tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אלן האדום נפטר ב-4 באוגוסט 1093 והובא לקבורה במנזר (אבאציה) ברי סנט אדוורדס, שאותו טיפח בחייו.
מאוחר יותר שאריות גופתו הועברו למנזר סנט מרי, לפי בקשת נזירי המקום.
לא השאיר ילדים ולכן אחיו, אלן השחור, ירש את נכסיו והפך גם הוא לבן זוג של גונהילדה, אולם מת זמן קצור לאחר מכן ב-1098. נכסי ריצ'מונד עברו אז לאחיהם האחרון סטיבן הראשון, רוזן פנטייוור, שהצליח לאחד תחת שליטתו את האחוזות בבריטניה ובאנגליה של המשפחה.
דמותו מוזכרת בספרם של פיליפ ברסדפורד ושל ויליאם ד.
רובינשטיין "העשירים שבעשירים" (The Richest of the Rich)
אלן האדום מתואר בו כאדם הפרטי העשיר ביותר בכל תולדות אנגליה בכל הזמנים.
אצל כל המקרים שנחקרו על ידי המחברים חושבו נכסיהם לפי תרומתם לתוצר הגולמי הלאומי של המדינה ביום מותו.
אחוז זה הוכפל עם התוצר הגולמי הלאומי בשנת 1999. האחוז במקרה של אלן האדום הוערך כ-7%.
כלומר לפי הערך העכשווי רכושו היה שווה ל 81 מיליארד פאונד או 117 מיליארד אירו.
במחקר זה במקום השני עמד ויליאם הראשון דה וארן.
החישובים הם בעיתיים אך מכל מקום מראים שנכסיו של אלן האדום היו מופלגים.
אלן הנזל הייתה טניסאית אמריקאית.
בשנת 1887 הייתה האישה הראשונה שזכתה באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס.
הנזל נולדה בפילדלפיה, ארצות הברית לעקרת הבית, ג'ין מרטין הנזל ולרפד , סמואל רוב הנזל.
בילדותה, סבלה מאנמיה, ורופאיה המליצו על פעילות גופנית.
בגיל 13, הנזל שיחקה טניס ובגיל 16 הצטרפה למועדון הטניס בלמונט (Belmont Club) בו שיחקו גם לואיז אלדריס (Louise Allderdice), ברטה טאונסנד ומרגרט בלרד .
ארבעתן התיידדו ונודעו כ'ארבע הגדולות'.
חברות במועדון הטניס לא הייתה יקרה במיוחד, אולם עבור משפחתה של הנזל מדובר היה בעול כלכלי (10 דולרים לשנה), והנזל נהגה לחסוך בהוצאות באמצעות הליכה למועדון ברגל (2.4 ק"מ לכל כיוון) במקום לשלם ניקל להסעה.
בשנת 1886, כשהייתה בת 17, התקיים טורניר הטניס הראשון לנשים בארצות הברית, אולם הנזל לא השתתפה בו.
בשנת 1887, השתתפה באליפות ארצות הברית הפתוחה בטניס הראשונה לנשים.
חברתה למועדון, ברטה טאונסנד, הייתה אמורה להשתתף גם היא, אולם עקב מוות במשפחה נאלצה להיעדר מהתחרות.
הנזל הביסה בגמר את לורה נייט (Laura Knight), וזכתה בחגורת אליפות כסופה.
שנה לאחר מכן, השתתפה שוב באליפות ארצות הברית הפתוחה, העפילה לגמר אולם הובסה על ידי ברטה טאונסנד.
בשנת 1889 פרשה מעולם הספורט.
בשנת 1890, התחתנה עם טיילור אלדרדיס (אחיה של לואיז אלדריס).
לזוג נולדו שישה ילדים ואת כולם הנזל לימדה לשחק טניס.
אלן הרדינג בייקר הייתה מורה ומרצה לאסטרונומיה.
ידועה בעיקר עקב תפירת שמיכת טלאים גדולה המתארת את מערכת השמש שסייעה לה במהלך ההרצאות שהעבירה.
שרה אלן הרדינג (Sarah Ellen Harding) נולדה בסינסינטי שבאוהיו ב-8 ביוני 1847 לסטפן הארדינג ולאן (לבית טרי).
בשנת 1867, היא פגשה את מריון בייקר, איתו התחתנה ב-10 באוקטובר 1867, ובני הזוג חיו במחוז סידר באיווה.
אלן הרדינג לימדה והרצתה אודות אסטרונומיה במספר מקומות במדינת איווה.
ב-1878 עברה המשפחה למחוז ג'ונסון באיווה, היכן שבייקר ניהל חנות ובית עסק למסחר.
לזוג היו שבעה ילדים לפני מותה ב-30 במרץ 1886 כתוצאה משחפת, בגיל 38.
בשנת 1876, תפרה אלן הרדינג שמיכת טלאים המתארת את מערכת השמש, כדי לסייע לה במהלך הרצאות אסטרונומיה שהיא העבירה.
ככל הנראה היא האישה המוזכרת בעיתונים מקומיים המציינים כי לקח לאישה מאיווה שבע שנים לרקום את מערכת השמש על שמיכה, במהלך חורף של 1883-1884.
אלן ביססה את מרבד הטלאים שלה גם על צפייה בטלסקופ במצפה הכוכבים הלאומי .
השמיכה מראה את מערכת השמש, כפי שהופיעה באיורים של ספרי האסטרונומיה של אותה תקופה.
על שמיכה רואים את השמש במרכז, שמונת כוכבי הלכת של מערכת השמש שלנו, ומסלולם המשוער סביב השמש, כמו גם את חגורת האסטרואידים.
הדוגמה רומזת למספר גדול של כוכבים מחוץ למערכת השמש.
בשמיכה גם מתוארים ירחים: הירח של כדור הארץ, הירחים הגליליאניים סביב צדק, כמו גם מספר ירחים על שבתאי, נפטון, אורנוס ושבתאי כולל טבעות שבתאי.
בנוסף, מתואר גם כוכב שביט בעל מסלול מאוד אקסצנטרי אשר ייתכן והוא שביט האלי, אשר בפעם האחרונה שנראה לפני יצירת השמיכה היה ב-1835.
השמיכה מורכבת ממספר שכבות בד - השכבה העליונה מבד צמר, וקישוטים המשלבים בד, צמר, רקמות משי וצמות צמר.
שמיכת מערכת השמש נמצאת כיום בבעלות הסמית'סוניאן, במוזיאון הלאומי להיסטוריה אמריקנית.
השמיכה נתרמה על ידי פטרישיה היל מקלוי וקתרין היל מרדון.
נכון ל-2018, השמיכה לא בתצוגה הקבועה.
אלן ויליס (14 בדצמבר 1941 - 9 בנובמבר 2006) הייתה עיתונאית, פובליציסטית, מבקרת מוזיקה ופעילה פמיניסטית.
ויליס נולדה במנהטן למשפחה ממוצא יהודי.
בסוף שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70 עבדה כמבקרת המוזיקה של כתבי העת הניו יורקר ורולינג סטון.
בשנת 1969 הייתה בין מיסדי רדסטוקינגס, קבוצה פמיניסטית רדיקלית מניו יורק.
אחת הפעולות המוקדמות של הקבוצה הייתה ב-13 בפברואר 1969, כאשר חברותיה פרצו לאולם בעת שימוע חקיקה בוועדה לבריאות הציבור של מדינת ניו יורק, אשר שקלה רפורמה בחוק ההפלות.
הן התנגדו לעצם קיום הדיון, ושאלו: "למה 14 גברים ורק אישה אחת ברשימת הדוברים—וזו נזירה?" יו"ר הוועדה השיב כי אלה הם מומחים לנושא, מה שעוד יותר הרגיז את נשות רדסטוקינגס, אשר עמדתן הייתה שאין מומחים טובים יותר בנושא הפלות מאשר נשים, ושצריך לבטל את חוקי ההפלות, לא לעשות בהם רפורמה.
בתחילת שנות ה-1970, רדסטוקינגס היו ידועות בשל אירועי "speakouts", וכן בשל אירועי "בזק" (zap), שהיו אירועי פעולה ישירה, וכן תיאטרון רחוב בנושא של הזכות להפלה.
בשנת 1977 גרה בירושלים ולמדה בישיבת אש התורה, לשם הגיעה בעקבות אחיה מייק ויליס.
מייק ביקר בירושלים ב-1975, פגש את אנשי אש התורה בעת סיור בכותל והם שכנעו אותו לחזור בתשובה.
ויליס רצתה לברר מה שכנע בחור ליברלי שהחזיק בדעות דומות לשלה לשנות את אורך חייו בצורה כה קיצונית, "אם יש אמת אחת אולי הוא מצא אותה".
לאחר שלא השתכנעה לחזור בתשובה חזרה ויליס לניו יורק, וכתבה מאמר ברולינג סטון וספר (שתורגם לעברית בשם "עימות בירושלים: דו"ח אישי") על החוויה שעברה.המאמר שלה היה פורץ דרך בכך שהוא הציג לראשונה לציבור החילוני-ליברלי מבט בפנים על תנועת התשובה החרדית-ליטאית.
לדבריו של אחיה, הרב חיים ויליס, המאמר שכתבה היה עבור צעירים רבים נקודת החשיפה הראשונה שלהם לתנועת התשובה החרדית.
בשנות ה-80, הקימה קבוצה בשם No More Nice Girls שפעלה למען הזכות להפלות.
ויליס הייתה אחת הראשונות שהקימו זעקה נגד הפמיניסטיות האנטי-פורנוגרפיה בשל מה שהיא ראתה כפוריטניזם, סמכותנות מינית, ואיום על חופש הביטוי.
(אופק התשוקה: האם תנועת הנשים היא פרו-סקס?) הוא המקור של המונח "פמיניזם פרו-סקס".
הפמיניסטיות שהתנגדו לזרם האנטי-פורנוגרפיה קידמו את הרעיון שסקס הוא מקור הנאה לנשים, והחשיבו את המאמצים של תנועת האנטי-הפורנוגרפיה כעומדים בקנה אחד עם המלחמה של הימין הפוליטי השמרני בסקס ומיניות.
Why I'm an Anti-Anti-Zionist שבו מתחה ביקורת על יחסו החד-צדדי של השמאל בארצות הברית כלפי מדינת ישראל בכל הנוגע לסכסוך-הישראלי פלסטיני.
הייתה נשואה לפרופסור סטנלי אהרונוביץ, מרצה לסוציולגיה באוניברסיטת ניו יורק.
להם בת אחת נונה ויליס-אהרונוביץ.
אלן דייוויס ידוע בשם הבמה אלן דייוויד, הוא שחקן ולשי, המוכר בעיקר מהופעותיו בתיאטרון ובטלוויזיה.
דייוויד נולד במרת'יר טידפיל שבגלמורגן בוויילס.
אחרי שעבד בתיאטרון רפרטוארי עם תיאטרון בלגרייד שבקובנטרי ובתיאטרון ויקטוריה בסטוק, החל להופיע יחד עם הלהקה השייקספירית המלכותית.
אתם הופיע בין השנים 1970 ל-2003. תפקידיו הבולטים ביותר הי בדמות טאצ'סטון במחזה "כטוב בעיניכם" (1977), תפקידים שונים בהפקה מחודשת משנת 1986 של המחזה "חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי" ובדמות פולוניוס ב"המלט" (2001).
דייוויד הופיע בקביעות עם התיאטרון המלכותי הלאומי, בתיאטרון אלמיידה ובתיאטרון רויאל קורט.
דייוויד נשוי ולו שני בנים.
אלן ויינשטיין היה היסטוריון אמריקאי, מחנך, ופקיד פדרלי ששירת במספר תפקידים.
ב-1983, תחת ממשל רייגן, נמנה עם מייסדי הקרן הלאומית לדמוקרטיה.
היה מנהל הגנזך הראשי של ארצות הברית, מ-16 בפברואר 2005 עד התפטרותו ב-19 בדצמבר 2008. לאחר התפטרותו, חזר לקרן הבינלאומית למערכות בחירות כאסטרטג בכיר, והיה חבר סגל אורח באוניברסיטת מרילנד.
ויינשטיין נולד בניו יורק בשנת 1937 לשמואל ויינשטיין ולשרה פופקוב, מהגרים יהודיים מרוסיה, הצעיר מבין שלושה ילדים.
להוריו היו כמה מעדניות ברובעי הברונקס ובקווינס.
הוא סיים את לימודיו בבית הספר התיכון דוויט קלינטון ובסיטי קולג' של ניו יורק, ולאחר מכן קיבל דוקטורט בלימודים אמריקאיים מאוניברסיטת ייל.
הוא לימד במכללת סמית בין השנים 1966–1981. בשנת 1981, היה חבר מערכת של "וושינגטון פוסט" והיה עורך בכיר של הרבעון בוושינגטון עד 1983.
בין השנים 1981–1984 עבר לאוניברסיטת ג'ורג'טאון, שם כיהן כפרופסור.
בשנת 1982 היה חבר המשלחת האמריקאית לוועידה העולמית של אונסק"ו למדיניות תרבותית, ובשנת 1983 שירת במשלחת האמריקאית לתוכנית הבינלאומית לפיתוח תקשורת של אונסק"ו.
בשנים 1984 עד 1989 כיהן כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת בוסטון.
בשנת 2009, לאחר שהתפטר מתפקיד מנהל הגנזך של ארצות הברית, הוא לימד היסטוריה באוניברסיטת מרילנד.
בשנות ה-70 של המאה ה-20 אלן ויינשטיין חקר את פרשת אלג'ר היס ובסופו של דבר פרסם ספר על הנושא.
בספר הוא ציין שבתחילה האמין שאלג'ר היס לא היה מרגל סובייטי, אך ככל שהעמיק בנושא השתכנע באשמתו ושינה את דעתו.
הספר שפורסם גרר טענות שונות.
חוקרים מסוימים לרבות דניאל אהרן, תמכו במסקנות של ויינשטיין.
בשנת 1985 ייסד וינשטיין את המרכז לדמוקרטיה, שם כיהן כנשיא עד 2003 כאשר התמזג הארגון עם הקרן הבין-לאומית למערכות הבחירות (IFES).
לבקשת הסנאטורים של ועדת החוץ קלייבורן פל וריצ'רד לוגר של הסנאט, המרכז לדמוקרטיה ארגן קבוצה דו-מפלגתית של עורכי דין בבחירות שתפקידה לפקח על ההכנות לקראת הבחירות בפברואר 1986 בפיליפינים.
לבקשתו של רונלד רייגן חזר ויינשטיין לפיליפינים כדי להמשיך לפקח על הליכי הבחירות.
המרכז גיבש את הדו"ח הרשמי של משלחת המשקיפים האמריקנית, והמשיך לעבוד עם ממשלתו של הנשיא אקינו בנושאי הליכי הבחירות.
לאחר שהארגונים התמזגו, נשאר וינשטיין בצוות של "IFES" כיועץ הבכיר שלהם עד שנבחר כמנהל הגנזך של ארצות הברית.
ב-1985 היה ויינשטיין חבר מייסד של מועצת המנהלים של מכון השלום של ארצות הברית ויו"ר ועדת החינוך וההכשרה שלו, וכיהן כדירקטור עד 2001, ולאחר מכן כיהן במועצה המייעצת של יושב הראש.
מ־1989 עד 2001 היה קצין מייסד של המכון הבינלאומי לדמוקרטיה של שטרסבורג.
בין השנים 1995 ל-2003 ניהל את חבר השופטים בפרס הספרות הבינלאומי השנתי של אימפ"ק דבלין.
כיהן במועצה המייעצת של בית הספר לעניינים ציבוריים של אוניברסיטת טקסס-אוסטין (LBJ).
בשנים 1993 ל-1998 היה יו"ר המועצה המייעצת של ספריית הנשיאות של וודרו וילסון והיה יו"ר "גלובל פאנל" השנתי בהולנד.
בשנים 1982–1991 היה חבר במועצה המייעצת של אגף מדיניות החוץ.
וינשטיין נפטר מדלקת ריאות ב-18 ביוני 2015, בגיל 77, בבית אבות בגיתרסבורג מרילנד, לאחר שסבל ממחלת פרקינסון.
ב-2018 התברר כי התפטרותו של ויינשטיין מן הארכיון הלאומי נכפתה עליו.
חקירה של משרד המפקח הכללי קבלה כמהימנות תלונות של שש נשים על הטרדה מינית ותקיפה מינית בשנים 2005–2007. ויינשטיין התגונן בטענה שהתרופה שנטל נגד מחלת פרקינסון גרמה לכך.
הסיבה האמיתית לעזיבתו, שבועיים מאוחר יותר, הייתה פיטורים בעקבות התלונה, ולא מנסיבות רפואיות.
אלן ויליאמס הוא שחקן ומחזאי בריטי שהופיע בקולנוע, בטלוויזיה ובתיאטרון בממלכה המאוחדת ובקנדה.
הוא למד משחק בבית הספר, אבל את עיקר הכשרתו המקצועית רכב בתיאטרון האל טראק.
ויליאמס הופיע בטרילוגיה של מחזות יחיד בתיאטרון השוליים בלונדון, תיאטרון בוש.
ב-1981 שיחק בפסטיבל התיאטרון בטורונטו שבאונטריו, והחליט שהוא רוצה להישאר במקום.
הוא היה מחזאי הבית של תיאטרון טאראגון שבעיר.
בהמשך עבר ויליאמס לוויניפג שבמניטובה והחל ללמד תיאטרון באוניברסיטת ויניפג.
הוא גם שיחק במחזות של אחרים, שהבולט שבהם היה המחזה "The Darling Family" לצדה של לינדה גריפית'ס, ובעיבוד הקולנועי של המחזה משנת 1994 של אלן צווייג.
ב-1996 עובדה טרילוגיית קוקרוץ' לסרט הקולנוע "The Cockroach that Ate Cincinnati".
על הופעתו בסרט היה ויליאמס מועמד לפרס ג'יני לשחקן הטוב ביותר שהוענק בטקס פרסי ג'יני ה-18.
זמן קצר אחרי השלמת הסרט "The Cockroach that Ate Cincinnati", חזר ויליאמס לאנגליה.
שם הופיע בסרטים כגון "רסן הסוררת", "Touching Evil", "החיים על פי פיטר סלרס", ו"וירה דרייק".
סדרות טלוויזיה בהן הופיע כוללות את "Always and Everyone", "קורוניישן סטריט", "מחשבות רצחניות", "Life Begins", "המלכה הבתולה", "רומא", "לות'ר", "האב בראון", "דוק מרטין" ו"סטארלינגס".
ב-2015 חזר ויליאמס לקנדה לסיבוב הופעות עם טרילוגיה חדשה של מחזות בשם "The Girl with Two Voices".
אלן ליברוקס הנדרסון הוא כדורסלן עבר אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1995–2007. בעונת זכה בפרס השחקן המשתפר של העונה ב-NBA כשחקן אטלנטה הוקס.
ממוצעיו הכוללים לאורך הקריירה הם 7.8 נקודות ו-5.0 ריבאונדים למשחק.
הנדרסון נולד במורגנטאון אשר בווירג'יניה המערבית, לומד ב"תיכון ברבוף ג'זויט" אשר באינדיאנפוליס, אינדיאנה.
בשנתו האחרונה בקבוצת הכדורסל של התיכון הוביל אותה לגמר אליפות התיכונים של אינדיאנה, בו הפסידה מול קבוצת "תיכון רוזוולט" בה שיחק גלן רובינסון.
בסיום אותה עונה הוזמן הנדרסון להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן, המציג את שחקני התיכונים המצטיינים בארצות הברית.
בין השנים 1991–1995 למד באוניברסיטת אינדיאנה, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה תחת המאמן בוב נייט.
בעונת 1991/1992 קלע הנדרסון 11.6 נקודות למשחק כשחקן ספסל, וקבוצתו הודחה במשחק חצי גמר טורניר אליפות המכללות על ידי אוניברסיטת דיוק, אותה הובילו כריסטיאן לייטנר וגרנט היל.
בעונה העוקבת הפסידה אינדיאנה ברבע גמר הטורניר, מול אוניברסיטת קנזס.
בעונתו האחרונה בליגת המכללות רשם ממוצעים של 23.5 נקודות, 9.7 ריבאונדים ו-2.1 חסימות למשחק, אך קבוצתו הודחה כבר במשחק הראשון של טורניר ה-NCAA.
בדראפט ה-NBA 1995 נלקח הנדרסון בבחירה ה-16, על ידי אטלנטה הוקס.
בעונתו השלישית ב-NBA, לאחר שנתיים בהן קלע כ-6.4 נקודות בממוצע למשחק, שיפר הנדרסון את תפוקתו ל-14.3 נקודות ו-6.4 ריבאונדים למשחק וזכה בפרס השחקן המשתפר של העונה.
ב-3 העונות הבאות המשיך להציג יכולת סולידית באטלנטה עם ממוצעים של 12.1 נקודות ו-6.4 ריבאונדים למשחק, אך החל מעונת ועד לסיום הקריירה שימש כשחקן ספסל זניח יחסית.
ב-3 מתוך 9 עונותיו עם ההוקס העפילה הקבוצה לחצי גמר האזור המזרחי.
לקראת עונת הועבר יחד עם ג'ייסון טרי בטרייד לדאלאס מאבריקס, בתמורה לאנטואן ווקר וטוני דלק.
בשתי העונות הבאות שיחק עבור קליבלנד קאבלירס ופילדלפיה 76', בהתאמה, בטרם פרש ממשחק בגיל 34.
אלאונורה מריה "אלן" ואן דייק (בהולנדית: Eleonora Maria "Ellen" van Dijk; נולדה ב-11 בפברואר 1987) היא רוכבת אופני כביש הולנדית לשעבר.
ואן דייק הייתה גם רוכבת אופני מסלול עד שנת 2012. ואן דייק ידועה בשל יכולותיה בנגד השעון, היא אלופת העולם לשנים 2013, 2021 ו-2022 ואלופת אירופה (2016–2019) בנגד השעון.
היא אלופת העולם במרוץ סקרץ' באופני מסלול בשנת 2008 ואלופת העולם שלוש פעמים עם קבוצותיה השונות בנגד השעון קבוצתי.
ואן דייק נולדה ב-11 בפברואר 1987 בהרמלן שבאוטרכט, יש לה שני אחים גדולים.
את תחילת הקריירה הספורטיבית שלה התחילה ואן דייק כמחליקה מהירה על הקרח, במסגרת אימוניה נדרשה גם לרכוב על אופניים.
היא עזבה את ענף ההחלקה המהירה על הקרח לאחר שהצטיינה באופני כביש, כשסיימה שלישית באליפות העולם עד גיל 19 ב-2004 וניצחה את אליפות הולנד עד גיל 19 ב-2007.
בתחילת הקריירה שלה השתתפה ואן דייק גם בתחרויות של אופני מסלול, היא הייתה חלק מהנבחרת ההולנדית הלאומית במרוצים השונים.
ב-2008 ניצחה באליפות העולם שהתקיימה במנצ'סטר, במקצה הסקרץ' .
באותה השנה התקיימה גם אליפות אירופה בפרושקוב, היא זכתה בשתי מדליות זהב באליפות הזו, במרוץ הנקודות עד גיל 23 ובמרוץ הסקרץ' עד גיל 23. היא זכתה במדליית כסף באומניום וברדיפה אישית עד גיל 23.
ב-2006 התחילה לרכוב בקבוצת ורינדן ואן הט פלטלנד .
היא ניצחה את אליפות הולנד בנגד השעון ב-2007. ב-2008 היא ניצחה את אליפות אירופה עד גיל 23 בנגד השעון, כשהיא מקדימה את שתי הרוכבות האוקראיניות, סוויטלנה גאליוק ולסיה קליטובסקה.
ב-2009 עברה לקבוצת קולומביה , היא ניצחה בפעם השנייה ברציפות את אליפות אירופה עד גיל 23. ב-2010, ניצחה את המרוץ החד יומי בגרמניה, "ספארקסן ג'ירו בוכום", לאחר שניצחה במאוץ מתוך חמש רוכבות.
היא ניצחה בקטע נגד השעון בפרופיל ליידיז טור, וסיימה במקום השלישי הכללי, כשהיא מסיימת בפער של 52 שניות ממריאנה ווס המנצחת.
ב-2011, ואן דייק ניצחה את הטור של קטר ואת הקטע השני.
היא סיימה שנייה באליפות הולנד בנגד השעון, כשהיא מסיימת 6 שניות אחרי מריאנה ווס.
היא ניצחה את קטע נגד השעון בפרופיל ליידיז טור, וסיימה שישית באליפות העולם בנגד השעון, בפער של 36 שניות מג'ודית ארנדט.
ב-2012 עברה ואן דייק לקבוצת ספיישליזד–לולולמון הגרמנית.
היא ניצחה את מרוץ "אומלופ ואן בורסל", קטע בטור אנרשיוואחט ושני קטעים במרוץ "גרסיה–אורלובה".
ואן דייק נבחרה לסגל הולנד באולימפיאדת לונדון בכביש ובמסלול, במקצה האופני כביש סיימה שמינית, כשהיא מסייעת למריאנה ווס לזכות במדליית זהב, היא עצמה סיימה מחוץ למגבלת הזמן.
במקצה נגד השעון, סיימה במקום ה-8, 1:18 דקות מקריסטין ארמסטרונג המנצחת.
במרוצי אופני המסלול, סיימה שישית עם שאר נבחרת הולנד ברדיפה קבוצתית, במקצה הפסילות הנבחרת שברה את השיא ההולנדי בסיבוב הראשון, אך ואן דייק, שהייתה הרוכבת האחרונה שנשארה, סיימה שישית.
היא ניצחה את "לוטו-דקה טור" לאחר שגם ניצחה בקטע השלישי.
לקראת סוף העונה, זכתה ואן דייק במדליית זהב באליפות העולם בנגד השעון הקבוצתי, ביחד עם קבוצתה "ספיישליזד–לולולמון".
ב-2013 רשמה עונה מוצלחת מאוד, היא סיימה שלישית בטור של קטר ושישית באומלופ הט ניוסבלד.
היא ניצחה את מרוץ "לה סאמין" וסיימה שנייה ברונדה ון פלנדרן וברונדה ואן דרנט, ושלישית בטרופאו אלפרדו בינדה.
היא ניצחה את טור אנרשיוואחט וקטע אחד במרוץ.
ואן דייק השתתפה בטור "גרסיה–אורלובה" בצ'כיה, ניצחה את המרוץ, שלושה קטעים ואת קטגוריית הנקודות.
היא ניצחה את אליפות הולנד בנגד השעון, וקטע בג'ירו ד'איטליה לנשים.
ואן דייק ניצחה את לוטו - בליסול טור, לאחר שגם ניצחה עם קבוצתה את קטע נגד השעון הקבוצתי.
היא ניצחה את בוולס ליידיז טור.
ואן דייק ניצחה את המרוץ החד יומי בצרפת "חרונו שאמפנואה".
באליפות העולם שנערכה בפירנצה, ניצחה ואן דייק את אליפות העולם בנגד השעון.
יומיים לפני כן, ניצחה ביחד עם קבוצתה את אליפות העולם בנגד השעון הקבוצתי.
ב-2014 עברה לקבוצת בוולס - דולמנס.
היא ניצחה את הרונדה ון פלנדרן ואת קטע נגד השעון בבוולס ליידיז טור, באליפות העולם שנערכה בפונפרדה, סיימה שביעית בנגד השעון וחמישית בנגד השעון הקבוצתי.
ב-2015 ניצחה את הקטע השני בטור של קטר.
ואן דייק סיימה שנייה באומלופ הט ניוסבלד ושלישית ברונדה ואן דרנט.
היא נבחרה לסגל הולנד למשחקים האירופיים באותה השנה שנערכו בבאקו, היא זכתה במדליית זהב במקצה נגד השעון, כשהיא מקדימה את אנה סולוויי ואת אנמיק ואן פלוטן.
במקצה הכביש סיימה במקום הרביעי.
ואן דייק זכתה במדליית כסף ביחד עם שאר קבוצת בוולס באליפות העולם בנגד השעון קבוצתי, במקצה האישי סיימה שביעית.
ב-2016 סיימה שלישית בטור של קטר וניצחה את הקטע השלישי.
היא ניצחה שני קטעים בטור אנרשיוואחט ואת המרוץ כולו, ואן דייק ניצחה קטע גם במרוץ באיירן–רונדפארט.
היא נבחרה שנית לסגל הולנד לאולימפיאדה, הפעם לאולימפיאדת ריו.
במקצה הכביש סיימה במקום ה-21, 5:07 אחרי אנה ואן דר ברחן.
במקצה נגד השעון סיימה רביעית, 11 שניות אחרי קריסטין ארמסטרונג.
היא סיימה שנייה בטור בוולס.
היא ניצחה את אליפות אירופה בנגד השעון, למעשה 2016 הייתה השנה בה מקצה העלית נוסד, לכן ואן דייק היא אלופת אירופה הראשונה.
היא זכתה במדליית זהב ביחד עם קבוצת בוולס בנגד השעון הקבוצתי, וזכתה במדליית כסף במקצה האישי, כשרק חמש שניות מפרידות בינה לבין אמבר נבן שזכתה בזהב.
ב-2017 עברה לקבוצת סאנווב, היא ניצחה את טור הלט'י וקטע אחד במרוץ.
הוא סיים חמישי בטור בריטניה, ואן דייק הגנה על תוארה כאלופת אירופה, לאחר שניצחה את התחרות בדנמרק.
היא ניצחה קטע בטור של נורווגיה וסיימה במקום השלישי.
ואן דייק ניצחה ביחד עם קבוצתה את אליפות העולם בנגד השעון הקבוצתי, כשקבוצתה מקדימה את קבוצתה לשעבר, בוולס–דולמנס.
במקצה האישי, סיימה במקום ה-5, 52 שניות אחרי אנמיק ואן פלוטן המנצחת.
ב-2018 ניצחה את מרוץ אומלופ ואן הט הגלנד ואת מרוץ דווארס דור פלנדרן, שני המרוצים הם בבלגיה.
היא ניצחה קטע וסיימה שני בטור לוטו - תורינגן.
ואן דייק גברה על אנה ואן דר ברחן באליפות הולנד בנגד השעון ב-6 שניות וניצחה את התחרות.
היא הפכה לאלופת אירופה בנגד השעון בפעם השלישית ברציפות, כשניצחה את התחרות בגלאזגו.
גם הפעם גברה על אנה ואן דר ברחן, בפער של שתי שניות.
היא ניצחה את הצ'אלנג' במדריד של הוואלטה אספנייה, שמהווה כתחלופה הנשית לוואלטה אספנייה.
היא זכתה במדליית ארד גם בנגד השעון האישי וגם בנגד השעון הקבוצתי באליפות העולם.
ב-2019 עברה לקבוצת טרק - סגפרדו, היא ניצחה בפעם השנייה ברציפות בדווארס דור פלנדרן.
היא ניצחה קטע בטור הלט'י וסיימה שנייה.
ואן דייק ניצחה קטע גם בטור לוטו - תורינגן, היא סיימה שנייה וחמישית באליפות הולנד בנגד השעון ובכביש (בהתאמה).
היא ניצחה בפעם הרביעית ברצף את אליפות אירופה בנגד השעון, שהתקיימה באלקמאר.
במהלך הקטע הרביעי של טור בוולס התרסקה ואן דייק, ושברה את האגן ואת עצם הזרוע, בכך הסתיימה עונת 2019 שלה.
אלן דיי הייל הייתה ציירת אימפרסיוניסטית אמריקאית.
היא למדה אמנות בפריז ובמהלך חייה הבוגרים התגוררה בפריז, לונדון ובבוסטון.
אלן הייל כתבה את הספר תולדות האמנות: מחקר על חייהם של לאונרדו, מיכלאנג'לו, רפאל, טיציאן ואלברכט דירר, וחינכה את הדור הבא של אמניות ניו-אינגלנד.
אלן דיי הייל נולדה ב־11 בפברואר 1855 בווסטר, מסצ'וסטס, למשפחה מכובדת בבוסטון.
אביה של הייל היה הסופר אדוארד אוורט הייל, ואמה הייתה אמילי בולדווין פרקינס.
אף כי משפחת הייל זכתה לכבוד רב בקרב בני המעמד הגבוה בבוסטון, הם לא היו אמידים במיוחד.
אביה שימש כאיש דת בסנאט האמריקאי משנת 1904 ועד מותו בשנת 1909. אלן הייל סייעה לאביה לעיתים קרובות בתפקידיו הקשורים לכנסייה.
הייל הייתה אחת משמונה ילדים והיא עזרה לאמה ולאביה לטפל באחיה הקטנים.
מגיל צעיר גודלה הייל באווירה אמנותית, כשאמה עודדה את התעניינותה באמנות, ודודתה, הציירת סוזן הייל, נתנה ככל הנראה את ההדרכה האמנותית הראשונה שלה.
אחיה היה פיליפ לסלי הייל, אמן ומבקר אמנות ידוע, והוא התחתן עם ליליאן ווסטקוט הייל, ציירת אימפרסיוניסטית.
הרקע המשפחתי של אלן הייל סיפק לה מודלים של נשים חזקות.
דודתה הגדולה הייתה הרייט ביצ'ר סטואו, מחברת הרומן נגד העבדות אוהל הדוד טום.
אחד מבנות דודיה הראשונים של אלן הייל הייתה הסופרת והרפורמטורית החברתית שרלוט פרקינס גילמן, הידועה בעיקר בזכות הסיפור הקצר "הטפט הצהוב".
ככל הנראה, קבוצת הנשים בעלות ההשפעה הללו, גיבשה את תחושת העצמיות של אלן הייל ונתנה לה השראה למאמציה הפעילים שלה בהמשך החיים.
בשנת 1873 החלה הייל את השכלתה וההכשרה הרשמית באמנות בבוסטון אצל הצייר ויליאם רימר.
אף על פי שהנוף התרבותי והחברתי המשתנה של בוסטון סיפק הזדמנויות חדשות רבות לנשים, סטודנטיות עדיין הופרדו מהגברים.
לפיכך, הייל לקחה שיעורים פרטיים מרימר, והוראתו התמקדה בעיקר בציור ובניתוח האנטומיה.
שנה לאחר מכן הייל נרשמה לבית הספר של ויליאם מוריס האנט לציור עם כארבעים אמניות אחרות.
עם האנט, האמנית הלן נולטון פעלה כאחת המדריכות העיקריות של בית הספר.
האנט ונולטון עודדו סגנון חדש והשתמשו בשיטות הוראה ייחודיות, כמו רישום פרשני, שהשפיע רבות עליה.
נולטון קידמה במיוחד תחושת קהילה בתוך קבוצת האמניות, שסמכו זו על זו, ולא על בעליהן או על גברים אחרים, לתמיכה מקצועית ואישית.
כשהיא חיפשה הכשרה נוספת, נסעה אלן הייל לפילדלפיה בשנת 1878 כדי להשתתף באקדמיה לאמנויות בפנסילבניה.
הייל למדה שם במשך שנתיים, וציירה לראשונה עירום נשי.
אלן הייל השתתפה באקדמיה בזמן שניהל אותה תומאס אייקנס, שכמו ויליאם רימר הדגיש את חקר האנטומיה האנושית כבסיס לציור הדמויות.
לאחר לימודיה בפילדלפיה, טיילה הייל ברחבי אירופה עם נולטון בשנת 1881. הצמד ביקר בבלגיה, הולנד, איטליה, אנגליה וצרפת, ביקרו במוזיאונים והעתיקו ציורים, לפני שאלן הייל עברה לפריז כדי להתחיל להתאמן עם מורים פריזאיים.
הייל הייתה אחת מלמעלה מאלף אמנים אמריקאים צעירים שלמדו בפריז וסביבתה בתקופה זו.
בספטמבר 1882 נסעה הייל ללונדון ללמוד באקדמיה המלכותית לאמנויות.
כשחזרה לפריז, החלה להתאמן באקדמיה ז'וליאן, שם למדה שלוש שנים.
המדריכים שלה כללו את רודולף ז'וליאן, טוני רוברט-פלורי, ז'ול ג'וזף לפבר, גוסטב רודולף בולנגר, ויליאם אדולף בולו.
מכיוון שנשים צעירות לא התקבלו למכונים הפריזאים היוקרתיים ביותר כמו Ecole des Beaux-Arts, לא נותרה להן ברירה אלא להירשם לאקדמיות עצמאיות שגבו שכר לימוד גבוה יותר מנשים.
למרות התלאות הללו, אלן הייל העדיפה את אקדמית ז'וליאן על פני כל אחד מבתי הספר האחרים שלמדה בה, כאשר פיתחה קבוצת חברים קרובה וסגורה ששימשה כמערכת תמיכה עבורה.
הייל נחשבה ל"אישה חדשה" - אמנית אישה מצליחה ומאומנת מאוד מסוף המאה ה-19 שמעולם לא נישאה.
אמניות "נשים חדשות" נוספות כוללות את אליזבת קופין, מרי קאסאט, אליזבת נורס וססיליה בו.
אף על פי שאלן הייל מעולם לא נישאה, היא מצאה בת זוג לכל החיים באמנית עמיתה גבריאלה קלמנס, אותה הכירה בשנת 1883. הייל וקלמנט התיידדו בשנת 1885 בזמן שהם נרשמו לאקדמיה ז'וליאן בפריס.
בזמן שלמדו באירופה ביחד, גבריאלה קלמנס לימדה את אלן הייל כיצד לחרוט.
בשנת 1893 חזרו שתי האומניות לארצות הברית.
הן עברו לגור בבית ליד גלוסטר, מסצ'וסטס.
מהותה המדויקת של מערכות היחסים ביניהן אינה ודאית, אולם במהלך תקופה זו, מערכות יחסים לכל החיים בין נשים לא היו נדירות, ולעיתים קרובות נקראו "נישואי בוסטון".
מערכת היחסים של הייל וקלמנס, כמו "נישואי בוסטון" אחרים באותה תקופה, סיפקה לנשים מילוי אישי ותמיכה רגשית כאשר כל אחת מהן פיתחה קריירה מקצועית כאמנית.
אלן הייל עברה לסנטה ברברה בקליפורניה למשך שנתיים בשנות ה-90 של המאה ה-19, אולי כדי לשפר את בריאותה לאחר שחלתה בסוף שנות העשרים לחייה.
בשנת 1904 עברה לוושינגטון, שם אירחה של אביה בתקופת שירותו בסנאט ארצות הברית.
כאישה לא נשואה, הייל עשתה את המצופה ממנה והתמסרה לצרכים של הוריה.
למרות החובות המשפחתיות הללו, הייל מעולם לא ויתרה על תשוקתה לאמנות והמשיכה לצייר ולעשות תחריטים בהמשך חייה.
הייל נפטרה בברוקליין, מסצ'וסטס, ב־11 בפברואר 1940, יום הולדתה ה -85.
אלן הייל הייתה ציירת אימפרסיוניסטית, הידועה בעיקר בזכות ציורי הדמויות שלה, כולל דיוקנאות רבות.
היא יצרה ציורים מתוחכמים ואסתטיים עם שליטה טובה על אור, צל ומיומנות טכנית.
היא הציגה במועדון האמנות של בוסטון בשנת 1876.באירופה היא התגוררה בלונדון ובפריז.
באקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון, היא הציגה את "נערת ניו אינגלנד".
בארצות הברית היא התגוררה בבוסטון, ועבודותיה קשורות לאסכולת בוסטון.
היא יצרה ציורים אימפרסיוניסטיים, אך כמו "רבים מעמיתיה בבוסטון, היא לא התפשרה על מסירותה בציור הצורה האנושית."
הייל הייתה פעילה מאוד בהצגת עבודותיה, למרות זאת השיגה הכרה שולית כאמנית.
בשנים 1918 - 1940 גבריאלה קלמנס ואלן הייל שהו בחורף בצ'ארלסטון בדרום קרוליינה, עיר שחוותה רנסאנס של אמנות.
הייל הייתה מוקסמת מהתרבות המקומית, כפי שניתן לראות בעבודה שיצרה במהלך מגורים אלה.
היא וקלמנס סייעו בארגון מועדון של צ'ארלסטון, קבוצה שהוקמה בשנת 1923 במטרה להציע הדרכה בנושא הדפסים, לעודד חילופי דעות אינטלקטואליות, ביקורת אמנות ותכנון תערוכות.
חברי המועדון המייסדים כוללים את אמני הרנסאנס של צ'ארלסטון אליזבת אוניל ורנר, אלפרד הוטי ואליס רייבנל הומר סמית'.
הייל מילאה תפקיד מרכזי כמנטור לדור צעיר יותר של אמניות נשים.
היא עודדה ונתנה עצות קונקרטיות לקבוצה הבאה של אמניות בניו אינגלנד.
אלן הייל לא רק לימדה שיעורים.
עבור האמניות, עם נולטון, הן גם אירחו מפגשים לא פורמליים שבהם נשים כמוה יכלו לדון באמנות.
בקבוצה זו של אמניות צעירות נכללה גיסתה של הייל, ליליאן ווסטקוט הייל.
ליליאן ואמניות אחרות נהנו מאוד מהתמיכה וההדרכה של אלן הייל.
מורשתה של הייל לא רק בציוריה ותחריטיה, אלא גם בעזרה שנתנה לאמניות נשים.
עבודותיה הוצגו בחלק האחרון של המאה העשרים ותחילת המאה ה-21, בתערוכות קבוצתיות ובתערוכות יחיד של עבודותיה משנת 1989 עד 1990 ובשנת 2013 .
אלן חזינה ואן לאנגן (בהולנדית: Ellen Gezina Maria van Langen; נולדה ב-9 בפברואר 1966) היא אתלטית הולנדית בעברה.
היא אלופה אולימפית (ברצלונה 1992) בריצת 800 מטר.
היא שיחקה כדורגל ורק בגיל 20 החלה להתאמן בריצה.
באוניברסיאדה שנערכה בדיסבורג בשנת 1989 זכתה ואן לאנגן במדליית כסף ריצת 800 מטר בתוצאה של 1:59.82 דקות, אחרי אנה פידליה קירוט מקובה (1:58.88 דקות) ולפני אינה איבסייבה מברית המועצות (2:01.03 דקות).
באליפות אירופה שנערכה בספליט, יוגוסלביה (באותה העת) ב-29 באוגוסט 1990 היא סיימה במקום רביעי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:57.57 דקות, 18 מאיות השנייה איטי ממדליית ארד.
ואן לאנגן סבלה מפציעה בגיד אכילס בשנת 1991. באליפות העולם שנערכה בטוקיו אותה שנה היא סיימה במקום 17 בריצת 800 מטר בתוצאה של 2:02.02 דקות ולא הצליחה לעלות לשלב חצי הגמר.
בתחרות על שם פאני בלנקרס-קון שנערכה בהנגלו, הולנד ב-28 ביוני 1992 היא ניצחה בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:56.66 דקות.
היא ניצחה ב-10 מתוך 11 ריצות 800 מטר שבהן השתתפה בשנה זו.
לאחר שנה זו היא סבלה מפציעות שונות ורבות.
באליפות העולם שנערכה בגטבורג, שוודיה בשנת 1995 היא סיימה במקום שישי בריצת 800 מטר בתוצאה של 1:58.98 דקות.
אלן טוני קונברי , מוכרת כאלן וייט, היא כדורגלנית עבר אנגלייה, ששיחקה במהלך הקריירה בעמדת החלוצה בקבוצות צ'לסי, ארסנל, מנצ'סטר סיטי וקבוצות נוספות בסופר ליג האנגלית ובנבחרת אנגליה.
הייתה שותפה לזכייה ההיסטורית של אנגליה ביורו 2022, זכתה פעמיים באליפות הסופר ליג האנגלית ושלוש פעמים בגביע האנגלי, נבחרה שלוש פעמים לשחקנית השנה בליגה האנגלית, הייתה מלכת השערים בליגה פעם אחת ונכון ל-2022 היא הכובשת המובילה בנבחרת אנגליה בכל הזמנים.
וייט החלה לשחק בקבוצת בנים מגיל צעיר ובגיל שמונה עברה לאקדמית הנערות של ארסנל ושיחקה שם עד 2005. בשנה זו, בגיל 16, עברה לשחק בקבוצה הבוגרת של היריבה העירונית צ'לסי ובמשך שלוש השנים ששיחקה במועדון סיימה ככובשת המצטיינת.
ב-2008 עברה למשך שנתיים ללידס יונייטד ולאחר שהקבוצה התפרקה עקב קשיים כלכליים חזרה לארסנל.
כבר בעונת החזרה שלה לארסנל זכתה עם הקבוצה בטרבל ובשתי העונות העוקבות הוסיפה עוד אליפות וגביע כמו גם שני גביעי הליגה.
ב-2013 חתמה על חוזה לשלוש עונות בנוטס קאונטי ולאחר מכן עברה לברמינגהאם סיטי לשתי העונות הבאות כשבעונת 2017/2018 סיימה כמלכת השערים של הליגה.
ב-2019 עברה לשחק במנצ'סטר סיטי וב-2021 האריכה החוזה בשנתיים.
למרות פציעות רבות שחוותה לאורך הקריירה הצליחה ב-2021 להפוך לכובשת המובילה בכל הזמנים בליגה האנגלית ופרשה ממשחק בשנה שלאחר מכן.
וייט שיחקה בנבחרות אנגליה עד גיל 17, עד גיל 19, עד גיל 20 ועד גיל 23.
ב-2010 ערכה את הופעת הבכורה שלה בנבחרת הבוגרת והייתה חלק מהסגל באליפויות העולם ב-2011, 2015 בה סיימה עם הנבחרת במקום השלישי ו-2019 שבה כבשה שישה שערים כמו מלכת השערים של הטורניר אך זכתה במקום השלישי כיוון שהיו לה פחות בישולים.
בנוסף לאליפויות העולם השתתפה עם נבחרת בריטניה באולימפיאדות לונדון וטוקיו.
ביורו 2022 הייתה בהרכב הפותח בכל משחקי הנבחרת תחת המאמנת סרינה ויכמן בדרך לזכייה היסטורית בתואר.
כשבועיים לאחר הזכייה הודיעה על פרישתה ממשחק פעיל.
אליפות הסופר ליג האנגלית לנשים בשנים 2011, 2012
סגנית באליפות אירופה בכדורגל נשים עד גיל 19 ב-2007
"נעל הארד" - מקום שלישי בהבקעת שערים בטורניר הגביע העולמי (עם אותו מספר שערים כמו לזוכה) - 2019
הכובשת המובילה בכל הזמנים בנבחרת אנגליה - 52 שערים
הכובשת המובילה בכל הזמנים בנבחרת בריטניה - 6 שערים
הכובשת המובילה בכל הזמנים במשחקי הגביע העולמי עם נבחרת אנגליה - 7 שערים
אלן הולדסוורת' (6 באוגוסט 1946 - 15 באפריל 2017) היה גיטריסט ומלחין ג'אז-פיוז'ן ורוק מתקדם בריטי.
הולדסוורת' היה ידוע בשימוש האידיוסינקרטי שלו במושגים מתקדמים מתורת המוזיקה, במיוחד ביחס למלודיה והרמוניה.
המוזיקה שלו משלבת מגוון עצום של מהלכים הרמוניים מורכבים, לעיתים קרובות באמצעות תצורות אקורדים לא שגרתיות, קטעי סולו מאולתרים מורכבים, לעיתים קרובות על פני מרכזים טונאליים משתנים.
לעיתים קרובות השתמש בסולמות לא שגרתיים עבור במוזיקה הפופולרית, כמו: סולם מוקטן, מינור הרמוני, סולם מוגדל (סולם הטונים השלמים),מודוסים (לרבות מודוס לידי; סולם מז'ורי עם דרגה 4 מוגבהת), סולמות כרומטיים וסולם אלטרד (דרגה שביעית של סולם מינור מלודי).
אלו הולידו צלילים "חיצוניים", בלתי צפויים ודיסוננטיים.
טכניקת סולו הלגטו הייחודית שלו נבעה כנראה גם מרצונו המקורי לנגן בסקסופון.
בנוסף לגיטרה הוא ניגן גם על תצורה מוקדמת של סינתיסייזר גיטרה בשם SynthAxe.
הולדסוורת צוין כהשפעה על ידי שורה של גיטריסטי רוק, מטאל וג'אז כמו אדי ואן היילן, ג'ו סטריאני, גרג האו, שון ליין, ריצ'י קוצן, ג'ון פטרוצ'י, אלכס ליפסון, קורט רוזנווינקל אינגווי מלמסטין, מייקל רומיאו, טיי טבור, פרדריק ת'ורדנדל, דניאל מונגריין, ג'ון פרושיאנטה, וטום מורלו.
פרנק זאפה שיבח אותו פעם כ"אחד הבחורים המעניינים ביותר בגיטרה על הפלנטה", בעוד רובן פורד אמר: "אני חושב שאלן הולדסוורת' הוא ג'ון קולטריין של הגיטרה.
אני לא חושב שמישהו יכול לעשות כה הרבה עם גיטרה כפי שאלן הולדסוורת' יכול."
הולדסוורת' נולד בבראדפורד, שם גדל אצל סבו וסבתו מצד אמו, סם ואלזי הולדסוורת.
הוא גדל בבית ברחוב פריסטמן, ולמד בחטיבת הביניים ברחוב דראמונד הסמוך.
הולדסוורת' קיבל את הגיטרה הראשונה שלו בגיל 17 וקיבל את לימוד המוזיקה הראשוני מסבו.
הקריירה המקצועית שלו החלה כשהצטרף ללהקת גלן סאות', שהופיעה במעגל המועדונים במכה ברחבי צפון אנגליה.
הולדסוורת' מת ב-15 באפריל 2017 בביתו בויסטה, קליפורניה, בגיל 70 ממחלת לב.
הולדסוורת' חי בקליפורניה מתחילת שנות השמונים.
אחד הבילויים האהובים עליו היה רכיבה על אופניים.
הוא גם היה חובב בירה נלהב, עם חיבה מיוחדת לאייל חבית צפון אנגלי.
הוא התנסה בבישול בירה משלו בשנות ה-90, והמציא משאבת בירה מיוחדת בשם The Fizzbuster, אשר, במילותיו שלו, יוצרת "ראש קרמי ויפהפה".
בסביבות 1986, הולדסוורת' נאבק כלכלית ומדי פעם מכר ציוד כדי להסתדר.
הולדסוורת' הפך לסבא בדצמבר 2010, כאשר בתו לואיז ילדה ילדה בשם רורי.
אלן גונסאלו וארלה (בספרדית: Alan Gonzalo Varela; נולד ב-4 ביולי 2001 באיסידרו קסנובה שבארגנטינה) הוא כדורגלן ארגנטינאי המשחק בעמדת הקשר האחורי בקבוצת פורטו מליגת העל הפורטוגלית.
וארלה גדל במחלקת הנוער של בוקה ג'וניורס.
ב-20 בדצמבר 2020 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת של המועדון, בניצחון 1–2 על אינדפנדיינטה במסגרת ליגת העל הארגנטינאית לעונת .
אלן ויליאם ווד (שם מלא באנגלית: Allen William Wood; נולד ב-26 באוקטובר 1942) הוא פילוסוף אמריקאי המתמחה בהגותו של עמנואל קאנט ובהוגי האידיאליזם הגרמני, ועוסק רבות בסוגיות של אתיקה ובפילוסופיה פוליטית וחברתית.
ווד הוא פרופסור לפילוסופיה בקתדרה על שם רות נורמן הולס באוניברסיטת אינדיאנה, פרופסור אמריטוס באוניברסיטת סטנפורד, והחזיק במשרות הוראה באוניברסיטאות רבות, בארצות הברית ובאירופה.
בנוסף לממוחיות שלו בהגות גרמנית, ווד ידוע גם כמבקר חריף של פילוסופיה אתית הנשענת על ניסויי מחשבה של בעיות הקרונית.
ווד נולד בעיר סיאטל שבמדינת וושינגטון.
הוא החזיק במשרות של מרצה באוניברסיטת קורנל, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטת סטנפורד, שם הוא כיום פרופסור אמריטוס, ומרצה באינדיאנה אוניברסיטה מאז 2008.
בנוסף, הוא שימש מרצה אורח באוניברסיטת מישיגן, אוניברסיטת קליפורניה בסן דייגו ובאוניברסיטת אוקספורד, שם היה פרופסור אורח ב-2005, ובאוניברסיטאות נוספות באירופה, בהן האוניברסיטה החופשית של ברלין.
יחד עם פול גייר (Paul Guyer), ווד הוא העורך הכללי של מהדורת קיימברידג' של כתבי קאנט בתרגום לאנגלית, לאחר שתרם לה שישה כרכים.
ווד הוא חוקר מוביל בפילוסופיית המוסר של קאנט.
הוא פעל רבות לתיקון מה שהוא רואה כהשקפות מקובלות מוטעות של פילוסופיית המוסר של קאנט, ולהבהרת המטרות והמבנה הנכונים של תיאוריה מוסרית והדרך שבה תיאוריות מוסריות מתייחסות להכרעות מוסריות רגילות.
הוא טען ש ג'ון רולס ואונורה אוניל (Onora O'Neill) גרמו לאנשים להתייחס יותר ברצינות לתיאוריה האתית הקאנטיאנית.
ווד מציע שרבות מהבעיות ביחס לאתיקה קנטיאנית משותפות לכל התיאוריות האתיות, וכי בהקשר לבעיות הנוגעות לרצון החופשי לשום תיאוריה יריבה אין פתרון מספק.
ווד תרגום מחדש לאנגלית את הנחת יסוד למטפיזיקה של המידות של קאנט.
זהו הטקסט היחיד של קאנט שהוא מלמד בקורס כללי על תיאוריה אתית.
הוא העיד על עצמו כי "בחמישים הפעמים הראשונות שקראתי את 'הנחות היסוד' לא הבנתי אותו כלל, אך הפנמתי הרבה מהטעויות הנפוצות, כי קל לבצע אותן והן קודשו על ידי אחרים בדורות של קריאה שגויה".
בהתכתבות עם הפילוסופית הישראלית מיכל סגל שהתפרסמה בכתב העת "דחק", ווד התייחס להערכתו הרבה להגותם של הגל ומרקס, והוסיף כי:
אף על פי שווד הציג עמדה ביקורתית כלפי גישות של מוסריות תועלתני ותוצאתני, הוא לא נמנע מלעסוק בהגותם של נציגי מסורת אלו.
כמו כן, ווד ציין כי הוא והפילוסוף שלי קגן תמיד היו "עמיתים ידודתיים מאוד בייל".
הוא טען כי אתיקה עכשווית של סגולות טובות "הוסיפה עוד פרספקטיבה בעלת ערך", ותייחס זאת ל"מאמר מתלהם למדי" של ג.א.מ.
אנסקום "Modern Moral Philosophy" (פילוסופיה מוסרית מודרנית).
ווד העלה ספקות לגבי הסברה שאינטואיציות מוסריות יכולות להוות מקור אמין באפיסטמולוגיה מוסרית, והעלה התנגדויות מיוחדות לשימוש ניסוי המחשבה של "בעיית הקרונית" בתיאוריה האתית.
ביקורת זו נקשרת גם לביקורתו כלפי פסיכולוגים של המוסר דוגמת ג'ונתן היידט המסתמכים על בעיית הקרונית.
ווד הציע כי כל התיאוריות האתיות אינן ודאות, מפוקפקות ואינן מתאימות לאמונה מוצדקת, מה שמרמז שעקרונות היסוד לאתיקה (כגון אלה שפותח על ידי קאנט) נשארים שימושיים מכיוון שהם מאפשרים לאנשים עם נקודות מבט שונות כדי למסגר את טיעוניהם באופן משכנע.
הוא הציע שלערכים אתיים בסיסיים, כמו שגשוג אנושי וכבוד האדם, יש תפקיד כדי לסייע לאנשים לחשוב טוב יותר על "המצבים הבעייתיים להחריד העומדים בפנינו".
בנאום המרכזי שלו בפני בית הספר למשפטים באוניברסיטת קייפטאון ב-2007, השווה ווד ממלכת התכליות של קאנט לאידיאל האפריקאי של אובונטו, והציע שאף על פי ששני הרעיונות לא היו זהים, הם מייצגים במידה רבה את אותה תגובה ל מצב האנושי, כפי שבא לידי ביטוי בתנאים תרבותיים והיסטוריים שונים.
אלן ווד, עמנואל קאנט, תרגום: דבי אילון, עריכה מדעית: ד"ר פיני איפרגן, הוצאת רסלינג, 2006
"אלן ווד" מתוך "סימפוזיון: מסביב למשולש – הגל, נצרות והגות עכשווית.
מומחי הגל משיבים למיכל סגל".
אלן יוז דייל הוא שחקן ניו זילנדי.
יידוע בעיקר בזכות תפקידו בסדרה אבודים בתור צ'ארלס וידמור.
מאוחר יותר הופיע בתפקיד ג'ים רובינסון ב"שכנים שכנים".
מאז, שיחק בתפקידים רבים, כולל תפקידים בולטים ב-"The O.C", ותפקידים חוזרים ב"24", "NCIS", "ER", "הבית הלבן", "תיקים באפלה", ו"קפטן אמריקה: חייל החורף".
דייל נולד ב-6 במאי 1947 בדנידין, אוטגו, ניו זילנד.
דייל נהנה מילדותו, אך משפחתו הייתה ענייה יחסית.
גדל בניו זילנד ללא טלוויזיות, אך אהב תיאטרון ודרמה חובבנית.
ההופעה הראשונה שלו הייתה בהצגת בית ספר, בגיל 13, כשהוא מחקה את הקומיקאי שלדון ברמן.
לאחר שעברו צפונה, הוריו הפכו לחברים מייסדים בתיאטרון חובבני באוקלנד בשם "תיאטרון הדולפין הקטן".
דייל תפעל לעיתים קרובות את ציוד הבמה ששימש ליצירת אפקטים של מזג אוויר.
דייל היה שחקן רוגבי מוכשר, אך בחר לעבור למשחק במקום זאת מכיוון ש-"קהילת המשחק לא אהבה שחקני פוטבול ושחקני הפוטבול לא אהבו שחקנים".
הוא פרש מרוגבי בגיל 21 מכיוון שזה לא היה נחשב לקריירה מעשית באותה תקופה, והוא היה צריך לפרנס את משפחתו.
תפקידי משחק היו מוגבלים בניו זילנד, אז דייל עבד במספר עבודות, כולל כדוגמן, כמו כן גם במכירות רכב ובתור מתווך נדל"ן.
בזמן שעבד הוא שמע את השדרן בתחנת הרדיו המקומית מתפטר במהלך שידור.
דייל ניגש לתחנה ואמר למנהלים שהוא יכול לעשות עבודה טובה יותר.
הם קיבלו אותו ונתנו לו להגיש את תוכנית אחר הצהריים.
בגיל 27 החליט להיות שחקן מקצועי.
דייל קיבל את תפקיד המשחק המקצועי הראשון שלו כשגילם הודי בהפקה של "הציד המלכותי של השמש" בתיאטרון גראפטון באוקלנד.
התפקיד הראשון שלו על המסך הגיע בדרמת הטלוויזיה הניו זילנדית "גלי רדיו", שלמרות שלא זכתה להצלחה, הוא תיאר אותה כ"תשעה חודשים של עבודה יסודית וכיף גדול".
בסוף שנות השבעים, עבר דייל לאוסטרליה בגיל 32, בשל עבודות המשחק המוגבלות בניו זילנד.
הוא הגיש מועמדות למכון הלאומי לאמנות דרמטית בסידני, אך נדחה מכיוון שהוא "היה הרבה יותר מבוגר מכל אחד אחר בקורס".
הוא לוהק במהרה בתפקיד ד"ר ג'ון פורסט באופרת הסבון האוסטרלית "הרופאים הצעירים", שם נשאר שלוש וחצי שנים.
בשנת 1985, דייל לוהק לתפקיד המתמשך של ג'ים רובינסון באופרת הסבון האוסטרלית "שכנים שכנים".
הוא הופיע בתוכנית מהפרק הראשון ונשאר שמונה שנים לפני שהדמות שלו נהרגה בשנת 1993. הוא מצא את העבודה ב"שכנים שכנים" מרגשת וזה אפשר לו לפרנס את בניו, אבל הוא אמר על חברת ההפקה: "הייתה מוצר חלופי לחלוטין; לא העריכה אף אחד מהאנשים שהופיעו בתוכנית".
הוא הרחיב: "לא אהבתי להיות שם, הם לא היו אנשים נחמדים.
כשהחלטנו שאנחנו שונאים אחד את השני, החברה ואני, אחד הדברים שהחברה עשתה היה לשווק כל מה שהם יכלו מאיתנו ולא לשלם לנו כלום.
"דייל והחברה (Grundy Television) נפרדו ב"יחסים רעים", למרות שהוא הופיע בסופו של דבר שוב בתוכנית בשנת 2018 ובשנת 2019.
לאחר "שכנים שכנים", דייל התקשה למצוא עבודה באוסטרליה.
המקורות הקבועים היחידים שלו להכנסה היו קריינות והוצאה לאור של מגזינים על התוכנית הקודמת שלו, ממנה הרוויח הרבה כסף.
הוא הפסיד את רוב הרווחים שלו בהשקעה במגזין ילדים שנכשל.
בשנת 1999, הוא לוהק לסרט הטלוויזיה האמריקאי "הבת הראשונה", שצולם באוסטרליה.
לאחר שגילה שהוא יכול לבצע מבטא אמריקאי משכנע, דייל השתתף בבכורה של הסרט, ולבסוף עבר עם משפחתו לארצות הברית באופן קבוע בינואר 2000. דייל, אשתו השנייה טרייסי ובנם ניק, שהיה אז בן שנתיים, עברו לדירה בלוס אנג'לס ומצאו סוכן.
דייל אמר שהוא אמר לאשתו במלבורן ש"אין סיכוי שזה יעבוד.
אבל אם כן, זה מוכיח שאתה יכול לעשות הכל".
בגיל 52, הוא החל לחדש את הקריירה שלו והתחיל לקחת שיעורי משחק, דבר שלא חשב עליו אחרי שלוהק ל"שכנים שכנים".
הוא תיאר את גילו, הסטטוס הלא ידוע שלו והרצון שלו לעבוד תמורת שכר נמוך יחסית כנכסים העיקריים שלו לקבלת עבודה באמריקה.
מורה המשחק שלו, איתו הוא נשאר מאז ועד היום, אמר לו "שאתה אולי תרצה לשחק תפקידים גדולים, אבל האמת היא שאתה תלוהק לסוג ספציפי.
פשוט תברור את הסוג שלך.
האחרים בכיתה אמרו שאני קצת אנתוני הופקינס וקצת שון קונרי וזה נכנס לי לראש.
חשבתי שאם אלך לתפקידים שהבחורים האלה היו הולכים אליהם, סביר להניח שאקבל אותם." התפקיד הראשון שהוצע לו היה חלק בסדרה בשם "סימן חיים", סדרה על להקת רוק, שבסופו של דבר נכשלה.
דייל קיבל רק כמה אודישנים במהלך השנה הראשונה שלו באמריקה, אבל הפריצה שלו הגיעה כשהוא לוהק בתפקיד הדרום אפריקאי אל פטרסון בארבעה פרקים של "ER" מאז, דייל היה "עמוס מתמיד".
הוא הופיע בסדרות טלוויזיה רבות, כולל תפקידי אורח ב"הבית הלבן", "טורצ'ווד", "האקדוחנים הבודדים", "קליפורניקיישן" ו"הפרקליטות".
רבים מאלה היו תפקידים חוזרים, כמו התפקיד של טום מורו ב"חוקי הצדק הצבאי" והספין-אוף שלה "NCIS", כמו גם הופעה בשלושה פרקים, כולל סיום הסדרה, של "תיקים באפלה", בתפקיד "איש הקיסם".
הוא גילם את תפקיד הסגן נשיא ארצות הברית ג'ים פרס סקוט במשך שבעה פרקים בעונה השנייה של "24", תפקיד שבהתחלה היה אמור להיות סצנה בודדת.
לדייל היו תפקידים חוזרים בסדרה "איש חצות" ובסדרה האוסטרלית "סיירת ים" בשנת 2008. היו לו גם תפקידים חוזרים ב"סוכנות סמויה", "הפמליה" בתפקיד ג'ון אליס, הבעלים הבדיוני של האחים וורנר, והסדרה הבריטית "טפט ורוד" כגרסה בדיונית של עצמו.
היה לו תפקיד חוזר בתור המלך ג'ורג' בסדרה "היה היו פעם", ואמט ב"חם בקליבלנד", לפני שהצטרף לקאסט הראשי של "דומיניון" בשנת 2014, בתפקיד הגנרל אדוארד ריזן.
בין השנים 2003 ל-2010 כיכב דייל בתפקידים הארוכים ביותר שלו בארצות הברית.
הוא כיכב בסדרת הטלוויזיה "The O.C", בתפקיד קיילב ניקול, טייקון עשיר.
המפיקים ראו שלדמות יש פוטנציאל נוסף, והפכו את תפקידו החוזר בתחילה לדמות קבועה בסדרה.
לאחר מספר הופעות, קיילב נהרג בעונה השנייה.
דייל התאכזב מכך שקיילב נכתב החוצה ותיאר זאת כטעות של צוות ההפקה.
ב-2006, דייל לוהק לתפקיד הראשי של ברדפורד מיד, הבעלים של הוצאת מיד, בסדרה של ABC "בטי המכוערת".
למרות שהרשים את המפיקים באודישן שלו, הוא הפסיד בתחילה את התפקיד לכוכב גדול יותר.
לאחר מכן, דייל קיבל את התפקיד.
ברדפורד נהרג במהלך העונה השנייה של הסדרה.
דייל הופיע בסדרה "אבודים", בתפקיד צ'ארלס וידמור, איש עסקים ומנהיג "האחרים".
התפקיד הפך לתפקיד חוזר, ודייל הופיע מספר פעמים בין עונות שתיים (2006) ושש (2010).
הוא נהנה מהתפקיד אבל לעיתים קרובות מצא אותו קשה בגלל המוטיבציה הלא ברורה של הדמות.
במרץ 2008, דייל החליף את פיטר דייוויסון בתפקיד הראשי של המלך ארתור בהפקה הלונדונית ווסט אנד של "Spamalot" מאת מונטי פיי thon.
הוא קיבל את התפקיד כי היה מעריץ ענק של מונטי פיי thon וחשב ש"החיים קצרים מדי" מכדי לסרב לתפקיד ווסט אנד.
דייל גם הופיע בכמה סרטים.
הוא גילם את הפרטור הרומולאני הירן ב"סטאר טראק: נמסיס", תפקיד שקיבל לאחר שהשחקן שלוהק במקור חלה.
היו לו תפקידים קטנים בסרטים כמו "רצח בהוליווד", "אחרי השקיעה", ובתפקיד המשני של גנרל רוס ב-"אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח".
דייל סיפר שתסריט הסרט "אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח" הודפס על נייר כסף כדי שיהיה בלתי ניתן לשכפול, במטרה לשמור על סוד העלילה של הסרט.
הוא הופיע בארבעה סרטים שיצאו לאקרנים בשנת 2011: "קצת גן עדן", "הכומר", "אל תפחדי מהחשיכה", ו"הנערה עם קעקוע דרקון", לאחר שהצטרף בשלב מאוחר להפקת הסרט.
דייל התחתן עם חברתו, קלייר, בשנת 1968. לזוג נולדו שני ילדים, סיימון ומאת'יו, שניהם מעורבים בתעשיית הבידור, סיימון כקריין רדיו ב-Kiss 100 ומאת'יו כתסריטאי, במאי ושחקן.
הנישואים הסתיימו בגירושים בשנת 1979. באותה תקופה התגורר דייל באוקלנד, אך לאחר הגירושים עבר לסידני עם בניו.
ב-8 באפריל 1990 התחתן עם טרייסי פירסון, מיס אוסטרליה לשנת 1986, אותה פגש בגרנד פרי האוסטרלי ב-1986, כשהייתה בת 21 והוא בן 39. דייל תיאר זאת כ"היחסים המתאימים ביותר שהיו לי אי פעם".
לדייל יש גם שני ילדים מנישואים אלה, דניאל וניק.
כיום הוא ומשפחתו מתגוררים במנהטן ביץ', קליפורניה, ויש לו גם נכסים באוסטרליה.
בשנת 2011 מכר דייל את בית הנופש שלו בניו זילנד ב-1.25 מיליון דולר.
שני הוריו של דייל נפטרו בשנת 2007. דייל מתאר את פילוסופיית החיים שלו כציטוט של וינסטון צ'רצ'יל "לעולם אל תוותר", ורואה בג'ין הקמן את "גיבור המשחק הגדול שלו".
אלן וסטה המלין לבית אמרי הייתה אשתו השנייה של סגן הנשיא האניבל המלין, ולפיכך הגברת השנייה של ארצות הברית מ-1861 עד 1865.
אלן וסטה אמרי נולדה ב-14 בספטמבר 1835 במינוט, מיין, כבתם של השופט והפוליטיקאי סטיבן אמרי ואשתו השנייה ג'נט אמרי, לבית לורינג.
היו לה כמה אחים, ביניהם המלחין לעתיד סטיבן אלברט אמרי (1841–1891) ואחותה למחצה שהייתה הרבה יותר מבוגרת שרה ג'יין אמרי, שנישאה לפוליטיקאי האניבל המלין ב-1833 ונולדו להם כמה כמה ילדים.
שרה מתה משחפת ב-1855, ואז המלין נשא לאישה את אלן כמעט שנה וחצי מאוחר יותר ב-25 בספטמבר 1856. החתונה התקיימה בבית ילדותה של אלן בפריס, מיין, באותו מקום שבו התחתן המלין עם אחותה למחצה למעלה מעשרים שנה קודם לכן.
נישואיהם של השניים נחשבו מאושרים למרות הפרש הגילאים הנתפס של 26 שנים.
השניים הפכו להורים לשני בנים, עורך הדין והפוליטיקאי המאוחר יותר האניבל אמרי המלין (1858–1938) ופרנק המלין הצעיר (1862–1922).
להמלין היו גם ארבעה ילדים מנישואיו הראשונים: ג'ורג' המלין, צ'ארלס המלין, סיירוס המלין ושרה המלין באצ'לדר.
בני הזוג המלין חיו באופן פרטי בבנגור, מיין.
בשנת 1861, בעלה הפך לסגן נשיא ארצות הברית תחת אברהם לינקולן, מה שהפך את אלן לגברת השנייה של ארצות הברית.
לאחר סיום כהונתו ב-1865, חזר המלין לסנאט האמריקני לכמה שנים ולאחר מכן היה נציג דיפלומטי בספרד במשך כמה חודשים לפני שבני הזוג פרשו לבנגור בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-19. בשנת 1891 נפטר האניבל.
אלן המלין, תומכת האוניטריות, האריכה ימים יותר מ-30 שנה לאחר בעלה ומתה בגיל 89 ב-1 בפברואר 1925 בבנגור.
למחרת פרסם "הניו יורק טיימס" הספד קצר.
אלן המלין קבורה בבית הקברות מאונט הופ בבנגור.
אלן ג'ון דיקסון היה פוליטיקאי אמריקאי, חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת אילינוי בשנים 1981–1993, ולפני כן כמזכיר המדינה של אילינוי בין השנים 1977–1981. בתחילת דרכו הפוליטית כיהן גם כגזבר המדינה בשנים 1971–1977.
דיקסון נולד בבלוויל שבאילינוי ב-7 ביולי 1927. הוא למד בבית הספר הציבוריים של אילינוי ולאחר מכן השלים לימודי תואר ראשון באוניברסיטת אילינוי באורבנה-שמפיין.
הוא הוסיף להשלים לימודי תואר שני במשפטים באוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס.
בעת לימודיו באוניברסיטת אילינוי הצטרף לאחוות דלתא אפסילון.
במהלך מלחמת העולם השנייה שירת דיקסון בצי ארצות הברית.
מ-1951 עד 1963 כיהן דיקסון כחבר בית הנבחרים של אילינוי.
בשנים 1963–1971 היה חבר הסנאט של אילינוי, ובחלק מתקופה זו שימש כמצליף סיעת המיעוט.
בסתיו 1970, השתמש קארל רוב, לימים סגן ראש סגל הבית הלבן בממשל ג'ורג' ווקר בוש, בזהות בדויה כדי להיכנס למשרדי מטה הבחירות של דיקסון כאשר זה התמודד לתפקיד הגזבר המדינתי, וגנב 1,000 דפי נייר רשמיים של הקמפיין.
לאחר מכן הדפיס רוב עלוני בחירות מזויפים בשמו של דיקסון המבטיחים "בירה חינם, אוכל חינם, בנות וזמן טוב עבור כלום" והפיץ זאת בהופעות רוק ובמקלטים לדרי רחוב – כל זאת במטרה לשבש את אירועי הבחירות של דיקסון.
אמנם דיקסון ניצח בבחירות, אך מעורבותו של רוב במעשה הקונדס לא נחשפה עד אוגוסט 1973. ב-1999 התראיין רוב ל"דאלאס מורנינג ניוז" וטען כי "הייתה זו מתיחה של צעירים בגיל 19 ואני מתחרט על כך".
בשנת 1976 נבחר דיקסון למזכיר המדינה של אילינוי.
בחירות 1976 באילינוי היו סוערות עבור המפלגה הדמוקרטית.
מושל אילינוי היוצא דן ווקר איבד את תמיכת המפלגה והובס בבחירות המקדימות.
היבחרו של דיקסון למזכיר המדינה הותיר פער בן שנתיים בכהונתו כגזבר המדינה.
כדי למנוע מווקר למנות את עצמו או כל אדם אחר לתפקיד, הציע דיקסון למושל הרפובליקני הנכנס ג'יימס תומפסון שיתפטר מתפקידו לאחר שתומפסון יושבע לתפקידו במידה ויסכים למועמד שייבחר להחליפו כגזבר המדינה.
הבחירה של דיקסון הייתה דונלד ר.
סמית', רפובליקני בכיר בשירות המדינה של אילינוי שהסכים לא להתמודד לתקופת כהונה מלאה.
דיקסון שירת כמזכיר המדינה עד ינואר 1981.
בשנת 1980 התמודד דיקסון לסנאט של ארצות הברית באילינוי.
הסנאטור עדלי סטיבנסון השלישי פרש מהחיים הפוליטיים, ובכך הפך את המירוץ לסנאט האמריקאי במושב זה לפתוח, לראשונה מאז 1938. בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית גרף דיקסון 66.88% מהקולות וגבר על ארבעה יריבים.
יריבו הרפובליקני בבחירות הכלליות היה סגן המושל דייב או'ניל.
דיקסון ניצח את או'ניל עם 56.01% מקולות הבוחרים, והושבע לתפקידו בראשית ינואר 1981.
דיקסון נחשב בדרך כלל למתון והיה פחות גלוי לאומית מכל אחד מעמיתיו לייצוג אילינוי בסנאט, צ'ארלס פרסי ופול סיימון, שהתמודדו שניהם לנשיאות ארצות הברית.
ב-1992 הפסיד דיקסון בבחירות המקדימות של הדמוקרטים לקרול מוזלי בראון.
התבוסה הזו זעזעה את הפרשנים הפוליטיים.
באותה תקופה אף סנאטור לא הובס בפריימריז במשך למעלה מעשור ולדיקסון היה רקורד ארוך של הצלחות אלקטורליות.
הצבעתו בעד אישור מינויו של קלרנס תומאס לבית המשפט העליון של ארצות הברית הייתה סיבה מכרעת בהפסד מועמדותו.
דיקסון היה נתון לביקורת חריפה מצדה של בראון על שתמך במינויו של תומאס, חרף ההאשמות שהטריד מינית את אניטה היל.
בראון, אישה אפרו-אמריקאית, זכתה לתמיכה מוחלטת בקרב מצביעים אפרו-אמריקאים, ומשום שנודעה כליברלית רפורמיסטית קיבלה נתח גדול של מצביעים ליברליים, ומשכה אליה גם מצביעות רבות במערכת בחירות לאומית שכונתה בדיעבד "שנת האישה".
גם התמודדותו של מועמד שלישי, אל הופלד, עורך דין מיליונר, הייתה בעוכריו של דיקסון.
הופלד זכה לתמיכתם של דמוקרטים שמרנים ומתונים שלרוב תמכו בדיקסון, והוציא למעלה מ-4 מיליון דולר אמריקני בתשדירי טלוויזיה נגד דיקסון.
ב-1994 וב-1995 היה דיקסון יושב ראש ועדת ההיערכות מחדש והסגירה של בסיסי הצבא במסגרת תהליך התייעלות של מחלקת ההגנה של ארצות הברית.
לאחר כהונתו בסנאט שב דיקסון לעסוק בעריכת דין, ועבד במשרד עורכי הדין "Bryan Cave Leighton Paisner" השוכן בסנט לואיס.
ב-2013 יצא לאור ספר זיכרונותיו.
בערוב ימיו התגורר בפיירוויו הייטס (Fairview Heights) שבאילינוי, יממה אחת טרם יום הולדתו ה-87.
אלן לואיז אקסון וילסון הייתה אשתו הראשונה של נשיא ארצות הברית וודרו וילסון והגברת הראשונה של ארצות הברית משנת 1913 ועד מותה.
אלן לואיז אקסון נולדה ברום שבמדינת ג'ורג'יה למשפחת הכומר הפרסביטרי ס.
תומאס וודרו וילסון פגש אותה לראשונה בהיותו בן שש ובהיותה תינוקת.
בשנת 1883 בהיותו עורך דין שב וילסון לבקר את משפחת הכומר אקסון ופגש שוב את "אלי לו" והם התאהבו.
בני הזוג נישאו בשנת 1885 מאחר שאלן סירבה לעזוב את אביה שהיה שרוי באבל בשל מות אימה.
לאחר נישואיהם עבר וילסון ללמד במכללת ברין מאר ובני הזוג התגוררו בקמפוס המכללה.
אלן שבה לעיר הולדתה בג'ורג'יה ללדת את בתה מרגרט בשנת 1886 ואת ג'סי בשנת 1887, אולם בתם השלישית, אלינור, נולדה בקונטיקט, עת התגוררו בני הזוג באוניברסיטת וסליאן שם לימד וילסון.
אלן למדה אומנות בניו יורק החל משנת 1890 למשך זמן קצר.
בעת מגוריה בבית הלבן, בשנת 1913, נבנה עבורה סטודיו לציור עם חלון בתקרה על מנת לאפשר לה לצייר בחדר המואר באור טבעי.
אלן אף יזמה אירועים בהם נכחו הנשיא ומחוקקים בעלי השפעה - אירועים שהביאו להסכמה על חקיקת חוקים שונים.
בהיות אלן צאצאית למשפחת בעלי מטעים ובעלי עבדים מג'ורג'יה, השקיעה אלן את מרצה ואת מעמדה בשיפור תנאי המגורים של השחורים בוושינגטון, שהתגוררו בשכונות עוני ובתנאים קשים ביותר.
ביקוריה בשכונות העוני (ביקורים בהם נכחה התקשורות ואף אנשי הקונגרס) הביאו להגברת המודעות לבעיות השחורים בעיר.
מותה של אלן אף החיש את החוק שהיא פעלה להעברתו הדואג לזכויות השחורים ולשיפור מעמדם.
אלן נפטרה ב-6 באוגוסט 1914 מדלקת בכליות (מחלת ברייט) ונקברה בעיר הולדתה.
ביום שקדם למותה ביקשה אלן מבעלה שלא יישאר אלמן, ושימצא במהרה אישה, ואכן בשנת 1915 נשא הנשיא לאישה את אדית בולינג וילסון.
אלן מת'יסון טיורינג היה מתמטיקאי בריטי, ממניחי היסודות למדעי המחשב.
טיורינג הגיע להישגים יוצאי דופן בצד התאורטי ובצד המעשי של מדעי המחשב: בצד התאורטי הנחיל לעולם את מכונת טיורינג – מודל מופשט למכונת חישוב אוניברסלית, שמתאר את אופן פעולתו של המחשב, ואת מבחן טיורינג – מבחן הבודק האם למכונה כלשהי יש בינה מלאכותית שלא תאפשר להבחין בינה לבין אדם.
טיורינג נחשב לאבי מדעי המחשב והבינה המלאכותית.
בצד המעשי היה טיורינג דמות מרכזית במאמץ הבריטי במלחמת העולם השנייה: הוא היה אחד השותפים העיקריים לפיצוח ה"אניגמה" – מכונת הצפנה של הצבא הגרמני – מאמץ שתרם תרומה מכרעת לניצחונן של בעלות הברית.
הוא גם פיתח מכונת פיענוח שכונתה "בומב", שמיכנה והאיצה את תהליך הפענוח של הודעות האניגמה המוצפנות.
אלן טיורינג נולד במחוז פדינגטון בלונדון ב-23 ביוני 1912 והוא הוטבל ב-7 ביולי באותה שנה.
גאונותו, בצד התנהגות חברתית חריגה, ניכרה בו כבר בילדותו.
אביו עבד בשירות המדינה במדראס שבהודו הבריטית.
סבו היה איש דת ממשפחה סקוטית של סוחרים.
אמו הייתה בתו של המהנדס הראשי בחברת מסילות רכבת שפעלה בדרום הודו.
עבודתו של אביו אילצה את הוריו לשהות בהודו, אולם שניהם הסכימו שהם רוצים שילדיהם יגדלו בבריטניה.
הוריו נסעו תכופות להודו והשאירו את טיורינג ואחיו בלונדון, יחד עם זוג מטפלים, קולונל וגברת וורד.
הוריו רשמו אותו בגיל 6 לבית הספר היסודי סנט מייקלס, כדי שילמד לטינית.
המנהל זיהה את כישרונו בשלב מוקדם, כפי שעשו רבים ממוריו הבאים.
בגיל 10 רשמו אותו הוריו לבית ספר פרטי בשם הייזלהרסט.
בגיל 13 נשלח לבית ספר פרטי.
הנטייה הטבעית של טיורינג למתמטיקה ומדע לא הוסיפו לו כבוד בקרב חלק ממוריו, בתקופה שבה החינוך הציב יותר דגש על המקצועות ההומניים.
חרף זאת טיורינג המשיך להתקדם בצורה מרשימה בלימודיו.