tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניסני החל להתחרות בגיל מאוחר יחסית, בהיותו בן 38. הוא החל את הקריירה שלו בשנת 2002 באליפות הונגריה בפורמולה 3000. בשנה זו סיים את האליפות במקום השני.
בשנה שלאחר מכן,2003, הוא זכה באליפות זו, כנהג בקבוצת Szasz Motorsport במכונית Coloni CN-98.
משנת 2003, הוא החל להתחרות באירועים בינלאומיים נוספים כגון FIA אזור מרכז אירופה ו-.
בשנת 2004, הגן ניסני על תואר האליפות שלו, כשזכה שוב באליפות הונגריה בפורמולה 3000.
באותה שנה, 2004, חתם ניסני על חוזה עם קולוני מוטורספורט.
מאז שחתם בקולוני, ניסני השלים ארבע בדיקות כנהג מבחן - שתיים עם ג'ורדן גרנד פרי, ושתיים עם מינארדי.
ב-2 בפברואר 2005, ערך פול סטודארט, הבעלים של קבוצת מינארדי פורמולה 1, מסיבת עיתונאים במלון הילטון בתל אביב.
במסיבת עיתונאים זו, הודיע סטודרט כי ניסאני הוחתם לכנהג מבחן של הקבוצה לעונת 2005.
ניסני היה הנהג השלישי של מינארדי בגראנד פרי 2005 שנערך בהונגריה.
הסכם עם מינארדי הוצג כעסקה חד פעמית, אם כי הסכם החסות עם הספונסור האישי של ניסני, UPEX, התיר לו להשתתף בתור הנהג השלישי של מינארדי במרוצים נוספים.
ביום הולדתו ה-42 השתתף ניסני בסשן הראשון בגראנד פרי ההונגרי.
הקצב שלו היה בסופו של דבר 12.9 שניות איטי יותר מהמכונית המהירה ביותר בסשן.
המקצה הראשון שלו בפורמולה 1 הסתיים מחוץ למסלול לאחר ספין.
למרות זאת, הוא התלונן כי למכונית יש יותר מדי אחיזה.
בהמשך העונה, הוא הוחלף על ידי אנריקו טוקאצ'לו.
בשנת 2005, מכיוון שניסני התמקד בהתחייבויות הבינלאומיות שלו לקבוצת מינארדי, הוא נאלץ להפסיד כמה מרוצים מכריעים באליפות הלאומית של הנוגריה בפורמולה 2000 .
היעדרות זו עלתה לו באובדן התואר בהפרש של 6 נקודות.
שנה לאחר מכן, ב-2006, הוא השיג שוב את התואר, בפעם השלישית, ובשנת 2007 הוא זכה באליפות הלאומית של הונגריה בפורמולה 2000 בפעם הרביעית.
עם קבוצה זו זכה בתואר אליפות הונגריה בפורמולה 3000 בפעם החמישית והאחרונה בשנת 2009 .
חנוך סלור (נולד ב-27 בדצמבר 1936) הוא פרופסור אמריטוס לגנטיקה מולקולרית של האדם.
שימש ראש מחלקה בבית הספר לרפואה ע"ש סאקלר.
כפרופסור לביוטכנולוגיה, שימש ראש המחלקה ודיקן בית הספר למדע וטכנולוגיה במכללה האקדמית תל חי.
הוא ייסד את חברת BioHytech Israel (ביוהייטק ישראל) ושימש המדען הראשי שלה וכן נשיא של BioHytech International, חברת ביוטכנולוגיה שפיתחה את ערכת האבחון הראשונה האימונואסיי של אנזים לבדיקת דם אימהית עבור חלבון עוברי (Alpha Fetoprotein) כגורם סיכון של העובר ללקות במום בתעלה העצבית (כדוגמת ספינה ביפידה).
חנוך סלור נולד בפתח תקווה לחיה ויצחק סלור, ולו אחות.
סבו מצד אביו היה הרופא צבי אריה סלור.
עד כיתה ז' למד בבית הספר העממי "פיקא".
בצעירותו היה חבר בצופים וכשעבר לבית הספר התיכון, הצטרף לתנועת הנוער העובד והלומד.
לאחר שנה בתיכון המקומי, החליט לעבור לבית הספר החקלאי נהלל כהכנה לחיים כקיבוצניק.
חנוך היה טוב מאוד בלימודים ובלט במיוחד בשיעורי הכימיה.
באמצע שנת י"א של חנוך בנהלל, החליטו לשנות את בית הספר מתלת שנתי ללא בגרות לארבע שנתי עם בגרות.
מתוך כיתה של 18 תלמידים רק 10 הועברו למסלול החדש ומתוכם רק שניים סיימו אותו בהצלחה, וביניהם חנוך.
בתקופה זו חנוך היה חבר בגרעין שדמות, הגרעין שלימים הקים את קיבוץ עין גדי.
עם סיום הלימודים חנוך התגייס לנח"ל המוצנח, והיה ממקימי "גרעין לנגב", גרעין שהורכב ברובו מבוגרי בתי ספר חקלאיים אשר רצו להקים קיבוץ חדש.
גרעין זה הקים את היאחזות קציעות.
בפרוץ מבצע קדש חנוך היה בהדרכה וארגן והדריך את המחזורים הבאים של "גרעין לנגב", את מחזורים ב' וג', שחניכיו היו גרעין חזק של קיבוץ רביבים.
בני המחזורים הגיעו מנהלל, מכדורי, מבפרדס חנה, מהכפר הירוק ומירושלים.
לירושלים היה נוסע להדריך עם רכבה של גולדה מאיר, כשהייתה מגיעה לקיבוץ רביבים לסוף שבוע.
לקראת סוף שירותו, נפצע חנוך בצניחת לילה כחלק מתאונת אימונים.
המיתרים של המצנח לא עבדו.
חנוך פתח את מצנחו הרזרבי אך לא הספיק לשחרר בזמן את שק הרגל עם המקלע אשר היה קשור לרגלו וברכו התרסקה.
חנוך עבר ניתוח והסתובב עם גבס וקביים עד להחלמתו.
בזמן זה כולם חשבו שחנוך נפצע במלחמה ושהוא גיבור מלחמת קדש.
עם תום השירות חזר חנוך לקיבוץ רביבים.
ענף המדעים שאותו רצה נלקח אז חנוך החליט להקים משתלת ורדים, והיה למייסד הראשון של המשתלה בקיבוץ.
בעקבות סקרנות וחיפוש אתגר אינטלקטואלי, חנוך החליט גם להצטרף למכונים הבריטים שם למד באופן עצמאי ופיתח תיאבון ללימודים במהלך השהות בקיבוץ.
בשנת 1958, שנה לפני שהחל לימודים אקדמיים, עבד סלור כמדריך למטעים מטעם הסוכנות היהודית, התגורר במושב עג'ור שבעמק האלה, והיה בין הראשונים לגדל גפנים באותו אזור.
אל המושב הגיעה עובדת סוציאלית ירושלמית בשם אורה בלוי.
סלור הוא בוגר הפקולטה לחקלאות באוניברסיטה העברית.
בשנה הראשונה למד חנוך עם שאר הפקולטות למדעים (רפואה, כימיה, ביולוגיה וכו') והתפעל מעולמות המדע אשר נחשף אליהם.
בשנה זו, כדי להתפרנס, חנוך עבד בארגון "השומר" בתור שומר על ציוד מכני כבד, עבודה אשר ארגן לו דודו, משה סלור, אשר היה ממיסדי "השומר" ובין בכירי אגודת השומרים.
חנוך, שהיה מצד אימו בן למשפחת יעקבסון המוזיקלית, ובעל שמיעה מצוינת ואהבה לחלילית, ארגן קבוצת תלמידים בבית הכרם והחל ללמד חליל.
בזכות הפרנסה המוצלחת במקום אופניים קנה אופנוע.
שנת הלימודים השנייה כללה בעיקר לימודי מדעים בפקולטה לחקלאות במכון ויצמן.
הזוג הצעיר עבר לגור ברחובות בצריף הסמוך למכון ויצמן.
את קבוצת החלילית בירושלים העביר לחבר, וברחובות הקים קבוצת למידה בחליל נוספת.
תלמידו הראשון היה בנו של אבא אבן, אשר היום הוא קלארניטן ראשי בתזמורות פילהרמוניות בכל העולם.
תלמיד נוסף היה שם טוב לוי, כיום מוזיקאי ישראלי מפורסם.
חנוך היה מכין להם תווים ואף ארגן להם קונצרט ברדיו.
כדי לאפשר לכל אחד תחושה שהוא לוקח חלק מהיצירה, חנוך היה מלמד קאנונים כך שהמתקדמים יכלו לנגן הכל והמתחילים ניגנו את החלק המתאים להם.
בין הקאנונים האלו היה השיר 'עלי עין שוקקה'.
עם סיום התואר הראשון, חנוך שלח בקשות לאוניברסיטאות ייל, וסטנפורד והתקבל לשתיהן.
הוא החליט ללמוד בסטנפורד אף על פי שלא ידע כמעט דבר על אוניברסיטה חשובה זו, בזכות שכן ברחובות שהיה ביופיזיקאי בסטנפורד ואמר שאין מה ללכת לייל שכן הרבה יותר קר שם.
בשנת 1960 עבר לפאלו אלטו, קליפורניה, יחד עם אורה וביתו הבכורה יערה, בת השנה.
במהלך אותה שנה חנוך התעסק בעיקר במחקר של גנטיקה מולקולארית של חיידקים, אך חנוך החליט שאינו רוצה לחקור MICROBIAL GENETICS אלא HUMAN GENETICS.
הוא התמקד בעובדה עם טרנסוקציות, תחום של חתן פרס נובל, פרופסור יהושע לדרברג.
לאחר שסיים את התואר השני, שלח את קורות חייו למרכזי המחקר המרכזיים שעסקו בנושאים אלו, והם בויסקונסין ובאינדיאנה.
חנוך התקבל מיד ועבר לאינדיאנה יחד עם משפחתו לטובת לימודי הדוקטורט.
כיוון שהגיע עם רקע בביוכימיה, הפרויקט עליו עבד עסק באנזימולוגיה, בדגש על דיאנזות, אנזימים מפרקי DNA.
זה היה נושא הדוקטורט שלו ב-MEDICAL GENETICS מאוניברסיטת אינדיאנה.
בתזה של חנוך הוא הבחין בנוכחות של דיאנזות בתוך גרעיני התא, מה שלימים התברר להיות אנזימי רסטריקציה.
חנוך היה מחלוצי המחקר אשר גילו זאת, אך הדבר לא התפרסם במאמר מדעי, אך כן נמצא בתזה.
בשנת 1965, במהלך שהותו באינדיאנה, נולדה לחנוך ואורה בתם השנייה, שירה.
עם סיום הלימודים החליט לעשות פוסט-דוקטורט והתקבל ללמוד בקבוצתו של זוכה פרס נובל פרופסור Severo Ochoa.
המשפחה עברה לניו יורק ול-FORREST HILLS בקווינס.
בשנת 1967 עם פרוץ מלחמת ששת הימים חנוך ואורה החליטו לחזור לארץ כיוון שהרגישו שאינם יכולים להישאר בחוץ לארץ.
ראש המחלקה לביוכימיה הגיע לארצות הברית כנציג מטעם אוניברסיטת תל אביב, פגש את חנוך והציע לו עבודה להיות ממקימי הפקולטה לרפואה.
במהלך שהותו באוניברסיטת תל אביב חנוך התקדם ממרצה למרצה בכיר, סיים את הפרופסורה שלו בגיל בשנת 1971, בגיל 35, ולימים היה ראש המחלקה לגנטיקה מולקולרית של האדם, בבית הספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב..
בשנה זו נולד צח, ילדם השלישי.
המשפחה הייתה בסן פרנסיסקו בשנת 1973 עם פרוץ מלחמת יום כיפור.
על אף שתכנן שבתון לשנתיים השלים חנוך רק שנה אחת כיוון שהחליטו לחזור לישראל.
עם החזרה לישראל חנוך גויס במילואים לחיל הרפואה והוכשר לעשות ביקורות מים בשטח אויב, והוא נסע לעשות זאת מעבר לתעלה.
בעודו שם חנוך העביר הרצאות לחיילים בבסיס, ופעמיים בשבוע הוטס משדה תעופה המצרי "פאיד" חזרה לאוניברסיטה כדי להעביר הרצאות.
בשבתון השני שלו, בשנת 1978, חנוך עבד ב NIH- NATIONAL CANCER RESEARCH למשך שנתיים בחקר מחלת הסרטן.
במהלך עבודתו באוניברסיטת תל אביב, בשנות ה-80, חנוך היה ראש המחלקה ל-HUMAN GENETICS בשתי קדנציות (המקסימום האפשרי).
בהמשך חנוך גם היה אחראי על תוכנית "נוער שוחר מדע" מטעם אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1984, חנוך היה לראשון בעולם שפיתח את הבדיקה לחלבון עוברי.
באותו הזמן מכללת תל חי, אשר הייתה באותו הזמן מכללה אזורית, החליטה לעבור להיות מכללה אקדמית וביקשה לפתוח מחלקת ביוטכנולוגיה.
המכללה פנתה אל חנוך כדי שיבוא להקים את מחלקת הביוטכנולוגיה, וחנוך הסכים בשמחה.
התוכנית אושרה כתוכנית תלת שנתית למהנדס ביוטגנולוגיה BA.
חנוך היה מקים התוכנית, ראש המחלקה והדקאן, הוא היה ראש בית הספר למדעים (בשנת 86–1985).
חנוך היה טס מדי שבוע בכל יום שלישי לקריית שמונה, מרצה במכללת תל חי וחוזר בבוקר למחרת להרצות באוניברסיטת תל אביב.
מהלך זמן זה חנוך היה מרצה חיצוני מאוד מבוקש.
הוא הרצה בכל רחבי הארץ בתנועה הקיבוצית, במועדונים ועוד.
בסוף שנות ה-80 חנוך קיבל הצעה לעזור להקים בית ספר ללבורנטים רפואיים והוא הסכים.
באותן שנים חנוך כתב את תוכנית הלימודים והקים את בית הספר ללבורנטיים "יעד" המוקם בת לאביב למול כיכר רבין.
בשבתונים הבאים חנוך עבד ב-BALTIMORE ב-JOHNS HOPKINS UNIVERSITY, ובשבתון האחרון עבד בטקסס במרכז מ' ד' אנדרסון CANCER RESEARCH.
כיום חנוך הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטת תל אביב.
מאז היציאה לפנסיה חנוך הקים חברת סטארט אפ, אשר מפתחת גישה חדשה לחיסון נגד משפחה של סרטן אנושי שמקורם ברקמת אפיתל (המכונה אדנוקרצינומות) של איברים שונים בגוף.
חנוך הוא גם שחקן שח, והיה ראש המועדון לסקר לשחמט.
חנוך זאבי (נולד ב־5 באוקטובר 1966) הוא במאי, מפיק ויוצר קולנוע ישראלי, המתמקד בעיקר בסרטים תיעודיים.
זאבי הוא המייסד והבעלים של חברת ההפקות "מאיה הפקות בע"מ" המתמחה בהפקה ובימוי של סרטים עבור תחנות טלוויזיה ישראליות ובינלאומיות.
במקביל, הוא מרצה לקולנוע במסגרות שונות.
זאבי נולד במושב כפר הרא"ה שבעמק חפר (1965).
ב-1992 סיים את לימודיו בבית הספר לקולנוע ולטלוויזיה "מעלה" בירושלים.
עם תום לימודיו הפיק בפועל ושימש כעוזר במאי של הסרט "אל תגעו לי בשואה" (במאי: אשר טללים) אשר זכה בפרס האקדמיה הישראלית לקולנוע לסרט התיעודי הטוב ביותר.
לפני שפנה להתמקד בסרטים תיעודיים, זאבי שימש כמפיק בפועל בדרמות לטלוויזיה ושעשועונים ביניהם "הכל נשבר במשפחה" לערוץ הראשון, "בליינד דייט" עם רבקל'ה מיכאלי לערוץ 2 והשעשועון "טוטו משפחתי" בהנחיית דודו טופז וציפי שביט לחברות הכבלים.
על סרט זה היה מועמד סופי לסרט הטלוויזיה הדוקומנטרי הטוב ביותר לשנת 2012 בתחרות היוקרתית "PRIX EUROPA 2012" וכן זכה בפרס
זאבי הוא המייסד והבעלים של חברת ההפקות "מאיה הפקות בע"מ".
1998 - "צילו של הפיהרר" (במאי) - סיפור דמותו הייחודית והמסתורין סביב היעלמותו של מרטין בורמן, עוזרו האישי של אדולף היטלר
2000 - "צלילים מחפשים בית" (מפיק) – מסע בעקבות שורשי המוזיקה הישראלית
2002 - שנת ה "ש" (במאי ומפיק) - סרט המלווה מחזור אחד של מכינה ייחודית לצה"ל כשברקע אירועי אינתיפאדת אל אקצה
2004 - "פרות קדושות" (במאי) - סדרה הבוחנת פרות קדושות בחברה הישראלית
2005 - "פעם בחיים" (מפיק ועורך) - סדרה דוקומנטרית המביאה אל המסך סיפורים אמתיים שקרו לישראלים והמציאות בהם עולה על כל דמיון
2006 - "החברים של נאדיה" (במאי ומפיק) - מסע אישי של הבמאי אחר נאדיה אבו עיסא, ערבייה מוסלמית, אשר למדה איתו בבית הספר הממלכתי-דתי בכפר הרא"ה כשברקע התארגנות לפגישת המחזור הראשונה מאז.
2009 - "פאזל ירושלים" (מפיק) - מסע קולנועי בירושלים 2009 בהשראת שירי יהודה עמיחי.
2011 - "ילדי היטלר" (במאי ומפיק) - "ילדי היטלר" מביא אל המסך לראשונה את צאצאיהם של אלו שלחשו על אוזנו של היטלר – הקצינים המשפיעים ביותר במשטר הנאצי, שהשאירו אחריהם מורשת אשר לצמיתות תקשור אותם לאחד הפשעים הגדולים בתולדות האנושות.
2019 - "יומנו של נאצי" (במאי ומפיק) - יומנים אישיים בהם תיעד הקצין הנאצי וילם הוזנפלד את פשעי הנאצים וזוועות השואה, נחשפים על ידי נכדיו בו בזמן שבכפר הגרמני ממנו יצא למלחמה, מתנהל מאבק סביב הנצחתו.
מועמד סופי לסרט הטלוויזיה הדוקומנטרי הטוב ביותר לשנת 2012 בתחרות PRIX EUROPA 2012
מועמד סופי לסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר – תחרות פורום היוצרים הדוקומנטריים 2012
פרס חביב הקהל בפסטיבל הקולנוע היהודי בבוסטון, ארצות הברית 2012
פרס הסרט הדוקומנטרי הטוב ביותר בפסטיבל המוטיב היהודי, ורשה 2013
"ציון לשבח" מפסטיבל הקולנוע הבינלאומי, ירושלים
"פרס הסובלנות" מפסטיבל הקולנוע היהודי בברלין
חנוך לנער היא רשת מוסדות חינוך של חב"ד הנותנת מענה חינוכי לנערים על מנת למנוע את נשירתם מהמסגרת החינוכית.
מטרת המוסדות הם לשלב לימודי קודש ולימודי חול ברמה המקצועית הגבוהה ביותר.
הגישה הייחודית של רשת "חנוך לנער", היא בתפיסה שיש מקום למוסדות חינוך אלטרנטיביים לכתחילה, עבור נערים ונערות שלימודי ישיבה או סמינר מלאים אינם מתאימים עבורם.
זאת בניגוד לתפיסה הרווחת כיום שרק אחרי שנער נפלט ממסגרת ישיבתית הוא נקלט בדיעבד במסגרת אלטרנטיבית.
בנוסף, מוסדות חנוך לנער היו הראשונים לשלב אנשי מקצוע מהתחום הטיפול הנפשי בתוך הישיבה, עבור הנערים הזקוקים לכך.
הצוות הטיפולי כולל: פסיכיאטר, פסיכולוגים ועובדים סוציאליים.
הרשת נוסדה על ידי הרב אליעזר וילשאנסקי בשנת תשס"ג, בתחילה כתוכנית זמנית לקבוצת נערים, וכיום היא כוללת ארבעה מוסדות – ישיבת חנוך לנער, מכון תורני טכנולוגי, מכון הסמכה לרבנות, ומכון חיה מושקא לבנות – בכולם יחד לומדים כ-300 תלמידים.
המוסד ומנהליו זכו במהלך השנים בפרסי הצטיינות והם מהווים מודל לדוגמה בשילוב איכות הוראה ומקצועיות, תוך שמירה על ערכים חינוכיים.
המוסדות מלווים על ידי הנהלה רוחנית בראשות הרב יוסף יצחק וילשאנסקי ועל ידי ועד ידידים, בראשם עומד פרופסור שלמה קליש.
המוסדות נתמכים ומפוקחים על ידי גופים ממשלתיים ופרטיים רבים, כמו פדרציית ניו יורק , החברה לישראל של עופר השקעות, ועוד.
בשנים תשט"ו (1955) הוקם בהוראת הרבי מליובאוויטש בכפר חב"ד בית הספר למלאכה שנועד עבור תלמידי ישיבות שהתקשו עם לימודי קודש במשך יום שלם.
באותה תקופה היה גל של עליית הנוער שהוכוונו ללימודי מקצוע, ויחד עם העובדה שבני ישיבות לא מיהרו להשתלב במסגרת זו, נהפך המוסד למקום מועדף לנערי העולים.
בשנים האחרונות של המוסד ירדה רמתו הרוחנית והמקצועית עד שנסגרה בשנת תשנ"ו (1996).
עקב כך, נוצר מצב בו מסלול הלימודים היחיד לבחורים הוא המסגרת הישיבתית הקלאסית.
נערים שמסגרת כזו הייתה קשה עבורם, מצאו את עצמם ברחוב.
בקיץ שנת תשס"ג אסף הרב וילשאנסקי קבוצת נערים מקהילת חב"ד בצפת, שהיו באותה תקופה ללא כל מסגרת ישיבתית מתאימה, והחל ללמוד איתם שיעור תורה שבועי.
במהלך השיעורים עלו מהם תלונות על הנטישה שחוו מעולם הישיבות ועל העדר מסגרת ישיבתית מתאימה לצרכיהם.
הרב וילשאנסקי הציע להקים עבורם מסגרת זמנית לקיץ, בו ישולבו לימודי תורה וחקלאות ובמהלכה ייבחנו חלופות ראיות.
באייר תשס"ג קמה המסגרת הזמנית בחצר ביתו ובתפעולו השוטף של עינב וספי, מאנשי חב"ד ביישוב יסוד המעלה.
המסגרת שתוכננה להימשך כשבועיים, נמשכה למעשה חודשיים וחצי.
במקביל הגיעו פניות מהורים לנערים חסרי מסגרת, מצפת ומחוצה לה, וזוהה הצורך להקים מסגרת קבועה וייחודית עבור אותם נערים.
בשנת הלימודים תשס"ד, לאחר סיום המסגרת הזמנית של הקיץ, הוקם באופן רשמי מוסד הלימודים הראשון ברשת "חנוך לנער", כאשר הרב אליעזר וילשאנסקי משמש כראש ישיבה והרב שניאור ליפסקר כמנכ"ל.
המסגרת כללה שילוב של לימודי יהדות ולימודי מקצוע.
בשנים שלאחר מכן הוקמו למוסד סניפים נוספים.
הוקמה לקראת שנת הלימודים תשס"ד ביישוב שדה אליעזר.
המסגרת כללה חצי יום לימודי יהדות ישיבתיים וחצי יום לימודי רתכות ומכונאות, מקצתם בשיתוף עם אולפנת בני עקיבא במירון.
לקראת שנת הלימודים תשס"ו עברה הישיבה ליישוב דלתון, שם התקיימה שלוש שנים וחצי.
באמצע שנת הלימודים תשס"ט, עברה הישיבה למתחם רחב ידיים באזור התעשייה של העיר צפת, אותו רכשה באמצעות מימון המונים בסיוע חסידי חב"ד בארץ ובעולם.
עקב בעיות עם רישוי המתחם לאור העובדה שהוא ממוקם באזור תעשייה, עברה הישיבה למבנה של ישיבת "צעירי השלוחים" בצפון העיר.
בשנת תשע"ד זכתה הישיבה במרכז לרכישת מתחם אכסניית הנוער 'בית בנימין' שבמרכז העיר צפת, ושם ממוקמת הישיבה עד היום.
בין השנים תשע"ז-תש"פ התקיים גם סניף של הישיבה בעיר אופקים.
ישיבת חנוך לנער מיועדת לנערים בגילאי ישיבה קטנה (13-16) ומושם בה דגש מרכזי על למידה בהתאמה פרטנית, העצמה אישית, מענה רגשי, והכשרת התלמידים ללמידה ברמה גבוהה.
כיום יש סניף בצפת שמכיל כ-120 תלמידים ומנהלו החינוכי הוא הרב שלום לבקיבקר.
נפתח בשנת הלימודים תש"ע לבוגרי "ישיבת חנוך לנער".
בתחילה פעל המכון תחת רשת עמל, לאחר מכן עבר לרשת אורט עד לשנת תשפ"ב, אז החל לפעול תחת הרשת העצמאית "חנוך לנער" שתחת משרד העבודה.
התלמידים במוסד לומדים לבחינת בגרות במקצועות הטכנולוגיים ואת מקצועות החשמל והמחשוב.
מנהלו החינוכי הוא הרב שלמה אזרף.
כדי לאפשר לנערים למידה מותאמת, משולבים לימודי קודש עם לימודי חול.
תוכני הלימוד עוברים התאמה ייחודית: כמות חומרי הלימודים קטנה ומונגשת באופן ידידותי, שיעורים פרטיים ניתנים לפי הצורך, כיתות קטנות, חוברות ודפי עבודה, אינטראקציה עם התלמידים ויותר דגש על הבנה מעמיקה ופחות על הספק.
בשיעורים הפרונטליים נעשה שימוש במיצגים ויזואליים ובכלים דידקטיים מתקדמים, הרבה מעבר למקובל בישיבות המסורתיות.
בשנת תשע"ז נפתח בצמוד למכון התורני טכנולוגי מסלול נפרד עבור הרוצים ללמוד הנדסאות, חשמל ומבנאות (הנדסה אזרחית), בשילוב לימודי הסמכה לרבנות מטעם הרבנות הראשית לישראל.
לימודי ההנדסה נעשים בשיתוף עם המכללה האקדמית צפת, כאשר חנוך לנער אחראית על בניית תוכנית הלימודים הרבנית, ניהול המסלול, עידוד התלמידים להצלחה והעמדת תנאי פנימייה מלאים.
כיום לומדים במכון כ-140 תלמידים ובוגריה משולבים ביחידות מובחרות בצה"ל ובמשרות בכירות בשוק התעסוקה.
במשך שלוש שנים זכתה כיתת חנוך לנער במקום הראשון בממוצע כיתתי בפרויקט הגמר של חשמל בישראל.
הזכיות הרצופות העלו את הדירוג של מסלול הלימודים להנדסאות במכללה האזורית של צפת, ממקום 15 למקום 4 בישראל.
ברוח ובשיטת ישיבת חנוך לנער והמכון התורני טכנולוגי, נפתח בשנת תש"פ מוסד דומה גם עבור בנות.
בשנה ראשונה המוסד פעל מהישוב ביריה בצפת.
לאחר מכן עבר לקריית שמונה, תחת משרד החינוך.
בכרם חיה מושקא לומדים, לצד לימודי קודש, אומנויות העיצוב ומגדנאות.
במוסד לומדות כ-50 בנות, ומנהלתה החינוכי היא גברת ורד סגרה.
הקמתה של רשת חנוך לנער מבוססת על מכתבו של הרבי מליובאוויטש ביחס נערים שלא מסוגלים ללמוד במסגרת ישיבתית יום שלם.
האמירה פורצת הדרך של מוסדות חנוך לנער, בהתאם למכתבו של הרבי, היא בעצם ההכרה בקיומם של נערים ונערות חרדים שלא מותאמים ללמידה במסגרת של ישיבה או סמינר רגילים, ויש להתאים עבורם מסגרות חלופיות שמשלבות הכשרה לימודית ותעסוקתית.
יתרונו החינוכי של מוסדות חנוך לנער על פני מוסדות דומים לו, הוא בגישה האקטיבית לאתר את הנערים עבורם נדרשת גישה חינוכית ייחודית ותוכנית לימודית מותאמת, ודאגה למסגרת עבורם לפני שהם מגיעים למצב של נשירה מהלימודים.
זאת בניגוד לתפיסה הרווחת בה מציעים לתלמיד מסגרת מותאמת רק בדיעבד לאחר שנשר מהישיבה.
עיקרון זה הופך את מוסדות חנוך לנער למוסדות מועדפים לכתחילה עבור בחורים ובחורות איכותיים ולא רק כמוסד ברירת מחדל.
הנהלת המוסד רואה בגישה זו המשך של מה שהיה נהוג במסורת היהודית בכל הדורות.
בנוסף, הנהלת המוסדות מכירה בצורך לתת מענה להיבטים הרגשיים של התלמידים, בהקשר האישי, המשפחתי, החברתי, ודגש מיוחד על תפיסת הפנימיה כמקום עם היבטים חינוכיים משמעותיים ולא רק כממלא פונקציה של שינה בלבד.
גם הפעילות החברתית בשעות הפנאי נתפסת כמנוף להשפעה בלתי פורמלית וגם בהם משולבים היבטים חינוכיים מהנים.
בשעות אחר-הצהריים מתקיימים חוגי העשרה במגוון תחומים.
ביניהם: כתיבת סת"ם, מוזיקה, גינון, טיפול בבעלי-חיים, דרמה, גרפיקה ממוחשבת, עזרה ראשונה, ספורט ונגרות.
בתקופות החגים יוצאים התלמידים לפעילות עם כוחות הביטחון וחיילי צה"ל.
בימי בין הזמנים, מארגנת הישיבה "ישיבת בין הזמנים" בהם יוצאים תלמידי המוסדות לפעילות אתגרית בשטח.
מוסדות הרשת נהנים מחדרי פנאי רבים, מתחמי משחקייה מאובזרים הכוללים מערכות פלייסטיישן מתקדמות, שולחנות פינג פונג, הוקי אוויר ומשחקי חברה ומחשבה שונים.
כמו כן ישנם מגרשי כדור רגל וכדור סל, ויציאות קבועות לבריכה ולטיולי שטח.
נכון להיום (תשפ"ב), לומדים בכלל מוסדות רשת חנוך לנער כ-300 תלמידים ותלמידות והיא מנוהלת על ידי כ-130 אנשי צוות.
מנהל הישיבה, הרב וילשאנסקי, קיבל בשנת 2017 תעודת מנהל מצטיין מרשת אורט ישראל.
במשך שנתיים קיבל המוסד מקום ראשון באקלים בית ספרי חיובי.
בסקרי שביעות רצון שעורכת קרן ידידות טורונטו אצל הורים, קיבל חנוך לנער דירוג גבוה.
בשנת תשע"ג קיבל המוסד את פרס החינוך הארצי.
ראש עיריית צפת, מר אילן שוחט, הציג את המוסד כפרויקט הדגל של העיר.
מנהל הישיבה, הרב אליעזר וילשאנסקי, היה מיוזמי ומנהלי "הסדר חב"ד" של בחורי ישיבות חב"ד מול צה"ל.
ההסכם זכה להצלחה גדולה ועקב כך עורר פולמוס נוקב בתקשורת החרדית.
חנוך דב מילביצקי (נולד בי"א באדר א' ה'תשל"ג, 13 בפברואר 1973) הוא יו"ר ועדת הכספים, חבר הכנסת העשרים וחמש מטעם מפלגת הליכוד.
בכנסת ה-25 היה סגן יושב ראש הכנסת.
בעבר שימש כעורך דין וכיועץ משפטי בהתנדבות בעמותת "בני ברוך – קבלה לעם", משנה לראש עיריית פתח תקווה ועמד בראש אגפי הספורט והתכנון ההנדסי בעיר מטעם מפלגת "ביחד".
מילביצקי נולד, גדל והתחנך בירושלים, בן לנורית ולפרופסור אריאל מילביצקי.
הוא קרוי על שם שני סביו: מנתח הלב והחזה פרופסור חנוך מילויצקי, שנרצח בפיגוע טרור במטוס סוויסאייר בשמי שווייץ ב־1970, ועל שם סבו השני דב לודמר, לוחם באצ"ל.
הוא למד ב ושירת בצה"ל ביחידת דובדבן.
שם בעקבות פציעה וניתוח שעבר, קיבל פטור זמני משירות (פרופיל 24).
מילביצקי השלים את תקופת השירות הסדיר כמתנדב בתפקיד מנהלתי ביחידה.
את שירות המילואים שלו ביצע כלוחם ומפקד בגדוד 967. לאחר מכן, שירת בחפ"ק מפקד חטמ"ר 133, עד לשחרורו ממילואים בשלהי שנת 2020.
לאחר שירותו הצבאי למד תואר ראשון במשפטים ב, ובשנת 2000 הוסמך לעריכת דין.
ב-2004 עבר לניו יורק, והיה שותף להקמת התשתית של רשת בתי הקפה הישראלית "ארומה אספרסו בר" בארצות הברית ולפתיחת הסניף הראשון שלה.
בשובו לישראל לאחר כמה שנים, חזר לעסוק בעריכת דין בתחום האזרחי, בפרט בדיני תכנון ובנייה.
כמו כן, השלים תואר שני בהיסטוריה של עם ישראל בהצטיינות מאוניברסיטת חיפה.
בנוסף לעבודתו המשפטית הרצה מילביצקי בקורס "רטוריקה מעשית" באוניברסיטת חיפה במסגרת התוכנית למנהיגות חברתית בחוג ללימודים רב-תחומיים.
באותה תקופהה כיהן כראש מטה של מנהל תחום תשתיות לאומיות במשרד האוצר, ולאחר מכן כיו"ר הוועדה המרחבית לתכנון ולבנייה "מורדות הכרמל", תפקיד שמילא עד בסמוך לבחירתו לכנסת.
מילביצקי הצטרף ללימודי קבלה בעמותת בני ברוך – קבלה לעם, שנדונה בתחקירים עיתונאיים אחדים בעקבות טענות שפורסמו על ידי המרכז הישראלי לנפגעי כתות, שלפיהן העמותה נושאת מאפיינים כתתיים.
מילביצקי היה היועץ המשפטי של העמותה בהתנדבות.
במסגרת זו פעל כגורם מקשר בין הנהלת העמותה לבין משרדי עורכי הדין, שייצגו אותה בהליכים משפטיים שונים, לרבות תביעות דיבה נגד TheMarker וגור מגידו.
בתיקים אחדים שנוהלו בשמה של העמותה התקבלו חלק מטענותיה, ואחרים נדחו.
באחד ההליכים שנדון בעניין תחקיר שכתב מגידו ופורסם ב-TheMarker קבע בית המשפט כי מדובר בעיתונות אחראית וחייב את העמותה התובעת בהוצאות משפט בסך 45,000 ש"ח, אך ציין כי ההכרעה נגעה בעיקר לשאלת השימוש בהליכי משפט ולא לאמיתות התכנים שפורסמו.
בערעור שהוגש על פסק הדין לבית המשפט המחוזי בתל אביב שונו חלק מהממצאים העובדתיים, אך תוצאת פסק הדין הסופית נותרה על כנה.
ב-5 במאי נסוג מילביצקי בעצמו מתביעה נוספת נגד מגידו.
בהליך משמעתי שניהלה נגדו לשכת עורכי הדין באוגוסט 2023, הוא הורשע במסגרת הסדר טיעון שלפיו התנהלותו הייתה לא הולמת במהלך אימות שני תצהירי עדות.
במסגרת הסדר טיעון הודה מילביצקי כי תצהיר אחד אומת בטלפון וכי המשמעויות של התצהיר השני לא הובהרו בצורה מסופקת לחותם עליו.
הושתה עליו אזהרה וכן תשלום בסך 1,500 ש"ח לוועד מחוז תל אביב, לשכת עורכי הדין.
ב־2013 התמודד למועצת פתח תקווה בראש מפלגת "ביחד", שהקימו אז פעילים בעמותת בני ברוך – קבלה לעם.
המפלגה זכתה בארבעה מושבים, ומילביצקי מונה ליו"ר האופוזיציה.
בבחירות המקומיות בשנת 2018 התמודדה מפלגתו ברשימה משותפת עם מפלגת יש עתיד-ביחד, ולאחריה מונה לראשות אגף הספורט, אגף התכנון ההנדסי ומשנה לראש העירייה.
לאחר הבחירות התפצלה הסיעה לרכיביה המקוריים.
מילביצקי היה ממקימי "המטה לאיחוד העם" במפלגת הליכוד.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש נבחר בבחירות המקדימות מטעם מחוז דן ושובץ במקום ה־26 ברשימת הליכוד לכנסת העשרים וחמש.
מפלגת הליכוד זכתה ב־32 מנדטים, ומילביצקי הפך לחבר כנסת.
בכנסת ה-25 הוא כיהן כסגן יושב ראש הכנסת, וכחבר ועדת הכספים, ועדת הפנים, ועדת החוקה, חוק ומשפט וממלא מקום קבוע בוועדת חוץ וביטחון.
ב-29 ביולי 2025 מונה ליו"ר ועדת הכספים.
ביולי 2025 נחקר בלהב 433 בחשד לאונס, מעשים מגונים ושיבוש מהלכי משפט לאחר חקירה סמויה שהחלה בשנת 2022. מילביצקי כפר באשמה.
מפלגת הליכוד תמכה במילביצקי וביקרה את ההחלטה לפתוח בחקירה נגדו.
איגוד מרכזי הסיוע לנפגעות ונפגעי תקיפה מינית בישראל קרא להקפיא את מינויו עד סיום החקירה נגדו.
ב-29 ביולי ועדת הכנסת אישרה את מינויו חרף החקירה המתנהלת נגדו.
מילביצקי היה נשוי להדר, ולהם שלושה ילדים.
לאחר עשרים שנות נישואים התגרשו.
אחיו גדעון מילויצקי היה במשך יותר משלושים שנה מנכ"ל חברת שירותי בנק אוטומטיים.
חנוך מתתיהו מילוא (1940 – 4 בינואר 2019) היה קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף, סגן ומ"מ ראש עיריית פתח תקווה והמנכ"ל הראשון של תאגיד המים "מיתב".
מילוא נולד ב-1940 בארץ ישראל, בנם של שמעון וזלמה אולמן.
הוא גדל בפתח תקווה ולמד בתיכון אחד העם.
התגייס לצה"ל ב-1958 לחיל השריון וסיים קורס מ"פים.
הוא שירת בעוצבת סיני במלחמת ההתשה ושירת כקצין השלישות של גייסות השריון במלחמת יום הכיפורים.
הוא התקדם עד לדרגת תת-אלוף וכיהן בין אוגוסט 1977 ליוני 1982 כראש חטיבת תכנון ומנהל כח האדם באגף כוח אדם בצה"ל והחל מאוגוסט 1982 כסגן ראש אכ"א.
לאחר סיום תפקידו כסגן ראש אכ"א ומשלא קודם לדרגת אלוף, השתחרר מצה"ל.
לאחר שחרורו מצה"ל התמנה בשנת 1988 לסמנכ"ל וראש חטיבת כוח אדם, ארגון ומינהל בקופת חולים כללית.
לאחר מכן הוא כיהן גם כסמנכ"ל וראש אגף מינהל בחברת הביטוח הסנה, כדירקטור בחברת החשמל, בה כיהן גם כיושב ראש זמני וכחבר הנהלת מועדון הכדורגל הפועל פתח תקווה.
בשנת 1993 התמודד מול ראש העירייה המכהן גיורא לב בבחירות לראשות עיריית פתח תקווה מטעם מפלגת העבודה.
בבחירות אלו הפסיד מילוא לראש העירייה לב לאחר שזכה ל-39.4% מהקולות, אך סיעתו הייתה לגדולה ביותר במועצת העיר עם שישה מושבים.
בקדנציה זו בין השנים 1993 ל-1998 שימש מילוא כחבר מועצת העיר וכסגנו של ראש העירייה, גיורא לב.
בבחירות 1998 זכתה סיעתו של מילוא לב ל-10.8% מהקולות ונחלשה לסיעה החמישית בגודלה במועצה עם שלושה מושבים.
בין השנים 1998 ל-2002 שימש כממלא מקום ראש עיריית פתח תקווה.
החל מתחילת 2003 מילוא שימש כיושב ראש צוות ההקמה של תאגיד המים של פתח תקווה והסביבה – "מיתב" ולאחר מכן החל מינואר 2004 ועד ל-2014 שימש כמנכ"ל הראשון של התאגיד.
בנוסף שימש מילוא כחבר בהנהלת איגוד מנהלי תאגידי מים, כחבר בתנועת מפקדים למען ביטחון ישראל וכחבר בתנועת אומ"ץ.
חנוך מילוא הלך לעולמו ב-4 בינואר 2019 והובא למנוחות בבית הקברות סגולה.
מילוא התגורר בפתח תקווה, היה נשוי לדנה ואב לארבעה ילדים.
היה בוגר תואר ראשון במדעי החברה מאוניברסיטת בר-אילן.
חנוך ננר (29 ביוני 1922 – 20 בינואר 1992) היה פוליטיקאי ודיפלומט ישראלי, כיהן כראש המועצה המקומית הראשון של אילת מ-1953 עד 1959 וקונסול כללי במרסיי שבצרפת.
נולד באמסטרדם בשם זיגמונד (זיג) ננר (בהולנדית: Siegmond (Sieg) Nenner) לברנרד (בן ציון) ננר וברטה לבית ארליך, ילידי פולין.
כבר מצעירותו היה פעיל בתנועת נוער ציונית.
לאחר הכיבוש הנאצי הצטרף לקבוצת מחתרת יהודית, וב-1942 נמלט עם חברי הקבוצה לשווייץ.
לאחר המלחמה אִרגן מחדש את הקבוצה, שהתכוננה לעלות לארץ.
ב-1947 עלה לארץ, והשתתף בהגנה על דגניה במלחמת העצמאות.
לאחר המלחמה הצטרף לקבוצת עולים מהולנד לכפר הנוער בן שמן, שם עסק בחקלאות ויזם הקמת מפעל טקסטיל.
בתחילת שנות ה-50 נשלח לאילת לשמש בה נציג של רשויות המדינה, והחליף את אבי זכאי כמושל אילת והאזור.
ב-8 בינואר 1953 הוקמה באילת מועצה מקומית, וננר נבחר פה אחד לראש המועצה.
בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 1955 התמודדה באילת רשימת מפא"י בראשותו כרשימה יחידה, והוא נבחר שנית לראשות המועצה.
בפברואר 1960 נשלח לשיקגו כנציג "הרשות למשיכת השקעות הון לישראל", שליחות שבה שהה עד דצמבר 1961.
בפברואר 1964 החל לכהן כקונסול כללי במרסיי, עד מאי 1966.
חנוך לב-כוכב (24 ביולי 1928 – 21 בפברואר 1970) היה לוחם הפלמ"ח ופעיל ציבור, ראש המועצה האזורית גן רווה ומנכ"ל משרד העבודה.
נרצח בפיגוע במטוס סוויסאייר מעל שמי שווייץ.
נולד בחיפה לרחל ויוסף, וגדל בשכונת קריית חיים.
למד בבית הספר הריאלי העברי בעיר והיה חניך ומדריך בשבט משוטטי בכרמל של הצופים העבריים.
ב-1946 הצטרף להכשרה מגויסת מטעם הצופעם בקיבוץ עין גב, שם התגייס לפלמ"ח.
במלחמת העצמאות לחם במסגרת חטיבת יפתח בחזית הגליל, ברמלה, בלוד ובנגב.
לאחר שוך הקרבות ב-1949 נמנה עם יוצאי חטיבת יפתח שהקימו את קיבוץ פלמחים (קיבוץ הצופים ד').
לב כוכב שימש כגזבר הקיבוץ ובא-כוחו (מזכיר חוץ).
ב-1958 נבחר לעמוד בראשות המועצה האזורית גן רווה.
בתפקיד זה כיהן עד שנת 1963. לאחר מכן למד משפטים וכלכלה באוניברסיטה העברית בירושלים, והוסמך כעורך דין.
היה שותף בוועדה שהסדירה את מעמדם המשפטי של הקיבוצים.
בשנת 1961 התמנה לראש לשכתו של שר העבודה יגאל אלון.
לאחר מכן שימש כסמנכ"ל המשרד, ובין 1966 ל-1968 שימש כמנכ"ל.
יזם את הקמתו של "המרכז הבינלאומי לחקר קהילות כפריות שיתופיות" (סירקו"ם) בפריז, שאליו שותפות מדינות רבות בעולם, ועמד בראש המרכז עד יום מותו.
היה חבר מרכז מפלגת העבודה.
ב-1968 שב לעבודה בקיבוץ, בין השאר כמנהל בית הספר המקומי, כעובד מטבח וכמנהל חשבונות.
בשבת, 21 בפברואר 1970 (ט"ו באדר א' ה'תש"ל) עלה בציריך על טיסה 330 של סוויסאייר לכיוון שדה התעופה לוד.
לאחר המראת המטוס, התפוצץ מטען חבלה שהוחדר לתא המטען של המטוס על ידי מחבלי ארגון החזית העממית לשחרור פלסטין - המפקדה הכללית של אחמד ג'יבריל.
המטוס התרסק על אדמת שווייץ, וכל 47 נוסעיו נספו.
גופותיהם של הישראלים שנספו במטוס הובאו לקבר אחים בהר המנוחות בירושלים.
הותיר אחריו את אשתו שוש ושני ילדים.
מצבה לזכרו הוקמה בבית הקברות בקיבוץ פלמחים.
שמו מונצח גם באנדרטת חללי פעולות האיבה והטרור בישראל בהר הרצל ובאנדרטה לנופלי קיבוץ פלמחים.
קיבוץ פלמחים והמשפחה הוציאו את ספר הזיכרון "חנוך".
הרב חנוך הניך שיק (ז' באייר ה'תפ"ג, מאי 1723 – ח' באייר ה'תקס"ט, 23 באפריל 1809) היה רב ומורה צדק בברלין, פרוז'ני ובשקלוב, ואחד מחשובי רבני ליטא במאה ה-18.
נולד לאביו רבי שמואל ולאמו ניסל (שהייתה מצאצאי רבי יום-טוב ליפמן הלר), ביום ז' באייר שנת ה'תפ"ג (1723).
בהיותו כבן חמש זכה לברכה מיוחדת מקרוב משפחתו, רבי לייב מסלוצק ממינסק, שיחיה לאורך ימים.
ככל הנראה התייתם בצעירותו והתגדל בבית הרב זאב וולף, רבה של לחוביצ'ה.
באורחות חייו נהג שלא לאכול בשר.
נשא לאישה את מינדל, בתו של רבי שלמה זלמן ריבלין משקלוב, ממשפחת ריבלין הידועה.
לאחר פטירתה ביום י"א באדר ב' תקנ"א, נישא בשנית לאמו של הרב מאורשא, ר' יעקב בן ר' יצחק אייזיק ליפשיץ.
התקבל לשמש כדיין ומורה צדק בקהילת ברלין, תפקיד בו כיהן לכל הפחות עד שנת תקל"א.
כיהן גם ברבנות בעיר פרוז'ני, ומשם עבר לכהן ברבנות בעיר שקלוב.
באותה תקופה נחשבה שקלוב למעוז ההתנגדות לתנועת החסידות.
ביום י' בטבת תקמ"ז פורסם שם חרם פומבי נגד תנועת החסידות, ובפרט נגד מנהיגה הבולט באותה עת, רבי שניאור זלמן מלאדי.
הרב שיק היה חתום בהחרם, אך לימים השלים עמו, והיה לאחד המתווכים בין המתנגדים לחסידים.
בנו, רבי פנחס, היה לתלמידו המובהק של רבי שניאור זלמן והצטרף לעדת החסידים.
רבו מרבני דורו פנו אליו בבקשה להסכמה לספריהם, ובהם גם רבי שניאור זלמן מלאדי – הבעל התניא, שביקש ממנו הסכמה לחלק הלכות תלמוד תורה בספרו שולחן ערוך הרב שנדפס בשנת תקנ"ד.
כן העניק הסכמות לכמה מספריו של הגר"א.
בסוף ימיו, בערך בשנת תקס"ה, עבר להתגורר בעיר קרוהלה, הסמוכה לשקלוב, שם חי עד לפטירתו.
בחודש ניסן שנת תקס"ט לקה הרב שיק בחוליו, ונפטר בקרוהלה ביום ראשון, ח' באייר תקס"ט (23 באפריל 1809), בגיל 86.
נספד על ידי נכדו חורגו רבי יהודה ליב בן הרב יעקב ליפשיץ, ונדפס בספר "אבל כרמים", אשר יצא לאור בשקלוב ביום, י"ז באב תקס"ט.
בנו, רבי יום טוב ליפמן, אב"ד וואַשילישאָק ופרוז'ני (נפטר בשנת ה'תקס"ז).
סבו של רבי אליהו שיק.
בנו, רבי פנחס, הנקרא רבי פנחס רייזעס.
בנו, רבי משה (נפטר בשנת ה'תקס"ה).
סבו של מהר"ם שיק ורבי דוד שיק בעל "אמרי דוד" ושל שלמה צבי שיק.
נכדיה, רבי אברהם שיק, בעל "אשד הנחלים", ורבי שלמה זלמן שיק, בעל "אבן שלמה".
רבי גרשון אפשטיין, מדריבין, ב"ר דוד
חֲנֻכָּה (מכונה גם חַג הָאוּרִים, מיוונית: Φῶτα) הוא חג יהודי הנחגג במשך שמונה ימים, מכ"ה בכסלו עד ב' בטבת או עד ג' בטבת.
הוא אחד משני חגים (לצד פורים) שאינו מופיע בתורה, ואשר חז"ל תיקנו בזמן בית המקדש השני, ומצוותיהם הם מדרבנן.
מצווה לציין את ניסי החג באמצעות הדלקת נרות חנוכה, ולהודות על ניסי החג על ידי קריאת ההלל ואמירת "על הניסים" בתפילה ובברכת המזון.
כמו כן ישנם בחג גם מנהגים רבים, כמו אכילת מאכלים רוויים בשמן, דמי חנוכה, משחק בסביבונים ומסיבות עם משפחה ורעים.
שמונת ימי החנוכה הם ימי הודאה ושמחה לזכר ניצחונם של החשמונאים במרד נגד היוונים, חנוכתו מחדש של בית המקדש לאחר טיהורו מעבודה זרה ומתועבות היוונים, ונס פך השמן שבזכותו יכלו להדליק את המנורה במשך שמונה ימים חרף טימוא כל השמנים.
על השם חנוכה נדרשו רמזים רבים:
יש שדרשו את המילה חנוכה כראשי תיבות של המילים "חנו (ב)כ"ה", כלומר שהשם מורה על הניצחון בקרב בכך שהמכבים הפסיקו את הקרבות בכ"ה בכסלו.
מדרש שם נוסף הוא שהצירוף "חנו בכ"ה" משמעו שבני ישראל מצאו חן בעיני הקב"ה בכ"ה בכסלו.
כלומר על שזכו שוב להארת פנים של גילוי שכינה בנס פך השמן במנורת המקדש.
שם נוסף לחג המקובל בעברית החדשה הוא "חג האוּרים".
שם זה (בגרסתו היוונית: Φῶτα, כלומר "אורות" או "אוּרים") מובא כבר אצל ההיסטוריון יוסף בן מתתיהו.
המקור הקדום ביותר בספרות חז"ל שבו מוזכר חנוכה הוא מגילת תענית, בה מופיע רק האיסור להספיד ולהתענות בחנוכה.
בסכוליון, הביאור הקדום למגילת תענית, מובאים טעמים לתיקון החנוכה - נס פך השמן, טיהור המקדש והדלקת הנרות בו בידי החשמונאים.
ניתן למצוא אזכורים קדומים לחנוכה במספר מקומות במשנה.
במסכת מגילה נקבע כי קריאת התורה בחנוכה היא בפרשת קורבנות הנשיאים.
במסכת תענית קובעת המשנה כי אין לקבוע תענית בחנוכה, בדומה לנאמר במגילת תענית, ובמסכת מועד קטן נדונה ההתנהגות בזמן לוויה בחנוכה.
מהמשנה במסכת ראש השנה עולה כי למועד חג החנוכה ישנה חשיבות הלכתית ועל כן השלוחים היו יוצאים להודיע על קידוש החודש של ראש חודש כסלו.
הדלקת נר חנוכה מוזכרת רק כבדרך אגב, במסכת בבא קמא, במסגרת דיון בנזק שנגרם מנר שהונח ברשות הרבים.
במסכת ביכורים מוזכר חנוכה כמועד האחרון בו ניתן להביא ביכורים.
לעצם השאלה מדוע רבי יהודה הנשיא לא ייחד מסכת שלמה לחנוכה (בדומה למסכת מגילה המיוחדת לפורים), ישנן תשובות שונות בספרות הרבנית והמחקרית.
חנוכה מוזכרת במספר מקומות בתוספתא.
בין ההלכות שמופיעות בתוספתא ישנן קריאת ההלל בחנוכה (סוכה ג ב), והוספת הודאה בתפילת שמונה עשרה מעין המאורע (ברכות ג יד).
בתלמוד הבבלי ישנה סוגיה ארוכה העוסקת בחנוכה, אשר נמצאת בפרק במה מדליקין במסכת שבת.
ההקשר של הסוגיה היא הדיון במשנה הגמרא בשמנים ובפתילות בהם מדליקים בשבת.
הסוגיה עוברת לדון בשמנים ובפתילות בהם הדליקו במקדש, במנורה ובשמחת בית השואבה, ואז היא עוברת לדון בשמנים ובפתילות המותרים להדלקה בחנוכה.
בסוגיה אוסף גדול של הלכות הנוגעות לחנוכה ועניינים נוספים אשר נקשרו בחנוכה ובמלכות בית חשמונאי.
בין היתר מופיעה בסוגיה המחלוקת בין בית הלל לבין בית שמאי האם מוסיף והולך (כלומר ביום הראשון מדליקים נר אחד ובכל יום מוסיפים נר) או פוחת והולך (ביום הראשון מדליקים שמונה נרות ובכל יום מפחיתים נר אחד).
המחלוקת זכתה לביאורים רבים החל מהגמרא עצמה וכן בהגות היהודית לאורך הדורות.
בתלמוד הירושלמי לעומת זאת, אין סוגיה מרכזית בה מרוכזים ענייני החנוכה, ובפרק 'במה מדליקין', מוזכרת רק הלכה אחת - דין שימוש בנרות החנוכה.
הלכות החנוכה מפוזרות ברחבי הירושלמי, בסדרים זרעים ומועד.
בין היתר נידונים בירושלמי הזכרת חנוכה בתפילה ובברכת המזון, שימוש בשמן שריפה להדלקת נר חנוכה, ברכות נרות החנוכה, והשאלה האם האיסור ממגילת תענית להתענות בחנוכה עודנו בתוקף.
רוב פרק כ' במסכת סופרים מוקדש להלכות חנוכה, ובהם דיני הדלקת הנרות וברכתם, אמירת ההלל בחנוכה, התפילות והקריאות בתורה.
במסכת סופרים מופיע נוסח מעט שונה לתפילת הנרות הללו, והיא נאמרת לאחר הברכה הראשונה, ולא לאחר סיום הברכות כמנהג המקובל.
כן מופיע נוסח מתומצת לתפילת על הניסים:
חג החנוכה נזכר בכתובת רחוב (שורה 3) בהקשר לאכילת פירות שביעית.
המקורות הראשוניים לחנוכה הם ספרי המקבים מהמאה ה-2 לפנה"ס.
בספר מקבים א' מסופר על טיהור בית המקדש וחנוכתו בכ"ה כסלו, קביעת חג שמונת ימים באותה שנה, וקביעת החג לשנים הבאות על ידי יהודה המכבי ו'קהל ישראל'.
בספר מקבים ב' מסופר גם כן על טיהור המקדש, ובנוסף מופיעה הקבלה בין שמונת ימי החנוכה ובין חג הסוכות שאותו לא זכו היהודים לקיים באותה שנה:
מקור נוסף המתאר את החנוכה המחודשת של המקדש ואת קביעת החג לדורות הוא יוסף בן מתתיהו בספרו "קדמוניות היהודים" משלהי המאה ה-1 לספירה:
הברית החדשה מזכירה את חנוכה (ἐγκαίνια) כבדרך אגב, כחג שנחוג בתקופת ישו.
הוראתו של יהודה המכבי לחוג מדי שנה את חנוכת המזבח בכ"ה בכסלו, כפי שהיא מתועדת בספר מקבים א' ד' נ"ט, נשמרה בקאנון הנוצרי עם יתר הספרים החיצוניים שלא הוכללו בתנ"ך, כחלק מהברית הישנה.
בשנת 167 לפנה"ס החלו החשמונאים להנהיג את ההתקוממות נגד השלטון הסלאוקי בארץ ישראל, שכונתה "מרד החשמונאים", על רקע גזירות אנטיוכוס - איסורים שהוטלו על ידי השלטון הזר על קיום מצוות יהודיות.
בשנת 164 לפנה"ס (שנת ג' תקצ"ז בלוח העברי) הצליחו המורדים לשחרר את ירושלים ובית המקדש משלטון היוונים והמתיוונים, שתחת שלטונם שבת בית המקדש מפעילות כשלוש שנים.
אף שהמרד לא נגמר, והמאבק לעצמאות בארץ ישראל המשיך כעשרים שנים נוספות, נקבע תאריך החג בימי השיא של המאבק - ימי שחרור המקדש וירושלים, חנוכת המזבח והדלקת המנורה בה התרחש נס פך השמן.
מלכתחילה, הייתה המרידה כנגד האליטה המתיוונת של ירושלים, בגלל הכנסת "שיקוץ" לבית המקדש.
המתיוונים קראו לעזרת השלטון היווני וכך התפתחה המרידה למלחמה נגד הצבא הסלווקי.
במשך מספר שנים הייתה יד המכבים על העליונה, אך בשנת 160 לפני הספירה נוצחו המכבים על ידי בכחידס ונאלצו למצוא מקלט במדבר יהודה.
למרות ההפסד הצבאי, הצליח יונתן החשמונאי להגיע להסכם עם בכחידס על הקמת מעין אוטונומיה ביהודה.
בשנת 152 לפנה"ס ניצל יונתן סכסוך בין יריבים הלניסטיים והצליח להשיג ליהודה עצמאות מדינית וצבאית.
שלטון החשמונאים הסתיים בשנת 63 לפנה"ס, בגלל המאבקים על הכתר בין שני בניה של שלומציון, כאשר פומפיוס, המצביא הרומאי, ניצל את המצב וכבש את ירושלים.
לפי המסורת היהודית ניצחו החשמונאים את היוונים בשנת ג'תרכ"ד (138 לפנה"ס), ובשנה שאחרי טיהור בית המקדש קבעו לחגוג את חג החנוכה.
בתפילת על הניסים, תוספת בימי חנוכה לתפילת שמונה עשרה ולברכת המזון, מודגש הניצחון הנסי במלחמת השחרור משעבוד היוונים:
בספר מקבים א' וספר מכבים ב', במשנה ובמגילת תענית שהם המקורות הראשונים בכתב המתייחסים לחג, אין אזכור של נס פך השמן.
עם זאת בברייתא המובאת בתלמוד למסכת שבת, ובסכוליון של מגילת תענית, מוזכר לראשונה בכתב נס פך השמן.
על פי מקורות אלו כאשר ביקשו החשמונאים לחדש את פעילות בית המקדש, לא היה בידם שמן זית טהור הנחוץ להדלקת המנורה.
לבסוף נמצא פך שהכיל כמות שמן מספיקה להדלקת המנורה במשך לילה אחד בלבד, כדרכם של פכי השמן שמולאו עבור הדלקת המנורה, אך בדרך נס הספיק השמן למשך שמונה לילות שלמים.
בעקבות נס זה קבעו חכמים להדליק נרות מדי שנה במשך שמונת ימי חנוכה.
כך מתואר המאורע בבריתא בתלמוד הבבלי:
הבריתא מופיעה בפתיחת ביאור הסכוליון לחנוכה.
לאחר מכן מופיע בסכוליון הסבר אחר לשמונת ימי החג, כזכר לשמונת ימי חידוש המזבח בידי בני חשמונאי:
במהלך הגלות קיבלו נס פך השמן ונצחיות תורת ישראל הדגשה והבלטה ואילו השחרור והחירות הובלטו פחות.
יש המסבירים את השינוי בדגשים אלה בכך שלאחר הכיבוש הרומאי היה קשה תודעתית ומסוכן מעשית, לחגוג כציבור חג בעל משמעות לאומית ולכן בחרו חז"ל להדגיש פן אחר של ימי החנוכה, כזה שיש לו משמעות גם בזמן החורבן והגלות.
שמונת ימי חנוכת המזבח או סוכות ועצרת
הסברים נוספים לכך שחג החנוכה נמשך שמונה ימים מופיעים בספרי המקבים.
לפי ספר מקבים א, חנוכת המזבח שעשו המכבים נמשכה שמונה ימים כמו חנוכת המשכן וחנוכת בית המקדש הראשון.
ספר מקבים ב מציע הסבר נוסף: כיוון שלא יכלו לחגוג באותה שנה את חג הסוכות, עשו לו זכר לאחר שחרור ירושלים:
רמז לכך מופיע בתלמוד הבבלי במסכת שבת בו מובא כי בית שמאי סוברים שמספר הנרות בחנוכה הולך ופוחת מיום ליום כנגד הפרים שמוקרבים בסוכות, אשר גם הם פוחתים כל יום.
בתלמוד הבבלי ובמדרש בראשית רבה יש אזכורים לחגי אמצע החורף שלא בהקשר לחנוכה.
ציון התקופה בה הימים מפסיקים להתקצר ומתחילים להתארך והלילות מפסיקים להתארך ומתחילים להתקצר.
בתקופה זו מתחדשת האופטימיות כיוון שהעולם שהלך ושקע בחשיכה מתחיל להתמלא בהדרגה באור.
המדרש בתלמוד מספר על אדם הראשון שראה את הימים ההולכים ומתקצרים ונבהל, ומקשר את הסיפור לחג אמצע החורף:
חנוכה חל סמוך ל-21 בדצמבר, שהוא יום ההיפוך החורפי, שבו בחצי הכדור הצפוני הימים מתחילים להתארך.
מכאן גם ברור מוטיב האור והדלקת הנרות שבחג, המסמלים את גירוש החושך והתאוששות השמש לאחר היום הקצר ביותר בשנה.
על פי הרב יואל בן נון חג החנוכה קשור לסיום מסיק הזיתים והפקת השמן.
על פי המשנה (), חנוכה היה סוף מועד הבאת הביכורים: "מהחג ועד חנוכה, מביא ואינו קורא; רבי יהודה בן בתירה אומר, מביא וקורא" ובפרט הבאת ביכורי הזית שזמן מסיקתו חל בין סוכות לבין חנוכה.
לפי הבנתו במועד זה היה חג חקלאי שבו הדליקו נרות בשמן זית, כנראה כבר מתקופת בית ראשון.
גם ד"ר ישראל רוזנסון סובר כי לפני מרד החשמונאים היה חג שמן קדום שנדחק מפני ניצחונם של החשמונאים.
הדלקת נר חנוכה היא מצווה מדרבנן.
החיוב הוא להדליק נר עם רדת הלילה, אחרי שקיעת החמה (למעט ערב שבת), במשך שמונה לילות החל מליל כ"ה בכסלו ואילך.
ההדלקה נעשית במקום הנראה כלפי חוץ, כגון בפתח הבית או בחלון הנראה אל רשות הרבים, מכיוון שמטרת ההדלקה היא פרסום הנס.
מצווה זו מופיעה באופן מרומז כבר במשנה, אולם כתובה באופן מפורש רק בתלמוד.
מצווה מרכזית בחנוכה היא אמירת ההלל, ויש הסוברים שזו המצווה העיקרית בחג.
בהלכות גדולות קריאת ההלל נמנית במנין תרי"ג מצוות, ולעומת זאת הרמב"ם קובע כי קריאת ההלל היא מצווה מדברי סופרים.
נשים פטורות מאמירת ההלל בחנוכה, ויש הסוברים שהן חייבות.
שמונת ימי חנוכה נחשבים ל"ימים טובים" מדרבנן, ולפיכך אסורים בהספד ובתענית.
בעבר, נכללו ימי חנוכה במגילת תענית, רשימה של ימים מתקופת בית שני שנאסרו בתענית.
אולם, להלכה נפסק שמגילת תענית התבטלה, ורק בחנוכה (ובפורים) נותר איסור התענית בתקפו.
בחנוכה מתייחדות כמה הלכות המיוחדות לנשים.
הטעם המובא לכך הוא: לאימרה זו שני פירושים מקובלים: פירוש התוספות שגזירות היוונים היו גם על נשים ולכן הן צריכות להודות ולקיים את מצוות החנוכה כמו גברים ופירושו של רש"י (למעשה רשב"ם כפי שמובא בתוספות) שהנס נעשה על ידי אשה, יהודית אחותם של החשמונאים.
ימי חנוכה לא נאסרו בעשיית מלאכה.
עם זאת, ישנו מנהג קדום לפיו נשים נמנעות מעשיית מלאכה מלאכה בזמן שהנרות דולקים או לפחות בחצי שעה שלאחר הדלקת הנרות, מפני שהיו שותפות לנס דרך סיפור יהודית.
נשים חייבות במצוות הדלקת נר חנוכה אף על פי שבדרך כלל הן פטורות ממצוות עשה שהזמן גרמן.
למעשה, בדרך כלל אישה נשואה יוצאת ידי חובה בהדלקה של בן זוגה, בין לפי מנהג הספרדים ובין לפי מנהג האשכנזים משום ש"אשתו כגופו".
אמנם כאשר הבעל לא מדליק (בשל היעדרות מהבית או בשל סיבה אחרת) חייבת האישה להדליק בעצמה, ובהדלקה זו היא מוציאה ידי חובה גם את בעלה.
גם לפי מנהג האשכנזים שכל אחד מבני הבית מדליק לעצמו יש שנהגו שגם ילדות ונשים שאינן נשואות מדליקות ויש שנהגו שאינן מדליקות.
בקהילות מסוימות נהגו לציין ביום השביעי של חנוכה את עיד אל-בנת ("חג הבנות") לזכר גבורת הנשים במרד החשמונאים.
מזכירים כמה מן הגיבורות הקשורות לחג, בהן יהודית, שלפי מסורות אחדות הייתה אחותם של החשמונאים, שהתחילה את המרד.
נהוג גם להזכיר את יעל שהרגה את סיסרא, ועוד.
בתלמוד הבבלי מתוארת קביעת חג החנוכה על ידי חכמים: בתפילה הנרות הללו אותה אומרים מיד לאחר הדלקת הנרות, מציינים:
בכל אחד משמונת ימי החנוכה אומרים הלל שלם לאחר תפילת העמידה של תפילת שחרית, ומברכים ברכה לפני ה"הלל" ולאחריו.
ברוב ימי החנוכה לאחר ההלל אומרים חצי קדיש, אך בימים שיש בהם תפילת מוסף (שבת, ראש חודש) אומרים לאחר ההלל קדיש שלם.
בכל אחת מתפילות העמידה, ובברכת המזון, מוסיפים את תפילת "על הניסים" כהודאה על הניסים שאירעו לחשמונאים במלחמתם עם היוונים.
בתפילה זו מוזכרים ההצלה והניצחון של החשמונאים ממלכות יוון וכן טיהור המקדש והדלקת הנרות בו, אך לא מוזכר נס פך השמן.
בקהילות רבות נוהגים לומר בסוף התפילה את מזמור תהילים ל' ('מזמור שיר חנוכת הבית'), במקום שיר של יום הרגיל, או לאחריו.
בקצת קהילות אשכנז ויהדות איטליה נהוג לומר פיוטים לשבת חנוכה.
בכל אחד מימי החנוכה קוראים בתורה ומעלים שלושה אנשים.
הקריאה בתורה מספרת על קורבנות הנשיאים בחנוכת המשכן המוזכרים בפרשת "נשא" בספר במדבר.
שנים עשר נשיאי השבטים חנכו את עבודות המשכן ואת עבודת הקורבנות שנעשתה בו, ובכל אחד משמונת ימי החג קוראים את סדר התנדבותו של אחד הנשיאים.
ביום השמיני קוראים את הקטע "ביום השמיני" עד לסיום הפרשה כולה, וברוב הקהילות מוסיפים את הפסוקים הראשונים של פרשת בהעלותך, המדברים על הדלקת הנרות של מנורת המשכן על ידי אהרן הכהן.
יש קהילות הנוהגות להתחיל את קריאת היום הראשון כמה פסוקים קודם לחנוכת המשכן, כדי לקרוא גם את פסוקי ברכת כהנים, משום שהחשמונאים היו כהנים.
נוהגים לאכול מאכלים המטוגנים בשמן רב כדי להזכיר את נס פך השמן, כדוגמת לביבות, סופגניות, ספנז, עז'א, פריקסה וספינג'.
יש הנוהגים להרבות גם באכילת מאכלי חלב לזכר הנס בו יהודית הרגה את הולופרנס, שר הצבא של אנטיוכוס באמצעות הרדמתו על ידי שתיית חלב.
נהוג לשחק בחנוכה בסביבון, שעל כל פאה שלו מופיעה אות אחרת מהאותיות נגה"פ שפענוחן "נס גדול היה פה".
בחוץ לארץ נהוג שה"פ" מוחלפת ב"ש" וכך האותיות מפוענחות כ"נס גדול היה שם".
הרבי מבעלז וצדיקים נוספים הקפידו גם בארץ ישראל שעל הסביבון תופיע דווקא האות ש' ולא פ'.
החת"ם סופר סובב סביבון מכסף, ואמר שזהו הידור מצווה.
היו צדיקים, ביניהם ה"אמרי סופר" מערלוי, והרבי מצאנז שסובבו את הסביבון עד שנפל על האות ג', המסמלת זכייה וניצחון.
בעבר היה נהוג לשחק בקלפים בימי החנוכה.
במספר ספרי חסידות נאמרה תוכחה על מנהג זה.
ביהדות גרמניה במאות ה-19 וה-20 היה מקובל לשחק גם בפעמון ופטיש.
נהוג לתת לילדים "דמי חנוכה" (או "מעות חנוכה"), שהם באופן מסורתי מטבעות בשווי נמוך.
שוקולטיירים אמריקאיים מן המאה העשרים עיצבו מטבעות שוקולד עטופות בעטיפת מתכת דקה בצבע זהב או כסף, שמשמשים לפעמים כתחליף למטבעות אמיתיים.
יהודים בארצות הברית ובקנדה נוהגים לתת לילדיהם שמונה מתנות במהלך החג, אחת בכל יום.
מנהג זה התחיל ככל הנראה במאה ה-19 בצפון אמריקה, בעקבות רצונם של משפחות יהודיות לא לקפח את ילדיהם שצפו באותו זמן בחבריהם הנוצריים מקבלים שלל מתנות לכבוד חג המולד.
היום האחרון של החג קרוי במקורות שונים זאת חנוכה, משום שבקריאת התורה של יום זה מופיעות המילים "זאת חנוכת המזבח".
ליום זה משמעות רבה בכתבי המקובלים והחסידות.
הרבי מלובביץ, הכריז על "מבצע חנוכה" שבו חסידי חב"ד מדליקים חנוכיות בכל מקום שבו יש בית יהודי בשביל פרסום הנס.
המנהג התפשט בהצלחה, ובערים ומדינות רבות מתקיימים אירועי הדלקת חנוכייה גדולה מרכזית סביבה מתאספים המונים.
בעת החדשה השתנה מעמדו של חג החנוכה בצורה דרמטית, כאשר יציאתם של היהודים לחברה הכללית גרמה להיחלשות בציונו של החג.
סקרים סטטיסטיים כמו גם נאומים של רבנים מזרמים שונים במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, בארצות אירופה ובצפון אמריקה, אף העידו כי חג החנוכה עתיד להיעלם מלוח השנה של מרבית היהודים במערב.
בשלהי המאה ה-19, אומץ החג בהתלהבות על ידי התנועה הלאומית היהודית, בשל הרלוונטיות שלו למטרותיה: הוא היה יכול לשמש הן כסמל לשלילת ההתבוללות והטמיעה התרבותית, נגדן יצאו הפרוטו-ציונים, והן כמופת לגבורה צבאית, שיכל להפריך את התדמית הנרפית של יהודי אירופה.
החגיגה הראשונה של חנוכה ברוח לאומית כזו, נערכה בווינה על ידי אגודת הסטודנטים "קדימה" ב-1883. המתכונת הייתה שונה מאוד מהצביון המסורתי של חנוכה: היא התנהלה כנשף אירופאי, בלווית ריקודים ומשחקים, והדגש הושם על נאומים פטריוטיים ועל הנחלה פדגוגית של ההיסטוריה לצעירים.
דגם זה, על הנרטיבים הלאומיים החדשים שליוו אותו, פשט בכל רחבי מזרח אירופה והתבסס בראשית המאה ה-20.
גם הקרבה בלוח השנה לחג המולד, שהתמסחר לאחר מלחמת העולם השנייה, סייע להפוך חנוכה לחג מרכזי בלוח השנה היהודי בגולה.
היהודים שחיפשו מקבילה יהודית לחג המולד מצאו אותו דווקא בחג החנוכה, שהפך בשל כך לחג מרכזי שמקדש את ה'אור', שהפך מסמל לגבורה לסמל של חירות ונאורות.
במקביל התפתח במשפחות מעורבות יהודיות-נוצריות, בתחילה בגרמניה שלפני השואה וכיום בעיקר בארצות הברית, חג בשם כריסמוכה שהוא סינקרטיזם של חג המולד וחנוכה.
ישנם חוקרים הטוענים כי תהליך מרכוז חג החנוכה לא נגרם רק בשל הסמיכות לחג המולד אלא גם בשל השפעות ממדינת ישראל, שם חנוכה הפך לחג גבורה ציוני.
ההסבר המקובל לכך הוא שימי החנוכה מצוינים לכבוד ניצחון החשמונאים על היוונים והמתיוונים, פעולה אקטיבית המנוגדת לדפוסי הפעולה הפסיביים שאימצה היהדות הגלותית.
לעומת דפוס החשיבה הגלותי, האתוס הציוני התמקד במאמצים מודעים וגלויים להביא ליישוב ארץ ישראל.
על פי ההסבר המקובל, אימצה הציונות את ימי החנוכה בשל ערכם החינוכי, כמסמל תהליך בנייה מכוון של העם היהודי, על מנת לשרת את הציונות כתנועה חברתית פעילה ויוצרת.
על פי הסבר זה, בגלות נדחק חג החנוכה לתודעה משנית, שכן רעיון המרד הפעיל נחשב לרעיון פגום מבחינה חינוכית.
כמו כן, עבר משקלו של החג לנס פך השמן, שכן הוא מבטא את מעורבותו של האל במרד ומוריד ממשקלה של הפעולה האנושית.
יש הטוענים שחז"ל תקנו את חג החנוכה ועיצבו את דמותו לאחר ארבעה ניסיונות מרד כושלים של יהודים באימפריה הרומית, שהאחרון שבהם, מרד בר כוכבא, הביא לפגיעה קשה ביישוב היהודי בישראל.
ייתכן וכאן נעוץ ההסבר מדוע חז"ל ניסו לטשטש את עקבות ערכי המרד בחג.
הדיכוטומיה הבאה לידי ביטוי במקור ימי החנוכה, נס דתי וניצחון לאומי, משתקפת באופן ציון הימים האלו בישראל.
יש המדגישים את הנס הדתי: נס פך השמן ועזרת האל בהשגת הניצחון, ולעומתם יש המדגישים את הניצחון המלחמתי הלאומי.
דוגמה להדגשת הבחינה הלאומית שבחנוכה היא השיר "אנו נושאים לפידים" (מילים: אהרון זאב, לחן: מרדכי זעירא), שהפך לאחד מסמלי החנוכה המודרניים (ומושר גם בטקס הדלקת המשואות ביום העצמאות).
שיר זה מעלה על נס את האקטיביות של המורדים היהודים, ומדגיש כי "נס לא קרה לנו", באופן מנוגד לרעיון נס פך השמן:
דוגמה דומה מצויה בשירה של נעמי שמר "שבחי מעוז", בו משתמשת שמר בביטוי "מעוז צור ישועתי" שבמקורו בפיוט "מעוז צור" מתייחס לה', ומכוונת אותו למעוזי צה"ל.
השיר נכתב לכבוד מעוזי צה"ל בעקבות ביקור שערכה המשוררת בשנת 1970 במעוז צה"ל בו הדליקו החיילים חנוכייה מתרמילי פגזים:
חג החנוכה רווי שירים החל מפיוטים עתיקים וכלה בשירים חדשים שנכתבו והולחנו בשנים האחרונות.
ניתן לשים לב לשינויים בהלך הרוח שלהם, בתוכנם ובמגמתם של שירי חנוכה לאורך הדורות.
שירי חנוכה שנכתבו טרם המדינה, משדרים את הרוח הציונית וטומנים בחובם את המסר החינוכי של העלייה והעבודה בארץ ישראל.
עם הקמתה של המדינה שירי חנוכה עסקו במשמעות האור וגירוש החושך.
בהמשך הולכים השירים ונעשים בעלי אופי אינדיבידואלי, שירים העוסקים ב"אני" ולא בהשתייכות לכלל.
לאורך הדורות נכתבו פיוטים רבים לחג החנוכה.
החל מפיוטים שחוברו על ידי פייטנים קדומים, כמו קדושתאות לחנוכה שחיברו רבי יניי ורבי אלעזר הקליר, ועד לפיוטים שחוברו בתקופות מאוחרות יחסית, כמו השיר "באו זרים למקדשי", שהוא חלק מפיוט ארוך שחיבר רבי מאיר איזנשטטר.
פיוטי חנוכה עוסקים בחג מהיבטים שונים ומגוונים.
בתקופה הקדומה, הפיוטים כמעט לא עסקו בסיפור ההיסטורי של נסי חנוכה, והם התמקדו בחנוכת המשכן (קריאת התורה לחנוכה), בהלכות חנוכה, או השתמשו בנר ובאור כסמלים והפכו אותם לתיאורים ובקשות כלליים לגאולה.
רק החל מהמאה ה-10, החלו פייטנים לכתוב פיוטים המספרים בפירוט את מאורעות חנוכה, בעיקר על פי מגילת אנטיוכוס, שנפוצה בתקופה זו.
עם זאת, לצד הפיוטים ההיסטוריים, המשיכו להכתב גם פיוטים שעיקרם שבח והודיה לה' על הישועה, ללא פירוט.
כך למשל בפיוט אבני יקר.
המשיכו להיכתב גם פיוטים העוסקים בחנוכה בעיקר כסמל לגאולה, באמצעות שימוש במוטיבים של אור והמנורה, כך למשל בפיוטים יחד באורך ושני זיתים.
סוג נוסף בפיוטי חנוכה, גם בתקופות קדומות וגם בתקופות מאוחרות, הוא פיוטים המביאים את חנוכה כחלק מרשימה של מאורעות היסטוריים, שחנוכה הוא רק אחד מהם.
לדוגמה, רשימות של "שבע חנוכות" שהיו מאז ומעולם, או רשימה של ארבע המלכויות והודיה לה' על כלל הגאולות מהמלכויות, כמו בפיוט מעוז צור.
שירי חנוכה מלפני קום מדינת ישראל
שירי חנוכה מלפני קום מדינת ישראל רוויים הלך רוח ציוני ואידאולוגיה המשווים בין ניצחון המכבים לשאיפות הלאומיות של העם היהודי, תוך דחיקת מאפיינים דתיים.
דוגמה רהוטה לכך נמצאת בשיר מי ימלל מאת מנשה רבינא.
מתוך השיר: "בימים ההם בזמן הזה, מכבי מושיע ופודה, ובימינו כל עם ישראל, יתאחד יקום ויגאל".
שירים נוספים מן התקופה הזו אשר נושאים את האידאולוגיה המוזכרת הם: ימי החנוכה למילים של מרדכי ריווסמן אשר כתב אותו בשפה היידית, תורגם בידי אברהם אברונין הלחן יידי עממי.
שיר נוסף מאותה סדרה הוא השיר נרותי הזעירים.
השיר נושא בחובו את סיפור הכישלונות והניצחונות של המכבים בזמנם וקורא בעקבות הסיפור לעם ישראל לקום ולהתנער.
השיר נכתב בידי מוריס רוזנפלד והולחן על ידי הרמן צבי ארליך.
שיר מפורסם נוסף הוא אנו נושאים לפידים אשר נכתב בשנות השלושים המוקדמות, ומתאר את מעמד הפועלים בדרך הקשה ליישוב הארץ.
השיר מבוצע עד היום בטקסי חנוכה ציוניים שונים.
לאחר קום המדינה כתבה המשוררת והכוריאוגרפית שרה לוי תנאי את השיר "חנוכה" (באנו חושך לגרש), שהלחין עמנואל עמירן.
שיר זה עדיין נושא את רוחה של הציונות היוקדת ומילותיו מגייסות את הילדים לגרש את החֹשך.
בהמשך, במהלך המחצית השנייה של שנות השמונים של המאה הקודמת, נכתבו שירי חנוכה בעלי אופי אישי מאוד על ידי אריאלה סביר.
באלבומה "חנוכף", מופיעים שירים כגון "בבית המקדש", "הנר שלי" ואחרים המדברים על האינדיבידואל כנושא.
זאת לעומת השירים בעלי האופי העוסק בתחייתו של עם, מאפיין שהיה כאמור לשירי חנוכה שנכתבו לפני קום המדינה.
לכך מצטרף מאוחר יותר השיר "הסביבון שלי" מאת לאה נאור, בלחן של מתי כספי.
כמו במוזיקה הישראלית גם במוזיקה החסידית הולחנו שירים רבים לחג החנוכה מהם רבים ביידיש.
מנורה - מוטי ויזל, בנצי שטיין, מקהלת מלכות ומקהלת הילדים חסידימלך.
בעט ניסים - שיר המתבסס על דברי רבי לוי יצחק מברדיצ'ב בספרו קדושת לוי, לחן של בנצי שטיין, עיבוד אלי קליין ואיצי ברי, ביצוע של ארי היל יחד עם מקהלת הילדים החסידית-אמריקאית של מוישי קרויס.
מיין לעכטעלע - אהרלה סמט, שוכי גולדשטיין, הרשי רוטנברג, פנחס ביכלר ומקהלת מלכות.
המקביל האמריקאי לשיר הסביבון של חנוכה נקרא "I Have a Little Dreidel" שנפוץ בתרבות הפופולרית האמריקאית בתקופת חגי החורף והאוכלוסייה הכללית בארצות הברית מכירה אותו.
חֲנֻכִּיָּה היא תשמיש מצווה יהודי שבו נוהגים להדליק את הנרות בחג החנוכה.