tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשיחתם, אמר טרנטינו למאהר שמאחר ש"היו זמנים בהוליווד" הוא פסגת היצירה שלו, הוא מעדיף לפרוש בשיאו, משום שמהיכרותו עם ההיסטוריה של הקולנוע, במאים מתחילים להידרדר במקרים כאלה, וסרטים בשלהי הקריירה שלהם, נעשים גרועים יותר ויותר, והוא עצמו נתן לקולנוע את כל שהיה לו לתת.
בנובמבר 2020 חתם טרנטינו על חוזה עם הוצאת הספרים "הרפר קולינס", להוצאת שני ספרים פרי-עטו.
הספר הראשון, "היו זמנים בהוליווד: רומן", אשר יצא ב-29 ביוני 2021, הוא נובליזציה ל"היו זמנים בהוליווד", סרטו התשיעי של טרנטינו.
הספר שנכתב במשך חמש שנים, ראה אור במהדורה מודפסת, בספר מוקלט בקולה של השחקנית ג'ניפר ג'ייסון לי, ובגרסת קינדל.
במקביל יצאו תרגומים להולנדית, ספרדית, פורטוגזית-ברזילאית, קטלאנית, איטלקית, גרמנית, צרפתית והונגרית.
התרגום לעברית של הספר יצא לאור בשנת 2021.
אחד מקווי העלילה יעסוק בשאלה האם קליף הרג את אשתו, שאלה המעיבה על הקריירה שלו בסרט, והספר יכלול מידע שטרנטינו כתב במהלך עבודתו על הספר, אך לא ראה לנכון לכלול אותו בסרט.
במרץ 2024 יצא לאור בעברית ספרו השני "מחשבות על קולנוע" ("Cinema Speculation").
בינואר 2020, טרנטינו אישר שהוא יוצר ומפתח סדרת טלוויזיה בשם "חוקי הבאונטי", שמה של סדרה בדיונית שיצר בסרט "היו זמנים בהוליווד" מ-2019, ובו שחקן בשם ריק דלטון מגלם צייד ראשים במערב הישן של אמריקה.
במועד הפרסום אישר טרנטינו שהוא כתב כבר 5 תסריטים עבור הסדרה, ויביים את כל הפרקים.
סרטיו של טרנטינו ידועים בזכות הדיאלוג השנון שלהם, הדרך בה נשבר רצף הזמן בתסריט, וריבוי המחוות והציטוטים שהוא מציג מתרבות הפופ על כל מרכיביה – קולנוע, מוזיקה, טלוויזיה, ספרות.
האלימות היא מרכיב חשוב בסרטיו, ובמיוחד ב"שלושת הגדולים" שבהם – "כלבי אשמורת", "ספרות זולה" ו"להרוג את ביל".
ישנן כמויות גדולות של דם המציף את המסך, אך הדבר המאפיין את טרנטינו הוא הדרך האגבית, ואפילו ההומוריסטית שבה מתייחסות הדמויות אל האלימות.
כך, למשל, ב"כלבי אשמורת" מפורסמת סצנת "כריתת האוזן" בה כורתת אחת הדמויות (מר בלונד) את אוזנה של דמות אחרת, תוך שהיא מנופפת בפניה בתער, ומפזזת לצלילי שיר עליז משנות השבעים "Stuck in the Middle With You", בעוד שהקורבן האומלל מתחנן על נפשו.
סרטיו ידועים בדיאלוג השנון שלהם.
"כלבי אשמורת" נפתח בחבורת פושעים המתכננים שוד, ותוך כדי כך מנתחים לעומק את שירה של מדונה "כמו בתולה".
באופן דומה, נכנס הצופה לאווירה ה"טרנטינואית" בשלב מוקדם של "ספרות זולה" עם הדיאלוגים בין ג'ון טרבולטה וסמואל ל.
ג'קסון העוסקים בשאלות כגון מדוע טובלים ההולנדים צ'יפס במיונז, והאם עיסוי לרגליים הוא פעולה בעלת משמעות מינית.
ההתייחסויות הבלתי פוסקות לתרבות הפופ, כוללות אף שימוש במותגים דמיוניים כ"סיגריות רד אפל" ו"ביג קאהונה ברגרס" החוזרים במספר סרטים בהם שימש טרנטינו כבמאי, תסריטאי או מפיק.
עובדת היותו של הבמאי עצמו חובב קולנוע ניכרת בכל סרטיו.
טרנטינו הוא בעל ידע רב בקולנוע, בביקורת הקולנוע, ובהיסטוריה של הקולנוע.
טעמו נע בין סרטי "בלקספלויטיישן" לסרטי קונג פו, ואף סרטי איכות אירופיים.
בכל סרטיו יימצאו אזכורים ומחוות לסרטים אלו, שלעיתים, כשב"להרוג את ביל" חיפוש מקורו של ציטוט קולנועי או שורת דיאלוג, הופכים לאתגר בפני עצמו לצופי הסרט.
במקומות שונים התפרסמו רשימות שונות העוסקות בסרטים האהובים עליו.
אלו נעים בין "הטוב, הרע והמכוער" של סרג'ו לאונה וג'נגו של סרג'ו קורבוצ'י, ועד יצירות כגון "יצרים" של מיכלאנג'לו אנטוניוני.
סרטיו של טרנטינו כוללים אלמנטים החוזרים על עצמם, כגון "צילום תא המטען" בו מוצבת מצלמה בתוך תא המטען של מכונית ומצלמת את הגיבורים המנסים להוציא מתא המטען דבר מה (לרוב גופה).
על אף שטרנטינו הפך זווית צילום זו לקלישאה קולנועית, הוא לא היה הראשון שהשתמש בה, ולידתה היא בסרט "החבר'ה הטובים" של הבמאי מרטין סקורסזה.
אלמנט נוסף הוא אלמנט כף הרגל הנשית: טרנטינו, כפוט פטישיסט מוצהר, הכניס לסרטיו פעמים רבות סצנות המציגות כפות רגליים נשיות יחפות.
אומה תורמן צועדת יחפה גם ב"ספרות זולה" וגם ב"קיל ביל".
בסרט "חסין מוות" יש סצנה שבה נעקרת רגלה היחפה של אחת השחקניות ממקומה אחרי שקורט ראסל מתנגש במכוניתם למוות.
כפות רגליה החשופות של ברידג'ט פונדה מופיעות ב"ג'קי בראון".
בסרט "ממזרים חסרי כבוד" הסוכנת בריג'ט פון האמרסמארק נחשפת על ידי נעל העקב שמאבדת במסבאה, בסצנה בה קולונל לנדה מודד את הנעל על רגלה החשופה.
במקרים רבים יש קלוז-אפ על כפות הרגליים.
ב"ספרות זולה" וב"קיל ביל" רואים כף רגל נשית יחפה, כאשר הציפורניים צבועות בלק אדום, לוחצות על דוושת הגז: נהגת המונית, וסופי ב"קיל ביל".
לטרנטינו אנסמבל שחקנים שמזוהים עם סרטיו, ובהם: טים רות', אומה תורמן, סמואל ל.
ועם זאת בסרטיו מופיעים גם שחקנים כמו לאונרדו דיקפריו, בראד פיט וג'ון טרבולטה.
טרנטינו עבד בחנות השכרת סרטי וידאו לפני שהפך ליוצר סרטים בעצמו, שם הוא הקדיש תשומת לב רבה לסוגי הסרטים אותם הלקוחות אהבו לשכור, והוא ציין מספר פעמים כי הניסיון בעבודה זו היה מקור השראה לקריירה בתחום בימוי הסרטים.
ביצירותיו של טרנטינו מופיעים סטריאוטיפים גזעניים ונעשה שימוש רב במילה "Nigger" (כושי) הנחשבת לטאבו בצפון אמריקה.
אלו עוררו ביקורת, שצברה גלים במיוחד עם צאת סרטו ג'אנגו ללא מעצורים, שבה המילה מוזכרת לא פחות מ-110 פעמים, והבמאי ספייק לי האשים את טרנטינו כי הוא מאוהב במילה זו.
ביקורת נמתחה על טרנטינו כפלגיאטור הגונב רעיונות, סצנות ושורות דיאלוג מסרטים אחרים.
ברור כי רעיונות רבים אכן נלקחו מסרטים שונים, ולשאלה מתי מפסיקה השאלה מסוג זה להיות "מחווה" קולנועית ומתי היא עוברת את גבול הפלגיאט משמעות רבה בהתייחס ליצירתו של טרנטינו.
טרנטינו עצמו נוקט בגישה של שקיפות לא אפולוגטית, ומפרט בהרחבה את מקורות השראתו.
"להרוג את ביל" הוא במידה רבה תשובתו להאשמות אלו.
ב-2 בנובמבר 2021 הכריז טרנטינו על כוונתו להוציא למכירה פומבית, בפורמט של NFT, (אסימונים חסרי תחליף), שבע סצנות אקסקלוסיביות לא-ערוכות של הסרט "ספרות זולה", כפריטים לאספנים.
לפי ההודעה, המכירה שתתקיים בבורסת האסימונים חסרי תחליף "OpenSea" , תכלול גם תסריטים מקוריים של הסרט בכתב ידו של טרנטינו, עם פרשנות מוקלטת בקולו.
בתגובה להכרזת טרנטינו, ב-16 בנובמבר 2021, הגישה חברת "מירמקס", שהפיקה והפיצה את הסרט, תביעה נגדו בטענה של הפרת זכויות יוצרים.
על-פי הטענה, ההכרזה מהווה פגיעה בקניין רוחני וחוזי של החברה, ועלולה להטעות את הציבור לחשוב ש"מירמקס" שותפה לעסקה, ושאחרים רשאים להציע עסקאות דומות, בעוד שהחברה מחזיקה בזכויות הנחוצות לפיתוח, שיווק ומכירה של אסימונים חסרי תחליף הנוגעים לספריית הסרטים שלה.
טרנטינו ניהל מערכות יחסים רומנטיות עם נשים רבות מתעשיית הבידור.
ביניהן השחקנית מירה סורבינו, הבמאיות אליסון אנדרס וסופיה קופולה, השחקנית הצרפתייה ג'ולי דרייפוס, השחקנית האפרו-אמריקנית שאר ג'קסון, והקומיקאיות קתי גריפין ומרגרט צ'ו.
ביוני 2017 התארס לזמרת הישראלית דניאלה פיק, בתו של צביקה פיק.
ב-28 בנובמבר 2018 הזוג נישא בחתונה רפורמית בארצות הברית.
הם נפגשו לראשונה ב-2009 כשהוא הגיע לישראל על מנת לקדם את סרטו "ממזרים חסרי כבוד".
בפברואר 2020 נולד בנם הבכור בישראל, וביולי 2022 נולדה בתם.
מתגורר עם משפחתו בפארק צמרת בתל אביב ובלוס אנג'לס.
בעבר פורסם בכמה הזדמנויות על מנהגי צריכת הסמים של טרנטינו, כך בנאום של השחקן בראד פיט שציין בבדיחות הדעת כי טרנטינו הוא "האדם היחיד שצורך קוקאין כדי להצליח לשתוק".
הזמרת פיונה אפל ציינה כי הייתה בעבר בערב "מפרך" של צריכת סמים בביתו של טרנטינו.
ב-2021, זכה בפרס מפעל חיים בפסטיבל הקולנוע ברומא.
ביוני 2022 ד"ר לשם כבוד האוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרת מושב חבר הנאמנים ה-85 של האוניברסיטה.
סרטים וסדרות בהם השתתף כבמאי אורח
סרטים נוספים בהם שימש כתסריטאי/מפיק
רוצחים מלידה (סיפור מקורי - 1994)
דאלטרי קאלהון (Daltry Calhoun) (2005) - מפיק
הקווקז הוא אזור גאו-פוליטי בגבול בין אירופה לאסיה (אירואסיה).
האזור ממוקם בין הים הכספי לים השחור.
באזור מתנשאים הרי הקווקז, הכוללים את אלברוס, ההר הגבוה באירופה.
הקווקז מאופיין בגיוון דתי ותרבותי.
הקווקז ממוקם בין שלושה מרכזים פוליטיים: רוסיה בצפון, טורקיה בדרום-מערב ואיראן בדרום-מזרח והתאפיין ביריבויות פוליטיות וצבאיות רבות.
במשך זמן רב נשלט האזור על ידי גורמים חיצוניים, ולעיתים, נשלט על ידי גורמים אזורים אחרים.
מקורו של שם האזור, הוא ככל הנראה מהמונח "Caucas" (בגאורגית: კავკასოსი), שמו של האב הקדמון כביכול של עמי הקווקז.
יש הטוענים, שמקור השם מהמילה "הר" משפת הפלסגים.
אחרים טוענים שמקורו סקיתי – מצמד המילים "שלג לבן".
הרי הקווקז נחשבים כהרים המפרידים בין אירופה לאסיה, לכן אזור קווקז נחשב גם כאירופאי וגם כאסיאתי.
חלקו הצפוני ביותר של הקווקז הוא צפון הקווקז (מחוז ברוסיה), וחלקו הדרומי ביותר הוא עבר הקווקז.
הנקודה הגבוהה ביותר בקווקז היא הר אלברוס (5,642 מטר), הנחשב גם לנקודה הגבוהה ביותר באירופה.
הקווקז הוא אחד מהאזורים בעלי מספר השפות המרובות בעולם.
מדינות הלאום המרכיבות את הקווקז כיום הן המדינות הפוסט-סובייטיות גאורגיה, ארמניה ואזרבייג'ן (בעיקר בדרום הקווקז), וחלקים מרוסיה (בעיקר בצפון הקווקז).
המחוזות הרוסים בקווקז הם מחוז קרסנודר ומחוז סטברופול, והרפובליקות האוטונומיות אדיגיה, קלמיקיה, קאראצ'אי-צ'רקסיה, קברדינו-בלקריה, צפון אוסטיה, אינגושטיה, צ'צ'ניה ודגסטן.
כמו כן בקווקז שלוש טריטוריות שטוענות לעצמאות, אך לא מוכרות כמדינות לאום בידי הקהילה הבינלאומית, והן: אבחזיה, נגורנו קרבאך ודרום אוסטיה.
הקווקז הוא אזור בעל חשיבות אקולוגית גבוהה.
יש באזור מעל ל-6,400 מיני צמחים, 1,600 מהם ייחודיים לאזור.
עולם החי בקווקז כולל: נמרים, דובים חומים, זאבים, ביזונים אירופאים, מאראלים, ועיטים זהובים.
בין חסרי החוליות, מעל ל-1,000 סוגי עכבישים נרשמו בקווקז.
נופו הטבעי הוא יער מעורב, עם אזורים גדולים של אדמה מסולעת.
אזור הקווקז מחולק כיום בין המדינות הבאות:
– כולל הרפובליקות הרוסיות האוטונומיות והסובייקטים הפדרליים: , , , , , , , , , וסטברופול (חבל מנהלי)
– כולל הרפובליקה הגאורגית האוטונומית:
– כולל הרפובליקה האזרית האוטונומית: נחצ'יבאן
ישנן שתי מדינות בקווקז אשר טוענות לעצמאות מהמדינה בהן הן שוכנות, ולהן הכרה-חלקית בעולם כמדינות עצמאיות:
, – דורשות עצמאות מגאורגיה
בעבר מספר מדינות נוספות היוו חלק מהאזור:
הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז
הרפובליקה הסוציאל-פדרטיבית הסובייטית של עבר הקווקז
באזור פעל ארגון טרור בשם אשר טען לחזקתו על שטחים מסוימים הנמצאים ברוסיה הקווקזית.
ההיסטוריה של הקווקז מחולקת בין שני אזורים עיקריים צפון הקווקז ודרום הקווקז.
בעת העתיקה שלטו בצפון הקווקז ממלכת סקיתיה ואלאניה ובדרום הקווקז: קולכיס, איבריה הקווקזית ואלבניה הקווקזית.
בשנים 95 עד 55 לפנה"ס הפכה ממלכת ארמניה לאימפריה והשתלטה על רוב דרום הקווקז, סוריה, דרום-מזרח אנטוליה צפון-מערב איראן וצפון מסופוטמיה.
במהלך שנים אלו, הזורואסטריות (דת פרסית) הייתה הדת המשמעותית באזור הקווקז (למעט ארמניה), בנוסף אליה, האזור נכח השפעה הלניסטית רבה.
בשל היריבויות באזור בין פרס ורומא, אלה האחרונים פלשו מספר פעמים לאזור, שהיה לרוב תחת הגמוניה פרסית.
במהלך המאה ה-4 וה-5, הנצרות הפכה לדת השלטת באזור (המדינה הראשונה לאמץ את הנצרות כדת מדינה הייתה ארמניה).
ובמהלך המאה ה-8 וה-9, כבשו הערבים את האזור, והאסלאם הפך לדת המרכזית בו.
בתקופה זו התנהלו מספר עימותים צבאיים בין הכוחות המוסלמיים לארמניה הנוצרית.
במאה ה-12 עלה לשלטון בגאורגיה המלך דוד הבנאי.
הוא, הפך את גאורגיה למעצמה אזורית חזקה, שחרר את הקווקז מעול השלטון המוסלמי שארך כארבע מאות שנים, והחזיר את הנצרות לדת השלטת באזור.
בשנים 1194 עד 1204, נערכו מספר פלישות טורקיות (מוסלמיות) לאזור.
כתוצאה מנפילת האימפריה הביזנטית (1453), הפכה גאורגיה למדינה הנוצרית הגדולה ביותר במזרח התיכון.
לימים, נכבשה גאורגיה בידי העות'מאנים, המונגולים, שוב על ידי הפרסים ולבסוף כבשה אותה האימפריה הרוסית.
במהלך ראשית העת החדשה, האזור היה נתון למאבק ממושך בין האימפריה העות'מאנית לאימפריה הרוסית.
במאבק זה ניצחו אלה האחרונים, והאזור סופח לאימפריה הרוסית.
ב-1915 התרחש באזור רצח העם הארמני, שבוצע על ידי האימפריה העות'מאנית.
כ-1,500,000 ארמנים הושמדו באחד ממקרי הג'נוסייד החמורים בהיסטוריה.
בשנת 1918 האזור אוחד כיחידה מדינית אחת לראשונה בעידן המודרני, במסגרת "הרפובליקה הדמוקרטית הפדרטיבית של עבר הקווקז".
הרפובליקה הייתה מדינה שהתקיימה זמן קצר בלבד וכללה את האזורים שבהן משתרעות כיום ארמניה, אזרבייג'ן וגאורגיה.
ב-24 בפברואר 1918 הכריז הסיים כי עבר הקווקז הוא פדרציה דמוקרטית ועצמאית.
טורקיה החלה בפלישה לשטחים שהיו בשליטת הרפובליקה ותוך זמן קצר החלה גם פלישה גרמנית לגאורגיה.
לאור הבעיות להתמודד עם פלישות מבחוץ ובעיות פנימיות, הפדרציה התפרקה באופן רשמי כאשר גאורגיה הכריזה בטביליסי על עצמאותה ב-26 במאי, וכעבור יומיים, ב-28 במאי, הכריזו גם ארמניה ואזרבייג'ן על עצמאותן.
בשנית, היה מאוחד האזור כיחידה מדינית אחת תחת השלטון הסובייטי .
בעקבות התפרקות ברית המועצות (1991), הפכו מדינות האזור (גאורגיה, אזרבייג'ן וארמניה) לעצמאיות.
בשנים שלאחר מכן, סבל האזור מסכסוכים טריטוריאליים רבים, רובם על רקע אתני או דתי.
בקווקז מדוברות שפות רבות ושונות, בין היתר קיימות בו שלוש משפחות שפות שייחודיות לאזור זה.
באזור ישנן לא פחות מ-50 קבוצות אתניות שונות.
הקבוצות האתניות העיקריות באזור, הן הרוסים, הגאורגים, האזרים והארמנים.
גאורגיה וארמניה הן מדינות נוצריות (הכנסייה הגאורגית האורתודוקסית-אפוסטלית בגאורגיה, נצרות אורתודוקסית בארמניה), ולעומת זאת אזרבייג'ן היא מדינה מוסלמית (שיעה).
אף על פי שיהודי ההרים נקראים יהודי הקווקז (קווקזים) הרי שיהדות הקווקז כוללת גם את יהדות גאורגיה ויהדות ארמניה וחלק מיהדות רוסיה הממוקמים בקווקז ואינם נכללים כיהודי ההרים (יהודי סוצ'י למשל).
במלחמת העולם השנייה נכבשו מספר יישובים בצפון הקווקז על ידי הנאצים, שרצחו יהודים מהיישובים הללו.
במיתולוגיה היוונית הרי הקווקז שימשו כעמוד המחזיק את העולם, לפי אותה מיתולוגיה פרומתאוס נכלא שם על ידי זאוס מפני שגנב את מתנת האש לטובת האדם.
נאמר כי המקום שבו תיבת נוח נחה, היה על הר האררט שנמצא ממזרח לטורקיה.
קוורטה היא המרווח המוזיקלי הרביעי (מאיטלקית Quarta, רביעית).
היא מציינת מרחק בין ארבעה צלילים.
קוורטה טהורה נשמעת בין שני צלילים שיחס התדירויות ביניהם הוא בקירוב 3:4.
הקוורטה היא מרווח זך, ולכן אינה יכולה להיות גדולה או קטנה;
קוורטה זכה שמרווחה הוא של שני טונים וחצי, כמו בין דו לפה.
כמו כל המרווחים, גם הקוורטה יכולה להיות מוגדלת או מוקטנת;
קוורטה מוקטנת, שמרווחה הוא של שני טון, כמו בין דו לפה במול.
קוורטה מוגדלת, שמרווחה הוא של שלושה טון, כמו בין דו לפה דיאז.
מיתרי הקונטרבס, הגיטרה ומשפחת הויולים מכוונים לפי קוורטות, מסיבות היסטוריות.
המרווח המשלים (או ה"הופכי") של הקוורטה הוא הקווינטה, שגם היא מרווח זך.
בתקופת הרנסאנס והבארוק נחשבה הקוורטה למרווח דיסוננטי כשהוא מעל קו הבאס, אך קונסוננטי בין קולות פנימיים .
בתקופות מאוחרות יותר התערפלה ההגדרה.
קְווּצֵי-עוֹר (שם מדעי: Echinodermata) הם מערכה של בעלי החיים שניוני הפה (Deuterostomia) המונה כ-6,500 מינים, שכולם חיים בבתי גידול ימיים, ונמצאים בכל העומקים.
זוהי גם המערכה השנייה בגודלה בקבוצת שניוני הפה, אחרי המיתרניים.
מאפייניהם העיקריים של בני המערכה הם סימטריה פנטה-רדיאלית (מחומשת), סימטריה ראשונית דו-צדדית, חלל קרביים (coelom) אנטרוצלי, ושלד פנימי מזודרמלי מורכב מלוחיות גיר.
השם קְווּצֵי מן המילה קוֹץ המתארת את הקוצים שצומחים מהעור של רוב המחלקות.
מאפייני מבנה שונים מופיעים אצלם לראשונה בעולם החי, או בלעדית אצלם.
קווצי עור הם בעלי מערכת אמבולקראלית ("מערכת מים") המאפשרת ביצוע מספר רב של פונקציות.
חלל הצלום של קווצי העור מפותח ומורכב ממספר חללי משנה: Haemal – מערכת הובלה המתנהלת במקביל למערכת האמבולאקראלית; Perivisceral – סביב איברי העיכול; Ambulacral – סביב מערכת המים.
שלד פנימי מזודרמלי: קיים בקווצי עור לראשונה מבחינה אבולוציונית.
שפע של קולגן – כליגמנטים או כתרמיל רציף.
רגלי מים המשמשות לחישה, נשימה ותנועה.
חסרי ראש, בעלי ציר אוראלי-אבאוראלי (oral-aboral).
גוף עשוי מ-5 שדות (רדיוסים), בעלי סימטריה מחומשת.
מספר דרגות לארווליות אופייניות לכל אחת ממחלקות קווצי העור; בעוברים ובפגיות ניתן לראות רמז לקשר פילוגנטי עם חולייתנים.
קווסאקי הוא מותג אופנועים יפני.
עד 2021 אופנועי קוואסקי יוצרו על ידי חטיבה בתוך תעשיות כבדות קווסאקי; מ-2021 מיוצרים האופנועים על ידי תאגיד Kawasaki Motors, שנמצא בבעלות מלאה של "תעשיות כבדות קוואסקי" ומייצר גם טרקטורונים, אופנועי ים, מנועים ורובוטים.
אופנועי קוואסקי מיוצרים ביפן, בדרום-מזרח אסיה ובצפון אמריקה.
קווסאקי החלה לייצר רכיבים לתעשיית האופנועים בשנות ה-50 של המאה ה-20 וב-1954 ייצרה לראשונה אופנוע קטן במסגרת חטיבת האווירונאוטיקה.
בשנת 1963 היא רכשה את חברת מגורו היפנית שהייתה בעלת ניסיון בייצור אופנועים במשך עשרות שנים.
עקב הרכישה התרחב קו הדגמים של החברה בצורה משמעותית והחל ייצוא אופנועים לארצות הברית.
אופנועים אלו היו קטנים יחסית ובעלי מנוע שתי פעימות.
בשנת 1965 החלה קווסאקי לייצר אופנוע בעל מנוע ארבע פעימות בנפח 650 סמ"ק שכינויו היה W1. היה זה האופנוע היפני בעל נפח המנוע הגדול ביותר עד אז, אך למרות זאת הוא היה חלש מדי והביא להחלטה לחזור ולהתמקד במנועי שתי פעימות.
כך נולד ה-H1 שכונה בארצות הברית בשם MACH III.
היה זה אופנוע בעל מנוע שלושה צילינדרים בנפח 500 סמ"ק עם הספק של 60 כוחות סוס שהיה הגבוה ביותר בזמנו.
אופנוע זה הביא לקווסאקי תהילה והפך אותה לבעלת תדמית חדשנית בקרב ציבור הרוכבים.
קריירת המרוצים של קווסאקי לוותה במשך השנים בחוסר יציבות, כנראה עקב מדיניות תקציב שמרנית של התאגיד.
ב-1969 משיגה קווסאקי את ההישג הראשון במרוצי אופנועי גרנד פרי בקטגוריית ה-125 עם הרוכב הבריטי דייב סימונס.
זו הייתה האליפות היחידה ב-125, ועבר עשור נוסף עד לזכייה בתואר אחר במרוצי הגרנד פרי.
בשנות ה-70 ניסתה החברה את כוחה גם בקטגוריית ה-500 הבכירה, אך ללא הצלחה יתרה.
ב-1973 חזרה קווסאקי אל מנוע ארבע הפעימות עם ה-Z1. היה זה אופנוע עם מנוע ארבעה צילינדרי בנפח 900 סמ"ק עם הספק של 82 כוח סוס.
הספק זה הציב שוב רף חדש בתחרות בין יצרני האופנועים.
אופנוע זה היה גם המהיר ביותר בתקופתו.
ב-1979 הציגה החברה אופנוע בעל מנוע חריג של שישה צילינדרים המסודרים בשורה.
משקל האופנוע עם זאת היה גבוה יחסית והתקרב ל-300 ק"ג כך שהדגם התאים יותר לאופי רכיבה הידוע כרכיבת תיור, ואכן קווסאקי מציגים מספר שנים אחר כך את הווייג'ר שמבוסס על ה-Z1300 ומוסיף לו פיירינג גדול ואבזור נוסף לרכיבת תיור.
ב-1978 התחילה קווסאקי ברצף הצלחות במרוצי הגרנד פרי עם שמונה אליפויות בקטגוריות ה-250 וה-350 שהביאו לה קורק בלינגטון הדרום אפריקאי ומנג אנטון הגרמני.
אליפות ה-350 של אנטון ב-1982 הייתה האחרונה בקטגוריה לפני ביטולה.
ב-1985 חזרה קווסאקי להתמקד באופנוע בנפח 900 סמ"ק שכינויו GPZ900R.
מספר הצילינדרים הורד לארבע אך ההספק היה עדיין 120 כ"ס תוך שימוש בקירור מים.
עם משקל של 228 ק"ג שוב שברה קווסאקי את שיא האופנוע המהיר ביותר עם 240 קמ"ש ותאוצה מ-0 ל-400 מטר ב-11 שניות.
דגם זה כונה ZZR1100 (בארצות הברית ZX-11) והיה בעל הספק של 147 כ"ס שהביאו אותו ביחד עם אווירודינמיות משופרת לשאת בכתר האופנוע הסדרתי המהיר ביותר, תואר בו החזיק במשך רוב שנות ה-90 של המאה ה-20.
ב-1993 זכתה קווסאקי בפעם היחידה באליפות הסופרבייק העולמית עם הרוכב האמריקני סקוט ראסל על אופנוע ZXR750. כנהוג בסדרת מרוצים זו, גרסה דומה של האופנוע נמכרה לציבור הרחב והיוותה את חוד החנית של אופנועי הספורט של קווסאקי באותה עת.
בשנת 2000 הציגה קווסאקי ממשיך ל-ZZR1100 בדמות ה-ZX-12R שהתאפיין שוב במבנה אווירודינמי בולט ובהספק מנוע של 185 כ"ס שהביאו אותו למהירות סופית של כ-300 קמ"ש.
בשנת 2006 הוצג ה-ZZR1400 עם 187 כ"ס ועוד כ-10 כ"ס עם מערכת ראם-אייר שמביאים אותו למהירות סופית הגבוהה מ-300 קמ"ש.
ב-2002, עם מעבר הקטגוריה הבכירה של מרוצי הגרנד פרי ל-MotoGP חזרה קווסאקי להשתתף בקטגוריה הבכירה לאחר 30 שנות היעדרות, אך טרם זכתה להחזיק בכתר אליפות זו מעולם.
ב-2015 הציגה קווסאקי אופנוע מרוצים בשם "Ninja H2R", עם הספק של יותר מ-300 כוח סוס ומהירות מרבית של 400 קילומטר לשעה.
זהו האופנוע המהיר ביותר בעולם.
מקבילו, Ninja H2 המותאם לשימוש בכביש הציבורי, הוא בעל הספק של 200 כוח סוס ו-210 כוח סוס באמצעות מנגנון יניקת אוויר מסוג "Ram Air".
ב-2021 הוקמה חברת קוואסאקי אופנועים כחברה עצמאית.
קוונטין קריספ היה סופר, מודל אמנותי, שחקן וציניקן שקנה את פרסומו בזכות שנינות ותובנה בלתי נשכחת.
הוא הפך לאייקון הומואי בשנות ה-70 לאחר שפרסם את זכרונותיו בספרו "עובד המדינה העירום" (The Naked Civil Servant) והסב את תשומת לבו של הציבור לאקסהיביציוניזם הטבוע בו, ולסירוב שלו להסתיר את ההומוסקסואליות שלו.
סיפור חייו של קריספ הוצג בשני סרטים ביוגרפים: "עובד המדינה העירום" שיצא לאור בשנת 1975 ומבוסס על ספר הזכרונות, והוא מתרחש משנות נעוריו ועד לשנות ה-70. הסרט השני הוא "אנגלי בניו יורק" שיצא בשנת 2009 שמתחיל בהגעתו של קריספ לניו יורק ומציג את חייו בארצות הברית.
בשני הסרטים מגלם את דמותו של קריספ ג'ון הרט.
קריספ נולד בפרברי לונדון כדניס צ'ארלס פראט, בנו הרביעי של רואה החשבון צ'ארלס פראט והאומנת-לשעבר פראנסס פיליפס פראט.
בשנות העשרים לחייו שינה את שמו לקוונטין קריספ, לאחר שעזב את בית הוריו והחל לטפח את חזותו הנשית המוחצנת עד כדי זעזוע עבור תושבי לונדון באותה תקופה, באופן שגרר מספר תקיפות.
לפי זכרונותיו, הוא היה נשי מגיל צעיר, ומצא עצמו קורבן להתגרות מצד התלמידים האחרים בבית-הספר.
לאחר תום לימודיו בבית-הספר בשנת 1926 החל ללמוד עיתונאות בקינגס קולג' בלונדון, אך נשר מלימודי התואר, והחל לקחת קורסים באמנות ב"ריג'נט סטריט פוליטכניק".
בתקופה זו החל לפקוד את בתי הקפה בשכונת סוהו - האהוב ביותר עליו היה The Black Cat ברחוב אולד קומפטון - ושם פגש הומואים צעירים אחרים ונערים-להשכרה, והחל להתנסות באיפור ובלבוש נשי.
במשך שישה חודשים עבד כזונה.
הוא חיפש אהבה, כך אמר בראיון בשנת 1999, אך מצא רק השפלה.
בסוף שנת 1930 עבר למרכז לונדון ומצא דירת-חדר קטנה שבה אירח את הטיפוסים המבריקים והגסים ביותר של לונדון.
חזותו המוחצנת - הוא נהג להתאפר בהיר, צבע את שערו הארוך ואת ציפורניו (הוא לבש סנדלים כדי שיראו את ציפורני רגליו הצבועות) - הביאה לו הערצה וסקרנות מצד חלקים מסוימים באוכלוסייה, אך בדרך-כלל משכה אליו עוינות ואלימות מזרים שעברו לידו ברחוב.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ניסה קריספ להתגייס לצבא אך נדחה וקיבל פטור מהוועדה הרפואית שציינה כי הוא "סובל מסטייה מינית".
הוא נשאר בלונדון במהלך הבליץ של 1941, אסף מצבורי קוסמטיקה והתהלך ברחובות בעת ההאפלה.
מעת לעת היה אוסף חיילים אמריקנים, שחביבותם ופתיחות-אופקיהם גרמו לו לאהוב כל דבר שקשור באמריקה.
בשנת 1940 עבר לדירת-החדר שבה עתיד היה לבלות ארבעים שנה: דירת הקרקע הראשונה ברחוב ביופורט 129 בלונדון.
כאן התגורר עד הגירתו ב-1981. בשנים אלה מעודו לא ניסה לבצע את אחת מעבודות הבית.
בזכרונותיו כתב כי "האבק לא הפך יותר גרוע לאחר ארבע השנים הראשונות".
בשנת 1942 עזב את עבודתו כשרטט הנדסאי כדי להפוך למודל חי בשיעורי ציור בלונדון ובאזור, והמשיך לשמש דוגמן לאמנים במשך שלושה עשורים.
"זה היה בדיוק כמו להיות עובד מדינה," הסביר באוטוביוגרפיה שלו, "רק שאתה עירום".
קריספ פרסם שלושה ספרים קצרים עד שפנה אליו מנהל ההוצאה לאור Jonathan Cape והזמין ממנו את הספר שברבות הימים נקרא "עובד המדינה העירום" (The Naked Civil Servant).
לאחר ששמע את קריספ מתראיין ברדיו בשנת 1964, אותו מנהל היה נחוש בדעתו להפיק משהו מאת קריספ בדפוס.
הספר יצא לאור בשנת 1968 וקיבל ביקורות מכובדות.
לאחר מכן פנה אל קריספ יוצר הסרטים התיעודיים דניס מיטשל והציע לו להיות הנושא לסרט קצר, שבו עליו לדבר על חייו, להשמיע את דעותיו, ולשבת בדירתו ברחוב ביופורט כשהוא צובע את ציפורניו.
שידור הסרט הביא תשומת לב כה רבה לקריספ ולספרו, שעד מהרה קיבל הצעות לדרמטיזציה של הספר.
ההקרנה המוצלחת של "עובד המדינה העירום" הביאה את קריספ לכיוון אחר: מבצע ומרצה.
הוא פיתח מופע יחיד והחל לתור איתו ברחבי בריטניה.
בשנת 1978 מכר את כל הכרטיסים בתיאטרון "הדוכס מיורק" בלונדון, ולאחר מכן לקח את המופע גם לניו יורק, אליה החליט לעבור.
בשנת 1981 הגיע לעיר עם מעט מיטלטלין, ומצא דירת-חדר קטנה בדרום מנהטן.
קריספ המשיך לסייר עם מופע היחיד שלו, פרסם ספרים על נימוסים, ופרנס את עצמו באמצעות כתיבת טורים וביקורות ספרים עבור מגזינים ועיתונים בארצות הברית ובבריטניה.
כפי שנהג בלונדון, הוא פרסם את מספר הטלפון שלו במדריך הטלפון של מנהטן, וראה לעצמו חובה לשוחח עם כל מי שהתקשר אליו.
קריספ נותר עצמאי ובלתי-צפוי גם בשיבתו.
הוא עורר מחלוקת בקהילה הגאה כאשר כינה את מחלת האיידס "אופנה חולפת", ואת ההומוסקסואליות "מחלה נוראית".
לאחר מותה של הנסיכה דיאנה טען כי היא "קיבלה את מה שהגיע לה".
עם זאת המשיך להיות מחוזר על ידי עיתונאים שצמאו לדברי פרשנותו ופניני-שנינותו.
בשנת 1993 שכנעה אותו הבמאית הבריטית סאלי פוטר לגלם את דמותה של המלכה אליזבת הראשונה בסרטה "אורלנדו".
על אף שהמשחק בתפקיד זה היה עליו למעמסה, קריספ גרף שבחים על ביצוע מכובד ומרגש.
ליהוקו כאליזבת הראשונה היה מכוון ואירוני, שכן הסרט עוסק ברוזן בשם אורלנדו (Orlando), אשר במהלך הסרט הופך, באופן ספונטני וללא הסבר כלשהו, מגבר לאישה.
במהלך הופעה קצרה בסרט The Bride בשנת 1985 התוודע לזמר סטינג, שלאחר מכן הקדיש לו את השיר "אנגלי בניו יורק" (Englishman In New York) אותו כלל באלבום , הכולל את המילים: "צריך להיות ג'נטלמן כדי לסבול בורות ולחייך - היֵה עצמך, לא חשוב מה הם אומרים".
בכרך האחרון של זכרונותיו, Resident Alien (פורסם ב-1996), קריספ קובע כי הוא מתקרב לסוף חייו.
עם זאת, "הסכם" שכרת עם ידידתו הבדרנית פני ארקייד לחיות מאה שנים פחות עשר על התנהגות טובה, הוכיח את עצמו בסופו של דבר כנבואה.
קריספ מת זמן קצר לפני יום הולדתו ה-91 במנצ'סטר, בעת ששב למולדתו לסיבוב הופעות נוסף של מופע היחיד שלו.
גופתו נשרפה, ואפרו הוטס חזרה לניו יורק ופוזר מעל שמי מנהטן.
הגם שחי בתנאי עוני, הונו האישי נאמד לאחר מותו בכ-400 אלף לירות שטרלינג.
בשנת 2009 יצא לאקרנים הסרט "אנגלי בניו יורק" בכיכובו של ג'ון הארט בתפקיד קריספ, המתאר את חייו בניו יורק.
קְווֹרוּם (מלטינית: Quorum, ובעברית: מניין או מניין חוקי) הוא מונח המתאר דרישה למספר מינימלי של משתתפים בהצבעה כדי להקנות לה תוקף.
קוורום יכול להידרש בפרלמנטים, משאלי עם, מועצות של רשויות מקומיות, חברות, ועוד.
מקור המילה הוא במילה הלטינית quorum, "אשר מביניהם...", שהייתה חלק מטקסט קבוע מהמאה ה-15 ששימש להשבעת שופטים באנגליה.
לפי הפרק הראשון בחוקת ארצות הברית, הן בסנאט והן בבית נבחרים נדרש קוורום מינימלי של חצי מחברי הבית ועוד חבר אחד כדי לקבל החלטה.
עם זאת, הוראה זו אינה נאכפת בדרך כלל.
שני בתי הקונגרס פועלים לפי אקסיומה שהקוורום הדרוש התקיים, אלא אם כן אחד מחבריהם העלה, לפני הצבעה, טענה באשר להיעדרו.
למעשה, אין בהיעדרו של קוורום כדי לפגוע בתוקפו של חוק, אם איש לא העלה טענה בעניין.
לעיתים, העלאת טענת קוורום משמשת כאמצעי לעיכוב הליכי חקיקה, כסוג של פיליבסטר.
מקרה קיצוני של קוורום-באסטינג אירע בבית הנבחרים של טקסס בשנת 2003, כאשר כל החברים מטעם המפלגה הדמוקרטית נסעו לאוקלהומה כדי למנוע את חקיקתו של חוק.
כדי להתמודד עם קוורום-באסטינג, נחקקו בשני בתי הקונגרס ובכמה ממדינות ארצות הברית הוראות המאפשרות ליושב ראש הבית להוציא לחברים נעדרים צווי הבאה.
זו גם הסיבה שהחברים הדמוקרטים בחרו לעזוב לאוקלהומה, שבה ליושב ראש בית הנבחרים של טקסס אין סמכות.
בבית הלורדים נדרש קוורום של 3 חברים כדי לקבל החלטות בעניינים פרוצדורליים, וקוורום של 30 חברים בחקיקת חוקים.
מדובר בקוורום זניח למדי, שכן בבית הלורדים למעלה מ-700 חברים.
בבית הנבחרים, שבו 650 חברים, נדרש קוורום של 40.
בכנסת אין דרישה לקוורום, והחלטותיה יכולות להתקבל בכל פורום.
חריג לכלל זה הוא החלטה של ועדת הכנסת בדבר הקדמת דיון בהצעת חוק, בו נדרש קוורום של שליש מחברי הוועדה.
לפי תקנון ישיבות המועצה, אין לפתוח ישיבת מועצה של עירייה אם לא נכחו בה רוב חברי המועצה.
אם לאחר חצי שעה עדיין אין רוב, שליש מחברי המועצה יהוו קוורום.
אם גם אז לא הושג קוורום, נדחית הישיבה בשבוע, ובמועדה החדש 3 חברים יהוו קוורום במועצות שבהן פחות מ-17 חברים, ו-5 חברים יהוו קוורום במועצות שבהן 17 חברים ומעלה.
אם גם אז לא הושג קוורום, נדחית הישיבה בשבוע נוסף, ובמועד החדש כל מניין משתתפים יספיק.
חוק החברות קובע כי באספה הכללית של חברה דרושים שני בעלי מניות, המחזיקים בלפחות 25% מכלל המניות של החברה, ואולם לאחר חצי שעה כל מניין הוא חוקי.
לפי התקנון המצוי של בעלי הדירות בבית משותף, המופיע בחוק המקרקעין, אספה כללית של דיירי הבניין היא חוקית אם השתתפו בה בעליהן של לפחות מחצית מהדירות.
עם זאת, קובע התקנון כי בהודעה על כינוס האספה ניתן להודיע כי אם לא יושג מניין, תכונס האספה במועד אחר שבו כל מניין יהיה חוקי.
חוקים ותקנות רבים קובעים דרישות קוורום בגופים ציבוריים שונים.
עם גופים אלה נמנים, בין היתר, מינהלת הרשות לקידום מעמד האישה, האספה הכללית של מכון התקנים הישראלי, ועדות קלפי, מועצת הרשות הממשלתית למים ולביוב, ועוד.
קוורום בוועדה מוסדית למקרי חירום רפואיים: רופא מומחה אחד, אחות מוסמכת או עובדת סוציאלית או פסיכולוגית קלינית, איש אקדמיה או משפטן או איש דת
קוונטינה (Coventina) הייתה אלת המעיינות והבארות במיתולוגיה הקלטית.
פולחנה של קוונטינה היה נפוץ בבריטניה בתקופה הרומית.
מספר רב של כתובות המוקדשות לאלה התגלו בנורת'מברלנד, בסמוך לחומת אדריאנוס.
ישנה מחלוקת האם כתובת שהתגלתה בהיספניה (ספרד של ימינו) ובגאליה נארבוננסיס (בצרפת של ימינו) מוקדשות אף הן לקוונטינה.
אתר מרכזי המוקדש לאלה היה מעיין שנקרא על שמה של האלה, בקארווברג של ימינו, בסמוך לחומת אדריאנוס.
באתר התגלו גם נימפאום ומיתראאום (מקדש לאל מיתרס).
מקדש זה נבנה ככל הנראה בעת בניית המצודה הרומית באתר (בין השנים 128–133).
האתר נחקר על ידי הארכאולוג הבריטי ג'ון קלייטון (John Clayton) בשנת 1876. מבחינת הממצאים שהתגלו באתר התגלה כי הפולחן הופסק בשנת 388 - ככל הנראה בשל עלייתו לשלטון של הקיסר הרומי תיאודוסיוס הראשון.
בפסלים שהתגלו באתר בקארווברג מתוארת האלה בדמות נימפה רומית.
קווסאקי (ביפנית: 川崎市) היא עיר השוכנת במחוז קנאגאווה, קאנטו שביפן.
העיר ממוקמת בין יוקוהמה לטוקיו, שתי הערים הגדולות ביותר ביפן.
קווסאקי מחזיקה ברצועת אדמה של כ-30 ק"מ דרומית לנהר הטאמא, שמתפצל לטוקיו.
קווסאקי מחולקת ל-7 חלקים שכל אחד מהם נקרא "קו".
טאמא-קו, נקרא על שם נהר הטאמא.
קווסאקי-קו, ה"קו" המזרחי ביותר והגדול ביותר מבחינת שטח.
ב-1 ביולי 2021 אוכלוסיית העיר היא 1,541,772 איש והצפיפות בה היא 10,781 לקילומטר מרובע, נתון שמעמיד אותה כשנייה בגודלה במחוז קנאגאווה, ובמקום השביעי בין ערי יפן.
אוכלוסיית העיר גדלה רבות במאה ה-20. בשנת 1920 הייתה העיר מדורגת במקום ה-46 מבחינת אוכלוסייה והיו בה 21,391 תושבים.
בשנת 1930 דורגה העיר במקום ה-19 עם כ-104,000 תושבים ובשנת 1970 היו בעיר 973,000. שטח העיר הוא 144.35 קמ"ר שכוללים את האיים המלאכותיים שבבנייה במפרץ טוקיו ומיועדים למגורים.
קווקיניו (בפורטוגזית: Cavaquinho) הוא כלי מיתר ממשפחת הגיטרות האירופאיות, בעל ארבעה מיתרים.
הוא נקרא גם: מאצ'ימבו, מאצ'טה, מאנצ'טה, מארצ'טה, בראגינייה או קווקו.
בברזיל הכלי משמש בעיקר לשני סוגי מקצב עיקריים: הסמבה והשורו.
הקווקיניו הוא כלי מיתר עיקרי במוזיקה הפורטוגלית, הברזילאית, וכן באזור האי כף ורדה שבאפריקה.
הקווקיניו, דומה בצורתו החיצונית ובצליליו ליוקללה מהוואי.
בישראל אמן הגיטרה אורי הרפז מצמד הפרברים מפורסם בנגינתו על כלי זה.
גם האמנית סזריה אבורה משתמשת בו ברוב שיריה.
קוונטין למאר ריצ'רדסון הוא כדורסלן עבר אמריקאי ששיחק בעמדות הסמול פורוורד והקלע.
ריצ'רדסון נחשב בשיאו לאחד מטובי קלעי השלשות בליגת ה-NBA, והוא זכה בתחרות השלשות של הליגה בשנת 2005.
ריצ'רדסון נולד בשיקגו שבאילינוי ללי ולאמה ריצ'רדסון.
בצעירותו הוא שיחק כדורסל במסגרת הנבחרת של בית ספר תיכון ויטני יאנג בו למד.
הוא סייע לקבוצת התיכון לזכות באליפות החטיבה שלה במדינת אילינוי ובאליפות הליגה של שיקגו בעונת , עם מאזן עונתי של 30 ניצחונות מול הפסד בודד.
הוא נבחר על ידי המגזין USA Today לשחקן התיכונים המצטיין במדינה.
ריצ'רדסון אף היה חלק מנבחרת הנוער של ארצות הברית שזכתה באליפות העולם לנוער ב-1998.
לאחר מכן החל ריצ'רדסון ללמוד באוניברסיטת דה פול בעיר מגוריו.
הוא שיחק שתי עונות בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, והשיג ממוצעי "דאבל דאבל" בקריירת המכללות שלו - 17.9 נקודות ו-10.2 ריבאונדים.
בעונתו הראשונה (1999) זכה ריצ'רדסון בתוארי ה-MVP ו"פרשמן" השנה של ההתאחדות האזורית במסגרתה שיחקה נבחרת האוניברסיטה, ובשתי העונות שלו בקבוצה נכלל בחמישיית המצטיינים הראשונה של ההתאחדות האזורית ובנבחרת ה"אול-אמריקה" של ליגת המכללות.
לאחר שנתיים בלבד של לימודים באוניברסיטה החליט ריצ'רסון לעבור לקריירה מקצוענית בליגת ה-NBA.
במהלך הקריירה שלו באוניברסיטת דה פאול הוא הפך לשחקן היחיד בתולדות הקבוצה שרושם מעל 1,000 נקודות, 500 ריבאונדים ו-100 שלשות, ולשחקן בעל מספר השלשות השביעי בגובהו בתולדותיה (117).
ריצ'רדסון נבחר במקום ה-18 בדראפט ה-NBA בשנת 2000 על ידי קבוצת לוס אנג'לס קליפרס, שבחרה לפניו בסיבוב הראשון גם את דריוס מיילס וקיון דולינג.
בעונתו הראשונה ב-NBA, , היה ריצ'רדסון אחד מה"רוקיז" המצטיינים של הקליפרס לצד מיילס, והשיג ממוצעים של 8.1 נקודות ו-3.4 ריבאונדים ב-76 משחקים, שב-28 מתוכם פתח בחמישייה.
במהלך העונה היה ריצ'רדסון השחקן המוביל של הרוקיז במשחק המסורתי נגד שחקני השנה השנייה ("סופומורס"), שהתקיים במסגרת סוף-שבוע האולסטאר בוושינגטון די סי.
בעונת שיפר ריצ'רדסון את יכולתו והיה מהשחקנים הבולטים בקליפרס עם 13.3 נקודות בממוצע למשחק, על אף שלא פתח בחמישייה באף משחק בשל הימצאותם של שחקנים בכירים ממנו בסגל, כדוגמת למאר אודום.
באותה עונה הוא שבר את שיא המועדון מבחינת השלשות הרצופות שהצליח לקלוע (10), שהיה שייך עד לאותה עת לרודני רוג'רס.
בנוסף, הוא הצטיין פעם נוספת במשחק בין הרוקיז לסופומורס בסוף-שבוע האולסטאר, כאשר קלע 22 נקודות.
יחד עם מיילס, ריצ'רדסון הופיע בסרט תיעודי בשם "התותחים הצעירים" (The Youngest Guns), שתיאר כרונולוגית את שלוש העונות הראשונות שלהם ב-NBA.
את התקדמותו הגדולה במדי הקליפרס עשה ריצ'רדסון בעונת , על אף שהחמיץ מספר רב של משחקים בשל פציעות נשנות.
הוא הפך לשחקן חמישייה קבוע בקבוצה והיה הקולע השני בטיבו שלה אחרי אלטון ברנד עם 17.2 נקודות בממוצע, בנוסף ל-6.4 ריבאונדים.
בנובמבר 2003 הוא זכה לראשונה בתואר שחקן השבוע במערב.
על אף הצטיינותו, ריצ'רדסון לא הצליח להגיע עם הקליפרס להישג משמעותי מבחינה קבוצתית.
לאחר ארבע שנים בהן שיחק בלוס אנג'לס, עבר ריצ'רדסון בשנת 2004 לקבוצת פיניקס סאנס בתור שחקן חופשי.
עונת הייתה מוצלחת עבור ריצ'רדסון: הוא קלע 14.9 נקודות והוריד 6.1 ריבאונדים בממוצע למשחק, ורשם הישג אישי כאשר שבר את שיא השלשות לעונה אחת בתולדות פיניקס - 226 שלשות - והוביל את הליגה כולה במדד זה במשותף עם קייל קורבר.
ריצ'רדסון היה אחד מהשחקנים החשובים שסייעו לכוכב סטיב נאש, בקבוצה שסיימה את הליגה עם המאזן הטוב ביותר בעונה הסדירה - 62 ניצחונות ו-20 הפסדים.
בהופעת הבכורה שלו במשחקי הפלייאוף השיג ריצ'רדסון ממוצעים של 11.9 נקודות ו-5.1 ריבאונדים; פיניקס ניצחה בשני סיבובי הפלייאוף הראשונים את ממפיס גריזליס ודאלאס מאבריקס, אך הודחה על ידי סן אנטוניו ספרס בגמר המערב.
ריצ'רדסון הגיע גם למספר תצוגות מרשימות מבחינת קליעת שלשות במהלך אותה עונה.
במשחק נגד ניו אורלינס הורנטס בדצמבר 2004 הוא שבר את שיא השלשות למשחק אחד בתולדות פיניקס, כאשר קלע תשע שלשות.
במהלך העונה הוא ניצח בתחרות השלשות של ה-NBA שהתקיימה במסגרת סוף-שבוע האולסטאר, לאחר שהשיג 19 נקודות וגבר, בין היתר, על חבירו לקבוצה ג'ו ג'ונסון.
ריצ'רדסון היה אחד משלושה זוכים של פיניקס בתחרויות השונות שהתקיימו במסגרת האירוע.
במהלך הפגרה של 2005 הועבר ריצ'רדסון לניו יורק ניקס, בעסקה במסגרתה עברו קורט תומאס ודיז'ון תומפסון לפיניקס.
ריצ'רדסון ביסס את מעמדו כשחקן קבוע בחמישייה של ניו יורק, ובעונת הצטיין במיוחד - הוא קלע 13 נקודות בממוצע למשחק, והשיג שיאי קריירה בריבאונדים (7.7) ובאסיסטים (2.2).
עם זאת, במהלך שלוש עונותיו הראשונות בקבוצה הוא הרבה לסבול מפציעות, שגרמו לו להחמיץ משחקים רבים.
רק בעונת התייצב מצב הפציעות של ריצ'רדסון, והוא שיחק ב-72 משחקים.
בתקופתו בניו יורק ניקס ריצ'רדסון לא הצליח להגיע להישגיו מהתקופה בה שיחק בפיניקס, וסיים עם קבוצתו בקביעות בתחתית טבלת המזרח.
בקיץ 2009 הועבר ריצ'רדסון בין ארבע קבוצות שונות, עד שחתם לבסוף במיאמי היט.
במיאמי הוא החל לשתף פעולה עם דוויין וייד, מהגארדים המובילים בליגה.
בעונתו הראשונה הוא פתח בחמישיית הקבוצה ב-74 מתוך 75 משחקיו, והשיג ממוצעים של 8.9 נקודות, 4.9 ריבאונדים ו-1.6 אסיסטים למשחק.
לפני עונת 2010/2011 הוא חתם באורלנדו מג'יק.
הוא שיחק במג'יק עד ניפויו מסגלה ב-2012. הוא חתם בניו יורק ניקס פעם נוספת לקראת סיומה של עונת 2012/2013, והספיק לשחק במשלק אחד בלבד בעונה הסדירה.
בפלייאוף שיחק בחמישה משחקים במדי הניקס.
לאחר העונה הועבר ריצ'רדסון בטרייד לטורונטו ראפטורס, לצד סטיב נובאק ומרכוס קמבי ומספר בחירות דראפט.
הניקס קיבלו בתמורה את אנדראה ברניאני.
לאחר מספר חודשים נופה ריצ'רדסון מסגל טורונטו.
קוונטין אליס לואיז ברייס כיהנה כמושלת הכללית של אוסטרליה, וכמושלת קווינסלנד.
קוונטין סטרשן נולדה בבריזביין, קווינסלנד, והחלה את השכלתה באוניברסיטת קווינסלנד בלימודים לתואר ראשון באמנות ותואר ראשון בעריכת דין.
היא הייתה מהנשים הראשונות שעברו את מבחן לשכת עורכי הדין במדינה.
קוונטין סטרשן נולדה לנורמן סטרשן ונאידה וטזל בשנת 1942. היא הייתה השנייה מ-4 בנות, וחונכה כמו אחיותיה בבית המשפחה על ידי אמה, שהייתה בעברה מורה, ולא בבית ספר ממשלתי.
אביה עבד באותה תקופה כמנהל מפעל עיבוד צמר.
במהלך שנה בילדותה המשפחה חיה בטזמניה, ולאחר מכן הם חזרו לבלמונט, קווינסלנד, אז החלה סטרשן בלימודים בבית ספר תיכון במקום.
במהלך לימודיה הכירה את מייקל ברייס, לימים בעלה.
אביה באותה תקופה פתח בחוות כבשים באתר אחר בקווינסלנד, ועד שנת 1956, בה החלה סטרשן בלימודיה האקדמיים, אביה החזיק במספר חוות ומפעלים.
לאחר סיום בית הספר המכין, נרשמה סטרשן לאוניברסיטת קווינסלנד, ראשית לתואר בעבודה סוציאלית ואמנות, ובשנה השלישית החליטה להוסיף מסלול לעריכת דין.
היא סיימה עם תואר ראשון באמנות בשנת 1962, והוסיפה תואר ראשון בעריכת דין בשנת 1965. בין התארים, היא נישאה למייקל ברייס, חברה מבית הספר התיכון, בשנת 1964. היא הייתה מהנשים הראשונות שעמדו בבחינת לשכת עורכי הדין של קווינסלנד (The Queensland Bar), אך מעולם לא עסקה בתחום.
לאחר תקופה קצרה בלונדון, ברייס חזרה למולדתה והתקבלה בשנת 1968 למשרת הוראה חלקית בפקולטה למשפטים באוניברסיטת קווינסלנד, והייתה האישה הראשונה שהתקבלה לסגל ההוראה של הפקולטה.
היא החלה בתפקיד מרצה בשנת 1969, ולימדה בפקולטה במשרה מלאה עד 1983.
הקריירה הפוליטית של ברייס החלה בשנת 1978, אז ממשלת פרייזר הקימה את מועצת הנשים הלאומית של קווינסלנד ומינתה את ברייס להיות בין חברות הוועדה.
בשנת 1982 קודמה ברייס לתפקיד יושבת ראש הוועדה, ובשנת 1984 כבר הייתה הדירקטורית של ענף המידע לנשים במשרד ענייני הנשים במדינה.
ב-1987 התמנתה ברייס לתפקיד דירקטורית הוועדה האוסטרלית לזכויות אדם ושוויון הזדמנויות.
בין השנים 1988 ו-1993 שימשה ברייס בתפקיד הנציבה הפדרלית לאכיפת שוויון בין המינים במסגרת ממשלת הוק.
מדי שנה טיפלה ברייס בכ-2,000 תלונות הנוגעות לאפליית נשים.
תקופה זו הסתמנה גם בשינוי חוקים רבים לטובת נשים, שינוי שעליו חתומה ברייס באופן כמעט בלעדי.
במהלך שירותה כנציבה הואשמה ברייס באפליית גבר במקום העבודה, תלונה שנבדקה בוועדה האוסטרלית לזכויות אדם ושוויון הזדמנויות אותה ניהלה ברייס בעבר.
בין השנים 1994 ו-1997 כיהנה ברייס כיושבת ראש המועצה הלאומית לרווחת הילד, ובין 1997 ל-2003 כיהנה כ-COO של מכללת הנשים באוניברסיטת סידני.
זאת בנוסף למספר עמותות וועדות שברייס הייתה חברה בהן, כגון מועצת קריקט הנשים האוסטרלית והמועצה הלאומית לחקר סרטן השד.
בשנת 2003 בחר ראש ממשלת קווינסלנד דאז, פיטר ביטי, להמליץ על ברייס למשרת מושלת קווינסלנד בפני המלכה אליזבת השנייה.
לאחר הסכמת המלכה, ביצע ביטי מהלך פוליטי לא צפוי ופתח את מועמדותה של ברייס לדיון בבית הנבחרים של קווינסלנד.
הוא עשה זאת אף על פי שהמסורת הכתיבה כי ההמלצה בפני המלכה היא השלב האחרון בדיוני המועמדים.
עם זאת, ידע ביטי בעת הדיונים כי יש לו רוב בטוח משני אגפי הבית.
במהלך חמש שנות כהונתה של ברייס בבית המושל, היא צוינה בעיתונות כדמות ממלכתית ומכובדת.
עם זאת, בעת כהונתה שמונה חברים מסגל בית המושל בחרו לפרוש, בין השאר מנהל הבית.
מקורות בעילום שם דיווחו בעיתונות כי אף על פי שתדמיתה של המושלת חיובית ופתוחה בקהל הרחב, בין חדרים היא שתלטנית וקפדנית מאוד.
ביקורת נוספת ציינה את השימוש שעשתה המושלת ברייס מעת לעת באחוזת המושל לאירוח מסיבות פרטיות.
בנושא זה עמד להגנתה ראש הממשלה ביטי וטען כי אין בכך כל פסול, כל עוד ההוצאות לאירוח יוצאות מכיסה הפרטי של המושלת ולא מתקציב המושל.
בשנת 2008 הסתיימה רשמית כהונתה של ברייס כמושלת קווינסלנד.
הועלתה הצעה להאריך את כהונתה של ברייס בשנה כדי שתוכל להשתתף בחגיגות ה-150 לקווינסלנד ב-2009. לאחר שעלתה מועמדותה של ברייס לתפקיד המושלת הכללית של אוסטרליה, הוחלט לסיים את הכהונה במועדה, וברייס פרשה מתפקיד מושלת קווינסלנד ב-29 ביולי 2008 ופינתה את התפקיד ליורשתה, פנלופי ונסלי.
בשנת 2008 החליט ראש ממשלת אוסטרליה קווין ראד להמליץ על ברייס למשרת המושל הכללי של אוסטרליה בפני מלכת אוסטרליה, אליזבת השנייה.
בחירה זו אושרה על ידי המלכה ללא כל התנגדות, בהתאם למסורת.
היא אושרה ללא כל התנגדות בבית הנבחרים האוסטרלי, תופעה נדירה יחסית, בה האופוזיציה והקואליציה אישרו את הבחירה ושיבחו אותה.
העיתונאי ובעל הטור דן היוטון היא ממבקריה הבודדים של ברייס, וטען שהיא מביאה לתפקיד "מטען חורג מיותר", בהתייחסו לביקורת על ברייס בתקופת כהונתה כמושלת קווינסלנד, וקבל על כך שקולה לא נשמע בנושאים החשובים לה בכהונתה הקודמת.
אחת מפעולותיה הראשונות של המושלת הכללית הנכנסת הייתה להחליף את מזכיר המושל הכללי של אוסטרליה - לפטר את מלקולם הייזל, ששירת שני מושלים כלליים לפניה, ולהחליפו בסטיבן בריידי.
החלטה זו ספגה ביקורת ציבורית, אך ראש הממשלה ראד הגן עליה וטען כי זכות המושל הכללי לבחור את המועסקים תחתיו, וזכותה של ברייס למנות מזכיר כללי כאוות נפשה.
במהלך כהונתה בתפקיד המושלת הכללית, נרשמה ביקורת בעיתונות על דרכי פעולתה, במיוחדת בעיתון האוסטרליאן, שם צוין כי ברייס מביאה גישה פוליטית ולא ייצוגית כנדרש.
בין השאר פורסמה ביקורת על ביקורה המתוכנן של ברייס באפריקה כממלאת מקומו של ראד, ונרשם כי "העניין המזויף שמגלה ברייס באפריקה ייראה בציניות על ידי האפריקאים", וכי על המושל הכללי של אוסטרליה לצאת מגבולות היבשת לעיתים רחוקות בלבד לתפקידים יצוגיים, ואל לו לעסוק במדיניות חוץ.
פרופסור דייוויד פלינט, יו"ר העמותה "אוסטרלים למען מלוכה חוקתית", הסכים עם מאמר זה וטען כי כל פעולה של המושל הכללי שלא על פי ייעוץ מפורש של הרשות המבצעת, עלול לגרום לשחיקת אמון הציבור האוסטרלי במושל.
ב-28 במרץ 2014 סיימה ברייס את כהונתה כמושלת.
קוונטין ברייס כיהנה בשני תפקידי מושלים (קווינסלנד ואוסטרליה), ועל פי כללי הטקס יש לה הזכות להיקרא בשם הכבוד הוד רוממותה המשותף לשניים במהלך כהונתה באחד התפקידים.
בנוסף, כובדה ברייס בשלושה מינויים: ראשית ב-1998 כחברה במסדר אוסטרליה (AO), על שירותיה לקהילה, במיוחד בתחום ילדים ונשים; פעם שנייה קידומה לחברה מן המניין במסדר אוסטרליה (AC) בשנת 2003, עם בחירתה למושלת קווינסלנד; ופעם שלישית עם קבלתה למסדר חבר העמים הבריטי על שם יוחנן הקדוש בנובמבר 2003.
ברייס זכתה בשתי מדליות: בשנת 2000 היא זכתה במדליית הספורט האוסטרלית על תרומתה בתחום קריקט נשים; ובשנת 2001 היא זכתה במדליית סנטנרי על פעילותה החברתית בקידום עסקים.
לברייס חמישה דוקטורטי כבוד מאוניברסיטאות שונות באוסטרליה.
קוונטין ברייס נישאה לאדריכל מייקל ברייס בשנת 1964. כיום מייקל ברייס הוא פרופסור בשלוש פקולטות: החוג לעיצוב במכללת האמנות של קווינסלנד, בית הספר לעיצוב וארכיטקטורה באוניברסיטת קנברה, ובמכללת האמנות של אוניברסיטת ניו סאות' ויילס.
הוא פרש מניהול חברת העיצוב המשגשגת שלו בשנת 2008, כדי להימנע מניגוד עניינים עם תחילת כהונת אשתו כמושלת הכללית של אוסטרליה.
לזוג שתי בנות, שלושה בנים ושישה נכדים.
קוונטין רוברט דאת'י סקינר הוא היסטוריון וחוקר מדע המדינה בריטי הידוע בשל התמחותו בהגות הפוליטית של אנשי התקופה המודרנית המוקדמת.
סקינר היה בין המייסדים של בית הספר להיסטוריה פוליטית באוניברסיטת קיימברידג', שם היה פרופסור בשנים 1996–2008.
סקינר נולד בשנת 1940 בעיר אולדהאם שבמנצ'סטר רבתי.
סיים בהצטיינות את התואר הראשון בהיסטוריה באוניברסיטת קיימברידג' בשנת 1962. בשנת 1965 מונה למרצה בפקולטה להיסטוריה.
בשנים 1974–1979 עבד במכון למחקר מתקדם שבפרינסטון אשר בארצות הברית.
כשחזר לקיימברידג', היה סקינר כבר פרופסור.
בשנת 1999 עבד כסגן נשיא האוניברסיטה.
אף על פי שבמהלך רוב שנותיו עבד סקינר באוניברסיטת קיימברידג', הוא גם שיתף פעולה עם אוניברסיטאות אחרות כגון האוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה, אוניברסיטת וושינגטון בסנט לואיס, אוניברסיטת נורת'ווסטרן, קולז' דה פראנס, אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת פרינסטון ואוניברסיטת אמסטרדם.
הוא עמית באקדמיה הבריטית מאז שנת 1981. הוא עמית גם בחברה הפילוסופית האמריקאית ובאקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
סקינר נחשב למרצה בעל יכולות יוצאות דופן, ותלמידים רבים שלו הפכו להיסטוריונים בולטים גם הם.
עבודתו כהיסטוריון התמקדה בעיקר במחשבה המדינית שבאירופה המודרנית.
הוא כתב ספר אחד על ניקולו מקיאוולי, שלושה ספרים על תומאס הובס ועוד מחקרים רבים על המחשבה הפוליטית של התקופה.
הוא עסק בתאוריות על טיבה של המדינה ועל אופי החירות הפוליטית, ובהיסטוריה של הרטוריקה.
עבודתו ההיסטורית בתחום החירות הפוליטית מהווה בסיס לעמדה המכונה "רפובליקניזם" או "נאו-רפובליקניזם", שנוסח במסגרת הדיסציפלינה הפילוסופית בעבודותיו של פיליפ פטיט.
סקינר קיבל תוארי כבוד מאוניברסיטאות רבות, וביניהן: אוניברסיטת אברדין, אוניברסיטת קופנהגן, אוניברסיטת שיקגו, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת הלסינקי, אוניברסיטת אוקספורד, אוניברסיטת סנט אנדרוז ואוניברסיטת אוסלו.
בשנת 2006 קיבל פרס על שמו של ישעיה ברלין ואת פרס בלצן.
בשנת 1979 התחתן עם פרופסורית לפילוסופיה.
יש לזוג שני ילדים ושני נכדים.
מקיאבלי, תרגמה עופרה יוגב, הוצאת דביר, 1988.
קוורטו הוא משחק לוח לשני שחקנים, שפותח על ידי המתמטיקאי השווייצרי בלייס מולר בשנת 1991.
לוח המשחק הוא של 4X4 משבצות.
במשחק יש 16 כלים ייחודיים, שלכל אחד מהם ארבעה מאפיינים, כאשר מכל מאפיין יש 2 אפשרויות:
צורה - ריבוע או עיגול
צבע - אדום או כחול
גודל - גדול או קטן
נפח - חלול או מלא
אפשרויות המאפיין עשויות להשתנות בגרסאות שונות של המשחק, לדוגמה בגרסה מסוימת למאפיין הצבע יש אפשרויות של 2 גוונים שונים של חום.
שני השחקנים משחקים לסירוגין, כאשר אין חשיבות לזהות השחקן המתחיל.
בכל תור, אחד מהשחקנים בוחר את אחד מ-16 כלי המשחק ונותן אותו לשחקן היריב.
השחקן שקיבל כלי, מניח את הכלי שקיבל על אחת המשבצות הפנויות שעל הלוח, לבחירתו.
מטרת המשחק היא להניח את הכלי הרביעי בשורה, טור או אלכסון, כך שייווצר רצף של 4 כלים בעלי מאפיין משותף אחד לפחות.
כאשר נוצר רצף כזה, המשחק נגמר והשחקן שהניח את הכלי הרביעי הוא המנצח.
לדוגמה, שחקן 1 בוחר את הכלי העגול, הכחול, המלא והקטן, ומעניק אותו לשחקן 2. שחקן 2 לוקח את הכלי ומניח אותו על המשבצת שבפינה הימנית העליונה של הלוח.
שחקן 2 בוחר את הכלי המרובע, הכחול המלא והגדול, ומעניק אותו לשחקן 1. שחקן 1 לוקח את הכלי ומניח אותו על המשבצת השנייה מימין בשורה העליונה של הלוח.
כעת יש אפשרות לנצח במשחק על ידי השלמת השורה העליונה בעזרת שני כלים כחולים או שני כלים מלאים.
קְווֹקָה הוא מין של חיית כיס קטנה, המהווה מין יחיד בסוג Setonix, שגודלו כגודל חתול בית.
הקווקה היא אוכלת-צמחים הפעילה בעיקר בלילה.
ניתן למצוא אותה באיים קטנים ליד חופי אוסטרליה המערבית, בייחוד באי רוטנסט שליד פרת' ובאי בולד שליד אלבני.
מושבה יבשתית קטנה של קווקה חיה בשמורת הטבע טוּ פִּיפּלְז בֵּיי (Two Peoples Bay), שם היא מתקיימת במקביל לחיית כיס קטנה אחרת, קנגורו חולדתי גילברט (Potorous gilbertii).
הקווקה היא אחד היונקים האוסטרליים הראשונים שהאירופים ראו.
הימאי ההולנדי סמואל פולקרטזון דיווח שראה "חתול בר" באי רוטנסט בשנת 1658. ב-1696, וילם דה פלמינג זיהה אותן בטעות כעכברושי ענק, ועל שמן קרא לאי "רוטה-נסט", בהולנדית "קן-עכברושים".
המילה "קווקה" נגזרה ממילה בשפה האבוריג'ינית ניונגר (Nyungar), שכנראה נהגתה גווגה.
היא בעלת מבנה עגלגל, אוזניים מעוגלות וראש רחב וקצר.
אף על פי שהיא נראית כקנגורו קטן מאוד, היא יכולה לטפס על עצים ועל שיחים.
פרוותה הגסה בגוון חום ערמוני המתבהר לגוון חול בפרווה התחתונה.
קווקה אינה פוחדת מאנשים ופעמים רבות מתקרבת אליהם, בייחוד באי רוטנסט.
עם זאת, אין זה חוקי לבוא במגע עם קווקה ברוטנסט.
בטבע קווקה נעה באזור מצומצם מאוד בדרום-מערב אוסטרליה המערבית.
מספר אוכלוסיות קטנות מפוזרות על היבשה, אוכלוסייה גדולה חיה באי רוטנסט, ואוכלוסייה קטנה באי בולד ליד אלבני.
ברוטנסט קואקות נפוצות במגוון בתי גידול, מחורש חצי-צחיח ועד גנים המטופחים בידי אדם.
למרות מספרה הגדול באיים, אזור המחיה של קווקה ביבשה מצומצם מאוד ומוגדר כפגיע.
בשטח זה מאיימים על הקווקה מיני חיות שאינם ילידי האזור, כמו שועלים, ועל כן הקווקה נזקקת לכיסוי צפוף של הקרקע למסתור.
בירוא יערות ופיתוח חקלאי צמצמו את בית הגידול של הקווקה, ובכך דרדרו עוד את מצבה.
פלישתם של חתולים, כלבים ודינגו החמירה עוד את הבעיה, ובהמשך גם ייבוש ביצות ושריפת צמחייתן.
יתרה מכך, שגר של הקווקה הוא לרוב בן ולד אחד, אחת לשנה.
על אף שהקווקות מזדווגים לעיתים תכופות, צירוף הנתונים של גודל השגר, בית הגידול המצטמצם והטורפים מביא לנדירותם.
נער היטלר קוֶוקס: סרט אודות רוח ההקרבה של הנוער הגרמני (גרמנית: Hitlerjunge Quex: Ein Film vom Opfergeist der deutschen Jugend) הוא סרט תעמולה גרמני שביים הנס שטיינהוף והוקרן לראשונה בשנת 1933. הסרט התבסס על הספר באותו השם מאת קרל אלואיס שנצינגר, בהשראת חייו של הרברט נורקוס.
הסרט מהווה דוגמה בולטת לקולנוע נאצי.
ב-24 בינואר 1932 נרצח בברלין נער בשם הרברט נורקוס, שהיה חבר בהיטלריוגנד, בידי קבוצת קומוניסטים.
נורקוס הפך בן-לילה לקדוש מעונה של המפלגה הנאצית ולסמל תעמולתי.
הסופר קרל אלואיס שנצינגר כתב ביוגרפיה בדיונית על חייו בשם "נער היטלר קווקס", ("קווקס" – "כספית", על שום תזזיתיותו של נורקוס ומהירותו לציית), והנס שטיינהוף עיבד אותו לסרט.
הסרט עוסק בנער בשם הייני פולקר, אשר חבריו הקומוניסטים העניקו לו את הכינוי "קווקס".
הוא גר בברלין בדירת חדר עם שני הוריו המרוששים.
אביו המובטל הוא קומוניסט ששולח את הייני למחנה יער של תנועת הנוער הקומוניסטית.
ההילולה הבלתי ממושמעת של הקומוניסטים לא מוצאת חן בעיני קווקס.
הקומוניסטים שותים, מהמרים, מעשנים, ורוקדים אל תוך הלילה.
ארוחת הערב היא חתיכות לחם הנזרקות אל תוך פיות של נערים רעבים אשר דוחפים זה את זה בתור.
הבנים והבנות משחקים משחק בו לפי תור הם מכים זה את זה באיברים המוצנעים.
קווקס בורח ומוצא בחלק אחר של היער מחנה של הנוער ההיטלראי ליד האגם.
הוא צופה בהם ממרחק ורואה כי ההיטלריוגנד עובדים בצוותא בהבערת מדורות והכנת ארוחת הערב.
הם שרים שירים פטריוטיים, מקשיבים לנאומים וצועקים יחד את סיסמתם "עוּרי גרמניה!" (!Deutschland, erwache).
בבוקר הם אפילו קמים מוקדם ויוצאים לאגם לשחייה משותפת לפני ארוחת הבוקר.
קווקס רואה כי בריאות, ניקיון, עבודת צוות ולאומיות פטריוטית הם הערכים המוצגים בתנועה.
כאשר קווקס חוזר לביתו בעודו מזמזם את אחד משירי ההיטלריוגנד, אביו, הקומוניסט הנלהב, מכה אותו ורושמו כחבר במפלגה הקומוניסטית; פעילויותיה מאורגנות על ידי זר אפלולי הדובר גרמנית במבטא מזרחי מודגש.
קווקס, לעומת זאת, מנצל את תפקידו כדי לעזור לנוער ההיטלראי, ומודיע להם על מזימה לארוב להם ולהרגם בנשק.
הוא הופך למנודה בקרב הקומוניסטים, ולגיבור עבור ההיטלריוגנד.
אמו המעורערת של קווקס איננה יודעת מה לעשות, ומנסה להתאבד בהשארת כירי הגז דולקים כל הלילה.
היא נהרגת, אך קווקס נותר בחיים.
אביו, המרוסק ממות אשתו, מתחיל לתהות האם בנו צדק אחרי הכל, והנאציונאל-סוציאליסטים באמת ייטיבו עם גרמניה ועם פועלים עניים כמוהו יותר מאשר הקומוניסטים.
גאורג וילדה, פעיל הנוער הקומוניסטי, שונא את קווקס ובסופו של דבר דוקרו למוות בפינת רחוב בלילה כשהלה מחלק עלוני תעמולה עבור היטלר.
קווקס הופך לגיבור התנועה הנאצית, שכן מילותיו האחרונות הן "דגלנו מתנופף" מהמנון הנוער ההיטלראי, אשר את מילותיו כתב באלדור פון שיראך.
נושא הסרט מתאפיין במילים האחרונות בפסקול אשר מסיים את הסרט, מתוך ההמנון: "אכן, דגלנו אדיר מן המוות!"
בשנות השלושים מילא הסרט תפקיד תעמולתי חשוב וגרם לנערים ונערות רבים להצטרף לתנועת הנוער ההיטלראי.
הסרט נתמך על ידי הנאצים עוד בתהליכי הפקתו.
ההפקה עלתה 320,000 מארקים, שהגיעו בחסות באלדור פון שיראך, מנהיג-הרייך לענייני נוער.
להקרנתו הראשונה של הסרט במינכן הגיעו רבים בעלי משרות נאציות, בהם יוזף גבלס, רודולף הס ואדולף היטלר.
גבלס אף אמר על הסרט: "אם 'קווקס' מייצג את הניסיון הראשון בקנה מידה גדול לתאר את הרעיונות והעולם הנאציונל-סוציאליסטי בקולנוע, אז עלי לומר כי הניסיון הזה, בהתחשב באפשרויות של הטכנולוגיה המודרנית, הוא הצלחה מסחררת."
בגרמניה כיום הסרט מוגדר כסרט מושגח (Vorbehaltsfilm), יחד עם כמה עשרות סרטים אחרים מהתקופה הנאצית.
אסור להקרינו אלא רק באירועים חינוכיים המודרכים על ידי מומחה.
קְווֹרָה הוא אתר אינטרנט לשאלות ותשובות הנכתבות על ידי הגולשים בשפות שונות.
באתר נשאלות שאלות, והן מקבלות מענה, נערכות ומאורגנות על ידי חברי הקהילה.
החברה נוסדה ביוני 2009, והאתר הושק ב־21 ביוני 2010. קוורה השיקה אתר בעברית ב-2019. קוורה אוספת שאלות ותשובות לנושאים שונים.
משתמשים יכולים לערוך בשותפות שאלות, ולהציע הצעות עריכה לתשובות של המשתמשים השונים בקהילה, ובכך לרתום את כוחה של חוכמת ההמונים כדי להגיע למידע המדויק והמקיף ביותר.
אתר קוורה נוסד על ידי שני עובדי פייסבוק לשעבר, אדם ד'אנג'לו וצ'ארלי צ'יבר.
ד'אנג'לו התפטר מתפקידו בפייסבוק בינואר 2010 כדי ליצור את קוורה.
הוא אמר שהוא וצ'יבר רצו ליצור את קוורה מכיוון שהם חשבו "ש'שאלות ותשובות' הוא אחד מהאזורים באינטרנט שיש המון אתרים שמתעסקים בהם, אבל אף אחד עדיין לא קם ויצר משהו באמת טוב".
כמות המשתמשים בקוורה הוערכה בכ־500,000 משתמשים רשומים נכון לינואר 2011. ביוני 2011 אתר קוורה עוצב מחדש במטרה להפוך את מציאת המידע והניווט באתר לנוחים יותר.
משתמשים רבים שמו לב לכך שהעיצוב דומה מאוד לעיצובו של אתר ויקיפדיה.
קוורה שחררה יישומון למכשירי ה־אייפון ב־29 בספטמבר 2011, ואחריו למכשירי האנדרואיד ב־5 בספטמבר 2012.
בחודש נובמבר 2019 השיק האתר גרסת בטא בשפה העברית, ובדצמבר היא הוכרזה כרשמית.
בקוורה ניתן לפרסם שאלות, תשובות ופוסטים בחלק הכללי של האתר, ולהקים מרחבים בהם ניתן לכתוב על נושא לבחירת המשתמשים.
המשתמשים יכולים להצביע בעד או נגד , וגם יכולים להציע עריכות לתשובות שסופקו על ידי אחרים.
עד 19 באפריל 2021, בקוורה נדרשו המשתמשים להירשם בשמם המלא, ולא באמצעות כינוי או שם בדוי.
קהילת קוורה כוללת מספר אישים ידועים, כמו מארק אנדריסן, דאסטין מוסקוביץ', ג'ימי ויילס, סטיבן פריי ואשטון קוצ'ר.
רבים ממשתמשי קוורה פועלים מאזור עמק הסיליקון, ורבים נוספים מניו יורק.
קרוב ל-40% מהמשתמשים פועלים מהודו נכון לינואר 2014.
מבחינת הארכיטקטורה של האתר, האתר קוורה נבנה בעזרת Pylons ו־Comet עבור צד השרת של האתר.
הוא משתמש ב־MySQL כמסד הנתונים, ושרתי החברה מופעלים באמצעות מערכת ההפעלה אובונטו.
מפתחי קוורה משתמשים בגיט על מנת לפתח את המוצר.
אנשי הצוות של קוורה פיתחו, בנוסף, אלגוריתם לדירוג תשובות, שדומה לאלגוריתם PageRank.
האתר גם משתמש בטכנולוגיית הענן של אמאזון, שמאחסנת את השרתים שמריצים אותו.
באוגוסט 2011, החליטו מפתחי קוורה לעבור משימוש במימוש הפייתון CPython לשימוש ב-PyPy, על מנת לשפר את זמני התגובה של האתר.