tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סובטסק המודרנית ביקשה לנצל את המסורת רבת השנים של ייצור גבינות טילזיט, אבל השם החדש, גבינת סובטסק, לא יירש את המוניטין של קודמו.
מאפריל 2007 התהדקו ההגבלות הממשלתיות על ביקורים באזורי הגבולות.
זרים ורוסים המתגוררים חוץ לאזורים אלו, המעוניינים לבקר בעיר, נדרשים להוציא אישור מראש משירות משמר הגבול הפדרלי.
הליך זה מאט את התפתחותה של העיר, על אף הפוטנציאל שלה.
מבנים רבים בעיר נהרסו במהלך מלחמת העולם השנייה.
עם זאת, במרכז העיר העתיקה, עומדים על תילם מספר מבנים מהתקופה הגרמנית, מהם המעוצבים בסגנון אר נובו.
בנייתה של אורדנסבורג טילזיט (מגרמנית: טירת טילזיט) הסתיימה בשנת 1410. כיום נותרו שרידי מספר קירות חיצוניים של המבנה המרכזי.
גשר המלכה לואיז המחבר את העיר פאנמונה (Panemunė) שבצידו הליטאי של הגבול, נבנה לראשונה בשנת 1904. הגשר פוצץ על ידי הוורמאכט באוקטובר 1944, שוקם בשנת 1947, ושוחזר בין השנים 2002–2003.
בשנת 1946 גורשה כלל האוכלוסייה הגרמנית, ובמקומם אכלסו את העיר מהגרים מאזורים שונים מהרפובליקה הסובייטית הסוציאל-פדרטיבית של רוסיה.
סובייניה יז'יורי (בפולנית: Sobienie-Jeziory) הוא כפר במחוז אוטבוצק שבפרובינציית מזוביה בפולין, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר מהמאה ה-13 ככפר בבעלות בישופים, ועד חיבורו בשנת 1879 למסילת הרכבת בקו לובלין-ורשה היה יישוב דל.
מסוף המאה ה-19 נודע היישוב בשל ירידי הסוסים השבועיים שנערכו בו.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-1,400 יהודים, כשלושה רבעים מתושביו, והתקיימה בו פעילות של המפלגות הציוניות ושל אגודת ישראל.
בסוף ספטמבר 1939 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ובד בבד הגיעו אליו אלפי פליטים יהודים ממערב פולין, עד שמספריו יהודיו הגיע לכ-3,680 איש.
בשנת 1940 רוכזו יהודי היישוב בגטו שהוקם בו, ממנו נלקחו מדי יום מאות יהודים לעבודות כפייה, חלקן במחנה עבודה בכפר וילגה הסמוך.
בשל רעב ומגפות מתו רבים מיושבי הגטו, וכן הוצאו להורג יהודים שניסו להבריח אליו מזון.
בספטמבר 1942 הובאו לגטו שביישוב יהודים נוספים מהסביבה, ומספר יושביו הגיע לכ-8,000 איש.
ב-27 בספטמבר 1942 פשטו על הגטו אנשי ס"ס ושוטרים גרמנים, ושילחו את כל יושביו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
לאחר מכן, שרפו הגרמנים את בתי הגטו ואת בית הכנסת המקומי.
"סוביבור" הוא סרט קולנוע רוסי משנת 2018, דרמת מלחמה בבימויו של קונסטנטין חבנסקי (שזהו סרט הבכורה שלו כבמאי) ובסיוע אנדריי מליוקוב על פי תסריט של אלכסנדר אדבשיאן ובשיתוף פעולה עם אולפני מוספילם ומשרד התרבות של רוסיה.
הסרט מגולל את סיפור המרד במחנה ההשמדה סוביבור.
תסריט הסרט נכתב ביוזמת שר התרבות הרוסי, ולדימיר מדינסקי.
הסרט מבוסס על הספר של איליה וסילייב, "אלכסנדר פצ'רסקי: פריצת הדרך לחיי נצח", שמבוסס על אירועים אמיתיים.
בסרט מככבים קונסטנטין חבנסקי, מריה קוז'בניקובה, כריסטופר למברט ואחרים.
בכורת הסרט ברוסיה התקיימה ב-3 במאי 2018.
הסרט מספר את קורותיו של אלכסנדר פצ'רסקי, קצין יהודי מברית המועצות שנפל בשבי והנהיג את המרד שהסתיים בבריחה המונית של אסירים ממחנה ההשמדה סוביבור.
הסרט המבוסס על אירועים היסטוריים מתועדים כולל מספר דמויות המבוססות על דמויות היסטוריות אמתיות, כמו תומאס בלאט, ליאון פלדהנדלר, קרל פרנצל ועוד.
קונסטנטין חבנסקי - אלכסנדר פצ'רסקי
כריסטופר למברט - אוברשארפיהרר קרל פרנצל, קצין אס-אס
דאיניוס קזלאוסקס - ליאון פלדהנדלר
וולפגנג צ'רני - גוסטב וגנר
גלא מסחי - סמיון רוזנפלד
רומן אגייב - בוריס ציבולסקי
פביאן קוצ'נסקי - חיים אנגל
באתר מחנה הריכוז בפולין נערכות חפירות ארכאולוגיות, אז החלטנו לצלם את הסרט בליטא השכנה, בתנאי טבע דומים.
סוביבור שוחזר לפי איורי מחנה המוות.
דוגמאות של אלפי יחידות נאספו מכל אירופה ובסצנות המוניות השתמשנו בעשרות אלפי ניצבים.קונסטנטין חבנסקי, הבמאי והשחקן הראשי, על הפקת הסרט.
בשלבי ההפקה הראשוניים הסרט נודע בשם אגדת הבריחה (Легенда о побеге), שמו שונה לשמו הנוכחי לאחר השלמת הצילומים.
תחילה פורסם שאנדריי מליוקוב מביים את הסרט, אך במסיבת עיתונאים בספטמבר 2017 לקראת קידום הסרט נודע שחבנסקי עצמו מביים את הסרט.
הצילומים החלו בספטמבר 2016 בפרברי וילנה שבליטא והושלמו בדצמבר אותה שנה.
קדימון רשמי ראשון פורסם בדצמבר 2017, יחד עם כרזת הסרט הרשמית.
קטע מהסרט הוקרן בפני נשיא רוסיה ולדימיר פוטין וראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו במהלך ביקור השניים במוזיאון היהדות והסובלנות, בינואר 2018.
סובח-י אזל (בפרסית: صبح ازل, תעתיק מדויק: צבח-י אזל) הוא כינויו של מירזא יחיא נורי (1830–1912), מייסד זרם הבאביזם האזלי.
סובח-י אזל נולד בטהראן בשנת 1830. לא רבות ידוע על ראשית חייו ועל משפחתו.
אביו, מירזא עבאס נורי, היה קליגרף ועובד ציבור (נפטר בשנת 1837 או 1839).
בילדותו המוקדמת של מירזא יחיא, פוטר אביו ממשרתו על ידי השלטונות ונושל מנכסיו.
אמו מתה בסביבות 1844. לאחר מות אביו, חי סובח-י אזל בטהראן תחת חסותו של אחיו למחצה המבוגר ממנו ב-13 שנים, מירזא חסין עלי, להלן בהאא אללה.
ב-1844 היו בהאא אללה וסובח-י אזל, שהיה בן 14, בין תומכיו הראשונים של הבאב בטהראן.
ארבע שנים לאחר מכן ניסה מירזא יחיא להצטרף למחתרת הבאבית בשיח' טברסי במזאנדראן והחל מתקופה זו, עמד סובח-י אזל בקשר קבוע עם הבאב, שהיה אז בכלא באזרבייג'ן.
הוא חיבר פירושים שונים, שזכו לתמיכתו של הבאב, שזיהה אותו כיורשו.
מתוך חיבוריו באותה התקופה, מצא הבאב ראיות להשראה אלוהית ששכנה בסובח-י אזל.
בהתייחסויות רבות של הבאב מתקופה זו, ניתן למצוא ראיות לכך שהבאב עצמו החשיב את סובח-י אזל ליורשו לאחר מותו ב-1850, וכראש התנועה לעתיד.
מאבק הירושה לאחר מותו של הבאב
בין השנים 1852-1848 עברה התנועה הבאבית שינויים.
תומכיו של הבאב, שמרדו כנגד השלטונות הפרסים, דוכאו באלימות והבאב עצמו הוצא להורג בשנת 1850. מירזא יחיא, שכונה בכינויים סובח-י אזל - "הבוקר של נצח" ות'מאר אלאזליה, "הפרי הנצחי", היה בין הראשונים שטענו להתגלות אלוהית לאחר מותו של הבאב.
ב-1852 הוא היה מעורב במרד הכושל בטאקור, שתוכנן להשתלב עם הניסיון הכושל להתנקש בחייו של נאצר אלדין שאה.
באותו הזמן שהה סובח-י אזל בכפר נור שליד טהראן ובכך הצליח להימלט מידם של השלטונות, בעוד אחיו, בהאא' אללה, נכלא לתקופה של 4 חודשים.
לאחר ניסיון ההתנקשות הכושל בחייו של נאצר א-דין שאה, ברח סובח-י אזל לבגדאד והכריז על עצמו כראש הכת הבאבית, דבר שהוביל להגירה של מספר רב של באבים לאזור.
לאחר שחרורו מהכלא, היגר לבגדאד גם בהאא' אללה.
סובח-י אזל לא גילה את מקומו המדויק, בדומה לפועלם של אימאמים שיעיים בתקופות מוקדמות יותר.
מקומו המדויק נשמר בסוד מוחלט והיה ידוע רק למעטים.
עם זאת, על מנת לשמר מגע עם תומכיו, יוסדה רשת של סוכנים (שכונתה ביאן), אותה הקימו הבאבים האזלים בעיראק ובאיראן.
מדיניות זו התבררה ככישלון, בייחוד לאור פועלו של בהאא' אללה, שראה עצמו כממשיך דרכו של הבאב בבגדאד והחל לגייס לשורותיו מאמינים רבים.
הפיצול הסופי מהבהאאים והגלות לפמגוסטה
בשנת 1863, רוב הבאבים בבגדאד הוגלו על ידי השלטונות העות'מאניים לאדירנה שבמערב טורקיה, שם הפער בין האחים הפך מוקצן עוד יותר ובהאא' אללה גם טען כי אחיו, סובח-י אזל, ניסה להרעילו כשישבו לסעוד יחדיו.
מאבק זה הוביל לפיצול מוחלט בין הבאבים האזלים, התומכים בסובח-י אזל לבאבים הבהאאים, התומכים בבהאא' אללה.
בשנת 1866, טען בהאא' אללה כי הייתה לו התגלות אלוהית ולמעשה הכריז על עצמו כממשיך דרכו של הבאב.
סובח-י אזל השיב לטענותיו של אחיו וטען כי בהאא' אללה מבצע שינויים רבים בתורה של הבאב.
ניסיונו לשמר את הבאביזם המסורתי, כפי שגרס, לא זכה לפופולריות, ומספר חסידיו של סובח-י אזל היה מועט.
הבאבים האזלים נקטו בגישה תוקפנית כלפי השלטונות העת'מאנים וגרסו שאם הסולטאן לא יכיר בדתם, עליהם לפעול להפלת שלטונו.
העות'מאנים, שתחילה סיפקו לבאבים מחסה בארצם, ניצלו טענות אלו, בנוסף לדאגתם מהיריבות בין שתי המחנות, והגלו את בהאא' אללה וחסידיו, עם מספר תומכים בודדים של סובח-י אזל, לעכו שבארץ-ישראל ואת סובח-י אזל וחסידיו המועטים לפמגוסטה שבקפריסין.
אך גם לאחר פיצול זה לא פסק המאבק בין המחנות ונטען כי חסידיו של בהאא' אללה חיסלו את תומכיו של סובח-י אזל, אם כי ההיסטוריון אדוארד גרנוויל בראון, מטיל ספק באמיתות טענה זו.
סובח-י אזל הגיע לפמגוסטה ב-1878. מסמכים שנכתבו לשלטונות העת'מאנים ותורגמו לאנגלית, מספרים בעיקר על התקופה בה הגיע סובח-י אזל עם חסידיו לפמגוסטה אך לא מספקים מידע רב על פועלו הדתי שם.
סובח-י אזל מת בפמגוסטה ב-29 באפריל 1912. ליורשו הוא מינה את מירזא יחיא דוולת-אבאדי, שתפס מקום של מנהיג מנהלי ולא דתי בהנהגת התנועה.
על פי ההיסטוריון בראון, לסובח-י אזל היו כמה נשים, ולפחות תשעה בנים וחמש בנות.
בניו היו: נורולה, האדי, אחמד, עבד אלעלי, ריזוואן עלי ועוד ארבעה.
ריזוואן עלי מדווח כי היו לסובח-י אזל אחת-עשרה או שתים-עשרה נשים.
מחקרים מאוחרים יותר דיווחו כי היו לו עד שבע עשרה נשים, כולל ארבע באיראן, וחמש לפחות בבגדאד, אם כי לא ברור כמה, אם בכלל, היו בו זמנית.
על פי מקורות אזלים אחרים, לסובח-י אזל היו חמש נשים בסך הכל.
מירזא יחיא דוולת-אבאדי מונה ליורשו של סובח-י אזל לאחר מותו, אך הוא היה מעורב באופן פעיל בארגון ענייני הכת בצורה מינימלית.
דוולת-אבאדי לא חיבר כתבים על הבאבית האזלית ומספר אזלים אחרים כתבו חיבורים בניסיון לפתח את הדת.
עם מותם של אותם אזלים, הבאביזם האזלי נכנס לשלב של קיפאון שממנו הוא מעולם לא התאושש.
לתנועה האזלית אין כיום מנהיג מוגדר ולא ארגון מרכזי.
חברי התנועה נוטים להיות חשאיים בנוגע לדתם, וכן מספר המצטרפים לדת הוא אפסי.
נראה איפוא, כי חברי התנועה הם המשפחות המקוריות ובניהן מדור לדור.
קיים קושי בהערכת מספר החברים בתנועה, אך נראה כי מספרם לא עולה על אלף או אלפיים, כמעט כולם מתגוררים באיראן.
סובח-י אזל ראה בעצמו את המשמר של הבאביזם הפרימיטיבי, בדעותיו הנחרצות ובמאמצו להשתלב בפעילות פוליטית, בניגוד לזרם הבהאאי היריב, שהרחיק את עצמו ממעורבות פוליטית וחברתית.
מספר באבים אזלים מילאו תפקידים ראשיים בתנועת הרפורמה המוקדמת בפרס.
אין לדעת עד כמה עודד סובח-י אזל עניין זה והדבר נתון להשערות.
סובח-י אזל כתב חיבורים רבים, בדומה לאחיו, בהאא' אללה.
על פי רשימה אחת, כתביו מונים 102 חיבורים.
חיבוריו עסקו בעיקר בפרשנות והרחבה של הדת הבאבית, על פי השקפתו של.
בנוסף, חיבר כמויות גדולות של יצירות עצמאיות ושירים דתיים.
עם זאת, רק חיבורים מעטים שלו פורסמו.
חיבוריו הידועים ביותר הם "כתאב א-נור" (ספר האור), "אל-מוסטיקיז" (הנעור מהשינה, עוסק בהפרכת טענותיו של מירזא אסד אללה קוי דיאן), "נעמאת א-רוח" (חסד הרוח) ו"מוטמאנני ביאן" - המשך של הביאן הפרסי הלא גמור של הבאב.
כתבים אלה ואחרים מעידים על הסגנון המעורפל של הבאב, אך מוסיפים מעט מידע על מחשבותיו.
להלן רשימה של חיבוריו כפי שסקר אותם ההיסטוריון בראון:
סובייקט הוא מושג פילוסופי ופסיכולוגי בעל משמעויות שונות, תלויות שיח, תחום וזמן.
בפילוסופיה המודרנית ובפסיכואנליזה "סובייקט" מציין לרוב את ההוויה האנושית הנתונה ביחסים עם הוויה אחרת – ה"אובייקט" .
מקור המילה "סובייקט" הוא המילה הלטינית subjectum שפירושה "מה שנמצא מתחת" – המצע.
המילה נכנסה ללטינית דרך היוונית העתיקה, כאשר בפילוסופיה היוונית (אריסטו) משמעותו של "סובייקט" הייתה התשתית, או המצע הראשוני אליו ניתן לייחס תכונות, איכויות ושמות תואר.
הסובייקט היה החלק השומר על זהותו בתהליכי שינוי.
תפיסה זו של המונח היא כוללנית, ללא החלוקה שנוצרה בהמשך בין סובייקט לאובייקט.
השימוש הפילוסופי המודרני הראשון במושג הסובייקט התייחס לתפיסת האדם אצל הפילוסוף רנה דקארט (1596–1650) – האני החושב ("הקוגיטו") של דקארט אינו רק מצע של תכונות אלא הוא בעל מודעות, חירות ואוטונומיה.
עמנואל קאנט (1724–1804) תיאר את הסובייקט כמבנה אחדותי של תודעה המכוננת את האובייקטים אותה היא תופסת ובכך מאפשרת למציאות לשאת משמעות.
מבנה תודעה זה הוא המקור להכרה ראציונלית, והאוטונומיה של התבונה היא זו שמקנה לסובייקט את היכולת לפעול באופן מוסרי.
בעקבות קאנט הפילוסופיה המודרנית זיהתה בין סובייקטיביות, מודעות ורציונליות.
הסובייקט נתפס כעין ריבון של תודעתו ושל תכניה, מי שקובע את המציאות, מודע לעצמו, בעל חירות ויכול ליזום פעולות ולהשיג שליטה על חייו, בניגוד לאובייקט שהוא מושא הפעולה הסביל.
לקראת סוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 הופיעו גישות חדשות שחתרו תחת ראית הסובייקט כריבון לגורלו, אחדותי ואוטונומי והצביעו על כך שהמילה "סובייקט" עצמה כוללת בתוכה גם את המשמעות של היותו כפוף – "to be subjected to".
תפיסה זו מסמנת מפנה אנטי-הומניסטי מובהק, משום שהאדם אינו מוגדר עתה כאדון של עצמו ושל הטבע.
תהליך זה מתחיל כבר בהשפעת הסטרוקטורליזם כתופעה מרכזית בתרבות המאה ה-20. הסטרוקטורליזם מעוגן בהנחה של עמנואל קאנט כי אין בכוחה של ההכרה האנושית לתאר את הניסיון באופן ישיר ובלתי אמצעי, וכי כל ידיעה היא תולדה של המוח האנושי הבאה לידי ביטוי באמצעות השפה.
ידיעת כללי השפה, כלומר ידיעת הסימנים הלשוניים ופענוחם היא תנאי לפתיחת "חלון" שמבעד לו נשקפת המציאות.
הסטרוקטורליזם טוען שהמבנה של השפה מתקיים גם בתחומים רבים אחרים – כגון מבנה החברה, התקשורת, וכן התודעה.
הסטרוקטורליזם מייצג את הרוח הרציונלית, המתארת את המציאות באמצעות מבנים אוניברסליים.
במובן זה הפרויקט הסטרוקטורליסטי מחובר לפרויקט השחרור של המודרניזם.
במסגרת זו גם תפיסת הסובייקט כבעל ריבונות עצמית וחירות משתנה, והוא הופך להיות בנוי בתבניתן של מערכות חברתיות ותרבותיות שונות.
תאוריות שונות דנו בממדים השונים ובמערכות השונות אליהן הסובייקט כפוף.
המרקסיזם ראה את הסובייקט ככפוף לתהליך ההיסטורי הדיאלקטי ולכוחות הכלכליים הדומיננטיים, הפסיכואנליזה מתארת סובייקט הכפוף לגורמים לא מודעים השולטים בו והסמיוטיקה על פי פרדינן דה-סוסיר מכפיפה את הסובייקט לשפה הקודמת לכל דובר והיא שמעצבת את מחשבתו ועולמו.
רולאן בארת מבטא את עליונות השפה על פני הסובייקט במאמרו "מות המחבר": "השפה מדברת, ולא המחבר, ו"לכתוב" פירושו להגיע דרך אלמוניות ראשונית...לאותה נקודה שבה רק השפה מגיבה, "מבצעת", ולא "אני"".
המודל הסטרוקטורליסטי מתבטא בגישה האוניברסלית להבנת הסובייקט לפיה יש מבנה המשותף לכלל בני האדם באשר הם, מעבר לגבולות של זמן ומקום.
הגישה מיוצגת על ידי הפסיכואנליזה הרואה את מבנה הסובייקט כמכיל הן את התודעה העצמית והן את הכוחות הלא-מודעים.
מבנה זה מתגבש מתוך המפגש בין דחפי הגוף לבין המערכת החברתית-תרבותית ודרישותיה, אולם החלק הלא-מודע קודם למפגש זה ומשותף לכל בני האדם.
יחד עם ההסכמה על הטענה כי מדובר במבנה נפשי אוניברסלי, התאוריות הפסיכואנליטיות השונות מציעות מבנים שונים של נפש האדם ודרכים שונות להבנתה.
גישה מנוגדת להבנת הסובייקט היא הגישה ההבנייתית על פיה לא קיים סובייקט אוניברסלי, אין גרעין מהותי שנמצא בלב הסובייקטיביות ולכן לא ניתן לדבר על "אמת" או "מהות" אחת לכלל הסובייקטים בעולם.
הסובייקט החדש נתפס כמבנה שמקורו בחוק, בשפה ובתרבות; האני שוב אינו בעל הידע, אלא סוכנות שבאמצעותה ידע – לשוני או היסטורי – מגיע לידי ביטוי.
הסובייקט מודח ממעמדו הבלעדי כמקור של יצירת משמעויות והכפיפות שלו מובלטת; הסובייקט החדש נולד אל תוך שיטות חשיבה השולטות בגורלו וקובעות את אופיו.
הוא הופך לאוסף של מבנים לשוניים ואידאולוגיות תרבותיות המתארים את אופן קיומו.
על פי מישל פוקו הסובייקט הוא מבנה שנוצר על ידי שדות שיח שונים להם אפקטים של כוח, ונתון לפעולתם של כוחות היסטוריים המייצרים ומשנים את משמעותו.
מדעי האדם השונים שהחלו להתפתח בתקופת הנאורות הפכו את האדם למושא למחקר, ותוך כדי כך הפעילו עליו כוחות של נרמול, הסדרה ומשמוע שיצרו את התפיסה של סובייקט חופשי ותבוני.
פוקו רואה גם בפסיכואנליזה שדה שיח ספציפי המכונן סובייקטים ומפעיל עליהם כוח, בין השאר על ידי ההגדרות שמספק למהי נורמליות.
לטענתו מרכזיותו של הסובייקט בתולדות המערב אינה "כוח טבע" בלתי נמנע אלא תולדה של משטר מסוים של חשיבה פוליטית-תרבותית, שהועדף מסיבות שונות.
עם היעלמותן של הסיבות ההיסטוריות שהולידו את הצורך באופן חשיבה שכזה, ייתכן שתיעלם, ממילא, מרכזיותו.
לואי אלתוסר רואה את הסובייקט כמכונן על ידי ה'אידאולוגיה' אותה הוא מגדיר כמסגרת קונספטואלית הכרחית דרכה אנשים מבינים, מפרשים וחווים את יחסם אל התנאים החומריים בהם הם חיים.
המקור העיקרי לאידאולוגיה הוא מנגנוני המדינה והחברה הפועלים באופן של שכנוע (בניגוד למנגנוני המדינה הדכאניים), כגון המשפחה, בתי הספר, אמצעי התקשורת ועוד.
האידאולוגיה גורמת לאדם להאמין שמה שהוא חושב ועושה נובע מתוכו ומעצמיותו, בעוד שלמעשה הוא תוצר של פעולת האינטרפלציה (בעברית – מעינה) – הקריאה, או ההזמנה המציעה לאדם לתפוס עמדה מסוימת.
לאינטרפלציה יש כוח לגרום לסובייקט להאמין שהפנייה היא אישית אליו ומבטאת את הייחודיות שלו, גם אם באותו רגע הוא אחד מקבוצה של נמענים.
כך האידאולוגיה מעניקה לאדם זהות ומטרה בתוך המערכת.
מגמת ההתרחקות מהסובייקט האחדותי והאוטונומי נמשכת גם בחשיבה הפוסט-סטרוקטורליסטית – זרם תרבותי שתחילתו בשנות ה-60 של המאה ה-20. זרם זה מערער על הנחות היסוד של הסטרוקטורליזם.
ז'אק דרידה, אחד מנציגי הפוסט-סטרוקטורליזם, טוען כי המבנה האוניברסלי אותו מחפשת החשיבה הסטרוקטורליסטית הוא חזיון תעתועים שאינו יכול להכיל את הריבוי האנושי באמצעות מודלים אוטונומיים סגורים.
טיעון נוסף הוא שהזהות הגרעינית האחידה של הסובייקט האוטונומי ובעל חופש הבחירה שטופחה בידי דורות של הוגים מסווה את מערכי השליטה והכוח שייצרו אותה ואשר הציגו אותה כ"טבעית" ו"אובייקטיבית".
בעקבות כך תפיסת הסובייקט מקבלת תפנית בתהליך ארוך הנמשך לאורך המחצית השנייה של המאה ה-20 והופכת להיות מקוטעת ונשלטת על ידי קודים תרבותיים משתנים.
הסובייקט הוא בסך הכל עמדה או מצב זמני ודינמי בתוך המציאות מרובת הפנים וחסרת האחדות, ואין ביכולתו לתפוס את המרכז או לכונן לו מרכז.
הסובייקט הוא תהליך המתקיים כמעבר בין אפשרויות חברתיות-פוליטיות ואסתטיות שונות.
מקורו של מושג "האחר" הוא בפילוסופיה של גאורג הגל לפיה המחשבה האנושית, כמו גם ההיסטוריה, מתפתחות בצורה דיאלקטית, דהיינו בדרך של מאבק בין ניגודים וסתירות.
על פי הגל גם התודעה העצמית של האדם מתפתחת כתהליך של מאבק בין שתי תודעות התובעות הכרה אחת מהשנייה.
המאבק מוביל ליחסי אדון ועבד – מנצח ומנוצח, בהם העבד נדרש להכיר בעליונותו של האדון.
מושג "האחר" תופס מקום מרכזי בתפיסות פוסט-סטרוקטורליסטיות, פמיניסטיות, קוויריות ופוסט-קולוניאליות המצביעות על הגדרת האחר כחריג, נחות או פגום, וזאת לצורך יצירת ניגוד התומך באופן בו הסובייקט רוצה להגדיר את עצמו – אוטונומי, שלם, רציונלי וחופשי.
מישל פוקו מראה כיצד תהליכים היסטוריים ופוליטיים, כגון הבניית הניגוד בין התבונה לשיגעון או הניגוד בין ההטרוסקסואליות להומוסקסואליות, יצרו את האחרות כניגוד לדמות הסובייקט.
המעקב אחר תהליכים אלה מוכיח כי האופן בו הסובייקט רואה את עצמו אינו טבעי ומובן מאליו, אלא הוא תוצאה שלהם.
בניסיון לצאת מהתפיסה הניגודית והאלימה של יחסי הסובייקט-האחר של הגל, עמנואל לוינס מבחין בין המושג של האחר כמי שמוגדר על ידי הסובייקט כמנוגד לו, ובין המושג של האחר האתי שהוא בלתי תלוי בסובייקט.
אחר זה הוא הזולת האנושי, הייחודי והחד-פעמי שאינו ניתן להגדרה מצמצמת כלשהי.
אחר זה אינו משרת את האחדות המדומיינת של הסובייקט ואינו דומה לו.
הסובייקט אינו יכול להכיר, לדעת או לייצג אחר זה, אך דווקא בשל אחרות רדיקלית ובלתי נגישה זו לוינס תובע מהסובייקט אחריות והיענות.
לוינס משתמש במושג האחר כדי להמשיג מחדש את מושג הסובייקט – הסובייקט של לוינס משועבד למחויבות אינסופית לזולתו ונידון לאחריות כלפיו ממנה אינו יכול להשתחרר לעולם.
סובייטסקי ספורט הוא שמו של יומון סובייטי-רוסי, הנחשב לעיתון הוותיק ביותר בכתבי העת הספורטיביים ברוסיה.
המהדורה הראשונה של העיתון הודפסה ב-20 ביולי 1924. עד 19 במרץ 1946 הוא נשא את השם "הספורט האדום" (קראסני ספורט).
מאז שנת 1934 העיתון עבר למתכונת יומית.
העורך הראשי הראשון של העיתון ארון איטין נורה בשנת 1938 בגין בגידה במולדת.
ביולי 1949 פורסם על דפי העיתון השיר הראשון של יבגני יבטושנקו שכותרתו "שני ענפי ספורט".
השיר הוקדש לעובדה ש "בעלי ההון מתחרים על כסף, והעם הסובייטי - על הנפש".
במאי 1960 החל להתפרסם מוסף יום ראשון בשם "כדורגל".
מאז 3 בדצמבר 1967 שמו שונה ל"הוקי כדורגל".
ב-5 ביולי 1968, קוראי עיתון הספורט קיבלו מוסף נוסף - "64" על השחמט.
בתחילת המאה, בשנות התשעים וה-2000, העיתון חווה משברים יצירתיים וכלכליים - הדפוס הצטמצם ועיתונאים וכתבים החלו לעזוב את העיתון בהמוניהם.
באוגוסט 1991 העיתון לא הופיע במשך שבוע.
במקביל, 14 עיתונאים שעזבו את עיתון הקימו עיתון ספורט נפרד בשם ספורט אקספרס.
בשנת 1998 היומון עבר לבעלות חברת הנדל"ן במוסקבה ויצא רק פעמיים בשבוע.
שנה לאחר מכן, עם כניסתו של העורך הראשי, אלכסנדר קוזלוב, חידשה מערכת העיתון את העבודה היומית.
בהנהגתו של קוזלוב, העיתון עבר מתבנית A2 למתכונת "צהובון" כביכול, שפותח יחד עם מומחים סקוטים ונמצא עדיין בשימוש כיום.
בהשתתפות ישירה של עיתון "הספורט הסובייטי" בסתיו 2003, הוקם והושק מגזין הספורט "PROsport" שהפך לימים לפרסום עצמאי.
הניצחון האמיתי של צוות המערכת שלו, היה כשאלכסנדר קוזלוב פעל להקמת ערוץ ספורט ציבורי.
בשנת 2002, בזמן בו נערכה התחרות על השגת השליטה על ערוץ הטלוויזיה TV-6, ארגן העיתון משאל עם בקרב הקוראים משאל עם, "תחנת טלוויזיה בכל בית!".
כמו כן נערכו ועידות טלפוניות בנושא זה - נושא הצורך בשידורי ספורט במדינה טופל ממספר למספר.
הכל הסתיים ביצירתו ערוץ הטלוויזיה הציבורי "ספורט" ביוני 2003.
ב-15 באפריל 1999 יצאה המהדורה הראשונה של השבועון "הספורט הסובייטי-כדורגל".
לטענת העורך הראשי של העיתון, אלכסנדר קוזלוב, פרסום זה היווה סוג של תגובה לתוסף הכדורגל שהוציאה מערכת "ספורט אקספרס", כמו גם לכתב העת הצבעוני של העיתון: "ספורט אקספרס-כדורגל", שהפסיק להתקיים כעבור שנתיים.
בתחילת שנות האלפיים הגיע תפוצת השבועון לנתון של 230 אלף עותקים.
באוגוסט 2001 מכרה חברת הנדל"ן במוסקבה את חברת סובייטסקי ספורט לחברת פרופ-מדיה הולדינג.
יחד עם קומסומולסקאיה פרבדה ועיתון אקספרס, נכנס "סובייטסקי ספורט" לבית הדפוס פרופ-מדיה.
במרץ 2007, מכרה פרופ-מדיה גוש מניות בהוצאה זו לקבוצת החברות ESN.
לאחר המעבר לשליטת פרופ-מדיה הופיעו יותר ויותר חומרים הקשורים לבידור בעיתון ומנובמבר 2001 עד 2016, בסוף כל גיליון, פורסמה תוכנית טלוויזיה לחמישה ערוצי טלוויזיה גדולים ושלושה ענפי ספורט, אך מסוף 2003 - ערוצי ספורט בלבד.
הייתה הפרדה בין נושאי העיתונים שחולקו במוסקבה ובאזורים אחרים (כמו ארכנגלסק, אופה ועוד).
בפרסומים אזוריים לא נכללו תוכניות טלוויזיה והיו פחות עמודים לעומת אלה שפורסמו במוסקבה.
בסוף 2003 מונה העיתונאי המפורסם איגור קוץ לעורך הראשי של העיתון.
משך כמעט עשר שנות עבודתו בעיתון הפך את עיתון הספורט העיקרי של רוסיה "מעיתון מתייסר ומייסר, אותו עמדו למכור ולסגור" לעיתון הספורט הטוב במדינה.
בנוסף, מתקופה זו כל עובדי העיתון החלו להופיע בפומבי ולעבור לעבוד רק בבגדים ממותגים - חולצות אדומות עם הלוגו של עיתון "הספורט הסובייטי".
מאז יוני 2006 העיתון פורסם בצבע (לפני כן פורסמו בצבע רק הגיליון "הספורט הסובייטי-כדורגל" והעיתון היומי בימי שני בשנים 2002–2004).
בשנים 2007–2016 פורסם העיתון במסגרת הוצאת קומסומולסקאיה פרבדה.
בינואר 2016 התברר כי הוצאת קומסומולסקאיה פרבדה עומדת למכור את העיתון ללא רווחיות לבעלים אחר, סוכנות התקשורת של סרגיי קולושב.
ב-11 בפברואר העיתון שינה את בעליו, העורך הראשי, האתר, העיתון וכל נספחיו נמכרו.
במקום פאבל צדקוב, לעורך הראשי החדש מונה קונסטנטין קלשצ'וב שעבד בעבר בעיתון "ספורט אקספרס".
כתוצאה מכך, מאז פברואר 2016, הבעלים של העיתון היא חברת First Media Invest וסרגיי קולושב.
עורכים ראשיים של העיתון בשנים שונות
ינואר 2017 - הווה - ניקולאי ירמנקו
סובחי א-טופיילי הוא איש דת מוסלמי-שיעי לבנוני, המזכ"ל הראשון של ארגון הטרור "חזבאללה".
א-טופיילי נולד ככל הנראה ב־1948 ב שבנפת בעלבכ.
עם ייסודו של ארגון חזבאללה בתחילת שנות ה-80, טופיילי מונה למזכ"ל הארגון, וקיבל תמיכה איתנה מהאייתוללה רוחאללה ח'ומייני.
טופיילי דגל בחזון של תאוקרטיה אסלאמית.
לפיכך, התנגד להסכם טאיף מ-1989, שסיים את מלחמת האזרחים בלבנון, והביא להכרה ברפובליקה הלבנונית.
סוריה, שתמכה בהסכם, ביקשה מאיראן להביא להחלפתו של טופיילי בשל נוקשותו הדתית.
ב-1991 הוא הוחלף בעבאס מוסאווי.
לאחר מבצע ענבי זעם ב־1996 החל טופיילי להטיף נגד הנהגת חזבאללה, לאחר שנטשה לטענתו את מחויבותה לרווחת העדה השיעית.
הוא קרא לכונן מהפכת רעבים שתחליף את חזבאללה, שזנח את ערכיו.
במרץ 1998 פשטו על אזור בעלבכ כוחות צבא לבנון, בסיוע כוחות סוריים, ופרקו את נאמני טופיילי מנשקם.
טופיילי מרבה להעביר ביקורת על הנהגת איראן וחזבאללה בראשות חסן נסראללה, בין השאר על רקע מעורבותם במלחמת האזרחים בסוריה.
סוּבְּחִי בָּרְכָאת היה פוליטיקאי סורי.
תחת שלטון המנדט הצרפתי על סוריה ועל לבנון, הוא כיהן כנשיא הראשון של הפדרציה הסורית (29 ביוני 1922 עד 1 בינואר 1925) וכנשיא הראשון של מדינת סוריה (1 בינואר 1925 עד 21 בדצמבר 1925).
מקורו במשפחה טורקית אשר דרך השפעתה החל בקריירה אזרחית ולאחר מלחמת העולם הראשונה והקמת הממלכה הערבית של סוריה הוא שירת כנציג של אנטיוכיה בקונגרס הלאומי הסורי.
מאוחר יותר בהקמת המנדט הצרפתי על סוריה הוא הפך לנשיא הפדרציה הסורית, משנת 1924 הפך גם נשיא מדינת סוריה.
למרות חוסר יכולתו, סובחי נהג לתמוך בהפגנות, מחאות ואף מרידות לאומיות פאן-ערביות ברחבי סוריה, לבנון, עיראק ומצרים.
פועלו החשוב ביותר היה כאשר איחד את מדינת חלב ומדינת דמשק למדינת סוריה.
בשנת 1925 סובחי התפטר מהנשיאות בפעולה הפגנתית נגד הממשלה הצרפתית על ניהולה במצבן של מדינת העלווים ומדינת ג'בל א-דרוז (אשר על הפעילות האנטי-רפורמיסטית של הממשלה הצרפתית בהן החלו תושביהן את המרד הסורי הגדול).
צרפת למעשה התנגדה לחיבור המדינות הדרומיות עם הרפובליקה הסורית מחשש שמאוחר יותר סוריה תפעל לסיפוח של לבנון הגדולה אשר השיגה עצמאות זמן קצר לפני כן.
ברכאת ניסה להקים מפלגה חוקתית הבנויה על יסודות החילון של מוסטפא כמאל אטאטורק, בשנת 1928 הוא נבחר לקבלת מושב בחלב אך שנתיים מאוחר יותר, עם היחלשות המפלגה הוא עזב את התפקיד.
ברכאת היה נשוי להאליד; בתם סוהילה מוקביל התחתנה עם הפוליטיקאי הטורקי רפיק קורלטאן ובתם זהרה התחתנה עם הפוליטיקאי הטורקי ואהיט מליג הלפוגלו.
בשנת 1931 עבר ברכאת ניסיון התנקשות פוליטית בידי רדיקלים בעודו שהה בביירות.
הוא הצטרף בשנת 1934 אל האופוזיציה השמאלנית ומאוחר יותר התיישב באנטיוכיה וסיים את הקריירה הפוליטית שלו.
נפטר בשנת 1939, זמן קצר לפני שמחוז אנטיוכיה סופח לתוך הרפובליקה הטורקית, פעולה שבחייו הוא התנגד לקיומה בתוקף.
מֻחַמַּד סֻבְּחִי אַבּוּ עַ'נִימַה היה רופא ופעיל פוליטי ירדני, ממתנגדי המשטר המלוכני בירדן.
נולד באירביד, שם למד בבית הספר הממשלתי.
המשיך ללימודים גבוהים באוניברסיטה האמריקאית בביירות ומשם עבר לגרמניה ללימודי רפואה באוניברסיטת הומבולדט.
עבד כרופא בגרמניה ובהמשך שב לעמאן ופתח מרפאה פרטית ובהמשך גם בית חולים.
במקביל לעיסוקו כרופא היה פעיל אופוזיציוני ודגל בסיפוח עבר הירדן לסוריה הגדולה.
פרסם מאמרי ביקורת וספרים נגד עבדאללה הראשון במדינות שכנות, ואף ייסד ארגונים ומפלגות שנסגרו על ידי השלטונות הירדניים.
כל זאת למרות ניסיונות לפייסו על ידי מינויו לתפקידים שונים.
הוציא לאור ארבעה גיליונות של העיתון אל-מית'אק עד לסגירתו על ידי השלטונות הירדניים.
בהמשך באשמת הסתה של בני נוער נגד המשטר הוצא נגדו צו מעצר וכן פקודת הרחקה לעקבה, על כן ברח לדמשק, משם הוביל את האופוזיציה הירדנית בסוריה ונמנה עם תנועת אל-איסתיקלאל.
ישנן טענות כי שיתף פעולה עם הנאצים.
סובייצקה היא סדרת דרמה קומית ישראלית שעלתה לשידור ב-13 באוגוסט 2023 בערוץ כאן 11. הסדרה נכתבה על ידי דנה אברמוביץ' ובוימה על ידי ענת סטלינסקי.
במרכז הסדרה סיפורה של ענת (אניה), סטודנטית צעירה למתמטיקה.
היא אומנם ילידת ישראל אך הוריה עלו מברית המועצות לשעבר.
ענת מתכחשת למוצא הסובייטי שלה כדי לנסות ולהיטמע בחברה הישראלית בה נולדה וגדלה, ולמרות זאת היא מתוייגת כ"רוסייה".
לאחר שאביה פוטר מעבודתו במפעל לאחר 20 שנה, לא מקבל דמי אבטלה ומושפל בביטוח לאומי, ענת מוצאת את עצמה בעימות קולני עם פקיד הביטוח הלאומי שבעקבותיו היא הופכת, מבלי שהתכוונה לכך מלכתחילה, לקול של הדור שלה, בני העולים מברית המועצות.
הסדרה עוקבת אחר התהליך שעוברת ענת, במהלכו היא מקבלת את מוצאה והופכת ל"סובייצקה", קולה של העלייה ברשתות חברתיות, וכך נחשפת לקשיי העלייה שחוו בני הדורות השונים במשפחתה.
מאורסת לליאםגיא אדלרמגיש התוכנית "כמעט חצות" בטלוויזיהנדיה קוצ'רח"כ שרה בלוםחברת כנסת ממוצא סובייטיקובי זיסליןקוביפקיד רבנות
הסדרה הופקה עבור תאגיד השידור הישראלי על ידי חברת ההפקה "ארצה הפקות".
יוצרת ותסריטאית: דנה אברמוביץ', בימוי: ענת סטלינסקי, עורכת תסריט: אסתר נמדר תמאם, יוצרי המוזיקה המקורית: ערן פריאון, עופר פריאון ויקיר בן טוב.
את לוגו הסדרה צילם ועיצב פיני סילוק.
שנהפרסקטגוריהמועמד(ים)תוצאהמקור2024פרס האקדמיה לטלוויזיהסדרת דרמה קומית וקומדיות מצבים"סובייצקה" – עונה 1שחקנית ראשית בסדרת דרמה קומית וקומדיית מצביםסוזנה פפיאןשחקנית משנה בסדרת דרמה קומית וקומדיית מצביםיבגניה דודינהתסריט בסדרת דרמה קומית וקומדיית מצביםדנה אברמוביץ'ליהוק בסדרה עלילתיתלימור שמילה
סובלנות תקלות היא יכולתה של מערכת להמשיך לפעול כראוי במקרה של כשל או חוסר תפקוד משמעותי באחד או יותר ממרכיביה.
אם איכות ההפעלה שלה יורדת בכל זאת, הירידה היא יחסית לחומרת התקלה, בהשוואה למערכת מעוצבת בפשטות, שבה אפילו תקלה קטנה יכולה להוביל להשבתה מוחלטת.
סובלנות תקלות מבוקשת במיוחד במערכות עם זמינות גבוהה או משימה קריטית.
היכולת לשמור על פונקציונליות כאשר חלקים של מערכת מתקלקלים מכונה דעיכה חיננית (graceful degradation).
עיצוב סובלני לתקלות מאפשר למערכת להמשיך את פעולתה המיועדת, אולי ברמה מופחתת, במקום להיכשל לחלוטין, כאשר חלק כלשהו של המערכת נכשל.
המונח משמש לרוב לתיאור מערכות מחשב שנועדו להמשיך לפעול פחות או יותר באופן מלא עם, אולי, הפחתה בתפוקה או עלייה בזמן התגובה במקרה של כשל חלקי כלשהו.
כלומר, המערכת בכללותה אינה נעצרת עקב בעיות בחומרה או בתוכנה.
דוגמה בתחום אחר היא רכב מנועי שתוכנן כך שימשיך להיות ניתן לנהיגה אם אחד הצמיגים ינוקב, או מבנה המסוגל לשמור על שלמותו בנוכחות נזקים עקב גורמים כמו התעייפות, קורוזיה או פגם בייצור.
במסגרת מערכת אינדיבידואלית ניתן להשיג סובלנות לתקלות על ידי צפיית תנאים חריגים ובניית המערכת להתמודדות איתם, ובאופן כללי, שאיפה לייצוב עצמי כך שהמערכת תתכנס למצב נטול תקלות.
עם זאת, אם ההשלכות של כשל במערכת הן קטסטרופליות, או שהעלות של הפיכתה לאמינה מספיק גבוהה מאוד, פתרון טוב יותר עשוי להיות שימוש בסוג כלשהו של כפילות.
בכל מקרה, אם התוצאה של כשל במערכת היא כה קטסטרופלית, המערכת חייבת להיות מסוגלת לחזור למצב בטוח.
סובייטווייב הוא תת-ז'אנר מוזיקלי של סינת'ווייב, שמקורו בתחילת שנות ה-2010 במדינות ברית המועצות לשעבר (ובמיוחד ברוסיה, בלארוס ואוקראינה).
יצירות הז'אנר מדגישות את הטכנולוגיה והתרבות שהיה בברית המועצות, כולל תוכנית החלל הסובייטית והאמנות הרטרו-פוטוריטית הסובייטית.
הבלשנית מריה אנגסטרום תיארה את הז'אנר כמקבילו הפוסט-סובייטי של וייפורווייב, בעודו מעורר ביקורת נוסטלגית דומה על "קריסת העתיד העכשוויית" והכמיהה לאופטימיות האבודה של עידן שחלף.
הז'אנר מבוסס על מגמות מוזיקה אלקטרוניות מודרניות, כמו מוזיקת לו-פיי, מוזיקת אמביינט וסינת'-פופ, וכמן כן על המוזיקה האלקטרונית במדינות ברית המועצות לשעבר.
אף על פי השימוש הנרחב בז'אנר בדגימות מתוכניות רדיו ונאומים פוליטיים, הז'אנר אינו פוליטי באופן גלוי.
כמו כן, ז'אנר זה מאופיין בדגש על ההיבטים התרבותיים, הפוליטיים והמדעיים של ברית המועצות, כאשר קטעים מסרטים חינוכיים ונאומים של מדינאים סובייטים משמשים בעיקר ליצירת חוויה נוסטלגית לחיים הסובייטים עבור המאזין.
בנוסף לכך, ליצירות הז'אנר בדרך כלל יש ליריקה בנושאי חלל וקדמה טכנולוגית, שנעלמו עם קריסת ברית המועצות, יחד עם זיכרונות ילדות חיוביים ואופטיזם טכנולוגי של עידן החלל.
על פי מדענית מדעי החברה, נטליה מאייסובה, מגמה זו היא "נוסטלגיה לעתיד שעבר".
הז'אנר מושפע גם מפסקולי סרטי אנימציה וקולנוע ישניים, מוזיקאים סוביטיים (כמו ויאצ'סלב משרין , אדוארד ארטמייב, אלכסנדר זצפין, Zodiac ואליאנס ) וכן מעבודתם של מוזיקאים מערביים שהיו פופולריים בברית המועצות (כמו דפש מוד, Digital Emotion ומודרן טוקינג.
החוקר הרוסי איוואן בלצקי תיאר את הז'אנר ככזה שדומה לצ'ילווייב בעודו מציין כי שניהם מעוררים את המוזיקה הפופולרית והאסתטיקה של שנות ה-1980, ולעיתים מכילים קצבי תדר נמוך וסינתיסייזרי וינטג'.
בנוסף לכך, בלצקי תיאר את האסתטיקה של סובייטווייב ככזה שמעורר את "הצד החיובי של המדינה הסובייטית של שנות ה-1960 – שנות ה-1980", תוך משחק על זיכרונות הילדות של אלו שחיו באותה תקופה, ועל תחושת האופטימיות הכללית הקשורה לעידן החלל בברית המועצות.
ההיסטוריון סטיבן גמבל תיאר את סובייטווייב כפיוז'ן של מוזיקה סובייטית ישנה "עם הצלילים האלקטרוניים של סינת'ווייב".
סוג דם הוא תכונה גנטית של דם הנקבעת בהתאם לאנטיגנים המצויים על פני השטח של תאי הדם האדומים של אדם.
התכונה מועברת בתורשה מדור לדור.
עירויים בין סוגי דם לא תואמים עלולים לגרום לתוצאות חמורות ואף למוות, ומכאן חשיבותה הרבה של ההבחנה בין סוגי הדם השונים.
קיים קשר בין סוג הדם לבין מחלות מסוימות.
בעלי סוג דם O, למשל, נמצאים בסיכון מוגבר לכולרה, שחפת, חזרת ואולקוס.
בעלי סוג דם AB נמצאים בסיכון לדמנציה, אבעבועות רוח וסכרת מסוג II.
אנטיגנים הם סמנים הניתנים לזיהוי על־ידי מערכת החיסון.
בדרך־כלל מדובר בחלבונים או סוכרים הנמצאים על המעטפת החיצונית של תאים או נגיפים.
בתאי הדם האדומים, האנטיגנים הם אתרים ספציפיים בחלבונים, גליקופרוטאינים או גליקוליפידים המרכיבים את ממברנת תא הדם האדום, ואשר מערכת החיסון עשויה לקיים איתם אינטראקציה.
האנטיגנים הנמצאים על פני השטח של תאי הדם האדומים קובעים את סוג הדם של האדם.
האנטיגנים של סוגי הדם נמצאים לא רק על גבי כדוריות הדם האדומות, אלא גם על טסיות הדם, תאי הדם הלבנים, חלבוני פלאזמה ורקמות מסוימות.
הם נמצאים גם בהפרשות כמו חלב אם, נוזל הזרע, רוק, זיעה, מיצי קיבה, שתן ומי שפיר.
קבוצות הדם התגלו לראשונה בשנת 1901 בווינה, על ידי הרופא קרל לנדשטיינר, שקיבל על כך פרס נובל ב-1930. לנדשטיינר הדגים בעזרת ניסוי בו הצליב בין תאי דם אדומים לבין נסיוב, כי קיימים הבדלים בדם של אנשים שונים.
עד לניסוי זה, היה מקובל כי תגובות בין דמם של אנשים שונים הן תוצאה של מחלה.
בדיקות ההצלבה שלנדשטיינר ביצע על דמו וזה של כמה מעמיתיו חשפו דפוסים שנבעו ממה שאנו מכירים כיום כמערכת סוגי הדם ABO.
המערכות הבאות שזוהו (MN, P1, LW) נמצאו בשל חיפוש מכוון, ורוב המערכות לאחר מכן זוהו בשל אירועים קליניים.
Anti-D, Anti-K, Anti-Jk למשל, זוהו משום שגרמו לתגובה המוליטית בעובר וביילוד.
בשנות ה-50 של המאה העשרים תרומות דם נהיו נפוצות יותר וכך זוהו מערכות נוספות לאחר תגובות שליליות לתרומה.
קיימות כמה מערכות היוצרות סוגי דם.
כל מערכת כזאת נשלטת על־ידי גן בודד או מקבץ גנים.
החברה הבין-לאומית לתרומות דם תיעדה 48 מערכות סוגי דם בבני אדם , נכון לאוקטובר 2025. לכל מערכת יש תפקיד אחד או יותר כמו זיהוי תאי, מניעת זיהומים, ויסות מערכת המשלים ועוד.
שני הסיווגים העיקריים של דם באדם הן המערכות של קבוצות ABO וגורם Rh.
סוג דם A – על גבי כדוריות הדם קיים אנטיגן מסוג A ובפלזמה קיים נוגדן נגד אנטיגן מסוג B.
סוג דם B – על גבי כדוריות הדם קיים אנטיגן מסוג B ובפלזמה קיים נוגדן נגד אנטיגן מסוג A.
סוג דם AB – על גבי כדוריות הדם קיימים שני האנטיגנים A ו-B ובפלזמה לא קיימים נוגדנים נגדם.
סוג דם O – לא קיים אנטיגן על גבי כדוריות הדם ובפלזמה קיימים שני הנוגדנים של האנטיגנים A ו-B.
לפיכך, אדם בעל סוג דם AB יכול לקבל תרומות דם מכל סוגי הדם האחרים (ולכן נקרא "מקבל אוניברסלי"), ואדם בעל סוג דם O יכול לתרום לכל סוגי הדם האחרים (ולכן נקרא "תורם אוניברסלי").
מלבד סוג הדם (A/B/AB/O), סוג הדם יכול להיות חיובי (+) או שלילי (-).
הפלוס או המינוס נקבעים על ידי הגן RHD (להלן, גורם Rh), שמכיל את ההוראות לחלבון שנמצא במעטפת התא ומוצג כלפי חוץ.
אם אדם בלי החלבון במעטפת התא (למשל A-) יקבל תרומת דם מאדם עם החלבון (למשל O+), מערכת החיסון תזהה את החלבון (+) כפולש זר ותתקוף את תאי הדם של התרומה.
במצבי חירום ייתכן שלא יהיה זמן להצליב דם עירוי דם.
במקרים כאלה סוג דם O- יכול לשמש לטיפול מיידי.
ניתן לטפל במנות דם מסוג A, B ו-AB כך שיהפכו ל-O באמצעות אנזים המפרק את הסמנים הסוכריים מהכדוריות האדומות, ואולם, מעולם לא נעשה שימוש בטכנולוגיה זו, מחשש להסבה חלקית בלבד שעשויה לגרור תגובות קליניות קשות ואף מוות.
מקור הקבוצות ABO הוא בגן יחיד שמקודד לאנזים מסוג טרנספראז.
השונות בגן באוכלוסייה קובעת איזה אנטיגן – A או B – ייווצר, אם בכלל.
דרך אחרת לסווג את הדם היא לפי הימצאות חלבון הניקרא גורם רזוס (Rhesus factor) או בקיצור גורם Rh.
אלו שיש בדמם גורם Rh מוגדרים כבעלי סוג דם +Rh, בעוד שאלו שאין בהם גורם Rh מוגדרים כבעלי סוג דם -Rh.
כ-85% מהאוכלוסייה הם בעלי סוג דם +Rh.
לגן ל-Rh שני אללים: אלל שולטני (דומיננטי), הוא Rh+, ואלל נסגני (רצסיבי), הוא Rh-.
כאשר מציינים את סוג הדם, נהוג לשלב את סיווג Rh עם ABO.
בסיווג המשולב, סוג הדם +A הוא הנפוץ ביותר בישראל, ישנם אזורים בעולם שבהם +O נפוץ יותר.
מקור השם הוא במקוקי רזוס שבדמם זוהה לראשונה גורם זה.
השלכות סוג הדם על תורמים ומקבלים
אנשים יכולים לקבל תרומת דם, רק אם אין בדמם נוגדנים נגד האנטיגנים שבדם התורם:
אנשים שיש בדמם נוגדנים נגד אנטיגן מסוג A (כלומר אנשים שסוג דמם הוא B או O) אינם יכולים לקבל תרומת דם מסוג A או AB.
אנשים שיש בדמם נוגדנים נגד אנטיגן מסוג B (כלומר אנשים שסוג דמם הוא A או O) אינם יכולים לקבל תרומת דם מסוג B או AB.
בדמם של אנשים בעלי Rh-, עשויים להיות נוגדנים נגד גורם Rh כתוצאה מחשיפה מקודמת לגורם Rh, ואז אינם יכולים לקבל תרומת דם מסוג Rh+.
על פי הטבלה שלהלן, ניתן לראות איזה סוג דם יכול לתרום לאיזה סוג דם.
כך למשל ניתן לראות כי סוג דם AB+ יכול לקבל מכל תורם, ויכול לתרום רק ל-AB+.
מצד שני סוג דם O- יכול לתרום לכל אחד ולקבל רק מ-O-.
הדבר הפוך כאשר מדובר במוצרי דם כגון תרומה של פלאסמה.
במקרה הזה, דווקא סוג הדם מסוג AB+ הוא המבוקש ביותר, שכן הפלאסמה שלו אינה מכילה כל נוגדנים.
למוצרי דם מסוג פלאסמה חשיבות רבה בתהליך הריפוי של חולי סרטן, ולכן יש חשיבות רבה לתרומות של בעלי סוג דם AB+.
הנוגדנים אשר נמצאים על גבי הטסיות אינם מושפעים מקבוצות הדם (ABO; d/D) על כן אין חשיבות לקבוצות אלה בשיוך טסיות בין תורם לנתרם.
% באוכלוסייה תורם אחוז באוכלוסייה
ההתפלגות בין סוגי הדם השונים משתנה בין קבוצות מוצא שונות ולכן התפלגות סוגי הדם A, B, AB ו-O בקרב האוכלוסייה עשויה להיות שונה משמעותית בין מדינות לפי הרכב אוכלוסייתן.
במרכז ודרום אמריקה הוא נמצא בקרב מעל 90% מהאוכלוסייה.
אנטיגן A נפוץ יותר מאנטיגן B, ואילו סוג הדם AB הוא הנדיר ביותר.
בישראל, סוג הדם הנפוץ ביותר הוא +A וסוג הדם הנדיר ביותר הוא -AB.
קיימים סוגי דם נדירים נוספים, כגון סוג הדם "בומביי" (נקרא לעיתים HH ).
סוג דם זה נקרא על שם העיר בומביי שבהודו, שם הוא נתגלה לראשונה בשנת 1952 לאחר שאדם נפטר שם מעירוי דם O.
סוג דם זה נדיר ביותר ושכיחותו היא אחד לרבע מיליון אנשים ורק בעל דם בומביי יכול לתרום לעוד מישהו כמוהו.
בעבר זוהו בעלי סוג דם זה כבעלי סוג דם -O כיוון שהדם שלהם הכיל נוגדנים לאנטיגני A ו-B, אך התברר שבסוג דם זה הייתה חסרה גם מולקולת הבסיס O.
בסוגי הדם הנפוצים קיימת מולקולת הבסיס O ובנוסף לה ייתכן קיומם של הסוכרים A או B.
בסוג דם בומביי גם מולקולת הבסיס חסרה, והדם מכיל נוגדים לאנטיגני A B ו-O.
האלל של בומביי הוא רצסיבי לכל אלל אחר, גם ל-i, ולכן זהו סוג דם נדיר.
גם לקבוצות פיגמים אחדות יש סוג דם ייחודי להן.
סוגי הדם מועברים בתורשה משני ההורים.
סוגי הדם ABO נקבעים על ידי גן שלו שלושה אללים שונים: A, B ו-i.
אלל A נותן את סוג הדם A, אלל B – את סוג הדם B ואלל i – את סוג הדם O.
האללים A ו-B דומיננטיים על האלל i, ושניהם יכולים להתקיים יחד.
אדם שירש את האללים AB הוא בעל סוג דם AB
אדם שירש את האללים AA או Ai הוא בעל סוג דם A
אדם שירש את האללים BB או Bi הוא בעל סוג דם B
אדם שירש את האללים ii הוא בעל סוג דם O.
גם סוגי הדם Rh מועברים בתורשה באופן דומה, אלא שלגן זה יש שני אללים, והאלל של Rh+ הוא הדומיננטי.
קיימות אמונות פסאודו-מדעיות על קשר בין סוג דם לאבולוציה של האדם ועל קשר בין סוג דם לתזונה המומלצת לאדם.
במזרח הרחוק נפוצות אמונות על קשר בין סוג דם לאופי האדם ועל קשר בין סוג דם למזל ולגורל של האדם.
ביפן מסורת חיזוי העתידות () מציעה קריאה המסתמכת על קבוצות דם.
הסובנארקום (ברוסית : СовНарКом - ראשי תיבות של Совет народных комиссаров, "סובייט נרודניך קומיסרוב" – מועצת הקומיסרים העממיים) היה הרשות המבצעת (בדומה לממשלה) של המשטר הסובייטי לאחר מהפכת אוקטובר.
יושב הראש הראשון של הסובנארקום היה ולדימיר איליץ' לנין.
החוקה הסובייטית משנת 1918 ייסדה את הסובנארקום בכפיפות לקונגרס הסובייטים (המועצות) כ"אחראי על הניהול הכללי של ענייני המדינה".
החוקה אפשרה לסובנארקום להתקין תקנות בעלות תוקף של חוק בעת שהקונגרס לא היה מתכנס, אז היה הקונגרס מאשר תקנות אלו בדיעבד.
בתקופת 1917–1922 הוקם בכל רפובליקה סובייטית סובנארקום של הרפובליקה שהיה הגוף הביצועי העליון.
עם הקמת ברית המועצות הוקם סובנארקום של ברית המועצות ובראשו הועמד ולדימיר איליץ' לנין.
לכל רפובליקה שהייתה חלק מברית המועצות היה סובנארקום משלה.
בהתאם לחוקת ברית המועצות משנת 1924 היו משרדים כלל-ארציים ומשרדים מאוחדים.
לכל משרד כלל-ארצי ברפובליקות היו מיופי כוח.
לעומת זאת, במקביל למשרד מאוחד היה בכל רפובליקה משרד משלה.
במשך שנים הוקמו משרדים חדשים, וחלק מהמשרדים הוותיקים פוצלו בהתאם לצרכים המדיניים והכלכליים.
במרץ שנת 1946 שינה הגוף את שמו ל"סובמין" ("סובייט מיניסטרוב", מועצת השרים), כשיוסיף סטלין בראשו.
משנה זו חברי הגוף נקראו "מיניסטרים" ולא "קומיסרי העם".
סוּבּרהמַניאן צַ'נדראסֶקאר (בטמילית: சுப்பிரமணியன் சந்திரசேகர்; 19 באוקטובר 1910 – 21 באוגוסט 1995) היה אסטרופיזיקאי ומתמטיקאי אמריקאי ממוצא טמילי.
סוּבּרהמַניאן צַ'נדראסֶקאר נולד ב־19 באוקטובר 1910 בלאהור (כיום בפקיסטן) למשפחה טמילית הינדית אמידה ומשכילה.
דודו היה ונקאטה רמאן, חתן פרס נובל בפיזיקה לשנת 1930. הוא למד לתואר בפיזיקה בפרזידנסי קולג' בצ'נאי שבמדראס.
בשנת 1930 זכה במלגה מטעם ממשלת הודו באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה, בה למד לקראת תואר דוקטור.
בשנה השלישית ללימודיו שהה במכון לפיזיקה תאורטית בקופנהגן, דנמרק, בניהולו של נילס בוהר.
בצעירותו נודע כגאון, והתמחה לא רק בפיזיקה אלא גם בגרמנית ובספרות אנגלית.
צַ'נדראסֶקאר העיד על עצמו שיכל לקרוא בקלות 100 עמודים בשעה.
ב־1935 חישב את גבול צ'נדראסקאר, קבוע פיזיקלי המגדיר את המסה הסופית המקסימלית שיכולה להיות לננס לבן, הקרוי על שמו.
ב־1942 הוא גילה ביחד עם הפיזיקאי הברזילאי מריו שנברג את גבול שנברג־צ'נדראסקאר, המבטא את המסה המקסימלית של ליבתו של כוכב היכולה למנוע את קריסתן הכבידתית של השכבות העליונות בכוכב לתוך הליבה, עם כילוי מאגרי המימן בה.
בשנת 1983 זכה ביחד עם ויליאם אלפרד פוֹלֶר בפרס נובל בפיזיקה על מחקרו בתחום המבנה וההתפתחות של כוכבים.
הוא מעט נעלב שהפרס התייחס רק לעבודותיו המוקדמות וראה בו התכחשות מסוימת למפעל חייו המלא.
הפרס חולק באופן שווה בינו לבין פולר.
צ'נדראסקאר היה חבר באוניברסיטת שיקגו מ־1937 ועד ליום מותו, בגיל 84. הוא קיבל אזרחות אמריקאית בשנת 1953.
עם הפרסים ואותות ההצטיינות שזכה בהם נמנים: מלגת הנרי נוריס ראסל ב־1949, מדליית ברוס ב־1952, מדליית הזהב של האגודה האסטרונומית המלכותית ב־1953, מדליית הנרי דרייפר ב־1971 ומדליית קופלי ב־1984.
בשנת 1999 החליטה נאס"א לקרוא על שמו את השלישי מבין ארבעת הטלסקופים הגדולים ששיגרה לחלל.
טלסקופ קרני ה־X צ'אנדרה שוגר במעבורת החלל קולומביה ב־23 ביולי 1999.
בין השנים 1990 ל-1995 צ'נדרסקאר החל בפרויקט אישי שמטרתו להפוך את ספרו של אייזק ניוטון "פרינקיפיה - עקרונות מתמטיים של פילוסופיית הטבע" לנגיש יותר לקורא המודרני.
צ'נדרסקאר תרגם את הספר מהשפה הגאומטרית המורכבת שלו לשפת החשבון האינפיניטסימלי המודרנית.
התוצר של הפרויקט הזה הוא ספרו "Newton's Principia for the common reader", שנחשב בעיני רבים למדריך הטוב והמעמיק ביותר לפרינקיפיה של ניוטון.
בספר צ'נדרסקאר מנתח לעומק כמעט את כל התכנים של הספר הראשון והשלישי של הפרינקיפיה, כמו גם מספר קטעים נבחרים חשובים מהספר השני.
בביוכימיה, סוּבְּסְטְרָט (בעברית גם מַצָּע) של אנזים, הוא הכינוי למולקולה שעליה פועל האנזים ומזרז תגובות הקשורות בה.
מולקולת הסובסטרט נקשרת אל האתר הפעיל של האנזים, עוברת שינוי, משתחררת ומפנה את מקומה למולקולה הבאה.
לאנזים אחד יכולים להיות כמה סובסטרט שונים.
אלו נקשרים לאתרים פעילים על פני האנזים, ובדרך כלל מגיבים ביניהם כדי לקבל את התוצר הסופי.
דוגמה לסובסטרט הוא עמילן, שהוא הסובסטרט של האנזים עמילאז.
קצב הפעולה של אנזים נמדד כאשר באתרו הפעיל יש את מספר הסובסטרטים המקסימלי שהוא יכול להכיל.
תהליך תפיסת הסובסטרט והפקת תוצר
בעת הריאקציה נקשר הסובסטרט לאנזים המתאים לו בזכות ההתאמה בינו לבין האתר הפעיל של אנזים.
רק סובסטרט בעל תכונות כימיות ומבנה מרחבי מתאים יכול להתקשר אל אתר פעיל מסוים.
לדוגמה, אם אתר פעיל של האנזים יכיל קבוצת מולקולות הידרופוביות וקבוצת מולקולות בעלות מטען חשמלי שלילי, הוא יוכל לקשור אליו רק סובסטרט הידרופובי ובעל מטען חשמלי חיובי.
לאחר התקשרות הסובסטרט אל האתר הפעיל הוא נהפך לתוצר ומשתחרר מהאתר הפעיל לסביבה.
לאחר ששוחרר הסובסטרט יכול האנזים לקשור אליו סובסטרט נוסף.
E הוא אנזים, S הוא סובסטרט ו-P הוא תוצר.
בעוד שהתהליך הכימי הראשון (הקשירה) והשלישי (הפרימה) הם בדרך כלל תהליכים הפיכים, התהליך האמצעי הוא בדרך כלל תהליך בלתי הפיך.
חומרים המפריעים לסובסטרט להיקשר לאתר הפעיל קרויים מעכבי אנזימים.
במוזיקה טונלית פונקציונלית סובמדיאנטה היא הדרגה השישית בסולם הדיאטוני.
לרוב, במהלכים הרמוניים, דרגה זו נחשבת ל"סיום מדומה" (cadenza d'inganno) ומשמשת תחליף מרוכך לדרגת הטוניקה.
המדיאנטה הנמוכה (סוב) שבחצי הדרך בין הטוניקה לבין הסובדומיננטה קרויה "סובמדיאנטה" משום שהיא תופסת את הפוזיציה ש"מתחת" לאקורד המשולש שעל הטוניקה בהשוואה לזו התופסת את המדיאנטה שמעל לאקורד המשולש על הטוניקה.
בשיטת הסולפג', צליל הסובמדיאנטה מושר כ"לה" במז'ור, כ"פה" במינור.
לפעמים הוא נקרא "סופרדומיננטה", כדרגה שמעל הדומיננטה.
זהו שמה המקובל (סוב-דומיננט") בצרפתית.
האקורד המשולש הנוצר מעל תו הסובמדיאנטה הוא "אקורד סובמדיאנטי".
בניתוח בספרות רומיות, אקורד הסובמדיאנטה מסומן כרגיל בספרות הרומיות "VI" אם זה אקורד מז'ורי, וב"vi" אם הוא אקורד מינורי.
המונח "סובמדיאנטה" עשוי להתייחס גם ליחס בין סולמות מוזיקליים.
לדוגמה, ביחס לסולם דו מז'ור, סולם לה מינור הוא הסובמדיאנטה.
בסולם מז'ור, סולם הסובמדינטה הוא המינור היחסי ויש בו אותם תווים כמו בסולם המז'ור המקורי.
מודולציה לסובמדיאנטה נדירה יחסית, בהשוואה למודולציה לדומיננטה בסולם מז'ור או מודולציה מודולציה למדיאנטה בסולם מינור.
אחד השימושים העיקריים של אקורד הסובמדיאנטה הוא בקדנצה מדומה, V ל-VI במז'ור או v ל-vi במינור.
תמיכה כספית ממשלתית (בישראל נפוץ הכינוי סובסידיה מלטינית: Subsidium) היא תשלום המועבר על ידי הממשלה לצרכן הרוכש מוצר או שירות מסוים או ליצרן המייצר אותו.
התמיכה מפחיתה את מחיר המוצר בעבור הצרכן וכך מגבירה את זמינותו ומעודדת את רכישתו.
הממשלה מעניקה תמיכה כספית משום שהיא רואה עניין ציבורי בהגברת הייצור.
ניתן לראות בתמיכה מס עקיף שלילי המוטל על המוצר וכשם שמס עקיף על מוצר מעלה את מחירו ומקטין את הכמות המיוצרת כך התמיכה מפחיתה את המחיר לצרכן ומעלה את הכמות.
לעיתים גם תשלום מעין זה המועבר, לא על ידי הממשלה, אלא על ידי גוף ציבורי אחר נקרא סובסידיה.
סבסוד מחיריהם של מוצרי יסוד כגון לחם וחלב מסיבות חברתיות.
סבסוד מחיריהן של מכוניות המונעות בחשמל או גז במקום בנזין משיקולים של איכות הסביבה.
סבסוד חלקי או מלא, כפי שנהוג בחלקים נרחבים מהאיחוד האירופי, של השכלה גבוהה מתוך הנחה, שבטווח הארוך, התועלת שתצמח למשק מכח האדם המשכיל תחזיר את ההשקעה ויותר.
סבסוד מחיר המים בישראל לשימושים חקלאיים.
ב-1 בפברואר 2016 הוזלו תעריפי הנסיעה באוטובוסים וברכבות בישראל ב-14.5%, באמצעות הגדלת הסובסידיה הממשלתית לחברות התחבורה.
להוזלת מחירי הדירות מפעילה ממשלת ישראל את תוכנית "מחיר למשתכן", במסגרתה ניתנת סובסידיה לרוכשי הדירות בדרך של הנחה במחיר הקרקע שמוכרת המדינה ליזמים המשתתפים ב"מחיר למשתכן".
בשנת 2016 הסתכמה הנחה זו ב-1.1 מיליארד ש"ח.
חוק תעריפי התחבורה הציבורית מסבסד את הנסיעה בתחבורה ציבורית בישראל.
כדי להבין את ההשלכות הכלכליות של מתן סובסידיה נבחן שוק של מוצר מסוים לפני ואחרי הסבסוד.
בהנחה שהביקוש וההיצע של המוצר נורמלים כפי שמיוצג בתרשים על ידי עקומת הביקוש ועקומת ההיצע , השוק מגיע לשווי משקל בו הכמות המיוצרת היא ומחיר המוצר הוא .
הממשלה מכריזה על סובסידיה של המוצר בסכום קבוע ליחידה.
כתוצאה מזה את אותה כמות שרצו הצרכנים לרכוש בכל מחיר נתון הם ירצו לרכוש באותו מחיר בתוספת הסובסידיה (משום שאותה אינה משלמים) וכדי לייצג שינוי זה עקומת הביקוש זזה במקביל למעלה בגודל הסובסידיה ל- .
בשיווי המשקל החדש הכמות המיוצרת היא ומחיר המוצר הוא , שניהם גבוהים יותר מהערכים שלפני הסובסידיה.
הצרכנים מצידם משלמים מחיר נמוך וקונים יותר יחידות מהמוצר.
מטרתה של הממשלה הייתה להגדיל את הכמות ומידת הצלחתה (ההפרש ) תלויה בגמישותם של הביקוש וההיצע ביחס למחיר.
השינויים שאירעו בשוק המוצר משליכים גם על שווקים אחרים: הביקוש למוצרים אחרים עשוי לעלות או לרדת (תלוי בגודל הסובסידיה ובגמישות העקומות).
בשוק העבודה הספציפי (של פועלים המועסקים בייצור המוצר) יעלה הביקוש לעובדים, משום שהחברות המייצרות את המוצר מייצרות יותר יחידות במחיר גבוה יותר ליחידה.
הוצאות הממשלה עולות והדרך שבה היא מממנת עלייה זו גם היא משפיעה על הכלכלה.
כלכלנים התומכים בתיאוריות השוק החופשי מתנגדים למתן סובסידיות משום שלשיטתם התערבות ממשלתית בשוק תמיד מזיקה יותר משהיא מועילה בחשבון כולל.
מתן הסובסידיה יוצר עיוות במשק משום שהכמות המיוצרת מהמוצר המסובסד גדולה יותר מהכמות האופטימלית שהייתה נקבעת על ידי כוחות השוק ללא התערבות ומשום שכדי לממן את הסובסידיה הממשלה מטילה מיסים ומקטינה את ההכנסה הפנויה של הפרטים ואת יכולתם לרכוש את שאר המוצרים.
מעבר להתנגדות העקרונית לסובסידיה באשר היא, סובסידיות מסוימות נחשבות כמזיקות במיוחד מאחר שהן מחזיקות בחיים תעשיות שאין הצדקה כלכלית לקיומן.
כאשר תעשייה מקומית אינה מסוגלת להתחרות בשוק הגלובלי כנגד יבוא מבחוץ, הדבר הנכון לעשות לפי השקפת העולם הקפיטליסטית היא לתת לה לגווע ולהפנות את ההון והעבודה שעסקו בה לתחומים אחרים בהם יש למשק יתרון יחסי.
מה שקורה בפועל במקרים רבים הוא שהממשלה מתערבת על ידי סובסידיות או מכסים לטובת התעשייה הלא יעילה, אם בגלל לחצים פוליטיים של התעשיינים (שדלנות) או בשל הרצון להימנע מאובדן מקומות עבודה בטווח המיידי.
דוגמה קלאסית להתערבות ממשלתית מהסוג הזה היא ההגנה במדינות מפותחות על החקלאות ועל תעשיות שאינן עתירות ידע, כגון טקסטיל.
לסובסידיות האלה יש תוצאה שלילית נוספת: הן מונעות ממדינות מתפתחות, שעיקר תוצרתן בענפים האלה, מלייצא את תוצרתן ולהתגבר על עוניין.
סובסידיות מסוימות עשויות לגרום לשחיתות או הונאה, למשל כאשר הסובסידיה ניתנת לסקטור מסוים בלבד ובכך מאפשרת לו לסחור במוצר ולמוכרו לאחרים.
בישראל בשנות ה-80 של המאה ה-20 חקלאים האכילו תרנגולות בלחם, שעקב סבסודו היה זול יותר מתערובת מזון.
הדעה הכלכלית הרווחת היא שהדרך היעילה ביותר להעניק סיוע כלכלי לפרטים אינה מתן סובסידיות אלא העברת כספים ישירות לנזקקים.
כלל זה, המתומצת באמירה "סובסידיה לנצרך ולא למצרך" נובע מצד אחד מכך שסבסוד מחירי מוצרים מיטיב גם עם בעלי יכולת שצורכים אותם ומצד שני מכך שהעברת הכנסה נוספת לנזקקים מאפשרת להם להחליט לבד איך להוציא את כספי הסיוע לתועלתם המרבית.
האלטרנטיבה האמורה אינה תקפה כאשר העניין הציבורי הוא במוצר עצמו, כמו בסובסידיה למקורות אנרגיה חלופיים או למחקר מדעי.
סוג (בלועזית: גנוס, Genus) הוא רמה של מיון טקסונומי של יצורים חיים.
רמת הסוג נמצאת תחת רמת המשפחה (ואם ישנם גם תחת תת-משפחה או שבט).
תחת הסוג ישנה רמת המין ולעיתים קיימת גם קבוצת משנה המכונה תת־סוג.
מקרים של התפצלות אבולוציונית יוצרים סוגים עם מספר מינים גבוה, בעוד שאירועי הכחדה או הצלחה יוצאת דופן של מין מסוים, עשויים להוביל לסוגים עם מספר מינים נמוך ולעיתים ישנו מין יחידי בסוגו.
סוג הוא קטגוריה שמטרתה לגשר בין הקטגוריה הרחבה יחסית של משפחה לקטגוריה הצרה של מין.
ההגדרה של סוג היא הגדרה רחבה, והוא יכול להכיל בתוכו מין אחד או אלפים.
לעיתים משתמשים ב"סוג" כדי לסווג בעלי חיים שנכחדו והנתונים ברמת המין לא זמינים לגביהם.
לא תמיד החלוקה הטקסונומית מצליחה להכיל באופן אלגנטי את חלוקת המינים בטבע, אם כי במקרים רבים מאוד הסיווג ל"סוג" ממלא היטב את מטרתו.
במספר מקרים מינים מאותו סוג יוכלו להכליא ביניהם ביעילות, כמו אצל כמה חתוליים, אף שהדבר יוביל ליצירת זני כלאיים עקרים.
מינים שאינם בני אותו סוג לא יצליחו להתרבות ביעילות לרוב, אם כי ישנם יוצאים מהכלל.
ביצורים חיים רבים ניתנת חשיבות רבה לסוג, כשהמינים עצמם פחות מוכרים.
מספר מינים של הפרוטיסט Plasmodium, לדוגמה, גורמים למחלת המלריה; לפיכך מוזכר בדרך כלל באזכורים יום-יומיים ובספרות המדע הפופולרי סוג ה-Plasmodium כגורם למחלת המלריה, מבלי לפרט את המינים השונים.
עץ האלה מוכר לרוב האנשים בשמו זה; זהו למעשה סוג הכולל כמה מינים, כגון אלה ארצישראלית ואלת המסטיק.
הדוב מהווה סוג הכולל כמה מינים כמו דוב קוטב או דוב חום, אם כי גם מינים אחרים במשפחת הדוביים יכולים להיקרא בשם "דוב", אף שהם שייכים לשם אחר כמו דוב שפתני, דוב מלאי או דוב פנדה.
למרות שמינים מסוימים נראים מספיק דומים כדי להשתייך לאותו סוג, הם יכולים להיות מובחנים על פי הטקסונומיה ולעיתים מופרדים לסוגים אחרים.
כך נכון למשל לגבי התן, הכולל מינים שבעבר השתייכו לסוג כלב.
במספר מקרים ישנם מינים יחידים בסוגם, כשהמינים הקרובים להם ביותר הם מהשבט או המשפחה ומעלה.
בין הדוגמאות להם נמצאים הגרגרן, האוקפי ושפן הסלעים.
חלקם למעשה אינם יחידים לחלוטין, מאחר שקרוביהם לסוג נכחדו, לעיתים בעידנים קדומים יותר.
שמו של הסוג עלול לבלבל עקב המין או התת-מין הדומיננטי בו.
הסוג חתול למשל, אשר רבים מקשרים עם חתול הבית בלבד, כולל למעשה מינים רבים אחרים, כגון חתול ביצות, חתול מדבר סיני וחתול חולות.
בכתיב מדעי מופיע הסוג והמין של יצור מסוים באותיות לטיניות ובכתב מוטה (כל הרמות הנמצאות מעל לסוג אינן נכתבות בכתב מוטה).
הסוג מופיע לפני המין ונכתב באות ראשונה גדולה; המין עצמו נכתב באות קטנה.
באזכורים של יצורים בספרות המדעית מסתפקים כמעט תמיד בציון הסוג והמין; המשפחה והרמות שמעליה לעולם אינן מוזכרות, למעט במאמרים העוסקים בטקסונומיה.
להלן מספר דוגמאות: Plasmodium malariae הוא הגורם הנפוץ ביותר למחלת המלריה; Pistacia lentiscus היא אלת המסטיק; Crocodylus niloticus הוא תנין היאור.
לעיתים מופיע גם ציון תת-מין אחרי ציון המין: Felis silvestris catus הוא חתול הבית.
סוּג'וֹאוּ (בסינית מפושטת: 苏州; בסינית מסורתית: 蘇州; בפין-יין: Sūzhōu; מילולית "יישוב מחוז סוּ") היא נציבות עירונית במחוז ג'יאנגסו שבמזרח הרפובליקה העממית של סין.
העיר ידועה בגשרי האבן, בפגודות ובגנים המתוכננים בקפידה שתרמו למעמדה כאתר תיירותי חשוב.
מאז תקופת שושלת סונג (1279-960) הייתה סוג'ואו גם מרכז חשוב לתעשיית המשי בסין והיא שמרה על מעמדה זה עד היום.
בשנת 2006 היה התוצר המקומי הגולמי לנפש 79,406 יואן (אז שווה ערך ל-10,087 דולר), המקום החמישי בין הערים בסין.
העיר מכונה "בירת המשי", ו"ונציה של המזרח הרחוק".
על שם העיר קרוי "מכתש סוג'ואו" על כוכב הלכת מאדים.
על פי מפקד האוכלוסין משנת 2020, התגוררו בנציבות העירונית כ-12.7 מיליון תושבים, מתוכם כ-6.7 מיליון בחמשת הרבעים.
סוג'ואו, ערש תרבות הוו, היא אחת הערים העתיקות באגן נהר היאנגצה.
לפני 3,500 שנה, בתקופת שושלת שאנג המאוחרת, שכנו באזור שעתיד להיות העיר המודרנית סוג'ואו, שבטים מקומיים שכינו עצמם " גוֹאוּ ווּ".
בשנת 541 לפנה"ס בתקופת האביב והסתיו יסד המלך הֶאלוּ (闔閭/阖闾) ממדינת וו את "העיר הגדולה של הֶאלוּ", השם הקדום של סוג'ואו, כבירתו.
ב-473 לפנה"ס הובסה מדינת וו על ידי מדינת יְוֵּ'ה, ממלכה ששכנה ממזרח, ושבתורה סופחה למדינת צ'וּ ב-306 לפנה"ס.
תור הזהב של סוג'ואו הסתיים עם כיבוש זה.