tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעונת 2006/07 לברקוזן וסקיבה סיימו שוב במקום החמישי בבונדסליגה, ובגביע אופ"א הגיעו לרבע הגמר על אף יכולת לא מרשימה, והודחו על ידי אוסאסונה.
בעונת 2007/08 סקיבה ולברקוזן שוב הגיעו לרבע גמר גביע אופ"א, והודחו על ידי זניט סנט פטרסבורג.
בליגה סיימה לברקוזן במקום השביעי ונשארה מחוץ לאירופה, דבר שהביא לפיטוריו של סקיבה בסיום העונה.
בקיץ 2008 מונה סקיבה למאמנה של גלאטסראיי הטורקית, ובתחילת העונה זכה עם הקבוצה בגביע הסופרקאפ הטורקי, לאחר ניצחון 2-1 על קייסריספור.
עם זאת, המשך העונה נחשב לכישלון, כאשר גלאטסראיי כשלה להעפיל לשלב הבתים של גביע אופ"א לאחר שהודחה על ידי סטיאווה בוקרשט.
בפברואר 2009 פוטר סקיבה מתפקידו, לאחר תבוסה 5-2 בליגה לקוצ'אליספור.
ביוני 2009 מונה סקיבה כמאמנה של איינטרכט פרנקפורט מהבונדסליגה, במקומו של פרידהלם פונקל.
בעונת 2009/10 סיימו פרנקפורט וסקיבה במקום העשירי בבונדסליגה.
את עונת 2010/11 פתחו סקיבה ופרנקפורט בצורה חלשה, וסקיבה פוטר בפברואר 2011 ומונה במקומו כריסטוף דאום.
פרנקפורט נשרה אל הבונדסליגה השנייה בתום העונה.
ביולי 2011 חתם סקיבה באסקישהירספור הטורקית, אך חוזהו הותר בדצמבר 2011, כאשר ביקש לחתום כמאמנה של הרטה ברלין.
סקיבה הפסיד חמישה משחקים ברציפות עם הרטה ברלין עם הגעתו לקבוצה, ופוטר בפברואר 2012, כשהוא היה השלישי מתוך ארבעה מאמנים שאימנו בהרטה ברלין באותה עונה, שהסתיימה בירידת ליגה לאחר הפסד במבחני הישרדות לפורטונה דיסלדורף.
במאי 2012 מונה סקיבה כמאמנה של קרבוקספור הטורקית, ועזב את המועדון בנובמבר 2012. בקיץ 2013 חתם סקיבה כמאמנה של גראסהופרס ציריך השווייצרית, מחזיקת הגביע השווייצרי הטרייה.
בעונת 2013/14 הודחו סקיבה וגראסהופרס לפני שלב הבתים של הליגה האירופית על ידי פיורנטינה.
את עונת 2013/14 סיימו סקיבה וגראסהופרס במקום השני בליגת העל השווייצרית.
את עונת 2014/15 החלה גראסהופרס במוקדמות ליגת האלופות, שם הודחה על ידי ליל ונשרה אל מוקדמות הליגה האירופית, שם הודחה על ידי קלאב ברוז'.
בינואר 2015 נפרדו דרכיהם של סקיבה וגראסהופרס בהסכמה משותפת.
סקיבה המשיך את העונה באסקישהירספור, בה כבר אימן בעבר, כאשר מונה לשישה חודשים, וסיים שם את העונה.
באוקטובר 2015 מונה סקיבה כמאמנה של נבחרת יוון, לאחר פיטוריו של המאמן סרחיו מרקריאן, שהיה אחד מרצף של מאמנים שכשלו במוקדמות יורו 2016 ולא הצליחו להצעיד ליורו 2016 את הנבחרת היוונית.
משחקו הראשון של סקיבה כמאמן נבחרת יוון היה משחק ידידות מול נבחרת לוקסמבורג, בו הפסידה יוון 1-0, מול יציעים ריקים ביוון, לנוכח הכישלון היווני במוקדמות יורו 2016 שכלל שני הפסדים לנבחרת איי פארו.
כעבור מספר ימים סקיבה ויוון סיימו בתיקו 0-0 מול נבחרת טורקיה, ובמרץ 2016 ניצחו 2-1 את נבחרת מונטנגרו.
במהלך מוקדמות מונדיאל 2018 סקיבה הצליח לייצב במידה מסוימת את הנבחרת היוונית לאחר הכישלונות הקודמים.
בבית של יוון הייתה נבחרת בלגיה, שניצחה בכל משחקיה, ואיבדה נקודות אך ורק בתיקו 1-1 מול יוון במשחק הביתי של בלגיה, ורק שער של רומלו לוקאקו בדקה ה-89 מנע ניצחון יווני.
יוון גם מיעטה לאבד נקודות בבית זה, וסיימה אותו במקום השני, שהקנה לה מקום בפלייאוף.
במשחק הראשון בפלייאוף הובסה יוון 4-1 על ידי נבחרת קרואטיה, והגומלין הסתיים בתיקו 0-0, דבר שמנע מיוון להעפיל למונדיאל 2018. למרות שיוון לא הצליחה להעפיל למונדיאל, הודיעה התאחדות הכדורגל היוונית שסקיבה ימשיך לאמן את נבחרת יוון גם במוקדמות יורו 2020.
כיהן כיושב ראש דירקטוריון התעשייה האווירית לישראל.
פירון למד בבית הספר התיכוני למסחר.
ב-1947 סיים לימודי משפטים במסגרת בית הספר המנדטורי למשפטים.
במלחמת העצמאות לחם במסגרת "המחלקה הירושלמית" של הפלמ"ח.
הוא עבד במשרד עורכי הדין סלו וולף, ב-1950 הצטרף כשותף זוטר למשרדו של יעקב שמשון שפירא.
לאחר מינויו של שפירא ב-1966 לשר המשפטים נהיה לשותף הבכיר במשרד.
בשנים 1965–1976 כיהן כיושב ראש מועצת המנהלים של התעשייה האווירית.
כמו כן כיהן היושב ראש בנק אוניקו.
פירון היה יועץ משפטי ופעיל במפא"י ולאחר מכן במפלגת העבודה.
הוא עמד בראש אגודת את"א - אזרחים תומכי אשכול, שסייעה בבחירתו של לוי אשכול לראשות הממשלה, וב-1981 הקים יחד עם שמואל פרנקל את אגודת "אלף - אזרחים למען פרס", לתמיכה בשמעון פרס בהתמודדות הפנימית במפלגת העבודה מול יצחק רבין ולקראת הבחירות לכנסת העשירית.
כמו כן, נחשב פירון לאחד התורמים הגדולים למסע הבחירות של אהוד ברק ב-2001.
ב-2007 הוענק לו אות יקיר לשכת עורכי הדין.
פירון היה אספן בולט של יצירות אמנות ישראלית.
ב-1964 הורשע פירון בעבירת תנועה ופציעת נהג אחר ונידון לחודש מאסר בפועל, קנס ושלילת רישיון נהיגה לשנה.
פירון היה נשוי בשנית לזהבה.
מאשתו הראשונה, אביבה לבית זיבל, היו לו שלושה ילדים.
בנו עו"ד צבי פירון מכהן כשותף המנהל במשרד מ.
פירון ושתי בנות: עורכת הדין ריבי פירון-אירני ויזמת ההיי-טק רוני רוס.
מיכאל פסויג למד והתחנך בעיר וינה.
היה חבר ההנהגה של תנועת הנוער הציונית-סוציאליסטית "גורדוניה" ומרכז "החלוץ" בעירו.
ב-25 באפריל 1939 עלה לארץ ישראל, ובה ייסד גרעין של יוצאי וינה, שהצטרף לקבוצת "אבוקה" של חניכי תנועת "גורדוניה" בהקמת קיבוץ אבוקה בעמק בית שאן.
בשנת 1948 עבר להתגורר ברעננה, ושימש בה מזכיר מועצת הפועלים.
במסגרת תפקידו הקים את קריית ההסתדרות במושבה.
ב-1954 נסע לבריטניה להשתלם בלימודי כלכלה.
בבחירות המוניציפליות של 1955 התמודד פסויג כנציג הפועלים, מטעם מפא"י, ונבחר לראש המועצה במקום ראש המועצה הראשון, ברוך אוסטרובסקי שהסיר את מועמדותו.
בשנות כהונתו כראש מועצת רעננה טיפל ביצירת מקורות תעסוקה לאוכלוסייה המקומית ולעולים החדשים.
הוא כיהן בתפקיד כמחצית תקופת כהונתה של המועצה; ביולי 1957 נוצר משבר קואליציוני, עת פרשו הסיעות הדתיות מהמועצה, ובחודש ספטמבר הוחלף פסויג על ידי אוסטרובסקי, נציג המפלגה הפרוגרסיבית, ששב לכהונה נוספת.
באותה שנה התמנה לסגן מנהל חטיבת סחר החוץ במשרד המסחר והתעשייה.
בדצמבר 1959 נבחר פסויג שוב בבחירות הכלליות לתפקיד ראש המועצה של רעננה, וכיהן בו כשנה.
בתקופת כהונתו זו הוסיף לפעול גם במסגרת משרד המסחר והתעשייה.
בראשית שנת 1961 התפטר מתפקידו כראש המועצה לטובת תפקיד סגן ראש משלחת השילומים בקלן שבגרמניה המערבית תחת פליקס שנער.
תחתיו התמנה לראש המועצה יצחק שקולניק, חבר המועצה מטעם מפא"י" גם הוא.
ב-1 בינואר 1965 בחרה מפא"י בפסויג לתפקיד מנהל הכספים והמנגנון של חברת יכין-חק"ל ולאחר מכן למנכ"ל החברה, וב-1967 נבחר ליו"ר מועצת המנהלים שלה.
פסויג כיהן בתפקיד עד פרישתו לגמלאות ב-1988.
מיכאל פסויג היה נשוי לאלה (1920–1987) עד מותה, אב, וסב לנכדים.
הוא נפטר בשנת 2008, בגיל 92. נקבר בבית העלמין הישן ברעננה.
מיכאל (מייק) פפג'ון הוא שחקן ופעלולן אמריקאי.
בעבר היה גם שחקן בייסבול.
פפג'ון נולד בנובמבר 1964 בברמינגהאם, אלבמה להורים ממוצא יווני- אמריקאי.
הוא סיים את לימודיו ב-1983 ושיחק במשך שנתיים בייסבול במכללה הקהילתית גולף קואסט בפלורידה.
ב-1985 נבחר בדראפט ה-MLB על ידי קבוצת הבייסבול טקסס ריינג'רס.
הוא בחר להמשיך ללמוד במכללות וקיבל מלגה מאוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה בבאטון רוז'.
הוא שיחק בקבוצת הבייסבול של אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה, תחת סקיפ ברטמאן.
פפג'ון עזר לקבוצה להעפיל לטורניר גמר המכללות ב-1986.
הוא נשוי לפאולה ממנו יש לו ילד אחד.
עוד כסטודנט במהלך לימודיו באוניברסיטת לואיזיאנה הוא כבר החל לשחק כפעלולן במספר סרטים.
התפקיד הראשון שלו החל ב-1988 בסרט הספורט "Everybody's All-American", בו שיחק כשחקן פוטבול באצטדיון אוניברסיטת המדינה של לואיזיאנה.
תפקידו הידוע ביותר הגיע ב-2002 בסרט ספיידרמן בתור הגנב דניס קראדין או "הפורץ" שספיידרמן (טובי מגווייר) חושד בו בטעות כי הרג את דודו, תפקיד אליו הוא חוזר רטרואקטיבית בסרט ספיידרמן 3 ב-2007. פפג'ון נראה גם בספיידרמן המופלא (2012), סרט עם אתחול מחדש של העלילה.
בסרט זה הוא משחק דמות אחרת - את אלפרד, הנהג של ד"ר ראת'ה (אירפאן קאן).
פפג'ון שיחק ב-2015 בעולם היורה את הקבלן של אינג'ן ועוזרו של ויק הוסקינס (וינסנט ד'אונופריו) ושיחק גם בסרט ההמשך עולם היורה: נפילת הממלכה מ-2018, באותו תפקיד.
מיכאל סוויסה (נולד ב-9 בינואר 1996) הוא ראפר ופזמונאי ישראלי.
סוויסה הוא בנם של השחקן מאיר סוויסה ושל רותי ירקוני, בתה של הזמרת יפה ירקוני.
לו שתי אחיות ואח, ישי סוויסה.
הוריו התגרשו בילדותו, אימו עברה עמו ועם שתי אחיותיו לארצות הברית למספר שנים, ולאחר מכן שבו לגור בתל אביב.
בנערותו, סוויסה התמודד עם התקפי חרדה, ולכן קיבל פטור משירות צבאי.
בשנת 2014, בגיל 18, סוויסה החל את דרכו עם השיר "קרב מגע" - קליפ סאטירי שצילם עם חברים על טלפון נייד, והפך לויראלי.
בשנת 2016 התארח בקליפים הומוריסטיים בתוכנית "לילה טוב עם אסף הראל", ששודרה בערוץ 10. בנוסף ב־2016, הוציא סוויסה את אלבומו הראשון "#סוויסהלנצח", בו אירח אמנים שונים כמו איתי לוקץ' ואורי שוחט.
בשנת 2017 הוציא את שירו "ס.ע.ש.נ" (סוויסה, עדן "לאבה דום", שוחט, נורוז) בו אירח את האמנים לאבה דום, אורי שוחט ונורוז.
בשנת 2018 הוציא את המיקסטייפ השני שלו, "מלא בעצמי", בו אירח אמנים שונים כמו יאנג הפנר, טל טירנגל, ומיכאל מושונוב (מהצמד כהן@מושון).
ב־2019 הוציא את שירו "איגואנה", בו אירח את בוי אצ'י, חלק מההרכב "יאנג בויז".
בנוסף ב־2019 הוציא יחד עם הראפר והמפיק מיכאל כהן (מהצמד כהן@מושון) את המיני-אלבום, "גלישה בסתר".
בפברואר 2019 שיתף פעולה עם חברת מקדונלד'ס ישראל בקמפיין עם השיר "אח יקר צובר", ביחד עם הראפר אחשתיים.
באפריל 2019 יצאה פרסומת ההמשך של הצמד בשם "שתי טיפות אירופה" וביוני 2019 פרסומת שלישית ששמה "דאבל-דאבל".
בדצמבר 2019 יצא האלבום "ועכשיו לחלק האינטרגלקטי" של טונה, בו התארח בשיר "קלאנג" לצידו של הראפר נורוז.
ב־8 במאי 2020 הוציא את המיני-אלבום "חבילה עוברת".
האלבום כולל ארבע רצועות שהופקו על ידי אורי שוחט, בוי אצ'י ויאנג הפנר ובו באלבום עדן דרסו ובוי אצ'י.
עוד באותה השנה, התארח באלבומו של המפיק מאיור "מגמגם" בשירים "שני אחוז" ו־"תנשמי על זה" עם מיש בז'רנו.
בנוסף, ביצע את שירה של סבתו, יפה ירקוני, "אני אדם פשוט", יחד עם אחיו ישי סוויסה ורועי כפרי, במסגרת האלבום "צו השעה".
בינואר 2022 התארח בשיר "אתה כל הזמן זז" של להקת מטרופולין.
באוגוסט 2022 סוויסה הוציא את האלבום השלישי שלו, "בסדרגמור".
ב־9 בדצמבר 2022 התארח באלבומו השני של מאיור "מגמגם 2" בשירים "משונה" ו־"חה חה חה" עם טל טירנגל.
במאי 2023 השתתף בסדרה "האחיין שלי בנץ" בתפקיד של מלאך המוות, באותו חודש הוציא את המיני-אלבום השני שלו "חבילה עוברת 2".
ב־20 באוגוסט, יצא אלבומו המשותף עם אחיו הגדול ישי סוויסה, "מיטת קומותיים".
ב־21 בינואר 2025, הוציא סוויסה את הסינגל "מיומנה" שהופק על ידי אורי שוחט.
ב־15 ביולי 2025, הוציא את המיני-אלבום השלישי שלו "חבילה עוברת 3", בו אירח מספר אמנים.
ב־6 בנובמבר 2025 יצא אלבומו המשותף יחד עם הראפר סלימפים, "עזים על עצים".
בשנת 2018 החל מערכת יחסים עם קימי סבג הס.
2023: מיטת קומותיים (יחד עם ישי סוויסה)
2025: עזים על עצים (יחד עם סלימפים)
2019: גלישה בסתר (יחד עם מיכאל כהן)
מיכאל פְּסֵלוֹס היה הוגה דעות בתקופה הביזנטית התיכונה.
הוא כתב את הספר "הכרונוגרפיה", מכתבים, שירה והסכמים.
הוא חלש על כל תחומי המדע של התקופה.
ישנו תיעוד של 1,176 כתבים של פסלוס, וכ-1,790 כתבים מימי הביניים והעת החדשה המוקדמת המזכירים אותו.
ספרו, "כרונוגרפיה", תורגם ל-13 שפות, לרבות עברית.
פסלוס העלה מחדש דיונים עם הפילוסופים היווניים, כגון אריסטו ואפלטון בשאלות כמו טיב האדם ומשמעות החלומות.
בתחילת המאה ה-11 הייתה האימפריה הביזנטית בשיא כוחה ובשיא השפעתה המדינית והתרבותית.
מאה זו באימפריה נחשבת לתקופה של שינוי, התפתחות כלכלית, התפתחות חברתית ופריחה תרבותית.
על אף החילוף המהיר של הקיסרים באותה התקופה, פסלוס הצליח להתברג למשרות בכירות ולכתוב מספר רב של כתבים ששינו את צורת וסגנון הכתיבה באימפריה.
באותה העת, העיר קונסטנטינופוליס עצמה הייתה במגמת גדילה וחזרה להיות מרכז כוח וכלכלה באגן הים התיכון.
מיכאל פסלוס ("כבד הפה") נולד בשנת 1018 בשם "קונסטנטינוס" בעיר קונסטנטינופוליס (כיום איסטנבול), בירת האימפריה הביזנטית, למשפחה ממעמד הביניים.
הוא נולד באחד הפרברים של העיר, ליד המנזר תה-נרסו (כיום ביזית באיסטנבול).
בכתביו, פסלוס מספר כיצד משפחתו התנגדה שילמד, פרט לאמו.
תחילה התלבטה אמו אם לתמוך בלימודיו או לא, אך לאחר שני חזיונות, אחד של יוחנן כריסוסטומוס והשני של מריה הבתולה, היא השתכנעה להמשיך את לימודיו של פסלוס הצעיר מעבר ללימודי היסוד.
הוא למד את המקובל באותה התקופה: כללי הדקדוק, רטוריקה, שירה הומרית ופילוסופיה.
פסלוס הצטיין בלימודי הרטוריקה שבאה לעזרתו רבות בתפקידיו לאחר הלימודים.
המורה שלו היה יואנס מאורופוס , שנחשב לאחד המורים המעולים של דורו.
הוא למד במנזר תה-נרסו הסמוך לביתו.
כמה מהתלמידים שלמד בחברתם כיהנו מאוחר יותר במשרות שלטוניות בכירות ביותר, ביניהם שני פטריארכים של קונסטנטינופוליס, ליכודס וקסיפילינוס, והקיסר קונסטנטינוס העשירי דוקס.
לאחר שסיים את לימודיו החל פסלוס לעבוד במשרות ציבוריות בשירות האימפריה.
הוא עבד כשופט בפרובינציות וזמן מה לפני שנת 1042 חזר לקונסטנטינופוליס כאשר מונה למזכיר זוטר בחצר הקיסרות הביזנטית.
הוא התקדם בתפקידיו עד שנעשה המזכיר הקיסרי של הקיסר מיכאל הרביעי (1034–1041).
הוא נעשה אחד היועצים המשפיעים ביותר בחצרו של קונסטנטינוס התשיעי (1042–1055).
תחת קיסר זה מונה לראשות האקדמיה לפילוסופיה בקונסטנטינופוליס.
הוא החל ללמד תלמידים בעצמו וקיבל את התואר "הפרודרוס של הפילוסופים" (1047), שמשמעותו היא המורה הבכיר.
בין היתר הציע קונסטנטינוס לפסלוס תפקיד מנהלי בכיר שנקרא "פרוטסקרטיס", אך פסלוס סירב.
הוא קיבל את התואר "בסטארקס", שנחשב לתואר השביעי בחשיבותו באימפריה, מתוך עשרים ושניים תארים.
רבים מכתביו מתוארכים לתקופה זו, שבה השקיע את מרב זמנו ללימוד תלמידים וכתיבת הרצאות ונאומים עבור הקיסר.
אחד הכתבים המשמעותיים מתקופה זו הוא שירת הלוויה לפילגש של הקיסר קונסטנטינוס התשיעי, מריה סקלראינה, משנת 1045.
בתקופה זו יצר פסלוס קשרים רבים בתוך השלטון האימפריאלי.
מחד היו קולגות רבות שעבדו איתו, ומאידך כמה מתלמידיו החלו להתברג למשרות מפתח באימפריה.
פסלוס התעשר רבות בתקופה זו, לרבות מספר מנזרים שהועברו לבעלותו על ידי הקיסר.
פסלוס מתאר כיצד התפרסם כמורה, אשר תלמידים פונים אליו "מהמערב ומהמזרח הערבי: קלטים, ערבים, מצרים ובבלים".
הוא לימד את כל התחומים שהיו נהוגים בתקופה, ובאופן הדרגתי הרחיב את חומר הלימוד לכתבים נוספים, והערות ופרשנויות נוספות.
האחד היה מיכאל קרולריוס, שמונה ל ב-1043, והשני היה יוחנן דוקס , שמונה על ידי אחיו, הקיסר קונסטנטינוס העשירי, ל"קיסר" , התפקיד השני בכוחו באימפריה.
יוחנן דוקס נשאר בעמדת מפתח עד לשנת 1080.
בשנות החמישים של המאה ה-11 החל פסלוס לאבד ממעמדו בחצר הקיסרית.
תחילה, ב-1052, איבד פסלוס את בתו וכתב לה הספד מרגש.
ב-1053 הוא ניסה ללא הצלחה לחתן את בתו המאומצת, איופמיה.
ב-1054 כתב חיבור דומה לזכר אמו.
הכנסייה החלה לצנזר חלק מכתביו, דבר שהוביל אותו לפרוש מחיי החצר ב-1054.
הוא בחר בחיי נזיר וקיבל את שם הנזירות "מיכאל".
ב-1055 עבר פסלוס למנזר בהר אולימפוס בביתיניה עד לעלייתה של תאודורה בסוף אותה השנה.
תאודורה החזירה אותו לחיים הפוליטיים בחצר הקיסרות, ומאז שימש כיועץ לקיסרים.
גם לאחר חזרתו לחצר הקיסרית נהג פסלוס לשמור על מנהגיו הנזיריים.
תאודורה שלטה רק מ-1055 ועד 1056. בשנת 1057, תחת שלטונו של מיכאל השישי קיבל פסלוס תפקיד בכיר במשא ומתן עם המורדים בהנהגתו של איסאאקיוס הראשון קומננוס.
מיכאל השישי העניק לפסלוס מחדש את התואר "פרואדרוס", ושינה את התואר הקודם שקיבל ל"היפאטוס של הפילוסופים" (ὕπατος τῶν φιλοσόφων).
בתקופה זו השיג פסלוס כמה תלמידים משמעותיים, ביניהם מי שעתיד להיות הקיסר, מיכאל השביעי דוקס, בנו של קונסטנטינוס העשירי דוקס.
פסלוס כיהן כראש השרים בשירותו של קונסטנטינוס העשירי (1059–1067), נשאר בחצר הקיסרית גם תחת שלטונם של רומנוס הרביעי (1067–1071) ומיכאל השביעי (1071–1078).
פסלוס קיבל תארים גבוהים יותר ויותר לאורך שירותו בחצר הקיסרות.
אולם בתקופת שלטונו של מיכאל השביעי פחתה השפעתו בחצר הקיסרות.
עם זאת, בתקופת שלטונו של זה הפך פסלוס לפעיל מאוד בחצר.
הוא כתב כמה כתבים עבור מיכאל השביעי, המשיך לכתוב את ה"כרונוגרפיה", ספרו המפורסם ביותר, וכמה נאומים לחבריו ששימשו גם הם בתפקידים בכירים.
ככל הנראה, בסמיכות למותו, הוא קיבל את התואר "נובליסמוס".
עם נפילתו של הקיסר מיכאל השביעי ותחילת כהונתו של הקיסר ניקפורוס השלישי בוטניאטס (1078–1081), מסתיימת ה"כרונוגרפיה" ומכאן ואילך אין מידע ודאי נוסף על פסלוס.
יש מחלוקת באשר לתאריך מותו.
יש סברות שונות הנעות בין השנים 1078–1081, ויש הסבורים שמת לאחר שנת 1095.
בספרו, "כרונוגרפיה", מדגיש פסלוס כיצד העלייה בדרגות האצולה מקבילה למעשה להתקרבות שלו לקיסר.
כלומר, הכוח האולטימטיבי הוא גישה חופשית לקיסר.
הוא מתאר כיצד דלתו של קונסטנטינוס התשיעי תמיד הייתה פתוחה בפניו ושהקיסר היה משתף אותו בכול.
איסאאקיוס הראשון התייעץ עם פסלוס כיצד לשלוט ושיתף אותו בתוכניותיו.
קונסטנטינוס העשירי אמר בפניו שהוא אוהב אותו יותר מכל אדם אחר.
כיום חוקרים טוענים שייתכן שלפסלוס לא היו קשרים קרובים עם הקיסרים בין קונסטנטינוס התשיעי ועד מינויו למשא ומתן ב-1057. בנוסף, היו קיסרים שפסלוס היה קרוב אליהם בצורה ברורה כמו קונסטנטינוס העשירי ואחיו יוחנן, אך מערכת היחסים התקררה עם הזמן.
בימיו של רומנוס הרביעי נדחק פסלוס לשולי החצר עד לשלטונו של מיכאל השביעי, שהחזיר את פסלוס למרכזה, אם כי לא בטוח שאכן היה ביכולתו של פסלוס להשפיע השלטון בשלב זה.
הפער בין כתביו לבין המציאות אינה מפתיעה.
פסלוס מתאר את עצמו רבות בכתביו, את סיפור חייו, מחשבותיו, רגשותיו ומעלותיו, ויוצר לעצמו בתוכם דיוקן עצמי.
מפני שעיקר המידע על פסלוס ניתן לנו על ידי פסלוס עצמו, ובכתביו מנסה פסלוס לפאר את עצמו, אנו מקבלים תמונה לא מהימנה של דמותו.
ישנם חוקרים מודרניים הרואים במיכאל פסלוס כאחד ההומניסטים הראשונים בביזנטיון ובתרבות של ימי הביניים בכלל, שהפנה את מאמציו להחייאת התרבות הקלאסית אך גם להחייאת ערכים הומניים.
פסלוס היה בעל השפעה תרבותית ואינטלקטואלית רבה.
יצירתו הרחבה כוללת טקסטים היסטוריים, פילוסופיים, רטוריים, תאולוגיים, וגם כאלה העוסקים ברפואה, מדע ומשפט.
הוא השאיר מאות מכתבים וגם יצירות העוסקות במשפחתו הקרובה, ביניהן אנקומיון (נאום שבח) לאמו ודרשת לוויה על בתו סטיליאני, שמתה בצעירותה.
פסלוס כתב בשפה גבוהה, המנסה להידמות ככל הניתן ליוונית האתונאית (ה"אטיקיסטית") של המאה ה-5 לפנה"ס, שכן אנשי האליטה הקפידו לכתוב בשפה הספרותית הגבוהה, בעוד שהביזנטים בימיו של פסלוס דיברו יוונית הדומה יותר ליוונית המודרנית.
פסלוס ייחס את ההתדרדרות לשחיתות השלטונית ולבזבזנות של הקיסרים.
אלא שבהיותו איש חצר, ראה פסלוס כמעט רק את המתרחש בחצר ולא יכול היה להעריך כראוי את מצבה הגאו-פוליטי המתדרדר של הקיסרות הביזנטית ואת הכוחות הפועלים נגדה ממזרח וממערב.
פסלוס ראה עצמו כאיש הסדר הישן, בעוד שהחברה שבה חי הלכה והשתנתה.
הוא כתב נגד חמדנות בקרב האזרחים, אובדן הערכים, והמתעשרים החדשים.
פסלוס תיאר דמויות מורכבות וחולשות אנושיות.
תיאור הקיסרים שלא הכיר חסר לעומת אלה שהכיר.
מלבד מקרים בודדים, הוא לא תיאר מסעות מלחמה.
הקיסרים אותם תיאר באופן השלם והמורכב ביותר הם מיכאל הרביעי, מיכאל החמישי, זואי, תאודורה, קונסטנטינוס התשיעי ואיסקיוס קומננוס.
עם תיאור עלייתה לשלטון של משפחת דוקס, התיאור ההיסטורי הופך לשיר הלל לקיסרים של שושלת זו, שבתקופתם נכתבה הכרונוגרפיה.
הפרק אודות מיכאל השביעי נראה כדברי שבח של איש חצר המנסה להציל את חנו בעיני השליט.
עם זאת, אף בחלק זה ניכר כישרונו הספרותי של פסלוס וקיים בו ערך היסטורי.
אחד הקווים המרכזיים בעלילת החיבור הוא החייאתה של התרבות הביזנטית והחזרתה אל מקורותיה הקלאסיים, כאשר פסלוס נציב את עצמו כגורם ראשי בתחייה זו.
הכרונוגרפיה נכתבה בשני שלבים: החלק הראשון, הראשי, מתאר את שלטונם של הקיסרים משנת 976 ועד 1059, ונכתב בסביבות השנים 1063–1064. החלק השני עוסק בשלטונה של משפחת דוקס ונופל ברמתו מן החלק הראשון, ומתאפיין בהאדרתה של משפחה זו, ששלטה בקיסרות בזמן כתיבת חלק זה, בסביבות שנת 1077.
הכרונוגרפיה מתמקדת אמנם בחוגי השלטון והיא בעלת הטיה אופיינית למחבר שנטל חלק באירועים, ואף על פי כן היא אחד המקורות החשובים לתקופתה.
היא גם השפיעה מאוד על הכותבים הביזנטיים מזמנה ואילך, והביאה לדחיקת כתיבת ההיסטוריה לטובת כתיבה יותר עלילתית ואישית.
בחלקה הראשון של היצירה, עד לסוף שלטון קומננוס, ניכרים השפעת "חיי אישים" מאת פלוטרכוס על עיצוב הדמויות, מורכבותן ושאיפה לתיאורן באופן מאוזן.
מתוך תיאור מעלותיהם וחולשותיהם של הקיסרים השונים, קו העלילה של פסלוס מבקש לבנות את דמותו של השליט האידיאלי.
הכרונוגרפיה מהווה דוגמה בולטת ראשונה לסגנון כתיבת היסטוריה בעלת גוון אישי, שהיה חידוש במאה ה-11 ומהווה תפנית לעומת הכתיבה במאות שקדמו להופעת הספר.
הכרונוגרפיה שרדה בכתב יד אחד מן המאה ה-12, Paris B.N.
מיכאל פסלוס, הכרונוגרפיה – חיי אחד עשר קיסרים ושלוש קיסריות בקונסטנטינופוליס, תרגם מיוונית, הוסיף מבוא והערות שי אשל, כרמל, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, האוניברסיטה העברית, ירושלים 2014.
התרגום לעברית נערך על סמך מהדורת רנו (Renauld, תרגום לצרפתית).
מיכאל סווירטס (בהולנדית: Michiel Sweerts; 29 בספטמבר 1618 – נפטר 1 ביוני 1664) היה צייר פלמי מתקופה הבארוק, וידוע בציוריו האלגוריים וציורי הז'אנר, ודיוקנאות.
האמן ניהל חיים נוודיים ועבד ברומא, בריסל, אמסטרדם, פרס והודו (גואה).
ברומא סווירטס התחבר לקבוצת הציירים ההולנדים והפלמיים המכונה הבמבוצ'יאנטי.
תרומתו של סווירטס לז'אנר הבמבוצ'אנטי מציגה בדרך כלל שליטה סגנונית גבוהה יותר ורגישות חברתית-פילוסופית מזו של שאר האמנים שעבדו בסגנון זה.
בעוד שהצליח במהלך חייו, יצירותיו נפלו לתהום הנשייה עד שנחשף מחדש במאה ה -20 כאחד האמנים המסקרנים ביותר בתקופתו.
מיכאל סווירטס נולד בבריסל שם הוטבל ב-29 בספטמבר 1618 בכנסיית סנט ניקולאס כבנו של דייוויד סווירטס, סוחר פשתן.
מעט ידוע על ראשית חייו של האמן ושום דבר על הכשרתו.
הוא הגיע לרומא בשנת 1646 ושם נשאר פעיל עד שנת 1656. ברומא הוא התחבר במהרה לחוג הציירים הפלמיים וההולנדים הקשורים לפיטר ואן לאר, הנחשב למייסד הבמביוצ'נטי.
עד שהגיעו סווירטס לרומא ואן-לר עצמו כבר עזב את העיר.
הבמבוצ'אנטי הביאו איתם לאיטליה מסורות קיימות המתארות חיי איכרים מן האמנות ההולנדית מהמאה השש-עשרה.
הם יצרו ציורים קטנים או תחריטים מחיי היומיום של המעמדות הנמוכים ברומא ובאזור הכפרי שלה.
ברומא ציירו סווירטס ציורי ז'אנר בסגנון הבמבוצ'אנטי וכן סדרת בדים על פעילויות והכשרה של ציירים באולפנים שלהם - השתתפות בשיעורים או בעבודה על דוגמנים חיים.
הוא התגורר בסנטה מריה דל פופולו.
בשנת 1647, סווירטס הפך לעמית באקדמיה סנט לוקה - אגודה רבה יוקרה של אמנים מובילים ברומא.
סווירטס נרשם גם כמי שיש לו קשרים עם חברי הקונגרזציונה.
זאת הייתה אגודה של אמנים שארגנה תערוכות שנתיות של ציורים על מעקות המתכת מול חזית הפנתיאון.
אין שום הוכחה כי סווירטס הפך את בעצמו כחבר באגודה זו.
סווירטס התגורר בשנים 1646 - 1651 בוויגה מרגוטה, בה התגוררו אמנים זרים רבים.
בהיותו ברומא, סווירטס היה המורה של וילם רויטר, צייר פלמי נוסף מבריסל שבילה ברומא והושפע מהבמביוצ'נטי.
למרות המידע המקוטע הנוגעה לקריירה שלו ברומא, נראה שסווירטס הצליח ליצור לעצמו מוניטין מספיק גבוה כדי להיות מוזמן לעבוד בשירות משפחת האפיפיור השלטת, משפחת פמפילי, ובמיוחד הנסיך קמילו פמפילג', אחיינו של האפיפיור המכהן.
אומרים שהוא צייר דיוקן של קמילו פמפילג'.
סווירטס צייר גם תפאורות תיאטרון עבור קמילו פמפילג' ורכש עבורו יצירות אמנות.
סביר להניח שהפטרון שלו, הנסיך קמילו פמפילג', עירב את סווירטס בארגון האקדמיה לאמנות ברומא.
ביוזמת קמילו, האפיפיור העניק לסווירטס תואר כבוד.
בתקופתו ברומא פיתח סווירטס מערכת יחסים לכל החיים עם משפחת דהאוטז שהייתה אחת ממשפחות המסחר הבולטות ביותר באמסטרדם.
בשנת 1651 נתן יאן דהאוטז לסווירטס ייפוי כוח לפעול מטעמו במכירת משי.
האחים דהאוטז רכשו גם ציורי של סווירטס דרך שוק האמנות באיטליה.
סווירטס פעל לטובת הדהאוטז כסוכן בשוק האמנות האיטלקי.
ההערכה היא כי דיוקן האדם עם גלימה אדומה (בערך 1650) הוא למעשה דיוקן של יאן דהאוטז שהיה כנראה ברומא.
אף על פי שנהנה מחסותם של הדרגים הגבוהים ביותר ברומא, סווירטס עזב את רומא מסיבות לא ידועות בין 1652 ל־1654. הוא תועד בבריסל ביולי 1655 בטבילת הבן של אחותו.
בהיותו בבריסל הצטרף לגילדת סנט לוק ב 1659. הוא פתח סדנא בבריסל שבה תלמידיו היו יכולים לעבוד בציור מודלים חיים או בהעתקות.
הוא גם יצר סדרת הדפסים של הבעות אנושיים שונות, ששימשו להכשרה של תלמידיו.
סווירטס הצטרף באותה תקופה לארגון מיסיונרים קתולי, שהיו חסידיו של ונסן דה פול והתחייבו לשליחות במזרח.
לזרוס, כומר שנפגש או סווירטס, 1661 דווח כי הוא כנראה חווה "המרה דתית עמוקה" הפסיק לאכול בשר, צם מדי יום, נתן את חפציו ועוד.
בשנת 1658 סווירטס צייר עבור גילדת סנט לוקס בבריסל דיוקן עצמי כמתנת פרידה.
הוא שהה אולי באמסטרדם, ככל הנראה כבר בשנת 1658. הוא מתועד כנוכח באמסטרדם מספר חודשים בשנת 1661 רגע לפני שיצא לדרך עם המיסיון הנוצרי למזרח הרחוק.
במהלך שהותו באמסטרדם הוא עזר לפקח על בניית הספינה שתוביל אותם מזרחה.
בדצמבר 1661 הגיע סווירטס למרסיי משם עזבה אנייתו לארץ ישראל בינואר 1662. סווירטס הפליג לאלכסנדרטה עם הבישוף פרנסואה פאלו, 7 כמרים ואח.
בסוריה הוא אמר שהפיק כמה ציורים.
בזמן הנסיעה היבשתית בסוריה הוא הפך בלתי יציב נפשית והודח מהמיסיון במקום לא ידוע בין אספהאן לתבריז בפרס.
לאחר מכן הוא המשיך אל הישועים הפורטוגזים בגואה שם דווח שהוא מת בגיל 46.
העבודות שנותרו של סווירטס מתוארכות לרוב לתקופת מגוריו ברומא.
בגלל הקושי לייחס יצירות לאמן שלעיתים נדירות חתם על יצירותיו, מספר הבדים שיוחסו לו משתנה בין 40 ל 100. חלק מיצירותיו של סווירטס היו כה פופולריות בתקופתו עד שנעשו מהם עותקים שנים רבות, חלקן על ידי סווירטס עצמו, ואחרים על ידי תלמידים או עוקבים.
לא תמיד קל לקבוע את רמת המעורבות של סווירטס (אם בכלל) ביצירת עותקים אלה.
למשל, יש לפחות ארבעה עותקים מוקדמים, באיכות משתנה, של הסטודיו של האמן שלו עם אישה תופרת.
לא ידוע על ציור ששרד, שנעשה לאחר שעזב את אירופה.
מרבית יצירתו מתחלקת לשתי קטגוריות: סצנות ז'אנר של נושאים עממיים מחיי רומא, רחובותיה ודיוקנאות.
קטגוריה שלישית היא יצירות אלגוריות, הנחשבות לחידתיות ויש לגביהן פרשנות מתמשכת של היסטוריונים.
לפי הדיווחים, סווירטס צייר קומפוזיציות של נושאים מקראיים, שחלקם מוזכרים ברשימות הקיימות, אבל לא ידוע על אף אחד מהם ששרד.
אחד הציורים הדתיים שלו, איכה ידוע מההדפס, אותו סווירטס עצמו יצר קומפוזיציה יוצאת דופן בגלל המחווה המנחמת של הבתולה כלפי מריה מגדלנה.
סווירטס הוא אמן חידתי וקשה לקטלגו, שכן הוא ספג מגוון השפעות ליצירת סגנון אקלקטי שהתאים את ציור הז'אנר ההולנדי לסגנונות בארוקיות וקלאסיות מעורבבות.
חלק גדול מהיצירה של סווירטס מורכבת מסצנות ז'אנר.
חלקם מזכירים את הנושאים הפופולריים בקרב חסידיו של קאראווג'ו כמו שחקני קלפים וקוביות.
כך לדוגמה הציור "שחקני הקלפים" המתאר קבוצה של אנשים שמשחק הקלפים שלהם נקטע על ידי קטטה.
עיניהם שולחות את מבטו של הצופה ימינה, לכיוון הזרוע הכפופה של האיש בחזית.
ייתכן שציור זה מסמל עצלות - ילד ערמומי מנצל את הכאוס כדי לשדוד את האיש בכחול.
ציורי ז'אנר אחרים מאת סווירטס מתארים סצנות חיים פשוטים שהיו ברחובות רומא בסגנון קרוב לזה של הבמבוצ'יאנטי.
יצירותיו של סווירטס נבדלות, מאלו של שאר ציירי הקבוצה על ידי העדפתו לציור פיסול עתיק ומראה אצילי של דמויותיו המונומנטליות.
סווירטס משמש לעיתים קרובות במשחק של אור וצל כדי ליצור אווירה דרמטית ומסתורית.
הסגנון האישי שלו בא לידי ביטוי בבירור בסדרת "שבעה מעשי הרחמים" (בערך 9–1646), סדרה של 7 בדי ציור שצייר ברומא בסגנון נושא דתי.
הבדים מפוזרים כעת במוזיאונים שונים.
נושא שבעת מעשי הרחמים מבוסס על הבשורה על-פי מתי, 25: 31-46. פסוקים אלו מכריזים על פסק הדין האחרון - האירוע שבמהלכו נאמר שהמשיח ישפוט את האדם על פי מעשיו.
סווירטס תיאר את היצירות הטובות בסביבה רומית של תקופתו ושילב אלמנטים טופוגרפיים מהשכונה בה הוא חי באותה תקופה.
סווירטס מראה בסצנות אלה את העדפתו לשמים ורקע כהים של לילה, שמאירים באופן דרמטי את הדמויות.
קומפוזיציות אלה מייצגות את הסצנות בתנועה קפואה בסגנון חלומי כמעט כמו בסרט.
בעבודות אלה מבטא סווירטס את חמלתו ואמפתיה לסבלם של האזרחים ותמיכתו במעשי הצדקה שבוצעו עבורם.
סווירטס פיתח נושאים חדשים כמו של המתאבקים הרומיים.
במשחק ההיאבקות שלו (1649), תיאר סווירטס את משחקי ההיאבקות הפופולריים שהתרחשו ברחובות רומא והשתתף בהם קהל גדול.
הייצוג אמיתי, אך עם זאת לא מציאותי.
לא רק בגלל התאורה הדרמטית, אלא גם מפני שתנועתם של הגברים נראית קפואה.
סווירטס הסתמך על הדמויות הראשיות מתמונות קלאסיות.
באמצעות הדמות הגדולה של המתאבקים העירומים בקומפוזיציה זו הביא סווירטס את הנושא 'הוולגרי' לרמה גבוהה יותר.
סווירטס צייר עוד קומפוזיציות המתארות עירום גברי כמו "גברים ברחצה".
הוכח כי הוא עבר לגור לסביבה ברומא שממנה בדרך כלל הודרו נשים.
נשאלת השאלה האם יש לפרש חלק מציוריו של עירום גברי כמסמל מסר הנוגע להומוסקסואליות.
סצנות הז'אנר של סווירטס כוללות כמה קומפוזיציות המתארות אמנים המתאמנים או נמצאים בעבודם באולפנים שלהם או בחוץ.
הם מספקים עדויות חזותיות יקרות ערך על הרגלי העבודה והכשרתן של אמנים מהמאה ה-17. סווירטס הציג גם מספר בתי ספר לציור.
הוא עצמו היה מעורב באופן פעיל בחינוך לאמנות באקדמיות ברומא ובבריסל.
"הסטודיו של הצייר" שלו (1648–1650) מציג שרטוטים שונים בסטודיו לאחר יצירת דגמי גבס שונים וכנראה עירום חי אחד.
יש גם שני מבקרים בסטודיו.
נראה כי התמונה מתארת את העקרונות והשלבים העיקריים של תרגול האולפן, החל משרטוט אחר כך יציקה דמויות אנטומיות מגבס ואז ציור ממודל חי.
הבולטות הניתנת לדגמי הגבס שבחזית של הקומפוזיציה מציגה את החשיבות בהכשרה ובתרגול האמנותי של אמנים בחקר יציקות ולא רק מפסלים עתיקים אלא גם מודרניים.
בציור אחר על הנושא של סטודיו אמן (1652), מבקר סטודיו אמן בוחן יציקה של גפיים אשר מבוססת על מודל של דמות של פסל פלמי מהמאה ה-17 שעבד ברומא.
חפצים אחרים שנמצאים בקומפוזיציה כוללים מכשירי מדידה, וכלי מוזיקה.
חפצים אלה מהווים התייחסות לצורך של האמנים לחתור להרמוניה, כמו גם לכבד גודל ופרופורציה מדויקים.
הכנסת ספריה לקומפוזיציה מדגישה כי ציירים אינם אומנים, אלא אמנים מלומדים.
בדיוקנאותיו הוכיח סווירטס את יכולותיו הדומות לבני דורו המובילים בתחום.
על פי ההערכות, סווירטס צייר את הדיוקנאות שלו בבריסל או באמסטרדם, כלומר בין 1655 ל 1661. הוא גילה עניין בתיאור אנשים רגילים וחקירת האופי והביטויים השונים שלו.
בחלק מהציורים ישנו אור יום יפה ורקע קטיפתי שכמוהם ניתן למצוא גם ביצירות מאת יאן ורמיר.
הוא צייר גם דיוקנאות של נשים צעירות והוסיף להן אביזרים ישנים בדומה לוורמיר.
הציור שלו ראש אישה (בערך 1654) הוא דוגמה בולטת ליכולתו ללכוד את האנושיות העירנית והרגישה אפילו בנושאים הצנועים.
בדיוקן של אישה צעירה ( 1660) כנראה דיוקן של שפחה פשוטה, שחושף את העניין של סווירטס בתיעוד אנשים מפשוטי עם.
הציור הושווה לנערה עם עגיל פנינה שצייר ורמיר כחמש שנים לאחר מכן.
הנערות הצעירות בשתי הקומפוזיציות מתוארות בשילוב של ריאליזם ואידיאליזציה.
ישנם הבדלים חשובים בין שתי היצירות: הקומפוזיציה של ורמיר קומפקטית יותר, השתקפויות האור שלו עדינות יותר ורמיר משתמש בגוונים צהובים וכחולים בצורה נועזת יותר.
ורמיר מדגיש יותר את הנערה הצעירה העונדת טורבן אקזוטי ועגיל פנינה שנראה גדול מכדי להיות אמיתי.
סווירטס מעדיף להציג את הילדה כמשרתת פשוטה.
חלק מהדיוקנאות של סווירטס ניתן לייחס לתיעוד "החיים הפשוטים" של דמויות בהולנד הספרדית באמצעות אדריאן ברואר וחסידיו של פיטר ברויגל האב.
סווירטס הצליח לגרום לנושאים אלה להיראות מלבבים יותר.
דוגמה לכך הוא האיש המחזיק קנקן.
בתיאור זה מבית מרזח, הצליח סווירטס להציג האופי האנושי כמו גם חפצים וחומרים פיזיים ואפקטים קלילים.
סווירטס צייר מספר דיוקנאות של עצמו.
הדיוקן העצמי המוקדם ביותר הידוע של בערך 50–1648 מראה את האמן לובש כומתה עם נוצה שמעניקה לו מראה בוהמי מובהק.
הדיוקן העצמי שלו משנת 1656 מציג את האמן בתנוחה בטוחה.
דיוקן עצמי זה עומד בשורה ותיקה של דיוקנאות עצמיים של אמנים הולנדיים, המראים את עצמם עם כלי עבודתם.
הופעתו האלגנטית, האריסטוקרטית, מביאה לידי ביטוי גם את דיוקנאות האמן באיקונוגרפיה של אנתוני ואן דייק, שפורסמה באנטוורפן בין 1636 ל־1641. הדגש הוא על הצגת האמן כוירטואוז בעל עמדה והערכה אריסטוקרטית.
בדיוקן עצמי אחר, שצויר ככל הנראה בערך בשנת 1655, מצביע האמן על גולגולת.
ציור נוסף המשמש כדיוקן עצמי הוא קריאה בחדר בו נראה אדם הקורא ספר מקודש בין סמלים כמו גולגולת וחוליית שעון חול.
המסר של הציור יכול להיות שאמונה קיימת בכל מקום.
ציור זה יכול לבשר את חזרתו בתשובה של סווירטס שהפכה לקנאות דתית שתביא אותו בסוף לנסוע למזרח.
מספר קומפוזיציות עוסקות בנושאים שנראים כאילו הם בעלי משמעות אלגורית.
רבות מהעבודות הללו עדיין מתחמקות מהבנה מלאה.
לחלק מהדיוקנאות שלו יש משמעות אלגורית והם מתאימים למסורת ההולנדית המתארת את חמשת החושים.
דוגמה לכך היא סדרה של חמישה דיוקנאות של נערים ונערות המייצגים את חמשת החושים.
שניים מהם של ילד וילדה בהתאמה המייצגים חושי הריח והמגע.
ציור המונומנטלי "המגפה בעיר העתיקה" של סווירטס (1652-54) נחשבת כיצירה השאפתנית ביותר של סווירטס מבחינת מורכבות הקומפוזיציה וההישג הטכני.
הקומפוזיציה מתארת חזון דרמטי של פגעי מכת האבעבועות השחורות.
ברור שמדובר בניסיון של האמן להוכיח את כישרונו הן בתיאור של סצנה היסטורית בעלת פרופורציות אפיות, המקיפה מגוון רחב של מצבים רגשיים ופסיכולוגיים בחיקוי הסגנון הקלאסי המפואר של בן זמנו הצרפתי ברומא, ניקולא פוסן (1594–1665).
היסטוריונים לאמנות הציעו תאוריות שונות לגבי תיאור החיבור והפרשנות שלו.
יש הרואים בו תיאור כללי של השפעות המגפה ללא משמעות היסטורית, מוסרית או סיפורית ספציפית.
חוקר האמנות פרנקו מורמנדו טען כי המגפה בעיר העתיקה מתארת מגפה ספציפית שלפי מקורות נוצרים התרחשה ברומא בשנים 361–363 בתקופת הקיסר יוליאנוס הכופר.
הקיסר יוליאנוס ביקש לחזור לפגאניזם הרומי כנגד האמונה הנוצרית.
המגפה בתקופת שלטונו של יוליאנוס התפרשה בתקופתו של סווירטס כעונש על המדיניות האנטי-נוצרית של יוליאנוס.
בקומפוזיציה סווירטס התייחס ככל הנראה למאבק של הכנסייה הקתולית נגד הפרוטסטנטיות.
הרמיזות ההיסטוריות, הדתיות, האמנותיות והארכאולוגיות של הקומפוזיציה לא היו מוכרות לקהל מהשכבות הפשוטות אלא רק לקבוצה קטנה של האליטה התרבותית שהתענגה על חידות מצוירות כאלה.
מיכאל "מייק" עומר (נולד ב-20 ביוני 1979) הוא סופר ישראלי.
עומר היה עיתונאי, מפתח משחקים ומנכ"ל חברת "Loadingames".
לאחר פרסום הרומן שלו "רשת העכביש" (Spider's Web) בשנת 2016, וספרי ההמשך שלו בסדרת "תעלומת פארק גלנמור" (Glenmore Park Mystery Series), פרש מתפקידו ונשאר סופר במשרה מלאה.
את ספריו הקדיש לשלושת ילדיו.
לצורך המחקר עבור ספריו קרא ביוגרפיות של מספר רוצחים סדרתיים.
בשנת 2018 פרסם עומר את "מוח של רוצח" (A Killer's Mind) שהגיע למקום הראשון ברשימת רבי המכר של אמזון.
באותה שנה עומר הגיע לרשימת הספרים המומלצים של הניו יורק פוסט.
ביולי 2018 הוא דורג מעל ג'יי קיי רולינג, ג'יימס פטרסון וסטיבן קינג בדירוג הסופרים באמזון.
החברה לא פרסמה על אילו נתונים מבוסס דירוג זה..
בינואר 2023 זכה בפרס מיוחד מאת המוציאים לאור שלו תומאס ומרסר, על מכירת למעלה ממיליון עותקים מספריו.
מיכאל עינב (נולד ב-22 באפריל 1980) הוא שחקן, זמר ומדבב ישראלי.
עינב היה חלק מלהקת הנוער המצליחה השכנים של צ'יץ', הוא למד בבית הספר לדרמה "Guildford School of Acting" בלונדון.
בשנת 1999 שיחק את סאליבן במחזמר "סביב העולם בשמונים יום" המבוסס על ספרו של ז'ול ורן "מסביב לעולם בשמונים יום" (תפקיד שחזר אליו בחידוש למחזמר משנת 2007).
בשנת 2000 השתתף במחזמר "מלך סיאם", שניהם מאת ירון כפכפי ובבימויו.
בשנת 2004 שיחק את ג'ון (אחיה הצעיר של וונדי) במחזמר פיטר פן.
גם אל תפקיד זה יחזור בחידוש של המחזמר בשנת 2012.
בשנת 2005 הוא התפרסם כאשר התמודד בעונה השלישית של כוכב נולד אשר שודרה בשידורי קשת בערוץ 2.
בשנת 2005 גילם את דמותו של רולף בגרסה הישראלית של המחזמר צלילי המוסיקה.
בשנת 2006 שיחק בתפקיד אורח בעונה השלישית של הסדרה השיר שלנו.
בשנת 2007 הופיע בתפקיד אורח כשמשון בסדרה הפיג'מות בקפה קר סול, שהיא סדרת בת של הלהיט הפיג'מות.
בשנת 2008 היה חלק מצוות התוכנית תשיר את זה בהנחייתו של אסי עזר.
שודרה ברשת 13 ערוץ 2.
בשנת 2012 יצא במופע יחיד הנקרא "בדרך לברודוויי" בבימויו של ירון כפכפי, שהוצג ב במשך מספר שנים.
באותה שנה גילם את דמותו של קרייג במחזמר המצעד שהועלה בשפה האנגלית במסגרת פסטיבל ישראל בבימויו של משה קפטן.
בשנת 2013 השתתף בגרסה הראשונה של המחזמר בילי שוורץ שהועלתה וזכתה במקום הראשון בחג המחזמר בת-ים הראשון.
בין השנים 2013-2015 השתתף במחזמר המצליח גבירתי הנאווה שהועלה בתיאטרון הבימה.
מאז 2015 הוא מתגורר בניו יורק שם שיחק באוף ברודוויי במחזמר "The Golden Bride", ובמחזה "סקופ".
משם לוהק למחזמר כנר על הגג שבוצע בשפת היידיש בבימוי של השחקן והבמאי עטור השבחים ג'ואל גריי.
המחזמר זכה להצלחה עצומה בקרב הקהל והמבקרים.
עינב עוסק בתחום הדיבוב ברציפות משנות ה-90 של המאה ה-20, כאשר דיבב את הריינג'ר הכחול בפאוור ריינג'רס בחלל.
בין תפקידיו נמנים: החמישייה הסודית (מקס קירין), המחליפים (ג'וני היטסוול), ברק ומכוניות המרוץ (גדליה), ג'ימי קול (ג'ימי קול), פלונטר ופלונטר עד עצם היום הזה (פלין ריידר), החבובות (סקוטר), כלבים נגד חתולים: נקמתה של קיטי (אנגוס), רובוטבוי (דוני טרנבול) וחייג'מות (דמויות שונות).
מיכאל פלדמן (1926 – 25 במרץ 2005) היה פרופסור לביולוגיה של התא במכון ויצמן למדע.
מיכאל פלדמן נולד בשנת 1926 בתל אביב.
במלחמת העצמאות שירת כחוקר בחיל המדע.
בשנת 1949 קיבל תואר שני מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ובשנת 1952 קיבל בה תואר דוקטור, על עבודה שכותרתה "ההתפתחות האונטוגנית של הכונדרוקרניום : אוסטאוקרניום ושרירים קרניאליים ב-Pelobates syriacus".
בשנים 1952–1955 התמחה בפוסט דוקטורט במיקרוביולוגיה אצל פרופ' וודינגטון באוניברסיטת אדינבורו בסקוטלנד.
בשנת 1955 הצטרף לסגל מכון ויצמן למדע.
בשנת 1961 מונה לפרופסור חבר במחלקה לביולוגיה של התא, שאותה ייסד, ועמד בראשה עד 1992. בשנת 1963 מונה ליושב ראש המועצה המדעית של המכון.
בשנים 1966–1971 היה דיקן מדרשת פיינברג, ובשנים 1983–1985 היה דיקן הפקולטה לביולוגיה.
כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, באוניברסיטת סטנפורד, ב-מכונים הלאומיים לבריאות, במכון סלואן קטרינג לחקר הסרטן ועוד.
מחקרו עסק באימונולוגיה, ובפרט בקשר שבין המערכת החיסונית למחלת הסרטן.
בשנים 1972–1976 היה נשיא העמותה הישראלית לאימונולוגיה.
בשנת 1977 נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים.
ייסד בה את הוועדה המייעצת לחקר גנום האדם ואת הוועדה לנושא ההבטים המשפטיים והחברתיים בפרויקט גנום האדם (לימים ועדת הביואתיקה).
נמנה עם מייסדי הטלוויזיה החינוכית והנחה בה את הוראת מדעי החיים.
נמנה עם מייסדי האוניברסיטה הפתוחה והיה חבר בוועד הפועל שלה.
היה העורך הראשי של כרך "מילואים ג'" של האנציקלופדיה העברית ועורך "לקסיקון אנציקלופדי חדש".
נבחר לחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
1984: פרס גריפואל של האיגוד הצרפתי לחקר הסרטן.
1988: דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מיכאל פורה (15 באוקטובר 1931 - 18 במאי 2020) היה פרופסור מן המניין להידראוליקה בפקולטה להנדסה אזרחית בטכניון ,ועסק במכניקת הזורמים ,במשטרי רוח, שריפות ותנועות עשן.
בשנת 1980 הוענקה לו הקתדרה להנדסת הידראוליקה בטכניון.
פורה כתב למעלה מ-8 ספרים או דו"חות, ו-113 מאמרים שלו התפרסמו בכתבי-עת מדעיים.
פורה נולד בפתח תקווה להוריו רחל ונחמן פרנסקי-פורה, אשר עלו ארצה בשנות העשרים של המאה העשרים.
פורה למד בגימנסיה "אחד העם" בפתח תקווה במגמה ריאלית.
לרגל מלחמת העצמאות התגייס פורה לצה"ל ב-1948 בטרם סיים לימודיו התיכוניים.
כעבור שנתיים של שירות צבאי בהכשרה חקלאית חזר פורה לסיים את לימודי התיכון ב"תיכון חדש" בתל אביב.
בשנים 1951-1954 למד פורה הנדסת בניין בטכניון, וזכה בתואר ראשון.
במסגרת לימודיו, התמקד בהנדסת מים.
בשנים 1954-1957 עבד פורה כמהנדס בתה"ל-תכנון המים לישראל, השתתף בתכנון המוביל הארצי ופיתח את "סרגל פורה" לחישובי עזר של זרימת מים בצינורות, מכשיר עזר פופולרי בעידן שלפני המחשוב.
בתמיכת דודו בנימין הלפרין, אזרח אמריקאי, החל פורה ב-1957 ללמוד לתארים מתקדמים בהידראוליקה באוניברסיטת קולורדו, פורט קולינס.
בשנת 1958 קיבל תואר שני ובשנת 1962 קיבל מהאוניברסיטה תואר דוקטור.
תזת הדוקטור הייתה על הנושא "דיפוזיה ממקור קווי בשכבת גבול טורבולנטית".
פורה נשא ב-1957 לאשה את ליאנה שושנה לבית שוורץ, ולזוג שני בנים ושבעה נכדים.
בשנת 1963 חזר פורה ארצה והתמנה למרצה בכיר בפקולטה להנדסה אזרחית של הטכניון.
בשנת 1972 התמנה לפרופסור מן המניין.
בשנות ה-70 בנה פורה מנהרת רוח אשר שימשה אותו וחוקרים נוספים עד לפרישתו מהטכניון.
במהלך עבודתו בטכניון יצא פורה לשני שבתונים בארצות הברית.
ב-1970 יצא לשבתון במעבדה התת-מימית של חיל הים האמריקאי באוניברסיטת איווה, איווה סיטי.
ב-1984 יצא פורה לשבתון באוניברסיטת קולורדו, פורט קולינס.
בנוסף, שירת פורה במילואים בחיל הים, הקים בו "יחידת מדעני מילואים" אשר בה שרתו כ-20 חברי סגל שונים מן הטכניון, והועלה לדרגת "במעמד קצין".
במסגרת הקמת היחידה שלח מפקד חיל הים מכתב בעניין לנשיא הטכניון ב-1968. בין השאר עסק פורה בחיל הים בגילוי שובל תרמי של צוללות ובהערכת גרר של צוללות.
במהלך עבודתו בטכניון ובשנות שבתון עסק פורה במגוון בעיות זרימה הן במים והן בתווך הגזי.
בין השאר עסק בהשפעת חלקיקי פולימרים על חיכוך מים בצינורות ועל חיכוך גופים הנעים במים, מחקרים במנהרת רוח לאימות מודלים בהנדסת רוחות, ופיתוח מודל של פיזור מזהמים בעיר ת"א.
בנוסף עסק פורה בהדמיית הסתרה של פעילות קרקע על ידי פלומת עשן, הערכת יכולת החדירה של גזים רעילים לחדרים אטומים, בניינים משמרי אנרגיה, זיהום אוויר באזור חיפה, ושריפות.
להלן רשימה חלקית של ספרים ושל דו"חות שפורה כתב לבד או עם מחברים נוספים.
רשימת פרסומים מופיעה בהערות השוליים.
1. מכניקת הזורמים 1 : רשימות לקורס ראשון במכניקת הזורמים.
2. דו"ח בנושא פליטת מזהמים מבתי זיקוק חיפה : אמצעים למניעתם והצו האישי, מוגש לוועדת המשנה לאיכות הסביבה של הכנסת.
יעקב מתן, חיים גוטפינגר, מיכאל פורה.
3. עקרונות וכללי תכנון לבנייה סולרית פסיבית של בנייני מגורים בישראל.
המכון הלאומי לחקר הבנייה, תל אביב, 1989.
4. תחילת הסחף הנגרם על ידי סילון אויר המתנגש במשטח גרגרים.
הטכניון-הפקולטה להנדסה בנאית, חיפה 1966.
5. בעיות רוח בתכנון הסביבה הבנויה : דו"ח חלקי.
מוסד הטכניון למחקר ופיתוח, חיפה, 1982.
מוסד הטכניון למחקר ופיתוח, חיפה, 1969.
מיכאל סיגל (נולד ב-21 בפברואר 1972) הוא חוקר מקרא וספרות יהודית מתקופת בית שני, פרופסור מן המניין בחוג למקרא של האוניברסיטה העברית בירושלים.
מיכאל סיגל נולד ב-21 בפברואר 1972 בעיר פרינסטון שבמדינת ניו ג'רזי, וגדל בעיר סילבר ספרינג שבמדינת מרילנד.
ב-1989, החל את לימודיו לתואר ראשון במתמטיקה בישיבה יוניברסיטי.
לאחר סיום לימודיו ב-1993, סיגל החל מסלול ישיר ללימודי דוקטורט בתחום.
עם זאת, בקיץ 1994 סיגל פרש מתוכנית זו על מנת לעלות לישראל – ועבר במקום זאת ללימודי תואר שני בלימודי מקרא באוניברסיטה העברית בירושלים.
לאחר שכתב תזה בהנחיית עמנואל טוב, ב-1998 סיגל המשיך ישירות ללימודי תואר דוקטור, בהנחייתם של מנחם קיסטר וישראל קנוהל.
עם קבלת התואר דוקטור ב-2004, סיגל יצא ללימודי פוסט-דוקטורט באוניברסיטת ייל, בהנחייתו של ג'ון קולינס.
מחקריו של סיגל מתמקדים בספרות המקראית המאוחרת, וגם בספרות הבתר-מקראית, עם דגש על הספרים החיצוניים ומגילות מדבר יהודה.
גישתו המתודולוגית העיקרית של סיגל לנושאים אלו מתבססת על מחקר פילולוגי, באמצעות ניתוח הטקסט הן באופן עצמאי והן על סמך השוואת עדי נוסח.
נושא משמעותי במחקריו של סיגל, עליו הוא כתב את הדוקטורט שלו ולאחר מכן הרחיבו לכדי ספר עיון שלם, הוא ספר היובלים.
סיגל תרם באופן משמעותי לפיתוח המחקר אודותיו עם ההשערה כי הספר איננו אחיד ומבוסס על מקורות שונים יחד עם רובד של מחבר-עורך ("Composer", בלשונו).
נושא משמעותי נוסף במחקריו של סיגל, הוא ספר דניאל, עליו הוא גם כן כתב ספר עיון שלם וכעת שוקד על כתיבת פירוש מקיף (בסדרת Yale Anchor Bible).
סיגל העמיק את ההשערה כי כוונת מחבריו השונים של הספר הייתה לבצע פרשנות לספרים מקראיים קודמים.
התמחות מחקרית נוספת של סיגל, היא בביקורת נוסח המקרא, כולל מגילות מקראיות מקומראן והתרגומים העתיקים (ובמיוחד תרגום השבעים).
סיגל משמש כעורך הראשי של "מפעל המקרא", ובמסגרת זו הוציא ב-2024 מהדורת תרי עשר ובעתיד צפויות לצאת מהדורות יהושע ושופטים.
ב-2005, סיגל החל לעבוד כמרצה בחוג למקרא של האוניברסיטה העברית בירושלים.
בין 2016 ל-2018, סיגל עמד בראש המכון למדעי היהדות של האוניברסיטה העברית, והחל מ-2018 ועד ל-2021 הוא שימש כדיקן הפקולטה למדעי הרוח של האוניברסיטה.
בחלוף השנים, סיגל פרסם יותר מ-50 מאמרים מדעיים.
נכון ל-2024, סיגל משמש כעורך הראשי של כתבי העת "Textus" ו"תרביץ" ושל "מפעל המקרא" וכן כיושב ראש הוועדה האקדמית של מרכז אוריון לחקר מגילות מדבר יהודה והספרות הקרובה להן, בנוסף להוראתו כפרופסור מן המניין בחוג למקרא של האוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא נשוי לעליזה סיגל, דוקטור לחינוך המשמשת כמרצה בכירה בבית הספר לחינוך של אוניברסיטת בן-גוריון, ולזוג ארבעה בנים ושני נכדים.
ב-16 בינואר 2024 שכל את אחיינו, רב-סרן במיל' זכריה הבר, שנהרג כחלק מן הלחימה ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל.
מיכאל סיגל, ספר היובלים: שכתוב המקרא, עריכה, אמונות ודעות, ירושלים: מאגנס, 2007
מיכאל (אוטו) פלק (1929–2018) היה צייר ישראלי־יהודי שפעל בעיקר באירלנד ובישראל.
יצירתו משלבת סגנון נאיבי עם תוכן ביוגרפי אישי, ומתמקדת בזיכרונותיו כילד יהודי בגרמניה הנאצית וכמהגר באירלנד.
פלק נולד בשנת 1929 בעיירה חקלאית סמוך לגבול פולין, כיום העיר פילה שבצפון־מערב פולין.
הוא היה בנו השני של פאול פלק, בעל מפעל חקלאי, ושל סוזנה לבית קוהן, אדריכלית.
בשנת 1935 אולץ אביו למכור את מפעלו במסגרת תהליך ה"אריזציה" שביצעו הנאצים בעסקים יהודיים.
בשנת 1936 נשלח אחיו הבכור מרטין (גדעון) לארץ ישראל במסגרת עליית הנוער.
המשפחה עברה לפרנקפורט בשנת 1937 וניסתה להגר מגרמניה.
לאחר אירועי ליל הבדולח ובסיועה של עובדת סוציאלית יהודייה בשם אסתר הולנדר, נשלח באפריל 1939 במסגרת הקינדר-טרנספורט לאירלנד, שם התגורר בבית משפחת טלר בדבלין לאורך כל מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1941 הצליחו הוריו להגר לארצות הברית, וב־1946, לאחר שסיים את לימודיו במכללה הלאומית לאמנות ועיצוב בדבלין , הצטרף אליהם בניו יורק והמשיך את לימודיו האמנותיים באקדמיה לאמנות בקופר יוניון בשנים 1947–1950.
בשנת 1951 עלה לישראל והצטרף לקיבוץ גלאון.
מאוחר יותר עבר עם משפחתו לשדה ורבורג, שם עסק בחקלאות.
בשנת 1991, לאחר פרישתו, חזר לעסוק באמנות באופן פעיל.
פלק נשא לאישה את ג'יין (יפה) לבית צוקרברג.
מיכאל פלק הלך לעולמו בשנת 2018.
פלק השתייך לזרם הנאיבי בציור, המאופיין בצבעוניות עזה, פרספקטיבה שטוחה, אידיאליזציה של המציאות, וריבוי פרטים.
הוא יצר סצנות מחיי היום־יום, מהווי הקיבוץ, וכן סצנות תנ"כיות.
יצירתו מתאפיינת במראית עין נעימה ופשוטה, אך טומנת בחובה תחושות של כאב, בדידות ופגיעות.
בין השנים 1995 ל־2002 יצר סדרת ציורים ביוגרפית המציגה פרגמנטים של זיכרונות ילדותו בגרמניה ומעברו באירלנד.
בסדרה זו, השפה הנאיבית משמשת להבעת טראומה באופן מרומז, כמעט אילם.
פרט ליצירה האחת שתיארה אלימות באופן ישיר (פשיטת גסטפו), שאר העבודות מבטאות כאב וחרדה דרך רמיזות ויזואליות מתונות.
פלק נמנע מלדבר בפומבי על חוויותיו בתקופת השואה ולא השאיר אחריו זיכרונות כתובים.
סדרת הציורים מהווה למעשה את העדות החזותית היחידה מתקופת ילדותו בגרמניה הנאצית.
ציוריו על סיפורי התנ"ך מוצגים באתר משרד החינוך, "אתר תנ"ך ממלכתי".
יצירות מפי מכחולו הוצגו במוזיאון יד ושם בירושלים, אנו – מוזיאון העם היהודי ובגלריות כמו גלריה ג'ינא לאמנות נאיבית בינלאומית.
1992 – מיכאל פלק - דמויות מהתנ"ך - ציור נאיבי, גלריה לאמנות שולמית, תל אביב
2004 – מיכאל פלק - מתעד בציור, גלריה ג'ינא לאמנות נאיבית בינלאומית
2003 – אמנות נאיבית ועולם התנ"ך, גלריה ג'ינא לאמנות נאיבית בינלאומית
2008 – נאיביות: חוגגים את הסיפור האנושי, גלריה ג'ינא לאמנות נאיבית בינלאומית
2011 – להיות שמח, אנו – מוזיאון העם היהודי
2012 – תמימות ואושר ישראליים, גלריה ג'ינא לאמנות נאיבית בינלאומית
2025 – ילדות נשכחת, מוזיאון יד ושם בירושלים
מיכאל סמוס (15 באפריל 1926 – 21 באוקטובר 2025) היה אמן ישראלי וניצול השואה פולני-ישראלי, שנודע כלוחם במרד גטו ורשה וכאחד מאחרוני שורדי המרד.
לאחר מלחמת העולם השנייה והשואה עסק באמנות ובחינוך להנצחת זכר השואה, וזכה בעיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
מיכאל סמוס נולד בעיר דנציג, אז בהעיר החופשית דנציג (כיום גדנסק, פולין), לדוד ולמרגרט רות סמוס.
לאחר ניצחון של מפלגה נאצית בבחירות בעיר, נאסר על ילדים יהודים ללמוד בבתי הספר הציבוריים, והוא סולק ממוסד הלימודים.
אביו לימד אותו בבית עד שעברה המשפחה ללודז' כאשר סמוס היה בן 12.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה וכיבוש פולין בידי גרמניה הנאצית, גורשו יהודי האזור לגטאות.
מיכאל ואביו הועברו לגטו ורשה, בעוד אמו ואחותו פרידה נותרו מחוץ לגטו, בעקבות טעות בזיהוי אזרחות גרמנית של האם.
בגטו ורשה הצטרף סמוס לארגון יהודי לוחם ולתנועת השומר הצעיר.
הוא עבד במפעל לתיקון קסדות של חיילים גרמנים ברחוב נאלבקי, וניצל את תפקידו, כדי להבריח חומר מדלל ששימש להכנת בקבוקי תבערה עבור הארגון המחתרתי.
ב-19 באפריל 1943, עם פתיחת מרד גטו ורשה, השליך סמוס בעצמו בקבוקי תבערה על חיילים נאצים מגגות הבתים.
הוא היה אחד ממעטים ששרדו את חודש הלחימה.
לאחר דיכוי המרד נעצר והועלה לרכבת למחנה ההשמדה טרבלינקה, אך זו שבה על עקבותיה עקב ויכוח בין קצינים גרמנים, שדרשו להשיב את הפועלים ששימשו בתחנת הרכבת.
לאחר מכן נשלח סמוס למחנה בודזין הסמוך ללובלין, שם נורה אביו למוות על ידי מפקד המחנה ריינהולד פיקס .
סמוס ניצל את מעילו של אביו כדי להבריח מזון לאסירים אחרים.
בהמשך הועבר למחנות אושוויץ ופלוסנבירג, שם סומן במספר האסיר 60109.
באפריל 1945 הוצעד סמוס עם אסירים נוספים בצעדת המוות לעבר דכאו, ממנה הצליח להימלט יחד עם חברו לחווה בכפר שטמסריד שבבוואריה.
איכר גרמני העניק להם חלב – אותו תיאר סמוס כ"לידה השנייה" שלו – עד שהועבר באמבולנס של הצבא האמריקאי לבית חולים ב.
לאחר שחרורו התאחד סמוס עם אמו ואחותו בלודז', אך עקב האנטישמיות שנותרה בפולין, היגרו לאזור האמריקאי שבגרמניה הכבושה.
סמוס הפליג לארצות הברית על סיפון אוניית ליברטי והתיישב בניו יורק.
בשנת 1956 השלים תעודת בגרות ולמד חשבונאות ומיסוי במכללה העירונית של ניו יורק.
בעקבות הלם קרב אושפז במרפאה לניצולי השואה, אך בהמשך פנה לתחום האמנות כדרך ריפוי נפשי.
ב-1979 עלה לישראל והתיישב בתל אביב, שם עבד במלונאות, והחל לעסוק בציור באופן מקצועי.
ציוריו עסקו בזיכרונות מהשואה ובמפגש עם האנושיות שלאחריה.
סמוס הציג את יצירותיו בישראל, בארצות הברית ובגרמניה.
אוסף הציורים המרכזי שלו, בשם "Reflections of a Survivor" ("הרהורים של ניצול"), מוצג במוזיאון השואה בפלורידה (Florida Holocaust Museum), הכולל 38 מיצירותיו.
ציוריו נחשבים לכלי ביטוי אמנותי של חוויות השואה, והוצגו בבתי ספר ובאירועי חינוך בגרמניה ובישראל.
חייו היוו השראה למחזמר "To Paint the Earth" ("לצייר את האדמה"), שהועלה בניו יורק.
בישראל פגש סמוס את אשתו רותי בספא בעיר ערד.
הוא השתתף תדיר במצעד החיים ובערבי זיכרון בסלון, ונודע בחוש ההומור שלו גם בגיל מתקדם.
סמוס התגורר בשנותיו האחרונות ברמת גן.
בספטמבר 2025 קיבל את עיטור הכבוד של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה (Bundesverdienstkreuz) על תרומתו להנצחת זיכרון השואה ולחינוך לדורות הצעירים.
חודש לאחר מכן, ב-21 באוקטובר 2025, הוא הלך לעולמו בגיל 99.
מיכאל (מישה) קולגנוב (או קלגנוב; נולד ב-24 באוקטובר 1974) הוא קיאקיסט עבר ומאמן ישראלי, פעמיים ברציפות אלוף עולם, ובעל מדליית ארד אולימפית (סידני 2000).
בין השנים 2013–2015 חבר מועצת עיריית טבריה.
נולד בשם מיכאיל קולגנוב בטשקנט בירת אוזבקיסטן הסובייטית, והחל להתאמן בגיל 14. הוא סיפר כי סבל מעודף משקל והוריו חיפשו עבורו תחביב שיסייע לו להתגבר על הבעיה.
אחיו הגדול אנדריי כבר עסק בתחום באותה העת ואף זכה באליפות ברית המועצות לנוער.
הוא בוגר אוניברסיטת טשקנט בחינוך גופני.
קולגנוב עלה לישראל ב-1996. תחילה התגורר בחיפה והתאמן במועדון השיט של הפועל חיפה.
לאחר מכן עבר להתגורר בקיבוץ דגניה ב' הסמוך לכנרת והחל להתאמן במועדון הפועל עמק הירדן, תחת הדרכתו של דני מירושנסקי.
שירת בצה"ל, על תקן ספורטאי מצטיין.
החל לייצג את ישראל בתחרויות בינלאומיות משנת 1997.
באליפות העולם שנערכה בסגד, הונגריה בשנת 1998, זכה קולגנוב בשתי מדליות.
מדליית זהב למרחק 200 מטר בקיאק יחיד ומדליית כסף למרחק 500 מטר קיאק יחיד.
באליפות העולם שנערכה במילאנו, איטליה בשנת 1999, זכה קולגנוב במדליית זהב למרחק 200 מטר בקיאק יחיד ובכך הגן על תוארו.
באולימפיאדת סידני (2000) זכה קולגנוב במדליית ארד אולימפית למרחק של 500 מטר (המדליה היחידה לנציג ישראלי בסידני), ובמקום הרביעי למרחק של 1000 מטר.
באולימפיאדת אתונה (2004) הגיע קולגנוב לשלב חצי הגמר במרחק 500 מטר.
בשנת 2006 החל קולגנוב להתחרות בקיאק זוגי יחד עם ברק לופן מגינוסר וזכה איתו במדליית ארד באליפות אירופה בקאנו וקיאק בקיאק זוגי למרחק של 200 מטר.
באולימפיאדת בייג'ינג (2008) נשא קולגנוב את דגל ישראל בטקס הפתיחה.
הוא העפיל לשלב חצי הגמר בתחרות למרחק של 1000 מטר, לאחר שסיים במקום החמישי במקצה שלו בשלב המוקדמות (13 כללי) ובתחרות למרחק של 500 מטר שבה העפיל גם כן לשלב חצי הגמר, לאחר שסיים ראשון במקצה שלו (13 כללי).
קולגנוב, תושב טבריה, אימן את נבחרת הנוער של הפועל טבריה והתמודד בבחירות למועצת העיר ב-2008 מטעם ישראל ביתנו.
בבחירות 2013 התמודד בשנית ונכנס למועצה, לאחר שהוצב במקום השלישי ברשימת "לב" של ראש העיר, יוסי בן דוד.
היה ממונה קולגנוב על תחום הקליטה והספורט הימי בעירייה.
באוגוסט 2015 עזב קולגנוב לגרמניה לאחר שלא הצליח למצוא עבודה בישראל.
בספטמבר 2016 החליטה פרקליטות המדינה לסגור את תיק החקירה נגדו בפרשת השחיתות בישראל ביתנו בעילה של חוסר עניין לציבור.
קולוגנוב הועסק במסגרת הפרשה בעמותת איילים וקיבל שכר במשך שנה אף על פי שלא עבד בפועל.
מדליית ארד באולימפיאדת סידני (2000) ב-500 מטר, קיאק יחיד ומקום רביעי ב-1000 מטר.
אלוף העולם ב-200 מטר וסגן-אלוף ב-500 מטר, קיאק יחיד באליפות העולם בסגד, הונגריה 1998 וסגן אלוף העולם ב-500 מטר, קיאק יחיד.
אלוף העולם ב-200 מטר, קיאק יחיד באליפות העולם במילאנו, איטליה 1999.
אלוף אירופה בשנת 1999 ב-200 מטר, קיאק יחיד; באותה האליפות זכה גם במדליות ארד ב-500 ו-1000 מטר.
סגן אלוף אירופה בשנת 2001 ב-500 מטר, קיאק יחיד.
מדליית ארד באליפות אירופה 2006 ב-200 מטר, קיאק זוגי (יחד עם ברק לופן) ומקום שישי ב-500 מטר.
מקום חמישי באליפות העולם 2006 ב-200 מטר, קיאק זוגי ומקום שישי ב-500 מטר קיאק זוגי (יחד עם ברק לופן).
מקום רביעי באליפות אירופה 2007 בקיאק זוגי ב-200 מטר, קיאק זוגי (יחד עם ברק לופן).
מיכאל צ'רנוי הוא איש עסקים ואוליגרך רוסי-ישראלי.
צ'רנוי נולד בעיר אומן שבאוקראינה הסובייטית, ובגיל שנתיים עברה משפחתו לאוזבקיסטן הסובייטית.
אמו הייתה מנהלת חשבונות, ואביו מהנדס במפעל טקסטיל.
שני אחיו דוד צ'רנוי ולב צ'רנוי הפכו לימים לשותפיו העסקיים.
בגיל 14 החל לעבוד כסבל ואחר כך כחשמלאי, לאחר שסיים את התיכון גויס לצבא הסובייטי ולאחר מכן עקב שאיפותיו הספורטיביות - כדורגל ואגרוף, עבד כמנהל ספורטיבי.
בשנת 1987 עבר להתגורר במוסקבה ויחד עם אחיו לב, ניצל את ההזדמנויות העסקיות שנוצרו בתקופת "הפרסטרויקה" ובמהלך התפרקות ברית המועצות.
הוא החל לייבא רהיטים ובגדים והיו בעליה של מסעדת בשרים ששימשה מקום מפגש לאנשי עסקים מרוסיה ורחבי העולם.
בהמשך החל צ'רנוי לסחור גם בפחם ופלדה בהיקפים גדולים.
בשנת 1991 נכנס צ'רנוי לשותפות עם האחים דוד וסימון ראובן, (אנשי עסקים בריטיים ממוצא יהודי-עיראקי) בחברת "טרנס-וורלד" "Trans-World Group", חברה למסחר באלומיניום.
מגזר האלומיניום היה אחד הענפים שעבר תהליך ההפרטה מהיר לאחר פירוק ברית המועצות.