tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם עלותו לארץ ישראל בשנת ה'תשל"ג (1973), מונה לרב היישוב כפר יונה, אך בשל מחלה שפגעה בו נאלץ לטוס לטיפול בבית חולים בצרפת, טיפול בו נפטר בתאריך ה' בניסן ה'תשל"ה (17/03/1975).
הרב דיין נטמן בבית העלמין בהר הזיתים.
שו"ת זהב שבא - נערך לאחר פטירתו על ידי ידידו הרב יצחק חזן – אב"ד העיר חיפה, והודפס בשנת ה'תשל"ז (1977) בירושלים.
הספר מכיל תשובות מארבעת חלקי השולחן ערוך ומהן התכתבויות עם רבני דורו כדוגמת: הרב חיים רפאל שושנה, הרב יצחק אביחצירא, הרב יצחק חזן, הרב מסעוד הכהן ועוד.
בתחילת הספר מובאות הסכמות והקדמות מאת: הרב עובדיה יוסף, הרב שלום משאש, רבו- הרב יעקב בן חמו, הרב שלמה בן חמו ועוד.
הרב ד"ר יצחק דיין - בנו, רבה הראשי של ז'נבה.
הרב משה דיין - בנו, מחבר ספרי השו"ת 'התענית בהלכה' ו-'הסומא בהלכה'.
הרב ד"ר חיים דיין - בנו, לשעבר ראש המחלקה להנדסה ומדעי המחשב במרכז האקדמי לב.
הרב ד"ר דוד דיין - בנו, מרצה במרכז האקדמי לב ובאוניברסיטה העברית.
הרב שלמה בן חמו - אחיינו, רבה הראשי של קריית גת.
הרב ד"ר רפאל דיין - בנו, ראש ועדת חריגים במערך הגיור ונציג הרב הראשי.
שמעון (סיומה) גרינהויז (3 במרץ 1930 – 19 בינואר 2024) היה ניצול השואה ששימש מנהל בית הספר עמל ב' בפתח תקווה.
עד סמוך לפטירתו שימש מורה לפיזיקה ומתמטיקה במספר תיכונים בעיר.
בשנת 2017 הוענק לו על ידי שר החינוך נפתלי בנט פרס מפעל חיים, שהוענק לראשונה בטקס השנתי "המורה של המדינה".
גרינהויז הדליק משואה בעצרת הממלכתית ביד ושם לציון יום הזיכרון לשואה ולגבורה בשנת 2009.
גרינהויז נולד ב-1930 בקראסנה, בלארוס.
בשלהי 1941, לאחר פלישת גרמניה לברית המועצות (מבצע ברברוסה), נכלאה משפחתו של גרינהויז בגטו קראסנה.
גרינהויז ואמו התגנבו מהגטו אל מכרה פולנייה, וזאת סיפקה להם מים ומזון.
הם נתפסו, וקצין אס אס עמד להרוג אותם בנשקו.
הפולנייה התחננה, בכתה והציעה לגרמני כסף ומזון וסיגריות כדי שיניח להם.
לבסוף, הגרמני השתכנע והותיר אותם בחיים.
אחיו ואחותו של גרינהויז יצרו קשר עם הפרטיזנים שהסתתרו ופעלו באזורי הביצות סביב קראסנה.
לראשי הגטו נודע על הקשר עם הפרטיזנים, והם עצרו את האח מנדל ואיימו עליו לבל יברחו הוא ואחותו מן הגטו.
במרץ 1943, בחג הפורים, חיסלו הגרמנים את הגטו, רצחו את יושביו ושרפו את גופותיהם.
בין הקורבנות היו אחיו מנדל ואחותו הניה.
גרינהויז ואמו, עם עוד כ-20 מתושבי הגטו, הסתתרו במסתור שהוכן מבעוד מועד ושרדו שם במשך חמישה ימים.
גרינהויז חטב עצים עבור הפרטיזנים, ובמהלך העבודה נקטעו אצבעות ידו.
באין טיפול רפואי, סבל מנמק.
לאחר מלחמת העולם השנייה שב גרינהויז עם אימו לקראסנה.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון, למד משפטים ומתמטיקה באוניברסיטה ובשנת 1960 עלה עם אימו לישראל.
הוא הקים משפחה ונולדו לו ארבעה ילדים.
בנו גיל נפטר מסרטן בשנת 2000, בגיל 34.
גרינהויז הקדיש את חייו להוראה והיה מחנך ומנהל בית ספר תיכון עמל ב' בפתח תקווה ובנוסף לימד בתיכון גולדה בפ"ת מתמטיקה.
גרינהויז שימש איש עדות ביד ושם, והעביר באופן קבוע שיחות והרצאות על סיפור חייו לתלמידי תיכון המגיעים למוזיאון.
ב-7 בינואר 2025 נקרא על שמו בית ספר עמל ב' שבו לימד.
דהאן נולד ליעל, בת הרב דוד עבו, ולרב יוסף רפאל דהאן, שעלה לארץ ממקנס שבמרוקו.
בצעירותו למד תורה, שחיטה וכתיבת סת"ם.
כאזרח צרפת נדרש לצאת מישראל במהלך מלחמת העולם הראשונה וירד לאלכסנדריה שבמצרים, וחזר לישראל בסוף המלחמה.
עבד כפקיד במשרד המושבות, בשנים 1921–1926 שימש מזכיר בית משפט השלום בטבריה ואז (ה'תרפ"א) מזכיר ראשי, נוטריון ומנהל ההוצאה לפועל בבית המשפט.
לאחר שסיים את לימודיו בבית הספר הממשלתי למשפטים בירושלים בה'תרפ"ו (1925–1926) התפטר ממשרתו בבית משפט השלום.
דהאן היה מראשוני עורכי הדין המוסמכים בטבריה.
לאחר שהוסמך לעורך דין פתח דהאן משרד בטבריה, ועבד בשירות מוסדות התיישבות שונים בהם הקרן הקיימת, ההנהלה הציונית, הסוכנות היהודית ופיק"א, וכן בשירותים פרטיים ליהודים ולערבים.
היה חבר המועצה הארצישראלית לאתנוגרפיה, וסגן יו"ר האיחוד הארצי של העדה הספרדית ובני עדות המזרח.
בבחירות לעיריית טבריה שהתקיימו ב-1934 נבחר דהאן לחבר מועצה.
בנובמבר 1938 החל לכהן כראש עיריית טבריה לאחר הירצחו של ראש העירייה הקודם זאכי אלחדיף.
בתקופתו כראש עיריית טבריה מפעל חמי טבריה עבר שיפוץ והרחבה, ונוסד בעיר בית ספר תיכון עברי.
דהאן שימש בתפקיד זה עד פטירתו ממחלה קשה וממושכת ב-11 במאי 1950 בבית החולים דנציגר בתל אביב.
שנה לאחר פטירתו הוחלט להנציחו בטבריה ולקרוא על שמו לגן העיר "גן שמעון"..
כמו כן נקרא על שמו קטע מהרחוב המרכזי שיורד לכנרת.
במרץ 1925 נישא לג'מילה (יפה), נשיאת ויצו בטבריה בתו של יעקב משה טולידאנו.
שמעון הורונצ'יק (ביידיש: שמעון האָראָנטשיק; 13 ביוני 1889 – ספטמבר 1939) היה סופר יידיש.
הורונצ'יק נולד בווילון שבפולין למשפחה חסידית.
בגיל 8 התייתם מאביו ובמשך שלוש שנים התחנך אצל סבו.
אחרי מות סבו חזר לאמו.
הוא למד בבתי מדרש, ובכמה ישיבות.
בגיל 17 התחיל לעבוד כפועל בבית חרושת לתחרה בעיר קאליש, שם נתפס להלכי הרוח הסוניאליסטיים שרווחו אז בקרב הפועלים.
הוא התגורר בעיר זו עד פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בזמן מרחץ הדמים שהגרמנים ביצעו בקאליש באוגוסט 1914 הוא שרד בקושי.
הוא היה התשיעי בקבוצה שבה הגרמנים ירו בכל עשירי.
אירוע זה השפיע על כל חייו.
מקאליש נסע ללודז' ומשם לסומפולנו.
שם התחתן, והתפרנס מחנות מכולת.
על פי בקשת אשתו, עזב את המכולת והם עברו להתגורר בוולוצלאווק, שם היה לה אח אמיד.
שם כתב את ספרו פארפלאנטערטע וועגן.
במשך כמה שנים התגורר בפריז ובבלגיה, וחזר משם לוורשה במאי 1939. בתחילת ספטמבר נמלט מוורשה במטרה להגיע לווילנה.
באמצע ספטמבר 1939 התאבד, לאחר שאיבד את בנו בדרך.
הוא נקבר בעיירה קאלושין, על פי מאמר לזכרו שנכתב על ידי ישראל ראבון.
השמועה על כך מתועדת ביומנו של חיים אהרן קפלן בתאריך 16/9/1939.
בהשפעתו של המשורר הרשלה דנילוביץ, שעבד גם הוא בבית החרושת לתחרה, התחיל הורונצ'יק לכתוב שירים והתחבר לחוג הסופרים המקומי.
בשנים 1918–1920 כתב שירים שנכנסו ברובם לספרו הראשון פעלדבלומען, ורשה, 1921. אחרי כן עבר לכתוב פרוזה.
כתיבתו זו הייתה בליוויו של הסופר יצחק מאיר וייסנברג.
הוא פרסם שורה ארוכה של סיפורים בכתבי העת של וייסנברג וגם בהיינט ובדער מאמענט.
ב־1924 פרסם את ספרו: פארפלאנטערטע וועגן: אדער, צווישן די חורבות פון ידישן לעבן בעריכתו ובהוצאה לאור של וייסנברג.
הספר תיאר את חורבנה הפיזי והרוחני של יהדות פולין תחת השלטון הגרמני במלחמת העולם הראשונה.
הספר הכעיס את קהילת סופרי יידיש ואפילו גרם לשנאה להורונצ'יק בגלל פרק 46 בו שהיווה כתב פלסתר כנגד שורה ארוכה של סופרי יידיש.
כמו כן הוא תקף, בצורה קשה,את איגוד הסופרים והעיתונאים ואת קולטור-ליגע.
רבים מהסופרים זיהו את עצמם בנכתב.
התברר שפרק זה לא נכתב על ידי הורונצ'יק כי אם על ידי וייסנברג.
כתוצאה מכך הוטל על הורונצ'יק חרם שקט מצד סופרי יידיש.
חלק מן הסופרים ידעו שלא הורונצ'יק כתב את הפרק וביקשו ממנו שיתנער בפומבי מן הפרק, אך הוא לא היה יכול משום שוייסנברג היה פטרונו והמו"ל שלו.
ב־1927, אחרי שפורסמה על ספרו זומפ סקירה מאוד שלילית בליטערארישע בלעטער), הוא ניסה להתאבד במערכת העיתון בשתיית רעל).
רק אחרי זמן רב כששלום אש כתב עליו שבחים הוסר החרם והוא התקבל כבן בית בקהילת סופרי יידיש.
אחרי שהחרם בוטל פרסם הורונצ'י'ק מספר רב של יצירות בעיתונות: בהיינט, דער מאמענט, פאלקסצייטונג, וולאצלאווקער טאגבלאט ואחרים.
הורונצ'יק מבטא בספריו בצורה מדויקת את אירועי חייו.
בספרו אין גערויש פון מאשינען תיאר את תהליך הפרולטריזציה בעיירות הקטנות.
הוא מתאר בספר את חורבנה של התעשייה הזעירה היהודית וכן את מאבקו של הפועל היהודי ושל ההמון היהודי לאור מהפכת 1905. הורונצ'יק עשה מאמץ לתאר ברומנים הגדולים שלו בצורה ריאליסטית את הכוחות המניעים את התנועה המהפכנית ותיאר את כל מה שעיניו רואות.
הורונצ'יק הוא הראשון בספרות יידיש שמביא דמויות של נשים מהפכניות: טעמערל, זינא ודורה בספרו 1905 הן דמויות כאלה.
ספרו הביוגרפי ביים שוועל שהתפרסם בוורשה ב־1936 עשה רושם גדול.
הוא מתאר שם מאות דמויות של יהודים ושל לא יהודים בפולין, פריז ובמקומות אחרים באירופה בתקופה שבין שתי מלחמות העולם.
פארפלאנטערטע וועגן: אדער, צווישן די חורבות פון ידישן לעבן.
דאס הויז אויפן בארג: ראמאן.
ביים שוועל: (ביניאמינס קינדעריארן): ראמאן.
צוויי וועלטן: זינד ראמאן: דארט ווו די זשיראנד פאלט אריין אין ים דערציילונג.
שמעון דטנר (2 בפברואר 1902–1989) היה ניצול שואה והיסטוריון יהודי פולני.
לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה התגורר עם משפחתו בעיר ביאליסטוק, לימד כמורה לחינוך גופני בחטיבה היהודית בגימנסיה העברית בביאליסטוק, והיה בעל תואר ד"ר.
במהלך הכיבוש הגרמני על ביאליסטוק, שהתחיל ב-26 ביוני 1941, דטנר נכלא בגטו המקומי, יחד עם אשתו ושתי בנותיו, וגר איתן שם במשך שנתיים.
ביוני 1943 הוא הצליח לברוח ליער שם הוא נלחם כפרטיזן.
המשפחה שלו נשארה מאחור ונרצחה על ידי הגרמנים לפני שהספיק לחזור אליהם.
דטנר היה חבר בארגון המחתרתי של "יודיטה" (יהודית נובוגרודסקי), ותפקד כראש חבורת לוחמים.
לדטנר היה קשה לשרוד לאחר הבריחה מהגטו, הוא סיפר שאת החורף של 1943/1944 דטנר שרד רק הודות למשפחות של חוות בכפר שסיפקו לו ולפרטיזנים החברים שלו אוכל ולפעמים מקלט.
באוגוסט 1944 דטנר חזר לביאליסטוק, והתחיל לנסות ולשקם את הקהילה היהודית בעיר.
בנובמבר 1944, דטנר הפך ליושב ראש הקהילה היהודית בביאליסטוק.
בתור חבר באגודה להיסטוריה יהודית בקהילה, הוא השתתף באיסוף של חומרי מקור, הקלטות של עדויות וגם שלח עדויות של עצמו.
בתום המלחמה הוא שהה בישראל תקופה קצרה, ושב לפולין ושם התמנה לפרופסור באקדמיה הפולנית הלאומית.
הוא נפטר ב-1989 ונקבר בבית הקברות היהודי בוורשה.
דטנר הפך להיסטוריון של יהדות ביאליסטוק בזמן השואה, כי האמין שמה שקרה ליהודים ברחבי העולם, היה מקרה ייחודי וחד פעמי.
דטנר ידע שמתוך 50,000 יהודי ביאליסטוק רק בסביבות 100 שרדו את השואה.
השורדים עדיין מצאו את עצמם במצב מסכן חיים, כשאלימות אנטישמית המשיכה גם אחרי השחרור.
למרות התנאים הלא מאפשרים, הם לקחו על עצמם את המשימה המכבידה לכתוב ולפרסם מכתבים היסטוריים ומסמכים קשורים אל השואה, ודטנר לקח על עצמו כמשימה אישית לאסוף את כל המכתבים ההיסטוריים.
בתום המלחמה דטנר התמסר לחקר תקופת השואה וכתב מספר ספרים בנושא זה, בעיקר בפולנית וביידיש.
שמעון גפשטיין (נולד ב-1944) הוא פרופסור אמריטוס בפקולטה לביולוגיה בטכניון.
כיהן בעבר כנשיא המכללה האקדמית כנרת.
גפשטיין נולד וגדל בפתח תקווה.
סיים תואר ראשון בביולוגיה בשנת 1969, תואר שני בפיזיולוגיה של הצמח בהצטיינות (1973) ודוקטורט בפיזיולוגיה של הצמח (1979), כולם מאוניברסיטת תל אביב.
את השתלמות הפוסט-דוקטורט עשה באוניברסיטת קליפורניה בסנטה קרוז.
עם שובו לישראל התקבל כחבר סגל בפקולטה לביולוגיה בטכניון.
בין השנים 1994–1997 שימש דִּקָאן הפקולטה לביולוגיה ובין השנים 2002–2003 שימש סגן דקאן הפקולטה לביולוגיה לענייניי הוראה ויו"ר ועדת ההוראה בפקולטה לביולוגיה.
בהמשך, בין השנים 2003–2006 שימש כראש המרכז הקדם אקדמי של הטכניון.
גפשטיין כיהן כחבר בוועדת הקבע (סנאט) ללימודי הסמכה ומוסמכים, חבר בוועדות מכינות (אקדמיות) של הפקולטות ביולוגיה, הוראת המדעים והטכנולוגיה ולימודים הומניסטיים ושל הפקולטה ללימודי חוץ של הטכניון.
חבר ועדה לשיפור ההוראה בטכניון, יו"ר הוועדה הכלל טכניונית של סגל וסטודנטים וכן יו"ר בית הדין המשמעתי (לערעורים) לסטודנטים בטכניון.
בשנת 2012 נבחר לנשיא מכללת "האקדמית כנרת" והוביל את המכללה להישגים רבים בעיקר בתחום החדשנות.
בשנת 2020 נבחר ליושב ראש ועד ראשי המכללות הציבוריות.
מסגרת תפקידו זה הוביל בהצלחה את המשא ומתן עם הסגל הזוטר במכללות הציבוריות, שפתחו בשביתה במחאה על תנאי העסקתם.
באוגוסט 2025 סיים את תפקידו במכללה והוחלף על ידי פרופסור דוד מנדלוביץ'.
גפשטיין כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטאות: סטנפורד, ווטרלו (קנדה), ברן (שווייץ), ג'ונס הופקינס, אוניברסיטת קליפורניה בדייוויס ואוניברסיטת סידני (אוסטרליה).
מחקריו של גפשטיין עוסקים בהבנת תהליכי התפתחות והזדקנות צמחים.
יישומי מחקרים אלו באים לידי ביטוי בשטח הביוטכנולוגיה החקלאית.
פיתוחים בולטים שנובעים ממחקרים אלו קשורים בפיתוח טכנולוגיות המבוססות על הנדסה גנטית לדחיית הזדקנות צמחים, הארכת חיי מדף של ירקות ופירות וכן של צמחים חסכני מים שיכולים לגדול באזורים צחיחים.
בנוסף לכך פיתח גפשטיין גישה ושיטה חדשה ללימודים קורסים רבי משתתפים.
שיטה זו אומצה על ידי הטכניון (2010) כמודל מומלץ לכל הקורסים הבסיסיים בטכניון.
בעקבות פיתוח זה, פורסמו מספר מאמרים בכתבי עת בינלאומיים להוראה אקדמית ובכנסים לאומיים ובינלאומיים על פיתוח שיטות חדשניות בהוראת הביולוגיה באקדמיה.
בנו הוא פרופ' ליאור גפשטיין.
שמעון דר (נולד ב-15 בספטמבר 1935) הוא ארכאולוג ישראלי, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת בר-אילן.
כיהן כראש המחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה בשנים 1999–2002.
שמעון דר נולד בלובלין פולין למשפחת דרוקר.
החל משנת 1949 הוא חי בקיבוץ מעברות.
נשוי ללינה לבית דואניס ולהם שלושה ילדים בוגרים.
שירת בנח"ל בתפקידי סיור ומודיעין.
בשנים 1957–1960 למד במחזור ב' של "מכון אבשלום", בהנהלת פרופסור שמואל אביצור.
עבודת הגמר הוקדשה לארכאולוגיה של עמק חפר.
בשנים 1969–1981 למד בחוגים לארכאולוגיה ומזרח-תיכון קדום באוניברסיטת תל אביב, תואר ראשון ושני, אותם סיים בהצטיינות.
את התואר השלישי סיים בבית-הספר למדעי היהדות בתל אביב, בהדרכת הפרופסור שמעון אפלבאום.
נושא הדוקטורט: "התפרוסת היישובית של מערב השומרון בימי בית שני, משנה ותלמוד והתקופה הביזנטית".
העבודה ראתה אור כספר בשנת 1982 בעברית, ובשנת 1986 באנגלית, באוקספורד אנגליה.
בשנת 1980 התקבל להוראה במחלקה ללימודי ארץ-ישראל וארכאולוגיה באוניברסיטת בר-אילן, בה נתמנה לפרופסור מן המניין בשנת 1998. בשנת 2003 פרש לגמלאות כפרופסור אמריטוס.
בין השנים 1956–1960 השתתף כחבר במשלחת הפרופסור יוחנן אהרוני לחיפוש "המגילות הגנוזות" במדבר יהודה, ובחפירות בדיקה שנערכו במצדה.
בשנים 1964–1972 השתתף בחפירת יותר מתריסר מערות קבורה מתקופות הברונזה הקדומה והבייניימית בגבעות הכורכר של קיבוץ מעברות.
שם הקים את המוזיאון הארכאולוגי המקומי – "מוזיאון אוסף ארכאולוגי מעברות", הבנוי על פתח של מערת קבורה מתקופת הברונזה הביניימית.
בשנים 1968–1970 ריכז את המדור הבין-קיבוצי לידיעת הארץ, ונערכו עשרות סיורים וכנסים מדעיים.
בשנים 1974–1977 שימש כיועץ ארצי לטיולים וסיורים במשרד החינוך והתרבות.
בשנים 1974–1980 ערך סקר ארכאולוגי במערב השומרון, במהלכו נערכו עשרות חפירות בדיקה.
בשנים 1983–1989 ערך סקר וחפירות על כתף החרמון הישראלי, שם נתגלתה לראשונה התרבות החומרית של היטורים, שוכני החרמון.
החפירה המרכזית התנהלה בהר סנאים (חפור אל-קורן), שם נתגלה מתחם פולחני גדל-מידות, עם מקדשים בנויים וחצובים בסלע, מן התקופות ההלניסטית והרומית.
חוקרי המקדש בפסגת החרמון (מחיל האו"ם האוסטרי) השוו את תוכניתו לזו של הר סנאים.
בשנת 1987 השתתף בחפירות ארכאולוגיות לאורך חומת אדריאנוס באנגליה (אזור וינדולנדה ).
באותה השנה התקבל כמדען אורח בוולפסון קולג' באוקספורד.
כמו כן למד שם בחוג לארכאולוגיה קלאסית.
החפירות הארכאולוגיות העיקריות, אותן ניהל במערב השומרון ועל הר הכרמל: אתר בקרַוַת בני חסן – מבני ציבור ומערות קבורה מן התקופות ההרודיאנית, הרומאית והביזנטית.
חורבת ג'מעין – (מעלה שומרון) – כפר חקלאי שלם מתקופת ברזל ב'.
בית ליד – חתך לאורך כביש מן התקופה הרומאית והביזנטית.
חירבת א-נג'ר – בית בד מן התקופה הפרסית, ההלניסטית והרומאית.
מבני שדה ומתקנים חקלאיים כגון בתי בד, גתות ליין, מדרגות חקלאיות ועשרות מגדלי שדה.
נחפרו כ-40 מגדלי שדה, ונחקרו קרוב ל-1000.
חפירות באתרים ואזורים אחרים בשנים 1981–2016: חורבת בירה בשפלת לוד, בשיתוף עם פרופסור זאב ספראי.
חורבת סומקה – עיירה מתקופת המשנה והתלמוד ב.
חורבת רקית – בית אחוזה גדל-ממדים מן התקופות הרומית והביזנטית בכרמל ההררי.
חורבת שלאלה (יערות הכרמל) – חפירות נרחבות בגדול האתרים בכרמל ההררי, אותו זיהה עם "עיר כרמל" העתיקה, הנזכרת במקורות העתיקים.
סקר ומדידות במניין יישובים כפריים במזרח הכרמל.
פרסי לימודים: אוניברסיטת תל אביב; קרן חבצלת על שם מנחם בדר; מענקי מחקר מטעם יד יצחק בן-צבי; מענקי מחקר מטעם המועצה הלאומית למחקר ופיתוח; מענקי מחקר קרן ראובן הכט.
חבר מערכת בקדמוניות, כתב-עת לעתיקות ארץ-ישראל וארצות המקרא;
חבר הוועד המנהל של החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה.
יישובים קדומים בעמק-חפר, אוניברסיטת תל אביב ומעברות 1977.
התפרוסת היישובית של מערב השומרון, החברה להגנת הטבע, תל אביב, 1982. מבוסס על עבודת הדוקטור, כרך א' 499 עמודים, כרך ב' 164 עמודים.
י' פורת, ש' דר, ש' אפלבאום, קדמוניות עמק-חפר, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשמ"ו.
ש' דר, ז' ספראי, י' טפר, אום ריחן, עיירה מתקופת המשנה, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, תשמ"ו.
תולדות החרמון, אתרים ומקדשים של היטורים, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה והקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1998.
סומקה – עיירה יהודית בכרמל, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה ואוניברסיטת תל אביב, ירושלים 1998.
רקית – אחוזתו של מרינוס בכרמל, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, "ארץ" – אוניברסיטת תל אביב 2002.
יישובים כפריים על הכרמל בעת העתיקה, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, ירושלים, 2012.
ש' דר, י' בן-אפרים, שלאלה עיר כרמל הקדומה, החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, ירושלים 2018 (עברית ואנגלית).
ש' דר, א' ינאי וי' פורת, צפונות עמק חפר, הוצאת אריאל, רחובות 2024.
פרסם כמאה מאמרים בעברית ובאנגלית
מחקרי שומרון (קובץ), ש' דר – ז' ספראי (עורכים), הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1986.
חידושים בחקר החקלאות ובכלכלה העתיקה של ארץ-ישראל (קובץ הרצאות) בר-אילן רמת-גן, 1992.
הכפר הקדום בארץ-ישראל (קובץ), ש' דר – ז' ספראי (עורכים), אוניברסיטת תל אביב, 1997.
ימי מדבר יהודה 1953–1960 עדויות וזיכרונות של חברי המשלחות של יוחנן אהרוני.
שמעון דר, גבי בקי, מיכה לבנה, יורם צפריר (עורכים), מעברות 2010.
"כרמל בים יבוא" מחקרים ארכאולוגיים והיסטוריים של ההר ומרגלותיו.
החברה לחקירת ארץ-ישראל ועתיקותיה, ירושלים 2021.
שמעון דולן (נולד ב-20 באוקטובר 1947 בנס ציונה, ישראל) הוא פרופסור מן המניין ודיקאן מחקר ב-Advantere school of Management המהווה חלק מ- במדריד, ספרד.
שימש כפרופסור באוניברסיטת מקגיל ובאוניברסיטת מונטריאול בקנדה, וכפרופסור מטעם אוניברסיטת Ramon Llull, ברצלונה ספרד, בתחום פסיכולוגיה ארגונית וניהול משאבי אנוש.
הוא כתב כ-80 ספרים, שתורגמו ל-10 שפות, ולמעלה מ-170 מאמרים בתחום התמחותו.
משמש גם כיו"ר העמותה הבינלאומית לעתיד עולם העבודה (GFWF).
נולד להורים ניצולי השואה בפולין: דוד, ששימש כרופא בקיבוצי הנגב, ולולה, שהייתה קוסמטיקאית.
גדל בבית אשל, ומאוחר יותר בנס ציונה.
בשנת 1968, עם סיום שירותו הצבאי, למד דולן לתואר בוגר באוניברסיטת תל אביב והוסמך בשנת 1971.
בין השנים 1971–1973 המשיך לתואר מוסמך בחוג ללימודי עבודה עם התמחות בניהול משאבי אנוש ובמקביל למד לתואר שני בהתנהגות ארגונית בבית הספר למוסמכים במינהל עסקים ע"ש ליאון רקנאטי.
תוך כדי לימודיו לתואר מוסמך קיבל המלצה לעבור לאוניברסיטת מינסוטה, בארצות הברית ולהמשיך את לימודיו במסלול ישיר ממוסמך לדוקטורט.
הוא למד באוניברסיטת מינסוטה בין השנים 1973–1977.
קיבל תואר מוסמך בשנת 1976 ותואר דוקטור בשנת 1977 בתחום פסיכולוגיה ארגונית וניהול משאבי אנוש.
במחקריו במאיו קליניק, גילה שכמעט 90% מהחולים ששרדו את התקף הלב הראשון שלהם והיו ללא היסטוריה של מחלת לב כלילית, ייחסו את התקף הלב למצבם לעבודה ובמיוחד ללחץ בעבודה.
במקביל פיתח את המודל הניהולי "ניהול על פי ערכים", העוסק בעיצוב תרבות ארגונית באמצעות זיהוי של הערכים החשובים ביותר לארגון.
המודל מזהה שלוש קבוצות של ערכים, ומנסה בשלב ראשוני לזהות את מערכת קשרי הגומלין שביניהם: ערכים אתיים, ערכים כלכליים וערכים רגשיים-תשוקתיים במבנה משולש ("המודל הטריאקסאלי - Dolan 3-Es Triaxial Model of Values").
כבר במודל זה זוהה ערך האמון (Trust) כ"ערך של הערכים" (מגה-ערך) אשר מהווה ציר מרכזי למנהיגות ערכית וכן זוהה הצורך של אנשי הארגון במנהיגות אשר מאזנת בין צורכי העבודה לצרכים המשפחתיים ומונעת באופן יזום מצבים של לחץ כרוני.
במקביל, הוא פיתח את המודל הניהולי "ניהול לחץ ושחיקה" (The Stress Map) העוסק במיפוי מקורות הלחץ והשחיקה, במשתנים המתערבים ובמאפיינים הפיזיולוגיים והפסיכולוגיים שלהם ובכך לאפשר לאנשים, משפחות וארגונים לפתח חוסן בנושא על מנת לנהל אורח חיים מיטבי.
בין השנים: 1978–2002 שימש כפרופסור באוניברסיטת מקגיל ובאוניברסיטת מונטריאול בקנדה, לימד והיה מרצה אורח בשנות שבתון באוניברסיטאות: אוניברסיטת מונטריאול, אוניברסיטת מקגיל בקנדה, אוניברסיטת בוסטון, אוניברסיטת קולורדו בארצות הברית ואוניברסיטת תל אביב.
בשנים 2001–2020 שימש כפרופסור מן המניין מטעם אוניברסיטת Esade (השייכת לאוניברסיטת ), בתחום הפסיכולוגיה ארגונית וניהול משאבי אנוש.
כמו כן, כיהן כראש המכון ללימודי עבודה, ולאחר מכן, כראש הקתדרה לעתיד העבודה בביתי הספר למנהל עסקים, באוניברסיטאות ו- בספרד.
בשנת 2022 מונה לפרופסור מן המניין ודיקאן מחקר ב-Advanteure school of Management המהווה חלק מאוניברסיטת קומילאס במדריד, ספרד.
שימש בתפקיד מעריך ב"ועדה למימון מחקר עבור ממשלת קוויבק - חברה ותרבות" (FCAR), בוועדת "מימון המחקר בנושא בריאות ובטיחות של ממשלת בלגיה", בוועדה של Health and Welfare Canada ובוועדת הונג קונג למחקר.
סייע גם ל-IAS (בצרפת) ולהקרן הלאומית למדע של ישראל.
בספרד שימש כמעריך במשרד החינוך והמדע של ספרד.
יעץ גם לפיתוח תוכנית מדיניות המחקר, במשרד הבריאות בבריטניה, היה חבר בוועדת ההערכה של קרן המחקר החברתי בקוויבק השייכת למשרד החינוך של ממשלת קוויבק, וכן היה חבר במכון המחקר של קוויבק בנושא בריאות ובטיחות בעבודה (IRSST), וגם במועצת המחקר החברתי והאנושי של קנדה.
בשנות ה-80 ייסד יחד עם פרופסור דב אליצור את האגודה הבינלאומית לחקר עבודה וערכים ארגוניים (ISSWOV).
מטרת האגודה הייתה שמדענים ממזרח אירופה (הגוש הקומוניסטי) יפגשו עם עמיתיהם מהמערב וידונו בערכים.
כל הפגישות עד לנפילת חומת ברלין, נערכו במזרח ולכן המשטרים הקומוניסטים לא אישרו למדענים שלהם לעזוב את מזרח אירופה.
בשנת 1978 הקים במונטריאול תאגיד ייעוץ בינלאומי בתחום ניהול משאבי אנוש על בסיס ערכים, בשם Gestión M.D.S.
Inc או MDS Management Inc, שמוקדשת להכשרה וחינוך של מנהלים מערב אפריקאים דוברי צרפתית, עוזרת למנהלים להיות יעילים יותר ואפקטיביים יותר ובו בזמן להפחית התנהגות מושחתת.
לחברות יש משרדים במונטריאול (קנדה) וברבאט (מרוקו) והוא עובד בשיתוף פעולה הדוק עם הבנק העולמי ועם מוסדות פיננסיים אחרים אפריקאים.
בשנת 2017 הקים את e-Merit Academy, האקדמיה לפיתוח מנהלים בעידן הגלובליזציה, הדיגיטל והסייבר.
מאז 2018 פעילות הייעוץ שלו מתרכזת באמצעות Gestion M.D.S.
משמש כנשיא "המרכז לניהול ואימון על פי ערכים", המהווה נציגות בישראל של חברת הייעוץ הקנדי שלו Gestion M.D.S.
פרופ' דולן משמש גם כנשיא וכמנהל האקדמי של המרכז הישראלי לערכים בישראל, ובמסגרת זו היה שותף להוצאת מספר ספרי עיון ומודלים ניהוליים בישראל ובמספר פעולות התנדבות למען החברה הערבית והקהילה האתיופית בישראל.
פרופ' דולן אף מלווה את המרכז הישראלי לערכים בפעילויותיו דרך חיל החינוך להטמעת ערכים בקרב יחידות צה"ל השונות.
בשנת 2018 ייסד את העמותה הבינלאומית לחקר ארגוני המחר - Global Future of Work Foundation (GFWF) והוא עומד בראש העמותה בתפקיד נשיא העמותה.
פרסם למעלה מ-80 ספרים, רבים תורגמו למספר שפות .
בנוסף, פרסמו יותר מ-170 מאמרים בכתבי עת מדעיים וכן פרקים בספרים.
היה חבר המערכת במספר הוצאות (כמו אמרלד גרופ ו-Wiley, HEC Montreal) .
היה חבר מערכת של כתבי עת מדעיים רבים.
בשנת 2011 קיבל את פרס העורך הטוב ביותר של אמרלד.
במהדורת 2020 של Expo coaching היה מועמד לקבלת פרס הספר הטוב ביותר באימון, על ספרו "Coaching por Valores".
שמעון דולן, סלבדור גרסיה, אבישי לנדאו, "ניהול על פי ערכים" (2006) - מהדורה ראשונה בהוצאת ספרית גלובס.
שמעון דולן, סלבדור גרסיה, אבישי לנדאו, "ניהול על פי ערכים" (2009) - מהדורה שנייה בהוצאה דיגיטלית.
שמעון דולן, נהריקה סינג, אבישי לנדאו "האריה, מרבד הקסמים ואיי הערכים" (2014 ו-2017) - ספר ילדים.
ענת גרתי, שמעון דולן, ניהריקה סינג, אבישי לנדאו, "ההורה כעוגן ערכי".
בשנת 2012 דולן עזב את מקום מגוריו במונטריאול ועבר להתגורר בברצלונה.
ברשימת המועמדים הסופיים לפרס הוקרה (המחקר הלאומי של קטלוניה) עבור המחקר הטוב ביותר במשך 25 שנה, מטעם ממשלת ספרד ואוניברסיטת רמון לול, ברצלונה, ספרד, (2015)
ברשימת המועמדים הסופיים לפרס הוקרה על המחקר בחזית המדע מטעם BBVA – Banco Bilbao Vizcaya Argentaria הבנק הדיגיטלי של המאה ה-21, (2019).
ספרו "Coaching By Values" זכה לתואר ספר השנה, לשנת 2020, בכנס המאמנים הבינלאומי, the 2020 Coaching Expo.
זכה בתואר עורך השנה של כתב העת המקצועי: Cross Cultural Management
שמעון דה פריס (בהולנדית: Simon de Vries; 4 באוקטובר 1870, נדה (Neede), הולנד – 24 במרץ 1944, ברגן-בלזן) היה רב וסופר הולנדי.
ספרו הידוע ביותר הוא "טקסים וסמלים יהודיים" (Joodse riten en symbolen).
דה פריס היה בנו של מנואל דה פריס, אורג וסוחר בקר.
בעיר נדה לא הייתה קהילה יהודית, ולכן למד בבית מדרש בבורקולו (Borculo) הסמוכה.
בהמלצת מוריו, שהתרשמו מכישרונו, החל ללמוד לימודי רבנות אורתודוקסית בסמינר יהודי-הולנדי באמסטרדם.
בשנת 1892 קיבל הסמכה לדרשנות.
בהסכמת רב אמסטרדם, יוסף צבי דינר, הורשה לקרוא לעצמו "רב", אם כי לא סיים לימודיו לרבנות.
לאחר מכן החל ללמד עברית ויהדות בהארלם ולטפל במטופלים יהודים בבית החולים הפסיכיאטרי במרנברג (Meerenberg).
בין 1928 ל-1932 פרסם מאמרים רבים בכתב העת Opregte Haarlemsche Courant, שנועדו להסביר את היהדות ולקרב אותה ללא-יהודים.
המאמרים פורסמו מאוחר יותר בספר שכותרתו Joodse riten en symbolen ("טקסים וסמלים יהודיים") ותורגמו לגרמנית.
היום נחשבים מאמרים אלה כמורשתו החשובה ביותר.
דה פריס היה ציוני נלהב ואחד ממנהיגי תנועת "המזרחי", ובכתביו, בהם "מענה לציון – בעד ציונות מסורתית" (Maäneh le-Zion: Een betoog voor het zionisme van joods-traditioneel standpunt), יצא נגד מתנגדי הציונות.
בשנת 1894 נישא ליהודית דה יונג (de Jong) ונולדו להם שבעה בנים ושלוש בנות.
נינו, בנה של נכדתו יהודית, הוא השופט העליון נעם סולברג.
עם כיבוש הולנד בידי גרמניה עבר לאמסטרדם.
משם גורש בשנת 1943 למחנה הריכוז וסטרבורק.
משם גורש לברגן-בלזן, שם נספה לאחר חודשים מעטים, בשנת 1944.
לאחר 1945 יצירותיו לא היו זמינות בהולנד במשך למעלה מעשרים שנה.
רק ב-1968 פורסמה שוב יצירתו "טקסים וסמלים יהודיים" על ידי בית ההוצאה לאור ההולנדי De Arbeiderspers .
שמעון דנן (נולד ב-23 בנובמבר 1971) הוא כדורגלן עבר ישראלי ששיחק בעמדת הקשר.
אחיו הוא כדורגלן העבר אבי דנן אשר שיחק איתו במהלך הקריירה בבית שאן וסכנין, ובנו הוא הכדורגלן יצחק דנן המשחק בעירוני טבריה.
דנן התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של הפועל בית שאן.
בשנת הצטרף לקבוצה הבוגרת ועזר לה להעפיל לליגה הארצית, אז הליגה השנייה ובהמשך גם לליגה הראשונה בפעם הראשונה בהיסטוריה של המועדון.
דנן הבקיע את שער הבכורה שלו בליגה הבכירה בניצחון 2-3 נגד צפרירים חולון שהיה גם הניצחון הראשון של בית שאן בליגה הבכירה.
בדצמבר חתם בהפועל כפר סבא במדיה שיחק עד לסיום העונה, אז חזר לבית שאן.
בקיץ חתם בבני סכנין, כעבור עונה חזר לבית שאן ובגיל 30 פרש מכדורגל.
רבי שמעון הזקן היה מחבר פירוש לתלמוד מפיו של רבינו גרשום ואחי אמו של רש"י.
יש מזהים אותו עם נכדו של ר' שמעון בן יצחק ("הגדול") ממגנצא, המוזכר ברשימת הייחוס של ר' אליהו מנחם מלונדריש.
אברהם גרוסמן לעומת זאת כותב שר' שמעון הזקן בכלל היגר ללמוד אצל רבינו גרשום מצרפת, מה שכנראה שולל את היותו נכד ר' שמעון הגדול שחי בגרמניה.
כמו כן היו שזיהו את ר' שמעון הזקן דוד רש"י עם ר' שמעון בן יצחק עצמו, אברהם גרוסמן התייחס לכך וכתב שהשערה זו בטעות יסודה.
מה שידוע בוודאות הוא שר' שמעון הזקן נולד ככל הנראה בצרפת, וייתכן אף שבגרמניה, שהוא למד אצל רבינו גרשום ואף רשם את תורתו.
ייתכן שפעולה זו היא גלגול מוקדם של פירושי מגנצא.
רש"י מזכירו במסכתות שבת ועירובין.
בפירוש רש"י לשבת הוא כתב כך:
לעומת זאת, במסכת עירובין רש"י מביא את פירושו בשם "הרב", מקשה עליו, ומביא פירוש אחר שהוא עיקר.
ייתכן שרש"י ציין שביסודו של ר' שמעון הזקן הדברים היו כתובים מפי רבינו גרשום משום שלפי תא שמע התלמיד היה מסכם אף את דברי התלמידים, תוך ציון הדבר.
היוצא מזה שמבחינת רש"י פירושו של ר' שמעון הזקן נחשב כמו של רבותיו ואף יותר, שהרי גם רבותיו של רש"י העבירו את פירושי רבינו גרשום.
כמו כן יש להניח שלא כל אחד הורשה לכתוב את פירושי רבינו גרשום אלא רק תלמידים מצוינים שקיבלו רשות.
בפירוש רש"י לתנ"ך מוזכר פעמיים ר' שמעון, אך לפי גרוסמן מדובר בהוספות מאוחרות על ידי מעתיקים, מכיוון שבשונה מהאזכורים בש"ס רש"י לא מזכיר בתנ"ך את קרבת המשפחה שלו לר' שמעון.
אגדה יהודית המובאת ב"סדר הדורות" מספרת על חיזיון שהיה לפני פרעות תתנ"ו בו ראו יהודי מץ שלושה זקנים הולכים ברחובות העיר ושרים את הפיוט "על הכל".
בספר הישן נושן ממנו ציטט סדר הדורות אגדה זו מוכר ר' שמעון כאב"ד.
מבחינה כרונולוגית קשה לזהותו עם ר' שמעון בן יצחק שחי בזמן רבנו גרשום, והרב נפתלי יעקב הכהן הציע שזהו ר' שמעון הזקן הדוד של רש"י שהוא נכד ר' שמעון הגדול.
היו שהניחו ע"פ אגדה זו שר' שמעון היה במץ והחזיק שם ישיבה שרש"י עבר דרכה בדרכו לישיבות גרמניה.
שמעון התרסי או הַתַּסִּי (נרצח בשנת 134 לפנה"ס) היה כהן גדול ונשיא היהודים החל משנת 143 לפנה"ס.
הוא היה בן לשושלת החשמונאים, בנו השני של מתתיהו הכהן.
שמעון היה ככל הנראה השני בבניו של מתתיהו הכהן והשתתף במרד החשמונאים בתחילה תחת הנהגתו של אביו.
עם העברת ההנהגה הצבאית ליהודה והמדינית ליונתן, לשמעון ניתנה ההנהגה החברתית והדתית שייתכן וקנתה לו את אמון העם, שלבסוף הכתיר אותו במעמד רשמי כנשיא וכהן גדול, לו ולבניו.
שמעון המשיך להשתתף במרד גם בהנהגת אחיו הצעיר יהודה המכבי.
לאחר הניצחונות על אנשי הממלכה הסלאוקית בקרב אמאוס, וכיבוש ירושלים, החליטו אנשי בית חשמונאי לכבוש את הארץ ולטהרה מזרים.
שמעון נשלח אל הגליל, שם עמדו היהודים כנגד אנשי הערים ההלניסטיות עכו, צור וצידון.
במאבק האתני בין האוכלוסיות הצליח שמעון להכות בחילות תושבי הגליל שאינם יהודים, אשר רבים מהם נמלטו אל עכו המבוצרת.
בו בזמן העביר יהודים שהיו מצויים במיעוט ובסכנה במקומות מגוריהם אל ארץ יהודה.
לאחר תבוסתו ומותו של יהודה המכבי בשנת 160 לפנה"ס בקרב אלעשה, נמלטו שמעון ואחיו יונתן הוופסי אל עבר הירדן, והמשיכו משם את המרד.
בשנת 157 לפנה"ס לאחר מאבק ממושך ואף מצור הצליחו יונתן ושמעון לגרום לבקכידס להפסיק את רדיפותיו, לתת להם מעמד כלשהו ולעזוב את יהודה.
יונתן התיישב במכמש הסמוכה לירושלים והנהיג את יהודה משם, כמנהיג לא רשמי.
בשלב זה טרם ניסה לחזור ולהשתלט על ירושלים.
יונתן הצליח לנצל את הסכסוכים הפנימיים בממלכה הסלאוקית, ולהשיג לעצמו מן השליט אלכסנדר באלאס את משרת המושל ואף הכהן הגדול.
הייתה זו תקופה של ביסוס ויציבות של השלטון היהודי העצמאי בארץ, בחסות הסלאוקים, אך לאחר שבאלאס נרצח, והוחלף בדמטריוס השני, החלה שוב תקופה של אי יציבות.
על שלטונו של דמטריוס השני ערער אנטיוכוס השישי בנו הצעיר של באלאס, שהיה אך ילד ונתמך על ידי שר צבא בשם טריפון.
יונתן תמך בטריפון, אך זה פיתה אותו לעכו, ושם כלא אותו.
כליאתו של המנהיג הכריזמטי והפופולרי אשר הנהיג את העם לעצמאות מאז מותו של יהודה המכבי, הייתה נקודת שפל, ופחד נפל על רבים מפני אובדן העצמאות וחידוש הגזירות, אך שמעון לקח על עצמו את ההנהגה באופן מיידי.
בתחילה חיזק את חומות ירושלים, כבש את יפו וגירש את תושביה.
צבאו של שמעון עמד מולו, וטריפון נסוג לגלעד, ובדרך הרג את יונתן.
שמעון כרת ברית עם אויבו של טריפון דמטריוס השני.
ברית זו הייתה המשך למדיניותו של יונתן לנצל את הסכסוכים הפנימיים בין הפלגים היריבים בממלכה הסלאוקית, על מנת להשיג הישגים מדיניים.
עקב הברית הוכרזה ממלכת יהודה לממלכה חופשית ועצמאית, שאינה משלמת מס לממלכה הסלאוקית.
שנה זו, 142 לפנה"ס, בה קיבלה הממלכה את עצמאותה, נחשבה אז לשנה הראשונה לספירה החדשה, וממנה החלו למנות את השנים בימי ממלכת החשמונאים, אשר הייתה הממלכה העצמאית הראשונה מאז ימי צדקיהו אחרון מלכי בית דוד.
שמעון ניצל את מעמדו החדש, והשיג הישגים צבאיים.
עם הישגיו הצבאיים נמנים כיבוש גזר, יפו, והכנעת חיל המצב היווני שישב במצודת החקרא בירושלים, שהיה מטרד בלתי פוסק בימי יהודה ויונתן, ומעוזם האחרון של המתייוונים.
המצודה נכבשה בכ"ג באייר שנת 141 לפנה"ס, ויום זה נקבע אף הוא ליום שמחה בימי ממלכת החשמונאים.
האירוע נחשב לאחד מהישגיו הצבאיים הגדולים של שמעון, והונצח בספר המכבים, ואף במגילת תענית.
כן נחרטו לוחות נחושת המפרטים את מעלליו של שמעון, ובהם כיבוש החקרא, והוצבו על הר ציון.
בין פעולותיו החשובות של שמעון – חידוש הברית עם רומא, עליה כתב ההיסטוריון צבי גרץ כי "חזון נפרץ הוא, כי יד הנוטע את עץ הדרור תשים בקרבו גם את התולעת המכרסמת את פרחי החן".
ואכן, ברית זו, ככל שהייתה בשעתה מעשה מתבקש, וכריתת ברית עם כוח עולה שיוכל לסייע לממלכה החדשה נגד אויביה החיצוניים, נשאה בחובה את פירות החורבן העתידי.
בתחום מדיניות הפנים פעל שמעון למתן לגיטימציה לשלטון שושלת החשמונאים, מסוג זו שהייתה בעבר לשלטון בית דוד.
שמעון הוכרז כ"מוֹשל וכוהן הגדול לעולם עד עמוד נביא נאמן".
בכך הוא מונה למנהיג האומה לכל דבר, פרט לתואר "מלך" שלא הוענק לו על ידי האספה.
תחום מלכותו של שמעון השתרע אף על מקומות בהם גרו לא יהודים, ואלו לא השלימו בקלות עם שליטם החדש.
בתל גזר נמצאה כתובת בה מקלל אדם בשם פמפרס -
משמע "פמפרס (אומר): מי יתן ותרד אש השמים על בית שמעון".
תקופת אנטיוכוס השביעי - סידטס
יורשו של דמטריוס השני, אנטיוכוס סידטס, האיר פנים בתחילה כלפי שמעון וכרת עמו ברית, שכן היה זקוק לו במלחמתו כנגד טריפון במאבקי כס המלכות הפנימיים.
הוא אישר את מעמדו העצמאי, ואף אישר לו לטבוע מטבעות: "ועתה הנה הניחותי לך כל אשר הניחו המלכים לפני, והכוח בידך לעשות מטבעות זהב וכסף בארצך כנפשך".
קיים ויכוח האם מטבעות שונים שנטבעו בתקופה זו (מטבע שקל שעליו כתובת "שקל ישראל" מצד אחד, ומן הצד השני "ירושלים הקדושה") אכן משויכים לתקופת שמעון.
יש הסבורים כי כן, ויש הסבורים כי שמעון לא טבע מטבעות על אף שקיבל זכות זו, מסיבות כלכליות.
נוסף לכך, אנטיוכוס נתן עצמאות לשמעון ועמו: "העיר ירושלים תהיה קודש וחופשית, והערים הבצורות אשר בנית וכל כלי קרב אשר אספת יהיו תחת ידיך".
אך לאחר מכן, משניצח סידטס את טריפון נשתנה טעמו, והוא דרש דרישות שונות באמצעות שליחו אתנוביוס (אתינוביוש), כגון החזרת מצודת החקרא.
"...(כז) וישלח לו אחד מקרוביו את אתינוביוש לאמור לו.
(כח) אתם לכדתם את יפו ואת גזר ואת המצודה אשר בירושלים והם ערי מלכותי.
(כט) את גבולי הארץ השימותם ונחלתי שמתם לחרבה ועל ערי ממשלתי תשתררו.
(ל) ועתה השיבו לי את הערים אשר לקחתם ואת כל תרומות הערים אשר הרימותם מחוץ לגבולי יהודה.
(לא) ואם לא ונתתם לי את כסף מכרם חמש מאות ככר כסף בעד הערים וחמש מאות בעד השמות והתרומות.
(לב) ואם תמאנו ומריתם ויצאתי בחרב לקראתכם..." (מקבים א', פרק ט"ו, על פי תרגום יצחק זעקיל פרענקיל).
שמעון סירב לו והשיב לשליח את האימרה המפורסמת:
שמעון הציע תשלום חד פעמי של מאה כיכר-כסף, שלו סירב אתנוביוס.
ומשסירב לשליח, "וילך בחרי אף וישב אל המלך ויספר לו את דברי שמעון ואת יקר תפארת גדולתו ואת כל אשר ראו עיניו ויקצוף המלך מאוד וחמתו בערה בו".
בתגובה לסירובו של שמעון, הורה סידטס לקנדבאיוס, נציב אזור החוף של ישראל, לפעול בפעולות מלחמתיות כנגד שמעון.
קנדבאיוס פעל מיבנה ומקדרון (שם הקים מבצר), ושמעון העמיד מולו צבא גדול בפיקוד בניו יוחנן ויהודה.
בקרב שנערך בשיפולי הרי יהודה ממערב לגזר, והשתתפו בו פרשים יהודיים, ניגף הצבא הסלאוקי בפני החשמונאים.
לסידטס התברר כי צבא החשמונאים התחזק, ורק בשימוש בצבא הממלכה, או ריכוז כוחות גדול הוא יוכל להתגבר עליהם.
אירוע זה הביא לשלווה ושלום בשארית כהונתו של שמעון.
אנטיוכוס המשיך לחרוש מזימות כנגד שמעון, וקנה את ליבו של חתנו של שמעון, תלמי בן חבוב , שליט יריחו.
תלמי הזמין את שמעון לסעודת חג במבצר דוק, ובמהלך הסעודה התנפל לפתע על שמעון ושניים מבניו שנכחו שם - יהודה ומתתיהו, ורצחם (בחודש שבט, שנת 134 לפנה"ס).
גורלו זה של שמעון היה זהה לגורל אחיו - אף אחד מבניו של מתתיהו הכהן לא זכה למות מיתה טבעית, וכולם מתו בחרב, אם בשדה הקרב ואם במזימותיהם של הסלאוקים.
בנו של שמעון, יוחנן הורקנוס הראשון, אשר לא השתתף בסעודה שערך גיסו, ונותר בגזר, המשיך את דרכו.
משה דוד הר מעריך את שמעון באופן הבא:
"מבין שלושת האחים החשמונאים שהנהיגו את העם בתקופה זו דומה שבשמעון היה המיזוג המאוזן ביותר של כישרונות.
הוא לא בלט בתור מצביא מזהיר או מדינאי רב-יוזמה ורב-תושייה, אך הייתה בו יכולת לא מבוטלת בתחומים אלה, והוא ניחן גם בראייה רחבת-אופקים וארוכת-טווח, בהבנה בהלכות מדינה, במנהל, במשפט ובשיקול דעת בכל אורחותיו.
לכן היה שמעון אישיות מדינית יוצרת ובונה, שלא היה דומה לה בשושלת החשמונאית".
שִׁמְעוֹן וִיזנְטל היה אדריכל יהודי שנודע כ"צייד נאצים".
כניצול השואה, הקדיש את חייו לאיסוף ותיעוד מידע אודות פושעי מלחמה נאצים במטרה להביאם לדין.
הוא הצליח להביא לדין יותר מ-1,100 פושעי מלחמה שהיו אחראים לרציחות המוניות בעת השואה.
שמעון ויזנטל נולד ב-31 בדצמבר 1908, לאָשֵׁר (אנשיל) ויזנטל ולרוזה ויזנטל לבית ראפ אף על פי שנולד לפני חצות הליל, הוא הוכתר כיילוד היהודי הראשון של בוצ'אץ' לשנת 1909, דבר שסבו וסבתו מצד האם האמינו שיביא לו מזל.
אביו של ויזנטל, שהיה פליט מפרעות רוסיה הצארית (1869–1917), הפך לתושב בוצ'אץ' שבגליציה (אז בשליטת אוסטרו-הונגריה, כיום חלק מאוקראינה) ועסק בסחר בסוכר ובסחורות אחרות.
בוצ'אץ' הייתה בימים ההם עיירה בת כ-10,000 תושבים, שרובם (כ-60 אחוזים) יהודים.
שמעון ויזנטל הצעיר גדל בסביבה יהודית מסורתית, שתרבותה הושפעה עמוקות מהחסידות.
משפחתו דיברה יידיש בבית ופולנית ברחוב.
אמו, רוזה, שהייתה בקיאה בספרות הגרמנית, לימדה את שמעון גרמנית (מאוחר יותר בחייו למד גם צ'כית, רוסית ואנגלית, אם כי עברית לא ידע לדבר מעולם).
בשנים הראשונות לילדותו הוא נהנה מחיים נוחים באופן יחסי, מאחר שאביו היה בעל הכנסה שנחשבה גבוהה יחסית לעוניו של אזור מגוריהם.
ילדותו בצל מלחמת העולם הראשונה
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בשנת 1914, אביו, במסגרת תפקידו כחייל מילואים בצבא האוסטרו-הונגרי, גויס לשירות פעיל ונפל בקרב בחזית המזרחית בשנת 1917. ויזנטל לא הרבה לדבר על מות אביו.
במהלך תקופה זו, כשהרוסים קיבלו שליטה בגליציה, וקוזאקים אנטישמיים ורודפי-יהודים פלשו לבוצ'אץ', רוזה ויזנטל נאלצה להימלט יחד עם שמעון ואחיו הצעיר, הִלֵּל, והם מצאו מקלט בווינה, אוסטריה.
הם התגוררו אצל קרובי-משפחה רחוקים, ברובע לאופולדשטאדט, שהיה מאוכלס בתושבים עניים וביהודים דתיים יותר.
שם שמעון והלל למדו בבית-הספר היסודי.
מיד כשהרוסים נסוגו מגליציה, בשנת 1917, השאירה האם את הלל בווינה, וחזרה עם שמעון לבוצ'אץ', כדי לנסות להחזיר את מה שנותר מרכושם הפרטי: מחסן ובית-מגורים.
שמעון, שהיה קשור רגשית לאחיו, כה התגעגע עד שאמו שלחה אותו חזרה לווינה.
שישה חודשים לאחר חזרת שמעון לווינה, עם התמוטטות האימפריה ההבסבורגית, כל בני המשפחה שבו לבוצ'אץ', שבתקופה זו סופחה לפולין.
היו שינויים מתמשכים בשלטון: הרוסים הבולשביקים הניסו את הפולנים; הפולנים קראו לסיוע מצד חיל-הפרשים הברוטלי של סימון פטליורה.
"היינו קמים בבוקר מבלי לדעת מי היום בשלטון" נזכר ויזנטל.
בוצ'אץ' סבלה מאוד מהתעללויות אלימות מצד חיל-הפרשים של פטליורה, אחד המקרים שזכור היטב לוויזנטל היה כשיום אחד הקוזאקים איימו לשרוף עד עפר את העיירה אם לא ייוצרו 100 ליטרים של שנאפס עד רדת החשכה.
שני יהודים קשישים נאלצו לגרור עגלה ולעבור מבית לבית במטרה לאסוף כמה שיותר משקאות חריפים.
כאשר היה ילד בן 10 שנים, שמעון חצה את הכביש בריצה בשביל שליחות לאמו, התנפל עליו קוזאק גדול ודקרו ברגל.
רגלו נחתכה בצורה חמורה, והפגיון ננעץ כה עמוק שהוא נעצר רק בעצם.
בשנת 1923 התקבל ויזנטל לגימנסיה של בוצ'אץ', בית-ספר תיכון שהיה ברובו מאוכלס בתלמידים יהודים.
מאוחר יותר באותה השנה, האח הצעיר הלל נפגע מתאונה, גבו נשבר, והוא נפטר מפצעיו לאחר מכן.
בשנת 1926 אמו נישאה בשנית ליהודי בשם יצחק הלפרין ועברה לגור בדולינה, עיירה קטנה למרגלות הרי הקרפטים, שם לבעלה היה מפעל ללבנים.
ויזנטל נפגע מכך שהיא עזבה אך עדיין ביקר אותה לפעמים.
יחסיו עם אביו החורג לא היו כל כך טובים.
ויזנטל הוסמך כמהנדס - אדריכל בפראג ב-1932. הוא עבר ללבוב שבפולין, ועבד שם כאדריכל.
בשנת 1936 נישא לצילה מילר (Mueller), אותה פגש בבית הספר התיכון.
ויזנטל חי בלבוב כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה.
במסגרת הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, מערב אוקראינה ובו לבוב סופח לברית המועצות ב-17 בספטמבר 1939. אביו ואחיו החורגים של ויזנטל נרצחו על ידי סוכנים של נ.ק.וו.ד., כחלק מטיהור אנטי-פולני שנועד להשמיד את כל "האויבים הפולנים של העם" שבוצע גם בלבוב.
על ויזנטל נכפה לסגור את החברה העסקית שלו ולעבוד במפעל מזרנים.
הוא שיחד קומיסר של נ.ק.וו.ד.
על מנת למנוע את גירושו וגירוש אשתו ואמו לגולאג בסיביר.
כאשר גרמניה הנאצית פלשה לברית המועצות ביוני 1941, כחלק ממבצע ברברוסה ויזנטל ומשפחתו נתפסו.
ויזנטל עבר את שנות המלחמה כשהוא שורד בין מחנות ריכוז ומחנות השמדה רבים.
ראשית שהה בגטו לבוב, אליו עבר עם אשתו ואמו.
בסוף 1941 נכלאו ויזנטל ואשתו במחנה ינובסקה שבפאתי לבוב, שם עבדו בכפייה בפסי הרכבת המקומית.
שמעון וצילה עבדו במגרש תיקון הרכבות של לבוב שבו שמעון נאלץ בין היתר לצייר צלבי קרס ומגיני עיט על קטרים סובייטיים שנפלו שלל.
חייל האס אס הראשי היה אדם בשם היינריך גונתר.
במקרה אחד, גונתר שאל את ויזנטל אם הוא משכיל.
ויזנטל, שידע שעל פי התזה הנאצית: "יהודי משכיל הוא יהודי מת", שיקר ואמר שהוא בוגר בית-ספר מקצועי.
מספר אנשים העידו כי שיקר וגונתר התעמת עמו.
כשנשאל מדוע שיקר, ויזנטל הודה באמת.
למרבה הפתעתו של ויזנטל, גונתר כיבד אותו על חינוכו ונתן לו תפקיד של עיצוב ארכיטקטוני.
אמו של ויזנטל, שלא יכלה לעבוד בשל גילה ובשל תת-תזונה בה לקתה, נשלחה מהגטו למחנה ההשמדה בלז'ץ, שבו נספתה באוגוסט 1942. בערך באותו הזמן, צילה ויזנטל גילתה שאמה נורתה בבוצ'אץ' במרפסתה הקדמית על ידי שוטר אוקראיני בעודה מפונה בכוח מביתה.
צילה ושמעון ויזנטל איבדו 89 קרובי משפחה במהלך השואה.
בעקבות רציחתה של אמו פנה ויזנטל אל מכר בארמייה קריובה, תנועת המחתרת הפולנית, והאחרונה עזרה לצילה ויזנטל לברוח מהמחנה, וסיפקה לה מסמכים מזויפים בתמורה לתרשימים של צומתי הרכבת ששורטטו על ידי בעלה, שמעון.
לצילה ויזנטל היה מעט קל יותר להסתיר את זהותה היהודית מהנאצים בזכות שיערה הבלונדיני, והיא שרדה את תלאות המלחמה כפועלת-בכפייה בחבל הריין.
עד סוף המלחמה האמין שמעון כי היא נספתה במרד גטו ורשה.
לאחר המפגש המפתיע שלהם, הם הביאו לעולם את בתם פאולינה, בשנת 1946.
ויזנטל, שהוחזק כעובד כפייה לצורך תחזוקת הרכבות המזרחיות, שרטט תוכניות הנדסיות לאדולף קולראוץ, מפקח בכיר ברכבת, וזה היה מגיש אותן לצורך הכנת חוזים.
קולראוץ נהג לקבל שוחד מחברות בנייה, וויזנטל קיבל מידע על קווי הרכבת, אותו העביר למחתרת.
ב-20 באפריל 1943, לציון יום הולדתו ה-54 של היטלר, החליטו שומרי ינובסקה לירות למוות ב-54 יהודים בחגיגה, יהודי מת אחד על כל שנה לחייו.
שני שומרי אס אס בחרו בוויזנטל ובשני אסירים נוספים והובילו אותם לאתר ההוצאה להורג.
ויזנטל זכר שבאותה העת הביט אל עבר גונתר, וגונתר משך בכתפיו.
שלושת האנשים נעמדו בשורה ואסירים אחרים אשר באותה העת הופשטו מבגדיהם והובלו בדממה דרך "הצינור": מעבר ברוחב של 6'–7' שהוביל לאזור של מכרה חול שבו נמצאו גופות רבות שכבר הושלכו.
האסירים הועמדו בשורה עם הידיים על עורפם.
חמישה אנשי אס אס ומפקד אס אס הגיעו כשהם נושאים עמם תת-מקלעים.
ויזנטל שמע יריות, ומנה חמש כשאסיר אחד נפל.
ויזנטל הפסיק לספור ואסירים המשיכו ליפול.
נשארו רק שלושה אנשים כשהרמקול נצטלצל וכרוז קרא, "ויזנטל נדרש לחזית".
בחזית המחנה עמד קולראוץ ששכנע את מפקד המחנה שיהיה זה מהלך חיוני לשמור את ויזנטל בחיים בציור מודעות הקוראות "!Wir lieben unseren Führer" ("אנו אוהבים את הפיהרר שלנו"!).
ב-2 באוקטובר 1943, על-פי ויזנטל, קולראוץ גילה לו את הבאות: המחנה על כל אסיריו יחוסלו בקרוב.
קולראוץ נתן לוויזנטל ולחברו מסמך אישור יציאה כדי לבקר בחנות מכשירי כתיבה בעיר, בלווית שומר אוקראיני.
הוא הצליח להימלט מהחלק האחורי של החנות בעוד האוקראיני המתין בחלק הקדמי.
אחרי בריחתו הוא הצטרף למחתרת הפולנית שבה מומחיותו בהנדסה וארכיטקטורה סייעה רבות לפרטיזנים הפולנים בהקמת בונקרים וקווי ביצורים נגד הכוחות הגרמנים.
הוא נתפס שוב ביוני בשנה לאחר מכן, 1944, על ידי קציני גסטפו והועבר לגרוס-רוזן, מחנה ליד ורוצלב.
על-פי ויזנטל, הוא עבד במחצבה, עד ששומר מבוהל הפיל סלע על רגלו והוא אושפז.
לאחר שהבוהן הראשונה ברגל נקטעה וכף רגלו נמקה, 6,000 אסירים פונו מקמניץ.
הוא השתמש במקל מטאטא כמקל הליכה והיה אחד מ-4,800 איש אשר שרדו את הצעדה בת ה-275 קילומטרים.
מקמניץ האסירים הוצעדו למחנה הריכוז מאוטהאוזן, והגיעו לשם ב-15 בפברואר 1945. ויזנטל התמוטט בשלג כאשר המשאיות הגיעו לאסוף את אלו שמתו בצעדה.
הוא הורם ונלקח אל המשרפה.
העובדים במשרפה, שהיו אמורים להשליך את גופתו לכבשן, שמו לב שהוא עוד חי, ושלחו אותו ל"בניין המוות", מקום לטיפול בחולים אנושות.
שם, הנמק שאיכל את כף רגלו התפשט עד לברך, ולא היה ביכולתו לעמוד על רגליו, עד אשר באה המלחמה אל סופה.
במשך כל העת ההיא, שרד ויזנטל על תזונה דלה.
אף על פי שגובהו היה 1.80 מטרים, משקלו היה פחות מ-45 קילוגרמים.
כאשר המחנה מאוטהאוזן שוחרר לבסוף, ב-5 במאי 1945, ויזנטל צלע אל עבר החיילים האמריקאים בשביל לברכם.
תיעוד חומר והבאת נאצים למשפט
לאחר שחרורו, בגיל 37, החל ויזנטל לעבוד עבור צבא ארצות הברית באיסוף חומר לצורך העמדת פושעי מלחמה לדין.
הוא החל בעבודתו זו עוד בשטח מחנה מאוטהאוזן המשוחרר, שאותו לא יכול לעזוב בשל מצבו הבריאותי הקשה.
במקביל לעובדות שסייע לו זיכרונו החד לתעד בפירוט רב ובצירוף שמות מלאים ותאריכים, עסק ויזנטל גם באיור אמנותי להמחשת העובדות.
עקב העובדה שברית המועצות וארצות הברית החלו לאבד עניין בהמשך העמדת נאצים לדין, הקימו ויזנטל ומתנדבים נוספים, ב-1947 את "המרכז לתיעוד יהודי" בלינץ, אוסטריה.
עקב ירידת העניין העולמי בנושא, הקבוצה לא הצליחה לגייס עוד כספים לפעילותה והתפרקה.
ויזנטל סגר את המשרד בלינץ ב-1954. בין השאר, נאלץ לנטוש את תוכניתו לשכירת סוכן דובר ספרדית לסיוע בחיפושיו אחר אדולף אייכמן בארגנטינה.
תיקי המידע של המשרד נשלחו למדינת ישראל, וויזנטל המשיך בחלק מפעילות המשרד לצד פרנסת המשפחה כמורה ועיתונאי.
ויזנטל הרבה להאשים את ארצות הברית על אובדן העניין של הרשויות האמריקניות בהבאת פושעים נאצים לדין, ויותר מכך, על הענקת מקלט לבעלי עבר נאצי שסברה שתוכל לנצל לטובתה במלחמה הקרה שפרצה בסוף שנות ה-40. ויזנטל עצמו המשיך באופן פרטי באיסוף ותיעוד החומר, במקביל לעבודתו בסיוע לקרבנות המלחמה.
ויזנטל לא עסק מעולם בציד פיזי של פושעי מלחמה.
שיטת עבודתו התבססה על איסוף קפדני של כל פיסת נייר ופריט מידע אפשרי על אודות הפושעים, ריכוז ותיעוד החומר במשרדיו הצנועים בווינה, והעברתו לידי הרשויות המתאימות לצורך הליכי איתור, הסגרה והעמדה לדין.
ויזנטל אף העיד במשפטם של כמה נאשמים.
במקרים רבים עשה שימוש באמצעי התקשורת כדי לבנות דעת קהל ולהביא את הרשויות, הממשל האמריקני והממשלות האירופיות, לפעול.
ויזנטל אף הצליח להביא את מערכת המשפט של מערב גרמניה לכך שתדרוש את הסגרתם של פושעים ממוצא גרמני ותעמיד אותם לדין, וגם ניהל מסע לחצים בינלאומי שגרם לפרלמנט המערב-גרמני לבטל את חוק ההתיישנות על פשעי הנאצים.
בסך הכול הצליחו ויזנטל ואנשיו להביא למשפט כאלף פושעי מלחמה נאצים.
באפריל 2003, בגיל 94, הודיע ויזנטל על השלמת עבודתו ופרישתו.
לדבריו "מצאתי את רוצחי ההמונים אותם חיפשתי, וחייתי אחרי מותם.
אם יש כמה מהם שנותרו, עכשיו הם קשישים מדי לעמוד למשפט.
ב-20 בספטמבר 2005 נפטר בביתו שבווינה בגיל 96. נטמן בבית העלמין בהרצליה בישראל.
תרומתו של ויזנטל לאיתור פושעי מלחמה מפורסמים
ויזנטל מעולם לא טען שהביא ללכידתו של אדולף אייכמן.
הוא טען כי סיפק את התמונות שסייעו ללוכדי אייכמן בזיהויו וטען שמידע שהעביר כבר ב-1954 לנשיא הקונגרס היהודי העולמי, נחום גולדמן, שהצביע על כך שאייכמן מתגורר בארגנטינה יכול לשמש ללכידתו, אלא שבמידע זה לא נעשה שימוש.
את התמונות של אייכמן השיג ויזנטל לאחר מאמץ ממושך.
תחילה פשט ויזנטל עם משטרת גרמניה המערבית על בית הוריו של אייכמן ולא מצא שום תמונה שלו בביתם, אף לא תמונות מילדותו המוקדמת.
ההורים השמידו ככל הנראה כל ראיה וכל חומר עזר שיכול לעזור באיתור בנם.
בהמשך שלח ויזנטל מתנדבים להתיידד עם חברי ילדותו ונעוריו של אייכמן ואחד המתנדבים, שחיזר אחרי חברתו לשעבר של אייכמן, השיג את תמונותיו ממנה.
את המידע על מיקומו של אייכמן ייחס ויזנטל לברון אוסטרי, עמית לתחביבו, איסוף בולים, שהראה לו מעטפות נושאות בולים מארגנטינה וסיפר לו שאחת מהן מכילה מכתב מחבר ארגנטינאי שמדווח על הימצאות אייכמן בבואנוס איירס.
שנים מאוחר יותר, לאחר מותו של גולדמן, הכחיש הקונגרס הציוני העולמי שמידע שכזה הועבר אי פעם.
לאחרונה התאפשרה הגישה לארכיונו של נחום גולדמן בארכיון הציוני המרכזי בירושלים, ושם נמצא מכתבו של ויזנטל משנת 1954 ובו הדיווח על מגוריו של אייכמן בבואנוס איירס, ארגנטינה.
וכך מתיישבת גרסתו של איסר הראל, ראש המוסד, לפיה לא היה ויזנטל מעורב באיתורו של אייכמן לקראת לכידתו ב-1960, עם גרסתו של ויזנטל.
לאחר ששאב עידוד ממשפט אייכמן חזר וייסד את ארגונו, "המרכז לתיעוד של אגודת הקורבנות היהודים של המשטר הנאצי", (Dokumentationszentrums des Bundes jüdischer Verfolgter des Nazi Regimes) הפעם בווינה, שעסק באיתור פושעי מלחמה נאצים.
הוא התפרסם במיוחד עם גילויו ומעצרו של קרל זילברבאואר (Silberbauer), קצין הגסטפו שעצר את אנה פרנק ומשפחתה, ובכך הזם טענות של מכחישי שואה כי יומנה של אנה פרנק הוא שקרי.
זילברבאואר מעולם לא טרח להתחבא למרות עברו הנאצי ואף על פי שהיומן של אנה פרנק, שבו הופיע שמו בשיבוש קל, הפך לרב מכר.
הוא המשיך לגור עד לתפיסתו בפרוורי וינה והודה בחקירתו כי הוא זה שעצר את פרנק ומשפחתה.
אוטו פרנק העיד לטובתו, והוא לא הורשע כפושע מלחמה.
פרנץ שטנגל – מפקד מחנות ההשמדה טרבלינקה וסוביבור ומפקד הניסיונות הראשונים ב-"טיהור הגזע" בטירת הרטהיים ליד לינץ, שהועמד לדין בגרמניה ונידון למאסר עולם.
את המידע על זהותו הבדויה של שטנגל ועל מקום מגוריו החדש קנה ויזנטל מאדם שהתייצב במשרדו, לאחר שוויזנטל ערך מסיבת עיתונאים בתא הגזים לשעבר שבטירת הרטהיים וביקש מהציבור מידע על שטנגל.
אי-שחרורו ממעצר בברזיל דרש את התערבותו של התובע הכללי של ארצות הברית, רוברט קנדי.
שטנגל היה אחראי על מותם של בין 400,000 ל-900,000 יהודים, ישירות ובעקיפין, ומת מאוטם שריר הלב, מספר חודשים לאחר תחילת מאסרו בכלא.
אף על פי שהמידע שוויזנטל סיפק נמצא מועיל בסיוע בתפיסתם של פושעי מלחמה נאצים רבים, המידע שסיפק על מקום הימצאו של יוזף מנגלה התברר כשגוי.
גוסטב ואגנר – פעל כרב-סמל תחת פיקודו של פרנץ שטנגל בטרבלינקה, ולאחר מכן כסגן מפקד מחנה ההשמדה סוביבור.
התגלה תוך כדי חקירת שטנגל וראיון שהעניק בו אמר שווגנר מתגורר בברזיל.
ויזנטל הפיץ לעיתונים תמונה מפוברקת של וגנר וטען שזוהי תמונה מעודכנת מסאן פאולו שם הוא מסתתר, על מנת שהוא ייבהל ויסגיר את עצמו וכך באמת קרה.
מערכת המשפט של ברזיל נאלצה לשחררו בשל שגיאות תרגום בחקירתו, אולם לאחר מכן הוא התאבד באוקטובר 1980.
הרמינה בראונשטיינר ("הסוסה ממיידאנק") – אחראית להפרדה ברוטלית בין ילדים לאמהותיהם ושליחת מאות ילדים אל מותם במיידאנק.
לאחר מחקר ממושך של ויזנטל ומתנדבים שונים שנשלחו על ידו, היא נעצרה ברובע קווינס שבניו יורק, שם חייתה כעקרת בית.
מקרה זה שינה את מדיניות רשויות ההגירה של ארצות הברית והביא לתפיסתם של נאצים נוספים שהיגרו אליה, ושל פושעי מלחמה רבים אחרים.
אדוארד רושמן (Eduard Roschman, הקצב מריגה) – ויזנטל נתן את התיק העוסק ברושמן לסופר פרדריק פורסיית', שכתב עליו את רב המכר "תיק אודסה", אשר עובד גם לסרט קולנוע.
הסרט הפך לרב מכר גם הוא, ובעקבות כך שכניו של רושמן בפרוור של בואנוס איירס זיהו את שמו ואת תמונותיו, והסגירו אותו.
משטרת בואנוס איירס פנתה לשגרירות גרמניה בדרישה לקבלת צו מעצר, ובינתיים רושמן ברח לפרגוואי, אך לקה שם בהתקף לב ואיבד את הכרתו.
ולטר ראוף - ראש מחלקה ב-RSHA של האס אס, וממפתחי משאית הגז.
היה אחראי לרציחתם של כ-100,000 איש במהלך מלחמת העולם השנייה.
הוא התחבא בצ'ילה, שהייתה אז תחת שלטונו של אוגוסטו פינושה.
לאחר שנחשף, סירב פינושה להסגירו למערב גרמניה.
ויזנטל ומרכז ויזנטל שבארצות הברית הפעילו לחץ ציבורי על צ'ילה בעזרת חלוקת מיליוני גלויות עם תמונתו של האיש וקורבנותיו, ובקשו ממקבלי הגלויות לכתוב עליהן דרישה לפינושה להסגרת ראוף.
ממשלת צ'ילה לא נכנעה ללחץ, וראוף מת בנסיבות טבעיות בסנטיאגו דה צ'ילה במאי 1984. לווייתו כללה סממנים נאצים מובהקים.
ויזנטל תרם לזיכרון השואה בישראל ובעולם.
הוא יזם את טקס קבורת אפר יהודי אוסטריה בירושלים (1949) – טקס הזיכרון הראשון לנספי השואה לאחר קום המדינה שנשא צביון ממלכתי.
הקדיש את פועלו למען המלחמה באנטישמיות, בגזענות ובנאו-נאציזם ולמען הנחלת לקחי השואה בעולם.
ב-1977 נפתח מרכז שמעון ויזנטל בלוס אנג'לס, שנקרא על שמו כהוקרה למפעל חייו.
המרכז עוסק במעקב אחר אנטישמיות ותנועות נאו-נאציות ומפעיל מוזיאונים לסובלנות.
בסוף שנות השבעים של המאה העשרים הפעיל המרכז, בשיתוף ויזנטל עצמו, מסע הסברה מצליח בבונדסטג לביטול חוק ההתיישנות על מעשי הנאצים.
בשנים האחרונות עסק המרכז גם במאבק ציבורי כנגד הטרור וכנגד ההסתה האנטי-ישראלית.
בראש המרכז עומדים הרבנים אברהם קופר ומרווין הייר.
למרכז גם סניף בירושלים, העוסק בציד נאצים .
מרכז קטן בהרבה פעיל בקריית מוצקין, בשם "מרכז משמעו"ת להוראת השואה על שם שמעון ויזנטל".
על שמו נקראים רחובות בערים בית שאן, הרצליה ופתח תקווה.
בווינה כיום פועל מרכז שמעון ויזנטל המנציח את מורשתו.
ויזנטל פרסם 12 ספרים בתחום עבודתו ומחקרו.
בנוסף, תרם חומר לספר רב המכר "תיק אודסה" (1969) שעובד גם לסרט קולנוע.
בסרט "תיק אודסה" (1974), דמותו מגולמת על ידי שמואל רודנסקי.
ויזנטל שימש השראה לדמותו של "עזרא ליברמן" ברומן המתח של איירה לוין "הנערים מברזיל".
הרומן עובד לסרט תחת אותו שם (1978), שבו משחק לורנס אוליבייה את תפקיד ליברמן.
כמו כן, ויזנטל הופיע במספר סרטים תיעודיים.
ויזנטל זכה במספר אותות כבוד, בהם מדליית הזהב של הקונגרס האמריקני (1980), אות לגיון הכבוד הצרפתי (1986), מדליית החירות הנשיאותית מידי נשיא ארצות הברית, ביל קלינטון (2000), ואבירות כבוד ממלכת אנגליה (2004).
ויזנטל היה מהראשונים לדון בפומבי בחלקם של הצוענים וההומוסקסואלים בין קורבנות הנאצים, והיה בין האנשים שהפעילו לחץ פומבי על ממשלת ברית המועצות לחשוף את עקבותיו של ראול ולנברג.
כיום ממשיך את דרכו "צייד הנאצים האחרון", ד"ר אפרים זורוף, מנהל מרכז ויזנטל בירושלים.
ויזנטל צבר אויבים מכמה סיבות.
היו אנשים שחששו כי יתפוס אותם או את יקיריהם בשל עברם הנאצי.
חשש זה הלך והתגבר בשנות השבעים כאשר הובהר שוויזנטל לא יפסיק את פעילותו ולא יסתפק רק בהבאה לדין של מדגם פושעי מלחמה בכירים בלבד, אלא יפעל להבאה לדין של כל פושע מלחמה נאצי באשר הוא.
היו גם אנשים, ארגונים ומדינות אותם האשים באי עשייה מספקת לאיתור והסגרת פושעים נאצים, או אפילו בסיוע מכוון להחבאתם.
מעבר לזאת, גם נאו-נאצים ואנטישמים אחרים עניינו אותו משום שאהדו את רעיון השמדת היהודים.
נאו-נאצים ניסו להתנקש בחייו ובחיי בתו כשחזר לפעילות בשנות ה-60 של המאה העשרים.
בתו הלכה במשך שנים ארוכות אל בית הספר כשהיא מלווה בשומר ראש צמוד מטעם משטרת אוסטריה.
מלבד אלה, היו אנשים שטענו כי הוא לא נתן הכרה מספקת לתרומתם-שלהם באיתור נאצים, ואף גרסו כי ויזנטל ניכס את הישגיהם.
ויזנטל נמנע מלפרסם פרטים על אודות פעילות המוסד הישראלי וציידי נאצים אחרים אתם עבד על חקירות שונות, בעיקר על זו של אייכמן.
ככל הנראה, הימנעות זו נבעה מהרצון שלא לחשוף את שיטות העבודה של ציידי הנאצים השונים ושל שירותי הריגול הישראליים, אולם היא עוררה רושם שוויזנטל טוען למונופול על ההצלחות המשותפות, והדבר הביא לו מבקרים.
ראש המוסד לשעבר איסר הראל טען, כאמור, כי לוויזנטל לא היה כל חלק באיתור ותפיסת אדולף אייכמן, אם כי מסמכים שנתגלו בעזבונו מראים כי לעיתים פעל בשירות המוסד.
צייד הנאצים טוביה פרידמן, שעבד תקופה מסוימת עם ויזנטל, כינה אותו שקרן, נוכל ואנטי-ציוני, וטען שהתפרסם והתעשר מסיפורי בדים על לכידת אייכמן ונאצים אחרים.