tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עד חודש יוני 2006 נקראה המערכת "שחר אדום", ושמה שונה ל"צבע אדום" ב-9 ביולי 2006 עקב תלונות רבות של תושבים ששמם או שמות ילדיהם הוא שחר.
בשנת 2004 חוברה למערכת צבע אדום המערכת "מאמין בריבוע", המערכת פותחה בחטיבה טכנולוגית ליבשה של מז"י, בשיתוף רפא"ל, מפא"ת, פיקוד העורף ומחלקת אמל"ח.
מפתחי המערכת זכו בשנת 2009 בפרס ביטחון ישראל.
מערכת "מאמין בריבוע", העוסקת ברמה יומיומית בהתראה מוקדמת לתושבי הדרום בפני נפילת רקטות, הופעלה לראשונה בשנת 2004, אז חוברה למערכת "צבע אדום" בעוטף עזה.
בהמשך סיפקה התראה לתושבי הצפון במלחמת לבנון השנייה ובשנים שלאחריה היוותה נדבך מרכזי ביכולת העמידה של תושבי הדרום במהלך מבצע 'עופרת יצוקה'.
המערכת פותחה בחט"ל בשיתוף רפא"ל, מפא"ת, פקע"ר ומחלקת אמל"ח.
בנימוקי הפרס נכתב: "ניתן לומר בוודאות כי המערכת הביאה להצלת חייהם של אזרחים רבים.
קיומה של המערכת מאפשרת לתושבי אזור העימות להיכנס למרחבים מוגנים תוך המשך קיום שגרת חייהם במצב חירום – ובכך הוכחה תרומתה לחוסן העורף בעת מתקפה על המדינה".
אות ההתרעה מופץ מפיקוד העורף ליחידות הקצה באמצעות רשת תקשורת ייעודית שהוקמה ומתופעלת על ידי חברת "ביפר תקשורת ישראל" וללא קשר להפצת האות למערכות הצפירה העירוניות.
כיום מערכת ההתרעה עובדת בשיתוף פעולה עם מערכת כיפת ברזל.
ניתן לקבל התרעה גם באמצעות אפליקציית מובייל.
צבע אקרילי הוא צבע מהיר-התייבשות הכולל פיגמנטים שעורבבו בתחליב רזין אקרילי.
צבעי אקריליק ניתן לדלל במים, אך כאשר הצבע מתייבש הוא הופך עמיד למים, ולא ניתן להמיס אותו מחדש כמו בצבעי מים.
הצבעים האקריליים פותחו בשנות העשרים של המאה העשרים בגרמניה ונכנסו לשימוש מסחרי בשנות החמישים של אותה מאה.
השימוש בצבעים אלו נפוץ כחלופה נוחה לעבודה בצבעי מים וצבע שמן.
צבע אקריליק מורכב לרוב משני חלקים, ביחס משתנה: פיגמנט וחומר מילוי, לרוב תחליב של רזין אקרילי.
רזין (שם נרדף לשרף) זה הוא חומר פלסטי המיוצר מחומצה אקרילית.
מייצרים ממנו בין השאר פרספקס ומוצרי פלסטיק נוספים.
חלק מתכונותיו הן שקיפות גבוהה ודחיית מים; בערבוב עם מים ליצירת חומר המילוי השקוף לצבע, יש צורך בחומר מתחלב.
כאשר המים מתאדים, הרזין מתקשה ואינו ניתן למיסוס מחדש, בזכות היותו הידרופובי.
כל עוד הוא אינו יבש לחלוטין צבעו חלבי מעט, והשקיפות הגבוהה מושגת עם אידוי הנוזלים.
כתוצאה מכך, אחת מתופעות הצבע האקרילי היא סטיית בהירות עם ייבוש הצבע - הגוון נוטה להתכהות.
לא כל פיגמנט ניתן לערבוב עם רזין אקרילי, היות שהוא חומצי בטבעו.
כך למשל פיגמנטים אלקליים אינם בשימוש בצבע אקריליק, היות שהם יוצרים תגובה כימית לא רצויה בצבע - למשל כחול פרוסי (פיגמנט P27).
פיגמנטים חומציים או נייטרליים משתלבים היטב, ויוצרים צבע עמיד לדהייה.
צבעי אקריליק היו תוצר-לוואי לזיקוק נפט, ולראשונה פותחו מסחרית בשנות ה-20 של המאה ה-20. הם שווקו לקהל האמנים רק כשלושים שנה מאוחר יותר, לאחר שהנוסחה שפותחה נמצאה עמידה באור, לא רעילה ונוחה לשימוש.
החברה הראשונה ששיווקה צבעי אקריליק לאמנים, תחת השם "צבעי לטקס", הייתה Bocour Artist Colors.
מעט אחריה הצטרפו חברות נוספות (כגון Liquitex), לאור ההצלחה של הצבע האקרילי ומחיר ייצורו הנמוך.
ההרכב הראשוני של הצבעים היה עם חומר מילוי מסוג ויניל ו/או PVA, כאשר התרכובות השתנו במהלך השנים על מנת לתת לצבע גוון טוב יותר.
צבעי אקריליק קלים ביותר לשימוש - ניתן להוציא צבע משפופרת או צנצנת סגורה ואטומה על גבי משטח כלשהו, לערבבם זה בזה במכחול לח, ולמרחם בקלות על כל משטח כמעט.
זמן הייבוש של שכבה שנמרחה תלוי בעובייה, אך לרוב מדובר בדקות ספורות עד חצי שעה.
ניתן להוסיף חומר מעכב-התייבשות לתערובת הצבע, על מנת להאריך את זמן ההתייבשות למשך ימים ספורים.
את המכחולים מנקים במים וסבון, כמו גם את הידיים.
כתמי אקריליק יבשים על בגדים, כמו גם על משטחים שונים בבית, ניתן לעיתים לקלף (ממש כמו דבק פלסטי שיבש) אך משטחים סופגים יוכתמו לעד.
יש לציין שניתן להוריד כתמי אקריליק בעזרת חומר מנקה מכחולים.
צבעי אקריליק אינם רעילים בהכרח, אך לעיתים הם מכילים פיגמנטים רעילים כגון אדום קדמיום.
בכל מקרה, השימוש בהם מומלץ כחיצוני בלבד, ואינו מומלץ לילדים (בניגוד לצבעי גואש).
ציורים בצבעי אקריליק עשויים להיראות כציורים בצבעי שמן, אך עם צבעים נוזליים יותר, או מדוללים, ניתן להשיג מראה הדומה מאוד לצבעי מים.
כיום ציורים בצבעי אקריליק הם מראה נדיר בתערוכות אמנות מקצועיות, לרוב לצד צבעי שמן, גואש או מים.
צביר כוכבים (Star cluster) הוא מצבור גדול של כוכבים, שגדלו יכול לנוע בין עשרות למיליוני כוכבים, כאשר הכוכבים בו קשורים זה לזה בהשפעת כוח כבידה הדדי.
קיימים שני סוגים של צבירי כוכבים:
צבירי כוכבים פתוחים, או "מפוזרים", כדוגמת הפליאדות (Pleiades) וההיאדות (Hyades) בקבוצת שור (Taurus).
בצבירים אלה יש פחות מכמה מאות כוכבים, בדרך כלל צעירים מאוד.
צבירי כוכבים כדוריים, המורכבים בדרך כלל מכוכבים ותיקים (Population II) הם צפופים הרבה יותר, וכוללים בדרך כלל בין מאות אלפים למיליוני כוכבים.
צבירים פתוחים מופרעים לאורך הזמן על ידי השפעה כבידתית של ענני ענק מולקולריים כשהם עוברים בגלקסיה, וחברי הצביר ימשיכו לנוע בערך באותו כיוון למרות שלא יהיו יותר כבולים על ידי הכבידה.
במצב כזה הם יקראו התאגדות כוכבית או לפעמים פשוט "קבוצה נעה".
בצביר כדורי יכולים להיות בין עשרת אלפים כוכבים לכמה מיליונים המתפרשים לאורך של בין 10 ל-300 שנות אור.
בדרך כלל צבירים אלה מורכבים מכוכבים ותיקים מאוד מסוג "Population II", צעירים מהיקום עצמו רק בכמה מאות מיליוני שנים.
הרכב הצבירים נוטה להיות כוכבים צהובים ואדומים שמסתם היא לא יותר משתי מסות שמש.
זה קורה משום שכוכבים חמים וגדולים יותר כבר התפוצצו בסופרנובות או שקרסו בתהליך של ערפילית פלנטרית והפכו לננסים לבנים.
למרות זאת, ניתן למצוא מספר קטן של כוכבים כחולים שכנראה נוצרו כתוצאה של מיזוג בין כוכבים באזורים הפנימיים והצפופים מאוד בצביר.
בגלקסיה שלנו, שביל החלב, צבירים כדוריים נמצאים קרוב למרכז הגלקסיה, ומקיפים את המרכז במסלולים מאוד אליפטיים.
ב-1917 האסטרונום הרלו שפלי הגדיר את מרחקה של השמש ממרכז הגלקסיה בהתבסס על תפוצתם של הצבירים הכדוריים.
עד אז לא היה מושג ברור לגבי מיקומה של מערכת השמש בגלקסיית שביל החלב.
בעבר צבירים כדוריים היו תעלומה גדולה בתחום האסטרונומיה, משום שהגילאים של החברים הוותיקים ביותר בצבירים עלו על גילו המשוער של היקום.
שיפורים משמעותיים במדידות של מרחקים מצבירים כדוריים בעזרת לוויין היפרקוס ומדידות של קבוע האבל שדיוקן השתפר פתרו את הפרדוקס כשקבעו שהיקום מבוגר בכמה מאות מיליוני שנים מהכוכבים הוותיקים ביותר וגילו קרוב ל-13 מיליארד שנים.
בגלקסיה שלנו יש כ-150 צבירים כדוריים, שמשערים שחלקם נלכדו מתוך גלקסיות קטנות יותר שתנועתם הופרעה על ידי שביל החלב, כפי שכנראה קרה לצביר M79. ישנן גלקסיות עשירות יותר בצבירים כדוריים: גלקסיית הענק האליפטית כוללת אלפי צבירים כדוריים.
הצבירים הכדוריים הבהירים ביותר נראים לעין הבלתי מזוינת, כשהצביר הבהיר ביותר, ω בקנטאור, היה מוכר בעת העתיקה וקוטלג ככוכב עוד לפני המצאת הטלסקופ.
הצביר המוכר ביותר בהמיספירה הצפונית הוא M13, שקיבל את השם צביר הרקולס.
צבירים פתוחים מוגבלים כמעט תמיד לזרועות הספירליות של הגלקסיה והם רחוקים ממרכזה.
לרוב הם גרמי שמיים צעירים מאוד שגילם נאמד בעשרות מיליוני שנים בלבד הנוצרים באזורי H II כגון ערפילית אוריון.
בהיותם מאוכלסים בצפיפות נמוכה יותר מאשר צבירים כדוריים, הם פחות כבולים כבידתית.
צבירים פתוחים נשלטים לרוב על ידי כוכבים כחולים צעירים.
בשנת 2005 אסטרונומים גילו סוג חדש של צביר כוכבים בגלקסיית אנדרומדה, הדומה במאפייניו לצבירים כדוריים.
הצביר החדש מכיל מאות אלפי כוכבים, מספר שניתן למצוא גם בצבירים כדוריים.
צביר זה גם חולק מאפיינים נוספים עם הצבירים הכדוריים, כגון אוכלוסיית הכוכבים.
ההבדל המשמעותי בין הסוג החדש לצבירים כדוריים הוא הגודל העצום שלהם, מאות שנות אור לאורכם, ומתוקף כך הם פחות צפופים באופן משמעותי.
המרחקים בין הכוכבים בצבירים אלה הוא גדול הרבה יותר.
פרמטרית, הם נמצאים בין צבירים כדוריים (מעט חומר אפל), וגלקסיה ננסית (החומר האפל דומיננטי).
עדיין לא ידוע איך צבירים אלה נוצרים, אך סביר להניח שיש דמיון בין היצירה שלהם לזו של הצבירים הכדוריים.
לא ידוע למה צבירים כאלה נמצאו באנדרומדה ולא בגלקסיית שביל החלב.
לא ידוע האם גלקסיית אנדרומדה היא היחידה עם צבירים מסוג זה, אך משערים שיימצאו גלקסיות נוספות המכילות צבירים כאלה.
ברגע שבצביר פתוח התנתקו הקשרים הכבידתיים, הכוכבים המרכיבים אותו ימשיכו לנוע במסלול דומה בחלל.
מאותו רגע הם ייקראו "התאגדות כוכבית" או "קבוצה נעה".
רוב הכוכבים בעגלה הגדולה הם מרכיבים לשעבר של צביר כוכבים, שהיום נקרא הקבוצה הנעה הגדולה אורסה (Ursa Major Moving Group) ונעים בדומה לתנועתם כשהיו חלק מצביר.
כוכבים נוספים הנראים בשמיים כולל מנקלינן (β בעגלון), אלפֱכַּה (α בכתר צפוני) ו-ζ (זטא) במשולש דרומי, קשורים לקבוצה זו גם כן.
השמש ממוקמת נכון להיום בקצה הזרם הזה, אך אינה שייכת לקבוצה, כך מסיקים מהמסלול הגלקטי השונה שלה, הרכבה הכימי וגילה.
התאגדות כוכבית אחרת המוכרת לאסטרונומים היא זו המקיפה את מירפק (α בפרסאוס), הבולטת מאוד כשמסתכלים על השמים דרך טלסקופ.
צבירים רחוקים נעים אינם ידועים עדיין משום שעל מנת לזהותם יש לדעת את תנועתם המדויקת מראש.
חשיבות אסטרונומית של צבירי כוכבים
מחקר על צבירי כוכבים חשוב מאוד בהרבה תחומים של אסטרונומיה.
משום שכוכבים רבים נוצרו בערך באותו זמן ומשום שההבדלים בין מאפיינים של כוכבים הם רק פונקציה של מסה, תאוריות התפתחות הכוכבים העדכניות להיום מתבססות על תצפית על צבירי כוכבים פתוחים וכדוריים.
צבירים הם גם שלב חיוני בקביעת קנה המידה של היקום.
כמה מהצבירים הקרובים ביותר הם קרובים מספיק כדי שאפשר יהיה למדוד את המרחקים שלהם מאיתנו בעזרת היסט.
דיאגרמת הרצשפרונג-ראסל יכולה להיבנות בשביל צבירים אלה להם כבר יש ערכים מוחלטים הידועים בתור ציר "רמת זוהר" (רמת זוהר בהקשר של כמות אנרגיה שגוף פולט חלקי יחידת זמן).
כשיוצרים דיאגרמה דומה לצביר שמרחקו אינו ידוע, ניתן להשוות את המיקום של הרצף העיקרי לזה של הצביר הקודם ומכך להסיק ולהעריך את מרחקו.
תהליך זה ידוע בשם "סינון רצף עיקרי".
צביר כדורי הוא צביר כוכבים המכיל מאות אלפי כוכבים המוחזקים יחד על ידי כוחות הכבידה ההדדיים.
צבירים כדוריים מורכבים בדרך כלל מכוכבים זקנים בעלי מתכתיות נמוכה, שנוצרו בזמן יצירת הגלקסיה או זמן קצר לאחר מכן.
הרדיוס של צביר כדורי טיפוסי הוא בין מאה למאתיים שנות אור.
צבירים כדוריים התגלו בגלקסיות רבות.
הם נמצאים בהילת הגלקסיה (כלומר מחוץ למישור דיסקת הגלקסיה).
משערים כי בשביל החלב יש כ-180 צבירים כדוריים, מתוכם התגלו 150. בגלקסיית אנדרומדה התגלו כ-450 צבירים כדוריים ויש גם גלקסיות שלהן מעל ל-10,000 צבירים כדוריים.
תצפיות עדכניות הראו שצבירים כדוריים עשויים לעבור מגלקסיות לוויין לגלקסיית האם, למשל מהגלקסיה הננסית בקשת לשביל החלב.
חקירת הצבירים הכדוריים חשובה להערכת גילן של הגלקסיות ותהליך יצירתן, משום שהם נמנים עם גרמי השמיים הוותיקים ביותר ביקום.
שקלול גיל הכוכבים בצבירים הכדוריים של שביל החלב מצביע על סדר גודל של כ-13 מיליארד שנים, ומכאן שגלקסיית שביל החלב והצבירים הכדוריים שבה נוצרו זמן קצר יחסית לאחר המפץ הגדול.
על אף שכוכבי הצבירים הכדוריים הם בין הראשונים שנוצרו בגלקסיה, עדיין לא ברור תהליך ההיווצרות של צבירים כדוריים וחלקו בתהליך היווצרות הגלקסיות.
למשל, לא ברור לחלוטין האם צבירים כדוריים נוצרים באופן דומה להיווצרותן של גלקסיות ננסיות הנלוות לעיתים לגלקסיות גדולות או שהם נוצרים כחלק מתהליך היווצרות הגלקסיות עצמן.
צבירים כדוריים בהירים כמו ω בקנטאור נצפו כבר בעת העתיקה, אך זוהו ככוכבים רגילים.
בשנת 1665 זיהה האסטרונום הגרמני החובב יוהאן אברהם איהל ש-M22 אינו כוכב אלא גרם שמים מעורפל ולא נקודתי.
באופן דומה זוהו כערפיליות ω בקנטאור בשנת 1677 וצביר הרקולס בשנת 1714 על ידי אדמונד היילי ו-M5 בשנת 1702 על ידי האסטרונום הגרמני גוטפריד קירש.
בשנת 1764 זיהה שארל מסיה את M4 (שזוהה כערפילית בשנת 1746 על ידי ז'אן פיליפ דה שסו) כצביר כוכבים וזו הייתה הפעם הראשונה שזוהה צביר כדורי ככזה.
רק בשנות ה-80 של המאה ה-18 זיהה ויליאם הרשל את 28 הצבירים הכדוריים שבקטלוג מסיה ועוד 5 צבירים נוספים ככאלה.
כמו כן גילה הרשל עוד 37 צבירים כדוריים חדשים, כולם נכללו בקטלוג גרמי השמיים העמוקים שפרסם בשנת 1789, ובו גם טבע הרשל את המונח "צביר כדורי" (Globular Cluster).
עם השנים המשיכו להתגלות צבירים כדוריים נוספים והיום ידועים כ-150 מהם בשביל החלב ועשרות אלפים בגלקסיות אחרות.
בשנת 1914 החל האסטרונום האמריקני הרלו שפלי בחקר של צבירים כדוריים.
הוא זיהה בצבירים כוכבים משתנים מסוג משתני RR בנבל, אותם חשב בטעות למשתנים קפאידיים ועל פי הקשר בין זמן המחזור לבהירות המוחלטת של הכוכבים, העריך את המרחק לצבירים אלו.
מאוחר יותר התברר שמכיוון שמשתני RR בנבל עמומים יותר מאשר משתנים קפאידיים רגילים, הערכת המרחק לצבירים הייתה גבוהה מדי.
שייפלי גם הניח שהצבירים מפוזרים בכדור סביב מרכז הגלקסיה ועל סמך המרחק לצבירים העריך את מרחקה של השמש ממרכז הגלקסיה.
אף על פי שגם הערכה זו הייתה גדולה מהמרחק האמיתי, היא הראתה שגלקסיית שביל החלב גדולה בהרבה מההערכות שהיו מקובלות עד אז ושהשמש רחוקה ממרכז הגלקסיה.
צבירים כדוריים מורכבים ממאות אלפי כוכבים הנשארים קשורים כבידתית זה לזה לאורך חיי הצביר.
כוכבים עוזבים את הצביר רק כאשר פועלים עליו כוחות גאות ושפל חזקים, למשל כתוצאה ממעבר קרוב למרכז הגלקסיה שאותו הוא מקיף.
צבירים כדוריים לא מכילים חומר בין-כוכבי, שככל הנראה נלכד כולו בכוכבי הצביר, כך שלא מתרחשת בהם יצירת כוכבים חדשים.
כמעט כל כוכבי הצביר הם זקנים והמתכתיות שלהם נמוכה - דבר שמעיד על היותם כוכבי אוכלוסייה II - הכוכבים העתיקים ביותר שעדיין קיימים.
צבירים כדוריים מסוימים כמו ω בקנטאור מכילים מיליוני כוכבים ומשערים שהם שרידי הליבה של גלקסיה ננסית שהסתפחה לשביל החלב ובתהליך ההסתפחות התפזרו הכוכבים שמחוץ לליבה ברחבי שביל החלב.
לחלק מהצבירים, כמו צביר פגסוס, ליבה דחוסה ביותר שלא ניתן לראותה באופן ישיר בשל צפיפות הכוכבים שסביבה.
בחלק מהמקרים ניתן להבחין בקרינת X היוצאת מהליבה ומשערים שבמרכז הצביר נמצא חור שחור.
בשל הצפיפות הגבוהה מתרחשות בצבירים התנגשויות בין כוכבים שגורמות לתופעות מיוחדות.
התנגשות של שני כוכבי הסדרה הראשית בעלי מסה בינונית עשויה ליצור כוכב חדש בעל מסה גבוהה וסיווג ספקטרלי B, שאורך חייו קצר - עשרות עד מאות מיליוני שנים בלבד, בעוד שכוכבי הצביר הם כוכבים זקנים בהרבה.
כוכבים אלו נקראים "כוכבים כחולים מתעכבים".
תופעה אחרת שנגרמת מהתנגשויות בליבת הצבירים, היא התמזגות של מערכת מרובת כוכבים לכוכב מסיבי יחיד.
כתוצאה של שימור התנע הזוויתי לכוכב החדש שנוצר מהירות סיבוב עצמי גבוהה למדי ובשל מסתו הגדולה הוא מסיים את חייו בסופרנובה שלאחריה נשאר כוכב נייטרונים בעל מהירות סיבוב עצומה, שיוצרת פולסר בעל זמן מחזור של אלפיות השנייה.
בניגוד לכוכבי הגלקסיה שרובם נמצאים על הסדרה הראשית, הכוכבים של צבירים כדוריים יוצרים התפלגות שונה על דיאגרמת HR.
כמעט כל כוכבי הסדרה הראשית הם כוכבים פחות חמים, עד סוג ספקטרלי F ולמעט כוכבים כחולים מתעכבים, אין כמעט בצבירים כוכבים מסוגים ספקטרלים B ו-O ורק מעט כוכבים מסוג ספקטרלי A.
לעומת זאת יש בצבירים הרבה כוכבים בענף הענקים והתת-ענקים שיצאו כבר מהסדרה הראשית לשלבי התפתחות מתקדמים יותר.
צפיפות הכוכבים בצבירים כדוריים היא גבוהה למדי - מאות אלפי ואפילו מיליוני כוכבים בכדור שרדיוסו פחות מ-200 שנות אור, ששקולים לצפיפות של כ-0.03 כוכבים לשנת אור מעוקבת.
בליבת הצביר הצפיפות גבוהה בהרבה ועשויה להגיע ל-30 כוכבים בשנת אור מעוקבת.
הרלו שפלי ביחד עם הלן סוייר סיווגו את הצבירים ב-12 מחלקות על פי צפיפותם.
הצבירים הצפופים ביותר משויכים למחלקה I והמרווחים ביותר למחלקה XII.
הצבירים הכדוריים ניתנים לאפיון על פי מספר קריטריונים: רדיוס הליבה (rc), רדיוס מחצית המסה
(rm - הרדיוס שבו מוכלת מחצית ממסת הצביר), רדיוס מחצית ההארה (rh - הרדיוס שממנו נפלטת מחצית מכמות האור של הצביר), הרדיוס הנראה של הצביר (r) ורדיוס הכבידה של הצביר (rt - הרדיוס שבו המשיכה של הצביר גוברת על משיכת הגלקסיה).
ככל שהיחס בין רדיוס מחצית ההארה או רדיוס מחצית המסה ובין הרדיוס הנראה או רדיוס הכבידה של הצביר קטן יותר, כך הצביר דחוס וצפוף יותר.
לדוגמה, רדיוס מחצית המסה של הצביר הכדורי M3 הוא 12% בלבד מהרדיוס הנראה שלו, כך שזהו צביר דחוס למדי.
בעוד שבמרבית הצבירים הבהירות עולה ככל שמתקרבים לליבה עד מרחק מסוים ממנה ואז נשארת קבועה עד למרכז הצביר, הרי שבכ-20% מהצבירים הבהירות ממשיכה לעלות ככל שמתקרבים למרכז הצביר.
ההסבר לכך הוא תהליך של "קריסת הליבה" שגורם לכך שהכוכבים המסיביים יותר בצביר מתקרבים למרכז הצביר בעוד שהמסיביים פחות מתרחקים ונוצרת הפרדה מרחבית של הכוכבים על פי המסה שלהם.
הכוכבים המסיביים יותר הם גם בעלי בהירות מוחלטת גדולה יותר ולכן מרכז הצביר פולט יותר קרינה באופן משמעותי מהאזורים שמסביבו.
צבע עיניים היא תכונה המושפעת בעיקר מכמות וסוג הפיגמנט בקשתית העין.
לתכונה זו יש מגוון פנוטיפים אצל חיות ובבני אדם.
בבני אדם שינויים אלו נגרמים בעיקר משוני בכמות המלנין "אומלנין" שנוצרת בקשתית על ידי המלנוציטים.
כמות המלנין שנוצרת נקבעת מכמה גורמים, כגון גנים המשפיעים על כך.
בנוסף, ככל הנראה חשיפה לשמש גורמת לייצור מלנין בעין (כמו בעור).
צבע העיניים היא תכונה תורשתית המושפעת מיותר מגן אחד וכיום ידועים בבני אדם שלושה גנים המשפיעים על צבע העיניים: EYCL2 ,EYCL1 ו-EYCL3.
במחקר שהשתתפו בו 3,839 אנשים נמצא כי 74% מהגוונים נוצרו כתוצאה משינוי במספר זוגות נוקלאוטידים ליד הגן OCA2. גן זה היה ידוע לפני המחקר כקשור ללבקנות.
צבע עיניים של אדם יכול להיות מידע בעל חשיבות רבה, ולכן חשוב לסווג את צבעי העיניים.
סיווגים שונים נעים בין הבחנה בין "בהיר" ל"כהה" עד לפרטים מפורטים.
בעקבות חיפוש אחר סיווג אובייקטיבי של צבע העיניים סדון ואחרים (Seddon et.
al) הגדירו סיווג לפי כמות הפיגמנט
בעוד שבעיניים חומות יש הרבה חום, בירוקות יש רוב צהוב ובאפורות אין כמעט פגמנט בכלל.
בבני אדם עיניים חומות הן הנפוצות ביותר, כחולות נדירות יותר (8%) ועיניים ירוקות הן הנדירות ביותר (2%).
עיניים חומות מכילות כמות רבה של מלנין שמשמש לקליטת אור, זהו צבע העיניים הנפוץ בעולם.
(נקרא גם "לוז") הוא צבע עיניים מורכב המשתנה לעיתים כפי קרבת העיניים לאור, עיניים מסוג זה מאופיינות בשילוב של צבע ירוק כחול או צהוב עם גוונים של חום בהיר.
צבע זה נוצר כתוצאה מפיזור ריילי וכמות מסוימת של מלנין הנמצא בחלקה הקדמי של הקשתית.
עיניים מצבע זה נפוצות יחסית באירופה ובאמריקה, ומאוד נדירות במזרח התיכון.
רק 5% מהאוכלוסייה מאופיינים בצבע עיניים זה.
גוון הענבר הוא צבע צהוב חזק, שככל הנראה נוצר מפגמנט צהוב הנקרא "ליפוכרום" (שנמצא גם בעיניים ירוקות).
עיניים בצבע ענבר הן העיניים הנדירות ביותר וקיימות בעיקר אצל בעלי חיים ורק אצל 0.01% מהאוכלוסייה.
עיניים ירוקות נוצרות כתוצאה מכמות קטנה של מלנין בעין.
הן נפוצות יחסית אצל אנשים שמוצאם מצפון ומזרח אירופה, וכן קיימות אצל בני דרום ומרכז אירופה ובחלקים של דרום אסיה רק ל-2% מאוכלוסיית העולם יש עיניים בצבע זה.
עיניים בצבע זה מכילות כמות קטנה של מלנין.
צבע כחול נפוץ יחסית ברחבי אירופה ואצל אנשים שהיגרו מאירופה, וכן קיים (אם כי נדיר) גם במקומות אחרים כגון אסיה ואפריקה.
מכיוון שבשנותיו הראשונות של התינוק כמות המלנין בעינו עדיין לא גדולה, הוא מתאפיין בעין כחולה ברוב המקרים.
לאחר זמן מה עיניהם של התינוקות מתכהות.
אין פגמנט כחול בעיניים כחולות.
הן כחולות מאותה סיבה שמי הים או שהשמיים כחולים.
דהיינו, אין מולקולת צבע כחול בעיניים כחולות.
הצבע הכחול מופק בשל פיזור גלי אור ממולקולה למולקולה בתווך של הקשתית.
האור הכחול הוא בעל אורך גל, שמתפזר פחות הצידה ופחות מתאבך מאורכי הגל האחרים.
אפור נחשב לגוון של ירוק, עיניים אפורות מכילות כמות זעירה של פיגמנט חום וצהוב.
אנשים לבקנים הם בעלי עיניים בצבע אדום או ורוד, כתוצאה מכך שהשתקפות של האדום מכלי הדם עוברת דרך הכחול של הקשתית החסרה בפיגמנט.
תופעה זו יכולה גם להתרחש בפני עצמה ונקראת ocular albinism .
צבע עור האדם הוא מאפיין חיצוני בולט של האדם.
צבע העור האנושי נע מכהה ביותר, כמעט שחור, לבהיר ביותר בעל שקיפות חלקית, הנראה ורדרד בגלל הדם שבנימים.
בממוצע, לגברים עור קצת יותר כהה מאשר לנשים.
למלנין שני סוגים: פאומלנין (pheomelanin) שצבעו אדום, ואיאומלנין (eumelanin) שצבעו חום כהה המתקרב לשחור.
כמות וסוג המלנין בעור נקבעים על ידי שישה גנים, הפועלים בדומיננטיות חלקית.
עותק אחד מכל אחד מהגנים הללו מגיע מהאב, והאחר מהאם.
ישנו קשר ישיר בין רמת קרינת העל-סגול הגאוגרפית והתפוצה של צבע עור מולד ברחבי העולם.
באזורים הנחשפים לרמת קרינה גבוהה יותר, אשר בדרך כלל קרובים יותר לקו המשווה, האוכלוסייה תהיה לרוב כהת-עור.
באזורים רחוקים מהאזור הטרופי, אשר בהם קרינת העל-סגול נמוכה, תמצא אוכלוסייה בעלת גוון עור בהיר.
חוקרים משערים שאוכלוסיית בני האדם במשך 50,000 השנים האחרונות שינתה את צבע עורה מכהה לבהיר וההפך עקב ההגירה לאזורים שונים, ושהשינוי הגדול הניכר כיום בפיגמנטציה של העור קרה במהלך של לפחות 100 דורות (בערך 2500 שנים) דרך שינוי ב-DNA.
שיזוף הוא מנגנון ההגנה של העור מפני עודף קרינה.
כאשר קרני השמש האולטרה סגולות פוגעות בעור, העור מייצר בתגובה מלנין המתבטא בעור כהה יותר, שזוף.
עור כהה יותר עמיד יותר בפני נזקי השמש, לעומת עור בהיר הסופג יותר מקרינתה.
בפעם הבאה שבה ייחשף העור לקרינה אולטרה סגולה, ייפגע העור פחות.
לא כל סוגי העור מגיבים לקרינת השמש באותו אופן.
אצל אנשים שעורם כהה מטבעו יהיה השיזוף בלתי מורגש.
בעלי עור כהה פחות ישתזפו במהירות, ובעלי עור בהיר ישתזפו מעט ויינזקו הרבה.
לבקנים, אנשים חסרי מלנין לחלוטין, לא ישתזפו לעולם.
בעולם המערבי טרם המהפכה התעשייתית נחשבה צחות העור, בייחוד זה של האישה, למעלה חשובה.
ביטויים כגון "צוואר צחור כחבצלת" או "כתפי שיש" נחשבו למחמאות.
יפהפיית שיר השירים, למשל, חשה צורך להתנצל על שיזפונה ולהטיל את האשמה על אחיה שגרמו לה להיחשף לשמש השדה: .
בחלום ליל קיץ מאת שייקספיר סופגת הרמיה קִנטורים על עורה הכהה.
העור החיוור היה סמל סטטוס, אות לכך שבעליו יכול להרשות לעצמו את מותרות הצל.
תפיסת העור הלבן כיפה נבעה ככל הנראה מן העיסוק הרווח של פשוטי העם בחקלאות, תחת כיפת השמים.
אישה מפשוטי העם לא יכלה להרשות לעצמה לשמור על גון עור בהיר, אך אשה עשירה דאגה להדגיש את מעמדה באמצעי זה.
המהפכה התעשייתית העבירה את המעמד הנמוך מעבודה בשדות לעבודה ממושכת במפעלים.
בתנאים כאלה העובדים הפשוטים לא נחשפו לאור שמש.
לעומתם, בעלי האמצעים יכלו להרשות לעצמם לצאת לחופשה על שפת הים ולהשתזף.
בשנת 1923 הופיעה מעצבת האופנה קוקו שאנל בקאן שזופה לאחר הפלגה ביאכטה של הדוכס מוולינגטון.
הופעה פומבית שזופה של דמות משפיעה זו נתנה את האות לשינוי התפיסה האסתטית של גון העור בציבור ונחשבת לתחילת עידן השיזוף.
תפיסה זו של השיזוף כמחווה על מעמד כלכלי גבוה נשמרה עד היום.
בשל תפיסה זו של השיזוף כיפה, עמלים רבים כדי להכהות את גון עורם, במגוון אמצעים:
שיזוף תוך שימוש בשמן שיזוף
שיזוף במקומות בהירים, המחזירים את הקרינה - ים, חול, שלג
שיזוף תוך שימוש בלוחות קרטון מצופים מתכת, להחזרה מלאה של הקרינה מסביבת הפנים אליהם
מכוני שיזוף - קרינה מלאכותית בעוצמה גבוהה, ולעיתים אף מסוכנת
ספריי צבע - שיזוף ללא שמש, שמתבצע בצורה עצמאית, אצל קוסמטיקאית או במקלחת ספריי
תאוריות מוקדמות על חלוקת בני האדם לגזעים התבססו על מאפיינים פנוטיפיים כוללניים, כגון צבע עור, ולא התבססו על מובחנות ביולוגית גנטית מעמיקה יותר.
הצרפתי פרנסואה ברניה (Bernier) השתמש בשנת 1684 לראשונה במונח "גזע", לשם "חלוקה חדשה של הארץ לפי המינים או הגזעים השונים של בני אדם היושבים בה".
ריצ'רד ברדלי (Bradly) הציע בשנת 1721 חלוקה לחמישה "מינים" על פי צבע עור וצורת השיער ושיער הפנים.
הסולם הכרומטי של פון לושאן
במחצית הראשונה של המאה ה-20 הייתה נפוצה למדי, במחקרים מדעיים על גזע, שיטת הסולם הכרומטי של פון לושאן.
בשיטה זו של מדידת צבע העור התגלו בעיות, שכן התוצאה הייתה בלתי עקבית, כתוצאה משיקול דעת סובייקטיבי של כל מתבונן.
מחלות המשנות את צבע העור
ויטיליגו, או לויקודרמה, היא מחלת עור שבה מאבדים אזורים מסוימים של העור את צבעם והעור הופך בהיר.
אחוז אחד מהאוכלוסייה סובל מהמחלה.
המחלה אינה מדבקת ואינה מסוכנת, אך החולים במחלה עלולים לסבול מפגיעה בתדמיתם בעקבות השינוי בגון העור.
בארצות כמו הודו לא מעט חולים סובלים מנידוי חברתי.
ארגיריה היא מחלה הנגרמת לרוב על ידי אכילה או נשימה של תרכובות כסף.
מטהמוגלובינמיה היא מחלת דם נדירה שבה גן רצסיבי מתחלק עם עצמו באופן כזה שהוא משנה את ההרכב המולקולרי של הדם, שבמקום להיות אדום הופך לחום ומשנה את צבע עורו של הסובל ממחלה זו לכחול.
צביר פתוח הוא צביר כוכבים המכיל מעשרות ועד אלפי כוכבים הנמצאים בתחום מצומצם של עשרות שנות אור.
כוכבי הצביר נוצרו בערך באותו הזמן מענן של גז ואבק בין כוכבי שנדחס תחת כבידתו העצמית.
צבירים פתוחים הם לרוב חסרי צורה מוגדרת, בעלי צפיפות כוכבים נמוכה והם נמצאים במישור של דיסקת הגלקסיה, זאת לעומת צבירים כדוריים שצורתם כדורית, צפיפותם גבוהה בהרבה והם מפוזרים מחוץ למישור של דיסקת הגלקסיה.
בשל צפיפותם הנמוכה ומיקומם במישור הגלקסיה, כוחות המשיכה בין כוכבי הצביר חלשים ביחס לכוחות המשיכה שמפעילים עליהם כלל כוכבי הגלקסיה ולכן צבירים פתוחים הולכים ומתפשטים עד להתפרקותם המוחלטת.
אורך החיים של צבירים פתוחים הוא מעשרות ועד מאות מיליוני שנים בלבד ולכן הכוכבים הנמצאים בצביר הם כוכבים צעירים יחסית ובולטים בנוכחותם כוכבים מסיביים וחמים מסוג ספקטרלי B ו-O, שתוחלת חייהם קצרה.
כוכבים נוצרים מקריסה של חומר בין-כוכבי תחת כבידתו העצמית.
בתוך עננים של גז ואבק נוצרים שינויים בצפיפות החומר כתוצאה מגלי הלם של סופרנובות או מהשפעות כוח הכבידה של גופים מחוץ לענן.
אזורים בעלי צפיפות גדולה יותר המושכים אליהם חומר נוסף מהענן ומגדילים עוד את צפיפותם עד ליצירת אזורים דחוסים שבהם נוצרים כוכבים.
הכוכבים הנוצרים באופן הזה הם מסיביים למדי, בעלי מסה של 10-20 מסות שמש.
טמפרטורת פני השטח שלהם היא מעל ל-20,000 קלווין כך שרוב הקרינה הנפלטת מהם היא בתחום העל-סגול והיא גורמת ליינון מולקולות הגז הסובב את כוכבי הצביר וענן הגז הופך לאזור H II היוצר ערפילית פליטה.
לחץ הקרינה של הכוכבים ורוח השמש החזקה שמאפיינת כוכבים מסיביים וחמים מפזרים את הגז והאבק ומונעים יצירה של כוכבים חדשים.
הכוכבים המסיביים ביותר הופכים לסופרנובה בתוך עשרות מיליוני שנים ומאיצים את התפרקות הענן שיצר את הצביר.
הפסקת יצירת הכוכבים גורמת לכך שכמעט כל כוכבי הצביר הם באותו הגיל.
לעיתים נוצרים בענן אחד שני צבירים נפרדים המקיפים זה את זה.
דוגמה ידועה לצביר כפול כזה הוא הצביר הכפול בקבוצת הכוכבים פרסאוס המורכב מהצבירים הפתוחים NGC 869 ו-NGC 884.
צבירים פתוחים מורכבים לרוב מליבה בקוטר של שנות אור ספורות ושבה צפיפות הכוכבים גדולה יותר (כ-1.5 כוכבים לשנת אור מעוקבת, להשוואה בסביבת השמש צפיפות הכוכבים היא כ-0.003 כוכבים לשנת אור מעוקבת) המוקפת ב"הילה" של כוכבים פחות צפופים ושמשתרעת למרחק של עשרות שנות אור מהליבה.
הצבירים מראים שונות גדולה במספר הכוכבים, צפיפותם והתפלגות הבהירות שלהם.
האסטרונום רוברט טרמפלר יצר שיטת סיווג לצבירים פתוחים הבנויה משלושה פרמטרים:
צפיפות הכוכבים - מצוינת בספרות רומיות מ-I (צפיפות גבוהה ביותר) ל-IV (צפיפות נמוכה)
השונות בבהירות הכוכבים - מצוינת בספרות הודיות-ערביות מ-1 (שונות נמוכה) ל-3 (שונות גדולה)
מספר הכוכבים בצביר - מצוין באותיות הלטיניות p (צביר דל), m (צביר בינוני) ו-r (צביר עשיר)
בנוסף מציינים באות n את קיומה של ערפילית סביב הצביר.
לדוגמה, צביר הפליאדות מסווג כ-I,3,r,n וצביר הפרפר מסווג כ-III,2,p.
צבירים צעירים מתאפיינים בכוכבים מסוג ספקטרלי B ו-O.
אלו הכוכבים המסיבים והבהירים יותר בצביר ולכן ניתן להבחין בהם ממרחק רב, כך שמרבית הצבירים הפתוחים שמוכרים כיום נראים כמורכבים בעיקר מכוכבים אלו.
בצבירים קרובים יותר ניתן להבחין גם בכוכבים פחות חמים ובהירים.
לכוכבים המסיביים תוחלת חיים של עשרות עד מיליוני שנים בלבד שלאחריה הם הופכים לסופרנובות ומסיימים את חייהם.
בעוד שצבירים דלילים עשויים להתפרק בתוך תקופה של עשרות מיליוני שנים בלבד עוד לפני שהכוכבים יסיימו את חייהם, צבירים עשירים וצפופים יותר מחזיקים מעמד זמן רב יותר ואוכלוסיית הכוכבים שלהם מורכבת מכוכבים לבנים וצהובים מסוגים ספקטרלים A ו-F.
בצבירים צפופים במיוחד מתרחשות התנגשויות של כוכבים בעלי מסה בינונית וכן קריסות של מערכות מרובות כוכבים, שמהן נוצרים כוכבים מסיביים יותר המכונים "כחולים מתעכבים", שכן אלו כוכבים שלכאורה אורך חייהם קטן בהרבה מגילו של הצביר, ורק יצירתם המאוחרת מאפשרת את קיומם.
גם הצבירים הצפופים והעשירים יותר נוטים להתפרק בתוך מאות מיליוני שנים לכל היותר.
להתפרקות מספר סיבות: התפזרות הגז והאבק של הענן המקורי מפחיתה את מסת הצביר ומקטינה את מהירות המילוט מהצביר ובכך מאפשרת לכוכבים המהירים שבצביר לעזוב אותו.
מצבים של "כמעט התנגשות" בין כוכבי הצביר עשויים להעניק לאחד הכוכבים מהירות גבוהה ממהירות המילוט על חשבון הכוכב השני ובכך להביא ליציאתו.
מעבר של הצביר בסמוך לענן של חומר בין כוכבי אחר עשויה לגרום לפרוק הצביר כתוצאה של כוחות גאות ושפל.
לאחר התפרקות הצביר הכוכבים שיצאו ממנו אינם קשורים עוד גרוויטציונית זה לזה, אך חלק מהם שומרים על כיוון ומהירות התנועה המקוריים של הצביר ויוצרים קבוצת כוכבים שמתאפיינת בגיל דומה, מתכתיות דומה, מרחק דומה מכדור הארץ וכאמור, תנועה בכיוון ובמהירות דומים.
דוגמה לקבוצה כזאת היא הקבוצה הנעה של הדובה הגדולה שכוללת כ-14 כוכבים שלכולם אותן התכונות האמורות.
קיומם של צבירי הפליאדות וההיאדות היה ידוע עוד מימי קדם.
צבירים פתוחים אחרים נראו לעין ככתמים מעורפלים ורק עם המצאת הטלסקופ התברר שמדובר בצבירי כוכבים.
האסטרונום האיטלקי ג'ובאני בטיסטה אודיירנה היה ככל הנראה הראשון שזיהה צבירים באמצעות טלסקופ ותיאר את צביר הפרפר בשנת 1654. שארל מסיה כלל בקטלוג מסיה בשנת 1771 26 צבירים פתוחים.
שיקולים הסתברותיים פשוטים הראו שאין זה סביר שכוכבי הצביר מסודרים כך באקראי ולכן כבר במאה ה-18 שיערו שכוכבי הצביר הם אכן קרובים זה לזה ונמצאים בערך באותו המרחק מכדור הארץ.
שיטות התצפית המתקדמות של המאה ה-20 הראו שכוכבי הצבירים נעים יחד באותו הכיוון ובאותה המהירות והמחקר על התפתחות הכוכבים גילה שהם גם בני אותו הגיל.
מדידות מדויקות של המרחק לכוכבי הצבירים הקרובים הוכיח באופן סופי שאכן מדובר בצבירי כוכבים.
נושא מחקר חשוב הוא מדידת המרחק אל צבירים פתוחים רחוקים.
לשם כך ניתן להשוות את דיאגרמת הרצשפרונג-ראסל של כוכבי הצביר לדיאגרמות של צבירים אחרים שמרחקם ידוע וממנה לחשב את הבהירות המוחלטת של הכוכבים וכך להעריך את המרחק אליהם.
בצבירים המכילים כוכבים בשלבי התפתחות מתקדמים ניתן למצוא כוכבים משתנים כמו משתנים קפאידיים או משתני RR בנבל, שמקצב השתנותם ניתן לחשב את בהירותם המוחלטת וכך למצוא את מרחקם ולהעריך את המרחק אל הצביר המכיל אותם.
באופן הזה ניתן גם למדוד מרחקים לצבירים הנמצאים בגלקסיות שכנות ובכך לגלות את מרחקן של הגלקסיות עצמן משביל החלב.
כיום ידועים מעל ל-1,000 צבירים פתוחים בשביל החלב, אך מכיוון שכמעט כולם נמצאים במישור דיסקת הגלקסיה, קיימים מן הסתם רבים נוספים שלא ניתן לראותם בשל ענני האבק והגז שמרכיבים את הדיסקה והערכות נעות עד 10,000 צבירים פתוחים.
הצביר הרחוק ביותר שנצפה בשביל החלב נמצא במרחק של כ-50,000 שנות אור ממערכת השמש.
צבירים פתוחים נצפו בגלקסיות שכנות ומתצפיות אלו נראה שבגלקסיות ספירליות הצבירים הפתוחים נמצאים בזרועות הגלקסיה ובגלקסיות לא סדורות הם יכולים להימצא בכל מקום, אך נפוצים באזורים שבהם צפיפות החומר גבוהה.
בגלקסיות אליפטיות לא נצפים צבירים פתוחים, שכן בגלקסיות אלו כמעט שלא מתרחשת יצירת כוכבים חדשים והצבירים שהיו כבר התפזרו.
צביר הפרפר (נקרא גם Messier 6 ,M6, או NGC 6405) הוא צביר פתוח בקבוצת הכוכבים עקרב הנמצא במרחק של כ-1,600 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-80 כוכבים.
האזכור הראשון של הצביר מופיע בכתביו של האסטרונום האיטלקי ג'ובאני בטיסטה אודיירנה משנת 1654, אך לא ברור מתי בוצעה התצפית בו.
ייתכן שתלמי זיהה אותו יחד עם צביר תלמי, אך אין לכך ראיות מוצקות.
האסטרונום השווייצרי ז'אן-פיליפ דה שסו תיאר אותו בשנת 1745 כצביר כוכבים (ככל הנראה בלי לדעת שהוא התגלה כבר בעבר) והוא נכלל בקטלוג הכוכבים של ניקולא לואי דה לאקאי משנת 1752. בשנת 1764 כלל אותו שארל מסיה בקטלוג מסיה.
לצביר דרגת בהירות נראית 4.2 והוא ניתן לצפייה בעין כחמש מעלות צפונית לשאולה - העוקץ של העקרב וכשלוש מעלות מצפון-מערב לצביר תלמי הסמוך, אך רק באמצעות משקפת ניתן להבחין בכוכבי הצביר, שהבהירים שבהם הם מדרגת בהירות 7. זהו עצם מסיה הקרוב ביותר למרכז הגלקסיה, שנמצא בקבוצת הכוכבים קשת הסמוכה.
קוטרו של צביר הפרפר הוא כ-12 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-1,600 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא מעט פחות ממעלה אחת.
רוב כוכבי הצביר מרוכזים בכמחצית מקוטר הצביר בלבד ובמשקפת גודלו הזוויתי הנראה של הצביר הוא רק 25 דקות קשת.
צורתו של הצביר מזכירה במעומעם פרפר פורש כנפיים ומכאן שמו.
גילו של הצביר מוערך בכ-100 מיליון שנים בלבד.
כמו בצבירים פתוחים אחרים, מרביתם של 80 הכוכבים בצביר הם כוכבים צעירים מסוג ספקטרלי B, אך הכוכב הבהיר ביותר בצביר הוא BM בעקרב - על-ענק כתום מסוג ספקטרלי K, שצבעו הכתום בולט על רקע שאר הכוכבים בצביר שצבעם לבן - כחלחל.
זהו כוכב משתנה סדיר למחצה שבהירותו נעה מדרגה 5.5 לדרגה 7.
צביר תלמי (נקרא גם Messier 7 ,M7, או NGC 6475) הוא צביר פתוח בהיר במיוחד וקל לצפייה בקבוצת הכוכבים עקרב הנמצא במרחק של כ-800 שנות אור ממערכת השמש ומכיל כ-80 כוכבים.
הצביר מוזכר על ידי תלמי שתיאר אותו בשנת 130 לספירה כ"ערפילית מאחורי העוקץ של העקרב".
האסטרונום האיטלקי ג'ובאני בטיסטה אודיירנה ציין בשנת 1654 כי מדובר בצביר כוכבים המכיל 30 כוכבים, אך לא ברור מתי צפה בו.
אדמונד היילי תיאר את הצביר כ"כוכב מעורפל" וכלל אותו בקטלוג של כוכבי הדרום בשנת 1678 וניקולא לואי דה לאקאי זיהה אותו בשנת 1752 כ"קבוצה של 15-20 כוכבים קרובים בצורת ריבוע".
בשנת 1764 כלל אותו שארל מסיה בקטלוג מסיה.
לצביר דרגת בהירות נראית 3.3 והוא קל לצפייה בעין כארבע מעלות צפונית-מזרחית לשאולה - העוקץ של העקרב, אך רק באמצעות משקפת ניתן להבחין בכוכבי הצביר, שהבהיר שבהם הוא מדרגת בהירות 5.6. בשל מיקומו של הצביר בכיוון מרכז שביל החלב ניתן לראות מעבר לו כוכבים רבים רחוקים וחלשים יותר השייכים לגלקסיה.
קוטרו של צביר תלמי הוא כ-20 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-800 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כמעט מעלה וחצי - פי שלושה מגודלו של הירח במילואו.
גילו של הצביר מוערך בכ-220 מיליון שנים והוא מכיל בעיקר כוכבים צעירים מסוג ספקטרלי B, בדומה לצבירים פתוחים אחרים.
הכוכב הבהיר ביותר בצביר הוא ענק צהוב מסוג ספקטרלי G, שבשל צבעו הצהוב בולט על רקע שאר הכוכבים בצביר שצבעם לבן - כחלחל.
צביר הרקולס (נקרא גם הצביר הגדול בקבוצת הרקולס, M13 או Messier 13 וכן NGC 6205) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים הרקולס הנמצא במרחק של כ-25,100 שנות אור ממערכת השמש.
זהו הצביר הכדורי המרשים ביותר במחצית הצפונית של השמים ואחד הקלים ביותר לצפייה באמצעות ציוד חובבים.
הצביר התגלה על ידי אדמונד היילי בשנת 1714 ותואר על ידו כ"ערפילית הניתנת לצפייה בעין ללא ציוד עזר כאשר השמים נקיים ואין ירח".
שארל מסיה כלל אותו בקטלוג מסיה בשנת 1764 ותיאר אותו כ"ערפילית עגולה ובהירה ללא כוכבים, בהירה יותר במרכז מאשר בשוליים".
ויליאם הרשל צפה בה בשנת 1779 אך רק בשנת 1787 ציין שמדובר בצביר כוכבים עשיר ביותר ודחוס מאוד במרכזו.
בשנת 1974 נבחר הצביר כמטרה לשידור רדיו מהרדיו-טלסקופ של מצפה ארסיבו.
ההודעה נועדה להגיע ליצורים תבוניים, אם ישנם כאלה, על כוכבי לכת המקיפים את כוכבי הצביר.
למעשה, בזמן שההודעה תגיע למיקומו הנוכחי של הצביר, בעוד יותר מ-25,000 שנים, הצביר כבר לא יהיה במקום זה אלא ינוע משם, כך שגם אם יהיו קיימים בצביר יצורים תבוניים באותו הזמן, הם לא יקבלו את ההודעה.
הצביר נמצא בערך בשליש המרחק על הקו המחבר את η בהרקולס עם ζ בהרקולס, כך שמציאתו וזיהויו קלים למדי.
בהירות נראיתו של הצביר היא מדרגה 5.8 וניתן להבחין בו ללא ציוד עזר בתנאי תצפית מיטביים.
במשקפת ניתן להבחין בצורתו העגולה ובכך שבהירותו גדולה במרכז ופוחתת בשוליים ובאמצעות טלסקופ חובבים ניתן כבר להבחין בכוכבים בודדים, שלבהירים שבהם דרגת בהירות נראית 12.
כ-30 דקות קשת מצפון מזרח לצביר הרקולס ניתן להבחין באמצעות טלסקופ חובבים בגלקסיה NGC 6207 שבהירותה היא מדרגה 12.1. במחצית הדרך בין הצביר והגלקסיה ניתן להבחין באמצעות טלסקופ מקצועי בגלקסיה נוספת -IC 4617, שבהירותה היא מדרגה 15.
קוטרו של צביר הרקולס הוא כ-145 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-25,100 שנות אור, כך שגודלו הזוויתי הוא כ-20 דקות קשת - כשני שלישים מגודלו הזוויתי של הירח המלא.
גילו של הצביר מוערך בכ-14 מיליארד שנים, כגילו של שביל החלב, אך למרות זה התגלה בצביר כוכב צעיר מסוג ספקטרלי B שגילו מאות מיליוני שנים לכל היותר.
מכיוון שאין זה סביר שעדיין נוצרים בצביר כוכבים חדשים, ההסבר המקובל לנוכחותו של הכוכב הוא לכידתו על ידי כוח המשיכה העצום של הצביר, כאשר הצביר עבר דרך דיסקת הגלקסיה.
הצביר מקיף את מרכז הגלקסיה בזמן הקפה של כ-545 מיליוני שנים ובכל הקפה הוא חוצה פעמיים את דיסקת הגלקסיה.
עוצמת ההארה הכוללת של הצביר היא פי 245,000 מעוצמת ההארה של השמש והספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי F6.
ב-16 בנובמבר 1974 נשלחה לעבר צביר הרקולס הודעת רדיו ממצפה ארסיבו בפוארטו ריקו .
ההודעה נוסחה על ידי דוקטור פרנק דרייק, כותב נוסחת דרייק, יחד עם קרל סייגן ומספר מומחים נוספים.
ההודעה הכילה שבעה תת-מסרים הקשורים לאנושות ולכדור הארץ :
צביר פגסוס (נקרא גם M15 או Messier 15, וכן NGC 7078) הוא צביר כדורי בקבוצת הכוכבים פגסוס הנמצא במרחק של כ-33,600 שנות אור ממערכת השמש.
זהו אחד הצבירים הדחוסים ביותר שמוכרים כיום.
הצביר התגלה בשנת 1746 על ידי האסטרונום הצרפתי ממוצא איטלקי ג'ובאני דומניקו מראלדי (שגילה גם את הצביר M2) ותואר על ידו כ"כוכב מעורפל המורכב מהרבה כוכבים".
בשנת 1764 כלל אותו שארל מסיה בקטלוג מסיה כערפילית חסרת כוכבים, אך ציין שמדובר באותו עצם שזוהה על ידי מראלדי.
בשנת 1783 זיהה האסטרונום ויליאם הרשל שזהו צביר.
בשנת 1927 זוהתה ערפילית פלנטרית בתוך הצביר בצילום שבוצע במצפה הר וילסון.
זוהי אחת הערפיליות הפלנטריות הבודדות שהתגלו עד היום בתוך צביר כדורי.
בשנת 1984 זוהה מקור של קרינת X במרכז הצביר ובשנת 2001 גילה טלסקופ החלל צ'נדרה שלמעשה יש שני מקורות של קרינת X בליבת הצביר.
בהירותו של הצביר היא מדרגה 6.2 וניתן להבחין ללא ציוד עזר רק בתנאי תצפית מיטביים.
במשקפת הוא נראה ככתם מעורפל ורק באמצעות טלסקופ בינוני ניתן להבחין בכוכביו הבהירים ביותר של הצביר שבהירותם היא מדרגה 12.5. בשל דחיסותו הרבה במרכז, הצביר נראה בציוד חובבים קטן בהרבה מגודלו האמיתי - כשליש בתצפית ישירה וכשני שלישים בצילום ארוך חשיפה.
הצביר קל מאוד לזיהוי והוא נמצא כ-4 מעלות מצפון-מערב לכוכב ε בפגסוס (אניף) בהמשך הקו המחבר אותו עם הכוכב θ בפגסוס.
קוטרו של M15 הוא כ-175 שנות אור ומרחקו ממערכת השמש הוא כ-33,600 שנות אור כך שגודלו הזוויתי הוא כ-18 דקות קשת - יותר ממחצית גודלו הזוויתי של הירח המלא.
הצביר דחוס ביותר - מחצית ממסתו המוערכת בכ-450,000 מסות שמש מרוכזת ברדיוס של כ-10 שנות אור בלבד סביב מרכזו.
לא ידוע האם במרכז הצביר נמצא חור שחור, אך הפליטה של קרינת X מליבתו עשויה להצביע על קיומו של חור שחור בינוני.
עד היום התגלו בצביר 112 כוכבים משתנים, רובם משתני RR בנבל.
כמו כן התגלו בצביר 9 פולסארים, אחד מהם מקיף כוכב נייטרונים נוסף והזוג מציג תופעות של תורת היחסות הכללית כמו גלי כבידה.
עוצמת ההארה הכוללת של הצביר היא פי 300,000 מעוצמת ההארה של השמש והספקטרום הכולל של אור הצביר מתאים לסוג ספקטרלי F3.
"צבע טרי" הוא יריד אמנות ועיצוב הפועל בישראל מאז שנת 2008, במקומות שונים ברחבי תל אביב-יפו.
היריד משלב בין תצוגות של גלריות לבין תצוגה מיצירותיהם של אמנים צעירים עצמאיים ותצוגות מעצבים ישראלים.
אחד המאפיינים שלו הוא קיומו באתרים מתחלפים מדי יריד, מתחמים ייחודיים במבנים ציבוריים שחלקם אף חושף מבנים חדשים ומתחמים משופצים בטרם נכנסו לשימוש שוטף.
במסגרת היריד גם נחשפים מעצבים מתחילים תחת תצוגת "עיצוב טרי".
יריד "צבע טרי" נערך לראשונה במרץ 2008 במתחם קסטיאל בדרום העיר.
ביריד השתתפו 16 גלריות לאמנות עכשווית וכ-70 אמנים עצמאים.
את היריד יזמו יפעת גוריון, האחראית על הניהול האמנותי והאוצרות, ושרון טילינגר, האחראית על הניהול והפיתוח העסקי של היריד.
היריד השני נערך במרץ 2009, בהשתתפות 17 גלריות ו-50 אמנים עצמאיים בשטח מתחם תחנת הרכבת יפו.
במאי 2010 נערך יריד "צבע טרי" השלישי בהאנגר בנמל יפו.
ביריד השתתפו 28 גלריות ו-70 אמנים עצמאיים.
קבוצת אמנים שלא התקבלו ליריד השלישי החליטו להקים כמחאה תערוכת נגד תחת הכותרת "סלון הדחויים".
היריד הרביעי התקיים בין התאריכים 5–9 באפריל 2011 במתחם הגן הבוטני בדרום העיר.
היריד החמישי ב-2012 התקיים במבנה בית הספר תיכונט בצפון העיר.
היריד השישי ב-2013 התקיים במרכז הלוגיסטי החדש של העירייה בדרום העיר בטרם נכנס לשימוש שוטף.
היריד השביעי ב-2014 התקיים בהיכל קבוצת שלמה, ההיכל של קבוצת הכדורסל הפועל תל אביב סמוך לגני התערוכה.
בחג הסוכות ב-2015 נוסד תחת מותג היריד אירוע בשם "צבע משפחתי" שכלל פעילות מגוונת של כיתות אמן לילדים ולמבוגרים, תערוכות של אמנים צעירים שהשתתפו בירידי "צבע טרי" ופעילויות יצירה שונות לילדים בתחומי האמנות השונים.
בשגרה מתקיימות פעילויות לילדים במסגרת יריד "צבע טרי" עצמו ולא התקיימו ירידי "צבע משפחתי" נוספים.
היריד השמיני התקיים ב-2016 באתר יריד המזרח ששופץ במסגרת שיפוץ רצועת החוף של תל אביב וכלל לראשונה גם אמנים מחו"ל.
היריד התשיעי ב-2017 התקיים במבנה מוזיאון הטבע החדש בקמפוס אוניברסיטת תל אביב.
ביריד השביעי נגנבה יצירה של אמן פולני אורח.
היריד העשירי ב-2018 התקיים במרכז הירידים תל אביב ואחת מהאטרקציות בו הייתה חידוש קירות הביתנים בגני התערוכה בציורי חוץ גדולים שיושארו בקביעות.
היריד ה-11 התקיים ב-2019, גם הוא במרכז הירידים.
בשנת 2020 פורסם שהיריד יערך במתחם של מוזיאון בתי האוסף לתולדות צה"ל שנסגר, אולם היריד נדחה עקב מגפת הקורונה בישראל.
לאחר מכן הוצע לקיימו בספטמבר 2020 במתחם ולודרום סילבן אדמס בהדר יוסף, ולבסוף החליטו ביריד על קיום "מהדורה מיוחדת" בצורה דיגיטלית בלבד באוקטובר 2020. ולודרום סילבן אדמס אירח את היריד באוקטובר 2021.
בשנת 2023 (30 במאי - 4 ביוני) חנך היריד את מתחם נמל יפו המתחדש.
תערוכות היריד והתצוגות השונות התפרשו על פני מחסנים 2 ו-3 החדשים בנמל יפו, ובכיכר העירונית המחברת ביניהם, חשפו את המבנים לקהל הרחב.
בשנת 2024 התקיים היריד בחודש יולי במתחם הדר יוסף במבנה החדש של מרכז הספורט, באוהל זמני במתחם הטניס במרכז הספורט וברחבה לצידם.
בשנת 2025 יתקיים היריד במרכז הטכני קרמניצקי של חברת החשמל בשכונת ביצרון, מבנה ברוטליסטי שמיועד בעתיד לשימור.
פרס "בחירת הפטיש" - פרס של בית המכירות הפומביות סותבי'ס בו נבחרה עבודה אחת של אחד ממשתתפי היריד, והיא נמכרה אחר כך במכירה פומבית של אמנות ישראלית בניו יורק.
הוצאות המכירה מומנו על ידי סות'ביס וההכנסה מהמכירה עברה לאמן הנבחר.
פרס "אוסף יגאל אהובי לאמן המבטיח" - פרס שכלל תערוכת יחיד ביריד צבע טרי בשנה הבאה וכן מענק כספי בשווי 40,000 שקל תרומת המיליארדר יגאל אהובי.
צבע הכסף (במקור: The Color Of Money) הוא סרטו משנת 1986 של הבמאי מרטין סקורסזה, שמבוסס על רומן משנת 1984 באותו השם מאת הסופר האמריקאי וולטר טוויס.
זהו למעשה סרט ההמשך לסרט "אדי פלסון" ("The Hustler") משנת 1961 כאשר פול ניומן מגלם בו את אותה הדמות כעשרים שנה לאחר האירועים המתוארים בסרט הקודם.
בסרט מככבים פול ניומן, טום קרוז, מרי אליזבת מסטרנטוניו, הלן שיבר וג'ון טורטורו.
התסריט לסרט נכתב על ידי ריצ'רד פרייס.
על הופעתו בסרט זה זכה פול ניומן בפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר.
על פי המבקרים, סרט זה (בנוסף לסרטים "שעשועים מסוכנים" ו"אהבה בשחקים") ביססו את מעמדו של קרוז ככוכב הוליוודי.
הסרט ממשיך את סיפורו של שחקן הביליארד הנוכל אדוארד "פאסט אדי" פלסון (פול ניומן), דמות שהופיעה לראשונה ברומן "הנוכל" ("The Hustler") מאת טוויס, שיצא לאור בשנת 1959 (גם בעיבוד הקולנועי "אדי פלסון" משנת 1961 של ספר זה גילם ניומן את דמותו של פלסון).
עלילת הסרט ממשיכה למעשה את סיפורו של פלסון, כעשרים שנה לאחר האירועים המתוארים סרט הקודם, משך זמן שבו פלסון לא עסק בנוכלות.
שחקן הביליארד המזדקן אדי "הזריז" פלסון (מגולם על ידי פול ניומן), אשר פרש משכבר מהעיסוק בתחום, מגלה את השחקן הצעיר, המוכשר והמבטיח וינסנט (מגולם על ידי טום קרוז) בבר המקומי.
אדי מציע לווינסנט להפוך להיות בן טיפוחיו כדי שהוא ילמד אותו את כל מה שהוא יודע על המשחק וכיצד להרוויח כסף רב במשחק במרמה.
אדי לוקח את וינסנט תחת חסותו ומלווה אותו באולמות ביליארד שונים בארצות הברית, במטרה להגיע בסופו של דבר לטורניר הגמר הגדול באטלנטיק סיטי.
עם זאת, לאט לאט מתחילה יריבות בין אדי לווינסנט כאשר לבסוף, לאחר ריב, דרכיהם נפרדות.
בינתיים, אדי חוזר לשחק פול בעצמו, ולבסוף, לאחר שהוא מגיע לטורניר הגמר באטלנטיק סיטי הוא מתמודד מול וינסנט.
הסרט זכה לביקורות חיוביות באופן כללי ולציון 91% באתר ריכוז הביקורות Rotten Tomatoes, מתוך 35 ביקורות.
צְבִיר כּוֹכָבִים היא אחת משתי ביצי הפברז'ה שהוכנו על ידי בית פברז'ה - בית המלאכה של פטר קארל פברז'ה בשנת 1917 עבור ניקולאי השני, הצאר האחרון של רוסיה (הביצה השנייה היא התרזה הקארליאנית).
ביצת "צביר הכוכבים" היא הביצה האחרונה שהוכנה על ידי פברז'ה.
תיעוד שנותר משנת 1917 מתאר את הביצה כעשויה מזכוכית כחולה, עם בסיס בדולח.
בכך שונה ביצה זו מביצים קודמות שייצר פברז'ה, העשירות יותר בכמות הזהב והאבנים היקרות שבהן.
על הזכוכית חקוק סימן קבוצת הכוכבים אריה - המזל של יורש העצר (הצארביץ') אלכסיי ניקולאייביץ'.
הכוכבים סומנו על גבי הזכוכית ביהלומים.
בתוך הביצה היה מותקן שעון כ"הפתעה".
במשך שנים רבות הביצה נחשבה כביצה אבודה.
בשנת 2001 הוצגה ביצה במוזיאון פרסמן למינרלוגיה שבמוסקבה כביצה הלא גמורה של פברז'ה (בביצה לא משובצים היהלומים).
בעקבות זאת טען המיליונר הרוסי אלכסנדר איוואנוב כי הוא הבעלים של הביצה המקורית, וכי רכש אותה בשנות ה-90 של המאה ה-20. ביצה זו מוצגת כיום במוזיאון פברז'ה שבבאדן-באדן.
צבע הכשף הוא ספר פנטזיה הומוריסטי מאת טרי פראצ'ט, הספר הראשון בסדרת "עולם הדיסק".
הספר ראה אור ב-1983, תורגם לעברית על ידי איה בר ב-1997.
הדמות הראשית בספר היא סתמרוח.
כתוצאה מצירוף מקרים הוא מוכרח על ידי שליט העיר אנק מורפורק, האציל האבלוק וטינרי, לשמש כמדריך של זוגפרח.
זוגפרח הוא תייר עשיר ונאיבי שהגיע כל הדרך מהאימפריה האגאטיאנית כדי לטייל ולחזות בפלאיה של העיר אנק מורפורק.
במולדתו הוא עובד כסוכן ביטוח.
סתמרוח מדריך את זוגפרח במרחבי העיר ושמו של התייר העשיר יוצא למרחקים.
זוגפרח מוכר פוליסת ביטוח לבעלי הפאב התוף השבור וזה מצית אותו כדי לגבות את הכסף, דבר שמביא לפריצת שרפה ענקית ברחבי העיר.
סתמרוח וזוגפרח מצליחים להימלט מן העיר, ופותחים במסע ברחבי עולם הדיסק.
מבלי ידיעתם, מסעם מונחה על ידי משחק בין האלים: הגבירה מפעילה את סתמרוח וזוגפרח, בעוד גורל מנסה להכשיל ולהצר את צעדיה.
ב-1986 יצא משחק הרפתקה ממוחשב מבוסס טקסט בעל שם זהה שהיה מבוסס בדייקנות אחרי עלילת הספר.
ב-1992 עובד הספר לרומן גרפי שנכתב על ידי סקוט רוקוול ואויר על ידי סטבן רוס.
ב-2008 עובד הספר לסדרת טלוויזיה בת שני חלקים.
אף על פי שהסדרה הייתה בעלת שם זהה לספר היא כללה גם את עלילת ספר ההמשך, "אור מופלא".
דייוויד ג'ייסון שיחק את סתמרוח ושון אוסטין שיחק את זוגפרח.
צבע מכפלת היא טכניקה הנהוגה במדי צבאות אירופה, לפיה הדפנות והקפלים בג'אקט המדים הם בצבע שונה מצבע הג'אקט, מה שהתפתח לכדי שיטה מורכבת לזיהוי שיוך הלובש ליחידה צבאית מסוימת.
תחילה השוני בצבע נבע מאופן תפירת המדים כאשר הבטנה הייתה בצבע אחר.
במהלך המאה ה-18 מדינות רבות באירופה החלו לייצר מראש מדים עם צבע בטנה שונה ליחידות שונות, לחלופין צבע המכפלת סימל סוג יחידה או מעמד מיוחד של היחידה (כגון יחידת משמר).
המסורת הזו הפכה לנפוצה ומורכבת עד כדי כך שבשדה הקרב היה ניתן לזהות את היחידה והמקצוע של כל חייל ביחידה, על פי שילוב צבע המכפלת וצבע המדים שלו.
למעשה צבע המכפלת הפך לאלמנט משלים למדים הצבעוניים של המאה ה-18 ומחצית המאה ה-19, החשיבות הצבאית של זיהוי חיילים בשדה קרב נבע מאופי הלחימה בתקופת אבק השריפה, נוכח הראות המוגבלת על ידי ענני העשן שיצרו המוסקטים הראשונים.
לקראת סוף המאה ה-19 צבאות רבים החלו לזנוח את המדים הצבעוניים לטובת מדים משתלבים יותר בסביבה (צבע ירוק או חאקי), זאת נוכח התקדמויות בטכנולוגיית הנשקים שהפחיתו את פליטת העשן, כך שהצורך לזהות את החיילים ירד והחל צורך להסוותם.
מאותה הסיבה נעלמו גם צבעי המכפלת כחלק ממדי השירות והקרב, אך עם זאת השימוש בצבעי מכפלת נמשך גם כיום במספר צבאות על גבי מדים יצוגיים ומדי שרד.
כיום ישנם מספר צבאות ברחבי העולם שעושים שימוש בצבעי מכפלת על גבי מדי שרד, אך בדרך מודרנית יותר, שכן לרוב מדובר בצבע המופיע בצווארון המדים ובקצוות השרוולים (ידה) ולא בכפל של ממש.
המונחים צבע כוזב, צבע מדומה, צבע שווא או צבע שקר מתייחסים לקבוצה של שיטות לעיבוד צבע, המשמשות להצגת תמונות צבע אשר צולמו בחלק הנראה או הבלתי נראה של הספקטרום האלקטרומגנטי.
תמונת צבע כוזב היא תמונה שמתארת אובייקט צבעוני באופן שונה בהשוואה לתמונה רגילה.
גרסאות אחרות של צבעי כזב, כגון צבע מדומה, צפיפות חיתוך וחלוקה נושאית, משמשות לויזואליזציה של מידע, הן של נתונים שנאספו מטווח גוני האפור בלבד, והן של נתונים שלא מתארים חלקים של הספקטרום האלקטרומגנטי (למשל תבליטי מפות או סוגי רקמות בהדמיית תהודה מגנטית).
תמונת צבע אמת (True color) היא תמונה שמציגה את הצבע הטבעי או מתקרבת לכך.
משמעות הדבר היא שצבעי האובייקט בתמונה נראים לעיני הצופה האנושי באותו אופן שבו היה נראה האובייקט אילו היה מסתכל בו בעין בלתי מזוינת: עץ ירוק נראה ירוק, תפוח אדום נראה אדום, שמיים כחולים נראים כחולים וכך הלאה.
בתמונות שחור־לבן, המשמעות של צבעי אמת היא שבהירות האובייקט שצולם נשמרת על ידי התמונה.
עיבוד צבע אמת הוא בלתי אפשרי באופן מוחלט.
ישנם שלושה גורמים עיקריים לעיוותי צבע:
ספקטרום רגישות שונה של העין האנושית בהשוואה לחיישן המצלמה.
ספקטרום פליטה או השתקפויות שונה של אובייקט, בהשוואה לתהליך עיבוד התמונה (למשל מדפסת או צג).
הבדל בעוצמת הקרינה במקרה של אובייקטים משתקפים.
תוצאת עיוות כזה תהיה, למשל, תמונה של עץ ירוק שיראה בגוון ירוק שונה מאשר במציאות, גוון אדום שונה עבור תפוח אדום, גוון כחול שונה עבור שמיים כחולים וכן הלאה.
ניהול צבע יכול להקל על הבעיה בהתחשב במגבלות הפיזיות.
בניגוד לתמונה בצבע אמיתי, בתמונה בצבע כוזב משתנה הצבע הטבעי על מנת להקל על זיהוי תכונות שאי אפשר להבחין בהן באופן אחר.
לדוגמה, שימוש בתת־אדום קרוב כדי לאתר צמחייה בתמונות לוויין.
אמנם ניתן ליצור תמונה בצבע כוזב באמצעות הספקטרום החזותי בלבד (כדי להדגיש הבדלי צבע, לדוגמה), אבל בדרך כלל בתמונות צבע כוזב מקור חלק מהנתונים או כולם הוא קרינה אלקטרומגנטית שמחוץ לאור הנראה (תת־אדום, על־סגול, רנטגן וכו').
בחירה של רצועות ספקטרליות נקבעת לפי התכונות הפיזיקליות של האובייקט הנחקר.
מכיוון שהעין האנושית משתמשת בשלוש רצועות ספקטרליות, שלושתן משולבות בדרך כלל לתוך תמונה בצבע כוזב.
לפחות שתי רצועות ספקטרליות נדרשות עבור קידוד צבעי כזב, וניתן לשלב עד שלוש רצועות כדי ליצור תמונה המורכבת משלושה צבעים – RGB.
היכולת של העין להבחין בשלושה ערוצים בלבד היא הגורם המגביל את מספר הערוצים שניתן לשלב.
לעומת זאת, "צבע" תמונה שנוצר מתוך רצועה ספקטרלית אחת או תמונה שנעשתה מתוך נתונים המורכבים מנתונים שאינם פליטה של קרינה (למשל גובה, טמפרטורה, סוג רקמה) היא אינה תמונת צבע כוזב, אלא תמונת פסאודו צבע.
עבור צבע אמיתי, ממופים ערוצי RGB מן המצלמה לערוצי ה־RGB המקבילים של התמונה.
כלומר, מיפוי RGB → RGB.
עבור צבע כוזב מערכת יחסים זו משתנה.
קידוד הצבעים הפשוט ביותר הוא לצלם תמונת RGB באור הנראה אך למפות אותה אחרת.
בתמונות לוויין מסורתיות בצבע כוזב של כדור הארץ נעשה שימוש במיפוי "nrg → RGB", כאשר "n" היא הרצועה הספקטרלית הקרובה לתת־אדום (והרצועה הספקטרלית הכחולה אינה בשימוש), מה שגורם לצמחייה להראות אדומה.
צבע כוזב משמש בין היתר בתמונות לוויין וחלל שמצלמים לווייני צילום, טלסקופי חלל או גשושיות.
גשושיות מסוימות, כגון רוברים, יכולות לצלם גם תמונות צבע אמיתי מקורב.
לווייני מזג אוויר מצלמים תמונות בגווני אפור מהאור הנראה או מהתת־אדום.
פסאודו צבע נגזר מתמונה בגווני אפור על ידי מיפוי כל עוצמת־ערך לצבע, על פי טבלה או פונקציה.
פסאודו צבע משמש בדרך כלל כאשר ערוץ יחיד של נתונים זמין (למשל טמפרטורה, גובה, הרכב אדמה, סוג רקמה וכן הלאה), בניגוד לצבע כזב המשמש בדרך כלל להצגת שלושה ערוצי נתונים.
דוגמה טיפוסית לשימוש בפסאודו צבע היא תרמוגרפיה (הדמיה תרמית), שבה מצלמות תת־אדום מאופיינות רק ברצועה ספקטרלית אחת ומראות את התמונות בגווני אפור שלהן בפסאודו צבע.
דוגמה מוכרת נוספת של פסאודו צבע היא קידוד של גובה באמצעות גוונים היפסומטריים במפות סיוע פיזי, שבו ערכים שליליים (מתחת לפני הים) מיוצגים בדרך כלל על ידי גוונים של כחול, ערכים חיוביים על ידי ירוקים וחומים.
פסאודו צבע יכול לעשות כמה פרטים לגלויים יותר, למשל ההבדל הנתפס בחלל בצבע גדול יותר מאשר בין רמות אפור רצופות בלבד.
בהתאם לטבלה או לפונקציה שבה נעשה שימוש ובחירת מקורות נתונים, פסאודו צבע עשוי להגדיל את תוכן המידע של התמונה המקורית, לדוגמה הוספת מידע גאוגרפי, שילוב מידע המתקבל מאור תת־אדום או על־סגול או ממקורות אחרים כגון סריקות MRI.
יישום נוסף של פסאודו צבע הוא אחסון התוצאות של התמונה הרחבה.
כלומר, לשנות את הצבעים על מנת להקל על הבנת התמונה.
חיתוך הצפיפות היא וריאציה של פסאודו צבע.
החיתוך מחלק את התמונה למספר רצועות צבעוניות והוא משמש בין היתר בניתוח של תמונות חישה מרחוק.
עבור צפיפות חיתוך, טווח רמות גוני אפור מחולק למרווחים, כאשר כל מרווח מוקצה לצבע אחד או יותר, בניגוד לפסאודו צבע, אשר משתמש בסולם צבע רציף.
לדוגמה, בתמונה תרמית בגווני אפור ניתן לפצל את ערכי הטמפרטורה בתמונה לרצועות של 2° צלזיוס, וכל רצועה מיוצגת על ידי צבע אחד.
כתוצאה מכך הזיהוי של טמפרטורת נקודה אחת בתרמוגרפיה יכולה להיות קל יותר למשתמש, כי ההבדל המובחן בין צבעים בדידים הוא גדול יותר משאר בתמונות עם גוני אפור רציף או פסאודו צבע מתמשך.
תמונה או מפה שבהם אזורים צבועים בצורה פרופורציונלית לקטגוריה או הערך של אחד או יותר מהמשתנים המיוצגים.
המשתנים ממופים לכמה צבעים; כל אזור תורם נקודת נתונים אחת ומקבל צבע אחד מהצבעים שנבחרו.
ביסודו של דבר זה צפיפות שחבור להחיל שכבת פסאודו צבע.
מפה כזו של אזור גאוגרפי היא צורה קיצונית של צבע כוזב.
אנדי וורהול (1928-1987) הפך לדמות משמעותית מבחינה תרבותית של תנועת האמנות מודרנית על ידי יצירת ציורים בצבעי כזב עם טכניקות הדפסת מסך.
חלק מהעבודות הידועות ביותר של וורהול כוללות שכפול של מרילין מונרו, התמונה שלה מבוסס על פריים מהסרט מהסרט "ניאגרה" (1952).
צבעי דיו נבחרו מצעות ניסויים של אסתטיקה ולא דומים לצבעי כזב ביצירת תמונה ממודל באמצעות תוכנת מחשב של הספקטרום האלקטרומגנטי המועסקים בעיבוד תמונה בחישה מרחוק.
במשך שנים האמן המשיך עם הדפסות מסך בצבעי כזב לתמונות של מרילין מונרו, כנראה העבודה הזכורה ביותר שלו הייתה "מרלין טורקיז" אשר נרכשה במאי 2007 על ידי אספן פרטי ב־80 מיליון דולר.
צבע לחיים הוא אלבום הסולו הרביעי של הראפר הישראלי סאבלימינל.
האלבום יצא לאור בשנת 2017.
האלבום יצא לאור ביוטיוב וברשתות הסטרימינג ב-16 במאי 2017, אם כי החל להימכר בחנויות ב-24 במאי.
מן האלבום בלטו הסינגלים: "חלום של כל גבר", שהגיע למקום הראשון במצעד השבועי של מדיה פורסט וזכה להצלחה מסחרית רבה, ו"שרוטים", שהגיע למקום הראשון במצעד ההשמעות של מדיה פורסט אף הוא וזכה בפרס אקו"ם לשיר המושמע ביותר.
שירי האלבום הופקו ברובם על ידי סאבלימינל עצמו, יחד עם מפיקים שונים, בהם אייל מזיג, יוסי מור, אבי בנדי ורובי פאייר.
בדפוס אופסט, צבע ספוט או צבע אחיד הוא כל צבע שנוצר על ידי דיו (טהור או מעורב) המודפס באמצעות הדפסה בודדת, בעוד שצבע תהליך ("צבע פרוצס") מיוצר על ידי הדפסת סדרה של נקודות בצבעים שונים.