tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-2005 השתתף בתפקיד אורח בסדרה "בוא נתערב" ששודרה בטלוויזיה החינוכית, שיועדה ללימוד והקניית השפה העברית.
ב-2008 גילם חייל בעונה החמישית של סדרת הילדים הקומית "הפיג'מות" ששודרה בערוץ הילדים.
ב-2009 שיחק את מק בסדרת הילדים הקומית "מנדלבאום בלש פרטי" ששודרה בערוץ הילדים.
ב-2013 השתתף בגרסה הישראלית לסדרה "המשרד" של yes, בתפקיד אבבה (אבי).
ב-2015 שיחק עובד במשרד הרווחה בסדרת הדרמה של HOT "זגורי אימפריה".
באותה השנה, ואסה גילם רופא/שחקן בסדרת הדרמה של yes "רון".
כמו כן, באותה השנה הוא שיחק בסדרה "החדש של עומרי גורדון" ששודרה בערוץ 2, בתפקיד יוסי.
ב-2017 שודרה הסדרה "נבסו", אותה יצר וכתב עם שי בן עטר וליאת שביט, ובה הוא הופיע בתפקיד הראשי בתור גילי צ'לצ'או, פרסומאי יוצא אתיופיה.
את שיר הנושא לסדרה שר ההרכב קפה שחור חזק בשיתוף ואסה.
ב-2025 גילם ואסה את דמותו של אברהם השוטר בסדרת הילדים "שכונת חיים" (חידוש לסדרה "הילדים משכונת חיים") בכאן חינוכית.
בשנת 2000 השתתף בסרט "אחות זרה" בבימויו של דן וולמן.
בשנת 2005 השתתף בסרט הקולנוע הישראלי-צרפתי "תחיה ותהיה".
ב-2019 השתתף בסרט "אתר הצלילה בים האדום" בבימויו של גידי רף.
בסוף שנות ה-90 הוציא יחד עם שמואל ברו שלוש קלטות וידאו באמהרית, שזכו להצלחה בקרב עולי אתיופיה.
בשנת 2005 ביצע קטע קריאה בתחילת השיר "שובי אל ביתי" שהופיע באלבום "ממעמקים" של הפרויקט של עידן רייכל.
כמו כן, גם שיחק בקליפ של השיר "מילים יפות מאלה", מאותו אלבום, לצדה של הזמרת כברה קסאי.
ב-2015 הוציא לאור יחד עם ירדן ואסה את הרומן הגרפי "היום האחרון של פורים", העוסק בתהליך ההגירה האוטוביוגרפי שלו מאתיופיה בישראל.
ירדן ואסה עיבדה את הסיפור שכתב לקומיקס ויצרה ממנו רומן גרפי.
הספר זכה בפרס דבורה עומר, נבחר מצעד הספרים וזוכה מענק מועצת התרבות של מפעל הפיס לשנת 2014.
ההצגה "יחיד במינו" זכתה בשנת 2005 בפרס ההצגה הטובה ביותר, פרס הבימוי לבמאי שי בן עטר, וציון לשבח לשחקנים שי פרדו ותיתי אספה בפסטיבל הבינלאומי להצגות הילדים בחיפה.
בשנת 2010 זכה ואסה בפרס המשרד לקליטת עלייה על שם יורי שטרן, המוענק לאמנים עולים בתחום התרבות והאמנות, בקטגוריית ההומור והסאטירה.
בנובמבר שנת 2018 הסדרה "נבסו", אותה גם יצר ואסה, זכתה בפרס אמי הבין-לאומי בקטגוריית הסדרה הקומית הטובה.
הסדרה שודרה בערוץ רשת 13 (ולפני כן בערוץ 2 של רשת) והיא עוסקת במשפחה מעורבת המורכבת מאב אתיופי, אם אשכנזייה, בתם המשותפת, והמשפחה המורחבת.
יוסף (יוסי) חמו (נולד ב-1962) הוא קצין משטרה ישראלי בדימוס בדרגת תת-ניצב.
בתפקידו האחרון שירת כסגן מפקד מחוז חוף.
במהלך שירותו במשטרה, שימש חמו ראש מפלג התשאול במרחב חוף, עמד כראש משרד הסיור בתחנת חיפה, שימש קצין אגף מבצעים של מרחב גליל, ראש ענף אג"ם/תנועה במרכז ללימודי משטרה ומפקד תחנת מגדל העמק.
בתחילת 2012 מונה למפקד תחנת המשטרה בעפולה ובהמשך אותה שנה קודם לדרגת ניצב משנה ומונה למפקד תחנת המשטרה בנצרת.
במרץ 2014 מונה לקצין אג"ם של מחוז צפון.
ב-2016 קודם לדרגת תת-ניצב ומונה לסגן מפקד אגף המבצעים שיטור וקהילה.
ב-2017 מונה לסגן מפקד מחוז חוף ושירת בתפקיד זה עד פרישתו ב-2020.
אהרן יוסף (יוסי) דייטש (נולד ב-27 בספטמבר 1968) הוא איש ציבור ישראלי, שהיה סגן ראש עיריית ירושלים ויו"ר סיעת שלומי אמונים בעיר.
משמש בתפקיד פרויקטור הילולת רבי שמעון בר יוחאי במירון.
דייטש נולד בירושלים לרבקה שיינדל ומאיר, כבן שלישי מתוך שבעה ילדים, ונקרא על שם אבי סבו.
אביו ואמו הם דור שביעי בירושלים.
המשפחה התגוררה בשכונת גבעת שאול, והשתייכה לחסידות זווהיל.
בילדותו התחנך בתלמוד תורה עץ חיים, ובהמשך בתלמוד תורה של חסידות גור (ששימש אז גם כ"כלל-חסידי").
לאחר לימודיו בתלמוד תורה, החל ללמוד בישיבת בית אברהם של חסידות סלונים (ירושלים).
התקרב מאוד לראש הישיבה והאדמו"ר רבי שלום נח ברזובסקי, ואף שימש כחמש שנים כמשמשו האישי, בעת שהותו בביתו שבקריית יערים.
בגיל 24 נישא לשושנה, בת הרב שמעון ערבליך, איש עסקים ישראלי-בלגי.
דייטש תושב שכונת גאולה בירושלים ואב לשישה ילדים.
אחר נישואיו למד חצי יום בכולל אברכים, ובחציו השני שימש כמזכיר בישיבת סלונים.
בהמשך התפרנס משיווק דירות בעיר החרדית ביתר עילית.
עם יציאתו לעבודה התגייס לצה"ל, בהסכמת רבו, לטירונות ושירות צבאי "שלב ב" בבסיס צאלים.
במשך 14 שנה לאחר מכן שירת במילואים, תחילה ברבנות צבאית ובהמשך הוצמד לקצין העיר.
במסגרת פניית אזרח לצה"ל ע"פ חוק חופש המידע, סירב צה"ל לאשר התפקידים שבו שירת דייטש בשירותו הצבאי, בנימוק שדייטש סירב לתת אישור לצה"ל להעביר את המידע לאזרח.
בתחילת 1996, עם תום תקופת ההקמה של ביתר עילית, התקיימה מערכת בחירות ראשונה בעיר.
דייטש עמד בראש מטה הבחירות של מועמד אגודת ישראל לראשות העיר, יהודה גרליץ, שניצח.
בהמשך אותה שנה, מונה דייטש לעוזרו הבכיר של מאיר פרוש, שהחל לכהן כחבר הכנסת, וכסגן שר (במעמד שר) במשרד הבינוי והשיכון.
בפעילותו בלשכת השר בבנייה מעבר לקו הירוק, היה מעורב בשיווק אלפי יחידות דיור, חלקן במסגרת תוכנית מחיר למשתכן, בערים ביתר עילית, מודיעין עילית, בית שמש, תל ציון.
וכן ברחבי יהודה ושומרון ויישובי גוש עציון, וסייע לפעילי התיישבות והתנחלות, כאורי אריאל (אז ראש מועצת בית אל), ומתי דן יו"ר "עטרת כהנים", ואחרים.
לאחר הבחירות ב-1999, עבר לשמש כיועצו הפרלמנטרי של פרוש, שהיה לחבר הכנסת.
ב-2001, עם חזרתו של סגן השר פרוש למשרד הבינוי והשיכון (תחת השר נתן שרנסקי), חזר עמו דייטש למשרד.
ב-2003, לאחר הבחירות לכנסת השש עשרה, עברה יהדות התורה לאופוזיציה.
פרוש חזר להיות ח"כ, ודייטש ליועצו הפרלמנטרי.
לצד זאת שימש כ"קצין מבצעים" של אגודת ישראל ו"שלומי אמונים".
הוא ארגן כנסים ציבוריים ועצרות, וניהל מספר מערכות בחירות מוניציפליות, כמו זו הסוערת ב-2007, שהביאה לבחירתו של מאיר רובינשטיין מ"שלומי אמונים", בביתר עילית.
בשנת 2003 (ה'תשס"ד), הוצב ברשימת יהדות התורה (במסגרת סיעת שלומי אמונים) בבחירות המוניציפליות למועצת עיריית ירושלים, וב-2005, במסגרת רוטציה, החליף את נציג דגל התורה שכיהן חצי קדנציה.
הוא מונה לחבר הוועדה המחוזית לתכנון ובניה.
ב-2007 השתתף דייטש בהקמת קרן קמ"ח לקידום לימוד ותעסוקה במגזר החרדי.
עם הקמת הקרן, מונה דייטש למנכ"ל, ובהמשך ליו"ר.
הקרן בניהולו הובילה לראשונה במגזר החרדי תוכנית מלגות למימון הכשרה מקצועית, וסיוע בהכוונה והשמה לאברכים, ובהמשך גם לנשים חרדיות.
תוך שימת דגש על סביבת לימודים ועבודה המתאימים לאוכלוסייה זו, שתאפשר לגשר על החסמים לכניסת חרדים לשוק העבודה ולרכישת מקצות.
לאחר הבחירות המוניציפליות ב-2008, מונה דייטש למחזיק תיק שפ"ע ותברואה, ואחראי על ה"מע"ר (מרכז עסקים ראשי) החרדי".
בפעילותו הוביל פרויקט חידוש תשתיות במע"ר החרדי, שהקיף את כל השכונות החרדיות המרכזיות: שדרת המסחר הראשית ברחוב מלכי ישראל בגאולה, זיכרון משה, הבוכרים, כרם אברהם, רוממה, ומקור ברוך.
ב-2010 מונה לסגן וממלא מקום ראש העיר.
הוא עזב את תפקידו כיו"ר קרן קמ"ח, והמשיך להחזיק בתיק הדיור החרדי, ומשנה למחזיק תיק התכנון והבנייה.
לאחר הבחירות המוניציפליות ב-2013, המשיך דייטש בתפקיד סגן ומ"מ ראש העיר, וכן מחזיק תיק הדיור החרדי, ומשנה ליו"ר הוועדה המקומית לתכנון ובניה.
במסגרת תפקידו בוועדה, קידם בין השאר הרחבה משמעותית של תמ"א 38 בשכונות הוותיקות, וכן תוכניות להקמת מרכז מבקרים בהר הזיתים, והגברת הביטחון בהר.
ב-2016 יזם יחד עם חבר המועצה החרדי שלמה רוזנשטיין את פרויקט הקיץ "עולים לירושלים", שמתקיים מאז מדי שנה.
בקיץ 2018 השתתפו במיזם קרוב למאה אלף איש.
ב-24 ביולי 2018 הוכרז על ידי סיעת אגודת ישראל כמועמד לראשות עיריית ירושלים.
ב-27 בספטמבר 2018 הגיש את מועמדותו לראשות העיר ירושלים.
אריה קינג (מאוחדים) הודיע על תמיכה במועמדותו, בעוד שתי המפלגות החרדיות דגל התורה וש"ס הודיעו כי יתמכו במועמד לא חרדי.
בבחירות שנערכו ב-30 באוקטובר הגיע דייטש למקום הרביעי עם 17.01% מקולות המצביעים ולא עלה לסיבוב הבחירות השני.
במסגרת הבחירות קיבל דייטש המלצה חמה וחריגה מאת רב בית הכנסת "נחלת עקיבא" בשכונת גני גאולה, רוממה ירושלים, שכתב "הנני מנוע מלהתערב בעניינים פוליטיים כי כן הורה לי מרן פוסק הדור הרב וואזנר זצ"ל.
מ"מ הכרת הטוב הוא חיוב מן התורה ובתוקף תפקידי הנני מודע לפעולותיו הכבירים בשכונותינו של הרב יוסי דייטש שדואג לפרט ולכלל והוא ממש יחיד בעניין זה".
לאחר הבחירות הצטרף דייטש לקואליציה של ראש העירייה משה ליאון ומונה לסגן ראש העירייה וכאחראי על אגף שיפור פני העיר תחת ראש העיר.
במאי 2021 הגיש את התפטרותו מהעירייה במסגרת הסכם רוטציה שנחתם בסיעה.
בפבואר 2023 מונה על ידי השר לירושלים ומסורת ישראל מאיר פרוש לשמש כפרויקטור הילולת רבי שמעון בר יוחאי במירון בל"ג בעומר.
יוסף (יוסי) וידר (7 במאי 1967 – 6 בספטמבר 2024) היה סטנדאפיסט, חקיין, קומיקאי, שדרן רדיו ושחקן ישראלי.
יוסי וידר נולד וגדל בנהריה, להורים ניצולי שואה.
עוד כשהיה בבית הספר היסודי זכה בערב כישרונות כאשר חיקה את ציפי שביט, בועז שרעבי, גדי יגיל ועוד.
בצבא שירת וידר בחיל התותחנים.
בזמן שירותו הצבאי נפצע ועבר לפיקוד צפון.
במילואים שירת בחיל חינוך ובמסגרת זאת, הופיע במופעי סטנדאפ וחיקויים.
לאחר סיום שירותו הצבאי, הקים עסק לאביזרי רכב וסלולר בנהריה.
בשנת 1995 ישבו וידר ואשתו דבורית במסעדה בטיילת בנהריה עם חברים ווידר, כמנהגו, החל לחקות דמויות מפורסמות.
באותו הזמן, התארחו במסעדה דן שילון ומשפחתו.
שילון התלהב מהיכולות שלו, והזמין אותו להתארח בתוכנית "דן שילון מארח".
בתוכנית התארחה לאה רבין ווידר חיקה את בעלה, יצחק רבין.
על אף הצלחת העסק בניהולו, זמן קצר לאחר שהתארח בתוכניתו של שילון, החליט וידר לוותר על עולם העסקים ולעבור לעסקי בידור.
וידר מכר את העסק, עזב לבד לתל אביב והחל לעבוד יחד עם שלמה סדן על מופע סטנדאפ.
יחד עם עבודתו על מופע היחיד, השתתף וידר בתוכנית "פספוסים" של יגאל שילון, כשהוא מחקה ומותח מפורסמים.
המתיחה המפורסמת מהתוכנית הייתה כאשר וידר מתח את פלאטו שרון יחד עם יהורם גאון.
בשנת 1999 השתתף בסדרה "מנדל וגורנשטיין חקירות בע"מ".
בשנת 2001 השתתף בדיבוב הסרט "השלג הראשון של החורף".
וידר השתתף בתוכניות רדיו רבות באופן קבוע.
בתוכנית של ירון אילן ברדיו ירושלים המציא וידר את הדמות "סימי המרוקאית", דמות צבעונית המבוססת על שכנתו מנהריה שהייתה מדברת על כל מה שקורה.
לאחר מכן הופיע במשך שנתיים בתוכנית הטלוויזיה של ירון אילן "ריח מנטה".
באותו הזמן החל להשתתף בתוכנית הרדיו "דידי לוקאלי" של דידי הררי, הופיע בדמויות שונות בתוכנית הטלוויזיה "שישי בגאון".
וידר קיבל תוכנית רדיו יומית ברדיו "אמצע הדרך", תוכנית אקטואליה בשילוב הומור בשם "מתיחת פנים".
וידר השתתף בתוכנית "הלילה עם ליאור שליין" כאשר הוא מחקה את אהוד ברק מחופש לבאטמן.
בשנת 2009 יצר וידר יחד עם התסריטאי אבי בלקין מופע סטנדאפ בשם "מה הלחץ".
כמו כן החל להקליט חיקויים רבים לסלולרי והוציא שני דיסקים של מתיחות בשם "לצחוק כל הדרך עם יוסי וידר".
בשנת 2007 מתח וידר את יושב ראש הכנסת, רובי ריבלין, כשהוא מחקה את שמעון פרס ומבקש ממנו לפרוש מההתמודדות לנשיאות.
בשנת 2013 שיחק בהצגה "עוד חבר כזה ואבדנו" לצד זאב רווח, בתפקיד דודי.
בשנת 2017 מתח את העיתונאי אמנון אברמוביץ' וחיקה את אהוד ברק והציע לו להוציא את בנימין נתניהו מראשות הממשלה.
בשנת 2018 העלה מופע סטנדאפ יחיד שכתב יחד עם התסריטאי מני אסייג, והופיע בו ברחבי ישראל, לרוב במסגרת מופעי התרמה שונים.
בין השנים 2018–2020 שיחק בסדרה "שנות השמונים", שם גילם את מנדל, השומר הרומני.
במרץ 2019 היה במרכז שערורייה תקשורתית כאשר חיקה במסגרת קמפיין של מפלגת הליכוד את העיתונאי אמנון אברמוביץ' ולעג לכוויות שקיבל במלחמת יום הכיפורים, מה שהתברר מאוחר יותר כאי-הבנה.
באותה השנה הופיע בסדרה "אלישע" בערוץ הילדים.
בשנת 2020 השתתף בתוכנית "אמבוש אקסטרים", כשחיקה את בנימין נתניהו במסגרת מתיחה לנסרין קדרי ביחד עם עפר שכטר ומרגלית צנעני.
בשנת 2021 השתתף בהנחיית תוכנית הבוקר של ערוץ 20, "הבוקר עם מני אסייג", לצד מני אסייג.
באותה שנה הופיע בתוכנית "לאטמה", גם היא בערוץ 20.
בשנת 2022 שב לגלם בדמות של מנדל הרומני בסדרה "שנות ה-90" סדרת ההמשך של "שנות השמונים", ושנה אחר כך, שיחק בסרט הקולנוע "ההילולה", בבימוים של אריאל בנבג'י ושלום אסייג, גם כן בתפקיד מנדל הרומני.
וידר הקים בהתנדבות סדנה להומור ומשחק בקיבוץ אשדות יעקב עבור ילדים עם מוגבלויות.
במופע, הילדים מבצעים סצנות מסרטים ישראלים.
כמו כן הופיע בהתנדבות בבית לווינשטיין ובבית החולים פוריה.
וידר היה נשוי לדבורית, שהייתה המנהלת האישית שלו, ולהם תאומים ונכדה.
נפטר ב-7 בספטמבר 2024, בגיל 57, לאחר מאבק במחלת הסרטן.
יוסי ורשבסקי (נולד ב-1959) הוא איש תקשורת וניהול ישראלי, שימש כמנכ"ל עיתון "הארץ" וכמנכ"ל רשת 13.
ורשבסקי נולד במושב נהלל וגדל בו.
ב־1977 התגייס לחיל השריון, והשתחרר כעבור שלוש שנים כמפקד טנק בדרגת סמל ראשון.
בין השנים 1982–1985 השלים לימודי תואר ראשון במדעי המדינה והיסטוריה של עם ישראל באוניברסיטת חיפה.
רשבסקי עבד מאז 1987 ב"קבוצת הארץ", שם מילא כמה תפקידים, בהם מנכ"ל עיתון "חדשות", מנכ"ל רשת מקומוני שוקן ולבסוף מנכ"ל "הארץ".
ביולי 2003 נבחר בידי איגוד השיווק הישראלי לאיש השיווק של החודש על הפקת אירוע "טעם העיר" במסגרת תפקידו כמנכ"ל רשת שוקן.
בתקופתו ניהולו את עיתון הארץ (2003–2008) הוקם מוסף התרבות והבילויים עכבר העיר, וב־2005 הוקם העיתון הכלכלי TheMarker.
הקונספט של העיתון היה הנגשת העולם הכלכלי לקהל הרחב.
"אנו מאמינים שהקונספט החדש יסיר חסמים שניצבו לפני קהל שהתייחס לעיתונות כלכלית כשייכת לכלכלנים בלבד", אמר ורשבסקי עם השקת העיתון.
במהלך הקדנציה של ורשבסקי גדל ב-50% מספר מנויי "הארץ".
במאי 2008, לאחר חמש שנים בתפקיד מנכ"ל "הארץ", מונה ורשבסקי למנכ"ל ערוץ 10 במקום מודי פרידמן וכיהן בתפקיד זה במשך כארבע שנים.
ב-2013 מונה ליו"ר זרוע המדיה של קבוצת פובליסיס ישראל.
בין המהלכים שעשה בערוץ היה קיצוץ חריף בשכר הבכירים.
באותו חודש נבחר ורשבסקי על ידי המגזין "פורבס" לאחד מ-20 המנהלים הבולטים בישראל.
"ורשבסקי עשה את הבלתי ייאמן.
עצר את ההידרדרות, גיבש תוכנית פעולה ארוכת-טווח וביצע קיצוץ כואב בשכר ובמצבת העובדים", נכתב במגזין.
"כתוצאה מכך, בפעם הראשונה מאז שעלה לאוויר, רשם הערוץ רווחים".
למרות השבחים על פועלו, ערוץ עשר בתקופת ניהולו סבל מקשיים כלכליים, מה שסלל את הדרך למיזוג הערוץ עם רשת 13. בדצמבר 2018, לאחר שאושר תהליך המיזוג בין ערוץ 10 לרשת 13, מונה ורשבסקי למנכ"ל הערוץ הממוזג.
בינואר 2020 הודיע על פרישתו מהתפקיד.
ורשבסקי נשוי ואב לשלושה ילדים.
יוסף (יוסי) טייב (נולד ב-15 בפברואר 1981, י"א באדר ה'תשמ"א) הוא חבר הכנסת מטעם מפלגת ש"ס ולשעבר יו"ר ועדת החינוך, התרבות והספורט.
קודם לכן כיהן כסגן ראש מועצת קריית יערים.
טייב נולד למשפחה תוניסאית ברובע החמישה-עשר של פריז בצרפת, ובו גדל עד גיל 15 אז עלה לישראל ולמד בישיבת מיר.
התגייס לצה"ל ושירת בפלוגת חיל קשר גבעתי.
לאחר נישואיו למד בכוללים של מוסדות מאור חכמי המערב ו-"דרכי הוראה לרבנים" שהוקם על ידי הרב מרדכי אליהו, והוסמך לרבנות.
לאחר הסמכתו, יצא לשליחות מטעם הסוכנות היהודית ומשרד החינוך לעיר טולוז בצרפת במסגרת מיזם חינוך יהודי לתפוצות.
בין השנים 2008-2020 ניהל בישראל מיזמים לעולי צרפת בעמותת שלבים של קרן וולפסון.
היה סגן ראש מועצת קריית יערים מטעם ש"ס, במסגרת איחוד עם סניף מפלגת "דגל התורה" המקומי.
החל מהבחירות לכנסת העשרים ואחת ועד הבחירות לכנסת העשרים וארבע התמודד מטעם רשימת ש"ס ונחשב נציג עולי צרפת ברשימה.
הוא נכנס לראשונה לכנסת בכנסת ה-23, כאשר ב-1 ביולי 2020, התפטר יואב בן-צור במסגרת החוק הנורווגי.
עם הקמת ממשלת ישראל השלושים ושש הפסיק לכהן כחבר הכנסת, אך נכנס שוב ב-25 בינואר 2022 לאחר פרישת יו"ר המפלגה אריה דרעי במסגרת הסדר טיעון.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש שובץ שוב במקום ה-10 ברשימת ש"ס לכנסת ונבחר לכנסת.
בכנסת זאת הוא מכהן כיו"ר ועדת החינוך, התרבות והספורט, עד שהוא התפטר מהתפקיד ב-23 באוקטובר 2025.
בראיון בינואר 2025 סיפר כי בנו, הלומד בישיבה, שקיבל צו ראשון, שאל אותו מה לעשות.
טייב ענה לו לציית להוראות מועצת חכמי התורה ולא להתייצב בלשכת הגיוס.
טייב אמר כי אם בנו ייעצר בעקבות כך אז הוא יוכל ללמוד תורה בכלא.
טייב הוא תושב קריית יערים.
יוסי הדר (19 במאי 1946 – 28 ביולי 1998) היה פסיכיאטר, מחזאי, משורר וסופר ישראלי.
נולד בבלגיה להורים ניצולי השואה.
הוא ומשפחתו הפליגו לארץ ישראל על אוניית המעפילים "תיאודור הרצל", אך נשלחו על ידי הבריטים למחנה מעבר בקפריסין.
משם עלו לישראל בכ"ט בנובמבר 1947. בתחילה הם התגוררו במעברת פרדס רוזנבלום בגבעת שמואל, ומאוחר יותר עברה המשפחה להתגורר בבית בשכונת "קריית ישראל" בעיר.
למד רפואה ב, וב-1971 התגייס לצה"ל והיה הרופא המרחבי של רמת הגולן, כולל האוכלוסייה הדרוזית.
במלחמת יום הכיפורים שימש כמפקד המרפאה במחנה נפח וניתח פצועים בתנאי קרב ותחת אש והציל חיים.
מלחמת יום הכיפורים הותירה בו רושם עז, ועוררה את תשומת ליבו לתופעת הפרעת דחק פוסט-טראומטית.
תגובה זו הצטרפה לטראומת השואה שליוותה את הדר כל חייו, ואלו השפיעו על החלטתו ללמוד פסיכיאטריה ועל הקמת נט"ל.
את התמחותו בפסיכיאטריה עשה במרכז לבריאות הנפש שלוותה.
במלחמת שלום הגליל שירת במילואים והיה אחראי על פינוי בהיטס.
שימש כראש הקתדרה לחקר השואה על שם אלי ויזל באוניברסיטת בר-אילן, וניהל במשך ארבע שנים את התוכנית לפסיכותרפיה באוניברסיטה.
יזם את הקמת האגודה הישראלית לפסיכותרפיה פסיכואנליטית (IAPP) וכן יזם והקים את ארגון נט"ל - נפגעי טראומה על רקע לאומי.
הוא נפטר זמן קצר לאחר ההקמה, ויודי יובל רקנאטי, שהייתה מודרכת שלו, המשיכה את דרכו בהקמת הארגון.
ב-2014 הוקרן הסרט "זמן נעול בתוך הנפש" שיצרה רקפת הדר, בִּתו של יוסי.
הסרט מנסה להתמודד עם שאלות וקונפליקטים שהעסיקו את הדר בחייו ואת בני משפחתו לאחר מותו, ועוסק בתחושת ההחמצה שלו כאמן-יוצר לעומת ההצלחה המקצועית כפסיכיאטר ואיש טיפול.
הוציא שני ספרי שירה, ספר סיפורים קצרים ורומן (שהוציאה לאור אלמנתו ברכה, לאחר מותו) כולם עוסקים בנושא השואה.
שירים פרי עטו התפרסמו בין השאר בעיתון 77 ובעיתון מעריב.
ב-1977 זכה בפרס מתי כץ לשירה.
המעט שיש, תל אביב: ספריית פועלים, 1978
עכשיו באו אל ביתי ימים אחרים: שירים, תל אביב: ספרי עיתון 77, 1994. עריכה: יעקב בסר
הצריף השוודי (סיפורים), תל אביב: ספריית פועלים, 1979
המרכז התיאטרוני בנווה צדק, הצגת בכורה: 1983
יוצרים: מחזאי - יוסי הדר, במאי - עודד קוטלר, תפאורה - אבי דניאל, תאורה - ג'ודי קופרמן
שחקנים: נטק - יוסי ידין, גידי - מוני מושונוב, מיכה - סיני פתר, ברוך - יענקל'ה יעקובסון, נעם כהן, זאב שמשוני
תיאטרון חיפה, הצגת בכורה: 1983
יוצרים: מחזאי - יוסי הדר, במאי - גדליה בסר, מוזיקה - שלמה יידוב, תפאורה ותלבושות - עדנה סובול
שחקנים: רמי דנון, שמואל וולף, רן ורד, מכרם ח'ורי, מיכאל כפיר, גורי סגל, אילן תורן, יעל עמית, שלמה גולדנברג ובן יוסף
תיאטרון הבימה, הצגת בכורה: 17 בנובמבר 1986
יוצרים: מחזאי - יוסי הדר, במאי - מיכה לבינסון, תפאורה ותלבושות - אלי סיני, תאורה - נתן פנטורין
שחקנים: איציק דביר (דובינסקי)- אוהד שחר, ד"ר זיו - יוסי יבלונקה, נח דנציגר - שלמה בר-שביט, נחמה דביר (דובינסקי) - עדה טל, מנדל דביר (דובינסקי) - נחום בוכמן
המחזה יצא לאור בהוצאת אור-עם בתל אביב בשנת 1987. הוא גם תורגם לאנגלית בידי שי בר-יעקב שהעלה את המחזה בתיאטרון פרינג' בלונדון.
המחזה עלה גם במגמת תיאטרון של התיכון ליד האוניברסיטה, במלאת עשור לפטירתו של הדר.
תיאטרון חיפה, הצגת בכורה: 1985
יוצרים: מחזאי - יוסי הדר, במאי - אילן תורן
שחקנים: שלום שמואלוב, תחיה דנון
תיאטרון חיפה, הצגת בכורה: 1990
יוצרים: מחזאי - יוסי הדר, במאי - אילן תורן, מוזיקה - דורי פרנס
שחקנים: שי - אסף גיל, בטי - חנה רוט
פסטיבל עכו, הצגת בכורה: 1992
יוצרים: מחזאי ובמאי - יוסי הדר, תפאורה ותלבושות - מיכל דנה, תאורה - עמיר ברנר, מוזיקה - רפי תורן
שחקנים - נחום בוכמן, ברוריה אלבק, שמעון מימרן
פסטיבל עכו, הצגת בכורה: 1997
יוצרים: מחזאי - יוסי הדר, במאי - יוסף כרמון, מוזיקה - עדי כהן, תפאורה ותאורה - טובה ברמן, תאורה - פליס רוס - בר לב, מנהלת הצגה - טלי אוחיון, מפעיל תאורה - ניצן כהן, מפיק בפועל - נדב מלמוד.
בתחילה היה נשוי למשוררת טניה הדר ונולדו להם שתי בנות, רקפת לינק-סקופ ומיכל פרץ.
בנישואיו השניים בשנת 1985 נישא לברכה ונולד להם בן אחד, עודד.
יוסי וולף (נולד ביוני 1980) הוא יזם ישראלי בתחום הרובוטיקה ומומחה בינלאומי לעיצוב ופיתוח בתחום הטכנולוגיה, מייסד ופעיל כיו"ר בקבוצת חברות בתחום ה-AI והרובוטיקה: Roboteam, Temi Robotics, jeen.ai, ו-seamless vision.
וולף שירת כקצין ומ"פ ביחידה מסווגת של חיל האויר בשנים 1998–2003.
במקביל ללימודי פיזיקה ופילוסופיה באוניברסיטת תל אביב, אותם לא השלים, עבד בחברת ODF Optronics כסמנכ"ל לתחום הרובוטיקה בשנים 2004–2009
ב-2010, ייסד את חברת רובוטים ביחד עם שותפו אלעד לוי.תחת הנהגתם הצליחה החברה לפתח ולייצר מגוון רחב של מערכות בלתי מאוישות לתחומים של לוחמה במתארים אורבניים, לחיפוש, אבטחה ושיטור.
החברה התפתחה בכל העולם והגיע למכירות של אלפי מערכות מבצעיות בלמעלה מ-32 מדינות בדגש לארצות הברית ולישראל.
תחת ניהולו, החברה חתמה על הסכם אסטרטגי להשקעה ומכירות מוצרי החברה עם חברת אלביט מערכות.
בשנת 2024, החברה ניהלה משא ומתן עם חברת פסגות הציבורית לגבי רכישה, אך זו לא יצאה לפועל בסופו של דבר.
בנובמבר 2025 נרכשה חברת רובוטים על ידי חברת Ondas בסכום של 80 מיליון דולר.
ב-2016 ייסד וניהל וולף את חברת טימי רובוטיקס המפתחת תכנה ורובוטים אוטונומיים לשימושים של רפואה מרחוק, ניתור מבנים גדולים, משלוחים בתוך מבנים, חינוך ולימוד רובוטיקה.החברה גייסה למעלה מ-100 מיליון דולר ומוכרת את המוצרים שלה ברוב המדינות המפותחות בעולם.
בשנת 2019 אף זכתה בפרס CES בקטגוריית דאונים ורובוטים בתערוכה בשנגחאי.
באותה השנה המגזין 'טיים' בחר אותו כאחד מ-100 ההמצאות הטובות ביותר לשנת 2019.
פועלו של וולף הוביל לפריצת דרך גם בקונספט העיצובי של הרובוט, וגם ביכולת לשלב במערכות תוכנות ואפליקציות נוספות מה שמאפשר לפלטפורמה מגוון שימושים.
וולף הוא שותף ויו"ר בחברת jeen.ai ובחברת seamless vision.
חברת jeen.ai הונפקה בשנת 2024 על ידי מיזוג לחברת מיקרונט.
בכך הפכה לחברת הבינה המלאכותית הראשונה שנסחרת בבורסה המקומית.
וולף מרצה בכנסים, יוזם תוכניות חינוכיות ופועל לחיזוק שיתוף הפעולה בין האקדמיה לתעשייה.
כמו כן זכה וולף במספר רב של פרסים בינלאומיים בנושאי יזמות, עיצוב ורובוטיקה.
יוסי וולף הוא הממציא ובעל הזכויות על 14 פטנטים בתחום הרובוטיקה.
בתחילת 2024, וולף החל לשמש כיו"ר הוועד המנהל של עמותת בית על הים, הפועלת לבניית קהילות תומכות עבור אוכלוסיות מיוחדות או בסיכון, ועבור אלו שעברו טראומה.
וולף נשוי לאלה בורוביץ ולהם שני ילדים.
יוסי דיין (נולד ב-1975) הוא עורך דין ומנהל ישראלי, מכהן כמנכ"ל משרד האנרגיה והתשתיות מאז פברואר 2024. דיין משמש גם כיו"ר הוועדה לבחינת מדיניות הממשלה לנושא משק הגז הטבעי בישראל.
לפני כן כיהן כמשנה למנכ"ל משרד החוץ.
דיין הוא בנם של רבקה ומשה דיין שעלו לארץ ממרוקו.
אחיו רס"ן , נהרג בעת מילוי תפקידו הצבאי בשנת 1992.
בילדותו למד בבית הספר נוף ים באשקלון, ואת לימודי התיכון השלים בתיכון אורט ע"ש הנרי רונסון, במגמת מחשוב ובקרה אותה סיים בהצטיינות יתרה.
דיין התגייס לצה"ל בשנת 1993 במסגרת העתודה האקדמית ולמד תואר ראשון במשפטים באוניברסיטה העברית בירושלים.
בסיום לימודיו שירת בפרקליטות הצבאית במספר תפקידים בדרגת קצין משפטים.
לאחר מכן המשיך דיין לתואר שני במנהל עסקים (התמחות בניהול אינטגרטיבי), אותו סיים בהצטיינות, מהאוניברסיטה העברית.
בנוסף, דיין השלים גם תואר שני נוסף במשפטים (התמחות במקרקעין), אותו סיים בהצטיינות, מהקריה האקדמית אונו.
לאחר לימודי המשפטים, עבד דיין במשרד עורכי הדין עקיבא נינו דיין ושות' ובשנת 2000 הקים משרד עורכי דין שהתמחה בתחום האזרחי-מסחרי.
בשנים 2010–2014 כיהן כמנכ"ל החברה הכלכלית לאילת.
באוקטובר 2017 מונה למנכ"ל החברה הכלכלית לאשקלון, וכיהן בתפקיד זה עד 2022. במהלך השנים כיהן כמנכ"ל של מספר חברות ייזום נדל"ן באשקלון.
ביוני 2024 זכה בתביעת דיבה שהגיש, יחד עם החברה הכלכלית לאשקלון, נגד הכתבת מילן עמר (מועלם), ונפסק שעליה לפצות את הנתבעים ב-200 אלף ש"ח.
בינואר 2023 מונה על ידי שר החוץ אלי כהן, למשנה למנכ"ל משרד החוץ.
במהלך כהונתו הצליח לפתור את סכסוך העבודה רב השנים במשרד החוץ.
בפברואר 2024 עם מעברו של השר כהן למשרד האנרגיה והתשתיות, מונה דיין למנכ"ל משרד האנרגיה והתשתיות.
במהלך כהונתו אחראי דיין על נושאים אסטרטגיים כגון: הגברת התחרות בשוק האנרגיה, מדיניות יצוא הגז ואבטחת החשמל בחירום, וכן על הפרויקטים:
הכבל החשמלי שיחבר את רשת החשמל של ישראל לאירופה דרך קפריסין ויוון.
קידום אנרגיות מתחדשות ותוכנית פעולה לאיפוס פליטות גזי החממה ממשק האנרגיה עד 2050.
נשוי ליוכי, עו"ד במקצועה, בתו של בני וקנין ואב לשלוש בנות.
ויין נולד בפולין, לו אחות, ויולה ויין.
בשנת 1968 עזב לישראל עם משפחתו.
אביו, אברהם ויין (2018-1917), היה בארץ היסטוריון ביד ושם (מעורכי "פנקס הקהילות").
הוא למד היסטוריה ופילוסופיה ב.
הוא יצר מעל 60 סרטי עלילה, דרמות וסרטים תיעודיים.
את רוב חייו המקצועיים בילה בארצות הברית, דרום אפריקה וישראל.
הוא זכה במספר פרסים בינלאומיים כבמאי צילום.
יוסי זיידנר הוא ארכאולוג ישראלי, הוא פרופסור לארכאולוגיה פליאוליתית וראש המעבדה לחקר האבולוציה התרבותית של האדם, ב.
גילוי שריד הומו ספיינס בגיל 180,000 שנים במערת מיסליה
גילוי "הומו נשר רמלה" – מין הומין חדש מהפלייסטוקן התיכון
עדויות ראשונות לאינטראקציה בין טיפוסי אדם ארכאיים והומו ספיינס
מחקר על אינטראקציות בין אוכלוסיות במערת תנשמת
זיהוי וחקר אתר אולדבאי ראשון במזרח התיכון בביצת רוחמה
יוסי יפה נהגה: יוֹפֶה; (26 ביוני 1935 – 28 בפברואר 1977) היה איש צבא ישראלי, מפקד סיירת צנחנים ומפקד גדוד 66. נהרג בעת מילוי תפקידו כסגן מפקד עוצבת חצי האש.
יוסי יפה נולד במושב חרות, לדב ואסתר שהיו מראשוני המתיישבים שם, אחיהם של אברהם יפה ("הקטן"), חנה יפה ושרה.
בן דודו של מי שהיה אלוף בצה"ל, אברהם יפה.
למד בבית הספר החקלאי כדורי.
הוא התגייס לצה"ל במסגרת הנח"ל, עבר קורס מ"כים.
הוא התנדב לצנחנים והצטרף לפלוגה א' בגדוד 890 בפיקודו של מאיר הר-ציון, היא סיירת הצנחנים.
בהמשך עבר קורס קציני חי"ר ועם סיומו שב לסיירת ושימש כמפקד מחלקה.
יפה נפצע קשה בפעולת קלקיליה, ב-10 באוקטובר 1956. ב-1957 מונה למפקד סיירת הצנחנים.
במילואים המשיך למלא תפקידי פיקוד בצנחנים.
עם הקמתה של חטיבה 55, חטיבת צנחני מילואים, בתחילת 1965, מונה למג"ד הראשון של גדוד 66. כמפקד הגדוד לחם במלחמת ששת הימים בקרב על ירושלים, בבית הספר לשוטרים, בגבעת התחמושת ובהר הצופים.
במלחמת ההתשה לחם במוצבי התעלה, ובמלחמת יום הכיפורים בקרב העיר סואץ.
יפה גר במשך כל חייו במושב, ושילב פעילות ביטחונית-התיישבותית עם עבודה חינוכית-ציונית.
במשך שנים רבות פעל במסגרת חטיבת בני המושבים, בתחילה כרכז מפעלים ולאחר מכן כמרכז החטיבה.
בתחילת 1977 חזר לשירות קבע בצה"ל כסגן מפקד עוצבת חצי האש.
הוא נהרג במהלך אימון ההקמה, כאשר עלה רכבו על מוקש ב-28 בפברואר 1977 באזור ניצנה שבנגב.
היה נשוי לרינה, ואב לארבעה ילדים.
בנו יורם יפה הוא קצין במילואים בדרגת אל"ם, שימש מפקד גדס"ר נח"ל ומפקד מפקדת כוחות האוויר המיוחדים.
במקום שבו נהרג מוצבת אנדרטה לזכרו.
כשנה לאחר נפילתו, הקימה חטיבת בני המושבים מפעל לזכרו, מאז ועד היום חניכי השכבה הבוגרת בתנועה פורצים שבילים, ופועלים בשטח לטיפול הסביבה.
גם נוער השומר, או בשמו הקודם התנועה החדשה מקיימים מפעל לזכרו בסוכות.
המושב השיתופי יפית שבבקעת הירדן קרוי על שמו.
על שמו של יפה יש שביל סימון בפארק קרן קיימת לישראל ביר עסלוג', שסומן ונסלל בשנת 2005. בסוכות תשע"ח בשיתוף חבריו לגדוד 66, הקהילה החינוכית ניצנה, חניכי שכבת י"ב בתנועת בני המושבים, המועצה האזורית רמת הנגב, קק"ל וצה"ל יחנך שביל חדש "דרך יוסי יפה".
הדרך הולכת מחמוקי ניצנה לעמודי פסל נתיב שלום.
במסגרת זו יוצב סלע לזכרו ופרגולה, הצופה לסלע "יוסי יפה" שהוצב, על ידי חטיבת בני המושבים, במקום בו נהרג.
יוסף (יוסי) יונה (נולד ב-8 ביוני 1953) הוא פרופסור חבר לפילוסופיה של החינוך במחלקה לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
היה חבר הכנסת בכנסת ה-20 מטעם סיעת העבודה.
יונה הוא ממייסדי הקשת הדמוקרטית המזרחית, חבר הנהלה במרכז אדוה ועמית מחקר בכיר במכון ון ליר בירושלים.
נמנה עם ראשי יוזמת ז'נבה.
נולד במעברת קריית אתא במשפחה בת שישה ילדים, לסלמן וסבריה, שעלו מעאנה שבעיראק.
למד בבית ספר יסודי על שם נחום סוקולוב בקריית אתא.
בתיכון למד מסגרות מכנית בבית ספר מקצועי אינטרנציונל בקריית חיים, ולאחר שלוש שנים פרש.
למד במכינה לקראת בחינות הבגרות האקסטרניות.
במאי 1971 התגייס לצה"ל, שירת בחיל השריון עד שמסיבות רפואיות עבר להיות פקיד גיוס בלשכת הגנה אזרחית.
במלחמת יום הכיפורים הצטרף כאיש צוות טנק לחטיבה 500 בחיל השריון, שלחמה בחזית המצרית, וצלחה את תעלת סואץ.
לימים סיפר שלצורך כך עזב את תפקידו ביחידה עורפית.
השתחרר מצה"ל ב-1974 והתקבל בשנת 1976 לאוניברסיטת חיפה ללימודים משולבים של פילוסופיה, היסטוריה כללית ואמנות.
בתקופת לימודיו הצטרף לתנועת מחנה של"י.
עם סיום לימודי התואר ראשון ב-1980, החל את לימודי הדוקטורט במסלול ישיר במחלקה לפילוסופיה באוניברסיטת פנסילבניה, פילדלפיה אותם סיים ב-1988. נושא הדוקטורט שלו היה "התפיסה האינסטרומנטלית של רציונליות ומעבר לה" (The Instrumental Conception of Rationality and Beyond).
עבודה זו ביקשה להראות שלא ניתן למצות את תפקידה של התבונה המעשית (Practical Reason), בהיותה "עבד של התשוקות" כפי שביטא זאת דייוויד יום.
התבונה אינה יכולה לנסח יעדים ומטרות שאינם נגזרים מתשוקותיו ומאווייו של האדם.
בעבודתו ביקש יונה להציג מקרי בוחן מתחומי פעילות אנושית המחייבים תבונה לא-אינסטרומנטלית.
תבונה זו, לדבריו, הכרחית לשם בירור המושג של החיים הראויים של היחיד.
הוא ביקש להראות שקיים צורך בנקודת מבט חיצונית, שממנה ניתן להעריך עד כמה אורח החיים של האדם משקף well-being של ממש.
בין השנים 1988–1995 לימד בחוג לפילוסופיה, בית הספר לחינוך ובית הספר לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית.
החל משנת 1995 לימד במחלקה לחינוך באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
בין השנים 1995–2000 כיהן כראש היחידה להכשרת מורים, הפועלת במסגרת המחלקה לחינוך.
כמו כן היה עמית מחקר בכיר במכון ון ליר בירושלים בין השנים 1999–2012. במסגרת פעילותו במכון ון ליר, שימש כראש "הפורום לחברה בתרבות".
פורום זה כלל קבוצות מחקר שונות שעסקו ב"דתיות וחילוניות בחברה הישראלית", "פערי אזרחות", "חינוך בישראל", "גזענות בחברה הישראלית".
מחקריו עוסקים במגוון תחומים כגון פילוסופיה ופילוסופיה של החינוך, סוציולוגיה, לימודי תרבות, ביקורת אמנות, חברה וכלכלה.
פרסומיו כוללים כאלה העוסקים ב"תבונה מעשית" וב"חיים הראויים" (Well-being).
כמו כן הוא עוסק במשנתו הפילוסופית של ז'אן-ז'אק רוסו, ברב-תרבותיות, בינלאומיות ודמוקרטיה ושוויון הזדמנויות בחינוך.
מחקריו ברב-תרבותיות מתמקדים בניסוחה של השקפת העולם הרב-תרבותית בהקשר הישראלי.
יונה עומד בעיקר על הקשר בין היעדר הכרה תרבותית לבין הקצאה לא שוויוניות של משאבים.
לדבריו ההקצאה של משאבים לקבוצות שונות אינה שוויונית ובמקרים רבים נובעת מהיעדר הכרה בזהותן התרבותית.
לדעתו כל הסדר שנועד להבטיח את השוויון במעמדם של אזרחי ישראל מחייבת יצירת זיקה בין הכרה לבין חלוקה שוויונית של משאבים.
יונה עסק רבות בסוגיית שוויון ההזדמנויות בחינוך.
בשנות התשעים של המאה העשרים הוא נאבק במגמות ההפרטה והביזור במערכת החינוך הפוגעות לטענתו בשוויון הזדמנויות בחינוך.
נושא נוסף העומד במרכז הגותו של יונה הוא זה העוסק בזיקה בין הדמוקרטיה הליברלית לבין דפוסי המשטר בישראל.
מאמריו וספריו מעלים את הצורך לבסס את המשטר הפוליטי בישראל על עקרונותיה של הדמוקרטיה הליברלית ולתת ביטוי לזכויות קולקטיביות למקצת הקבוצות המכוננות את החברה הישראלית.
יונה פרסם מאמרים העוסקים ברעיון הרב-תרבותי והרלוונטיות שלו לחברה הישראלית ולמבנה הפוליטי שלה.
הוא טוען כי אחת הסיבות המרכזיות לצמיחת התביעה של קבוצות חברתיות להכרה היא הכישלון (היחסי) של מדינת הלאום להכיל את כלל אזרחיה ותושביה באופן שווה ומלא.
ההקצאה הבלתי-שוויונית של משאבים לקבוצות חברתיות מסוימות נובעת, לעיתים רבות, מהיעדר הכרה בזהותן התרבותית – בין אם ריאלית ובין אם מומצאת – הבאה לביטוי בקיבוען בסטאטוס אנושי נחות.
לפיכך, גורס יונה, כל הסדר שנועד להבטיח את השוויון במעמדם של אזרחי ישראל ותושביה מחייב יצירת זיקה בין הכרה לבין חלוקה שוויונית של משאבים.
לדעתו העיקרון הרב-תרבותי צריך לבוא לביטוי בשני מישורים משלימים: מרחבים ציבוריים משותפים ומרחבים ציבוריים נפרדים.
המרחבים הציבוריים המשותפים צריכים לכלול ליבה תרבותית משותפת הנותנת ביטוי למורשת התרבותית של כלל הקבוצות המרכיבות את החברה הישראלית.
המרחבים הציבוריים הנפרדים צריכים לתת ביטוי לתרבות הייחודית של קבוצות "בלתי-נטמעות" או קבוצות שאינן מעוניינות בהיטמעות במרחבים הציבוריים המשותפים, כגון הציבור החרדי והציבור הערבי.
טענה זו נפרסת בין היתר בחיבוריו הבאים: "מדינת כל אזרחיה, מדינת לאום או דמוקרטיה רב תרבותית?", "חינוך רב-תרבותי בישראל: אתגרים וקשיים"; בזכות ההבדל: האתגר הרב-תרבותי בישראל, וכן את הספר מהי רב-תרבותיות.
על משנתו הפילוסופית של ז'אן-ז'אק רוסו: ניכור, אותנטיות ופטריוטיזם
אחד מתחומי העניין המרכזיים של יונה היא משנתו הפילוסופית-פוליטית של ז'אן-ז'אק רוסו.
עיקר עניינו הוא בממד האינטר-סובייקטיבי הכרוך בכינון זהותו של היחיד, ממד שיכול לאיים על האותנטיות שלו ולהופכו לאדם מנוכר לעצמו.
יונה מראה כיצד קושר רוסו את צמיחת הניכור העצמי לדפוסים חברתיים מסוימים (בעיקר לחברה הבורגנית), מצד אחד, ואת האותנטיות העצמית והחיים הראויים לדפוסים חברתיים אחרים (בעיקר לחברה אורגנית המונחית על ידי רגש פטריוטי איתן).
יונה מתמקד גם במתח הקיים בהגותו של רוסו המציבה אותו בו-בזמן בין מבשריה של הנאורות לבין מבקריה.
רוסו, טוען יונה, מספק את אחד הביטויים הרהוטים לתפיסה הרואה בהיסטוריה האנושית תהליך מתמשך של השחתת האדם ומידותיו.
כלומר, בניגוד לדעתם של מבשרי הנאורות, רוסו טוען כי אין לראות בהתפתחותה של ההיסטוריה האנושית רצף מתמשך שבו כל עידן עולה על קודמו מבחינת התפתחות המוסרית של האדם.
רוסו למעשה, טוען יונה, מספק תיאור חילוני לגירוש האדם מגן עדן, גירוש סופי שאינו מאפשר חזרה וגאולה.
גרסה פופולרית לדעתו של יונה בנושא זה ישנה ברשימה "גן העדן האבוד" שכתב.
הדמוקרטיה הישראלית ואתגריה – בין דמוקרטיה ליברלית לרב-תרבותיות
יונה עוסק בזיקה שבין הדמוקרטיה הליברלית לבין דפוסי המשטר בישראל.
לדבריו, האפשרות לבסס את המשטר הפוליטי בישראל על עקרונותיה של הדמוקרטיה הליברלית מחייבים מתן ביטוי לזכויות קולקטיביות למקצת הקבוצות המכוננות את החברה הישראלית.
כאן באה לביטוי הזיקה בין תפיסתו הרב-תרבותית של יונה לבין הדיון שהוא עורך בגבולותיה ובמגבלותיה של הדמוקרטיה הליברלית בישראל.
הוא פוסע בעקבותיהם של פילוסופים כגון צ'ארלס טיילור, ויל קימליקה, הלורד ביקו פארק ואחרים וטוען שכדי להבטיח שדפוסי המשטר של ישראל אכן יעלו בקנה אחד עם עקרונותיה של הדמוקרטיה הליברלית, יש לתת ביטוי בדפוסים אלה לעיקרון הרב-תרבותי.
החינוך בישראל: קשיים ואתגרים – שוויון הזדמנויות בחינוך בעידן הנאו-ליברלי
סוגיית שוויון ההזדמנויות בחינוך זוכה לדיון נרחב בפעילותו המחקרית והציבורית של יונה, בעיקר בשנות התשעים המוקדמות.
הוא פרסם מאמרים בנושא, חלקם עם יוסי דהאן, שבהם הוא מנתח בעיקר את ההשפעה של תהליכי הביזור וההפרטה של מערכת החינוך על צמיחת הפערים ההישגיים בישראל.
הטענה החוזרת במאמריו השונים היא שהשפעתם של תהליכים אלו חמורה במיוחד כאשר בית הספר פועל במציאות חוץ-בית ספרית המאופיינת בפערים סוציו-אקונומיים עמוקים.
יונה טוען ששוויון הזדמנויות בחינוך חייב לקשור בין המציאות החוץ בית-ספרית לבין המציאות הפנים בית ספרית.
רק שוויון הזדמנויות הנותן ביטוי לכלל ההיבטים הנוגעים לחייו החברתיים, התרבותיים והכלכליים של הילד – דיור, תזונה, בריאות, תחבורה – יכול להבטיח שוויון אמיתי.
כלומר, שוויון הזדמנויות בחינוך מתחיל דווקא בהשוואת התנאים החוץ בית ספרית.
יונה עמד עם אחרים בחזית המאבק הציבורי נגד הדו"ח של ועדת דברת, שבו ראו תהליכי ביזור והפרטה שיטתיים, החדרתם של מנגנוני שוק למערכת החינוך ופגיעה אנושה בעיקרון של שוויון הזדמנויות בחינוך.
מכון ון ליר בירושלים: "הפורום לחברה ולתרבות"
במסגרת פעילותו במכון ון ליר בירושלים שימש יונה עם יהודה שנהב, כראש "הפורום לחברה בתרבות".
פורום זה כלל קבוצות מחקר שעסקו בהיבטים של החברה הישראלית.
בין הספרים שערך במסגרת פעילות זו: "במערבולת הזהויות: דיון ביקורתי בדתיות וחילוניות"; "מחקר ותאוריה בלימודים פוסט-קולוניאליים"; "ופערי אזרחות: הגירה, פריון וזהות בישראל".
מקצת עבודותיו של יונה עסקו בתופעת הגזענות.
הוא ערך עם שנהב את הספר גזענות בישראל, שבו הם דנים בגלגוליו של המושג "גזענות" ובמופעיה המורכבים של הגזענות בחברה הישראלית.
כמו אחרים הם מבחינים בין "גזע" (race), המתייחס לקיומה של קטגוריה הנושאת כביכול קטגוריה ביולוגית; לבין "הגזעה" (racialization), המתייחס לאופן שבו מובנית קבוצה חברתית באמצעות מסמנים גזעיים; ו"גזענות" (racism), המשקפת תופעה רווחת של מיון קבוצות אנושיות במדרג אנושי עולה או יורד.
יונה ושנהב מקבלים את התפיסה שגזע אינו קיים, כלומר שלא ניתן להבחין בין קבוצות חברתיות באופן המניח אשכול מובחן של מסמנים ביולוגיים שבאמצעותם ניתן לדבר על גזע אנושי מובחן.
הם ממקדים את דיוניהם בתהליכים חברתיים שבאמצעותם מקוטלגות קבוצות חברתיות בהגדרות גזעיות, שנוטות על-פי רוב להניח גם מדרג אנושי ביניהם – גזענות.
תוך שהם מנהלים דיאלוג עם הספרות התאורטית בתחום, הם מבקשים לעמוד על תהליכי ההגזעה בחברה הישראלית, הגזעה המקיימת זיקה עמוקה עם תופעות של גזענות.
המאמרים בספר שערכו השניים מתמקדים בביטויים של תהליכים אלה בחברה הישראלית.
מקצת מהמאמרים מלמדים כיצד מסמנים תרבותיים (שפה, מנהגים, לבוש) מחליפים לעיתים מסמנים ביולוגיים (גוון עור ומבנה פזיונומי) אך עדיין ממלאים את התפקיד שאותו ממלאים המסמנים הביולוגיים.
כלומר, מתקיימת פרקטיקה שאותה מכנה הפילוסוף והסוציולוג הצרפתי אטיין בליבר, "גזענות ללא גזע".
יונה פרסם מספר מאמרים העוסקים במופעיה של תופעת הגזענות, בשיתוף עם חוקרות וחוקרים אחרים, בכתבי עת בחו"ל.
בכתיבתו עסק יונה גם בביקורת אמנות.
הוא כתב טקסט לקטלוג של עבודת הווידאו-ארט של האמן יצחק בדש - זלה - שהוצגה במוזיאון פתח תקווה (2010) וכן טקסט לקטלוג התערוכה "וואדי סליב: שכבות" שאותה אצר האמן יעקב חפץ ושהתקיימה בגלריה פירמידה בחיפה (2010).
מאמרו – "וואדי סליב: מקום לא-מקום" – סיפק ניתוח למתח המאפיין את העבודות המוצגות בתערוכה.
יונה עוסק גם בשאלות עקרוניות הנוגעות לזיקה בין פילוסופיה, רב-תרבותיות ואמנות.
במאמרו "Locaversalism: הרהורים על אמנות ורב-תרבותיות דינמית", הוא מבקש לקיים דיון שיטתי על אודות הזיקה שבין הלוקלי לאוניברסלי באמנות על מופעיה השונים, ובין רב-תרבותיות בהקשרה הישראלי.
טענתו המרכזית היא שערכה האסתטי ואופייה האוניברסלי של עבודת אמנות אינם נרכשים בשל יכולתה להתנתק מתכנים קונקרטיים מהקשרים פוליטיים – מ"המקום"; האמנות נושאת, בבחינת תנאי הכרחי לאפשרות פעולתה, אופי לוקברסאלי, כלומר אופי המאפשר את המבע אוניברסלי רק מתוך הקשרים לוקליים.
יונה ערך עם דליה מרקוביץ, גיליון מיוחד של כתב העת בלוק: ארכיטקטורה, מדיה והעיר (2008), שעסק ביחסי הגומלין ההדדיים בין מזרח ומערב בתכנון המרחב האורבני בישראל.
במאמר הפתיחה של הגיליון – "הקשר הגורדי: מזרח ומערב בעיצוב פניו של המרחב הישראלי" – כותבים השניים ש"היחס הדואלי של הפרויקט הציוני אל המרחב הילידי, הבא לכלל ביטוי בשלילתו ובאימוצו גם יחד, מייצר זיקות גומלין בלתי-פתורות, ואולי אף בלתי פתירות, בתכנון המרחב ובעיצובו האדריכלי" (עמ' 24).
כלומר, חדירתם של מוטיבים של אדריכלות מזרחית לתוך תכנון המרחב ולעיצובו האדריכלי, ולהפך, (כפי שהדבר עולה מהניתוח של המאמרים השונים הכלולים בגיליון) מהווה סממן בלתי-נמנע בפעילות זו, גם כאשר נעשים מאמצים להסוותה ולהכחישה.
בשנים 1992–1993 עמד עם יוסי דהאן, יצחק שפירא ויעל פישביין בראש צוות החינוך של "הוועדה המיוחדת לפיתוח חברתי", שפעלה במשרד ראש הממשלה יצחק רבין.
הצוות שבראשותו ניסח את ההמלצות לשיפור מערכת החינוך.
מטרת הצוות הייתה ניסוח המלצות לשיפור מערכת החינוך, והמלצות אלה היו מהגורמים שעמדו בבסיס הגידול בתקציב החינוך בתקופת כהונתו של יצחק רבין כראש ממשלה.
יונה היה ממייסדי הקשת הדמוקרטית המזרחית.
נמנה עם מייסדי הפורום לצדק חברתי ולשלום, שפעל בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים, בחסות המרכז הבינלאומי לשלום.
במסגרת פעילותו בפורום שימש יונה, יחד עם ד"ר יוסי דהאן, ראש ועדת ההיגוי האקדמית לתוכניות ההכשרה של הפורום.
הוא נמנה עם ראשי יוזמת ז'נבה ופעל בישראל ומחוצה לה להפצת עמדותיה.
יונה הוא חבר הנהלה במרכז אדווה, מכון לחקר החברה הישראלית ולקידום רעיון השוויון והצדק החברתי.
בין השנים 2004–2008, כיהן כיו"ר עמותת מעיינות, שאותה יזם וניהל ד"ר מאיר בוזגלו.
יונה היה נציג הציבור בוועדת האתיקה בפרסומות של מועצת הרשות השנייה לטלוויזיה ולרדיו, שפעלה בראשותו של פרופ' אסא כשר ב-2007. יונה חלק על ההמלצות הסופיות שניסחה הוועדה וחיבר דעת מיעוט, שבה הביע את התנגדותו הנחרצת להתרת כל צורה של פרסומת סמויה בשידורי הטלוויזיה.
בקיץ 2011, יונה עמד, יחד עם פרופ' אביה ספיבק, בראש צוות ספיבק-יונה שייעץ למחאת האוהלים, והורכב מוועדות מומחים עצמאיות.
עבודת הצוותים גם תועדה בספר "אפשר גם אחרת" בעריכת יונה וספיבק.
יונה מכהן משנת 2020 כחבר הנהלה באגודת יהודי אתיופיה.
ב-2012 הצטרף למפלגת העבודה והודיע על כוונתו להתמודד בבחירות המקדימות לרשימת המפלגה לכנסת ה-19. לאחר הבחירות, הוצב במקום ה-20 ברשימת המפלגה הבחירות לכנסת התשע עשרה, אך לא נבחר לכנסת.
ב-2015 התמודד בשנית בבחירות המקדימות של מפלגת העבודה לקראת הבחירות לכנסת העשרים, והוצב במקום ה-23 ברשימת המחנה הציוני של מפלגת העבודה והתנועה לאחר שזכה ב-11,972 קולות.
יונה נבחר לכנסת לאחר שהמפלגה זכתה ב-24 מנדטים.
יונה שימש בכנסת ה-20 כחבר בוועדת החינוך וועדת הכלכלה.
היה יושב-ראש השדולה לחיזוק החינוך הציבורי בישראל ויושב-ראש משותף של השדולה לצדק חלוקתי.
ח"כ יונה עמד בראש אגודת הידידות של הפרלמנט הישראלי והפרלמנט הרומני.
ב-2017 היה מחברי הכנסת הראשונים שהביעו תמיכה באבי גבאי במסגרת הבחירות לראשות מפלגת העבודה.
בנובמבר 2016 אושר בכנסת תיקון חוק, שיונה היה בן יוזמיו, שאפשר מתן פטור מארנונה לארכיונים ציבוריים.
במרץ 2017 אושר תיקון לחוק התגמולים לנפגעי פעולות איבה שיזמו חברי הכנסת חיים ילין, דוד ביטן, והצעה זהה של ח"כ יונה ושל ח"כ גפני, המכירה בנפגעי פעולות טרור בחו"ל, אזרחי ישראל, על אף שפעולות טרור אלו לא כוונו נגד מטרות ישראליות ולא נגד אזרחי ישראל.
בחודש מרץ 2018 אושר בכנסת החוק לשינוי תנאי ההתמחות, פרי יוזמתו של יונה, שהקל על תהליכי הכשרתם והתמחותם של האדריכלים, בוגרי מוסדות להשכלה גבוהה.
ביוני 2017 אושר תיקון חוק שיזם יונה ולפיו המדינה תממן חינוך חינם לילדים חולים בגילאים 3–4 ולא רק מגיל 5 כפי שהיה טרם העברת החוק.
יונה לא התמודד בפריימריז לקראת הבחירות לכנסת ה-21 והודיע שיחזור לאקדמיה.
לדעתו של יונה, לצידה של כלכלת שוק, על המדינה לספק רשת ביטחון סוציאלית לאזרחיה הכוללת את אחריותה לאספקתם של שירותי חינוך, בריאות דיור ורווחה ברמה סבירה, דבר המחייב הגדלת ההוצאה האזרחית של ממשלת ישראל.
הפרטתם של שירותים אלה והפיכתם לסחורות, היא לדעתו בלתי מוסרית בעליל והיא גם נוטה לפגוע קשות הן במקבלי השירות והן בספקי השירות.
הוא מאמין בחשיבותם של איגודים מקצועיים.
לדבריו, מדינת הרווחה היא המסד שעליו מושתת מעמד הביניים הישראלי, והיא המבטיחה חינוך ציבורי נאות, שירותי בריאות איכותיים דיור בר השגה וזכויות סוציאליות לכלל האזרחים.
יונה נמנה עם המחנה היוני במפלגת העבודה.
בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני, הוא מאמין בשתי מדינות לשני עמים ונמנה עם חותמי יוזמת ז'נבה.
בשנת 2001 כתב: "המוניטין המפוקפקים שלנו כפילגש של ארצות הברית בהחלט נרכשו ביושר, והם הולכים ונעשים גרועים יותר ככל שנמשך הכיבוש ומתגברות עוולותיו"; "כל עוד יהיה כיבוש יהיה טרור.
אין ביטחון ללא שלום ואין שלום ללא נסיגה מלאה – חד וחלק.
זו הסיבה שהעולם מפנה אצבע מאשימה נגדנו, גם כאשר הוא מזדעזע לנוכח גלי הטרור הזוועתיים נגד ישראל ומגנה אותו.
יש להודות, ישראל אינה קורבן תמים ומזדמן של קנאות איסלמית המונעת על ידי משטמה עיוורת".
בשנת 2010, במסגרת כתבה שעסקה במפגשים בין רבני יש"ע לבין אנשי רוח הנמנים עם מחנה השמאל, אמר יונה שהמפגשים גרמו לו לשנות את עמדתו הרגשית, אך לא הפוליטית והמוסרית באשר לפינוי התנחלויות.
בתחילת שנות האלפיים חתם יונה על גילוי דעת התומך בחיילים שסירבו לשרת בשטחים.
בראיון בפברואר 2015, לקראת הבחירות לכנסת ה-20 ולאחר שהבית היהודי תקפה את המחנה הציוני בגלל הדעות שהשמיע בעבר, אמר כי שינה את דעתו והוא חוזר בו מהחתימה על העצומה, אף על פי שהוא ממשיך לחשוב שמפעל ההתנחלויות הוא סכנה קיומית למדינת ישראל.
בראיון נוסף במוסף שבעה ימים באפריל 2015 אמר יונה שבעניין זה הושפע בעבר מדברי ישעיהו ליבוביץ, אולם בשנים האחרונות, ובמיוחד במהלך המחאה החברתית, התחזקו בו ההבנה שמאבקים אידאולוגיים יש לנהל במסגרת כללי המשחק הדמוקרטיים.
בראיון בשנת 2005 אמר יונה שהוא תומך בביטול חוק השבות, ותחתיו יש לתת ביטוי לאינטרסים של הקבוצות החברתיות בישראל, וכן לאלה של מהגרי עבודה פוטנציאליים.
"מתן אזרחות ליהודים שיבואו לפה, יותנה בהמתנה, בידיעת שפה, ובאימוץ כללי התרבות הדמוקרטית".
עוד אמר כי המדינה הרב-תרבותית האוטופית צריכה לאחד את ימי האבל ליום אחד תוך מתן ביטוי הולם לאבל של הפלסטינים, למשל ליום הנכבה שלהם, כחלק מהסדר שלום עימם".
בראיון בפברואר 2015, אמר על כך: "אף פעם לא אמרתי שאין הבדל בין יום השואה ליום הנכבה, מה שאמרתי זה שבחזון אחרית הימים יהיה ראוי שאנחנו נכיר בסבל של הפלסטינים והם יכירו בסבל שלנו.
לא הייתה שום אמירה שהשואה אינה ייחודית מבחינת הממדים הקטסטרופליים שלה ומפעל ההשמדה נגד העם היהודי".
בשנת 2005 אמר יונה כי על אף שבצעירותו היה ציוני, כיום הוא "לא מתחבר למילה הזאת ציונות", אך הוא פוחד לומר שאינו ציוני, בשל ההדהוד של האמירה בתוכו, במשפחתו ובסביבתו.
יונה הוסיף שהוא כועס מאוד על "המקום הזה", אבל מחובר אליו חזק.
בראיון בפברואר 2015 אמר כי הוא מגדיר את עצמו כשמאל ציוני, אך הוא לא מתחבר "לפרשנות הדומיננטית, הלאומנית, המשיחית למושג ציונות, פרשנות שמובילה אותנו לתהום".
באוגוסט 2016 נפגש יוסי יונה עם אבו מאזן על מנת "ליצור בסיס התחלתי של אמון שעליו ניתן לקיים את המשך השיחות שיביאו לפתרון הסכסוך".
יוסי יונה ויהודה גודמן (עורכים) מערבולת הזהויות: דיון ביקורתי בדתיות וחילוניות בישראל, מכון ון ליר בירושלים/הוצאת הקיבוץ המאוחד, התשס"ד, 2004.
יוסי יונה, בזכות ההבדל: הפרויקט הרב-תרבותי בישראל.
מכון ון ליר בירושלים/הוצאת הקיבוץ הקיבוץ המאוחד, תשס"ה, 2005.
יוסי יונה ויהודה שנהב, רב-תרבותיות מהי?
על הפוליטיקה של השונות בישראל, הוצאת בבל, תל אביב, תשס"ה, 2005.
יוסי יונה, יונית נעמן, דודי מחלב (עורכים) קשת של דעות: סדר יום מזרחי לחברה בישראל, הוצאת נובמבר, התשס"ז, 2007.
יוסי יונה, אדריאנה קמפ (עורכים) פערי אזרחות: הגירה, פריון וזהות בישראל, מכון ון ליר בירושלים/הוצאת הקיבוץ המאוחד, התשס"ח 2008.
יהודה שנהב, יוסי יונה, גזענות בישראל, (עורכים) מכון ון ליר בירושלים/ הוצאת הקיבוץ המאוחד, התשס"ח, 2008.
יוסי יונה, אביה ספיבק (עורכים) אפשר גם אחרת - מתווה לכינונה של חברה מתוקנת: המחאה החברתית 2011-2012, הוצאת הקיבוץ המאוחד, תשע"ב, 2012.
יוסי יונה, סדקים בחומה: המחאה החברתית ושובם של הברונים השודדים, כתר, תל אביב, התשע"ה, 2015.
יוסי יונה, לא זמן טוב לאהבה, רומן, עורכת יהודית קציר, הקיבוץ המאוחד, התשע"ה, 2015.
בשיר בשיר, גיא בן-פורת, יוסי יונה (עורכים) מדיניות ציבורית ורב-תרבותיות, מכון ון ליר בירושלים/הוצאת הקיבוץ המאוחד, התשע"ז, 2016.
יוסי יונה, תאנים טובות מאוד, רומן, עורך רן יגיל, כרמל ירושלים, 2020.
יוסי יונה, מיזוג אופקים: מופעים של הפוליטי בשדה האמנות החזותית בישראל, פרדס, 2020
יוסי יונה, היורש, רומן, הוצאת פרדס, 2023.
יוסי יונה, החותם של דייזי, רומן, עמדה, 2026 (בינואר 2026 עלה מחזה, לאהוב את דייזי, שכתב יונה והמתבסס על רומן זה).
יוסף (יוסי) יזרעאלי (נולד ב-10 בדצמבר 1938) הוא במאי תיאטרון, מחזאי, סופר, משורר, עורך, מחנך ומנהל אמנותי ישראלי.
פרופסור אמריטוס בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
יוסי יזרעאלי נולד וגדל בשכונת רחביה, ירושלים, בנם הבכור של ציפורה ומשה יזרעאלי.
אימו הייתה הגננת המיתולוגית של "בית הילד" ברחביה.
אביו המהנדס סבל מדיכאון שנים רבות, עד ששלח יד בנפשו.
יזרעאלי הדחיק את מות אביו, וחשף את הסיפור לראשונה בספר שיריו הראשון "מהנדס העיר" (2001).
יזרעאלי עשה את שירותו הצבאי במסגרת הנח"ל בקיבוץ עין גב.
החל ללמוד פילוסופיה יהודית וכללית באוניברסיטה העברית בירושלים.
כעבור שנה נסע לאנגליה ולמד באקדמיה המלכותית לאומנות הדרמה (1962-1960), לונדון ואחר כך בחוג לדרמה של אוניברסיטת בריסטול בבריסטול, אנגליה (1965-1962).
ההצגה הראשונה שיזרעאלי ביים בישראל הייתה "עוץ לי גוץ לי" בתיאטרון הקאמרי, שעלתה לראשונה בדצמבר 1965. זהו מחזמר לילדים פרי עטו של אברהם שלונסקי, עם מוזיקה שהלחין דובי זלצר, המבוסס על מעשייה של האחים גרים.
בהצגה כיכבו יוסי גרבר בתפקיד שר הארמון, אברהם חלפי בתפקיד גמד שדי (עוץ לי גוץ לי), זאב רווח בתפקיד מלך סכל וחביב, יוסי ידין בתפקיד הטוחן, שושיק שני בתפקיד בת הטוחן והמלכה, נתן כוגן בתפקיד שר האוצר, אסתר גרינברג-שבק בתפקיד חצרונית מתייפייפת ואריק לביא בתפקיד המשרת-זמר.
ההצגה זכתה בפרס ההצגה המקורית הטובה ביותר מטעם המועצה הציבורית לתרבות ואומנות שליד משרד החינוך.
ההצגה נחלה הצלחה גדולה, הציגה 267 פעמים ויזרעאלי נחשב לבמאי וירטואוז כבר בהצגה הראשונה שביים בישראל.
יזרעאלי ביים בתיאטרון בימות את "איש חסיד היה" ב-1968. עריכה ועיבוד של דן אלמגור לשירים, סיפורים וניגונים חסידיים.
במופע צפו יותר מרבע מיליון איש.
לאורך כל הקריירה שלו שילב בימוי בתיאטראות שונים והוראה בחוג לאומנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב וכמרצה אורח באוניברסיטאות ברחבי תבל.
כתב את עבודת הדוקטורט בנושא מחזה "הדיבוק" ופרשנויותיו הבימתיות, באוניברסיטת קרנגי מלון, פיטסבורג, במדינת פנסילבניה, ארצות הברית.
חקר בעבודת הדוקטור את עבודת הבימוי של יבגני וכטנגוב בהצגה "הדיבוק" של תיאטרון הבימה.
במסגרתה התחקה אחרי השינויים שוכטנגוב הכניס לטקסט המחזה של ש.
אנ-סקי וניתח את פרשנותו הבימתית, תוך התייחסות לעיצוב התפאורה, אופן העבודה עם השחקנים ובניית הסצנות.
בשלהי שנות השישים החל ללמד במשרה חלקית וב-1974 התמנה לדרגת פרופסור חבר.
במהלך השנים הגיע באוניברסיטת תל אביב לדרגת פרופסור מן המניין, עד לפרישתו כפרופסור אמריטוס.
לימד גם בבית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה בירושלים.
היה המנהל האומנותי של תיאטרון הבימה בשנים 1977-1975.
היה המנהל האומנותי של תיאטרון החאן בשנים 1987-1984, בו הקים מעבדה לחקר תיאטרון יהודי.
במסגרת זאת ביים את "תהלה" לפי עגנון (1984), "הדיבוק" מאת ש.
בנוסף לכך יעקב רז העלה תחת ניהולו את "עידו ועינם" על פי עגנון (1985).
ביים את "איפיגניה באאוליס" בתיאטרון אנסמבל הרצליה בניהולה האומנותי של אופירה הניג בשנת 2009.
במרוצת השנים הרבה להתראיין בעיתונות ותקף חריפות את הממסד התיאטרוני הישראלי.
אלוני קיים חוג אינטלקטואלי שבו התכנסו אחת לשבוע בסלון ביתו של יזרעאלי אנשי תיאטרון והתווכחו על מהות התיאטרון.
בסלון השתתפו בין השאר: חנוך לוין, גדליה בסר, עודד קוטלר ורנה ירושלמי.
בשנת 2006, שיחק בסרטו של יובל שפרמן "הדברים שמאחורי השמש".
באותה שנה כתב וביים את ההצגה "החתונות של אמא", שהציגה בתיאטרון תמונע, בכיכובם של אורה מאירסון ורועי הורביץ.
כתב וביים את המחזה "רחביה", שהועלה לראשונה באוקטובר 2009 בתיאטרון תמונע, בכיכובו של יזרעאלי.
בנוסף העביר כיתות אומן בתיאטרון תמונע.
ב-2010 הגיש יזרעאלי תביעה נגד התיאטרון הקאמרי על הפרת זכויות יוצרים של ההצגה "עוץ לי גוץ לי", שביים עבור הקאמרי בדצמבר 1965, ומאז הועלתה בתיאטרון פעמים רבות בבימוי במאים שונים.
יזרעאלי טען כי הפקת הקאמרי מ-2002 העתיקה את מרכיב הבימוי המרכזי שלו, בהפיכת 24 חלקים מהטקסט לקטעים מוזיקליים.
בית המשפט דחה את התביעה, אך מאז בכל העלאה מחודשת של ההצגה מקפידים לכתוב בפרסומי התיאטרון: 'על פי גרסת ההצגה המקורית של יוסי יזרעאלי'.
ב-2011 יזרעאלי כתב וביים את הפואמה הדרמטית "חלומות של אנונימוס", בתיאטרון תמונע.
יזרעאלי שיחק בהצגה עם דודו ניב.
אחר כך כתב וביים את ההצגה "המורה לתנ"ך", שעלתה לראשונה בספטמבר 2012 בתיאטרון תמונע, בכיכובם של יזרעאלי ויפתח אופיר.
בשנת 2016 חבר למלחין יוסף ברדנשווילי ליצירת "הפסיון של ר' שמעון בר יוחאי" על פי ספר הזוהר, שביצעה הקאמרטה הישראלית ירושלים.
יצירותיו של יזרעאלי זכו להכרה והוצגו בפסטיבלים שונים, ובהם פסטיבל ברלין, בולטימור וציריך.
המחזאי ארתור מילר הזמין אותו לביים את המחזה "ציד המכשפות" בברודוויי, בהשתתפות מרטין שין ומייקל יורק.
ב-2001 הזמינה אותו האקדמיה לתיאטרון ניסיוני בפריז, להדגים את שיטת המשחק שפיתח בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
יזרעאלי היה נשוי לד"ר תלמה יזרעאלי, מרצה בחוג לספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב, עד לפטירתה מסרטן ב-2003, ואב לשלושה.
בעבודתו יש שני כיוונים: האחד קלאסיקה מערבית מודרנית, בעיקר מחזות של איבסן ומעט טרגדיה קלאסיות (אוריפידס ושייקספיר), והכיוון השני הוא תיאטרון יהודי, במסגרתו עיבד בעיקר יצירות של עגנון.
דורית ירושלמי בספרה "דרך הבימוי – על במאים בתיאטרון הישראלי" כותבת:
מעיבודיו לכתבי עגנון (הוצגו ב"הבימה")
מעיבודיו לכתבי רבי נחמן מברסלב
שבעת הקבצנים – תיאטרון החאן, 1979
אין דבר שלם יותר מלב שבור – התיאטרון העירוני של היידלברג ובפסטיבל ברלין
ברסלב בטהובן ברסלב - תיאטרון האינקובטור, פסטיבל ישראל 2014
מדליית איבסן - מטעם עיר הולדתו של המחזאי בנורווגיה.
חתן פרס כינור דוד לבימוי (3 פעמים)
חתן פרס כינור דוד להצגה הטובה ביותר (3 פעמים)
פרס המועצה הישראלית לתרבות ואמנות להצגת המחזה המקורי הטובה ביותר (פעמיים)
ורד הכסף לבימוי ולהצגה הטובה ביותר.
עמית כבוד של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה – 2004.
פרס לנדאו לאמנויות הבמה בתחום תיאטרון לשנת 2015.
פרס מפעל חיים במסגרת טקס פרס הפרינג' קיפוד הזהב לשנת 2017.
תל אביב : הוצאת הקיבוץ המאוחד : קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות תל אביב, 2001
תל אביב : הוצאת הקיבוץ המאוחד : קרן יהושע רבינוביץ לאמנויות, 2002
כאילו היא יושבת שם .
בני-ברק : הקיבוץ המאוחד, 2005
יומני המוח של מר זנגביל, בני-ברק : הקיבוץ המאוחד, 2015
אחרי החגים של סכך, בני-ברק : הקיבוץ המאוחד, 2019
המשורר השביעי, הוצאת כתר, 2008
יוסי מדמוני (נולד ב-22 במרץ 1967) הוא תסריטאי, עורך תסריט ובמאי ישראלי.
בוגר המחזור הראשון של בית הספר סם שפיגל לקולנוע ולטלוויזיה, בעבר יו"ר איגוד התסריטאים הישראלי.
מדמוני נולד למשפחה דתית בירושלים, וגדל והתחנך בעיר.
אביו, ברוך, הוא בנו של הרב יוסף מדמוני רבה של הקהילה היהודית בכפר התימנים בשילוח עד לגירושה בשנת תרצ"ח 1938, ונכדו של הרב סעדיה מדמוני מנהיג הגל השני בעליית אעלה בתמר, 1882.
לאחר שרותו הצבאי למד בבית הספר "סם שפיגל", שם יצר שיתוף פעולה אמנותי עם חברו ללימודים, הבמאי דוד אופק, שנמשך לאחר לימודיהם.
העיסוק בתכנים דתיים והמפגש הטעון בינם לבין המודרנה, מאפיין את עשייתו הטלוויזיונית והקולנועית.
העלילה ביצירותיו עוסקת לרוב בעולמן של קבוצות לא הגמוניות בישראל.
לצד התכנים, עבודתו בקולנוע ובטלוויזיה בוחנת דרכי סיפור מקוריות, כמו הסיפור האפיזודי, שבירת הנרטיב הליניארי, ועושה שימוש בתבניות סיפור השאובות מהעולם היהודי (מדרש, סיפור חסידי, סיפור מקראי, דרשה וכדומה).
זוכה בפרס האקדמיה הישראלית לטלוויזיה עבור ארבע סדרות שונות שיצר וכתב, פרס הסדרה הטובה ופרס התסריט - בת ים ניו יורק, מלנומה אהובתי, 30 ש"ח לשעה, ולהרוג את הסבתא.
בשנת 2005 זכה מדמוני בפרס "אומנות הקולנוע" מטעם משרד החינוך והתרבות.
בשנת 2015 זכה במלגת גשר-אביחי ליצירה קולנועית יהודית.
בשנת 2019 זכה בפרס שר החינוך לתרבות יהודית על סרטו גאולה.
כיהן בין השנים 2000–2004 כיו"ר איגוד התסריטאים וכחבר הנהלה עד 2011. בשנים 4–2013 כיהן כדירקטור בחברת התמלוגים ליוצרי קולנוע וטלוויזיה תלי.
שלוש שנים לאחר לימודיו ב"סם שפיגל" יצר עם דוד אופק ומיכה שגריר את בת ים ניו יורק, סדרת הטלוויזיה הראשונה שלו, שהפיק מיכה שגריר עבור "שידורי קשת" בערוץ 2. עם דוד אופק כתב וביים את שתי העונות הראשונות (1995 - 1997).