tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אייצ'סון עבדה במשרה חלקית כצלמת בעיתון "The Tennessean" בנאשוויל.
היא המשיכה לעבוד כצלמת עצמאית בוושינגטון לאחר שבעלה נבחר לקונגרס האמריקאי ב-1976.
אייצ'סון לקחה חלק פעיל במסע הבחירות הראשון של בעלה כאשר התמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית מטעם טנסי ב-1976. לאחר ניצחונו של בעלה בבחירות, גור הקימה קבוצה הדנה בנושאים חברתיים בשם "כוח הנשים בקונגרס".
בשנת 1984, אייצ'סון החלה להתנדב במקלטים לחסרי בית.
היא פעלה רבות למען דרי רחוב והיא הקימה קבוצה בשם "משפחות לחסרי בית" וגרמה להעלאת המודעות לדרי הרחוב ופעלה למען גיוס כספים עבורם.
ב-1985, טיפר אייצ'סון ייסדה יחד עם סוזן בייקר, רעייתו של מזכיר האוצר של ארצות הברית ג'יימס בייקר תנועה שפעלה להטלת צנזורה על מוזיקה, ובפרט על רוק כבד.
התנועה שמה לה למטרה להגדיל את מודעותם של ההורים בארצות הברית לניבול פה במוזיקה.
ב-1990, אייצ'סון הקימה שדולה לקידום שירותים חברתיים עבור נוער בנושא בריאות הנפש טנסי.
אייצ'סון לקחה חלק נכבד בקמפיין של בעלה לאחר שהוא החליט להתמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית לנשיאות, אך הפסיד למייקל דוקאקיס, מושל מסצ'וסטס במהלך הבחירות לנשיאות ארצות הברית 1988. היא גם פעלה למען המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1992.
בתור הגברת השנייה, גור שימשה כיועצתו של נשיא ארצות הברית ביל קלינטון לענייני בריאות הנפש.
מטרותיה היו לצמצם את הסטיגמה סביב המחלה הנפשית.
ב-1999, גור אירחה כנס בבית הלבן בכל הנוגע לבריאות הנפש.
היא הייתה פעילה בכמה מערכות להסרת תכנים מהתרבות הפופולרית האמריקאית, מסרטי קולנוע, מתוכניות טלוויזיה וממופעים מוזיקליים, שמבחינתה היו מעוררי סלידה והיא החלה לעסוק בכך עוד מהימים שבעלה היה עוד סנאטור.
בשנת 2002, שקלה אייצ'סון להתמודד לסנאט מטעם טנסי.
לבסוף היא החליטה שלא להתמודד לסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת טנסי.
היא פגשה את אל גור לראשונה בנשף סיום שנת הלימודים שנערך בביתו ב-1965. אף על פי שהיא הגיעה לנשף עם אחד מבני כיתתו של גור, היא החלה לצאת מיד עם גור לאחר מכן.
כאשר אל גור החל ללמוד באוניברסיטת הארוורד, היא נרשמה ללימודים גבוהים באוניברסיטת בוסטון שם קיבלה תואר בפסיכולוגיה ב-1970. באותה שנה היא וגור נישאו בקתדרלה הלאומית של וושינגטון.לזוג יש 4 ילדים.
בשנת 2010 החליטו אייצ'סון ובעלה להתגרש, לאחר 40 שנות נישואים.
טיפוס עצים הוא ענף ספורט יחידני (לא קבוצתי), שבו נערכת תחרות בין מתמודדים שונים אשר מטרתם לטפס כמה שיותר גבוה על עץ.
תחרות טיפוס עצים מקיפה כמה תחנות שונות: תחרות פוט-לוק (טכניקת נעילת רגליים לטיפוס מהיר על החבל), תחנת חילוץ בגובה, תחנת זריקת חבל, תחנת טיפוס חופשי ותחנת עבודה במעטפת העץ.
ארגון ה-ISA (קיצור של International Society of Arboriculture) מאגד את כל העוסקים בתחום מקצוע העצים.
מקורו בארצות הברית, ונכון ל-2017 יש לו סניפים ברחבי העולם.
מקור המילה 'ארבוריסט', המופיע בשם הארגון, הוא 'עץ' בלטינית.
ארבוריסט הוא מומחה-עצים, העוסק בכל היבטי הטיפול והטיפוח של עצים, כולל שתילה והעתקת עצים, גיזום וכריתה, אבחון וטיפול בבריאות עצים ואדמה, הערכת רמת הסיכון של עצים ועוד.
ברוב העולם המקצוע ידוע בכינוי 'ארבוריסט', 'רופא עצים', או 'מנתח עצים', ואילו בארץ מקבילים את שירותי הארבוריסט לאלו הניתנים על ידי אגרונום וגוזם עצים מומחה.
טיפוס הטקסט הביזנטי (מכונה גם טיפוס הרוב, טיפוס אנטיוכי ועוד; מסומן אקדמית ב-𝕸 מלשון Majority/Mehrheit, "רוב", או ב-Byz מלשון ביזנטיון) הוא הכינוי במחקר לאחת המסורות הטקסטואליות של הברית החדשה ביוונית.
הטיפוס הביזנטי התגבש בין המאה הרביעית למאה השמינית, בעיקר על ידי סופרים באגן הים התיכון המזרחי.
למן המאה התשיעית הוא הנפוץ והדומיננטי בין עדי הנוסח וכתבי-היד, ומכאן נובע שמו הנוסף "טיפוס הרוב".
כיום הקונצנזוס האקדמי בביקורת המקרא רואה בו גרסה מאוחרת ומשוכתבת בכבדות, והנוסח האלכסנדרוני נחשב לקדום יותר.
כמו כל מסורת טקסטואלית, הביזנטי איננו נוסח קבוע אחד ויחיד, אלא ענף או משפחה של סגנונות כתיבה הדומים מאוד זה לזה, וחולקים קריאות טיפוסיות של הטקסט באלפי המקומות בהם קיימים הבדלים עם ענפים טקסטואליים אחרים.
ישנן חמש "משפחות" עיקריות המסווגות במובהק כשייכות לענף הביזנטי (Π, E, K1, Kr, Kx) לצד וריאציות נדירות המוגבלות למעט מאוד כתבי-יד.
המאפיינים העיקריים של הביזנטי הם הרמוניזציה בין פסוקים סותרים או החלקה של פסוקים בעייתיים, ותיקון הטקסט למשלב לשוני ודקדוקי גבוה ומדויק יותר.
כך, לדוגמה, נוסחים קדומים של הבשורה על-פי מרקוס א' ב' מביאים את הציטוט "הִנְנִי שֹׁלֵחַ מַלְאָכִי לְפָנֶיךָ וּפִנָּה דַּרְכֶּךָ" אך מייחסים אותו לישעיה (שאמר את פסוק ג' שם בלבד) ולא למלאכי; הביזנטי שינה את "ככתוב בישעיה" ל"כַּכָּתוּב בַּנְּבִיאִים".
במישור הלשוני, הביזנטי הסיר הבראיזמים רבים מתוך הטקסט היווני כדי לעשותו בהיר יותר: ב ו' א' נכתב ἐλεημοσύνην, שמשמעו בפירוש הוא "מתנות צדקה", ולא δικαιοσυνην, המשמר את הכפילות העברית בין "צדקה" ל"צִדְקוּת".
מקורות הטיפוס הביזנטי לוטים בערפל.
עדי הנוסח הקדומים ביותר של הברית החדשה רחוקים ממנו.
בעבר היה נהוג לייחס בסיסו לשכתוב נרחב שערך לוקיאנוס מאנטיוכיה, מלומד נוצרי חשוב, במאה הרביעית, ושאודותיו דיווח הירונימוס הקדוש.
השערה זו נדחתה כרעועה על ידי החוקרים.
השוואה מדוקדקת של כתבי-יד לאורך המאות מראה שהביזנטי התפתח לאטו, מתוך הלחצים הרגילים שאפיינו את שכתוב נוסח הברית החדשה, כמו הצורך בבהירות לשונית והמלחמה האורתודוקסית נגד תנועות כפירה שונות, שעודדו סופרים ומעתיקים להסיר קריאות בעייתיות ולהחליפן בניסוחים חד-משמעיים.
קריאות ביזנטיות של פסוקים שנויים-במחלוקת מצוטטות כבר אצל אבות הכנסייה יוחנן כריזוסטומוס ובזיליוס הגדול, ועד הנוסח הראשון הוא "קודקס אלכסנדרינוס" שנכתב אחרי 400; הבשורות בו הן ביזנטיות, ויתר ספרי הברית החדשה הם בנוסח האלכסנדרוני.
עדי הנוסח במהלך המאות הבאות, כמו ה"קודקס וושינגטוניאנוס" בן המאה החמישית או ה"קודקס גוולפרביטנוס" בן המאה השישית, מורים על כך שהטקסט הביזנטי היה בשלבי גיבוש הדרגתיים, שהסתיימו רק בסוף המאה השמינית או תחילת המאה התשיעית.
עדי נוסח מראשית המאה התשיעית, כמו "קודקס בוריליאנוס", מציגים עדיין קריאות לא-ביזנטיות רבות, ורק מאותה עת לערך מופיעים טקסטים שהם ביזנטיים כמעט במובהק, כמו "קודקס אנגליקוס".
המשלב המהוקצע, ההרמוניזציה בין סתירות והדגשים התאולוגיים כולם כנראה עשו את הנוסח לפופולרי בקונסטנטינופוליס, מרכז העתקת הכתבים הגדול בנצרות המזרחית, ומשם הוא התפשט ונעשה דומיננטי במהרה.
הרוב המוחלט של כתבי-היד המצויים שנכתבו למן המאה התשיעית ועד מהפכת הדפוס במאה החמש-עשרה נכתבו בנוסח ביזנטי; מבין כל כתבי-היד של הברית החדשה ביוונית מאז ומתמיד, למעלה מ-80% שייכים לסיווג זה.
הטיפוס הביזנטי הוא המסורת הטקסטואלית של הוצאות הברית החדשה היווניות ב, ועודנו משמש שם (הטקסט האורתודוקסי המוסמך ביוונית, שפורסם על ידי הפטריארכיה האקומנית של קונסטנטינופול ב-1904, נערך על ידי ועדת מלומדים מתוך עשרים כתבי-יד מהמסורת הביזנטית שנחשבו למהימנים ביותר).
עד המאה ה-19, עם גילוי קודקס סינאיטיקוס וכתבים עתיקים אחרים, נחשב הביזנטי באקדמיה למובחר ולנכון שבין נוסחי הברית החדשה.
עד המאה ה-20 עורער מעמדו כליל בעקבות השוואת נוסחים דקדקנית; הנוסחים האקלקטיים הביקורתיים, שהותקנו בידי הוצאות מדעיות, נסמכו בעיקר על הטיפוס האלכסנדרוני, המשתקף בסינאיטיקוס וכדומה.
בחוגים פרוטסטנטיים שמרניים, דוגמת "תנועת תרגום המלך ג'יימס לבדו", ישנה התעקשות רבה על קדמות ומהימנות הביזנטי, הנובעת מן האמונה שההשגחה האלוהית הנחתה את מייסדי הכנסיות הללו ואת מתרגמי המקרא שלהן בעת הרפורמציה.
טיפוס הטקסט האלכסנדרוני (מכונה גם מצרי או נייטרלי) הוא הכינוי במחקר לאחת המסורות הטקסטואליות של הברית החדשה ביוונית.
הטיפוס האלכסנדרוני מתועד כבר בתחילת המאה השלישית, בכתבים שמקורם במרכז הספרותי הגדול באלכסנדריה שבמצרים, ומכאן שמו.
הוא הועתק בקפדנות יחסית לאורך המאות הבאות.
מן המאה התשיעית הפך הטיפוס הביזנטי לדומיננטי ולמועתק ביותר, ורק מקצת כתבי-יד אלכסנדרוניים שרדו (גם בשל כך שהעלות הגבוהה של קלף הביאה לשימוש חוזר באותם גווילים).
ביקורת המקרא השיבה את הטקסט האלכסנדרוני לתשומת הלב במאה ה-19, ומאז הקונצנזוס האקדמי הוא שטיפוס זה הוא הקדום והמדויק ביותר.
מהדורות מדעיות של הברית החדשה מתבססות בעיקר, אם כי לא רק, על קריאות אלכסנדרוניות.
הטיפוס מתאפיין באחידות גבוהה יחסית בין העותקים הקיימים, בשל הקפדנות של הסופרים שהפיקו אותם; על אף שניתן להבחין בליטושי נוסח ובשינויים אחרים, באלכסנדריה לא הוקנה למעתיקים דרור להשמיט ולהוסיף באותם היקפים שמאפיינים למשל את הטקסט הביזנטי או את הטקסט המערבי.
על כן, וגם בשל מיעוט כתבי-היד, גם הסיווג לענפים בתוך המסורת האלכסנדרונית שביצעו מבקרי המקרא הוא פשוט מאוד וכולל רק שניים: כתבים הצמודים לפפירוס גרגורי-אלנד 75 הקדום שנכתב בערך בשנת 200 ("אלכסנדרוניים ראשיים") וכאלו הסוטים ממנו יותר ("אלכסנדרוניים משניים").
מבחינת הקריאות במקומות בהם ישנם הבדלי נוסח עם טיפוסים אחרים, האלכסנדרוני מובחן בנטייתו לקיצור, לסיומים פתאומיים ולניסוחים מקוטעים.
תוספות מאוחרות שהאריכו את המלל נעדרות ממנו על פי רוב.
כך, לדוגמה, מעשה ישו והנואפת מהבשורה על-פי יוחנן ז'-ח' איננו מופיע בכתבי-היד, וברובם (אם כי לא בכולם) חסר גם הסיום הארוך של הבשורה על-פי מרקוס, ופרק ט"ז כולל אחד-עשר פסוקים פחות ומסתיים במילים "וַתְּמַהֵרְנָה לָצֵאת וַתְּנוּסֶינָה מִן־הַקֶּבֶר כִּי אֲחָזָתַן רְעָדָה וְתִמָּהוֹן וְלֹא־הִגִּידוּ דָבָר לְאִישׁ כִּי יָרֵאוּ".
הטקסט המצרי משמר יותר פערים בין הבשורות הסינופטיות, שההבדלים ביניהן עודנו ולוטשו על ידי סופרים ביזנטיים מאוחר יותר.
תוספת שקיימת דווקא בו ולא בנוסחים מאוחרים יותר היא "וְאִישׁ אַחֵר לָקַח חֲנִית וַיִּדְקֹר אֶת־צַלְעוֹ וַיֵּצְאוּ מַיִם וָדָם" בתיאור הצליבה במתי כ"ז מ"ט, קטע שכנראה נועד להוציא מלבם של תומכי הדוקטיזם.
עדי הנוסח של הטיפוס האלכסנדרוני כוללים הן עותקים של הברית החדשה, מלאים או חלקיים, והן ציטוטים ממנה בכתבי אבות הכנסייה המוקדמים.
העתיקים מכולם הם פפירוס גרגורי-אלנד 46, או צ'סטר-ביטי II, המכיל חלק מאיגרות פאולוס ושנכתב אולי כבר בשנת 175, ופפירוס גרגורי-אלנד 66 מסביבות שנת 200, המכיל את הבשורות.
ארבעת העדים הקלאסיים, המלאים והשלמים ביותר הם קודקס סינאיטיקוס, קודקס ותיקנוס, קודקס אלכסנדרינוס וקודקס אפרימי מן המאות הרביעית והחמישית (על אף שאפרימי מכיל גם גלישות לטיפוסי טקסט אחרים) שמציאתם וההשוואה ביניהם היו גורם מכריע בקבלת המסורת האלכסנדרונית על ידי ביקורת המקרא.
מן המאה התשיעית והלאה אין כמעט כתבי-יד, גם ואולי בעיקר בשל הרפורמה בכתיב היווני מאותיות רישיות לאותיות קטנות שבעטיה נמחקו מגילות רבות והוסבו לשימוש חוזר.
הפריטים האלכסנדרוניים האחרונים הם מן המאה ה-11. אבות כנסייה כמו קלמנס מאלכסנדריה, אוריגנס, אתנסיוס, קירילוס מאלכסנדריה ואחרים מרבים לצטט קריאות אלכסנדרוניות בכתבי הפולמוס וההגות שלהם.
על אף שהמקור היווני השתמר רק בכמה עשרות כתבי-יד, בתרגום הוסיף הנוסח להתקיים כמסורת חיה, בברית החדשה בשפה הסאהידית של הכנסייה הקופטית, ומשם עבר גם אל הכנסייה האורתודוקסית האתיופית.
במערב, הטיפוס הביזנטי (מכלי שני, באמצעות הנוסח המקובל הפרוטסטנטי) נחשב כקאנוני וכמוסמך.
הסיווג "אלכסנדרוני" נטבע כבר על ידי חלוץ הביקורת הטקסטואלית, הכומר הגרמני יוהאן שלמה זמלר, בשלהי המאה ה-18. המהדורה הביקורתית שהוציא קרל לכמן ב-1831 על בסיס כתבי-יד קדומים סימנה דחייה ראשונה של הנוסח המקובל, וגילוי הסינאיטיקוס, האפרימי ועדי נוסח אחרים בידי קונסטנטין פון טישנדורף העניק למגמה זו תנופה רבתי.
המהדורה המקיפה ורבת-ההשפעה שערכו הפרופסורים ברוק וסטקוט ופנטון הורט מאוניברסיטת קיימברידג' ב-1881, קבעה שהאלכסנדרוני הוא הנוסח המדויק ביותר והם כינו אותו "הטקסט הנייטרלי".
מאז ועד לאחר מלחמת העולם השנייה התבססו המהדורות הביקורתיות על הטקסט המצרי באופן כמעט בלעדי.
גילוי פפירוסי צ'סטר ביטי ב-1931 ופפירוסי בודמר ב-1952, שסיפקו מקור קדום לקריאות לא-אלכסנדרוניות שנחשבו עד אז מאוחרות, פגמו במקצת במעמד הנוסח המצרי, אך לא שינו את העמדה הבסיסית במחקר.
המהדורות הביקורתיות האקלקטיות של הברית החדשה, כמו נסטלה-אלנד, עודן נשענות בעיקר על טיפוס הטקסט האלכסנדרוני.
נטלי קיי "טיפי" הדרן היא שחקנית אמריקאית, פעילה למען זכויות בעלי חיים ודוגמנית אופנה לשעבר.
הדרן הייתה דוגמנית אופנה מצליחה משנות העשרים לחייה, שהופיעה בין היתר על שערי המגזינים "לייף וגלמור".
תרומתה לקולנוע העולמי זיכתה אותה בפרס ז'ול ורן ובכוכב בשדרת הכוכבים של הוליווד.
מחויבותה העמוקה להצלת בעלי חיים החלה בשנת 1969 בזמן שהיא צילמה שני סרטים באפריקה והתוודעה למצוקת האריות האפריקאים.
בניסיון להעלות את המודעות לחיות הבר, היא בילתה כמעט אחת עשרה שנים בהעלאת "הרעם" (1981) למסך.
בשנת 1983 הקימה את העמותה שלה, קרן שאגה, כדי לתמוך בבית גידול לחיות בר "שמבלה" של 80 דונם (32 דונם), המאפשר לה להמשיך בעבודתה בטיפול ובשימור אריות ונמרים.
הדרן טיילה גם ברחבי העולם כדי להקים תוכניות סיוע בעקבות רעידות אדמה, הוריקנים, רעב ומלחמה.
הדרן נולדה ב-19 בינואר 1930, בניו-אולם, מינסוטה, לברנארד קארל הדרן ודורות'יאה הנרייטה הדרן לבית מאיק הדרן.
במשך חלק ניכר מהקריירה שלה, דווח על שנת לידתה של הדרן כשנת 1935. בשנת 2004 היא הכירה בכך שהיא נולדה למעשה בשנת 1930 (בהתאם לרישומי הלידה בחברה ההיסטורית של מינסוטה).
הסבא והסבתא מצד אביה היו מהגרים משוודיה, בעוד השושלת מצד אמה היא גרמנית ונורווגית.
אביה ניהל חנות כללית קטנה בעיירה לאפייט שבמינסוטה, והעניק לה את הכינוי "טיפי" מהמילה "tupsa" בשוודית כינוי חיבה שמשמעו "מתוקה שלי".
כשהייתה בת ארבע עברה עם הוריה למיניאפוליס.
כנערה השתתפה הדרן בתצוגות אופנה של חנויות כלבו.
הוריה עברו להתגורר בקליפורניה בזמן שהייתה תלמידה בתיכון.
עם הגיעה ליום הולדתה העשרים קנתה כרטיס לעיר ניו יורק שם הצטרפה לסוכנות פורד מודלס.
בתוך שנה עשתה את הופעת הבכורה הקולנועית הלא רשמית שלה בתפקיד משני כניצבת בקומדיה המוזיקלית "הילדה הקטנה".
עם זאת בראיונות עמה התייחסה ל"ציפורים" כאל סרטה הראשון.
במהלך אותה תקופה הדרן דחתה מספר הצעות להופיע בסרטים, משום שסברה שקשה מאוד להצליח בתחום המשחק.
הייתה לה קריירת דוגמנות מצליחה במיוחד בשנות החמישים ובתחילת שנות השישים, והיא כיכבה בעמודי השער של המגזינים לייף, גלמור, The Saturday Evening Post וMcCall's.
בשנת 1961, לאחר שבע שנות נישואין לשחקן פיטר גריפית', התגרשה הדרן חזרה לקליפורניה עם בתה, מלאני גריפית', ושכרה בית יוקרתי בשרמן אוקס, לוס אנג'לס.
מאוחר יותר סיפרהː "חשבתי שאוכל להמשיך בקריירה שלי כמו שהיה בניו יורק.
חשבתי שהכל יהיה בסדר וזה לא היה.
אז חשבתי, טוב, אני לא יודעת להקליד, מה אני אעשה?"
ב־13 באוקטובר 1961 היא קיבלה שיחה מגורם שאמר לה כי המפיק מעוניין לעבוד איתה.
לאחר שנאמר לה שמדובר באלפרד היצ'קוק שבזמן שהוא צפה בתוכנית Today ראה אותה בפרסומת למשקה דיאטתי בשם סגו, היא הסכימה לחתום על חוזה לשבע שנים.
במהלך הפגישה הראשונה שלהם, השניים דיברו על הכל חוץ מהתפקיד המיועד.
הדרן הייתה משוכנעת במשך כמה שבועות שהתפקיד היה עבור סדרת הטלוויזיה שלו, אלפרד היצ'קוק מציג.
מאוחר יותר אמר היצ'קוק, "לא עסקתי בעיקר באיך שהיא נראית באופן אישי.
הכי חשוב היה המראה שלה על המסך, ומיד אהבתי את זה.
יש לה סגנון ואיכויות של ליידי, שבעבר הוצגה היטב על המסך בסרטים של שחקניות כמו אירן דאן, גרייס קלי, קלודט קולברט ואחרים, אבל זה די נדיר."
היצ'קוק ערך להדרן מבחן בד שנמשך יומיים ועלה 25,000 $, בו נתבקשה לבצע סצנות מסרטיו הקודמים, כגון רבקה, Notorious ולתפוס גנב עם השחקן מרטין בלסם.
לטענת בלסם, הדרן הייתה עצבנית מאוד אך למדה כל שורה, עשתה כל מהלך שהתבקשה וניסתה לעשות הכל נכון.
היצ'קוק ביקש ממעצב התלבושות אדית ראש לעצב בגדים לחיים הפרטיים של הדרן והוא יעץ לה באופן אישי על יין ואוכל.
הוא גם התעקש לצורכי פרסום כי יש להדפיס את שמה רק בציטוטים של כינויה בלבד, 'טיפי'.
העיתונות התעלמה ברובה מהנחיה זו של הבמאי, שחש שהשם "טיפי" הוסיף ייחודיות ומסתורין לשמה.
כפי שהסביר מעצב ההפקה רוברט פ.
בויל, "היץ' תמיד אהב נשים עם איכויות של ליידי.
טיפי יצרה את האיכות הזו."
לאחר מכן, הדרן הוזמנה לארוחת צהריים עם היצ'קוק, אשתו, עלמה, ולו וסרמן, ראש יוניברסל, באחת המסעדות האהובות של היצ'קוק, Chasen.
שם הוצגה לה סיכה מוזהבת של שלוש ציפורים בתעופה, מעוטרת בשלוש פניני זרע קטנטנות, והתבקשה על ידי היצ'קוק לשחק את התפקיד הראשי בסרטו הקרוב "הציפורים".
מעולם לא עלה בדעתי שיוכל לתת לי תפקיד מוביל בסרט קולנוע גדול.
היו לי דמעות גדולות בעיניים", נזכרה הדרן מאוחר יותר.
הציפורים (1963) היה הופעת הבכורה של הדרן על גבי מסכי הקולנוע.
היצ'קוק הפך למאמן הדרמה שלה, והעניק לה השכלה בעשיית קולנוע כשהיא משתתפת ברבים ממפגשי ההפקה, כגון תסריט, מוזיקה או כנסי צילום.
הדרן אמרה, "כנראה שלמדתי בשלוש שנים מה שהיה לוקח לי 15 שנה ללמוד אחרת." היא למדה כיצד לפרק תסריט, להפוך לדמות אחרת ולחקור את הקשר בין דמויות שונות.
הדרן הציגה את תפקידה כמלאני דניאלס כפי שביקשה היצ'קוק.
היא אמרה, "הוא נותן לשחקנים שלו מרחב קטן מאוד.
הוא יקשיב, אבל יש לו תוכנית מאוד מוגדרת כיצד הוא רוצה שהדמויות שלו יפעלו.
איתי זה היה מובן, כי לא הייתי שחקנית בעלת שיעור קומה.
במהלך ששת החודשים של הצילום הראשי לוח הזמנים של הדרן היה הדוק, מכיוון שניתן לה רק אחר צהריים חופשי אחד בשבוע.
בהתחלה, היא תיארה את הצילומים כ"נפלאים".
היצ'קוק אמר לכתב, אחרי כמה שבועות של צילומים, שהיא הייתה מדהימה, ומשחקת היטב את רגעי האימה בסרט.
עם זאת, הדרן נזכרה בשבוע בו עשתה את סצנת התקיפות הציפורים בחדר השינה בקומה השנייה כגרועה בחייה.
לפני שצילמה את הסצנה, שאלה את היצ'קוק על המוטיבציות של הדמות שלה לעלות למעלה, והתגובה שלו הייתה "כי אני אומר לך." אז הובטח לה שהצוות ישתמש בציפורים מכניות.
במקום זאת, במשך חמישה ימים נאלצה הדרן לעמוד מול אנשי הפעלולים שידיהם היו מוגנות בכפפות כאשר הם מעיפים לעברה עשרות שחפים ועורבים חיים (שמקוריהם סגורים בתחבושות אלסטיות) ברגע מסוים כאשר אחת מהציפורים ניקרה את לחיה וכמעט את עינה, התיישבה הדרן המותשת והמבוהלת על הרצפה והחלה לבכות.
והרופא המליץ לאפשר לה שבוע של מנוחה לצורך התאוששות פיזית ונפשית.
לפי דבריה התנגד לכך היצ'קוק שהיה מעוניין להמשיך בצילומים.
הרופא הגיב בנחרצות ושאל בעוקצנות האם הוא מנסה להרוג את השחקנית.
היצ'קוק התרצה ואפשר לה שבוע מנוחה ששימשה גם בשבילו כהפוגה מהעבודה האינטנסיבית על הסרט.
אולפני יוניברסל שבתחילה לא גיבו את הבמאי בהחלטתו לאיוש התפקיד על ידי הדרן התרשמו ביותר מהופעתה והיא זכתה לשבחים רבים.
בזמן קידום הסרט שיבח היצ'קוק את הדרן והשוותה אותה לגרייס קלי (שהופיעה אף היא בסרטיו).
כמו כן זכתה לתשבחות במגזין וראייטי ובפרס גלובוס הזהב לכוכבת החדשה של השנה יחד עם השחקניות אלקה זומר ואורסולה אנדרס.
מגזין פרמייר אף הרחיק לכת והגדיר את תפקידה כמלאני דניאלס כאחת מהדמויות הקולנועיות הגדולות בכל הזמנים.
הציפורים (1963) - בתפקיד: מלאני דניאלס
מארני (1964) - בתפקיד: מרגרט "מארני" אדגר
הרוזנת מהונג קונג (1967) - בתפקיד: מרתה
במרומי הפסיפיק (1990) - בתפקיד: פלורנס פיטרס
היפים והאמיצים (1990–1991) בתפקיד: הלן מקליין
הקעקוע של טרזה (1994) בתפקיד: אוולין היל
להחליף את אבא (1999, סרט טלוויזיה) - בתפקיד: דיקסי.
גאון עולה (2004) בתפקיד: בייב
אני אוהב האקביז (2004) בתפקיד: מרי ג'יין האצ'ינסון
האישה הביונית (1976) בתפקיד: סוזן ויקטור (פרק: Claws)
רצח במשיכת קולמוס (1993) בתפקיד: קתרין נובל (פרק: Bloodlines)
שיקגו הופ (1998) בתפקיד: אלפרדה פרקינס (פרק: Psychodrama)
ההרפתקאות החדשות של באטמן (1998) תפקיד: Donna Day (פרק: Mean Seasons) דיבוב
קוגר טאון (2013) בתפקיד עצמה (פרק: Have Love Will Travel)
1964: פרס השחקנית החדשה והמבטיחה של המגזין Photoplay
1994: פרס מפעל חיים בצרפת בפסטיבל בוביז בסינמליה
1995: פרס ההומאן השנתי של מרכז הלן וודוורד
1996: פרס המייסד של החברה האמריקאית למניעת אכזריות לבעלי חיים
1997: פרס האריה והכבש מווילדאהן
1999: פרס אשת החזון מנשות הקולנוע והווידאו בוושינגטון הבירה
1999: מדליית הנשיאות על עבודתה בסרטים מאוניברסיטת הופסטרה
1999: פרס הומניטרי בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בלאס וגאס
2000: השחקנית הטובה ביותר בפרס קצר של קומדיה בסרט הקצר " מוליגאנס"!
בפסטיבל Method Method, פסטיבל הסרטים העצמאי
2002: פרס השחקנית הטובה ביותר לסרט הקצר תה עם סבתא מפסטיבל הסרטים העצמאי הבינלאומי בניו יורק
2003: קיבל כוכב על שדרת התהילה של הוליווד
2003: נקודת התואר השנתית של נשים מלוס אנג'לס
2004: פרס השחקנית הטובה ביותר לסרט הקצר של גן רוז מפסטיבל הסרטים הקצר בטלוויזיה בלוס אנג'לס
2004: פרס זכויות בעלי חיים בפסטיבל הסרטים האומנים
2006: שמירת השנה - פרס דינו ממוזיאון ההיסטוריה הטבעית בלאס וגאס
2007: פרס מפעל חיים - פסטיבל הסרטים על ריברסייד
2007: פרס "הטבע" של ז'ול ורן - פסטיבל סרטי ההרפתקאות השנתי הראשון של ז'ול ורן בלוס אנג'לס
2008: פרס פסטיבל הסרטים המגפה השנייה של האקדמיה לאמנות
2008: פרס התספיאן - פסטיבל LA LA Femme
2009: "כשאישה תרצה שהיא תרצה!" פרס על ידי מועדון האישה בהוליווד
2009: מפעל החיים הראשון של Workhouse בפרס האמנויות
2009: קיבל את הכוכב הראשון בהליכת התהילה של תיאטרון אורינדה
2011: פרס מפעל חיים מטעם לשכת המסחר בהוליווד בארוחת הצהריים השנתית ה-90 וההשתתפות בפרסים
2011: "פרס הנשים ביחד" מטעם האו"ם
2011: פרס מרטון סנט הווייטנאמי-אמריקאי מטעם הארגון SOS People Boat
2011: פרס אומני לנוער הומניטארי / קריירה
2012: תואר שני בכבוד לאמנויות יפות מהאקדמיה לקולנוע בניו יורק
2012: פרס מפעל קריירה על ראש העיר מפסטיבל הסרטים של דנבר
2013: פרס "אנשים עוזרים לאנשים" מטעם תוכנית הפרסים לגעת בטלוויזיה בשידור חי
2014: פרס מפעל חיים מפסטיבל סרטי בל-אייר
2014: פרס הכרה מיוחד ממועדון הנשים של אקטון
2014: פרס חלוקת הראייה הבינלאומית לקולנוע וטלוויזיה לנשים
2015: כוריאוגרפיה של תשוקה (מחווה לטיפי הדרן) מאת פסטיבל הסרטים הבינלאומי בווינה
2018: "פרס חבר לחיים" מבית המחסה לחיות מחמד פאלם ספרינגס
טיפוס הטקסט המערבי הוא הכינוי במחקר לאחת המסורות הטקסטואליות של נוסח הברית החדשה ביוונית.
קריאות המזוהות עם הטיפוס המערבי מוזכרות בכתבי אבות הכנסייה עוד במאה השנייה.
השם "מערבי" ניתן במאה ה-18 בשל כך שהקריאות מטיפוס זה נמצאו בכתבי האבות הלטיניים, אך מאז אותרו עדי נוסח רבים גם בסוריה, בארץ ישראל ובמצרים.
הטקסט המערבי מתאפיין בכך שמעתיקיו נטלו לעצמם חופש רב לשכתב ולשנות את מילות הכתוב, עד כדי קושי להגדירו כמסורת טקסטואלית יחידה.
עדי הנוסח המערביים שנשתמרו מצביעים על מגמת הסופרים שהעתיקו אותם להכניס מילים ומשפטים שלמים במקומות שהדבר נראה להם נדרש כדי להעביר את המסר שחשבו לנכון, או לחלופין להוסיף לטקסט הקיים מסורות בעל-פה.
בניגוד לטיפוס הטקסט הביזנטי, לא הייתה מגמה תאולוגית אחידה של ביצור האורתודוקסיה מאחורי השכתובים, וגם לא מוקד השפעה שסביבו היה יכול להתגבש נוסח אחיד, ויש הבדלים רבים בין העדים השונים לטקסט המערבי.
כמו כן, טיפוס זה מתאפיין בטשטוש ההבדלים בין קטעים דומים אך שונים, מתוך הנחת הסופרים שהפערים הם שגיאות.
מבחינה דקדוקית, ניתן להבחין בריבוי של יחָסוֹת שייכות, פישוט פעלים, הכנסת מילות קישור ונטייה להחליף בין רכיבים דומים ללא משים לנוסח המקורי.
קודקס בזה, עד הנוסח המערבי החשוב ביותר (הנתמך בידי עדים אחרים ותרגומים בשפות אחרות) מהווה דוגמה לחירות שנטלו המעתיקים: ב ו', הפסוק החמישי לא מופיע בשום כתב-יד נוסף, ובו ישו אומר למחלל שבת שאם הוא יודע את אשר הוא עושה, הוא מבורך, ואם איננו יודע, הוא ארור ועובר על התורה.
בלוקאס כ"ג, מוסף לנוסח הסטנדרטי שיוסף הרמתי חתם את קבר ישו באבן שעשרים איש לא יכלו להניע.
קודקס בזה וכתבים מערביים אחרים מוסיפים בין פסוקים כ"ח וכ"ט ב כ' קטע ארוך, בו ישו מסביר לתלמידיו כי עליהם להצטנע, וממשיל משל על אדם הנקרא לסעודה שעדיף לו לשבת במקומות הלא-מכובדים, כך שאם יגיע אדם פחות ממנו, בעל הבית יקרא לו לעבור למקום טוב יותר.
הארכנות של הטיפוס המערבי מודגמת יותר מכל במעשי השליחים, שם ריבוי הנוסחים שאינם קיימים בנוסחים אחרים בולט מאוד.
בין היתר, מוזכרים שם פרטים רבים על תנאי הכליאה של פטרוס ועל מסעות פאולוס בין היוונים.
אורך הספר בקודקס בזה הוא כ-10% יותר מהגרסה הסטנדרטית.
תשע כאלו הוגדרו במהדורת וסטקוט והורט ב-1881 כאמינות וחשובות במיוחד למחקר, בשל ההנחה הכללית שהנוסחים המוקדמים היו קצרים יותר.
המהדורות הביקורתיות הכילו בטקסט העיקרי את "השמטות הנוסח המערבי", כמו.
גילוי פפירוסי בודמר ב-1952 ופענוחם הראו שטיפוס הטקסט האלכסנדרוני היה קדום ומדויק עוד יותר ממה שנדמה בעבר, ומאז שנות ה-70 ההשמטות הוסרו מן המהדורות החדישות.
המקורות העתיקים ביותר לקריאות מערביות הם כתבי אבות הכנסייה הלטיניים יוסטינוס מרטיר, טרטוליאנוס, אירנאיוס, המצטטים קטעים המשתייכים בבירור לטיפוס טקסט זה, כמו גם מרקיון הכופר.
גם תרגומים קדומים, בייחוד הפשיטתא הארמית והנוסחים הלטיניים שקדמו לוולגטה, משקפים קריאות כאלו.
עד הנוסח הקדום ביותר הכתוב ביוונית, לשון המקור, הוא פפירוס מס' 37 המתוארך לשנת 260 ונכתב במצרים, המכיל כמה פרקים מן הבשורה על-פי מתי כ"ו.
העדים החשובים ביותר הם קודקס בזה מן המאה החמישית, המכיל את הבשורות ואת מעשי השליחים, וקודקס קלרומונטנוס מן המאה השישית, המכיל את אגרות פאולוס.
האוסף הרומנטי הוא אלבום האוסף השני של להקת טיפקס, שיצא בשנת 2010, ומאגד את עשייתה של הלהקה בשמונת האלבומים הראשונים שלה ובסינגלים שהוציאה עד אז, בסגנון שירי אהבה רומנטיים.
האלבום הופק על ידי חברת "עננה" בתקופה בה הלהקה הייתה מפורקת (בין השנים 2009-2013).
טיפות עיניים הן טיפות תמיסת מלח העשויות להכיל תרופות הניתנות במתן אוקולרי (עיני).
בהתאם לסוג הטיפול הניתן, עשויות הטיפות לכלול סטרואידים, אנטיהיסטמינים, חוסמי בטא, נוגדי דלקת שאינם סטרואידים, אנטיביוטיקה וכו'.
טיפות עיניים ללא תרופה משמשות לליחוח העין כתחליף לדמעות.
לטיפות עיניים יש פחות תופעות לוואי ממתן אוראלי (דרך הפה) וניתן להקטין סיכון לתופעות אלו באמצעות לחיצה על הפינה הפנימית של העין כדי למנוע כניסת התרופה לגוף.
עד להמצאת מכלי טיפות העיניים האישיים ובהמשך מכלים חד פעמיים לשימוש בודד, הוזלפו הטיפות באמצעות מזלף עיני, פיפטת זכוכית עם קצה גומי.
טיפות עיניים שלא נכללות בהן תרופה, משמשות כתחליף לדמעות (דמעות מלאכותיות) ומשתמשים בהן אנשים שמרכיבים עדשות מגע, שסובלים מיובש בעיניים או הצופים במסך מחשב במשך שעות.
טיפות המכילות אנטיהיסטמינים או נוגדי דלקת שאינם סטרואידים (NSAIDs) משמשות לטיפול באלרגיות.
טיפות אנטיביוטיות נרשמות לטיפול בדלקת הלחמית, כשזו חיידקית ולא נגיפית.
דמעות מלאכותיות מסייעות בדילול האלרגן בעין.
לדלקת בקרנית מוזלפות טיפות אנטיביוטיות.
ישנן טיפות לטיפול בגלאוקומה המפחיתות את הלחץ התוך עיני.
רופאי עיניים משתמשים בטיפות המכילות אטרופין המרפה את השריר המכווץ את העין ובכך מרחיב את האישונים ומאפשר בדיקה מקיפה.
השפעת טיפות אלו חולפת לאחר זמן קצר (עד מספר שעות) אך היא עשויה לגרום לסחרחורת ופוטופוביה.
אף על פי שבמרבית הבקבוקים נכללים חומרים משמרים כדי למנוע התפתחות זיהומים בתמיסה, ממליצים רופאי עיניים לא להשתמש בתמיסה לאחר 4 שבועות מפתיחת המכל.
במכלים החד-פעמיים לא מוספים חומרים משמרים.
העין האנושית יכולה להכיל עד 25 מיקרו-ליטרים של נוזל, אך המכלים המשווקים גדולים יותר כדי לאפשר שימוש נוח גם אם נשפכו מספר מנות.
החומרים בטיפות ובהם בטיפות המכילות סטרואידים עשויים לגרום לצריבה בעין בדקות הראשונות לאחר השימוש.
החומר המשמר בנזלקוניום כלוריד עשוי לגרום לאלרגיה חמורה.
תופעות הלוואי של חוסמי בטא כוללים לחץ דם נמוך, דופק נמוך, עייפות, קוצר נשימה ובמקרים נדירים חוסר ליבידו ודיכאון.
שימוש נכון בטיפות, כמו הזלפה לעין תוך השארות בשכיבה למשך מספר דקות ועצימה של העין לאחר ההזלפה, עשוי לצמצם את תופעות הלוואי.
טיפלתי פתרונות בע"מ, המוכרת במותג Tipalti, היא חברת תוכנה ושירותי מחשוב ישראלית העוסקת באוטומצייה של תהליכים במחלקת הכספים ומתן כלים מתקדמים למנהל הכספים (CFO) בארגון.
החברה נוסדה בנובמבר 2010 על ידי אורן זאב, המשמש כיו"ר החברה ואחד המשקיעים בה (באמצעות קרן זאב ונצ'רס), וחן עמית, המשמש כמנכ"ל החברה.
לחברה () רישיון להעברת כספים בכל אחת ממדינות ארצות הברית שבהן נדרש רישיון כזה, ובכללן קליפורניה, ניו יורק וטקסס.
באוקטובר 2014 הודיעה החברה שהיא מעבירה תשלומים לכ-300 אלף מקבלי תשלום בשנה.
באוגוסט 2018 הודיעה החברה שהיא מעבירה תשלומים ליותר משלושה מיליון מקבלי תשלום בשנה, בסכום כולל של יותר מחמישה מיליארד דולר בשנה.
בפברואר 2020 הודיעה החברה שעברה את הרף של העברת תשלומים בסכום כולל של יותר מעשרה מיליארד דולר בשנה, למען יותר מ-900 לקוחות.
בפברואר 2021 הודיעה החברה שעברה את הרף של העברת תשלומים בסכום כולל של יותר מ-17 מיליארד דולר בשנה.
ביולי 2021 הודיעה החברה שעברה את הרף של העברת תשלומים בסכום כולל של יותר מ-23 מיליארד דולר בשנה.
באפריל 2021 רכשה החברה את חברת ההזנק הישראלית Approve, העוסקת בניהול תהליכי רכש, תמורת 40 מיליון דולר.
רכישה זו איפשרה לחברה להרחיב את שירותיה, משלב הטיפול בחשבונית גם לשלב שקדם לו, של הוצאת הוראת הרכש.
המשרד הראשי של החברה שוכן בסן מטאו שבקליפורניה.
מרכז הפיתוח של החברה שכן בקיבוץ גליל ים ועבר ממנו לבניין משרדים בשכונת נאות אפקה בתל אביב.
בנוסף לחברה משרדים בפאלו אלטו שבקליפורניה.
ביוני 2025 רכשה החברה את חברת ההזנק הישראלית Statement, המפתחת תוכנה לניהול תזרים מזומנים.
בספטמבר 2016 יצאה החברה בגיוס כספים מוסדי ראשון, וגייסה 14 מיליון דולר בהובלת דובי פרנסס.
בפברואר 2018 גייסה החברה 30 מיליון דולר.
בספטמבר 2019 גייסה החברה 76 מיליון דולר.
באוקטובר 2020 גייסה החברה 150 מיליון דולר, לפי שווי של יותר משני מיליארד דולר, ובכך הפכה לחד-קרן.
בדצמבר 2021 גייסה החברה 270 מיליון דולר, לפי שווי של 8.3 מיליארד דולר.
במאי 2023 גייסה החברה אשראי בהיקף של 150 מיליון דולר.
בספטמבר 2025 גייסה החברה 200 מיליון דולר בהלוואה מקרן הלקולס קפיטל.
טיפריטי (בברברית: ⵜⵉⴼⴰⵔⵉⵜⵉ באנגלית: Tifariti; בערבית: تيفاريتي) היא עיירת נווה מדבר, הממוקמת בצפון-מזרח סהרה המערבית, מזרחית לחומת סהרה המערבית המרוקאית, 138 קילומטרים מסמארה ו-15 קילומטרים מצפון לגבול עם מאוריטניה.
העיירה היא חלק ממה שחזית פוליסריו מכנה "השטחים המשוחררים", ואילו מרוקו מכנה "אזור החיץ".
היא הייתה עיר הבירה הזמנית של רפובליקת סהרה הערבית הדמוקרטית מאז שהממשלה עברה לשם ב-2008 מביר להלו.
כיום טיפריטי היא עיר הבירה בפועל בעוד שלעיון היא עיר הבירה הרשמית.
בשנת 2010, אוכלוסיית טיפריטי נאמדה בכ-3,000 נפש.
טיפריטי ממוקמת בין סמארה, המרכז הרוחני המסורתי של הסהרה שנוסד על ידי מא אל איינין (177 קילומטרים משם) והעיירה האלג'יראית טינדוף (320 קילומטרים משם), בה ממוקמים מחנות הפליטים הסהראווים.
ברובע הממשלתי של טיפריטי שוכן הפרלמנט של הרפובליקה, בית חולים, בית ספר, מסגד ומוזיאון.
בעבר האזור היה מאהל, הממוקם ליד נווה מדבר, שהיווה תמיד מעין עיירה עונתית עבור הסהראווים, עם בדואי דובר ערבית השולט באזור מאז ימי הביניים.
בשנת 1912, משלחת של לגיון הזרים הצרפתי בפיקודו של קפטן ז'רארד, שניסה להגיע לחייליו במרוקו, הושמדה על ידי נוודים מורדים סהראווים ליד טיפריטי.
לאחר מכן, יושב האזור לצמיתות, ושימש את השלטונות הספרדיים כמוצב צבאי מדברי מתקדם.
ההערכה היא שב-1975 מנתה אוכלוסיית טיפריטי כ-7,000 תושבים.
תושביה נטשו ברובם את העיירה ב-1976 בגלל המלחמה עם מרוקו.
לטיפריטי מעולם לא היו מבנים קבועים רבים, בשל אורח החיים הנוודי של הסהריים.
היא ממוקמת באזור מדברי טרשי, עם מעט צמחייה.
טיפריטי הייתה המרכז למספר קרבות במהלך מלחמת סהרה המערבית (1975–1991) ושימשה כבסיס צבאי ומעוז לשני הצדדים בנקודות שונות של המלחמה.
היא שימשה גם כמקום עצירה לפליטים סהרהיים בדרכם לטינדוף (אלג'יריה) בשלב הפלישה (1975–1976).
חלק מהמקורות טוענים כי בינואר 1976 היו 15,000 פליטים סהרהיים ברחבי העיר.
העיירה נכבשה לזמן קצר על ידי צבא מרוקו בפברואר 1976, אך חודשיים לאחר מכן הוא נסוג, והיא נכבשה מחדש על ידי חזית פוליסריו במרץ 1977. בקיץ 1977, כוחות מרוקו שלטו שוב בעיירה, הפעם במשך כמעט שנתיים.
במרץ 1979, ולאחר קרב טיפריטי, נכבשה העיירה על ידי חיילי פוליסריו.
במהלך שנות ה-80 נבנתה חומת מרוקו מצפון לטיפריטי, והשטח סביב העיירה היה ממוקש בכבדות.
הסיכון הגדול ביותר היה ממזרח לחומה, במיוחד באזורים של מהיירס, טיפריטי וביר להלו, שבהם הצבא המלכותי המרוקאי (RMA) ערך פעולות התקפיות בחודשים אוגוסט-ספטמבר 1991. התוצאה המסוכנת הייתה, בין היתר, פצצות מצרר מפוזרות, שעדיין קיימות באזורים אלו.
באוגוסט 1991, שבועות לפני ההכרזה על הפסקת האש, חיל האוויר המלכותי המרוקאי הפציץ שוב ושוב את טיפריטי, הרס את המבנים והבארות, וכן הרג עשרות אזרחים.
בתי חולים ומבנים מנהליים נבנו כאן בין השנים 1989 ל-1991 על ידי סוכנויות סיוע זרות כהכנה לחזרת פליטי סהרה לסהרה המערבית, מתוך מטרה שיתקיים משאל עם בתמיכת האו"ם על עצמאות או השתלבות במרוקו.
תשתיות רבות הושמדו על ידי חיל האוויר המלכותי המרוקאי באוגוסט 1991, ימים ספורים לפני ההכרזה על הפסקת האש.
כיום מסלול אווירי של האו"ם ובסיס לכוחות שמירת השלום של MINURSO נמצאים קרוב לטיפריטי.
באפריל 1999 נחנך בית החולים נווארה.
הוא נבנה בשיתוף פעולה של אגודות סולידריות מהקהילה האוטונומית הספרדית נווארה.
בינואר 2001 פונו המטופלים והציוד של בית החולים, בגלל האיום בחידוש המלחמה.
לבסוף, בפברואר 2006, בית החולים נפתח מחדש.
ב-21 במאי 2005, ובמהלך חגיגות יום השנה ה-32 להקמת חזית פוליסריו, הציב מוחמד עבדאלעזיז (נשיא ה-SADR ) את הלבנה הראשונה של הבניין שיארח את הפרלמנט הסהראווי, המועצה הלאומית של סהראווי וכן את האבן הראשונה של רובע "שכונת סולידריות".
ב-27 בפברואר 2007 (יום השנה ה-31 להכרזה על הרפובליקה הערבית הדמוקרטית של סהרה) נחנך רובע של 150 בתים בשם שכונת סולידריות על ידי נשיא SADR, מוחמד עבדלעזיז.
הוא נבנה בעזרת המחוזות האנדלוסיים של סביליה ומלאגה בספרד.
ב-21 בדצמבר 2007, חנך עבדלעזיז מסגד, במסגרת שיקום ויישוב האזור החופשי.
ב-29 בפברואר 2008, השיק עבדאלעזיז את העבודות לבניית בניין עיריית טיפריטי, סכר קטן לספק לאוכלוסייה המקומית מים ואבן הפינה של מתחם ספורט, במימון דרום אפריקה.
ב-20 ביולי 2009 ביקר סאלק באבא (שר השיקום והעיור של SADR) בטיפריטי כדי להעריך את העבודות של שכונות "תדמון" ו"סלאם" וכן של הקמת מתקן זעיר להתפלה.
ב-30 באוקטובר 2009, חנך עבד אלקאדר טאלב עומר (ראש ממשלת ה-SADR) רובע חדש של 20 בתים.
באוקטובר 2003, חזית פוליסריו קיימה כאן את הקונגרס העממי הכללי ה-11 שלה, בו היא בחרה פקידים למזכירות הלאומית המבצעת שלה, לפרלמנט הגולה של המועצה הלאומית של סהרה, וכן בחרה מחדש (ב־92% מהקולות) את מוחמד עבדאלעזיז כמזכיר הכללי, תפקיד אותו מבצע מ־1976.
בדצמבר 2007, בנוכחות 250 נציגים בינלאומיים, נערך שוב הקונגרס העממי הכללי ה-12 של פוליסריו בטיפריטי.
עבדאלעזיז נבחר שוב (ב־85% מהקולות), אף על פי שהציע להסדיר את החלופה בהנהגת חזית פוליסריו.
כמו כן, נבחרו חברי המזכירות הארצית.
בין 2010 ל-2012, לאראבס סעיד ג'ומאני (שר לשעבר של ה-SADR) היה ראש העיר הראשון של טיפריטי.
הוא הוחלף ב-2012 על ידי מוחמד סאלם דאיה.
בפברואר 2009 אירחה העיר את "הוועידה הבינלאומית לעיור ושיקום אזורים משוחררים".
המשתתפים חתמו על "הצהרת טיפריטי", עם שלוש מטרות עיקריות:
בנייה מחדש ושיקום של השטחים המשוחררים של סהרה המערבית.
שימור השפה הספרדית, באמצעות הקמת "האקדמיה הסהרה לשפה הספרדית".
מאז 2007, טיפרטי היא המארחת של "ARTifariti", מפגש בינלאומי שנתי של אמנים מכמה מדינות.
יצירות האמנות נבנות בעיירה ונשארות בה, במוזיאון של טיפריטי או בשטחים החיצוניים.
ב-27 בפברואר 2011 אירחה טיפאריטי את יום השנה ה-35 להכרזה על הרפובליקה הערבית הדמוקרטית הסהרה.
30 קילומטרים בערך ממזרח לטיפריטי נמצא הפארק הארכאולוגי ארקייז.
אתר ארכאולוגי זה, היחיד באזור, מכיל מוצגים מעניינים מהתקופה הפלאוליתית המאוחרת או האפיפלאוליתית, קברי תלים ויותר ממאה מערות עם ציורי סלע.
ב-9 בפברואר 2013, שירות העיתונות של סהרה הודיע כי מוחמד עבדאלעזיז פרסם ב-23 בדצמבר 2012 צו נשיאותי הקובע כי תוקם האוניברסיטה הסהרהית הראשונה, "אוניברסיטת טיפריטי".
נשיא ה-SADR מינה את ח'תוארי אמודי עבדאללהי לראש המוסד החינוכי החדש.
מאז 2009, טיפריטי הוא קו הסיום של "מרוץ אופני סהרה", מסלול באורך 300 קילומטרים במקביל לחומת מרוקו, שמתחילה בווילאייט של אל עיון, במחנות הפליטים הסהרהיים.
טיפות של אלוהים היא מיני סדרת טלוויזיה בהפקה צרפתית-אמריקאית-יפנית מסוגת דרמה בכיכוב פלר גפרייר וטומואישה ימאשיטה שיצר קווק דאנג טראן וביים עודד רסקין.
הסדרה מבוססת על מאנגה יפנית פופולרית בשם זהה .
שני הפרקים הראשונים של הסדרה הוזרמו בשירות אפל TV מ-21 באפריל 2023.
ב-2024 זכתה בפרס אמי הבינלאומי לסדרת הדרמה הטובה ביותר.
במאי 2024 הכריזה אפל TV כי הסדרה תחודש לעונה שנייה.
העונה השנייה, בת 8 פרקים, מוזרמת במתכונת של פרק בשבוע, בימי רביעי החל מ-21 בינואר 2026 עד 11 במרץ 2026.
קמיל (פלר גפרייר), צרפתייה בסוף שנות העשרים לחייה טסה ליפן ללוויית אביה אלכסנדר לז'ר (סטנלי ובר), מומחה היין החשוב בעולם, עמו לא עמדה בקשר במשך רוב שנותיה.
היא נקלעת לתחרות יינות על ירושת אביה - אחוזה ואוסף היין הגדול שלו הכולל 87,000 בקבוקים נדירים בשווי 148 מיליון דולר, מול איסיי (טומואישה ימאשיטה), תלמידו ובן טיפוחיו היפני של אביה.
בנוסף לתחרות, קמיל נדרשת להתמודד עם טראומות העבר ועם חבריו של אביה, בעוד איסיי מתמודד עם משפחתו המתנגדת לתחום עיסוקו החורג מהמסורת המשפחתית.
במהלך העלילה מתברר שאיסיי הוא אחיה של קמיל.
פלר גפרייר כקמיל לז'ר, צרפתייה בסוף שנות העשרים לחייה המתגוררת עם אמה, ובתו של היינן הנודע אלכסנדר לז'ר.
טומואישה ימאשיטה כאיסיי טומינה, תלמידו המצטיין של אלכסנדר לז'ר, ו"בנו הרוחני".
סטנלי ובר כאלכסנדר לז'ר, יינן נודע ואביה של קמיל.
טום ווזניצקה כתומאס צ'סנגר חבר ילדות של קמיל, בנו של פיליפ ופרופסור לאונולוגיה.
לוקה טרסיאנו כלורנצו אחיין של לוקה אינגלז ומתמחה במסעדה שלו.
דייגו ריבון כלוקה אינגלז, יינן וחבר של אלכסנדר.
ססיל בויס כססיל לז'ר אמה של קמיל.
גוסטב קרברן כפיליפ צ'סנגר מסעדן וחבר של אלכסנדר.
אזוסה אוקאמוטו כיוריקה קטסה עיתונאית יפנית.
מקיקו ווטרנייב כהונוקה טומינה, אמו של איסיי.
סאטושי ניקאדו כהירוקזו טומינה אביו של איסיי.
אנת'וני צ'אפי כטיילון עורך דין צרפתי-יפני.
קיוקו טאקנאקה כמייאבי, עובדת של פיליפ.
הסדרה התקבלה באופן חיובי בקרב הקהל והמבקרים; באתר הביקורות Rotten Tomatoes, קיבלה הסדרה 100% ביקורות חיוביות מצד המבקרים, ו-93% כאלו מטעם הקהל.
ניקולאס קוו ב-Vulture הניו-יורקי שיבח את הסדרה וכתב ש"אין עוד אחרות כמותה...ברמת התשוקה הנכונה, קלישאה יכולה להפוך לקלאסיקה".
ג'ספר ריס מהטלגרף הבריטי היה מסויג יותר ודירג את הסדרה עם שלושה כוכבים (מתוך חמישה) מפני שהיא "חסרת רגש באופן משונה, אך סוחפת לעיתים".
בישראל, ניב הדס בהארץ כתב שהסדרה "מספרת באופנים לא צפויים סיפור יפה, עדין, סוחף ומורכב רגשית על שייכות, גורל, משפחה, תשוקה, כבוד ויין.
מלא יין" וש"אין בה טיפת ויתור – לא בעלילה, לא בסגנון ולא בליהוק".
חן חדד נתנה לסדרה ציון של ארבעה כוכבים (מתוך חמישה), וכתבה ש"קל לשאוב הנאה מהסדרה.
כוח המשיכה שלה טמון בעובדה שהיא רוחשת את אותו הכבוד ליין טוב ולסיפור טוב — ורוקחת מטעמים מוכרים, בהם מלחמת ירושה, מטענים משפחתיים, רומנים ובגידות — עלילה ייחודית ומענגת לצפייה".
בגלובס, תמה ספיר כתבה על הסדרה כי "בצורה רגישה ומעודנת היא מטפלת בנושאים כמו טראומות ילדות וקשרים משפחתיים מסובכים" והיא "מתייחסת לנושא כמו טעימות יין כאל הדבר הכי מרגש שנראה על מסך הטלוויזיה".
עודד קרמר כתב בטיים אאוט, ש"טיפות-של" עושה ליין את מה ש"צופן דה וינצ'י" עשה לציורים...וזה מרהיב, וזה מותח, ואפילו אם בחיים שלך לא טעמת יין, זה לא נותן לך להוריד את העיניים מהמסך."
+פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס אמי הבינלאומי2024סדרת הדרמה הטובה ביותרטיפות של אלוהים
טיפותורקס (שם מדעי: Typothorax) הוא סוג של זוחל פרהיסטורי מקבוצת הארכוזאורים אשר התקיים במשך סוף הטריאס באמריקה הצפונית שלפני 216 עד 203 מיליון שנה מזמננו.
המאובנים של הטיפותורקס התגלו באריזונה בתצורת צ'ינלה ובמספר אזורים בניו מקסיקו ובטקסס כמו בתצורות קניון קופר .
הוא היה מהקדומים ביותר מבין תצורות המאובנים של מערב אמריקה הצפונית.
הוא תואר למדע ב-1875 בידי החוקר האמריקאי אדוארד דרינקר קופ וכיום הוא מכיל 2 מינים: T.
antiquum, שתואר ב-2002. בעבר גם מין נוסף - T.
horridus, אך זה הועבר לסוג Episcoposaurus שבהמשך התבטל.
הזוחל דמה לזוחלים קרובים כמו הדסמטוסוכוס, שהיו איטיים ובעלי זיזים קרניים ושריון גבי עטוי אוסטאודרם להגנה.
עם זאת הוא היה חסר את הזיזים הגביים של קרובו ובמקומם ישנם מספר זיזים באזור העורף והזנב.
היצור הגיע לאורך של כ-2.5 מטר ולמשקל של עד 100 ק"ג והיה אוכל צמחים שייתכן והשתמש בחוטמו לחפירה אחרי מזון.
מספר חוקרים סברו שמבנה הגפיים מעיד על התאמה לחפירה, אך אין לדבר הוכחות.
טיציאנו וֶצֶ'לי או וֶצֶ'ליו (באיטלקית: Tiziano Vecelli או Tiziano Vecellio; נולד בין 1477 ל-1490 – נפטר ב-27 באוגוסט 1576), הידוע בשם טיציאן, היה צייר איטלקי, מהמפורסמים ביותר באירופה בימיו, והגדול שבאמני ונציה לאחר מותו של ג'ובאני בליני.
משפחות האצילים באיטליה, מלכי אירופה ואף הקיסר קרל החמישי (לבית הבסבורג) התגאו ברכישת תמונותיו.
נושאי ציוריו היו מגוונים - נושאים דתיים, תמונות מאגדות יוון ופורטרטים.
ציוריו הצטיינו בצבעיהם העשירים, שהעניקו להם זוהר וחיות.
טיציאן הביא גישה אנושית חדשה לתמונות הדתיות, והדמויות בהן נראות טבעיות וקרובות למציאות (כגון דמותו של האפיפיור פאולוס השלישי ביצירה "פאולוס השלישי ואחייניו אלסאנדרו ואוטאביו פארנזה").
טיציאנו וצ'לי נולד בפייבה די קאדורה, בן לאיש צבא וחבר חשוב במועצת העיר.
כשהיה בן תשע, נשלח אל דודו בוונציה כדי ללמוד ציור אצל אחד מציירי העיר המפורסמים.
היה לתלמידו של ג'ובאני בליני ועבד בשותפות עם ג'ורג'ונה, שהשפיע על עבודותיו המוקדמות.
בין עבודותיו הבשלות הראשונות היו פרסקות (ציורי קיר) שעשה בפדובה.
לאחר מכן הוזמן לסיים את הציורים בחדר המועצה של ארמון הדוכסות בוונציה, שבהם החל מורו לשעבר, בליני.
לאחר מותו של סבסטיאנו דה פיומבו ואחריו מותו של ג'ורג'ונה נותר טיציאן הגדול והבכיר בציירי ונציה ושלט ללא עוררין על עולם האמנות הוונציאני במשך כ-60 שנה.
כשהיה בן 40, בעל משפחה ואב לילדים, כבר היה מפורסם בכל אירופה, ואצילים ומלכים הזמינו אצלו את ציורי דיוקנותיהם.
יצירתו "בכחוס ואריאדנה" (1523, לונדון, הגלריה הלאומית), היא פסגה של הבחנה מדויקת בכל קשת ומרקם הצבעים בטבע תוך תיאור חושני, פראי ומסתורי.
ב-1530 צייר את דיוקנו של הקיסר קרל החמישי, ולאחריו דיוקנאות נוספים של אנשי החצר.
קארל החמישי גמל לו בתואר אצולה, לו ולילדיו.
בולט ציורו "קארל החמישי במילברג" (1548, מדריד, מוזיאון פראדו) שבו הוא מפגין את כושר ההבחנה המדהים שלו לפרטי הלבוש והאביזרים של הרוכב וסוסו.
בעת ביקורו ברומא ב-1545 התרשם משרידי האדריכלות הקלאסית ומיצירותיהם של רפאל ומיכלאנג'לו, אך מיכלאנג'לו הסתייג מיצירותיו.
בשנים שלאחר מכן הרבה טיציאן במסעות, כדי לעשות ציורים שהוזמנו אצלו - מדיוקן האפיפיור פאולוס השלישי ועד דיוקן של פליפה השני מלך ספרד.
הוא אף שב לעיר מולדתו, פייבה, כדי לתכנן ציורים לכנסייתה.
הוא הוסיף לצייר כל ימיו, ובין ציוריו המאוחרים מצויות כמה מעבודותיו היפות ביותר.
לדבריו, החל רק באחרית ימיו להבין מה משמעותו של הציור.
הוא מת בגיל 90, ב-27 באוגוסט 1576 כתוצאה ממחלת הדבר בוונציה, ונקבר בבזיליקת סנטה מריה גלוריוזה דיי פרארי המעוטרת באחד מציוריו המפורסמים "עלייתה של הבתולה השמיימה".
עד רגעיו האחרונים שקד על ציור ה"פייטה" (המוצגת כיום בגלריית האקדמיה בוונציה) שנועדה לקבר שלו עצמו, כמעין צוואה רבת עצמה ומעוררת יראה.
הוא לא זכה לסיים את יצירתו זו.
בישראל ניתן למצוא ציור המיוחס אליו - סצנת הורדת ישו מהצלב בידי יוסף הרמתי, בכנסייה הפרנציסקנית שבעיר רמלה.
בין יצירותיו הידועות הנוספות ניתן למנות את "מדונת פזארו", "דיוקן של גברת בלבן", "מותו של אקטאון", קין הורג את הבל" ואת "ונוס מאורבינו".
ביוגרפיה של טיציאן נכללת בספרו של ג'ורג'ו וזארי חיי הציירים, הפסלים והאדריכלים הדגולים ביותר.
נהר טיצ'ינו (באיטלקית: Ticino; בגרמנית: Tessin; בלטינית: Ticinus) הוא יובל של הנהר פו.
מקור הנהר במסיב סנקט גוטהרד בשווייץ והוא זורם דרך אגם מאג'ורה.
הטיצ'ינו מצטרף לפו מספר קילומטרים אחרי פאביה.
בשווייץ בנו סכר הידרואלקטרי כדי להפיק ממנו חשמל, בעוד שבאיטליה משמש הנהר בעיקר להשקיה.
סמוך לנהר התרחש קרב טיקינוס בו ניצח חניבעל את הצבא הרומי.
בשווייץ: אירולו, בלינצונה ולוקרנו (על אגם מג'ורה).
באיטליה: סטרזה (על אגם מג'ורה), ויג'באנו ופאביה.
על שם הנהר קרוי קנטון טיצ'ינו השווייצרי.
טיקאל (בספרדית: Tikal) היא עיר עתיקה של תרבות המאיה.
העיר נמצאת באמצע הג'ונגלים של מחוז אל פטן שבצפון גואטמלה.
כיום העיר היא חלק מפארק לאומי הנושא את שמה ובו חיים ציפורים, טוקניים, חרקים, קופים ומיני בעלי חיים נוספים שחיים בג'ונגלים של מרכז אמריקה.
בשנת 1979 הצטרפה טיקאל לרשימת אתרי מורשת עולמית של אונסק"ו.
ההתיישבות הראשונה של בני אדם בטיקאל החלה בשנת 600 לפנה"ס.
השבטים שישבו שם בתקופה זו היו פרימיטיביים ולכן המבנים העתיקים ביותר מתוארכים לשנת 300 לפנה"ס.
העיר נבנתה ככפר קטן בהתחלה, ואט אט גדלה והתפתחה.
רק בשנת 300 לספירה הפכה העיר למרכז חשוב של בני המאיה.
כיום ידועים למעלה מ-30 מושלים ששלטו בעיר, הראשון שבהם - יאך א'ב ח'וק (Yax Ehb' Xook בשפת המאיה) במאה הראשונה לספירה, עד לאחרון שבהם שהחל את תקופת שלטונו בשנת 869 לספירה - המושל הסאו צ'אן קאוואיל השני (Hasaw Chan K'awiil II בשפת המאיה).
הסברה המוכרת כיום היא שהעיר ננטשה במאה ה-10.
המבנים החשובים של העיר נבנו בין השנים 550–850 לספירה וכוללים את המקדשים הרבים והמרשימים שמהווים חלק ממנה וכן האטרקציה התיירותית המרכזית שבה.
המבנים הושפעו רבות מסגנונות בנייה של תרבויות מקסיקניות שכנות.
ארכאולוגים רואים בתרבות שחיה בטאוטיווקאן, היום בפאתי מקסיקו סיטי, כאחת המשפיעות המרכזיות על האדריכלות של רוב המבנים החשובים בעיר.
בין השנים 560–690 לספירה ישנו פער הנקרא "פער טיקאל", שמתבטא בחוסר השפעה על עולם המאיה, וחיסול חלקים ממצבות וכתובות.
ממצאים חדשים מגלים שבתקופה זו הייתה טיקאל כבושה על ידי שושלת מלכי הנחש, שליטי העיר קלקמול.
קיומה של העיר דווח לראשונה על ידי נזיר ספרדי בשם אנדרס דה אוונדאניו, אך גילויה הרשמי של העיר מיוחס למושל פטן ב-1848, מודסטו מנדס.
בתחילה הייתה העיר חבויה היטב בתוך הג'ונגל, אך עם גילוי המבנה הראשון שבה התבצעה חפירה ארכאולוגית רחבת היקף שחשפה את המקום כולו.
חלק מהמבנים מכוסים עדיין בתלים חוליים ובצמחיה עבותה המאפיינת את הג'ונגל.
לא כל המקדשים נחשפו לחלוטין על ידי הארכאולוגים שחפרו במקום ועדיין ניתן לראות ראיות לכך שהעיר הייתה נטושה ומוסתרת במעמקי הג'ונגל כמעט 1,000 שנה.
העיר הקרובה ביותר לטיקאל היא העיר פלורס (בספרדית: flores, "פרחים"), אי קטן ומיושב בלב אגם פטן-איצה (Peten-Itza).
בעיר שדה תעופה קטן המשרת טיסות פנים בגואטמלה וכן כמה מדינות שכנות.
טיק הוא תגובה לא רצונית של שריר.
תגובה זו יכולה להיות תנועה (טיק מוטורי) או קול (טיק קולי).
הטיקים אינם רצוניים, פתאומיים, חוזרים וחסרי קצב קבוע, חוסר הקצב הקבוע קשור בתזוזות לא רציפות של שרירים.
טיק יכול להיות סמוי מעיני הצופה (לדוגמה התכווצות של שרירי הבטן או האצבעות ברגליים) ואילו תנועות של אחד משאר השרירים בגוף יכולות להיות גלויות.
הפרעות (כמו אוטיזם) כוללות תנועות שיכולות להדמות לטיקים, אך תנועות אלו אינן טיקים.
מאידך לעיתים רבות יש להפרעות שונות (כמו אוטיזם) הפרעות נלוות נוספות כגון טיקים.
רוב האנשים מודעים לטיקים רגע לפני תחילתם, אך הצורך הזה חזק כמו הצורך להתעטש.
רוב האנשים מתארים את הצורך הזה כגדילת מתח שבמודע משתחרר, כאילו הם "היו חייבים לעשות זאת".
דוגמאות להתרעות כאלו הן הרגשה כאילו יש משהו בגרון או איתור משהו לא נוח בכתף הגורמים לניקוי הגרון או למשיכת הכתפיים.
הטיק הממשי יכול לגרום להרגשה של שחרור המתח או לתחושה הדומה לגירוד או שפשוף.
טיקים מתוארים כהפרעה שהיא בין הפרעה רצונית להפרעה לא רצונית.
זאת משום שאינן לגמרי לא רצוניות - יכולים להתנסות בהם כתגובה רצונית למשהו לא רצוי כדחף מזהיר.
היבט יחיד במינו של הטיקים, הקשור להפרעות תנועתיות, הוא האפשרות לדיכוי של התופעה, אך חוסר העמידה בפיתוי; הם חווים את זה כדחף שלא ניתן לעמוד בו, שחייב לבוא לידי ביטוי.
חלק מהאנשים יכולים לא לדעת על הטיקים מראש.
לילדים יכול להיות דחף מזהיר שהם לא יקשרו לטיקים או שיקשרו אותו פחות מהמבוגרים בעלי הדחף המזהיר, המודעות לדחפים הללו מתגברת עם הבגרות.
הפרעות טיק נוטות לבוא יחד עם הפרעת קשב וריכוז.
טיק ממוין כהפרעה מוטורית או הפרעה קולית וכהפרעה פשוטה או הפרעה מורכבת.
טיק מוטורי - הוא טיק המבוסס על תנועה שתוקפת קבוצות שרירים בצורה לא רציפה.
טיק קולי - הוא קול לא רצוני שנוצר מתנועה מהאוויר שעובר דרך האף, הפה או הגרון.
יכולים להתייחס אליהם לפעמים כטיק המבוטא באמצעות מילים או באמצעות הקול.
אך רוב המאבחנים מעדיפים את המונח טיק קולי כדי להתייחס לכל הטיקים בהם מיתרי הקול מייצרים צליל.
טיקים פשוטים הם הסוג השכיח יותר של טיקים.
הם יכולים להיות מוטוריים או קוליים.
טיקים מוטוריים פשוטים הם טיקים שבדרך כלל מופיעים בפתאומיות, עם הסימנים המקדימים.
טיק זה גורם לתנועות בלתי מובנות ומגוונות עד מאוד, כגון מצמוצי עיניים או משיכות כתף.
טיקים קוליים פשוטים יכולים להיות כמעט כל צליל או קול אפשרי עם קולות אופייניים של שיעול, חרחור, האנקות או ניקוי גרון.
הקול המופק הוא בדרך כלל פתאומי ולא מובן לעיני הסובבים.
הטיקים המורכבים יכולים להיות מוטוריים או קוליים.
טיקים מוטוריים מורכבים הם סוג של טיקים הנראים רבי משמעות וקשורים לאופי.
דוגמאות לטיקים מסובכים הם משיכה בבגדים, נגיעה באנשים, נגיעה בחפצים ואקופרקסיה (חזרה על מעשי אחרים).
טיקים קוליים מורכבים יכולים לכלול אקולליה (חזרה על דברי אחרים), palilalia (חזרה על הדברים כמה פעמים), lexilalia (חזרה על מילים לאחר קריאה) או קופרולליה (ביטויים ספונטניים גסים מבחינה חברתית או מילים וצירופים אסורים).
קופרולליה הוא תסמין ידוע של תסמונת טורט, אם כי לפי אגודת תסמונת הטורט פחות מ-15% שיש להם תסמונת טורט מראים תסמינים של קופרולליה.
אנשים עם טיקים מורכבים לרוב מראים תסמינים של טיקים פשוטים בנוסף על המורכבים.
גורמים שיכולים להשפיע על טיקים
הטיקים יכולים להתגבר כתוצאה מדחק, עייפות או רגשות עתירי אנרגיה.
רגשות עתירי אנרגיה יכולים לכלול רגשות שליליים (כגון דאגה), או רגשות חיוביים כמו התרגשות או ציפייה.
רגיעה יכולה לגרום להחלשת הטיק או להתגברותו, בעוד שהתרכזות בפעילות מעניינת לעיתים קרובות מובילה להיחלשות הטיק.
הנוירולוג אוליבר סאקס מתאר מצב קשה של מנתח הסובל מתסמונת טורט שבו הטיקים הופחתו כמעט לחלוטין כאשר הוא ביצע ניתוח.
ישנן מספר תרופות וטיפולים היעילים לטיפול בטיקים.
בבחירת הטיפול יש לשקול את חומרת הסימפטומים אל מול תופעות לוואי אפשריות של הטיפול התרופתי.
שיטות טיפול התנהגותי שעשויות לסייע לסובלים מטיקים.
טיפול בעזרת שינוי הרגלים (Habit Reversal Therapy, HRT)- מטרתו ללמד את המטופל לשבור את ההרגל של הטיק.
חשיפה ומניעת תגובה (Exposure with Response Prevention, ERP) – מטרתו לעזור למטופל להתרגל לאותה 'תחושה מקדימה' לא נעימה שמקדימה את הטיק, בלי לשחרר את הטיק.
קבוצות אחרות של תרופות פחות יעילות אך תופעות הלוואי שלהן פחותות.
הזרקה של רעלן הבוטולינום (בוטוקס): התכונה שלו כמרפה שרירים תורמת לשיפור משמעותי להחלשת הטיק.
הבוטולינום מוזרק תחת הרדמה מקומית וגורם לחסימת המעבר העצבי ופעולת ההתכווצות של השריר הלא רצוני נפסקת.
טיצ'ינו (באיטלקית: Ticino, בגרמנית: Tessin) הוא אחד מעשרים ושישה הקנטונים של שווייץ, והיחיד שבו רוב תושבי הקנטון (83%) הם דוברי איטלקית.
8.3% מתושבי הקנטון הם דוברי גרמנית, ורובם מרוכזים באזור אחד.
הקנטון נמצא בדרום שווייץ, על גבול איטליה, ויחד עם חלקים מקנטון גראובינדן, הוא מהווה את האזור המכונה "שווייץ האיטלקית" (Svizzera Italiana).
הקנטון קרוי על שם נהר טיצ'ינו, המנקז את מימיו מהרי האלפים ונשפך אל נהר פו באיטליה.
שטח הקנטון מתפרס על פני 2,812 קמ"ר, והוא הקנטון החמישי בגודלו במדינה.
בימי קדם יישבו את האזור שבטים קלטים.
בתקופת הקיסרות הרומית, כנראה בעת כהונתו של אוגוסטוס קיסר, סופח האזור לשטחי הקיסרות.
עם נפילתה של הקיסרות המערבית התחלקה השליטה באזור בין האוסטרוגותים, הלומברדים והפרנקים.
בסביבות שנת 1100 לספירה היה האזור במרכז זירת המאבק בין שליטי מילאנו ושליטי קומו.
במאה ה-15 נכבש האזור בשלושה קרבות נפרדים על ידי הקונפדרציה השווייצרית.
בשנת 1440 כבש קנטון אורי את עמק לבנטינה שבצפון קנטון טיצ'ינו, בשנת 1500 נכבש על ידי השווייצרים אזור נוסף שכלל את עיר הבירה לימים של הקנטון – בלינצונה.
בשנת 1512 התקיים הקרב השלישי באזור, והשטח שנכבש חולק בין הקנטונים הכובשים.
שטחי הקנטון היו השטחים האחרונים שנכבשו על ידי הקונפדרציה השווייצרית.
בין השנים 1798 ו-1803, עת התקיימה הרפובליקה ההלווטית, נחלק האזור לשני קנטונים נפרדים ובשנת 1803 אוחדו האזורים לכדי קנטון אחד.
עד לשנת 1878 הוכרזו שלוש מערי הקנטון (בלינצונה, לוגאנו ולוקרנו) כערי בירה, אך מאותה העת הוכרזה בלינצונה כעיר הבירה הרשמית והיחידה של הקנטון.
קנטון טיצ'ינו נחלק לשמונה מחוזות, המחולקים כל אחד למספר מועצות אזוריות (circoli), שמספרן עומד על 38. בקנטון טיצ'ינו 161 רשויות מקומיות (נכון לאפריל 2010).
מאז סוף שנות ה-90 ישנה מגמה לאיחוד הרשויות.
טיק קואנְג דוּק (בווייטנאמית: Thích Quảng Đức; 1897 – 11 ביוני 1963) היה נזיר בודהיסט מווייטנאם שהשתייך לזרם המהאיאנה בבודהיזם.
דוק שרף את עצמו למוות בצומת דרכים עמוס הנמצא בסייגון ב-11 ביוני 1963. כניסה למצב של מדיטציה עזרה לו לשמור על הכרה מלאה ולא לנוע עד אשר נשרף כליל.
טיק קואנג דוק פעל מתוך מחאה על רדיפת הבודהיסטים על ידי ממשלת דרום וייטנאם ונשיאה נו דין דיים.
תמונות ההקרבה העצמית של טיק קואנג הופצו בעולם כולו וגרמו לשינויים במדיניותו של דיים.
מלקולם בראון, הצלם שנכח באירוע, זכה בפרס פוליצר על תמונתו של טיק קואנג שצילם בזמן שריפתו העצמית.
דייוויד הלברשטאם, כתב מטעם הניו יורק טיימס, זכה אף הוא בפרס על כתיבתו על הנושא.
גופתו של טיק קואנג נשרפה מחדש לאחר מותו, כפי הנהוג בבודהיזם, אך לבו, לפי הטענה, נשאר ללא פגע - מה שהתפרש כאות וסימן לחמלה שסימל האיש.
הבודהיסטים הכירו בטיק קואנג כבודהיסטווה - תוארו של אדם שהגיע להארה, אך דחה את הכניסה לעולם הבא על מנת לעזור גם לאחרים להגיע אליה - ובכך הועצמה השפעת מותו על נפשם של רבים.
התאבדותו של טיק קואנג הגבירה את הלחץ הבינלאומי שהופנה כלפי הנשיא דיים, וגררה אותו להצהיר על רפורמה ביחס המדינה לבודהיסטים.
למרות זאת, הרפורמה הוצאה לפועל לאט מאוד ולא באופן נרחב - דבר שהוביל להחרפה במאבק הבודהיסטים.
עם הגברת המחאה, הצבא הרפובליקני של וייטנאם, אשר היה נאמן לאחיו של הנשיא, פשט ברחבי המדינה על בתי התפילות של הבודהיסטים, וגרם למוות ולנזק בהיקף רחב מאוד.
מספר נזירים המשיכו בדרכו של טיק קואנג דוק ושרפו את עצמם למוות.
בסופו של דבר, הפיכה צבאית הביאה למותו של נו דין דיים.
אקט ההקרבה של טיק קואנג דוק נחשב עד היום לסמל עוצמתי של חמלה ודבקות במטרה, ולנקודת מפנה בהיסטוריית הבודהיזם בווייטנאם אשר הובילה, בסופו של דבר, לשינוי המשטר.
כמעט כל המידע על חייו של טיק קואנג דוק נגזר ממה שהופץ על ידי הארגונים הבודהיסטים לאחר מותו המתוקשר.
טיק קואנג נולד בכפר הוי חאן , מחוז במרכז וייטנאם.
טיק קואנג היה אחד משבעה ילדים שהיו להוריו, האם היוו יונג ונגיויין טהי נויונג.
הוא נולד בשם לאם וואן טיוק, אך בגיל שבע עזב את החיים הגשמיים ולמד את תורת הבודהיזם תחת Hòa thượng Thích Hoằng Thâm (הווא טויונג טיק הואנג טאם), אשר היה דודו מצד אימו ומדריכו הרוחני.
דודו גידל אותו כאילו היה בנו שלו, מה שכנראה עודד את אביו לשנות את שמו ל-Nguyễn Văn Khiết (נגיואן וואן קהיהלט).
בגיל 15 טיק קואנג נדר את נדר ה-śrāmaṇera (תרגום: Samanera, סאמאנרה) דבר הנחשב כצעד ראשון לפני הפיכתו לנזיר, ואכן בגיל 20 הוסמך כנזיר תחת שמו החדש Thích Quảng Ðức (טיק קואנג דוק).
לאחר הסמכתו, פתח במסע להר מבודד במחוז אחר בווייטנאם, על מנת לחיות בבדידות ובניתוק מן החברה במשך שלוש שנים.
בהמשך חייו הקים מנזר תפילה בודהיסטי הנקרא Thien Loc (טיהן לוק), וממוקם בקרבת אותו ההר.