tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
באביב 2013 החלו עבודות שיקום, ובמסגרתן יוצב המבנה מבחינה סטטית באמצעות הידוק בכבלי פלדה.
העירייה תכננה כי הכנסייה תמשיך להחזיק במבנה, אולם בשנת 2018 מכרה אותו הכנסייה לאדם פרטי.
לטענת גורמי שימור, הבעלים הפרטיים לא טפלו במבנה כראוי, ולפיכך נפתח נגדם הליך מנהלי.
במרץ 2024 דווח כי בית הכנסת לשעבר עומד למכירה תמורת כ-217,000 אירו.
בית הכנסת העתיק בנערן ממוקם כחמישה ק"מ צפונית ליריחו, סמוך לכפר נועימה, בגדה המזרחית של ואדי מכוך, אשר נבנה ככל הנראה במאה ה-6, בימי הקיסר הביזנטי יוסטיניאנוס הראשון או השני.
המקום נתגלה בפעם הראשונה בשנת 1918, במהלך מלחמת העולם הראשונה, במהלך הפגזה טורקית על האזור.
בשנת 1921 נחשף הפסיפס על ידי נזירים דומיניקנים.
בעקבות החשיפה נלקחו חלקים מהפסיפס, הכוללים כתובות הקדשה בארמית ומנורות שבעת קנים, למוזיאון בבית הספר למקרא של הדומיניקנים בירושלים.
במרוצת השנים התכסו השרידים בעפר ונעלמו מן העין.
האתר נתגלה שוב על ידי יחידה של צה"ל גדוד 13 של חטיבת גולני, פלוגה א' מחלקה 3. החיילים נשלחו על ידי הרב-סמל לחפור שירותים לפלוגה.
תוך כדי חפירה התחילו להתגלות אבני פסיפס.
מיד נמסרה הודעה למפקדים ואלו הזעיקו את אגף העתיקות בירושלים.
אנשי גולני המשיכו להתאמן במקום בשנות ה-70. באתר נמצאה גם אבן שהייתה כנראה בסיס לתיבה.
שתיים מהכתובות מוצגות היום במוזיאון רוקפלר.
חלק מהפסיפסים, ובהם שרידים מדמותו של דניאל, נלקחו על ידי אלעזר ליפא סוקניק לבית הנכות במכון לארכאולוגיה של האוניברסיטה העברית.
אחת המנורות שליד ארון הקודש שוחזרה ומוצגת כיום במוזיאון ישראל.
כיום האתר נטוש, אך מגודר ונעול.
הפסיפס עדיין במצב טוב יחסית.
האתר שוכן בתוך חורשת עצים גדולה ולידו מסעדה ובית מלון.
רצפת הפסיפס גדולה מעט יותר מזו בבית הכנסת שלום על ישראל ובה גלגל המזלות, זוג איילות, חיות וציפורים שונות.
פניהן של הדמויות המופיעות בפסיפס הושחתו, כנראה במאה ה-8, בהשפעת תנועה יהודית איקונוקלאסטית אשר מרכזה היה בגליל.
החוקר אשר עובדיה סובר כי בהשפעת אותה תנועה, רצפת הפסיפס של בית הכנסת ביריחו, אשר נבנתה במאה ה-7, איננה כוללת דמויות כלשהן.
עם זאת, יש החולקים על פרשנות זו ועל קיומה של תנועה איקונוקלאסטית בקרב יהודי ארץ ישראל.
בשולי רצפת הפסיפס, בחלק הצפוני של האולם, משובצת כתובת הקדשה בארמית:
בתרגום לעברית: "זכורה לטוב חליפה בת רבי ספרה, שנדבה לזה המקום הקדוש, אמן".
למעלה מכתובת ההקדשה, בתוך מסגרות בדגמים גאומטריים, תוארו דמויות בעלי חיים, ובהם אריה, תאו, תרנגול, טווס ועוד.
במרכז הגלגל מופיעה דמות אישה במרכבה בעלת שני גלגלים.
מסביבה מופיעים סמלי המזלות – שנים-עשר הסמלים של חודשי השנה ושמותיהם.
בפינות, מארבעת עברי גלגל המזלות, שובצו סמלי תקופות (עונות) השנה.
ארון הקודש מופיע באמצע ובצדיו מנורות, כל אחת ברוחב 240 ס"מ, עליהן תלויות עששיות של נר התמיד.
קטינה ויעקב בנו שהם מתחזקים לזה המקום הקדוש.
מעל המנורה שמשמאל כתוב: תרגום הכתובת לעברית: "זכור לטוב מרי (תא) בן כרוספדה (שהביאו) חלקם לזה (המקום הקדוש).
מתחת לארון והמנורות היה ציור המציג את דניאל בגוב האריות.
מדניאל נשארו רק שתי ידיו המורמות.
למעלה מימין כתוב: "דניאל שלום".
למטה מימין כתוב: "דכיר לטב שמואל" (בעברית: "זכור לטוב שמואל").
בין דניאל והאריה השמאלי ישנה כתובת ארמית: תרגום הכתובת לעברית: "זכור לטוב בנימין הפרנס בן יוסה.
זכורים לטוב כל מי שמתחזק ונותן או שנתן לזה המקום הקדוש בין זהב בין כסף בין כל דבר ואלו שהביאו חלקם לזה המקום הקדוש, אמן".
בפסיפס משובצת מנורה נוספת ומעליה כתוב: תרגום הכתובת לעברית: "זכור לטוב פנחס הכהן בן יוסטה, שנתן מחיר הפסיפס משלו ואת הכיור.
זכורה לטוב רבקה אשת פנחס".
עוד לפני גילוי המקום סברו שבאזור הזה שכנה העיר היהודית הקדומה "נַעֲרָן", הנזכרת בתנ"ך, בכתבי יוסף בן מתתיהו, באונומסטיקון של אוסביוס, במדרשים ובתלמוד.
מציאת הפסיפס היוותה חיזוק לסברה זו.
בית הכנסת בסופיה (בבולגרית: Софийска синагога) הוא בית הכנסת הגדול ביותר בבלקן, והשלישי בגודלו באירופה.
בית הכנסת נבנה בין השנים 1905–1909 ונחנך ביום כ"ג באלול ה'תרס"ט - 9 בספטמבר 1909 במעמד הצאר פרדיננד הראשון.
מיקומו במרכז סופיה, מאחורי בניין השוק המרכזי.
האדריכל שתכנן את המבנה היה פרידריך גרינאנגר.
הבניין משלב סגנונות בנייה שונים - בעיקר בסגנון נאו-מורי, עם אלמנטים של סגנון ונציאני ושל סגנון "הזצסיון הווינאי".
דומה לבית הכנסת הספרדי העתיק בווינה.
שטח המבנה 659 מטר רבוע, מכיל 1,170 מקומות ישיבה.
הנברשת המרכזית יוצרה בווינה, גובהה 19.2 מטר, ומשקלה כ-1,700 קילוגרם, והיא נחשבת לגדולה ביותר בבולגריה.
גג המבנה, שגובהו כ-33 מטר, מורכב מ-6 קמרונות, הגדול שבהם מתומן בקוטר 20 מטר, וכן מ-6 מגדלים.
הקמרונות והמגדלים מעוטרים ב-12 מגיני דוד.
העמודים עשויים שיש איטלקי, והחלל הפנימי מעוטר בגילופי עץ ובפסיפס בסגנון ונציאני בחלונות.
בשנת 1955 הוכרז בית הכנסת כמרכז תרבות לאומי של בולגריה.
זהו אחד משני בתי הכנסת הפועלים בבולגריה.
המקום מנוהל על ידי ארגון יהודי בולגריה "שלום".
בקומה השנייה של המבנה ספרייה ומוזיאון יהודי בולגריה, אשר נפתח בשנת 1992. בקומת הגג מוזיאון חדש בשיפוץ.
בית הכנסת פעיל ומקימים בו מניינים קבועים בשבת ושחרית בימי חול.
רב הקהילה היהודית ובית הכנסת הוא הרב יואל יפרח.
נכון לשנת 2015, בקהילה היהודית של סופיה כ-1,000 נפש, ובבולגריה כ-4,000 נפש.
בית הכנסת של ניי-סיר-סן השוכן בעיר ניי-סיר-סן באזור איל-דה-פראנס, הוא בית הכנסת העתיק ביותר בפרברי פריז.
עד לשנת 1869 התאספו יהודי ניי בבית פרטי (15 rue Louis-Philippe) שנקבע כבית תפילה.
בשנת 1875 הקימו יוצאי אלזס-לוריין קהילה יהודית עצמאית, והחליטו לבנות בית כנסת.
האדריכל היהודי הצעיר שזכה בפרס רומא, אמיל אולמן (1844–1902), הוזמן לתכנן את המבנה.
בית הכנסת, שנבנה בסגנון נאו-ביזנטי, נפתח לקהל בשנת 1878 ב-rue Jacques Dulud.
הצורך בהרחבת בית הכנסת הפך להכרחי, ועבודות התכנון הוטלו על האדריכלים ז'רמן דברה וז'וליין הירש.
בית הכנסת המחודש נחנך ב-24 אוקטובר 1937. בשנת 1943 גורשו רבה של ניי, רוברט מאיירס ואשתו סוזן (נולדה באואר) לאושוויץ.
מצבת זיכרון שהונחה במקום מנציחה את הגירוש של יהודי ניי, ואת מעשי האומץ של חסידי אומות העולם בניי.
לוח זיכרון נוסף ברחוב אדואר נורטייה הסמוך, מנציח את שמותיהם של 17 ילדים בני 3–11 שנים אשר שוכנו במרפאה שנוהלה על ידי נזירות, וב-25 יולי 1944 נאספו וגורשו על ידי הנאצים למחנות הריכוז.
התקומה של הקהילה לאחר מלחמת העולם השנייה לוותה בקשיים רבים.
הרב של ניי לאחר המלחמה, דוד פיירוורקר, פעל רבות במטרה ליצור חוגי לימוד לצעירי הקהילה.
בתקופת כהונתו של יורשו, הרב אדוארד גורביץ, זרמו למקום מספר עצום של יהודי אלג'יריה שהזרימו חיוניות חדשה לקהילה.
יום השנה המאה לבניית בית הכנסת נחגג בנוכחות של הרשויות וראש הממשלה לשעבר מישל דברה.
הרב אלקסיס בלום ירש את מקומו של הרב ג'רום כאהן, שנפטר בשנת 1988. עם יציאתו לפנסיה של בלום, מונה בשנת 2009 הרב מיכאל אזולאי, המכהן גם כחבר ועדת האתיקה הלאומית.
בית הכנסת היה במקור בצורת ריבוע, והכניסה למבנה פנתה לרחוב rue Jacques Dulud.
עדיין קיימים שם שני הפביליונים מבית הכנסת המקורי שמכותרים בספר תורה, ובאמצעם קבוע שער שעליו הכיתוב מתהילים קי"ח, פסוק י"ט: פִּתְחוּ-לִי שַׁעֲרֵי-צֶדֶק; אָבֹא-בָם, אוֹדֶה יָהּ.
הבניין מכוסה בכיפה גדולה, המחוררת ב-24 חלונות.
במהלך שיפוץ בית הכנסת בשנת 1930 הועברה הכניסה ל-rue Ancelle והוארכה הספינה המרכזית.
לכניסה החדשה נוספה סדרה של שבע קשתות בצורת "עין שור" שמקיפים אותם מגן דוד.
מגן דוד מעטר גם את תבנית לוחות הברית בשער הכניסה, וכן את ראשי העמודים.
פנים המבנה מעוצב בסגנון שנות ה-30.
בית הכנסת בקורדובה (בספרדית: Sinagoga de Córdoba) הוא בניין היסטורי ברובע היהודי של העיר קורדובה בספרד, שנבנה בשנת 1315.
בית הכנסת, הנמצא במרכז ההיסטורי של קורדובה, נבנה בסגנון מודחאר על ידי אדריכלים בראשות יצחק מוהב (Isaac Moheb).
הוא כולל חצר, שהכניסה אליה מהרחוב והיא מובילה לאולם כניסה שבהמשכו אולם התפילה.
בצדו המזרחי של אולם הכניסה יש גרם מדרגות המוביל לעזרת הנשים, הנמצאת בצדו הדרומי של אולם התפילה.
העזרה משקיפה על אולם התפילה דרך שלוש קשתות מקושטות.
מידותיו של אולם התפילה הן: 6.95 מטרים אורך ו-6.75 מטרים רוחב.
לאחר גירוש היהודים מספרד בשנת 1492, הוקדש הבניין לשימושים שונים, ובכללם בית חולים לכלבת וגן ילדים.
הוא הוכרז כאתר היסטורי לאומי בשנת 1885. מאז הוא עבר כמה שלבים של שיקום, כולל זה של פליקס הרננדז בשנת 1929 ושיקום נוסף שהחל בשנת 1977 לצורך פתיחתו מחדש בשנת 1985 לכבוד חגיגת 850 שנים להולדת הרמב"ם.
בית הכנסת הספרדי ציון - קהל חדש (בלאדינו: Kal Nuevo/Muevo) הוא בית הכנסת היחיד הפועל בעיר פלובדיב בבולגריה ואחד מהשניים הפעילים בכל בולגריה.
יהודים התגוררו בפלובדיב מהמאה ה-2 ועד לשלהי המאה ה-6 וחזרו להתגורר בעיר מראשית המאה ה-13. לאחר תום מלחמת העצמאות של בולגריה הפכה פלובדיב לבירת המחוז העות'מאני האוטונומי רומליה המזרחית, ולעיר הגיעו כ-400 פליטים יהודים שנמלטו ממקומות אחרים מחמת הקרבות.
בעיר התקיימה קהילה ספרדית גדולה וקהילה אשכנזית קטנה.
רובם התרכזו בשכונה היהודית שנקראה "אורטה מיזאר".
בראשית המאה ה-20 פעלו בפלובדיב 6 בתי כנסת.
בית הכנסת הספרדי "ישורון" שכונה "קהל גדול" (לאדינו: Kal Grande).
המבנה נהרס בשנות ה-60 של המאה ה-20 ובמקום נבנו בתי מגורים.
בית הכנסת הספרדי "ציון" "קהל חדש" (לאדינו: Kal Nuevo/Muevo).
בבנייתו הוחל בשלהי 1886 והיא הושלמה ב-1892. בית הכנסת הפך למרכז הפעילות הקהילתית ונערכו בו כנסים ועצרות.
בנרטיב ההיסטורי של יהודי פלובדיב, זכור ביקורו של דוד בן-גוריון בעיר בדצמבר 1944. בן-גוריון התארח בבית הכנסת ציון ונאם בפני בני הקהילה.
המקום היה צר מלהכיל את כולם ואלפים נותרו מחוץ למבנה כאשר הם צובאים על הפתחים, חלונות בית הכנסת, החצר והרחובות הסמוכים.
בית הכנסת "המדרש" אשר כונה "שבת אחים".
בית הכנסת של יוצאי קרלובו - איל קאל דה לוס קרלוברים (לאדינו: Kal Di Los Karlovarim), בבית כנסת זה התפללו בני קהילת קרלובו שנמלטו לפלובדיב מחמת המלחמה העות'מאנית רוסית (1878-1877).
בית הכנסת שבתוך "בית המדרש התאולוגי היהודי".
לצידו של בית הכנסת של יוצאי קרלובו, שכן בית כנסת קטן נוסף שכונה "קאל די לוס מפטירים" - קהל מפטירים.
בתקופה העות'מאנית ובשנים הראשונות שלאחר עצמאות בולגריה נהוג היה גם לקיים תפילות בביתן של משפחות נוטאבלים מקרב הקהילה אשר בביתן היה ארון קודש.
מהן ניתן למנות את המשפחות: אסא, רומנו ומיטרני.
בית הכנסת ציון הוקם על חורבות בית כנסת שהיה קיים מראשית המאה ה-18. הוא נבנה בסגנון אדריכלי עות'מאני.
במרכזו 4 עמודי תמך דמויי שיש התומכים בתקרה המעוטרת באופן דמוי כיפה.
בסוף המאה ה-20 שוקם מבנה בית הכנסת והוא נותר היחיד הפעיל בעיר.
בית כנסת ציון ובית הכנסת בסופיה הם היחידים הפעילים בכל בולגריה.
בית הכנסת בסרנדה (באלבנית: Sarandë או Saranda) שבדרום-מערב אלבניה התקיים במאות הרביעית והחמישית לספירה, סמוך לחומתה המזרחית של אוֹנכֿסמוֹס (Onchesmos) היוונית, הרומית והביזנטית.
העיר שוכנת לחוף הים היוֹני, אל מול האי קורפו, ושימשה כנמל חבל אפירוס היווני.
החפירות בתחומי סרנדה העתיקה החלו עוד ב-1913, בתקופת מלחמות הבלקן, ונועדו לגלות את השורשים היווניים של המקום כתריס בפני השאיפות הלאומיות האלבניות.
הסקרים והחפירות חודשו בראשית שנות ה-80 של המאה ה-20, אך שרידי המבנים של בית הכנסת העתיק לא הוגדרו ככאלה עד ל-2003, שאז נחשפו באחת מרצפות הפסיפס באתרו דימויי מנורת שבעה קנים, שופר ואתרוג.
בית הכנסת נחפר ונחקר ביסודיות בראשית המאה ה-21 (עונות 2003 ו-2004 וכן ב-2009) על ידי הארכאולוגים אהוד נצר וגדעון פרסטר מהמכון לארכאולוגיה באוניברסיטה העברית בשיתוף האקדמיה למדעים של אלבניה.
בחפירות השתתפו לאקוֹ קוֹסטה (Costa) מהמכון לארכאולוגיה בטירנה, שניהל את החפירות הראשונות באתר בשנות ה-80, וכן אֶטלֶבָה נַלבּאני (Nallbani) מאלבניה ומארי-פטריסיה רינו (Raynaud) מצרפת שהתרכזו בעיקר בחקר הפסיפסים.
החוקרים זיהו בתולדות האתר חמישה שלבים וקבעו כי קדמו לבית הכנסת שני שלבי בנייה (המאה הראשונה או המאה השנייה לספירה עד המאה הרביעית), ככל הנראה של בית מגורים.
הבניינים מן השלבים הללו הכילו רצפות פסיפס, וייתכן שהיו בשימוש הקהילה היהודית, שהקימה כאן, לאחר מכן, את המבנה המרכזי שלה, ששימש הן לתפילה והן כמרכז קהילתי.
בית הכנסת נבנה בשני שלבים.
בשלב השלישי נבנה מכלול, ובו אולם תפילה רוחבי (כ-16X8 מ' גודלו) וכן אגף רב-תכליתי, שכלל אולם בצורת האות 'ח' מעוטר בפסיפסי רצפה (שבמרכזם נמצאו דימויי מנורת שבעה קנים, שופר ואתרוג), מחסן, מקווה טוהרה וחצר פנימית.
רצפות פסיפס עיטרו גם את יתר החדרים, ובמהלך גלגולי הבנייה נערכו שינויים ברצפות הפסיפס של אולם התפילה.
בשלב הבא, הרביעי, עם שגשוגה של הקהילה, נבנה אולם תפילה חדש, גדול מקודמו, בסגנון בסיליקלי, עם אולם תווך ועזרות צדדיות שביניהן מפרידות אוֹמנוֹת.
במכלול המבנים נערכו שינויים נוספים כולל ברצפות הפסיפס השונות.
בשלב האחרון לקיומו, ככל הנראה במפנה המאה השישית, הפך בית הכנסת לכנסייה.
באולם התפילה הוחלפו חלק מפסיפסי הרצפה ונקבעו בהן שתי כתובות ביוונית.
המכלול נהרס במפנה המאה השביעית.
על קיום קהילה יהודית במקום מעידה גם כתובת מצבה שנתגלתה בקטקומבות היהודיות בוֶנוֹסה (Venosa) שבדרום איטליה, לפיה נקברה שם בשנת 521 לספירה אגוסתה, בתו של ישי, ראש הקהילה באַנכֿיאַסמוֹן (שמה היווני העתיק של סרנדה).
הכיתוב על המצבה הוא ביוונית, ברומית ובעברית.
בית הכנסת העתיק בסטובי (ביוונית עתיקה: Στόβοι; ברומית: Stobi; במקדונית: Стоби), במרכז מקדוניה הצפונית המודרנית, התקיים במאות השלישית והרביעית לספירה הנהוגה.
אתר העתיקות של העיר ההיסטורית סטובי נמצא סמוך למפגש הנהרות אריגון ואקסיוס, על הדרך המוליכה מאגן הדנובה אל הים האגאי.
סטובי, שהתקיימה עוד לפני הכיבוש המקדוני, הייתה עיר מסחר משגשגת, מרכז המינהל של הפרובינקיה הרומית 'מקדוניה סַלוּטַריס' (לימים 'מקדוניה סֶקוּנדָה') ומושב בישוף במאות הרביעית והחמישית.
העיר חרבה במאה השישית וניטשה.
בחפירות שנערכו בה נחשפו שרידי בית הכנסת מן התקופות הרומית והביזנטית.
קיום בית כנסת עתיק בסטובי נודע כבר ב-1931, עם גילוי כתובת העוסקת בו, אבל שרידי מבניו אותרו ונחקרו רק בשנות ה-70 של המאה העשרים.
בית הכנסת העתיק של סטובי נמצא בתוך מכלול מבנים מאוחרים לו, שהחוקרים מכנים בשם "הבזיליקה המרכזית" ו"בית תהילים".
זוהו בו שני שלבים בשני מפלסים לא חופפים.
מבית הכנסת הראשון נותרו שרידים מעטים, שהמשמעותי בהם הוא עמוד שיש ועליו כתובת ארוכה, בת 32 שורות, ביוונית.
ציון השנה בכתובת אינו ברור, והתאריך נתון במחלוקת בקרב חוקרי הכתב: שתי האפשרויות הן שנת 163 או שנת 279 לספירה.
הכתובת מתייחסת למקדיש המבנה, קלודיוס טיבריוס פּוֹליכֿרמוֹס (Polycharmos), "אב הכנסת בסטובי" (Patër tës Stóbois Synagögës), שבנדבתו תוקן והורחב הבניין.
ייתכן שתרם אגף מביתו שלו, כפי שניתן להסיק מתוכן הכתובת.
"כתובת פוליכרמוס" מציינת את חלקי המבנה – "מקום קדוש" (hagios topos), שהוא כמשוער אולם ההתכנסות לתפילה, חדר הסבה (triklnion) וחצר מוקפת עמודים (tetrastoön), אך אין בממצאים כדי להמחיש תוכנית קרקע מוגדרת של המבנה.
יש סימנים לכך שבית הכנסת משלב זה כלה בשריפה.
בית הכנסת מן השלב השני, שהקמתו מתוארכת לראשית המאה הרביעית, בנוי על גבי חלק מבניין בית הכנסת הראשון.
משלב זה נותרה רצפת פסיפס מעוטרת בדגמים גאומטריים, דומים לאלה שנמצאו ברצפות אחרות בסטובי ובסביבתה.
האולם המרכזי, שמידותיו 7.9 × 13.3 מ', מכוון לדרום-מזרח.
בצמוד לקצהו המזרחי של האולם נמצאו שרידי משטח מוגבה, בימה, וכן נמצאו שרידי ספסל שנמשך לאורך הקיר הדרומי.
בחדר סמוך, מדרום למבנה בית הכנסת, נמצא דימוי של מנורת שבעה קנים על פיסת קיר מטויח.
במהלך פעולות שימור שנערכו באתר ב-1994 נמצאה לוחית שיִש מעוגלת (בשימוש מִשני כאבן מִדרך) ועליה כתובת המציינת את אלכסנדר, המשגיח (phrontistes), ששיפץ את הסטיו המוליך ל"בית הכנסת הקדוש" (Hagia Synagoga).
הכתובת מיוחסת לתחילת המאה הרביעית, כלומר לשלָב השני של בית הכנסת.
בניין הבזיליקה, שמתחתיו נמצאו שרידי בית הכנסת, מיוחס לשלהי המאה הרביעית, ומכאן תיארוך סופו של בית הכנסת במקום זה.
הכניסה לבזיליקה הנוצרית, וכך גם לקוֹדמהּ באתר – בית הכנסת, הייתה דרך הרחוב שחצה את העיר במרכזהּ.
לא ידוע דבר על הקהילה היהודית בסטובי בעת העתיקה ממקורות שאינם ארכאולוגיים ואפיגרפיים.
בית הכנסת העתיק של פּריאֵנֶה נמצא באתר העיר ההלניסטית והרומית פּריאֵנֶה (Priene; ביוונית עתיקה: Πριήνη – Priēnē; בטורקית: Prien), באיוניה ההיסטורית, בדרום-מערב אסיה הקטנה.
תחילתו של בית הכנסת מיוחסת למאה השנייה, וסימני שימוש באתרו ניכרים עד למאה השביעית.
אין ידיעות, לבד מהממצאים הארכאולוגיים, על הקהילה היהודית שהתקיימה בפריאֵנֶה העתיקה.
בית הכנסת התגלה במהלך החפירות באתר העתיקות של פּריאֵנֶה, שנוהלו בשנים 1895–1898 על ידי תאודור ויגאנד והַנס שׁרֶדֶר מטעם המכון הארכאולוגי הגרמני (DAI) , ותוצאותיהן פורסמו ב-1904. רק מקץ מאה ועשר שנים, בעונות 2009–2011, התחדשו החפירות באתר בית הכנסת של פריאנה.
בית הכנסת נמצא סמוך ל"רחוב השער המערבי" ("Westthor Strasse", ככינויו בפי החופרים), בתוך רובע מגורים, ולא בלב העיר.
ויגאנד ושרדר סברו שהמבנה הוא קפלה ביתית נוצרית ("Housekirche" בלשונם).
אחרי עיון בפרטי החפירות של ויגאנד ושרדר, פסק אליעזר סוקניק שהמבנה אינו אלא בית כנסת יהודי, וזאת מסר ב-1930 ב"הרצאות שווייך" באקדמיה הבריטית.
קביעתו נסמכה על שלושה ממצאים, שעלו בחפירות פריאנה, בהם מופיעים דימויי מנורת שבעה קנים.
חרותת של מנורת שבעה קנים נמצאה סמוך לגומחה בקיר המזרח של מבנה בית הכנסת.
בתגליף של המנורה, שנחשף בבית הכנסת, מתוארים שני טווסים משני עברי המנורה.
בתגליף נוסף, שנמצא בשימוש משני באתר כנסייה, מתוארים בצִדי המנורה אתרוג, לולב ושופר וכן מופיע מוטיב הסלילים המדמים את מגילות התורה.
הימצאות הגומחה הרבועה הקטנה (ממדיה 1.3X1.4 מ') בקיר המזרח של המבנה, שפורשה כגומחת תורה, איששה אף היא את קביעתו של סוקניק.
תיארוך החרותת והתגליפים אינו מוסכם.
החפירות והמחקר של בית הכנסת בפּריאֵנֶה התחדשו ב-2009 על ידי נאדין בורקהרדט מהמכון לארכאולוגיה באוניברסיטת גתה בפרנקפורט ומארק וילסון (Mark Wilson) מהמחלקה ללימודי המקרא והעולם הקדום באוניברסיטת דרום אפריקה בפרטוריה שהצטרף למרכז המחקר של אסיה הקטנה באנטליה, טורקיה.
החפירות החלו בחסות החברה האמריקאית לארכאולוגיה מקראית .
במבנה בית הכנסת הובחנו שני שלבי בנייה, שקדם להם מבנה מגורים מן התקופה ההלניסטית.
בשלב הראשון נבנה אולם בנוי במתווה בזיליקלי – חלל תווך תָחוּם בשני טורי עמודים המפרידים בינו לבין הסִיטראות.
אדני העמודים נמצאו, אך נותרו רק שרידי עמוד אחד.
במרכז קיר המזרח של האולם בנויה הגומחה שנועדה לאחסנת ספרי קודש.
קירות בית הכנסת מיושרים בהתאמה למערך ההיפודמי של הרחובות והבניינים בפריאֵנֶה ההלניסטית, וציר התפילה אינו פונה במדויק לכיוון ירושלים.
לאורך הקיר הצפוני של אולם התפילה נמשך ספסל.
מצפון לבית הכנסת הייתה חצר מרוצפת רבועה (אטריום) ומעבר לה בניין שהפריד בינה לבין רחוב השער המערבי.
תפקיד החדרים הצמודים לבית הכנסת מצפון וממזרח לא הוברר, ולא מן הנמנע שהיוו חלק ממכלול בית הכנסת.
מימין לגומחת התורה שבקיר המזרח נמצא אגן שיִש בקוטר 0.95 מ', ששימש על פי המשוער כמתקן טהרה.
בשלב השני של מבנה בית הכנסת, שממנו נותרו שרידים מעטים בשל החפירה העמוקה שביצעו החוקרים הראשונים, הוקטנו ממדי האולם המרכזי, ומידותיו (10X14 מ') אינן מייצגות את חלל בית הכנסת בשלבו הראשון.
במערבו נבנה בשלב המאוחר קיר חדש, שצמצם את אולם התווך.
בקיר זה נקבעה הכניסה הראשית לאולם וכן נתווספה מבואה רוחבית (נרתקס).
שלב בנייה זה מיוחס לסוף המאה הרביעית עד אמצע המאה החמישית.
מטבעות ושברי כלי זכוכית ונרות חרס שנמצאו ברצפת המבנה מצביעים על שימוש בו גם במאות השישית והשביעית.
לא נמצאו שרידים של רצפת פסיפס, ועם זאת בית הכנסת לא היה דל, ועל כך יעידו טורי העמודים, התגליפים המהודרים ופיסות הטיח הצבעוני.
העיר פּריאֵנֶה שכנה בעת העתיקה על חוף הים האגאי בשפך נהר מֶאַנדֳר.
העיר ירדה מגדולתה כמרכז מסחר משום שהמפרץ, שבו נמצא הנמל שלה, נתמלא בסחף, והים הפתוח הלך והתרחק ממנו, כפי שאירע לעיר מילטוס שמעבר למפרץ מדרום.
בית הכנסת בסמוקוב היה בית כנסת אשר פעל בעיר סמוקוב בבולגריה מ-1861 ועד ראשית שנות ה-50 של המאה ה-20.
קהילה יהודית מאורגנת בעיר מתועדת במסמכים עות'מאניים החל משלהי המאה ה-17. בראשית המאה ה-20 נכללה העיר ברשימת 34 הקהילות המאורגנות בממלכת בולגריה ומנתה כ-1,000 נפשות.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה כ-500 נפשות.
לאחר הקמת מדינת ישראל, עלו אליה מרבית יהודי העיר וב-1949 נמנו בסמוקוב 85 יהודים.
בית הכנסת הוקם במימון משפחת אריה, שהגיעה לסמוקוב מווינה, ובנייתו החלה ב-1857. את הבנייה ביצעו פועלים עות'מאנים שנשכרו באדירנה על ידי בני משפחת אריה.
שטחו 330 מטר מרובע, גובהו 8 מטרים והיו בו 38 חלונות ובהם ויטראז'ים.
בתקרה הפנימית של בית הכנסת הותקן עץ מגולף עם סמלי מגן דוד ונתלו ממנו נברשות.
המבנה ניצב במרכזה של השכונה היהודית בסמוקוב אשר הוקמה ב-1813. בית הכנסת פעל עד ראשית שנות ה-50 של המאה ה-20 וננטש.
ב-1962 שופץ ושוקם המבנה על ידי משרד התרבות הבולגרי.
ב-1965 הוכרז המבנה אתר מורשת בולגרי ותוכנן להפוך אותו לאולם קונצרטים.
ב-1975 פרצה במקום שרפה, שהחריבה את המבנה.
בשלהי שנות ה-80 של המאה ה-20 הוחל בשיפוץ נוסף, שלא הושלם בשל בעיות תקציב.
באפריל 2018 חתם ארגון "שלום", ארגון הגג של יהודי בולגריה, על הסכם עם עיריית סמוקוב ובו הועבר מבנה בית הכנסת בעיר לרשות העירייה, וזאת לצורך שיפוצו.
בית הכנסת בפאזאנן שטראסה היה בית כנסת של היהדות הרפורמית שנפתח בברלין ב-26 באוגוסט 1912 בשכונת שרלוטנבורג, קרוב לתחנת הרכבת ברלין גן החיות.
הקהילה היהודית בשרלוטנבורג גדלה במהירות, ובשנת 1905 סוכם על נחיצות בנייתו של בית הכנסת החדש באזור.
הבניין נבנה בסגנון נאו-רומנסקי ונפתח בשנת 1912. הוא כלל אולם תפילות ל-1,720 מתפללים ובית הספר.
לאו בק היה בין מנהיגי הקהילה.
החזן הראשי היה מגנוס דווידסון.
בנוסף להיותו חזן ראשי הוא היה תורם קבוע לכתב עת בנושא חזנות שהיה יוצא לאור בשנים 1927–1938 על ידי ליאון קורניצר.
וילהלם השני, קיסר גרמניה נכח בפתיחת בית הכנסת, דבר שגרר ביקורת קשה מצד קורט טוכולסקי.
כבר בשנת 1931 מתפללי בית הכנסת הותקפו על ידי האס אה.
למרות הקשיים, התפילות במקום התקיימו עד לשנת 1936. במהלך ליל הבדולח הבניין נהרס בהוראה ישירה של יוזף גבלס.
לאחר ביזה של הבניין הוא נשרף.
בשנת 1939 שרידי הבניין הועברו לחזקת הדואר.
בשנת 1943 הבניין סבל מפגיעות של הפצצות.
לאחר השואה מספר היהודים בברלין היה קטן.
ראש הקהילה, היינץ גלינסקי, ביקש להקים על יסודות הבניין מרכז קהילתי.
בשנת 1957 וילי ברנדט השתתף בטקס הנחת אבן הפינה של הבניין החדש.
הבניין החדש נפתח בשנת 1959, וחלק מחזית הבניין המקורי שולב בו.
בשנת 2006 כלל הבניין רק מרכז חינוך, ומשרדי הקהילה עברו לבניין חדש.
בית הכנסת האורתודוקסי החדש בקושיצה הוא בית כנסת שנבנה בשנים 1926–1927 ברחוב פושקינובה ליד המרכז ההיסטורי של קושיצה, סלובקיה.
בית הכנסת נבנה לאחר שבית הכנסת האורתודוקסי הוותיק יותר ברחוב זבונארסקה, שנבנה בשנת 1899 בהתאם לתכנונו של יאנוס בלוך לא הספיק לצורכי הקהילה הגדולה והיה צורך במבנה נוסף.
בית הכנסת תוכנן על ידי אדריכל מבודפשט.
החזית משתמשת גם במוטיבים מסורתיים נאו-קלאסיים וגם מקומיים; והדוגמה לכך היא קומת עליית הגג בסגנון שנמצא לעיתים קרובות בבנייני רנסאנס במזרח סלובקיה.
הפנים, הבנוי ברובו בבטון, נבנה באדריכלות מודרנית עם אולם מרכזי בעל כיפה ועזרת נשים עם מחיצת מתכת.
הבימה המרכזית פונה אל ארון הקודש עשוי שיש אדום.
בית הספר הצמוד לבית הכנסת נבנה ותוכנן להיות מקווה אך לא נבנה.
במהלך מלחמת העולם השנייה ביצעו הנאצים ועוזריהם טרנספרים של יהודים מקושיצה למחנות השמדה נאצים.
לזכר תקופה זו הוצב ב-1992 בחזית בית הכנסת לוח זיכרון לשואה עשוי מארד, ועליו כתוב כי יותר מ 12,000 יהודים מקושיצה הועברו למחנות ריכוז בשנת 1944. הלוח איננו מציין את העובדה שבנוסף לכך רוכזו באותו הזמן גם למעלה מ-2,000 יהודים מסביבת קושיצה ונשלחו גם למחנות הריכוז.
רק 400 יהודים מהעיר שרדו את השואה.
בית הכנסת נורשפין (בשוודית: Norrköpings synagoga) הוא בית כנסת היסטורי הממוקם ברובע נורדנטיל, נורשפין, שוודיה.
בהתאם לחוק משנת 1782 , נורשפין יחד עם סטוקהולם וגטבורג הפכו לערים היחידות בהן הורשו היהודים להתיישב באופן קבוע באותה תקופה.
בית כנסת קטן הוקם בשנת 1790, במימון הסוחר היהודי-גרמני יעקב מרכוס.
בית הכנסת הנוכחי נבנה בין השנים 1855–1858 בסגנון נאו-קלאסי בתכנון של האדריכלים אדוורד מדן וקרל סטול.
בית הכנסת סגור לתפילות בגלל מיעוט אוכלוסייה יהודית באזור.
עם זאת, הבניין עדיין משמש מדי פעם לקונצרטים ואירועים אחרים.
בית הכנסת מסווג כמבנה רשום מאז 1978.
בית הכנסת סיינה (באיטלקית: Sinagoga di Siena) הוא בית כנסת בסיינה, איטליה שנבנה במאה ה-18.
קהילה יהודית משמעותית מתועדת בסיינה החל מהמאה ה-14. בשנת 1571 הגביל בית מדיצ'י את מגורי היהודים לשכונה מוגדרת, או לגטו, ובשכונה זו הוקם בית כנסת ברחוב ויקולה דל סקוטה קרוב מאוד לפיאצה דל קמפו.
היהודים שוחררו מהדרישה לגור בגטו בשנת 1860.
בית הכנסת הנוכחי הוקם בשנת 1786 באתר בית הכנסת הישן.
מכיוון שנאסר על יהודים באותה תקופה לבנות בתי תפילה שניתן לזהותם מהרחוב, חזית האבן של בניין ארבע הקומות היא פשוטה, הדומה לבנייני מגורים שכנים.
אולם התפילה ממוקם בקומה הראשונה (קומה אחת ממפלס הרחוב).
הפנים מעוצב בסגנון נאו-קלאסי, עם תקרת בארוק גבוהה עם לוח גדול ועליו עיטור של עשרת הדיברות.
מרפסות בקומות השלישית והרביעית של הבניין משקיפות לחדר מעוצב בסגנון הבארוק.
הרהיטים מסודרים בסגנון ההיסטורי המיוחד לקהילה היהודית באיטליה, עם הבימה במרכז החדר.
ארון הקודש הוא ארון העשוי שיש קלאסי עם עמודי שיש ומכלול המתנשא כמעט לגובה החדר.
האדריכל היה ג'וזפה דל רוסו מפירנצה, הבונים הראשיים היו ניקולו אינדה ופייטרו רוסי.
גם בית הקברות היהודי ההיסטורי של סיינה שרד ופתוח למבקרים.
בית הכנסת בסלונים או בית הכנסת הגדול בסלונים (בבלארוסית: Слонімская сінагога) הוא בית כנסת לשעבר מן המאה ה-17 בסגנון הבארוק בעיר סלונים, בלארוס.
בית הכנסת היה הבניין הדתי המרכזי של הקהילה היהודית רבת-ההשפעה של סלונים שהייתה אז.
הבניין הוקם בשנת 1642 והיה בתחילה חלק ממערכת הביצורים של העיר.
בשנת 1881 בית הכנסת נפגע קשות בשריפה.
במהלך מלחמת העולם השנייה כמעט כל האוכלוסייה היהודית של סלונים נרצחה על ידי הנאצים בשואה.
הבניין לא נפגע על ידי הלופטוופה במהלך מלחמת העולם השנייה, אך לאחר מכן התדרדר מצבו.
לאחר המלחמה השתמש הממשל הקומוניסטי בבניין כמחסן רהיטים.
בשנת 2001, לאחר שיקום עצמאותה של בלארוס, הוחזר הבניין לקהילה היהודית בבלארוס.
בית הכנסת עומד במצב רעוע.
הבניין רשום על ידי הקרן הפרטית העולמית למונומנטים כאתר בעדיפויות גבוהה ביותר כאתר היסטורי יהודי במזרח אירופה הדורש שיקום.
בשנת 2007 עיתונאית הטלוויזיה הבריטית נטשה קפלינסקי הייתה נושא לסדרה של תוכניות טלוויזיה של ה-BBC, "מי אתה חושב שאתה?", ביקרה עם צוות הסדרה במקום.
זה היה מקום התפילה של סבא וסבתא רבתא שלה.
ביוזמתה של קפלינסקי, הוקמה קבוצת היגוי בחסות הקרן למורשת יהודית כדי לשקם את בית הכנסת סלונים ולהפוך אותו למתקן "חינוך מרכזי, מקום מפגש חוצה תרבויות, אנדרטה, מקום תפילה ומרכז תרבותי.
להבטיח שלבית הכנסת הגדול עתיד בר קיימא".
קבוצת ההיגוי כוללת בריטים ואמריקאים עם קשר משפחתי לקהילה היהודית בסלונים והאדריכל צוואי סו .
בית הכנסת בסטופבה, הוא בית כנסת שהוקם בתחילת המאה ה-19 בסטופבה מחוז מלקי, סלובקיה.
בית הכנסת הוקם בשנת 1803 הבניין המלבני עשוי מקירות מסיביים עם חלונות בארוק פשוטים.
גרם מדרגות חיצוני, המחובר באלכסון לחזית המערבית, נותן גישה לעזרת הנשים.
כמה פתחי אוורור אובלים בגמלון אופייניים לאדריכלות המקומית של האזור.
בתוך המבנה, אולם התפילה המרכזי עם פרוזדור וחדר לימוד פונים לכיוון המערב.
מעל אלה נמצאת עזרת הנשים.
באולם נשען הקמרון על ארבעה עמודים גבוהים ועל פילסטרים מקבילים.
העמודים והפילסטרים ממוקמים במרווחים שווים ומחלקים את שטח הגג לתשעה חלקים שווים.
בית הכנסת סטופבה ובית הכנסת בברדיוב הם שני המבנים היחידים ששרדו מסוג זה בסלובקיה.
מהריהוט המקורי לא נותר דבר, אף כי הבימה נשמרה ומיקומו של ארון הקודש עדיין נראה ומסומן על ידי גומחה בקיר.
הבניין הרעוע שוחזר בשנת 2008 משמש את הקהילה היהודית בסלובקיה לאירועי תרבות.
בית הכנסת בצ'ליאבינסק ממוקם ברחוב פושקין ברובע המרכזי בעיר צ'ליאבינסק.
הקהילות היהודיות הראשונות הופיעו בצ'ליאבינסק בשנות 1840 והיו בוגרי בתי הספר הקנטוניסטיים באורנבורג ובעיר טרויצק שבמחוז צ'ליאבינסק.
לאחר תום שירותם הצבאי נותרו חיילים אלה לגור בצ'ליאבינסק והקימו משפחות, וכתוצאה מכך במחצית השנייה של המאה ה-19, חיילים וקצינים יהודים היוו את רוב האוכלוסייה היהודית בעיר.
עם בניית הרכבת הטרנס-סיבירית וגידול אוכלוסיית צ'ליאבינסק, גדל גם מספר היהודים בעיר: אם בשנת 1894 היו 104 איש (0.6% מאוכלוסיית צ'ליאבינסק), אז עד 1901 היו כבר 686 אנשים (3%).
תושבי צ'ליאבינסק ממוצא יהודי סחרו בתבואה ותה, פתחו בתי מרקחת, חנויות ובתי מלאכה שונים, הם היו מנעולנים, מכרו רהיטים, כובעים וביגוד.
בסוף שנות 1860, רכשה הקהילה היהודית בניין שבו ארגנה בית תפילה יהודי.
כאן עבדו הרבנים הראשונים בצ'ליאבינסק, שהיו הרב בר חיין והרב מטעם המדינה אברהם יאצובסקי והשוחט חיים אוירבך.
בשנות 1880 נבנה בית כנסת מעץ לקהילה בפאתיה הצפוניים של העיר (כיום ממוקם בניין הנהלתרובע קלינינסקי בצ'ליאבינסק באתר זה).
בשנת 1894 הוריש סוחר הגילדה השנייה, סולומון ברן, לקהילה היהודית חלקת אדמה שרכש ברחוב מסטרסקאיה (כיום רחוב פושקין) לבניית בית הכנסת.
האישור לבניית בית הכנסת ניתן בצו של הרשויות המקומיות באורנבורג ב-16 בדצמבר 1900. ב-21 במרץ 1901 קבעה הדומה העירונית של צ'ליאבינסק כי אין היא רואה מכשולים בבניית בית תפילה יהודי.
בניית מבנה האבן של בית הכנסת החלה בשנת 1903. מכיוון שעבודות הבנייה בוצעו בכספים שנאספו מהאוכלוסייה היהודית הענייה בצ'ליאבינסק, הן התקדמו לאט והסתיימו רק בשנת 1905. בבית הכנסת נפתחו בית ספר יהודי ואגודה לסיוע ליהודים עניים ובמהלך מלחמת העולם הראשונה סייעה גם פליטים שהגיעו לעיר.
הקהילה היהודית בצ'ליאבינסק הטילה חסותה גם על משפחות החיילים.
לאחר מהפכת אוקטובר 1917 פוזרה הקהילה היהודית, בשנת 1919 נאסרו ספרים בעברית והוחרמו ובשנת 1921 נשלפו כל פריטי הכסף מבית הכנסת.
בהוראת נשיאות מועצת העיר ב-18 בינואר 1929 נסגר בית הכנסת.
בבניין, פעל בתחילה מועדון לעובדי מפעל הטרקטורים של צ'ליאבינסק ולאחר מכן מפעל לתותבות.
בתחילת שנות התשעים של המאה ה-20 פעלו בו בתי מלאכה ומחסנים של המפעל לתותבות ואורתופדיה, שהייתה אחד ממקומות ההתאספות של החברה התרבותית היהודית.
בשנת 1992 הוחזר בניין בית הכנסת לרשות הקהילה היהודית.
כדי לשקם את הבניין בשנת 1997, הוקם סניף של קרן הצדקה היהודית מטעם הקונגרס היהודי-רוסי.
שיפוץ המבנה בוצע בשנים 1999–2000 בתמיכת מושל מחוז צ'ליאבינסק פיוטר סומין והוא מומן בכספים שגייסה הקהילה היהודית.
בית הכנסת בצ'ליאבינסק נמצא בתוך בניין בלוקים.
בניין בית הכנסת הוא מבנה מלבני בן קומה אחת.
החזית המזרחית של הבניין פונה לרחוב פושקין; במרכזו יש אפסיס משולש בולט עם עליית גג וחלונות מקושתים.
פינות החזית המזרחית עטורות כיפות, לחלונות הקשת הגבוהים של האור הראשון יש עיטורים בצורת לוחות של צורות צלחת הסדר, פתחי החלונות של האור השני עגולים.
הבניין מעוטר בקשת מעוטרת מתחת לכרכוב המעוצב.
על פי צו של האספה המחוקקת של מחוז צ'ליאבינסק מספר 457 מיום 28 בינואר 1999, בניין בית הכנסת מוכר כאנדרטה אדריכלית בעלת חשיבות מקומית.
בית הכנסת של בעלי המלאכה היה בית כנסת בעיר רוסטוב על הדון שבדרום רוסיה.
היהודים הגיעו לאזור לראשונה מאמצע העשור הראשון של המאה ה-19. בשנת 1836, כאשר חיו בעיר 100 אלף איש, מנתה הקהילה היהודית 73 נפשות.
עשור לאחר מכן מנתה הקהילה 289 נפשות.
הקהילה היהודית התגבשה בעקבות הגירת יהודים ממערב אוקראינה, בלארוס וליטא שסופחו לרוסיה.
על פי חוקי האימפריה הרוסית, לקהילות היהודיות הייתה זכות להחזיק בית תפילה לכל 30 בתים ובית כנסת אחד ל-80 בתים.
ב-1891 נוסדה ברוסטוב על הדון אגודת תפילה יהודית לבעלי מלאכה.
לניהול צורכי דת שכרה החברה בשנים 1894–1901 מקום לבית תפילה, שהיה שייך ליורשי י.
בשמקובה והיה בית חד-קומתי על בסמטת קאזאנסקי 24 (כיום דרך גזטני 28) בפינת רחוב סטארופוצ'טובה, 121 (כיום: רחוב סטניסלבסקי הקדוש 73).
בשנת 1894 קנה קבלן הבנייה אברם מויסייביץ' גרונימוס אחוזה.
בשנת 1901 בנה כאן בניין לבנים לבית התפילה של החברה היהודית לבעלי מלאכה.
השטח הכולל של המקום הוא כ-323 מ"ר.
המבנה היה בן שתי קומות עם קצוות ביניים בסגנון גותי.
בשנת 1904 תרם גרונימוס את המבנה לחברה היהודית לבעלי מלאכה.
ברם, הבניין נשרף בשנת 1905 במהלך הפוגרומים נגד היהודים.
לאחר השיפוץ נמשכו שירותי הדת בבניין.
בשנת 1913 אפשרה המחלקה לענייני רוח של הממשל במחוז הצבאי של דון לאגודת בעלי המלאכה לקבל את הבניין כתרומה מאברם גרונימוס.
המבנה ניזוק במהלך מלחמת האזרחים, אך אף על פי שפגז פגע בו, המבנה שרד.
בשנת 1936 בית תפילה זה היה היחיד שפעל ברוסטוב על הדון ונקרא בית כנסת.
ביולי 1942 נשרף המבנה והותיר רק חלקים מהקיר המזרחי.
בתום מלחמת העולם השנייה, הבניין לא שופץ.
כיום נמצאת במקומו חנות מכולת בשם דובריניה.
מהבניין נשמר תצלום מלפני פרוץ מהפכת אוקטובר.
בשנות העשרים היה יהושע-אשל אברהם חיימוביץ' זמסקי רבה של בית האומנות של העדה החסידית.
בתקופות שונות היו יושבי ראש הקהילה היהודית י.
קהילת בני ישראל הוא בית כנסת השוכן בגלווסטון, טקסס, ארצות הברית.
בית הכנסת נוסד על ידי מהגרים יהודים מגרמניה בשנת 1868, זוהי הקהילה היהודית הרפורמית הוותיקה ביותר במדינה.
תוכנית גלווסטון, שפעלה בין השנים 1907 עד 1914, סייעה למשוך אלפי מהגרים יהודים ממזרח אירופה לאזור חוף המפרץ של ארצות הברית, בכלל, ולעיר טקסס, בפרט.
יהודי גרמניה היו בין המהגרים הרבים לגלווסטון בשנות הארבעים של המאה ה-19. בית הקברות היהודי הראשון הוקם בטקסס בשנת 1852. ארבע שנים מאוחר יותר הם ארגנו את המוסדות הקהילתיים היהודיים הראשונים במדינה.
מתוך ההתארגנויות האלו נוסדה קהילת בני ישראל בשנת 1868, הקהילה הרפורמית הראשונה במדינה והקהילה היהודית השנייה (קהילה אורתודוקסית התקיימה ביוסטון).
בית הספר של הקהילה נוסד בשנת 1869. החל משנת 1877 נכללו לימודי השפה העברית כחלק מתוכנית הלימודים ב-20 ביוני 1875, הקהילה הצביעה על הצטרפותה לאיחוד הקהילות העבריות האמריקניות.
אברהם כהן לאבאט, אחד מחלוצי תנועת היהדות הרפורמית בארצות הברית, עבר לגלווסטון בשנת 1878 והיה פעיל בולט בקהילה עד למותו בשנת 1899. החל משנת 1888 הנהיג את הקהילה הרב הנרי כהן במשך יותר מחמישה עשורים, בתקופות של הגירה מרובה של יהודים ממזרח אירופה ושתי מלחמות עולם.
לאחר סופת ההוריקן בגלווסטון בשנת 1900 שהרס בתים רבים באי והרג 6,000 איש הוא גייס את חברי הקהילה לדאוג לתושבי האי שנפגעו, יהודים ושאינם יהודים.
בשנת 1870 הזמינה הקהילה את מר טאק, המאסטר הגדול של לשכת הבונים החופשיים של טקסס, לטקס הנחת אבן הפינה למבנה בית הכנסת.
הקהילה המשיכה לגדול, ובסוף שנות השמונים של המאה ה-19 עלה הצורך בבית כנסת חדש וגדול יותר.
ניקולס ג'יי קלייטון, שהיה אדריכל בולט בטקסס של מבנים דתיים, הוזמן לעצב את בית הכנסת החדש.
המבנה, שנחנך בשנת 1890, עוצב בסגנון ויקטוריאני והיה מפואר ומעוטר, עד שהפך לנקודת ציון הבולטת בעיר.
הקהילה השתמשה בבניין זה עד למכירתו בשנות ה-50 של המאה ה-20 ללשכת הבונים החופשיים ועברה לבית כנסת חדש אחר.
בית הקהילה על שם הנרי כהן
גידול הקהילה נמשך גם תחילת המאה העשרים והיא נזקקה למרחב נוסף לצורך פעילותה.
בשנת 1928 הוחלט להקים מרכז בסמוך למבנה בית הכנסת.
בית הקהילה נקרא על שם הרב הנרי כהן, שהיה רב הקהילה.
המתחם היה בשימוש הקהילה עד לשנות החמישים, אז עבר, יחד עם בית הכנסת למבנה מחוץ למרכז העיר.
בית הקהילה עוצב על ידי טיבור ברמן.
בית הכנסת בפַּרַאבֿוּר, הוא אחד הגדולים והשלמים מבין בתי הכנסת היהודיים במדינת קרלה בהודו.
בית הכנסת ממוקם בעיר צפון פראבור (Paravur).
הוא נבנה על ידי יהודי קוצ'ין, במשך השנים הוא נהרס ושוקם מספר פעמים.
מתחם בית הכנסת הנוכחי מתוארך לשנת 1615 לספירה, אך הוא נבנה על גבי בניין ישן בהרבה, שלפי ההערכות נבנה בשנת 750 לספירה או 1105 לספירה.
דבר שהופך אותו לאחד מבתי הכנסת העתיקים ביותר בהודו ובחבר העמים הבריטי.
נכון לשנת 2022 הוא אינו פועל כבית כנסת.
הוא שופץ על ידי ממשלת קרלה והוא פתוח לציבור הרחב כמוזיאון לתולדות יהודי קרלה.
יהודי קוצ'ין הגיעו למדינת קרלה מאז האלף הראשון לפני הספירה (לפי המסורת הערים "אופיר ותרשיש" בימי שלמה המלך מזוהות כערים היסטוריות במדינת קרלה בעידן המודרני) לעסוק במסחר.
הקהילות שלהם התיישבו בעיקר סביב קודונגאלור של היום (שהייתה עיר נמל ומסחר בשם Muziris) וקולאם .
הם קיבלו חסות וזכויות מיוחדות ממלכי שושלת צ'רה המקומיים כמו צ'רמאן פרומל והקימו בתי כנסת ביישובים שלהם.
נוכחות היהודים במדינת קרלה תועד בלוחות הנחושת מהמאה ה-10 לספירה שנמסרו על ידי רבי ורמן למנהיג הקהילה היהודית יוסף רבן .
במאה ה-14 לספירה, לאחר מבול פריאר בשנת 1341 שנגרם מצונאמי שהיה באוקיינוס ההודי, על פי מספר מקורות, נאלצה הקהילה לעבור לעיירות סמוכות כמו פראבור, צ'נדמנגלאם וקוצ'י.
העדויות מאירוע זה נשמרו במסורת שבעל פה באמצעות שירים מסורתיים בשפת המלאיאלם היהודית.
בית הכנסת פראבור הוא בין בתי הכנסת העתיקים ביותר שעדיין קיימים בקרלה והוא גם מתחם בית הכנסת הגדול ביותר.
בית הכנסת הנוכחי נבנה בשנת 1615 לספירה ברחוב היהודי של פראבור וקרוב מאוד לשוק פראבור בו התיישבה הקהילה היהודית שעסקה במסחר.
קיימים דיווחים במסורת היהודית המקומית המרמזים שבית הכנסת נבנה על גבי חורבותיו של בית כנסת ישן יותר משנת 1165 לספירה.
בית הכנסת בפיוטים של יהודי קוצ'ין
אף על פי שקהילת יהודי פראבור חיה בשלווה לאורך ההיסטוריה שלה בקרב המקומיים.
לאחר הקמת מדינת ישראל ב-1948, החלו יהודי פראבור לעלות לארץ.
נכון לשנת 1949, עדיין חיו בפראבור כשלוש מאות יהודים.
רובם עלו לישראל עד אמצע שנות החמישים.
בשנות ה-70, התפילות בבית הכנסת נפסקו מכיוון שלא ניתן היה להעמיד מניין ובית הכנסת נותר ללא השגחה במהלך העשורים הבאים.
בשנת 1988 נערכו בפעם האחרונה תפילות בבית הכנסת.
על פי הדו"ח של הארגון הבינלאומי לאנדרטאות יהודיות (ISJM), הבימה המקורית וארון הקודש (כולל ספרי תורה) הועברו לישראל בשנת 1995 ושמורים שם.
בשנת 1996, בית הכנסת הוכרז כאנדרטה מוגנת על ידי מדינת קרלה, אך הוא נשאר מוזנח עד שנת 2009. באותה שנה בית הכנסת הועבר לאחריות המחלקה לארכאולוגיה של מדינת קרלה.
משנת 2010, הממשלה שיפצה את המבנה הרעוע כחלק מפרויקט מורשת מוזיריס והסבה אותו למוזיאון כדי להדגיש את המורשת היהודית של מדינת קרלה.
המוזיאון נפתח לציבור הרחב בשנת 2014.
בית הכנסת פראבור בנוי בשילוב ייחודי של אדריכלות מסורתית של בתי כנסת יהודיים, עם סגנונות אדריכליים של קרלה .
הדבר ניכר בעיקר בפתחים והשערים המקושתים לאורך השביל המוביל לבניין הראשי.
בדומה לארכיטקטורה של בתי כנסת אחרים בקרלה, יש בבית הכנסת עזרת נשים, שהכניסה אליה, ישירות מחוץ למבנה באמצעות גרם מדרגות.
בקיר החיצוני של מתחם בית הכנסת קיים לוח אבן משנת 1616, ועליו חרוט בעברית השם דוד יעקב קסטיאל מודאליאר, המנהיג הרביעי של קהילת יהודי קרלה, שהיה הגורם המרכזי לבנייה מחדש של בית הכנסת.
בית הכנסת בעאליי, הידוע גם בשם בית הכנסת אהל יעקב, הוא בית כנסת שנבנה בעאליי (במחוז עאליי, לבנון) בשנת 1895.
התיישבות יהודית בעאליי החלה ב-1860, כאשר היגרו לעיירה יהודים מהקהילה בדיר אל-קמר, עקב המתיחות בין הנוצרים והדרוזים.
לאחר פתיחת מסילת הרכבת ביירות–דמשק באוגוסט 1895, החלו יהודי ביירות לבלות את חופשות הקיץ בהר הלבנון, בין השאר בעאליי.
הנדיב עזרא, בנו של יעקב אנצרות, בנה בשנת 1895 את בית הכנסת לקהילה היהודית, וקרא לו על שם אביו.
ב-27 ביולי 1922 פרסם העיתון היהודי "אל-עלם אל-ישראלי", שבית הכנס נצבע בצבע שמן ובבית הכנסת הותקן לראשונה חשמל.
.ב - 1983 השתלטו סורים על בית הכנסת וחיללו אותו
באוגוסט 1983 בזמן מלחמת לבנון הראשונה הגיעה סיירת של חב"ד ניקתה את בית הכנסת והכשירה מחדש את המקווה שצמוד אליו
בית הכנסת בקירקוי (בטורקית Bakırköy, תעתיק מדויק: באקירקויי) הוא בית כנסת באיסטנבול שנבנה בשנת 1914 הודות למאמציהם של משה פינחס ומשה בהר האק עבור יהודים שהיגרו מאדירנה.
הבניין נבנה כמבנה דו קומתי.
בקומת הקרקע פעל בית ספר ובקומה הראשונה בית כנסת.
במהלך מלחמת העולם השנייה הבניין נמסר למשרד ההגנה הטורקי, אשר הפעיל בו לשכת גיוס.
הוא הוחזר לקהילה בתום המלחמה.
בית הכנסת יכול לארח 200 מתפללים.
מאחר שאין בבית הכנסת עזרת נשים, הנשים יושבות בחלק האחורי של אולם התפילה.
בית הכנסת בקומוטיני כונה גם "בית-אל", כלומר "בית האלוהים" בעברית, היה בית כנסת יהודי ששכן בקומוטיני שביוון ובנייתו מתוארכת לאמצע המאה ה-19 או תחילת המאה ה-18. בית הכנסת היה ממוקם בתחילת רחוב הקיסר תאודוסיוס, מול כנסיית המעונות של מרים הבתולה.
בשנת 1983, הוא סווג כאנדרטה היסטורית לשימור, אך באפריל 1994 הוחלט על הריסתו.
אזור המבצר בקומוטיני, בו שכן בית הכנסת, נודע עד מלחמת העולם השנייה בשם "הרובע היהודי של קאלה".
בתקופת הכיבוש, בין השנים 1941–1944, הוסרו רהיטי בית הכנסת ובמשך שנים אחדות שימש המבנה כאורווה.
במהלך שנות האימפריה העות'מאנית, קיומם של רבעים נפרדים לקבוצות אתניות-דתיות בודדות היה דבר נפוץ, לא רק ליהודים.
באותה מידה היה נפוץ, באותם מקרים שבהם היה חלק מבוצר של העיר, שיהודים ישבו בתוכו.
המיוחד בקומוטיני הוא שהיהודים היו התושבים הכמעט בלעדיים של החלק המוקף חומה של העיר ושם גם הוקם בית הכנסת.
מבנה בית הכנסת היה דוגמה מצוינת לאדריכלות בלקנית.
הוא היה ממוקם בתוך מבצר העיר, בתחילת רחוב הקיסר תאודוסיוס, וממש מול הכנסייה האורתודוקסית של פנאגיה הישנה.
לפני המלחמה נקרא הרחוב רחוב פרוריו.
זה היה, בניין מאמצע המאה ה-19, די מרווח ומרשים, שאף בלט בגלל כיפתו הנראית מבחוץ.
לבית הכנסת היה אולם נשים נפרד עם כניסה עצמאית בצד המזרחי, שהופרד מיתר החלל במעקות.
הכניסה לבית הכנסת המרכזי הייתה דרך השער המרכזי בצידו הצפוני.
דגם דומה של בית הכנסת הזה היה קיים בקונסטנטינופול ובפרוסיה.
לבית הכנסת הייתה כיפה מרכזית שמתחתיה נמצאה הבימה.
בתוך המבנה הייתה סדרה של עמודים שתמכו בגג במעגל.
ה"היכל" הוקם על הקיר המזרחי.
מאז כניסת הגרמנים לעיר בשנת 1941 הפך בית הכנסת לאורווה ונשאר כך במשך מספר שנים, שכן בשנת 1943 הושמדו יהודי העיר.
לאחר מכן, הוא ננטש לגורלו ולפגעי הזמן.
בניסיון להצילו, ב-1983 סווג המבנה כאנדרטה לשימור, שכן לפי הנמקה של האפורה הרביעית של אנדרטאות חדשות יותר .
אך מכיוון שהייעוד הזה נשאר רק על הנייר, הבניין המשיך לעמוד נטוש עוד עשור.
בשלב מסוים הגג התערער וכיפתו קרסה.
המועצה היהודית המרכזית של יוון, אולי בלחץ הרשויות המקומיות של העיר, החליטה להרוס את המבנה באפריל 1994.
בית הכנסת של קירואן הוא בית כנסת לשעבר הממוקם בקירואן, תוניסיה.
עם הקמת העיר קירואן, נוצרה במקום קהילה יהודית גדולה.
בעיר שכנה גם ישיבת קירואן, הנחשבת לישיבה החשובה הראשונה בצפון אפריקה והייתה קשורה קשר הדוק לישיבות בבל.
עם זאת, הקהילה עזבה את קירואן לעיירות אחרות בתוניסיה בעקבות גירושה על ידי האלמוהדים באמצע המאה ה-11, לאחר שיהודים רבים שסירבו להתאסלם נהרגו.
תחת שליטתה של השושלת החפסית בסוף המאה ה-12, מצבם של היהודים בקירואן השתפר בצורה ניכרת, אך היא לא חזרה למצב בו הייתה.
הקהילה היהודית של קירואן הוקמה שוב בתקופת תוניסיה הצרפתית, ורק ב-1920 חזרה העיר לעברה היהודי התוסס עם חנוכת בית כנסת חדש הממוקם ברחוב סלאח-סויסי.
בסביבות שנות ה-70, עם עזיבתה מחדש של הקהילה היהודית לאחר עצמאותה של המדינה ומלחמת ששת הימים, הוסב בית הכנסת לשימוש כמדרסה על ידי השלטונות התוניסאיים.
לאורך השנים מצבו של בית הכנסת נהיה רעוע.
ב-2015 הודיעו השלטונות התוניסאים על שיפוצו כחלק מתוכנית שיפוץ רחבה של מבני תפילה.
בית הכנסת בקאבול, המכונה בפי המקומיים "המסגד היהודי", הוא בית כנסת יהודי נטוש בקאבול, אפגניסטן.
הוא נבנה בשנות ה-60, אז חיו באפגניסטן, כמה אלפי יהודים.
במחצית השנייה של המאה ה-20 היגרה האוכלוסייה היהודית מהמדינה ובית הכנסת פסק לפעול.
במהלך מלחמת האזרחים 1992–1996 ניזוק בית הכנסת.
בשנים הראשונות של המאה ה-21 נותרו בקאבול רק שני יהודים: זבלון סימנטוב ויצחק לוין, שהשגיחו על בית הכנסת.
לוין נפטר ב-2005, וסימינטוב פונה מאפגניסטן ב-2021, לאחר השתלטות הטליבאן על המדינה.
בשנת 1948 מנתה האוכלוסייה היהודית באפגניסטן כ-5,000 איש.
בתחילת שנות ה-60, הקהילה בנתה בית כנסת סביב חצר קטנה ברחוב הפרחים במרכז העיר קאבול.
הבניין בן שתי הקומות נחנך ב-29 במרץ 1966. דלת בית הכנסת הייתה עשויה מברזל ועטרה במגני דוד.
עד שנות ה-60 חלק גדול מהאוכלוסייה היהודית היגר מאפגניסטן, בעיקר לארצות הברית וישראל.
באותה תקופה אפגניסטן הייתה המדינה היחידה בעולם המוסלמי שאפשרה ליהודים להגר ולשמור על אזרחותם.
הרב האחרון של המדינה עזב ב-1988, אך תפילות התקיימו בבית הכנסת עד שנת 1990. באמצע שנות ה-90, עבר זבלון סימנטוב לגור בבית הכנסת, לאחר שביתו ניזוק במהלך מלחמת האזרחים.
בבית הכנסת גר יהודי נוסף בשם יצחק לוין.
זבלון עבר לגור, תקופה קצרה בטורקמניסטן וב-1998 או 1999 חזר לגור בבית הכנסת בקאבול ושניהם טיפלו בו.
הטליבאן ראה את בית הכנסת כתועבה והם בזזו את תכולתו ולעיתים קרובות עצרו את סימנטוב ואת לוין.
ב-1998 החרימו הטליבאן כמעט את כל פריטי הערך של בית הכנסת, כמו "יד" כסף לקריאת התורה וארבעה פעמוני כסף.
מפקד בטליבאן שעל פי הדיווחים הוחזק מאוחר יותר במחנה המעצר במפרץ גואנטנמו, החרים את ספר התורה של בית הכנסת שגילו הוערך כ-400 שנה.
סימנטוב ולוין התגוררו באגפים שונים בבית הכנסת והתווכחו תדיר מיהו הבעלים החוקי של המקום.
הם התלוננו בפני הטליבאן, זה על זה, עד שנכלאו שניהם.
יצחק לוין נפטר בשנת 2005, כשהוא בן 80 שנה וסימנטוב הפך ליהודי האחרון הידוע באפגניסטן והמשיך לגור ולשמור על בית הכנסת.
בשנת 2009 הוא הקים בחזית בית הכנסת מסעדת קבב, כדי להסוות את המקום.
מדי שבת סימנטוב קרא בתורה מעל בימת בית הכנסת.
סימנטוב עזב את אפגניסטן בשנת 2021.
בית הכנסת פוהרבישצ'ה היה בית כנסת, ששכן בפוהרבישצ'ה, עיירה במחוז ויניצה, אוקראינה.
בית הכנסת העשוי מעץ, נבנה בשנת 1690, כדי להחליף בית כנסת קודם, הוא נהרס על ידי הנאצים במהלך מלחמת העולם השנייה.
במחצית הראשונה של המאה ה-17 היה בית כנסת שנבנה מעץ בעיר פוהרבישצ'ה, שתואר כבר ב-1648 כבית הכנסת העתיק.
במהלך מרד חמלניצקי בין השנים 1648 עד 1657, ובמלחמות המאה ה-17, נשרפה העיירה ונהרסה מספר פעמים.
בשנת 1690 נבנה מחדש בית הכנסת מעץ.
בשנים 1790, ו־1892 נערכו בבית הכנסת שיפוצים נרחבים.
שכללו בנייה מחדש של החלק החיצוני בעוד החלק הפנימי נשמר.
כשהרוסים השתלטו על פוהרבישצ'ה ב-1919, בית הכנסת מעץ חדל להיות בית תפילה.
בשנת 1928 הוסב המבנה למועדון עובדים.
העיר פוהרבישצ'ה הוכרעה על ידי הגרמנים ב-21 ביולי 1941 ובית הכנסת נהרס.
ב-18 באוקטובר באותה שנה, נרצחו יותר מ-1,750 יהודים ביער סמוך.
האולם המרכזי היה כמעט מרובע (12 על 12.4 מטרים) וכלל חלק מרכזי (ברוחב 8 מטרים) ושני אגפים צדדיים, שהיו צרים יותר (ברוחב 1.8 מטרים) ונמוכים יותר.
האולם המרכזי נבנה בצורת מבנה תלת-צדדי: מבואה עם עזרת נשים בקומה העליונה בצד המערבי, ואזורי עזרת נשים בקומת קרקע לאורך הקירות הצפוניים והדרומיים.
בפינות המערביות היו ביתני פינה דו-קומתיים.
החדר בצד הדרומי היה מחומם ושימש כחדר מפגש לזקני הקהילה.
הקירות היו עשויים מקורות עץ שהיו מונחים אופקית, באולם המרכזי קורות העץ חוזקו בקשיחות.
הגג מעל האולם המרכזי היה מדורג, דו-שכבתי, כאשר השכבה התחתונה הייתה בעלת גג משופע והשכבה העליונה בעלת חצי גמלון.
ביתני הפינה יחד עם המרפסות שסבבו אותם כוסו בגגות משופעים.
במקור, קירות המבנה הפנימיים, היו צבועים בכמה צבעים (פוליכרום), מה שנתן להם מראה עשיר ומקושט.
על הקיר המזרחי נותרו שרידים של ציורי קיר, שהציגו דימויים של ציפורים, צמחייה וחיות בית.
ארון הקודש, היה ברוחב 1.7 מטרים, גובה 4.5 מטרים, הוא היה מעוטר בעיטורים דמויי צמחייה מתפתלת, ציפורים ובעלי חיים שהיו ממוקמים באופן סימטרי.
הבימה עמדה במרכז האולם, על דוכן מתומן והייתה מוקפת מעקה.
בית הכנסת הספרדי בניש (בסרבית: Синагога у Нишу) היה בית כנסת ספרדי אשר פעל בעיר ניש בסרביה בין השנים 1925–1948.
תיעוד בכתב לנוכחות קהילה יהודית ספרדית בעיר הוא מ-1651 עת שלטו העות'מאנים במקום.
ב-1695 נבנה בית הכנסת ולצידו מקווה ומלדארי.
במחצית השנייה של המאה ה-19 היו בניש שני בתי כנסת.
ב-1879 חרב בית הכנסת המרכזי במהלך דליקה שפרצה בו.
לאחר מלחמת העולם הראשונה החלה הגירה הדרגתית של יהודים מהעיר ואוכלוסיית הקהילה הצטמצמה בהדרגה.
ב-1925 נבנה בית הכנסת החדש.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה הייתה הקהילה היהודית בניש אחת מ-117 הקהילות המאורגנות בממלכת יוגוסלביה ומנתה 430 נפשות.
לאחר פרוץ המלחמה הגיעו לניש פליטים יהודים מגרמניה, אוסטריה ופולין ומספר בני הקהילה האמיר לכדי 970 נפשות.
העיר ניש נכללה בשטח הכיבוש הגרמני, ובסמוך אליה הוקם מחנה הריכוז צרווני קרסט, ובו נכלאו החל מאוקטובר 1941, בני קהילות יהודיות מדרום סרביה ובכללם קהילת ניש, אך גם פעילים קומוניסטים יוגוסלבים.
מתיעוד רישומי המעצרים בניש עולה, כי בעיר נעצרו 738 מבני הקהילה היהודית ורק אחד מבני הקהילה חזר להתגורר בעיר לאחר השואה.
בראשית המאה ה-21 התגוררו בניש 36 יהודים, ונערכו עבודות לשיקום בית העלמין היהודי העתיק.
עם סיום מלחמת העולם הראשונה החליטו ראשי הקהילה להקים בית כנסת חדש ומודרני, אשר יחליף את המבנה הישן אשר נפגע במהלך המלחמה.
את המבנה תכננו בסגנון אדריכלי מודרני האדריכלים: מילאן קפטאנוביץ' (בסרבו-קרואטית: Milan Kapetanović) , יאשה אלבלה (בסרבו-קרואטית: Jaša Albla), ויקטור עזריאל (בסרבו-קרואטית: Viktor Azriel).
עזריאל, בן הקילה היהודית בבלגרד תכנן גם את מבנה בית הכנסת בית ישראל בבלגרד.
אולם התפילה היה מרווח ובקומה השנייה שכנה עזרת הנשים בגלריה פתוחה.
באפריל 1924 החלו עבודות הבנייה במקום, באביב 1925 הושלם המבנה, ובית הכנסת בניש נחנך רשמית לקראת חגי תשרי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוחרם בית הכנסת על ידי הוורמאכט ושימש את הגרמנים כמחסן.
רק בן קהילה אחד, גדליה מאיו מבורך חזר לניש לאחר השואה והוא המשיך לתחזק את מבנה בית הכנסת עד לעלייתו לישראל ב-1948. לאחר מכן נותר המבנה נעול ונתון לפגעי הזמן.
ב-1970 נמכר המבנה לעיריית ניש.
ב-1986 הוכרז המבנה "אתר מורשת סרבית".
ב-2001 עבר המבנה שיקום וחידוש ומשמש מאז כמרכז תרבות, מוזיאון ואולם קונצרטים.
בית הכנסת בפנצ'בו (בסרבית קירילית: Панчевачка синагога) היה בית כנסת אשר פעל בעיר פנצ'בו בסרביה בין השנים 1910–1955.
ראשוני היהודים התיישבו בעיר במהלך המאה ה-18 ובהמשך הוקם במקום בית עלמין יהודי.
ב-1900 מנתה הקהילה 751 נפשות, ובפרוץ מלחמת העולם השנייה התגוררו בפנצ'בו 548 יהודים.
לאחר הכנעת ממלכת יוגוסלביה על ידי גרמניה הנאצית החלו הגרמנים ברדיפות יהודים תוך שהם מסתייעים באוכלוסייה מקומית ממוצא גרמני (פולקסדויטשה).
חלק מבני הקהילה נורו בגיא ההריגה בכפר יאבוקה הסמוך לעיר, וחלקם גורשו למחנות הריכוז סיימישטה וטופובסקה שופה.
לאחר המלחמה שבו לפנצ'בו שרידי הקהילה.
ב-1947, התגוררו בפנצ'בו 101 יהודים וב-1968 מנתה הקהילה היהודית 47 נפשות.
בית הכנסת תוכנן על ידי האדריכל מבודפשט קארוי פנבש בסגנונות אדריכליים של התחייה הגותית ואמנות מודחאר.
הוא נבנה בין השנים 1907–1909, ונחנך רשמית ב-16 במאי 1910. במהלך מלחמת העולם השנייה הוחרם המבנה על ידי הוורמאכט ושימש כמחסן.
לאחר המלחמה הוחזר המבנה לחזקת הקהילה היהודית אשר התקשתה להחזיק אותו.
ב-1955 תרמה אותו הקהילה לרשות המקומית, אך בהמשך הוא הוחרם על ידי שלטונות יוגוסלביה.
ב-1956 נהרס המבנה ובמקומו נבנו שני מבני מגורים חד קומתיים.
שרידי יודאיקה מהריסות המבנה הועבר למוזיאון להיסטוריה יהודית בבלגרד.
ב-1992 החלו בעבודות שחזור בית הכנסת.
ב-2007 נפגע המבנה המשוחזר בדליקה אשר פרצה במקום.
בית הכנסת בספליט הוא בית כנסת יהודי אורתודוקסי, שנמצא בספליט, קרואטיה.
בית הכנסת, שנבנה בתחילת המאה ה-16, הוא אחד מבתי הכנסת הספרדיים העתיקים ביותר הנמצאים בשימוש כיום.
בית הכנסת, הממוקם ברחוב ז'ידובסקי פרולאז (סמטת היהודים), נבנה על ידי יהודים שנמלטו מהאינקוויזיציה בספרד ובפורטוגל, כשארון הקודש של בית הכנסת בנוי בתוך הקיר המערבי של ארמון דיוקלטיאנוס.
בשנת 1573 אושר ונבנה בעיר גם בית קברות יהודי, על גבעת מרג'אן, המשקיפה על העיר ספליט.
במאה ה-1 הקימו הרומאים את העיר סלונה צפונית לספליט של ימינו, והתיישבו בה סוחרים ובעלי מלאכה יהודים.
בחפירות ארכאולוגיות התגלו ממצאים יהודיים מתקופה זו, בהם תליון, מנורות שמן מקרמיקה מעוטרות, חנוכיות, שבר סרקופג יהודי עם עיטור של מנורה, ומצבה של יהודי סורי בשם מלוס.
חפירות נוספות מצביעות על קיומו של בית כנסת מתקופתו של דיוקלטיאנוס שהיה קיסר רומא בין השנים 284–305. בתקופת כיבוש האווארים, הקהילה המקומית התפזרה, והוקמה מחדש ב עם הגעתם של יהודים ספרדים שגורשו מספרד.
לאחר שבית הכנסת הראשון, שנבנה בשנת 1507, נשרף, הקימה הקהילה היהודית את בית הכנסת הנוכחי, בפינה הצפון-מערבית של ארמון דיוקלטיאנוס.
באותו זמן היה דניאל רודריגז, סוחר שגורש מספרד, אחד מנכבדי הקהילה, שהקים בעיר מחסן סחורות, ופעל להקמת הנמל בעיר, כדי שיוכל ליבא סחורה בעיקר מטורקיה לוונציה.
בית הכנסת שופץ למראהו הנוכחי בשנת 1728.
במהלך מלחמת העולם השנייה, פשיסטים איטלקים בזזו את בית הכנסת, והשמידו בו תשמישי קדושה שונים, ושרפו את ספרי התורה, המגילות והספרים שהיו בו, במדורה בכיכר המרכזית של העיר.
הנאצים והאוסטאשה גירשו את היהודים שנותרו בעיר, ויותר מ-50% מהם נספו במהלך המלחמה.
בית הכנסת שוחזר לאחר מלחמת העולם השנייה, ושופץ בשנים 1996 ושוב בשנת 2014. המבנה שמקורו בימי הביניים המוקדמים ללא מאפיינים חיצוניים המאפיינים בית כנסת, היות שהנוצרים במאות ה-17 וה-19 שבהם נבנה ושופץ הבניין, אסרו על היהודים להשתמש במאפיינים חיצוניים לבתי הכנסת.
המבנה משולב בבניינים הסובבים אותו, ומלבד שלט המזהה את בית הכנסת שבמקום, לא נראה מבחוץ סממן כלשהו.
ארון הקודש בנוי משיש קלאסי, בצבעי שחור ולבן.
בשל נזקים חיצוניים שנגרמו למבנה, וחלחול מים לתוכו, נגרם נזק רב למבנה בית הכנסת.
בשנת 2014 נערך פרויקט שימור במקום, תיקון נזקים וניקוי של אבני הבניין, החלפת תיקון וצביעת התריסים והתקנת מרזבים לניקוז מי גשמים.
במהלך העבודות במקום נמצא שבר של מצבה מהתקופה הרומית עם כיתוב חלקי, ושברי משקופים משיש עם עיטורים, של חלון במבנה, מתקופת ימי הביניים.
בשנת 2012 נערכה במקום חתונה יהודית ראשונה, לאחר כ-70 שנה.
בבניין בית הכנסת נמצאים גם משרדי הקהילה היהודית בספליט.
בית הקברות היהודי העתיק ממוקם על גבעת מרג'אן, גבעה המשקיפה על העיירה ספליט.
הוא הוקם בשנת 1573, ומכיל 700 מצבות, כשהעתיקה ביותר היא משנת 1717. המצבות הן כבמסורת הספרדית, חלקן בצורת גג סרקופג משולש, ואחרות הן לוחות מלבניים שטוחים ומשופעים מעט.
הכתובות בעברית, אם כי חלק מהמצבות החדשים יותר מכילים איטלקית או קרואטית.
שער הכניסה לבית הקברות נמצא ליד בית קפה, ששימש בעבר כמקווה, ועדיין חקוקה עליו תפילת "צידוק הדין"
בית הקברות היהודי החדש שהוקם בשנת 1878, נמצא בתוך שטח בית הקברות העירוני בעיר, והוקמה בו גם אנדרטה לזכר הנספים בשואה, על ידי הפסל הקרואטי אנטון אוגוסטינצ'יץ' .
בית הכנסת בקוסטרומה הוא בית כנסת פעיל, עשוי עץ, המצוי בעיר קוסטרומה, בכתובת סמטת סננוי, בית 16А.
בית הכנסת נבנה בשנת 1907. הרב הראשון של בית הכנסת היה צבי הירש שווידרמן.
בשנת 1927 נשלח הרבי השישי מליובאוויטש, יוסף יצחק שניאורסון, לגלות בקוסטרומה, ושחרורו ב-12 בתמוז מצוין על ידי החסידים כ"יום חג הגאולה".
בשנת 1929 פרסמו עיתונים מקומיים בקוסטרומה פניות של יהודים, חברי ארגון אוזט, בבקשה לסגור את בית הכנסת כמקום מפגש של אנשי נא"פ ולהפוך את הבניין לאכסניה לפועלים.
בשנת 1930 נסגר בית הכנסת, והמבנה הוחרם על ידי הרשויות.
עם זאת, ישנן עדויות כי חיי קהילה המשיכו להתקיים, וגוועו בהדרגה בשנות ה-60.
עידן הפרסטרויקה, כמו גם הגעת שלוחי חב"ד לעיר, תרמו להחייאת הקהילה וחיי היהדות.
ב-16 במאי 1994 התקיים כנס היסוד של הקהילה היהודית בקוסטרומה.
לאחר מכן, בשנת 1994, ניסו היהודים להעביר לידיהם את בית הכנסת.
כבר באותה שנה החזירו הרשויות כמה חדרים בקומה השנייה מבניין בית הכנסת.
במהלך השנה שלאחר מכן הועברו יתר החדרים בקומה השנייה לשימוש הקהילה.
בשנת 1998 הועבר בית הכנסת כולו לרשות הקהילה.