tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אמה דבורה לונץ (1857–1909), בתו של הרב יעקב עקיבא ריטובסקי, ילידת ליטא.
לונץ בולוטין למדה בבית הספר לבנות אוולינה דה רוטשילד, שהיה אז בית הספר היהודי היחיד לבנות.
שם למדה גם אנגלית, ספרדית וערבית, וכן צרפתית אצל מורים פרטיים.
אביה השלים את לימודיה בעברית ובתלמוד.
בירושלים דאז בלטה כאישה צעירה יוצאת דופן בהשכלתה ובעצמאותה.
ב-1879 התעוור אביה, אבל אסון זה לא מנע ממנו להמשיך בעיסוקיו ובמחקריו החדשניים ("נתיבות ציון וירושלים", "מורה דרך לארץ שראל וסוריה").
בכל אלה עמדה לצידו אשתו דבורה שהייתה לו לעיניים.
ב-1907 נפטרה האם, וחנה בת ה-15 קיבלה עליה את תפקידה לטפל באב, לסייע לו בעבודתו הציבורית והעיונית, ולנהל את בית הדפוס שבבעלותם, עליו הייתה פרנסתם.
מ-1907 ועד פטירת אביה בשלהי מלחמת העולם הראשונה (1918), עמדה לצידו בעבודותיו הגדולות, כמו: הגהה קפדנית של התלמוד הבבלי, הוצאת מהדורה חדשה של מסכתות נבחרות מהתלמוד הירושלמי, וכן המשך פרסומם של השנתונים והאלמנכים ("לוח ארץ ישראל, ירושלים", "ספר המעמר"), וקובץ של שירים לאומיים (השירון הראשון "כינור ציון").
בגיל 16 ראה אור פרסומה הראשון, מאמר קצר בשם "שמחה של מצווה" ("השקפה") בו היא מספרת על חגיגות שנערכו בבית הספר לעיוורים בירושלים.
אביה היה מייסד בית חינוך עיוורים בירושלים ומנהלו, וחנה ואמה נהגו להתנדב לפעילויותשונות במקום.
לונץ בולוטין נהגה לכתוב סיפורים קצרים (בעיק ב"לוח ארץ ישראל"): ב-1911 התפרסם הסיפור הקצר "האם והבת" – על חייה המיוסרים של עולה תימניה בירושלים; ב-1912 "בארץ אבות" – מחיי המושבות בארץ ישראל; ב-1913 "זיכרון ירושלים" – ביקורו של יהודי גרמני מתבולל ברחבי ירושלים.
נהגה לארח בביתם את אורחיו הרבים של אביה וליוותה אותו לכל אירוע ומפגש.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייסו אחיה של לונץ לצבא, יעקב לגייסות צרפת ומתיתיהו לצבא הטורקי, כשחנה מתמודדת בגפה בכל אימי המלחמה: הרעב הקשה בירושלים ומאסרם של רבים מיהודי המקום וביניהם גם אביה העיוור (הואשם בעידוד להמרדה נגד השלטון הטורקי, בשל הוצאת השירון לעיל.
נקנס, הספרים הוחרמו ובית הדפוס נסגר).
כאמור, גם בתנאים בלתי אפשריים אלה, חנה המשיכה בתפקידיה, ויחד עם אביה תיחזקה בכל דרך את בית חינוך עיוורים, דואגת למחסורם של הילדים.
בנוסף ניהלה בית תמחוי לנזקקים.
לאחר פטירתו של א"מ לונץ (1918) הוציאה חנה לאור את כרכי עבודתו האחרונה, "מאסף" בלוויית מונוגרפיה על אודות אביה, וביבליוגרפיה פרטנית של כל פרסומיו ("חיי אבי", 1919).
ב-1968 פרסמה את ספרה "מאיר נתיבות ירושלים", על אביה ועל ירושלים.
אחיה ד"ר יעקב לונץ, היה רופא שלמד וחי בצרפת, וחזר בערוב ימיו לארץ.
הוא תרגם את הספר "בת ירושלים הקטנה" של מרים הרי עליו חתום בפסבדונים יעקב אסיא.
אח נוסף מתתיהו לונץ היה לבנקאי ופעיל ציבור.
אחיינה הוא תת-אלוף רמי לונץ.
ללונץ בולוטין הייתה גם אחות צעירה בשם שרה בוקנץ.
חנה לונץ בולוטין נישאה ב-1920 לזאב בולוטין, איש העלייה השנייה, אשר עלה לארץ מסמולנסק, רוסיה, ולאחר עלייתו מונה על ידי ועד הצירים לתפקיד גזבר.
ללונץ בולוטין היו שלושה ילדים: ד"ר משה בולוטין, אגרונום שחקר ולימד באוניברסיטת מסצ'וסטס אמרהסט, ארצות הברית, ד"ר דבורה קובובי – פסיכולוגית ומרצה בכירה בבית הספר לחינוך של האוניברסיטה העברית (ראשונה בהכנסת שיטת הטיפול "ספרותרפיה", לימים "ביבליותרפיה"), ועמנואל בולוטין - למד בבצלאל, ועבד כפרסומאי.
נכדותיה מבתה דבורה קובובי ובעלה שאול קובובי: דפנה איתן-קובובי, פסיכולוגית קלינית ופסיכואנליטית; ענת קובובי-זילברמן, עובדת סוציאלית, פסיכותיראפיסטית ומטפלת זוגית ומשפחתית.
נכדיה מבנה עמנואל בולוטין ואשתו עדה בולוטין: רון בולוטין, שחיין פראלימפי; דנדן בולוטין, בוטניקאי, כתב ומורה דרך; פרופ' גיל בולוטין, מומחה לניתוחי לב.
מבנה משה בולוטין יש לה שתי נכדות החיות בארצות הברית.
לונץ בולוטין נפטרה ב-1987 ונקברה בהר המנוחות בגבעת שאול.
1919 – חיי אבי – הדפסה מיוחדת מירושלם כרך י"ג עמו' 1.
חנה לרנר היא פרופסור חבר בבית הספר למדע המדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת תל אביב ועומדת בראש המכון לממשל ע"ש הרטוג וכן בראש מכון ברודי לדיפלומטיה מעשית.
חנה לרנר סיימה תואר ראשון בפילוסופיה והיסטוריה ותואר שני בפילוסופיה (בהצטיינות)' שניהם באוניברסיטת תל אביב.
את לימודי הדוקטורט במדע המדינה השלימה באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
בשנת 2007 התקבלה לסגל בית הספר למדע המדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים באוניברסיטת תל אביב, בשנת 2013 הועלתה לדרגת מרצה בכיר ובשנת 2019 הועלתה לדרגת פרופסור חבר.
בשנת 2020 מונתה לעמוד בראש בית הספר למדע המדינה, ממשל ויחסים בינלאומיים.
הייתה חוקרת אורחת באוניברסיטת פרינסטון ובאוניברסיטת מסצ'וסטס, וכן הובילה קבוצת מחקר בינלאומית בנושא חוקות ודת במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטת בילפלד.
מחקריה של פרופסור לרנר עוסקים בהבטים שונים של הקשר בין פוליטיקה ומשפט, ובמיוחד במחקר השוואתי של כתיבת חוקות, בסוגיות של דת ודמוקרטיה, וכן בנושאים של ממשל גלובלי וצדק גלובלי תוך התמקדות בשאלת האחריות כלפי זכויות עובדים בשרשראות אספקה על-לאומיות.
לפני שהצטרפה לסגל אוניברסיטת תל אביב כיהנה כסגנית מנהל בית הספר למנהיגות חינוכית במכון מנדל למנהיגות בירושלים.
בעבר ערכה חדשות בגלי צה"ל והייתה המנהלת-המייסדת של מחלקת החדשות של רדיו דרום.
חנה לסינג היא כלכלנית ועובדת ציבור אוסטרית ממוצא יהודי.
מאז 1995 משמשת כמזכ"לית הקרן הלאומית של הרפובליקה של אוסטריה לקורבנות הנאציזם.
פועלת רבות בתחומי הפיצויים, השבת רכוש, והנצחת זכר השואה באוסטריה.
חנה מרים לסינג נולדה בווינה, בתם של העיתונאית טרודה לסינג והצלם אריך לסינג.
למדה בתיכון הצרפתי של וינה ("Lycée Français de Vienne").
בשנת 1988 סיימה תואר שני בכלכלה באוניברסיטה לכלכלה של וינה ("WU Wien").
בשנת הלימודים 2001–2002 למדה באקדמיה הפדרלית למינהל ציבורי.
בשנת 1978 הופיעה כנערה בסדרת הטלוויזיה "השואה – סיפור משפחת וייס", שם גילמה את דמותה של סופיה אלאטרי, נערה יהודייה הנרצחת במחנה ריכוז.
עם סיום התיכון שהתה לסינג קיץ בקיבוץ בית השיטה, ולמדה עברית.
בהמשך היא נישאה לאיש ביטחון ישראלי בשגרירות בווינה אך הנישואין הסתיימו אחרי שנתיים.
עם סיום הלימודים עבדה ככלכלנית בבנק הפדרלי האוסטרי.
חנה לסינג דוברת ארבע שפות על בוריין: גרמנית, צרפתית, אנגלית, וספרדית, ובנוסף היא דוברת גם איטלקית, עברית ורוסית.
ב-1995 מונתה לסינג למזכ"לית הקרן הלאומית של הרפובליקה של אוסטריה לקורבנות הנאציזם.
היא הייתה שותפה למשא ומתן להסכם הפיצויים של וושינגטון שנחתם בינואר 2001.
משנת 2001 עומדת בראש הקרן לפיצויים כלליים, ומשנת 2010 מכהנת גם כראש הקרן לשיקום בתי עלמין יהודיים באוסטריה.
לסינג מייצגת את אוסטריה בוועדה הבינלאומית של קרן אושוויץ-בירקנאו, וחברה בהנהלת הארכיון לתיעוד ההתנגדות האוסטרית.
2001 – עיטור הכבוד הכסוף של הרפובליקה של אוסטריה
2007 – פרס "שופר החירות" מטעם קהילת טמפל ישראל באולבני, ניו יורק
2009 – אבירת מסדר ההצטיינות הלאומי של צרפת (צרפ')
2013 – צלב הכבוד האוסטרי למדע ואמנות
2017 – עיטור הזהב של העיר וינה
2021 – צלב ההצטיינות של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה
2025 – צלב ההצטיינות של ממשלת צרפת ("chevalier de la Légion d'honneur") בפריז
ביאלק: הדרך הארוכה להכרה ופיצוי.
פריטש: היבטים אוסטריים של השבת אמנות.
חנה יצחקי (1920 – 2006, אפיקים) הייתה ניצולת שואה, פסלת קרמיקאית, מורה לאמנות, חברת קיבוץ אפיקים.
עלתה ארצה מהולנד ב-1945 בעלייה הבלתי ליגלית.
חנה יצחקי נולדה בשנת-1920 כילדה רביעית, להוריה רצי דים (Ratzi Dym) ילידת אוסטרו-הונגריה (1895-1995) והרב דר' יקותיאל יעקב נויבאואר (Yekutiel Jacob Neubauer) יליד לייפציג גרמניה (1895-1945), בחוות הרמנסברג בגרמניה.
רצי אמה הייתה אשה מעשית עצמאית ברוחה, רציונלית ובעלת תפיסה מודרנית על חירות האדם ואחרויותו למעשיו.
אביה היה מוסמך לרבנות וגם למד באוניברסיטה משפטים ושפות שמיות, בגיל 23 קבל תואר דוקטור בהצטיינות.
ב-1918 רכש הרמן נויבאואר, סבה של חנה את חוות הרמנסברג ליד רגנסבורג בכוונה לספק מזון למשפחה ולהגשים את חלומותיו למשק פרטי וישיבה שבראשה יעמוד אביה של חנה, כשהכוונה הייתה לטפח שם חלוצים דתיים ברוח תורה ועבודה.
בחווה הוכשרו צעירים שהתעתדו לעלות לארץ ישראל, ביניהם משה אונא מחלוצי הקיבוץ הדתי בארץ וממנהיגי הפועל המזרחי לימים המפד"ל.
ב-1923 עברה המשפחה לווירצבורג שם קבל אביה משרת מורה בסמינר למורים היהודי.
חנה למדה שם בבית ספר יסודי והצטרפה לתנועת הנוער 'עזרא', שאביה היה ממעצבי דרכה.
עם גבור הסכנות ליהודים בגרמניה ב-1933, ואחרי שהאב קיבל מכתב איום, המשפחה עברה לאמסטרדם שנראתה אז בטוחה יותר, שם לימד הרב יקותיאל כמורה לתלמוד ופדגוג, ב-1935 הוא נחשב כ'רכישה משתלמת' לצוות ההוראה ומונה לרקטור של סמינר הרבנים האשכנזים באמסטרדם.
חנה למדה שלוש שנים בבית הספר התיכון היהודי והייתה גם חברה בתנועות נוער ציוניות.
היות שהייתה לה התנגדות פנימית הן לציונות והן לאדיקות הדתית, היא עברה בהסכמת אמה ללמוד בבית ספר מקצועי לאמנויות (Kunstnijverheidschool) שבו הייתה אווירה חופשית יותר.
היא למדה גרפיקה והוראת אמנות וסיימה את לימודיה ב-1940. במאי שנה זו נכבשה הולנד על ידי הגרמנים.
משפחת נויבאואר זכו לדחייה מגירוש למחנות הריכוז, בגלל היותה בעלת נתינות טורקית.
חנה ראתה בנתינות הטורקית זכייה ב'פרס הגדול בפיס'.
הם זכו בנתינות זו כיוון שהסבא הרמן נויבאואר נולד ביאסי (כיום ברומניה), שהייתה בעבר חלק מהאימפריה העות'מאנית.
את מסמך הנתינות קבלו בקונסוליה הטורקית בברלין ב-1933, כדי לאפשר להם כניסה להולנד.
מצוידים במסמך זה בני משפחת נויבאואר, לא נאלצו להישמע לתקנות נגד יהודים, לא ענדו טלאי צהוב ולא הוכרחו למסור את כלי הכסף והרדיו שלהם, אף על פי שעל המסמך הייתה גם חותמת J.
חנה יצרה קשרים עם המחתרת ההולנדית ועם כישוריה האמנותיים עזרה בזיוף מסמכים ובהעברת ילדים ומבוגרים למקומות מסתור.
באוקטובר 1943, נתפסו בני המשפחה במשלוח האחרון של יהודי אמסטרדם ונכלאו בתיאטרון היהודי.
חנה שרצתה לברוח עוד לפני כן, אך נמנעה מלעשות זאת כדי שלא יפגעו בהוריה, החליטה לברוח מהמשלוח.
לאחר שקראו בשמות בני משפחתה ומחקו את שמה מהרשימה, אמרה לשוטר ששמר על המשלוח ששכחה את התיק שלה, עלתה ליציע התיאטרון והסתתרה שם מתחת למיטה והמתינה.
באותו ערב נלקחו גם עובדי המקום והיא שמעה אישה צועקת: ' אבל למה אני -יש לי חותמת !'.
ממסתורה ראתה את מגפי הגרמנים שחיפשו אם נשאר מישהו.
אחרי שכולם הלכו עלתה על גג התיאטרון והרגישה משוחררת.
אחר כך ירדה ועברה דרך גגות, בתים וחצרות, הגיעה לביתה הריק וישנה שם.
למחרת יצרה קשר עם ליאו פאן דר הולסט (Leo van der Holst ) מארגון המחתרת ההולנדי Pro Juventute.
חנה שרדה את השואה בזהויות נוצריות שונות, ובסוף המלחמה נישאה לבחור יהודי שאתו חייתה.
כתוצאה מהמלחמה חשה אכזבה ומעין התאבנות רגשות ואובדן דרך.
תולדות חיים – אחרי העלייה ארצה
חנה עלתה ארצה בעליה בלתי ליגלית בספטמבר 1945 כשהיא בחודשי הריון ראשון, בנה הבכור אורי נולד ב-1946, היא התגוררה באזור חיפה בלי בעלה והתפרנסה מהוראת ציור בבתי ספר שונים, ב-1950 לאחר גירושיה, חיפשה מקום שבו יקל עליה לחיות כאם יחידה והתקבלה כמורה שכירה לאמנות בקיבוץ אפיקים.
ב-1951 נישאה ליוסף יצחקי (איצקוביץ) (יליד קלצק 1911) שעלה ארצה מארצות הברית ב-1934. יוסף היה חלוץ אידיאליסט ומשכיל בוגר סמינר למורים שליד הישיבה יוניברסיטי בניו יורק.
במקביל לעבודת החקלאות היה גם מחנך מורים ומבוגרים בהנחלת הלשון, יהדות וספרות.
הקשר עמו היה עבור חנה מעין חזרה לאווירת הבית בו גדלה.
באפיקים הם גידלו ביחד את אורי ואת ילדיהם המשותפים גינת, יונת, אילאיל ולוטן.
ב-1951 יצאה חנה להשתלמות מטעם משרד החינוך וגילתה שם את הקרמיקה, אצל המורה הדוויג גרוסמן, אמנית הקרמיקה שהקימה בארץ זרם שלם של קרמיקה ארץ ישראלית.
חנה המשיכה בשנות ה-1950 לנסוע בקיץ ללמוד אצל הדוויג.
והקימה בקיבוץ חוגי קרמיקה מקומיים ואזוריים.
ב-1952 בנתה חנה תנור לבנים לשריפת הקרמיקה בעץ, בעזרת הפסל רודי ליהמן, היא שיתפה את ילדי הקיבוץ בבניהוהם עזרו לה בתיעוד והיו 'שומרי האש' בלילות.
פעולת שריפת הקרמיקה באש, הייתה חוויה משמעותית וכנראה גם תירפויטית לחנה, אולי כך יצרה את עצמה מחדש, יחד עם ילדי הקיבוץ עברה תהליך מעין פולחני שחיבר אותה אל החיים ושחרר אותה מההשפלה של מלחמת העולם.
ב-1957 כתבה חנה בעלון אפיקים את גישתה לאמנות עממית.
ב-1959 היא כתבה מאמר באותו עלון בשם 'אני החומר', שלימים יהפוך גם שמו של הספר שאותו הוציאו בנותיה לזכרה.
ב-1960 נקנה התנור החשמלי וכך הסתיים ההווי של לילות השריפה.
חנה שלא פסקה מללמוד כל הזמן גם להוראה וגם בקרמיקה, הזמינה אליה את הקרמיקאית פנינה זמיר-עמיר כדי ללמוד ממנה את מלאכת הגלזורות ובעקבות זאת נוצרה ביניהן ידידות ממושכת.
התנור החשמלי והגלזורות פתחו בפניה אפשרויות נוספות והתחזקה בה השאיפה להשתחרר מההוראה בבית הספר כדי להתמסר ליצירה בקרמיקה.
שנים אלו היו רצופות בהתדיינויות עם הקיבוץ, משום שהובן שעליה להצדיק את קיומה מבחינה כלכלית.
באמצע שנות ה-60 של המאה ה-20 העניק לה הקיבוץ יום וחצי 'ימי יצירה' בשבוע, כדי לנסות להפוך את יצירותיה לענף מכניס.
ב-1965 הסבירה בעלון הקיבוץ, שניתן לה זמן מועט מדי לעיסוק האמנותי ולכן אינה חשה עצמה קרמיקאית ממשית, יצירותיה באותה תקופה היו בעיקר אמנות שימושית, קערות, צנצנות, ספלים וצלחות, שנמכרו לחברים ב"אספקה קטנה".
אבל חנה לא נטתה לייצור תעשייתי.
בשנים 1965–1970 יצאה חנה למחזור השתלמויות נוסף, באוניברסיטת חיפה, שהיו משמעותיות בהתפתחותה האמנותית.
ב-1970 נחנך בקיבוץ בית מלאכה חדש שתוכנן על ידה, לצרכיה ולצורכי בית הספר.
שוב עלו רעיונות על ייצור מסחרי, אך הם לא מומשו.
לעומת זאת הקיבוץ נתן לה שני 'ימי עבודה' בשבוע לעבודה בחוג אזורי לקרמיקה ( החוג התקיים עד 1988).
מלבד הכלים השימושיים יצרה גם פסלונים קטנים של דמויות שעיבוד צורתן בעבודת אובניים.
באמצע שנות השישים הופיע נושא החנוכיות, שהפך יסוד מרכזי בעבודתה, חנה חקרה חנוכיות ונרות-שמן עתיקים וכך התחברה למסורת היהודית בדרך חילונית שהתאימה לקיבוץ.
הדמויות הכנעניות באחת החנוכיות הראשונות שיצרה 'חנוכית המכבים' כאילו הכריזו על כוונתה.
כמו כן תמיד חקרה צורות מהטבע פירות העונה, ספרי אמנות מתרבויות שונות, מזרקות שבנו ערבים בבקעה ותמיד שאפה ללמוד ולהכיר עוד.
בשנות השבעים והשמונים רווח ליצחקי בתנאי היצירה אך החיים הקשו עליה, בשל בעיות בריאות יצאה לפנסיה מוקדמת, והשתתפה בשתי תערוכות קבוצתיות.
בשנת 1973 נפטר בעלה יוסף לאחר מחלה קשה.
והיא סבלה מבדידות, מתוך מחויבות לחיים המשותפים בקיבוץ, נענתה לפנייה לארח בבית המלאכה עובדות קשישות ואמנית קרמיקה מתחרה, דאגה לצרכיהן ואצרה תערוכות מקומיות של יצירותיה ויצירותיהן.
לצד ההתגברות על קשיים ופיתוח חייה המקצועים יצרה קשר עם ידיד חדש אלכס ברקוביץ שהיה שותף לסירוגין בחייה.
היא שחתה בבריכה ועסקה בסקי מים עד גיל מאוחר.
בשנת 1982 נפל בנה הצעיר לוטן במלחמת לבנון הראשונה, חנה פעלה רבות להנצחתו.
היא הקימה את 'בית לוטן' במושב אדרת שבהרי ירושלים וכמו כן תרמה לקהילה הקיבוצית ספר תורה שנכתב לזכר לוטן.
זו לא הייתה חזרה בתשובה אלא ניסיון ייחודי להפוך את המסורת היהודית לנחלה חילונית.
הספר נתרם בטקס חגיגי לבית הכנסת שב'היברו יוניון קולג'' בירושלים.
בשנים אלו יצרה יותר ויותר קרמיקה פיסולית תוך התבססות על הצורות הכדיות, בסדרות של פסלוני דמויות קטנות מן המסורת היהודית כגון נגנים, הורה וילד, מלך ומלכה, רקדני מסיכות פולחניים (לעיתים זועקים), דמויות צנצנות נשיות, פסלוני ציפורים ותרנגולות, פסלי פירות ופרחים מסביבת מגוריה (פרח הבננה, תרמילי פקאן ורימונים).
בשנים 1985 ו-1986 השתתפה בתערוכת קבוצתיות אך לא עסקה בשיווק עצמה ורק לאחר 1998 הציגה תערוכות חשובות.
בשנת 1994 הכין איתה הקיבוץ סרטון קצר בנושא החנוכיה.
בשנת 1999 זכתה יצחקי בפרס לעידוד יוצרים מטעם המועצה האזורית עמק הירדן.
1986 – "לדבר אל החומר", כפר סבא, בית תרבות על שם חיים רייזל.
1998 – "חנוכיות ואיצטרובלים", מוזיאון בית אורי ורמי נחושתן, אשדות יעקוב מאוחד.
1999 – "אורות מן החומר: חנוכיות של היום", 'מכון כרם', ירושלים.
1971 – "שבוע הציור והפיסול בישראל", ביוזמת משרד החינוך.
1979 – " תערוכת קרמיקה ישראלית", מלון פלאזה, טבריה.
1985 – "חנוכיות בנות זמננו -קרמיקה", בית 'יד לבנים', חולון.
1999 – "תערוכה של אמנים מקומיים, מכללה אזורית עמק הירדן.
2000 – הביאנאלה הישראלית לקרמיקה 'חרס 2000', מוזיאון ארץ ישראל, תל אביב.
את הספר "אני החומר חנה יצחקי קרמיקאית", כתבו, ערכו, עיצבו והוציאו לאור, בנותיה גינת בסוק-יצחקי, אילאיל סיטון וחתנה עידו בסוק.
השם "אני החומר", הייה כותרת של מאמר שכתבה חנה במאי 1959, בעלון אפיקים.
במאמר שמוקדש לתלמידיה בחוג לקרמיקה, היא כותבת כאילו החומר הוא הכותב את תולדותיו ויחסו לאנושות.
את המבוא לספר כתב גדעון עפרת תחת הכותרת 'חבירה ביד ובחרס'.
והוא כתב שהתמזל מזלה של חנה יצחקי ללמוד אצל מי שמוכרת כאם הגדולה של אמנות החרס בישראל.
הוא מספר שבשנת 1985 אמרה חנה יצחקי ש'המורה שלי הייתה מאוד קיצונית, היא דרשה לשמור על האופי של החומר'.
עפרת מציין שחנה לא החמירה היא אמרה הן לגלזורה אם כי באיפוק ובה בעת הקפידה על כריית החימר יחד עם תלמידיה באדמת עמק הירדן.
עפרת ציין שבעבודותיה המוקדמות נשאה יצחקי את המסר הגרוסמני שבו הדגש היה על הצורה ולא על הברק החיצוני, אך בהגיעה לפרישה מוקדמת מעבודת ההוראה עשתה צעד גדול והמירה את האמנות השימושית בפיסול קראמי חופשי ורב פנים.
גינת בסוק-יצחקי כתבה בהמשך את 'חנה יצחקי- חיים ויצירה'.
פרקי הספר הנותרים הם צילומים מרהיבים של יצירות רבות שלה לפי נושאים: אמנות שימושית, חנוכיות, הווי ומסורת, מן הטבע, תמונות קרמיות.
צילמו אברהם חי, עליזה אורבך, דני זריהן, נורית דגאי ושגיא בן-יצחק.
חנה רוֹבִינָא (15 בספטמבר 1888, י' בתשרי תרמ"ט – 3 בפברואר 1980, ט"ז בשבט תש"ם) הייתה שחקנית תיאטרון ישראלית וממייסדיי "תיאטרון הבימה".
רובינא, כלת פרס ישראל בתחום התיאטרון (1956), כונתה "הגברת הראשונה של התיאטרון העברי".
רובינא נהגה לחגוג את יום הולדתה רק לפי התאריך העברי, ביום הכיפורים.
מקורות שונים מציינים את תאריך לידתה העברי בט' בתשרי או בי' בתשרי.
שנת לידתה גם היא לא התבררה, ורובינא עצמה הוסיפה לערפול ונהגה להפחית מגילה שנתיים.
רובינא נולדה בשם חנה רוּבִּין, בת לדוד ושרה רבקה, בעיירה ברזינו שבפלך מינסק שבאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס).
אביה נמנה עם חסידי חב"ד ועבד כפקיד במחסן של בית מסחר לעצים.
רובינא למדה בילדותה ב"חדר מתוקן" לבנות מפי משה רובינצ'יק, ציוני נלהב ומחזאי חובב, שממנו למדה עברית, ובבית ספר ממלכתי רוסי.
בנעוריה דיברה עברית והתבלטה בכישרון למשחק ולשירה.
היא נסעה ליקטרינוסלאב לצורך לימודים, אך נאלצה להפסיקם ועבדה למעלה משנה כמורה פרטית במשפחה יהודית בכפר סמוך.
היא ניסתה להתקבל להכשרה לגננות בקייב, אולם לא קיבלה אשרת ישיבה בעיר ולכן נסעה לוורשה, שם התקבלה לקורס לגננות עבריות בניהולו של יחיאל היילפרין.
במהלך לימודיה שם ביקרה בהרצאות בהיסטוריה מפי יצחק גרינבוים.
בעקבות המלצתו של היילפרין לנחום צמח, שניהל את "הבימה העברית", החלה רובינא את ראשית הקריירה שלה בתיאטרון שלו.
ב-1917 הצטרפה לתיאטרון "הבימה", שבדיוק החל לפעול במוסקבה, והשתתפה בהצגה הראשונה שלו בבימויו של יבגני וכטנגוב, "נשף בראשית".
רובינא נישאה בשנת 1921 לשחקן משה הלוי, אשר שיחק איתה בתיאטרון "הבימה".
בעקבות חילוקי דעות מקצועיים ורצונו של הלוי לעסוק בבימוי, פרש הלה מהבימה ועלה לארץ ישראל ב-1924. בשנת 1925 הגיעה רובינא לארץ ישראל הרה וביקשה מהלוי שיכיר באבהותו.
עקב סירובו השניים התגרשו, רובינא עברה הפלה ושבה למוסקבה.
באותה שנה היגרו הוריה, אחיה ואחותה לסנט לואיס שבארצות הברית.
רובינא עלתה לארץ ישראל עם קבוצת שחקני "הבימה" בשנת 1928, והפכה לסמל התיאטרון העברי בכלל וסמל לתיאטרון "הבימה" בפרט.
את פרסומה קנתה במחזה של ש.
אנסקי "הדיבוק" (שבמקורו נקרא: "בין שני עולמות"), היא שיחקה במחזה את תפקיד הכלה לאה'לה רדופת הדיבוק.
הפופולריות של המחזה התבטאה גם בלוגו של "הבימה", שבמשך שנים היה נערה לבושת שמלה לבנה עם שתי צמות ארוכות - דמותה של רובינא בהצגה "הדיבוק".
כל תפקיד שביצעה ב"הבימה" היה ספוג דרמטיות והבעה, כשרובינא מתייחסת לכל תפקיד ברצינות רבה על-פי שיטת סטניסלבסקי.
במהלך מלחמת העולם השנייה הופיעה בפני חיילי הבריגדה היהודית באיטליה ובמקומות נוספים.
לאחר סיום המלחמה הופיעה בפני עצורי המחנות ברפיח ובלטרון.
במהלך מלחמת העצמאות הופיעה בפני חיילי צה"ל.
חנה רובינא זכתה להרבה הוקרה והערצה מצד הציבור, שחרג מתחום שוחרי התיאטרון בזכות אישיותה המיוחדת והנונ-קונפורמיזם בגישתה החברתית.
בשנת 1934 הביאה לעולם בת מחוץ לנישואין, מקשרי אהבתה עם המשורר אלכסנדר פן, שלימים נודעה כזמרת אילנה רובינא.
במהלך חגיגות העשור להקמת המדינה, ב-1958, הקריאה את מגילת העצמאות בטקס שבו שוחזר מעמד הכרזת המדינה בבית העצמאות.
בערב יום העצמאות התשכ"ח 1968 השיאה משואה לציון 50 שנה לתיאטרון העברי.
ב-1933 שיחקה בסרט "צבר" וב-1968 שיחקה בסרט "איריס" לצידו של גדעון שמר.
בשנותיה האחרונות על הבמה זכתה רובינא להשתתף במחזות שונים של המחזאי נסים אלוני.
אלוני אף כתב במיוחד עבורה את התפקיד הראשי במחזה "דודה ליזה".
רובינא שיחקה את מאדאם זארה הצוענייה במחזהו של אלוני "הצוענים של יפו", ובגיל מבוגר במיוחד שיחקה את דונה קריסטינה במחזה "אדי קינג", גם הוא משל אלוני.
רובינא החמירה מאוד בענייני משמעת כלפי צופי התיאטרון ולא פעם הפסיקה הצגה באמצע כאשר הקהל לא התנהג כראוי.
תלמידי בתי הספר שנכחו בהצגה "חנה סנש" של אהרן מגד ב-1958 זוכרים כחוויה טראומטית את הרגע שזו הפסיקה סצנה מרגשת, כשדמותה מבקרת בכלא ההונגרי אצל בתה, אותה שיחקה מרים זוהר, ופנתה לתלמידים בקהל וצעקה: "להפסיק לפצח גרעינים!".
רובינא הייתה פעילה על הבמה כמעט עד יום מותה.
תפקידה הבימתי האחרון היה המלכה האם ב"ריצ'רד השלישי" ב-1979, אך היא לא הגיעה אפילו לפרמיירה ופרשה בשל סיבות רפואיות.
במשך שנים התגוררה ברחוב גורדון בתל אביב, ובסוף ימיה שהתה בבית אבות ברעננה, שם נפטרה בט"ז בשבט תש"מ (3 בפברואר 1980) בגיל 91. הותירה את בתה, אילנה רובינא, ונכדה.
יום לאחר מכן הוצב ארונה בבית "הבימה" ושמעון פינקל ספד לה.
היא נטמנה בבית העלמין קריית שאול.
רובינא זכתה בפרסים ותוארי כבוד רבים, בהם:
1955 – פרס גנסין למשחק מטעם תיאטרון הבימה.
1956 – פרס ישראל בתחום התיאטרון (עם הענקתו בפעם הראשונה), בזכות תפקידה בהצגה "מדיאה" בתיאטרון הבימה.
1957 – אבירת מסדר האמנויות והספרות של צרפת.
1970 – אזרחית של כבוד של העיר תל אביב (בטרם הוחל להעניק את האות יקיר העיר תל אביב).
1975 – דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת תל אביב.
כבר בשנת 1937 יצר הגרפיקאי מירון סימה אלבום הדפסים ובו עשרה הדפסי אבן שנקרא "חנה רובינא בחיים ועל הבמה".
ב-1956 יצר הדפס נוסף של דמותה בתפקיד מדיאה.
עוד בחייה (שנה לפני מותה) קרא תיאטרון "הבימה" את אולם ההופעות הגדול על שמה.
בערים תל אביב, חיפה, באר שבע, פתח תקווה והרצליה נקראו רחובות על שמה.
ב-18 בפברואר 1992, הנפיק לזכרה דואר ישראל בול עליו שלוש דיוקנאות שלה, ושובל של רישום בניין תיאטרון הבימה עם כיתובית של ציטטה ממחזה הדיבוק: "ערגתי בצמא אל המעיין".
האמנית רות מלכא (ברקמן) עיצבה את הבול.
בשנת 1993 התפרסם הרומן "נשף חברים", אותו כתב הסופר והאמן עמוס אריכא.
הרומן מתמקד בסיפור אהבתם של רובינא ואלכסנדר פן.
ברומן זה העדיף אריכא להציג את גיבוריו בשמות אחרים, אך ביטא את עוצמת סיפור האהבה הנחשב למרתק ביותר בתולדות הבוהמה התוססת של תל אביב.
אריכא שהוא בנו של הסופר הנודע יוסף אריכא, נולד בתל אביב וגדל בתוך חוגי הבוהמה מילדותו והכיר היטב הן את רובינא והן את פן, אותו ביקר בפעם האחרונה שבועות אחדים לפני מותו של המשורר באפריל 1972.
בשנת 2014 העלו הסופרת נאוה מקמל-עתיר והבמאית צביה הוברמן מופע בשם "רובינא מתחת לאיפור", העוסק בדמותה ומשלב קטעי וידאו מחייה.
בשנת 2017 העלו דפנה אנגל ושי להב הצגה לילדים על חייה בשם "חנה רובינא: האגדה" לציון מאה שנים לייסוד הבימה.
יעל שרוני שיחקה את דמותה הפארודית של רובינא בסדרת המערכונים "היהודים באים", תוך הדגשתו של המשחק הדרמטי שאפיין אותה ואת בני דורה ובכך הפכה את דמותה לקאלט.
רחב הזונה ואנה היצאנית – "קצווי הכרך" (1932)
אללה רנטהיים - "יון גבריאל בורקמן" (1953)
מרי טיירון – "מסע ארוך אל תוך הלילה" (1965)
המלכה האם (הדוכסית מיורק) – "ריצ'רד השלישי" (1979)
חנה סנש (בהונגרית: Szenes Anikó; "סנש אניקו"; י"א בתמוז ה'תרפ"א, 17 ביולי 1921 – 7 בנובמבר 1944, כ"א בחשוון ה'תש"ה) הייתה לוחמת ומשוררת יהודייה, מ"צנחני היישוב", שהתנדבה לשרת בצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה נגד גרמניה הנאצית.
צנחה לשטח הונגריה הכבושה, נתפסה, נחקרה בעינויים והוצאה להורג.
חנה סנש נולדה בבודפשט שבהונגריה למשפחה יהודית ליברלית שהייתה מעורה בחברה הכללית.
אביה, בֵּלָה סנש, היה עיתונאי, סופר ילדים ומחבר מחזות תיאטרון וקומדיות.
הוא נפטר כאשר חנה הייתה בת שש, ואמה, קתרינה סנש, גידלה אותה.
סנש התקבלה לבית ספר נוצרי קלוויניסטי לבנות, אך נטלה חלק בשיעורי יהדות שיועדו לתלמידים היהודים ובפעילות נוער בבית הכנסת הניאולוגי אליו השתייכה משפחתה.
כאשר נבחרה למועצה הספרותית של בית הספר, נמנע ממנה למלא את התפקיד מסיבות אנטישמיות.
היא נעשתה ציונית נלהבת לנוכח התפשטותה של האנטישמיות בהונגריה.
בשנת 1939 עלתה לארץ ישראל עם סרטיפיקט שקיבלה מויצו.
היא למדה שנתיים בבית הספר החקלאי לבנות של חנה מייזל שוחט בנהלל, והצטרפה לקבוצת צעירים שהקימו את קיבוץ שדות ים.
בתקופה זו אף הדריכה בקן של הנוער העובד והלומד בקריית חיים.
ב-1943 התנדבה לצבא הבריטי, והצטרפה לקבוצת צנחנים שנועדו לצנוח על אדמת אירופה, במסגרת המאבק בגרמניה הנאצית.
שם הצופן שלה היה "הגר".
ב-15 במרץ 1944 צנחו חנה סנש, ראובן דפני, יונה רוזן ואבא ברדיצ'ב ביוגוסלביה, ליד הגבול ההונגרי, שם הצטרפו לקבוצת פרטיזנים מקומית.
ביוני 1944, חצתה סנש את הגבול להונגריה ונתפסה על ידי חיילים הונגרים.
היא נשלחה לכלא בבודפשט, עיר הולדתה, שם נחקרה בעינויים.
מותה תועד בפרוטוקולים "האסירה בת 23. במצב בריאותי טוב.
היא עונתה קשות אבל סירבה להסגיר את חבריה או לבקש חנינה.
כיתת היורים לא דייקה בירי, והיא סבלה במשך זמן ארוך עד שליבה הפסיק לפעום."
סנש הועמדה לדין בבית דין צבאי הונגרי באשמת ריגול ובגידה במולדת (שהרי נולדה בהונגריה), אך עוד קודם שהסתיים משפטה הוצאה להורג, ב-7 בנובמבר 1944 (כ"א בחשוון ה'תש"ה).
לאחר מותה, בגיל 23, בבגדיה של סנש נמצאו שתי פתקאות.
באחת מהן כתבה מספר חרוזים, בהם חזתה את קיצה, ובשנייה כתבה בקשת סליחה מאמה.
סנש ניהלה יומן עד יומה האחרון.
יומן זה יצא לאור בעברית ב-1946. אלמונים הביאוה לקבר ישראל, ב"חלקת המרטירים", בבית העלמין היהודי בבודפשט.
במהלך מעצרה פעלה אימה קטרינה ככל יכולתה להצילה.
במשפט קסטנר העידה קטרינה כי ניסתה שוב ושוב להיפגש עם ישראל קסטנר, על מנת להשתמש בקשריו ההדוקים עם ראשי האס.אס על מנת שיתערב ויסייע להצלת בתה, אך הוא נמנע מלהיפגש איתה בכל התקופה הרלוונטית.
קטרינה וגיורא, אחיה של חנה, טוענים בתוקף כי קסטנר נמנע במכוון מהצלתה.
בתחילת 1947, ניסה מפקד ההגנה במזרח אירופה, יעקב סלומון, להתחקות אחר גורלה של סנש בימיה האחרונים.
אנשיו, יוסף מאיר וחנה ריבלין, עקבו אחר המשפט שנערך לשופטה של סנש, בטענות ששפט אותה כמרגלת ולא כשבוית מלחמה, ושלא הודיע לעורך דינה לפני הוצאתה להורג.
בנוסף, נפגשו סלומון ואנשיו עם אישה שישבה עם סנש בכלא והעידה על ימיה האחרונים.
פרטים על התנהלות המשפט ועל העדות, נמסרו למזכירות הקיבוץ המאוחד בדו"ח שכתבה ריבלין במאי 1947.
במרץ 1950 הובא ארונה של חנה סנש מבודפשט לווינה, שם קיבלה אותו משלחת רשמית של מדינת ישראל, שכללה גם את אחיה של סנש, גיורא.
מווינה הובא הארון על סיפון האונייה "קדמה" עד סמוך לחופי הארץ וכאן קיבלו את פניו שלוש ספינות מלחמה של חיל הים הישראלי.
הארון הועבר בטקס צבאי לאחת מאוניות המלחמה הישראליות, הוצב על סיפונה כשהוא עטוף בדגל הלאום, מכוסה פרחים ומוקף במשמר כבוד.
המונים חלקו לחנה סנש כבוד במסע ההלוויה שהתחיל ברחובות חיפה והמשיך בקיבוץ שדות ים שסנש הייתה מראשוניו.
שם הוצב ארונה עם משמר כבוד ב"בית חנה סנש" שנחנך באותה שנה.
מסע ההלוויה המשיך אחר כך לתל אביב והסתיים בחלקת "יד לצנחני היישוב בארץ שנפלו באירופה" בהר הרצל בירושלים, שבו הובאו לאחר מכן לקבורה גם הצנחנים חביבה רייק ורפאל רייס.
מאחורי הארון צעדו אמה, קתרינה סנש, אחיה, גיורא סנש ויואל פלגי, נציג הקבוצה של חנה סנש במחנה שדות ים.
ראש הממשלה דוד בן-גוריון, שרי הממשלה והרמטכ"ל יגאל ידין הניחו זרי פרחים ופלוגת צנחנים ירתה מטח כבוד לזכרה עם סתימת הגולל.
ביולי 1993, בהנחיית ממשלת הונגריה, הוצא על ידי בית המשפט העליון של צבא הונגריה פסק דין המבטל את פסק הדין שנקבע לחנה סנש ואת גזר דין המוות שהוטל עליה.
אמה של חנה, קטלין או קתרינה סנש, ואחיה של סנש, גיורא, התיישבו בחיפה.
אמה נפטרה בישראל בשנת 1992 בגיל 96.
גיורא סנש נפטר בשנת 1995, והשאיר אחריו שני בנים: איתן ודוד; וחמישה נכדים: רקפת, לילך, דגנית, עדי ועומר סנש.
דוד סנש, לימים פסיכולוג, נלקח לשבי במצרים במהלך מלחמת יום כיפור.
בן דוד של אביה של חנה סנש, אנדור סנש (1899–1935) היה משורר, מתרגם ועיתונאי בהונגריה.
בנו של אנדור, איבאן סנש (1924–2010) היה סופר, מחזאי וזמר-יוצר בהונגרית.
בתו, אנדראה סנש (ילידת 1962) הייתה אשת טלוויזיה, מפיקה, עיתונאית ופסיכולוגית.
סנש כתבה את שיריה בחשאי, וכולם התגלו רק לאחר מותה.
שניים משיריה הנודעים הם "אשרי הגפרור" ו"הליכה לקיסריה", המוכר יותר במילותיו "אלי, אלי, שלא ייגמר לעולם".
דמותה של חנה סנש משמשת מופת, ודורות חונכו עליה.
סנש הפכה לסמל בהקרבתה למען מדינה עברית ובעמידתה האיתנה בעינויי השבי.
תרמו למעמדה הסמלי, ששאר הצנחנים לא זכו לו, שיריה, מכתביה והכתבים הרבים שהשאירה.
שיריה של חנה סנש "אשרי הגפרור", "הליכה לקיסריה" ו"בדידות" הולחנו בידי אברהם דאוס, דוד זהבי וגל שריג, וזכו לביצועים של זמרים רבים, בהם, בין היתר, אילנה רובינא, חנן יובל, נתנאלה, גדעון זינגר, נורית גלרון, גלי עטרי ומזי כהן, עפרה חזה, שלמה בר, עמיר בניון, וצילה דגן.
ב-1994, התגלה שיר נוסף שכתבה חנה סנש בפברואר 1943, ונותר בין כתביה.
השיר "הורה לבת גולה" מתאר את הניגוד שבו עומדת צעירה יהודייה המגיעה לארץ מאירופה – ניגוד בין רצון להשתלב בשמחה ובנעורים המגלמים את החזון הציוני החדש, ומתבטאים בריקוד ההורה, לבין תחושת הבדידות והגעגועים למשפחה, לתרבות ולשפה שהשאירה מאחור.
השיר זכה לפרסום מחודש בתקשורת לאחר שהולחן בשנת 2012 על ידי נורית הירש וזכה לביצוע של ירדנה ארזי, ששוחרר לרדיו במרץ 2013, ונכלל באלבומה "געגועים לנחל".
קטעים מיומנה פורסמו לאחר מותה, ובהם הציטוט הבא:
לאחר מותה נמצא בבגדיה השיר האחרון שכתבה, מ-20 ביוני 1944, ימים ספורים לאחר מעצרה (בתרגומו של אביגדור המאירי):
הכינור, מחזה מחיי הקיבוץ, הקיבוץ המאוחד, 1946
ללא שפה: שירים, (תרגום: חלקם בידי איתמר יעוז-קסט וחלקם בידי אביגדור המאירי), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1986
אלי אלי, שלא יגמר לעולם: שירים ופרקי יומן (עורך: עוזי שביט), בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2005
את לבדך תביני: מכתבי חנה סנש, 1935–1944 (עורכים: אנה סלאי, גדעון טיקוצקי ואיתן סנש), בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2014.
על שמה נקראה אוניית מעפילים "חנה סנש", שהצליחה להבקיע את המצור על חופי הארץ בליל 25 בדצמבר 1945, והביאה לחוף נהריה 252 מעפילים.
תמונותיה נמצאות במאגר המידע במחנה המעצר בעתלית.
על שמה קרוי הקיבוץ יד חנה.
אחד מהבולים האלה הוקדש להנצחת זכרה של חנה סנש שדיוקנה מופיע עליו.
בראשית נובמבר 2007 הועברה אבן מצבתה של חנה סנש מבית העלמין היהודי בבודפשט והוצבה ליד "בית חנה" בקיבוץ שדות ים.
המצבה הובאה בסיוע משרד הביטחון, והונחה בטקס צבאי ובהשתתפות בני משפחה ואנשי ציבור.
הציירת האמריקאית ג'ולי רוברטסון (Julie Robertson) העמידה ציור קיר גדול במזרח העיר סן דייגו, המתאר את חנה סנש.
35 רחובות ברחבי ישראל נקראים על שמה.
סנש מונצחת באנדרטת הצנחנים ליד תל נוף
חודש ונחנך ביולי 2021 במלאת 100 שנים להולדתה של סנש
על חייה ומותה של סנש נכתבו 12 מחזות, ספרים רבים, וכמה סרטי קולנוע.
בשנת 1958 הועלה בארץ המחזה "חנה סנש" שכתב הסופר והמחזאי אהרן מגד, אשר הכיר היכרות קרובה את סנש משהותם המשותפת בקיבוץ שדות ים.
את סנש גילמה השחקנית מרים זוהר ובתפקיד "אליהו", המפעיל הדמיוני שלה מן "ההגנה", שיחק מישא אשרוב.
הסופר מנחם תלמי חיבר סיפור על משפטה ומותה של חנה סנש שזכה בפרס למדן של עיריית רמת גן כשפורסם בקובץ סיפורים "בעוז רוחם"
בשנת 1988 יצא סרטו של מנחם גולן "מלחמתה של חנה" ("Hanna's War"), שמספר את סיפורה של הצנחנית האמיצה, אשר נפלה שבי בידי צבא הונגריה.
בתפקידים המשניים שיחקו הישראלים יהודה אפרוני, שמעון פינקל, אלי גורנשטיין, רמי ברוך ועוד.
את חנה סנש גילמה השחקנית ההולנדית/צרפתייה מרושקה דטמרס.
בשנת 1994 הוצג בערוץ הראשון מחזה מאת מוטי לרנר בשם "קסטנר".
המחזה עסק ב"משפט קסטנר", ובמחזה התקיים דיאלוג שבו טוען קסטנר כי סנש נשברה בחקירת הנאצים וחשפה את חבריה, אמירה שאין לה בסיס במציאות.
משפחתה של סנש פנתה לבג"ץ בדרישה לאסור את הקרנתו בטלוויזיה של המחזה או לצנזר ממנו את החלק הפוגעני.
בג"ץ, בהרכב של שלושה שופטים, פסק שהקרנת המחזה היא חלק מחופש הביטוי, והמחזה הוקרן.
בעמדת מיעוט עמד השופט מישאל חשין שפסק, כי זכות היסוד של כבוד האדם של חנה סנש גוברת על זכות חופש הביטוי של המחזאי, וכי אין להקרין את המחזה.
בשנת 2008 יצא לאור סרט תיעודי באנגלית בשם Blessed Is the Match (אשרי הגפרור).
בשנת 2021 יצא סרט עלילתי אודותיה בסטורי של הרשת החברתית אינסטגרם, הסרט מגולל את סיפור חייה מעלייתה לארץ עד לתפיסתה והוצאתה להורג.
הסרט מבוסס על יומנה המפורסם.
בינואר 2024 יצא לאור הספר "חנה סנש - הכוכב שנפל בטרם עת" מאת שאול ובר.
חנה מרון (22 בנובמבר 1923, ברלין – 30 במאי 2014, תל אביב) הייתה שחקנית, קומיקאית, זמרת ובמאית ישראלית, מהכוכבות הגדולות של התיאטרון הישראלי, כלת פרס ישראל לתיאטרון לשנת תשל"ג (1973).
מרון, אשר כונתה בפי רבים "הגברת הראשונה של התיאטרון הישראלי", הייתה שיאנית גינס על קריירת התיאטרון הארוכה ביותר בעולם שנמשכה 86 שנים.
סגנונה האמנותי וקולה הרם והצלול היו מזוהים עימה, הן על הבמה והן על המסך הישראלי - כאשר גילמה קשת רחבה של דמויות.
היא נמנתה על גרעיון המייסדים של התיאטרון הקאמרי בשנת 1945 ושל תיאטרון אנסמבל הרצליה בשנת 2000.
מרון נולדה, גדלה והתחנכה בברלין בירת גרמניה בשם חנה (חנהל'ה) מָאירצָ'ק (Hanne Maierzak), בת למהגרים שהשתקעו במדינה בגיל צעיר: יצחק, ממוצא פולני, ורוזה, ממוצא הונגרי (ילידת בודפשט שהגיעה לעיר עם אחותה הבכורה, זמרת אופרה שהוזמנה לאופרה של ברלין).
היא גדלה עם אומנת צרפתייה, ומגיל ארבע עד שמונה למדה בברלין בבית ספר פרטי שדגל בשיטת מונטסורי, שבו למדו בני עשירים אריסטוקרטים ודיפלומטים.
כבר בגיל ארבע התגלתה כילדת פלא, ובעידודה של אמהּ החלה לשחק בתיאטראות לילדים.
תפקידה הראשון, "אצבעוני" (Daumesdick, מאת האחים גרים), ב-1928, הקנה לה פופולריות בברלין.
תוך זמן קצר החלה לגלם גם תפקידי ילדים בהצגות מבוגרים.
בגיל שש הופיעה בתיאטרון פוֹלְקְסבִּינֶה עם אמיל יאנינגס בהצגה "הֶנשל העגלון" לגרהרט האופטמן.
היא שיחקה עוד בתיאטראות כגון הדויטשס תיאטר, בהצגות בבימויו של הבמאי החשוב מקס ריינהרדט, ובחורף 1931/32 גילמה את דמותה של פצפונת בהצגה "פצפונת ואנטון" על פי ספרו של אריך קסטנר, שהועלתה בבימויו של גוטפריד ריינהרדט הצעיר בשאושפילהאוס בברלין.
בנוסף, השתתפה בתסכיתי רדיו רבים, הקליטה שירים עבור חברת HMV, וזכתה לפופולריות רבה.
תפקידה הקולנועי הראשון היה דמותה של ילדה בסרט "שבועת שקר" (1928).
ב-1931 הופיעה בסרט "M" של פריץ לאנג בתפקיד זעיר בפתיחת הסרט, כילדה השרה כשהיא מוקפת במעגל של תשעה ילדים.
בפברואר 1933, זמן קצר לאחר עליית הנאצים לשלטון, התכוננה משפחתה לעזוב את גרמניה.
מרון זכרה לימים כי מפקחים נאצים בברלין "היו דופקים לאבא על הכתף והיו אומרים לו 'יהודים כמוך, אדון מאירצ'ק, אהובים עלינו'".
אמה התנגדה בתחילה לעזוב את גרמניה, אך הסירה את התנגדותה לאחר שחנה נקראה להקריא שיר ברדיו ליום הולדתו של היטלר בחודש אפריל.
האם ביקשה לבטל את השתתפותה, ולאור התעקשות מנהל הרדיו, שרצה במרון לאור הפופולריות שזכתה לה, נאלצה אמה להתוודות בפניו על מוצאם היהודי; לאחר מכן הוסיפה "אני חושבת שאנחנו נעזוב את גרמניה".
המשפחה נעזרה בשגריר צרפת בברלין, אנדרה פרנסואה-פונסה , שהיה אביו של אחד מחבריה לספסל הלימודים, וכעבור יומיים היו האם ובתה מחוץ לגבולות גרמניה, בדרכן לפריז.
השתיים שהו שם עד 1934, וחוו תקופה קשה של מחסור; ולראשונה בחייה הבינה את המושג "פליטים".
מרון הופיעה מעט גם בשהותה בפריז.
בינתיים קיבל אביה, שהיה מהנדס חשמל, אשרת עלייה לארץ ישראל כמומחה עבור חברת החשמל.
בשנת 1934, כעבור כשנה בצרפת, עלו מרון ואמה לארץ ישראל, והמשפחה התיישבה ברחוב רש"י בתל אביב הקטנה.
מרון למדה בבית הספר שנפתח ליוצאי מרכז אירופה, "המכין" ברחוב בן יהודה (לימים גימנסיה בן יהודה).
בשנים אלה מיעטה לשחק, והופיעה רק פעמים ספורות: באופרטה "המכשפה" לאברהם גולדפדן בקומדיה הארצישראלית (1935), בתיאטרון קצר-הימים "רמפא" (1936) וב"האחים אשכנזי" לי"י זינגר בבימוי הבמאי האורח מוריס שוורץ בתיאטרון "האוהל" (1938).
בשנת 1940, כשהייתה בת 17, הצטרפה לסטודיו למשחק של "הבימה" בניהולו של צבי פרידלנד.
היא למדה בו שנה וחצי, וב-1941 שיחקה בהצגה "בגרות".
בשנת 1942, עם תחילת הגיוס לחיל העזר לנשים של הצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה, התנדבה מרון לחיל העזר.
היא שירתה במשך שנתיים במצרים כפקידה, עד שבשנת 1944 הצטרפה ללהקה הצבאית של הבריגדה היהודית, להקת "מעין זה", בפיקודו של אליהו גולדנברג.
אחד הדואטים המפורסמים שביצעה במסגרת זו היה "כל הדרכים מובילות לרומא" (יצחק יצחק / צבי בן-יוסף), ביחד עם השחקן יוסי ידין (שלאחר מכן היה לבעלה הראשון).
לאחר המלחמה היו לה הופעות מרגשות בפני ניצולי השואה.
לאחר שובה ארצה בשנת 1945, נקראה מרון על ידי הבמאי יוסף מילוא לשחק בתיאטרון שעמד להקים, "התיאטרון הקאמרי", וכך נמנתה עם מייסדי התיאטרון, שהיה בזמנו קטן ועני, והייתה לכוכבת בולטת בו.
תפקידה הראשון בקאמרי היה בהצגה "משרתם של שני אדונים", כמחליפה.
היא זכתה לתפקיד משמעותי כבר בהצגתה השנייה, "העולם בו אנו חיים".
אך מה שהזניק אותה לתודעת הקהל היו תפקידיה כאליזבת ב"נערת הפקר" (1947) ומיקה ב"הוא הלך בשדות" (1948).
לאחר מכן המשיכה בתפקידים ראשיים בהצגות רבות, רובן בתיאטרון הקאמרי, כגון: "פיגמליון", "כולם היו בני", "ביבר הזכוכית", "פונדק הרוחות", "רחם פונדקאי", "הדה גאבלר", "מדיאה", "בית הבובות" במחזות השקספיריים "כטוב בעיניכם", "הלילה השנים עשר" ו"מהומה רבה על לא דבר", ובמחזמר "הלו, דולי!".
בפברואר 1970, בעודה עובדת על המחזה "מדיאה" עם הבמאי יוסי יזרעאלי, טסה ללונדון, לאחר שכנועים רבים מצדו של השחקן חיים טופול, לאודישן לתפקיד גולדה בסרט "כנר על הגג".
בדרך ללונדון היא נפצעה קשה במתקפת הטרור בנמל התעופה במינכן ורגלה השמאלית נקטעה.
מרון עברה טיפולים בגרמניה במשך שלושה חודשים, וכשחזרה ארצה נאלצה לעבור ניתוחים נוספים.
חודשים בודדים לאחר ששבה לישראל, עלתה על במת תיאטרון "הבימה" בערב התרמה.
היא התיישבה על כיסא גדול שהובא במיוחד עבורה, והציגה מונולוג מ"מרי סטיוארט", "שיר הפונדקית" של אלתרמן ואת השיר ג'ני כלת שודדי הים מאת ברכט.
במהלך הופעתה עמדה על רגליה בעזרת רגל תותבת.
לאחר שסיימה את הופעתה קיבלה זר פרחים ממי שכונתה אז "הגברת הראשונה של התיאטרון" בישראל, חנה רובינא.
ביוני 1971, לאחר הפסקה של שנה וארבעה חודשים, שבה מרון לשחק על במות התיאטרון למרות הפציעה, וזכתה לאהדה רבה מהקהל.
תפקידה הראשון היה ב"מדיאה", שבוטלה בעקבות פציעתה.
בשנת 1980 פרשה מהתיאטרון הקאמרי, לאחר 35 שנות קביעות בו, והייתה לשחקנית עצמאית.
עם זאת, המשיכה להופיע על במת הקאמרי, ועד יום מותה כיהנה כחברת מועצת הנאמנות של התיאטרון.
בשנים 1983–1986 כיכבה בתפקיד דודה חנה בסדרת הטלוויזיה המצליחה "קרובים קרובים" (מתפקיד זה זכורה קריאתה "פ-ת-ו-ח!", שליוותה אותה מאז).
כמו כן, הקליטה סדרה של אלבומים לילדים ("מבחר סיפורי ילדים: מבוימים בלוויית מוזיקה").
בשנת 2000 הייתה מרון ממייסדי תיאטרון אנסמבל הרצליה.
היא גם ביימה מספר הצגות, ובין היתר כתבה וביימה בשנת 2002 את ההצגה "שירים שיצאו מכסית", שבה שזורים שיריו של נתן אלתרמן (שאותו הכירה באופן אישי ושיחקה בהצגות שכתב ותרגם).
בשנת 2005 חזרה לגלם את חנה בפרק האיחוד של "קרובים קרובים".
בשנת 2006 הופיעה בעונה השלישית של הסדרה "השיר שלנו".
בשנת 2011 שבה מרון לבמת התיאטרון הקאמרי בהצגה "אורזי מזוודות" של חנוך לוין יחד עם אנסמבל גדול של שחקנים, ביניהם רבקה מיכאלי ודרור קרן.
באותה שנה הוגדרה כשיאנית גינס על קריירת משחק בתיאטרון הארוכה ביותר - 83 שנים.
בשנת 2013 השתתפה בפרסומת לחברת הכבלים הוט.
בעשור השני של המאה ה-21 מיעטה מרון להופיע על הבמות, אך המשיכה בפעילות ציבורית.
מרון הייתה נשואה שלוש פעמים.
בעלה הראשון מאמצע שנות ה-40 היה השחקן יוסי ידין.
בעלה השני מאמצע שנות ה-50 היה האדריכל יצחק ישר.
בעלה השלישי היה האדריכל יעקב רכטר (אביהם של המאיירת מיכל לויט והמוזיקאי והמלחין יוני רכטר מאשתו הראשונה), שממנו התאלמנה ב-2001. למרון ורכטר שלושה ילדים משותפים:
האדריכל אמנון רכטר (נולד ב-1958).
המתמטיקאית והפילוסופית ד"ר עפרה רכטר (נולדה ב-1961).
הזמרת והשחקנית דפנה רכטר (נולדה ב-1965).
מרון התגוררה בהרצליה מתחילת שנות ה-60, ואף זכתה בשנת 2003 באות אזרחות כבוד של העיר.
לאחר פטירתו של בעלה, עברה מרון להתגורר בשדרות תרס"ט בתל אביב, סמוך לתיאטרון הבימה.
מרון הלכה לעולמה בבית החולים איכילוב בגיל 90, ב-30 במאי 2014, לאחר מאבק ממושך במחלה קשה.
היא נקברה בבית העלמין האזרחי שבקיבוץ שפיים לצד בעלה, יעקב רכטר.
ב-8 בדצמבר 2015, החליט דואר ישראל להנפיק סדרה של שני בולי דואר שנקראה "אישים - תיאטרון ובידור" שנועדה להנציח את זכרם.
אחד מהבולים הוקדש לדמותה של מרון ונושא את דיוקנה.
הבול עוצב על ידי האמן צביקה רויטמן.
ב-2018 עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לביתה בשדרות תרס"ט מס' 3, סמוך לתיאטרון הבימה.
הערים הרצליה וקריית ביאליק קראו רחוב על שמה.
ע"פ ההספד של יו"ר מרצ לשעבר, זהבה גלאון, מרון הייתה מראשוני רצ ומרצ, ואף נכחה בכנסים של המפלגות.
בבחירות לכנסת התשיעית אף הוצבה כמועמדת אחרונה ברשימת רצ לכנסת.
מרון הייתה פעילה בארגונים הקוראים לשלום ולדו-קיום יהודי-ערבי.
בשנת 1993 נמנתה עם המשלחת שהתלוותה ליצחק רבין בטקס חתימת הסכמי אוסלו.
מרון הייתה פעילה גם בהפגנות נגד תיקון "חוק הנאמנות" בשנת 2010 ובתמיכה בהקמת מדינה פלסטינית ב-2011.
מרון שיחקה בתיאטרון במשך 86 שנים (קריירת התיאטרון הארוכה ביותר בהיסטוריה).
לאורך השנים, גילמה חנה מרון למעלה מ-100 דמויות.
אצבעוני (Daumesdick) מאת האחים גרים, ברלין.
החייט האמיץ מאת האחים גרים, התיאטרון הקטן לילדים, ברלין, במאי: ברטולד רייסיג.
פצפונת ואנטון מאת אריך קסטנר, במאי: גוטפריד ריינהרדט , שאושפילהאוס , ברלין.
המכשפה מאת אברהם גולדפדן, קבוצת "קומדיה ארץ ישראלית", במאית: מרים ברנשטיין כהן.
האחים אשכנזי מאת י"י זינגר, תיאטרון האוהל, במאי: מוריס שוורץ.
פודור, תיאטרון הבימה, במאי: צבי פרידלנד.
בשירה של נעמי שמר "חמסינים במשלט" (1961) מופיע בבית האחרון המשפט "בלובן צווארון נדהר לתיאטרון ובלב רגיש פרחים נגיש לחנה'לה מרון".
בדצמבר 2015 הנפיק דואר ישראל בול לזכרה.
חנה צור היא זמרת אלט ומנצחת מקהלות ישראלית.
בשנת 1993 ייסדה את המקהלה הקאמרית רמת גן, עליה היא מנצחת עד היום.
כזמרת הופיעה עם תזמורות ומנצחים מן הטובים בארץ, הייתה חברה במקהלת רינת ובחבורת רננים.
היא בוגרת המדרשה הממלכתית למחנכים למוזיקה והחוג למוזיקולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בפסטיבל אבו גוש במתכונתו הקודמת הייתה, במשך 10 שנים, מנצחת משנה לצד זיגי שטדרמן וכיום היא המנהלת המוזיקלית של הפסטיבל בדמותו החדשה.
חנה צור מופיעה בקביעות ברביעייה קולית בשם "ארבע פלוס" בכל רחבי הארץ.
היא כתבה תסריטים לטלוויזיה הלימודית בנושאי מוזיקה וקיבלה תואר "מורה מצטיינת" מטעם משרד החינוך.
היא מלמדת פיתוח קול בבית הספר לשירת מקהלה במכללת לוינסקי לחינוך.
ניצחה במהלך הקריירה שלה על התזמורת הקאמרית הישראלית, תזמורת נתניה הקאמרית הקיבוצית, התזמורת הקאמרית רמת גן, האנסמבל הקאמרי הישראלי החדש בניהולו של רוברט קנטי ונגני התזמורת הפילהרמונית הישראלית.
בשנת 2018 הוענק לה תואר יקירת העיר רמת גן.
חנה קהת (נולדה ב-1959) היא פרופסור לתולדות ישראל ומרצה לתנ"ך, למחשבת ישראל וללימודי מגדר במכללות האקדמיות לחינוך גבעת ושינגטון, סמינר הקיבוצים ומכללת אחווה.
מייסדת "קולך" – תנועה פמיניסטית ציונית-דתית.
כלת פרס רפפורט לנשים פורצות דרך, 2015.
נולדה בירושלים למשפחה חרדית, אביה הוא הרב שלמה פישר (נפטר בנובמבר 2021) לימים ראש ישיבת איתרי.
נשואה לרב ד"ר ברוך קהת (קץ), לשעבר ר"מ בישיבת אור עציון וכיום ר"מ בישיבת מחנים.
בעבר התגוררו בנווה דניאל שבגוש עציון, כיום מתגוררים בשכונת קטמון בירושלים.
בשנת 1998 כיהנה קהת כראש מדרשת לינדנבאום ("ברוריה") בירושלים.
היא הייתה בין יוזמי בית הספר "ראשית" בגוש עציון המשלב ילדים בעלי מוגבלויות – כרבע מכל כיתה.
קהת למדה במחזור הראשון של בית הספר למנהיגות חינוכית של מכון מנדל למנהיגות והייתה עמיתת מחקר במכון הרטמן בין השנים 2003–2008. בשנת 2007 התבקשה על ידי ראשי המכון להקים בית ספר תיכון דתי לבנות בשם "מדרשיית הרטמן לבנות".
התיכון הוקם בקמפוס של תיכון "אוולינה דה רוטשילד".
בנובמבר 2007 עזבה קהת את המוסד עקב התנגדותה לניהולו על ידי גבר.
ביולי 1998 הקימה את קולך – תנועה פמיניסטית ציונית-דתית, מתוך כוונה לקדם שוויון לנשים במסגרת החברה הדתית.
היא עמדה בראש התנועה עד 2004. בשנת 2008 שבה להנהלת הארגון.
במסגרת התנועה פעלה קהת בשנת 2003 להדחת הרב יצחק כהן, ראש המדרשה לבנות באוניברסיטת בר-אילן, עקב תלונות על הטרדה מינית.
בעקבות פעילותה הקימה האוניברסיטה ועדת בדיקה בראשות הרב יובל שרלו, וזו הביאה להדחתו של הרב כהן.
פרשה זו הייתה אחד הגורמים להקמת "פורום תקנה", פורום לטיפול בתלונות על הטרדה מינית מצד בעלי סמכות במגזר, שהוקם ב-2003.
ברב-שיח שנערך בחודש מרץ 2007 ועסק במסורבות גט, קראה קהת, כנציגת "קולך", לחילונים להימנע מנישואים הלכתיים.
דבריה זכו לגינויים בקרב הקהילה הדתית.
יושב ראש ארגון רבני צהר, הרב דוד סתיו, אמר כי ההצעה לוותר על נישואין היא בלתי אחראית ונובעת מניתוק מהחברה הישראלית.
בשנת 2004 קיבלה קהת את אות הנשיא למתנדב כהוקרה על הקמת "קולך" ופעילותה הציבורית.
בשנת 2005 קיבלה את אות שדולת הנשים ואת מענק קרן אבי חי לשבתון.
בנובמבר 2010 קיבלה תואר דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן למדע.
בשנת 2015 זכתה קהת בפרס רפפורט ל"עשייה נשית פורצת דרך ומחוללת שינוי בחברה הישראלית".
בשנת 2016 קיבלה אות הוקרה מטעם ארגון ויצו-ירושלים.
באוגוסט 2017 זכה ספרה "משהפכה התורה לתלמוד תורה", בפרס מתנאל לספר הטוב ביותר במחשבת ישראל לשנת תשע"ז, מטעם האיגוד העולמי למדעי היהדות.
ב-2005 סיימה דוקטורט באוניברסיטה העברית בירושלים, העוסק בתמורות באידאה של תלמוד תורה בעידן המודרני, בקרב הוגים מרכזיים שהתוו את דרכה של האורתודוקסיה בימינו.
בנוסף לנצי"ב, חקרה את דרכם של הרב קוק, החזון איש ואדמו"רי פולין (פשיסחא, קוצק, סוכטשוב וגור), ואת השפעתם של אלה על הישיבות בנות ימינו.
בשנת 2016 יצא לאור בהוצאת כרמל ספרה "משהפכה התורה לתלמוד תורה: תמורות באידיאה של תלמוד תורה בעידן המודרני".
ב-1990 הוציאה לאור (בשם חנה קץ) את הספר "משנת הנצי"ב".
בשנת 2008 הוציאה לאור את הספר "פמיניזם ויהדות – מהתנגשות להתחדשות", במסגרת "אוניברסיטה משודרת".
בספר הציגה קונפליקטים בין המסורת היהודית לעמדה הפמיניסטית וסקרה את השפעת התהליכים הפמיניסטיים על הקהילה הדתית.
לדבריה, על אף היחסים הסבוכים בין הדת לפמיניזם, בדורות האחרונים מתחולל מהפך פמיניסטי בתוך החברה הדתית, במסגרתו נבחנות מחדש עמדות תאורטיות ונורמטיביות הכוללות אמונות, הלכות ומנהגים.
באותה שנה פרסמה קהת גם את הספר "תלמוד תורה לנשים – אידיאה ומשמעות", בהוצאת אוניברסיטת בר-אילן, שבו בחנה את האידאולוגיה של לימוד תורה של נשים ואת דרכן בלימוד.
בספר היא סוקרת את התפתחות האידיאה של לימוד התורה במגזרים אורתודוקסים שונים לאור משנתם של הנצי"ב מוולוז'ין, החזון איש, הרב קוק, אדמו"רי בית פשיסחא, וכן בקרב הנשים הלומדות.
בשנת 1994 החלה ללמד במכללת אורות ישראל שבאלקנה.
בנוסף להוראת מחשבת ישראל ותנ"ך, קהת הקימה במכללה את המסלול לחינוך ידידותי כניסוי בהכשרת מורים לחינוך הומניסטי-יהודי.
המסלול פעל עד שנת 2001 כבית מדרש.
המכללה אימצה חלק ממרכיבי הניסוי, כמו לימודי בית מדרש ולימודי תורה לשמה.
בשנת 2008 הודיעה המכללה על פיטוריה של קהת, צעד שהוביל למאבק משפטי.
קהת טענה כי מנכ"ל המכללה, נריה גוטל, ביקש לפטרה על רקע המאבק של ארגון "קולך" להביא לפיטוריו של מקורבו, הרב יצחק כהן (כמתואר לעיל), כאמצעי להפעיל לחץ על קהת להפסיק את פעילותה כנגד הרב כהן.
לטענת המכללה, ההמלצה לפטר את קהת נעשתה בשל כישלון קורסים שאותם הייתה אמורה ללמד, בשל מיעוט תלמידות המוכנות ללמוד אצלה.
עוד נטען בכתב ההגנה, כי לא ייתכן קשר בין אירועי העבר בעניינו של הרב כהן לבין הליך הפיטורין, זאת בשל העובדה שההליך לקיצוץ משרתה של קהת החל עוד לפני מינויו של גוטל למנהל המכללה.
בשנת 2010 נתן בית הדין הארצי לעבודה תוקף של פסק דין להסכם פשרה, שלפיו תעבור קהת ללמד במכללה הדתית גבעת וושינגטון ובסמינר הקיבוצים, תוך שמירה על רצף זכויותיה, והצדדים יבטלו תביעות כספיות זה כנגד זה.
חנה סנש הייתה אוניית מעפילים אשר שימשה בשנת 1945 להבאת 252 מעפילים, מרביתם ניצולי השואה, לארץ ישראל.
נקראה על שמה של הצנחנית הארץ-ישראלית חנה סנש.
האונייה נרכשה בג'נובה שבאיטליה בתחילת דצמבר 1945 על ידי המוסד לעלייה ב' בסיוע נדבנים יהודים איטלקים.
לאחר הרכישה הותקנה להפלגת העפלה, והותקנו בה מיטות מאולתרות, שהובאו לנמל ארוזות כארגזי יין.
רב חובל ממוצא איטלקי, בשם אנסלדו, פיקד על האונייה יחד עם ישראל חרקובסקי ובסיוע פרטיזנים איטלקים.
הספינה יצאה למסעה מסאבונה שבאיטליה ב-14 בדצמבר 1945. בין הנוסעים היה יצחק ארד.
נתיב ההפלגה עבר בים האגאי, כרתים, רודוס, כף אנמור, כף אנדריאס וחופי לבנון.
במהלך ההפלגה הים היה סוער והתנאים בספינה היו קשים.
הנוסעים סבלו מצפיפות, מחסור במים ובמזון ורבים נפלו למשכב.
בליל 25 בדצמבר, בחסות החשיכה, ובחסות מסיבה שנערכה לרגל חג המולד במלון בנהריה ובה השתתפו רבים מהחיילים הבריטים, הגיעה האונייה לחופי נהריה ועלתה על שרטון.
צוותי פלמ"ח, תושבי נהריה וחברים מקיבוץ עברון, סייעו בחילוץ המעפילים מהאונייה הטובעת.
אנשי הפלמ"ח הותירו מאחוריהם במקום דגל הנושא מסר לשלטונות הבריטיים ובו נכתב בהתרסה:
דגל זה מוצג כעת במוזיאון ההעפלה וחיל הים בחיפה.
המעפילים שחולצו נשלחו במשאיות אל יישובי הסביבה והסתתרו בהם.
עד הגעת המשטרה הבריטית למקום הייתה הספינה ריקה מאדם.
משמר של חיילים בריטים הוצב לשמור על האונייה, ובימים שלאחר מכן ביקרו באתר עגינתה תושבים רבים של נהריה, בהם תלמידי בתי הספר והגנים, שקבלו במקום הסבר על ההעפלה ועל חנה סנש.
בחגיגה שנערכה לרגל הצלחת מבצע ההעפלה פתח רב החובל אנסלדו בנאום פרו ציוני אשר סחף את הנוכחים.
אנסלדו ביטא את יחס העם האיטלקי לישראל במסיבת הפרידה שנערכה לצוותו בתרגום מאיטלקית:
(יש המטילים ספק בסיפור זה).
בתגובה לנאום זה, חיבר המשורר נתן אלתרמן את שירו המפורסם "נאום תשובה לרב חובלים איטלקי", בשירו עונה אלתרמן לרב החובל במילים הנבואיות, שהתגשמו כשנתיים וחצי לאחר כתיבתו:
לאחר גמר המבצע, הסתתר הצוות האיטלקי במשך כמה ימים והימאים גידלו זקני פרא.
הצוות שב לסיציליה בסירה וסיפר שאנייתם נפגעה ממוקש ימי וטבעה.
רב חובל אנסלדו המשיך בפעילות עבור המוסד לעלייה ב' ובין היתר שימש נתב בעגינת אנית המעפילים יאשיה וג'ווד במעגן הפתוח "ואדו ליגורה" ליד סאבונה.
בשירות צה"ל וצי הסוחר הישראלי
במהלך 1946 חולצה הספינה מהשרטון עליו עלתה בחוף נהריה בעת הורדת המעפילים.
החילוץ בוצע על ידי חברת 'העוגן' בבעלות סולל בונה שהמשיכה ושיפצה את הספינה במספנתה בחיפה במגמה להכשירה כספינת-משא.
בסוף אפריל 1948 היא נחכרה על ידי 'השירות הימי' שהיה תחילתו של חיל הים.
ערב פלישת צבאות ערב במלחמת העצמאות, בשלהי המצור היבשתי על העיר נהריה באביב 1948, היא העבירה נשק ותגבורת לחוף העיר ופינתה ילדים.
שירתה בחיל הים תחת השם אח"י חנה סנש עד מאי 1951, אז נרשמה במרשם האזרחי הישראלי א.מ.
52. ב-1956 היא נמחקה מהרישום וב-1996 היא נגרטה לאחר שרות ממושך תחת דגל יווני.
חנה מַיְזֶל שוחט (25 בדצמבר 1883, גרודנו, האימפריה הרוסית – 28 במרץ 1972, נהלל) הייתה מחלוצות העלייה השנייה וממייסדות ומנהיגות תנועת הפועלות בארץ ישראל.
האגרונומית הראשונה בארץ ישראל, ומקימת חוות העלמות.
מייזל למדה לימודים גבוהים בבית הספר לגננות בעיר נידרליץ בשווייץ, לאחר מכן למדה לימודי טבע באוניברסיטה בבזנסון בצרפת ועבדה בתחנת ניסיון לירקות ומטעים.
כן השתתפה בקונגרס הציוני ה-7 בשנת 1905. בשנת 1909 סיימה את לימודיה בתואר דוקטור למדעים ועלתה לארץ ישראל.
ב-1911 הקימה חוות לימוד חקלאית לנערות בשם "חוות העלמות" בחצר כנרת, שפעלה עד 1917. ב-1912 נישאה לאליעזר שוחט, חבר הפועל הצעיר, ושנה לאחר מכן נשלחה כצירה מטעם מפלגה זו לקונגרס הציוני ה-11. משנת 1920 הייתה חברה בהנהלה העולמית של ויצו.
ממייסדי המושב נהלל, בו התגוררה עם בעלה, אליעזר.
הקימה וניהלה את "בית הספר החקלאי המקיף ויצו קנדה נהלל" הנקרא היום "כפר הנוער ויצו נהלל ע"ש חנה מייזל שוחט" על שמה.
מייזל נולדה לרייזל ויצחק, סוחר תבואה ופרוות, בגרודנו, אז חלק מהאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), כבת הרביעית במשפחה מבין שש בנות וחמישה בנים.
הודות לעובדה שמשפחת מייזל הייתה מבוססת, ואפשרה לימודים אצל מורים פרטיים, ידעו כל בני הבית עברית על בורייה.
הסב היה איש קשוח ותקיף שהרבה לנסוע לרגל עסקיו.
כשהיה מגיע הביתה מפעם לפעם, היו כולם "מתכווצים בפינה".
הסבתא הייתה אישה חזקה, רכה וחמה., חנה ככל הנראה ספגה את המודל של נשות המשפחה המשכילות והפעלתניות, וכן את הדעתנות והנחישות להשיג את רצונה.
את הדרך ללימודים בגימנסיה סללה לבנות המשפחה שרה, האחות השלישית.
הסבא התנגד לכך שתלמד, כיוון שהלימודים התקיימו בשבת, אולם שרה התעקשה ופתחה בשביתת רעב.
משהתערבה הסבתא והשפיעה על בעלה, הבטיחה שרה לא לחלל את השבת, ומאז הותרו הלימודים לשאר בנות המשפחה ללא מאבקים.
בבית הספר התיכון נחשפה חנה לרעיון הציוני, שקסם לה ודחף אותה להצטרף כפעילה באגודת "פועלי ציון" בגרודנו.
בתקופתה ובאזורה, השכלה בתחום החקלאות לא הייתה נפוצה ואף לא מקובלת אצל הנשים.
ואמנם, חנה העזה ובחרה בלימודי חקלאות ולאחר מכן אגרונומיה, מתוך שיקול לרכוש ידע שיתרום על פי השקפתה לעבודה החלוצית.
ב-1909 סיימה את לימודיה כדוקטור למדעים, בציון לשבח.
רקע: העלייה השנייה ומקומה של האישה החלוצה
חלוצי העלייה השנייה שהגיעו רובם מזרם הציונית הסוציאליטית דגלו ביצירת פועל עברי, שיהווה תשתית לעם החי בארצו.
במטרותיהם הלאומיות ליישוב הארץ והחייאת השפה העברית, הם היו בבחינת התחלה תרבותית ולאומית חדשה, ולא המשכה של העלייה הראשונה.
לצידם של הפועלים שעלו רווקים ברובם, החלה אף עליית נשים.
גם הן, כמו הגברים מארצות מזרח אירופה, צמחו במפלגות הפועלים.
כך, שאיפתן לעבודת האדמה המביאה להתעלות הפרט הייתה זהה לשאיפתו של הפועל החלוץ.
שאיפתה זו של הפועלת מוצאת ביטוי בדבריהן של קבוצת פועלות מחוות כנרת:
"אנו הפועלות כמו הפועלים שואפות קודם כל להבריא על ידי העבודה את רוחנו ואת גופנו ולהשיג על ידה את אותם החופש, היופי ושלמות הנפש...
ואין אנו בפני עצמנו אך ורק חומר לתעשיית מעמד איכרים בארצנו...
ההפלגה בים הגדול כשהיא לעצמה והישיבה על חופו המזרחי, מבלי שינוי יסודי באופן חיינו, אינם מוציאים אותנו מן הגלות".
בעקבות הרעיונות הסוציאליסטים, רוב הנשים החלוצות בתקופה זו, שאפו לחברה שוויונית, ללא דיכוי כלכלי, חברתי או פוליטי.
התאוריה הסוציאליסטית גרסה כי עם ביטול החברה הפטריארכלית ואי השוויון המאפיין את הקפיטליזם, ממילא ייווצר שוויון בין המינים.
ואמנם, התנועה הציונית העניקה שוויון זכויות מוחלט לנשים.
אף על פי כן, דימוייה של האישה נותר מסורתי והמקום שהוקצה לחלוצה גם בבואה לארץ, היה בבישול, בניקיון, בתפירה ובשאר עבודות משק הבית.
לעולם לא לצד הפועל, בחקלאות.
כך למשל ביטאה שרה מלכין את תסכולן של הנשים נוכח יחס הפועלים אליהן: "רצינו יחד עם חברינו בדעה לפנים, לעבוד עבודה אחת, אך מהצעד הראשון פגשנו לעג ועלבון."
בקבוצות העבודה התקבלה הפועלת כחברה לא רשמית בלבד, ולא זו בלבד שנמנעה ממנה העבודה במשק החקלאי וזכותה להצביע באסיפות חברים, אלא שגם שכרה היה נמוך משל הפועל.
חוסר ההערכה כלפי יכולתה הפיזית של האישה הביא להסתייגות מקבלתה לעבודה, הן על ידי האיכרים והן בחוות ההכשרה שהוקמו על ידי התנועה הציונית.
האיכרים, שהסתייגו מאורח החיים החילוני של העולים, העדיפו לא פעם עבודת ערבים על פני הפועל, כל שכן על פני הפועלת.