tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא התחנך בבית הספר ביל"ו, בגימנסיה "מוריה" ובגימנסיה "גורדון", והיה חניך "צופי העדה" ובהמשך ב"הנוער הציוני".
עוד בנעוריו המוקדמים סייע להוריו בפרנסת המשפחה.
בדצמבר 1954 נישא ענבר לחנה, לבית בן-אפרים (טיטינשניידר).
אחד מהם הוא יוסי ענבר, אגרונום אשר שימש כמנכ"ל המשרד להגנת הסביבה.
אחותו הייתה טובה אפשטיין, מאלופות ישראל בטניס.
ענבר התגייס לשורות "ההגנה" ב-1941, כשהיה בן 14 וחצי, יחד עם חבריו לתנועת הנוער - תחילה לגדנ"ע ובהמשך לפלוגה ב' בחי"ש ת"א, בה שירת כלוחם ומפקד.
הוא עבר קורס מפקדי כיתות בכפר מנחם וקורס מפקדי מחלקות (האחרון של ההגנה והראשון של צה"ל) בג'וערה.
במסגרת פעילותו ב"הגנה", השתתף ענבר בפעולות שונות, כגון ההתקפה על מתקני המשטרה הבריטית בשרונה בליל המשטרות, אבטחת קו המים בנגב, "ליל וינגייט" ועוד.
במלחמת העצמאות צורפה פלוגתו לגדוד 54 בחטיבת גבעתי.
השתתף כמ"מ ובהמשך כסמ"פ בקרבות לשחרור הנגב, בקרבות משטרת עיראק סואידן, קרבות חוליקאת, בליווי שיירות לירושלים במבצע מכבי, בקרבות לטרון ועוד.
לימים היה ענבר פעיל מאוד בארגון ותיקי ההגנה ואף כיהן כיו"ר ארגון "ההגנה" בת"א וגוש דן וחבר ההנהלה הארצית של הארגון.
במסגרת פעילות זאת פעל ענבר נמרצות להנחלת מורשת דור תש"ח לנוער בישראל ולהנצחת ארגון "ההגנה" והמחתרות בכלל.
לאחר מלחמת העצמאות, שירת ענבר כמ"פ בגדוד 33 של חטיבת אלכסנדרוני, שירת תקופה במחוז הצפון ושירת כקצין מבצעים של מחוז תל אביב.
בתחילת שנת 50 הקים ענבר גדוד מילואים יחד עם דב הררי ששימש כמג"ד (מילואים) ולימים, כשהיה בעצמו במילואים, שימש בו כמ"פ ובהמשך כסמג"ד.
לקראת שחרורו משירות סדיר, עבר ענבר קורס מג"דים בפיקודו של חיים בר-לב יחד עם משה דיין ושמעון מזא"ה.
ענבר השתחרר מצה"ל ב-1952 בדרגת סרן והמשיך להתקדם ולבצע תפקידים רבים במסגרת מערך המילואים של צה"ל, אותו סייע להקים בתחילת שנות ה-50. ב-1956 מונה לסמג"ד וקודם לדרגת רס"ן.
הוא השתתף בקרבות מלחמת סיני באזור עזה והנגב.
ב-1962 מונה למפקד גדוד בחטיבה 8 וקודם לדרגת סא"ל.
בהמשך עבר לחטיבה 17 שלימים הפכה לחטיבת גבעתי (חטיבה 5) בפיקודו של זוניק שחם, שם פיקד על גדוד 964, שהיה גדוד חק"ש (חיל קשישים).
במלחמת ששת הימים כבש הגדוד את טולכרם וענבר קיבל את כניעתה וניהל אותה עד להסדרת השלטון הצבאי בעיר.
לאחר מלחמת ששת הימים התנדב לשרת במשך כשלושה חודשים בתפקיד מושל ג'נין לבקשת אלוף פיקוד המרכז עוזי נרקיס.
במסגרת תפקידו כינן את השלטון הצבאי בערים אלו ודאג לאוכלוסייה המקומית.
בתוך כך יזם והוביל ענבר את פתיחת הגשרים לירדן במעבר אום צוץ, מה שאפשר פיתוח חיי מסחר וכלכלה לאוכלוסייה המקומית.
ענבר שירת במילואים עד אחרי מלחמת יום כיפור.
לאחר ניסיון של מספר שנים בתחום היהלומים, תחילה כעצמאי ובהמשך כשותף במפעל, ב-1964 החל ענבר לעבוד בעיריית רמת גן, תחילה כמנהל אדמיניסטרטיבי במחלקת ההנדסה ובהמשך כמנהל מחלקת שרותי חירום והמוסך העירוני.
בין עשייתו הרבה בלטו בתקופה זאת הקמת הנגריה העירונית וארגון תערוכת הפרחים הבינלאומית בפארק הלאומי ב-1974. כמו כן היה שותף פעיל בוועדה לאימוץ הצנחן יחד עם חברו חיים קונביץ.
ב-1971 נסע עם משפחתו למלאווי בראשות משלחת מטעם משרד החוץ ומשהב"ט ויועץ לנשיא בענייני נוער.
ענבר סייע לממשל המקומי להקים את תנועת הנוער החלוצי המלאווי .
ערב הנסיעה כנציג רשמי מטעם המדינה נאלץ ענבר להחליף את שמו מבורנשטיין לענבר, כנהוג באותה תקופה.
עם שובו של ענבר לישראל העתיק את מקום מגוריו מתל אביב לרמת גן ושב לעבוד בעירייה.
ענבר החל את דרכו בתנועת מכבי כמזכיר מכבי והיה פעיל במסגרת ה"מכביות".
החל מ-1977 שימש ענבר יו"ר ועדת הבטיחות של המכביה במשך חמש מכביות: המכביה העשירית (1977), המכביה האחת עשרה (1981), המכביה השתים עשרה (1985), המכביה השלוש עשרה (1989), המכביה הארבע עשרה (1993).
עד לפטירתו בינואר 2016 שימש ענבר כיו"ר מסדר המכבים וחבר הנהלת מכבי ישראל.
בשנת 1978 מונה ענבר לפקד על תחנת כיבוי האש רמת גן והוענקה לו דרגת טפסר (המקביל לטפסר משנה של היום).
ענבר כיהן בתפקיד בימיה הקשים של רמת גן במהלך מלחמת המפרץ, כאשר ספגה העיר מטחי סקאדים מעיראק וכוחות הכיבוי וההצלה בפיקודו עסקו בפינוי וחילוץ הנפגעים.
באוגוסט 1994 משה שכטר גייס את ענבר לצוות ההקמה של העיר מודיעין.
בצוות ההקמה עבד כנציג שירותי כבאות והצלה, קצין הביטחון, קניין, קצין לתפקידים מיוחדים ועוזר ראש העיר עד שנת 2000, אז פרש לגמלאות.
גם בערוב ימיו לקח על עצמו תפקידים משמעותיים והתנדב בגופים רבים, ביניהם:
יו"ר וחבר הנהלת עמותת או"ר - אזרחים ותיקי רמת גן – בין השנים 1996–2016
יו"ר ארגון חברי "ההגנה" בת"א וגוש דן וחבר ההנהלה הארצית של ארגון ההגנה
יו"ר "מסדר המכבים", הגוף הוותיק של "מכבי" וחבר הנהלת מכבי ישראל
נציג רמת גן ב"רשף", עמותת גמלאי כבאות והצלה
חבר בהנהלת מועדון ספיבק ו"איל"ן" רמת גן
יו"ר "עם יפה עם אחד"
פעיל בטלוויזיה הקהילתית של רמת גן, "מבט-גן"
בכ"ט בנובמבר 2015, בדרכו לטקס השנתי של "יום ההגנה" בתל אביב, אותו ארגן, מעד ענבר בעודו פוסע במדרכה ונפצע.
על אף זאת המשיך לטקס ואף נאם בו.
למחרת חלה הידרדרות בבריאותו, ולאחר כשישה שבועות נפטר בבית החולים שיבא, מעט לפני יום הולדתו ה-90, כשהוא מוקף במשפחתו.
ענבר הובא למנוחות ונטמן בחלקת ההגנה בבית העלמין ירקון.
יקיר העיר רמת גן לשנת 1998
יקיר מסדר המכבים בוועידה ה-38
יקיר מכבי תנועה עולמית במסגרת אירועי המכביה ה-20
ב-31 בינואר 2016 נחנך "אגף אמנון", על שמו של ענבר, ב"מרכז יום לגמלאי נרקיסים" ברמת גן.
ב-5 באוגוסט 2016 הונצח שמו של אמנון ענבר ברח' הכבאים ברמת גן בטקס במעמד ראש העיר ישראל זינגר, מפקד תחנת כיבוי אש רמת גן ואנשיו והמשפחה.
אמנון רכטר (נולד ב-1 בספטמבר 1958) הוא אדריכל ישראלי.
רכטר נולד לשחקנית חנה מרון, כלת פרס ישראל, ולאדריכל חתן פרס ישראל יעקב רכטר בתל אביב בשנת 1958. את הכשרתו כאדריכל קיבל בלונדון ב-Architectural Association School of Architecture.
כבר בעת לימודיו, השתלב בעבודת המשרד והשתתף בתכנון בית המשפט בעכו שבנייתו הושלמה ב-1994. באותה שנה, עם תום לימודיו שב לישראל והצטרף כשותף למשרדו של אביו.
הפרויקט המשמעותי הראשון בו עסק עם הצטרפותו למשרד היה המשכן לאמנויות הבמה בתל אביב ועם פטירת אביו בשנת 2001, המשיך בהובלת המשרד.
כיום ממוקם המשרד בכיכר אתרים שבתכנונה השתתף אביו.
בשנת 2024 שיחק בסרט הישראלי-צרפתי "עדיין לא מאוחר" שכתב וביים עמוס גיתאי.
רכטר גרוש ואב לתאומים - בן ובת - ומתגורר בתל אביב.
אמנון עין-דר (נולד ב-1968) הוא קצין צה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
כיהן כראש להק האוויר במטה חיל האוויר הישראלי.
עין-דר נולד וגדל בקיבוץ גבעת חיים מאוחד.
שירת כטייס קרב בטייסת 105 ובמחלקת מבצעים במטה חיל-האוויר.
ב-2005 מונה למפקד טייסת 115 שהוקמה מחדש כטייסת ביום אויב.
ב-2010 מונה לראש מחלקת תכנון המערכה במטה חיל האוויר וב-2013 מונה לראש מחלקת מבצעים של חיל האוויר.
ב-2014 מונה למפקד בסיס רמת דוד.
באוקטובר 2017 מונה לראש להק האוויר, הוא שירת בתפקיד עד פרישתו משירות הקבע ב-2020.
ביולי 2023 הודיע למפקד חיל האוויר על הפסקת שירותו במטה חיל האוויר בעקבות הרפורמה המשפטית.
עין-דר בעל תואר ראשון בהנדסת תעשייה וניהול מאוניברסיטת בן-גוריון בנגב ותואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
הוא בוגר המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה והמכללה לביטחון לאומי.
אמנון קיסרי (שם מדעי: Boulengerochromis microlepis; משמעות שמו המדעי: "הדג של ג'ורג' אלברט בולנג'ר") הוא מין יחידי בסוגו של דג גרם מסדרת הדקראים אשר אנדמי לאגם טנגניקה שבאפריקה.
זהו המין הגדול ביותר במשפחת האמנוניים לצד המין אמנון טווסי מנומר (Cichla temensis) מאמריקה הדרומית שאולי מעט יותר ארוך.
האמנון שוכן במים רדודים עד לעומק 100 מטרים במדינות: בורונדי, טנזניה, זמביה והרפובליקה הדמוקרטית של קונגו.
האמנון הקיסרי יכול להגיע לאורך של 90 ס"מ בזכרים ו-75 ס"מ בנקבות אך מגיע למשקל קטן יחסית של 4.5 ק"ג.
הוא בעל ראש גדול עם שפתיים משורבבות ובעל פסים כהים לאורך הגוף והסנפירים צהובים בהירים ובוהקים.
האמנון בעל סנפיר גב גבוהה ומסועפת וזנב גבוה ומחודד המשמש לתאוצה מהירה.
דג זה הוא טורף דגים אחרים להם הוא אורב.
בניגוד לקרובי משפחתו הוא גדול מכדי לקנן במחילות ובמקום מכנס גומה בקרקע בעומק 1.5 מטרים כששני ההורים שומרים על ביציהם עד הבקיעה.
10,000-15,000 ביצים מוטלות ונשמרות בידי הזכר עד הבגרות, כאשר הם בני 2.5 שנה ובאורך 40 ס"מ.
עד לשלב זה הם אוכלי כל.
אמנון זה אינו בסכנה בטבע כיום.
אמנון רופא (נולד ב-15 ביוני 1947) הוא רופא נשים מומחה ביילוד וגינקולוגיה ישראלי.
כיהן כמנכ"ל המרכז הרפואי בני ציון בין השנים 2001–2019.
רופא נולד בחיפה לרחל ומשה רופא, מזכיר העיר חיפה דאז ועוזר ראש העיר, אבא חושי.
רופא גדל בחיפה והתחנך בבית הספר "זיכרון יוסף" ותיכון עירוני "חוגים".
את שירותו הצבאי עשה במפקדת מחוז חיפה של חטיבת גולני.
בשנת 1967 החל ללמוד רפואה בבית הספר לרפואה בבולוניה, איטליה ובתום ארבע שנות לימוד חזר לארץ וסיים את לימודי הרפואה בפקולטה לרפואה בטכניון, כבוגר המחזור השני של הפקולטה לרפואה.
בסיום לימודיו, חזר לשירות צבאי כרופא גדודי בשריון באזור סיני.
רופא התמחה במרכז הרפואי כרמל ברפואת נשים ומיילדות.
בנוסף, בעל התמחות במנהל רפואי ונחשב לאחד מהאבות המייסדים של התמחות זו.
כרופא בכיר השתלב במרכז הרפואי כרמל וכיהן כסגן מנהל בית החולים בין השנים 1982–1989. בשנת 1989 נבחר לכהן כמנכ"ל בית החולים ונחשב למנהל בית החולים הצעיר ביותר בארץ בשעתו.
הוא כיהן בתפקיד עד שנת 1995.
בין השנים 1997–1999 כיהן כמנכ"ל חברה למכשור וציוד רפואי, ולאחר מכן מלא מגוון תפקידי ייעוץ לפרויקטים רפואיים שונים.
בשנת 2000 מונה למנכ"ל המרכז הרפואי בני ציון בחיפה.
מנכ"ל המרכז הרפואי בני ציון
ביוני 2000 מונה למנהלו של המרכז הרפואי בני ציון.
עם כניסתו לתפקיד החל לצד הנהלת בית החולים ביישום תוכניות הפיתוח של בית החולים, שכללו: שדרוג ושיפוץ מחלקות ויחידות: אגף ילדים, המערך הקרדיולוגי, כירורגית ילדים, פנימית ג', אורולוגיה, א.א.ג, פנימית ב' ועוד, לצד השקעה גדולה בשדרוג מכשור, ציוד וטכנולוגיות רפואיות.
פרויקט הדגל אותו קידם ופיתח רופא הוא הקמת חדר מיון ממוגן ויחידת אשפוז תת-קרקעית במטרה לתת מענה הולם כנגד טילים ואיומי אב"כ ועוד.
רופא גייס תרומות בעשרות מיליוני ש"ח בישראל ומחוצה לה ומתקציב משרד הבריאות.
לאחר מאבק הצליח רופא להשיג ממשרד הבריאות רישיון להפעלת מכשיר PET/CT המיועד למתן טיפול מיטבי לגידולים ממאירים, זיהומים קשים ועוד.
ביוני 2019 סיים את כהונתו כמנכ"ל המרכז הרפואי ויצא לגמלאות.
הוחלף על ידי ד"ר אוהד הוכמן.
רופא נשוי למרי, אב לשני בנים וסב לשלושה נכדים.
1995-1992: מנהל אקדמי של תוכניות ניהול בריאות למנהלים רפואיים במדינות מתפתחות מטעם משרד החוץ בשיתוף הטכניון
1992–1993: חבר בוועדה המייעצת ללימודי תואר שני במנהל בריאות, אוניברסיטת חיפה
ייעוץ ארגוני וייזום למוסדות רפואיים
דירקטור במספר חברות פרטיות וציבוריות
חבר בוועד המנהל של "בית הלוחם"
יו"ר הוועד המנהל של עמותת "ילדותי השנייה" המסייעת לנשים מוכות וילדיהן
אמנון רמון (נולד ב-25 באוקטובר 1961) הוא היסטוריון, סגן ראש המכון לחקר ארץ ישראל ויישובה ביד יצחק בן-צבי, חוקר בכיר במכון ירושלים למחקרי מדיניות ומרצה במכון שכטר למדעי היהדות.
אמנון רמון נולד בירושלים לשמואל ואסתר רמון וגדל בשכונת בית וגן.
בשנת 1987 סיים תואר ראשון בהיסטוריה ולימודים כלליים, ובשנת 1991 סיים תואר שני בהיסטוריה, שניהם באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2008 הגיש את עבודת הדוקטורט במסגרת המחלקה ללימודי ארץ ישראל באוניברסיטת חיפה בנושא '"יש דת גדולה בעולם שיש לה איתנו חשבון היסטורי..": המדיניות הישראלית כלפי הכנסיות הנוצריות ושאלת ירושלים 1973-1948'.
רמון פרסם עשרות ספרים, מאמרים ומחקרים.
תחומי התמחותו הם: תולדות ירושלים בעת החדשה, נצרות מודרנית, זיקות העולם הנוצרי לארץ הקודש ולירושלים, האוכלוסייה הערבית במזרח ירושלים, הר הבית ומקומות קדושים.
לאורך השנים מילא רמון תפקידים מחקריים ביד יצחק בן-צבי ובמכון ירושלים למחקרי מדיניות, ולימד בחוג למדע הדתות באוניברסיטה העברית, במכללה האקדמית אשקלון ובמכון שכטר למדעי היהדות.
לצד פעילותו המחקרית, רמון מרכז צוות חשיבה בנושא 'מזרח ירושלים: בין ניהול המציאות המורכבת למחשבות על העתיד', וכן מרצה ומורה דרך בירושלים וסביבותיה במסגרות שונות.
רמון מתגורר בשכונת קטמון בירושלים, נשוי לד"ר אורית רמון ואב לשלושה.
ירושלים החצויה: הקו העירוני 1967-1948: מסלול סיורים, יד יצחק בן-צבי, 1987
"דוקטור מול דוקטור גר": שכונת רחביה בירושלים, יד יצחק בן-צבי, 1998
עיר בסבך – לקסיקון ירושלים בת זמננו [עורך], מכון ירושלים לחקר ישראל, 2003
יורדים העירה: מרכז העיר ירושלים: היסטוריה, תמונת מצב ותוכנית ההתחדשות [עם אביאל ילניק ואסף ויטמן], מכון ירושלים לחקר ישראל, 2011
נצרות ונוצרים במדינת היהודים: המדיניות הישראלית כלפי הכנסיות והקהילות הנוצריות (2010-1948), מכון ירושלים לחקר ישראל ומרכז ירושלים ליחסי יהודים ונוצרים, 2012
תושבים, לא אזרחים: ישראל וערביי מזרח ירושלים, 1967–2017 [עם יעל רונן], מכון ירושלים למחקרי מדיניות, 2017
מגלים את מזרח ירושלים: התהליכים שהובילו לשינוי המדיניות הישראלית ולהחלטת הממשלה 3790, מכון ירושלים למחקרי מדיניות, 2021
בין פרגמטיזם להתנגדות לאומית: עמדות הציבור במזרח ירושלים כלפי תוכנית החומש הישראלית בחינוך [עם בן אברהמי ויוחנן צורף], מכון ירושלים למחקרי מדיניות והמכון למחקרי ביטחון לאומי (INSS), 2021
הר הבית / אל אקצא - לקראת אובדן שליטה?
תהליכים ומגמות, 2022-2015, מכון ירושלים למחקרי מדיניות, 2023
ספר ירושלים 1973-1948 [עורכים: ארנון גולן, ראובן גפני, אסף זלצר, אמנון רמון], יד יצחק בן צבי, 2023
כלים שלובים: החינוך ה"פרטי" והחינוך הציבורי במזרח ירושלים, 2022-1967 [עם אימאן אנסארי], מכון ירושלים למחקרי מדיניות, 2023
מסורת, משבר וחידוש בחברה המזרח ירושלמית, מכון ירושלים למחקרי מדיניות, 2024
בין עזה לירושלים: הר הבית/אל-אקצא ומלחמת חרבות ברזל - תהליכים ומגמות 2024-2023, מכון ירושלים למחקרי מדיניות, 2025
נשים (וגברים) במזרח ירושלים, בין מסורת לשינוי, מכון ירושלים למחקרי מדיניות, 2025
אמנון פרידברג (18 בספטמבר 1945 – 10 באוקטובר 2020) היה אנטומולוג ישראלי שהתמחה בזבובאים.
במהלך הקריירה שלו תיאר 257 טקסונים שונים.
פרידברג נולד ב-18 בספטמבר 1945 בחיפה.
אביו היה איש עסקים ובעל חנות שעלה מלטביה, ואמו הייתה עקרת בית.
בילדותו התגורר בשכונת הדר הכרמל, שגבלה במדרון הר טבעי בו נהג להסתובב רבות ולהתרשם מהצמחים והחולייתנים כגון נחשים שאותם גידל בבית למגינת ליבה של אימו.
הוא למד בבית הספר הריאלי בחיפה ובתיכון התוודע לשיטות מחקר מתודולוגיות כגון הכנת עשבייה ושימוש במגדיר צמחים.
בתקופה זו החל לפתח את השאיפה לחקור עולם זה באופן מקצועי יותר.
בשנת 1965 החל ללמוד לתואר ראשון בביולוגיה בפקולטה למדעי החיים באוניברסיטת תל אביב, שם פגש את פרופסור יהושע קוגלר, האוצר הראשון של האוסף האנטומולוגי, שהכיר לו את עולם החרקים ולקח אותו לעבוד תחתיו.
פרידברג המשיך ללימודי תואר שני ודוקטורט בזואולוגיה תחת הנחייתו של קוגלר, ובשנת 1978 השלים את הדוקטורט שלו.
בשנים 1979–1980 היה פוסט-דוקטורנט בסמית'סוניאן שבוושינגטון די.
סי., אך ב-1980 נקרא לשוב לאוניברסיטת תל אביב על מנת לשמש כאוצר האוסף האנטומולוגי של האוניברסיטה תחת קוגלר, שפרש לגמלאות.
במשך שנים רבות (1982–1986, 1990–1998, 2005–2012) היה העורך הראשי של כתב העת המדעי Israel Journal of Entomology, לעיתים קרובות האדם היחיד שערך את העיתון ובזכותו כתב העת פרח וחוקרים מכל העולם נהגו לפרסם בו את מאמריהם.
פרידברג שימש כאוצר האוסף האנטומולוגי של האוניברסיטה עד פרישתו לגמלאות ב-2013. במקביל לעבודתו כאוצר יצא למסעות מחקר ברחבי העולם.
נפטר ב-10 באוקטובר 2020, לאחר שחלה בקורונה.
בימי חייו מדענים שונים קראו על שמו 99 מינים ו-3 סוגים של חרקים לאות הערכה על פועלו.
מדריך לחרקי כותנה בישראל, הוצאת המועצה לייצור ושיווק כותנה, דביר כזמן, 1989
אמנון רדום (שם מדעי: Nimbochromis) הוא סוג של דג טרופי ממשפחת האמנוניים האנדמי לאגם מלאווי שבמזרח אפריקה.
אמנון זה ידוע בהתנהגות של התחזות למת כדי למשוך דגים קטנים ואז לחטוף אותם.
הוא אחד הדגים הבודדים שלמדו לעשות זאת.
בשל כך קיבל את שמו וכן בשם "kaligono" - ישנוני בשפת הניאנג'ה (אחת משפות בנטו), של תושבי מלאווי.
אמנון זה מכיל 5 מינים המגיעים לאורך ממוצע של 25 סנטימטרים והוא בעל סנפירים רחבים ולסתות רחבות.
הדג בעל גוונים כחולים, אך חלק מהמינים עוטים פסים כהים המסייעים בהסוואה בעודם שוכבים על צידם.
הדג הוא פיסקיבור הניזון בעיקר מאמנוניים קטנים יותר אותם הוא מפתה בדמיון לנבלה מרקיבה בקרקעית האגם.
הוא שוכב על צידו ללא תנועה ומחכה לדגים שיתקרבו, אז הוא מאיץ לעברם בעזרת שרירי הזנב הגדולים שלו ואוכל אותם.
חלק מהמינים הם טורפים אורבים ממחסה של סלעים לטרף במקום פיתוי.
כמו מרבית האמנונים הנקבות שומרות על צאצאיהם בפיהם מטורפים אחרים עד לגדילתם מעבר לגודל מסוים.
אמנונים אלה נידוגים בידי הדייגים של מלאווי ולפעמים מצויים באקווריום כדגי נוי בשל צבעיהם המפוארים.
פיקד על גדוד 410 במלחמת יום הכיפורים ועל חטיבה 600 לאחר המלחמה.
מרטון נולד בשנת 1937. בשנת 1955 הוא התגייס לחיל השריון, ובשנת 1956 לחם כחייל חרמ"ש במבצע סיני.
בשנת 1957 סיים קורס קצינים ומונה למפקד מחלקת AMX-13, ולאחר שהשתחרר מונה למפקד פלוגת טנקי שרמן בגדוד 268. במהלך מלחמת ששת הימים פיקד על פלוגת AMX-13 בגדוד 19, עימה לחם במהלך מתקפת נגד לילית מצרית של טנקי T-55. בשנת 1972 הוקמה חטיבה 600, ומרטון מונה למפקד גדוד 410 בחטיבה.
עם פרוץ מלחמת יום הכיפורים גויסה החטיבה, ומרטון הוביל את גדודו לסיני.
ב-9 באוקטובר תקפה החטיבה את מתחם "מכשיר", ובמהלך המתקפה נפצע מרטון ופונה לבית חולים.
לאחר המלחמה מילא תפקידים שונים בחיל השריון, ובין השנים 1979–1984 פיקד על חטיבה 600. במהלך מלחמת לבנון הראשונה גויסה החטיבה, אך הושארה בעורף כעתודה ולא שולבה בקרבות.
אמנון מרחב (נולד ב-24 בספטמבר 1965) הוא עורך דין ישראלי.
שימש כמנכ"ל משרד הכלכלה והתעשייה.
קודם לכך כיהן כסגן ראש עיריית מודיעין, כמנכ"ל עיריית ירושלים וכמנכ"ל התאחדות בוני הארץ.
בשנים 1991–1993 ניהל מרכז קהילתי רמת חן.
מרחב הוא בוגר מדעי המדינה וממשל באוניברסיטת תל אביב, ובוגר תואר ראשון במשפטים במכללה למנהל, ובעל תואר שני במנהל עסקים מהקריה האקדמית אונו.
בתום לימודיו הקים יחד עם עו"ד יאיר דוד את משרד עורכי הדין "מרחב-דוד" שהתמחה במשפט מסחרי, משפט מנהלי, דיני עבודה ועובדים זרים.
במשך שנים שימש כשותף-מנהל במשרד והתמחה בעיקר בתחום המשפט הציבורי-מנהלי ברשויות מקומיות ואיגודי ערים.
בשנים 1998–2003 היה סגן ראש עיריית מודיעין ויו"ר החברה הכלכלית לפיתוח מודיעין.
בשנים 1999–2000 החזיק בתיק החינוך בעירייה.
בשנת 2008 היה מועמד בבחירות לראשות עיריית מודיעין.
באותה מערכת בחירות ניצח חיים ביבס.
בשנת 2010 שר התמ"ת בנימין בן אליעזר ניסה לקדם את מינויו של מרחב לראש הרשות להגנת הצרכן ולסחר הוגן.
המינוי נפסל על ידי נציבות שירות המדינה, בנימוק שלמרחב הייתה זיקה פוליטית עם בכירים במפלגת העבודה, בהם גם בן אליעזר, שתמכו בו פומבית בעת שהתמודד מול חיים ביבס לתפקיד ראש עיריית מודיעין.
בשנים 2010–2014 היה היועץ המשפטי של עיריית ירושלים,
בשנת 2014 מונה למנכ"ל עיריית ירושלים, על ידי ראש עיריית ירושלים ניר ברקת, ושימש בתפקיד עד פברואר 2019.
בתחילת שנת 2019 פרש מעיריית ירושלים.
בחודש פברואר 2019 מונה למנכ"ל התאחדות בוני הארץ לאחר שהחליף בתפקיד את אליאב בן שמעון, שפרש לאחר 6 שנים בתפקיד.
בינואר 2023 מינה אותו שר הכלכלה והתעשייה, ניר ברקת, למנכ"ל משרדו.
ביולי 2024 הודיע מרחב על כוונתו לפרוש מתפקידו בספטמבר 2024. ב-1 בספטמבר סיים את תפקידו.
אמנון מרחב נשוי ואב לארבעה, ומתגורר במודיעין.
אמנון סלע (נולד ב-1934) הוא פרופסור אמריטוס ליחסים בין-לאומיים ולימודים רוסיים וסלאבים, פעיל פוליטי, פובלציסט וסופר.
הוא פרופסור אמריטוס באוניברסיטה העברית בירושלים.
בנוסף שימש פרופסור בבית הספר לאודר לממשל, דיפלומטיה ואסטרטגיה של המרכז הבינתחומי הרצליה.
סלע נולד בתל אביב, למד לתואר ראשון ושני באוניברסיטה העברית.
השלים תואר דוקטור באוניברסיטת אדינבורו בשנת 1973 על עבודת גמר שכותרתה "התקפת פתע: תגובה סובייטית לאיומים גרמניים, דצמבר 1940-יוני 1941".
שחזר מלימודיו החל ללמד בחוג ליחסים בין-לאומיים ובחוג ללימודים רוסים וסלאווים באוניברסיטה העברית.
תחום מחקרו העיקרי של סלע היה סובייטולוגיה, במיוחד הצבא הסובייטי והאסטרטגיה הצבאית והמדינית של ברית המועצות.
בשנים 1975–1979 היה חבר מערכת וכתב מאמרי דעה בכתב העת עמדה.
בשנת 1977 היה סלע בין הפעילים שייסדו את חוג 77, קבוצה פוליטית שהורכבה מחברי סגל אקדמי בכיר של האוניברסיטה העברית בירושלים אשר הצטרפו למפלגת העבודה הישראלית.
בשנים 1991–1993 שימש כמנהל המכון ליחסים בין-לאומיים ע"ש לאונרד דייוויס (המשמש חלק ממכון טרומן), העוסק במחקר בינתחומי בנושאי יחסי החוץ והדיפלומטיה של מדינת ישראל, המשפט הבין-לאומי והמוסדות הבין-לאומיים, משא ומתן ויישוב סכסוכים.
בשנת 2003 פרש לגמלאות מהאוניברסיטה העברית והחל ללמד במרכז הבינתחומי הרצליה.
בשנת 2008 הוציא לאור את הנובלה "אל הבית המת" בהוצאת הקיבוץ המאוחד.
ברית המועצות והמזרח התיכון לאחר מלחמת יום הכיפורים, ירושלים: מרכז ההסברה - שירות הפרסומים, 1975
מעצמות העל ומלחמת יום הכיפורים, בשיתוף אחרים; עורך: גבריאל שפר, ירושלים: מכון ון ליר בירושלים, 1975
יסודות מדיניות החוץ: המודל: מדיניות החוץ של ארצות הברית וברית המועצות, בשיתוף איתן גלבוע ובעריכת אמירה יואלסון, ירושלים: אקדמון, 1978
מדינה במעבר: מברית המועצות לחבר המדינות העצמאיות, בשיתוף תאודור פרידגוט, ירושלים: אקדמון, 1995
אל הבית המת (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2008)
הרוח על החוף עמד מלכת (תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 2010)
רצפה בת איה (ירושלים: כרמל, 2016)
מהר האור להר־ציון (ירושלים: כרמל, 2021)
אמנון רדום ליבינגסטון (שם מדעי: Nimbochromis livingstonii) הוא מין של דג טרופי ממשפחת האמנוניים ומהסוג אמנון רדום, האנדמי לאגם מלאווי שבמזרח אפריקה וכן מצוי גם בנהר שייר ובקצה של אגם מלומב .
הדג תואר למדע ב-1894 בידי החוקר אלברט גינטר ובאזורי מחייתו הוא קרוי בשם העממי: "kalingono" שפירושו: "ישן".
זהו דג גדול יחסית לבני משפחתו והוא יכול להגיע לאורך 25 ס"מ בזכרים ועד 20 ס"מ בנקבות.
הדג בעל מבנה מוארך מעט עם לסתות גדולות וחזקות וצבעו כחול-חום מנומר בלבן בעוד סנפיר הגב נוטה להיות כחול ובעל פס כתום עד אדום ולעיתים אף לבן.
הדג יכול לשנות קלות את צבעו הן להסוואה והן להרשמת הנקבות, אז הזכרים עוברים לגווני כחול וירוק מבריק ולעיתים אף בגווני זהוב חיוור.
הצעירים בעלי דפוס כתמים חומים ולבנים.
אמנון זה ידוע בהתנהגות של התחזות למת כדי למשוך דגים קטנים, מבין הדוגמאות הנדירות בטבע לציד באמצעות התחזות למת.
הפרטים שוכבים על צידם בניסיון להפתיע טרף כמו דגים אחרים קטנים כמו דגי Lethrinops או חסילונים המתקרבים אליו.
צבעו של הדג עוזר להיראות כדג מת, מה שמושך טרף המחפש בשר מת.
הדג מוכן להתקרב באיטיות עם פיו לטרף, אותו הוא מנסה לחטוף בלסתותיו הרחבות אם זה מתקרב מספיק.
לרוב הוא בולע את הטרף בשלמותו.
דג זה נידוג בעצמו בידי המקומיים ונטרף גם בידי עופות מים.
לעיתים חובבי דגים מגדלים אותו באקווריום.
הזכרים מזדווגים עם נקבות רבות וכמו מרבית האמנוניים הנקבות מדגירות את ביציהם המופרות, עד 100 לעיתים, עד לבקיעתן ואז הצעירים שוחים לעצמם.
אמנון סעד (נולד ב-23 באוקטובר 1961) הוא ראש עיריית יהוד-מונוסון.
ביסודי למד בבית הספר "אורים" באור יהודה ו"רוקח" בתל אביב.
בשנת 1980 התגייס לצה"ל ושירת בחיל השריון.
ב-1983 עם שחרורו מצה"ל עבר להתגורר ביהוד-מונסון.
נבחר לראשונה למועצת העיר יהוד בשנת 2003, אז הוצב במקום השני ברשימת "לצידך", והחל משנת 2006 שימש כסגן ראש העיר, תחת ראש העיר יוסי בן-דוד.
בבחירות בשנת 2008 התמודד לראשונה לראשות העיר יהוד-מונוסון והגיע למקום השני מתוך ארבעה מועמדים.
באותן בחירות ניצח שוב יוסי בן-דוד.
התמודד לראשות העיר בשנת 2013, ולאחריהם מונה לסגן ראש העיר, ובשנת 2018, אז לא עלה לסיבוב השני.
בבחירות לרשויות המקומיות בישראל שנערכו בפברואר 2024, התמודד לראשות העיר יהוד-מונוסון מטעם סיעת "יעד בראשות אמנון סעד".
בסיבוב הראשון זכה ב-35% מהקולות, יותר מכל מועמד אחר, אך נדרש לסיבוב שני, שבו התמודד מול ראש העיר המכהנת, יעלה מקליס, וניצח עם 61.4% מהקולות.
בעבר ניהל חברת לוגיסטיקה להטמעת מוצרים ברשתות שיווק.
נשוי לגלית, אב לשלושה וסב לשתי נכדות.
אמנון רבי (נולד ב־1963) הוא עיתונאי ישראלי, עורך ומפיק טלוויזיה.
מייסד ויו"ר חברת ההפקות הטלוויזיונית "קסטינה תקשורת", ועמד מאחורי הפקת סדרות דוקומנטריות עטורות פרסים כמו "האחת" (2023) ו"היום שלא נגמר" (2024).
רבי החל את דרכו העיתונאית בעיתון היומי "חדשות" באמצע שנות ה-80. בשנת 1986, כשהיה בן 23, שימש כרכז הכתבים של העיתון.
בספטמבר 1989 עזב את "חדשות" כדי להשתתף בהקמת רשת המקומונים החדשה "ידיעות תקשורת" של קבוצת "ידיעות אחרונות".
בשנות ה-90 כיהן רבי בתפקידים בכירים בעיתון "מעריב", כולל כסגן עורך העיתון וכעורך מוסף "סופשבוע" במשך חמש שנים (עד 1998).
לאורך שנותיו במעריב נודע רבי בקשריו הענפים בענף התקשורת ובגילוי וטיפוח כישרונות חדשים.
לדברי עיתונאים שעבדו תחתיו, רבי נהג לעודד אותם "להאמין בעצמם" ולקחת על עצמם משימות שאפתניות, כשהוא מעניק גיבוי מלא לכתבים לפרוץ את גבולות האפשר.
בשנת 2013, לפי דיווחים תקשורתיים, שמו של רבי עלה כמועמד לתפקיד העורך הראשי לאחר עזיבת העורך יעקב ארז.
אי-מינויו של רבי לתפקיד תואר בדיעבד כ"טעות גורלית" שעלתה ל"מעריב" ביוקר.
בשנים 2000–2004 שימש רבי כעורך המקומון התל אביבי "העיר" של רשת שוקן.
תקופת כהונתו, שנמשכה כחמש שנים, הייתה ארוכה יותר מכל עורכי "העיר" לפניו.
תחת עריכתו זכה "העיר" לתדמית של מקומון בעל השפעה ארצית, המשפיע מעבר לגבולות תל אביב.
באמצע 2004 פרש רבי מתפקידו, ובמקומו מונה לעורך העיתון איתן מרקוביץ.
לאחר שנותיו בעיתונות המודפסת עבר רבי לתחום ההפקה הטלוויזיונית.
הוא הקים את חברת "קסטינה תקשורת" להפקת תוכניות טלוויזיה, סדרות דרמה וסרטים תיעודיים.
נכון ל־2016 משמש רבי כיו"ר החברה, ומני אבירם מכהן כמנכ"ל.
מאז הקמתה הפיקה "קסטינה" שורה של הפקות עבור גופי שידור מובילים בישראל.
רבי יצר והפיק את סדרת התעודה "האחת" יחד עם העיתונאית סימה קדמון.
הסדרה, בת ארבעה פרקים, עסקה בסיפורה של טייסת 201 במלחמת יום כיפור.
הסדרה שודרה בתאגיד השידור הציבורי (כאן 11) ב־2023.
"האחת" זכתה להצלחה יוצאת דופן ובטקס פרסי הטלוויזיה הישראלי לשנת 2023 גרפה שישה פרסים, כולל פרס סדרת התעודה הטובה ביותר.
בנוסף, "האחת" זכתה בפרס תאגיד השידור הישראלי לשנת 2024.
רבי יצר יחד עם הבמאי גלעד טוקטלי את סדרת התעודה "היום שלא נגמר", בת חמישה פרקים, העוסקת באירועי טבח שבעה באוקטובר 2023. הסדרה שודרה בכאן 11 בין ה-5 ל-10 באוקטובר 2024, במסגרת פרויקט ציון שנה למאורעות.
במסגרת הסדרה רואיינו למעלה מ-100 ניצולים, והיא כללה שחזורים מבוימים של האירועים.
רבי שימש כשותף בהפקת העונה הראשונה של סדרת הדרמה הישראלית "פאודה" (קופרודוקציה של "קסטינה" עם חברת "טנדר הפקות" עבור yes).
העונה הראשונה סללה את דרכה להצלחתה הבינלאומית של הסדרה, שנמכרה מאוחר יותר לנטפליקס.
"קסטינה" הפיקה את סדרת הדרמה הקומית "הטבח" בכיכובם של רותם סלע וגורי אלפי, שהופקה עבור כאן 11. הסדרה, שעסקה בעולם המסעדנות, זכתה לבאזז רב ולנתוני צפייה גבוהים ולהערכת המבקרים.
"קסטינה" הפיקה את סדרת הדרמה "מורי בלאדי" בכיכובן של רותם סלע ונעמי לבוב, שהופקה עבור yes.
הסדרה זכתה לתהודה והדגישה את מעמדה של החברה גם בהפקות לטלוויזיה המסחרית.
בשנת 2022 יזם רבי, יחד עם העורכת עפרה מזרחי, מגזין נוסטלגי מיוחד בשם "היו זמנים בקרליבך" – גיליון עב כרס (282 עמודים) המוקדש לתולדות עיתון "מעריב" במלאת 30 שנה לרכישתו בידי עופר נמרודי.
הפרויקט ספג ביקורת על השמטת פרשיותיו הפליליות של נמרודי בתקופת בעלותו בעיתון.
רבי ידוע כמי שתומך ומטפח דור צעיר של אנשי תקשורת.
העיתונאית והבמאית דבורית שרגל ציינה כי רבי הוא מי ש"גילה" אותה בראשית דרכה, תמך בה לאורך השנים ואף סייע בהפקת סרטה התיעודי הראשון.
בעדות שפורסמה ב־2015, תיאר עיתונאי צעיר את העידוד המקצועי שקיבל מעורך "העיר" אמנון רבי בתחילת דרכו.
אמנון רבי זכה להכרה מקצועית בענף הן כעיתונאי והן כמפיק.
כמוביל הסדרה "האחת" בשנת 2023, היה רבי שותף לזכייתה של הסדרה בפרס סדרת התעודה הטובה ביותר בטקס פרסי האקדמיה הישראלית לטלוויזיה.
"האחת" גרפה באותו טקס שישה פרסים בסך הכל והוכתרה לאחת ההצלחות הבולטות של אותה שנה.
בשנת 2025 זכה עבור יצירתה בפרס סוקולוב בקטגוריית התקשורת האלקטרונית.
גם הפקות אחרות מבית "קסטינה" זכו להוקרה: למשל, הסדרה "פאודה" שבה היה רבי מעורב זכתה לפופולריות בינלאומית.
אמנון תא-שמע הוא פרופסור מן המניין בבית הספר למדעי המחשב ולבינה מלאכותית באוניברסיטת תל אביב.
אמנון תא-שמע נולד למשפחה דתית לאומית, שבה חמישה ילדים.
הוא בנם של דבורה תא-שמע וישראל משה תא-שמע' פרופסור לתלמוד ב וחתן פרס ישראל.
אמנון תא-שמע סיים בשנת 1987 תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב באוניברסיטה העברית בירושלים.
הוא המשיך ללימודי תואר שלישי גם כן באוניברסיטה העברית, אותו סיים בשנת 1996. את התיזה בנושא Refining Randomness כתב בהנחייתו של פרופסור נעם ניסן.
בשנת 2000 הצטרף כחבר סגל באוניברסיטת תל אביב.
שם קודם במהלך השנים לדרגת פרופסור חבר ובהמשך לדרגת פרופסור מן המניין.
תחומי מחקרו הם סיבוכיות חישובית וחישוב קוונטי.
נכון לנובמבר 2025, הוא כתב 134 מאמרים.
תא-שמע מדורג ב-38 על פי מדד d-index, הבוחן שיתופי פעולה מדעיים של חוקרים.
לאמנון תא-שמע שלוש אחיות ואח: ציפי מיידלר פסיכולוגית קלינית; אחינעם יעקבס דוקטור לספרות עברית, הנשואה לחוקר המקרא פרופסור יהונתן יעקבס; ד"ר אסף תא-שמע קרדיולוג ילדים; ומיכל ברניג פסיכולוגית קלינית.
אָמָּנוּת (א' בקמץ קטן לתנועה O, להבדיל מאֻמָּנוּת) היא שם כולל לפעילויות אנושיות הקשורות לתחום האסתטיקה ונתונות לפרשנות, שיקול דעת וטעם אישי.
תחום האמנות מכיל בתוכו ענפים רבים ושונים.
אמנות יכולה להיעשות בסקאלה רחבה ביותר מחופש מוחלט לכל שלב בפעילות ובתוצר ועד פעילות אמנותית בתוך תבנית פעולה מגבילה קבועה, מחייבת ומוגדרת מראש, שחופש היצירה של האָמָּן נתון למסגרת מגבלותיה ובהן נותר מקום לטכניקות אינדיבידואליות ולביטוי אמירות ותחושות.
האמנות תופסת מעמד מרכזי בתרבות האנושית והיא אוניברסל אנושי: בכל תרבויות האדם קיימת אמנות, ואותם תחומי אמנות מופיעים בכל התרבויות.
עיסוקה הקלאסי של האמנות הוא מימזיס, כלומר חיקוי.
האמן מחקה את הטבע ויוצר טרנספורמציה באמצעות טכניקות שונות.
עם זאת לא תמיד החיקוי נחשב לערך הנעלה ביותר של האמנות.
במצרים העתיקה, לדוגמה היה לאמנות תפקיד ממשי – לעזור לנפטר בעולם הבא.
ביוון העתיקה האמנות נתפסה כטכנה – "כושר שכלול המיומנות האנושית ביצירה".
בימי הביניים תפקיד האמנות היה לשקף את האמונה והדוגמה הנוצרית למאמין ולהבהיר לו את סדר העולם והמדרג שבו (כגון, הפסיפסים בקתדרלת סן מרקו בוונציה).
בעידן המודרני גישת האמנות היא על פי רוב גישה רומנטית, כלומר, מעמידה את הרגש ואת אופן הראיה והקשר שבין האדם לסביבה במרכז.
בעידן הפוסט מודרני ובעקבות יצירתו של האמן הצרפתי מרסל דושאן התקבעה החשיבה כי בעידן המודרני כל אחד יכול לשמש אמן ואכן רבים מגדירים את תחום עיסוקם כאמנות תחת העובדה שאין הגדרה חד משמעית.
שף מומחה יכול להגדיר את עבודתו כאמנות הבישול, כשם שאדם המצייר על קירות רשאי להגדיר את עצמו כאמן.
עם זאת, אף על פי שלא ניתן לפסול מעשה אמנות כלשהו מראש, הרי, בתודעת התרבות המערבית, אמנות היא צורת ביטוי אינטליגנטית המבוטאת בכלים אמנותיים מקצועיים, ולכן ניתן לפסול את הגישה שכל אדם שמגדיר עצמו אמן, אכן אמן הוא.
לכן, גם צלם שאיננו מתערב באופן כלשהו בהצבת המצלמה ובחירת הקומפוזיציה של התמונה, איננו אמן, כפי שהקומפוזיטור שמקליט את קולות הגלים ואיננו מתערב בקומפוזיציה, איננו קומפוזיטור, איננו אמן.
אם כי המילה אמנות בדרך כלל מתייחסת לאמנות חזותית, המושג של אמנות השתנה במשך השנים.
ייתכן כי ההגדרה המדויקת ביותר של האמנות היא הרחבה ביותר – האמנות מתייחסת לכל פעילות אנושית יצירתית, חוץ ממעשים שמטרתם רבייה וקיום.
מנקודת מבט רחבה זו, האמנות היא כל דבר שנוצר מהדחף היצירתי, שממנו מגיעים כל שאר הפעילויות האנושיות.
המושג אמנות אינו מאפשר הגדרה מדויקת שאינה נסמכת על ההקשר התרבותי, ההיסטורי והגאוגרפי שבה הוא משמש.
אמנים, בכוונה או שלא בכוונה, יוצרים תחת ההשפעה של אמנים אחרים בעבר ובהווה.
הרבה מההתפתחות של האמנים היחידים היא מציאה של עקרונות מובנים שמאפשרים להביע רעיונות מסוימים על ידי סמליות כלשהי.
לדוגמה, וסילי קנדינסקי פיתח את השימוש שלו בצבע בציור דרך מערכת של תגובה לתמריצים, כאשר במשך הזמן הוא הגיע להבנה של הרגשות שהשימוש בצבע ובהרכבים של צבע יכול לגרום להם.
לעומת זאת האמן אנדי גולדוורת'י בחר את המדיום של חפצים טבעיים וחומרים על מנת לסדר פסלים זמניים; העדות היחידה שנותרת לפסלים שלו היא צילום צנוע.
פעמים רבות נטען כי לא ניתן להגדיר את המושג "אמנות", מכיוון שקנה המידה לשיפוט של אמנות הוא סובייקטיבי.
לדוגמה, יצירתו של האמן ג'קסון פולוק נראית כתוצאה של זריקה ושפיכה של צבע על הבד, לכאורה ללא כל כישרון.
דוגמה זו, יחד עם אלפי דוגמאות אחרות, הביאה לשאלה על התוקף של הרבה מהאמנות בת זמננו, כשיש מקום לומר שהרבה ממנה יכולה הייתה להיווצר גם על ידי בן שלוש.
בין אם דבר זה נכון או לא, פעמים רבות יש קונצנזוס לגבי מה נחשב כאמנות.
הקונצנזוס הזה אינו קבוע במשך הזמן, ורעיונות מסוימים נדחים שעה שאחרים נותרים ושורדים, לפעמים במזל ולפעמים מסיבות אחרות.
אמנות לעיתים מוצגת כשייכת למעמד אחד ולא לאחרים.
אמנות, באופן היסטורי, היא פעילות של המעמד הגבוה, שרק אנשים אמידים, שיש להם אפשרות לרכוש אמנות ואת הזמן ליהנות ממנה, יכלו לעסוק בה.
קל לראות זאת אם מבקרים בארמנות ורסיי או ארמיטאז' בסנקט פטרבורג עם אוספיהם העצומים, שנאספו בידי המלכויות העשירות של אירופה, וברור כי איסוף אמנות הוא פעילות של העשירים.
אולם ישנה מסורת עשירה ביותר של אמנים שעושים דווקא את ההפך, ומורידים את החזון שלהם לגובה העיניים, כשהם חיים בעולם היומיום ואף בעוני.
הדעות של אנשים רבים לגבי אמנות דומות זו לזו, ותמימות דעים זו מגיעה מחינוך ומגורמים חברתיים אחרים.
רוב האנשים לא חושבים שחפצים יומיומיים הם אמנות, עד שאמן מסוים שם אותם בתוך גלריה לאמנות או מוזיאון, שקושרת את החפצים האלה עם הערכים המשויכים לאמנות.
אמנם, רוב הצופים באמנות זו בתחילה דחו את הקישור, מכיוון שהחפצים האלה לא נראו בעיניהם כאמנות, ורק לאחר שהם נכנסו למה שנחשב בדעת הקהל הכללית כאמנות, הם הצליחו להשיג הכרה כללית.
בעניין האסוציאציה של האמנות עם מעמד גבוה, לפני המאה ה-13 באירופה, אמנים נחשבו כחברים במעמד נמוך יותר, מכיוון שהם היו למעשה פועלים.
לאחר שאירופה נחשפה מחדש לתרבות הקלאסית ברנסאנס, במיוחד באיטליה, התקבל הקישור של האמנים עם המעמד הגבוה, אם כי שימוש בחפצים יקרים תמיד היה סמל סטטוס בידי מוסדות הכוח.
ההגדרה של האמנות והאסתטיקה בדרך כלל מגיעה מכמה נקודת מבט שונות.
ניתן להגדיר את האמנות ככוונה של האמן, כפי שאנו מוצאים בכתביו של ג'ון דיואי.
אמנות יכולה להיחשב כנמצאת בתגובה או ברגש של הצופה, כפי שטולסטוי טוען.
לדעת דנטה, ניתן להגדירה כאופיו של החפץ עצמו או כפונקציה של ההקשר של החפץ.
עבור אפלטון, אמנות היא חיקוי.
יש תוקף מסוים לכל אחת מהפרספקטיבות האלה, והגדרה מועילה של האמנות להתייחס לכל הקטגוריות האלה.
אמנות קשורה בדרך כלל גם ליכולת רבה או לשליטה במדיום.
היא גם עשויה להתייחס לשימוש המפותח והמועיל בשפה בצורה עמוקה ומדויקת.
שיפוט של העניינים האלה מצריך בסיס לביקורת: צורה לבדוק, האם ההשפעה של דבר על החושים מספיקה על מנת שייחשב כאמנות, האם יש להחשיבו כיפה או כמכוער.
חישה תמיד מושפעת מהניסיון, כך שהתגובה לאמנות כ"יפה" או "מכוערת" היא בהכרח סובייקטיבית.
אסכולות רבות הציעו את ההגדרות שלהן לאיכות, אך כולם מסכימים בנקודה אחת: ברגע שנעשתה הבחירה האסתטית, הערך של יצירת האמנות מוערך על פי היכולת שלו לעלות מעל לגבולות של המדיום הנבחר, ולהגיע ממקום אינדיבידואלי ספציפי למקום אוניברסלי.
האמנות יכולה גם לפנות אל הרגש האנושי.
היא יכולה לעורר תחושות אסתטיות או מוסריות, ואפשר להבין אותה כצורת תקשורת של הרגשות האלה.
אמנים צריכים להביע את עצמם כך שהקהל שלהם יתעורר, אך הם אינם צריכים לעשות זאת באופן מודע.
האמנות חוקרת את הרגשות האנושיים ואת הדרכים לעורר אותם – ואמנות טובה מפיקה דבר-מה חדש ומקורי ביחס לאחד משני ההיבטים האלה.
האם צילומים ללא פוזה של ה"חיים האמיתיים" יכולים להיחשב כאמנות?
התשובה הרגילה היא כן, אם כי רבים מהצילומים האלה פשוט משחזרים במכונה את מה שאנשים יכולים לראות בעיניהם.
אך הרפרודוקציה אינה נייטרלית; יש פה בחירה שנעשית על ידי האמן.
זוהי גם אחת מהמטרות של האמנות: להביא את החפצים של היומיום להקשר חדש.
את רוב צורות האמנות אפשר לחלק לשני סוגים עיקריים: אמנות טהורה (fine art), ואמנות יישומית.
באמנויות החזותיות, אמנות טהורה מתייחסת לציור ופיסול, אמנויות שאין להן פונקציה מעשית ושערכן הוא בהנאה החזותית שהן מספקות או ההצלחה שלהן בהעברת רעיונות או רגשות.
אמנות מושגית או אמנות קונספטואלית (Conceptual art) היא אמנות אשר שמה דגש על יצירת האמנות כרעיון אסתטי.
ופחות על מימושו החומרי, כחפץ או כאובייקט.
ישנו מגוון רחב של תחומי אמנות, כולל אמנויות חזותיות ועיצוב, אמנויות דקורטיביות, אמנות פלסטית, ואמנויות הבמה.
הביטוי האמנותי יכול להיות בצורות רבות: ציור, רישום, פיסול, מוזיקה, ספרות, תיאטרון, מחול ואדריכלות הן הצורות המוכרות ביותר.
אך מאז עידן המודרניזם, הפוסט מודרניזם ועל רקע המהפכה הטכנולוגית, צורות חדשות עלו.
אלה כוללות את הקולנוע, הצילום, הקומיקס, הווידאו, מיצבים, אמנות מושגית לסוגיה, אמנות מחשב ואף משחקי וידאו.
סוג ייחודי של אמנות הוא האמנות העממית (מעשיות, אגדות, שירי-עם וכו'), המתגבשת לכדי פולקלור תרבותי.
בתוך כל צורת אמנות קיימים מגוון רחב של תחומים.
לדוגמה, ציור יכול להיות דומם (still life), פורטרט, או ציור נוף, ויכול לעסוק בנושאים היסטוריים או ביתיים.
בנוסף, יצירה יכולה לייצג דבר כלשהו או להיות מופשטת.
עיצוב, לסוגיו השונים, כולל אדריכלות, שונה מאמנות.
בניגוד לאמנות, בתחומי העיצוב והאדריכלות המטרה היא ליצור מוצר או מבנה, לפי מפרט או דרישות של לקוח מסוים.
אמן, לעומת זאת, חופשי, לרוב, להביע את עצמו ללא הגבלות אלה.
כמו כן, המוצרים והמבנים, בניגוד לחפצי אמנות, צריכים להיות לא רק יפים אלא גם שימושיים, ולעמוד בשורה ארוכה של קריטריונים.
לעיתים אלה קריטריונים כלליים, כמו מחיר או טכניקת ייצור, כמו בעיצוב תעשייתי.
בפעמים אחרות, מדובר בקריטריונים המיוחדים ללקוח המזמין.
המונח "עיצוב" מתייחס למספר מאפיינים, ושונה מהמונחים "יופי" ו"סגנון".
בתקופה הפרה-היסטורית, האמנות שימשה בעיקר למטרות פולחן וסימון טריטוריה, שבאו לידי ביטוי בעיקר בציורי מערות.
יצירות אלו, שתיארו לרוב בעלי חיים וסצנות ציד, מעידות על הקשר העמוק בין האדם לסביבתו ועל הניסיון שלו להבין את העולם שבו הוא חי.
בעת העתיקה, האמנות הפכה לכלי מרכזי לתיאור אלים, שליטים ומיתוסים.
בתרבויות כמו מצרים העתיקה ויוון העתיקה, האמנות שיקפה את מבנה הכוח החברתי ואת האמונות הדתיות.
פסלים, מקדשים מעוטרים וציורים שימשו כדי להאדיר את האלים והפרעונים וביטאו תפיסות של יופי, כוח ואלמוות.
החל מעת זו ועד הרנסאנס אמנים החלו להיות מועסקים בלעדית תשלום על ידי האליטות הכלכליות כפטרונות.
בימי הביניים, האמנות באירופה הייתה כמעט כולה תחת חסות הכנסייה.
האמנות שימשה כלי חינוכי שנועד להפיץ מסרים דתיים בקרב המאמינים, שרובם לא ידעו קרוא וכתוב.
יצירות אמנות, כמו פסלים, ויטראז'ים, פרסקאות וספרים מאוירים, הציגו סצנות מהתנ"ך ומהברית החדשה ונועדו לעורר יראת שמיים והזדהות עם הדמויות.
תקופת הרנסאנס סימנה מפנה דרמטי.
במאות ה-15 וה-16, האמנות באיטליה ובשאר אירופה התנתקה במידה רבה מהשליטה הבלעדית של הכנסייה.
כשאמנים כמו לאונרדו דה וינצ'י ומיכלאנג'לו חזרו למקורות הקלאסיים של יוון ורומא ודגש היצירות עבר למדע, לפרספקטיבה ולייצוג הריאליסטי של גוף האדם.
האדם והטבע הפכו למוקדי העניין המרכזיים, והאמנות החלה לשמש גם לביטוי אישי ופוליטי.
מאז הרנסאנס, היסטוריית האמנות ידעה סיפורי זרמים ומהפכות מתמשכות.
התנועה הרומנטית הדגישה רגש ואינדיבידואליות, האימפרסיוניזם התמקד באור ובתנועה, והאמנות המודרנית והעכשווית שברה לחלוטין את הכללים המסורתיים.
במאות ה-20 וה-21, אמנות הפכה כלי לביטוי ביקורת חברתית, לחקר זהות ורגש, ולדיאלוג פתוח עם העולם.
היא כבר לא מוגבלת למדיומים מסורתיים, והיא יכולה לכלול צילום, וידאו, מיצב ומיצג, מה שמרחיב את גבולות היצירה וההשפעה שלה.
ישנם רבים שאומרים כי אמנויות מסוימות אינן מועילות.
הגדרה זו מתאימה למערכת ההגדרות של "אמנות כדבר טוב", והיא סובלת מהעדפה מעמדית כנגד עבודה ויעילות.
המתנגדים לדעה זו טוענים כי לכל פעילות אנושית יש תועלת כלשהי, וכי לחפצים אלה, שטוענים להיות "לא מועילים", יש בעצם תפקיד בנאלי למדי של ניסיון למיסטיפיקציה והצדקה של מדרג חברתי שרירותי.
מלבד זאת, הכוונה במילה "מועיל" בהקשר זה היא של מועיל גשמית, בעוד שיצירות אמנות יכולות להועיל מבחינה נפשית לאמן ולצרכן האמנות.
ה"שימוש" של האמנות מנקודת המבט של האמן היא כמדיום של ביטוי.
אם נסתכל על האמנות כמכשיר, אפשר לדבר על כמה פונקציות שונות שלה, מפרספקטיבות שונות.
מנקודת המבט של האמן, היא מאפשרת לסמל רעיונות ורגשות מורכבים בשפה שרירותית, שיש לפרשה.
בהקשר חברתי, האמנות יכולה להעלות את המורל הציבורי ולהרגיע את הנפש.
מנקודת מבט אנתרופולוגית יותר, היא צורה של העברת רעיונות ומושגים לדורות הבאים בשפה אוניברסלית מסוימת.
הפירוש של השפה הזו תלוי מאוד בנקודת המבט ובהקשר של הצופה.
מפרספקטיבה סובייקטיבית, לאמנות יש שימושים רבים, והדבר תלוי במצבו של האדם השואל: "מהי התועלת של האמנות?".
חופש אמנותי הוא חלק מזכותו של אמן להפיק אמנות על-פי ראות עיניו.
בגרמניה קיים חוק "החופש לאמנות" חוק הנועד למנוע צנזורה פוליטית.
רישום פטנט לעיתים נופל תחת קטגוריה זו.
מונח נוסף הוא חירות דרמטית – עיוות עובדות, שינוי מוסכמות הדקדוק או השפה, או עיבוד מחדש של טקסט שכבר היה קיים על ידי אמן לצורך יצירת השפעה אמנותית.
במהלך השנים 2012–2013 ערך האומות המאוחדות מחקר מקיף על חופש אמנותי ובתוך כך מחקר בנושא זכויות תרבותיות בראשות פארידה שהיד.
המילה אמנות גם משמשת לשפוט ערכית, כגון בביטוי "ארוחה זו הייתה מעשה אמנות ממש" (הטבח הוא אמן), או "אמנות התרמית", שם משבחים את הכישרון הגבוה של המרמה.
שימוש זה במילה, כמציינת איכות וערך גבוה, שנותנת למילה את הנטייה הסובייקטיבית שלה.
אמנות ASCII היא צורת אמנות ממוחשבת, בה משתמשים בתווי ASCII כדי ליצור ציורים שונים ולהציג תמונות ופריטי גרפיקה אחרים.
את אמנות ה-ASCII, המשתמשת ב-95 התווים הדפיסים הקיימים בקוד זה, ניתן ליצור באמצעות עורך טקסט פשוט ופרימיטיבי ולשמור כקובץ טקסט.
כך אכן יצרו אומני ה-ASCII הראשונים את יצירותיהם.
היות שהשיטה מתבססת על אלמנט בסיסי וראשוני בתחום המחשבים (הצגת תווים על מסך), החלה אמנות ה-ASCII את דרכה ממש במקביל להתפתחות המחשבים האישיים.
השיטה מנצלת את העובדה שתווי ASCII מיוצגים לרוב בעזרת גופן ברוחב אחיד, מה שמקל על העיצוב ומאפשר אחידות של הציור בין מחשבים ומערכות שונות.
כיום זמינות תוכנות רבות המקלות על יצירת אמנות ה-ASCII, זאת באמצעות אוטומציה של בחירת ומיקום התווים השונים.
תוכנות אחרות מסוגלות לעבד תמונה רגילה (מפת סיביות, Bitmap) לתמונת ASCII.
אמנות ASCII נפוצה במיוחד בחתימות הממוחשבות של משתמשים שונים באינטרנט.
גולשי אינטרנט המשתמשים בפורומים, דואר אלקטרוני, צ'אטים וכדומה נוהגים ליצור לעצמם חתימה שתקל על זיהויים ותוסיף נופך אישי להודעותיהם.
חתימות אלו כוללות לעיתים קרובות, לצד פרטים מזהים כגון שם וכתובת, גם ציורי ASCII.
בנוסף, שימוש ב ASCII נעשה כדי ליצור אנימציות, כאשר בכל תמונה שונה, כל סימן יכול לשנות מקום או להתחלף בסימן אחר, ובכך ליצור אנימציה.
ניתן אף לשלוח יצירות אמנות ASCII באמצעות מסרון סלולרי.
המילה "אי!" כתובה באותיות המילה:
אמנות ביזנטית היא כלל האמנויות שהיו נפוצות בתקופה הביזנטית, החל מן המאה ה-4 לספירה ועד המאה ה-9, אז סטתה האמנות באירופה מן האמנות של האימפריה הביזנטית המזרחית.
הסגנון הביזנטי באמנות שומר במידה רבה בחלקים של האימפריה הביזנטית המזרחית והתפתח שם לאמנות איקונית בשנים המקבילות לאמנות הרומנסקית והגותית באירופה.
היסטוריונים שונים בתחום תולדות האמנות תיארו את האמנות הביזנטית, מתוך השוואה לאמנות היוונית והרומית, כדרדור ביכולות האמנותיות של בני התקופה, אולם חוקרים אחרים מצאו בסגנון יכולת חדשנות אמנותית רבה.
הסגנון התאפיין בסכמתיות ובשימוש בסימבוליזם נוצרי.
הוא שואב רבות גם מן האמנות היוונית-רומית.
שילוב זה יצר תיאור סימבולי ייחודי המכיל גם הקשרים ריאליסטיים (בתיאור דמויות, בתיאור ארכיטקטוני ועוד).
הסגנון מבוסס על התעניינות לא בגוף האדם והאדם עצמו אלא בהדגשת אלמנטים פחות גשמיים: פרופורציות גוף גוציות ביחס 1:5 של הראש לגוף, כיסוי הגוף וחשיבות הבגד, תיאור פנים עם עיניים גדולות ומשטחי לחיים ארוכים.
תוך שילוב מסורות קודמות, יצרה האמנות הביזנטית סכמות סימבוליות לתיאור העולם והאדם.
במסגרתן נשענו סמלים נוצריים חדשים (כמו למשל תיאורי ישו) על מסורות פגניות ויהודיות קודמות.
התיאור היה שטוח על פי רוב, וכלל אלמנטים ריאליסטיים, שהצטרפו לפירוש אלגורי לברית החדשה והישנה.
אמנות הציור התבטאה בעיקר בשימוש בטכניקת המוזאיקה (פסיפס) ובמסגרתה הושם דגש על תיאור בעל נפח מסוים אך עם שימוש בקווי מתאר מפרידים (קונטור).
הרקע היה פעמים רבות עשוי מאבני פסיפס מוזהבות שהעניקו לסצנה המתוארת אופי שמימי.
תוכנית הפסיפסים הייתה בעצמה דגם של קדושה, כאשר הסידור של כל תיאור ותיאור נבע מהיחס שלו אל הקדושה.
לדוגמה, ב"אפסיס", כלומר במקום המזבח שבכנסייה, המקום המקודש ביותר, ניתן למצוא את תיאור ישו.
במקומות צדדיים יותר נמצאים לעיתים תיאורים בעלי ממד חילוני מסוים.
דוגמאות לדגם פסיפסים כזה נמצאות בכנסיית איה סופיה באיסטנבול או בבזיליקת סנט אפולינרה נואובו ברוונה שבאיטליה.
בפיסול מהתקופה הביזנטית בולטת ההשפעה של הפיסול הפגני בעיצוב דימויי הגוף.
שלא כמו באמנות הרומית, הפיסול הביזנטי, בדומה לציור, יוצר הכללה של דמות האדם ומתמקד יותר בקומפוזיציות סטטיות וסימטריות, ופחות בתיאור תנועה.
עם זאת נשמרת צורתו של האדם, ונמשכת ההתייחסות אל נושאים "קלאסיים" בעיצוב הדמויות.
את רובו של הפיסול הביזנטי ניתן למצוא כתבליטים על גבי סרקופגים נוצריים.
קבוצה גדולה מהם נשתמרה בעיר ארל, שבה שכנה העיר הרומית ארלטום.
סוגה נוספת היא אמנות זעירה, ובה עיצבו תיבות של שרידי קדושה או חפצים יקרי ערך אחרים.
פעמים רבות היו חפצים אלו עשויים משנהב מגולף ומעוטר.
בתבליט שנמצא על גבי "עמוד תאודסיוס" שבאיסטנבול, מחולקת הקומפוזיציה הסימטרית לשני פסי אורך.
בחלק העליון מופיעים הקיסר ופמלייתו כשהם יושבים ומתבוננים כנראה בשבויים בחלק התחתון של התבליט.
הם יושבים בין קשת אדריכלית בעלת עמודים עם כותרת קורינתית, ולובשים בגדים הדומים לביגוד מן התבליטים הפגניים.
עם זאת, יש בצורת הצגתם סכמתיות מסוימת בישיבה החזיתית לגמרי ובעובדה כי יש פערי גודל בין דמויות שונות בתוך התבליט - דמויות חשובות יותר, כגון דמות הקיסר, הן גדולות יותר.
התקופה הביזנטית עיצבה במקרים רבים את דרכי הביטוי של האמנות הנוצרית.
כשהיא משלבת בין מוטיבים וגישות מן האמנות הפגנית והיהודית לכדי סינתזה חדשה.
מסורת 'הפרה פיגורציה' - בבואם לשאוב מתוך האמונה היהודית, השתמשו האמנים הביזנטיים בדרך פרשנות ייחודית לברית הישנה.
שימוש בסיפורים כדימויים באמנות, נעשה תוך הקבלה בין סיפורי התנ"ך לברית החדשה.
כך לדוגמה, ייצוג ויזואלי של עקדת יצחק יהיה סימן לצופים על צליבתו של ישו, ביקור המלאכים אצל אברהם, המבשרים על הולדת יצחק, יהווה רמז מקדים לביקור שלושת האמגושים הבאים להעריץ ולברך את ישו.
סוג קריאה כזה אפשר לאמנים ליצור קשת של משמעויות אלגוריות המתבטאות הן בקריאה של כל סצנה וסצנה בנפרד, והן בפרשנות של כל דגם העיטורים.
ישו והצלב - מקום נרחב באמנות תופש ייצוגו של ישו.
הראשונה כמונוגרמה המורכבת מאותיות שמו של האל.
פעמים אחרות הוא מופיע כאדם בנוסחים הלקוחים מן האמנות הרומית כגון ישו המופיע כפילוסוף, ישו בדמות אורפאוס, ישו כנער רועה נושא עגל, ואפילו כשה, באופן המרמז על הקרבתו כשה האלוהים.
ישו מופיע כאדם צעיר, לא תמיד עם הזקן שהפך לאחד מסימני ההיכר המאוחרים שלו
סמלים של גן העדן והנצח - ענפי דקל, מופיעים כמסמלים את גן העדן.
דוגמה בולטת היא הפסיפסים מכנסיית סן ויטלה ברוונה, שם מופיעים הדקלים בסצנת שלושת האמגושים הבאים לברך את ישו, ובאפריז ובו תהלוכה של קדושים נוצריים.
ענפי הדקל משמשים הן כציון נוף והן כסמנים לגן העדן.
מוטיב צמחי אחר הוא של גפנים מטפסות וצמחי אקנטוס מטפסים לקוחים מן האמנות הרומית.
צמחי האקנטוס מופיעים במקומות הקשורים לשלטון ואילו גפנים מופיעות בתוך מבנים דתיים.
הם מופיעים על סרקופגים ועל מבנים אחרים.
במאוזוליאום של גאלא פלקידיה, לדוגמה, מופיע פסיפס של צמחי אקנטוס מסתלסלים היוצאים מתוך מעיין.
משני צדי המעיין מופיעים איילים השותים ממנו, לפי הפסוק מ: "כאייל תערוג על אפיקי מים כן נפשי תערוג אליך אלוהים".
סימנים קוסמולוגיים - סימנים קוסמולוגיים כגון ירח וכוכבים היוצרים משמעות רוחנית ושמימית ומאזכרים גם את תיאור הצליבה של ישו .
ניתן למצוא דימויים כאלו בתיאורים של צליבתו של ישו.
לעיתים הם מופיעים באופן עצמאי כתיאור קוסמולוגי, כמו בפסיפס הנמצא בנרתקס (מבואה) של בזיליקת סן מרקו בוונציה.
גם האדריכלות הביזנטית הושפעה מהאדריכלות של האימפריה הרומית, שאותה החליפה.
המאפיין העיקרי באדריכלות הציבורית היה הפיכתם של טיפוסי בנייה רומיים לטיפוסי בנייה נוצריים.
הבזיליקה, לדוגמה, אשר שימשה בתקופה הרומית כמבנה שלטון ומשפט, עברה התאמה ושימשה כעת את הכנסייה הנוצרית, משום שמבנה זה אפשר לשלב קהלים גדולים בפולחן.
במקום בו הוצג פסלו של הקיסר עמד כעת מזבח לאל הנוצרי (אפסיס).
דוגמאות לכנסיות ביזנטיות בולטות וחשובות הן איה סופיה באיסטנבול, בזיליקת סן ויטאלה, המאוזוליאום של גאלא פלקידיה ועוד מספר מבנים ברוונה, בזיליקת סן מרקו בוונציה, כנסיית הקבר בבית לחם, מנזר דפני ביוון ועוד.
אמנות דיגיטלית או אמנות ממוחשבת, היא אמנות בה היוצר משתמש בעזרים דיגיטליים כגון מחשב או מצלמה דיגיטלית ליצירה.
ישנם סוגים רבים של אמנות דיגיטלית כגון אמנות פרקטלית , איור ממוחשב, צילום דיגיטלי ומידול בתלת-ממד.
לאחרונה בתחום זו, התווספה צורה חדשה המייחדת יצירות דיגיטליות הנקראת NFT המאפשרת לזהות את הקובץ המקורי שיצר היוצר, בדומה ליצירת אמנות בעולם הפיזי.
העתידנים בראשית המאה ה-20 חזו את השימוש במכונות באמנות.
כלי הנגינה האלקטרוניים כמו הטראוטוניום (1924) נוצרו מתוך רוח התקופה.
על בסיס ציוד הקול שהיה אז, ניתן היה לייצר את הטלפון, את הטכנולוגיה האלחוטית ומאוחר יותר את טכנולוגיית הטלוויזיה שלא הייתה דיגיטלית.
מצד שני, בראשית המאה התשע עשרה היו כבר באמנות המסורתית האמנים מהזרם של אמנות האימפרסיוניזם, שתארו את המציאות על בד הציור, בנקודות צבעוניות.
אמנים אלה עסקו בפועל באמנות דיגיטלית מבלי שהיו מודעים לכך ואף לא היו צריכים להשתמש במכונות, אלא רק בכלי הציור המסורתיים.
החלוצים בשימוש האמנותי במכשירים אלקטרוניים ודיגיטליים נמצאו במוסדות כמו מעבדות בל, המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), אולפן קלן למוזיקה אלקטרונית ובאוניברסיטת שטוטגרט, שם לימדו מקס בנס .
פול בראון , הרולד כהן ודייוויד אם .
הם יוצרים שעסקו בתחומים אחרים כגון: מתמטיקה, טכנולוגיה ומדע.
האמן הבריטי הרולד כהן (1928–1987), חי בארצות הברית ועסק בעיצוב ובניית רהיטים.
הוא התמודד עם סוגיות מדעיות שונות והשלכותיהן על האומנות.
לכן, הוא היה הראשון ליצור אומנות מחשב הנקראת - אומנות דיגטאלית.
אט אט, הוא החל לפתח תוכנות מחשב שיוכלו ליצור אומנות מסוג כזה.
גם פול בראון עסק באומנות המבוססת על מדע וטכנולוגיה.
בשנת 1984 הוא הפך למייסד של המרכז הלאומי לאומנות דיגיטלית ועיצוב באנגליה.
מאוחר יותר בשנת 1994 הוא התמנה לפרופסור לאומנות וטכנולוגיה באוניברסיטת מיסיסיפי.
אולפני מוזיקה אלקטרונית היו קיימים לפני אולפני אמנות מחשבים.
בתחילת האמנות האלקטרונית היו מוזיקאים.
לפוסקי , שיצר את הגרפיקה האלקטרונית הראשונה, כינה אותה מוזיקה חזותית.
תחילת אמנות המחשבים מקושרת למוזיקה אלקטרונית בכמה דרכים:
צורות הגל של טונים פשוטים הפכו לגלויים ונשמעים, עם ייצורו של "הפלוטר האוטומטי", האוסצילוסקופ.
באמצעות שליטה במחשב התאפשר שליטה בגלים שנוצרו כך שניתן היה לבנות גוונים וגווני ביניים.
מחשבים שימשו לדגימה, לעיבוד והמרה דיגיטלית של קטעי מוזיקה.
בגמר העיבוד וההמרה של הדוגמאות, הן הוחזרו לממיר אנלוגי-דיגיטלי והושמעו
תיאורים גרפיים של אמפליטודה, תדירות ומשך התווים שנוצרו על המסך עברו מניפולציה על ידי המלחין בעט דיגיטלי ואת שינוי הצליל ניתן היה לשמוע כמעט מיד, לאחר שעובד על ידי מחשב.
מחשבים פתחו אפשרויות חדשות להלחנה.
קל יותר היה לתקן את הסימנים במחשב, ניתן היה להרכיב וליצור בלי סוף דפוסי קול, ולסדר לראשונה סדרים מתמטיים מורכבים ואלגוריתמים.
האלקטרוניקה האנלוגית במוזיקה הייתה בסיס ההפעלה של העיבודים המוזיקליים עד שהמחשבים נעשו מהירים מספיק כדי להפיק צליל בזמן אמת.
מראשית שנות החמישים ועד שנות השישים של המאה העשרים, אמנים אורקוליים השתמשו בשפופרות קרן קתודיות כדי ליצור תמונות על גבי מסך האוסצילוסקופ, על ידי הסטת קרן הקתודה.
בהתחלה התמונות הושפעו מאוד מהעובדה שהמכשירים היו בעצם אוסצילוסקופים.
לפוסקי, שהחל משנת 1950 ואילך ליצור תמונות על גבי מסכים כאלה, צילם הקליט עקומות גרפיות מונפשות אלה בעזרת מצלמות מהירות וכינה אותם "אוסצילונים".
הרברט פרנק השתמש גם במכשירים מבוקרים אנלוגיים בין השנים 1953–1956 וכינה חלק מקטעי העבודות שיצר "אוסצילוגרמות".
בשנות החמישים הצליחו מדענים במעבדות בל להשתמש במחשב דיגיטלי כדי ליצור ולשלוט בכל ההוראות ליצירת תמונות לפני שהן הוקרנו על גבי מסך.
הציוד ההיקפי לרישום התמונה כונה "פלוטר אוטומטי".
הפלט של גרפיקה וקטורית עם העטים של פלוטר על גבי הנייר התאפשר רק מאוחר יותר.
צעד לעבר גרפיקה ממוחשבת מורכבת יותר החל במסך קרני הקתודה של מחשב Whirlwind I שפותח ב-MIT בתקופת המלחמה הקרה כנגד ברית המועצות עבור הצי האמריקאי.
החלוצים של אמנות המחשב הגרפי היו קשורים למדעני המחשב.
הם יכלו לעבוד רק במרכזי הנתונים כמו מכון המחקר גרמני אנגלי דסי DESY בהמבורג או ב-MIT מכיוון שהמחשבים בשנות החמישים והשישים היו נייחים וגדולים, שמילאו חדרים שלמים.
במהלך תקופה זו, התפתחות היסודות התאורטיים ויישומם הטכנולוגי-אמנותי הקשורים לאפשרות לפתח אסתטיקה חדשה.
עם שיפור טכניקות הפלט באמצעות פלוטרים (פלוטרים של מיקרופילמים ופלוטר עטים) ומדפסות ביתיות, יותר ויותר אמנים התעניינו במחשבים.
בעוד שהתוכניות הראשונות לפלוטר עטים תוכננו לשימוש אדריכלים ומקצועות דומים, אמנים כמו פרידר נאק והרברט וו.
פרנק יצרו תוכניות משלהם למעצבים.
זו הייתה מערכת הרישום הגרפי הראשונה בתולדות האמנות החזותית.
בנוסף למדעני המחשבים, אמנים כמו ורה מולנאר הגיעו מאמנות קונקרטית ומופשטת היו מעוניינים בעיקר לעבוד עם מחשבים.
מנפרד מוהר , הפך מצייר פעיל ומוזיקאי ג'אז לחלוץ אמנות המחשב.
בשנת 1965, כמעט במקביל בארצות הברית ובגרמניה, לא היו אלה אמנים אלא מדענים שהציגו לראשונה אמנות מחשבים בגלריות: בלה ז'ולס וא.
מייקל נול בניו יורק, ג'ורג' ניס ופרידר נאק בשטוטגרט.
ג'ורג' ניס, שכתב את הפקודות הגרפיות הראשונות בתוכנת אלגול 60 , יצר את אחד הפסלים המוקדמים ביותר שנשלטו על ידי מחשב בשנת 1968 עם מכונת כרסום ומחשב סימנס 4004. הפסל הוצג בביאנלה בוונציה בשנת 1970.
בשנות השבעים הוחלפו מחשבי המיינפריים המרכזיים הענקיים, במערכות מחשוב קטנות יותר ואינטראקטיביות יותר שניתן לשלוט בגרפיקה באמצעות מקלדת, צג ופלט.
לורנס גרטל הציג שיטות וטכניקות מאמנות הווידאו בשנת 1975. אפשרויות חדשות למניפולציה בתמונות נעשו על ידי אמנים שעבדו בעבר עם מדיה אנלוגית ובדרך כלל אינם מוזכרים כנציגי האמנות הדיגיטלית: פיטר גרינוויי עשה שימוש בסרטים, יחד עם איסטוון הורקיי; ג'ף וול.
תומאס ראף ואנדראס גורסקי עשו שימוש באמנות הצילום.
בסוף שנות השבעים החלו לפעול רשתות התקשורת הדיגיטליות הראשונות ומייד חברו לאמנות המדיה הדיגיטלית שהבינה את שפת הרשתות.
כך יצא שעבודת העיצוב האמנותי של הרשתות החלה כבר בראשית הדרך.
בשלב זה נוצרו מערכות תיבות הדואר הראשונות.
עם הגדלת מהירות המחשוב וקיבולת האחסון, העיבוד האינטראקטיבי של גרפיקה על צג המחשב הפך לסטנדרטי.
ובנוסף גם היכולת להדפיס גרפיקה במדפסות בשולחן העבודה.
יויצ'ירו קוואגוצ'י החל להשתמש בתוכנות לייצור מודלים תלת־ממדיים בתחום האמנות הדיגיטלית בשנות השמונים.