tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת ה'תשפ"ד החל להוציא ספרון לימוד חודשי מחולק לימי החודש 'והאר עיננו' המופץ בציבור הדתי לאומי בעיקר במדרשות וישיבות תיכוניות.
ובשנת ה'תשפ"ה החל להפיץ את ספריו בישיבות הגבוהות וההסדר של הציונות הדתית כחלק מתוכנית לימוד יומי - 'אוצרות האמונה'.
נשוי לאלישבע ואב לתאומים ובן.
אורות התשובה – מהדורה מבוארת בידי הרב ששון בהנחייתו של הרב נחום רכל – על פרקים א'–ח', רמת השרון תשס"ה
'אורות התחיה' עם ביאור על פי שיעורים מאת הרב נחום רכל, בעריכת הרב ששון
מבט בהיר בערפל – ספר אמונה המותאם לנוער
אחת שאלתי – תשובות לשאלות של בני נוער
האור כי טוב – שיחות וממדי עומק בפרשיות השבוע, ספר בראשית
טללי אורה מלאכות שבת – בעיון הגמרא הראשונים והפוסקים בענייני מלאכות שבת.
עד כה יצאו שני כרכים בנושא מלאכת הפת.
והאר עיננו - ספרון ללימוד יומי באמונה 6 דקות ליום
טללי חיים – "מבואות ושערים לפנימיות התורה ולעבודת ה', שיחות וממדי עומק", היא סדרה ובה שישה עשר כרכים.
הספרים נכתבו על ידי הרב ששון ונאמרו על ידי הרב חיים כהן ("החלבן") בשיעוריו.
על המועדים: אלול–תשרי; חגי תשרי; סוכות; פסח; שבועות; טו בשבט; חנוכה;פורים
הקיצו ורננו – סביב הגאולה הנוכחית, "להתעורר מתרדמת הגלות לאור הגאולה הזורח בנשמתינו"
ויחד לבבנו – עבודת הכוונה והדבקות הפנימית
מצדיקי הרבים ככוכבים לעולם ועד – "דברי התעוררות שנאמרו בעצרת שנתיים להסתלקותו של מורנו ורבינו הרב מרדכי אליהו זיע"א".
תפילה – מבואות ושערים לעבודת התפילה
לעבדה ושמרה – עבודת האדם לאור שלבי עבודת האדמה ומלאכות הפת, שנים כרכים
מקדש מלך – מבואות ושערים לסוד המקדש ואורו ולעבודת דורנו ולחידושו
האישה ומצוותיה – מעין גנים – מבטי עומק על טהרת המשפחה ומשמעותה
האישה ומצוותיה – אור שבעת הימים – מבט פנימי על האשה בישראל ועל מצוות הפרשת חלה והדלקת הנר
הגדה של פסח באור פניך – ביאורים וממדי עומק בהגדה של פסח ובמצוות החג
מראה כהן – לדמותו ומתורתו של הרב קוק
באור פניך שמות – מאמרי עומק בספר שמות
נר מצווה ותורה אור – התבוננות במהות אור התורה ונרות חנוכה
נר מצווה ותורה אור – מהות התורה וקדושת המצוות
באור פניך – עבודה שבלב (תפילה)
באור פניך – הדור והגאולה
באור פניך – אמונה וביטחון (ב חלקים)
באור פניך – עבודת הנפש והמידות (ב' חלקים)
באור פניך – השיבני ואשובה – מהות התשובה ואורה
באור פניך – חגי תשרי – מאמרי עומק על חודש אלול וחגי תשרי
באור פניך – נעם שבת – על קדושת השבת ועבודת ה' בשבת
באור פניך – ושבתה הארץ – שמיטה ומצוות התלויות בארץ
באור פניך – אייכה – על חיים של עצמיו, משמעות וחירות
ראודה מורקוס היא משוררת, עורכת דין ופעילה לסבית פלסטינית, ממייסדות ארגון אסוואת (أصوات), העמותה למען נשים להטב"קיות (לסביות, טרנסג'נדריות, ביסקסואליות, קוויריות).
אסוואת הוא הארגון הפלסטיני הראשון למען זכויות נשים גאות, ופועל כיחידה עצמאית במסגרת ארגון הנשים כייאן.
מורקוס, האישה הפלסטינית הראשונה שיצאה מהארון באופן ציבורי כלסבית קווירית, זכתה בשנת 2006 בפרס "פליפה סאוזה" מהאגודה הבינלאומית לזכויות להט"ב (IGLHRC).
הפעילות הציבורית של מורקוס התחילה ב-2002, כשהצטרפה לפורום מקוון ללסביות פלסטיניות מישראל ומהרשות הפלסטינית.
כשנוכחה במחסור בהתארגנות, החליטה לייסד את אסוואת, ("קולות"), כדי לתת קול לנשים קוויריות פלסטיניות.
מורקוס התראיינה ל"ידיעות אחרונות" בנושא הקמת הארגון ב-2003, וביקשה שזהותה לא תיחשף, אך העיתון פרסם את זהותה המינית כאשר כלל את המילה "לסבית" בכותרת המאמר בצירוף צילום שלה, ובכך עשה לה אאוטינג.
עם חשיפת זהותה, חוותה תקיפות פיזיות, איומי מוות, והתעמרות מילולית; המכונית שלה הושחתה מספר פעמים, והיא פוטרה מעבודתה.
למורקוס רקע אקדמי בספרות עברית ובבלשנות כללית עם שליטה בשפות עברית, ערבית ואנגלית.
בנוסף, היא בעלת תואר ראשון ושני במשפטים ומתמחה בדיני עבודה.
ב-2013 סיימה את התואר שני המתמקד בנושא נשים פלסטיניות בשוק העבודה, אותו למדה כעמיתת הקתדרה לזכויות אדם ע"ש אמיל זולא במסגרת המחזור הראשון של תוכנית "תקנה".
ב-2008 הקימה מורקוס פלטפורמה מקוונת לאקטיביסטים בתחום זכויות האדם ולהט"ב מהמזרח התיכון וצפון אפריקה.
בשנת 2009 ההתארגנות התפתחה לארגון Mantiqitna, הפועל למען זכויות על בסיס מגדר ומיניות.
המטרה של הארגון הוא לעודד צמיחה, ולייצר מרחב תומך לפעילים בתחום.
ביוני 2015 נכללה מורקוס ברשימת "היכל הקהילה 2015: 40 המשפיעים בתולדות הקהילה", שנערכה על ידי האגודה למען הלהט"ב בישראל ומערכת "מאקו גאווה", כדי להכיר באנשים ואירועים אשר שינו את יחס החברה הישראלית לקהילה הגאה.
האישים הנבחרים אף זכו לכבוד בכנס בינלאומי שנערך למחרת צאת הרשימה.
ביום האישה הבינלאומי 2016, הוענק לה בכנסת אות הוקרה מיושבת ראש הוועדה למעמד האישה, חברת הכנסת עאידה תומא סלימאן, על היותה אישה מחוללת שינוי בעולם, בשל פעילותה למען נשים קווירייות והקמת ארגון אסוואת.
ראובני פרידן הוא משרד פרסום ישראלי, שהוקם בינואר 1986 על ידי משה ראובני ואודי פרידן.
החברה נמצאת בבעלות של תאגיד התקשורת והפרסום הבינלאומי .
יושבי הראש של המשרד הם אודי פרידן ומשה ראובני, והמנכ"לים הם הם זיו קורן וניב חורש.
משה ראובני התקציבאי ואודי פרידן הקופירייטר פרשו ב-1985 ממשרד הפרסום 'פוגל לוין'.
הלקוח הראשון של המשרד הייתה חברת אגפא, ולפרסומת נבחרה בר רפאלי שהייתה בת 8 חודשים.
בהמשך הצטרפו: ראש אינדיאני, טרופית ו-.
בנובמבר 1993 נבחרו ראובני פרידן להשיק את ערוץ 2 בישראל, ויצר את קמפיין "איפה כולם?
ראובני פרידן אחראים לקמפיינים כמו: "המעיל של קסטרו" בכיכובם של יעל אבקסיס וליאור מילר ובבימויה של נירית ירון, קמפיין 'השיירה' של מי עדן והשקת המותג "תפוזינה" של חברת יפאורה-תבורי בכיכובה של הלן הידינג ההולנדית.
בין 1993 ל-1995 ראובני פרידן זכו שלוש שנים ברציפות בפרסי 'קמפיין השנה' בתחרות קקטוס הזהב, עבור המהלכים הפרסומיים לקסטרו, תפוזינה וקידום.
עקב צמיחת החברה נוספו לקוחות חדשים כמו: 012, ישראכרט, טרה, אלעל ו-orange.
ב-1999 המשרד זכה בפרס 'קמפיין השנה' בתחרות קקטוס הזהב עבור קמפיין 'לבן ולעניין' של טרה, ב-2001 עבור קמפיין '012 סתם כי בא לי לדבר' וב-2002 עבור קמפיין לחברת orange.
ב-2002 רכשו ראובני ופרידן את פרסום 'רבן גולני', שהתמזג לתוך המשרד יחד עם לקוח הדגל שלו שטראוס.
ראובני פרידן זכו בפרסי 'קמפיין השנה' בתחרות האפי (effie), המודדת אפקטיביות של מהלכים פרסומיים: ב-2007 עבור orange day של חברת אורנג', ב-2010 עבור 'להעביר את דביר' של מזרחי טפחות וב-2011 עבור 'מהפכת הסקפטיות' של חברת התרופות MSD.
ראובני פרידן אף זכו במספר רב של פרסי effie platinum על בניית מותגים לאורך זמן: ב-2005 עבור orange, ב-2006 עבור מסטיק must, ב-2010 עבור מזרחי טפחות וב-2016 עבור הילדים של קסטרו וקרולינה למקה.
אל החברה הצטרפו לקוחות נוספים, כגון: AIG ,HOT, שברולט, קאדילק, חצי חינם, תדיראן ודלק מנטה.
המשרד צמח משמעותית וב-2016 דורג במקום הרביעי בדירוג יפעת, ע"פ היקף התקציבים.
בין השנים 2012 ו-2016 ראובני פרידן ממוקם בשלישייה הפותחת של משרדי הפרסום, ע"פ דירוג agency of the year של גלובס.
ב-2016, לכבוד 30 שנות פעילות הוציאו לאור את הספר "30 שנה של תשוקה" המסכם את פעילותם.
ב-2010 החליטו בראובני פרידן לנהל את הדיגיטל של הלקוחות בתוך המשרד, ולא באמצעות חברות-בת חיצוניות כפי שהיה נהוג בתקופה זו במשרדי פרסום.
כל מחלקות המשרד עברו הכשרה רחבה והפכו לדיגיטליות, שלצידן הוקמו מחלקות מתמחות: סטודיו דיגיטל, מדיה, תוכן וניהול רשתות חברתיות.
ב-2012 החל שיתוף פעולה ייחודי עם גוגל ישראל, שמסגרתו הוקמה מחלקת google בתוך ראובני פרידן, ולא בחברת המדיה כנהוג.
ב-2015 מונה גיא קמחי כ-CDIO (מנהל דיגיטל ראשי) של ראובני פרידן.
באוקטובר 2020 הקים משרד הפרסום ראובני פרידן סוכנות דיגיטל עצמאית בשם ARLO.
ראוויה עטיה הייתה האישה המצרית הראשונה ששימשה כחברת פרלמנט בעולם הערבי בשנת 1957.
ראוויה עטיה נולדה בגיזה ב-19 באפריל 1926. היא גדלה במשפחה פעילה פוליטית, אביה היה המזכיר הכללי של מפלגת אל-ופד הליברלית במחוז גרביה, ופעילותו הפוליטית הובילה למעצרו.
עטיה עצמה לקחה חלק בהפגנות מגיל צעיר, והיא אף נפצעה במהלך אחת מהמחאות האנטי בריטיות שהתקיימו במצרים בשנת 1939. היא המשיכה ללימודים גבוהים, דבר שהיה חריג מאוד באותה תקופה לנשים מצריות, והשלימה תארים אוניברסיטאיים במספר ענפים: דיפלומה בחינוך ופסיכולוגיה, מוסמך אוניברסיטה בתקשורת, ודיפלומה בלימודי אסלאם.
לאחר מכן, עבדה כמורה במשך 15 שנים, כאשר בתווך שימשה כעיתונאית למשך חצי שנה.
בשנת 1956 עטיה הפכה לקצינה הראשונה בצבא השחרור המצרי.
היא נלחמה במלחמת סואץ, במהלכה פלשו בריטניה, צרפת, וישראל למצרים.
כמו כן, עזרה לאמן 4,000 נשים בעזרה ראשונה וסיעוד במלחמה.
עטיה הגיעה לדרגת סרן ביחידת קומנדו נשית.
במהלך מלחמת אוקטובר בשנת 1973, היא עמדה בראש קבוצת משפחות של חללים ולוחמים, וזכתה לכינוי "אם החללים הלוחמים".
על שירותה הצבאי קיבלה מספר עיטורים צבאיים, כאשר הבולטים שביניהם: תג של הארמייה השלישית, מדליון של 6 באוקטובר, ומדליית הכוחות המזוינים.
במסגרת אימוץ חוקת מצרים בשנת 1956, העניק הנשיא, גמאל עבד אל נאצר, זכויות הצבעה ואת הזכות להיבחר למשרות ציבוריות לנשים מצריות.
הבחירות הראשונות שהתקיימו אחרי אימוץ החוקה היו בשנה שלאחר מכן, ב-1957. בבחירות אלה היו רק 16 נשים מתוך 2,000 מועמדים.
סקרי דעת קהל שנערכו באותה תקופה, הראו כי 70% מהגברים במצרים, מתנגדים לרעיון של אישה בפרלמנט.
למרות זאת, עטיה גברה על הסיכויים וקיבלה 110,807 קולות בקהילתה.
היא השתמשה בניסיונה הצבאי כיתרון פוליטי.
ניצחונה של עטיה על יריבה, אחמד פואד, עו"ד ובנקאי, אשר היה מתמחה של הנשיא נאצר, מעיד על גודל הניצחון.
עטיה נכנסה לפרלמנט המצרי בתאריך 14 ביולי 1957, ובכך הייתה לאישה הראשונה בפרלמנט בעולם הערבי.
במהלך כהונתה בפרלמנט, עטיה נאבקה למען זכויות נשים.
היא התעקשה על יישום יחס מועדף לעובדות, ובמיוחד חופשת לידה בת חודשיים עם משכורת מלאה.
בשנת 1958, היא הגישה הצעת חוק לבטל את הפוליגמיה.
למרות תמיכת חברי הפרלמנט העירוניים, החוק בסופו של דבר לא עבר, זאת לאור התנגדות קשה מצד חברי הפרלמנט הכפריים.
עטיה הייתה פרו-אמריקאית בתקופה של התחזקות הלאומיות הערבית והגישה האנטי-אימפריאליסטית, ובשל כך ספגה ביקורות רבות.
שנתיים לאחר ניצחונה הגדול וכניסתה לפרלמנט היא לא נבחרה מחדש, אולם כעבור 25 שנים, בשנת 1984, היא נבחרה לבית הנבחרים תחת המפלגה הלאומית דמוקרטית.
היא שימשה כראש המועצה לאוכלוסייה ומשפחה של גיזה בשנת 1993. עטיה נפטרה בשנת 1997 בגיל 71.
עטיה נחשבת לחלוצה פמיניסטית בהיסטוריה המצרית.
בדצמבר 2007 נערך טקס בפרלמנט המצרי לציון 50 שנים לניצחונה האלקטורלי הגדול.
לטקס הגיעו לטיפה אל-קעוד מבחריין, חברת הפרלמנט הראשונה במפרץ הפרסי שנבחרה שנה קודם לכן, ונדא חפאז מבחריין גם כן, שרת הקבינט הראשונה של בחריין.
ראוויסוכוס (שם מדעי: Rauisuchus) הוא סוג של זוחל טורף מקבוצת הארכוזאוריה שהיה בעל דמיון לתנין מודרני.
הוא חי בברזיל של תור הטריאס ונמצא בתצורות סנטה מניה, בהם התגלו מיני קיינודונטיים, ארכוזאורים דומים ודמויי דינוזאורים כמו הטיוווסו והסטאוריקוזאורוס.
משמעות שמו היא: "התנין של ד"ר וילהלם ראו" (Wilhelm Rau).
יצור זה דמה במראהו לתנין יבשתי בעל רגליים גדולות וייתכן שלעיתים היה מסוגל להזדקף על שתי רגליו האחוריות.
הירך שלו הגיעה לאורך 90 ס"מ ואורכו לארבעה מטרים ולמשקל 250 ק"ג.
הוא היה בעל לסתות חזקות שנועדו לקרוע בשר.
הגב והזנב שלו היו בעלי קשקשים בולטים עשויי אוסטאודרם.
הראוויסוכוס היה טורף-על במשך הטריאס והוא הותאם לחיי יבשה יותר מהתנינים המודרניים, וניזון מזוחלים קטנים ממנו.
עם זאת, הוא נכחד בסופו של הטריאס, אולי כתוצאה משינויי אקלים רחבים שייבשו את אזור מחייתו.
רואן טיילר ג'ונס , הידוע בשם הבמה ראוט 94 , ובשם הבמה הקודם שלו דרים , הוא מפיק מוזיקלי ורמיקסר אנגלי.
הוא עבד עם מספר אמנים, כמו סקרים , בנגה וקייטי בי.
הסינגל שהוציא, בשיתוף פעולה עם ג'ס גלין, "My Love" זכה להצלחה מסחרית, והגיע למקום הראשון בשלושה מצעדים.
2011: I Am Dream (תחת שם הבמה דרים)
2012: This Isn't House (תחת שם הבמה דרים)
רַאוּטְלֶג' הוא תאגיד מו"לות בריטי רב-לאומי.
ראשיתו בחברה שייסד ג'ורג' ראוטלג' בשנת 1836. החברה מתמחה בספרים ובכתבי עת אקדמיים, וכן במשאבים מקוונים, בתחומי מדעי הרוח, מדעי ההתנהגות, החינוך, המשפטים ומדעי החברה.
החברה מוציאה לאור מדי שנה כ־1,800 כתבי עת וכ־5,000 ספרים חדשים; קטלוג החברה כולל למעלה מ־70,000 כותרים.
לדברי החברה, היא המו"ל האקדמי הגדול בעולם בתחומי מדעי הרוח והחברה.
בשנת 1998 הפכה ראוטלג' לחטיבה וסדרה של יריבתה לשעבר, טיילור ופרנסיס (T&F), כתוצאה מעסקת רכישה בשווי 90 מיליון ליש"ט מצד חברת Cinven, קבוצת הון סיכון שרכשה את טיילור ופרנסיס שנתיים קודם לכן תמורת 25 מיליון ליש"ט.
בעקבות המיזוג של אינפורמה וטיילור ופרנסיס ב־2004, הפכה ראוטלג' ליחידת הוצאה לאור וסדרה מרכזית בחטיבת ההוצאה האקדמית של אינפורמה.
מטה ראוטלג' נמצא במשרד הראשי של טיילור ופרנסיס במילטון פארק, אבינגדון, אוקספורדשייר, והחברה פועלת גם ממשרדי טיילור ופרנסיס ברחבי העולם, כולל בפילדלפיה, במלבורן, בניו דלהי, בסינגפור ובבייג'ינג.
בשנת 1836 הוציא לאור מוכר הספרים הלונדוני ג'ורג' ראוטלג' מדריך טיולים בשם The Beauties of Gilsland, עם גיסו ויליאם הנרי ווֹרְן.
בשנת 1848, נכנסו השניים לשוק המשגשג של מהדורות זולות של יצירות סיפורת לנוסעי רכבת, בסגנון שפיתח המו"ל הגרמני טאוכניץ, שזכה לכינוי "ספריית הרכבת".
המיזם זכה להצלחה, עם הגידול בשימוש ברכבת, והוביל בסופו של דבר לייסוד החברה "ג'ורג' ראוטלג' ושות'", יחד עם אחיו של ו"ה וורן, פרדריק וורן, בשנת 1851.
ב־1852, צברה החברה רווחים ממכירת מהדורות של אוהל הדוד תום.
בעזרת הרווחים שילמה ראוטלג' לסופר אדוארד בולוור־ליטון 20,000 ליש"ט עבור חוזה בלעדיות להדפסת כל 35 יצירותיו במשך 10 שנים, כולל 19 מהרומנים שלו שנמכרו בזול כחלק מסדרת "ספריית הרכבת" שלה.
בשנת 1858 שינתה החברה את שמה ל"ראוטלג', וורן, וראוטלג'", כאשר בנו של ג'ורג', רוברט, נכנס לשותפות.
ב־1859, לאחר מותו של אחיו ו"ה וורן, עזב פרדריק וורן את החברה.
הוא לקח איתו את הזכויות על כמה כותרים, ובשנת 1865 הקים הוצאה בשם "פרדריק וורן ושות'", שנודעה לימים בזכות ספריה של ביאטריקס פוטר.
ביולי 1865, הצטרף לחברה אדמונד ראוטלג', בן נוסף של ג'ורג' ראוטלג', והחברה שינתה את שמה ל"ג'ורג' ראוטלג' ובניו".
בשנת 1899, הגיעה החברה עד סף פשיטת רגל.
אך לאחר ארגון מחדש מוצלח בשנת 1902 על ידי המדען סר ויליאם קרוקס, הבנקאי ארתור אליס פרנקלין, המנכ"ל ויליאם סוואן זוננשיין, ואחרים, הצליחה החברה להתאושש והחלה לרכוש ולהתמזג עם חברות הוצאה לאור אחרות, ובהן J.
Nimmo Ltd בשנת 1903. בשנת 1912, קיבלה החברה לידיה את ניהול חברת Kegan Paul, Trench, Trübner & Co.
רכישות אלה הביאו איתן קטלוגים של כותרים אקדמיים בולטים, ומשנת 1912 ואילך, התרכזה החברה יותר ויותר בהוצאה לאור אקדמית, אך המשיכה לפרסם גם סיפורת, עיון, ומיסטיקה.
בשנת 1947 מוזגה החברה רשמית עם קיגן פול, טרנץ', וטראבנר, תחת השם "ראוטלג' וקיגן פול".
צ'ארלס קי אוגדן, ומאוחר יותר קארל מנהיים, שימשו יועצים אקדמיים, ועד מהרה נודעה החברה במיוחד בזכות כותריה בפילוסופיה, פסיכולוגיה ומדעי החברה.
תחת בעלות תומסון, נשמרו שמה ופעילותה של ראוטלג', וב־1996, חברת ההשקעות האירופאית Cinven רכשה את ראוטלג' מתומסון והחזירה אותה לעצמאות עסקית.
שנתיים לאחר מכן, אישרו הדירקטורים של Cinven ושל ראוטלג' עסקה למכירת ראוטלג' לטיילור ופרנסיס, תוך שמירה על השם ראוטלג' כחטיבה בחברה וכמותג.
בשנת 2004, הפכה טיילור ופרנסיס לחטיבה בתוך Informa plc לאחר מיזוג.
ראוטלג' ממשיכה כיחידת הוצאה לאור עיקרית וכמותג בחטיבה האקדמית של אינפורמה, ומפרסמת ספרים אקדמיים במדעי הרוח והחברה, כתבי עת, חיבורים עיוניים, ומוצרים דיגיטליים.
ראוטלג' גדלה במידה ניכרת בצמיחה אורגנית וכתוצאה מרכישות של חברות הוצאה לאור אחרות וכותרים של מפרסמים אחרים על ידי חברת האם שלה.
כותרים במדעי הרוח והחברה שנרכשו על ידי טיילור ופרנסיס מבעלי אתרים אחרים מותגו מחדש תחת המותג ראוטלג'.
בראשית המאה ה־20 שימש פרדריק ורבורג, מו"ל אנגלי מפורסם, עורך ויזם בראוטלג'.
הסופרת נינה סטיבֶּה, מחברת הספר "באהבה, נינה", עבדה בחברה כעורכת ויזמית בשנות ה־90. עורך לימודי התרבות המשפיע, ויליאם ג'רמנו, שימש סגן נשיא ומנהל ההוצאה לאור במשך יותר משני עשורים, ואז הפך לדיקן מדעי הרוח בקופר יוניון.
ראוטלג' פרסמה הוגים וחוקרים בולטים במאה העשרים, כולל תאודור אדורנו, דייוויד בוהם, ג'ודית באטלר, ז'אק דרידה, אלברט איינשטיין, מישל פוקו, זיגמונד פרויד, אל גור, פרידריך האייק, קרל גוסטב יונג, קלוד לוי־שטראוס, מרשל מקלוהן, הרברט מרקוזה, קרל פופר, יוהאן רוקסטרום, ברטראנד ראסל, ז'אן־פול סארטר, ולודוויג ויטגנשטיין.
לימים פורסמו מחדש יצירות של חלק מהמחברים הללו בסדרות Routledge Classics ו־Routledge Great Minds.
סדרות מתחרות בסדרות הללו הן סדרת ' Radical Thinkers של ורסו ספרים, סדרת Penguin Classics של הוצאת פינגווין, וסדרת Oxford World's Classics של הוצאת אוניברסיטת אוקספורד.
טיילור ופרנסיס סגרה את חטיבת האנציקלופדיות המודפסות של ראוטלג' בשנת 2006. כמה מפרסומיה היו:
האנציקלופדיה לפילוסופיה של ראוטלג', בעריכת אדוארד קרייג (1998), ב־10 כרכים, אך כעת באינטרנט.
האנציקלופדיה של תורת המידות, בעריכת לורנס סי בקר ושרלוט ב' בקר (2002), בשלושה כרכים.
מילון ביוגרפי בינלאומי (International Who's Who)
רבים מהפרסומים העיוניים של ראוטלג' זמינים בדפוס ובאופן מקוון, בסדרה בשם Routledge Handbooks, ולהם אתר אינטרנט ייעודי משלהם: Routledge Handbooks Online.
החברה גם מפרסמת כמה אנציקלופדיות מקוונות, ואוספים של תוכן דיגיטלי, ובהם Routledge Encyclopedia of Philosophy, ו־South Asia Archive.
סדרת קורסי שפות מדוברות במולטימדיה
ספרי דקדוק בסדרת Essential Grammars (מאז 1999)
"הספרייה האוניברסלית של מורלי" (ידועה גם בשם: הספרייה האוניברסלית של ראוטלג') (1883–1888)
נמכרו דרך דוכני הספרים של WH Smith על רציפי רכבת; ב־50 שנה פורסמו 1,277 ספרים, רובם בכריכה קשה מאויירת, ומיעוטם גם במהדורות זולות יותר בכריכה רכה.
בין המחברים נכללו אדוארד בולוור־ליטון, ג'יימס פנימור קופר, ג'יין אוסטן, בנג'מין דיזראלי, הנרי פילדינג, פרנסס טרולופ, ויליאם הריסון איינסוורת', אלכסנדר דיומא האב, וויקטור הוגו.
ראוטלג' ספגה ביקורת על מדיניות תמחור ש"מגבילה את קהל הקוראים למיעוט פריווילגי", בניגוד לאפשרויות של "גישה פתוחה ללא דמעות" המוצעות על ידי DOAJ, Unpaywall, ו־DOAB.
ראוויה בנת סעוד אל-בּוּסַעִידִי היא האישה הראשונה בעומאן שמונתה לתפקיד שרה בממשלה.
אל-בוסעידי מונתה בשנת 2004 לשרה להשכלה גבוהה, על ידי הסולטאן קאבוס בן סעיד אאל סעיד, ושימשה בתפקיד עד שנת 2020. לפני מינויה לתפקיד כיהנה ברציפות כמנכ"לית של שתי מִנהלות שונות במשרד ההשכלה הגבוהה ולאחר מכן כסגנית מנכ"ל.
במהלך תפקידה היא תרמה רבות להשכלה הגבוהה בעומאן וכן להשכלה הגבוהה לנשים, באמצעות מענקי מלגות לסטודנטיות וסטודנטים ללימודים בעומאן ומחוץ למדינה, וכן בהשקעה בתשתיות, בניית מבני לימוד להשכלה גבוהה ועוד.
ב-2005 מונתה לסגנית יו"ר מועצת המחקר של עומאן.
הייתה חברה במועצת התכנון העליונה.
יו"ר הוועד הפועל של הפרויקט להקמת אוניברסיטת עומאן, וכן חברות בוועדה העליונה של הפרויקט.
שימשה כנשיאת אוניברסיטת הסולטאן קאבוס בעומאן.
אל-בוסעידי היא בעלת דוקטורט מאוניברסיטת אוקספורד.
אל-בוסעידי קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת גלאזגו.
היא זכתה שלוש פעמים בפרס האישה הערבית של השנה .
ראוטוב היא עיירה במחוז מוסקבה, רוסיה, הממוקמת מזרחית למוסקבה.
העיר מופרדת ממוסקבה באמצעות כביש הטבעת של מוסקבה.
לראוטוב מעמד של עיירת מדע (נאוקוגרד) והיא חוגגת את יום השנה שלה בשבת האחרונה של ספטמבר.
יש עדויות לקיומו של הכפר ראוטוב עוד מהמאה ה-17.
בשנת 1955 הוקמו בעיר משרדי חברת הטילים והלווינים משינוסטרויניה, בהובלת ולדימיר צ'לומיי.
ראובן תנעמי הוא מרים משקולות פאראלימפי לשעבר.
באליפות ישראל לנכים בהרמת משקולות לשנת 1974 התחרה בקטגוריית 51 ק"ג וזכה במדליית כסף עם לחיצת 77.5 ק"ג.
באליפות ישראל לנכים בהרמת משקולות לשנת 1976 התחרה בקטגוריית משקל קל-נוצה וזכה במדליית כסף עם לחיצת 92.5 ק"ג.
במשחקי סטוק מנדוויל לשנת 1977 דורג במקום הרביעי במשקל קל-נוצה עם לחיצת 100 ק"ג.
בשנת 1991 זכה בסטוק מנדוויל במדליית כסף בקטגוריית 48 ק"ג עם לחיצה של 112.5 ק"ג.
ב התחרה בקטגוריית 52 ק"ג ודורג במקום השביעי עם לחיצת 125 ק"ג.
ראויה אבורביעה (נולדה ב-3 במאי 1980) היא פעילה חברתית ופמיניסטית ישראלית ממוצא בדואי.
אבורביעה היא אחת מעורכות הדין הבדואיות הראשונות בישראל.
היא מומחית ופעילה חברתית נגד פוליגמיה בחברה הבדואית.
חוות דעת שכתבה משמשת את פרקליטות המדינה להעמדה לדין בעבירות ביגמיה.
פועלה זכה להכרה ציבורית נרחבת כאשר היא נכללה ברשימת "האקטיביסטיות הבולטות בעולם הערבי" של "מגזין +972" (2011), ברשימת "66 הנשים שכדאי להכיר בישראל" של "הארץ" (2014), ברשימת "40 הצעירים המבטיחים מתחת לגיל 40" של "גלובס" (2018), ובין "האקטיביסטיות הבולטות בישראל" של "ליידי גלובס" (2019).
ראויה אבו רביעה היא אחת מחמשת ילדיהם של ד"ר יונס אבו רביעה, הרופא הבדואי הראשון בישראל, בן לשבט אבו רביעה, הגדול והמוכר בנגב, וג'יהאן אבו רביעה, מפקחת לשעבר במשרד החינוך.
אחותה היא פרופ' סראב אבו רביעה קווידר.
היא למדה בבית ספר בדואי בתל שבע עד כיתה ד', ואז עברה ללמוד בבית ספר עברי.
אבורביעה היא בוגרת לימודי תואר בעבודה סוציאלית באוניברסיטת בן-גוריון בנגב מ-2003, ובוגרת לימודי תואר ראשון במשפטים בקרייה האקדמית אונו מ-2006. את התואר השני למדה בתוכנית המשפטנים לזכויות האדם בוושינגטון די.סי., כמלגאית הקרן החדשה לישראל, והשלימה אותו ב-2009. התיזה שלה עסקה בפוליגמיה בקרב הבדואים בישראל והיעדר האכיפה נגדה על ידי המדינה.
את הדוקטורט קיבלה אבורביעה בשנת 2018 מהפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית במסגרת תוכנית הדוקטורט הבין-תחומית המשותפת לאוניברסיטה העברית והאוניברסיטה החופשית בברלין, "זכויות האדם תחת לחץ: אתיקה, משפט ופוליטיקה".
אבורביעה היא מרצה בכירה וחוקרת בבית הספר למשפטים במכללה האקדמית ספיר מאז 2020, ועמיתת מחקר במרכז למחקר יישומי של הסיכונים לדמוקרטיה באוניברסיטת תל אביב.
מחקריה של אבורביעה בנושאים של שוליות משפטית של נשים מוסלמיות, קולוניאליזם, אזרחות, פלורליזם משפטי ופוליגמיה מציעים ניתוח פמיניסטי וביקורתי של המשפט, ומביאים נשים מודרות לחזית המשפט והחברה.
פילוסופיית המחקר של אבורביעה נובעת מהבנה חברתית-משפטית של מערכת המשפט הישראלית ועיצוב "החוק בספרים" ו"החוק הלכה למעשה", בשילוב עם השפעתם על זכויות האדם של קבוצות מיעוט.
בעבר כיהנה אבורביעה כחוקרת אורחת במרכז לחקר העולם הערבי והמוסלמי (IREMAM) באוניברסיטת אקס-מרסיי (2022–2023).
היא לימדה בפקולטה למשפטים באוניברסיטה העברית (2015–2016) ובתוכנית ללימודי נשים ומגדר באוניברסיטת תל אביב (2018–2019).
בשנים 2003–2006 עבדה בעמותת "ידיד" וניהלה את סניף העמותה ברהט.
בשנים 2008–2009 התמחתה בארגון Human Rights Watch בוושינגטון.
בשנים 2009–2014 עבדה באגודה לזכויות האזרח כעורכת דין ומנהלת התוכנית לזכויות האדם של הערבים-הבדואים, שם התמחתה במשפט מנהלי וחוקתי ועסקה בליטיגציה בבית המשפט העליון ובזירות בין-לאומיות.
היא הוזמנה כמשפטנית מומחית להציג בפני פורומים בינלאומיים כגון האו"ם והפרלמנט האירופי, בנושא של עמים ילידים וזכויות מיעוטים.
היא הייתה בצוות המומחים שהביא להכרה של האו"ם בקהילה הערבית-בדואית כקבוצה ילידית.
אבורביעה הייתה חברה בוועד המנהל הבינלאומי של ארגון אמנסטי אינטרנשיונל.
מאז שנת 2020 היא חברה בוועדת ההיגוי של מכון זולת לשוויון וזכויות אדם, והיא חברה בוועדה המייעצת של האגודה הבין לאומית למשפט חוקתי (ICON-S) ישראל.
אבורביעה בולטת באקטיביזם שלה במאבק בפוליגמיה בחברה הבדואית.
לדבריה היעדר האכיפה בישראל של איסור הפוליגמיה הוא מדיניות מכוונת, אמצעי לשליטה עקיפה באוכלוסייה.
היא מדגישה שהמקרים שבהם המדינה אכפה את האיסור הפלילי על פוליגמיה היו כאשר הפרקטיקה שימשה לכניסתן לישראל של נשים פלסטיניות מעזה, הגדה המערבית וסיני, והפוליגמיה הוגדרה כאיום ביטחוני ודמוגרפי.
אבורביעה ייעצה למשרד המשפטים ביחס לדרכי ההתמודדות עם תופעת הפוליגמיה.
חוות דעת שכתבה בעניין משמשת את הפרקליטות להעמדה לדין בעבירות של ביגמיה, לרבות במקרים שבהם גברים מצהירים שאינם נשואים באופן פורמלי.
ספרה "בתוך החוק, מחוץ לצדק: פוליגמיה, אזרחות ממוגדרת וקולוניאליזם במשפט הישראלי" ראה אור בהוצאת הקיבוץ המאוחד, סדרת "מגדרים", והגיע לרשימה הסופית של פרס ברנשטיין.
טורי הדעה של אבורביעה בתקשורת הישראלית עוסקים במעמדן של נשים בחברה הבדואית, וכן במעמדם של בדואים ופלסטינים בחברה הישראלית.
פעילותה של אבורביעה הביאה להכללתה ב-2011 ברשימת האקטיביסטיות בעולם הערבי של מגזין +972, ב-2014 לרשימת עיתון "הארץ" של "66 הנשים שכדאי להכיר בישראל", ב-2018 לרשימת "40 הצעירים המבטיחים בישראל מתחת לגיל 40" של מגזין "גלובס", וב-2019 ברשימת האקטיביסטיות של ישראל של מגזין "ליידי גלובס".
מנגד, היא הייתה נתונה לאיומים על חייה מצד מתנגדים לפעילותה.
במהלך השנים זכתה אבורביעה במלגות מחקר יוקרתיות רבות: מלגת "מעוף" למדענים ערבים צעירים מצטיינים של המועצה להשכלה גבוהה (2020–2023).
מלגת פוסט-דוקטורט ע"ש פולונסקי במכון ון ליר בירושלים (2019–2020), מלגת פוסט-דוקטורט בפקולטה למשפטים והתוכנית ללימודי מגדר באוניברסיטת תל אביב (2018–2019), מלגת פוסט-דוקטורט של סופי דייוויס במכון ליחסים בינלאומיים ע"ש ליאונרד דייוויס (2017–2018), ומלגת אריאן דה רוטשילד לתלמידות דוקטורט מצטיינות באוניברסיטה העברית (2014–2017).
בשנת 2016 הצעת המחקר שלה לדוקטורט זכתה במלגה מטעם "נעמת" לקידום השוויון בין המינים, קידום מעמד האישה ולימודי מגדר.
מתגוררת במיתר עם בן זוגה, עאמר אבו האני, מבקר הפנים של עיריית רהט, ושתי בנותיהם.
היא מגדירה את עצמה אישה חילונית פלסטינית.
ראוויה א-שאווא הייתה עיתונאית ופוליטיקאית פלסטינית.
היא הייתה אחת מקבוצת הנשים הראשונות שנבחרו למועצה המחוקקת בשנת 1996.
א-שאווא נולדה בשכונת שג'אעייה בעיר עזה בדצמבר 1944 לאם לבנונית ולאב פלסטיני.
אביה, רשאד, היה ראש עיריית עזה בין השנים 1972 ל-198. וראש עיריית חיפה בשנת 1935 בתקופת המנדט הבריטי.
לאחר שסיימה תואר בספרות באוניברסיטה האמריקאית בקהיר בשנת 1964, היא עבדה כעיתונאית ובעלת טור בעיתונים אל-נהאר, אל-מקדסיה ואל-קודס.
במקביל עסקה בתחום עיצוב האופנה לנשים.
ב-1992 יסדה ושימשה כיו"ר קבוצת התרבות והפיתוח של עזה.
משנת 1995 ניהלה את סוכנות אופל בעזה.
בבחירות למועצה המחוקקת הפלסטינית בשנת 1996, היא התמודדה כמועמדת עצמאית בעזה, והייתה אחת מחמש נשים שנבחרו.
היא הפכה לאחת מהנשים הראשונות שהן חברת הפרלמנט הפלסטיני.
היא נבחרה מחדש בשנת 2006 ברשימת היוזמה הלאומית הפלסטינית.
היא הייתה קול בולט בהגנה על זכויות הפלסטינים ובמיוחד על סוגיות נשים וחופש הביטוי.
בשנת 1997 היא כיהנה בוועדת זכויות האדם של המועצה הפלסטינית ויסדה את קבוצת הברית הדמוקרטית בתוך המועצה הפלסטינית שמטרתה למסד את הדמוקרטיה במועצה.
היא עסקה גם בנושאים לאומיים, חברתיים וכלכליים והשתתפה במספר מיזמים עסקיים שתרמו לפיתוח הכלכלה הפלסטינית.
היא עודדה צעירים פלסטינים ונשים להשתתף בעבודה ציבורית, היא השיקה יוזמות שתמכו בעסקים קטנים, במיוחד עבור נשים פלסטיניות משום שהאמינה שהעצמה כלכלית של נשים היא חלק חיוני בחיזוק החוסן הפלסטיני לנוכח הכיבוש.
מאז 2002 הייתה חברה בוועדת החוקה הפלסטינית.
היא עסקה רבות בנושא הלאומי ומילאה תפקיד בולט בארגון סמינרים ואירועים תרבותיים רבים להגברת המודעות של הדורות הבאים לסוגיות לאומיות.
זמן קצר אחרי שנבחרה לרשימת פלסטין העצמאית השנייה (PLC) בינואר 2006, היא התפטרה מהמפלגה עקב סכסוכים פנימיים.
היא נישאה לבן דודה עון סעדי אל-שאווה (שהחליף את אביה כראש העיר עזה), נולדו להם ארבעה ילדים.
בעלה נפטר ממחלה בשנת 2001.
היא נפטרה ב-3 ביולי 2017 בית החולים שיפא בעזה אחרי מחלה ממושכת.
ראול גוסטף ולנברג (בשוודית: Raoul Gustaf Wallenberg; ; 4 באוגוסט 1912 – 17 ביולי 1947 (משוער)) היה איש עסקים שוודי בהונגריה בתקופת מלחמת העולם השנייה, ותוך שימוש במעמדו כדיפלומט הביא להצלתם של עשרות אלפי יהודים הונגרים מהשמדה בידי גרמניה הנאצית ועוזריה במהלך השואה.
בין היתר הנפיק וחילק אלפי דרכוני חסות ליהודי בודפשט, הקים רשת של בתי מחסה בחסות הכתר השוודי כמקלט בטוח ליהודים, הפעיל לחצים שונים על בכירים נאצים והונגרים לעצירת משלוחי יהודים לאושוויץ, ואף התעמת עם אנשי אס אס ובלם בגופו גירוש של יהודים.
עם שחרור הונגריה הוא נעצר על ידי הסובייטים, ומאז נעלמו עקבותיו.
ב-1957 טענו הסובייטים כי מת בכלא מהתקף לב.
סיפורו ומורשתו של ולנברג מצוינים ברחבי העולם, והוא מן האישים הבולטים והמוכרים ביותר שהוכתרו בתואר חסיד אומות העולם.
פטירתו של ולנברג הוכר באופן רשמי על ידי ממשלת שוודיה, 71 שנים לאחר פטירתו.
ולנברג נולד ב-4 באוגוסט 1912 בלידינייה, סטוקהולם למשפחה שוודית, נוצרית בעיקרה, מיוחסת ואמידה של דיפלומטים, בנקאים ואנשי עסקים.
משפחת ולנברג שלטה לאורך המאה ה-20 בחלק ניכר מהתעשייה השוודית ומחזיקה בעשור השני של המאה ה-21 בחברות אריקסון, סקאניה, סאאב, אלקטרולוקס, אסטרהזניקה ועוד.
אמו, מריה "מאי" סופיה וישינג, הייתה בעלת שורשים יהודיים חלקיים (סבה של סבתו מצד אמו, היה יהודי שהתנצר לאחר שהיגר לסטוקהולם ב-1780), ואביו, ראול אוסקר ולנברג, היה קצין בחיל הים השוודי.
אביו מת שלושה חודשים לפני לידת ראול (ב-4 במאי), ולכן את דמות האב בחייו מילא סבו מצד אביו, גוסטב ולנברג, שהיה דיפלומט, הומניסט ואיש העולם הגדול, וביקש לחנך את נכדו ברוח זו.
כשש שנים לאחר מות ראול ולנברג האב, נישאה האם לפרדריק פון דרדל, ונולדו להם נינה פון דרדל (לאחר מכן, Nina Lagergren) וגאי פון דרדל (Guy von Dardel), אחותו-למחצה ואחיו-למחצה, בהתאם, של ראול.
לאחר לימודיו התיכוניים ולאחר השלמת שירות חובה של כ-8 חודשים בצבא השוודי, נסע ולנברג בשנת 1931 לארצות הברית לצורך לימודי אדריכלות באוניברסיטת מישיגן, שם למד גם רוסית.
ב-1935 סיים את לימודיו בהצטיינות, ושב לשוודיה.
בעזרת סבו החל לעבוד בחברה לשיווק חומרי בניין, שפעלה בקייפטאון שבדרום אפריקה.
לאחר כשישה חודשים הועבר ביוזמת סבו לארץ ישראל, שם עבד תחת בנקאי יהודי שהיה ידיד של סבו בסניף של בנק הולנד שבחיפה, בפינת רח' הבנקים ושד' המגינים.
בתקופה זו הכיר מקרוב פליטים יהודים מגרמניה הנאצית, ועמד על מצבם הקשה של יהודי גרמניה לאחר החלתם של חוקי נירנברג.
ב-1936 חזר ולנברג מחיפה למולדתו השוודית, ובעזרת קשרים משפחתיים התקבל לעבודה ב"החברה האירופאית לסחר", שהייתה בבעלות קולומן לאואר, שוודי אמיד ממוצא יהודי-הונגרי.
החברה עסקה בסחר בינלאומי של מוצרי מזון בין שוודיה למדינות אירופה השונות.
בתפקידו נשלח מדי פעם לנסיעות עסקיות במדינות אירופה שתחת שליטת גרמניה הנאצית, אליהן היה מנוע מעבידו היהודי מלהיכנס, ובין היתר נחשף ליחס המשפיל של הנאצים כלפי היהודים.
מתוקף תפקידו למד היטב את רזי מנגנון הבירוקרטיה הנאצי, ורכש ניסיון במשא ומתן עם אנשיו.
ולנברג התגלה כאיש עסקים ברוך כישרונות, ובתוך שנים אחדות הפך לשותף בחברה.
בזמן מלחמת העולם השנייה הייתה שוודיה מדינה נייטרלית, מוקפת במדינות שהיו תחת כיבוש נאצי.
לאחר האנשלוס וכישלון ועידת אוויאן הגבילה שוודיה כניסת יהודים לתחומה, ובמיוחד יהודים שדרכונם הוחתם באות J.
בין השנים 1942–1943 חל מפנה ביחסה של שוודיה לפליטים יהודים.
עד אז קיבלה פליטים יהודים רק מנורווגיה השכנה, אך לאחר מכן קלטה כל יהודי שיכול היה לקשור עצמו לאזרחי המדינה בקשר משפחתי או אחר.
ככל שנודע יותר בשוודיה על השואה והשמדת יהודי אירופה, כך נפתחו יותר שעריה לפליטים יהודים.
ולנברג המשיך לפעול בתקופה זו כאיש עסקים שנע בחופשיות בין מדינות אירופה השונות.
נסיעותיו כללו גם ביקורים אחדים בהונגריה.
בשנותיה הראשונות של המלחמה הייתה הונגריה בעלת ברית של גרמניה הנאצית.
מצב יהודי הונגריה, אף שסבלו מאנטישמיות קשה, היה עדיין טוב יותר ממצב היהודים במדינות שהיו תחת שלטון גרמני ישיר.
עם התעוררות הנהגת יהדות הונגריה למתרחש ברחבי אירופה, הוקמה "ועדת העזרה וההצלה" שנועדה להוציא יהודים מהונגריה ולהציל נפשות ככל שניתן.
עם התקדמות המלחמה התערערה הברית בין הונגריה לגרמניה, וב-19 במרץ 1944 החל כיבוש הונגריה על ידי הנאצים.
התפתחות זו העמידה את 700,000 יהודי הונגריה בסכנה מוחשית ומידית, שכן בתוך שבועות אחדים החל ריכוזם של היהודים ושילוחם לעבר אושוויץ.
במקביל, החלו להיוודע בעולם פרטים על גורלם של יהודי אירופה וממדי ההשמדה.
הנציגות הדיפלומטית של שוודיה הנייטרלית בבודפשט עסקה נמרצות בהנפקת תעודות מעבר לצורכי הגירה לשוודיה, שלמשך תקופת מה העניקו למחזיקים בהן חסינות מסוימת מן ההתנכלויות והשילוחים.
על פעילות זו ניצח הדיפלומט הצעיר פר אנגר, שהוכר לימים כחסיד אומות העולם.
אולם יכולתו של אנגר הייתה מוגבלת, ומאות אחדות של אשרות שהנפיק היו טיפה בים אל מול המוני היהודים ששולחו או שיועדו להישלח להשמדה.
הנציגות פנתה בדרישה דחופה למשרד החוץ השוודי להגדלת מצבת כוח האדם בנציגות לטיפול בהנפקת התעודות ליהודים.
הקריאה נפלה על אוזניים קשובות בסטוקהולם, וממשלת שוודיה אף פנתה בדרישה לממשלת הונגריה לעשות ככל יכולתה לבלימת משלוחי היהודים, דרישה שהצליחה לעצור לתקופת מה את הגירושים.
ב-1944 הקימה ארצות הברית את הוועד לענייני פליטים, שנועד לסייע בהצלת יהודים מהרדיפה הנאצית.
משעמד הוועד על המאמצים שנעשים מצד ממשלת שוודיה למען יהודי הונגריה, כינס נציג הארגון בסטוקהולם ועדה של אישים יהודים שוודים בולטים כדי לדון איתם בפעולות ולבחור נציג שוודי מתאים לעמוד בראש משלחת דיפלומטית, שתפעל נמרצות להצלת יהודי הונגריה.
בין חברי הוועדה היה קולומן לאואר, שהציע את שותפו לעסקים, ראול ולנברג, כמועמד אידיאלי לתפקיד.
לאואר ציין את המרץ של ולנברג, את כישוריו הדיפלומטיים במשא ומתן, את אומץ לבו ואת כישרון האלתור שלו.
כן נלקחו בחשבון היכרותו האישית עם הונגריה, עם בודפשט ועם הבירוקרטיה הנאצית.
חרף הסתייגויות אחדות מגילו הצעיר ולנברג נבחר לתפקיד.
דרישותיו היו כה חריגות, עד כי ראש ממשלת שוודיה פנה לקבל את אישורו של המלך לפני שנעתר להן.
ולנברג הגיע לבודפשט ב-9 ביולי 1944, כשמינויו הרשמי היה מזכיר ראשון בצירות השוודית, והוא מצויד, על-פי דרישתו, בסמכויות פעולה נרחבות ותקציב ניכר שנועד להצלת יהודים.
בשלב זה כבר שולחו כ-400,000 מבין יהודי הונגריה להשמדה, במבצע רחב היקף שאורגן על ידי אדולף אייכמן.
ולנברג ריכז את מאמציו בניסיונות להצלת רבים ככל הניתן מבין 200,000 היהודים שנותרו בבודפשט.
לצורך כך הנפיק דרכונים שוודיים מיוחדים, המעידים שהאוחז בהם הוא בן חסותה של שוודיה הממתין ל"חזרה למולדת".
דרכונים אלה היו למעשה שכלול והרחבה של השיטה שבה נקטה הנציגות השוודית עוד טרם הגעתו של ולנברג.
למסמכים שהנפיק לא היה תוקף חוקי אמיתי, אך ולנברג שהכיר היטב את צורת החשיבה הנאצית ואת נפתולי הבירוקרטיה שלה, הקפיד להדפיס את דרכוניו כך שתהיה להם חזות מרשימה, עתירת סמלים, חותמות וחתימות, והם נראו כמשקפים סמכות בינלאומית גבוהה ורבת השפעה.
בפעילות זו הוא נתמך על ידי עובדים נוספים בשגרירות כמו לארס ברג.
מלכתחילה קיבל ולנברג אישור משלטונות הונגריה להנפקת 1,500 דרכוני חסות כאלה, שהאוחזים בהם יהיו מוגנים מגירוש.
הוא הצליח לשאת ולתת על 1,000 נוספים, ובהמשך להגדיל את המכסה הרשמית ל-4,500. בפועל, הנפיק למעלה מפי שלושה ממכסה זו, והעסיק צוות שמנה כמה מאות יהודים הונגרים לטיפול בהנפקת הדרכונים והפצתם, גם למי שלא היה לו כל קשר לשוודיה.
היהודים שהעסיק זכו לפטור מן החובה המשפילה לשאת את הטלאי הצהוב.
באוגוסט 1944 נראה היה כי שליחותו של ולנברג בבודפשט הגיעה אל סיומה.
הלחץ הבינלאומי עשה את שלו, נעשה ברור יותר ויותר כי הגרמנים ניגפים במלחמה, ושליט הונגריה מיקלוש הורטי החל לחשוב על היום שאחרי המלחמה.
משלוחי היהודים לאושוויץ נעצרו, והכול ייחלו להגעת הצבא האדום לשערי בודפשט.
כאשר עמד הורטי על סף ההודעה כי הונגריה פורשת מן המלחמה לצד גרמניה ותומכת בצדן של בעלות הברית, הדיחו אותו הנאצים ב-15 באוקטובר 1944, ומינו את הפשיסט האנטישמי פרנץ סלשי, ראש מפלגת צלב החץ לראש הממשלה, ולמעשה לשליט הבלעדי במדינה.
עם עלייתו של סלשי לשלטון תמה הגנת השלטונות ליהודי בודפשט, וכנופיות צלב החץ השתוללו ברחובות בודפשט.
אלפי יהודים נרצחו ברחובות וגופותיהם הושלכו אל נהר הדנובה שהאדים מדם.
עשרות אלפים נשלחו למסעות מוות ולעבודת כפייה.
כמאה אלף מן היהודים שנותרו בבודפשט רוכזו בגטו בודפשט בחודש דצמבר 1944 בתנאים קשים.
אף שאת עיקרה של שואת יהודי הונגריה ביצעו הגרמנים ועושי דברם בהונגריה בתקופה שקדמה לשלטונו, אחראי סלשי לרציחתם במקום הימצאם של אלפי יהודים.
בתקופה זו החל הצבא האדום במצור על בודפשט, ועמד לפני כיבושה, וכיבוש הארץ כולה.
השלטונות הנאצים, בהנחיית אדולף אייכמן, עשו מאמצים ניכרים לזירוז קצב משלוח שארית יהדות הונגריה להשמדה בזמן הקצר שנותר.
פעולותיהם של ראול ולנברג ודיפלומטים נוספים ממדינות נייטרליות האטו במקצת את קצב הרציחות והמשלוחים.
במשך תקופה של שלושה חודשים הנפיק ולנברג אלפי דרכונים, התחקה אחר שיירות של אסירים, והתעמת עם השומרים הגרמנים וההונגרים ואף עם אנשי ממשל (בהם גם אדולף אייכמן).
בטענה כי מחזיקי הדרכונים שהנפיק היו תחת חסות הכתר השוודי, הבטיח את שחרורם.
הוא אף דאג להחביא כחמישה-עשר אלף יהודים בשלושים ואחד "בתי מחסה" ברובע פשט שבעיר, שעליהם התנוסס הדגל השוודי ושאותם הגדיר כטריטוריה שוודית.
חלקם פעלו תחת שמות כמו "הספרייה השוודית" או "מכון המחקר השוודי".
דיפלומטים ממדינות נייטרליות נוספות הלכו בעקבות ולנברג, הנפיקו דרכוני חסות והקימו בתי מחסה, ובהם בלט הנציג השווייצרי, קרל לוץ.
ולנברג לא היסס לפעול בקרב הגרמנים וההונגרים בדרכים של שכנוע, שוחד ואף איומים.
השיטות שנקט בהן, אף שהיו רחוקות מנורמות דיפלומטיות מקובלות והדהימו את מקורביו, הביאו במקרים רבים לתוצאות המיוחלות באפקטיביות רבה.
הוא קיים מגעים עם בכירים גרמנים והונגרים כדי לסכל את תוכניותיהם או להבהיר את עמדתו.
עדויות מספרות על ראול ולנברג שנהג להגיע לתחנת הרכבת שם רוכזו היהודים לקראת המשלוח לאושוויץ, תוך שהוא קורא מתוך פנקסו השחור, בסמכותיות רבה, רשימה של שמות של אוחזים לכאורה בדרכוני חסות ודורש להסירם מן הרכבת ולשחררם.
הוא לא היסס לטפס על גג הרכבת ולהמשיך לחלק מכל הבא ליד דרכונים, תוך עימות מילולי ופיזי עם השומרים הגרמנים וההונגרים.
כשאזל מלאי הדרכונים חילק כל מסמך אחר, כתוב בשוודית ובעל חזות רשמית, עליו הניח ידו, תוך ניצול העובדה שהשוטרים ההונגרים ואנשי האס אס הגרמנים לא הבינו שוודית אך התרשמו ממסמכים רשמיים נושאי חותמות ובולים.
ולנברג אפשר לרבים להציג כל פיסת נייר שהיא שמצאו בכיסם, כהוכחה לכאורה לזכאותם לחסות שוודית, תוך שהוא מערים על השומרים.
גם כאשר עבר אייכמן, עקב מחסור זמני ברכבות, לגירוש יהודים מבודפשט לאושוויץ בצעדת מוות רגלית, נהג ולנברג להגיע אל שיירות היהודים התשושים הצועדים, לחלק ניירות ביניהם, ולשלוף מתוכם מאות אנשים שהועמסו על משאיות הצלב האדום שגייס, חזרה אל החופש.
עד תום השלטון הנאצי במדינה, הציל ולנברג לפחות 20,000 נפשות מיהודי הונגריה באופן ישיר - באמצעות חלוקת דרכוני חסות, שיכון בבתי המחסה השוודיים והשבת אנשים מרכבות המשלוחים וצעדות המוות.
בנוסף, ניצלו רבבות רבות מתושבי גטו בודפשט הודות להצלחתו של ולנברג לסכל את הוראתו של אייכמן לחיסול הגטו טרם נפילת בודפשט בידי הצבא האדום, כך שיש המעריכים את מספר הנפשות שניצלו בזכות פועלו של ולנברג בכ-100,000.
ב-17 בינואר 1945 השלים הצבא האדום הסובייטי את השתלטותו על בודפשט ושחרר אותה משלטון הנאצים.
עבור שארית הפליטה של יהדות הונגריה ששרדה את המלחמה הגיעו הזוועות לקיצן.
כלפי דיפלומטים זרים, לעומת זאת, הייתה המדיניות הסובייטית חשדנית ביותר.
ראול ולנברג נעצר על-ידם, ומאז נעלמו עקבותיו.
במקביל נעצרו גם דיפלומטים נוספים ממדינות נייטרליות.
ולנברג נלכד יחד עם נהגו וילמוש לנגפלדר, כאשר ביקש ליצור קשר עם הפיקוד הסובייטי והממשלה ההונגרית החדשה.
הוא נלקח למפקדה הסובייטית בדברצן, ונמסר לידי הנ.ק.ו.ד.
שהעביר אותו לכלא לוביאנקה במוסקבה.
משם הועבר לכלא לפורטובו, גם הוא במוסקבה, ומניחים כי בהמשך נשלח למחנה עבודה בסיביר.
ניסיונות שעשתה מאי פון דרדל, אמו של ולנברג, לברר באמצעות קשריה הדיפלומטיים עם הסובייטים פרטים על גורלו ומקום הימצאו העלו חרס.
כל שנמסר לה הוא שבנה נמצא במעצר הגנתי למען ביטחונו, ושמוטב לשמור על פרופיל נמוך בעניינו.
באיחור-מה נכנסה ממשלת שוודיה לתמונה, בניסיונות נוספים לקבל מידע מן הסובייטים.
לבסוף, תחת לחץ שוודי ובינלאומי שחררו הסובייטים ב-1957 מסמך שמעיד לכאורה כי ולנברג מת ב-16 ביולי 1947 בתאו שבכלא לוביאנקה, אולם מאז נשמעו עדויות אחדות הסותרות טענה זו.
אסירים סובייטיים ששוחררו ממחנות ומתקני מעצר שונים ברחבי ברית המועצות והגיעו למערב, דיווחו כי ראו את ולנברג או שמעו אודותיו במקומות כליאתם במהלך שנות ה-50 של המאה ה-20, ואף מאוחר יותר.
הממשלה הסובייטית, מצידה, המשיכה לדבוק בגרסתה כי מת ב-1947, וזוהי עד היום הגרסה הרשמית של ממשלת רוסיה.
ב-26 בספטמבר 2007 קיבל רבה הראשי של רוסיה, הרב ברל לזר, מסמכים הנוגעים לגורלו של ולנברג מניקולאי פטרושב, ראש שירות הביטחון הפדרלי של רוסיה (הפס"ב).
לדברי פטרושב, המסמכים הם עותקים של מסמכים מהארכיונים המרכזיים של הפס"ב, והם קשורים לחיי ולנברג והאירועים סביבו.
הטלוויזיה הרוסית שידרה תמונות של דרכונו של ולנברג, מסמכים מכלא לוביאנקה וטופס מ-1947 שבו מבקש רופא הכלא לבצע נתיחה שלאחר המוות בגופתו של ולנברג.
המסמכים לא שפכו אור חדש על גורלו של ולנברג, שכן המידע החשוב ביותר כבר הועבר לקרוביו ופורסם.
לא ידועה הסיבה בגינה ביקש ולנברג להגיע אל המפקדה הסובייטית, ואף לא סיבת מעצרו בידם; ככל הנראה, ביקש לדון עימם בתוכניתו לשיקום כלכלי של שארית הפליטה של יהדות הונגריה, נושא שזכה לבוז בעיני הסובייטים שהתקשו להאמין כי פעולתו של ולנברג נובעת ממניעים הומניטריים.
ההנחה הרווחת היא כי הנ.ק.ו.ד.
חשד שוולנברג היה מרגל בשרות האמריקנים, משום שפעל בשליחות ה-WRB, גוף שנחשב כקשור עם שרות הביון האמריקני, ה-OSS (המשרד לשירותים אסטרטגיים שהפך אחרי המלחמה ל-CIA).
הועלתה גם הסברה כי קשרי שליחותו עם ארגון הג'וינט היהודי, שבעיני הסובייטים נחשד כגוף ציוני אנטי-סובייטי, החשידה אותו בעיניהם.
סברה נוספת שנבדקה היא כי לסובייטים היה עניין בראול ולנברג על רקע היותו בן למשפחת הבנקאים והדיפלומטים ולנברג רבת ההשפעה, ואולי סברו כי יהיה בידו מידע על הון יהודי שהוברח אל מחוץ לאזור שבשליטה סובייטית, או לחלופין יכולת להביא באמצעות קשריו המשפחתיים להשקעות הון מערביות ויהודיות בברית המועצות.
לא נמצאו די ראיות לאשש אף אחת מסברות אלה או אחרות שהועלו, והאינטרס הסובייטי במעצרו עודו בגדר חידה.
כל הניסיונות שעשו ממשלת שוודיה, משפחת ולנברג, דיפלומטים שונים וארגונים בינלאומיים לקבל מידע על גורלו של ולנברג העלו חרס, והנושא נותר בגדר תעלומה עד היום.
ב-1989 החזירו הסובייטים כמה מחפציו האישיים למשפחתו, ביניהם דרכונו, כספו ובגדיו, בלוויית הסבר כי הם נמצאו במסגרת ארגון מחדש של מחסניהם וארכיוניהם.
בשנת 1991, בסמוך לתהליכי נפילת המשטר הקומוניסטי והתפרקות ברית המועצות, הקימה ממשלת שוודיה בשיתוף עם ממשלת רוסיה קבוצת עבודה משותפת שוודית-רוסית לחקר גורלו של ולנברג.
קבוצת העבודה חקרה ובדקה במשך עשור כל בדל מידע ואספה עשרות אלפי דפי מסמכים מארכיוני הק.ג.ב.
וזרועות הממשל הסובייטי, ונעזרה גם בארכיונים שוודיים, הונגריים, בריטיים, אמריקניים, ישראליים ואחרים.
כמו כן רואיינו ונגבו עדויות מעשרות אנשים שבאו במגע כלשהו עם ולנברג בימיו האחרונים בבודפשט ובשנות מעצרו.
כבר בתחילת העבודה נתגלעו חילוקי דעות והבדלי גישות בין החוקרים השוודיים לבין עמיתיהם הרוסיים, עד כי בסיום העבודה, ב-12 בינואר 2001, הוגשו שני דו"חות סיכום שונים, האחד מטעם החוקרים השוודים והאחר מטעם החוקרים הרוסים.
מסקנות החוקרים השוודים והרוסים זהות בכל הנוגע לגורלו של ולנברג עד לשנת 1947. בין שני הצוותים נמצאה תמימות דעים באשר לעובדה כי מעצרו של ולנברג בידי הסובייטים ב-1945 היה מעשה נפשע, אף כי לא ברורות לחלוטין סיבותיו ונסיבותיו.
על פי מסקנות הצד השוודי, קורותיו של ולנברג לאחר 1947 הן בבחינת נעלם, ולא ניתן להגיע למסקנות חד-משמעיות באשר לגורלו בשל העדרם של מסמכים רבים, ככל הנראה תוצאת מאמצים להעלמה מכוונת.
הצוות הרוסי, לעומת זאת, גורס כי ניתן לתארך את פטירתו של ולנברג לשנת 1947, שבה הוא מצא את פטירתו בדרך אלימה במתקן מעצר סובייטי כלשהו.
אין אומנם, גם על פי הרוסים, ראיות חותכות להתרחשות זו, אך לשיטתם די בראיות החלקיות והנסיבתיות על פטירתו כדי לקבוע שאין כל טעם בהמשך מחקר וחיפוש אחר גורלו ממועד זה ואילך.
ב-2010 פורסם כי שניים מחברי הצוות שחקר את היעלמותו של ולנברג בשנות התשעים מצאו ראיות על בסיס הארכיונים של שירותי הביטחון הסובייטיים, כי אדם שזוהה רק בכינוי "אסיר מס' 7", ונחקר שישה ימים לאחר שדווח על פטירת ולנברג, היה ככל הנראה הדיפלומט השוודי.
בינואר 2012 מינתה שוודיה ועדת מומחים לבחון האם התגלה חומר חדש שיכול לשפוך אור על ימיו האחרונים של ולנברג.
זאת לאחר שחוקרים מצאו כי ב-16 בספטמבר 1991 העביר השגריר השוודי במוסקבה תזכיר המצטט את ראש "הארכיון הסובייטי המיוחד", אנטולי פרוקופנקו.
בתזכירו דיווח לדיפלומטים השוודים על הוראה של הק-ג-ב, שלא לאפשר להיסטוריונים מטעם הוועדה הבינלאומית למען ולנברג לחפש מסמכים העוסקים בו, וכי פרוקופנקו אף העביר דרישה מצד ארגון הביון הסובייטי לקבלת עותקים מכל המסמכים שכבר הגיעו לידי החוקרים.
אמנם בשנת 2000 הודו הרוסים לראשונה כי ולנברג מת בעת ששהה בשבי הסובייטי, אך לא ציינו את סיבת המוות.
עם זאת, כשנה מאוחר יותר קבעה הוועדה הרוסית-שוודית כי גורלו של ולנברג טרם הובהר.
במחקר שפורסם ב-2015 נטען כי הסיבה למעצרו של ולנברג בידי הרוסים היא חשדם שהוא מכר שלא במישרין, אלא דרך חברות אחרות בעסקה סיבובית, ציוד, כולל ציוד צבאי, לנאצים.
באוגוסט 2012, במלאת מאה שנה להולדתו של ולנברג, הודיעה קרן בינלאומית ע"ש ראול ולנברג על מתן פרס בסך של חצי מיליון דולר למי שימסור מידע ממשי ומוכח על מה שקרה לראול ולנברג ולנהגו וילמוש לנגפלדר.
מייסד הקרן, ברוך טננבאום, נפגש גם עם מזכ"ל האו"ם באן קי-מון בניסיון לשכנעו לסייע בחיפוש עדויות וראיות שיצביעו על מה שקרה.
הקרן פרסמה הודעה רשמית ולפיה: .
ביוני 2016, פורסם ספר זכרונותיו של ראש הק.ג.ב.
לשעבר איוואן סרוב, אשר בו נטען כי ולנברג הוצא להורג בכלא סובייטי - ולפי אחד המקורות - הדבר בוצע בהוראה מלמעלה.
מדובר בפעם הראשונה בה גורם רשמי ומוסמך טוען כי ולנברג נרצח ולא נפטר ממוות טבעי.
לפי הספר, ולנברג הוצא להורג בכלא הסובייטי בהוראה של יוסיף סטלין שהיה המזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, כחלק מסדרת הוצאות להורג שחיסלה פעילים אנטי נאציים שנתפסו על ידי הסובייטים כדי להסתיר עדויות לפיהן ברית המועצות עזרה לצמרת הפיקוד הנאצית לברוח לדרום אמריקה.
מסמך נוסף שנחשף בו נכתב בין היתר שגופתו של ולנברג נשרפה והושמדה על ידי הסובייטים כדי לא להשאיר עקבות.
עם זאת, הסיבה לרצח אינה ברורה ומוסיפה להיות בגדר תעלומה.
השירותים החשאיים הרוסים שהחליפו את שירות הביון הסובייטי לאחר נפילת ברית המועצות עדיין מסרבים לחשוף פרטים נוספים ולשתף פעולה עם ממשלת שוודיה.
ב-26 ביולי 2017 הגישה משפחתו תביעה נגד שירות הביטחון הרוסי שמונעת גישה למסמכים המקוריים שיכולים לשפוך אור על הפרשה/
הוריו של ולנברג פעלו רבות בניסיון להניע את המדינות הנוגעות בדבר לפעול לאיתור בנם.
בשנת 2009 דווח שאמו של ולנברג ואביו החורג התאבדו בשנת 1979 בהפרש של יומיים זה מזו.
בתם, נינה לגרגרן, סיפרה שעשו זאת מחמת יאושם על בנם האובד.
צאצאיהם המשיכו אחריהם בניסיונות אלה.
בהם, האח למחצה פרופ' גאי וולנברג ובנותיו לואיז ואן דרדל ומרי דופווי וכן האחות למחצה, Nina Viveka Maria von Dardel, אשר נישאה ל-Gunnar Karl Andreas Lagergren ובתה, Nane Maria Lagergren, שנישאה למזכ"ל האו"ם קופי אנאן.
מדינות וארגונים רבים ברחבי העולם מכירים בוולנברג כגיבור ובדרכו, כראויים להנצחה.
ב-1963 הוכר ראול ולנברג בידי יד ושם כחסיד אומות העולם, וניטע עץ על שמו בשדרת חסידי אומות העולם.
אתר ההנצחה המרכזי לזכר ראול ולנברג בכביש הראשי המוביל אל "יד ושם" בחלקו הדרומי של הר הרצל בתוך יער ירושלים הוקמה "רחבת ולנברג".
בבודפשט הוקם פארק לזכרו ולזכר אחרים שהצילו יהודים הונגרים במהלך מלחמת העולם השנייה.
במאי 2012, עם התגברות האנטישמיות במדינה, הניחו אלמונים ירכי חזיר מדממים על פסלו של ולנברג.
הוא הוכרז כאזרח כבוד בארצות הברית, בקנדה, בישראל ובהונגריה.
בשנת 1984 נוסד המכון על שם ראול ולנברג באוניברסיטה השוודית, אשר חוקר, מחנך ומלמד בכל נושא הנוגע בזכויות האדם.
המועצה האמריקנית על שם ולנברג מעניקה מאז 1985 את פרס ראול ולנברג לאנשים, ארגונים או קהילות המשקפים את הרוח ההומניטרית והאומץ שאפיינו את ראול ולנברג.
קרן ראול ולנברג באוניברסיטת מישיגן מעניקה את פרס ולנברג היוקרתי לאנשים שהתבלטו בפעילות הומניטרית.
בנוסף לכך, הקולג' לאדריכלות ולתכנון עירוני באוניברסיטה מעניק מלגות על שם ולנברג.
ב-2001 הוקמה בסטוקהולם אנדרטת זיכרון לוולנברג.
בטקס הסרת הלוט אמר מלך שוודיה קרל ה-16, ש.
בטקס השתתף גם מזכ"ל האו"ם קופי אנאן, שאמר "ולנברג הוא השראה לכולנו לפעול כשאנו יכולים לאזור את האומץ לסייע לאלה שסובלים וזקוקים לעזרה"
בשנת 2000 קבעה קנדה את 17 בינואר (יום היעלמותו של ולנברג) כ"יום ולנברג", אשר מצוין מדי שנה בבתי הספר הלומדים על האיש ומורשתו.
החל מ-2005 קבע האו"ם את 17 בינואר כ"יום הבינלאומי למצילי האנושות".
בינואר 2012 החלו בהונגריה ובשוודיה האירועים לציון מאה שנה להולדתו.
באוגוסט 2013, לרגל יום הולדתו ה-101 של וולנברג, ציינה שוודיה לראשונה את "יום וולנברג" וקבעה תאריך זה באופן רשמי.
במעמד הטקס נכח גם נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
כ-20 מוסדות חינוך קרויים על שמו בארצות הברית, דרום אמריקה, קנדה ואירופה.
בהם בית ספר תיכון אלטרנטיבי על שם ולנברג בסן פרנסיסקו שבקליפורניה.
בברוקלין שבניו יורק הוקם בית ספר יסודי שמציין את מורשתו של ולנברג מדי שנה בדצמבר.
ב-21 ממדינות ארצות הברית ובכמה מחוזות בארגנטינה מציינים מדי שנה את ראול וולנברג.
רחובות רבים נקראו על שם ראול ולנברג, ביניהם בירושלים, בתל אביב, בחיפה, בחולון, בטרנטון (ניו ג'רזי), בסקוקי שבאילינוי, בפארק בטורונטו שבקנדה ובערים נוספות בעולם.
המוזיאון הלאומי האמריקני לזיכרון השואה נמצא ברחוב ראול ולנברג שבוושינגטון הבירה.
בכניסה לרחוב ראול ולנברג בתל אביב מוצב פסל של ראול ולנברג שיצר הפסל ההונגרי אימרה וארגה (ראה תמונה).
זכרו של ולנברג הונצח בבול דואר ישראלי.
ב-7 ביוני 1983, הנפיק השירות הבולאי בול דואר לזכרו של ולנברג שעליו מופיע דיוקנו.
האומנית רות בקמן עיצבה את הבול.
דואר ישראל מכר 1,433,000 בולים של הבול הזה.
הזמר האירי העממי אנדי אייריווין ביצע שיר המתאר את חיי ראול ולנברג.
בשנת 2012 עוטר במדליית הזהב של הקונגרס האמריקאי, עיטור הכבוד האזרחי הגבוה ביותר בארצות הברית.
הנצחה לראול ולנברג בגן חסידי אומות העולם תושבי חיפה
ראול הילברג (Raul Hilberg; 2 ביוני 1926 – 4 באוגוסט 2007) היה היסטוריון יהודי אמריקאי, אחד החוקרים הידועים ביותר של ההיסטוריה של רצח עם והשואה.
ספרו בן שלושת הכרכים ו-1,273 העמודים The Destruction of the European Jews (יצא לאור בעברית בשם "חורבן יהודי אירופה") זכה להערכה כאחד המחקרים המשפיעים ביותר בנושא הפתרון הסופי של הנאצים.
הוא נבחר לחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ב-26 באפריל 2005.
הילברג נולד בווינה למשפחה יהודית שמוצאה מגליציה, שעזבה את אוסטריה ב-1939 לאחר האנשלוס.
אחרי ששהו זמן קצר בקובה, הם עברו לברוקלין שבניו יורק, שם למד הילברג בתיכון על שם אברהם לינקולן ושנתיים בקולג' של ברוקלין.
במהלך מלחמת העולם השנייה, באוקטובר 1944, משהיה מעל גיל 18, הוא גויס לצבא ארצות הברית.
לאחר שחרורו סיים את התוכנית לחוק ולממשל באוניברסיטת קולומביה, ואת הדוקטורט עשה בהנחיית פרנץ ניומן.
רוב קריירת ההוראה שלו הייתה באוניברסיטת ורמונט, שם הוא היה חבר במחלקה למדע המדינה.
המהדורה הראשונה של ספרו The Destruction of the European Jews יצאה לאור בשנת 1961, בתקופה שבה השואה לא זכתה להתייחסות רבה בארצות הברית.
בשנת 1968 זכה בפרס אניספילד-וולף על ספר זה.
ביחד עם כריסטופר בראונינג נחשב הילברג לאחד מחשובי המייצגים של האסכולה הפונקציונליסטית של ההיסטוריוגרפיה.
אסכולה זו סוברת, בניגוד למקובל במחקר בשנות ה-50 של המאה ה-20, כי השואה לא הייתה יוזמה מתוכננת מראש של אדולף היטלר אלא מקורה בדרגים הנמוכים יותר של המשטר הנאצי, והיא נוצרה תוך כדי המלחמה.
הספר The Destruction of the European Jews מתחיל עם תזה כוונתית, אינטנציונליסטית – אסכולה המאמינה שהיטלר תכנן את השואה מראש – אך בהמשך ספרו מאמץ הילברג גישה פונקציונליסטית.
צעד נוסף לעבר הגישה הפונקציונליסטית היה המהדורה המתוקנת מ-1985, שבה מתואר היטלר כדמות רחוקה אשר מעורבת בקושי בתהליך ההשמדה.
הבנתו של הילברג את מערכת היחסים בהנהגת הרייך השלישי והיישום של רצח העם התפתחה מפירוש המבוסס על הפקודות ל-RSHA, שמוצאן בהכרזה של אדולף היטלר דרך הרמן גרינג.
התזה שפיתח עקבית עם The Origins of the Final Solution של כריסטופר בראונינג – מחקר הטוען שיוזמות נלקחו בידי הדרג הבינוני בתגובה לפקודות כלליות מהדרג הבכיר.
יוזמות כאלה הורחבו על ידי מתן מנדט מקצינים בכירים בערוצי תקשורת לא רשמיים.
הניסיון שנצבר במילויין הזין את הבירוקרטיה בהבנה שמטרות רדיקליות יותר הן בנות השגה, וכך פחת הצורך בהכוונה.
עמדה זו עומדת בניגוד לתזה של דניאל גולדהאגן, שהפראוּת של האנטישמיות הגרמנית הייתה מספיקה כהסבר, והילברג טען שהאנטישמיות הייתה יותר מסוכנת במזרח אירופה מאשר ברייך השלישי.
הילברג גינה את האסכולה של גולדהאגן, שאותה כינה "עלובה", והיה ביקורתי יותר על כך שחסר מקור או ספרות סמכותית התומכים במחקר זה, שנערך באוניברסיטת הרווארד.
הוא העיר ש"זו הסיבה היחידה שבעטיה יכול היה גולדהאגן להוציא דוקטורט במדע המדינה בהרווארד.
אף אחד בפקולטה לא היה יכול לבדוק את עבודתו." הערה זו זכתה לחיזוק מצד יהודה באואר.
במהופך, הוא תמך בתזה של נורמן פינקלשטיין על תעשיית השואה (תזה זו מאשימה את היהודים במסחור השואה וניצולה לעשיית רווחים ותמיכה בישראל).
הדבר העקבי והרציף ביותר בעבודתו של הילברג הוא הערכתו שגורמים בחברה היהודית, חוץ מהיודנראט, היו שותפים לג'נוסייד, והדבר נובע בחלקו מהגישה הסבלנית של יהודי אירופה שלא ברחו או ניסו לשרוד.
מאז יציאת ספרו ב-1961 ועד אוקטובר 2012, נמנע המוסד מלפרסם את ספר היסוד המחקרי של הילברג, "השמדת יהודי אירופה", בהוצאת הספרים של "יד ושם", בשל המחלוקת סביב מחקרו.
נגד הילברג הועלו שתי טענות עיקריות: האחת טענה שהילברג, יהודי יליד אוסטריה, שהגיע עם משפחתו לארצות הברית ביום פרוץ מלחמת העולם השנייה, לא ידע עברית, יידיש או לשונות אחרות של מזרח אירופה, כמו פולנית או רוסית, ואת ספרו כתב בהסתמך על מקורות גרמניים בלבד.
הטענה השנייה גרסה כי למרות עובדה זו, הילברג לא היסס לבקר בחריפות בספרו את תפקודן של הקהילות היהודיות בכלל, והיודנראטים בפרט, כמי שסייעו רבות למכונת ההשמדה הנאצית וגרס ששיתוף הפעולה שלהן עם צורריהן היה המשך למדיניות המסורתית שנקטו יהודי הגולה נגד גזירות שהתרגשו עליהם.
היחסים העכורים בין יד ושם להילברג הגיעו לסיומם בנובמבר 2004, בעת שהילברג הוזמן להיות אחד הדוברים המרכזיים בכנס לציון 50 שנה להקמת יד ושם.
הילברג השמיע את הרצאת הנעילה של הכינוס שעסקה בהתפתחות מחקר השואה, מהימים הראשונים של בחינת המסמכים הנאציים אשר הוצגו במשפטי נירנברג עד ימינו אנו.
באוקטובר 2012 פורסם תרגום מלא ראשון לעברית של ספרו של הילברג בהוצאת יד ושם.
ראול גלר (נולד ב-23 בינואר 1936) הוא כדורגלן עבר ורופא ישראלי, מגדולי חלוצי בית"ר ירושלים בכל הזמנים ואורתופד מומחה.
גלר נולד בקיאבמבה שבפרו, והיה חניך תנועות הנוער בית"ר והנוער הציוני המקומיות.
אביו מרכוס (מרדכי) גלר היה כדורגלן ידוע בפולין והיגר לפרו עוד לפני מלחמת העולם השנייה, שם התחתן עם בחורה מקומית.
עוד מגיל צעיר הראה כישרון גדול למשחק הכדורגל, ובגיל 13, בעקבות מעבר משפחתו ללימה, הצטרף לקבוצת דפורטיבו מוניסיפל, שם הגיע אל קבוצת הבוגרים כשהוא בן 17 בלבד.
כשהיה בן 24, עבר לפורבניר מירפלורס, הצטיין בה כחלוץ וזכה לכינוי "המפציץ היהודי".
יכולתו הגבוהה זיכתה אותו בזימון לנבחרת פרו, אך בגלל שנפצע לא הספיק לשחק בנבחרת.
במקביל סיים גלר את לימודי הרפואה שלו בתחום האורתופדיה, והתכוון להתחיל בהתמחות בשיקגו.
אלא שבמפגש מקרי עם שליח בית"ר ירושלים שהגיע לביקור בפרו (אבי פדרמן), שוכנע גלר לעלות לישראל.
בינואר 1965 הצטרף לבית"ר, ששיחקה אז בליגת המשנה, והתאכזב מרמת הכדורגל בישראל לדבריו.