tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על שמו קרוי הפארק המרכזי של רובע י"ג.בכהונתו נעשה התכנון לחלוקת העיר אשדוד ל-17 רבעים שבמרכזם הקריה ("הסיטי").6צבי צילקר31969–1983הליכודנציג הליכוד – ראש העירייה השני והראשון שנבחר בבחירות מוניציפליות.
המשיך לכהן בתפקיד עד 2008. כיהן כחבר מועצה כ-51 שנים, וכ-33 שנים כראש עירייה.בניית ופיתוח רובע הקריה במרכז העיר.9ד"ר יחיאל לסרי32008 ואילך"אשדוד בתנופה", הליכודנציג סיעת "אשדוד בתנופה" והליכוד, שירת בצה"ל כרופא הראשי של חיל הים בדרגת סגן-אלוף, רופא במקצועו.
יליד מרוקו, בעבר כיהן מטעם הסיעה העצמאית "אשדוד החדשה", וקודם לכן בתור חבר הכנסת בין 2001 ל-2003.בכהונתו הוקמו בעיר בית החולים אסותא אשדוד, ואירעה תנופת בנייה מאסיבית בדרום העיר – אליה אשדוד מתרחבת.
עיריית בני ברק היא גוף השלטון המקומי, במעמד של עירייה, האחראי לניהולה השוטף של העיר בני ברק.
ככל רשות מקומית, עוסקת עיריית בני ברק בעניינים מוניציפליים מסוג הסדרת שירותי חינוך, תרבות, רווחה, תשתיות, ניקיון, תברואה וכדומה.
עם חגיגות הכרזתה כעיר ה-13 בישראל, במרץ 1950, הקיף שטח השיפוט של בני ברק 7,000 דונמים ומספר תושביה עמד על 12,100. בשנה זו עברו משרדי העירייה שהיו עד אז בבתים פרטיים לבית העירייה החדש שהוקם בתוך הגן העירוני "בית ונחלה" (כיום גן עקיבא גור), על מורדותיו הדרומיים של "הר שלום".
הפגנות אלו הסתיימו עם מותו של הרצל עטיה, צעיר בן 20 שנסע ברחוב במהירות העולה על המותר, ונתקל ברכבו בכבל מתכת שנמתח לרוחב הרחוב בידי עיריית בני ברק.
חסימת הכביש נעשתה בידיעת המשטרה, אולם ללא אישורו של המפקח על התעבורה.
בכירים בעירייה הועמדו לדין, ובהם ישראל גוטליב ראש העירייה לשעבר.
עיריית חולון היא גוף השלטון המקומי, במעמד של עירייה, האחראי לניהולה השוטף של העיר חולון.
מועצת עיר היא גוף פוליטי-ציבורי, הגוף העירוני הנבחר אחת לחמש שנים בבחירות מקומיות על ידי תושבי העיר.
בראש המועצה עומד ראש העיר, הנבחר בבחירה ישירה ואישית.
מועצת עיר, בדומה לכנסת, מורכבת מחברי-מועצה, המשתייכים לסיעות שונות, המרכיבות את הקואליציה והאופוזיציה.
בראשית כהונתה בוחרת המועצה מקרב חבריה נציגים לוועדות העירוניות על פי מפתח סיעתי.
המועצה אחראית על ניהול העיר בתחומים שונים כגון: קביעת התקציב העירוני, חקיקת חוקי עזר, מתן היתרים שונים, פיתוח העיר וכדומה.
מועצת העיר שואבת את כוחה מ'פקודת העיריות', ומחויבת בדיווח לשר הפנים.
ב'פקודת העיריות' אפשר למצוא פירוט באשר לתחומי הסמכות של המועצה וועדותיה השונות.
המועצה מתכנסת אחת לתקופה, באולם מועצת העיר, בקומה השלישית בבניין העירייה, ברחוב ויצמן 58, לישיבה הנקראת 'ישיבת מועצה' וכל הדיונים המתבצעים בה מוקלטים ונרשמים בפרוטוקול.
ההחלטות המתקבלות בישיבת מועצה מהוות מסמך משפטי לכל דבר.
בראש המבנה הפוליטי של עיריית חולון עומד ראש העירייה, הנבחר אחת לחמש שנים בבחירות אישיות.
שםתקופת כהונהתחת ראש העירחנה הרצמן1999–2019מוטי ששוןיוסי סילמן2019–2020ארז ניסים2021–2024גלעד אברהמי2024-מכהןשי קינן
רשת קהילה ופנאי חולון - עמותה מעין עירונית, ללא מטרות רווח, שהוקמה בשיתוף עירית חולון והחברה למתנ"סים.
החברה הכלכלית לפיתוח חולון בע"מ - חברה-בת הפועלת לשיפור סביבת המגורים ואיכות החיים של תושבי העיר ולהשבחת נכסי העירייה.
החברה עוסקת בייזום, תכנון, ניהול, ביצוע ופיקוח על פרויקטים עירוניים, בהתאם למדיניות הפיתוח העירונית ובתיאום עם גורמים שונים בעירייה.
זאת לצד קידום פרויקטים להתחדשות עירונית, ניהול נכסי העירייה.
כל זאת להשבחת סביבת ואיכות המגורים, המרחב הציבורי והעשרת המשאבים העירוניים.
החברה לבידור ובילוי חולון - זרוע ביצועית של עיריית חולון, החברה מנהלת ומפעילה מגוון שירותי חינוך, תרבות, נופש, בילוי, פנאי וספורט לתושבי חולון והסביבה.
מי שקמה - הוא תאגיד מים וביוב המספק שירותי מים וביוב בתחום המוניציפלי של חולון וערים נוספות.
חברת מוסדות חינוך חולון - מיסודה של הסוכנות היהודית לא"י בע"מ (חל"צ) החלה לפעול בשנת 1971. החברה היא חברה לתועלת הציבור ומלכ"ר.
החברה נותנת מענה לכלל הסייעות והמלווים של החינוך בשליחות העירייה.
החברה לפיתוח תיאטרון ומוזיקה, אומנות ומחול - חברת בת עירונית אשר עוסקת בתחום פיתוח התרבות והאמנות בעיר חולון; והיא מפעילה את מוסדות התרבות בעיר.
ביניהם: תיאטרון חולון, מדיטק, מוזיאון העיצוב, המרכז הישראלי לאומנות דיגיטלית, ומוזיאון הילדים הישראלי.
באוגוסט 2018, הוקם מערך השיטור העירוני בחולון.
היחידה מורכבת משוטרי משטרת תחנת חולון וממפקחים מסייעים של עיריית חולון, לשם מתן מענה בכל רחבי חולון.
מערך השיטור העירוני פועל לצד הפיקוח העירוני, שממשיך לאכוף באופן שוטף את חוקי העזר העירוניים.
הרצליה הוכרזה כעיר באפריל 1960. קודם לכן היה היישוב מועצה מקומית.
ראש העירייה הנוכחי של הרצליה הוא יריב פישר.
מועצת העיר הרצליה מונה כיום 21 חברות וחברים (כולל ראש העירייה), שנבחרו בבחירות האחרונות לרשויות המקומיות.
בדומה לכנסת במישור הלאומי, מועצת העיר היא פרלמנט מקומי המורכב מחברי הרשימות השונות שהתמודדו בבחירות.
כך גם יש סיעות שחברו לפעול כקואליציה, ומולן סיעות אופוזיציה.
הרכב מועצת העיר הרצליה סיעהמושביםחבריםקואליציה (14)יש עתיד ליברלי6יריב פישר, גלילה יבין, איל פביאן, דניאל צ'רטוק,
שירלי גדניר, תומר וינרחוזה חדש3דנה אורן-ינאי, ניבה בז'ז'ינסקי, גוני לצטרמרצ - הירוקה3עופר לוי, עדי אולמרט, דרור בן עמיש"ס1משה ועקניןאחדות מסורת וציונות1צבי וייסאופוזיציה (7)המחנה הממלכתי5מאיה כץ, פזית בכר, איתי צור, יונתן יעקובוביץ,
ענת רודינההליכוד2רפי חיים קדושים, אתי נחום
בראש המבנה הפוליטי של עיריית הרצליה עומד ראש העירייה, הנבחר אחת לחמש שנים בבחירות אישיות.
אגף ביטחון, פיקוח וסדר ציבורי
אגף שפ"ע – שיפור פני העיר
אגף תב"ל – תחזוקה, בטיחות ולוגיסטיקה
המחלקה לתכנון רב שנתי (אסטרטגי)
מי הרצליה בע"מ – תאגיד המים והביוב העירוני.
החברה העירונית לפיתוח תיירות בהרצליה בע"מ – אחראית על קידום ופיתוח תחום התיירות, החופים, והאטרקציות העירוניות ביניהם – המרינה, חופי הרחצה, המלונות, ואתרי מורשת בעיר.
החברה לפיתוח הרצליה – הזרוע הביצועית של העירייה, נוסדה ב-1994 מטרות החברה הן ליזום, לקיים, להפעיל, לפתח, לתכנן, להקים, לבנות, לייעץ ולעודד הקמתם, תכנונם, בנייתם ופיתוחם של פרויקטים לקידומה, רווחתה ופיתוחה של העיר הרצליה, עיריית הרצליה, תושבי העיר, המשקיעים והעוסקים בהרצליה.
במשך שנים רבות שכנה העירייה בבניין ברחוב הנדיב פינת רחוב סוקולוב, בבניין ששימש קודם לכן את בית הספר העממי הראשון בעיר.
מחמת חוסר מקום היו לעירייה משרדים במקומות נוספים בעיר.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלה בנייתו של בניין חדש לעירייה, במסגרת בנייתו של מתחם "שער העיר" בשדרות בן-גוריון.
במשך שנים רבות התעכבה השלמת הבנייה, ורק בשנת 2017 עברה העירייה למשכנה החדש.
מול הבניין החדש יש רחבה גדולה, המשמשת מפעם לפעם לאירועים ולהפגנות.
עירית לינוּר (נולדה ב-18 באוקטובר 1961, ח' בחשוון תשכ"ב) היא סופרת, מתרגמת, עיתונאית, תסריטאית, במאית, פובליציסטית ושדרנית רדיו ישראלית.
לינור נולדה וגדלה בתל אביב.
את שירותה בצה"ל עשתה כקצינה בחיל התותחנים.
בעלת תואר ראשון בפילוסופיה ופסיכולוגיה מאוניברסיטת תל אביב.
לינור פרסמה טור קבוע בשבועון "כותרת ראשית" שיצא לאור באמצע שנות השמונים.
עם סגירתו עברה לכתוב בעיתון "חדשות" עד סגירתו ב-1993, כולל במדור הרכילות ציפורה.
לאחר מכן כתבה את הטור הסוגר של מוסף "הארץ".
בשנת 2017 שבה לכתוב מפעם לפעם במוסף "הארץ", אך החליטה לעזוב מאוחר יותר באותה שנה.
ספרה הראשון הוא "שירת הסירנה", שנכתב בהשראת מלחמת המפרץ, עת נשארה בין תושבי תל אביב שלא ברחו מהעיר.
הספר, שיצא בשנת 1991 בהוצאת זמורה-ביתן, נמכר בעשרות אלפי עותקים.
בשנת 1994 יצא לאקרנים הסרט "שירת הסירנה" לו כתבה לינור את התסריט.
ספרה השני, "שתי שלגיות", מספר על צלמת שמוצאת את עצמה מעורבת בפרשת רצח.
בשנת 1996 יצא ספרה השלישי, "הבלונדינית הסודית", אוסף טורים שכתבה במסגרת העיתונים "כותרת ראשית", "חדשות" ו"הארץ".
הספר יצא לאור בהוצאת זמורה ביתן.
ספרה הרביעי, "הסנדלרית", מתרחש על רקע חיי הזוהר של אנשי התקשורת המשודרת.
ספרה החמישי, "בנות בראון", הפך לסדרת טלוויזיה.
את התסריט לסדרה כתבה לינור.
עלילת הספר מתרחשת מאמצע שנות השמונים עד ראשית שנות התשעים, במושב חקלאי פושט רגל.
עורך דין ממולח מוביל את התושבים למכירת קרקעות, בעודו מחזר אחר הבת הצעירה במשפחה.
בשנת 1998 כתבה וביימה את סרט הטלוויזיה "חתולות הרעם".
ב-2014 התפרסם הספר השישי של לינור, "גברת ורבורג".
הספר, כמו קודמיו, נמכר בלמעלה מ-20,000 עותקים.
זכה לתעודת "ספר הזהב" מטעם התאחדות המו"לים ובפרס סטימצקי לארבעת הסופרים שספריהם היו הנמכרים ביותר בשנה הקודמת.
בשנת 2009 כתבה וביימה את הסדרה "מה שנחוץ לרווק", המבוססת על הספר "גאווה ודעה קדומה", שאותו תרגמה לעברית.
בתשע"ז מונתה לחברה באקדמיה ללשון העברית.
בינואר 2020 הצטרפה לישראל היום, והחלה לכתוב טור קבוע במוסף "ישראל השבוע" של העיתון.
בשנת 2000 זכתה בסכום של 250,000 ש"ח בתוכנית "מי רוצה להיות מיליונר".
ב-2016 שיחקה את גרושתו של רן שריג בסדרה "מסובך".
בין השנים 2014–2018 הייתה לינור חברת פאנל קבועה והגישה לסירוגין את התוכנית "הפטריוטים", בערוץ 20. בנובמבר 2020 הצטרפה מחדש כמגישה בערוץ 20 והחלה להגיש בחלק מהימים לצד שמעון ריקלין את הרצועה של שבע בערב "ריקלין ושות".
לאחר השקת הערוץ עכשיו 14, שבה לינור לאחר הפסקה קצרה לתוכנית "הפטריוטים" כחברת פאנל קבועה.
משנת 1998 עד שנת 2024 הגישה לינור בקביעות את התוכנית "המילה האחרונה" ב"גלי צה"ל".
תחילה שידרה את התוכנית עם אורי אורבך ובהמשך עם שדרנים אחרים.
ממרץ 2018 עד לרדת התכנית, היא שידרה כשלצידה קובי אריאלי.
בשנת 2016 זכתה בפרס מפקד גלי צה"ל על המשדר המיוחד "שנה למותו של אורי אורבך ז"ל".
באפריל 2024 החלה לינור להגיש עם משה שלונסקי את התוכנית "מחשבות בע"מ".
בשנת 2011, לאחר שהאוניברסיטה העברית הסכימה לפצות את הסטודנטית אורטל בן דיין בגין ניצול יחסי מרות מצד מרצה נשוי, לינור כינתה בשידור את בן דיין .
לאחר שבוע התנצלה, אולם בן דיין תבעה את גלי צה"ל ואת משרד הביטחון.
התביעה יושבה בהסדר שכלל פיצוי של 38,000 ש"ח והקראת התנצלות בשידור.
בדצמבר 2017 הושעתה למשך שבוע משידור בגלי צה"ל לאחר שכינתה בשידור את הנשיא ריבלין ו, לאחר שדברים של ריבלין פורשו בתקשורת כתמיכה בהפגנות נגד ראש הממשלה בנימין נתניהו.
שר החינוך דאז נפתלי בנט הודיע שלא יתראיין בגל"צ עד שלינור תחזור לשדר.
לינור בעלת השקפה ימנית, דוגלת בימין כלכלי, חברתי, ובאנטי-קומוניזם.
בראשית דרכה תמכה בפמיניזם ובשמאל הפוליטי מבחינה מדינית וחברתית, אך לא מבחינה כלכלית.
לימים שינתה את דעותיה ודבקה בימין השמרני.
ב-2002 התפרסמה חליפת מכתבים בין לינור ובין המוציא לאור של עיתון "הארץ", עמוס שוקן, שבה תקפה את עמדתו של העיתון כלפי הסכסוך הישראלי-פלסטיני והאשימה אותו באנטי-ציונות ואנטי-פטריוטיות.
בריאיון לגלובס בשנת 2014 ציינה כי "הארץ הזו לגמרי שלנו, הערבים הם הכובשים".
לינור תיארה את תנועת הקומוניזם כ"תנועה הכושלת ביותר מבחינה כלכלית וחברתית והרצחנית ביותר מבחינה אנושית" וביקרה את ציון יום הפועלים ב-1 מאי.
לינור מתנגדת לכללי התקינות הפוליטית, לתמיכה ממשלתית באמנות ולהליכי פונדקאות מסחרית.
היא מתנגדת להקמת תא משפחתי ללא אם, בטענה שלכל ילד זכות בסיסית לאם.
תחת זאת הציעה אופציות חלופיות כמו הורות משותפת.
בכמה הזדמנויות מתחה ביקורת על החוק למניעת הטרדה מינית בטענה שיש מקרים בהם נשים או הגזימו בחומרת המקרים או האשימו לשווא גברים בהטרדה מינית וכן התבטאה נגד שילובן של נשים בתפקידי לחימה בצה"ל.
בעניין החטופים במלחמת חרבות ברזל, אמרה שזו "טרגדיה פרטית" אשר חשובה פחות מהכרעת חמאס.
שירת הסירנה, הוצאת זמורה-ביתן, 1991
הסנדלרית, קשת הוצאה לאור, 1997
גברת ורבורג, הוצאת אחוזת בית, 2014
ניקולס ניקלבי מאת צ'ארלס דיקנס, 2005
גאווה ודעה קדומה מאת ג'ין אוסטן, 2008
בנות בראון (2002), מבוסס על רומן פרי עטה
שירת הסירנה (1994), מבוסס על רומן פרי עטה
לינור מתגוררת בשכונת "צהלה" בתל אביב.
מ-1997 עד 2006 הייתה נשואה לינור לאלון בן דוד, הפרשן הצבאי של חדשות 13, ולהם בת משותפת.
אחיה של לינור, אייל, היה נגן בס בלהקת "פופלקס".
עִירִית גְּדוֹלָה (שם מדעי: Asphodelus ramosus) היא גאופיט רב-שנתי נפוץ באגן הים התיכון, מין בסוג עירית המשתייך כיום למשפחת העיריתיים (Asphodelaceae), ובעבר נכלל במשפחת השושניים.
אחד הצמחים הבולטים בנוף החורפי והאביבי, ובעונת הפריחה מתנשאים עמודי התפרחת הזקופים לגובה של כמטר ולעיתים אף יותר מעל הצומח הנמוך, מושכים את העין למרחוק ומקנים לצמח נוכחות חזותית ייחודית בשטחים עשבוניים ובין שיחים.
בבסיסם מתפתחת שושנת עלים צפופה, ובראשם נישאים פרחים גדולים יחסית, בהירים ומעוטרים בפס חום-ארגמני בולט.
זהו מין עמיד לרעייה ומותאם לנופים פתוחים, ולעיתים הימצאותו בצפיפות משמשת מדד לרעיית יתר; באזורים אחדים אף ניכרת התפשטותו בעקבות לחץ רעייה גובר.
לצד זאת הוא מהווה מקור מזון חשוב למאביקים, במיוחד לאחר פגיעה בצומח, כגון בעקבות רעייה או שריפה.
עירית גדולה היא גיאופיט רב-שנתי, גובהו 60 עד 150 ס"מ, בעל קנה-שורש קצר וציצת שורשי אגירה מעובים.
מערכת התת-קרקע של עירית גדולה כוללת קנה שורש קצר ואנכי, המוקף במעטפת של סיבים נוקשים - שרידי בסיסי עלים ישנים.
מקנה השורש יוצאת ציצת שורשים בשרניים כישוריים, צהבהבים-חומים, באורך עד כ-15 ס"מ ובעובי 1 עד 1.5 ס"מ, המתפקדים הן באגירת חומרי תשמורת והן כשורשים מתכווצים: עם צמיחת הצמח הם מושכים את קדקוד הצמיחה לעומק קרקע מתאים, תהליך הניכר בקמטי רוחב על קליפת השורשים.
מקצות השורשים המעובים מסתעפים שורשי יניקה דקים, האחראים לקליטת מים ומלחים מן הקרקע.
העלים רבים וצפופים ומרוכזים בבסיס הצמח וערוכים בשושנת והם זקופים אלכסונית.
הטרפים שטוחים, סרגליים רחבים, מתחדדים בהדרגה, משולשים בחתך ודומים למרזב בעלי קרין חדה, אורכם מגיע ל-30 עד 50 ס"מ ורוחבם 10 עד 20 מ"מ לעיתים רחוקות 6 מ"מ.
בעיריוני צהוב - בהיעדר פריחה - עלי השושנת צרים וכמעט גליליים בחתכם.
עמוד התפרחת זקוף וחסר עלים המסתיים באשכול או במכבד, מבנהו גלילי, ומוצק לא חלול, מסתעף הרבה בחלקו העליון.
התפרחת מכבדית, ובה אשכולות רבים וצפופים; החפים משתיירים, דמויי ביצה-אזמל, קרומיים ומסתיימים בחוד נוקשה.
הפרחים דו-מיניים, בעלי סימטריה רדיאלית ועטיף פשוט, קוטר הפרח כ-2.5 עד 3 ס"מ.
עוקצי הפרחים זקופים-מפושקים, קצרים מן הפרחים, בעלי מפרק מעט מתחת לאמצעם, ומתעקלים כלפי מעלה בפרי.
שישה עלי עטיף, זקופים עד פרושים, מפורדים או מאוחים קלות בבסיסם, שווים זה לזה ובכל אחד עורק מרכזי בולט כפס כהה יותר מן הרקע.
פסים אלה מהווים כוכב במרכז בפרח, סימן לדבורים.
בעירית גדולה עלי העטיף באורך 12 עד 16 מ"מ, מוארכים וקודקודם קהה.
שישה אבקנים מפורדים, שווים או כמעט שווים וקצרים מן העטיף; הזירים בעלי פטמיות בחלקם התחתון ומורחבים בבסיסם, קעורים ועוטפים את השחלה ומסתירים אותה.
הם הולכים וּצרים בהדרגה כלפי מעלה ונעשים דמויי חוט או כישור; המאבקים שווים, מחוברים אל הזיר בגבם ופונים פנימה.
ברווח הצר שבין בסיסי הזירים לשחלה נאגר הצוף המופרש על ידי הצופנים שבדופן השחלה.
הצופנים הם צינורות קצרים הנפתחים באזור האיחוי שבין כל שני עלי שחלה; לפיכך קיימים שלושה פתחים, הממוקמים בשני שלישי גובה השחלה, ודרכם מופרש הצוף.
פתחים אלה ניכרים כבר בשחלות צעירות.
הצוף נגיש רק לאחר פיסוק בסיסי הזירים המורחבים בידי המאביק.
צופנים אלה מכונים צופני חיץ, שכן הם מצויים לאורך המחיצות שנוצרו מאיחוי עלי השחלה.
השחלה עילית, בת שלושה עלי שחלה ושלוש מגורות, ובכל מגורה ביצית אחת או שתיים; עמוד שחלה אחד דק כחוט; הצלקת כדורית עד בעלת שלוש אונות רדודות.
הפרי הלקט כדורי וקשה, הנפתח בפתיחה חוצת מגורה (loculicidal); בדרך כלל הסדק מתחיל בקודקוד ונמשך לאורך תפר הגב של כל עלה שחלה.
בעירית גדולה ההלקט באורך 5 עד 10 מ"מ, דמוי ביצה הפוכה, בעל 6 פאות, קטום בקצהו, ובעל עורקים רוחביים בולטים.
הזרעים שלושה או שישה בהלקט, שחורים, בעלי שלושה מקצועות חדים ומחורצים לרוחב בגבם, ולעיתים רחוקות מכונפים, ובעלי אנדוספרם.
עירית גדולה היא מין ים-תיכוני רחב תפוצה.
תחום תפוצתה הטבעי של העירית הגדולה משתרע מן האיים הקנריים, דרך מערב ומרכז אגן הים התיכון, ועד מזרחו - מטורקיה ועד עיראק; והיא מצויה גם במצרים ובחצי האי סיני.
למין עירית גדולה שני תת-מינים.
ramosus) משתרע ברוב תחום התפוצה של המין לאורך אגן הים התיכון ועד המזרח התיכון ועיראק, ואינו מצוי בפורטוגל ובאיים הקנריים.
באזורים אלה, וכן בספרד ובמרוקו, מצוי תת-המין distalis, שתואר למדע בשנת 1996.
המין צומח בעיקר בשדות בור, בבתות ובערבות שיחים, ובבתי גידול פתוחים שעברו הפרעה ואף במדרונות סלעיים.
הוא אינו אופייני לסביבה עירונית מובהקת, ובדרך כלל אינו מצוי בגנים, בחצרות ובשטחים מטופחים.
בישראל מאכלסת עירית גדולה שטחים פתוחים בכל החבל הים-תיכוני ובאזור האירנו-טורני הסמוך לו, וחודרת אף לשולי המדבר; בחרמון היא מגיעה עד רום של כ-1,400 מ'.
היא גדלה בחורשים פתוחים, ביערות ובבתות שנפגעו מפעילות האדם, במיוחד בעקבות כריתה ורעייה.
המין מתרבה במיוחד בבתי גידול שבהם מתקיים לחץ רעייה חזק, שכן הוא אינו נאכל על ידי הצאן.
כך, למשל, באזורי הספר שבין דרום שפלת יהודה לצפון הנגב - כגון באזור דביר–להב - יוצר המין לעיתים אוכלוסיות צפופות במיוחד.
בהתאם לכך נעשה המין שכיח ולעיתים אף שולט באזורי הספר של יהודה ושומרון הנתונים לרעיית יתר, ובמהלך המאה ה-20 הלכו אזורים נרחבים בהר חברון ובחבל יתיר והתכסו במשטחי עירית.
קבוצה צפופה של עלים סרגליים מתפתחת מבסיס הצמח בראשית החורף, בתחילת נובמבר, ונובלת בסוף מאי.
ציצת השורשים מספקת לעלים סוכרים שמקורם בחומרי התשמורת שנאגרו בעונה הקודמת, וכך מתאפשר לצמח ללבלב לפני רדת הגשם הראשון בסתיו או מיד לאחריו.
לאחר מכן מתפתח עמוד תפרחת גבוה וחסר עלים, המסתעף בעיקר בחלקו העליון ונושא אשכולות פרחים.
הפריחה החורפית נמשכת מתחילת דצמבר ועד אמצע מאי, ועיקרה בינואר עד אפריל באזור הים-תיכוני; אוכלוסיות השפלה והנגב הצפוני מקדימות, ואילו אוכלוסיות ההרים מאחרות.
חנטת הפרי מתחילה בראשית פברואר ומתארכת עד סוף אפריל, והפצת הזרעים מסתיימת באמצע יולי, אז מופצים הזרעים השחורים ברוח למרחק קצר מצמח האם.
כל עמוד תפרחת נושא כ-20 פרחים, ומשך הפריחה של עמוד תפרחת בודד עשוי להימשך כ-30 ימים.
הפריחה מתחילה בבסיס ענפי התפרחת ומתקדמת בהדרגה כלפי קצותיהם.
מדי יום נפתח פרח נוסף בכל אחד מסעיפי התפרחת.
הפרחים מתחילים להיפתח באותו זמן, בו-זמנית, בשעות הערב, כאשר הטמפרטורה עולה על כ-13°C.
בתחילת הפתיחה כבר בולט עמוד השחלה הנושא את הצלקת מבין עלי העטיף, ובחצות הלילה הפרח כבר פתוח במלואו, אך המאבקים עדיין סגורים.
הצלקת, המבשילה לפני האבקנים, מבצבצת מעל עלי העטיף עוד לפני פתיחה מלאה של הפרח.
עם הבוקר נפתחים תחילה שלושה מאבקים ולאחריהם שלושה נוספים; משך הזמן בין פתיחת שני הדורים תלוי בטמפרטורת הבוקר ולעיתים מתארך בימים קרים.
השכם בבוקר מתפשקים האבקנים והפרח פתוח לרווחה למאביקים, ולעיתים נותרת באוכלוסייה אבקה חיונית גם בפרחים שנפתחו ביום הקודם.
הפרח מתקיים בדרך כלל כ-24 שעות, אך במזג אוויר קר חיי הפרח עשויים להתארך עד כ-48 שעות ופתיחתו נעשית פחות אחידה.
לקראת הערב מתמוגגים האבקנים, ועלי העטיף של הפרח שנפתח בלילה הקודם מתכנסים ומכסים את השחלה.
רבייתה של עירית גדולה מבוססת בעיקר על האבקה בידי חרקים, ומלווה במנגנונים המפחיתים האבקה עצמית ומגבירים הפריה זרה.
הפרחים של עירית גדולה בעלי תאימות עצמית, כלומר גרגרי האבקה מסוגלים להפרות את ביציות אותו פרט.
עם זאת, נמצא שיעור ייצור זרעים נמוך - עד כ-3% בלבד - כאשר החוקרים מנעו ביקורי מאביקים ואפשרו האבקה עצמית ספונטנית.
בניסוי נוסף, כאשר החוקרים ביצעו האבקה עצמית מלאכותית, נוצרו פירות ב-43% עד 64% מן הפרחים שהואבקו.
לעומת זאת, בהאבקה זרה עלה שיעור ההצלחה ל-59% עד 62%, ואילו אחוז הזרעים המלאים בכל פרי היה גבוה פי 2 עד 4 מאשר בהאבקה עצמית.
ממצאים אלה מצביעים על יתרון ברור להאבקה זרה בידי מאביקים להבטחת ייצור צאצאים חיוניים, ומרמזים על ירידה בחיוניות או בכשירות הצאצאים שמקורם בהאבקה עצמית - תופעה המוכרת כ-Inbreeding depression - הנגרמת כתוצאה מהפריה בין קרובים גנטית.
ירידה זו מיוחסת לעלייה בהומוזיגוטיות בצאצאים מהאבקה עצמית, המביאה לביטוי אללים רצסיביים מזיקים (עומס גנטי), ולא למנגנון של אי-תאימות עצמית החוסם את ההפריה מלכתחילה.
עם זאת, אין לשלול לחלוטין אפשרות של אי-תאימות עצמית מאוחרת (LSI), כלומר כשל בהתפתחות הזרעים לאחר נביטת גרגרי האבקה וצמיחת נחשון האבקה; המנגנון המדויק טרם נבחן בפירוט בעירית גדולה.
למשיכת מאביקים הפרח מציע אבקה שופעת וגלויה וצוף.
הצוף מופרש לאורך היום מצופנים המצויים בבסיס השחלה ונאגר בלשכה הנוצרת מבסיסי הזירים המורחבים, המהודקים זה לזה.
בסיסי הזירים יוצרים מחסום חלקי סביב השחלה ומפחיתים את התאדות הצוף; הגישה אליו מתאפשרת דרך המרווחים שבין הזירים, כך שמאביק המבקש להגיע לצוף בא במגע עם איברי הרבייה.
את עירית גדולה מבקרים מגוון רב של חרקים הניזונים מן האבקה, אך סיכוייהם לגעת בצלקת נמוכים.
כ-40 מיני דבורים מבקרים אותה, אך רק הדבורים הבינוניות והגדולות נחשבות מאביקות יעילות, שכן הן מסוגלות לפסק את בסיסי הזירים המורחבים ולשאוב את הצוף, ובה בעת לגעת בצלקת ולהדביק עליה גרגרי אבקה מפרט אחר.
פס האורך הכהה החוצה את עלה העטיף בנוי מרקמה צפופה יותר, משמש כתומך לעלה העדין וככל הנראה גם כאות חזותי וכנתיב צוף למאביקים.
לעירית גדולה מנגנונים המפחיתים האבקה עצמית.
הצלקת מבשילה לפני פיזור גרגרי האבקה (פרוטוגניה), ובכך מתקיימת הפרדה בזמן (דיכוגמיה); נוסף על כך קיימת גם הפרדה במרחב בין המאבקים לבין הצלקת, הנישאת מעליהם.
אצל עירית גדולה הצלקת, שמבשילה לפני האבקנים, מבצבצת מעל עלי העטיף עוד לפני פתיחה מלאה של הפרח.
בבוקר מתפשקים האבקנים והפרח פתוח לרווחה למאביקים.
המאבקים נפתחים השכם בבוקר, ולעתים אלו של הדור הפנימי מקדימים בכמה שעות את אלו של הדור החיצוני, במיוחד בימים קרים.
עירית גדולה מותקפת לעיתים על ידי רכנף העירית (Capsodes infuscatus).
פשפש זה ניזון ממוהל הצמח ופוגע בעלים ובפרחים, וכתוצאה מכך נפגעים חיוניות הצמח וכושר הרבייה שלו.
השפעתו ניכרת בפגיעה בניצני הפריחה, בהפחתת מספר הפרחים ובירידה בכמות הצוף המופרשת.
עלי השושנת רעילים לצאן ולבקר, ולכן אינם נרעִים.
תכונה זו אפשרה לעירית להתפשט בעשרות השנים האחרונות על פני שטחים נרחבים בישראל, במיוחד בחגורת הספר שבין החבל הים-תיכוני למדבר בדרום הרי יהודה, ואף להשתלט על אזורים הסובלים מרעיית יתר, שבהם צמחים שאינם עמידים לרעייה הולכים ונעלמים.
הצמח בולט במיוחד במקומות של רעייה אינטנסיבית, שכן העלים הטריים מוגנים משיני בעלי החיים באמצעות רעלים ורפידים (מחטים מיקרוסקופיות).
לעומת זאת, בקיץ נאכלים העלים היבשים בידי צאן.
עמידותה לרעייה, יחד עם הפצת זרעים ברוח שאינם מתרחקים מצמח האם, מאפשרות לעירית ליצור כתמים צפופים ואף להשתלט על אזורים הנתונים לרעיית יתר.
מי הגשמים והטל מחליקים לאורך העלים דמויי המרזב, שחתכם דמוי קרין ולא קעור, ומתנקזים אל מרכז השושנת; משם הם מחלחלים אל הקרקע בקרבת ציצת השורשים.
מים אלה מעוררים את צמיחת השורשים בתחילת עונת הגשמים.
בראשית התפתחותם קוטרם כעיפרון וקליפתם לבנה-צהבהבה; בהמשך מתעבה חלקם העליון לאורך 10 עד 15 ס"מ, הקליפה מתקשה וצבעה מתכהה, ואילו חלקם התחתון מסתעף ומשמש ליניקת מים ומלחים.
קטע השורש האוגר מים וחומרי תשמורת הוא צהוב בהיר בשנתו השנייה והשלישית.
בשנה הרביעית מתרוקן השורש ונרקב, ובמקביל מתפתחים שורשים חדשים המחליפים אותו.
השורשים המעובים מתפקדים גם כשורשים מתכווצים, המושכים את קדקוד הצמיחה לעומק הקרקע המתאים; עדות לכך ניכרת בקמטי הרוחב שעל קליפתם.
מבנה זה מלמד כי מערכת השורשים של עירית גדולה מתחדשת בהדרגה ומגלה התאמות לאגירה ולעמידות בתנאי יובש, וכך מתאפשרת שרידות בתקופות שחונות והתחדשות מהירה עם תחילת עונת הגשמים.
השם המדעי Asphodelus מקורו ביוונית (ἀσφόδελος), והוא מן השמות הקלאסיים הקדומים שנשתמרו ברצף מאז העת העתיקה ועד ימינו.
משמעותו האטימולוגית אינה ודאית, וסביר כי מקורו במילה שאולה מלשון קדם-יוונית.
השם נזכר כבר בספרות הקלאסית כשם לצמחי עירית, שנקשרו במיתולוגיה היוונית לשדות האספודל - מקום משכנן של נשמות המתים - אף שאין לשם עצמו משמעות הקשורה למוות או לקבורה.
מן השם היווני נגזרו שמותיהם של הצמחים בשפות אירופיות אחדות, כגון באנגלית ובגרמנית; לעומת זאת, בספרד ובמזרח התיכון, שבהם עירית גדולה מוכרת היטב, השתמרו שמות עממיים שונים לחלוטין.
בגרמנית נקרא הצמח Affodill, גלגול לשוני של Asphodelus.
בספרדית נקרא הצמח Gamón - השם העממי הנפוץ ביותר בספרד - והוא שם מסורתי לצמחי עירית גדולים בחצי האי האיברי.
לעירית גדולה מספר שמות בערבית, ובהם: عيصلان - בּוּסַלָאן; عيرون - עֵירוּן; بروق - בְּרוּק; ضوي - צְוַי; بروق صيفي - בְּרוּק צַיְפִי.
השם העברי נזכר פעם אחת בתלמוד ומיוחס לצמח שמלקטים למאכל בהמה; עם זאת, עלי העירית דוחים צאן ובקר, והם נאספים למספוא בעיקר לאחר שהתייבשו, ולכן הביעו חוקרים פקפוק בוודאות הזיהוי.
השימוש הרפואי בעירית מתועד כבר בעת העתיקה: גאיוס פליניוס סקונדוס (23–79 לספירה), שליקט מסורות יווניות ורומיות, מתאר נוהג להניח שורשי עירית תחת המזרן כסגולה מפני הכשת נחשים ועקיצות עקרבים.
דיוסקורידס (40–90 לספירה) וגלנוס (129–216 לספירה), מן הסמכויות המרכזיות ברפואה הקלאסית, מציינים את השורשים כסם משתן וכמסדיר את המחזור החודשי.
באירופה של המאה ה-16 שימש הצמח לטיפול בבצקת, לנטרול ארס בעלי חיים, לריפוי עיניים דומעות ולפתיחת מורסות באוזניים.
בצפון אפריקה הופק מפירות בוסר נוזל צמיג לשיכוך כאבי אוזניים, ובאלג'יר שימש שמן שנתבשלו בו השורשים לשיכוך כאבי אוזניים ושיניים; אבקת קנה שורש מיובש המעורבת בקמח שעורה שימשה לריפוי חיצוני של פצעים מוגלתיים.
בקרב בדואים בנאות המדבר במצרים נהגו לשפשף את הגוף בשורשים קלויים כתרופה לשיתוק ולעיתים לחשוף את הגוף לאדים העולים מבישולם; אפר קנה השורש שימש כחומר משתן ואבקתו לטיפול במחלות עיניים.
בהודו שימשו זרעי עירית צרת-עלים כסם משתן וכתרופה חיצונית לדלקות עור.
ערביי ארץ-ישראל השתמשו במיץ השורשים לטיפול חיצוני במחלות עיניים, בנגעי עור הפנים וביבלות וכן לשיכוך כאבי גב ורגליים, ובלבנון שימש מיץ השורשים המעובים לריפוי כאבי חניכיים ודלקות עיניים.
לפי ממצאי סקר אתנובוטני מקיף שערכו דן פלביץ' וזהרה יניב על השימוש הרפואי בצמחיית הבר בישראל, שנערך בראשית שנות ה-80 ופורסם בשנת 1985, נמצא כי מיץ שורשים מעוכים של העירית שימש למריחה על דלקות עור, יבלות, פטריות וסדקים בעור.
שורשים כתושים שהורתחו במים שימשו לאמבט אדים לטיפול ברגליים נפוחות.
מרתח שורשים עם גרגרנית ערבית סונן ונשתה לשם ריפוי צהבת.
גם בספר "שורשים, שושנים ומלכים" נזכר שימוש במרתח שורשי העירית לטיפול בצהבת בקרב בדואים בנגב.
שימוש זה הוסבר באמצעות העיקרון העממי של "ריפוי דומה בדומה", שלפיו צבע התכשיר המופק מן השורשים נתפס כדומה לצבע המזוהה עם המחלה.
תפיסה זו משתלבת במה שמכונה באתנובוטניקה "תורת החתימות" (Doctrine of Signatures) - גישה מסורתית שלפיה מראה הצמח או תכשיריו מרמז על סגולותיו הרפואיות.
במחקרים תרופתיים שנערכו במצרים בודדו משורשי העירית אלקלואידים, גליקוזידים ואנתרקינונים, ושלושה מן החומרים הראו פעילות מעוררת עוויתות.
ברחבי המזרח התיכון שימשו שורשי העירית להכנת דבק רב-שימושי: מייבשים את השורשים, טוחנים אותם לאבקה ומערבבים במים; התמיסה תופחת והופכת לחומר דביק ששימש לכריכת ספרים ולסנדלרות.
אבו אל-עבאס א-נבאתי, רופא ועשבונאי אנדלוסי, ערך מסע בארץ ישראל בתקופה האיובית ותיעד בספרו את השימוש בשורשים טחונים של העירית הגדולה לצורך הכנת דבק בירושלים.
במצרים השתמשו בשורשי עירית גם לצביעת צמר בצהוב, באמצעות בישול הבגד במי העירית.
העירית נאכלה כבר בעת העתיקה.
הרומאים והיוונים נהגו לקלות את השורשים העשרים בעמילן ובאינולין על גחלים ולאוכלם.
לפי תאופרסטוס פילוסוף וחוקר טבע יווני מן המאה ה-4 לפנה"ס הנחשב לאבי הבוטניקה, נאכלו גם הגבעולים כשהם מטוגנים, וכן זרעים ושורשים קלויים יחד עם תאנים.
במסורות מאוחרות יותר הוכנה מן הצמח עיסה שאליה הוסיפו קמח חיטה - ולעיתים גם תפוחי אדמה - וממנה נאפה לחם עירית.
בעת החדשה מצוין כי ניתן לאכול פרחי עירית חיים, בשדה או בסלט ואף בג'לי.
מן השורשים נהוג לחלוט תה עדין בצבע צהבהב, כצבעו הפנימי של השורש.
עירית (שם מדעי: Asphodelus) היא סוג קטן של צמחים עשבוניים ממשפחת העיריתיים (Asphodelaceae), הכולל כ-18 מינים, שרובם גאופיטים רב-שנתיים ולצדם גם מינים חד-שנתיים.
בעבר נכלל הסוג במשפחת השושניים (Liliaceae) במובנה הרחב.
בישראל גדלים חמישה מינים - שניים רב-שנתיים ים-תיכוניים ושלושה חד-שנתיים מדבריים.
תחום תפוצתו הטבעי של הסוג Asphodelus משתרע על פני מרחב גאוגרפי רחב במיוחד - מן איי מקרונזיה שבאוקיינוס האטלנטי, דרך אגן הים התיכון וצפון אפריקה, ועד דרום-מערב אסיה, תת-היבשת ההודית וקרן אפריקה; אוכלוסיות טבעיות מצויות אף באי מאוריציוס שבאוקיינוס ההודי.
משם נמשך תחום התפוצה מזרחה דרך הבלקן, אנטוליה והלבנט אל אזורי המזרח התיכון, חצי האי ערב והקווקז, ומגיע עד מערב ההימלאיה והודו.
בדרום חודר הסוג אל אזורי הסהרה והסאהל, מזרח אפריקה הטרופית וקרן אפריקה, ובכלל זה סומליה.
טווח תפוצה רחב זה כולל אזורי אקלים ים-תיכוניים, סובטרופיים ומדבריים, ומעיד על כושר הסתגלות אקולוגי ניכר של הסוג.
עיקר ריכוז המינים מצוי באגן הים התיכון, ובמיוחד בחלקו המערבי הכולל את חצי האי האיברי וצפון-מערב אפריקה.
חצי האי האיברי נמנה עם אזורי המגוון העיקריים של הסוג, ובתחומו מתועדים 12 מתוך 18 המינים המוכרים.
כאשר מרחיבים את המבט אל מערב אגן הים התיכון - ובכלל זה מרוקו ואלג'יריה - עולה מספר המינים ל-16.
ריכוז גבוה זה מצביע על חשיבותו של אזור זה כמרכז מגוון והתמיינות של הסוג, אך אין בו כשלעצמו כדי להעיד על אזור מוצאו האבולוציוני.
מינים המרחיבים את גבולות התפוצה
תחום תפוצתו הרחב של הסוג נקבע במידה רבה בידי מספר מינים בעלי טווח גאוגרפי חריג; בלעדיהם היה הסוג מתאפיין בעיקר בתפוצה ים-תיכונית.
הבולט שבהם הוא עירית צרת-עלים (Asphodelus tenuifolius), שמותחת את גבול התפוצה מזרחה עד אפגניסטן, פקיסטן, הודו ובנגלדש, ובמקביל חודרת דרומה אל אזורי היובש של צפון-מזרח אפריקה.
תפוצה זו - מן האיים האטלנטיים דרך המזרח התיכון ועד דרום אסיה - חריגה עבור סוג שמרכזו ים-תיכוני, ומעידה על כושר הפצה גבוה במיוחד, האופייני למינים חד-שנתיים.
בהיעדר מין זה היה גבול התפוצה המזרחי של הסוג נסוג במידה ניכרת מערבה.
מבין מיני הסוג הצליחו רק מעטים - ובעיקר עירית צרת-עלים ועירית נבובה - להתאזרח מחוץ לתחום תפוצתם הטבעי.
הצלחה זו משקפת כושר הפצה גבוה וסבילות אקולוגית רחבה, והיא בולטת במיוחד משום ששני מינים אלה נמנים גם עם המינים התורמים ביותר להרחבת גבולות התפוצה של הסוג.
הסוג עירית (Asphodelus) נכלל בעבר במשפחת השושניים (Liliaceae) במובנה הרחב, אך בעקבות מחקרים פילוגנטיים מודרניים הועבר בשנת 2009 למשפחת העיריתיים Asphodelaceae וכך הוא מסווג במערכות המיון המודרניות.
במגדירים ובפלורות ישנים מופיעים הסוגים עירית, עריר ועיריוני תחת משפחת השושניים, ועל כן עשוי להימצא הבדל בין הספרות הקלאסית לבין הסיווג העדכני.
ההיסטוריה הטקסונומית של הסוג עירית – מבט כרונולוגי
הסוג עירית מתאפיין במאפיינים מורפולוגיים ברורים יחסית, ועל כן לא נודע כמורכב במיוחד מבחינה טקסונומית.
עובדה זו משתקפת בהיסטוריה המחקרית של הסוג, שבמהלכה הוגדר גרעינו כבר בשלב מוקדם ורק בהמשך הושלמה תמונת המינים.
במחצית השנייה של המאה ה-18 (1753–1768), עם ראשית הטקסונומיה המודרנית של הסוג עירית, תוארו שני מינים מרכזיים - עירית נבובה ועירית גדולה - שניהם רחבי תפוצה באגן הים התיכון ובולטים מבחינה מורפולוגית.
זמן קצר לאחר מכן, בשנת 1768, נוסף המין עירית לבנה (Asphodelus albus), שתפוצתו משתרעת ממערב צרפת דרך מערב-מרכז ספרד ועד האלפים המערביים.
במהלך המאה ה-19 חלה תנופה בתיאור מינים חדשים, ובין השנים 1798–1857 תוארו שבעה מינים נוספים מאזורים שכבר נחקרו באופן שיטתי - צפון אפריקה והסהרה, חצי האי האיברי, מערב ומרכז אגן הים התיכון וכן אזורים מדבריים במזרח.
בתקופה זו תוארו, בין היתר, עירית צרת-עלים, עירית דביקה ועירית נטויה.
עד סוף שלב זה כבר היו מוכרים עשרה מינים של הסוג.
בשלהי המאה ה-19, בשנת 1898, נוספה עירית לוסיטניה (Asphodelus lusitanicus) ממערב חצי האי האיברי.
תוספת זו אינה מצביעה על גל חדש של גילויים; להפך - לאחר כ-150 שנות מחקר, בין 1753 ל-1898, כבר תוארו 11 מתוך 18 המינים המוכרים כיום, כלומר כ-60% מן הסוג.
במאה ה-20, בין השנים 1914–1956, נוספו שישה מינים בלבד - נתון המרמז כי לא נפתחו אזורי תפוצה חדשים, אלא התרחשה בעיקר העמקה טקסונומית, שהתבטאה בהבחנה בין מינים קרובים בתוך אזורים שכבר נחקרו היטב, כגון מרוקו, אלג'יריה, ספרד ופורטוגל.
חריג בולט הוא עירית בייקר (Asphodelus bakeri), שתואר מן ההימלאיה המערביים ומהווה יוצא דופן ביוגאוגרפי המרוחק מליבת התפוצה הים-תיכונית.
במאה ה-21, בשנת 2017, תואר לראשונה למדע המין עירית מריולוסאי (Asphodelus mariolousae), מין אנדמי לאי הגעשי פוגו שבכף ורדה.
בשנת 1996 פורסמה רביזיה טקסונומית מקיפה של הסוג, שבמסגרתה חולקו אחדים מן המינים לתת-מינים ולעיתים גם זנים.
מהלך זה שיקף בחינה מחודשת של השונות המורפולוגית בתוך מינים מוכרים, אך לא שינה באופן מהותי את התמונה הכוללת של הסוג.
אף שהרביזיה כללה פיצול של כמה מינים ליחידות טקסונומיות שמתחת לדרגת המין, היקף הפיצול נותר מצומצם ולא ערער את גבולותיהם של מרבית המינים.
מכלול נתונים זה מצביע על סוג בעל גבולות טקסונומיים יציבים יחסית, אשר התבררו בהדרגה במהלך יותר ממאתיים שנות מחקר בוטני.
רוב המינים תוארו כבר בשלב מוקדם, ולא ניכרת עלייה חדה במספר המינים בעת החדשה - דפוס המעיד כי הסוג מובחן היטב מבחינה מורפולוגית ואינו מתאפיין בפיצול טקסונומי מופרז.
מרבית מיני העירית תוארו כבר במאות ה-18 וה-19, והוספת מינים במאות ה-20 וה-21 הייתה מצומצמת ונבעה בעיקר מהבחנה טקסונומית עדינה בתוך אזורים מוכרים או מגילויים נקודתיים באזורים מבודדים.
ריכוזם של כשני שלישים ממיני הסוג בחצי האי האיברי, ושל רוב המינים במערב אגן הים התיכון, מדגיש את מעמדו של אזור זה כאחד ממוקדי המגוון הבולטים של הסוג - אף שאין בכך כדי להעיד בהכרח על אזור מוצאו האבולוציוני.
מינים של הסוג עירית בישראל
בישראל גדלים חמישה מינים של הסוג עירית.
כולם צמחים עשבוניים שאינם בשרניים ואינם קוצניים, ובעונה הקשה אין נותרת מעל הקרקע צמיחה פעילה.
שניים מהם הם מינים ים-תיכוניים - עירית גדולה (Asphodelus ramosus) ועירית נבובה (Asphodelus fistulosus) - והם רב-שנתיים בעלי ציצת שורשים מעובים האוגרים מים ומזון.
שלושת המינים האחרים - עירית דביקה (Asphodelus viscidulus), עירית צרת-עלים (Asphodelus tenuifolius) ועירית נטויה (Asphodelus refractus) - הם חד-שנתיים המשתייכים בעיקר ליסוד הסהרו-ערבי, ולעיתים גם ליסוד הסודני, וגדלים בעיקר בקרקעות חוליות ובבתי גידול מדבריים.
מבין המינים, שניים נפוצים יחסית: עירית גדולה רווחת בחבלים הים-תיכוניים, ואילו עירית צרת-עלים מצויה במדבריות דרום ישראל, בחולות מישור החוף ולאורך בקעת הירדן.
עירית גדולה (Asphodelus ramosus) עירית גדולה היא עשב רב-שנתי בעל ציצת שורשים מעובים, צמח גדול ומרשים הנפוץ בעיקר באגן הים התיכון אך מגיע גם למזרח התיכון עד עיראק, ומהווה אחד המינים המרכזיים והבולטים של הסוג.
תפוצתה הטבעית משתרעת מן האיים הקנריים דרך מרבית ארצות הים התיכון - ובהן ספרד, צרפת, איטליה, יוון, קפריסין וצפון אפריקה - מזרחה אל הלבנט, סיני ועיראק.
תחום תפוצה רחב זה משקף הסתגלות טובה לאקלים ים-תיכוני ולבתי גידול פתוחים.
עירית דביקה (Asphodelus viscidulus) היא צמח חד-שנתי מדברי נדיר מאוד, המותאם לתנאים צחיחים.
תפוצתה הטבעית מקיפה את צפון אפריקה (אלג'יריה, לוב, תוניסיה ומצרים) ונמשכת מזרחה דרך הלבנט וסיני אל עיראק, כווית ומדינות המפרץ עד ערב הסעודית.
דגם תפוצה זה אופייני לצמחי מדבר של החגורה הסהרו-ערבית.
עירית נבובה (Asphodelus fistulosus) עירית נבובה היא עשב רב-שנתי בעל ציצת שורשים מעובים האוגרים מים ומזון ועלים גליליים חלולים.
המין מתאפיין בכושר הפצה גבוה ובטווח גאוגרפי רחב במיוחד: מן האיים האטלנטיים - האזוריים, מדיירה, האיים הקנריים וכף ורדה - דרך מרבית ארצות אגן הים התיכון, הבלקן והקווקז, ועד הלבנט, סיני וחצי האי ערב, לרבות עומאן וערב הסעודית.
תפוצה רחבה זו תרמה גם להתבססותו באזורים רבים מחוץ לתחום תפוצתו הטבעי.
עירית נטויה (Asphodelus refractus) היא צמח חד-שנתי של אזורי מדבר ובתה יבשה.
תפוצתה משתרעת מן הסהרה - כולל מאוריטניה, מרוקו והסהרה המערבית - דרך לוב, תוניסיה ומצרים, ונמשכת מזרחה אל סיני, הלבנט וערב הסעודית.
חדירה עמוקה זו אל אזורי המדבר של צפון אפריקה והמזרח התיכון הופכת אותה לאחד המינים התורמים להרחבת גבול התפוצה הדרומי של הסוג.
עירית צרת-עלים (Asphodelus tenuifolius) היא צמח חד-שנתי בעל תפוצה עולמית רחבה במיוחד, המשתרעת מן מקרונזיה וצפון אפריקה דרך אגן הים התיכון והמזרח התיכון אל חצי-האי ערב, איראן ואפגניסטן, ומגיעה עד פקיסטן, הודו ובנגלדש; אוכלוסיותיה מצויות אף בסומליה ובאי סוקוטרה.
זהו אחד המינים בעלי הטווח הגאוגרפי הגדול ביותר בסוג עירית, והוא מגדיר למעשה את גבול התפוצה המזרחי של הסוג.
הצמח גדל בערוצים, במישורים, בשקעים ובמדרונות במדבר.
בישראל הוא נפוץ מאוד בכל החבל המדברי, ותפוצתו חודרת צפונה לאורך בקעת הירדן עד הגליל התחתון, וכן לאורך מישור החוף ברכסי הכורכר.
העלווה מתפתחת מראשית נובמבר ונובלת בסוף אפריל.
הפריחה נמשכת מאמצע ינואר ועד סוף אפריל; חנטת הפרי מתחילה בסוף פברואר, והפצת הזרעים מסתיימת באמצע יוני.
עירית צרת-עלים היא צמח עשבוני בעל ציצת שורשים, שגובהו 15 עד 30 ס"מ.
העלים הרבים סרגליים וחלולים, וערוכים כולם בשושנת בבסיס הצמח.
מן השושנת מתנשא גבעול יחיד זקוף, המתפצל לתפרחת רבת פרחים.
הפרחים לבנים, דמויי פעמון, פזורים לאורך סעיפי התפרחת ואורכם כ־1.5 מ"מ.
הפרח בעל שישה עלי עטיף לבנים ומעורקים, והוא נישא על עוקץ בעל מפרק.
הפרי הלקט כדורי ובו מספר זרעים שחרחרים.
לאחר ההתייבשות נותרים גבעולי התפרחת האופייניים כשלדים בשטח.
העלים סרגליים, רוחבם 1 עד 4 מ"מ.
תכונה זו שוללת את עירית גדולה, שעליה שטוחים ורחבים בהרבה, כ-6 עד 20 מ"מ.
עוקצי הפרחים בעלי מפרק סמוך לבסיס, והעלים אינם דביקים.
בכך נשללים המינים החד-שנתיים המדבריים עירית דביקה ועירית נטויה, שבהם עוקצי הפרחים בעלי מפרק באמצעם או במקצת מתחת לאמצעם והעלים דביקים לפחות בחלקם התחתון.
הפרחים בקוטר של 1.5 ס"מ או פחות ואינם פרושים לחלוטין בעת הפריחה, לרוב עלי הכותת אלכסוניים.
עמוד הפריחה מגיע לגובה של עד כ-30 ס"מ ולעיתים אף פחות.
מכלול זה שולל את עירית נבובה, שהיא גבוה יותר עד 50 ס"מ ואף יותר ובדרך כלל ופרחיה גדולים יותר מעל 2 ס"מ ופרושים לרווחה בפריחה.
מבנה השורשים (מאפיין תומך, כאשר הצמח חסר פרחים או פירות) - שורשי עירית נבובה נפרדים כמעט מבסיסם, ואילו בעירית צרת-עלים ציצת השורשים מאוחדת בבסיסה ויוצרת מראה דמוי שורש שיפודי מתחת לעלים הראשונים.
מאפיין זה מסייע בעיקר בזיהוי פרטים צעירים או בלתי פורחים.
חמשת המינים הללו ממקמים את ישראל כאזור מעבר ביוגאוגרפי בין היסוד הים-תיכוני ליסוד הסהרו-ערבי.
הם מייצגים היטב שני דפוסי תפוצה עיקריים של הסוג: מינים ים-תיכוניים רב-שנתיים בעלי תחום תפוצה רחב, לצד מינים חד-שנתיים המותאמים לאזורי מדבר ומשתייכים לחגורה הסהרו-ערבית.
אחדים מהם - ובעיקר עירית צרת-עלים - מרחיבים את תחום תפוצת הסוג הרחק אל דרום-מערב אסיה, לעבר חצי האי ערב וצפון אפריקה המדברית.
צמחים עשבוניים, חד־שנתיים או רב־שנתיים ולעיתים רחוקות דו־שנתיים, בעלי עמוד תפרחת זקוף וחסר עלים, המסתיים באשכול או במכבד.
רוב המינים הרב־שנתיים מצוידים באיברי אגירה תת־קרקעיים, כגון קנה־שורש קצר או ציצת שורשים מעובים; השורשים סיביים או בשרניים ולעיתים כישוריים או דמויי לפת.
מידת עיבוים עשויה להשתנות בין המינים, והם משמשים להתחדשות ולאגירת מים וחומרי תשמורת.
העלים רבים ומרוכזים בבסיס הצמח וערוכים בשושנת; הטרף סרגלי, גלילי או לעיתים רחוקות שטוח, בסיסו נדני וקרומי והשוליים תמימים.
עמוד התפרחת חלול, ולעיתים רחוקות אינו חלול.
התפרחות סופיות, אשכול או מכבד, מרובות פרחים; החפים משתיירים, צרים, דמויי אזמל וקרומיים.
הפרחים דו-מיניים, בעלי סימטריה רדיאלית ופרוטוגיניים - כלומר הצלקת קולטת אבקה בטרם הבשלת האבקנים.
הפרחים נפתחים ביום ונסגרים לעת ערב ובמזג אוויר מעונן;
שישה עלי עטיף (כלומר עלי פרח שאינם ממוינים לגביע ולכותרת), זקופים עד פרושים, מפורדים או מאוחים קלות בבסיסם, שווים זה לזה ובכל אחד עורק מרכזי בולט לעיתים כהה יותר מן הרקע.
שישה אבקנים מפורדים, שווים או כמעט שווים וקצרים מן העטיף; הזירים מורחבים בבסיסם, קעורים ועוטפים את השחלה, והם הולכים וּצרים בהדרגה כלפי מעלה ונעשים דמויי חוט או כישור; המאבקים שווים, מחוברים אל הזיר בגבם ופונים פנימה.
קיימים צופני חיץ, כלומר צופנים המצויים בתוך השחלה לאורך המחיצות שנוצרו מאיחוי עלי השחלה.
עוקצי הפרחים בעלי מפרק סמוך לבסיסם או לקראת אמצעם.
המספר הבסיסי של הכרומוזומים הוא 13 או 14.
העירית שלקטה למאכל בהמה - צריך לבער.
נתנה תחת הכר - הרי היא כמבוערת.
(תוספתא, מסכת שביעית, פרק ה)
חוקר התנ"ך, הבוטנאי והרב ד"ר עמנואל לעף, הכניס את השם עירית לשימוש מודרני.
שם הסוג "עירית" נזכר לראשונה במילון "ילקוט הצמחים", בעריכת מ.
אוירבך (קרישבסקי), שיצא לאור על ידי ועד הלשון העברית בשנת תר"ץ (1930).
לפני כן, הוצע השם "עירון" כשם הסוג ברשימת "מֻנחי-הצמחים" שעובדה על ידי ישראל איתן ואשר התפרסמה בזכרונות ועד הלשון (תרע"ג, 1913), אך שם זה לא התקבל.
אפרים רובינוביץ' (הראובני), בספרו "שמות צמחי ארץ ישראל שנתחדשו או שנתבררו" (תרע"ז, 1917) הציע לקרוא לצמח "נץ חלב".
ככל רשות מקומית, עוסקת עיריית ירושלים בעניינים מוניציפליים מסוג הסדרת שירותי חינוך, תרבות, רווחה, תשתיות, ניקיון, תברואה וכדומה.
עם זאת, מעמדה המיוחד של ירושלים ומאפייניה כבירת מדינת ישראל ומושב מוסדות השלטון, כעיר מקודשת ליהדות, נצרות ואסלאם, כמוקד של סכסוך בין-לאומי ומתיחויות מדיניות, וככרך בעל הרכב דמוגרפי סבוך ומפולג במיוחד ומציבים בפני עיריית ירושלים אתגרים נוספים.
החל משנת 2018 מכהן בראשות עיריית ירושלים משה ליאון.
עד אמצע המאה ה-19 לא היה בירושלים גוף מוניציפלי עירוני.
בעיר פעלה רק "מג'אלי אל אדארה" – מועצה מנהלתית מחוזית – הדרגה השנייה של הממשל המקומי העות'מאני (דרגה אחת מתחת למועצת הפלך – ה"מג'אלי עומומייה").
עבודות הבנייה בעיר נוהלו על יד מועצת הפלך ולרוב אף בהוראה ישירה של השלטון המרכזי העות'מאני.
באמצע המאה ה-19 הוקמה בעיר, בהשפעת תפיסת השלטון המקומי הצרפתית ה"מג'אליס בלדיאת" – מועצת העיר.
עיריית ירושלים הייתה אחת העיריות הראשונות שקמו באימפריה העות'מאנית.
העירייה הוקמה בשנת 1863. לאחר הקמתה עמד בראשה רפדולו אסתריאדי אפנדי, המתורגמן של מושל ירושלים.
מועצת העיר התכנסה בבית הסראייה (שנבנה בשנת 1388), המצוי ברחוב עקבת א-תכייה, בסמוך לכניסה להר הבית.
על פי השיטה העות'מאנית, נהוג היה למסור את משרות השלטון המקומי לבני משפחות מן האליטות המקומיות, שנודעו כמכובדות ובעלות השפעה, ועם זאת נאמנות לשלטון האימפריה.
בין אלה בירושלים נמנו המשפחות ח'אלדי, חוסייני, נשאשיבי, נוסייבה ואחרות, ואלה ישבו במועצת העיר ובראשה.
בתקופה זו גבר העניין הבין-לאומי בירושלים מצד מעצמות אירופה, שחפצו לחזק את השפעתם הפוליטית והדתית בעיר, והעיר פרצה את גבולותיה דאז – חומות העיר העתיקה, תוך בנייה של מוסדות דת מסיביים ושכונות מגורים מחוץ לחומות.
עיריית ירושלים לא הרבתה להתערב בנעשה מחוץ לחומות העיר, והבנייה נעשתה ביוזמות פרטיות וללא הכוונה או תוכנית אב מוסדרת מצד השלטון המקומי.
אוכלוסיית העיר גדלה מכ-2,000 תושבים בראשית המאה ה-19 ל-45,000 תושבים בסופה.
התפתחות העיר, גידול שטחיה והגידול במספר תושביה הביאו את העירייה להרחיב את פעילותה.
בניין הסראייה לא הספיק למשרדי העירייה, והיא עברה בשנת 1896 לבניין שנבנה לצורך זה בפינת הרחובות ממילא ויפו, צמוד לחומת העיר אך מחוצה לה.
במבנה העירייה, שהיה מול מלון פאסט, היו חנויות בקומתו הראשונה, ודירות מגורים בקומתו העליונה.
רק קומה אחת שימשה את העירייה, ובה שכנו מועצת העיר, המחלקה הטכנית להנדסה ומחלקת הניקיון.
בדצמבר 1917 נכבשה ירושלים על ידי כוחות הצבא הבריטי.
ראש עיריית ירושלים חוסיין אל-חוסייני מסר את כניעת העיר בשורת טקסי כניעה שנערכו במקום הידוע כיום ככיכר אלנבי (בשכונת רוממה).
העיר נשלטה על ידי מנהלת שטחי האויב הכבושים ורונלד סטורס מונה כמושל צבאי, שביולי 1920 הומר למנדט אזרחי, וסטורס המשיך לכהן כמושל מחוז ירושלים עד 1925.
המנדט הבריטי בארץ ישראל היוה שינוי משמעותי במעמדה של ירושלים.
העיר הפכה מעיר ספר לעיר בירה, לראשונה מאז נפילתה של ממלכת ירושלים הצלבנית.
בעת כניסת הצבא הבריטי לעיר (9 בדצמבר 1917) היו במועצת העירייה עשרה חברים: שבעה מוסלמים, שני נוצרים ויהודי אחד.
מספר ימים לאחר הכיבוש, מינה המושל הצבאי של ירושלים מועצה חדשה בת שישה חברים, בהרכב פריטטי, כלומר מספר שווה של נציגים לכל עדה דתית, ללא קשר למשקלה הדמוגרפי: שני מוסלמים, שני נוצרים ושני יהודים (ספרדי ואשכנזי).
הרכב זה שיקף את הגישה הבריטית, לפיה ירושלים קדושה לשלוש הדתות המונותאיסטיות, תוך התעלמות מלאומיותם של התושבים.
ההרכב הפריטטי נותר על כנו עד הבחירות לעירייה בשנת 1927.
ראש העירייה מן התקופה העות'מאנית, חוסיין אל-חוסייני, הושאר בתפקידו.
אל-חוסייני לקה בדלקת ריאות בעקבות העמידה הממושכת בקור וברוח בטקסי כניעת העיר בדצמבר 1917, ונפטר במאי 1918. לאחר פטירתו מונה במקומו אחיו, מוסא כאזם אל-חוסייני.
לאחר שנאם בפני חוגגי נבי מוסא בעת שעברו לפני בניין העירייה באפריל 1920, לפני שפרצו מאורעות תר"פ, הוא הודח מתפקידו על ידי המושל הצבאי של העיר, רונלד סטורס.
ביוני 1920 מונתה עירייה חדשה של שישה חברים.
לראש העיר מונה ראע'ב נשאשיבי הנוח יותר לשלטונות ולסגנו נתמנה דוד ילין.
בשנת 1927 התקיים מפקד לקראת הבחירות.
מפאת האחוז הגבוה של נתיני חוץ בקרב היהודים, בגלל הוצאת חלק מהשכונות היהודיות מחוץ לתחומי העיר, ולטענת היהודים בגלל אי הקפדה עם הלא יהודים על תשלום מיסים, ירד משקלם של היהודים במפקד ונרשמו כ-1,600 מוסלמים, כ-1,300 יהודים, וכ-1,000 נוצרים.
תנאי הבעלות על רכוש פגעה בעיקר ביהודים, משום שרבים מהם התגוררו בשכירות.
גם תנאי תשלום המס העירוני בגובה יצר עיוות לרעת היהודים, משום שתושבי העיר העתיקה, שהיו ברובם המכריע ערבים, היו פטורים ממס זה עוד מתקופת השלטון העות'מאני, אלא שפטור זה לא שלל את זכותם להשתתף בבחירות.
תקנות אלו גרמו לכך שהיהודים, שהיוו כ־55 אחוזים מאוכלוסיית העיר, היו רק כ־35 אחוזים מציבור בעלי זכות הבחירה, בעוד שהערבים היו כ־45 אחוזים מאוכלוסיית העיר, אך היו כ־65 אחוזים בקרב בעלי זכות הבחירה.
לפי מספר בעלי זכות הבחירה וההתפלגות העדתית נקבע מראש שבמועצה יכהנו 12 חברים: חמישה מוסלמים ושלושה נוצרים (בסך הכול שמונה ערבים), וארבעה יהודים.
העיר הוגדרה כאזור בחירה אחד, שבו כל בעלי זכות הבחירה בוחרים את כל חברי מועצת העירייה.
בקרב היהודים הושגה הסכמה על רשימה אחת של ארבעה נציגים: יצחק בן-צבי, חיים סלומון, יצחק שמעיה אלישר ואליהו שמאע, נציג אגודת ישראל.
הבחירות נערכו באפריל 1927, ואחוז ההצבעה היה גבוה: 88 אחוזים מקרב בעלי זכות הבחירה היהודים, 85 אחוזים מקרב המוסלמים ו־77 אחוזים מקרב הנוצרים.
לפני הבחירות המליצו המוסדות היהודיים לבוחרים היהודים על שישה מועמדים ערבים (מתוך שמונה), ובהם ראע'ב אל-נשאשיבי, והללו אכן נבחרו.
היו אלה נציגים נוצרים ומוסלמים מתונים, בעיקר אנשיו של נשאשיבי.
מתוך שמונה נציגי הערבים, שישה היו תומכיו: שלושה מוסלמים ושלושה נוצרים.
הבריטים מינו את נשאשיבי לראש העירייה, לסגנו וממלא מקומו הקבוע מינו נוצרי – יעקוב פראג', ולסגן שני מינו יהודי – חיים סלומון.
ב־26 במרץ 1930 התפטרו הנציגים היהודים מהעירייה כמחאה לאחר שפראג' הנוצרי מונה לממלא מקומו של נשאשיבי שיצא ללונדון ולא סלומון היהודי.
הבניין אוכלס במשרדי העירייה ומועצתה ב-1932, ושימש כמשכנה של עיריית ירושלים למשך ששת העשורים הבאים.
בראשית 1932 הועלתה הצעה לחלוקת העיר ל-4 אזורים בעלי עיריות נפרדות שתשלחנה נציגים לעירייה העליונה המשותפת.
ב-26 בספטמבר 1934 התקיימו בירושלים בחירות עירוניות בפעם השנייה והאחרונה בתקופת המנדט הבריטי.
בשונה מהבחירות הקודמות, הפעם הוענקה זכות הבחירה גם למחזיקי רכוש (ולא רק לבעלי רכוש), כלומר לדיירים בשכירות.
שינוי זה הגדיל את שיעור בעלי זכות הבחירה מקרב היהודים.
חלקם של היהודים באוכלוסיית העיר היה כ-57 אחוז, והם היו עתה כ-50 אחוז מבעלי זכות הבחירה בעיר; חלקם של המוסלמים באוכלוסייה היה 22 אחוז, אך כ-32 אחוז מבעלי זכות הבחירה; חלקם של הנוצרים היה 21 אחוז, ו-18 אחוז מבעלי זכות הבחירה.
אולם כלל בעלי זכות הבחירה היה פחות מ-10 אחוז מכלל תושבי העיר.
הפעם העיר חולקה ל-12 אזורי בחירה (כמספר חברי המועצה): 6 אזורים יהודיים, 4 מוסלמיים, ו-2 נוצריים.
בעקבות הייצוג השווה שהוענק במועצה ליהודים וערבים (שישה מכל צד), הוענק לראש העירייה קול כפול שאפשר לו להכריע בהצבעות.
לקראת הבחירות, הודיעו הבריטים לנציגי המוסלמים, הנוצרים והיהודים כי גם לאחר הבחירות ימונה מוסלמי לראשות העירייה.
נציג היהודים, משה שרתוק, הודיע לנציב העליון שהיהודים יעדיפו לתמוך בד"ר חוסיין אל-ח'אלדי, ולא בראע'ב נשאשיבי.
המוסדות הקהילתיים היהודיים והוועד הלאומי גיבשו רשימת מועמדים מוסכמת לאזורי הבחירה היהודיים, וכולם נבחרו.
בששת אזורי הבחירה הערביים התמודדו 14 מועמדים.
המופתי של ירושלים, אמין אל-חוסייני, תמך בגלוי באנשי ח'אלידי.
ח'אלידי ונשאשיבי התחרו זה בזה באותו אזור בחירה, וח'אלידי ניצח.
לאחר שערעורים על הבחירות נדחו, ב-17 בינואר 1935 הוכרז על מינויו של ח'אלידי לראש העירייה.
עד 1934 כיהנו שני סגנים לראש עיריית ירושלים המוסלמי, נוצרי ויהודי.
באותה שנה קבעה פקודת העיריות שימונה רק סגן אחד.
הנוצרים בירושלים דרשו משרה זו, משום שכך נקבע בעת כינון הממשל הצבאי הבריטי, והיהודים דרשו את התפקיד הזה, משום היותם רוב באוכלוסיית העיר ומחצית מבעלי זכות הבחירה.
כמו כן, הם דרשו להפקיד בידי סגן ראש העירייה סמכויות ממשיות, והודיעו כי לא יתנגדו למינוי נוצרי לסגן נוסף, אך ללא סמכויות של ממש.
הבריטים קיבלו את הדרישות הללו, תיקנו את הסעיף המתאים בפקודת העיריות ומינו שני סגנים לראש העירייה, יהודי ונוצרי.
דניאל אוסטר מונה לסגן היהודי ויעקוב פראג' המשיך לכהן כסגן הנוצרי.
באפריל 1936 פרצה השביתה הכללית של ערביי ארץ ישראל וראש העירייה חוסיין אל-ח'אלידי מונה לחבר הוועד הערבי העליון, שהנהיג את המאבק הערבי בשלטון הבריטי.
ח'אלידי וחבריו במועצת העירייה השביתו את פעילות העירייה, אולם הבריטים לא נענו לפניות היהודים לחדש את פעילות מועצת העירייה.
באוקטובר 1936 הסתיימה השביתה, אך העירייה לא חזרה לתפקד באופן תקין.
ח'אלידי התעלם ממעמדו המוסכם של אוסטר, וסירב לדון איתו בנושאים שאינם קשורים ישירות לתושבי העיר היהודים.
לאחר פניות מצד היהודים אל שלטונות המנדט בדרישה לפטר את ראש העירייה, התערב מושל מחוז ירושלים והעירייה חזרה לעבודתה הסדירה.
בסתיו 1937 חודש המרד הערבי בארץ ישראל, וחברי הוועד הערבי העליון גורשו מהארץ, ובהם גם ח'אלידי.
בעקבות גירושו בספטמבר 1937, כיהן דניאל אוסטר כממלא מקום ראש העיר ולראשונה כיהן ראש עיר יהודי בפועל בירושלים.
לאחר כשנה, בה לא נמצא מחליף מוסלמי לראש העיר, בגלל סירוב הערבים למנות מחליף לח'אלידי שגורש, צורף מוסטפא אל-ח'אלידי למועצת העיר ומונה לראש העיר בידי השלטונות.
מאז מינויו ועד פרסום "הספר הלבן" במאי 1939, התנהלה עבודת העירייה באופן תקין, וישיבות מועצת הערייה התקיימו באווירה עניינית.
בעקבות פרסום "הספר הלבן" החליטה הנהלת הסוכנות היהודית על דרישה שנמסרה למושל המחוז, למנות ראש עיר יהודי.
אולם עקב אירועי מלחמת העולם השנייה, ב-1940 חדלו היהודים להעלות את נושא הבחירות למועצת העירייה.
ביולי 1940 החליט משרד המושבות הבריטי להשאיר את ראשות העירייה בידי מוסלמי.
בשנות המלחמה פעלה מועצת העירייה כסדרה, עד אביב 1944, אז התחדש המאבק על ארץ ישראל.
כמו כן, הם הודיעו על הקמת ועדת חקירה לבדיקת המנהל המקומי של ירושלים בראשות זקן השופטים ויליאם ג'יימס פיצג'רלד.
הערבים העדיפו את ניהול הוועדה הקרואה על פני שלטון יהודי, ואילו היהודים ערכו פעולות מחאה מקומיות, ופתחו במאבק לקיום בחירות חדשות למועצה.
אף על פי כן, הוועד הקרואה כיהנה עד תום המנדט הבריטי, כאשר יושב הראש שלה היה תמיד בריטי.
עקב עבודות ועדת החקירה לא נועדו להתקיים בחירות לעירייה במקביל לשאר העיריות במנדט, בהן התקיימו בחירות ב־1946.
עיריית ירושלים נאלצה להתמודד עם הפיכתה של העיר מיישוב לבנטיני מוזנח ונחשל לכרך סואן, ולהנהיג בו סטנדרטים אירופיים של תשתיות, אספקת מים, מערך כבישים ורחובות, טיפוח נוי, תברואה ושירותים לתושבים.
ב־22 באפריל הודיעה הסוכנות היהודית על הקמת "רשות מרכזית" בראשות ברנרד ג'וזף, בה היו חברים גם דניאל אוסטר, יצחק ורפל, חיים סלומון, שמואל צ'ארלס פסמן, משה פרוש וראובן שרייבמן.
בתחילת מאי הוקמה מועצת העירייה העברית בה היו חברים חברי המועצה היהודים שנבחרו ב־1934, כאשר שמואל עדן נציג אגודת ישראל ששהה באמריקה הוחלף במרדכי בוקסבוים ויצחק בן-צבי הוחלף בראובן שרייבמן.
הוועדה הקרואה הבריטית קיימה את ישיבתה האחרונה ב־6 באפריל 1948, בה דנה בתקציב ביניים עד 15 במאי.
ב־9 במאי 1948, בשלהי ימי המנדט הבריטי, הוקמה בחסות הוועדה הלאומית הערבית עירייה ערבית.
לא מונה ראש עירייה, והעירייה נוהלה בידי אנטון סאפיה, פקיד זוטר בעירייה הבריטית.
ביולי 1948 החליטה ועדת עיריית ירושלים היהודית לגרוע משמה את "האזור יהודי".
ב־23 בנובמבר 1948 מינה המושל הצבאי הירדני של ירושלים עירייה חדשה לעיר.
אנואר אל-ח'טיב מונה לראש עירייה זו.
לראש העירייה אוסטר מונו שלושה סגנים: אברהם אלמליח (ספרדים ועדות מזרח), ראובן שרייבמן (מפא"י) ומרדכי בוקסבוים (אגודת ישראל).
בנוסף מונתה אישה ראשונה בעירייה - שרה אשכול נציגת ויצו.
כמה מהחברים החדשים היו בין 22 חברי המועצה מייעצת על יד המושל הצבאי של השטח המוחזק של ירושלים שהוקמה בספטמבר 1948.
בספטמבר 1949 סופחו לעיריית ירושלים השכונות היהודיות שממערב לעיר, בהם בית וגן, בית הכרם, קריית משה, יפה נוף וגבעת שאול וכן ליפתא דיר יאסין.
בנוסף סופחו לעירייה מקור חיים, רמת רחל והחלק הישראלי של בית צפאפא.
בעקבות מלחמת העצמאות והקמת מדינת ישראל נחצתה ירושלים לשניים, כאשר חלקה המערבי של העיר החדשה בתחום מדינת ישראל, בעוד העיר העתיקה וחלקיה המזרחיים של העיר החדשה בתחום ממלכת ירדן, וגבול בין-לאומי חוצץ ביניהן.
מטבע הדברים, נתפצלה עיריית ירושלים לשתי רשויות מוניציפליות נפרדות שאין כל קשר ביניהן בהיותן משתייכות לשתי ישויות מדיניות עוינות זו לזו.
ירושלים המזרחית התפתחה כעיר שהייתה אמנם עיר ספר בשולי הממלכה הירדנית, אך בו בזמן עיר מחוז מרכזית לתושבי הגדה המערבית.
היות שבית העירייה המנדטורי נותר בצד הישראלי של הקו העירוני, התמקמה עיריית מזרח ירושלים הירדנית בבניין ב של העיר העתיקה.
במקביל, המשיכה ירושלים המערבית את התפתחותה כבירת מדינת ישראל, הוקמו בה מוסדות השלטון של המדינה הצעירה, ואוכלוסייתה תוגברה בגלי עלייה יהודית.
שטחי כפרים ערביים בסביבתה שננטשו מתושביהם במלחמת העצמאות סופחו לשטחה המוניציפלי, ושכונות חדשות רבות צמחו בה.
העירייה נדרשה לתת מענה בדמות שירותים ותשתיות לאוכלוסייה ההולכת וגדלה, שהייתה בחלקה דלת אמצעים ומרוחקת מלב היישוב היהודי במרכז הארץ.
עיריית ירושלים הישראלית החליטה שבית העירייה ימשיך למלא את תפקידו כמושב ראש העירייה ומועצת העיר, חרף מיקומו הרגיש והמסוכן על הקו העירוני.
אך הבניין היה צר מלהכיל את כל מחלקות ואגפי העירייה ההולכת וגדלה, ואלה נתפשטו לאורך השנים הבאות אל בנייני משרדים רבים ברחבי העיר, דבר שהיקשה על אספקה יעילה של שירותים לתושבי העיר; בשיאו של התהליך, לקראת שנות ה-90, היו פזורות מחלקות העירייה ושלוחותיה על פני 36 אתרים שונים בעיר.
רעיונות שונים עלו לשיכון מחלקות העירייה.
בשנת 1957 דובר על רכישת מלון המלכים לצורך שיכון משרדי העירייה, אך הדבר לא יצא אל הפועל.
בשנת 1962 בקשה העירייה לבנות את משכן העירייה בקריית הממשלה אך נתקלה בהתנגדות מצד ועדת הקריה.
בעקבות זאת, רכשה העירייה את המגרש מול היכל שלמה, שבין מרכז אמיר ובית סולל בונה ירושלים לצורך בניית העירייה.
בשנת 1956 הצטרפה עיריית ירושלים, יחד עם עיריות תל אביב-יפו וחיפה, ל"חבר הרשויות המקומיות", שבזאת שינה את שמו למרכז השלטון המקומי בישראל.
בשנת 1965 נבחר לראשות העיר טדי קולק, שעתיד למלא תפקיד זה למשך 28 השנים הבאות, ולהיות אחת הדמויות המזוהות ביותר עם העיר לתולדותיה.
עיקר פועלו של קולק בא לידי ביטוי בתקופה שלאחר איחוד העיר, שהתרחש במהלך הקדנציה הראשונה שלו בראשותה.
לאחר איחוד העיר ירושלים ב-1967