tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פנסיה צוברת היא פנסיה המשולמת בעקבות צבירה של כסף על ידי העמית בקרן פנסיה ובדרך כלל גם על ידי המעסיק שלו.
השם "פנסיה צוברת" בא להבדילה מפנסיה תקציבית, המשולמת מתקציבו השוטף של המעסיק לשעבר.
לשכירים הצבירה היא באמצעות ניכוי ממשכורתו של העובד והפרשה של המעביד.
עצמאי מפקיד בקרן מהכנסתו (וגם שכיר רשאי לפעול בדרך זו).
בקרנות הפנסיה הוותיקות צברו העמיתים שני אחוזי זכות לפנסיה בכל שנה, והפנסיה חושבה על בסיס משכורת העמית בסמוך לפרישה או על בסיס המשכורת במשך תקופת הצבירה.
בקרנות הפנסיה שנוצרו לאחר 1995 הצבירה ותשלום הפנסיה מתבססים באופן הדוק יותר על סכומי הצבירה בקרן.
בישראל סוגי חסכונות אחדים לפנסיה צוברת:
המגמה היא להגדיל את כמות העובדים החוסכים לפנסיה צוברת, הן באמצעות העברת העובדים החדשים במגזר הציבורי, שבעבר היו מכוסים בפנסיה תקציבית, לפנסיה צוברת, והן באמצעות צו הרחבה שקבע חובת הפרשה לפנסיה לכל העובדים במשק עד לרמת השכר הממוצע במשק.
בחלק מהמקרים מאפשרות קרנות הפנסיה בחירה בין אפיקי השקעה בהתאם לתוכניות ולרצונות החוסך.
במסלולי ההשקעה האפשריים ניתן לבחור ביחס בין השקעות הנתפסות כסולידיות יותר (כגון אג"ח) לבין השקעות מסוכנות יותר (כגון מניות).
בישראל משנת 2008 ההפרשה לפנסיה צוברת היא חובה לכלל ציבור השכירים והמעסיקים (פרט לאלו המבוטחים בפנסיה תקציבית), במסגרת צו הרחבה שהרחיב הסכם קיבוצי בין ההסתדרות לארגוני המעסיקים, כאשר שיעורי ההפרשה מן השכר הלכו ועלו בהדרגה.
משנת 2017 הוטלה חובת הפרשה לפנסיה צוברת בחוק גם על רוב ציבור העצמאים בישראל.
פנסיה תקציבית היא פנסיה המשולמת מהתקציב השוטף של הגוף שבו עבד הגמלאי הזכאי לה.
להבדיל מפנסיה צוברת, בפנסיה תקציבית ההפרשות להבטחת הפנסיה נעשות רק בידי המעביד (ולא בידי העובד).
בפועל, יכול המעביד שלא להפריש לקרן, אלא להתחייב כי ישלם את הפנסיה על חשבונו, ובכך להפוך בעצם לגורם המבטח.
תוכניות הפנסיה התקציבית מסווגות גם לפי היקף הנכסים המיועדים לתשלום הפנסיות.
כאשר לא קיימים נכסים ספציפיים למימון ההתחייבויות לפנסיה, תוכנית הפנסיה נקראת בלתי ממומנת.
כאשר קיימים נכסים המיועדים לתשלום הפנסיה אך אינם מספיקים למימון ההתחייבות לפנסיה תוכנית הפנסיה נקראת ממומנת באופן חלקי.
כאשר הנכסים מכסים את כל ההתחייבות לפנסיה תוכנית הפנסיה נקראת ממומנת במלואה.
במדינות רבות נהוגות תוכניות פנסיה (או תוכניות הטבה מוגדרת) בחסות המעסיק.
לסיווג התוכניות לפי היקף מימונן יש חשיבות רבה לצורך הדוחות הכספיים של המעסיק.
בארצות הברית מעסיקים משלמים פרמיית ביטוח ל-PBGC .
שיעור הפרמיה נקבע בין היתר לפי מידת המימון של תוכנית הפנסיה.
מנגנון פנסיוני מסוג זה נהוג בישראל בקרב עובדי המדינה ובגופים ציבוריים נוספים.
גם עובדים שנקלטו במסלול של פנסיה תקציבית התחילו להפריש סכומים מסוימים לקרן הפנסיה, באחוזים הולכים וגדלים (אך נמוכים במידה ניכרת מהנדרש); בצה"ל, חיילים שהתחייבו לשירות קבע החל משנת 2004, משתייכים למסלול הפנסיה הצוברת.
עם זאת, גופים כמו חברת החשמל ומקורות ממשיכים להנות מהטבות פנסיוניות דומות או זהות למנגנון התקציבי.
החל משנת 2005 מחויבים העובדים המבוטחים בפנסיה תקציבית בדמי ניהול בשיעור 2% מהשכר המבוטח.
זוהי השתתפות קטנה יחסית של העובד במימון הפנסיה התקציבית.
סוג נוסף של פנסיה תקציבית הוא פנסיית גישור, המשולמת על ידי המעסיק לשעבר למי שפרש בפרישה מוקדמת, מיום פרישתו ועד ליום שבו יהיה זכאי לפנסיה מקרן הפנסיה שבה הוא מבוטח.
פנסיית גישור נהוגה בארגונים שבהם מקובלת פרישה מוקדמת, לפני גיל הפנסיה הנקבע בחוק, וכן היא מוצעת אד-הוק בארגונים שבהם נערכים מבצעים של פרישה מרצון.
נכון לשנת 2015, הגיעה ההתחייבות של מדינת ישראל לפנסיה תקציבית ל-746 מיליארד ש"ח, והסכום המשולם מדי שנה כפנסיה תקציבית לעובדי המדינה הגיע ל-14 מיליארד ש"ח, אך בתוספת צה"ל והגופים הביטחוניים, המשטרה והשב"ס ועובדי ההוראה, הסכום המשולם מדי שנה הגיע לכ-21 מיליארד ש"ח.
מדו"ח שפרסם החשב הכללי, רוני חזקיהו, עלה כי ההתחייבות האקטוארית לפנסיות תקציביות נכון לשנת 2019 עמדה על כ-866 מיליארדי ש"ח, לא כולל פנסיות הגישור.
בדו"ח נאמד ששיא תשלומי הפנסיה יגיע בשנת 2038, בה ישולמו כ-35.7 מיליארדי ש"ח.
דוחות החשב הכללי שהתפרסמו ביוני 2022 מראים כי חובות המדינה לבעלי פנסיה תקציבית חצו את רף הטריליון שקל.
פנמה סיטי (בספרדית: Ciudad de Panamá, "סיודאד דה פנמה") היא עיר הבירה והעיר הגדולה ביותר בפנמה.
ממוקמת בסמוך לתעלת פנמה, בצד האוקיינוס השקט.
אוכלוסייתה מונה כ-813,000 תושבים, המהווים רבע מאוכלוסיית המדינה כולה, והיא המרכז הפוליטי, הכלכלי והתרבותי של פנמה.
פנמה וייחו, המיקום המקורי של פנמה סיטי, והעיר העתיקה של פנמה סיטי המחודשת הם אתר מורשת עולמית של אונסק"ו.
העיר נוסדה ב-15 באוגוסט 1519, בידי הקונקיסטאדור הספרדי פדרו אריאס דָוִילה (פֵּדרָאריָאס), והייתה היישוב הקולוניאלי הראשון לחופי האוקיינוס השקט.
בזכות מיקומה הפכה בתוך זמן קצר לבסיס למסעות מחקר וכיבוש בפרו, וכן תחנת-מעבר למטעני זהב וכסף בנתיב מאמריקה לספרד.
במשך השנים חלו עליות ומורדות במעמדה של פנמה בהתאם לשינוי בהיקפי הסחר והתנועה לאורך מצר פנמה בדרכים של קמינו ריאל וקמינו דה קרוסס.
ב-1539 ושוב ב-1563 פרצו בעיר שרפות גדולות שהרסו חלקים ניכרים ממנה.
למרות זאת לא נבלמה התפתחותה של העיר, וב-1610 התגוררו בה לפחות 5000 תושבים, והיו בה בית-חולים, מנזרים, כנסיות וקתדרלה.
באותה עת הייתה בין החשובות שבערים הספרדיות באמריקה.
במאה ה-17 סבלה העיר מפשיטות של שודדי ים וכן מהתקפות של ילידים אינדיאנים מאזור דריין, וכמו כן הוכתה ברעידת אדמה קטלנית ב-1620 ובשרפה נוספת, קשה מקודמותיה, שבה עלו באש הקתדרלה ומספר רב של בתים ומבני ציבור.
באותה עת מנתה האוכלוסייה 8000 תושבים.
הגידול באוכלוסייה נמשך למרות האסונות, וב-1670 התגוררו בעיר כ-10,000 תושבים.
בשנת 1671 נכבשה העיר על ידי כוח שמנה כ-1,400 פיראטים, בהנהגת הנרי מורגן.
הפיראטים בזזו את העיר, שנשרפה לחלוטין.
היא נבנתה מחדש בשנת 1673, היכן שנמצאת העיר העתיקה של פנמה סיטי, במרחק של כ-8 ק"מ מהמיקום המקורי (שנקרא לאחר מכן פנמה וייחו, "פנמה הישנה"), אך לא חזרה במהרה לממדיה לפני החורבן.
באמצע המאה ה-19, בעקבות בנייתן של מסילות הרכבת בארצות הברית, עברו דרכה מאות אלפי בני אדם, והיא התרחבה במידה משמעותית.
בעקבות פתיחתה של תעלת פנמה בשנת 1914, הנוכחות האמריקנית באזור תרמה לצמצום פגיעתן של מחלות נפוצות, כמו המלריה, ולהעלאת איכותם של מי השתייה.
במהלך מלחמת העולם השנייה הגבירה ארצות הברית את נוכחותה בעיר במידה רבה, ותרמה לפיתוחה.
מתקנים צבאיים שהוקמו באזור מנעו חופש תנועה מתושבים מקומיים עד לשנות השישים.
בשנות השבעים והשמונים נחשבה העיר למרכז בנקאי בינלאומי של הלבנות כספים.
בדצמבר 1989, ארצות הברית פלשה לפנמה ולכדה את מנהיגה מנואל נורייגה, שהורשע בסחר בסמים.
במהלך התקיפה, אחת השכונות בעיר נפגעה בשרפה, ושוקמה בסיוע אמריקני.
פנמה סיטי היא המרכז הכלכלי והפיננסי של פנמה.
הכלכלה המקומית מסתמכת על בנקאות, מסחר ותיירות.
בעיר פועלות מספר אוניברסיטאות, בהן אוניברסיטת פנמה, האוניברסיטה הטכנולוגית של פנמה והאוניברסיטה הקתולית סנטה מריה לה אנטיגואה, וכמו כן שלוחות של אוניברסיטאות שונות מארצות הברית, כמו אוניברסיטת אוקלהומה, אוניברסיטת לואיוויל ואוניברסיטת המדינה של פלורידה.
בפאתיה המזרחיים של העיר שוכן שדה התעופה הבינלאומי טוֹקוּמן (Tocumen), שדה התעופה הראשי במדינה.
שדה תעופה קטן יותר, מרקוס חלברט (Marcos A.
Gelabert), שהיה בעברו שדה תעופה צבאי אמריקני, משרת טיסות-פנים וטיסות בינלאומיות לטווחים קצרים.
הנמל הימי של העיר ממוקם בבלבואה ().
העיר מהווה את מוקד התחבורה היבשתית של פנמה, ונמצאת על הדרך המהירה המרכז אמריקנית מספר 1, שהיא חלק מן הכביש הפאן-אמריקאי.
הדרך חוצה את תעלת פנמה בגשר האמריקות, המצוי קרוב לפתח התעלה.
ב-2004 נבנה גשר נוסף, "גשר יובל המאה", מעט צפונה מהעיר, כדי לנקז חלק מצוואר הבקבוק שיצר גשר האמריקות.
התחבורה הציבורית הפנימית בעיר מבוססת על אוטובוסים, ומצויה בתהליך של שדרוג, שמתוכנן להסתיים ב-2009.
ב-8 באפריל 2014 נחנכה לראשונה בתום שנתיים של עבודות הרכבת התחתית הראשונה של פנמה סיטי.
פנמינדה (גרמנית: Peenemünde - IPA: [peːnəˈmʏndə]), הוא כפר בצפון-מזרח האי הגרמני אוזדום.
פנמינדה שוכנת קרוב לפתחו של נהר הפנה שבקצה המזרחי של החוף הגרמני לים הבלטי.
ב-1937 הוקם במקום Heeresversuchsanstalt, אתר ניסוי ופיתוח נרחב לטילים.
לפני כן, הקבוצה בראשותם של ורנר פון בראון ו-ולטר דורנברגר עבדה בקומרסדורף, דרומית לברלין.
אולם קומרסדורף התברר כקטן מדי לניסויים.
פנמינדה, השוכנת על החוף, אפשרה שיגור טילים ומעקב לאחר מכן לאורך כ-200 מייל של מים פתוחים.
בין 1937 ל-1945 פותחו בפנמינדה רבים מהיסודות של טכנולוגיית הטילים ושני כלי נשק, ה-V-1 ה-V-2. בתחילת 1942 נערך ניסוי הירי הראשון ב-V-1 והטיסה הראשונה של ה-V-2 (שנקרא אז A-4) נעשתה ב-3 באוקטובר 1942 מפורפסטנד VII.
חיל האוויר הגרמני, הלופטוואפה, ביצע את הניסויים בטילי השיוט ה-V-1 במערב פנמינדה, ואילו צבא היבשה הפעיל את פרויקט פיתוח הטילים הבליסטיים (V-2).
פנמינדה שימשה גם כאתר פיתוח מערכות מכ"ם ומערכות ניווט לילי חדשניות, תחת פיקודו של ד"ר הנס פלנדל.
פנמינדה ברמת הסודיות שלו היה דומה מאוד לאזור 51.
בפנמינדה פותחו גם אמצעים חדשניים אחרים, כדוגמת המערכת הראשונה בעולם של טלוויזיה במעגל סגור שהותקנה בפריפשטנד VII ("עמדת ניסוי 4") למעקב על הטילים המשוגרים.
במהלך מלחמת העולם השנייה כוונו כמה מתקפות אוויריות כבדות כלפי האתר, כולל תקיפה של כמעט 500 מפציצים כבדים של חיל האוויר המלכותי הבריטי בליל 16–17 באוגוסט 1943 ("מבצע הידרה").
בתקיפה נהרגו לפי דיווח גרמני רשמי 815 איש, ביניהם ולטר תייל, ראש הפיתוח של המנועים.
רוב ההרוגים היו שבויי מלחמה זרים.
תקיפה זו הניעה את העברת ייצור טילי ה-V אל מתחת לאדמה.
למרות התקיפות, התקנים טכניים רבים בפנמינדה נשארו ללא פגע בסוף המלחמה, היות שמרבית הפצצות נחתו ביערות מסביב, באזורי הדיור ובמחנות ריכוז לשבויי מלחמה זרים.
קיימת אי ודאות כיצד גילו בעלות הברית על פנמינדה.
הגרסה הבריטית הרשמית היא שצילומי איסוף מידע אוויריים גילו את המידע על פנמינדה.
מאידך, עדים ומסמכים מצהירים שמודיעין מהצבא הפולני המחתרתי (ארמייה קריובה) חשף את פנמינדה.
המודיעין הבריטי הכחיש במשך שנים שקיבל מידע כלשהו אודות פנמינדה מפולין, ובמקום זה הדגישו את חשיבותם של מקורות אחרים, כגון טייס דני שצילם משהו שנראה כטיל V קרוב.
עם זאת, לאחר המלחמה התגלו צילומי מסמכים בפולין.
במהלך המלחמה הוקם בארצות הברית בסיס מודיעין בפורט האנט בווירג'יניה , שכונה בשם הקוד ת.ד.
1142 , ובו הוחזקו ונחקרו מדענים גרמנים ושבויי מלחמה גרמנים בכירים.
בין החוקרים היו פליטים יהודים מגרמניה, שגרמנית הייתה שפת אימם והם הכירו את התרבות הגרמנית.
אופי פעילותו של הבסיס הותרה לפרסום רק ב-1990, ונודע שבין היתר החוקרים שאבו מידע על ייצור טילי V-1 וV-2 בפנמינדה.
בסוף המלחמה נמלטו רוב המדענים ובהם פון בראון למערב כדי להבטיח שייתפסו על ידי האמריקנים.
הבריטים והסובייטים תפסו את האזור ואת רוב הטכנאים שנותרו במקום.
נוסף לפנמינדה היו אתרים אחרים בגרמניה שבהם נעשו שיגורי טילים: בין השנים 1957 ל-1964 בוצעו כמה בקוקסהבן שבסקסוניה התחתונה ובשנים 1988 עד 1992 בצינגסט שבמקלנבורג-מערב פומרניה.
פַּנַמַקס, הלחם של המילים פנמה ומקסימום, הוא סיווג הניתן לאוניות הגדולות ביותר המסוגלות לעבור דרך תאי השיט שבתעלת פנמה.
גודל זה נקבע לפי גודלם של תאי השיט וכן גובה המים בתעלה.
"פנמקס" הוא גורם מרכזי בתכנון אוניות משא, כשאוניות רבות נבנות בדיוק בגודל המרבי המותר לתעלה זו.
גשר האמריקות הוא הגורם המגביל בגובה.
ממדיה המרביים של אונייה היכולה לעבור בתעלה הם:
שוקע: 12.0 מטר במים טרופיים מתוקים, המים בתאי השיט של התעלה ואגם גאטון.
במים בעלי מליחות פחותה ממימי האוקיינוס, שוקע האונייה גבוה יותר
גובה: 57.91 מטר (הנמדד מקו המים עד הנקודה הגבוהה ביותר באונייה).
מעמס אופייני של אוניית פנמקס הוא בין 65,000 ל-80,000 טון והמטען מוגבל בדרך כלל ל-52,500 טון.
הסיווג פנמקס היה בתוקף מאז חנוכת תעלת פנמה ב-1914 ועד לשנת 2016.
ב-26 ביוני 2016 נפתחה בתעלת פנמה מערכת תאי שיט חדשים, עם סיום פרויקט הרחבה שנמשך מאז שנת 2007. תאי השיט החדשים והגדולים יותר הביאו לקביעת סיווג חדש לכלי שיט, "נאופנמקס" (Neopanamax).
הסיווג החדש קובע כי בתעלת פנמה יכולות לעבור אוניות שמידותיהן המרביות גדולות יותר.
על פי סיווג פנמקס חדש הוגדרו לכלי השיט המגבלות הבאות:
סיווג דומה לפנמקס הוא סואצמקס, שמגדיר את גודלן המרבי של אוניות העוברות בתעלת סואץ.
המגבלות המוטלות על אוניות פנמקס מכתיבות ממדי אוניות קטנים משמעותית מסואצמקס.
פנסיון שמידט הוא מבנה אשר שימש במקור כביתו של ראש ועד המושבה של המושבה הגרמנית בירושלים.
המבנה ממוקם ברחוב עמק רפאים 8.
המבנה הראשון באתר נבנה בשנת 1875 על ידי ניקולאי שמידט השני, שהגיע לירושלים מרוסיה.
בנו, ניקולאי שמידט השלישי היה בעל כרמים וסוחר יינות.
בשנת 1928 בנה ניקולאי שמידט השלישי פנסיון בחזית המבנה המקורי שנקרא "פנסיון ניקולאי שמידט" (Pension Nikolai Schmidt) בו התגוררו תלמידי בית הספר התיכון הטמפלרי שהגיעו לירושלים ממושבות טמפלריות אחרות לצורך לימודיהם.
הבניין שימש להתכנסויות החילוניות בשכונה, ולאירועי תרבות, ושימש מקום משכנה של המקהלה הטמפלרית המקומית.
בצלע הבניין השתמר גרם מדרגות מקורה עץ האופייני לבנייה הטמפלרית.
פנס קסם הוא מכשיר אופטי המשמש להקרנת תמונות על מסך.
פנס הקסם היה המקור למספר פיתוחים בתחום הקולנוע והאנימציה.
עקרון פעולתו של פנס קסם זהה לעקרון הפעולה של מקרן שקופיות.
המכשיר מורכב ממקור אור ומכלול של עדשות.
פנס קסם נטול עדשות הומצא בתחילת המאה ה-15 על ידי ג'ובאני דה פונטנה, רופא איטלקי.
לא ברור אם דה פונטנה בנה בפועל פנס קסם או שהוא הסתפק ברישום ההמצאה בספרו Liber Instrumentorum.
יש המייחסים את המצאת פנס הקסם לאתנסיוס קירכר, כומר גרמני, שתיאר בשנת 1671 באופן מפורט מקרן המבוסס על מנורת שמן.
התמונות, שצוירו על זכוכית, הוקרנו על מסך, אשר הוצב במרחק של מטרים ספורים מהמכשיר.
השאלה אם קירכר השתמש בהמצאה שלו בעדשות טרם הוכרעה.
מבין המפתחים הראשיים של פנס קסם בעל עדשות, ראוי להזכיר את כריסטיאן הויגינס ההולנדי ואת תומאס רסמוסון ולגנשטיין הדני.
האחרון היה גם זה שטבע את השם פנס קסם, ועסק בצורה נמרצת בהפצת המכשיר ברחבי אירופה.
במהלך המאה ה-18 והמאה ה-19 רווח השימוש בפנסי קסם לצורך מופעים לקהל הרחב.
מופעים אלו, שהיו אבות הקולנוע המודרני, נעשו על ידי בעלי מקצוע, אשר נדדו מעיר לעיר.
הגרסאות הראשונות של מקרני הקולנוע, כמו הזואטרופ, הזואופרקסיסקופ (zoopraxiscope) והפרקסינוסקופ היו מבוססים על פנס קסם.
פרקסינוסקופ הבנוי מפנס קסם הומצא על ידי אמיל ריינו בשנת 1878, ושימש אותו כעבור 14 שנה לצורך מופע הקרוי תיאטרון חזותי.
הזואופרקסיסקופ הומצא בשנת 1879 על ידי אדוארד מויברידג' במסגרת ניסוייו לרשום בעזרת מערך של מצלמות את תנועת הרגליים של סוס דוהר.
המכשיר שימש אותו בהרצאות שנשא על ממצאיו.
פנס הוא מכשיר תאורה נייד שבו מחוברים סוללה ונורה ביחד.
כיום קיימים פנסים במגוון גדלים וצורות.
הפנס הרגיל מבוסס על נורת ליבון.
כיום ישנם גם פנסים המבוססים על
נורת לד, כך גם פנס הכיס.
בעבר הפנס היה כלי להחזקת נר העשוי מחרס או מתכת.
בהתאם לכך, המילה העברית "פנס" שימשה בלשון חז"ל במשמעות של כלי לנשיאת נר.
מקור המילה במילה היוונית ϕανός (פַֿנוֹס).
בשלב מאוחר יותר נעשה שימוש בכלי זכוכית שבו נמצא מקור האור, ששימש כתאורה ניידת משום שהדפנות השקופות הגנו על האש ממשבי רוח שהיו עלולים לכבות אותה.
ישנם גם פנסי נייר שבהם נעשה שימוש גם היום למטרות נוי וטקסים.
הפנס החשמלי הומצא בשנת 1896 על ידי הממציא האמריקאי ג'ושוע ליוניל כהן, במטרה להאיר צמחי בית שלא נחשפו לאור.
אך לאחר שנכשל מבחינה מסחרית, כהן מכר את הפטנט לקונרד יוברט, ששינה את ייעודו של הפנס לתאורה ניידת.
הוא תרם מספר פנסים למשטרת ניו יורק, שבה הפכו לעזרים פופולריים, ומאז זכה המוצר להצלחה.
הסוללות בפנסים הראשונים היו סוללות אבץ-פחמן (אנ') שלא יכלו לספק זרם חשמלי יציב ודרשו הפסקות.
נורות הלהט בפנסים האלה היו בעלות סיב פחמן ובזבזניות באנרגיה ולכן משך הפעולה בין ההפסקות היה קצר.
הפנסים הופעלו בהבזקים בודדים ומכאן שם הפנס בצפון אמריקה באנגלית flashlight.
פנס כיס הוא פנס חשמלי קטן מאוד היכול לשמש הולכי רגל להארת דרכם בשעות הלילה.
פנס רחוב הוא גוף תאורה המיועד לתאורת חוץ, בדרך כלל במרחב הציבורי ולאורך דרכים ואשר מופעל בעת חשיכה וראות לקויה.
פנסי רחוב הם, כאמור, סוג של גופי תאורה, וככאלה הם בנויים בהתאם לכל העקרונות המנחים בבניית גוף תאורה רגיל.
מעבר לאלו, למבנה של פנסי רחוב תכונות שנובעות מתפקידם וצורת התקנתם:
הגנה בפני חדירת מים וחרקים: מכיוון שעל פי רוב מותקנים פנסי רחוב תחת כיפת השמיים הם חשופים לתנאי הסביבה, ובפרט למשקעים הנובעים מגשם, לחות ושלג, ולחדירת חרקים מעופפים הנמשכים למקור האור.
על מנת שלא להפגע מאלה רמת האטימות של פנסי רחוב היא IP65.
תנאי סביבה נוסף ייחודי לפנסי רחוב הוא חשיפה ממושכת לקרינת שמש ולטמפרטורה גבוהה.
פנסי רחוב בנויים מחומרים עמידים לקרינת השמש הישירה, ומכילים ציוד שמסוגל להימצא בטמפרטורות גבוהות לאורך זמן מבלי להנזק.
פיזור אור ייחודי המותאם לשימוש לו מיועד פנס הרחוב .
פיזור האור בפנסי רחוב בהם מקור האור הוא נורה בודדת מושג באמצעות רפלקטור - משטח מתכתי מרוקע ומלוטש באופן שיחזיר את האור הנפלט מהנורה בכיוונים הרצויים.
בפנסי רחוב בהם מקור האור הוא דיודות פולטות אור מותקנות הדיודות עצמן באופן שיפזר את האור לכיוונים הרצויים.
לפנס שנועד לתאורת כבישים תהיה אלומת אור סגלגלה, כשחלקה הארוך מקביל לכביש וחלקה הצר ניצב לו.
לפנס שנועד להארת שטחים גדולים ככיכרות תהיה אלומת אור סימטרית בצורת מעגל.
מקור האור: יכול להיות נורת ליבון, נורה פלואורסצנטית, נורת כספית, נורת נתרן, נורת מתכת הליד או דיודות פולטות אור (LED).
עוצמת אור: פנסי רחוב מיועדים על פי רוב להארת שטחים נרחבים.
על מנת להשיג פיזור אור על שטח גדול, מותקנים הפנסים בגובה רב, דבר שמפחית משמעותית את עוצמת האור הפוגע בקרקע.
על מנת שעצמת האור תהיה יעילה מותקנים בפנסים מקורות אור בעלי הספק חשמלי גדול מאוד.
כתוצאה מכך, פנסי רחוב צריכים לפזר חום רב (המופק ממקור האור) וגודלם הפיזי גדול יחסית לגופי תאורה אחרים.
קיימים פנסי רחוב הכוללים חיישן אור, הגורם לפנס להידלק או להכבות בתלות בעוצמת האור סביבו, בדרך כלל מכוון על 4 לוקס.
ברוב העולם, הדלקת הפנסים היא מרכזית, על ידי חיישן אור, טיימר, או שעון אסטרונומי.
פנסי רחוב המיועדים לתאורת כבישים נחלקים לשני טיפוסים:
Semi cut-off - פנסים אשר חלק משטף האור המופק מהם פונה כלפי מעלה.
יתרונם של פנסים אלו הוא שהם מאירים שטח נרחב ואף קירות של בתים המצויים בקרבתם.
חסרונם הוא בכך שהם מסנוורים ותורמים תרומה משמעותית לזיהום אור.
פנסים אלה ניתן להתקין בגובה נמוך יחסית ולהסתפק בכמות מצומצמת על מנת להאיר בצורה טובה את סביבתם.
פנסים אלו נפוצים באזורים עירוניים בעיקר.
Cut-off - פנסים אשר כל שטף האור המופק מהם פונה כלפי מטה.
פנסים אלה מאירים שטח מצומצם, ואינם מסנוורים.
פנסים אלה משמשים בעיקר להארת כבישים בין עירוניים, כאשר התקנתם נעשית בזווית קטנה הפונה מכיוון הנסיעה והלאה על מנת למנוע סינוור נהגים.
כאמור, הדרך היעילה ביותר להאיר שטחים נרחבים באמצעות פנסי רחוב היא התקנתם גבוה ככל האפשר.
לשם כך קיימות מספר שיטות:
התקנה על עמוד תאורה: עמודי תאורה קיימים בגבהים של בין 2.5 ל-25 מטר, כשהאחרונים משמשים בעיקר להארת מחלפים.
על עמוד ניתן להתקין פנס בודד או מספר פנסים.
ככל שעמוד גבוה יותר, יגדל מספר הפנסים שיותקנו עליו.
מכיוון שלא ניתן להתקין עמודי תאורה על תוואי הדרך, בדרכים רחבות במיוחד ניתן לקרב את הפנס למרכז הדרך באמצעות זרוע או לתלות אותם על כבל, ובכך לייעל את התאורה.
התקנה על עמוד של שירות אחר, כגון עמוד חשמל או טלפון.
התקנה כזו תיעשה לרוב על ידי זרוע, והיא מקובלת בעיקר בתוך יישובים בהם קיימת תשתית עילית לשירותים אלה.
ככל שמתפשטת העתקת תשתיות עיליות לתת הקרקע, הולך ומתמעט השימוש בשיטה זו.
את שיטת התקנה זו ניתן לראות מלבד בישראל, בעיקר בארצות הברית וקנדה.
התקנה תלויה: התקנת הפנסים על כבלים המחוברים למבנים משני צידי רחוב.
שיטה זו ישימה במקומות בהם הרחובות צרים יחסית, ונפוצה במיוחד במרכזי ערים עתיקות.
בגרמניה צורת התקנה זו נפוצה מאוד גם בכבישים מהירים, כאשר הפנסים מותקנים בין שני עמודים.
התקנה ישירות על קיר של מבנה באמצעות זרוע: שיטה זו מקובלת במקומות בהם הרחובות צרים במיוחד, כסימטאות של עיר עתיקה.
התקנה בתחתית של תקרה: שיטה זו אפשרית במעברים מקורים, במנהרות ומתחת לגשרים.
לכל שיטת התקנה יתרונות, חסרונות ועלויות שונות.
שיטת ההתקנה היא תוצאה של תנאי הסביבה בהם יותקנו הפנסים: בכביש מהיר בו הנתיבים מופרדים ברצועה צרה, השיטה היעילה ביותר היא להתקין מערכת תאורה על עמודים גבוהים ברצועת ההפרדה, עם שני פנסים על כל עמוד, כך שכל פנס מאיר נתיב נגדי.
שיטה זו אינה יעילה כשהנתיבים מופרדים על ידי רצועה רחבה מאוד, וכמובן שבלתי אפשרית ברחוב צר עד כדי כך שאין בו מדרכות.
בדרך כלל, יותקנו פנסים בגובה הגבוה ביותר האפשרי בהתחשב בתנאי הסביבה ובניתוח עלות-תועלת.
התקן האירופאי EN-13201 מגדיר שלושה סוגי שימושים עיקריים לתאורת רחוב:
דרכים בהן נעים כלי רכב ממונעים במהירות בינונית עד גבוהה.
אזורי מפגש בין תנועת רכב ממונע לתנועה לא ממונעת (כהולכי רגל או אופניים): צמתים, ככרות, קרבת מרכזי קניות ובילוי וכדומה.
אזורים בשימוש תנועה לא ממונעת בלבד.
בנוסף, מתייחס התקן לאזורים בהם נדרשת תאורה מיוחדת לזיהוי אנשים וחפצים ולמניעת פשיעה.
יתרונם העיקרי של פנסי הרחוב הוא במניעת תאונות דרכים ובהגברת הבטיחות.
מחקרים הראו כי מספר התאונות הקטלניות ברחובות חשוכים גדול יותר, במיוחד תאונות בהן מעורבים הולכי רגל.
פנסי רחוב מפחיתים במידה ניכרת את אחוז תאונות הדרכים שבהן מעורבים הולכי רגל.
בנוסף, תאורת רחובות יעילה מפחיתה פשיעה.
חסרון של פנסי הרחוב הוא זיהום אור.
סוגים שונים של פנסי רחוב גורמים זיהום אור במידות משתנות.
המעבר לתאורת נתרן ומתכת הליד, הוביל לזיהום אור, כתוצאה מעוצמת האור הגבוהה שלהן על פני נורות כספית, ליבון, ופלואורסצנט.
פנסי הרחוב הקדומים ביותר הונהגו בתרבות היוונית והרומית, שם הותקנו למטרות ביטחון, כדי שההלך לא יפול על מכשול בדרכו וכדי להרתיע שודדים.
באותן תקופות היו בשימוש בעיקר פנסי שמן, כיוון שבערו בלהבה יציבה ולאורך זמן.
בתרבות רומא היה עבד בית בתפקיד "לטרנריוס" (laternarius) עליו הוטל להדליק את פנסי הרחוב לפני אחוזת אדוניו.
בתפקיד זה המשיך באופן מסורתי להחזיק אחד ממשרתי הבית עד לימי הביניים.
באותה תקופה היה ברחוב אף "נער חוליות" (מלשון 'חוליה' בשרשרת) שתפקידו היה ללוות אנשים בלילה מנקודה אחת לאחרת, ברחובות ערי ימי הביניים, שתאורתם הייתה דלה.
לפני עידן הנורות החשמליות, הוארו רחובות ערים מודרניות בפנסי גז.
פנסי הגז הראשונים הצריכו מדליק פנסים שהיה עובר ברחובות העיר לעת ערב ומדליק כל פנס בנפרד.
במערכות תאורה מאוחרות יותר הוכנסו מציתים שהופעלו אוטומטית כאשר החלה זרימת גז בפנס.
מערכות הפנסים המוקדמות ביותר מסוג זה הותקנו ככל הנראה בקורדובה שבספרד, בשנת 1000 לספירה לערך.
מערכות פנסי רחוב בעלי מראה מודרני יותר, אשר פעלו על דלק קרוסין הותקנו בעיר לבוב, אז חלק מן האימפריה האוסטרו-הונגרית, בשנת 1853.
תאורת הרחוב החשמלית הראשונה הייתה באמצעות מנורת קשת הפחם, שניצל את עקרון הקשת החשמלית, תחילה היו אלה "נרות יבלוצ'קוב", אשר הומצאו על ידי הרוסי פאבל יבלוצ'קוב בשנת 1875. היה זה פנס קשת פחמן שניצל זרם חילופין, דבר שהבטיח כי שתי האלקטרודות יתכלו בקצב שווה.
פנסיו של יבלוצ'קוב הותקנו לראשונה כדי להאיר את חנות הכלבו Grand Magasins du Louvre בפריז, שם הותקנו 80 מהם (בזכות זה זכתה פריז לכינוייה "עיר האורות").
זמן קצר אחר כך פותחו פנסי רחוב נוספים על עקרון הקשת החשמלית, בלונדון הותקנו פנסי רחוב ראשונים ברציף התמזה.
טימישוארה שברומניה הייתה העיר הראשונה באירופה היבשתית (פרט לבריטניה) שהוארה ב-12 בנובמבר 1884 בתאורת חשמל על ידי 731 פנסי רחוב.
ערים גדולות נוספות אימצו את תאורת הרחוב החשמלית בפנסי קשת, ובשנת 1890 כבר הותקנו למעלה מ-130,000 פנסי רחוב ברחובות ערים בארצות הברית, חלקם הותקנו על עמודים גבוהים במיוחד (לעיתים אף 50 מטר גובה) אשר כונו "מגדלי אור ירח" (moonlight towers).
קימברלי, בדרום אפריקה, הייתה העיר הראשונה ביבשת אפריקה שבה הותקנה תאורת רחוב חשמלית שהחלה לפעול ב-1 בספטמבר 1882. באמריקה הלטינית הותקנה לראשונה תאורת רחוב חשמלית בסן חוזה, קוסטה ריקה, ב-9 באוגוסט 1884.
לפנסי רחוב בהם מנורת קשת היו שני חסרונות בולטים, האחד, האור הבוקע מהן הוא עז ומסנוור, דבר המועיל לשטחי עבודה, כגון רציפי נמל, אולם גורם חוסר נוחות להולכים ברחוב.
השני, פנסים מסוג זה דורשים תחזוקה רבה כיוון שאלקטרודות הפחמן מתכלות במהירות.
עם פיתוח נורות להט בשלהי המאה ה-19 הפסיק השימוש במנורות קשת לצורך תאורת רחוב, אף שהשימוש בפנסים מסוג זה המשיך שנים אחר כך לשימוש תעשייתי וכן לשימוש צבאי (זרקורים) ובמיוחד בתעשיית הקולנוע.
נורות להט המשיכו להיות אמצעי התאורה העיקרי בפנסי רחוב עד לעליית השימוש בנורות פריקה.
פנסים אלה הופעלו בדרך כלל במתח גבוה בחיבור טורי.
השימוש בחיבור הטורי היה רב יותר מכיוון שמתח גבוה במעגלים אלה הפיק יותר אור לכל ואט צריכה.
בנוסף, עוד בטרם החל השימוש בחיישני אור, ניתן היה להדליק במתג בודד את כל התאורה באזור שלם.
כדי למנוע את האפשרות שאזור שלם יוחשך אם נורה אחת "תישרף", בכל פנס רחוב היה מתקן שהבטיח כי המעגל החשמלי לא יקטע.
כל סדרת פנסי רחוב צוידה בשנאי בידוד, שאיפשרה לזרם להמשיך ולעבור דרך השנאי בין אם הנורה עבדה או התקלקלה.
מאוחר יותר הומצא למטרה זו "גישור סרט", דיסקת קטנה של סרט, בעל מוליכות נמוכה, אשר הייתה מונחת בין שני המגעים שהובילו לנורה.
אם הנורה התקלקלה מסיבה כלשהי ונוצר מעגל פתוח, הזרם הפך לאפס והמתח במעגל (של אלפי וולט) היה על סרט הגישור וחדר אותו .
בדרך זו ניתן היה "לעקוף" פנס רחוב שהתקלקל, ושאר הפנסים התקינים המשיכו לפעול.
במעגל החשמלי של התאורה הותקן וסת מתח אוטומטי אשר מנע עליית מתח במעגל כאשר פנסים התקלקלו, וכך הגן על הנורות התקינות.
מערכות אלה היו מוכרות בזכות מבודד חרסינה גדול שהפריד בין הפנס לבין הזרוע שעליו הותקן, דבר שהיה חיוני כיוון שהמגעים בבסיס הפנס היו במתח של אלפי וולט.
בפנסי הרחוב בתחילת המאה ה-21 הורכבו בדרך כלל נורות פריקה רבות עוצמה, בדרך כלל נורות נתרן בלחץ גבוה.
נצילותן של נורות אלה גבוהה (90–130 לומן לוואט), משך השימוש עד 20,000 שעות וגוון האור שהן פולטות צהבהב.
אולם חישובי העקומה הסקוטופית/פוטופית הראו כי תאורת נורות נתרן בלחץ גבוה אינן מתאימות לתאורת לילה.
הודגם כי תאורת אור לבן מכפילה את הראיה ההיקפית (peripheral vision) של נהגים ומקצרת את זמן התגובה ב-25% לפחות לעומת תאורה צהבהבה.
מחקר שהשווה בין נורות נתרן בלחץ גבוה לבין נורות מתכת הליד, הראה כי ברמה שווה של העקומה הפוטופית, מראה הרחוב המואר בנורת מתכת הליד נראה בהיר יותר ובטוח יותר מאשר אותו מקום בתאורת נתרן בלחץ גבוה.
פנמה השתתפה לראשונה ב בברצלונה (1992) ומשתתפת במשחקי הקיץ הפאראלימפיים מאז בקביעות.
במשחקי החורף לא נטלה פנמה חלק מעולם.
הספורטאי הפאראלימפי המצטיין של פנמה בכל הזמנים הוא סעיד גומז, שזכה לאורך הקריירה בשמונה מדליות פאראלימפיות.
שלוש מהן מזהב, ארבע מדליות כסף ומדליית ארד אחת והוא האתלט היחיד בתולדות פנמה שזכה במדליה פאראלימפית.
במשחקים שהתקיימו בשנת 1992 זכה גומז במדליית זהב בריצת 5000 מטר (קטגוריה B3), תוך שהוא קובע שיא עולם של 15:06.17 דקות, ובשתי מדליות כסף במרוצים ל-1500 ו-800 מטר.
ב זכה גומז בשתי מדליות זהב נוספות, תוך שהוא שובר שיא עולם במירוץ ל-1500 מטרים, ובמירוץ ל-5000 מטרים.
חברת פנסוניק ; הייתה ידועה בעבר גם כ: .Matsushita Electric Industrial Co., Ltd, 松下電器産業株式会社 (Matsushita Denki Sangyō Kabushiki-gaisha)) היא חברה יפנית רב-לאומית לייצור מכשירי חשמל ביתיים ואלקטרוניקה שממוקמת בעיר קאדומה, שבמחוז אוסקה, יפן.
מאז הקמת החברה בשנת 1918 הפכה החברה לאחת מחברות האלקטרוניקה היפניות הגדולות ביותר, יחד עם סוני, טושיבה וקנון.
ב-2008 שינתה החברה את שמה לפנסוניק, שהיה שם המותג הגלובלי שלה.
משפחת מאטסושיטה, משפחתו של מייסד החברה שעל שמו נקראה החברה, הסכימה עם שינוי השם.
בשנת 1927 אימץ מייסד החברה את שם המותג "National".
בשנת 1955, החברה מיתגה את הרמקולים שלה בשם "Panasonic", הלחם של המילים "Pan" ו-"Sonic".
והייתה זו הפעם הראשונה שהשתמשו בשם זה.
החברה החלה בשנת 1965 להשתמש גם בשם המותג "Technics".
במאי 2003 איחדה החברה את כל המותגים תחת השם פנסוניק.
פנסוניק מייצרת מכשירי חשמל ביתיים ובפרט מוצרי אלקטרוניקה ביתית כגון טלוויזיות, מסכי LCD ומסכי פלזמה, מערכות סטריאו ועוד.
פנסוניק מייצרת גם ציוד צילום ומצלמות דיגיטליות בשיתוף עם חברת לייקה קמרה, תחת שם המותג Lumix.
לפנסוניק בישראל מלבד יורוקום ישנה עוד חברה הממוקמת ביקנעם עילית.
החברה מייצרת מערכות תקשורת אלחוטיות למטוסים אזרחים
פֶּנַנְג (במלאית: Pulau Pinang, "פּוּלַאוּ פִּינַנְג") היא מדינה במלזיה.
המדינה מורכבת משני חלקים: האי פננג, שנמצא במצר מלאקה, וחלק יבשתי בשם סברנג פראי (Seberang Perai) הנמצא בחוף המערבי של חצי האי המלאי.
בחלקה היבשתי פננג גובלת בקדה בצפון ובמזרח ובפרק בדרום.
השם פננג הוא עיוות של השם המלאי פולאו פיננג.
משמעות השם פולאו היא אי ומשמעות השם פיננג היא העץ Areca catechu , עץ ממשפחת הדקליים שגדל באי.
השם התייחס במקור לאי פננג והוא הפך לשם כלל המדינה.
האי פננג היה שייך לסולטנות קדה עד המאה ה-18. ב-1786 מסר הסולטאן של קדה את האי לידי נציג חברת הודו המזרחית הבריטית פרנסיס לייט, בתמורה לכך שהחברה תגן על הסולטנות מפני סיאם.
הבריטים קיוו כי בעזרת מושבה זו, שהייתה הראשונה שלהם בדרום מזרח אסיה, הם יצליחו לבלום את התפשטות צרפת בהודו-סין והולנד בסומטרה.
ב-11 באוגוסט נחתו באי כוחות בריטיים בפיקוד לייט ושינו את שמו ל"אי נסיך ויילס", כהוקרה לנסיך ויילס (באותו זמן ג'ורג' הרביעי).
החוזה נחתם על דעת לייט בלבד והחברה עצמה לא התכוונה לעזור לקדה.
ב-1790 לייט חזר בו סופית מהחוזה והסולטאן ניסה לכבוש את האי מחדש, אך ללא הצלחה.
לאחר מכן הוא אולץ להעביר באופן רשמי את האי לידי הבריטים תמורת תשלום שנתי.
בהמשך הוכרז האי כנמל חופשי, כדי למשוך סוחרים מתחנות המסחר ההולנדיות במצר מלאקה.
בשנים שלאחר מכן הגיע הלויטננט קולונל ארתור ולסלי כדי לארגן את מערך ההגנה של האי.
ב-1800 נכבשה רצועת אדמה על חוף חצי האי המלאי מול האי כדי להגן עליו.
לרצועה זו ניתן השם פרובינציית ולסלי על שם ריצ'רד ולסלי, אחיו של ארתור ולסלי ובאותו זמן המושל הבריטי הכללי של הודו.
בשלב מסוים שונה שמה של פרובינציית ולסלי לשם הנוכחי, סברנג פראי.
ב-1826 אוחדה הקולוניה עם סינגפור ומלאקה ליצירת הקולוניה מושבות המצרים.
תחילה הייתה פננג בירת הקולוניה, וכעבור כמה שנים הועברה הבירה לסינגפור.
במחצית השנייה של המאה ה-19 התרחב המסחר הבריטי במזרח הרחוק, בין היתר בשל פתיחת תעלת סואץ ב-1869, והאי הפך למרכז מסחרי גדול.
בעקבות כך החלה הגירה גדולה לפננג.
ב-1914, במהלך מלחמת העולם הראשונה, הגיעה הסיירת הקלה הגרמנית אמדן לנמל ג'ורג' טאון והטביעה שתי ספינות מלחמה של מדינות ההסכמה.
ב-1941, במהלך מלחמת העולם השנייה, ספג האי הפצצות קשות של האימפריה היפנית במסגרת קרב מלאיה עד שנכבש ב-19 בדצמבר.
האי נכבש על ידי בעלות הברית ב-6 בספטמבר 1945.
ב-1946 הקולוניה צורפה לאיחוד המלאי, שהפך ב-1948 לפדרציית מלאיה.
פדרציית מלאיה קיבלה עצמאות ב-1957, ולאחר מכן נכללה בין החלקים שהרכיבו את מלזיה ב-1963.
כיום כלכלת פננג מסתמכת בעיקר על תעשייה ופחות על הנמל של ג'ורג' טאון עקב התפתחותם של נמלים גדולים אחרים במלזיה.
בנוסף הכלכלה מסתמכת על חקלאות, חקלאות ימית, דיג וגידול מקנה.
כמו כן המדינה היא מרכז בנקאות אזורי.
פנסאים (שם מדעי: Myctophiformes) היא סדרה של מקריני סנפיר החיים בעומק האוקיינוס.
בסדרה זו שתי משפחות אבל רוב המינים נמצאים במשפחת האורנוניים (Myctophidae) המונה מעל 30 סוגים לעומת המשפחה אורנונים כהי סנטר (Neoscopelidae) בה רק שלושה סוגים.
דגים אלה הם קטנים ודקים ובעלי ראש מגודל הכולל עיניים גדולות המוארות על ידי הארה ביולוגית בקדמתם.
פיהם נמצא היישר מתחת לעיניים והוא גם גדול מאוד.
סנפיר הגב והשת מגודלים ועוזרים לדגים לנוע במהירות.
דגים אלה חיים בעומק הים ועולים לפני המים לעיתים נדירות.
על פי הערכות מהווים מיני משפחת האורנוניים כ-65% מהביומסה של דגי המצולות.
הם ניזונים בעיקר מקריל ונפוצים גם באוקיינוס הדרומי.
משפחה אורנונים כהי סנטר (Neoscopelidae)
פנסיון פינס היה מלון בבעלות יהודית שפעל ברומא, איטליה בין השנים 1922–1941. המלון היה בבעלותו של יצחק אליהו פינס, ופעל בכתובת "Via Campo Marzio 12, Roma".
הוא היה המלון הכשר היחידי ברומא בפרט, ובאיטליה כולה.
במלון הייתה גם מסעדה כשרה.
הפנסיון הפך לאבן שואבת ומקום מפגש עבור גדולי הרוח היהודים שהגיעו לרומא, ביניהם ח"נ ביאליק, הסופר יוסף ארליך (ערליך), ד"ר יוסף בורג, ממנהיגי הציונות הדתית ושר בממשלות ישראל, הרב אוגוסטו סג'רה (Segre), ועוד רבים אחרים.
כמו כן הפנסיון שימש ליהודים ששהו ברומא תחנת עלייה בדרך לעלייה לישראל.
בעליו של הפנסיון היה יצחק אליהו פינס.
פינס נולד בבלארוס ב-17 ביולי 1883. הוא למד והתחנך בישיבת וולוז'ין, ונשא לאישה את חיה לבית גינזבורג.
בני הזוג התחתנו בביאליסטוק, ושם נולדו בניהם אריה-לייב וישראל.
בשנת 1906 התרחש בעיר פוגרום נגד היהודים, דבר שגרם לעזיבתם של רבים מיהודי המקום, ביניהם משפחת פינס.
המשפחה עברה לדרום אוסטריה, שם נולדה בתם גיטה בשנת 1910. בשנת 1922 עברה משפחת פינס לרומא, שם ייסד יצחק אליהו את פנסיון פינס.
במקום פעלה מסעדה כשרה שהייתה מבין הבודדות בכל רומא.
פינס היווה דמות מרכזית לא רק עבור באי הפנסיון, אלא גם עבור הקהילה היהודית ברומא.
הוא שימש כחזן בית הכנסת האשכנזי ברומא, ובאופן לא רשמי נחשב לרב הקהילה היהודית האשכנזית ברומא.
באפריל 1930 נישאה הבת, גיטה פינס, לחיים ויטוריו קואצ'ו לביא (Labi), תכשיטן עשיר מבנגאזי שבלוב.
הם הכירו בזמן שהותו בפנסיון.
לאחר חתונתם של בני הזוג הם עברו לגור בבנגאזי.
בבנגאזי נולדו לזוג בנם הבכור משה ובנם השני אלדד.
מדי שנה היו נוסעים גיטה וחיים עם ילדיהם לבקר את המשפחה ברומא, והתארחו בפנסיון.
ילדיהם זוכרים מביקורים בבית הכנסת ואת תיאטרון המריונטות של רומא.
במשך כל זמן המשטר הפאשיסטי באיטליה, המשיך הפנסיון לפעול כרגיל.
בשנת 1941 נפסקה פעילות הפנסיון בעקבות מעורבותה של איטליה במלחמת העולם השנייה, וההגבלות הרבות שהוטלו על יהודי רומא.
בשנת 1943, לאחר כיבוש רומא על ידי הצבא הגרמני, ברחו בני הזוג פינס, ועברו להתגורר במסתור.
משפחת לביא החליטה לעזוב את לוב ולעלות מבנגאזי לארץ ישראל דרך מצרים.
בשנת 1946, זמן קצר לאחר תום המלחמה, עלו גם בני הזוג פינס לארץ ישראל.
בישראל קיבל פינס עבודה כמשגיח כשרות באטליז בתל אביב.
חיה, אשתו, נפטרה בשנת 1947 ובעקבות כך עבר יצחק לגור עם ביתו גיטה.
בשנת 1950 עברה המשפחה להתגורר ברחוב ריינס בתל אביב, מספר חודשים לאחר המעבר נפטר יצחק.
פנסיון פינס, נוסד ברומא על ידי יצחק-אליהו פינס בשנת 1922 ונסגר בשנת 1941.
בפנסיון היו שירותי הסעדה והלנה והוא שימש כמקום מפגש של גדולי אנשי הרוח ביהדות.
הפנסיון החזיק ספר מבקרים, שבו נהגו אורחי הפנסיון לכתוב על חוויותיהם בפנסיון.
ספר המבקרים מתעד את מבקרי הפנסיון בשנים 1937–1941. בספר מופיעות הקדשות במגוון שפות: גרמנית, עברית, אנגלית, הונגרית, פולנית, יידיש, צרפתית ורוסית.
אחד ממבקרי הפנסיון הוא אוגוסטו סג'רה שכתב את הספר "Memories of Jewish Life" הוא הגיע ממונפרטו שבצפון איטליה לרומא בשנות ה-30 לצורך לימוד רבנות, הוא תיאר במילים חמות את זיכרונותיו ואת האירוח לו זכה בפנסיון פינס, ועל תפקיד שמילא הפנסיון כמרכז יהודי רב-לאומי:
על האווירה המיוחדת ששררה במקום בשבתות מספר סג'רה:
ההקדשה האחרונה בספר המבקרים היא מפורים תש"א, 13 במרץ 1941:
זמן לא ארוך לאחר ההקדשה האחרונה נפסקה פעילות הפנסיון.
הרב ד"ר אפרים אלימלך אורבך, שהגיע לרומא במסגרת שירותו כרב צבאי בצבא הבריטי, רשם ביומנו ב-15 באוגוסט 1944:
מציאת ספר המבקרים וגורלו של הפנסיון בהווה
ביולי 1939, שבועות ספורים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה, בא הד"ר יוסף בורג, לימים שר בממשלות ישראל, לפנסיון פינס.
בורג, לדברי בנו, אברהם בורג, עסק באותם ימים בהשגת סרטיפיקטים ליהודי אירופה, וזו הייתה ככל הנראה הסיבה למסעו לרומא.
כמו יהודים רבים בחר בפנסיון פינס, בשל היותו המלון הכשר היחיד ברומא.
בצאתו התפנה לכתוב הקדשה לבעל הבית בספר האורחים, כפי שעשו רבים לפניו.
ואולם בורג לא הסתפק בהקדשה פשוטה, וכתב באקרוסטיכון את שם של בעל הבית:
כ-70 שנים מאוחר יותר הלך ברחוב ריינס בתל אביב אדם בשם אריאל שלום, והבחין בספר כתוב בכתב יד מונח בפח האשפה.
שלום אסף את הספר, אך לא הצליח לפענח אותו, ולאחר התייעצויות העביר אותו ליד ושם, שם גילו החוקרים שמדובר בספר האורחים של פנסיון פינס.
אחרי תחקיר קצר, ובזכות מעט מזל, אותרו גם בני משפחתו של בעל הפנסיון, יצחק אליהו פינס.
פענוח ההקדשות פותח צוהר לעולם של מקלט רעוע ליהודים נודדים, בעיקר ממזרח אירופה, שרומא הייתה תחנת המעבר בדרכם להימלט כדי להציל את חייהם.
אשתו של פינס, גיטה, הייתה משוכנעת כי הספר נותר באיטליה או אבד.
שנים לאחר מכן, מכרה המשפחה את הדירה בתל אביב, ובעלי הבית החדשים פינו את החפצים מהבוידעם, בהם גם הספר, ישירות לפח האשפה.
שם מצא אותו אריאל שלום.
ד"ר יעל נידם-אורבייטו, חוקרת שואת יהודי איטליה ביד ושם, סיפרה על הממצאים לבאי העצרת השנתית של ארגון יוצאי איטליה בישראל.
המרצה שהוזמן לשאת דברים אחריה, הד"ר סרג'יו מינרבי, נדהם לשמוע על העניין, שכן הוא קרוב משפחה של פינס, ודרכו אותרו שאר בני המשפחה.
בשנת 2016 הוצג הספר בתערוכה "לאסוף את השברים", שנפתחה ביד ושם לרגל יום השואה הבינלאומי.
התערוכה מתעדת את יוזמת המוסד לאיסוף פריטים אישיים מתקופת השואה.
אוצר התערוכה, מיכאל טל, אמר שחוקרי המוסד ימשיכו לנסות ולהתחקות אחר השמות המופיעים בספר ומה עלה בגורלם.
"פָּנָס בּוֹדֵד" הוא שיר שכתב חיים גורי, הלחין סשה ארגוב, וביצעה להקת "התרנגולים", בהפקת נעמי פולני.
השיר נכתב לתוכניתה השנייה של להקת "התרנגולים" ב-1963. חיים גורי אמר כי השיר נכתב על שכונת בורוכוב בגבעתיים.
את השיר ביצעו במשך השנים אמנים רבים, ובהם להקת הגשש החיוור, חוה אלברשטיין, גידי גוב ומיקה קרני, להקת חלב ודבש, הכל עובר חביבי ושלישיית קצה השדה.
השיר נכלל באלבום הראשון של שלישיית הגשש החיוור שיצא לאור ב-1964 ונקרא "הגשש החיוור במועדון הסנטר הכפול - שמחת זקנתי".
ב-2007 הלך לעולמו אחד משלושת "הגששים" - ישראל פוליאקוב.
בהלווייתו בחרו שני הגששים הנותרים, גברי בנאי ושייקה לוי, לשיר את "פנס בודד" כשיר הספד לחברם הוותיק, כאשר ביניהם ניצב מיקרופון ריק שסימל את מקומו החסר של פולי.
השיר נכתב כשיר נוסטלגי, והוא מתאר את קורות השכונה מנקודת מבטו של פנס בודד.
תחתיו, כפי שאומר הבית הראשון, הילדים היו משחקים במיני משחקי ילדות.
אך אמא מהחלון קוראת לקראת ערב לבוא לאכול למורת רוחו של הילד הדובר.
הבתים הבאים מתארים את התבגרותו של הילד דרך הפנס: בבית השני הילד כבר גדל לגבר צעיר שמלווה את חברתו הביתה.
עם זאת, הוא אינו יכול להישאר כי יש לה "בחינה בסמינר", ונאלץ לעזוב.
הבית השלישי מתאר את הילד כבר בזקנתו, כש"אור אחר עכשיו מאיר בשיכונים" והשכונות הוותיקות "מצאו מקלט בפזמונים", אבל עדיין למרות כל השינוי הפיזי והנפשי, "אותם קולות ברחוב ובגנים".
הילד, כעת איש מבוגר, מוטרד משריקותיו של "פספוס נשען בחוץ על אופניו" ומאיים שיירד ויתפוס אותו, אך לפני שהילד מספיק לברוח, הזקן נמלך בדעתו.
"רק עוד רגע, ילד, רק עוד רגע קט/ לא נורא, שחק קצת, צעק - אבל מעט".
לכן, אפילו שרצה להפחיד אותו, "לא ירדתי (אליו) אפילו."
שמואל יוסף עגנון כותב ב"סיפור פשוט": "ששם ארמון ישן שהחריבוהו הקדרים".
הסבר נוסף מתאפשר מביטוי בסוגיא תלמודית במסכת בבא קמא דף לא, עמ' א: בו מתוארת 'תאונת שרשרת' בין קדרים [בדיון האחריות לנזק]: "הקדרין והזגגין שהיו מהלכין זה אחר זה, נתקל הראשון ונפל, ונתקל השני בראשון והשלישי בשני - ראשון חייב בנזקי שני ושני חייב בנזקי שלישי"
-את הביטוי "הקדרים באים" קראו הילדים במשחק "תופסת".
התופס הוא הקדר שמאיים "הקדרים באים", ומנסה לתפוס את הילדים הנמלטים.
בחוקי המשחק לקדר-התופס- מותר ללכת רק קדימה ולצדדים ולא לאחור.
וכך גם לשאר המשתתפים- אלה שיגיעו לצד שעובר מאחורי הקו של הקדר התופס, הם המנצחים.
פֶּנְסְיוֹן הוא סוג של בית הארחה או חדר נופש.
המונח מצוי בשימוש בעיקר בארצות אירופה היבשתית, וכן באזורים בצפון אפריקה ובמזרח התיכון (לרבות ישראל) אשר קלטו אוכלוסייה אירופית, ובמדינות מסוימות באמריקה הדרומית (כגון ברזיל ופרגוואי) ובמזרח ודרום-מזרח אסיה (קוריאה הדרומית, יפן והפיליפינים).
בניגוד לאירוח מסוג bed and breakfast (B&B), פנסיונים על פי רוב מציעים לא רק ארוחת בוקר אלא גם ארוחת צהריים וארוחת ערב ולעיתים אף ארוחת מנחה.
במקום לשלם בנפרד עבור החדר ועבור כל ארוחה, האורחים משלמים תשלום אחד עבור לינה וארוחות בוקר, צהריים וערב ("פנסיון מלא"; באנגלית: full board) או עבור לינה וארוחות בוקר וערב בלבד ("חצי פנסיון"; half board או demi-pension).
דוגמאות לפנסיונים היסטוריים בישראל: פנסיון שמידט, פנסיון דורה שוורץ.
בישראל מקובל המונח פנסיון לכלבים ביחס לאתרים המיועדים לאירוח כלבים.
פנמלה קסטרו (נולדה ב-26 ביוני 1981), הידועה גם בשם אנרקיה בולדונה (Anarkia Boladona), היא אומנית ברזילאית אשר משתמשת בגרפיטי כפלטפורמה להעלות את המודעות לזכויות נשים ועל השכיחות של אלימות במשפחה המתרחשת כלפי נשים בברזיל.
בשנת 2006, בברזיל, עבר חוק פורץ דרך, בשם חוק מריה דה פנהה.
חוק זה הכיר בכך שהתעללות פיזית כלפי נשים אינה חוקית, ומפרה זכויות אדם.
נשים בברזיל לא ידעו על קיומו של חוק זה.
פנמלה קסטרו שמה לב לכך והחליטה להגביר את המודעות לחוק באמצעות גרפיטי.
היא קיווה כי באמצעות האמנות שלה, נשים בברזיל יהיו מודעות לזכויותיהן ולקיומה של הגנה משפטית לנשים.
פנמלה קסטרו נולדה וגדלה בריו דה ז ' ניירו, ברזיל.
היא גדלה במשפחה שבה אלימות במשפחה התרחשה לעיתים קרובות.
היא ראתה את אמא שלה ודודותיה קורבנות לאלימות במשפחה.
קסטרו בסופו של דבר הפכה לקורבן של אלימות במשפחה בעצמה.
פנמלה קסטרו קיבלה תואר ראשון באמנויות מבית הספר לאמנויות באוניברסיטה הפדרלית של ריו דה ז'ניירו.
כיום היא רשומה בתור סטודנטית למאסטר לאמנויות בתוכנית באוניברסיטה של ריו דה ז'ניירו.
פנמלה קסטרו מאמינה כי היא יכולה להשתמש גרפיטי שלה כמו קנווס בנוף העירוני על מנת לחקור את הגוף הנשי לשפוך אור על אי שוויון מגדרי ואלימות כלפי נשים.
פנמלה קסטרו משתמשת באמנות לגנות אלימות במשפחה.
פנמלה קסטרו הייתה מועמדת בתור אחת מ-150 נשים נערו את העולם על ידי "ניוזוויק" ו הדיילי ביסט.
קסטרו ידועה ברחבי העולם על מאמציה לקידום זכויות נשים.
פנמלה קסטרו יצרה את "רדה נמי", רשת עירונית בה אומניות רחוב מעלות את המודעות על אי שוויון מגדרי באמצעות אמנות ציבורית, גרפיטי וסדנאות בריו.
רדה נמי מספקת גם סדנאות בברזיל, עבור נשים ונערות, כדי ללמד אותן על אלימות במשפחה, וכן ללמד אותן על אומנות הגרפיטי.
בחודש מרץ 2010 הוענק לפנמלה קסטרו פרס ה-DVF על היותה אישה יוצא דופן הנלחמת לשינוי למען זכויות נשים.
ב- 2013, היא הייתה בפורום הכלכלי העולמי כאחת מהמנהיגים העולמיים הצעירים.
פנמה משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מפנמה לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
השתתפות הספורטאים מפנמה היא סמלית.
המשלחת הראשונה של פנמה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שבעה ספורטאים שהתחרו בשלושה ענפי ספורט.
ספורטאי המשלחת הגיעו להישג בענף האתלטיקה וסיימו במקום השמיני בריצת 100 מטר לנערים.
המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים כדורסל ורכיבה וסיימו במקומות האחרונים.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה שמונה ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפים.
בניגוד לאולימפיאדת הנוער סינגפור, המשלחת לא העפילה לגמרים בענף האתלטיקה.
המשלחת לא הגיעה להישגים בענפים גולף, התעמלות ושחייה
פָּנָסִיִּים (שם מדעי: Anomalopidae) היא משפחת דגים מקריני סנפיר מסדרת הברקנאים החיים בעומק האוקיינוס.
דגים אלה לא נחקרו הרבה.
דגים אלה מגיעים לאורך של 14 סנטימטר בממוצע, אף שחלקם ארוכים יותר מ-30 סנטימטר.
הם בעלי ראשים מעוגלים עם עיניים גדולות שמתחתיהם ישנם תאים מפיקי אור באמצעות נהורנות ביולוגית שנוצרת מחיידקים מתמחים.
הם יכולים "לכבות" את ה"פנסים" באמצעות שקי עור ליד התאים כרצונם.
יש להם סנפיר גבי וסנפיר שת גבוהים היוצרים מפרש קטן והם בעלי זנב מפוצל.
הם חיים רק בימים הטרופיים (לרבות ים סוף) בעומק האוקיינוס או בשוניות אלמוגים.
הם פעילי לילה הניזונים בעיקר מסרטנים, תוך שימוש בפנסיהם למציאת טרפם.
Photoblepharon -בו 2 מינים, ביניהם פנסון שטייניץ
פנסיון כלבים הוא מקום המעניק שירותי שמירה וטיפול יומיומי לכלבים (חלקם גם לחתולים) תמורת תשלום.
לרוב בעלי הכלבים משתמשים בשירותי הפנסיון כשהם נעדרים מהבית למשך זמן של יותר מיום.
בישראל ישנם שלושה סוגי פנסיונים נפוצים: פנסיון פתוח עם כלובים, פנסיון פתוח ללא כלובים, פנסיון ביתי.
בדרך כלל הפנסיון כולל מקום ללינה, אוכל, טיולים פעמיים ביום, מיזוג אוויר ותאורה.
יש עוד מגוון שירותים שבעלי פנסיון מציעים לבעלי הכלבים כמו: טיפוח, אילוף, אוכל מיוחד, צעצועים וצילום.
פנסיון הכלבים הראשון בישראל הוקם על ידי אגודת צער בעלי חיים בשנות ה-30 של המאה ה-20. תחילה שימש כמקלט לבעלי חיים שננטשו ובהמשך גם שימש כפנסיון עם 20 מקומות לחיות מחמד.
בעשורים הראשונים אחרי קום המדינה היו מעט מאוד פנסיונים ברחבי הארץ.
בשנות ה-90 החלה צמיחה בתחום ופנסיונים רבים נוספו והציעו את שירותיהם, כשהם מתחלקים ל-3 קטגוריות נפוצות: פנסיון כלבים פתוח עם כלובים, פנסיון כלבים פתוח ללא כלובים, פנסיון כלבים ביתי.
בישראל הפנסיונים נחלקים לשלושה סוגים עיקריים:
פנסיון פתוח עם כלובים: פנסיון כלבים שנמצא בשטח פתוח, לרוב בחווה או כפר.
בפנסיון קיימים כלובים גדולים, בתוכם שוהים הכלבים רוב שעות היממה, בדרך כלל בזוגות.
במהלך היום הכלבים יוצאים למספר טיולים; כל פנסיון בהתאם לתנאים שהוא מספק.
פנסיון פתוח ללא כלובים: פנסיון כלבים שנמצא בשטח פתוח, לרוב בחווה או כפר אך לעיתים גם בווילות עם גינות גדולות.
הכלבים שוהים במרחב הפתוח בשעות היום והלילה כשלרשותם פינת מחסה פתוחה.
פנסיון ביתי: פנסיון כלבים שנמצא בבית פרטי.
בדרך כלל מדובר במקומות שמקבלים מספר מצומצם של כלבים או חתולים ומציעים להם יחס ביתי.
אין היום הסדר חקיקה בכל הנוגע לפנסיונים לכלבים בישראל.
כפי שנכתב בפסק דין של בית המשפט לתביעות קטנות בחיפה משנת 2014: "מעמדו של פנסיון לכלבים, אינו מוסדר בחוק.
אין מדובר בעיסוק הטעון רישיון (אין הכוונה לרישיון עסק, אלא חוק המגביל, מגדיר או מתווה עיסוק ספציפי), ואין הדברים נזכרים בחוק להסדרת הפיקוח על כלבים תשס"ג 2002), ואין מדובר בעיסוק המצריך הכשרה מסוימת או עמידה בתנאי סף מסוימים.
די לו לאדם שיחליט שמעוניין הוא לפתוח כלבייה/פנסיון לכלבים, והוא אף אינו נדרש לעמוד בכל סטנדרט, ידע או בחינת היכולת לעשות כן – די לו שיבקש רישיון עסק".
על פי תקדימים חוקתיים, במקרה של התרשלות בשמירה על הכלב, המשפט בישראל מחמיר עם בעלי פנסיון.
בעל הפנסיון לא פטור מאחריות, ואם החליט לשמור על הכלב, הוא צריך לעשות את מרב המאמצים לשמור על בריאותו הנפשית והפיזית.
בדרך כלל פנסיונים גדולים בשטחים פתוחים דורשים אישורים מיוחדים ממשרדי הממשלה.
דייוויד אלברט פרנסיס , המוכר בשם פנמה פרנסיס (Panama Francis), היה מתופף ג'אז סווינג אמריקאי, שניגן גם בהקלטות רבות של להיטים בשנות החמישים.
פרנסיס נולד במיאמי, פלורידה, ב־21 בדצמבר 1918. אביו היה יליד האיטי, אמו הגיעה ממשפחה עם רקע אנגלי של בעלי רכוש באיי בהאמה.
אביו אסף תקליטים, ופרנסיס התלהב ממוזיקה ונגן תופים עוד לפני שלמד בבית הספר.
בתחילה ניגן במצעדי להקות ונגני תופים וחצוצרות מקומיים.
פרנסיס ניגן לראשונה באופן מקצועי בשנות השלושים.
הוא היה חלק מלהקת ג'ורג 'קלי בין השנים 1934–1938, וניגן גם עם להקת Florida Collegians בשנת 1938. לאחר שעבר לניו יורק באותה שנה, הוא עבד עם טאב סמית, בילי היקס ורוי אלדרידג'.
פרנסיס רכש את כינויו מאלדרידג ': "הוא קיבל בשוגג את הכינוי "פנמה" מאחר שחבש כובע פנמה ואלדרידג' לא זכר את שמו של המתופף החדש".
פרנסיס הצטרף ללהקת הביג באנד של לאקי מילינדר בשנת 1940, ולעיתים קרובות ניגן באולם הסאבוי.
לאחר שעזב את מילינדר הוא ניגן בלהקה של ווילי בריאנט (1946), ואחר כך עם קאב קאלוויי (1947–52); הוא השתתף בשלושה סרטים קצרים לצידו של קאלוויי.
בחלק גדול משנות החמישים פרנסיס ניגן בסטודיו בניו יורק, ליווה קבוצות וזמרים של רית'ם אנד בלוז, ורוק אנד רול.
הלהיטים בהם השתתף כנגן היו: בובי דרין ("Splish Splash"); ארבע העונות ("בנות גדולות לא בוכות", "הולכות כמו גבר"); באדי הולי ("פגי סו"); הפלאטרס ("מעמיד הפנים הגדול", "התפילה שלי", "רק אתה", "עשן נכנס בעינייך"), ניל סדקה ("ילדת לוח השנה"); וג'קי וילסון ("Reet Petite").
משנת 1963 סייר פרנסיס עם הזמרת דיאנה שור במשך חמש שנים.
לאחר מכן הוא עבר לקליפורניה, אך התקשה במציאת עבודה.
הוא סייר ביפן עם הסקסופוניסט סם טיילור בשנים 71–1970, והופיע שוב בקולנוע בשנת 1972, בסרט "הליידי שרה בלוז".
עוד בניו יורק, פרנסיס היה חלק מהרכב התשיעיה של סיי אוליבר משנת 1973 עד 1975, ובמהלכו הופיע גם בפסטיבלי הג'אז ובסיורים בינלאומיים עם להקות אחרות.
להקת הג'אז והריקודים שלו Savoy Sultans הוקמה בשנת 1979, והופיעה באופן קבוע, במשך שמונה שנים משנת 1980, באולם האירועים "Rainbow Room", שבמרכז רוקפלר בניו יורק.
פרנסיס הפך למתופף ברביעיית בני גודמן בהופעות בשנת 1982. בשנת, 1994 הוא הופיע בסרט Statesmen of Jazz כחבר בהרכב המוזיקלי של הלהקה..
"פנמה" פרנסיס נפטר ב־13 בנובמבר 2001, לאחר אירוע מוחי, בגיל 82.
עם בראוני מקגי / סוני טרי
פנס הוא כתב עת מקוון לביקורת ספרות שנוסד על ידי המחלקה לספרות עברית ומכון הקשרים באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
פנס רואה אור פעם בחודש וכולל מאמרים בתחומיה השונים של ביקורת הספרות - שירה, פרוזה, מחקר, ספרות מתורגמת, ועוד - בדגש על הספרות העברית.
מדור מיוחד במוסף מוקדש לביקורת צעירה הנכתבת על ידי תלמידי ותלמידות תיכון במסגרת תוכנית 'דרך רוח'.
פנס יצא לאור לראשונה באפריל 2021. מקימי המוסף ניסחו את השקפתו:
עורכי כתב העת הם חיים וייס, מוריה דיין קודיש, נעמה ישראלי ונעם קרון.
על המבקרים שכותבים בפנס נמנים יגאל שוורץ, יעל שנקר, שירה סתיו, סיגל נאור פרלמן, עודד ישראלי, מוטי פוגל, מי-טל נדלר, מתן חרמוני, בנימין בראון, יפתח אשכנזי, הילה בלום, יורם מיטל, חיים יעקובי, תמר מרין, חנוך בן פזי, עמוס נוי, אילאור פורת, ראויה אבורביעה, איתי שניר, יעקב צ.
האתר עוצב על ידי איתי מרינברג-מיליקובסקי.
לוגו המוסף עוצב על ידי נורית וינד-קידרון.
פנסיון פראכט הוא סרט קולנוע ישראלי משנת 2014 בבימויה של תמר ירום, עם צחי גראד, מיכאלה עשת וולדימיר פרידמן בתפקידים הראשיים.
התסריט נכתב על ידי תמר ירום והוא מבוסס על הספר "לילה ועוד לילה" של אהרון אפלפלד (2001).
העלילה מתרחשת בשנות ה-60 בפנסיון בירושלים בו מתגוררים ניצולי שואה שמנסים להחיות משהו מחייהם שלפני המלחמה ובעיקר את השפה ותרבות היידיש.
הם מתנגשים כל הזמן בבעלת הפנסיון שלא הייתה בשואה ולא מבינה את צורכיהם, התנגשות שנגמרת בתוצאה טרגית.
רוב הצילומים נערכו בחוות שפון בקיבוץ נצר סרני.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה במסגרת פסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, באוקטובר 2014.
מנפרד (צחי גראד) הוא ניצול שואה אלמן שעבר להתגורר לאחר מות אשתו בפנסיון פראכט בירושלים.
בעלת הפנסיון היא גב' פראכט (מיכאלה עשת) שמנסה ללא הצלחה לשמור על סדר ונקיון במקום.
מנפרד כרוב הדיירים איבד את כל משפחתו בשואה.
הוא כואב גם על תרבות היידיש שנחרבה ומבקש לעזור לשקם אותה.
אתו נמצאים בפנסיון נחמן (משה פרסטר) שאוסף ספרים ביידיש וממלא את חדרו, זיידל (אורי קלאוזנר) שמתגורר במקום עם אשתו הנוצריה קריסטינה (אוליאנה סתוי), הצייר קירצל (ולדימיר פרידמן) שגר עם חברתו תרזה (סיגלית פוקס), באום (סשה אגרונוב) ופאולה, צ'לנית בודדה שמנגנת כל היום בצ'לו (הדס קליינמן).
מנפרד הולך למועדון יידיש כדי לשמוע את הזמרת הצעירה והיפה חנה ריגלר (מרינה מקסימיליאן) שרה ביידיש שירים שאהובים עליו.
במועדון הוא פוגש בצילה (יעל טוקר) רוקחת שמכירה אותו מהתקופה בה היה מגיע לקבל תרופות לאשתו.
גם צילה אבדה את כל משפחתה בשואה.
הם מתחילים לצאת ביחד והיא עוברת לגור אתו בפנסיון.
מנפרד מבטיח לתמוך בה בהקמת בית מרקחת משלה.
למנפרד יש שני ילדים, ארתור (מעיין בלום) שמטפל בכלבים עזובים וקלרה (מיכאלה אלקין).
הוא מנותק רגשית מילדיו, מוכר את דירתו למר רוזנבאום (אשר צרפתי) ורוצה להשקיע 50.000 לירות אצל ועד היידיש בפנסיון של זיידל וקירצל כדי לתמוך בהנחלת היידיש אך הם מסרבים לקבל ממנו סכום כזה גדול.
צילה עוזבת אותו בשל כך.
לגב' פראכט יש מאהב בשם דרוקס (ירון ברובינסקי) שהוא גם רואה החשבון שלה.
הוא מגלה לה כי מצבו הכספי של הפנסיון הוא בכי רע אך היא מתעלמת מזה.
היא מחליטה לעשות סדר בחדרים ומעלה את חמתם של הדיירים, בעיקר באום וקירצל שמכנה אותה "פשיסטית".
נחמן מת וגב' פראכט מחליטה לקרוא למחלקת התברואה כדי לסלק את כל ספרי היידיש מהחדר.
בהתלהטות הרוחות נוטל באום אקדח והורג אותה.
הוא נעצר מיד והדיירים נחקרים במשטרה על ידי חוקר (חיים זנאתי).
לבסוף מקריא להם דוקס את צוואתה של גב' פראכט שציוותה את גופתה למדע והורישה לו את הפנסיון ומאחר שהפנסיון צבר חובות הוא מחליט למכור אותו ולפנות את כל הדיירים, שוב הם חסרי בית.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותצחי גראדמנפרדניצול שואהמיכאלה עשתגב' פראכטבעלת פנסיוןירון ברובינסקידרוקסבן זוג של פראכטיעל טוקרצילהרוקחת, ניצולת שואהולדימיר פרידמןקירצלניצול שואהאורי קלאוזנרזיידלדייר בפנסיוןאוליאנה סתוויקריסטינהאשתו של זיידלמשה פרסטרנחמןניצול שואהמרינה מקסימיליאןחנה ריגלרזמרת יידישסשה אגרונובבאוםניצול שואהמעיין בלוםארתורבנו של מנפרדמיכאלה אלקיןקלרהבתו של מנפרדסיגלית פוקסתרזהחברתו של קירצלהדס קליינמןפאולהדיירת בפנסיוןאשר צרפתירוזנבאוםרוכש דירהחיים זנאתיחוקר במשטרה
בכדורגל, פננקה היא טכניקה המשמשת בעת בעיטת עונשין שבה הבועט, במקום לבעוט את הכדור לאחד מצידי השער, נותן מגע קל מתחת לכדור, וגורם לו להתרומם ולנחות במרכז השער, כשהוא מטעה את השוער שמזנק לאחד הצדדים.
הבעיטה הומצאה על ידי הכדורגלן הצ'כי אנטונין פננקה בגמר יורו 1976 בבלגרד, כשכבש כך לרשתו של שוער נבחרת ספ מאייר כדי להעניק את התואר ל.
לאחר הופעת הבכורה המתוקשרת שימשה הבעיטה של פננקה במקרים נדירים ובעיקר על ידי שחקנים מוערכים ביותר שיכולים להתמודד עם ההשלכות של החמצת ניסיון שכזה.
הבעיטה נקראת בצ'כית Vršovický dloubák - רמז לרובע ורשוביצה בפראג, בו ממוקמת קבוצתו של פננקה, בוהמיאנס 1905.
סגנון זה של בעיטת עונשין נקרא באיטליה Il cucchiaio ("הכף"), cavadinha ("חפירה קטנה") בברזיל ו-penal picado ("בעיטת עונשין מנוקבת") בארגנטינה ובמקומות אחרים באמריקה הדרומית.
מטרת הבעיטה אינה להקפיץ את הכדור מעל השוער, אלא לנצל את העובדה ששוערים רבים יזנקו לאחד משני צידי השער מיד, במקום לחכות לראות לאיזה כיוון הכדור הולך.
זוהי טכניקה מאוד מסוכנת, מכיוון שהנגיעה העדינה בכדור מעניקה לו מהירות איטית מאוד, ובכך מאפשרת לשוער לחזור מהמקום בו קפץ, או אפילו להישאר באותו מקום ולחכות שהכדור ייפול בקלות לידיו.
בנוסף, המגע העדין מיושם בקלות רבה ביותר על ידי בועט שמאט כשהוא עומד לבעוט בכדור, מה שמאפשר לשוער לזהות את כוונתו.
המהלך ידוע בשימוש רק על ידי בועטי פנדלים בטוחים המעזים להסתכן בהחמצת הבעיטה.
כמה שחקנים שהשתמשו בבעיטת הפננקה ספגו ביקורת מתקשורת הספורט או מחבריהם לקבוצה והאוהדים שלהם, במיוחד אם הם מחמיצים אותה.
על פי מחקרים, לפננקה סבירות נמוכה יותר להבקעה על פני בעיטה מדויקת או חזקה, אך אם היא מצליחה, ההשפעה הפסיכולוגית של הפננקה על הקבוצה השנייה עשויה להיות עמוקה, וזו אולי הסיבה שבועטי עונשין בוחרים להשתמש בה.
פננקה עצמו ראה בבעיטה שיקוף של האישיות שלו.
אנטונין פננקה פרץ לתודעה הבין-לאומית כששיחק במדי נבחרת ביורו 1976. צ'כוסלובקיה הגיעה לגמר, בו התמודדה מול .
לאחר ההארכה התוצאה הייתה 2–2, והמשחק הגיע לדו-קרב הפנדלים הראשון בגמר אליפות אירופה.
שבעת הפנדלים הראשונים נכבשו, עד שהבועט הרביעי של גרמניה המערבית, אולי הנס, בעט את הכדור מעל השער.
כשהתוצאה 4–3 עלה פננקה לבעוט את הפנדל החמישי של צ'כוסלובקיה, שאם יכבוש אותו תזכה.
הוא העמיד פנים שיבעט לצד השער, גרם לשוער הגרמני, ספ מאייר, לזנק לשמאלו, ולאחר מכן בעט בעדינות את הכדור למרכז הרשת.