tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כתמי השמש מופיעים במקביל לקו המשווה השמשי, כאשר בכל חצי כדור הקיטוב של הכתמים נעשה בהתאמה לקיטוב אותו חצי הכדור.
כתמי השמש מורכבים מאזור מרכזי כהה (אומברה), המוקף באזור בהיר יותר (פנומברה) וצורתם בלתי סדירה.
הם מופיעים תמיד בזוגות, כאשר הצפוני מוביל בחצי הכדור הצפוני
והדרומי גרור, כשבחצי הכדור הדרומי המצב הפוך.
לאחר 11.2 שנות ארץ מתחלף הקיטוב: הצפוני מוביל בחצי הכדור הדרומי והדרומי מוביל בחצי הכדור הצפוני.
לאחר עוד 11.2 שנות ארץ מתחלף שוב הקיטוב וחוזר למצב הקודם.
מכאן נובע שקיימים, למעשה, שני מחזורי כתמים: האחד של 11.2 שנות ארץ והשני של 22.4 שנות ארץ.
החלק הכהה ביותר של כתם השמש, הנמצא במרכזו, נקרא umbra.
קוטרו יכול להגיע לכ-30,000 ק"מ (לשם השוואה, קוטר כדור הארץ הוא 12,756 ק"מ לערך).
כאשר מתבוננים בכתם שמש, נראה כי מרכזו עטוף במבנה הנראה כעשוי מסיבים, המופנים לכיוונים שונים.
נוכחותו של מבנה זה, כמו גם כיוון הסיבים, מרמזים על קיומם של קווי שדה מגנטיים.
ההיסטוריה של חקר כתמי השמש
הראשון לצפות בכתמי השמש באמצעות טלסקופ היה ככל הנראה תומאס הריוט (Thomas Harriot) שככל הנראה צפה בהם כבר בשנת 1610, אולם הוא לא פרסם את תצפיותיו.
בנובמבר 1611 המדען הישועי כריסטופר שיינר (Christoph Scheiner) שלח מכתב (שפורסם בידי הנמען מרק וולצר Mark Welser) בו הוא טען שכבר לפני שבעה חודשים זיהה באמצעות טלסקופ כתמים על השמש, אך מכיוון שלא ייחס לכך חשיבות לא פרסם את העניין.
מכיוון שהוא זיהה שוב את הכתמים השתכנע לאחר בדיקות רבות שאכן ישנם כתמים על השמש ויש להסביר את אופן היווצרותם.
בתגובה למכתבים אלו שהודפסו והופצו כתב גלילאו מכתב לוולצר.
במכתב מחודש מאי 1612 טען גליליאו שהבחין בכתמים על השמש כבר 18 חודשים לפני כן בסוף שנת 1610. הוויכוח העיקרי בין שיינר לבין גלילאו לא נסב סביב השאלה מי ראה קודם את הכתמים אלא כיצד יש להסביר את התצפיות.
שיינר טען כי הכתמים אינם על השמש ממש שכן הם נעים על פני השמש ואינם קבועים במקום אחד.
אף אם נטען כי השמש מסתובבת סביב צירה ולכן הכתמים נעים, היינו מצפים כי הכתמים יחזרו בקביעות מסוימת.
חזרה כזו לא נצפתה על ידו ולכן הוא שלל את האפשרות כי הכתמים נמצאים על השמש עצמה.
בעקבות זאת שיינר הגיע למסקנה כי הכתמים נגרמים בגלל גופים שמימיים – כוכבים – שנעים בין כדור הארץ לבין השמש בסמוך לשמש.
גלילאו דחה את עמדתו של שיינר והוכיח באופן מתמטי על פי תצפיותיו שלו כי הכתמים נמצאים על השמש עצמה ואינם גוף מנותק מהשמש.
גלילאו נטה לומר כי השמש עצמה מסתובבת סביב צירה ויוצרת את התנועה בכתמי השמש.
כתיבת ספרי תורה, תפילין ומזוזות (מוכרים בראשי התיבות: סְתָ"ם) כרוכה בטכניקות מיוחדות של כתיבה כפי הנדרש על פי ההלכה היהודית, המפרטת את סוג הדיו, הקלף, את צורת הכתב (כתב סת"ם) ופרטים נוספים.
על הקלף להיות עשוי מעור של חיה טהורה אשר מעובד בעפצים, ולחלק מהדעות אף בסיד, מלח או כל אמצעי אחר על מנת לייבשו מנוזליו.
את הגוויל ניתן להפריד לשני חלקים – קלף (השכבה החיצונית) ודוכסוסטוס (השכבה הפנימית – ומשמשת אך ורק לכתיבת מזוזות).
חשוב לעבד את העור "לשם כתיבת התורה".
קלף משוח – עור אשר נמשח בציפוי של תערובת סיד וקלף מותך המאפשר כתיבה מהירה וחלקה יותר וכן שימוש בעור מאיכות נמוכה.
המשיחה יוצרת סוגיות הלכתיות, שכן הציפוי והאותיות עלולים להפגם והכתיבה לא מתבצעת ישירות על גבי הקלף.
קלף שליל – קלף לא משוח מעור משובח (עור של ולדות בקר שעודם במעי אימם, מבהמות שנשחטו).
הנוצה המשמשת לכתיבת סת"ם נקראת קולמוס.
את הקולמוס מכינים מנוצה (רצוי עיקרית) של עוף גדול – בימינו בעיקר תרנגול הודו.
את הנוצה מרככים על ידי השריה בחומץ או מים רותחים.
ביהדות תימן נהוג לכתוב סת"ם עם קולמוס מענפי עץ הבמבוק.
נהוג לכתוב בקולמוס של קנה (על פי ).
צריך שיהיה חתך בתחילת הקולמוס, כדי שהדיו יזרום לראשו ויכתוב.
הרמב"ם כותב במשנה תורה, ספר אהבה הלכות תפילין פרק א הלכה ד שהדיו מיוצר בצורה כזו:
מקבצים עשן של שמנים (על ידי הרתחה) או של זפת או של שעווה
מערבבין אותם בשרף ובמעט דבש
משרים וכותשים אותו עד אשר נהיה כרקיק (דקיק)
בשעת הכתיבה משרהו במי עפצים (מי עפצים מופקים מענפי אלון שנדקרו על ידי צרעה ואותם סוחטים ותפוקה מהסחיטה נקראת מי עפצים).
שרטוט הוא סימון שורות על גבי הקלף.
השרטוט נעשה על ידי התווית חריצים בקלף באמצעות מרצע וסרגל.
שורות השרטוט תוחמות את האות רק בחלקה העליון.
כמו כן צריך לשרטט את העמודות משני צידיהן, ועוד שירטוט נוסף בתחתית העמוד.
עיקר חובת השרטוט הוא בספר תורה, מזוזה, ומגילה.
אמנם נהגו הסופרים לשרטט גם פרשיות תפילין.
על הסופר להתכוון לכתוב "לשמה" כלומר לשם ספר התורה, התפילין או המזוזה.
כמו כן עליו להתכוון לכתוב את השמות הקדושים לשמם.
ספרי תורה, תפילין ומזוזות נכתבים בגופן מיוחד, הקרוי אותיות סת"ם.
קיימים מנהגים אחדים ביחס לאותיות אלה:
הכתב האשכנזי מתחלק לשלושה סוגים:
כתב בית יוסף – מנהג האשכנזים.
כתב האר"י – מנהג על פי חכמת הקבלה בספרו של האר"י עץ חיים ופרשנותו את ספר הזוהר.
כתב אדמו"ר הזקן (בעל התניא) – מנהג חסידי חב"ד.
כתב ספרדי – מנהג עדות המזרח.
הכתב מכונה כתב "וועליש" או כתב "מור וקציעה" כשם הספר בו הוא מתואר.
כתב תימני – מנהג עדת תימן, כולל אותיות משונות ולפופות.
אחד מהדברים המורכבים שנדרש מסופר הסת"ם לדייק בהם היא כתיבת התגים באופן שלא יגעו זה בזה.
ביטוי מפורסם המבוסס על כובד המטלה אותה מבצע הסופר הוא: "מדקדק על קוצו של יוד" שפירושו שסופר הסת"ם נדרש לדקדק עד לפרט הקטן ביותר שזה הקוץ התחתון של האות יו"ד שחסרונו מעכב את כשרות האות
בתפילין ומזוזות, כל האותיות, המילים והפרשיות חייבות להכתב כסדרן, כלומר, לפי סדר הופעתן בתורה.
(אין משמעות לסדר כתיבת חלקי האות עצמה).
בתוך כל פרשה – אם נתגלתה שגיאה או אות פסולה, או נתגלה חוסר אות לאחר הכתיבה, צריך לגנוז את המזוזה או התפילין.
בין הפרשיות – אם נתגלתה טעות לאחר כתיבת 4 הפרשיות, ונתגלתה טעות בפרשה הראשונה, יצטרך הסופר לכתוב את כל ארבע הפרשיות מחדש או למצוא פרשה ראשונה שנכתבה לפני שלוש הפרשיות.
אם האות נוצרת על ידי מחיקה ולא על ידי כתיבה, הרי זה "חק תוכות" והאות פסולה, כגון שנכתב ו' במקום י' אסור לגרד את חלקו התחתון של הו' כדי שיהיה י', משום שהי' נוצרה על ידי מחיקה ולא על ידי כתיבה.
דבר זה נלמד מהפסוק "וְכָתַב לָהּ סֵפֶר כְּרִיתֻת" ודרשו חז"ל: "וכתב ולא חקק".
וכמו שכך ההלכה בגיטין, הוא הדין גם לספר תורה.
הפסול "חק תוכות" חל בין אם מתחילתה האות לא נכתבה כראוי, בין שאות אחת נדבקה לחברתה ואיבדה צורתה, ובין שנפלה טיפת דיו על האות וקילקלה את צורתה, ובין אם נכנסה אות אחת לתוך חברתה ואיבדה צורתה (כגון אות ל' שנכנסה לתוך הך' שמעליה והך' נראית כאות ה').
נדבקה אות לחברתה באופן שלא השתנתה צורת האות, מותר להפריד ביניהם ואין בזה "חק תוכות".
דין בכתיבה המצריך שכל אות בקלף תהיה מוקפת שטח קלף ריק מכל צדדיה, ללא נגיעת דיו, קרע בקלף או מקרה שבו האות הגיעה לסוף הקלף (בעיקר באותיות סופיות).
תיקון תפילין – רבי אברהם מזונשהיים
ברוך שאמר – רבי שמשון בן אליעזר
כתרי אותיות תפילין – רבי יהודה החסיד
אלפא ביתא עם קונטרס טעמי תפילין – רבי יום טוב ליפמן מילהויזן
דעת קדושים – הרב אברהם דוד מבוטשאטש.
הגהות מקדש מעט וגדולי הקודש על דעת קדושים מאת תלמידו הרב אורי פייבל רבה של בראדשי
בית אהרן – רבי אהרן מירלש, רבה של ורעשנא
מלאכת שמים – הרב יצחק דב במברגר, רבה של וירצבורג
מאיר עיני סופרים – הרב דב בער קארסיק
קונטרס תיקון סופרים – רבי יוסף שאול נתנזון וגיסו הרב מרדכי זאב איטינגא (בתוך "מגן גבורים")
קסת הסופר – רבי שלמה גנצפריד
משנת סופרים – רבי ישראל מאיר הכהן
משנת אברהם – רבי אברהם בן רבי צבי יפה
כתוב לחיים וכתיבה תמה – אברהם חיים שמאלעוויצר, הסופר ממינסק
משנת הסופר – הרב יעקב מאיר שטרן
ילקוט צורת אותיות – הרב דוד לייב גרינפלד, ראש משמרת סת"ם בארצות הברית
ישנה מעבדה מיוחדת לבדיקת תפילין ותשמישי קדושה הנקראת: "מכון סת"ם" ובה עובדים כל בעלי המקצועות הקשורים לכך.
כתיבה יוצרת היא כתיבה שמטרתה אמנותית.
תוצאת הכתיבה היוצרת היא טקסט, אשר בדרך כלל, לא ניתן לסווגו כאחת מסוגות הטקסט הנפוצות: טקסט ענייני, טקסט עיוני, רשימה, טקסט מדריך ומפעיל, פרסומת, מכתב או חוזה.
צורות הכתיבה היוצרת הנפוצות הן סיפורת (פרוזה), שירה, מחזה או הגיגים.
כתיבה יוצרת היא למעשה תהליך של יצירת טקסט ספרותי.
יחודה של הכתיבה היוצרת הוא בשימוש הנרחב באמצעים אמנותיים ספרותיים, כגון אמצעים פיגורטיביים, לשוניים, דקדוקיים וטכניקות ספרותיות אחרות.
היוצר משתמש באמצעים אמנותיים אלה כדי להעביר בטקסט יותר מאשר מידע יבש.
השימוש בהם הוא ההופך את הכתיבה היוצרת לאמנות.
מאז המצאת הכתב החלו אנשים לעסוק בכתיבה יוצרת, כגון סופרים, משוררים ומחזאים.
כתיבה יוצרת היא כתיבה חופשית המהווה דרך ליצירתיות, לביטוי עצמי, לחשיבה לא שגרתית ולהעברת מחשבות ורגשות ההופכים למילים.
בתקופתנו העיסוק בכתיבה יוצרת הפסיק להיות בהכרח עיסוקו של אדם עם עצמו, ונהוגות בכל העולם סדנאות כתיבה מרובות משתתפים עם מנחים המכוונים את הכתיבה.
הסופר יוצר טקסט המשתמש בכתב ובדקדוק לשם האמנות.
סופר מוכשר משתמש בכלים של השפה על מנת ליצור סגנון כתיבה המאפיין אותו.
סגנון הכתיבה האישי של היוצר נבנה, בין השאר, מחשיפה לקשת רחבה של סגנונות אחרים.
לדעת אנשים רבים, בלתי אפשרי לכתוב טוב בלי לקרוא.
בדיוק כשם שכל מי שלומד אמנות פלסטית לומד גם תולדות האמנות ואמנות מודרנית, כך כל מי שרוצה לכתוב צריך להכיר גם את תולדות הספרות, את הספרות הקלאסית ואת הספרות העכשווית.
מבחינה זו הכתיבה היוצרת אינה שונה משאר האמנויות.
למעשה, הקריאה ורכישת מיומנות הכתיבה שלובים זה בזה.
בניגוד לשאר האמנויות, כתיבה היא אמנות שכל אדם יכול לעסוק בה, בין אם יש לו את הכישרון הנחוץ ובין אם לא.
הכתיבה נחשבת לאמנות מאוד אישית, שדי בה אם היא מספקת את יוצרה בלבד.
כאשר רוצה היוצר לפרסם את יצירתו, עוברת היצירה בידיו של העורך, המחליט האם וכיצד לפרסמה.
כתיבה היא הפעולה של רישום סימנים גרפיים בעלי משמעות כגון אותיות, מספרים, מילים ומשפטים, סמלים, ותווים אחרים על מצע כלשהו: דף נייר, לוח חרס, בד וכדומה.
הכתיבה נעשית על ידי שימוש בכלי כתיבה ובעידן הטכנולוגי היא יכולה להיעשות גם באמצעות מחשב או מכונת כתיבה, על ידי הקלדה על גבי מקלדת ומוקרנת על גבי מסך.
מטרת הכתיבה היא להעביר מידע בשפה כלשהי, כאשר לכל שפה יש מערכת כתב משל עצמה.
בהתאם לכך המונח "כתיבה" מתייחס לא רק לפעולה הפיזית של חקיקת האותיות על המצע, אלא גם לחיבור האותיות לכדי מילים ומשפטים עד ליצירת קטע טקסט בשפה כלשהי.
הכתיבה הופיעה לראשונה במזרח התיכון בסוף האלף הרביעי לפני הספירה, בתחילת תקופת הברונזה הקדומה.
הכתיבה התפתחה ממערכת סמלים וציורים שנועדה להעביר מידע ולסייע בהנהלת חשבונות (ספירת יבול, ספירת פרים, מעקב אחרי עונות השנה וכדומה).
התפתחות מערכת הכתיבה האמיתית הראשונה מיוחסת לשומר העתיקה והיא כתב היתדות.
אחריה התפתחו שיטת ההירוגליפים של מצרים העתיקה וכן כתב בתת-היבשת ההודית.
האלפבית הראשון התפתח במצרים העתיקה בסביבות 2000 לפני הספירה.
הכתב הסיני התפתח בסביבות 1600 לפני הספירה והכתב העברי בסביבות אמצע האלף השני לפני הספירה.
כיום, כתיבה מקצועית היא גם מקצוע המתייחס לעבודתו של עיתונאי (כתיבת כתבות) ולעבודתו של אמן (כתיבה יוצרת של שירים או סיפורים).
התהליך הקוגניטיבי האחראי לכתיבה הוא תהליך רב-שלבי המאפשר לכתוב מילים מוכרות וחדשות, לאיית מילים בעל-פה או להקלידן.
הנוירופסיכולוגיה הקוגניטיבית משתמשת במודל כתיבת המילה כדי לתאר תהליך זה באמצעות מערכת רכיבים קוגניטיביים כגון המערכת הסמנטית, הלקסיקון הפונולוגי, לקסיקון הפלט האורתוגרפי, או הבאפר הפונולוגי והגרפמי.
מודל זה מסייע גם להבנת הסיבות להפרעות כתיבה שונות, אבחונן והטיפול בהן .
הבעה בכתב היא היכולת להעביר מידע ומסרים רצויים לטקסט כתוב, כך שיהיו ניתנים לפענוח על ידי אדם אחר בעל יכולת הבנת הנקרא באותה שפה.
יכולת ההבעה בכתב מתבססת על יכולת הכתיבה.
על כן קשיים בכתיבה יכולים להוביל להנמכה ביכולת של האדם להביע את עצמו באמצעות הכתב.
יצירה עיונית כתובה קצרה יחסית מכונה מאמר ויצירה ארוכה כזו קרויה ספר.
מאמר מדעי נכתב על ידי חוקר או קבוצת חוקרים, ומשקף את תוצאותיו של מחקר שבו עסקו.
פרסום מאמר מדעי הוא הדרך העיקרית לפרסומו של מחקר בתפוצה רחבה ולכן למאמר יש מקום מרכזי בפעילות המדעית.
מאמר מדעי מתפרסם בדרך כלל בכתב עת מדעי, בקובץ המאמרים של כנס מדעי, או בקובצי מאמרים אחרים, כגון ספר שיצא לאור לכבודו של חוקר שהגיע לגיל פרישה.
על פי רוב בעת פרסומו מלווה המאמר בתקציר המציג את תמציתו של המאמר ובביבליוגרפיה המכילה את רשימת המקורות שעליהם הוא התבסס.
כתיבת ערבית בצ'אט (או ערביזי; בערבית: عربيزي) הוא ליטון מודרני שהתפתח בקרב גולשי אינטרנט דוברי ערבית.
זאת שיטת כתיבה של ערבית באותיות לטיניות, המכונה בערבית גם "ערביית א-דרדשה" (عربية الدردشة), כלומר "ערבית של צ'אט".
ייחודה של השיטה שהיא משתמשת רק בסימנים המופיעים על מקלדת QWERTY סטנדרטית.
השיטה מערבת אותיות לטיניות, מספרים וסימנים אחרים, והיא משמשת לכתיבה בניבים שונים של ערבית.
כיום השיטה נפוצה גם בסימוס מסרונים (הודעות SMS) בטלפונים סלולריים.
שימוש בשפה הערבית בצ'אט בדואר אלקטרוני או במסרונים (הודעות SMS) יוצר כמה בעיות למשתמשים:
במקרים רבים אין אפשרות טכנית להקליד באותיות ערביות, בפרט במקומות מחוץ לארצות ערב או למדינות שמשתמשות בכתב הערבי (כמו איראן ופקיסטן).
גם כשקיימת אפשרות להקליד בערבית, המשתמש לא תמיד יכול לדעת אם לנמען יש אפשרות לקלוט הודעות הכתובות באותיות ערביות.
הכתיב הערבי התקני קיים רק לגבי השפה הערבית הספרותית .
לעשרות הניבים הערביים המשמשים בחיי היומיום אין כתיב אחיד.
בעיה זו התעוררה גם בכתיבת מחזות, תסריטים לטלוויזיה ולקולנוע וכיוצא באלה, אולם היא נעשתה בולטת במיוחד עם התפשטות השימוש באינטרנט ובהודעות טקסט בטלפונים סלולריים, שכן בהם השפה העיקרית היא השפה היומיומית המדוברת.
במהלך 20 השנים האחרונות התפתח בקרב דוברי ערבית תעתיק מקובל לאותיות לטיניות.
התעתיק הזה קיים בכמה גרסאות, והוא נעשה נפוץ מאוד בצ'אטים, בהודעות דואר אלקטרוני ובמסרונים.
התעתיק משלב אותיות, מספרים וסימני פיסוק.
האותיות מסמנות הגאים שקיימים הן בשפות אירופיות והן בערבית, בעוד המספרים מסמנים הגאים מיוחדים לערבית.
בחלק מהגרסאות נעשה שימוש בגרש, בסימן "גג" (^), ובחלק יש הבחנה בין אותיות גדולות לקטנות (case sensitivity).
בערבית מכנים את התעתיק הזה عربية الدردشة ("ערביית א-דרדשה" - "ערבית של צ'אט"), אבל יש לה גם כינויים באנגלית כגון: Arabish, Arablish או Franco-Arab.
פעמים רבות משולבות מילים באנגלית, בפרט מילים מהסלנג האופייני לאינטרנט, בתוך הטקסט הערבי המתועתק.
במקרים כאלה המילה האנגלית מופיעה בדרך כלל בכתיב המקורי שלה.
אות ערבית שם האות סימן לטיני הערות ء أ ؤ ئ המזה 2 הספרה 2 נבחרה כנראה בשל דמיונה לצורת ההמזה.
משתמשים רבים מעדיפים לתעתק כ-2 מפני חוסרהבחנתם בין קאף והמזה.
הספרה 8 נבחרה כנראה בשל דמיונה לצורת האות הערבית ك כאף k ل לאם l م מים m ن נון n ه הא h و ואו w, o, u o, u - אם מופיעה כאם-קריאה (בהתאם להגייה), w - אם מופיעה כעיצור.
בערבית לבנונית נעשה שימוש בצירוף ou ي יא i, y i - אם מופיעה כאם-קריאה, y - אם מופיעה כעיצור ة תא מרבוטהa, e, t התעתיק תלוי באופן ההגייה במילה המסוימת ى אלף מקצורה a
הדוגמאות שלהלן נלקחו מהערך המקביל בוויקיפדיה הערבית, או נמצאו באקראי בפורומים באינטרנט.
היות שלערבית מדוברת אין כתיב תקני אחיד, הכתיב הערבי המשוחזר מבטא אפשרות אחת מבין כמה אפשרויות נפוצות.
תרגום: "היי חביבי, מה נשמע?
הערה: הצורה 3m nshufk (عم نشوفك) אופיינית לערבית לבנטינית.
תרגום: שלום חברים, אני סטודנט בפקולטה לרפואת שיניים בסוריה.
הערה: המילה taleb נכתבה כך, ולא: 6aleb.
ייתכן שמדובר בטעות, וייתכן שהדבר משקף את ההגייה של המילה בניב המקומי.
תרגום: "שמעתי שקנדה טובה, זה נכון או מה?".
הערה: המילה "קנדה" נכתבה בכתיב המקורי (ולא: kanada), המילה qwese נכתבת בדרך כלל ב"כאף" (כלומר ב-k), והכתיב כאן משקף כנראה הגייה מקומית.
"כתם – עיתון לשירה יומית" היה כתב עת שעסק בשירה ובביקורת.
בסך הכל ראו אור שישה גליונות: בדצמבר 2006, בפברואר 2007, באוגוסט 2007 בינואר 2008, במרץ 2008, מאוחר יותר באותה השנה יצאה לאור האנתולוגיה לשירה עכשווית - 'חדשה', העיתון הודפס בעשרת אלפים עותקים לכל גיליון והופץ חינם.
עורכו של כתם הוא המשורר, המתרגם והמבקר יהודה ויזן, שערך את שלושת הגיליונות הראשונים בשיתוף עם עודד כרמלי.
"כתם" הודפס בפורמט רחב על גבי נייר עיתון.
החוברות מכילות ביקורת אמנות, סאטירה, ראיונות עם אישים בתחום השירה והעריכה, וכן מאמרים לצד שירה של כותבים צעירים וכותבים מוכרים יותר, בהם רחל חלפי, אדמיאל קוסמן, מאיר ויזלטיר, ישראל פנקס, מנחם פרי, גבריאל מוקד ועוד.
"כתם" תקף גורמים שונים בשירה העברית, בהם עמותת "הליקון" והעורך הראשי שלה, אמיר אור.
עם צאתו לאור סוקר "כתם" בידי מספר ערוצי עיתונות ותואר בידי פרופסור גבריאל מוקד כ"הדבר הבא בשירה העברית" וכעבור ארבעה גליונות בידי המבקרת שירה סתיו כ"קאלט".
מנגד, ספג ביקורת שלילית וגינויים בערוצים רבים; דרור בורשטיין כתב על צדו הסאטירי, "...כאן כל העניין האדיפלי עובר וולגריזציה ונהפך ללא יותר מפרודיה מביכה".
פעילותם של אנשי "כתם" כנגד עמותת הליקון הובילה את עורכי כתם אל בית המעצר.
ויזן וכרמלי הניחו קופסה צבעונית עם עטיפה של פו הדב, בלונים והכיתוב "תיק תק, תיק תק, כתם שתיים עוד שבועיים" בפתחו של הבניין בו שוכנים משרדי "הליקון".
אנשי הליקון חשדו שמדובר במטען, הזמינו חבלנים והקופסה פוצצה באופן מבוקר - הדבר הוביל למעצרם של העורכים בגין הטמנת מטען דמה והפרעה לסדר הציבורי.
כותלית יהודה (שם מדעי: Parietaria judaica) היא צמח רב-שנתי בן קיימא, שאינו צורב ממשפחת הסרפדיים.
על אף שחלקו התחתון של הצמח נוקשה ואף מעוצה הוא אינו נחשב לשיח או בן שיח אלא לצמח רב-שנתי מאריך חיים, שגדל בצידי דרכים ובין סדקים בחומות וכתלים (ומכאן שמה).
הכותלית נפוצה במיוחד במקומות מיושבים ואף על פי שמקורה במזרח התיכון היא נפוצה גם באזורי החוף של בריטניה, ואף חדרה לאוסטרליה, לצפון אמריקה ולדרומה.
לכותלית יהודה גבעולים בגוון ורוד-אדום ועליהם פרחים זעירים בצבע לבן-ורוד.
הגבעולים והעלים שעירים ודביקים, וניתנים להדבקה על בגד.
בניגוד למיני סרפד היא איננה צורבת, אך עלולה לגרום לאלרגיה (אלרגנית).
בעולם משויכים 25 מינים לסוג כותלית (Parietaria).
רוב מיני הכותלית גדלים באזורים ממוזגים עם אקלים מתון, במיוחד באזור הים התיכון.
חלק מהמינים נמצא גם באזורים סובטרופיים, אך עיקר תפוצתם היא באזורים עם תנאי אקלים מתונים.
בישראל קיימים שני מינים נוספים, מלבד כותלית יהודה, שניהם חד-שנתיים, ועליהם קטנים מאוד בהשוואה לעלים של כותלית יהודה.
בית גידולם על סלעים או חומות מוצלים:
כותלית פורטוגלית (Parietaria lusitanica) שטיפוס תפוצתה ים-תיכונית.
לכל קבוצת פרחים נקביים מתלווה מעטפת חפים (עלים) שאינם גדולה בהרבה מהפרחים.
זהו מאפיין מובהק המבדיל בינה ובין כותלית זעירה.
כותלית זעירה (Parietaria alsinefolia): טיפוס התפוצה שלה סהרו-ערבי, והיא נפוצה בעיקר במדבריות ממרכז ומזרח הסהרה ועד מערב פקיסטן.
בישראל, היא נפוצה בכל האזורים (לא העמק החולה), ובעיקר במדבריות.
לכל קבוצת פרחים נקביים מתלווה מעטפת של שלושה חפים הגדולים מהפרחים, אשר לאחר מכן הופכים לקרומיים ובהירים.
מאפיין זה מבדיל אותה באופן מובהק מכותלית פורטוגלית.
חפי הפרחים הנקביים באורך כ-3 מ"מ, וצורתם דמוית ביצה או לב.
כותלית יהודה הוא צמח עשבוני רב־שנתי בן קיימא, גובהו 10 עד 50 ס"מ, גבעוליו שבירים, לעיתים אדמדמים, יוצאים מבסיס מעוצה, השערות על הגבעולים והעלים אינן צורבות, הן רכות וגמישות וחסרות בסיס כדורי או גלילי, חלקן פשוטות וארוכות, והאחרות קצרות ומאונקלות (למשל, נאחזות בבגד).
הגבעולים, פשוטים או מסתעפים, זקופים לאחר התחלה אלכסונית, זקופים או משתפלים, שעירים בשערות רכות שאינן צורבות.
העלים פשוטים, מסורגים וערוכים בצורה לוליינית לאורך הגבעול ואורכם מעל 3 ס"מ (אורכם 1.3 עד 9 ורוחבם 0.8 עד 4.5 ס"מ).
הטרפים דמויי ביצה או דמויי אזמל, תמימים וירוקים משני צדדיהם.
התפרחות חיקיות (בחיק העלים) בעלי חפיות ירוקות.
הפרחים זעירים וצבורים בתִּפְרַחַת מְסֻיֶּמֶת.
חפי הפרחים באורך 1.5 עד 2.5 מ"מ וקטנים מעלי העטיף.
הפרחים הדו-מיניים מורכבים מעטיף בן 4 אונות, שמאוחות ושוות כמעט זו לזו, שגדל לאחר הפריחה, מארבעה אבקנים שבולטים מפתח העטיף ואורכם 4 מ"מ ומשחלה אחת ללא עמוד שחלה.
הפרחים הזכריים בנויה מעטיף בן 4 אונות ירוקות או לבנות מאוחות ושוות כמעט בממדיהן, משחלה מנוונת ומארבעה אבקנים, כמספר אונות העטיף.
הפרחים הנקביים דמוי צינור ובעלי 4 שיניים שצבען ירקרק או אדמדם.
השחלה עילית, עלה שחלה אחד, מגורה אחת.
הפרי הוא אגוזית שחורה מבריקה, סימטרית, שקודקודה חד.
הזרע חופשי או מחובר בצורה רופפת או הדוקה לעטיף הפרח אשר משתייר ומתפרה (גדל עם הפרי) רק בפרחים הדו-מיניים).
כותלית יהודה, כצמח שטיפוס תפוצתו ים-תיכוני ואירנו-טורני (הקיץ חם ויבש והחורף קר מאוד ומושלג), נפוץ כמעט בכל האזורים של ישראל פרט למדבר הקיצוני.
הוא חובב צל ושונא קרקעות מלוחות.
הוא גדל בעיקר בקרבת בני אדם, אבל גם בבתי-גידול טבעיים.
הוא גדל בסדקי סלעים מוצלים, בקירות ובחומות, בסדקי מדרגות ומדרכות.
כותלית יהודה מונה 4 תת-מינים:
judaica) שתפוצתו רחבה ומשתרעת ממקרונזיה, צפון אפריקה אירופה עד מרכז אסיה ומרכז הרי ההימלאיה.
ואף חדרה לאוסטרליה, לצפון אמריקה ולדרומה.
בישראל הוא נפוץ באזורים הים-תיכוניים וכמעט בכל האזורים פרט למדבר הקיצוני.
persica) שתואר למדע בשנת 1976 ותפוצתו מצומצמת לאזורים החמים מאיראן עד אפגניסטן.
afghanica) שתואר למדע בשנת 1979 ותפוצתו מצומצמת לאזורים החמים באפגניסטן.
speluncarum) שתואר למדע בשנת 1996 ותפוצתו מצומצמת לאזורים החמים בסוריה.
אבקני הכותלית הם גורם אלרגיה נפוץ ועל כן היא נקראת גם לעיתים "עשב האסתמה" ויש להרחיקה ממקום המגורים של הסובל ממנה.
ניתן לזהותה כגורם אלרגיה בבדיקה לאלרגנים נשאפים כדוגמת RAST ספציפי.
אחד משימושיה של הכותלית הוא בבתי גידול לפרפרים בשל היותה צמח המאכל של זחלי נימפית הסרפד.
הפסיכולוגיה הקוגניטיבית משתמשת במודל כתיבת המילה כדי לתאר תהליך זה באמצעות מערכת רכיבים קוגניטיביים כגון המערכת הסמנטית, הלקסיקון הפונולוגי, לקסיקון הפלט האורתוגרפי, הבאפר הפונולוגי והגרפמי או ההמרה הפונמית-גרפמית.
מודל זה מסייע גם להבנת הסיבות להפרעות כתיבה שונות, לאבחונן ולטיפול בהן, בעזרת שיוכם של סוגים שונים של טעויות כתיבה לפגיעה ברכיב זה או אחר במערכת .
הלקסיקון הפונולוגי הוא מאגר זיכרון ארוך טווח למילים מושמעות.
מכיל מידע לגבי הצורה הנשמעת של מילים, לגבי העיצורים והתנועות, מספר ההברות במילה ומיקום הטעם.
המערכת הסמנטית מכילה מידע לגבי משמעות המילים.
מידע זה משותף למערכות שונות (כתיבה, קריאה, דיבור).
לקסיקון הפלט האורתוגרפי הוא מאגר זיכרון לטווח ארוך המכיל ייצוגים של תבניות אורתוגרפיות (צורתן הכתובה) של מילים.
בעת כתיבת מילים מוכרות הייצוגים האורתוגרפים הרלוונטיים עוברים אקטיבציה.
הבאפר הפונולוגי משמש כמאגר זיכרון קצר טווח שתפקידו להחזיק את המידע שהגיע מהלקסיקון הפונולוגי.
באפר הפלט הגרפמי הוא מאגר זיכרון קצר טווח אשר משותף לשני מסלולי הכתיבה (הלקסיקלי והסב-לקסיקלי).
הבאפר משמש כמעין צומת המקשר בין תהליכים מרכזיים שאחראים לשליפת הייצוג האורתוגרפי לבין תהליכים פריפריאליים מאוחרים יותר, במהלכם הייצוגים המופשטים של האותיות מומרים לפלט אורתוגרפי.
באפר הפלט הגרפמי אחראי על שמירת שני סוגי מידע עד לכתיבת המילה: מידע אודות זהות האותיות ומידע אודות סדר האותיות.
בשלב זה מתבצעת המרה אלוגרפית, זהו תהליך בו נקבעת זהוּת האות המתאימה וצורתה הספציפית, למשל בחירה בסגנון כתיבה מסוים של האות מ (כמו: כתיבת או מ).
בשלב זה מתבצע רצף הפעולות המוטוריות של הכתיבה, ונקבע מהי מידת הכוח שיופעל לשם ביצוע הכתיבה, כיוון הכתיבה, צורת האות וגודלה.
המידע שמתקבל משלב זה יבוא לידי ביטוי על ידי הפעלת מערכות השרירים המתאימות, עד להשלמת משימת הכתיבה.
מודל כתיבת המילה מתאר את תהליך הכתיבה באמצעות שני מסלולים לכתיבה, האחד לקסיקלי שדרכו ניתן לכתוב מילים מוכרות והשני סב-לקסיקלי, שבאמצעותו ניתן לכתוב מילים חדשות אך גם מילים מוכרות בתנאי שאופן כתיבתן מציית לחוקי המרת פונמות לאותיות כתובות.
הכתיבה דרך המסלול הסב-לקסיקלי מתאפיינת בכתיבה דרך המרה מצליל לאות, כלומר דרך המרה פונמית-גרפמית, בניגוד לכתיבה הנעזרת בידע לקסיקלי.
מסלול זה משמש לכתיבת מילים מוכרות אשר אופן כתיבתן מציית לחוקי המרה פונמיים-גרפמיים ולמילים חדשות (ומילות תפל).
תהליך ההמרה הפונמית-גרפמית כולל מספר שלבים: פירוק המילה ליחידות הפונולוגיות המרכיבות אותה, המרה מיחידות פונולוגיות ליחידות אורתוגרפיות, ואיסוף האותיות לקראת כתיבת הרצף.
כתיבה דרך מסלול זה יכולה להיות כתיבה להכתבה, או כתיבה חופשית.
כתיבה סב-לקסיקאלית להכתבה מתחילה בניתוח אודיטורי של הקלט השמיעתי, שלאחריו מתבצעת ההמרה מפונמות לגרפמות, ולבסוף בחירה של גרפמה מתאימה.
מילים אי רגולריות (כמו "צאן" או "גיא") הן מילים אשר כתיבתן אינה מצייתת לחוקי המרה פונמיים-גרפמיים, ולכן כתיבתן באמצעות המרה פונמית גרפמית תוביל לכתיבה שגויה מבחינה אורתוגרפית (למשל כתיבת "צון" במקום "צאן") אך נכונה מבחינה פונולוגית.
כתיבה נכונה של מילים אלו מבוססת אם כן, על לקסיקון הפלט האורתוגרפי.
היות שבעברית יש אותיות הומופוניות רבות (ט/ת, ק/כ וכדומה), מסלול זה רלוונטי גם לכתיבת מילים רגולריות רבות המכילות אותיות הומופוניות, שכן גם במילים כאלה הסתמכות בלעדית על הממיר עלולה להוביל לשגיאות כתיב.
מסלול הכתיבה הנשען על הלקסיקון מתחיל במערכת הסמנטית שעושה אקטיבציה לערך המתאים בלקסיקון הפלט האורתוגרפי, ובכך הייצוג האורתוגרפי של המילה הופך זמין עבור תהליך הכתיבה.
אם הכתיבה היא כתיבה להכתבה, קודמים לגישה למערכת הסמנטית זיהוי המילה הנשמעת, וגישה לערך שלה בלקסיקון הקלט הפונולוגי.
מסלול לקסיקלי נוסף- חלק מהחוקרים מציעים מסלול לקסיקלי נוסף שאינו מתווך משמעות, שבו בכתיבה להכתבה לקסיקון הפלט הפונולוגי עושה אקטיבציה ישירה ללקסיקון הפלט האורתוגרפי.
כתיבת רצף היא תרגיל בכתיבה יוצרת אשר פותח על מנת לאפשר לסופרים, למשוררים ולשאר הכותבים להתגבר על מחסומי כתיבה.
עם הזמן פותחו גם ז'אנרים שלמים המתבססים על התרגיל.
תרגיל זה נמצא, בדרך כלל, בתחילת רוב הסדנאות לכתיבה יוצרת.
הרעיון הבסיסי של התרגיל הוא פשוט: לכתוב בלי לעצור, ובלי לחשוב.
לרוב, מנחה הסדנה מקצה מספר דקות (על פי רוב בין 3 ל-15), ובמהלך הזמן הזה איש לא מורשה לדבר או להפסיק לכתוב.
כולם כותבים ברצף מבלי אפילו להרים את העט מהנייר.
כיוון שההנחיות הן לא לחשוב מראש על עלילה או מבנה, ולא לחשוב תוך כדי כתיבה על הנכתב, לרוב מתקבל מלל מבולגן, מסובך, לא סיפורי או שירי, המלא בקטעים כגון "אין לי מה לכתוב" או "בלה בלה בלה".
מחמת היעדר צנזורה, לעיתים תכופות נכתבים דברים מאוד אינטימיים ואישיים, לכן נהוג לא להראות או לקרוא בקול את הטקסט.
לעיתים משמיעים המנחים מוזיקה במהלך הכתיבה.
הרעיון הוא לאפשר לכותבים להתנתק עוד יותר מהצורך ליצור משהו מיוחד ומגירויים החיצוניים.
על פי רוב יושמע קטע כלי מרגיע, אך לעיתים משמיעים המנחים גם מוזיקה קצבית כדי להשפיע על הריתמוס של הכותבים.
באופן כללי נהוג להשתמש במוזיקה בסדנאות כתיבה: הטענה היא שהמוזיקה מאפשרת לכותב להירגע, ולהתנתק מהעולם, ושהיא מספקת איזשהו גירוי שאינו פיזי ומיידי אלא יותר רוחני.
ישנם מנחי סדנאות הנותנים לכותבים את המשפט הראשון של הטקסט ומבקשים מהם להתחיל לכתוב משם.
ראשית, המשפט מהווה טריגר שחוסך מהכותבים את הצורך לכתוב משפטים כגון "לה לה לה אין לי מה לכתוב".
יתרון נוסף הוא, שכיוון שכתיבת הרצף מתבצעת לרוב בתחילת הסדנה, זה טוב שהכותבים יתרגלו מלכתחילה לצורה הזאת של עבודה, על פי הנחיה חיצונית.
החיסרון המשמעותי של כתיבה מונחית הוא בכך שהחופש של הכותבים מוגבל יחסית והשחרור אינו חזק כמו בכתיבה חופשית לגמרי.
כתיבת רצף מונחית היא מעין פשרה בין כתיבת רצף לתרגיל כתיבה רגיל, לכן היופי של כתיבת הרצף מתעמעם במקצת.
צורה נוספת אך נדירה למדי של כתיבת רצף היא כתיבה ביד שמאל (או ביד ימין לשמאליים).
הרעיון הוא קודם כל לשבור את ההרגל של כתיבת רצף רגילה, וליצור תרגיל חדש שיאפשר למוח לעבוד בצורה אחרת.
בנוסף, צורה כזאת של כתיבת רצף מאמנת את יד שמאל וגורמת לכותב ליצור מכיוון אחר, וזאת המטרה המרכזית של סדנאות כתיבה - לגרום ליוצר ליצור משהו בצורה חדשה מכיוון מקורי שבו הוא לא התנסה.
היתרונות בכתיבה בעיניים עצומות דומים מאוד לאלו שבכתיבה ביד שמאל.
החידוש והשינוי בעיקר הוא שבניגוד לכתיבה ביד שמאל, שגורמת לאדם להתעמת עם מחסום מסוג חדש (הקושי לכתוב), הכתיבה בעיניים עצומות נותנת חופש חדש וחזק יותר.
הז'אנר הספרותי הנקרא "זרם תודעה", שהוא ז'אנר שבו מתוארות מחשבות של דמות בצורה בלתי מעובדת, כלומר הדמיה של עצם מהלך החשיבה של הדמות, מבוסס על כתיבת רצף.
חלק גדול מהיצירות בז'אנר נוצרו בצורה של כתיבת רצף, ואף אלו שלא נוצרו בדרך זאת הן ניסיון לדמות כתיבת רצף, ובמהלך הכתיבה שלהם עברו טיוטות בתור כתיבת רצף.
בהלכות נידה, כתם הוא מראה של דם שאישה מצאה על אחד מבגדיה או מצעיה, אך לא נתלוותה אליו הרגשת יציאת דם.
מדין התורה, דם שהופך את האישה לנידה ולאסורה על בעלה, הוא רק דם היוצא מן הרחם בליווי הרגשה אופיינית.
דם שהופיע ללא הרגשה זו, אינו אוסר את האישה.
חז"ל תיקנו כי בגד שנמצא עליו כתם שניתן לחשוש שהגיע מרחם האישה מטמא את האישה לבעלה, ועליה לשבת שבעה נקיים כדין כל אישה שהגיע ווסתה.
הטעם לכך הוא שחכמים השוו את דין האישה לדין החפץ עליו נמצא הדם, שכמו שהוא טמא כך גם האישה טמאה.
ולכן, במקרה בו החפץ עשוי באופן שאיננו מקבל טומאה, או שהוא צבעוני – גם האישה טהורה.
תקנת כתמים נתקנה מעיקרה כתקנה קלה, וכל שיש אפשרות סבירה, אף אם היא נמוכה, לכך שמקור הדם איננו מרחמה של האישה – האישה לא נטמאת.
לכן למעשה ישנן הקלות רבות בדיני הכתמים, ובסופו של דבר רק מעט מאוד כתמים אכן יטמאו את האישה.
דעת רבי חנינא בן אנטיגנס היא שכאשר הכתם עד גודל גריס (19 מ"מ), יכולה לתלות שמקורו בכינה שנמעכה על הבגד.
בימינו, שלא מצויות כינים, ונוסף על כך הכינים אינן בגודל בו דיברו חכמים, יש אומרים שאין לתלות בכינה כתם שגדול מ-5 מ"מ.
אולם החתם סופר מסביר שהואיל ותקנת כתמים נועדה כדי שלא לחלק בין נידה לטהרות, וכיום נמשכת רק משום שתקנה זו נאסרה במנין, יש להשאיר את התקנה לפי גודל ושכיחות הכינים שהייתה בזמן התקנה.
דהיינו, תקנת כתמים איננה חלה מעיקרה על כתם הקטן מגודל גריס.
וכך פסקו רוב האחרונים ורוב הרבנים בני זמננו.
כתם ייחשב כטמא רק אם יימצאו בו מספר תנאים:
הוא נמצא על דבר שמקבל טומאה.
אם נמצא על מגן תחתון או תחבושת היגיינית או מושב של אסלה מפלסטיק או על האדמה או על בגד ניילון העשוי מיריעה אחת – לא יחשב ככתם טמא.
הוא נמצא על בגד לבן (לפי הרבה פוסקים גם קרוב ללבן כגון בז').
אם ימצא כתם על בגד צבעוני, אין הוא טמא.
אם ימצא כתם על בגד שחלקו לבן, יחשבו רק חלקי הכתם שהופיעו על החלק הלבן, ורק אם יש בהם גודל מינימלי – יהיה הכתם טמא.
כלומר, אם נהפוך את הכתם לצורת עיגול, יצא עיגול בקוטר 19 מ"מ לפחות.
הוא נמצא במקום בבגד שיש סבירות שהגיע אל מתחת לפתח הנרתיק של האישה.
אין לאישה פצעים חיצוניים או חתיכות צבע דבוקות לגוף שהיו יכולים לגרום לכתם.
אם יש סיבה אחרת שהייתה יכולה לגרום להופעת הכתם תולים את הכתם בסיבה זו והאישה לא תטמא.
צבעו של הכתם הוא מן הצבעים המוגדרים בהלכה כטמאים (ישנם רבנים המקבלים הדרכה מדור לדור אילו צבעים נחשבים טמאים).
בחישוב גודלו של הכתם סופרים רק טיפות המחוברות אחת אל השנייה.
אולם, אם הכתם נמצא על גוף האישה ולא על בגדיה, סופרים גם את הטיפות שאינן מחוברות.
כתם שנמצא על עד בדיקה – בד לבן שהאישה החדירה לנרתיק כדי לבדוק את נקיונו, לא יחשב ככתם אלא כדם ממש (ולכן אף טיפה קטנה תטמא), מפני שיש חשש שמא הרגישה הרגשה של יציאה דם בעת שהחדירה את הבד לנרתיק, והרגשת החדירה טשטשה את הרגשת יציאת הדם.
מפני כך, נוהגות הנשים שלא לבדוק בדיקה פנימית של הנרתיק אלא אם הם מחויבות בכך.
כאשר נמצא כתם על הנייר בו ניקתה את עצמה לאחר הטלת שתן הסתפקו הפוסקים האם דינו ככתם או כדם ממש, שהרגשת הטלת השתן טשטשה את הרגשתו.
לכן מוצע כי האישה לא תעיין בנייר בו ניקתה את עצמה, אלא תשליכו לאסלה מיד.
כאשר אישה מוצאת בבגדיה או על גופה כתם טמא (לעיתים יש לשאול שאלת חכם כדי לוודא את טומאתו) דינה כנידה והיא צריכה להיטהר.
אולם, ישנם כמה פרטי דינים באישה המוצאת כתם, הקלים יותר מאישה שראתה דם בוודאי.
במקרה של אישה הרואה כתמים פעמים רבות יש לעשות שאלת חכם, שיבחן את הכתם ויפסוק בו להיתר או לאיסור.
נפסק להלכה כי "כתמים אין בהם משום וסת".
כלומר, אישה שנאסרה מחמת שראתה כתם, אינה צריכה לחשב יום זה כיום וסת ולהתחייב בפרישה סמוך לווסת בחודש שלאחר מכן.
לעומת זאת, אישה הרואה כתמים באופן קבוע לפני הגעת המחזור יכולה להפוך על ידי כך לבעלת "וסת קבוע".
כתיבה טכנית (לעיתים תקשורת טכנית) היא מקצוע כתיבה המתמקד בתיעוד נתונים עובדתיים והעברת הוראות.
הכתיבה הטכנית מתאפיינת בהגדרות, ניסוח בלשון ציווי, חד משמעיות, לכידות ובהירות, הימנעות מכינויי רמז, העדר גוף ראשון, העדר מאפיינים פואטיים, משפטים קצרים, שימוש ברשימות, טבלאות, ותרשימי זרימה, משלב בינוני, לוקליזציה, והתאמת הז'רגון לפי קהל היעד.
דוגמאות מוכרות לכתיבה טכנית ניתן לפגוש במדריכים למשתמש, בעלוני תרופות, במפרטים טכניים של מוצרים טכנולוגיים, בתיעוד קוד מקור בשפות תכנות, ובספרות המדעית של תחומי ההנדסה והמדעים המדויקים.
הכתיבה הטכנית נחשבת כמקצוע מודרני, אולם מסמכים טכניים שונים קיימים עוד מן העת העתיקה.
אלה נכתבו על ידי בעלי מקצוע שונים כגון לבלרים או אומנים.
בעת העתיקה היה מקובל לבנות דגמים מוקטנים של מבנים, ששימשו כדוגמה, לפני הקמת המבנה עצמו.
אי שם בשנות ה-90 של המאה ה-14, כתב הסופר האנגלי ג'פרי צ'וסר עבור בנו חיבור על מכשיר האצטרולב.
מסמך זה נחשב לתיעוד הטכני העתיק ביותר בשפה האנגלית.
בשנת 1420 נכתב "ספר הזיקוקין" (Feuerwerkbuch) בגרמנית, שעסק בייצור כלי נשק ולימד כיצד להכין אבק שרפה מתערובות של אבקות שונות.
לאונרדו דה וינצ'י נחשב כממציאו של תרשים ההרכבה, שפירט לא רק את תכונותיהן של מכונות שהמציא ובנה, אלא אף כלל בתרשים הסבר טכני מפורט על אופן פעולתן.
תרשימים אלה היו יחידים מסוגם לאותה עת ואפשרו לבעלי מלאכה לבנות מכונות נוספות זהות למקור.
האמן הגרמני אלברכט דירר היה הראשון שהתייחס באופן מדעי בכתביו לפרספקטיבה.
הוא תיאר לראשונה את גוף האדם ממספר זוויות שונות (הטלה אורתוגרפית).
התיעוד הטכני מן המאה ה-16 אפשר הבנה של פעולה תוך הצגת רצף צעדים שרוכזו באיור אחד.
התפתחות התיעוש בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20 גרמו לגידול בצורך לתיעוד טכני של מוצרים ומכונות בתחום התעשייה.
התפתחות כלי הנשק ואמצעי הלחימה תרמה גם היא לדרישה לתיעוד, הפעם בתחום הצבאי.
מתקופת מלחמת העולם הראשונה נחשבת הכתיבה הטכנית כתחום עיסוק בפני עצמו.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20 הופיעו בשוק הצרכנים מכשירי חשמל רבים כגון טלוויזיות, שואבי אבק ומכונות כביסה.
מכשירים אלו כללו פונקציות רבות והמשתמשים בהם נזקקו להוראות הפעלה, על מנת לתפעל אותם נכון.
חוברות ההפעלה שהופקו עבור מכשירי החשמל הביתיים כללו גם תמונות ואיורים על מנת להקל על ההבנה בתפעול עבור קהל יעד של הדיוטות.
בשנת 1953 הוקמו בארצות הברית שני ארגוני־גג של הכתבים הטכניים שהתמזגו בשנת 1957 לאגודה לתקשורת טכנית הקיימת עד ימינו.
ניתן להבדיל בין כמה סוגי תיעוד עיקריים:
תיעוד למשתמש הקצה כגון מדריכים למשתמש למכשירים ומוצרים שונים, עזרה מקוונת (Online help), ספרים לבנים עסקיים ומדריכי הרכבה, טיפול ותחזוקה.
בתיעוד מן הסוג הזה משמש הכתב הטכני כ"מתרגם" של שפה טכנית לשפת היום־יום, המובנת לצרכנים, שאינם בעלי ידע בפיתוח המוצר אותו רכשו.
מדריכי הרכבה, טיפול ותחזוקה משמשים טכנאים בעת טיפול שוטף ותיקון של מכשירים ומערכות.
תיעוד פנימי בתוך חברה, לרוב נלווה לפיתוח המוצר, כגון מפרטי תכונות בתוכנה ובחומרה.
תיעוד מן הסוג הזה משרת מהנדסים, טכנאים ומתכנתים בפיתוח ובתחזוקה של המוצר שלהם, כאשר המפרטים מגדירים את מהות המוצר ויכולותיו.
כמו כן משרתים המפרטים את עובדי בקרת האיכות, כאשר הם משווים בין המוצר בפועל לבין המוצר כפי שהוגדר בתיעוד.
תיעוד שיווקי, הכולל יצירת ועריכת קטלוגים למוצרים, רשימות חלקי חילוף, עלונים ולעיתים רחוקות אף הודעות לעיתונות, על הפצת מוצרים חדשים.
תיעוד טכני נפוץ בתעשיות שונות, בהן:
כתבים טכניים מקבלים את המידע שלהם בעיקר ממחלקת הפיתוח, אולם נאלצים לעיתים קרובות לאסוף את המידע הדרוש לכתיבת תיעוד מקיף במחלקות שונות של החברה בה הם מועסקים.
לכתב טכני חייבת להיות הבנה טכנית טובה, ידע מקיף על המוצר המתועד, כמו גם יכולות התבטאות בכתיבה.
לעיתים, הכתב הטכני הוא בעל הכשרה טכנית (מהנדס, הנדסאי או טכנאי).
חלק או רוב הכלים הבאים משמשים את הכתב הטכני בעבודתו היומיומית:
מעבד תמלילים - הכלי הראשוני ליצירת מסמכים.
השימוש בתוכנה תואמת XML מקלה על עבודתו של הכתב ומפרידה בין התמליל לבין אופי התצוגה שלו.
עיצוב גרפי - עריכה טכנית כוללת לעיתים יצירה ועיבוד של תמונות, תרשימים וסקיצות.
מערכת ניהול תוכן - משמשת לעיתים כמקור ממנו ניתן לשלוף מידע רלוונטי ליצירת תיעוד כמו גם לאחסון התיעוד.
לוקליזציה - לעיתים עוסק הכתב הטכני במשלוח התיעוד לצורך תרגומו לשפות שונות ובדיקת התרגום המתקבל והטמעתו בתיעוד.
ממשק משתמש - כתב טכני עשוי להידרש לבדיקת הממשק הקיים במוצר (תוכנה או מכשיר) ולהציע דרכים לשיפורו בעת הצורך.
כְּתֵלָה חֲרִיפָה (שם מדעי: Chiliadenus iphionoides) הוא בן-שיח ממשפחת המורכבים הגדל בר כמעט בכל שטח ארץ ישראל.
לכתלה החריפה ארבעה תת-מינים, מהם שניים גדלים בישראל.
שיח זה הוא מאפיין של צומח הכתלים והסלעים בארץ ישראל, ומכאן שמו העברי, הרומז למילה 'כותל'.
מאפיין בולט של השיח הוא ריחו החריף והנעים המזכיר ריח מנטה, המעיד על תכולה של שמן אתרי.
עליו מכוסים בשערות פשוטות ונעימות למגע ובשערות בלוטיות.
בקיץ השערות נעלמות והגבעולים כמעט קרחים כדי למנוע התנדפות מים מיותרת.
התפרחת היא בצורת חרוט הפוך.
השיח פורח בתקופת הסתיו, בין החודשים ספטמבר ודצמבר.
ניתן להכין תה מן הצמח אך בשל השמן האתרי שבתוכו יש להכניס את הצמח רק כאשר המים רותחים.
הצמח גדל באזורים שונים בארץ ישראל, בעיקר על משטחי סלע.
הוא נפוץ במיוחד באזורים הסובלים מרעיית יתר, שכן הצאן אינם אוכלים את השיח, כנראה בגלל ריחו.
מחקרים אתנו-בוטניים הצביעו על השימוש בכתלה כנגד חרקים מזיקים, כמו עש הבגדים וחרקים במזון.
בשנת 1932 תיעדו שתי חוקרות, גרייס קרופוט ולואיזה בלדנספרגר, את השימוש בכתלה כמצע לייבוש תאנים וענבים כחלק מן העיבוד המסורתי של פירות יבשים בהרי יהודה, במהלך תהליך הפיכתם לדבלים ולצימוקים.
כִּתִּיִם היו עם המזוהה עם בני האי קפריסין והעיר כתיון, בתקופת המקרא.
במקרא הם מוזכרים כצאצאי יוון בן יפת.
היו שפירשו את השם, המובא בצורת ריבוי, כשם פרטי של דמות מקראית.
מקור שמם של הכתים הוא בעיר הפיניקית (ובהמשך יוונית) כתיון.
השם כתים התייחס בתחילה לאנשי האי קפריסין, ובתקופות מאוחרות יותר ליוונים ו/או לרומאים.
הכתיים מופיעים באילנות היוחסין שבספרי בראשית ודברי הימים: , .
קשריהם של הכתים עם הפיניקים באים לידי ביטוי באזכורם בקינות על צור אצל ישעיהו ויחזקאל.
הכתים נזכרים גם בדברי בלעם, ירמיהו, ודניאל.
הכתיים זוהו עם העיר העתיקה כתיון על־ידי יוסף בן מתתיהו, והזיהוי מקובל לחלוטין במחקר המודרני.
השם הפיניקי של העיר, 𐤊𐤕𐤉 (כִּתִּיָּ) נזכר בכתובות פיניקיות רבות.
במכתבי ערד מהמאה השביעית לפנה"ס מוזכרים "כִּתִּיִּם" שאליהם מיועדת חלק מהאספקה שאוחסנה במצודה, ומקובל לראותם כשכירי חרב מכתיון ששירתו בצבא ממלכת יהודה, ויש לכך גם עדויות ארכאולוגיות חומריות.
בספר מקבים א' מצוין שמוצאו של אלכסנדר הגדול היה מ"ארץ כיתים": .
במגילת מלחמת בני אור בבני חושך ובמגילת פשר חזון השבועות מצויות כשתים-עשרה היקרויות לשוניות המתייחסות אל מקום או קבוצה בשם: ' כִּתִּים', שנהוג לזהותם עם הרומאים, או עם ממלכה שהתקיימה כאלף שנים קודם לרומאים - ממלכת אשור.
בספר דניאל מופיע הביטוי "כיתים": .
מושא נבואתו זו של דניאל מזוהה עם האימפריה הרומית, ולפיכך תרגמו תרגום השבעים היווני ותרגום השבעים הלטיני את הביטוי "כיתים" המופיע בספר דניאל ל"רומיים".
דניאל מנבא בספרו נבואות רבות בדיעבד, שלפי ניתוח תוכנן ניתן להבין כי הן עוסקת ב.
לפי ניתוח אותה הנבואה נראה כי דניאל אכן רומז על הרומיים בפסוק זה.
בהתבסס על זיהוי זה, סבור ההיסטוריון משה צבי סגל כי הביטוי "כיתים" המופיע בפשר חבקוק מתייחס אף הוא לאימפריה הרומית.
תולדות כתים על פי ספר יוסיפון
על פי ספר יוסיפון עם התפזרות העמים, הכתים חנו בקמפניה ובנו את פוסומניה בעוד שצאצאי תובל חנו בטוסקנה ובנו את העיר סבינוס.
הגבול הטבעי בין השניים היה נהר טיבר.
הסבינים יצאו למלחמה נגד הכתים בעקבות חטיפת הנשים הסביניות על ידי כתים.
המלחמה תמה לאחר שהכתים הציגו לתובלים את ילדיהם המשותפים.
הם הקימו את הערים פורטו, אלבאנו לציאלה וארסה.
לאחר מכן שטחים נכבשים על ידי אגניאס, מלך קרתחדשת.
כתים מצליחים להשתחרר מעול קרתחדשת וממנים את צפו, בן אליפז (נכדו של עשו) למלך בעל התואר יאנוס סאטורנוס.
מלכה הראשון של רומא, רומולוס, הוא בן לשושלת זאת, על פי יוסף בן גוריון.
גרסה מקוצרת של הסיפור מופיעה במדרש ספר הישר.
כתיון או כִּתִיָ (בפיניקית: 𐤊𐤕𐤉 (כתי) או 𐤊𐤕 (כת), נהגה כִּתִּיָּה; ביוונית: Κίτιον; בלטינית: Citium) הייתה עיר־מדינה לחוף קפריסין הדרומי, בשטח לרנקה של ימינו.
בעת העתיקה בלטו הפיניקים בתולדותיה, ובני העיר נקראו כתים.
העיר הוקמה על ידי מיקנים במאה ה־13 לפנה"ס, והפכה למושבה פיניקית צורית במאה ה־9 לפנה"ס, אולם לא ידוע מה היה המבנה הפוליטי בעיר בכל אחד מהשלבים עד תקופת החסות הפרסית.
כאשר עברה כתיון לחסות הממלכה האחמנית היא התעצמה, הן מבחינת כוחה הימי והן מבחינת תחומי שליטתה באי.
בתקופה ההלניסטית עברה הלניזציה איטית, ובתקופה הרומית נחלשה העיר עד חורבנה מרעידות אדמה במאה ה־4 לספירה.
קִיטִיון (ביוונית Κίτιον) הוא הצורה היוונית לשם הפיניקי כתי (𐤊𐤕𐤉, נהגה כִּתִּיָּה), שמהופעותיו המוקדמות ביותר היא כנראה התעתיק המצרי העתיק kꜣṯꜣj בכתובת מצרית המתוארכת לתקופת רעמסס השלישי (1198–1116 לפנה"ס) שנמצאה במקדש מדינת האבו בין שמות ערים קפריסאיות אחרות.
מלבד אולי כתובת על חץ, ההופעה המוקדמת ביותר של שם העיר בשפות שמיות היא בטקסטים המקראיים המתוארכים למאות ה־8–7 לפנה"ס (כפי שזיהה יוסף בן מתתיהו) ועל מכתבי ערד מהמאה ה־7 לפנה"ס.
ייתכן שאחד מכינויי העיר, לפחות בתקופה האשורית, היה "קרתחדשת" (כמו קרתחדשת שבצפון אפריקה וקרתחדשת שבאיבריה).
כתיון שוכנת כיום בלב לרנקה, וכמה אתרים עיקריים חפורים בה: במבולה, הסמוך למוזיאון הארכאולוגי בלרנקה, ובו שרידי הנמל הפיניקי, וקתרי, ובו שרידי מקדש מיקני־פיניקי.
העיר הייתה עיר נמל, אך קו החוף מהעת העתיקה השתנה לאורך השנים בעקבות סחף טבעי ובעקבות ניקוי הביצות בסביבות החוף בתקופת הכיבוש הבריטי של קפריסין.
מסביב לעיר היה נקרופוליס בו התגלו קברים רבים.
העיר הוקמה ככל הנראה בתקופת הברונזה על ידי מיקנים במאה ה־13 לפנה"ס, כפי שמעידים אתר הקודש בקתרי, היישוב בבמבולה וקברים מאותה תקופה, אף שלא ידוע מה היה האופי הפוליטי של העיר באותה עת.
באלף הראשון לפנה"ס העיר מאופיינת כ"קיפרו־פיניקית" – זהה לערים קפריסאיות אחרות בחומרים תרבותיים רבים, אך שונה מהן במאפייני שפה, דת וקבורה – בהם היא מזדהה עם ערים בארץ האם הפיניקית.
השלב הבא החשוב בתולדות העיר הוא הגעת הפיניקים אליה במאה ה־9 לפנה"ס.
היה זה צעד חשוב בהתרחבות ה"קולוניאלית" (במונחים מודרניים) של צור מערבה.
יש המתארכים את ייסוד המושבה הפיניקית כתי לתחילת המאה ה־9 לפנה"ס, ימי אתבעל הראשון, ויש המתארכים אותה לסוף המאה, לימי דידו, שלפי טרוגוס פומפיוס (דרך יוסטינוס) עגנה אצל הפיניקים שבקפריסין כשנמלטה מצור, לפני שהמשיכה לקרתחדשת שייסדה.
לאור הפער בין הממצאים הפיניקיים לממצאים שקדמו להם, ייתכן שהפיניקים התיישבו בעיר שהייתה נטושה כ־150 שנה.
הארכאולוגיה חשפה מושבה פיניקית, תלויה מאוד בצור, מתקופה זאת.
הפרוסופוגרפיה בכתובות כתי דומה ביותר לזאת של פיניקיה היבשתית, והשמות מהם מורכבים ממרכיבים תאופוריים כגון בעל (למשל בעלמלך ובעלרם ממשפחת המלוכה), אשמון (למשל אשמנאדן – אשמון־אדון), עשתרת (למשל עבדעשתרת), מלקרת (למשל עבדמלקרת) ו"פמי" (למשל פמייתן המלך).
באתר נמצאו מקדשים לעשתרת ולמלקרת: המקדש המיקני בקתרי חודש ב־850 לפנה"ס על־ידי הפיניקים כמקדש לעשתרת, ושימש עד המאה ה־3 לפנה"ס, אז נהרס; ומקדש מלקרת ועשתרת בבמבולה הורחב עם השנים וכלל חדרים רבים, חצרות פנימיות וסטואות.
הממצא הדתי מעיד על פולחן עשתרת, מלקרת, אשמון, חתחור, בס וחור.
הממצא הארכאולוגי מראה שכתי הייתה עיר חשובה במאות ה־9–5 לפנה"ס, אך אין ראיות ברורות למבנה הפוליטי של העיר.
באותה תקופה צברה כתי את עושרה ממיקומה על דרכי הסחר בין המזרח למערב, והממצא המקומי העשיר, נוסף על הייבוא הרב מפיניקיה, מצרים ויוון, מעיד על שגשוג העיר.
יוסף בן מתתיהו, בהתבססו על מנאנדרוס, כתב שבארכיוני צור נכתב שבימי שלטון מלך צור אלולאיוס (הוא כנראה לולי בכתובות האשוריות), ששלט בימי שלמנאסר, הפליג המלך לכתים (בני כתי) שמרדו בו והכפיפם למרותו.
בכתי נמצאה מצבה של סרגון השני , ועליה בין השאר גם תיאור קצר של הכנעת שבעת מלכי ארץ יא שבקפריסין.
המצבה כנראה הייתה מיועדת להיות מוצבת על הר בשם "בעל־הר" (אולי הר סטברובוני , כ־20 ק"מ ממזרח ללרנקה), וייתכן שלא הגיעה ליעדה, או הועברה ממקומה המקורי לכתי; ייתכן שלא הוצבה במקור כלל בקפריסין אלא בפיניקיה.
אם אכן הוצבה באזור כתי, הדבר מעיד על מרכזיותה של העיר באותה תקופה ותפקידה כמתווכת בין האי ליבשת שממזרח.
תחת השלטון האשורי על קפריסין לא נזכרה כתי בשמה זה בכתובות המלכותיות של מלכי אשור.
יש המזהים בין כתי, שהיא יישוב פיניקי חדש, לבין קרתחדשת, אך אחרים טוענים שבשל מניית כתי וקרתחדשת בתעריף כתי כשתי ערים שונות, הזיהוי לא ייתכן.
ייתכן גם שקרתחדשת הייתה המושבה הפיניקית בחלק של העיר כתי שהתקיים מהמאה ה־13 לפנה"ס.
על מצבת סרגון מוזכרים שבעה מלכים בקפריסין תחת מרות אשור, ואילו אצל אסרחדון ואשורבניפל מוזכרים עשרה; אם כתי היא אכן קרתחדשת שבכתבי האחרונים, הדבר מעיד על שחרורה מהתלות בצור והפיכתה לאוטונומית בין תקופת סרגון לתקופת אסרחדון.
לפי חוקרים המזהים בין מסע אלולאיוס בימי שלמנאסר למסע לולי בימי סנחריב, הדבר התרחש במהלך מסע זה.
הזיהוי בין כתי לקרתחדשת שבקפריסין גם מעיד לראשונה על מלוכה בכתי (שכן ברשימות אסרחדון ואשורבניפל מוזכר מלך קרתחדשת).
נוסף על התיעוד האשורי, גם בכתובות פיניקית מוזכרת קרתחדשת שבקפריסין: היא מוזכרת, כאמור, בתעריף כתי מהמאה ה־4 לפנה"ס כמקור אחד האנשים בה, בעוד שאחרים מהתעריף מוזכרים ככתיים וכן בכתובת בעל לבנון.
כתובת בעל לבנון מוקדשת לבעל לבנון, ומזכירה את "סוכן קרתחדשת עבד חירם מלך צידונים" (כנראה חירם השני שמימי תגלת-פלאסר, ולא חירם הראשון), ויש חוקרים המזהים "סוכן" כמושל מטעם המטרופולין צור.
על ארון קבורה שנמצא בקפריסין ומתוארך למאה ה־4 לפנה"ס נכתב וזה מפורש כשגריר צור פשוט, דבר המראה על מורכבות המושג "סוכן".
הכתיים מוזכרים בכמה ממכתבי ערד, ומקובל לפרש אזכורים אלה כאזכורי שכירי חרב ששירתו בצבא יאשיהו מלך יהודה, אולם חוקרים אחרים סוברים שהיו סוחרים ולא שכירי חרב.
אנשי כתי מוזכרים במקרא בקינת יחזקאל על צור בשם "כתיים" כסוחרי ים: .
בבאר שבע נמצאה צלמית קנטאור שיוצרה ביהודה, אך מאפייניה, כגון עירוב גבריות ונשיות (הנפוץ בעולם היווני אך נדיר במזרח התיכון) ואוזניים בולטות (האוזניים היו מוסתרות בצלמיות יהודיות על־ידי התסרוקת, אך היוו סימן היכר לקנטאוריות יווניות), מעידים על קשרי הגומלין שהתקיימו בין דרום ארץ ישראל לקפריסין, במיוחד עם העיר כתי.
כתי עברה לשלב משמעותי חדש תחת הממלכה האחמנית.
מלכי העיר כתבו בפיניקית את שמם בכתובות ועל מטבעות משנת 500 לפנה"ס.
אחד האתרים המשמעותיים שנחפרו מתקופה זאת הוא אתר במבולה, והחפירות הראו שנעשו עבודות גדולות באתר בסוף המאה ה־5 ותחילת המאה ה־4 לפנה"ס, כמו שיקום מקדש עשתרת ומלקרת, בניית מערכת ניקוז שפכים עירונית, ובמיוחד בניית הנמל המלכותי של כתי.
הן שימשו לבדיקת או תיקון האוניות.
עד כה רק חלק מהנמל נחשף, והוא כלל כנראה גם נמל אזרחי בנוסף לזה הצבאי.
על גבעה מדרום לנמל, בגובה שלושה מטרים מעל מפלסו, נמצא המקדש.
תעלות העגינה בכתי דומות לתעלות העגינה בנמל פיראוס האתונאי, שנבנו גם הן במאה ה־5 לפנה"ס, אך משומרות פחות טוב.
גם האגם בר־הסגירה שאליו פונה הנמל, כחלק ממערך ביצורי העיר, מקביל לנמל פיראוס בתקופה הקלאסית, וכן לנמל קרתחדשת בתקופה ה"הלניסטית"; סביר שהיו נמלים רבים כדוגמת אלה, אך לא נשמרו לכך הראיות הפיזיות.
מדובר היה באחד הבסיסים החשובים של הצי הצבאי הפרסי.
מלך כתי הראשון המוכר לנו הוא בעלמלך הראשון, כנראה מייסד השושלת שלו, שנשא את התואר "מלך כתי" ושלט בסביבות 479–450 לפנה"ס.
בנו ויורשו, עזבעל, כבש את אידליון, הרחיב את תוארו (ואת תוארי יורשיו) ל"מלך כתי ואדיל" (כתיון ואידליון), ושלט בסביבות 450–425 לפנה"ס.
את עזבעל ירש בעלמלך השני ששלט בסביבות 425–400 לפנה"ס.
ידוע מלך נוסף, בעלרם, שלפי מאפייני מטבעותיו שלט בסוף תקופת שושלת זאת, ולפי הגנאלוגיה של השושלת הבאה, כפי שמשתקפת מכתובותיה, נראה שלא היה שייך לה; על כן יש להניח שהיה בנו או קרובו של בעלמלך השני, ירש אותו, ושלט בסביבות שנת 396 לפנה"ס.
טקסטים וכתובות מצביעים על כך שבתקופה הקלאסית כתי הייתה אחת המעצמות המקומיות העיקריות, לעיתים בתחרות עם סלמיס.
בשנת 499 לפנה"ס ממלכות קפריסין היווניות הצטרפו למרד איוניה נגד פרס, וכתי נגררה לעימות.
לוחית אידליון (לוח ביוונית בכתב קיפרי הברתי שנמצא בעיר אידליון) מספרת על מצור כושל של המדים (אחמנים) והכתיים (פיניקים) על העיר אידליון, שהייתה באותה תקופה תחת מלך יווני, אך הייתה בה נוכחות פיניקית ידועה לפחות מהמאה ה־7 לפנה"ס.
ואכן, בסביבות 450 לפנה"ס נכבשה אידליון על־ידי כתי בהנהגת המלך עזבעל בן בעלמלך ובתמיכת הפרסים (ששלטו בכל קפריסין); ייתכן שהכיבוש, המוצלח בפעם הזאת, קשור לקריסת המצור של קימון על כתי ב־449/450 לפנה"ס.
העניין של כתי באדיל (אידליון) נבע מרצונה לשלוט בכל הליך הסחר בנחושת, מהכרייה במכרות (השופעים בתחום אדיל, כמו גם בתחום טמסוס שנכבשה בהמשך) ועד הסחר בנמלים (שבכתיון עצמה).
תחת שלטון כתי הפך הארמון באדיל למרכז המנהלי של ממלכת כתי ואדיל (כתיון ואידליון) הפיניקית.
הארמון שימש לתכליות כלכליות רבות, והתגלו בו כ־700 חרסים המשתייכים לארכיון המנהלי הפיניקי הגדול של הארמון, מהתקופה הפרסית (ממלכת כתי ואדיל) עד תחילת ימי ממלכות הדיאדוכים ההלניסטיות.
פענוח החרסים מעיד על מעורבות של אנשי חצר המלכות של כתי ואדיל בפעילות הכלכלית, וחלק מהחרסים בוודאות הגיעו במקור מכתי.
עיקר החרסים הם תיעודים כלכליים, ומיעוטם דתיים, ומוזכרים בהם בעל כתי ו"כל אלי כתי", רשף והאפיתט הידוע שלו "מכל", וטקס מרזח הקשור לעשתרת ולמלקרת.
מלכיתן, ששלט בסביבות 392–361 לפנה"ס, ייסד שושלת מלוכה חדשה בכתיון.
אביו, בעלרם האדון היה אציל, אך היעדר ציון קשר בינו לבין משפחת המלוכה הקודמת בכתובות המלכותיות מצביע כנראה על היעדר קשר כזה.
ריבוי הכתובות באדיל מימיו (בעיקר כמה מכתובות מקדש אדיל) הביאו כמה חוקרים להאמין שמוצא משפחתו של המלך החדש היא מאדיל.
מסמך זה רומז לאירועים הנוגעים ליריבות הגדולה בין ארתחששתא השני לאתונאים – כתיון שימשה בסיס עורפי למצור של ארתחששתא על סלמיס, והאויבים המוזכרים על הטרופאיון הם כנראה אנשי סלמיס, שמלכה אואגורס ביקש להגדיל את שטחיו על האי והיה היריב הקבוע של מלך כתיון.
דיודורוס הזכיר ניצחון יבשתי וניצחון ימי (האחרון הוא המוזכר בכתובת).
אף שכתיון לא הגדילה את שטחיה, היא שמה קץ להתערבות מלך סלמיס, חיזקה את בעלי הברית של הפרסים באי וביססה את ההגמוניה הפרסית במזרח הים התיכון, כפי שהוגדרה בשלום אנטלקידס.
את מלכיתן ירש בנו פמייתן, ששלט בסביבות 361–312. פמייתן היה, ככל הנראה, זה שכבש את טמסוס או קנה אותה ממלכהּ פסיקיפרוס, אף שכבר בימי מלכיתן הוקדשו בה כתובות בפיניקית על־ידי פיניקים ולפי מניין שנות מלך כתיון (הכתובות הדו-לשוניות מטמסוס).
בכתיון נמצאה גם שבר כתובת בה מוזכר "בן פמייתן".
בשנת 333 לפנה"ס נולד בעיר זנון מכתיון, פילוסוף פיניקי־יווני מייסד האסכולה הסטואית.
בשנת 333/332, מושבת מסחר של אנשי כתיון (רובם ככולם ככל הנראה פיניקיים) שהוקמה באתונה קיבלה אישור רשמי לבעלות על חלקת אדמה (ככל הנראה באזור פייראיאוס) ולבניית מקדש לאפרודיטה על חלקה זאת.
האישור מתועד במצבה שעליה נחקקה (ככל הנראה ביוזמת הכתיים עצמם) ההחלטה הרשמית; כמו כן, נמצאה כתובת שהקדישה "אריסטוקלאה מכתיון ל ", ומקורה ככל הנראה במקדש זה.
במסגרת מהלך זה, הוא הרג את פמייתן, המלך האחרון של כתיון (ואידליון וטמסוס), בסביבות 311 לפנה"ס, והקים בכתיון אוליגרכיה, המכונה בפיניקית "אש כתי" (איש כתיון או אישי/אנשי כתיון).
אנטיגונוס מונופתלמוס נאבק בתלמי על השליטה על קפריסין, ובקרב סלמיס (306 לפנה"ס) הביס דמטריוס פוליורקטס בן אנטיגונוס את צבא תלמי ונטל את השליטה על כל קפריסין בשם אביו, אולם מעט לאחר מכן חזרה השליטה לבית תלמי בקביעות.
האוליגרכיה בכתיון ידועה מכתובת 5 ממקדש אדיל, המתוארכת לסביבות 252 לפנה"ס, מונה את תאריך הצבתה לפי שנות מלכותו של תלמי השני ושל "אִש כתי", דבר המעיד שגם עשורים לאחר הריגת המלך וביטול מלכות כתיון ואידליון, אידליון נותרה קשורה לכתיון ותלויה בה.
השימוש בפיניקית באידליון (אדיל) פחת משמעותית רק בסוף המאה ה־3 לפנה"ס, במקביל למעבר מכתב קיפרי־הברתי לאלפבית יווני.
קפריסין סופחה לרומא בשנת 58 לפנה"ס.
רעידות אדמה חזקות פקדו את כתיון בשנת 76 לספירה ובשנה לאחר מכן, אך נראה כי העיר שגשגה בתקופת הרומאים.
מנהל כלכלי (curator civitatis) נשלח לכתיון מרומא בתקופת שלטון ספטימיוס סוורוס.
רעידות אדמה ב־322 ו־342 לספירה גרמו להרס של כתיון, וכן של סלמיס ופאפוס.
כְּתֵמָה עֲבַת-שָׁרָשִׁים (שם מדעי: Leontodon tuberosus) הוא צמח עשבוני רב-שנתי ממשפחת המורכבים.
כתמה עבת-שורשים היא מין ים-תיכוני בתפוצתו, הנפוץ בדרום אירופה, בצפון אפריקה, במזרח התיכון ובאיים רבים בים התיכון, ונעדר מחצי האי סיני.
בישראל הוא נפוץ באזורים רבים למעט האזור המדברי בדרומה.
בעבר מין זה שויך לסוג כתמה (Thrincia) ונקרא Thrincia tuberosa.
אולם במיונים עדכניים המין משויך לסוג שן-ארי, אך שמו העברי לא השתנה.
גובה הגבעול הוא כ-30 ס"מ ובראשו תפרחת צהובה עגולה הפורחת בתחילת החורף ועד לאביב (נובמבר עד מאי).
בגלל ציצת שורשיו העבים, יש לו אפשרות להקדים את צמיחתו לפני רדת גשמי החורף.
בעבר שויך מין זה לסוג כְּתֵמָה (Thrincia) ונקרא Thrincia tuberosa.
נראה כי שם הסוג Thrincia הוא שם טקסונומי מוסכם, ואינו נגזר ממילה יוונית בעלת משמעות ברורה.
לעומת זאת, שם המין tuberosa מרמז על שורשיו המעובים של הצמח.
השם כְּתֵמָה נקבע תחילה לסוג Thrincia במילון צמחי ארץ ישראל – שמות המשפחות והסוגים (1946, סעיף 904).
עם העברת המין לסוג Leontodon, בעקבות שינוי הסיווג הטקסונומי, הועבר השם גם לסוג זה במילון שמות צמחי ארץ ישראל (2003).
השם נותר בעינו ולא שונה לשם כגון "שן-ארי עב-שורשים".
השם המדעי הנוכחי מורכב משני רכיבים בלטינית – leon ו-odon - שמקורם במילים היווניות λέων (אריה) ו־ὀδών (שן), ומשמעותו "שן האריה".
תפוצתה הטבעית של כתמה עבת-שורשים מקיפה את מרבית האזורים סביב אגן הים התיכון, כולל דרום אירופה (מן הבלקן ועד ספרד ופורטוגל), צפון אפריקה (ממרוקו ועד מצרים), המזרח התיכון (טורקיה, קפריסין, לבנון-סוריה ירדן וישראל), וכן איים רבים במערב ובמזרח הים התיכון (ובהם כרתים, סרדיניה, סיציליה והאיים הבלאריים).
המין נעדר מחצי האי סיני.
בישראל כתמה עבת-שורשים נפוצה בתחומי האזור הים-תיכוני: במישור החוף, בשפלה, בהרי יהודה, בכרמל, בגליל וברמת הגולן.
גבול תפוצתה הדרומי עובר בצפון הנגב, והיא נעדרת מרוב שטחי הנגב, מדבר יהודה, הערבה ואזור ים המלח.
שושנת העלים של כתמה עבת-שורשים מתפתחת בתחילת נובמבר וקמלה באמצע מאי.
הפריחה נמשכת מאמצע נובמבר ועד סוף אפריל, ושיאה בדצמבר ובינואר.
פרי ירוק מופיע בתחילת פברואר, פרי בשל בתחילת מרץ, והפצת הזרעים מסתיימת בתחילת מאי.
כתמה עבת-שורשים, כמו מיני משפחת המורכבים כולם, מתאפיינת בכך ש"הפרח" הנראה לעין הוא למעשה קרקפת — תפרחת מורכבת מפרחים זעירים רבים היושבים בצפיפות על מצעית משותפת.
הקרקפת מוקפת חפי מעטפת הערוכים בדור אחד או יותר, היוצרים גביע מדומה סביב התפרחת המכונה מעטפת.
כל פרח זעיר בנוי משחלה תחתית, כותרת מאוחת עלים וחמישה אבקנים המאוחים זה לזה לצינור המקיף את עמוד השחלה, שמסתיים בצלקת דו-אונתית.
מאפיינים אלה משותפים לרוב בני המשפחה ומקלים על זיהוי הצמחים בשדה.
להעמקה והבנת המורפולוגיה של משפחת המורכבים ראו מורפולוגיה של התפרחת והפרי בערך מורכבים.
כתמה עבת-שורשים היא עשב רב-שנתי חסר קוצים, שגובהו 10 עד 35 ס"מ.
הקרקפות אינן כדוריות, וכל פרחיהן לשוניים וצהובים.