tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בקיץ שרה במנצ'סטר ואוקספורד לפני שובה לאלזס.
היא חזרה לשיר בקונצרטים של האגודה הפילהרמונית בלונדון בינואר 1830, ובמהלך העשור הבא עשתה חלק גדול מזמנה בבריטניה, לרבות עונות שלמות בשנים 1830, 1831, 1834 ו-1835. בתקופה זו גם הביאה לעולם עוד ילדים ושרה במסעות קונצרטים בשווייץ, אלזס, הריינלנד, דרום גרמניה וצרפת.
באוקטובר 1839 סיירה במידלנדס של אנגליה עם מריה מאליברן והכנר שארל דה בריו.
היא סירבה להצטרף לבעלה במסע מוקדם ברכבת בין מנצ'סטר לליברפול, אבל באה בעקבותיו במרכבת הדואר.
במנצ'סטר שרה דואטים עם מאליברן.
ב-1831, במהלך סיור נוסף בסקוטלנד, שרה בארמון הולירוד לפני מלכת הממלכה המאוחדת ולפני ויליאם קוונדיש, הדוכס הרביעי מדבונשייר וארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון.
באותה שנה רכשה המשפחה את בית הקבע שלה בטאננפלס (באדן-וירטמברג), והוריה של מרגרתה גידלו את ילדיה, שלמדו בגבווילר.
ב-1833 יצאו פרנץ ומרגרתה למסע הקונצרטים הראשון שלהם בגרמניה, שכלל את דרמשטדט, קרלסרוהה, קלן ופרנקפורט.
הקריירה של מרגרתה נמשכה באופן דומה עד 1840. בינואר 1839 יצאה למסע קונצרטים גדול בשווייץ, שכלל את גנף, לוזאן, נשאטל, ברן וזולותורן.
אחרי הולדת בנה הנרי יצאה למסע הקונצרטים האחרון שלה בבריטניה, שלפניו הופיעה בפריז ואחר, באפריל, המשיכה ללונדון ללוח זמנים מתיש.
אחרי שראתה את פולין גארסיה-ויארדו בתפקיד דזדמונה ב"אותלו" של רוסיני בלונדון, המשיכה לגלאזגו ולאדינבורו, וסיירה ברחבי אנגליה ברכבת להופעות בקונצרטים, מלבד בערים כמו נוטינגהאם ולינקולן, לשם היה הכרח לנסוע בקרון סוסים.
בספטמבר 1839 שרה תחת שרביטו של שפור באורטוריה שלו "קלווארי" בפסטיבל נורוויץ', משם חזרה אתו ללונדון באותה מרכבה.
מרד א-שוואף במוסול היה ניסיון הפיכה שפרץ בעיר מוסול שבצפון עיראק ב-7 במרץ 1959 והסתיים כמה ימים לאחר מכן.
בהפיכה ניסו קבוצת לאומנים-נאצריסטים, שבראשם עמד הקולונל עבד אל-ווהאב א-שוואף , להדיח את ראש ממשלת עיראק עבד אל-כרים קאסם.
ניסיון ההפיכה בא על רקע ההתקרבות המדינית של עיראק לברית המועצות והתנגדותו של קאסם לאיחוד מדיני עם הרפובליקה הערבית המאוחדת.
ההפיכה נכשלה בזכות שמירת האמונים של הצבא העיראקי לקאסם, שנעזר במיליציות קומוניסטיות מטעם המפלגה הקומוניסטית העיראקית ובשבטים כורדיים מאזור מוסול.
כישלון ההפיכה גרם לאנרכיה זמנית בעיר מוסול, שקבוצות שונות בה ניצלו את הכאוס שנוצר כדי להסדיר חשבונות פוליטיים ואישיים.
עוד הוביל ניסיון ההפיכה לקרע בין עיראק לבין הרע"ם, להדרתם הסופית של תומכי הנאצריזם בעיראק ולהתחזקות מפלגות השמאל והכורדים.
לאחר מהפכת 1958 וביטולה של המלוכה העיראקית התגלעו חילוקי דעות פוליטיים בין הגורמים המהפכנים בשאלה אם על עיראק להצטרף לרפובליקה הערבית המאוחדת (רע"ם) בראשותו של גמאל עבד אל-נאצר.
בראש המתנגדים לאיחוד היה אחד ממנהיגי המהפכה, עבד אל-כרים קאסם, שעתיד לשמש כראש ממשלת עיראק לאחר המהפכה.
קאסם דגל בגישה שהעמידה במרכז את שימורה, חיזוקה, ופיתוחה של עיראק, תוך שילוב העדות השונות באומה העיראקית.
קאסם תמך בשיתוף פעולה עם רע"ם וחתם עִמה על מספר רב של הסכמים לשיתוף פעולה בתחומים שונים, אולם הוא התנגד להצטרפות עיראק לאיחוד וטען שעל עיראק לחזק את עצמאותה ואת מעמדה בין מדינות ערב, ושהצטרפות לאיחוד תפגע במעמדה.
כנגדו עמד שותפו למהפכה עבד א-סלאם עארף, שהוקסם מרעיונות הפאן-ערביות והנאצריזם.
עארף דגל באיחוד מדיני עם רע"ם ופעל במטרה להדיח את קאסם ולהוציא את אותו איחוד לפועל.
קאסם, שהבין את האיום על שלטונו, הדיח את עארף במהלך ספטמבר 1958 מכל תפקיד ממשלתי שהוא.
ב-5 בפברואר 1959 גזר בית הדין של מהדאווי ("הטריבונל העממי") עונש מוות על עארף, שלא הוצא לפועל לבסוף והומתק למאסר.
באותה שנה גילו כוחות הביטחון העיראקים קשר מחתרתי להפלת משטר קאסם, שבמרכזו עמד הפוליטיקאי הלאומי הוותיק רשיד עאלי אל-כילאני, שבעת גלותו במצרים שהה במחיצתו של גמאל עבד נאצר והפך לאחד מתומכיו הנלהבים.
פרסום גזר הדין גרם למשבר פוליטי ולפרישתם של שישה שרים.
המשבר הפוליטי הוביל להקמת ממשלה חדשה שהדירה את תומכי הפאן-ערביות ממוסדות השלטון, וגרמה לקאסם להעביר את משענת כוחו אל עבר מפלגות השמאל והקומוניסטים.
במקום השרים שפרשו מינה קאסם שרים חדשים מקרב קצינים הנאמנים לו, ונציגים ממפלגת השמאל, "המפלגה הלאומית הדמוקרטית", שלא התנגדה להתחזקותם של הקומוניסטים.
בה בעת שינה קאסם את מדיניותו הבינלאומית, והחל להדק קשרים עם ברית המועצות על חשבון קשרי עיראק עם המערב.
הדרת תומכי הפאן-ערביות והתחזקות הקומוניסטים הובילו להתגבשות חזית מאוחדת כנגד קאסם, שאת חבריה אפיין החשש מהפיכת עיראק לגרורה סובייטית וההכרה שלא ייתכן איחוד מדיני עם רע"ם כל עוד קאסם עומד בראש עיראק ולכן יש להפיל את משטרו.
נגד קאסם התגבשה קואליציה מגוונת, שבה נמצאו אנשי מפלגות הימין, בעלי אדמות שבטיים שהתנגדו לרפורמה האגררית של קאסם וחששו מפני התחזקות הקומוניסטים, וקצינים בצבא העיראקי.
בראש קבוצת הקצינים עמד הקולונל עבד אל-ווהאב א-שוואף, מפקד החטיבה החמישית שהוצבה במוסול.
מועד תחילת המרד נקבע ל-5 במרץ 1959, בעת שהתקיים במוסול "קונגרס השלום", שאורגן במתכונת כלל-ארצית ובו השתתפו 250 אלף איש.
עיתוי תחילת המרד למועד כינוסו של "קונגרס השלום", ובחירת מוסול כמקום המרד, התבסס על כמה שיקולים מצידם של המורדים: ראשית, בבגדאד שלטו כוחות צבא נאמנים לקאסם, וברחובותיה של הבירה פעלו מיליציות קומוניסטיות שתמכו בקאסם.
בשל כך כל ניסיון הפיכה בבירה היה נדון מראש לכישלון; שנית, מספר מפקדים של יחידות צבא שהוצבו באזור מוסול הביעו את נכונותם להשתתף במרידה; שלישית, מוסול שימשה מאז ומתמיד מבצרם של חוגי הימין.
גמאל עבד אל-נאצר תמך במרד ודאג לכך שכמות מסוימת של נשק תוברח מסוריה למוסול.
לצד זאת, שליחי המורדים נפגשו בדמשק עם עבד אל-נאצר ועם שר הפנים של ה"חבל הסורי" של רע"ם, עבד אל-חמיד סראג', על מנת לתאם את מהלך המבצע.
ככל הנראה שמו המורדים את מבטחם בהצטרפותן של יחידות צבא אחרות מקרב הצבא העיראקי למרידה, ובתחנת השידור של מוסול, שתוגברה במשדרים שהוקמו בסוריה במטרה להגביר את טווח שידוריה.
לתחנה נועד תפקיד חשוב בשידור ידיעות כוזבות, שמטרתן הייתה להציג תמונה של הצלחה של המרד כבר משלביו הראשונים.
למרות תכנונו של תחילת המרד ל-5 במרץ 1959, הוא החל בפועל רק יומיים לאחר מכן, ב-7 במרץ, בעקבות מהלך עצמאי ולא מתואם של הקולונל א-שוואף מפקד הצבא במוסול, אשר ביקש להבטיח לעצמו את המעמד הבכיר בהפיכה נגד קאסם.
ב-8 במרץ קרא קולונל א-שוואף להדיח את קאסם ולקריאתו הצטרפו קציני צבא בכירים נוספים, ביניהם מפקד בסיס חיל האוויר שליד מוסול.
בין ה-7 ל-8 במרץ נקראו כל האזרחים תומכי המרידה למחנה צבאי הסמוך למוסול שם חולקו להם רובים ומדים כדאי שייקחו חלק במרידה.
רע"ם, שתמכה במרד, תקפה את קאסם בתחנות הרדיו והעיתונות שלה במצרים ובסוריה וקראה להדחתו.
המרידה במוסול עוררה הדים ברחבי עיראק: בפרברי בגדאד פרצו הפגנות תמיכה במורדים ובמהומה שהשתררה בעיר פרצו אל פני השטח המתיחויות המעמדיות, העדתיות והשבטיות.
במוסול עצמה התפתחו קרבות דמים, כשיחידות צבא נלחמו אלה באלה ומיליציות מן ממפלגות השמאל שהוקמו על ידי קאסם נלחמו במורדים לצידן של יחידות צבא עיראק.
במשך כל יום ה-8 במרץ התחוללו קרבות עזים במוסול ובסביבתה, ובשלב מאוחר יותר של אותו יום הצטרפו למורדים אנשי שבט שַמַּר.
למרות התמיכה במרד בקרב קציני הצבא העיראקי, רוב יחידות הצבא העיראקי וחלקים ניכרים מן האוכלוסייה העיראקית עדיין שמרו על נאמנותם לקאסם.
ביחידות הצבא עצמן התגלע קרע חברתי-מעמדי, שנשא גם אופי עדתי: הקצינים המורדים היו ברובם ערבים-סונים מבני המעמד הבינוני, החדורים באידאולוגיה פאן-ערבית ונאצריסטית.
לעומת זאת, החיילים והנגדים שהתייצבו נגדם, היו מבני השכבות העממיות העניות במדינה, רבים מהם שיעים וכורדים, שהתנגדו לאחדות הערבית, תלו תקוות במסרים הסוציאליסטיים של המשטר וראו בקאסם את מנהיגם.
בדיכוי המרד השתתפו גם שבטים כורדים מקומיים וביניהם אנשי שבט בארזאני, ששמרו אמונים לקאסם.
אותם שבטים הקיפו את מוסול, ומנעו מאנשי שבט שמר ומשבטים ערביים נוספים בעלי נטיות נאצריסטיות, להגיע למוסול ולתגבר את כוחות המורדים.
הערכות המורדים באשר לסדר הכוחות שיעמדו לצידם התבררו כמוטעות ורק שתי יחידות צבא נוספות מחוץ למוסול הצטרפו לבסוף למרידה.
במהלך המרד במוסול נודעו מקרים רבים בהם סירבו חיילים פשוטים לפקודות הקצינים לקחת חלק במרידה נגד המשטר.
חיילים בדרגות שונות וקצינים שביקשו לשמור אמונים למשטר התקוממו נגד מפקדיהם שביקשו להפיל את קאסם.
במהלך הפצצה אווירית שערך חיל האוויר העיראקי מעל מוסול, נפצע הקולונל א-שוואף וכשפונה לבית החולים נרצח על-ידי חובש.
נוכח ההתנגדות העזה של הכוחות הנאמנים לקאסם, פעולותיו המהירות והחלטיות, וכישלון המורדים לערער את אחיזתו של קאסם בשורות הצבא, דעך המרד וב-9 במרץ פרסם הגנרל אחמד סאלח אל-עבדי הודעה רשמית על דיכויה הסופי של המרידה ועל הריגתו של א-שוואף.
ימים מספר לאחר מכן עוד נמשכו העימותים בתוך מוסול עצמה, כשכוחות מתומכי קאסם ותומכי הקומוניסטים נצפו בוזזים, שודדים, ומחסלים חשבונות אישיים עם תושבי העיר שנחשדו בשיתוף פעולה עם המורדים או שנחשבו לעשירים.
בסך הכול, הגיע מספר ההרוגים באירועי המרידה ל-2,426. עם שוך המרידה הוצאו להורג ארבעה מראשי המורדים ונערכו טיהורים בצמרת הצבא.
המורדים שנותרו בחיים ברחו לסוריה שם התקבלו בכבוד רב.
לניסיון המרד היו תוצאות משמעותיות, קאסם הראה שרוב הצבא העיראקי נאמן לו ולא ימרוד בו, אך למרות עובדה זו, בעקבות ניסיון המרידה בוצעו בצבא מספר טיהורים במטרה להבטיח את נאמנותו המוחלטת של הצבא לשלטון.
ניסיון המרד הכושל גם הראה עד כמה מוגבל הוא כוחם של תומכי הנאצריזם בעיראק ולמעשה החליש עוד יותר את תומכי הפאן-הערביות וגרם למאבק האידאולוגי בעיראק להחריף, בעיקר על רקע ההוצאה להורג הפומבית של ארבעת הקצינים שעמדו בראש המרד.
אל מול היחלשות תומכי הפאן-ערביות, התחזקו גורמים מקרב מפלגות השמאל ובייחוד המפלגה הקומוניסטית.
גורם נוסף שנהנה מתוצאות המרידה היו הכורדים.
נאמנות שבט בארזאני לקאסם תוגמלה בהענקת חנינה לכל המנהיגים משבט בארזאני שעמדו לימינו בעת המרידה במוסול.
ובאפריל 1959 הגיע הספינה הסובייטית "גרוזיה" מברית המועצות לבצרה, כשעל סיפונה 820 לוחמים כורדים, שהוחזרו לעיראק לאחר גלותם משנת 1947. קאסם העניק במהירות משרות ממשלתיות לאותם לוחמים כורדים כדי לקנות את נאמנותם.
באותו חודש, קיבלו מוסטפא בארזאני ונאמניו בתנועה הלאומית הכורדית את הבעת האמון האולטימטיבית מצד קאסם – אספקת כלי נשק.
על פי הערכות של צבא עיראק, ניתנו לכוחותיו של בארזאני 1,000 מקלעים וכמות נדיבה של תחמושת.
בנוסף, קאסם גם סיפק לשבט בארזאני 89,000 דינר לבניית בתים ולשיפור תנאי החיים בכפרים שבאזורים הכורדיים בצפון המדינה.
מבחינה אזורית, בעקבות ניסיון המרד והתמיכה הפומבית שניתנה לו באמצעי תקשורת של הרע"ם, הפכה המתיחות ששררה עד אז בין עיראק לבין הרע"ם לקרע של ממש.
קאסם הואשם על-ידי דוברי הרע"ם בבגידה באומה הערבית, והוצג כמשרת של הקומוניסטים.
שיתוף הפעולה בין המדינות בתחומי הצבא, הכלכלה, התרבות והחינוך הופסק לאלתר, מאות מומחים שהגיעו לעיראק לאחר המהפכה ב-1958, חזרו למצרים, ותוכניות לשיתוף פעולה בין המדינות הוקפאו וגוועו.
מרד גטו צ'נסטוחובה היה התקוממות בגטו צ'נסטוחובה שבפולין כנגד כוחות הכיבוש הגרמניים במהלך מלחמת העולם השנייה.
המרד התרחש בסוף חודש יוני 1943, והביא למותם של כ-2,000 יהודים.
הגטו הוקם בעקבות אירוע שנודע כ"יום שני העקוב מדם", שבו רצחו הנאצים 300 יהודים בעיר צ'נסטוחובה במהלך כיבוש העיר.
הגטו התקיים מיום הקמתו ב-3 בספטמבר 1939 ועד לשחרורו על ידי הצבא האדום בינואר 1945. אסירי הגטו אולצו לעבוד במפעלי עבודת כפייה, ובמהלך קיומו שיכן הגטו כ-48,000 יהודים פולנים, מתוכם 40,000 גורשו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
המקרה הראשון של התנגדות חמושה אירע ב-4 בינואר 1943, בגטו הגדול שהוקם על ידי הגרמנים באפריל 1941. במהלך "סלקציה" של כ-500 יהודים לצורך גירושם לגטו בעיר רדומסק, פרץ ירי בכיכר ורשה (כיום כיכר גיבורי הגטו).
באירוע נהרגו מנדל פישלוביץ' (או פישלוביץ') ואישה פיינר.
בתגובה, הוציאו הנאצים להורג 50 צעירים יהודים.
חיסולו הסופי של "הגטו הקטן" (ששימש כמחנה עבודה עבור מפעלי תחמושת) החל ביוני 1943, לאחר ארבעה חודשים של הוצאות להורג המוניות בבית העלמין היהודי וסלקציות נוספות, שבהן נבחרו יהודים לגירוש למחנות עבודה, כולל במחנה בליז'ין.
ב-25 או ב-26 ביוני 1943 פרצה התקוממות רחבת היקף, שאורגנה על ידי ארגון לוחמים יהודים.
למרות שהמורדים היו מצוידים בנשק דל, הם התבצרו בבונקרים לאורך רחוב נדרז'צ'נה.
במהלך הקרבות והטבח שלאחר מכן נהרגו כ-1,500 יהודים.
מנהיג המרד, מרדכי זילברברג, התאבד כאשר הגרמנים עמדו ללכוד את הבונקר שלו ברחוב נדרז'צ'נה.
מרד החשמונאים היה מרד של יהודים בשלטון הממלכה הסלאוקית בארץ ישראל ובתומכיה המתייוונים שהתחולל בין השנים 167 ל-160 לפנה"ס.
המרד ידע עליות ומורדות בשדה הקרב ובזירה המדינית הבין-לאומית.
האימפריה הסלאוקית, אף שהצליחה לזמן קצר לשוב ולהשתלט צבאית על יהודה עד תבוסתו של בקכידס בידי יונתן הוופסי (157 לפנה"ס), נחלשה מאוד בעקבות כל האירועים שהתרחשו במקביל, וכתוצאה מהם לא מימשה את ריבונותה המלאה על יהודה.
בתחילה זכו היהודים באוטונומיה ולאחר מכן ביססו ממלכה עצמאית בארץ ישראל.
שם המרד נגזר משמה של משפחת החשמונאים שהנהיגה אותו וברבות הימים הצמיחה מתוכה שושלת ששלטה בארץ ישראל.
לזכר הצלחת המרד תוך ניצחון המעטים מול הרבים, טיהור בית המקדש השני וחידוש הפולחן הדתי במסגרת עצמאות מדינית בארץ שנמשכה בערך מאה ושלוש שנה, נקבע במסורת היהודית חג החנוכה.
ברקע מרד החשמונאים התרחשו מספר תהליכים שנוהלו על ידי הממלכה הסלאוקית.
התהליכים הללו הובילו לשינוי באוטונומיה היהודית וגרמו לתסיסה שהובילה למרד.
השינויים העיקריים היו במידת העצמאות היהודית, בהתערבות בענייני פנים ובענייני בית המקדש, בשינוי הריבוד המעמדי, בשינוי שיטת המיסוי ובגזירות דת.
לאחר שיבת ציון (המחצית השנייה של המאה ה-6 לפנה"ס) לא הוקמה מדינה יהודית עצמאית בארץ ישראל.
במקום זאת, כוננה בארץ פחווה על ידי האימפריה הפרסית ששלטה אז בארץ.
אף שלא כונן בארץ משטר עצמאי, נהנו היהודים ויתר תושבי הארץ מאוטונומיה פנימית, והשלטון נמנע מלהתערב בענייניהם הפנימיים.
היישוב היהודי בארץ היה אך אחד מכמה מרכזים של קיום יהודי, כאשר מרכז גדול נוסף היה בבבל.
בשנת 334 לפנה"ס פרצה מלחמה בין ממלכת מוקדון לממלכת פרס.
המלחמה התחילה בפלישתו של אלכסנדר הגדול, מלך מוקדון, לשטחי האימפריה הפרסית באסיה הקטנה והגיעה בשנת 332 לפנה"ס לארץ ישראל.
אלכסנדר הגדול הדביר את ההתנגדות הפרסית, וארץ ישראל שולבה באימפריה הגדולה שהקים.
לאחר מותו של אלכסנדר הגדול עברה ארץ ישראל מספר ידיים, ובסופו של דבר הייתה לנחלתם של מלכי בית תלמי, מלכי מצרים.
הן אלכסנדר והן התלמיים המשיכו את המסורת הפרסית של מתן אוטונומיה פנימית ליהודים ולא נרשמו אירועים חריגים בהקשר זה בתולדות הארץ.
המלכים הסלאוקים טענו שקוילה-סוריה, שארץ ישראל הייתה חלק ממנה, הובטחה להם מכוח הסכמים שנכרתו בינם לתלמיים, אך למרות זאת סירבו התלמיים לוותר על הארץ.
כתוצאה מכך פרצו שש מלחמות בין הסלאוקים לתלמיים הידועות בשם המלחמות הסוריות.
במלחמה הסורית החמישית הצליח אנטיוכוס השלישי לכבוש את הארץ מידי התלמיים.
אנטיוכוס השלישי העניק ליהודים מגילת זכויות חשובה ב־198 לפנה"ס.
מהלך זה נבע מרצונו לחזק את יהודה כגורם נאמן ויציב בגבול העימות עם בית תלמי המצרי וכגמול על השותפות המיוחדת שנוצרה בירושלים, ערב כיבושה בידי הסלאוקים, בין יוסף בן טוביה לבין שמעון הכהן הגדול.
השותפות סייעה לגרש את חיל המצב המצרי שחנה ב"מצודת הבירה" (המצודה שמצפון-מערב למקדש), ובנוסף סיפקו היהודים ציוד ומזון ללוחמי אנטיוכוס ולפילי המלחמה של המלך.
בכתב זכויות זה הכיר אנטיוכוס בתוקפם המשפטי של היהודים לנהוג על פי "חוקי אבות" ובסמכותם של הכהנים והזקנים לנהל את הציבור לפיהם, כפי שנהגו גם קודם.
ברם, הפסדו במלחמה נגד הרומאים בקרב מגנסיה, והתנאים הקשים שנכפו על הממלכה הסלאוקית בהסכם אפאמיאה ערערו את יסודות הממלכה, רוששו את אוצר הממלכה והעמידו אותם בפני חובות לרומאים.
בשל כך החל אנטיוכוס השלישי לעקל מאוצרות המקדשים של העמים שבשליטתו, ואף נהרג במהלך אחד הניסיונות הללו.
יורשו, סלאוקוס הרביעי, ירש גם את החובות וכאביו המשיך לעקל כספים מאוצרות המקדשים והפקיד את הליודורוס על החרמת כספי אוצר המקדש היהודי בירושלים.
לאחר הירצחו של סלאוקוס הרביעי שלט אחיו אנטיוכוס הרביעי שלא המשיך במדיניותו הדתית המתונה של קודמיו, אלא שאף לחזק ולאחד את הממלכה הסלאוקית שנחלשה על ידי איחוד דתי ומיזוג אלים שבראשם עומד זאוס האולימפי.
שליט זה האמין בעצת יועציו כי רוב העם היהודי יהיה מוכן לקבל את תרבות יוון – בספר מקבים א', כונו הנוטים לעמדה כזו παράνομοι (פָּרַנוֹמוֹי), "בְּנֵי בְלִיַּעַל" (מילולית: חסרי תורה) – ולכן הטיל גזרות קשות נגד היהדות ואף חילל את בית המקדש, כאשר ניסה להפוך אותו למקדש לזאוס או דיוניסוס.
גזרות אלה היו בין הסיבות העיקריות למרידה המזוינת של נאמני המסורת בשלטון.
המצב של היישוב היהודי בארץ
ההתערבות הסלאוקית הרשמית התחילה בהדחת הכהן הגדול חוניו השלישי ב-175 לפנה"ס ומינויו של יאסון אחיו במקומו.
יאסון ביקש להפוך את ירושלים לפוליס הלניסטית ושילם לשלטונות כסף בתמורה למינוי.
בסופו של דבר הודח גם יאסון על ידי מתייוונים קיצוניים שסברו שהוא מתון מדי ובמקומו מונה מנלאוס, שבזז את אוצרות המקדש והנהיג בו עבודת אלילים.
מנלאוס אף לא היה ממשפחת בית צדוק, שעל פי המסורת מאז ימי שלמה המלך, רק ממנה נבחרו הכוהנים הגדולים.
בשנת 167 לפנה"ס גזר אנטיוכוס הרביעי גזירות קשות על העם היהודי.
קיום המצוות נאסר, ובמיוחד נאסרו ברית המילה ושמירת השבת, ואף נכפתה על היהודים אכילת בשר חזיר.
מכאן שנפגעה זכותם של התושבים היהודים לחיות לפי דיני אבותיהם.
הפולחן הדתי בבית המקדש בוטל, ותחתיו הונהג פולחן אלילי פגני.
אלה שהתנגדו לגזירות נענשו באכזריות על ידי החיילים הסלאוקים.
גזירות קשות אלה היו רקע לסיפורים דוגמת חנה ושבעת בניה וסיפורו של אלעזר הזקן.
גזירות שמד אלו הניעו את המורדים לפעולה, והיו בין הסיבות המיידיות לפרוץ המרד.
התייוונות (מן "יוון") הוא התהליך בו יהודי ממיר את תרבותו, ולעיתים גם את דתו לתרבות ההלניסטית (שמקורה ביוון העתיקה), דתה, לשונה ומנהגיה.
ההתייוונות באה לידי ביטוי ברצון להידמות ליוונים באורח חיים, פיתוח החוש האסתטי, תרבות הגוף והספורט והפילוסופיה היוונית.
גם בתחום האמנות הפלסטית חל שינוי בעקבות תופעת ההתייוונות ואות לכך נמצא בבתי הכנסת ובפסלים מאותה תקופה.
ההתייוונות היא תוצר של מפגש בין תרבויות: תרבות יוון ותרבות ישראל, כשהמפגש יצר באותה תקופה נהירה של יהודים אל הדת והתרבות היוונית ברובדיהם השונים.
ההתייוונות הייתה רווחת בעיקר בקרב השכבות העירוניות, המבוססות והאריסטוקרטיות של העם היהודי, כאשר בכפרים ובקרב דלת העם הייתה השקפה זו מקובלת הרבה פחות.
המתחים הפנימיים בין המתייוונים לשומרי המסורת והשינויים שנכפו על שומרי המסורת במסגרת הערים בכלל וירושלים בפרט הביאו לפרישתם מהערים, והניסיונות להביא לשינוי קיום אורחותיהם ואמונותיהם גם מחוץ לערים היה בין הסיבות העיקריות לפריצת מרד החשמונאים בשלטון ההלניסטי בארץ ישראל.
השלטון הסלאוקי נסתייע בניסיונותיו לדיכוי המרד במיליציות של מתייוונים, שחלקם התנדבו מתוך האוכלוסייה היהודית, וחלקם מקרב העמים השכנים, כגון אדום ופלשת.
עד תקופת שלטון היוונים, חוץ מגלות בבל, חיו היהודים כישות עצמאית (בתקופת בית ראשון) או כאוטונומיה תרבותית-דתית תחת שלטון אימפריות שונות (בתחילת ימי בית המקדש השני).
במרכז האוטונומיה היהודית עמד בית המקדש, אשר היווה מרכז רוחני עיקרי, סביבו התרחשו פעילויות חברתיות שונות, בלתי מעוצבות באופיין.
החברה היהודית אופיינה בסממנים אנרכיים, והבדלי המעמדות נבעו בעיקר מהבדלי עושר כלכלי, ולא מזכויות שלטוניות.
המרכז השלטוני הפנימי היה בית המקדש, שכאמור, עיקר פעילותו הייתה דתית.
שלטון האימפריה נותר חיצוני, ומעורבותו בתהליכים הפנימיים הייתה דלה.
לעומת מצב זה, האימפריה היוונית הייתה שונה במהותה, בשל נטייתה הייחודית להלניזם, כלומר, לשילוב תרבותי של העמים הכבושים בתרבות היוונית.
מתוקף השיטה ההלניסטית, התהווה תהליך של התייוונות, שמשמעותו עירוב סממנים יווניים בתרבות היהודית.
צורת התרבות היוונית הייתה אוליגרכית מטבעה, כלומר מבנה השלטון היווני התבסס על קיומה של שכבת אזרחים שלטת, שהיוו את עילית העם.
היוונים שאפו להפוך את ירושלים לפוליס יוונית, בה נהוגה אזרחות.
האזרחות העניקה לשכבות העליונות של העם היהודי זכויות ומנהגים מיוחדים, אשר הפרידו אותן משאר שכבות העם, ולמעשה קבעו אותן כשכבה שלטונית, וזאת בניגוד לשיטה האנרכית אשר נהגה לפני כן.
עלייה זו במנהגים יווניים, הביאה לחיזוקם של מרכזי תרבות יווניים, בעוד שמעמדו של בית המקדש כמרכז תרבותי דעך.
למעשה, עברה הנהגת העם מהנהגה דתית-רוחנית-אנרכית, לשליטה אזרחית-ריכוזית בעלת נטייה לאריסטוקרטיה (זכויות יתר אציליות).
זכויות היתר פגעו במעמדות הנמוכים, שנהנו לפני כן מזכויות שוות בפני הרשות הדתית (שלא הבחינה בין יהודים עניים לעשירים), וההבדלים הכלכליים הפכו להבדלי שליטה.
פער מעמיק זה היווה מרכיב מרכזי בתהליך התהוות מרד החשמונאים, שהתבסס על השכבות העניות הפגועות.
עד לתקופת השלטון ההלניסטי, נקבע המיסוי באופן פשוט, על ידי קביעת מכסות-מס ועמידה בהן.
המיסוי היה הביטוי העיקרי לשלטונה של האימפריה, והמיסים נגבו באופן קבוע.
מלבד המיסוי החיצוני, הונהג מיסוי פנימי לבית המקדש, כמעשרות.
מעשרות אלו נקבעו באופן שווה לכל משפחה, ונגבו מכל המשפחות היהודיות בלי הבדלי מעמד.
מס זה שימש לתחזוקת בית המקדש ולא הצריך מערכת גבייה רחבה.
שיטת המיסוי של האימפריות ההלניסטיות הייתה שונה, ובה נקבעו נציבים מתוך העם הכבוש.
לנציבים אלו הוענקו זכויות מיסוי חופשיות, והם נאלצו לעמוד במכסה קבועה.
אי עמידה במכסת המס הנגבה חייבה את הנציב להשלים את הסכום מכספו הפרטי, בעוד שגביית יתר הותירה את הנציב עם עודף כספי.
שיטה זו יצרה מעמד של נציבים עשירים, אשר גבו מס לצורכי רווח אישי ולא על-מנת לספק את צורכי האימפריה.
תהליך זה הציב את המעמדות השונים בעימות סביב גובה המס, אשר ליבה אף הוא את מרד החשמונאים.
מתתיהו הרים את נס המרד במודיעין והיה מנהיגו הראשון, אך הוא היה אדם מבוגר ונפטר שנה לאחר פרוץ המרד.
בנו, יהודה, קיבל עליו את הפיקוד.
בניגוד לממלכה הסלאוקית, לא היה ליהודים שלטון מרכזי אחד, ומכאן שלא היו גם מוסדות מסודרים שיכלו להחזיק צבא מאורגן ועתודות.
אופיו של צבא המורדים, בדומה לצבאות מורדים אחרים, היה עונתי והגיוס היה על בסיס התנדבותי.
כתוצאה מכך הרכבו של הצבא וגודלו השתנו באופן ניכר ממערכה למערכה.
בראשית ההתקוממות היה מספר הלוחמים קטן יחסית.
ספר מכבים ב' מספר על 6,000 מורדים שהיו זמינים ליהודה בראשית המרידה ואילו ספר מכבים א' מזכיר את המספר 3,000. חוקרים מודרניים, בהם בצלאל בר כוכבא, מקבלים אומדן זה (6,000) בהיעדר נתונים אחרים על תחילת המרד.
בשלב השני של המרד, לאחר טיהור בית המקדש (164 לפנה"ס) הצטרפו יהודים רבים לצבא המורדים וספר מכבים א' מתאר צבא שגדל לכדי 10,000 חיילים ואף ליותר מ־13,000 לאחר טיהור בית המקדש.
בתיאורי הקרבות נוקטים המקורות העתיקים בגישה המאפיינת את ההיסטוריוגרפיה העתיקה, ומפריז בכוחו של האויב ומקטין את כוחם של המורדים.
כך למשל לפי ספרי המכבים, השתתפו רק 800 לוחמים בקרב אלעשה.
היסטוריונים מודרניים דוחים את המספרים האלה.
פרופ' מיכאל אבי-יונה טוען שבשלב זה היו למורדים 22,000 לוחמים ואילו פוטנציאל הגיוס המלא עמד על כ-40,000. בצלאל בר כוכבא מרחיב את ההערכה וטוען שהיה ליהודים כושר גיוס של 20 עד 40 אלף לוחמים.
בתחילת המרד לא היו המורדים מאורגנים כראוי וחסרו להם כלי נשק איכותיים, אך מצב זה השתפר אחרי טיהור בית המקדש.
המקורות העתיקים אינם מציינים את סוגי חיל הרגלים שהיו בצבא היהודי, אך סביר להניח שאחרי שתפסו כלי נשק רבים ואיכותיים היו ליהודים רגלים בינוניים או אפילו כבדים.
ברם, אין כל ספק שבימיו של יהונתן היו בצבא היהודי פלנגיטים רבים והוא נקט בטקטיקה הלניסטית אופיינית.
לאחר טיהור בית המקדש מוזכרים אפילו פרשים בעימותים מקומיים אחדים, ועל קיומם של פרשים בקרבות אחדים ניתן להסיק מהכתוב במקורות.
מקור פרשים אלו אינו חד משמעי.
בהרי יהודה ושומרון, שבהם התחיל המרד ושם התפתח, לא הייתה מסורת של לוחמת פרשים ואף לא היו תנאים לגידול סוסים.
מכאן, סביר שלפחות חלק מהפרשים היהודים מקורם בשכירי חרב יהודים ששירתו בצבא תלמי והיו מוצבים במושבות הצבאיות בארץ ישראל בימי שלטון בית תלמי בארץ ישראל או אצל המלכים השונים באסיה הקטנה.
מקור אפשרי אחר הוא פרשים מבני טוביה, אשר מוצאם מעבר הירדן המזרחי.
לעיתים קרובות נקראים הסלאוקים במקורות העבריים "יוונים" או "סורים".
אמנם, גרעין השליטה הסלאוקי היה ממקור יווני-מוקדוני, אך אין מדובר ביוונים.
האימפריה הסלאוקית כללה עמים רבים וכך גם צבאה, ששירתו בו, לצד המתיישבים הצבאיים שמקורם מיוון וממוקדון עשרות אלפי חיילים ממוצא מזרח תיכוני.
כמו כן, האימפריה הסלאוקית לא הייתה מוגבלת בזמן המרד לתחומה של סוריה.
הייתה זו אימפריה גדולה שהשתרעה מהים התיכון עד לב לבה של פרס (המחוזות הרחוקים יותר אבדו).
חלק מעריה המרכזיות נמצאו אכן באזור סוריה, אך לא רק בה.
אנטיוכיה, בירת הממלכה לא נמצאת בסוריה, אלא בשטחה של טורקיה המודרנית וכך גם אפאמיאה, המרכז הלוגיסטי של צבאה.
עיר גדולה נוספת, סלאוקיה נמצאת באזור עיראק של היום.
כך שהכינוי "סורים" ו"יוונים" אינו מדויק.
הפיקוד העליון על הצבא הסלאוקי, בדומה לצבאות הלניסטיים אחרים, היה נתון בידיו של המלך אם נכח בשדה הקרב.
אם לא, אז היה אחד הגנרלים שלו מקבל את הפיקוד.
במקרה של מרד החשמונאים היה הפיקוד המיידי נתון בידיו של הנציב הסלאוקי של מחוז השומרון (מרידרך), אפולוניוס.
אין אפשרות לקבוע אם הוא אותו אפולוניוס, מפקד השכירים המיסיים, ששמו נקשר בפרעות בירושלים.
חוקרים אחדים סבורים שחד הם ואילו אחרים סבורים שאין זהות בין השניים.
כמו כן, הוצבו באזור מפקד מצודת החקרא סוסטרטס ופיליפוס, הממונה על מימוש המדיניות הסלאוקית.
במעגל הרחב יותר כללה שדרת הפיקוד הסלאוקית את ליסיאס, מושל קוילה-סוריה (ולימים העוצר של המלך הינוקא, אנטיוכוס החמישי), ניקנור וגורגיוס.
עם מותו של אנטיוכוס הרביעי בשנת 164 התחולל מאבק פוליטי במדינה הסלאוקית (במהלכו נקטלו המלך הינוקא אנטיוכוס החמישי וליסיאס, העוצר), ובסתיו 162 לפנה"ס עלה דמטריוס הראשון על כס המלוכה.
דמטריוס, בניגוד לליסיאס, לא יצא בעצמו לדיכוי המרד, אלא הסתפק בשליחת מצביאו הבכיר, בקכידס.
המקורות העתיקים חלוקים לגבי המספר הכולל של הכוחות הסלאוקים שהשתתפו בדיכוי המרד.
ספר מקבים א' מוסר על מספרים שנעים בין 20 ל-100 אלף לוחמים.
פוליביוס בתיאורו של המסדר הצבאי בדרפנה מספר על 41,000 חיילים, שהיו זמינים בצבא השדה (מלבד החיילים במחוזות המזרחיים שלא לקחו חלק במצעד).
המרד ביהודה לא היה האירוע הצבאי החשוב ביותר בממלכה הסלאוקית באותה התקופה.
התסיסה במחוזות המזרחיים איימה על לב האימפריה הסלאוקית ועל עצם קיומה, ולכן כנראה שהוקדשו לטיפול בה משאבים רבים יותר.
מסיבה זו סביר להניח שהרבה פחות מחצי מהצבא היה זמין לדיכוי המרד.
גם ספר מקבים מזכיר את מסעו של אנטיוכוס הרביעי למזרח עם חצי מהצבא בסמוך לקרב אמאוס (165 לפנה"ס).
חלק ניכר מהכוחות שיצאו עם אנטיוכוס חזרו לאנטיוכיה בשנת 163, היו זמינים לליסיאס במסעו השני לארץ ישראל והשתתפו בקרב בית זכריה.
המספרים פחתו שנית אחרי מרידה נוספת במזרח, הפעם בראשותו של טימארכוס, והכוחות שעמדו לרשותו של ניקנור היו קטנים בהרבה.
המספרים גדלו שוב במסעו השני של בקכידס בשנת 160. המרד של טימארכוס דוכא כמה חודשים קודם לכן, וכוחות רבים היו זמינים לבקכידס והשתתפו בקרב אלעשה.
כמו כן, חששו הסלאוקים מהתערבות רומית שכבר נתנה את אותותיה בבחישה במרד טימארכוס ובברית שכרתה רומא עם יהודה המכבי.
סך הכל השתנה מניין הכוח הסלאוקי מאלפים אחדים עד מעל עשרים אלף חיילים, שאליהם ניתן להוסיף מיליציה בת כמה אלפים של מתייוונים ובעלי ברית מקומיים, שהיו מאומנים פחות מהצבא הסלאוקי.
מבחינת הרכב הצבא, יכלו הסלאוקים להסתמך על כוחות מגוונים.
מהם חיילי פלנקס "כבדים" שרגילים להילחם בשטחים מישוריים, אך גם כוחות קלים יותר, בהם אלפי רגלים קלים, שכירי חרב שמוצאם מאזורים הרריים הרגילים להילחם בתנאים אלה, גם פלטסטים רבים, ואף יחידות שהוסבו לסגנון הלחימה הרומי.
פרשים היו נפוצים מאוד בצבא הסלאוקי, אך בדרך כלל לא לקחו חלק בפשיטות הסלאוקיות ליהודה פרשים רבים.
הכמות המקסימלית היא כ-2,000. פילי מלחמה, שהיו נפוצים למדי בתקופה מוקדמת יותר, התמעטו בתקופה זו, והשתתפו רק בקרב בית זכריה, ונטבחו כליל בהוראתו של ליסיאס בקיץ 162 על פי דרישת הסנאט הרומי.
הטקטיקה, לפחות של הצד הסלאוקי, שאפיינה את המהלכים הקרביים העיקרים, תאמה את המקובל ב.
אף על פי שהפלנקס היה החיל הדומיננטי בצבא הסלאוקי, הוא כלל גם אלפי רגלים קלים ובינוניים, שציודם וחימושם התאימו ללחימה בשטח הררי או בשטח משובש אחר, שאפיין את זירת הקרבות הראשונים נגד המורדים.
יתרה מכך, גם הפלנקס הסלאוקי, אף שהיה יעיל בעיקר בשטח מישורי או רמתי מתון, היה מאומן ללוחמה בשטח משובש.
הצד היהודי, לפחות בשלבים הראשונים של המרד, חסר חימוש וכלי נשק איכותיים, שהיו מאפשרים לו להתמודד נגד הצבא הסלאוקי בשדה הפתוח, ולכן נאלץ להסתפק בתחילת המרד בטקטיקות של לוחמת גרילה כמו התקפות פגע וברח ובמארבים.
בעקבות ההישגים הראשוניים של צבא המורדים, הם הצליחו להשיג או לקחת שלל כלי נשק רבים, עובדה שאפשרה גם לצד היהודי לשנות את טקטיקות הלחימה שלו.
בדומה לצבא הסלאוקי, גם למורדים היה פיקוד עליון שהטיל את מרותו על הכוחות השונים.
הצבא היהודי היה צייתן ודייק בביצוע הפקודות.
כבר בראשית המרד מתוארים תמרונים צבאיים מורכבים דוגמת זה שננקט בקרב אמאוס שבו הצליח יהודה המכבי להפתיע את הצבא הסלאוקי עם כוח עלית מצבאו.
עם רכישת כלי נשק איכותיים יותר אחרי טיהור בית המקדש, העזו המורדים להתמודד עם הצבא המלכותי גם בקרבות סדורים במישור ובשטח רמתי מתון שבו הפלנקס הסלאוקי היטיב לפעול.
המרד פרץ במודיעין ועד מהרה עבר לאזור הרי גופנה (ג'יפנה של היום) שממזרח למודיעין - אזור קשה למעבר כוחות גדולים וקל למארבים.
תוך כמה שנים התפשטה ההשפעה של המורדים גם מחוץ לאזור הסמוך למודיעין ותומכים רבים במרד נמצאו גם דרומית לירושלים.
בהמשך פלשו צבאות המורדים גם לעבר הירדן המזרחי, לגלעד, לבשן, לגליל ולאדום.
השליטה על מעברי ההרים בין ירושלים לאזורי השליטה הסלאוקית בשפלה ובמיוחד בשומרון, בה ישב הנציב הסלאוקי, הקשתה מאוד על השלטון הסלאוקי.
השטח שהיה נתון להשפעת המורדים השתרע באזור קו פרשת המים דרומית לנחל שילה באורך של כ-60 ק"מ.
דרך זו חיברה את שומרון עם ירושלים (1), בית צור וערים אחרות; מערבית לה נמצא מדבר אפרים ומזרחית לה מדבר יהודה.
ממערב ליהודה היו שלוש דרכי גישה, שהיו רלוונטיות מבחינת השלטון הסלאוקי.
הראשונה והצפונית ביותר מבית חורון (2), השנייה דרך שער הגיא (3), והשלישית הדרומית דרך עדולם (4).
שתי האחרונות היו קשות למעבר צבאות גדולים, מפני שעברו בגאיות, הקשו על התנועה, אפשרו מארבים נוחים למתגוננים, ולפיכך לא נוצלו לדיכוי המרד.
דרך בית חורון הועדפה על ידי הסלאוקים, מפני שעברה על הרכסים, אך אותה הצליחו המורדים לנתק.
מדרום ליהודה הדרך מבית צור (5) הייתה נוחה ואותה ניצל הצבא הסלאוקי פעמיים.
אך היא הצריכה מעקף גדול דרך האדומים.
ממזרח היה אפשר להגיע ליהודה דרך יריחו לירושלים (6), וגם דרך הגלגל לבית אל (7).
אך נתיבים אלו לא היו מועדפים, והסלאוקים עשו בהם שימוש רק בשלבים האחרונים של המרד.
חיל המצב שאייש את מצודת החקרא לא הספיק הן להחזקת המצודה וירושלים והן לטיהור הדרכים, ולכן נאלצו אנשיו להסתמך על העזרה של נציב השומרון ואף על כוחות הממלכה לדיכוי המרד.
באזור זה כמעט שלא גרו מתייוונים, ומרבית התושבים התגייסו הלכה למעשה לצבא המורדים, או לכל הפחות סייעו לו בהשגת מידע ובהגשת אספקה.
מעבר עם צבא גדול דרך אזור עוין ללא תמיכת התושבים המקומיים, בדרך קשה העוברת בהרים, ללא אמצעי תובלה מודרניים היה קשה כשלעצמו.
נוכחות צבאית של מורדים רבים, הפכה את המשימה לקשה שבעתיים.
על פי המסורת המקובלת הנזכרת בספר מקבים א', כחלק מניסיונות השלטון המרכזי לממש את המדיניות של אנטיוכוס הרביעי, נשלחו פקידים למודיעין כדי לקיים את הטקסים הפגאניים.
מתתיהו הכהן, בן יוחנן בן שמעון החשמונאי, שהיה כהן שגר בעיר וחמשת בניו לא יכלו לעמוד מן הצד והרגו את הפקידים.
חלק מהחוקרים, בהם החוקר הגרמני בנדיקט ניזה ואחרים סבורים שסיפורו של מתתיהו שורבב לתוך האירועים בשלב מאוחר יותר כדי לפאר את העבר הרחוק של השושלת.
הם מסתמכים על ספר מקבים ב' לפיו נראה שיהודה המכבי ברח להרים עוד בזמן המהומות שעורר אפולוניוס בירושלים ולפני הטלת הגזירות.
חוקרים אחרים, בהם בצלאל בר כוכבא דוחים את הביקורת על המסורת המקובלת.
כך או כך, בין אם סיפור מודיעין הוא נכון ובין אם לאו, אין ספק שהמרד פרץ בשנת 167 והיה למלחמה עקובה מדם נגד השלטון הסלאוקי ולמלחמת אזרחים אכזרית בין מתייוונים ליהודים שנותרו נאמנים למסורות העתיקות.
מתתיהו, בין שנפטר כי היה זקן (כגרסת מכבים א') ובין שהופעתו היא המצאה מאוחרת, לא נזכר עוד.
יהודה המכבי קיבל על עצמו את הנהגת המרד.
בשנה הראשונה של המרד לא פגעו המורדים בשלטון הסלאוקי, אלא ריכזו את התקפותיהם על המתייוונים.
בנוסף, השתלטו המורדים על כפרי האזור, שמרבית תושביהם הזדהו עם המורדים, התנדבו לצבאם וסייעו לו בכל דרך אפשרית.
השלטון הסלאוקי לא יכול היה לסבול נוכחות מרדנית בלב אזור שהיה נתון לשליטתו ונעשו הכנות לדיכוי המרד.
הכוחות הלא גדולים שישבו בחקרא לא הספיקו להחזקה במצודה ובו זמנית טיהור הדרכים ולדיכוי המרד ואפולוניוס, מושל שומרון, יצא בראש כוחותיו לדכא את ההתקוממות.
בקרב מעלה לבונה, כוחותיו יורטו ליד שומרון והובסו, ואילו אפולוניוס עצמו נהרג בקרב.
כדי לכבות במהירות את אש המרד נשלח המצביא סירון בראש כוחות צבא סלאוקים סדירים, כשהוא מספח אליו במהלך הדרך כוחות נוספים, ובכללם מתנדבים מקרב המתייוונים.
גם סירון נתקל במארב, והובס בקרב בית חורון.
בינתיים התרחשו מאורעות רבי חשיבות מחוץ ליהודה.
אנטיוכוס ערך מצעד צבאי מלא לצבאו בדאפני שליד אנטיוכיה, ויצא בעצמו לדכא התקוממות בארמניה בראשותו של ארטאכסיאס, מושל מחוז ארמניה, שנהג בעצמאות יתרה אחרי חתימת חוזה אפאמיאה.
לאחר עצירת ניסיונות ההתנתקות של ארטאכסיאס המשיך אנטיוכוס במסע בחלקים המזרחיים של ממלכתו, אך לא שרד את המסע ונפטר במהלכו.
בהיעדרו הופקד ליסיאס לתפקיד המשנה למלך והיה אחראי על החלק המערבי של הממלכה, שהשתרע מנהר הפרת מערבה עד הרי הטאורוס במערב ועד גבול מצרים בדרום.
לליסיאס כמעט שלא נותרו חילות זמינים, היות שמרבית צבא השדה יצא עם המלך לדכא את ההתקוממות הצפונית.
כתוצאה מכך, לא נותר צבא גדול ביהודה והשלטונות לא עשו כמעט מאומה כדי לדכא את המרד במשך שנה תמימה.
בסתיו שנת 165 לפנה"ס, ניקנור, אציל רם דרג, נתמנה למפקד הצבא ולעזרתו הוצב גנרל מנוסה בשם גורגריאס.
הפעם יצא צבא גדול שכלל כ-10,000 חיילים מצבא הממלכה, אליהם התווספו עוד כ-10,000 אנשים מחילות מצב מקומיים, מתיישבים צבאיים ומתייוונים.
קיימת סתירה מסוימת בין מקבים א' ומקבים ב' ביחס לשאלת שולחו של הצבא, אם היה זה המשנה למלך ליסיאס או מושל קוילה סוריה, תלמי בן דורומנס, שהיה ידוע בתמיכתו הרבה במתייוונים הקיצוניים ביותר.
הכוחות הסלאוקים התקבצו באמאוס שנמצאה במקום טקטי נוח מבחינת הפיקוד הסלאוקי.
בקרב שהתחולל באזור ניסה ניקנור להפתיע את צבאו של יהודה המכבי, אך הופתע בעצמו וצבאו הובס.
כתוצאה מהתבוסה בקרב אמאוס ניסו הסלאוקים לנהל משא ומתן עם המורדים בתיווך רומי, אך הוא עלה על שרטון.
שנה לאחר המפלה באמאוס, יצא ליסיאס בכבודו ובעצמו בסתיו 164 לפנה"ס נגד המורדים בראש כוח הארי של חייליו, אם כי גם הפעם עיקר צבא הממלכה רותק לדיכוי מרד טימארכוס.
הפעם הגיח הצבא הסלאוקי בדרך עקיפה מדרום, כשהוא עוקף את יהודה ממערב.
אמנם גם דרך גישה זו לא הייתה נוחה, אך היא עברה בשטח אדומי שהיה מאוכלס רובו ככולו בתומכי הסלאוקים.
הצבאות נפגשו בקרב בית צור שהסתיים במפלה סלאוקית.
יתרה מכך, ידיעות על מותו של אנטיוכוס הרביעי בבבל הכריחו את ליסיאס לסגת חזרה לאנטיוכיה.
ליסיאס שנשאב לתוך מערבולת התככים הפנימית בחצר לא יכול היה להפנות משאבים לדיכוי המרד.
טיהור בית המקדש ופלישות מחוץ ליהודה
הניצחון בקרב בית צור והסתלקותו של הצבא הסלאוקי נתנו למורדים זמן להתעסק בענייני הפנים.
הם שחררו את כל ירושלים, פרט לחקרא, ששימשה מפלט ליוונים ולמתייוונים היהודים.
החשמונאים המנצחים טיהרו את המקדש ממאפייניו ההלניסטיים, וחגגו את חנוכתו מחדש בשנת 164 לפנה"ס.
במשך שנה ושלושה חודשים שבהם היו חופשיים מלחץ השלטונות, ערכו המורדים מסעי מלחמה מחוץ לאזור שליטתם המיידי.
ארץ ישראל הייתה בתקופה זו ביתם של עמים ועממים שונים, והאוכלוסייה היהודית בה הייתה פזורה במרכזים שביניהם ערים נוכריות.
לא כל הנוכרים היו עוינים למורדים.
הנבטים, שהתנגדו מזה זמן רב לניסיונות השלטון הסלאוקי לכפות עליהם את מרותם, סייעו למורדים.
עזרתם באה לידי ביטוי בעיקר בהמצאת מורי דרך במדבר ואספקה.
המסע הראשון נערך לסביבות עקרבה על מנת להדליק את אש המרד באזורים שהיו מרוחקים מעט או כדי לסייע ליהודים שסבלו מידי היוונים.
המסע השני, בעל מטרות דומות נערך לעבר הירדן המזרחי לעבר היישוב היהודי שהתפתח בחסות בית טוביה ושכן בלב אזור עוין של בני נען ורבת עמון.
אחרי מסעי מלחמה אלה יצאו המורדים עם כוח גדול שכלל כמחצית מכוחם צפונה.
שמעון התרסי, אחיו של יהודה, יצא עם הכוח הקטן יותר שמנה 3,000 לוחמים ל ועבר את כל המרחק מאזור יהודה, בו היה גרעין המרד, דרך נרבתא עד עכו, שהייתה מושבה צבאית גדולה של הסלאוקים, אך לא צר עליה.
יהודה יצא עם הכח הגדול שמנה 8,000 לוחמים לעבר גלעד ובשן בדרכו למבצר דיאתמה שהיה נצור על ידי טימותיאוס, נציב גלעד הסלאוקי.
מסעו של יהודה עבר דרך דקאפוליס שהיה מאוכלס ביוונים והיה מסוכן יותר.
מסע העונשין שיזם יהודה עבר בבצרה, הגיע לדיאתמה והסיר את המצור ממנה.
לאחר מכן פשטו המורדים על ערים בסביבת דיאתמה.
הנציב הסלאוקי טימותיאוס יצא מבסיסו בעיר קרניים וניסה להדוף את המורדים עם הגייסות שהיו בראשותו ותגבורות אחדות, אך נוצח בקרב שהתחולל ליד נחל רפון (נהר א-חריד).
יהודה חזר בדרך שונה מזו שבה יצא ועבר דרך עפרון, אותה כבש אחרי שתושביה התנגדו לו ועבר דרך בית שאן, אך לא ניסה לכבוש אותה.
לאחר מכן, פנה דרום מזרחה כדי להתקרב לנהר הירדן ולסטות מנתיב שעבר דרך שומרון בירת המחוז הסלאוקי, שהיה בה חיל מצב חזק.
בינתיים, בעוד יהודה ושמעון עושים את מלאכתם בצפון, תקפו הכוחות שנשארו ביהודה את יבנה, אך הובסו על ידי גורגיאס בקרב מרשה וספגו אבדות כבדות.
בשובו ממסעו בצפון ביקש יהודה לתקן את המפלה שנחלו המורדים ויצא בעצמו לעבר יבנה ים ויפו.
לאחר מכן פלש לאדום על מנת לנקום בהם על העזרה שהגישו לליסיאס בפלישתו ליהודה.
הוא כבש את חברון, עבר דרך מרשה והגיע עד אשדוד.
פלישה שנייה של ליסיאס ליהודה
בינתיים, ירש אנטיוכוס החמישי בן ה-9 את אביו, אנטיוכוס הרביעי ועלה לשלטון כשליסיאס משמש לו כעוצר.
באפריל 162 העזו המורדים להטיל מצור ישיר על החקרא ובכך הזמינו על עצמם את מסע המלחמה החדש, הפעם בכוח צבאי מלא שערך נגדם ליסיאס.
הצבא המלכותי שהשתחרר מהצורך להחזיק עתודות גדולות בסוריה בשביל המלחמה בטימארכוס, שדוכא בינתיים, הגיע בכוח מלא בסוף האביב, בליווי כוח פילים.
הצבא הסלאוקי הגיע פעם נוספת מהדרום, הטיל מצור על בית צור וכבש אותה.
לאחר מכן התקדם צפונה ונפגש עם המורדים בקרב בית זכריה שבו הצליח להביסם.
הניצחון בקרב אפשר לליסיאס להטיל מצור על ירושלים, אך הפיכת חצר הצילה גם הפעם את המורדים.
פיליפוס, שהתחרה בליסיאס על השליטה בממלכה שב מפרס עם הצבא שיצא עם אנטיוכוס וניסה לתפוס את השלטון.
המצב הפוליטי שנוצר לא אפשר לליסיאס להשלים את מלאכתו ביהודה ולהדביר את המרד.
הוא נאלץ לקיים משא ומתן חפוז עם המורדים כדי שיוכל לשוב במהרה לאנטיוכיה כדי לבלום את פיליפוס.
כתוצאה ממשא ומתן שהתנהל התחייבו המורדים להכיר בשלטונה העליון של הממלכה הסלאוקית, אך תמורת זאת זכו לחירות מלאה בענייני דתם וגזירות הדת בוטלו.
מנלאוס הורד ממשרת הכוהן העליון ומאוחר יותר הוצא להורג, ובמקומו מונה אלקימוס שהיה מתון ממנו.
כששב לאנטיוכיה, הצליח ליסיאס לנצח את פיליפוס ולבסס את מעמדו.
שלטונם של ליסיאס ואנטיוכוס החמישי בסוריה לא ארך זמן רב.
אחיינו של אנטיוכוס אפיפנס, דמטריוס הראשון, שהיה בן ערובה ברומא בהתאם לתנאיו של חוזה אפאמיאה, ברח מרומא בשנת 162 והשתלט על הממלכה הסלאוקית.
ליסיאס והמלך אנטיוכוס החמישי הוצאו להורג, אחרי שהצבא הסלאוקי עבר לצדו של דמטריוס הראשון, שהוכתר למלך.
דמטריוס, שהיה שליט הרבה יותר נמרץ מאנטיוכוס הרביעי ותקיף ממנו פי כמה רצה להחזיר את מעמדה הרם של האימפריה שהיה לה לפני חתימת הסכם אפאמיאה.
הרומים, שחששו מכוחו, לא הכירו בשלטונו של דמטריוס וניסו לחבל בו בדרכים דיפלומטיות על ידי כריתת חוזים עם אויביו ועידודם.
דמטריוס לא ראה בעין יפה את האוטונומיה החשמונאית ביהודה ורצה להחזיר את המצב לקדמותו כחלק משאיפתו לחדש את מעמדה של האימפריה הסלאוקית.
יתרה מכך, משלחת של אלקימוס, שמונה למשרת הכהן הגדול ביקשה את עזרת השלטון המרכזי בדיכוי המרד.
לרוע מזלו נאלץ דמטריוס להתמודד עם מרידתו של טימארכוס, מושל בבל שלא קיבל את השליט החדש.
המצב הוחמר שנה לאחר מכן כשהתגלו השיחות הדיפלומטיות בין רומא לטימארכוס ואילצו את דמטריוס לפעול במרץ נגד המורד הסורר, אך בשלב זה המצב טרם הגיע לידי פיצוץ ויכול היה לשלוח חיל גדול בראשותו של אחד הגנרלים המוכשרים שלו, בקכידס לדיכוי המרד.
דרגתו של בקכידס איננה ברורה די הצורך.
סביר להניח ששימש כמושל כללי של כל המחוזות הנמצאים ממערב לפרת ונשא בדרגה גבוהה מאוד.
המורדים לא התייצבו נגד הצבא הגדול שהוביל בקכידס והוא החזיר את השלטון בירושלים לסלאוקים.
כמו כן, ערך פעולות טיהור ומסעות עונשין ביהודה ובעיקר באזור הרי גופנה, אך לא הספיק לבער את קני המרד ונאלץ לשוב לאנטיוכיה כי המצב במחוזות המזרחיים דרש את התערבות הצבא המלכותי.
במקומו נשלח בחורף ניקנור, לשעבר מפקד חיל הפילים המלכותי.
ניקנור הצליח להביס כוח מורדים לא גדול בפיקודו של שמעון בקרב ליד כפר דסאו, אך כוחו היה מצומצם והוא ניסה לסיים את המרד במשא ומתן.
משכשל משא ומתן ניסה לפתות את יהודה ואת מנהיגי המרד למארב, אך מזימתו התגלתה והוא נאלץ לצאת עם גיסותיו לקרב נגד המורדים.
הצבאות נפגשו בקרב כפר שלמא שבו ניגף ניקנור ואולץ לשוב לירושלים.
ניקנור, ששלט בחקרא, וכתוצאה מכך גם בירושלים, וניצב בפני מצב קשה אחרי תבוסתו ליד כפר שלמא ניסה להרתיע את המורדים מתקיפת ירושלים על ידי איום הריסת בית המקדש.
האיום פעל כמתוכנן והמורדים נרתעו מלהטיל מצור מחודש על ירושלים ואילו את חקרא לא רצו לתקוף כי חששו מהתגובה של השלטון המרכזי.
במרץ 161 נשלחה תגבורת לא גדולה מאנטיוכיה וניקנור שרצה להבטיח את שלומה במעבר באזור, שהיה נתון לשליטה מלאה של המורדים, יצא לקראתה עם גייסותיו.
הכח הסלאוקי עלה במעלה בית חורון, אך הפעם לא הטמינו לו המורדים מארב.
במקום, העדיפו לפגוש אותו ברמה מישורית.
תמרון זה יש בו כדי להניח לפי דעתו של בר כוכבא שיהודה נהנה מיתרון מספרי מכריע על האויב וצבאו היה חמוש היטב.
הקרב באזור חדשה שהתחולל בי"ג באדר הסתיים בניצחון המורדים ובמותו של ניקנור.
המורדים ניצלו את הניצחון כדי לחזור ולתפוס את ירושלים, אם כי לא פגעו בחקרא שנותרה בידיים סלאוקיות.
הברית עם רומא וקרב אלעשה
ניצחון המורדים בקרב אזור החדשה דחק את הסלאוקים להיאחזות בודדת שנותרה בידם, מצודת החקרא, ואילו כל ארץ יהודה נפלה עתה תחת שלטונם הישיר של המורדים.
שיאו היה שליחת משלחת לרומא וכריתת ברית איתה.
רומא נהגה לכרות בריתות עם אזורים השואפים לאוטונומיה בתוך יחידה מדינית גדולה יותר כדי לערער את היציבות הפנימית של אויביה.
מדובר בחוזה סטנדרטי שלפיו התחייבו הצדדים לסייע זה לזה בעת מלחמה, אך הרומאים לא שלחו עזרה צבאית כלשהי למורדים היהודים.
אף על פי שלא נשלחה עזרה צבאית, היה בהסכם משום תמרור אזהרה לדמטריוס ואות לבאות כי נגלה לפניו שהמורדים שואפים לעצמאות מדינית.
לדבר זה לא יכול היה להסכים, אחרת כל האימפריה הייתה מתפרקת כשכל עם ועם היה מורד בשלטון המרכזי.
לרוע מזלו, לא יכול היה עדיין להפנות גיס משמעותי לדיכוי המרד, כי הצבא המלכותי היה עסוק בדיכוי התקוממותו של טימאכרכוס שאיימה על לב לבה של האימפריה.
מצב זה נמשך עד אביב 160, עת דוכא סופית המרד.
עם דיכוי המרד, יכול היה דמטריוס להפריש צבא גדול, כמעט מחצית מכוחו שכלל כשתי רבבות חיילים רגלים וכ-2,000 פרשים, בהם גם יחידות פלנקס ויחידות איכותיות אחרות שהתפנו ממשימתם במזרח הממלכה.
צבאו של יהודה המכבי מנה לפי המקורות בין 800 ל-3,000 לוחמים, אם כי יש חוקרים הנוקבים במספרים גבוהים יותר.
כמו כן, ייתכן שהיו למורדים פרשים.
בקרב אלעשה משך בקכידס את יהודה המכבי לתקוף את אגפו הימני החזק או שיהודה ניסה לתקוף אגף זה מיוזמתו.
כך או כך, מצא יהודה את מותו בהתקפה זו.
יונתן הוופסי, אחי יהודה, לקח על עצמו את הנהגת המרד כשלצידו עומד אחיו הבכור – שמעון התרסי.
בהנהגתו התארגנו המורדים, שלא יכלו להחזיק במעוזם שבהרי גופנה, במדבר תקוע וחזרו למלחמת גרילה.
ב-157 לפנה"ס, בעקבות פעולת התגמול של יונתן ושמעון כלפי תושבי מידבא, שאנשיהם רצחו את יוחנן אחיהם, ניתנה לבקכידס ההזדמנות לצאת עם צבאותיו להילחם במורדים ולנסות להשמידם.
צבאו שיצא מיריחו ניסה ללכוד את המורדים בשובם מעבר הירדן כאשר הוא לוחץ אותם במהלך טקטי מוצלח, מכיוון מזרח, כשהם דחוקים בגבם לעבר נהר הירדן וצפון ים המלח.
למרות עדיפותו המספרית, ניסיונו הרב ומיקומו העדיף, יצאו המורדים להתקפת נגד מוצלחת, שגרמה לצבאו לאבדות קשות, ובחסותה חצו המורדים את הירדן ונמלטו חזרה למדבר יהודה, כאשר בקכידס שב על עקבותיו לירושלים בידיים ריקות.
לאחר שלא הצליח למגר כליל את המורדים כדי להבטיח את שלטונו, החל בקכידס בהקמת קו ביצורים במבואות ירושלים, שהגנו עליה מהמורדים מכל כיוון: בית אל בצפון, בית חורון בצפון-מערב, אמאוס ממערב, תמנה מדרום-מערב, תקוע מדרום-מזרח, יריחו ממזרח, ופרתנון מצפון-מזרח.
יחד עם המבצרים המלכותיים בחקרא, גזר ובית צור נוצרה רשת הגנה שלדעתו של המצביא הסלאוקי הבטיחה את השלטון המלכותי ביהודה המתמרדת.
בסיום מהלך ההתבצרות והבטחת מעמד החקרא, חזר לאנטיוכיה.
לאחר כשנתיים של רגיעה, חזר בקכידס בראש צבא חזק, בשל שידולם של המתייוונים, במטרה ללכוד את המורדים שחזרו למודיעין בעת העדרו.
אך הדבר נודע ליונתן על ידי נאמניו, והוא נערך לעימות מבעוד מועד.
בקכידס ניסה לצור על היישוב, אך החשמונאים שהיו למודי ניסיון, לא איפשרו לו להשלים את המצור.
בשל כישלונו במצור והכרה בעוצמתם של החשמונאים שלא בנקל יהיה אפשר להכריעם, בקכידס, כליסיאס בזמנו, מחליט לשנות את מדיניותו ביהודה, לעבור לערוץ פרגמטי ולהפנות עורף למתיוונים שסיבכוהו בעימות לשווא.
בשנת 155 לפנה"ס הגיע בקכידס להסכם עם יונתן, שיחדל לרדוף אותו ואף יעניק לו מעמד מדיני כלשהו, בתמורה לשקט תעשייתי בחבל ארץ זה, כך שהשלטון הסלאוקי יתקיים ביהודה, בלא שיהיה צורך לבזבז עליו משאבים צבאיים גדולים וקבועים.
בהסכם זה קיבל יונתן רשות להתיישב במכמש מצפון לירושלים ולקבל מעמד מדיני מסוים.
בקכידס היה יכול לעזוב את יהודה עם חילותיו, כאשר הוא מותיר בירושלים בחקרא חיל מצב סלאוקי.
יונתן הצליח לשקם את כוחו הצבאי ומעמד החשמונאים כפי שהיה בתקופה שלפני קרב אלעשה, עד שבשנת 157/6 הוכר כמנהיג ושופט של עם ישראל.
כעשר שנים לאחר שפרץ הסתיים המרד במפלת המתייונים ובהצלחת החשמונאים.
היה זה העימות הצבאי האחרון בין המורדים ביהודה לצבא סלאוקי סדיר, ואחריו החל תהליך התנתקות הדרגתי של יהודה מעולה של האימפריה הסלאוקית, כאשר יונתן ושמעון מתמרנים בין המנהיגים הסלאוקים היריבים, מנהלים מדי פעם קרבות מול נאמניו של מצביא זה או אחר, ובמקביל מרחיבים את גבולות הארץ.
בשנת 152 לפנה"ס הביאו עימותים פנימיים בממלכה הסלאוקית את המלך דמטריוס הראשון לפנות ליונתן בבקשת עזרה, תמורתה קיבל אישור להיכנס עם צבאו לירושלים, לגייס צבא ולייצר נשק ואף להיות מושל ארץ יהודה ועבר הירדן.
שנתיים לאחר מכן, בשנת 150 לפנה"ס, קיבל יונתן באופן רשמי את התואר סטרטגוס ומרידרכס (מושל) של יהודה מידי מלך הסלאוקים.
שלוש שנים מאוחר יותר, בשנת 147 לפנה"ס, הצליח לנצח את אפולוניוס – מפקד חילות הסלאוקים, באזור שבין יבנה ואשדוד, והפך לכוח הצבאי החזק ביותר בכל תחומה של ארץ ישראל.
בקרב אלעשה נהרג יהודה המכבי וצבאו הובס, אולם אחיו יונתן ושמעון ארגנו מחדש את צבא המורדים והמשיכו במלחמת גרילה בדרום הארץ, ששיאה בקרב שהתחולל בשנת 157 לפנה"ס, בו הוכה צבאו של בקכידס והשליטה ביהודה חזרה למעשה לידי החשמונאים, אף כי טרם השתלטו באותו שלב על ירושלים.
בנוסף לכך, החלישו מאוד מרד זה ומרידות נוספות במחוזות המזרחיים של האימפריה, יחד עם חילופי שלטון תכופים ובחישת הרומאים בקלחת, את האימפריה הסלאוקית.
על פי בצלאל בר כוכבא, הייתה עיקר גדולתו של יהודה המכבי וחשיבות המרד "בבנייה וגיבוש של כח מזוין גדול ורב עצמה, שלא ניתן היה להכחידו באמצעות ניצחונות חד פעמיים.
אפילו התבוסות שנחלו המצביאים היהודיים קרבו את העצמאות המיוחלת: הם הבהירו לאויב, שלא היה מסוגל להשאיר בארץ חיילות מצב גדולים, את הפוטנציאל הרב הגלום בצבא היהודי, והצורך להתפשר עמו, ומאוחר יותר בימי יהונתן, עם גבור מלחמות הירושה בסוריה, אף את האפשרות להיעזר בו לצרכים הפנימיים בתמורה לויתורים מדיניים".
הסלאוקים חידשו את אחיזתם ביהודה ובירושלים, במקביל לאחיזתם של החשמונאים שם, אך שלטונם של הסלאוקים לא האריך ימים, בשל סכסוכים פנימיים בחצר הסלאוקית ומסיבות גאו-פוליטיות נוספות, ובמהלך שנים ספורות עברה הריבונות בהדרגה מהסלאוקים לידי היהודים, עד אשר קיבלו היהודים בחזרה הכרה רשמית כאוטונומיה, שהלכה והתרחבה עם הזמן.
כבר בימיו של יונתן, אחיו של יהודה ויורשו, התרחבה האוטונומיה היהודית, ובימיו של שמעון, אחיו הגדול, שנת 141 לפנה"ס, חרבה מצודת החקרא, סמל השלטון הסלאוקי בירושלים, היהודים חדלו להעלות מס לאימפריה, והכריזו על הקמת ממלכת החשמונאים הריבונית.
עם זאת, על אף ניצחון השמרנים, לא נעלמה ההתייוונות מארץ ישראל.
בדורות הבאים לאחר כינון העצמאות המדינית היהודית בארץ ישראל, בלטו מנהגים יווניים רבים בקרב האליטה השלטונית.
הדבר ניכר גם בבחירת שמות המלכים – המלכים האחרונים של הממלכה בחרו לעצמם לא פעם שם יווני.
שלטון בית חשמונאי, שבא בעקבות המרד, היה תקופה של עצמאות מדינית ועוצמה צבאית.
על פי מנחם שטרן, עיכב המרד את התפתחות ההלניזם, וגרם להתייהדות של רוב היישוב הכפרי מבחינה אתנית ותרבותית, בארץ ישראל, כך ש"השם יהודה קיבל משמעות רחבה ושימש לגויים לציון כל ארץ-ישראל".
בנוסף, למרד היו תוצאות רחבות יותר מעבר להשפעה מקומית.
אף שהיו מרידות בצפון ובמזרח, היו היהודים היחידים שהעזו למרוד באימפריה הסלאוקית במרחב שבין מצרים, סוריה ופיניקיה.
וכך "הפכה אפוא יהודה לגורם פעיל, אשר זירז את התהליך של התפוררות סוריה הסלאוקית, ואולי גם של השחרור של ערים ועמים אחרים בתוך הממלכה".
אולם העצמאות היהודית לא האריכה ימים, וכעבור כשמונים שנות ריבונות, בשנת 63 לפנה"ס, החלה דריסת רגלה של האימפריה הרומית בארץ ישראל על ידי המצביא גנאיוס פומפיוס מגנוס, שמוטט סופית את שרידי האימפריה הסלאוקית.
מאז נחלשה בהדרגה העצמאות היהודית עד לחורבן בית שני בשנת 70 בקירוב.
ההשלכות הראשונות של מרד החשמונאים והצלחתם השפיעו על ההיסטוריה הקרובה.
על פי המקורות היהודיים הקדומים שאבו אנשי המרד הגדול, כמאתיים שנים לאחר מכן, אמונה וביטחון לעמוד כנגד האימפריה הרומית מהצלחתם של החשמונאים.
התייחסות למרד החשמונאים מופיעה לפי חז"ל כבר בנבואות שונות במקרא, למשל הכתוב בספר זכריה, המתאר מצב עתידי בו עם ישראל יילחם נגד היוונים ויזכה לישועה וניצחון בעזרת האלוהים ובשמו:
המקורות הכתובים של חז"ל, מאוחרים למרד החשמונאים ובדרך כלל מופיעה בהם התייחסות חיובית למרד, כזו הרואה את ניצחון החשמונאים גם הוא כביטוי לקיום ההבטחה בתורה שעם ישראל יתקיים לנצח.
אימרה זו מעמידה את מתתיהו והחשמונאים בכללם בשורה אחת עם מנהיגי ישראל שהחזיקו מעמד במצבים קשים ותרמו להישרדותו של העם היהודי.
קביעת חנוכה כיום מועד לדורות מבטאת אף היא את יחסם החיובי של חז"ל למרד.
בשלהי תקופת בית שני הועלתה על הכתב מגילת תענית, המפרטת עשרות ימי מועד במשך השנה, שאסור להתענות בהם.
מגילה זו כוללת את חנוכה ועוד מועדים רבים על ניצחונות מקומיים של החשמונאים.
לאחר חורבן בית המקדש בטלו המועדים הכלולים במגילה זו, פרט לחנוכה, מפני חשיבותו.
לחנוכה והלכותיו לא הוקדשה מסכת מיוחדת במשנה, בניגוד לשאר החגים, אך יש לחג זה ציונים אגביים במשנה, המלמדים על ציון היום ועל הדלקת נרות.
יש הרואים בהיעדרה של "מסכת חנוכה" ביטוי להסתייגות של חז"ל משלטון החשמונאים, או צנזורה פנימית מפחד השלטון הרומי.
בספרות חז"ל פזורות כמה הלכות שנקבעו על ידי החשמונאים במהלך המרד, והן שימשו את חז"ל כתקדים שראוי להסתמך עליו.
כך, למשל, מסופר שהחשמונאים עשו תחילה את מנורת המקדש החדשה משיפודי ברזל, כתחליף למנורת הזהב, והתלמוד לומד מכאן שבהיעדר אפשרות לעשות מנורת זהב, ככתוב בתורה, ניתן לעשותה מכל מתכת שהיא.
מן המקורות היהודיים בימי הביניים ראויות לציון שתי התייחסויות בולטות למרד החשמונאי.
בדברי הרמב"ם מופיעה התייחסות חיובית, כרקע להלכות חנוכה:
מקור מפורסם אחר הוא יחסו המורכב של הרמב"ן, המשבח את המרד, מחד, ומאידך תוהה על נפילתם של רוב בני מתתיהו בקרבות, ומעניק לכך פשר רוחני, כעונש על תפיסת השלטון על ידם בעודם כהנים ולא מזרע דוד:
חגים וימים טובים לזכר המרד ותוצאותיו
יום ניקנור הוא יום טוב קדום בי"ג באדר, שנקבע לרגל ניצחונו של צבא יהודה המכבי על ניקנור וצבאו בקרב חדשה בשנת 161 לפנה"ס.
חג החנוכה הוא חג יהודי ובו שמונה ימי הודאה, שתיקנו חכמי ישראל לזכר הניצחון במרד החשמונאים, חנוכתו מחדש של בית המקדש ונס פך השמן, ומצוין בעיקר בהדלקת נרות חנוכה.
המקורות הראשוניים לחנוכה הם .
בספר חשמונאים א' מסופר על טיהור בית המקדש וחנוכתו בכ"ה כסלו, קביעת חג שמונת ימים באותה שנה, וקביעת החג לשנים הבאות על ידי יהודה המכבי ו'קהל ישראל'.
מרד החשמונאים נהפך לאתוס חשוב בזיכרון הקולקטיבי של האומה הישראלית, וצוין כניצחון של מעטים מול רבים.
מרד זה היווה גם במשך מאות שנים שלאחריו, השראה למרידות רבות בהן ניסו היהודים להשתחרר משעבוד זר בארץ ישראל, המפורסם בהם הוא מרד בר כוכבא.
אולם לאחר כישלונות חוזרים וקשים של מרידות אלה, ועם העמקת הגלות, התפתח מיתוס חלופי שהצניע את מוטיב הניצחון המלחמתי שהוא גשמי ורוחני כאחד והדגיש במקומו מוטיב של נס רוחני – נס פך השמן.
כך שמוטיב הניצחון נדחק הלך והטשטש.
בעוד שהנצרות שימרה את בקאנון הברית הישנה והאדירה את המורדים (בין היתר, אלעזר הזקן וחנה ושבעת בניה הם קדושים מרכזיים בכל הכנסיות שהמעמד קיים בהן), הוא לא נכנס לתנ"ך.
בספרות התנאית כמעט ולא מוזכרים החשמונאים כלל, ואף בפעמים הבודדות שכן, נעשה הדבר באורח מקוצר ומקוטע
לאחר היחלשות מעמד הדת המסורתית ועליית התנועות הלאומיות במאה ה-19, החלו יוצרים יהודים להקדיש שוב תשומת לב רבה למקבים כמייצגים ערכים של עצמאות וניצחון.
שוחרי הלאומיות היהודית והציונות ראו באירועי העבר, כגון מרד החשמונאים, מעין הדרכה ואף חזון.
כך למשל, הוצג המרד במחזותיהם של אהרן אשמן – "אלכסנדרה החשמונאית – ומורדי הגיטאות", יעקב כהן – "ינאי ושלומית – והממלכתיות הישראלית המחודשת", וכן במחזותיו של משה שמיר – "מלך בשר ודם – ומחיר הקיום בתוך ההיסטוריה" ו"מלחמת בני אור – המהפכה החברתית".
גם הפופולריות לה זכה הספר אחי גיבורי התהילה, ספר עלילתי המבוסס על המרד משקפים זאת.
הציונות ראתה עצמה במובנים רבים כממשיכת דרכם של החשמונאים וימי החנוכה היו לה לימי הקרן קיימת לישראל.
על כך כותב ההיסטוריון בן-ציון דינור:
עם זאת, בשימוש המחודש במיתוס הגבורה והניצחון הוסר לעיתים המרכיב של העזרה האלוהית והודגש המרכיב של גבורת עם ישראל כמי שגאולתו תלויה רק במעשי ידיו בלבד.
לעיתים בהתרסה כמו במילים: "נס לא קרה לנו פך שמן לא מצאנו".
או בצורה מעודנת כמו בקאנון המפורסם:
עמדה כזו המבליטה את הצורך בהסתמכות על כוחו העצמי של האדם, על מנת שיגלה מקרבו את מלוא גבורתו האישית, דומה בחלקה לגישתו של בר כוכבא ששלל הסתמכות על ניסים, כדברי חז"ל שהיה בר כוכבא אומר בעזות מצח, לפני יציאתם לקרבות האיומים מול הרומאים: "ריבונו של עולם אל תעזור ואל תפריע".
מאידך העמדה המעודדת את ההשתדלות המעשית מצד האדם תוך הכרה באפשרות של עזרה מהאלוהים גם כשהסיכוי נראה קלוש, מוזכרת פעמים רבות בתנ"ך, כמו בדברי יהונתן בן שאול במרד נגד הפלשתים:
עמדה זו היא שעמדה בפני החשמונאים במלחמתם כמעטים מול רבים כלומר מול האימפריה הסלאוקית ותומכיה.
יש הסוברים כי הבלטה של מרכיב הגבורה האישית תוך הנגדתו למרכיב האמונה הציבורית, השפיעה על התודעה וההתנהגות הקולקטיבית בחלק ממלחמות ישראל.
בשנות ה-40 פעלה תנועת הנוער הדתית ברית החשמונאים ששאבה את סמליה וערכיה ממרד החשמונאים, ובכל תנועות הנוער הציוניות בארץ ובתפוצות הבליטו רבות את גבורת החשמונאים.
עוד לפני הקמת מדינת ישראל, בחנוכה של שנת ה'תש"ה (1944) נוסד בישראל מנהג "מרוץ הלפיד מכפר מודיעין".