tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יתר על כן, המערך המשיחי עבר ממעמד שולי למעמד מרכזי עד מרכזי ביותר ביהדות.
עם זאת הוא כותב כי הפוטנציאל המשיחי חובק-כל היה טמון ביהדות כבר מתחילתה – ו"הוא שאפשר לעם ישראל להישרד בעוז, באמונה ובתקווה חסרות פשרה, בכבוד ובגאווה; לנוכח הייסורים, הרדיפות, העלבונות, ודיכוי שעשויים להביאו לידי היעלמות".
קיים מתח מובנה בין הלכה למשיחיות; ומעניין כי ההלכה לא מציעה דרכים לזרז את ביאת המשיח, אלא רק מבטיחה את הסדר כרצונו וכדרכו של אלוהים.
בכך היא ממשיכה את דרכו של אברהם, אשר לא רק שהוא דגם של צדיק – אלא עליו לצוות "את בניו ואת ביתו אחריו, ושמרו דרך ה' לעשות צדקה ומשפט" (בראשית יח:יט).
'הלכתיות' זו באה לידי ביטוי בתוכחותיהם של הנביאים, הקוראים את בני ישראל לקיים את חובותיהם לפי הברית.
עבור הנביאים (נא עיינו ירמיהו כב:ד, יחזקאל יא:יט-כ), העתיד המפואר הוא עתיד של שמירת מצוות - וירושלים המשיחית היא למעשה עיר 'ארצית'.
אמנם, הנביאים לא יכלו שלא להניח סימני גאולה, ולזהות סימני היכר לאירוע אסכטולוגי הממשמש ובא.
נכון שישעיהו נט:כ גורס שהתשובה וקיום מצוות עשויים לעזור ואף לזרז את בוא הגאולה.
אבל הגאולה אינה מטרתה של התורה ותכליתה העיקרית של ההלכה.
התודעה המשחית היהודית והציפייה לישועה התפתחו אם כן בעקבות אירועים היסטוריים מאתגרים.
תקוות אלו התייחסו לחזרה לעבר של ימי חסד אבודים - עבר ממשי, או שעבר אידיאליזציה.
בגלל מעמדה האפלטוני, העל-היסטורי, העל זמני - המיסטיקה נחשבת כמאפשרת מרווח קטן לעיסוקים משיחיים.
זאת מבקשת נצחיות של העכשיו הקיים לעד - ולאו דווקא זמן ממשי.
ואולם, ועל פי גרשום שלום המשיחיות היהודית הייתה למשיחיות מיסטית לחלוטין.
זאת לובשת שתי פנים שונות: האחת – זאת של קבלת ר' משה קודוברו – היא משיחית בדחפיה ובמניעיה הפסיכולוגיים, אך לא במבנה הפנימי כדוקטרינה.
השנייה – זאת של קבלת האר"י – היא משיחיות מתפרצת במהותה ובמבניה.
ואולם לא דגם משיחי זה ולא זה, מעולם לא ניתקו מגע עם המציאות החברתית וההיסטורית, גם כשהן הגיעו לרמת הרחנה גבוהה ביותר.
קץ הגלות, קיבוץ גלויות והחזרת עטרת מלכות דוד לישנה - מעולם לא איבדו את מעמדם.
המשיחיות היהודית שמרה על בסיסה הלאומי, שלא בתלות למשמעותה האוניברסלית, הקוסמית, הפנימית והרוחנית.
במשך השנים הוכרזו אנשים כמשיח.
בר כוכבא הוכרז כמשיח על ידי רבי עקיבא וחכמי דורו.
האמורא רב אמר שאם המשיח הוא בין החיים באותו דור, הרי הוא רבו רבי יהודה הנשיא.
האמורא רב נחמן אמר על עצמו שהוא מועמד אפשרי למשיח.
היו עוד אישים שרמזו כי הם יכולים להיות המשיח של הדור.
רמז כזה מופיע בספר אור החיים ועוד.
בקהילות רבות בדורות עברו היה מקובל להצביע על אישיות רבנית כעל אדם הראוי לתואר משיח.
היו אדמו"רים שחסידיהם ראו בהם משיח פוטנציאלי של הדור, כמו רבי ישראל מרוז'ין ועוד.
במשך הזמן קמו אנשים שסחפו אחריהם קהל רב של יהודים והתבררו כמשיחי שקר: שבתי צבי, יעקב פרנק, אבו עיסא, דוד אלרואי, שלבסוף התאסלמו או התנצרו, ולרוב הקהילה שהאמינה בהם נטשה את דרכם, אך היו מקרים שעל אף המרת הדת המשיכו ללכת בדרכם ואף המירו את דתם יחד עם משיחם.
עוד במאה ה-19 הגו מבשרי הציונות הדתית את הרעיון של יישוב ארץ ישראל והבאת המשיח על ידי פעולות יישוב הארץ.
הופיעו רבנים שקראו לעלות לארץ ישראל וליישבהּ.
הרב צבי קלישר מפוזנן שבפולין, קרא לעם היהודי לעלות לציון ולא לחכות לגאולה נסית, אלא היציאה מהגולה (הגאולה הטבעית) היא שתביא להתגלות המשיח.
גם הרב יהודה חי אלקלעי מסרביה, קרא לעלייה והבאת גאולה בדרך טבעית מבלי להמתין למשיח.
ראשי הציונות הדתית, שישבו בקונגרסים של ההסתדרות הציונית, פעלו ברוח דבריהם של מבשרי הציונות הדתית.
מאוחר יותר המשיכו בקו זה תנועות התיישבות חדשות כגון "גוש אמונים" (אם-כי גוש אמונים מורכב גם מחלקים חילוניים, וספק האם כוונתם הייתה להביא לביאת המשיח - אדם מסוים, על ידי פעולותיהם).
בניגוד להם קמו רבנים שגרסו, שאין להעפיל בכוח משום שלוש השבועות, ויש לחכות למשיח שיבוא וייקח את עם ישראל לארצו (זו הסיבה בגללה חסידי סאטמר סבורים כי אין זכות קיום למדינה הציונית).
בדור האחרון בולט העיסוק הציבורי בנושא המשיחיות, בשל פעילות של חסידי חב"ד המשתמשים בין היתר בשלטי חוצות לפרסום אמונתם בנושא המשיח.
בשנת 1990 הפיקה רחל בולטון, שניהלה במשך כעשור את כל פעילות הפרסום של צעירי אגודת חב"ד, קמפיין ארצי שנשא את הסלוגן "היכונו לביאת המשיח".
מאוחר יותר, החלו חלק מהחסידים לפרסם את רבם מנחם מנדל שניאורסון כמשיח תוך שימוש בסיסמה "יחי אדוננו מורנו ורבנו מלך המשיח לעולם ועד".
גם לאחר פטירתו ב-ג' בתמוז תשנ"ד 1994, ממשיך הזרם המשיחיסטי בחב"ד לפרסמו כמשיח.
אמונה זו עוררה ביקורת מצד חוגים שונים ופולמוס פנימי בחסידות.
משיח בן יוסף הוא דמות המוזכרת במקורות היהודיים כאחד מהמשיחים שעתידים לגאול את עם ישראל לצד משיח בן דוד.
המקור לקיומו של משיח בן יוסף וזהותו
בתלמוד מובאת דרשה לפיה נבואת המספד בירושלים () של הנביא זכריה עוסקת בהספד שעם ישראל יספיד את משיח בן יוסף שעתיד להיהרג:
בזוהר חדש ורעיא מהימנא נאמר כי משיח בן יוסף הוא מצאצאיו של אביה בן ירבעם מלך ישראל, משבט אפרים, אולם ממדרש במדבר רבה משתמע שהוא יגיע דווקא משבט מנשה.
בפרקי היכלות הוא מזוהה עם נחמיה בן חושיאל משבט אפרים.
בתלמוד מוזכר כי משיח בן יוסף ייהרג במוות לא טבעי.
במדרש אחר מצוין כי מי שיהרוג את משיח בן יוסף יהיה ארמילוס.
בפרקי היכלות מסופר שמלך פרס שידויי ידקור אותו למוות בתאריך ו' באב, ובמשך 40 ימים גופתו תהיה מושלכת בירושלים, וביום ה-41 יקבור אותו האל בעצמו "בקברות בית יהודה".
מפרשים רבים מסבירים שמשיח בן יוסף ייהרג במלחמת גוג ומגוג.
רבי חיים ויטאל, תלמידו של האר"י, העיד שהאר"י אמר שבתפילת העמידה, במשפט "וכסא דוד עבדך" בברכת בונה ירושלים, יש לכוון שמשיח בן יוסף שלא ייהרג, ובהרבה סידורים בנוסח הספרדים מוזכרת כוונה זו בתפילה.
ישנם הוגי דת מודרניים המפרשים כי המילה "תכין" במשפט בתפילה "וכסא דוד עבדך מהרה לתוכה תכין" משמעותה "תבסס", וגם "תעשה לה כנה (בסיס)".
כלומר, הבקשה היא כי האל יבסס את מלכות בית דוד, כאשר משמעות המילה "נכון" במקרא הוא "מבוסס היטב על עמדו".
הביטוי המקראי "כיסא מלכות נכון" או "כהכין ה' את כיסא המלך" משמעותו הוא שמלכותו מבוססת ושליטתו בממלכה תקינה.
והמשמעות הרמוזה כאן - משיח בן יוסף המקדים את משיח בן דוד מהווה בסיס וכנה למלכותו, ובדאגתו שהמערכת השלטונית באומה היהודית מבוססת ותקינה בכל התחומים, מהווה הכנה למלכות מבוססת של בית דוד.
מכמה מקורות עולה כי משיח בן יוסף הוא שלב מקדים למשיח בן דוד.
רב סעדיה גאון כתב כי משיח בן יוסף יוביל מהגליל את שחרור ירושלים מידי אדום, ולאחר מכן ייהרג במלחמה מול ארמילוס ובעקבות המשבר שיבוא לאחר מותו יגיעו אליהו הנביא ומשיח בן דוד.
לדעתו, אין הכרח ששלב זה יבוא, ואם עם ישראל ישוב בתשובה הוא יזכה להגיע לגאולה השלמה ללא משיח בן יוסף.
בין משיח בן יוסף למשיח בן דוד
לפי מדרש תנחומא, נמשל משיח בן דוד לחמור (על פי הפסוק "עני ורוכב על חמור") ומשיח בן יוסף נמשל לשור.
אבות הטיפוס בעניין זה הם יוסף ויהודה.
יוסף שימש כמשנה לפרעה מלך מצרים, ועסק בסדרי ממשלה ושלטון.
הוא גם מכונה 'המשביר' על שום שניהל את הצד הארגוני-לוגיסטי של השברת מזון לרעבים.
יהודה, לעומת זאת, הוא התלמיד החכם ואיש ההגות הרוחני-אידאולוגי, המסמל את המשיח הסולל דרכים לתיקון העולם כולו.
שני אבות הטיפוס הללו, רומזים גם לכך שמשיח בן יוסף יהיה מבני רחל (יוסף היה בכורה של רחל), ואילו משיח בן דוד יהיה מבני לאה (יהודה קיבל את תפקיד הבכור לאחר חטא ראובן במעשה בלהה וחטא שמעון ולוי בפרשת שכם).
בברכות של השבטים בספר בראשית ובספר דברים, יוסף מצטיין בחקלאות ואדמה פורייה ובמלחמתיות (הוא אף מכונה במדרשים "שור מלחמה").
יהושע בן נון ממשיכו של משה וכובש הארץ היה משבט אפרים, ואילו שאול המלך הראשון בישראל היה אף הוא מבני רחל, משבט בנימין.
במדרשים שונים ובכתבי הגאונים המשיח משבט אפרים מופיע כמלך ישראל אשר יעשה מלחמות ויכבוש את האומות.
שורשי דואליות השלטון של שבט יוסף ודוד, של הקדמת שלטון שבט יוסף לשלטון דוד, ושל אסון לשבט יוסף לפני עליית מלכות דוד, מצויים כבר במקרא.
במקרא מצוין כי תקופת השופטים, המזוהה עם תקופת השלטון הפוליטי של שבט יוסף, מקדימה את תקופת המלכים, שלפני פיצול הממלכה הייתה תקופת השלטון של בית דוד.
וכך מובא בתהילים על המעבר מתקופת השופטים לתקופת בית דוד, וחורבן שילה שקרה במהלך תקופת המעבר: "בני אפרים, נושקי רומי קשת הפכו ביום קרב...ויטש משכן שילה, אוהל שיכן באדם...וימאס באהל יוסף, ובשבט אפרים לא בחר.
ויבחר את שבט יהודה, את הר ציון אשר אהב.
ויבחר בדוד עבדו...לרעות ביעקב עמו ובישראל נחלתו.
וירעם כתם לבבו ובתבונות כפיו ינחם".
שאול המלך שהיה למעשה מלך צבאי, פרק את עול השעבוד הפלישתי, וייסד בעצם את ממלכת ישראל משתי חרבות, והקים צבא חמוש היטב, ובית מלוכה שלם, הוא ארכיטיפ למשיח בן יוסף.
המהר"ל מפראג המשיל שני כוחות ישראליים אלו ללב ולמוח.
משיח בן יוסף ושבט אפרים מסמלים את הלב הפועם של הממלכתיות הישראלית בעוד משיח בן דוד ושבט יהודה מסמלים את המוח המדיני החושב של הממלכתיות הישראלית.
באופן דומה, הרב קוק המשיל את שני הכוחות ליחס שיש בין הגוף לנשמה.
משיח בן יוסף עוסק בחומריות של האומה, שיש לו צד משותף עם שאר האומות, ואילו משיח בן דוד עוסק בנשמתיות של האומה, שבו ישראל מתייחד משאר האומות.
הגר"א הרבה לעסוק בנושאים אלו.
וכן דמותו של משיח בן יוסף מאופיינת בספר קול התור שכתב הרב שלמה זלמן ריבלין [עמנואל אטקס "הציונות המשיחית של הגאון מווילנה" עמוד 170].
לתפיסתו שמקורה במדרש תנחומא משיח בן יוסף מסומל בשור, ואילו משיח בן דוד בחמור.
והדבר למעשה מבוסס על ברכת יוסף:
בין 156 המאפיינים של משיח בן יוסף, הוא מונה תנועה שעושה מהלכים ארציים לתחיית האומה, בהסתר ובצניעות, בהדרגה איטית ובסבלנות, מתוך עניות ומסכנות, כאשר לא מכירים בעשייתה.
על פי הגר"א משיח בן יוסף אינו חייב להיות גבר, וגם אסתר הייתה בבחינת משיח בן יוסף בדורה.
ואף הוא ראה את עצמו בבחינה של משיח בן יוסף שמעודד ליישובה של הארץ וגאולתו של העם.
כמו כן משיח בן יוסף אינו חייב להיות יהודי וכך למשל הוא ראה את כורש, נותן הכרזת כורש כמשיח בן יוסף בדורו.
על פי פרשנות חז"ל לנבואת המספד בירושלים, עתיד משיח בן יוסף להיהרג, לפני בואו של משיח בן דוד.
דעה מקובלת היא שהוא ייהרג במלחמה כנגד ארמילוס הרשע - מלכם של אנשי אדום, במלחמת גוג ומגוג.
על פי התנ"ך יהיה מצב של פילוג, שבו יספדו למשיח בן יוסף כל קבוצה בפני עצמה.
לפי גרסה נוספת המופיעה ב'קול התור', ארמילוס הרשע הוא שר הערב רב.
גם המהר"ל סבר כי משיח בן יוסף ייהרג, בשל ההתנגדות הגדולה של הגויים לעם ישראל בתחילת מלכות המשיח בעת מלחמת גוג ומגוג, ולכן המעלה שהוא מייצג בעם ישראל תתבטל.
החל מתקופתו של האר"י אנו מוצאים מסורת של תפילה על חייו של משיח בן יוסף.
גם הגר"א האמין שאין הכרח שמשיח בן יוסף ייהרג (ואף חיבר תפילה מיוחדת "לבקש על חייו של משיח בן יוסף") ובמקומו כל תנועה ואדם שעוסקים באופן מעשי בענייני הכלל וגאולת ישראל שמתבטלים או נהרגים, הם תחליף לגזרה קדומה זו, ויש לראות בהם ניצוצות של משיח בן יוסף שנהרג.
הרב אברהם יצחק הכהן קוק נאם את המספד בירושלים כהספד לבנימין זאב הרצל חוזה המדינה (ללא אזכור מפורש של שמו), בו ראה ביטוי של משיח בן יוסף.
בספרו אורות, הרב קוק מבאר שהכח הלאומי הצר של ישראל, שמייצג משיח בן יוסף, יש בו גם אהבה פרטית יתירה ולכן הוא עתיד להתבטל, כדי לפנות מקום לכוחו של משיח בן דוד, שתכליתו הרוחנית היא אוניברסלית לאחד את כל האנושות למשפחה אחת שתקרא בשם ה'.
על פי רש"י בעקבות תרגום יונתן, המספד בירושלים שיתקיים ביום ההוא, יהיה על אשר דקרו והרגו בהם האומות בגלות.
עם זאת, מביא רש"י את דרשת חז"ל שמדובר בהספד על משיח בן יוסף שנהרג.
על פי המלבי"ם "תחלה יספדו עליו כמו שסופדים על הבן יחיד שמת ואין אחר תחתיו, וגם אחר כך כשיתגלה משיח בן דוד", ימררו עליו כעל הבן הבכור "באשר הוא היה הבכור והראשון להושיעם, וע"כ יתמיד האבל עליו גם אחרי כן".
על פי תרגום יונתן, רש"י והמלבי"ם רמוזים בחלק הפסוק "כְּמִסְפַּד הֲדַדְ-רִמּוֹן בְּבִקְעַת מְגִדּוֹן" שני מספדים שהיו בעבר.
המספד על המלך אחאב בן עמרי שהרגו הדד-רימון (בן הדד שעבד את האל רימון) בר טברימון ברמות גלעד (מלכים א' כ"ב) והמספד על המלך יאשיהו בן אמון שהרגו פרעה נכֹה בבקעת מגידו (דברי הימים ב ל"ה).
המלבי"ם עוד מעמיק בעניין ואומר שהמספד על יאשיהו היה מפני שהיה מלך יחיד, והמספד על אחאב היה מפני שהיה הבכור מבין שני המלכים שמלכו בתקופתו, מכיוון שמלך על עשרה שבטים.
ובמספד של משיח בן יוסף בירושלים יהיו את שני הדברים ביחד, שיהיה הבכור וגם שכל ישראל יספדו לו.
במאמרו 'המספד בירושלים' מציג הראי"ה קוק את אחאב ויאשיהו כדמויות משיח בן יוסף ומשיח בן דוד.
מחשב הקצים חיים שבילי זיהה את "ארמילוס" עם המצביא הנאצי ארווין רומל שאיים על היישוב היהודי בארץ ישראל.
משיח שקר הוא אדם שהכריז על עצמו או הוכרז על ידי תומכיו כמשיח של דת כלשהי, אך לא הוכר ככזה על ידי הזרם המרכזי של אותה דת.
תופעה זו של הכרזה על אדם כמשיח, קיימת בדתות שונות, וקרויה בשפה מדעית "טוענים למשיחיות" או "פסאודו-משיח" (משיח כביכול).
הגדרתו של משיח כמשיח שקר אינה חד-משמעית, ולרוב ההיסטוריה שופטת את הטוענים למשיחיות במבט לאחור.
לעיתים מתגלעת מחלוקת רחבת היקף בקרב העם או הקהילה אליה משתייך הטוען למשיחיות אודות משיחיותו לכאורה.
לפי המקובל ביהדות, מותו של הטוען להיותו משיח סותם את הגולל על ההיתכנות שיוכר כמשיח.
בחלק מהמקרים הטענה למשיחיות היא סימפטום של הפרעה פסיכיאטרית אצל אנשים עם פסיכוזה של שיגעון גדלות המכריזים על עצמם כמשיחים.
בהלכה היהודית קיימים קריטריונים על פיהם ניתן לשפוט האם הטוען ראוי להיות משיח.
בשל אופייה המיוחד של האמונה במשיח ביהדות, ומצוקת היהודים בגלות, היו בהיסטוריה היהודית גילויים רבים של כתות משיחיות שעודדו תפיסה אסכטולוגית.
בין הבולטים שבמשיחי השקר לפי האמונה היהודית היו: שבתי צבי, דוד אלרואי, יעקב פרנק ואחרים, שחלקם לבסוף המירו את דתם.
לרוב, קהילה שהאמינה במשיח, נטשה את דרכו כשהמיר את דתו, אך במקרים מסוימים המירה הקהילה את דתה ביחד עם משיחה.
הרמב"ם בספרו משנה תורה כתב את התנאים בעבור שאדם יזוהה כמשיח:
לפיכך אדם שאיננו עומד בתנאים הללו איננו המשיח.
בהמשך, כותב הרמב"ם שייתכן שאדם שהלך בדרך המשיח, קרי שהגה בתורה שבכתב ובתורה שבעל-פה, וכפה כל ישראל לילך בה ולחזק בדקה, ונלחם מלחמות השם - למרות זאת נהרג או שלא הצליח.
במקרה שכזה, אף על פי שנודע שאינו המשיח, עדיין הרי הוא "ככל מלכי בית דויד השלמים הכשרים שמתו":
שמעון מפראיה מוזכר אצל יוסף בן מתתיהו ונראה שכתובת חזון גבריאל מתייחסת אליו.
ביהדות, ישו הוא משיח שקר.
בתלמוד מובא שישו היה תלמיד חכם שסרח, החל לעבוד עבודה זרה, עד שלבסוף הוצא להורג על שכישף והסית והדיח את ישראל.
תלמידיו ראו בו משיח אף לאחר מותו, התפלגו מן היהדות ויצרו את הנצרות.
הרמב"ן בוויכוח ברצלונה אמר על ישו, שישו מעולם לא קיים את דברי הנביאים על המשיח:
והרמב"ם בספרו ההלכתי משנה תורה כתב, שישו ותלמידיו הם ממוסרי ישראל, מינים ואפיקורסים.
ועוד כתב הרמב"ם על ישו, שלא רק שישו לא עשה את מעשי המשיח, אלא שעוד עשה הפוך:
לדברי יוסף בן מתתיהו: .
ההליכה למדבר, ההתקהלות ההמונית, נטילת הרכוש (ואחר-כך חלוקתו), זיקה למקווי מים כסימן לטהרה והבטחת ביצוע מעשי פלא ונס אפיינו תופעות "נבואיות משיחיות" של שלבי היטהרות במדבר.
הרומאים, כצפוי, לא היססו להפעיל כוח צבאי מול תאודאס ומאמיניו.
בפקודת פאדוס נשלחה למקום בשנת 45 לערך פלוגת פרשים, שכיתרה את החבורה במפתיע.
רבים נהרגו והמונים נתפשו, ותאודאס נפל בשבי וראשו נכרת מעליו.
לדברי יוסף בן מתתיהו היה משיח שקר נוסף שבא ממצרים:
היה מנהיג כת דתית יהודית בסוף תקופת בית שני, אשר מרדה נגד האימפריה הרומית.
הקבוצה מכונה בשם הפילוסופיה הרביעית, והתפתחה מאוחר יותר לתנועת הסיקריים.
התנועה תמכה בפעולות אלימות כנגד הרומאים כמו גם נגד מתנגדיה הפוליטיים מקרב היהודים.
יוסף בן מתתיהו מתאר את יהודה כמשיח שקר, אשר ראה עצמו כמלך היהודים.
יהודה עורר מרד בציפורי בשנת 4 לפנה"ס אחרי מותו של המלך הורדוס, הוא הצליח לבצע פשיטה מוצלחת על מחסני הנשק של הצבא ולחמש את לוחמיו אולם הובס על ידי צבאו של נציב סוריה פובליוס קווינקטיליוס וארוס שהחריבו את ציפורי.
למרות התבוסה הצליח יהודה בן חזקיה להימלט ולהציל את חייו.
על-פי הדיווחים, בשנת 6 לספירה לערך יהודה הופיע שוב בגמלא וחבר לפרושי בשם צדוק, והחל לארגן מרד נגד מפקד אוכלוסין, אשר היה אמור להיות בסיס למס גולגולת שהנהיג קוויריניוס.
השניים טענו כי המיסוי הופך את היהודים לעבדים.
במהלך המרד, אסף יהודה הקנאי כאלפיים לוחמים סמוך לציפורי (שהייתה בירת הגליל), אשר הובסו בידי הרומאים; ציפורי נחרבה כליל ותושביה נמכרו לעבדות.
בר כוכבא (שנוי במחלוקת בחז"ל)
היה המצביא שעמד בראש מרד היהודים באימפריה הרומית בימי הקיסר אדריאנוס (132–135 לספירה), מרד הקרוי על שמו – מרד בר כוכבא.
בשלב הראשון למרד, הכו המורדים, ממקומות מסתורם המצויים במחילות ובמערות המסתור, ברומאים, אשר לא היו מוכנים למרידה, והנציב הרומי בארץ, טיניוס רופוס, נאלץ לסגת תוך שהוא נוחל אבדות.
הניצחון הביא שוב לתקופת עצמאות של עם ישראל בארצו, ובר כוכבא הוכרז כ"נשיא ישראל".
הוא שלח לדיכוי המרד חיל גדול ממצרים ומפרובינציות אחרות בראשותו של המצביא הבכיר ביותר שיכול היה לגייס, נציב בריטניה יוליוס סברוס.
אל מול לוחמת הגרילה של בר כוכבא נקט סברוס אסטרטגיה של בידוד מעוזי הלוחמים, ניתוק דרכי האספקה, והכנעת הנצורים במחבואם.
המעוז האחרון שהוחזק בידי בר כוכבא בשנתו השלישית של המרד היה העיר ביתר.
סופו של המרד, ואף סופו של בר כוכבא עצמו, היה מר.
המרד דוכא באכזריות, ומאות אלפים נהרגו, בהם בר כוכבא.
בחז"ל ישנה מחלוקת האם בר-כוכבא היה משיח שקר.
לפי התלמוד הבבלי, בר כוכבא היה משיח שקר שנהרג בידי החכמים.
לעומת זאת, בתלמוד הירושלמי בר כוכבא מוצג כגיבור שנהרג במלחמה, ואף מובא כי רבי עקיבא סבר כי הוא המלך המשיח.
והרמב"ם בספרו משנה תורה פוסק לפי דעת התלמוד הירושלמי:
בשנת 448 לערך הופיע בכרתים יהודי בשם משה, שטען שהוא המשיח, ואף הצליח להכריע את היהודים שהתנגדו לו ולתנועה המשיחית שלו.
הוא הבטיח ליהודים לגאלם משעבוד בדרך נס, ולהוליכם לארץ ישראל ושם לכונן מחדש ממלכת ישראל.
המוני היהודים האמינו בו והלכו אחריו, הפקירו את בתיהם ורכושם עזבו את משלח ידם והיו מוכנים לדרך, ליציאת מצרים החדשה.
בחג הפסח יצא משה וכל יהודי כרתים עם נשיהם וטפם אחריו, ומשן סלע המתנשא על חוף הים ציווה להם לקפוץ אל המים, ומובטח להם שהים ייבקע לפניהם וכולם יעברו אותו ביבשה, כמו בימי יציאת מצרים.
רבים מן העם הנלהב והמצפה לגאולה לא התמהמהו למלא את פקודת משיחם וקפצו אחריו הימה, ולמעשה קפצו אל מותם.
על היהודים בארצות האסלאם עברו ימים קשים שהגבירו את הציפייה לבוא המשיח, ובאותה מידה גם הביאו תנועות אלה לזעזוע חזק בקרב יהודי ארצות ערב.
התגלות של משיחי שקר הייתה נפוצה במיוחד בקרב יהדות תימן, ככל הנראה בשל אמונות משיחיות רווחות גם בקרב מוסלמים באזור.
משיח שקר שקם בערב במאה ה-8. הקים כת שטענה כי חוקי ההלכה ובכלל זאת חוקי טהרה אינם חלים עוד.
ביטל את התפילות והתיר לאכול טרפות ולשתות יין נסך.
כמו כן הוא ביטל גם יום טוב שני של גלויות ושינה את דיני המשפחה בישראל.
שריע הבטיח למאמיניו כי ימגר את השלטון המוסלמי בארץ ישראל וגרם למאמינים רבים להתקבץ תחתיו, ויש שהגיעו אף מספרד וממדינות המערב.
בסופו של דבר תפס אותו הח'ליפה יזיד בן אל-מוהלב ושפט אותו.
שריע ניסה להציל עצמו בטענה כי רק הוליך שולל את היהודים אך הח'ליפה הרג אותו.
מותו הוביל לגל של גזירות מצד הממשל האיסלאמי בארץ נגד הקהילות היהודיות.
הוא גם השאיר קבוצה גדולה של יהודים שהפסיקו לשמור מצוות ורצו לחזור בתשובה.
לאחר ששבו בתשובה הם התקבלו במצוות רב נטרונאי בן נחמיה גאון בחזרה לקהילות אותן עזבו.
אבו עיסא אל אספהאני היה חייט מאספהאן, שלא ידע קרוא וכתוב, ופרסם כי היו לו התגלויות נבואיות וכי הוא המשיח.
אמר שלפני בואו של המשיח יופיעו חמישה שליחים, והוא האחרון שבהם.
ימים מועטים לאחר מכן ניגף אבו עיסי בקרב סמוך לעיר ראי (raaghl) במחוז ח'וראסאן שבצפון פרס ונהרג.
משיח השקר בתימן (מאה ה-12)
בתימן קם בשנת 1127 יהודי שחידש כמה שינויים בתפילות, טען למופתים, ואסף מסביבו מאמינים יהודים וערבים.
בעקבותיו שלחו רבני תימן, ובראשם הרב נתנאל בירב פיומי, איגרת לרמב"ם, בה שאלו לדעתו.
במענה הרחיב הרמב"ם בנושא משיחי שקר ביהדות בכלל.
שמו של משיח שקר זה אינו ידוע.
לאחר שנה נתפש וברחו ממנו כל הנלווים אליו, המלך שתפסו שאל אותו: "מה המופת שלך?", ואילו הוא ענה שיחתוך ראשו, ואחר כך הוא יחיה ויקום ויחיה כבראשונה.
המלך אמר לו: "אין לך מופת גדול מזה, ואם הוא כך אני וכל העולם נאמין בוודאי שדבריך כולם אמיתיים וטובים ונכוחים, ושקר נחלו אבותינו הבל ואין בם מועיל", וציווה וחתכו את ראשו.
אותו משיח שקר לא קם לתחייה, ואילו היהודים ברוב המקומות נענשו ממון גדול.
בסוף האיגרת הרמב"ם מוסיף ואומר כי "עד עתה יש שם חסרי דעת אומרים עתה יחיה ויעמוד מקברו".
התחנך בישיבות בבגדאד, ולפי המקורות אלרואי הצטיין בחוכמה ובכושר מנהיגות, והיה בעל ידע נרחב ומעמיק בדת היהודית, בהלכה ובתלמוד, בנוסף לחוכמה חיצונית ואף כישוף.
כיוון שאלרואי קרא למרד במשטר הסלג'וקי ששלט בח'ליפות העבסית, הורה הסולטאן לכלאו.
על פי האגדה, אותה מספר בנימין מטודילה, עשה אלרואי שימוש בכוחותיו העל-טבעיים כדי להיחלץ ולהופיע מחדש לעיני הסולטאן ושריו.
חכמי היהודים התגייסו כדי לרסן את אלרואי עקב דרישת השליט המוסלמי, ואיומו בהרג של יהודי החליפות אם אלרואי לא יעצר.
ראשי היהודים ניסו לשכנע את אלוראי לוותר על המרד, באומרם לו ששעת הגאולה עוד לא הגיעה, אך הם לא הצליחו להשפיע עליו.
אף על פי שפרשת שחרורו של אלרואי מהמעצר מוטלת בספק, נראה שהוא הצליח, אם הוא באמת נכלא, להשתחרר מהכלא, ולחזור לעיר עמרייה.
בשלב מסוים הצליחו אלרואי ותומכיו להשתלט על מצודת העיר, דבר שהביא לתגובה מקרב השלטונות הסלג'וקים, ולהריגתו של אלרואי.
אולי משיח השקר הידוע ביותר.
נולד באיזמיר בשנת 1626. בצעירותו למד שבתי אצל רבני איזמיר, והיה מקובל בין חכמי איזמיר.
לקראת היותו בן עשרים, החל שבתי צבי להתבודד רבות ולעסוק במיסטיקה ובקבלה, וכן נהג לסגף את עצמו בצורות שונות.
בכ"א בסיוון ה'ת"ח (1648) חווה שבתי צבי התפרצות גדולה של ההתקפים מהם סבל, ובחזונו נאמר לו כי הוא משיח ישראל.
הוא לא נמנע מלפרסם את חזונו ברבים, והחל לנהוג מנהגים זרים בפומבי, ובפרט בלט בנטייתו לבטא בפרהסיה את השם המפורש ככתבו, למרות האיסור ההלכתי שבדבר.
עד לפגישתו עם נתן העזתי לא חרגו דבריו של שבתי צבי בדבר משיחיותו לשלבים מעשיים, ופגישתו עם נתן העזתי שינתה את מהלך העניינים.
נתן העזתי שכנע את שבתי צבי כי הוא אכן המשיח המובטח, וגילה באוזניו את נבואותיו.
שבתי צבי יצא לירושלים להביא את בשורתו, ואילו העזתי הפיץ את הידיעה לכל קהילות ישראל במכתבים, והציג את עצמו כנביא המנבא את משיחיותו של שבתי.
בה בעת הופצו איגרותיו של נתן העזתי בכל רחבי העולם היהודי והתקבלו בשמחה עצומה.
בכל רחבי העולם היהודי, בפרס, המזרח התיכון, צפון אפריקה, ובכל רחבי אירופה התעוררו התקוות המשיחיות, ומספר המתנגדים לתנועה המשיחית היה אפסי.
בכל רחבי העולם ואף בעיתונות הלועזית של הימים ההם נפוצו שמועות שונות על שבתי צבי ועל הגאולה.
השמועות סיפרו על מלחמות וניצחונות, על שובם של עשרת השבטים, ואפילו על כיבוש ירושלים בידי שבתי צבי.
משנתו של שבתי צבי הייתה להתיר איסורים הלכתיים רבים.
הוא הכריז על ביטולו של צום עשרה בטבת, ולאחר זמן על ביטולם המוחלט של כל הצומות והתעניות.
הורה לאכול ולשתות בתשעה באב.
שחט כבש בתור קורבן פסח, ואכלו עם בני חבורתו מבלי להסיר מהכבש את החלב, איסור הלכתי שהעונש עליו הוא כרת, כאשר הוא מברך את הברכה החביבה עליו בעת הפרות הלכתיות: "ברוך מתיר איסורים".
שבתי צבי יצא את איזמיר לכיוון קושטא ב-30 בדצמבר 1665, לדברי חסידיו על מנת להסיר את כתרו של הסולטאן מהמט הרביעי ולמלוך תחתיו.
אך עם הגיעו במהירות השלטונות, והווזיר הגדול מהמט פאשא קפרולו הורה לעוצרו.
לאחר תקופת מה במעצר, הובא למשפט בפני מועצת הסולטאן באדריאנופול בט"ז באלול תכ"ו.
שבתי הכחיש כל קשר לתנועה המשיחית סביבו וההאשמות המיוחסות לו, וניתנה בפניו האפשרות לבחור בין מוות ובין התאסלמות.
הוא בחר להתאסלם, ושמו המוסלמי נקרא עזיז מוחמד.
הוא קיבל את התואר "באשא קאפיג'י" (שומר החצר, כתואר של כבוד ולא בפועל), ונקבעה לו קיצבה ממשלתית מכובדת מקופת הסולטאן.
התאסלמותו של שבתי צבי הכתה בתדהמה את העולם היהודי, וגרמה לרוב מאמיניו לזנוח את האמונה בו.
הזרם המרכזי ביקש להשכיח את החרפה, ספרי קהילות הושמדו ונמחקו ונאסר להזכיר את שמו של שבתי צבי.
שבתי צבי עצמו נותר באדריאנופול ביחד עם אשתו וקבוצה מנאמניו שהתאסלמו בעקבותיו, וניהל אורח חיים דתי ספק יהודי ספק מוסלמי.
כלפי חוץ נהג כמוסלמי לכל דבר, אך הוסיף לשלח איגרות למאמיניו שלא התאסלמו בהן מוסברת ירידתו למעמקי הקליפות כמעשה מיסטי, וכן הוא קיים קשר רצוף עם קהילות של מאמינים.
שבתי צבי מת בשעת תפילת נעילה ביום הכיפורים ה'תל"ז (1676) והוא בן 50. נתן העזתי הפיץ בקרב המאמינים את הרעיון לפיו לא מת אלא "התעלם באורות העליונים", כלומר הפך לחלק מהאלוהות, ובמהרה יתגלה שנית ויגאל את ישראל.
מבין תלמידי שבתי צבי, היו כאלו שהכריזו על עצמם כמשיח.
בהם אברהם מיכאל קרדוזו, יעקב קרידו (מייסד זרם היעקוביים בדונמה), ברוכיה רוסו ועותמאן באבא.
בשמו העברי יהודה בן שלום, נולד בעיירה בית רדם שבקרבת צנעא, היגר לצנעא ובה נישא לזהרה בת סעיד יוסף אלקנדיל.
לאחר נישואיו התפרנס בדוחק מתיקוני סנדלרות ודליים, ובזמנו הפנוי למד קבלה.
בשנת 1859, תקופה שבה הייתה הציפייה למשיח בשיאה בעקבות תהפוכות פוליטיות, שנים אחדות לאחר הופעת טוענים משיחיים בקרב המוסלמים בתימן, הציג את עצמו לראשונה כעושה דברו של אליהו הנביא ושליחו של המשיח.
הוא גרש את אשתו והחל לנהל אורח-חיים סגפני של מטיף ודרשן נודד, ובדרשותיו אמר למאזיניו כי "באתי להזהיר אותכם ולהזכיר לכם את התשובה ופדיון הנפש".
דווח כי הוא הכריז על שליחותו באחת השבתות של חודש מאי, 1861.
כחיל נרצח בסוף שנת תרכ"ג (1863) בידי ערבים מקומיים - ככל הנראה בהוראת האימאם של צנעא שראה בפעילותו איום, אך בכל זאת רבים ממאמיניו לא קיבלו את מותו וציפו לשובו בכל רגע, ביניהם היו גם אחותו ובנו, שאף לא התאבלו על מותו.
שנתיים לאחר מותו של שוכר כחיל הראשון, עוד לפני שנשכחו הטפותיו והציפייה לשובו עוד הייתה מוחשית.
הופיע אדם שטען שהוא שוכר כחיל הראשון שקם לתחייה.
קרא "לאשתו ולבנו" לחזור אליו והתחתן עם גרושתו של שוכר כחיל הראשון.
התגלותו המחודשת עוררה התרגשות רבה בקרב יהודים ומוסלמים כאחד.
היה פעיל ונמרץ יותר מקודמו, הצליח יותר ממנו להפיץ את האמונה שהעידן המשיחי קרוב לבוא.
הוא הטיף בעצמו בכפרים ובעיירות מבלי להסתייע בעוזרים ובמעריצים.
הנהיג ארגון המומחה ביחסי ציבור ופרסום (אגרות ששלח לערים וארצות).
שוכר כחיל השני הפיץ את הרעיון שחובה על היהודים להפיץ את ימות המשיח באמצעות 2 יסודות עיקריים: הקריאה לעשיית תשובה ודרישה לתשלום מס שקרא לו מעשר: על פי רצון אלוהים על כל איש לשלם את חלקו שהוא הכרח ולא נדבה.
אלוהים ציווה את המצווה החדשה ומבשר עליה באמצעות שליחו המשיחי כדי להחיש את הגאולה.
באמצעות הארגון הוא ניהל את תנועתו המשיחית, גבה את המעשר, קיים מערך תקשורת עם תומכיו והגביר את הציפיות המשיחיות בתימן ומחוצה לה באמצעות רשת שליחים שמשימתם לפרסם את "הופעתו המחודשת" ולגבות מעשר באזורים השונים וכן באמצעות קשריו עם נכבדים מקומיים הפיץ את בשורתו ברבים.
נקודת המפנה התרחשה בעקבות "איגרת לתימן", אותה כתב מתנגדו יעקב ספיר.
מאמיניו החלו לפקפק ביכולתו להביא גאולה.
מצב חדש זה הוליד ירידה בתרומות המעשר, ובשל כך שוכר כחיל השני נכנס לקשיים כלכליים שבעקבותיהם לווה הלוואות שלא היה יכול להחזירן.
כתוצאה מכך, איבד את התמיכה הפוליטית עליה נשען.
את ימיו האחרונים עשה בתימן מבודד ומנודה מהקהילה.
רבי שמריה האיקריטי (מכרתים) היה רב יהודי-איטלקי, פילוסוף יהודי, משורר ופרשן המקרא.
אשר בשנת 1352 פעל בחצי האי האיברי, תוך שהוא מנסה להשיב את היהדות הקראית בחזרה אל חיק היהדות הרבנית.
המוני אדם מקהילות קראי קסטיליה ואנדלוסיה, נהרו אחריו תוך שהם מפיצים את השמועה כי רבי שמריה הוא המשיח.
השלטונות האנדלוסיים לא ראו את כל העניין בעין יפה וכלאו אותו, יש האומרים כי כל זאת אירע בעקבות הלשנת קנאים שרדפו אותו.
הוא נפטר בכלאו במחצית השנייה של המאה ה-14.
משיחי שקר נוספים ביהדות ארצות האסלאם
בתימן הופיע במאה השביעית יהודי שהתאסלם מיד לאחר מותו של מוחמד וקרא ליהודים להאמין כי מוחמד הוא המשיח ושהוא יופיע שנית, ובינתיים ימלאו את מקומו בני פאטימה, כלומר עלי וצאצאיו.
באיגרת תימן מוזכרות עוד שלוש תקוות משיחיות שנכזבו:
משיח שקר בצרפת, בזמן מסעות הצלב המאה ה-11 (1087)
אבן אריה, משיח שקר שקם בקורדובה (קרטבה בלשון הרמב"ם) בזמן מסעות הצלב ב-1117
ב-1495 לערך קם משיח בקרב יהודי תימן שביקש להילחם במוסלמים באזור.
בשורה נכזבת על בואו הקרוב של המשיח, פאס, המאה ה-12
בפאס קם אדם בשם רבי משה הדרעי אשר חזה בחלום על בואו הקרוב של המשיח.
וכך כתב הרמב"ם באגרת תימן: , ראו גם באתר דעת.
לפי הגרסה המורחבת של האגרת, אדם זה היה רבי משה הדרעי, תלמידו של ר"י מיגאש ואישיות חשובה:
ביהדות אירופה היו מקרים של גילויי משיחיות ומשיחי שקר נפוצים בזמנים של מצוקה גדולה, למשל באירופה בזמן מסעות הצלב.
במקרים רבים הבטיחו משיחי השקר כי יהיה ניתן לעלות לארץ ישראל.
נולד בסרגוסה שבחבל אראגון בספרד בשנת 1240. האירוע המכונן בחייו של הרב אבולעפיה אירע בקטלוניה כשזכה, לפי עדותו, בשנת 1270 לגילוי נבואי המצווה עליו להיפגש עם האפיפיור ו"לדבר עמו בענייני יהדות".
ב-1280 החליט להיענות לציווי הנבואי שקיבל עשר שנים קודם לכן ולנסות להיפגש עם האפיפיור ניקולאוס השלישי, אך האפיפיור סירב לראותו, ור' אברהם אבולעפיה קיבל מסר שאם ינסה לפוגשו יוצא להורג בשריפה.
ר' אברהם אבולעפיה בכל זאת ניסה לפגושו, אך האפיפיור מת באופן פתאומי.
הוא נעצר על ידי כת המינוריטים השייכת למסדר הפרנציסקנים, אולם הוא לא נשרף כפי שאיימו עליו בתחילה אלא הוחזק במעצר שבועות מספר ולאחר מכן שוחרר ופנה לסיציליה.
בשנת 1281 הגיע לאי סיציליה (פלרמו ומסינה), שם הקים בית מדרש והצליח לאסוף סביבו עדה גדולה של תלמידים וחסידים.
בשל גישתו הנבואית פנו חלק מנכבדי המקום לרשב"א, שהיה מגדולי ההלכה באותה עת ושימש כנציג מעין-ממסדי של הדת, בשאלת נביאותו של ר' אברהם אבולעפיה.
הרשב"א דחה בבוז את יומרותיו הנבואיות, ופתח כנגדו במלחמת חורמה.
מאבקו של הרשב"א הצר את צעדיו של ר' אברהם אבולעפיה, וכתוצאה מכך איבד קהל גדול מתלמידיו וחסידיו, ואף נאלץ לעזוב לזמן מה לאי קומינו הסמוך.
ר' אברהם אבולעפיה נחשב במשך שנים למנודה בשל תפיסתו כמשיח שקר, אך מאז המאה ה-18 הוא נזכר לזכות בכתביהם של רבנים שהיו גדולי הדור.
אבולעפיה מעולם לא הוצא מכלל ישראל.
הופיע בשנת 1502 באיסטריה, ליד ונציה וטען שהוא מבשר הגאולה.
למלין עסק ככל הנראה בקבלה, קרא לחזרה בתשובה והודיע על ביאתו הקרבה של המשיח, במהלך ששת החודשים הקרובים, אם היהודים יפגינו תשובה מלאה.
קבוצות גדולות של תומכים החלו להפיץ חזונו בקהילות היהודיות בגרמניה ובאיטליה, אך למלין נפטר (או נעלם) והתנועה המשיחית באה אל קיצה.
חי בעיר אייזנשטט שבאוסטריה של ימינו, והיה מתומכי השבתאים (מאמיני שבתי צבי, ר' למעלה) ולאחר מותו של הלה טען בראשונה כי שבתי צבי יחזור מן המתים, ולאחר מכן, כי הוא עצמו המשיח.
הוא הוזמן על ידי יהודי איטליה לרומא ב-1680, שם טען בפניהם כי עליו להתנצר, כמו במקרה המרת הדת של שבתי צבי.
נולד בעיירה קורולובקה שבפודוליה למשפחה משרידי השבתאים, והיה סוחר באריג טקסטיל ואבנים יקרות.
בין השנים 1752–1755 חי באיזמיר ובסלוניקי, בהן הפך למרכז תנועת השבתאים הנסתרים דונמה.
בשנים אלו החל פרנק "להתנבא" וטען שהוא גלגולו של שבתי צבי, וכן שהוא המשיח.
במשך כמה שנים פרנק ואנשיו הוחרמו על ידי רבני אירופה, ואילו הפרנקיסטים נאלצו לברוח, פנו אל הכנסייה והצהירו על רצונם להתנצר, ולערוך ויכוחים עם היהודים.
בסוף הוויכוח הראשון, פסק הבישוף כי דתם של הפרנקיסטים נוטה לעיקרי הנצרות, ולכן יש להלקות את המתנפלים על הפרנקיסטים בלנצקורון (כיום: זריצ'נקה), לקנוס את הקהילה, ולשרוף את ספרי התלמוד בפודוליה.
ובסוף הוויכוח השני, קבעה הכנסייה כי עלילת הדם לא אומתה, אולם הפרנקיסטים ניצחו בוויכוח, וכאלף מבני הכת התנצרו בטקסים פומביים.
פרנק עצמו התנצר בטקס חגיגי בוורשה, במעמד מלך פולין, אוגוסט השלישי, ששימש סנדקו.
ואולם, תוך שבועות בודדים בלבד התברר לכנסייה כי התנצרותו של פרנק הייתה מן השפה ולחוץ, וכי בסתר ממשיכים בני הכת בפולחניהם המיוחדים, כמו התייחסותם אל פרנק כמשיח וכאל, והפניית תפילותיהם אליו.
פרנק שוחרר בסוף 1772, בעקבות כיבוש הרוסים את צ'נסטוחובה ושחרור כל האסירים הפולנים, כולל אותו.
לאחר נדודים של מספר שנים השתקעו פרנק וחצרו באופנבך על המיין הסמוכה לפרנקפורט שבגרמניה.
בזמן שהותו בפרנקפורט קשרה כת הפרנקיסטים קשרים עם משפחת רוטשילד ועם המסדר הישועי "האילומינטי הבווארי" שהתבסס באותם ימים בפרנקפורט.
כת הפרנקיסטים כללה פולחן מופעי ראווה כמו-צבאיים, עיסוק מרובה בקבלה, פריצות מינית בנימוקים קבליים, התרת איסורים הלכתיים, וכלפי חוץ - דבקות מוחלטת בנצרות הקתולית.
לאחר מותו בשנת 1791 השתלבו הפרנקיסטים בציבור הנוצרי.
בספר מעשי השליחים (ה) מובאת מסורת על דיון שנערך בסנהדרין אם להוציא להורג את שליחי ישו בעוון מינות.
מסופר שרבן גמליאל הזקן ניסח את עקרון גמליאל לפיו אין להילחם בתנועות משיחיות, שכן שקריותן מתגלה ממילא.
רבן גמליאל הביא כדוגמה את תנועותהם של תאודאס ויהודה הגלילי שהתפוגגו בשל שקריותן.
בין משיחי שקר המוגדרים ככאלו על ידי הכנסייה הנוצרית:
באסלאם, נפוצה האמונה כי סמוך לבואו של המהדי, תופיע דמות שכינוייה דג'אל, והוא משיח השקר שעתיד להופיע ולגרום לכל העולם לסגוד לו.
על פי האמונה המוסלמית, דג'אל יעבור מעיר לעיר וינסה להסית את כל תושביה, אך יימנע מלהיכנס למכה ולמדינה.
משיחי שקר היסטוריים באמונה האסלאמית הם אלו שהכריזו על עצמם כמהדי, בהם:
משיח (במקור Messiah) הוא אורטוריה מאת גאורג פרידריך הנדל משנת 1741 והיצירה הנודעת ביותר של מלחין זה.
היא נמנית עם היצירות החשובות ביותר של המוזיקה הווקאלית המערבית, והיא ככל הנראה היצירה הווקאלית המפורסמת ביותר במוזיקה הקלאסית בשפה האנגלית.
סימנה ביצירות הנדל הוא HWV 56.
שמה של האורטוריה בא לה מדמות המשיח ביהדות ובנצרות.
הנדל עצמו היה נוצרי מאמין, והיצירה מציגה את חייו של ישו, שהוא המשיח בנצרות, ואת חשיבותם על פי הדוגמה הנוצרית.
הליברית עצמה לקוחה מתוך תרגום המלך ג'יימס של הביבליה.
"משיח" הוא יצירתו המפורסמת ביותר של הנדל (קרובה לה בפרסומה רק יצירתו "מוזיקה על פני המים"), והיא שומרת על הפופולריות שלה בקרב חובבי המוזיקה הקלאסית עד היום.
הנדל קרא ליצירה "משיח", ללא ה' הידיעה.
אף על פי כן, שמה המשובש של היצירה "המשיח" קנה לו אחיזה רבה ונישא בפי כל.
באורח מפתיע ליצירה בשם זה, מקורה של רוב הלברית בתנ"ך ולא בברית החדשה.
החלק הראשון מתבסס בעיקר על קטעים מספר ישעיהו המנבאים את בוא המשיח.
רוב החלק השני בנוי משילוב של קטעים מספר ישעיהו עם ציטוטים מן הבשורות.
החלק השלישי מכיל ציטוט אחד מספר איוב, ורובו מן האיגרת הראשונה אל הקורינתים.
קטע המקהלה הנודע "הללויה" וכן קטע המקהלה החותם את היצירה שניהם מספר חזון יוחנן.
את הלברית כתב צ'ארלס ג'ננס, המבוססת על פסוקים מהביבליה בתרגום המלך ג'יימס.
הוא בנה את האורטוריה בדומה לאופרה בת שלוש מערכות, ובכל אחת מהן כמה תמונות:
הופעת המלאך לפני הרועים (על פי הבשורה על-פי לוקאס)
ייסורי ישו (הפסיון של ישו)
קורבן ישו, עינויו וסבלו על הצלב
מותו, מעברו בשאול ותחייתו של ישו
העולם ושליטיו דוחים את הבשורה
הבטחת הישועה מאז גירוש אדם הראשון
מקורו של הרעיון לכתיבת משיח אצל צ'ארלס ג'ננס, אשר כתב לפני כן בעבור הנדל את האורטוריה שאול וככל הנראה גם ליקט את קטעי המקרא לאורטוריה בני ישראל במצרים.
בחודש יולי 1741 כתב לחבר שהוא מתעתד לשכנע את הנדל להלחין עוד אוסף של קטעי מקרא ולבצעם בימות חג הפסחא.
על כל פנים, נקודת המוצא של הכתיבה הייתה חילונית ולא דתית - הפרסומים לקראת הקונצרטים התייחסו ליצירה שוב ושוב כאל Entertainment (בידור), והיא נכתבה מתוך מחשבה על ביצוע בתיאטראות ואולמות קונצרטים, לא כנסיות.
בין הזמרים שביצעו את האורטוריה בימי חייו של הנדל היו כוכבי האופרה הגדולים של זמנו.
הנדל, שהיה בשיא יכולותיו המוזיקליות אבל שקוע בחובות ובדיכאון, התכוון שלא להלחין דבר בעונת 1741/2. בעונה שקדמה לה נכשל ניסיונו להמשיך את סדרת האופרות האיטלקיות שלו באופרה "אימנאו ודיידמיה".
הזמנתו לסדרת קונצרטים בעיר דבלין היא שהביאה אותו לבסוף להסכים להלחין אורטוריה נוספת.
ב-22 באוגוסט 1741 התחיל הנדל להלחין את הליברית המקראי של צ'ארלס ג'ננס במהירות השיא שאפיינה אותו.
כמו ברבות מיצירותיו האחרות של הנדל, השתמש לשם כך בקטעים מיצירות קודמות, שלו ושל אחרים.
בתוך 24 ימים השלים את כתיבת משיח.
מיד לאחר מכן פנה להלחנת האורטוריה שמשון וכתב את רובה המכריע.
בחודש נובמבר 1741 נסע הנדל לדבלין.
בתחילת אוקטובר נפתח שם "Mr Neale's Great Musick Hall in Fishamble Street" שבו עמד הנדל לתת שורת קונצרטים למנויים, שבמסגרתה בוצעו כמה מן האורטוריות שלו.
עוד לפני ביצועו הראשון של "משיח" ערך בו שינויים ותוספות של הרגע האחרון.
הבכורה עוכבה בשל התערבותו של ג'ונתן סוויפט, שהיה אז דיקן קתדרלת פטריק הקדוש בעיר, שאסר על זמרי המקהלה שלו להשתתף בבכורה.
הוא דרש שתיקרא "אורטוריה קדושה" ושההכנסות ממנה יובטחו לבתי חולים לחולי נפש בעיר.
הבכורה, שנקבעה לבסוף ל-13 באפריל 1742, פורסמה כקונצרט צדקה שהכנסותיו קודש למספר ארגונים בעיר.
בבכורה עצמה הוביל הנדל את הנגינה על הצ'מבלו, ועל התזמורת ניצח מאתיו דובורג (Dubourg), נגן כינור, מנצח ומלחין אירי, ששיתף פעולה עם הנדל מאז 1719.
לאחר מספר ביצועים של "משיח" שב הנדל בחודש אוגוסט ללונדון.
בהשוואה לקבלה האוהדת מאוד שלה זכתה היצירה בדבלין, הייתה התקבלותה בלונדון בעייתית הרבה יותר.
כבר בביצועה של האורטוריה "בני ישראל במצרים" נשמעו קולות שביקרו את השימוש בכתבי הקודש במופע חילוני באופיו.
שילובם של ציטוט מכתבי הבשורה הנוצרים ב"משיח" רק החמיר את המצב.
במשך שנים רבות עוד נחשבה היצירה בחוגים רחבים לתועבה.
אולי בשל סיבות אלה פורסמה הצגתה הראשונה של האורטוריה בלונדון ב-19 במרץ 1743 בבית האופרה המלכותית, קובנט גארדן בתור "אורטוריה קדושה חדשה", והשם "משיח" הושמט.
כך קרה גם ב-1745 וב-1749. בשנת 1750 התחילה מסורת של ביצוע שנתי, שבמסגרתה סיים הנדל מדי שנה את עונת ההופעות בביצוע של "משיח" בתקופת הצום שלפני פסחא ואחרי החג ערך מופע נוסף באולם של בית החולים לאסופים, שהכנסותיו נתרמו למוסד.
הנדל ניצח על ביצוע "משיח" פעמים רבות, ולעיתים קרובות הכניס שינויים ביצירה כדי להתאימה לצורכי הרגע.
כתוצאה מכך, אין אף גרסה שיכולה להיחשב דפניטיבית או אותנטית.
במהלך השנים יצרו מלחינים שונים גרסאות משלהם ליצירה והכניסו בה שינויים שונים.
כך למשל כתב וולפגנג אמדאוס מוצרט גרסה משלו, בתזמור חדש (מס' 572 ברשימת קכל) שמילותיה תורגמו לגרמנית.
האורטוריה יועדה במקור להשמעה בחג הפסחא, אבל מאז מותו של הנדל נהוג במיוחד להשמיע אותה דווקא בתקופת הציפייה שקודמת לפסחא.
בקונצרטים לכבוד חג המולד מקובל גם כן לנגן את היצירה, אך לרוב מסתפקים בחלקה הראשון בלוויית קטע המקהלה "הללויה".
מאז 1992 סולני באך האמריקאים מבצעים את היצירה בקתדרלה של סן פרנסיסקו לקראת החג.
האריה לסופרן "I know that my Redeemer liveth" ("ואני ידעתי גאלי חי" - איוב י"ט כ"ה) מושמעת לעיתים מזומנות בהלוויות נוצריות.
החלק המפורסם ביותר באורטוריה הוא הקטע למקהלה "הללויה", אשר מסיים את חלקה השני של היצירה.
במדינות שונות מקובל שהקהל קם על רגליו במהלך השמעת הקטע הזה.
על פי המסורת המקובלת, המלך ג'ורג' השני התרגש כל כך בעת ששמע את הקטע לראשונה עד שקם מכיסאו, וכל הנוכחים נאלצו לקום מפאת כבודו.
ב"משיח" משתמש הנדל בארבעה קולות סולו (סופרן, אלט, טנור ובס) וכן בקול חמישי שהוא המקהלה.
עם זאת, לפי התיעוד נהג הנדל לחלק את תפקידי הסולו בין חמישה זמרי סולו, ובמיוחד חילק את אריות הסופרן לזמרות שונות.
בהופעות בדבלין הופיעו אפילו שמונה סולנים.
מבחינת הרכב התזמורת, בספר התווים המקורי של הנדל כלי הנשיפה היחידי המופיע הוא שני קולות של חצוצרה, והדבר נובע כנראה מכך שהנדל לא ידע בדיוק אלו כלי נגינה יעמדו לרשותו בדבלין.
בהופעות המאוחרות יותר בלונדון נוספו כלי נגינה רבים.
לפי תיעוד משנת 1754, בביצועים בבית החולים לאסופים השתתפו 14 כינורות, 6 ויולות, 3 צ'לי, 2 קונטרבסים, 4 אבובים (שהכפילו לרוב את הכינורות), 4 בסונים (מכפילים את קו הבאס), 2 קרנות יער טבעיות (המנגנות עם החצוצרות), 2 חצוצרות ושני טימפני.
הלהקה הורכבה מעשרים זמרים, כשאת תפקידי הסופרן ממלאים ילדים ותפקידי האלט אוישו בזמרי קונטרה טנור.
זו היא דוגמה מפורסמת לציור מילים באריה לטנור על הטקסט:
"כל גיא יינשא וכל הר וגבעה ישפלו והיה העקוב למישור והרכסים לבקעה" (ישעיהו מ:ד)
במלודיה של הנדל, המילה "עמק" מסתיימת על צליל נמוך, "יינשא" היא תבנית עולה; המילה "הר" יוצרת פסגה במלודיה, "גבעה" היא פסגה קטנה יותר, ואילו "ישפלו" יורדת שוב אל צליל נמוך.
"העקוב" מושרת על תבנית מהירה של ארבעה צלילים שונים, ואילו "למישור" מושרת על צליל יחיד.
ב"והרכסים לבקעה", "הרכסים" מושרת על צלילים קצרים, נפרדים ואילו המילה המסיימת "לבקעה" נמשכת על פני תיבות אחדות בשורה של צלילים נמוכים.
יש להביא בחשבון שקיימות גרסאות שונות של האורטוריה המשמשות עד היום, ומקורן בשינויים התכופים שהכניס בה הנדל.
2. רצ'יטטיב (טנור): (Comfort ye my people להאזנה)
דחיית הבשורה על ידי השליטים
משיבון הוא מכשיר העונה ומקליט שיחות טלפון כאשר אף אדם לא עונה לטלפון לאחר מספר צלצולים.
בתחילת דרכו המשיבון הקליט על קלטות אך כיום יש משיבונים המקליטים על SSD.
בשנת 1926 פיתח תומאס אדיסון מכשיר שהקליט שיחות טלפון באופן אוטומטי על גלילי דונג, משיבון זה היה בשימוש על ידי בעלי קווים פרטיים כגון חברת הרכבות לשם תיעוד שיחות.
עשר שנים מאוחר יותר, בשנת 1936, חברה שווייצרית הוציאה מכשיר שהקליט אך היה צורך להגיע לחברה ולשאול מה היו ההודעות.
בשנת 1949 פיתחו מכשיר דומה למה שקיים היום שהיה ניתן גם להקליט את ההודעה המושמעת למתקשר.
המשיבון כונה "מזכירה אלקטרונית", שם שנזנח כיוון שאינו תקין פוליטית.
טכנולוגיית תא קולי מחליפה כיום את המשיבון.
משיח חולית הוא ספר מדע בדיוני מאת פרנק הרברט, השני בסדרת חולית.
הספרים משיח חולית וילדי חולית נעשו למיני-סדרת טלוויזיה בערוץ המדע בדיוני האמריקאי בשנת 2003 בשם "ילדי חולית".
עלילת הספר נפתחת כ-12 שנים לאחר סיום עלילת חולית.
במהלך שנים אלו פול מואד'דיב אטריידיס ביסס את מעמדו כקיסר האימפריה הגלקטית בעזרת הדררים, שבט הלוחמים אשר סייע לו לנקום את מות אביו ולכבוש את הכוכב חולית במהלך הספר הראשון.
הדררים יצאו למלחמת ג'יהאד ברחבי האימפריה הגלקטית בשמו של פול, למרבה סלידתו, וכבשו עשרות כוכבים וטבחו בהמונים.
סביב פול ואחותו עאלייה וכישרונם הנבואי נרקמה דת מונוליתית המעיקה אף היא עליהם, ופול כָּמַהּ לימים עברו, בטרם היה קיסר.
הקושרים, מוגנים מפני חזיונותיו של פול בזכות כושרו הנבואי של אדריק, זוממים להפיל את פול מכסו הרם על ידי הטלת כתם עליו ועל אחותו עאלייה.
לשם כך הם יוצרים קשר עם מספר דררים מבין אלו המקיפים את פול ומנצלים מזימה אחרת של הממסד הדתי המקיף אותו לרצוח את פול ולהפכו לאל.
לשם כך משוגר לפול גולה, שיבוט אדם מתאיו של גופה, של דנקן איידהו - מורהו לנשק של פול, אשר הקריב עצמו במהלך עלילת הספר הקודם.
פול, הכרוך בקשר רגשי עז עם איידהו, מקבל אותו לחצרו, ועאלייה, אשר הגיעה לגיל הבגרות, אף מתאהבת בו.
אף על פי כן שניהם יודעים כי הגולה הוא מלכודת שנועדה להפילם בפח.
החשש הכבד של הקושרים הוא מצ'אני, מאהבתו המלכותית של פול, אשר אמורה להוליד לו את יורשו.
אירולן, הקנאית למקומה בחצר, מרעילה את צ'אני באמצעי מניעת היריון, אך לאחר שצ'אני נמנעת ממזונה המורעל היא נכנסת להיריון, אשר משתבש בעקבות הרעל.
ההיריון מפתח במהירות, ועמו מגיעה עלילת הספר לשיאה - פול הולך באופן מודע לעבר אובדנו - עיוורון כתוצאה מחשיפה לנשק גרעיני ומצליח להפיל את הקושרים בפח.
צ'אני מתה בלידה ויולדת תאומים - לטו השני וגאנימה.
עם סיום הספר פול העיוור יוצא לבדו למדבר, כביכול למות שם וללא כושר נבואי, בעוד שעאליה הופכת לעוצרת הקיסרות עד לבגרותם של התאומים.
הספר עוסק בתמורות רבות, אשר משנות, לרוב לרעה, את אלו הקשורים בהן.
הדררים הוותיקים חשים שלא בנוח בעושר הרב ובתרבות הדקדנטית שהתפתחה בחולית בעקבות הצלחת הג'יהאד, ונדהמים מהשינוי האקולוגי אשר חל בכוכב שלפנים היה מדבר שומם ועתה מתחילה תמורה רבה.
פול ועאלייה סולדים ממעמדם כראשי הדת החדשה ופול נאלץ להקריב את צ'אני ואת מאור עיניו בשביל להוביל את התהליך שישחרר האנושות ממלכודת הג'יהאד.
פול אטריידיס – קיסר היקום הידוע ומשיח הדררים.
שמו הדררי העממי הוא מואד'דיב ושמו הדררי הסודי הוא אוצול.
הנסיכה אירולן – בתו של הקיסר הפאדישח המודח שאדם הרביעי ואשתו של הקיסר פול מואד'דיב.
צ'אני – מהשבט הדררי של פול.
הפילגש המלכותית והמלכה האם הנבחרת.
עאלייה אטריידיס – אחותו של פול, נולדה טרם לידתה.
סקיטאל – רקדן פנים של הטליילאסו וקושר קשר נגד הקיסר.
הייט – גולה (ר'ולה) של הטליילאסו ששובט מבשרו של מורה הילדות של פול, דנקן איידהו.
משיח הוא כינוי לאדם שקיבל לפי האמונה שליחות מיוחדת מאלוהים.
ביהדות כמו בנצרות, המושג קיבל משמעות אסכטולוגית - הקשורה לזמן מוגדר, שבו יתרחשו תמורות אשר כתוצאה מהן במקום ההווה הבלתי מושלם יבוא עידן טוב ומושלם.
המושג קיבל גם משמעות הקשורה בגאולה.
ביהדות מתייחס המושג לאדם מזרעו של דוד, שיתגלה ויגאל את עם ישראל, ויחזיר עטרה ליושנה.
זוהי הדעה שהתקבלה ביהדות ומולה דעת רבי הלל: עם זאת, רבי הלל לא שולל את ההבטחות הרגילות המובאות בנביאים: קיבוץ גלויות ויציאה משעבוד מלכויות ובניין המקדש, חזרת מלכות בית דוד במובנה הרגיל, ותחיית המתים, ואמונת כל העולם באלוהי ישראל בעתיד.
את המשיח הוא שולל בנימוק ש"אכלוהו בימי חזקיה" כלומר שחזקיה קיבל את כל ההבטחות של המשיח בהיותו מלך מבית דוד.
הציפייה למשיח נובעת מהציפייה לשינוי סדרי בראשית והתממשות עידן הגאולה האמיתית והשלמה ותיקון העולם במלכות שדי שאז לא יהיו מלחמות והעולם יהיה מושלם בהנהגת המשיח.
קיימת אמונה בסיסית ביהדות, אשר על פיה בשלב מסוים בהיסטוריה יקום מלך נצר לדוד המלך, יהפוך למלך המשיח, ימלוך על עם ישראל, יחדש את מלכות בית דוד ויביא גאולה לעם ישראל ויחולל תיקון עולמי, שיעשה את העולם טוב יותר.
האדם הזה מכונה לרוב "משיח" או "המלך המשיח" או "משיח בן דוד".
הרמב"ם קבע אמונה זו כעיקר ה-12 מבין שלושה עשר העיקרים, וכך הוא כותב: "והיסוד השנים עשר - ימות המשיח, והוא להאמין שיבוא, ואין לומר שנתאחר, אם יתמהמה חכה לו, ואין לקבוע לו זמן...
ומכלל יסוד זה - שאין מלך לישראל אלא מבית דוד".
העיקר הזה נוסח מאוחר יותר בלשון קצרה יותר: "אני מאמין באמונה שלמה בביאת המשיח, ואף על פי שיתמהמה, עם כל זה אחכה לו בכל יום שיבוא".
ישנן מסורות לפיהן בכל דור יש אדם "בחזקת משיח" שעשוי להפוך למשיח.
הנצרות יונקת את מורשתה המשיחית מהמקרא העברי עם פרשנות משלה לפסוקים המקראיים כפי שבאים הדברים לידי ביטוי בברית החדשה.
בניגוד ליהדות שמדברת על משיח עתידי שטרם הגיע, הנצרות מדברת על משיח שכבר הגיע - ישו, ועיקר מרכזי של אמונתה הוא שצריך להאמין שכבר בא, בנוסף לבואו העתידי.
כינויו של ישו "כריסטוס" משמעו משיח.
ביאה שנייה זו של ישו באחרית הימים היא אחת מהדוגמות הנוצריות ומופיע ב"קרדו" (אני מאמין) הנוצרי:
לפי מסורת הכנסייה, ישו הבטיח לפני מותו לשוב ולהופיע, ומאמיניו מחכים מאז לשובו (רמזים לכך בחזון יוחנן, כ-4–6).
הביאה השנייה ("Parousia") מזוהה עם הארמגדון ועם מלחמת גוג ומגוג כאירועים, שיסיימו את התקופה ה'טבעית' בבריאה.
אף שהיא נזכרת מספר פעמים, חזרתו של ישו אינה מפורטת כל צרכה ותיאורה שופע מטפורות ואלגוריות.
מסיבה זו צמחו לתיאורים אלה פרשנויות רבות.
ברם, על רוב הנוצרים מוסכם שישו ישוב לעולם הגשמי באחרית הימים כדי לשפוט את החיים והמתים (אשר יקומו לתחייה) ביום הדין ולהקים את מלכות האל, שאליה יורשו להיכנס רק הצדיקים ואשר תימשך לעולמי עד.
בכך, על-פי הנצרות, תבואנה נבואות אחרית הימים שב"ברית הישנה" (התנ"ך) לידי קיום.
חלק מהזרמים בנצרות (אוונגליסטים בעיקר) רואים בגאולת ישראל נדבך מרכזי בביאתו המחודשת של ישו, ולכן הם מעודדים את הריבונות היהודית על ארץ ישראל ותורמים כספים למדינת ישראל ולארגוני ימין יהודיים.
המהדי , המונחה נכונה) הוא גואל העולם והמקביל המוסלמי למשיח ביהדות.
המידע על המהדי אינו מופיע בקוראן אלא רק בחדית' - מקבץ המסורות שבעל-פה ועל כן גילו, מוצאו ולטענת מספר חוקרים סונים עצם קיומו, שונים בין שני הפלגים העיקריים באסלאם - הסונה והשיעה.
במהלך ההיסטוריה, הציפייה למהדי התעצמה בעת שגברו קשייה של הקהילה השיעית, בשל רדיפת השליטים הסונים את התומכים במשפחת עלי, שראו את עצמם מנושלים מעמדת הכוח הראויה להם.
האמונה במהדי שיחזור לעולם ויעשה צדק, הקלה על המאמינים להתמודד עם קשיי היום-יום.
מלך המשיח על פי האסלאם הוא ישוע בן מרים שנתגלה לאחר גלוי המהדי.
משיכה מינית גנטית () היא משיכה מינית בין קרובי משפחה כמו אחים, אחים למחצה, הורים והילדים שלהם, וכן בני דודים שנפגשים לראשונה כבוגרים.
המונח משמש גם לתופעה כביכול שבה אנשים הקשורים ביולוגית שנפרדו בגיל צעיר מפתחים רגשות עזים - כולל משיכה מינית ברגע חזרת המגע ביניהם.
המונח זכה לפופולריות בארצות הברית בסוף שנות ה-80 על ידי ברברה גוניו, מייסדת "Truth Seekers in Adoption", קבוצת תמיכה משיקגו למאומצים ולקרובי משפחתם החדשים שנמצאו.
גוניו שמעה לראשונה את המונח בו נעשה שימוש במהלך ועידת קונגרס אימוץ אמריקאי בתחילת שנות ה-80. היא פיתחה רגשות מיניים כלפי בנה כשפגשה אותו לאחר ששלחה אותו לאימוץ.
יש פסיכולוגים שחושבים כי תופעת המשיכה לקרובי משפחה ביולוגיים שהופרדו בגיל צעיר מתרחשת משום שהפרידה מונעת את אפקט וסטרמרק, שבדרך כלל גורם לחוסר רגישות של אנשים הקשורים ביולוגית למשיכה מינית מאוחרת יותר.
הסבר נוסף המוצע לתופעה הוא רגשות נרקיסיסטיים אפשריים.
למרות שדווחה לעיתים קרובות כאנקדוטה בתחום הפסיכולוגיה, אין מחקרים המראים שאנשים נמשכים מינית לאלו הדומים להם מבחינה גנטית.
מחקרים על גנים של MHC מראים שאנשים לא קשורים נמשכים פחות לאלה הדומים להם מבחינה גנטית.
עם זאת, בעכברים, חוסר משיכה זה יכול להתהפך על ידי אימוץ.
קתרין מקאסקיל, מומחית לאימוץ ולהתעללות מינית בילדים, הציעה כי נראה שמקרים של "משיכה מינית גנטית" קשורים לפגישות לא מתוכננות פתאומיות שאין בהן אמצעי הגנה נאותים של מפגש מחודש מוכן ביסודיות.
בבלוג שלה אמנדה מרקוט כינתה את המושג "שטויות פסאודו-מדעיות חצי אפויות שאנשים העלו כדי להצדיק המשך מערכות יחסים לא בריאות ומתעללות".
גם השימוש ב-"GSA" כמקור ראשוני זכה לביקורת, שכן הוא נותן את הרעיון שהתופעה היא "מצב שניתן לאבחן" ממשי.
רבים ציינו את המחסור במחקר בנושא.
בעודו מכיר ב"תופעת המשיכה המינית הגנטית", אריק אנדרסון, סוציולוג וסקסולוג, ציין בספר משנת 2012 כי "ישנו רק מאמר מחקר אקדמי אחד" בנושא, והוא מתח ביקורת על המאמר.
משיח היא סדרת רשת ישראלית שנוצרה על ידי דנה פוליג ואודי כגן ובכיכובם של כגן ועמית איצקר, המספרת את סיפורו של משיח, זמר כושל והבעלים של אורחן דרכים.
במהלך הסדרה, מנסה משיח להגיע ל"טופ" של תעשיית המוזיקה המקומית.
סדרת הרשת הפכה לתופעת רשת ויראלית וזכתה להצלחה רבה.
בעקבות ההצלחה, לסדרה האינטרנטית הופקה גרסה טלוויזיונית על ידי שידורי קשת וסלקום tv, ושידורה הראשון החל בסוף חודש מאי 2019 הסדרה עלתה לצפיית בינג' בסלקום tv החל מ-30 ביוני.
צוות צילום דוקומנטרי, כביכול, עוקב אחר משיח (אודי כגן), המנהל והבעלים של "אורחן משיח", מסעדת דרכים בשירות עצמי בקיבוץ מופרט.
מלבד היותו המנהל, משיח הוא גם זמר להקת הבית ובליווי הקלידן שלו, זיו (עמית איצקר), משיח מנעים את זמנם של הסועדים ושר שירים פרי עטו לצד גרסאות כיסוי ללהיטי עבר.
משיח מנסה פעם אחר פעם להגיע ל"טופ" של תעשיית המוזיקה המקומית.
הוא רותם למשימותיו את זיו, בן חסותו, הקלידן שלו ויד ימינו.
אודי כגן הוא בוגר החוג לקולנוע בבית הספר מנשר לאמנות.
דנה פוליג היא בוגרת החוג לקולנוע וטלוויזיה באוניברסיטת תל אביב.
עבדה בתעשיית הטלוויזיה והקולנוע כמנהלת תסריט ועוזרת במאי.
כגן ופוליג הכירו במגמת התיאטרון של תיכון אלון לאומנויות ברמת השרון.
לאורך השנים שיתפו פעולה בפרויקטים שונים ועם סיום לימודיהם, החלו לכתוב סדרת דרמה המבוססת על חוויותיו של כגן ככלבן ביחידת עוקץ בתקופת מבצע חומת מגן.
הסדרה פותחה עבור yes, אך לא הגיעה להפקה.
תחילה "משיח" פותחה לטלוויזיה על ידי פוליג וכגן עבור Yes, בשיתוף תותים הפקות.
אולם, לאחר הפיתוח, החליטה Yes שלא להמשיך עם הפרויקט לשלב ההפקה.
היוצרים וההפקה פנו אז לשאר הזכייניות והערוצים, אך לא הייתה היענות לפרויקט.
בתחילת 2013 החליטו אודי כגן ודנה פוליג להפיק את משיח כסדרת אינטרנט.
הם חברו ליובל נטר, מפיק, ועמית איצקר, לגילום דמותו של זיו, וצילמו תוך זמן קצר את שלושת הפרקים הראשונים של הסדרה.
במקור, רצו כגן ופוליג שמנשה נוי יגלם את משיח, אך כגן הצליח להצחיק את פוליג בהמחשה של הדמות והוחלט שהוא יגלם אותה לבסוף.
בריאיון לעיתון "הארץ", סיפר אודי כגן כי ההשראה לדמותו של משיח הגיעה מאביו שניהל אולם שמחות בתל אביב:
מכיוון שלא היה בידם תקציב או גוף שיממן את ההפקה, החליטו פוליג וכגן להפיק את הסדרה בעצמם.
הם חיפשו דרכים לחסוך בהוצאות שאינן נחוצות.
הלוקיישן (אתר הצילומים) שבחרו לצלם בו היה חדר האוכל בקיבוץ גליל ים, בו שותף אביו של כגן.
אנשי הצוות והשחקנים השתתפו בצילומים בהתנדבות.
כגן ליהק את עמית איצקר, במאי קולנוע אשר למד בבית הספר מנשר לאמנות כמה שנים מעליו, לדמותו של זיו.
פוליג ליהקה את בני משפחתה ואת חבריה עבור התפקידים השונים בסדרה.
בראיון שנערך איתם בטלוויזיה החינוכית אמרו כגן ופוליג:
סט הצילומים של העונה הראשונה, כלל צוות מצומצם במיוחד: אודי כגן, דנה פוליג ויובל נטר.
השלושה שימשו כמפיקים, צלמים, תאורנים, מקליטים, מלהקים, מלבישים וכו'.
לעומת זאת, הסדרה הטלוויזיונית מצולמת בחדר האוכל שבקיבוץ שילר.
ב-4 באפריל 2013 עלה הפרק הראשון של הסדרה לערוץ של משיח ב-YouTube.
תוך ימים ספורים זכה פרק הבכורה לעשרות אלפי צפיות והפך לתופעת רשת ויראלית.
במרוצת השנה שלאחר מכן, עלו שבעה פרקים נוספים של הסדרה שזכו למאות אלפי צפיות.
בפברואר 2014 אודי כגן ודנה פוליג הגישו חמש תוכניות רדיו בגלי צה"ל בשם "ציפורי לילה בשמן עמוק".
את התוכנית הנחה "משיח" לצדה של החיילת-הטכנאית "מרבי" (בגילומה של דנה פוליג).
התוכנית כללה פינות כגון "זמן מיסטיקה", "מעירים את זיו" ו"צ'אנס ראשון ואחרון" ונחתמה תמיד בהופעה חיה של משיח ואורחיו המוזיקליים.
מרבית הדמויות שמשיח ראיין בזמן התוכנית גולמו על ידי דנה פוליג וכגן עצמו.
בתחילת 2015, השתמשה חברת סלקום בדמותו של משיח עבור קמפיין סלקום tv בטלוויזיה ובאינטרנט; בקמפיין של סלקום משיח מלווה לרוב על ידי אושרי, בנה של אחותו, ססיל.
הצלחת הסדרה, שהופצה באינטרנט והופקה בתקציב מינימלי, סייעה בקידום משמעותי של הקריירות של היוצרים והשחקנים - ביניהם אודי כגן, שהצטרף לצוות הקומיקאים של תוכנית הבידור המוערכת "ארץ נהדרת".
בעקבות ההצלחה, לסדרה האינטרנטית הופקה גרסה טלוויזיונית בהפקת סלקום TV ושידורי קשת, אשר עלתה לצפיית בינג' בסלקום ביוני 2018 ושודרה בערוץ 12 החל ממאי 2019.
באוקטובר 2018 הודיעו סלקום וקשת כי הסדרה אושרה לעונה שנייה, והיא עלתה לשידור בפברואר 2021.
משיח (אודי כגן): משיח הוא זמר כושל, בעל אורחן קטן בקיבוץ, אשר מנסה בכל פעם להגיע ל"טופ" של המוזיקה המקומית.
חי בסטייל של שנות השמונים ושואב השראה רבה מאמני עבר שהוא מחשיב כעדכניים.
נהנה לרדות בעוזרו זיו ולהתרברב בפני אורחי האורחן.
לא מודע לעצמו ולחוסר הכישרון שלו.
זיו (עמית איצקר): יד ימינו של משיח, וחברו הטוב ביותר.
עם זאת, הוא עובר התעללות ממשיח המלגלג עליו ומעמיד אותו במצבים לא נעימים.
מתגלה כזמר מוכשר כשמשיח חולה והוא מחליף אותו.
חסר ביטחון, אך מנהל קשר עם כרמלה זמן-מה לאחר שהייתה עם משיח.
אוקסנה (ליאת הר לב): זמרת אירועים ושחקנית מחרסון שבאוקראינה שכובשת את לבו של משיח.
כרמלה (תום אנטופולסקי): טבחית באורחן של משיח.
משיח חושב שהיא מפתחת אליו אובססיה, מה שלדעתו יכול להפיל את האורחן.
בהמשך מתחילה לצאת עם זיו.
מראיינת (דנה פוליג): אישה המנהלת את תיעוד המעללים שבמוצגים בסדרה ומראיינת את הדמויות מדי פעם.
מירי (דנה פוליג): עובדת חדשה וביישנית שהגיעה כמחליפה של כרמלה שפוטרה, משיח נוהג להתעלל בה.
מספר הפרקאורך הפרקשם הפרקתאריך שידור מקורי17:22 דקותמי זה יעקב למאי?4 באפריל 2013יעקב למאי, גדול המעבדים המוזיקליים בישראל, לדבריו של משיח, מגיע לארוחת צהריים באורחן.