tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
איגלסיאס החליף את מרקו אנטוניו בורונאט בתפקיד המאמן בסוף עונת , לאחר שדפורטיבו נאלצה לשחק משחקי מבחן נגד ריאל בטיס וניצחה 2–1 בסיכום.
בעונות הבאות נכנסה הקבוצה לתקופה שכונתה "סופר דפור", בה זומנה כמה משחקני הקבוצה לנבחרת ספרד והקבוצה סיימה שלוש עונות רצופות בשלושת המקומות הראשונים.
במהלך פרק הזמן הזה הוא נבחר למאמן העונה שלוש פעמים, פעמיים על ידי דון בלון ופעם אחת על ידי אל פאיס.
איגלסיאס פרש מאימון לאחר עונת , אך באמצע העונה הבאה הוא קיבל הצעה מריאל מדריד להחליף את חורחה ולדאנו המפוטר, והקבוצה סיימה את העונה במקום השישי בליגה והודחה ברבע גמר עונת בליגת האלופות על ידי האלופה בסופו של דבר יובנטוס.
בשנת 2005 מונה איגלסיאס למאמן מנהל נבחרת הקהילה האוטונומית גליסיה, ושימש גם כשדרן ספורט.
בשנת 2016 זכה איגלסיאס לתואר "סמל מיוחד" של דפורטיבו לה קורוניה, והוכרז "אגדה כחול לבן".
האירוע התרחש במחצית המשחק האחרון של עונת באצטדיון ריאסור.
איגלסיאס מת ב-5 במאי 2023 בלה קורוניה, בגיל 92.
קאן גי ארסן קואסי הוא כדורגלן בורקינאי-איבוארי המשחק בעמדת המגן השמאלי בקבוצת לוריאן מליגת העל הצרפתית ובנבחרת בורקינה פאסו.
קואסי גדל במחלקת הנוער של ניו סטארס FC, ובשנת 2021 עבר למחלקת הנוער של אז'אקסיו.
בשנת 2022 החל לשחק בקבוצת המילואים של אז'אקסיו.
ב-19 בנובמבר 2023 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הראשונה של המועדון, בניצחון 1–4 על טולוז MFC במסגרת הסיבוב השלישי של הגביע הצרפתי לעונת .
ב-10 במאי 2024 ערך את הופעת הבכורה שלו בליגת המשנה הצרפתית, בהפסד 1–2 לגרנובל במסגרת המחזור ה-37 לעונת .
ב-4 בספטמבר חתם על חוזה מקצועני ראשון במועדון עד לשנת 2027. בסך הכל ערך 24 הופעות ליגה במדי המועדון.
ב-24 ביולי 2025 חתם על חוזה לארבע שנים בלוריאן מליגת העל הצרפתית.
קואסי נולד בחוף השנהב, הוא ממוצא בורקינאי ומחזיק באזרחות כפולה.
ב-2 ביוני 2025 ערך קואסי את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בורקינה פאסו, בהפסד 0–2 לנבחרת תוניסיה במשחק ידידות.
ארפאד (845 לערך – 907 לערך) היה מנהיגם של השבטים המדיארים אשר פלשו לאדמת הונגריה במאה התשיעית לספירה, ומייסדה של שושלת ארפאד, ולמעשה של המדינה ההונגרית.
קיימת מחלוקת בין ההיסטוריונים לגבי צביון מנהיגותו – רוחנית (בהונגרית: קנדה) או צבאית (בהונגרית: דיוּלה) במסגרת המנהיגות הדואלית של המדיארים באותה תקופה.
ארפאד היה בנו של אלמוש, ושם בת זוגו אינו ידוע .
לפי מקורות מימי הביניים, בחרו שבעה שבטים מדיארים בארפאד כמנהיגם בשנת 890. הוא הוביל אותם מאדמתם בין נהרות הדון, הדונץ והוולגה אל המערב (ככל הנראה כתוצאה מלחץ של שבטים מתחרים, הפצ'נגים).
ארפאד הנהיג את השבטים כעשרים שנה ומת בשנת 907 או לאחר מכן.
המקור הביזנטי בן התקופה "De administrando imperio" קובע כי ארפאד היה מנהיגם הראשון של המדיארים, וכי לאחריו היו שליטי המדיארים מצאצאיו.
ממקורות אחרים משתמע כי לצידו של ארפאד פעל שליט נוסף בעל סמכויות זהות, בשם קורסאן, וזאת בהתאם למסורת של מנהיגות דואלית שהייתה נהוגה בשבטים אלו.
לאחר מספר פשיטות באירופה בשנות השישים של המאה התשיעית, חצו המדיארים בהנהגתו של ארפאד את הרי הקרפטים.
הם התיישבו באזור הנהר טיסה בשנת 896 הנחשבת לשנת הכיבוש המדיארי של הונגריה.
משם יצאו לפשיטות במערב אירופה.
בשנת 900 חצו את הדנובה וכבשו את אזור פאנוניה.
על פי האגדה קיים ארפאד את ה"פרלמנט" ההונגרי הראשון בשנת 900 כאשר כל משתתפיו, ארבעים אצילים, היו רכובים במשך הכינוס על סוסיהם.
אנדרטת המילניום (Millenniumi emlékmű) שחלקה המרכזי הוא פסלם של ארפאד ומנהיגי השבטים ההונגרים הוצבה בכיכר הגיבורים (Hősök tere) בבודפשט לציון אלף שנה לכיבוש המדיארים את הונגריה.
ארסקיוס מטרסוס היה ארכיבישוף קונסטנטינופול אחרי גירושו של יוחנן כריסוסטומוס, הארכיבישוף הקודם, בשנת 404.
ארסקיוס היה אחיו של נקטריוס , קודמו של יוחנן כריסוסטומוס, ושירת כארכיפרסביטר תחתיו.
כפי שמספר פוטיוס, הוא העיד לצד אטיקוס, שהיה ליורשו, כנגד כריסוסטומוס בויעוד האלון .
לפי וייס פלדיוס טוען כאן כי נשבע מרצונו שלא יקבל את כס הארכיבישוף בקונסטנטינופול אחרי כריסוסטומוס, כדי להסיר חשד שהוא מעיד נגדו מטעמים אנוכיים.
ארסקיוס נמשח לבישוף קונסטנטינופול ב-27 ביוני 404. כריסוסטומוס, כאשר שמע על־כך, מחה נמרצות וקהילת הדיוקסיה הגדירה את ארסקיוס כבישוף פולש, הדירה רגליה מן הכנסיות וערכה את המפגשים הדתיים במקומות פתוחים בשולי העיר.
ארסקיוס התלונן על הדבר לקיסר ארקדיוס (כלומר, פנה למעשה לאודוקסיה) וזו שלחה חיילים שפיזרו את הכינוסים בפרוורי העיר באלות ובאבנים והשליכו את הבולטים שבחסידי כריסוסטומוס לכלא.
החיילים, מספר סוזומנוס, הגדילו לעשות וגם שדדו שרשראות ועדיי זהב אחרים מהנשים ותלשו עגילים עם תנוכי אוזניים.
הפעולה רק החריפה את המצב, וחסידי כריסוסטומוס המשיכו להיעדר מהתפילות בכנסיות, השתדלו להימנע מהופעה בפומבי וחלק מהם גם נמלט מהעיר.
האפיפיור אינוקנטיוס הראשון והכנסייה המערבית סירבו להכיר במינויו של ארסקיוס.
האפיפיור פנה במכתב לכהנים הנאמנים לכריסוסטומוס בדברי עידוד והבטחה שה"רשע" עתיד להיעלם בתוך זמן קצר.
ואכן, אחרי סופת ברד פתאומית שנמשכה ארבעה ימים נפטרה הקיסרית אודוקסיה וזמן קצר אחריה נפטר גם ארסקיוס ב-11 בנובמבר 405.
ארפג'ו (בעברית ארפג' או ארפז', מאיטלקית Arpeggio) הוא מונח במוזיקה המציין נגינת תווי אקורד בזה אחר זה ברציפות, להבדיל מנגינתם בו-זמנית.
בדרך כלל מנגנים ארפג'ו מהתו הנמוך לגבוה, אך מקרים יוצאי-דופן שכיחים למדי.
הארפג'ו מסומן על ידי קו גלי מאונך משמאל לתווי האקורד.
כמו נגינת סולמות, משמשת נגינת ארפג'ים גם כתרגיל אימון טכני בסיסי.
מקור המילה באיטלקית (ארפה = נבל) ופירושה - כמו בנגינת הנבל.
ניתן להשתמש בטכניקת הארפג'ו בכל כלי נגינה שיש בו יותר משני צלילים הניתנים לנגינה בנפרד.
בגיטרה קלאסית זוהי למעשה טכניקת הפריטה הבסיסית של אקורד, המופקת על ידי גלישת האגודל על מיתרי הכלי מהמיתר העליון (בעל הצליל הנמוך) לתחתון.
כלי מיתר - בדרך כלל מנגנים ארפג'ים במוזיקה קלאסית.
גיטרת בס - בדרך כלל משתמשים בארפג'ים כדי לנגן אקורדים.
פסנתר - לעיתים קרובות שוברים אקורד בסיום פרק או יצירה בפסנתר.
למשל בפרק השלישי של סונטת אור הירח מאת בטהובן או באטיוד מספר 8 של שופן בפה מז'ור.
יש טכניקות שונות לכך, לפי אופי היצירה ופרשנות הפסנתרן.
כמו כן, אם הקו הגלי רשום כקו רציף לאורך שתי החמשות (של יד ימין ושל יד שמאל), אזי הארפג'ו מתחיל ועולה מהצליל הנמוך של יד שמאל ומסתיים בצליל הגבוה של יד ימין.
אם הקו הגלי רשום לחוד ואינו מחבר בין שתי החמשות, אזי שתי הידיים מנגנות את הארפג'ו בו-זמנית כאשר כל יד פותחת בצליל הנמוך לשורתה.
צ'יפ מיוזיק - סינתסייזרים משתמשים בארפג'ים בדרך כלל במוזיקה מודרנית.
סינתים מסוימים כוללים בתוכם מייצרי ארפג'ים (Arpeggiators).
במייצרי ארפג'ים, סדר נגינת תווי האקורד מאבד מחשיבותו ויכול להיות מלמעלה למטה, או אקראי, וחלק מהתווים יכולים אף להיות מנוגנים יחדיו.
עם זאת, בכל מקרה לא ייתכן ארפג'ו שבו כל התווים באקורד מנוגנים בו-זמנית.
ארפאד ויידה (בהונגרית: Árpád Vajda; 2 במאי 1896, רימסקה סובוטה − 25 באוקטובר 1967, בודפשט), שחמטאי הונגרי בדרגת אמן בינלאומי, ניצח באליפות הונגריה בשחמט בשנת 1928.
ויידה שיחק בנבחרתה האולימפית של הונגריה בשש אולימפיאדות רשמיות ובשלוש בלתי רשמיות .
בשנת 1924, באולימפיאדה הבלתי רשמית הראשונה שהתקיימה בפריז, חלק מקום 4-6 באופן אישי; נבחרת הונגריה זכתה במדליית הכסף וויידה השיג תוצאה של +5 -2 =6 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו)
בשנת 1926, באולימפיאדה הבלתי רשמית השנייה שהתקיימה בבודפשט, הגיע למקום 11 באופן אישי; נבחרת הונגריה זכתה במדליית הזהב וויידה השיג תוצאה של +2 -4 =9
באולימפיאדת השחמט 1927, האולימפיאדה הראשונה שהתקיימה בלונדון, בלוח השלישי השיג תוצאה של +5 -3 =5, הונגריה זכתה במדליית הזהב
בשנת 1928, באולימפיאדה השנייה שהתקיימה בהאג, בלוח השלישי השיג תוצאה של +6 -1 =9, הונגריה זכתה במדליית הזהב
בשנת 1930, באולימפיאדה השלישית שהתקיימה בהמבורג, בלוח השלישי השיג תוצאה של +7 -3 =4, הונגריה זכתה במדליית הכסף
בשנת 1931, באולימפיאדה הרביעית שהתקיימה בפראג, בלוח השלישי השיג תוצאה של +4 -4 =7 הונגריה הגיעה למקום ה-10
בשנת 1933, באולימפיאדה החמישית שהתקיימה בפולקסטון, בלוח השלישי השיג תוצאה של +4 -3 =4 הונגריה הגיעה למקום החמישי
בשנת 1935, באולימפיאדה השישית שהתקיימה בורשה, בלוח השני השיג תוצאה של +8 -3 =8 וזכה במדליית כסף קבוצתית ומדליית ארד אישית
בשנת 1936, באולימפיאדה השלישית הבלתי רשמית שהתקיימה במינכן, בלוח השביעי השיג תוצאה של +5 -0 =10, הונגריה זכתה במדליית הזהב
בשנת 1937, באולימפיאדה השביעית שהתקיימה בסטוקהולם, בלוח המילואים השיג תוצאה של +0 -2 =2, הונגריה זכתה במדליית הכסף
ארסקינוויל הוא פרוור בסידני, המנוהל על ידי עיריית סידני (The City of Sydney).
ארסקינוויל ממוקם כשלושה ק"מ דרומית למרכז העסקים הראשי של סידני, וגובל בניוטאון ממערב, אווליי בצפון, סיינט פיטרס בדרום ואלכסנדריה במזרח.
הוא אחד מהפרוורים המזרחיים ביותר תחת אזור השיפוט של עיריית סידני.
הפרוור נמצא על קו בנקסטאון של סיטירייל, וממוקמת בו תחנת הרכבת ארסקינוויל, בדרך לסיינט פיטרס.
הרחוב הראשי החותך את הפרוור ממערב למזרח הוא רחוב סוואנסון.
ארסקינוויל נקרא על שם וילת ארסקין, מעונו של הכומר ג'ורג' ארסקין שנבנה ב-1830. באותה תקופה נקרא הפרוור מקדונלדטאון, ובית הכומר שימש את כנסיית השילוש הקדוש של הפרוור.
במרוצת השנים, נבלע מקדונלדטאון בתוך ניוטאון הסמוכה, וכיום נותרו רק מספר אתרים באזור המשתמשים בשם הישן, כגון תחנת הרכבת מקדונלדטאון בגבול אווליי-ארסקינוויל.
אזור בית הכומר התרחב לאחוזה וקיבל את השם ארסקינוויל ב-1893. בתחילת המאה ה-20 עבר בפרוור קו חשמליות שנמתח בין הפרוורים צ'יפנדייל, דרלינגטון וארסקינוויל, קו שנסגר ב-1958 עם ההחלטה של עיריית סידני לעבור לתחבורה ציבורית מבוססת אוטובוסים.
ארסקינוויל הוא רקע למספר סרטים אוסטרליים, בין השאר Erskineville Kings בכיכובו של יו ג'קמן.
מלון האימפריאל בגבול ניוטאון שימש בסצנת הפתיחה בסרט פריסילה, מלכת המדבר.
הפרוור כולל פאבים רבים, חלקם בבניינים היסטוריים ששופצו ושוקמו.
ארפֶּג'ונֶה (באיטלקית: Arpeggione) הוא כלי נגינה בעל שישה מיתרים, מסורג ומכוונן כמו גיטרה, אבל הנגינה בו נעשית באמצעות קשת, כמו בצ'לו, בדומה לויולה דה גמבה.
בצורתו, מכל מקום, גוף הכלי דומה יותר לכינור מימי הביניים מאשר לגיטרה או לויול בס.
שני בוני גיטרות, יוהאן גאורג שטאופר מווינה ופטר טויפלסדורפר מפשט טענו להמצאת הארפג'ונה.
שניהם כינו את הכלי "גיטרת קשת" ושניהם הציגו את הכלים שבנו באביב 1823. ייתכן שגם לבונה הכינורות הווינאי יוהאן ארטל היה חלק בהמצאת הארפג'ונה.
עוד 20 שנה קודם לכן ערך י.
לב מפרסבורג ניסויים בבניית גיטרה בעלת קשת.
הכלי היה באופנה למשך תקופה קצרה, כעשור.
היצירה היחידה החשובה לארפג'ונה ששרדה עד ימינו היא סונאטת ארפג'ונה של שוברט, בליווי פסנתר, ד.
821. הסונאטה יצאה לאור רק בשנת 1871, כשהארפג'ונה נזנח ונשכח זה מכבר.
כיום מנגנים סונאטה זו, על פי רוב, בצ'לו או בויולה, אם כי קיימים עיבודים גם לכלים מלודיים אחרים.
בשנים האחרונות עוסק הצ'לן ונגן הארפג'ונה הצרפתי ניקולא דלאטאי בהשבת הכלי לחיים, בכך שהוא מנגן לא רק את הרפרטואר שנכתב לו (בעיקר הסונאטה של שוברט), אלא גם רפרטואר עכשווי ואף מעודד מלחינים לכתוב מוזיקה חדשה לארפג'ונה.
לא מעט מן הכלים שבנה שטאופר שרדו עד ימינו, יחד עם כמה כלים לא חתומים, שנבנו על פי הדגם שלו.
שמו העכשווי של הכלי ניתן לו רק בשנת 1870, בעקבות הסונאטה של שוברט בשם זה, שנכתבה בנובמבר 1824.
ארפאד גֶנְץ (בהונגרית: Göncz Árpád; 10 בפברואר 1922 – 6 באוקטובר 2015) היה סופר, מתרגם אגרונום ופוליטיקאי ליברלי הונגרי, שכיהן כנשיא הונגריה בשנים 1990–2000.
גנץ היה ממייסדי הברית של הדמוקרטים החופשיים (SZDSZ) בשנת 1988. בשנת 1989 הוא הפך לנשיא הליגה ההונגרית לזכויות האדם, ובשנים 1989–1990 כיהן כנשיא כבוד של אגודת הסופרים ההונגרים.
הוא נבחר לפרלמנט ההונגרי במאי 1990, ושימש כיושב ראש האספה הלאומית של הונגריה בין מאי לאוגוסט.
באותם חודשים כיהן במקביל גם כנשיא הזמני של הונגריה, ובאוגוסט נבחר רשמית לנשיאות על ידי האספה הלאומית.
הוא נבחר שוב לקדנציה שנייה באוגוסט 1995, וסיים את תפקידו באוגוסט 2000.
לאחר מכן שימש ארפאד גנץ כחבר המועצה הבינלאומית המייעצת לקרן הזיכרון לקורבנות הקומוניזם.
ארסקין המילטון צ'ילדרס היה מדינאי אירי שכיהן כנשיא אירלנד הרביעי משנת 1973 ועד מותו.
בין השנים 1973-1938 הוא היה חבר הדאל אירן, הבית התחתון של הפרלמנט האירי, האירכטס.
צ'ילדרס שירת במגוון תפקידים בממשלות אירלנד, בין שאר כשר הדואר והטלגרפיה, כשר הקרקעות, כשר התחבורה והאנרגיה וכשר הבריאות.
הוא מונה להיות טנשטה (סגן ראש הממשלה) ב-1969.
אביו, רוברט ארסקין צ'ילדרס, רפובליקן אירי מוביל ומחבר מותחן הריגול "חידת החולות" (The Riddle of the Sands), הוצא להורג במהלך מלחמת האזרחים האירית.
צ'ילדרס נולד בלונדון, למשפחה פרוטסטנטית שמוצא מגלנדלוג (Glendalough) שבאירלנד.
למרות שגם הוא נולד באנגליה, היה אביו של צ'ילדרס בן לאם אירית והוא גדל במחוז ויקלו ולאחר מלחמת העולם הראשונה הוא עבר להתגורר שם עם משפחתו.
אמו של צ'ילדרס, מרי צ'ילדרס, הייתה בת למשפחה מבוסטון שאבות אבותיה הגיעו לאמריקה על סיפון המייפלאואר.
רוברט ארסקין צ'ילדרס ואשתו מרי נעשו מאוחר יותר למתנגדים להסדר עם בריטניה שכתוצאה ממנו וקמה מדינת אירלנד החופשית.
צ'ילדרס התחנך בבית הספר גרשם, שבעיר הולט שבמחוז נורפוק ולמד באוניברסיטת קיימברידג', מכאן היה המבטא הבריטי שלו האופייני למעמד הגבוה.
ב-1922, כשמלאו לצ'ילדרס 16, הוצא אביו להורג על ידי רשויות מדינת אירלנד החופשית באשמת אחזקת נשק, האשמה שהבסיס שלה היה פוליטי.
האקדח שאתו הוא נתפס ניתן לו על ידי מייקל קולינס.
לפני הוצאתו להורג, כאקט של פיוס, השביע צ'ילדרס האב את בנו כי ידאג ללחוץ את ידו של כל מי שהיה מעורב בהחלטה על ההוצאה להורג.
לאחר שהשתתף בטקס ההלוויה של אבניו, שב צ'ילדרס לגרשם ושנתיים לאחר מכן הוא החל ללמוד בטריניטי קולג'.
עם סיום חוק לימודיו, החל צ'ילדרס לעבוד לזמן מה בתחום התיירות בפריז.
ב-1931 הזמין אותו איימון דה ואלירה לעבוד עבור העיתון שהוא ייסד זמן קצר לפני כן, The Irish Press, שם נהייה צ'ילדרס למנהל תחום הפרסום של העיתון.
בשנת 1938 הוא קיבל את אזרחותו האירית ובאותה שנה הוא נבחר לראשונה כחבר הבית התחתון מטעם מפלגת פיאנה פול, תפקיד אותו החזיק עד 1973, עת נבחר לנשיאות.
ב-1951 הצטרף צ'ילדרס לממשלה כשר הדואר והטלגרפיה בממשלתו של דה ואלירה.
לאחר מכן, בין השנים 1959-1957 הוא שמש כשר הקרקעות וכשר התחבורה והאנרגיה בממשלתו של שון למס ובממשלתו של ג'ק לינץ' כשר התחבורה, שר הדואר והטלגרפיה וכשר הבריאות.
ב-1969 הוא מונה להיות הטנשטה (סגן ראש הממשלה).
תקופת כהונתו של צ'ילדרס כשר הייתה שנויה במחלוקת.
אחד הפרשנים תיאר אותה כ"כישלון חרוץ".
אחרים שיבחו את רצונו להחליט החלטות קשות.
הוא היה מתנגד גלוי לצ'ארלס הוהי בתקופה שלאחר שערוריית הנשק, כאשר הוהי ושר נוסף הודחו ונשפטו באשמה של יבוא נשק עבור הצבא האירי הרפובליקני, אך בסופו של דבר זוכו מכל אשמה.
מועמדה של מפלגת פינה גייל, טום או'היגינס, שהובס בבחירות לנשיאות של 1966 על ידי דה ואלירה בהפרש זעום של 11,000 קולות (1%), היה צפוי על ידי רבים להיות המועמד שיזכה בבחירות לנשיאות של 1973. צ'ילדרס היה מועמדה של מפלגת פיאנה פול על פי בקשתו של דה ואלירה.
צ'ילדרס היה מועמד שנוי במחלוקת, לא רק בשל היותו יליד בריטניה, אלא גם בשל אמונתו הפרוטסטנטית.
יחד עם זאת, במהלך מסע הבחירות שלו, הוכח שהאהדה הציבורית כלפיו כבירה ועל רקע המבוכה הפוליטית נבחר צ'ילדרס להיות הנשיא הרביעי של אירלנד ב-30 במאי 1973, בזכות 635,867 הבוחרים שהצביעו בעדו לעומת 578,771 שהצביעו ליריבו.
למרות היותו בן 67 עם תחילת כהונתו כנשיא, השיג צ'ילדרס מוניטין של נשיא נמרץ ומסור לעבודה ועד מהרה זכה באהדה ציבורית ובכבוד.
יחד עם זאת, יחסיו עם הממשלה שכיהנה אז בהנהגתו של ליאם קוסגרייב ממפלגת פינה גייל, היו מתוחים.
מסע הבחירות של צ'ילדרס התבסס על הפיכת תפקיד הנשיא לפתוח יותר, גישה שקוסגרייב ראה בה איום על סדר היום של ממשלתו.
הוא סירב לשתף פעולה עם צ'ילדרס ביוזמה שנקט עם כניסתו לתפקיד, הקמתו של צוות חשיבה בארמון הנשיאות שיתכנן את עתיד המדינה.
צ'ילדרס שקל להתפטר מהנשיאות, אך הוא שוכנע להישאר בתפקיד על ידי שר החוץ של קוסגרייב, גארט פיצ'ג'רלד.
בכל מקרה, צ'ילדרס נותר מנותק מהממשלה.
בעוד שהנשיאים שקדמו לו היו מתודרכים על ידי ראש הממשלה אחת לחודש, קוסגרייב עדכן את צ'ילדרס ואת יורשו בתפקיד, קרול או'דלה, אחת לשישה חודשים.
למרות שהיה מתוסכל מחוסר הכוח שהיה בתפקידו, מאמינה בתו של צ'ילדרס, נסה, כי לאביה היה תפקיד חשוב מאחורי הקלעים בהקלת הסכסוך בצפון אירלנד.
היא דווחה כי ראש ממשלת צפון אירלנד, טרנס או'ניל, נפגש בחשאי עם אביה בארמון הנשיאות לפחות בהזדמנות אחת.
מאחר שנמנעה ממנו האפשרות לחולל שינוי באופי תפקיד הנשיא, השקיע צ'ילדרס את כוחותיו בלוח זמנים עמוס של ביקורים רשמיים ונאומים שגבה ממנו מחיר פיזי.
ב-17 בנובמבר 1974, זמן קצר לאחר שנשא נאום בפני חברי הקולג' הרפואי בדבלין, לקה צ'ילדרס בהתקף לב.
הוא מת באותו יום בבית החולים.
בהלוויה הממלכתית, שנערכה לצ'ילדרס בקתדרלת פטריק הקדוש בדבלין, נכחו מנהיגים רבים מרחבי העולם, כולל לואי מאונטבאטן, שייצג את המלכה אליזבת השנייה, ראש ממשלת בריטניה, מנהיג האופוזיציה ונשיאים ומלכים מאירופה ומרחבי העולם.
הוא נקבר בכנסייה הפרוטסטנטית בראונווד (Roundwood) שבמחוז ויקלו.
אלמנתו של צ'ילדרס, ריטה, זכתה לאהדה ציבורית כמו בעלה המנוח.
עם מותו, כאשר היא פרסמה הודעה לעיתונות בה הפצירה בעם להפריד את תפקיד הנשיא מהפוליטיקה בבואו לבחור את הנשיא החדש, הגיב קוסגרייב בהציעו למנהיג האופוזיציה ג'ק לינץ', שהגברת צ'ילדרס תמונה כנשיאה בהחלטה פה אחד של כל המפלגות.
לינץ' הסכים להביא את ההצעה בפני מפלגתו.
יחד עם זאת, כאשר חברי מפלגתו של קוסגרייב הדליפו לתקשורת את דבר התוכנית, נסוג לינץ' מהסכמתו.
תחת זאת הסכימו כל המפלגות למנות את התובע הכללי והשופט העליון לשעבר קרול או'דלה, כיורשו של צ'ילדרס.
צ'ילדרס נשא לאישה את רות אלן דאו ב-1925. לזוג נולדו חמישה ילדים.
לאחר מותה של דאו ב-1950 נישא צ'ילדרס בשנית ב-1952 לריטה דאדלי.
לזוג נולד בת אחת בשם נסה, שמכהנת כחברת הפרלמנט האירופי.
ארפאימה או אָרַפַּיְמָה (שם מדעי: Arapaima) הוא סוג של דג גדול מסדרת הגרום לשונאים המצוי באמאזונאס.
דג זה נחשב לדג הגדול ביותר במי האמזונאס וכן בסדרתו.
משקלו של הגדול ביותר - ארפאימה ענק מגיע ל-200 קילוגרם ואורכו ל-3 מטרים ואף ל-4.5 מטרים.
דגים מיוחדים אלה יכולים לנשום אוויר והם יכולים לחיות במים כמעט חסרי חמצן.
הם טורפים גדולים הבולעים דגים אחרים, סרטנים ויצורים נוספים אותם הם מועכים כנגד פיהם באמצעות הלשון הגרמית הגדולה.
קשקשיהם גדולים ומגינים עליהם מפגיעות, אך מאיטים אותם במים.
ארפאימיים (שם מדעי: Arapaimidae) היא משפחת דגים מקריני סנפיר מסדרת הגרום לשונאים בעלי ממדים גדולים.
הם חיים בנהרות טרופיים באמריקה הדרומית ובכמה אגמים באפריקה.
בעבר הם השתייכו למשפחת הגרום-לשוניים.
הגדול בדגים אלה - ארפאימה ענק מגיע לאורך 3-4 מ' ולמשקל 200 ק"ג לעיתים.
דגים אלה בעלי לוחיות גדולות על עורם, הראש מגודל ומוארך והלסתות נמתחות ופונות כלפי מעלה.
דגים מיוחדים אלה מסוגלים לנשום אוויר כשאין מספיק חמצן במים.
הם חיים בנהרות טרופיים וצדים יצורים קטנים מהם, בעיקר מדגים אחרים.
סוג ומין יחיד ארפאימה אפריקאית (Heterotis niloticus)
ארסקין קולדוול היה סופר אמריקאי.
כתיבתו על עוני, גזענות ובעיות חברתיות בדרום ארצות הברית הביאו לו פרסום רב, אך גם ביקורת רבה מצד אנשים בדרום ארצות הברית שטענו נגד הדרך בה הם הוצגו בספריו.
קולדוול נולד בעיירה קטנה בג'ורג'יה, בן יחיד לכומר של פלג דרומי של הכנסייה הפרסביטריאנית ואשתו שהייתה מורה.
במהלך ילדותו, נדדה המשפחה ברחבי הדרום בעקבות עבודתו של האב.
הוא למד בקולג' נוצרי בדרום קרוליינה, אך לא סיים את לימודיו.
הוא עבד בעבודות שונות, בין השאר ככתב באטלנטה ז'ורנל.
בשנת 1929 הוציא את ספרו הראשון, הממזר (The Bastard).
שנה לאחר מכן הוציא את Poor Fool.
את תהילתו השיג מהספרים "דרך הטבק" שיצא בשנת 1932 וחלקת אלוהים הקטנה שיצא בשנת 1933. בשנות ה-30 הוא ניהל עם אשתו הראשונה, הלן, חנות ספרים במיין.
לאחר גירושיו הוא התחתן עם מרגרט ברק-וייט, אותו פגשה במהלך עבודתם המשותפת על הספר "ראית את פניהם" (You Have Seen Their Faces).
לאחר שלוש שנות נישואין, בהם גם עבדו ביחד, הם התגרשו.
בשנת 1941 סייר בברית המועצות ושהה באזור סמולנסק בחודשים הראשונים של מבצע ברברוסה.
כתב בשובו לארצות הברית את הספר "בדרך לסמולנסק".
עד שנת 1965 הוציא יותר מ-40 ספרים שנמכרו ביותר מ-70 מיליון עותקים.
הוא סבל מנפיחות בידיים בעקבות הכתיבה במכונת כתיבה ובעקבות זאת עבר ניתוח.
בתחילת 1953 הוא היה הסופר הראשון שתבע הוצאות בישראל על הפרת זכויות יוצרים בכך שתרגמו ומכרו את ספריו ללא קבלת רשות.
באותה תקופה, היה זה מנהג רווח בישראל וסופרים נהגו להתייחס לעניין בסלחנות בגלל ההיקף הקטן של האוכלוסייה הקוראת עברית.
ארפאד קִישְהֶדִי (במקור קליינברגר, בהונגרית: Kishegyi Árpád, בודפשט, 16 בנובמבר 1922 – ניו יורק, 4 באפריל 1978) היה זמר אופרה (טנור) יהודי-הונגרי.
במשך עשרות שנים היה טנור הבופו והאופי המוביל של בית האופרה של בודפשט.
קליינברגר נולד במשפחה יהודית ענייה של חמישה ילדים.
הוריו היו עובדי הקהילה היהודית.
אחד מאחיו הפך לאמן שחמט.
את הקריירה הבימתית החל בתיאטרון הילדים של הדוד לאקנר (ארתור לאקנר).
ההרגלים שרכש שם השפיעו לטובה גם על פעילותו האופראית.
משנת 1937 שר במקהלת סאלמש, ובשנת 1939 במקהלת ואנדור (שאנדור ואנדור).
במלחמת העולם השנייה גויס, כמו כל היהודים בני גילו, לשרות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי).
הפלוגה שלו נשלחה לשופרון ושם ברח.
הוא שוחרר בבודה, שם הסתתר, עם שחרור בודפשט על ידי הצבא האדום.
הופעת הבכורה שלו באופרה הייתה בשנת 1946 בתפקיד פדרילו ( מוצרט : החטיפה מההרמון ).
בשנת 1947 התקבל לאופרה הממלכתית ההונגרית, בה היה חבר עד סוף ימיו.
בשנות החמישים היה לו מופע קבוע ב"בית האופרה המתגלגל", בשנת 1965 סייר באיטליה עם זמרת אופרה מקומית.
הוא נפטר במהלך הופעת אורח בארצות הברית.
קברו נמצא בחלקת האומנים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט [5B-1-15].
אני לא אחכה עד מחר ...
2009 - חבר לעד של האופרה הממלכתית ההונגרית (לאחר מותו)
ארפאד סנש (במקור שלזינגר, בהונגרית: Szenes Árpád, באזור השפה הצרפתית: Árpád Szenès, בודפשט, 6 במאי 1897 – פריז, 16 בינואר 1985) היה צייר של אמנות מופשטת ממוצא יהודי-הונגרי, שיצר בעיקר בצרפת.
ביצירתו הוא עבר מביטוי פיגורטיבי דרך הסוריאליזם עד להפשטה לירית.
הוא התחתן עם הציירת הפורטוגזית מריה הלנה ויירה דה סילבה בשנת 1930, ואחרי המרד ההונגרי בשנת 1956 הם ביקשו אזרחות צרפתית.
המוזיאון שממוקם בליסבון, שמציג את עבודות שניהם, נחנך בנובמבר 1994 על ידי הקרן: Fundação Árpád Szenes - Vieira da Silva.
ארפאד שלזינגר נולד בשנת 1897 במשפחה יהודית זעיר בורגנית בפשט (החלק המזרחי של בודפשט), כבנם של קארוי (שלזינגר) סנש (1861–1916), פקיד, ושל אולגה הלר (1878–1939) סבו וסבתו מצד אביו היו אדולף שלזינגר ויוליה שנברגר, סבו וסבתו מצד אמו היו דר' יוז'ף הלר ויוהנה לסנר.
אמנים רבים הסתובבו בדירת הוריו ברחוב ורשמרטי, רובם יהודים.
שם הכיר סנש, בין היתר, את ארתור בארדוש, הוגו איגנוטוש ואת הברון לאיוש הטווני.
הוא למד בגימנסיה ברחוב מיהאי מונקאצ'י, ולימד אותו גם הסופר הונגרי-יהודי מילאן פושט.
כבר אז הוא צייר בתשוקה רבה.
הוא שירת כחייל במלחמת העולם הראשונה אך לא נשלח לחזית, אלא צייר דיוקנאות, על פי התצלומיהם, על קברי חללים שמתו מוות הרואי.
כאן פגש את הפסל דז'ה בוקרוש בירמן שכיוון אותו לעבר האמנות המודרנית.
לאחר שחרורו נרשם לבית הספר החופשי של יוז'ף ריפל-רונאי, שם הושפע רבות מבלה איוואני-גרינוולד ומקארוי קרנשטוק.
בשנת 1919 עבד עם חבריו הציירים במושבת האמנים בקצ'קמט.
כיוון שלא הרוויחו שם כסף, הם נאלצו להתפרנס מעבודה חקלאית.
הוא צייר שם ביחד עם דיולה דרקוביץ, בלה איוואניי-גרינוולד, יאנוש קמטי, אמיל רוברט נובוטני, ועם הפסל פאל פטזאי, בין השאר.
הוא חלה עקב העבודה הגופנית הקשה ויחד עם שני חבריו עבר לחצר אמנות בבודפשט.
זה היה בערך הפעם הראשונה שפגש את הפסל אישטוואן באוטי, עמו למד בודהיזם ואת האמנות של המזרח הרחוק.
עדיין לא היה לו סגנון בוגר.
בשנת 1922 הציג את עצמו עם ציוריו המופשטים בתערוכה קבוצתית של אמנים צעירים במוזיאון ארנסט, אך ציוריו האחרים שצוירו באותה השנה עדיין משקפים את המסורות של הציור ההונגרי בראשית המאה ואת השפעת מוריו.
סנש הצעיר יצא למסע לימודים אירופי.
תחנתו הראשונה הייתה בגרמניה ב-1924, שם התוודע ליצירות וסילי קנדינסקי ופאול קלה.
אחר כך נסע לאיטליה ומד שם את ציוריו של ג'וטו די בונדונה ושל פיירו דלה פרנצ'סקה.
הוא הגיע לראשונה לפריז בשנת 1924, אז רק למשך שלושה חודשים, ואחר כך חזר לשם שוב בסתיו 1925, אבל אז כבר נשאר שם.
בתקופה זו נגמר לו הכסף מדודו, והוא חי במשך חודשים במחסור ובעוני רב.
בעצת מנהל מועדון לילה ממוצא הונגרי בפריז, לאסלו ניי, הוא החל לצייר הקריקטורות עבור אורחי בתי הקפה של מונמארטר.
הרבה הונגרים חיו באותה תקופה בפריז שסייעו לסנש רבות מבחינה אמנותית.
בינתיים כבר השתתף בתערוכות, תוך חיים בוהמיים.
שם פגש את הציירת הפורטוגזית מריה הלנה ויירה דה סילבה בשנת 1929. הם התחתנו בשנת 1930, אשתו הפכה לאזרחית הונגרית ונשארה עד 1956. הוא חי חיים מאופקים יותר לאחר הנישואין.
בשנת 1930 ביקרו בני הזוג במושבת האמנים בבאיה מארה.
בפריז הם חיו ועבדו ברחוב ללא מוצא, ברחוב דה קמליאס, בו התגוררו ויצרו אמנים רבים.
הם פגשו שם את המלחין אדגר וארז את הצייר ההונגרי-יהודי לאיוש טיהני את הצייר האוסטרי ממוצא צ'כי אוסקר קוקושקה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הם עזבו את פריז והשאירו את הסטודיו והציורים שלהם לז'אן בושה.
הם בילו כמה חודשים בליסבון, שם קיים סנש תערוכת יחיד, ואחר כך נסעו לברזיל בשנת 1940. הם גרו בריו דה ז'ניירו תקופה מסוימת ולאחר מכן התיישבו בסנטה תרזה הסמוכה.
הסביבה האמנותית סביב ריו הייתה פחות מעוררת השראה מפריז.
אף על פי שפגשו את ג'רארדו מורייו וכמה ציירים אחרים, הם נפגשו בעיקר עם משוררים וסופרים בזמן זה.
סנש צייר תמונות קרובות לטבע, דיוקנאות של סופרים ומשוררים, ואייר ספרים עבורם.
הוא ייסד בית הספר לציור בשם סילבסטרה, לימד חובבים ומודרניסטים ברזילאים צעירים.
לאחר שובם, הם השיגו בחזרה את הסטודיו בבולוואר סנט ז'אק, וסנש המשיך ללמד.
רק אז התחיל לעבוד על קטעי הסדרה, אולי המשמעותית ביותר שלו, "קבלת הפנים" (בנקט), המורכבת מצורות גאומטריות ואורגניות ומוטיבים חוזרים, עם מגוון טכניקות (צבעי מים, גואש, שמן, פסטל, גיר).
המדינה הצרפתית קנתה לראשונה את ציוריו בשנת 1949, ואחריהם חזרו מספר רכישות ממלכתיות.
בשנת 1979 תרם סנש שבע מיצירותיו, שנעשו בין 1942 לבין 1970, למוזיאון לאמנות יפה (בודפשט) ולמוזיאון יאנוס פאנוניוס בפץ'.
לזכר מותו ושינוי המשטר בהונגריה, הקימה אשתו ויירה דה סילבה בשנת 1990 קרן לתמיכה באמנים צעירים.
איורים ליצירותיהם של מורילו מנדס, ריינר-מריה רילקה, חורחה דה לימה, 1944
חמישים גואש לכתב היד של רנה שארLe Temps épars, 1966
מוזיאון ר' סלומון גוגנהיים, ניו יורק
1933 - Galerie UP [תחריטים, עם ג'וליאן טרווליאן], פריז
1941 - בית העיתונאים, ריו דה ז'ניירו
1977 - הגלריה הלאומית ההונגרית, בודפשט - מוזיאון יאנוס פונוניוס, Pécs - G.
1989 - מוזיאון לאמנות מודרנית, פורטו
1994 - מוזיאון ההיסטוריה של בודפשט, בודפשט [עם ויירה דה סילבה]
1999 - דיוקנאות [עם ויירה דה סילבה], המוזיאון לאמנויות יפות, בודפשט
2000 - רחוב סאל ז'אן, פריז דה ויל דה פריז - Fundaçao Calouste Gulbekian, ליסבון.
1936 - אטלייה 17, גלריית לסטר, לונדון - ציור חדש מאירופה, גלריית איסט ריבר, ניו יורק
1938 - אמנים הונגרים בפריז, גלריית טמאש, בודפשט - אקול דה פריז, גלרי ז'אן בוקר, פריז
1944 - אטלייה 17, מוזיאון לאמנות מודרנית, ניו יורק
1948 - אמנים צרפתים, ספרדים והונגרים, הסלון הלאומי, בודפשט
1953 - ביאנלה דה סאו פאולו
1955 - תנועת בני זמנו, מוזיאון קנטונל, לוזאן
1957 - אמנות צרפתית, זאגרב - בלגרד
1963 - ציור צרפתי עכשווי, הגלריה הלאומית, סליסבורי
1968 - ציור בצרפת 1900–1967 (תערוכה נודדת), וושינגטון, ניו יורק, שיקגו, סן פרנסיסקו, מונטריאול - L'usage de la peinture [עם ברינל, זק], גלריה לה רואה, פריז
1970 - הונגרים בפריז, גלריה זוניני, פריז - אמנים הונגריים מהמאה ה -20 בחו"ל, בודפשט
1979 - תערוכת אביב, הבית ההונגרי, פריז - פרנסאנס פריז-בודפשט, אורנג'רי des Jardins du Luxembourg
אמנים ממוצא הונגרי החיים בחו"ל.
תערוכה שנייה, גלריה לאמנות בודפשט.
ארפאש (בהונגרית: Árpás) הוא כפר קטן במחוז גיור-מושון-שופרון, שבצפון-מערב הונגריה.
כמו כפרים רבים באירופה גם בארפאש מספר התושבים נמצא בירידה.
בארפאש חיו יהודים בתקופות זמן שונות:
אַרְפַּאד אוֹרְבַּאן (בהונגרית: Orbán Árpád; גיור, 14 במרץ 1938 – גיור, 26 באפריל 2008) היה שחקן נבחרת הונגריה בכדורגל יהודי-הונגרי, זוכה מדליית זהב אולימפית באולימפיאדת טוקיו (1964) בכדורגל ומאמן כדורגל.
ארפאד אורבאן החל לשחק כדורגל בקבוצתו של "הדוורים של גיור" בשנת 1953. הוא השיג את ההצלחה הגדולה הראשונה שלו כאן כשהפך לאלוף נוער ארצי בשנת 1956. בשנת 1959 הוא עבר למועדון הכדורגל של גיור (בהונגרית: ETO FC Győr), מועדון כדורגל מקצועני הונגרי.
המאוחר יותר עבר ל-Rába ETO, שם בילה את השנים המוצלחות ביותר בקריירה שלו.
בין המאמנים שלו היו שני כדורגלנים מצוינים לשעבר, נאנדור הידגקוטי, שחקן נבחרת הזהב ההונגרית ופרנץ סוסה.
הוא זכה בשנת 1963 עם קבוצתו באליפות ליגת העל ההונגרית בהפתעה גדולה, לאחר מכן הפך לחבר בנבחרת האולימפית של הונגריה כמגן.
בטורניר הכדורגל האולימפי בטוקיו בשנת 1964, היה אחד השחקנים המרכזיים בנבחרת הונגריה שזכתה במדליית זהב אולימפית.
בין 1965 ל--1967 זכה שלוש פעמים בגביע הרפובליקה העממית ההונגרית.
בשנת 1967 הגיע עם קבוצתו לרבע הגמר בגביע אירופה למחזיקות גביע.
הוא פרש ממשחק פעיל בשנת 1972. לאורך הקריירה שלו, שיחק ב-285 משחקי ליגת העל ההונגרית, וכבש שמונה שערים.
הוא שיחק אחת עשרה פעמים בנבחרת האולימפית.
אורבאן סיים תואר מאמן אמן במכללה לחינוך גופני בבודפשט.
בשנת 1975 מונה לאחראי על מתקני הספורט של מועדון ETO של ראבה, ומשנת 1985 עד 1990 עבד כמאמן קבוצת המתבגרים של ETO.
בשנת 1991 מונה למנכ"ל המתקנים ב-ETO, תפקיד אותו מילא עד 1994. בשנת 1998 נבחר לחבר כבוד של נשיאות ההתאחדות לכדורגל של מחוז גיור-מושון-שופרון.
בתו, צ'ילה אורבאן, הייתה שחקנית נבחרת הונגריה בכדוריד בשנות ה-80 של המאה ה-20.
ארפאד האנאק (בהונגרית: Hanák Árpád; בודפשט, 29 בינואר 1889 – בודפשט, 26 בפברואר 1941) היה פסנתרן ומורה למוזיקה הונגרי-יהודי.
אחד מתלמידיו הבולטים היה הסופר והיסטוריון מוזיקה ג'רג' שאנדור גאל.
האנאק נולד למשפחה יהודית כבנם של ליפוט האנאק (1850–1906) קפטן בחיל הרגלים של האימפריה האוסטרו-הונגרית, (קצין אפסנאות ככל הנראה, דומה לפירוש בהונגרית של המקצוע שבגרמנית נקרא: קסטנר) ושל אלאונורה קוֹהַנֶר.
הוא למד במכללה למוזיקה בבודפשט שנקראת היום האקדמיה למוזיקה ע"ש פרנץ ליסט ובברלין.
בין השנים 1910–1920 הוא היה המנהל ו"הרוח החיה" בחיי המוזיקה בעיר פץ', הן כאמן והן כמורה.
משנת 1912 קיים כמה קונצרטים עצמאיים בשנה הן באקדמיה למוזיקה, והן בוויגאדו (בהונגרית: Vigadó - מרכז אירועים על גדות הדנובה שבמרכז בודפשט), בעיר סגד ובפץ', אך הופיע גם במערב אירופה (גרמניה, צרפת, דנמרק) ובארצות הברית.
משנת 1920 לימד בבית הספר למוזיקה פודור (בית הספר יסודי לאמנות, וכן בית הספר לאימונים של אוניברסיטת ליסט פרנץ למוזיקה.
תלמידיו, החל מגיל הרך ועד נוער למדו על כלי נגינה שונים, שרו במקהילה וקיבלו לימודי תיאוריה במוזיקה.
הם היו רשאים להצטרף לעבודתם של הרכבי בית הספר השונים.
בית הספר קיים עד היום בשם "בית הספר למוזיקה על שם אלדאר טוט").
האנאק הובא למנוחת עולמים בבית הקברות היהודי ברחוב קוזמה בבודפשט.
אשתו הראשונה הייתה אליס רייך, אותה נשא לאישה בשנת 1915 וחיו יחד בין 1915 ל-1919. אשתו השנייה הייתה מגדולנה ראדוש (1893–1970), בתם של ליפוט ראדוש וטרז זוננברג, אותה נשא לאישה בבודפשט ב-23 בדצמבר 1928. גם נישואיו השניים הסתיימו בגירושין.
ארפאד מזאי, שם קודם רוזנפלד (בהונגרית: Mezei Árpád; בודפשט, 2 ביולי 1902 – גלסטונברי, קונטיקט, 7 ביולי 1998) היה פסיכולוג יהודי-הונגרי-אמריקאי, פילוסוף, היסטוריון אמנות וסופר.
אחיו היה אימרה פאן משורר ואספן אמנות.
ארפאד מזאי נולד במשפחה יהודית בבודפשט כבנם של הסוכן איז'אק (יצחק) הירש רוזנפלד ושל הרמינה גיבס.
הוא עבד כפקיד בין שתי מלחמות העולם.
בשנת 1936 התחתן עם אווה, בתם של ד"ר שאנדור ארדאי (1870–1945) פקיד הבנק ושל יולאן שטיינר.
הוא למד פילוסופיה באופן אוטודידקטי והיה גם העורך של כמה כתבי עת לאמנות.
בשנת 1945 היה ממייסדי בית הספר האירופי.
מסוף שנות ה-50 של המאה ה-20 עבד כפסיכולוג.
תחילה במכון לפסיכולוגיה ההונגרי ולאחר מכן במכון הלאומי לשחפת על שם פרידייש קוראני.
הוא גם העביר הרצאות רבות השפעה לאדריכלים (בית הספר להנדסה).
הוא התיישב בארצות הברית בשנת 1975. בספריו ובכתביו עסק בעיקר בפיתוח פילוסופיה עצמאית של האמנות, סוריאליזם הונגרי ובינלאומי, כמו גם באלכוהוליזם והיבטים הפסיכוטיים של מחלה.
עבודותיו בשפה הצרפתית ביחד עם מרסל ז'אן היו חלוצות בינלאומיות בפילוסופיה של האמנות.
אורח החיים של האיכרים בתרבות האירופית, בודפשט, 1946
תולדות הסוריאליסט (עם מרסל ז'אi), פריז, 1959
אישיות ושחפת (עם לאסלו לבנדל), בודפשט 1964
החולה האלכוהוליסט (עם לאסלו לבנדל), בודפשט, 1972
הרהורים על אמנות, בודפשט, 1994.
ארפאשו דה ז'וס (ברומנית: Arpașu de Jos – "ארפאשו התחתי"; בגרמנית: Unterarpasch; בהונגרית: Alsóárpás) הוא כפר (sat) בדרום טרנסילבניה, בדרום-מזרח מחוז סיביו ברומניה, קרוב לגבול עם מחוז בראשוב.
נמצא 15 ק"מ מרחק מהעיר ויקטוריה שבמחוז בראשוב ו-47 ק"מ מרחק מהעיר סיביו.
הכפר ארפאשו דה ז'וס הוא חלק מהכפר הגדול (קומונה) ארפאשו דה ז'וס והוא מושב המועצה שלו.
סמוכים אליו וחלק מאותה "קומונה" הם הכפרים ארפאשו דה סוס (Arpaşu de Sus – ארפאשו העילי) ו נואו רומן (Nou Român – "רומני חדש").
הכפר הוא חלק מאזור הידוע כ"חבל פגראש"., חלק מאזור הספר הדרומי של טרנסילבניה.
החבל אוכלס בבמתיישבים רומאים בתחילת המאה השנייה של האלף הראשון לספירה.
בימי הביניים נקרא חבל פגראש בשם הלטיני Terra או Silva Blachorum et Bissenorum – "ארץ או יער הולאכים והפצ'נגים".
במהלך השנים התקרב לאזור שלטון מלכי הונגריה, אולם חבלי אלמאש ופגראש המשיכו להיות למשך כמה מאות שנים בשליטת נסיכות ולאכיה.
לפי האגדה מייסד נסיכות ולאכיה, "נגרו וודה" "ירד" לשארץ ולאכיה מעבר להרים מחבל פגראש.
בסוף המאה ה-14הנסיך מירצ'ה הזקן העניק לכמה מנתיניו, כתגמול לגבורתם, אדמות במקום.
אחד מהם נקרא קוסטיה מווישטיה.
באותה תקופה הוציא המלך ההונגרי אנדראש השני צו שנישל את הוולאכים בארפאש מחלק מאדומותיהם והקצה אותן למנזר הציסטרציאנים ביישוב קרצה.
דובר באדמות שבין נחל ארפאש (בלטינית- Rivulum qui dicitur Arpas), נהר האולט, ההרים הגבוהים, נחל אונגיולוי (הזווית) ונחל קרצה.
בצו זה מוזכר לראשונה השם "ארפאש".
התיעוד הראשון של הכפר הוא שנת 1511:Arpas ובהונגרית: Alsó Árpás (ארפאש תחתי).
הוא התחיל להיקרא "תחתי" אחרי שקם בקרבתו כפר של מתיישבים חדשים – ארפשו דה סוס, או ארפאש העילי.
באמצע הכפר עוברת עד היום דרך ראשית שלמשך מאות שנים חיברה את ארץ ולאכיה עם חבל טרנסילבניה שהשתייך במשך אלף שנה לממלכה הונגריה.
חבל פגראש ואזור הספר עם ולאכיה כונה בכתבי המלומדים ההונגרים Ultrasylvania (אולטראסילבניה).
בשנת 1591 בימי שליט טרנסילבניה ז'יגמונד באטורי, הקפטן ה"שליט" של חבל פגרש, בולדיז'אר באטורי שומיאי הכיר בסטאנצ'ו, אופריה, ראדו ובוגדאן, בניו של "בוטה ז'ודה" הרומני כבעלי חצי אחוזה שהחזיקו בכפר.
במסמך כתוב על עור של דוב משנת 1596 האציל הנסיך ז'יגמונד באטורי את הרומני המקומי בוגדאן ארפשאנו.
הנסיכים מיכאי אפאפי וג'רג' ראקוצי הראשון העניקו דיפלומות דומות על עור של דוב למשפחות הרומניות ואסו וסילאגי.
בשנת 1606 נכלל הכפר באחוזת גיאל, ובשנת 1632 בפנקס האחוזות "אורבריום" צוין שלרשות משפחת האצילים ההונגרים ראקוצי עמדו 37 משפחות צמיתים, בעוד שהאציל ההונגרי פאל יאנצ'ו – העסיק על אדמותיו 25 משפחות צמיתים.
הרומני ראדו גראמה מוזכר ככומר הראשון בכפר.
בשנת 1732 נרשמו בכפר 138 משפחות צאצאות של אצילים רומנים (בויארים) ועוד 170 משפחות צמיתים (jobbágy){{הערה|Ștefan Meteș: Trecutul Țǎrii Oltului.
בין המשפחות הרומניות ממוצא אצילי ניתן למנות את אופריה פופה שציין בשנת 1663 כי אבותיו זכו באחוזה מידי שליט ולאכיה מירצ'ה הזקן.
מהכפר מצוין שוב בפנקס האחוזות "אורבריום" משנת 1632 ובו מוזכר הרומני ראדו גראמה ככומר בכפר.
בשנת 1726 בשטח אחוזת הרוזן אדם טלקי, במרחק קילומטרים אחדים מדרום לכפר, פעל המנזר האורתודוקסי "עליית מרים".
משם דרך שביל ניתן היה להגיע לעמק הארג'ש בוולאכיה.
במנזר גר נזיר אחד וב-1748 גרו כומר אחד ומורה אחד.
ב-1733 פעלו בכפר שני כמרים רומנים – אחד יווני-קתולי והשני – אורתודוקסי.
70 המשפחות שהתגוררו בו פקדו את הכנסייה היחידה, היוונית-קתולית.
מקום הפולחן האורתודוקסי הקרוב ביותר היה המנזר המוזכר לעיל שבאחוזת משפחת טלקי.
בשנת 1750 התגוררו בכפר 600 תושבים.
בקובלנה של בני ארפאש אל השלטון ההבסבורגי נגד הרוזן מיכאי טלקי ציינו הכפריים את הניצול הקשה וסוגי הקורווה שהוטלו עליהם על ידי בעל האחוזה.
בשנת 1765 הכפר צורף חלקית לתחום משמר הגבול ההבסבורגי ושויך עד שנת 1851 לפלוגה 8 של הגדוד שומרי הגבול מאורלאט.
רבים מתושבי ארפאש התגייסו כשומרי גבול וזכו בדרך זו לזכויות וחירויות.
בשנת 1851 פוזר גדוד משמר הגבול באורלאט על ידי הרשויות הקיסריות.
במפקד בשנת 1767 מנה הכפר 300 תושבים.
היו להם כנסייה רומנית אחת, בנויה מעץ וכומר אחד.
במאה ה-19 רוב תושבי הכפר היו רומנים.
בשנת 1842 חיו בכפר 320 מאמינים רומנים יוונית-קתוליים.
במחצית השנייה של המאה ה-19 הפך היישוב למקום יריד חשוב.
פעמיים בשנה התקיימו בו ירידים עבור כל מערב המחוז פגראש.
היישוב התפרסם גם הודות לאמנות ציורי האיקונות על זכוכית.
אחרי 1843 פעל בו צייר הזכוכית סאבו מוגה.
בשנת 1900 נפתח בית מרקחת היישוב.
ב-27 ביולי 1889 הכפר ארפאשו דה ז'וס נשרף במלואו בדליקה ובהמשך נבנה מחדש.
בשלהי המאה ה-19 כמחצית התושבים היגרו לארצות הברית והתיישבו בעיקר בקליוולנד.
בשנים 1892 -1884 המשפטן ואיש העסקים היהודי שאנדור אולמן היה נציג של ארפאשו דה ז'וס (אלשוארפאש) בפרלמנט בבודפשט.
על אף החרמת הבחירות על ידי המפלגה הלאומית הרומנית, לבסוף נבחר נציג רומני מחבל פגראש לפרלמנט ההונגרי, ניקולאיה שרבאן, בן הכומר של הכפר ווילה.
הוא הצטרף לסיעת הליברלים ובשנת 1906 למפלגה הלאומית הרומנית.
בשנים 1904 -1910 בביתו של פטרו שרב פעל בית ספר ממלכתי ראשון עם שפת ההוראה הונגרית.
הוא עבר בהמשך לבית חדש שנבנה לפי תוכניותיו של אישטוואן מדגיאסאי שעבר לימים שיפוצים משמעותיים.
החל מ-1912 ישב בארפאשו דה ז'וס דקאן של הכנסייה היוונית-קתולית הרומנית באזור.
בהתחלת המאה ה-20 נבנתה מסילת ברזל ותחנת רכבת.
מאוחר יותר נסלל הכביש הלאומי.
הכפר צויד בדואר, טלפון, תחנת יערנות, מרפאה ומרפאה וטרינרית.
אחרי 1918 כשסופח לרומניה, הפך חבל פגראש למחוז פגראש של רומניה.
המשקים הראשונים ששוקמו היו במרכז הכפר.
בתים נוספים שנבנו לאורך הדרך הראשית החוצה את היישוב הרחיבו את הכפר מחדש.
בתקופה שבין מלחמות העולם תחת השלטון המלכותי הרומני מספר משקי הבית לאורך הדרך הראשית עלה פי שלושה.
נפתחו חנויות, אטליזים, סנדאות לסנדלרות, נפחות, נגרות ומאפיה.
בימי מלחמת העולם השנייה גברי הכפר גויסו למלחמה נגד ברית המועצות ואחרי אוגוסט 1944 השתתפו לצד הסובייטים במלחמה נגד גרמניה הנאצית והונגריה.
בשנות ה-1950 פעלו באזור קבוצות של לוחמים אנטיקומוניסטים – שכללו חברים בעבר במשמר הברזל או במפלגה הלאומית של האיכרים והן שהסתתרו בהרים.
ידועים היו הכומר קורנל דסקל, המורה רמוס בודאק, וסילה מגוריאן ומיקולאיה טרנדפיר (ניאגלו).
מאבקם דוכא על ידי המשטרה והסקוריטטה.
אחרי 1945 המשיכה התפתחות הכפר.
תוך 15 שנה נבנו 100 משקי בית נוספים.
בתים רבים נבנו גם בבקעת הנהר אולט בצפון (מרסה Mârsa) וכן דרומה אל הרי הפגראש.
מרסה והיישוב ויקטוריה בסביבה הפכו ליישובי פועלים.
הוקמה אגודה לתרבות בשם "ארפשאנה".
בעת השלטון הקומוניסטי נכלל הכפר עם המחוז לאזור סטלין שבירתו הייתה ה"עיר סטלין" (שמה של בראשוב בשנות ה-1950), ובשנת 1960 באזור בראשוב.
אחרי הרפורמה בחלוקה המנהלית של רומניה בשנת 1968 בימי שלטונו של ניקולאה צ'אושסקו שויך הכפר ארפאשו דה ז'וס למחוז סיביו
בשנות ה-1970 התחילה תקופת שפל.
בשלהי המשטר הקומוניסטי והתחלת המשטר הפוסט-קומוניסטי החדש בשנים 1986–1990 קמו רק חמישה משקי בית חדשים.
בדצמבר 1989 הונהגה האספקה עם גז מתאן.
אחרי מהפכת 1989 נסעו תושבים רבים לעבוד במערב אירופה ובנו אחר כך בתים חדשים בכפרם.
אדנרטת הגבורים הרומנים ממלחמת העולם השנייה.
נמצאת בחצר בית התרבות, נבנתה מפסיפס בשנים 1948–1950 וגובהה 1.2 מטר.
על האנדרטה רשומים שמותיהם של שמונה לוחמים רומנים במלחמת העולם השנייה.
הכנסייה האורתודוקסית הרומנית "עליית מרים – נמצאת על גבעה ששלטה על היישוב.
במקור נבנתה הכנסייה ככנסייה יוונית-קתולית בסגנון ביזנטי בשנת 1791 בעזרת תרומות של המאמינים.
היא צוירה בשנת 1800 על ידי הצייר ניקולאיה גרקו מסאסאוש.
האיקונוסטזיס הוא משלהי המאה ה-18. הצריח נבנה בשנת 1824. אחרי שנבנתה כנסייה יוונית קתולית נוספת, הבניין הזה הפך לכנסייה אורתודוקסית.
בשנים 1932–1936 עברה שיפוצים בצריח ובגג.
בשנת 1877 שונה גג הכנסייה מגג בסגנון גותי פשוט עם ארבעה פתחים מלבנים לסגנון רומנסקי.
המנזר האורתודוקסי "עליית מרים"' הוקם בסביבות שנת 1726 על אחוזת הרוזן אדם טלקי, במרחק קילומטרים אחדים מהכפר, בחורשת "פודייול".
הכפר נחצה מדרום אל הצפון על ידי הנחל ארפאש וכן על ידי הנחל גוסטאיה, והוא שוכן למרגלות הרי פגראש בגדה בשמאלית של הנהר אולט ליד אחד המאגרים שלו.
על יד הכפר שביל מסומן במשולש כחול המוביל לכביש טרנספגרשאן (הכביש החוצה את הרי פגראש)
ארפאשו דה ז'וס נמצא 47 ק"מ מזרחית מהעיר סיביו, 78 ק"מ מערבית מהעיר בראשוב, 135 ק"מ דרומית-מזרחית מהעיר קלוז'-נפוקה ו-188 ק"מ צפונית-מערבית מבוקרשט, בירת רומניה.
מן הבקעה שבה שוכן הכפר נשקפים הרי פודראגו, ארפאשו מארה (גובה 2468 מ'), ונטואריה לוי בוטיאנו (Vânătoarea lui Buteanu= הציד של בוטיאנו) והקו המשונן של ההר שיאואה קאפריי (Șeaua Caprei= אוכף העז) שהם חלק מהרי פגראש.
מצפון לכפר פרט לנהר אולט נראות גבעות החרטיבאץ' (Hârtibaci)
בשנת 1850 חיו בארפאשו דה ז'וס 903 תושבים.
550 נוצרים אורתודוקסים, 331 נוצרים יוונים-קתוליים רומנים, 16 נוצרים רומיים-קתוליים.
בשנת 1924 פעל בכפר רוקח יהודי בשם הרמן שנברגר.
בכפר השכן אוצ'ה דה ז'וס היה בעל בית מרזח (אחד מתוך שלושה) יהודי בשם מאייר אורנשטיין.
לפי נתוני מפקד האוכלוסין של רומניה משנת 2002 בכפר גרו 1127 תושבים.
1114 תושבים הצהירו את עצמם כנוצרים אורתודוקסים.
בשנת 1996 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית חבר ראשון ממוצא רומני, מרטין הוק, בן למהגרת מארפאשו דה ז'וס.
האסטרופיזיקאי והממציא גדעון שרבו (יליד אוהיו 1925) הוא גם צאצא של רומנים מארפאשו דה ז'וס.
ארפאשו דה ז'וס (קומונה) (ברומנית: Arpaşu de Jos) הוא כפר גדול (קומונה) בדרום טרנסילבניה ברומניה, המורכב מהכפרים: ארפאשו דה ז'וס, מושב המועצה, ארפאשו דה סוס (Arpaşu de Sus) ונואו רומן (Nou Român)
מהעת העתיקה על הגבעה "צ'טצויה" (Cetățuia) בשטח הכפר ארפאשו דה סוס נשארו שרידי מבצר דאקי מתקופת לה טן.
ב"דרך השחת" נתגלו ממצאים ארכאולוגיים מהתקופה הנאוליתית
במחצית השנייה של המאה ה-19 היה ארפאשו דה ז'וס בירת נפת אלשוארפאש במחוז פגראש.
מחוז פגראש התקיים גם תחת השלטון הרומני.
הוא בוטל על ידי השלטון הקומוניסטי בשנת 1950 כשהכפר נכלל לאזור סטלין (לפי השם החדש של בירתו, העיר בראשוב ששינתה את שמה לעיר סטלין).
בהמשך אזור סטלין הפך לאזור בראשוב.
בשנת 1968 עם ביטול האזורים והחלוקה מחדש למחוזות (județ נכלל ארפאשו דה ז'וס במחוז סיביו.
הקומונה ארפאשו דה ז'וס שוכנת צפונית להרי פגראש, על גדול הנהר אולט, בדרום הרמה טרנסילבנית, בדרום מזרח המחוז סיביו, בגבול עם המחוז בראשוב.
הכפר ארפאשו דה ז'וס נמצא דרומית לנהר אולט, על הגדה השמאלית שלו, על שפך הנחל ארפאשו מארה או ארפשל במאגר המיל ארפאש ועל מסילת הברזל אווריג-פגראש ועל הכביש האירופי 68. הכפר ארפאשו דה ז'וס נמצא 15 ק"מ צופנית-מערבית מהעיירה ויקטוריה.
הכפר נמצא במרחק 47 ק"מ מזרחית מבירת המחוז, סיביו.
המספר הגבוה ביותר של גרמנים (סקסונים טרנסילבנים) נרשם בשנת 1880: 139.המספר הגבוה ביותר של צוענים נרשם בשנת1930: 111.מקרב מיעוטים אחרים בשנת 1910 צוינו 2 סלובקים, ב-1992 שני אוקראינים וב-1890 סרבים אחד.בשנת 1900 חיו בארפאשו דה סוס 12 יהודים, המופיעים במפקד לפי דת
היהודים היו רוב רובם דוברי הונגרית כשפת אם.
נתונים דמוגרפיים לפי מפקד האוכלוסין ברומניה בשנת 2002 ההרכב האתני של תושבי הקומונה:
לפי המפקד משנת 2011 חיו בכפר הגדול (קומונה) 2406 תושבים, מתוכם:
לגבי 4.92% - המוצא האתני לא ידוע
לפי האמונה הדתית, התושבים התחלקו כדלהלן: 88.69% נוצרים אורתודוקסים (הכנסייה האותרודוקסית הרומנית), 3.84% -
אדוונטיסטים של היום השביעי, 4.96% - ללא דת ידועה.
בראשות הקומונה ארפאשו דה ז'וס עומד ראש מועצה (פרימאר) ומועצה מקומית בת 11 חברים.
ראש המועצה הנוכחי הוא קונסטנטין אאורליאן וקאריו .
לפי תוצאות הבחירות המקומיות משנת 2020, הרכב המועצה המקומית הוא כדלהלן:
המפלגה הלאומית ליברלית - 5 חברים
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית - 4 חברים
MPM - מפלגת התנועה העממית - 1חבר
מפלגת האומה הרומנית - 1 חבר
בימי האימפריה האוסטרו-הונגרית בשנים 1884–1892 מחוז הבחירות ארפאשו דה ז'וס (אלשוארפאש) יוצג בפרלמנט ההונגרי על ידי המשפטן, הבנקאי, הכלכלן והנדבן היהודי הונגרי שאנדור אולמן.
לקומונה ארפאשו דה ז'וס 5800 דונם שטח חקלאי מעובד עם גידולי חיטה, תפוחי אדמה, תירס, קנולה, סלק סוכר.
הכפר מספק חיטה, תפוחי אדמה, וירקות ובשר לתעשיית המזון, כולל מאפיית ולנסיה טריידינג.
בתחום הקומונה ארפאשו דה ז'וס קיימים גם יערות על שטח 144,570 דונם..
לארפאשו דה ז'וס יש תחנת רכבת וגישה למסילת ברזל, קילומטר אחד מרחק מהכפר.
בנוסף נחצה על ידי בדרך הלאומית 1, הדרך המחוזית 105 C ודרכים כפריות..
ילדי התושבים לומדים בבית הספר היסודי המקומי, עם ותק דל מעל מאה שנה.
את החינוך התיכוני יכולים לקבל בתיכון העיוני או התיכון המקצועי בעיר הקרובה, ויקטוריה.
מרכז התרבות - בית ד"ר גאורגה טליה בולוגה בכפר נואול רומן עם אוסף אמנות עממית.
בכפר מופיע כתב עת "פואיה ארפשיאנה" (Foaia arpășeană) בעריכת הרופא ד"ר גאורגה שרבו, יקיר הכפר.
בכפר פועלים מועדון תרבות בשם " ארפאשו מארה" ולהקות פולקלור.
בכפר פועלת קבוצת כדורעף שזכתה בעבר ב"גביע החקלאות" של רומניה.
כמו כן יש קבוצות טניס שולחן וכדוריד.
המנזר האורתודוקסי "עליית מרים" הוקם על אדמתו של הרוזן אדם טלקי, במרחק קילומטרים אחדים מהכפר ארפאשו דה ז'וס, בחורשת "פודייול" (Podeiul).
המנזר הוזכר לראשונה בשנת 1726 ונהרס בשנת 1761.
אנדרטת הגבורים הרומנים ממלחמת העולם השנייה נמצא במתחם הכנסייה האורתודוקסית בארפאשו דה ז'וס ונבנה בשנים 1948–1950 מפסיפס וגובהו 1,20 מטר.
על האנדרטה חרוטים שמותיהם של שמונה תושבים שנפלו במלחמה.
הכנסייה האורתודוקסית "עליית מרים" בארפאשו דה ז'וס - הוקמה בשנת 1791 והצריח שלה נבנה בשנת 1824.בשנת 1800 הצייר ניקולאיה גרקו מססאוש צייר בה איקונות.
כנסיית "הארכימלאכים מיכאיל וגבריאל" בארפאשו דה ז'וס.
בשנת 1877 הגג שהיה בסגנון גותי שונה לסגנון רומנסקי.
בשנים 1932–1966 עברה הכנסייה שיפוצים בצריח ובגג.
כנסיית "עליית מרים" בארפאשו דה סוס הוקמה בשנים 1799–1802 ושופצה בשנת 1815. נחשבת מורשת לאומית.
אתר השילוש של שליט ולאכיה, קונסטנטין ברנקוביאנו, על יד הדרך הלאומית DN1.
חוות דגי שמך (Păstrăvăria) אלבוטה - בארפאשו דה סוס
הפארק הלאומי - שמורת הטבע הרי פגראש
אזור הטבע - ביצת Lacul Tătarilor (לאקול טטארילור - בתרגום:"אגם הטטרים")
יריד בעלי חיים פעמיים בחודש
יריד אביב ב-21 במרץ; יריד קיץ ב-4 ביולי; ירידי סתיו ב־20 בספטמבר וס-9 באוקטובר
ארפאימה אפריקאית (שם מדעי: Heterotis niloticus) הוא מין של דג טרופי ממשפחת הארפאימיים שבסדרת הגרום לשונאים והוא המין היחידי בסוגו, והיחיד במשפחה שחי בנהרות אפריקה ולא באמריקה הדרומית.
ארפאימה זו קטנה יחסית לארפאימות האמריקאיות והיא מגיעה לאורך של 1 מטר ולמשקל מרבי של 10.2 קילוגרם.
היא בעלת קשקשים נוקשים, לסת חזקה בעלת שרירי פה חזקים ולשון נוקשה בעלת שיניים קטנות אך חזקות העוזרות למחוץ טרף.
היא בעלת זנב גבוה וסנפירי שת בקרבתו.
צבעה אפור, חום או ברונזה והצעירים בעלי גוונים בהירים יותר.
הם בעלי יכולת לנשום אוויר במקרה שהמים שבהם הם חיים מדוללי חמצן.
הארפאימה חיה רק במקווי מים מתוקים לאורך אפריקה שמדרום לסהרה.
היא אותרה בנהרות הסאהל, סנגל, גמביה, וולטה, הניז'ר, נהר קורובל , נהר אומה , נהר בנואה, ימת צ'אד ובאגם טורקאנה והופצה גם בחוף השנהב, נהר קרוס שבניגריה, נהר סגנה ונהר ניונג בקמרון, נהר אוגוי בגבון ובחבל נהר הקונגו כולל בקסאי.
הוא גם הופץ למדגסקר בידי האדם.
דג זה ניזון מזואופלנקטון, מדגים קטנים ומשיריים שהוא מסנן בלסתותיו.
בניגוד למינים האמריקאים הוא איננו תוקפני ביותר וניתן לגדל אותו בהצלחה באקווריום.
ארפאד קרקש (בהונגרית: Kerekes Árpád; לוצ'נץ, 20 בנובמבר 1896 – בודפשט, 29 בדצמבר 1919) היה חרט ברזל, עובד מפלגה, יהודי-הונגרי מנערי-לנין וחבר קבע ברכבת המוות של טיבור סמואלי.
ארפאד קרקש נולד במשפחה יהודית.
הוא התגייס לצבא בגיל 18 במלחמת העולם הראשונה; הוא נשלח לפולה שם הוכשר לחיל הים של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
במהלך מרד המלחים בקוטור ב-1–3 בפברואר 1918 הביע את אהדתו כלפי המורדים ולכן נידון לעבודות כפייה.
הוא שוחרר במהלך מהפכת החרציות ונסע ללוצ'נץ להוריו.
שם פנה למועצה הלאומית ההונגרית והפך חבר במשמר האזרחי, אך לא שהה בעיר הולדתו זמן רב.
עד מהרה נסע לבודפשט והצטרף למפלגת הקומוניסטים של הונגריה (KMP) כבר בסוף 1918. לאחר הריסת מערכת "העיתון האדום" (Vörös Ujság) הפך לחבר במשמר ההגנה של המפלגה הקומוניסטית.
בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית (21 במרץ 1919 – 1 באוגוסט 1919), היה חבר ביחידת המשמר-טרור נערי-לנין והתפרסם במהלך 133 ימים ברציחות שביצע נגד מתנגדי הרפובליקה.
משימתו הייתה לדכא תנועות אנטי-מהפכניות.
הוא קרא באופן קבוע את כל כתביה הפוליטיים של הוועדה העממית לחינוך ציבורי.
בתור התליין הראשי של טיבור סמואלי, הוא נעצר בארמון באתיאני (אז קסרקטין קון-ואגו) ביום נפילת הרפובליקה וב-29 באוגוסט הועבר לכלא בשדרות מרגיט.
משפטו התקיים ביחד עם שני עמיתיו, קארוי סטורץ ולאיוש קובאץ'.
"ארפאד קוהן-קרקש נחקר על ידי בית המשפט לגבי יעדי הנסיעה של רכבת סמואלי.
התליין הראשי סיפר בקול נבון ובעל משמעות היכן הסתובבו.
סולנוק, צגלד, שופרון, קאפובאר, רייטקמוז'אי, צ'ורנה שוב שופרון, תחנה שבה קיפחו את חייהם הונגרים ויצרו אלמנות ויתומים, כי צמאון הדמים של סמאולי לא ידע שובע, דם, כמה שיותר דם".
ב-17 בדצמבר 1919 כתב אוטו קורווין, לשעבר ראש המחלקה לחקירות פוליטיות בוועדת הביטחון העממי, את הדברים הבאים על קרקש ביומן הכלא שלו:
"ארפאד קוהן קרקש, שגם אותו ידונו למות, אני לא מחשיב אותו כאשם".
ב-20 בדצמבר 1919 גזר עליו בית המשפט הפלילי בבודפשט מוות בתלייה על 18 סעיפי רצח ו-3 סעיפי שוד.
ביום הוצאתו להורג, כתב קרקש במכתבו על מקרי הרצח שלו:
עשיתי הכל בהוראת טיבור סמואלי.
מהטענות לאכזריות, שהועלו נגדנו במשפט, שום דבר אינו נכון.
אני אומר זאת במצפון נקי רגוע וצלול בשעותיי האחרונות.
לכן אני מסיים את חיי במצפון נקי.
אני הולך לבית השקט הנצחי, כי אני יודע שלא עשיתי את זה עבורי, אלא סברתי שאני עושה בזה רק טוב עבור הפועלים שהשתחררו מכבליהם...
בין 1970 לבין 1989 בית הספר ברובע 22 של בודפשט נשא את שמו.
ארפאד פלוטאי (במקור שוורץ, בהונגרית: Palotay Árpád; אויפשט, 17 ביולי 1880 – בודפשט, 23 בדצמבר 1950) היה זמר אופרה (בס) ובמאי, מורה לשירה.
בעלה של זמרת האופרה מריה בודנוביץ'.
התחום המשמעותי ביותר בעבודתו היה הוראת שירה ופיתוח קול ביחד עם אשתו, הקריירות של זמרים מפורסמים רבים התחילו אצלם.
ארפאד פלוטאי נולד במשפחה יהודית כבנם של אדולף שוורץ ושל ננטה פישר.
ארפאד סיים את בית הספר למשחק של סידי ראקושי בבודפשט, ואחר כך למד שורה ופיתוח קול בברלין.
ב-15 ביוני 1911 התחתן עם השחקנית מריה מונהייט בבודפשט.
הם התגרשו בשנת 1915. הוא נישא בשנית ב-27 ביוני 1917. אשתו השנייה הייתה זמרת האופרה מריה בודנוביץ'.
פלוטאי החל את דרכו המקצועית באופרטות בתיאטרון קיראי ולאחר מכן חתם חוזה ב"אופרת העם" (נקראת היום תיאטרון ארקל).
לאחר פעילותו בבודפשט נסע שוב לברלין והפך חבר בלהקתו של מקס ריינהרדט.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שב לבירת הונגריה והפך לאמן של "תיאטרון מרכז העיר" ובשנת 1918 של "תיאטרון מדיאסאי".
לאחר פשיטת הרגל של התיאטרון, בסתיו 1919, קיבל אותו בית האופרה של בודפשט כזמר פרטי (פרילנס).
ב-8 באוקטובר 1919 ערך את הופעת הבכורה שלו כברון דופול בלה טרוויאטה.
הוא שיחק בעיקר תפקידי קומפרימריו (קומפרימריו הוא תפקיד משנה קטן באופרה), עד סוף עונת 1940–1941 כשנאלץ להפסיק את הופעותיו בשל יהדותו עקב החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי.
בשנת 1933 מונה לספרן בית האופרה ולעוזר במאי, ומאוחר יותר לבמאי.
בתקופה זו החל ללמד תלמידים פרטיים.
אחרי מלחמת העולם השנייה שב לעבודתו באופרה הפך ל"אמן הזמר" במוסד (אדם המלמד מישהו לשיר לפי כללי המוזיקה) ומילא תפקיד זה עד 1948.
ארפאד סלפאל (במקור עד 1919 שוורץ, בהונגרית: Szélpál Árpád; טרקסנטמיקלוש, 2 בנובמבר 1897 – סו (Sceaux) מחוז או-דה-סן, צרפת, 26 במרץ 1987) היה משורר, עיתונאי, צלם יהודי-הונגרי, כתב עיתונות בפריז וחבר במערכת ההונגרית של הרדיו הצרפתי.
ארפאד שוורץ נולד במשפחה יהודית כבנם של חייט הגברים ליפוט שוורץ ושל שרולטה שטיינברגר.
הוא השלים את לימודיו בבודפשט, והיה חבר בחוג גלילאו, הצטרף לאחר מכן לקבוצתו של קשאק, ושיריו הראשונים פורסמו במגזין מא (Ma) שפירושו "היום".
הוא השתתף במהפכות כפובליציסט של קבוצת האוונגרד ונידון ל-10 חודשי מאסר לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
בשנות ה-20 של המאה ה-20 הוא היה עובד קבוע של היומון נפסבה, שופר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ההונגרית וחבר ב"חוג העבודה" של המשורר לאיוש קשאק.
בשנים 1925-1926 היה העורך בבודפשט של העיתון האוונגרדי "פריסקופ" שהופיע ברומניה בשפה ההונגרית.
ב-1933, יחד עם יאנוש אסטרגאיוש, הקים את כתב העת "מקהלת הפועלים" (Munkáskórus).
בין 1935 לבין 1939 ערך במקביל גם את לוח השנה של נפסבה (Népszava Naptár).
משנת 1938 הפך לכתב של נפסאבה בפריז.
עם כיבוש צרפת על ידי הוורמכט ב-1940 ברח לאזור החופשי בדרום צרפת (אזור ממשלת וישי), עבד כפועל חקלאי והסתתר.
בתום מלחמת העולם השנייה ב-1945 הוא היה שוב הכתב בפריז של נפסבה, מאוחר יותר להתגורר עבר ב"סו" ועבד במחלקה ההונגרית של הרדיו הצרפתי.
הוא פרש ב-1970. אשתו הייתה הציירת קטלין בראון, בתם של הרב שלמה בראון ושל רוזה קליין, אותה נשא לאישה ב-3 ביולי 1934 בבודפשט.
20 שירים מאתארפאד סלפאל (שירים, בודפשט, 1927)
עקבות גלגלים (שירים, פריז, 1979)
אפר חם (זכרונות, בודפשט, 1984)
חמש שנים מאחורי גבו של אלוהים (זכרונות, בודפשט, 1985)
צ'יפקהבודיו (Rose hip) (שירים נבחרים וחדשים, בודפשט, 1987)
ספר אוסף לזכרו של ארפאד סלפאל; עורך אימרה פייר.
ארפאד פאסטור (במקור פיקלר, בהונגרית: Pásztor Árpád; אונגוואר, 12 באפריל 1877 – בודפשט, 26 באוקטובר 1940) היה סופר, עיתונאי, כתב, מתרגם ספרותי יהודי-הונגרי.
הוא עבד עבור העיתונים "יומן בודפשט" (Budapesti Napló) "הונגריה" (Magyarország) ואשט.
בדיווחיו סיקר עבור העיתונים אירועים ממדינות רבות ברחבי העולם.
ארפאד פיקלר נולד במשפחה יהודית כבנם של ליפוט פיקלר ושל יוזפה זינגר.
הוא שינה את שמו לפאסטור ב-1912. פאסטור היה אחד ממייסדי הדיווח העיתונאי ההונגרי ככתב ברחבי העולם.
הוא התגורר ברחוב סנטקיראי Szentkiralyi utca) 22).
בתחילת דרכו היה סוציאליסט, הוא כתב את השיר ההונגרי הראשון על לנין ב-1917, אך ב-1920 כתב רומן שביקר את הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
פורסמו כמה כרכי שירה שלו, רומנים וסיפורי מסע שדיווחו על מסעותיו מעבר לים.
הוא כתב ותירגם מחזות וטקסטים רבים של אופרטות.
בשנת 1944 הוא התווסף לסופרים האסורים לקריאה ולמכירה בשל מוצאו היהודי.
פרנץ מולנר עיצב לפי דמותו את "הרועה" הגדול ברומן שלו.
פאסטור עסק באתלטיקה ורץ מצוין.