tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
השופט טל חבקין פסק כי הגם ש"מכונת הרעל" ו"פעילי תעמולה" הם ביטויי גנאי בוטים המהווים לשון הרע, ביטון רוזן הוא הוא איש ציבור והנושא היה בעל חשיבות עליונה.
השופט פסק כי אדם סביר מבין שמדובר בהבעת דעה ביקורתית במסגרת פולמוס פוליטי חריף, ולא קביעה עובדתית.
בסופו של דבר, נפסקו כנגד ביטון רוזן הוצאות משפט גבוהות במיוחד, בסך 80,000 ש"ח, וזאת במטרה מפורשת להתריע מפני הגשת תביעות השתקה שמיועדות לצמצם ביקורת על עיתונאים.
בשנת 1990 תבעה חברת מקדונלד'ס שני פעילים בריטיים של גרינפיס לונדון שחילקו עלונים שבהם האשמות נגד החברה.
ההליך המשפטי המפרך, שזכה לכינוי משפט מקלייבל, נמשך לאורך שנים, ובסופו הוכחו חלק מטענות הפעילים כאמת וחלק כשקרי, והם חויבו לשלם 60 אלף לירות שטרלינג למקדונלד'ס.
בשנת 2010 נתבע בלוגר צרפתי פעמיים על ידי חברת התקשורת "קומטיק" (Cometik), לאחר שחשף את שיטת המכירה המהירה של החברה.
החברה הגישה ערעור לאחר ששתי תביעותיה לא התקבלו.
בהחלטת הערעור זכתה החברה בהרשעה חמורה של הבלוגר, שנדרש לצנזר כל התייחסות לחברה בבלוג, לפרסם את ההחלטה המשפטית במשך 3 חודשים, לשלם 2000 € דמי נזיקין, 2000 € דמי ניהול המשפט, וכן תשלום כל יתר הוצאות המשפט.
בשנת 2003 תבעה השחקנית ברברה סטרייסנד צלם שצילם מהאוויר את בית מגוריה המפואר, במסגרת פרויקט "רישום אזורי החוף בקליפורניה".
הפרויקט הגיש תביעה נגדית בהתאם לחוקים נגד תביעות אסטרטגיות בקליפורניה.
הניסיון להסתיר גרם לעניין ציבורי נרחב אף יותר בתמונה, תופעה שזכתה לכינוי אפקט סטרייסנד.
ביוני 2015 הגישה ענב גנד-גלילי תביעת דיבה כנגד 26 גולשים ואנשי תקשורת, שלעגו לתוכן של הרצאה שנשאה.
התובעת העבירה הרצאה על הרשת העמוקה, במסגרת כנס של איגוד האינטרנט הישראלי.
לטענת גולשים בעלי ידע בתחום, בהרצאה נפלו טעויות רבות וחמורות.
בעקבות הגשת התביעה, פתחה התנועה לזכויות דיגיטליות בפרויקט מימון המונים למימון הגנה המשפטית של הנתבעים, רובם גולשים רגילים שהביעו את דעתם על התובעת ועל רמת שליטתה בחומר.
הקמפיין הצליח מעבר למשוער, ובעודפים שהצטברו, נפתחה קליניקה משפטית לטיפול בתביעות השתקה.
התיק הראשון בטיפול הקליניקה הוא תביעת גבי כנפו נגד סער גינסבורסקי, אשר נתבע בסכום של 2,600,000 ש"ח בשל מאבקו באישור תוכנית מע"ר דרום באשדוד.
אך בסופו של התהליך המשפטי הוברר כי התביעה לא הייתה תביעת השתקה, ובית המשפט המחוזי קיבל את תביעתו של ממלא מקום ראש העיר, וקבע כי הפרסומים של גינזבורסקי היו לשון הרע.
בינואר 2018 גזר בית המשפט המחוזי על גינזבורסקי לשלם 300,000 ש"ח פיצוי ועוד 100,000 ש"ח הוצאות משפט לכנפו.
בהליכי הוצאה לפועל בישראל, תביעה על סכום קצוב מוגדרת בסעיף 81א1 לחוק ההוצאה לפועל והיא אחת מאלה:
תביעה על סכום כסף קצוב הבאה מכוח חוזה או התחייבות מפורשים, שיש עליה ראיה בכתב;
תביעה הבאה מכוח חיוב לשלם סכום כסף קצוב שעילתו בהוראה מפורשת של חיקוק.
ניתן לבקש לבצעה בהוצאה לפועל כמו פסק דין של בית משפט בכפוף להוראות סעיף זה, ובלבד שסכום התביעה אינו עולה על 75,000 שקלים חדשים ביום הגשתה, והוא אף אם עלה הסכום לאחר מכן מחמת הפרשי ריבית או הצמדה (בסעיף זה - תביעה על סכום קצוב).
הליך הסכום הקצוב נכנס לתוקפו לראשונה בשנת 2005, מתוך רצון המחוקק להפחית את העומס ממערכת בתי המשפט.
היתרון העיקרי הטמון בהליך מסוג זה, הוא שהזוכה אינו חייב לנהל הליך מורכב בבית משפט.
ככל שתביעת הזוכה עומדת במבחני חוק ההוצאה לפועל, הזוכה רשאי לפנות ישירות ללשכת ההוצאה לפועל לשם גביית החוב, ללא צורך בפתיחת הליכים מורכבים בבתי משפט.
תנאי קדם להגשתה לביצוע של תביעה על סכום קצוב
סכום קצוב – מדובר בסכום הניתן לחישוב אריתמטי פשוט.
לדוגמה: במקרה בו סכום התביעה הוא אחוז מרווח עתידי צפוי ושאינו ודאי, אינו עומד בתנאי זה.
מקרה בו ישנה התחייבות לתשלום סכום מסוים, למשל 15,000 ש"ח עומד בתנאי זה.
ראיה בכתב – ראיה בכתב אינה חייבת להיות ראיה בכתב יד.
מדובר בראיות כתובות המעידות על גובה החוב.
ראיות בכתב ניתן למצוא בחוזים, תכתובות, דואר אלקטרוני, הודעת SMS וכיוצא בזה.
יודגש כי מדובר בראשית ראיה ותו לא.
החל מיום 1/1/2014 תביעות על סכום קצוב יוגשו בהוצאה לפועל רק במידה והראיה בכתב מלווה בחתימתו של החייב.
כלומר, כל ראיה יכולה לשמש כראיה מספקת ובלבד שתישא את חתימת החייב.
תביעה הבאה מכוח חיוב לשלם סכום כסף קצוב שעילתו בהוראה מפורשת של חיקוק – דוגמה לכך היא חיוב תושב של רשות מקומית בתשלום ארנונה.
דוגמה נוספת היא דוחות חניה וקנסות.
סכום התביעה – תנאי נוסף להגשת תביעה על סכום קצוב הוא שסכום התביעה ביום הגשתה לא יעלה על 75,000 ש"ח, גם אם עלה, לאחר מכן, כתוצאה מחיובי ריבית, אגרות והוצאות.
כיום, מרבית תביעות החוב המוגשות בישראל מוגשות ישירות ללשכות ההוצאה לפועל כתביעה על סכום קצוב.
אופן הגשתה לביצוע של תביעה על סכום קצוב
המצאת התראה לנתבע בדואר רשום:
על המבקש לפתוח בתביעה על סכום קצוב לשלוח מכתב התראה לחייב, בדואר רשום, ולהתריע כי אם לא ישלם החייב את חובו בתוך 30 ימים מיום משלוח ההתראה, תוגש כנגד החייב הבקשה לביצוע בלשכת ההוצאה לפועל.
את הבקשה לביצוע תביעה על סכום קצוב ניתן להגיש ללשכת ההוצאה לפועל רק לאחר שחלפו 30 ימים מיום משלוח ההתראה, אחרת לא תתקבל הבקשה בלשכת ההוצאה לפועל.
אלו המסמכים שיצורפו לבקשה לביצוע תביעה על סכום קצוב:
כתב תביעה וכל מסמך התומך בטענות התובע (למשל ראיות בכתב).
העתק ממכתב ההתראה שנשלח לחייב בתוספת אישור משלוח בדואר רשום המציין כי חלפו 30 ימים מיום משלוח התראה.
העתק מתשובת הנתבע אם השיב למכתב ההתראה.
ייפוי כוח ככל שמגיש התביעה מיוצג על ידי עורך דין.
מקום הגשת הבקשה לביצוע תביעה על סכום קצוב:
ככלל, הזוכה הוא אדון ההליכים בהוצאה לפועל.
לפיכך, המגיש בקשה לביצוע תביעה על סכום קצוב רשאי להגישה לכל לשכת הוצאה לפועל שיבחר, זאת בניגוד לכללי הסמכות המקומית הנהוגים בתביעות המתנהלות לפי תקנות סדר הדין האזרחי.
הדין קובע הוראות בדבר המצאת אזהרה לנתבע:
לאחר שהתקבלה הבקשה לביצוע תביעה על סכום קצוב בלשכת ההוצאה לפועל, ימציא מנהל לשכת ההוצאה לפועל אזהרה לנתבע לפיה עליו לשלם את חובו או להגיש בקשה לצו תשלומים או להתייצב לחקירת יכולת.
את אחת מהפעולות האמורות לעיל יש לבצע תוך 30 ימים מיום קבלת ההתראה.
את ההליכים נגד החייב, כלומר ביצוע התביעה על סכום קצוב, ניתן להתחיל רק לאחר המצאת האזהרה לחייב ורק לאחר שחלפה התקופה הקבועה באזהרה.
את הליכי הביצוע ניתן להתחיל רק לאחר המצאת האזהרה ולאחר שהתובע המציא ללשכת ההוצאה לפועל מסמך המאשר את פרטי החייב או שמנהל לשכת ההוצאה לפועל אישר את נכונות פרטי החייב בעצמו.
התנגדות לבקשה לביצוע תביעה על סכום קצוב
נתבע בתביעה על סכום קצוב רשאי להגיש התנגדות לתביעה תוך 30 ימים ממועד המצאת האזהרה לידיו.
ניתן להתנגד לבקשה לביצוע גם מהטעמים שהבקשה אינה עומדת בקריטריונים הקבועים בחוק להגשת בקשה לביצוע תביעה על סכום קצוב (לדוגמה, אינה נתמכת בראיה בכתב או שהסכום אינו קצוב).
לכתב ההתנגדות יש לצרף תצהיר אשר החתימה עליו אומתה בפני עורך דין.
נתבע המגיש התנגדותו, רשאי להגישה ללשכת ההוצאה לפועל בה הוגשה הבקשה לביצוע או ללשכת ההוצאה לפועל שליד בית המשפט המוסמך לדון בתביעה לפי כללי הסמכות המקומית שבתקנות סדר הדין האזרחי.
מרגע שהוגשה התנגדות, על רשם ההוצאה לפועל לעכב את ההליכים ולהעביר את הבקשה לביצוע ואת ההתנגדות לבקשה לבית המשפט שליד הלשכה אליה הוגשה ההתנגדות.
לאחר העברת הבקשה לביצוע וההתנגדות לבית המשפט תתנהל התביעה כתביעה בסדר דין מקוצר:
כאמור, לאחר הגשת התנגדות לבקשה לביצוע, יועברו הן הבקשה לביצוע והן כתב ההתנגדות לבית המשפט שליד הלשכה אליה הוגשה ההתנגדות.
מזכירות בית המשפט תפתח את התיק כתביעה בסדר דין מקוצר.
דין הבקשה לביצוע יהיה כדין כתב תביעה בסדר דין מקוצר ודין ההתנגדות יהיה כבקשת רשות להתגונן.
לאחר שבית המשפט דן בבקשה תהא זו סמכותו להחליט האם לקבל את ההתנגדות או האם לדחות אותה.
אם נדחתה ההתנגדות, ימציא הזוכה את ההחלטה או את פסק הדין ללשכת ההוצאה לפועל תוך 7 ימים מיום קבלת אישור הדחייה ו/או פסק הדין ולשכת ההוצאה לפועל תמשיך בביצוע התביעה.
אם החליט בית המשפט לקבל את ההתנגדות, יימשכו ההליכים בבית המשפט כאילו נתקבלה בקשת רשות להתגונן בסדר דין מקוצר.
לפי סעיף 194 לחוק החברות, תביעה נגזרת היא תובענה משפטית שכל בעל מניות וכל דירקטור בחברה רשאים להגיש, אם התקיימו כל הוראות התביעה הנגזרת.
התובע מתוגמל (סעיף 201) אם תביעתו התקבלה, משום שסביר להניח שאחרת הוא לא היה יוזם את ההליך.
בנוסף קיימת אפשרות למימון חלקי ותשלום הוצאות התביעה בידי רשות ניירות ערך ובידי החברה (סעיף 200).
הנחת המוצא בתביעה נגזרת היא שאם זכות התביעה היא של החברה, התביעה צריכה להיות מוגשת בידי החברה.
היכולת לתבוע תביעה נגזרת היא חריג שמנסה לאזן בין העובדה שפעמים רבות סביר שהדירקטורים והמנהלים בחברה לא יגישו את התביעה, לבין העובדה שפעמים רבות יכולים בעלי המניות להגיש תביעות משיקולים עסקיים שלהם ולכן יש צורך לצמצם את היכולת לתבוע תביעה נגזרת.
תביעה נגזרת יכולה להיות בגין כל זכות תביעה שיש לחברה – לא רק נגד בעלי השליטה ונושאי המשרה.
לפי סעיף 1, כל עילת תביעה שיש לחברה, בעל מניות יכול לדרוש להפעילה.
סעיף 194(ב)- "המעוניין להגיש תביעה נגזרת יפנה לחברה בכתב וידרוש ממנה כי תמצה את זכויותיה בדרך של הגשת תובענה (בפרק זה - דרישה)."
לפני התביעה יש צורך לשלוח לדירקטוריון מכתב ולדרוש שהחברה תמצה את זכויותיה.
בעל המניות צריך להסביר מהי עילת התביעה שהוא חושב שיש ולבקש שימצו את התהליכים בתוך החברה.
סעיף 194(ד) שני מצבים בהם לא צריך לפנות לחברה בדרישה לתביעה נגזרת:
כאשר ברור שהדירקטוריון לא יגיש תביעה.
לדוגמה, תביעה כנגד הדירקטוריון, על כך שאישר שכר מופרז למנכ"ל החברה.
לכל חברי הדירק' יש עניין אישי בתביעה הזו, לכן אין טעם להגיד להם לפנות לדירק' כי הם לא יעידו על עצמם שהתרשלו, כשלו וכו'.
הדרישה תפגע באפשרות לקבל את הסעד.
סעיף 196-197 ברוב המקרים החברה לא תגיש תביעה.
אבל יש מצבים בהם כן תגיש: נניח שמישהו מגיש בקשה לאישור תביעה נגזרת ואומר: גילינו שאין אישור לאיזה עסקה, והחברה לאחר התייעצות מגיעה למסקנה שבאמת לא היה אישור ולא שמו לב עד עכשיו.
אם החברה תסרב להגיש תביעה, התובע יגיש תביעה וזה גורר הוצאות וכו', מנגד – אם החברה תרצה לתבוע את בעל השליטה בבית המשפט – היא שולטת בתהליך.
אז תעלה השאלה: כמה אפשר לסמוך על ה"כאילו תביעה" הזו?
דוגמה: יש 7 דירק' שאישרו עסקה ומישהו רוצה לתבוע.
איך מייצרים דירקטורים לא נגועים?
ממנים 2 חדשים – זו ועדת התביעות של הדירקטוריון.
בארצות הברית ביהמ"ש נותנים למינוי חדש כזה משקל.
בישראל, יש החלטה של המחלקה הכלכלית בעניין איילון, שם קובע השופט שבישראל כמו בארצות הברית יכול להיות לוועדה כזו משקל.
אישור ביהמ"ש לנהל תביעה נגזרת
בהנחה שהחברה אומרת: אין פה שום עילת תביעה, התובע צריך ללכת לביהמ"ש ולבקש אישור להגיש תביעה נגזרת.
חשוב להדגיש שהתובע לא מגיש תביעה, אלא הוא מגיש בקשה לאישור הגשת תביעה נגזרת.
זוהי הבחנה מאוד חשובה, שכן אם יש עילת תביעה אישית לכאורה נגד מי מחברי ההנהלה, אין צורך להגיש את הבקשה לאשר תביעה נגזרת, אלא ניתן להגיש תביעה אישית במישרין.
אם מלכתחילה עילת התביעה היא של החברה ורוצים להפעיל את אותה עילת תביעה, יש לקבל אישור מבית המשפט.
בשנת 2016 ניתנה החלטה המאשרת לנהל תביעה נגזרת על-ידי בעלי מניות מיעוט בדסק"ש נגד נוחי דנקנר ונגד צמרת דסק"ש בגין רכישת "מעריב".
הצדדים פנו להליך גישור לצורך ניסיון להגיע להסדר הפשרה.
במסגרת ההסדר, החליט לאשר את הסכם הפשרה שהושג בתביעה הנגזרת בפרשת עסקת רכישת "מעריב" על-ידי חברת דסק"ש כך שהנתבעים ישלמו סך של 100 מיליון שקל לקופת דסק"ש וכן יתגמלו את בעלי המניות שהגישו את התביעה.
התנאים לאישור תביעה נגזרת - סעיף 198(א):
צריך שהתביעה וניהולה יהיו לטובת החברה:
מה זה "לטובת החברה?" – אין הרבה פסיקה בשאלה מה נעשה לטובת החברה, אבל סעיף זה נועד להוות תחליף לשיקול דעת של הנהלה או דירקטוריון.
לא בכל פעם שיש עילה לתבוע, יש מקום לתבוע – לדוגמה, אם תובעים לקוח גדול של החברה, החברה יכולה להגיד שיש לה שיקולים חזקים לא לתבוע לקוח כל כך גדול.
במקרה אחר, נקבע שתביעה נגזרת תדרוש מהבנק לחשוף את פרטי לקוחותיו ולהפר את חסיון בנק-לקוח ולכן אין מקום להגיש תביעה.
לכאורה", אם אין ראיה לכאורה, אז ניהול התביעה אינו לטובת החברה.
בעבר הייתה בעיה בעניין הזה שנפתר היום בסעיף 198א' בחוק: אפשר לקבל גילוי מסמכים.
למה זה חשוב לקבל את זה?
מצד אחר אמרו שצריך ראיה לכאורה, מאידך אמרו שאי אפשר לקבל שום מסמך של החברה כי אין תביעה עדיין, אלא רק בקשה לאישור תביעה – אז תובעים לא הצליחו לעמוד בדרישת הראיה לכאורה.
לכן, המחוקק תיקן זאת במסגרת תיקון 16.
יש מאפיין אחד של דמיון בין תביעה נגזרת לתובענה ייצוגית: שני המכשירים האלו בעצם יוצרים בעיית נציג משל עצמם, בין מגיש התביעה לשאר הקבוצה.
בתובענה ייצוגית: חשש מאוד גדול, שעוה"ד מנהל את התביעה כדי לקבל שכר טרחה גדול (כי נגזר מהסכום שנפסק לכולם).
גם בתביעה הנגזרת: חשש שאותו שחקן לא באמת שוקל שיקולים לטובת החברה.
יכול להיות שמגיש תביעה לא מוצדקת כדי לסחוט, או יכול להיות שמגיש תביעה מוצדקת אבל הוא ימסמס אותה, יתפשר על סכום נמוך מדי.
לפיכך, רוצים לוודא שהשחקן תובע מתוך האינטרסים של החברה – שהוא לא מגיש את התביעה למטרותיו האישיות, כדי לסגור חשבונות, או שהוא סתם מנהל אותה לרעת התביעה ויהיה מוכן להתפשר ולגזור קופון.
מנגנונים נוספים לפיקוח על התובע – במידה והתביעה אושרה כנגזרת:
כל הסדר או פשרה חייבים אישור בית המשפט - סעיף 202.
אם הוא רוצה הסדר פשרה, צריך לפרסם הודעה כי אם יש מישהו שמתנגד שיוכל לבוא ולהתריע - סעיף 202(ב).
קיים חשש שהתובע הנגזר "ימכור" את בעלי המניות, יגיע להסדר פשרה מהר מדי, נדיב מדי וכו'.
לכן ביהמ"ש צריכים לאשר הסדר פשרה.
יש מקרים בהם בתי המשפט מורידים את שכר הטרחה לתובע הנגזר, ואז זה מבטל את התמריץ שלו לפשרה.
החברה רוצה לתת לו שכר גבוה כדי שימהר להתפשר.
הסתלקות – גם צריכה להיות באישור בית משפט, משום שזה מחשיד.
יכול להיות, שהתובע הסתלק מהתביעה כי באה החברה והציעה לו איזשהו הסדר "מתחת לשולחן" שאינו פשרה רשמית.
בתביעה נגזרת – כל הפיצוי הולך לחברה, התובע הנגזר מקבל איזשהו גמול קטן יחסית.
בחברה ציבורית, לבעל מניות מהציבור יש תמריץ פחות כי הפיצוי שילך לחברה יגיע אליו באופן מזערי.
כתב ההגנה שהגישה איי די.בי פיתוח בתביעה הנגזרת על קניית גנדן תיירות: הטענה שם הייתה שהתובע אינו תם לב כי קנה מניות אחרי העסקה והוא רוצה להגיש עכשיו תביעה נגזרת.
תבחין הנשיפה אן מבחן הנשיפה הוא תהליך דיאגנוסטי מהיר הנועד לזיהוי הדבקה בחיידק הליקובקטר פילורי (Helicobacter pylori), חיידק ספירלי הקשור במחלות: גסטריטיס, כיב קיבה וכיב פפטי.
התבחין מתבסס על יכולתו של החיידק הליקובקטר פילורי להמיר שתנן (אוּרֵאַה) לאמוניה ולפחמן דו-חמצני.
תבחיני הנשיפה מומלצים על ידי הנחיות החברה המייצרת אותם כדרך המועדפת והלא-פולשנית לבדיקת המצאות החיידק לפני ואחרי טיפול תרופתי בו.
יצוין שזיהוי מדויק יותר של החידק יכול להיעשות בבדיקת גסטרוסקופיה, והיא מומלצת בחולים סימפטומטים.
מטופלים בולעים נוזל אוּרֵאַה מסומן באיזוטופ לא שכיח: פחמן-14 רדיואקטיבי או פחמן-13 לא-רדיואקטיבי.
לאחר 10–30 דקות הבאות, בודקים אם האיזוטופ הפחמני נוכח בפחמן הדו-חמצני הננשף.
אם כן, משמע שהאוּרֵאַה פורק, וזה מצביע על המצאות אוּרֵאָז (האנזים בו הליקובקטר פילורי משתמש על מנת לפרק אוראה) בקיבה מה שמצביע על נוכחות החיידק.
לשני סוגי האוראה דרוש מִכְשׁוּר שונה.
פחמן-14 בדרך כלל נמדד על ידי סינטילציה (נצנוץ) ופחמן-13 מזוהה על ידי איזוטופ יחס ספקטרומטר-מסה או על ידי mass correlation spectrometry.
לכל אחת משיטות אלו נדרשת נשיפה פשוטה לפני מתן האיזוטופים כדי להשוות את התוצאות לאחר מתן האוּרֵאַה עם הפרש זמן של 20–30 דקות בין הבדיקות.
הדגימות יכולות להשלח למעבדה לניתוח.
לחלופין, ניתן להשתמש ב mass correlation spectrometry כמבחן משרדי כאשר בדיקות הנשיפות נלקחות כל הזמן והתוצאות מסופקות בתוך דקות.
ההבדל בין המדידות לפני מתן האוראה ואחריו נועדו לקבוע האם ישנה הדבקה בחיידק.
הערך המתקבל מהבדיקה מושווה לערך סף הנקבע מראש.
תוצאות מתחת לערך הקבוע נחשבות כתוצאות שליליות (כלומר, אין חיידק בקיבה) ותוצאות מעל הערך הקבוע נחשבות כחיוביות ומעידות על המצאות החיידק בקיבה.
ערך הסף נקבע על ידי השוואה של תוצאות של מטופלים שווידאו שיש להם את החיידק בעזרת שתי שיטות או יותר.
הערך הנבחר הוא הערך שנותן את השילוב הטוב ביותר של רגישות וספציפיות לחיידק.
הבדיקה מודדת הדבקה פעילה של החיידק הליקובקטר פילורי.
אם אנטיביוטיקה מדכאת את כמות החיידק הנמצא או שתנאי הקיבה חומציים יותר מהרגיל, כמות האוראז הנוכח תפחת.
לכן, הבדיקה צריכה להיות מבוצעת 14 ימים לאחר הפסקת נטילת תרופות נוגדות חומציות (מעכבי משאבות פרוטונים - Proton Pump Inhibitors - PPIs) או 28 ימים אחרי הפסקת טיפול אנטיביוטי.
חלק מהרופאים מאמינים שמאגר של הליקובקטר פילורי בפלאק דנטלי עשוי להשפיע על התוצאה.
תבור X-95 פלאט-טופ (ידוע גם בשמו הלא רשמי בצה"ל כ"מיקרו תבור" – דור ג'.) הוא רובה סער בּוּלְפַּאפּ מודרני מתוצרת ישראל המבוסס על המיקרו-תבור X-95. הרובה פותח במפעל "מגן" של חברת "תעשיות נשק לישראל" (IWI).
גרסה חצי-אוטומטית של ה-X-95 משווקת בארצות הברית על ידי IWI US וזכתה בפרס רובה השנה 2017 של איגוד הרובאים הלאומי.
ב-2018 החל דגם זה להיקלט בחטיבות חיל הרגלים של צה"ל.
בשנת 2024 הוחלף המיקרו תבור ב-M4 אצל כלל החילות מלבד יחידות המילואים ויחידות מיוחדות.
התבור X-95 פלאט-טופ פותח על ידי תעשיות נשק לישראל (IWI).
זהו דגם משופר של המיקרו-תבור X95 וב-2016 החליף אותו בייצור.
השינוי העיקרי בדגם זה הוא הפיכת חלקו העליון של המעצה לשטוח (ומכאן השם "פלאט-טופ", Flat-Top) עם מסילת פיקטיני – מעין מתאם אוניברסלי המאפשר התקנה פשוטה ונוחה של מגוון רחב של כוונות ואמצעי אופטיקה – לכל אורכו.
שינוי עיקרי נוסף הוא מתן אפשרות ללקוח לבחור בקנה ארוך יותר מאשר קנה ה-330 מ"מ של המיקרו-תבור.
באתר IWI מוצע גם קנה ארוך יותר באורך 419 מ"מ, אך לצה"ל ניתנה אפשרות לרכוש אותו גם עם קנה באורך 380 מ"מ.
התבור X-95 פלאט-טופ מכונה בצה"ל מיקרו-תבור דור ג' או מיקרו-תבור פלאט-טופ, והוא נקלט כרובה שירות ללוחמי חיל הרגלים.
השם X-95 משמש בעיקר לצורכי שיווק בחוץ לארץ.
ב-2009 הצטייד צה"ל במיקרו-תבור X-95, שלו קנה באורך .
ככלל, הרובה זכה להצלחה בצה"ל, אך אחת המגרעות העיקריות שלו הייתה הקנה הקצר שלו, דבר שהגביל את הטווח היעיל המרבי של הרובה ופגע בדיוק.
בשל כך החליטו בצה"ל שלרובה השירות של לוחמי החי"ר דרוש קנה ארוך יותר.
בשנים 2014–2018 קלט צה"ל רובי מיקרו-תבור מדגם X-95-L עם קנה ארוך יותר, , המאפשר טווח ירי משופר ושימוש ברובה גם כנשק אישי של לוחם החי"ר היעיל עד לטווח של כ-500 מטר.
גרסה זו, שכונתה "מיקרו-תבור קלעים", נקלטה בעיקר אצל קלעי הסער, לוחמי חי"ר שתפקידם לבצע ירי מדויק יותר לטווחים ארוכים יותר מהרובאי הרגיל.
ב-2018 החל צה"ל לצייד את חטיבות חיל הרגלים שלו בתבור X-95 פלאט-טופ עם קנה ארוך, והם מחליפים בהדרגה את המיקרו-תבור הרגיל.
קציני חי"ר וחטיבת הנח"ל היו הראשונים שהצטיידו ברובה החדש.
כיום הוא נמצא בשירות חטיבת הנח"ל, חטיבת גבעתי וחטיבת גולני וכן במילואים.
בתקופה מסוימת הוא היה גם בשירות יהל"ם, יחידת העילית של חיל ההנדסה הקרבית.
בספטמבר 2021 הודיע צה"ל על רכש של רובי תבור X-95 נוספים.
התבור X-95 פלאט-טופ הוא דגם משופר של המיקרו-תבור, רובה שנועד עבור יחידות מיוחדות הזקוקות לנשק קומפקטי במיוחד.
כמו המיקרו-תבור, גם ה-X-95 תומך במספר קליברים.
על ידי החלפה פשוטה של הקנה והמכלול יכול הרובה לתפקד הן כרובה סער ולירות תחמושת 5.56 מ"מ נאט"ו מסוג SS-109 (כדור עוצמתי יותר) או תחמושת 5.45x39 מ"מ (התחמושת המקבילה במדינות הגוש המזרחי ומדינות ברית המועצות לשעבר) והן כתת-מקלע ואז לירות תחמושת 9 מ"מ פרבלום של תת-מקלעים.
כמו התבור והמיקרו-תבור, התבור X-95 פלאט-טופ בנוי בתצורת הבולפאפ (Bullpup) – ידית האחיזה וההדק ממוקמים לפני המכלול – מנגנון הירי (הבריח והמחסנית), שממוקמים בתוך הקת.
החלק העליון של המעצה הפך לשטוח (ומכאן השם פלאט-טופ, Flat-Top) ולכל אורכו הותקנה עליו מסילת פיקטיני – מתאם אוניברסלי המאפשר התקנה מהירה של כוונות ואמצעים אופטיים שונים.
הוא כולל גם כוונות ברזל לגיבוי.
בניגוד למיקרו-תבור המקורי, שהיה בעל קנה באורך 330 מ"מ, התבור X-95 פלאט-טופ החדש מציע קנה ב-3 אורכים: , ו-.
באמצעות פירוק הנשק והתאמת חלקים מסוימים יכול יורה שמאלי להתאים את הנשק לצרכיו ללא עזרת נשק מוסמך או סדנת נשק: לכל גרסאות ה-X-95 יש אפשרות לשינוי צד ידית הדריכה וצד פליטת התרמיל ויש נצרה לשינוי מצב ירי ומשחרר מחסניות בשני צידי הרובה.
החלק העליון של המעצה הפך לשטוח ולכל אורכו הותקנה מסילת פיקטיני המאפשרת התקנה מהירה של כוונת לפי בחירת הלקוח.
על הרובה ניתן להרכיב מגוון כוונות, כאשר הנפוצות שבהן הן כוונת M5, כוונת MARS, כוונת "מפרו-מור" וכוונת מפאור-21 (נקראת בסלנג הצה"לי "מפרו", קיצור של מפרולייט, יצרנית הכוונת הנ"ל).
הדגם הצה"לי מצויד בכוונת M5, אך בדרך כלל מפקדים מקבלים כוונת מארס וקצינים מצטיידים בכוונת "מפרו-מור".
X-95 FLATTOP SMG – גרסת תת-מקלע עם קנים באורך ו-
X-95-S FLATTOP SMG – גרסת תת-מקלע בקליבר 9x19 מ"מ פרבלום עם קנה מושתק אינטגרלית
X-95 US version / X-95 SAR – הגרסה האזרחית של המיקרו-תבור לשוק האזרחי האמריקני.
מיוצר במפעל IWI שבארצות הברית, למעט הקנה שמיוצר בישראל (לכן חרוט על הקנה "Made in Israel").
אורך קנה והדק קל יותר ויש רק שני מצבים: חצי-אוטומטי ונצור.
פורט-224 (Fort-224) – גרסה מקומית שמיוצרת באוקראינה עם שלושה מצבי ירי: נצור, חצי-אוטומטי ואוטומטי.
מיוצר ברישיון בהודו עבור הצבא המקומי.
כמו כן ישנו גם דגם מיקרו-תבור-מטול שהוא מיקרו-תבור שהקנה שלו הוארך ל-46 סנטימטר (460 מ"מ) והותקן מתחתיו מטול רימונים M203 שמשמש בין היתר גם רובים כגון רובה M16 ורובה M4 (עדיין לא ידוע מתי ייקלט בצה"ל מטול הרימונים GL40 שהוזכר לעיל).
גרסה בעלת קנה בינוני (380 מ"מ), בשירות צה"ל:
תוספות: מתאם למחסניות, ידית הסתערות, מתפס למשתיק קול (ישנו עמעם ייחודי לגרסת המיקרו), כוונת "מפרו-מור" (מתוצרת מפרולייט).
גרסת חצי-אוטומטית המיועדת לשוק הנשק האזרחי בארצות הברית:
תוספות: ערכת המרה לקליברים נוספים (כגון 9 מ"מ), מתאם למחסניות, ידית הסתערות, מתפס למשתיק קול (ישנו עמעם ייחודי לגרסת המיקרו), כוונת "מפרו-מור" (מתוצרת מפרולייט).
חיל הרגלים: חטיבות הנח"ל, גבעתי, גולני
יחידות מובחרות: סיירת מטכ"ל, שייטת 13, יחידת אגוז
: נגנב מבסיסים ובקרבות בעוטף עזה בעת מלחמת חרבות ברזל (היה שייך לחיילי חטיבת גולני, היחס"ר הבדואי, גבעתי, נח"ל, אנשי מילואים ועוד)
תבור הולך לגן עדן היא דרמה רומנטית סובייטית משנת 1975 מאת אמיל לוטיאנו, על פי סיפוריו המוקדמים של מקסים גורקי.
בסרט מתוארים סיפורי אהבה שונים, והעלילה המרכזית עוסקת באהבתה של ראדה היפהפייה לגנב הסוסים לויקו זובאר.
הסיפור מתרחש במחנה הצוענים בחבל זקרפטיה (היום באוקראינה וב, התקופה אותה מתאר הסרט, חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית).
בסרט קיימים אזכורים לפולקלור ומוזיקה מקומית.
בסרט צפו 64.9 מיליון צופים, והוא הפך לסרט שובר קופות סובייטי בשנת 1976.
"תבורכי" (מוכר גם כ-"תבורכי ארצי") הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אילנית.
את השיר הוציאה לאור בשנת 1977 חברת התקליטים הד ארצי, והוא נכלל כרצועה העשירית והאחרונה באלבום האולפן ה-14 של הזמרת, רגשות מעורבים.
"תבורכי" נכתב והולחן על ידי שייקה פייקוב, שגם הפיק אותו.
זהו שיר אהבה למדינת ישראל, בו הדוברת מברכת אותה לריבוי נחליה ועוד.
ב-26 בספטמבר 1977 נכנס השיר למצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' במקום ה-19. ב-5 בדצמבר עלה למקום השני, שיאו בדירוג, שם שהה שבועיים רצופים.
ב-23 בינואר 1978 יצא מהדירוג לאחר שישה-עשר שבועות צעידה רצופה.
כמו כן, הוא הגיע בשיאו מצעד השבועי של גלי צה"ל למקום החמישי.
במצעדי סוף השנה של רשת ג' ושל גלי צה"ל דורג "תבורכי" במקומות ה-28 וה-24 בהתאמה.
תֶּבֶטִיָּה הַרְדּוּפִית (שם מדעי: Cascabela thevetia (L.) Lippold) הוא שיח גדול או עץ נוי נמוך, ירוק-עד, משפחת ההרדופיים.
מין זה מוצאו באזורים הטרופיים היבשים של אמריקה, ופרחיו צהובים עד כתומים ופריו בית גלעין ירוק שרוחבו גדול מאורכו וקוטרו 2.5 ס"מ עד 4 ס"מ.
הקליפה ירוקה, במהלך ההבשלה וההתייבשות היא משחירה.
כל חלקי הצמח מכילים מוהל חלבי רעיל, למעט הפרחים.
תבטיה הרדופית גודלה בישראל ובעולם כצמח נוי נפוץ ופופולרי בגנים ובשדרות, אך בעשורים האחרונים פחתה יוקרתה וירד השימוש בה כצמח נוי, ככל הנראה עקב נטייתה לנשירת פרחים ופירות עסיסיים היוצרים מטרד תחזוקתי בגינות ובשדרות.
בישראל גדל גם מין נוסף, נדיר יותר – תבטיה גדולה (Cascabela thevetioides (Kunth) Lippold) – הנבדל בפריו הגדול בהרבה מזה של תבטיה הרדופית (6.5 ס"מ לעומת כ-4 ס"מ).
תבטיה הרדופית היא שיח גדול או עץ קטן יְרֹק-עַד, שגובהו עד 3 מ' ובתנאים מיטביים יכול להגיע לגובה עד 9 מטרים.
הגזע יחיד, או גזעים מרובים, דקים, ישרים שקליפתם דקה מאד וצבעה ירוק בענפים צעירים ואפור-כסוף בענפים בוגרים.
הפטוטרת קצרה מאוד כ-3 מ"מ.
הלוואים הם בלוטות בבסיס העלה.
העלים מסורגים, מעט גִּלְדָּנִיִּים, דמויי סרגל עד סרגל-אזמלי (צרים, מאורכים אורכם 7 עד 15 ס"מ ורוחבם 0.8 ס"מ), מצטררים בבסיסים וקודקודם מתחדד.
הטרף קירח, שפתו תמימה, ירוק כהה מבריק בצדו העליון ומבריק, וירוק בהיר בצידו העליון.
העורק הראשי מסתעף כעין נוצה לעורקים צדדים שאינם ברורים (בשונה מתבטיה גדולה שעורקי המשנה בעליה בולטים).
התפרחות אמיריות (בקצות ענפים צעירים) ומסוימות כלומר, תפרחת שצירה אינו רציף אלא מורכב מצירים רבים, רובם קצרים, וכל ציר אינו אלא ענף של קטע הציר שמעליו.
התפרחת מונה מספר קטן של פרחים.
הפרחים, נכונים (סימטריה רדיאלית), דו-מיניים, צהובים-כתומים, דמויי משפך, גדולים, אורכם עד 5 ס"מ.
אומנם, צבע הפרחים הנפוץ הוא כתום-צהוב רך, אך יש גם זנים שצבעם כתום, צהוב או לבן.
הפרחים ריחניים וריחם מתקתק עדין.
הגביע מחולק ל-5 אונות כמעט עד לבסיס.
האונות משולשות, מחודדות בראשן וחופפות זו את זו מעט בבסיסן.
הגביע בעל בלוטות רבות בצדו הפנימי בקרבת בסיסו.
הגביע משתייר בפרי ואף גדל עמו מעט.
הכותרת מאוחת עלים, דמוית משפך, אורכה כ-5 ס"מ.
צינור הכותרת קצר, אורכו כ-10 מ"מ, ובבסיסו מופרש צוף.
אוגן הכותרת גזור לחמש אונות מעוגלות, השזורות זו בזו בצורת סליל לפני היפתחן.
עלי הכותרת, המאוחים בבסיסם לצינור, נושרים כיחידה אחת בשלמותם לאחר ההפריה.
בלוע צינור הכותרת, בבסיס האונות, יש 5 קשקשים היוצרים את העטרה.
האבקנים 5 קבועים בבסיס האונות יחד עם הקשקשים.
הזירים חופשיים וקבועים באמצע הכותרת או בסמוך ללועה והם ערוכים בין עלי הכותרת.
המאבקים דמויי חץ ונפתחים בסדקי אורך.
גרגירי האבקה אינם מלוכדים לגושים גדולים.
השחלה עילית, עלי השחלה כמעט חופשיים ויוצרים 2 מגורות, בכל אחת 2 ביציות.
עמוד השחלה אחד דקיק וארוך, הצלקת בעלת 2 אונות.
הפרי בית גלעין שרוחבו גדול מאורכו וקוטרו 2.5 ס"מ עד 4 ס"מ (בשונה מפריו של תבטיה גדולה שקוטר פריה 6.5 ס"מ).
הפרי קשה, "כדורי" בעל מקצועות.
בתוך הקליפה "אגוז" קשה שצבע קליפתו חום בהיר עד קרם, המכיל שני זרעים גדולים בלבד.
הזרעים הכבדים מופצים למרחק קטן מצמח האם.
הפריחה בחודשים החמים - אפריל עד דצמבר.
תבטיה הרדופית היא צמח טרופי, מוצאה משתרע ממקסיקו ועד מרכז אמריקה הטרופית יובשנית.
בישראל היא מתאימה לגדול בקרקעות שונות ובכל האזורים פרט לאזורי ההר הקרים.
ובגלל כושר העמידות בתנאים קשים היא מתאימה ביותר לאזורים חמים ומצטיינת באזורים שחונים כמו הנגב, הערבה ובקעת ים המלח, כל שכן.
תבטיה הרדופית היא צמח חצי צל ואור מלא, עמיד בשרב (צריכת מים קטנה), בגיר ובמליחות, רגיש לקרה.
קצב גידולה מהיר וככול שמצמצמים את השקייתה ירוסן גידולה החזק - שאם לא כן יכולה להגיע לגבוה רב, ולרוחב בהתאם לזה.
הריבוי באמצעות זרעים טריים בסתיו ובאמצעות וייחורים בחורף.
כל חלקי הצמח למעט הפרחים מכילים מוהל חלבי, כל חלקי הצמח לרבות כולל הפירות רעילים המוהל החלבי מכילים רעלים מקבוצת הגליקוזידים שנקראים Thevetin A ו-Thevetin B, והם משפיעים בעיקר על פעילות הלב, וגורמים לשלשולים.
התסמינים להרעלה הם: הקאה דופק איטי והתכווצויות.
אכילת זרע אחד עלולה לגרום למוות.
חומרי הרעל של הצמח משמשים לייצור קוטלי חרקים אורגניים, וכן בתעשיית הצבעים לייצור של צבעים המונעים התפתחות עובש.
הפירות היבשים משמשים במרכז אמריקה לייצור של חפצי חן.
תבחין מטלית היא שיטת אבחון המשמשת כדי לקבוע אילו חומרים ספציפיים גורמים לדלקת אלרגית בעור המטופל.
תבחין מטלית מסייע לזהות אילו חומרים עשויים לגרום לתגובה אלרגית מאוחרת במטופל, ועשוי לזהות אלרגנים שאינם מזוהים על ידי בדיקות דם או בדיקת דקירה בעור.
הוא נועד לייצר תגובה אלרגית מקומית על אזור קטן בגבו של המטופל, שם הודבקו הכימיקלים המדוללים.
הכימיקלים הכלולים בערכת בדיקת המדבקה הם הגורמים לכ-85–90 אחוז מהאקזמה האלרגית במגע וכוללים כימיקלים הנמצאים בחומרים כגון ניקל, גומי, עור, פורמלין, לנולין, שמני בישום, קוסמטיקה, צבע לשיער, תרופות, מזון, משקאות, חומר משמר ותוספים אחרים.
תבחין מטלית מסתמך על העיקרון של תגובת רגישות יתר מסוג IV.
השפעה אלרגית נגרמת מרגישות יתר.
כאשר העור נחשף לאלרגן, התאים מציגי האנטיגן (APCs) – הידועים גם בשם תא דנדריטי – מבצעים פגוציטוזיס של החומר, מפרקים אותו לרכיבים קטנים יותר, ובאמצעות מערך חלבוני ה-MHC סוג II, אשר ממקמים את האנטיגנים שהם לוכדים על-גבי ממברנת תאי הגוף.
לאחר מכן ה-APC עובר לבלוטת לימפה, שם הוא מציג את האנטיגן לתאי T ובאמצעות סיגנל מעורר נוסף הניתן על ידי התא מציג-האנטיגן, הם עוברים שפעול ומסוגלים להתרבות ולגייס מגוון של תאים ומולקולות לתגובה חיסונית כנגד האנטיגן.
כאשר העור נחשף שוב לאנטיגן, תאי הזיכרון T בעור מזהים את האנטיגן ומייצרים ציטוקינים (תקשורת בין תאים), הגורמים לתאי T נוספים לנדוד בכלי הדם, ולגרום דלקת בעור, גירוד, ואת הפריחה האופיינית של גרב מגע (אקזמה).
בדרך כלל, לוקח 2–4 ימים לפתח תגובה בתבחין מטלית.
בדיקת המטלית נערכת בשלשה מפגשים עיקריים, של בין חצי שעה לשעתיים.
ביצוע הבדיקה הראשונה אורך בפועל כחצי שעה, כמויות זעירות של 25 עד 150 חומרים (אלרגנים) בתאי פלסטיק מרובעים בודדים או אלומיניום עגול מודבקים בדרך כלל בשטח הגב העליון, ולעיתים על זרוע היד.
בסרט דביק רפואי היפואלרגני מיוחד.
על המדבקות להישאר במקומן ללא הפרעה למשך 48 שעות לפחות.
פעילות גופנית נמרצת או מתיחות עלולות לשבש את הבדיקה.
בפגישה השנייה, בדרך כלל, 48 שעות מאוחר יותר, מוסרים המדבקות.
ומסמנים על הגב מסומן בטוש מתאים בלתי מחיק סימונים לזיהוי אתרי הבדיקה, ונעשית קריאה ראשונית.
סימנים אלה חייבים להיות ברורים בפגישה השלישית, בדרך כלל 24–48 שעות מאוחר יותר (72–96 שעות לאחר הביצוע).
במקרים מסוימים, מתבקשת פגישה נוספת לאחר 7 ימים, או המשך מעקב על ידי צילום המקום בבית, במיוחד אם נבדקה אלרגיה למתכת מיוחדת.
בתקופת הבדיקה אסור לחשוף את העור למים כדי למנוע מהאלרגנים להישטף.
אם המטופל נוטל תרופות שמונעות או מפחיתות את התגובה החיסונית, התוצאות עלולות להיות לא נכונות.
חשוב גם לוודא כי בנקודות המגע של המדבקות אין גירוי פעיל (כמו אקזמה וכדומה), למנוע כישלון לתוצאות הבדיקה.
במדינות שונות ובגילאים שונים יכולים להיות הבדלים בין האלרגנים העיקריים הנבדקים, לפי מחקר של הגורמים העיקריים לאלרגיה.
רופא העור או רופא אמונולוג ימלא טופס רישום בפגישות השנייה והשלישית (בדרך כלל לאחר 48 שעות ולאחר-72/96 שעות).
ובו התוצאה עבור כל נקודת בדיקה.
מערכת אחת בשימוש היא כדלקמן:
תגובה לא חד משמעית (+/-)
תגובה מגרה: כוללות חררה (פריחה מזיעה), פוסטולות זקיקים ותגובות דמויות כוויה.
תגובה לא ברורה: כשקיים שטח ורוד מתחת לתא הבדיקה.
תוצאות חיוביות חלשות: הן סימנים ורודים או אדומים מוגבהים מעט, בדרך כלל עם שלפוחית עדינה.
תוצאות חיוביות חזקות: קיום שלפוחיות קטנות מלאות בנוזל (papulovesicles).
ותגובות קיצוניות: כשישנה אדמומיות מתפשטת, גירוד חמור או שלפוחיות.
לאחר סיום הבדיקה, יש לקבוע את הרלוונטיות לחשיפה לאלרגן החיובי, והיא מדורגת בכמה רמות: וודאית, סבירה, אפשרית, עבר, או לא ידוע.
כדי שלאלרגן תהיה רלוונטיות מובהקת, יש צורך לבדוק - בנוסף לאלרגן הבדיקה - גם את המוצר הספציפי שהמטופל נחשף אליו ונחשד כגורם האלרגי.
פירוש התוצאות דורש ניסיון רב והכשרה.
תוצאת תבחין מטלית חיובית עשויה לעיתים שלא להסביר את בעיית העור הנוכחית, שכן הבדיקה רק מצביעה על כך שהאדם אלרגי לכימיקל מסוים.
והרלוונטיות, אם כן, צריכה להיקבע על ידי קביעת קשר סיבתי בין הבדיקה החיובית לבין האקזמה.
וזה יתרחש לאחר שהמטופל נמנע מחשיפה לכימיקל הנחשד כגורם, ולאחר אבחנה כי מניעת החשיפה לכימיקל יצר שיפור או ריפוי מוחלט בשטח הנגוע.
תוצאה זו מתרחשת בדרך כלל בתוך ארבעה עד שישה שבועות לאחר הפסקת החשיפה לכימיקל.
אם כל בדיקות המטלית שליליות, התגובה האלרגית כנראה אינה נובעת מתגובה אלרגית למגע.
ייתכן, עם זאת, כי החולה לא נבדק עבור כימיקלים נוספים שיכולים לייצר תגובות אלרגיות במקרים נדירים.
אם החשד גבוה למרות בדיקת מטלית שליליות, ייתכן שיהיה צורך בבדיקה נוספת.
האלרגן השכיח ביותר שתועד במחקרים רבים ברחבי העולם הוא ניקל.
אלרגיה לניקל נפוצה יותר בקרב נשים צעירות והיא קשורה במיוחד לפירסינג באוזניים או לשעון, חגורה, רוכסן או תכשיט המכילים ניקל.
אלרגנים נפוצים אחרים נסקרים בצפון אמריקה על ידי "המרכז הלאומי למידע ביוטכנולוגי בצפון אמריקה" (NACDG).
רופאי עור עשויים להפנות מטופל עם חשד לאלרגיה למזון לביצוע תבחין מטלית.
מזונות המזוהים על ידי בדיקות דם או בדיקת דקירה בעור אינם בהכרח חופפים למזונות המזוהים על ידי בדיקת טלאי.
תוספי מזון וחומרי טעם מסוימים עלולים לגרום לתגובות אלרגיות סביב ובתוך הפה, סביב פי הטבעת והפות כאשר אלרגנים למזון יוצאים מהגוף, או לגרום לפריחה נרחבת על העור.
אלרגנים כגון ניקל, בלסם פרו, פרבנים, סודיום בנזואט או סינאמאלדהיד עלולים לגרום לפריחה בעור.
מזונות הגורמים לסרפדת או אנפילקסיס (כגון בוטנים) גורמים לתגובת רגישות יתר מסוג I שבה החלק של מולקולת המזון מזוהה ישירות על ידי תאים הקרובים לעור, הנקראים תאי פיטום.
על פני השטח של תאי פיטום יש נוגדנים הנקראים אימונוגלובולין-E אשר פועלים כקולטנים, וכשהם מזהים את האלרגן, הם משחררים את תכולתו, וגורמים לתגובה אלרגית מיידית.
תגובות מסוג I כמו אנפילקסיס הן מיידיות ואין צורך להמתין להופעתם מספר ימים.
במחקר שנערך בקרב חולים עם סרפדת שנבדקו באמצעות מטלית, אלו שנמצאו אלרגיים ונמנעו מכל מגע עם האלרגן המזיק להם, כולל שינוי תזונה, הפסיקו לקבל סרפדת.
וכששבו לאכול את האלרגן המזיק סבלו מהישנות של המחלה.
התביעה של הקונגרס היהודי העולמי נגד מערכת הבנקאות השווייצרית הוגשה בשנת 1995, במטרה להשיב פיקדונות שהופקדו בשלושת הבנקים הגדולים בשווייץ, UBS, קרדיט סוויס ו-Swiss Bank Corporation, על ידי קורבנות רדיפות גרמניה הנאצית בתקופה שלפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
הקונגרס היהודי העולמי פתח במשא ומתן עם המועצה הפדרלית של שווייץ ועם הבנקים השווייצריים, ובשלב מאוחר יותר הורחבה התביעה גם נגד חברות ביטוח שווייצריות, בשל דרישות הוכחת בעלות מכבידות עבור חשבונות פוליסות ביטוח.
התביעה קיבלה גיבוי חזק מצד פוליטיקאים פדרליים ומדינתיים בארצות הברית, לרבות איומים בסנקציות כלפי הבנקים השווייצריים, והדלפת מסמכים על ידי כריסטוף מיילי, שומר בבנק, אשר הפעילו לחץ שהוביל להסדר פשרה בשנת 1998 בבית משפט בארצות הברית.
ההסדר כיסה מספר קבוצות תובעים שנפגעו ממדיניות ממשלתית ומעשייתם של הבנקים.
ממשלת שווייץ לא הייתה צד להסכם הפשרה.
נכון לתחילת שנת 2020, שולמו פיצויים בסך כולל של כ-1.29 מיליארד דולר לכ-458,400 תובעים.
בעוד שהתביעה נחשבת בעיני רבים בארצות הברית כאבן דרך משמעותית בצדק לניצולי השואה, היא עוררה מחלוקת בשווייץ.
יש שהביעו ביקורת על כך שסכום הפיצוי עלה באופן משמעותי על הסכומים שאכן נמצאו בבנקים, לפי ממצאי ועדת וולקר, וכי הפשרה לא התבססה על חישוב כספי מדויק אלא על פשרה בין הקונגרס היהודי העולמי לבין המוסדות הפיננסיים השווייצריים, תחת איום בסנקציות אמריקאיות.
ביקורת נוספת הופנתה לכך שעל פי תנאי הפשרה, הוטלה על הבנקים השווייצריים אחריות גם לרווחים שנבעו מסירוב לקלוט פליטים יהודיים לשווייץ ומעבודות כפייה שביצעו פליטים יהודים למען תאגידים שווייצריים בתקופת המלחמה, החלטות אשר לא היו נתונות לסמכותם של הבנקים.
בשל הנייטרליות הצבאית המוצהרת של שווייץ במלחמת העולם השנייה, הפכו הבנקים השווייצריים למקום מפלט בטוח עבור נכסים יהודיים לפני ובמהלך מלחמת העולם השנייה.
בתקופת השואה נרצחו כ-שישה מיליון יהודים, בהם גם אנשים שהפקידו את כספם בבנקים שווייצריים.
מאז תום המלחמה, דווח על קשיים מצד יורשים של מפקידים שנרצחו בהשגת גישה לכספים.
הבנקים השווייצריים דרשו לעיתים תעודת פטירה של המפקיד המקורי, אף על פי שגרמניה הנאצית לא הנפיקה תעודות פטירה לקורבנות השואה.
חלק מהיורשים אף טענו כי הבנקים סירבו לשתף פעולה, ולעיתים הטעו אותם לגבי עצם קיומו של החשבון.
חוקי הסודיות הבנקאית השווייצריים מנעו מפקידים בבנק לספק מידע על בעלי חשבונות לאנשים שלא הצליחו להציג הוכחה רשמית לקשר משפחתי.
כל חשיפת מידע כזו הייתה עלולה להביא להטלת קנס או למאסר של הפקיד, בהתאם לחוק הבנקים הפדרלי של שווייץ משנת 1934.
שווייץ מסדירה תביעות מתקופת מלחמת העולם השנייה: הסכם וושינגטון (1946)
בשנת 1946 נחתם הסכם וושינגטון בין שווייץ לבין בעלות הברית המערביות, בבירת ארצות הברית, וושינגטון די.
במסגרת ההסכם התחייבה שווייץ לשלם 250 מיליון פרנק שווייצרי לצורך שיקום אירופה לאחר המלחמה.
בתמורה, ויתרו בעלות הברית על תביעות נוספות נגד הבנק הלאומי של שווייץ, בעיקר בשל פעילותו השנויה במחלוקת בתקופת המלחמה, שכללה רכישת זהב שנבזז על ידי גרמניה הנאצית.
שווייץ נדרשה גם לרשום את הנכסים הגרמניים שנחסמו בשווייץ החל מ-16 בפברואר 1945, ולחסל את הנכסים שהוחזקו במדינה על ידי אזרחי גרמניה שהתגוררו בגרמניה.
ארצות הברית מצידה שחררה נכסים שווייצריים שהוקפאו מאז 1941, לצד נכסים של מדינות נייטרליות נוספות.
בנוסף, התחייבה ממשלת שווייץ, במסגרת מכתב בלתי פומבי שנחשב כתוספת מחייבת להסכם, לגלות "רצון טוב" ולבחון את האפשרות לאתר נכסים רדומים השייכים לקורבנות השואה.
בהקשר של התביעה של הקונגרס היהודי העולמי, טענה ממשלת שווייץ כי כל תביעות הנוגעות לנכסים ללא יורשים שהופקדו במדינה, כמו גם תביעות על מעורבות הבנק הלאומי השווייצרי במסחר בזהב נאצי, יושבו כבר במסגרת הסכם וושינגטון ותוספותיו ב-1946, ולכן כל מהלך משפטי נוסף אינו נחוץ.
עם זאת, הקונגרס היהודי העולמי ומספר פוליטיקאים אמריקאים חלקו על כך, וטענו כי מדובר במידע חדש החושף שיתוף פעולה של שווייץ עם הנאצים בתקופת המלחמה, ובשל כך יש לבחון מחדש את הצדק שבהסכם מ-1946.
שווייץ חתמה על הסכמים להחלפת חשבונות רדומים בפיצוי על הלאמות
בשנת 1949 חתמה שווייץ על הסכם עם הרפובליקה העממית של פולין, אז מדינה קומוניסטית, להעברת חשבונות בנק שווייצריים של מפקידים פולנים שלא נשמע מהם דבר מאז טרם מלחמת העולם השנייה.
בתמורה, קיבלה שווייץ פיצוי על הלאמת רכוש של אזרחים שווייצרים בפולין בעקבות עליית השלטון הקומוניסטי.
ההסכם כלל סעיף שלפיו, אם יופיעו בעתיד המפקידים או יורשיהם, ממשלת פולין תהיה אחראית לפצותם.
ההסכם עורר מחלוקת בשווייץ ומחוצה לה, אך התבסס על החוק השווייצרי משנת 1891, "אודות מעמדם האזרחי של תושבים קבועים וזמניים", שקבע כי על חשבונות רדומים של מי שאינם תושבי שווייץ להימסר לממשלת מדינת המוצא שלהם.
כלומר, היכן שחויבו במס בפעם האחרונה.
עמדת איגוד הבנקאים השווייצרי הייתה כי על המפקידים להבין את חוקי המדינה שבה הפקידו את כספם, גם אם נוצרו נסיבות בלתי צפויות של רדימות חשבון.
שמות המפקידים לא הועברו לממשלת פולין, מתוך חשש לביטחונם של המפקידים או יורשיהם במדינה הקומוניסטית.
צעד זה עורר מחלוקת, משום שללא המידע לא יכלה ממשלת פולין לפצות בפועל את בעלי הזכויות ששרדו.
הסכם זה, שכבר עורר סערה ב-1949, עורר מחלוקת מחודשת בשנת 1996, כאשר הקונגרס היהודי העולמי העלה אותו כדוגמה להתנהלות שערורייתית של הבנקים וממשלת שווייץ בטיפול בחשבונות רדומים.
הסנאטור אלפונס ד'אמאטו, שתמך בתביעת הקונגרס, כינה את ההסכם "סודי", וטען כי החוקרים "גילו אותו לאחרונה".
ההסכם עצמו נחתם כתוספת חילופי מכתבים חשאית, שהתגלתה רק חודשים לאחר מכן.
ממשלת שווייץ דחתה את הטענה כי ההסכם היה סודי, והצביעה על כיסוי תקשורתי נרחב שניתן לו בזמנו, לרבות בעיתונות האמריקנית.
בעקבות הסערה הציבורית, מינה משרד החוץ השווייצרי את ההיסטוריונים פטר הוג ומארק פרנוד באוקטובר 1996 להכין דו"ח רשמי על בסיס הארכיון הפדרלי השווייצרי, המתעד את העברת הכספים לפולין הקומוניסטית.
הדו"ח, שנכתב בעיקר בגרמנית וחלקו בצרפתית, אישש כי שווייץ אכן חתמה על הסכמים דומים גם עם מדינות קומוניסטיות נוספות.
התובעים הגישו את תביעותיהם לפי חוק נזקי זרים (ATCA) משנת 1789, המתיר לתבוע בבית משפט פדרלי בארצות הברית בגין הפרות של זכויות אדם שבוצעו מחוץ לתחום השיפוט של ארצות הברית – למשל בשטח שווייץ – אם מדובר בהפרות של נורמות מבוססות היטב במשפט הבינלאומי ויש קשר מספק לארצות הברית.
לשם עמידה בדרישות החוק, טענו התובעים כי הבנקים השווייצריים סייעו ביודעין למימון פעולות המלחמה של גרמניה הנאצית, ובכך האריכו את המלחמה לפחות בשנה נוספת.
התובעים טכנו גם כי הבנקים קיבלו ביודעין רכוש שנשדד מקורבנות השואה והתעשרו ממנו על חשבון הקורבנות עצמם.
בשנת 1995 החלו ארגונים יהודיים בראשות הקונגרס היהודי העולמי (WJC) במשא ומתן עם בנקים שווייצרים ועם ממשלת שווייץ בנוגע לחשבונות בנק יהודיים מימי מלחמת העולם השנייה.
המשא ומתן הובל על ידי אדגר ברונפמן, יורש הון סיגרם, והוביל לתובענה ייצוגית שאיחדה הליכים משפטיים בניו יורק, קליפורניה ובמחוז קולומביה.
התביעות הוגשו על ידי ניצולי שואה ויורשיהם, שטענו לקשיים מופרזים בקבלת גישה לחשבונותיהם בשל דרישות כמו הצגת תעודות פטירה (שלרוב לא התקיימו), ולמאמצים מצד הבנקים להחזיק בכספים ללא הגבלת זמן.
בהמשך הורחבו דרישות הפיצויים גם לערכי יצירות אמנות שנשדדו, פגיעות שנגרמו למהגרים שנמנע מהם להיכנס לשווייץ כפליטים, ערך העבודה שנכפתה על פליטים במחנות עקורים במימון ממשלת שווייץ, וריביות על כל הדרישות הללו ממועד הנזק.
הקונגרס היהודי העולמי גייס תמיכה של בכירים בממשל האמריקאי, בהם הסנאטור אלפונס ד'אמאטו (רפובליקני, ניו יורק), שערך שימועים בוועדת הבנקאות, השיכון והעניינים האורבניים של הסנאט של ארצות הברית, וטען שבידיו מסמכים מסווגים לשעבר אשר שופכים אור חדש על תפקיד שווייץ במלחמה.
הוא אף טען שמאות מיליוני דולרים של רכוש יהודי מתקופת המלחמה עדיין מוחזקים בבנקים שווייצריים.
בהנחיית נשיא ארצות הברית ביל קלינטון, העיד תת-מזכיר המסחר סטיוארט אייזנשטט בפני הוועדה, ואף הזמין דו"ח מיוחד בו נטען כי שווייץ שימשה כ"בנקאית של גרמניה הנאצית".
הדו"ח הסתמך על ארכיונים ממשלתיים של ארצות הברית בלבד, לא הציג מידע חדש על הפקדות קורבנות השואה בבנקים שווייצריים, וביקר את ההסכמות שנעשו לאחר המלחמה עם שווייץ כמתונות מדי.
המאבטח השווייצרי כריסטוף מיילי העיד גם הוא בפני הוועדה, וטען כי היה עד להשמדת מסמכים לא חוקית בבנק Union Bank of Switzerland (UBS) בינואר 1997. הוא מסר את המסמכים לאגודה התרבותית שווייץ-ישראל, ולאחר שהוצא נגדו צו מעצר בגין הפרת חוקי הסודיות הבנקאית, נמלט לארצות הברית.
הבנק UBS טען כי המסמכים לא היו רלוונטיים לחשבונות היהודיים הרדומים.
אישים נוספים שהעידו היו הסופר הבריטי טום באוור, שכתב את הספר Blood Money: The Swiss, the Nazis and the Looted Billions.
מתיחות בין ארצות הברית לשווייץ
השימועים עוררו מתיחות בין-לאומית בין ארצות הברית לשווייץ, כאשר בכמה מדינות בארצות הברית הועלו איומים בחרם על חברות ומוצרים שווייצריים.
בשווייץ, המחלוקת השנויה ביותר במחלוקת נגעה לטענה בדו"ח אייזנשטט, לפיה שווייץ סייעה לנאצים מעבר למה שנדרש ממדינה נייטרלית, ובכך האריכה את המלחמה.
דעת הקהל השווייצרית הייתה ברובה המכריע נגד כל הסדר כספי.
עמדת הבנקים הייתה כי דרישות הפיצויים חורגות בהרבה מערכן האמיתי של הנכסים הלא-נתבעים, ואילו עמדת ממשלת שווייץ הייתה כי נושא הלבנת הרכוש שנשדד על ידי הנאצים הוסדר בהסכמים קודמים עם מדינות בעלות הברית (למשל, הסכם וושינגטון (1946)), ולא ניתן לפתוח את ההסכמים מחדש, שכן לא נתגלה מידע היסטורי חדש.
בדיקות שערכה ממשלת שווייץ בשנת 1962 וב-1995 העלו כי שווי כלל החשבונות הרדומים מתקופת המלחמה עמד על כ־32 מיליון דולר (בערכי 1995).
בשנת 1997 פרסמו הבנקים רשימה של חשבונות רדומים בעיתונות הבינלאומית.
בין השמות זיהתה שגרירת ארצות הברית דאז, מדלן קונין, ילידת ציריך, את שמה של אמה המנוחה, רנה מאי, שנפטרה בשנת 1970.
הקונגרס היהודי העולמי דחה הצעה לפיצוי בגובה 600 מיליון דולר מצד הבנקים השווייצריים ודרש פיצוי בגובה 1.8 מיליארד דולר לצורך סיום התביעה.
במהלך המגעים הסכימו הבנקים לממן ביקורת נוספת על חשבונות מתקופת המלחמה, בראשות יו"ר הפדרל ריזרב לשעבר פול וולקר.
צוות הביקורת כלל שלושה נציגים מהבנקים ושלושה נציגים מארגונים יהודיים.
מבקר המדינה של העיר ניו יורק, אלן הווזי, מילא תפקיד מרכזי במשא ומתן, כאשר כינס בדצמבר 1997 פגישה עם בכירי הבנקים השווייצריים ועם גזברים ממדינות דמוקרטיות בארצות הברית, במטרה לדון בסנקציות אפשריות כגון משיכת השקעות מדינתיות מהבנקים השווייצריים ושלילת רישיונות.
הווזי אף עיכב את מתן הרישיון לפעולה בניו יורק בעקבות מיזוג הבנקים Union Bank of Switzerland ו-Swiss Bank Corporation, שהרוויחו יחד כ־4 מיליארד דולר בשנה בעיר ניו יורק.
הוא נתמך על ידי גזברים במדינות אחרות, כמו גזבר מדינת קליפורניה מאט פונג, שב-1998 עצר את כל ההשקעות והפיקדונות של קרן המדינה בסניפים האמריקאיים של קרדיט סוויס, UBS ו-Swiss Bank Corporation.
הממשל הפדרלי של ארצות הברית, על אף שתמך בקמפיין של הקונגרס היהודי העולמי באופן כללי, התנגד רשמית להטלת סנקציות על הבנקים השווייצריים, מחשש להשפעה שלילית על היחסים עם שווייץ.
בנובמבר 1997 פתחה ממשלת שווייץ בשיחות עם נציגי הסחר הפדרליים של ארצות הברית, בניסיון להבטיח שסנקציות מצד מדינות או רשויות מקומיות לא יפרו את כללי GATS של ארגון הסחר העולמי.
הגשת תלונה רשמית לארגון הסחר העולמי, צעד אשר לפי מועצת הפדרציה השווייצרית נחשב לאופציה ראויה, נשקל באותה עת.
מידע זה נחשף ביוני 1998, בתשובת הממשלה השווייצרית לשאילתא של חבר בפרלמנט השווייצרי.
המדען הפוליטי האמריקני אנג'לו קודווילה טען כי האיומים בסנקציות מצד מדינות ורשויות עירוניות בארצות הברית, תוך התנגדות חלשה בלבד מצד ממשל קלינטון, היוו למעשה סחיטה כדי לכפות הסדר בין הבנקים השווייצריים לקונגרס היהודי העולמי.
מבקרים נוספים של ההסכם כללו את המדען הפוליטי נורמן פינקלשטיין, שהקדיש פרק שלם בספרו תעשיית השואה לתהליך ההסדר.
המשא ומתן בין הבנקים, הקונגרס היהודי העולמי ותת-מזכיר המדינה סטיוארט אייזנשטט הוביל בסופו של דבר להסכם פיצויים בסך 1.25 מיליארד דולר באוגוסט 1998, אשר נחתם בפני השופט אדוארד קורמן.
ממשלת שווייץ סירבה לקחת חלק בהסכם, אך פתחה בקרן מיוחדת בסך 300 מיליון פרנק שווייצרי עבור ניצולי שואה, בשיתוף עם הבנק הלאומי השווייצרי.
כמו כן, הממשלה מינתה ועדת חוקרים בינלאומית עצמאית, ועדת ברז'ייה, לחקור את הקשרים שבין שווייץ למשטר הנאצי.
מתוך סך זה, 24 מיליון פרנק שווייצרי היו "כנראה" קשורים לקורבנות רדיפות הנאצים.
בנוסף, הוועדה מצאה "אין ראיה להשמדה שיטתית של רשומות של חשבונות קורבנות, אפליה מאורגנת נגד חשבונות קורבנות רדיפות הנאצים, או מאמצים מתואמים להסטת כספי קורבנות רדיפות הנאצים למטרות פסולות".
הוועדה גם "אישרה ראיות לפעולות מפוקפקות ומטעות מצד כמה בנקים פרטיים בטיפול בחשבונות של קורבנות".
ועדת וולקר המליצה כי לצורך ההסדר, ערכי הספרים יותאמו חזרה לערכי 1945 (על ידי הוספת דמי ניהול והפחתת ריבית), ולאחר מכן יוכפלו ב-10 על מנת לשקף את שיעורי ההשקעה הארוכים בשווייץ.
לפי כללים אלו, סך של 379.4 מיליון דולר הוענק למחזיקים בחשבונות או ליורשיהם.
במקרים בהם ניתן היה לאמת את זהות התובע, אך לא ניתן היה לקבוע את גודל החשבון, הוענק מענק בסך 125,000 דולר.
הוועדה המליצה כי יתרת ההסדר תינתן לקורבנות אחרים של רדיפות הנאצים.
ועדת ברז'ייה הגיעה למסקנות דומות בנוגע להתנהלות הבנקים בדו"ח הסופי שלה, ומצאה כי סחר עם גרמניה הנאצית לא האריך באופן משמעותי את מלחמת העולם השנייה.
עם זאת, הוועדה הייתה ביקורתית מאוד בנוגע למדיניות שווייץ במלחמת העולם השנייה בנושאים מעבר לחשבונות הרדומים.
קורמן הכריז על הסדר במקרה זה עם אישור תוכנית שכוללת את תשלום הסכום של 1.25 מיליארד דולר לקרנות המנוהלות על ידי הקרן לבנקים שווייצריים בישראל.
יהודה גריבץ מונה לאדמיניסטרטור מיוחד להפעיל את התוכנית, שלעיתים נקראת "תוכנית גריבץ" על שם מחבר התוכנית הראשי.
ההצלחה של התובעים בהשגת הסדר עוררה תביעות נוספות נגד בנקים ויישויות תאגידיות זרות תחת חוק תביעות העוולה הזרה (Alien Tort Claims Act).
אד פייגן, אחד מעורכי הדין המרכזיים שייצגו את התובעים בתיק של הקונגרס היהודי העולמי נגד הבנקים השווייצריים, תבע שוב את קרדיט סוויס ו-UBS בשנת 2002, הפעם בשם קורבנות משטר האפרטהייד בדרום אפריקה.
התיק מורחב מאוחר יותר לכלול יותר מ-30 חברות, כולל נסטלה, פורד, של, אקסון מוביל וסיטיגרופ.
הוא טען כי התאגידים תרמו למימון משטר האפרטהייד בדרום אפריקה, ובכך תרמו להפרות זכויות אדם ולהארכתן.
התיק נדחה על ידי שופט פדרלי בארצות הברית בשנת 2004.
פייגן ייאסר מאוחר יותר מלעסוק בעריכת דין במספר מדינות בעקבות כישלון בתשלום קנסות ואגרות לבית המשפט וגניבת כספי לקוחות וקרנות נאמנות משורדי שואה, חלקם הוא ייצג במהלך התביעה של הקונגרס היהודי העולמי.
התרחשו תקריות אנטישמיות בשווייץ לאחר הסדר.
תַּבּוֹרִיִּים (בצ'כית: Táborité) היו פלג בתוך התנועה ההוסיטית בארצות כתר בוהמיה של ימי הביניים.
התבוריים כונו לעיתים "פיקארדים", מונח ששימש לקבוצות שנחשבו קיצוניות בדחייתן מנהגים קתוליים מסורתיים ונורמות חברתיות, כמו תמיכה בחיים קהילתיים.
אף על פי שרוב התבוריים היו ממוצא כפרי, הם מילאו תפקיד מרכזי בעיר (בדרום בוהמיה של ימינו).
הפוליטיקה התבורית הושפעה גם מכמריהם.
בין התבוריים החשובים ביותר נמנו המושלים יאן ז'יז'קה מטרוצנוב, , בוהוסלב משוואמברק, חבאל ז'פיצקי ממחובויצה, ו, והכומר והמצביא .
המרכז הראשי של התאגדותם הייתה תבור.
התבוריים התרכזו בעיר הבוהמית תבור במהלך המלחמות ההוסיטיות במאה ה-15. התנועה לרפורמה דתית בבוהמיה התפצלה לכתות דתיות שונות.
מלבד התבוריים, אלו כללו את האדמיטים, ה הסירוטצי ("היתומים"), ה וה.
מכיוון שהדחף להקמת תנועות אלו הגיע מהעלאתו על המוקד של יאן הוס, נהוג לכנות את כולם "הוסיטים".
התאולוגיה של התבוריים ייצגה סטייה מזו של הכנסייה הקתולית של ימי הביניים.
הם התעקשו על נורמטיביות של .
אף על פי שתאולוגים תבוריים היו בקיאים בתאולוגיה סכולסטית, הם דחו שיטות סכולסטיות.
באביב 1420, קבוצת הוסיטים בהנהגתו של פטר חרומאדקה הצליחה לתפוס את העיירה ואת טירת הראדישטה הסמוכה בדרום בוהמיה.
לאחר מכן הם החלו לבנות את העיר ההוסיטית לדוגמה "Hradiště hory Tabor" ("הראדישטה הורי תבּור", מילולית "מבצר הר תבור") – שקוצר ל – שנקראה על שם הר תבור שבגליל.
בעיר קודמו שוויון חברתי וכלכלי, והתבוריים פנו זה לזה בכינויים "אחים ואחיות".
הוסיטים נהרו לעיירה תבור מכל רחבי בוהמיה.
אזרחי העיר, שנתמכו כלכלית על ידי שליטת תבור במכרות זהב מקומיים, הצטרפו לאיכרים המקומיים בפיתוח חיים קהילתיים.
התבוריים הכריזו על אלף שנות המשיח, והצהירו כי לא יהיו עוד משרתים או אדונים, שכל הרכוש יוחזק במשותף, ושלא יהיו עוד מיסים.
הם הבטיחו שאנשים יחזרו למצב של חפות מפשע בתולית.
מספר היסטוריונים מצאו הקבלות לתנועות מהפכניות לאומיות מודרניות.
בנוסף, מארי בוקצ'ין טען כי תבור הייתה דוגמה מוקדמת לאנרכו-קומוניזם.
הוסיטים מפלזן הגיעו לתבור בהנהגתם של בז'נק שביהובסקי ויאן ז'יז'קה מטרוצנוב.
הוסיטים אלו הותקפו על ידי אבירים קתולים ב ב-25 במרץ 1420. ההדיפה של האבירים עודדה את ההוסיטים, והם הצליחו להגיע לתבור, שהייתה עדיין בבנייה.
התבוריים בחרו ארבעה מפקדים צבאיים (הטמאנים) מקרבם: יאן ז'יז'קה, מיקולאש מהוס, חבאל ז'פיצקי ממחובויצה וזבינק מבוכוב.
תחת הנהגתם, התבוריים יצאו לפעולות רבות בדרום בוהמיה, ובסוף מאי 1420, הם פנו לכיוון פראג, שאוימה על ידי צבאות קתולים במהלך מסע הצלב הראשון נגד ההוסיטים.
ביוני, תבור עמדה בהצלחה במצור שהוטל על ידי כוחותיו של אציל דרום בוהמי, .
חיל פרשים בראשות המושל מיקולאש מהוס פיזר את המצור.
ב-14 ביולי ליד פראג, התרחש שבו יאן ז'יז'קה הצליח לסכל ניסיון של הונגריה וזיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה להשתלט על הבירה.
מסע הצלב התפרק אז ללא מאבק נוסף.
ביולי, ההוסיטים ניהלו משא ומתן על יורש אפשרי עתידי לכס המלוכה הצ'כי.
בתגובה ל"ארבעת סעיפי פראג", התבוריים פרסמו שנים עשר סעיפים מהפכניים בפראג.
עם זאת, הפראגרים לא נענו לדרישותיהם והכוחות עזבו את העיר.
בסוף אוגוסט, יאן ז'יז'קה פתח במתקפה גדולה נגד נחלתו של אולדריך מרוזנברג.
המושל כבש את , ו.
אולדריך הצעיר נאלץ לחתום על הפסקת אש עם תבור עד פברואר 1421. מיקולאש מפלהז'ימוב נבחר לבישוף תבור בספטמבר 1420. בדצמבר, ההטמאן מיקולאש מהוס מת כתוצאה מנפילה מסוס.
מנהיג התבוריים היה כעת המושל יאן ז'יז'קה מטרוצנוב.
יאן ז'יז'קה פיקד על צבאו הבוהמי שהיה אסופה של יחידות שונות, בהגנה מפני הצבא הצלבני הקיסרי תחת הנהגתו של הקיסר זיגיסמונד.
ז'יז'קה לא האמין שכל השבויים צריכים להיהרג ולעיתים קרובות גילה חנינה כלפי אלה שהביס.
לאחר קרב אחד, כאשר צבאו לא ציית לו והרג שבויים רבים, ז'יז'קה הורה לצבא להתפלל למחילה.
חוויה זו היוותה השראה חלקית לכתיבתו של קוד התנהגות צבאי מפורסם, "Žižkův vojenský řád" ("המסדר הצבאי של ז'יז'קה") – מסמך שהושפע חלקית מספר דברים.
ז'יז'קה עזב בסופו של דבר את תבור מכיוון שהקהילה הפכה לרדיקלית מדי עבור אמונותיו, ונטל על עצמו את הנהגת ה המתונים יותר בהראדץ קראלובה.
בתגובה להתקפות הרבות שבוצעו נגד בוהמיה, התבוריים והאורביטים הניחו לעיתים קרובות את חילוקי הדעות הדתיים ביניהם ותיאמו את פעולותיהם הצבאיות.
ברגע שהאיום החיצוני הוסר על ידי ניצחונות הוסיטים, הפנו הפלגים ההוסיטים השונים את נשקם זה כנגד זה.
בתחילת 1421, האדמיטים, שדחו לחלוטין את האוכריסטיה, גורשו מתבור.
בהנהגת הכמרים פטר קאניש ומרטין הוסקה, הם התיישבו ב, שם האדמיטים מצאו את סופם.
ז'יז'קה דיכא את תנועתם, ורוב חברי הכת, כולל שני המנהיגים, נשרפו אז ככופרים בפקודתו.
במהלך מתקפת החורף במערב בוהמיה, התבוריים הצליחו לכבוש את .
המערכה המשותפת של התבוריים והפראגרים למזרח בוהמיה תחת פיקודו של יאן ז'יז'קה הייתה גם היא מוצלחת, והערים , ו נפלו לידי ההוסיטים.
בסוף 1421 ותחילת 1422, התרחש קרב שבו המושל העיוור הצליח להכניע את המלך זיגיסמונד מלוקסמבורג.
בסוף אפריל, הדוכס הגדול הליטאי ויטאוטאס הגדול הגיע לבוהמיה, שם הוכר (בעיקר על ידי ההוסיטים והתבוריים) כנציב המדינה.
בינואר 1423, יאן ז'יז'קה מטרוצנוב נפרד מאיחוד תבור והחל לבנות את נובי תבור (תבור החדשה) במזרח בוהמיה.
לאחר מותו של יאן ז'יז'קה ב-11 באוקטובר 1424, יאן הוויזדה מוויצמיליצה ובוהוסלב משוואמברק נטלו את הנהגת הכוחות התבוריים.
הכוחות המשולבים של התבוריים, הסירוטצי והפראגרים הביסו באופן מכריע שכירי חרב מסקסוניה, תורינגיה, ומייסן בקרב אוסטי ב-16 ביוני 1426. תחת הנהגתו של , הכוחות המאוחדים של התבוריים והסירוטצי הביסו את אלברכט השני ב"קרב האור".
התבוריים, בשיתוף עם הסירוטצי ואיחוד פראג, גרמו למסעי הצלב השלישי והרביעי נגד ההוסיטים להימלט, בקרבות ו.
בנוסף, בהנהגתו של פרוקופ הגדול, הם יצאו למסעות מלחמה מחוץ לבוהמיה (חלקים גרמניים של האימפריה הרומית הקדושה, אוסטריה, לוזטיה עילית ותחתית, שלזיה והונגריה העליונה).
באביב 1433, יוצגה מועצת תבור ב על ידי ניקולאש מפלהז'ימוב, שדגל בסעיף העוסק בענישת חטאים חמורים.
בקיץ 1433, התבוריים הצטרפו למצור על פלזן הקתולית.
העיר, לעומת זאת, הגנה על עצמה היטב, וכוחות ההוסיטים נאלצו לנטוש את המצור הלא יעיל.
לבסוף, לאחר עשרים שנה, כוחם של התבוריים נשבר ב ב-30 במאי 1434. בקרב זה, 13,000 מתוך צבא של 18,000 תבוריים וסירוצקי, בראשות פרוקופ הגדול, הובסו באופן מוחץ על ידי הכוחות הקתוליים המאוחדים.
תחת משקל התבוסה הזו, התפרק איחוד הסירוטצי לחלוטין.
רבים ממפקדי התבוריים המובילים נפלו בקרב, כולל הכומר הראשי פרוקופ הגדול.
לאחר קרב ליפאני, ההתנגדות למלך זיגיסמונד וההסכם עם המועצה הונהגו על ידי המושל .
עם זאת, לאחר שהתבוריים איבדו כמה מטירותיהם והובסו ב-19 באוגוסט 1435 על ידי אולדריך מרוז'מברק בקרב קז'ץ', האגף המתון, בהנהגת בדז'יך מסטראז'ניצה, השתלט על הפלג התבורי.
יאן רוהאץ' ונאמניו התבצרו בטירתו ציון, שנכבשה עד מהרה וכל המגינים ששרדו נתלו בכיכר העיר העתיקה בפראג.
ב-25 בינואר 1437, בהסכמה הדדית עם זיגיסמונד, תבור קודמה לעיר מלכותית וקיבלה את סמל העיר: עיט קיסרי.