tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באתר רוטן טומייטוז נמנו 36% ביקורות חיוביות.
הארטנט זכה לתשבחות על משחקו, אך לגבי הסרט עצמו נטען כי הוא לא בוחן באופן מספק את משבר חברות הדוט.
אוגוסט: מחוז אוסייג' הוא סרט דרמה קומית בבימויו של ג'ון וולס.
תסריט הסרט נכתב על ידי טרייסי לטס, והוא מבוסס על מחזה בעל אותו שם זוכה פרס פוליצר.
מפיקי הסרט הם ג'ורג' קלוני, ג'ין דומאניאן, גרנט הסלוב, סטיב טרקסלר, בוב ויינסטין והארווי ויינסטין.
הסרט מורכב מאנסמבל שחקנים בניצוחן של מריל סטריפ וג'וליה רוברטס.
בנוסף משחקים בסרט גם יואן מקגרגור, כריס קופר, אביגייל ברסלין, ג'ולייט לואיס ובנדיקט קמברבאץ'.
הסרט זכה להצלחה כלכלית בינונית וביקורות מעורבות.
סטריפ ורוברטס זכו לביקורות מהללות, והן קיבלו מועמדויות לפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר ולפרס אוסקר לשחקנית המשנה הטובה ביותר בהתאמה.
שם הסרט מתייחס לזמן (אוגוסט) ולמקום (מחוז אוסייג') שבו מתרחשת העלילה.
בברלי ווסטון (סם שפרד), אלכוהוליסט ומשורר, שוכר את שירותיה של אינדיאנית בשם ג'והנה (מיסטי אפהאם) בשביל בישול ובשביל לשמור על אשתו, ויולט (מריל סטריפ).
ויולט היא אישה קשה המכורה לתרופות הרגעה, והיא סובלת מסרטן בפה.
לאחר תחילת עבודתה של ג'והנה בברלי נעלם, וויולט מבקשת עזרה מאחותה ומבנותיה.
אחותה, מאטי פיי (מרגו מרטינדייל), מגיעה עם בעלה, צ'ארלס אייקין (כריס קופר).
בתה הצעירה והרווקה של ויולט, אייבי (ג'וליאן ניקולסון), היא היחידה שמתגוררת באזור.
ברברה (ג'וליה רוברטס), האחות הבכורה שירשה את אופייה של אימה, מגיעה מקולורדו עם בעלה, ביל (יואן מקגרגור), ובתם המתבגרת, ג'ין (אביגייל ברסלין).
ברברה וביל פרודים ללא ידיעת המשפחה, והם מחליטים לא לספר לאחרים בעת הביקור.
לבסוף, מגיעה קארן (ג'ולייט לואיס) עם החבר החדש שלה, סטיב היידברכט (דרמוט מלרוני).
סטיב הוא איש עסקים, וקרן מציגה אותו כארוסהּ.
לאחר חמישה ימים של היעדרות, השריף המקומי מודיעה למשפחה כי נמצאה גופתו של בברלי באגם.
לאחר זיהוי הגופה מתרחשת ההלוויה.
בנם הביישן והמגושם של מאטי פיי וצ'ארלס המכונה צ'ארלס הקטן (בנדיקט קמברבאץ') החמיץ את ההלוויה כי הוא פספס את הרכבת.
צ'ארלס האב רוחש חיבה לבנו, ואילו מאטי פיי מזלזלת בו ומעליבה אותו בכל הזדמנות.
אייבי מגלה לברברה שהיא וצ'ארלס מאוהבים ושהיא לא יכולה ללדת כי היא עברה כריתת רחם.
לאחר ההלוויה, המשפחה יושבת לסעודה משפחתית שבה ויולט פוגעת בכל הסובבים.
לאחר שוויולט מקניטה את ברברה, האחרונה מתנפלת עליה ומחרימה את כל התרופות של אימה.
מאוחר יותר ויולט מספרת לבנותיה שסבתם התעללה בה בילדותה.
בלילה, סטיב מפתה את ג'ין, ושניים מעשנים יחדיו מריחואנה.
ג'והנה תופסת את שניהם, והיא מתחילה להכות את סטיב.
ברברה סוטרת לג'ין לאחר שהיא התחצפה לביל.
ביל מחליט לעזוב עם ג'ין בבוקר, וברברה מבינה שהם כנראה הולכים להיפרד לצמיתות.
קארן וסטיב עוזבים כבר במהלך הלילה.
למחרת, צ'ארלס הקטן מנגן ושר לאייבי שיר.
כשמאטי פיי תופסת אותם, היא גוערת בצ'ארלס הקטן.
צ'ארלס האב נוזף במאטי פיי, והוא מאיים עליה שהם ייפרדו אם היא תמשיך בהתנהגות זו.
מאטי פיי מגלה לברברה כי היא ניהלה רומן עם בברלי, ושלמעשה צ'ארלס הקטן הוא אחיה למחצה.
ברברה מבטיחה למאטי פיי שהיא תנסה להפריד בין צ'ארלס הקטן לבין אייבי מבלי לספר להם את האמת.
מאוחר יותר אייבי מנסה לספר לויולט לגבי מערכת היחסים שלה ושל צ'ארלס הקטן.
ויולט הנראית מסוממת חושפת בפני אייבי שהיא יודעת שצ'ארלס הוא אחיה למחצה.
אייבי בורחת מהבית בזעם ובהבטחה לא לשוב לעולם.
בבית ברברה מגלה שוויולט ידעה על מצבו של בברלי ושהיא לא עשתה דבר להצילו וזאת כדי לקבל את הכסף המשותף שלהם.
ברברה מחליטה לעזוב את ויולט, והאחרונה נשארת לבד עם ג'והנה.
מריל סטריפ - ויולט ווסטון
ג'וליה רוברטס - ברברה ווסטון-פורדהאם
יואן מקגרגור - ביל פורדהאם
כריס קופר - צ'ארלס אייקין
אביגייל ברסלין - ג'ין פורדהאם (קלואי גרייס מורץ נבחנה לתפקיד)
בנדיקט קמברבאץ' - "צ'ארלס הקטן" אייקין
ג'ולייט לואיס - קארן ווסטון (רנה זלווגר ואנדראה רייסבורו נבחנו לתפקיד)
מרגו מרטינדייל - מאטי פיי אייקין
דרמוט מלרוני - סטיב היידברכט
ג'וליאן ניקולסון - אייבי ווסטון
סם שפרד - בברלי ווסטון
מיסטי אפהאם - ג'והנה מוניבאטה
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים בטורונטו ב-9 בספטמבר 2013. הסרט יצא בתפוצה מוגבלת ב-27 בדצמבר באותה שנה, וב-10 בינואר 2014 הוא יצא ברחבי ארצות הברית.
בשבוע הראשון לצאתו, הסרט הכניס כ-179,475 דולר בחמישה אולמות קולנוע בלבד.
נכון ל-20 בפברואר 2014 הסרט הכניס 36,215,311 מיליון דולר בארצות הברית בלבד.
הסרט קיבל ביקורות מעורבות וחיוביות.
האתר "Rotten Tomatoes" נתן לו ציון של 64% בהתבסס על 135 ביקורות.
האתר "Metacritic" נתן לו ציון של 58 מתוך 100 על בסיס 45 ביקורות.
אוגוסט 1914 הוא ספר היסטוריה זוכה פרס פוליצר אודות החודש הראשון של מלחמת העולם הראשונה והאירועים שהובילו למלחמה מאת ברברה טוכמן.
הספר ראה אור בשנת 1962 בהוצאת מקמילן (Macmillan).
הפרקים הראשונים בספר מספקים רקע על המצב ששרר באירופה ערב המלחמה, תוך התייחסות למצב המדיני והצבאי של האימפריה הגרמנית, בריטניה, צרפת והאימפריה הרוסית.
בהמשך מתוארים המהלכים העיקריים של המלחמה בחודש הראשון, השלב הדינאמי של המלחמה, לפני שהייתה למלחמת חפירות סטטית.
טוכמן מספרת את "הסיפור הגדול", מנקודת מבטם של גנרלים, שרי צבא וראשי המדינות, תוך הסתייעות רבה ביומניהם האישיים.
חלק מהתיאורים בספר הם תיאורים רבי פרטים של רגעי הכרעה ומשבר אישיים בצד פירוט של תוכניות המטות השונים וביצועם (ולרוב אי-ביצועם) בשטח.
טוכמן שבה ומדגימה בספר את התפיסות השגויות של ההנהגה האירופית המדינית והצבאית (היא שבה לנושא זה גם בספרה המגדל הגאה) ביחס למלחמה.
הספר היה לרב-מכר מיד עם צאתו לאור ושהה 42 שבועות בראש רשימת רבי המכר של הניו יורק טיימס.
נשיא ארצות הברית ג'ון פיצג'רלד קנדי התרשם עמוקות מהספר והעניק עותקים ממנו למזכירי הקבינט ובכירי הצבא.
הנשיא אף ביקש שכל קצין בצבא יקרא את הספר ועותקים ממנו נשלחו לבסיסי הצבא האמריקאי ברחבי העולם.
קנדי ציין שתובנותיו מהספר סייעו לו בשעת משבר הטילים בקובה.
בפרק הדן בכניסתן של הספינות הגרמניות גייבן וברסלאו בפיקודו של האדמירל וילהלם סושון מן הים התיכון לים השחור מספרת טוכמן על נוסעי ספינת קיטור איטלקית קטנה שעשתה דרכה לקונסטנטינופול שהיו עדים לקרב הימי של הספינות הגרמניות עם ספינות בריטיות ולכניסת הספינות הגרמניות למצרי הדרדנלים.
היא מספרת שעל הספינה האיטלקית היו חתנו ונכדותיו של שגריר ארצות הברית בקונסטנטינופול, הנרי מורגנטאו.
למרות שהדבר אינו מוזכר במפורש בספר, אחת הנכדות הייתה טוכמן עצמה, שנסעה עם אביה, מוריס ורטהיים (חתנו של מורגנטאו) בשליחות הקהילה היהודית לירושלים.
הספר תורגם על ידי שולמית הראבן וראה אור בשתי הוצאות ובמספר מהדורות:
אוגוסט אייגרובר היה קצין נאצי אוסטרי בכיר, שימש כמנהיג מחוז (Gauleiter) דנובה עילית (Reichsgau Oberdonau) וראש מדינת אוסטריה עילית בתקופת השלטון הנאצי.
הוצא להורג לאחר משפט בידי בעלות הברית.
לאחר שסיים את חטיבת הביניים החל ללמוד גאודזיה ומכניקה במוסד ההוראה הפדרלי האוסטרי.
בנובמבר 1922 הצטרף לתנועה הנאצית באוסטריה והפך למנהיג התנועה בשנת 1925. באפריל 1928 הצטרף לשורות המפלגה הנאצית, ובאוקטובר 1930 עמד בראש מטה המפלגה בעירו.
על חברותו במפלגה הנאצית האוסטרית, שהוצאה מחוץ לחוק, הוא ישב בכלא במשך מספר חודשים.
מחודש מאי 1935 עמד אייגרובר בראש הגאו של אוסטריה העילית, ובשנת 1936 היה למנהל הגאו.
לאחר האנשלוס, סיפוח אוסטריה לגרמניה הנאצית, הוא מונה לתפקיד "לנדסהאופטמן" ב-14 במרץ 1938. מיום 10 באפריל 1938 הוא שימש כיועץ לממשלה.
זמן קצר לפני מכן, עוד במרץ 1938, הצטרף אייגרובר לשורות האס אה והגיע לדרגת בריגדפיהרר.
ב-22 במאי 1938 הוא הועבר לאס אס בתפקיד "שטאנדרטנפיהרר", עלה לדרגת בריגדפיהרר בינואר 1939 ולדרגת גרופנפיהרר בשנת 1940. ב-1 באפריל 1940 מונה לתפקיד מושל-רייך ("רייכשטאטהאלטר"), מינוי שהוביל לקידומו בנובמבר 1942 לתפקיד "מפקח ההגנה של הרייך".
ביוני 1943 קודם פעם נוספת והגיע לדרגת אובר-גרופנפיהרר.
מיד לאחר כניעתה של גרמניה ללא תנאים במאי 1945, אייגרובר נעצר בזאלצקמרגוט על ידי צבא ארצות הברית, והועמד למשפט במסגרת משפטי דכאו.
במשפט מאוטהאוזן-גוזן נידון אייגרובר למוות בפני בית דין צבאי על אחריותו לפשעים נגד האנושות שהתחוללו במחנה מאוטהאוזן.
הוא הוצא להורג בכלא לנדסברג בתלייה ב-28 במאי 1947.
אוגוסט אֶבֶרדינג היה במאי אופרה ומנהל אופרה גרמני.
אברדינג למד באוניברסיטאות בון ומינכן, שם החלה הקריירה שלו בשנות ה-50. משנת 1968 ואילך עבד כבמאי בהמבורג, וב-1977 חזר למינכן, שם התמנה למפקח הכללי של האופרה הממלכתית של בוואריה.
בשנים הבאות עבד כבמאי גם בביירוית, בדויטשה אופר ברלין ובאופרה של ציריך.
בשנת 1988 שופץ תיאטרון פרינצרגנטן בחסותו ובהנחייתו ונפתח מחדש כתיאטרון ובית אופרה.
במבנה שוכנת גם האקדמיה הבווארית לתיאטרון.
הפקותיו עלו על בימות על בתי האופרה החשובים בעולם: האופרה של וינה, פסטיבל זלצבורג, בית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בלונדון, לה סקאלה במילאנו, האופרה הלירית של שיקגו, מטרופוליטן אופרה בניו יורק, האופרה של סן פרנסיסקו ואופרה אוסטרליה בסידני.
בשנות ה-80 וה-90 ראיין מספר רב של זמרי אופרה מפורסמים בטלוויזיה הגרמנית, בהם האנס הוטר, קרלו ברגונצי, אוטו אדלמן, אסטריד ורניי, גונדולה ינוביץ, קרל רידרבוש, בירגיט נילסן, ארמגרד זיפריד, מרתה מדל, גוסטב נידלינגר, האנס הופף, האנס זוטין, פרנץ קראס ויוזף גריינד.
ברבים מן הראיונות האלה אפשר לצפות עכשיו ביוטיוב בגרמנית.
רבות מן ההפקות הקלאסיות הוקלטו על גבי DVD, בהן "הנזל וגרטל" (1981) (דויטשה גרמופון B000AXSKB8) וחליל הקסם (דויטשה גרמופון B000ASAEQW
אברדינג נטה לחשיבה מהפכנית ואינדיבידואלית בתחום התיאטרון, והיה לכך ביטוי בעבודתו.
אוגולין (בקרואטית: Ogulin) היא עיירה ורשות מקומית בקרואטיה השוכנת במחוז קרלובץ, 84 קילומטרים מהבירה זאגרב.
במהלך המאה ה-15 הוקמה במקום מצודה כחלק מקו הגנה של הפרנקופנים מול כוחות האימפריה העות'מאנית, והיישוב התפתח סביבה.
בהמשך, נשלטה המצודה על ידי ממלכת הבסבורג שהייתה מהאימפריה הרומית הקדושה, ובמקום התפתחה תעשיית עיבוד עצים וכן הוקמו טחנות רוח.
בהמשך נכלל היישוב שטחי האימפריה האוסטרית ומאוחר יותר האימפריה האוסטרו-הונגרית.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ותבוסת האוסטרים עבר האזור לחזקת ממלכת יוגוסלביה.
ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה פלשה גרמניה הנאצית ליוגוסלביה והכניעה אותה תוך ימים אחדים.
אוגולין נכללה בשטחי מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה.
שלטונות האוסטאשה בסיוע תושבים מקומיים ממוצא קרואטי רדפו את בני האוכלוסיות הסרבית והיהודית.
לאחר מלחמת העולם נכללה אוגולין בשטחי הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה ובראשית שנות ה-90 של המאה ה-20, לאחר התפרקות יוגוסלביה עברה לחזקת קרואטיה.
באוגולין התקיימה קהילה יהודית קטנה ככל הנראה משלהי המאה ה-19. במקום נמצאים שרידו של בית עלמין יהודי.
ב-1921 התגוררו באוגולין 60 יהודים.
ב-1941, לאחר כיבוש יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית, וכינון מדינת קרואטיה העצמאית בשלטון האוסטאשה הוחל ברדיפות יהודים.
האוכלוסייה המקומית ממוצא קרואטי שיתפה פעולה עם השלטונות ברדיפת האוכלוסייה היהודית.
מרבית בני הקהילה גורשו אל מחנות ההשמדה.
לאחר השואה לא חודשה הפעילות הקהילתית.
מקצת מבני הקהילה הצליחו להימלט לשטח הכיבוש האיטלקי ובהמשך הועברו למחנה הריכוז ראב.
ב-1968 התגוררו באוגולין 25 יהודים.
בן הקהילה, פרופסור ולדימיר גולדנר (1933–2017) היה אחד מהקרדיולוגים הנודעים בקרואטיה.
אוגוסט, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג היה דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג בין השנים 1804–1822.
אוגוסט נולד ב-23 בנובמבר 1772 בגותה שהשתייכה לדוכסות סקסוניה-גותה-אלטנבורג, לארנסט השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, ולשרלוטה, נסיכת סקסוניה-מיינינגן, בתו של אנטון אולריך, דוכס סקסוניה-מיינינגן.
אוגוסט היה הבן השני, ולאחר מותו של אחיו הבכור ארנסט, הפך ליורש העצר של הדוכסות.
ב-20 באפריל 1804 מת אביו ארנסט השני, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג, ואוגוסט עלה לשלטון במקומו.
בשנת 1806 הצטרף אוגוסט לקונפדרציה של הריין, ואף עמד בקשרים טובים עם נפוליאון, שאף ביקראותו במספר הזדמנויות.
לאחר תבוסת נפוליאון בקרב ווטרלו וקונגרס וינה, הפך אוגוסט למנודה מבחינה חברתית.
ב-17 במאי 1822 מת אוגוסט בפתאומיות, ואחיו פרידריך הרביעי, דוכס סקסוניה-גותה-אלטנבורג עלה לשלטון במקומו.
ב-21 באוקטובר 1797 התחתן אוגוסט בלודוויגסלוסט עם לואיזה שרלוטה, דוכסית מקלנבורג-שוורין, בתו של פרידריך פרנץ הראשון, הדוכס הגדול של מקלנבורג-שוורין.
לואיזה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג (21 בדצמבר 1800 - 30 באוגוסט 1831), התחתנה עם ארנסט הראשון, דוכס סקסוניה-קובורג-גותה.
לאחר מותה התחתן אוגוסט ב-24 באפריל 1802 בקאסל עם קרולינה אמליה, נסיכת הסן-קאסל, בתו של וילהלם הראשון, הנסיך הבוחר מהסן, אך הנישואים לא היו מוצלחים, ובשנת 1813 נפרדו השניים ללא ילדים.
אוגוסט בוני היה מורה, קלינאי תקשורת וחסיד אומות העולם משווייץ שפעל בצרפת.
בוני נולד בבזל לאב מפקח רכבת חשמלית.
הוא למד בגימנסיה וניגן על פסנתר וקלרינט.
הוא היה חבר ב"שירות בינלאומי אזרחי" (Service Civil International), ארגון לא ממשלתי בינלאומי.
בין השנים 1939–1941 למד בסמינר למורים.
כמו כן היה בוגר בית הספר לטירונים של צבא שווייץ.
במהלך המלחמה היה בוני פעיל בארגון הצלה שווייצרי בשם "ההצלה השווייצרית" (Le Secours Suisse), אותו ייסד מוריס דובואה, שלימים הוכר אף הוא בתור חסיד אומות העולם.
הארגון פעל בדרום צרפת, בין היתר בטולוז, וכן בלה שמבון-סור-ליניון שבצרפת.
בוני ואשתו, פרידל בוני-רייטר (Friedel Bohny-Reiter) שלימים הוכרה אף היא בתור חסידת אומות העולם, ניהלו בלה שמבון מוסד שבו חסו כ-800 ילדים בין השנים 1941–1944. ילדים אלה ניצלו ממחנות ריכוז והוסתרו במוסד לתקופות זמן שבין שלושה לשישה חודשים, עד שנמצאו עבורם מקומות מסתור אחרים.
חלקם היו יתומים, חלקם היו יהודים, וחלקם - נרדפים על רקע אחר, למשל ילדים להורים שהיו חברים במחתרת הצרפתית.
בוני ניסה להרחיק את השוטרים הצרפתים ואת הגסטפו מהמוסד וכן להסתיר את נוכחות הילדים היהודים בו.
בוני היה מורה וקלינאי תקשורת.
בשנת 1945 היה שותף בהקמתו של בית ילדים בקנטון אפנצל אוסר-רודן שבשווייץ שפעל בשיטת פסטלוצי.
הוא סייע בשיקום ילדים שהיו ניצולי מחנה בוכנוואלד וכן היה פעיל במסגרות נוספות למען ילדים, בין היתר ילדים הולנדיים שנפגעו מהרעב בהולנד בחורף 1944–1945. בין השנים 1979–1995 היה בוני ראש הארגון השווייצרי למען העיוור.
קורותיו של בוני מתועדים בארכיון המכון הטכנולוגי של ציריך.
בשנת 1986 התקיים בלה שמבון כינוס ובו השתתפו רבים מהילדים שניצלו.
בשנת 1990 הכיר יד ושם בבוני בתור חסיד אומות העולם.
סיפור ההצלה תועד במספר סרטים, תיעודיים ועלילתיים, בהם "נשק הרוח" בבימויו של פייר סובאז' (Pierre Sauvage) וכן "גבעת אלף הילדים".
אוגוסט אריבה היה כומר צרפתי, מחנך, מייסד ומנהל בית ספר קתולי, פעיל המחתרת הצרפתית שהציל ילדים ומשפחות יהודיות במלחמת העולם השנייה.
על פועלו הוענק לו התואר חסיד אומות העולם.
אריבה נולד ברוארג (Rouergue) שבמחוז אוורון בצרפת, למשפחה מרובת ילדים.
בילדותו ובנעוריו היה איכר, ואת לימודיו החל רק בגיל 18. הוא החל ללמוד בבית ספר דתי קתולי במרסיי והצטרף למסדר הקתולי הסלסיאני של דון בוסקו (Salesians of Don Bosco).
בשנת 1903 החל בתקופת הכשרה (Novitiate) לפני כניסה למנזר.
הוא שהה במנזר באיטליה ושב למרסיי.
עם שובו למרסיי החל לעבוד בתור מורה במרסיי וכן במוסד החינוכי סן-ז'וזף לה נוואר (Saint-Joseph La Navarre) בלה קרו שבדרום צרפת, לחוף הים התיכון.
אריבה הוסמך לכמורה בשנת 1912 במרסיי.
בשנת 1915 נשלח לשדה הקרב במלחמת העולם הראשונה בתור פרמדיק.
בזכות אומץ לבו בשדה הקרב הוענק לו צלב המלחמה .
אחרי המלחמה פיקח על חניכי המסדר הדתי בניס ובשנת 1931 התמנה למנהל בית הספר סן-ז'וזף לה נוואר, בו היה מורה לפני המלחמה.
לאחר מכן שימש במשרות כמורה וניהול שונות, חלקן בשווייץ, חלקן באזור דרום צרפת.
אריבה היה חבר המסדר הסאלסי בווילמור-סור-טארן שבמחוז גארון עילית בדרום צרפת.
שם ייסד וניהל את בית הספר על שם סנט פייר לנערים.
ביוני 1942, בתקופה שבה נדרשו יהודי צרפת לענוד טלאי צהוב באזור צפון צרפת, שהיה כבוש בידי הגרמנים, ברחו ארבעת בני משפחת דואקן (Duakan) מפריז לאזור השלטון של משטר וישי בדרום צרפת.
בנובמבר 1942, החודש בו כבשו הגרמנים גם את אזור משטר וישי, הגיעו בני המשפחה לעיירתו של אריבה.
מיד עם הגעת המשפחה לעיירה הוכנס אחד מילדי המשפחה לבית הספר שניהל אריבה.
מספר תלמידים יהודים נוספים היו בבית הספר הזה בתור חניכים.
הוריהם היהודים חיו באותה עיירה אך התלמידים היהודיים לא הורשו לעזוב את מתחמי בית הספר, מחשש לשלומם.
עובדת היותם יהודים לא נמסרה לתושבי העיירה מכיוון שבאזור היו חיילי אס אס, אשר מדי פעם היו עימותים מזוינים בינם לבין חברי תנועת ההתנגדות הצרפתית.
האב אריבה שיכן את הוריהם של הילדים במקומות מחבוא באזור כפרי מבודד, שם היו בטוחים באופן יחסי מפני פשיטה של גרמנים או שוטרים צרפתיים משתפי פעולה עם משטר הכיבוש הנאצי.
באפריל 1944 ביקשו מפקדים בדיוויזיית האס אס "דאס רייך" להשתמש בבית הספר כדי לשכן את חייליהם.
אריבה התעקש שהלימודים לא ייפסקו ושבית הספר ימשיך לתפקד כרגיל.
הוא התפשר על הקצאת רוב הבניין לאס אס וכך הצליח להשיג את המשך הלימודים, כולל לימודיהם של הנערים היהודיים שהוסתרו בבית ספרו במקביל לשהותם של חיילי האס אס במקום.
אחד הנערים, פאול פוטר (Futter), נתפס על ידי חיילי אס אס כשניסה לבקר את משפחתו מחוץ לבית הספר ונרצח.
לזכרו הוקמה אנדרטה במקום הרצח.
בשנת 1996 הוכר אריבה על ידי יד ושם בתור חסיד אומות העולם.
בשנת 2014 הוכר אריבה על ידי האפיפיור פרנציסקוס כ"מכובד" או "נכבד" (venerable) , תואר הנמצא דרגה מתחת "מבורך" ושתי דרגות מתחת "קדוש".
גנרל של דיוויזיה אוגוסט איבון אדמונד דובאי היה מפקד בכיר בצבא צרפת במלחמת העולם הראשונה.
דובאי נולד ב-15 באפריל 1851 בעיר בלפור שהשתייכה אז לקיסרות הצרפתית השנייה.
בשנת 1870 סיים את האקדמיה הצבאית סן-סיר התגייס לצבא צרפת.
הוא לחם במלחמת צרפת–פרוסיה, היה חלק מהכוח של פרנסואה אשיל בזן שנלכד במצור על מץ, ולאחר מכן נלכד בשבי הפרוסי ונלקח לגרמניה.
לאחר סיום המלחמה שוחרר, ובשנת 1873 הועלה לדרגת לוטננט.
החל 1880 הוא שימש כפרופסור בסן-סיר וכקצין גבול באלג'יריה.
בשנת 1901 הועלה לדרגת קולונל וקיבל פיקוד על רגימנט הזואבים ה-1. בדצמבר 1904 הועלה לדרגת גנרל של בריגדה, ועד שנת 1906 פיקד על מספר בריגדות.
הוא פרסם מספר ספרים העוסקים על גאוגרפיה ועל חינוך והכשרת קצינים.
ב-27 בספטמבר 1906 הוא נעשה לראש האקדמיה הצבאית סן-סיר, והוביל רפורמה בתחום הכשרת הקצינים.
ב-25 בדצמבר 1908 הועלה לדרגת גנרל של דיוויזיה.
ב-20 בינואר 1912 קיבל פיקוד על הקורפוס ה-9, ופיקד עליו עד 29 באפריל 1913. ובשנת 1914 הוא הפך לחבר המועצה העליונה למלחמה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה קיבל דובאי פיקוד על הארמייה הראשונה שהתייצבה באזור לורן.
הארמייה שלו השתתפה יחד עם הארמייה השנייה בקרב לורן וספגה אבדות כבדות, אך הצליחה לבלום את המתקפה הגרמנית.
ב-5 בינואר 1915 הוא העביר את הפיקוד על הארמייה לפייר רוק והועבר לפקד על קבוצת הארמיות המזרחית בגזרת ורדן.
דובאי חשש שהגרמנים מתכננים התקפה באזור, והתלונן שוב ושוב בפני הפיקוד העליון הצרפתי על המחסור בארטילריה, אולם אזהרותיו לא זכו לתגובה.
תחזיותיו התגשמו לבסוף בדמות קרב ורדן.
בשנת 1916 פרש מפיקוד פעיל, והחל ממרץ של אותה שנה שימש כמושל הצבאי של פריז.
דובאי פרש מהצבא באביב 1918, ולאחר פרישתו חי בפריז עד מותו ב-7 בינואר 1934.
אוגוסט, הדוכס הגדול של אולדנבורג היה הדוכס הגדול של אולדנבורג בין השנים 1829–1853.
אוגוסט נולד ב-13 ביולי 1783 בטירת ראסטדה שליד אולדנבורג, לפטר, נסיך הולשטיין-גוטורפ ולפרדריקה, דוכסית וירטמברג, בתם של פרידריך השני אויגן, דוכס וירטמברג ופרדריקה דורותיאה, מרקיזת ברנדנבורג-שוודט.
בשנת 1785 מונה אביו לבישוף ליבק, ובנוסף מונה לעוצר דוכסות אולדנבורג במקום וילהלם, דוכס אולדנבורג, שהיה נכה ורפה שכל.
אוגוסט התחנך יחד עם אחיו גאורג, דוכס אולדנבורג, ובשנת 1803 למדו באוניברסיטת לייפציג.
בין השנים 1805–1807 ביקרו השניים באנגליה ובסקוטלנד, ובשנת 1808 ליווה אוגוסט את אביו לארפורט, שם נפגשו נפוליאון ואלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה.
בשנת 1810 נכבשה הדוכסות על ידי הצרפתים, ואוגוסט ואביו יצאו לגלות ברוסיה, שם מונה אוגוסט בשנת 1811 למושל אסטוניה, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 1816.
בשנת 1829 מת אביו פטר הראשון, הדוכס הגדול של אולדנבורג, ואוגוסט עלה לשלטון במקומו.
במהלך מהפכות 1848 התעוררה מעט תסיסה בדוכסות למען חוקה יותר ליברלית, ובשנת 1849 חוקק אוגוסט חוקה מאוד ליברלית.
בשנת 1852 הוכנסו כמה שינויים לחוקה, ובכל זאת היא נשארה אחת המתקדמות ביותר מבין מדינות הקונפדרציה הגרמנית.
ב-27 בפברואר 1853 מת אוגוסט, ובנו פטר השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג עלה לשלטון במקומו.
ב-24 ביולי 1817 התחתן אוגוסט עם אדלהייד, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, בתם של ויקטור השני, נסיך אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים ואמליה, נסיכת נסאו-ויילבורג, ממנה נולדו לו שתי בנות:
בשנת 1820 מתה אשתו אדלהייד, וב-24 ביוני 1825 התחתן אוגוסט עם אחותה אידה, נסיכת אנהלט-ברנבורג-שאומבורג-הוים, ממנה נולד לו ילד אחד:
פטר השני, הדוכס הגדול של אולדנבורג (1827–1900)
ב-5 במאי 1831 התחתן אוגוסט עם ססיליה, נסיכת שוודיה, בתם של גוסטב הרביעי אדולף, מלך שוודיה ופרדריקה מבאדן, ממנה נולדו לו 3 ילדים:
אוגוסט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה , היה אחיו של פרננדו השני, מלך פורטוגל ואביו של פרדיננד הראשון, מלך בולגריה.
אוגוסט נולד ב-13 ביוני 1818 בווינה בירת האימפריה האוסטרית, לפרדיננד, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה ולמריה אנטוניה קוהארי דה צ'אבראג, בתו של פרנץ יוזף קוהארי דה צ'אבראג.
ילדותו עברה עליו בין נחלות משפחתו בסלובקיה, אוסטריה וגרמניה.
הוא היה אחיינו של לאופולד הראשון, מלך הבלגים ובן דודם של לאופולד השני, מלך הבלגים ושל שארלוט קיסרית מקסיקו.
דודנית מפורסמת נוספת שלו הייתה ויקטוריה, מלכת הממלכה המאוחדת.
ב-20 באפריל 1843 התחתן אוגוסט עם קלמנטין, נסיכת אורליאן, בתם של לואי פיליפ, מלך הצרפתים ומריה אמליה מנאפולי וסיציליה, ממנה נולדו לו 5 ילדים.
בני הזוג התגוררו בווינה, והיה להם גם טירה בקובורג שלפעמים שהו בה.
בשנת 1862 מתה אמו מריה אנטוניה קוהארי דה צ'אבראג, ואוגוסט ירש את נחלותיה הנרחבות בהונגריה, ובכך הפך לאחד מבעלי הקרקעות הגדולים ביותר במדינה.
ב-2 במאי 1881 העניק פרנץ יוזף, קיסר אוסטריה לאוגוסט את התואר "הוד מעלתו", משום שהיה דודה של סטפני, נסיכת בלגיה, שהתחתנה עם רודולף, נסיך הכתר של אוסטריה - בנו של הקיסר.
ב-26 ביולי אותה שנה מת אוגוסט בביתו באבנטאל, ונקבר בכנסיית "סנט אוגוסטין" הקתולית, שאותה הקים בקובורג.
ב-20 באפריל 1843 התחתן אוגוסט עם קלמנטין, נסיכת אורליאן, בתם של לואי פיליפ, מלך הצרפתים ומריה אמליה מנאפולי וסיציליה, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
לודוויג אוגוסט, נסיך סקסוניה-קובורג-גותה (1845–1907)
קלוטילדה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה (1846–1927), התחתנה עם יוזף קרל, ארכידוכס אוסטריה
אמליה, נסיכת סקסוניה-קובורג-גותה (1848–1894), התחתנה עם מקסימיליאן עמנואל, דוכס בבוואריה
אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך (גרמנית: August von Pfalz-Sulzbach; 2 באוקטובר 1582 - 14 באוגוסט 1632), היה רוזן פפאלץ-זולצבאך בין השנים 1614–1632.
אוגוסט נולד בנויבורג על הדנובה ב-2 באוקטובר 1582, לפיליפ לודוויג, רוזן פפאלץ-נויבורג ולאנה מקלווה, בתם של וילהלם, דוכס יוליך-קלווה-ברג ומריה מאוסטריה, דוכסית יוליך-קלווה-ברג.
בשנת 1609 החל את לימודיו באוניברסיטת טובינגן, ולאחר מכן הוא ערך את הטיול הגדול באיטליה, אנגליה, צרפת, שוודיה, וכן בהרבה נסיכויות גרמניות.
בשנת 1614 מת אביו פיליפ לודוויג, רוזן פפאלץ-נויבורג, ואוגוסט ואחיו ירשו את נחלותיו: וולפגנג וילהלם קיבל את פפאלץ-נויבורג, אוגוסט קיבל את פפאלץ-זולצבאך, ואילו יוהאן וילהלם קיבל את פפאלץ-זולצבאך-הילפולשטיין.
ב-14 באוגוסט 1632 מת אוגוסט, ובנו כריסטיאן אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך עלה לשלטון במקומו.
ב-17 ביולי 1620 התחתן אוגוסט עם הדוויג מהולשטיין-גוטורפ, בתם של יוהאן אדולף, דוכס הולשטיין-גוטורפ ואוגוסטה מדנמרק, ממנה נולדו לו 7 ילדים:
כריסטיאן אוגוסט, רוזן פפאלץ-זולצבאך (1622–1708)
אוגוסטה סופיה מפפאלץ-זולצבאך (1624–1682), התחתנה עם וצלאב אוזביוס פרנטישק, נסיך לובקוביץ'
אוגוסט, נסיך וירטמברג , היה גנרל-פלדמרשל פרוסי, וחבר בבית המלוכה של בית וירטמברג.
אוגוסט נולד בשטוטגרט ב-24 בינואר 1813, לפאול, נסיך וירטמברג ולשרלוטה, נסיכת סקסוניה-הילדבורגהאוזן, בתם של פרידריך, דוכס סקסוניה-אלטנבורג ושרלוטה גאורגינה, דוכסית מקלנבורג-שטרליץ.
בשנת 1829 התגייס אוגוסט לצבא וירטמברג והצטרף לרגימנט הפרשים ה-1, ובשנת 1831 קיבל דרגת ריטמייסטר.
באפריל 1831 קיבל אוגוסט רשות מדודו וילהלם הראשון, מלך וירטמברג, ועבר לשרת בצבא הפרוסי.
אוגוסט הצטרף לחיל המשמר, וכעבור שנה הועלה לדרגת מיור.
בשנת 1836 הועלה אוגוסט לדרגת אוברסט לוטננט, ובשנת 1838 הועלה לדרגת אוברסט.
לאחר מכן שירת אוגוסט ברגימנט משמר הקירסירים, ובשנת 1844 הועלה לדרגת גנרל מיור, ומונה למפקד חטיבת הפרשים ה-1 של המשמר.
בשנת 1850 הועלה אוגוסט לדרגת גנרל לוטננט, ובשנת 1854 מונה למפקד הדיוויזיה ה-7 במגדבורג.
בשנת 1856 מונה אוגוסט למפקד דיוויזיית הפרשים של המשמר, ובשנת 1857 הועלה אוגוסט לדרגת גנרל חיל הפרשים ומונה למפקד דיוויזיית המשמר ה-2. לאחר מכן מונה אוגוסט למפקד הקורפוס ה-3, וב-2 ביוני 1858 מונה למפקד קורפוס המשמר, עליו פיקד למשך 20 שנה.
במלחמת אוסטריה–פרוסיה בשנת 1866, אוגוסט השתייך לארמייה השנייה תחת פיקודו של פרידריך, נסיך הכתר של פרוסיה, ופיקד על קורפוס המשמר בקרבות המנצחים סור ובורקרסדורף.
בקרב קניגרץ ב-3 ביולי כבשו יחידותיו של אוגוסט את חלום, עם זאת, חלק ניכר מניצחונותיו של אוגוסט, היו בהכוונת ראש מטהו אוברסט לוטננט פון דננברג.
לאחר המלחמה קיבל אוגוסט מוילהלם הראשון, מלך פרוסיה את עיטור הפור לה מריט, ומונה למפקד "רגימנט האולאנים ה-10 (פוזן)", אשר קיבל את שמו של אוגוסט, ונשא את שמו עד לפירוקו בשנת 1919. במלחמת צרפת–פרוסיה השתתף קורפוס המשמר בקרב גרבלוט ב-18 באוגוסט 1870, ואף ספג בו אבדות כבדות.
לאחר מכן השתתף הקורפוס בפיקודו של אוגוסט, בקרב סדאן ובמצור על פריז.
לאחר המלחמה, קיבל אוגוסט את תוספת עלי האלון של ה"פור לה מריט", ואת שתי הדרגות של צלב הברזל.
ב-2 בספטמבר 1873 מונה למפקד חיל הפרשים בדרגת גנרל-פלדמרשל, במקום פילדמרשל פרידריך פון וראנגל, וביוני 1878 מונה למפקד פיקוד הגבולות בצבא הקיסרות הגרמנית.
ב-24 באוגוסט 1882 השתחרר אוגוסט משירות פעיל, וקיבל את תואר אביר מסדר העיט השחור.
ב-12 בינואר 1885 מת אוגוסט במהלך מסע ציד, וכעבור 4 ימים נערך מסע ההלוויה בעיר גארנינסקירש, משם הועבר אוגוסט לקבורה בארמון לודוויגסבורג בשטוטגרט.
ב-14 בנובמבר 1868 התחתן אוגוסט בנישואים מורגנטיים עם מריה בתגה, ממנה נולדה לו בת אחת:
הלנה פון ורדנברג (1865–1938), התחתנה עם דדו פון שנק, שהיה גנרל גרמני בתקופת מלחמת העולם הראשונה
אוגוסט היא קונבנציה הקרויה על שמו של שחקן הברידג' האמריקאי Harold A.
היא ידועה גם בשם "תשובת הקלאב הכחול" (Blue Club response), המהווה חלק משיטת ההכרזה הקלאב הכחול, שפותחה על ידי בניטו גארוצו.
בקונבנציה זו משתמש שותפו של הפותח Weak two bid כאשר יש לו יד חזקה והוא שוקל להכריז משחק מלא או אפילו סלאם.
המשיב המכריז 2NT מחזיק לפחות יד המזמינה למשחק מלא.
הוא מבטיח 4-4.5 לקיחות בטוחות.
אם הפותח פתח עם מספר נקודות נמוך בטווח הנקודות המוגבל שהבטיח, לא רצוי להכריז משחק מלא.
אם הנקודות מרוכזות בסדרה בה פתח הפותח, ייתכן כי חוזה עם סדרה זו כשליט עדיף על חוזה ללא שליט.
הפותח משיב לשאלה 2NT באופן הבא:
3 – מעט נקודות (6–8 נקודות) המפוזרות בסדרות שונות
3 – מעט נקודות (6–8 נקודות) שרובן או כולן מרוכזות בסדרה בה פתח
3 – הרבה נקודות (8–10 נקודות) המפוזרות בסדרות שונות
3 – הרבה נקודות (8–10 נקודות) שרובן או כולן מרוכזות בסדרה בה פתח
3NT – מבטיח AKQ בסדרה בה פתח
בגרסה המקורית של הארולד אוגוסט התחלפו המשמעויות של הכרזות 3 ו-3.
משמעות שתי הכרזות אלה הייתה:
שאלה על חוזק היד וחלוקת הנקודות לסדרות.
זוהי גרסה של קונבנציית Ogust בה הפותח מראה את מספר המפסידים שלו לאחר הכרזת 2NT.
3 – לפחות 9 מפסידים
3 – יד לא טובה עם 8 מפסידים
3 – יד טובה או סבירה עם 8 מפסידים
3 – לכל היותר 7 מפסידים
גרסה זו פותחה על ידי השחקן האוסטרלי רון קלינגר.
התשובות לשאלה 2NT מראות את איכות היד ואת מספר הקלפים המכובדים מתוך AKQ שמחזיק הפותח בסדרה בה פתח.
3 – יד באיכות גרועה עם מכובד אחד.
3 – יד באיכות גרועה עם שני מכובדים
3 – יד באיכות טובה עם מכובד אחד.
3 – יד באיכות טובה עם שני מכובדים.
3NT – יד עם שלושה מכובדים.
אוגול גאימיש או אוגול קאימיש (מתה בשנת 1251) הייתה אשתו של גויוק חאן, ולאחר מות בעלה, הייתה לחאטון (נקבה המשמשת כחאן) האימפריה המונגולית בין השנים 1248-1251.
היא נלקחה לאישה לגויוק חאן שהיה נכדו של ג'ינגיס חאן, לאחר כיבוש השבט שלה, בידי המונגולים בראשות ג'ינגיס חאן.
אוגול ילדה לגויוק שני ילדים: קויה ונקו.
אוגוסט גאורג, מרקיז באדן-באדן , היה מרקיז באדן-באדן בין השנים 1761–1771.
אוגוסט גאורג נולד ב-14 בינואר 1706 בארמון ראשטאט, ללודוויג וילהלם, מרקיז באדן-באדן ולזיבילה, דוכסית סקסוניה-לאוונבורג, בתם של יוליוס פרנץ, דוכס סקסוניה-לאוונבורג והדוויג מפפאלץ-זולצבאך.
בשנת 1707 מת אביו, ואחיו לודוויג גאורג, מרקיז באדן-באדן עלה לשלטון במקומו, תוך שאמו משמשת כעוצרת בשמו.
אמו הייתה פטרונה גדולה של האמנויות, והפכה את באדן-באדן למרכז תרבות ארכיטקטונית.
בהיותו בן 20 הוא הצטרף לכנסייה, ועד מהרה הפך לכומר בקלן, ומאוחר יותר הפך לדיקן באאוגסבורג.
בשנת 1735 הוא עזב את שורות הכנסייה, וב-7 בדצמבר אותה שנה התחתן עם מארי ויקטואר, נסיכת ארנברג, בתם של לאופולד פיליפ, דוכס ארנברג ומריה לודוביקה פרנצ'סקה פיניאטלי, אולם לא היו לו ממנה ילדים.
בשנת 1761 מת אחיו לודוויג גאורג, מרקיז באדן-באדן, ואוגסט גאורג עלה לשלטון במקומו.
במהלך שלטונו הוא הקים בתי ספר, קרנות ביטוח אש וקרנות לאלמנות, וכן הקים מוזיאון שבו הוצג כל השלל שלקח אביו מהעות'מאנים.
ב-21 באוקטובר 1771 מת אוגוסט גאורג בארמון ראשטאט, ומכיוון שלא היו לו בנים עלה לשלטון במקומו דודנו קרל פרידריך, מרקיז באדן-דורלאך.
אוגוסט בּוֹרְנוֹנְבִיל (בדנית: August Bournonville 21 באוגוסט 1805 – 30 בנובמבר 1879) היה מנהל בלט וכוריאוגרף.
אביו היה אנטואן בורנונביל, רקדן וכוריאוגרף, שהשתלם אצל בכוריאוגרף הצרפתי, ז'אן ז'ורז' נובר, ואחיינה של ז'ולי אליקס דה לה פיי, בורנונביל מנעוריה, מן הבלט המלכותי השוודי.
בורנונביל נולד בקופנהגן, דנמרק, שם השתקע אביו.
הוא התאמן עם אביו, אנטואן בורנונביל, וכן למד אצל הכוריאוגרף האיטלקי ויצ'נצו גלאוטי בבלט המלכותי הדני בקופנהגן והפריז, אצל הרקדן הצרפתי אוגוסט וסטרי.
הוא המציא סגנון בלט ייחודי, הידוע בשם "אסכולת בורנונביל".
בהמשך לימודיו בפריז, היה בורנונביל הצעיר לרקדן סולו בבלט המלכותי בקופנהגן.
מ-1830 עד 1848 היה כוריאוגרף בבלט המלכותי הדני, למענו יצר יותר מ-50 בלטים, המצטיינים בחיוניותם, קלילותם ויופים.
הוא יצר סגנון ייחודי לו, על אף ההשפעה הניכרת בו מן הבלט הפריזאי.
ככוריאוגרף, יצר מספר רב של בלטים בהשראת מקומות שונים, מדנמרק לאיטליה ומרוסיה לדרום אמריקה.
מעטות מיצירות אלה שרדו עד ימינו.
יצירותיו של בורנונביל נודעו מחוץ לדנמרק רק לאחר מלחמת העולם השנייה.
מאז 1950, יצא הבלט המלכותי פעמים אחדות לסיורי הופעות ממושכים בארצות חוץ, אחד הידועים שבהם בארצות הברית, שם ביצעה הלהקה את הבלטים שלו.
בורנונביל נולד בקופנהגן ב-21 באוגוסט 1805, בן למנהל הבלט הצרפתי אנטואן בורנונביל, שהשתקע בדנמרק, ולוויזה זונדברג, שוודית.
בגיל שמונה נכנס לבית הספר המלכותי לבלט של תיאטרון החצר בארמון כריסטיאנסבורג, שם למד אצל אביו ואצל וינצ'נצו גלאוטי, מנהל בלט וכוריאוגרף ראשי של הבלט המלכותי הדני מ-1775 עד 1816.
ב-2 באוקטובר 1813 הופיע בורנונביל לראשונה על במה בתפקיד קטן, כבנו של מלך ויקינג ב"לאגרטה" של גלאוטי, הבלט הראשון על נושא נורדי.
כעבור פחות משנה, זכה לתשואות אישיות ראשונות כשרקד תפקיד סולו הונגרי בתיאטרון החצר.
נוסף לריקוד, היה בורנונביל מכור לקריאה, למד צרפתית בבית, ניגן בכינור, שר בקול סופרן נערי ולמד את תורת הדקלום אצל השחקנים מיכאל הוזינג, לינדגרין ופרידנסדאהל.
כשרונותיו המרובים באו כולם לביטוי ביום הולדת המלכה, 29 באוקטובר 1817, כששיחק בגיל 12 בתפקיד אדוניה בדרמה המוזיקלית "משפט שלמה" ושר רומנצה, "האם בכנפיה השמוטות".
הופעתו זכתה לשבחי משפחת המלוכה.
בשנת 1820 קיבל אנטואן בורנונביל מלגה מן המלך ללימודי בלט לתקופה קצרה בפריז.
בורנונביל נלווה אל אביו לפריז, ואם כי מורו היחיד במשך שהותם בפריז היה אביו, הוא נחשף למגמות החדשניות בבלט וצפה במורים ידועי-השם, גארדל ווסטרי בעבודתם.
עם שובו לדנמרק, התקבל בורנונביל כחבר בתיאטרון המלכותי, שם ראה רק רפרטואר, שנראה לו מעניין פחות לאחר חשיפתו לבלט הפריזאי.
באביב 1824 חזר בורנונביל לפריז להשתלמות סופית ולהכנות למבחן בבלט האופרה של פריז.
השהות המתוכננת לשנה ורבע התארכה לחמש שנים, שבמהלכן התדרדר הבלט הדני כמעט ללא תקנה.
בפריז פגש בורנונביל את ידידו הוותיק של אביו, לואי ניבלו, שנתן לו ידידות, ארוחות, וכניסה לחברה הפריזאית.
בורנונביל קיווה, שמורה הבלט המהולל גארדל יקבל אותו, אבל הסטודיו של גארדל נסגר ובורנונביל הופנה לאוגוסט וסטרי לאימון בתחומים החלשים ביותר שלו - "איזון, פירואטים וזרועות." וסטרי קיבל את בורנונביל, וזה כתב אל אביו:
מ-1820 עד 1828 היה בורנונביל בו-זוגה לריקוד של הרקדנית הנודעת מארי טליוני בבלט האופרה של פריז.
הוא היה היחיד בין הילדים שגילה עניין בריקוד.
ב-23 ביוני 1830 נשא לאישה את פרדריקה הוקנסון.
נולדו להם שבעה ילדים, בהם שרלוטה, שהייתה לזמרת אופרה ושחקנית.
בורנונביל הפסיק ללמד רקדנים בוגרים באביב 1877. כשהיה בדרכו מן הכנסייה ב-30 בדצמבר 1879, תקף אותו אירוע מוחי והוא נלקח לבית חולים.
הוא קבור ליד כנסיית אסמינדרד, סמוך לפרדנסבורג.
יצירתו של בורנונביל מהווה חוליה חשובה עם מסורות מוקדמות.
הוא נמנע במידה רבה ביצירותיו מן ההפרזות שאפיינו את הבלטים של התקופה הרומנטית.
הוא נודע בכוריאוגרפיה השוויונית שלו, שהבליטה בה במידה את תפקידי הגברים והנשים, בזמן שהבלט האירופאי שם דגש על הבלרינה.
רבים מבני זמנו הפליגו אל קצוות הרגש האנושי, בעוד שבורנונביל, שעשה שימוש ביצירתו בעבודת-רגליים נלהבת ובפראזות זורמות, הציג טבע אנושי מאוזן יותר.
השמיני הוא סרט דרמת פעולה רוסית משנת 2012 אודות מלחמת גאורגיה–רוסיה בשנת 2008. הסרט הופק ובוים על ידי דז'ניק פאיזייב בכיכובם של מקסים מאטבייב, סבטלנה איוואנובה ויגור ברוייב.
הסרט מגולל את סיפורה של אם חד הורית צעירה שחייבת לפלס את דרכה לדרום אוסטיה כדי להתאחד עם בנה ששלחה לפני המלחמה אל אביו שמשרת שם במשמר הגבול הרוסי.
סיפור המלחמה מוצג דרך שתי נקודות מבט שונות.
האחד הוא של האם והשני הוא של הבן, הרואה אותו כסיפור מדע בדיוני על רובוטים שנלחמים זה בזה.
בהשוואה לסרטים אולימפוס אינפרנו ו-5 ימי מלחמה, הסרט לא שווק כסרט "חיפוש אחר האמת".
עם זאת, הוא הוכר כפרויקט חשוב מבחינה חברתית וצולם על חשבון הקרן הממשלתית הרוסית לתמיכה חברתית וכלכלית בקולנוע הלאומי.
חטיבת פוקס המאה ה-20 בחבר המדינות, המפיצה הרוסית של פוקס המאה העשרים, עסקה בהפצת הסרט.
הבכורה הרוסית התקיימה ב-21 בפברואר 2012. הסרט שודר לראשונה בטלוויזיה ב-4 בנובמבר 2012 בערוץ הראשון.
קסניה היא קונדיטורית בת 23 ממוסקבה, היא ממוקדת במערכת היחסים הרומנטית החדשה שלה.
בנה, בן השבע, ארטיום פאדייב, משתמש בדמיונו כדי להימלט מהכאב שחש בגלל פרידת הוריו.
בפנטזיה שלו הוא רואה את עצמו כגיבור-על המכונה "קוסמובוי".
קוסמובוי, יחד עם רובוט בשם "אדגר ברויב", הוא מדמיין כי הוא מתמודד בקרבות נגד רובוט מפלצתי בשם "אדון האופל".
ב-5 באוגוסט 2008, קסניה מקבלת שיחת טלפון מאביו של ארטיום, זאור, אוסטי המשרת כשומר שלום בדרום אוסטיה.
זאור מבקש מקסניה לשלוח את ארטיום לגור עם הוריו של זאור בסידמונטה, כפר בגבול בין דרום אוסטיה לגאורגיה.
זאור מבטיח לקסניה שארטיום יהיה בטוח.
לאחר היסוס קל, קסניה מסכימה מכיוון שהיא רוצה לצאת לחופשה בסוצ'י עם החבר החדש שלה יגור, שהוא בנקאי.
יגור לא מסתדר עם ארטיום וגם רוצה זמן לבד עם קסניה.
קסניה אומרת לזאור שהיא תסכים רק אם ישלח את ארטיום בחזרה לכשתבקש.
ב-7 באוגוסט 2008, לקסניה נודע ממקורות חדשותיים כי דרום אוסטיה הפכה לאזור סכסוך.
היא מתקשרת לזאור ודורשת להחזיר את ארטיום לרוסיה.
זאור מנסה לשכנע את קסניה שארטיום בטוח ומאושר מכיוון שהוריו נהנים מנוכחותו של ארטיום.
היא ניגשת ליגור בבנק שלו אבל הוא לא רוצה להיות מעורב במצב המשפחתי שלה.
השיחה מתחממת ופונה למערכת היחסים האינטימית של קסניה ויגור.
השיחה נמשכת בקול רם כאשר קסניה יוצאת במעלית והיא משאירה את יגור מושפל בפומבי.
קסניה טסה מייד לוולדיקווקז ואז לוקחת אוטובוס במנהרת הרוקי לדרום אוסטיה.
טיל נ"ט נורה לעבר האוטובוס שלה ויחידת סיור של הצבא הרוסי מסייעת לקסניה ושאר הנוסעים ששרדו.
מפקד היחידה, ליוחה, לוקח את קסניה לצחינוואלי, בירת דרום אוסטיה.
באותו לילה נפתח קרב צחינוואלי והכיכר המרכזית מופצצת ברקטות BM-21 גראד גאורגיות.
קסניה מגיעה למחנה הפליטים דזאו.
לאורך הדרך היא מתקשרת לזאור שנוסע לסידמונטה לפנות את הוריו וארטיום.
קסניה וזאור מתארגנים להיפגש בדזאו.
כאשר זאור מפנה את הוריו, הוא והם נהרגים מפגזים של טנק גאורגי.
ארטיום נפצע ובורח מהמקום בהלם עמוק.
קסניה מתקשרת לארטיום בטלפון הנייד שלו, אבל הוא יכול רק לומר ש"אדון האופל היה כאן והרג את כולם".
קסניה מחליטה לחלץ את ארטיום בעצמה.
בינתיים, ארטיום הוזה בגלל הפציעה שלו ושוקע עמוק יותר בפנטזיות שלו.
קסניה מצטרפת לחברו של זאור, חסן ברוייב, המכונה "איליה" בשיירה צבאית ועיתונאית רוסית.
איליה נהרג על ידי חייל גרוזיני כאשר השיירה נופלת למארב.
קסניה ניצלת על ידי ליוחה שנמצא בסיור.
ליוחה לוקח את קסניה לבסיס הקרוב למקום בו מסתתר ארטיום.
בדרך לרכב של ליוחה הם מותקפים על ידי טנק גאורגי אך מצליחים להתחמק ממנו.
בבסיס על ליוחה לסייע לפליטים רבים שמצאו מקלט במקום ולכן קסניה ממשיכה לבד.
קסניה מוצאת את ארטיום שאינו מסוגל ללכת.
כאשר קסניה גונבת ג'יפ של הצבא הגאורגי, היא וארטיום עולים עליה.
הכל נראה אבוד, אך אז הצבא הגאורגי מותקף במתקפה אווירית של מפציצי סוחוי 25-Su המעניקה לקסניה וארטיום אפשרות לברוח.
קסניה וארטיום נעצרים על ידי חייל גרוזיני, אלכסנדר חוסאבייב.
הוא מרחם עליהם ומסיע אותם לעבר עמדה צבאית רוסית.
קסניה עוברת על ראש גבעה ומתקרבת לטנקים רוסים.
הטנק המוביל עוצר ממש מולה והמפקד שואל אותה אם היא מדברת רוסית.
הוא מבקש ממנה לפנות את הדרך.
קסניה וארטיום עושים זאת וממשיכים ללכת.
ארטיום מתאושש בבית החולים ולומד על גורלו של אביו.
הוא וקסניה נפגשים עם ליוחה, המספר להם כי הכוחות הרוסים כבשו את העיר גורי, וכתוצאה מכך רוסיה ניצחה במלחמה.
לאחר מכן מוחזרים קסניה וארטיום לרוסיה במסוק.
העלילה המרכזית מבוססת על שני סיפורים אמיתיים: גבר שגרר את חברתו לשעבר מדרום אוסטיה באוגוסט 2008; והשני על הבן של החבר של המפיק שסבל מדיסוציאציה.
הסרט צולם ממרץ עד אוגוסט 2011. מרבית הקלעים של דרום אוסטיה צולמו באבחזיה ובצפון אוסטיה – אלניה.
מרבית התוספות היו אבחזיות, אך הדמויות, המדברות באוסטית, שיחקו או זכו לכינוי על ידי שחקנים צפון אוסטים.
בכורת הסרט התקיימה במוסקבה ב-17 בפברואר 2012 בקולנוע פושקינסקי.
הסרט שוחרר ברחבי רוסיה ב-21 בפברואר 2012. הבכורה תוכננה לחג מגן המולדת ולכן לסרט הייתה תחרות רבה.
בשבוע הראשון להפצה הסרט הוביל בראש טבלת שוברי הקופות והרוויח יותר מ-140,000,000 רובל (כ-5,000,000 דולר) לסוף השבוע הראשון.
בסך הכל הסרט הרוויח כ-10,000,000 דולר בבתי הקולנוע הרוסיים, הרבה פחות מהסרט הקודם של פאיזייב, גמביט טורקי, שהיה עיבוד לספר של אקונין אודות פנדורין.
הסרט הוקרן עם כתוביות באנגלית באוסטרליה ב-1 בספטמבר 2012 תחת הכותרת 8 באוגוסט במסגרת פסטיבל הקולנוע "תחייה רוסית" 2012.
ברוסיה הסרט שוחרר ב-DVD ב־22 במרץ 2012 וב Blu-ray ב-14 ביוני 2012. אף אחת מהמהדורות לא מכילה כתוביות.
דיבוב צרפתי של הסרט שנקרא אזור מלחמה יצא ב-DVD וב-Blu-ray בצרפת ב-7 באוגוסט 2013.
אוגולינו וילדיו הוא אחד הפסלים, חלק מקבוצת הפסלים המרכיבים את שערי הגיהנום של הפסל אוגוסט רודן, הוצג כפסל בודד על ידי רודן בבריסל (1887) באדינבורו (1893) בג'נובה (1896) בפירנצה (1897) בהולנד (1899) ותערוכת פרספקטיבה שלו עצמו בשנת 1900.
אוגולינו דלה ג'רארדסקה היה אריסטוקרט ופוליטיקאי שגר בפיזה במאה השלוש עשרה אחרי חמש שנות שלטון נאשם בבגידה ונאסר ביחד עם ילדיו ונכדיו במגדל מודה בפיזה, שם מתו מרעב לאחר תשעה חודשים.
דנטה אליגיירי מספר את הסיפור בספרו הקומדיה האלוהית בו הושמו האריסטוקרטים במעגל העמוק ביותר בגיהנום, שם הוא מתאר איך אוגלינו מסביר לו איך אסירים גוועים לאט ברעב וילדיהם מפצירים בהם שיאכל אותם לאחר מותם, לכן אוגלינו ידוע בתור רוזן הקניבלים.
ומוצג לעיתים קרובות כמי שאוכל את אצבעות ידיו.
ז'אן-בטיסט קארפו החל בפרויקט אוגלינו וילדיו עליו עבד במשך מספר שנים באקדמיה לאמנויות היפות ששידר סבל רב, זעם פראי, ודיכאון כאשר יד אחת של אוגלינו נעוצה בסנטרו ואצבעות ידו השנייה נעוצות בתוך פיו.
ממדי היצירה הוגדלו על ידי הנרי לבוס בין השנים 1901 עד 1904.
אוגוסט בלמונט האב היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי מומר ממוצא גרמני, משקיע הון, דיפלומט ויושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית בשנות ה-60 של המאה ה-19.
בהמשך עבר לעסוק במרוצי סוסים גזעיים, הוא היה המייסד של מרוץ ה"Belmont Stakes" , הרגל השלישית בסדרת מרוצי ה-Triple Crown, הקרוי על שמו, ומתקיים בפארק בלמונט שבנה בנו, אוגוסט בלמונט הבן .
אוגוסט דה פֿוֹרבּן היה צייר צרפתי ואנטיקוואר שכיהן כמנהל מוזיאון הלובר בשנים 1816–1828. במסעו במזרח בשנים 1817–1818 ביקר בארץ ישראל וצייר ממראותיה.
אוגוסט דה פורבן נולד למשפחת אצולה וניצל מגורל הגברים במשפחתו בעת פרעות המהפכה הצרפתית הודות לגילו הצעיר.
פורבן למד ציור באקס-אן-פרובאנס ובליון, ואחרי שנרגעו הרוחות בתקופת הדירקטוריון עבר לפריז ושם השתלם בסדנתו הנאו-קלאסיציסטית של ז'אק-לואי דויד.
ב-1799 גויס לצבא, וב-1802 יצא לחופשה ארוכה שבמהלכה התיישב ברומא.
בזכות קשריו מוּנָה למנהל משק ביתה של הנסיכה פולין בורגזה, אחותו של נפוליאון, ועד מהרה היה למאהבהּ.
ב-1807 חזר לשירות צבאי, נלחם במערכה בפורטוגל בפיקוד ז'וּנוֹ ואף זכה בציון לשבח.
בהמשך השתתף במערכה האוסטרית וב-1809, אחרי הסכם שנברון, השתחרר מהשירות הצבאי וחזר לאיטליה ולאומנות הציור.
ב-1816, אחרי נפילת נפוליאון ושיבת בית בורבון, ירש פורבן את מקומו של ויוואן דנון כמנהל המוזיאונים המלכותיים, וסמוך לכך צורף כחבר במכון של צרפת והוקצה לו מושב באקדמיה לאמנויות היפות.
המוזיאונים דולדלו אחרי שצרפת נאלצה להשיב את היצירות שנבזזו בארצות השונות במהלך המלחמות הנפוליאוניות.
פורבן, בתמיכת המלכים לואי השמונה עשר ושארל העשירי, הוסיף והגדיל את מוזיאון הלובר ושקד על העשרתו בפריטים ובאוספים באמצעות רכישות ותרומות.
בניהולו נוצר אגף מיוחד לעתיקות מצרים ופריטי האמנות האטרוסקית.
בתוקף תפקידו כמנהל המוזיאונים המלכותיים היה ממארגני תצוגות 'הסלון' של פריז ומעורב בפועלם של אמנים.
ב-1818 הקים פורבן את מוזיאון לוקסמבורג שיוחד ליצירות "אמנים חיים", כלומר ליצירות בנות זמנו.
אחד הבולטים בהן הוא ציורו של אז'ן דלקרואה "מראות מטבח כיוס" , שפורבן דאג לרכישתו אף ללא היתר רשמי מחצר המלוכה.
עם גוּלוֹת הכותרת של רכישותיו עבור מוזיאון הלובר נמנה פסל "ונוס ממילו" שהתגלה ב-1820. עוד קודם לכן דחף פורבן לרכישת יצירות המופת של מורו, ז'אק-לואי דוד, "התערבות הנשים הסביניות" ו"ליאונידס בתרמופילאי" .
בהשתדלותו של פורבן הסכים המלך לואי השמונה עשר לממן את רכישת הציור "רפסודת המדוזה" של תאודור ז'ריקו למרות המחאה הפוליטית שנמסרה בו.
בסוף 1828 לקה פֿורבין בשבץ שממנו לא התאושש.
המלך לואי פיליפ הותיר אותו במִשׂרתו, אולם למעשה נוהלו המוזיאונים בידי עוזרו אלפונס דה קאיו .
פורבן הסתגר בביתו ועסק בליטוש – ויש שאמרו בקלקול – ציוריו.
ב-1841 מת בפריז ונטמן באקס-אן-פרובאנס שבמחוז ילדותו.
ב-1817 הפליג פורבן למזרח בחברת ציירים ואדריכלים במטרה לתעד ולהשיג יצירות אמנות יווניות ורומיות עבור הלובר.
מסעו עבר באתונה, בקונסטנטינופול, בכמה מאיי יוון, באפסוס שבאסיה הקטנה, בחוף הלבנט ובמצרים.
בארץ ישראל ביקר בעכו, קיסריה, אשקלון ועזה, ברמלה, בירושלים, בים המלח ובנהר הירדן.
ספרו "מסע במזרח" (Voyage dans le Levant en 1817 et 1818) ראה אור ב-1819 ונכללו בו 80 לוחות ציורים שנעשו במהלך מסעו, רובם מתארים אתרים בארץ ישראל.
הציורים עובדו להדפסים בידי אמנים שונים והם נבדלים זה מזה בסגנונם.
בחלק מהם עוּוַת מראה האתרים משום שהתחריטנים לא חזו במקומות במו עיניהם.
לנוכח הפגמים הללו העיר טיטוס טובלר כי "מצעֵר שכל כך הרבה כסף בוזבז על עבודה כה רבה וכה מעוטת ערך".
תוצר נוסף של מסעו היה "מחברת רישומים של נוסע" (Livre de croquis d'un voyageur), מבחר הדפסי אבן מציוריו.
יהושע בן-אריה כתב כי פורבן "ביקר [בארץ ישראל] באזורים רבים, מהם בלתי ידועים היטב בימיו" וספרו זכה לעניין ולתפוצה גדולה, אך "רשימותיו חסרות כמעט כל ערך ממשי לחקר הארץ".
במקום אחר ציין בן-אריה את ייחודם של הדפסי הציורים של פורבן שהופקו בטכניקה חדשנית שאיפשרה הדפסת גוני ביניים.
ב-1843 פורסמה לזכרו אסופה של 45 מעבודותיו של פורבן בעריכת חתנו, הרוזן דה מַרסֶלוּס, שגם חיבר את הטקסט הנלווה.
פורבן נשא עיטורי כבוד לרוב.
מלידתו היה אביר במסדר מלטה.
תואר רוזן (Comte), שהיה נחלת משפחתו בימי המשטר הישן , הושב לו עם כינון אצולת הקיסרות הצרפתית הראשונה.
בביקורו בירושלים זכה בדרגת אביר במסדר הקבר הקדוש .
ב-1822 עוּטר בדרגת מפקד בלגיון הכבוד הצרפתי.
ב-1819 העניק לו המלך לואי השמונה עשר את עיטור מסדר סן-מישל שנועד לאנשי מדע, אמנים, סופרים ומשוררים.
כמו כן נשא עיטור אביר במסדר לואי הקדוש .
מרסדס גרבווסקי , שנודעה בשם הבמה אוגוסט איימס (August Ames), הייתה שחקנית פורנוגרפיה ודוגמנית קנדית.
עד התאבדותה, איימס הספיקה להופיע ב-406 סצנות במהלך הקריירה שלה כשחקנית פורנוגרפיה.
מרסדס גרבווסקי נולדה ב-23 באוגוסט 1994 בעיר אנטיגוניש שבפרובינציית נובה סקוטיה, קנדה מוצאה האתני פולני בעיקרו, אך היו לה גם שורשים אפרו-אמריקאיים.
שני הוריה עבדו בצבא, והיא העבירה את רוב ילדותה בבסיסים ולצד חיילים.
אמה סבלה מהפרעה דו-קוטבית שהשליכה על הטיפול בבתה, וסבה מצד אביה התעלל בה מינית.
היא התלוננה על התעללות זו להוריה, אך הם סירבו להאמין לה ושלחו אותה למגורים סגורים תחת השגחה רפואית.
בהתבגרותה, היא עבדה כאומנת ומאמנת רכיבה על סוסים.
כתוצאה מהטראומה הנפשית מילדותה הקשה סבלה בבגרותה מהפרעה דו-קוטבית, הפרעת זהות דיסוציאטיבית, דיכאון קליני וחרדות.
בשלהי 2013, כשהייתה בת 19, גרבווסקי עברה אל לוס אנג'לס על מנת לפצוח בקריירה כשחקנית פורנוגרפיה.
היא נטלה את שם הבמה "אוגוסט איימס", וזכתה לפופולריות רבה במהרה.
היא הופיעה, בין היתר, בסרטונים של חברות ההפקה "Brazzers" ו-"Evil Angel", ובמהלך חייה הספיקה להשתתף ב-406 סרטונים בסך הכל.
כמו כן, היא הועמדה לשלל פרסים.
במהלך עבודתה הכירה את המפיק קווין מור, לו נישאה ב-2016.
ב-3 בדצמבר 2017, איימס פרסמה ברשת החברתית "Twitter" כי היא סירבה להשתתף בסרטון עם גבר המשתתף גם בפורנוגרפייה הומוסקסואלית, מכיוון שהוא לא ביצע בדיקות הנוגעות להעברה של מחלות מין.
פרסום זה גרר ביקורת קשה נגד איימס, והיא סבלה מבריונות רשת נרחבת.
אחד מעמיתיה לתחום, השחקן הפאנסקסואל ג'קסטון וילר, אף קרא לה ליטול גלולות ציאניד.
מצידה, איימס ציינה כי היא ביסקסואלית ותומכת נלהבת של הקהילה הגאה, אם כי יש לה זכות לממש את האוטונומיה המינית שלה.
ב-5 בדצמבר, יומיים לאחר פרוץ הסערה התקשורתית, איימס התאבדה, והיא נמצאה בלילה תלויה בחבל על עץ בפארק ציבורי הסמוך לביתה.
בנתיחה שלאחר המוות, נמצאו בגופה סמי קוקאין וקנאביס ותרופות נוגדות דיכאון וחרדה מסוג סרטרלין ואלפראזולאם.
התאבדותה יצרה אפקט ורתר, ואחריה התאבדו כמה שחקניות נוספות.
קרוביה של איימס הצהירו כי בריונות הרשת ממנה היא סבלה בימיה האחרונים היא זו שהובילו אותה לשים קץ לחייה.
ב-2018, התפרסם תחקיר של העיתונאי ג'ון רונסון על מכלול הנסיבות הטרגיות שהובילו להתאבדות.
נחשף כי מפיקים בתעשיית הפורנוגרפיה ניצלו את מעמדה כמהגרת מקנדה לרעה, זאת כשעיכבו בכוונה את התשלום בגין עבודתה ומנעו ממנה את זכויותיה.
משפחתה וחבריה הואשמו בכך שלא סייעו לה להתמודד עם בעיותיה הנפשיות כראוי, ונקבע כי בעלה מור לא העניק לה יחס ראוי ו"התיר" לה ליפול לאלכוהוליזם ושימוש בסמים.
רונסון ציין כי במצב נתון זה של חייה, היו שני טריגרים להתאבדות של איימס – הראשון הוא בריונות הרשת, והשני הוא סרט פורנוגרפי בו השתתפה לצד השחקן מרקוס דופרי.
לדבריו של רונסון, במהלך שלב הצילומים דופרי הכה אותה והתעלל בה בצורה קשה.
צוות ההפקה לא התערב במקרה והמשיך לצלם "כרגיל", ואיימס שראתה באירוע אונס שוכנעה שלא להתלונן מתוך איום כי התשלום על הסצנה יתבטל אם תעשה כך.
אותו סרט, שהיה האחרון בו איימס השתתפה, נגנז ונמחק לחלוטין מרשת האינטרנט.
אוגוסט בקר היה צייר נוף גרמני מבית הספר דיסלדורף.
אוגוסט בקר החל את לימודי הציור שלו בשנת 1837 בדרמשטאדט אצל צייר התפאורות יוהאן היינריך שילבך.
במסע הלימוד הראשון היה בליכטנברג, רודסהיים.
הוא גם צייר נופים רבים באזור דרמשטאדט.
בשנת 1840 הוא נרשם כסטודנט בכיתת ציור הנוף של יוהאן וילהלם שירמר באקדמיה לאמנות בדיסלדורף.
הוא גם בילה בדיסלדורף את חורף 1841/1842, שבהשוואה לדרמשטאדט הציעה שוק גדול יותר לאמנות, ובזכות בית הספר לציור בדיסלדורף קיבל מעמד של מרכז אמנות בינלאומי.
באותו הזמן הצליח בקר לבנות לעצמו קיום יציב על ידי מכירת ציוריו.
לאחר מכן הוא צייר תמונות רבות של נופי פיורדים נורווגיים ומפלים מרשימים, אך לעיתים נדירות תיאר סצנות נורדיות כמו מישורים, קרחונים ואזורים ארקטיים.
בקר נחשב לבקיא במיוחד בקרב הציירים בכל הנוגע לארגון נסיעה לימודית בצפון הרחוק.
בשנת 1854, אוגוסט בקר שהה בלונדון מספר שבועות כדי ללמוד ולבקר במוזיאונים שם.
אחיו של אוגוסט בקר, ארנסט, נכנס לשירות המלוכה הבריטי בשנת 1851 כספרן ומורה דרך.
ולפיכך ארגן פגישה עם הנסיך אלברט, שקנה מאוחר יותר את ציורו של בקר "היונגפראו" תמורת 80 פאונד ונתן אותו למלכה ויקטוריה לחג המולד.
מאז נהנה בקר מהערכה מתמשכת בחצר המלכות באנגליה.
בשנים הבאות רכשה המלכה ויקטוריה ציורים נוספים.
בשנת 1864 בקר סייר בסקוטלנד בהזמנת המלכה, ובשנת 1869 ביקר את המלכה באחוזתה הכפרית בבית אוסבורן על האי ווייט.
שהותו בסיגמרינגן כמו גם בטירות רבות וברומניה הייתה בקשר לבקשות ממשפחת הוהנצולרן-זיגמרינגן.
בפרט העביר שיעורי ציור לנסיכה אנטוניה פון הוהנצולרן-זיגמרינגן.
אוגוסט בקר הושפע מאוד מאמנות המחצית הראשונה של המאה ה-19 בסגנון הציור ובשיטת העבודה שלו.
הוא לא היה אימפרסיוניסט שעשה ציור שמן רישומי במקום.
ספרי השרטוטים שלו מראים כיצד האמן תיעד בתחילה את התנאים האטמוספיריים ותנאי התאורה המשתנים וכך הכין רישומים וטיוטות שסיימם בהמשך בקפידה.
יצירתו כוללת כ-360 ציורים, כשמונים ציורים ורישומי שמן של אוגוסט בקר נמכרו באנגליה.
אוגוסט האקה (גרמנית: August Haake; 7 בדצמבר 1889 – 2 בינואר 1915) היה שרטט, צייר פורטרטים וצייר נוף גרמני.
אוגוסט האקה נולד ב-7 בדצמבר 1889, ילדם היחיד של איש העסקים קרל ה.ג האקה ורעייתו אנה האקה, לבית אהלרס, בברמן.
האב קרל האקה ניהל חנות לריהוט, טפטים, בדים ועוד.
ביתם משנת 1909 היה באחוזת וילה האקה ברוקווינקל בפארק ענק עם אגם גדול.
בסביבת וילה האקה הייתה גם אחוזתו של דוד קרל אהלרס.
אוגוסט האקה חווה ילדות מוגנת בבית עם סבתו.
בריאותו לא הייתה יציבה, וליקויי הדיבור שלו והפרעת הדיבור היו בעייתיים במיוחד.
הגמגום גבר כשהוא התרגש עד כדי חוסר יכולת דיבור מוחלט.
תחילה למד בבית הספר הפרטי של ד.
מולר לבנים ולאחר מכן בבית הספר תיכון, למרות האינטליגנציה שלו הוא ניתקל בקשיים עקב ליקוי בדיבור, כך שהיה עליו לחזור על כמה שיעורים.
בשנת 1908 הוא עזב את בית הספר אחרי כיתה י"א במטרה להיות של איש עסקים ואז עבר קורסים מתאימים כמו כתיבת במכונת כתיבה וניהול חשבונות במטרה להתקרב למטרה המקצועית הזאת שקיווה אביו.
כאשר טופל בהפרעת הדיבור שלו במכון מיוחד בברסלאו, הטיפול לא הביא לו שיפור בדיבור.
כעת הבין אביו כי אוגוסט אינו מתאים למקצוע המסחרי וכי הוא לא יכול למצוא יורש לחברה שלו.
לאחר מכן תמך בבנו בשאיפת הקריירה שלו להיות צייר.
בנו של הסוחר מברמן, ולטר ברטלסמן, שעבד כצייר נוף עצמאי בוורפסוויד, העביר לו שיעורי ציור בסטודיו שלו ובחוץ בטבע בשנת 1908 והפך ליועצו וחברו.
הוא יעץ לו לעסוק במקצוע הציור והמליץ לו להמשיך לצייר בטבע.
בסמסטר הקיץ של 1909 אוגוסט האקה עבר קורס ציור אצל פרופסור ולטר מגנוסן בבית הספר לאמנויות יישומיות בברמן.
לאחר מכן עקב אחר הצעתו של ולטר ברטלסמן להתחיל ללמוד בבית הספר לאמנות בוויימאר.
הוא למד שם מסמסטר החורף 1909/1910 עד 1914 אצל פריץ תדי, הנס אולד, תיאודור האגן ופריץ מקנסן.
בשנת 1912 הוא הפך לתלמיד אמן של פריץ מקנסן.
הוא חלק את הסטודיו בוויימאר עם חברו למכללה פריץ רוש.
משנת 1911 נסע בקיץ לצייר לפישרודה, שם היה עם חבריו האמנים.
תקופות הקיץ בפישרודה היו הפוריות ביותר בחייו של אוגוסט האקה.
אוגוסט האקה צייר בבתי הוריו בברמן ורוקווינקל וכן בסביבות ויימר, ופישרודה.
הוא הכיר את פישרודה מטיולי יום.
הם התאספו סביב אוטו מודרסון, שהפך לדמות המובילה של האמנים הצעירים לאחר שהכריע בוויכוח בעניין רכישת הציור "שדה פרגים" של וינסנט ואן גוך על ידי המוזיאון בברמן.
התמונות של ציירי פישרודה היו לפי המסורת של בית הספר ברביזון.
בעבודתו האמנותית אוגוסט האקה היה מקורב לציירים ז'אן פרנסואה מיליי, וינסנט ואן גוך, לוביס קורינת ואדוארד מונק, אך הוא פיתח את סגנון הציור העוצמתי שלו ובבחירת הנושאים.
הוא צייר לצד דיוקנאות ונופים ציורים נוספים הכוללים גם מוטיבים של כפר עם כל מה שראה בפישרודה והסביבה.
מאחר שאוגוסט האקה השתמש בעופרת לבנה כפיגמנט לבן בציוריו במשך שבע שנים, הבחין בסימפטומים של הרעלת עופרת בסתיו 1914. הוא כנראה היה נוהג להחזיק את מכחוליו בין שפתיו לפני שצייר.
הוא נפטר ב-2 בינואר 1915, בגיל 25 ו -26 יום, במהלך ניתוח קיבה שהיה נחוץ עקב הרעלת עופרת.
הוא נקבר באוברנוילנד בבית העלמין של כנסיית סנט יוהאן בקריפטה המשפחתית.
הציורים של אוגוסט האקה, שנשמרו בבית הוריו, הכילו למעלה מ-350 רישומים וציורים.
הוריו רצו להיות צמודים אליהם בצערם.
פרט לכמה תמונות שהיו ברשות חבריו הציירים עבודותיו של האקה לא היו נגישות לציבור במשך שנים רבות.
לאחר מות הוריו קרל ואנה האקה, האחוזה של אוגוסט האקה עם הציורים, והמכתבים עברה תחילה לאחיה של אמו של אוגוסט קרל אהלרס ולאחר מותו לבן דודו של בן אוגוסט ובן דודו מנו אהלרס ולאשתו סיביל אהלרס.
הם מכרו את האחוזה בהדרגה, והפכו אותה לזמינה לציבור.
כ-52 שנה לאחר מותו של אוגוסט האקה, רכש ולקרט קוך את החלק העיקרי של נכסיו והשתמש בה לביוגרפיה שלו "אוגוסט האקה 1889– 1915 " שפורסמה בשנת 2006.
אוגוסט גוסטב לזינסקי היה צייר של התקופה הרומנטית הגרמנית.
הוא נודע בזכות ציורי הקיר שלו בכנסיות קתוליות בריינלנד.
אוגוסט לזינסקי ואחיו הבכור יוהאן אדולף לזינסקי, היו ציירי נוף וארכיטקטורה ידועים של הרומנטיקה באזור הריין.
הם הגיעו מהאצולה הפולנית והגרמנית הישנה.
האב פרידריך קרל היה גזבר בחצר המלוכה של סטניסלוס השני אוגוסט פוניאטובסקי בוורשה והגיע לגרמניה כפליט מהמהפכה.
בשנת 1809 הוא היה "גובה מיסים עקיפים" של קנטון סימרן במחלקת ריין-מוזל הצרפתית.
האם הייתה המשוררת אנה מריה לזינסקי, אחייניתו הגדולה של סגן הקנצלר של דוכסות יוליך-ברג, גאורג יוזף פרייהר פון קנאפ.
את הכשרתו הראשונה כצייר קיבל מאחיו הבכור יוהאן אדולף, וגם מהצייר סימון מייסטר.
בשנת 1830 למד אצל וילהלם פרידריך פון שדו באקדמיה של דיסלדורף, בשנת 1836 עבר למכון סטדל לאמנות בפרנקפורט והיה תלמידו של פיליפ פייט.
בשנת 1844 עבר לאמונה הקתולית והשתייך לקבוצת הקתולים הפוליטית סביב אוגוסט רייכנספרגר, שאותו הכיר ככל הנראה מקובלנץ ותמך במחויבות להשלמת קתדרלת קלן.
בקיץ 1852, נפוצה שמועה שלזינסקי ניהל רומן עם אמילי מרקס בזמן שצייר ציורי קיר עבור סנט גאנגולף בטריר.
לזינסקי התחיל בציור פורטרטים ונוף.
לאחר המעבר לקתוליות התמסר בעיקר לנושאים דתיים וקיבל הזמנות בין היתר לציורי קיר.
בשנת 1841 הוא עבד על שחזור והוספה של ציורי קיר בקתדרלת קלן שעדיין לא הייתה גמורה.
לפיכך הוא משך את תשומת לבו של המלך פרידריך וילהלם הרביעי מפרוסיה, שהזמין אותו בשנת 1844 ליצירת ציורי קיר היסטוריים על ההיסטוריה של משפחת הוהנצולרן וויטלסבאך על חזית טירת סטולצנפלס המחודשת מול הריין.
עבודות רבות של לזינסקי הושמדו או הוסרו במהלך שיפוצים מאוחרים יותר בכנסייה.