tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מטרתו של ליוויוס בכתיבת החיבור, כפי שהוא מצהיר בפתיחה היא לספר את תולדותיה של רומא ולהסביר איך היא עלתה להיות האימפריה הגדולה בתבל, בספרו הוא מבטא את הנוסטלגיה לימי הרפובליקה ולערכים הרומאיים המסורתיים ששלטו לפני שרומא הושחתה כתוצאה מן הצלחותיה הצבאיות והמדיניות.
למרות ביקורתו את יוליוס קיסר והשבחים שהוא חולק לפומפיוס, ברוטוס וקסיוס אין לראות בכך ביטוי לאופוזיציה פוליטית למשטר הפרינקפס אלא נוסטלגיה בלתי פוליטית שהייתה נפוצה בזמנו של ליוויוס.
עבודתו ההיסטורית של ליוויוס הייתה בעלת השפעה גדולה בדורו ובדורות הבאים וכבר בימי חייו הוא התפרסם כאחד ההיסטוריונים הרומאיים הדגולים.
הוא זכה לעדנה מחודשת בשלהי ימי הביניים וברנסאנס גם כתוצאה מהערצת העת העתיקה וגם כתוצאה מכך שרבים מן ההומניסטים דגלו בערכים הרפובליקאים שאותם ליוויוס מעלה על נס.
בתקופה המודרנית, עת שההיסטורנים נוטים להעדיף כותבים מדעיים כגון תוקידידס ופוליביוס, ירדה קרנו של ליוויוס.
בנוסף לעבודה ההיסטורית העיקרית ליוויוס כתב חיבור המורכב מדיאלוגים פילוסופיים.
ליוויוס מזכיר את היהודים לפחות פעמיים ב"תולדות רומא", בשני ספרים אבודים שנשמרו מהם רק ראשי הפרקים שלהם.
בפעם הראשונה הוא עושה זאת בספר 102, בתיאורו את כיבוש סוריה על ידי פומפיוס (63 לפנה"ס): "פומפיוס כבש את היהודים ותפס את מקדשם ירושלים, שמעולם לא פלשו אליו".
תיאור ירושלים כ"מקדש" הופיע כבר אצל פוליביוס.
אולם יש לציין שניתן להצדיק את הדגש שליוויוס שם על המקדש ולא על העיר, בשל האירועים שהתרחשו בזמן פומפיוס.
העיר נכנעה ללגיונות הרומאים ללא התנגדות ורק המקדש הפגין הגנה עיקשת.
כך תפיסת המקדש הייתה הישגו הצבאי העיקרי של פומפיוס ביהודה.
בטענתו השגויה שמעולם לא פלשו למקדש בירושלים הסתמך ליוויוס על מקור שביקש להעצים ככל האפשר את הישגו של פומפיוס.
ישנם אזכורים של סופרים אחרים לתיאור האירועים האלה אצל ליוויוס, שלא נשמרו, אבל כפי שניתן להסיק מהקטע הקודם, הוא עסק בהם בספר 102:
יוסף בן מתתיהו מספר ש"בשעה שנכבשה העיר...
שחטו האויבים המתפרצים את אלה שעסקו בקרבנות והמשיכו על אף זאת לשרת בקודש...
מעידים על כך כל אלה שכתבו על מעשי פומפיוס...
נוסף עליהם טיטוס ליוויוס, מחבר ספר דברי ימי הרומאים".
לוקאנוס (אמצע המאה ה-1 לספירה) כתב: "ויהודה התמסרה לעבודת אל לא נודע.
ליוויוס על יהודים: 'הם אינם מציינים לאיזו ישות אלוהית שייך בית־המקדש בירושלים, וגם אין למצוא שם כל צלם, מאחר שאין הם מאמינים שאלוהים לובש דמות כלשהי'".
בהתאם לנוהגם של היסטוריונים מהעת העתיקה, כשהוא עומד לספר את סיפור כיבוש ירושלים, ליוויוס מצא לנכון לתאר במקום זה את האומה שאיתה הרומאים התנגשו בפעם הראשונה.
כותבים רומאים, בדומה ליוונים, זיהו אלים של עמים אחרים עם אליהם שלהם.
ההצדקות לזיהויים אלו לא תמיד מוזכרות, אבל בהקשר זה "אל לא ידוע" הוא ישות שלא נתברר לה זיהוי שכזה.
יואנס לידוס (אמצע המאה ה-6 לספירה) כתב: "ליוויוס אומר, בחיבורו הכללי תולדות רומא, שהאלוהים שהם עובדים שם אינו ידוע.
כמו ליוויוס, לוקאנוס אומר שהמקדש בירושלים שייך לאל לא ודאי".
לידוס ככל הנראה לקח את ההפניה שלו לליוויוס מתוך הסכוליה ללוקאנוס, שלעיתים קרובות שימש לו כמקור, אולם ליוויוס עצמו לא כתב שמדובר באל "לא ידוע" אלא רק ציין שאין לו שם.
ליוויוס מזכיר את היהודים בפעם השנייה בספר 128, כשהוא מספר על כך ש"גם היהודים נכבשו על ידי מפקדיו של אנטוניוס" ומרמז על כיבוש ירושלים על ידי סוסיוס בשנת 37 לפנה"ס.
רוזוולט/ליוויוס/קיפלינג, משרד הביטחון – ההוצאה לאור, תשמ"ד, 1984.
ראשיתה של רומא - מייסודה של העיר: ספרים 1-5. תרגם מלטינית: משה ליפשיץ.
מלחמות חניבעל - תולדות רומא מאז ייסוד העיר, ספרים 30-21. תרגם מלטינית: משה ליפשיץ.
טיטוס אנדרוניקוס הוא מחזה מאת ויליאם שייקספיר וכפי הנראה הטרגדיה המוקדמת ביותר שכתב שייקספיר.
המחזה עוסק בדמותו הדמיונית של גנרל רומי המעורב במעגל של נקמה עם אויבתו, מלכת הגותים טמורה.
לוקיוס, קווינטוס, מוטיוס ומרטיוס: בניו
מרקוס אנדרוניקוס: אחיו של טיטוס, טריבון
סאטורנינוס: בנו הבכור של הקיסר המנוח
בסיאנוס: בנו הצעיר של הקיסר המנוח
אהרן: מורי, מאהבה בסתר של טמורה
טיטוס אנדרוניקוס שב לרומא כמנצח ממסע מלחמה בן עשר שנים נגד שבטי הגותים.
בנוסף לשלל הוא שבה את מלכתם טמורה ואת שלושת בניה.
כנקמה על מות בניו במערכה, הוא זובח את הנסיך הגותי אלארבוס, על אף תחינותיה של אמו.
קיסר רומא מת זה לא מכבר, ושני בניו סאטורנינוס ובסיאנוס מתקוטטים על הירושה.
אחיו של טיטוס, הטריבון מרקוס, מודיע שהעם רוצה בו, אך הלה דוחה את ההצעה בנימוק שאינו ראוי, ומעניק את תמיכתו לבכור סאטורנינוס.
הוא מעוניין להשיא לו את בתו לביניה, אך היא כבר מאורסת לבסיאנוס.
טיטוס מתרתח כשבניו החיים מודיעים לו שאל לו לכפות עליה להתחתן עם הקיסר, מאשים אותם בבגידה, ובחמת זעמו הורג את בנו מוטיוס.
סאטורנינוס נחרד מהמעשה, דוחה כל קשר עם משפחת אנדרוניקוס, ומתאהב בטמורה היפהפייה, אותה הוא נושא לאישה.
מלכת רומי החדשה מתחילה לזמום את נקמתה בטיטוס.
בתור התחלה, היא משכנעת את בעלה לחון הן את אחיו והן את המצביא, ומורה ליועצה ומאהבה בסתר אהרן המורי להביא למפלת האחרון.
בעת מסע ציד, מעודד אהרן את בניה של טמורה, דמטריוס וכירון, לרצוח את בסיאנוס כדי שיוכלו לאנוס את לביניה.
הם הורגים אותו ומתעללים בה ביער; כדי שלא תוכל לספר או לכתוב את שאירע, הם כורתים את לשונה ואת ידיה, ומותירים אותה בין העצים.
אהרן מצליח להפיל את האשמה ברצח על בניו של טיטוס, מרטיוס וקווינטוס, שהם חפים מפשע.
הקיסר עוצר אותם ודן אותם למיתה.
הטריבון מוצא את לביניה הגידמת והאילמת ומביאה לבית אביה, ההמום מצער.
אהרן מבקר אצל טיטוס, ומשכנע אותו בעורמה שסאטורנינוס הסכים לחון את בניו אם הוא או אחד מבניו הנותרים יכרתו את ידם וימסרו לו אותה.
המצביא נעתר, ואהרן קוטע את אחת מזרועותיו כדי להביאה לקיסר.
טיטוס מצפה לשליח שיביא לו את מרטיוס וקווינטוס חופשיים; תחת זאת, הלה מגיע ומוסר לו את זרועו הכרותה יחד עם ראשיהם הערופים של שני בניו.
אנדרוניקוס צמא לנקמה ומורה לבנו הנותר, לוקיוס, לצאת אל ארצם של הגותים המובסים ולגייס צבא נגד הקיסרות.
לביניה מצליחה לכתוב בעפר את האמת על זהות תוקפיה באמצעות מקל שהיא מחזיקה בפיה.
טמורה יולדת, אך מסתבר כי זהו בנו של אהרן, והוא כהה-עור כמו אביו.
אהרן הורג את המיילדת ונמלט עם התינוק כדי להצילו מסאטורנינוס.
מחוץ לעיר הוא נלכד על ידי הצבא שהביא לוקיוס, והלה מאיים לתלות את העולל אם לא יתוודה.
אהרן מספר את כל האמת.
המלכה, השומעת על מצבו של אנדרוניקוס, סבורה כי הוא השתגע.
היא ובניה מתחפשים ובאים אליו באומרם שהם רוחות הנקם, הרצח והאונס שהגיעו מן השאול.
היא אומרת לו כי תעניק לו שילם מכל אויביו, אך עליו לומר ללוקיוס לחדול מהמלחמה ולהגיע למשתה עם הקיסר בתוך העיר.
אנדרוניקוס מעיר על הדמיון בין ה"רוחות" למלכה ושני בניה, אך אומר להם כי אין ספק שמדובר בחולשת אנוש מצדו.
הוא מתרצה ומשגר את מרקוס לקרוא לבנו.
לפני שטמורה עוזבת, הוא דורש ש"רצח" ו"אונס" יישארו עמו, והבנים נעתרים.
כשהיא עוזבת, הוא שוחט את שניהם ואוסף את הדם באגן שמחזיקה לביניה.
טיטוס אומר לה שיגיש למלכה את בניה שלה כמזון במשתה.
לוקיוס מגיע העירה וכולם נאספים לסעוד עם הקיסר.
במהלך הארוחה, שואל אנדרוניקוס את סטורנינוס אם על אב להרוג את בתו משחולל כבודה, כשם שמצווה המנהג.
הקיסר עונה בחיוב, וטיטוס רוצח את לביניה לנגד עיניו ומספר לו על מעשיהם של כירון ודמטריוס.
הקיסר מצווה להביאם בפניו, אך המצביא מבשר לו שהם היו חלק ממרכיבי העוגה שהוגשה לטמורה.
אז הוא הורג את המלכה, וסאטורנינוס קוטל אותו כנקמה.
לוקיוס ממית את הקיסר, ובהיעדר מועמדים אחרים מוכרז כיורשו.
הוא מצווה להשליך את גופת הקיסרית לכלבים ולתת לאהרן למות מצמא.
המחזה פורסם בשלוש מהדורות קוורטו בטרם פורסם במהדורת הפוליו הראשונה של "כל כתבי שייקספיר" בשנת 1623. המהדורות מכונות Q2, Q1 ו-Q3.
Q1, אשר פורסם בשנת 1594, נחשב בעיני מומחים כעותק מלא ובר סמכא של הטקסט השייקספירי, ומהווה את הבסיס למהדורות המודרניות, אף שחלק מן הטקסט שהופיע במהדורת הפוליו אינו קיים בה.
כיום מצוי בעולם עותק אחד של Q1.
Q2 אשר פורסם בשנת 1600 התבסס כפי הנראה על עותק פגום ולא שלם של Q1, וחסרות בו מספר שורות.
כיום מצויים בעולם שני עותקים של Q2.
Q3 אשר פורסם בשנת 1611 נראה כהשחתה נוספת של הטקסט של Q2. יש בו מספר שינויים לעומת Q2 שכפי הנראה מקורם בטעות.
מהדורת הפוליו של 1623 מבוססת כפי הנראה על Q3, אך כוללת גם חומר שאינו מצוי באף אחת ממהדורות הקוורטו, לרבות תמונה 2 במערכה 3 במלואה, תמונה חשובה שבה נראה כי הגיבור מאבד את שפיותו.
כיום רואים בה רוב המומחים תמונה אותנטית, והיא כלולה במהדורות המודרניות של המחזה.
רוב המלומדים מתארכים את כתיבת "טיטוס" לתחילת שנות התשעים של המאה ה-16, כפי הנראה לפני 1594, המועד שבו פורסם לראשונה.
שייקספיר אינו מצוין כמחבר היצירה באף אחת משלוש מהדורות הקוורטו.
בן התקופה פרנסיס מרס מזכיר את המחזה כאחת הטרגדיות של שייקספיר ברשימה משנת 1598, וכמובן, אסמכתה נוספת היא כי הוא כלול במהדורת הפוליו משנת 1623 שבה אוגדו כל כתבי שייקספיר.
ישנן ראיות שהמערכה הראשונה נכתבה בידי מחזאי בשם ג'ורג' פיל, וייתכן שפיל אף שכתב את התמונה שבה משתמשת לביניה ב"מטמורפוזות" של אובידיוס על מנת להסביר כי נאנסה.
רבים טענו כי לא היה זה שייקספיר שכתב את המחזה.
פרסום בר סמכא מן המאה ה-19, "גלוב אילוסטרייטד שייקספיר", טען כי יש תמימות דעים בעניין זה, וזאת בשל ה"ברבריות" של המחזה, שאינה הולמת יוצר שבני המאה ה-19 ייחסו לו תכונות של גאוניות על-אנושית כמעט.
המחזה הוא הטרגדיה רוויית הדמים ביותר של שייקספיר.
זאת ניתן להסיק, לדוגמה, מהוראת הבמה "נכנסים בניה של הקיסרית עם לביניה, ידיה כרותות ולשונה כרותה, לאחר שחוללה" (מערכה שנייה, תמונה רביעית).
המחזה נחשב לאחד המחזות הפופולריים ביותר של שייקספיר בימי חייו, אך דורות מאוחרים יותר התייחסו למחזה כמשובת נעורים, או כמחזה שנכתב במהירות על מנת להרוויח כסף.
לקראת סוף המאה ה-20 התעוררה התעניינות מחודשת במחזה, והוא הועלה על במות בתיאטרונים חשובים והתגלה כחקירה רבת כוח של גבולות האלימות, וכמבשר את הטרגדיה הגדולה המלך ליר בקדרותו.
המחזה מדבר אל הצופה המודרני הרגיל לאלימות בקולנוע במידה שלא הייתה מוכרת לאנשי התקופה הוויקטוריאנית.
סף הסובלנות הנמוך של בני תקופתנו לאלימות מחוץ לגבולות הבידור ההמוני גורם לתגובה קשה יותר למחזה מזו של הקהל בתקופת שייקספיר, שהיה רגיל להוצאות פומביות להורג.
דמותו של טיטוס אנדרוניקוס גולמה בידי שחקנים בעלי שם כלורנס אוליבייה ואנטוני הופקינס, ונחשבת כיום לאחד התפקידים הגבריים הגדולים במחזות שייקספיר.
המחזה הוסרט בשנת 1985 עבור ה-BBC, וזכה לגרסה הוליוודית בשנת 1999 בכיכוב אנטוני הופקינס כטיטוס אנדרוניקוס, וג'סיקה לאנג כטמורה.
טיטוס אנדרוניקוס, עברית: גלעד רוזנברג, תל אביב: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2009.
טיטור (בלועזית: טיטרציה, באנגלית: Titration, בעברית: תהליך סתירה) היא שיטה לקביעת הריכוז של חומרים שונים בתמיסה.
החומר שאת ריכוזו בתמיסה רוצים לגלות נקרא אנליט (Analyte) והוא מצוי בתמיסה בריכוז לא ידוע.
לתוך תמיסת הנעלם מוסיפים תמיסה של חומר בריכוז ידוע וקבוע.
חומר זה נקרא טיטרנט (Titrant).
בין החומרים מתרחשת תגובה וכל עוד בתמיסה יש שיירים של האנליט התגובה תצא לפועל.
מקובל להשתמש באינדיקטור pH לזיהוי הנקודה שבה התגובה הסתיימה (לא נותרו עוד שיירי אנליט).
בנקודה זו, המכונה "נקודת סוף טיטרציה", ניתן לחשב את ריכוז הנעלם על ידי מציאת כמות המולים שהגיבו מתוך ידיעת הנפח והריכוז המדויקים של הטיטרנט.
חשוב כי תמיסת הטיטרנט תהיה בעלת ריכוז ידוע בדיוק רב, ושריכוז זה לא ישתנה (לא תהיה שקיעה של החומר, חמצון באוויר וכו') לשם כך נהוג להשתמש בחומר העונה על הקריטריונים של "סטנדרט ראשוני".
ישנן כמה תכונות שנדרשות מהסטנדרט הראשוני:
בעל מסה מולקולרית גבוהה (כדי להקטין את השגיאה היחסית בשקילתו).
יציב בתנאי המעבדה (לא סופח לחות (לא היגרוסקופי), שלא יתחמצן באוויר, נוח לאחסון, חיי מדף ארוכים).
מומס היטב במדיום הנבדק (לרוב מים).
מגיב במהירות ובשלמות עם האנליט.
לנפח ידוע של הנעלם שברצוננו לקבוע את ריכוזו, מוסיפים טיטרנט בנפח וריכוז ידועים בעודף.
לאחר הוספת הטיטרנט אמורים להישאר עודפים ממנו בכלי.
את העודפים מטטרים עם תמיסת החומר הנעלם בריכוז ידוע עד לסיום התגובה.
ברגע שכל עודפי הטיטרנט הגיבו ניתן לדעת כמה מהם היו בעודף ומכאן, כמה היו דרושים לטיטרציה.
עקומת הטיטרציה היא גרף המציג את ריכוז אחד החומרים, או מדד אחר בתמיסת הנעלם (כגון pH, מוליכות וכו') כנגד כמות הטיטרנט המוסף.
בתחילת הטיטרציה ריכוז האנליט בתמיסה יורד לאט מאוד, לאחר מכן מתחילה "צניחה" שנהיית תלולה יותר ויותר ככל שמתקרבים לנקודת שקילות (נקודה האקוויוולנטית).
בנקודה האקוויוולנטית תהיה בגרף הפונקציה נקודת פיתול (הנקראת נקודת שקילות).
לאחר הירידה התלולה בריכוז האנליט תהיה דעיכה איטית וריכוז התמיסה האנליטית שואף ל-0 כאשר ציר ה-x שואף לאינסוף.
טיטוס מאקיוס פלאוטוס (Titus Maccius Plautus; 256 לפנה"ס – 184 לפנה"ס) הוא שמו או כינויו של מחזאי קומדיות רומאי פורה ביותר.
הפרטים הביוגרפיים על אודות פלאוטוס אינם ודאיים, ובכלל זה שמו ושנות חייו.
ב"קאטו על הזקנה", מתאר קיקרו כי בעת שכתב פלאוטוס את מחזהו "פסאודלוס" היה "זקן" (כלומר שבהצגת הבכורה של מחזה זה, בשנת 191 לפנה"ס היה לפחות בן שישים) וכי מת בשנת 184 לפנה"ס.
מחזות אחרים שלו מתוארכים (על פי תאריך העלאתם לבמה ואירועים הנזכרים בהם) לראשית המאה ה-3 לפנה"ס.
כל הנתונים הללו יחד תוחמים את חייו לתקופה שבין המחצית השנייה של המאה ה-3 לפנה"ס לשליש הראשון של המאה ה-2 לפנה"ס.
באשר לשמו, בפרולוגים שונים למחזותיו ובכתבי יד שונים נמצאו שלושה כינויים שלו: פלאוטוס, טיטוס ומאקוס או מאקיוס.
בכתב היד המוקדם ביותר של מחזותיו נמצאים שלושת השמות יחד, כמקובל בעולם הרומי.
עם זאת, יש ספק רב באשר לשמות אלה, מאחר שהם נושאים משמעויות הנוגעות לתוכן הקומדיות של פלאוטוס, וייתכן כי אלו כינויי-במה בלבד.
הוא הדין לגבי מקום הלידה המיוחס לו, סארסינה שבאומבריה, מקום הנזכר באחד ממחזותיו.
לפלאוטוס יוחסו כבר בימי קדם 130 קומדיות, וכיום מצויות בידינו 21 מהן.
מחזות אלה הם היצירות המוקדמות ביותר המצויות בידינו שנכתבו בלטינית.
מחזותיו של פלאוטוס מבוססים על קומדיות יווניות מז'אנר הקומדיה החדשה, אותן התאים לקהל הרומי.
הקומדיות שכתב נחשבו פופולריות ביותר ברומא והוצגו בחגיגות ציבוריות (Ludi) שונות.
בחלק מהקומדיות שכתב ניתן לזהות בבירור את מחברן היווני (דמופילוס, דיפילוס, פילמון ומננדר).
קומדיות אלו משתייכות לז'אנר הלטיני המכונה פאבולה פליאטה (Fabula Palliata) שפירושו "מחזה הלובש מעיל יווני" ומשמעותו קומדיה מתורגמת מיוונית.
בקומדיות אלו נשמרים אפילו השמות היווניים והערים היווניות.
באשר ליתר הקומדיות, גם אם לא ניתן לזהות יצירת מקור יוונית אותה תרגם ועיבד, הרוח והסגנון היווניים ניכרים היטב.
עם זאת, מידת החירות שנוטל פלאוטוס לעצמו בעבודת התרגום, גדולה יותר מזו של מתרגמים אחרים (כדוגמת טרנטיוס המאוחר ממנו).
כמקובל בקומדיה היוונית החדשה, גם במחזותיו של פלאוטוס קיימות דמויות אב (Stock character) טיפוסיות.
בין הדמויות ביצירותיו של פלאוטוס ניתן למצוא את הדמויות הבאות:
הצעיר המאוהב - בחור טוב אך לא מבריק במיוחד.
הבחורה הנאהבת - דמות משנית על פי רוב.
הזקן - אביו, דודו או אפוטרופוסו של הצעיר - לעיתים יופיע כקמצן ונרגן המהווה את המכשול בין הצעיר לאהובתו ולעיתים יופיע דווקא כאדם נחמד, הולל ופזרן המסייע לצעיר במאמציו.
העבד החכם - הדמות הטיפוסית ביותר ביצירתו היא של העבד החכם המתמרן את אדונו.
דמות זו נוסכת אור על יחסי העבדים והאדונים בעולם היווני והרומי.
העבד הטיפש - עבד טיפש הנשלח למשימות שונות, נכשל בשליחות ומקבל על כך מלקות, לשמחתם של הצופים.
החייל הרברבן - שחצן המתגאה בביצועיו הכוזבים בשדה הקרב ובשדה האהבה, טיפש ורודף בצע.
מלחך הפנכה - חנפן או פרזיט.
הטבח - גאה במקצועו וחסר סבלנות; במידה והעלילה מצריכה הימצאותה של סכין - יופיע הטבח על סכינו.
הפילגש - שקרנית, פקחית ורודפת בצע.
עבודתו של פלאוטוס שימשה כמקור גם ליוצרים מאוחרים כדוגמת ויליאם שייקספיר ומולייר ואף שימשה בסיס למחזמר האנגלי "דבר מצחיק קרה לי בדרך לפורום" משנת 1962.
תרגמה מרומית והוסיפה מבוא ופירוש דבורה גילולה.
תרגמה מלטינית והוסיפה מבוא והערות דבורה גילולה.
פלאוטוס, חמורים, תרגום - יצחק גורן, רמת גן, בית צבי, 1984.
טיטי אדום-בטן (שם מדעי: Plecturocebus moloch) הוא מין ממשפחת הצבוסיים שבתת-סדרת קופים רחבי אף.
המין נפוץ במרכז ברזיל, אך רק סמוך לאגן הניקוז של האמזונאס ובנביעות נהר האורינוקו.
הצאצאים נולדים בחודשים דצמבר עד אפריל.
הגעה לגודל מרבי בגיל 10 חודשים, על אף שהגעה לתצורת השיניים הבוגרת אורכת 15 חודשים מהלידה.
הזכרים משתתפים באופן פעיל בגידול הצאצאים, ואף סוחבים אותם למעט בזמן ההנקה.
צעירים עוזבים את המבנה החברתי של המשפחה בגיל 2-3 שנים.
המין יימצא לרוב בצמחייה נמוכה ובקרבת נהרות.
הם נצפו משחרים מזון אף על הקרקע.
קבוצות המשפחה טריטוריאליות ביותר, הן מורכבות מזכר בוגר, נקבה וצאצאיהם ממספר עונות רבייה.
גודל ממוצע למשפחה כזו הוא 3.3 פריטים.
כיתר מיני הפרימטים הנאו-טרופים (מלבד הסוג דורוקולי), המין פעיל בשעות היום.
שיחור המזון מופרע בשעות הצהריים החמות לטובת מנוחה קלה.
הם ישנים בקבוצת המשפחה, בעצים סבוכים עתירי זלזלים שמסתירים אותם מפני טורפים שונים.
המשפחה נוהגת לפקוד את אותו עץ כל לילה.
הסוג טיטי נחשב בעל תכונות קוליות מגוונות מאשר מינים נאו-טרופים אחרים, ובכלל מיתר הקופים.
התנהגות חברתית עיקרית הנעשית במבנה המשפחתי היא ניקוי הדדי (Grooming), שנעשה בסמוך למנוחת הצהריים.
ביטוי נוסף לקרבה הוא שילוב הזנבות בין המינים, שנעשה בתדירות גבוהה ובכל מפגש אקראי ובמנוחה בין פריטים בקבוצה, שילוב הזנבות נעשה אף בזמן שינה.
המין ניזון ממגוון פירות ובכמות מרובה, הוא ניזון אף מפירות מיני הפיקוס.
שאר התזונה מורכבת מעלים, חרקים, ביצים וחסרי חוליות קטנים.
בשנת 1996 נקבע על ידי IUCN כי שימורו של המין הוא ללא חשש/סיכון נמוך.
הערכה מחודשת נעשתה בשנת 2003 עקב בירוא יערות נרחב באגן האמזונאס וקיטוע תחום המגורים המזרחי של המין בדרום מדינת פארה בברזיל.
אולם, האוכלוסייה הגלובלית של המין לא נמצאה בסיכון באותו זמן ולכן נקבע כי שימורו ללא חשש.
למין זה תפוצה נרחבת יותר מכל יתר המינים בסוג.
את חלקו הצפון-מערבי של תחום מחייתו בצמוד למורדות נהר טפז'וס, הוא חולק עם המין טיטי הופמנס.
את חלקו הדרום-מערבי של תחום מחייתו בצמוד ליובלי נהר ז'ורוונה, הוא חולק עם המין טיטי אפר שחור.
טיטוס טוֹבְּלֶר היה רופא וחוקר ארץ ישראל ולשונאי שווייצרי בן המאה התשע עשרה.
בין שנות הארבעים לשנות השישים של המאה התשע עשרה יצא טובלר למספר מסעות מחקר במזרח התיכון.
הוא פרסם את מחקריו השונים על ארץ ישראל.
במחקריו עסק במגוון תחומים, מזיהוי מקום קבורתו של ישו ואמיתות המסורת הקתולית בדבר קבורתו בכנסיית הקבר ועד למצב מוסדות הרפואה בארץ ישראל במאה התשע עשרה.
כמו כן הוציא לאור כתבים העוסקים בעולי רגל לארץ ישראל מימי הביניים.
ספרו של טובלר על מצב הרפואה בירושלים במאה התשע עשרה תורגם לעברית בשנת 2005 (תשס"ה) על ידי שמעון שטרן.
בשכונת שייח' ג'ראח בירושלים נקרא רחוב על שמו.
טיטוס לאביינוס , איש צבא רומאי אשר פעל בשלהי תקופת הרפובליקה הרומית.
לאביינוס נולד בשנת 98 לפנה"ס למשפחה ממעמד הפרשים באזור פיקניום שבאיטליה וככל הנראה היה מיודד בתחילת הקריירה שלו עם פומפיוס שנולד באותו אזור.
לאביינוס התחיל את שירותו הצבאי כטריבון צבאי בקיליקיה תחת הפרוקונסול פובליוס סרווילוס וטיה איסאוריקוס בזמן מלחמתו בשודדי הים בין השנים 78-75 לפנה"ס.
לאביינוס נבחר לכהן כטריבון הפלבס בשנת 63 לפנה"ס, במסגרת תפקידו הוא שימש כבן בריתו של פומפיוס ויצר את הקשר הראשוני עם יוליוס קיסר שגם הוא היה בן בריתו של פומפיוס.
לאביינוס חוקק חוק שהעניק מספר תוארי כבוד לפומפיוס והחזיר את זכות בחירת הפונטיפקסים (כוהנים) לעם.
במהלך כהונתו, לאביינוס, בעידודם של קיסר ופומפיוס, האשים את הסנאטור גאיוס רביריוס ברציחתו של הטריבון לוקיוס אפוליוס סטורנינוס, שקיפח את חייו במהומה במהלך הבחירות לקונסול בשנת 99 לפנה"ס, ותבע אותו בעוון בגידה חמורה (perduellio).
מטרתו של המשפט הייתה לפגוע במעמד הסנאט שניסה להצר את כוחה של סיעת הפופולרים שעליה נמנו קיסר ופומפיוס.
כשיוליוס קיסר מונה למושלה של גאליה קיסאלפינה ואיליריקום בשנת 58 לפנה"ס הוא פתח במלחמה במטרה לכבוש את כל גאליה.
לאביינוס נבחר על ידי קיסר להיות אחד מסגניו (תוארו הרשמי היה לגאטוס פרופראיטור).
בזמן המלחמה לאביינוס שימש כיד ימינו של קיסר, דבר זה נכון במיוחד לתחילת המלחמה ואף הוא זה שקיסר מזכיר בספרו מלחמת גאליה.
אחרי שקיסר חזר לאיטליה כדי לגייס תגבורת הוא השאיר את לאביינוס כאחראי על הביצורים ברון שנועדו למנוע את פלישתם של ההלווטים לגאליה.
לאביינוס המשיך לכהן כאחד מסגניו של קיסר כאשר מסע המלחמה התחדש.
לפי פלוטרכוס הוא היה אחראי להבסתם וכיבושם של השבט הגאלי טיגוריני.
לאביינוס פיקד על שני לגיונות במהלך ההתקפה המחודשת של קיסר על ההלווטים בקרב ביברקטה.
לאביינוס פיקד על הלגיון העשירי אקווסטריס ותשיעי בקרב סביס, שבמהלכו הוא הצליח להציל את קיסר כשזה נלחץ באגפו הימני על ידי הנרוונים.
משימתו הבאה של לאביינוס הייתה בטרוורים, שם הוטל עליו להבטיח את בריתם של הרמים, לדאוג שהבלגים המובסים לא יתמרדו והחשוב מכל לעצור את השבטים הגרמאניים במקרה שהאחרונים יחליטו לפלוש.
לאביינוס גם פיקד על הלגיון השביעי קלאודיה והעשירי בעת המערכה להכנעת המורינים בשנת 55 לפנה"ס.
לאביינוס כנראה השתתף בניסיון הפלישה הראשון של קיסר לאי הבריטי.
לאחר כישלון הניסיון הזה קיסר סבר שהוא צריך בסיס פעולה בטוח כדי להבטיח אספקה לכוחות הפלישה, לכן כאשר הוא פלש לבריטניה בשנית לאביינוס נשאר בגאליה עם שלושה לגיונות כדי להבטיח את האחיזה הרומאית בנמל ואת הספקת המזון לצבאו של קיסר.
מאחר שלא היו כל ניסיונות למרידות לאביינוס התרכז בבניית ספינות ובשליחתם אל קיסר.
לאביינוס התגבר, למרות נחיתותו, על שבט הטרוורים בראשותו של אינדוטיומרוס (Indutiomarus) שמרד בשנת 54 לפנה"ס כנגד רומא ותכנן לאחר הבסתו של לאביינוס לחסל את בני בריתה הגאלים של רומא ולעורר מרד כללי בגאליה.
בשנה שלאחר מכן הוא המשיך להילחם בקרובי משפחתו של אינדוטיאומרוס, שוב הוא היה בנחיתות מספרית ובנוסף לכך האויב ציפה להגעתה של תגבורת גרמאנית, לאביינוס הצליח למשוך אותם לקרב שהסתיים בתבוסתם.
לאביינוס נשלח, יחד עם ארבעה לגיונות, על ידי קיסר בשנת 52 לפנה"ס להילחם בשבט הפריסים, הוא כבש את מקלוסדום והתקדם במטרה לתקוף את לוטטיה כשקיבל הודעה על כך שצבאו של קיסר נקלע לצרות ולכן הוא בחר לסגת.
לאביינוס הגיע לאגניקום ונלחם לצידו של קיסר כנגד הגאלים.
אחרי סיום המלחמה קיסר מינה את לאביינוס למושל גאליה קיסאלפינה.
בזמן שלאביינוס שימש כמושלה של גאליה קיסאלפינה הסיעה האופטימאית, שהייתה מורכבת מיריביו של קיסר, פנתה אליו ושכנעה אותו להחליף את נאמנותו.
דיו קסיוס כותב שהמעבר נגרם מכיוון שלאביינוס נטר לקיסר על כך שהוא ייחס את הישגיו הצבאיים לעצמו וסבר שהוא מצביא בדרגה שווה לקיסר.
היסטוריונים כדוגמת תאודור מומזן נוטים לקבל את הסברו של דיו אולם מציינים שהתיאור הרווח של המהלך כ"עריקה" הוא לא הוגן ונובע מהטיה היסטוריוגרפית לטובתו של קיסר מאחר שלאביינוס בחר לתמוך בממשלה הלגיטימית כנגד מצביא שמרד בה.
לאביינוס עודד את פומפיוס להתייצב כנגד קיסר באיטליה אולם עם התקדמותו של קיסר הוא נסוג יחד עם כוחותיו של פומפיוס.
פומפיוס מינה אותו למפקד חיל הפרשים בקרב פארסלוס, אחרי התבוסה המוחצת לאביינוס נמלט לאפריקה שם הוא הצטרף לכוחותיו של קאטו הצעיר ועסק בבנייה מחדש של חיל הפרשים.
כשקיסר נחת באפריקה בשנת 47 לפנה"ס, חיל הפרשים של לאביינוס נלחם בכוחותיו של קיסר בקרב רספוניה וכמעט ניצח אותו אולם פציעה שיבשה את תוכניותיו ואפשרה לקיסר להימלט, כשבני בריתו הצטרפו אליו הוא המשיך את ההתקפה על קיסר והצליח להטיל עליו מצור ברספוניה.
בנקודה זאת התגלעה מחלוקת בין בעלי הברית, לאביינוס רצה לנצל את המומנטום ולתקוף את הקיסר בכל הכוח בעוד קווינטוס קייקיליוס מטלוס פיוס סקיפיו נסיקה רצה להסתפק בהמשך הטלת מצור על קיסר עד התשת כוחותיו.
כתוצאה מן המחלוקת סקיפיו סירב להעמיד לטובת לאביינוס את חייליו ולכן כל התקפותיו על קיסר נכשלו.
בסופו של דבר קיסר קיבל אספקה ותגבורת ושבר את המצור עליו.
אחרי הכישלון בקרב תספוס לאביינוס נמלט לספרד שם הוא התאחד עם בנו הבכור של פומפיוס, גנאיוס פומפיוס ומונה לסגנו.
לאביינוס פיקד על האגף הימני בקרב מונדה שבמהלכו הוא נהרג בשדה הקרב.
טיטוף היא סדרת ספרי קומיקס וסרטי טלוויזיה צרפתית, המשודרת מאז 2001. סדרת הקומיקס, שנכתבה במקור על ידי המאייר השווייצרי Zep (שם העט של פיליפ שאפואי, נולד ב-1967 בשווייץ), הופיעה לראשונה בכתב העת ספירו.
בישראל שודר משנת 2003 העיבוד הטלוויזיוני בערוץ הילדים.
ביולי 2016 עלתה העונה האחרונה בעיבוד הטלוויזיוני של טיטוף לערוץ הילדים.
טיטוף 1 – החבר'ה שלי, הוצאת אגם
טיטוף 2 – הכיוון בחיים, הוצאת אגם
טיטוף 3 – החברה שלי, הוצאת אגם
טיטוף – ילד בכיתה ה'.
טיטוף מאופיין כילד קופצני ושובב בגיל ההתבגרות, אשר רוב עיסוקיו ורוב מחשבותיו ממוקדים בנדיה, אהבת נעוריו.
טיטוף מתוסכל כיוון שנדיה מסרבת להיות חברתו.
מני – חברו הטוב ביותר של טיטוף.
נדיה – הילדה בה מאוהב טיטוף.
טיטוף חזר להיות מאוהב בה.
פרנסואה (פרנקי) – תלמיד בכיתה של טיטוף
הוגו – תלמיד ידען בכיתתו של טיטוף.
אגתה – חברתה של נדיה.
גברת פרופובסקי – מורה שאינה מחבבת את טיטוף.
ויליאם (פלטה) – תלמיד בכיתתו של טיטוף.
נקרא כך כי יש לו גשר בשיניים.
נטלי – חברה טובה של נדיה.
זואי – אחותו התינוקת של טיטוף.
ויקטור (מקיאן) – תלמיד בכיתתו של טיטוף ותמיד מקיא.
תרז – התלמידה החדשה בבית הספר של טיטוף.
למרות זאת היא נישקה אותו.
רמתו – תלמידה שטיטוף מאוהב בה אחרי שהוא כבר לא מאוהב בנדיה.
היא נישקה את טיטוף אחרי שהוא כתב לה שיר אהבה.
טיטוף חזר להיות מאוהב בנדיה.
רמון – תלמיד בבית הספר של טיטוף.
התחזה לנדיה וטיטוף נישק אותו.
פודוק – תלמיד בכיתה של טיטוף.
יש לו ריח מסריח, הרבה לא רוצים לשבת לידו או מאחוריו.
טיטוס פומפוניוס אטיקוס , חבר בולט במעמד הפרשים וידידו הטוב של מרקוס טוליוס קיקרו.
אחותו הייתה נשואה לאחיו הצעיר של מרקוס, קווינטוס טוליוס קיקרו.
אסופה של חלופת המכתבים של קיקרו עימו קובצה לספר מכתבים לאטיקוס.
אטיקוס נולד בשנת 109 לפנה"ס למשפחה רומאית עתיקה ממעמד הפרשים, אביו שהיה אדם אמיד סיפק לאטיקוס חינוך מקיף.
אטיקוס הצטיין בלימודיו שבמהלכם יצר קשרי חברות עם גאיוס מריוס הבן וקיקרו.
אטיקוס היה חברו של טריבון הפלבס פובליוס סולפיקיוס רופוס וכשזה נרצח בשנת 88 לפנה"ס אטיקוס מצא עצמו במצב קשה שכן דודניתו הייתה נשואה לאחיו של רופוס.
מכיוון שאטיקוס הבין שהוא לא יוכל לשהות ברומא בלי לבחור באחד הצדדים בסכסוך בין לוקיוס קורנליוס סולה לבין לוקיוס קורנליוס קינה ומכיוון שלא רצה להתערב בפוליטיקה בחר להגר לאתונה שם יכל להחיות בביטחון, אולם למרות גישה זאת הוא הגיש עזרה כספית לחברו מריוס כשזה היה בגלות.
אטיקוס העביר את רוב הונו לאתונה, שם הפך לאהוב בני העיר בזכות המתנות שהרעיף על אזרחיה והעובדה שתמיד היה מוכן להלוואות כסף ללא ריבית לעיר בשעת דוחק.
העיר העניקה לאטיקוס כל תואר כבוד אפשרי והקימה לכבודו פסלים כמו כן הוצעה לו לקבל אזרחות אתונאית, הצעה שהוא סירב לה מכיוון שחשש שצעד כזה יביא לאובדן אזרחותו הרומאית.
כשסולה הגיעה לאתונה בשנת 86 לפנה"ס הוא התרשם מאטיקוס והפך אותו לחלק מפמלייתו כששהה בעיר, שסולה התכונן לחזור לאיטליה לשם המשכת מלחמת האזרחים הוא ניסה לשכנע את אטיקוס להצטרף אליו אולם הוא סירב מכיוון שלא רצה לנקוט לטובת אחד הצדדים בסכסוך.
למרות שהתגורר באתונה הוא עדיין התעניין במצב הפוליטי ברומא והגיש עזרה לחבריו שם, אטיקוס שלח לקיקרו תמיכה כספית בסכום של 2,000 ססטרטיוס ושהמצב הפוליטי ברומא התייצב הוא חזר לעיר בשנת 65 לפנה"ס.
ששב לרומא אטיקוס המשיך במנהגו של הימנעות ממעורבות פוליטית ולכן בחר לשמור על עמדה נייטרלית בסכסוכים בין הפלגים בעיר ולא לחפש לעצמו משרה פוליטית.
אטיקוס הפך לאיש עשיר עוד יותר כשירש את הונו של דודו וקשרו עם קיקרו התהדק לאחר שאחותו נישאה לקווינטוס, אחיו של קיקרו.
כשמלחמת האזרחים פרצה בשנת 49 לפנה"ס בין יוליוס קיסר לפומפיוס אטיקוס, שהיה נאמן לדרך חייו של אי התערבות פוליטית, נשאר ברומא ולא הצטרף לאף צד אולם הוא סיפק כספים לחבריו שנלחמו לצידו של פומפיוס.
כנראה כתוצאה מהניטראליות שלו קיסר לא החרים את רכושו שהוא כבש את רומא ואף שחרר, על פי בקשתו של אטיקוס, את אחותו ומשפחתה שאותם לקח בשבי בזמן המלחמה כנגד פומפיוס.
אחרי רציחתו של קיסר אטיקוס תמרן את עצמו בין רוצחי קיסר לטריומווירט השני, הוא סירב להצעתם של הקושרים לגייס כספים בשבילם, אולם כשרוצחי קיסר גורשו לפרובינקיות המזרחיות הוא שלח אליהם סיוע כספי צנוע.
אחרי שמרקוס אנטוניוס הובס במוטינה הוא סייע לבני ביתו כאשר אויביהם רדפו אותם ברומא.
כאשר הטריומווירט השני השתלט על רומא הוצא קיקרו להורג בהוראת אנטוניוס, ואטיקוס פרש מן החיים הציבוריים בגלל חברותו רבת השנים עמו, אולם אנטוניוס כתב אליו והרגיע אותו שאין בכוונתו לפגוע בו.
אחרי קרב פיליפי, שבו רוצחיו של קיסר הובסו, הוא סייע לכמה מהם.
קייקיליה אטיקה, בתו של אטיקוס, נישאה בשנת 36 לפנה"ס למרקוס ויפסניוס אגריפה שהיה בכיר מצביאיו של אוקטביאנוס.
הנישואים אורגנו על ידי אנטוניוס.
למרות חברותו הקרובה עם קיקרו אטיקוס הפך לתומכו של אוקטביוס והיה קרוב במיוחד לחתנו, ויפסניה אגריפינה נכדתו נישאה לטיבריוס בנו החורג של אוקטביאנוס.
אטיקוס נפטר בשנת 32 לפנה"ס.
בחיבורו של אטיקוס, "ספר השנים", הוא ערך טבלה כרונולוגית של היסטוריה עולמית בדגש על ההיסטוריה הרומית.
על סמך מחקר מקיף, הוא הכין גם אילנות יוחסין של בתי אב רומיים בולטים, כמו האימיליים והפאביים.
אטיקוס כתב גם מונוגרפיה ביוונית על הקונסולט של קיקרו.
טיטוס פלביוס קלמנס היה פוליטיקאי רומאי מן השושלת הפלאבית.
קלמנס נולד בסביבות שנת 60 לספירה לטיטוס פלביוס סאבינוס , אחיינו של אספסיאנוס.
שנים ספורות לאחר לידתו, תפס אספסיאנוס את השלטון באימפריה הרומית כקיסר ובכך קלמנס הפך להיות בן למשפחה הקיסרית של רומא.
קלמנס התחתן עם קרובת משפחתו פלאביה דומיטילה , נכדתו של אספסיאנוס.
נולדו להם שני בנים, שלחינוכם דאג הרטוריקן מרקוס פביוס קווינטיליאנוס, והם אומצו על ידי הקיסר דומיטיאנוס, בנו של אספסיאנוס, כיורשיו, דבר שחיזק את מעמדו הפוליטי בחצר הקיסר.
קלמנס מונה לתפקיד הקונסול בשנת 95 לספירה, אולם לא הספיק לסיים את כהונתו מכיוון שהוצא להורג על ידי דומיטיאנוס באותה שנה.
למרות שדיו קסיוס מציין בפירוש שאשמת האתאיזם משמעותה הייתה נטייה ליהדות, חוקרים רבים חשבו כי הכוונה כאן לנצרות.
מאידך, מספר רב של חוקרים מעדיפים לקבל את מילותיו של דיו כפשוטן, מאחר שאין סיבה להניח כי קסיוס דיו או המתקצר של ספרו בלבל בין הנצרות ליהדות, או שבתקופת דומיטיאנוס, שנים רבות לאחר הרדיפה תחת נירון קיסר, ההבדל בין שתי האמונות היה עדיין לא נהיר לשלטונות הרומיים.
בנוסף לכך, אף מסורת נוצרית עתיקה לא ציינה את קלמנס כנוצרי.
כך אוסביוס אינו מקשר בינו לבין הנצרות, למרות שהזכיר אותו כדודה של פלאביה דומיטילה, שהוגלתה בשל הפיכתה לנוצרייה.
הראשון שציין כי קלמנס היה נוצרי, היה גאורגיוס סינקלוס במאה ה-9. אם קלמנס עצמו היה מואשם בהיותו נוצרי, הסופרים הנוצרים העתיקים יותר היו מציינים זאת.
דברי אוסביוס על כך שפלאביה דומיטילה הייתה נוצרייה נראים כסותרים את אלו של דיו קסיוס, ולכן סביר כי ייחוס הנצרות לדומיטילה הוא תוצר מתקופה מאוחרת יותר.
בכתבי חז"ל נזכר חבר סנאט שאימץ מנהגים יהודים ואף התגייר בסוף ימיו.
כשדומיטיאנוס גזר שמד על כל היהודים, הוא התאבד כדי למנוע את ביצוע הפקודה.
יש המזהים את חבר הסנאט עם קלמנס, ויש שדחו זיהוי זה.
טיטוס אניוס מילו פפיאנוס , פוליטיקאי רומאי שפעל בשלהי תקופת הרפובליקה.
מילו נולד בלנוויאום (כיום לנוויאו שבאיטליה), אביו היה גאיוס פפיוס קלסוס, הוא אומץ על ידי סבו מצד אמו טיטוס אניוס לוסקוס עבר לעיר רומא ושם התחיל את הקריירה הפוליטית שלו.
מילו שירת כקוואיסטור וכטריבון הפלבס בשנת 57 לפנה"ס.
במהלך כהונתו הפך מילו ליריבו המושבע של עמיתו פובליוס קלודיוס פולכר שהיה בן חסותו של מרקוס ליקיניוס קראסוס.
קראסוס היה יחד עם פומפיוס ויוליוס קיסר חלק מהטריומווירט הראשון, ברית ששלטה בפוליטיקה הרומאית, אולם בזמן הזה היו ראשיה מסוכסכים בינם לבין עצמם ובאופן טבעי הפך מילו לבן בריתו של פומפיוס.
מילו התגלה כטריבון פעלתן ואימץ את שיטות הבריונות של פולכר, כמוהו, הקים לעצמו כנופיית רחוב שעסקה בקטטות עם יריביו הפוליטיים ובראשם פולכר והשתמש באנשיו כדי להגן על פומפיוס ומרקוס טוליוס קיקרו (שחזר בינתיים מגלותו) מפני התקפותיו של פולכר.
מילו היה מועמד לקונסולאט בשנת 53 לפנה"ס, דבר זה היה לצנינים בעיני יריבו משכבר הימים פולכר שהיה מועמד לפראיטוריה באותה שנה.
לבסוף פולכר נהרג במהלך קטטה עם כנופייתו של מילו ב-20 בינואר 52 לפנה"ס.
מילו הועמד למשפט בעוון רצח, קיקרו ומרקוס יוניוס ברוטוס שימשו כסנגוריו, למרות כל זאת מילו שהבין שסיכויו לזיכוי קלושים בחר לצאת לגלות במסליה (כיום מרסיי שבצרפת).
מילו נשאר בגלות בגאליה עד שנת 48 לפנה"ס, בשנה זאת הפראיטור מרקוס קליאוס הזמין אותו לחזור לאיטליה, הוא נקט בצעד זה מכיוון שהפך למתנגד של יוליוס קיסר בעת שהודח באותה שנה ממשרתו מכיוון שהציע חוק לשמיטת חובות.
מילו חזר לאיטליה, תוך שהוא מגייס כנופיה חדשה של בריונים ופורעי, הוא הגיע לקמפניה שם הכריז על נאמנותו לבניו של פומפיוס גנאיוס וסקסטוס ומינה את עצמו ללגאטוס שלהם.
מילו נכשל בגיוס אהדת העם ונאלץ לסגת ללוקניה, שם הוא נהרג בקרב כנגד הפראיטור קווינטוס פדיאוס.
טיטוס אוטקיליוס קראסוס (Titus Otacilius Crassus) היה מצביא רומאי, שנטל חלק במלחמה הפונית השנייה.
הוא היה, ככל הנראה, בנו של טיטוס אוטקיליוס קראסוס, קונסול שנת 261 לפנה"ס.
אוטקיליוס נזכר אצל ליוויוס ללא הקוגנומן, אך מתוך שתי פסקאות בחיבורו אנו למדים כי שם משפחתו היה קראסוס.
הוא נבחר לפראיטור בשנת 217 לפנה"ס, ובאותה שנה אף ניהל את טקס הנדרים להקמת מקדש לאל מנס (Mens).
שנה אחר כך, ב-216 לפנה"ס, הוא מוזכר כפרו-פראיטור אשר הביא אל הסנאט איגרת מאת היירון טיראן סירקוסאי, המבקש את עזרת הרומאים נגד הצי הקרתגי.
ב-215 לפנה"ס נבחר לדואומוויר, ולאחר שחנך את מקדש מנס הוענק לו אימפריום, והוא נשלח אל סיקיליה (סיציליה) לפקד על הצי המלחמתי.
אוטקיליוס הפליג בראש אוניותיו מליליבאום אל אפריקה, השם את החוף הקרתגי, ובעודו עושה דרכו אל סרדיניה, נתקל בשייטת פונית ולכד כמה מאוניותיה.
בשובו לרומא הוצגה מועמדותו לקונסולאט של שנת 214 לפנה"ס, ובחירתו נראתה מובטחת בשל קשרי משפחתו עם קווינטוס פאביוס מאקסימוס.
נציגי מעמד הפרשים באספת הקנטוריות (המצביעים ראשונים) כבר העניקו את קולותיהם לאוטקיליוס, כאשר שכנע פאביוס את שאר הנאספים לבל ימנוהו לקונסול, משום שחסר את הכישורים הצבאיים הנדרשים להתמודדות עם חניבעל.
פאביוס מאקסימוס ומרקוס קלאודיוס מרקלוס נבחרו אפוא לקונסולים, וכפיצוי-מה נבחר אוטקיליוס לפראיטור בפעם השנייה, ונמסר לו הפיקוד על הצי בראשו עמד בשנה שחלפה.
כהונתו זו הוארכה גם בשלוש השנים הבאות.
ב-212 לפנה"ס נחל אוטקיליוס הצלחה, עת פשט על חופי קרתגו סמוך לאוטיקה ולכד בנמלה כמה אוניות דגן.
אותה שעה סבלו הכוחות הרומיים הצרים על סירקוסאי ממחסור באספקה, והדגן שנתפס על ידי אוטקיליוס ונשלח אליהם אפשר להם להמשיך במשימתם.
מועמדותו לקונסול הוצגה פעם נוספת, לקונסולאט של שנת 210 לפנה"ס, אך חרף תמיכת נציגי הפרשים שוב נחל אוטקיליוס כישלון, כפי הנראה בשל התערבותו של טיטוס מאנליוס טורקוואטוס.
ברם, דבר ההפסד לא הגיע לאוזניו, שכן זמן קצר לאחר סיום הבחירות נודע ברומא דבר מותו של אוטקיליוס בסיציליה (211 לפנה"ס).
טיטוס מאנליוס טורקוואטוס (לטינית: Titus Manlius Torquatus) היה קונסול ומצביא רומאי במלחמה הפונית השנייה ולפניה.
הוא נבחר לקונסול בפעם הראשונה ב-235 לפנה"ס, יחד עם גאיוס אטיליוס בולבוס (C.
בשנת כהונתו הכניע את יושבי סרדיניה ונתכבד בטריומף.
הקונסולאט הראשון שלו נזכר לדורות, מאחר שבמהלכו היו שערי מקדש יאנוס סגורים – סימן לשלום ממנו נהנו הרומאים, דבר אשר לא אירע על פי המסופר מאז מלכותו של נומה פומפיליוס.
ב-231 לפנה"ס נבחר טורקוואטוס לקנסור יחד עם קווינטוס פולביוס פלאקוס (Q.
Fulvius Flaccus), אך נאלץ לפרוש בשל אותות מבשרי רעות שראו האוגורים.
הוא נבחר לקונסול בפעם השנייה ב-224 לפנה"ס, יחד עם פלאקוס, והשניים ניהלו בהצלחה מלחמה נגד הגאלים בצפון איטליה.
טורקוואטוס ופלאקוס היו שני המצביאים הרומאיים הראשונים שחצו את הנהר פו.
טורקוואטוס היה ידוע בקפדנותו הקדומה והחמורה יתר על המידה (priscae ac nimis durae seritatis), תכונה אותה ירש מאבותיו.
כשנשאל לדעתו אם יש לפדות תמורת כופר כסף את החיילים הרומאים שנשבו בעקבות מפלת קאנאי (216 לפנה"ס), התנגד לכך נמרצות.
שנה אחר כך, ב-217 לפנה"ס, נשלח לסרדיניה כדי להחליף את הפראיטור קווינטוס מוקיוס, מושל הפרובינקיה שחלה ולא יכול היה למלא תפקידו; הוא דיכא את המרד שפרץ בסרדיניה בהנהגת המפסיקורה ובעידודם וסיועם של הקרתגים.
ב-212 לפנה"ס היה מועמד למשרת פונטיפקס מקסימוס, אך נוצח על ידי פובליוס ליקיניוס קראסוס (Publius Licinius Crassus) הזוטר ממנו, ובמקום זאת נבחר למשרת איידיל קורולי.
העם רצה לבחור בטורקוואטוס לקונסול שנת 210 לפנה"ס, אך הוא סירב לקבל את המשרה המכובדת.
שנתיים אחר כך (208 לפנה"ס) מונה לדיקטטור, כדי לנהל את אספת הקנטוריות ולעמוד בראש המשחקים הגדולים שנדר לערוך הפראיטור מרקוס איימיליוס.
הוא מת בשנת 202 לפנה"ס.
טיטוס היה מיסיונר וקדוש נוצרי שהוזכר בברית החדשה.
טיטוס היה עוזרו של פאולוס (שאול התרסי) על פי המסופר בחלק מאיגרות פאולוס ובעיקר באיגרת אל טיטוס.
טיטוס התלווה אל פאולוס ואל בר-נבה בעת שהם הטיפו לנצרות באנטיוכיה ומאוחר יותר התלווה אליהם במסעם לוועידת ירושלים (האיגרת אל הגלטיים ב' 1 - 3; מעשי השליחים ט"ו 2 - אף ששמו לא מוזכר בספר זה).
ככל הנראה טיטוס היה גוי שהתנצר מאחר שפאולוס סירב למול אותו לאור אמונתו של פאולוס כי הבשורה של ישו שחררה את המאמינים מחובות תורת משה ובהם החובה לקיים ברית מילה.
אזכור מאוחר יותר מציין כי טיטוס התלווה לפאולוס ולטימותיוס בהיותם באפסוס ומשם נשלח על ידי פאולוס לקורינתוס שביוון על מנת שיאסוף תרומות לעניי ירושלים (האיגרת השנייה אל הקורינתים ח' 6, י"ב 18).
טיטוס שב ופגש את פאולוס בהיותו במקדוניה (האיגרת השנייה אל הקורינתים ז' 6 - 15).
בעת שפאולוס נכלא, שהה טיטוס בכרתים - לשם נשלח על ידי פאולוס במטרה שיארגן את מבנה הכנסייתי בה (האיגרת אל טיטוס א' 5).
האזכור האחרון של טיטוס מתייחס להגיעו לרומא ולשהייתו עם פאולוס בעת כליאתו השנייה (האיגרת השנייה אל טימותיוס ד' 10), משם נשלח לדלמטיה במשלחת מיסיונרית.
הברית החדשה אינה מצינת את תאריך ומקום פטירתו, אולם לפי המסורת הנוצרית מונה לבישוף גורטין שבכרתים ונפטר בשנת 107 בהיותו בן 95.
חגו של טיטוס לא נכלל בלוחות הקדושים של הכנסייה הקתולית עד שנת 1854 עת הוקצה לטיטוס ה-6 בפברואר.
בשנת 1969 שונה יום חגו ל-26 בינואר, יחד עם חגו של טימותיוס, במטרה לחגוג את שני תלמידיו של פאולוס יחד יום לאחר חג ההתנצרות של פאולוס.
פלוז טוען כי השם "טיטוס" הוא שמו הפרטי של טימותיוס ולמעשה מדובר בשלוש איגרות (איגרת זו וכן האיגרת הראשונה אל טימותיוס והאיגרת השנייה אל טימותיוס) הממוענות אל אותו אדם.
פלוז תומך טענתו במספר פסוקים באיגרת הראשונה אל הקורינתים (ד' 17, ט"ז 10) ובאיגרת השנייה אל הקורינתים (ב' 13, ז' 6, ז' 13 - 14 ו-י"ב 18) וכן במעשי השליחים 19 כ"ב.
לדבריו, פסוקים אלה מראים כי מדובר באדם אחד שהיה עוזרו של השליח פאולוס.
יחד עם זאת באיגרת השנייה אל תימוטיוס מצוין בפרק ד' פסוק 10 כי טיטוס הגיע לדלמטיה - דבר שאינו סביר אם מדובר באותו אדם אליו מופנית האיגרת.
טיטוס טאטיוס היה מלך הסבינים שהפך למלך רומא במשותף עם רומולוס.
טאטיוס היה מלך הסבינים בשעה שהרומאים חטפו נשים סביניות למטרות חתונה מכיוון ששום עיר באיטליה לא הסכימה להשיא את בנותיה לתושבי רומא.
כתגובה לכך טאטיוס יצא למלחמה ברומא, אולם כתוצאה מתחנוניהן של הנשים החטופות, שבינתיים התחבבו עליהן בעליהן-חוטפיהן, הסכימו שני הצדדים להפסיק את המלחמה והוסכם שהסבינים יעברו לרומא ויקבלו אזרחות רומית והמלוכה תתחלק במשותף בין רומלוס לטאטיוס.
טאטיוס מלך מספר שנים ברומא במשותף עם רומולוס.
הוא יצא ללוויניום לייצג מספר קרובי משפחה שהמיתו מספר מאנשי לוויניום, במהלך הביקור הוא נהרג כתוצאה ממהומה שפרצה בעיר.
טיטוס פומפוניוס באסוס היה איש צבא רומאי ומשנת 90 עד 93 לספירה שימש כנציב יהודה ומפקד הלגיון העשירי פרטנסיס.
בשנת 94 לספירה נתמנה לקונסול.
טיטוס פומפוניוס באסוס היה האיש הראשון מהמשפחה שלו שנכנס לסנאט.
בשנת 80 היה הלאגט של המושל (פרו-קונסול) של אסיה, מרקוס אולפיוס טראיאנוס, אביו של הקיסר לעתיד טראיאנוס.
כלאגט של הפרו-קונסול של פרובינקיית אסיה, באסוס היה ככל הנראה ממעמד הפריאטורים.
עברו 10 שנים בין קבלת מעמד פרייטור ועד להגיעו פרובינקיית יהודה.
למרות שלא ידוע אילו תפקידים הוא עבר, הוא היה חייב לפחות לפקד על לגיון או למשול בפרובינקיה פרייטורית.
משנת 90 עד 93 לספירה שימש כנציב יהודה ומפקד הלגיון העשירי פרטנסיס.
לאחר שירותו בפרובינקית יהודה, בשנת 94 לספירה נתמנה לתפקיד של קונסול ביחד עם לוקיוס סיליוס דקינוס מ-1 בספטמבר 94 עד לסוף דצמבר 94. לרוב בזמן הקונסולט, הקונסולים שירתו ברומא עצמה לכל התקופה, אולם באסוס הוצב כמושל של גלטיה-קפדוקיה במרכז אנטוליה לפני אוקטובר 94, כנראה בגלל מות המושל לוקיוס אנטיסיטוס רוסיקוס.
באסוס נשאר בפרובינקיה אחרי המוות של דומיטיאנוס בספטמבר 96, ואף אחרי מותו של נרווה בסוף ינואר 98, רק בשנת 100 תחת טראיאנוס הוא חזר לרומא.
השירות הארוך בקפדוקיה (6 שנים, בעוד ששירות נורמלי אורך בין שנתיים לשלוש שנים), מצוי כנראה בהסבר פוליטי.
מיד לאחר חזרתו לרומא, טראיאנוס מינה את באסוס כאחראי על אספקת התבואה לרומא, תפקיד חשוב בשלטון האימפרילי הרומאי.
באסוס פרש מחיים פוליטיים בשנת 104 לספירה.
אין מידע על שארית חייו.
טיטיווילוס (מלועזית: Titivillus) הוא שד מהמיתולוגיה הנוצרית.
טיטיווילוס הוא שד זוטר, שעל פי מסורות נוצריות שונות כפוף ללוציפר, או לבעל פעור שבמיתולוגיה הנוצרית הפך לאחד מבכירי השדים ולאחד משבעת נסיכי הגיהנום.
התפקיד שהוטל על טיטיווילוס היה לאסוף שיחות בטלות, וכן מילים שנקראו בשעת התפילה בשיבוש כדי לזקוף אותם לחובתם של החוטאים.
כמו כן, אסף טעויות שעשו הנזירים הנוצרים ששקדו על העתקת ספרי קודש.
עם חלוף הזמן התמעטו טעויות הנזירים וטיטיווילוס התחיל לשתול טעויות במכוון, לכן מקובל היה להאשים אותו, כשנמצאו טעויות דפוס בספרי הקודש ובהמשך בספרים בכלל.
טיטוס קורלציאן ׁ(ברומנית: Titus Corlăţean, נולד ב-11 בינואר 1968 במדג'ידיה) הוא פוליטיקאי ודיפלומט רומני, שר החוץ של רומניה בשנים 2012–2014, כחבר בממשלת ויקטור פונטה.
הוא חבר במפלגה הסוציאל-דמוקרטית ברומניה וסגן יושב ראש שלה החל מ-2010. בינואר-מרץ 2007 כיהן כחבר בפרלמנט האירופי.
בבחירות בשנת 2004 נבחר לבית הנבחרים הרומני מטעם המחוז בראשוב והחל משנת 2008 הוא סנטור מטעם אותו המחוז והיה יושב ראש הוועדה לענייני חוץ של הסנאט הרומני.
במאי-אוגוסט 2012 כיהן כשר המשפטים בממשלת פונטה.
אחרי התפטרות של אנדריי מארגה מונה לשר החוץ וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2014' כשהתפטר בעקבות אי הסדרים בהצבעת האזרחים הרומנים בחו"ל בסיבוב הראשון לבחירות לנשיאות רומניה.
קורלציאן נולד ב-1968 במדג'ידיה (דוברוג'ה).
עד 1994 למד בפקולטה למשפטים של אוניברסיטת בוקרשט.
ב-1995 סיים באותה פקולטה השתלמות בלימודי משפט בינלאומי ויחסים בינלאומיים.
ב־1995 השתלם בתחום הדיפלומטיה והיחסים הבינלאומיים במכון הבינלאומי של בית הספר הלאומי למנהל ENA בפריז, צרפת.
החל משנת 2001 הוא דוקטורנט במשפטים באוניברסיטת בוקרשט.
ביוני 2005 סיים קורסים של המכללה הלאומית להגנה של רומניה.
בשנים 2001-1994 קורלציאן עבד כדיפלומט במשרד החוץ הרומני, בין השאר כסגן השגריר של רומניה במועצת אירופה בשטרסבורג.
בשנים 2003-2001 הצטרף ללשכת ראש הממשלה דאז אדריאן נסטאסה קודם כיועץ למדיניות חוץ ואחרי 2003 כמזכיר מדינה לקשר עם התפוצה הרומנית.
משנת 2002 הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית ברומניה ושימש דובר של ועד הקואורדינציה שלה אחרי שנת 2004.
עבד כמדריך מחקר במכון הרומני ללימודים בינלאומיים (1994-1993), אחר כך כמדריך בקתדרה למשפט ציבורי (משפט בינלאומי ציבורי) (1995-1994), החל משנת 2012 מרצה באוניברסיטה הנוצרית על שם דימיטריה קנטמיר, בפקולטה למדעי המדינה, המקצוע "זכויות האדם", באוניברסיטה על שם "ניקולאיה טיטולסקו", בפקולטה למדעי חברה ומנהל, חוג למשפט בינלאומי ציבורי.
טיטוס קורלציאן הוא נשוי משנת 1994 למדלינה קורלציאן, מורה וקלינאית תקשורת ואב לילדה.
ייטאייש (טיטי) פרנקל-איינאו (נולדה ב-23 ביוני 1991) היא דוגמנית, מגישה, ומלכת היופי של ישראל לשנת 2013. היא הישראלית ילידת-אתיופיה הראשונה שזכתה בתואר זה.
ייטאייש (טיטי) איינאו (באמהרית: ይታይሽ «ቲቲ» አየነው) נולדה בכפר קטן במחוז גונדר שבאתיופיה, ובשנת 2003, עלתה לישראל יחד עם אחיהּ הגדול, מקונן.
הוריהם נפטרו טרם עלייתם; אביהּ בשנת 1993, ואמהּ בשנת 2000. גדלה והתחנכה בנתניה, ואת לימודיה התיכוניים עשתה בכפר הנוער הדתי ליד כפר חסידים.
בשנת 2009 התגייסה לצה"ל לחיל המשטרה הצבאית.
בהמשך יצאה לקורס קצינים אותו סיימה בהצלחה.
שירתה במערך המעברים כקצינת מ"צ, ולאחר מכן השתחררה בדרגת סגן.
באפריל 2013 הוכתרה כ"מלכת היופי של ישראל" ובכך הייתה יוצאת אתיופיה הראשונה שזכתה בתואר זה.
בהמשך שנה זו, מלכת היופי איינאו נשלחה לייצג את מדינת ישראל בתחרות "מיס תבל 2013" ("מיס יוניברס 2013"), במקום בתחרות "מיס וורלד" ("מיס עולם") אליה נשלחו מרבית הזוכות הישראליות בשנים שקדמו לה.
מיד לאחר הזכייה החלה לדגמן עבור קמפיינים רבים באירופה ובישראל.
בין היתר שימשה כפרזנטורית לחברות גולף ו-Red Sin.
באותה שנה במהלך כהונתה כמלכת היופי הצליחה גם להעלות את קרובי משפחתה לישראל, שעלייתם עוכבה במשך שנים רבות בשל הליכים בירוקרטיים.
מסע עלייה זה של משפחתה, תועד בכתבה נרחבת שנערכה בחברת החדשות של ערוץ 2 ובעיתון "ידיעות אחרונות".
בשנת 2015 השתתפה ב"הישרדות הונדורס", העונה השביעית של תוכנית המציאות "הישרדות", ששודרה בערוץ 2 של רשת, שם הייתה לאחת המתמודדות הבולטות, העפילה לגמר אך סיימה במקום השני.
ב-2016, הנחתה את טקס בחירת "מלכת היופי" ששודר בערוץ 2.
בשנת 2017 השתתפה בעונה החמישית- "גולסטאריות" של תוכנית המציאות "גולסטאר" של HOT.
ב-10 ביולי 2021 החלה להתמודד ב"האח הגדול VIP" עונה 4 ברשת 13 והודחה תשיעית.
בשנים 2013-2014 הייתה בזוגיות כחצי שנה עם המוזיקאי מוש בן ארי.
במרץ 2022 איינאו התארסה לבן זוגה, איש העסקים צחי פרנקל, אב לשניים מנישואיו הראשונים.
ב-25 באוקטובר 2022, נולד בנם המשותף של פרנקל ואיינאו.
בדצמבר 2025 נולד בנם השני של הזוג שנקרא בשם עוז
טיטוס קווינטיוס קריספינוס היה מגיסטראט רומאי שפעל בזמן המלחמה הפונית השנייה ונהרג במהלך התקלות עם צבאו של חניבעל.
הוא נזכר לראשונה כקצין בצבאו של מרקוס קלאודיוס מרקלוס, לקראת סוף שנת 213 לפנה"ס מרקלוס שחרר את סגנו אפיוס קלאודיוס פולכר כדי שיוכל להשתתף בקונסולאט של השנה הבאה, ומינה את קריספינוס כסגנו החדש.
פרידריך מינצר מזהה אותו עם אותו טיטוס קווינטיוס קריספינוס שאודותיו מספר טיטוס ליוויוס סיפור מוזר שהתרחש בשנת 212 לפנה"ס: לקריספינוס היה ידיד קמפני בשם באדיוס.
באותה תקופה בסיוע התעמולה של חניבעל, התמרדו הקמפנים נגד רומא אולם קריספינוס סבר שבאדיוס עדיין חבר שלו.
באדיוס ניגש על המוצבים הרומאיים וביקש לקרוא לקריספינוס.
קריספינוס סבר שבאדיוס מעוניין בשיחת חברים רגילה, ועל כן הגיע לבדו בלי שומרים.
כאשר הוא הגיע, הזמין אותו באדיוס להפתעתו לדו-קרב.
קריספינוס השיב שהוא לא מעוניין, מכיוון שהוא עדיין רואה בבאדיוס חבר.
בתגובה, החל באדיוס להתגרות בו בגלוי, כינה אותו פחדן והצטרף אל הקמפנים המורדים.
קריספינוס התייעץ עם מפקדיו ולאחר שקיבל אישור מהם נענה להזמנה של באדיוס, אולם לא הרג אותו בקרב אלא רק הפיל אותו מסוסו ולקח את מגנו.
בניגוד למינצר, החוקר רוברט בראוגטון מאמין כי מדובר בשתי דמויות שונות.
הוא נזכר שוב במהלך אותה שנה כאחד מקציניו של מרקלוס במהלך המצור על סירקוסאי.
הוא נבחר כפראיטור בשנת 209 לפנה"ס, ובמסגרת תפקידו זה הוא קיבל פיקד על הכוח שהוצב באזור העיר קפואה.
בשנת 208 לפנה"ס נבחר לתפקיד הקונסול יחד עם מפקדו לשעבר מרקוס קלאודיוס מרקלוס.
במסגרת תפקידם, השניים חנו באזור טראנטום והטילו מצור על לוקרי.
קריספינוס התאחד עם צבאו של מרקלוס, והשניים התכוננו להתקפה על מחנהו של חניבעל.
אולם כאשר השניים יצאו לסיור שגרתי מלווים בקומץ פרשים, הם נפלו למארב קרתגי מתוכנן היטב.
מרקלוס נהרג וקריספינוס נפצע קשה.
חניבעל לקח כשלל את החותמת של מרקלוס, וניסה לנצל אותה כדי לכבוש מחדש את העיר סלאפיה.
הוא הלביש קבוצת לוחמים דוברי לטינית במדי הצבא הרומאי, ושלח אותם לעיר, אולם קריספינוס, שהכיר את הטקטיקות החביבות על חניבעל, הזהיר מראש את מפקדי חילות המצב שמרקלוס מת.
קריספינוס היה פצוע קשה, והצליח אך בקושי להגיע אל ונוסיה ומשם לדווח מה אירע.
הסנאט הרומי ביקש ממנו להגיע לרומא כדי לנהל את הבחירות של השנה הבאה, אולם הוא השיב שפצעיו אינם מאפשרים לו זאת, ולכן בלית ברירה מינה דיקטטור שינהל את הבחירות במקומו.
הוא מת מפצעיו מאוחר יותר באותה שנה.
על פי חלק מהגרסאות בטראנטום ועל פי גרסאות אחרות בקמפניה.
היה זה מאורע חסר תקדים בו שני קונסולים מכהנים נהרגים בהיתקלות קטנה.
טיטוס קווינקטיוס פלמינינוס היה מצביא ומדינאי רומאי מפורסם, אשר נודע בעיקר כמנצח המלחמה המוקדונית השנייה, וכמי ששחרר את יוון מהכיבוש המוקדוני ובכך פתח את הדרך לכיבושה בידי רומא.
פלמינינוס היה נצר למשפחת הקווינקטיי, משפחת אצולה רומית חשובה.
הוא נולד ברפובליקה הרומית סביב שנת 229 לפנה"ס, היה לו אח בשם לוקיוס קווינקטיוס פלמינינוס.
על ילדותו ידוע מעט מאוד.
פלוטרכוס מציין שהוא הרבה להתאמן בכלי נשק כבר מגיל צעיר.
הוא שירת בצבא הרומי, ושימש כטריבון צבאי במהלך המלחמה הפונית השנייה.
הוא שרת תחת פיקודו של מרקוס קלאודיוס מרקלוס, ומונה למושל העיר טאראנטום.
הוא זכה לשם טוב הודות למשטרו הצודק.
הוא נבחר כאיידיל קוריולי בשנת 203 לפנה"ס, ולקוואיסטור בשנת 199 לפנה"ס.
בשנת 198 לפנה"ס הוא הגיש את מועמדותו לתפקיד הקונסול.
צעד זה יצר בסנאט אופוזיציה שקראה לשלול את מועמדותו.
הטריבונים של העם טענו שפלמינינוס צעיר מדי (פחות מ-30) בשביל לכהן בתפקיד, וכן שהוא חסר כל ניסיון צבאי.
עם זאת, בבחירות הוא זכה במרבית הקולות של העם, ונבחר לתפקיד יחד עם סקסטוס אליוס פאאטוס קטיוס.
בזמן שבו נבחר פלמינינוס לקונסול, הייתה רומא שקועה במלחמה נגד ממלכת מוקדון.
פלמינינוס קיבל את מוקדון כ"משימה" ויצא אליה עם 9,000 חיילים.
הוא נפגש עם הקונסול לשעבר פובליוס ויליוס טפולוס, שחנה על נהר אאוס מול הכוח המוקדוני בפיקודו של פיליפוס החמישי, מלך מוקדון.
יחד עם החיילים שהביא פלמינינוס, היה הכוח הרומאי גדול בהרבה מהכוח המוקדוני.
המוקדונים חסמו את המעברים, כך שהרומאים לא יכלו להוציא לפועל את הפלישה המתוכננת למוקדון.
מלך מוקדון פירש לא נכון את השקט מצד פלמינינוס, והחל לגשש אחר הסכם שלום.
פלמינינוס, ששש על ההזדמנות להרוויח זמן, הסכים להיפגש עם פיליפוס למשא ומתן.
פלמינינוס ניצל את זירת המשא ומתן לצורכי מסע תעמולה רצוף ססמאות נבובות אודות החירות ליוון שרומא שואפת לה.
כאשר פיליפוס ניסה להיות מעשי והסביר שאין לנהוג בגישה כוללנית וכי יש לדון בכל עיר שנויה במחלוקת בנפרד, דאג פלמינינוס להבהיר לו שאין בכוונתו לדון בכך כלל.
פלמינינוס הבהיר היטב שהרומאים מינו עצמם לאפוטרופוסים של היוונים כולם, וכנגד כל ויתור שפיליפוס הסכים לוותר, הוסיף פלמינינוס עוד כמה.
פלמינינוס יצא כמנצח מהמשא ומתן הכושל, וגם הצליח לסדוק ולערער לחלוטין את ביטחונו האישי של פיליפוס.
בסיוע חארופס מאפירוס, הצליח פלמינינוס למצוא שביל עוקף שאפשר לו לאגף את פיליפוס ולהביס אותו בקרב אאוס.
פלמינינוס נאלץ לחדור לפלופונסוס כדי לקיים את התחייבותה של רומא כלפי הליגה האכאית, שהסכימה ללחום לימין רומא תמורת העיר קורינתוס, שעדיין נשלטה בידי המוקדונים.
המוקדונים הגנו היטב על קורינתוס, והאזרחים גם הם סייעו בנפש חפצה בעבודות הביצורים.
לא די בכך שהניסיון האכאי-רומי לכבוש את העיר עלה בתוהו, המושל המוקדוני של העיר, אנדרוסתנס, אף הצליח לקבל לעיר תגבורת בת 1,500 איש שהועברה לו דרך בויאוטיה.
פלמינינוס ידע ששנת כהונתו כקונסול עומדת להסתיים, ושבשנה הבאה יובא מצביא חדש לזירה, ולפיכך הסכים למגעים.
משהחליטו שני הצדדים על קרב הכרעה, החליט פיליפוס שהקרב ייערך בשטח מישורי המתאים להפעלת הפלנקס המוקדוני.
פלמינינוס כמובן קיווה שהקרב ייערך בתנאי שטח הרריים שבהם למאניפולוס הרומאי תהיה עדיפות ברורה.
ביוני של שנת 197 לפנה"ס, פיליפוס החליט לנוע מערבה לכיוון סקוטוסה כדי לחדש את מלאי האספקה שלו.
פלמינינוס לא ידע היכן פיליפוס חונה, אולם מרגלים יווניים דיווחו לו על המיקום.
לאחר כמה ימים שבהם השקיף המחנה הרומאי על המוקדונים, ירד גשם כבד שמנע מהרומאים לראות היטב את שקורה.
פלמיניניוס שלח 1,000 רגליים ו-300 פרשים כדי לאתר את פיליפוס, פיליפוס מצדו שלח את אנשיו ללכוד את הגבעות.
הכוח של פלמינינוס התנגש בכוח מוקדוני עדיף, ונאלץ לסגת.
פלמיניניוס שלח לעזרתו עוד 2,000 רגליים ו-500 פרשים.
כעת היחידות המוקדוניות נאלצו לסגת ולבקש תגבורת.
תנאי השטח היו מאוד לא נוחים עבור המוקדונים, ופלמינינוס רצה שהקרב יערך דווקא שם.
לכאורה היה על פיליפוס להורות על נסיגה ולהמתין עד שיגיעו לנקודה מישורית יותר, אולם הוא נתן הוראה הפוכה וציווה על הכוחות הפזורים באזור להתקבץ חזרה ולצאת לקרב.
הקרב שהתפתח זכה לשם "קרב קינוסקאפאלאי", ובמהלכו הוכיח המאניפולוס הרומאי את יתרונו הבולט על פני הפלנקס המוקדוני המגושם והמיושן.
צבאו של פיליפוס נסוג משדה הקרב.
לאחר הקרב, ביקש פיליפוס מפלמינינוס שביתת נשק בת חמישה עשר יום, ופלמינינוס נענה לבקשה.
חלק מבעלי בריתם של הרומאים דרשו מפלמינינוס לסלק את פיליפוס כליל ממלכותו, אולם פלמינינוס ידע היטב שאם כך ייעשה, תתפוס מעצמה יוונית חדשה את הוואקום שתותיר מוקדון, מה גם שמוקדון שימשה עד אז אזור חיץ בין יוון לבין שלל השבטים מהצפון, וחבל היה לרומאים לוותר על כך.
פלמינינוס הבהיר לנציגיהם של בני בריתו שהוא כבר קבע את אופייה של המדיניות שמתכננים הרומאים להותיר מאחוריהם.
הוא הודיע שהוא מתכוון לפעול בדרכה המסורתית של ארצו: "במתינות, בסלחנות ובאנושיות".
הוא הודיע שהוא יסתפק בצמצום כוחו של פיליפוס עד שלא יוכל לפתוח במלחמה חדשה אף אם ירצה.
כמו כן, בנאומו הוא הבהיר היטב ליוונים מה התפקיד (הנחות) שרומא מועידה להם.
פיליפוס נפגש עם הרומאים ובעלי בריתם בטמפי, עם הכרזה מוכנה מראש, על פיה הוא "מקבל את כל התביעות שהופנו אליו לפני כן", במפגשים שנערכו בחורף שעבר.
פלמינינוס נפגש עם ועדה מיוחדת של עשרה שליחים מיוחדים מטעם הסנאט ברומא, אשר תפקידה היה להחליט כיצד לשלוט ביוון.
הוועדה התכנסה בקורינתוס, וחבריה הצהירו שבשל המלחמה המתקרבת נגד אנטיוכוס השלישי ("מלחמת אנטיוכוס"), על רומא לשמור על מספר תחנות אסטרטגיות ביוון, ולפחות על דמטריאס, כלקיס וקורינתוס.
עם זאת, פלמינינוס הצליח לשכנע אותם שאדרבה, אל לה לרומא להחזיק מצודות מדיניות הרחוקות מאיטליה יותר משבע, שכן משום שהן מהוות טרף קל, והחזקתן היא למעשה עיתוי לפתיחת מלחמה אם יותקפו, ורומא המחויבת להגיב תמצא את עצמה מסובכת במלחמה שכלל לא חפצה בה.
לפיכך, קיבלו העשרה את דעתו שיש "לפנות הכל", וביקשו לעשות זאת במעמד רב רושם.
במהלך המשחקים האיסתמיים שנערכו בקורינתוס, הקריא הכרוז הרומאי את "הכרזת העצמאות" של יוון:
לאחר מכן באה רשימה של עמים שנשלטו בעבר בידי מוקדון, ואשר רומא העניקה להם את חירותם.
ההכרזה הייתה כה מדהימה, עד שהכרוז נאלץ לחזור עליה פעמיים.
פלמינינוס ערך סבב ביקורים בערי יוון, והסדיר את חילופי השלטון.
הוא חזר על ההכרזה במהלך המשחקים הנמאיים, והקדיש כלי נשק לזאוס ואפולו בדלפי.
במהלך המלחמה המוקדונית, מסר מלך מוקדון באופן זמני את ארגוס לידי נאביס, הטיראן אשר שלט בספרטה.
מיד לאחר מכן פנה נאביס אל מפקד פלמינינוס בהצעת שלום.
פלמינינוס הביא עמו למפגש עם נאביס גם את אטאלוס הראשון, מלך פרגמון, וניקוסטראטוס, סטרטגוס האכאים.
אטאלוס וניקוסטראטוס מחו על כך שארגוס נשארת בידיו של נאביס, ותמכו שניהם בהעברתה לידי האכאים.
אולם פלמינינוס החליט להשאיר אותה בידיו של נאביס והבטיח לבדוק שוב את הנושא לאחר שתיגמר המלחמה בפיליפוס.
לאחר המלחמה פנו האכאים אל פלמיניניוס בבקשה שיקיים את הבטחתו.
פלמיניניוס כינס בשנת 195 לפנה"ס בקורינתוס ועדה של כל נציגי הערים היווניות, וביקש מהם להצביע בנושא.
מרבית הערים תמכו בסילוק נאביס מארגוס.
אולם נאביס סרב, ופלמינינוס החל לארגן קואליציה בהיקף עצום נגדו.
האכאים העמידו לרשותו 10,000 רגליים ו-1,000 פרשים, כמו כן הגיעו אליו עוד 1,500 מוקדונים ו-400 תסאלים.