tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-21 במאי 2009, אותו היום בו חתם בבנפיקה, זומן לראשונה לסגל נבחרת ברזיל הבוגרת לקראת מוקדמות מונדיאל 2010 וגביע הקונפדרציות 2009. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במשחק המוקדמות נגד ב-6 ביוני, כאשר החליף את אלאנו.
בהמשך הפך לשחקן משמעותי ואף לשחקן הרכב בנבחרת והוביל אותה לזכייה בגביע הקונפדרציות לאחר ניצחון 2-3 על בגמר הטורניר.
ב-7 ביוני 2010 כבש את שעריו הראשונים במדי הנבחרת, כאשר הבקיע צמד בניצחונה של ברזיל 1-5 במשחק הכנה למונדיאל 2010 נגד .
במונדיאל עצמו לא קיבל דקות משחק רבות ובשלושת משחקיה של ברזיל בשלב הבתים נכנס כמחליף רק בדקות הסיום.
הוא פתח בהרכב לראשונה במשחק שמינית הגמר נגד ואף בישל לרוביניו את השער השלישי בניצחון 0-3. עם זאת, לא שותף במשחק רבע הגמר נגד , בו הפסידה הנבחרת 2-1 והודחה מהטורניר.
רמניקו סראט (ברומנית: Râmnicu Sărat, הייתה ידועה בעבר בעברית גם כ"רומניק סאראט") היא עיר בעלת מעמד של מוניקיפיום (ברומנית "מוניצ'יפיו") ברומניה, היישוב השני בחשיבותו במחוז בוזאו במזרח מונטניה.
במערב ובדרום העיר גובלת עם הנחל רמניקו סראט (סראט - ה"מלוח"), יובל של הסירט, שנתן את שמו ליישוב.
בחלקה המזרחי העיר נחצית על ידי מסלול הרכבת הלאומית בוקרשט-מולדובה.
רמניקו סראט שוכנת במישור ביצתי ממזרח לקרפטים וממערב לשדות הדגן של דרום-מולדובה, בגובה של 118 מ' ו-30 ק"מ צפונית-מזרחית מן העיר בוזאו.
באזורים ההרריים בסביבה יש משאבי מלח ונפט, ובעיר מתנהל מסחר אינטנסיבי של מוצרים חקלאיים ודברי בשר.
רמניקו סראט הייתה במשך מאות שנים עד לאיחוד הנסיכויות מולדובה וולאכיה תחנת מכס חשובה בין שתי המדינות הרומניות.
עד שנת 1862 שמה היה סלאם רמניק - Slam Râmnic.
ההיסטוריון ניקולאיה יורגה קבע בספרו "תולדות העם הרומני" כשם הנהר והיישוב רמניק מקורו במילה הסלאבית" "ריבה" = דג, כש"רבניק" הוא אגם או בריכה עתירת דגים.
במילון המוסבר של השפה הרומנית DEX צוין שמקור השם "רמניק" במילה הבולגרית רבניק או האוקראינית "רבניק" שמובנם "בריכת דגים".
נוסעים זרים וכרוניקנים רומנים ציינו את היישוב בשם "רבניק" (במאה ה-16) ,מאוחר יותר - במאה ה-17 בטורקית כ"רמליק" .
נוסף לו שם התואר "סלאם" במובן "מלוח", כיום ברומנית - "סראט".
שם התואר מבדיל את רמניקו סראט מהעיר רמניקו ולצ'ה, גם היא בחבל מונטניה.
הנהר רמניק-רבניק מוזכר במפה "Moldaviae finitimaruanque tupes" של הנוסע גאורג רייכרשטורפר והיישוב רבניק מופיע במפת ולאכיה של גרהרד מרקטור שהודפסה בשנת 1607 באמסטרדם.
אווליה צ'לבי מזכיר אותו ב"ספר המסעות" שלו בשם "רמליק".
רמניקו סראט היא אחת משתי הרשויות העירוניות (המוניצ'יפיו) של המחוז בוזאו.
היישובים השכנים הם סולובוזיה בראדולוי (Slobozia Bradului) - מצפון, רמניצ'לול (Râmnicelul) - ממזרח, ואליה רמניקולוי (עמק הרמניק) (Valea Râmnicului) - מדרום, וטופליצ'ן (Topliceni) ופודגוריה (Podgoria) - ממערב.
היא התפתחה בסמיכות לנחל רמניק, בגובה 110 מ' בדרומה ו-170 מ' בצפון-מזרחה.
שכבת אקוויפר נמצאת בעומק 6–10 מ', בעוד מי תהום נמצאים בעומק 25–50 מ'.
משאבי המים השטחיים והעמוקים סייעו מאוד להתפתחות היישוב.
שטח המוניקיפיום עצמו הוא 5.2 קמ"ר, מתוכו 72% שטחי חקלאות.
הטמפרטורה הממוצעת היא C° 10.5+.
הטמפרטורה הממוצעת בחודש יולי (החם ביותר) היא C° 22 +, בחודש החורפי ביותר, ינואר, היא C° 3-.
בדרך כלל ישנם מעל 100 ימים קרים בשנה, החל מהמחצית השנייה של נובמבר.
הכמות הממוצעת השנתית של גשמים מגיעה ל-562.4 מ"מ כשבקיץ יבש.
החודש הכי גשום הוא מרץ.
הרוח העיקרית היא האוסטרו, רוח חמה הנושבת מדרום-מערב, רוח ה"בלטרץ" (Băltăreţ) החמה גם היא, נושבת מדרום מזרח, וה"קריווץ" (Crivăţ) הקרה מצפון מזרח.
היישוב מתועד לראשונה כמרכז מכס ומסחר בגבול עם מולדובה, במסמך מ-8 בספטמבר 1439 שבו שליט ולאכיה, ולאד דראקול, העניק לסוחרים רוסים, פולנים (מגליציה) ומולדובים הטבות במסחר.
כעיר היא מוזכרת לראשונה בשנת 1574. עקב מיקומה בגבול בין הנסיכות מולדובה ובין ולאכיה היישוב שיחק תפקיד חשוב באסטרטגיית ההגנה של מולדובה השכנה שכיוונה ליצירת חזית חזקה נגד ההתקפות מצד האימפריה העות'מאנית והטטרים.
במחצית השנייה של המאה ה-16 נבנה בעיר מבצר רב ממדים ששירת את המטרה הזאת.
במאה ה-17 שופץ המבצר וחוזק על ידי השליט קונסטנטין ברנקוביאנו.
ברמניק התנהלו קרבות חשובים: בשנת 1473 קרב בין שטפן הגדול, שליט מולדבה, ובין ראדו היפה, השליט הפרו-טורקי של ולאכיה.
ב-1573 וב-1601 התנהלו כאן קרבות נוספים בין צבאות מולדובה וולאכיה.
ב-15 באוגוסט 1601, אחרי מותו של מיכאי האמיץ הוולאכים התעמתו באזור עם הכוחות המולדבים שבפיקוד השליט סימיון מובילה והנתמכים על ידי פולין והטטרים.
ב-1634 הייתה רמניקו עדה לעוד קרב בין הטורקים ובין הרומנים הוולאכים.
בשנת 1659 בעת פשיטה טטרית לעיר, כתב הנוסע הטורקי המלווה אווליה צ'לבי רשמים חיוביים על העיירה היפה, "על גניה וכרמיה הגבוהים" וציין כי היו בה שישה מנזרים (ככל הנראה כלל במספר זה את הכנסיות) וחמש מאות חנויות.
עיר השוק רמניק ניהל קשרי מסחר במיוחד עם הערים בראשוב (קרונשטאט) שבטרנסילבניה, עם הנמל בראילה ועם ערים במולדובה ומדרום לדנובה.
היישוב נוהל על ידי מועצה בת 12 חברים מקרב הסוחרים, בעלי המלאכה והאיכרים, שנקראו פּרגאר (pârgari) או ז'וראץ (juraţi, "מושבעים") ובראשם כיהן ז'ודץ (judeţ) ("שופט").
בסוף המאה ה-17, בשנים 1697-1691 הסטולניק הגדול מיכאיל קנטקוזינו בנה את כנסיית "עליית מרים" המוקפת חומות, וסגנונה מזוהה כ"ברנקובאני".
ב-11 (22) בספטמבר 1789 על הנחל רמניק, מצפון לעיר, כוחות הצבא הרוסי והצבא האוסטרי בפיקודם של הגנרל אלכסנדר סובורוב ושל יוזיאס פון קובורג הביסו את הצבא הטורקי.
בעקבות האירוע סובורוב זכה מידי הצאר בתואר "רוזן של רמניק" ("רמניקסקי").
על מפתו של הסטולניק קונסטנטין קנטקוזינו משנת 1700 רמניקו סראט מצוינת כעיר בירת מחוז.
במאה ה-19 עברה העיר שינויים רבים.
בימי התקנון האורגני נקבעו שישה מחסומים עבור שש דרכים ראשיות:דרך ז'ידן (Drumul Jidenilor)
בשנת 1854 פקדה את העיירה דליקה שהרסה אותה כמעט מן היסוד, אבל בעשורים הבאים השתקמה.
בשנת 1862 לפי החלטת שליט רומניה אלכסנדרו יואן קוזה, הנהגת המחוז רמניקו סראט (עד אז "סלאם רמניק") עברה מהחלק הוולאכי של פוקשאן, לרמניקו סראט.
קמו בניינים עם קומות קודם ברחוב ויקטוריאי (רחוב "הניצחון" ) ובנייני מנהל:תחנת רכבת, ארמון המנהל והמשפט, התיאטרון העירוני, קסרקטין חיל הרגלים (של גדוד הדורובנצים, בית הספר היסודי המעורב, בית התרבות.
בראש העירייה נבחרו אנשים צעירים, שהתוודעו לתרבות המערב כמו קוסטאקה זמפירסקו, תומא בגדאט, יוסיף אורוביאנו, פאבל רובסקו, אוקטאביו בלסיאנו, ואסילה קריסטופוריאנו, סאבה גרג'יצאנו, קונסטנטין לופסקו, וספסיאן פלה, ניקו פרוטופופסקו, ניקולאיה דיצ'סקו ואחרים.
בשנת 1881 העיר חוברה לרשת מסילות הרכבת הלאומית באמצעות הקו בוזאו -מרששט.
בשלהי המאה ה-19 נסללו שדרות קוזה, ז'וסטיציאי, גארי, נחנכו גן ציבורי ובית קברות.
העיר חולקה לארבעה אזורים:בצפון - שכונת (מאחאלה Mahala ) ניקולאיה הקדוש, שכונת ואטרה (Vatra ) במרכז, השכונות פיטריאסה(Pităreasa) וארקולשט (Erculești) בדרום..
בשנת 1900 מנתה העיר 13,000 תושבים ובשנת 1901 זכתה בביקור המלך קרול הראשון.
בשנת 1907 במרד האיכרים הגדול, קבוצות של מורדים עשו פרעות במרכז העיר, כולל בחנויות ובווילות ברחוב ויקטוריאי.
בתחילת המאה ה-20 פעלו בעיר ביתחרושת לסבון ומספר בתי מלאכה.
בשנת 1913 הוקמה מזקקת נפט לימים בית הזיקוק "ונוס".
בדצמבר 1916 בימי מלחמת העולם הראשונה התרחשו ברמניקו סראט והסביבה קרבות כבדים שבהם הובסו הכוחות הרומנים והרוסים על ידי כוחות מעצמות המרכז.
הצבא הרומני והרוסי נסוגו אל דרום חבל מולדובה.
בין מלחמות העולם פרחה התקשורת הכתובה.
הופיעו עיתונים וכתבי עת רבים כמו Foaia Râmnicului ,Gazeta liberă
בחיים הציבוריים הצטיינו אוקטביאן מושסקו, מנלאס קירקו, דומיטרו מזילו, אל.
בעת מלחמת העולם השנייה בעת מתקפת הנגד והתקדמות הצבא הסובייטי בשטח רומניה במסגרת המבצע יאשי-קישינב, הכוחות הסובייטים כבשו את רמניקו סראט ב-27 באוגוסט 1944.
החל משנת 1945 בחסות הצבא הסובייטי בהדרגה השלטון עובר לידי המפלגה הקומוניסטית.
המחוז רמניקו סראט בוטל ונכלל באזור בוזאו, ומשנת 1952 באזור פלוישט.
הפרפקטורה הופכת ל"מועצת העם של הראיון" .
התיאטרון העירוני שבגן בציבורי נהרס בשנת 1948. על חורבות אנדרטה הנופלים במלחמת העולם הראשונה, בצומת הרחובות טודור ולדימירסקו (קרול לשעבר) ואמרגולוי (שליטה אליזבטה לשעבר) נבנה תיאטרון פועלים, כיום בית התרבות.
מוקמים פסלים לזכר המרד מ-1907 ופסל סובייטי עם הפטיש והמגל.
אינטלקטואלים מנהיגים הנחשבים בורגנים הושלכו לבתי סוהר.
בית הסוהר ברמניקו סראט שהוקם בשנת 1899 רשם דף קודר במיוחד בימי המשטר בפאשיסטי והקומוניסטי ברומניה, כשנכלאו בו אסירים פוליטיים בתנאים מחפירים, הוכו ועונו.
בשנות ה-1960 נבנו שיכונים ראשונים ובשנות ה-1970 מעבר לפסי הברזל, ב"שכונה הסרבית" נבנו מפעלים לרפידות בלמים, מערכות חיבור, שימורים, בית יציקת פלדה וכו'..
בשנים 1980-1970 נבנו עוד שיכונים רבים מבטון בשכונות פיאצה האללור (Piața Halelor), קוסטיאן (Costieni), האזור פוד ("גשר" Zona Pod) ובקרבת תחנת הרכבת.
ברחובות ויקטוריאי, טואמני, פרימבוורי, דוברוצ'אנו גריה (כיום פרדיננד), קולניצ'אנו, נהרסו הבתים הישנים מהמאה ה-19-20 והוחלפו בשיכונים רבי קומות אחידים.
העיר מנוהלת על ידי ראש עיר ומועצת העיר המורכבת מ-19 חברים.
בין השנים 1862–1950 רמניקו סראט הייתה בירת מחוז שנשא את אותו השם.
הייתה גם בירת נפה (פלאסה) בעלת אותו שם ובימי השלטון הקומוניסטי החל משנת 1950 בירת "ראיון" במסגרת האזור בוזאו (1952-1950) ואחר כך (1968-1952) במסגרת האזור פלויישט.
החל משנת 1968 איבד את המעמד של מרכז מנהלי כשנכללה ל"ז'ודץ (מחוז) בוזאו".
בשנת 1994 הוכרזה "מוניצ'יפיו" (מוניקיפיום).
לעיר היו במאה ה19–20 בעיות באספקת מי שתייה מפני שמי הנחל רמניק שזרמו על יד היישוב היו מלוחים.
מי השתייה הובאו בצינורות מרדוצ'שט וחולקו לשכונות באמצעות 12 בארות.
מבחינה מנהלית העיר חולקה לשלושה אזורים מסומנים בצבעים: האזור "האדום" כלל את המרכז הישן הקרוי "ואטרה אוראשולוי" (ליבת העיר), האזור ה"צהוב" בדרום שכלל את השכונות ("מאחאלה") הקרויות פיטריאסקה וארקולשט והאזור ה"כחול" בצפון, שכלל את השכונה "ספנטול ניקולאיה" (ניקולאיה הקדוש).
במפקד האוכלוסין משנת 2002 נספרו 38,828 תושבים.
המיעוט היהודי מנה 3 אנשים.
לפי השתייכות דתית התושבים התפלגו ל: 38,566 נוצרים אורתודוקסים, 139
אדוונטיסטים, 48 רומנו-קתולים, 19 (נוצרים לפי האוונגליון).
7 השתייכו לאסלאם ו-5 ליהדות.
לפי נתוני העירייה המיעוט הצועני בעיר מונה למעשה כ-4200 תושבים, (מעל 10% מהאוכלוסייה) מתוכם 3900 חיים בשלוש שכונות עוני גדולות בשולי העיר: זידאר Zidari (או פלמנדה (Flămânda)) קוסטיאן (Costieni) ובאראסקה (Barasca).
לאוכלוסייה זאת בעיות סוציו-אקונומיות וחינוכיות קשות.
85% מבתי המגורים בשכונות אלה נבנו ללא אישור.
340 בתים בנויים לפי מסורות מקומיות עתיקות - מלבני adobe (ברומנית chirpici "קירפיץ'") עשויות חומר, קש וצואת סוסים מיובשת.
80% מהאנשים מעל גיל 14 לא למדו יותר מ-4 כיתות.
לאחרונה לפי דברי נציגי העדה, 54% מהילדים לומדים בבתי ספר.
חלק גדול מבתי הצוענים אינם מחוברים לרשת אספקת המים אך נעזרים בבארות מים, כמו כן מעטים מחוברים לרשת החשמל והגז בגלל הכנסותיהם המועטות.
כ-75% מתקיימים מעזרה סוציאלית (הבטחת הכנסה).
1.6% הם שכירים קבועים, 19% עובדים יומיים או מזדמנים בתפירה, איסוף ברזלים, נייר למחזור ושאריות מפלסטיק.
גם רמת השימוש בשרותי בריאות היא נמוכה בגלל דעות קדומות בקרבם.
מתוכננת הפתיחה בעיר של מרכז לאוכלוסייה הצוענית שיעזור גם בהכשרה המקצועית ובייעוץ.
במועצת העיר יש שני נציגים של הצוענים.
נוכחות היהודים ברמניקו סראט, ידועה אחרי שנת 1823.
לפי המפקד ב 1899 חיו בעיירה 519 יהודים בעוד שבשנת 1930 היהודים מנו 1029 אנשים.
לפי נתונים אחרים חיו כבר בשנת 1900 בסביבות 1500 יהודים - כעשירית מהאוכלוסייה אז.
בכל זאת, לפי המפקד משנת 1942 מספר היהודים היה 1,124 ולפי ק.
ניאגו המצטטים את הנתונים האלה, זה היה אולי המספר המרבי של בני המיעוט החשוב הזה בתולדות העיירה.
בעיירה היו בעבר שלשה בתי כנסת.
בית הכנסת המודרני או ה"טמפל" היהודי (templul israelit) נבנה בשנת 1855.
לקהילה היו שני בתי עלמין.
אחד ישן, ברחוב ז'יטיה Jitia 14, שהיה בשימוש רק במהלך המאה ה-19 ממנו נשארו כ-17 מצבות.
שטחו הושכר על ידי פדרציית הקהילות היהודיות ומשמש לגידולי ירקות של תושב מקומי.
סביב המצב העגום של בית עלמין זה התעוררה סערה תקשורתית (נידון, בין השאר, בכתבה של קלמן ליבסקינד בעיתון הישראלי מעריב) בשנת 2007 כשגורמים יהודים מישראל ומאמריקה) (כמו ארגון "אתרא קדישא" ו"איגוד האמריקאים יהודים-רומנים") מחו נגד מדיניות ניהול הנכסים היהודים על ידי פדרציית הקהילות היהודיות.
בית העלמין החדש ברחוב אֶרואילור (Eroilor 2), נחנך בשלהי המאה ה-19 והלווייה האחרונה התקיימה בו בינואר 2002. יש בו חלקת כוהנים שבו הקבר הישן ביותר הוא מ-1903. כמו כן יש מצבה לזכר החיילים היהודים שנפלו בעת שרותם בצבא הרומני במלחמת העולם הראשונה.
יהודי רמניקו סראט היו פעילים בתנועת חיבת ציון ותנועת העלייה הראשונה לארץ ישראל.
הם שלחו שני נציגים לקונגרס בפוקשאן: יוסף פלדמן והרב אבנר כתבן שכיהן כרב של העיירה בין השנים 1874–1898. עם מייסדי זכרון יעקב נמנו בני משפחת רבניקר (משה רבניקר) מרמניקו סראט.
מרמניקו סראט יצאו גם מהגרים לארצות הברית ולצרפת.
בין היהודים האמריקאים שנולדו בעיירה ניתן להזכיר שמותיהם של הצייר סול סטיינברג ולהבדיל, של הגנגסטר האמריקאי קיד קן (איזידור בלומנפלד).
בצרפת נודע הפסיכאנליטיקאי סרז' וידרמן.
עם היהודים ילידי העיירה נמנו גם הסופר בשפה הרומנית ב.
במלחמת העולם הראשונה נהרגו מעל 20 חיילים יהודים, לרבות שני קצינים בעת שנלחמו בתוך שורות הצבא הרומני, אף על פי שהיו כמו כמעט כל יהודי רומניה, מחוסרי אזרחות המדינה.
תרומת הסוחרים היהודים הייתה חשובה מאוד בהתפתחות העיר.
יהודים היו פעילים במועצת הסוחרים שקמה בעיר בשנת 1932 ובסניף של האיגוד הכללי של בעלי המפעלים הקטנים ובעלי המלאכה שהוקם בשנת 1930.
רדיפות היהודים בימי המשטר הפרו-נאצי
בימי מלחמת העולם השנייה והשואה יושמו החוקים האנטישמיים של "המדינה הלאומית הלגיונרית" שהוכרזה בספטמבר 1940 והופעלו אמצעי אימה נגד היהודים .
על חנויות ומשרדי היהודים הוצבו לוחות עם הכתובת "חנות של יהודונים" עם קריאה להחרימם.
ב־7 בנובמבר 1940 הופקע בית ספר יסודי יהודי לטובת חיילים גרמנים, בני בריתם של המשטר.
בינואר 1941 נדרשו בעלי מלאכה יהודים "לתרום" סחורה בשווי של מיליון ליי כל אחד עבור ה"קואופרטיב" שהוקם על ידי ליגנורים.
הלגיונרים ביצעו פשיטות אלימות בבתי יהודים.
מאוחר יותר 75 מיהודי העיר אולצו לבצע עבודות כפייה בעבור העירייה וחלקם נשלחו למחנות עבודה ברחבי רומניה.
בסך הכל 216 מיהודי רמניקו סראט נשלחו למחנות עבודות כפייה.
בנוסף פעל במקום גדוד לעבודות כפייה ל-18 גברים יהודים ששירתו בתחום הטקסטיל לצורכי הצבא הרומני (APACA).
בסופו של דבר יהודי העיר כמו שאר יהודי הממלכה הרומנית הישנה ודרום טרנסילבניה ובאנאט לא נשלחו למחנות ההשמדה בפולין כפי שדרשה גרמניה הנאצית וניצלו.
אחרי המלחמה רוב רובם עלו לישראל.
בתקופה הפוסט-קומוניסטית עד שנת 2019 רחוב בעיר נקרא לזכרו של הרודן יון אנטונסקו שניהל את המדיניות של רצח עם, גירושים ורדיפות אכזריות נגד יהודי רומניה.
ב-2019 בהתאם לחוק איסור הסמלים הפאשיטים והנאציים מועצת העיר החליטה להחליף את שם הרחוב מ"מרשל אנטונסקו" ל"גנרל ניקולאיה צ'ופרקה".
עם הארמנים שבלטו בחיי העיירה נמנתה משפחת מגרדיצ'אנו .
אבי המשפחה, ואהן מגרדיצ'אנו, הקים חנות לקפה, צ'אי וקקאו ובית קפה ברחוב ויקטוריאי.
אחד מבני הקהילה הארמנית היה מהנדס המכונות גאורגה מאניה, פרופסור במכון הפוליטכני בבוקרשט.
בסוף המאה ה-19 פעלו בעיר גימנסיה ע"ש וסילה בויירסקו (שנפתחה ב-1889), שני בתי ספר יסודיים לבנים ושניים לבנות ועוד שני בתי ספר פרטיים.
כעת ישנם בעיר 12 גני ילדים שבהם לומדים כ-1,000 ילדים, 7 בתי ספר יסודיים וחטיבות ביניים, 5 בתי ספר תיכון, 2 בתי ספר מקצועיים ובעלי פרופיל אחר, שבהם 9,600 תלמידים.
בעיר קיים בית חולים, 13 מרפאות ו-4 מרכזי בריאות.
בשנים שלאחר מהפכת 1989 קמו בעיר שלושה ארגונים בלתי ממשלתיים הפועלים בתחומי התרבות, הנוער, הספורט, הרווחה והמיעוטים.
בסיס פעילותם הוא בתשתית מודרנית הכוללת:
אולם ספורט עירוני, אצטדיון עירוני, מתחם ספורט פרטי הכולל מגרשים לטניס, "מיניפוטבל" וספורטים אחרים, כמו כן - 3 אולמות ספורט בבתי הספר.
בעיר פועל בית תרבות ע"ש פלוריקה קריסטופוריאנו, המוזיאון העירוני על שם אוקטביאן מושסקו, 3 מועדוני תרבות ו-12 ספריות.
בספריה הציבורית העירונית 120,000 ספרים.
ב"לקסיקון הגאוגרפי הגדול של רומניה" צוינו שמונה כנסיות אורתוקודסיות.
ביניהן העתיקה ביותר הייתה זו שהוקמה בעת הכיבוש המולדבי של שטפן הגדול בשנת 1474. במקומה ניצבת היום כנסייה חדשה לכבוד פרסקבה האדוקה.
הכנסייה הראשית הייתה "עליית מרים" שנבנתה בשנת 1697 בסגנון ברנקובאני, במקום כנסייה קודמת.
כנסיות חשובות אחרות היו רוביאסקה שנבנתה ב-1784 על ידי ביוול-פיטאר אסנאקה ניקולסקו וכנסיית "בגדאט" שנבנתה על ידי הבויאר דומיטראשקו בגדאט ב-1753 ושופצה בשנת 1870 על ידי צאצא שלו.
אליה היה צמוד בית חולים כנסייתי.
ראו למטה גם אתרי תיירות.
חלק מבתי החרושת שהיו קיימים בזמן השלטון הקומוניסטי נסגרו, לרבות מפעלים לשימורי פירות וליינות.
קיימת בעיר תעשיית טקסטיל המעסיקה את רוב הנשים באזור.
פועלות חברות בנייה המעורבות בפרויקטים באזורים שונים של המדינה.
בעיר קיים שוק מודרני, הממשיך את מסורת השווקים והירידים שהיו מפורסמים מימי הביניים.
בעבר - עד המאה ה-19, העיר והאזור ייצא בעלי חיים, בייחוד סוסים שהיו ידועים כ"סוסים של רמניק".
לכן הסוס הופיע בעבר בסמל המחוז רמניקו סראט.
התפתח בעבר גם יצוא הפירות, הירקות והיינות.
עקב הבצורת, התפלגות יתר של השטחים החקלאיים, בלאי הציוד והאדמה, הירידה בדישון, חוסר מערכות השקיה, הירידה במחירי המוצרים החקלאיים חלה הידרדרות בתפוקה החקלאית.
מערכת ההשקיה שכיסתה בעבר 2000 דונם הפכה לבלתי פונקציונלית, עקב הרס מערכת הצינורות.
החוואים מקבלים סבסוד מהממשלה ומהאיחוד האירופי להמשך גידול בעלי חיים (פרות, צאן, עזים, חזירים), עופות ודבורים, אך הם בדרך כלל אינם מעוניינים להשתמש בהם בפיתוח הענף.
קיימים איגודים חקלאיים כמו "וואינצה" השולט ב -10,045 דונם, איגוד מייצרי החלב, איגוד הדבוראיים, איגוד מגדלי הפרות, ואיגוד מגדלי הצאן, אך הם אינם פעילים מאוד.
העובדים בענף חוששים להתאגד בגלל זיכרון הקולחוזים של העבר הקומוניסטי.
קו הרכבת בין בוזאו ובין מרששט עובר דרך רמניקו סראט.
העיר נגישה ברכבת העוברת במסילת הברזל בוקרשט - בוזאו- בקאו - סוצ'אבה וכמן כן על יד קו הרכבת בוקרשט - יאש.
היא נמצאת בכביש האירופי E 85 (בוקרשט -בוזאן-בקאו- סוצ'אבה), במרחק 144 ק"מ מבוקרשט, 32 ק"מ מבוזאו ו 38 ק"מ מפוקשאן.
הכביש E 85 נמשך בכביש החוצה את בולגריה ויוון.
עוד דרך תחבורה חשובה היא DN 22 המחברת את רמניקו סראט עם העיר בראילה (83 ק"מ מרחק ממנה) שהיא נמל על הדנובה ועם עיר הנמל טולצ'ה (172 ק"מ מרחק ממנה).
התחבורה הציבורית בעיר היא באמצעות חברת אוטובוסים (4 במספר) ומיקרובוסים (שניים במספר) בבעלות העירייה.
הם מחברים את התחנות בעיר עם ארבעה יישובים בסביבה.
המתחם הברנקובאני, הכולל את הבית הנסיכותי (Casa Domnească) ומנזר המכונה "המנזר שבככר" (Mănăstirea din piaţă) או בעבר הרחוק - "מנזר היוונים" (Mănăstirea grecilor) עם כנסייה "עליית מרים" (Adormirea Maicii Domnului), הוקם בשנים 1691–1697 בסגנון הקרוי "ברנקובאני", מיוזמת מיכאיל קנטקוזינו, דודו של השליט קונסטנטין ברנקוביאנו.
נמצא על יד הככר המרכזית וכעת כולל גם את מוזיאון העיר שנבנה במקום אגף כוכים לשעבר של המנזר.
במקום הייתה קיימת כנסייה בעלת קיום מתועד במסמכים עוד מן המאה ה-16, ובחפירות ארכאולוגיות נמצאו שרידים של כנסייה עוד מן המאה ה-14. בכנסייה נמצאים ציורים מאת צייר הכנסיות פֶרבוּ מוּטוַ, עמודות עתירות עיטורים ועמודים בנויים במיומנות.
הכנסייה עוררה בזמנו את התפעלותו של הסופר אלכסנדרו ולחוצה.
"הבית הנסיכותי" כולל מגדל ומרתף.
במקום אגף כוכים של המנזר הוקם בשנת 1960 מוזיאון העיר הכולל מחלקה המוקדשת לפאונה (עם אוסף פרפרים אקזוטיים) ולצומח של האזור ומחלקה לאמנות שבו מוצגים יצירות של קמיל רסו, יוסיף איסר, א.
סטריאדה, אנרי קטרג'י, קורנליו באבה, אלכסמדרו צ'וקורנקו, דימיטריה גיאצה ואחרים, כמו כן אוסף שטיחים, קרמיקה וחפצי אמנות עממית.
קיימים בו חדרי זיכרון לכבוד שניים מבני העיר - הביולוג טראיאן סבולסקו וזמרת האופרה פלוריקה קריסטופוריאנו.
במחלקת ההיסטוריה מוצגים ממצאים ארכאולוגיים מהחפירות בסביבה.
בית העירייה והמועצה המקומית נבנה בסגנון צרפתי בשנת 1897 כ"ארמון המנהל והמשפט" (Palatul administrativ) על ידי האדריכלים פיליפ קסנופול וקונסטנטין בייקויאנו
בית הסוהר לשעבר - ברחוב יון מיכלאקה 55 (הרחוב נקרא כיום לפי אחד האסירים הפוליטיים המפורסמים שהיה כלוא ונפטר בבית הסוהר).
משנת 2007 הועבר המבנה, שנחשב לחלק מה"גולאג" הרומני, לרשות משרד התרבות שייעד את המקום לאתר מוזיאוני ולזיכרון.
על יד בית הסוהר נחנך באוגוסט 2010 אתר לזכר קרבנות הרדיפות הפוליטיות - הכולל פסלי עץ - יצירה של הפסל שטפאן בלאז' מסיגט.
במקום מאורגנים קורסים של אוניברסיטת קיץ של המכון לחקר פשעי הקומוניזם.
ארמון לופסקו - נבנה ב-1888–1889, נקרא לפי שם ראש העיר קונסטנטין לופסקו (1900–1903), כיום בניין מנהל הכספים (Palatul fiscal)
הספרייה המוניציפלית" - בבניין הנחשב חלק מהמורשת הלאומית
בית התרבות ע"ש פלוריקה קריסטופוריאנו בככר ולחוצה.
נבנה בשנים 1949–1959 ונפתח לקהל בשנת 1960. בחזית הבניין עומד הפסל של הסופר אלכסנדרו ולחוצה.
בבית התרבות מתכנס החוג הספרותי (קנקולום) אל.
סיחליאנו ומתקיים הפסטיבל המוזיקלי "שירת העיר"
זמפירסקו - כיום "הפרוטוייריה", ברח' אמינסקו - פעם מקום מפגש לאליטה ספרותית.
בית יורגו אנטונסקו" -ברח' טודור ולדימירסקו (רח קרול לשעבר), נבנה על יד בן דודו, האדריכל, בן העיר, פטרה אנטונסקו,
בית בוטנריו - ברח' טודור ולדימירסקו
בית איטיאנו - היום בניין המשטרה - פעם בבעלות הפוליטיקאי הליברלי, חבר בפרלמנט, אל.
הכנסייה פיאטרה - או "פרסקבה הקדושה" - ברחוב טודור ולדימירסקו - גרסתה החדשה נבנתה במקום שבו הייתה בעבר הכנסייה הנסיכותית שנבנתה בשנים 1473–1481 על ידי שליט מולדובה, שטפן הגדול בתקופה שפלש באזור ספר זה של ולאכיה.
שופצה על ידי קונסטנטין ברנקוביאנו ועברה בהמשך גלגולים רבים.
כנסיית דומיטרו בגדאט הקדוש - נבנתה ב-1707.
כנסיית קֶצֶה (Biserica Câţă)- נבנתה על ידי הבויארים ניקולסקו בשנת 1765 ועברה שיפוצים בשנים 1861 ו-1921.
כנסיית "לידת אם האדון" (מרים הקדושה) (Naşterea Maicii Domnului)
הוקמה בשנת 1784 על ידי הבויאר אסנאקה ניקולסקו ואשתו מריה, בימי שלטונו של מיכאיל סוצו
בשלבי בנייה - הקתדרלה של העיר, בקרבת בית העירייה
בית הכנסת ברחוב גאורגיצה לופסקו 3- נבנה ב-1855
תחנת הרכבת - שנבנתה מאבנים ולבנים על ידי המהנדס אנגל סאליני (Anghel Saligny)
תחנת רכבת שנייה - בסגנון איטלקי - נבנתה על ידי האדריכל ניקולאיה מיכייסקו (1863–1934)
הפארק המרכזי - בו נמצאים אנדרטאות לזכרו של הלטננט-קולונל יון בוזויאנו והנופלים במלחמת העולם הראשונה, במלחמת העצמאות של רומניה מהשנים 1878-1877, במלחמת הבלקן השנייה מ-1913, ובמהפכה משנת 1989.
בית הקברות "אֶטֶרניטאטיה"- שבו ניצב אובליסק משנת 1946 לזכר הנופלים במלחמת העולם השנייה, שביל לזכר החיילים הסובייטים שנפלו באזור.
חורבות מאוזולאום הנופלים - לזכר 6400 החיילים הגרמנים, הרומנים והרוסים שנפלו בקרב חג המולד ברמניק בדצמבר 1916. הוא נבנה בקיץ 1917 על ידי שלטונות הכיבוש הגרמנים ברומניה.
נהרס בשנת 1937 והוחלף בשנת 1938 על ידי מאוזולאום מפואר יותר בעל גובה של כ-20 מטרים עם שתי קפלות - רומית קתולית ואורתודוקסית מוקף בשטח של קברות של 100 דונם.
האנדרטה ניזוקה ברעידת האדמה בשנת 1940 ונהרסה בהפגזות בשנת 1944. בימי השלטון הקומוניסטי האתר נהרס כליל ועליו נבנה תיאטרון פועלים, כיום בית התרבות על שם "פלוריקה קריסטופוריאנו".
בשנים 1960-1955 דחפורים חסמו את הגישה לקברות האחים של החיים הנופלים.
בלטה אלבה (Balta Albă) אתר מרפא על גדות האגם בלטה אלבה, 25 ק"מ מרחק מהעיר
בכפר דומבּרבן, ביישוב דרגוסלבֶן, במחוז השכן וראנצ'ה, קרוב למקום הקרב רמניק - הוקמה אנדרטה של אלכסנדר סובורוב רוכב על הסוס.
פסטיבל המוזיקלי "שיר העיר" (Cântecul oraşului)
רמית (שם מדעי: Remiz pendulinus) היא מין עוף ממשפחת הרמיזיים המצויה בטבע באירופה וברחבי אסיה ובחלקה הצפוני של מרוקו.
ציפור זו מגיעה גם לישראל.
היא בעלת ראש גדול עם מסיכה שחורה על העיניים, מקור חרוטי אפור, גוף לבן עם כנפיים חומות וקצוות וזנב שחורים.
היא קרובתו הרחוקה של הירגזי.
הרמיות מקננות בעיקר על עצים במרכז אירופה שם הן בונות על ענף זקור קן הבנוי מקורי עכביש ומסיבי צמחים.
הקן בנוי הפוך עם פתח קטן לציפור ומתחתיו נמצא אזור הקינון.
הרמיות ניזונות מזרעים ומחרקים ובעונת הרבייה שני בני הזוג יוצאים ללקט מזון.
הרמית הנקבה יכולה לבגוד בזכר אך להטיל את הביצים אצלו בקן.
לעיתים היא גם עוזבת את הקן לגמרי והזכר נשאר לטפל בצאצאיו וגם באלה שאינם צאצאיו.
רמפורינקוס (שם מדעי: Rhamphorhynchus; פירוש השם: "חוטם מקורי") הוא זוחל קדום מעופף מסדרת הפטרוזאוריה שחי בתקופה יורה עליון לפני 150.8-148.5 מיליון שנה.
מעופף קדום זה היה קרוב משפחתו של הפטרודקטילוס והיה ממיני הפטרוזאורים הקטנים.
אורכו הגיע ל-1.26 מטרים ומוטת כנפיו ל-1.81 מטרים.
הוא היה בעל זנב ארוך שהזכיר במראהו שרביט, ראשו היה גדול ובעל לסתות מעוקלות בצורה מוזרה שפנו כלפי מעלה.
בתוך הלסתות היו מאות שיניים מחטיות שבלטו החוצה מהפה ועזרו לתפוס דגים חלקלקים.
בדומה לרוב הפטרוזאורים היה הרמפורינקוס בעל כנפיים עשויות קרומי עור ולא נוצות או שרירים.
ככל הנראה נהג הרמפורינקוס לקנן לאורך חופי הימים הקדומים באנגליה, גרמניה, ספרד ופורטוגל וגם בטנזניה שבאפריקה של ימינו, וניזון מדגים ומדיונונים ששחו קרוב לפני המים אותם תפס בעזרת לסתותיו המעוקלות.
פטרוזאור זה תואר על ידי החוקר כריסטיאן אריך הרמן פון מייר ב-1846.
הרמפורינקוס מופיע בסדרה ללכת עם דינוזאורים בפרק השלישי שם הוא צד דגים, אוכל ביצים של סרטני פרסה ומחפש בין קליפות העצים זחלים של חיפושיות אך כמה פרטים נטרפים בידי אאוסטרפטוספונדילוס.
בנוסף הרמפורינקוס מופיע גם במשחקי המחשב פארק היורה 3: בניית פארק, עולם היורה: המשחק ועולם הדינוזאורים ובסרטים מפלצות מעופפות 3D,Sea Rex 3D ומיליון שנה לפני הספירה.
בנוסף הוא מופיע בסדרה מהפכת הדינוזאורים.
רמפורינקוסיים (שם מדעי: Rhamphorhynchidae) היא משפחת זוחלים מעופפים מסדרת הפטרוזאורים שחיו בתור היורה שלפני 180-148 מיליון שנה.
הם היו מראשוני הפטרוזאורים והיו בעלי תכונות פרימיטיביות כגון שיניים בולטות בפיהם, זנב ארוך וחלל עיניים גדול.
הם גם היו קטנים יחסית בהשוואה לפטרוזאורים מאוחרים יותר.
מינים אלה נמצאו באזורים שונים בעולם לרבות באירופה, סין וחלק מאפריקה ואמריקה וכנראה עופפו מעל הימים הקדומים ושלו דגים במקורם המשונן.
רמפוסוכוס (שם מדעי: Rhamphosuchus) הוא סוג של תנין ענק שחי בתור המיוקן בתת-היבשת ההודית.
מבחינה פילוגנטית הוא קרוב לגוויאל חקיין.
רמפסוכוס היה תנינאי ענק: בהתחלה אורכו הוערך כ-, דבר שהיה מציב אותו כתנינאי הגדול ביותר אי-פעם, אך הערכות מודרניות העמידו את אורכו על ולא יותר מ-12 מטר, ואת משקלו ב-3–4.3 טונות.
לפי הערכות אלו הרמפוסוכוס היה גדול בערך כמו הדיינוסוכוס, הפורוסזאורוס והמורסוכוס, הנחשבים לתנינאים הגדולים ביותר אי-פעם ואולי גם האגיסוכוס.
הוא ידוע מחומר מאובנים חלקי שכולל בעיקר גולגולות ושיניים.
תזונתו הייתה כנראה כללית יותר מאשר קרובו הגוויאל חקיין וכללה חולייתנים נוספים מלבד דגים.
פירוש שמו המדעי "תנין מקור", הוא בגלל חרטומו הצר.
רמסייה (שם מדעי: Ramasayia) הוא סוג נכחד של יונק כיס נכחד ממשפחת הוומבטיים אשר חי ביבשת אוסטרליה בתקופת הפליסטוקן ונכחד בסופה.
התגלו 2 מינים מהסוג: Ramasayia curvirostris (אשר קיבל את שמו מהחוקר האנגלי הידוע ריצ'רד אוון) ו-Ramasayia magna.
הסוג עצמו נקרא ב-1951, לאחר שנקרא בשמות אחרים קודם (Ramasaya, Ramsaya ו-Ramsayia).
וומבט זה הגיע למשקל 100 ק"ג, גדול בהרבה מהגדול שבוומבטים המודרניים, וומבט מצוי שמגיע למשקל מרבי של 40 ק"ג ולאורך של 82 ס"מ.
עם זאת הוא היה קטן ביחס למינים קרובים שחיו באותה תקופה כמו הפסוקולונוס, הזיגומטורוס והדיפרוטודון שהגיע למשקל 3 טונות.
הוא ניזון מצמחייה קרקעית בערבות העשב של אוסטרליה.
וומבט ענקי זה נכחד לקראת סוף הפליסטוקן, עם הגעת האדם לאוסטרליה.
רמקו אוונפול הוא רוכב אופני כביש בלגי בקבוצת רד בול בורה–הנסגרוהה.
הוא הספורטאי (גבר) היחידי בהיסטוריה של המשחקים האולימפיים שהצליח לנצח בשני מרוצים אלו באולימפיאדה אחת.
כבר מגיל צעיר נחשב אוונפול לאחד מהרוכבים הטובים בעולם.
כבר כשהיה בן 19 ניצח את אליפות אירופה במרוץ נגד השעון וזכה במדליית כסף באליפות העולם במרוץ נגד השעון במקצה העלית גברים.
במרוצי הג'וניורס (עד גיל 19) שלט אוונפול וניצח את אליפות העולם ואליפות אירופה בכביש ובנגד השעון בשנת 2018.
אוונפול הוא הבן של פטריק אוונפול, שהוא בעצמו רוכב אופניים לשעבר.
הוא החל כשחקן כדורגל בנוער של אנדרלכט, אך עבר לאופניים בהמשך.
אוונפול התחיל את דרכו כרוכב במרוצים של עד גיל 19. ב-2018, הוא ניצח במרוץ הקורנה–בריסל–קורנה עד גיל 19, את מרוץ גוידו רייברוק, את מרוץ גנט–וייפלחם עד גיל 19, ואת אליפות בלגיה עד גיל 19 נגד שעון.
הוא ניצח את מרוץ הקורס דה לה פאייה בצ'כיה, תוך כדי שהוא מנצח את הקטע השני (שהיה נגד שעון), ואת הקטע הרביעי, אוונפול גם ניצח את קטגוריית המאיצים והמטפסים.
אוונפול ניצח את מרוץ הטרופי סנטר מורביהאן, הוא ניצח את הקטע הראשון במרוץ זה וגם את קטגוריית המאיצים.
אוונפול ניצח את אליפות בלגיה עד גיל 19 במקצה הכביש, ובמרוץ הגנרל פאטון בלוקסמבורג, ניצח את שני הקטעים היחידים במרוץ וגם את קטגוריית המאיצים והמטפסים, וגם את המרוץ כולו.
הוא זכה במדליית זהב באליפות אירופה עד גיל 19 במקצה נגד השעון, וגם במקצה הכביש.
במרוץ האובל - טימיסטר - סטאבלוט, אוונפול ניצח את הקטע השלישי והאחרון במרוץ, וניצח בעקבות כך את הדירוג הכללי, את דירוג המאיצים ואת דירוג המטפסים.
במרוץ הג'ירו דלה לוניגיאנה, אוונפול ניצח את החלק הראשון של הקטע הראשון, ואת הקטע האחרון.
הוא ניצח בדירוג המאיצים, המטפסים, ואת הדירוג הכללי במרוץ זה.
הוא זכה במדליית זהב באליפות העולם עד גיל 19, כשהוא מקדים ב-1:25 דקות את מריוס מיירהופר, שזכה במדליית הכסף.
במקצה נגד השעון, זכה אוונפול במדליית הזהב כשהוא מקדים את לוק פלאפ האוסטרלי ב-1:24 דקות.
היכולת של אוונפול במרוצים השונים והשליטה שלו במרוצי עד גיל 19 השונים, הביאה את קבוצת דקונינק קוויק-סטפ הבלגית לצרף אותו לשורותיה.
הוא פתח את העונה בוואלטה של סאן חואן, הוא סיים שלישי בקטע נגד השעון, סיים תשיעי כללי אך ניצח את קטגוריית הצעירים.
הוא סיים רביעי בטור של טורקיה, וניצח את הטור של בלגיה ואת קטגוריית המאיצים, לאחר ששמר על הפער שפתח אחרי שניצח את הקטע השני.
הוא סיים שלישי באליפות בלגיה בנגד שעון, וניצח את הקטע השלישי של מרוץ אדריאטיקה איוניקה, לאחר בריחת יחיד.
רגע שיאו של אוונפול בעונה הגיע באוגוסט, כאשר ניצח את המרוץ היוקרתי קלאסיקה סן סבסטיאן, בגיל 19 בלבד.
לאחר מכן, ניצח גם את אליפות אירופה נגד שעון לאחר שהקדים את קספר אסגרן ואדוארדו אפיני.
בסוף העונה התחרה באליפות העולם לבוגרים והעיד על עצמו שהוא נמצא בכושר הכי טוב עד כה בעונה, אך לבסוף זכה במדליית הכסף, לאחר שהגיע אחרי רוהאן דניס, זוכה מדליית הזהב.
אוונפול בתואר "איש השנה בספורט" של בלגיה (2019) ובכך הפך לרוכב השלישי ב שזוכה בתואר, אחרי פיליפ ז'ילבר (2010, 2011) וגרג ואן אוורמאט (2016).
ב-2020, ניצח אוונפול את הוואלטה אה סאן חואן וגם את הקטע השלישי במרוץ.
לאחר מכן, אוונפול ניצח את הקטע השני בוולטה או אלגארבה, כשהוא מקדים את מקסימיליאן שכמן ואת דן מרטין, אוונפול השלים ניצחון גם בקטע ה-4 והאחרון במרוץ, כשהוא מקדים את אלוף העולם של 2019, רוהאן דניס ואת שטפן קינג, בכך השלים אוונפול ניצחון במרוץ כולו.
בהמשך העונה, לאחר תום פגרת הקורונה, חזר אוונפול להתחרות בוואלטה אה בורגוס בספרד.
אוונפול הראה את הכישרון שלו העליות והראה שהוא יכול להתמודד גם מטפסים ברמה גבוהה כאשר ניצח את הקטע השלישי ההררי, כשהוא מקדים את ג'ורג' בנט ב-18 שניות ואת מיקל לנדה ב-32 שניות.
בקטע החמישי והאחרון סיים שלישי, 11 שניות אחרי איוואן סוסה המנצח ו-2 שניות מלנדה שסיים שני, בעקבות כך ניצח אוונפול את המרוץ כולו.
בסופו של דבר שמר אוונפול על הובלתו במרוץ עד לסיומו וניצח אותו, מה שהפך את המרוץ למרוץ הקטעים בדרג הוורלד טור הראשון שאוונפול ניצח, וקבע עבורו רצף של ארבעה מרוצי קטעים שניצח ברציפות.
לג'ירו די לומברדיה, המוניומנט הראשון בקריירה שלו, הגיע אוונפול כאחד הפייבוריטים לאור הצלחותיו הרבות בעונה.
במהלך הירידה מהמורו די סונרמו, התנגש אוונפול בגשר שלא סומן על המסלול ועף כמה מטרים למטה, לתוך העצים באזור.
אוונפול סבל משבר באגן ובעקבות כך נאלץ להחמיץ את הג'ירו ד'איטליה, בו תוכנן להוביל את קבוצתו, לאחר שגמר את העונה.
רמפיקתיים או דגי סכין חוליים (שם מדעי:Rhamphichthyidae) היא משפחה של דגי חשמל מהסדרה דגי-חשמל טרופיים החיים במים מתוקים טרופיים באמריקה הדרומית.
דגים אלה קולטים את סביבתם בעיניהם וגם באמצעות שדה חשמל מאיברים המצויים מצידי גופם.
הגוף מוארך עם סנפירים קצרים מאוד, "רעמה" מעל הגב ורעמה נוספת מתחת הבטן.
הראש צר ובעל חוטם ארוך דמוי-חדק וחסר שיניים.
אלו מינים די קטנים באורך 15 ס"מ בממוצע.
הם ניזונים ממיני חסרי חוליות קטנים בקרקעית הנהר או האגם וקולטים אותם באמצעות שדה החשמל שהם מייצרים.
אלו יצורי לילה שבמשך היום מתחפרים בחולות הקרקעית.
חלק מהסוגים (Hypopygus ו-Steatogenys) משויכים לעיתים למשפחה דומה - היפופימיים (Hypopomidae).
רמפייג' (Rampage) הוא טיל אוויר-קרקע לטווח בינוני-ארוך, מתוצרת משותפת של תעש מערכות, תומר חברה ממשלתית ומפעל מלמ של התעשייה האווירית, שנועד לפגיעה מדויקת במטרות איכות כגון מפקדות אויב, סוללות טילים וארטילריה ומתקני מכ"ם ותקשורת.
הטיל משתמש במספר מערכות ניווט ומגיע למהירות על-קולית, דבר שמקשה מאוד על שיבושו או יירוטו.
רמפייג' מבוסס על אקסטרא ("נוגה") של תעש מערכות ונמצא בשירות חיל האוויר הישראלי, שלפי פרסומים זרים עשה בו שימוש בסכסוך האיראני-ישראלי בתקיפות בסוריה המיוחסות לישראל.
משקלו בשיגור הוא והוא נושא ראש קרבי עם חומר נפץ מרסק במשקל של 150 ק"ג.
הוא בעל טווח של כ-145 קילומטר ודיוק גבוה (לפי ההערכות CEP < 10 m).
הטיל מוצע במספר ראשי קרב ובהם פצצונות רסס ורש"ק חדירה, תוך שימוש בטכנולוגיות מתקדמות וייחודיות.
רמפייג' מונחה על ידי GPS וכן מערכת ניווט אינרציאלית, עם יכולות נגד חסימת GPS.
הרמפייג' נמצא בשירות חיל האוויר הישראלי וניתן לשיגור ממטוסי F-15, F-16I סופה ו-F-35I שבשירות החיל.
אף על פי שרשמית הטיל נכנס לייצור סדיר ושימוש מבצעי רק ב-2019, לפי הערכות כבר נעשה בו שימוש מבצעי בתקיפות המיוחסות לצה"ל שנעשו בזמנים מוקדמים יותר.
ביולי 2023 פורסם כי בריטניה שוקלת להחליף את טילי השיוט שלה בטילים על-קוליים ישראליים מדגם רמפייג'.
בספטמבר 2023 פורסם כי הודו רכשה מישראל את הטיל ובמאי 2024 פורסם שהוא עתיד להיכנס בקרוב לשירות מבצעי.
לפי הערכות, בתקיפה הישראלית באיראן בלילה שבין ה-18 ל-19 באפריל 2024 נעשה שימוש ברמפייג' ששוגר מחמקן F-35I לשם פגיעה בסוללת טילי נ"מ מדגם S-300 בבסיס אווירי באיספהאן.
לפי הערכות אחרות, נעשה בתקיפה זו שימוש בטילים מסוג אנקור כחול.
לפי תמונות וסרטונים שפורסמו על ידי דובר צה"ל, נעשה שימוש בטיל על גבי F-16 בתקיפות בתימן במבצע העיר הלבנה, במבצע צלילי הכרם.
ובתקיפה הישראלית בתימן בינואר 2025.
– בסרטוני התדמית לטיל, המיועדים לייצוא, מצוין כי הטיל משוגר מ־F-16.
– במהלך שנת 2024 הוכנס הטיל לשירות מבצעי.
רמפות הסלקציה באושוויץ-בירקנאו או רמפות היהודים היו רציפי רכבת, שאליהם הגיעו הרכבות אשר הובילו בשנים 1940-1944 יהודים ובני עמים אחרים לקראת רציחתם במחנות אושוויץ.
ברציפים אלו ערכו הגרמנים את הסלקציה של המגיעים כדי לקבוע מי מהם יירצח ומי מהם יישלח לעבודת כפייה.
מרבית המשולחים ברכבות נרצחו בתוך זמן קצר.
הרמפות שימשו גם כאתרים להעמסת רכבות באסירי המחנה, שהועברו ממנו למחנות אחרים.
מוזיאון אושוויץ-בירקנאו מונה שלוש רמפות רכבת ששירתו את מחנות אושוויץ בשנות פעולתם.
הרמפה הראשונה הייתה ממוקמת בקרבת המחנה הראשי, אושוויץ I.
היא פעלה בכל שנות פעולת המחנה אך שירתה בעיקר את המחנה הראשי.
אליה הגיע המשלוח הראשון של אסירים לאושוויץ ב-14 ביוני 1940 - 728 איש שהגיעו מטרנוב.
מאוחר יותר הגיעו אליה משלוחים של פולנים ויהודים.
היא גם שימשה לתחבורה שוטפת של אסירי המחנה הראשי, שהועסקו בבניית מפעל בונה-ורקה ממזרח למחנות אושוויץ.
הרמפה השנייה נבנתה לקראת הפעלת שלב הרציחות ההמוניות במחנה בירקנאו.
כינויה היה Alte Judenrampe (רמפת היהודים הישנה).
היא הופעלה באביב 1942 בשטח פתוח בין מחנה אושוויץ I לבין מחנה בירקנאו ().
במקום הוקם רציף עץ באורך של כ-500 מטר, שהוחלף בהמשך ברציף מבטון.
זרקורי חשמל האירו את הרציף בשעות הלילה.
הרמפה פעלה עד מאי 1944. למקום זה הובאו לסלקציה כחצי מיליון יהודים וכן משלוחים של צוענים.
היהודים הגיעו מצרפת, בלגיה, הולנד ויוון.
אלו שנדונו להשמדה צעדו או הוסעו מהרמפה מרחק של כחצי קילומטר אל שער מחנה בירקנאו, וממנו המשיכו אל מתקני ההשמדה.
לאחר המלחמה נהרסה רמפת הבטון והפסים נעקרו.
לימים הונחו בסמוך למקומם פסים חדשים, שעליהם ניצבים כיום קרונות מאלו ששימשו לשילוחים למחנה.
ביום הזיכרון הבינלאומי לשואה, 27 בינואר 2005, נחנך לידם מיצג זיכרון קבוע לאירועים שהתרחשו ברמפה.
הרמפה השלישית (Judenrampe) היא הרמפה שמוקמה בתוך מחנה בירקנאו, מעבר לשערו המפורסם ובקרבה הרבה ביותר למתקני ההשמדה.
היא הרמפה הידועה ביותר בין השלוש בזיכרון הציבורי.
הקמת הרמפה החלה ב-1943 והיא הופעלה במאי 1944, לאחר השלמת מסעף רכבת מאתר הרמפה השנייה אל תוך מחנה בירקנאו.
הוא הוקמה במועד לקראת גירוש מאות אלפי יהודי הונגריה להשמדה באושוויץ, אשר נעשה במהירות רבה בחודשים מאי-יולי 1944. בסך הכל הובאו לרמפה זו כחצי מיליון יהודים - מהונגריה, מגטו לודז', ממחנה טרזיינשטט וכן מסלובקיה.
הרמפה פעלה עד שלהי 1944, מועד בו הופסקה פעולת מתקני ההשמדה במחנה.
מסעף הרכבת מרמפת היהודים הישנה ועד לשער מחנה בירקנאו סולק ואיננו קיים עוד ברובו, למעט קטע קצר לפני השער עצמו.
הרכבות שהביאו את המגורשים היהודים נעצרו ברמפה שהייתה בשימוש באותו זמן.
כשנפתחו הדלתות של קרונות הבהמות שומרי האס.
קראו בקול רם ליהודים בתוך הקרונות לרדת מהם.
ואנשי קומנדו-קנדה באו למקום, והיהודים נגררו למטה.
היה עליהם להשאיר את כל חפציהם ברכבת.
הסלקציה נוהלה על ידי רופאי ה-SS.
כל המגורשים הועמדו בשורות, גברים ונערים בנפרד ונשים וילדיהן הקטנים משני המינים בנפרד.
המגורשים מוינו על פי מראה וחלקם נשאלו לגבי גילם.
רוב האנשים בטווח הגילים 16–45 נחשבו מסוגלים לעבוד.
כאשר הרופא לא הצליח לקבוע בבירור אם האדם כשיר לעבודה, הוא שאל על מחלות אפשריות והחליט על בסיס התשובה.
רופאי הסלקציה הרגילה היו ד"ר יוזף מנגלה, ד"ר היינץ תילו, ד"ר אדוארד וירטס, וכן ויקטור קפסיוס שדיבר גם הונגרית.
המגורשים שנמצאו מחוץ לתחום הגילים המתאים לעבודה - ילדים וזקנים, למעט כמה חריגים - נרצחו בתאי הגזים בתוך שעות.
בחלק מהמקרים ננקטה פרוצדורה שונה: מנגלה היה זקוק למשל לרופאים (בעיקר לפתולוגים), ולכן הם הופרדו מהמגורשים האחרים, ואלו מתוכם שדיברו גרמנית (כמו מיקלוש ניסלי) שוכנו במחנה.
רמלה בנת אבי סופיאן הידועה גם בכינוי אום חבּיבּה הייתה אחת מנשותיו של מוחמד, נביא האסלאם.
רמלה נולדה לאבו סופיאן וצפייה בנת אבי אלעאס.
ההיסטוריונים חלוקים בדעותיהם בנוגע לשנת לידתה.
יש האומרים שהיא נולדה בשנת 589, בעוד אחרים גורסים כי היא נולדה בשנת 594.
בעלה הראשון היה עובייד אללה בן ג'חש, אחיה של זינב בנת ג'חש.
בשנת 616, בעקבות הרדיפות שהחלו במכה נגד המוסלמים, היגרו רמלה ובעלה לחבש, שם היא ילדה את בתה, חביבה.
הם נשארו נשואים עד להתנצרותו של עובייד, דבר שהוביל לפרידתם.
הם המשיכו לגור בחבש עד לפטירתו של עובייד אללה, בשנת 627.
מספר חודשים לאחר שהתגרשה מבעלה הראשון, נישאה רמלה למוחמד.
כמו בדבר שנת הלידתה, גם בנוגע לשנת פטירתה יש חילוקי דעות קלים בקרב ההיסטוריונים.
דעה אחת היא שהיא נפטרה בשנת 664, בעוד שדעה אחרת אומר שהיא נפטרה בשנת 665. בדומה לשאר נשותיו של מוחמד, נקברה גם רמלה באל-בקיע.
רמקול הוא סרט קומדיה רוסי משנת 2019 בהפקת חברת Kvartet I, המשמש כעיבוד מחודש של הסרט האיטלקי "זרים מושלמים".
הסרט הוקרן בבתי הקולנוע ב-14 בפברואר 2019. ב-17 בדצמבר 2020 יצא סרט המשך בשם "משוב", בכיכובם של גיבורי הסרט הראשון ובבימויו של נוז'ני.
בשיא הקיץ, שלושה חברים ותיקים (שניים מהם עם נשותיהם; החברה החדשה של השלישי, רווק זקן, למרבה הצער, חולה) יוצאים לסוף השבוע אל החבר הרביעי ואשתו, לבית הכפרי שלהם, בית ענק ונעים בפרברים.
ארבעתם חברים כבר למעלה משלושים שנה.
במהלך ארוחת הערב, בשיחת שולחן, הם מצהירים שהם יודעים הכל אחד על השני ובתגובה להקנטה המשותפת של הנשים, הם מצהירים בביטחון כי אין להם סודות מנשותיהם.
ואז המארחת, פסיכולוגית במקצועה, מזמינה את האורחים לשחק במשחק מצחיק במקום "הרוצח": יש להניח את הטלפונים הניידים על השולחן, לענות על כל השיחות ברמקול ולהקריא הודעות SMS שיתקבלו בקול.
והקומדיה מתחילה להתפתח במהירות לדרמה שיש לה כל סיכוי להפוך לטרגדיה...
לאוניד באראץ - ואדים גריבקוב
אנסטסיה אוקולובה - קטיה, אשתו של ואדים
אירינה גורבאצ'ובה - אלינה, אשתו של בוריס
קאמיל לארין - לב, כירורג
מריה מירונובה - יבה, פסיכולוגית, אשתו של לב
ורוניקה קורניינקו - סוניה, בתם של לב ויבה
הסרט זכה לביקורות ממוצעות ממבקרי הקולנוע.
יקטרינה אלכסייבה מאינטרמדיה כתבה: "הסרט התגלה כדרמטי יותר ופחות אקסצנטרי ממה שניתן היה לצפות לאור העלילה, הרקע האיטלקי וההומור המסחרי של הרביעייה.
ובזה, ככל הנראה, זכותו של הבמאי אלכסיי נוז'ני, שעבורו זוהי העבודה השלישית באורך מלא ומעין מבחן אחרי ההצלחה של "אני מרזה".
הוא עבר את המבחן כמעט באופן מושלם ומיצב את עצמו כאחד היוצרים הטובים ביותר של הקומדיה החכמה המודרנית".
רמיש הוא קנטון במזרח לוקסמבורג.
קנטון רמיש מורכב משמונה קומונות:
ב-1 בינואר 2012 נספגו הקומונות בורמרנז' וולנשטיין (שתיהן מקנטון רמיש) לשנגן.
החוק להרחבת שנגן התקבל ב-30 במאי 2011.
רֶמְקוֹ פָּסְפִיר (בהולנדית: Remko Pasveer; נולד ב-8 בנובמבר 1983 באנסחדה שבהולנד) הוא כדורגלן הולנדי המשחק בעמדת השוער בקבוצת אייאקס מליגת העל ההולנדית.
פספיר גדל במחלקות הנוער של ספורטקלוב אנסחדה וטוונטה.
בשנת 2003 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של טוונטה, ובסך הכל ערך 14 הופעות ליגה במדי המועדון במסגרת ליגת העל ההולנדית.
הראקלס אלמלו וההשאלה לגו אהד איגלס
ב-1 ביולי 2006 חתם פספיר בהראקלס אלמלו מליגת העל ההולנדית, והחל לשמש כשוער שני במועדון.
בעונות ו- הושאל לגו אהד איגלס מליגת המשנה ההולנדית, במדיה ערך 74 הופעות ליגה.
לאחר תקופת ההשאלה חזר להראקלס אלמלו, והחל לשמש כשוער ראשון במועדון.
בסך הכל ערך 137 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-21 באוגוסט 2014 ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בניצחון 0–1 על שחטיור סליהורסק במסגרת מוקדמות הליגה האירופית לעונת 2014/2015. ב-25 באפריל 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה במדי המועדון, בניצחון 2–3 על אקסלסיור רוטרדם במסגרת המחזור ה-32 לעונת 2014/2015, לאחר שפ.ס.וו.
איינדהובן הבטיחה את זכייתה באליפות הולנד.
ב-1 בנובמבר 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, בהפסד 1–2 לבאיירן מינכן במסגרת שלב הבתים לעונת 2016/2017. במשך כל תקופתו במועדון שימש כשוער שני לירון זוט, וערך חמש הופעות ליגה בלבד במדי המועדון.
ב-5 ביולי 2017 חתם פספיר בוויטסה ארנהם מליגת העל ההולנדית.
ב-5 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד לפיינורד במסגרת מגן יוהאן קרויף.
ב-12 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בניצחון 1–4 על נאק ברדה במסגרת המחזור הראשון לעונת 2017/2018. הוא שיחק במועדון במשך ארבע עונות, בהן ערך 96 הופעות ליגה.
ב-23 באפריל 2021 חתם פספיר על חוזה לשתי עונות באייאקס מליגת העל ההולנדית, החל מ-1 ביולי.
ב-7 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו במועדון, בהפסד 0–4 לפ.ס.וו.
בשל הרחקתו של אנדרה אוננה ופציעתו של מארטן סטקלנבורג, המשיך לשמש כשוער ראשון.
ב-11 בספטמבר ערך את הופעת הבכורה שלו בליגה, בניצחון 0–2 על זוולה במסגרת המחזור הרביעי לעונת 2021/2022. בעונתו הראשונה במועדון ערך 20 הופעות ליגה, והוסיף שש הופעות בליגת האלופות.
פספיר זכה עם נבחרת הולנד עד גיל 21 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 21 בשנת 2006.
ב-22 בספטמבר 2022 ערך פספיר את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הולנד, בניצחון 2-0 על נבחרת פולין במסגרת ליגת האומות 2022/2023.
נבחרת הולנד עד גיל 21
Ramirez היה הרכב מוזיקת דאנס אלקטרונית איטלקית ונחשב כמייצג של ז'אנר הדאנס/טכנו של תחילת שנות ה-90 עם שירה בספרדית.
הוא מורכב מהמפיקים האיטלקים דוידה ריזאטי, אלביו מוראטו, ריקי פרסי והזמר והמבצע הקולומביאני אלכס קווירוז בואלבס, ונוצר במקור כפרויקט מוזיקה בלייבל DFC.
השיר "התרנגול", El Gallinero היה להיט גדול גם בישראל.
השירים האלו כלולים כעת באוסף טכנו ודאנס רבים (כגון Thunderdome או Techno Traxx).
ניתן למצוא דגימות רבות משירים אלה בשירי דאנס מודרניים כיום.
La musica tremenda שהפך ללהיט רחבת הריקודים ב-1991 וכיום נחשב לאחת מקלסיקות הטכנו הידועות ביותר.
השיר "בומבה" הופיע במצעד הלהיטים השווייצרי בשנת 1994 והגיע למקום ה-23. כמו כן שוחרר קטע וידאו לשיר "התרנגול".
הרצועה Acelerando, שיצאה בשנת 2002, הגיעה לטופ 10 של מצעדי הריקוד הגרמניים.
רמל זיתא , או בשמו האחר קזאזה , היה כפר ערבי בנפת טולכרם של המנדט הבריטי.
הכפר נוסד על ידי תושבי זיתא באדמותיהם במישור החוף.
הכפר התפתח משמעותית בעקבות הקמת המושבה היהודית חדרה בשנת 1891, כאשר תושביו החלו לעבוד בחקלאות ובפרדסי המושבה.
מבחינה מנהלית, הכפר תפקד ככפר בת של זיתא והשתייך אליו מבחינה אדמיניסטרטיבית.
לפיכך, במפקדי האוכלוסין של ארץ ישראל משנת 1922 ומשנת 1931 שנערכו על ידי שלטונות המנדט הבריטי, נמנו תושבי קזאזה עם תושבי זיתא.
בסקר הכפרים של 1945 נאמדה אוכלוסיית רמל זיתא ב-140 מוסלמים, על שטח של כ-14,837 דונם.
מתוך שטח זה 12,720 דונם היו בבעלות ערבית, 1,453 דונם בבעלות יהודית ו-664 דונם ציבורית.
מתוך אדמת הכפר, 14,106 דונם שימשו לחקלאות דגנים, 130 דונם שימשו לגידולי הדרים ובננות, 31 דונם שימשו לגידולי מטעים וגידולי שלחין.
הכפר פונה במלחמת העצמאות ואדמותיו סופחו ליישובים בית אליעזר ותלמי אלעזר.
רָמְשְׁטַיין היא להקת מטאל גרמנית, שהוקמה ב-1994 ומנגנת בסגנון "הקשיחות הגרמנית החדשה" (בגרמנית "Neue Deutsche Härte"), המשלב יסודות של הבי מטאל, אינדסטריאל מטאל ומוזיקה אלקטרונית.
ההרכב, המונה שישה חברים, לא השתנה מאז הייסוד: הסולן טיל לינדמן, נגני הגיטרה וזמרי-המשנה ריכארד קרוספה ופאול לַנדרס, נגן הבס אוליבר רידל, הקלידן כריסטיאן לורנץ והמתופף כריסטוף שניידר.
"רמשטיין" ידועה בסגנונה הבוטה ובמיצגי הפירוטכניקה המשוכללים והמסוכנים לעיתים המוצגים בהופעותיהם.
אף על פי שרוב שיריהם מבוצעים בגרמנית, זוכה הלהקה להצלחה גדולה גם ברחבי העולם.
שמה המקורי של הלהקה הוא "Rammstein-Flugschau" (בעברית: "המופע האווירי של ראמשטיין") ובמקור נקראה על שם אסון התצוגה האווירית ברמשטיין.
הגיטריסט פאול לאנדרס טען כי ה-M הנוספת בשם הלהקה היא שגיאת כתיב.
כאשר התפרסמה הלהקה חבריה החלו להכחיש קשר לאסון התצוגה האווירית וטענו כי מקור שמם בשם של סוג מעצור דלת עתיק.
"שיר החותמת" של הלהקה בעבר, הנקרא אף הוא "Rammstein", נועד על מנת להנציח את אסון התצוגה האווירית ברמשטיין (כיום יש להם "שיר חותמת" חדש הלקוח מאלבומם השישי ונקרא "Rammlied").
כל חברי הלהקה באים ממזרח גרמניה לשעבר, בייחוד ממזרח ברלין, מלייפציג ומהעיר שוורין (Schwerin).
כריסטיאן "פלאקה" (Flake) לורנץ: קלידים
אוליבר "אולי" רידל: גיטרה בס
רידל, שניידר וקרוספה היו המייסדים המקוריים של רמשטיין, שהוקמה לאחר ניסיון להלחין מוזיקה המושפעת מארצות הברית עם להקה מברלין הנקראת Orgasm Death Gimmicks.
קרוספה ניסח זאת "הבנתי שזה מאוד חשוב לעשות מוזיקה ולגרום לה "להתאים" לשפה שלך, משהו שלא עשיתי בעבר.
חזרתי לגרמניה ואמרתי זה הזמן לעשות מוזיקה אותנטית באמת.
התחלתי פרויקט שנקרא רמשטיין ולנסות לעשות מוזיקה גרמנית באמת."
הוא הזמין את טיל לינדמן, אז המתופף של להקת First Arsch, להצטרף לפרויקט בתור סולן.
הארבעה נרשמו לתחרות ללהקות חדשות וזכו.
בכך משכו את תשומת לבו של פול לאנדרס, שהכיר אותם עוד קודם והחליט לבסוף להצטרף ללהקה.
"פלאקה" לורנץ היה החבר האחרון שהצטרף; הוא ניגן עם לאנדרס ושניידר כבר קודם לכן בלהקה Feeling B.
אלבומם הראשון יצא שנה לאחר מכן.
הלהקה הקליטה שבעה אלבומי אולפן.
חלק משיריה עוררו שערוריות רבות בגרמניה ומחוצה לה.
הלהקה מערבת סגנונות רבים, ובעיקר אינדסטריאל מטאל, הבי מטאל ורוק כבד.
למרות דימויים הברוטלי ניתן למצוא גם הומור במילות שיריהם, לדוגמה, בשיר "Rein Raus" (פנימה החוצה) יש ציניות טהורה ובשיר "Zwitter" ("הרמפרודיט") שהוא שיר ביזארי על נרקיסיזם
אני כבר יכולתי להפרות את עצמי"
בדומה, השיר "Amerika" מכיל ציניות רבה:
שיריהם הראו השפעות לא צפויות; "Du Hast" הוא שיר על נדרי נישואים גרמניים, בעוד "Dalai Lama" הוא אימוץ של יצירה מפורסמת של יוהאן וולפגנג פון גתה, שר היער.
כשנשאלו מדוע, ענה אוליבר רידל: "השפה הגרמנית מתאימה להבי מטאל.
אולי צרפתית היא שפת האהבה, אבל גרמנית היא שפת הכעס."
סגנונה של רמשטיין נוטה לסחוף תגובות והערות רבות, חלקן מזלזלות: העיתון "Jam Showbiz" תיאר באפריל 2001 את האלבום "Mutter" בתור "מוזיקה שגם תפלוש לפולין".
העיתון "New Zealand's Southland Times" כתב בדצמבר 1999 כי "קולו התת-קולי" של טיל לינדמן "יבריח את האיכרים לאסמים שלהם ויגרום להם למסמר את הדלתות אחריהם".
הניו-יורק טיימס ציין בינואר 2005 כי "על הבמה אדון לינדמן השרה אווירה כל כך ברוטלית שנראה כי הוא עומד לקפוץ לקהל, לתפוס מעריץ, ולנגוס לו את הראש." למרות כל הביקורות השליליות, זכתה רמשטיין גם לביקורות טובות על מילותיהם החדשניות וסגנונם הבלתי מתפשר.
רמשטיין השיגה את תהילתה גם בזכות ההופעות המושקעות על הבמה, הכוללות לעיתים קרובות שימוש נרחב בפירוטכניקה ואשר העניקו לה את המוטו של מעריציה: "להקות אחרות מנגנות, רמשטיין שורפים!".
החום באזור הבמה כל כך גבוה שלעיתים אנשים מפונים מן ההופעות בעקבות תשישות חום והפיגומים זורחים בצבע אדום-חם מפגיעות כדורי אש.
אפקטים בהם נעשה שימוש בהופעות:
חברי הלהקה לבשו מסיכות להביור מיוחדות על הפנים ("מסיכות ליקופודיום") בזמן שניגנו.
טיל לינדמן שר שיר שלם כאשר הוא עולה בלהבות.
היום הוא משתמש בשני להביורים שקשורים לזרועותיו.
מעשי סאדיזם מזויפים ושימוש בדילדואים שמשפריצים פודינג.
מקלות תיפוף, תופים, מיקרופונים ומגפיים מתפוצצים.
פלאקה לורנץ נצלה בקדרת ענק באמצעות להביור שהחזיק לינדמן.
טילים שוגרו על חוטים שהנחו אותם מעל לקהל.
חברי הלהקה שטו על הקהל בסירות גומי מתנפחות ומשוטים.
ההופעות של רמשטיין השתכללו מאוד מהופעותיהם המוקדמות, אז שפכו נפט מסביב לבמה והציתו אותו.
לאחר כמה תאונות מצערות, הלהקה שכרה מקצוענים שיטפלו באפקטים הפירוטכניים.
כיום לינדמן עצמו הוא פירו-טכנאי מוסמך.
התלבושות של הלהקה מיוחדות למדי, בסיבוב ההופעות של "Reise, Reise" הם לבשו מדי צבא מוסווים וקסדות מתכת.
כשביצעו את "Mutter" (אמא), הלהקה דבקה לסגנון האלבום וירדה לבמה מרחם ענק כשהם לובשים חיתולים.
בשנת 1998 שיתפו פעולה עם הלהקות קורן, לימפ ביזקיט, orgy, אייס קיוב, אינקיובס ב-Family Values Tour.
על פי קרוספה הטירוף על הבמה מתוכנן לגמרי.
המוטו של רמשטיין על-פי שניידר הוא: "תעשה את הדבר שלך.
המטרה היא לתפוס את תשומת הלב של הקהל ולכייף באותו זמן: "אתה צריך להבין ש-99% מהאנשים לא מבינים את המילים של השירים, אז אתה חייב לבוא עם משהו שישאיר את הדרמה בהופעה.
אנחנו אוהבים הופעות ולשחק עם אש.
אנחנו צוחקים עליו; אנחנו מכייפים...
אבל אנחנו לא Spinal Tap (להקה).
אנחנו לוקחים את המוזיקה ואת המילים ברצינות.
זה שילוב של הומור, תיאטרון והתרבות המזרח גרמנית שלנו, אתם יודעים?"
סבב הופעות Rammstein Stadium Tour החל בשנת 2018 ומתוכנן להסתיים בשנת 2022.
במשך השנים יצרה הלהקה מספר מחלוקות אשר משכו אחריהן גינויים מצד פעילים שונים.
בגרמניה התמודדה הלהקה עם אישומים חוזרים ונשנים בנוגע לפאשיזם בעקבות התמונות האפלות והמיליטריזם אשר שבהופעותיהם, וכוללות שימוש בתמציות מסרט תעמולה שצולם על ידי לני ריפנשטאהל בקליפ לשיר "Stripped", שהוא קאבר לשיר של דפש מוד.
רמשטיין דחו טענות אלו ואחרות על הסף כאשר הם טוענים כי אין להם קשר לפוליטיקה.
השיר "Links 2 3 4" והקליפ שלו שמראה צעדות וקרבות בין שני מחנות של נמלים, נכתב בתגובה לטענות אלו.
לפי קרוספ-ברנסטיין, משמעותו היא, "הלב שלי פועם בשמאל שתים, שלוש, ארבע.
אם אתה רוצה לשים אותנו בקטגוריה פוליטית, אנחנו בצד השמאלי, וזו הסיבה שעשינו את השיר הזה." בנוסף טענו חברה להקת רמשטיין כי קיימת נגדם אפליה הפוכה מכיוון שהם גרמנים וכי בסך הכל השתמשו בסרטונים נאציים בשל ערכם האמנותי הגבוה ולא בשל העמדות שהם מביעים.
מאוחר יותר הודו כי הרעיון להשתמש ב"אולימפיה" של ריפטנשטל ויוזף גבלס (שהיה שותף פעיל בהפקת הסרט כשר התעמולה של הרייך השלישי) היה כנראה לא חכם במיוחד, אם כי לא היה ספונטני.
ביוני 1999, לאחר שבמהלך הופעה במסצ'וסטס נעשה שימוש בדילדו המדמה משגל, בילו 2 חברי הלהקה לילה בכלא.
כלפי הלהקה הוטחה ביקורת קשה מצד הימין ומקבוצות נוצריות בארצות הברית, שטענו, בין השאר, שה-r המתגלגלת של טיל לינדמן היא חיקוי של הגייתו של אדולף היטלר.
בתגובה הלהקה פרסמה את ההצהרות הבאות: "חברי רמשטיין מביעים את תנחומיהם לכל אלו שהושפעו מן הטרגדיה האחרונה בדנוור.
הם רוצים להבהיר שמילות שיריהם לא מכילות מסרים פוליטיים או תוכן שהייה יכול להביא להתנהגות כזו (של הנערים).
בנוסף, לחברי הלהקה ילדים משלהם, שאותם חברי הלהקה שואפים לחנך לערכים בריאים ונגד אלימות."
בעקבות התוצאות הטראגיות של אסון בית הספר בבסלן שברוסיה בספטמבר 2004, הרשויות הרוסיות טענו שהחוטפים "האזינו ללהקת המטאל רמשטיין במערכות סטריאו אישיות במהלך המצור וזאת על מנת לשמור על ערנות וחדות".
הטענה עצמה לא אושרה וידוע כי הרשויות הרוסיות חוששות שרמשטיין גורמת "בלתי יציבות" בנושאים מסוימים ברוסיה.
הופעה של רמשטיין במוסקבה אשר תוכננה ל-19 ביולי 2002 בוטלה עקב חשש שהיא תמשוך גלוחי ראש.
הקליפ של "Mein Teil" גרר ביקורות רבות בגרמניה עם צאתו באוקטובר 2004. הקליפ נותן פרשנות קומית ואפלה לנקודת המבט הקניבלית של ארמין מייווס, אשר קבע פגישה עם אדם דרך האינטרנט, הרג אותו ואכל אותו (בהסכמה מלאה מצד קורבנו).
בקליפ נראים חברי הלהקה קשורים ברצועה על ידי טרנסווסטייט ומתגלגלים בבוץ.
הביקורות רק עודדו את הפופולריות של השיר, והסינגל טיפס לראש המצעדים הגרמניים.
ב-2009 סיימה הלהקה לעבוד על אלבום האולפן השישי שלה שנקרא אהבה נועדה לכל "Liebe ist für alle da", הסינגל הראשון מתוכו נקרא "pussy" והשני נקרא אני מכאיב לך, "Ich tu dir weh".
האלבום יצא ב-16 באוקטובר, והספיק לגרור תגובות זועמות מטעם הממשלה הגרמנית שאסרה על שחרור האלבום, עקב המסרים המיניים המפורשים, שחלקן הסאדו-מזוכיסטיים.
בעקבות הסינגלים פעלה הפוליטיקאית אורסולה פון דר ליין מהמפלגה הנוצרית-דמוקרטית (C.D.U) למען חרם על האלבום, ולדירוגו כפוגעני עבור בני נוער על ידי "המחלקה הפדרלית הגרמנית לפיקוח על מדיה הפוגעת בנוער" (Bundesprüfstelle für jugendgefährdende Medien).
Herzeleid (בתרגום חופשי: כאב לב, אך הכוונה לשברון לב), 1995 (אלבום בכורה)
Rosenrot (אדום-ורד, אדום כורד), 2005
Liebe Ist Für Alle Da (האהבה היא בשביל כולם), 2009
XXI - Klavier (אלבום אינסטרומנטלי המכיל גרסאות פסנתר לכמה משירי הלהקה), 2016
אף על פי ש"הרצלייד" זכה להצלחה מסוימת, "זנזוכט" נחשב לאלבום הפריצה של הלהקה.
האלבום הבא אחריו, "מוטר" יצא במקביל לקשיים שעברה הלהקה, שכמעט התפרקה כתוצאה מהמתחים שנוצרו, אך המחלוקות יושבו בזמן הפקת "Reise, Reise".
השירים של רמשטיין זכו לגרסאות כיסוי על ידי מספר להקות, אחת מהן היא הפט שופ בויז, שהוציאו רמיקס לשיר "Mein Teil".
גרסת כיסוי מעניינת היא של המלחין הגרמני טורסטן ראש (Torsten Rasch) אשר הפיק מחזור אופרה קלאסי בשם "Mein Herz Brennt" אשר בוסס על האלבום "Mutter", קיים גם כיסוי לשיר "Du Hast", שנעשה על ידי הלהקה הטורקית מאנגה.
תוך שנים ספורות מתחילת הקריירה של הלהקה, רמשטיין תפסה את תשומת לבם של מפיקים בהוליווד, בזכות ההופעות התיאטרליות והמוזיקה האנרגטית.
הבמאי דייוויד לינץ' נתן להם מקום מרכזי בסרטו, "כביש אבוד", בעיקר בפס הקול שלו.