tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הפגישה הסתיימה בהצלחה גדולה, והקבוצה הישראלית החליטה לגשת למכרז ביחד עם היזם הקנדי.
כשהקבוצה זכתה במכרז, מונה סביון למנכ"ל.
בינואר 2017, בתום 21 שנות עבודה, סיים אודי סביון את תפקידו כמנכ"ל חברת דרך ארץ.
סביון רכש בגרות מלאה בקריית החינוך אורט סינגאלובסקי.
תואר ראשון בגאוגרפיה עירונית מאוניברסיטת חיפה.
בוגר קורס לפיקוד ומטה של המכללה לפיקוד ימי של צי ארצות הברית בניופורט רוד איילנד.
תואר שני במדיניות ציבורית מאוניברסיטת תל אביב.
תואר שני נוסף במדעי המדינה בהצטיינות מאוניברסיטת חיפה.
בוגר המכללה לביטחון לאומי של צה"ל.
עבר קורס גישור אצל עורכת הדין תמר ברק.
סיים ופיתח קורס לניהול פרויקטים במסגרת חיל הים.
הפלגה בסאפ (גלישה), טיולי טבע בישראל ומחוצה לה.
במסגרת תפקידו כמנכ"ל חברת דרך ארץ נחשף סביון בשנת 2012 לעמותת "שלוה".
העמותה הפועלת בעיקר מירושלים הוקמה לטפל בילדים עם מוגבלויות שונות ובני המשפחה שלהם.
בתחילה דרך ארץ נתנה חסות ומימנה חלק מהתוכניות של העמותה כתרומה.
בהמשך הקים סביון יחד עם קבוצת אנשי עסקים את אגודת הידידים של "שלוה" ומשמש מאז ועד היום כיושב ראש האגודה העוסקת בגיוס תרומות בארץ למען "שלוה".
לאחרונה פרצה לתודעה העולמית להקת "שלוה" כפי שהדבר התבטא בהופעה באירוויזיון שנערך בתל אביב בשנת 2019. סביון לקח על עצמו למסד ולהקים את פעילות הלהקה שהביקוש להופעות שלה בישראל ומחוצה לה גדול.
את בת זוגו תמר בהלול, בת למשפחה ותיקה מטבריה, הכיר במהלך השירות הצבאי.
כאשר שירתה כמוכמ"ת בסטלה מאריס.
להם יש ארבעה ילדים ושמונה נכדים.
בשנת 2018 פרסם סביון את ספרו "כביש מחבר ישראל", המתעד את פרויקט כביש 6 ומשמש כמורה דרך לניהול מגה פרויקטים בשיטת B.O.T.
סביון שימש כמרצה במשך שלוש שנים באוניברסיטת חיפה בתוכנית MBA קיימות, בקורס מימון פרויקטים בדגש על הגנה ושמירה על איכות הסביבה.
סביון מרצה בחוג מדיניות ציבורית לתואר MA באוניברסיטת תל אביב בנושא הקמת פרויקט כביש 6 בדגש על עקרונות הניהול.
סביון משמש כשופט ומבקר בתוכנית הפרויקטים בתוכנית Executive MBA באוניברסיטת תל אביב.
אהוד לביא (נולד ב-21 בספטמבר 1959) כיהן כסגן ראש המוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים.
לביא נולד וגדל בשכונת צהלה.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1977 התנדב לביא לקורס טיס, אך נשר ממנו ועבר לחיל השריון.
לאחר קורס קציני שריון שירת כמפקד מחלקה.
במלחמת לבנון הראשונה לחם כמפקד פלוגה בחטיבה 211.
לאחר שחרורו מצה"ל השלים לביא תואר ראשון בלימודי המזרח התיכון וגויס למוסד למודיעין ולתפקידים מיוחדים ועשה את שירותו המבצעי באגף "צומת", המפעיל את קציני האיסוף ואת רשת הסוכנים של המוסד.
בשנים 2015–2018 שימש כסגן ראש המוסד, ולקח חלק במבצע גניבת ארכיון הגרעין האיראני, בנוסף שימש כראש מינהלת המבצעים במוסד.
במהלך שירותו עוטר בפרס ביטחון ישראל.
לאחר סיום תפקידו במוסד, הצטרף לביא כדירקטור חיצוני לחברת "אמת מחשוב" ולחברת הנכסים הדיגיטליים "טקטונה", וכן התמנה לחבר בוועד המנהל של תנועת הנוער "כנפיים של קרמבו".
ב-2022 נטל חלק בקבוצה שרכשה את השליטה בחברת נירוסטה צפון ומונה ליו"ר החברה.
אהוד עזריאל מאיר (נולד ב-30 במאי 1979) הוא שחקן, תסריטאי, מחזאי, שדרן רדיו ואיש קריאייטיב ישראלי, ויוצר בחטיבת הדיגיטל של כאן - תאגיד השידור הישראלי.
בין אחיו: השחקן ישי מאיר והרב יעקב (יוקי) מאיר.
למד בישיבה התיכונית כפר הרא"ה ובישיבת הר ברכה.
שירת כלוחם ומפקד ביחידת מגלן.
בעל תואר ראשון בתיאטרון מאוניברסיטת תל אביב ובעל תואר שני בהוראה מסמינר הקיבוצים.
ב-2005 כשהיה סטודנט לתיאטרון, כתב מאיר את המחזה "18 קודש" בו שיחק יחד עם דורון בן-דוד.
המחזה שמתרחש ב-18 הדקות שאחרי הדלקת נרות השבת, עסק בשני חברי ילדות שהיו חברותא בישיבה, הנקרעים בין אהבתם זה את זה לבין האמונה והדת.
ההצגה עלתה בSmallבמה באוניברסיטת תל אביב וזכתה לציון לשבח על הכתיבה.
המחזה עסק בנושא להט"ב ויהדות.
ב-2008 כתב את המחזה "שבת של שלום" שהשתתף בפסטיבל תיאטרון קצר בצוותא.
ההצגה בבימויה של לילך סגל ובהשתתפות בועז טרינקר ושיר שומרון עסקה בזוג צעיר בשבת הראשונה שאחרי פינוי גוש קטיף שאינו מצליח להסתגל למציאות החדשה של חייו.
ב-2010 כתב את המחזה "לשחרר את הבננה" בהשתתפות אביב אלוש, דני שטג, יובל רז, אורי לחמי, גומא שריג וישי מאיר (אחיו של אהוד עזריאל) ובוימה על ידי שרית הררי.
המחזה הקומי עסק בחמישה חיילי מילואים המייצגים את מגוון הדעות, העדות והזרמים של ישראל, שנפגשים לשבוע מילואים, והם מדברים על רגשות, מערכות יחסים ותחושות שונות.
בשנים 2010–2013 לקח מאיר הפסקה מעולם היצירה והיה מורה לתיאטרון ומחנך.
ב-2013 החל לעבוד באתר וואלה, הקים את "וואלה יהדות" והיה לעורכו הראשון.
החל משנת 2016 מאיר כותב, משחק ומביים סרטונים בחטיבת הדיגיטל של תאגיד השידור הישראלי.
בין השאר, עוסקים הסרטונים של מאיר בסוגיות חברתיות, פסיכולוגיות, הורות, גבריות ועוד.
אהוד והבנות - אבא לארבע בנות שמנסה לשרוד את החיים עצמם ולדגמן אבהות למופת אף על פי שלא תמיד הולך לו
שיחות מילואים - על הקשר בין הכרס הגברית, אגו - וגם בננה ובעצם על מה גברים מדברים במילואים?
ילדי פלא - אהוד עזריאל מאיר יוצא לפגוש את הצעירים שכבר מגיל קטן עושים בית ספר למבוגרים
אהוד והפסיכולוג - למה חנייה גורמת לנו לאבד את זה?
ולמה דוריה עושה לנו חיים קשים כל כך?
כשאהוד נכנס למשבר עם עצמו, טוב שהפסיכולוג מגיע לעשות לו קצת סדר בראש
חברו הטוב של – רציתם לדעת איך לגדל בבית עטלף?
או אולי בכלל רציתם לדעת איך לגדל כיסנאי דואה?
סדרת רשת על חיות מחמד מיוחדות
במקביל לסדרות הרשת שיצר בתאגיד, יצר מאיר סדרות נונסנס קומיות:
- אהוד עזריאל מאיר שואל כל גבר וגבר שאיתו הוא נפגש את השאלה: איך זה שאתה כזה גבר?
אהוד עזריאל מאיר שואל כל אישה ואישה את השאלה: תגידי, איך זה שאת כזאת אישה?
אורחים במעלית – סדרת האירוח המהירה בעולם.
אהוד עזריאל מאיר מארח אנשים במעלית
אהוד מספר על חברים שלו - סדרה מוקו-היסטוגרפית על מפגשים בינאישיים שמבוססים על חברות בין אהוד עזריאל מאיר לאנשי תרבות שונים שרקמו מערכת יחסים חברתית עם האמן הקונספטואלי.
בין חבריו של אהוד: דייוויד בואי, סטיבן סיגל, סטיב בושמי, צ'אק נוריס ועוד אנשי תרבות.
מאיר משדר ברשת כאן מורשת ורשת ב'.
ב-2019 יצר את הפודקאסט "סליחה על עוד שאלה" שזכה בפריצת השנה לאותה השנה.
מאיר נשוי למעצבת האופנה לילוש שלמן-מאיר ולהם ארבע בנות.
בשנות ה-70 ניהל את נמל אילת, בתקופתו הוביל מהלכי מודרניזציה והתייעלות בנמל.
לאחר מכן מונה הדר לסמנכ"ל תפעול ברשות הנמלים והרכבות, בשנות ה-80 התבצעה רפורמה תפעולית בנמלים תחת ניהולו.
בגין הרפורמה זכה בשנת 1982 בפרס קפלן, ביחד עם אלי טילס.
בנובמבר 1994 מונה למנכ"ל הרכבת.
במהלך כהונתו נפתחה תחנת רכבת השלום, הותקנה מערכת כרטוס אוטומטית ונחתמו הסכמים להבאת רכבות חדישות מחוץ לישראל.
במקביל לכהונתו התנהלה חקירה בחשד לאי סדרים ברכבת (פרשת "רכבת הזבל"), שהחלו עוד בטרם ניהל את החברה.
ביוני 1996 נמצא הדר מת ביער חולדה, במכתב שהשאיר למשפחתו כתב "אני מצטער על עוגמת הנפש.
האמת תוכח, אבל אין לי סבלנות לחכות".
לאחר מותו נוקה שמו מהפרשה.
תחנת הרכבת ברחובות נקראת על שמו של הדר, מעל ל-20 שנה מתקיים טורניר טניס ברחובות על שמו של הדר.
אהוד חנקין (16 באוגוסט 1942 – 7 באוקטובר 1973) היה טייס קרב בחיל האוויר הישראלי שנהרג במלחמת יום הכיפורים.
חנקין נולד ב-1942 במושבה קדימה.
בהיותו בן עשר עברה המשפחה לנתניה.
הוא למד בבית הספר היסודי ע"ש ביאליק ובבית הספר התיכון ע"ש טשרניחובסקי בעיר.
התגייס לצה"ל באוגוסט 1960. סיים קורס טיס במגמת קרב, הדריך בבית הספר לטיסה ונמנה עם הצוות האווירובטי של בית הספר לטיסה.
לאחר מכן שירת בטייסת 117 בבסיס רמת דוד.
ביומה הראשון של מלחמת ששת הימים יצאו חנקין ויגאל ינאי בזוג מטוסי מיראז' 3 לסוריה.
בקרב אוויר עם מטוסי מיג-21 הפיל חנקין את אחד המטוסים.
בשובו לבסיס רמת דוד חלה תקלה במנוע המיראז', וחנקין נאלץ לנטוש את המטוס.
ב-8 ביוני יצאו חנקין ואבי לניר בזוג מטוסי מיראז' 3 ללוות את הטייסים רן גורן, שבתאי בן שוע ומיכאל דביר במטוסי ווטור למשימת צילום באזור המיתלה בחצי האי סיני.
שני מטוסי מיג-17 מצריים טסו לכיוונם.
טייסי מטוסי הווטור חזרו וחנקין ולניר תקפו את המיגים.
כשחזרו לבסיס התברר להם שאחד המיגים הופל.
ב-9 ביוני יצא לפטרול בשמי סוריה שבמהלכו הפיל מיג-21 נוסף.
ב-12 באוגוסט 1968 נחתו שני מטוסי מיג-17 סוריים במנחת בצת בגליל המערבי.
חיל האוויר, שביקש ללמוד את המטוס, בחר בחנקין כאחד הטייסים שיטיסו את המיג.
לאחר המלחמה יצא לארצות הברית עם קבוצת הטייסים הראשונה כדי לקלוט את מטוסי הפנטום.
לאחר חזרתו לישראל מונה לסגן מפקד טייסת.
במלחמת ההתשה השתתף בגיחות רבות לעומק מצרים.
ב-11 בנובמבר 1969 הוזנקו מטוסי מיראז' ושני מטוסי פנטום מבסיס חיל האוויר חצור, למשימת פיטרול באזור ג'בל עתקה, שם תקפו עמדת מכ"ם מצרית.
באחד ממטוסי הפנטום היו הטייס חנקין והנווט רס"ן אייל אחיקר.
מטוס מיג-21 של חיל האוויר המצרי יצא לקראת מטוסם ולאחר זמן קצר הפילו את המטוס המצרי.
בכך היה חנקין לטייס הראשון שהפיל מיג-21 עם מטוס פנטום.
אחיקר סיפר מאוחר יותר: "חנקין שיגר טיל מדויק.
המיג נפגע, נדלק והחל להסתחרר למטה בפראות.
למרות העובדה שהיינו מצוידים במלאי גדול של דלק ויכולנו לדלוק אחר מיגים נוספים, הורה לנו הבקר לחזור מיד הביתה."
חנקין עבר עם משפחתו לבסיס חיל האוויר לאחר שקיבל את הפיקוד על טייסת הפנטום.
במלחמת יום הכיפורים, ב-7 באוקטובר 1973, הובילו חנקין והנווט, סרן שאול לוי מבנה של מטוסי פנטום במטרה לתקוף סוללת טילים בסוריה.
במהלך הטיסה גילו כי המטרה שרצו לתקוף נמצאת במקום שונה מהמתוכנן וקרובה למטוס.
למרות הסכנה החליטו השניים לרדת לכיוון הסוללה כדי לתקוף.
הם הפציצו את המטרה, אך עקב הירידה לגובה נמוך נפגע מטוסם מאש נ"מ של הצבא הסורי.
אהוד חנקין הובא למנוחות בבית הקברות בנתניה.
השאיר אחריו אישה ושני בנים, הורים ואח.
במאי 1975 העניק הרמטכ"ל מרדכי גור לחנקין את עיטור העוז:
אהוד דפנא (3 במרץ 1939 – 15 באוקטובר 1973) היה לוחם בחיל השריון בדרגת רב-סרן שנהרג במלחמת יום הכיפורים.
דפנא עוטר בעיטור העוז על לחימתו בכיבוש תל-שמס, שבמהלכו נהרג.
אהוד דפנא הוא גיבור השיר הודי חמודי שכתב סבו, משה דפנא, כשאהוד היה בן שלוש.
אהוד דפנא נולד למלכה ולאביטל ברעננה, וגדל בקיבוץ מעוז חיים שבעמק בית שאן.
לכבוד יום הולדתו השלישי חיבר סבו, המשורר משה דפנא, את השיר "למה?", הידוע בכינויו "הודי חמודי".
בבגרותו החל לעסוק באקרובטיקה וברכיבה על סוסים, ועם תום לימודיו החליט להתגייס לשירות קרבי.
דפנא התגייס לצה"ל באוגוסט 1957, ולאחר שלא התקבל לחיל הצנחנים, הוא החל לשרת בחיל השריון.
במהלך שירותו הצבאי עבר קורס קציני חיל רגלים וקורס קציני שריון, ושימש כמפקד מחלקת חרמ"ש.
בתום שירות החובה שלו, שב דפנא למעוז חיים.
דפנא נישא לחוה, והשניים עברו להתגורר בכרמיאל.
בשנת 1965 נולד בנם איל, ומעט אחר כך עבר הזוג להתגורר בבאר שבע.
בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים, פיקד דפנא על מחלקת סיור.
עם פרוץ המלחמה, השתתף בקרבות הראשונים, אך נפצע כשיצא בסיירת לכיוון ג'נין.
דפנא הוכר כנכה לאחר שנותר משותק ברגלו, אך הצליח להביא לשיבוצו המחודש ביחידה קרבית.
בשנת 1970 הצטרף לצבא הקבע, והחל לשרת כמפקד בגדוד שריון.
לאחר שנה, עבר לתפקיד של מפקד פלוגה.
לקראת תום השירות הצבאי שלו, שירת דפנא בתפקיד קצין אג"ם באוגדת שריון.
בשנת 1971 התגרש מחוה אשתו, ונכנס לזוגיות עם שושנה בכר שיועדה להיות אשתו, אך השניים לא הספיקו להתחתן.
דפנא סיים את שירותו בצבא באוגוסט 1973, בדרגת סרן.
בספטמבר 1973 הצטרף דפנא ליחידת שריון שפשטה ללבנון לצורך טיהור של שני כפרים שהסתתרו בהם מחבלים.
על פעולה זו הוענק לו ציון לשבח של מפקד החטיבה.
מספר שבועות לאחר מכן פרצה מלחמת יום הכיפורים.
כששמע על פרוץ הקרבות ארגן דפנא פלוגה שהורכבה משיירי טנקים ומכוחות החטיבה בגזרה הדרומית, והשתתף בקרבות הבלימה ברמת הגולן.
דפנא השתתף בניסיון שלא צלח לכיבוש תל א-שמס, ובניסיון הנוסף לכיבוש התל בהתקפת לילה.
לאחר כיבוש התל חסם את כביש דמשק-קונייטרה (ציר "אמריקה") ובלם התקפות של צבא סוריה.
ב-15 באוקטובר 1973, נהרג דפנא מפגיעת פגז במהלך קרבות הבלימה.
נקבר בבית העלמין במעוז חיים.
לאחר נופלו הועלה לדרגת רב-סרן, והוענק לו עיטור העוז מכיוון ש"במעשיו ובלחימתו גילה אומץ-לב רב, תושייה ודבקות במשימה - על אף מגבלות גופניות בהיותו נכה ממלחמת ששת הימים."
אהוד שלח (כ"ה באב ה'תש"א, 18 באוגוסט 1941 – י"ג בתשרי ה'תשל"ד, 9 באוקטובר 1973) היה טייס חיל האוויר, שעוטר בצל"ש הרמטכ"ל לאחר נפילתו במלחמת יום הכיפורים.
שלח נולד בקיבוץ רמת רחל לחנה ולמרדכי שורץ.
הוא התחנך תחילה בתל מונד (לשם עבר עם משפחתו כשהיה בן 8) ואחר כך סיים את לימודיו התיכוניים בתיכון כצנלסון בכפר סבא.
באוגוסט 1959 גויס לצה"ל והתנדב לשרת בחיל האוויר.
הוא עבר קורס טיס, קורס צניחה וקורס קצינים.
הוא שירת במגוון תפקידים בחיל, בהם טייס קרב ומפקד טייסת מבצעית.
כחייל צה"ל לחם במלחמת יום הכיפורים בקרבות הבלימה בסיני.
ב-9 באוקטובר 1973, יומה הרביעי של המלחמה, נפגע מטוסו של שלח מטיל קרקע-אוויר, בעת שפיקד על משימת תקיפה מעל תעלת סואץ, ונהרג.
לאחר נפילתו קיבל את צל"ש הרמטכ"ל:
הוא נקבר בחלקה הצבאית בבית העלמין בתל מונד, והותיר אחריו את אשתו ואת שני בניו.
אחד מנכדיו משרת בחיל האוויר.
אהוד מימון (נולד ב-1971) הוא מבקר ספרותי, עורך, מתרגם ומרצה ישראלי, הנחשב לאחת הדמויות הבולטות והפעילות בקהילת המדע בדיוני והפנטזיה בישראל מזה כשני עשורים.
הוא שימש כעורך כתב העת "המימד העשירי", כתב העת של האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה ומשמש בהווה כעורך הראשי של סדרת האסופות השנתית "היה יהיה".
הוא בעל תואר שני בספרות אנגלית מאוניברסיטת חיפה.
מימון החל את דרכו כמבקר בשנת 2001, ומאז פרסם עשרות מאמרים וביקורות על ספרות ספקולטיבית.
כתיבתו מתאפיינת בניתוח מעמיק המשלב הקשרים היסטוריים, פוליטיים ופילוסופיים.
הוא בוחן ביצירות נושאים כגון קולוניאליזם, מבני כוח, זהות וקהילה, והשתקפות החברה ביצירות מדע בדיוני ופנטזיה.
מאמריו וביקורותיו התפרסמו במגוון במות מרכזיות בסוגה, בהן:
בלי פאניקה – כתב עת מקוון בסוגה הפעיל משנת 2000. בעריכת רמי שלהבת.
אתר האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה – במה מרכזית למאמרי העומק שלו.
המימד העשירי – כתב העת המודפס של האגודה, בו פרסם מאמרים רבים.
במות נוספות כמו ynet והאייל הקורא.
פעילותו של מימון כעורך מהווה חלק מרכזי בתרומתו לקהילה.
בין השנים 2006 ל-2009 שימש מימון כעורך הראשי של כתב העת "המימד העשירי" (גיליונות 27–36), ששימש במה מרכזית לסיפורת מקורית, מאמרים וביקורות בז'אנר.
במסגרת תפקידו, כתב בקביעות את דבר העורך ואת המדור "האנשים שמאחורי המדע הבדיוני והפנטסיה", שהוקדש לדמויות מפתח "מאחורי הקלעים" של התפתחות הז'אנר.
מימון הוא העורך של סדרת האסופות "היה יהיה", פרויקט הדגל של האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה.
כל אסופה מאגדת סיפורים קצרים מקוריים של סופרים ישראלים תחת נושא משותף.
הוא ערך במשותף את אסופת "סוף העולם" (2013) עם ורד טוכטרמן, ומאז שנת 2013 הוא משמש כעורך הראשי של כל האסופות בסדרה.
מימון עוסק בתרגום ספרות ספקולטיבית ועובד עם הוצאות הספרים אופוס וינשוף.
מאז 2003, מימון הוא מרצה פעיל ומוכר בכנסי מדע בדיוני ופנטזיה בישראל, בהם פסטיבל אייקון, כנס עולמות ומאורות.
הרצאותיו עוסקות במגוון רחב של נושאים, ומתמקדות בניתוח ספרותי, היסטורי וחברתי של יצירות מפתח בז'אנר.
בין הנושאים בהם עסק בהרצאותיו:
ניתוח יצירותיהם של סופרים קלאסיים כמו אייזק אסימוב, פרנק הרברט וריי ברדבורי.
בחינת נושאים חברתיים כמו מהפכות, מבני כוח ומנהיגות במדע בדיוני.
דיון בייצוגים של צה"ל ושל החברה הישראלית בספרות ספקולטיבית מקומית.
השתקפות החברה הוויקטוריאנית בספרי "אליס בארץ הפלאות".
בנוסף להרצאות, הוא מנחה פאנלים ומשתתף פעיל בארגון כנסים, והיה ממארגני כנס "מאורות".
אֹהל היה תיאטרון עברי בתקופת היישוב, שפעל בין השנים 1925–1969 בתל אביב-יפו.
תיאטרון "אהל" נוסד בשנת 1925 בידי משה הלוי, כתיאטרון בחסותה של ההסתדרות הכללית.
שמו בהיווסדו היה "הסטודיה הדרמטית שעל יד ועדת התרבות של ההסתדרות הכללית של העובדים העבריים בארץ ישראל - אוהל".
תכליתו הייתה לתרום "לחינוך ציבור הפועלים בארץ ולסייע בעיצוב תרבות פועלים עברית".
במרוצת הזמן כשהתיאטרון התבסס הפך שמו ל"האהל - תיאטרון פועלי ארץ ישראל".
יעדו היה להביא הצגות איכותיות בפני ציבור הפועלים.
הלוי היה במאי הבית של התיאטרון ומנהלו.
הוא בחר שלא לצרף אליו שחקנים מתיאטראות קיימים ובמקום זאת גייס תחילה קבוצה של 22 צעירים חסרי ניסיון, שרובם היו פועלים בשעות היום, והדריך אותם להופעה על הבמה.
הלוי היה חניך האסכולה התיאטרלית הרוסית של שיטת סטניסלבסקי, אשר שמה את הדגש על הבעת רגשות עזים, והוא חינך ברוח זו את אנשי הלהקה.
עם חברי הקבוצה נמנו אברהם חלפי, יהודה שחורי, מאיר מרגלית, לוסיה שלונסקי (אשתו של אברהם שלונסקי), דבורה קסטלניץ ושמואל מיקוניס.
החזרות, שלוו גם בשיחות לעומק הלילה, נערכו בצריף ברחוב הירקון 121 מעט צפונית לגן לונדון.
לאחר תקופת הכשרה נערכה ב-22 במאי 1926 הופעת הבכורה של "אהל" באולם גימנסיה הרצליה.
זה היה ערב מערכונים בשם "נשפי פרץ", על פי סיפוריו של י"ל פרץ.
לאחר הופעת הבכורה הופיע "אהל" במחזות שלמים, כשהדגש היה על מחזות היסטוריים ותנ"כיים, בהם "ירמיהו" של שטפן צווייג ו"יעקב ורחל" מאת קרשנניקוב (שהועלה ב-1928 בתרגום אברהם שלונסקי), המציגים מחזות מקראיים כמחזות מוסר סוציאליסטיים.
התיאטרון התנהל בשנותיו הראשונות כקולקטיב, כעין קיבוץ עירוני, שבו החליף העיסוק בתיאטרון את ענפי המשק החקלאיים.
בקרב השחקנים התקיים ויכוח האם להישאר פועלים ושחקנים לאחר שעות העבודה או להפוך ל"שחקנים פרופסיונאליים".
שלונסקי הוביל את הטיעון לפיו "פועל אמנותי" הוא לא פחות חשוב למפעל הציוני מפועל-כפיים, מתנגדיו טענו שאם יהפכו לשחקנים מקצועיים, יאבדו את הקשר הבלתי אמצעי עם ארץ ישראל העובדת.
לבסוף ניצח הקו שבו תמך שלונסקי, שאף הקנה לקולקטיב של התיאטרון חופש אמנותי מלא, אך המחיר על כך היה התרחקות של ועדת התרבות של ההסתדרות מן התיאטרון, שהתבטאה בתקצוב דל שגרם לקשיים כלכליים מראשית שנות השלושים ואילך.
בשנת 1933 הצטרף לתיאטרון הבמאי פרידריך לובה שעלה מגרמניה והפך לבמאי קבוע של "אהל", לצדו של הלוי.
בשנת 1934 יצא "אהל" למסע הופעות באירופה, כולל בפולין (בין השאר בוורשה, וילנה ובסטולין) של לפני השואה.
בשנת 1936 העלה "אהל" לראשונה מחזה סיני בשם "המעגל הלבן" בעברית.
המחזה נכתב ב בידי לי-הסינג טאא ושימש השראה למחזה "מעגל הגיר הקווקזי" של ברטולט ברכט.
המחזה התפרסם במערב בתרגומו של אלפרד הנשקה ("קלבונד") והוא תורגם ממקור זה בגרמנית לעברית, בידי לאה גולדברג.
בשנת 1938 הופיע התיאטרון במספר הצגות במצרים.
בשנת 1939 נחנך משכן קבע לתיאטרון ברחוב בילינסון 6 בעיר תל אביב, סמוך לכיכר צינה דיזנגוף.
הלהיט הגדול של תיאטרון "אהל" היה הצגת "החייל האמיץ שוויק" מאת ירוסלב האשק בכיכובו של מאיר מרגלית, שהוצגה לראשונה ב-22 בדצמבר 1935, ומאז הוצגה מאות פעמים לאורך תקופה של עשרות שנים.
בסך הכול עלה "החייל האמיץ שוויק" באהל, בכיכובו של מאיר מרגלית, 850 פעמים.
ב-1956 הועלה על בימת התיאטרון בהצלחה ניכרת המחזמר המקורי "חמש חמש" על פי מחזה מאת אהרן מגד בבימוי גדעון שמר עם לחנים מאת יוחנן זראי.
כאן פרצה לתודעת הקהל נעמי שמר, שכתבה את המילים לפזמונים.
הצלחה גדולה אחרת של "אהל" הייתה המחזה "הכתובה" מאת אפרים קישון בכיכובו של מרגלית, שהוצגה לראשונה בשנת 1961.
כוכבי "אהל" היו: מאיר מרגלית, לאה דגנית (אשתו של משה הלוי), שפרירה זכאי, יעקב איינשטיין, שמחה צחובל ויהודה גבאי.
בתקופת היישוב היה "אהל" אחד מהתיאטרונים המובילים.
בשנות החמישים הוא איבד את מעמדו, כשהבימה, על חבר שחקניה הוותיקים וחבורת הצעירים שנוספה לה (כמו שלמה בר-שביט ושמואל סגל) וכן התיאטרון הקאמרי החדשני, משכו יותר את לב הקהל הישראלי.
באמצע 1958 הגיעה ההסתדרות להסכם מיזוג של תיאטרון האהל עם תיאטרון הבימה.
השחקנים השכירים של התיאטרון, בהובלת נחמה דוידית ויוסף לוי, יצאו נגד המיזוג שנדחה ברוב קולות על ידי שחקני הבימה ולא יצא אל הפועל.
בתחילת 1960 הודיעה הנהלת התיאטרון לשחקנים השכירים כי לא תשולם להם משכורת קבועה אלא לפי הצגות.
בעקבות זאת עזבו את התיאטרון חלק משחקניו השכירים הוותיקים.
לאחר מספר חודשים הוחלט לשוב למתכונת הקודמת, אך חלק מהשחקנים לא הסכימו לחזור.
האהל הלך ודעך ונסגר סופית בשנת 1969, לאחר שההסתדרות הכללית הפסיקה להזרים אליו כספים.
במקומו הקימה ההסתדרות ב-1980 את תיאטרון בית ליסין בתור התיאטרון של ההסתדרות.
בשנים 1951–1960 פעל בחסות "אהל" תיאטרון "במתנו" לילדים ולנוער, מייסודו ובניהולו של אליעזר אנסקי.
בחלק מהפרסומים הוא הופיע כ"במתנו - מחלקה לתלמידים ולנוער ליד האהל".
תערוכת אמנים מודרניים בצריף האוהל
ב-14 בינואר 1926 נפתחה בצריף האוהל לחוף ימה של תל אביב תערוכת אמנים מודרניים.
המשורר אברהם שלונסקי נאם בפתיחת התערוכה: "אני מציע תחליף לאלוהים: התערוכה שנערכה מתוך 'האוהל'.
צריך שימצא בית כנסת חדש, היינו שבמקום אלוהים נעמוד אנחנו.
שהפייטן ימצא בחוגו של הצייר, והצייר בחוגו של המוזיקאי.
ו'האוהל' יכול לשמש לנו תחליף של אלוהים לבית-הכנסת של אמנות".
תערוכה זו (בה הציגו בין היתר האומן יצחק פרקנל יצירות מופשטות וקומפזציות של צורות גאומטריות לצד עבודות "לפי טבע", ושתי התערוכות הנוספות שהוצגו ב"אוהל" עד שנת 1928, נתפשו בעיני חוקרי תולדות האמנות הישראלית כאירוע המכונן את ההגמוניה של תל אביב בחיי התרבות, ואת הקישור שלה אל האמנות המודרנית הבינלאומית.
מבנה הקבע של התיאטרון נבנה בשנים 1937–1939 ברח' בילינסון 6, בעורפה של כיכר צינה, בשכנות למרכז קופת חולים וקולנוע חן ומול קולנוע תל אביב, מבני ציבור חשובים נוספים של אותן שנים.
המבנה, שנקרא בית ארלוזורוב (ע"ש חיים ארלוזורוב), תוכנן על ידי האדריכל בוגר בית הספר באוהאוס אריה שרון, שאף נישא לשחקנית התיאטרון חיה סנקובסקי.
המבנה נבנה בסגנון הבינלאומי והוא משמש דוגמה מופתית לתכנון מבנה תיאטרון בסגנון זה.
המבנה, שהוגדר על ידי העירייה כבניין לשימור מחמיר, עמד נטוש מזה שנים רבות והתקיימו מאמצים ליזום את שיפוצו ושימורו.
בין השאר נבחנו אפשרויות להסב את ייעוד המבנה לבניין מגורים או בית מלון תוך שימור מעטפתו החיצונית באופן מלא.
ביולי 2022, נפתח בבניין בית מלון בשם Backstage, מרשת מלונות אטלס.
בחודש נובמבר 2025 העלה תיאטרון ZERO מופע בשם "אהל בדרך לחלום", לציון 100 שנים לייסוד תיאטרון "אהל".
במופע שובצו ראיונות עם כמה מוותיקי התיאטרון (ובהם יעקב בן סירא, שמואל עצמון ואורי לוי), צילומים מהצגות וצילומי תלבושות ותפאורות.
כמו כן שולבו במופע קטעים מכמה מהצגותיו של תיאטרון "אהל", תוך שחזור התלבושות והתפאורה.
אַהִימְסָה (מסנסקריט: अहिंसा; לעיתים נכתב "אהינסה") הוא עיקרון דתי המופע במספר דתות שמקורן בתת-היבשת ההודית (ביניהן הינדואיזם, בודהיזם, ג'ייניזם וסיקיזם) על פיו יש לנהוג באי-אלימות במחשבה ובמעשה כלפי כל חלקי העולם.
האהימסה הוא עיקרון מוסרי רחב המחייב התנהגות ראויה כלפי כל היצורים החיים כחלק מאורח חיים כולל.
דהיינו, לא די בהימנעות מאלימות חיצונית כלפי כל היצורים החיים, אלא יש לנהוג כלפיהם בחמלה ובכבוד, ולפעול למען טובתם.
עקרון האהימסה מוזכר בכתבים מהמאה ה-6 לפנה"ס, אולם זכה להכרה ותפוצה נרחבת רק במאה ה-3 לפנה"ס כאשר הקיסר אשוקה נהג בחייו לפי עיקרון זה, וכתוצאה מהעלאת ערך קדושת חייהם של בעלי חיים ביטל את מסעות הציד המלכותיים.
בודהה הדגיש כי החיים הם הרכוש היקר ביותר, ושיש לנהוג בחייהם של אחרים כחשובים ויקרים יותר מהחיים שלנו.
העזרה לאחרים היא מטרת ההיוולדות מחדש, כלומר, יש להימנע מלפגוע ביצורים חיים אחרים.
הרעיון ההוליסטי הפילוסופי של האהימסה אומר שהאל נמצא בכל מקום ומכאן גם בכל יצור חי ולאדם אסור לפגוע בתואם (הסדר ההרמוני) של העולם.
גישת האהימסה המטפחת טוב לב וחמלה כלפי כל היצורים החיים, היא זו שהביאה להתפשטות הצמחונות בהודו.
במדינות בודהיסטיות ישנה שאיפה חזקה להביא לפתרון בעיות בדרך לא אלימה.
הג'ייניזם היא דת שאימצה את האהימסה כחלק המרכזי בגישתה ודוגלת בגישה שיש להתייחס ברגש לכל יצור חי ונושם.
ידוע סיפור על נזיר ג'ייני שהמתין בצד שביל עד שנמלה שהייתה עליו עברה, ובכך נמנע מפגיעה במסלולה הטבעי.
בהודו הקדומה בקרב קבוצות ג'ייניסטיות מסוימות היה נהוג לפעול לפי עקרון האהימסה במיליטנטיות, עד כדי כך שהיו שמים מסכות על הפנים, במטרה להימנע מנשימת חרקים קטנים.
הבודהיזם שילב את האהימסה בכלל הראשון של כללי המוסר.
נזירים בודהיסטים אימצו את עקרון האהימסה, הם הוציאו חרקים ממי השתייה שלהם, ונמנעו ממסעות בעונת הגשמים, מחשש לדרוך על מיני יצורים חסרי הגנה.
אומנם זו היא דוגמה מאוד קיצונית של התנהגות לפי עקרון האהימסה, אולם, הבודהיזם באופן כללי מפרש את האהימסה באופן פחות קיצוני, ומתייחס רק ללקיחת חיים באופן מכוון.
לפיכך הריגת נמלה בטעות לא תחשב למעשה שלילי שיביא לקארמה רעה, לעומתו הריגה מכוונת של אותה נמלה, תחשב לפעולה שלילית.
ישנה מחלוקת בין אלו הגורסים שאדם חייב ליישם את עקרון האהימסה גם כלפי עצמו ולכן אסור לו לסגף את גופו, לבין החושקים בהארה המאמינים שבדרך חיים של נהנתנות אי אפשר להגיע לשלווה הדרושה לשם השגת ההארה.
דוגמה מודרנית המתקשרת לאהימסה היא הפעילות הלא-אלימה של מוהנדס קרמצ'נד גנדי, מנהיג תנועת השחרור ההודית, אשר ביסס את עקרון הסאטיאגרהא, המאבק הבלתי אלים שלו כנגד הקולוניאליזם הבריטי, על עקרונות האהימסה.
בעולם המערבי אימצו תנועות שלום ותנועות למען זכויות בעלי חיים את עקרון האהימסה כצו מוסרי מנחה.
במושגי המערב ניתן לתרגם את האהימסה ככבוד לכל חיים באשר הם.
בקרב פילוסופים רבים, ביניהם אלברט שווייצר, זוכה פרס נובל לשלום, עיקרון זה נחשב לעיקרון האתי החשוב ביותר.
אהיל (מלשון אהל) הוא חלק מגוף תאורה המשמש לשינוי פיזור האור הנפלט מהנורה, להגנה פיזית עליה או להקניית מראה יפה לגוף התאורה עצמו.
האהיל עשוי לכסות את הנורה באופן מלא או חלקי ולעיתים הוא תלוי מתחת לדגמים של נורות תקרה, כך שהוא חוסם אך ורק חלק מאורן בדרכו מטה.
ישנם אהילים בצורות שונות, הנפוצות בהן חרוט וגליל.
האהילים הראשונים כנראה היו בשימוש בבריטניה בשנות השישים של המאה ה-19.
באתר יד ושם יש אהיל שבנה יהויכים מקס דה יונג בעת ששהה במסתור בפריזלנד, הולנד.
בני משפחת דה יונג נמלטו לאחר פוגרום ליל הבדולח מגרמניה להולנד והצליחו למצוא מסתור, ובו שהו עד תום המלחמה.
אהוד שפרינצק (21 באוגוסט 1940 – 8 בנובמבר 2002) היה פרופסור למדע המדינה באוניברסיטה העברית, דיקן ומייסד של בית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה במרכז הבינתחומי הרצליה.
עסק בטרוריזם, בפוליטיקה קיצונית, בימין הרדיקלי בישראל ועוד.
נולד בישראל למדהבה ולעמירם שפרינצק, בנו של יוסף שפרינצק, יושב ראש הראשון של הכנסת.
אביו היה חייל ב, למד חקלאות ועבד אחר כך במחלקה להתיישבות של הסוכנות היהודית.
דודו יאיר שפרינצק היה כימאי וחבר הכנסת מטעם מפלגת מולדת בכנסת ה-12.
שפרינצק סיים את התואר הראשון והשני באוניברסיטה העברית בירושלים ב-1969, והשלים את הדוקטורט באוניברסיטת ייל בארצות הברית.
נושא מחקרו היה "תנועות המחאה של הסטודנטים בארצות הברית ובצרפת בשנות ה-60".
שפרינצק חקר בין היתר את ארגון הטרור האמריקני-שמאלני "מחתרת החזאים", שפעל בשנות ה-60 וה-70. בסוף שנות ה-90 ביצע שפרינצק מחקר שכלל סדרת ראיונות עם מחבלים פלסטינים שהיו כלואים בבתי כלא בישראל, במטרה לנסות ולבנות פרופיל של טרוריסטים.
שפרינצק לימד כפרופסור אורח באוניברסיטה האמריקנית בוושינגטון, באוניברסיטת ג'ורג'טאון ובאוניברסיטת פרינסטון.
הוא שימש כעמית בכיר במכון וודרו וילסון (WWS) לחוקרים בינלאומיים ובמכון השלום האמריקני.
מאמריו הפובליציסטיים פורסמו בעיתונים בישראל וכן ב"ניו יורק טיימס", ב"וושינגטון פוסט", ב"הגרדיאן" הבריטי וב"די ולט" הגרמני.
היה מיוזמי "כנס הרצליה השנתי למאזן החוסן והביטחון הלאומי של ישראל".
החל מ-1990 היה פעיל בתנועת "חוקה לישראל" שהקים אוריאל רייכמן, אשר שמה לה למטרה להביא לכינונה של חוקה במדינת ישראל.
ב-1996 הצטרף למרכז הבינתחומי הרצליה שייסד רייכמן, והוביל את הקמת בית ספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה, שהוקם בתרומת רון לאודר.
ספרו על עליית הימין הרדיקלי בישראל, בהוצאת אוניברסיטת אוקספורד, זכה בפרס מיכאל לנדאו לספר הטוב ביותר על ישראל ועל המזרח התיכון בתחום מדע המדינה ב-1992. ספרו האחרון מ-1998 "וקם איש על אחיו" (בהוצאת Free Press) סקר קיצוניות ואלימות פוליטית במדינת ישראל מאלטלנה ועד רצח רבין.
הספר הגיע לגמר בתחרות "מועדון הספרים היהודי" בארצות הברית.
שפרינצק היה נשוי פעמיים, מאשתו הראשונה דליה נולדו לו שני בנים, בהם דוד, פרופסור וסגן דקאן הפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב.
מאשתו השנייה ריקי שפרינצק (עיתונאית, ועורכת תוכניות אקטואליה בהן "פופוליטיקה" ו"משעל חם") נולדו לו בן ובת.
מאז שנות ה-70 חקר שפרינצק את ההקצנה בפוליטיקה של ישראל והמגמה שהוליכה להתערערות הקונצנזוס, אשר אפשר עד אז, במשך שנים רבות, קבלת הכרעות פוליטיות קשות גם כתנאים של חילוקי־דעות בצמרת הפוליטית.
הוא פרסם שני ספרים בנושא "ניצני פוליטיקה של דה-לגיטימיות בישראל" שיצא לאור ב-1973, וספר המשך שיצא לאור ב-1976, "הערות השוואתיות על אופייה של הפוליטיקה הקיצונית בישראל 1948–1976", בו הוא הצביע על מלחמת יום הכיפורים ורעידת־האדמה הפוליטית שבאה בעקבותיה, חוללו תפנית רצינית בפוליטיקה הקיצונית בישראל.
הופעת תנועות המחאה, שגייסו להפגנותיהן אלפי משתתפים ותנועת "גוש אמונים", שהחלה לפעול באופן מאורגן ושיטתי לכפות את דעתה, למרות שייצגה באותה עת מיעוט בתוך המפלגה של תומכיה מפד"ל ובוודאי בציבור הכללי.
זאת לעומת תנועת הפנתרים השחורים שהתפצלה התמסדה ודעכה מהר.
שפרינצק טבע בספרו "איש הישר בעיניו: אי לגליזם בחברה הישראלית" (1986) את המושג "אי-לגליזם", המבטא הלכי רוח נפוצים בישראל לפני ואחרי קום המדינה ועד היום.
לפי הגדרתו של שפרינצק, אי-לגליזם היא תפיסה שאינה שוללת בהכרח את שלטון החוק והנובע ממנו, אולם היא איננה רואה בו ערך עליון כי אם צורת התנהגות שאפשר גם שלא לנהוג לפיה.
אזרח הנוהג כך יאמץ גישה אינסטרומנטלית לחוק.
לטענת שפרינצק, בישראל נוצרה תרבות פוליטית המעודדת שימוש בכוח ואינה שוללת הפרות חוק, הגמשת גבולות החוק והתעלמות מכללים, אם כל אלה נעשים למען מטרות קולקטיביות הנחשבות נעלות.
תרבות זו היא פרי של מסורת יהודית ארוכת-שנים המצווה "לסדר את הגויים", שהוצדקה כצורך קיומי בגלות.
לדבריו היא התבטאה לפני קום המדינה בהערמה על שלטונות המנדט הבריטי (המתבטאת למשל בקונוטציות החיוביות של המושג "עלייה בלתי לגלית", וכן בפעולות המחתרות).
נוסף לה החן ה"צברי"-פלמ"חניקי שהגדיר גנֵבה כ"סחיבה" אם נעשתה בשביל ה"חבר'ה".
לטענת שפרינצק, חלחלה תרבות זו גם לאחר קום המדינה, ומקבלת תמיכה גם מגורמים בתוך הממסד הפוליטי.
בשל כך מתקבלים אקטים של הפרות חוק ואלימות וכן פעילויות של קבוצות המערערות על עצם הדמוקרטיה בישראל, לעיתים קרובות, בהבנה ובסובלנות כלפיהם.
ניצני פוליטיקה של דה-לגיטימיות בישראל 1967–1972, האוניברסיטה העברית, 1973
הערות השוואתיות על אופייה של הפוליטיקה הקיצונית בישראל 1948–1976, האוניברסיטה העברית, מכון לוי אשכול, 1976
איש הישר בעיניו: אי לגליזם בחברה הישראלית, ספרית פועלים, 1986
אלימות פוליטית ערב תהליך השלום: תרחישים אפשריים, המלצות, מכון ירושלים לחקר ישראל, 1993
בין מחאה חוץ פרלמנטרית לטרור: אלימות פוליטית בישראל, מכון ירושלים לחקר ישראל, 1995
שאלת הערבים בישראל: מפתרון הבעיה לניהולה, המרכז הבינתחומי הרצליה, 2003
אהוואז () היא עיר בדרום-מערב איראן.
העיר משמשת כבירת פרובינציית ח'וזסתאן ושוכנת במרכזה על גדות הנהר כארון כ-320 ק"מ דרום-מערבית לעיר אספהאן וכ-120 ק"מ צפון-מזרחית לעיר העיראקית בצרה.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של איראן משנת 2016, התגוררו בעיר כ-1.18 מיליון בני אדם, רובם מוסלמים שיעים ומיעוטם מוסלמים סונים.
זוהי העיר הגדולה ביותר בפרובינציה והשמינית באיראן.
העיר מורכבת משני רבעים: החלק החדש שבו המרכז התעשייתי והחלק העתיק שבו אזורי המגורים.
אהוואז היא העיר בעלת זיהום האוויר הגבוה ביותר בעולם לפי סקר ארגון הבריאות העולמי משנת 2011.
האקלים בעיר הוא מדברי, הקיץ ארוך וחם מאוד.
העיר היא אחת החמות ביותר בעולם.
הטמפרטורה בקיץ היא כ-45 מעלות צלזיוס, לעיתים מעל 50 מעלות צלזיוס והעיר סובלת מסופות חול ואבק.
הטמפרטורה המינימלית בחורף אינה יורדת מתחת ל-5 מעלות צלזיוס.
העיר נוסדה בתחילת תקופתה של האימפריה הסאסאנית, בידי ארדשיר או בידי נכדו הורמיזד הראשון.
בעיר נבנו סכרים ומערכת השקיה.
בעיר היו שני רבעים - אחד שבו גרה אצולת העיר והאחר ששימש את הסוחרים.
עם פלישת הערבים בשנת 640 נהרס רובע האצולה, אך רובע הסוחרים לא נפגע.
בתקופת בית אומיה ובית עבאס פרחה העיר כמרכז לגידול קנה סוכר וכביתם של מלומדים נודעים.
בסמוך שכנה האקדמיה של גונדישאפור.
המשורר הנודע אבו נואס הוא יליד העיר.
העיר נהרסה עקב פלישת המונגולים במאה ה-13 ובמאה ה-14 והצטמצמה לכפר.
מערכות ההשקיה לא תוחזקו ונהרסו בהדרגה.
בשנת 2005 סבלה העיר מסדרה של התפוצצויות.
ארגון "ההתנגדות הלאומית של אהוואז" נטל אחריות לפיגועים, אך הממשלה ייחסה אותם להתפתחויות בעיראק הסמוכה ולמימון זר.
ב-22 בספטמבר 2018 נערך בעיר פיגוע ירי בעת מצעד צבאי לציון 38 שנים לתחילת מלחמת איראן–עיראק.
ארגון "המדינה האיסלאמית" וארגון "ההתנגדות הלאומית של אהוואז" נטלו אחריות לפיגוע, אך דובר צבא איראן ייחס אותו לארצות הברית ול"מוסד".
שדה תעופה בין-לאומי (IATA: AWZ, ICAO: OIAW)
כביש מהיר מספר 39 אהוואז - אבאדאן (145 קילומטר)
כביש מהיר מספר 37 אהוואז - אנדימשכ (152 קילומטר)
כביש מספר 5 אהוואז - בנדר אימאם חומייני (175 קילומטר)
אָהָל מָצוּי (שם מדעי: Mesembryanthemum nodiflorum) הוא צמח חד-שנתי בסוג אהל ממשפחת החיעדיים.
האהל המצוי הוא צמח בשרני נמוך, הגדל בסביבה מדברית ובמלחות.
הצמח אופייני לדרומה של אפריקה, אך פלש גם לאוסטרליה, למערב ארצות הברית ולמקסיקו.
גובה הגבעולים יכול להגיע ל-20 ס"מ.
לפרח עשרות של עלי כותרת חוטיים.
עלים אלה מתפתחים מאבקנים מנוונים.
הצמח גדל בצפיפות ויוצר מרבדים פרחוניים.
הצמח פורח בחודשים פברואר, מרץ, אפריל, מאי ויוני.
צבעי עלי הכותרת לבן, והפרחים דו מיניים.
עלי הצמח נגדיים, שני עלים גדלים בכל מפרק.
צבע העלים ירוק או אדום.
ברפואה העממית מייחסים לריר של עלי האהל סגולה רפואית לטיפול במחלות עור ובכוויות קלות.
מזוהה עם "אהלות" שנזכר בתנ"ך כצמח בשמים.
מאידך, ישנם הצעות זיהוי נוספות.
לדוגמה, עץ הבושם ההודי נחשב לאפשרות סבירה אף יותר.
אָהָל (שם מדעי: Mesembryanthemum) הוא סוג צמח חד-שנתי ממשפחת החיעדיים.
האהל הוא צמח בשרני נמוך, הגדל בסביבה מדברית ובמלחות.
הצמח פורח בחודשי האביב וראשית הקיץ.
לסוג האהל 350 מינים ברחבי העולם, רובם בדרומה של אפריקה.
בארץ ישראל גדלים בר שלושה מיני אהל:
אֲהַל הַגְּבִישִים (שם מדעי: Mesembryanthemum crystallinum) הוא צמח חד-שנתי בסוג אהל ממשפחת החיעדיים.
הצמח פורח בחודשים פברואר, אפריל, מאי ויוני.
צבעי עלי הכותרת לבן או ורוד, והפרחים דו מיניים.
עלי הצמח וזרעיו אכילים, והוא שווק בעבר למשך תקופה קצרה בארצות הברית ובאירופה כירק הדומה לתרד.
ביפן הוא שווק מסחרית בשנת 2009.
בישראל היה נהוג בעבר להגיש את עלי הצמח בסלטים ועם מנות דג.
הוא התגלה מחדש והוכנס למספר מנות שהגיש השף תומר ניב במסעדת "המטבח של רמה" בנטף, שנהרסה בגל השרפות בישראל (2016).
ניב שילב את עלי הצמח במנות סשימי, סטייק טרטר, גספצ'ו, וכן לצד סרטנים כחולים, ארטישוק ירושלמי וגבינת לבנה.
אחד המאפיינים העיקריים של הצמח הוא יכולתו להעצים את טעמם של דגים ומאכלי ים.
העלים פריכים יש להם טעם מלוח ורענן עם רמזים של לימון.
הוא אחד משני המאכלים הישראלים היחידים המופיעים בקטלוג תיבת הטעמים.
אָהָל מְגֻשָּם (שם מדעי: Opophytum forsskalii) הוא צמח צמח חד-שנתי בסוג אהל ממשפחת החיעדיים.
הצמח פורח בחודשים מרץ, אפריל ומאי.
צבעי עלי הכותרת לבן או צבע צהבהב, והפרחים דו מיניים.
בארץ ישראל גדל האהל המגושם באזורי הנגב והערבה.
אַהוּרַא מַזְדָא (באווסטית: 𐬨𐬀𐬰𐬛𐬁 𐬀𐬵𐬎𐬭𐬀, "האדון החכם"; ידוע גם כארמזד, אורמזד, הורמזד, הורמוז ואזאנדארא) הוא האל הבורא והרוח העליונה בדת הזורואסטרית.
אהורה מזדא מתואר כישות האלוהית הגבוהה ביותר בזורואסטריות, כמו כן כאל הראשון והמוזכר ביותר ביסנה.
משמעות המילה "אהורה" היא אור, ו"מזדא" - חכמה.
לכן אהורה מזדא הוא אל האור והחכמה.
אהורה מזדא הוא היוצר והמחזיק של ארתא (אמת).
אהורה מזדא הוא אל יודע כל (אך לא כל יכול), שהביס את הרשע.
הרוח הרעה שברא אהורה מזדא נקראת אהרימן (שנקרא גם אנגורה מניו).
אהרימן, כיוצר הרשע, הושמד לפי אגדת פרשוכרתי (השמדת הרשע).
אהורה מזדא הופיע לראשונה בתקופה האח'ימנית בכתובת הביסותון של דריווש הראשון.
עד תקופת ארתחששתא השני (405 עד 359 לפנה"ס) עבדו את אהורה מזדא לבדו.
בתקופת מלכותו של ארתחששתא השני עבדו את אהורה מזדא יחד עם מית'רה ועם אפאם נפאת.
בתקופה האח'ימנית לא היו ייצוגים ויזואליים לאהורה מזדא מלבד המנהג שלפיו לכל קיסר הייתה מרכבה ריקה מובלת בידי סוסים לבנים, המזמינה את אהורה מזדא ללוות את הצבא הפרסי בקרבותיו.
צלמים של אהורה מזדא החלו להופיע בתקופה הפרתית, אך הדבר נפסק והצלמים הוחלפו בדמויות אבן בתקופה הסאסאנית.
על אף שאהורה מזדא היה ישות אלוהית כבר בדת האיראנית העתיקה, באותה תקופה עדיין לא ניתן לו התואר "אל שלא נברא".
התואר הזה ניתן לו רק על ידי זרתוסטרה, שטען כי אהורה מזדא היה אל שלא נברא, החכם בשלמותו, נדיב וטוב, הבורא והשומר של הארתא (אמת).
כפי שמתואר אהורה מזדא כיוצר וכמחזיק האמת, הוא תומך ומגן הצדק, וחבר של האדם.
זרתוסטרה ציין כי אהורה מזדא איננו אל כל יכול, אך הוא יכול להרוס את הרשע בסופו של דבר.
בעוד שאהורה מזדא לא היה כל יכול, זרתוסטרה ציין שהוא עדיין יודע כל.
זרתוסטרה גם דיבר על יריב לאהורה מזדא, שבאופן דומה גם הוא לא נברא.
אחת ממטרותיו של אהורה מזדא היא להשמיד את אנגורה מניו וליצור יקום שהוא טוב באופן מוחלט.
כדי להגיע ליקום שכזה, ראשית הציע אהורה מזדא מנחת שלום לאנגורה מניו, אך אנגורה מניו סרב.
אהורה מזדא יצא להקים צבא רוחני.
אחד ממעשיו הראשונים היה יצירת 7 ישויות, האמשא ספנדאן, שהן רוחות שתפקידן לנטר ולהגן על כל אחד משבעת הברואים.
בגיל שלושים זרתוסטרה חווה התגלות.
בעוד שזרתוסטרה שאב מים לטקס מקודש, הוא ראה דמות בוהקת של יזתה, והו מנה, שהוביל את זרתוסטרה לנוכחות אהורה מזדא, שם לימדו אותו את העקרונות העיקריים של הזורואסטריות.
כתוצאה של חיזיון זה הרגיש זרתוסטרה שהוא נבחר להפיץ ולהטיף את הדת.
הדת האיראנית הקדומה עבדה אלים רבים שנקראו יחד "דַאֵווֹת", יחד עם שלושת האלים הגדולים יותר.
כל אחד משלושת האלים נשא את התואר "אהורה".
זרתוסטרה טען שרק אחד משלושת האלים האלו, אהורה מזדא, הוא הבורא הבלתי-נברא של היקום.
הוא טען שהמקור לכל הטוב הוא אהורה מזדא ורק אותו יש לעבוד.
הוא טען הלאה כי אהורה מזדא יצר רוחות הידועות כ"יזתה" שמטרתם לסייע לו.
זרתוסטרה טען שכל הדאוות האיראנים הם שדים שאינם ראויים להערצה.
שדים אלו נוצרו על ידי אנגורה מניו, הרוח העוינת.
הקיום של אנגורה מניו היה המקור לכל החטאים ולכל האומללות ביקום.
זרתוסטרה טען שאהורה מזדא לא היה אל כל-יכול, אך השתמש בעזרת בני אדם במאבק הקוסמי נגד אנגורה מניו.
ובכל זאת, אהורה מזדא עליון לאנגורה מניו, לא שווה לו.
אנגורה מניו והדאוות שלו, המנסים להבריח את בני האדם מדרך הישר (אשה) יושמדו לבסוף.
יש דיון מתמשך על האם האח'ימנים היו זורואסטרים.
עם זאת, ידוע שהאח'ימנים עבדו את אהורה מזדא.
את עבודת אהורה מזדא ואת ייצוגו ניתן לראות בכתובות מלכותיות שנכתבו על ידי המלכים האח'ימנים.
העיקרית בהם היא כתובת ביסותון שנכתבה על ידי דריווש הראשון, המכילה אזכורים רבים של אהורה מזדא.
החל משלטון דריווש ועד שלטון ארתחששתא השני עבדו את אהורה מזדא לבד.
תחת שלטון ארתחששתא השני הפסיקו הכתובות המלכותיות להזכיר את אהורה מזדא לבדו והחלו להזכיר שלישיית ישויות – אהורה מזרא, מית'רה ואנאהיטא.
כתובת שנכתבה ביוונית נמצאה במקדש מהתקופה האח'ימנית המאוחרת בפרספוליס שציינה את אהורה מזדא ושתי ישויות אחרות, קרוב לוודאי מיסרה ואפאם נפאת.
לוח 377 שנמצאה במבצר עילמי בפרספוליס מוזכר אהורה מזדא עם מיסרה ועם וֹרוּנַה (אפאם נפאת).
ארתחששתא השלישי גם הוא מציין את שלישיית הישויות בזמן מלכותו.
אין ייצוג של אהורה מזדא בתקופה האח'ימנית המוקדמת.
הסמל המכונף עם דמות זכרית שמלומדים אירופיים חשבו שציין את אהורה מזדא מציין, לפי הקונצנזוס המדעי החדש, את "xvarənah" – האנשה של הכוח המלכותי ושל התהילה.
עם זאת, היה זה מנהג של כל שליט מכורש הגדול ועד דריווש השני להשאיר מרכבה ריקה הנמשכת על ידי סוסים לבנים שילוו את צבא האימפריה האח'ימנית בקרבות.
השימוש בצלמיות של אהורה מזדא החל אצל האחשדרפנים המערביים של האימפריה האח'ימנית במאה החמישית לפני הספירה.
תחת שלטון ארתחששתא השני נכתב האזכור הכתוב הראשון וגם הוקם פסל של אהורה מזדא על ידי השליט הפרסי של לידיה בשנת 365 לפני הספירה.
ידוע שיראת הכבוד שנרכשה לאהורה מזדא, וגם לאנאהיטא ולמית'רה, המשיכה עם אותן המסורות בתקופה זו.
הערצת אהורה מזדא על פסליו וציוריו היא משהו מורגש, אך כל זה נעצר בתחילת התקופה הסאסאנית.
איקונוקלאזם זורואסטרי, שניתן לתארך לסוף התקופה הפרתית ותחילת התקופה הסאסאנית, שם סוף, בסופו של דבר, לשימוש בצלמים של אהורה מזדא בעבודת האל.
עם זאת, אהורה מזדא נשאר דמות זכרית מכובדת, עומדת או על סוס, כפי שנראה בטקס ההסמכה הסאסאני.
במהלך התקופה הסאסאנית, צורה כופרת של זורואסטריות, הנקראת זורוואניזם התחילה לצמוח.
כת זו צברה חסידיה בכל רחבי האימפריה הסאסאנית, והעיקריים שבהם הם המלכים הסאסאניים.
בשליטתו של שאפור הראשון הזורוואניזם צמח והפך לכת ידועה.
הזורוואניזם ביטלה את המסר המקורי של אהורה מזדא בבחינת האל הבלתי-נראה וצמצמה אותו למעמד של אל ברוא, אחד משני הבנים התאומים של זורוואן, אביהם והישות האלוהית המרכזית.
הזורוואניזם גם הופכת את אהורה מזדא ואת אנגורה מניו לשווי כוח ומנוגדים רק מבחינת מהותם.
אהורה מזדה מוזכר כמה פעמים בגמרא בשם מקוצר, הורמיז.
הגמרא גם מביאה דברי פרסי שאומר שהוא הכוח הטוב השולט.
מחוז אהימה (ביפנית: Ehime-ken 愛媛県) הוא מחוז באי שיקוקו, יפן.
בירת המחוז היא העיר מצויאמה.
לפני רסטורציית מייג'י ב-1868 נקרא האזור בו שוכן מחוז אהימה האן אייו, ובשל מיקומו הגאוגרפי, היו חופי המחוז מרכז דיג ומסחר ימי, ולעיתים אף היוו קו הגנה, למשל בעת הפלישות המונגוליות ליפן.
לאחר קרב סקיגהארה העניק השוגון טוקוגאווה איאיאסו את האזור לבעלי בריתו, וקטו יושיאקי בנה את טירת מצויאמה, שהיוותה את הבסיס להתפתחות בירת המחוז מצויאמה.
מחוז אהימה שוכן בקצה הצפון-מערבי של האי קיושו, והוא גובל במחוזות קאגווה וטוקושימה במזרח, קוצ'י בדרום, ובים הפנימי סטו בצפון.
7% משטח המחוז מוקדש עבור פארקים לאומיים.
אזור החוף של המחוז, במיוחד סביב הערים סאיג'ו ואימברי, נמצאים מרכזי תעשייה, ובעיקר תעשיית בניית אוניות.
אַהְל אל-כִּתַאבּ , "אנשי [או: בעלי] הספר", הוא מונח באסלאם המתייחס ליהודים, לנוצרים ולצאבִּאים, ולפעמים גם לבני דתות אחרות כמו הזורואסטרים.
הקוראן משתמש במונח בהתייחסו ליהודים, לנוצרים ולצאבִּאים במגוון רחב של הקשרים, מפולמוס דתי ועד לשותפות האמונה המונותיאיסטית בעמים שקיבלו כתבי קודש.
בשלב מאוחר יותר, המונח התרחב והוחל גם על קהילות דתיות אחרות תחת שלטון האסלאם, כולל קבוצות פוליתאיסטיות.
מבחינה היסטורית, קהילות אלה היו במעמד של ד'ימה.
ביהדות משמש המונח "עם הספר" לייחד את העם היהודי.
כמה זרמים נוצריים, כגון הבפטיסטים, המתודיסטים, הכנסייה האדוונטיסטית של היום השביעי, הפוריטנים והשייקרים, אימצו את המונח "אנשי הספר" ביחס לעצמם.
בקוראן המונח "אנשי הספר" נזכר בסורת השולחן.
לפי פרשנים, הוא מתייחס ליהודים, לנוצרים ולצאבאים.
השימוש במונח "אהל אל-כתאב" בשלב מאוחר יותר הורחב כדי לכלול גם זורואסטרים, שומרונים, מנדעים, ואפילו הודים פוליתאיסטים.
מלומדים מוסלמים חלוקים בדעתם באשר לשאלה האם ההודים נחשבים "אנשי הספר".
עם כיבושה של הודו בידי האסלאם, הגדרת המונח השתנתה, שכן רוב תושבי הודו היו בני הדתות הדהרמיות.
אנשי דת מוסלמים רבים בהודו החשיבו את ההינדים ל"אנשי הספר", והחל במוחמד בן קאסם וכלה באורנגזיב, השליטים המוסלמים היו מוכנים להתייחס להינדים כמשתייכים ל"אנשי הספר".
מוסלמים רבים לא התייחסו להינדים כאל עובדי אלילים אף על פי שההינדואיזם שונה לחלוטין מן הדתות האברהמיות.
מבחינה היסטורית, מעמד של ד'ימי הוענק במקור ליהודים, לנוצרים ולצאבִּאים.
מעמד זה הושת בהמשך גם על זורואסטרים, הינדים, ג'יינים ובודהיסטים.
באסלאם, אהל אל-בית הוא ביטוי המתייחס לבני משפחתו של מוחמד.
באסלאם הסוני, המונח רחב יותר ומתייחס גם לנשותיו של מוחמד, לכל בני חמולת האשם, ולעיתים אף לכל המוסלמים.
באסלאם השיעי, המונח מתייחס למוחמד ולמי שנחשבים יורשיו החוקיים על פי השיעה: פאטמה, עלי, חסן, וחוסיין.
הקוראן משתמש במונח 'אהל אל-בית' פעם אחת או פעמיים בתור תואר של כבוד כלפי נשותיו של מוחמד.
במקרה אחר המונח מתייחס לשרה, אשתו של אברהם.
בפעם אחרת שהמונח מוזכר, הוא מתייחס לקרובי משפחתו של מוחמד (עלי, פאטמה, חסן וחוסיין), או לנשותיו.
לפי כמה פרשנויות, הקוראן גם מתייחס למונח "אהל אל-בית" בסורת א-שורא במונח "קוּרְבַּאא" (כלומר, קרובי משפחתו של מוחמד).
ישנה מחלוקת לגבי מי נחשבים 'אהל אל-בית'.
אמנם היו הרבה חילוקי דעות, יש קונצנזוס בין הסונים והשיעים המוסלמים, כי "אהל אלכיסאא" החדית' מתייחס באופן ספציפי לעלי, פאטמה, חסן ואת חוסיין.
אזכור של 'אהל אל-בית', בני ביתו של מוחמד, נוכח פסוק בקוראן כדלקמן:
הגדרה זו שנויה במחלוקת, ויש לה מספר פרשנויות.
אחת המסורות מחשיבה את סלמאן הפרסי בתור אחד מבני לווייתו של מוחמד (האצחאב) – להבדיל מחסידיו של מוחמד שהיגרו איתו ממכה למדינה, ומהאנצאר (תושבי ית'רב/מדינה שקיבלו את מוחמד אליהם והמירו את דתם לאסלאם).
על פי הדוקטרינה הסונית, המונח כולל את נשותיו ותלמידיו של מוחמד, כפי שהוא מתייחס אליהם בפסוק הקודם - פרשנות המיוחסת לעבדאללה בן עבאס וכרימה בן אבי גהל, שניהם היו בני לווייתו של מוחמד.
פירוש זה נתמך במסורות שונות על ידי אמירות המיוחסות למוחמד, שלפיהן הוא פונה אל כל נשותיו בתור 'אהל אל-בית'.
אנשים נוספים הנכללים בתוך 'אהל אל-בית', על פי ההשקפה הסונית, הם עלי, פאטמה, חסן וחוסיין, שהוזכרו במסורת של המעטפת.
מספר גרסאות מזהות את אום סלמה, אחת מנשותיו של מוחמד, כחלק מאהל אל-בית.
חלק ניסו להוסיף נשותיו של מוחמד ברשימה".
לפי השיעים, רק מוחמד, פאטמה, עלי, חסן, חוסיין, וצאצאיהם נכללים בין 'אהל אל-בית'.
הם מפרשים את השינוי בכינוי בפסוק מהקוראן ומראים שרק מי שנאמרו לעיל נכללים בתוך 'אהל אל-בית'.
מדלונג כותב ש"שינוי המגדר שלו תרם באופן בלתי נמנע להולדתם של סיפורים שונים על אופי אגדי, כשהוא מצרף את החלק השני של הפסוק לחמשת אנשי המעטפת ".
חפים מפשע וחסרי חכמים, ורואים בהם מסירות נפש כחלק חיוני מן הדת.
גם מוסלמים שיעים תומכים בטענה זו עם המסורת הנזכרת באוסף השיח הסוני.
חוקרים סונים רבים מעידים על כך שפסוק הטיהור נחשף לגבי חמישה אנשים: מוחמד, עלי, פאטימה, חסן וחוסיין.
"עאישה מסרה: כי השליח של אללה (עליו התפילה והשלום) יצא בוקר אחד לבוש גלימה מפוספסת של שיער הגמל השחור ושם הגיע חסן בן עלי.
הוא עטף אותו תחתיו, ואז בא חוסיין והוא עטף אותו תחתו יחד עם השני (חסן).
ואז באה פאטמה והוא לקח אותה תחתיה, ואז בא עלי והוא גם לקח אותו תחתיה גם ואז אמר: כי חפץ ד' להסיר כל תועבה מבית הנביא ולטהרכן!"
(( צחיח מוסלם, הספר הנוגע לגמישות נשותיו של הנביא הקדוש (כתאב אל-פדאיל אל-סבעה), פרק ט': זכויותיך במשפחת הנביא המשפט האחרון של פסוק 33: 33.))
המסורת על קטע זה מהחדית' מיוחסת על פי מקורות שונים לפאטמה, בתו של מוחמד.
היא סיפרה שאחרי שאביה ביקר בביתה, היה לו חום ולא הרגיש טוב, הוא ביקש גלימה תימנית שהביאה לו פאטמה וקיפלה אותה סביבו.
מאוחר יותר הצטרפו אליו בגלימה התימנית נכדיו חסן וחוסיין, ואחריהם אביהם עלי בן אבי טאלב, שהיה בן דודו של מוחמד ובעלה של פאטמה.
לבסוף פאטמה ביקשה רשות להיכנס לגלימה הזאת.
כאשר כל חמשתם הצטרפו יחדיו מתחת לגלימה, מוחמד סיפר להם כי הפסוק הקוראני (33:33) מתייחס אליהם וכל חמשתם הם הנבחרים, והוא הוסיף כי הוא רוצה שאללה ירחיק אותם מכל הטומאות, ושלא יהיו בהישג ידם.
לאחר מכן, הוא התפלל לאללה שיכריז על כל חמשתם בתור בני ביתו (אהל אל-בית) וירחיק אותם מהתועבות ומהטומאה.
בעקבות הבקשה, אללה מיד שלח את המלאך ג'יבריל כדי לחשוף בפני מוחמד כי כל החמישה שהיו תחת הגלימה הם היקרים והקרובים ביותר לאללה והם "הטהורים שבטהורים", ללא עקבות של טומאה.
הפלגים השיעיים של התריסריים והאסמאעיליה שונים ביחס לקו האימאמים.
בעוד התריסריים מאמינים בשושלת הידועה בשם 12 האימאמים, האיסמעיליים מאמינים כי צאצאיו של אסמאעיל אבן ג'עפר, ולא אחיו מוסא אל-כאט'ם, היו במקום זאת יורשי האימאמים.
רוב, אבל לא כל השיעים מאמינים כי אלה האימאמים שנבחרו על ידי אללה להיות מנהיגי האומה האסלאמית.
פרשנות זו מבוססת על החדית' "אנשים של הגלימה", שבו הנביא מתייחס רק לפאטמה, עלי, חסן, חוסיין והנביא עצמו.
(נאמר שהנשותיו של מוחמד לא היו חלק מ'אהל אל-בית' כי הן יכולות להיות גרושות וזה כבר לא חלק מאנשי הבית כאשר מת בעלן), המסורת שמוסלמים סונים רבים מאמינים בה, שמוחמד, פאטמה ושנים־עשר האימאמים הידועים כ"ארבעה עשר תוויות".
באסלאם ניתן לבני משפחתו של מוחמד מעמד מיוחד.
זאת, על סמך פסוקים מהקוראן ומהמסורת האסלאמית שמביעים אהדה כלפי קרובי משפחתו של מוחמד - אף על פי שבמקרים מסוימים ישנן פרשנויות שונות, למשל בפרשנות של אל-טברי לאמור בקוראן , הפסוק מתייחס כנראה למוסלמים אשר להם קשר דם עם מוחמד.
פרשנות אחרת שאומצה על ידי האסלאם השיעי מיישמת את הפסוק לאהל אל-בית.
ראיה נוספת מפרשת את הפסוק שהאהבה היא מצווה לקרובי המשפחה בכלל, והדעה האחרונה היא המועדפת על ידי המלומד העכשווי מדלונג.
ההלכה האסלאמית (שריעה) אוסרת על ניהול כספי זכאה (המקבילה האסלאמית למעשר כספים) בידי קרובי משפחתו של מוחמד, מכיוון שכך מוחמד קבע בנוגע אליו ולמשפחתו.
ההסבר שניתן על ידי פרשנים מוסלמים רבים הוא, שמעשה הזכאה נועד לסייע לחוטאים לכפר על חטאיהם על ידי עזרה לנזקקים, ולכן זה יהיה בלתי הולם שקרובי משפחתו של מוחמד יתעסקו בכספים אלה.
אולם, הם כן מקבלים חלק משלל הקרבות.
נהוג בתפילה האסלאמית לברך את מוחמד ובני משפחתו.
בקהילות ערביות ומוסלמיות רבות, מייחסים מעמד חברתי גבוה לאנשים שטוענים כי הם צאצאיהם של בני משפחתו של מוחמד, והם מכונים "סיאדה" (אדונים) או "שרפאא'" (מכובדים).
באסלאם השיעי, משפחתו של מוחמד מהווה את המרכז של החדית'.
בגרסה אחת של דרשת הפרידה של מוחמד, הוא מוצג כאומר שאלוהים נתן למאמינים שני אמצעי הגנה: הקוראן ומשפחתו, בגרסאות אחרות שני אמצעי הגנה הם הקוראן ואת הסונה (הצהרות ופעולות של מוחמד).
האמונה השיעית העממית מייחסת חשיבות קוסמולוגית למשפחה בטקסטים שונים, שבהם נאמר שאלוהים לא היה יוצר את השמיים ואת הארץ, אדם וחוה, או כל דבר אחר, אם לא היה להם.
הרוב המכריע של השיעים רואה את ראשי המשפחה כנבחרים אלוהיים שנבחרו על ידי האלוהים.
אהל א-ראי , ניתן לתרגם לעברית כ"אנשי הדעת").
הוא זרם קדום באסלאם אשר תומך בשימוש בהיגיון כדי להגיע להחלטות הלכתיות.
החלוצים של הזרם, שכללו הרבה פוסקי הלכה מהאסכולה החנפית, השתמשו במילה "ראי", כדי לשקף שימוש בהיגיון ובשכל הישר.
בין הראשונים שהחלו בזרם הזה אפשר למצוא את האימאם אבו חניפה א-נעמאן, אבי האסכולה החנפית.
פוסקי ההלכה מהזרם הזה נוהגים לעשות שימוש נרחב בעקרון ההלכתי שנקרא "קיאס" (قياس)، שבו נעשה שימוש בהסקת מסקנות על בסיס של אנלוגיה, תוך כדי השוואה בין יסוד הלכתי לבין מצב נתון שלא היה קיים בזמן שבו הגיע היסוד ההלכתי.
כמו כן, גם האסתסלאח (استصلاح) מהווה את אחד מאבני היסוד של הזרם הנ"ל, והוא התהליך שבו הפוסק נותן את פסיקתו על בסיס האינטרס הציבורי הרחב, ועל מה שמועיל וטוב לחברה.
השימוש בתהליך הזה נחשב לתהליך לגיטימי כל עוד שהתחום המדובר הוא תחום אפור שאין בו יסוד הלכתי ברור במקורות.
תהליך נוסף שבו משתמשים אנשי הדעת כדי לפסוק הלכה הוא תהליך שנקרא "חילה" (حيلة) .
בדומה לשאר הזרמים האסלאמים, גם אהל א-ראי מתבססים על הקוראן והסונה כמקורותיהם העיקריים לפסיקת הלכה.
אהל מכון בניני (ידוע גם כשיר האותיות או אותיות לרבינו סעדיה) הוא שיר המפרט כמה פעמים מופיעה בתורה כל אחת מכ"ב האותיות.
רבים ייחסו את השיר לרב סעדיה גאון אך יש שייחסוהו לרבי סעדיה בן יוסף בכור שור.
האגדה מספרת על רב סעדיה ששאל חייט "כמה תפירות תפרת היום?", החייט, כמנהגם של יהודים ענה בשאלה "כמה אותיות יש בתורה?".
רב סעדיה לראשונה בחייו לא ידע תשובה על שאלה שנשאל, והצטער מאוד על כך.
הוא השביע מלאך, והמלאך גילה לו את מספר האותיות.
לאחר מכן כתב את השיר המציין כמה פעמים מופיעה כל אחת מהאותיות בתורה.
בית אחד עבור כל אות מהאלפבית העברי כולל אותיות מנצפ"ך, ועבור האות ת שני בתים.
החלק הראשון של כל בית מתחיל באות אליה הוא מתייחס ולאחר מכן רומז בראשי תיבות למספר הפעמים שהאות מופיעה בתורה, מניין האלפים בחציו הראשון והמאות והיחידות בחציו השני.
בחלק השני של כל בית נרמזים פסוקים מהתנ"ך הכוללים את מספר הפעמים שמופיעה האות ואחריו מובאים הפסוקים עצמם.
מחבר הספר "סייג לחכמה" הוסיף לשיר בית מסכם המרמז על מספרן של כל האותיות יחד.
הבית הראשון פותח ב; המילה הראשונה מתחילה באות א עליה נסוב הבית.
אחריה שתי מילים עם ראשי התיבות מ' ב' המרמזות על מ"ב אלפים (42,000), ושלוש מילים נוספות עם ראשי התיבות ש' ע' ז' המרמזות ל-377 (שע"ז) יחידות.
בסך הכל לפי השיר מופיעה האות א' בתורה 42,377 פעמים.
לא ברור את מה התכוון מחבר השיר לספור, האם את האותיות בחמישה חומשי תורה, או בתנ"ך כולו.
לפי סיכום האותיות בשיר עולה סכום של 815,280 אותיות, מספר שבחישוב שטחי אפשר להיווכח כי אינו נכון, לא לגבי חמישה חומשי תורה ולא לגבי התנ"ך כולו.
ייתכן שהכוונה היא לתורה ונביאים בלבד.
אהוי רוטרדם (בהולנדית: Rotterdam Ahoy; ובקיצור אהוי) הוא מרכז כנסים ואולם הממוקם בעיר רוטרדם שבהולנד.
מאז פתיחתו בשנת 1950, אירח תערוכות, קונצרטים ואירועי ספורט רבים.
המתחם מורכב משלושה חלקים עיקריים: אולם לירידים ואירועים, מרכז כנסים, והאולם המרכזי שנקרא "אהוי ארנה".
אולם ראשי זה, שהיה ידוע אף בשם הלא-רשמי "ספורטפלייס" (ארמון הספורט), נפתח ב-15 בינואר 1971.
לאחר ההרס שנגרם במלחמת העולם השנייה, אזורים נרחבים בעיר רוטרדם היו זקוקים לבנייה מחדש.
לאחר כחמש שנים, בשנת 1950, עבודות השיקום של העיר ובפרט של נמל רוטרדם כמעט הסתיימו, וכדי לציין את המאורע נערכה תערוכת "אהוי רוטרדם!".
התערוכה התקיימה באולם שנבנה אד-הוק למענה, במקום שבו נמצאת היום הפקולטה לרפואה של אוניברסיטת ארסמוס.
אולם התערוכה שנבנה אז נקרא "אהוי'-האל" (Ahoy'-Hal).
האולם שימש לסדרה של אירועים לאומיים ובינלאומיים, כגון תערוכת עבודותיו של האדריכל פרנק לויד רייט; כמו כן, במהלך שיטפון הים הצפוני בשנת 1953, האולם שימש כמרכז קליטה לקורבנות.
ב-1966 החליטו הרשויות המקומיות להרוס את האולם.
מתחם אהוי רוטרדם, בצורתו הנוכחית, נבנה בשנת 1970. האירוע הראשון שהתקיים במקום היה יריד פמינה (Femina).
מאז אהוי הורחב, שופץ וחודש פעמים רבות.
האולם מארח תחרויות ספורט שנתיות כגון טורניר הטניס אליפות רוטרדם הפתוחה, מרוץ האופניים "שישה ימי רוטרדם", ותחרות בליגת העל להטלת חיצים.
כמו כן, נערכו במתחם אירועי ספורט בולטים אחרים, למשל:
אליפות אירופה באתלטיקה באולם 1973
גביע העולם בקטרגל (פיפ"א) 1989
אליפות העולם בהתעמלות מכשירים 2010
אליפות העולם בטניס שולחן 2011
אליפות העולם ב-UCI BMX 2014
אליפות אירופה בכדורעף נשים 2015
אליפות העולם בהחלקה מהירה במסלול קצר 2017
גם טקס פרסי המוזיקה של MTV אירופה בשנים 1997 ו-2016 ואירוויזיון הילדים 2007 נערכו באולם זה.
האולם היה אמור לארח את תחרות אירוויזיון 2020, אך היא בוטלה בגלל מגפת הקורונה.
שנה לאחר מכן, אירוויזיון 2021 נערך באולם.
אַהְל אל-פַתְרָה הוא מושג בתאולוגיה האסלאמית, אשר מתאר כל אדם אשר המסר האסלאמי לא הגיע אליו באופן שלם ובלתי מסולף.
הכוונה היא בדרך כלל לאנשים אשר לא היו מודעים למסר האסלאמי, הן בגלל ריחוק גאוגרפי או מפני שהם חיו לפני שהגיע נביא לעמם.
יש מי שאומרים שאלו הם אנשים אשר חיו בתקופה שבין שני נביאים, כך שהם לא זכו לקבל את המסר האלוהי.
על פי חלק מהתאולוגים המוסלמים, אהל אל-פתרה יהיו נתונים לבחינה מיוחדת ביום הדין.
למשל, הם יראו את המאמינים הולכים אחרי הנביא שלהם, ותנתן להם הבחירה האם ללכת אחריהם גם כן או לא.
המשמעות המילולית של המושג היא "אנשי התקופה".
אהושונד (בנורווגית: Aursund) הוא אגם בנפה ררוס במחוז טרנדלג שבנורווגיה.
הכפר בריקן שוכן לאורך חופו המזרחי והכפר גלאמוס שוכן לאורך חופו המערבי.
יש מספרא גמים הזורמים לאגם, ביניהם ריאן, ריאסטן ובולגן.
הזרימה מוסדרת על ידי אנרגיה מימית דרכה עוברים מים לנהר גלומה.
אורכו של האגם הוא כ-22 קילומטרים ורוחבו כ-5 קילומטרים.
עומקו המקסימלי של האגם הוא 52 מטרים.
מקור מימיו של האגם נמצא ליד אורסונדן סמוך לתחילת עמק גלומדל.