tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שנות השלושים הביאו להגברת ההשקעה של גורמי חוץ, ותאגידים זרים, וזאת על מנת להתגבר על מדיניות המכסים לה נטה ורגאס.
סעיפים חשובים אחרים בחוקה היו מתן זכות בחירה לנשים, ובחירות חשאיות.
כמו הפשיסטים באירופה השתמש ורגאס בפחדים מפני הקומוניזם על מנת להצדיק את שלטונו האישי כדיקטטור.
הדיקטטורה של "המדינה החדשה" ("Estado Novo"), הקרויה על שם המשטר הפשיסטי שהקים אנטוניו דה אוליביירה סלזאר במדינת האם פורטוגל, נוצרה בשנת 1937, כאשר היה על ורגאס, על פי החוקה, לסיים את תקופת כהונתו.
בספטמבר 1937 הציג הגנרל דוטרה, מנאמני הממשל, את "תוכנית כוהן", קשר קומוניסטי כביכול, להשתלט על ברזיל בכוח.
היה זה זיוף ברור, אך דוטרה הכריז, על דעתו של ורגאס, כי המדינה "נתונה במצור", באופן דומה לאופן בו ניצל היטלר את שריפת הרייכסטאג.
ב-10 בנובמבר ורגאס, אשר השעה את החוקה, ומשל באמצעות צווים, הכריז בשידור רדיו על תוכניותיו לקבל סמכויות דיקטטוריות בחוקה חדשה, ועל פיזור הקונגרס.
אף על פי ש"המדינה החדשה" של ורגאס הייתה בלתי מזיקה כמעט לעומת המשטרים האפלים האירופים מהם שאבה את תכניה, התנהג ורגאס בכוח הזרוע כלפי מתנגדיו הפוליטיים, הפעיל צנזורה חמורה, יצר משטרה חשאית והטיף ללאומיות קיצונית.
האיסור שאסר בשנת 1938 על קיומן של מיליציות, הביא גם לחיסולם הסופי של האינטגרליסטים שאיימו על כוחו האישי.
מרידה אינטגרליסטית במאי 1938 הביאה לחיסולה הסופי של התנועה.
מדיניותו הכלכלית דמתה לזו של מוסוליני.
ורגאס אסר על השביתות, ועל חופש ההתאגדות מחוץ לקורפורציות הממשלתיות.
ורגאס העמיד עצמו, כביכול, מחוץ למאבק המעמדות, כשהתיימר לשמש כמפשר בין המעמדות, כאשר, למשל, קבע את שכר העבודה ושעות העבודה במגזר התעשייתי, מבלי לתת לאיכרים הגנה דומה.
גם הרעיון של שליטה ריכוזית בתעשייה הנותרת בבעלות פרטית היה רעיון השאוב מן המשטרים הפשיסטיים.
תחת שלטון "המדינה החדשה" הכריזה המדינה על תוכנית חומש שאפתנית שמטרותיה כללו הרחבת התעשייה הכבדה, יצירת מקורות חדשים לכוח הידרואלקטרי, והרחבת רשת הרכבות.
ב-1940 הייתה יכולת ייצור החשמל של ברזיל בגובה של מיליון קילוואט, מהם 60% היו מרוכזים במדינת סאו פאולו, בה הוקמו תחנות כוח הידרואלקטריות.
מספרם של המפעלים התעשייתיים הוכפל בין 1930 ל-1940. תעשיית הטקסטיל שהוקמה ב-1930 הגיעה ב-1940 למצב בו התחרתה בשוקי דרום אמריקה בתעשיית הטקסטיל הבריטית הוותיקה.
פרט לייצור הטקסטיל ששימש בייחוד לייצוא, רובם של המפעלים שמשו לצורכי פנים.
ב-1944 נוסדה חברה נוספת לכימיקלים הדרושים לתעשייה, וחברת המנועים הממשלתית החלה לייצר משאיות ב-1946. באותה השנה נוסדה חברת הפלדה.
בשנת 1938 נוסדה חברה לחיפושי נפט.
התעשייה הכבדה פרחה, בעוד שייצור הקפה ירד.
המדינה החדשה הייתה בעלת השפעה משמעותית על הארכיטקטורה הברזילאית, מכיוון שהייתה לה, לראשונה בתולדות המדינה, הסמכות המרכזית ליצור תכנון עירוני אפקטיבי בקנה מידה גדול.
אף על פי שיישומן של רבות מהתוכניות נתקל בקשיים כספיים, הייתה להן השפעה חזקה לטווח ארוך על הערים וארגונן.
אחת הערים המתוכננות בעולם, קוריצ'יבה, תוכננה לראשונה בתקופת "המדינה החדשה".
הארכיטקט אלפרד אגאצ'ה היה אחד מהמתכננים העיקריים בתקופה זו.
מלחמת העולם השנייה, ורגאס, מדינות הציר, והליברליזציה של "המדינה החדשה"
למרות האופי הפשיסטי של "המדינה החדשה" ברזיל מצאה את עצמה לצדן של בעלות הברית במהלך מלחמת העולם השנייה, מהלך שהביא לליברליזציה גדלה והולכת של משטרו של ורגאס.
עד שנת 1938 נראה היה כי ברזיל נוטה לצדן של מדינות הציר, עקב הדמיון האידאולוגי בין שלטון "המדינה החדשה" ובין המשטרים האפלים באירופה.
בין 1933 ו-1938 הייתה גרמניה השוק העיקרי למוצריה של ברזיל, הראשונה בצריכת הכותנה הברזילאית, והשנייה בצריכת קפה וקקאו מברזיל.
הבנק הגרמני לדרום אמריקה אף פתח שלוש מאות סניפים בברזיל.
לאחר תקופה בה פסח על שתי הסעיפים, לא היה ברור מהי נטייתו של ורגאס במאבק הגלובלי שהתחולל בתחילת שנות ה-40. עוד במאי 1941, לאחר כיבוש פולין, נורווגיה, צרפת ומדינות רבות נוספות, שלח ורגאס את איחוליו להיטלר לרגל יום הולדתו.
הקואליציה עליה התבסס ורגאס נקרעה בין התומכים בבעלות הברית ובין התומכים במדינות הציר.
חלק מאנשי הצבא בסביבתו של ורגאס העריצו את הדגם הצבאי הגרמני, ורצו לשתף עמו פעולה.
אנשי הממון בסביבתו רצו לשתף פעולה עם בעלות הברית, בשל קשריה העמוקים של ברזיל עם כלכלת ארצות הברית, ובריטניה.
הייתה זו כנראה כניסתה של ארצות הברית למלחמה שהובילה את ורגאס להכריז מלחמה על מדינות הציר בשנת 1942 ולשלוח את כוח המשלוח הברזילאי שנלחם באיטליה בשנת 1944 ו-1945 לאחר שאומן וחומש על ידי ארצות הברית.
תמיכתו זו בבעלות הברית הובילה להכרזות על "עידן חדש של חירות" לאחר המלחמה, שכלל חנינה לאסירים פוליטיים, ולגליזציה של פעילות פוליטית של האופוזיציה, לרבות המפלגה הקומוניסטית.
רמז רב משמעות היה חידוש היחסים עם רוסיה, שהיו מנותקים משנת 1917. עם כל זאת נראה כי בצעדים אלו אין די.
העם עייף משנות הרודנות הארוכות, ובשנת 1945 הובילו התבטאויות אלו למרד של קציני הצבא ומפלגות הימין.
ורגאס התפטר ב-30 באוקטובר 1945, ומרשל הצבא הברזילאי, גספאר דוטרה, מונה במקומו לנשיא, בהסכמתו.
קסלפיניה ברזיל (שם מדעי: Caesalpinia echinata), מין עץ בינוני מהסוג Caesalpinia המתאפיין בגזע כתום אדום; על שמו נקראת מדינת ברזיל.
משמש, בין השאר, לבניית קשתות של כלי קשת והוא סוג העץ העיקרי למטרה זו.
ניתן להפיק מן העץ צבע אדום בשם ברזילין (brazilin) אשר הופך בתהליך חמצון לברזילאין (brazilein).
קשתות אשר נאמר כי נוצרו מ"עץ הפרנמבוקו" נוצרו למעשה מאותו העץ, כך שההבדל היחיד הוא שנאמר כי קשתות מעץ הפרנמבוקו נוצרות מהחלק הפנימי ביותר של העץ ולכן הן גם צפופות וקשות יותר, דבר שגורם לעלייה בביקוש לקשתות מסוג נדיר זה.
מקור השם במילה "בראסה" (brasa), אשר פירושו בפורטוגזית "גחלת" הניתן לו בשל גוונו האדום.
חוקרים פורטוגזים נתנו לעץ את השם "פאו-ברזיל" (Pau-Brasil), מה שהוביל להורשת השם למדינת המוצא של העץ, ברזיל.
השם "עץ הפרנמבוקו" ניתן על שם המדינה בצפון-מזרח ברזיל, פרנמבוקו.
במאה ה־15 ובמאה ה־16, היה עץ הברזיל בעל ערך רב וקשה להשגה באירופה.
באסיה, נעשה בו מסחר בצורה של אבקה ונעשה בו שימוש בתור צבע אדום בתעשיית הטקסטיל היוקרתי כגון קטיפה אשר היה לו ביקוש גבוה בתקופת הרנסאנס.
כשנווטים פורטוגזים גילו את השטח הקרוי כיום ברזיל ב־22 באפריל 1500, הם גילו מיד כי עץ הברזיל נמצא בשפע בחופים בעורפה של ברזיל, לאורך נהרותיה.
תוך מספר שנים, החל מבצע קדחני ומאוד רווחי של כריתת עצי ברזיל רבים ושילוחם בספינות אשר הפך, בסופו של דבר, למונופול פורטוגזי.
המסחר הרווחי, המריץ אומות אחרות לנסות לקצור ולהבריח עצי ברזיל ממדינת ברזיל ואפילו להתקיף אוניות פורטוגזיות מלאות בעצי ברזיל על־מנת לגנוב את סחורתן.
למשל, ניסיון משלחת צרפתית חסרת הצלחה, אשר אותה הוביל ניקולס דוראנד, סגן-אדמירל של בריטאני (אזור בצרפת) וראש שודדי ים ברשות המלך, אשר נערך ב־1555 לצורך הקמת קולוניה בריו דה ז'ניירו של היום עודדה חלקית בשל התועלת אשר יכולה לבוא מניצול כלכלי של עצי ברזיל.
ניצול מופרז של עצי ברזיל (משוער כי במאתיים השנים האחרונות מעל 50 מיליון עצים הושמדו) הוביל לבסוף לירידה ניכרת בכמות עצי הברזיל במאה ה־18, דבר שהוביל להתמוטטות פעילות כלכלית זו.
כיום הזן למעשה נכחד ברוב אזורי המדינה: הוא מסווג כמין בסכנת הכחדה על ידי האיחוד הבינלאומי לשימור הטבע ומשאבי הטבע והעץ נמצא ברשימת האיבמה.
ייתכן כי יוחרם המסחר בעצי ברזיל בעתיד הקרוב, דבר שיגרום לבעיה רצינית בתעשיית הקשתות לכלי הקשת הזקוקה לעץ זה.
היוזמה הבינלאומית לשימור של פרנמבוקו, אשר חבריה, יצרני הקשתות הסומכים על עץ הפרנמבוקו למחייתם, עובדים קשה לשתילה מחדש של העצים.
היוזמה תומכת בשימוש בעצים חלופיים לצורך ייצור קשתות ובו בזמן אוספת כסף לשתילת שתילי פרנמבוקו.
בברזיל הוכרז ה-3 במאי כיום עץ הברזיל.
ברזילאים יפנים או ניפו-ברזילאים הם אזרחי ברזיל שמוצאם יפני, בין אם היגרו לברזיל או נולד שם.
ברזיל היא מדינה באמריקה הלטינית שקלטה את מרבית המהגרים שהיגרו מיפן למן ראשית המאה ה-20 ועד אמצע אותה המאה.
כיום, היא המדינה המכילה את מספר היפנים הגדול ביותר בעולם, מלבד יפן.
לפי הערכות, חיים בברזיל בין 2.0 מיליון אזרחים ברזילאים ממוצא יפני, וזאת בהשוואה ל-150,000 בארצות הברית.
הם מרוכזים בעיקר בסאו פאולו.
המהגרים היפנים הראשונים הגיעו לברזיל בשנת 1908 על האונייה קאסאטו מארו שיצאה מנמל קובה.
הם היו קבוצה שמנתה כ-791 נפש, והם יצאו לברזיל במטרה למצוא תנאי מחיה טובים יותר.
רבים מהם (כמו גם מהגרים סינים) הפכו לפועלים בחוות קפה.
באותה עת, היה בברזיל מחסור בחוואים, ולכן זו קיבלה בברכה מהגרים מאירופה, וכן זרם של עובדים יפניים על מנת לספק את הדרישה.
בדומה למקומות נוספים בעולם, הצאצאים למהגרים היפנים קיבלו כינויים: "ניקיי" לבני דור המהגרים עצמם, "ניסיי" לדור השני של המהגרים, ו"סנסיי" לדור השלישי למהגרים.
חלק מהיפנים התחתנו עם ברזילאים ממגוון הקבוצות האתניות המרכיבות את אוכלוסיית ברזיל: אירופאים, אפריקאים, אינדיאנים ועוד.
במפקד הברזילאי, ברזילאים שאינם ממוצא יפני, אך נישאו לברזילאים יפנים, מזהים עצמם לעיתים קרובות כברזילאים יפנים.
במהלך מלחמת העולם השנייה, ברזיל (שהייתה מבעלות הברית) ניתקה את היחסים עם יפן (שהייתה ממדינות הציר).
עיתונים ביפנית נאסרו, כמו גם ההוראה בשפה זו.
בשל כך, לצאצאי היפנים לא נותר אלא ללמוד בשפה הפורטוגזית בזמן המלחמה.
עיתונים בגרמנית ואיטלקית, שהופצו בקרב קהילות מהגרים הדוברים שפות אלה, נאסרו גם כן, שכן גרמניה ואיטליה היו גם ממדינות הציר.
כשהעימות נגמר, פליטים יפנים רבים החליטו להתיישב בברזיל, ובכך יצרו קהילה יפנית גדולה בברזיל.
בקרב הקהילה היפנית התפרסמה מחתרת בשם שינדו רנמי (臣道連盟), אשר חבריה האמינו שיפן לא הפסידה במלחמה, וכי סיום המלחמה לא היה אלא מהלך תעמולתי מצד בעלות הברית.
חברי כת זו נשארו נאמנים להירוהיטו, הקיסר היפני.
לאחר שרצחו חברי המחתרת 23 בני אדם בין 1946 ל-1947 פרקה המשטרה הברזילאית את המחתרת.
כ-300 מחברי הכת נעצרו וכ-80 גורשו ליפן.
מרבית צאצאי היפנים בברזיל מראים עניין מועט בלמידת השפה היפנית.
רוב הניסיי והסנסיי מדברים פורטוגזית בלבד, ולומדים אנגלית בבית הספר.
עם זאת, בחלק מבתי הספר היפניים מלמדים הן ביפנית והן בפורטוגזית.
כיום, יפנית היא שפת אימם של כ-400,000 ברזילאים.
המצב הכלכלי ביפן השתפר והגיע לידי יציבות.
במקביל, המצב הכלכלי והפוליטי בברזיל הורע.
לכן, ברזילאים יפנים רבים קיבלו מיפן אשרות עבודה, היגרו ליפן, ומאוחר יותר כונו "דקסגי".
אזרחות יפנית הוצעה לדקסגים הברזילאים ב-1990, על מנת לעודד את ההגירה של היפנים מברזיל.
כמה ברזילאים יפנים אף היגרו לארצות הברית, קנדה ופורטוגל.
זרם המהגרים מברזיל ליפן היה וממשיך להיות גדול.
מעל ל-270,000 ברזילאים יפנים חיים כיום ביפן.
הם מהווים את אוכלוסיית דוברי הפורטוגזית הגדולה ביותר באסיה.
מספרם אף עולה על סך דוברי הפורטוגזית במושבות העבר של פורטוגל באסיה, כמו מזרח טימור ומקאו.
מרבית הברזילאים היפנים הם נוצרים, ברובם קתולים.
עם זאת, כ-25% מהם מאמינים בזן בודהיזם ובשינטו.
ברזיל הוא סרט קולנוע מז'אנר המדע הבדיוני, אשר בוים על ידי טרי גיליאם, ויצא לאקרנים בשנת 1985. הסרט נכתב על ידי טרי גיליאם, צ'ארלס מקיוון וטום סטופארד.
מככבים בו ג'ונתן פרייס בתפקיד הראשי, ורוברט דה נירו, קים גריסט, מייקל פיילין, בוב הוסקינס ואיאן הולם בתפקידים המשניים.
הסרט ידוע בשל מערכת הקרבות המסועפת וחסרת התקדים שערך טרי גיליאם כנגד האולפנים שהפיקו את הסרט.
העולם של ברזיל הוא עולם פוסט-אפוקליפטי, אורבני, ומבוסס כולו על בירוקרטיה, מסמכים וניירת.
מתקפות טרוריסטים מתרחשות ללא הרף, וחיי התושבים קשים.
הסרט מגולל את סיפורו של סאם לאורי (פרייס), שעובד כפקיד במשרד בירוקרטי.
סאם חי בעולם שסובב כולו סביב הבירוקרטיה, "אי שם במאה ה-20", והוא קורבן של פנטזיות וחלומות בהקיץ.
שלא במתכוון, מסתבך סאם בפעילות טרוריסטית, כאשר הוא פוגש את הנערה עליה הוא חולם (גריסט), במסגרת ביקורו בביתה של אשה, שבעלה נלקח על ידי הממשלה ונהרג כתוצאה מטעות בירוקרטית.
סם נשלח לבית המשפחה על מנת להעניק לה צ'ק תנחומים, אך בראותו את אשת חלומותיו, הוא פותח במרדף אחריה ובניסיון לברר מי היא.
גיליאם רואה את הסרט הזה כשני בטרילוגיה שהחלק הראשון בה הוא "שודדי הזמן" (1981), והחלק השלישי בה הוא "הרפתקאות הברון מינכהאוזן" (1989).
לפי גיליאם, כל הסרטים עוסקים ב"שגעון שבחברה המאורגנת שלנו והרצון לברוח בכל צורה אפשרית".
ברזיל גם הושווה לספרו של ג'ורג' אורוול "1984".
גיליאם מודה ש-"1984" אכן שימש לו השראה, אך ברזיל נכתב כפרספקטיבה על ההווה, ולא על העתיד כפי שאורוול עשה.
למעשה, אחד השמות של הסרט בתחילת דרכו היה ½1984.
הפסקול של הסרט הולחן על ידי המלחין מייקל קאמן.
בבסיסו של הלחן כולו עומד השיר "Aquarela do Brasil", אשר היה חלק מחזונו של גיליאם כאשר הגה את הרעיון לסרט.
בפסקול הערות הבמאי אשר נמצא בגרסת ה-DVD של הסרט (בהוצאת "Criterion"), מספר גיליאם כי לאחר שהפסקול הולחן, נאלץ קיימן לעבור על כל תו, ולסמן את הקטעים בלחן שבהם השתמש במלודיה של השיר "Aquarela do Brasil", וזאת כדי לשלם את הסכום הנכון על זכות היוצרים.
הסרט הופק על ידי ארנון מילצ'ן, והופץ ברחבי העולם, פרט לארצות הברית, בגרסת 142 הדקות המקורית של גיליאם, בשנת 1985. בארצות הברית, חשבו אולפני יוניברסל, ובראשם מנהל האולפנים דאז סיד שיינברג, שהסרט ארוך מדי ושסופו האפל לא מתאים לקהל האמריקני.
שיינברג שכר עורכים אשר ערכו את הסרט מחדש, לכדי מה שכונה "גרסת האהבה תמיד מנצחת".
מכאן והלאה פתח גיליאם, בתמיכה מלאה ממפיקו ארנון מילצ'ן, במערכה חסרת תקדים כנגד האולפנים ובראשם שיינברג.
המערכה מתועדת בפרוטרוט בספרו של ג'אק מת'יוס, "הקרב על ברזיל".
בשלב מסוים פרסם גיליאם מודעת ענק בעיתון, שקראה לסיד שיינברג להוציא את הסרט לאקרנים לקהל האמריקני, בגרסתו המקורית.
הפרשה הסתיימה כאשר הקרין גיליאם הקרנה מחתרתית של "ברזיל" למבקרי הקולנוע האמריקנים, הקרנה שהובילה למועמדותו וזכייתו של ברזיל בפרס מבקרי הקולנוע של לוס אנג'לס.
הזכייה הובילה בסופו של דבר להפצתו של הסרט בגרסתו המקורית.
הקרב שניהל גיליאם כנגד האולפנים היה נקודת מפנה ביחסים בין האולפנים ליוצרי הסרטים.
למעשה הביע גיליאם את מחאתו על התופעה המתמשכת של שליטת האולפנים בתוכן הסרטים, וניצול כוחם על מנת לחולל שינויים שיתרמו לכלכלת הסרט, תוך כדי פגיעה קשה באמנותם של יוצרי הסרט.
ניצחונו של גיליאם במערכה הראה שיש אפשרות למחות ולא לאפשר לאולפנים לקחת שליטה אמנותית על הסרט.
הרלן אליסון, מבקר קולנוע אמריקני, הכתיר את הסרט כ"סרט המדע הבדיוני הטוב ביותר שנעשה".
מגזינים רבים, במסגרת מצעדים שונים, הכתירו את "ברזיל" כאחד מהסרטים הטובים ביותר שנעשו.
המבקר קנת' טוראן אמר כי ברזיל הוא הקומדיה השחורה הטובה ביותר שנעשתה מאז "דוקטור סטריינג'לאב".
ברזל יצוק (גם יַצֶּקֶת ברזל ו-יַצֶּקֶת, באנגלית: cast iron) הוא סגסוגת המכילה בעיקר ברזל ופחמן (בין 2.14% ל-6.67%), וכמויות קטנות של חומרים אחרים, כמו צורן (Si), מנגן (Mn), גפרית (S) וזרחן (P).
לעיתים מוסיפים גם כרום, ניקל, ונדיום וחמרן להשגת תכונות פיזיקליות וכימיות רצויות.
ברזל יצוק מאוד פריך בדרך כלל.
הייצור השנתי של ברזל יצוק נאמד ב-781 מיליון טון, מתוכם 330 מיליון בסין.
מבדילים בין ברזל יצוק לבן, בו הפחמן נמצא בתרכובת צמנטיט (Fe3C), וברזל יצוק אפור (בו הפחמן נמצא בגרפיט).
כמו כן מבדילים בסוגי יצקות ברזל לפי אחוז הפחמן, וקלות התכתן: יצקת ברזל היפואוטקטית (2.14%–4.3% פחמן), יצקת ברזל אוטקטית (4.3% פחמן) ויצקת ברזל היפראוטקטית (4.4%–6.67%).
הברזל היצוק שימושי מאוד בתעשייה: מייצרים ממנו מכונות ומתקנים לבתי חרושת, כולל: אריגה, טוויה, חיתוך מתכות במסגרייה, פסלים, מחבתות וכן כלים שונים.
את הברזל היצוק מפיקים בכבשנים או תנורי יציקה, לרוב מברזל גולמי (pig iron).
ברזל גולמי מופק ממינרלים עתירי תרכובות ברזל המצויים בעפרות מחצבים מתאימים.
ההפקה הזו מתבצעת בכבשנים עצומים הקרויים תנורי רם.
יצקת הברזל משמשת לעיתים כשלב ביניים לפני הפקת פלדה שבה אחוז הפחמן נמוך מ-2.14%, אך ניתן להפיק פלדה גם בתהליכים אחרים.
ברזינה (בבלארוסית: Бярэ́зіна, ברוסית: Березина) הוא נהר בבלארוס, הנשפך אל הדנייפר.
בשנת 1708 חצה קרל השנים עשר מלך שוודיה, את הנהר במלחמתו נגד פטר הגדול במלחמה הצפונית הגדולה.
בנובמבר 1812 ספג נפוליון אבדות כבדות (כ-36,000 איש) בקרב ברזינה כאשר חצה את הנהר במהלך נסיגתו מרוסיה.
בשל תוצאות הקרב הקשות (מבחינת צרפת), המילה 'ברזינה' (bérézina) השתרשה בצרפתית כמילה נרדפת לקטסטרופה או אסון.
בַּרְזִלּוֹן (שם מדעי: Sideritis) הוא סוג צמחים ממשפחת השפתניים שמונה 185 מינים ו-31 תת-מינים.
ארבעה [5] מינים מסוג זה גדלים בר בבתה בארץ ישראל ובהר החרמון.
בני שיח או עשבים חד-שנתיים או רב-שנתיים שעירים או צמריים.
הגבעולים בעלי 4 מקצועות (רְבוּעִים).
העלים נגדיים, פשוטים, בעלי פטוטרות וללא לוואים.
הפרחים קטנים ונישאים דורים דורים של שניים ויותר על עמודי תפרחת.
העלים המלווים את דורי הפרחים יוצרים כעין קערה או סירה מסביב לדור, והם שונים בגודלם ובצורתם משאר העלים (מעין חפים).
שפתם של אותם עלים קוצנית או ריסנית.
הפרחים דו-שפתניים בלתי-נכונים - שתי השפות ברורות למדי ונראות יפה מבחוץ, והם דו-מיניים - בעלי 4 אבקנים ובעלי שחלה עלית ממנה עולה עמוד עלי המסתיים בשתי צלקות לא שוות.
הגביע קטן, אורכו קטן מ-2 ס"מ, מאוחה חלקית (אינו שסוע מלפנים עד לבסיסו לשני חצאים) דמוי פעמון או צינור, כמעט דו-שפתי עם אונות או בעל 5 שיניים ישרות ושוות פחות או יותר באורכן, בצורתן ובעמדתן זו לזו, ומסתיימות כרגיל בחוד קוצני.
הגביע עם 5 עד 10 עורקים.
השפה העליונה של הכותרת זקופה ומשוטחת כמעט, תמימה או מפורצת (2 אונות).
השפה התחתונה, שרוחבה 3 עד 7 מ"מ, פרושה ובעלת 3 אונות, כשהאונה האמצעית גדולה יותר מהצדדיות וראשה מפורץ.
האבקנים מעורים אל צינור הכותרת ומספרם 4. שני האבקנים הקדמיים ארוכים באופן מובהק מהשניים האחרים ועם מאבקים מעוותים.
שני האבקנים האחוריים (העליונים) קצרים יותר עם שני לשכות בכל מאבק.
השחלה עילית ועשויה על פי רוב 4 מגורות שביניהן עולה עמוד העלי חבוי בכותרת ומסתיים בשתי צלקות לא שוות.
הפרי מפרדת שעשויה 4 פרודות, אך לפעמים חלקם מתנוונים.
הפרודות בעלות שלוש פינות, דמויי ביצה, חלקות, הקודקודים קהים עד מעוגלים.
הפרודות נשמרות בתוך גביע משתייר, ורק משנרקב הגביע ונהרס במהלך החורף הן מתפזרות ומוכנים לנביטה באביב.
מיני הסוג המצויים בארץ ישראל
נראה שהמין החמישי ברזילון הררי ותת-המין שלו נכחדו בישראל.
בַּרְזִלּוֹן הַלְּבָנוֹן (Sideritis libanotica Labill) - עשב רב-שנתי קטן ונדיר הגדל במדרונות המוגנים מהרוח בחרמון.
בחורף הוא טמון בשלג, ועם הפשרת השלגים כשהוא נהנה משפע שמש וחום ומים הוא מצמיח שושנת עלים.
וכבר ביולי, מתוך שושנת העלים עולים גבעולי תפרחת רבים וזקופים עד לגובה 80 ס"מ, ולאורכם דורי פרחים צהובים היושבים בחיקם של שני עלים ירוקים.
עלים אלה שונים מהעלים הרגילים ועוטפים את הפרחים במבנה מעין ספל.
שפת העלים שעירה ואינה ריסנית, בשונה מברזילון ריסנית.
פסים סגולים כהים ישנם במבוא אל צינור הכותרת.
תפוצתו של ברזילון הלבנון מוגבלת לאזורים האלפיניים של הרי הלבנון, מול הלבנון, האמנוס והטוארוס המזרחי בדרום טורקיה.
בַּרְזִלּוֹן כְּפוּף-שִׁנַּיִם (שם מדעי: Sideritis romana subsp.
curvidens (Stapf) Holmboe ולא Sideritis curvidens Stapf) - עשב חד-שנתי זקוף וקטנטן, שגודלו 4 עד 9 ס"מ ופרחיו לבנים או צהובים.
העלים דמויי ביצה, שפתם תמימה או משוננת קלות ובסיסם מתחדד.
הגביע קטן ודו-שפתני, בשפה העליונה שבלועו מצויה שן רחבה גדולה, ובשפה התחתונה ארבע שיניים כפופות לאחור שנעשות קוצניות עם ההבשלה.
הכותרת לבנה או צהובה, בולטת אך במעט מהגביע.
שפתה העליונה של הכותרת זקופה ומשוטחת כמעט ומפורצת מעט.
השפה התחתונה נטויה מטה ומפושקת.
הפרי מפרדת עם 4 פרודות, הנשארות לרוב בתוך גביע משתייר ונפוצות עמו.
הוא התגלה בשנת 1997 על ידי ד"ר אביבה רבינוביץ' בגליל המערבי.
ברזילון כפוף-שיניים גדל גם בחגורה ההררית של החרמון ברום 1,600 עד 1,740 מטר.
נפוץ באגן המזרחי של הים התיכון; יוון ואייהּ, קפריסין, לבנון, צפון הגלעד וצפון ישראל.
הצמח נדיר מאוד ובסכנת הכחדה בישראל.
בַּרְזִלּוֹן עָנֵף (Sideritis pullulans) - עשב רב-שנתי ים-תיכוני מצוי וגדל בבתות.
הוא מסתעף מבסיסו לגבעולים שעירים רבים, שגובהם 70 ס"מ, ואינם מסתעפים עוד.
עלי התפרחת אינם ריסניים, גלדניים, בעלי עורקים בולטים בצדם התחתון.
הגבעול באזור התפרחת בעל שערות בלוטיות בלבד, קצרות וצפופות.
קוטרם של דורי הפרחים עד 2 ס"מ, ואורך הגביעים כ-12 עד 15 מ"מ.
שמו העברי הקודם ברזילון חרוז.
התפוצה העולמית מצומצמת לסוריה, לבנון, לירדן ולישראל.
בישראל ברזילון ענף טיפוסי ומצוי במיוחד לבתות-סְפר ולקרקעות דלות במדרון המזרחי של הגליל ובשדרת ההר.
perfoliata) - עשב רב-שנתי ים-תיכוני, לא מצוי וגדל בבתות.
הוא מסתעף מבסיסו לגבעולים זקופים וגובהם 70 ס"מ.
שפת העלים שלו שבחיקם יושבים הפרחים היא ריסנית.
הריסים הארוכים לבנים או צהובים.
הגביע מכוסה בשערות ארוכות פשוטות ובלוטיות.
פרקי הגבעול באזור התפרחת מכוסים שערות בלוטיות קצרות ושערות לא בלוטיות ארוכות ופזורות.
התפוצה העולמית מצומצמת לקפריסין, ליוון, לטורקיה, לסוריה לבנון, לירדן ולישראל.
בישראל ברזילון ריסני גדל בחורש ים-תיכוני בכל אזורי צפון הארץ ומרכזה (לא במישור החוף).
בַּרְזִלּוֹן הֲרָרִי (.Sideritis montana L) - צמח חד-שנתי עשבוני הצומח בבתות טרגקנטיות של הרים גבוהים.
פריט משומר שלו משנת 1963 נמצא בעשביה של האוניברסיטה העברית.
בַּרְזִלּוֹן מְרֻחָק (Sideritis remota) המופיע במגדיר לצמחי הבר של ארץ-ישראל (פינברון ודנין 1991) הוא תת-מין של ברזילון הררי (Sideritis montana subsp.
ברזים ערופי שפתיים הוא ספר השירה הראשון של דוד אבידן, שיצא לראשונה לאור בשנת 1954, בהיותו בן עשרים בלבד, בהוצאת "ארד".
הספר הציג לראשונה את סגנונו המהפכני והמרדני של אבידן בשירה, השונה מזה של המשוררים המקובלים באותה תקופה - נתן אלתרמן, אברהם שלונסקי ואחרים.
מבקר הספרות ישראל זמורה פרסם ביקורת חריפה על הספר בה כתב:
לטענת המשורר משה דור, בשל חסרון כיס, התכוון אבידן להוציא את הספר ללא ניקוד, אלא בכתיב מלא, ואף בנה תאוריה המצדיקה זאת מבחינה אידאולוגית; אך כאשר נמצא התקציב להדפסת הספר עם ניקוד, הוא יצא לאור בסגנון המקובל בספרי שירה.
בשנת 2001 הוציאה הוצאת הספרים "בבל" מהדורה מחודשת של "ברזים ערופי שפתיים".
במהדורה זו פורסמו גם גרסאות מאוחרות יותר של השירים "חלום רע" ו"בעניין אהבתו האומללה של אלפרד פרופרוק".
באפריל 2008 פרסם מוסף "שבעה לילות" של העיתון "ידיעות אחרונות" רשימה של היצירות החשובות בכל אחד מששת העשורים הראשונים של המדינה, וכלל בתוכה (בתחום ספרות שנות החמישים) את "ברזים ערופי שפתיים".
ברזיל השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת אנטוורפן (1920), והיא השתתפה מאז בכל המשחקים שנערכו, פרט לאולימפיאדת אמסטרדם (1928).
לאורך השנים צברו הספורטאים הברזילאים 150 מדליות, מהן 37 מדליות זהב.
הענפים הבולטים הם שיט (19 מדליות מהן 8 מדליות זהב), אתלטיקה (19 מדליות מהן 5 מדליות זהב), ג'ודו (24 מדליות מתוכן 4 מדליות זהב), כדורעף (11 מדליות, מהן 5 מדליות זהב, נתון הממקם אותה במקום השני בטבלת המדליות של כל הזמנים, אחרי ברית המועצות).
גם בכדורעף חופים מדורגת ברזיל במקום השני בטבלת המדליות, אחרי ארצות הברית, עם 13 מדליות, מהן שלוש מדליות זהב.
באולימפיאדות החורף משתתפת ברזיל מאז אולימפיאדת אלברוויל (1992), אך היא לא הגיעה בהם להישגים משמעותיים.
ברזיל אירחה את המשחקים פעם אחת, באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016).
ריו דה ז'ניירו נבחרה במכרז האולימפי לאחר שהועדפה על פניהן של מדריד, טוקיו ושיקגו, והפכה לעיר הראשונה ביבשת דרום אמריקה שארחה את המשחקים.
הייתה זו הפעם השנייה בה הגישה ריו את מועמדותה לאירוח המשחקים, לאחר שהייתה מעוניינת בכך כבר ב-1924 והייתה אחת מחמש המועמדות, לצידן של אמסטרדם, לוס אנג'לס, רומא ופריז שנבחרה בסופו של דבר.
בהופעתה הראשונה במשחקים, באולימפיאדת אנטוורפן, זכו הספורטאים הברזילאים ב-3 מדליות, כולן בקליעה.
גיליירמה פראנסה זכה במדליית זהב בירי מ-25 מ', אפרניו דה קוסטה זכה במדליית כסף בירי מ-50 מ', ושניהם היו שותפים לזכייה במדליית ארד בתחרות הקבוצתית בירי מ-50 מ'.
באולימפיאדת פריז (1924) לא הצליחו הברזילאים לשחזר את הישגיהם, והקרובים ביותר לזכייה היו החותרים קרלוס ואדמונדו קסטלו, שסיימו במקום הרביעי.
גם בשתי האולימפיאדות הבאות בהן השתתפה לא זכו ספורטאים ברזילאים לעמוד על הפודיום.
באולימפיאדת ברלין (1936) הגיע ז'ואו האבלנז', לימים נשיא פיפ"א, למקום החמישי במשחה ל-1500 מ' בסגנון חופשי.
באולימפיאדת לונדון (1948) שבה ברזיל לטבלת המדליות, עם זכייתה של נבחרת הכדורסל במדליית ארד, לאחר הפסד לנבחרת צרפת בחצי הגמר, וניצחון על נבחרת מקסיקו במשחק על המקום השלישי.
ארבע שנים מאוחר יותר, באולימפיאדת הלסינקי (1952), זכה האתלט אדהמר דה סילבה במדליית זהב ראשונה מזה 32 שנים, בקפיצה משולשת.
עמיתו ז'וזה טלס קונסייסאו זכה במדליית ארד בקפיצה לגובה, ולהישג דומה הגיע השחיין טטסואו אוקמוטו, במשחה ל-1500 מ' בסגנון חופשי.
נבחרת הכדורסל הגיעה במשחקים אלה למקום השישי, ואילו נבחרת הכדורגל הודחה ברבע הגמר בידי נבחרת גרמניה.
באולימפיאדת מלבורן (1956) שחזר דה סילבה את הישגו וזכה במדליית הזהב בקפיצה משולשת.
בכך היה לברזילאי הראשון, והיחיד עד כה, שזוכה בשתי מדליות זהב אולימפיות ברציפות.
באולימפיאדת רומא (1960) שבה נבחרת הכדורסל וזכתה במדליית ארד.
היא סיימה את הסיבובים המוקדמים ללא הפסד, אך בבית הגמר הפסידה לנבחרותיהן של ארצות הברית וברית המועצות, והשיגה ניצחון בודד על נבחרת איטליה.
נבחרת הכדורגל, ששנתיים קודם לכן זכתה באליפות העולם, הודחה בשלב המוקדמות לאחר הפסד לנבחרת איטליה.
בנוסף לזכייתה של נבחרת הכדורסל, זכה גם השחיין מנואל דוס סנטוס במדליית ארד, במשחה ל-100 מטר חופשי.
באולימפיאדת טוקיו (1964) שבה נבחרת הכדורסל וזכתה במדליית הארד, לאחר שהפסידה לנבחרת ברית המועצות בחצי הגמר, וגברה על נבחרת פוארטו ריקו במשחק על המקום השלישי.
נבחרת הכדורגל שוב הודחה בשלב הבתים.
באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968) היה נלסון פרודנסיו לספורטאי הברזילאי המצליח ביותר, לאחר שזכה במדליית כסף בקפיצה משולשת.
המתאגרף סרוויליו דה אוליביירה זכה במדליית ארד, וכך גם צמד השייטים ריינלדו קונרד ובורקהרד קורדס, שהתחרו בדגם "ההולנדי המעופף".
נבחרת הכדורסל הסתפקה במקום הרביעי, לאחר הפסד לנבחרת ברית המועצות במשחק על מדליית הארד.
פרודנסיו הוסיף למאזנו מדליית ארד באולימפיאדת מינכן (1972), ולהישג דומה הגיע הג'ודוקא צ'יאקי אישיאי.
באולימפיאדת מונטריאול (1976) המשיך ז'ואאו קרלוס דה אוליוויירה במסורת הברזילאית בקפיצה משולשת, וזכה במדליית הארד.
ריינלדו קונרד שחזר את הישגו ממקסיקו סיטי וסיים אף הוא במקום השלישי בדגם "ההולנדי המעופף", אך עם שותף אחר, פטר פיקר.
נבחרת הכדורגל הצליחה לראשונה להעפיל משלב המוקדמות, אך הפסידה בחצי הגמר לנבחרת פולין ובמשחק על מדליית הארד הפסידה לנבחרת ברית המועצות.
בשלב רבע הגמר הביסה את נבחרת ישראל בתוצאה 1-4.
24 שנים לאחר שההמנון הברזילאי נוגן בכפר האולימפי בפעם האחרונה, שבו וזכו ספורטאים ברזילאים במדליות זהב באולימפיאדת מוסקבה (1980).
השייטים לארס סיגורד ביורקסטרום ואלכסנדרה ולטר זכו בתחרות למפרשיות מדגם טורנדו, ועמיתיהם מרקוס סוארס ואדוארדו פנידו זכו בדגם 470. דה אוליביירה שב וזכה במדליית ארד בקפיצה משולשת, וגם רביעיית השליחים ל-200X4 מ' בסגנון חופשי זכתה במדליית ארד.
נבחרות הכדורסל והכדורעף סיימו במקום החמישי.
באולימפיאדת לוס אנג'לס (1984) זכו הברזילאים במספר שיא של שמונה מדליות.
במדליית הזהב היחידה זכה ז'ואקים קרוז, בריצת 800 מטר.
ריקרדו פראדו זכה במדליית כסף במשחה ל-400 מטר בסגנון מעורב-אישי, וכמוהו גם שלושת השייטים בדגם סולינג והג'ודוקא דוגלס ויירה.
שני ג'ודוקאים נוספים זכו במדליית ארד.
נבחרת הכדורגל, בשורותיה שיחק גם דונגה, זכתה לראשונה בתולדותיה במדליה אולימפית, מדליית כסף, לאחר שגברה בחצי הגמר על נבחרת איטליה והפסידה במשחק הגמר לנבחרת צרפת.
נבחרת הכדורעף זכתה אף היא במדליית כסף, לאחר שגברה על נבחרת איטליה בחצי הגמר, והפסידה למארחת, ארצות הברית, במשחק הגמר.
171 ספורטאים ייצגו את ברזיל באולימפיאדת סיאול (1988), והם זכו בשש מדליות.
הג'ודוקא אאורליו מיגל היה היחיד מביניהם שזכה במדליית זהב.
ז'ואקים קרוז איבד את תוארו והסתפק במדליית הכסף בריצת 800 מטר.
במדליות ארד זכו האתלט רובסון דה סילבה (בריצת 200 מטר) ושני צמדי השייטים לארס גראל וסיסיניו פרייטאס (בדגם "טורנדו") וטורבן גראל ונלסון פלקאו (בדגם סטאר).
נבחרת הכדורגל, בשורותיה שיחקו רומאריו ובבטו, שבה וזכתה במדליית הכסף, לאחר שגברה בחצי הגמר על נבחרת גרמניה המערבית, והפסידה במשחק הגמר לברית המועצות בהארכה.
רומאריו הבקיע שבעה שערים לזכותה של ברזיל והיה למלך השערים של הטורניר.
נבחרת הכדורעף סיימה במקום הרביעי, לאחר הפסד לנבחרת ארגנטינה, ונבחרת הכדורסל סיימה במקום החמישי.
הישגיה של ברזיל באולימפיאדת ברצלונה (1992) פחתו לכדי שלוש מדליות, אך שתיים מהן היו מדליות זהב, בהן זכו הג'ודוקא רוז'ריו סמפאיו ונבחרת הכדורעף, שניצחה בכל משחקיה, ובמשחק הגמר גברה על נבחרת הולנד.
השחיין גוסטבו בורז'ס זכה במדליית כסף במשחה ל-100 מטר חופשי.
נבחרת הכדורסל סיימה במקום החמישי, ונבחרת הכדורגל כלל לא נטלה חלק במשחקים.
אולימפיאדת אטלנטה (1996) סימנה את ראשיתו של עידן בו הישגיה של ברזיל היו טובים מבעבר, ובכל אחת מהאולימפיאדות שנערכו מאז זכו הספורטאים הברזילאים במספר דו-ספרתי של מדליות.
באטלנטה זכו הברזילאים ב-15 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
בכדורעף חופים זכו שני זוגות הברזילאיות בשני המקומות הראשונים (סנדרה פירס וג'קי סילבה זכו בזהב ומוניקה רודריגס ואדריאנה סמואל זכו בכסף), וגם נבחרת הנשים בכדורעף זכתה במדליה אולימפית ראשונה, מדליית ארד, לאחר שהפסידה לנבחרת קובה בחצי הגמר וגברה על נבחרת רוסיה במשחק על המקום השלישי.
גם בענף השיט זכו הברזילאים להצלחות: רוברט שיידט זכה במדליית הזהב בדגם לייזר, טורבן גראל ומרסלו פריירה עשו זאת בדגם סטאר, ואילו לארס גראל וקיקו פליקאנו זכו במדליית ארד בדגם טורנדו.
גוסטבו בורז'ס זכה במדליית כסף במשחה ל-200 מטר חופשי ובמדליית ארד ב-100 מטר חופשי.
שחיין נוסף, פרננדו שרר, זכה במדליית ארד במשחה ל-50 מטר חופשי.
נבחרת הנשים בכדורסל זכתה במדליית כסף, לאחר שגברה בחצי הגמר על נבחרת אוקראינה, והפסידה במשחק הגמר לארצות הברית.
נבחרת הכדורגל, בשורותיה שיחקו, בין היתר, בבטו, ריבאלדו, רוברטו קרלוס ורונאלדו, זכתה במדליית הארד, לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת ניגריה והביסה במשחק על המקום השלישי את פורטוגל 0-5. בבטו הבקיע שישה שערים לזכותה של ברזיל, וחלק עם הרנן קרספו את תואר מלך השערים של הטורניר.
מדליות נוספות הושגו בג'ודו, אתלטיקה ורכיבה.
205 ספורטאים ברזילאים השתתפו באולימפיאדת סידני (2000).
הם זכו ב-12 מדליות, אך לראשונה מזה 24 שנים אף אחת מהן לא הייתה מדליית זהב.
כדורעפניות החופים אדריאנה בהר ושלדה בדה זכו במדליית הכסף, ועמיתותיהן סנדרה פירס ואדריאנה סמואל, שזכו במדליות באטלנטה עם בנות זוג אחרות, זכו במדליית הארד.
בתחרות הגברים זכו זה מרקו דה מלו וריקרדו סנטוס במדליית כסף.
נבחרת הנשים בכדורעף זכתה במדליית ארד שנייה ברציפות, לאחר שבחצי הגמר הפסידה לנבחרת קובה, ובמשחק על המקום השלישי גברה על נבחרת ארצות הברית.
נבחרת הגברים סיימה את שלב המוקדמות ללא הפסד, אך הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת ארגנטינה.
רוברט שיידט, האלוף האולימפי בדגם לייזר הסתפק בפעם במקום השני, ואילו גראל ופריירה, האלופים היוצאים בדגם סטאר, זכו במדליית הארד.
שני ג'ודוקאים, טיאגו קמילו וקרלוס הורונטו זכו במדליות כסף, ובמדליית הכסף השישית זכתה רביעיית השליחים ב-100X4 מטרים, שגם קבעה שיא לאומי חדש במירוץ הגמר, 37.90 שניות.
מקבילתה בבריכת השחייה במשחה ל-100X4 מטרים בסגנון חופשי זכתה במדליית ארד.
את תמונת מדליות הארד השלימו רוכבי הסוסים בתחרות הקבוצתית, וכן נבחרת הנשים בכדורסל, שזכתה במדליית ארד לאחר שהפסידה בחצי הגמר לנבחרת אוסטרליה וגברה על קוריאה הדרומית במשחק על המקום השלישי.
נבחרת הכדורגל, בכיכובו של רונאלדיניו, הודחה בשלב רבע הגמר בידי נבחרת קמרון.
מספר הספורטאים הברזילאים שהשתתפו באולימפיאדת אתונה (2004) עלה ל-247, והם זכו ב-10 מדליות, בהן מספר שיא של 5 מדליות זהב.
גם במשחקים אלה היה הכדורעף הענף המוביל.
ריקרדו סנטוס ועמנואל רגו זכו במדליית הזהב בכדורעף חופים ונבחרת הגברים בכדורעף זכתה אף היא במקום הראשון, לאחר שגברה במשחק הגמר על נבחרת איטליה.
בהר ובדה זכו במדליית כסף שנייה ברציפות בכדורעף חופים לנשים, בעוד שנבחרת הנשים בכדורעף, שסיימה את שלב המוקדמות ללא הפסד, הסתפקה במקום הרביעי לאחר הפסדים לנבחרות רוסיה וקובה.
רוברט שיידט החזיר לעצמו את התואר האולימפי בדגם לייזר, וגראל ופריירה עשו זאת בדגם סטאר.
במדליית הזהב החמישית זכה רוכב הסוסים רודריגו פסואה.
נבחרת הנשים בכדורגל זכתה לראשונה במדליית כסף לאחר שהפסידה לארצות הברית במשחק הגמר.
שני ג'ודוקאים, לאנדרו גיליירו ופלאביו קאנטו, זכו במדליות ארד.
לצד הזוכים במדליות הזהב, אחד הספורטאים שהתפרסמו במיוחד במשחקים אלה היה דווקא אתלט שזכה במדליית ארד, רץ המרתון ונדרליי דה לימה.
דה לימה הוביל בביטחה את המירוץ, כאשר בקילומטר ה-35 התפרץ לעברו מהקהל כומר אירי בשם קורנליוס הוראן.
דה לימה איבד זמן יקר, וסיים בסופו של דבר במקום השלישי.
הוועד האולימפי הברזילאי הגיש ערעור, אך זה לא התקבל.
תחת זאת, הוענקה לדה לימה מדליית פייר דה קוברטן.
לאחר המשחקים, הציע עמנואל רגו לתת את מדליית הזהב בה זכה לדה לימה, אך זה סירב לקבלה.
מספר שיא של 277 ספורטאים ברזילאים נטלו חלק באולימפיאדת בייג'ינג (2008).
הם זכו ב-15 מדליות, מהן 3 מדליות זהב.
לראשונה, זכו נשים ברזילאיות במדליות בענפים שאינם קבוצתיים, ולראשונה גם הגיעו להישגים רבים יותר מהגברים.
נבחרת הנשים בכדורעף זכתה במדליית זהב ראשונה בתולדותיה, לאחר ניצחון על נבחרת ארצות הברית.
נבחרת הגברים איבדה את תוארה, וסיימה במקום השני, גם היא לאחר התמודדות עם הנבחרת האמריקנית.
סנטוס ורגו איבדו אף הם את תוארם, וסיימו במקום השלישי, כאשר צמד ברזילאי אחר, פביו לואיס מגליאס ומרסיו אראוז'ו, מקדים אותם ומסיים במקום השני.
השחיין סזאר סיילו זכה במדליית זהב במשחה ל-50 מטר חופשי, לאחר שבכל אחד משלבי התחרות קבע שיא אולימפי חדש.
בשלב הגמר העמיד את השיא על 21.30 שניות.
סיילו גם חלק עם ג'ייסון ליזאק את מדליית הארד במשחה ל-100 מטר חופשי.
במדליית הזהב השלישית זכתה הקופצת לרוחק מאורן מאגי.
לאחר שזכה בשלוש מדליות אולימפיות רצופות בדגם לייזר, עשה רוברט שיידט הסבה לדגם סטאר.
הוא התחרה לצדו של ברונו פראדה, והשניים זכו במדליית הכסף.
פרננדה אוליביירה ואיזבל סוואן זכו במדליית ארד בדגם 470, לאחר שהקדימו את ורד בוסקילה וניקה קורניצקי.
ספורטאים נוספים זכו במדליות בג'ודו ובטאקוונדו.
נבחרת הנשים בכדורגל זכתה במדליית כסף שנייה ברציפות, שוב לאחר הפסד לנבחרת ארצות הברית.
נבחרת הכדורגל, מחוזקת ברונאלדיניו, לא ספגה שער אחד עד שלב חצי הגמר, אך אז הובסה בידי נבחרת ארגנטינה 3-0. במשחק על המקום השלישי הביסה את נבחרת בלגיה באותה תוצאה, וזכתה במדליית הארד.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכו הברזילאים ב-17 מדליות, המספר הגבוה אי פעם, אך רק 3 מהן היו מדליות זהב.
בג'ודו זכו הברזילאים ב-4 מדליות.
שרה מנזס זכתה במדליית זהב, ושלושה ג'ודאים זכו במדליות ארד: פליפה קיטדאי, רפאל סילבה ומיירה אגיאר.
טיאגו קמילו ומריה סואלן אלתמן סיימו במקום החמישי.
המתעמל ארתור זנטי זכה במדליית זהב בתרגיל הטבעות והיה למתעמל הברזילאי הראשון בהיסטוריה שזוכה במדליה אולימפית.
לעומתו, דייגו היפוליטו, ממתעמלי הקרקע המובילים, מעד במהלך ביצוע התרגיל בשלב המוקדמות ולא העפיל לגמר.
נבחרת הנשים בכדורעף זכתה במדליית זהב שנייה ברציפות, גם הפעם לאחר ניצחון על ארצות הברית.
נבחרת הגברים שוב זכתה במדליית כסף, לאחר שהפסידה לנבחרת רוסיה.
נבחרת הגברים בכדורגל, בשורותיה שיחקו בין היתר ניימאר, פאטו, רפאל פריירה דה סילבה, טיאגו סילבה ומרסלו, זכתה אף היא במדליית כסף, לאחר שגברה בחצי הגמר על נבחרת קוריאה הדרומית, והפסידה במשחק הגמר לנבחרת מקסיקו.
לאנדרו דמיאו הבקיע שישה שערים לזכות הנבחרת, והיה למלך השערים של הטורניר.
נבחרת הנשים הודחה ברבע הגמר בידי נבחרת יפן.
גם נבחרת הנשים בכדוריד הודחה ברבע הגמר, בידי נבחרת נורווגיה.
את ההישג הגבוה ביותר בשחייה רשם טיאגו פריירה, שזכה במדליית הכסף במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
במשחה לחצי המרחק סיים במקום הרביעי.
סזאר סיילו איבד את תוארו במשחה ל-50 מטר חופשי, וזכה במדליית הארד.
כן סיים במקום השישי במשחה ל-100 מטר חופשי.
ברונו פרטוס סיים במקום הרביעי במשחה ל-50 מטר חופשי.
המתאגרף אסקיבה פלקאו זכה במדליית כסף, ואחיו הבכור ימגוצ'י זכה במדליית ארד.
בטורניר האגרוף האולימפי הראשון אי פעם לנשים, זכתה אדריאנה אראוז'ו במדליית ארד.
בכדורעף חופים זכו עמנואל רגו ואליסון סרוטי במדליית כסף.
לרגו הייתה זו מדליה אולימפית שלישית.
לריסה פרנסה וז'וליאנה פליסברטה זכו במדליית ארד.
השייטים ברונו פראדה ורוברט שיידט זכו במדליית ארד בדגם סטאר.
לשיידט הייתה זו מדליה אולימפית חמישית ברציפות.
יאנה מרקס זכתה במדליית ארד בקרב חמש מודרני.
באולימפיאדה היחידה אותה אירחה, אולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, השתתפו 465 ספורטאים ברזילאים, והם זכו במספר שיא של 19 מדליות, מהן 7 מדליות זהב.
הציפייה בברזיל הייתה להתברג בין עשר המדינות הראשונות במדליות באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו, אך המשלחת הברזילאית דורגה במקום ה-13. המדליות הושגו ב-12 ענפים שונים.
בג'ודו זכו הברזילאים בשלוש מדליות.
רפאלה סילבה זכתה במדליית זהב, ומאירה אגיאר ורפאל סילבה זכו במדליות ארד.
אריקה מירנדה ומריאנה סילבה סיימו במקום החמישי ושרה מנזס ופליפה קיטדאי סיימו במקום השביעי.
כדורעפני החופים אליסון צ'רוטי וברונו שמידט זכו במדליית זהב, ובטורניר הנשים זכו אגתה בדנרצ'וק וברברה סיישאס במדליית כסף, וטליטה אנטונס ולריסה פרנסה סיימו במקום הרביעי.
שייטות ה-49er מרטינה גראל וקאהנה קונזה זכו אף הן במדליית זהב, היחידה בענף השיט.
רוברט שיידט בן ה-43 לא הצליח לזכות במדליה אולימפית שישית, וסיים במקום הרביעי בדגם לייזר.
גם ז'ורז'ה זריף סיים במקום הרביעי, בדגם פין.
ריקרדו סנטוס סיים במקום השביעי בדגם RS:X, פטריסיה פרייטאס סיימה במקום השמיני בתחרות המקבילה לנשים, ואנה ברבשאן ופרננדה אוליביירה סיימו במקום השמיני בדגם 470. המתאגרף רובסון קונסייסאו היה לברזילאי הראשון שזוכה במדליית זהב אולימפית בענף זה.
שני מתאגרפים נוספים, מישל בורז'ס ואנדריאה בנדיירה הודחו בשלב רבע הגמר.
באתלטיקה זכה רק ברזילאי אחד במדליה אולימפית, טיאגו דה סילבה, שקבע שיא אולימפי ושיא דרום אמריקאי בקפיצה במוט - 6.03 מטר.
תחרות הקפיצה במוט זכתה לתשומת לב רבה, לאחר שהקהל הברזילאי באצטדיון שרק שריקות בוז למתחרהו של דה סילבה על מדליית הזהב, האלוף האולימפי היוצא, הצרפתי רנו לאבילני, שהסתפק בסופו של דבר במדליית כסף.
לאבילני השווה את התנהגותו של הקהל להתנהגותו של הקהל הנאצי כלפי ג'סי אוונס באולימפיאדת ברלין (1936), והקהל הגיב בשריקות בוז כלפיו גם בטקס חלוקת המדליות.
נשיא הוועד האולימפי הבינלאומי תומאס באך ואתלטים בכירים גינו את יחס הקהל ללאבילני.
פרט להישגו של דה סילבה, אתלטים ברזילאים נוספים רשמו תוצאות נאות: קאיו בונפים סיים במקום הרביעי בהליכה ל-20 ק"מ ובמקום התשיעי בהליכה ל-50 ק"מ, דרלאן רומאני סיים במקום החמישי בהדיפת כדור ברזל ואריקה דה סנה סיימה במקום ה שביעי בהליכה ל-20 ק"מ.
נבחרת השליחים בריצת 100X4 מטר סיימה במקום השישי ונבחרת השליחים בריצת 400X4 מטר סיימה במקום השמיני.
המתעמלים הברזילאים זכו בשלוש מדליות.
ארתור זנטי איבד את תוארו מלונדון, אך זכה במדליית כסף בטבעות, ובתרגיל הקרקע זכה דייגו היפוליטו במדליית הכסף וארתור מריאנו במדליית הארד.
מתעמל נוסף, פרנסיסקו בארטו, סיים במקום החמישי בתרגיל המתח, וארבעתם היו שותפים למקום השישי בו דורגה הנבחרת הברזילאית בקרב-רב.
אצל הנשים, דורגה פלאביה סראיבה במקום החמישי בתרגיל הקורה, וסיימה במקום השמיני עם הנבחרת הברזילאית בקרב-רב.
לראשונה זכו ספורטאים ברזילאים במדליות אולימפיות בענף הקאנו/קיאק.
חותר הקאנו איסקיאס קיירוז זכה בשלוש המדליות: מדליית כסף במקצה ל-1000 מטר, מדליית ארד במקצה ל-200 מטר ומדליית כסף נוספת במקצה הזוגות ל-1000 מטר, יחד עם ארלון סילבה.
הקיאקיסט פדרו דה סילבה סיים במקום השישי בסלאלום.
הקלע פליפה וו זכה במדליית כסף בירי באקדח אוויר ולוחם הטאקוונדו מאיקון סייקיירה זכה במדליית ארד.
שני לוחמי טאקוונדו נוספים, ונילטון טיישיירה ואיריס סינג, הודחו ברבע הגמר.
בשחייה זכתה רק ברזילאית אחת במדליה אולימפית, פוליאנה אוקימוטו שזכתה במדליית ארד במשחה ל-10 ק"מ במים פתוחים.
בבריכת השחייה העפילו חמישה שחיינים ברזילאים למשחי גמר: ז'ואאו גומש ז'וניור (מקום חמישי ב-100 מטר חזה), ברונו פרטוס (מקום שישי ב-50 מטר חופשי), טיאגו פריירה (מקום שביעי ב-200 מטר מעורב אישי), פליפה פרנסה סילבה (מקום שביעי ב-100 מטר חזה) ומרסלו קייריגיני (מקום שמיני ב-100 מטר חופשי).
שתיים מנבחרות השליחים העפילו אף הן למשחי הגמר.
במשחה ל-100X4 מטר חופשי סיימה הנבחרת במקום החמישי ובמשחה ל-100X4 מטר מעורב במקום השישי.
השחיינית הברזילאית היחידה שהעפילה למשחה גמר הייתה אטיינה מדיירוס, שסיימה במקום השמיני במשחה ל-50 מטר חופשי.
בענפי הכדור זכו הברזילאים בשתי מדליות זהב.
לראשונה בהיסטוריה הצליחה נבחרת הכדורגל, מחוזקת בניימאר, לזכות במדליית זהב אולימפית, לאחר שגברה על גרמניה בבעיטות הכרעה.
ניצחון זה היווה סגירת מעגל עבור הברזילאים, ששנתיים קודם לכן ספגו מידיה של גרמניה את התבוסה הקשה בתולדותיהם, 7-1, בשלב חצי הגמר של מונדיאל 2014 אותו אירחו.
הנבחרת השנייה שזכתה במדליית זהב הייתה נבחרת הכדורעף, שגברה במשחק הגמר על נבחרת איטליה.
נבחרת הנשים בכדורגל סיימה במקום הרביעי, לאחר שהפסידה בבעיטות הכרעה לנבחרת שוודיה, ובמשחק על מדליית הארד הפסידה 2-1 לקנדה.
נבחרת הנשים בכדורעף סיימה ללא הפסד את שלב הבתים, אך נכנעה לנבחרת סין ברבע הגמר, והודחה.
גם נבחרת הנשים בכדוריד סיימה בראש הבית בשלב המוקדמות, אך הודחה בידי נבחרת הולנד בשלב רבע הגמר.
נבחרת הגברים הודחה אף היא בשלב רבע הגמר, בידי צרפת.
נבחרות הכדורמים סיימו שתיהן במקום השמיני.
במספר ענפים נוספים רשמו הברזילאים הישגים נאים אף שלא זכו במדליות.
נבחרות הרכיבה סיימו במקום החמישי בקפיצות ובמקום השביעי באיוונטינג.
מרימי המשקולות פרננדו רייס ורוסאנה סנטוס סיימו שניהם במקום החמישי.
נבחרת השחייה הצורנית סיימה במקום השישי.
רוכבת האופניים פלאביה אוליביירה סיימה במקום השביעי במרוץ אופני הכביש.
כל צמדי הקופצים למים סיימו במקום השמיני בקפיצות הסינכרוניות: לואיז אוטרלו ואיאן מאטוס (3 מטר גברים), הוגו פריזי וג'קסון רונדינלי (10 מטר גברים), ז'וליאנה ולוסו וטאמי טקאגי (3 מטר נשים), ואינגריד אוליביירה וג'ובאנה פדרוסו (10 מטר נשים).
הטניסאי תומאס בלוצ'י הודח בשלב רבע הגמר בידי רפאל נדאל, וגם מרסלו מלו וברונו סוארס הודחו בשלב רבע הגמר בטורניר הזוגות.
ברזיל השתתפה לראשונה ב בהיידלברג (1972), ומשתתפת במשחקי הקיץ הפאראלימפיים מאז בקביעות.
במשחקי החורף הפאראלימפיים לקחה ברזיל לראשונה חלק במשלחת אל המשחקים הפאראלימפיים סוצ'י (2014).
ברזיל שלחה לראשונה משלחת ספורטאים בשנת 1972, שכללה שמונה ספורטאים, כולם גברים.
כל חברי המשלחת היו פגועי חוט השדרה היישובים בכיסאות גלגלים, בהתאם לדרישות הקבלה למשחקים באותם הימים.
במדליה הראשונה זכתה ברזיל במסגרת המשחקים הפאראלימפיים טורונטו (1976) בתחרות הכדורת דשא לזוגות, כשרובסון אלמיידה ולואיס קרלוס קוסטה זכו במדליית הכסף.
לאחר שגם ב לא הצליחה המשלחת הברזילאית לזכות במדליה, הגיעה ההצלחה ב, כשזכתה המשלחת ב-7 מדליות זהב.
במשלחת בלטו אמניטס פיידאדה ולואיס קלאודיו פריירה שזכו בארבע מדליות, מהן שתי מדליות זהב כל אחד.
ארבע שנים לאחר מכן, ב המשיך פריירה לבלוט במשלחת הלאומית, כשקטף שלוש מדליות זהב מתוך ארבע סך הכל שהשיגה ברזיל.
אל המשחקים הפאראלימפיים אתונה (2004) הגיעה משלחת ברזילאית של 96 ספורטאים (74 גברים ו-22 נשים).
המשלחת זכתה ב-33 מדליות פאראלימפיות, 14 מזהב, 12 כסף ו-7 ארד אשר הציבו את ברזיל במקום ה-14 בכמות המדליות במשחקים.
אל המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) הופיעה המשלחת הברזילאית הגדולה ביותר, עם 118 ספורטאים שזכו ביחד ב-46 מדליות פאראלימפיות, 16 מהן מזהב, שהציבו את ברזיל במקום התשיעי בטבלת המדליות.
במשלחת הברזילאית בלטו במיוחד השחיין דניאל דיאס שזכה ב-7 מדליות (3 זהב, 3 כסף וארד), השחיין קלודואלדו סילבה שזכה בחמש מדליות זהב, השחיין אנדרה ברזיל שזכה בארבע מדליות זהב ומדליית כסף, והאתלט לוקאס פארדו אשר קטף 3 מדליות זהב גם כן.
ברזל ואבנים הוא אלבומו השלישי של נעם רותם שיצא בשנת 2011. האלבום זכה לביקורות חיוביות, וזכה בתואר אלבום השנה הישראלי של וואלה!
הסגנון המוזיקלי של האלבום נע בין "ניו ווייב" או רוק אלטרנטיבי של שנות ה-80 (כמו בשירים "עמוק הלילה" ו"קראת לי קין") לבין רוק קלאסי (כמו בשיר הנושא וב"עיר שלא נרדמת").
את המיקס לאלבום עשה המפיק הבריטי גארת' ג'ונס שעבד בין היתר עם דפש מוד, ניק קייב ואינטרפול, שעזר להעניק לאלבום את הסאונד "האייטיזי" שלו.
מבחינה טקסטואלית רותם התרחק מכתיבה אישית שאפיינה את אלבומו הקודם, והתרכז בכתיבה על דמויות בסיטואציות שונות ומגוונות.
מאובדן של ילד (בשיר "מדברים על הילד") או חיילת שמשרתת בשטחים (בשיר "נטלי").
השיר "נטלי" נכתב בהשראת סרט דוקומנטרי ששמו "לראות אם אני מחייכת" של תמר ירום, שמתעד חוויות של חיילות ששירתו בשטחים.
יוצא דופן באלבום הוא השיר "הכיתה שלנו" שהוא היחיד שלא נכתב על ידי נעם רותם.
הוא נכתב במקור על ידי הזמר-יוצר הפולני יאצק קצ'מרסקי.
רותם התאים את מילות השיר למציאות העכשווית הישראלית, למרות שהשיר נכתב במקור על פולין הקומוניסטית של שנות ה-70.
עינב שיף כתב באתר האינטרנט וואלה!
ש"הדיוק, הכנות והאמפתיה לכאב האנושי הופכים את "ברזל ואבנים" של נעם רותם ליצירה מטלטלת שהיא גם אלבומו הטוב ביותר".
ב-ynet תימורה לסינגר נתנה לאלבום ארבעה כוכבים מתוך חמישה וציינה ש"דרכו המוזיקלית המקורית והמקצוענית (של נעם רותם), ממשיכה לגרות את האוזן באפשרויות.".
בן שלו מעיתון "הארץ" ציין שהאלבום "אינו חף מהמגרעות של הג'אנר (ז'אנר הרוק הישראלי), ובכל זאת מצליח להישמע רלוונטי, סוחף מעניין ואפילו מצוין"
נועם רותם - שירה, גיטרות, כלי הקשה, פסנתר, קולות
אביחי טוכמן - בס, קולות, טמבורין, קלידים, כלי הקשה, תופים
אסף תלמודי - פסנתר, המונד, קולות
אדם שפלן - גיטרות, קולות
אביב בוגן - כלי הקשה
דני מאיר - עיצוב סאונד ואפקטים
אסף אמדורסקי - פסנתר, סינטי-סטרינגס
ברזינו (בבלארוסית: Беразіно או Бярэзань (ביארזאן); ברוסית: Березино́; בפולנית: Berezyna) היא עיירה במחוז מינסק שבמערב בלארוס, בה התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
התיעוד הראשון לברזינו הוא משנת 1501, עת הייתה בשליטת הדוכסות הגדולה של ליטא.
בשנת 1641 הוקמה ביישוב כנסייה מעץ, ובשנת 1668 הוענקה ליישוב זכות לקיים ירידים שנתיים.
במהלך המלחמה הצפונית הגדולה עבר במקום קרל השנים עשר, מלך שוודיה.
לאחר חלוקת פולין השנייה בשנת 1793 נכללה העיירה בשטח האימפריה הרוסית.
בתחילת המאה ה-20 חיו בברזינו כ-3,400 יהודים, כ-70% מתושביה, אך לאחר מלחמת העולם הראשונה פחת מספר היהודים במקום לכדי כ-1,500. בשנים אלה פעל בעיירה בית ספר יידי.
ב-31 ביולי 1941 נכבשה העיירה בידי הגרמנים, ותוך מספר ימים רצחו הגרמנים כ-250 גברים יהודים מהעיירה בסמוך אליה.
בהמשך רוכזו יהודי העיירה וכפרי הסביבה בגטו שהוקם בעיירה.
גטו ברזינו חוסל ב-31 בינואר וב-1 בפברואר 1942, כאשר שוטרים ליטאים ובלארוסים רצחו את 962 יושביו.
השתתפותה של ברזיל במלחמת העולם השנייה נחלקת לשתי תקופות.
בראשונה, שמרה ברזיל תחת שלטונו של ז'טוליו ורגאס על נייטרליות, ובשנייה, אחרי המתקפה על פרל הארבור ב-7 בדצמבר 1941, הצטרפה ברזיל למלחמה לצד בעלות הברית והחלה בהדרגה לשתף עמן פעולה.
ב-22 באוגוסט 1942, לאחר הרעה ביחסי ברזיל עם מדינות הציר, היא הכריזה עליהן מלחמה והחלה בהשתתפות אופרטיבית במלחמת העולם השנייה.
במסגרת השתתפותה זו, שיגרה ברזיל במהלך המלחמה את כוח המשלוח הברזילאי בן ה-25,300 חיילים שהשתתף במערכה באיטליה.
טרם המתקפה על פרל הארבור (ספטמבר 1939–דצמבר 1941)
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה שמרה ברזיל על נייטרליות וקיימה מסחר עם בעלות הברית ומדינות הציר כאחד.
אמנם נראה היה כי "המדינה החדשה" תחת שלטונו של ורגאס נוטה יותר לצד הפשיסטי באירופה ששלט בפורטוגל וספרד אולם היה זה רושם חיצוני בלבד, ונציגי המשטר קיימו שיתוף פעולה עם הקומוניסטים בברזיל, אף על פי שרשמית פעילותם הייתה אסורה.
ב-7 בדצמבר 1941 תקפו מטוסים יפניים את הבסיס האמריקני בפרל הארבור.
למחרת היום הכריזה ארצות הברית על כניסה למלחמה נגד יפן.
שלושה ימים מאוחר יותר הכריזה מלחמה גם על גרמניה.
לארצות הברית הייתה השפעה רבה על מדינות אמריקה הלטינית (למשל "רפובליקות הבננות").
בשנת 1941 התירה ממשלת ברזיל לארצות הברית להקים בשטחה בסיסי חיל אוויר וצי.
ארצות הברית הקימה מספר שדות תעופה מתוך הבנה כי זמן קצר לאחר תום המלחמה בסיסים אלו יועברו לידי ברזיל.
בסיסים אלו סייעו לכוחות הלוחמים בצפון אפריקה והיו בסיס שילוח פטרולים אוויריים שאבטחו את הדרכים הימיות בדרום האוקיינוס האטלנטי.
כלכלת ברזיל התגייסה גם היא למאמץ המלחמתי, בעיקר באזור סאו פאולו, למאמץ המלחמתי ומינרלים שונים, כמו גם גומי, שאותם הפיקו עשרות אלפי "חיילי גומי" באמזונאס, דבר שסייע לתעשיית המלחמה האמריקנית.
התגברות שיתוף הפעולה עם בעלות הברית הובילה את ממשלת ברזיל לנתק את יחסיה עם מדינות הציר ב-28 בינואר 1942.
ביולי 1942 ברזיל הבליגה כאשר שלוש עשרה ספינות סוחר ברזילאיות הותקפו ומאה אנשים נהרגו.
הרודן ורגאס החליט לנהוג במדיניות של איפוק כלפי מדינות הציר כדי למנוע מעורבות ישירה במלחמה.
בנוסף, בעקבות המתקפה היפנית על פרל הארבור והצהרות המלחמה של גרמניה הנאצית ואיטליה הפשיסטית כנגד ארצות הברית, ברזיל עזרה להשפיע על מדינות אמריקה האחרות לנתק את יחסיהן עם מדינות הציר.
בתגובה גרמניה ואיטליה הרחיבו את לוחמת הצוללות שלהן נגד מדינות אלו ובכך הגדילו את המתיחות בין ברזיל למדינות הציר האירופאיות.
במחצית הראשונה של 1942 צוללות גרמניות הטביעו ספינות סוחר ברזילאיות וכוחות של חיל הים הברזילאי רדפו אחרי צוללות אלו.
באוגוסט אותה שנה הצוללת הגרמנית U-507 הטביעה חמש ספינות סוחר ברזילאיות ביומיים, דבר שגרם לשש מאות אזרחים הרוגים ופרצה סערה לאומית.
והדבר גרם לכעס וזעם בברזיל ובייחוד בריו דה ז'ניירו החלו אנשים לפגוע בבעלי עסקים ממוצא גרמני.
לבסוף הכריזה ברזיל מלחמה על מדינות הציר ב-22 באוגוסט 1942.
באופן רשמי, המדינה נכנסה למלחמה נגד גרמניה הנאצית ובעלות בריתה בגלל הטבעת ספינות סוחר ברזילאיות בידי צוללות גרמניות, דבר שגרם לסערה ציבורית נרחבת.
לצד זאת, יש לקחת בחשבון את ההשפעה של ארצות הברית על מדינות דרום אמריקה.
דוגמה לכך היא כניסת כל מדינות היבשת למלחמה בגרמנים בשלב מסוים של המלחמה, לאחר הכרזת המלחמה של ארצות הברית.
במהלך מלחמת העולם השנייה שלחה ברזיל כוח משלוח גדול שכלל כ-25,300 חיילים עם כוחות רגלים, ארטילריה ואוויר.
הכוח נלחם בחזית האיטלקית בשנים 1944-1945."הדיוויזיה הברזילאית הראשונה" של ה-FEB הוצבה תחת פיקוד קבוצת הארמיות ה-15 הבריטית - אמריקנית.
יחידות חיל הרגלים של הכוח אורגנו כיחידות אמריקניות בכל מובן, לרבות הלוגיסטיקה, שכללה יחידות דואר ושירותי בנקאות.
מיד לאחר שהוכרזה המלחמה החל גיוס חיילים בברזיל כדי ליצור כוח שיוכל להצטרף למלחמה באירופה.
גיבוש הכוח ארך שנתיים תמימות ובתחילת יולי 1944 נשלחו לאירופה 5,000 החיילים הראשונים, שלחמו בעיר נאפולי.
כוחות נוספים המשיכו להגיע עד פברואר 1945. מאחר שהמדים הברזילאים לא תאמו לאקלים האיטלקי, בשבועות הראשונים עסקו הכוחות בקבלת מדים אמריקנים ואימונים.
בתחילה הברזילאים עסקו בעיקר בסיורים, אך בנובמבר 1944 החלו הברזילאים למלא את תפקיד החיילים הצרפתים והאמריקאים שהועברו לצרפת והחלו לפעול כדיוויזיה לכל דבר.
הכוחות כבשו את העיירות מאסארוסה וקמאיורה ולאחר מכן את מונטה פראנו ושלטו בעמק נהר הסרצ'יו, זאת ללא היתקלות בהתנגדות אמיתית של הגרמנים.
הכוח המשיך לפעול במורדות האפנינים, במזג אוויר קשה בקווי ברנהרדט וקו גוסטב.
כאשר תם החורף יצאו הכוחות להתקפה על הגרמנים יחד עם כוחות נוספים והכוח הברזילאי עסק בפינוי שדות מוקשים, תוך ירי מרגמות גרמניות ובסוף החודש כבשו הברזילאים את מונטה קסטלו והקרב על העיירה היה הקרב המפורסם ביותר בקרבות הכוח.
בשלהי המלחמה החלו הברזילאים ללכוד מספר הולך וגדל של חיילי אויב וביניהן כוח של 20,000 חיילים גרמנים.
זו הייתה הדיוויזיה היחידה בחזית האיטלקית שנכנעה במהלך המלחמה בשלמותה לבעלות הברית.
ב-2 במאי הגיעו הכוחות לטורינו ונפגשו עם חיילים צרפתים והכוחות המשיכו לרדוף אחר החיילים הגרמנים הנסוגים.
באותו היום פורסמה הידיעה כי היטלר התאבד ולאחר מכן החלו להיכנע כל הכוחות הגרמנים שלחמו באזור.
ב-18 בדצמבר 1943 הוקמה היחידה האווירית של חיל המשלוח, מ-350 מתנדבים, מהם 43 טייסים בוגרי חיל האוויר הברזילאי ("Força Aérea Brasileira").
על אף תאונת אימונים שהביאה להרוגים הראשונים מקרב הכוח, הוכרז הכוח ככשיר ב-11 במאי 1944, וצויד במטוסי קרטיס P-40. הכוח שימש להגנת אזור תעלת פנמה.
ב-22 ביוני נשלח הכוח לארצות הברית לשם הסבה למטוסי P-47D ת'נדרבולט.
ב-19 בספטמבר נשלחה הקבוצה לאיטליה.
שם הגיעה לליבורנו וצורפה לקבוצת מטוסי הקרב ה-350 של חיל האוויר של ארצות הברית, שהוקמה ב-1942 על אדמת בריטניה, לחמה בצפון אפריקה ולאחר מכן סייעה בפלישת בעלות הברית לאיטליה.
הקבוצה קיבלה תג יחידה משלה, ועליו סמל היען שהיה לסמלם ולכינויים של הטייסים הברזילאים.
הטייסים הברזילאים נטלו חלק בכל פעולות קבוצת מטוסי הקרב ה-350, וזאת באופן עצמאי.
בשלב זה היה כוחו של הלופטוואפה באיטליה מזערי, ומטוסי ה-P-47 שימשו הן כמטוסי קרב והן כמפציצים, מטוסי סיור, ומטוסי סיוע למטרות הקרקע של הארמייה החמישית של צבא ארצות הברית, לה היו מסופחים כוחות הקרקע של ה-FEB.
ב-16 באפריל 1945 החלה הארמייה החמישית במתקפה גדולה בעמק הפו.
בשלב זה מנתה הטייסת 25 טייסים, שכן כמה מהטייסים נהרגו, כמה הופלו ונפלו בשבי, וכמה הוכרזו כבלתי כשירים מבחינה רפואית.
כל טייס טס בממוצע בשתי משימות מדי יממה.
ב-19 באפריל נשבר קו החזית הגרמני, ועובדה זו נצפתה לראשונה על ידי מטוסי הסיור הברזילאים, דבר שאפשר את הקמת ראש הגשר של בעלות הברית מצדו השני של נהר הפו, בטרם יחצו אותו הכוחות הגרמנים.
בפעולה זו סייעו גם המטוסים הברזילאים בפעולות הפצצה וריכוך באזור שיועד לצליחה.
22 באפריל 1945 היה היום שבו פעלו הכוחות באופן המוצלח ביותר, הפציצו שיירות גרמניות, אסדות ונקודות מבוצרות גרמניות באזור הצליחה, כאשר הטייסים ביצעו 44 גיחות והשמידו מעל מאה כלי רכב.
יום זה מצוין עד היום בצבא הברזילאי כ"יום הטייס הברזילאי".
בפעולות אלו ניזוקו שני מטוסים, ואחד הופל.
בסך הכול ביצעה הטייסת 445 משימות, שכללו 2,550 גיחות אישיות ו-5,465 שעות טיסה, בין 11 בנובמבר 1944 ו-4 במאי 1945. הפיקוד הטקטי האווירי ה-22 הכיר בכך שעל אף שהיחידה טסה רק 5% ממספר הגיחות במסגרת היחידה, בין 6 ל-29 באפריל 1945, היא השמידה אחוזים רבים וניכרים יותר מן המטרות.
ב-22 באפריל 1986 העניק שגריר ארצות הברית בברזיל, ומפקד חיל האוויר של ארצות הברית, לטייסי היחידה שנותרו בחיים, ציון לשבח מטעם נשיא ארצות הברית.
פרט ליחידות של צבא ארצות הברית, ולשתי טייסות אוסטרליות, לא ניתן ציון לשבח זה לאף יחידה אחרת.
לאחר מלחמת העולם השנייה הודח ורגאס מתפקידו לאחר 15 שנות שלטון בידי צבא ברזיל (אם כי לאחר מכן הוא שב לשלטון לכמה שנים).
לאחר המלחמה נפתחה תקופת "הרפובליקה השנייה" עד שנת 1964, בה הועברה הבירה לעיר ברזיליה, עיר שתוכננה בשטח מדינת גויאס.
את הישיבה המיוחדת הראשונה של ארגון האומות המאוחדות בכ"ט בנובמבר 1947 פתח הנציג הברזילאי אוסוולדו ארניה, כגמול סמלי על חלקה של ברזיל במלחמת העולם השנייה כספקית חומרי גלם חיוניים, ובעיקר על שליחת כוח המשלוח הברזילאי.
מאז, את כל ישיבה מיוחדת של ארגון האומות המאוחדות פותח הנציג הברזילאי כמסורת.
האנדרטה לחללי מלחמת העולם השנייה (ריו דה ז'ניירו)
ב-1960 נחנכה אנדרטת הנצחה לחיילים הברזילאים שלחמו במלחמת העולם השנייה ונפלו בקרב, בעיר ריו דה ז'ניירו.
בניית האנדרטה ארכה שלוש שנים וכוללת שלוש יצירות אמנות:
פסל מתכת - לזכר חיל האוויר הברזילאי, פרי יצירתו ז'וליו קאטלי פיליו.
פסל גרניט לזכר החיילים משלוש הזרועות (ים, אוויר ויבשה), פרי יצירתו של אלפרדו סשיאטי.
ציורו של אניסיו מדיירוש, עשוי אריחים שחוברו יחדיו לזכר החללים, אנשי הצבא ואזרחים כאחד.
ברזל גולמי הוא תוצר ביניים בתעשיית הברזל.
הוא נוצר מהתכת עפרת ברזל ויציקתה למטיל ברזל גולמי שניתן לשנע.