tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
תפקידם של המכנסיים לא היה כתפקיד שאר הבגדים.
תפקיד שאר בגדי הכהונה היה לכבוד ולתפארת, אבל תפקיד המכנסיים היה לכסות את מקום הערווה, כמו שכתוב בציווי על הכנתם
והם כוונו לכפר על גילוי עריות.
מכס מרכוס (30 באוקטובר 1892 – 18 בספטמבר 1983) היה רופא כירורג יהודי בגרמניה ולאחר מכן בישראל, מנהל מחלקות כירורגית א' (כירורגית גברים), וכירורגית ב' (כירורגית נשים) בבית החולים "הדסה" (תל אביב), מאבות הרפואה הכירורגית בישראל.
מכס מרכוס נולד בעיירה רס (Rees) שבחבל הריין, גרמניה.
לאחר תום לימודיו התיכוניים התגייס מרכוס מרצונו לשירות בן שנה בצבא (1914–1915).
בשנים 1918–1922 למד רפואה באוניברסיטאות בון ומינכן, ועם פרוץ מלחמת העולם הראשונה התגייס שוב לשרת בצבא (1914–1918) השתתף בקרבות בחזית בצרפת, במזרח-רוסיה, בבלקן ובמקדוניה.
בשנים 1918–1920 המשיך את לימודיו במינכן, ובשנת 1920 קיבל תואר דוקטור לרפואה.
בקליניקה האוניברסיטאית עבד מרכוס בהנהלתו של פרופ' ארנסט פרדיננד זאורברוך שהבטיח לו, בהיות מרכוס סטודנט מצטיין, משרת עוזר בתנאי שישתלם שנתיים בפתולוגיה ובמחלות פנימיות.
בשיחה עם זאורברוך על רגל שטוחה, אמר האחרון שזו נפוצה בקרב כושים ויהודים.
מרכוס הגיב: "לבני העם היהודי קיימות סגולות כה רבות שהם יכולים לסבול גם את הפגם הזה..."
מרכוס עבר לברלין, התמחה בכירורגיה, בשנת 1930 מונה לפריבט-דוצנט לכירורגיה באוניברסיטת ברלין ובשנת 1931 היה למרצה בכיר (Dozent).
מרכוס התעניין אז בעיקר במחלות הלבלב.
מרכוס עבד אצל פרופ' בורכרד בבית החולים מואביט כרופא ראשי.
מרכוס התפרסם כמנתח מצליח ומנהל המחלקה הצעיר ביותר אי פעם בבית החולים שבשכונת פרידריכסהיין.
בית החולים העירוני פרידריכסהיין בברלין שהכיל 1200 מיטות, מהן מחלקה כירורגית של 240 מיטות.
מרכוס הוגדר על ידי גדול הכירורגים הגרמניים של המאה ה-20, פרופ' זאורברוך, כ"תקווה הגדולה לחידוש גדולתה של הכירורגיה הגרמנית".
בסביבות השעה 22:00 של יום שישי 16 ביולי 1933, עת הובא חיים ארלוזורוב הפצוע במכונית פרטית לבית החולים.
ידיד משפחת ארלוזורוב, ד"ר יוליוס קליברג (ׁׁׁׂ1894–1988), מנהל המחלקה הפנימית בבית החולים הדסה בירושלים, היה במקרה בתל אביב והתאכסן באותו מלון בו שהתה משפחת ארלוזורוב.
אך תקלה במכשיר עיכבה את מתן הדם, ולמרות שהפציעה לא נחשבה לאנושה, ארלוזורוב נפטר כעבור שלוש שעות כתוצאה מ"חוסר-דם חריף".
עוד בנעוריו היה מרכוס ציוני, ובשנת 1911 היה בין מארגני התאחדות הסטודנטים הציוניים באוניברסיטאות גרמניה.
לאחר עליית הנאצים לשלטון קיבל הצעה מבית החולים היהודי במצרים.
באותה תקופה פנה אליו גם ראש עיריית תל אביב מר מאיר דיזנגוף בהצעה לעסוק בתחומו בתל אביב.
ב-1 באפריל 1933 מצא על שולחנו בבית החולים בברלין מכתב אנונימי עם הכיתוב: "יהודי!
לפי המלצתו של פרופ' זאואארברוך הוזמן מרכוס לקהיר לנהל את המחלקה הכירורגית בבית החולים היהודי שם.
בקהיר השיגו מכתבו של דיזנגוף שהזמינו שוב לקבל את הנהלת המחלקה בתל אביב.
המצב היה דרמטי : בקהיר הייתה מחלקה גדולה עם הרבה מיטות וגם תנאי עבודה מצוינים ובהדסה המחלקה הייתה רק בת 18 מיטות ,עם ציוד דל למנתח מסוגו.
אולם מאיר דיזנגוף האיץ בו באומרו (באפריל 1943) :" מקומך כאן ולא בגולה, אם תעזור לנו נעזור גם לך".
דבריו של ראש העיר השפיעו.
ביוני 1933, עלה לארץ ישראל.
בבית חולים "הדסה" (תל אביב)
בשנת 1934 התמנה מרכוס כמנהל המחלקה הכירורגית ב' בית החולים הדסה בתל אביב ובהמשך גם כמנהל המחלקה הכירורגית א'.
באשר למצב הכירורגיה בארץ, עד לעשור השני למנדט היו רוב הניתוחים שבוצעו בארץ "ניתוחים קטנים".
עם הצטרפותם של ד"ר אדוארד גורדון יוסף (ג'וזף) לבית החולים הדסה ירושלים ב־1928, מכס מרכוס לבית החולים הדסה (תל אביב) ב־1933 וד"ר פליקס מנדל ל- בית החולים הדסה ירושלים ב־1939 שונתה רשימת הניתוחים, מספר הניתוחים הגדולים והמורכבים שביצעו בארץ הלך וגדל.
עד לבואם של מרכוס ועמיתיו יוצאי גרמניה בוצעו הניתוחים בארץ-ישראל ללא הקפדה יתירה על ביצוע בדיקות כלליות מוקדמות, ואילו המנתחים-העולים מגרמניה נטלו את האיזמל רק לאחר בדיקות רנטגניות ומעבדתיות מקיפות, כשלעיתים הם חוזרים ומבצעים אותן גם במהלך הניתוח
כעבור זמן שימש פרופסור אורח בבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
מרכוס היה מוזמן לעיתים קרובות לבתי חולים בארץ ובחוץ-לארץ.
ניתח את גדולי היישוב, שמו נישא בין השכנים הפלסטינים: הוא ניתח את ראש עיריית ח'אן יונס, את ראש עיריית עזה.
גם בכירים ממדינות ערב הסמוכות טופלו על ידיו, כך למשל מרכוס הוזמן לטפל בדודו של המלך פארוק הראשון (במצרים), הוזמן לעיתים קרובות ל-קפריסין ועוד.
אגב השם "מרכוס" נהפך אצל כמה משכנינו לסמל "כירורג".
ומעשה שהיה כך: מרכוס היה בחופשה וסגנו ד"ר אריה אלוטין טיפל לפי בקשתו באחד מחוליו הערביים שנותחו על ידו.
בוקר אחד צילצל הטלפון ונשמע קול: אפשר לדבר עם מרכוס -אלוטין, הם ידעו שאלוטין הוא המטפל ואולם השם מרכוס- פירושו היה אצלם -מנתח.
מרכוס היה מורם של שני דורות של כירורגים בישראל.
ביולי 1937 קיבל מרכוס להתמחות את ד"ר שושנה שקופ-פרנקל (הייתה רופאה מתמחה יחידה במחלקה שבה השתלמו באותה עת עוד 14 רופאים-מתמחים).
לימים הייתה המנתחת הפלסטית הראשונה בישראל.
מרכוס היה ידוע בכינויו "רופא המחתרות", ובמרפאתו מצאו מקלט ראשוני 20 בורחי לטרון יחסו לפצועים היה קודם-כל אנושי.
פצועי אצ"ל היו לא פעם אחרי ניתוח מוצאים מביה"ח ישר מחדר הניתוח למקום ידוע להמשך הטיפול על ידי כירורגים ורופאים, מרכוס היה בקשר הדוק איתם.
אשר ל"ההגנה" - יחסו הובלט בעובדה, שהוא הסכים, שבמרתף ביתו ברמת גן יסודר "סליק", שבו אורגנו פעמיים בשבוע על ידי ההגנה אימונים בנשק פעיל.
"סליק" זה נתגלה לשלטונות אחרי 8 חודשים.
באחד הימים בשעה 2 אחה"צ, כשחזר מקס מרכוס אחרי ניתוח של פצועים לביתו, הבחין על גזוזטרת ביתו אנגלים מסתובבים: ביקשו ממנו מפתח של המרתף.
הוא כמובן נדהם אבל ציווה על מנהלת הבית לפתוח את המרתף.
חיפשו, חיפשו ולא מצאו דבר (כפי שנתברר נודע להגנה במוקדם על החיפוש שעתיד להתקיים, והם הספיקו בלילה הקודם להוציא את המטמון), הקולונל שעמד בראש המחפשים, הביע את שביעות רצונו על כך שלא נמצא כלום, בחיוך אדיב ובשיחה שהתנהלה אחר כך בין בשניים.
חלק מהצמרת האנגלית התייחס אליו בכבוד רב, מכיוון שהמצב בארץ היה כזה, שרבים מהם חששו שמא יצטרכו לו.
האנגלים נתנו לו רישיון להתנועע חופשי במכוניתו בזמן העוצר, כמו כן היה לו נשק ברשות.
מרפאתו של מרכוס מוקמה ב"בית ברונו" שברחוב שטראוס 3 בתל אביב (מאחורי בית החולים הדסה).
עשרים אנשי לח"י שברחו ממחנה המעצר בלטרון ב-31 באוקטובר 1943 מצאו מקלט במרפאתו שבבית ברונו, עד שהועברו למקומות מסתור אחרים
בתום מלחמת העולם השנייה הוצע למרכוס לשוב לגרמניה ולנהל את המחלקה הכירורגית בבית החולים בברלין אך מרכוס סירב.
במהלך מלחמת העצמאות ניתח מרכוס מאות פצועים, חלקם הגדול עם פגיעות מורכבות.
ב-20 במרץ 1948 במסגרת מינויים של יועצים רפואיים לקצין רפואה ראשי ד"ר חיים שיבא מונה מרכוס יועץ לכירורגיה
במהלך מלחמת העצמאות היה חבר בצוות המיוחד ל שיקום החיילים הנכים ביחד עם ד"ר אליהו רוזנבוים (מרוז), ממחלקת החינוך בעיריית תל אביב וד"ר לוי מלינובסקי, ראש השירות הפסיכולוגי החינוכי של עיריית תל אביב.
נזכר דוד בן-גוריון : "לוי מלינובסקי בדק כבר 3,000 חיילים מועמדים למקצועות מבחינה אוריינטציה מקצועית, יש גם קצין סעד מיוחד, הכירורג דוצנט מכס מרכוס".
מרכוס היה ממייסדי בית החולים אסותא ובמשך עשרות שנים ניתח באסותא אלפי ניתוחים.
מרכוס עבד ככירורג בתל אביב במשך שלושים שנה, עד יציאתו לגמלאות בשנת 1964, ולאחר מכן המשיך לעבוד מספר שנים באופן פרטי.
מרכוס היה מנוי על 14 עיתונים רפואיים, באנגלית, בצרפתית ועד פרוץ מלחמת העולם השנייה גם בגרמנית.
עם פתיחת בית החולים איכילוב בשנת 1961, לפי בקשת סגן ראש העיר וראש שרותי הבריאות, עו"ד יוסף חלד עבר מרכוס עם רוב צוותו לנהל את המחלקות כירורגית א' וכירורגית ב' עד פרישתו לגמלאות ביוני 1964.
מכס מרכוס נפטר בשנת 1983, ונקבר בבית הקברות טרומפלדור בתל אביב.
מרכוס היה גרוש, וחשוך ילדים.
בין תחביביו הרבים נמצאו גם מוצגים ארכאולוגיים בביתו.
עיריית רמת גן וארגון יוצאי אצ"ל הציבו לוחית זיכרון ליד המקום בו עמד ביתו ברמת גן.
על שמו של מרכוס רחוב "רופא המחתרות" ב-שכונת כוכב הצפון בתל אביב.
העזרה הראשונה לפצוע, תרגום: ד"ר אשר גולדשטיין, הוצאת מגן דוד אדום, הארגון הארצי של אגדות מגן דוד אדום לעזרה מהירה, תל אביב, תרצ"ט, 1939, 32 עמודים, (על סמך הספר הרצאה במגן דוד אדום תל אביב, באספת רופאים)
ראו: דוצ' ד"ר מכס מרכוס (תל אביב): אי ספיקה חריפה של מחזור הדם מבחינה כירורגית (ישיבה א', הרצאת משנה, 1 ביוני)
מכנסיים קצרים הם סוג מכנסיים המשמשים כלבוש גברי ונשי.
ביגוד זה נלבש על אזור האגן, מקיף את המותניים ומתפצל כדי לכסות את החלק העליון של הרגליים, לפעמים נמשך עד הברכיים אך לא מכסה את כל אורך הרגל, כלבוש עליון (ותחתיו נלבשים תחתונים כלבוש תחתון).
למכנסיים קצרים דרגות אורך שונות - יש המכסים רק את אזור אגן הירכיים, והמכנסיים מסתיימים בחלק הירך העליון, יש מכנסיים קצרים המגיעים עד הברכיים (והמכונים מכנסי ברמודה), ויש מכנסיים קצרים המגיעים באורכם אל מתחת לקו הברך (מכנסי שלושה רבעים או מכנסי שבע שמיניות).
המכנסיים נקראים "מכנסיים קצרים" מאחר שבניגוד למכנסיים רגילים, מכנסיים קצרים אינם מכסים את כל אורך הרגל, והם קצרים יותר מאורכה של הרגל.
מכנסיים קצרים משמשים בעיקר לאקלים חם או לצורכי ספורט (ומכונים בהתאם "מכנסי ספורט").
מכנסונים הם גרסה קצרה יותר של מכנסיים קצרים הנלבשים על ידי נשים ובמידה פחותה יותר גם על ידי גברים.
אין הגדרה ברורה המבדילה בין מכנסיים קצרים למכנסונים, והגדרה זו השתנתה לאורך השנים, אך לרוב משתמשים במונח מכנסונים לתיאור מכנסיים קצרים במיוחד, צמודים ושאורכם אינו ארוך בהרבה מקו הישבן, ולפעמים אפילו קצר ממנו.
לפני המהפכה הצרפתית, המעמד העובד לבשו מעין מכנסיים ארוכים ואצילים לבשו מכנסיים מצועצעים ומקושטים צרים או רחבים עד לברכיים ומתחתם גרביים מקושטות.
לאחר המהפכה גברים מכל המעמדות התחילו ללבוש מכנסיים ארוכים.
אך ילדים קטנים הולבשו במכנסיים קצרים, שהתארכו עם הגיל.
משם באה האמירה ש'גבר בוגר לובש מכנסיים'.
באירופה של המאה ה-19 נהגו להלביש ילדים במכנסיים קצרים (בעיקר כתלבושת אחידה בבתי הספר).
כאשר הילדים הגיעו לגיל העשרה הם הולבשו במכנסיים באורך מלא.
על מנת שלא להיראות כלובשי בגדי ילדים, אנשים מבוגרים לא נהגו ללכת עם מכנסיים קצרים.
במלחמת העולם הראשונה הבריטים הקימו את המפקדה הצפון אמריקאית שלהם באי ברמודה.
הייתה שם רק חנות תה אחת והבריטים שתו הרבה תה, למרות החום המעיק, בעל החנות רצה להלביש את עובדיו, כך שיהיה להם נוח לעבוד.
הוא מצא רק מכנסי חאקי וקיצר אותם עד מעל לברכיים.
אדמירל העורף הבריטי מאסון בארידג' (Mason Berridge) שנהג לשתות את התה שלו שם, התלהב מהרעיון ואימץ אותו עבור חבריו הקצינים וכינה את המכנסיים הללו בשם 'מכנסי ברמודה'.
מהר מאוד החלו קציני הצי הבריטי ואחריהם קציני הצבא הבריטי כולו ששירתו באזורים חמים לאמץ את המראה הנוח הזה כמדי הקיץ של הצבא הבריטי.
אחרי זה השכיל המטכ"ל הבריטי להפוך את מכנסי הברמודה לחלק ממדי המשרתים באזורים הטרופיים של האימפריה הבריטית.
ב-1920 אימצו תושבי ברמודה את המכנסיים כבגד מקומי של אנשי העסקים שלהם.
ב-1932 עוררה כוכבת הטניס אליס מארבל (Alice Marble) האמריקאית שערורייה כשהופיעה לתחרויות עם מכנסיים בגזרת A שהגיעו עד ברכיה.
בראשית המאה ה-20, עם העלייה בתרבות הספורט והפנאי, החלו אנשים מבוגרים (הן גברים והן נשים) ללבוש מכנסיים קצרים בעת פעילויות אלה.
מה שעורר התנגדויות במקומות שונים.
העיר הונסדייל (Honesdale) בארצות הברית, הוציאה בשנת 1938 תקנה שאוסרת ללבוש מכנסיים קצרים בתחום העיר בטענה שהעיר 'צנועה ואיננה חוף רחצה'.
בעוד שבמכנסי גברים כבר שולבו רוכסנים בשלהי תקופת השפל הגדול, במכנסי נשים, הם התחילו להופיע רק בסוף שנות ה-40 וראשית שנות ה-50, והם נתפרו בתפר הצדדי של המכנס הנשי, כי רוכסן קדמי נחשב לא צנוע לאישה.
הניו יורק טיימס פרסם ב-1944 שמועצת העיר מונהנס (Monahans) טקסס אסרה על נשים ללבוש מכנסיים קצרים במקומות ציבוריים.
ב-1959 מועצת פלאטסבורו (Plattsburgh) אסרה על כל נערה מעל גיל 16 ללבוש מכנסיים קצרים ברחובות, מי שנתפסה לבושה כך נאלצה לשלם קנס של 25 דולר או לשבת 25 ימים במעצר.
בשנת 1949 צולמה שחקנית הקולנוע מרילין מונרו במכנסיים קצרצרים (short shorts), ובעקבותיה בראשית שנות ה-50 התחילו יותר ויותר נשים ללבוש את גזרת המכנס הזה שהתאפיין באורך של 6 אינץ מעל לברך, מותן מוגבה ורוכסן צד.
גם כלבוש יומיומי ברחובות ולא רק כבגד נופש.
הדבר עורר ביקורת רבה כי התלבושת הנשית המקובלת הייתה אז חולצה, חצאית ארוכה, גרבי ניילון ונעלי עקב.
באביב 1952 שלחה אישה שהגדירה עצמה כ'גברת מהוגנת' מכתב תלונה למועצת העיר פורט וורת' (Fort Worth) שבטקסס שבו כינתה את המכנסיים הקצרצרים הללו כ'פרסומת לניאוף'.
היא גם התלוננה על כך שהיא נאלצת להתבונן ב'רגליים מכוערות' ושהמכנסיים הקצרצרים הם 'חרפה לאנושות'.
מועצת העיר שקלה לאסור את לבישת המכנסיים בקהילה המקומית, אך הסיפור הגיע לכותרות ברחבי ארצות הברית, ועורר שם את הוויכוח בעד ונגד מכנסיים קצרים בכלל.
מה שגרם לכך שבשנות ה-60 תעשיית האופנה החלה לעצב ולעודד חצאיות מידי כתחליף למכנסיים הקצרים.
חצאיות המידי לא התקבלו ברצון על ידי הנשים, הייתה זו תקופת חופש מיני ונשים חיפשו ביגוד שיבטא אותו.
בסוף שנות ה-60 התחילה מרי קוואנט המעצבת הוולשית, לעצב חצאיות מיני שקראו תיגר על 'האופנה המקובלת' להלבשת נשים.
בגלל הביקוש לבגדים יותר ויותר קצרים היא עיצבה בשנות ה-70 מכנסיים קצרים מאוד שתפר המפשעה שלהם היה 2 אינץ' והם זכו לכינוי 'מכנסיים לוהטים' (Hot Pants).
ההצלחה הייתה מיידית והן נלבשו על ידי כל המי ומי כולל ג'קלין קנדי-אונאסיס.
גם גברים כגון אלטון ג'ונס ודויד בואי התחילו ללבוש את המכנסיים הלוהטות.
אך סגנון המכנסיים הלוהטות, שאף אומץ על ידי כמה חברות תעופה כמדי הדיילות, התחיל להיות מזוהה יותר ויותר עם תעשיית המין ובאמצע שנות ה-70 המכנסיים הללו איבדו את הפופולריות שלהם.
הם נעלמו לכ-20 שנה והופיעו שוב בשנות ה-90 כחלק מהתלבושות של שחקניות קולנוע וזמרות פופ כגון ג'ניפר לופז ובריטני ספירס.
החלוצות שהגיעו לפלשתינה (א"י) לבשו מכנסיים קצרים, בשל מזג האוויר ומתוך תחושת שוויון עם הגברים.
המכנסיים הקצרים הובאו ארצה על ידי עולות סוציאליסטיות שבאו ממזרח אירופה בעליה השנייה והעלייה השלישית.
נשות הפלמ"ח לבשו מכנסיים קצרים, לעבודה, לחגים וגם לשמירה.
בצילום של אתר הפלמ"ח בפרק 'לוחמות הפלמ"ח במלחמת השחרור' נראית בחורה יושבת במגדל שמירה לבושה במכנסיים כהים, כנראה כחולים.
גם חברות הקיבוצים לבשו מכנסיים קצרים.
מתקופת טרום-המדינה ידוע השיר 'זלמן יש לו מכנסיים' ששורתו השנייה היא 'מגיעות עד הברכיים', כלומר מעין מכנסי ברמודה.
בספרה 'חליפות העתים' כותבת אילה רז שבסוף שנות ה-30 התחילו המכנסיים הקצרים להיות פופולריים בתל אביב, לנשים וגברים.
ובעוד שבעולם הם היו בגדי פנאי וספורט בלבד, בתל אביב הם הפכו לבגד לכל עת.
בזמן הצנע בישראל, ב-1949 מיד לאחר קום המדינה כל שכבות החברה לבשו מכנסיים קצרים.
המאייר והקריקטוריסט דוש יצר את דמותו של 'שרוליק' כסמל לישראלי.
שרוליק לובש מכנסיים קצרים, חובש כובע טמבל ונועל סנדלים.
מכנסי קאפרי מכונים בישראל גם כמכנסי שלושת רבעי אילו מכנסיים ארוכים יותר ממכנסיים קצרים, כלומר ארוכים יותר מאורך הברך אך קצרים יותר ממכנסיים באורך מלא, לרוב באורך של שלושת רבעי ממכנסים ארוכים סטנדרטיים.
המכנסיים הוצגו לראשונה ב-1948 באירופה והפכו לפופולרים במיוחד באי קאפרי בשנות החמישים ומכאן שמם.
השחקנית גרייס קלי הייתה מבין הראשונות שהציגה מכנסיים אילו בסרטיה ותרמה לפופולריות של העיצוב.
שמם נוצר מהלחם של המילה מכנסיים וקטנים.
מכנסונים נלבשו עוד מ-1930, אך היו מוגבלים לאירועי ספורט, חוף הים או מכנסי נוחות ביתיים.
בשנות ה-60 ניסו בתי אופנה רבים למצוא תחליף לחצאיות המיני הפופולריות לתקופה בעזרת משחקים עם הפרופורציות והאורך של פרטי לבוש נשי.
ב-1970 פרסם בית אופנה צרפתי WWD מכנסונים כפריט יוקרה, עשויים מסטן וקטיפה.
בתי אופנה רבים אחרים אימצו את הרעיון והחלו לשווק מכנסונים זולים בכל הגזרות והבדים שהפכו במהרה לפריט אופנה פופולרי.
הם החלו להופיע כמדים של מעודדות, בגדי יציאה למועדוני ריקודים ובגדי הופעה בעולם הבידור.
אחד הטיעונים לפופולריות הגואה של המכנסונים היה רצון הנשים להביע את חירותן בעקבות ההצלחות של התנועה לשחרור האישה.
ההיסטוריונית ואלרי סטיל מסבירה בספרה שהמכנסונים הפכו מיד לפריט לבוש המזוהה עם מיניות, ומאמצע שנות ה-70 הפכו ללבוש של יצאניות.
דוגמה לכך אפשר לראות בסרט נהג מונית בו ג'ודי פוסטר לובשת מכנסונים כשהיא מגלמת יצאנית.
אימוץ המכנסונים בידי תעשיית המין פגעה בפופולריות שלהם והם נשארו פופולריים בעיקר בעולם הבידור.
משנות ה-2000 זמרות פופ רבות כגון בריטני ספירס וקיילי מינוג נהגו להופיע עם מכנסונים קצרים צמודים, ותרמו לעליה חדשה בפופולריות של המכנסונים שנמשכת על ימינו.
כבגדי רחוב הם נפוצים בעיקר בקרב מתבגרות ונשים צעירות שאימצו אותם כפריט לבוש יום יומי.
נשים לא נהגו ללבוש מכנסיים עד אמצע המאה ה-19, ובאופן נרחב עד תחילת המאה ה-20. במהלך העת החדשה אופנה זו חדרה אל המיינסטרים בתהליך ארוך ומדורג.
המכנסיים אומצו כבגד במערב אירופה בשלהי העת העתיקה, אך היו מיועדים לגברים בלבד.
בשנות ה-50 של המאה ה-19 כהתרסה על סרבולן של השמלות שהיו נפוצות באותה התקופה, נשים אירופאיות ממעמדות הביניים החלו ללבוש סוג של מכנסיים לנשים שכונה "שמלה טורקית", שהיו מאוד לא-מקובלות קודם לכן.
דגם זה היה דומה למכנסיים שהיו נפוצות מהאימפריה העות'מאנית.
לאחר מכן המכנסיים לנשים הפכו להיות מקובלים יותר באזורים נוספים, אולם עדיין לא חדרו אל המיינסטרים האופנתי באירופה.
לעומת זאת, בארצות הברית אימצו את דגם המכנס הטורקי פעילות פמיניסטיות, בהן אליזבת קיידי סטנטון, סוזן ב.
אנתוני ולוסי סטון, וכן נשים אנגליות ממעמד הפועלים בוויגאן.
אחת התומכות הנלהבות בלבישת מכנסיים הייתה הרופאה מרי אדוארדס ווקר, שעבדה בבית חולים צבאי בתקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
היא כתבה ב-1871 שבגד צריך "להגן על האדם ולאפשר לו חופש תנועה, ולא להפוך את האדם הלובש אותו למשועבד לו." ווקר נהגה ללבוש מכנסיים לעיתים קרובות, ונעצרה על כך מספר פעמים.
היא נהגה להשיב: "אני לא לובשת בגדי גברים, אני לובשת את הבגדים שלי".
מעצרה הראשון היה בניו יורק ב-1866, ומעצרה האחרון היה ב-1913, בשיקגו, בגיל 80.
בתחילת המאה ה-20 יוצרו בגדי עבודה לגברים בלבד, לכן היה מקובל עבור נשים בבריטניה ובארצות נוספות באירופה ללבוש מכנסיים במפעלי תעשייה, בעבודות גינון, וכן בפעילות חברתית ועיסוקי פנאי.
רק בשנת 1943 החלו לייצר מכנסי עבודה מיוחדים לנשים בבריטניה.
עם זאת, בשנים אלו מכנסיים לנשים פועלות או חקלאיות החלו להיות נפוצות יותר במספר אזורים, למשל, במזרח אירופה, ומשם התפשט המנהג באמצעות העולות הציוניות גם אל ישראל.
בשנת 1919 לואיסה קפטילו קראה תיגר על כללי החברה והפכה לאישה הראשונה בפוארטו ריקו שלבשה מכנסיים אופנתיות בציבור.
קפטילו נודעה כלוחמת למען זכויות עובדים וזכויות האישה.
מעשה זה נחשב לעבירה על החוק.
היא נשפטה ונדונה למאסר, אך בית המשפט ביטל מאוחר יותר את ההאשמות נגדה.
קפטילו שימשה השראה לנשים רבות בארצות הברית ובאירופה, ובשנות ה-20 החלה להתפשט האופנה החדשה.
בשנות ה-30 השחקניות מרלן דיטריך וקתרין הפבורן צולמו לעיתים קרובות במכנסיים.
בשנות ה-60 הציג לראשונה מעצב האופנה אנדרה קורז' מכנסי ג'ינס שנועדו לנשים, והפך את הג'ינס מבגד עממי ל"בגד מעצבים".
בשנת 1969 חברת הקונגרס הרפובליקנית שרלוט ריד הייתה האישה הראשונה שלבשה מכנסיים בקונגרס של ארצות הברית.
פט ניקסון הייתה הגברת הראשונה של ארצות הברית שהופיעה לראשונה בציבור לבושה במכנסיים.
בשנות ה-70 בוטל קוד הלבוש בבתי הספר בארצות הברית לפיו בנות חויבו להגיע בחצאיות.
עקב כך עלתה הפופולריות של מכנסי נשים בכל רחבי המדינה.
בשנת 1989 חברת הסנאט של קליפורניה בקי מורגן הייתה האישה הראשונה שלבשה מכנסיים בסנאט של מדינה אמריקאית.
הילרי קלינטון הייתה האישה הראשונה שלבשה מכנסיים בדיוקן רשמי של הגברת הראשונה בבית הלבן.
נשים לא הורשו ללבוש מכנסיים בסנאט של ארצות הברית עד שנת 1993. בשנה זו, הסנטוריות ברברה מיקולסקי וקרול מוזלי בראון הגיעו לסנאט במכנסיים, כאות מחאה.
עקב כך שונו כללי הלבוש בסנאט, ונשים יכולות כעת להגיע במכנסיים, כל עוד הן לובשות גם חליפה תואמת.
בשנת 2012 שונה קוד הלבוש של המשטרה הרכובה המלכותית של קנדה, ואפשרה לנשים ללבוש מכנסיים ומגפיים.
מספר דתות אוסרות על נשים לחשוף את רגליהן, ומקובל בהן שנשים לובשות שמלות ארוכות.
דת הסיקיזם חריגה במובן זה, מכיוון שאישה סיקית הלובשת מכנסיים נחשבת לצנועה יותר.
מאמיני הפנטקוסטליזם (זרם בנצרות) נוהגים על פי הציווי המקראי לפיו אסור לנשים ללבוש בגדי גברים.
ביהדות אורתודוקסית, רוב הנשים אינן לובשות מכנסיים.
אולם קיימים פוסקים אחרים האומרים שכיוון שמאז המאה ה-20 נהוג שנשים לובשות מכנסיים איסור זה לא חל עליהן.
אמנם למרות זאת מוסכם בקרב רוב הפוסקים שמטעמי צניעות על אישה להימנע מלבישת מכנסיים.
חוקת ארצות הברית אפשרה בעבר להגדיר קוד לבוש לנשים בבתי ספר, וקוד זה חייב בדרך כלל לבישת חצאית.
בשנת 1972, בוטל סעיף זה בחוקה, ומאז מכנסי נשים הפכו לפופולריים.
בקליפורניה הזכות ללבוש מכנסיים מעוגנת בחוק נגד אפליה במקומות עבודה.
בטופס התלונה על אפליה מופיעה האפשרות "נמנעה ממני הזכות ללבוש מכנסיים."
בשנת 2014 דן בית המשפט לענייני משפחה במומבאי בריב בין בני זוג בו הבעל דרש שאשתו תלבש סארי מסורתי, אך היא העדיפה ללבוש מכנסי ג'ינס.
דרישת הבעל הוגדרה כמקרה של אלימות במשפחה, והזוג התגרש.
על פי החוק הבריטי, כל בית ספר רשאי לקבוע קוד לבוש.
רוב בתי הספר בבריטניה מאפשרים לתלמידות ללבוש מכנסיים, אם כי מנהג זה אינו נפוץ, ויש גם בתי ספר שבהם חובה על התלמידות ללבוש חצאית.
בחברת התעופה בריטיש איירווייז נדרשו רוב הדיילות ללבוש את מדי הדיילת המסורתיים, שאינם כוללים מכנסיים.
כלל זה שונה רק בשנת 2016.
בשנת 2013 ביטלה האספה הלאומית הגדולה של טורקיה חוק האוסר על חברות פרלמנט ללבוש מכנסיים.
בבתי ספר רבים בישראל התקנון אוסר להגיע לבית הספר בחצאית מיני ובמכנסיים שאינם מכנסיים ארוכים או מכנסיים עד לגובה הברך.
אין איסור גורף על לבישת פריט זה או אחר, אולם על פי משרד החינוך, תקנוני הלבוש של בית הספר הם אוטונומיים ואמורים להיקבע בתיאום של המורים, התלמידים וההורים, "בהתאם לערכי הקהילה במקום".
מסקירת תקנוני לבוש בבתי ספר משנת 2015, עולה כי בבתי ספר רבים אסור לבנות ללבוש מכנסיים קצרים, אך לבנים מותר.
גם בתיכון באילת, עיר בה חם מאוד בחודשי הקיץ, חויבו הבנות להגיע עם מכנסיים ארוכים לבית הספר, בניגוד לבנים.
בשנת 2015, קמה מחאה בקרב תלמידי תיכון בנושא זה, וחברת הכנסת זהבה גלאון פנתה לשר החינוך נפתלי בנט וקראה לו לפעול על מנת להפסיק את האפליה בקוד הלבוש בין בנים לבנות בבתי הספר.
גם בשנת 2020 פורסמו מקרים רבים שבהם תלמידות לא הורשו להיכנס לבתי הספר משום שלבשו מכנסיים קצרים, והתפתחה בנושא זה מחאת רשת שסוקרה גם בכלי התקשורת.
יושבת ראש נעמת, חגית פאר, אמרה: "מדובר בהתעללות של ממש על רקע מגדרי...
קו ישיר עובר בין תופעות של הדרת נשים לבין תופעות אחרות שעיקרן פגיעה בנשים ובבנות בשלל דרכים."
הנשיא הייסטינגס באנדה חוקק חוק בשנת 1965 לפיו אסור לנשים ללבוש מכנסיים.
בתיקון משנת 1991 לחוקת סודאן, נאסר על נשים ללבוש "תלבושות מגונות" בפומבי, כאשר הכוונה היא בעיקר למכנסיים.
13 נשים נעצרו בח'רטום ביולי 2009 והואשמו בלבישת מכנסיים.
עשר מהנשים הודו באשמה; כל אחת קיבלה עשר מלקות וקנס של 250 לירות סודאניות.
שלוש הנשים האחרות הורשעו ונקנסו בקנס גבוה יותר, כתחליף למלקות.
בפריז היה חוק עזר עירוני מימי המהפכה הצרפתית המחייב נשים לבקש את הסכמת רשויות העיר לפני שהן "מתלבשות כגבר" כולל לבישת מכנסיים (החוק תוקן בעבר והחריג את אלו "האוחזות בכידון האופניים או במושכות הסוס").
החוק בוטל רשמית על ידי השרה לזכויות הנשים בשנת 2013.
מכנסיים מתרחבים (מכונים גם מכנסי פדלפון ומכנסי פעמון) הם סוג של מכנסיים המתרחבים מהברכיים כלפי מטה, ויוצרים בכך אשליה של צורה דמוית פעמון על הרגל.
מכנסיים מתרחבים הומצאו במקור עבור חיל הים על מנת שמלחים יוכלו ללבוש בקלות רבה יותר את מכנסיהם מאשר מכנסיים רגילים.
מכנסיים מתרחבים היו פופולריים במיוחד מתחילת שנות ה-60 של המאה ה-20 ועד תחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 ונחשבו באותה העת לסמל אופנה המזוהה עם התנועה ההיפית.
גם בשנים מאוחרות יותר ואף בעשור השני של המאה ה-21, חזרו המכנסיים המתרחבים מדי פעם לאופנה.
ד"ר מכס מרקוזה היה רופא עור ומין וסקסולוג גרמני ישראלי.
מכס מרקוזה נולד בברלין, גרמניה, למשפחה יהודית לא ציונית.
אמו, יוהנה, הייתה בת למשפחה של בעלי טחנת קמח ואביו, קרל, היה סוחר.
קיבל את תואר דוקטור בברלין ב-1901 עם דיסרטציה "על הידע של קרן עורית".
התמחה בברלין ברפואת עור ומין.
ב-1904 פרסם את מאמרו "המותר לרופא המשפחה לייעץ על יחסי מין מחוץ לנישואין".
ב-1905 התחתן עם פרידה, לא יהודייה שהתגיירה, ונולדו להם שני בנים: קרל שנפטר בהיותו תינוק ויוחנן.
ב-26 בפברואר 1905 היה ממקימי "הברית להגנת האם" בברלין (אחר כך "הגנה על היולדות ולרפורמה מינית"), ארגון שתמך גם באמהות חד-הוריות.
ערך כתבי עת מדעיים בנושאי סקסולוגיה, ספרים ומילונים בנושא.
שיתף פעולה עם מגנוס הירשפלד בהוצאת "העיתון לסקסולוגיה".
באחד המילונים שחיבר ("המילון לסקסולוגיה") השתתף גם פרויד.
הישגו הגדול היה ארגון הידע הסקסולוגי לכדי הגדרות מונחים ברורות.
היה עד מומחה לענייני מין.
לטענת מרקוזה הפתרון ל"בעיית היהודים" אינו הציונות, אלא נישואי תערובת עם גרמנים על מנת להיטמע בחברה הגרמנית.
עם עליית הנאצים לשלטון פסק לערוך עיתונים.
ב-1933 אחרי פגישה עם משה סורוקה, מראשי קופת חולים כללית, עלו לארץ ישראל.
בני הזוג התגרשו, ומרקוזה נשא בשנית לאישה את גרטה, ממנה נולד בנו מיכאל.
בארץ ישראל פתח מרפאה פרטית בתל אביב, וכתב ספרים, "מדריך לחיי המין" ו"הנישואין", שזכו להצלחה.
מכנסי קרגו או מכנסי לחימה או מכנסי דגמ"ח הם מכנסיים שגזרתם רפויה והם מתוכננים במקורם לפעילויות בחוץ ובטבע ומאופיינות על ידי כיסים גדולים שלעיתים נסגרים על ידי כפתור, צמדן (ולקרו), או מגנט.
המכנסיים הפכו פופולריים גם בשימושים אורבניים ואף חדרו לאופנה בשנות ה-90 של המאה העשרים.
מכנסי קרגו בדרך כלל עשויים מבד עבה ותפורים בתפר כפול כדי שלא ייקרעו ויחזיקו מעמד בתנאי שטח קשים, וכן הם עד היום משמשים עובדים אלו.
במכנסי קרגו השתמשו לראשונה בכוחות הצבא הבריטיים ב-1938. הם הוכנסו לצבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה.
הכיסים הגדולים במכנסי קרגו שימשו בצבא הבריטי כדי לשמור על מפות ופריטים אחרים הנחוצים לחייל.
כיום משמשים מכנסי דגמח מכותנה מאבטחים, כוחות מיוחדים ועוד.
מכנסי קרגו בדרך כלל נתפרים מכותנה אך גם מבד ג'ינס.
מכס אחד חלקי שלושים היה מכס מתקופת המלכים משושלת ארפאד.
זה המכס שהמלך קארוי הראשון, מלך הונגריה (1308–1342) הנהיג מחדש כמכס על סחר החוץ.
בראש המשרד שגבה את המכס עמד "פקיד השלושים" (בהונגרית harmincados ובלטינית tricesimator).
תקופת ארפאד נמשכה מאז ייסוד מלכות הונגריה בשנת 1000 ועד 1301, אז נפטר הצאצא הגבר האחרון של בית ארפאד.
הטריקסימו היה "תוספת מכס-ירידים" למטרות סחר פנים שהופיע לראשונה בראשית המאה ה-13.
ההתייחסות הראשונה מופיעה בתעודה משנת 1209 - שם מופיע פטור לאנשי היישוב וארשד מתשלום האחד חלקי שלושים.
בתעודה משנת 1235, אנדראש השני, מלך הונגריה מסר כנדודית בתו יולאנטה (12,000 מרק בכסף) את כל הכנסות השלושים של המדינה למלך יאקאב מאראגון, המכס הזה עמד אז על 1,500 מרק בשנה.
בתחילה הוא החליף את חובת התשלום של מכס-הירידים (tributum fori) אשר שולם במקור לגופים מלכותיים, אך מאוחר יותר לגופים כנסייתיים בשווקים המקומיים העמוסים ביותר בהונגריה.
הפיכתו למכס בגין סחר חוץ קשורה בשמו של המלך קארוי רוברט כאמור שהקים "משרד מכס אחד חלקי שלושים" בצפון המדינה, אך במהלך תקופה זו הוא מוזכר עדיין גם כתוספת מכס-ירידים בגין הסחר הפנימי במדינה.
ניתן להחשיב את מכס האחד חלקי שלושים כמכס סחר חוץ כללי - על יבוא ויצוא כאחד כחוק על פי הצו משנת 1405 של זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שהיה גם מלך הונגריה.
הסחר הבינלאומי ירד בחדות במהלך מלחמות המלכים עם הברונים שליטי המחוזות.
בשנת 1316 הנפיק קארוי כתב היתר כללי לסוחרים מהדרום במטרה לחזק את סחר החוץ.
אחד משני מסלולי הסחר הבינלאומיים העיקריים היה אז מדרום דרך ממלכת דלמטיה לאיטליה והשני היה דרך וינה למערבה.
במקום המכסים הפנימיים עד אז, שהיו ברובם בבעלות פרטית כמתנה ממלך זה או אחר, הוא ביסס את גביית המכס החדש של סחר החוץ על המכס אחד חלקי שלושים.
זה נגבה בערים הגדולות לאורך צירי המסחר גדולים.
שיעורו היה תחילה 1% מערך הסחורות המיובאות והמיוצאות.
עם הזמן הוא ינק לתוכו את חובת תשלום הגבול המיושן של "האחד חלקי שמונים".
שיעורו של המכס הועלה ל -3.33% בזמן מלכותו של זיגיסמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
לבקשתו של מתיאש הראשון, מלך הונגריה החליף הפרלמנט בשנת 1467 את ה"מכס האחד חלקי שלושים" ב"מכס הכתר" (vonaigona coronae).
מסוף המאה ה -15, המיוחסים - האצולה והכמרים - שוב לא שילמו עבור יבוא ויצוא הסחורות שהם ייצרו או שהם צרכו.
מַכְפִּילֵי פַּרְסָה (שם מדעי: Artiodactyla) היא סדרה גדולה ומגוונת של יונקים פרסתנים הקרויים גם שסועי פרסה.
רובם שוכנים באזורי מחיה פתוחים כמדבריות, מישורים וסוואנות, חלקם ביערות ומשפחה אחת חיה את חייה בקרבת מים.
בקבוצה ניתן למצוא אחדים ממהירי היונקים לצד חיות מגושמות ואיטיות.
קבוצת מכפילי הפרסה שייכת לקבוצת Cetartiodactyla שבה כלולים גם הלווייתנאים.
המאפיין העיקרי של הסדרה, ממנו נגזר שמה הלטיני, הוא מספר זוגי של אצבעות, המכוסות בפרסות.
לכל המינים חסרה האצבע הראשונה, השנייה והחמישית קטנות או לא קיימות ועיקר משקל הגוף הוא על האצבע השלישית והרביעית.
צורה זו מהווה התאמה לריצה ויעילה למהירויות גבוהות.
לחזיריים יש 4 אצבעות בכל רגל, בעוד שלאייליים, פריים וגמליים יש שתי אצבעות.
בכך נבדלים מכפילי הפרסה ממפריטי הפרסה, להם מספר אי-זוגי של אצבעות בכל רגל.
משפחות הסדרה חולקות מספר מאפיינים זהים במבנה הגרמי ובמבנה השיניים.
החלק הקדמי של הגולגולת נוטה להיות צר ומאורך.
לרוב המשפחות קיבות רבות המותאמות לאורח חייהם.
לאייליים 4 חדרים בקיבה, דבר זה משמש להם בתהליך העיכול, שבמהלכו מיקרואורגניזמים בקיבתם מפרקים את מזונם הקשה לעיכול, למרכיבים תזונתיים.
לדמויי חזיר קיבה יחידה מאחר שאינם לועסים את גירתם.
הגדול בבני הסדרה הוא ההיפופוטם ששוקל בממוצע 1,500 ק"ג ויכול לשקול למעלה מ-2 טון בזכרים גדולים במיוחד.
הקטן ביותר הוא איילון ג'אווני (Tragulus javanicus) ששוקל 1–2 ק"ג.
מכפילי הפרסה שוכנים בטבע בכל היבשות למעט אוסטרליה ואנטארקטיקה.
תיעוד המאובנים של הסדרה מגיע לתקופת האאוקן.
בתחילת עידן הקנוזואיקון מנתה הסדרה 36 משפחות שונות, בתקופת המיוקן קיבלו הפריטים פחות או יותר את מראם המודרני.
השגשוג של הסדרה והתרבותה התרחשו במקביל להפחתה במספר מפריטי הפרסה.
אף על פי שהלווייתנאים חסרים מאפיינים מורפולוגיים רבים של מכפילי הפרסה, גילויים חדשים מתחילת המאה ה-21 הציעו כי הלווייתנאים הם צאצאים של מכפילי פרסה קדומים, ולכן הם קשורים באופן ישיר למכפילי פרסה אחרים, כמו פרים והיפופוטם.
בעקבות גילויים אלו, הוגדרה קבוצה חדשה, Cetartiodactyla, הכוללת את הלווייתנאים ואת מכפילי הפרסה יחדיו, ומדגישה את מוצאם המשותף.
למכפילי הפרסה חשיבות גדולה ביותר לאדם.
לפי שרידים ארכאו-זואולוגיים, מכפילי פרסה ניצודו בידי האדם משחר האנושות.
כלכלת הבשר של ציידים-לקטים במהלך התקופה הפלאוליתית הסתמכה ברוב המקרים על ציד מכפילי הפרסה החיים בעדרים גדולים, כגון אנטילופות באפריקה ואיילים באירואסיה וצפון אמריקה.
בארץ ישראל חיות הציד הנפוצות ביותר בפרהיסטוריה היו מכפילי פרסה: צבי ארץ-ישראלי, יחמור פרסי ובקר הבר.
בנוסף, חיות המשק הראשונות שבויתו בסהר הפורה ובכלל, והחשובות ביותר עד ימינו, שייכות לסדרת מכפילי הפרסה: העז, הכבש, הבקר והחזיר.
הם משמשים מקור לבשר, חלב, צמר, עור, עבודות חקלאיות כמו חריש ודישון השדות, ונשיאת משאות.
מאוחר יותר בויתו גם הגמליים במערב אסיה ובדרום אמריקה.
ביהדות, כדי שיונקים ייחשבו לכשרים למאכל מבחינה הלכתית, עליהם להיות מעלי גירה ומכפילי פרסה – שהם מפריס פרסה שסועה, כגון: כבש, עז, בקר, האיילים, הצבי ועוד.
בהיותם כאלה הם כשרים למאכל לאחר שחיטה כשרה כדת וכדין.
עם זאת, לא כל מכפילי הפרסה מבחינה טקסונומית הם גם כשרים מבחינת ההלכה, תת-סדרת בעלי כרית אינם נחשבים למכפילי פרסה מבחינת התורה על אף שמבחינה טקסונומית הם מכפילי פרסה.
משפחה אנטלודונטיים (Entelodontidae) – נכחדה
משפחה אנתרקותריים (Anthracotheriidae) – נכחדה
משפחה פרוטוצרטיים (Protoceratidae) – נכחדה
משפחה פלאומרכיים (Palaeomerycidae) – נכחדה
משפחה קלימקוכרטיים (Climacoceratidae) – נכחדה
מכסה הגרון או כיסוי הגרון או אפיגלוטיס הוא רקמת סחוס דקה וגמישה המכוסה קרום רירי, שנמצאת מאחורי שורש הלשון ומחוברת לשאר מבני הגרון באמצעות רצועות שריר.
מכסה הגרון סוגר את המעבר מחלל הלוע והפה אל קנה הנשימה בזמן הבליעה, ובכך מונע שאיפת מזון (אספירציה).
כמו כן, מכסה הגרון משמש גם בסיס חיתוך עבור העיצורים הכיסוי-גרוניים.
ישנם חיידקים המסוגלים לגרום לדלקת (epiglottitis) בקרום הרירי של מכסה הגרון, במיוחד אצל ילדים.
למרות שמצב זה יחסית קל לטיפול, הוא נחשב למקרה חירום רפואי כי בהיעדר טיפול מכסה הגרון יכול להתנפח, לחסום את קנה הנשימה ולגרום לחנק.
מצב זה נדיר במדינות המפותחות הנותנות חיסון כנגד החיידק Haemophilus influenzae, שהוא אחד מהחיידקים השכיחים הגורמים לדלקת זו.
גם פגיעה פיזית או כוויות בחלל הפה עלולות לגרום להתנפחות מכסה הגרון ולהידרדרות למצב מסוכן.
מכסחי המיתוסים היא תוכנית בידור אמריקאית ששודרה בערוץ דיסקברי.
מנחי התוכנית היו אדם סאווג' וג'יימי היינמן, שני מומחים מהוליווד לאפקטים מיוחדים, שבחנו בתוכנית, את מידת נכונותם של מיתוסים ואגדות אורבניות שונות.
קריין התוכנית הוא רוברט לי, והיא צולמה בעיקר באזור מפרץ סן פרנסיסקו.
המפיק פיטר ריס מהפקות "Beyond" העלה רעיון לתוכנית בערוץ דיסקברי, הבודקת את נכונותם של אגדות אורבניות, מיתוסים ומעשיות.
הערוץ הזמין שלושה פרקי פיילוט על מנת לתת חוות דעת, וריס ביקש מהיינמן ומסאווג' להנחות את התוכנית.
התגובות החיוביות להן זכו הפרקים דרבנו את ריס ליצור סדרת טלוויזיה באותו פורמט.
בשנת 2007 פרש ריס מהפקת התוכנית.
אתר הצילומים הראשי של התוכנית הוא בסדנה של היינמן, הנקראת "תעשיות M5".
מיתוסים מסוימים נבדקים באתרי צילום אחרים כמו מדבר מוהאבי, בסיסים נטושים של הצי וחיל האוויר האמריקאי.
לעיתים הם מרחיקים מעבר לאזור המפרץ, לאיי הבהאמה, לניו ג'רזי או לאלבקרקי, וישנה סדרת פרקים שצולמה באלסקה.
בשתי העונות הראשונות הוצגו ונבדקו בכל פרק שלושה מיתוסים.
מהעונה השלישית ואילך מספר המיתוסים שנבדקו בכל פרק ירד לשניים.
השיטות לבחינת המיתוסים מתוכננות בדרך כלל באופן שיוביל לתוצאות ויזואליות מרהיבות ככל האפשר, ובדרך כלל הן כוללות פיצוץ או שרפה של הכלים או של מושא המיתוס.
במהלך העונה השנייה שודרו מספר פרקי ספיישל, בהם:
"ספיישל באסטר" – במהלכו באסטר, בובת מבחן הריסוק שנעשה בה שימוש במקרים שבהם דרכי הבדיקה של המיתוסים היו מסוכנות מדי, נבנה מחדש.
"ספיישל המכסח האולטימטיבי" – ספיישל שבו נערכו מספר מבחנים על מנת לקבוע מי מבין צמד המנחים הוא המכסח הטוב ביותר.
"ספיישל קניות" – ובו סיור במקומות בהם אדם וג'יימי קונים את הציוד לבחינת המיתוסים.
"ספיישל אאוט-טייקס" – קטעים שצולמו ויועדו להרכיב חלק מהפרקים אך הוצאו בעריכה הסופית.
בכל פרק מטפל הצוות במיתוס הראשי שדורש בדיקה נרחבת וקפדנית, ומלבדו ישנם מספר סיפורי משנה קלים יותר לבדיקה.
סקירת בדיקתם של כמה מיתוסים דרשה פרק שלם ("קלע מעבר לגבול", "טיל הקונפדרציה" והבדיקה מחדש של מיתוס "קרן המוות של ארכימדס").
שלושה פרקים מיוחדים היו באורך שעתיים ("ספיישל מלתעות", "מגה-מיתוסים בסרטים" ו"ספיישל הפיראטים").
על מנת למנוע מצבים מעוררי מחלוקת, פרסומות סמויות והעברת מסרים מסוכנים לאדם שלא הייתה הכוונה אליהם, התוכנית משתמשת בצנזורה קולית במצבים מסוימים, אך במקום צליל ה"ביפ" המוכר מושמעים אפקטים קוליים שונים.
על שמות של מוצרים מסחריים או תוויות בקבוקים של כימיקלים מסוכנים מופעלת צנזורה ויזואלית וכך נמנעים פרסום סמוי ומתן מידע מסוכן ולא רלוונטי; לעיתים, מכסה הצוות את שם המוצר ברקע לבן שעליו הלוגו של התוכנית.
למרות שכאמור התוכנית נמנעת מפרסומות סמויות, בפרק שבו בדק הצוות את מיתוס ה"דיאט קולה ומנטוס" (התפרצות כתוצאה מהתגרענות), אמרו הצוות והקריין את שמות המוצרים חרף הסרת התוויות מבקבוקי הקולה.
הצוות בונה מתקנים מכניים מורכבים כדי לבצע את הניסויים ולבדוק את המיתוסים.
לעיתים מורכבותן של המכונות עולה בהרבה על פשטות המיתוס.
כך, לדוגמה, בנה הצוות סרט נע לייצור והפלה של טוסט מגובה של עשרה מטרים, כדי לבדוק האם טוסט נופל תמיד על צדו המרוח בחמאה.
לרוב המיתוס נבדק בשני שלבים – ראשית, מנסה הצוות לבדוק האם תיאור המיתוס יכול להוביל לתוצאה המתוארת ("העתק").
אם התוצאה שהתקבלה אינה "העתק", הם משנים פרמטרים שונים עד השגת התוצאה הרצויה והמתוארת במיתוס.
כשחלק מהפרטים במיתוס אינם ברורים, מתחרים אנשי הצוות זה בזה ומדגימים רעיונות שונים על מנת לשפוך אור על הפרטים החסרים של המיתוס (וכתוצאה מכך משתנות גם דרכי הבדיקה של המיתוסים).
הרעיונות נבדקים זה מול זה בתחרות.
על אף שהיינמן ציין בבירור שהוא שונא תחרויות כאלה, הוא בדרך כלל נענה לאתגר ופעמים רבות אף מנצח.
סטטוס – האם הצלחנו לשחזר את המיתוס, האם אפשרי לשחזרו או שהדבר בלתי אפשרי?
בסיום בחינת המיתוס קובע הצוות את הסטטוס שלו.
מאושר – משמע שחזורו המלא של המיתוס, נסיבותיו ותוצאותיו, הצליח.
לעיתים הצוות בוחן מיתוסים שהשאלה האם קרו היא רטורית.
אפשרי – דירוג זה התווסף בתחילת העונה השנייה, ומשמעותו היא ששחזור המיתוס אפשרי, אך התוצאות הרצויות יתקבלו אך ורק על ידי הוספת פרמטרים נוספים שלא הוזכרו במיתוס או על ידי הרחבת הפרמטרים בגבול הסביר.
הצוות משתמש בדירוג זה כאשר:
שחזור המיתוס אפשרי אבל לא סביר.
נמצאו ראיות לנכונות המיתוס אך הצוות לא הצליח בשחזורו.
מתרחש מצב שבו דווקא כשאין תיעוד של אמיתות המיתוס, המכסחים הצליחו לשחזרו.
מכוסח – משמע הצוות לא הצליח לשחזר, לא את נסיבות המיתוס ולא את תוצאותיו.
ישנם מקרים שבהם הצוות אינו מצליח לקבוע סטטוס למיתוס, ובשל כך הוא מעניק יותר מסטטוס אחד.
כך לדוגמה, ניתנו כל שלושת הסטטוסים למיתוס "קליעים נורים למעלה", שלפיו קליע הנורה בזווית ישרה למעלה עלול, בחזרתו ארצה, להרוג את היורה:
מאושר – המיתוס אושר משום שיש עדויות רפואיות לכך שמקרים של יריות קליע למעלה הסתיימו בחדירתו לגוף היורה ולהריגתו, התרחשו.
אפשרי – המיתוס אפשרי כי סביר יותר שהיורה יירה את הקליע בזווית שאינה ישרה באופן מלא, דהינו זווית חדה (כך שהקליע ישמור על מסלולו ויהיה קטלני בסיום מסלולו).
מכוסח – המיתוס אינו ניתן לשחזור כי הקליע הנופל מטה יגיע במהירות שאינה קטלנית.
במיתוס "מונית-סילון", שבו התהפכה מונית על נוסעיה בעת שנסעה מאחורי מטוס סילון פועל, ניסה הצוות לשחזר את האירוע בשדה תעופה פעיל, בעזרת מנועים של מטוס סילון, אך נאלץ להסתפק במנועי סילון קטנים יותר שמשמשים בדרך כלל ליצירת אפקט של רוח בסרטים.
המיתוס הוגדר כ"אפשרי" לאחר "שכנוע" שבו הוגבה צידה של המונית והיא קורבה למנועים.
תוצאות הניסוי היו חמורות ומסוכנות לאחר שמונית התנדנדה באלימות וחלק מרכיביה הועפו ממקומם בשל הדף האוויר.
בשלב זה הופסק הניסוי מחשש שהחלקים יפגעו במטוסים הנוסעים על המסלול.
בתגובה, תוכנית הטלוויזיה הבריטית "טופ גיר" שחזרה את המקרה בעזרת מנוע CF6 של בואינג 747. הדף האוויר אכן הפך את המכונית והתברר שאירוע כזה (אותו ניסו מכסחי המיתוסים לבדוק) אכן קרה בעבר בשדה התעופה בריו דה ז'ניירו והוא תועד במהדורות החדשות.
ניסויי הצוות זוכים לביקורות מעורבות מהצופים, באתר המעריצים של התוכנית.
מיתוסים שלדעת הצופים לא נבחנו נכון או היו מסוכנים מדי, נבחנים מחדש ומרוכזים בפרק "ביקור חוזר".
נכון ל-28 ביולי 2007, הוקדשו שישה פרקי ביקורים חוזרים ורק לחלק קטן מהמיתוסים שהוצגו בהם שונה הסטטוס.
מיתוסים המערבים בני אדם ומיתוסים מסוכנים
לעיתים המיתוס מסוכן מכדי שבני אדם יבדקו אותו.
בבדיקתם משתמשים בבובת מבחני הריסוק המכונה בשם "באסטר" (Buster = מכסח), או בהעתקים של גוף האדם העשויים מג'ל בליסטי שמחקה את הרקמה האנושית ולו אותה מוליכות חשמלית.
זהו חומר שהרשויות הפדרליות בארצות הברית משתמשים בו לבדיקת כלי נשק ובליסטיקה של קליעים.
באסטר הוא בובת מבחני ריסוק (המשמשת בתעשיית הרכב) שנועדה לדמות אדם בוגר במשקל של בערך 90 קילוגרם.
בסדרה באסטר מוצג גם ככלי לבדיקת המיתוסים אך במקביל גם כדמות חשובה.
לבאסטר נגרם נזק חוזר ונשנה לאורך הסדרה והוא תוקן כל פעם מחדש, עד כי הוקדש לבנייתו מחדש פרק שלם ("ספיישל באסטר").
לאחר מכן הוא נקרא בהתאם "באסטר 2.0", כביכול גרסה משופרת של הקודם.
באסטר זכה לשלד אלומיניום חדש עם מפרקים המאפשרים חופש תנועה רב יותר, עצמות מעץ ועור עמיד באש.
לבאסטר נלוות כמה בובות שותפות, שהוצגו בפרק "תנוחת הריסוק הקטלנית", אך הן אינן מדויקות בחיקוי גוף האדם כמו באסטר ולכן החשיבות שלהן פחותה מחשיבותו.
אם המיתוס אינו מסוכן מדי לאדם, ינסה הצוות את המיתוס על בשרו.
כך, למשל, במיתוס "תנוחת הריסוק הקטלנית", נפל הצוות מגובה של שני מטרים תוך שהוא יישוב במושבים המאפיינים את מחלקת התיירים במטוסי נוסעים.
תוצאות הניסוי: הצוות שרד ויצא מהאירוע בשלום, אך סבל מפגיעות משניות.
הצוות מסרב לבדוק מיתוסים "בלתי הגיוניים" הכוללים תפישות על-טבעיות כגון רוחות רפאים, חוצנים וכדומה, כיוון שאין דרך לבדוק את המיתוסים בשיטות מדעיות.
אף על פי כן, בפרק "כוח הפירמידה" בדק הצוות אם המצרים הקדמונים בנו את קברי הפרעונים במכוון בצורת פירמידה, משום שהאמינו שבצורה זו טמונים כוחות שימור מסתוריים.
הצוות נמנע גם ממיתוסים שאי אפשר לבדוק אותם בצורה בטוחה או שמזיקים לחיות ובני אדם, למשל ניסיון לייבש פודל רטוב בתנור מיקרוגל העלול להסתיים באפייה למוות.
למרות שהצוות נמנע מלהזיק לחיות, פעמים רבות הוא משתמש בגוויות של חזירים ככלי לבדיקת המיתוסים .
על מנת לבדוק את המיתוסים ולנסות לשחזרם, הצוות מצויד בכלים וחומרים שונים, בהם:
מכוניות – בדרך כלל נרכשות במצב מושבת במגרשי גרוטאות ורק לעיתים נדירות נרכשות במצב פועל.
מכונית קדילאק שתרם מעריץ של מכסחי המיתוסים זכתה לשם החיבה "ארל הקדי" ושימשה את הצוות בעונה הראשונה והשנייה, עד לספיישל הבנייה מחדש של באסטר והפיכתו לבאסטר 2.0. באסטר 2.0 נבדק על ידי הפלתו מעגורן כשהוא בתוך ארל הקדי, והמכונית נהרסה לחלוטין.
נשק – במיתוסים המערבים כלי נשק משתמש הצוות בכלי נשק מגוונים, החל מאקדח 9 מ"מ ועד לרובה צלפים בקליבר 0.5 (פרט למיתוסים המציינים נשק מסוים), תוך כדי נקיטת אמצעי בטיחות ברורים.
חומרי נפץ – מטעני נפץ משמשים במגוון מיתוסים.
לרוב מדובר באבק שרפה אך לעיתים משתמשים גם בחומרי נפץ פלסטיים ובניטרוצלולוזה.
מצלמות חשיפה מהירה – מצלמות מיוחדות שמצלמות וידאו בקצב של עד 50 אלף פריימים בשנייה.
כך ניתן לצפות בצילום איטי של אירועים שנמשכים שבריר שנייה, לפרקי זמן ארוכים יותר.
גוויות חזירים שמתו מיתת נשיקה – למרות שהצוות נמנע ומסרב לבחון מיתוסים הכוללים פגיעה בחיות, הצוות משתמש לעיתים בגוויות של חזירים, בתנאי שהם מתו מוות טבעי ולא מתו בטרם עת בין אם הייתה זו מחלה או פגיעה פיזית.
הגוויות משמשות להדמיה של אדם במצבים שונים אך אינן מחליפות את באסטר.
במיתוס "המכונית המסריחה", אטם הצוות שני חזירים שמתו מיתת נשיקה בתוך מכונית במשך חודשיים.
הסירחון בהעמסת הגופות אל המכונית היה ניכר וכמעט גבה מחיר בריאותי – כשנפתחה המכונית, היינמן כמעט התעלף מאדי האמוניה שנדפו מגופות החזירים.
מערכות שליטה מרחוק – הצוות מתקין אותן במכוניות כדי לשלוט בהן במקרים שבהם "לא רצוי" שאדם אמיתי או באסטר יהיו במכונית.
כך ניתן להשיג שליטה מלאה על ההגה, על הבלמים, על תיבת ההילוכים, על בלם היד ועל שאר חלקי המכונית.
פוליקרבונט – חומר פלסטי המשמש להגנת הצוות במיתוסים בעלי תוצאות "מפוצצות" ומסוכנות.
למרות הסכנות בשימושו, לעיתים הוא מיושם קרוב לצוות כמסך הגנה, ולעיתים כתא העוטף את הניסוי.
היינמן טען שמדובר בחומר חסין קליעים, אך בדיקה העלתה שהוא לא תמיד יהיה עמיד לכדורים, כלומר יעצור רק קליעים מסוימים, מטווחים מסוימים.
שחרור מהיר – מנגנון המשמש לעיתים קרובות בתעשיית האפקטים המיוחדים.
הצוות משתמש בו במקרים המערבים נפילות.
מדי-תאוצה – במספר מקרים השתמש הצוות במודדי תאוצה.
לעיתים מדובר במונה ממוחשב בתוך גולגולתו של באסטר, אך לעיתים משתמשים במדבקות מיוחדות המיועדות להישבר כאשר הן עוברות תאוצה מסוימת (25 ,50, 100 ג'י וכן הלאה).
סאווג' נולד ב-15 ביולי 1967 בניו יורק.
בגיל 5 בנה לעצמו צעצועים, וכילד לבמאי טלוויזיה ואנימטור דובב דמויות שאביו צייר לסדרה רחוב סומסום.
סאווג' עבד כאנימטור, כגרפיקאי, כמעצב במה ופנים, כנגר, כרתך, כצבע וכפסל.
מאז 1999, סאווג' מתרכז בתעשיית האפקטים המיוחדים ותרם את כישוריו לכמאה פרסומות טלוויזיה ו-12 סרטים באורך מלא.
הוא עיצב אביזרים וסטים לקוקה-קולה, להרשי וללקסוס.
סאווג' עבד בצוות המחקר של כמה חברות צעצועים ושיחק בכמה פרסומות וסרטים.
בנוסף להנחיית "מכסחי המיתוסים" הוא מלמד בניית דגמים מתקדמת.
סאווג' נחשב למצחיק מבין המנחים, וציטוטים מצחיקים שלו חוזרים לאורך הסדרה.
בנוסף לכך, אדם ידוע כאחד שפוגע בעצמו הרבה ואף בספיישל קטעים שלא שודרו היה קטע שבו מראים את ה"פשלות" של אדם.
היינמן נולד ב-1956 באינדיאנה שבארצות הברית.
הוא מומחה להישרדות בטבע, רב חובל, צוללן, בלשן, בוקר, בעל חנות חיות לשעבר, מכונאי ושף.
היינמן ידוע בהופעתו החיצונית המיוחדת והקבועה: מכנסיים ארוכים שחורים, חולצה לבנה, שפם עבות, משקפיים וכובע בארט.
הופעתו זכתה לאחר מכן למחווה בפרק "מסכת משימה בלתי אפשרית", שבו ג'יימי ואדם התחפשו אחד אל השני ועטו מסכות SPFX ריאליסטית, כל אחד בדמותו של האחר, כחלק מהניסוי לבדוק את המיתוס לפיו ניתן לעקוף מנגנוני בטיחות באמצעות מסכות ריאליסטיות (כמו אלה המופיעות בסדרה "משימה בלתי אפשרית").
היינמן בעל תואר ברוסית ובספרות.
היינמן ניהל חברת השכרות למטרות שיט וצלילה לפני שעבר לתעשיית האפקטים המיוחדים.
הוא עבד במספר חברות הפקה עד שהקים את "M5 תעשיות", שבשירותיה נעזרות חברות ההפקה הגדולות ביותר בארצות הברית.
בשיא פעילותו הסב היינמן את החברה לייצור אבות טיפוס לצעצועים.
הוא זכה במספר פרסים בתחום התעשייה ואף השתתף פעם בתוכנית "רובוטי קרב".
ידוע במשפט שאמר באחד מבדיקות המיתוסים – "תגעגע, לעזאזל איתך" (quack, damn you), שאמר לברווז.
צוות הבנייה - הצוות הצעיר
צוות הבנייה, המכונה לפעמים "הצוות הצעיר", הצטרף לסאווג' ולהיינמן בעונה השנייה, ותפקידו לבנות את מערכות הניסוי ולהיות חלק פעיל בבדיקת הניסוי לצידם של סאווג' והיינמן.
לעיתים הצוות בוחן מיתוסים באופן עצמאי.
קארי ביירון (נולדה ב-18 בדצמבר 1974) – אמנית ואשת טלוויזיה.
למדה פיסול והסרטה באוניברסיטת סן פרנסיסקו והייתה מעורבת במספר פרויקטי אמנות.
לאחר שעזרה לסאווג' ולהיינמן במספר מיתוסים כמו "אסלת הריק במטוס" (שבו תרמה לשחזור המיתוס דגם של ישבנה).
בעונה השנייה ניתן לה תפקיד קבוע, עם היווסדות צוות הבנייה.
סלווטורה "טורי" בלצ'י (נולד ב-30 באוקטובר 1970) – יצרן דגמים ובמאי סרטים.
בלצ'י עבד כאיש אפקטים מיוחדים בסרטי "מלחמת הכוכבים" ועבד גם על סרטי ה"מטריקס", "ואן הלסינג", "פיטר פן" ועוד.
גרנט אימהרה (23 באוקטובר 1970 – 13 ביולי 2020) – מומחה באלקטרוניקה ומערכות שליטה מרחוק.
אימהרה עבד על הסט במספר סרטים: "פארק היורה", "שליחות קטלנית 3", "אינטליגנציה מלאכותית" ועוד.
השתתף בתוכנית העוסקת ברובוטי קרב וחיבר ספר בנייה לרובוט כזה.
שניים מחברי צוות הבנייה, סקוטי וכריסטין, עזבו בשל סיבות אישיות.
התוכנית משודרת בכמה מדינות, בעיקר בערוץ דיסקברי.
במהדורת ה-BBC לתוכנית בבריטניה משמש רופוס האונד כקריין, בעוד שבגרסת ערוץ דיסקברי לתוכנית משמשים כקריינים רובין בנקס או דייזי ביאומונט.
בישראל משודרת התוכנית ב־yes ובהוט בערוץ דיסקברי.
עד לאחרונה שודרה התוכנית בקריינות האמריקנית בערוץ "אגו".
במתמטיקה, ובמיוחד בתורת הקטגוריות, מכפלה של אובייקטים בקטגוריה היא הכללה של בניות שונות במתמטיקה, כגון מכפלה קרטזית של קבוצות, מכפלה ישרה של חבורות, מכפלה של מרחבים טופולוגיים וכו'.
במהותה, מכפלה של זוג אובייקטים היא "האובייקט הכללי ביותר" שיש ממנו מורפיזם לכל אחד מזוג האובייקטים.
נניח כי C היא קטגוריה וכי היא משפחה של אובייקטים ב-C.
המכפלה של הקבוצה היא אובייקט X ביחד עם אוסף מורפיזמים (הנקראות ההטלות הקנוניות, שהן לעיתים קרובות, אם כי לא תמיד אפימורפיזמים) אשר מקיימים את התכונה האוניברסלית הבאה: לכל אובייקט Y ואוסף מורפיזמים קיים מורפיזם יחיד כך שלכל מתקיים .
במילים אחרות, לכל i הדיאגרמה הבאה היא דיאגרמה קומוטטיבית:
במילים אחרות, X הוא אובייקט סופי בקטגוריה עם המורפיזמים המתאימים (כך שהדיאגרמה המתאימה קומוטטיבית).
אם משפחת האובייקטים מכילה רק שני איברים, נהוג לסמן את המכפלה ב, ואז התכונה האוניברסלית מבוטאת על ידי הדיאגרמה הקומוטטיבית הבאה:
המורפיזם היחיד f ההופך את הדיאגרמה לקומוטטיבית מסומן לעיתים ב<f1,f2>.
בקטגוריה של קבוצות, המכפלה היא פשוט מכפלה קרטזית של אוסף הקבוצות.
בהינתן משפחה של קבוצות Xi, המכפלה מוגדרת על ידי:
בהינתן קבוצה כלשהי Y ואוסף של פונקציות
המורפיזם האוניברסלי f נתון על ידי
בקטגוריה של מרחבים טופולוגיים, המכפלה נתונה על ידי מכפלה של מרחבים טופולוגיים.
כקבוצה, המכפלה שווה למכפלה הקרטזית של הקבוצות מהן מורכבים המרחבים הטופולוגים, והטופולוגיה היא הטופולוגיה החלשה ביותר בה ההטלות הן פונקציות רציפות.
ההטלות הן, שוב, כמו בקטגוריה של קבוצות, ועקב בחירת הטופולוגיה על המכפלה הן מהוות פונקציות רציפות, ולפיכך מורפיזמים בקטגוריה של מרחבים טופולוגיים.
לא בכל קטגוריה C קיימת לכל משפחה מכפלה.
אם קיימת המכפלה אז היא יחידה במובן הבא: אם ו- הן זוג מכפלות של המשפחה אז קיים איזומורפיזם יחיד כך ש .
מכסחת דשא היא כלי גינון מודרני לטיפול ולעיצוב מדשאות בבתים פרטיים ובשטחי מדשאות קטנים.
מכסחת חשמלית - מופעלת על ידי אנרגיית חשמל, מנוע חשמלי מסובב להבים שחותכים את הדשא.
מכסחת מכנית - מנוע בנזין או דיזל מסובב להבים וקוצץ את הדשא.
מכסחת הדשא שונה במהותה מטרקטורון כיסוח מאחר שהיא מופעלת בדחיפה בכוח גופו של המפעיל.
קיימות מספר חברות בולטות בתחום המכסחות: הונדה, דיקסון, גראסהופר מיורי ועוד.
מכסחת הדשא הומצאה בשנת 1830 על ידי אדווין בירד באדינג מסטראוד, גלוסטרשייר, אנגליה.
המכסחת של באדינג תוכננה בעיקר לחתוך את הדשא במגרשי ספורט ובגנים נרחבים, כחלופה מעולה לחרמש, וקיבלה פטנט בריטי ב-31 באוגוסט 1830.
מכסחות רוטריות יכולות לזרוק פסולת במהירות ובאנרגיה קיצונית.
בנוסף, הלהבים של מכסחת דחיפה בעלת כוח עצמי (בנזין או חשמלי) עלולים לפגוע במשתמש רשלני או לא קשוב; כתוצאה מכך, רבים מגיעים עם מתג מת כדי לנטרל מיד את סיבוב הלהב כאשר המשתמש אינו אוחז יותר בידית.
בארצות הברית, למעלה מ-12,000 איש בשנה מאושפזים כתוצאה מתאונות מכסחות דשא.
בשנת 2016, 86,000 מבוגרים ו-4,500 ילדים אושפזו לחדר המיון עקב פציעות מכסחת דשא.
את הרוב המכריע של הפציעות הללו ניתן למנוע על ידי נועלת נעלי מגן בעת כיסוח.
האקדמיה האמריקאית לרפואת ילדים ממליצה שילדים יהיו בני 12 לפחות לפני שהם יורשו להשתמש במכסחת דשא שעומדת מאחוריהם ולפחות מגיל 16 לפני השימוש במכסחת רכיבה ושהם "לא יפעילו מכסחות דשא עד שיש להם הציג את הרמות הנחוצות של שיפוט, כוח, קואורדינציה ובגרות".
אנשים המשתמשים במכסחת צריכים להרכיב הנעלה כבדה, מיגון עיניים ומגן שמיעה במקרה של מכסחות המונעות על ידי מנוע.
מחקר משנת 2001 הראה כי מכסחות מסוימות מייצרות את אותה כמות זיהום (פליטות שאינן דו־תחמוצת הפחמן) בשעה אחת כמו נהיגה ברכב מדגם 1992 לאורך 1,050 ק"מ.
הערכה אחרת קובעת את כמות הזיהום ממכסחת דשא בכמות פי ארבעה מכמות המכונית, לשעה, למרות שדוח זה אינו זמין עוד.
החל משנת 2011, הסוכנות להגנת הסביבה של ארצות הברית קבעה תקנים לפליטות של ציוד מדשאות ומצפה להפחתה של לפחות 35 אחוזים.
מכסחות דשא המונעות בגז מייצרות פליטת גזי חממה.
מומלץ להשתמש במינימום התחזוקה של ניהול דשא עם מיחזור גזם, ומינימום השקיה וכיסוח, כדי למתן את השפעות ההתחממות הגלובלית ממערכת עשב דשא עירונית.
מכסחות דשא המונעות באמצעות סוללות מציעות חלופות נקיות יותר לצרכנים על ידי הפקת פליטות אפס, יעילות יותר וביטול סיכונים של בנזין שנשפך.
מכסחות דשא המונעות בגז אינן מוסדרות בעלות טכנולוגיה ללכידת פליטות.
מכסחי השדים הוא סרט פנטזיה קומי משנת 1984 בבימויו של איוון רייטמן.
שיר הנושא של הסרט, "Ghostbusters" בביצועו של ריי פארקר ג'וניור , זכה לפופולריות רבה במהלך שנות ה-80 וה-90. כמו כן נוצרו שתי סדרות מצוירות מצליחות: "מכסחי השדים - האמיתיים" ו"מכסחי השדים אקסטרים".
בשנת 1989 הופק סרט המשך לסרט בשם "מכסחי השדים 2".
בשנת 2016 יצא הסרט "מכסחות השדים".
ביולי 2020, לרגל 35 שנים לסרט הראשון, צפוי היה לצאת סרט המשך לסדרת הסרטים המקורית, בשם "מכסחי השדים: החיים שאחרי", אך בעקבות מגפת הקורונה הפצת הסרט נדחתה לנובמבר 2021.
ד"ר פיטר ונקמן (ביל מארי), ד"ר ריימונד "ריי" סטנץ (דן אקרויד) וד"ר אגון ספנגלר (הארולד ראמיס) הם שלושה מדענים אשר חוקרים תופעות פאראפסיכולוגיות באוניברסיטה בניו יורק.
לאחר שהם מאבדים את עבודתם, השלושה מחליטים לפתוח חברה שמתמחה בגירוש שדים ורוחות רפאים באמצעות כלים טכנולוגים מדעיים כגון רובי יונים.
בהמשך הם הופכים לתקווה היחידה של האנושות כאשר הם נאלצים להילחם בשד בן 8,000 שנים בשם גוזר, אשר מעוניין להשתלט על העולם בעזרת צבא שדים.
בשנת 2009 יצא המשחק "GHOSTBUSTERS: The Video Game" ל-Xbox 360, לפלייסטיישן 3 ולמחשב האישי.
מכסחי השדים 2 הוא סרט פנטזיה קומי משנת 1989 בבימויו של איוון רייטמן.
הסרט הוא סרט ההמשך לסרט המצליח "מכסחי השדים" משנת 1984.
עלילת הסרט מתרחשת חמש שנים לאחר הסרט הקודם.
דיינה בארט (סיגורני ויבר) היא כעת אם חד הורית אשר עובדת כמשחזרת של יצירות אומנות במוזיאון לאמנות של מנהטן למחייתה ומגדלת את בנה התינוק אוסקר בדירתה החדשה.
במהלך טיול עם התינוק בעגלה, העגלה נוגעת בנוזל סגול במדרכה, ומתחילה לנוע בכוחות עצמה.
מכסחי השדים יוצאים לחקור את האזור, ובמהלך חפירה אל תוך המדרכה, הם נתקלים בנוזל הסגול.
הם נעצרים על ידי המשטרה באשמת השחתת רכוש ציבורי והטמנת הנוזל הסגול.
במהלך המשפט הם מגלים שהחומר מגיב בצורה משונה לצעקות ולהעלבות מצד השופט.
דיוקן של רוזן מרושע מימי הביניים בשם ויגו, שנמצא במוזיאון שבו דיינה עובדת, הופך את תינוקה, אוסקר למטרתה של רוחו של הרוזן.
במקביל מגלים הגיבורים כי הלחץ והרוגז המאפיינים את תושבי ניו יורק הפכו לנהר של זוהמה "מרושעת" המאיים עתה על העיר ומספק לרוחו של ויגו את כוחה.
לבסוף נאלצים צוות הגיבורים לצאת לעזרתה של דיינה ותושבי ניו יורק כולה במאבק להביס את רוחו של הרוזן.
לשם כך הם נעזרים בעידוד רוחם של תושבי ניו יורק והפקת רגשות חיוביים כדי לשלול את כוחה של הזוהמה המרושעת - שניזונה מרגשות שליליים.
מכסחי השדים האמיתיים היא סדרת טלוויזיה מונפשת המבוססת על הסרט המצליח מכסחי השדים.
הסדרה, ששודרה ברשת ABC, זכתה להצלחה ולפופולריות רבה בעולם.
העלילה מתמקדת במכסחי השדים: פיטר ונקמן, ריי סטנץ, וינסטון זדמור ואגון ספנגלר; ביחד עם רוח הרפאים "סליימר" והמזכירה ג'נין מלניץ, במהלך ניסיונם להציל את העיר ניו יורק משדים ורוחות.
ד"ר פיטר ונקמן (מדובב על ידי לורנזו מיוזיק עונות 1–2 ודייב קוליאר עונות 3–7) – אדם בולט בשל חוש הומור יבש.
נוהג להיות סרקסטי ונרקיסיסט במקצת.
ד"ר אגון ספנגלר (מדובב על ידי מוריס למארץ') – המדען הראשי שממציא ומפתח מכשירים וטכנולוגיה בשביל החבורה.
ד"ר ריימונד "ריי" סטנץ (מדובב על ידי פרנק ולקר) – מומחה להיסטוריה של מקרים על-טבעיים, אך פחדן גדול.
וינסטון זדמור (מדובב על ידי ארסיניו הול עונות 1–3 ובאסטר ג'ונס עונות 4–7) – הוא אפרו-אמריקאי הנחשב לנורמלי בחבורה, בניגוד לשלושת האחרים הוא לא היה מודע למדע ואף לא האמין ברוחות רפאים עד שהצטרף לחבורה.
ג'נין מלניץ (מדובבת על ידי לורה סאמר עונות 1–2 וקיית' סיוסי עונות 3–7) – המזכירה של "מכסחי השדים".
סליימר (מדובב על ידי פרנק ולקר) – רוח רפאים ירוקה המשאירה ריר ירוק ודביק על כל מה שהיא נוגעת בו.
ב-1997 יצאה סדרת המשך בשם "מכסחי השדים אקסטרים", שמתרחשת מספר שנים לאחר הסדרה המצוירת.
בסדרה זו כל חברי החבורה המקורית עזבו, מלבד ד"ר אגון ספנגלר, שמלמד חבורת תלמידים שיהיו מכסחי השדים הבאים.
תלמידיו הם קיילי גריפין, אדוארדו ריוורה, ארט מילר ורונלד ג'קסון.
מלבדם מופיעות גם דמויות מוכרות כג'נין מלניץ המזכירה ורוח הרפאים סליימר.
מכפיל רווח הוא אינדיקטור כלכלי המשמש בהערכת שווי של חברות.