tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פאו כתב את רוב האורטוריות שלו בין 1723 ל-1743, ועמן חלק ניכר מן הקנטטות ושאר מוזיקת הקודש שלו.
האורטוריה הידועה ביותר שלו הייתה San Francesco Salesio, Apostolo del Chablais (פרנצ'סקו הקדוש מסאלזיו, השליח משאבליי, 1734), שזכתה לביצועים רבים ברחבי איטליה בעשרים השנים הבאות.
לרומא וטורינו כתב עוד שש אופרות סריה ואינטרמצי אחדים.
הוא חיבר את הסרנדות "אורסטס" ו"פוליניצ'ה" למדריד בשנת 1738, ול"אבות הצלב הקדוש" בפראג כתב את האורטוריה La distruzione dell'esercito dei Cananei con la morte di Sisara ("השמדת צבא כנען ומות סיסרא", 1739).
האופרה האחרונה שלו," Arsace" בוצעה בטורינו לפתיחתו המחודש של תיאטרון רג'ו ב-1740. האורטוריה האחרונה של פאו, "רות", בוצעה ברומא ב-1743.
ב-1743 נסגר ה"פוברי די ג'זו כריסטו" והוסב לסמינר.
פאו פרש מן ההוראה, אבל המשיך להלחין מוזיקת קודש לכנסיות נאפולי, בהן ה"סנקטיסימה אנונציאטה", שם היה למאסטרו די קאפלה בשנת 1726. החיבור האחרון בכתב ידו הוא "Quoniam tu solus sanctus" משנת 1760, לטנור וכלי מיתר.
פרנצ'סקו ספורצה (באיטלקית: Francesco I Sforza; 23 ביולי 1401 - 8 במרץ 1466) היה מצביא מקצועי (condottiero) ודוכס מילאנו, אחד הפוליטיקאים החשובים של זמנו והראשון שביקש לאחד את ממלכות חצי האי האיטלקי.
ספורצה נולד בעיירה סן מיניאטו שבטוסקנה, איטליה כאחד מבניו הלא-חוקיים של מוציו ספורצה.
אביו היה מצביא בשירותו של מלך נאפולי ומדינת האפיפיור.
ב-1418 נשא ספורצה לאישה את פוליסנה רופו, בת למשפחת אצולה מקלבריה שהייתה מבוגרת ממנו בשנה, לשניים נולדה בת לה קראו פוליסנה (Polissena).
ב-1419 הצטרף לצבאו של אביו, שנה מאוחר יותר נפטרה אשתו, ייתכן שהורעלה, יחד עמה הורעלה גם בתה.
לאחר מות אביו, ב-1424, הוביל את צבאותיהם של האפיפיור מרטינוס החמישי, של מלך נאפולי ושל דוכס מילאנו, פיליפו מריה ויסקונטי.
הוא חי ללא נישואין עם קולומבינה ד'אקואפנדנטה (Columbina d'Acquapendente) שילדה לו שישה ילדים לא חוקיים בין 1424 ו-1436. ב-1427 נולדה לספורצה בת שגם לה קרא פוליסנה.
ב-1431 הוביל בהצלחה את צבא מילאנו בקרב נגד ונציה והדוכס הציע לו להנשא לבתו, ביאנקה מריה, שהייתה בת שש באותה עת, במטרה לחזק את קשריו של המצביא עם מילאנו.
ב-1440 נכבשו אחוזותיו בממלכת נאפולי של ידי אלפונסו החמישי, מלך אראגון.
כדי לקבל חזרה את אחוזותיו הסכים להתפייס עם דוכס מילאנו וב-25 באוקטובר 1441 נשא לאישה את בת הדוכס ביאנקה מריה, בת ה-16. הוא היה בן 40 באותה עת.
עד 1458 נולדו להם שמונה ילדים.
ב-1442 כרת ברית עם המלך רנה הטען לכתר נאפולי ויצא למסע נגד דרום איטליה.
לבן בריתו בקרבות, זיגימונדו פנדולפו מלטסטה (Sigismondo Pandolfo Malatesta), השיא את בתו פוליסנה.
היא נרצחה שמונה שנים מאוחר יותר בהוראת בעלה.
ב-1447 נפטר דוכס מילאנו, פיליפו מריה ויסקונטי, ללא יורש זכר.
בעיר פרצו קרבות במטרה ליצור רפובליקה במילאנו (הרפובליקה האמברוזית, על שמו של הפטרון של מילאנו אמברוזיוס הקדוש).
כאשר נוצרה רפובליקה גורשה למעשה משפחת ספורצה מהעיר, לאחר שספורצה נשכר על ידי הרפובליקה על מנת להגן על העיר פאביה מפני צבא ונציה.
במהלך שלוש שנות הרפובליקה לא חדלו בעיר מאבקים בין מפלגות הגואלפים והגיבלינים שכללו התנגשויות אלימות וגררו מחסור, רעב וחוסר סדר וביטחון.
במקביל בגד ספורצה בתפקידו וכרת ברית עם ונציה במטרה לחזור ולכבוש את מילאנו.
ב-1450 הגיעו אל ספורצה נציגי הסנאט של מילאנו והזמינו אותו לקבל על עצמו את כתר דוכסות מילאנו.
בעוד הוא קיבל הכרה מהערים השכנות כדוכס מילאנו, הוא לא קיבל הכרה כזו מאת האימפריה הרומית הקדושה.
שלטונו של ספורצה היה ברוח הרנסאנס.
הוא דאג לרווחת התושבים, התקין מערכת מס מודרנית לתקופתה והשתמש בכסף לצורך הכנסת תיקונים ומערכות תברואה מודרניות.
ידידות זו באה לידי הכרה חוקית בחוזה לודי, שהיה ברית הגנה וחוזה שלום עליו חתמו ב-9 באפריל 1454 שליטי מילאנו, נאפולי ופירנצה.
צירופן של ונציה, מדינת האפיפיור, ג'נובה, בית סבויה ובית גונזגה לברית יצרה את "הליגה האיטלקית", ניסיון מוקדם לאיחוד מדינות חצי האי האיטלקי.
ספורצה היה הכוח המניע ליצירת הברית ולשימורה, מתוך תפיסה פוליטית של מאזן כוחות והיה בכך לשליט הראשון שביסס מדיניות חוץ על עקרונות של ניתוח רציונלי ומאזן כוחות.
הוא אף ייסד את השגרירות הראשונה במובנה המודרני, כנציגות רשמית קבועה, בפירנצה.
מדיניותו הצליחה לבלום התערבות של מדינות מחוץ לחצי האי האיטלקי בענייני איטליה עד סוף המאה ה-15. הוא הוכר כדיפלומט ופוליטיקאי מהמדרגה הראשונה גם על ידי הפילוסוף המדיני ניקולו מקיאוולי, שמזכיר את שיקול דעתו לטובה מספר פעמים בחיבורו, "הנסיך".
ב-1462 נפוצו שמועות כביכול נפטר, וברחובות מילאנו פרצו מהומות, אולם הם דוכאו וספורצה חי במשך ארבע שנים נוספות.
לקראת סוף חייו סבל מבצקות ושיגדון שעיוותו את מראה פניו וגופו.
בנו, גונזגו מריה ספורצה, ירש אותו כדוכס מילאנו.
פרנצ'סקו סקרלטי (באיטלקית: Francesco Scarlatti; 5 בדצמבר 1666 – 1741 בקירוב) היה מלחין בן תקופת הבארוק, אחיו של המלחין אלסנדרו סקרלטי ודודו של דומניקו סקרלטי.
פרנצ'סקו נידון לחיות כל חייו בצל קרוביו הנודעים יותר, אלסנדרו (אחיו הבכור) ודומניקו, אחיינו.
עם זאת, גם פרנצ'סקו היה מוזיקאי מוכשר והתמנה לכמה וכמה משרות.
פרנצ'סקו סקרלטי נולד בפלרמו שבסיציליה.
הואיל והאי היה תחת שליטת ממלכת נאפולי, יצא פרנצ'סקו ללמוד בקונסרבטוריון בעל המוניטין בעיר זו.
התפקיד הראשון שהתמנה אליו לאחר לימודיו, בשנת 1690, היה לכנר בקאפלה המלכותית בנאפולי, בה בשעה שאחיו אלסנדרו היה למאסטרו די קאפלה שם.
דבר מינויו היה שנוי במחלוקת: עינם של לא מעט מוזיקאים נאפוליטנים הייתה צרה בקרתן הצעיר ובקשריו בחצר.
ב-1690 נשא פרנצ'סקו לאישה את רוזלינדה אלבנו וכעבור שנה שוחרר מתפקידו בחצר וחזר לסיציליה למשך 24 שנים לפחות.
רישומים באיגוד המוזיקאים בפלרמו בינואר וביולי 1694 מעידים על עבודתו שם כמוזיקאי מקצועי.
בין השנים 1703 ל-1711 בוצעו יצירות שלו בפלרמו, ברומא ובנאפולי.
אשתו של סקרלטי מתה בשנת 1706, אחרי שילדה לו חמישה ילדים לפחות.
בשנים הבאות סייר פרנצ'סקו ברחבי אירופה.
הוא ביקר בלונדון בשנת 1719; מקורות מסוימים גורסים, שביקורו זה נעשה בהזמנת ידידו הנדל, שאותו פגש שנים אחדות קודם באיטליה, וייתכן שהיה זה פרנצ'סקו ג'מיניאני שהזמינו לשם.
מעט מאוד ידוע על הזמן שעשה בלונדון.
ההנחה היא, שעבד בתזמורות תיאטרון.
ג'ון ארבותנוט המליץ על סקרלטי לפני ג'יימס ברידג'ס, דוכס צ'אנדוס.
צ'אנדוס, פטרונו של הנדל, ניהל מוסד מוזיקלי בביתו הראשי, "קאנונס" במידלאסקס, אבל נראה שסקרלטי לא הצטרף אליו.
בשנת 1724 חי פרנצ'סקו סקרלטי בדבלין, שם כיהן במשרת "ממונה על המוזיקה".
נראה שבעת שהותו באירלנד נישא בשנית, הואיל ו"דבלין ז'ורנל" מ-1733 מודיע כדברים האלה: ג'יין סקרלטי, אשתו של פרנסיס סקרלטי, ממונה על המוזיקה, ברחה מבעלה האמור.
הבריות מתבקשים שלא לתת כל אשראי לאותה ג'יין סקרלטי בהסתמך על בעלה הנזכר לעיל; שכן הוא לא ישלם שום חובות שתצבור; אף לא יפרע שום חשבונות שתוציא על שמו.
הרישום האחרון המזכיר את פרנצ'סקו סקרלטי הוא משנת 1741, כשנבצר ממנו, כמסתבר, להופיע בקונצרט מחמת בריאות לקויה.
דבר לא נשמע על אודותיו מתאריך זה ואילך.
חוקרים מניחים, שמת זמן קצר לאחר זאת.
רוב כתבי היד המקוריים של יצירותיו החשובות נמצאים כיום בספרייה הבודליאנית באוניברסיטת אוקספורד.
כמה מהם מתוארכים בחתימת ידו של פרנצ'סקו:
מזמור תהילים ק"י ("דיקסיט דומינוס" - "לדוד מזמור נאום ה'"), יצירה רחבת-יריעה לשישה-עשר זמרים ותזמורת, משנת 1702.
מזמור תהילים קכ"ב ("לטאטוס סום" - "שיר המעלות לדוד שמחתי באומרים לי בית ה' נלך").
מיסה, (קיריה וגלוריה בלבד), מ-1703
פרנצ'סקו ספורצה השני (Francesco II Sforza; 4 בפברואר 1495 - 24 באוקטובר 1535), היה הדוכס האחרון של מילאנו, ושימש בתפקיד זה מ-1521 עד מותו.
פרנצ'סקו נולד ב-4 בפברואר 1495, והיה בנם השני של לודוביקו ספורצה, דוכס מילאנו ושל ביאטריצ'ה ד'אסטה.
ב-1499 במרוצת המלחמות האיטלקיות אביו, שגורש ממילאנו אחרי פלישת לואי השנים עשר, מלך צרפת לאיטליה, לקח איתו את פרנצ'סקו אל חצרו של מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (שנישא לביאנקה מריה ספורצה - בת דודו של פרנצ'סקו).
אביו, לודוביקו ספורצה נתפס בידי הצרפתים ב-1500 ומת ב-1508 אחרי שישב במשך שמונה שנים בכלא הצרפתי במצודת העיר לוש שבעמק הלואר.
הצרפתים שלטו במילאנו עד 1512, כאשר גורשו על ידי שכירי חרב שווייצרים מצבא האפיפיור יוליוס השני, שמינה לדוכס מילאנו את מסימיליאנו, אחיו הבכור של פרנצ'סקו.
ב-1515 פרנסואה הראשון, מלך צרפת פלש לאיטליה, ואחרי קרב מאריניאנו השתלט על מילאנו ולקח בשבי את מסימיליאנו.
אך ב-1521 הצרפתים גורשו ממילאנו על ידי הספרדים, שמינו את פרנצ'סקו לדוכס מילאנו תחת פיקוחם.
פרנצ'סקו ספורצה השני השתתף בקרב ביקוצ'ה (27 באפריל 1522 שבו לחם לצד הצרפתים נגד הספרדים וכוחות האפיפיור אדריאנוס השישי, אך ללא הצלחה.
אחרי קרב פאביה (24 בפברואר 1525) שבו נחלו הצרפתים מפלה ניצחת, קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה השתלט על מילאנו.
פרנסצ'סקו ספורצה השני השתתף במלחמת הליגה של קוניאק (1526–1529) - מלחמה שבה השתתפו גם צרפת, האפיפיור קלמנס השביעי, רפובליקת פירנצה והרפובליקה של ונציה שכולם לחמו נגד הספרדים ומנהיגם קרל החמישי.
כתוצאה ממלחמה זו, שבה יד הספרדים הייתה שוב על העליונה, פרנצ'סקו ספורצה השני נאלץ לעזוב את מילאנו.
הוא שב למילאנו ב-1529, (אחרי שלום קמברה שנחתם בין לואיז, נסיכת סבויה, אמו של פרנסואה הראשון, לבין מרגרטה לבית הבסבורג), ותרם להתפתחותה הכלכלית והתרבותית של דוכסות מילאנו.
ב-4 במאי 1534 נישא לכריסטינה מדנמרק, בתם של כריסטיאן השני, מלך דנמרק ושל איזבלה מאוסטריה.
פרנצ'סקו ספורצה השני מת מבלי להשאיר אחריו יורשים - מה שגרם למלחמה האיטלקית של 1535. אחרי מותו, אחיו ג'ובאני פאולו דרש את דוכסות מילאנו לעצמו, אך מת באותה שנה בנסיבות מסתוריות, והספרדים המשיכו לשלוט במילאנו.
פרנצ'סקו סלוויאטי ריאריו (1443 - 26 באפריל 1478 בפירנצה) היה הארכיבישוף של פיזה ב-1475.
לסלוויאטי היה קשר דם למשפחת האצולה ריאריו, ולמשפחת סלוויאטי דלה רוברה (שלה העניק האפיפיור סיקסטוס הרביעי את חוזה הבנקאות של הכס הקדוש במקום משפחת מדיצ'י).
סלוויאטי היה קרוב באמצעות קשרי נישואין גם למשפחות פאצי, מדיצ'י, ויטורי ולמשפחות אצולה נוספות שהיו בעלות השפעה פוליטית וכלכלית.
אמנם קיבל חינוך הומניסטי אך העדיף את הכנסייה מאחר שידע כי יתקשה להשיג כוח במשפחה ללא אביו.
מקורות פרו-מדיצ'יים מציירים את דמותו כחנפן, מהמר ותאב כוח, אותו השיג באמצעות משוא הפנים של הכנסייה.
ב-1464 עבר סלוויאטי לרומא במטרה להתחבר אל פרנצ'סקו סלוויאטי דלה רוברה, שהפך מאוחר יותר לאפיפיור סיקסטוס הרביעי.
כמו כן התחבר אל אחייניו, האחים ג'ירולאמו ופייטרו ריאריו.
קשרים אלו סייעו לו לקבל ב-1475 את משרת הארכיבישוף של פיזה.
משפחת מדיצ'י, שמרכזה היה בפירנצה, התנגדה למינויו של סלוויאטי לארכיבישוף וכך, באביב 1478 הוא שלח לפירנצה את אחיינו, רפאלה ריאריו, כדי שיזמין את האחים ג'וליאנו ולורנצו דה מדיצ'י להגיע למיסה בדואומו של פירנצה מתוך כוונה לרצחם שם במה שנודע מאוחר יותר כ"קשר של משפחת פאצי".
בעת שצלצלו בפעמון בזמן טקס הגבהת לחם הקודש בכנסייה, היה על סלוויאטי ללכת לפאלאצו וקיו, להרוג את הגונפלוניירה (ראש המערכת החוקית והפוליטית בעיר) פטרוצ'י ולהשתלט על כיכר הסיניוריה הסמוכה, בעת שהרצח המרכזי היה אמור להתבצע בקתדרלה עצמה.
אולם, עם הגיעו לכיכר וקיו הוא נעצר על ידי פטרוצ'י ובתוך שעה בוצע בו לינץ' והוא נתלה, יחד עם קושרים נוספים, מחלונות אולם "סלה דיי דואצ'נטו" (Sala dei Duecento) שבכיכר וקיו.
פרנצ'סקו דניאל קווין היה שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
התפרסם בזכות הופעותיו בסרט "פלאטון" ובסדרות הטלוויזיה ג'אג ו-24.
קווין נולד ברומא לכוכב הקולנוע זוכה שני פרסי אוסקר אנתוני קווין ולאשתו השנייה, השחקנית ומעצבת התחפושות לולנדה אדולורי.
בשנת 1986 התפרסם לראשונה בדרמה האנטי מלחמתית של אוליבר סטון "פלאטון" בתפקיד רב"ט ראה בן חסותו של סמל המחלקה אליאס (וילם דפו).
במהלך הצילומים בפיליפינים נקלע קווין למריבה עם דפו שאף התפתחה לקרב אגרופים.
בהמשך שיתף פעולה עם אביו בסרטים "סטראדיבארי", "הזקן והים" ו"כוכב לשניים" ועם דיאן ליין בסרט "חלום אהבה".
ב-2008 השתתף קווין בהפקתו של קוונטין טרנטינו "נסיעת המוות" בתפקיד מאצ'טה.
את תפקידו האחרון עשה קווין בשובר הקופות "רובוטריקים 3: אפלת הירח" בו דיבב את קולו של הרובוטריק דינו.
החל את דרכו כשחקן בשנת 1985 במיני סדרה האיטלקית המבוססת על הרומן "קוו ואדיס".
ב-1997 הופיע במיני סדרת המלחמה של ג'ון מיליוס "הרוכבים הנועזים" ושיחק בסדרת הדרמה המשפטית "ג'אג".
בשנת 2000 שיחק במשך עונה אחת באופרת הסבון "צעירים חסרי מנוח" בתפקיד תומאס דל קארו.
ב-2003 שיחק בעונה השנייה של סדרת דרמת הפעולה "24" בתור הטרוריסט סעיד עלי.
ב-2005 השתתף במיני סדרה התקופתית בהפקתו של סטיבן ספילברג "אל תוך המערב" בתפקיד קפטן סלמנקה.
קווין היה חובב ספורט אתגרי בזמנו הפנוי והתנסה בסקי, גלישת רוח, טיפוס הרים וסנואובורד.
קווין היה אב לבן ולבת מאשתו ג'ולי מק'יין.
קווין נפטר בתחילת באוגוסט 2011 בגיל 48 לאחר שלקה בהתקף לב במהלך ריצה עם בנו.
רובוטריקים 3: אפלת הירח (2011)
פרנצ'סקו הראשון, מלך שתי הסיציליות (פרנצ'סקו ג'נארו ג'וספה לבית בורבון; 19 באוגוסט 1777 – 8 בנובמבר 1830) היה מלך בממלכת שתי הסיציליות מ-1825 ועד מותו.
פרנצ'סקו נולד ב-19 באוגוסט 1777 בנאפולי לפרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות ומריה קרולינה מאוסטריה, בתם של פרנץ הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה תרזה.
הוא היה גם האחיין של מארי אנטואנט ולואי השישה עשר, המלך והמלכה האחרונים של צרפת לפני הרפובליקה הצרפתית הראשונה.
במותו של אחיו הגדול קרלו, דוכס קלבריה ב-1778, הפך פרנצ'סקו ליורש העצר של נאפולי וסיציליה עם התואר דוכס קלבריה, התואר המסורתי של יורש העצר של כס המלכות הנפוליטני.
בשנת 1797 התחתן פרנצ'סקו עם מריה קלמנטינה, ארכידוכסית אוסטריה, בתם של לאופולד השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומריה לואיסה, נסיכת ספרד, ולאחר מותה בשנת 1801 התחתן עם מריה איזבלה מספרד, בתם של קרלוס הרביעי, מלך ספרד ומריה לואיסה מפארמה.
במהלך המלחמות הנפוליאוניות גלה פרנצ'סקו יחד עם שאר בני המשפחה לסיציליה, שם שהו עד לאחר מפלת נפוליאון.
בשנת 1816 שילב אביו את ממלכות נאפולי וסיציליה לממלכת שתי הסיציליות, ודיכא את החוקה שנתן לסיציליה קודם לכן.
פרנצ'סקו לעומת זאת בתור יורש העצר היה יותר פתוח לרעיונות ליברליים, ואף תמך במידה מסוימת במרידות שפרצו בשנת 1820.
ב-4 בינואר 1825 מת אביו פרננדו הראשון, מלך שתי הסיציליות, ופרנצ'סקו עלה במקומו לשלטון.
ב-8 בנובמבר 1830 מת פרנצ'סקו, ובנו פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות עלה לשלטון במקומו.
מנישואיו למריה קלמנטינה, ארכידוכסית אוסטריה היו לפרנצ'סקו שני ילדים:
מנישואיו למריה איזבלה מספרד היו לפרנצ'סקו 12 ילדים:
פרנצ'סקו השני, מלך שתי הסיציליות (באיטלקית: Francesco II לבית בורבון; 16 בינואר 1836 – 27 בדצמבר 1894) היה מלך שתי הסיציליות בין השנים 1859–1861. לאחר הדחתו שולבה ממלכת שתי הסיציליות בתוך ממלכת סרדיניה, ובכך נוצרה ממלכת איטליה המאוחדת.
פרנצ'סקו נולד ב-16 בינואר 1836 בנאפולי, להוריו פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות ומריה כריסטינה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה ומריה תרזה מאוסטריה-אסטה, מלכת סרדיניה.
ב-3 בפברואר 1859 התחתן פרנצ'סקו עם מריה סופיה מבוואריה, בתם של מקסימיליאן יוזף, דוכס בבוואריה ולודוביקה, נסיכת בוואריה, ממנה נולדה לו בשנת 1869 בת אחת - מריה כריסטינה, נסיכת בורבון-שתי הסיציליות, שמתה כעבור זמן קצר.
ב-22 במאי 1859 מת אביו פרננדו השני, מלך שתי הסיציליות, ופרנצ'סקו עלה לשלטון במקומו.
בדצמבר 1859 אוחדו טוסקנה, פארמה, מודנה ונחלות האפיפיור ל"מחוזות המאוחדים של מרכז איטליה" ובעידודם של הבריטים שאפו המחוזות להסתפח אל ממלכת סרדיניה.
אין לדעת עד כמה קמילו בנסו די קאבור, הזהיר והמתוחכם, רצה להמשיך בשלב זה את התנופה לאיחוד, אך כוחות גדולים בעם האיטלקי, הן בשטחים שבשליטת סרדיניה-פיימונטה, והן מחוץ להם, ובמיוחד אישיותו הסוחפת והמהפכנית של ג'וזפה גריבלדי, הובילו את התנופה הלאה.
פרנצ'סקו שלט בצבא מאורגן היטב בן 150,000 לוחמים.
ב-14 במאי הכריז גריבלדי על עצמו כדיקטטור של סיציליה, בשמו של ויטוריו אמנואלה השני, מלך סרדיניה.
סיוע זה היה יכול להתקבל מצבא סרדיניה, אך קאבור, זהיר מתמיד, הבין כי על מנת לסייע לגריבלדי בדרום, יהיה עליו לעבור דרך מדינת האפיפיור, ובכך ליצור עימות אפשרי עם כוחות חזקים - האפיפיור, ואף צרפת, שעד עתה העניקה סיוע, על אף מדיניותו ההפכפכה של נפוליאון השלישי.
נפילת מצודת גאיטה הייתה רגע מכריע בתנועת האיחוד, עתה נותרו רק ונציה שהוחזקה בידי האוסטרים, ורומא האפיפיורית, מחוץ לאיחוד האיטלקי.
בינואר 1861 התכנס הפרלמנט האיטלקי לראשונה בטורינו, וב-17 במרץ 1861 הכריז הפרלמנט כי ויטוריו אמנואלה הוא מלכה של איטליה.
לאחר הדחתו התגורר בתחילה פרנצ'סקו ברומא כאורחו של האפיפיור, ועמד בראש ממשלה גולה שנתמכה על ידי צרפת, ספרד, אוסטריה, ובוואריה, והתקיימה עד לאחר הניצחון הפרוסי במלחמת אוסטריה–פרוסיה בשנת 1866. בשנת 1870 עזבו פרנצ'סקו ואשתו את רומא, עוד לפני שנכבשה על ידי הצבא המלכותי האיטלקי.
לאחר מכן נדדו פרנצ'סקו ואשתו בצרפת, בוואריה ואוסטריה, ולבסוף התיישבו בארקו שבטרנטינו, שהייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
ב-27 בדצמבר 1894 מת פרנצ'סקו, ואחיו אלפונסו, רוזן קזרטה הפך לטוען לכתר ממלכת שתי הסיציליות במקומו.
פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י (באיטלקית: Francesco I de' Medici; 25 במרץ 1541 - 19 באוקטובר 1589) היה הדוכס הגדול של טוסקנה באופן רשמי ממות אביו קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה ב-21 באפריל 1574 ועד מותו.
בפועל כיהן כראש המדינה מאז ויתר אביו על התפקיד ב-1565. שלטונו היה המשך ישיר של ימי אביו, כאשר הדוכסות נשלטה בפועל על ידי הפקידות הבכירה שמינה אביו והייתה כנועה לרצון בית הבסבורג.
פרנצ'סקו, יליד פירנצה, היה בנם הבכור של קוזימו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה ואשתו לאונור דה טולדו (Eleonora di Toledo; (1522 – 1562), בתו של דון פדרו אלברס, שליט נאפולי.
בדצמבר 1562, כאשר היה פרנצ'סקו בן 21, נסעה לאונור אמו עם אחיו הצעירים ג'ובאני (שהיה בן 19 וכבר קרדינל) וגארציה (שהיה בן 15) לפיזה, שהייתה שרויה במגפת מלריה.
השלושה נספו במגפה, דבר שהותיר את אביו, קוזימו, שבור והאיץ את החלטתו לפרוש מן השלטון ולהעביר את סמכויותיו לבנו הבכור.
בפועל, עם זאת, נוהלה הדוכסות על ידי המנגנון היעיל שהקים האב.
לאחר מותו של קוזימו גברה התערבותם של בתי המלוכה של ספרד ובית הבסבורג בנעשה בטוסקנה והם הפעילו אותה לטובת האינטרסים שלהם.
פרנצ'סקו לא גילה רצון לעשייה שלטונית או דיפלומטית, אך גילה תשוקה למדע ולאמנות והיה פטרון של תיאטרון ושל האקדמיה ללימודי בלשנות La Crusca, שפיתחה את השפה האיטלקית.
כחובב כימיה ואלכימיה, בילה שעות בחדר ייעודי בפאלאצו וקיו (ה-Studiolo di Francesco I) שעוטר ביצירותיהם של תלמידי ג'ורג'ו וזארי ושימש כמעבדה וכבית אוסף לצמחים ומינרלים.
הוא היה פטרונם של אמנים רבים, כמו טוביאס ורהאכט הפלמי.
ב-1565 נישא ליוהאנה מאוסטריה, הדוכסית הגדולה של טוסקנה, בתו של פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ואחותו של מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לשניים נולדו בן ושש בנות, מהן רק שתיים הגיעו לבגרות ואחת, אנה, שנפטרה בגיל 15. הבן, פיליפו, שסבל מפגיעה מוחית מולדת (הידרוצפלוס) מת בגיל חמש.
יוהאנה מתה ב-1578, בת שלושים.
לאחר מותה נישא פרנצ'סקו לפילגשו ביאנקה קאפלו.
שניהם מתו ממלריה בהפרש של יום בוילה ליד פראטו, כך שפרנצ'סקו מת ללא יורש ראוי ועם מותו הועבר כתר הדוכס הגדול של טוסקנה לאחיו הצעיר, פרדיננדו, שנקרא לשוב מרומא.
במסגרת מאמציו לכרות בריתות חדשות, השיא פרדיננדו את בת אחיו, מארי דה מדיצ'י לאנרי הרביעי, מלך צרפת.
דיוקנו של פרנצ'סקו כילד בן 10 הונצח בציור ידוע מאת אניולו ברונזינו, המוצג בגלריה אופיצי בפירנצה.
מזרקת נפטון ליד הפלאצו וקיו בכיכר הסיניוריה מאת ברתולומאו אמנטי (Bartolomeo Ammannati) יחד עם ג'אמבולוניה ואחרים הוקמה לכבוד חתונתו של פרנצ'סקו עם יוהאנה מאוסטריה.
עלילת המחזה Women Beware Women מאת תומאס מידלטון (1658) נסובה סביב אירועי נישואיו של פרנצ'סקו לביאנקה קאפלו ומותם של השניים.
לפרנצ'סקו ויוהאנה נולדו שבעה ילדים:
פרנצ'סקו מריה גרימלדי (2 באפריל 1618 – 28 בדצמבר 1663) היה כומר איטלקי ישועי, מתמטיקאי ופיזיקאי.
גרימלדי הוא שטבע את המונח "דיפרקציה" (עקיפת אור) בהתייחס לתכונות של התקדמות האור, ולתעד את התצפיות המדויקות הראשונות של התופעה.
גרימלדי היה אחד המדענים הראשונים שהציעו כי האור מתקדם כגל, רעיון אליו הגיע כשצפה בדמיון בין התקדמות האור להתקדמות של גלי מים מסביב למכשול או דרך פתח.
גרימלדי טבע את המונח דיפרקציה , אותו גזר מהמילה הלטינית diffringere, שפירושה "להישבר לחתיכות", בהתייחס להתקדמות של קרני אור אשר מתפשטות להרבה כיוונים.
מנקודת מבט מודרנית, הבחירה בשם נכונה - חזיתות גלים אכן מתפרקות לחתיכות (חזיתות גלים חדשות) במהלך התקדמותן.
כריסטיאן הויגנס מאוחר יותר העניק לאינטואיציה של גרימלדי צביון מדעי מבוסס יותר כשניסח את עקרון הויגנס.
הוא היה הראשון לערוך תצפיות מדויקות של התופעה, ובתיעוד מפורסם הראה שכאשר עצם מסתיר את התאורה ממקור אור לא נקודתי, מתקבל אפקט הצללה - צל מלא וצל חלקי, בו הצל החלקי רחב יותר ונחלש בחדות פחותה מזו שמנבאת ההנחה שהאור מתקדם בקווים ישרים.
באמצעות תצפית זאת וניסויים מדויקים אחרים הוא הדגים שהתקדמות האור הנצפית לא יכולה להיות מיושבת עם הרעיון של התקדמות ליניארית של האור.
במקום זאת, קרן אור ישרה שחלפה דרך חור במסך קיבלה צורה של חרוט.
פיזיקאים מאוחרים יותר השתמשו בעבודתו כעדות ברורה לכך שהאור הוא גל, ואייזק ניוטון, ששחזר בעצמו רבים מהניסויים של גרימלדי, נעזר בה כדי לנסח את הרבדים המעמיקים יותר של התאוריה שלו על האור, אותם הציג בחלק השני של ספרו אופטיקה.
גרימלדי היה גם הראשון שצפה בפסי עקיפה.
פרנצ'סקו מוריני (; 12 באוגוסט 1944 – 31 באוגוסט 2021) היה כדורגלן איטלקי ששיחק בעמדת הבלם.
מוריני החל את הקריירה בסמפדוריה, ולאורך שנות ה-70 שיחק במרכז ההגנה של יובנטוס.
עם יובנטוס זכה מוריני, בין היתר, בחמש אליפויות ובגביע אופ"א, שהיה התואר האירופי המשמעותי הראשון של המועדון.
את הקריירה סיים בטורונטו בליזארד הקנדית.
לזכותו של מוריני 11 הופעות במדי נבחרת איטליה, אותה ייצג בטורניר מונדיאל 1974.
לאחר פרישתו, ובמשך למעלה מעשור, אייש את תפקיד המנהל הספורטיבי של יובנטוס.
מוריני החל את קריירת המשחק במדיה של סמפדוריה בסרייה א'.
כבר בעונתו הראשונה בבוגרים, עונת , השתלב היטב ברוטציה.
את הופעת הבכורה בסרייה א' ערך בהפסדה של סמפדוריה 0–2 לרומא, ב-2 בפברואר 1964. עונה אחר כך כבר היה לשחקן הרכב קבוע, בקבוצה שנאבקה על מקומה בליגה הבכירה.
בסיום עונת , השלישית של מוריני במועדון, נשרה סמפדוריה לליגת המשנה, אך שבה לליגה הבכירה לאחר עונה אחת בלבד, לאחר שסיימה ראשונה בטבלת הסרייה ב'.
בתום שתי עונות נוספות, ושש עונות בסך הכול במדיה של סמפדוריה, עבר מוריני ליובנטוס.
לזכותו של מוריני 162 הופעות ליגה במדיה של סמפדוריה.
מוריני, שחתם ביובנטוס כמחליפו של ג'אנקרלו ברצלינו שעזב את הקבוצה, היה לשחקן הרכב במרכז ההגנה של יובנטוס במשך עשור.
בעונת זכה מוריני עם יובנטוס לראשונה בקריירה באליפות איטליה.
עונה אחר כך התקרבה יובנטוס לזכייה בגביע אירופה לאלופות, כאשר העפילה למשחק הגמר מול אייאקס אמסטרדם.
יובנטוס, עם מוריני בהרכב הפותח, נכנעה 0–1 משער מוקדם של ג'וני רפ.
יובנטוס הפגינה עליונות בכדורגל האיטלקי של אותן השנים, ואליפות זו סימנה את הדרך לחמש זכיות בתואר מתוך שבע עונות, כאשר בשתיים הנותרות סיימה כסגנית האלופה.
במקביל לאליפות של עונת , תחת המאמן ג'ובאני טרפטוני, רשמה יובנטוס הישג מרשים נוסף כאשר זכתה בתואר אירופי ראשון בתולדותיה, גביע אופ"א.
יובנטוס רשמה קמפיין מוצלח והעפילה לגמר הטורניר מול אתלטיק בילבאו.
הגמר, ששוחק בצמד מפגשי בית-חוץ, הוכרע לטובת יובנטוס עקב חוק שערי חוץ, לאחר שניצחה 0–1 בבית והפסידה 1–2 בחוץ.
מוריני פתח במרכז ההגנה של טרפטוני בשני המפגשים.
בעונת זכה מוריני עם יובנטוס בקופה איטליה, לאחר ניצחון בגמר על פלרמו.
מוריני פתח בהרכב קבוצתו לגמר, בו עלתה פאלרמו ליתרון כבר בדקה הראשונה.
ארבע דקות מפתיחת המחצית השנייה הוחלף מוריני בחלוץ רוברטו בונינסניה, חילוף שהשתלם ליובנטוס שהשוותה בדקות הסיום והשלימה מהפך בהארכה, בדרך לניצחון 2-1. בזכות הזכייה השתתפה יובנטוס בגביע אירופה למחזיקות גביע בעונת , והעפילה עד לחצי גמר המפעל.
הייתה זו העונה ה-11 והאחרונה של מוריני בן ה-35 במועדון, והוא סיים את העונה ללא הופעות בליגה.
בסך הכול ערך 256 הופעות ליגה במדי יובנטוס.
לאחר שעזב את יובנטוס, עבר לתקופה קצרה לטורונטו בליזארד מה-NASL, ובסיומה פרש ממשחק פעיל.
לאורך כל הקריירה המקצועית, לא כבש מוריני שער במשחק רשמי, וסיים את הקריירה ללא שערי ליגה כלל לאורך 440 הופעות.
בקיץ 1981, לאחר פרישתו ממשחק פעיל, שב מוריני ליובנטוס לתפקיד מנהל ספורטיבי, תפקיד אותו נשא עד לסיום עונת .
על אף היותו בלם מוביל ביובנטוס, זכה מוריני לאשראי מועט במדי נבחרת איטליה.
את הופעת הבכורה בנבחרת ערך בגיל 29 בלבד, תחת המאמן פרוצ'ו ולקארג'י, ב-25 בפברואר 1973, בניצחון החוץ 1-0 של איטליה על במסגרת מוקדמות מונדיאל 1974. עד לפתיחת טורניר הגמר הוסיף מוריני הופעה אחת נוספת בטורניר המוקדמות, וארבע הופעות נוספות במשחקי ידידות.
מוריני זומן לסגל איטליה למונדיאל 1974 בגרמניה המערבית, ופתח בהרכב בכל שלושת משחקיה של איטליה בטורניר.
איטליה גברה על 1–3, נפרדה בשוויון 1–1 עם (מוריני הוחלף בדקה ה-66) והפסידה ל 1–2, מה שהוביל אותה למקום השלישי ולהדחה מוקדמת.
לאחר המונדיאל סיים ולקארג'י את תפקידו.
תחת המאמן החדש, פולביו ברנרדיני, הוסיף מוריני שתי הופעות נוספות.
האחרונה שבהן הייתה במשחקו האחרון של ברנרדיני כמאמן הנבחרת, בהפסד 0–1 ל ב-8 ביוני 1975. הייתה זו ההופעה ה-11 והאחרונה של מוריני בנבחרת, כאשר מאמנה הבא של הנבחרת, אנצו ביארזוט, לא שיתף עוד את מוריני ואף לא זימן אותו לסגל לקראת מונדיאל 1978.
מוריני נפטר ב-31 באוגוסט 2021.
פרנצ'סקו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה (באיטלקית: Francesco III d'Este; 2 ביולי 1698 - 22 בפברואר 1780), היה דוכס מודנה בין השנים 1737–1780.
פרנצ'סקו נולד ב-2 ביולי 1698 במודנה, לרינלדו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ולשרלוטה פליציטס מבראונשווייג-לינבורג, בתם של יוהאן פרידריך, דוכס בראונשווייג-לינבורג ובנדיקטה הנרייטה מפפאלץ-זימרן.
ב-11 בפברואר 1720 התחתן פרנצ'סקו עם שארלוט אגליי ד'אורליאן, בתם של פיליפ השני, דוכס אורליאן ופרנסואז מארי דה בורבון, ממנה נולדו לו 10 ילדים.
בשנת 1737 מת אביו, ופרנצ'סקו עלה לשלטון במקומו.
במהלך שלטונו, הדוכסות הגיעה לפשיטת רגל בשל מלחמת הירושה הפולנית ומלחמת הירושה האוסטרית.
כתוצאה מכך נאלץ פרנצ'סקו למכור את יצירות האמנות היקרות ביותר של גלריה אסטנזה.
הוא היה מנהל זהיר, אבל רוב המדיניות הכלכלית של הדוכסות הייתה בידי הממונה האוסטרי, בלטרם כריסטיאני.
בין הצעדים שהוא נקט, השיפוץ העירוני של מודנה ובנייתה של ויה ונדלי, המחברת את העיר לטוסקנה.
פרנצ'סקו היה גם המושל בדוכסות מילאנו בין השנים 1754–1771. ב-22 בפברואר 1780 מת פרנצ'סקו בווארזה, ובנו ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה עלה לשלטון במקומו.
ב-11 בפברואר 1720 התחתן פרנצ'סקו עם שארלוט אגליי ד'אורליאן, בתם של פיליפ השני, דוכס אורליאן ופרנסואז מארי דה בורבון, ממנה נולדו לו 10 ילדים:
מריה תרזה פליצ'יטה ד'אסטה (1726–1754), התחתנה עם לואי ז'אן מארי דה בורבון, דוכס פנתייבר.
ארקולה השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה (1727–1803), התחתן עם מריה תרזה צ'יבו-מאלספינה, דוכסית מאסה.
מריה פורטונטה ד'אסטה (1731–1803), התחתנה עם לואי פרנסואה ז'וזף, נסיך קונטי.
מריה אליזבטה ארנסטינה ד'אסטה (1741–1774), התחתנה עם קרלו סלומונה, רוזן סראבאל.
פרנצ'סקו השני ד'אסטה, דוכס מודנה (באיטלקית: Francesco II d'Este; 6 במרץ 1660 – 6 בספטמבר 1694), היה דוכס מודנה בין השנים 1662–1694.
פרנצ'סקו נולד ב-6 במרץ 1660 במודנה, לאלפונסו הרביעי ד'אסטה, דוכס מודנה וללאורה מרטינוצי, בתם של הירונימוס מרטינוצי ולאורה מרגריטה מאזריני, ואחייניתו של הקרדינל מאזארן.
אחותו, מרי ממודנה, התחתנה בשנת 1673 עם ג'יימס, הנסיך מוויילס והפכה למלכת אנגליה בשנת 1685.
בשנת 1662, בהיותו בן שנתיים, מת אביו, ופרנצ'סקו עלה לשלטון במקומו, תוך שאמו משמשת כעוצרת עד לשנת 1674.
מדיניות החוץ של פרנצ'סקו הושפעה מדרישותיו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, שהיה הפטרון של אחותו לאחר 1688, אולם הוא התנגד לניסיונות הצרפתיים להתערב בדוכסות.
על מנת לחזק את הברית בין צרפת ומודנה, הוצע לפרנצ'סקו להתחתן עם ביאטריס הירונימה דה לורן, בתו הבכורה של פרנסואה מארי דה לורן, נסיך לילבון, אולם לבסוף הוא התחתן עם מריה מרגריטה פארנזה.
פרנצ'סקו למד בילדותו לנגן בכינור, ובשל אהדתו למוזיקה, הוא העסיק בחצרו את ג'ובאני מריה בונונצ'יני.
ב-6 בספטמבר 1694 מת פרנצ'סקו במודנה ללא ילדים, ודודו רינלדו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה עלה לשלטון במקומו.
פרנצ'סקו הראשון ד'אסטה, דוכס מודנה (באיטלקית: Francesco I d'Este; 6 בספטמבר 1610 – 14 באוקטובר 1658), היה דוכס מודנה בין השנים 1629–1658.
פרנצ'סקו נולד ב-6 בספטמבר 1610 במודנה, לאלפונסו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה ולאיזבלה, נסיכת סבויה, בתם של קרלו אמנואלה הראשון, דוכס סבויה וקתרינה מיקאלה, נסיכת ספרד.
בשנת 1629 התפטר אביו מתפקידו ונכנס למנזר, ופרנצ'סקו עלה לשלטון במקומו.
לאחר פרוץ מלחמת שלושים השנים צידד פרנצ'סקו בספרד ופלש לדוכסות פארמה, אולם בעת ביקורו בספרד על מנת לתבוע את שכרו, הוא יכל רק לרכוש את קורג'ו על ידי תשלום של 230,000 פלורינים.
מאוחר יותר, בעקבות מלחמת קסטרו הראשונה, שבה פרנצ'סקו הצטרף לוונציה, פירנצה וצידד בדוכסי פארמה נגד משפחת ברבריני והאפיפיור אורבנוס השמיני, הוא ניסה לכבוש את פרארה, אולם המלחמה הסתיימה ללא כל רווח מסוים למודנה.
מכיוון ששוב לא קיבל עזרה מספרד, פרנצ'סקו כרת ברית עם צרפת בסיועו של החשמן מזארין.
לעומת זאת, כאשר הוא נכשל בכיבוש קרמונה, והיה נראה שהכף במלחמה נוטה לצד ספרד, חזר פרנצ'סקו וכרת עמם שוב ברית.
מאוחר יותר הוא חזר לברית עם צרפת, על ידי שחיתן את בנו ויורשו אלפונסו עם לורה מרטינוצי, אחייניתו של מאזארן.
אחרי התנגדות מוצלחת לפלישה הספרדית משטחיהם במילאנו, הוא נלחם לצד צרפת, סבויה, וכבש את אלסנדריה וואלנצה בשנים 1656–1657 עם עזרת בנו.
בשנת 1658 הוא כבש את מורטארה, אולם חלה במלריה, וב-14 באוקטובר 1658 מת בסנטיה, ובנו אלפונסו הרביעי ד'אסטה, דוכס מודנה עלה לשלטון במקומו.
למרות מיומנותו כמפקד צבאי, פרנצ'סקו היה ידוע עבור עמידתו בעקרונות דתיים.
בנוסף, הוא העשיר את מודנה עם הבנייה של ארמון הדוכס של מודנה, תיאטרון דלה ספלטה הגדול, וילה דלה פנטטורורי, הרחבת הנמל בתעלת נביגליו ושיקום המצודה.
בשנת 1631 התחתן פרנצ'סקו עם מריה קטרינה פארנזה, בתם של ראנוצ'ו הראשון פארנזה, דוכס פארמה ומרגריטה אלדוברנדיני, ממנה נולדו לו 9 ילדים:
אלפונסו ד'אסטה, נסיך הכתר של מודנה (1632).
אלפונסו הרביעי ד'אסטה, דוכס מודנה (1634–1662), התחתן עם לאורה מרטינוצי, והיה אביה של מרי ממודנה.
איזבלה ד'אסטה, דוכסית פארמה (1635–1666), התחתנה עם ראנוצ'ו השני פארנזה, דוכס פארמה.
מריה ד'אסטה (1644–1684), התחתנה עם ראנוצ'ו השני פארנזה, דוכס פארמה.
בשנת 1648 התחתן פרנצ'סקו עם ויטוריה פארנזה, בתם של ראנוצ'ו הראשון פארנזה, דוכס פארמה ומרגריטה אלדוברנדיני, ממנה נולדה לו בת אחת:
בשנת 1654 התחתן פרנצ'סקו עם לוקרציה ברבריני, בתם של טדאו ברבריני ואנה קולונה, ממנה נולד לו בן אחד:
רינלדו השלישי ד'אסטה, דוכס מודנה (1655–1737), התחתן עם שרלוטה פליציטס מבראונשווייג-לינבורג.
פרנצ'סקו "צ'יצ'ו" קאפוטו (באיטלקית: Francesco "Ciccio" Caputo; נולד ב-6 באוגוסט 1987) הוא כדורגלן איטלקי המשחק כחלוץ.
את קריירת הבוגרים שלו החל קאפוטו בליגות הנמוכות, תחילה בטוריטו ולאחר מכאן באלטמורה, ובסיום עונת 2006/2007 הוא הצטרף לנויקאטארו מהליגה הרביעית, שם שיחק עונה אחת לפני שהצטרף למועדון הכדורגל של בארי מהסרייה ב' הליגה האיטלקית השנייה בקיץ 2008.
עונת הבכורה של קאפוטו בבארי הייתה מוצלחת והוא כבש עשרה שערים ב-27 הופעות שסייעו לבארי לזכות באליפות הליגה השנייה ולהעפיל לסרייה א'.
אך למרות היכולת שהציג הוא לא נכלל בתוכניות המועדון לקראת עונת 2009/2010 בסרייה א', ויחד עם חבריו לקבוצה ג'וזפה סטטלה וג'יאנלוקה גלאס הוא הושאל לסלרניטנה מהסרייה ב'.
במדי סלרנטינה הופיע קאפוטו ב-36 משחקים וכבש 6 שערים שלא סייעו לה להימנע מהירידה לליגה השלישית.
בסיום העונה שב קאפוטו לבארי שנותרה בליגה הבכירה, ואת הופעת הבכורה שלו בסרייה א' ערך קאפוטו ב-3 באוקטובר 2010 בהפסד 1–2 לגנואה.
כאשר ב-28 באוקטובר כבש קאפוטו את שער הבכורה שלו במדי בארי במשחק הגביע נגד טורינו.
בדיוק חודש לאחר מכן ב-28 בנובמבר כבש קאפוטו את שער הבכורה שלו בסרייה א' נגד צ'זנה במשחק שהסתיים בתוצאה 1–1. אך זה היה שערו היחיד ובחלון ההעברות של ינואר הושאל קאפוטו פעם נוספת, הפעם לסיינה מהסרייה ב', במדיה כבש 3 שערים ב-14 הופעות.
בארי שירדה לסרייה ב' בסיום עונת 2010/2011, השיבה אליה את קאפוטו בקיץ 2011. עונת 2011/2012 החלה בצורה פושרת עבור קאפוטו כשהוא כובש רק שער אחד ב-17 המחזורים הראשונים של העונה, אך ב-6 בינואר הוא כבש צמד ב-2–2 של בארי מול גוביו.
וב-20 ביוני 2012 מונה קאפוטו לקפטן הקבוצה לאחר עזיבתו של מאסימו דונאטי, ולאחר מכן הוא כבש 6 שערים ב-6 משחקים ואת העונה הוא סיים עם 10 שערים ב-31 הופעות בליגה ובגביע.
בעונת 2012/2013 כבש קאפוטו 17 שערים ב-36 משחקים, אך בסיום העונה הוא הורחק מהמגרשים לשנה בעקבות הימורים לא חוקיים.
קאפוטו שב למגרשים רק בעונת 2014/2015 בה רשם 38 הופעות בהן כבש 11 שערים, ובסך הכל במדי בארי הופיע קאפוטו ב-149 משחקים וכבש 49 שערים.
ב-31 באוגוסט 2015 הצטרף קאפוטו לווירטוס אנטלה בהשאלה עם אופציה לרכישה.
ובסוף העונה לאחר שכבש 17 שערים ב-40 משחקים הוא הוחתם על ידי המועדון.
בעונה שלאחר מכאן עונת 2016/2017 כבש קאפוטו 18 שערים ב-40 הופעות, שסיכמו שתי עונת מוצלחות באנטלה בהן כבש קאפוטו 35 שערים ב-80 הופעות.
ב-18 באוגוסט 2017 החתימה אמפולי את קאפוטו על חוזה לארבע שנים תמורת 2.8 מיליון יורו בתוספת בונוסים.
באמפולי המשיך קאפוטו את ההתקדמות שלו, כשסייע למועדון לזכות באליפות הסרייה ב' ולהעפיל לסרייה א', תוך שהוא כובש 26 שערים ב-41 משחקים ומסיים כמלך השערים של הסרייה ב'.
גם בעונת החזרה שלו לסרייה א' הצליח להרשים קאפוטו, הוא סיים כמלך שערי הקבוצה כשכבש 16 שערים ב-38 הופעות, אולם אלה לא סייעו לאמפולי להישאר בליגה כשסיימה במקום ה-18 מתוך 20 קבוצות המוביל לסרייה ב'.
אך כישרונו של קאפוטו לא נעלם מעיניהן של קבוצות הסרייה א'.
ב-13 ביולי 2019 חתם קאפוטו בססואולו מהסרייה א'.
עונת הבכורה של קאפוטו במדי ססואולו הייתה המשך ישיר להתקדמות שעשה השחקן, כשאת עונת 2019/2020 סיים קאפוטו כמלך שערי הקבוצה עם 21 שערים ב-36 הופעות.
ובסיום העונה זומן קאפוטו לראשונה לנבחרת הלאומית.
את עונתו השנייה במועדון עונת 2020/2021 סיים קאפוטו עם 11 שערים ב-25 הופעות.
ב-31 באוגוסט 2021 הושאל קאפוטו לסמפדוריה גם היא מהסרייה א' עם סעיף המחייב רכישה בתום העונה.
ואת העונה בסמפדוריה הוא סיים עם 11 שערים ב-36 הופעות.
בעונה לאחר מכן חלה ירידה ביכולתו והוא כבש רק שער אחד ב-15 הופעות עד ינואר.
ב-2 בינואר 2022 הושאל קאפוטו לאמפולי מועדון בו שיחק בעבר, עם סעיף המחייב רכישה בתום העונה במקרה שאמפולי תצליח לשרוד בסרייה א'.
קאפוטו כבש 5 שערים ב-21 הופעות עד לסיום העונה וסייע לאמפולי לשרוד בליגה הבכירה.
בעונה לאחר מכן עונת 2023/2024 חלה ירידה ביכולתו של קאפוטו, הוא כבש 3 שערים בלבד ב-20 הופעות.
וב-26 באוגוסט 2024, בהחלטה משותפת עם המועדון סיימו צדדים את ההתקשרות ביניהם.
קפוטו זומן לסגל של נבחרת איטליה לקראת משחקי ליגת האומות נגד הנבחרות של בוסניה והרצגובינה והולנד בספטמבר 2020, אך לא זכה לדקות.
את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הלאומית ערך קאפוטו ב-7 באוקטובר 2020, בניצחון הביתי 6–0 על מולדובה במשחק ידידות, כאשר גם את שער הבכורה שלו הוא כבש במשחק זה, כשכבש את השער השני במשחק.
פרנצ'סקו פאבונה (באיטלקית: Francesco Pavona; בערך 1695, אודינה – ונציה בסביבות 1777) היה צייר איטלקי מתקופת הבארוק.
הוא היה פרפטי, והתפרסם בעיקר ברחבי אירופה בזכות דיוקנאות הפסטל שלו, הדומים בסגנונם לרוזלבה קריארה.
בהתחלה למד פאבונה באודינה, אצל צייר הפסטל קרניאו, ואחר כך עבר לבולוניה, כדי לעבוד עם ג'ובאני ג'וזפו דאל סולה.
לאחר שסיים את עבודותיו, למד פאבונה במילאנו, ומשם המשיך ללמוד בג'נובה, איטליה, ולאחר מכן למד בספרד, פורטוגל וגרמניה.
הוא התחתן והקים משפחה בדרזדן, גרמניה, שם צייר עבור בית המשפט.
אחרי כמה שנים עזב לוונציה, שם היה אחד מהפרופסורים המייסדים של האקדמיה לאמנויות שבונציה.
פרנצ'סקו קאוואלרה (באיטלקית: Francesco Cavalera; 26 בינואר 1919 – 26 באוקטובר 2013) היה גנרל בחיל האוויר האיטלקי, שכיהן כראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) בין השנים 1978–1980.
קאוואלרו נולד בלצ'ה ב-26 בינואר 1919. ב-1937 הוא התגייס לחיל האוויר המלכותי האיטלקי והוכשר כטייס קרבי.
הוא לחם במלחמת העולם השנייה בקרבות אוויריים בים התיכון ובהפצצות על מלטה.
בספטמבר 1943, לאחר שאיטליה החליפה צדדים במלחמה, כבשו הגרמנים את רומא.
קאוואלרו הצטרף לכוחות הפרטיזנים שלחמו בגרמנים.
הוא נלכד בידי הגרמנים, אולם הצליח להימלט.
הוא הגיע לדרום איטליה, שנשלטה בידי בעלות הברית, והצטרף לטייסת איטלקית שלחמה בגרמנים.
לאחר תום המלחמה, קאוואלרו חזר והתגייס לחיל האוויר האיטלקי, הועלה לדרגת קפיטנו ומונה למפקד הטייסת ה-356. ב-1947 הוא החל לשרת במטה חיל האוויר.
ב-1950 הוא פיקד על טייסת קרב שהוצבה בסומליה.
ב-1964 הוא מונה למפקד הבריגדה האווירית ה-5. ב-1967 הוא הועלה לדרגת גנרל בריגדה אווירית ומונה למפקד בית הספר האווירי פוזוולי.
ב-1971 הוא מונה לסגן מפקד חיל האוויר.
ב-31 בינואר 1978 הוא מונה לראש מטה ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
הוא היה הראשון בתולדות התפקיד, שהגיע משורות חיל האוויר.
הוא כיהן בתפקיד עד 31 בינואר 1980. הוא נפטר ברומא ב-26 באוקטובר 2013.
פרנצ'סקו פאולו קנטלי (באיטלקית: Francesco Paolo Cantelli; 20 בדצמבר 1875 – 21 ביולי 1966) היה מתמטיקאי איטלקי.
הוא תרם תרומות לחקר תנועת גרמי השמיים, לתורת ההסתברות ולמדע האקטואריה.
הוא קיבל את הדוקטורט במתמטיקה בשנת 1899 מאוניברסיטת פלרמו עם תזה בחקר תנועת גרמי השמיים.
הוא המשיך את התעניינותו באסטרונומיה בעת שעבד עד 1903 במצפה הכוכבים האסטרונומי של פלרמו (osservatorio astronomico cittadino), שהיה בניהולה של אניבלה ריקו (Annibale Riccò).
המאמרים המוקדמים של קנטלי עסקו בבעיות באסטרונומיה ובחקר תנועת גרמי השמיים.
מ-1903 עד 1923 עבד קנטלי בקרן פנסיה לבנק הפיקדון וההלוואות הממשלתי (Istituto di Previdenza della Cassa Depositi e Prestiti).
במהלך השנים הללו הוא חקר נושאים במתמטיקה של תורת המימון ומדע האקטואריה ובנושאים מתורת ההסתברות.
עבודתו המאוחרת של קנטלי עסקה באופן בלעדי בתורת ההסתברות.
הלמה של בורל-קנטלי, אי-שוויון קנטלי ומשפט גליונקו-קנטלי הם תוצאות של עבודתו בתחום זה.
בשנת 1923 הוא התפטר ממשרתו כאשר מונה כפרופסור למתמטיקה של האקטואריה באוניברסיטת קטניה.
לאחר מכן עבד כפרופסור באוניברסיטת נאפולי.
ב-1931 עבר לאוניברסיטת סאפיינזה ברומא, שם שהה עד פרישתו ב-1951. הוא נפטר ברומא.
קנטלי תרם תרומה משמעותית ליסודות תורת ההסתברות ולהבהרת סוגים שונים של התכנסות בתורת ההסתברות.
בנוסף לכך, הוא תרם תרומה מכוננת למדע האקטואריה.
הוא היה המייסד של המכון Istituto Italiano degli Attuari שעוסק ביישומים של מתמטיקה והסתברות לכלכלה.
ג'אקומו פרנצ'סקו צוקרלי (באיטלקית: Giacomo Francesco Zuccarelli, ידוע בשם פרנצ'סקו צוקרלי; 15 באוגוסט 1702 – 30 בדצמבר 1788) היה צייר איטלקי מתקופת הבארוק המאוחרת או תקופת הרוקוקו.
נחשב לצייר הנוף החשוב ביותר שצמח מן העיר ונציה באמצע המאה ה-18, ונופיו הארקדיים זכו לפופולריות ברחבי אירופה, ובמיוחד באנגליה, שם שהה במשך שתי תקופות ממושכות.
יצירותיו זכו לפטרונות מצד האצולה, והוא שיתף פעולה לעיתים קרובות עם אמנים כגון אנטוניו ויסנטיני וברנרדו בלוטו.
בשנת 1768 נמנה עם המייסדים של האקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון, ולאחר שובו הסופי לאיטליה, נבחר לנשיא האקדמיה הוונציאנית.
בנוסף לציורי נוף כפריים ששילבו לעיתים קרובות מוטיבים דתיים וקלאסיים, צייר גם יצירות דתיות ואף פורטרטים.
מעבר לציוריו, עסק גם בחיתוך תחריטים, רישום, עיצוב שטיחי קיר, ויצירת סדרת קלפי משחק עם נושאים מהתנ"ך.
למרות תהילתו בתקופתו, מעמדו של צוקרלי דעך בראשית המאה ה-19, כאשר סגנון הנטורליזם החל לתפוס מקום מרכזי בציור הנוף.
ג'וזף מאלורד ויליאם טרנר מתח ביקורת מתונה על עבודותיו, אם כי הודה כי דמויותיו עשויות להיות יפות.
ביקורת זו סללה את הדרך להערכות מחמירות יותר בעידן הוויקטוריאני.
בשנת 1959 הציע ההיסטוריון מייקל ליווי הסברים לפופולריות הרבה שלה זכה צוקרלי בקרב הבריטים, וקבע כי מיטב יצירותיו הן בעלות ערך דקורטיבי גבוה.
מאז שנות ה-90 של המאה ה-20 חלה התעניינות מחודשת בצוקרלי בקרב חוקרים איטלקים, אשר הקדישו לו מספר ספרים ומאמרים.
ציוריו ורישומיו מוצגים כיום בתערוכות באופן קבוע.
ילדותו והתפתחותו האמנותית: רומא וטוסקנה (1702–1732)
ג'אקומו פרנצ'סקו צוקרלי נולד בעיירה פיטיליאנו שבדרום טוסקנה ב-15 באוגוסט 1702, השלישי מבין ארבעה בנים.
אביו, ברתולומאו, היה בעל כרמים מצליחים ומחזיק חנות לכלי מטבח ותבלינים בסמוך לפיזה.
בגיל 11 או 12 החל את חניכותו ברומא אצל ציירי הפורטרטים ג'ובאני מריה מורנדי (1622–1717) ופייטרו נלי (1672–1740), שדרכם למד את יסודות הציור והושפע מן הקלאסיציזם הרומאי.
בשנים 1725–1727 השלים את הזמנתו הראשונה בעיירת הולדתו – שתי יצירות מזבח עבור קפלה מקומית.
בעידודו של האספן ניקולו גבורי (1676–1742) התרכז בין 1728 ל-1731 בעיקר בתחריטים, ויצר לפחות 43 הדפסים.
במהלך שהותו בפירנצה במשך כחמש שנים, החל לגלות עניין ברישומי נוף, חלקם שמורים כיום באוסף הרישומים של גלריית אופיצי.
לדברי ההיסטוריון לואיג'י לנצי, הצייר והחצרן הרומי פאולו אנזי (1697–1773) היה המורה של צוקרלי בתחום ציורי הנוף, שהתפרסם בהם מאוחר יותר.
בשנת 1732, לאחר שהות קצרה בבולוניה, עבר צוקרלי לוונציה.
מות הצייר מרקו ריצ'י בשנת 1730 הותיר חלל בזירת ציורי הנוף המקומית, והיווה עבורו הזדמנות להתבסס בעיר שהתאפיינה בריבוי ציירים היסטוריים.
לצד יצירות דתיות ומיתולוגיות, הקדיש את מרבית זמנו לציורי נוף בהשראת קלוד לורן ובית הספר הרומי.
ציוריו המוקדמים משנות ה-30 של המאה ה-18 מציגים השפעה של אלסנדרו מניאסקו, ובמשך תקופה ממושכת גם של ריצ'י.
סגנונו של צוקרלי התאפיין בפלטת צבעים רכה ובהירה יותר מן המקובל בוונציה, ותרם להחייאת הדמויות בנופיו האידיליים.
יצירותיו זכו להצלחה מיידית, והוא זכה לפטרונותם של אישים כגון המרשל פון שולנבורג, הקונסול הבריטי ג'וזף סמית (שהפך לפטרון מרכזי), והאספן פרנצ'סקו אלגרוטי, שהמליץ עליו לאוגוסט השלישי, מלך פולין.
בשנת 1735 נישא לז'וסטינה אגטה סימונטי בכנסיית סנטה מריה צובניגו בוונציה, ונולדו להם ארבעה ילדים.
שיתופי פעולה חשובים התקיימו בינו לבין אמנים כגון ברנרדו בלוטו ואנטוניו ויסנטיני, ובאמצע שנות ה-40 עבדו יחד על סדרת יצירות הממחישות ארכיטקטורה נאו-פלדיאנית.
בין הישגיו הבולטים בתקופה זו ניתן למנות סדרה של שבעה קנבסים עבור הקונסול סמית, ככל הנראה המתארים את רבקה, יעקב ועשיו, אשר מאוחסנים כיום בטירת וינדזור.
ב-1752, בהמלצת ריצ'רד דלטון, נסע צוקרלי לאנגליה, שם זכה להצלחה רבה.
סגנונו הארקדי תאם את טעמו של הציבור הבריטי, שהעריך את האידיאליזציה של החיים הכפריים.
הוא זכה להזמנות מצד האצולה, והועסק גם בעיצוב שטיחי קיר בשיתוף פעולה עם האמן פול סונדרס בהולקהאם הול.
בשנת 1760 יצר את הציור "Et in Arcadia Ego", שתואר על ידי המשורר ג'ורג' קיט כ"יצירה נפלאה".
באותה שנה צייר את "מקבת' והמכשפות", מהראשונים שתיארו דמויות תיאטרליות בתוך נוף.
חזרה לאיטליה והתקופה השנייה באנגליה (1762–1771)
בשנת 1762 שב לוונציה ונבחר לאקדמיה הוונציאנית.
לאחר שהותו הקצרה שב לאנגליה, וב-1768 היה לחבר מייסד של האקדמיה המלכותית לאמנויות בלונדון.
בין השאר, הוזמן על ידי המלך ג'ורג' השלישי לצייר את היצירה נוף הנהר עם משה בתיבה.
ב-1771 חזר לוונציה ונבחר לנשיא האקדמיה המקומית, אולם גילה עניין מועט בתפקיד.
ארבע שנים לאחר מכן עבר לפירנצה, שם המשיך לפעול באקדמיה עד 1784. נפטר ב-30 בדצמבר 1788.
צוקרלי היה מהאמנים הוונציאניים המעטים שזכו להערכה גורפת בתקופתם.
למרות ביקורות שליליות מהמאה ה-19, עבודותיו שבו וזכו להערכה מחודשת במחקרים מאוחרים.
יצירותיו השפיעו על אמנים כגון ריצ'רד וילסון וג'וזפה זאיס.
ספריית העירייה והארכיון ההיסטורי בפיטיליאנו נושאים את שמו, וכמה מציוריו מוצגים במוזיאון ארמון אורסיני בעיר.
פרנצ'סקו פיו אספוזיטו (באיטלקית: Francesco Pio Esposito; נולד ב-28 ביוני 2005 בקסטלמארה די סטביה שבאיטליה) הוא כדורגלן איטלקי המשחק בעמדת החלוץ בקבוצת אינטר מילאנו ובנבחרת איטליה בכדורגל.
אספוזיטו גדל במחלקת הנוער של אינטר מילאנו.
ב-1 באוגוסט 2023 הושאל לספציה מהסרייה ב' למשך עונת .
ב-19 ביולי 2024 הוארכה השאלתו גם לעונת .
אספוזיטו היה חלק מסגל נבחרת איטליה עד גיל 20 לטורניר גביע העולם עד גיל 20 בשנת 2023, וערך שש הופעות בטורניר, בהן הבקיע שער אחד.
נבחרת איטליה סיימה במקום השני בטורניר, לאחר שהפסידה בגמר לנבחרת אורוגוואי עד גיל 20. חודש לאחר מכן, זכה עם נבחרת איטליה עד גיל 19 בטורניר אליפות אירופה עד גיל 19 לשנת 2023.
בחודש ספטמבר 2023 החל לשחק בנבחרת איטליה עד גיל 21.
אספוזיטו הוא אחיהם הצעיר של הכדורגלנים סלבטורה וסבסטיאנו.
פרנצ'סקו מאסטרלי (באיטלקית: Francesco Maestrelli; נולד ב-21 בדצמבר 2002) הוא טניסאי איטלקי מקצועני.
דירוג השיא שלו בדירוג ה-ATP הוא מקום 149 בעולם, אותו השיג ב-26 ביוני 2023, בעוד שדירוג השיא שלו בזוגות הוא מקום 318, אותו השיג ב-21 באוגוסט 2023.
מאסטרלי זכה בתואר הצ'לנג'ר הראשון שלו בעיר ורונה לאחר שגבר בגמר על פדרו קאצ'ין מארגטינה בשלוש מערכות (3–6, 6–3, 6–0).
ביוני 2023, הוא נכנס לראשונה בקריירה לטופ 150 בעולם עקב העפלתו לגמר אליפות אמיליה-רומאניה הפתוחה, שבו הפסיד לאלכסנדר מולר הצרפתי בשתי מערכות (1–6, 4–6).
פרנצ'סקו טאבליני (באיטלקית: Francesco Tabellini; נולד ב-18 באוגוסט 1983) הוא מאמן כדורסל איטלקי המשמש כמאמן פריז בסקטבול מליגת העל הצרפתית בכדורסל והיורוליג.
טאבליני נולד במודנה שבמחוז אמיליה-רומאניה באיטליה.
הוא למד פילולוגיה קלאסית באוניברסיטת בולוניה.
בין 2007 ל-2014 שימש כמאמן במחלקת הנוער של וירטוס בולוניה, ובמקביל לימד יוונית עתיקה ולטינית.
ב-2014 הוביל את הקבוצה עד גיל 15 של וירטוס לגמר אליפות המדינה, ולאחר מכן עבר לשמש עוזר מאמן באוניברסו טרוויזו מהסרייה א'2 סילבר (הליגה השלישית), וכמאמן קבוצת הנוער עד גיל 20 של המועדון.
בעונת 2017/18 הוביל את קבוצת הנוער לזכייה באליפות איטליה, וכעוזרם של סטפנו פילאסטיני ומסימיליאנו מנטי בקבוצה הבוגרת עלה עם טרוויזו לסרייה א'2 ולאחר מכן לליגת העל האיטלקית בכדורסל.
ב-2022 מונה טאבליני למאמן מועדון הספורט האוניברסיטאי פראג מליגת העל הצ'כית בכדורסל.
לאחר עונה לא מוצלחת בו סיימה הקבוצה במקום התשיעי עם מאזן 12–22, מונה למאמנה של נימבורק ובעונת הוביל אותה לזכייה בדאבל של אליפות וגביע ולרבע גמר היורופקאפ, בו הודחה בידי פלקנסטרו וארזה.
גם בעונת הוביל טאבליני את נימבורק לדאבל והעפיל עימה לרבע גמר ליגת האלופות בכדורסל, בו הודחה בידי גלאטסראיי.
ב-2 ביוני 2025 סיים טאבליני את תפקידו כמאמן נימבורק, וב-30 ביוני מונה למאמן פריז בסקטבול מליגת העל הצרפתית בכדורסל והיורוליג.
פרנצ'סקו מריו פגאנו (באיטלקית: Francesco Mario Pagano; 8 בדצמבר 1748 – 29 באוקטובר 1799) היה משפטן, פילוסוף, פוליטיקאי ומחזאי איטלקי.
הוא היה אחת הדמויות המשפיעות ביותר של תקופת הנאורות באיטליה ונחשב לאחד ממבשרי הפוזיטיביזם המשפטי באיטליה.
פגאנו נחשב לדברי אנריקו פסינה למייסד "אסכולת המשפטים הנפוליטנית", אשר הניחה את היסודות לבית המשפט החוקתי המודרני.
בנוסף נחשב למבשר איחוד איטליה.
נאומיו אשר שזורים בציטוטים פילוסופיים, הקנו לו את הכינוי "אפלטון מנאפולי".
פגאנו נולד בשנת 1748 בכפר בריאנצה , שהיה אז חלק מפרינצ'יפאטו ציטרה שבממלכת נאפולי (כיום במחוז פוטנצה), ועבר לשליטת מחוז בזיליקטה (מאז 1811).
הוא גדל במשפחה אמידה של נוטריונים.
בגיל 14, לאחר מות אביו, עבר לנאפולי והתגורר אצל דודו ניקולה.
את לימודיו הקלאסיים השלים בהדרכתו של ג'רארדו דה אנג'ליס, ממנו למד לטינית, יוונית ואף עברית, ובמקביל השתתף בלימודים אוניברסיטאיים.
בשנת 1768 קיבל תואר במשפטים, בהיותו בן עשרים.
הוא היה תלמידו של הפילוסוף אנטוניו ג'נובזי , שתורתו השפיעה רבות על עיצוב השקפת עולמו, וחבר קרוב של גאטנו פילנג'רי .
שניהם היו חברים בבונים החופשיים, ופגאנו אף עמד בראש לשכת "לה פילנתרופיה" בתואר "גראנד מאסטר" .
הכנסותיו כעורך דין פלילי אפשרו לו לרכוש נחלה בשכונת ארנלה, ובה ייסד מעין אקדמיה פרטית, שבה השתתף בין היתר גם דומניקו קירילו .
בשנת 1796 נאסר פגאנו בעקבות תלונה מצד עורך דין, אשר נחשף על ידו כמעורב בשחיתות.
אותו עורך דין טען כי פגאנו היה שותף לקשר חתרני נגד המלוכה.
הוא שוחרר ב-25 ביולי 1798 מחוסר ראיות, ומצא בחשאי מקלט ברומא.
שם התקבל בברכה מצד אנשי הרפובליקה הרומית, מונה למרצה למשפטים במכללה הרומית, וחי בצניעות ממשכורת בסיסית שסיפקה את צורכי קיומו.
בין תלמידיו נמנה גם הפדגוג והמהפכן מטאו אנג'לו גלדי .
לאחר שעזב את רומא, שהה פגאנו תקופה קצרה במילאנו.
עם בריחתו של המלך פרננדו הראשון לפלרמו, שב לנאפולי ב-1 בפברואר 1799, ומונה על ידי הגנרל הצרפתי ז'אן-אטיין שאמפיונה לאחד מחברי הממשלה הזמנית של הרפובליקה הפרתנופית.
הרפובליקה הייתה קצרת ימים והתמודדה עם קשיים רבים: היא סבלה ממחסור בתמיכה עממית, חלק מהאזורים נותרו מחוץ לשליטה צרפתית, והמשאבים הכלכליים היו מוגבלים בשל מסעותיו הצבאיים של נפוליאון.
למרות התנאים הקשים, הצליח פגאנו לקדם כמה רפורמות חשובות, בהן הצעות בנושא החוק הפיאודלי וניסוח טיוטת חוקה לרפובליקה הפרתנופית.
טיוטת החוקה שחיבר הייתה מהמתקדמות בזמנה, היא קבעה לראשונה את סמכות השיפוט הבלעדית של המדינה בענייני זכויות אזרח, כללה עקרונות של ביזור ארגוני, והציעה הקמת מוסד שיפוטי חדש בשם "האפוראטו" , שנחשב לקודמו של בית המשפט החוקתי המודרני.
עם זאת, תוכנית זו לא יושמה בשל חזרתו הקרבה של שלטון בית בורבון.
בנוסף, פגאנו תמך בשורה של רפורמות חשובות, ובהן: ביטול העבדות הפיאודלית (5 במרץ), ביטול מס הגולגולת (22 באפריל), וביטול העינויים (1 במאי).
עם נפילת הרפובליקה הפרתנופית, נטל פגאנו את נשקו והצטרף להגנה על המבצרים האחרונים של נאפולי, שעמדו תחת מצור מצד כוחות בית בורבון.
לאחר מכן נעצר והושם במעצר באחד מצינוקיה הקשים של מבצר קאסטל נואובו.
בהמשך הועבר לכלא ויקריה, ובתחילת אוגוסט הועבר למבצר קסטל סנט'אלמו.
שם הועמד לדין במשפט מקוצר, ובסיומו נידון לעונש מוות בתלייה.
מאמציהם של שליטים אירופים לבטל את גזר דינו, בהם גם הצאר הרוסי פאבל הראשון, לא צלחו.
הצאר פנה ישירות למלך פרננדו הראשון בבקשה:
ב-29 באוקטובר 1799, הוצא פגאנו להורג בכיכר פיאצה מרקטו לצד רפובליקנים נוספים, ובהם דומניקו קירילו ואיגנאציו ציה.
כיום נקראות הכיכרות המרכזיות בבריאנצה ופוטנצה על שמו, וגם "הפנימייה הלאומית מריו פגאנו" שבעיר קמפובאסו קרויה על שמו.
בשנים 1783–1785 פרסם פגאנו את קובץ המאמרים "Saggi politici", בו הציג היסטוריה פילוסופית של ממלכת נאפולי, הביע התנגדות לעינויים ולעונש מוות, ותמך ברפורמה של חוקי העונשין לטובת מערכת הומנית יותר.
בשנת 1787 פרסם את "Considerazioni sul processo criminale", חיבור שהקנה לו תהודה בינלאומית וזכה לשבחים מהעיתון "לה מוניטר אוניברסל".
בנוסף, תרגם יצירות מיוונית ולטינית, חיבר שש טרגדיות וקומדיה אחת בשם "אמיליה".
פְרַנְצֶ'סְקוֹ צֶ'נְצִ'י (באיטלקית: Francesco Cenci; ) היה אציל רומאי, אביה של ביאטריצ'ה צ'נצ'י המפורסמת, שנרצח על ידי משרתיו תוך שיתוף פעולה של בני משפחתו.
הרוזן פרנצ'סקו צ'נצ'י, היה בן שהוכר כלגיטימי (בצו מ-15 בינואר 1561) לכריסטופורו מענף צ'נצ'י ד'ארנולה של משפחת צ'נצ'י (?
הוא נולד ברומא בשנת 1549. בשנת 1562, עם מות אביו, שהיה הגזבר הכללי של , הוא ירש הון עצום: כמעט חמש מאות אלף סקודי.
ב-2 בנובמבר 1563, בגיל ארבע עשרה, נשא לאישה את ארסיליה סנטקרוצ'ה, בת גילו.
מהנישואים, שנמשכו עשרים ואחת שנים, נולדו שנים עשר ילדים, שמתוכם שבעה, חמישה בנים ושתי בנות, הגיעו לבגרות.
בשנת 1584 מתה ארסיליה בלידתה, ושתי הבנות, אנטונינה וביאטריצ'ה, נשלחו על ידי אביהן למנזר של נזירות פרנציסקניות.
בשנת 1592 חזרו האחיות הביתה, ובשנה שלאחר מכן, ב-27 בנובמבר 1593, נשא פרנצ'סקו לאישה את לוקרציה פטרוני, אלמנה ואם לשישה ילדים.
פרנצ'סקו, אדם אפל, מושחת וקמצן, הפגין מילדותו אופי סמכותי ואלים, שקורבנותיו היו תחילה חבריו, לאחר מכן בני משפחתו, ובמיוחד נשותיו ובנותיו.
אנטונינה וביאטריצ'ה סבלו מהתעללות, ואולי גם מניסיונות לאלימות מינית.
הוא היה מעורב בקטטות, מעשי דמים ותקריות מבישות, נשפט והורשע מספר פעמים, גם בעבירת מעשה סדום, שעונשה באותה תקופה היה עונש מוות.
מעמדו החברתי ותשלום סכומי כסף גדולים, שהפחיתו באופן ניכר את הונו, אפשרו לו להימנע מהגרוע מכל.
אנטונינה, הבת הבכורה, התחננה בפני האפיפיור שישחרר אותה מהתעמרות אביה, וישלח אותה למנזר או ישיא אותה.
קלמנס השמיני נענה לבקשה: הוא תמך בנישואי הצעירה לאציל מגוביו, קרלו גבריאלי, וחייב את פרנצ'סקו בתשלום נדוניה גדולה.
מחשש שגם האחות הצעירה, ביאטריצ'ה, תלך בעקבות אנטונינה, כלא אותה פרנצ'סקו בשנת 1595 יחד עם אשתו לוקרציה ב, בנפת ריאטי, בטירה קטנה בעמק סלטו, המכונה "לה רוקה" (la Rocca), שהייתה בשטח ממלכת נאפולי ובבעלות משפחת קולונה.
בשנת 1597 פרנצ'סקו, שחלה בגרדת ובשיגדון, ולחצו עליו נושים והליכים משפטיים, פרש לפטרלה, ועם הגעתו, תנאי חייהן של שתי הנשים הורעו עוד יותר.
ב-9 בספטמבר 1598, בעודו ישן, מסומם מאופיום שהוכנס למשקה שלו, בגיל ארבעים ושמונה, הוא נרצח במכות פטיש בראשו על ידי אולימפיו קלווטי ומרציו דה פיוראן המכונה "איל קטלאנו", שני משרתים בטירה, תוך שיתוף פעולה של ילדיו ג'אקומו וביאטריצ'ה, ואשתו לוקרציה.
הקושרים ניסו להסתיר את הפשע באופן מגושם, וביימו נפילה מקרית: הגופה הושלכה ממעקה של מרפסת ונמצאה על ידי תושבי הכפר למרגלות הטירה.
בתחילה לא נערכה חקירה, גופתו של פרנצ'סקו נקברה בכנסיית סנטה מריה בפטרלה, ובני משפחתו חזרו לרומא, לארמון צ'נצ'י, סמוך לגטו רומא.
שמועות וחשדות גרמו לרשויות, זמן קצר לאחר מכן, לחקור את השתלשלות האירועים האמיתית.
הגופה הוצאה מהקבר והפצעים נבדקו בקפידה על ידי רופא ושני כירורגים ששללו את האפשרות שמקורם בתאונה.
נחקרה גם כובסת אחת: ביאטריצ'ה ביקשה ממנה לכבס סדינים ספוגי דם, באומרה שהם הוכתמו עקב הווסת שלה.
האישה הצהירה כי לא האמינה להסבריה של הצעירה.
האשמים, שנכלאו ועברו עינויים, הודו לבסוף.
במשפט, ביאטריצ'ה ולוקרציה נידונו לעריפת ראש, וג'אקומו ל.
האח הצעיר, ברנרדו, שהיה בן שבע עשרה בעת האירועים, נמצא אשם בכך שלא דיווח על קרוביו, אף שלא נטל חלק פעיל ברצח.
הוא נידון לחתירה מתמדת, כלומר לחתור למשך כל חייו בגליאות של מדינת האפיפיור, וחויב גם לצפות בהוצאתם להורג של בני משפחתו.
רק כעבור מספר שנים, לאחר תשלום סכום כסף גדול, הוא זכה מחדש בחירותו.
המבצעים הישירים, אולימפיו קלווטי ו"איל קטלאנו", כבר היו מתים: הראשון נרצח על ידי מכר של משפחת צ'נצ'י שרצה לחסל עד לא נוח, והשני מת מהעינויים שעבר בחקירות.
גזר הדין בוצע ב-11 בספטמבר 1599 בכיכר טירת סנטאנג'לו, שהייתה מלאה בהמון.
הפרשה, ובמיוחד דמותה של ביאטריצ'ה, קיבלה עם הזמן ממדים של אגדה, והיוותה השראה ליצירות ספרותיות, מוזיקליות, ובמאה ה-20 גם לעיבודים קולנועיים שונים.
פְרַנְצֶ'סְקוֹ פְּרִימַטִיצ'וֹ (באיטלקית: Francesco Primaticcio; 1503, בולוניה – 1570, פריז) היה צייר, אדריכל ופסל איטלקי מנייריסטי שבילה את רוב הקריירה שלו בצרפת.
למד אצל , ובסוף שנות העשרים של המאה ה-16 היה לעוזרו כשצייר את ציורי הפרסקו בארמון טה שבמנטובה.
ב-1532 הוזמן בידי פרנסואה הראשון, מלך צרפת, לעבוד בטירת פונטנבלו, שם, יחד עם , ומאוחר יותר, כשהאחרון מת, לבדו, ביצע את תכנון הפנים, וכן את הדקורציות בחלק מהטירה, כולל באולם הנשפים (1556-1550).
החל ב-1559, עבד בשירותה של קטרינה דה מדיצ'י.
יצירתו של פרימטיצ'ו משלבת עיבודי סטוקו וציור, ונחשבה לחדשנית בתקופתו.
השפעתו בצרפת ניכרה בהשלטת המנייריזם באמנות הדקורטיבית באזור (באסכולת פונטבלו בפרט) ובכלל.
פְֿרַנְצִיּוּם (Francium) הוא יסוד ממשפחת המתכות האלקליות, שסמלו הכימי Fr ומספרו האטומי 87.