tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פול קלודל תמך בגנרל דה גול ובכוחות צרפת החופשית וחיבר שיר הלל לדה גול אחרי שחרור פריז ב-1944. ב-1946 נבחר פול קלודל לחבר האקדמיה הצרפתית.
פול רובין קרוגמן הוא כלכלן יהודי-אמריקאי, חתן פרס נובל לכלכלה לשנת 2008. קרוגמן הוא פרופסור לכלכלה באוניברסיטת פרינסטון ובעל טור בעיתון הניו יורק טיימס.
קרוגמן נולד למשפחה יהודית באולבני, וגדל בלונג איילנד שבניו יורק.
הוריו היגרו לארצות הברית מברסט, בלארוס בשנת 1922. הוא בוגר תואר ראשון בכלכלה מאוניברסיטת ייל.
בשנת 1977 סיים לימודי דוקטורט ב-MIT.
הוא היה בין תלמידיו של ג'אגדיש בהאגוואטי אך בהמשך הוא הפך להיות בין מבקריו הבולטים בתחום הגלובליזציה.
קרוגמן לימד באוניברסיטאות ייל, MIT, אוניברסיטת קליפורניה בברקלי, בית הספר לכלכלה של לונדון ואוניברסיטת סטנפורד, בטרם הצטרף לסגל ההוראה באוניברסיטת פרינסטון, שם הוא לימד מאז שנת 2000. ב-2014 עבר ללמד באוניברסיטת העיר ניו יורק.
בין השנים 1982–1983 עבד בבית הלבן בעת כהונת רונלד רייגן כחבר בסגל מועצת היועצים הכלכליים לנשיא ארצות הברית.
ב-1991 זכה במדליית ג'ון בייטס קלארק, המוענקת לכלכלן האמריקאי המשפיע ביותר מתחת לגיל 40. מאז 1992 הוא עמית באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, ב-2004 זכה בפרס נסיך אסטוריאס בתחום מדעי החברה.
לצד עבודתו האקדמית קרוגמן כתב לאורך השנים בעיתונים וירחונים כלכליים בולטים, בהם פורצ'ן, Harvard Business Review, האקונומיסט, ועוד.
קרוגמן אף מפרסם בלוג קבוע באתר עיתון הניו יורק טיימס.
בבוקר ה-13 באוקטובר 2008, לאחר שקיבל את הבשורה על זכייתו בפרס נובל לכלכלה, תחת הכותרת "בוקר מעניין", בחר לכתוב שורה אחת בלבד: "דבר מצחיק קרה לי הבוקר", תוך שהוא מפנה להודעה על זכייתו בפרס.
נשוי לרובין ולס, אף היא פרופסור בפרינסטון.
קרוגמן מוכר בחוגי האקדמיה בזכות מחקרו על תאוריית מסחר ובזכות הסבריו הבהירים באשר למשבר מאזן תשלומים ותאוריית המסחר החדשה.
מחקרו הידוע ביותר מכיל מודל שבו חברות ומדינות יוצרות וסוחרות בגלל יתרונות לגודל .
קרוגמן בלט כמבקר הכלכלה החדשה בשלהי שנות ה-90. קרוגמן אף מתח ביקורת על שערי חליפין קבועים הנהוגים במזרח ודרום-מזרח אסיה, וכן על מדיניותה הכלכלית של תאילנד לפני המשבר הכלכלי במזרח אסיה בשנת 1997.
סמוך לפרוץ המשבר הפיננסי ברוסיה בשנת 1998 מתח קרוגמן ביקורת על משקיעי קרן הגידור לונג טרם קפיטל, אשר רווחיהם היו תלויים בקיום שיטת שער החליפין הקבוע.
באותה שנה קרוגמן גם ביקר את בועת האינטרנט וטען ש"עד 2005 לערך יתברר שהשפעת האינטרנט על הכלכלה אינה גדולה מזו של מכשיר הפקס.".
ספרו "כלכלה בינלאומית: תאוריה ומדיניות", אשר התפרסם בשמונה מהדורות, הוא ספר לימוד מקובל בכלכלה בינלאומית ללא תחשיבים, בזכות הסבריו המקיפים על משבר מאזן התשלומים ותאוריית המסחר החדשה.
קרוגמן נחשב כבעל דעות פוליטיות ליברליות בנושאים חברתיים וסוציאל-דמוקרטיות בנושאים כלכליים.
הוא היה ממבקריה החריפים של מדיניותו הכלכלית של נשיא ארצות הברית ג'ורג' וו.
בתקופת משבר הסאבפריים שב קרוגמן וקרא למדיניות ממשלתית מרחיבה על פי המסורת הקיינסיאנית וכן למדיניות מוניטרית מרחיבה של הבנק הפדרלי.
הוא היה סקפטי לגבי סיכויי ההתאוששות כל עוד התמריץ שניתן הוא קטן מדי והירבה לתקוף את המפלגה הרפובליקנית על התעקשותה בנושא צמצום הגירעון, התעקשות שהיא לדעתו שלא במקומה בתקופה של מיתון.
קרוגמן גם ביקר בחריפות את הבנק המרכזי האירופי וטען שמדיניותו המרסנת בתקופה של שפל מובילה באופן בלתי נמנע להתפרקותו של גוש האירו ולסבל אנושי מיותר ובלתי מוצדק.
ספרו שיצא באמצע 2012 זכה לתשומת לב בתקשורת ובקרב הכלכלנים.
טיעונו המרכזי היה שלפתרון המשבר בארצות הברית נדרש שילוב של הגדלה דרמטית בהוצאות הממשלה וחתירה של הבנקים המרכזיים לאינפלציה גבוהה יחסית.
להערכתו, שילוב כזה יוכל לפתור את המשבר בזמן קצר יחסית.
הוא פרסם למעלה מ-200 מאמרים מקצועיים וכ-20 ספרים, חלקם אקדמיים וחלקם לציבור הרחב.
כלכלה בימי משבר: איך יוצאים מזה?, תרגם מאנגלית: ירון בן עמי.
פול פרדריק קלוג הוא סופר אמריקאי המתגורר באוהיו.
הוא סיים את לימודיו בבית-הספר הגבוה לאומנות וכיום הוא מלמד במקום כתיבה יוצרת.
בין השנים 1967–1969 שרת בחיל השלום והוצב במיקרונזיה.
קלוג כותב בעיקר רומאנים והוא מחברם של כמה ספרים עטורי שבחים ביניהם גם הרומן האחרון שלו שיצא ב-2008, Gone Tomorrow.
שתיים מצירותיו הפכו לסרטי קולנוע: "אדי והמשוטטים" (1983) ואחר צהריים של פורענות (1975) שבוסס על מאמר שכתב יחד עם תומאס מור עבור מגזין "לייף".
קלוג נוהג לכתוב גם למגזין נשיונל ג'יאוגרפיק.
פול ג'יימס קראוס הוא שחקן פוטבול אמריקני לשעבר.
קראוס, יליד פלינט, מישיגן, שיחק פוטבול באוניברסיטת איווה בה למד.
באוניברסיטה שיחק כתופס בהתקפה ומגן אחורי בהגנה.
קראוס נבחר בסיבוב השני בדראפט של שנת 1964 על ידי וושינגטון רדסקינס.
כבר כרוקי חטף 12 פעם והוביל את הליגה במספר החטיפות.
קראוס היה מועמד לפרס רוקי השנה אותו הפסיד לחבור לקבוצה צ'רלי טיילור.
בשתי שנותיו הראשונות נבחר למשחק הפרובול.
בסוף עונת 1967 החליפו הרדסקינס את קראוס בליינבקר מארלין מקייור ממינסוטה ויקינגס ובבחירת דראפט של מינסוטה בסיבוב השביעי של דרפאט 1968. יחד עם הוויקינגס הופיע קראוס בארבעה סופרבולים (4, 8, 9, 11).
בכל הקריירה שלו, קראוס החמיץ רק שני משחקים בעקבות פציעה.
קראוס מחזיק בשיא ה-NFL בחטיפות עם 81 חטיפות ל-45 קוורטרבקים שונים.
בשנת 1998 נכנס להיכל התהילה של ה-NFL.
פול פרנסואה גרוסטי היה גנרל צרפתי, מפקד דיוויזיית רגלים בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
גרוסטי כיהן גם כמפקד הכוח הצרפתי בחזית המקדונית תחת פיקודם הכולל של הגנרלים מוריס סראי ואדולף גיומא.
גרוסטי נולד למשפחה ממוצא קורסיקני אשר היגרה לצרפת ואת השכלתו הצבאית רכש באקדמיה הצבאית סן-סיר.
ב-1880 הוסמך כקצין רגלים בדרגת סגן והוצב לשורת תפקידים בגדודי רגלים בצרפת וכן במסגרת לגיון הזרים הצרפתי בקולוניות הצרפתיות באסיה ובאפריקה.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה פיקד גרוסטי על הדיוויזיה ה-42 "הקורסיקנית" ולחם במסגרת החזית המערבית.
הוא השתתף בנסיגה הגדולה אל המארן, בקרב הראשון על המארן ובהמשך בסדרת קרבות במסגרת המירוץ אל הים.
בשלהי אוקטובר בעת קרב איפר הראשון לחם גרוסטי בראש כוחותיו תחת אש כבדה ובתנאי קרקע קשים במיוחד לאחר הצפת האזור על ידי הבלגים.
לאחר הקרב זכה גרוסטי למעמד של גיבור מלחמה בעיני הבלגים והצרפתים והגנרל פרדיננד פוש אמר בשבחו:
הדיוויזיה של גרוסטי השתתפה גם בקרב שמפאן הראשון ובקרב ורדן וספגה אבדות כבדות מאד.
בפברואר 1917 נאלץ הגנרל ויקטור לואי קורדונייה לסיים את תפקידו כמפקד הגיס הצרפתי בחזית המקדונית, על רקע יחסים עכורים עם מפקד הזירה מוריס סראי ובהמלצת הגנרל פוש מונה גרוסטי לתפקיד.
הוא פיקד על הגיס במהלך קרב מונאסטיר ובמלחמת ההתשה הארטילרית שנמשכה בגזרה לאחר סיומו.
בראשית 1918 חלה גרוסטי בטיפוס הבטן, הוחש לטיפול בסנטוריום בפריז ובמקומו מונה לפקד על הגיס הצרפתי, הגנרל פול פרוספר אנרי.
גרוסטי הלך לעולמו ב-7 בינואר 1918 ונקבר בחלקה הצבאית של בית העלמין פר לשז.
פול צוויג היה סופר, משורר ומבקר יהודי-אמריקאי.
צוויג נולד בברוקלין בשנת 1935. סיים את לימודיו בבית הספר התיכון אברהם לינקולן ולמד לתואר ראשון באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
לאחר מכן, נסע לפריז שם למד בסורבון שם השלים את הדוקטורט שלו בספרות השוואתית.
הוא התגורר בצרפת וחזר לארצות הברית בשנת 1966. צווייג לימד באוניברסיטת קולומביה וקווינס קולג' וכיהן כיו"ר המחלקה לספרות השוואתית.
נפטר בשנת 1984 ממחלת הסרטן.
פול תומאס קוק הוא מתופף אנגלי וחבר בלהקת הפאנק רוק (Punk rock) סקס פיסטולס.
קוק יליד האמרסמית לונדון, למד בבית הספר כריסטופר רן שם פגש את סטיב ג'ונס.
בשנים 1972-1973, קוק וג'ונס, יחד עם חברם מבית הספר, וואלי נייטינגייל, הקימו את הלהקה, The Strand.
קוק היה החבר הראשון בקבוצה שהשקיע בפועל בהבאת ציוד (מערכת תופים), ולא לגנוב אותו.
ובמהלך שלוש השנים הקרובות The Strand הפכה לסקס פיסטולס.
לאחר שהסקס פיסטולס התפרקה לאחר הופעתם האחרונה בסן פרנסיסקו ב-14 בינואר 1978, קוק וג'ונס החלו לעבוד על פסקול לסרטו של מלקולם מקלארן, The Great Rock 'n' Roll Swindle (תרמית הרוק 'נ' רול הגדולה).
השניים הקליטו גם כמה שירים תחת השם "Sham Pistols" יחד עם ג'ימי פרסי מלהקת שאם 69. לאחר מכן הקימו להקה חדשה, "המומחים", עם אנדי אלן.
אלן גרם לכמה בעיות משפטיות; הוא ניגן בגיטרת בס בשיר "דבר טיפשי" ובכמה מן ההקלטות הראשונות של "המומחים", אך לא היה אף חוזה הקלטות ולכן לא קיבל קרדיט על הבס וגם לא קיבל תשלום.
לכן, האלבום שפרסמה חברת וירג'ין רקורדס, Cash Cows, שכלל את השיר של "המקצוענים" "Kick Down The Doors", לא פורסם.
קוק וג'ונס ניגנו יחד באלבום הסולו של ג'וני ת'נדרס, So Alone.
"המקצוענים" שחררו ארבעה סינגלים ואלבום אחד (אלבום של דמואים פורסם לאחר מכן), אך מעולם לא דמה להצלחה המסחרית של הפיסטולס.
בשנות השמונים המוקדמות קוק, יחד עם ג'ונס, גילה את להקת הבנות בננָרַמה.
קוק עזר לשלישייה להקליט את סינגל הבכורה שלהן, "איי אה מואנה", והיה המפיק של אלבום הבכורה שלהן ב-1982, Deep Sea Skiving.
בשנות ה-80 המאוחרות, קוק הופיע עם הלהקה Chiefs Of Relief ועם הגיטריסט לשעבר של הלהקה Bow Wow Wow, מתיו אשמן ולאחר תקופה מחוץ לתעשיית המוזיקה, ניגן עם פיל קולן בשנות ה-90. הוא התאחד מחדש עם חברי להקת הסקס פיסטולס שנותרו בחיים בשנת 1996 עבור Filthy Lucre בסיבוב הופעות עולמי.
הסקס פיסטולס, כולל פול קוק, הופיעו לרגל יום השנה ה-30 של Never Mind The Bollocks באקדמיית בריקסטון ב-8 בנובמבר 2007. עקב דרישת הקהל, שתי הופעות נוספות הוכרזו ב-9 וב-10 בנובמבר וארבעה תאריכים נוספים נוספו.
בשנת 2008 הופיעו הסקס פיסטולס ב-Isle Of Wight Festival, בפסטיבל האהבה השלום בשוודיה, ב-Live at Loch Lomond Festival שבסקוטלנד, וה-Summercase Festival במדריד
קוק תופף עם Raze-Man, שכלל גם את פיל קולן מ-Def Leppard ואת חברם סיימון לאפי שניגן בלהקה של קולן לפני Girl, Leppard.
הם שחררו את אלבום הבכורה Surreal בשנת 2008, והופיעו ברחבי בריטניה בסוף 2009. הם עושים סיבוב הופעות ברחבי 2012 ובמרץ 2012 מקליטים אלבום חדש "Now 1979" עם אדווין קולינס.
בשנת 2011 הצטרף ל-Vic Godard & Subway Sect, וחידש את שיתוף הפעולה שלו עם פול מאיירס מסקס פיסטולס להפוך את הלהקה ל-The Professionals & Vic Godard.
פול קדק הוא עיתונאי אוסטרלי, וכתב בערוץ טלוויזיה שמתמחה בחדשות Seven News בסידני, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה.
פול קדק נולד למשפחה בעלת שורשים אסטוני שהגיעו לאוסטרליה בשנת 1949. קדק החל את הקריירה שלו בעיר פרת' שבאוסטרליה המערבית, כשעבד עבור Seven News.
הוא עובד כיום בסידני ועובד ככתב עבור Seven News.
סיקר בין היתר את המשחקים האולימפיים בשנת 2000, חתונתו של ראסל קרואו, גביע העולם ברוגבי ב-2003, הטיסה האחרונה של Ansett Australia's דיווחים בלעדיים על משבר CityRail בשנת 2004, אסון הרכבת Waterfall והפיק את הכיסוי בבחירות במדינה עבור ה-Seven Network.
במהלך פרשת טמפה בשנת 2001, היה קדק העיתונאי היחיד על הקרקע ב-Christmas Island והדו"ח שלו כלל את התמונות הראשונות של חיילים אוסטרליים בעלייתם על האנייה.
בעת שהיה על אי חג המולד, הוא דיווח בשידור חי לא רק עבור Seven News, אך גם עבור תחנות רדיו רבות ברחבי אוסטרליה, ב-Sky News London וב-CNN.
קדק היה בשטח שעות ספורות לאחר פיגועי באלי ב-2002 ושהה עוד שבועיים בבאלי, שם דיווח בשידור חי עבור Sunrise ו-Seven News קדק היה מועמד לפרס לוג'י בשנת 2002 בקטגוריית הכתב המצטיין, אך לא זכה בפרס.
בשנים 2018–2020 הוא היה כתב העיתון בארצות הברית.
בשנת 2020 פול קדק חזר לאוסטרליה ומסקר בעיקר אירועי פנים.
באפריל 2021 הוא הכין כתבה על מצב בעיר קלברי לאחר סופה טרופית שפקדה אותה.
פול ג'ון קיטינג הוא מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה העשרים וארבעה וכמנהיג מפלגת הלייבור האוסטרלית משנת 1991 ועד 1996. הוא נבחר לראשונה לפרלמנט האוסטרלי ב-1969 מטעם מחוז הבחירה של בלקסלנד בניו סאות' ויילס.
מאוחר יותר הוא מונה להיות שר האוצר בממשלתו של בוב הוק, שהוקמה ב-1983.
ב-1990 נבחר קיטינג להיות סגן מנהיג מפלגת הלייבור וסגן ראש ממשלת אוסטרליה, וזאת לפני שהתמודד על מנהיגות הלייבור מול הוק בסוף שנת 1991. בסופו של דבר הוא נבחר להיות ראש הממשלה וקבע שיא כאשר השיג ניצחון חמישי רצוף של הלייבור על המפלגה הליברלית האוסטרלית, בהנהגת ג'ון יוסון.
ניצחון זה הושג למרות סקרי דעת קהל שהצביעו באופן עקבי על ירידת התמיכה בלייבור ולמרות השפעות המיתון הכלכלי העולמי של ראשית שנות התשעים.
לאחר שהובס על ידי ג'ון הווארד בבחירות של 1996 התפטר קיטינג מהפרלמנט ב-23 באפריל אותה שנה.
קיטינג גדל בבנקסטאון, פרבר פועלים של סידני.
הוא היה אחד מארבעת ילדיהם של מתיו קיטינג, פועל דוודים ונציג איגוד מקצועי ממוצא אירי קתולי, ושל אשתו מיני.
אחת מאחיותיו הייתה אן קיטינג, שהייתה אשת עסקים ודירקטורית.
בהיותו בן 15 עזב קיטינג את בית הספר התיכון בו למד והחליט לא להמשיך ללימודים גבוהים.
תחת זאת הוא החל לעבוד כפקיד תשלומים בחברת החשמל של סידני.
לאחר מכן הוא עבד כעוזר מחקר מטעם האיגוד המקצועי והצטרף למפלגת הלייבור מיד כשהיה כשיר לכך מבחינת גילו.
ב-1966 הוא נבחר להיות נשיא האגף הצעיר של הלייבור בניו סאות' ויילס.
בשנות השישים ניהל קיטינג את להקת הרוק, "The Ramrods".
דרך קשריו באיגודים המקצועיים ודרך פעילותו באגף הצעיר של הלייבור, התוודע קיטינג לדמויות בכירות במפלגה, כמו לאורי בררטון, גרהאם ריצ'רדסון ובוב קר.
הוא גם קשר קשרי ידידות עם ראש ממשלת ניו סאות' ויילס לשעבר, ג'ק לאנג.
ב-1971 הוא הצליח להשיב את לאנג לשורות הלייבור.
בסופו של דבר השיג קיטינג את תמיכתה של מפלגת הלייבור להתמודד על מושב בפרלמנט מטעם מחוז הבחירה של בלקסלנד ונבחר ב-1969 בהיותו בן 25.
במשך רוב תקופת כהונתו של גוף ויטלם ישב קיטינג על הספסלים האחוריים של הפרלמנט, אף על פי שלתקופה קצרה הוא שימש כשר לענייני הטריטוריה הצפונית באוקטובר 1975, וזאת לפני הפיזור השנוי במחלוקת של ממשלת ויטלם בנובמבר אותה שנה על ידי המושל הכללי.
לאחר תבוסת הלייבור בבחירות שהתקיימו חודש לאחר מכן, קודם קיטינג להיות דובר האופוזיציה.
בתפקידו זה היה סגנונו הפרלמנטרי אגרסיבי.
ב-1981 הוא נבחר להיות נשיא מפלגת הלייבור של ניו סאות' ויילס, ובכך היה למנהיג האגף הימני הדומיננטי של המפלגה.
באותה תקופה, הוא תמך בתחילה בביל היידן בהתמודדותו מול בוב הוק על תפקיד מנהיג המפלגה.
אחת הסיבות לעמדתו זו הייתה תקוותו לרשת בעתיד את היידן.
בכל אופן, ב-1982 תמך האגף הימני של המפלגה בהוק וקיטינג התייצב מאחוריו.
ההכרזה הרשמית של קיטינג על תמיכתו בהוק נכתבה על ידי עמיתו גארת אוונס.
אף על פי שהיידן הצליח בהתמודדות, לא נפסקו הלחצים עליו ובסופו של דבר, בפברואר 1983, לאחר בחירות ביניים בלתי מוצלחות שהתקיימו אז, הוא התפטר.
הוק נבחר להחליפו ובבחירות הכלליות שהתקיימו שישה שבועות מאוחר יותר הוא הוביל את הלייבור לניצחון סוחף.
לאחר הניצחון בבחירות של 1983, התמנה קיטינג להיות שר האוצר בממשלתו של בוב הוק, משרה שהחזיק בה עד ל-1991. קיטינג ירש את ג'ון הווארד בתפקיד וביכולתו הייתה האפשרות להשתמש בהיקף הגרעון התקציבי שממשלת הוק ירשה כדי לפקפק באמינות הכלכלית של הקואליציה הליברלית-לאומית.
העובדה שהגרעון גדל באופן משמעותי בתקופה של לפני הבחירות, לא נחשפה במסמכים מתקופה זו ששוחררו על ידי ממשלת פרייזר.
לדברי הוק, הגירעון ההיסטורי בתקציב שעמד על 9.6 מיליארד דולר ושהלייבור קיבלה בירושה מהממשלה הקודמת, "היה למקל שיכלנו בצדק להכות בו את המפלגה הליברלית במשך שנים רבות".
אף על פי שהווארד ספג ביקורת על קיומו של הגרעון הסמוי, הוא טען ללא הצלחה נגד פרייזר כי יש לתקן את הנתונים לפני הבחירות.
קיטינג היה אחד הכוחות המניעים העיקריים מאחורי מגוון של רפורמות מקרו-כלכליים ומיקרו-כלכליים שיושמו על ידי ממשלת הוק.
קיטינג תרם גם להשגתו של הסכם בין מועצת האיגודים המקצועיים של אוסטרליה (ACTU) לבין הממשלה בנוגע למשא ומתן על השכר.
ניהול המשא ומתן על ידו, ויחסי העבודה שלו עם נשיא המועצה, ביל קלטי, היו למקור של כוח פוליטי עצום עבורו.
באמצעות הכוח שניתן לו, היה קיטינג מסוגל לעיתים קרובות לעקוף את הקבינט, במיוחד בתחום המדיניות המוניטרית, ובדרך כלל התייחסו אליו כאל "שר האוצר החזק ביותר בהיסטוריה המודרנית".
ב-1985 דחף קיטינג בקבינט להנהגתו של מס צריכה רחב בסיס, בדומה למס על שירותים ומוצרים שהונהג מאוחר יותר על ידי ממשלת הווארד.
לקראת הבחירות הכלליות של 1984, הבטיח הוק שיתקיימו דיונים בין כל בעלי העניין על נייר עמדה על רפורמת מיסוי.
מבין שלוש האפשרויות שהוצעו במסמך זה דחפו קיטינג ואנשי משרד האוצר לאפשרות שעל פיה יונהג מס צריכה בשיעור של 15% על מוצרים ושירותים במקביל להפחתה בשיעור מס ההכנסה לפרטיים וחברות, מס שולי ומס רווחי הון.
אף על פי שקיטינג היה יכול להשיג את תמיכתה של הממשלה הסרבנית, האמין הוק שההתנגדות של הציבור, של מועצת האיגודים המקצועיים ושל הקהילה העסקית, תהיה חזקה מדי.
לפיכך הוא החליט לוותר על התוכניות להנהגתו של מס צריכה, אף על פי ששאר הרפורמות אומצו במסגרת חבילת המיסוי החדשה.
הוויתור על מס הצריכה היה הפסד מר מבחינתו של קיטינג.
מאוחר יותר הוא התבדח על כך במסיבת עיתונאים ואמר: "זה כמו בסרט בן חור.
חצינו את קו הסיום עם גלגל אחד, אך חצינו אותו".
תקופת כהונתו של קיטינג כשר האוצר זכתה לעיתים לביקורת על שיעורי הריבית הגבוהים ועל המיתון של שנות התשעים, שעליו אמר קיטינג בראיון: "המיתון שעלינו לעבור".
במהלך שנות השמונים, הן הכלכלה העולמית והן הכלכלה האוסטרלית חוו צמיחה מהירה ובסוף העשור הגיע שיעור האינפלציה ל-9%.
ב-1988, החל הרזרב בנק של אוסטרליה להנהיג מדיניות מוניטרית הדוקה יותר ושיעורי הריבית למשקי הבית הגיעו לשיעור של 18%.
לעיתים קרובות נאמר שהרזרב בנק היה איטי מדי בתהליך ההקלה של המדיניות המוניטרית ושבסופו של דבר זה הוביל למיתון.
בשיחות פרטיות טען קיטינג ששיעורי הריבית היו צריכים לעלות מוקדם יותר מאשר הם עלו בפועל ולרדת מאוחר יותר, אף על פי שדעתו זו הייתה מנוגדת לזו של אנשי הבנק ואנשי משרד האוצר.
בגלוי, אמרו הוק וקיטינג שלא יהיה מיתון, או שתהייה "נחיתה רכה", אך מצב זה השתנה כאשר קיטינג הכריז ב-1990 שאוסטרליה אכן נמצאת במיתון.
הטענה שהמיתון הוא תהליך ש"אוסטרליה חייבת לעבור", הוגדרה על ידי פול קלי כ"ההערה המטופשת ביותר בקריירה של קיטינג והיא כמעט ועלתה לו בראשות הממשלה".
בנוסף סיכם קלי ש"יש מידה רבה של אמת באמירה שהבום הכלכלי הוליד את המיתון".
בתקופת כהונתה של ממשלת הווארד מתח קיטינג לעיתים קרובות על הווארד על כך שזקף לזכותו את המצב הכלכלי הטוב של אוסטרליה מבלי להכיר בכך שהמיתון של ראשית שנות התשעים הוא זה שחיסל את האינפלציה.
בהנהגתו של הוק נחלה מפלגת הלייבור ניצחון שלישי ברציפות בבחירות של 1987, אך שנה לאחר מכן, כשמלאו חמש שנים לכהונתו כראש ממשלה, החל מעמדו בסקרים לרדת.
באותה תקופה החל קיטינג ללחוץ על הוק בשיחות בארבע עיניים לפנות את מקומו מוקדם ככל האפשר.
מאוחר יותר באותה שנה נפגשו השניים במעון ראש הממשלה בסידני כדי לדון על העברת שרביט המנהיגות לקיטינג.
בסופו של דבר, לאחר שהוא שכנע את קיטינג שהוא יוכל לנצח בבחירות של 1990, הסכים הוק בנוכחות שני עדים שהוא יתפטר לטובתו של קיטינג זמן קצר לאחר הבחירות.
לאחר הניצחון בבחירות, מינה הוק את קיטינג כסגן ראש הממשלה כדי שיחליף את ליונל באוון שפרש וכדי להכין את קיטינג לקראת הירושה.
אך עד מהרה נעשה קיטינג ממורמר מכך שהוק לא הראה שום סימן שהוא עומד לפרוש וכתוצאה מכך נשא שורה של נאומים פרובוקטיביים שהעמידו בסימן שאלה את דרכה של הממשלה.
נאומים אלו במהרה גרמו למתחים בין השניים והוק הודיע לקיטינג שהוא יתכחש להסכם ביניהם על רקע חוסר נאמנותו.
בסופו של דבר התפטר קיטינג מהממשלה והציג את מועמדותו לבחירות למנהיגות המפלגה ביוני 1991. הוק גרף 66 קולות מול 44 של קיטינג ובהצהרה לעיתונות שנתן קיטינג לאחר מכן הוא הודיע שהוא "ירה את הירייה האחרונה שלו".
לפחות מבחינה ציבורית נראה הפסד זה כסופן של שאיפות המנהיגות של קיטינג.
עם כישלונו להביס את הוק, הבין קיטינג שכדי להגשים את שאיפתו, חייב להתחולל שינוי משמעותו במעמדו והוא שקל ברצינות פרישה מהחיים הפוליטיים.
כמה אירועים שהתרחשו בחודשים הבאים אפשרו לקיטינג להתמודד שוב מול הוק.
עד סוף שנת 1991, לא נראה היה שהכלכלה יוצאת מהמיתון ושיעור האבטלה המשיך לעלות.
סקרי דעת הקהל לא החמיאו ללייבור, כמה מתומכיו של קיטינג חתרו באופן פעיל תחת הממשלה ומעל הכול, המערכה של מנהיג המפלגה הליברלית, ג'ון יוסון, שכללה חבילת רפורמות כלכליות, שעל פי הביוגרף של קיטינג, הכניסה את הממשלה "לתדהמה ולהלם".
הוק לא היה מוכן לקראתה והגיב ברטוריקה סוערת.
רבים החלו לתהות האם לאחר תשע שנות כהונה הוא כבר היה עייף והחל לאבד את אמונה של המפלגה.
קיטינג נחשב לתחליף הראוי ביותר להוק וב-19 בדצמבר התקיימו שוב בחירות לתפקיד מנהיג המפלגה, הפעם גרף קיטינג 56 קולות מול 51 הקולות שקיבל הוק.
ב-20 בדצמבר 1991, לאחר ניצחונו בבחירות למנהיגות המפלגה, הושבע קיטינג כראש ממשלת אוסטרליה העשרים וארבעה על ידי המושל הכללי של אוסטרליה.
לקיטינג היה סדר יום תחיקתי מקיף עם כניסתו לתפקיד, שכלל התפייסות עם האבוריג'ינים, המשך קיומם של הקשרים הכלכליים והתרבותיים עם אסיה והפיכתה של אוסטרליה לרפובליקה.
נושאים אלה נודעו בשם "התמונה הגדולה" (big picture) של קיטינג.
הרפורמה התחיקתית של קיטינג כללה גם את הקמתה של הרשות הלאומית להכשרה מקצועית (Australian National Training Authority – ANTA), תיקון חוק האפליה המינית וההכרה בזכויותיהם ובמסורתם של האבוריג'ינים.
לכל אורך תקופת כהונתו, נקט קיטינג במספר צעדים כדי לחזק ולפתח את הקשרים הדו-צדדים עם שכנותיה הקרובות של אוסטרליה.
לעיתים קרובות הוא אמר שאין מדינה בעולם שיחסיה כה חשובים לאוסטרליה כמו אינדונזיה.
היה לו גם תפקיד מפתח בהקמתו של הפורום לשיתוף פעולה כלכלי אסיה – האוקיינוס השקט (APEC).
ניתן לטעון שההישג התחיקתי מרחיק הלכת ביותר של קיטינג היה הנהגתה של תוכנית ההפרשה הלאומית לפנסיה, שיועדה לפתור את הבעיה ארוכת הטווח של מצבן הירוד של תוכניות החיסכון לפנסיה.
מהלך זה היה מבוסס על מדיניות שהוצעה על ידי קיטינג בתקופת כהונתו כשר האוצר והייתה מכוונת להבטחת הביטחון הפנסיוני של רוב האוסטרלים.
קיטינג ביטל את שיטת הפרוטקטציוניזם שהייתה נהוגה באוסטרליה שנים רבות עד אז, ובכך עודד את הפריון בשוק החופשי והעלה את רמת החיים באוסטרליה.
קיטינג פעל גם להנהגתה של מדיניות הכליאה של מהגרים בלתי חוקיים.
ב-10 בדצמבר 1992, נשא קיטינג את נאום רדפרן, שעסק באתגרים שעמדו בפני החברה האבוריג'ינית, נאום שנחשב לחשובים ביותר בהיסטוריה של אוסטרליה.
כראש ממשלה המשיך קיטינג לשמור על סגנון הוויכוח האגרסיבי שלו.
כאשר הוא נשאל על ידי מנהיג האופוזיציה, ג'ון יוסון, מדוע הוא לא מכריז על בחירות מוקדמות לאחר בחירתו כראש ממשלה, השיב קיטינג, (because I want to do you slowly).
הוא התייחס למפלגה הליברלית של אוסטרליה כאל "צוות מגוון ולא ישר" ואל המפלגה הלאומית של אוסטרליה כאל "בובות, מטומטמים ופושעים".
במהלך דיון של האופוזיציה בו הותקף קיטינג, הוא הותקף על ידי סגן מנהיג המפלגה הליברלית, פיטר קוסטלו, "כמו הצלפה בחסה חמה".
למרות סדר יום צפוף ביותר בנושאי החקיקה, רבים מהפרשנים צפו שבבחירות של 1993 מפלגת הלייבור לא תנצח.
ממשלות הלייבור היו אז כבר בשלטון במשך כעשור וההתאוששות של הכלכלה מהמיתון של ראשית שנות התשעים הייתה איטית.
הציפייה להפסד הייתה כה ברורה, עד שרבים מבכירי המפלגה אמרו לקיטינג שתפקידו יהיה להציל כמה שיותר מושבים בפרלמנט, כדי שזמן ישיבתם באופוזיציה יהיה קצר ככל האפשר.
למרות תחזיות אלה, הצליח קיטינג להוביל את המפלגה לניצחון במסע בחירות שהתמקד ביצירת מקומות עבודה והקטנת שיעור האבטלה.
במיוחד, התמקד קיטינג בהתנגדותו להצעה להנהיג את מס הסחורות והשירותים, בטענה שמס זה יגרום לעליית האבטלה ויזיק לכלכלה.
קיטינג החל את מסע הבחירות כשהוא מפגר בסקרים מאחורי קואליציית הליברלים-לאומנים וסיים אותה ב-13 במרץ 1993 בניצחון חמישי רצוף של הלייבור, שיא של כל הזמנים.
בחגיגת הניצחון של המפלגה נשא קיטינג את נאום "המאמינים האמיתיים" (true believers), שנחשב כיום לחשוב ביותר בתולדות המפלגה, אך גם נמתחה עליו ביקורת על כך שהוא נתן את ההרגשה שממשלת הלייבור בראשותו של קיטינג לא הייתה ממשלתם של כל האוסטרלים.
לאחר שנבחר קיטינג להיות ראש ממשלה בזכות עצמו, הוא פעל ליישם את תוכנית "התמונה הגדולה" שלו באופן הנרחב ביותר האפשרי, כשהוא מנהיג את המערכה שבסופו של דבר תוביל לעריכתו ב-1999 של משאל העם להפיכתה של אוסטרליה לרפובליקה.
קיטינג גם המשיך לדחוף לשיפור היחסים עם מדינות בכל רחבי אסיה, בדגש על הודו-סין.
בדצמבר 1993 הוא היה מעורב בתקרית דיפלומטית עם מלזיה כאשר הוא תיאר את ראש הממשלה, מאהאטיר, כ"עקשן".
התקרית התרחשה לאחר שמאהאטיר סירב להשתתף בפסגת APEC באותה שנה.
קיטינג אמר "ש-APEC גדול מכולנו, אוסטרליה, ארצות הברית ומלזיה, וממאהאטיר ומכל עקשן אחר".
ראש הממשלה המלזי דרש שקיטינג יתנצל ואיים להוריד את היחסים הדיפלומטיים והכלכליים בין שתי המדינות לדרג נמוך, איום שהייתה לו השלכה מרחיקת לכת על היצוא האוסטרלי.
כמה פקידים בכירים מלזים העלו את האפשרות של השקת קמפיין "קנו תוצרת אוסטרלית בעדיפות אחרונה" (Buy Australian Last) ובסופו של דבר שגיר קיטינג למאהאטיר התנצלות על ההערה שלו.
ידידותו של קיטינג עם נשיא אינדונזיה, סוהארטו, ספגה גם היא ביקורת מצדם של פעילי זכויות אדם שתמכו בעצמאותה של מזרח טימור ומצדו של חתן פרס נובל לשלום, ז'וזה רמוס הורטה, שמאוחר יותר היה לנשיא וראש ממשלת מזרח טימור.
שיתוף הפעולה של ממשלת קיטינג עם צבא אינדונזיה וחתימתו של ההסכם בין שתי המדינות על ניצול משותף של מרבצי הנפט בים טימור, זכו אף הם לביקורת חריפה.
רבים האמינו שקיטינג התעלם מהפרות זכויות האדם שבוצעו לכאורה על ידי ממשלת אינדונזיה מתוך כוונה להרחיב את הקשרים התרבותיים, המדיניים והכלכליים של אוסטרליה עם אסיה.
כמו הוק לפניו, הפיק קיטינג תועלת מהפילוג במפלגה הליברלית.
זמן קצר לאחר בחירות 1993 הוחלף ג'ון יוסון בתפקיד מנהיג המפלגה באלכסנדר דאונר, שתוך כמה חודשים עמדה מנהיגותו בצלם של משגים ומחלוקות.
לאחר שמצבו בסקרים היה עגום במשך תקופה ממושכת, התפטר דאונר ב-1995 והוחלף בג'ון הווארד, שהיה מנהיג המפלגה הליברלית בין השנים 1985 – 1989. אף על פי שבתחילה לא ניכר שיפור במצב, עד מהרה החלה קואליציית האנטי-לייבור לעקוף את מפלגת הלייבור בסקרים, וקיטינג לא היה מסוגל עוד להדביק את הפער.
סימן האזהרה הראשון לתפנית נרשם במרץ 1995, כאשר איבדה הלייבור את מחוז הבחירה של קנברה בבחירות ביניים.
מאוחר יותר באותה שנה הצליחה מפלגת הלייבור של קווינסלנד רק בקושי להשיג רוב בבחירות לאספת הנבחרים של המדינה, וזאת לפני שאיבדה אותו לחלוטין בבחירות ביניים שהתקיימו ב-1996. בחירות ביניים אלה התקיימו שבוע אחד בלבד לאחר שקיטינג הכריז על עריכת בחירות כלליות.
הפסד זה הזיק להשקתו של מסע הבחירות של המפלגה, שמעולם לא צבר תאוצה.
הווארד, שהיה נחוש בדעתו לא לחזור על ההפסד של 1993, אימץ אסטרטגיה שעל פיה הוא התחייב בפומבי להמשיך את רפורמת הבריאות של הלייבור, אך הוא סירב להמשיך את המהלך להפיכת אוסטרליה לרפובליקה ולקיים ועידה חוקתית בנושא.
לפיכך התאפשר להווארד להתמקד בהצלחה בעובדה שב-1996 הייתה מפלגה הלייבור בשלטון כבר 13 שנים.
סיסמת הבחירות של המפלגה הליברלית, "הגיע הזמן לשינוי" (time for a change), הוכחה כבלתי ניתנת לערעור, וב-2 במרץ 1996 נחלה ממשלתו של קיטינג תבוסה גורפת.
אף על פי שבאופן יחסי ההפסד לא היה גדול, איבדה הלייבור 29 מושבים בפרלמנט, כולל 13 בניו סאות' ויילס ו-11 בקווינסלנד, במונחים של אובדן מושבים בפרלמנט, הייתה זו התבוסה השנייה בהיקפה שנחלה ממשלה מכהנת בהיסטוריה של אוסטרליה.
קיטינג התפטר מתפקידו כראש הממשלה ב-11 במרץ, 13 שנים ויום אחד לאחר שבוב הוק נכנס לתפקידו וב-23 באפריל הוא התפטר מחברותו בפרלמנט.
זמן קצר לאחר פרישתו מהחיים הפוליטיים פנה קיטינג לעסקים והיה לדירקטור במגוון של חברות וכיועץ בכיר בחברת הייעוץ הבנקאי "לאזארד".
ב-1997 הוא דחה הצעה להתמנות כחבר במסדר אוסטרליה, אות כבוד שהוצע לכל ראשי ממשלת אוסטרליה לשעבר מאז הנהגתה של מערכת הכיבודים האוסטרלית ב-1975.
ב-2000, פרסם קיטינג את ספרו הראשון מאז שפרש מהפוליטיקה, "שידוך – אוסטרליה ניצבת מול אסיה והאוקיינוס השקט", שהתמקד במדינות החוץ בתקופת כהונתו כראש הממשלה.
ב-2002 פרסם כותב הנאומים של קיטינג ויועצו, דון ווטסון, את הספר "זיכרונותיו של יפה נפש – דמותו של ראש הממשלה פול קיטינג".
על הספר נמתחה בתחילה ביקורת מצדה של אניטה קיטינג, אשתו בנפרד של קיטינג, שאמרה שהספר הפחית מגודל תרומתה, טענה שנדחתה על ידי ווטסון.
קיטינג עצמו היה מאוד לא מרוצה מהספר עד שהידידות בינו לבין ווטסון הסתיימה בפתאומיות.
הטענה העיקרית של קיטינג הייתה על כך שווטסון זקף לזכותו את כתיבתו של נאום רדפרן, עובדה שהוכחשה נמרצות על ידי קיטינג.
במהלך תקופת כהונתו של ג'ון הווארד כראש הממשלה, נשא קיטינג לעיתים קרובות נאומים שביקרו את מדיניותו החברתית של יורשו ושהגנו על מדיניותו שלו, כמו זו שנגעה למזרח טימור.
קיטינג תיאר את הווארד כ"קוקוס מיובש" (desiccated coconut) שהיה "דבוק לכסאו".
לאחר הניצחון הסוחף של הלייבור בבחירות של 2007 אמר קיטינג שהוקל לו, יותר מאשר הוא מאושר, מהעובדה שממשלתו של הווארד סיימה את כהונתה.
קיטינג גם מתח בפומבי ביקורת על קווין ראד.
זמן קצר לפני הבחירות של 2007 הוא ביקר את סגניתו של ראד, ג'וליה גילארד, באומרו שהיא חסרה את ההבנה של עקרונות כמו המדיניות הכלכלית שיסודותיה הונחו בתקופת כהונתו ובתקופת כהונתו של הוק בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים.
בפברואר 2008 הצטרף קיטינג לראשי ממשלת אוסטרליה לשעבר, גוף ויטלם, מלקולם פרייזר ובוב הוק לישיבת הפרלמנט בה נשא ראש הממשלה דאז, קווין ראד נאום התנצלות בפני אוכלוסיית האבוריג'ינים בנוגע לפרשת הדור הגנוב.
באוגוסט 2008 דיבר קיטינג במעמד השקת הספר "עסק לא גמור: המהפכה הקטועה של פול קיטינג", שנכתבה על ידי הכלכלן דייוויד לאב.
בין הנושאים שנדונו במהלך האירוע היה הצורך להגדיל את הפרשות החובה לפנסיה וכן לשקם את התמריצים לאזרחים שיקבלו את הפנסיה שלהם בצורת קצבאות.
ב-2013 לקח קיטינג חלק בסדרה שלראיונות באורך של ארבע שעות כל אחד עם העיתונאי קרי אובריאן ששודרו בתאגיד השידור האוסטרלי בנובמבר אותה שנה.
הסדרה כיסתה את ראשית חייו של קיטינג, את כניסתו לפרלמנט, את שנותיו כשר האוצר וכראש הממשלה, ושרטטה את תחומי העניין האקדמיים, המוזיקליים והאומנותיים, את החזון הכלכלי והתרבותי שלו עבור אוסטרליה, ואת מחויבותו לשילוב של אוסטרליה באסיה.
אובריאן עשה שימוש בשיחות אלו כבסיס לספרו שיצא לאור ב-2014, "קיטינג: הראיונות" ( Keating: The Interviews).
קיטינג הכריז שוב ושוב שהוא לא יכתוב ספר זיכרונות, כך ששיתוף הפעולה שלו עם אובריאן נחשב לדבר הכי קרוב לכתיבת אוטוביוגרפיה.
ב-2016, כתב טרוי ברמסטון, עיתונאי בעיתון The Australian והיסטוריון פוליטי, ביוגרפיה בלתי רשמית בשיתוף פעולה עם קיטינג בשם "פול קיטינג: המנהיג של התמונה הגדולה" (Paul Keating: The Big-Picture Leader) לברמסטון ניתנה גישה מלאה למסמכיו האישיים של קיטינג, הוא קיים איתו סדרה של ראיונות, והוא ערך ראיונות עם יותר ממאה אנשים.
הביוגרפיה תוארה כ"מוסמכת" ו"סופית" שנכתבה על ידי היסטוריון פוליטי מן השורה הראשונה.
במערכת הבחירות של ניו סאות' ויילס של 2015 העניק קיטינג את תמיכתו לסדר היום של ההפרטה של הממשלה הליברלית וניגח את מפלגת הלייבור על עמדתה נגד ההפרטה.
ב-2019, במהלך מערכת הבחירות הארצית, דיבר קיטינג נגד ארגון הביון והביטחון האוסטרלי וכינה אותם "מטורפים".
הערותיו אלו משכו אליו ביקורת מהתקשורת, ומנהיג מפלגת הלייבור, ביל שורטן הרחיק את עצמו מהשקפותיו של קיטינג.
מאוחר יותר הוציא קיטינג הצהרה משותפת יחד עם בוב הוק שבה הם שיבחו את התוכנית הכלכלית של מפלגת הלייבור כחלק ממסע הבחירות, וגינו את המפלגה הליברלית על כך שהיא "ויתרה לחלוטין על הרפורמה הכלכלית".
הם ציינו ש"הלייבור של שורטן היא המפלגה היחידה בממשלה שהתמקדה בצורך לבצע מודרניזציה בכלכלה ולטפל באתגר המרכזי של זמננו: שינויי האקלים הנגרמים על ידי בני האדם".
הייתה זו ההצהרה המשותפת הראשונה לעיתונות שהשניים הוציאו מאז 1991. לאחר מותו של הוק באותו חודש, נשא קיטינג הספד בטקס ההלוויה הממלכתי שלו בבית האופרה של סידני ב-14 ביוני, שם הוא שיקף את "הידידות והשותפות הגדולות" שהשניים נהנו מהן.
בספטמבר 2021, לאחר ההכרזה על הברית הצבאית AUKUS בין ארצות הברית, בריטניה ואוסטרליה, מתח קיטינג ביקורת עליה, באומרו, "אוסטרליה מפנה את גבה למאה ה-21, המאה של אסיה, עבור אנגלוספירה עייפה ודהויה" והעסקה תגרום ל"הגבלת הארץ וכוחותיה הצבאיים למבנה הצבאי של ארצות הברית בשל רכישת צוללות אמריקאיות".
קיטינג המשיך ומתח ביקורת על דוברת מפלגת הלייבור לענייני חוץ פני וונג, והאשים את המפלגה בשותפות עם הממשלה הליברלית ב"ייצוג כוזב של מדינות החוץ הסינית".
הערותיו ספגו ביקורת מצד חברי הפרלמנט מהלייבור אנתוני בריין ופיטר חליל.
בינואר 2022 האשים קיטינג את מזכירת החוץ הבריטית ליז טראס על הבעת הערות "בלתי שפויות" בנוגע לתוקפנות הצבאית הסינית באוקיינוס השקט, באומרו שבריטניה סובלת מ"אשליות גדלות וחוסר רלוונטיות".
ב-2023 המשיך קיטינג ותיאר את AUKUS כ"עסקה הגרועה ביותר בהיסטוריה", ולעג לממשלת הלייבור על היותה בלתי כשירה וציין שההחלטה הייתה הגרועה ביותר של ממשלת הלייבור מאז שבילי יוז ניסה להנהיג גיוס חובה במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-1975 נישא קיטינג לאניטה ואן אירסל, דיילת אוויר בחברת התעופה אליטליה, ילידת הולנד.
לזוג נולדו ארבעה ילדים שבילו חלק משנות נעוריהם במעון ראש הממשלה הרשמי בקנברה (The Lodge).
פול ואניטה קיטינג נפרדו בנובמבר 1998. במהלך התקופה שעד לגירושיהם הרשמיים ב-2008 שינתה אניטה קיטינג את שמה בחזרה לשם נעוריה.
מאז 1999 חי קיטינג חיי זוגיות עם השחקנית ג'וליאן ניובולד.
בתו של קיטינג, קתרין, היא יועצת לשעבר של ראשי ממשלת ניו סאות' ויילס לשעבר, קרייג נואוולס ובוב קאר.
תחומי ההתעניינות של פול קיטינג הם המוזיקה של גוסטב מאהלר ואיסוף שעונים עתיקים.
כיום הוא מתגורר בפוטס פוינט, אחד מפרבריה המזרחיים של סידני.
ב-2005 הועלה מחזמר בשם "קיטינג!" על הקריירה של קיטינג וחייו.
המחזמר הציג עד 2010 וזכה בכמה פרסים, עד ששודר לבסוף ברשת הטלוויזיה ABC2.
פּוֹל קָנְטְנֶר היה זמר, נגן ופזמונאי אמריקאי, שנודע ביחד עם מרטי באלין כאחד ממייסדי להקת ג'פרסון איירפליין חלוצת הרוק הפסיכדלי.
ב-1996 נבחרו חברי הלהקה וקנטנר בכללם להיכל התהילה של הרוק אנד רול.
פול קנטנר נולד בסן פרנסיסקו.
הוא סיים תיכון והחל בלימודי תואר ראשון, אך לא סיימם.
ב-1965 חבר למוזיקאי מרטי באלין וביחד הקימו את להקת ג'פרסון איירפליין.
הלהקה הייתה חלוצה בתחום הרוק הפסיכדלי.
היא פרסמה שורת להיטים בולטים כגון "Somebody to Love" אשר דורג במקום החמישי בבילבורד הוט 100. ג'פרסון איירפליין הופיעה ב-1967 בפסטיבל הפופ במונטריי, וב-1969 בפסטיבל וודסטוק ובפסטיבל אלטמונט.
אמרגנם ביל גרהם הוביל את הלהקה להצלחה מסחרית, אך לחברי הלהקה היו חילוקי דעות עמו שהובילו ב-1970 לפירוקה.
קנטנר הקים את להקת ג'פרסון סטארשיפ אשר בתחילת דרכה כללה גם את דייוויד קרוסבי וגרהאם נאש מלהקת קרוסבי, סטילס, נאש ויאנג.
הלהקה המשיכה לפעול ולפרסם אלבומי מוזיקה כאשר הרכבה משתנה מעת לעת.
קנטנר היה אב לשלושה ילדים ממספר מערכות יחסים.
בנו אלכסנדר הוא מוזיקאי אשר התלווה לעיתים להופעותיה של ג'פרסון סטארשיפ וניגן עימה.
ביתו צ'יינה (נולדה ב-1971) שנולדה לו ולסולנית ג'פרסון איירפליין גרייס סליק, היא שחקנית קולנוע וטלוויזיה.
קנטנר נהג להשתמש בסמים כגון LSD ומריחואנה.
ב-1980 לקה בדימום תוך-גולגולתי נוירוטראומטי.
במרץ 2015 לקה בהתקף לב ובהמשך, בינואר 2016 לקה בהתקף לב נוסף.
ב-28 בינואר 2016 נפטר מכשל רב-מערכתי.
פול קוראזי היה חבר בתנועת ההתנגדות הצרפתית וחסיד אומות העולם מצרפת.
פול קוראזי היה ממשפחה שבמקורה הגיעה מקורסיקה.
בתקופת כיבוש צרפת על ידי גרמניה הנאצית היה קוראזי פקיד בכיר במחוז פירנה-אוריינטל (Pyrénées-Orientales) שבדרום צרפת ונציג המחוז במחנה הריכוז ריווזאלט (Rivesaltes) בדרום צרפת, ליד הגבול עם ספרד.
שם רוכזו יהודים שברחו ממרכז אירופה בתקופה של ראשית שלטונם של הנאצים בגרמניה, וכן יהודים שגורשו על ידי גרמניה הנאצית מבאדן-וירטמברג בסוף 1940. בין החודשים יולי ונובמבר 1942 השקיע קוראזי מאמצים בניסיונות להציל בני נוער יהודיים מגירוש למזרח אירופה.
זאת עשה בשיתוף ארגוני סעד והצלה יהודיים ולא יהודיים, בהם Secours Suisse, ארגון סיוע שווייצרי לילדים יהודים שייסד מוריס דובואה.
קוראזי פנה להורים יהודים ופעל כדי להשיג את הסכמתם של ההורים להוצאת ילדיהם ממחנה ריבסאלט כדי להצילם לפני שיגורשו, וזאת למרות המחיר הכבד - פרידת בני הנוער מהוריהם והצורך של ההורים לסמוך על הזרים בידיהם היו מופקדים בני הנוער.
באופן זה הצליח להציל קוראזי 25 צעירים יהודיים, ילדים ובני נוער.
בחלק מהמקרים הוציא קוראזי את הילדים מרכבת הגירוש, ולעיתים - לאחר שהרכבת כבר החלה לנסוע.
פעילה נוספת להוצאת ילדים יהודים ממחנה זה הייתה לויס גנדן.
בזכות תפקידו הפקידותי הצליח קוראזי לזייף את מסמכי הזהות של צעירים אחרים רבים ולשדך להם גילים צעירים יותר מכפי שהיו בפועל.
כך פחת הסיכוי שעם היתפסם, יגורשו הצעירים, מכיוון שההוראות קבעו שיהודים יגורשו רק מגיל 16 ומעלה.
עשרות צעירים יהודים נוספים ניצלו באופן זה על ידי פעולתו של קוראזי.
רבים מהם הועברו לבתי ילדים שהתקיימו בתמיכת ה"אוז"ה" ו-Secours Suisse.
חלקם הועברו אל מעבר לגבול ספרד או שווייץ ושם ניצלו במשך תקופת המלחמה והשואה.
בנוסף לכך ניסה קוראזי ככל יכולתו לשפר את תנאי חייהם של האסירים הכלואים במחנה ריבסאלט וכן את תנאי שהותם ברכבות של המגורשים.
ב-1989 הכיר יד ושם בפול קוראזי בתור חסיד אומות העולם.
לקוראזי הוענקו אות לגיון הכבוד הצרפתי וכן אותות כבוד צרפתיים נוספים.
פול פרימן הוא שחקן אנגלי.
הוא מוכר בעיקר מהופעותיו בתפקיד הארכאולוג רנה בלק בסרט "שודדי התיבה האבודה" (1981), ברון היין באופרת הסבון האמריקאית "פלקון קרסט" (1984–1985), נבל-העל איוון אוז בסרט "פאואר ריינג'רס - הסרט" (1995), ותפקידו בסרט "שוטרים לוהטים" (2007).
פרימן נולד בברנט שבמחוז הרטפורדשייר באנגליה.
פרימן החל את הקריירה שלו בפרסום ובהוראה.
הוא הופיע בתפקידים קטנים בתיאטרון בהפקות של "חלום ליל קיץ" ושל "המלט".
בהמשך שיחק בתפקידים ראשיים עם התיאטרון המלכותי הלאומי ועם הלהקה השייקספירית המלכותית..
ב-1974 היה שותף בהקמת להקת התיאטרון "Joint Stock Theatre Company" יחד עם הבמאי מקס סטפורד-קלארק .
הופעת הבכורה של פרימן בטלוויזיה הייתה ב-1978 בסדרה עטורת השבחים "חיי שייקספיר".
עוד שיחק פרימן בדוקו-דרמה "Death of a Princess" של רשת ATV, סרט אודות ההוצאה להורג של מיש'אל בינת פאהד אל סאוד מערב הסעודית.
ב-1980 החל פרימן להופיע בסרטי קולנוע כמו "יום שישי הארור" לצדו של בוב הוסקינס וב-1981 שיחק בסרט "כלבי המלחמה".
באותה שנה בחרו סטיבן ספילברג וג'ורג' לוקאס בפרימן לשחק בתפקיד רנה בלק, הארכאולוג הצרפתי אויבו המושבע של ד"ר אינדיאנה ג'ונס בסרט "שודדי התיבה האבודה".
הסרט היה עבורו קרש קפיצה להוליווד והוא המשיך לשחק בתפקיד הנבל גם בהוליווד וגם בבריטניה, בעזרת כישרונו לדבר במבטא זר.
כשהוא חמוש במבטא גרמני הופיע בשנים 1984 ו-1985 בעונה הרביעית של אופרת הסבון "פלקון קרסט" בתפקיד ברון היין גוסטב רייבמן.
ב-1988 גילם פרימן את פרופסור מוריארטי בסרט "תעלומה ללא רמז" בכיכובו של מייקל קיין בתפקיד שרלוק הולמס, ובהשתתפותו של בן קינגסלי בתפקיד ד"ר ווטסון.
ב-1985 שיחק בתפקיד איוואן אוז בסרט "פאואר ריינג'רס - הסרט".
פרימן השתתף בתפקידי אורח בסדרות טלוויזיה מצליחות בהן "בחזרה לאחוזת העמק", "ER", "פלקון קרסט" ו"אינדיאנה ג'ונס הצעיר".
ב-2004 שיחק פרימן בתפקיד אנגוס בסרט הביוגרפי "Bobby Jones: Stroke of Genius".
בשנים 2006 ו-2007 כיכב בדרמה משפטית של ה-BBC בשם "New Street Law" בתפקיד הפרוטגוניסט לצדו של ג'ון האנה.
עוד ב-2007 הופיע בתפקיד הכומר פיליפ שוטר בסרט "שוטרים לוהטים" לצדם של סיימון פג וניק פרוסט.
בשנים 2007 עד 2009 השתתף בכמה פרסומות טלוויזיה לביטוח נסיעות.
בין שאר הופעותיו בטלוויזיה שיחק פרימן בפרק "Down Among the Dead Men" בסדרה "רציחות במידסומר", בפרק "Straw Dog" בסדרת הפשע "להעיר את המתים", ובתפקיד אדם קינגסלי בעיבוד של ה-BBC לספר "החדר החשוך" מאת מינט וולטרס.
ב-2008 הופיע פרימן בתפקיד ג'ורג' אהרונוב בהפקה מחודשת בלונדון של המחזה "גלנגרי גלן רוס" מאת דייוויד מאמט.
ב-2012 גילם את תומאס ארפינגהאם בעיבוד של ה-BBC למחזה "הנרי החמישי" מאת ויליאם שייקספיר כחלק מסדרת "הכתר החלול".
ב-2015 השתתף פרימן בעונה השלישית של הסדרה "הסודות של דה וינצ'י" וגילם את דמות הארכיטקט.
בשנת 2016 שיחק בדרמת הריקודים "מתח גבוה" לצידם של ג'יין סימור ומיה מורגנשטרן.
בשנת 2017 החל לשחק בסדרת המתח "אבסנטיה" ברשת AXN, בתפקיד וורן ביירן, אביה של אמילי (סטנה קטיק).
פרימן נשוי למגי סקוט שכיכבה לצדו ב-1981 בסרט "כלבי המלחמה".
פרימן היה נשוי בעבר לשחקנית ג'ודי מאתסון .
פטריק מיני-סדרה 2017-הווה אבסנטיה Absentia וורן ביירןתפקיד ראשי; 20 פרקים
פול מקריל קופלי הוא שחקן אנגלי.
קופלי נולד בדנבי דייל שבמערב רידינג של יורקשייר.
אביו הרולד היה מעורב בהפקות מקומיות של תיאטרון חובבים, כמו גם שאר בני משפחתו.
הוא למד בבית הספר "פניסטון" ואחר כך בקולג' " Northern Counties College of Education" בניוקאסל אפון טיין, שם קיבל תואר "Associate of the Drama Board".
הוא לימד אנגלית ודרמה בוולת'אמסטו, וב-1971 הצטרף ללהקת התיאטרון לידס פלייהאוס .
ב-1976 זכה קופלי בפרס אוליבייה לשחקן השנה במחזה חדש על תפקידו במחזה "For King and Country" מאת ג'ון וילסון.
ב-1977 שיחק קופלי בתפקיד טוראי ויקס בסרט "גשר אחד רחוק מדי", וב-1979 שיחק גילם את רב"ט סטורי, תפקיד קטן אך בולט בסרט "Zulu Dawn".
ב-1980 הופיע בדרמה השנויה במחלוקת Death of a Princess של רשת ATV, בה גילם בריטי שהיה עד להריגתם של הנסיכה הערביה והמאהב שלה.
קופלי גילם את דמותו של מת'יוס בסדרת סרטי "הורנבלואר - ימאי וג'נטלמן".
הוא הופיע בתפקיד איאן בסדרה "Roughnecks", בתפקיד ג'רי בסדרה "החיים האלה" ובתפקיד פיטר קווינלן בסדרה "האגמים".
הוא שיחק בתפקיד אביו של נתן מלוני בסדרה עטורת השבחים "הכי גאים שיש".
ביולי 2002 השתתף בתסכית דרמה "Spare Parts" בסדרת "דוקטור הו" בהפקת חברת "Big Finish", ובסדרה "חסרי בושה".
ב-1980 הופיע קופלי בסדרת הדרמה המצליחה "Minder" בפרק "The Old School Tie" בתפקיד ג'ורג' פאלמר.
הוא היה הקריין בתוכנית "How Clean Is Your House?" של ערוץ 4. ב-2005 וב-2006 השתתף בסדרת הטלוויזיה לילדים "Best Friends" בתפקיד הסבא.
קופלי משתתף קבוע בתסכיתי דרמה של רדיו 4 של ה-BBC, לרוב במחזות רומנטיים או המתארים מציאות ובסדרות אודות אנשים עובדים חרוצים בצפונה של אנגליה.
תמיד זימנו אותו כשהיה צורך במחלקת הדרמה ברדיו ה-BBC בבעל מבטא יורקשייר אמיתי.
קופלי שיחק בתפקיד המורה ג'ף לונג בסדרה ארוכת הימים "King Street Junior" של רדיו 4. הסדרה רצה מ-1985 עד 1998 במשך 10 עונות.
ב-1985 הוא הקריא עבור ערוץ "יורקשייר טלוויז'ן" עיבוד של תשעה פרקים לספר "מסעות ההלך" בשם "מסע מסוכן".
ב-13 בפברואר 2006 השתתף קופלי בפרק בסדרה "חיים על מאדים".
ב-8 באוגוסט 2007 הופיע באופרת הסבון "קורוניישן סטריט" בדמות בשם איבור פריסטלי.
עוד שיחק בעיבוד הטלוויזיוני לספרי "The Worst Witch" מאת ג'יל מרפי בתפקיד הקוסם, אלג'רנון רוואן-וב.
בשנים 1998 עד 2003 הופיע קופלי בתפקיד מת'יוס בסדרת סרטי הטלוויזיה "הורנבלואר - ימאי וג'נטלמן" של ערוץ "מרידיאן טלוויז'ן".
ב-2009 השתתף בעונה השלישית של סדרת המדע בדיוני "טורצ'ווד" של BBC One.
ב-2010 שיחק בפרק בסדרה הרפואית "חדר מיון" ובסדרת הדרמה "ניצולים".
בין 2011 עד 2015 הופיע בתפקיד אביו של ויליאם מייסון ב-16 פרקים של הסדרה "אחוזת דאונטון".
ב-2012 שיחק בתפקיד אלן בסדרה "White Heat".
ב-2014 שיחק קופלי בתפקיד מלקולם קנריץ' בפרק "On Harbour Street" בסדרת הטלוויזיה "ורה".
קופלי היה הקריין בתוכנית הרדיו "The Railway - First Great Western" שכללה 12 פרקים.
עוד שיחק בתפקיד האב בקומדיה "Hang-Ups" מאת טום רינגלסוורת' ברדיו 4 של ה-BBC.
ב-1972 התחתן קופלי עם השחקנית נטשה פיין.
השניים שיחקו יחד ב-1971 בהפקה של לידס פלייהאוס של מחזות "לולו" מאת פרנק ודקינד בעיבודו של פיטר בארנס ובבימויו של ביל הייז.
פול צ'פמן הוא שחקן בריטי.
צ'פמן נולד בלונדון ב-1939. הוא אחיו של הסופר ג'ון צ'פמן.
הופעת הבכורה שלו הייתה ב-1964 בסדרה "Curtain of Fear".
בתחילת שנות השישים של המאה העשרים סיים צ'פמן את לימודיו באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA), ומאז הרבה להופיע על הבמה ועל המסך.
בין הופעותיו בטלוויזיה היו בסדרות "הרפתקאותיו של שרלוק הולמס", "A Bit of a Do", "רציחות במידסומר" ו-"Pie in the Sky".
אחד מתפקידיו הידועים ביותר הוא קפטן ג'ורג' ברנט בסדרה "קולדיץ".
עוד בטלוויזיה שיחק צ'פמן בפרק "The Helicopter" בסדרה "Waiting for God" בתפקיד חבר המועצה פרגוסון.
ב-1971 גילם את קפטן בניק בעיבוד של ה-BBC לרומן "הטיית לב" מאת ג'יין אוסטן.
בשנים 1986 עד 1988 שיחק בסדרת הדרמה התקופתית לילדים "Return of the Antelope" בתפקיד הרוול מינסינג.
ב-1993 החל צ'פמן לגלם את סטיבן ג'ונסון בסיטקום של ה-BBC "בחלוף השנים" לצדם של ג'ודי דנץ' וג'פרי פאלמר.
צ'פמן הצטרף לסדרה בעונה השנייה והמשיך להופיע בה עד לסיומה ב-2002, וכן בפרקי הספיישל משנת 2005.
פול קדר (יוסף פנחס חומסקי) (26 במרץ 1925 - 13 באוקטובר 2021) היה מראשוני טייסי חיל האוויר הישראלי.
שירת כראש להק ההדרכה בחיל האוויר והשתחרר בדרגת אלוף-משנה.
ממקימי יש דין: ארגון מתנדבים לזכויות אדם.
קדר נולד בתל אביב בשם יוסף פנחס חומסקי, בנם של רבקה ובן-ציון חומסקי.
אביו היה לוחם בגדודים העבריים שנכלא עם זאב ז'בוטינסקי בכלא עכו והוגלה מארץ ישראל.
במלחמת העולם השנייה הצטרף קדר לכוחות הבריטים שנסוגו מצרפת ומצא מקלט בבריטניה.
הוא זייף את גילו והתנדב לחיל האוויר המלכותי.
את הכשרתו עשה בקנדה והתמחה בהטסת מטוסים ימיים בצי ארצות הברית.
ב-1943 הצטרף למערכה באוקיינוס האטלנטי כמלווה שיירות ובלוחמה נגד צוללות.
בסוף 1943 הוצב בציילון והשתתף בלחימה בזירה הדרום-מזרח אסייתית כטייס מטוסי PBY קטלינה ושורט סנדרלנד.
לאחר שחרורו היה פעיל האצ"ל באירופה וסייע בארגון טייסת האצ"ל.
ב-1948 חזר לישראל והוצב כטייס תובלה בטייסת 103. בנובמבר 1949 מונה למפקד הטייסת ובפברואר 1950 מונה לראש מחלקת מבצעים במטה חיל האוויר.
בתפקיד זה השתתף בפעולת התגמול של חיל האוויר על תקרית אל-חמה ב-1951. בתפקידו הבא נשלח לצרפת להתמחות בתחום הבקרה האווירית.
עם שובו הקים את מערך הבקרה בחיל האוויר הישראלי וב-1954 מונה בפעם השנייה למפקד טייסת 103.
בינואר 1955 מונה לנספח חיל האוויר בצרפת, ובמהלך מבצע מוסקטר ומבצע סיני היה קצין הקישור של צה"ל לכוח הצרפתי בקפריסין.
ב-1959 מונה לראש להק ההדרכה במטה חיל האוויר.
לאחר מכן שירת כמפקד זרוע האוויר בפו"ם ונספח צבאי בטורקיה.
שימש ראש משלחת משרד הביטחון באירופה וקונסול כללי בניו יורק.
היה חבר בצוות ההקמה של בית התפוצות.
לקראת הבחירות לכנסת האחת עשרה שובץ במקום השישי ברשימת מפלגת יחד בראשותו של עזר ויצמן, אך המפלגה זכתה לשלושה מנדטים והוא לא נכנס לכנסת.
ב-2005 היה ממקימי יש דין: ארגון מתנדבים לזכויות אדם.
על פועלו זכה יחד עם רעייתו רות באות זכויות האדם ע"ש אמיל גרינצוויג.
קדר נפטר ב-13 באוקטובר 2021. הותיר אחריו אישה, רות, בתו של יוליוס ג'ייקובס, וארבעה ילדים, בהם אלכסנדר (סנדי) קדר, פרופסור למשפטים באוניברסיטת חיפה.
פול גרטאן קירק הבן הוא פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי.
עם מותו של טד קנדי, נציג מסצ'וסטס בסנאט של ארצות הברית, מונה להחליפו בידי מושל מסצ'וסטס דיבאל פטריק, וכיהן בתפקיד מספטמבר 2009 עד פברואר 2010. בשנים 1985–1989 כיהן כיושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית.
נוסף על כך, היה יו"ר שותף של הוועדה לעימותים נשיאותיים ׂׂׂ(Commission on Presidential Debates), יו"ר מועצת המנהלים של הספרייה והמוזיאון הנשיאותיים על שם ג'ון קנדי ומכון אדוארד מ.
קנדי לסנאט של ארצות הברית.
קירק נולד בניוטון שבמסצ'וסטס למשפחה בת חמישה ילדים.
הוריו היו ג'וזפין אליזבת (לבית או'קונל) והשופט פול גרטאן קירק האב, שופט בדימוס בבית המשפט העליון של מסצ'וסטס.
אביו היה ממוצא אירי ואנגלי ואילו אמו הייתה ממוצא אירי בלבד.
הוא למד בבית הספר רוקסברי וסיים את לימודיו התיכוניים בבית הספר התיכון סנט סבסטיאן ב-1956. ב-1960 סיים את לימודיו הגבוהים במכללת הרווארד ולימודי משפטים השלים בבית הספר למשפטים בהרווארד ב-1964. ב-1977 נישא קירק לגייל לודרמילק, והם זוג החשוך ילדים.
לפני שנכנס לחיים הפוליטיים היה קירק איש עסקים, והיה חבר במספר מועצות מנהלים של חברות אחדות ובהן ענקית הביטוחים "דה הרטפורד" (The Hartford).
תפקידו הפוליטי הראשון של קירק היה עוזר מיוחד לסנאטור טד קנדי בשנים 1969–1977. ב-1983 הותמנה קירק לגזבר המפלגה הדמוקרטית.
ב-1985 נבחר קירק ליושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית, על אף התנגדותו של מושל וירג'יניה צ'אק רוב וקבוצת דמוקרטים ממדינות דרום שהייתה להם שליטה במועצת המנהיגות הדמוקרטית.
קירק חולל סערה זוטא כאשר הציע מבחן אמצעים לסוכנות הביטוח הלאומי של ארצות הברית, אך הוא מיהר להתחרט על דבריו.
במהלך כהונתו כיו"ר הוועדה הדמוקרטית הלאומית, קידם וביצע תוכנית מוצלחת להשתלטות על תכנון העימותים הנשיאותיים.
באוגוסט 2009 נפטר הסנאטור טד קנדי והותיר ריק במושבה של מסצ'וסטס בסנאט של ארצות הברית.
למרבה האירוניה, קירק מונה למלא את מקומו של קנדי בזכות קנדי עצמו.
חמש שנים קודם לכן, ב-2004, נקבע בחוק במסצ'וסטס כי לא ימונה מחליף מיידי לסנאטור שעזב בפתאומיות את תפקידו, אלא ייערכו בחירות בתוך חמישה חודשים.
קנדי פנה לפני מותו למושל מסצ'וסטס דאז, דיבאל פטריק, בבקשה שיפעל לשינוי החוק בתכלית להבטיח כי יישמר הרוב הדמוקרטי בסנאט.
ב-24 בספטמבר 2009 הודיע המושל דיבאל פטריק על מינויו של קירק לסנאט של ארצות הברית עד לבחירות שייערכו ב-19 בינואר 2010. עם מינויו נשמר הרוב הדמוקרטי בסנאט (60 סנאטורים) ובכך חוק הגנת החולה וטיפול בר השגה היה צפוי לעבור פה אחד.
ב-19 בינואר 2010 נבחר סקוט בראון, חבר הסנאט של מסצ'וסטס, להחליף דה יורה את טד קנדי בסנאט.
אף על פי שקירק מונה עד שייבחר יורשו להלכה, המשיך לכהן ולהצביע בסנאט גם לאחר הבחירות, ללא התנגדות מצד הנהלת הסנאט או הסנאטורים הרפובליקנים.
קירק סיים רשמית את כהונתו הקצרה בסנאט ב-4 בפברואר 2010 עם השבעתו של בראון לסנאט.
בשלבים המוקדמים של הבחירות לנשיאות ארצות הברית 2016, הודיע קירק על תמיכתו בסנאטור העצמאי ברני סנדרס במועמדותו לנשיאות ארצות הברית מטעם המפלגה הדמוקרטית.
פול מת'יו פרסי הוא כדורסלן עבר ומאמן כדורסל אמריקאי, אשר שיחק בליגת ה-NBA בין השנים 1982–1993. ממוצעיו הכוללים לאורך קריירת המשחק הם 10.6 נקודות, 3.9 ריבאונדים ו-5.1 אסיסטים למשחק.
נודע כאחד ה"פוינט פורוורדים" הראשונים ב-NBA.
בין השנים 1992–2016 שימש עוזר מאמן בקבוצות שונות ב-NBA.
בנו, פיל פרסי, הוא כדורסל פעיל ב-NBA ובאירופה מאז שנת 2013.
פרסי נולד וגדל בעיר ריצ'מונד שבווירג'יניה.
בשנת 1978 החל ללמוד ב"מכללת מערב טקסס", ובשנת 1980 עבר לאוניברסיטת טלסה אשר באוקלהומה.
בשתי עונותיו בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה שיחק תחת המאמן חבר היכל התהילה לעתיד נולאן ריצ'רדסון, ורשם ממוצעים של 11.7 נקודות, 5.9 ריבאונדים, 4.6 אסיסטים ו-3.0 חטיפות למשחק.
בסיום עונת 1981/1982, בה העפילה טלסה לשלב "32 הגדולות" של טורניר אליפות המכללות (NCAA Round of 32), נבחר פרסי לחמישייה השנייה של העונה בליגת המכללות (Second-team All-American).
בדראפט ה-NBA 1982 נלקח פרסי בבחירה ה-20, על ידי מילווקי באקס.
ב-8 עונותיו במילווקי היה אחד השחקנים המובילים של הקבוצה, לצד סידני מונקריף, טרי קאמינגס וריקי פירס, והעפיל עמה לשלב הפלייאוף בכל אחת מהעונות.
בעונות ו- נבחר לחמישיית ההגנה של העונה, יחד עם מונקריף, ובעונת נבחר לחמישיית ההגנה השנייה של העונה.
החל מעונת 1985 הוביל פרסי את שחקני קבוצתו בממוצע אסיסטים למשחק במשך 5 עונות רצופות, על אף ששיחק בעמדות הקלע והסמול פורוורד.
לאורך תקופתו עם הבאקס מסר 3,272 אסיסטים בסך הכול, אשר מציבים אותו בראש רשימת מוסרי האסיסטים של המועדון.
לקראת עונת הועבר פרסי בטרייד לסן אנטוניו ספרס, בתמורה לפרנק בריקובסקי.
בשתי עונותיו עם הספרס קלע 5.4 נקודות בממוצע למשחק, כשחקן ספסל.
בסיום עונת הודיע פרסי על פרישה ממשחק, אך במהלך העונה העוקבת חזר מפרישתו ושיחק ב-18 משחקים עבור גולדן סטייט ווריורס, בה שימש כעוזר מאמן.
בקיץ 1992 מונה לעוזר מאמן בגולדן סטייט ווריורס, תחת דון נלסון אשר אימן אותו בתקופתו במילווקי.
בין השנים 1994–2000 שימש כעוזרם של מאמני סן אנטוניו ספרס, בוב היל וגרג פופוביץ', ובעונת זכה עם הקבוצה באליפות ה-NBA.
בשנת 2000 מונה לעוזרו של דוק ריברס, מאמן אורלנדו מג'יק, ובשנת 2004 עבר יחד עמו לבוסטון סלטיקס.
בין השנים 2007–2010 היה עוזרם של המאמנים ביירון סקוט וג'ף באוור בניו אורלינס הורנטס.
בשנת 2010 צורף לצוות האימון של סקוט בקליבלנד קאבלירס, ובשנים 2014–2016 שימש כעוזרו בלוס אנג'לס לייקרס.
פול קיפקמוי צ'לימו הוא אתלט אמריקאי ממוצא קנייתי.
הוא סגן אלוף אולימפי (ריו דה ז'ניירו 2016) וזוכה מדליית ארד באליפות עולם (לונדון 2017) בריצת 5000 מטר.
פול צ'לימו נולד בקניה ובשנת2010 עבר לארצות הברית בשביל להתחרות עבור מכללת שורטר.
הוא ניצח במשך שנתיים תחת מכללת שורטר מרוצים באליפויות המכללות, עד למעברו למכללת צפון קרוליינה.
צ'לימו קיבל אזרחות אמריקאית לאחר שהצטרף לצבא ארצות הברית, לאחר מכן הצטרף לתוכנית האתלטית של הצבא לאתלטים פעילים.
באליפות העולם באולם שנערכה באורגון בשנת 2016 הוא סיים שביעי בריצת 3000 מטר בתוצאה של 8:00.76 דקות.
במבחנים האמריקאים לאולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) הוא סיים שלישי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:35.92 דקות ונכלל במשלחת האמריקאית.
במשחקים עצמם הוא זכה במדליית כסף בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:03.90 דקות, אחרי מו פארח מבריטניה (13:03.30 דקות) ולפני הגוס גברהיווט מאתיופיה (13:04.35 דקות).
באליפות העולם שנערכה בלונדון בשנת 2017 זכה צ'לימו במדליית ארד בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:33.30 דקות, אחרי מוקטר אדריס מאתיופיה (13:32.79 דקות) ומו פארח (13:33.22 דקות).
בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 13:24.88 דקות.
באליפות העולם שנערכה בדוחה בשנת 2019 סיים צ'לימו במקום שביעי בריצת 5000 מטר בתוצאה של 13:04.60 דקות.
פול דאגלס קופי הוא שחקן הוקי קרח קנדי לשעבר, בעמדת המגן.
קופי ידוע כמי שצבר נקודות רבות בקריירה שלו בליגת ה-NHL, לעומת שחקנים אחרים בעמדת מגן.
רק לזכותו של ריי בורק יותר נקודות.
קופי זכה פעמיים בגביע נוריס למגן הטוב ביותר בליגה.
הוא מחזיק בשיא שערים לעונה רגילה אחת עבור מגן – 48 שערים בעונת 1985–1986, ובכך שבר שיא בן 11 שנים של בובי אור.
בסך הכול, קופי מחזיק במעל 30 שיאים מוכרים בליגת ה־NHL.
הוא התקבל להיכל התהילה של ההוקי קרח בשנת 2004, ודורג ב־1998 על ידי ההוקי ניוז כאחד ממאה השחקנים הטובים ביותר בהיסטוריית הליגה.
קופי נולד בווסון, אונטריו (כיום שכונה של טורונטו), וגדל במולטון, כיום שכונה של מיסיסוגה.
הוא נבחר על ידי אדמונטון אוילרס בדראפט ה-NHL ב־1980. כבר בעונתו השנייה הוא התקבל לקבוצת הכוכבים של הליגה.
הוא זכה בגביע נוריס ב־1985, ובאותה עונה נהיה המגן האחרון במאה ה־20 להבקיע ארבעה שערים במשחק אחד.
האוילרס זכו בגביע סטנלי שלוש פעמים עם קופי בהגנה – 1984, 1985 ו־1987. מיד לאחר הזכייה האחרונה, עקב חילוקי דעות לגבי שכרו, הועבר קופי לפיטסבורג פינגווינס, במדיה זכה שוב בגביע סטנלי ב-1992.
פול קדמוס היה אמן אמריקאי, הידוע ברבים בזכות ציורי אינטראקציות חברתיות בסביבה עירונית.
הוא גם הפיק רישומים רבים של דמויות גברים בעירום.
ציוריו משלבים אלמנטים של ארוטיקה וביקורת חברתית בסגנון המכונה לעיתים קרובות ריאליזם קסום.
פול קדמוס נולד ב־17 בדצמבר 1904, ברחוב 103, מזרח הארלם, באפר ווסט סייד במנהטן, בנם של האמנים, מריה לאטסה, ממוצא בסקי וקובני, ואגרט קדמוס (1868–1939), ממוצא הולנדי.
אביו שלמד אצל רוברט אנרי עבד כאמן מסחרי, ואמו איירה ספרי ילדים.
אחותו, פידלמה קדמוס, התחתנה עם לינקולן קרסטיין, נדבן, פטרון אמנויות ומייסד משותף של בלט העיר ניו יורק, בשנת 1941.
בגיל 15 עזב קדמוס את בית הספר כדי ללמוד באקדמיה הלאומית לעיצוב במשך 6 שנים.
לאחר מכן הוא נרשם לליגת הסטודנטים לאמנות בניו יורק בשנת 1928, לקח שיעורי ציור תוך כדי עבודתו כמאייר מסחרי במשרד פרסום בניו יורק.
הוא המשיך את השכלתו בעת שנסע באירופה בשנים 1931–1933 עם עמיתו האמן ג'ארד פראנץ', שהפך לבן זוגו לתקופה מסוימת.
לאחר שנסעו דרך צרפת וספרד, קדמוס ופרנץ' התיישבו בכפר דייגים באי מיורקה.
בשנת 1933 הם חזרו לארצות הברית לאחר שנגמר להם הכסף, שם קדמוס היה אחד האמנים הראשונים שהועסקו בתוכניות האמנות של "הניו דיל" וציירו ציורי קיר במשרדי הדואר.