tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באחרית חייו, בנה בית מגורים אטרקטיבי אך צנוע בן שתי קומות לבנים בסגנון פדרלי הידוע בשם 'הורסי נידווד' ובילה שם את שנות הזדקנותו ומת שם ב-9 ביוני 1842. הוא נקבר בבית הקברות סנט ג'ון בפטרסוויל.
בנו אאוטרברידג' הורסי הרביעי בנה את התוספת המפוארת יותר בסגנון ויקטוריאני בשנות השגשוג שלו.
הבית נמכר בסופו של דבר על ידי המשפחה בשנת 1939 אך עדיין עומד על כנו.
הוא היה הבעלים של בית זכריה פריס, הרשום במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1970. הבית הראשי בחוות Needwood, שהוחזק על ידי גיסו תומאס ס.
לי, אשר אהד את הקונפדרציה במהלך מלחמת האזרחים, נותר ונרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים, אף על פי שמזקקת הורסי לא שרדה את הסכסוך.
בנו, גם אאוטרברידג' הורסי (1819–1902), היה פוליטיקאי דמוקרטי שייצג את מחוז פרדריק בוועידה החוקתית של המדינה ב-1867.
ב, אֵאוֹמוּנְד () היה שר הצבא של האֵאוֹתֵאוֹד תחת שלטונו של אֵאוֹרְל "הצעיר".
השם "אֵאוֹמוּנְד" הוא חיבור של שתי המילים: האחת היא "אֵאוֹ" (סוס); והשנייה היא "מוּנְד" (מגן), מה שאומר שמשמעותן של שתי המילים היא "מגן הסוסים".
אֵאוֹמוּנְד נולד בארץ האֵאוֹתֵאוֹד להורים שאינם ידועים.
הוא מונה לשר הצבא של האֵאוֹתֵאוֹד.
בשנת 2510 לעידן השלישי, כשהבַּלְכוֹת תקפו את גוֹנְדוֹר, הוא יצא לקרב יחד עם 7,000 פרשים וכמה מאות קשתים רכובים.
הם נחלו ניצחון מוחץ, וממלכת רוֹהָן הוקמה.
הוא היה אחד הנוכחים במעמד שבועת קִירִיוֹן ואֵאוֹרְל, והיה אחד האנשים שקבעו את תחומה של ממלכת רוֹהָן.
אֵאוֹס (יוונית הומרית: Ἠώς יוונית אטית: Έως) היא טיטאנית ואלת השחר במיתולוגיה היוונית.
היא בתם של היפריון ותיאה (בגרסה אחרת, היא מתוארת כבתו של פאלאס) ואחותם של הליוס וסלנה.
מקבילתה הרומאית של אאוס היא אורורה, ובמיתולוגיה ההינדואית מקבילתה היא אושאס.
אאוס הייתה רוכבת לפני אחיה, הליוס, במרכבתה ומכריזה על בואו.
בסביבות המאה ה-6 לפנה"ס החלו להופיע יצירות אמנות בכיכוב אאוס, שבהן בדרך כלל צוירה בתוך מרכבתה או כבעלת כנפיים.
היוונים תיארו את אאוס כאלה בעלת מאהבים רבים.
לפי מקור אחד, אפרודיטה, אלת האהבה, קיללה את אאוס משום ששכבה עם ארס.
בן זוג אחר של אאוס היה הטיטאן אסטראוס, והיא ילדה לו את ארבעת אלי הרוחות: בוריאס (אל הרוח הצפונית), יורוס (אל הרוח המזרחית), זפירוס (אל הרוח המערבית) ונוטוס (אל הרוח הדרומית).
מאהב אחר שלה היה אוריון, אך ארטמיס, האלה הבתולה, רצחה אותו.
לפי סיפור אגדה, הייתה אאוס שולחת כל בוקר אצבעות ורודות אל פני השמיים ומעלה אור לשמיים במזרח.
היא התאהבה בטיתונוס שהיה בן אנוש, וכאשר התחתנו שאל זאוס מה היו רוצים כמתנת נישואין.
אז אמרה אאוס: "יום אחד הנסיך שלי ימות וישאיר אותי לבד, הייתי רוצה שתהפוך אותו לבן אלמוות".
זאוס הסכים והפך את הנסיך מבן תמותה לבן אלמוות, אבל במתנה שהעניק זאוס נחבא עוקץ מרושע: הוא אמנם העניק לאהובהּ של אאוס חיי נצח כפי שביקשה, אבל לא נעורי נצח.
הנסיך הצעיר והנאה הזדקן בחלוף השנים ולבסוף התכווץ כל כך עד שביקש נפשו למות.
כשהבינה אאוס איזו קללה נוראה הטילה באהובהּ היא הפכה אותו לחרק והתאבלה על טיפשותה ופזיזותה בבקשהּ חיי נצח אך לא נעורי נצח מאת זאוס הנקמן לאהובהּ בן האנוש.
בגרסאות מאוחרות יותר של הסיפור החרק הוא צרצר.
אאוס ילדה לטיתונוס שני בנים: אמתיון וממנון.
אָאוֹסְטָה (באיטלקית: Città di Aosta; בצרפתית: Ville d'Aoste; בפרובנסלית: Oustâ או Aoûta) היא עיר בצפון איטליה, השוכנת בהתמזגות הנהרות בותייר ודורה בלטאה, סמוך לכניסה האיטלקית למנהרת המון בלאן בהרי האלפים, ועל הצטלבות מעברי האלפים סן ברנאר הגדול וסן ברנאר הקטן, כ-110 קילומטר צפון-צפון מערב לטורינו.
העיר היא בירת המחוז האוטונומי ואל ד'אוסטה שבאיטליה, אולם היא אינה בירה של נפה מכיוון שוואל ד'אוסטה הוא המחוז היחידי באיטליה שאינו מחולק לנפות.
זוהי עיר דו-לשונית, ומדוברות בה איטלקית וצרפתית, שתיהן בניב מקומי.
אאוסטה נכבשה על ידי רומא בתקופת אוגוסטוס קיסר מידי הקלטים-הליגוריים שישבו בה ונקראה אאוגוסטה פרטוריה (Augusta Praetoria).
מאוחר יותר הפכה לבירת הפרובינציה Alpes Graies.
אחרי נפילת הקיסרות הרומית המערבית נכבשה העיר על ידי הבורגונדים שהחזיקו בה בימי הביניים.
בשנת 1032 ניתנה כאחוזה פיאודלית לאומברטו לבן הידיים, אבי בית סאבויה.
תחת בית סאבויה ניתן לעמק אאוסטה מעמד מיוחד עם אישור החוקה האיטלקית והסדרת מעמדן של מחוזות איטליה.
בעיר אתרים היסטוריים רומיים, ובהם קשת ניצחון של הקיסר אוגוסטוס (35 לפנה"ס) חלק מחומות העיר ומגדליה, וכן השער המערבי ותיאטרון היכול להכיל עד ארבעת אלפים צופים (המאה הראשונה).
כן יש בה קתדרלה מהמאה ה-11, שסופחה אל חלקים מקתדרלה רומית קדומה יותר, וששופצה במאה ה-19.
אאוסטה יושבה לראשונה בתקופה הפרוטו-היסטורית ולאחר מכן הפכה למרכז של הסלאסי, שרבים מהם נהרגו ונמכרו לעבדות בידי הרומאים ב-25 לפנה"ס.
לאחר מכן הקים מרקוס טרנטיוס וארו את היישוב "אוגוסטה פרטוריה סלאסורום".
לאחר שנת 11 לפנה"ס הפכה אאוסטה לבירת האלפים האפורים (באיטלקית: Alpes Graies), פרובינציה של האימפריה הרומית.
עמדתה של אאוסטה בהתמזגות של שני נהרות ובקצם של שני מעברי האלפים סט.
ברנרד הקטן, הקנתה לעיר חשיבות צבאית גדולה.
לאחר נפילתה של האימפריה הרומית המערבית העיר נכבשה, לפי הסדר, על ידי הבורגונדים, האוסטרוגותים, הביזנטים והלומברדים, שסיפחו את העיר לממלכה האיטלקית שלהם.
הלומברדים גורשו על ידי אימפריית הפרנקים שבראשה עמד פפין הגוץ.
תחת שלטון בנו, קרל הגדול, קיבלה אאוסטה חשיבות גדולה כתחנת ביניים בדרך שהובילה מאיטליה לאאכן.
בשנת 888 נהייתה אאוסטה לחלק מהממלכה האיטלקית המחודשת.
במאה ה-10 צורפה אאוסטה לממלכת בורגונדי, וב-1032 לתחום שלטונו של אומברטו לבן הידיים מבית סאבויה.
תחת בית סאבויה אאוסטה החזיקה במעמד מיוחד, שנשמר גם כאשר הוכרזה הרפובליקה האיטלקית החדשה ב-1948.
החומות העתיקות של היישוב אוגוסטה פרטוריה סלאסורום נותרו כמעט לגמרי שלמות.
גובהן של החומות הוא 6.4 מ', והן בנויות מבלוקים קטנים של אבן, עוביין בבסיס הוא 2.75 מ' ובחלקן העליון 1.83 מ'.
בחומות העיר יש 20 מגדלים, רובם נהרסו אך חלק מהם קיימים עד היום:
טורה דה לפרוקס (באיטלקית: Tour du lépreux), שקיבל את שמו לאחר שמצורעים נכלאו במגדל במאה ה-17.
הטירה של ברמאפן, שנבנתה במאה ה-11 על מבצר רומי.
הטירה הייתה משכנם של הוויסקונטים מבית סאבויה.
שערי העיר בדרום ובמזרח נותרו על תילם ללא פגע.
בנוסף, בצד המזרחי של החומות ניצב שער כפול עם שלוש קשתות ולצדיו שני מגדלים המכונה פורטה פרטוריה (נבנה במאה ה-1 לספירה), אשר נשמר בצורתו המקורית חוץ מכיסוי השיש ששרד רק בחלקו.
השער נבנה במקור כשתי סדרות של קשתות המקיפות כיכר קטנה.
ההסדר המלבני של רחובות העיר הוא מודל לתוכנית רומית לחלוקת העיר ל-64 בלוקים (אינסולות).
הדרך הראשית, שרוחבה 10 מ', מחלקת את העיר לשני חצאים שווים ומקשרת בין מזרח למערב העיר.
התיאטרון הרומי העתיק, שחזיתו הדרומית קיימת עד היום, מגיע לגובה של 22 מטרים.
מבנה התיאטרון הרומי מתוארך לימי שלטונו של אוגוסטוס ויכול להכיל כ-4,000 צופים.
סמוך לתיאטרון נמצא האמפיתיאטרון שנבנה תחת שלטון קלאודיוס.
כיכר השוק (פורום) נבנתה עם הקמת העיר והורחבה במאה השנייה לפנה"ס, מוקפת במחסנים משלושה צדדים, וסמוך לה נמצא מקדש.
האתר נכלל ברשימת אתרי המורשת של אונסק"ו משנת 2020. כמו כן נתגלו באזור מרחצאות.
מחוץ לחומות נמצא שער ניצחון לכבודו של אוגוסטוס הקרוי "קשת אוגוסטאן", המנציח את ניצחונו של הקונסול וארו מורנה על הסלאסי.
כ-8 ק"מ מערבה נמצא גשר בעל קשת אחת הקרוי פונט ד'אל.
ישנם שרידים ניכרים של הדרך מאפורדיה (לימים איווריאה) לאוגוסטה פרטוריה וואל ד'אוסטה, ונבנתה עליה גם מסילת ברזל.
הקתדרלה של אאוסטה שנבנתה במאה ה-4 והוחלפה במאה ה-11 על ידי מבנה חדש המוקדש למדונה.
הקתדרלה נמצאת מעל חלקו הדרומי של הפורום הרומי.
הקתדרלה הגותית-רומנסקית סנט'אורסו, מוקדשת לאורסוס מאאוסטה, ומתגאה בסטואה המיוחדת שניתן להיכנס אליה דרך צד שמאל של החזית.
ממול לקתדרלה, מתחת למבנה המשמש לתערוכות, נמצא אתר ארכאולוגי המציג את החפירות של שלושה שלבי בניה של כנסייה שהייתה במקום ממאה 5 עד מאה 18.
אוניברסיטת סנט-בנין, שנבנתה לקראת סוף האלף הראשון על ידי הבנדיקטינים.
תחנת הרכבת של אאוסטה נפתחה ב-1886 ומהווה חלק ממסילת הברזל מקיוואסו לאאוסטה.
בנוסף במרחק קצר ממזרח לעיר, בעיירה סנט כריסטוף, נמצא שדה התעופה של אאוסטה.
אֵאוּפּוֹלִיס היה משורר ומחזאי אתונאי בסוגת הקומדיה היוונית העתיקה, שפרחה ושגשגה בימי המלחמה הפלופונזית.
דבר אינו ידוע לנו על תולדות חייו האישיים.
באשר למותו, נאמר שהוא הושלך לים על ידי אלקיביאדס, שאותו תקף באחד ממחזותיו, אך סביר יותר להניח שהוא מצא את מותו בעודו לוחם בעבור מדינתו.
הוא מתואר על ידי הורטיוס, יחד עם קראטינוס ואריסטופאנס, בתור הכותב הגדול ביותר בתחומו.
בסגנונו השופע ומלא החיים, הפגין אאופוליס שיקול דעת מעשי וראוי.
הוא זכה למוניטין כשקול לאריסטופאנס במידת האלגנטיות והטוהר של הדיקציה שלו ולקראטינוס במידת שליטתו באירוניה ובסרקזם.
הגם שלכתחילה היו יחסיו עם אריסטופאנס טובים למדי, הרי שיחסיהם הורעו בהמשך הדרך, והם הטיחו זה בזה האשמות הדדיות, בניסוחים ארסיים ביותר, על חיקויים וגנבות ספרותיות.
מבין 17 המחזות שיוחסו לאאופוליס, ואשר הקנו לו את המוניטין המשובחים, רק רסיסים נותרו.
מבין אלה, הנודעים ביותר הם:
הקולאקס, ובו הוקיע את קאליאס הפזרן, שהשחית את משאביו לריק על סופיסטים וטפילים למיניהם.
מאריצאס, מתקפה על היפרבולוס, יורשו של קליאון, תחת שם בדוי.
הבפטאי, נגד אלקיביאדס ומועדוניו, בהם הונהגו מעשי הפקרות והוללות.
מושאים אחרים של מתקפותיו היו סוקרטס וקימון.
הדמוי והפולאיס היו מחזות פוליטיים, שעסקו במצבה הנואש של המדינה ובערי-המדינה המסונפות לה.
ברומן ההיסטורי של טום הולט, "The Walled Orchard", משמש אאופוליס בתור הגיבור והמספר.
אֶוּסְטַתְיוּס או אֶוּסְטַכיוס הוא קדוש נוצרי אגדי, שלכאורה מת כמרטיר בשנת 118 לערך.
בכנסייה הקתולית קיים קדוש ומרטיר בשם זה, אך הכנסייה קבעה כי הסיפור אגדי לחלוטין, ולפיכך הוא נמחק מלוח ימי הקדושים וחגיהם בכנסייה הקתולית.
למרות זאת הוא נחשב לאחד מארבעה-עשר הקדושים המסייעים ונחשב למסייע בסכסוכים משפחתיים.
בנצרות האורתודוקסית הוא עדיין נחשב לקדוש ויום חגו נחגג ב-2 בנובמבר בכנסיות המזרחיות (בכנסיות המערביות: 20 בספטמבר).
על פי האגדה, אאאוסטתיוס היה גנרל רומי בשם פלקידוס עד שהחליט להמיר את דתו עקב חיזיון שראה.
תחת הקיסר אדריאנוס הוא הוצא להורג יחד עם אשתו ובניו.
את ההגיוגרפיה שלו פרסם פרנסואה קומבפי בפריז בשנת 1660 לערך.
נחשב לפטרונם של הציידים, הכבאים, ולוכדי החיות.
אָאוּפְבָּאוּ הוא עיתון יהודי בשפה הגרמנית, שראה אור לראשונה ב-1934 בניו יורק כעיתונם של אינטלקטואלים יהודים-גרמנים גולים, וכתבו בו אנשי רוח בולטים רבים.
עד ל-2004 המשיך להתפרסם בניו יורק, ומאז פברואר 2005 הוא מתפרסם בציריך תחת השם "אאופבאו – הירחון היהודי".
ב-1 בדצמבר 1934 התפרסם אאופבאו לראשונה ללא תשלום כביטאונו של "המועדון היהודי גרמני", ומאוחר יותר של "מועדון העולם החדש", שניהם מועדונים של אינטלקטואלים יהודים גרמנים.
במהרה הפך למקור החשוב ביותר למידע לפליטים דוברי גרמנית בארצות הברית, יהודים ולא יהודים כאחד, ושימש למהגרים מגרמניה ומאוסטריה במה להחלפת דעות ופלטפורמה תרבותית.
במיוחד בתקופת הרייך השלישי הפך לכלי התקשורת העיקרי ליהודים שנמלטו מגרמניה לארצות הברית.
הכוונה בשמו (לעיתים הופיע גם עם שם באנגלית, Reconstruction) הייתה לבנייתם מחדש של החיים היהודים-גרמנים בארצות הברית, בדומה לסיסמה הציונית "לבנות ולהיבנות".
עם חברי הדירקטוריון של העיתון נמנו בתקופות שונות אלברט איינשטיין, תומאס מאן ושטפן צווייג.
במשך שנים ארוכות, מאז 1939, שימש מנפרד גיאורגה (נפטר ב-1965) העורך הראשי, שהתעקש על הופעת העיתון כשבועון.
עם האישים המפורסמים שכתבו בעיתון נמנים חנה ארנדט, מקס ברוד, מרטין בובר, אוסקר מריה גרף, לודוויג מרקוזה, הרטה פאולי, אלפרד פולגר, קורט ריס, גרשם שלום וקרל צוקמאייר.
כיום חבר העיתון בארגון הבינלאומי למדיה יהודית ולמדיה לפליטים "International Media Help".
ביוני 2004 העלתה הספרייה הלאומית הגרמנית עותקים דיגיטליים של כל גיליונות העיתון מהשנים 1934 עד 1950 לרשת האינטרנט, אך מסיבות של זכויות יוצרים העותקים הוסרו.
מכון ליאו בק סיפק דיגיטציה של גיליונות העיתון מראשיתו ב-1934 ועד 2004, והם זמינים בארכיון האינטרנט.
מאז ינואר 2005 התפרסם "אאופבאו" בציריך על ידי המוציא לאור Jüdische Medien AG, המפרסם גם את כתב העת "תכלס".
כמקודם, ממשיך העיתון לייצג ערכים פלורליסטיים, הומניסטיים ואוניברסליים.
ב-2009 התחלפה הבעלות על העיתון והוא מתפרסם על ידי המוציא לאור Serenada.
אֵאוֹפָּה היה מלך ממלכת ברניקיה בצפונה של אנגליה בין השנים 520 לערך ועד פטירתו.
פרטים מועטים ידועים על מלכותו של אאופה.
לפי דברי הימים האנגלו-סקסיים, אאופה היה אביו של אידה, והיה בנו של אסה, מלך ברניקיה ונכדו של אינגווי.
דברי הימים האנגלו-סקסיים מציינים כי אידה היה מייסד הממלכה, אולם יש היסטוריונים הסבורים כי אאופה היה ראש השבט האנגלי שהתיישב באזור ברניקיה, ואף נשא בתואר "מלך" ("EOPPA REX BERNICIA").
במותו, בשנת 547 לערך עלה לשלטון בנו אידה.
אָאוּסְטְרָל לִינֵיאָס אָאֵרֵיאָס (בספרדית: Austral Líneas Aéreas) היא חברת תעופה ארגנטינאית המהווה חלק מקבוצת אארולינאס ארחנטינס.
החברה מפעילה טיסות סדירות ליעדים בארגנטינה בלבד.
בסיסה המרכזי נמצא בנמל התעופה אארופארקה חורחה ניוברי שבבואנוס איירס.
החברה נוסדה בשנת 1971 על ידי מיזוג של שתי חברות תעופה.
בשנת 1980 היא הולאמה על ידי ממשלת ארגנטינה לאחר שנקלעה לקשיים כלכליים.
בשנים לאחר מכן נעשו מספר ניסיונות להפריטה, שכן הממשלה החזיקה גם בחברת התעופה הלאומית אארולינאס ארחנטינס, אך הם עלו בתוהו, בשנת 1987 נרכשה החברה לבסוף על ידי חברת החזקות.
בשנת 2008 רכשה הממשלה בשנית את מניותיה של החברה וזו הפכה לחברת בת של אארולינאס ארחנטינס.
כיום מבצעת החברה רשת של טיסות פנים ומעט טיסות בינלאומיות ליעדים קרובים.
כלי טיס בצי בהזמנה נוסעים הערות C Y סה"כאמבראר E-19026088896סה"כ260
ב-12 ביוני 1988 התרסקה טיסת אאוסטרל AU046, כ-2,000 מטר צפונית-מזרחית לנמל התעופה של פוסדס, שבפרובינציית מיסיונס, ארגנטינה.
ב-10 באוקטובר 1997 התרסקה טיסת אאוסטרל AU2553 מעל העיר פריי בנטוס במהלך טיסה מפוסדס לבואנוס איירס.
אֵאוּמֵנֶס היה מזכירו של אלכסנדר הגדול ואחת מהדמויות המשמעותיות במלחמות הדיאדוכים אחרי מות אלכסנדר.
מוצאו של אאומנס בעיר קרדיה (בחצי-האי גליפולי).
בגיל צעיר הרשים את פיליפוס השני, מלך מוקדון, כשזה ביקר בעיר, וצורף על ידיו לחצר המוקדונית כמזכיר.
בחצר המלך אלכסנדר השלישי ממוקדון ("אלכסנדר הגדול") היה אאומנס ל"סופר הראשי".
במהלך מסעו של אלכסנדר בהודו קיבל אאומנס לראשונה פיקוד צבאי, ולאחר מות הפאיסטיון ב-324 קיבל אאומנס פיקוד גבוה בחיל הפרשים הכבדים הטיירוי ("רעי המלך").
עדות נוספת למעמדו הגבוה של אאומנס בחצר אלכסנדר היא שידוכו לברסינה בת ארטבזוס, שאחותה (גם שמה ברסינה) הייתה פילגשו של אלכסנדר ואף ילדה לו בן.
לאחר מות אלכסנדר הסתפח אאומנס לסיעתו של פרדיקס, וייתכן שאף זייף לבקשתו ולתועלתו של פטרונו החדש את היומנים המלכותיים.
בתמורה לתמיכתו קיבל אאומנס מפרדיקס את האחשדרפנות של קפדוקיה, בתוספת חלק מן הצבא המלכותי (שנת 322).
במסגרת תפקידו זה, ובהתאם לבריתו עם פרדיקס, הקדיש אאומנס את שארית חייו למאמץ לשמור על אחדותה של מלכות אלכסנדר, כנגד השאיפות הבדלניות והפרטניות של שאר הדיאדוכים.
בשנת 321 ניהל אאומנס מערכה מוצלחת נגד נאופטולמוס וקרטרוס, בה נהרג האחרון, מבכירי יורשיו של אלכסנדר.
לאחר מותו של פרדיקס מידי חייליו במצרים נותר אאומנס בודד מול מאמציהם המשותפים של אנטיגונוס, אנטיפטרוס (ולאחר מותו קסנדרוס, בנו) ותלמי.
בהסכם טריפרדיסוס (Partition of Triparadisus) בהמשך אותה שנה הוכרז כבוגד והוצא נגדו גזר-דין מוות.
עקב מחסור במשאבים נאלץ אאומנס לפטר את רוב שׂכיריו ולשלח את רוב חייליו המוקדונים.
הוא הסתגר במבצר נוֹרָה והדף בהצלחה את ניסיונותיו של אנטיגונוס להעלותו בחכה.
לאחר מות אנטיפטרוס (319) נפתח בפני אאומנס חלון הזדמנויות חדש.
לפני מותו הפתיע אנטיפטרוס בבחירת יורשו כעוצר המלכים, התעלם מאנטיגונוס בעל-בריתו, דילג על קסנדרוס בנו, ומינה את פוליפרכון, קצין ותיק ורב זכויות, אך אפור וחסר תומכים.
משחברו אנטיגונוס וקסנדרוס לחטוף עבור האחרון את משׂרת העוצר, פנה פוליפרכון במצוקתו לאאומנס, ביקש ממנו את תמיכתו והציע לו בתמורה את הפיקוד על אסיה כולה (סטרטגוס של אסיה).
ברית זו חילצה את אאומנס מן המצר והביאה למהפך גמור במעמדו.
ראשית, הוא זכה ללגיטימציה ניכרת בזכות חידוש יחסיו עם חצר המלכות המוקדונית הרשמית.
שנית, הועמד לרשותו אוצר מדינה שהיה שמור בקואינדה (Κὐινδα) שבקיליקיה.
שלישית, הוא קיבל לפיקודו את הארגירספידים (Argyraspides, αργυράσπιδες), יחידת העילית של חיל הרגלים המוקדוני.
לכל אורך הקריירה הצבאית שלו נתקל אאומנס ברגשות קנאה ושׂנאה מצד עמיתיו ופקודיו המוקדונים, ששׂטמו אותו על מוצאו היווני.
כדי לקיים את פיקודו ולהוציאו לפועל ביעילות, נקט אאומנס את התחבולה הבאה:
לאחר שביסס את מעמדו בראש "כסופי המגן" קיבץ אאומנס תומכים שונים מקרב האחשדרפנים, כדי להתנגד לניסיון ההשתלטות של אנטיגונוס על אסיה.
המידע על מערכה זו, שהתנהלה באזורים ההרריים של איראן של ימינו, מועט ביותר.
אאומנס זכה בהצלחה בקרב פַּראיטַקֶנֶה בשנת 317. שנה לאחר מכן פגש שוב את אנטיגונוס בשׂדה הקרב, בגַבּיֵנֶה (Gabiene).
אירוע המפתח בקרב זה היה נפילת מחנהו של אאומנס, ובכלל זה משפחותיהם ורכושם של "כסופי המגן", בידי יריביו.
החיילים הוותיקים הסגירו את אאומנס לידי יריביו, והוא הוצא להורג.
אֵאוֹפְּלוֹצֵפָלוּס (שם מדעי: Euoplocephalus, מבוטא באנגלית גם כ"יואופלוצפלוס") הוא סוג דינוזאור במשפחת האנקילוזאוריים, הדינוזאורים המשוריינים.
פירוש שמו "ראש משוריין היטב".
האאופלוצפלוס היה אנקילוזאור גדול למדי: אורכו , רוחבו למעלה מ-2 מטרים ומשקלו כ-2–2.5 טון מטרי.
הוא היה אחד האנקילוזאורים הכבדים והגדולים ביותר ודמה לאנקילוזאורוס.
הוא היה ממוגן באוסטאודרמים - לוחות שריון גרמיים שמהם בלטו קוצים ודוקרנים.
גם צווארו היה ממוגן, ובלטו ממנו שתי בליטות עצם גדולות אך קהות.
כפי שניתן להבין משמו, ראשו היה משוריין ביותר: הראש היה מכוסה במשטח עצם מעל לגולגולת, וכלל אף סט עפעפיים משוריינים, מכל צד של ראשו בלטו שתי קרניים, שלא שימשו לנגיחה, אך מנעו מטורפים לנגוס בראש.
בזנבו היה מצויד האאופלוצפלוס במעין "אלה" גרמית: בליטת עצם מאוחה וכבדה, שיכלה לשבור רגליים כאשר הונפה בעוצמה על ידי הזנב השרירי.
האאופלוצפלוס היה גם מצויד במקור קרני ואכל צמחים נמוכים, אותם תלש במקורו ולעס בלחייו.
האאופלוצפלוס חי בצפון אמריקה בשלהי תור הקרטיקון (כ-76 מיליון שנה לפני זמננו עד ל-67 מיליון שנה לפני זמננו), ונמצאו ממנו מאובנים של 40 פרטים, כולל 15 גולגולות, ממצא נדיר יחסית לאנקילוזאור.
הוא סווג על ידי לורנס לם (Lambe) וידוע ממנו מין יחיד: Euoplocephalus tutus.
האאופלוצפלוס מופיע בסרט המצויר "The Land Before Time II".
אאופלוצפלוס נראה בסרט דינוזאור כדמות של יצור צעיר וטיפש, דבר שלא דמה ליצור האמיתי.
אאופלוצפלוס מתואר בספר פארק היורה אך לא נראה בסרטי הסדרה.
הוא נראה גם בסדרת המשחקים מלך הדינוזאורים ובסדרות דינו דן והדינוזאורים!.
בנוסף הוא מופיע במשחקים עולם היורה: המשחק וJurassic World: Alive.
אֵאוּסְטְרֶפְּטוֹסְפּוֹנְדִילוּס (שם מדעי: Eustreptospondylus) הוא סוג דינוזאור טורף ממשפחת המגלוזאוריים, אשר חי בדרום אנגליה, על יד ים טתיס, בסופו של תור היורה, לפני 162 מיליון שנה מהיום.
דינוזאור זה קרוי על שם דינוזאור קרוב לו - הסטריפטוספונדילוס.
משמעות השם היא: "סטריפטוספונדילוס אמיתי" (נגזרת של המילה היוונית εὖ, טוב).
אורכו של אאוסטרפטוספונדילוס בוגר היה כששה מטרים ומשקלו עלה על רבע טון.
המאובנים שלו נמצאו סמוך לחופים ובאייים קטנים, כך שמעריכים שהוא חי לאורך החופים.
הוא ניזון, כפי הנראה, מטרף של דינוזאורים אחרים או פטרוזאורים וגם מנבלות של יצורי ים כמו דגים, וזוחלי ים כמו איכתיוזאורים ופלזיוזאורים גדולים שהוחפו או נסחפו לחוף.
בשנת 1870, עובדים בעיירת הקיץ סאמרטאון, צפונית לאוקספורד, באנגליה, מצאו את השלד של התרופוד.
השרידים נרכשו על ידי מוכר הספרים המקומי ג'יימס פרקר, שהביא אותם לידיעתו של פרופסור ג'ון פיליפס מאוקספורד.
פיליפס מיפה את העצמות בשנת 1871, אך לא שיים אותן.
באותה עת, השרידים היוו את השלד השלם ביותר של תרופוד גדול שנמא.
אאוסטרפטוספונדילוס הוא עדיין השלם ביותר מכלל הממצאים של תרופוד אירופאי גדול מתקופת היורה.
בשנת 1890 נרכש השלד על ידי אוניברסיטת אוקספורד, וארתור סמית 'וודוורד בחן ושייך אותו לתת-מין של מגלוזאורוס.
ב־1905 וב־1906 שייך הברון פרנץ נופצ'ה את השלד מחדש למין Streptospondylus cuvieri, שתואר לראשונה על ידי ריצ'רד אוון בשנת 1842, בהתבסס על חוליה שהייתה חסרה באחד משלבי היורה התיכון.
הסיבה לקביעה זו הייתה, שתת-הסוג Streptospondylus altdorfensis מצרפת היה בעל מאפיינים דומים, ונופצ'ה החליט לכלול את כל התצורות הבריטיות מסוג זה תחת מין סטריפטוספונדילוס אחד.
אולם, ההקצאה של ממצא כמעט שלם למין המבוסס על שרידים קודמים דלים מאוד, הייתה בעייתית.
הצטרף לכך הפליאונטולוג הגרמני פרידריך פון הואנה, אשר פעמים שיים את הדגימה כStreptospondylus cuvieri ופעמים אחרות ראה בה סוג של מגאלוזאורוס (Megalosaurus cuvieri).
בשנת 1964 פישט אליק דונלד ווקר את העניינים על ידי שיום דגימת אוקספורד לסוג ומין חדש: Eustreptospondylus oxoniensis.
שם הסוג Eustreptospondylus, ניתן במשמעות של "סטרפטוספונדילוס אמיתי" (נגזרת של המילה היוונית εὖ, טוב), סטרפטוספונדילוס פירושו "חוליה שהתהפכה", ומקורו במילים היווניות סטרפטוס (στρεπτος) שמשמעותה "הפוך", וספונדילוס (σπονδυλος) שמשמעותה "ציר", לנוכח מבנה חוליות הגב השונה מזה של תנינים.
השם הספציפי "oxoniensis", מתייחס למקורו מאוקספורד.
הדגימה העיקרית של אאוסטרפטוספונדילוס היא של פרט שלא הגיע לגודלו המקסימלי, ועל פי הערכה של החוקר גרגורי סקוט פול בשנת 1988, אורכו היה כ-4.63 מטר, ומשקלו כ-218 קילוגרם.
הערכות שונות מציעות כי אאוסטרפטוספונדילוס היה תרופוד "בגודל ממוצע", באורך של בוגר היפותטי של כ-6 מטר, ובמסה של 0.5 טון.
לגולגולת האאוסטרפטוספונדילוס יש חוטם מחודד למדי במבט צדדי, עם נחיר אופקי גדול.
ללא קיום של עצם דמעות.
חריצים אלכסוניים במפרקי הלסת אפשרו את פעירת הפה על ידי פתיחת הלסת התחתונה.
לא השתמרו שיניים בלסת העליונה או התחתונה, אך גודל ארובות השיניים מוכיח כי השן השלישית של הלסת התחתונה הייתה גדולה במיוחד.
חוליות הגב הקדמיות היו עם בליטות בחלקן התחתון, כשם שנצפה אצל הסטריפטוספונדילוס.
במאמרה משנת 2008, רוזלינד סאדלייר ביססה כמה תכונות המבדילות את האאוסטרפטוספונדילוס מקרוביו הישירים.
בעצם הדמעות קיים שקע רדוד, שבו נקב קטן יותר.
לחוליית הצוואר העשירית יש שקע ניכר בחלקה התחתון.
חוליות הצוואר והגב אינן בתפנית בצדדיהן.
בשנת 2012 מתיו קרנו הוסיף לרשימה זו.
רוחבה של עצם הכסל שאליה מחוברת עצם החיק שווה לאורכה.
הלהב האחורי של עצם הכסל בעל זווית אופקית, ובכך מתחבר ל"מדף הברויס" שמתפקד אצל דינוזאורים כאזור התקשרות לשריר הזנב, Musculus caudofemoralis brevis.
אאוסטרפטוספונדילוס, כמו תרופודים רבים אחרים, ניזון מדינוזאורים ופטרוזאורים קטנים יותר, מפגרי דגים ומזוחלים ימיים.
נראה שהיה תר בקווי החוף אחר פגרים וחיות מים.
אאוסטרפטוספונדילוס זוהה ממאובנים שנמצאו במה שהיה אי, בתקופה בה אירופה כללה בעיקר ארכיפלגים.
זה מצביע על כך שהוא כנראה הצליח לשחות מרחקים קצרים.
אאוסטרפטוספונדילוס נחשב לשחיין טוב, חזק מספיק כדי לשחות מאי לאי כמו כוח ענק מודרני.
לא כל הפליאונטולוגים מסכימים עם השערת השחייה.
התיאוריות המנוגדות גורסות כי המאובן של האאוסטרפטוספונדילוס נסחף אל הים במהלך שיטפון לאחר שהחיה מתה בשיבה, או שהיא נסחפה לאוקיינוס לאחר שמתה בנהר.
אוסטרפטוספונדילוס הוצג תחילה כמין שסבל מגמדות איים.
בשנת 2000 דייוויד מרטיל ודארן נאיש הצביעו על כך שאבחנת החיה כמין גמדי שוכן-אי, נגרמה מכך שלא הבינו כי דגימת ההולוטיפ מייצגת תת-מבוגר.
דינוזאור זה הופיע בסדרה ללכת עם דינוזאורים.
אאוסגייר אאוסגיירסון (באיסלנדית: Ásgeir Ásgeirsson; נהגה: ; 13 במאי 1894 – 15 בספטמבר 1972) היה פוליטיקאי איסלנדי, נשיא איסלנד השני.
כיהן בתפקידו זה בין השנים 1952–1968. לפני כן כיהן כראש ממשלת איסלנד בין השנים 1932–1934.
למד תאולוגיה וסיים את לימודיו בהצטיינות באוניברסיטת איסלנד ברייקיאוויק בשנת 1915. נישא לדורה תורלסדוטיר ב-1917. דורה הייתה בתו של תורהלור ביירנרסון שכיהן כבישוף של איסלנד בין השנים 1908–1916. אחיה היה טריגווי תורהלסון, ראש ממשלת איסלנד בין השנים 1927–1932.
אאוסגיירסון נבחר לאלת'ינגי בשנת 1923, בהיותו בגיל 29, מטעם המפלגה הפרוגרסיבית של איסלנד.
ב-1931 התמנה כשר האוצר של איסלנד, וב-1932 לתפקיד ראש ממשלת איסלנד.
בשנת 1934 פרש מן המפלגה הפרוגרסיבית, במשך תקופה מסוימת התמודד כמועמד עצמאי, אך בהמשך הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ונשאר כחבר האלת'ינגי עד היבחרו לנשיא בשנת 1952.
במקביל כיהן משנת 1938 ועד בחירתו לנשיאות כמנהל בנק "Útvegsbanki Íslands", שבעתיד התמזג יחד עם שלושה בנקים נוספים ל"Íslandsbanki" שהפך לימים לבנק גליטניר .
בחירתו לנשיאות בפעם הראשונה הייתה בבחירות המוקדמות לנשיאות ב-1952 שנקבעו עקב מותו של נשיאה הראשון של איסלנד סוון ביירנסון.
יריבו העיקרי בבחירות אלו, ביארני יונסון, זכה לתמיכתן של מפלגות השלטון באיסלנד, מפלגת העצמאות והמפלגה הפרוגרסיבית.
למרות זאת הצליח אאוסגיירסון לזכות ב-46.7% מהקולות ולגבור על יריבו שזכה ב-44.1%.
המועמד השלישי, גיסלי סוונסון, חבר אלת'ינגי לשעבר מטעם מפלגת העצמאות, קיבל 6.0% בלבד.
בבחירות של 1956, 1960, ו-1964 נבחר אאוסגיירסון שוב ושוב ללא התנגדות.
זמן קצר לאחר תחילת הקדנציה הרביעית שלו בנשיאות, מתה אשתו דורה מלוקמיה, ובשנת 1968 בחר אאוסגיירסון שלא להתמודד שוב לנשיאות.
הדעה הרווחת באיסלנד הייתה שחתנו גונאר תורודסן ייבחר במקומו, אך למרות שהתחיל כמועמד מוביל, סיים את מערכת הבחירות בהפסד למועמד המנצח כריסטיאן אלדיארן.
בתאריך 28 במרץ 1966 במסגרת ביקורו בישראל, היה למנהיג המדינה הזרה הראשון שנאם במליאת הכנסת.
אאוסגייר אאוסגיירסון נפטר ב-15 בספטמבר 1972.
אָאוּסַנְגָטֶה (בספרדית: Auzangate) הוא הר ברכס וילקנוטה, חלק מהרי האנדים בפרו.
גובהו 6,384 מטרים, 100 קילומטרים דרום מזרחית לעיר קוסקו.
להר חשיבות רבה במיתולוגיית האינקה.
כל שנה, פסטיבל 'קויילור ריטי' (בקצ'ואה "שלג כוכבים") מתקיים עשרים קילומטר צפון לאאוסנגטה בהר קולקיפונקו, והוא אבן שואבת לאלפי עולים לרגל.
הוא מתקיים שבוע לפני חג הלחם והיין הקדושים.
באזור למוֹת ואלפקות חיות בבר.
שבילים בהרים הגבוהים משמשים את רועיהן לסחר עם קהילות חקלאיות בגבהים נמוכים יותר.
אחד מנתיבים אלה הוא מהווה מסלול טיול רגלי ידוע ומפורסם.
לאזור יש ארבעה מאפיינים גאולוגיים עיקריים: ההרמה האנדית של גרניט, הקרחונים התלויים, עמקי בליית קרחונים, ותצורה פרמינאנית בצבעיה הייחודיים: אדום, אוכרה, טורקיז.
האזור מתאפיין גם בגיר וביערות.
אאוסגייר סיגורווינסון (באיסלנדית: Ásgeir Sigurvinsson, נולד ב-8 במאי 1955 בוסטמאנאאיאר שבאיסלנד) הוא כדורגלן עבר איסלנדי ששיחק לאורך רוב הקריירה שלו בעמדת הקשר בסטנדרד לייז' ובשטוטגרט.
לסיגורווינסון 45 הופעות במדי נבחרת איסלנד.
סיגורווינסון נבחר ככדורגלן הזהב של איסלנד בטקס פרסי היובל של אופ"א, והוא נחשב בעיני רבים לגדול הכדורגלנים של איסלנד בכל הזמנים.
סיגורווינסון החל את קריירת הבוגרים שלו במועדון האיסלנדי איי.
בשנת 1971, וכבר בעונת הבכורה שלו במועדון זכה בגביע האיסלנדי לאחר ניצחון בגמר על הפנארפיורדור האיסלנדית בתוצאה 2-0. סיגורווינסון הבקיע שבעה שערים ב-21 משחקי ליגה באיסלנד, ובקיץ 1973 נרכש על ידי סטנדרד לייז' הבלגית.
סיגורווינסון שיחק במועדון הבלגי שמונה שנים, אך לא זכה עמו באליפויות.
בתחילת תקופתו של סיגורווינסון בליאז', המועדון התמקם בחלק העליון של הטבלה אך רחוק מהצמרת הגבוהה.
עם זאת, בשנת 1974 נבחר סיגורווינסון לראשונה כספורטאי השנה באיסלנד.
בחמש עונותיו האחרונות, המועדון סיים ארבע פעמים במקום השלישי ופעם אחת במקום השני.
בעונת 1980/81, שהייתה האחרונה של סיגורווינסון בליאז', הוא זכה בגביע הבלגי לאחר ניצחון בגמר על לוקרן.
בתום עונה זו עזב סיגורווינסון את סטנדרד לייז' לאחר שערך במדיה 249 הופעות ליגה והבקיע 57 שערים, וחתם בבאיירן מינכן.
סיגורווינסון שיחק רק עונה אחת בבאיירן מינכן, אך זכה בעונה זו בגביע הגרמני, לאחר ניצחון בגמר 4-2 על נירנברג, בו לא שיחק סיגורווינסון.
את אותה עונה סיימו באיירן מינכן וסיגורווינסון במקום השלישי בבונדסליגה, והגיעו גם לגמר גביע אירופה לאלופות 1982, בו הפסידו 1-0 לאסטון וילה.
גם בגמר זה סיגורווינסון לא שיחק.
בתום עונה אחת, בה ערך 17 הופעות ליגה והבקיע שני שערים, עזב סיגורווינסון את באיירן מינכן וחתם בשטוטגרט.
בשטוטגרט פתח סיגורווינסון פרק חדש ומפואר בקריירה, כאשר שיחק במועדון במשך שמונה עונות.
בעונתו הראשונה במועדון הבקיע ארבעה שערי ליגה, ובעונתו השנייה, 1983/84, זכה עם שטוטגרט באליפות הבונדסליגה בזכות הפרש שערים עדיף על הסגניות המבורג ובורוסיה מנשנגלדבך.
בעונה זו הבקיע סיגורווינסון 12 שערי ליגה, ושיתף פעולה בהתקפת הקבוצה עם הרמן אוהליכר, קרל אלגוור, פטר רייכרט והשוודי דן קורנליוסון.
לאחר עונה זו, נבחר סיגורווינסון בפעם השנייה בקריירה כספורטאי השנה באיסלנד, לשנת 1984. בעונת 1985/86 הגיע סיגורווינסון עם שטוטגרט לגמר הגביע הגרמני, בו הובסה שטוטגרט בתוצאה 5-2 על ידי באיירן מינכן.
סיגורווינסון שיחק במשחק זה 90 דקות.
באותה עונה הבקיע תשעה שערי ליגה, ונהנה מהצטרפותו של יורגן קלינסמן לקבוצה כחיזוק התקפי.
בעונת 1988/89 היגע סיגורווינסון עם שטוטגרט לגמר גביע אופ"א, בו הפסידה הקבוצה במפגש כפול לנאפולי של דייגו מראדונה, כאשר המשחק הראשון נגמר בניצחון 2-1 לנאפולי, והגומלין בתיקו 3-3. סיגורווינסון שיחק את מלוא הדקות במפגש זה.
עונתו האחרונה של סיגורווינסון בקריירה הייתה 1989/90. בעונה זו הבקיע שער אחד, וסיים עם שטוטגרט במקום השישי בבונדסליגה.
בתום עונה זו, פרש מכדורגל לאחר שמונה עונות בשטוטגרט, בהן הבקיע 38 שערי ליגה ב-194 הופעות.
לאחר פרישתו, המשיך לעבוד בשטוטגרט כסקאוט למשך שלוש שנים.
סיגורווינסון ערך את הופעת הבכורה בנבחרת איסלנד בשנת 1972, בהפסד 5-2 לנבחרת דנמרק במשחק ידידות.
סיגורווינסון ערך 45 הופעות במדים הלאומיים, האחרונה בשנת 1989, והבקיע חמישה שערים, אך לא הצליח להעפיל עם נבחרת איסלנד לטורניר גדול כלשהו.
בשנת 2003 נבחר סיגורווינסון ככדורגלן הזהב של איסלנד בפרסי היובל של אופ"א.
סיגורווינסון אימן בשנת 1993 למשך תקופה קצרה את המועדון האיסלנדי פראם.
לאחר מכן, כיהן כמנהל הטכני של נבחרת איסלנד במשך שש שנים, ובין השנים 2003 ו-2005 היה מאמנה הראשי של הנבחרת.
אֵאוּסֶבְּיוֹ פְרַנְסִיסְקוֹ קִינוֹ (בספרדית: Eusebio Francisco Kino, באיטלקית: Eusebio Francesco Chini; 10 באוגוסט 1645 – 15 במרץ 1711) היה מיסיונר ישועי, גאוגרף, מגלה ארצות, קרטוגרף ואסטרונום איטלקי.
במשך 24 השנים האחרונות בחייו הוא פעל באזור שהיה קרוי אז פימרייה אלטה (Pimería Alta), כיום מדינת סונורה במקסיקו ודרום אריזונה בארצות הברית.
הוא חקר את האזור ופעל בקרב הילידים המקומיים, בעיקר בני הקבוצה האתנית של הסובאיפורי (Sobaipuri), האבות הקדמונים של בני שבט הפימה המודרניים.
הוא הוכיח שחצי האי באחה קליפורניה אינו אי בכך שהוביל משלחת לחצי האי, שכן עד אז הייתה קיימת תפיסה מוטעית על פיה נקרא חצי האי בשם האי קליפורניה.
עד מותו הקים 24 מיסיונים וויסיטות (visita, קפלות קטנות או תחנות ביקור).
קינו הוא השם בו הוא נודע בארצות דוברות הספרדית.
קיימות שתי גרסאות לשמו המקורי של קינו באיטלקית.
גרסה אחת היא ששמו היה "אאוסביוס קינוס" (Eusebius Chinus) וגרסה אחרת ששמו היה "אאוזביו פרנצ'סקו קיני" (Eusebio Francesco Chini).
קינו נולד בכפר סניו (Segno, כיום חלק מהעיירה טאיו), אז בשליטת הבישופות של טרנטו, חלק מהאימפריה הרומית הקדושה.
הוריו היו פרנצ'יסקוס קינוס (Franciscus Chinus) ומרגריטה לוקי (Margherita Luchi).
התאריך המדויק של יום הולדתו אינו ידוע, אבל הוא הוטבל ב-10 באוגוסט 1645 בכנסייה הקהילתית בטאיו.
קינו התחנך באינסברוק, כיום באוסטריה, ולאחר שהחלים ממחלה קשה, הוא הצטרף למסדר הישועים ב-20 בנובמבר 1665. בין השנים 1664 ל-1669 הוא קיבל הכשרה דתית כחבר במסדר בפרייבורג, באינגולשטאדט ובאזור לנדסברג בבוואריה.
לאחר שסיים את השלב האחרון בהכשרתו במסגרת המסדר, שבמהלכם הוא לימד מתמטיקה באינגולשטאדט, הוא הוסמך לכהונה ככומר ב-12 ביוני 1667.
אף שקינו רצה להגיע למזרח הוא נשלח לספרד החדשה.
משום שחלו עיכובים במסעו לרוחב אירופה, הוא החמיץ את הספינה שבה הוא היה אמור להפליג ונאלץ לחכות שנה לספינה אחרת.
בזמן שהמתין בקדיס שבספרד כתב על תצפיות שערך בשלהי 1680 ו-1681 ועל מחקרו על השביט (שכונה אחר-כך השביט הגדול של 1680), אותו פרסם כ-Exposición astronómica de el cometa.
פרסום זה היה אחר-כך נושא לסונטה שכתבה הנזירה והמשוררת מספרד החדשה חואנה אינס דה לה קרוס (Juana Inés de la Cruz).
המשימה הראשונה של קינו הייתה להוביל את משלחת אטונדו (Atondo) לחצי האי באחה קליפורניה של פרובינציית לאס קליפורניאס של ספרד החדשה.
הוא יסד את מיסיון סן ברונו (Misión San Bruno) ב-1683. ב-1685, לאחר בצורת ממושכת שם, נאלצו קינו ושאר המיסיונרים הישועים לנטוש את המיסיון ולחזור לבירה מקסיקו סיטי.
האב קינו החל את הקריירה שלו בפימרייה אלטה בבוקר ה-14 במרץ 1687, 24 שנים ויום לפני מותו ב-15 במרץ 1711. היה זה הבוקר שבו עזב את קוקורופה (Cucurpe), עיירה שנחשבה ל"שולי הנצרות".
ברגע שהאב קינו הגיע לפימרייה אלטה, על פי בקשת התושבים, הוא ייסד במהרה את המיסיון הראשון בעמק הנהר בהרי סונורה.
בהמשך נדד קינו לרוחב צפון מקסיקו, ומדינות אריזונה וקליפורניה של ימינו.
הוא רכב בנתיבי מסחר עתיקים הוקמו אלף שנים קודם לכן על ידי הילידים.
שבילים אלו הורחבו אחר-כך לדרכים.
הסיורים הרבים שערך על גב סוס כיסו שטח מעל ל-130,000 קילומטרים רבועים, ובמהלכם הוא מיפה אזור באורך 320 קילומטרים וברוחב 400 קילומטרים.
לקינו היה תפקיד חשוב בשגשוג הכלכלי של האזור, כשפעל עם הילדים המקומיים שכבר עסקו בחקלאות וחשף אותם לזרעים, פירות, צמחי תבלין ודגנים מאירופה.
הוא גם לימד אותם לגדל בקר, כבשים ועיזים.
העדר המקורי של קינו שכלל 20 פרות שיובאו לפימרייה אלטה גדל בתקופתו ל-70,000 ראש.
ההיסטוריון הרברט בולטון (Herbert Bolton) התייחס לקינו כאל החוואי הראשון של אריזונה.
במסעותיו בפימרייה אלטה יצר קינו קשר עם 16 שבטים שונים.
לחלקם היו שטחים הגובלים בפימרייה אלטה, אבל היו מקרים רבים שהנציגים של השבטים חצו את אדמות שבטי הפימה במטרה לפגוש את קינו.
במקרים אחרים רכב האב קינו לאדמותיהם על מנת לפגוש אותם.
בין השבטים: קוקופה, מריקופה טוהונו אודהאם וסובאיפורי.
קינו התנגד לעבדות ולעבודת פרך במכרות הכסף שהספרדים כפו על הילידים.
דעות אלו גרמו למחלוקת בינו לבין עמיתיו המיסיונרים, שרבים מהם פעלו ברוח החוקים שנכפו על ידי ספרד בטריטוריה בה פעלו.
קינו חיבר ספרים על דת, אסטרונומיה וקרטוגרפיה.
הוא בנה רשת של מיסיונים שהשתרעה ממדינת סונורה של ימינו ועד צפון-מזרח, 240 קילומטרים לתוך אריזונה של ימינו.
אחד המיסיונים, סן חבייר דל בק (San Xavier del Bac) סמוך לטוסון, הוא ציון דרך היסטורי לאומי פופולרי ופועל גם בימינו ככנסייה קהילתית פרנציסקנית.
קינו יזם את בנייתם של תשע עשרה רנצ'ריות (כפרים), שסיפקו בקר ליישובים החדשים.
קינו עסק גם במלאכות אחרות והיה אסטרונום, מתמטיקאי וקרטוגרף מומחה, ששרטט את המפות המדויקות הראשונות של פימרייה אלטה, מפרץ קליפורניה ובאחה קליפורניה.
האב קינו אהב להכין דגמי ספינות מעץ.
הידע שלו במפות ובספינות הוביל אותו להאמין שהאינדיאנים המקסיקנים יכלו בקלות להגיע לקליפורניה בדרך הים, סברה שהמיסיונרים במקסיקו סיטי התייחסו אליה בסקפטיות.
כאשר קינו הציע לבנות ספינה שתידחף לרוחב מדבר סונורה אל החוף המערבי של מקסיקו, ואף החל לבנות אותה, החלו רבים מעמיתיו המיסיונרים לפקפק בשפיותו.
יחסית למקצועו היה לקינו הון רב שבו השתמש בעיקר כדי לממן את הפעילויות המיסיונריות שלו.
בני דורו דיווחו על עושרו בחשדנות.
קינו שהה במיסיונים שהקים עד מותו ב-1711. הוא מת בקדחת ב-15 במרץ 1711, בהיותו בן 65, באתר שכיום הוא מגדלנה דה קינו (Magdalena de Kino) בסונורה במקסיקו.
ניתן לראות את שרידי השלד שלו בקריפטה שלו.
קינו הוא דמות מכובדת הן במקסיקו והן בארצות הברית, ועל שמו קרויים עיירות, רחובות, בתי ספר, מונומנטים ואתרים גאוגרפיים.
מינרל הנחושת קינואיט קרוי על שמו.
ב-1965 נתרם פסל של קינו לאוסף באולם הפסלים הלאומי בקפיטול בוושינגטון, אחד משני הפסלים המייצגים את אריזונה.
פסל נוסף שלו מוצב מעל דרך קינו (Kino Parkway), רחוב ראשי בטוסון.
פסל פרש של קינו ניצב בכיכר ההנצחה לווסלי בולין (Wesley Bolin Memorial Plaza) מול בניין הקפיטול בפיניקס.
קפסולת זמן הוטמנה בבסיס הפסל.
פסל פרש נוסף ניצב סמוך לקתדרלה בעיר ארמוסיו בסונורה במקסיקו.
העיירות באיה קינו (Bahía Kino) ומגדלנה דה קינו (Magdalena de Kino) בסונורה ואחידו פאדרה קינו (Ejido Padre Kino) בבאחה קליפורניה קרויות לכבודו.
פארק עם פסל של קינו שוכן בעיר נוגלס באריזונה.
הפסל הגדול ביותר של קינו ניצב לאורך גבול מקסיקו-ארצות הברית בטיחואנה שבבאחה קליפורניה.
כמו כן קרוי יין על שמו (פאדרה קינו), אותה מייצרת השלוחה המקסיקנית של פרנו ריקאר בארמוסיו שבסונורה.
אנדרטה לזכרו של קינו הוצבה ב-2015 בגן של פיאצה דנטה בסמיכות למרכז ההיסטורי של טרנטו.
אאוסוציאליות היא הרמה הגבוהה ביותר של ארגון חברתי בעולם החי.
היא מוגדרת על ידי המאפיינים הבאים: שיתוף פעולה בגידול צאצאים, כולל גידול צאצאים של אחרים, מושבה שבה גדלים בניהם של מספר דורות זה אחר זה, וחלוקת עבודה בין כתות מתרבות ובלתי מתרבות.
חלוקת העבודה ברבייה יוצרת פרטים מתרבים הנקראים "מלכות" ופרטים שאינם מתרבים הנקראים "עמלות".
אאוסוציאליות נבדלת ממערכות חברתיות אחרות בכך שבה בדרך כלל מאבדים פרטים בקאסטה אחת את היכולת לבצע לפחות אחת ממטלותיהם או התנהגויותיהם של יחידים בקאסטות אחרות.
אאוסוציאליות קיימת בחרקים מסוימים, בסרטנאים וביונקים.
היא נצפתה ונחקרה בעיקר בדבוראים (נמלים, דבורים וצרעות) ובטרמיטים, ומוסברת בעיקר על ידי ההפלודיפלואידיות שלהם.
במושבה יש הבדלי קאסטות (מעמדות ותפקידים): מלכות וזכרים פוריים הם המתרבים, בעוד שחיילים ופועלים עובדים יחדיו כדי ליצור סביבת מחיה המיטיבה עם תהליך הרבייה.
גם מספר יונקים הם מינים אאוסוציאליים, בהם החולד העירום וחולד דמאראלנד.
גם מיני חסילונים הם אאוסוציאליים.
הסוציוביולוג אדוארד א' וילסון טען שבני אדם הם מין אאוסוציאלי, אבל הטיעון שלו הופרך על ידי ביולוגים אבולוציוניים, שציינו שבקרב בני אדם אין חלוקה פיזיולוגית שמקורה גנטי, של עבודה יצרנית, ושכל חלוקה כזו היא במקורה תרבותית.
המונח "אאו-חברתי" הוצג בשנת 1966 על ידי האנתומולוגית האמריקאית סוזן באטרה שהשתמשה במינוח כדי לתאר התנהגות קינון בדבורים מסוג ההליקטים בסולם של תת-חברתי/בודד, קולוניאלי/קהילתי, חצי-חברתי ואאו-חברתי, כאשר מושבה מוקמת על ידי פרט יחיד.
באטרה צפתה בהתנהגות השיתופית של הדבורים, זכרים ונקבות כאחד, כשהן לקחו אחריות על לפחות משימה אחת, למשל, חפירה, בניית תאים, הטלת ביצים, בתוך המושבה.
שיתוף הפעולה היה חיוני מכיוון שפעילותה של חטיבת עבודה אחת השפיעה רבות על פעילותה של אחרת.
ניתן לראות מושבות אאו-חברתיות כאורגניזמים-על, כאשר קאסטות בודדות הן אנלוגיה אנטומית לסוגי רקמות או תאים שונים באורגניזם רב-תאי; קאסטות ממלאות תפקיד ספציפי התורם לתפקוד ולהישרדות של המושבה כולה, בעוד שאינן מסוגלות לקיים הישרדות עצמאית מחוץ למושבה.
בשנת 1969, האנתומולוג האמריקאי צ'ארלס מיצ'נר הרחיב עוד יותר את הסיווג של באטרה עם מחקרו ההשוואתי על התנהגות חברתית בדבורים.
הוא צפה במספר מינים של הדבורים (Apoidea), על מנת לחקור את הרמות השונות של חברתיות של בעלי חיים,, רבות מן הדבורים הן בשלבים שונים שמושבה עשויה לעבור דרכם עד לשלב של אאוסוציאליות, שהיא הרמה הגבוהה ביותר של חברתיות בעלי חיים שמין יכול להגיע אליה.
הוא הגדיר שלושה מאפיינים שהבדילו אותה מהרמות האחרות:
מאפין ראשון: מטילות ביצים ודמויות פועלות בקרב נקבות בוגרות עם חלוקת עבודה רבייתית, עם או בלי קאסטות עקרים
מאפיין שני: חפיפת מחייה של שני דורות.
חיים משותפים של אם וצאצאים בוגרים.
מאפיין שלישי: טיפול שיתופי בדגירה
הביולוג והסופר האמריקאי אדוארד א' וילסון הרחיב את המושג של אאו-חברתיות ונחשב ל"אבי הסוציוביולוגיה", כך שיכלול חרקים חברתיים אחרים, כגון נמלים, צרעות, וטרמיטים.
אאוסוציאליות התגלתה לאחר מכן בקבוצת מיתרניים, חולדות-החפרפרות.
חוקרים אחדים טענו שקריטריון חשוב נוסף לאאוסוציאליות הוא "נקודת האל-חזור".
קריטריון זה מאופיין בכך שפרטים מקובעים לקבוצת התנהגות אחת, בדרך כלל לפני בגרות רבייה.
עובדה זו מונעת מהם לעבור בין קבוצות התנהגות, ויוצר חברה שבה פרטים תלויים באמת זה בזה להישרדות ולהצלחה רבייתית.
עבור חרקים רבים, אי-הפיכות זו שינתה את האנטומיה של קאסטת הפועל, שהיא עקרה ומספקת תמיכה לקאסטת הרבייה.
חוקרים אחרים הציעו כי רבייה שיתופית ואאוסוציאליות אינן תופעות נפרדות, אלא יוצרות רצף של מערכות חברתיות דומות ביסודן, שההבדלים העיקריים ביניהן טמונים בחלוקת הצלחת הרבייה לאורך החיים בין חברי הקבוצה.
ציר האבולוציה האאו סוציאלית המשותפת של בעלי חוליות וחסרי חוליות משותף מייצג מדד סטנדרטי של שונות רבייה.
בתפיסה זו, יש להשמיט מונחים טעונים כמו אאוסוציאליות "פרימיטיבית" ו"מתקדמת".
יתרון של גישה זו הוא שהיא מאחדת את כל המופעים של עזרה של קרובי משפחה תחת מטרייה תאורטית אחת, למשל, כלל המילטון.
לפיכך, ניתן להתייחס לבעלי חוליות המתרבים בשיתוף פעולה כאל בעלי חיים אאו-חברתיים, בדיוק כפי שחסרי חוליות אאו-חברתיים הם בעלי חיים המתרבים בשיתוף פעולה.
דרגות של חברתיות בבעלי חיים
רוב החברות האאו-סוציאליות קיימות אצל פרוקי רגליים, בעוד שמעטות נמצאות אצל יונקים.
שרכים מסוימים עשויים להפגין צורה של התנהגות אאו-סוציאלית.
אובחנו מספר דרגות של חברתיות בבעלי חיים, שנמצאות על הרצף שבין אאוסוציאליות מלאה לבין מינים שהם יחידאים.
בנוסף, מינים רבים מוגדרים כמינים קדם-חברתיים – מינים שהפרטים בהם חיים בבדידות בדרך כלל, אך פועלים יחדיו למען מטרה משותפת, וכן דרגות נוספות של שיתוף פעולה, שנמדדות בין היתר בממדי שיתוף הפעולה, במשך הזמן שבו הוא מתקיים, באופני חלוקת העבודה וכן ברמת ההשקעה.
אאו-סוציאליות התפתחה מספר פעמים בסדרות חרקים שונות, כולל דבוראיים, טרמיטים, תריסיתים, כנימות, צרעות, וחיפושיות.
כמעט כל מיני הנמלים הם אאו-חברתיים כמה שושלות עיקריות של צרעות הן ברובן או לחלוטין אאו-חברתיות, כולל תת-המשפחות Polistinae ו־Vespinae.
סדרת הדבוראים מכילה את הקבוצה הגדולה ביותר של חרקים אאו-חברתיים, כולל נמלים, דבורים וצרעות המחולקים לקאסטות: מלכות רבייה, מעופפים , פועלות שהן פחות או יותר עקרות, ולפעמים גם חיילים המבצעים משימות מיוחדות.
בצרעה החברתית רק אחוז מכלל מיני הדבורים (משפחות דבוריים ו-הליקטיתיים) ובצרעות (Crabronidae ו־Vespidae) הם אאו-חברתיים.
אצל הצרעה Polistes versicolor שנחקרה היטב, נקבות דומיננטיות מבצעות משימות, כגון בניית תאים חדשים והטלת ביצים, בעוד שנקבות שאינן דומיננטיות נוטות לבצע משימות, כמו האכלת הזחלים וחיפוש מזון.
ניתן לראות את ההבדל במשימות בין הקאסטות בעובדה שהצרעות הפחות דומיננטיות משלימות 81.4% מכלל פעילות חיפוש המזון, בעוד שהדומיננטיות משלימות רק 18.6% מכלל פעילות חיפוש המזון.
מינים אאו-חברתיים בעלי קאסטה עקרית נקראים לעיתים היפר-חברתיים.
הדבורים הקורביקולטיות (תת-משפחה Apinae של משפחת Apidae) מכילות ארבעה שבטים בדרגות שונות של חברתיות: Apini (דבורי דבש) לעומת הדבורים חסרות העוקץ אאו-חברתיות מאוד, דבורי בומבוס אאו-חברתיות פרימיטיביות, ו-דבורי סחלב בודדות ברובן או בעלות חברתיות חלשות.
האאו-חברתיות במשפחות אלו מנוהלת לעיתים על ידי קבוצת פרומונים המשנים את התנהגותן של קאסטות ספציפיות במושבה.
פרומונים אלה עשויים לפעול על כלפי מינים שונים, כפי שנצפה ב - (דבורת דבש ננסית שחורה), שם דבורים פועלות הגיבו לפרומון מלכה מה - Apis florea (דבורת דבש ננסית אדומה).
פרומונים משמשים לעיתים בקאסטות אלה, כדי לסייע בחיפוש מזון.
פועלות של הדבורה האוסטרלית חסרת העוקץ , למשל, מסמנות מקורות מזון באמצעות פרומון, ועוזרות לחברותיהן לקן למצוא את המזון.
התמחות רבייה בדבורנאיים כרוכה בדרך כלל בייצור של חברים עקרים של המין, המבצעים משימות מיוחדות לטיפול בחברי הרבייה.
התנהגות ומורפולוגיה של פרטים עשויים להיות שונה לצורך הגנה קבוצתית, כולל התנהגות של הקרבה עצמית.
לדוגמה, חברים בקאסטה העקרה של נמלי הדבש, כמו ממלאים את בטנם במזון נוזלי עד שהם הופכים מקובעים ותלויים מתקרות הקינים התת-קרקעיים, ומשמשים ככלים לאחסון מזון לשאר המושבה.
לא לכל הדבורנאיים החברתיים יש הבדלים מורפולוגיים ברורים בין הקאסטות.
לדוגמה, בצרעה החברתית הנאוטרופית , דרגות הקאסטה נקבעות על ידי תצוגות חברתיות בצאצא המתפתח.
קאסטות לעיתים מתמחות עוד יותר בהתנהגותן על סמך גיל, כמו אצל פועלות המין , בין גיל 0 ל-40 ימים בערך, הפועלות מבצעות משימות בתוך הקן כגון אספקת צאצאיות תאים, ניקוי מושבה, קליטת צוף והתייבשות.
לאחר גילם מעל 40 יום, פועלי המין הזה עוברים אל מחוץ לקן לצורך הגנה על המושבה ולחיפוש מזון.
טרמיטים (סדרה תיקניים Blattodea, תת-סדרה Isoptera) מהווים חלק גדול נוסף של בעלי חיים אאו-חברתיים מתקדמים ביותר.
המושבה מחולקת לקאסטות שונות: המלכה והמלך הם הפרטים היחידים המתרבים; הפועלים אוספים מזון ומשאבים; וחיילים מגנים על המושבה מפני התקפות על ידי נמלים.
שתי הקאסטות האחרונות, שהן עקרים ומבצעות התנהגויות חברתיות מורכבות ומתמחות ביותר, נגזרות משלבים שונים של זחלים בעלי יכולות רב גוניות - פלוריפוטנטיים המיוצרים על ידי הקאסטה הרבייתית.
לחלק מהחיילים יש לסתות כה מוגדלות בעלות התמחות בהגנה והתקפה, עד שהם אינם מסוגלים להאכיל את עצמם וחייבים להיזון על ידי פועלים.
החיפושית היא מין של חיפושית אמברוזיה שמקורה באוסטרליה, והיא החיפושית הראשונה (סדרת Coleoptera) שהוכרה כאאו-חברתית.
מין זה יוצר מושבות בהן נקבה אחת מופרית, והיא מוגנת על ידי נקבות רבות שלא מופרות, המשמשות כפועלות החופרות מנהרות בעצים.
למין זה יש שיתוף בדגירה, שבו פרטים מטפלים בצעירים שאינם שלהם.
חלק מהחרקים הגורמים ליצירת עפצים (מסדרת הפשפשאים), ותריפסאים כמו Kladothrips (מסדר Thysanoptera), מתוארים כאאו-חברתיים.
למינים אלה יש קרבה גבוהה מאוד בין פרטים עקב רבייה אל-מינית שלהם (קאסטות חיילים עקרים הן שיבוטים המיוצרים על ידי פרתנוגנזה), אך התנהגותם כיוצרי עפצים מעניקה למינים אלה משאב בר הגנה.
הם מייצרים קאסטות חיילים להגנה על מנים ולהגנה על המושבה מפני טורפים, חומסנות ומתחרים.
בקבוצות אלה, אאו-חברתיות נוצרת הן על ידי קרבה גבוהה והן על ידי חיים באזור מוגבל ומשותף.
אאסוציאליות התפתחה בשלוש שושלות שונות בסוג הסרטנאים הקולוניאלי Synalphaeus.
cayoneptunus הם שמונה מינים מתועדים של חסילונים טפילים המסתמכים על הגנת מהמבנה וחיים בקבוצות של פרטים קרובים זה לזה בשוניות וספוגים טרופיים.
הם חיים באופן אאוסוציאלי עם נקבת רבייה אחת, ומספר רב של מגנים זכרים חמושים בטפרים מוגדלים.
ישנו מרחב מחיה משותף יחיד לחברי המושבה, והחברים שאינם לרבייה פועלים להגנתו.
ספוגים מספקים גם מזון וגם מחסה, ישנה התקבצות של קרובי משפחה (מכיוון שהחסילונים אינם צריכים להתפזר כדי למצוא מזון), ותחרות רבה על אתרי הקינון הללו.
בהיותם מטרה להתקפה הם מקדמים מערכת הגנה טובה (קאסטת חיילים); חיילים מקדמים את כשירות הקן כולו, על ידי הבטחת בטיחותה ורבייתה של המלכה.
תולעים שטוחות טפיליות הידועות כגון , פיתח אאוסוציאליות הכוללת מושבה היוצרת סוג של חיילים עקרים.
תולעת אחת פולשת לפונדקאי ומקימה מושבה של עשרות עד אלפי שיבוטים שעובדים יחד כדי להשתלט עליו.
מכיוון שמינים מתחרים של טרמטודות יכולים לפלוש ולהחליף את המושבה, היא מוגנת על ידי קאסטה מיוחדת של טרמטודות של חיילים עקרים.
חיילים קטנים יותר, ניידים יותר ומתפתחים במסלול שונה מאשר יצורים בוגרים לרבייה מינית.
הבדל אחד הוא שחלקי הפה של החייל-הלוע, גדולים פי חמישה מאלה של יצורי הרבייה.
הם מהווים כמעט רבע מנפח החייל.
לחיילים אלה אין מסת גוף, הם לעולם לא עוברים מטמורפוזה כדי ליצור כושר רבייה, ולכן הם עקרים באופן אבסולוטי.
חיילים נבדלים בקלות מתולעי הרבייה הבוגרות והלא בשלות.
חיילים אגרסיביים יותר מיצורים בעלי כושר רבייה, ותוקפים טרמטודות שונות שמדביקות את הפונדקאי שלהם במבחנה.
pumilio אינם תוקפים בני משפחה ממושבות אחרות.
החיילים אינם מפוזרים באופן שווה בכל גוף המארח.
הם נמצאים במספרים הגבוהים ביותר במסה הבטנית הבסיסית, שם טרמטודות מתחרות נוטות להתרבות בשלב המוקדם של ההדבקה.
מיקום אסטרטגי זה מאפשר להם להתגונן ביעילות מפני פולשים, בדומה לאופן שבו דפוסי פיזור החיילים נראים אצל בעלי חיים אחרים בעלי קאסטות הגנתיות.
הם "נראים כקאסטה פיזית סטרילית באופן מחייב, בדומה לזו של החרקים החברתיים המתקדמים ביותר".
שני מינים בקבוצת המכרסמים פיומורפיים הם אאו-חברתיים, החולד העירום (Heterocephalus glaber) וחולד דמאראלנד (Fukomys damarensis), שניהם בעלי קשר משפחתי גבוה.
חולדות החפרפרת הללו חיות בסביבות קשות ומגבילות, שבהן הפיזור קשה ומסוכן ונדרש שיתוף פעולה כדי למצוא מזון ולהתגונן מפני טורפים.
רוב חברי המושבה הם פועלים, והם מטפלים בשיתוף פעולה בצאצאים של נקבת רבייה אחת (המלכה) שאליה הם קרובי משפחה.
חולדות החפרפרת הללו הן אאו-חברתיות מעניין לציין, שגילוי מפזרים זכרים ונקבות גילה כי קיים מנגנון של רבייה בין מושבות אצל חולדות החפרפרת העירומות.
רבייה בין מושבות מפחיתה את הקרבה הגנטית התוך-מושבתית, אך מפחיתה את דיכוי הרבייה הפנימית.
הם מהווים גורמי פיזור השונים מבחינה מורפולוגית, פיזיולוגית והתנהגותית מחברי המושבה ומחפשים באופן פעיל לעזוב את מאורתם כאשר נפתחת בפניה הזדמנות מילוט.
פרטים אלה מצוידים במאגרי שומן נדיבים למסעם.
על אף שיש להם רמות גבוהות של הורמון לוטאין, מפזרים מעוניינים רק להזדווג עם פרטים ממושבות זרות, ולא עם מלכת המושבה שלהם.
הם גם מראים עניין מועט בעבודה משותפת עם פועלות במושבת המוצא שלהם.
לחלק מהיונקים בקבוצות הטורפים והפרימטים יש נטיות אאוסוציאליות, במיוחד סוריקטות (Suricata suricatta) ונמיות ננסיות (Helogale parvula).
במינים אלה קיימת רבייה שיתופית והטיות רבייה ניכרות.
אצל הנמיות הננסיות, הזוג החשוב ביותר מקבל עדיפות למזון והגנה מפני כפופים, ורק לעיתים רחוקות נאלץ להתגונן מפני טורפים.
מדענים התווכחו האם בני אדם הם פרו-חברתיים או אאו-חברתיים.
וילסון כינה את בני האדם קופי אדם אאו-חברתיים, וטען לדמיון לנמלים, וציין כי הומיניניים מוקדמים שיתפו פעולה כדי לגדל את ילדיהם, בעוד שחברים אחרים מאותה קבוצה צדו וחפשו מזון.
וילסון ואחרים טענו כי באמצעות שיתוף פעולה ועבודת צוות, נמלים ובני אדם יוצרים סופר-אורגניזמים.
טענותיו של וילסון נדחו בתוקף על ידי מבקרי תאוריית ברירת הקבוצות, אשר ביססה את טיעונו של וילסון, מכיוון שעבודת הרבייה האנושית אינה מחולקת בין קאסטות.
מינים אלה אינם אאו-חברתיים: אין להם קאסטות, ועוזרים מתרבים בעצמם אם ניתנת להם ההזדמנות.
אאוסיפטרוס (שם מדעי: Eosipterus; מילולית: "כנף תחתונה") הוא סוג של פטרוזאור קטן שחי בקרטיקון תחתון, לפני 124.8 מיליון שנה.
מאובניו נתגלו בחפירות במחוז ליאונינג, סין.
פטרוזאור זה היה קרוב משפחתו של הפטרודקטילוס ובעיקר של הפטרודאוסטרו מאמריקה הדרומית.
מאובני האאוסיפטרוס לא נשתמרו היטב, והשרידים כללו רק מעט עצמות, עשר צלעות שבורות ולא נמצאו גולגולת או צוואר.
הכנפיים היו החלק השמור ביותר והם היו חזקות וארוכות.
מוטת כנפיו של הפטרוזאור הגיעה ל-1.2 מטרים והיו לו טפרים מאונקלים במקצת.
ייתכן שגופו כוסה בשיער דק.
לא נמצאו גולגולות של מין זה.
ממבנה השלד נראה שהיה שייך לקבוצת הפטרודקטיליים, בה היה הפטרודקטיל, אך היה שונה ממנו.
ליצורים בקבוצה זו היו ראשים גדולים עם מעט שיניים, זנב ארוך וקרומי עור גדולים על כנפיהם.
ייתכן שהם דאו, אך היו מסוגלים גם לנחות בקלות או להנמיך את מעופם כדי לחטוף טרף מהמים.
האאוסיפטרוס הופיע בסדרה פארק פרהיסטורי.
אאוסתנופטרון (שם מדעי: Eusthenopteron; משמעות השם: "סנפירים מפותחים מאוד") הוא סוג של דג קדום מהמחלקה בעלי סנפירים בשרניים שחי בסוף תקופת הדבון.
הוא היה מאובן מעבר בין הדגים האמיתיים לבעלי ארבע רגליים פרימיטיביים מאוד כמו האיכתיוסטגה.
המאובנים שלו נמצאו לראשונה ב-1881 בפארק הלאומי מיגואשה שבקוויבק, קנדה.
מאובנים נוספים התגלו באמריקה הצפונית ואירופה ב-3 מינים.
דג זה דמה במראהו להינרייה, אך היה קטן יותר.
הוא הגיע לאורך ממוצע של כ-1–1.5 מטר והיה בעל לסתות גדולות, מכסה זימים בולט ומכוסה עור ומספר סנפירים בשרניים לצידי הגוף שעזרו לדג להתקדם במים רדודים.
היה לו זנב גדול בעל 3 אונות וזוג סנפירי זנב גדולים בקצה הגוף.
בגלל העיניים הקטנות הראייה שלו הייתה חלשה מאוד והוא הסתמך על חישת זרימה סביב גופו במקום.
ככל הנראה הוא היה טורף של חסרי חוליות וחולייתנים קטנים ממנו.
אאוסקלוזאורוס (שם מדעי: Euskelosaurus; משמעות השם: "לטאה טובת רגליים") הוא סוג של דינוזאור זאורופוד אשר חי בתור הטריאס הקדום לפני 227-210 מיליון שנה.
הוא היה קרוב משפחתו של הפלטאוזאורוס מאירופה.
הוא חי באותו הזמן אך מאובניו התגלו בלסוטו, זימבבואה ודרום אפריקה.
המאובנים תוארכו ב-1866 בידי החוקר האנגלי תומאס הנרי האקסלי ושויכו למין Euskelesaurus brownii.
מרבית המאובנים כללו עצמות חלקיות ושבורות וחלק מהעצמות שויכו אליו הופרדו לסוגים אחרים.
זאורופוד קדום זה היה בעל עצמות ירך מעוותות והוא הגיע לאורך 10 מטרים, הרבה יחסית לבני הטריאס.
הוא היה בעל רגליים ארוכות יחסית שכנראה נטו היישר מתחת לגופו, בדומה ליונקים.
ככל הנראה היה אוכל עלים מהעצים.
אאוסמילוס (שם מדעי: Eusmilus; מילולית: "סיף אמיתי") הוא סוג של טורף ממשפחת הנימרווידיים אשר חי בין סוף האאוקן לתחילת האוליגוקן לפני 37.2-28.4 מיליון שנה מזמננו.
הוא חי ביערות של אירופה.
טורף זה דמה לקרובו ההופלופונאוס (Hoplophoneus) והגיע לאורך של 2.5 מטר ולמשקל 70 ק"ג בממוצע, דמה במראהו לנמר.
יצור זה מכונה "שנחרבי מזויף", עקב השתייכותו למשפחה נפרדת מהחתוליים, בה היו השנחרבים.
עם זאת ניביו הגדולות דמו במראם לסכינים ונועדו להחדרה לאזורים רכים בגוף טרפו.
מבדיקה של המאובנים נראה שהצעירים נשארו עם ההורים במשך תקופה ארוכה, בה אולי למדו לצוד ביעילות.
ייתכן מכך שטורפים אלו חיו בלהקה כמו אריות.
אאוסלמו (שם מדעי: Eosalmo: מילולית: "סלמון השחר") הוא סוג של דג נכחד ממשפחת הסלמוניים, אשר התקיים במשך אמצע האאוקן של אמריקה הצפונית.
ככל הנראה היה הסוג הפרימיטיבי ביותר במשפחתו.
ממצאי סלמון זה התגלו בתצורות מאובנים ליד העיירה "סמית'רס" בפרינס ג'ורג' שבקולומביה הבריטית ובוושינגטון.
הסוג תואר למדע ב-1977 בידי החוקר מארק וילסון (Mark V.H.
מחקרים של מבנה גופו מראים שהיה קרוב לסוג Thymallus, אף שהיה בעל מאפיינים פרימיטיביים של בני תת-המשפחה Salmoninae, והיה שוכן של מקווי מים מתוקים שאינו נדד לים בדומה למרבית דגי הסלמון, דבר הנלמד ממאובנים של פרטים במגוון גדלים וגילאים.
מבנה הלסתות היו רחבות וברובם שטוחות וחסרות שיניים, אך בבסיסם היה שיניים בעלות קצה מחודד.
אֵאוּסוּכִּיָה (שם מדעי: Eusuchia) היא קבוצת זוחלים דמויי-תנינאים שהתפתחה החל מהתחילת היורה ועד היום.
הקבוצה תוארה ב-1875 בידי החוקר הבריטי תומאס הנרי האקסלי.
פירוש שמה הוא "תנינים אמיתיים" והיא כוללת את סדרת התנינאים, הקבוצה הגדולה ביותר שלהם ששרדה את הכחדת הקרטיקון לפני 66 מיליון שנה וקיימת עד ימינו, ועוד מספר סוגים שנכחדו.
המאפיינים של בני הקבוצה קשורים למערכת חוליות מרכזית דומה ולסתות ארוכות המותאמות לחיים אמפיביים, מאפיים המגדיר את כל התנינאים החיים, בעוד בעידן המזוזואיקון הרבה דמויי-תנינאים הותאמו לחיי יבשה וחלק אף היו זוחלים ימיים מובהקים.
הקבוצה כוללת מינים בעלי חיך משני וכן הם בעלי 4 שורות לוחיות גרמיות על גבם, בעוד סוגים מוקדמים יותר הכילו רק 2.
סוג ללא מקור בוריאלוסוכוס (Borealosuchus)
סוג ללא מקור תורקוזאורוס (Thoracosaurus)
סוג ללא מקור דיינוסוכוס (Deinosuchus), יש מחלוקת האם הוא סוג ללא מקור או שייך לסדרת התנינאים
אֵאוּסְטַתְיוֹס מִסָּלוֹנִיקִי (ביוונית ביזנטית: Εὐστάθιος Θεσσαλονίκης; 1115 לערך–1195 לערך) היה מלומד יווני ביזנטי והארכיבישוף של סלוניקי שהוכרז כקדוש בכנסייה האורתודוקסית המזרחית.
הוא נודע בעיקר בזכות עמידתו בפני ביזת סלוניקי בידי הנורמנים ב-1185 ובתיאורה כבן התקופה, וכן בזכות נאומיו ובזכות פירושיו על כתבי הומרוס, המשלבים הערות רבות של חוקרים קדומים יותר.
הוא הוכרז רשמית כקדוש ב-10 ביוני 1988, ויום החג שלו הוא ב-20 בספטמבר.