בלבנון.
העיתון מוחרם בסוריה, בעוד העיתונים הלבנוניים האחרים נגישים לחלוטין.
תווייני הנכד נבחר לפרלמנט הלבנוני ב-2005 ונרצח ב-12 בדצמבר באותה שנה בפיצוץ מכונית תופת ליד ביירות.
תווייני, מבקר חריף של סוריה ושליטתה בעניינים הלבנוניים, שב באותו זמן מפריז, שם נהג להתגורר מחשש להתנקשות בחייו.
כותבים בולטים ב"א-נהאר" הם הסופר אליאס ח'ורי וסמיר קציר (עד להירצחו ב-2 ביוני 2005).
אַ-נַּבַּטִיַּה היא עיר בדרום לבנון ובירת מחוז א-נבטיה.
באזור העיר מתגוררים כ-85,000 תושבים, ובעיר עצמה – כ-40,000 תושבים.
היא משמשת מרכז עירוני לשירותים שונים ליישובים סביב, ובהם השוק העירוני.
יש עדויות לקיום כפר במקום זה כבר במאה ה-8 לפנה"ס.
מקור שם העיירה הוא במילה פיניקית שמשמעותה לצפות.
מדרום לעיירה עומד מבצר הבופור, שעל פי חלק מהחוקרים, נבנה על ידי הצלבנים, בעוד אחרים טוענים כי הוא קיים כבר מהתקופה הרומית מאות שנים לפני כן, וכי הצלבנים שהגיעו למקום רק שיפצו אותו.
בתקופה הצלבנית הבופור היה המבצר המבוצר והחשוב ביותר באזור לבנון.
בנבטיה שני מסגדים עתיקים, האחד נבנה במאה ה-16 ונמצא במרכז העיר, והשני נבנה בתקופה הממלוכית.
בשנת 1860 ביקר חוקר ארץ ישראל ויקטור גרן בעיירה, וכתב: .
בעת מאורעות תל חי מצאו מקלט בנבטיה מספר משפחות של תושבי מטולה אצל השיעים שאיתם היו ביחסים טובים באותן שנים.
ביולי 1941 כבשו כוחות הצבא הבריטי את העיירה, כחלק ממבצע שנועד להחליף את משטר צרפת של וישי, ששלט בלבנון, בכוחות צרפת החופשית של שארל דה גול.
לאחר מלחמת העצמאות התיישבו פליטים פלסטינים במחנה פליטים, שהוקם בסמוך לעיר.
במחנה פעלה מפקדה של הפת"ח החל מסוף שנות ה-60. מהמפקדה האזורית בנבטיה שלטו המחבלים הפלסטינים באזור ערקוב , שמצפון לחרמון, אותו החלו לכנות בישראל "פתחלנד".
ב-15 בספטמבר 1972, פשט כוח צה"ל על המחנה, כתגובה על טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן.
במבצע נהרגו כ-40 לוחמי פת"ח ושלושה חיילי צה"ל, נהרסו 150 בתים ופוצצו שני גשרים על הליטני.
במאי 1974 הופצץ מחנה הפליטים בידי חיל האוויר הישראלי.
עקב כך, עברו חלק מן הפליטים למחנה עין אל-חילווה.
בינואר 1977, בזמן מלחמת האזרחים בלבנון, נכנס לעיירה גדוד של הצבא הסורי ובו 500 חיילים, לאחר שהצבא הסורי שכבר השתלט כמעט על כל שטח לבנון שמצפון.
מדינת ישראל התנגדה למהלך ולאחר מגעים דיפלומטיים נסוג הצבא הסורי.
בתקופה זו התושבים השיעיים פעלו במסגרת ארגון אמל.
אזור נבטייה היה ברובו בשליטת כוחות של הארגונים הפלסטיניים, בעיקר הפת"ח, שגם השתלטו על רכס עלי טהר (רמת ארנון) החולש על העיירה ממערב (כולל מבצר הבופור בקצה הרכס), ומשם גם נהגו לשגר קטיושות לעבר ישראל.
ממערב על רכס מרג' עיון שלט צבא לבנון החופשית שפעל בשיתוף פעולה עם ישראל החל מ-1977. בין צבא לבנון החופשית והארגונים הפלסטיניים התנהלו חילופי אש בקביעות בתקופה זו.
במקביל ניהלו קרבות נגד המליציות השיעיות.
בסוף 1979, כמה חודשים לאחר המהפכה האיראנית, הגיעו לראשונה לאזור מתנדבים איראניים, שתוך מספר שנים החלו לעזור להקמת חזבאללה.
באפריל 1980 פתחה איראן גם קונסוליה בנבטיה.
במאי 1980, גירשה מדינת ישראל את ראשי הערים של חברון וחלחול לנבטייה.
בפברואר 1981, פוצץ כוח של חטיבת גולני את מפקדת ארגון חזית השחרור הערבית, שהייתה ממוקמת כ-2 ק"מ מדרום לעיירה.
במלחמת לבנון הראשונה נערך קרב קשה על מבצר הבופור, שבסופו נכבש בידי חטיבת גולני, למחרת, ב-7 ביוני 1982, התקדמה חטיבה 769 יחד עם כוח בפיקוד סמח"ט גולני גבי אשכנזי לכיוון נבטיה, ועם ערב נכבשה העיר והייתה בשליטת ישראל במשך שלוש שנים.
תחילה התושבים השיעיים קיבלו באהדה את כוחות צה"ל, חיילי צה"ל אף נכחו בטקסי יום העשוראא בעיירה באוקטובר 1982 (שנה אחר כך כבר תקפו את חיילי צה"ל בנבטיה בעת יום העשוראא).
נוכחות צה"ל בעיירה חיזקה את השליטה השיעית בעיר לאחר שמוסלמים סונים (פלסטיניים ומקומיים ברחו במהלך הקרבות) ורוב הנוצרים ברחו לאזורים שבשליטה נוצרית כבר בזמן מלחמת האזרחים.
תוך פחות משנה, בעידוד כוהני דת ופעילים שהגיעו מאיראן, הפכה האוכלוסייה השיעית המקומית לעוינת את ישראל והחלו לבצע פיגועים נגד כוחות צה"ל (הפיגוע הגדול הראשון של השיעיים היה אסון צור השני שהתרחש ב-4 בנובמבר 1983).
בין השנים 1983 ו-1985 ביצעו עשרות פיגועים נגד כוחות צה"ל ששהו באזור.
ביולי 1984 החל צבא דרום לבנון להתפרס בנבטיה במקום צה"ל, וב-11 באפריל 1985 פינה סופית את האזור והתפרס מחדש ברכס עלי טהר שמעל העיירה.
לאחר שנסוג צה"ל לרצועת הביטחון החל חזבאללה במאבק להשתלט על האזור נגד הארגונים הפלסטיניים ותנועת אמל.
בינואר 1989 ערכו פעילי חזבאללה טבח בכפרים תומכי אמל באזור נבטיה והרגו לפחות 50 איש.
הפלסטינים ואמל, שנלחמו זה בזה בעת מלחמת האזרחים, החלו לשתף פעולה במאבק נגד חזבאללה ואף הצליחו לכבוש בחזרה מספר נקודות באזור.
עד תחילת שנות ה-2000 כבר שלט חזבאללה באופן מוחלט באזור.
במלחמת לבנון השנייה, בעקבות מידע על מאגרי כספים של חזבאללה בעיר, נפגעה העיר וסביבותיה מהפצצות חיל האוויר הישראלי.
במהלך מלחמת חרבות ברזל התבצעה בעיר תקיפה אווירית ממוקדת בה נהרג מפקד בכיר בכוח רדואן של החזבאללה עלי מוחמד א-דבס שמו, יחד עם סגנו חסן אבראהים עיסא ועוד פעיל טרור נוסף בארגון.
א-דבס שימש בין היתר כמחזיק התיק הפלסטיני בארגון והיה אחראי על הפיגוע שאירע בצומת מגידו בשנת 2023.
בלילה בין ה-16 ל-17 באוגוסט 2024 תקף צה"ל מבנה מגורים בנבטיה עקב המצאות מחסן אמצעי לחימה של חזבאללה.
בתקיפה נהרגו 10 בני אדם בהם נשים וילדים.
בלבנון טענו לטבח עקב מספר ההרוגים הגבוה וחזבאללה איים בתגובה קשה עקב פגיעה באזרחים.
רוב התושבים בעיירה הם מוסלמים שיעים.
לנבטיה שלושה נציגים בפרלמנט הלבנוני, כולם שיעים.
אַ-נַּאקוּרַה היא עיירה לבנונית בנפת צור במחוז דרום לבנון, לחוף הים התיכון, כ-4 קילומטרים צפונית לראש הנקרה, כ-17 קילומטרים דרומית לעיר צור, בגובה 60 מטרים מעל פני הים.
כשני קילומטרים צפונית לעיירה נמצא אתר ארכאולוגי הנקרא "אום אל-עמד" (ام العمد) שפירושו "אֵם העמודים" ובו שכנה העיר הפיניקית חמון.
במקום נתגלו להבי צור מהתקופה הנאוליתית.
לאחר מבצע ליטני, במרץ 1978 הוקמה ליד העיירה מפקדת הכוחות של יוניפי"ל, כוח האו"ם בלבנון.
במהלך מלחמת חרבות ברזל תקף צה"ל מטרות חזבאללה בעיירה ובסביבתה, באמצעות חיל האוויר הישראלי וארטילריה.
לאחר הסכם הפסקת אש בין ישראל ללבנון וחזבאללה שנחתם בנובמבר 2024, צה"ל ביצע השתלטות קרקעית על העיירה נאקורה.
במהלך התמרון בכפר בהובלת חטיבה 226 וגדוד 9263 נמצאו אמצעי לחימה רבים וחומרי מודיעין השייכים לארגון הטרור חזבאללה אשר חלקם היו מיועדים לפלישה המתוכננת לגליל המערבי.
לפי ניתוח תצלומי לוויין שנערך בדצמבר 2024, כ-24% מהמבנים בעיירה נהרסו לחלוטין במלחמה (87 מבנים מתוך 370), וכ-9% נהרסו חלקית (32 מבנים).
ב-2 בפברואר 2025, דווחו במדיה הלבנונית שחיל הים הישראלי ביצע פשיטה בעיירה וחטף דייג, אולם לא נמצא מקור לכך.
אַ-סַּאעִקַה , הנקרא גם חלוצי מלחמת השחרור העממית (طلائع حرب التحرير الشعبية), הוא ארגון פלסטיני צבאי ופוליטי הפועל בסוריה ומשמש הזרוע הפלסטינית של מפלגת הבעת' הסורית.
הארגון חבר רשמית באש"ף אך אינו פעיל בו.
א-סאעקה הוקם בדמשק על ידי מפלגת הבעת' בספטמבר 1966, אך פעל לראשונה רק בדצמבר 1968, אז ניסתה סוריה להשתמש בו כחלופה למנהיגותו של יאסר ערפאת, שתפס את ראשות הפת"ח.
בעקבות הלחץ של צה"ל על בסיסי פת"ח בירדן ב-1968, באוקטובר אותה שנה הקים הארגון את בסיסו הראשון בדרום לבנון.
ארגון א-סאעקה שימש את מפלגת הבעת' גם במאבקו של הנשיא סלאח ג'דיד על השלטון בסוריה, נגד שאיפותיו של שר ההגנה חאפז אל-אסד.
כאשר תפס אסד את השלטון ב-1970, הוא פירק את הארגון, ותומכיו של אסד החליפו את ההנהגה בו (אף שתומכיו של ג'דיד המשיכו לפעול במסגרת א-סאעקה ממחנות הפליטים הפלסטינים בירדן עד שנעצרו ב-1971).
אסד מינה את זוהייר מוחסן למזכ"ל הארגון, ואף ניסה להציג את מועמדתו לראשות אש"ף, במקומו של ערפאת, אך ללא הצלחה.
לדעת בני מוריס, "תקרית שונאו" הייתה חלק בתוכנית ההונאה הערבית שמטרתה הייתה להסיח את תשומת הלב הישראלית מההכנות למלחמת יום הכיפורים.
ב-28 בספטמבר 1973 תקפו שני טרוריסטים ערבים חברי הארגון בגבול אוסטריה רכבת שהובילה יהודים מברית המועצות שהיו בדרכם דרך צ'כוסלובקיה לישראל.
הם לקחו מספר בני ערובה ודרשו את סגירת מחנה המעבר שבמצודת שונאו, הסמוכה לווינה.
ב-1 באוקטובר המריאה ראש ממשלת ישראל גולדה מאיר לווינה וניסתה לשכנע את האוסטרים לחזור בהם מהחלטתם, אך ללא הצלחה.
א-סאעקה הפך לגורם כוח משמעותי במחנות הפליטים בסוריה ובלבנון, שהייתה תחת השפעה סורית.
במהלך מלחמת האזרחים בלבנון חיזקה סוריה את הארגון והפכה אותו לאחד הכוחות הפלסטיניים העיקריים בלחימה, אך במקביל אילצה את פעיליה להשתתף במהלכים צבאיים סוריים כנגד אש"ף, עם הידרדרות היחסים בין אסד לערפאת.
הדבר הביא לגירוש א-סאעקה משורות אש"ף ב-1976, אך בדצמבר אותה שנה, לאחר שנרגעו הרוחות, התקבל הארגון בחזרה.
חיסול המנהיג ודעיכתו של הארגון
ב-1979 חוסל זוהייר מוחסן על ידי המוסד הישראלי.
חיסולו בקיץ 1979 לא היה מורכב במיוחד ולא דרש איסוף מודיעיני נרחב.
מוחסן, שלא נקט אמצעי ביטחון בסיסיים, נורה ב-25 ביולי 1979 בידי שני מתנקשים מיחידת "כידון" של "קיסריה" בלובי של בית הדירות שלו בעיירה קאן שב.
הוא נפצע באורח אנוש ומת למחרת בבית החולים על שם לואי פסטר בעיר ניס.
משטרת צרפת הודיעה כי הנרצח הגיע לצרפת עם דרכון דיפלומטי סורי, שבו הוצג כיליד דמשק.
תפקוד א-סאעקה נפגע באופן משמעותי בעקבות מותו, ובסופו של דבר חדל הארגון לפעול.
בשנת 1980, במבצע מתח גבוה, פשט כוח שייטת 13, בפיקוד עמי אילון, על בסיס הארגון בדרום לבנון, ממנו עמדו לצאת מחבלים לפיגוע מיקוח בישראל.
הכוח הרג כעשרים מחבלים והשמיד את הבסיס.
לתפקיד המזכ"ל נכנס אסלאם אל-קאדי.
במקומם של פעילים אלה מילאו הסורים את שורות הארגון באנשי צבא סוריים, כך שבתום המלחמה לא נותרה לו השפעה אלא בתחומי סוריה.
לאחר חתימת הסכם אוסלו א' ב-1993 לא נותרה לארגון תועלת עבור סוריה, והיא צמצמה משמעותית את התמיכה בו.
כיום אין לארגון כמעט כל קיום מחוץ לסוריה, אף על פי שהוא בעל נוכחות גם בלבנון (נוכחות שמעמדה מוטל בספק מאז נסיגת הכוחות הסוריים מהמדינה ב-2005).
הארגון חלש במיוחד בתחומי יהודה ושומרון ולא היה פעיל כלל במסגרת האינתיפאדה השנייה.
א-סאעקה אינו מכיר בסמכותה של הרשות הפלסטינית מחד, אך אינו זוכה עוד לתמיכה סורית מאידך, מכיוון שסוריה שינתה את מדיניותה ועברה לתמוך בארגונים הפלסטיניים האסלאמיים - חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
לאחר נפילת משטר אסד בשלהי 2024, דרשה ממשלת המעבר הסורית מכל הארגוני הטרור הפלסטינים בסוריה להתפרק מנשקן, לפרק את מערכי הצבא שלהן, ובמקום זאת להתמקד בפעילות פוליטית.