tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למלורי היה גם את החופש לעצב את מדיניות הצי ואת תורת הלחימה שלו.
לאחר שהבין את הפער שהיה קיים בין בניית הספינות ומתקני הייצור של הקונפדרציה לבין אלו של האיחוד, הוא קבע לצי תוכנית ארבע-שלבית:
שליחת כוחות להשמדת ספינות הסוחר של האויב.
בניית אניות מחופות שריון במספנות של הדרום למטרות הגנה.
רכישה ממקורות חוץ של אניות משוריינות הכשירות ללוחמה בים הפתוח.
הכנסת כלי נשק וטכניקות לוחמה חדשות.
תקיפת אניות הסחר של האיחוד
כבר מפרוץ המלחמה, הייתה אחת המשימות העיקריות של צי הקונפדרציה להתמודד עם הסגר שהוטל על נמלי הדרום על ידי צי האיחוד.
מלורי האמין שבאמצעות תקיפת ספינות הסחר של האיחוד שהובילו מטענים לנמלי הצפון תאלץ את מקבילו, מזכיר הצי של ארצות הברית, גדעון ולס, להסיט את הצי הקטן שלו לטובת הגנת צי הסחר מפני התקפות הדרום.
בשלבים הראשונים של המלחמה, ניסתה הקונפדרציה לשכור את שירותיהם של בעלי ספינות פרטיות, פריבטירים שקיבלו מכתבי הרשאה המאשרים להם לתקוף בשמה של הקונפדרציה את ספינות האויב.
הוצאתם של מכתבים אלו לא הייתה חלק מתפקידיה של מחלקת הצי, אך מלורי היה מודע להם וראה אותם כחלק מתוכנית הפעולה הכללית שלו.
בשל כמה סיבות לא נחלו הפריבטירים הצלחה כפי שצופה מהם.
אף על פי שהם פעלו במשך כל מהלך המלחמה, הצלחתם הייתה חולפת והוגבלה רק לשנת המלחמה הראשונה.
מלורי היה מעורב יותר בפעולותיהם של הספינות הרשמיות של צי הקונפדרציה שמשימתן העיקרית הייתה להשמיד את ספינות הסחר של האיחוד ובעדיפות משנית לשבות אותן.
הוא הציע את השימוש בהן כבר ב-18 באפריל 1861. הראשונה בהן, "סאמטר" (CSS Sumter), חמקה ב-30 ביוני מהסגר שהטיל האיחוד על ניו אורלינס.
מאז ועד תום המלחמה, קבוצת הספינות הקטנה הזאת ביצעה מעשי שוד בתנועת הספנות של האיחוד, וגרמה לו נזק.
עם זאת, הם כשלו במשימתם העיקרית, שכן וולס הצליח לקיים את הסגר והסחר הבינלאומי המשיך כמו מקודם, תחת דגלים של מדינות זרות.
שום היבט של תקופת כהונתו של מלורי כמזכיר הצי לא זכה לפרסום כה רב כמו הדחיפה שהוא נתן להכנסתן לשירות של האניות מחופות השריון.
הוא טען שהקונפדרציה לא תצליח לבנות מספיק ספינות כדי להתחרות עם המערך התעשייתי של האיחוד.
מנקודת מבטו, היה על הדרום לבנות כמה ספינות בודדות שלכל אחת מהן תהיה עדיפות על יריבותיה.
במילותיו של מלורי, "שלמותה של ספינת קרב היא ללא ספק השילוב של המהירות הגבוהה האפשרית ביותר בים עם סוללת התותחים הצפה הטובה ביותר ויכולת התגוננות".
תקוותו של מלורי הייתה שהאניות מחופות השריון יוכחו כ"נשק האולטימטיבי".
הוא לא צפה שגם יריביו יבנו אניות כאלו, שעד מהרה הפכו לכוח העיקרי של שני הציים.
יותר מכך, ציים אחרים, בעיקר אלו של בריטניה וצרפת, הגבירו את קצב ההסבה של ספינותיהם מעץ לברזל.
השינוי הזה התחולל כבר לפני פרוץ המלחמה.
הייחוד בתהליך שהניע מלורי הייתה שהוא התרחש מוקדם יותר בהשוואה לאפשרות שהמלחמה לא הייתה פורצת.
האונייה הראשונה מסוג זה שנבנתה תחת שרביטו של מלורי הייתה ה"וירג'יניה" (CSS Virginia).
כלי שיט זה נבנה על בסיס ה"מרימק" (USS Merrimack) של צי ארצות הברית שנשרפה והוטבעה והועלתה למספנה בגוספורט (כיום נורפוק) והשלד שלה חופה בשריון.
חימושה כלל 12 תותחים ואף הותקן בה איל ניגוח ימי מברזל.
ב-8 במרץ 1862 תקפה ה"וירג'יניה" את כלי השיט של האיחוד שהטילו את הסגר על המפטון רודס על נהר ג'יימס ליד נורפוק.
הספינה הטביעה שתי ספינות קרב חשובות של צי האיחוד "קמברלנד" (USS Cumberland) ו"קונגרס" (USS Congress) והעמידה בסכנה ספינה שלישית "מינסוטה" (USS Minnesota) שרותקה למקומה כאשר ניסתה להיכנס לקרב.
הנזקים שנגרמו ל"וירג'יניה" היו זניחים.
ביום הקרב הראשון היא הוכיחה את נכונות אמונתו של מלורי שאניות מחופות שריון יכלו להשמיד את ספינות העץ הטובות ביותר והיו מוגנות כמעט לחלוטין מפני פגיעה נגדית.
כאשר שבה ה"וירג'יניה" למחרת היום לקרב בכוונה להשמיד את ה"מינסוטה", היא נתקלה בUSS מוניטור.
שתי האניות המשוריינות לחמו בקרב שלא הוכרע, ובכך הדגימו את הפגם בטיעוניו של מלורי: כלי נשק אולטימטיבי מסוגל בהחלט להכריע בתנאי שאין הוא מצוי ברשותו של אחד הצדדים הלוחמים.
לאניות מחופת השריון שבאו לאחר ה"וירג'ינה" הייתה הצלחה מוגבלת במקרה הטוב ורבים מהן היו כישלון מוחלט.
מביכות במיוחד היו ארבע הספינות שנבנו לצורך שירות על נהר המיסיסיפי.
מתוך ארבע ספינות אלו, ה"ארקנסו" (CSS Arkansas) הייתה היחידה שהשתתפה בקרב באופן שאליו היא יועדה, עם צוות מלא ובהנעה בקיטור.
בנוגע לאחרות, ה"טנסי" (CSS Tennessee) הועלתה באש כדי שלא תיפול בידי האויב, ה"מיסיסיפי" (CSS Mississippi) הושקה בחופזה וגורלה היה דומה לזה של ה"טנסי" וה"לואיזיאנה" (CSS Louisiana) שימשה כסוללת תותחים צפה בקרב פורט ג'קסון וסנט פיליפ, כאשר גורלה של ניו אורלינס נחרץ והיא פוצצה כדי שלא תיפול בידי צי האיחוד.
אף גורם בקונפדרציה לא נמצא נקי מאשם בשלושת מקרי האובדן הללו, אך רוב האשמה רבצה לפתחו של מלורי.
ניהול לקוי היה אחת הסיבות העיקריות לעיכובים בהשלמת בנייתן של הספינות הללו.
בעדיפות שהוא נתן לבנייתן, אפשר מלורי את השלמת ה"לואיזיאנה" וה"מיסיסיפי" במשאבים מוגבלים.
בשל העובדה שהוא לא האציל סמכויות, הוא עסק בפרטים רבים הקשורים לבניית ה"וירג'יניה" ובה בעת השאיר את הבעיות שנגעו לבניית הספינות האחרות ללא פתרון.
בשל העובדה שמלורי קיבל במשתמע את תפקידו כמשני לזה של הצבא, היה על הצי לעבוד אך ורק עם המשאבים והתקציבים שנותרו רק לאחר שסופקו צרכיו של הצבא במלואם.
מצבן הקשה של המספנות במדינות הדרום שכנע את מלורי שעליו לפנות למדינות מעבר לים כדי לרכוש ספינות שיוכלו להוות אתגר לצי ארצות הברית.
הוא בחר בשני אנשים כנציגיו הראשיים: גיימס ד.
נורת' היווה אכזבה, אך בולוק הוכיח את עצמו כאחד הסוכנים המוצלחים ביותר של הקונפדרציה באירופה.
הוא פעל בחריצות ובדיסקרטיות באנגליה לרכישת ספינות לטובת ממשלתו בעודו עובד בצורה זו או אחרת על פי מסגרת חוקי הנייטרליות של המדינה בה הוא שהה.
ארבע מתוך ספינות צי הקונפדרציה נרכשו בבריטניה: ה"פלורידה" (CSS Florida), ה"ג'ורג'יה" (CSS Florida), ה"שננדואה" (CSS Shenandoah) ומעל כולן ה"אלבמה" (CSS Alabama).
מלורי חפץ ככל הנראה שהן יהיו רבות יותר, אך הרישומים מראים שגם המעטות הללו הספיקו.
מאמצים לרכוש או לבנות אניות מחופות שריון נוספות לא צלחו על אף מאמציו הכבירים של בולוק.
רכישתן לא הייתה צעד שנשקל אי פעם ברצינות, שכן לצי המלכותי לא היה אכפת למסור את כל אחת מספינותיו למדינה זרה.
נחתמו חוזים עם מספנות פרטיות הן בבריטניה והן בצרפת לבניית אילי ניגוח על פי מפרטים של הקונפדרציה, אך לא ניתן היה להסוות את ייעודם האמיתי.
לפיכך, בשל העובדה שאספקתם הפרה את חוקי הנייטרליות, יידעו נציגי האיחוד את הממשלות המקומיות על דבר קיומם.
לזמן מה בחרה ממשלת בריטניה לעצום עין על המתרחש, אך ניצחונות האיחוד בגטיסברג ובויקסבורג גרמו להם לשקול מחדש את עמדתם.
ב-5 בספטמבר 1863 שיגר שגריר ארצות הברית, צ'ארלס פרנסיס אדמס מסר לשר החוץ, לורד ג'ון ראסל, ובו יידע אותו שהראשונה מבין האניות מחופות השריון עומדת לעזוב את המספנה בבריטניה וש"יהיה זה מיותר מבחינתי לציין בפני כבוד הלורד שמשמעות הדבר הוא מלחמה".
הספינה לא הורשתה להפליג ובהמשך נתפשה על ידי הצי המלכותי.
כאשר הסכימה ממשלת צרפת במפורש ללכת בעקבות מדיניותה של בריטניה בנוגע לצפון אמריקה, בוטלו כל החוזים.
מלחמת האזרחים הייתה שדה ניסויים למספר רב של כלי נשק חדשני ומלורי היה בעמדה שאפשרה לו לתת את חסותו לרבים מהם.
דחיפתו להכנסה לשירות של כלי השיט המשוריינים הייתה תהליך הפיתוח שהכי זוהה עמו, אך הוא עודד את פיתוחם של סוגי כלי נשק נוספים.
לדוגמה, הוא העדיף את השימוש בתותחים חרוקי-קנה על פני תותחים חלקי-קנה בהטענה דרך הקנה שהיו בשימוש צי האיחוד.
תותח מועדף זה עוצב על ידי ראש משרד החימוש וההידרוגרפיה של מחלקת הצי, לוטננט ג'ון מרסר ברוק.
תותחי ברוק העניקו לתותחנים של צבא הקונפדרציה יתרון איכות על פני יריביהם מהצפון שהחזיק מעמד עד תום המלחמה.
משרד הטורפדו, שרשמית נקרא "שירות סוללת הצוללות", פיתח מתקני פיצוץ תת-ימיים שנודעו בשם "טורפדו" באותה עת, אך למעשה הכוונה הייתה למוקשים ימיים.
משרד זה נוהל בתחילה על ידי יריבו של מלורי, מתיו פונטין מאורי ובהמשך על ידי לוטננט האנרט דייווידסון.
הספינה הראשונה שהייתה קורבן למוקש ימי הייתה "קיירו" (USS Cairo) שטובעה ב-12 בדצמבר 1862. בהמשך כלי שיט נוספים מכל מיני סוגים אבדו בקרב על ידי מוקשים יותר מכל סיבות הטביעה האחרות גם יחד.
בנמל צ'ארלסטון, פיתח קפטן צבא הקונפדרציה פרנסיס ד.
לי, בתמיכתו של הגנרל פ.ג.ט.
בורגארד, סירה קטנה שנשאה מוט טורפדו.
כלי שיט זה, שנודע בשם "דייוויד", פוצץ בהצלחה טורפדו בצידה של ה"ניו איירונסיידס" (USS New Ironsides) וגרם לה נזק קשה.
מאוחר יותר עשתה הצוללת האנלי המפורסמת שימוש באחד ממוטות הטורפדו של לי כדי להטביע את הספינה "הוסטוניק" (USS Housatonic), הראשונה בהיסטוריה שהוטבעה על ידי צוללת.
מחלקת הצי לא העניקה סיוע פעיל לניסיונותיו של לי, אך תוצאותיהם המוצלחות הובילו לשימוש במוטות הטורפדו על גבי ספינות רבות של הצי.
לרוע מזלו של צי הקונפדרציה, אמצעי זה אומץ עד מהרה על ידי צי האיחוד ואחד מהם שימש באוקטובר 1864 לטיבוע האנייה מחופת השריון "אלבמרל" (CSS Albemarle).
נפילתה של ניו אורלינס הייתה הלם קשה עבור הקונפדרציה ובעקבותיה הגיע מבול של האשמות.
חברי קונגרס הקונפדרציה הבליטו את כישלונן של האניות מחופות השריון, האשימו בעיקר את הצי וטענו שאין צורך במחלקת צי נפרדת.
כדי למנוע מראש הצעה שכזאת, עלה בידו של מלורי לשכנע את הקונגרס לחקור במקום זאת את התנהלות מחלקתו.
כל אחד משני בתי הקונגרס הציב חמישה מחבריו בוועדת החקירה.
יושב ראש הוועדה היה הסנאטור קלמנט ק.
קליי, שהיה ידוע כידידו של מלורי, כמו שהיה חבר בית הנבחרים אתלברט ברקסדייל.
הם אוזנו, לפחות באופן חלקי, על ידי הנרי פוט, שהיה מבקר מתמיד של כל רעיון הפרישה ושל כל מה שממשל דייוויס ייצג.
על מתנגדיו של מלורי נמנה גם הסנאטור צ'ארלס קונרד, יושב ראש ועדת הסנאט לענייני הצי, שלא היה חבר בוועדה, אך הופיע בה כעד.
הוועדה ישבה במשך שישה חודשים ובמסקנותיה לא נכללו ממצאים על הזנחה או רשלנות.
החקירה החלישה את מעמדו של מלורי ואין ספק שהחקירה גזלה את זמנו מביצוע משימות אחרות, אך מסקנותיה לא גרמו לו לפרוש מתפקידו.
אולי בשל העובדה שלא היה מישהו אחר שהיה מסוגל להחליפו ואולי בשל העובדה שהוא בלם חיצי ביקורת שהופנו כלפי הנשיא דייוויס, זה האחרון השאירו במשרתו עד לתום המלחמה.
לאחר כניעת צבאו של רוברט אדוארד לי באפומטוקס, נשאר מלורי עם דייוויס ועם שאר חברי הקבינט כאשר הם נמלטו מריצ'מונד אל הדרום העמוק, ראשית לדנוויל, וירג'יניה ולאחר מכן לגרינסבורו, קרוליינה הצפונית ולאבוויל, קרוליינה הדרומית ולבסוף לוושינגטון, ג'ורג'יה.
שם הגיש מלורי את התפטרותו ויצא ללה גרנג', ג'ורג'יה, ולזמן קצר התאחד עם אשתו ועם ילדיו.
חלק ניכר מתושבי מדינות הצפון האמינו שממשל הקונפדרציה היה מעורב בצורה זו או אחרת ברצח לינקולן, ואף על פי שלא הייתה שום עדות לכך, הייתה זו מציאות פוליטית שהיה צורך לטפל בה.
אחת התוצאות להלך רוח זה הייתה שכל אלה שהחזיקו בדעה זו הצליחו לאלץ את ממשלת ארצות הברית להעמיד לדין את כל אלו שגרמו לפרוץ המלחמה.
מלורי היה אחד ממנהיגי הקונפדרציה שהואשמו בבגידה, בין שאר הדברים.
ב-20 במאי 1865, כאשר הוא שהה עדיין בלה גרנג', הוא הוצא ממיטתו בחצות הלילה ונלקח למעצר.
משם הוא נלקח לפורט לה פאייט בנמל לניו יורק, שם הוא נכלא כאסיר פוליטי.
במשך כמה חודשים גברה הדרישה הציבורית לנקמה ומלורי חשש שהוא יוצא להורג אם יורשע.
אף על פי כן, לא הוצגה שום ראיה למעשה בגידה מצדו, ויותר ויותר היה ברור שאף אחד מחברי קבינט הקונפדרציה לא היה מעורב ברצח לינקולן.
הוא פנה לנשיא החדש אנדרו ג'קסון באופן ישיר וגייס את תמיכתם של כמה מעמיתיו לשעבר בסנאט.
רעייתו אנג'לה ביקרה בוושינגטון והפצירה בנשיא ג'ונסון ובאישים אחרים בעלי השפעה לחוס על בעלה.
הנשיא כבר נטה להחליט על הענקת חנינות והדרישה הציבורית להענשה בחומרה של בכירי הקונפדרציה החלה להתפוגג לקראת סוף השנה.
ב-10 במרץ 1866 העניק הנשיא ג'ונסון למלורי "חנינה חלקית".
אף על פי שהוא שוחרר מכלאו, הוא נדרש להישאר עם בתו בברידג'פורט, קונטיקט, עד שיוכל לשאת שבועת אמונים.
ביוני 1866 ביקר מלורי בוושינגטון די.
סי., שם הוא נפגש עם רבים מידידיו הוותיקים ועם רבים מיריביו הפוליטיים, כולל הנשיא ג'ונסון ומזכיר המלחמה אדווין סטנטון, שקיבל אותו בלבביות.
הוא קיבל רשות לשוב לפלורידה.
שובו התעכב במעט בשל בעיות בריאות, אך ב-19 ביולי הוא שב לביתו שבפנסקולה.
על פי תנאי שחרורו, לא הורשה מלורי להחזיק בשום משרה ציבורית, כך שהוא מצא את פרנסתו בחזרה לעיסוקו הקודם כעורך דין.
בשל הרחקתו מהפוליטיקה, עלה בידו להביע את עמדותיו על ידי שליחת מכתבים למערכת בעיתוני פלורידה.
בתחילה הוא היה בעד השיבה אל האיחוד וקבלת מדיניות תקופת השיקום, אך עד מהרה הוא מצא את עצמו באופוזיציה, בעיקר כנגד מתן זכות בחירה לשחורים.
במשך שנים הוא סבל מהתקפות חוזרות ונשנות של שיגדון, ואלו המשיכו להטריד אותו בשנים שלאחר המלחמה.
בחורף 1871 – 1872 הוא החל להתלונן על בעיות בליבו ומצב בריאותו הכללי החל להתדרדר.
אף על פי כן, הוא המשיך להיות פעיל וסופו היה מהיר למדי.
ב-8 בנובמבר 1873 היה ברור כבר שהוא אדיש למצבו ובאותו לילה התדרדר מצבו עוד יותר.
סטיבן מלורי נפטר בבוקרו של ה-9 בנובמבר.
הוא נטמן בבית הקברות סנט מייקל שבפנסקולה, פלורידה.
סטיבן מור הוא סופר אמריקאי, ופרשן טלוויזיה בנושאים כלכליים.
הוא ייסד ושימש הנשיא של המועדון לצמיחה (Club for Growth) מ-1999 עד 2004. מור הוא עורך לשעבר של וול סטריט ג'ורנל.
הוא עבד הריטג' פאונדיישן במהלך התקופה שבין 1983 ל-1987 ושוב משנת 2014. מור ייעץ להרמן קיין 2012 בקמפיין הנשיאותי ולדונלד טראמפ בבחירות לנשיאות של 2016.
בספטמבר 2019, מור נרשום במקום ה-32 באנשים החזקים במערכת הפיננסית הגלובלית על ידי מגזין Worth.
סטיבן יוניברס: הסרט הוא סרט מדע בדיוני מוזיקלי קומי אמריקאי מונפש משנת 2019, המבוסס על סדרת הטלוויזיה המונפשת "סטיבן יוניברס" שיצרה רבקה שוגר.
הסרט נכתב ובוים על ידי שוגר, לצד הבמאים המשותפים ג'ו ג'ונסטון וקאט מוריס, ומדבבים בו זאק קליסון, אסטל, מיכאלה דיץ, דידי מגנו הול ושרה סטיילס, לצד צוות מדבבים שחוזרים על תפקידיהם מסדרת הטלוויזיה.
הסרט מתרחש שנתיים לאחר פרק הסיום של הסדרה "Change Your Mind", ועוקב אחר אבני הקריסטל כשהם מנסים להציל את כל החיים האורגניים על פני כדור הארץ מאבן מטורללת עם היסטוריה עם אמו של סטיבן, פינק דיימונד / רוז קוורץ.
הסרט הוכרז באירוע קומיק-קון, סן דייגו 2018, וטיזר קצר שוחרר מאוחר יותר בערוץ היוטיוב של Cartoon Network.
באירוע סן דייגו קומיק-קון 2019, שוחרר טריילר לסרט, יחד עם ההכרזה על סרט תיעודי המבוסס על יצירת הסרט שיופץ יחד עם ה-DVD.
הסרט הוקרן בבכורה בערוץ Cartoon Network ב-2 בספטמבר 2019, ל-1.57 מיליון צופים.
זה היה הסרט המקורי הראשון של ערוץ Cartoon Network מאז "רגולר שואו: הסרט" משנת 2015.
הסרט מתרחש בין הסדרה המקורית של "סטיבן יוניברס" לבין סדרת האפילוג שלה, Steven Universe Future.
לאחר הקדמה מהיהלומים ("הסיפור של סטיבן"), סטיבן יוניברס, כיום בן 16, מברך את אזרחי אימפריית אבני-החן.
היהלומים רוצים שהוא יישאר כדי למלא את תפקידה של אמו יהלום ורוד כמנהיג לצדם ("בוא לארמון"), אך סטיבן מסרב.
בחזרה על כדור הארץ, אבני החן קריסטל חוגגות את השלום החדש שלהם ("חיים באושר ועושר").
כמעט מיד, מקדחה ענקית נוחתת על צלע הגבעה, וספינל, אבן-חן מטורללת ומונפשת, מופיעה, ומודיעה על כוונתה להרוג את סטיבן ואת שאר כדור הארץ ("שאר חברותיה").
באמצעות נשק דמוי חרמש, היא "מעלימה" את פרל, גארנט ואמתיסט בחזרה לצורות אבני-החן שלהן.
ההתקפות שלה גם מחלישות את כוחות אבני-החן של סטיבן, למרות שגופו לא נפגע.
סטיבן מצליח בסופו של דבר להעלים את ספינל עם החרמש.
סטיבן קורא לאביו, גרג, לעזרה.
אבני החן מחדשות את גופן, כולל רובי וספיר בנפרד, אך זיכרונותיהם נמחקו; פרל מניחה שהיא המשרתת של גרג ("תוכנה/שחזור.פנינה_סופי (3).מידע").
כשהזכרונות שלה נעלמו, ספינל היא אבן-חן מטופשת ומאושרת שתפקידה לבדר את בן לוויה.
סטיבן מבקש עצות מפרידוט, לאפיס לזולי וביסמוט, והן מנסות להעלות את רוחו של סטיבן ("נתקן הכל מהר").
ביסמוט מזהה את הנשק של ספינל כ"מחדש", מכשיר המשמש לאיפוס מוחותיהם של אבני חן מרדניות בחזרה למצב ברירת המחדל שלהם.
ספינל משווה את המצב לפאזל, ומציעה שהם ימצאו את "החלקים החסרים" של אבני החן כדי לשחזר את זיכרונותיהם, מה שמעורר את סטיבן לנסות לשחזר את ההיתוך הראשון של רובי וספיר.
תעלוליה של ספינל גורמים לפיגומים להתמוטט, וכמעט מוחצים את רובי.
כשספיר דוחפת אותה למקום מבטחים, הם מתמזגים לתוך גארנט ("אם זו לא אהבה"), אבל עדיין אין לה זיכרון מחייה.
לאחר שסטיבן משחזר את זיכרונו של אמתיסט על ידי שחזור חוויות שחוו השניים יחד ("לא משנה מה"), פרידוט מגלה שהמקדחה של ספינל מזריקה כימיקל רעיל שיהרוג את כל החיים על פני כדור הארץ.
ברגע של בהלה, סטיבן מנסה להסיר את המזרק, אך מאמציו המוחלשים רק משמשים להאצת התהליך.
על מנת להחיות את זכרה של פרל, החבורה לוקחת אותה להופעה של "סיידי קילר והחשודים", בתקווה שהמוזיקה שלהם תחזיר לה את זיכרונות המרד ("רק לא לציית"), אבל פרל מתעקשת שכל עוד גרג קיים, היא תציית לו.
סטיבן משתמש במעט האנרגיה שנותרה לו כדי להתמזג עם גרג ("עצמאיים לנצח"), מה שמאפשר לפרל לשחזר את זיכרונה.
היא מספרת לסטיבן שספינל היה פעם חברו למשחק של יהלום ורוד.
סטיבן עוקב אחרי ספינל לגן שומם בחלל, שם היא משחזרת את זיכרונה וחושפת את סיפור הרקע שלה: כאשר יהלום ורוד החלה בהתיישבות אבני החן של כדור הארץ ולא רצתה שספינל יצטרף אליה, היא רימתה את ספינל "לשחק משחק", שבו ספינל הייתה אמורה לעמוד קפוא בגן.
ספינל נותרה לבדה שם במשך 6,000 שנים לפני שנודע לו שיהלום ורוד כבר לא קיימת ("הזמן עובר").
סטיבן אומר לה שהוא לעולם לא ינטוש אותה ושהוא יפצה על הטעויות של אמו ("אהובה").
בחזרה בביץ' סיטי, ספינל מכבה את המזרק, אבל כשסטיבן מתחיל להסיט את תשומת לבו בחזרה לכל השאר, היא מאשימה את סטיבן בשימוש בה, ומציעה שהוא ינטוש אותה או ימחק את זיכרונה שוב.
ספינל, עכשיו רותחת מזעם, מפעילה את המזרק בחזרה ותוקפת את סטיבן.
כשהוא מנסה להסביר לה את האמת, גארנט משחזרת את זיכרונה ("זאת פשוט אהבה").
סטיבן שולח את האחרות להציל את בני האדם מביץ' סיטי בזמן שהוא מתעמת עם ספינל.
סוף סוף סטיבן מבין מדוע כוחות אבני-החן שלו עדיין לא חזרו: הרצון שלו ל"באושר ועושר" בלתי משתנה הותיר אותו עמיד בפני הרעיון של צמיחה ושינוי, שהוא צריך לחוות מחדש.
אימוץ עובדה זו, הוא מחזיר לעצמו את כוחותיו ונלחם בספינל, מנסה לשכנע אותה שגם היא יכולה להשתנות ("אשנה").
הקרב שלהם הורס את המזרק, וספינל מתרצה לאחר שהבינה עד כמה היא שונאת את מה שהפכה להיות.
היהלומים מגיעים לפתע, ומתכוונים לחיות על כדור הארץ עם סטיבן.
הוא מציג בפניהם את ספינל, והם מחבבים אותה מיד בגלל האישיות המטופשת שלה והאופן שבו היא מזכירה להם את יהלום ורוד ("בואי לארמון").
היהלומים מקבלים אותה במקום סטיבן, והיא הולכת איתם בשמחה, עכשיו עם משפחה שתאהב אותה ללא תנאים.
סטיבן וחבריו מתאספים כדי לבנות מחדש את ביץ' סיטי, והוא, קוני, פרל, גארנט, אמתיסט וגרג מבצעים "פינאלה" בסגנון טקארזוקה.
סטיבן לינדזי הוא טייס קרב ואסטרונאוט בתוכנית מעבורות החלל ובתחנת החלל הבין-לאומית (ISS) לשעבר של נאס"א.
סטיבן לינדזי נולד ב, קליפורניה.
הוא סיים את לימודיו ב בשנת 1978. בשנת 1982 לינדזי סיים לימודי תואר ראשון בהנדסה באקדמיית חיל האוויר של ארצות הברית (USAFA).
בשנת 1983 לינדזי סיים קורס טיס וכטייס מקדונל דאגלס F-4 פנטום הוצב בסיס החיל בטקסס.
הוא שירת עד לשנת 1987 כאשר התחיל ללמוד הנדסת אווירונאוטיקה ובשנת 1990 סיים לימודי תואר שני.
בשנת 1989 הוא קיבל הסמכה של טייס ניסוי בבסיס חיל האוויר אדוארדס.
לאחר סיום הלימודים לינדזי שירת בבסיסים שונים של החיל.
בסך הכול הוא ביצע 7,000 שעות טיסה ב-50 מטוסים.
בשנת 1995 לינדזי נבחר ליחידת האסטרונאוטים של נאס"א.
במשימת STS-87 בנובמבר 1997 הוא היה טייס של מעבורת החלל קולומביה (קווין קרגל היה מפקד צוות).
באוקטובר 1998 הוא היה טייס צוות של משימה STS-95 של מעבורת החלל דיסקברי (קרטיס בראון היה מפקד צוות).
משימה זו נמשכה תשעה ימים במהלכם הצוות תמך במגוון מחקרים ומטעדים ובינם פריסה של הלווין Spartan 201-5 שביצע תצפיות על ההילה של השמש ולאחר מכן נאסף שוב על ידי ה של המעבורת.
בשנת 2001 הוא היה מפקד צוות STS-104. מעבורת החלל אנדוור הביאה לתחנת החלל הבין-לאומית יחידת מעבר חדשה - מודול קווסט.
ב-יולי 2006 הוא היה מפקד צוות של מעבורת החלל דיסקברי במשימה STS-121. מטרותיה העיקריות של המשימה הן לבחון את בטיחות הטיסה ולשפר טכניקות לבחינת מצב המעבורת בעקבות אסון משימת STS-107 (אסון הקולומביה).
בנוסף היה צורך לחדש אספקה, ציוד ולהביא את האסטרונאוט תומאס רייטר מטעם סוכנות החלל האירופאית לתחנת החלל הבין-לאומית.
לאחר סיום המשימה לינדזי מונה ל בנאס"א במקום קנת רומינג'ר וכיהן בתפקיד עד לשנת 2009.
בשנת 2011 לינדזי טס לחלל בפעם החמישית כמפקד צוות של מעבורת החלל דיסקברי במשימה STS-133. המשימה הייתה מיועדת להביא אל תחנת החלל הבין-לאומית את היחידה הלוגיסטית EXPRESS 4, ומודול לוגיסטי רב תכליתי.
ביניהם מגן מפני פסולת חלל למודול הרוסי זבזדה, אנטנות ערוץ S חלופיות, זרוע חלופית לרובוט מרובה הגפיים "דקסטר", וחלקים נוספים.
לאחר פרישה מנאס"א הוא השתלב בחברה שעוסקת בתחום החלל
סטיבן מרווין יאנג היה פוליטיקאי אמריקאי מאוהיו, חבר המפלגה הדמוקרטית.
יאנג נולד ב-4 במאי 1889 ב, בנם הרביעי והצעיר של סטיבן מרווין יאנג ושל איזבלה מרגרט וגנר.
הוא ואביו (שהיה שופט במחוז יורון) קרויים על שם אחת מאבות המשפחה, סטיבן מרווין (1797–1868), החלוץ הראשון של .
יאנג למד ב ובאדלברט קולג'.
יאנג סיים לימודי תואר ראשון במשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת קייס וסטרן ריזרב בקליבלנד ב-1911.
יאנג כיהן כחבר בבית הנבחרים של אוהיו מ-1913 עד 1917, וכעוזר תובע במחוז קויאהוגה מ-1917 עד 1918. במהלך מלחמת העולם הראשונה שירת בצבא ארצות הברית בתותחי השדה.
ב-1919 חזר לתפקידו במחוז קויאהוגה.
בשנת 1922 התמודד יאנג על תפקיד .
הוא זכה במועמדות מטעם המפלגה הדמוקרטית, אך הפסיד למועמד , בהפרש של 744,693 קולות ליאנג, ו-780,192 קולות לקראב.
ב-1930 התמודד על מועמדות המפלגה הדמוקרטית למושל אוהיו, אך הפסיד לג'ורג' וייט, שנבחר לתפקיד.
מ-1931 עד 1932 כיהן יאנג בוועדת אוהיו לדמי אבטלה.
ב-1932 נבחר לאחד משני המושבים הכלליים של אוהיו בבית הנבחרים של ארצות הברית, הוא נבחר מחדש ב-1934. ב-1936 בחר שלא להתמודד בחדש על מקומו בבית הנבחרים, והתמודד שוב על תפקיד מושל אוהיו.
הפעם, הפסיד בבחירות המקדימות במפלגה הדמוקרטית למושל המכהן מרטין דייווי, שירש את ג'ורג' וייט (שנגדו התמודד יאנג ב-1930).
מ-1937 עד 1939 שימש יאנג כיועץ מיוחד לתובע הכללי של אוהיו.
ב-1938 ביקש יאנג שוב להיבחר לבית הנבחרים, אך הוא ועמיתו למפלגה הדמוקרטית, , הובסו על ידי שני אנשי המפלגה הרפובליקנית, ג'ורג' בנדר ו.
ב-1940 נבחר יאנג שוב לבית הנבחרים.
ב-1942 אוהיו הצטמצמה למושב אחד בבית הנבחרים, יאנג נכשל בניסיון להיבחר מחדש לבית הנבחרים והפסיד לג'ורג' בנדר.
יאנג שירת בצבא ארצות הברית בשנים 1943–1946. החל את שירותו הצבאי בדרגת מייג'ור, והשתחרר בדרגת לוטננט קולונל.
ב-1945, במהלך מלחמת העולם השנייה, שירת כמושל הצבאי של בעלות הברית בנפת רג'ו אמיליה באיטליה.
יאנג חזר לעסוק בעריכת דין בקליבלנד ובוושינגטון די.
ב-1958 התמודד יאנג לסנאט והתמודד על ייצוג אוהיו בסנאט נגד הסנאטור המכהן מטעם המפלגה הרפובליקנית ג'ון בריקר (שהיה שותפו של תומאס דיואי בעת שהתמודד בבחירות לנשיאות ב-1944).
בריקר נראה בלתי מנוצח, אך יאנג ניצל את ההתנגדות הציבורית הנרחבת לתיקון המוצע של "הזכות לעבודה" לחוקת אוהיו, אשר בריקר תמך בו.
מעטים חשבו שיאנג, שהיה אז בן 69, יכול לנצח; אפילו לחברי המפלגה הדמוקרטית היו ספקות, במיוחד לסנאטור האחר של אוהיו, פרנק לאושי, שהיה גם הוא מהמפלגה הדמוקרטית.
לבסוף יאנג ניצח את בריקר.
יאנג ידע שלאושי לא תמך בו, וכאשר נשבע לתפקיד סירב לאפשר ללאושי לעמוד לצידו, זה הפר את מנהג הסנאט שבו סנאטור בכיר מלווה את הסנאטור הזוטר של מדינתו בעת שהוא נשבע אמונים לתפקיד.
יאנג נבחר מחדש בקושי רב ב-1964, והביס את מועמד המפלגה הרפובליקנית רוברט טאפט ג'וניור, שהיה בנו של הסנאטור רוברט טאפט ונכדו של ויליאם הווארד טאפט.
יאנג החליט שלא להיבחר מחדש לסנאט בשנת 1970. הווארד מצנבאום נבחר להחליף את יאנג, אך מצנבאום הפסיד בבחירות הכלליות לטאפט, שהיה שוב מועמד המפלגה הרפובליקנית.
ב-1976 זכה מצנבאום במושב הסנאט של יאנג והחזיק בו עד פרישתו ב-1995.
יאנג הוגדר כ"" במהלך הבחירות לנשיאות ב-1968. הוא לא העפיל לפריימריז, ובסופו של דבר תמך ביוברט האמפרי.
במהלך כהונתו כסנאטור, יאנג היה ידוע בתגובותיו הנשכניות למכתבים בעלי אופי פוגעני שנשלחו אליו.
באחד מהם כתב: "אדוני היקר, נראה לי שקיבלת מידע שגוי מאוד, או שאתה מאוד טיפש.
איזו מהאפשרויות נכונה?" באחת מהפעמים קיבל מכתב שבסופו נכתב: "אשמח על ההזדמנות לקיים איתך יחסי מין", יאנג השיב כי "אדוני, אתה יכול לקיים עם עצמך יחסי מין".
עד למותו ב-1 בדצמבר 1984. הוא נקבר בנורווק, העיר בה נולד.
סטיבן לויצקי הוא מדען מדינה יהודי-אמריקאי, מומחה לפוליטיקה השוואתית, פרופסור לממשל וללימודי אמריקה הלטינית באוניברסיטת הרווארד.
הוא עוסק בדמוקרטיזציה וסמכותנות, מפלגות פוליטיות ובמוסדות חלשים ובלתי פורמליים, בדגש על פוליטיקה באמריקה הלטינית.
לויצקי ידוע בעיקר בשל מחקריו אודות "סמכותנות תחרותית" (Competitive Authoritarianism) ומוסדות פוליטיים בלתי פורמליים.הוא מתמקד במחקריו ברגרסיה של הדמוקרטיה ובאופן שבו קבוצות מיעוט מצליחות לתפוס את השלטון.
לויצקי מכהן גם בוועדות המנהלות של מרכז ווט'רהאד ליחסים בינלאומיים ושל מרכז דייוויד רוקפלר ללימודי אמריקה הלטינית , שניהם בהרווארד.
ב-1990 השלים לויצקי לימודי תואר ראשון במדעי המדינה באוניברסיטת סטנפורד, וב-1999 השלים דוקטורט במדעי המדינה באוניברסיטת קליפורניה בברקלי בהנחיית דייוויד קולייר .
לאחר מכן לויצקי היה עמית אורח במכון קלוג למחקרים בינלאומיים באוניברסיטת נוטרדאם.
ב-2000 לויצקי הצטרף לסגל ההוראה והמחקר של אוניברסיטת הרווארד כמרצה לממשל.
בין השנים 2004 ל-2008 היה פרופ' חבר למדעי החברה וזאת על לקידום לפרופ' מן המניין וקבלת קביעות ב-2008. לויצקי גם יועץ למספר ארגוני סטודנטים, כולל אגודת הרווארד לטיפוח דמוקרטיה בין-אמריקאית (HACIA Democracy).
לויצקי נשוי לליז מינאו (Liz Mineo), עיתונאית פרואנית בוגרת האוניברסיטה הלאומית של סן מרקוס ואוניברסיטת קולומביה, שעובדת בהרווארד.
לויצקי ואשתו מתגוררים עם בתם בברוקליין, מסצ'וסטס.
לויצקי ידוע בעבודתו עם לוקאן ואי (Lucan Way) אודות סוג של משטרי כלאיים שהם מאפיינים כ"סמכותנות תחרותית".
במשטרים אלו מקובל מצד אחד להתייחס למוסדות הדמוקרטיים כאמצעי להשגה ולהפעלה של כוח פוליטי, ומצד שני בעלי תפקידים מפרים את הנורמות של אותם מוסדות באופן תדיר, עד שהמשטר לא מצליח לעמוד בתנאי הבסיס של דמוקרטיה.
במערכת כזו, בעלי תפקידים כמעט תמיד שומרים על אחיזתם בשלטון, כי הם משתמשים במנגוני המדינה כדי לדכא אופוזיציה, לעצור ולהפחיד יריבים פוליטיים, לשלוט בסיקור התקשורתי ולהתערב בתוצאות הבחירות.
כשהשניים כתבו אודות התופעה ב-2002, הם ניתחו את סרביה תחת סלובודן מילושביץ' ורוסיה תחת ולדימיר פוטין, כמקרים מייצגים של משטרי סמכותנות תחרותית.
בשנת 2015 פרסם יחד עם גלן וויל () מאמר דעה בוושינגטון פוסט שכותרתו "אנחנו ציונים כל חיינו.
זו הסיבה שבחרנו להחרים את ישראל".
בשנת 2018, פרסם לויצקי עם עמיתו בהרווארד דניאל זיבלט את הספר איך דמוקרטיות מתות ().
בספר זה נבחנים התנאים שיכולים להוביל דמוקרטיות להתמוטטות מבפנים בהפיכה עצמית, בשונה מהטמוטטות בעקבות אירועים חיצוניים כמו הפיכות צבאיות או פלישות זרות.
לויצקי וזיבלט גם כתבו יחד מאמרי דעה רבים על הדמוקרטיה האמריקאית בניו יורק טיימסואת הספר רודנות המיעוט.
ליזבסקי הוא קצין בדרגת לוטננט גנרל בחיל הנחתים של ארצות הברית המשרת כמנהל פיתוח כוחות משותפים במטות המשולבים.
ליזבסקי נולד באנאפוליס וגדל בגייתרסבורג שבמרילנד.
ב-1990 סיים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה מהאקדמיה הימית של ארצות הברית והתגייס לחיל הנחתים.
הוא בוגר תואר שני בלימודי ביטחון לאומי ואסטרטגיה ממכללת המלחמה של הצי ותואר שני בניהול ותכנון ביטחון מהמכללה לפיקוד ומטה של אוסטרליה ואוניברסיטת קנברה.
ליזבסקי הוכשר כקצין ארטילריה והוצב בגדוד הראשון של רגימנט הנחתים ה-12 ולאחר מכן ביחידת המשלוח הימי ה-11, בה פיקד על סוללת ארטילריה בגדוד השני בשנים 1998–2000 ולאחר מכן כקצין קישור, קצין מבצעים וסגן מפקד הגדוד החמישי.
ב-2006 מונה למפקד הגדוד הראשון ברגימנט הנחתים ה-12 ולחם עימו בגזרת אל-אנבאר במלחמת עיראק.
ב-2011 השתתף עם כוח המשלוח הראשון של חיל הנחתים בלחימה במחוז הלמנד במלחמת אפגניסטן.
ב-2012 מונה למפקד רגימנט הנחתים ה-11 של דיוויזיית הנחתים הראשונה.
הוא שירת כקצין אג"ם של כוחות הנחתים בפיקוד מרכז, קצין תכנון במפקדת כוחות הנחתים בפיקוד האינדו-פסיפי ובאגף המבצעים של המטות המשולבים.
ב-2014 מונה לנציג חיל הנחתים במועצה ליחסי חוץ וב-2015 מונה למפקד הצוערים באקדמיה הימית.
ב-2017 מונה לעוזרו הצבאי של מזכיר הצי.
בשנים 2018 עד 2020 שירת כראש אגף התכנון במטה חיל הנחתים ובשנים 2020 עד 2022 שירת במטות המשולבים כקצין האחראי על נושא האימונים המשותפים ובראש צוות ניהול משבר אוקראינה–רוסיה.
בתפקידו הבא שירת כמפקד מתקני הנחתים בפיקוד האינדו-פסיפי של ארצות הברית (MCIPAC) עד 2024. בספטמבר אותה שנה מונה לסגן מנהל המטות המשולבים.
באוגוסט 2025 מונה לממלא מקום מנהל המטות המשולבים והועלה לדרגת לוטננט גנרל.
בדצמבר 2025 פרד קאצ'ר החליף אותו בתפקיד והוא מונה למנהל פיתוח כוחות משותפים.
ויינרב (נולד ב-10 במאי 1941) הוא כימאי אמריקאי ופרופסור לכימיה באוניברסיטת המדינה של פנסילבניה בארצות הברית.
יחד עם סטיבן נאהם, הוא פיתח את סינתזת ויינרב, המאפשרת סיפוח חד-פעמי של ריאגנט אורגנו-מתכתי כגון ריאגנט גרינארד או ריאגנט אורגנוליתיום לאמיד.
ויינרב קיבל את הדוקטורט שלו על עבודתו עם מרשל גייטס באוניברסיטת רוצ'סטר בשנת 1967. לאחר פוסט-דוקטורט עם גילברט סטורק וג'ורג' ה.
בוצ'י, הוא עבד באוניברסיטת פורדהאם.
הוא הצטרף לאוניברסיטת המדינה של פנסילבניה בשנת 1978, שם הוא מכהן כפרופסור בקתדרה לכימיה של חומרי טבע על שם ראסל ומילדרד מרקר.
סטיבן ראסל מלורי הבן היה סנאטור וחבר בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מדינת פלורידה, שכיהן מטעם המפלגה הדמוקרטית.
הוא היה בנו של הסנאטור סטיבן מלורי מפלורידה.
מלורי נולד ב-2 בנובמבר 1848 בקולומביה שבקרוליינה הדרומית.
הוריו היו הסנאטור סטיבן מלורי ואנג'לה מורנו, שהשתייכה למשפחה ספרדית עשירה מפנסקולה, פלורידה.
המשפחה חזרה לפלורידה זמן קצר לאחר מכן, שם ניהל אביו קריירה פוליטית מצליחה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית הצטרף מלורי לצבא הקונפדרציה בסתיו 1864. באביב 1865 הוא מונה כפרח קצונה בצי הקונפדרציה ושירת עד סוף המלחמה.
בשנת 1869 השלים את לימודיו בקולג' ג'ורג'טאון שבוושינגטון הבירה, ולאחר מכן שימש שם כמורה ללטינית ויוונית עד שנת 1871. הוא למד משפטים, הוסמך לעריכת דין בלואיזיאנה בשנת 1872, והחל לעסוק בעריכת דין בניו אורלינס.
בשנת 1874 עבר לפנסקולה והמשיך לעסוק בעריכת דין.
בשנת 1876 כיהן מלורי כחבר בית הנבחרים של פלורידה, ובשנת 1880 נבחר כחבר הסנאט של פלורידה, אליו נבחר מחדש בשנת 1884. בשנת 1891 נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית לבית הנבחרים של ארצות הברית (הקונגרסים ה־52 וה־53), וכיהן בו עד מרץ 1895, אך לא התמודד מחדש בבחירות של 1894.
בשנת 1897 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם פלורידה, ובשנת 1903 נבחר מחדש לתפקיד.
הוא כיהן בתפקיד זה מ־15 במאי 1897 ועד מותו בפנסקולה שבפלורידה, ב־23 בדצמבר 1907. במהלך כהונתו היה יושב ראש הוועדה לענייני תאגידים מאורגנים במחוז קולומביה (בקונגרס ה־60).
הוא נקבר בבית העלמין סנט מייקל שבפנסקולה.
סטיבן מיקס מיטשל היה עורך דין, משפטן ומדינאי אמריקאי, אשר ייצג את קונטיקט בקונגרס הקונטיננטלי ובסנאט של ארצות הברית, וכיהן כנשיא בית המשפט העליון של מדינת קונטיקט.
מיטשל נולד ב-9 בדצמבר 1743 בוות'רספילד, מחוז הרטפורד שבמושבת קונטיקט, ב־9 בדצמבר 1743, והיה בנם של ג'יימס ורבקה מיטשל.
הוא רכש השכלה אקדמית, סיים את לימודיו בייל קולג' בשנת 1763, ושימש כמורה בייל בשנים 1766–1769, במקביל ללימודי משפטים בניו הייבן ובחניכות אצל ג'ארד אינגרסול.
בשנת 1770 הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע בניוטון, קונטיקט.
הוא נישא להאנה גרנט, ולזוג נולדו אחד־עשר ילדים.
בשנת 1772 חזר מיטשל לוותרספילד והמשיך בעיסוקו בעריכת דין.
בשנים 1778–1784 כיהן כחבר בבית הנבחרים של קונטיקט.
הוא שירת כציר מטעם קונטיקט לקונגרס הקונטיננטלי בשנים 1783–1788, וכחבר במועצת העוזרים של קונטיקט בשנים 1784–1792 (למעט 1786).
בספטמבר 1807 הוענק לו תואר כבוד מייל קולג'.
מיטשל שימש כאלקטור לנשיאות מטעם המפלגה הפדרליסטית בבחירות 1800, והיה ציר לוועידת החוקה של מדינת קונטיקט בשנת 1818.
מיטשל נפטר בוות'רספילד שבקונטיקט ב־30 בספטמבר 1835, בגיל 91, ונטמן בבית הקברות של וותרספילד, קונטיקט.
הוא היה סבו של הסופר דונלד גרנט מיטשל.
סטיבן אלן ספילברג הוא במאי, תסריטאי ומפיק טלוויזיה וקולנוע יהודי-אמריקאי.
זוכה שני פרסי אוסקר לבמאי הטוב ביותר ושני פרסי גלובוס הזהב.
בנוסף זכה בפרסי אמי, טוני וגראמי, והוא חבר במועדון EGOT של אמנים שזכו בארבעת הפרסים היוקרתיים ביותר של תעשיית הבידור האמריקאית.
ספילברג הוא אחד מהבמאים המצליחים והמוערכים ביותר בתולדות הוליווד בכל הזמנים, שרבים מסרטיו היו לשוברי קופות.
הפקותיו מגוונות: מ"פארק היורה", סרט הרפתקאות בדיוני שהיה חלוצי בשימוש בגרפיקה ממוחשבת, ועד לסרט הדרמה ההיסטורית "רשימת שינדלר", שעסק בהצלת יהודים בשואה.
בשנת 2004 תואר, בין השאר מעל דפי מגזין הבידור "פרמייר", כאישיות המשפיעה ביותר בהוליווד.
זכה פעמיים בפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר, עבור הסרטים "רשימת שינדלר" ו"להציל את טוראי ריאן".
הצלחותיו הקולנועיות באו לידי ביטוי גם במימד הכלכלי.
ספילברג נולד בסינסינטי, אוהיו שבארצות הברית למשפחה יהודית.
הוריו היו ארנולד ספילברג (1917–2020), מהנדס חשמל במקצועו, וליאה אדלר (לבית פוסנר) (1920–2017) שהייתה בעלת מסעדה ופסנתרנית.
הם העניקו לו, יחד עם שמו הידוע, את השם היהודי "שמואל".
אחותו היא התסריטאית אן ספילברג.
מילדותו אהב לצפות בקולנוע וליצור קולנוע, צילם עם חבריו סרטי 8 מ"מ עוד בהיותו נער (סרטים אלו צורפו כתוספת לגרסת ה-DVD של "להציל את טוראי ריאן").
ב־1968, כשהיה בן 21, הציג את סרטו הקצר הראשון.
הוא החל לעבוד בטלוויזיה, וביים מספר סרטי וסדרות טלוויזיה, בתוכן כמה מפרקי "קולומבו" (סדרה בלשית בה כיכב פיטר פאלק).
ב־1971 הציג את סרטו הראשון באורך מלא - "Duel" (דו-קרב באנגלית).
הסרט צולם במקור לטלוויזיה, ולא הוצג על מסך הקולנוע בארצות הברית.
הסרט, באורך של 73 דקות, הציג את השחקן דניס ויבר כאיש תמים הנקלע לכביש באזור שומם, ונרדף על ידי משאית ענקית ומסתורית.
כבר בסרט זה הציג כמה מאיכויותיו כבמאי, ועם השנים הסרט היה לסרט פולחן.
לאור הביקורות המוצלחות נשלח ספילברג לצלם סצנות נוספות, הסרט הוארך והוקרן ב-1972 בהקרנות מסחריות על מסכי הקולנוע באירופה.
לאחר הצלחתו של "Duel" החל ספילברג לעבוד בתעשיית הקולנוע.
סרטו הראשון היה "שוגרלנד אקספרס" בכיכובה של גולדי הון, בסרט אשר התבסס על מקרה אמיתי - אסיר נמלט ואשתו יצאו לקבל חזקה על בנם שנמסר לאימוץ.
סרט זה זכה בהצלחה בביקורת ובקופה שאפשרה לו להתקדם לעבר הפרויקט הבא - "מלתעות", סרט אימה על פי ספרו של פיטר בנצ'לי.
בסרט מתוארת עיירת נופש קטנה הנרדפת על ידי כריש ענק.
זו הייתה הצלחתו הקופתית הגדולה הראשונה של ספילברג, והכנסות הסרט עלו על מאה מיליון דולר.
כולם לא אמריקנים או אף אנטי-אמריקנים), שחזור מדויק של אלמנט טבעי או תקופתי יוצא דופן (הצגת דמויות "אמיתיות" של כריש ענק, דינוזאורים, חייזרים, או אף נאצים "אמיתיים" ב"שודדי התיבה האבודה" וב"אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון"), תוך שימוש נרחב באפקטים מיוחדים.
מרכיבים אלו שוכללו בסרטו הבא "מפגשים מהסוג השלישי" בו פוגש הגיבור הכול אמריקני ריצ'רד דרייפוס חייזרים, תוך שהוא נאבק בממסד המנסה למנוע ממנו את הפגישה.
גם סרט זה היה להצלחה קופתית וזכה למעמד של "סרט פולחן" אצל אוהבי המדע הבדיוני.
כישלונו הראשון של היה קומדיית המלחמה "1941", אבל לאחריו ביים ספילברג מספר להיטי ענק, אשר ביססו את מעמדו כבמאי מוביל בהוליווד מבחינת הפופולריות והרווחיות של סרטיו.
"שודדי התיבה האבודה" (הראשון בסדרת סרטי אינדיאנה ג'ונס), "אי.טי.
- חבר מכוכב אחר", ו"פולטרגייסט" מילאו את אולמות הקולנוע בשנות השמונים, וכך עשה "פארק היורה" בשנות התשעים.
סרטים אלו מהווים בידור הוליוודי טהור, בעלי עלילה מהירה, אפקטים מרשימים, ופונים אל טווח גילים רחב.
ניסיונותיו ליצור סרטים בעלי עומק, החלו עם "הצבע ארגמן", ו"אימפריית השמש", פנו לקהל מבוגר יותר ועסקו בנושאים חברתיים קשים, כגון היחס אל האוכלוסייה האפרו-אמריקנית.
שני סרטיו המשמעותיים ביותר מבחינה זו הם "רשימת שינדלר" שבו הציג את סיפורו של אוסקר שינדלר, תוך שחזור של החיים בגטו, והשמדת היהודים במחנה העבודה פלאשוב, ו"להציל את טוראי ריאן" אשר כלל סצנת פתיחה מרשימה וארוכה ששחזרה את הפלישה לנורמנדי בחוף אומהה במלחמת העולם השנייה.
שני סרטים אלו זיכו אותו בפרס האוסקר לבמאי הטוב ביותר (הראשון עבור הבמאי לאחר למעלה מ-20 שנות יצירה ולאחר 5 מועמדויות לבמאי הטוב ביותר ו-7 מועמדויות לסרט הטוב ביותר), אך נותרו יצירות שנויות במחלוקת מבחינה קולנועית וערכית.
בשנת 2005 ביים את הסרט "מינכן", המספר על טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן 1972 ועל מבצע זעם האל לחיסול המחבלים המעורבים בידי סוכני המוסד וצילומיו נותרו חשאיים.
שמו הראשון שהוצע היה "נקמה", אך שונה (וזאת עקב חשש מצד חברות ההפקה וספילברג עצמו כי יעורר זעם מצד אנשים רבים) ל"מינכן".
מדי פעם היו לספילברג תקופות בהן יצירותיו לא זכו להצלחה רבה בקופות ואף נכשלו, או שקיבלו ציונים נמוכים מצד מבקרי הקולנוע; (הבולט שבהם הוא הסרט "הוק", על פיטר פן שהתבגר), אך אלו לא פגעו במעמדו כבמאי.
בשנת 2022 יצא סרטו הסמי-אוטוביוגרפי "הפייבלמנים" המתאר את ילדותו ונעוריו, האהבה לקולנוע ואת סיפורו המשפחתי.
הסרט מבוסס על חייו, גם אם לא במדויק.
בן דמותו נקרא "סמואל", שמו היהודי של ספילברג.
ספילברג הקדיש את הסרט להוריו - לאה וארנולד.
בנוסף לבימוי, ספילברג עוסק בהפקת סרטים.
הפקת סרטי הנפשה (בין היתר הלהיט "מי הפליל את רוג'ר ראביט"), אך גם שוברי קופות כמו טרילוגיית "בחזרה לעתיד" ו"פארק היורה 3".
הוא שותף בבעלות באולפני "דרימוורקס" (האחראי לסרטים מצליחים כמו "נסיך מצרים", "מרד התרנגולים" ו"שרק").
בשנת 2006 הפיק את הסרט "מכתבים מאיוו ג'ימה" בבימויו של קלינט איסטווד.
ספילברג הפיק מספר סדרות הנפשה מצליחות עבור חברת האחים וורנר, כמו "עלילות טייני טון", "אנימניאקס", "פריקזויד" ו"פינקי והמוח" (שהפכה לסדרת קאלט בקרב מעריצים).
בסדרה "אנימניאקס" שודר מערכון עם קריצה עצמית ובו גיבורי הסדרה עוזרים למיכלאנג'לו לצבוע את תקרת הקפלה הסיסטינית.
הצייר הדגול משוכנע שחבר הליצנים שמסביבו הרס הכול כשהוא רואה שבמרכז התקרה, בציור המפורסם שבו נוגעים אצבעות האדם והאלוהים, מופיע אי.
אולם כאשר האפיפיור מגיע לצפות בתקרה, הוא מביע שביעות רצון.
אז מסתבר לצופים שהאפיפיור הוא ספילברג בעצמו, "הסוד להצלחה הוא להכיר את הקהל שלך", מסכמים גיבורי הסדרה.
כמו כן לקח חלק בהפקת הסדרה "Halo" סדרת לייב אקשן המבוססת על זיכיון משחקי הווידאו Halo, שעלתה במהלך שנת 2022 בשירות הסטרימינג של פרמאונט+.
ספילברג הוא משמש כאן כמפיק בפועל של סדרת המלחמה "אדוני האוויר" שתעלה גם במהלך שנה זו ברשת אפל TV פלוס.
ספילברג היה בין מפיקי הסדרה התיעודית "החיים על פני האדמה" (2023) שהופצה דרך נטפליקס וכוללת שילוב של צילומי טבע באיכות HDTV ושחזור בעלי חיים פרה-היסטוריים באנימציה ממוחשבת.
באוגוסט 2024, פורסם כי הסרט של קלואי ז'או, "Hamnet", יופץ על ידי חברת Focus Features, וכי ספילברג הצטרף כמפיק.
מלבד ספילברג, המפיקים של הסרט כוללים את ליזה מרשל, פיפה האריס וסם מנדס.
ספילברג הצהיר מספר פעמים שהוא גאה במוצאו היהודי ויצא להגנת ישראל פעמים רבות ובין היתר מחרים את תנועת ה-BDS ומסרב להופיע או להיפגש בפני פעילים או מנהיגים אנטישמיים ואנטי-ציוניים.
כיהודי הוא מרבה לעסוק בתולדות עם ישראל.
אחד מסרטיו, "רשימת שינדלר", עוסק בהצלת יהודים בשואה על ידי חסיד אומות העולם, אוסקר שינדלר.
ספילברג מממן את קרן השואה "הקרן לתיעוד ההיסטוריה החזותית של השואה באוניברסיטת דרום קליפורניה", אשר עוסק בתיעוד עדויות ניצולי השואה בקרן נמצא ארכיון עצום של למעלה מ-55,000 עדויות מצולמות של ניצולי שואה ועדים לאירועים היסטוריים שנאספו מ-57 מדינות וב-32 שפות שונות.
לקרן יש אתר המציע גישה חינמית לעדויות, כולל מנוע חיפוש מתקדם וכלים למחקר גנאלוגי.
סרטים נוספים שלו העוסקים ביהודים הם "פייבל והחלום האמריקאי", "מינכן", ועוד.
בנוסף מממנת קרן מטעמו חלק ניכר מפעילות ארכיון ספילברג באוניברסיטה העברית.
ספילברג היה נשוי לשחקנית איימי אירווינג בין השנים 1985–1989, בהסדר הגירושין הוא העניק לאירווינג 100 מיליון דולר.
לפי ההסדר, ספילברג ואירווין חולקים באחריות ובטיפול בבנם המשותף, מקס סמואל.
לאחר כישלון נישואין אלו, ספילברג פיתח מערכת יחסים עם השחקנית קייט קאפשו אשר שיחקה בסרטו "אינדיאנה ג'ונס והמקדש הארור", הם נישאו ב-12 באוקטובר 1991 לאחר שקאפשו התגיירה לטובת הנישואים.
הם הבעלים של ארבעה בתים ברחבי ארצות הברית.
ב-10 בדצמבר 2023 הכריז ספילברג על מיזם לתיעוד הזוועות והפשעים נגד האנושות שביצעו הפלסטינים במתקפת הטרור של 7 באוקטובר 2023. במסגרת הפרויקט יוקלטו עדויות של ניצולי הטבח.
לספילברג שישה ילדים, מתוכם ארבעה ביולוגים:
מקס סמואל ספילברג (נולד ב-13 ביוני 1985) - בנו של ספילברג מנישואיו עם אמי אירווינג
ת'או ספילברג (נולד ב-1988) - בנה המאומץ של קאפשו לפני נישואיה לספילברג, שאימץ אותו גם הוא לאחר נישואיהם.
סשה רבקה ספילברג (נולדה ב-14 במאי 1990) - בתם המשותפת של ספילברג וקאפשו.
סויר אייברי (Sawyer Avery) (נולד ב-10 במרץ 1992) - בנם המשותף של ספילברג וקאפשו.
דסטרי אלין ספילברג (נולדה ב-1 בדצמבר 1996) - בתם המשותפת של ספילברג וקאפשו.
פילמוגרפיה מורחבת של פעילותו של ספילברג ניתן למצוא כאן.
כמה מסרטיו של ספילברג מדורגים ברשימת 100 הסרטים המצליחים ביותר בכול הזמנים, בדירוג על פי רמת ההכנסות (דירוגם לא הובא כאן משום השינוי בדירוג הסרטים בכול פעם שיוצא למסכים שובר-קופות).
הסכום הנמוך ביותר ברשימה עומד על כ-380 מיליון דולר.
נכון לאפריל 2018, ספילברג הוא הבמאי היחיד שסך ההכנסות מסרטיו מגיע למעל 10 מיליארד דולר.
"אינדיאנה ג'ונס וממלכת גולגולת הבדולח" - עם 786.6 מיליון דולר.
"פארק היורה: העולם האבוד" - עם 618.6 מיליון דולר.
"מלחמת העולמות" - עם 588.6 מיליון דולר.
"להציל את טוראי ריאן" - עם 481.8 מיליון דולר.
"אינדיאנה ג'ונס ומסע הצלב האחרון" - עם 474.2 מיליון דולר.
"שודדי התיבה האבודה" - עם 384.1 מיליון דולר.
בשנת 2001 זכה בתואר הכבוד של אביר מפקד במסדר האימפריה הבריטית (KBE) מאת מלכת בריטניה, על תרומתו לתעשיית הבידור הבריטית.
בטקס פרסי גלובוס הזהב שנערך ב-11 בינואר 2009 הוא זכה בפרס על מפעל חיים ע"ש ססיל ב.
ב-2013 עיטור נשיא מדינת ישראל על פעילותו למען ישראל
ב-2015 עוטר במדליית החירות הנשיאותית על ידי נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
בשנת 2021, זכה בפרס גלובוס הזהב על המיוזיקל בבימויו "סיפור הפרברים"
ספטמבר 2022 פרס חביב הקהל בפסטיבל טורונטו לסרטו האוטוביוגרפי "הפייבלמנים"
פברואר 2023 פרס דב הזהב על מפעל חיים
פרס גראמי בטקס 2026, בקטגוריית "סרט המוזיקה הטוב ביותר" על הסרט "מוזיקה מאת ג'ון ויליאמס"
חבר במועדון EGOT של אמנים שזכו בכל אחד מארבעת הפרסים היוקרתיים של אמריקה: האוסקר, האמי, הגראמי והטוני.
בעלי חיים הקרויים על שמו
בשנת 2003 נקרא על שמו קולובורינכוס ספילברגי, כהוקרה לסרטי פארק היורה, בהם מככבים דינוזאורים ופטרוזאורים .
המין מארדקטילוס ספילברגי של הסוג מארדקטילוס הוא פטרוזאור: דינוזאור מעופף שהתגלה ב-2019 ונקרא אף הוא על שם סטיבן שפילברג, כהוקרה לספילברג על סרטי פארק היורה שלו, בהם מככבים דינוזאורים.
יש החולקים על כך שזהו מין שונה מהקולובורינכוס.
סטיבן ג'ון פריי הוא שחקן, קומיקאי, מחזאי, סופר ובמאי יהודי-בריטי.
סטיבן פריי נולד בהמפסטד שבאנגליה לאלן ג'ון פריי, מדען אנגלי, ומריאן (לבית נוימן), בת למשפחה יהודית שהיגרה משוראני ב-1927. כמה מקרוביה של אמו נרצחו בשואה.
פריי גדל בבית לא דתי.
באוטוביוגרפיה שלו הוא מתאר את עצמו כמי שהוא גם יהודי וגם הומוסקסואל הנאלץ להמתמודד עם הניכור החברתי בבית ספר פרטי באנגליה.
הוא כותב על דילמות של זהות מינית, ונטייה תמידית לשקר.
פריי הסתבך במעשה של תרמית וגנבה, שהביאו למאסרו.
לאחר שחרורו מהכלא התחיל ללמוד בקווינס קולג' שבקיימברידג'.
כמה שנים לאחר מכן אובחן פריי כדו-קוטבי, והוא אף עשה מיני-סדרה על חייו לפני ואחרי הגילוי הנקראת "Stephen Fry: The Secret Life of a Manic Depressive".
ב-1992 פרסם את ספרו הראשון "השקרן", רומן על נער אנגלי הומוסקסואל הלומד בבית ספר פרטי ובאוניברסיטת קיימברידג' (כמו פריי).
ב-1997 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, שבה הוא מספר מחדש את האירועים הבדיוניים כביכול שתיאר ברומן הביכורים שלו.
הספר "כדורי הטניס של הכוכבים" הוא עיבוד שלו לרומן הרוזן ממונטה כריסטו, ושמות הגיבורים בו הם אנגרמות של שמות הגיבורים של דיומא.
פריי מרבה להופיע בטלוויזיה, הוא השתתף בסדרה "הפתן השחור" של ה-BBC.
זכור במיוחד שיתוף הפעולה שלו עם יו לורי בתוכנית הטלוויזיה הקומית "קטעים עם פריי ולורי" ובסדרה על פי ספריו של פ.
וודהאוס "ג'יבס וווסטר", בה גילם את דמותו של ג'יבס רב-המשרתים המושלם.
ב-1995 לוהק למחזה של סיימון גריי "חברים לתא", בעקבות עבודה קשה בחזרות וביקורות לא מחמיאות, הוא נעלם ונמצא אחרי התמוטטות עצבים בבלגיה.
בקולנוע גילם את דמותו של אוסקר ויילד בסרט "ויילד", והופיע בסרט על חיי פיטר סלרס.
הוא הופיע ב"החברים של פיטר".
בסרטו של רוברט אלטמן, פארק גוספורד, שיחק כחלק מצוות שחקנים מהשורה הראשונה, בתפקיד מפקח משטרה לא יוצלח.
ב-2003 ביים פריי את סרטו הראשון "צעירים יפים ומבריקים", על פי רומן של אוולין וו ותסריט שכתב בעצמו.
הסרט מציג את החברה הלונדונית הגבוהה, ההדוניסטית והדקדנטית של שנות השלושים, לפני מלחמת העולם השנייה.
בשנים 2007–2009 כיכב במשך שלוש עונות של סדרת הדרמה המשפטית "קינגדום" מבית ITV, בתור פיטר קינגדום, עורך דין ובעל חברת עורכי דין.
באותה שנה החל להנחות את שעשועון הטלוויזיה "Qi", שנכון ל-2021 ממשיך להיות משודר, זו העונה ה-19.
פריי יצר תוכנית דוקו עבור BBC בשם "סטיבן פריי עושה את אמריקה", שבה חצה את ארצות הברית במונית בריטית שחורה.
בשנת 2016 שיחק בסרט "אהבה וידידות", קומדיה רומנטית בכיכובם של קייט בקינסייל וקלואי סביני.
בשנים 2016–2017 שיחק בסיטקום האמריקאי "מרחבים סגורים".
בשנת 2021 לוהק לתפקיד חוזר המיני סדרת הטלוויזיה הנושרת.
ב-2024 שיחק בסרט "טיול שורשים" לצדה של לינה דנהאם.
פריי מגדיר את עצמו הומוסקסואל והומניסט; הוא תומך במפלגת הלייבור הבריטית.
הוא ידוע כפעיל ותומך בחופש המידע ובמוסד לתוכנה חופשית.
הוא פעיל למען זכויות האדם ונגד גזענות ואנטישמיות, בעיקר באירופה.
בראיון מסוים פריי דיבר על הבעייתיות עם מפלגות פולניות שיש להן היסטוריה שקשורה למחנות השמדה כמו אושוויץ, אולם לאחר שספג ביקורת על טענותיו פריי חזר בו והתנצל.
הוא מבקר תכופות את המדיניות הישראלית כלפי הפלסטינים.
הוא חתום על מכתב המותח ביקורת קשה על הציונות, מאת מאות יהודים-בריטיים בולטים שנשלח לעיתון "הגרדיאן" ב-2008 בו הובעה התנגדות חריפה לעצם חגיגות העצמאות ה-60 למדינת ישראל ולהקמתה.
שמו של פריי מופיע גם ברשימת התומכים של "יהודים למען צדק לפלסטינים".
עם זאת, הוא סירב לתמוך בחרמות על ישראל במשך השנים ואף ביקר בישראל מספר פעמים, האחרונה בהן בשנת 2011.
בזמן מלחמת חרבות ברזל, פריי נשא את נאום חג המולד של ערוץ 4 ובו אמר כי "אין מצב שאתן לאנטישמים להיות אלה שמגדירים אותי או לאלה שייקחו בעלות על המילה יהודי ויזריקו לתוכה את הארס הזדוני שלהם.
לכן אני מקבל ותובע את הזהות שלי בגאווה.
אני סטיבן פריי, ואני יהודי".
עושים היסטוריה (1997), תרגמה דפנה לוי, הוצאת בבל, 1999.
מואב סיר רחצי - אוטוביוגרפיה (1997).
כדורי הטניס של הכוכבים (2000), תרגמו נעמה גיל ועומר נבו, הוצאת גמא, 2006.
מיתוסים (2019), תרגם תומר בן אהרון, הוצאת הכורסא (2022)
של מי השורה הזאת בכלל?
מדריך הטרמפיסט לגלקסיה (2005) - דיבוב
(מייקרופט) שרלוק הולמס משחק הצללים (2011)
ההוביט: נפילתו של סמאוג (2012)
דלתות נפתחות (2012) - סרט טלוויזיה
אדום, לבן וכחול מלכותי (2023)
סטיבן אנדרו סודרברג , הוא במאי, תסריטאי, צלם, עורך ומפיק קולנוע אמריקאי, זוכה פרס האוסקר.
סודרברג נולד באטלנטה, ג'ורג'יה שבארצות הברית למשפחה נוצרית ממוצא שוודי, אירי ואיטלקי.
בהיותו ילד, משפחתו עברה מאטלנטה לבאטון רוז', לואיזיאנה, בעקבות מינויו של אביו לדיקן לענייני לימודים של אוניברסיטת לואיזיאנה.
כבר בנעוריו החל ליצור ולביים סרטי 8 מ"מ קצרים, בעזרת ציוד שלווה מסטודנטים שלמדו באוניברסיטה בה עבד אביו.
במקביל ללימודיו בבית הספר התיכון שליד אוניברסיטת לואיזיאנה, החל בגיל 15 לקחת קורסים באוניברסיטה שעסקו בסרטי אנימציה, וליצור סרטי 16 מ"מ קצרים.
לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, העדיף סודרברג לנסות את מזלו בהוליווד, מאשר ללמוד באוניברסיטה.
בתחילה עבד לפרנסתו בתפקידי הפקה זוטרים, עד שמצא עבודה כעורך סרטים פרילנסר.
הפריצה הגדולה שלו הגיעה לאחר שביים את "9012Live" - תיעוד ההופעה החיה של להקת יס בשנת 1985, שהיה מועמד לפרס גראמי.
סרטו הראשון של סודרברג היה "סקס, שקרים ווידאוטייפ" (1989), שאותו כתב, ביים וערך.
את התסריט לסרט כתב בשמונה ימים.
הסרט העצמאי זכה בפרס דקל הזהב בפסטיבל קאן, וסודרברג הפך בגיל 26 לבמאי הצעיר ביותר שזכה בפרס זה.
הסרט זכה להצלחה מסחרית עולמית, והוא נחשב לחלק חשוב במהפכת "הקולנוע העצמאי" של סוף שנות ה-80 ותחילת שנות ה-90, שהביאה אל המסכים מגוון של יצירה אמריקאית מקורית ועצמאית, של יוצרים כגון האל הרטלי וקוונטין טרנטינו.
הסרט גם זיכה את סודרברג במועמדות ראשונה לפרס האוסקר, עבור התסריט המקורי הטוב ביותר.
ארבעת סרטיו הבאים של סודרברג, "האדם הנרדף" (1991), "מלך הגבעה" (1993), "במעמקי התשוקה" (1995) ו-"האנטומיה של גריי" (1996), היו סרטים דלי תקציב שלא זכו להצלחה מסחרית.
בשנת 1997 כתב את התסריט למותחן האימה "משמרת לילה" בכיכובם של יואן מקגרגור ולורן גרהאם, אשר מהווה רימייק לסרט דני באותו שם מ-1994.
בשנת 1998 ביים את הסרט "רומן לא חוקי", בכיכובם של ג'ורג' קלוני וג'ניפר לופז.
הסרט זכה לשבחים, אך הצלחתו המסחרית הייתה בינונית.
הוא היה מועמד לשני פרסי אוסקר, וסימן את תחילת שיתוף הפעולה האומנותי והעסקי בין קלוני וסודרברג.
בשנת 2000 ביים שני סרטים מצליחים: "ארין ברוקוביץ'", שזיכה את ג'וליה רוברטס בפרס האוסקר עבור השחקנית הטובה ביותר ואת סודרברג במועמדות לפרס האוסקר עבור הבמאי הטוב ביותר, ו"טראפיק", שעבורו זכה בפרס האוסקר על הבימוי.
סודרברג הוא הבמאי היחיד שהיה מועמד באותה שנה לפרס הבמאי הטוב ביותר עבור שני סרטים שונים מטעם פרסי האקדמיה (האוסקר), גלובוס הזהב ואיגוד הבמאים של אמריקה.
המועמדות הכפולה לפרס האוסקר על הבימוי הייתה הראשונה מאז שנת 1938.
בסרטים עתירי התקציב הופיעו כוכבי קולנוע רבים, והם זכו להצלחה מסחרית גדולה ברחבי העולם.
"אושן 11" היה לסרטו המרוויח ביותר של סודרברג עד היום, עם הכנסות של מעל 183 מיליון דולר בארצות הברית ומעל 450 מיליון דולר בעולם כולו.
ב-2002 נבחר לכהן כסגן נשיא איגוד הבמאים של אמריקה.
בשנת 2003 יצר את סדרת הטלוויזיה "רחוב קיי" אותה גם ביים ועוסקת בלוביסטים ופוליטיקאים.
ב-2001 הקימו סודרברג וג'ורג' קלוני את חברת ההפקות העצמאית "Section Eight", שהפיקה בין היתר את "הרחק מגן עדן", "אינסומניה" ואת סרטו הראשון של קלוני כבמאי "וידויים של מוח מסוכן".
ב-2006 החליטו השניים לסגור את חברת ההפקה.
באותה שנה כיכב קלוני לצדה של קייט בלאנשט בסרטו של סודרברג "הגרמני הטוב", דרמה רומנטית המתרחשת בברלין שלאחר מלחמת העולם השנייה.
ב-2008 יצא לאקרנים סרטו "צ'ה", בו גילם בניסיו דל טורו את דמותו של המהפכן הארגנטינאי צ'ה גווארה.
הסרט השתתף בתחרות הרשמית של פסטיבל קאן ב-2008. בשל אורכו, מעל ארבע שעות, הוא הוקרן בחלק מהמדינות בשני חלקים.
ב-2009 חזר סודרברג לביים סרט עצמאי דל-תקציב, "The Girlfriend Experience" (חברה בתשלום), שגרסה ראשונית שלו הוקרנה לראשונה בפסטיבל סאנדנס.
הסרט, שעלות הפקתו הייתה 1.3 מיליון דולר בלבד, צולם בניו יורק, והוא בנוי כמעין סרט דוקומנטרי (על אף שאינו כזה) העוקב אחר חמישה ימים בחייה של זונה.
בתפקיד הראשי מופיעה שחקנית הפורנוגרפיה סשה גריי.
בסרטו "!The Informant" (המודיע!), חזר סודרברג לעבוד עם אולפני האחים וורנר.
הסרט, בכיכובו של מאט דיימון, יצא לאקרנים בארצות הברית בספטמבר 2009.
סודרברג נוהג לשמש בחלק מסרטיו גם כצלם הראשי וגם כעורך.
בסרטים שהוא מצלם הוא מקבל קרדיט כצלם תחת הפסבדונים פיטר אנדרוז, שבחר לעצמו תוך שימוש בשמו הפרטי והאמצעי של אביו.
בסרטים שהוא עורך הוא נוהג לקבל קרדיט כעורך תחת הפסבדונים מרי אן ברנרד.
בינואר 2011 הצהיר סודרברג בראיון טלוויזיוני על כוונתו להפסיק וליצור סרטים, אולם בספטמבר אותה שנה הבהיר כי מדובר על פרישה זמנית בלבד ובשנת 2017 ביים את קומדיית הפשע "לוגאן לאקי".
בשנת 1989 נישא לראשונה לשחקנית בטסי ברנטלי.
ב-10 במאי 2003 נישא בשנית לג'ולס אסנר (במקור: ג'ולס אן ווייט), עיתונאית בידור, מגישה בטלוויזיה ודוגמנית עבר.
סודרברג מרבה לציין כי אשתו מהווה השראה לדמויות הנשיות המופיעות בסרטיו.
לו בת נוספת מחוץ-לנישואין מאישה אוסטרלית, שנולדה ב-2010.
1989 - סקס, שקרים ווידאוטייפ (זכה בפרס דקל הזהב והיה מועמד לפרס האוסקר על התסריט המקורי) (גם תסריטאי ועורך)
1991 - האדם הנרדף (סרט על חייו של קפקא) (גם עורך)
1993 - מלך הגבעה (גם תסריטאי ועורך)
1995 - במעמקי התשוקה (גם תסריטאי)
1996 - האנטומיה של גריי
1996 - Schizopolis (גם תסריטאי וצלם)
1998 - רומן לא חוקי (היה מועמד ל-2 פרסי אוסקר)
2000 - ארין ברוקוביץ' (היה מועמד ל-5 פרסי אוסקר וזכה באחד עבור השחקנית הטובה ביותר)
2000 - טראפיק (היה מועמד ל-5 פרסי אוסקר וזכה בארבעה, כולל לסודרברג על הבימוי) (גם צלם)
2002 - סולאריס (גם תסריטאי, צלם ועורך)
2004 - רחוק קיי (סדרת טלוויזיה של HBO)
2004 - סיפורי ארוס (גם תסריטאי)
2006 - הגרמני הטוב (היה מועמד לפרס האוסקר על הפסקול המקורי) (גם צלם ועורך)
2018 - פסיפס (סדרת טלוויזיה של HBO)
2019 - ציפור בשחקים (גם צלם ועורך)
2023 - מג'יק מייק: ריקוד אחרון
2002 - וידויים של מוח מסוכן
2005 - לילה טוב ובהצלחה
2011 - חייבים לדבר על קווין
פרסשנהקטגוריהעבורתוצאהמקורפרס גות'הם2025הסרט התיעודי הטוב ביותרBLKNWS: Terms & Conditions
סר סטיבן הרולד ספנדר היה משורר אנגלי שכתב גם ספרי פרוזה ומסות.
התרכז בנושאי אי-הצדק החברתי ומלחמת המעמדות.
סטיבן ספנדר נולד בלונדון בשנת 1909. אביו היה עיתונאי.
למד באוניברסיטת אוקספורד, שם נתוודע למשורר ויסטן יו אודן, שהיה מנהיגה של קבוצת משוררים צעירים שנודעה בשם "קבוצת אודן".
ספנדר לא השלים את לימודי התואר שלו ובשנת 1930 יצא לברלין.
בשנת 1933 הופיע ספר שיריו הראשון.
בתקופה זו היה מעורב בחיי הקהילה ההומוסקסואלית בברלין; מאוחר יותר התחתן והצניע את יחסיו עם גברים בצעירותו.
ספנדר גילה עניין רב בפוליטיקה והגדיר עצמו כסוציאליסט ופציפיסט.
בימי מלחמת האזרחים הספרדית בשנת 1937 יצא ספנדר לספרד והצטרף לבריגדות הבינלאומיות שלחמו לצד הרפובליקנים, ושלח את דיווחיו מספרד למפלגה הקומוניסטית הבריטית.
כן כתב שני קובצי שירים על חוויותיו ממלחמה זו.
התאכזב מן הקומוניזם בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, שהיה צעד אחרון לקראת פרוץ מלחמת העולם השנייה.
בימי המלחמה שירת ספנדר בשירותי הכבאות של לונדון, שהיה להם תפקיד רב חשיבות בימי הבליץ.
ספנדר היה אחד מן הסופרים שסיפוריהם נכללו באנתולוגיה האל שהכזיב, שבה קובצו סיפוריהם של ששה סופרים מן המערב, שנסחפו אל הקומוניזם בשנות השלושים ותמכו בסטלין ובברית המועצות, ומאוחר יותר התפכחו מאמונתם זאת.
הספר נחשב לאחת מהיצירות הפוליטיות הקלאסיות של המאה ה-20.
לאחר המלחמה יצא ספנדר בשליחות מטעם אונסק"ו, ארגון החינוך והמדע של האו"ם, לסיבוב הרצאות בענייני תרבות ברחבי העולם.
בשנת 1970 נתמנה לפרופסור לאנגלית באחת מאוניברסיטאות לונדון, משרה בה החזיק שבע שנים.
פרקליטיו של ספנדר טענו שליוויט התבסס בכתיבתו על האוטוביוגרפיה של ספנדר.
ספנדר זכה במשפט וליוויט אולץ להכניס שינויים בספרו.