tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עבור כך בדרך כלל משתמשים בכינוי female-to-male (נקבה לזכר; בקיצור FTM או F2M – "אֶף טוּ אֶם").
"גבר טרנסג'נדר" הוא מונח מכליל הכולל בתוכו כל מי שזוהה כנקבה בלידתו (assigned female at birth, בקיצור AFAB), אך מזדהה כגבר.
למשל, חלק מהאנשים האנדרוגינים, ביג'נדרים, וג'נדרקווירים עשויים להזדהות כטרנסג'נדרים.
מכיוון ש"טרנסג'נדר" הוא מונח מכליל, הוא יכול להיות לא-מדויק ולא תמיד מתאר זהויות וחוויות ספציפיות.
"Transmasculine" הוא מונח כללי ורחב יותר עבור אנשים שהם AFAB (כלומר שהוקצו נקבה בלידה) אך מזדהים קרוב יותר לצד הגברי (או הזכרי) בספקטרום המגדרי.
המונח "טרנסקסואל" מקורו בקהילות הרפואיות והפסיכולוגיות.
עם זאת, בניגוד למונח טרנסג'נדר, טרנסקסואל אינו מונח מכליל, ורבים מהטרנסג'נדרים אינם מזדהים ככאלה.
לעיתים הקהילה הטרנסג'נדרית משתמשת במונח "מעבר" לתיאור יכולתו של אדם טרנסג'נדר להיראות כמו המגדר שהוא מזדהה איתו.
המשמעות ההפוכה מועברת במונחים "להיקרא" (to be read) או "להיות מובחן" (to be clocked), ופירושה אי-מעבר.
במקור, המונח "גברים טרנסים" התייחס באופן ספציפי לאנשים טרנסקסואלים female-to-male שעברו טיפול הורמונלי חליפי (HRT) או ניתוח להתאמה מגדרית (SRS), או גם וגם.
ההגדרה של "מעבר" (transition) התרחבה כך שהיא כוללת גם תאוריות של התפתחות פסיכולוגית או שיטות קבלה עצמית משלימות.
רבים מאלה המזדהים כטרנסג'נדרים עלולים להתמודד עם דיספוריה מגדרית.
גברים טרנסקסואלים וטרנסג'נדרים עשויים לבקש התערבויות רפואיות כגון שימוש בהורמונים וניתוחים כדי להפוך את גופם למתאים ככל האפשר להצגתם המגדרית.
עם זאת, גברים טרנסג'נדרים וטרנסקסואלים רבים אינם יכולים להרשות לעצמם או בוחרים שלא לעבור ניתוח או טיפול הורמונלי חלופי.
רבים שלא עברו ניתוח עליון בוחרים לקשור את השדיים שלהם.
ישנן כמה שיטות קשירה שונות, כולל שימוש בחזיות ספורט ובביינדרים (שיכולים להיות בסגנון אפוד או בסגנון עטוף-מסביב).
דבק או תחבושות, על אף שהם מתוארים לעיתים קרובות בתרבות הפופולרית, לעולם אינם אמורים לשמש לקשירה מכיוון שהם מתהדקים עם הזמן ודוחסים את בית החזה, ועלולים לגרום לפציעה.
חלק מהגברים הטרנסים עשויים גם להחליט להשתמש ב"אריזה" , לבישת ריפוד או חפץ פאלי (שמדמה את איבר המין הזכרי) במפשעת הבגד כדי לתת מראה של פין או בליטה.
עם זאת, זה לא אוניברסלי.
גברים טרנסים שמחליטים "לארוז" עשויים להשתמש בכל דבר, החל בגרביים מגולגלים ועד ל"פאקרים" (Packers) המיוצרים לכך, המדמים פין.
חלק מה"פאקרים" נוצרים גם כדי שגברים טרנסים יוכלו להשתין דרכם (מכשירי השתנה בעמידה ), או עבור חדירה או פעילות מינית אחרת (המכונה "pack-and-play").
מעבר עשוי לכלול חלק מהשלבים הבאים או את כולם:
מעבר חברתי: שימוש בשם ובכינויי גוף מועדפים, לבישת בגדים הנחשבים כמתאימים למגדר, היחשפות בפני המשפחה, החברים ובדרך כלל במקום העבודה/בית הספר.
טיפול להתאמה מגדרית: טיפול הורמונלי חליפי (HRT) או ניתוח (SRS)
אישור חוקי: תיקון שמות למי ששינה את שמו, (ולעיתים) סימון מין במסמכי זיהוי חוקיים.
לגברים טרנסים שלא עברו טיפול הורמונלי חליפי או ניתוח, הקבלה החברתית כגבר (מה שמכונה לפעמים "מעבר" ) עשויה להיות מאתגרת יותר לעיתים.
גברים טרנסים מסוימים עשויים לבחור להציג את עצמם כנשים במצבים חברתיים מסוימים (למשל בעבודה).
לאחר המעבר הגופני, גברים טרנסים בדרך כלל חיים באופן מלא כגברים.
עם זאת, חלק מהאנשים הטרנסים-גבריים עשויים לבחור להשתמש ולערב את גופם להיריון, לידת תינוק והנקה .
בארצות הברית, היחס בין גברים טרנסים לכלל האוכלוסייה אינו ברור, אך ההערכות נעות בין 1:2,000 ל-1:100,000. מחקר של מפקד האוכלוסין של ארצות הברית בשנת 2015 מעלה כי היו כ-58,000 שינויים בשמות ברישומי מפקדי האוכלוסין התואמים את המעברים מנקבה לזכר, אם כי רק 7,500 מהם שינו גם את קידוד המין שלהם.
במחקר שערכה קארה דבאני, שכותרתו "Transgender Research Literature Review", נכתב כי המונח "טרנסג'נדר" מקיף מספר עצום של זהויות שונות וייחודיות שאינן עומדות בכללי המגדר "הרגילים".
מרים ג'יי אבלסון כותבת, "אין ספק שחוויותיהם של גברים טרנסים הן חוויות של גברים ונותנות תובנות לגבי גברים, גבריות ואי-שוויון מגדרי".
גבר טרנס עשוי להיות הומוסקסואל, ביסקסואל, פאנסקסואל, פוליסקסואל, א-מיני, דמיסקסואל, וכו', וחלק מהגברים הטרנסים עשויים להחשיב את תוויות הנטייה המינית השגרתיות כבלתי מתאימות או בלתי ישימות עבורם, ובמקרה זה הם עשויים לבחור להשתמש בתוויות כמו קוויר.
הספרות בדרך כלל מציינת כי משיכה מינית לאותו המין (למשל, גברים טרנסים שאוהבים גברים ונשים טרנסיות שאוהבות נשים) נפוצה פחות בקרב גברים טרנסים מאשר בקרב נשים טרנסיות; הרוב המכריע של הגברים הטרנסים מגדירים עצמם כהטרוסקסואלים.
סקרים של המרכז הלאומי לשוויון טרנסג'נדרים מראים יותר שוני בנטייה המינית או בזהות המינית בקרב גברים טרנסים.
בסקר הטרנסג'נדרים של NCTE משנת 2015 שנערך בקרב משיבים שהזדהו כגברים טרנסים, 23% הזדהו כהטרוסקסואלים או סטרייטים.
הרוב המכריע (65%) הגדירו את נטייתם המינית או את זהותם המינית כקוויר (24%), פאנסקסואל (17%), ביסקסואל (12%), או הומוסקסואל/נמשך לאותו מין (12%).
חלק מהגברים הטרנסים יוצאים עם נשים הטרוסקסואליות, בעוד שאחרים יוצאים עם נשים שמזדהות כקוויריות; ייתכן שהאחרון נובע מכך שנשים המזוהות-כקוויריות מושקעות פחות באנטומיה המגדרית והמינית של האדם בכל הנוגע לבחירת בן זוג אינטימי.
מקובל גם שלגברים טרנסים יש היסטוריה משותפת עם הקהילה הלסבית או שהם מרגישים שהם מזדהים טוב יותר עם אותה קהילה בגלל הקבלה הרחבה שלה כביכול כלפי שונות מגדרית, כאשר ישנם גברים טרנסים שבתחילה הזדהו כלסביות (לרוב כ"לסביות בוצ'ות") לפני שהבינו שהם בעצם טרנסג'נדרים.
גברים טרנסים מסוימים שהזדהו כלסביות כל חייהם ועדיין מרגישים חיבור חזק לתווית זו עשויים להזדהות גם כלסביות.
גברים טרנסים מצליחים פחות בהשתלבות חברתית בתוך קהילות של גברים סיסג'נדרים הומוסקסואלים, אשר נוטות להיות ממוקדות יותר בגוף, במיוחד במונחים של פאלוצנטריזם .
יצחק ואח' קבעו כי כתוצאה מכך הם רואים יותר גברים טרנסים הומוסקסואלים המתחברים זה עם זה מאשר עם גברים סיסג'נדרים הומוסקסואלים.
עם זאת, ישנם מקרים שבהם נשים נוטות יותר מגברים לשאול ביסודיות גברים טרנסים לגבי המוטיבציה שלהם לשנות את גופם.
חלק מהחוקרים טוענים נגד ההנחות שגברים טרנסים הם בעיקר הטרוסקסואלים ובדרך כלל יש להם היסטוריה לסבית.
בספרם של החוקרים איאן אירווינג ורופרט ראג', "Trans Activism in Canada", הם קובעים כי "עדיין קיימת תפיסה מוטעית נפוצה לפיה גברים טרנסים הם לרוב הטרוסקסואלים בקרב אלה המחברים בין זהות מגדרית ונטייה מינית.
לעיתים קרובות מניחים שגברים טרנסים נמשכים אך ורק לנשים ויש להם היסטוריה לסבית לפני המעבר".
הם מוסיפים כי "נתונים אחרונים מ-Trans PULSE Project מערערים על ההנחה הזו, כאשר 63% מכלל האנשים הטרנסים female-to-male באונטריו מדווחים על זהויות לא-הטרוסקסואליות או קיום יחסי מין עם גברים טרנסים או לא-טרנסים בשנה האחרונה".
הם גם טוענים, בהתבסס על מעט מחקר, כי "גברים הומוסקסואלים רבים שאינם טרנסים קיבלו את פניהם של גברים טרנסים בקהילות הומוסקסואליות והכירו יותר ויותר בגברים טרנסים כשותפים מיניים ורומנטיים פוטנציאליים".
גברים טרנסים יכולים להיות קורבנות לפשעי מין, ובחלק מהמקרים גם אונס, כולל מצבים בהם הדבר נעשה מתוך כוונה לשנות את הביטויים המיניים או את המיניות של גברים טרנסים; תופעה זו ידועה בשם אונס מתקן.
במאמר של בנגקוק פוסט משנת 2016, אמר חוקר, "שלא כמו בדרום אפריקה, שם אונס הומופובי משתולל, עם מגמות הולכות וגוברות מכיוון שגברים רבים עדיין רוצים להשתמש באלימות כדי לאלץ אנשים טרנסים לנטוש את זהותם המינית, אין סקרים רשמיים או מחקרים אודות בעיה זו בתאילנד.
[...] לאחרונה הופיעו כמה קטעי וידאו המציגים אונס של אנשים טרנסים".
יתר על כן, המאמר סיפר על שני מקרי אונס של גברים טרנסים בתאילנד, וטען כי "נראה כי לא מעט אנשים [בתאילנד] היו אומרים שהם שמעו או יודעים על מקרים כאלה בקהילותיהם".
גישה לשירותי בריאות עבור גברים טרנסים יכולה להיות קשה.
הידבקות ב-HIV בין גברים טרנסים ואחרים נמצאת עדיין במגמת עלייה.
Shinjuku Boys , 1995, יפן, סרט תיעודי על שלושה גברים טרנסים עובדים במועדון מארחים בשינג'וקו, טוקיו
בנים אינם בוכים, 1999, ארצות הברית, דרמה (מבוסס על סיפור אמיתי)
Southern Comfort , 2001, ארצות הברית, סרט תיעודי
TransGeneration , 2005, ארצות הברית, מיני-סדרה תיעודית
Transparent , 2006, ארצות הברית, סרט תיעודי
Pick Up the Mic , 2006, ארצות הברית, סרט תיעודי (כולל שני אמנים FTM)
Still Black: A Portrait of Black Transmen , 2008, ארצות הברית, סרט תיעודי על גברים טרנסים שחורים
Loop Planes, 2010, ארצות הברית, דרמה קצרה
Becoming Chaz , 2011, ארצות הברית, סרט תיעודי על המעבר של צ'אז בונו
Songs For Alexis, 2014, ארצות הברית, סרט תיעודי על ריאן קסאטה
שלושה דורות, 2015, ארצות הברית, דרמה
Real Boy, 2016, ארצות הברית, סרט תיעודי על בן וואלאס וג'ו סטיבנס
Jack and Yaya, 2019, סרט תיעודי על חברים טובים ששניהם עשו מעבר
"גבר בפוראבר" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית אנה זק בהשתתפות ליין מסיבות ההומואים פוראבר תל אביב.
את השיר הוציאה לאור חברת התקליטים NMC ב-15 ביוני 2021 כרצועה שלא מתוך אלבום.
השיר נכתב, הולחן והופק על ידי הצמד המוזיקלי דולי ופן.
הווידאו קליפ לשיר פורסם לצד צאתו של הסינגל ובוים על ידי איתמר לידר.
בן בירון בראודה מאתר "וואלה!", ציין כי "גבר בפוראבר" הוא המנון הגאווה הגרוע ביותר לשנת 2021. כתב בביקורת.
מדינהתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםעולם15 ביוני 2021הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתNMC
גבעת תאודוליט היא גבעה בחצי האי טרינטי, שבצפון חצי האי האנטארקטי, בארץ גרהאם שבאנטארקטיקה.
הגבעה ממוקמת בקצה הדרומית-מזרחית של מישור לאקלאבר; 9 קילומטרים ממערב לקצה הצפון-מערבי של מפרץ דוז; הגבעה ממוקמת 4.75 קילומטרים צפונית-מערבית מנקודת בויל.
כ-9 ק"מ מהגבע נמצאת גבעת סקומליה.
גובהה של הגבעה 680 מטרים מעל פני הים.
בפסגת הגבעה מצויה פסגה סלעית קטנה המתנשאת מעל ייתר הפסגה.
הגבעה התגלתה ומופתה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד (FIDS), במהלך סקר שערכו בספטמבר 1946, שיצאה אל הסקר ממפרץ התקווה.
שמה של הגבעה ניתן לה על ידי סקר שטחי חסות איי פוקלנד בעת סקירת ומיפוי האזור.
השם ניתן לה, מאחר שפסגת הגבעה שימשה כתחנת תיאודוליט חשובה.
גבר במלואו היא מיני סדרת טלוויזיה מסוגת דרמה אמריקאית שנכתבה על ידי דייוויד אי קלי ובוימה על ידי רג'ינה קינג המבוססת על הרומן של טום וולף באותו שם עבור נטפליקס.
הסדרה מורכבת משישה פרקים, ושודרה בבכורה בנטפליקס במאי 2024.
אינטרסים עסקיים ופוליטיים מתנגשים כאשר צ'רלי קרוקר, איל הנדל"ן מאטלנטה מגן על האימפריה שלו מפני אלה שרוצים לנצל את פשיטת הרגל הפתאומית.
ג'ף דניאלס בתור צ'רלי קרוקר
דיאן ליין בתור מרתה קרוקר
ויליאם ג'קסון הארפר בתור ווס ג'ורדן
אמל אמיין בתור רוג'ר וייט
טום פלפרי בתור ריימונד פיפגראס
שרה ג'ונס בתור סרינה קרוקר
ג'ון מייקל היל בתפקיד קונרד הנסלי
צ'אנטה אדמס בתור ג'יל הנסלי
לוסי לו בתור ג'ויס ניומן
אוון רו בתור וולי קרוקר
ביל קאמפ בתור הארי זייל
ג'ריקה הינטון בתור הנרייטה וויט
רג'ינה קינג ביימה את שלושת הפרקים הראשונים.
ב-4 בנובמבר 2021, הוכרז כי נטפליקס נתנה אור ירורק להפקת מיני-סדרה, המבוססת על הרומן באותו שם מאת טום וולף.
את התסריט כתב דייוויד אי קלי והיא בוימה על ידי רג'ינה קינג.
השניים גם מפיקים יחד עם ריינה קינג ומתיו טינקר.
הסדרה הופקה על ידי חברות ההפקה "Royal Ties Productions" ו-"David E.
בתחילת מאי 2022 לוהק ג'ף דניאלס.
דיאן ליין לוהקה לתפקיד ראשי ביולי 2022. ויליאם ג'קסון הארפר, אמל אמיין, טום פלפרי, שרה ג'ונס, ג'ון מייקל היל, צ'נטה אדמס, לוסי לו וביל קמפ לוהקו באוגוסט 2022.
הצילומים היו אמורים להתחיל במאי 2022. הצילומים היו צפויים להתחיל ב-8 באוגוסט 2022 באטלנטה ג'ורג'יה, ולהסתיים ב-10 בדצמבר.
גבריאל (גברי) בנאי (נולד ב-9 ביולי 1939) הוא שחקן, זמר, קומיקאי ומסעדן ישראלי.
ידוע במיוחד בהיותו חלק משלישיית "הגשש החיוור".
בנאי הוא בן למשפחת בנאי, נולד וגדל בשכונת מחנה יהודה בירושלים.
את צעדיו הראשונים בעולם הבידור עשה בלהקת הנח"ל.
יחד איתו היה, בין השאר, ישראל (פולי) פוליאקוב.
עם סיום שירותו הצבאי, הצטרף בנאי ללהקת "התרנגולים", בניצוחה של נעמי פולני, יחד עם שייקה לוי ופולי.
אמרגן הלהקה אברהם דשא (פשנל), זיהה את כישרונם של השלושה והקים יחד איתם את להקת "הגשש החיוור", שנחשבת להצלחה גדולה.
יחד עם בנאי, הציגו פולי ושייקה עשר תוכניות בידור במשך כארבעים שנים.
בנאי שיחק עמם בסרטי קולנוע רבים, בין היתר בסרטים: "גבעת חלפון אינה עונה" (1976) בתפקיד ג'ינג'י, "שלאגר" (1979), בתפקיד בנג'י שמש, ו"הקרב על הוועד" (1986), בתפקיד ג'ימבו.
לאחר פירוק הלהקה העלה בנאי תוכנית יחיד והגיש לצד ישראל אהרוני את סדרת הטלוויזיה "דרך האוכל".
בעקבות שיתוף פעולה זה, ב, משמשים השנים פרזנטורים של המותג "פיירי".
בנוסף, שיחק במחזות הזמר: "צלילי המוסיקה" (2005) ו"עפרה" בתיאטרון הצפון (2009).
בנאי ערך ספר במהדורה אלבומית בשם "אז מה היה לנו שם" (בהוצאת מודן), המכיל "משפטים מחוזיים מאוד ממערכוני הגשש החיוור" (לשון כותרת השער).
משנת 2015 מעלה גברי בנאי עם בניו אורי ובעז את המופע "אלו הם בנאי".
בריאיון לעיתון "מעריב" בשנת 2017, אמר בנאי כי הוא איננו מתכוון להופיע בשטחי יהודה ושומרון.
בשנת 2021 כיכב בעונה השנייה של הסדרה הקומית "מצולמים" בכיכובם של שלישיית "מה קשור".
באותה שנה השתתף בתוכנית "המרדף".
בשנת 2023 השתתף בסרט "הענקים של אי הפסחא" בבימוי דובר קוסשווילי.
בשנת 2024 שיחק בדרמה הטלוויזיונית "אף אחד לא עוזב את פאלו אלטו".
בשנת 2000 זכה יחד עם יתר שלישיית הגשש החיוור בפרס ישראל למפעל חיים, על תרומה מיוחדת לחברה ולמדינה.
ב-2013 הוענק לבנאי ולשייקה לוי פרס על מפעל חיים במסגרת פסטיבל הסרטים הישראלי בלוס אנג'לס וכן פרס אופיר על מפעל חיים.
ב-2020 הוענקו לבנאי ולשייקה לוי תוארי "יקיר העיר תל אביב-יפו".
ב-2021 זכה בפרס מפעל חיים מטעם אמ"י.
בשנות השישים נישא בנאי לאורנה שק, שמספר שנים מאוחר יותר חזרה בתשובה ועזבה להתגורר בבני ברק.
מנישואין אלו נולד בנו, השחקן והזמר אורי בנאי.
בתחילת שנות השבעים, נישא בנאי בשנית לדפנה.
לשניים נולדו בת ובן, יסמין והזמר בעז בנאי.
מתגורר בשכונת רמת אביב בצפון תל אביב.
הענקים של אי הפסחא (2023)
גבריאל הוא דמות מלאך בדתות האברהמיות ומשרת כשליח האלוהים.
בשלוש הדתות הוא מתואר כיצור חסר גוף העשוי מאור.
הוא שוכן בשמיים וממלא את התפקיד שהאל מטיל עליו, לדוגמה אמירת דברי הלל ושבח לאל, מסירת דברי האל לאדם, והשגחה על בני האדם והתנהלות העולם.
ביהדות גבריאל הוא אחד ממלאכי השרת.
במקרא הוא מופיע בספר דניאל, בהתגלות שעבר דניאל.
בהמשך ההתגלות מתאר דניאל בפרטים כיצד נתגלה המלאך גבריאל לפניו על יד הנהר הגדול חידקל בבבל.
גבריאל מופיע כאיש לבוש בדים ועליהם חגורת זהב, פניו מבריקות ועיניו כלפידי אש.
זרועותיו ומרגלותיו נחושת מבריקה וקולו כקול המון.
גופו מתואר כתרשיש: לפי חלק מהפירושים הכוונה לצבע של אבן תרשיש.
לפי פירושים אחרים הכוונה שגודלו כעיר תרשיש כלומר ממדי גופו גדולים מאוד.
על פי המסורת, גבריאל הוא אחד מארבעת המלאכים העומדים לפני כיסא הכבוד ותפקידם להשגיח ולשמור על ארבע כנפות הארץ: מיכאל, גבריאל, אוריאל ורפאל.
בנוסף הוא המזמר לפני האל זמירות הלל והודיה, והוא מוסר לבני האדם את מה שאלוהים אומר לו למסור וכמו כן הוא גם משגיח על בני האדם.
במקורות קבליים נזכר שגבריאל הוא המלאך העומד לשמאלו של האל, כלומר המייצג של מידת הדין והגבורה.
כך, למשל, הוא מתואר בפיוט "המבדיל בין קדש לחול".
בדומה, לבושו הוא מלבוש דין ועשוי כעין "אש-אוכלה" לעומת מיכאל המיצג את החסד ומלבושו כעין "מים-וקרח".
בהתאם, לעיתים מופיע גבריאל באגדה כשר של פורענות: הוא הופך את סדום, מכה את מחנה סנחריב בשעת מלחמתו עם חזקיהו, תוקע קנה בים, עליו נוצר שרטון וממנו נבנית ממלכת רומי, אויבי עם ישראל.
בתלמוד מובא שבשעה שנמרוד השליך את אברהם אבינו לכבשן האש, ביקש גבריאל ללכת ולהצילו אך הקב"ה סירב, אך בישרו שיזכה להציל את שלושת בניו, חנניה מישאל ועזריה:
בתלמוד הוא מוזכר כאחד משלושת המלאכים המוזכרים בפרשת וירא, שהגיעו לבקר את אברהם בעת שהיה חולה, לאחר קיום מצוות ברית מילה.
בפיוטו של רבי משה אבן עזרא "אל נורא עלילה" מופיעים גבריאל, מיכאל ואליהו הנביא כמחישי הגאולה:.
חזון גבריאל הוא טקסט אפוקליפטי אבוד הכתוב על אבן גיר שכנראה התגלה ממזרח לים המלח במהלך המאה ה-20. הטקסט מתוארך למאה הראשונה לפני הספירה, והוא נכתב ככל הנראה בעקבות דיכוי של מרד שפרץ אחר מותו של המלך הורדוס.
הטקסט כתוב בגוף ראשון, בפי מי שמזהה את עצמו 'אני גבריאל', ככל הנראה גבריאל המלאך.
בנצרות המלאך גבריאל ושאר המלאכים סוגדים ומשרתים את ישו.
המלאך גבריאל מוכר כ"מלאך המבשר", כלומר, המלאך שבישר על הולדת ישו לאמו מריה (מרים).
בספר הבשורה על פי לוקאס שבברית החדשה מסופר שגבריאל מבשר את מרים "בשורה גדולה", בה הוא מודיע לה שהיא עתידה להוליד בן שיושיע את האנושות מן העוול והרשע.
המקום בו בישר גבריאל למרים על הולדת בנה נמצא על פי מסורת נוצרית בנצרת, במקום בו נמצאת בימינו כנסיית הבשורה.
בנצרת ישנה גם כנסייה אורתודוקסית יוונית מן המאה ה-18, המכונה "כנסיית גבריאל" על שם אותה התגלות.
כמו כן, גבריאל הוא זה שמודיע לזכריה ואלישבע הורי יוחנן המטביל על הולדת בנם.
באסלאם מתואר גבריאל כמלאך ההתגלות של הנביא מוחמד.
הוא העביר למוחמד את ההתגלות הקוראנית ואת הבשורה על כך שנולד להיות נביא.
שמו בערבית הוא גִ'בְּרִיל (جبريل) או ג'בראא'יל (جبرائيل).
בנוסף לכך, הוא ושאר המלאכים אחראים על תיעוד מעשי האדם לקראת יום הדין, על זריחת גרמי השמיים, ירידת הגשמים, והשגחה על עוברים ברחם אימם.
הוא הדמות המרכזית בחדית' גבריאל.
בסורת אל-אסראא (סורה 17) ובחדית' מתאר מוחמד כיצד העיר אותו המלאך גבריאל בשעה שנם את שנתו ליד הכעבה.
המלאך הורה לו לעלות על חיה פלאית בעלת כנפיים, "קטנה מאתון אך גדולה מחמור", פניה פני אשה, גופה כגוף של סוס וזנבה כעין זנבו של טווס, וכינויה הוא אל-בוראק (הברק).
על פי פקודת גבריאל עלה מוחמד על החיה הפלאית והגיע במהירות הבזק למקדש שלמה אשר באלאקסא, שנמצא בירושלים.
שם הציע לו גבריאל לשתות יין או חלב, לפי בחירתו, ומוחמד בחר בחלב.
אז אמר לו המלאך גבריאל שזו הדרך הנכונה עבורו ועבור חסידיו.
לאחר מכן נשא אותו גבריאל השמימה והראה לו את שערי גן עדן, שם הנקודה שבה נפגשים תחילת המציאות עם סופה.
לפי תיאורים איסלמיים, התרבות הדתית היהודית תופסת את גבריאל כאויב האל.
כך, האל בקוראן מנחה את הנביא מוחמד לומר "מי שהיה אויב לגבריאל" כשהוא פונה ליהודים (2:97, סורת הפרה, תרגום עדוי).
גברות בלוונדר הוא סרט קולנוע משנת 2004 שביים השחקן צ'ארלס דאנס.
הסרט מתרחש במחוז קורנוול שבאנגליה בשנות השלושים של המאה העשרים.
צעיר פולני נסחף לחוף אחרי שספינתו נטרפה.
שתי נשים מבוגרות אוספות אותו אל ביתן, ומגלות שיש לו כישרון מוזיקלי.
השחקן הגרמני דניאל ברוהל בתפקידו הראשון בשפה האנגלית.
נטשה מקאלהון - אולגה דנילוף
פרדי ג'ונס - ז'אן פנדרד
דייוויד וורנר - ד"ר מיד
בסרט משולבות מספר רב של יצירות לכינור ולתזמורת, אשר מרביתן נכתבו במיוחד לסרט על ידי נייג'ל הס.
בנוסף, מנוגנות יצירות מאת מאסנה, סרסטה, דביסי ופאגאניני.
היצירות כולן מבוצעות על ידי הכנר האמריקני ג'ושוע בל.
גבריאל הוא סדרת טילים נגד ספינות מתוצרת התעשייה האווירית.
הגרסאות הראשונות של הטיל פותחו בשנות ה-60 של המאה ה-20 על בסיס טיל קרקע-קרקע בשם לוז.
במלחמת יום הכיפורים נעשה בגבריאל שימוש קרבי לראשונה ובהצלחה רבה בקרב לטקיה, בקרב טרטוס ובקרב דמיאט.
כ-50 טילי גבריאל שוגרו במלחמה זו, קרוב למחציתם פגעו במטרה.
בשנות ה-60 של המאה ה-20 ספינות חיל הים היו מטרות פגיעות לטילי ים-ים מצריים, והוחלט בתעשייה האווירית להיכנס לפיתוח שאפתני של טיל הים-ים הראשון בישראל.
מאז שנת 1954 עסק חמ"ד (שהפך לימים לרפא"ל) בפיתוח טיל מונחה בניהוג ידני לפי קו ראייה.
טיל זה פותח במקור עבור חיל האוויר לשיגור ממטוס דקוטה, אך אומץ לבסוף על ידי חיל התותחנים לשימוש יבשתי.
הטיל סבל מטווח מינימלי בן שישה ק"מ שהיה גדול מדי לכוחות היבשה, ומאי עדיפות על פני סוללות תותחים רגילות.
בשנת 1960 הוענק פרס ביטחון ישראל למדעני רפא"ל עבור פיתוח הטיל "לוז".
בשנים 1962-1961 לאחר הכנות שכללו הכנת משגר אטום שיעמוד בתנאי הים ומערכות לשליטה ובקרה בתנאי ים בוצעה סדרת ניסויים שכללה ירי של 21 טילים לעבר מטרות ימיות, שישה מהם מהחוף וחמישה עשר נוספים מסיפון המשחתת אח"י יפו.
בניסויים אלו התברר שהערפל הנוצר על ידי גזי הפליטה של המנוע כאשר הטיל משייט קרוב לפני הים מסתיר את הטיל וגם את המטרה ואינו מאפשר הנחיה אופטית אמינה.
הניסיונות להתגבר על הבעיה באמצעים ושיטות שונו לא הביאו לפתרון.
בשנת 1963 נערך ניסוי נוסף של לוז מן היבשה לעבר מטרה ימית בנוכחות הרמטכ"ל צבי צור ומוניה מרדור.
ההתקדמות המצרית בתחום טילי הקרקע-קרקע הביאה להעתקת משאבי הפיתוח ברפא"ל לתחום זה.
ביטול הפרויקט עקב אי השלמת הפיתוח, היה פוגע בצורך המבצעי של חיל הים ומבחינת תעשייה אווירית היה גורם לביטול התוכנית לייצור הטילים שלא הושלם פיתוחם.
בעקבות הצעה של התעשייה האווירית להתגברות על בעיית ההנחיה, העביר משרד הביטחון את הפיתוח, בעידוד חיל הים לתעשייה האווירית שקיבלה מוצר שהיה עליה להשלים את פיתוחו לעמידה בייעודו כטיל נגד ספינות.
לימים התפתח והתרחב צוות זה והיווה את גרעין ההקמה של מפעל מבת במחצית השנייה של שנות ה-60. ראשוני צוות הפיתוח הגיעו לתפקידים בכירים במבת ובתעשייה האווירית.
התעשייה האווירית שיפרה את מנגנון הנחיית הטיל שפוצל להיגוי גובה מבוסס מד גובה (אלטימטר) ומכ"ם נעילה והיגוי.
מכ"ם הנעילה וההיגוי, שקולט את ההד החוזר ממערכת בקרת האש של הספינה המשגרת, מעביר הנחיה לטיל (שיטה המכונה "הנחיה חצי-אקטיבית").
שיטה זו אפשרה הטבעת ספינות אויב קרובות מאוד לחוף, פגיעה במטרות חוף וכן התגברות על לוחמה אלקטרונית, במחיר אי יכולת שיגור הטיל מעבר ל"אופק" מכ"ם המשגר.
השיטה לפיתוח שתי מערכות הייתה פרי מחשבתו של מוביל הפיתוח אבן טוב.
מאפיין נוסף של ה"גבריאל" הוא מעופו הנמוך מעל פני הים, מה שהקשה על יירוטו בתותחי נ"מ.
הפיתוח הושלם ב-7 באפריל 1969 עת הוטבעה המשחתת אח"י חיפה (ק-38) שהוצאה משירות והוטבעה באמצעות טיל, שנורה ממערכת הטילים הראשונה שהותקנה על ספינת הטילים שקיבלה גם את שמה, אח"י חיפה (ס-322).
גבריאל סימן פריצת דרך ביכולות המבצעיות של חיל הים להשמדת ספינות אויב ממרחק של עשרות קילומטרים ובגובה טיסה של מטרים ספורים מעל פני הים, המקשה על גילוי הטיל.
בנוסף היווה פריצת דרך טכנולוגית לתעשייה האווירית כולה, והביא לזכייתה בפרס ביטחון ישראל ולעסקאות נוספות ברחבי העולם.
במלחמת יום הכיפורים טיבעו טילי הגבריאל 13 ספינות אויב.
טיל הגבריאל שימש כנשק התקיפה העיקרי של חיל הים במשך שלושה עשורים.
פרויקט מרקיז - בזמן מלחמת ההתשה סופקו לחיל האוויר 20 מערכות של טילי גבריאל שהורכבה בראשם עדשת מכ"ם, כפיתיון להסחה של טילי נ"מ.
טיל קרקעי זה שהורכב על נגמ"ש, היה עולה לגובה של מטוס סקייהוק וצולל לעבר סוללת נ"מ.
במלחמת יום כיפור נעשה שימוש בטילים אלו.
על פי פיני דגן ממנהלי הפיתוח של טיל הגבריאל, כנגד כל טיל גבריאל שהופעל נורו בממוצע כ-30 טילי נ"מ מצריים.
טילי ומערכות נשק גבריאל בגרסאותיה הראשונות נמכרו למספר מדינות, החל מתחילת שנות השבעים, בחלק מהמקרים (לדוגמה: צ'ילה, סרי לנקה, מקסיקו) הועברו הטילים כחלק ממכירת סטי"לים של חיל הים הישראלי לאותן מדינות כולל מערכות הנשק שעליהן.
לאחר פיתוח טיל מתקדם גבריאל 5, נמכרו החל מסוף העשור השני של המאה ה-21 גם מערכות גבריאל 5 למספר מדינות.
ב-1969 הושלם פיתוח הגרסה הראשונה של הטיל, והוא הוצג לראשונה לציבור ב-1970. בגרסה זאת נעשה שימוש במלחמת יום הכיפורים.
הטיל היה לוחך ים בגובה של כ-2.5 מטר וטווח יעיל של 20 ק"מ.
50 טילים מדגם זה הועברו לאבלואציה לחיל הים של טאיוואן.
פיתוח של גרסה משופרת, "גבריאל 2" החל בשנת 1972, והיא נכנסה לשירות מבצעי ב-1978. גבריאל 2 הגיע לטווח כפול של 40 ק"מ.
דרום אפריקה קיבלה רישיון לייצר את הדגם הזה.
גם טאיוואן רכשה טילים מגרסה זו (בהמשך פיתחה וייצרה את טילי "Hsiung Feng I" על בסיס הנדסה הפוכה של טיל הגבריאל).
גרסת ים-קרקע של הטיל כונתה "הילטון" ושימשה במלחמת לבנון הראשונה.
גרסה מתקדמת בשם "גבריאל 3" הוצגה בשנת 1978 ונכנסה לשירות מבצעי ב-1982, פותחה גם גרסת אוויר-ים בשם "גבריאל 3 A/S" בעלת טווח של 60 ק"מ אשר נבחנה בטיסות ניסוי אך לא נכנסה לשימוש מבצעי.
שתי הגרסאות צוידו במנגנון שגר ושכח.
בתחילת שנות ה-90 פותחה הגרסה "גבריאל 4".
הטיל מבוסס על גבריאל 3, אך גדול ממנו ובעל מנוע טורבו-סילון.
לגרסה זו 3 אפשרויות הנחיה: שגר ושכח, שגר ועדכן ושגר ושלוט בעזרת עדכוני מכ"ם.
טיל ים-ים מתקדם גבריאל 5
במאה ה-21 פותח טיל ים-ים מתקדם תוצרת התעשייה האווירית אשר נקרא גבריאל 5 (למרות שהוא טיל שונה אשר אינו קשור הנדסית לדגמים הקודמים בסדרה).
במהלך העשור השני של המאה ה-21 נחשפה גרסת הייצוא של הטיל תחת השם Advanced Naval Attack Missile.
ביולי 2018 נחתם חוזה בין התעשייה האווירית לפינלנד למכירת מערכות הטיל בשווי של כ-162 מיליון יורו.
במסגרת החוזה יסופקו משגרים, טילים, סימולטור, ציוד בדיקה וחלקי חילוף.
הטילים הראשונים יימסרו ב-2019 והאספקה תימשך עד שנת 2025.
חיל הים הפיני חשף את הטיל גבריאל-5 לטווח של 200 ק"מ, שכולל מערכות ניווט GPS ו-INS ומסוגל לפגוע גם במטרות בחוף.
בטיל ראש ביות מכ"מי ויכולת ל"א.
יש הסוברים שפעולה זו הביאה לידי חשיפת יכולות של חיל הים הישראלי.
בספטמבר 2020, הודיע צה"ל על ניסוי מוצלח, לקראת שילובו בספינות סער 5 וסער 6 ובאוגוסט 2022 הושלם ניסוי מוצלח נוסף במערכת שבוצע מספינת סער 6.
בפברואר 2025 הודיע חיל הים על ניסוי מוצלח נוסף.
בספטמבר 2021 נחשף בעמדה של התעשייה האווירית בתערוכת DSEI 2021 בלונדון כי לטיל יש טווח של כ-290 ק"מ.
באוקטובר 2021 פורסם כי בעקבות פינלנד, גם אסטוניה תרכוש טילי גבריאל בסכום של 30 מיליון דולר.
Blue Spear - טיל נגד ספינות דור 5 המוצע לסינגפור כתחליף להרפון.
הגרסה המוצעת היא שת"פ בין התעשייה האווירית ל-ST Engineering מסינגפור.
באוקטובר 2021 דווח כי אסטוניה תרכוש את טיל ה-Blue Spear.
Sea Serpent - טיל נגד ספינות דור 5 המוצע לחיל הים הבריטי כתחליף להרפון.
הגרסה המוצעת היא שת"פ בין התעשייה האווירית לחברת Thales ומיועדת לשימוש פריגטה Type-23 של הצי הבריטי.
הטיל הוצג לראשונה בתערוכת DSEI 2021 שנערכה בלונדון.
: חיל הים הישראלי, כולל בדגם גבריאל 5.
גברוסוג הסלעסלע יסודסביבת היווצרותפלוטוניתהרכבפלגיוקלז, פירוקסן, אוליבין ומגנטיטתכונות וזיהוי שחור או אפור כהה, גס גביש, אבקה מגנטית
גָבְּרוֹ (Gabbro) הוא סלע יסוד פלוטוני גס גביש דל בסיליקה ועשיר בברזל ובמגנזיום.
השם "גברו" ניתן לסלע על ידי הגאולוג הגרמני כריסטיאן לאופולד פון בוך (Christian Leopold von Buch), על שם עיירה במחוז טוסקנה שבאיטליה.
גברו דומה בהרכבו הבסיסי לבזלת.
גברו נוצר כאשר מאגמה מאפית עולה מן המעטפת וחודרת אל אזורי חולשה בקרום כדור הארץ.
המאגמה מתקררת לאט ומתגבשת בגופי חדירה מגמטיים גדולים באזור פתיחה.
לחלופין, ניתן למצוא גברו ונוריט, גם בחלקים התחתונים של אופיוליטים, מתחת לשכבות הדאלוריט והבזלת.
גברו הוא סלע גס גביש (מילימטר אחד ויותר), אם כי עשויה להיות לו הופעה פגמטיטית באמצעות גבישים גדולים מאוד (20 מילימטר ויותר).
הסלע כהה וצפוף ומכיל בעיקר פלגיוקלז, פירוקסן, אוליבין ומגנטיט.
הפירוקסן הוא בעיקר מסוג קלינופירוקסן, אם כי עשויות להיות גם כמויות קטנות של אורתופירוקסן.
כאשר כמות האורתופירוקסן גדולה מזו של הקלינופירוקסן, מתקבל סלע מסוג נוריט.
גם קוורץ עשוי להיות נוכח בסלע כתוצאה ממאגמה ברוויית יתר של סיליקה.
אסקסיט הוא סלע גברו שנוצר ממאגמה דלה בסיליקה אשר נוכח בה נפלין.
טרקטוליט הוא סלע גברו שמכיל פלגיוקלז ואוליבין ועני מאוד בפירוקסן.
בגברו עשויות להימצא כמויות קטנות של תחמוצות טיטניום-ברזל כמינרל אילמניט (FeTiO3), ומינרלים מקבוצת הספינל: אולבוספינל (Fe2OTi4) ומגנטיט (Fe3O4).
הגברו הוא סלע נפוץ ביותר בתחתית הקרום האוקייני, ניתן למצוא אותן גם ברצועות ארוכות של חדירות גברו שאופייניות לאזורי בקע, לאורך העתקים גדולים.
גברו נמצא לא רק בכדור הארץ אלא גם על הירח.
תהליכים טקטוניים וסייסמיים שפעלו בירח עד לפני כ-2.5 מיליארד שנה הביאו ליצירתם של סלעי גברו, כמו גם נוריט ובזלת.
במחוז פוג'יין, בדרום מזרח סין, מצויות כמויות מוגבלות של גברו עשיר באוליבין שמקורו בפעילות וולקנית.
הסינים מכנים את הסלע הזה בטעות בשם "גרניט שחור", למרות שמבחינה מינרלוגית, הוא רחוק מאוד מגרניט.
הסלע נכרה בסין בגושים מלבניים המשמשים בעיקר לייצור ריצוף ומשטחי מטבח.
כיום פעילות הכריה הצטמצמה מאוד בגלל התדלדלות המקורות.
רוב האריחים המשמשים לריצוף מיסעת הרכבת הקלה ברחוב יפו בירושלים עשויים מגברו שיובא מסין.
סלעי גברו וסביבתם עשויים להכיל כמויות קטנות אך משמעותיות של כרום, ניקל, קובלט, זהב, כסף, פלטינה ונחושת גופרתית שכרייתם משתלמת מבחינה כלכלית.
גברי (גבריאל) לוי (24 בדצמבר 1937 – 16 באוגוסט 2018) היה עסקן כדורגל, רקדן וכוריאוגרף ישראלי.
בין היתר כיהן כיושב ראש התאחדות הכדורגל בישראל.
גברי לוי נולד ב-1937 בפתח תקווה למשפחה יוצאת בולגריה.
הוא החל להתעניין במחול בגיל 15 והשתתף בלהקת "עלומים פתח תקווה" בהדרכתו של יונתן כרמון, שצירף אותו ללהקה המרכזית של ההסתדרות.
ב-1957 היה שותף בהקמת להקת כרמון של יונתן כרמון ויצא איתה לסיבובי הופעות בעולם.
מ-1959 התגורר בארצות הברית, הקים את להקת המחול "הצברים", עימה פעל חמש שנים, באותה התקופה השתלם גם בסגנונות ריקוד אחרים, למד שיעורי בלט קלאסי וג'אז.
ב-1964 שב ללהקת כרמון ושימש כעוזר המנהל האמנותי.
ב-1973 נקרא לנהל את להקת המחול של צה"ל, אולם כעבור שלוש שנים החליט הרמטכ"ל רפאל איתן לפרק את הלהקה.
לאחר הפירוק קיבץ לוי את יוצאי הלהקה וב-1976 יזם את להקת המחול "שלום 1976", אותה ניהל שמואל צמח.
הלהקה ייצגה את ישראל ברחבי העולם.
לוי הדריך במשך השנים להקות מחול רבות, בהן: עמק הירדן, עמק יזרעאל, שער הנגב, גליל מערבי, בית הגפן בחיפה, הדרים רחובות, פעמי אביב בתל אביב, ותיקי פתח תקווה ולהקת אשקלון.
הפיק וביים את טקסי הפתיחה והנעילה של המכביה השלוש-עשרה וה-14, וכינוס הפועל ה-15, בהם השתתפו אלפי משתתפים.
כן שימש כוריאוגרף בהצגות שונות בתיאטרון הבימה.
ב-1979 היה הכוריאוגרף של קטע-המעבר באירוויזיון 1979 אשר התקיים בירושלים, שבוצע בידי להקת "שלום".
על עבודותיו זכה בפרס כינור דוד ופרס ורד הכסף.
בין השנים 1996–2003 כיהן כיושב ראש ההתאחדות לכדורגל.
לאחר פרישתו מתפקיד זה, חזר לניהול להקת המחול "שלום" בה הדריך גם שלמה רוזמרין.
בשנים 2005–2006 שימש שופט בתוכנית הטלוויזיה "רוקדים עם כוכבים", וב-2007 שימש כחבר בפאנל התוכנית "יציע העיתונות" בערוץ הספורט.
באותה שנה שיחק בתפקיד אורח בסרט "רחמים".
ב-1989 כיהן לוי כיו"ר קבוצת הפועל פתח תקווה, ולאחר מכן היה חבר ההתאחדות לכדורגל, וממלא מקום היו"ר.
בספטמבר 1996 התמנה לתפקיד יושב ראש ההתאחדות לכדורגל בישראל (במקומו של עזריקם מילצ'ן), תפקיד אותו מילא במשך שבע שנים.
בתקופתו נעשתה חלוקה חדשה של הליגות לכדורגל, והחלה ליגת העל אשר עד אז נקראה הליגה הלאומית בכדורגל, ולראשונה נמכרו זכויות השידור של ליגת העל בכדורגל לערוץ הספורט.
הוא דרש משכורת עבור עבודתו אף על פי שכל בעלי התפקיד לפניו כיהנו בהתנדבות, בתקופתו מונו שני מאמני כדורגל, ריצ'רד נילסן במקום שלמה שרף ואברהם גרנט במקום נילסן.
לוי עצמו התפטר כמה פעמים מתפקידיו בהתאחדות, על רקע מחלוקות שונות, אולם לאחר כל פעם, חזר בו.
בתקופתו התרחשו פרשיות הקשורות לכדורגל הישראלי:
בנובמבר 1999 הפסידה נבחרת ישראל לנבחרת דנמרק בשלב הפלייאוף במוקדמות יורו 2000, וכעבור ימים אחדים התברר כי כדורגלנים בנבחרת בילו עם נערות ליווי.
הפרשה כונתה בתקשורת הספורט בישראל, "פרשת נערות הליווי".
ב-2001 נחשפה פרשת שופטים באדום, הקשורה בהטייה של משחקי כדורגל, ובה היו מעורבים שופטי כדורגל ועסקנים.
ב-2005 קבע בית משפט השלום בחדרה גזר על גברי לוי 100 שעות למען הקהיליה בעקבות תקיפת העיתונאי חמי אוזן ב-10 באוקטובר 2000.
לאחר פרישתו מראשות ההתאחדות לכדורגל, שב לשמש כיו"ר מועדון הכדורגל הפועל פתח תקווה.
על תקופתו כיו"ר ההתאחדות הצהיר לוי: .
בשנת 1959 נשא לאישה את לאה לבגורן, רקדנית בלהקת המחול שלו ולזוג נולדו שלושה ילדים.
ביניהם, מאמן הכדורגל גיא לוי.
אחיינו של גברי לוי הוא השחקן יהודה לוי.
לוי, שברוב חייו התגורר בפתח תקווה, גר בשנותיו האחרונות בתל אביב.
גברה קראסטוס (געז: ገብረ ክሪስቶስ; מילולית: "משרת הצלב") היה קיסר אתיופיה מה-18 במרץ 1832 עד ה-8 ביוני 1832. בנו של גברה מאסי (צאצא של פאסילידס).
קיסר זה היה קיסר בובה, שהוכתר על ידי סגן הקיסר, ראס עלי השני מבני האורומו.
זמן קצר לאחר מכן הדיח ראס עלי את הקיסר לטובת אחיו, סהלה דנגל.
הכמרים של מחוז אזזו פסלו את סהלה דנגל בשל אמונתו הדתית, ושכנעו את ראס עלי לשחרר את גברה קראסטוס מהגלות באי מיטרהה שבאגם טאנה, ולמנותו כקיסר.
קראסטוס היה קיסר למשך כשלושה חודשים, עד מותו, ונקבר במנזר תקלה היימנות באדבבי.
ההיסטוריון וואליס באדג' כותב בספרו שקיסר זה הורעל למוות.
לאחר מותו, אחיו סהלה דנגל הוכתר מחדש לקיסר.
גבריאל אברהם אלמונד היה חוקר מדע המדינה אמריקאי, שנודע בייחוד בשל עבודתו החלוצית בחקר הפוליטיקה ההשוואתית, הפיתוח הפוליטי, והתרבות הפוליטית.
אלמונד נולד ברוק איילנד, אילינוי, והיה בנם של מהגרים מרוסיה ומאוקראינה.
הוא עשה את חוק לימודיו האוניברסיטאיים באוניברסיטת שיקגו ועבד בצוותא עם מדען המדינה הרולד לסוול.
הוא השלים את הדוקטורט שלו ב-1938, אולם הדיסרטציה שלו "פלוטוקרטיה ופוליטיקה בעיר ניו יורק", פורסמה לראשונה רק ב-1998, מכיוון שהיא כללה אזכורים שלא היו מחמיאים לג'ון ד.
רוקפלר, שהיה מיטיבה של שיקגו.
אלמונד לימד בברוקלין קולג' (כיום שייך לאוניברסיטת העיר ניו יורק) משנת 1939 עד 1942. כאשר ארצות הברית נכנסה למלחמת העולם השנייה, הצטרף אלמונד למשרד המידע המלחמתי של ארצות הברית (United States Office of War Information), ניתח את תעמולת האויב, ונעשה אחראי על יחידת שפירשה את מודיעין האויב.
לאחר המלחמה, עבד אלמונד בגוף שסקר את מדיניות ההפצצה האמריקאית בגרמניה בתקופת המלחמה (U.S.
הוא עמד בראש הפקולטה למדע המדינה בסטנפורד מ-1964 עד 1969 ושימש כפרופסור אורח באוניברסיטאות טוקיו, אוניברסיטת בלו הוריזונטה בברזיל וקייב.
אלמונד פרש ב-1976 מאוניברסיטת סטנפורד כפרופסור אמריטוס, אולם המשיך לכתוב וללמד עד יום מותו.
אלמונד הרחיב את שדה המחקר של מדע המדינה בשנות החמישים בהכניסו לתוך עבודתו גישות מדיסציפלינות אחרות במדעי החברה, כמו סוציולוגיה, פסיכולוגיה, ואנתרופולוגיה.
הוא המיר את תחומי עניינו ממדיניות חוץ למחקר שיטתי בפיתוח ובתרבות של הפוליטיקה המשווה.
שדה מחקרו כיסה לבסוף סוגיות רבות, בכללן פוליטיקה של ארצות מתפתחות, קומוניזם ופונדמנטליזם דתי.
אלמונד היה סופר פורה, הוציא לאור 18 ספרים ומאמרים רבים בכתבי עת וכתב ביחד עם מחברים שותפים רבים אחרים.
עבודתו המפורסמת ביותר היא ספרו "תרבות אזרחית" (The Civic Culture), שהתפרסם ב-1963, אותו כתב ביחד עם סידני ורבה.
הספר הפך לפופולרי את הרעיון של "התרבות הפוליטית" - מושג שנושא אופי לאומי ואף מתאר כיצד אנשים בוחרים מנהיגים - כהיבט יסודי של החברה.
אלמונד וורבה ערכו הבחנה בין תרבויות פוליטיות שונות בהתאם לרמת ולסוג ההשתתפות הפוליטית שלהן ולגישת האנשים כלפי הפוליטיקה.
"התרבות הפוליטית" היה אחד המחקרים הראשונים שנעשו בהיקף רחב וחוצה לאומים במדע המדינה והיוו תמריץ לעריכתם של מחקרים משווים נוספים אודות הדמוקרטיה.
אלמונד תרם גם במישור התאורטי בעבודתו על הפיתוח הפוליטי.
הוא כתב בנושא ספר בשם "פוליטיקות משוות: גישה התפתחותית" (Comparative Politics: A Developmental Approach), ביחד עם ג.
בינגהם פאואל, אשר התפרסם ב-1966. בספרם הם הציעו דרכים תרבותיות וישימות מגוונות על מנת לאמוד את ההתפתחות של החברות.
בשנות השישים והשבעים, גישתו של אלמונד הגדירה את הפוליטיקה המשווה.
תאוריית שלושת הקהלים של אלמונד
בספרו משנת 1950 "הציבור האמריקני ומדיניות החוץ" (The American People and Foreign Policy), טען אלמונד שקיימות שלוש דעות בציבוריות האמריקנית:
הציבור הכללי שהוא הרוב שעניינו הציבורי הוא מועט והוא דואג בעיקר לענייניו האישיים.
לדוגמה, ציבור זה מגלה עניין מועט במדיניות החוץ, אלא אם כן הארץ מצויה במלחמה או במשבר בינלאומי.
הציבור הקשוב, שהוא מיעוט המונה את המשכילים והמתעניינים בנושאים פוליטיים מופשטים יותר, כגון מדיניות החוץ.
הם הקהל שאליו פונה האליטה, ובתמורה לכך הציבור הקשוב הזה מנחיל השקפות שמחלחלות לציבור הכללי.
אליטה, המונה מתי מעט של אנשים בעלי השפעה רבה המעורבים בפוליטיקה, לעיתים תכופות באופן מקצועי.
אלו הם חברי קונגרס, פקידי ממשלה, ועיתונאים בכירים המגבשים דעות לגבי מדיניות החוץ והפנים ומעבירים אותם לציבור הכללי ולציבור הקשוב.
קנאות דתית מודרנית: יהדות, נצרות, אסלאם, הינדואיזם אוסאמה בן לאדן, עמנואל סיון, גבריאל א' אלמונד וסקוט אפלבי.
תרגמה מאנגלית: צביה נרדי, עריכה מדעית: שאול משעל.
הוצאת מרכז חיים הרצוג לחקר המזרח התיכון והדיפלומטי, 2004.
גבריאל אוברטן הוא כדורגלן עבר צרפתי ששיחק בעמדת הקיצוני.
אוברטן החל את הקריירה שלו במועדון הכדורגל המקומי בפנטין, וב-2002 הצטרף למועדון הכדורגל פריז - מועדון ששולח כדורגלנים צעירים לקבוצות אחרות בצרפת.
לאחר שנה במועדון זה הוא עבר למועדון פריז סן-ז'רמן.
לאחר שנה נוספת הוא עבר לאקדמיית כדורגל מפורסמת בשם "קליירפונטיין", על מנת להאיץ את פיתוח יכולות המשחק שלו.
בעת תקופתו בקליירפונטיין הוא אותר על ידי סקאוטים של ז'ירונדן דה בורדו, וצורף למחלקת הנוער של המועדון בשנת 2005.
לאחר תקופה שבה שיחק בקבוצת המילואים של בורדו, חתם אוברטן על חוזה מקצועי במועדון, והחל לשחק בקבוצה הבוגרת של בורדו בעונת , בהיותו בן 17. את הופעת הבכורה שלו הוא ערך במשחק בספטמבר 2006 נגד ולנסיאן, ואת שערו הראשון כבש באפריל 2007, נגד סנט אטיין.
במהלך העונה הוא שיחק 17 פעמים בליגת העל הצרפתית ושלוש פעמים בליגת האלופות, וזכה עם בורדו בגביע הליגה הצרפתית שהיה התואר הראשון שלו בבוגרים.
לאחר שעד אותו זמן שותף אוברטן בעיקר כמחליף, החל אוברטן להפוך לחלק חשוב בהרבה בבורדו בעונת , וכבש שני שערים ב-26 משחקים בעונה זו.
אף על פי כן, דקות המשחק שלו בקבוצה המשיכו להיות מוגבלות, בשל ריבוי שחקני ההתקפה בקבוצה.
בעונת הוא כבש צמד שערים בניצחון 2-4 על גנגאם בשמינית גמר גביע הליגה, בדרך לזכיית קבוצתו בטורניר בפעם השנייה בקריירה שלו.
מאחר שבורדו נאבקה על האליפות ואוברטן לא צפוי היה לקבל דקות משחק, החליט המאמן לורן בלאן להשאילו עד לסיום העונה לקבוצת לוריאן על מנת שיצבור ניסיון.
במדי לורן הוא כבש שני שערים ב-15 משחקים.
ביולי 2009 הוחתם אוברטן על ידי מנצ'סטר יונייטד.
אוברטן התקשה למצוא את מקומו בקבוצה, ולאחר שנתיים, באוגוסט 2011, עבר לשחק בניוקאסל יונייטד תמורת סכום המוערך בכ-3 מיליון פאונד.
הוא ערך את הופעתו הבכורה ב-13 באוגוסט נגד ארסנל.
ב-24 באוגוסט 2016 חתם באנז'י מחצ'קלה הרוסית.
ב-31 בינואר 2017 חתם בויגאן את'לטיק מהצ'מפיונשיפ.
ב-20 ביולי 2017 חתם בלבסקי סופיה.
ב-31 בינואר 2019 אוברטן חתם לשנתיים וחצי בארזורומספור מליגת העל הטורקית.
בצעירותו שיחק אוברטן בכל נבחרות הנערים והנוער השונות של צרפת.
בשנים 2007 ו-2008 הוא שיחק שני משחקים בנבחרת עד גיל 19.
בשנת 2009 החל אוברטן לשחק בנבחרת צרפת עד גיל 21, וכבש את שער הבכורה שלו במשחק מול בחודש מרץ.
בטורניר טולון באותה שנה הוא סייע לנבחרתו להעפיל עד לגמר, וזכה בתואר השחקן המצטיין של הטורניר.
בנוסף, הוא שיחק במדיה במסגרת מוקדמות אליפות אירופה לנבחרות צעירות.
גבריאיל איבנוביץ' גולובקין היה מדינאי רוסי בולט בתקופת פיוטר הגדול ואחריו.
גולובקין היה קרוב משפחה של אמו של פיוטר הגדול והחל לשרת בקרבתו כבר בשנת 1677. בתקופת מאבקי הכוח מול הנסיכה סופיה היה נאמן מאוד ומאז הם התקרבו עוד יותר.
החל משנת 1706 עמד גולובקין בראש המשרד לענייני חוץ ובשנת 1709 התמנה לתפקיד קנצלר.
גולובקין השתתף בכל ענייני החוץ בתקופת פיוטר הגדול למרות שלא ידע אף שפה זרה.
בתקופת יקטרינה הראשונה היה חבר בהמועצה הסודית העליונה.
הקיסרית נתנה לו את הצוואה שלה לפיה יורש העצר יהיה פיוטר השני וגולובקין יהיה אחד האפוטרופוסים.
עם פטירת פיוטר השני הוא שרף את המסמך כי בהתאם למסמך יורשי העצר הבאים היו צריכים להיות צאצאיו של פיוטר הגדול, אך גולובקין תמך באנה, קיסרית רוסיה.
בהיותו בסכסוך מתמשך עם משפחת נסיכי דולגורוקי סיכל את מאמציהם להגביל את שליטת הקיסר במדינה.
בין היתר, בעקבות פעילותו המועצה הסודית העליונה פוזרה ונציגי משפחת דולגורוי נענשו על פעילותם.
בתקופת אנה כקיסרית רוסיה היה חבר הקבינט.
בשנת 1710 קיבל תואר רוזן.
גולובקין היה בעל יכולת תמרון גבוהה בחצר והצליח להסתדר עם ארבעה קיסרים.
גברי ברגיל (נולד ב-29 במאי 1958) הוא יו"ר מכללת אורנים, כיהן בעבר כמג"ד מילואים וכמזכיר התנועה הקיבוצית.
גברי ברגיל נולד בקיבוץ רמות מנשה בשנת 1958 להורים ממקימי הקיבוץ שעלו מאורוגוואי.
היה חניך ומדריך בשומר הצעיר.
התגייס לצה"ל לחיל התותחנים והמשיך בשירות קבע.
הגיע לדרגת סא"ל בשירות המילואים ובין השנים 1990 ל-1996 שימש כמפקד גדוד תותחנים במילואים.
בשנים 1984–1988 החזיק במספר משרות בתנועת הקיבוץ הארצי ובהנהגת השומר הצעיר.
בשנת 1988 לאחר פרוץ האינתיפאדה, הצטרף לשלום עכשיו כפעיל והיה למזכ"ל התנועה בשנים 1990–1994. בשנת 1994 סיים בהצטיינות תואר שני במדעי המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנים 1994–1996 כיהן כמזכיר קיבוץ רמות מנשה.
בשנים 1996–1999 שימש כשליח המרכזי של התנועה הקיבוצית וכנציג השומר הצעיר בצפון אמריקה.
בשנת 2000 נבחר לתפקיד מזכיר תנועת הקיבוץ הארצי.
במהלך הקדנציה הראשונה שלו ביצע את תהליך איחוד התנועות הקיבוציות, וב-2005 נבחר לקדנציה שנייה כמזכיר התנועה הקיבוצית.
סיים את תפקידו במרץ 2009.
מהשנים 2009 ואילך היה חבר בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית, כיהן כיו"ר של תנועת השומר הצעיר העולמי, יו"ר מועדון צוותא בתל אביב, יו"ר עמותת דרכים ויו"ר בקיבוצים כפר עזה, שילר, כרמים, נתיב הל"ה, כרמיה, הראל, תל יצחק, מגידו וביישוב הקהילתי גבעות בר.
בבחירות לכנסת ה-22 הוצב במקום ה-12 ברשימת העבודה-גשר לכנסת ולא נכנס לכנסת לאחר שהמפלגה קיבלה 6 מנדטים.
כיום מכהן כיו"ר במכללת אורנים, יו"ר בקיבוצים גבעת ברנר, כיסופים ונחשונים.
כמו כן, הוא מכהן כיו"ר מחוז הקיבוצים במפלגת העבודה וחבר בהנהלת קיבוץ כישורית (קיבוץ של בעלי צרכים מיוחדים).
גָבְּרוֹבוֹ (בבולגרית: Габрово) היא עיר בצפון מרכז בולגריה ובירת מחוז גברובו.
העיר שוכנת לרגלי הרכס המרכזי של הרי הבלקן בתוך עמק הנהר יאנטרה ונודעת באדריכלות בת תקופת התחייה הלאומית הבולגרית מאמצע המאה ה-19. גברובו היא העיר הארוכה ביותר בבולגריה, למעלה מ-25 קילומטרים אורכה והצרה ביותר, כאשר במקומות מסוימים רוחבה לא עולה על קילומטר אחד.
העיר ממוקמת 220 קילומטרים צפונית מזרחית לבירה סופיה.
כ-2 קילומטרים מזרחית לעיר נתגלו שרידי מצודה מתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה אשר נחרב כאשר נכבש האזור על ידי האימפריה הביזנטית.
המבצר שוקם והורחב בתקופת האימפריה הבולגרית השנייה ובסוף המאה ה-14 נכבש, הוחרב והועלה באש עד היסוד על ידי צבא האימפריה העות'מאנית.
כפר בשם גָבְּרוּבָה מתועד בתעודות עות'מאניות מ-1477 ומועד זה מיוחס לתחילת ההתיישבות במיקומה המודרני של העיר.
בתקופת התחייה הלאומית הבולגרית של אמצע המאה ה-19 ידעה העיר תנופת פיתוח ובניין מבני ציבור וכנסיות בארכיטקטורה ייחודית לתקופה.
במהלך המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878) שוחררה העיר והפכה חלק מנסיכות בולגריה.
בעיר גברובו נולד טודור בורמוב ראש הממשלה הראשון של נסיכות בולגריה לאחר השחרור מעול העות'מאנים וכן רוסי רוסב שר ההגנה הבולגרי בתקופת מלחמת העולם השנייה, אשר הוצא להורג לאחריה.
גברובו מוכרת ברחבי בולגריה כ"עיר הקמצנים" וכאשר מסופרת בדיחה ברחבי המדינה בעניין זה, היא כמעט תמיד משויכת לעיר.
ראש העיר בתחילת שנות ה-70 זיהה את הפוטנציאל הטמון בעניין ומאז 1972, נערך בעיר פסטיבל הומור וסאטירה, בו חובשים משתתפיו מסכות צבעוניות, ברחובות מושמעת מוזיקה עממית ומוקרנים סרטים.
מסורת זו הקנתה לעיר "גברובו" את מעמדה כבירת ההומור והסאטירה הבולגרית.
בסוף המאה ה-19, לאחר שבולגריה הפכה שוב עצמאית התפתחה גברובו למרכז הטקסטיל החשוב בבולגריה וכונתה "המנצ'סטר של בולגריה", בעיקר בשל מוצרי הצמר והכותנה שיוצרו בעיר ויועדו לייצוא.
גם בימינו, העיר גברובו היא מרכז מסחרי ותעשייתי, בתחום תעשיית המכונות, הבנייה, מוצרי אלקטרוניקה, תעשיית טקסטיל, תעשיית רהיטי עץ, פלסטיק, מזון, יינות וטבק.
בנוסף, מבני הציבור והכנסיות שנבנו בתקופת התחייה הבולגרית, הפכו את העיר ליעד תיירותי.
נכון ל-2009 עומד שיעור האבטלה בעיר על 5.75 אחוזים והוא מבין הנמוכים ביותר בבולגריה.
בעיר שורר אקלים ממוזג עם השפעה ממתנת מסוימת מכיוון הרי הבלקן, החוסמים את הרוחות הצפוניות הקרות הנושבות מכיוון צפון אירופה.
הטמפרטורה השנתית הממוצעת היא 10oc וכמות המשקעים הממוצעת היא 900 מילימטרים.
באזורים הגבוהים של הרשות המקומית ישנם 110 ימי שלג בשנה.
מחוז (אובלסט) גברובו (בולגרית: Област Габрово) הוא אחד מ-28 מחוזות בולגריה השוכן בצפון מרכז בולגריה ובירתו היא העיר גברובו.
בנוסף קיימות בשטח המחוז עוד 3 רשויות מקומיות: סבליאבו, דריאנובו וטריאבנה ו-356 כפרים.
המחוז מרוחק 220 קילומטרים מהבירה סופיה, 274 קילומטרים מהעיר וארנה ו-234 קילומטרים מבורגס.
שדה התעופה הקרוב ממוקם כ-60 קילומטרים מגבול המחוז בשטח העיר גורנה אוריאחוביצה.
המחוז ממוקם במרכז של בולגריה, לרגלי המורדות הצפוניים של הרכס המרכזי בהרי הבלקן ובשטחו זורמים הנהרות יאנטרה ורוסיצה.
בשטח המחוז שורר אקלים ממוזג, בחלקו עם השפעה ממתנת באמצעות רכס הרי הבלקן החוסם רוחות צפוניות יבשתיות קרות ובחלקו חשוף לאותן רוחות, עניין היוצר הבדלי טמפרטורה משמעותיים בין הקיץ לחורף.
הטמפרטורה הממוצעת במחוז היא 10oc.
תחילת התיישבות אנושית במחוז מתוארכת לתקופת האבן החדשה.
התיישבות מאורגנת של שבטים תראקים מתוארכת לתקופת הברונזה המאוחרת, עידן הממלכה התראקית.
במאה ה-1 לפנה"ס נכבש האזור על ידי צבאות הרפובליקה הרומית ונותר בחזקתה עד המאה ה-4 עת עבר לשליטת האימפריה הרומית המזרחית, אשר הפכה בהמשך לאימפריה הביזנטית.
בשטח המחוז פזורים שרידי מצודות מתקופת האימפריה הבולגרית הראשונה והשנייה ונודעה לו חשיבות אסטרטגית בשל היותו נקודת קישור בין צפון בולגריה ואזור הדנובה ודרום בולגריה בואכה הים האגאי.
בסוף המאה ה-14 נכבש האזור בידי צבאות האימפריה העות'מאנית והוא נותר בחזקתה עד לשחרורו על ידי צבא האימפריה הרוסית, בעת המלחמה העות'מאנית-רוסית (1877–1878).
לאחר המלחמה הפך חלק מנסיכות בולגריה, אשר הפכה בהמשך למדינת הלאום, בולגריה.
בשטח המחוז 39 בתי ספר יסודיים, 11 בתי ספר תיכוניים ואוניברסיטה אחת.
אורך הכבישים העירוניים והבין עירוניים עומד על 1,106 קילומטרים.
ההשקעות הזרות בתשתיות ומפעלים עמדו ב-2008 על 153.67 מיליוני דולר ארצות הברית, ההכנסה הממוצעת לנפש היא 3,270 לב ואחוז האבטלה עומד על 5.9 אחוזים והוא נמוך מהשיעור הממוצע בבולגריה.
בבחינת נתוני התוצר המקומי הגולמי ל-2003 עולה שסך התמ"ג עמד על 594.5 מיליוני לב, שהם 1.83 אחוזים מכלל התמ"ג בבולגריה.
התמ"ג במחוז גברורבו נחלק ל: מגזר השירותים 45.5 אחוזים, מגזר התעשייה 43.5 אחוזים ומגזר החקלאות עם 11 אחוזים.
גבריאיל חריטונוביץ' פופוב הוא פוליטיקאי וכלכלן רוסי וראש עיריית מוסקבה הראשון שנבחר בבחירות דמוקרטיות.
הוא היה ראש העיר מוסקבה מ-1990 עד 1992, עת הוחלף בידי יורי לוז'קוב.
פופוב נולד במוסקבה, במשפחה של סטודנטים שלמדו באקדמיה להנדסה חקלאית.
שני הוריו ממוצא יווני פונטי.
לאחר סיום בית ספר תיכון למד כלכלה באוניברסיטה הממלכתית של מוסקבה ע"ש לומונוסוב.
הוא הצטרף למפלגה הקומוניסטית ב-1959 והיה מזכיר ועדת הקומסומול באוניברסיטה.
לאחר סיום התואר, הוא המשיך ללמוד לתארים מתקדמים באוניברסיטה.
לאחר קבלת התארים הפך למרצה באוניברסיטה.
בהמשך התמנה לדיקן הפקולטה לככלה.
בשנת 1980 קיבל משרת פרופסור באוניברסיטה.
ייגור גאיידר, שהיה לראש ממשלת רוסיה היה אחד מהסטודנטים בפקולטה, אותה ניהל פופוב.
בתקופת הפרסטרויקה, גבריאיל התערב יותר ויותר בפוליטיקה.
בשנת 1989 הוא נבחר לוועידת נציגי העם והיה בין חברי האופוזיציה.
ב-1990 עזב את המפלגה והיה לתומך נלהב של דמוקרטיזציה ומדיניות הפרסטרויקה.
ב-20 באפריל 1990 פופוב נבחר לראשונה בתולדות העיר באופן דמוקרטי לתפקיד ראש העיר.
הוא פוטר כעבור שנתיים לאור בעיות ניהוליות.
לאחר 1992, חזר פופוב לאקדמיה.
עד שנת 2015 היה נשיא האוניברסיטה הבינלאומית במוסקבה.
בנוסף, הוא יושב ראש התנועה הרוסית לרפורמה דמוקרטית בתחומי מדע.
הוא ממשיך בפעילות מדעית ופרסם מאמרים רבים בתחום הכלכלה ופוליטיקה רוסית.
לאחר שיורי לוז'קוב פוטר מתפקיד ראש העיר של מוסקבה, נתן לו עבודה באוניברסיטה.
מעשית, לוזקוב מתגורר מחוץ לרוסיה ולא היה מרצה באוניברסיטה.
גבריאיל פופוב הוא נשיא כבוד של ארגון יוצא יוון ברוסיה (שני הוריו ממוצא יווני).
גבריאל (גבי) אביטל (נולד בשנת 1959) הוא דוקטור להנדסת אווירונאוטיקה ופובליציסט ישראלי.
בעבר כיהן כמדען הראשי של משרד החינוך וכיושב ראש חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי.
נולד בשם גבריאל אבוטבול בקזבלנקה שבמרוקו לשמעון ולדיסיה ועלה לישראל עם משפחתו בשנת 1961 למושב אליפלט שבגליל העליון.
הוא בוגר בית הספר התיכון הדתי הימלפרב בירושלים.
סיים את שירותו הצבאי בצה"ל בדרגת סרן.
אביטל בעל תואר דוקטור שקיבל מהפקולטה להנדסת אווירונאוטיקה וחלל של הטכניון.
עבודת הדוקטורט שלו, שהוגשה בשנת 1997, עסקה ב"השפעות גומלין בין גלי ניפוץ לבין גלי הלם בתערובות נפיצות בשדה זרימה שגיא קולי" ונעשתה בהנחיית פרופסור יוסף רום.
שימש כמהנדס בתעשייה הביטחונית והיה מעורב בפרויקט טיל החץ (שלפיתוחו התנגד) והטיל הארטילרי "אקסטרא".
בתפקידו האחרון היה מנהל תחום אווירו-מכניקה בחברת אלביט מערכות.
בשנת 1998 זכה בפרס בתעשייה הצבאית על תרומה ייחודית בפיתוח רקטי.
בין 1986 ל-2000 לימד בכמה בתי ספר תיכוניים, כיהן בתפקיד סגן מנהל בבית הספר 'אמי"ת כרמיאל', וכמורה למתמטיקה ופיזיקה במכללה האקדמית להנדסה אורט בראודה והמכללה האקדמית תל-חי.
שימש כמרצה מן החוץ בטכניון בתחום תורת הזרימה והאווירודינמיקה.
אביטל הוא פעיל הליכוד, חבר בהנהלת חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי, חבר במעוז יהודה של המסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי וחבר הנהלת ביטאון המסדר, 'האומה'.
אביטל פועל גם כפובליציסט, ומאמרי דעות שכתב פורסמו בעיתונים "מקור ראשון" ו"מעריב", וכן בערוץ 7. משנת 1989 הוא חבר במרכז הליכוד וחבר מועצת סניף הליכוד ברחובות.
הוא התנגד לתוכנית ההתנתקות וניהל את מטה רחובות במסגרת משאל החברים שערך הליכוד בנושא.
הוא שימש כיושב ראש האקדמי של סניף כרמיאל של המדרשה הלאומית ללימודי המחתרות שליד המסדר ע"ש זאב ז'בוטינסקי.
הוא נבחר לרשימת הליכוד לכנסת מספר פעמים אך לא למקום ריאלי.
בבחירות לכנסת ה-16 שובץ במקום ה-56 ברשימה, בבחירות לכנסת ה-17 במקום ה-20, בבחירות לכנסת ה-18 במקום ה-75 ובבחירות לכנסת ה-19 הוצב במקום ה-69 ברשימה המשותפת לליכוד ולישראל ביתנו.
בנובמבר 2009 מונה על ידי שר החינוך גדעון סער לתפקיד המדען הראשי של משרד החינוך.
בתחילת 2010 התפרסמו בעיתונות התבטאויות (חלקן נאמרו לפני כניסתו לתפקיד) המתנגדות להוראת תורת האבולוציה בלי שיוצגו לתלמידים במקביל גם ההתנגדויות לתורת האבולוציה, נגד התאוריה שלפיה התחממות עולמית היא תוצאת פעילותם של בני האדם על פני כדור הארץ, ואף התנגד למיחזור בקבוקי פלסטיק משיקולים שונים.
לאחר פרסום ההתבטאויות עלו קריאות לפיטוריו, השר גדעון סער התנער מדבריו, ובאוקטובר 2010 הודיע מנכ"ל המשרד על סיום תפקידו של אביטל כמדען הראשי של משרד החינוך.
ב-20 ביוני 2011, נבחר אביטל לתפקיד יושב ראש חוג הפרופסורים לחוסן מדיני וכלכלי, ב-2013 החליף אותו אריה אלדד בתפקידו.
אביטל התבטא מספר פעמים נגד שירות נשים כלוחמות בצה"ל, בנימוק שהדבר גורם להורדת סרגל המאמצים כדי להתאימו ליכולת החיילות, מה שגורם להחלשתו של הצבא באופן מסוכן.
אביטל מתגורר ברחובות, נשוי לרוחמה ואב לארבעה ילדים וסב לנכדים.
מס(ע)ות בציונות: מסעות וניסיונות, מסות ומאמרים במאה שנות ציונות, ירושלים תשס"א
סימטריה בראי עקום, על מדינה 'יהודית דמוקרטית' על צבא וביטחון, על כלכלה וחברה, ירושלים תשס"ה
מילים כמלאכת מחשבות, מסכת מילים מנקדת מן המגרה אל המדף, רחובות, 2018, 143 עמ'.
מגן וצנה, סיפורו של ניסים מגן (מכלוף) הלום קרב ממלחמת יוה"כ, רחובות, 2018, 124 עמ'.
גבריאל אלון הוא דמות בדיונית, גיבור סדרת ספרים של דניאל סילבה.
אלון הוא סוכן ומתנקש של "המוסד".
אלון, יליד עמק יזרעאל ובן לניצולי השואה יוצאי גרמניה, היה בשנת 1972 סטודנט צעיר לאמנות, שזה עתה השתחרר מצה"ל לאחר שירות כלוחם ביחידה מובחרת.
בספטמבר אותה שנה, בעקבות טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, גויס אלון לשורות "המוסד" על ידי רב המרגלים ארי שומרון (בן דמותם הבדיוני של רפי איתן, איסר הראל ומייק הררי), איש הפלמ"ח בעברו, שהיה מופקד בין היתר על מבצע לכידתו של הפושע הנאצי אדולף אייכמן בארגנטינה בשנת 1960.
סילבה "שתל" את דירת השרד הסודית של אלון ברחוב נרקיס בירושלים, סמוך לבית הספר בצלאל.
עד מהרה הפך אלון למתנקש המוביל במבצע זעם האל, שמטרתו הייתה להרוג את חברי ארגון הטרור "ספטמבר השחור", שהיו אחראים במישרין או בעקיפין לטבח.
אלון וצוותו ניהלו מצוד עיקש באירופה אחר המחבלים והוא עצמו היה אחראי להרג שישה מהם.
הסדרה נפתחת בספר "המחסל", בו אלון חי בשם בדוי באנגליה ומתאושש מאובדן בנו הפעוט ופציעתה הקשה של אשתו, לאחר שמחבל טמן פצצה ברכבו.
בספר, ולאורך כל הסדרה, מנצל אלון היטב את כישוריו האומנותיים ואת זהותו הבדויה כרסטורטור של יצירות אומנות מימי הרנסאנס בעל שם בינלאומי.
לאורך ספרי הסדרה נאבק אלון בארגוני טרור פלסטינים, אל-קאעידה, פושעי מלחמה נאצים ואוליגרכים רוסים הסוחרים בנשק.
בשל אימוניו במוסד אלון בקי בקרב מגע והוא מומחה בשימוש באקדח בשיטת ה"שלוף-דרוך-תירה".
הנשק המועדף עליו הוא אקדח ברטה מדגם 92F (בקוטר 9 מ"מ ארוך), ואקדח ברטה בקוטר 0.22 אינץ' בו השתמש בעת שרדף והתנקש בחיי שישה ממתכני הטבח במינכן במהלך שנות ה-70.
מריו דלבקיו, יוהאן קלמפ: שמותיו הבדויים של גבריאל בדרכוניו האיטלקי והגרמני, בהתאמה.
היה איש מודיעין עוד בימי ההגנה והתנקש בחיי אחד מאחראי המרד הערבי הגדול באזור הגליל המערבי.
קיארה זולי-אלון: בתו של הרב הראשי לוונציה.
גויסה לעזרת גבריאל בכמה משימות ובהמשך התחתנו.
אליהו לבון: מומחה למעקב שפרש לארכאולוגיה.
גבריאל מגייס אותו לעיתים לעזרה.
דינה שריד: מומחית לאירועי טרור במוסד.
רימונה שטרן: קצינת אמ"ן המתמחה במעקבים.
אחייניתה של גילה שומרון, אשתו של ארי שומרון.
כריסטופר קלר: מתנקש אנגלי יוצא ה-SAS.
במהלך מלחמת המפרץ השנייה שרד לבדו הפצצה טועה של בעלות הברית ונחשב למת.
עבר את כל היבשת עד לקורסיקה ועבד כמתנקש בשירות דון מקומי.
אחרי שנכשל לרצוח את גבריאל השניים נהיו חברים טובים ובהמשך גבריאל עוזר לו לחזור "לחיים" ולהתגייס ל-MI6.
גרהם סימור: לשעבר ראש המחלקה לטרור ב-MI5 וברוב הספרים ראש ה-MI6. נעזר רבות בגבריאל.
נשיאי ארצות הברית: לא נזכרים בשמותיהם, אך ללא צורך - מספר רמזים נכתבו על זהותם (אחד תמך בהסכם עם איראן ואחד מעביר שגרירות לירושלים).
לב אהרון: ראש המוסד בתחילת הסדרה.
הוחלף על ידי עמוס שרת.
עוזי נבות: סוכן מוסד בכיר שמונה בלית ברירה לראש המוסד לאחר סיום תפקידו של עמוס שרת, עד שגבריאל הסכים לקבל את התפקיד.
ג'וליאן אישרווד: סוכן אמנות ניצול השואה שהעסיק את גבריאל כעבודת כיסוי בלונדון.
יעקב רוסמן: מפעיל סוכנים לשעבר שהפך לראש אגף המבצעים המיוחדים במוסד.
מיכאל אברמוב: קצין לשעבר בסיירת מטכ"ל שהיה למתנקש ולוחם מוסד.
ספרי הסדרה שתורגמו לעברית (לפי סדר הוצאתם לאור)
מאנגלית: The messenger, תרגמה: ניצה פלד, בהוצאת ידיעות אחרונות
גברי מזור (נולד ב-8 ביולי 1948) הוא מנהל אמנותי ומראשוני אנשי יחסי הציבור במוזיקה הישראלית.
התפרסם כיועצה האמנותי ואיש יחסי הציבור של הזמרת ירדנה ארזי לאורך כל שנות השמונים ונחשב, יחד עם בצלאל אלוני כמי שאחראי גם ליריבות התקשורתית בין ארזי לבין עפרה חזה.
מזור נולד בראשון לציון, אמו עלתה מסלוניקי והייתה עקרת בית, אביו עלה מטורקיה ועבד בתעשיית היהלומים.
את דרכו בעולם יחסי הציבור החל מזור כמנהל יחסי הציבור של המפיק אבשלום רובין שעמד מאחורי חברת ייצוג האמנים "קלאסיפופ" ומאחורי פסטיבל שירי הילדים.
הוא ליווה אמנים דוגמת רוחמה רז ו"הברירה הטבעית" ובשנת 1978 לאחר פירוק שלישיית "שוקולד מנטה מסטיק" הגה יחד עם רובין ולצד המנהל המוזיקלי זאב אולמן והבמאי צדי צרפתי שביים גם את שוקולד מנטה מסטיק, הקמה של הרכב נשי חדש כפול בגודלו - להקת "סקסטה".