tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לשיטה זו יש 16.9% הצלחה אבל למרות זאת היא עובדת טוב מאוד ומשמשת בעיקר מתחילים.
שיטה שגם בה מתעוררים באמצע הלילה, אבל בה צריך להישאר ער בערך שעה ולכתוב את החלום האחרון שהעיר את הגוף.
לאחר מכן יש לחזור לישון תוך כדי שמדמיינים את החלום שכתבנו וכשנחזור להיות בחלום, נהיה מודעים שמדובר בחלום.
לשיטה זו יש 46% הצלחה, והיא משמשת בעיקר מתחילים.
שיטה פשוטה שלא חייבים להתעורר בשבילה באמצע הלילה.
כותבים על דף לפחות שעתיים לפני השינה (עדיף אחרי 4-6 שעות של שינה או לפחות לפני השינה) משהו כמו: "אני הולך לחלום צלול הלילה" או "אני חולם" ולהתכוון שזה באמת יקרה, לכתוב בערך בין 50 - 100 פעמים, וללכת לישון.
קיימים מספר מכשירים אלקטרוניים שנועדו לסייע לאדם להיכנס לחלום צלול.
המכשיר נראה כמסיכת שינה לעיניים, הכוללת חיישני אינפרה-אדום.
החיישנים מזהים את תחילתו של שלב החלימה, אשר מאופיין בתנועות עיניים מהירות; בעת הזיהוי שולח המכשיר איתות לחולם בעזרת אור, רטט או קול (קיימות אפשרויות להקלטת הודעות קוליות אישיות).
קיימות גם אפליקציות לטלפון הנייד שמקליטים הודעה והיא מופעלת בשעה שנקבעה.
התעוררות כוזבת: התעוררות כוזבת היא חלימה של התעוררות.
כשאדם חווה התעוררות כוזבת, הוא עלול להאמין שהוא לא ישן עוד ולוותר על ההזדמנות להיכנס לחלום הצלול, כאשר למעשה הוא ממשיך לחלום כרגיל.
אנשים שמבצעים בדיקת מציאות בכל התעוררות יכולים להיכנס לחלום צלול באופן זה.
שיתוק שינה: מצב טבעי לחלוטין המשמש כמערכת הגנה של הגוף במהלך שנת החלום.
המוח התחתון שולח הוראה לשתק את שרירי הגוף (למעט לב, עיניים וסרעפת), על מנת שלא יבוצעו התנועות המבוצעות במהלך חלום.
התהליך מתרחש בכל לילה לכל היונקים (למעט דולפינים) והציפורים, וברוב המקרים איננו מודע.
במקרים נדירים השיתוק יכול להתחיל לפני ההירדמות, או להימשך מעט לאחר ההתעוררות, ובכך לגרום פחד רב לאדם הממוצע שאינו יודע במה מדובר.
רבים המנסים להשיג חלימה מודעת מתוך ערנות בעזרת שיטת ה-WILD מגיעים למצב זה בכוונה או בטעות.
תולדות המחקר אודות חלימה מודעת
את המונח "חלימה מודעת" טבע פרדריק ואן אידן בספרו A Study of Dreams, שפורסם ב-1913. ספר זה היה אנקדוטלי מאוד ולא נתקבל יפה בקהילה המדעית.
למעשה, האפשרות של חלימה מודעת נפסלה לחלוטין בספרו של נ.
מלקולם בספרו Dreaming מ-1959. רעיון חלומות צלולים החל לחלחל לתודעתה של הקהילה המדעית רק במהלך שנות ה-70.
המחקר המדעי של החלומות נקרא "אונירולוגיה".
במהלך שנות ה-80 נמצאה הוכחה מדעית לקיומם של חלומות צלולים, ואונירונאוטים היו מסוגלים להראות למדענים כי הם נמצאים במצב של חלימה מודעת (בדרך כלל על ידי מספר סימנים שנקבעו מראש, כמו תבנית קבועה של תזוזת העיניים במהלך ה-REM).
בנוסף, פורסמו טכניקות שרבים הצליחו להשתמש בהן על מנת להגיע למצב של חלימה מודעת.
בשנות ה-2000 הצליחו מדענים להראות בעזרת הקלטת EEG מנבדקים ישנים כי פעילות חשמלית מסונכרנת בתדר של 40 הרץ באזורים הקדמיים במוח קשורה ליכולת לחוות חלימה צלולה.
חלימה עדן היא דוגמנית אמריקאית-סומלית.
עדן התפרסמה כאשר הייתה לאישה הראשונה שלבשה חג'אב בתחרות מיס מינסוטה ארצות הברית, בה היא הגיעה לחצי הגמר.
כן בעקבות השתתפותה בתחרות הוחתמה עדן על חוזה בחברת IMG Models .
עדן נולדה במחנה הפליטים קקומה בקניה.
בגיל שש עברה לארצות הברית והתיישבה בסנט קלאוד, מינסוטה, שם היא למדה בבית הספר התיכון אפולו.
לאחר מכן למדה באוניברסיטת סנט קלאוד.
בשנת 2016, זכתה עדן לתשומת לב תקשורתית לאומית אחרי שהתחרתה בתחרות של מינסוטה מיס ארצות הברית, והייתה המתחרה הראשונה שלבשה שם בורקיני וחג'אב.
בעלי דעה ראו בכך צעד לקראת גיוון בתעשיית הדוגמנות.
בשנה שלאחר מכן, חתמה עדן על חוזה לשלוש שנים עם התחדשות עם חברת IMG Models.
בחודש פברואר 2017, היא עשתה את הופעת הבכורה שלה בשבוע האופנה בניו יורק.
מאוחר יותר היא הייתה שופטת ראשית בתחרות מיס ארצות הברית 2017.
עדן הולבשה על ידי מעצבים רבים, ביניהם מקסמרה ואלברטה פרטטי.
ב־2016 היא השתתפה גם בשבוע האופנה של מילאנו ובשבוע האופנה הצנועה של לונדון.
עדן מדגמנת עבור אמריקן איגל ועבור החברה הבריטית גלמור.
עדן היא דוגמנית החג'אב הראשונה שצעדה במסלולים בינלאומיים והראשונה שחתמה בחברת ענק.
ביוני 2017, הפכה עדן לדוגמנית הראשונה הלובשת חג'אב על השער של המגזינים Vogue Arabia ,Allure והמגזין הבריטי Vogue.
במאי 2019, היא הפכה לראשונה שמופיעה בחג'אב בגיליון בגדי הים של ספורטס אילוסטרייטד.
חלימה בהקיץ חריגה , ידועה גם כחלימה בהקִיץ כפייתית או חלימה בהקִיץ מוגזמת, היא תסמונת נפשית שאיננה מוכרת עדיין באופן רשמי, שבה אדם משקיע שעות על גבי שעות בחלימה בהקיץ מוחשית, מורכבת, ופנטסטית, עד כדי כך שזה גורם לו למצוקה רבה ופגיעה בתפקוד.
תופעה זו נחשבת לתסמונת נפשית דיסוציאטיבית, המתבטאת בניתוק של האדם מסביבתו המיידית ומעיסוקו, שבמהלכו הקשר עם המציאות מוחלף באופן חלקי על ידי דמיון הנחווה בזמן הערות, בדומה לחלום בהקיץ.
זוהי בעצם הִישָּׁקְעוּת (Absorption) פתולוגית בעולם פנימי עשיר, שרבים מתארים כחוויה שדומה לצפייה בסרט.
על אף שמדובר בתסמונת נפשית (סינדרום) שרבים מזהים את עצמם כסובלים ממנה, היא איננה מוכרת עדיין על ידי המגדירים החשובים בפסיכיאטריה, כגון ה-5-DSM או ה-ICD.
חלימה בהקיץ חריגה מבוססת על תכונה המאפשרת לאנשים לטוות במוחם פנטזיות ועלילות דמיוניות רוויות רגש, המעניקות לחוויה הדמיונית תחושה מציאותית, כאילו היו נוכחים בה.
לתכונה זו קוראים Immersive Daydreaming או חלימה בהקִיץ סוחפת.
"חלימה בהקיץ סוחפת" שונה מחלימה בהקיץ רגילה או מנדידת מחשבות, המתרחשת באופן לא מודע בשעה שהמוח נמצא במנוחה ואינו עסוק במטלה חיצונית.
במצב כזה, אנשים עוסקים בענייני היומיום כמו תוכניות, שאיפות או זיכרונות שאינם רלוונטיים לחוט המחשבה שבה ממוקדת מודעות האדם באותו הרגע.
הפנטזיה ב"חלימה בהקיץ סוחפת" נחווית על ידי מי שניחנים בתכונה כמתגמלת מאוד, ולכן מפתחים חלק מהאנשים האלה כמיהה לעבור את החוויה שוב ושוב או להאריך בה.
"חלימה בהקיץ סוחפת" יכולה להפוך להפרעה של "חלימה בהקיץ חריגה" כאשר נפגעת השליטה בהתנהגות מנטלית זו עד כדי פגיעה בתפקוד החברתי, התעסוקתי או הלימודי, או כאשר נוצרת מצוקה נפשית בעקבות ההפרזה בהתנהגות זו.
הדחף הכפייתי ל"חלימה בהקיץ חריגה" נחווה לעיתים תכופות כהרגל התמכרותי ונמצא קשור להפרעה טורדנית-כפייתית.
חלימה בהקיץ חריגה מאופיינת בנטייה חוזרת ונשנית להִישָּׁקְעוּת בתוך עלילות דמיוניות עשירות הגוזלת זמן רב, וכרוכה בכמיהה לחזור אליה כל אימת שמתעוררת מניעה לעיסוק בה.
פעילות מנטלית זו באה לעיתים על חשבון התמודדות עם מחויבויות חשובות בחיים, כמו לימודים או קשרים בינאישיים.
האזנה למוזיקה היא זרז חשוב להפעלת החלימה בהקיץ הזו ולאחזקתה.
אלמנט ייחודי אחר שקשור בתופעה הוא סטראוטיפיות.
חלק מהאנשים המפעילים דמיון בהקיץ מסוג זה מבצעים תנועות גופניות חוזרות ונשנות הקשורות בעלילה המדומיינת, או מזיזים את שפתיהם לפי המלל המדובר בדמיונם.
יש העוסקים בצעידה הלוך ושוב בעת טוויית הפנטזיות שלהם, בהתנדנדות או בהנעת ידיים או אצבעות.
החזיונות בהפרעת חלימה בהקיץ חריגה שונים מהזיות פסיכוטיות בסכיזופרניה בכמה היבטים ברורים: ראשית, הם הרבה יותר מורכבים ועשירים ומאופיינים בעלילה מרובת פרטים.
שנית, חזיונות אלה מופעלים ומתוכננים על ידי הפרט ואינם נחווים כפולשניים.
ולבסוף, לחולמים בהקיץ בוחן מציאות תקין שמאפשר להם להבחין בין המציאות לבין התכנים הדמיוניים המיוצגים בפנטזיה שלהם.
את המונח טבע לראשונה בשנת 2002 הפסיכולוג הקליני הישראלי פרופ' אלי זומר, לאחר שאיתר את התופעה בקרב שישה ממטופליו וערך על מצבם מחקר איכותני.
כמה שנים לאחר גילוי התופעה והדיווח עליה, התגלה המאמר והמונח שנטבע בו על ידי גולשים רבים ברשת, שניסו לאתר במנועי החיפוש תוצאות שהתאימו לתסמינים שחוו.
צמד המילים המדויק "Maladaptive Daydreaming" (שלמעשה לא היה מוכר לפני 2002) מניב בחיפוש בגוגל מאות אלפי תוצאות, הכוללות אזכורים בבלוגים, אתרים ברפואה ובפסיכולוגיה, קהילות תמיכה ייעודיות מקוונות, סיקורים עיתונאיים ומאמרים מדעיים.
בה בעת לעניין הציבורי שעורר המונח, החלו אנשים המתמודדים עם התופעה לכתוב לפרופ' זומר בבקשות והצעות למחקרי המשך, כדי להעניק תשתית מדעית להפרעה הלא ידועה שממנה הם סובלים.
הלחץ יוצא הדופן מצד צרכני בריאות נפש על אנשי המדע להמשיך לחקור את התופעה, כדי שתזכה בהכרה מצד הממסד הטיפולי, והתנדבותם לשמש כנבדקים במחקרים עתידיים, תועד במאמר מדעי שפורסם בשנת 2018 ועודד את החוקרים המעטים בתחום להמשיך לחקור ולהעשיר את המדע בממצאים מצטברים על אודות מהות התופעה ומהימנותה.
בהמשך התאגדו חוקרים מכמה מדינות למיזם ושמו "השותפות הבינלאומית לחקר חלימה בהקיץ חריגה." שיתופי הפעולה בין החוקרים במיזם הניבו עשרות פרסומים מדעיים בתחום.
חלימה בהקיץ היא תופעה יומיומית נפוצה ביותר.
לפי סקר שנעשה נמצא ש-96% מהמבוגרים מודים שהם חולמים בהקיץ מדי יום ביומו.
עם זאת, אין כל מידע על שיעור האנשים שניחנים בתכונה הייחודית המאפשרת חלימה בהקיץ עשירה וסוחפת.
נתוני אפידמיולוגיה על חלימה בהקיץ חריגה הם עדיין נדירים.
מחקרים שעשו שימוש בקריטריונים האבחוניים המחמירים ביותר בתחום הצביעו על שכיחות של 5% בקרב אנשים שהחלימו מהתמכרות לסמים ועל שכיחות גבוהה מאוד (49%) בקרב מטופלים באשפוז פסיכיאטרי עקב הפרעות דיסוציאטיביות פוסט-טראומטיות קשות.
מחקרים שעשו שימוש בכלי סינון פחות מחמירים דיווחו על חשד להפרעה זו בקרב 19% מתוך אוכלוסיית רווחה, ונפיצות של 33% בקרב נשים ששרדו טראומה מינית בילדותן.
אין עדיין מידע נתמך מחקר ביחס לנפיצות ההפרעה באוכלוסייה הכללית.
חלימה בהקיץ סוחפת היא תופעה שכיחה בקרב ילדים ונפוצה פחות במבוגרים, הנאלצים להיות ערים יותר למציאות מתוך אחריותם למחויבויות היומיום.
תופעה רלוונטית בגיל הילדות היא ככל הנראה תופעת החבר הדמיוני, שהיא דוגמה להִישָּׁקְעוּת רבת עוצמה, אבל נורמלית, של ילדים בעולם הפנטזיה שלהם.
היכולת לחלימה בהקיץ סוחפת ועשירה היא כנראה נטייה מולדת.
דיווחים של אנשים עם חלימה בהקיץ חריגה מגלים שעוד טרם החלה הפעילות המנטלית הזו לפגוע בבריאותם הנפשית, הם נטו בילדותם לשקוע בעולמות הפנטזיה שלהם ולשהות בהם למשך זמן רב כדי ליהנות מהעונג שהסבה להם הפעילות.
הִישָּׁקְעוּת רבת עוצמה בדמיון היא תופעה דיסוציאטיבית של פיצול ההכרה לעולם הדמיון מחד, תוך מודעות מסוימת לעולם המציאות, מאידך.
החוויה המתגמלת של הפלגה אל מחוזות הדמיון, פועלת כחיזוק מגביר את שכיחות החלימה בהקיץ בהליך של התניה אופרנטית.
במילים אחרות, גורם מרכזי האחראי להגברת שכיחות החלימה בהקיץ הסוחפת עד להתפתחותה להפרעה התנהגותית הוא האלמנט המתגמל שלה.
מסיבה זו ניתן לסווג את התופעה כהפרעה דיסוציאטיבית המתפתחת כהתמכרות התנהגותית.
התמכרויות רבות הן לא פעם ניסיון של טיפול תרופתי עצמי, שנועד להסיח את הדעת משעמום, ממציאות חיים קשה, ממצוקה נפשית, מחסכים וצרכים נפשיים לא מסופקים או מזיכרונות טראומה.
פנטזיה ואסקפיזם (בּוֹרְחָנוּת) למשחקי דמיון ממוחשבים מוכרים כהתמכרות שעמה מתמודדים רבים ברחבי העולם, ראו למשל את תוכנית שנים עשר הצעדים להתמודדות עם התמכרות לפנטזיה ואסקפיזם.
נושאים שכיחים בחלימה בהקיץ חריגה כוללים חוויות מפצות, למשל: אנשים עם חרדה חברתית מדמיינים את עצמם כמנהיגים חברתיים, אנשים בודדים מקיפים עצמם בדמיונם בחברים אוהבים, אנשים שגדלו במשפחה פוגעת בונים לעצמם משפחה חלופית אוהבת, ואנשים בודדים מנהלים מערכות יחסים קרובות עם בני זוג דמיוניים.
יש המדמיינים מעין אופרת סבון של חיי אנשים אחרים, ואילו אחרים בונים עולמות דמיון של קוסמים, מכשפים, מדע בדיוני או עלילות מתח ודרמה.
נתוני מחקר על נושאי הפנטזיה בחלימה בהקיץ חריגה בקרב אנשים עם טראומות ילדות גילה העדפה לשחזור אירועי אלימות, מוות, בריחה, הצלה ונקמה.
העיסוק בתכנים אלה, בחלוף עשורים מאירועי הטראומה, מרמז על כך שהחלימה בהקיץ החריגה איננה פותרת את הכאב הנובע מחוויות הטראומה אלא מאפשרת אולי אשליה של שליטה בהן על ידי הרצתן הרצונית בדמיון.
הסולם בן 16 הפריטים לחלימה בהקיץ חריגה (MDS-16) תורגם לשפות רבות.
בנוסף לתיקוף הגרסה המקורית באנגלית תורגם השאלון לעברית ותוקף בישראל.
תוקפו גם גרסאות השאלון בשפה הערבית, הצרפתית, האיטלקית, וההונגרית.
הציון בשאלון הוא ממוצע כל התשובות.
ציון של 40 ומעלה מצביע על חשד להפרעה.
כדי לבחון אם נבדקים מתאימים לקריטריונים המוצעים לאבחון ההפרעה יש לבצע ריאיון אבחוני.
לצורך זה פותח ותוקף הריאיון הקליני המובנה לחלימה בהקיץ חריגה שאף תורגם לעברית.
רשימת ביקורת תצפיתית אצל ילדים
מאחר ששאלוני דיווח עצמי אינם מתאימים להערכת ילדים צעירים, פותחה התאמה מיוחדת, המתבססת על מילוי בידי הורים או מורים, ובה רשימת מצאי של תסמינים רלוונטיים המכונה "רשימת הביקורת לחלימה בהקיץ חריגה אצל ילדים".
המחקר על תחלואה הנלווית לחלימה בהקיץ חריגה מראה כי כ-77% מהאנשים שאובחנו בחלימה בהקיץ חריגה אובחנו גם בהפרעת קשב (לרוב ללא היפראקטיביות), כ-72% סובלים גם מהפרעת חרדה כלשהי, 67% מאובחנים בהפרעה דיכאונית כלשהי ולכ-53% יש הפרעה מהספקטרום הטורדני-כפייתי.
הפרעה נפשית הקשורה בנטייה לחלימה בהקיץ מסוג זה היא ביישנות וחרדה חברתית.
תחלואה נלווית בשיעורים גבוהים כל כך מעידה כי חלימה בהקיץ מסוג זה איננה תופעה פסיכולוגית נורמלית, אלא שמדובר בדפוס פתולוגי הכרוך בקשיי ריכוז במשימות היומיום ובמצוקה נפשית ניכרת.
הקשר בין התחלואות הנלוות לחלימה בהקיץ חריגה איננו ברור עדיין.
מצד אחד, סביר שאנשים עם מצוקה נפשית ייטו לפצות על מצוקתם בהִישָּׁקְעוּת בעולמות דמיון מתגמלים.
מצד שני, הפרזה בחלימה בהקיץ עלולה להעמיק את הפער בין החוויות האידיאליות המדומיינות למציאות, ולתרום להתפתחות אכזבה, בדידות, כאב נפשי ובעיות נפשיות נלוות.
הפרעת קשב והיפראקטיביות: אנשים עם הפרעת קשב מוסחים בקלות על ידי גירויים בסביבתם.
לעומת זאת, אנשים עם חלימה בהקיץ חריגה מאופיינים בריכוז עמוק בעולמם הפנימי באופן שעלול לפגוע בתשומת לבם לגירויים בסביבה.
לכן, על אף שפורמלית אולי יעמדו בקריטריונים לאבחון הפרעת קשב, מקור הבעיה שלהם שונה.
סכיזופרניה: בניגוד לאנשים עם סכיזופרניה, לאנשים עם חלימה בהקיץ אין אמונות שווא, אין תפיסה של מראות או קולות לא קיימים בעולם המציאותי החיצון, אין תסמינים שליליים במובן של ליקוי, חוסר וצמצום חוויות, ואין התנהגות ודיבור בלתי מאורגנים.
לרוב, אנשים עם חלימה בהקיץ חריגה יודעים היטב להבחין בין מציאות לדמיון.
הפרעה בספקטרום האוטיסטי: חלימה בהקיץ חריגה איננה כוללת סימפטומים של קשיי תקשורת.
על כן, אנשים עם חלימה בהקיץ חריגה אינם בהכרח מאופיינים בפגיעה ביכולת התקשורת.
רבים מהם אף מודעים היטב לתגובות האפשריות של סביבתם ולכן מקפידים שלא לעשות תנועות או העוויות פנים כשהם חולמים בהקיץ בפומבי.
הפרעת זהות דיסוציאטיבית: בניגוד להפרעת זהות דיסוציאטיבית, הדמויות המדומיינות בחלימה בהקיץ חריגה אינן משתלטות על הגוף או מפעילות אותו באופן שנחווה כעצמאי.
כמו כן, חלימה בהקיץ חריגה איננה מאופיינת בפערים בזיכרון האוטוביוגרפי, המאפיינים הפרעת זהות דיסוציאטיבית.
הפרעה טורדנית כפייתית (OCD): OCD היא הפרעה המאופיינת במחשבות טורדניות, חוזרות ובלתי נשלטות ובטקסים כפייתיים המלווים במצוקה רבה.
הטקסים הכפייתיים נחווים כמיועדים להרגיע חרדה שמתעוררת בעקבות מחשבות טורדניות.
כאמור, הפרעות מהספקטרום של OCD מופיעות כתחלואה נלווית לחלימה בהקיץ חריגה, אבל OCD הוא לרוב אבחנה בפני עצמה ללא כל תסמינים של חלימה בהקיץ.
לעיתים OCD מאופיין בדימויים ויזואליים שנחווים כחודרניים.
ב-OCD הם יהיו יחסית סטטיים או ממוקדים, בניגוד לחלימה בהקיץ הסוחפת המאפיינת חלימה בהקיץ חריגה, בה מתקיימים דיאלוגים מורכבים והתרחשויות עלילתיות עם רגשות משתנים.
יחד עם זאת, חשוב לזכור כי אדם עלול לסבול בו זמנית הן מאחת מהאבחנות הללו והן מחלימה בהקיץ חריגה (תחלואה נלווית).
עשרות אלפי אנשים המזהים את עצמם כסובלים מחלימה בהקיץ חריגה מחפשים תמיכה וייעוץ הדדי ברשת האינטרנט.
אחת הסיבות המדווחות על ידי אנשים הסובלים מהבעיה להצטרפותם לקהילות תמיכה מקוונות היא שבעייתם איננה מאובחנת כלל, או שהיא מאובחנת שלא כראוי על ידי אנשי מקצוע.
מפני שחלימה בהקיץ חריגה איננה מסווגת עדיין בפסיכיאטריה, פונים אנשים המתמודדים עם הבעיה לקהילות המאפשרות להם לשתף בחוויותיהם ולהחליף רעיונות ביחס לדרכי התמודדות אפשריות.
בפייסבוק אותרו 28 קבוצות כאלה, עם אלפי משתתפות ומשתתפים.
אותרו גם קבוצות חלימה בהקיץ חריגה בפיליפינית, באיטלקית, בספרדית, בצרפתית, בפורטוגלית, בטורקית, ובהונגרית.
ברחבי הרשת אותרו כמה קהילות מקוונות ייעודיות לחלימה בהקיץ חריגה, המונות אלפי משתתפים כל אחת.
בין שאר הרשתות החברתיות שבהן יש ייצוג נרחב למתמודדים עם התופעה ניתן למצוא עדויות רבות ביוטיוב, ואין ספור בלוגים אישיים שבהם אנשים משתפים בחוויותיהם.
עדויות אישיות למכביר של מתמודדים עם חלימה בהקיץ חריגה מועלות גם ברשתות חברתיות ייעודיות למתבגרים ואנשים צעירים.
למשל, באפליקצית טיק טוק נספרו בספטמבר 2021 למעלה מ-36 מיליון צפיות בהשטאג maladaptive daydreaming#.
אנשים המתמודדים עם התופעה מתייעצים אלה עם אלה ברשתות החברתיות בדבר היעילות של טיפול תרופתי.
מאחר שהתופעה לא הוכרה עדיין כהפרעה פסיכיאטרית, ברור שעוד לא נערך כל מחקר מבוקר על יעילותו של טיפול תרופתי להקלה על התסמינים.
יחד עם זאת, בשל התחלואה הנלווית המשמעותית, אנשים רבים המתמודדים עם חלימה בהקיץ חריגה קיבלו טיפול תרופתי עבור ההפרעה הנלווית.
תיאור המקרה היחיד שפורסם בספרות המדעית בתחום, דיווח על טיפול תרופתי מוצלח באישה שסבלה מחלימה בהקיץ חריגה במשך שנים רבות באמצעות פלווקסמין (fluvoxamine), תרופה הנרשמת בדרך כלל לטיפול בהפרעה טורדנית-כפייתית.
יחד עם זאת, סקר שימוש בתרופות וסמים שנערך בקרב 166 אנשים, שציון הממוצע שלהם בשאלון ה-MDS-16 הצביע על חשד להפרעה, לא הראה נתונים חד-משמעיים.
המשיבים קיבלו מרשמים לתרופות פסיכיאטריות מסוגים שונים, אבל לרובם נרשמו תרופות אנטי-דיכאוניות.
משיבים רבים השתמשו בסמים קלים, לרוב מריחואנה.
השלב הראשון בכל טיפול בהתמכרות הוא הגברת מוטיבציה לטיפול, תוך בחינת המחירים להמשך ההתמכרות, הרווחים הפוטנציאליים מהגמילה מההרגל והגברת הביטחון ביכולת לבצע את השינוי הדרוש.
קיימת הכרה בקרב מומחים בתחום ההתמכרויות ההתנהגותיות, שההרגל נובע לא פעם מניסיון לריפוי עצמי של הבעיות הנלוות.
על כן, מרכיב חשוב בטיפול בהתמכרות מכל סוג הוא איתור ההפרעות הנלוות וטיפול בהן.
טיפול כזה עשוי לכלול טיפול בהשפעות של הזנחה או התעללות בילדות, התייחסות לבדידות של המטופל, שיפור מיומנויות חברתיות, טיפול בהפרעות דיכאון או חרדה והתייחסות לערך עצמי ירוד.
טיפול התנהגותי לשינוי הרגלים והתמכרויות עשוי גם הוא להניב פרי, כשהדגש הוא על ניטור עצמי והגברת מודעות לגירויים המגבירים את ההסתברות לחלימה בהקיץ ופיתוח התנהגויות מתחרות, שאינן מתיישבות עם כניסה לעולם הפנטזיה ומקטינות את הכמיהה לחלימה בהקיץ.
דוגמה למיומנות רלוונטית כזו היא מדיטציית קְשיבוּת (mindfulness meditation) המשפרת את יכולות הפרט להפנות קשב מכוון ובלתי שיפוטי לחוויות המנטליות, הגופניות והחושיות המתרחשות בעולם המציאותי.
חלימה חריגה בהקיץ משכה את תשומת לבה של המדיה, וכתבות בנושא פורסמו בכלי תקשורת, וביניהם תחנות הרדיו הציבורי בארצות הברית (NPR), בקנדה (CBC), בגרמניה (Deutchlandfunk), וגם תחנות רדיו בישראל.
הנושא סוקר גם בערוצי טלוויזיה, כמו CNN, BBC ו-Fox, ונכתב עליו בעיתונים בישראל ומחוצה לה, כמו למשל וול סטריט ג'ורנל, ניו יורק מגזין, יו אס ניוז אנד וורלד ריפורט, הגרדיאן והארץ.
כמו כן, התסמונת מתוארת רבות באתרי רפואה, כמו של בית הספר לרפואה של אוניברסיטת הרווארד.
חליל כות (חליל פאשה) (בטורקית: Halil Kut; 1881 - 20 באוגוסט 1957) היה קצין בכיר צבא העות'מאני.
במהלך המערכה במסופוטמיה, בתקופת מלחמת העולם הראשונה, פיקד על כוחות הצבא העות'מאני שצרו על כות והוביל לכניעת חיילי הדיוויזיה השישית "פונה".
כמו כן השתתף באותה מלחמה במערכה בקווקז.
היה שותף בכיר בשואת העם הארמני ואף הועמד על כך לדין עם סיום המלחמה.
חליל כות נולד ב-1881 בשכונת יאנימלה (Yenimahalle) שבאיסטנבול לחפיז קאמל אפנדי.
בסביבות שנת 1901 הצטרף ל"אקדמיה הצבאית העות'מאנית" שבאיסטנבול וסיים אותה ב-1905 כקצין בדרגת מומטז יוזבאשי (בטורקית: Mümtaz Yüzbaşı - דרגה מקבילה לקפטן כבוד)
ב-1905, עם סיום הלימודים במכללה, הוצב כות לשרת בארמייה השלישית ונשלח למקדוניה.
ב-1908, בעקבות מהפכת הטורקים הצעירים, נשלח על ידי הממשל העות'מאני לפרס כדי לארגן התנגדות לשאה שניהל מונרכיה חוקתית בפרס על בסיס המהפכה החוקתית שהתחוללה שם ב-1906. ב-1909, בעקבות ניסיונו של הסולטן לבצע מהפכה כנגד החוקה השנייה שהושתה על טורקיה ב-1908, הוחזר כות לאיסטנבול ומונה למפקד "המשמר המלכותי".
יחד עם פרשי היחידה פעל בסלוניקי שם היה מעורב בלחימה במורדים ושודדים.
ב-1911 נשלח ללוב שם היה מעורב בהגנה נגד פלישת האיטלקים במסגרת המלחמה האיטלקית–עות'מאנית.
בשלהי 1912 היה מעורב במלחמת הבלקן הראשונה במהלכה פיקד על יחידה צבאית ועם סיום מערכה זו מונה לפקד על הז'נדרמריה של מחוז ואן.
בתחילת 1914 מונה כות למושל וילאייט איסטנבול ומילא תפקיד זה עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה בספטמבר אותה שנה.
בתחילת 1915 מונה למפקד דיוויזיה במסגרת הארמייה השלישית ונשלח לשירות במערכה בקווקז.
בשלהי 1915 הועבר כות למערכה במסופוטמיה שם מונה למפקד הכוחות העות'מאנים לאחר קרב קטסיפון כשהוא מחליף את נוראדין איברהים פאשה.
כות, שמונה למפקד הקורפוס ה-13, הוביל את הכוחות הטורקים למצור על כות במהלכו לכדו את חיילי הדיוויזיה השישית "פונה" בפיקודו של צ'ארלס טאונסנד.
במהלך חודשי המצור (דצמבר 1915 - אפריל 1916) פיקד כות על הקרבות לבלימת הניסיונות של הבריטים לפרוץ את המצור (בין השאר קרב שייח' סעד, קרב ואדי, קרב אום-אל-האנה וקרב דוג'יילה) עד כניעת הדיוויזיה הנצורה.
בעקבות הניצחונות על הבריטים מונה כות למושל בגדאד וקיבל את הפיקוד על הארמייה השישית שהיוותה את הכוח הטורקי המרכזי במסופוטמיה.
את התהילה על הניצחון חלק כות עם מפקדו הגרמני קולמר פון דר גולץ על אף שזה נפטר שבועיים לפני כניעת הבריטים.
בתחילת 1917 הורה שר ההגנה הטורקי אנוור פאשה לכות להעביר חלק מכוחותיו למערכה בפרס דבר שהחליש את יכולת עמידתו בפני הבריטים, בראשות פרדריק סטנלי מוד, שחיזקו את צבאם וחידשו בתחילת 1917 את המתקפה על בגדאד אותה כבשו לאחר ניצחון בקרב כות השני.
אל מול המתקפות הבריטיות נאלץ כות להסיג את כוחותיו עד הכניעה של הטורקים ב-1918 במסגרת הפסקת האש של מודרוס.
בתקופת שירותו של כות במערכה בקווקז השתתף במצור על הארמנים בעיר ואן שבסיומה הוציא הוראה לכוחותיו לבצע טבח בארמנים שהגנו על העיר וכן בארמנים האזרחים תושבי העיר וסביבותיה.
ב-1919, לאחר המלחמה, הואשם כות בהשתתפות בשואת העם הארמני על ידי בית דין בינלאומי לפשעי מלחמה ולכן הושם במאסר בתחילת אותה שנה ובהמשך הוגלה, עם עוד בכירי ממשל וקצינים טורקים, למלטה .
בכל תקופת מאסרו סירב כות להתחרט על מעשיו והמשיך לתמוך בפשעים שבוצעו נגד הארמנים.
באוגוסט 1920 הצליח כות לברוח ממלטה ולהגיע לאנטליה.
בהגיעו לטורקיה נאסר על ידי השלטונות הבריטים אך הצליח לברוח שוב ולהגיע למוסקבה.
ב-1921, בעקבות הסכם מוסקבה שנחתם בין רוסיה וטורקיה התאפשר לכות לחזור לטורקיה כשהוא נושא איתו זהב תמורת הוויתור של טורקיה על באטומי.
על אף ההסכם לא הותר לכות להישאר על אדמת טורקיה והוא נאלץ לחזור למוסקבה ומשם היגר לברלין.
רק ב-1923, לאחר הקמת הריפובליקה הטורקית על ידי מוסטפא כמאל אטאטורק, הורשה כות לחזור לטורקיה שם נפטר ב-1957.
חליל היפר קונטרה-באס הוא כלי נגינה נדיר, הגדול והנמוך ביותר במשפחת החלילים, עם צינורות שמגיעים למעל משמונה מטרים באורך.
מכוון על פי דו, ארבע אוקטבות מתחת לחליל הקונצרטי (שלוש אוקטבות מתחת לחליל הבס, שתי אוקטבות מתחת לחליל הקונטרבס, ואוקטבה אחת מתחת לחליל הקונטרבס הכפול), כשהצליל הנמוך ביותר שלו הוא דו אפס, 16 הרץ, אוקטבה אחת מתחת לדו הנמוך ביותר על פסנתר סטנדרטי.
מתחת למה שנחשב בדרך כלל לטווח השמיעה האנושי (20 עד 20,000 הרץ).
חליל ההיפרבס עשוי מ-PVC או עץ.
הדוגמה הידועה הראשונה של הכלי נבנתה על ידי פרנצ'סקו רומי, בעל מלאכה פלורנטיני, עבור החלילן האיטלקי רוברטו פבריציאני.
פבריציאני הוא הממציא והמבצע העיקרי של הכלי הזה.
הוא קורא לזה חליל היפרבס, או באיטלקית.
פיטר שרידן, מומחה לחלילים בעלי מנעד נמוך, הזמין את חליל ההיפרבס הכרומטי המלא הראשון מהיוצרת ההולנדית יילה הוכנהאוס באוגוסט 2010.
חליל איברהים אינאלג'יק (בטורקית: Halil İbrahim İnalcık; 7 בספטמבר 1916, קונסטנטינופול, האימפריה העות'מאנית – 25 ביולי 2016, אנקרה, טורקיה) היה היסטוריון טורקי ממוצא טטרי, פרופסור ופרופסור אורח במספר מוסדות אקדמיים ברחבי העולם, אשר התמחה בהיסטוריה של האימפריה העות'מאנית.
חליל אינאלג'יק נולד בקונסטנטינופול למשפחה ממוצא טטרי אשר ב-1905 היגרה לעיר מחצי האי קרים.
ב-1940 רכש תואר ראשון בהיסטוריה באוניברסיטת אנקרה, וב-1942 השלים דוקטורט באוניברסיטה.
עבודת הדוקטורט עסקה בבולגריה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית והתמקדה בתקופת הטנזימאט.
ב-1943 מונה לפרופסור משנה באוניברסיטה ומחקרו התמקד בתחומים הסוציו-אקונומיים בקורותיה של האימפריה העות'מאנית.
ב-1952 מונה לפרופסור באוניברסיטת אנקרה.
בין השנים 1953–1954 היה פרופסור אורח באוניברסיטת קולומביה, בין 1956–1957 היה עמית מחקר באוניברסיטת הרווארד וב-1967 היה פרופסור אורח באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטת פנסילבניה.
ב-1971 הוצעו לו משרות הוראה קבועות באוניברסיטת הרווארד ובאוניברסיטת פנסילבניה, אך הוא דחה את ההצעה בשל רצונו להמשיך ולהתגורר בטורקיה.
עם זאת, אי השקט הפוליטי בטורקיה בעיקר לאחר "הפיכת המזכר" ב-1971, הוביל את אינאלג'יק לקבל ב-1972 את הצעת אוניברסיטת שיקגו למשרת הוראה במוסד.
הוא הועסק באוניברסיטה עד 1986 ובה לימד את ההיסטוריה של האימפריה העות'מאנית.
בין השנים 1990–1992 כיהן שוב כמרצה אורח באוניברסיטאות הרווארד ופרינסטון.
ב-1992 שב לטורקיה, הקים את מח' ההיסטוריה של אוניברסיטת בילקנט באנקרה ועמד בראשה.
במחקריו, מאמריו וספריו אשר הסתמכו גם על חמרים ארכיוניים שליקט, מיצב מחדש אינאלג'יק את ההיסטוריה העות'מאנית, ניכש ממנה הנחות יסוד מוטעות, בעיקר נרטיבים מערביים אשר השתרשו במחקרים מוטים, ומיצבו את העות'מאנים כנחשלים.
חליל אינאלג'יק הלך לעולמו ב-2016, מספר חדשים לפני יום הולדתו ה-100, ונקבר במסגד פתיח באיסטנבול.
חלל (נקרא לעיתים 'החלל החיצון') הוא המרחב הקיים שבו נמצאים גופים שמימיים (כולל את כדור הארץ).
החלל מצוי בוואקום (בעברית: רִיק) חזק המכיל צפיפות נמוכה של חלקיקים, בעיקר פלזמה של מימן והליום, כמו כן גם קרינה אלקטרומגנטית, שדות מגנטיים, ונייטרינו.
הטמפרטורה הבסיסית, שנקבעת על ידי קרינת רקע שנותרה מהמפץ הגדול, היא רק 2.7 מעלות קלווין, (270.45- מעלות צלזיוס) לשם השוואה הטמפרטורות בהילת השמש יכולות להגיע ליותר ממיליון מעלות קלווין.
הפלזמה במרחב שבין הגלקסיות מהווה כחצי מהחומר הבאריוני (הרגיל) ביקום.
פלזמה זו היא בעלת צפיפות נמוכה מאוד (פחות מאטום מימן אחד לכל מטר מעוקב) וטמפרטורה גבוהה (של מיליוני מעלות קלווין) ; ריכוזים מקומיים של הפלזמה הזו התמצקו לכוכבים ולגלקסיות.
החלל הבין גלקטי תופס את רוב הנפח של היקום.
החלל הריק מהווה גם את רוב נפח הגלקסיות ומערכות הכוכבים.
החלל אינו מתחיל בנקודה מסוימת, ולפיכך הוסכם שקו קרמן המצוי בגובה של 100 קילומטר מעל גובה פני הים יציין באופן רשמי את תחילת החלל החיצון למטרות הסכמי החלל ולשמירת רשומי החלל.
המסגרת לחוק החלל הבין-לאומי הוקמה על ידי אמנת החלל החיצון, והתקבלה על ידי האו"ם בשנת 1967. הסכם זה מונע כל תביעה של ריבונות לאומית ומאפשר לכל המדינות לחקור את חלל החיצון בחופשיות.
בשנת 1979, אמנת הירח שייכה גופים שמימיים כגון כוכבי לכת, כמו גם חלל ההקפה סביב גופים אלה, לתחום שיפוט של הקהילה הבין-לאומית.
החלטות נוספות הנוגעות לצורכי השלום של החלל החיצון נוסחו על ידי ארגון האומות המאוחדות, אך אלו לא מנעו פריסת נשק בחלל החיצון, ואף בדיקה חיה של נשק נגד לוויינים.
בני אדם החלו בחקר החלל במהלך המאה ה־20, עם כניסת הכדור פורח בגובה רב, ואחריו הפיתוח של משגרי רקטות בודדות ורבי שלבים.
מסלול סביב כדור הארץ הושג על ידי יורי גגארין בשנת 1961 וחלליות לא מאוישות מאז הגיעו אל כל כוכבי לכת המוכרים במערכת השמש.
השגת מסלול לווייני נמוך דורש מהירות מינימלית של 28,100 ק"מ / שעה, הרבה יותר מהר מאשר כל מטוס רגיל.
החלל החיצון מייצג סביבה מאתגרת לחקר אנושי בגלל הסכנות הכפולות של ואקום וקרינה.
למחסור בכוח משיכה יש השפעות פיזיות מזיקות על הגוף האנושי, כגון ניוון שרירים ואיבוד מסת עצם.
מסע בחלל עד כה הוגבל למסלול נמוך סביב כדור הארץ וטיסה מאוישת לירח; יתר החלל החיצון נחקר על ידי התבוננות פסיבית בעזרת טלסקופים ארציים, טלסקופי חלל או על ידי משלוח גשושית לחקר הגופים השמימיים.
ב־350 לפני הספירה הציע הפילוסוף היווני אריסטו שהטבע מתעב ריק, העיקרון הזה נודע בשם אימת הריק (Horror vacui).
רעיון זה נבנה על בסיס טיעון אונטולוגי מהמאה ה־5 לפנה"ס של הפילוסוף היוני פרמנידס, שדחה את אפשרות הקיום של ריק בחלל.
על סמך הרעיון שריק לא יכול להתקיים הניחו במערב במשך מאות שנים שהחלל אינו יכול להיות ריק.
רעיון זה החזיק מעמד משך זמן רב, עוד במאה ה־17, הפילוסוף הצרפתי רנה דקארט טען שהחלל חייב להיות מלא.
בסין העתיקה היו מספר סגנונות מחשבה שונים בנוגע לטבע השמיים, חלק עם דמיון להבנה המודרנית של היום.
במאה ה־2 לספירה השתכנע האסטרונום ג'אנג הנג שהחלל חייב להיות אינסופי, שנמשך מעבר למנגנון שתומך בשמש והכוכבים.
בספרים ששרדו נאמר שהשמיים חסרי גבול "ריקים וחסרי תוכן".
כמו כן, ה"שמש; ירח; וחברתם הכוכבים; צפים בחלל הריק, נעים או עומדים במקום."
המדען האיטלקי גלילאו גליליי ידע שלאוויר יש מסה ולכן כפוף לכוח הכבידה.
ב־1640, הוא הדגים שכוח מתנגד ליצירה של ריק.
תלמידו, אוונג'ליסטה טוריצ'לי, הצליח ליצור את המכשיר שהפיק ריק בשנת 1643. הניסיון הזה הביא ליצירת ברומטר הכספית הראשון ויצר סנסציה מדעית באירופה.
המתמטיקאי הצרפתי בְּלֶז פסקל הסיק שאם עמודת הכספית (בברומטר) נתמכה באוויר אז היא תהיה קצרה יותר במקום גבוה יותר שבו לחץ האוויר נמוך.
ב-1648 גיסו פלורין פרייה חזר על הניסוי בהר פוי דה דום (גובהו 1,465 מ') שבמרכז צרפת וגילה שהעמודה נהייתה קצרה בכ־7.62 ס"מ.
הירידה בלחץ מודגמת שוב בנשיאת בלון חצי־מלא במעלה ההר, בזמן העלייה ניתן לראות את הבלון מתרחב בהדרגה ומתכווץ בהדרגה בזמן הירידה.
ב־1650 הרכיב המדען הגרמני אוטו פון גריקה את משאבת הריק הראשונה: מכשיר שהפריך עוד יותר את עיקרון אימת הריק.
הוא צדק כשכתב שהאטמוספירה של כדור הארץ מקיפה את כוכב הלכת כמו קליפה, בעלת צפיפות שפוחתת בהדרגה עם גובה.
הוא הסיק שחייב להיות ריק בין כדור הארץ והירח.
במאה ה־15 שיער חוקר הדתות ניקולאוס קוזאנוס שהיקום חסר מרכז והיקף.
הוא האמין שהיקום, אף על פי שאינו אינסופי, חסר גבולות שבהם ניתן להכילו.
רעיונות אלו הביאו להשערות בקשר למימד האינסופיות של החלל על ידי הפילוסוף האיטלקי ג'ורדנו ברונו במאה ה־16. הוא הרחיב את רעיון הקוסמולוגיה ההליוצנטרית של קופרניקוס לתפיסה של יקום אינסופי מלא בחומר שהוא קרא אֶתֶר (aether), שלא יצר התנגדות לתנועתם של גופים שמימיים.
הפילוסוף האנגלי ויליאם גילברט הגיע למסקנה דומה, הוא טען שהכוכבים נראים לנו רק מפני שהם מוקפים באֶתֶר דק או ריק.
מקור תפיסת האֶתֶר הוא בפילוסופים יוונים עתיקים, כולל אריסטו, אשר הגו אותו כתווך דרכו גופים שמימיים נעים.
הרעיון של יקום מלא באֶתֶר מפיץ אור נשאר פופולרי בקרב כמה מדענים עד תחילת המאה ה־20. הסוג הזה של אֶתֶר היה נראה כתווך דרכו אור יכול להתפזר.
ב־1887 ניסוי מייקלסון־מורלי ניסה להבחין בתנועת כדור הארץ דרך האֶתֶר על ידי התבוננות בשינויים במהירות האור לפי כיוון של תנועת כוכב הלכת.
עם זאת, תוצאת האפס הצביעה שמשהו היה לא בסדר עם הרעיון.
הרעיון של האֶתֶר מפיץ האור לאחר מכן ננטש והוחלף על ידי תורת היחסות הפרטית של אלברט איינשטיין, אשר מחזיקה שמהירות האור בריק היא קבועה ולא תלויה בתנועתו של הצופה או מסגרת התייחסות.
זווית פרלקסה זו תואמת מרחק של יותר מ־10 שנות־אור.
המרחק לגלקסיית אנדרומדה נקבע על ידי האסטרונום האמריקני אדווין האבל ב־1923 לפי מדידת בהירות של משתנים קפאידים בגלקסיה, טכניקה חדשה זו התגלתה על ידי הנרייטה ליוויט.
זה קבע כי גלקסיית אנדרומדה, ובהרחבה כל הגלקסיות נמצאות הרבה מחוץ לשביל החלב.
האומדן הידוע המוקדם ביותר של טמפרטורה בחלל החיצון בוצע על ידי הפיזיקאי השווייצרי שארל אדואר גיום בשנת 1896. על ידי שימוש בקרינה המשוערת של כוכבי הרקע הוא הגיע למסקנה כי החלל חייב להיות מחומם לטמפרטורה של 5–6 קלווין.
הפיזיקאי הבריטי ארתור אדינגטון עשה חישוב דומה והפיק טמפרטורה של 3.18 מעלות בשנת 1926. ב־1933 הפיזיקאי הגרמני אריך רגנר השתמש בכלל האנרגיה שנמדדה לקרניים קוסמיות בשביל להעריך טמפרטורה גלקטית של 2.8 קלווין.
התפיסה המודרנית של החלל החיצון על בסיס קוסמולוגיית "המפץ הגדול", הוצעה לראשונה בשנת 1931 על ידי הפיזיקאי הבלגי ז'ורז' למטר.
תאוריה זו גורסת כי מקורו של היקום הנצפה בצורה מאוד דחוסה שמאז עברה התרחבות מתמדת.
אנרגיית הרקע שהשתחררה בהתרחבות הראשונית הנפחתה בקצב קבוע, הובילה ב־1948 על ידי הפיזיקאים האמריקאים רלף אלפר ורוברט הרמן לחיזוי של 5 קלווין לטמפרטורה של החלל.
המושג "החלל החיצון" היה בשימוש כבר ב־1842 על ידי המשוררת האנגליה אמלין סטיוארט־ורטלי בשירה "הנערה של מוסקבה".
הביטוי החלל החיצון שימש כמונח אסטרונומי על ידי אלכסנדר פון הומבולדט ב־1845. המושג נעשה פופולרי בכתביו של הרברט ג'ורג' ולס ב־שנת 1901. המושג הקצר והישן יותר "חלל" התייחס לחלקה מעל לשמי כדור הארץ ובשנת 1667 היה לראשונה בשימוש בספרו של ג'ון מילטון גן העדן האבוד.
מדעי החלל הם קבוצת מדעים העוסקים בחקר היקום והחלל ותולדות התפתחותם, ובחקר גרמי השמיים, הרכבם ותנועתם.
חקר החלל הוא ענף עתיק.
בעבר נכללה בו גם האסטרולוגיה, המניחה שמיקום הכוכבים בשמיים משפיע על האדם, על אופיו ועל מאורעותיו – הנחה שכבר איננה נחשבת למדעית.
כיום נכללים בחקר החלל הנושאים הבאים: אסטרופיזיקה: מדע העוסק בתכונות גופים בחלל, אסטרונומיה: מדע העוסק בתנועתם, גודלם והתפתחותם של גופים בחלל, קוסמוגוניה: מדע העוסק בהיווצרות היקום וקוסמולוגיה: מדע העוסק במבנה היקום ושינויים בו.
בנוסף קיימת גם האסטרוביולוגיה המנסה להבין האם מתקיימים חיים מחוץ לכדור הארץ, סוגיה המעסיקה את האנושות מזה מאות או אלפי שנים.
בשנת 1954 הכריזו ממשלות ארצות הברית וברית המועצות שיש בדעתן לשגר לוויינים מלאכותיים לחקר כדור הארץ במסגרת השנה הגיאופיזית הבין-לאומית.
בין השנים 1957–1958, הרוסים היו הראשונים שהצליחו לשגר לוויין מלאכותי בשם ספוטניק 1, אשר שוגר ב־4 באוקטובר 1957. לוויין זה ששקל 82.6 ק"ג ונשא רק משדר רדיו שצפצופי ה"פיפ" שלו נקלטו בכל העולם.
בנובמבר של אותה שנה שיגרו הרוסים את "ספוטניק 2" שמשקלו היה 500 ק"ג.
ונשא את הכלבה לייקה, שהתפרסמה כיצור הארצי הראשון ששהה בחלל.
משקלו של הלוויין האמריקני הראשון "אקספלורר 1" היה 14 ק"ג בלבד.
הוא שוגר ב־1958 וסיים את תפקידו ב־1970 כאשר חדר לאטמוספירה של כדור הארץ ונשרף בה כליל.
במשך 16 שבועות שידר מכשיר הרדיו שבלוויין מידע על חגורות החלקיקים בעלי מטען חשמלי שנכחו בשדה המגנטי של כדור הארץ מעל קו המשווה.
חגורות אלה קרויות "חגורות ואן אלן" (על שמו של הפיזיקאי האמריקני ג'יימס ואן אלן, שגילה אותן).
האפשרות לשגר אדם אל החלל החיצון הייתה בגדר מדע בדיוני עד המחצית השנייה של המאה ה־20. במחצית השנייה של המאה ה־20 החל המין האנושי לעשות את צעדיו הראשונים להגשמת החלום של כיבוש החלל, עם פיתוחם של טילים ורקטות שחלקם המריאו לחלל.
המירוץ לשיגורו של אדם לחלל הסתיים, ב־12 באפריל 1961, בניצחונה המפתיע של ברית המועצות, עם שיגורה של חללית ובה הקוסמונאוט יורי גאגרין, שהיה לאדם הראשון בחלל.
כעבור חודש, ב־15 במאי 1961, שיגרה ארצות הברית לחלל את האסטרונאוט הראשון שלה, אלן שפארד.
התחרות בין שתי המעצמות שהתנהלה במחצית השנייה של המאה ה־20 להגיע להשגים בחלל קרויה"המירוץ לחלל".
בראשית תקופת הטיסה המאוישת לחלל נעשה שימוש בלעדי בחלליות שהיו מסוגלות לטוס פעם יחידה ולאחר מכן יצאו מכלל שימוש ובדרך כלל כללו חלקים שלא חזרו אל כדור הארץ.
מתחילת שנות השמונים החלה סוכנות החלל האמריקאית לעשות שימוש במעבורת החלל, כלי טיס המסוגל להמריא מכדור הארץ, לשהות בחלל, לנחות חזרה בכדור הארץ ולאחר טיפול מתאים להמריא פעם נוספת.
בשנת 2003 הצטרפה גם הרפובליקה העממית של סין אל המדינות ששיגרו אדם לחלל, עם שיגורו של האסטרונאוט יאנג ליווי.
באותה שנה שבה ישראל שיגרה את האסטרונאוט אילן רמון.
אילן רמון נספה באסון מעבורת החלל קולומביה עם כל שאר חברי הצוות בעת חזרתם לכדור הארץ.
חליפת חלל היא מעטה הגנה חיצוני שעל אסטרונאוטים ללבוש כדי שיוכלו לעמוד בתנאים הקיצוניים השוררים בחלל: חוסר אוויר לנשימה, קרינה, וטמפרטורות קיצוניות.
חליפות הגנה לשימוש בגבהים עוצבו על ידי ממציאים שונים עוד בשנות השלושים.
החליפה הראשונה שנעשה בה שימוש בחלל הייתה חליפת SK-1 שנלבשה על ידי יורי גגארין ב־1961. גם ארצות הברית התמודדה עם תכנון חליפת חלל משלה.
תכנון חליפת החלל של תוכנית אפולו הייתה אתגר הנדסי אדיר, ודווקא חברת אופנה שהתמחתה ביצור בגדים תחתונים זכתה במכרז ליצור חליפות אלסטיות.
חליפות חלל צמחו מתוך חליפות טיסה בגובה־רב ("חליפות לחץ") בהן השתמשו טייסים בעשורים הראשונים של המאה העשרים.
חליפות אלה כללו בתוכן חלק גדול מהאלמנטים החיוניים לחליפת חלל, כגון מערכת נשימה ומפרקים דמויי־אקורדיון שאיפשרו תנועתיות בסיסית בתוך תא הטייס.
אחד האתגרים המשמעותיים בפיתוחן של חליפות החלל הראשונות היה בתנועתיות הרבה יותר שנדרשת מאסטרונאוט בהליכת חלל או בהליכה על פני הירח.
לשם כך נעזרו מפתחי החליפות ברעיונות מעולם האופנה, ובמיוחד מקונספט בשם 'המראה החדש' (The New Look) שהוביל המעצב קריסטיאן דיור.
'המראה החדש' הדגיש שימוש בבגדים תחתונים מחומרים גמישים (כדוגמת לטקס) כדרך לחטב את הגוף - ומפתחי החליפות נעזרו גם כן באותם חומרים כדי להבטיח חופש תנועה גדול לאסטרונאוט מבלי שהחליפה תתנפח עקב לחץ האוויר הפנימי.
למעשה, יצרנית חליפות החלל של תוכנית אפולו הייתה ILC Dover, שהייתה במקור חטיבה של חברת האופנה ILC ('פלייטקס').
על מנת לאפשר לאסטרונאוט לעמוד בתנאים הקיצוניים שבחלל, על חליפת החלל לספק בין היתר:
לחץ פנימי גבוה, הדומה ללחץ האטמוספירי שעל־פני כדור הארץ, היות שבחלל הלחץ נמוך מאוד, דבר העלול לגרום לנוזלי הגוף של האסטרונאוט להתאייד.
טיפול הולם לפחמן הדו־חמצני הנפלט בנשיפה, על ידי אחסונו, מחזורו או שחרורו לחלל.
טמפרטורה נוחה, היות שבחלל שוררות טמפרטורות קיצוניות, אשר יכולות להגיע למינוס 120 מעלות צלזיוס בצל ועד ל־115 מעלות צלזיוס מול אור שמש ישיר.
ישנם שני סוגים של חליפות חלל:
חליפה המותאמת לפעילות תוך־רכבית (בתוך חללית)
חליפה המותאמת לפעילות חוץ רכבית ("הליכת חלל" או פעילות חוץ רכבית על הירח או גרמי שמים אחרים)
מתחת לחליפה החיצונית, לובש האסטרונאוט חליפת גוף המכילה צינורות שדרכם זורם נוזל קר, שתפקידו להגן על האסטרונאוט מפני חום השמש.
השכבה החיצונית של חליפת החלל חייבת להיות קשיחה על מנת שלא תיסדק מפגיעות מטאורים קטנים.
מאחורי החליפה עצמה קיים בלון חמצן.
לעיתים, מותקנות על החליפה מצלמות, כך שיתר האסטרונאוטים וצוות הקרקע יוכלו לצפות במתרחש.
בחלקה הקדמי של קסדת הראש ישנה סנוורת, על מנת להגן על האסטרונאוט מפני קרינת השמש.
בנוסף קיימות מנורות בקסדה המאפשרות לטייס החלל לעבוד בחשיכה.
בתוך הקסדה קיימת מערכת קשר המורכבת מאוזניות וממיקרופון, המאפשרים לאסטרונאוט לשוחח עם חבריו לצוות ועם צוות הקרקע.
קיים סיכון גדול בפעילויות חוץ רכביות בהן האסטרונאוט נדרש לעבוד בתנאים קשים, מה שיכול לגרום לו להזיע ובכך לגרום לו להתייבשות.
עקב כך, מצויה בחליפה מערכת אוורור שפותרת בעיה זו.
אסטרונאוט עשוי לשהות עד שבע שעות מחוץ לחללית בפעילות חוץ רכבית, וייתכן שיצטרך לעשות את צרכיו, לכן קיים מן שק הסופג את צרכיו של הטייס.
במכל הגב נמצאים גם מכלי חמצן, מסנני פחמן דו־חמצני, סוללות חשמל, מאוורר, מערכת אזעקה לקצב הלב, העבודה והזיעה ויחידת תמרון (תנועה) אישית, המאפשרת לטייס לנוע במהירות של שלושה מטרים לשנייה.
בהלכה, חָלָל הוא צאצא של כהן שהתחלל ממעמדו כיוון שנולד מנישואים האסורים על כהן, וקדושת הכהונה פוקעת ממנו.
חללה פסולה מלהינשא לכהן כשר.
החלל הוא אדם (גבר או אישה) שנולד לכהן מאישה האסורה עליו מהיותו כהן, למשל: גרושה, חלוצה וחללה.
בנוסף, אישה שאסורה לכהן מסיבה אחרת (לדוגמה: אלמנה לכהן גדול) אך מקיימת איתו אישות הופכת לחללה.
חללות עוברת מהאב לצאצאיו אך לא מהאם.
אם נולד צאצא לאם מיחוס נחות יותר משל חלל (לדוגמה אם היא ממזרת, שפחה או גויה) הוא גובר במקרה שהאב הוא חלל.
מכיוון שהחללות עוברת בירושה מאב לבן, היא נחשבת בין עשרת היוחסין שבעם ישראל.
לרוב העניינים מעמדו של החלל הזכר "נחות" משל כהנים ודומה לזה של כלל ישראל; הוא אינו עולה לברך את העם בברכת כהנים, אין הוא רשאי ליהנות ממתנות הכהונה ואין לכבדו כשם שמכבדים כהנים.
כמו כן, איסורי הכהן אינם חלים עליו: הוא רשאי לשאת נשים האסורות לכהן ומותר לו להיטמא למת.
מבחינות אחרות הוא קרוב יותר למעמדם של כהנים: לעניין עבודת המקדש: לכתחילה אסור לו לעבוד במקדש, אבל בדיעבד עבודתו כשרה.
ולעניין נישואים מותר לחלל (כמו כהן לוי וישראל) להנשא לבת של כהן.
לחללה מותר להתחתן עם לוי, ישראל, חלל וגר, אך בניגוד ללויה וישראלית היא לא יכולה להינשא לכהן.
כהן שעבר על האיסורים שחלים עליו אינו נהפך לחלל – איסורים כגון איסורי נישואים לכהן.
גם כהן בעל מום איננו חלל ובניו הם כהנים כשרים.
עם זאת, כהן שנשוי לאישה האסורה עליו בגלל היותו כהן, אינו יכול לעבוד במקדש עד שיגרש אותה.
לדעת השולחן ערוך הדבר מונע ממנו גם לברך ברכת כהנים ולעלות לתורה כראשון.
יש טענה כי קיימים שמות משפחה יהודיים המאופיינים בהיותם שמות של חללים, כמו שיש שמות משפחה מובהקים לכהנים ולויים.
יש המייחסים את שם המשפחה הנפוץ למשפחות הכהונה, כמבטא את ראשי התיבות של איסורי הנישואין הנוגעים לכהנים אישה זונה וחללה לא יקחו.
חליפין הייתה חברה שהוקמה להצלת רכוש יהודי מפולין.
לאחר הצלחת "הסכמי ההעברה" מגרמניה, החליטו המוסדות על פעולה דומה בפולין.
ההסכם נחתם בתחילת 1937 ונכנס לתוקף החל ב-1 במאי 1937.
כספים שיפיקידו יהודי פולין בחשבון חברת "חליפין" בפולין יוכלו לשמש לפעולות: תשלומים עבור חשבונות לסחורות שנשלחו לפולין על ידי סוחרים יהודים בארץ ישראל.
העברה לזכות חשבון בבנק בארץ ישראל של: כספי עולים יהודים, סכומים המיועדים לקניית קרקעות בארץ ישראל או בעד תשלום חלקי, כספי מחיה לסטודנטים, כספי סיוע, כספים לטובת תיירים יהודים בארץ ישראל.
כספים שנועדו לפעולות הבאות יועברו מארץ ישראל לפולין או שיתבצע חליפין בין זלוטי ללא"י: תמורת חשבונות עבור סחורות שנשלחו מפולין לסוחרים יהודים בארץ ישראל, סכומים של נוסעים ותיירים מהארץ לפולין שתמורתם בזלוטי תעמוד שם לרשותם.
סכומים בזלוטי הופקדו לחשבון בשם "ארץ ישראל", שהתנהל בחברת Polski Instytut Rozrachunkowy" - בוורשה.
המפקיד בפולין חתם על תנאי ההעברה של חברת חליפין ושילם מס (7% מסכום התשלום) לקרן המיוחדת לשם עידוד החליפין של החברה.
בסיום התהליך קיבל המפקיד תעודת תשלום.
חברת "חליפין" החליפה את הזלוטי ללא"י על ידי יבוא סחורות מפולין.
תשלומים בלא"י בארץ ישראל הוכנסו לחשבון בשם "פולין" בבנק פ.ק.או.
סוחרים שייבאו סחורות הפקידו את הסכומים עבור הסחורות בלא"י לחשבון "פולין" וסכומים אלו הועמדו לזכות המפקידים.
הסוחרים הפולנים קיבלו את תמורת הסחורות שלהם בזלוטי מחשבון "ארץ ישראל" בפולין.
כאשר היהודי מפולין הגיע לארץ, הוא קיבל את הסכומים ששילם בפולין בניכוי עמלות בנק ועמלות אחרות.
מאחר שבפולין הצטברו סכומים בזלוטי ואילו החשבון בתל אביב היה ריק רוב הזמן, נכנסו המפקידים לתור, וקיבלו את הכספים על פי התור אלא אם ועדה מיוחדת שפעלה בוורשה החליטה אחרת.
על מנת לעודד סוחרים לייבא סחורות מפולין, ועל מנת שיהיה כסף בחשבון בתל אביב, נתנה להם חברת "חליפין" הטבה (על חשבון המפקידים), כך שאחרי כל הקיזוזים הסכום שקיבלו המפקידים בפועל היה בשווי כ-70 אחוז מהפקדתם.
חליפת צלילה היא בגד המיועד להגן על צוללן מהסביבה התת-מימית.
החליפה היא חלק מציוד צלילה ועשויה לכלול גם אמצעים לאספקת גז נשימה.
ניתן לחלק חליפות לחליפות צלילה רטובות, שאינן מפרידות לגמרי בין הצוללן למים ולא מגינות מפני הלחץ בצלילה.
וחליפות צלילה יבשות שמגנות על הצולל גם מפני הלחץ האטמוספירי בכל עומק בטווח הפעולה של החליפה.
חליפות הצלילה הראשונות הופיעו בתחילת המאה ה-18.
שני ממציאים אנגלים פיתחו חליפת צלילה העומדת בפני לחץ.
בשנת 1710, ג'ון לטברידג' בנה חליפה סגורה לחלוטין כדי לסייע בעבודות הצלה במים.
המכשיר היה מורכב מחבית אטומה ללחץ עם חלון זכוכית ושני שרוולים אטומים למים.
החליפה העניקה לצוללן יכולת תמרון לביצע עבודות הצלה מתחת למים.
במקביל, אנדרו בקר יצר חליפת צלילה מכוסה עור עם קסדה ובה חלון.
בקר השתמש במערכת צינורות לשאיפה ונשיפה, והדגים את חליפתו בנהר התמזה, לונדון, במהלכה נשאר שקוע במשך שעה.
המהנדס הבריטי יליד גרמניה, אוגוסטוס סייב פיתח את שמלת הצלילה הסטנדרטית בשנות ה-30 של המאה ה-20. בהרחבה על השיפורים שכבר ביצע מהנדס אחר, ג'ורג' אדוארדס, ייצר סייב עיצוב משלו ובו קסדת צלילה המותאמת לחליפת הצלילה שעשויה מבד אטום למים באורך מלא.
חליפות מאוחרות יותר נעשו מבד אטום למים שהומצא על ידי צ'ארלס מקינטוש.
החליפה העתיקה ביותר מוכרת בשם "Wanha herra" (בפינית עתיקה פירושו ג'נטלמן זקן) ניתן למצוא במוזיאון ראאהה בפינלנד.
היא עשויה מעור עגל ומתוארכת למאה ה-18. מקורה המדויק אינו ידוע אך חלקי כף הרגל מעידים על מקור פיני.
החליפה, ששימשה לעבודה תת-מימית קצרה כמו בדיקת תנאי קרקעית הספינה, נתרמה למוזיאון ראאה על ידי קפטן יוהאן ליופסטדיוס שהיה סוחר ובעל ספינות.
חליפות יבשות עשויות גומי לטקס שימשו במלחמת העולם השנייה אנשי קומנדו ימי איטלקים.
הם נוצרו על ידי פירלי ופטנטו בשנת 1951.
ישנם חמישה סוגים עיקריים של חליפות צלילה: עורות צלילה, חליפות צלילה רטובות, חליפת צלילה חצי יבשה, חליפות מים חמים וחליפות יבשות.
החליפות אינן משמשות רק צוללנים אלא משמשות לרוב להגנה תרמית גם לאנשים העוסקים בפעילויות ספורט ימי אחרות כמו גלישת גלים, שיט מפרשיות, גלישת רוח, גלישת עפיפונים, סקי מים ושחייה.
עורות צלילה משמשות את הצוללן כאשר הוא צולל במים בטמפרטורה של מעל ל-25 מעלות צלזיוס הן עשויות לייקרה ומספקות מעט הגנה תרמית, ובעיקר מגנות על העור מפני עקיצות מדוזות, חיכוך וכוויות שמש.
סוג זה של חליפה מכונה גם "חליפת סטינגר".
יש צוללנים שלובשים עורות צלילה מתחת לחליפת צלילה, מה שמאפשר ללבוש את החליפה בקלות ומונעת מבעלי עור רגיש לפגיעה מהנאופרן.
עורות הצלילה הומצאו במקור כדי להגן על צוללנים בקווינסלנד אוסטרליה מפני מדוזות.
בשנת 1978, טוני פארמר היה מעצב ויצרן בגדי ים שהיה בעל עסק שייצר בגדי ים, תחתונים ובגדים אירוביים שכללו חליפה מלייקרה.
הפיכתו לצוללן היווה זרז להמצאת "עורות הצלילה" כפי שאנו מכירים אותו כיום.
חליפות צלילה הן חליפות העשויות מניאופרן והן זולות יחסית.
החליפות משמשות בדרך כלל צוללנים הצוללים במים בטמפרטורה שבין 10 ל-25 מעלות צלזיוס.
הניאופרן המוקצף של החליפה מבודד תרמית את הלובש.
אף על פי שמים יכולים להיכנס לחליפה, החליפה צמודה מונעת אובדן חום מכיוון שמעט מהמים שחוממו בתוך החליפה יוצאים מהחליפה ומתחלפים באיטיות במים קרים, תהליך המכונה "שטיפה".
התאמה מדויקת של חליפת הצלילה לגוף הצולל היא בעלת חשיבות מכרעת לשמירה על טמפרטורת הגוף.
חליפה שאינה צמודה דיה עלולה לאפשר חדירה של כמות גדולה של מים, שתבוא במגע ישיר עם עור הצולל ותגרום לאיבוד חום.
לעומת זאת, חליפה צמודה מדי עלולה לגרום לאי נוחות משמעותית ולהפרעה בזרימת הדם, מצב העלול להוביל לסיבוכים מסוכנים.
מסיבה זו, צוללנים רבים מעדיפים חליפות צלילה בהתאמה אישית על פני רכישה של חליפות סטנדרטיות.
שירות התאמה אישית מוצע על ידי חברות רבות בתחום.
חליפות צלילה מוגבלות ביכולתן לשמור על הצוללן משלושה גורמים: הלובש עדיין חשוף למים, החליפה נדחסת על ידי הלחץ הסביבתי, החליפה מפחיתה את היעילות בעומק ואת הניאופרן המבודד ניתן להכין רק עד לעובי מסוים שממנו והלאה היא הופכת למוצר שלא מעשי ללבוש.
חליפות הצלילה העבות ביותר הזמינות מסחרית הן בדרך כלל בעובי 10 מ"מ.
כאשר חליפת 1 מ"מ מספקת מעט מאוד בידוד תרמי ונחשבת בדרך כלל ל"עור צלילה" ולא לחליפת צלילה.
חליפה חצי יבשה היא למעשה חליפת צלילה עבה וכמעט אטומה.
היא משמשת בדרך כלל כאשר טמפרטורת המים היא בין 10 ל-20 מעלות צלזיוס.
האטמים מגבילים את נפח המים הנכנסים ויוצאים מהחליפה, והתאמה צמודה ממזערת את פעולת השאיבה הנגרמת כתוצאה מתנועת הגפיים.
הלובש נרטב בחליפה יבשה למחצה אך המים שנכנסים מתחממים במהרה ולא עוזבים את החליפה בקלות, ולכן הלובש נשאר חם.
שכבת המים הלכודה לא מוסיפה ליכולת הבידוד של החליפה וזרימת מים מעבר לה עדיין גורמת לאובדן חום, אך חליפות יבשות למחצה זולות ופשוטות בהשוואה לחליפות יבשות, הן עשויות מניאופרן עבה המספק הגנה תרמית טובה, אך מאבדים את הציפה וההגנה התרמית כאשר בועות הגז הכלואות בקצף הניאופרן נדחסות בעומק.
חליפות יבשות למחצה מיוצרות בדרך כלל כחליפה מלאה יחד עם אטם לפרקי כף היד, חפתים ואטמי צוואר.
לרוב החליפה באה בסטים של שני חלקים בתוספת אביזרים ללבישה מעל, מתחת או עם החליפה.
חליפות יבשות למחצה אינן כוללות בדרך כלל ברדסים, מגפיים או כפפות, ולכן נלבשים מכסי ברזל, מגפיים וכפפות נפרדים.
חליפות מים חמים משמשות בצלילה באספקת שטח מסחרי.
צינור בקו הטבור של הצולל מחבר את הצולל לתומך על פני הקרקע ונושא את המים החמים מחימום על פני השטח אל החליפה.
הצוללן שולט בקצב הזרימה של המים על ידי שסתום ליד מותניו, ומאפשר לו לשנות את חום החליפה בתגובה לשינויים בתנאי הסביבה ובעומס העבודה.
צינורות בתוך החליפה מפיצים את המים לגפיים, לחזה ולגב.
מגפיים מיוחדים, כפפות ומנדף נלבשים כדי להאריך את החימום לגפיים.
חימום גז הנשימה בקסדה זמין באמצעות מעטה מים חמים מעל צנרת כניסת הקסדה.
חליפות אלה עשויות גם הן מניאופרן מוקצף ודומות לחליפות צלילה רטובות, אך אינן דומות להן מבחינה עיצובית, ואינן צריכות להיות עבות במיוחד, מכיוון שתפקידן העיקרי הוא לשמור באופן זמני את זרימת החימום.
פרקי הידיים והקרסוליים של החליפה פתוחים, ומאפשרים למים לצאת החוצה מהחליפה כשהם מתמלאים במים חמים טריים מפני השטח.
חליפות מים חמים משמשות לרוב לצלילות עמוקות כאשר משתמשים בתערובות נשימה המכילות הליום.
הליום מוליך חום בצורה יעילה הרבה יותר מאוויר, מה שאומר שהצולל יאבד כמויות גדולות של חום גוף דרך הריאות בעת נשימה.
זה מגביר את הסיכון להיפותרמיה שקיימת בטמפרטורות הקרות שנמצאות בעומק זה.
בתנאים אלה חליפת מים חמים היא עניין של הישרדות, ולא נוחות.
אובדן אספקת מים מחוממים לחליפות מים חמים יכול לסכן חיים.
כשם שנדרש מקור גיבוי לשעת חירום של גז נשימה, דוד גיבוי הוא גם אמצעי זהירות חיוני בכל פעם שתנאי הצלילה מצדיקים חליפת מים חמים.
אם תנור החימום נכשל ולא ניתן להעלות מיד יחידת גיבוי, צולל בתנאים הקרים ביותר יכול למות תוך דקות ספורות.
מים מחוממים בחליפה מהווים מחסום בידוד פעיל לאובדן חום, אך יש לווסת את הטמפרטורה בגבולות קרובים למדי.
אם הטמפרטורה יורדת מתחת ל־32 מעלות בערך, עלולה להיווצר היפותרמיה, בטמפרטורות מעל 45 מעלות עלולים להגרם כוויות לצולל.
הצוללן ילבש בדרך כלל משהו מתחת לחליפת מים חמים להגנה ולטובת היגיינה אישית.
מכיוון שחליפות מים חמים עשויים להיות משותפים לצוללים בתורנויות שונות, וחלקה הפנימי של החליפה עשוי להעביר זיהומים פטרייתיים אם לא ינוקה מספיק בין משתמשים.
לטובת ניקיון החליפות בין צוללנים משתמשים מוסדות רבים ב"קולב בולי"
חליפות צלילה יבשות משמשות בעיקר בצלילות במים קרים, בטמפרטורות שבין 2- ל-15 מעלות צלזיוס.
ייחודן של חליפות אלו הוא באטימה מוחלטת המונעת חדירת מים, ובכך שומרת על הצולל יבש לחלוטין.
אטימה זו מושגת באמצעות אטמים באזור הצוואר ופרקי הידיים, וסגירה הרמטית באמצעות רוכסן אטום למים.
חליפות יבשות מבודדות את הצולל באמצעות שכבת אוויר הכלואה בין גופו למעטפת החליפה, בדומה לעיקרון פעולתם של ביגוד תרמי מעל פני המים.
חליפה יבשה ניתנת להתאמה רבה יותר לטמפרטורות המים המשתנות מכיוון שניתן ללבוש מתחתיה בגדים שונים.
עם זאת, הסירבול של חליפות אלו מגביר את גרר המים ופוגע ביעילות השחייה.
כמו כן, חומרי הגלם מהם עשויות החליפות היבשות הם בדרך כלל בעלי אלסטיות נמוכה, ועל כן מגבילים את טווח התנועה של המפרקים.
בנוסף, תקלה בחליפה יבשה עלולה להביא לאובדן כמעט מוחלט של תכונות הבידוד התרמי שלה.
חליפות יבשות מיוחדות העשויות מבד בעל גומי חזק חיצוני נלבשות על ידי צוללנים מסחריים העובדים בסביבות מזוהמות כגון ביוב או כימיקלים מסוכנים.
קל יותר לטהר את המשטח החיצוני החלק.
בחליפה יבשה כזו יש מגפיים אינטגרליים, קסדת צלילה וכפפות יבשות כדי למנוע כל מגע עם חומר מסוכן.
בחליפות יבשות בנפח קבוע יש מערכת המאפשרת לנפח את החליפה כדי למנוע "סחיטת חליפה" הנגרמת על ידי לחץ גובר וכדי למנוע דחיסה מוגזמת של בגדי הבידוד.
יש להם גם פתחי אוורור המאפשרים לעודף האוויר לצאת מהחליפה במהלך העלייה ממעמקי הים.
כפפות נלבשות לרוב בעת צלילה כהגנה תרמית או כהגנה מפני הסביבה ומפגעי העבודה.
הגנה על כף הרגל נלבשת בדרך כלל בעת צלילה, מתחת לסנפירים או כהגנה על כפות הרגליים בעת צלילה כבדה, כאשר הצוללן מסתובב בעיקר בהליכה.
מגפיים הן חלק בלתי נפרד מרוב החליפות היבשות.
מגפיים שאינם אטומים למים עשויים ללבוש מעל מגפיים אינטגרליות או גרבי ניאופרן להגנה מפני הסכנות במקום העבודה כאשר הצוללן לובש חליפת צלילה או חליפת מים חמים.
ברדס נלבש בדרך כלל להגנה תרמית אם הצוללן אינו משתמש בקסדה.
ברדסים יבשים קיימים, אך נדירים יחסית.
חליפת צלילה אטמוספירית היא צוללת קטנה של אדם אחד המובנית בצורת אנתרופומורפית הדומה לחליפת שריון, עם מפרקי לחץ משוכללים תוך שמירה על לחץ פנימי של אוויר.
החליפות יכולות לשמש לצלילות עמוקות מאוד לתקופות ארוכות ללא צורך בשחרור לחץ, ולמנוע את רוב הסכנות הפיזיולוגיות הקשורות לצלילה עמוקה.
צוללנים אפילו לא צריכים להיות שחיינים מיומנים.
הניידות והמיומנות מוגבלים בדרך כלל על ידי אילוצים מכניים, והארגונומיה של התנועה בעייתית.
הטיפול בחליפות הצלילה הוא קריטי לטובת שמירה על אפקטיביות החליפה והשימוש בה לטווח ארוך.
במהלך השימוש בחליפה היא נספגת ומתלכלכת בחומרים רבים הפוגעים בהן, חול, מי מלח ושתן של המשתמשים.
מאחר ששטיפה במים חמים הורסת את ההדבקות וההלחמות של מרבית החליפות ופוגעת בניאופרן עצמו שממנה עשוי החליפה ובנוסף מחלישה את החליפה וגורמת לה לאבד את צורתה המקורית, משתדלים גולשים רבים שלא לשטוף אותן במים חמים.
ולכן צוללנים פרטיים, מועדונים ומוסדות ללימוד ולהשכרת ציוד שטפו בעבר את החליפות בעזרת אלפי ליטרים של מים.
כיום שטיפת החליפות ברוב מוסדות הצלילה נעשית על ידי קולב שטיפה ייעודי המונע בזבוז מים וחוסר יעילות ומאפשר שטיפה מהירה, קלה ויסודית המונעת בזבוז מים וחוסר יעילות, הנקרא קולב בולי.
חליסה היא שכונה בחיפה התחתית, ממזרח לעיר התחתית.
מבחינה מנהלית היא משויכת לרובע נווה שאנן שמדרום לה.
השכונה יושבת בסמוך לוואדי רושמיה (נחל גיבורים), המפריד בינה לבין הדר הכרמל ממערב.
בצפון-מערב היא גובלת בוואדי סאליב, בצפון בחוף שמן, במזרח בצ'ק פוסט ובדרום בשכונות נווה שאנן.
עד מלחמת העצמאות הייתה חליסה שכונה ערבית כמעט הומוגנית, שהתפתחה בעיקר סביב רחוב גוש עציון של ימינו (אז רחוב אחמד שאוקי).
בקצה העליון של השכונה הוקם מסגד.
בשנות ה-20 היא הורחבה מזרחה, על צלע ההר, ברחובות שנקראו תל-עמל ואוכלסו על ידי יהודים.
אז גם נבנה גשר רושמיה המסוגנן, שהיה לאחד מנתיבי התחבורה העיקריים של חיפה.
בשכונה התחולל אחד הקרבות המכריעים ביותר שניטשו במלחמת העצמאות, ברחוב הראשי, אז רחוב צלאח א-דין והיום רחוב הגיבורים.
רוב תושבי חליסה ברחו, כחלק מעזיבת ערביי חיפה את העיר, ואלה שנשארו, והסתתרו בבתים אחרים, הוגדרו כ"נפקדים".
בתי השכונה נמסרו לידי האפוטרופוס לנכסי נפקדים וממנו הועברו לרשות הפיתוח.
החברה המשכנת "עמידר" שניהלה את הנכסים עבור רשות הפיתוח, שיכנה בהם עולים שהגיעו לארץ מאירופה לאחר השואה, בעיקר עולים דתיים, ויוצאי "בתי עולים" ומעברות, בעיקר מקרב יוצאי עיראק.
מאוחר יותר, בנתה עמידר שיכונים שבהם אוכלסו מפוני מעברות ועולים מצפון אפריקה.
בשכונה הוקמו בתי ספר: ממלכתי "צפרירים", "בית יעקב", "אמונה", תלמוד תורה וגני ילדים וכן בתי כנסת.
כרב השכונה כיהן הרב יעקב בן ציון רוטנר.
תל-עמל ונוה-פז התפתחו בצידה המזרחי של חליסה עקב בצד אגודל בעיקר אחרי קום המדינה.
בינן לחליסה אין גבול גאוגרפי מדויק, ויש ש"חליסה" ו"תל עמל" הם בעצם שני שמות לדבר אחד.
בתום העשור הראשון של המאה ה-21, אשכול השכונות חליסה-תל עמל-נוה פז הוא אזור מעורב, שסובל מחוסן חברתי נמוך.
עד סוף שנות ה-60 פעל ברחוב הירדן בית קולנוע - "קולנוע ורד", שנסגר (תחתיו פועל בית תמחוי).
בתים אטומים בלבנים עומדים לאורך רחוב אני מאמין ודרך בר יהודה.