tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קריקוריאן נישא לאחות מבית היתומות "טליתא קומי", ובעקבות זאת הפך לפרוטסטנטי ונודה מקהילת הארמנים בעיר.
בשנת 1885 פתח ברחוב יפו את חנות הסטודיו הראשונה בעיר, וניהל אותה יחד עם שותפים שונים (דאוד סבונג'י, מיטרי) ויותר מאוחר עם בנו אובהאנס קריקוריאן (1885–1950).
התמחה בצילומי דיוקנאות וצילומי סטודיו בסגנון אוריינטלי.
לקוחותיו היו תושבי ירושלים משכבות שונות - ערבים, יהודים, אירופאים ותיירים שהצטלמו ברוח האוריינט.
בשנת 1898 תיעד את ביקור הקיסר הגרמני בירושלים.
בעקבות זאת התהדר בתואר "צלם חצר המלכות הפרוסית".
בסוף המאה ה-19 הכין סדרת אלבומים של נופי ארץ ישראל עבור הסולטאן עבדול חמיד השני וכנראה מאז נשא את התואר "צלם חצרו של הסולטאן עבדול חמיד השני".
קריקוריאן היה מורה לצלמים ירושלמיים נודעים ובראשם ח'ליל רעד.
בשנת 1890 פתח רעד סטודיו מול הסטודיו לצילום של משפחת קריקוריאן, דבר שגרם להעכרת היחסים בין שתי המשפחות.
הסכסוך הסתיים כאשר בנו אובהאנס נשא את אחייניתו של רעד, נג'לה, שכונתה משום כך "כלת השלום".
מאז עבדו שני הצלמים בשיתוף פעולה.
אחד מתלמידיו של גאראבד קריקוריאן הוא יעקב בן דב, שנודע כ"חלוץ הפילם הארץ-ישראלי".
תלמיד ידוע נוסף היה ח'ליל רעד, שהתפרסם בזכות צילומי נופים ואנשים בארץ ישראל בשלהי המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20.
קריקוריאן מת בשנת 1920 ונקבר בבית הקברות הפרוטסטנטי שבהר ציון בירושלים.
לאחר מותו המשיך בנו אובהאנס להחזיק בחנות הצילום, עד שנת 1948.
גארט בירקהוף היה מתמטיקאי אמריקאי.
נודע בזכות תרומתו לתורת הסריגים ופיתוחים מתמטיים בהנדסה.
אביו היה המתמטיקאי ג'ורג' בירקהוף.
לאחר שבע שנות לימוד בבית הספר הוא התחיל לימודים באוניברסיטת הרוורד בשנת 1928. בשנת 1932, לאחר השלמת תואר ראשון, בירקהוף עבר לאוניברסיטת קיימברידג' וביקר באוניברסיטת מינכן.
אף על פי שבירקהוף לא השלים לימודים באנגליה, הוא התקבל כמרצה באוניברסיטת הרוורד.
בשנת 1940 הוא פרסם את ספרו הראשון בתחום אלגברה מופשטת שהיה המשך של מאמר בתחום שפרסם בשנת 1935. ספר זה עבר מספר מהדורות, כאשר המהדורה הרביעית פורסמה בשנת 1979. בפיתוחים שלו הוא ניצל רעיונות של ארנסט שרדר ואלפרד נורת' וייטהד.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא השתתף במספר מחקרים בפיתוחים של נשק חדש לרבות בזוקה.
בירקהוף היה קרוב לג'ון פון נוימן והתעניין בפיתוח מחשב.
בשנות ה-50 של המאה ה-20 הוא פרסם מספר עבודות בתחום ההידרודינמיקה.
תוצאות מחקרים של בירקהוף הסתכמו בכ-200 ספרים ומאמרים.
הוא היה מנחה של כ-50 עבודות לתואר שלישי.
בירקהוף נבחר לאקדמיה האמריקאית למדעים ולאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 1981 זכה בירקהוף ב"פרס ג'ון פון נוימן".
גארט ניל גרייבס הוא פוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של מדינת לואיזיאנה.
גרייבס, חבר המפלגה הרפובליקנית, ייצג מחוז קונגרס זה בבית הנבחרים בשנים 2015–2025. בתחום מחוז הקונגרס שאותו ייצג רוב שטחה של בירת המדינה, באטון רוז'.
גארט גרייבס נולד בשלהי ינואר 1972, בנם של ג'ון וסינתיה (לבית סלימאן) גרייבס, זוג אמריקאי ממוצא לבנוני.
אביו היה בעל חברת הנדסה.
גרייבס למד באוניברסיטת אלבמה, באמריקן יוניברסיטי ובאוניברסיטת לואיזיאנה טק בין השנים 1990–1996.
גרייבס שימש במשך תשע שנים כעוזרו הפרלמנטרי של בילי טאוזין, חבר בית הנבחרים מטעם מחוז הקונגרס השלישי של לואיזיאנה.
הוא היה גם עוזר חקיקתי בוועדת האנרגיה והמסחר של בית הנבחרים, שם היה טאוזין יושב הראש של הוועדה.
ב-2005 היה לעזר בוועדת המסחר, המדע והתחבורה בסנאט של ארצות הברית, שם היה עוזרו של הסנאטור דייוויד ויטר.
הוא היה מנהל המטה של ועדת המשנה לענייני שינויי אקלים והשלכותיהם.
בסנאט הוא הוסיף לעבוד עבור ג'ון ברו, בן טיפוחיו של אדווין אדוארדס וקודמו של ויטר בסנאט.
הוא שימש כעוזר חקיקתי ראשי בוועדת הסביבה והעבודות הציבוריות של הסנאט.
ב-2008 מונה גרייבס בידי מושל לואיזיאנה בובי ג'ינדאל לניהול רשות ההגנה והשיקום של חופי לואיזיאנה.
בתפקיד זה הוא ניהל משא ומתן בשם המדינה עם בריטיש פטרוליום על דליפת הנפט במפרץ מקסיקו.
ב-17 בפברואר 2014 התפטר גרייבס מתפקידו.
במרץ 2014 הודיע גרייבס על כוונתו להתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השישי של לואיזיאנה במהלך בחירות 2014. זאת לאחר שנציג המחוז המכהן בבית הנבחרים, ביל קסידי, ניצח את הסנאטורית המודקרטית מרי לנדרו בבחירות לסנאט.
בבחירות המקדימות הבלתי-מפלגתיות שנערכו לקראת הבחירות הכלליות, סיים מושל המדינה לשעבר אדווין אדוארדס, איש המפלגה הדמוקרטית, במקום הראשון עם 30 אחוז מקולות הבוחרים ואחריו גרייבס עם 27%.
ב-6 בדצמבר 2014 ניצבו אדוארדס וגרייבס זה מול זה בבחירות חוזרות.
בבחירות אלה ניצח גרייבס עם 62.4% מקולות הבוחרים ואחריו אדוארדס עם 37.6%.
בקונגרס ה-116 של ארצות הברית היה החבר הבכיר בוועדת בית הנבחרים של ארצות הברית על משבר האקלים.
גארו (גאראבד) פאילן (בטורקית: Garo Paylan, בארמנית: Կարո Փայլան; נולד ב-3 באוקטובר 1972 באיסטנבול) הוא מורה וחבר פרלמנט טורקי ממוצא ארמני.
הוא חבר נבחר באספה הלאומית הגדולה.
מקור משפחתו של פאילן הוא ממלטיה והיא עברה לאיסטנבול ב-1969, בה גארו נולד ב-1972. הוא סיים את לימודיו בפקולטה למנהל עסקים באוניברסיטת איסטנבול.
בבחירות לפרלמנט שנערכו ביוני 2015, נבחר פאילן מטעם מפלגת העם הדמוקרטית (HDP) במחוז הבחירה איסטנבול השני (לצד סלינה אוזוון דואן מן מפלגת העם הרפובליקאית ואסיין מרקר מן מפלגת הצדק והפיתוח כאחד מתוך שלושה נציגים ארמנים בסך הכל בבחירות האלו).
לפני שהפך לחבר בפרלמנט היה מורה למנהל עסקים ורכז בתי ספר ארמניים באיסטנבול.
הוא נבחר מחדש בבחירות החדשות בנובמבר אותה שנה.
מאז הוא חבר בוועדה הפרלמנטרית לתכנון ולתקציב.
הוא מבקר בגלוי את הכחשת רצח העם הארמני ולכן הותקף לעיתים קרובות בפרלמנט.
במהלך ישיבה לתיקון חוקתי בינואר.
במאי 2016 פאילן היה מעורב בקטטה בה האשים אותו שר המשפטים בקיר בוזדה בסכסוך בשבוע שקדם.
פאילן מתלונן על התבטאויות גזעניות על מוצאו הארמני; איגוד זכויות האדם הטורקי מחה על האלימות נגדו.
באפריל 2018 ביקשה הפרקליטות להסיר את החסינות הפרלמנטרית של פאילן בגין העלבת הטורקים והנשיא.
ב-24 ביוני 2018 הוא נבחר מחדש כחבר במפלגה הדמוקרטית של העמים באספה הלאומית הגדולה.
גארט לי דילהאנט הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
דילהאנט נולד בעמק קסטרו, קליפורניה, וגדל בסלה, וושינגטון.
יש לו שני אחים: ברט ואריק; אריק נהרג בשנת 1981 ביאקימה וושינגטון, לאחר שהמכונית שבה נסע כנוסע, שנהגה היה שיכור ודהר במהירות, סטתה מהכביש.
דילהאנט סיים את לימודיו באוניברסיטת וושינגטון עם תואר ראשון בעיתונאות ומתוכנית הבוגרים למשחק של אוניברסיטת ניו יורק עם תואר שני במשחק.
דילהאנט שיחק שנים בתיאטראות ברודוויי ובאוף ברודוויי.
ולאחר מספר שנים החל לשחק בתפקידי טלוויזיה וקולנוע.
הוא הופיע בתפקידי אורח ובתקפידים חוזרים במספר סדרות קצרות ב-ABC וב-Showtime.
תפקידו הראשון היה תפקיד חוזר בשנת 1993 באופרת הסבון לחיות את החיים.
בשנת 1996 התארח בפרק בסדרה NYPD Blue.
בשנת 1998 שיחק בפרק בסדרה תיקים באפלה.
באותה שנה התארח בסדרת הטלוויזיה "מילניום" ובסדרת המדע בדיוני "שבעה ימים" ושיחק בשני סרטי טלוויזיה.
תפקידו הראשון בקולנוע היה בסרט "Last Call", לצד פיטר קויוטי.
בשנת 2001 שיחק בסרט הקולנוע "המאמין".
באותה שינה שיח בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה "מקפצת החיים".
בשנת 2003 שיחק בקומדיית המצבים "A Minute with Stan Hooper".
בין השנים 2003–2004 שיחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה דדווד.
בין השנים 2005–2006 שיחק בתפקידים חוזרים בסדרות הטלוויזיה ER, מספ7ים וה-4400. בשנת 2006 שיחק בתפקיד ישו בסדרת הטלוויזיה "ספר דניאל".
באותה שנה שיחק בסרט הקולנוע ההתנקשות בג'סי ג'יימס על ידי הפחדן רוברט פורד.
בין 2008–2009 שיחק בסדרת הטלוויזיה שליחות קטלנית: יומני שרה קונור.
שנת 2009 שיחק בסרט האימה הבית האחרון משמאל.
בשנים הבאות המשיך לשחק בתפקידים חוזרים ואורחים בסדרות טלוויזיה בהן מחשבות פליליות וחוק וסדר: מדור מיוחד.
בשנת 2010 החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרה הקומית לגדל את הופ.
בשנת 2012 שיחק בסרט הקולנוע הורג אותם ברכות.
בשנת 2013 שיחק בסרט הקולנוע 12 שנים של עבדות.
בשנת 2014 שיחק בסרטי הקולנוע הכל הולך ובסרט "Against the Sun".
באותה שנה החל לשחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה "Hand of God"
בשנת 2015 שיחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה צדק פרטי.
בשנת 2017 שיחק בסדרת הטלוויזיה "Arkansas Traveler".
שנה לאחר מכן החל לשחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה אימת המתים המהלכים אותה עזב בשנת 2021.
בשנת 2020 שיחק בסרט הקולנוע "סרז'יו".
בשנת 2021 שיחק בסרט הקולנוע "צבא המתים".
באפריל אותה שנה, לוהק דילהאנט, לתפקיד בסרט הקולנוע "שירת סרטני הנהר" המבוסס על רומן באותו שם מאת דליה אוונס.
באותה שנה גם לתפקיד בסרט הביוגרפי "בלונדינית" שהוקרן בנטפליקס בשנת 2022.
בשנת 2022 שיחק לצד ג'ייק ג'ילנהול בסרט בקולנוע "אמבולנס".
בשנת 2023 החל לשחק בסדרה האמריקאית "רוחות ביירות" פרי יצירתם של ליאור רז ואבי יששכרוף עבור רשת שואוטיים.
באותה שנה שיחק בסרט הדרמה הביוגרפי "רחוק-רחוק מכאן" מבית אמזון פריים וידאו.
בהמשך, גילם את אלפרד ג'פריס בסרטו של ויגו מורטנסן "The Dead Don't Hurt".
בשנת 2024 שיחק במותחן הפעולה "יד עקובה מדם" (אנ') לצדו של אורלנדו בלום וכן בסדרה "פוטנציאל גבוה".
בשנת 2007, דילהאנט התחתן עם השחקנית מישל הרד.
הגארדו או הגאר (בצרפתית ובאוקסיטנית: Gardon, Gard) הוא נהר בדרום צרפת.
על שמו קרוי מחוז גאר (Gard), אחד מ-101 מחוזות צרפת.
כמה מיובליו מתקראים "גארדו" אף הם.
אורכו 127.6 ק"מ וראשיתו ברכס ההרים (Cévennes), אם כי בחישוב הכולל את היובל המרוחק ביותר שלו - גארדו דה סן-ז'אן - הוא מתארך עד ל-133 ק"מ.
האזור העליון של הנהר נקרא "גארדו דה סן-מרטן" (Gardon de Saint-Martin).
הגארדו נשפך אל נהר הרון ביובלו הימני, מעט צפונית לבוקאר (Beaucaire).
אמת המים הרומית פון דו גאר והגשר פון סן-ניקולא מהמאה ה-16 הם שני גשרים היסטוריים החוצים את הגארדו.
הקניון גורז' דו גארדו (), שמסתיים בפון סן-ניקולא, הוא אתר תיירות פופולרי המשמש לקיאקים, קאנו, טיפוס הרים וטיולי הליכה.
Garuda Linux היא הפצת לינוקס לשימוש כללי x86-64, המבוססת על מערכת ההפעלה Arch Linux.
היא זמינה במגוון רחב של סביבות שולחן עבודה פופולריות של לינוקס, כולל גרסאות משוונות של סביבת שולחן העבודה KDE Plasma 6. המונח גארודה, שמקורו בהינדואיזם, מוגדר כציפור שמש דמוית נשר אלוהית ומלך הציפורים.
היא כוללת מודל עדכון מהדורה מתגלגלת באמצעות Pacman כמנהל החבילות שלה.
גארודה לינקוס משתמשת במודל שחרור מתגלגל, כלומר אין "מהדורות גדולות" של גרסאות חדשות לחלוטין של המערכת; עדכון מערכת קבוע הוא כל מה שנדרש כדי להשיג את התוכנה העדכנית ביותר ממאגר Arch Linux.
תמונות התקנה יוצאות מדי חודש על ידי צוות Arch שהן פשוט תמונות מעודכנות של רכיבי המערכת הראשיים, בדומה למערכת ההפעלה Arch Linux.
גארודה לינוקס שוחררה ב-26 במרץ 2020. פותחה ותוחזקה על ידי מפתחים ברחבי העולם.
היא נוסדה על ידי Shrinivas Vishnu Kumbhar, סטודנט באוניברסיטה מהודו ו-SGS מגרמניה.
תהליך ההתקנה של Garuda Linux נעשה עם המתקין הגרפי Calamares, מודל השחרור המתגלגל אומר שהמשתמש אינו צריך לשדרג/להתקין מחדש את כל מערכת ההפעלה כדי לשמור אותה מעודכנת עם המהדורה האחרונה.
גארודה לינוקס משתמשת ב-systemd בתור תוכנת ה-init שלה.
ניהול החבילות מטופל על ידי Pacman באמצעות שורת הפקודה וכלי ניהול החבילות של ממשק המשתמש הקדמי כגון Pamac המותקן מראש.
ניתן להגדיר אותו כמערכת יציבה (ברירת מחדל) או כקצה מדמם בהתאם ל-Arch linux גארודה לינוקס כוללת ממשק משתמש צבעוני שמגיע באפשרויות שונות, עם אפשרות להתאמה אישית נוספת של העדפות המשתמש.
גארודה לינוקס מספקת מהדורות רבות עם סביבות שולחן עבודה שונות וברירות מחדל של חבילות.
לכולם יש Arch Linux כבסיס וצוות Garuda Linux מספק חבילות נוספות משלהם באמצעות Chaotic-AUR שהיא חלק מכל המהדורות.
Garuda KDE Dragonized פריסת שולחן עבודה דמוית Mac באמצעות סביבת שולחן העבודה KDE Plasma שפותחה על ידי צוות KDE.
✓ Garuda KDE Dragonized Gaming KDE Dragonized עם חבילות נוספות מותקנות מראש כדי לספק חוויה מחוץ לקופסה למשחקים.
✓ Garuda KDE Lite שחרור מינימלי ללא חבילות נוספות.
× Garuda KDE-Git משתמש בגרסאות Git של החבילות האחרונות.
מוגבל Garuda GNOME משתמש ב-GNOME, סביבת שולחן עבודה מודרנית המתמקדת בנוחות שימוש שפותחה על ידי קרן GNOME.
✓ קינמון גארודה משתמש בשולחן העבודה Cinnamon שפותח על ידי Linux Mint.
✓ Garuda Xfce משתמש בסביבת שולחן העבודה הקלה של Xfce, המתמקדת במשאבי מערכת נמוכים.
✓ גארודה מאטה משתמש בסביבת שולחן העבודה של MATE, המשך של סביבת שולחן העבודה של GNOME 2. ✓ Garuda LXQT-Kwin משתמש ב-LXQt, סביבת שולחן עבודה קלת משקל המבוססת על ערכת הכלים Qt ✓ Garuda Wayfire משתמש ב-Wayfire, סביבת שולחן עבודה קלת משקל המבוססת על Wayland.
✓ גארודה סוואי משתמש ב-Sway, סביבת שולחן עבודה מקורית של Wayland המתמקדת בשימוש בכריכות מפתח לניווט.
✓ Garuda i3WM משתמש ב-i3WM, מנהל חלונות קל משקל הנשלח עם התצורה של Garuda Linux עצמו.
✓ Garuda Qtile משתמש, Qtile, מנהל חלונות ריצוף שהוא קל משקל וניתן להרחבה.
מוריד גארודה הוא כלי המסופק על ידי צוות Garuda Linux עבור Windows ו-Linux להורדת המהדורה הרשמית האחרונה של כל המהדורות.
דרישות החומרה של גארודה לינוקס משתנות בסביבת שולחן העבודה שבה נעשה שימוש, אך הן דומות מאוד.
Garuda Linux דורש גם התקן אחסון המכיל 4 GB של מקום לגרסאות הסטנדרטיות שלהם.
סביבות שולחן עבודה למשחקים דורשות התקן אחסון עם 8 שטח אחסון זמין ב-GB.
האתר הרשמי של Garuda Linux מספק תמונות ISO שניתן להפעיל באמצעות התקן USB הניתן לאתחול עם 4 GB/8 GB של שטח אחסון, בהתאם לתמונת ISO שנבחרה.
לאחר שהמשתמש קבע את המחיצות והפורמטים שלו בכונן שלו, הוא יכול להכניס את כונן האצבע ולאתחל לתוכו מה- BIOS.
מתקין Calamares יתחיל בתהליך שלו ויציג בפני המשתמש מתקין GUI.
Garuda Linux משתמש במודל עדכון מהדורה מתגלגלת שבו חבילות חדשות מסופקות לאורך כל היום.
חבילות התוכנה מתעדכנות באמצעות מנהל החבילות של Pacman.
אתר הנופש גארדלנד (Gardaland Resort) הוא אתר נופש בפארק שעשועים הממוקם בצפון מזרח איטליה.
אתר הנופש נפתח ב-19 ביולי 1975, וכולל את פארק גארדלנד (Gardaland Park), עולם הים והאקוואריום גארדלנד סי-לייף (Gardaland Sea-Life), פארק המים לגולנד (Legoland), מלון גארדלנד (Gardaland Hotel), מלון אדוונצ'ר (Adventure Hotel) ומלון מג'יק (Magic Hotel).
המתחם נמצא בסמוך לאגם גארדה ומשתרע על שטח של 445,000 מ"ר, בעוד שפארק השעשועים לבדו מתפרס על פני 200,000 מ"ר.
ביוני 2005 דורג גארדלנד במקום החמישי ברשימת עשרת פארקי השעשועים המובילים בעולם של מגזין פורבס.
על פי נתוני 2011, הוא השמיני באירופה במספר המבקרים בפארק.
מאז אוקטובר 2006, הפארק נמצא בבעלות החברה הבריטית Merlin Entertainments.
האטרקציות העיקריות בפארק כוללות את המתקנים Mammut, Jungle Rapids, Fuga Da Atlantide, Shaman, Blue Tornado, Raptor ורכבת ההרים האנכית הראשונה באיטליה ה-Oblivion: The Black Hole(אנ') שנפתחה ב-28 במרץ 2015.
האתר נבנה על החוף המזרחי של אגם גארדה בקסטלנואובו דל גארדה ונפתח למבקרים ב-19 ביולי 1975.
הוא התרחב בהתמדה הן בשטח והן בכמות המבקרים, והגיע למיליון מבקרים בשנת 1984. בשנת 2007, מספר המבקרים הגיע ל-3 מיליון.
בפארק יש בסך הכל כ-32 מתקנים, הכוללים 7 רכבות הרים ו-3 מגלשות מים.
הפארק פתח מתקן המבוסס על זיכיון סרטי ג'ומנג'י בשם "ג'ומנג'י - ההרפתקה לעונת 2022", בהשתתפות דמות אנימטרונית גדולה.
אחד מאזורי האטרקציה המותאמים לילדים צעירים הוא "העולם של פפה החזירונת" – Peppa Pig Land, האזור מבוסס על סדרת הטלוויזיה "פפה פיג"
גארדה (באיטלקית Garda) היא עיירה וקומונה על חופו המזרחי של אגם גארדה בצפון איטליה, במחוז ונטו.
מספר תושבי העיירה היה 4,087, נכון לתאריך 1 בינואר 2025.
רוב המקורות סבורים, כי השם גארדה מגיע מהמילה הגרמאנית "ווארדה" (Warda), שמשמעותה הייתה להסתכל, לשים לב, לשמור ולהגן.
את פירושי השמות האלה של צפייה, שמירה והגנה קושרים לצוק גארדה (Rocca di Garda) המתנשא לגובה של 291 מטרים (955 רגל) ועל פסגתו יש שרידי מבצר.
הגבעה ממוקמת על לשון יבשה החודרת לאגם גארדה.
הצירוף של גובה ומיקום על גדת האגם, אפשרו צפייה למרחקים לאיתור אויבים פוטנציאליים, ואפשרו את ההגנה על חופי האגם, וגם על היישובים הקרובים.
כבר בתקופות מוקדמות קיבל האגם כולו, ששמו הקודם היה "בנאקו" (Benaco), את השם גארדה.
העיירה גארדה מצויה בצפונה של איטליה, במחוז ונטו, בנפת ורונה, על החוף המזרחי של אגם גארדה, בערך בשליש המרחק בין הקצה הדרום מזרחי של האגם, לקצה הצפון-מזרחי.
גובהו של היישוב מעל פני הים מסתכם ב-67 מטרים.
היישובים השכנים לגארדה הם קוסטרמאנו סול גארדה (Costermano sul Garda), מרצ'ייגה (Marciaga), קורנו (Corno) וברדולינו.
מלצ'זינה מרוחקת כ-27 ק"מ וריווה דל גארדה כ-47 ק"מ, שתיהן בכיוון כללי צפון.
המרחק לבירת הנפה ורונה כ-34 ק"מ, ולבירת המחוז ונציה מרחק הנסיעה מסתכם ב-154 ק"מ.
מרחק השייט לגדה הנגדית של האגם הוא בערך 7–8 ק"מ.
החורף בעיירה גארדה קר ותקופות הקיץ חמות, אך בשתי העונות הטמפרטורות אינן קיצוניות.
החודש החם ביותר הוא יולי, במהלכו ממוצע הטמפרטורות ביום הוא 28 מעלות צלזיוס, ובלילות 19 מעלות.
הכי קר בשנה בחודש ינואר, שלאורכו הממוצע ביום 6 מעלות ובלילות 1-.
ממוצע מספר ימי הגשם בשנה בעיירה מגיע ל-83.3 ימים, והממוצע הרב שנתי של כמות הגשם מסתכמת ב-691.5 מ"מ.
בנוסף, יורד בגארדה ממוצע שנתי של 43.5 מ"מ שלג.
לעיתים באותו היום יורדים גשם ושלג חליפות.
אחוז הלחות באוויר גבוה בחודשי הקיץ, ונמוך בעונות המעבר.
הודות לעובדה שגארדה סגורה במקום נמוך בין רכסי הרים מצד מזרח וגם ממערב, מהירות הרוח הממוצעת השנתית נמוכה מ-8 קמ"ש, ועומדת על 7.88 קמ"ש.
ההיסטוריה של העיירה התחילה על הגבעה התלולה הצמודה ליישוב גארדה, וגם לשפת האגם, "צוק גארדה" (Rocca di Garda).
כבר הרומאים גילו את היתרונות הצבאיים של המקום.
ממצאים ארכאולוגים נמצאו במקום גם מתקופת הברונזה.
במאה ה-5 הוקם מבצר על הצוק, ששימש במהלך השנים לתצפית, להגנה על היישוב ועל האזור כולו, בהיותו בנוי במיקום ששולט הן על רצועת החוף עליה נסללה הדרך המובילה צפונה, והן על האגם עצמו.
המבצר שימש גם כבית סוהר.
העיירה עצמה קמה לצד המבצר.
עם התפוררות האימפריה הרומית ונפילתה, שלטו באזור לומברדים ופרנקים.
החל מן המאה ה-9 שלטה באזור הרפובליקה של ונציה, שנקראה אז "לה סרניסימה".
במאה ה-13 הגיעו לאזור שליטים חדשים, משפחת דלה סקאלה (Della Scala-Scaligeri) מהעיר ורונה.
נפוליאון שלט באזור לזמן קצר, ואחריו האימפריה האוסטרו הונגרית, במחצית השנייה של המאה ה-19. העיירה והאזור אוחדו תחת מלכותו של המלך ויטוריו אמנואלה השני ב-1866, כחמש שנים לאחר שיתר חלקי איטליה אוחדו בממלכה.
החל מהמחצית השנייה של המאה ה-20 החל האזור כולו ליהנות מתנועה גוברת של תיירות עולמית.
האגדה ההיסטורית של המלכה אדלייד
המלכה הייתה קיימת במציאות, ואכן נכלאה במצודת גארדה, אך הסיפור שלה בהקשר לעיירה גארדה אמיתי בחלקו בלבד, והוא מועשר על-ידי סיפורי אגדה רומנטיים, וסיפורי גבורה.
האירועים התרחשו במאה ה-10. אדלייד הייתה בתם של רודולף השני מלך בורגונדי וברטה משוואביה (Bertha of Swabia).
היא נישאה ללותאר הראשון בשנת 947. שלח מתנקש, שהרג את לותר, והוא דרש שהמלכה אדלייד תינשא לבנו , על-מנת להעניק מסגרת חוקית למלכותו באיטליה.
המלכה סירבה, והיא נכלאה בטירה מרוחקת, ולאחר מכן נכלאה במצודת גארדה.
המלכה ברחה מהמצודה, בסיוע ובליווי משרתה הנאמן, הנזיר מרטין.
מרטין חצב עם אזמל פתח בקיר הטירה והשניים ברחו.
לאחר תלאות רבות היא הגיעה לטירת קנוסה, ביקשה מקלט, ולבסוף התחתנה עם אוטו הגדול, שנלחם בברנגר הראשון ובאדלברט וניצח אותם.
בשנת 962 הוכתרו אוטו ואדלייד לקיסרי האימפריה הרומית הקדושה.
אדלייד נפטרה בעיר סלץ בצרפת, ופסלה מוצב בעיר.
טיילת החוף: טיילת רגועה ומרוצפת לאורך חוף האגם.
הטיילת נקראת על-שם המלכה אדלייד, שהייתה אסירה במבצר גארדה.
וילה: וילה אלברטיני (Villa degli Albertini), וילה מפוארת שנבנתה במאה ה-16.
העיר העתיקה: העיר העתיקה היא רצף של רחובות קטנים, אווירה, כיכרות עם חנויות, דוכנים, ובתי קפה.
גשר אוהבים: גשר עץ עם מעקה מתכתי, שאוהבים נשבעים עליו על אהבתם וכסמל לנצחיות האהבה, נועלים מנעול על שבכת המתכת וזורקים את המפתחות למים.
רוקה די גארדה: צוק גארדה (Rocca di Garda) היא גבעה הצמודה לעיירה במרחק הליכה, וצמודה גם לחוף האגם.
על ראש הגבעה שרידי מבצר.
מהגבעה ניתן להשקיף על העיירה וגם על האגם וסביבתו.
ויג'ילו: פונטה סן ויג'ילו (Punta San Vigilio) פארק ונקודת תצפית על המפרץ, כ-3 ק"מ בלבד מחוץ לעיירה.
פארק השעשועים גארדלנד ועולם המים- הפארקים ממוקמים כ-15 ק"מ דרומית לגארדה.
בגארדלנד יש מתקני שעשועים ברמות אתגר וקושי שונות, ובעולם המים הצמוד אליו, מוצבים אקווריומים גדולים עם דגים, יצורים ימיים וצמחיית מים.
פארק המים קאנווה- (Caneva Aquapark) ועיר הסרטים Movieland- הפארקים נמצאים כ־12 ק"מ דרומית לגארדה.
בפארק המים מגלשות, בריכות, בריכת גלים ופעילויות מים.
בעיר הסרטים פעילויות ואתרים, הקשורים לתעשיית הסרטים ההוליוודית.
הפארקים צמודים, עם גדר משותפת.
מלצ'זינה ומונטה באלדו – מלצ'זינה היא עיירה תיירותית על החוף המזרחי של האגם, ומונטה (הר) באלדו הוא אזור הררי גבוה, אליו ניתן לעלות גם ברכבל.
אתרים אלה נמצאים כ־27 ק"מ צפונית לגארדה.
מרוץ סירות: מרוץ הסירות פאליו דלה ביס (Palio delle Bisse), הוא סדרה של משטי מרוץ (רגאטוות) בין סירות וחותרים של מספר יישובים סביב אגם גארדה, לרבות מהעיירה גארדה.
המרוץ הוא בעצם מספר מרוצים המתקיימים בחודשים יוני ויולי.
כל הסירות המשתתפות זהות, וכיוון שהמסורת החלה עוד בתקופת הרפובליקה הוונציאנית, גם החתירה בסירות נעשית בסגנון ונציאני, כלומר בעזרת משוט אחד (כפי שנעשה גם בגונדולות בוונציה).
כל סירה מאוישת על-ידי זוג שייטים.
מנצחי המשטים מקבלים גביע, וגם את הכבוד להשתתף במצעד בתחרות השיט של ונציה.
לפי המסורת, המשט האחרון מתקיים מול חופי גראדה.
שוק חוף האגם: השוק מתקיים בימיי שישי על הטיילת, ובאזור הקרוב לאגם.
בדוכני השוק נמכרים מוצרים של אומנים מקומיים, מזון, ביגוד, קישוטים לבתים, מזכרות וכיוצא בהם.
תצוגת פיאט פונטו: מידיי כמה שנים מתקיים בגארדה כנס ותצוגה של רכבי פיאט מדגם פונטו, דגם שאינו מיוצר יותר במפעלי פיאט.
באירוע משתתפים רכבי פונטו מאיטליה וממדינות שכנות, שווייץ, אוסטריה צרפת וגרמניה.
כלכלת העיר שבעבר התבססה על חקלאות, מבוססת במידה רבה על תיירות, תיירות ישירה דוגמת מלונאות והשכרת דירות, וגם ענפים עקיפים, הסעדה, מזכרות, ענפי ספורט לתיירים, חלפנות כספים וכדומה.
אוטוסטרדת האורך A22 בכיוון צפון-דרום עוברת במרחק של פחות מ־20 ק"מ מזרחה מגארדה, ואילו אוטוסטרדת הרוחב E70 עוברת כ־21 ק"מ דרומית לעיירה.
רכבת: הרכבת אינה מגיעה לגארדה.
תחנת הרכבת הקרובה ביותר נמצאת בעיר פסקיירה דל גארדה, כ־19 ק"מ דרומית לעיירה.
קווי הרכבת בתחנה הן של החברות טרנאיטליה וטרנורד.
אוטובוס: קווי אוטובוס מגיעים לגארדה מעיר הנפה ורונה.
הקווים הם ממס' 162, עד וכולל מס' 165. ההבדל בין קו לקו הוא מסלול הנסיעה ומשכה.
לכול הקווים הנזכרים יגארדה מהווה תחנה סופית ותחנת מוצא.
קווים 483–484 מגיעים לגארדה מהחוף הדרומי של אגם גארדה וממשיכים צפונה, קו 483 ממשיך עד מלצ'זינה וקו 484 מגיע עד הנקודה הצפונית-מערבית ביותר באגם, לריווה דל גארדה.
שייט: ספינות ומעבורות מכל היישובים על שתי גדות האגם מגיעות אל המעגן של גארדה (ישירות, או בקווים סיבוביים), בלוח זמנים קבוע.
זמני ההפלגות צפופים ותכופים מאד בעונת התיירות, ודלילים הרבה יותר בחודשי הסתיו ובתקופת החורף.
תעופה: נמל התעופה הקרוב ביותר הוא נמל התעופה ורונה-וילפרנקה, במרחק של 33 ק"מ בלבד.
בתחבורה ציבורית ניתן להגיע מהנמל עד עיר הנפה המרכזית ורונה באמצעות קו 199, ומשם לגארדה, באחד מקווי האוטובוס המגיעים אליה מוורונה.
כיוון שהעיירה בנויה לצידו של אגם, ענפי הספורט הנפוצים בעיירה הם ענפי ספורט מים, דוגמת שיט, שחיה, צלילה, סקי מים, מצנחי רחיפה ודומיהם.
גם ענפי ספורט ימי ממונע נפוצים, דוגמת אופנועי ים וסירות מרוץ.
גארט דייוויס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, שייצג את קנטקי בבית הנבחרים של ארצות הברית בשנים 1839–1847, ובסנאט של ארצות הברית משנת 1861 ועד מותו.
גארט דייוויס נולד ב-10 בספטמבר 1801 במאונט סטרלינג שבקנטקי, והיה אחיו של .
לאחר שסיים את לימודיו המוקדמים, הועסק במשרדו של מזכיר המחוז של מחוז מונטגומרי, קנטקי, ובהמשך במשרד מזכיר המחוז של מחוז בורבון.
הוא למד משפטים, וכאשר התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1823, החל לעסוק בעריכת דין בפריז, קנטקי.
דייוויס כיהן בבית הנבחרים של קנטקי בשנים 1833–1835. לאחר מכן נבחר מטעם המפלגה הוויגית לבית הנבחרים של ארצות הברית, וכיהן שם מ־4 במרץ 1839 עד 3 במרץ 1847. בתקופת כהונתו היה יו"ר ועדת הטריטוריות.
דייוויס סירב להתמודד לכהונה נוספת ב־1846, וחזר לעסוק בעריכת דין ולנהל פעילות חקלאית.
במשך 15 שנים סירב לחזור לחיים הפוליטיים.
הוא דחה את המועמדות לסגן מושל קנטקי ב־1848, ואת מועמדות המפלגה האמריקנית למשרת מושל ב־1855 ולנשיאות ב־1856.
הוא נבחר מחדש ב־1867. בעת מותו כיהן כיו"ר ועדת התביעות על אדמות פרטיות (במהלך הקונגרס ה־42).
דייוויס נישא פעמיים — תחילה לרבקה טרימבל, בתו של שופט בית המשפט העליון רוברט טרימבל, ולאחר מכן לאליזה ג'.
אליוט, והיה אב לארבעה ילדים.
דייוויס מת במהלך כהונתו ב־22 בספטמבר 1872. ביתו, שנקרא "וודהום", נמכר לאחר מכן לג'ורג' אדגר, שהפך אותו לאקדמיה צבאית.
מחוז דייוויס שבאיווה נקרא על שמו.
גארט לי וית'רס היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי.
כחבר המפלגה הדמוקרטית, ייצג את קנטקי בסנאט של ארצות הברית ובבית הנבחרים של ארצות הברית.
וית'רס נולד ב-21 ביוני 1884 בחווה במחוז ובסטר שבקנטקי.
הוא שימש כחבר מחוזי בוועדת הכבישים של קנטקי בין 1932 ל־1936; כשופט בנושאי פשיטת רגל בין 1941 ל־1945; וכנציב שמונה במחלקת הכבישים של קנטקי בין 1947 ל־1949 בתקופת המושל ארל קלמנטס.
ב־20 בינואר 1949 מינה קלמנטס את וית'רס לחבר הסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של אלבן בארקלי שהתפטר בשל בחירתו כסגן נשיא ארצות הברית.
המינוי נעשה בהסכמה שווית'רס לא יתמודד בבחירות המיוחדות להשלמת הכהונה, ולא בבחירות הרגילות לתקופה מלאה של שש שנים בנובמבר 1950. קלמנטס נבחר לשתי הכהונות והחליף את וית'רס ב־27 בנובמבר 1950.
וית'רס נבחר לבית הנבחרים של קנטקי בשנת 1951, ולאחר מכן זכה בבחירות מיוחדות (עקב מותו של הנציג ) ב־2 באוגוסט 1952 לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא כיהן כדמוקרטי בקונגרס ה־82 ונבחר מחדש לקונגרס ה־83. הוא נפטר בבית החולים של הצי בבת'סדה שבמרילנד, ב־30 באפריל 1953.
גארט דורסט וול היה קצין צבא וחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת ניו ג'רזי.
הוא נבחר לתפקיד מושל ניו ג'רזי, אך סירב להיכנס לתפקיד.
וול נולד ב-10 במרץ 1783 בעיירה מידלטאון שבניו ג'רזי.
הוא השלים לימודי הכנה, למד משפטים, והוסמך לעריכת דין בשנת 1804 ולתפקיד יועץ משפטי בשנת 1807. לאחר מכן החל לעסוק בעריכת דין בעיר ברלינגטון שבניו ג'רזי.
במהלך מלחמת 1812 שירת בצבא ופיקד על רגימנט מתנדבים מטרנטון.
וול שימש כפקיד בית המשפט העליון של ניו ג'רזי בשנים 1812–1817, וכקצין האפסנאות הכללי של ניו ג'רזי בין השנים 1815–1837.
בשנת 1827 נבחר כחבר האספה הכללית של ניו ג'רזי, וב־1829 מונה לתובע הפדרלי של מחוז ניו ג'רזי.
באותה שנה נבחר למושל ניו ג'רזי, אך דחה את התפקיד וסירב לכהן בו.
לאחר מכן נבחר כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם הסיעה הג'קסוניאנית (שמאוחר יותר הפכה למפלגה הדמוקרטית), וכיהן בסנאט מ־4 במרץ 1835 ועד 3 במרץ 1841. ניסיונו להיבחר מחדש לא צלח.
במהלך כהונתו בסנאט כיהן כיו"ר ועדת המיליציה (בכנסים ה־24 וה־25 של הקונגרס), וכחבר בוועדות המשפט (בקונגרסים ה־25 וה־26) וענייני צבא (בקונגרס ה־25).
בשנת 1848 מונה לשופט בבית הדין לערעורים של ניו ג'רזי, תפקיד שבו כיהן עד מותו.
גארט וול נפטר ב-22 בנובמבר 1850 בעיר ברלינגטון שבניו ג'רזי, ונקבר בחצר כנסיית סנט מרי האפיסקופלית בעיר.
גארט וול היה אביו של ג'יימס וולטר וול, גם הוא חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם ניו ג'רזי.
בתו, מריה מטילדה וול, הייתה אשתו של מושל ניו ג'רזי ואמו של פיטר ד.
גַאָרִי בֶּרְתִינִי (Gary Bertini; 1 במאי 1927 – 17 במרץ 2005) היה מוזיקאי, מנצח, מורה ומלחין ישראלי, יליד בסרביה, חתן פרס ישראל למוזיקה לשנת תשל"ח (1978).
גארי ברתיני נולד בשם שלמה גוֹלֶרְגַנְט (Golergant) בשנת 1927 בבריצ'בה (Briceva), כפר יהודי שבבסרביה (אז חלק מרומניה, כיום יישוב ברפובליקת מולדובה).
הוא היה בנם של קלמן אהרון גולרגנט, שנודע כק.א.
ברתיני, משורר עברי, מתרגם, מורה ופעיל ציוני, וברתה, לבית לכט, רופאה.
השם ברתיני נבחר על ידי אביו כשם עט, איתו חתם על שירים שכתב לאשתו, ברתה.
בילדותו עברה המשפחה לעיר סורוקה, בה שימש אביו כמנהל בית הספר התיכון היהודי של רשת "תרבות".
בזמן השואה, עת היה נער, נשלח יחד עם רבים מיהודי בסרביה לגטאות ומחנות טרנסניסטריה שבדרום-מערב אוקראינה.
בתקופת הגירוש נותק מהוריו, וחזר ופגש אותם רק לאחר תום המלחמה.
ברתיני עלה יחד עם הוריו לארץ ישראל בסוף שנת 1946.
בצעירותו הוא למד נגינה בכינור ובפסנתר, ואת לימודיו המוזיקליים החל בקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה תל אביב (1951-1947) אצל מרדכי סתר, גאורג זינגר ואחרים, והמשיך בלימודיו בקונסרבטוריון של מילאנו באיטליה (1948) ולאחר מכן בשנים 1951–1954 בקונסרבטואר וב"אקול נורמאל דה מוזיק" בפריז.
עם מוריו נמנו דמויות מפורסמות במוזיקה של המאה ה-20, ובהן נדיה בולאנז'ה, לואיג'י דאלאפיקולה, ארתור הונגר, ז'אק שאייה ואוליביה מסיאן.
עם שובו לארץ בתום לימודיו ב-1955 הקים את מקהלת רינת, ובשנת 1965 את "האנסמבל הקאמרי הישראלי", שהפך לתזמורת הקאמרית הישראלית.
ניהל אותה עד שנת 1975. בהמשך, בשנים 1977–1986 היה מנהלה המוזיקלי של התזמורת הסימפונית ירושלים.
בשנת 1986 הוא אף חנך יחד עם התזמורת הסימפונית ירושלים ועם הכנר אייזק שטרן את אולם הנרי קראון שבתיאטרון ירושלים.
לברתיני גם הייתה הצלחה בינלאומית רבה.
בשנת 1959 ניצח לראשונה בקונצרט של הפילהרמונית של ניו יורק.
ב-1965 ניצח לראשונה באנגליה על התזמורת הקאמרית האנגלית.
היה מנצח אורח ראשי של התזמורת הסקוטית הלאומית.
מ-1981 ועד 1983 שימש כיועץ מוזיקלי בתזמורת דטרויט.
בשנים 1991-1983 ניהל את התזמורת הסימפונית של קלן.
מ-1987 ועד 1991 היה המנהל האמנותי והמנהל המוזיקלי של האופרה בפרנקפורט.
בשנים 1998–2005 כיהן כמנצח ראשי של התזמורת הסימפונית של המטרופולין טוקיו.
כמו כן היה מנצח אורח קבוע באופרה הלאומית הסקוטית וניצח גם באופרה בסטיליה בפריז, ב"לה סקאלה" במילאנו, ובתיאטרון לאופרה "קירוב" (מריאינסקי) בסנקט פטרבורג.
היה מנהל אמנותי של האופרה ברומא, מנצח ראשי של האופרה בג'נובה וזמן קצר לפני מותו - מנהל תיאטרון האופרה "סאן קארלו בנאפולי".
בין השנים 1988–2005 עבד ברתיני באופרה הישראלית, תחילה כיועץ אמנותי ואחר כך כמנהל מוזיקלי.
ברתיני הלחין מוזיקה לעשרות הצגות תיאטרון בישראל (ביניהן "פונדק הרוחות", "כנרת כנרת", "פאוסט", "ירמה" ו"הלילה השנים עשר").
כמנצח עודד הזמנת יצירות מקוריות וניצח על ביצועי בכורה רבים, לרבות שלוש אופרות מאת יוסף טל, "לקול הזכרונות" מאת מרק קופיטמן, "תיקון חצות" מאת מרדכי סתר.
בשנת 1963 ניצח על המוזיקה שהלחין עדן פרטוש לסרט בירושלים של דוד פרלוב.
בשנת 1975 לבקשתו של רולף ליברמן ניצח על הפקה מחודשת של האופרה "אריאן וכחול הזקן" מאת פול דיקא באופרה של פריז.
הסימפוניות של מאהלר היו אהובות עליו במיוחד, וסדרת התקליטורים בניצוחו על יצירות אלה (EMI Classics 40238) זכתה לשבחי הביקורת.
הרפרטואר המועדף עליו כלל יצירות כמו הסימפוניה התשיעית ומיסה סולמניס מאת בטהובן, הרקוויאמים של מוצרט, ורדי, כמו כן קללת פאוסט מאת ברליוז, רקוויאם המלחמה מאת בריטן, כל יצירותיו של מאהלר, יצירות רבות מן המאה ה-20, לרבות מאת דריוס מיו, איגור סטרווינסקי,
פרט לסימפוניות של מהלר, הקליט ברתיני את הסימפוניות של בטהובן עם תזמורת האופרה בג'נובה, את האורטוריה "אברהם ויצחק" מאת סטרבינסקי, עם דיטריך פישר-דיסקאו.
בשנות ה-70 הנחה את סדרת תוכניות הטלוויזיה "מוזיקה בתיאטרון", בה הדגים את תפקידה של המוזיקה במחזות מסוגים שונים; את הסבריו ליוו קטעי מחזות בהשתתפות שחקני תיאטרון ונגנים.
בשנת 1978 זכה בפרס ישראל למוזיקה.
באיטליה זכה פעמיים בפרס מבקרי המוזיקה: ב-1995 כמנצח השנה וב-1998 כמנצח האופראי הטוב ביותר.
בשנת 2000 זכה בפרס ראש הממשלה לקומפוזיטורים והקדיש את הכסף למימון השתלמויות של מנצחים ישראלים צעירים.
באחרית ימיו עבד על הפקת האופרה "מסע אל תום האלף", לפי מחזהו של א"ב יהושע, ומוזיקה שכתב יוסף ברדנשווילי.
תקוותו הייתה לנצח על האופרה, אך הוא הלך לעולמו טרם הופעת הבכורה.
ברתיני נפטר ב-17 במרץ 2005 בגיל 78, ונקבר בבית העלמין המשותף לכפר ויתקין, חופית ובית ינאי.
הותיר אחריו אישה, רוזט, שתי בנות ונכדים.
במסגרת מפעל הנצחת אמנים בתל אביב נקבעה לוחית זיכרון על ביתם של גארי ברתיני ואביו ברחוב ועידת קטוביץ 17.
על שמו נקראת המקהלה הישראלית ע"ש גארי ברתיני
בין השנים 1987–2013 פעל במכללת לווינסקי שבתל אביב בית הספר לשירת מקהלה על שמו.
בשנת 2021 נקרא על שמו רחוב בשכונת נווה עופר בדרום תל אביב.
1962 - דריוס מיו - Cantate de l'initiation (הקנטטה "בר מצווה לישראל" - שנכתבה במיוחד לפסטיבל ישראל, לרגל 13 שנה להקמת מדינת ישראל)
1970 - יוסף טל - קונצ'רטו כפול לכינור, לצ'לו ולתזמורת קאמרית
1971 - יוסף טל - האופרה "אשמדאי" - באופרה של המבורג
1981 - יוסף טל - קונצ'רטו כפול לשני פסנתרים ותזמורת
1982 - יוסף טל - ריקוד המאורעות
1984 - יוסף טל - קונצ'רטו לקלרינט ותזמורת
1980 - ניקולו קסטיליוני -האורטוריה Le Favole di Esopo ("משלי איסופוס")
1984 - וולפגנג ריהם - Chiffre V לתזמורת, עם Ensemble Intercontemporain בתיאטר דה לה ויל בפריז
1986 - וולפגנג ריהם - Abkehr ("ויתור") לתזמורת, בציריך, עם התזמורת הפילהרמונית הגרמנית הצעירה
1986 - דיטר שנבל - Mahler -Moment (רגע מהלר) לתזמורת כלי קשת -בציריך, עם התזמורת הפילהרמונית הגרמנית הצעירה
1989 - מאוריסיו קאגל - Fragende Ode (אודת שאלות) לשתי מקהלות, כלי נשיפה, כלי הקשה
1989 - ג'אקומו מנצוני - "דוקטור פאוסטוס" סמנות מוזיקליות
1990 - מאוריסיו קאגל - ליטורגיות
ארנסט גֲארי גָייגֳקס היה מעצב משחקים אמריקני שעסק בתחום המשחקים שולחניים, כולל משחקי תפקידים, משחקי מלחמה ועוד.
היה ידוע בעיקר כאחד משני היוצרים של משחק התפקידים פורץ הדרך "מבוכים ודרקונים" (D&D), אותו יצר יחד עם דייב ארנסון.
בשנות הששים הצטרף ויזם גייגקס מספר מועדונים של משחקי מלחמה, כשהוא גם ייסד את כנס המשחקים ג'נקון.
בשנת 1971 היה אחד ממפתחי משחק המיניאטורות "Chainmail".
היחוד במשחק זה היה השימוש במיניאטורות בודדות ולא בצבאות כך שכל שחקן שלט בחייל בודד.
במקביל, דייב ארנסון פיתח את השיטה שלו, בשם "Blackmoor", שבה הדמויות הפכו לגיבורים שצברו נקודות ניסיון (נק"ן) והתקדמו בדרגות.
בשנת 1973 יסד את חברת "TSR", ביחד עם חבר הילדות שלו Don Kaye, ובמקביל שיתף פעולה ביחד עם ארנסון כדי לכתוב ולפרסם את המשחק מבוכים ודרקונים, שיצא לאור ב-1974.
גייגקס נשאר בחברת TSR עד שנת 1986, אז הוא פרש עקב חילוקי דעות עם בעל השליטה החדש בחברה.
בתקופה זו פרסמה חברת TSR את המהדורה השנייה של "מבוכים ודרקונים", ערכות הקופסה של "מבוכים ודרקונים", עולמות המערכה "ממלכות נשכחות", "רומח הדרקון" ועוד.
בשנים הבאות המשיך גייגקס בפיתוח משחקי תפקידים באופן עצמאי - שיטת "מסעות מסוכנים" ב-1992, "הרפתקאות אגדיות" ב-1999 ולבסוף ב-2005, השיטה "Castles & Crusades".
בנוסף, כתב ספרי פנטזיה ובהם הטרילוגיה "מסעות מסוכנים" שהספר הראשון שבה, "רציחות אנוביס" ראה אור בעברית בהוצאת מיצוב.
נפטר בגיל 69, לאחר שסבל מבריאות לקויה במשך זמן רב.
גארי סטנלי בקר היה כלכלן יהודי-אמריקאי חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 1992. בשנת 2000 קיבל את המדליה הלאומית למדעים.
בשנת 2007 קיבל את מדליית החירות הנשיאותית מנשיא ארצות הברית.
בקר קיבל תואר BA מאוניברסיטת פרינסטון בשנת 1951 ודוקטורט מאוניברסיטת שיקגו בשנת 1955. לימד באוניברסיטת קולומביה בין השנים 1957–1968 ולאחר מכן חזר לאוניברסיטת שיקגו בה לימד במשך שנים רבות.
בקר ידוע במיוחד בעבודה על נושאים שהיו שייכים באופן מסורתי לסוציולוגיה, כמו משפחה, גזענות, התמכרות ופשיעה.
בקר טען שסוגים רבים של התנהגות אנושית עשויים להיות רציונליים ומשיאי תועלת.
הגישה שלו יכולה לכלול התנהגות אלטרואיסטית על ידי הגדרה מתאימה של תועלות הפרט.
בקר פיתח את "תיאורמת הילד הרע".
בין שנת 1985 לשנת 2000 בקר פרסם טור חודשי בשבועון ביזנסוויק ומדצמבר 2004 פרסם בלוג יחד עם השופט ריצ'רד פוזנר.
ב-2007 קיבל את מדליית החירות הנשיאותית מידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש.
מחקריו מתאפיינים בעיסוק בארבעה תחומים עיקריים:
התנהגות המשפחה כולל חלוקת עבודה והקצאת זמן במשפחה.
אפליה בשוק העבודה ושוק הסחורות.
בהרצאתו בטקס הענקת פרסי נובל, שלימים התפרסמה בכתב העת לכלכלה פוליטית, סקר בקר את ארבעת התחומים הללו והסביר שמסגרת הניתוח שלו מבוססת על סט הנחות והעדפות הפרט.
חלק ניכר ממחקרו התמקד בהשפעה של ערכו הגדל של הזמן כתוצאה מהגידול הכלכלי.
לטענת בקר, חלוקת התפקידים המגדרית במשפחה היא יעילה נוכח הבדלים בין המינים, ולכן היא שורדת גם בחברות ליברליות מודרניות.
לפי בקר, זמן וטובין הם תשומות שבאמצעותן מיוצרים "מצרכים" (commodities) שאינם ניתנים לרכישה בשוק החופשי, אלא מיוצרים ונצרכים בתוך משק הבית (כגון: זמן משפחתי ביחד, חופשה, הנאה מינית, ילדים).
פונקציית התועלת המשפחתית כוללת לא רק העדפות ביחס לטובין ושירותים אלא גם העדפות בנוגע להקצאה של זמן בין עבודה בשוק לבין ייצור וצריכה במשק הבית.
ההכנסה המלאה מוצאת בחלקה באופן ישיר על רכישת טובין בשוק ובחלקה באופן בלתי ישיר על הזמן המוקדש לייצור תועלת במקום הכנסה.
פונקציית התועלת המשפחתית ממוקסמת כאשר בני המשפחה יוצרים התמחות בעבודת משק הבית או עבודה בשוק.
יש להקצות את המשאבים בהתאם למומחיות היחסית.
גם אם אובייקטיבית לשני בני הזוג יש אותה יכולת בשוק העבודה, הרי שאם לאחד מהם יש יתרון יחסי על פני השני במשק הבית, עדיף מבחינת התועלת המשפחתית שהוא ישקיע את זמנו בבית ולא בשוק העבודה.
בקר יוצא מנקודת הנחה של הבדלים ביולוגיים פנימיים שהביאו לכך שנשים התמחו בעבודות משק הבית.
לפיכך, לשיטתו, משקי בית שיש בהם רק נשים או רק גברים הם פחות יעילים שכן אינם נהנים מהיתרונות היחסיים של ההבדלים בין המינים.
לפי בקר, דווקא ההפליה של נשים בשוק העבודה מביאה ליתרון יחסי שלהן במשק הבית.
בקר ניסה ליצור מודל פורמלי המתאר כיצד האלטרואיזם במשפחה מוביל להתנהגות מאורגנת ומתואמת.
לפי המודל, בראש משק הבית עומד גבר, שהתנהגותו היא אלטרואיסטית בחלקה, באופן שמסביר את ההתנהגות המאורגנת במשפחה שנועדה למקסם עקומת תועלת יחידה.
בקר מניח שרק שחקן אחד במשפחה הוא אלטרואיסטי ואילו שאר השחקנים הם "מוטבים אנוכיים" מהתנהגותו האלטרואיסטית.
במושג "אלטרואיסט" משתמש בקר על מנת לתאר שחקן אשר פונקציית התועלת שלו תלויה פוזיטיבית ברווחתו של שחקן אחר.
על-פי המודל של בקר, הבעל הוא האלטרואיסט והאישה היא המוטב.
בקר משתמש במונח "אלטרואיסט בפועל", שמשמעותו שחקן אשר העדפותיו האלטרואיסטיות משפיעות על התנהגותו.
בעל "אלטרואיסט בפועל" יוציא חלק מהכנסתו על אשתו.
בקר משתמש בתארים "אלטרואיסט" ו"אנוכי" רק כדי לתאר את ההתנהגות הנצפית של שחקנים, לא את המוטיבציות שלהם.
התנהגות אלטרואיסטית יכולה לנבוע מציפייה שכך תגדל פונקציית התועלת המשפחתית (ובתוך כך – חלקו של השחקן האלטרואיסט בה) או פשוט מכך שהוא שואב סיפוק ממתן עזרה.
האלטרואיזם אינו מלמד על המשקל שנותן השחקן להעדפות שלו מול אלו של המוטב, כלומר איזה משקל ייתן לתועלת שלו מול התועלת של המוטב.
אם הבעל הוא אלטרואיסט בפועל, ההכנסה המשפחתית תהיה סכום ההכנסה שלו ושל המוטבת שלו.
לפיכך, הוא יימנע מפעולות שיגדלו את הכנסתו אבל יקטינו את שלה, ויפעל באופן שיקטין את הכנסתו אם זה יגדיל את הכנסתה עוד יותר מכך.
אלמנט מרכזי בתאוריה של בקר הוא שכתוצאה מהימצאותו של שחקן אלטרואיסט במשפחה, שאר בני המשפחה מתנהגים באופן אלטרואיסטי גם הם.
זוהי "תיאורמת הילד הרע" של בקר, לפיה לא משנה עד כמה המוטב הוא אנוכי, התגובות של האלטרואיסט יכולות לגרום לו להפנים את ההשפעות של פעולותיו על ההכנסות ועל הצריכה של האלטרואיסט.
מאחר שההכנסה של האישה היא פונקציה של הכנסת הגבר, היא תימנע מפעולות שיעלו באופן ישיר את הכנסתה, במטרה להעלות את הכנסתה הכוללת, אם היא מצפה שאם תעשה כן הבעל יוריד את תרומתו בסכום העולה על הסכום שהיא תייצר.
האישה יכולה לצפות שהתרומה של הבעל אליה תקטן כאשר הגדלת הכנסתה גורמת להכנסתו לקטון.
לעומת זאת, היא תעשה פעולות שיגרמו להכנסתה לקטון אם היא מצפה שבעשותה כן היא תגרום לבעל להגדיל את תרומתו בסכום העולה על הקיטון בהכנסתה האישית.
היא יכולה לצפות שיעשה כן אם הקיטון בהכנסתה האישית גורם להכנסת הבעל לעלות.
לתיאורמה זו יש השלכות רבות על יעילות, חלוקת עבודה והיבטים נוספים של התנהגות משפחתית.
סר גארי לאונרד אולדמן הוא שחקן וקולנוען אנגלי, זוכה פרס אוסקר, פרס גלובוס הזהב, פרס באפט"א לקולנוע, ופרס גילדת שחקני המסך.
אולדמן נולד בניו קרוס, לונדון שבממלכה המאוחדת, למשפחה נוצרית-אנגלית.
גדל בשכונת ניו קרוס שברובע לואישהאם, הנמצא בדרום מזרח לונדון, לאב רתך ולאם עקרת בית.
כבר מגיל צעיר גילה כישרונות אמנותיים, בעיקר בתחום המוזיקה, אותו זנח מאוחר יותר לטובת המשחק.
בגיל 16 נשר מספסל הלימודים והחל לעבוד בחנות למוצרי ספורט.
את ההשראה להפוך לשחקן קיבל, לטענתו, מהופעתו של מלקולם מקדואל בסרט "הכמהים לאהבה" משנת 1971, שתיאר מערכת יחסים בין שני נכים.
הוא קיבל מלגה והחל ללמוד בקולג' רוס ברופורד לדרמה.
ב-1979 אולדמן בן ה-21 התקבל לתיאטרון רויאל קורט כשחקן, ושש שנים לאחר מכן אף זכה בפרס על תפקידו במחזה "החתונה המלכותית".
הוא ידוע בעיקר בשל גילום תפקידים של אנשי שוליים, תפקידים אקסצנטריים ומוגזמים לעיתים, ובהם גילום סיד וישס בסרט "סיד וננסי" מ-1986. המגזין "פרמייר" טען כי האחרון הוא "אחת ההופעות הטובות בכל הזמנים".
בתחילת שנות ה-90 עבר להתגורר בארצות הברית וב-1992 התפרסם בזכות תפקידו הראשי בסרט "דרקולה" של פרנסיס פורד קופולה.
ב-1993 בלט בסרטו של פיטר מדאק "רומיאו בן זונה" (Romeo is Bleeding) בו גילם בלש מושחת בעל יצר הרס עצמי.
שנה לאחר מכן שוב גילם איש משטרה מושחת בסרטו של לוק בסון, "לאון" (1994).
אולדמן שיחק גם בסרטים "JFK תיק פתוח", "רומן על אמת", "האלמנט החמישי", אייר פורס 1" ו"המועמדת".
הוא ידוע גם בשל תרומתו הרבה לקולנוע העצמאי הבריטי.
רבות מהדמויות שהוא בוחר לגלם הן דמויות האנטגוניסט.
בשנת 1997 ביים והפיק את סרט הבכורה שלו, "Nil by Mouth", המבוסס בחלקו על ילדותו בצלו של אב אלכוהוליסט אלים בשכונות העוני של לונדון.
בשנות ה-2000 גילם גם תפקידים של דמויות טובות כגון אלו של סיריוס בלק בסדרת סרטי "הארי פוטר", ושל ג'יימס גורדון בטרילוגיית "האביר האפל".
בשנת 2001 שיחק בתפקיד אורח בעונה 7 בפרקים 23-24 בסדרת הטלוויזיה "חברים" בתור שחקן שמשחק לצד ג'ואי טריבאני בסרט על מלחמת העולם הראשונה ומשתכר בפרק השני.
בשנת 2008 דיבב אולדמן במשחק הווידאו "Call of Duty: World at War" של חברת Activision.
בשנת 2011 היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר על הופעתו בתפקיד איש הביון ג'ורג' סמיילי בעיבוד הקולנועי למותחן הריגול "החפרפרת" ודיבב את לורד שן הרשע בסרט קונג פו פנדה 2.
ב-2017 שיחק בסרט ההרפתקאות "המקום בינינו".
באותה שנה גילם את דמותו של וינסטון צ'רצ'יל בסרט "שעה אפלה", תפקיד שעבורו זכה בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, בפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה ובפרס גילדת שחקני המסך.
ב-2020 יצא סרט הדרמה "מאנק", בו אולדמן שיחק בתפקיד הראשי בתור הרמן מנקייביץ'.
על תפקיד זה היה מועמד פעם נוספת לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה ומועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
בשנת 2021 לוהק אולדמן לתפקיד במיני סדרת הריגול הטלוויזיונית "סוסיים איטיים", שיצאה ב-Apple TV במהלך 2022. על תפקידו זה, היה מועמד בשנת 2024 לפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר בסדרת דרמה.
בשנת 2024 כיכב וגילם את הסופר האמריקאי ג'ון צ'יבר בסרט ההתבגרות האיטלקי "הנערה מנאפולי" (אנ') של הבמאי פאולו סורנטינו.
בשנת 1987 התחתן עם השחקנית האנגלייה לזלי מנוויל, אך עזב אותה בשנת 1989, שלושה חודשים לאחר שנולד בנו הבכור.
בשנת 1990 נישא לשחקנית האמריקאית אומה תורמן, ממנה התגרש כעבור שנתיים.
ביולי 1994 התארס לשחקנית האיטלקייה איזבלה רוסליני, אולם הם נפרדו גם כן לאחר כשנתיים.
בשנים 1997–2001 היה נשוי לדוניה פיורנטינו, ממנה יש לו עוד שני בנים.
ב-2008 התחתן עם הזמרת האנגלייה אלכסנדרה אדינבורו.
ב-2014 הואשם באנטישמיות כשצידד במל גיבסון ובטענתו ש"היהודים שולטים בהוליווד".
לאחר מכן הואשם על ידי הליגה נגד השמצה באמירותיו המעודדות גזענות, ונאלץ להתנצל על דבריו מספר פעמים.
Jesus (1999, סרט טלוויזיה) - בתפקיד: פונטיוס פילאטוס.
סוסיים איטיים (2022) - בתפקיד: ג'קסון לאמב
גארי ליאונרד אקרמן הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית.
אקרמן כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם המחוז ה-5 של ניו יורק משנת 1983 ועד שנת 2013. אקרמן תומך נלהב של ישראל ונחשב למקורב לאיפ"ק, אחת מהשדולות הפרו-ישראליות הפועלות בקונגרס.
אקרמן נולד בברוקלין לאווה ומקס אקרמן וגדל בפלאשינג, קווינס.
למד בבתי ספר ציבוריים מקומיים ובתיכון הטכנולוגי של ברוקלין וסיים את קווינס קולג' ב-1965. אחרי סיום לימודיו בקולג', עבד אקרמן כמורה לסוציולוגיה, מתמטיקה ותקשורת בחטיבת הביניים בקווינס.
אחרי לידת התינוק הראשון שלו ב-1969, הגיש בקשה למועצה החינוכית של העיר ניו יורק כדי לקבל חופשת לידה כדי לבלות עם תינוק.
בקשתו נדחתה בגלל מדיניות אשר שמרה זכות זו לנשים בלבד.
אירוע זה פתח בפניו את הקריירה הפוליטית.
אקרמן המשיך לפעול למען ביטול הפליית האבות הטריים גם בשנים הבאות שבהן כיהן בקונגרס.
שנה לאחר מכן התפטר מעבודתו כדי להוציא לאור עיתון קהילתי שבועי בקווינס שנקרא "דה פלאשינג טריביון" אשר במהרה שינה שמו ל"קווינס טריביון".
אקרמן כיהן כעורך וכמוציא לאור של העיתון.
אקרמן נבחר לראשונה למשרה ציבורית בסנאט של מדינת ניו יורק ב-1978. חמש שנים לאחר מכן נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא נבחר לראשונה לקונגרס בבחירות מיוחדות ב-1983.
אקרמן גר בספינת מגורים, שקרויה "בלתי ניתנת לטביעה 2" (2 Unsinkable) בוושינגטון וגם לעיתים אחרות מתגורר בשכונת ג'מייקה אסטייטס, בקווינס עם אשתו ריטה גייל טוול.
לאקרמנים יש שלושה ילדים: לורן, שנישאה לפול, קורי, שנישא ללנה וארי.
אקרמן הוא צלם חובב, אוסף בולים להוט וחובב הפלגות.
בעל דרגת הצופים הגבוהה ביותר, "איגל סקאווט".
אקרמן חבר בוועדת יחסי החוץ של בית הנבחרים.
כמו כן הוא יושב ראש תת-הוועדה ליחסי חוץ במזרח התיכון ודרום אסיה.
בנוסף לכך הוא מכהן גם בוועדה העוצמתית לשירותים כספיים ששם הוא יושב בשתי תתי ועדות: מוסדות פיננסיים ואשראי צרכן, כמו גם שוק ההון, ביטוח ותאגידים נתמכי ממשל.
לוועדת השירותים הפיננסיים יש תחום שיפוט על בנקים ומוסדות פיננסיים, תוכניות דיור, רגולציות על ביטוח ומדיניות מוניטרית - נושאים אשר הם קריטיים לעיר ניו יורק ולונג איילנד.
אקרמן הוא אלוף בזכויות צרכן ולוחם למען רפורמה קהילתית פיננסית.
כנציג של כל הנציגים הנבחרים, הוא היה גם ציר לאו"ם.
בנוסף לכך, הוא יושב ראש של הגוף הפוליטי בקונגרס, שדולת חברי בית הנבחרים (Caucus) לענייני הודו והודים-אמריקאים.
ב-2002, הוא קיבל את הפרס ההודי השלישי בגובהו לאזרחים, "פאדמה בהושם", עבור תרומותיו כחבר של הגוף שדולת חברי בית הנבחרים למען הודו בקונגרס.
בין משימות החקיקה המשמעותיות של אקרמן, הייתה ההעברה של החקיקה לתינוקות איידס.
האמצעי דרש בדיקות HIV מחייבות לנולדים חדשים וחשיפה של התוצאות לאמא.
זה גם אוסר על חברות ביטוח מלהשמיד את ביטוח הבריאות של כל מי שעובר בדיקת איידס, ללא קשר לתוצאות.
היה פעיל גם במאבק נגד מכירת בשר חיות שניצודו למטרה זו במרכולים ובמקומות אחרים ועזר לביטול החוק בהוואי שאסר על כלבי נחיה להיכנס לאיים.
גם חוק נוסף במדינת ארצות הברית, הוא חוק שהוא אמצעי של אקרמן הדורש מבנקים וחברות פיננסיות להודיע לצרכן כאשר אינפורמציה שלילית מוצבת בדוחות האשראי שלהם.
כמו כן היה שותף במספר חוקים בעלי אופי ימני דוגמת החוק שמונע מפושעי מלחמה ומפירי זכויות אדם מלהיכנס לארצות הברית ולגרש את אלו שהצליחו כבר לחמוק פנימה.
אקרמן הוא תומך נלהב בתהליכי השלום ברחבי העולם.
נפגש עם ראשי ממשלה ישראלים וראשי מדינות ערב.
כמו כן, ניסה לסייע בפתרון המשבר בחבל קשמיר בין הודו לפקיסטן.
במסגרת תפקידו כיושב ראש דה אז של תת-ועדת אסיה, אקרמן עשה היסטוריה בשנות ה-90 על ידי מסע לקוריאה הצפונית לדיונים אודות אי-תפוצת נשק גרעיני והיה נושא משרה ציבורית האמריקאי הראשון שעשה כן מאז מלחמת קוריאה.
פעילותו הבינלאומית לא מוגבלת לעניינים שברומו של עולם.
היה פעיל בניסיונות העברת מזון לאזורים מוכי רעב באפריקה כמו כן, היה פעיל בעלייתם של ביתא ישראל לישראל.
אקרמן הוא תומך נלהב של ישראל.
הוא מקורב לאיפ"ק, אחת מהשדולות בלובי הישראלי הפועלות למען ישראל בקונגרס.
כבר ב-2002 היה מבין יוזמי החוק המביע סולידריות עם ישראל במלחמתה בטרור ועמד בראשן של משלחות יהודיות רבות מטעמו עם ראשי ממשלה ישראלים, לפני ביצוע מהלכים מדיניים.
בנוסף, כפעיל במדיניות חוץ, יזם פעולות למען ישראל כגון שליחת מכתבי מחאה, כולל מחאה לאו"ם על האפליה והאשמות נגד ישראל בנושא זכויות אדם תוך התעלמות מהפרות חמורות במקומות אחרים.
בפברואר 2006, בעקבות ניצחון החמאס בבחירות הפלסטיניות, הציג אקרמן הצעת חוק במליאת בית הנבחרים של ארצות הברית, שלא להעביר כסף אמריקאי לרשות הפלסטינית.
ההחלטה התקבלה בתמיכה של 418 צירים ובהתנגדות של קול אחד בלבד.
אקרמן גם נחשב בקונגרס למוביל הקו הניצי נגד מצרים וב-2007, יזם יחד עם חברת הקונגרס היהודייה ניטה לאווי, מוועדת ההקצבות בבית הנבחרים, הקפאה של 200 מיליון דולר מהסיוע שמעניקה ארצות הברית לצבא המצרי, בסך 1.3 מיליארד דולר.
כמו כן היה פעיל להטלת סנקציות על איראן.
האי גארי שוכן באוקיינוס השקט, בחוף הדרום-מערבי של מדינת קווינסלנד באוסטרליה, בערך 300 קילומטרים צפונית לעיר בריסביין.
ב-1992 הוכרז האי כאתר מורשת עולמית על ידי אונסק"ו.
המקום נחשב כאי החול הגדול בעולם - שטחו הוא 1,840 קילומטרים רבועים.
שמו המקורי של האי בפי הילידים הבוצ'ולאים, הוא "ק'גארי", שמשמעותו "גן עדן".
לפי סיפור עם אבוריג'יני, כשנוצרו בני האדם ונזקקו לארץ לחיות עליה, האל הגדול ביראל שלח את שליחו ננדינג'י עם האלה ק'גארי מגן עדן, כדי ליצור אדמה, הרים, נהרות וימים.
ק'גארי התאהבה ביופייה של הארץ שנוצרה ולא רצתה לעזוב, ולכן ננדינג'י הפך אותה ל"אי גן העדן" - האי פרייזר.
לא ברור מה הסיפור האמיתי, מכיוון שאליזה פרייזר סיפרה גרסאות רבות ושונות שלו.
ממצאים ארכאולוגיים (כגון קאנו שנמצא, ערימות אשפה ועצים מסוגים מסוימים שנשתלו באי), מעידים על כך שהאוסטרלים האבוריג'ינים שהו באי כבר לפני יותר מ-5,000 שנים.
האוכלוסייה הקבועה של האי מנתה לאורך השנים כ-400–600 איש, והיא גדלה בעונות החורף ל-2,000–3,000 איש, בשל שפע מקורות מזון מהים שהיה מצוי באי יחסית לאזורים סמוכים.
האירופאי הראשון שגילה את האי היה ג'יימס קוק, ששט עם ספינתו לאורך חופי האי בין 18–20 במאי 1770. הוא קרא לאי "ראש אינדיאני" (Indian Head), אחרי שראה ילידים אבוריג'ינים שמתקבצים באי.
גם מתיו פלינדרס שט לאורך האי ואף ניסה למפות אותו, ב־1799 ושוב ב-1802, אך לא אוששה עדיין העובדה שהאי מנותק מהיבשה באוסטרליה.
האירופאים הראשונים החלו להתיישב באי כאשר האנייה "טירת סטירלינג" נסחפה אליו, כאמור, ב-1836. נראה כי התרחשו קרבות עזים בין אנשי הצוות של האניה לבין הילידים האבוריג'ינים, בששת השבועות בהם חיו על האי.
בעקבות השתלטות האירופאים על האי, ירד מספרם של האבוריג'ינים באי עד שנת 1890 ל-300 איש בלבד, בשל מוות ממחלות, מחסור במזון והרג מנשק חם.
רוב הילידים שנותרו, בני שבט הבוצ'ולה, עזבו את האי עד 1904, והועברו למיסיונים נוצריים בקווינסלנד.
ב-1935 נסחפה לאי האניה "מהינו", בעקבות סופת ציקלון.
האניה נבנתה ב-1905 בסקוטלנד, כאניית נוסעים מפוארת שנועדה לחציית ים טסמן.
במלחמת העולם הראשונה שימשה כאניית בית חולים, ובסיומה חזרה לשמש כאניית נוסעים.
ב-1935 האניה הוכרזה כמיושנת והייתה בדרכה למלבורן כאשר נקלעה לסופה ונסחפה לאי פרייזר.
בתקופת מלחמת העולם השנייה שימשה האנייה שנתקעה באי כמטרה נייחת לאימוני ההפצצות של חיל האוויר האוסטרלי.
מאז נהרסו חלקים רבים באנייה, היא העלתה חלודה, ושלוש מקומותיה נקברו מתחת לחולות.
כיום היא משמשת אתר תיירות מרכזי באי, אך חל איסור לטפס עליה.
ראשוני המתיישבים האירופאים גילו את איכותם הגבוהה של העצים באי, ומ-1863 החלו לכרות עצים רבים.
הונחה מסילת ברזל בתוך היערות כדי להקל על העברת העצים שנכרתו, אך בהמשך היא הוסרה.
תעשיית העצים באי המשיכה כמעט 130 שנה, עד שנת 1991, כאשר ממשלת אוסטרליה הגיעה להסכם עם אנשי התעשייה לפיו הכריתות יופסקו.
זאת בעקבות מסקנות ועדת החקירה בראשות השופט טוני פיצג'רלד, שהדגישה את חשיבות שימור האי.
תוצאות הפגיעה בטבע ובמרקם החיים באי לאורך השנים, עדיין אינן ידועות במלואן.
משאבים נוספים של האי שנוצלו לאורך השנים, היו מינרלים כמו רוטיל, אילמניט, זירקון ומונזיט.
מ-1950 החלה גם כריית חול מאסיבית באי, אך גם היא הופסקה בעקבות מאבק ארגונים סביבתיים, ב-1977.
אנשי תעשיית העצים באי סיכלו את המשך התהליך, ולבסוף נאורו השיגה עצמאות באי שלה ב-1968.
דינגו, כלב הבר האוסטרלי, היה בעבר נפוץ ברחבי האי.
בעשורים האחרונים פחת מספרם של כלבי הדינגו ל-120–150, בין השאר בשל מסעות הרג שבוצעו בהם על ידי הרשויות, לאחר שתקפו והרגו מטיילים וילדים בשנים 1995–2001. כיום נדרשת זהירות רבה של המטיילים לגבי הדינגו, מוטל קנס גבוה על מטיילים שמנסים להאכילם, והם נחשבים מין מוגן במצב שימור פגיע.
האי פרייזר הוא אחד המקומות המעטים במזרח אוסטרליה בהם נותרו כלבי דינגו טהורים, ולכן חל איסור על הכנסת כלבים מסוגים שונים לאי על ידי מטיילים, כדי שתימנע התרבות בין-גזעית ביניהם.
מינים נוספים של יונקים באי הם וולבי אדום-צוואר, קיפודן, פוסום אוסטרלי, כיסנאי דואה, וכמה עטלפים.
לעיתים קרובות ניתן לראות בים לווייתנים כמו לווייתן גדול-סנפיר, מיני דולפין שונים, ותחש המשכן.
זוחלים ודו-חיים נפוצים באי הם גואנות, נחשים, לטאות, חומט, וצפרדעים.
הצפרדעים באי חיות לרוב בביצות ואגמים חומצתיים באי, ולכן נקראות צפרדעים חומצתיות.
קיימים יותר מ-250 מיני עופות באי.
עופות דורסים נפוצים הם עיטם, בז נודד ושלך.
עופות נוספים הם שקנאי אוסטרלי, שחפיות, שחפים, צופיתיים, שלדגיים וקקדואים.
באי חיים מינים נדירים של תוכי קרקעי מזרחי (Pezoporus wallicus), שכבר נכחד בחלקים אחרים של אוסטרליה.
ניתן להגיע אל האי באמצעות מעבורת, מהעיירות הסמוכות אליו בחוף - הרווי ביי או ריינבו ביץ', או בטיסה משדה התעופה מארוכידור הסמוך.
באי עצמו אין כבישים סלולים, וניתן לנוע בו בחולות ובשטחים המיוערים רק באמצעות רכבי שטח או אוטובוסים המיועדים לנסיעה מסוג זה.
שכירת רכב שטח על מנת לטייל במסלול באי, או הליכה ארוכה במסלול זה, נחשבת לאחד הטרקים החשובים בטיולי תרמילאים באוסטרליה ולאטרקציה המרכזית עבור אלו התרים את החוף המזרחי.
מדי שנה מבקרים באי כ-200 אלף תיירים.
באי פרייזר יש מעל 100 אגמי דיונות (אגם מוקף דיונות חול).
קיים בו ריכוז האגמים השני בגודלו באוסטרליה, אחרי טסמניה.
האגמים המתוקים באי הם מהנקיים והצלולים בעולם.
אחד הידועים והמתוירים בו הוא אגם מקנזי.
חוף החול שלו עשוי מצורן דו-חמצני טהור כמעט לחלוטין.
אגם מרכזי נוסף הוא אגם וואבי.
מרבית האי מכוסה ביערות ובהם מגוון עצים ושיחים ייחודיים.
נקודת "התחנה המרכזית" היא מקום מוצאם של שבילים רבים למטיילים ביערות אלו.
בסביבתה מצויים שרכים נדירים ועצי יערות הגשם.
החוף המזרחי של האי, "חוף 75 המיילים", נחשב לחוף יפיפה, אם כי מסוכן לרחצה בשל נוכחות כרישים גבוהה יחסית.
לאורכו מצויים מספר אתרים, ביניהם שרידי האניה "מהינו" שנסחפה לחוף זה בעקבות סופה ב-1935, ו"ראש אינדיאני" - גבעה ממנה ניתן לצפות על חופי האי ולעיתים אף לזהות כרישים בים.
אל החוף המזרחי נשפך אחד הנחלים הגדולים באי, אלי קריק (Eli Creek), שלצידו הוקמה טיילת מתחילתו ועד לים.
תיירים רבים מעדיפים לתור אותו באמצעות הליכה בתוך הנחל הצלול עצמו, עד למקום שפיכתו לים.
בשל החול המרוכז והשטח הרחב של חוף זה, הוא משמש גם כ"כביש הראשי" של האי, בו רכבי השטח המסתובבים באי נוסעים בקלות יחסית.
בנוסף הוא משמש כמנחת למטוסים קלים.
היישוב היחיד באי הוא העיירה יורונג (Eurong) בדרומו, בה מצויים מספר חדרי מלון ואכסניות ומעט שירותים שונים לתיירים.
גארי ברטון , נגן ויברפון, מחנך ומלחין ג'אז.