tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנות ה-50 של המאה ה-20 התפשטות ייצור חולצות הטריקו ובגדי הספורט הביאה לכך שרוב בגדי הילדים הם מייצור תעשייתי.
ברבע האחרון של המאה ה-20ועוד יותר במאה ה-21 המודעות הגוברת לאיכות הסביבה, ולעובדה שתעשיית הטקסטיל היא מזהמת סביבה גדולה.
הביאו לגל חדש של אנשים שתופרים, מתקנים ומחדשים בגדים בכלל ובגדי ילדים בפרט.
מבגדים שכבר סיימו את תפקידם אפשר ליצור צעצועים לילדים, כשגם הצעצוע וגם המילוי עשויים ממה שנותר ללא שימוש.
מכפפה בודדה אפר לעשות 'משפחת בובות רוקמים פנים על כל אצבע.
בגדי ספורט הם פרטי הלבשה והנעלה, המשמשים לספורט או פעילות גופנית.
נהוג להשתמש בבגדי ספורט ברוב ענפי הספורט וסוגי הפעילות הגופנית, מטעמים פרקטיים, נוחות או בטיחות.
בגדי ספורט טיפוסיים כוללים מכנסיים קצרים, אימוניות, חולצות, חולצות טניס וחולצות פולו.
בגדי ספורט המותאמים לענפי ספציפיים כוללים חליפות צלילה (שחייה, צלילה או גלישה), חליפות סקי (סקי), בגדי הגוף (התעמלות).
הנעלה ספורטיבית כוללת נעלי סניקרס.
בגדי ספורט כוללים גם לבנים ופרטי לבוש תחתונים, כמו מגן ביצים וחזיית ספורט.
בגדי ספורט משמשים גם כלבוש בלתי פורמלי.
עבור מרבית ענפי הספורט הספורטאים לובשים שילוב של פריטי בגדים שונים, למשל, נעלי ספורט, מכנסיים וחולצות.
בכמה ענפי ספורט נדרש ציוד מגן, כגון קסדות או פוטבול אמריקאי שריון גוף.
בגדי ספורט על פי רוב נועדו להיות קלילים כדי לא להכביד על הלובש.
לפעילויות כמו רכיבה על אופניים, חשוב שהלבוש לא יהיה מגושם מדי ויצמצם את החיכוך עם הסביבה בזמן התנועה.
מצד שני, בגדי ספורט צריכים להיות משוחררים מספיק כדי לא להגביל את התנועה.
לחלק מענפי הספורט יש דרישות ייחודיות עבור סגנון הלבוש הנדרש, לדוגמה קייקוגי (keikogi) בשימוש קראטה.
ציוד מגן נדרש עבור פעילויות ספורטיביות שעלולות להיות מסוכנות כמו סיף, פוטבול אמריקאי, או הוקי קרח.
בגדי ספורט מיועדים לתת מענה על צורכי הבידוד התרמי של הלובש.
במצבים חמים בגד הספורט צריך לסייע לקירור הגוף, בעוד שבמצבים קרים, בגד הספורט צריך לסייע בשמירה על חום הגוף.
בגדי אבל הם הבגדים שלובש אדם השרוי באבל בזמן ההלוויה של קרובו שמת, או בתקופת האבל עליו.
ישנם כללים שונים בדתות ובתרבויות שונות המכתיבים אלו בגדים ילבש האבל בתקופת האבל.
בגדי אבל ידועים עוד מתקופת רומא העתיקה.
הרומאים לבשו טוגה מצמר כהה שנקראה toga pulla.
בימי הביניים באירופה רק המעמדות הגבוהים נהגו ללבוש בד קרפ לבן או שחור לאות אבל.
בעיקר היה נהוג ללבוש שחור והיה זה סמל סטטוס.
היה גם מנהג של אלמנות ללבוש רעלה המכסה את הפנים.
המהפכות החברתיות במאה ה-18 גרמו לאנשים רבים יותר, גם ממעמדות נמוכים ללבוש בגדים בצבע שחור.
בימי הביניים ג'נטלמנים ספרדיים לבשו קטיפה שחורה לאות אבל ואילו צבע שחור לצביעת בגדים נחשב יקר.
במשך ימי הביניים האצולה והאריסטוקרטיה לבשו בגדים שחורים בזמן האבל.
הצבע השחור היה יקר ולכן רק העשירים לבשו בגדי אבל שחורים.
במאה ה-18 מעמד הביניים ובעיקר הסוחרים החלו ללבוש בגדים שחורים לאות אבל.
המהפיכה התעשייתית איפשרה לרבים ממעמד הביניים ללבוש שחור בעת אבל.
כשהנסיך אלברט מת ב-1861 המלכה ויקטוריה לבשה בגדי אבל שחורים, ותלבושת זו חוקתה על ידי כל הנשים האבלות בבריטניה.
בתקופה הוויקטוריאנית התייצב המנהג ללבוש שחורים בעת אבל.
לגבי נשים היה נהוג ללבוש בגדים כהים למשך שנה.
לאחר מכן ציפו מהן ללבוש בגדים כהים רק חצי שנה לאחר המוות.
לאחר מכן היה נהוג ללבוש בגדים בצבע אפור, לבנדר או לבן למשך חצי שנה נוספת.
הורים לילדים שנפטרו נהגו ללבוש בגדים כהים במשך שנתיים.
גם מאלמנים ציפו שילבשו חליפה כהה במשך שנה.
אחים שנפטר אחיהם נהגו ללבוש בגדים כהים למשך שישה חודשים ולאחר מכן למשך שנה בגדים בצבע שחור, אפור או לבן.
הבגדים השחורים עלו ממון רב והאנשים העניים יותר לא יכלו להרשות לעצמם ללבוש שחורים.
האבל של המלכה ויקטוריה על בעלה הנסיך אלברט ב-1861 שימש מודל ללבוש אבל של האלמנות בבריטניה הוויקטוריאנית.
היא לבשה שחורים ורעלה במשך חייה עד למותה ב-1901. כשהחל העידן האדוארדי.
נשות מעמד הביניים החלו ללבוש שחורים לתקופת האבל ואף להשתמש בנייר מכתבים בצבע שחור והוסיפו סרטים בצבע שחור ואף בצבע סגול לבגדי ילדיהם.
לעיתים הנפטר השאיר צוואה המורה כיצד להתלבש בהלווייתו.
היה קיים גם מנהג ללבוש ללוויה בגד שהנפטר אהב.
האלמנות לבשו שחורים ורעלה משך שנה לאחר מות יקירם.
אחרי שנה ניתן היה להשתמש במעט תכשיטים ולאחר חצי שנה להשתמש בבגדים מצבע אפור, סגול ולבן.
נוצרו תכשיטים מיוחדים שהעידו על אבל.
בתקופה הוויקטוריאנית פרח מסחר של בגדי אבל ואביזרים נלווים.
פורסמו מודעות על בגדי אבל וכן פורסמו כתבות: כיצד להתלבש בעת אבל.
למשל, ב-Sylvias Home Journal פורסמה ב-1881 כתבה שאמהות צריכות ללבוש קרפ שחור שישה חודשים אחרי מות החותן או החותנת של ילדיהם.
בכתבה נכתב על זמני אבל שונים לדודים, דודות ולשאר קרובי משפחה.
הבגדים נתפרו מקרפ שחור והיו פרסומות למכירת סרטים שחורים, כובעים, רעלות, ממחטות, כפפות ומניפות.
מנהג לבישת בגדי אבל חדר גם למעמד הנמוך וב-1900 כמעט הכל נהגו ללבוש בגדי אבל.
במשך כ-500 שנים באירופה ובאמריקה שחור היה צבע האבל.
המנהג נבע מהאריסטוקרטיה והמוני העם חיקו זאת.
במאה ה-19 רוב הנשים לבשו שחור אפילו שהיה זה יקר ללבוש בגדי אבל מיוחדים בצבע שחור.
קרפ היה הבד בו השתמשו לבגדי אבלים.
השתמשו גם בקרפ לבן לכומתה על ראש האבלים.
כן נעשה שימוש בצמר קשמיר שחור ובצמר מרינו לבגדי אבל.
במאה ה-19 אלמנה התאבלה שנתיים וחצי כשבשנה הראשונה ועוד יום אחד האבל היה מלא.
בזמן זה הבגד היה שחור ועשוי מקרפ.
לאחר השנה הראשונה האלמנה יכלה ללבוש צבעים בהירים יותר עם קישוט קטיפה שחורה או משי שחור כאשר אלו מקשטים את שולי הבגד או נענדים כסרטים וכגדילים.
בששת החודשים האחרונים של האבל ניתן ללבוש בגדים רגילים בצבעים של אפור, לבן, סגול, קרם, ורדרד וכל גוני השחור.
הכלל חל גם על כובעים: הצבעים הפכו בהירים יותר והרעלה הוסרה לחלוטין בתום האבל.
החל משנות ה-80 של המאה ה-19 נהוג היה ללבוש בגדים שחורים ללוויות וגם בגדים כהים.
בתקופה האדוארדית חלה הקלה במנהגים אלו, והקלה ניכרת במלחמת העולם הראשונה ולאחריה שבה כל אחד התאבל על אדם אחד לפחות.
ב-1918 כללי האבל שונו ולבישת בגדים שחורים הוגבלה ללוויה ולמשך החודש שאחריה.
הצורך בבגדי אבל שחורים שפרח במאה ה-19 וה-20 גרם לפריחת המסחר בהם בבתי כלבו, שכן לא ניתן היה לחכות לתופרת שתתפור בגדי אבל כשאירע מוות במשפחה.
הפונקציה של בגדי אבל הייתה לאותת לסובבים שהאדם באבל, ויש להראות לו חמלה וסימפתיה על האובדן.
כללי הלבוש הללו הופרו במלחמת העולם הראשונה, כאשר התרבה מאוד מספר המתים.
עם זאת עדיין נשאר המנהג ללבוש שחורים ללוויה של הנפטר.
ניתן לראות גם בגדי אבלים בצבעים אחרים.
כך ניתן היה לראות בלוויה של דיאנה הנסיכה מוולס ב-1997 את הנסיך צ'ארלס בחליפה בצבע כחול-צי בלוויה, כיוון שזה היה הצבע האהוב על דיאנה.
החל משנות ה-20 של המאה ה-20 פסק המנהג ללבוש בגדי אבל לתקופות ארוכות, ייתכן ובגלל ריבוי החללים במלחמת העולם הראשונה, אם כי קתולים אדוקים עדיין החזיקו במנהג זה.
עדיין נשאר המנהג ללבוש שחורים בהלוויה גם במאה ה-20.
לאחר 1950 בבריטניה נשים החלו ללבוש ללוויות גם צבעים כמו כחול-צי, אפור, ירוק בקבוק, סגול וצבעים אחרים כהים.
בתנ"ך מוזכר מנהג לבישת שק לאות אבל.
ניתן לציין את אבלו הכבד של יעקב אבינו על יוסף, שהתבטא בקריעת בגדים וביגון קודר "וַיִּקְרַע יַעֲקֹב שִׂמְלֹתָיו וַיָּשֶׂם שַׂק בְּמָתְנָיו וַיִּתְאַבֵּל עַל בְּנוֹ יָמִים רַבִּים".
כמו כן, בספר יחזקאל מופיע איסור על נעילת נעלי עור.
כנראה נהגו לנעול נעליים מבד או חומר אחר שאינו עור.
המקור לאיסור הוא מהפסוק שנאמר ליחזקאל "וּנְעָלֶיךָ תָּשִׂים בְּרַגְלֶיךָ" מכאן הוסק שלכל העם, שהיו שרויים באותה עת באבלות, היו אסורות הנעליים.
בנוסף האבל אסור ברחיצה, סיכה וכיבוס הבגדים.
מכאן לומדים שיש לקיים דין אבלות בלבישת הבגדים ולא להחליף לבגדים חדשים ומגוהצים.
הרחיצה אסורה מכיוון שגם היא בכלל "סיכה" והיא נחשבת כהכנה לסיכה, כמו שנאמר "ורחצת וסכת".
כשם שאבל אסור בכיבוס בגדים כך אסור לו ללבוש בגדים לבנים חדשים ומגוהצים.
ענידת יהלומים נחשבה מקובלת לאבל, כיוון שהם חסרי צבע.
כמו כן הייתה מקובלת אבן הג'ט, כיוון שהיא שחורה.
פנינים נחשבו מקובלות כי הן סימלו דמעות.
בתכשיטים ניתן למצוא משכיות שהכילו שערה של הנפטר סגורה במנעול.
גם דמות של אישה בוכייה נראתה בתכשיטים.
התכשיטים המיוחדים לאות אבל בתקופה הוויקטוריאנית נעשו בדרך כלל ממינרל שחור.
השתמשו בשיער הנפטר לתכשיט בדרך כלל לסיכת דש.
רעלה היא צעיף שקוף המחובר לכובע המסתיר את הפנים.
הרעלה באה לסמל ניתוק מהעולם החיצוני.
הרעלה שימשה כאמצעי לאישה להסתיר את יגונה ואת רגשות האבל שלה.
אלמנות אמריקאיות, בעיקר עשירות, נהגו ללבוש רעלה בלוויה.
בספר מידות אמריקאי נכתב שהרעלה אף מהווה פריט לבוש מפתה.
הספר גם טוען שהרעלה מגינה מקשרים חברתיים לא רצויים ומהווה גם פריט אופנתי.
מקור הרעלה מבגדי הנזירות הקתוליות והיא שימשה כמגן מהמציאות וסימלה צניעות וטוהר.
הרעלה הייתה שכיחה במאה ה-19 שבה, בתקופה הוויקטוריאנית אלמנות לבשו רעלות בלוויה ובתקופת האבל הרעלה הייתה שכיחה בעיקר בהלוויות של אצולה ועשירים.
ניתן לראות זאת גם בציורי אלמנות מתאבלות מהמאה ה-19.
ב-1963 ג'קי קנדי לבשה בלווית בעלה ג'והן קנדי בגדים שחורים שהפכו לאיקון אופנה.
היא לבשה חליפה שחורה של הוברט ג'יוונשי ורעלה שחורה שהסתירה את פניה.
כיום ניתן לראות רעלות באופן נדיר בלוויות.
בציור של האנס הולביין מופיעה גברת ג'יין סמול בבגד שחור כבגד של אבל.
בגדי האבל השחורים הפכו לבגדי אבל של מעמד הסוחרים.
עם זאת, היא חבשה לראשה כומתה לבנה שאף היא אפיינה את הנשים האבלות בצרפת ובבריטניה במאה ה-16.
בציורי פורטרטים של נשים אבלות מהמאה ה-16 וה-17 ניתן לראות בגדים שחורים אך גם בגדים לבנים עם שוליים שחורים.
היה יקר לנשים לקנות בגדים שחורים ללוויה ולכן השתמשו בסרטים שחורים כדי לעטר בגדים לבנים.
אנו למדים על הבגדים בלוויות מציורים ומתמונות מתקופות שונות.
למשל, תמונתה של המלכה ויקטוריה מתאבלת תמונה מ-1894 המוצגת במוזיאון לתלבושות בברוקלין.
תערוכה במוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק על בגדי אבל נערכה בסוף 2014 עד תחילת 2015.
התערוכה מציגה בגדי אבל בבריטניה ובארצות הברית מ-1815 עד 1915. בגדים שחורים פשוטים סימלו צניעות, העדר אור, ניתוק מהבלי המציאות.
המתאבלת הידועה ביותר המלכה ויקטוריה לבשה בגד מבד טפטה שחור ומוסלין ממשי שעוטר בתחרה ובבד קרפ שחור.
ניתן לראות בתערוכה שמלכות צרפת לבשו לבן לאות אבל.
היו גם שלבשו בגדי אבל אפורים או סגולים כפי שהודגם בתערוכת בגדי אבל שנערכה במוזיאון מטרופוליטן בניו-יורק ב-2014.
הנסיכה אלכסנדרה, בתה של ויקטוריה, לבשה בגדי אבל לאחר מות המלכה ויקטוריה ממשי טהור שקושטו בצבע סגלגל.
נשים רבות לבשו בגדי אבל לפי צווי האופנה, אף על פי שבדרך כלל נהוג היה ללבוש בגדים פשוטים.
לפני הלוויה נערך טקס "קריעה" בו קורעים במאוזן קריעה בחולצה של האבלים מדרגה ראשונה.
אין להחליף בגד זה בזמן השבעה (שבעה ימים לאחר הלוויה בו האבלים מפסיקים פעולות יומיומיות ומקבלים אורחים המשתתפים עמם באבלם).
בלוויה דתית נהוג שהן גברים והן נשים ילבשו כיסוי ראש.
יש הנוהגים לענוד סרט שחור על חולצתם .
בתקופה זו נדרשים האבלים להימנע מרחצה, מסיכה (איפור וקרמים), מתספורת ומגילוח.
יש להימנע מהחלפת הבגדים וכביסתם.
בתקופת "השבעה" נהוג ללבוש את הבגדים שבהם נעשתה הקריעה בזמן הקבורה, ולא ללבוש בגדים חדשים או בגדים שגוהצו זה עתה.
יש אבלים שאינם נשארים באותם בגדים בכל ימי השבעה.
בזמן השבעה נהוג לשבת ללא נעליים.
בתום השבעה לפני העלייה לקבר מותר להתקלח ולהחליף את בגדי האבלות.
לאחר מכן מתחילה תקופת "השלושים" – שלושים ימים מזמן הקבורה בו האבלים עדיין באבל אך חוזרים לפעילות יומיומית.
כמה מהאיסורים נמשכים בתקופה זו כגון, לא ללבוש בגדים חדשים, להסתפר ולהתגלח.
אם הורה מת – האבל נמשך שנה.
"ביום השנה" לאבל נערכת אזכרה וכן ביום השלושים.
האבלים אמורים ללבוש בגדים צנועים לטקסים אלו.
המונח היפני לבגדי אבל הוא mofuku 喪服 המונח מתייחס ללבוש מסורתי בלוויות או בטקסי אבל בודהיסטיים.
הצבע האדום וצבעים בהירים אינם מקובלים, כי למשל, האדום מסמל אושר בתרבות היפנית.
הלבוש המקובל לנשים הוא קימונו שחור הנלבש מעל בגדים תחתוניים לבנים.
גם הגברים לובשים קימונו שחור ומכנסיים שחורים או בפסים.
לבוש זה מאפיין את המשפחה הקרובה וחברים קרובים מאוד של הנפטר.
אנשים אחרים בלוויה לובשים שחורים בסגנון המערבי.
הגברים והנשים לובשים גרביים יפניים הנקראות tabi וסנדלים הנקראים zori.
במנהגי האבל, היפנים נשענים על הבודהיזם.
כתשעים אחוז מהלוויות היפניות נהוגות על פי הבודהיזם.
שחור הוא הצבע המאפיין בגדי אבלים יפניים.
יש להימנע מקישוטים ומלמלות בבגד.
הבגד צריך לכסות את הברכיים וללא מחשוף.
יש להימנע מתכשיטים פרט לתכשיטי נישואין כגון: טבעת, וכן ניתן לענוד מחרוזת צנועה של פנינים.
הנעליים צריכות להיות שטוחות וסגורות (למשל, יש להימנע מסנדלים).
ניתן לגרוב גרביים שחורים וגרבונים שחורים.
הארנק צריך להיות פשוט, בגודל בינוני.
השיער צריך להיות מסודר ולא גולש.
רצוי להימנע מאיפור והשימוש בשפתון מינימלי.
גברים יכולים ללבוש חליפה שמרנית, חולצה לבנה ועניבה שחורה.
הנעליים צריכות להיות פשוטות עם שרוכים.
התכשיט היחיד המתאים לגבר האבל בלוויה הוא טבעת נישואין.
המשתתפים בלוויה בערב נותנים מעטפה עם כסף לאבלים.
בתאילנד אלמנות לובשות בגדים בצבע סגול במות בן זוגם.
סגול וגם שחור נהוגים בתאילנד.
לבישת סגול מחוץ לאבל נחשבת לא רצויה.
בהודו נהוג ללבוש לבן ללוויה.
הבודהיסטים לובשים לבן לאות אבל.
יש שלב לאחר שריפת הגופה הנקרא Teravih הנמשך 30 ימים מיום שריפת הגופה שרצוי לבוש לבן.
בלוויות הינדו - לבן הוא הצבע התקין לאבלים ולמשפחה המתאבלת.
בעת התפילה יש החולצים נעליים.
יש יוצאים מהכלל: אם אישה נפטרת לפני בעלה ניתן להלבישה בבגד אדום.
אם הנפטרת היא נערה לא נשואה או צעירה ניתן להלבישה בכתום, צהוב או לבן.
רוב ההינדים המתים נשרפים בבגדיהם.
אבל אצל הברהמינים בקסטת הכמרים יש הנקברים בבגד לבן ולא נשרפים.
בדת ההינדית הצבע משחק תפקיד נכבד.
הברהמינים, הקסטה ממעמד גבוה, לובשים לבן הן בחיים והן במוות.
אדום מסמל אף הוא טוהר ותמימות, כך שילדות מתחת לגיל 3 ונשים נשואות מולבשות באדום כשהן מתות.
אחרי הקבורה או השריפה ההינדים רוחצים את בגדיהם או נפטרים מהם, שכן המגע עם המת מטמא אותם.
כשהם חוזרים הביתה, המשפחה האבלה יכולה להחליף בגדים.
המנהג הוא להתלבש בפשטות ללוויה.
בגד בצבעים בהירים או בשחור נחשב כחוסר כבוד לנפטרים.
רווח המנהג שנשים מכסות את שער ראשן.
האישה אמורה לכסות את כל גופה ושערה פרט לכפות ידיה ופניה.
גם גברים המשתתפים בלוויה צריכים להתלבש באופן צנוע.
הבגדים ללוויה צריכים להיות כהים וצנועים.
יש לחלוץ נעליים בעת התפילה במסגד.
מאחר שנערכת תפילה במסגד לפני הלוויה, הרי יש לחלוץ נעליים ולהישאר בגרביים, רצוי בצבע כהה.
תקופת האבל היא ארבעים יום.
קרובי הנפטר אמורים ללבוש שחורים.
אלמנה אמורה ללבוש שחורים למשך שנה.
גם מבקרים את האבלים רצוי שילבשו בגדים צנועים ולא צעקניים.
צבע מסמל טראומה, אובדן ומוות.
בתעשיית אופנת בגדי האבל, לאבלים ולמלווים הצבע השחור הוא דומיננטי.
בתקופה הוויקטוריאנית נהגו ללבוש שחור שנה אחרי המוות ולשאת ממחטות בצבע שחור.
שחור הוא הצבע המקובל לאבל בתרבות המערבית החל מהמאה ה-14.
משתמשים גם בלבן כדי לסמל טוהר, איחוד עם האל, או חיי נצח.
נשים סיקיות בדרך כלל לובשות לבן לאבל אם כי לעיתים הן גם לובשות שחור.
בתרבויות ההינדיות ניתן למצוא בגדי אבל לבנים וגם שחורים.
השתמשו בלבן גם בלוויות נוצריות כמו בהלווייתה של המלכה ויקטוריה.
גם בציורים אמנותיים ניתן לראות נשים מתאבלות בבגדים שהם שילוב של צבע שחור ולבן.
במצרים ובסין העתיקה הבגד הלבן שלט, ברומא העתיקה הטוגות היו לרוב בצבע שחור.
בלוויה קתולית ופרוטסטנטית מצופה ללבוש חליפה כהה.
ניתן ללבוש שחור, כחול או אפור.
רצוי לבוש פורמלי ולא ספורטיבי או "זרוק"
לוויה יהודית מחייבת לבוש בצבע כהה.
לרוב נדרשת כיפה על הראש.
בלוויה הינדית גברים לובשים לבן כסמל לטוהר וכבוד.
הבגד צריך להיות לא פורמלי, פשוט וקאזואל.
המשפחה פושטת את בגדי הלוויה ומכבסת אותם מיד עם שובה הביתה כחלק מתהליך ניקוי.
בהלוויה בודהיסטית יש שוני בין ארצות שונות.
ביפן: לובשים לבן אך גברים לובשים בגד שחור או כהה.
בסין – בדרך כלל שחור ולעיתים לבן על ידי המשפחה.
בתאילנד, קמבודיה ווייטנאם – הלבוש לבן.
אין ללבוש אדום המיועד לחתונות ולאירועי שמחה.
במקדשים בהם נערך הטקס לובשים גרביים.
גם מעצבי אופנה השתמשו בצבע שחור לבגדי אבל.
בעת טקס האבל בקתדרלה הגותית במילנו לגיאני ורסאצה, הנוכחים לבשו בגדים בעיצובו.
כך גם בלוויה ב-2010 של אלכסנדר מקווין.
הנוכחות לבשו בגדים מהאוסף הגותי המפורסם שלו.
אצל הקווייקרים הרואים בלוויה טקס המקדש חיים - הבגדים אינם שחורים אלא רגילים בצבעים שונים.
בגדי האבל המודרניים מקורם בכנסייה הנוצרית.
לבוש שחור מסמל העדר שמחה.
בלוויה של ריצרד השני בשנת 1400 הבגדים היו בזהב ובשחור.
נושאי הלפידים בלוויה בכנסיית סנט פול לבשו לבן.
במזרח אסיה למשל, בהודו וגם במערב ניתן למצוא אבלים הלובשים לבן.
לדוגמה, ב-2004 כשהמלכה ג'וליאנה מהולנד נפטרה, בנותיה לבשו לבן לאות אבל.
כמו הצרפתים השליטים האנגליים לבשו בגדי אבל סגולים ולא שחורים כדי לבדל אותם מהציבור.
בציור של האנס הולביין מופיעה גברת גיין סמול בבגד שחור כבגד של אבלה.
עם זאת היא חבשה לראשה כומתה לבנה שאף היא אפיינה את הנשים האבלות בצרפת ובבריטניה במאה ה-16.
במאה ה-19 הצבע השחור שלט בבגדי האבל.
עדיין הצבע השחור נחשב כצבע יקר.
גם למבוגרים היה יקר ללבוש בגדים בצבע שחור.
לכן נהגו לקשט בגדים לבנים בעיטור שחור.
לבוש לבן ללווייה נחשב כאיחוד עם הטוהר של הנפטר.
שחור ולבן נחשבים כסמליים לחיים ומוות ולכן נלבשים כבגדי אבלים.
כיום לבוש לבן של אבלים מסמל כבוד לנפטר הנחשב טהור.
בין המאה ה-15 למאה ה-20 לבוש לבן כאבל סימל קשר סימבולי למת שנחשב טהור.
הצבעים והבגדים בהם מולבש הנפטר מציינים את הגיל, המצב משפחתי והמעמד שלו.
אצל היהודים רוחצים את הנפטר ומלבישים אותו בתכריכים ומעליהם טלית.
רחצת הנפטר נקראת "טהרה", טקס הטהרה לגברים מבוצע על ידי גברים ולנשים מבוצע על ידי נשים.
במהלך הטקס הנפטר מנוקה ונרחץ במים, לאחר הנרחצה הגוף מיובש ומולבשים עליו בדים לבנים מליינן או מוסלין.
גבר עשוי גם להיקבר עם כיפה או עם הטלית שלו.
תכריכים הם הלבוש שבו מלבישים את המת כשמכינים אותו לקבורה.
הוא נקרא כך מלשון "כריכה", שכן המנהג היה לכרוך סביב גוף המת רצועות של פשתן.
כבר בזמן המשנה כונה לבושו של המת תכריכין.
קיימים שבעה מלבושי קבורה סטנדרטים לפי סדר הלבשתם: כיסוי מרובע לראש, כיסוי לחלציים, מכנסיים בלי פתחים לרגליים ("קיטל"), כיסוי משולש, ארוך וצר לעיניים, שביס לראש וסדין מעטפת.
בעזרת שלושה קשרים חיצוניים מהדקים את הרגליים והידיים בזמן העברת הגופה לקבר, כדי שהאדם יצא מהעולם כפי שנכנס אליו "ללא קשרים".
אצל ההינדים רוחצים את הנפטר בדרך כלל בתמהיל של חלב, יוגורט, גי (חמאה) ודבש.
ניתן לרחוץ אותו גם במים טהורים.
מלבישים אותו בבגדים או בסדין לבן.
אב האישה או אחיה מספק את הבגדים.
גבר מבוגר מולבש בבגדים לבנים, נשים נשואות שנפטרו לפני בעליהן מולבשות בסארי חדש בגוונים של אדום וורוד.
לפעמים מוסיפים תכשיט סביב הצוואר (mangal sutra, תכשיט שהכלה עונדת סביב צווארה ביום חתונתה).
לגבר מצרפים סמלי אמונה כמו: חרב קצרה.
אבקה אדומה מכורכום מפוזרת על השיער.
אלמנות מולבשות בסארי בגוונים כהים.
על ראש הנפטר מולבש בד משי (rumalla).
המשפחה צופה בנפטר לבוש עד שהוא מובל למשרפה.
אצל הבודהיסטים - רוחצים את המת ומלבישים אותו בבגדים רגילים.
אצל הסיקים המשפחות בוחרות את בגדי הנפטר.
לגבי גברים: בדרך כלל חליפה מערבית וטורבן (לבן, שחור או צבעוני) או חליפת פאנגאבי וטורבאן.
נשים צעירות בצבעים בהירים ונשים מבוגרות בצבעים יותר חיוורים.
עוטפים את ראש הנפטרת בבד משי לבן.
ביפן - רוחצים את גוף הנפטר ומלבישים אותו.
אישה יפנית מולבשת בקימונו לבן וגבר מולבש בקימונו או בחליפה.
הקימונו מולבש כך שצד ימין על צד שמאל (בניגוד לחיים בהם צד שמאל על צד ימין).
פריטים יקרים לנפטר מושמים לצידו.
אצל המוסלמים רוחצים את הנפטר שלוש פעמים ומלבישים אותו בבד כותנה לבן או בסדין לבן.
את שיער הנשים הנפטרות רוחצים וקולעים לצמות.
נשים מולבשות בלבן וברעלה המכסה את פניהן.
אצל המורמונים מלבישים את הנפטר בבגדים בהם היה הולך לכנסייה שלו.
יש גם מעצבי בגדים למתים.
למשל, פיה אינטרלנדי, מעצבת אופנה שהחלה לעצב בגדים למתים במהלך לימודי הדוקטורט שלה ב"מכון הטכנולוגי המלכותי של מלבורן" (MIRT), השיקה קו אופנה בשם Garments for the Grave, שנועד לסייע למשפחות להכין את גופות יקיריהן לדרכן האחרונה.
היא פיתחה את "פרויקט החזיר", שהחל בניסוי: קבורת גופותיהם של 21 חזירים שיועדו עוד קודם לכן לשחיטה.
שנה לאחר מכן, נפתחו הקברים בפרת' שבאוסטרליה מחדש, ואינטרלנדי ודאדור יכלו לבחון במעבדה מה בדיוק קרה לכל אחד מסוגי הבדים שעטפו את הגופות.
אינטרלנדי חושבת על האופן שבו הלבשתו של המת יכולה להפוך לחלק משמעותי בתהליך האבל המשפחתי.
היא יזמה את "פרויקט החזיר", כדי לבחון מה הם החומרים האידיאליים לעיצוב תכריכים ובגדי קבורה מתכלים ואקולוגיים עבור בני אדם.
היה לה חשוב מאוד לא להתייחס לחזירים כאל רקמות או גופות, ולכן העניקה לכל אחד מהם שם בהשראת במאי קולנוע, שחקנים או סופרים שהיא אוהבת, הכינה בגדים למידותיהם וכתבה להם מכתב שאותו הטמינה באריג לפני הקבורה".
כיום אינטרלנדי פעילה בתנועת "Death Positivity" ׁ(תנועת היחס החיובי כלפי המוות, המכונה לעיתים גם תנועת המוות הפרוגרסיבית), שמרכזה בארצות הברית.
בבסיס התנועה עומדת האמונה שצריך לחנך את הציבור ולהעניק לו כלים לדבר באופן פתוח, מעמיק ואישי על נושאים כמו מוות, קבורה, המתות חסד, אבל ואובדן.
"המשמעות של היחס החיובי כלפי המוות היא לא מוות זה כיף!
"מוות הוא תמיד טראומטי, קשה ומטלטל.
אבל תנועת המוות הפרוגרסיבית מבקשת לשנות את השיח ולהבין את היופי, המשמעות והעומק שהמוות מעניק לחיים.
מהבחינה הזאת, אופנה היא בסך הכל אמצעי.
אני לא מתעניינת בעיצובים עצמם, אלא באופן שבו אפשר להפוך את העיצוב לחלק מתהליך האבל והקבלה.
אני מבקשת מהמשפחות לבחור אריגים, לצבוע אותם בעצמם, להטביע עליהם את כפות ידיהם, לבשם אותם בריח האהוב על יקירם או להוסיף להם בדים מבגד או שמיכה שהוא או היא אהבו.
כאשר הבגד מוכן אני מלבישה את המת באטיות ביחד עם בני המשפחה.
זו חגיגה של אינטימיות ואהבה".
אינטרלנדי, שהספיקה לעבוד בשנים האחרונות עם עשרות משפחות שיקיריהן מתו או לקוחות שביקשו לעצב את בגדי הקבורה שלהם בעודם בחיים, היא הנציגה האוסטרלית היחידה בארגון חדש יחסית בשם "מסדר המוות הטוב".
מאז הקמתו ב–2011, המסדר מאגד אנשי מקצוע שונים בתעשיית הקבורה — מנהלי הלוויות, בלוגרים העוסקים בטקסי פרידה ובמוות, קברנים, אמנים, מעצבי בגדים לגופות וכל מי שחשוב לו לקדם שיח פתוח וכן על סוף החיים.
לא תמצאו כאן קברנים חמורי סבר שרזי המקצוע עוברים במשפחתם כבר חמישה דורות.
המסדר הוקם על ידי הקברנית והסופרת קייתלין דותי בת ה–32. חברי המסדר נפגשים אחת לשנה ב"Death Salon" (סלון מוות) המתקיים כל שנה בעיר אחרת בארצות הברית ומשמש במה להחלפת רעיונות מקצועיים לקידום עקרונות המסדר.
בדומה לפיה אינטרלנדי, מרק מיטשל עיצב בגדים המיועדים לגופות והציג אותם בתערוכה בשם "קבורה", שהוצגה בסיאטל ב–2013. לדבריו, "התערוכה הזאת הייתה למעשה הדרך שלי לעצור ולהתאבל.
אני מנסה להכניס אלמנטים קוויריים לתפיסת הקבורה באמצעות העבודה שלי.
תעשיית המוות משתמשת בחניטה כדי להציג מראית עין של שלמות הגופה.
אני מבקש להציע אפשרות רגישה יותר שלא מנסה להפוך את הגופה לבובת פלסטיק עם לחיים ורדרדות.
עבור התערוכה יצרתי תשעה דגמים ייחודיים, שעל כל אחד מהם עבדתי שבועות או חודשים והשתמשתי בחומרים אקולוגיים מתכלים".
אטיקט - כללי לבוש בלוויה
יש כללי סטיילינג ללבוש של גבר ולאישה בלוויה הן לאבלים והן למבקרים.
בתרבות המערבית מצופה ללבוש בלוויה בגדים שחורים או כהים ולבוש פורמלי.
אם כי במאה ה-21 ניתן ללבוש בגדים בצבעים שונים ללוויות ולאו דווקא לבוש פורמלי,
עדיין ההעדפה היא לצבעים כהים ולסגנון לבוש פורמלי שמרני.
יש גם העדפה ללבוש לא חשוף ולז'קט לגברים.
בלוויה דתית יש לשמור על כללי הלבוש הנהוגים לפי הדת: בגדים כפי שאדם הולך לכנסייה בלוויה קתולית דתית ובגדים כפי שאדם נוהג ללכת אתם לבית כנסת בלוויה יהודית.
כדאי לברר אם נדרש קוד לבוש מסוים ללוויה או לטקס האזכרה.
למשל, יש המבקשים ללבוש בגד בצבע האהוב על הנפטר ובגד אהוב עליו.
למשל, אם שחקן כדורגל נפטר, המשפחה עשויה לבקש מחבריו להתלבש בבגדי האימון שלו.
יש לוויות בהם נדרש כיסוי ראש לנשים ולגברים.
(למשל, אצל יהודים או יוונים-אורתודוקסים).
קיימות רשימות של בגדים רצויים לנשים, גברים וילדים ללוויה.
ישנם סרטים רבים המציגים בגדי אבל ובגדים בלוויות.
1994 ארבע חתונות ולוויה אחת
בגדי מעטפת הם בגדים הנכרכים סביב הגוף.
החלק העוטף עשוי להיסגר באמצעות קשירה, כפתורים או סקווש.
בשמלת מעטפת שתי שכבות נעטפות זו מעל זו בחלק הקדמי העליון.
חצאית מעטפת היא חצאית שבה הבד נכרך סביב האגן.
חולצת מעטפת היא חולצה שבה הבד נכרך סביב המותניים.
לונגי (Longyi) – בגד הנלבש בבורמה.
מונדי (Mondey) – בגד הנלבש ב-Tulunadu ובאיים המלדיביים.
פאייה (PALLA) – בגד רומי עתיק לאישה.
פאייום (paillum) – בגד רומי לגבר.
פאראו (pāreu/pareo) – פיסת בד סביב הגוף, הנלבשת עטופה על הגוף על ידי גברים ונשים במיוחד באיי קוק וטהיטי.
בלטד פלאיד (Belted plaid) – שמיכה הנלבשת מסביב לחלציים ומוחזקת בחגורה הנלבשת בסקוטלנד.
סארונג (Sarong) ובאג'ו קבאיה – בד העוטף את המותניים ונלבש על ידי גברים ונשים ב-דרום אסיה, במזרח אסיה, חצי האי ערב, ובאיים באוקיינוס השקט.
סארי – בגד מעטפת הנלבש בהודו.
טאבולה (Ta'ovala) – בגד מעטפת הנלבש בטונגה על ידי גברים ונשים לרוב באירועים רשמיים.
שמלת מעטפת – שמלה שנלבשת במערב על ידי נשים ושחלקה העליון מורכב מבד העוטף בד שני.
לבוש מעטפת לחוף – במערב נשים לובשות מגבת הנכרכת סביב המותניים, או סארונג.
חצאית מעטפת – נלבשת במערב.
חצאית המורכבת מבד הכרוך סביב המותניים.
מכנסי דוטי (Dhoti pants) –מלבן ארוך מבד עם רצועות ארוכות בפינות, מניחים קצה קצר על המותניים וקושרים מאחור, מניחים את הקצה השני על המותניים מאחור וקושרים מקדימה.
בגוף אחד (בספרדית: En otra piel; תרגום מילולי: בעור אחר) היא טלנובלה אמריקאית בשפה הספרדית מבית טלמונדו, בכיכובם של השחקנים לאורה פלורס, דוד צ'וקארו, ונסה ויללה, חורחה לואיס פילה ומריה אליסה קמארגו.
מוניקה סראנו היא פסנתרנית עשירה ומפורסמת, ואם לשתי בנות מתבגרות.
היא נשואה בשנית לגבר צעיר ממנה בשם חררדו, שבו היא מאוהבת, ואינה יודעת שלמעשה התחתן איתה רק בשל בצע כסף.
מאחורי גבה, חררדו מנהל רומן עם אלנה, אחייניתה השאפתנית והמרושעת של מוניקה, שזוממת להרוג אותה.
כשאלנה מוציאה את מזימתה לפועל והורגת את מוניקה, נפשה של זו אינה יודעת מנוח והיא שבה ונולדת בגוף אחר.
גוף זה שייך לאדריאנה, אישה צעירה ויפה שהיה לה הכול  גבר אוהב, עתיד מבטיח וחלומות גדולים, שנגדעו בידיו של גנגסטר מסוכן, כעת, כשנשמתה בגופה של אדריאנה, מוניקה תעשה הכול כדי להגן על בנותיה ולהוציא את הצדק לאור, בעוד נשמתה של אדריאנה נודדת בעולם.
אבל אדריאנה משתוקקת להחזיר לעצמה את חייה ואת אהובה דייגו, והיא מחליטה להשיב אליה את גופה בחזרה.
אולם מוניקה תתנגד לכך ותסרב לצאת מגופה של אדריאנה עד שמשימתה בעולם הזה תושלם.
מוניקה סראנו (לאורה פלורס) מוניקה היא פסנתרנית עשירה, בעלת שם עולמי, ואם לשתי בנות מתבגרות.
מאחורי גבה, חררדו מנהל רומן עם אלנה, אחייניתה השאפתנית והמרושעת, שזוממת להרוג אותה.
כשאלנה מוציאה את מזימתה לפועל, נפשה של מוניקה אינה יודעת מנוח והיא שבה ונולדת בגופה של אדריאנה.
מוניקה תסרב לצאת מגופה של אדריאנה עד שהאמת תצא לאור.
חררדו (חורחה לואיס פילה) חררדו הוא גבר מושך, גברי, עם כישרון טבעי לפיתוי נשים.
חררדו התפרנס מעבודתו כג'יגולו עד שאלנה גילתה אותו.
היא שכנעה אותו לנצל את כישוריו ולפתות את דודתה העשירה מוניקה כדי שיוכל ליהנות מחיים של מלך לשארית חייו.
כאשר הוא מצליח להשיג זאת, אלנה לא יכולה לעמוד מהצד ולראות את דודתה בזרועותיו והיא תעשה הכול כדי לזכות בו.
אלנה (ונסה ויילה) אלנה היא אחייניתה של מוניקה, שגידלה אותה מאז שהייתה קטנה.
היא אישה קרה, מחושבת ושאפתנית, שמשתמשת ביופייה כדי להשיג כל מה שהיא רוצה.
היא יודעת טוב מאוד איך להעמיד פנים בפני אחרים ולהסתיר את רגשותיה ומחשבותיה האמיתיים.
כולם בטוחים שהיא אוהבת את מוניקה, אך למעשה אלנה מאשימה אותה בהפרדתה מאמה ונוטרת לה בשל כך טינה עמוקה.
ולריה (אלכסנדרה פומאלס) ולריה היא נערה צעירה ושברירית ממשפחה צנועה.
היא סובלת מטראומה מכיוון שנחטפה ונוצלה בעבר ולכן היא נבהלת בקלות ותלויה מאוד בחברתה הטובה אדריאנה.
אמיאלנה (גאלה מונטס) אמיליאנה היא בתה הצעירה של מוניקה.
היא ילדה מתוקה, בעלת ערכים טובים ואינטליגנטית מאוד.
היא מעריצה את אמה ואחותה והמוות של אמה ישבור אותה.
כאשר מוניקה תחזור בגופה של אדריאנה ותתחיל לעבוד בתור האומנת שלה, היא תמצא בה נחמה גדולה לעצב שלה.
קמילה (קנדרה סנטקרוז) קמילה היא בתם הבכורה של מוניקה וחוליאן.
היא צעירה יפה עם לב אציל וגם אימפולסיבית במקצת.
בשל ההיעדרות הממושכת של אמה בילדותה, קמילה מעולם לא הרגישה קרובה אליה, למרות מאמציה של מוניקה לפצות אותה.
לעומת זאת, כלפי אביה היא הרגישה מסירות גדולה ומאז שהיא ילדה היא רוצה להמשיך בדרכו כמייצר יינות.
היה לה רומן עם אנטוניו, הבן של עוזרת הבית, אבל לאחר שאביה נפטר, היא עברה לגור בחו"ל והקשר עם אנטוניו נותק.
5 שנים לאחר מכן היא תחזור לבית הוריה ותכיר את ארנסטו.
היא תתקשה לבחור בין התשוקה שהיא חשה כלפיו לבין אהבה שמתחילה לפרוח שוב בינה לבין אנטוניו.
דייגו (דוד צ'וקארו) דייגו הוא גבר צעיר ויפה שגדל לבדו.
כאשר היה ילד, אביו התעלל בו והוא ברח מביתו.
הוא התחיל לשטוף מכוניות למחייתו והיה חשוף לסכנות רבות מכיוון שגר ברחוב.
כך הוא למד לשרוד ולהגן על עצמו.
דייגו, שלא כמו בחורים צעירים בגילו, הוא רומנטיקן אמיתי.
הוא אוהב מוזיקה ושירה והוא מאותם הגברים שיכולים לאהוב אישה אחת כל חייהם.
דייגו אוהב את אדריאנה אהבת נפש ובשבילה הוא יהיה מוכן לעשות הכל.
קרלוס (פלוטרקו הסה) קרלוס הוא גבר מסוכן, קשוח ואכזרי שעשה את הונו בעסקים בלתי חוקיים.
הוא עומד בראש קבוצה שעוסקת בסחר בנשים.
קרלוס הוא הבעלים של הבר בו אדריאנה עובדת, ויש לו אובססיה כלפיה.
הוא לא מוכן לקבל את העובדה שהיא דוחה אותו ולכן הורג אותה
חוליאן/חורחה (חוויאר גומז) חוליאן הוא בעלה המנוח של מוניקה ואביהן של קמילה ואמיליאנה.
הוא היה גבר טוב ואהב מאוד את אשתו.
עם זאת, ההיעדרויות המתמשכות של אשתו מהבית בשל עבודתה גרמו לו למצוא מקלט ברומנים מזדמנים.
אחיו התאום חורחה הוא גבר בוגר ואטרקטיבי.
הוא יזם, בעל אישיות חזקה ומסירות גדולה לעבודתו.
חורחה הוא גבר של נשים והיה במספר מערכות יחסים אבל מעולם לא התחתן.
זאת משום שבצעירותו הוא התאהב במוניקה, אך אחיו זכה בה והוא מעולם לא הצליח למצוא אישה אחרת שתכבוש את ליבו כך.
מרתה (גלוריה פרלטה) מרתה היא אימם של ריקרדו וגבריאל.
היא אישה חזקה, אוהבת ומסורה.
מרתה הגיעה לארצות הברית לפני 25 שנה עם בעלה רודריגו, שחולם על תהילה ועושר.
כשחלומו של בעלה קורס, היא נאלצת לצאת לעבוד ומאז היא מועסקת בתור עוזרת הבית באחוזה של מוניקה.
בניגוד לשאר העובדים באחוזה, מרתה מאוד מתורבתת ומשכילה ולכן יש לה מערכת יחסים טובה וחברית עם מוניקה.
לורנה (קארן סנטיס) לורנה היא אחותה של מוניקה ונחשבת ל"משוגעת" של המשפחה בשל גישתה חסרת האחריות.
האישיות שלה קלילה וחביבה והמוטו שלה בחיים הוא שצריך ליהנות מההווה מבלי להתחשב בהשלכות.
בימי צעירותה הפרועים היא נכנסה להיריון והביאה לעולם את אלנה.
היא שמרה על אלנה עד שהייתה בת 7 ובשל שרפה שפרצה באשמתה וכמעט הביאה למותן, לורנה הבינה שסגנון חייה מסכן את בתה.
היא מסרה אותה לאחותה מוניקה ועברה לגור בקיבוץ בישראל, שם היא רצתה להשיג שלווה ויציבות רגשית שמעולם לא היו לה.
לאחר שהשיגה זאת, היא חוזרת לארצות הברית נחושה להחזיר את בתה
ויקטוריה (ביאטריס מונרוי) ויקטוריה היא העוזרת הוותיקה ביותר באחוזה של מוניקה וחברתה הטובה של מרתה.
היא מכירה סודות רבים מהעבר של משפחת סראנו, במיוחד את הסוד הגדול של אלנה.
לכן אלנה מאיימת עליה וויקטוריה נכנסת לפאניקה בכל פעם שהיא בסביבה.
גבריאל (ג'ונתן פרודמן) גבריאל הוא בחור צעיר, תוסס ורומנטי עם חוש הומור נהדר.
כמו רודריגו אביו, הוא אמן וחולם להיות צייר קומיקס מצליח.
הוא חושב שבגלל מעמדו החברתי, סיכוייו להתקדם בחיים הם נמוכים.
זאת הסיבה לכך שהוא מסרב לקבל את הצעתה של מוניקה למימון לימודים באוניברסיטה ומעדיף לעבוד כגנן באחוזתה.
גבריאל יהיה מעורב בסיפור אהבה עם ג'ניפר, שעומד לסבך אותו מאוד
ג'ניפר (מריה אלנה דאבילה) ג'ניפר היא בחורה צעירה ויפה.
היא פוגשת את גבריאל ומתאהבת באישיות העליזה והמצחיקה שלו.
הם הופכים לזוג, אך ג'ניפר נמצאת בחברה רעה, שתסכן את סיפור האהבה שלהם.
ארנסטו (אדריאן קרבחל) ארנסטו הוא אחיו של חררדו, ובחור בעל מוסר מפוקפק.
הוא יהפוך לשותפה של אלנה בכל מזימותיה ויהיה מעורב במשולש אהבה עם קמילה וריקרדו.
סלמה (מרסלה גונזלס) סלמה היא עיתונאית מפורסמת, שמנחה תוכנית טלוויזיה העוסקת בתופעות על טבעיות.
אף על פי שהיא לא מאמינה בעל טבעי, ניתן להבחין כי יש לה תשוקה לעבודה שלה.
סלמה ומוניקה היו חברות בצעירותן וכאשר מוניקה תחזור לחיים בגופה של אדריאנה, היא תחפש את סלמה ותעמיד למבחן את אמונותיה.
סלמה תהיה אחת מהאנשים היחידים שיידעו על חזרתה של מוניקה לחיים ותהפוך לאשת סודה.
ריקרדו (מרטין ברבה) ריקרדו הוא הבן הבכור של מרתה ורודריגו.
הוא גר באחוזה של משפחת סראנו מאז שהיה קטן מפני שאמו עובדת שם.
הוא בחור טוב אך קצת ביישן.
הוא לא מסתדר טוב עם אביו, וחושב שהוא מאוד לא אחראי.
בגיל הנעורים היה לו רומן עם קמילה ומעולם הוא לא שכח אותה.
חסינטו (אוסקר פרייגו) חסינטו הוא אחיה הצעיר של אדריאנה, הוא בחור אינטליגנטי עם הרבה חלומות, שאחד מהם הוא להיות רופא מצליח.
העובדה שאדריאנה אחותו מקדישה את חייה כדי שיגשים את חלומו, ובכך דוחה את הגשמת חלומותיה, מקשה עליו מאוד.
לכן הוא מחפש דרך לגייס כסף כדי לעזור לה, אבל בוחר בדרך הקלה ביותר: הימורים.
בשל כך הוא נופל למלכודת של קרלוס, שגורם לו לאבד כסף ומבקש לגבות את החוב מאחותו אדריאנה בדרך הנוראה ביותר.
אסטבן ( עומאר חרמנוס) אסטבן הוא פסיכולוג עם ידע רב בתופעות על טבעיות.
הוא גבר מושך ואינטליגנטי, והוא ניהל מערכת יחסים עם סלמה מספר שנים.
כרגע הם ידידים עם הטבות ואין להם מחויבות זה לזה.
מאיטה (סלבינה אריאס) מאיטה היא צעירה חביבה מאוד, פטפטנית, לוחמנית וחכמה.
היא אישה צנועה, שגדלה בשכונה קשה מאוד ועולם הכנופיות אינה זר לה.
יחד עם נשים נוספות, היא הופכת לקורבן של קרלוס.
בגדי היריון הם בגדים שנשים לובשות בתרבויות שונות בהתאמה לשינויים המתחוללים בגוף בזמן ההיריון.
בגדים מותאמים להיריון הופיעו בתרבות המערבית בימי הביניים.
בתקופת הבארוק, במאות ה-17 וה-18, הופיעה "שמלת אדריאן", שהיא שמלה עם קפלים רבים.
בתחילת המאה ה-19 נשים החלו ללבוש שמלות אמפייר, שהיא שמלה המכווצת מתחת לחזה, ולאחריו היא רחבה מאוד.
שמלת האמפייר הפכה פופולרית כשג'וזפין, אשתו של נפוליאון, לבשה אותה.
בשנות ה-60 נשים החלו שוב ללבוש שמלת אמפייר כשמלת היריון.
בתקופה הוויקטוריאנית נהוג היה לא להזכיר היריון ונשים לבשו בבית בגד שנקרא "WRAPPER" שהיה מעין בד שעטף את הבטן ההריונית.
היו גם מחוכים שהותאמו לבטן המתרחבת שנלבשו מחוץ לבית.
ב-1904 החלה חברת ליין בריאנט לשווק לראשונה בארצות הברית בגדי היריון.
האופנה הייתה בעיקר חצאיות עם "חלון" בד שניתן להרחיבו על הבטן.
בשנות ה-50 החלו נשים ללבוש מכנסיים ועליהם טוניקה רחבה בעת ההיריון.
בשנות ה-80 החלו נשים ללבוש מכנסי ג'ינס גם בהיריון.
מעצבי אופנה החלו לעצב בגדים לנשים בהיריון.
החל משנות ה-90 נשים החלו ללבוש בגדים שמבליטים את הבטן ההריונית.
בשנת 1993 חוקק בארצות הברית חוק שאסר על פיטורי נשים בהיריון ומכך, החלה התפתחה אופנת בגדי ההיריון לעבודה.
נשים בתרבויות האסלאם והמזרח נוטות כיום יותר להסתיר את הריונן בבגדים שונים מאשר בתרבות המערב, שבהן כיום נשים נוטות להבליט את הריונן בבגדים צמודים.
"בגידה" הוא סינגל הבכורה של ריטה מתוך האלבום הראשון שלה, שיצא לאור בנובמבר 1985.
בצאת הסינגל סיפר רוני בראון על ההכרות עם ריטה והקלטת השיר: "קיץ 83, מלחמת שלום הגליל.
יורדים לקריית שמונה לראות הופעה.
הגעתי מוקדם, האולם היה ריק וחשוך, על הבמה בחור צעיר עם משקפיים מנגן על פסנתר ולידו צעירה שחרחורת.
פתאום היא נגשת למיקרופון ומתחילה לשיר.
עברו יותר משנתיים של עבודה, הכנה, בחירת חומר.
שנתיים בהן הספיקה ריטה להשתחרר מהצבא, ללמוד בהצטיינות בבית צבי, להתחתן עם רמי קלינשטיין (אותו בחור ממושקף ליד הפסנתר) ולהתקרב יותר ללבי.
בגידה הוא השיר הראשון אותו הקלטנו ואין לי ספק שריטה תהפוך לאחד הנכסים הגדולים של שדה הזמר הישראלי".
רמי קלינשטיין – לחן, עיבוד
בשנת 1987 ריטה הקליטה גרסה אנגלית לשיר בשם "Moment of Truth" לאלבום הבין־לאומי הראשון בלועזית "Breaking Those Walls".
לשיר בוצעו כעשרים גרסאות כיסוי.
בשנת 2006 הקליטו הצמד הנרי וניקה גרסה מחודשת של השיר עבור אלבומם Revolution.
השיר נכנס למצעד השבועי של רשת ג' ובשיאו דורג במקום ה־14.
בשנת 2016 ביצעו את השיר קרן פלס ורמי קלינשטיין במופע המשותף שלהם.
מאוחר יותר יצא השיר כסינגל מתוך אלבום ההופעה ויצא לו וידאו קליפ מתוך המופע.
בגידה היא דרמה טלוויזיונית בריטית, שנוצרה על ידי בת שבע דוראן ושודרה בערוץ 4 ובנטפליקס בשנת 2019.
בשנת 1945 בלונדון שלאחר תום מלחמת העולם השנייה, צעירה בריטית מגויסת על ידי המשרד האמריקני לשירותים אסטרטגיים לזיהוי מרגל סובייטי במשרד הקבינט ובתוככי ממשלת הוד מלכותה.
אמה אפלטון בתפקיד פיף סימונדס, עובדת מדינה צעירה מהמעמד הגבוה במשרד הממשלה שגויסה כסוכנת על ידי המשרד לשירותים אסטרטגיים
לוק טרדוויי בתפקיד יו פנטון, חבר פרלמנט של מפלגת הלייבור של דרבישייר ותיק גדוד השריון המלכותי
מייקל סטולברג בתפקיד רו, מגייס בכיר במשרד לשירותים אסטרטגיים
קילי הוז בתפקיד פריסילה גריק, עובדת מדינה בכירה במשרד הקבינט
בל כג'קסון קול, נהג צבאי אפרו-אמריקני ועוזרו של רו במשרד לשירותים אסטרטגיים
גרג מקיו כדייוויד הנסי, עובד מדינה במשרד השיכון
ג'יימי בלקלי כפרדי סימונדס, אחיה של פיף, הומו בארון וכן מועמד לא מוצלח של המפלגה השמרנית
בייג'אן דנשמאנד כאבו סלים, שר מהליגה הערבית הנואם למשרד הקבינט
הסדרה מתחילה וכל פרק מסתיים, עם הקלטה של השיר של פיט סיגר "יש דברים שמתרחשים בארץ הזאת" (There is Mean Things Happening in This Land), שהוקלט לצורך כך על ידי גרהם קוקסון.
בגובה העיניים הוא אלבומו השני של יוני רכטר, והאלבום הראשון בשיתוף הפעולה בינו ובין המשורר עלי מוהר, שיצא בשנת 1986.
האלבום היה הראשון בו כל הטקסטים נכתבו על ידי עלי מוהר.
הוא גם סימן את התרחבותה של העבודה משותפת של רכטר עם הבמאי מיקי גורביץ' שעד אז התמצתה בתיאטרון בלבד.
מיקי עזר לרכטר להפיק את השירים באופן של תרגום המילים לפעולות וכאילו היה שחקן של הגדרת המצב הדרמטי ממנו הדמות נובעת ואת סוג ההבעה המתאימה.
השירים הולחנו על ידי יוני רכטר, ומילותיו נכתבו על ידי עלי מוהר.
יוני רכטר - שירה, פסנתר וקלידים, לחנים, עיבודים, הפקה מוזיקלית
מזי כהן - קולות, שירה, קולות ליווי
אוהד אינגר, אלון אולארצ'יק - באס
ראובן שפירא, טומי פרידמן - מיקס
אלון הלל - תופים, כלי הקשה
גיל דור, יצחק קלפטר, נאור דיין - גיטרות
גורי אגמון - כלי נשיפה
גידי גוב, אפרים שמיר, נורית גלרון, שם טוב לוי - קולות רקע
ראובן שפירא, יושי שדה - טכנאי סטודיו
פבלו ושלר - עוזר טכנאי
דוד גרוסמן, יקי מולכו - עיצוב עטיפה
מיכל ברנט - הפקת אלבום
מיקי גורביץ' - בימוי עריכת טקסטים
נפת בְּגוֹבוֹי היא נפה במחוז הצפוני של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
בשטח הנפה נמצאים מפעלים מתחום תעשייתית כלי תעופה.
בית החולים הקליני על שם בוטקין
מלון סובטסקאיה ותיאטרון "רומן" (ממוקמים באותו בניין)
בית הספר הממלכתי לאומנויות הקרקס והאסטרדה
בגדים עושים את האישה הוא סרט אמריקאי אילם משנת 1928.
הנסיכה אנסטסיה ניצלה מהתנקשות משפחתה על ידי ויקטור טרנט, מהפכן רוסי.
ויקטור סיכן את חייו על מנת לסייע להימלט ומאז נפרדו דרכם והשניים לא התראו.
ויקטור היגר היגר לארצות הברית, הוא מתגורר בהוליווד ולא מודע לכך שגם אנסטסיה גרה במקום, היא מנסה את מזלה כשחקנית, באותו זמן ויקטור הוא במאי ומפיק קולנוע מצליח.
הוא רואה את אנסטסיה כשהיא אחת מצוות של ניצבים בהפקה קולנועית ומזהה אותה כנסיכה אותה הוא הציל.
מיד לאחר מכן הוא מלהק אותה לסרט על חייה ומלהק את עצמו לתפקיד הגברי הראשי בסרט.
במהלך צילומי הסצנה בו משוחזרת ההתנקשות במשפחתה הוא יורה בטעות באנסטסיה.
הסרט מסתיים בנישואים של אנסטסיה וויקטור.
בגוף אני מבינה הוא ספר מאת דויד גרוסמן, שיצא לאור בתחילת 2002 במסגרת "הספריה החדשה".
הספר כולל שתי נובלות, הראשונה בשם "אטרוף" והשנייה בשם "בגוף אני מבינה".
הסיפור "בגוף אני מבינה" סובב סביב אמא ובת: נילי, מורה ליוגה, חולה בסרטן, רתוקה למיטה; בתה ששמה רותם, סופרת המתגוררת בלונדון, שכבר נמצאת במאבק מזמן עם אמה ורק חזרה לארץ כדי להקריא לאמה הגוססת סיפור שהיא כתבה על מדריכת יוגה בשם נילי.
בסיפור המתרחש בילדותה של רותם, נילי מתבקשת על ידי אב לקיים יחסי מין עם בנו הביישן כדי "שתעשה ממנו גבר".
כפי שקרה עד אז לקשריה של נילי עם גברים, גם הקשר הזה מסתיים בהתרסקות ובאסון.
נילי יצאה למרדף חסר תועלת אחרי תלמיד היוגה הזה ומעולם לא מצאה אותו.
עלילת הרומן של רותם נובעת מחוויות חייה של אמה, והיא, כמו ילדים אחרים, משתמשת ב"פסיפס" לחבר את הזיכרונות על הוריה על מנת לייצג את עלילת הרומן.
רותם מתארת את אמה כאדם קר לב, אכזרי ומרוכז בעצמו, ויחסה לאמה אינו סלחני, והסיפור מלא בהאשמותיה כלפי אמה.
אף על פי שנילי ורותם לא נוטות לדבר על מה שקרה באמת, זה לא קשור לנושא העיקרי.
הדבר החשוב הוא שרותם מסדרת מחדש את החומר כדי ליצור את הסיפור שהיא צריכה לספר.
רותם חושפת את בגידתה של אמה ואף על פי שבגידה זו משפיעה במידה מסוימת על חייה, היא עדיין נותנת לרומן סוף אוהד.
בהצהרות נדיבות על העבר, היא מקווה לשנות את העבר בכדי לשנות את עתידה.
נילי – אמא של רותם וגם הגיבורה בסיפור שרותם כתבה.
"בסיפור של רותם מצטיירת דמות האם כמי שמבינה את העולם באמצעות הגוף; אישה בעלת יכולת להעניק חסד של ריפוי וחום למטופליה, אבל לבתה היחידה התנכרה."
רותם – סופרת מצליחה אך ממורמרת.
היא הופכת את התחושות של חרדת נטישה וקנאה למנוף יצירתי כדי לכתוב, ובסיפור שכתבה היא חשפה מרצונה את הסוד האינטימי של אמה.
היא סולדת מגברים ויצרה קשר טוב עם מלאני בעקבות משפחתה ההרוסה.
קובי - יתום כמעט בן שש עשרה, כבד-פה, סובל מהתעללויות אביו.
קובי מתואר בסיפור של רותם כילד אבוד וזר בעולם, בעל כשרון מרשים להסוואה ולמשחק, והוא גם "נער ונערה קלועים זה בזה".
רותם רואה במערכת היחסים הטיפולית בין נילי וקובי בגידה של אמה.
מלאני – בת זוג שרותם מצאה בלונדון, גבוהה, עם לב חם ובעלת נשמה נאמנה.
ליאורה – אחותה של נילי, מבוגרת ממנה בשלוש שנים, מגיל שבע גם הייתה "אימא" שלה.
בסיפור של רותם ליאורה ונילי שומרות על קשר בטלפון.
באפריל בשנת 2001, גופו של גרוסמן אילץ אותו לשנות את אורח חייו.
מחושים שחש בגבו הובילו אותו לחוג יוגה, חוויה חדשה שתרמה לעיצוב דמותה של נילי, מורה ומטפלת יוגיסטית, אחת הגיבורות בספרו החדש, "בגוף אני מבינה":
בספרו החדש "בגוף אני מבינה", שכולל שתי נובלות, מתגלה דויד גרוסמן אחר ובוגר, שאינו חוקר את נפשם של ילדים נעלבים, אלא את נפשם המסוכסכת של המבוגרים.
דחיסותה העלילתית של הנובלה השנייה ("בגוף אני מבינה") מותירה את הקורא וחצי תאוותו בידו.
למרות התפירה האיכותית של קרעי-הסיפור, לפעמים, מרוב דחיסות, הכתיבה מעט טלגרפית מדי: אולי זה הפער בין הקצבים השונים של שתי הנובלות שיוצר את התחושה, ואולי זו דווקא ההצלחה המרשימה בשדה-מוקשים אמנותי כמעט בלתי אפשרי.
טרנסווסטיזם ספרותי נדון לרוב להפוך לכישלון אמנותי צורב, וכל בוגר סדנה לכתיבה יוצרת יודע עד כמה קשה, ואולי בכלל לא צריך, להתנתק מגבולות המגדר ודימוי הזהות המינית ולכתוב בלשונו ומתוך פיו ומוחו של בן המין השני.
מצד שני, הפיתוי לחוות במילים את מה שלעולם לא תוכל, או תוכלי, לחוות בגוף – משותף כנראה לסופרים ולדמויות הבדיוניות שהם בוראים.
בדרך כלל אני קוראת מעשי טרנסווסטיזם כאלה בחשדנות עצומה, מפני שמחבריהן, טובים ככל שיהיו, נוטים להיכשל בפרטים.
"בגוף היא מבינה" הוא הצלחה כפולה – גם בנגיעות החריפות בדיוקן ובאמינותן בגופה ובקולה של מספרת (שגם היא מחפשת לעצמה קול), וגם בהתחפשות של גרוסמן ל"סופרת שכתבה ספור שאיננו סיפור של גרוסמן".
כל אמנות היא תעתוע: בספר הזה, גרוסמן הוא אמן מרהיב של תעתועים, במרחב האינסופי והלא-נתפס שבין הארוטיקה למלים.
וכמו "הנסיך הקטן", כשם שהופיע כך נעלם מחייה של מורתו (ותלמידתו?), מותיר אחריו משקעים רוטטים של היקסמות, הבטחה והחמצה.
בתוך כך נרמזים מטענים מורכבים בסאגה הבלתי נדלית של "אני ואמי": האשמות על חשכים, פגיעות ואי-הבנות, הצלבת זוויות ראייה, קשרי קשרים ומאמצי ההינתקות.
דומה כי גרוסמן דחס עד מחנק בכ-120 עמודים את ה"רפרטואר" כולו.
ואכן, בין אם מדובר בפנטסיה או בממשות, גרוסמן מפליג כאן רחוק ועמוק בחקירתו הרגישה במהויות של יחסים ורגשות אנושיים, ובמיוחד של הבגידה ושל הקינאה.
כל זה משולב במשולש הקבוע שבתוכו נעות יצירותיו של גרוסמן, והוא השילוש של גוף, נפש ולשון.
עם זאת, יש גם משהו מעורר אי נוחות בספר.
נדמה כי יותר משהצליח גרוסמן לברוא כאן עולם, הוא ערך מעין ניסוי מעבדתי שנועד לבודד ולבחון רגשות ומהויות אנושיות באופן טהור ומנותק.
אולי משום כך יש משהו מלאכותי מאוד, מתוכנן ומופשט מדי ובעצם מופרך ושרירותי בסיטואציות היסוד שמתוכן מתפתחות שתי הנובלות, עד שנוצרת הרגשה שהמוני הפרטים הרגישים ולעיתים גם המרגשים אינם מתלכדים למערך בעל תוקף אלא נותרים בבידודם.
גרוסמן כותב ספרות קלת-ערך בציפוי של תיחכום ספרותי.
לכן מותאמות יצירותיו לטעמו של ציבור קוראים המגיע אל הספרות בעיקר כדי להתבדר, סוג זה של קוראים מחפש גירויים חדשים במחוזות הווירטואליים של הניסיון האנושי, וגרוסמן התאים את כתיבתו לציפיותיהם אלה מהספרות.
בעבר גרר אותם חזרה למחוזות הילדות והנעורים תוך הבטחת-שווא לגלות להם את הדקדוק הפנימי של ה"אני" הייחודי, הנשמר אצל אלה שמידותיהם טרם הושחתו על-ידי הבגרות.
באחרונה הוא מזמין את הקוראים האלה אל מחוזות הבגרות, וגם זאת רק לכאורה, כי למעשה הוא מציע להם אסקפיזם מקביל, רק של גיבורים בגיל בשל יותר.
אבל בסופו של דבר, כותרתו של הספר מזמינה קריאה המתייחסת אל אחד הנושאים המרכזיים הטורדים את גיבוריו של גרוסמן לאורך הרומנים השונים שלו: מערך היחסים בין הגוף לבין הנפש.
כותרתה של הנובלה השנייה בספר, בגוף אני מבינה, יוצרת, לכאורה, הנגדה קלאסית בין הגוף לבין הנפש.
מי שמעידה על עצמה שבגוף היא מבינה אינה מבינה, כנראה, בדברים אחרים, וקרוב לוודאי שהכוונה לנפש.
בבגוף אני מבינה נותן גרוסמן לגיבוריו, אולי לראשונה, את האפשרות להגדיר את עצמם לא רק דרך נפש הלכודה בגוף, או דרך נפש המצויה בתחרות מתמדת עם גוף רודני ושרירותי על הגדרת ה"אני", אלא גם דרך גוף שעשוי להיות ראי הנפש, מעונה הטבעי והנינוח, או, לעיתים, ביטויה הבלעדי, הגדרתה האמיתית.
בשנת 2022 עלתה בתיאטרון הקאמרי הצגת יחיד המבוססת על הספר.
ההצגה, בבימויו של נדב בושם, עלתה לראשונה במסגרת תיאטרונטו 2022. שחקנית ועיבוד לבמה: רותם כרמלי.
בגה (ברומנית: Bega, בסרבית: Бегеј/Begej, בהונגרית: Béga, בעבר גם Kistemes = הטימיש הקטן) הוא נחל בצפון חבל באנאט ברומניה ובסרביה, יובל שמאלי של הנהר טיסה.
מוצאו בסביבות העיר דווה בהרי פויאנה רוסקה חלק מהקרפטים המערביים הרומנים.
הוא חוצה את הערים הרומניות פג'ט וטימישוארה ובשטח סרביה - את העיר זרניאנין (בעבר - וליקי בצ'קרק) ונשפך לנהר טיסה על יד היישוב טיטל.
114 ק"מ מתוך הנחל בגה מהווה תעלת בגה.
הנחל בגה נוצר בחלק הצפוני-מערבי של הרי פויאנה רוסקה בגובה 1150 מ', בסביבת היישוב קורטיה (Curtea) על ידי התמזגות שני ענפים - בגה לונקאנילור או בגה הגדולה (Bega Luncanilor ) ובגה פויין או בגה הקטנה (Bega Poieni) .
אחרי פנייה קצרה צפונה בקורטיה פונה הנחל מערבה ועובר דרך היישובים מרג'ינה, פג'ט, רקיטה, מנשטיור, לאוקוששט, בטהאוזן, קוטינה, בודו בלינץ.
לפני היישוב קיזטאו נשפכת לבגה תעלת קושטיו-קיזטאו המנקזת מים מן הנהר טימיש.
בהמשך חוצה בגה את היישובים קיזטאו, וטופולובצו מיק (יישוב המשתלייך לכפר הגדול טופולובצו מארה).
מיד אחרי היישוב האחרון, נכנס הנחל אל מישור הבאנאט.
מים מתך הבגה מוסטות אל הנהר טימיש באמצעות תעלת טופולובץ-היטיאש.
החל מן היישוב טופולובצו מיק הופכת בגה למתועלת:תעלת בגה.
האפיק הישן של הנחל עד טופולובץ נסתם.
אחרי העיר טימישוארה נשמר גם אפיק ישן תחת השם "בגה וקה" ("בגה הישנה", המכונה לפעמים "בגה הזקנה"), מתועל בחלקו (כ-97 ק"מ מתוך 114 ק"מ) והיא משמשת לניקוז מים מהאזור מצפון לתעלת בגה.
בטווח של 1,9 ק"מ מהווה תעלת בגה חלק קטן מהגבול בין רומניה לסרביה.
היא נכנסת לסרביה על יד הכפר סרפסקי איטביי.
אחרי שזרמו במקביל זו לזו בגה ובגה וקה מתחברות מחדש בשטח סרביה, צפונית-מזרחית לעיר זרניאנין
בשטח סרביה על יד קלק בגה או בגיי הופכת לחלק מתעלת דנובה-טיסה-דנובה ופונה דרומה ומתחברת עם בגה וקה (סטארי בגיי) שזרמה עד כאן במקביל אליה.
בהמשך נפרדת ממסלול תעלת דנובה-טיסה-דנובה ופונה מערבה ומגיעה לעיר זרניאנין (בעבר וליקי בצ'קרק, Nagybecskerek, Becicherecul Mare).
מזרניאנין פונה בגה דרומה, מגיעה לאפיק הישן של הטיסה, וחוצה את היישובים אצ'קה, סאיצקבו ופרלז.
באזור זה היא זורמת בין ביצות, שחלק מהן הפכו לבריכת הדגים
אצ'קה (בסרבית:ריבניאק אצ'קה), הגדולה בכל סרביה, בעלת שטח של 25 קמ"ר.
שאר הביצות מרכיבות את שמורת הטבע "הביצה הקיסרית" Carska bara, הביצה הגדולה ביותר של סרביה, ששטחה 11 קמ"ר.
אחרי כן בגה (בגיי) נשפך לנהר טיסה על יד הכפר טיטל.
דרך נהרות הדנובה והטיסה משתייכת בגה לאגן הניקוז הגדול של הים השחור.
אגן הניקוז שלה עצמה הוא כ-2878 קמ"ר.
במאה ה-17 שימש הנחל טימיש קטן להובלת עצים ולניקוז הביצות מסביב.
אחרי כיבוש חבל באנאט על ידי כוחותיה והסכם פסארוביץ בשנת 1718 האזור סופח לאימפריה ההבסבורגית ("אוסטריה").
השלטונות האוסטריים התחילו בבניית שתי תעלות מקבילות.
משנת 1728 הטימיש הקטן שינה את שמו לבגה או בגיי.
מצד אחד תוכנן תיעול הנחל בגה וקה או סטארי בגיי ("בגה הישנה").
היא מנתה במקור 120 ק"מ וכיום היא קצת יותר קצרה והיא יובל של הבגה.
מצד שני נבנתה תעלת בגה המודרנית, שנודעה גם כ"בגה העבירה".
בנייתה (1771-1728) הייתה בפיקוח המושל האוסטרי של חבל באנאט, הרוזן קלאודיוס פלורימונד מרסי (מרצי) (1734-1666) והייתה אחד ההישגים המשמעותיים של התקופה.
לפני התיעול הנחל בגה היה מזינה אזורים ביצתיים נרחבים.
ייבוש הביצות נעשה ממניעים אסטרטגיים, כלכליים ותברואתיים.
תעלת בגה כללה קטע ארוך בין העיר טמשוואר, כיום טימישוארה שבשטח רומניה, וקלק, כיום בסרביה.
מאוחר יותר, בשנים 1910–1912 בימי השלטון האוסטרו-הונגרי נבנו בה ארבעה מערכים של תאי שיט שאפשרו שיט שבוע, בלי קשר לתקופות שבהן גובה המים היה נמוך.
בימינו שניים מהם הם ברומניה - סנמיכאיו רומן, סנמרטינו מגיאר (Sânmihaiu Român, Sânmartinu Maghiar) ושניים בסרביה (איטביי וקלק).
הנחל עביר לאוניות עד 500 טון.
המנגנון שימש גם לוויסות השיטפונות.
בגלל אחזקה לקויה החלק הסרבי של התעלה הפסיק להיות עביר לאוניות בשנת 1958.
בגלל הידרדרות מצב תאי השיט נעצר גם השיט לצורכי נופש, כך שהמים שימשו רק להשקיות ולאספקה לבריכות דגים.
באוגוסט 2018 במסגרת מיזם של שיקום הנחל הוסכם על התגייסותן למטרה זו של סרביה, רומניה והאיחוד האירופי.
תוכננו חפירות של הנחל, בנייתם מחדש של תאי השיט בסרפסקי איטביי ובקלק והשניים שברומניה, תחיית הנמל והמעגן בזרניאנין ובניית מסלול אופניים לאורך הנחל, בין זרניאנין ועד לגבול הרומני.
בקיץ 2019 החלו העבודות במרינה ובמעגן של זרניאנין ובמקביל בניית מסלול האופניים עד לגבול הרומני.
תאריך היעד הוזז לשנת 2023, כשהעבודות במעגן אמורות להסתיים ב-2022.
עבודות נוספות כוללות טיהור הנחל ושיקומו.
בצד הרומני הנחל טוהר בכללותו, נפתרו בעיות של זיהום על ידי סגירת מפעלים הוטיפול באשפה.
בצד הסרבי עדיין קיימות בעיות זיהום שמקורן העיר זרניאנין ובריכות הדגים אצ'קה.
בגה לונקאנילור, קארפן, שופוט, ודאנה, זופאנה, גלאדנה, גלביצה,
בגה פויינילור, ננדריאסקה, איקוי, קושטיי, בוניה, קלאדובה, ניירג'יש, פדימק, מיניש, קיזדיה, יוסיפלאו, מוצ'ור, ואליה ציגאנולוי, גרטיאמוש, רמטיה, בהלה, בגה וקה.
חלק ממי הנהר טימיש הוטה אל בגה באמצעות תעלת קושטיו-קיזטאו.
מרג'ינה, פג'ט, רקיטה (בכפר דומבראווה), מנשטיור, בטהאוזן, לאוקוששט, קוטינה, בודו -(בכפר בלינץ), בלינץ, קיזטאו, איקטאר-בודינץ (בכפר טופולובצו מארה), טופולובצו מיק, רקאש, רמטיה מארה, גירודה, טימישוארה, אוטבווין, סנמיכאיו רומן, אויוואר, אוטלק.
סרפקסי איטביי, נובי איטביי, טוראק, ז'יטישטה, קלק, זרניאנין, אצ'קה, לוקינו סלו, סטאיצ'בו, פרלז, טיטל
בגהרפטון (שם מדעי: Bageherpeton) הוא סוג נכחד של דו-חיים בן לסדרת הטמנוספונדילים שהתקיים באמריקה הדרומית של סוף הפרם, אשר היה קרוב משפחה של הארכגוזאורוס האירופאי ושל הפריונוסוכוס, הגדול שבדו-חיים מעולם.
סוג זה ידוע ממאובנים של לסת תחתונה משומרת חלקית מתצורות ריו דו ראסטו שבריו גראנדה דו סול, ברזיל והוא תואר למדע ב-2001 בידי החוקרים דיאז דה-סילבה (Dias-da-Silva) ומריו קוסטה ברברנה (Mário Costa Barberena), אשר קראו לו לכבוד העיר בג'ה (Bagé) לצד הסיומת: "herpeton" - "נע בזחילה", כלומר: "הזוחל של בג'ה".
בסוג נכלל מין יחיד - B.
longignathus, שפירושו מיוונית: "לסת ארוכה".
יצור זה הגיע לפי מבנה הלסת לאורך של 2 מטרים והיה בעל מבנה לסתות ושיניים חרוטיות כשל גאביאל הודי.
מבנה הלסתות עזר לו לצוד דגים במים רדודים לאורך הביצות של ברזיל הקדומה.
בגום הזראת מהאל , ידועה גם בשם בגום מאווד, הייתה אשתו השנייה של נואב מאווד, השליט ויורש העצר של אווד בשנים 1857–1858. היא ידועה בתפקיד המרכזי שהיה לה במרד נגד חברת הודו המזרחית הבריטית במהלך המרד ההודי של 1857.
לאחר שבעלה הוגלה לכלכותה ופרץ המרד ההודי, היא הפכה את בנה, הנסיך בירג'יס קאדר, לשליט של אווד.
היא לבסוף מצאה מקלט בנפאל, שם היא מתה ב-1879. תפקידה במרד העניק לה מעמד של גיבורה בהיסטוריה הפוסט-קולוניאלית של הודו, והיא נחשבת לגיבורה לאומית הודית גם בימינו.
היא נולדה ב־1820 בפאיזאבאד, הבירה לשעבר של מדינת אווד בהודו, למשפחה ממעמד נמוך.
שמה בלידתה היה מוחמדי חאנום.
בילדותה היא נמכרה על ידי הוריה והפכה לקורטיזונה, בהמשך נמכרה להרמון המלכותי והפכה לפילגש של המלך שם בהרמון התקדמה במעמד עד שהפכה לאשתו העיקרית של המלך.
היא קיבלה את התואר המלכותי "בגום" לאחר שהתקבלה כפילגש מלכותית של מלך אווד וג'יד עלי שאה (אנ') והפכה לאשתו השנייה.
התואר "הזראת מהאל" הוענק לה לאחר לידת בנם הראשון, בירג'יס קאדר ב-1845.
ב-1856, הבריטים סיפחו את אווד, והמלך ווג'יד עלי שאה הוגלה לכלכותה.
בגום סרבה להיכנע והחליטה להישאר בלאקנאו עם בנה.
היא החליטה להחזיר לעצמה את השליטה באווד ונכנסה למאבק מזוין מול חברת הודו המזרחית הבריטית.
דבקה במטרתה פנתה הזראת מהאל לכפריים של אווד והפצירה בהם להצטרף אליה למאבק.
בתמיכתם, היא הובילה לבדה את חייליה לניצחון, ותפסה חזרה את השליטה בלאקנאו.
ב-5 ביולי 1857, היא החזירה לעצמה את השלטון ההודי באווד, והעבירה את כס המלוכה לבנה בן ה-14, בירג'יס קאדר.
המרד ההודי הגדול של 1857
ב-1857, התנגדותה של הודו לשלטון הבריטי צברה תאוצה ופרץ המרד ההודי הגדול שנקרא בהודו מלחמת העצמאות הראשונה.
הזראת מהאל הייתה חלק חיוני במאבק.
היא לא הסתפקה באסטרטגיות בלבד, ויצאה לשדה הקרב לצד לוחמים אחרים כמו רני לאקשמיבאי, בכט חאן ומאולבי עבדאללה.
היא גם עבדה בשיתוף פעולה הדוק עם ננה סאהיב, והמשיכה לסייע למאולווי מפאיזאבאד במהלך ההתקפה על שהג'האנפור.
אחת התלונות העיקריות של הזראת מחאל הייתה שחברת הודו המזרחית הבריטית הרסה כלאחר יד מקדשים ומסגדים רק כדי לפנות מקום לכבישים.
אולם כישלונה בהצלת הממלכה לא הרתיע אותה מלנסות לארגן שוב חיילים במקומות אחרים.
היא השקיעה את כל כספה בניסיון לפרנס את מאה אלף האנשים שבנאמנותם הלכו בעקבותיה.
אך עד סוף שנת 1859, איבדה את רוב תומכיה, ונאלצה לבקש מקלט מחוץ למדינה.
לאחר מותה, לרגל יובל למלכה ויקטוריה (1887), חננה ממשלת בריטניה את בנה, בירג'יס קאדר, והוא הורשה לחזור לביתו.
קברה של הזראת מהאל ממוקם בחלק המרכזי של קטמנדו ליד מסגד ג'אמה.
הוא מתוחזק על ידי הוועד המרכזי של מסגד ג'אמה.
ב-15 באוגוסט 1962, זכתה מהאל להוקרה בפארק ויקטוריה העתיקה בלאקנאו על תפקידה במרד הגדול.
במקביל לשינוי שמו של הפארק, נבנתה אנדרטה משיש הכוללת לוח שיש ועליו ארבעה לוחות פליז עגולים הנושאים את הסמל של משפחת אווד.
ב-10 במאי 1984 הנפיקה ממשלת הודו בול דואר הנצחה לכבודה של הזראת מהאל, והודפסו 15 מיליון בולים עם פניה.