tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא פרץ לתודעה העולמית בשנת 1991, כאשר עד אז היה ספורטאי אלמוני יחסית.
בשנה זו ניצח במספר תחרויות גראנד-פרי.
בייחוד זכורה ריצתו במירוץ בציריך, בה נפל על המשטח בהקפה האחרונה, אך עדיין ניצח את המירוץ בקלות.
קיפטנוי ידוע כספורטאי בעל ביטחון עצמי גבוה במיוחד, שגובל בשחצנות.
הוא לא נעזר במאמן, אלא אימן את עצמו והניע עצמו באמצעות אמונה עצמית חזקה.
כצפוי, זכה קיפטנוי בשנת 1991 באליפות העולם באתלטיקה 1991 בטוקיו בריצת 3,000 מטר מכשולים.
עם זאת, בשנת 1992 לא היה חבר בנבחרת הקנייתית לאולימפיאדת ברצלונה, שכן נכשל, להפתעת רבים, במבחנים לנבחרת שנערכו בניירובי.
קיפטנוי התאושש במהרה מאכזבה זו ומעט אחרי האולימפיאדה קבע שיא עולמי בריצת 3,000 מטר של 7:28:96 בתחרות בקלן שבגרמניה.
שלושה ימים לאחר מכן הוא שבר שיא עולמי נוסף, הפעם בריצת 3,000 מטר מכשולים, בתחרות בציריך וקבע אותו על 8:02:08. שנה לאחר מכן, ב-1993, הוא הגן בקלות על תואר אליפות העולם בריצת 3,000 מטר מכשולים בתחרות שנערכה בשטוטגרט, גרמניה.
בשנת 1996, באולימפיאדת אטלנטה, סיים שני בלבד במקצה ל-3,000 מטר מכשולים, לאחר שג'וסף קטר , רץ קנייתי נוסף, ניצח בתחרות זו.
שנה לאחר מכן, לא הצליח קיפטנוי לזכות באליפות עולם רביעית ברציפות ב-3,000 מטר מכשולים, בתחרות שנערכה באתונה, אך זכה במדליית כסף.
אלוף העולם לשנה זו היה וילסון בויט קיפקטר , רץ נוסף מבני הקלנג'ין.
קיפטנוי עדיין היה פעיל בשנת 2001 בכוונה לנסות להתחרות במשחקי חבר העמים ב-2002 , אך לבסוף לא השתתף בתחרות זו.
לאחר פרישתו היה קיפטנוי מאמן ריצה וכן כיהן כיו"ר מחוז מאראקוות באיגוד האתלטיקה של קניה.
זאת ועוד, הקים ארגון הצדקה Shoe4Africa, אשר תומך במשפחות אפריקאיות, בית ספר על שמו של קיפטנוי על מנת להנציח את הישגיו.
בית הספר נפתח בשנת 2012 במחוז מאראקוות ומכיל 8 כיתות, בהן לומדים כ-320 תלמידים.
אליפות אפריקה באתלטיקה (קהיר, מצרים) - מקום ראשון בריצת 1,500 מטר.
אליפות העולם באתלטיקה לנוער (פלובדיב, בולגריה) - מקום ראשון בריצת 1,500 מטר.
אליפות העולם באתלטיקה (טוקיו, יפן) - מקום ראשון בריצת 3,000 מטר מכשולים.
משחקי אפריקה (קהיר, מצרים) - מקום ראשון בריצת 3,000 מטר מכשולים.
אליפות העולם באתלטיקה (שטוטגרט, גרמניה) - מקום ראשון בריצת 3,000 מטר מכשולים.
משחקי הרצון הטוב (סנט פטרסבורג, רוסיה, תחרות ספורט בינלאומית שנוצרה כתגובה למחלוקות הפוליטיות שנוצרו סביב משחקי האולימפיאדה בשנות ה-80) - מקום ראשון בריצת 5,000 מטר.
אליפות העולם באתלטיקה (גטבורג, שוודיה) - מקום ראשון בריצת 3,000 מטר מכשולים.
אולימפיאדה (אטלנטה, ארה"ב) - מקום שני בריצת 3,000 מטר מכשולים.
אליפות העולם באתלטיקה (אתונה, יוון) - מקום שני בריצת 3,000 מטר מכשולים.
מוזמביק משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
עד כה, אף ספורטאי נוער מוזמביקי לא זכה במדליה אולימפית לנוער.
ההשתתפות של ספורטאי הנוער המוזמביקים היא סמלית.
המשלחת הראשונה של מוזמביק למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור וכללה שלושה ספורטאים שהתחרו בשני ענפי ספורט, אתלטיקה ושחייה.
מוזס ויראסאמי נָגָמוּטוּ הוא פוליטיקאי וסופר גיאני ממוצא טמילי, כיהן כראש ממשלת גיאנה בין השנים 2015 – 2020. הוא עורך דין ומורה בהכשרתו.
נגמוטו נולד בשנת 1947 בכפר וים במאזור ברביס שבמזרח גיאנה, אז גיאנה הבריטית (כיום מחוז איסט ברביס קורנטיין).
הוא בן למשפחה טמילית הודו-גיאנית.
אביו היה נגמוטו ראמהסוואמי, דייג, ואמו - גנגאמה לבית צ'ונו.
הם שלחו את בנם ללמוד בבית הספר היסודי הסקוטי "אוקלין סקוטס סקול" אחר כך בבתי הספר התיכוניים "רוז הול" ו"מקיף קורנטיין".
בשנות ה-60 של המאה ה-20 התחיל נגמוטו קריירה של מורה ולימד בשנים 1964–1967 בתיכון קורנטיין שבו למד קודם לכן.
פוטר אחרי שלימד שיעור על תורת האבולוציה של דרווין.
בהמשך הקים עם שותף את התיכון הפרטי ד'אדווארדס-"רוסיניול" שבו לימד כלכלה ואזרחות בריטית (חוקה).
אחרי שגילה שחיתויות של המנהל רב איתו קשות וקיים בית ספר אחר בתוך מקדש הודי בסביבה.
עזב אחרי ריב קשה עם המנהל.
אחרי זמן מה עזב את ההוראה לטובת עבודה עיתונאית בעיתון המפלגה הפרוגרסיבית Mirror Newspaper שהעורכת הראשית שלו הייתה ג'נט ג'אגן.
מאוחר יותר היה לעורך דין.
בשנת 1992 הוא נבחר לאספה הלאומית של גיאנה כנציג של המפלגה הפרוגרסיבית של העם PPP ובהמשך כיהן כשר ההסברה וכשר הממשל המקומי.
הוא שירת בתפקידים אלה בימי הנשיאים צ'די ג'גן, סם הינדס, ג'נט ג'ייגן ובהרט ג'גדאו.
הוא התפטר מן המשרד בשנת 2000 ונשאר חבר בפרלמנט עד 2011.
בקונגרס באוגוסט 2008 נבחר נגמוטו במקום החמישי חמישי בבחירות לוועד המרכזי של מפלגת PPP.
היו שמועות כי הוא יהיה מועמד מפלגת PPP לבחירות לנשיאות ב-2011. הוא התפטר מן המפלגה שאליה הצטרף עוד ב-1964, ובאותה שנה חבר למפלגת האופוזיציה "הברית למען שינוי"
מטעם מפלגה זו המורכבת מבני אתניות שונות, כולל פליטי PPP, נבחר מחדש לפרלמנט.
הוא נימק את עזיבתו את PPP בכך שהיה צריך לבחור בין מפלגה שהפכה למושחתת ולטובת ארצו.
בעקבות ניצחון האופוזיציה בבחירות הכלליות במאי 2015 הושבע נגמוטו ב-20 במאי 2015 כראש ממשלה וסגן נשיא ראשון
הוא הרכיב ממשלה בת 16 שרים.
נגמוטו משתדל להיאבק בקיטוב האתני-גזעי בחברה הגיאנית.
מוזס נגמוטו חיבר ב-2001 את הרומן Hendree's Cure ("הריפוי של הנדרי") המתאר את עולם הדייגים הטמילים שחיו בכפר ווים בקורנטיין, גיאנה, בנשים 1950–1960.
נגמוטו נשוי החל משנת 1971 לסיטה, שהייתה אהבתו הראשונה בבית הספר.
להם 4 ילדים:אנג'לה, מריה, אדלה ומוזס ארנסטו וכמו כן 5 נכדים.
מוזס כהנא (בהונגרית: Kahána Mózes בשמותיו הבדויים: זולטאן דירדיאי, בלה יואל, פאל טריטה, מיקלוש קבש, טיאו זארה.
ביקאזו ארדלאן, 26 בנובמבר 1897 – בודפשט, 11 באפריל 1974) היה משורר ונובליסט יהודי-הונגרי, יליד טרנסילבניה.
כהנא היה בנו של צלם נודד.
למד בכפר הולדתו, אחר כך בספנטו גיאורגה ובטרגו מורש.
שיריו ומאמריו הראשונים התפרסמו תחת שמות בדויים שונים בכתב העת טוקור (Tükör) בטרגו מורש שפירושו "מראה" בהונגרית וכן בכתב העת "מא" (Ma) שפירושו בהונגרית "היום".
כהנא נלחם כחייל במלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1919 הוא היה חבר ב"גדוד האדום" של צ'פל ואחרי נפילת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית היגר לווינה.
בעזרתו של אלדאר קומיאט הצטרף למפלגת הקומוניסטים בהונגריה והקים יחד עם קומיאט את השבועון "אחדות" (Egység).
(אין לבלבל מגזין זה בעל האורינטציה הקומוניסטית עם השבועון האנטי-פשיסטי של יהדות טרנסילבניה שפורסם בקלוז'-נפוקה בין 9 במאי 1946 לבין אפריל 1950. העורך האחראי הראשון שלו היה שאנדור נוימן, ומה 18 באוקטובר 1946 ג'רג' רוז'ה.
משנת 1949 פורסם המגזין בשם "אוי אוט" (Új Út), כלומר "דרך חדשה" בהונגרית על ידי ג'רג' פקטה).
ובחזרה לכהנא, בשנת 1922 עבר כהנא לטרגו מורש.
תחת שם בדוי הופיע כרך שירים שלו בשם "תנועה" (Mozgalom) ופורסם בשנת 1923, בינתיים כתביו החלו להופיע במגזין "פועל" (Munkás), עיתון קומוניסטי בשפה ההונגרית שהופיע בבוקרשט בירת רומניה.
הוא הפך חבר במפלגה הקומוניסטית הרומנית הבלתי חוקית.
בשנת 1926 נידון לשנתיים מאסר בגלל עבודתו בתנועה הקומוניסטית.
הוא ניסה לברוח, אך נורה ואיבד מחצית מאחת מרגלו.
משנת 1929 שהה בברלין ובפריז.
החשוב מבין ספריו שכתב שם היה "טקטיקה", שנכתב בשנת 1933. בשנת 1937 חזר לרומניה, שם הפך לחבר בכתב העת בשם "תקופתנו" או ה"עידן שלנו" (Korunk).
עבודתו הבולטת ביותר מתקופה זו היא "שישה ימים והשביעי" (Hat nap és a hetedik) שיצא לאור בשנת 1940. בשנת 1939 פרסם מאמר בכתב העת "תקופתנו" תחת השם הבדוי מיקלוש קבש על הסופר, רוקח במקצועו, שאנדור ברטה.
בשנת 1941 נסע לברית המועצות, שם כתב רומנים וערך את המילון ההונגרי-רוסי.
בשנת 1969 התיישב לצמיתות בהונגריה.
ביבליוגרפיה ; נערך על ידי ורה זמינה לנג'יל; FSZEK, Bp., 1977
מסמכים של משה כהנא, ארכיון ההיסטוריה הפוליטית והאיחוד המסחרי, PIL 808. f.
מוזס יאקובס (בהולנדית: Mozes Jacobs; 26 בנובמבר 1905 – 9 ביולי 1943) היה מתעמל אולימפי יהודי-הולנדי באולימפיאדת אמסטרדם (1928).
יאקובס נולד וגדל באמסטרדם, בן למשפחה יהודית, בנם של קאטי בליץ (1885–1942) ושמעון יאקובס (1885–1942).
באולימפיאדת אמסטרדם (1928) סיים במקום השמיני בתחרות הקבוצתית, שכללה שמונה מתעמלים ובהם שני מתעמלים יהודים נוספים, אליאס מלקמן וישראל ויינסחנק, ומאמן הנבחרת חריט קלירקופר, שאף הוא היה יהודי.
הוא סיים במקום ה-60 בקרב-רב אישי בתוצאה של 190.000 נקודות, שלישי מבין המתעמלים ההולנדים.
מקצוע מיקום קרב-רב אישי 60 קבוצתי 8 סוס קפיצות 49 מקבילים 55 מתח 85 טבעות 55 סוס סמוכות 21
יאקובס נישא לשרה סליוז (1905–1992) ונולדו להם שלוש בנות.
בשנת 1939 עבר עם משפחתו אמסטרדם להולסהורסט, עיירה השוכנת ביער.
בשנת 1942, עם כיבוש הולנד על ידי הוורמכט, בנותיו התחבאו במקום מסתור בטוח, ואשתו התחבאה במקלט במשך כ-9 חודשים.
הוא התגייס למחתרת שלחמה בכיבוש.
ב-1 באפריל 1943 הוא נתפס והועבר למחנה וסטרבורק.
משם הועבר למחנה השמדה סוביבור, וב-9 ביולי אותה שנה נרצח.
שלושת אחיו נספו אף הם.
אשתו ושלוש בנותיו שרדו את השואה.
מוזפר א-דין שאה קאג'אר (בפרסית: مظفرالدین شاه قاجار; 23 במרץ 1853 – 3 בינואר 1907) היה השאה החמישי של פרס (איראן) מתוך השושלת הקאג'ארית, מאז הרצחו של אביו נאסר א-דין שאה בשנת 1896 ועד למותו שלו בשנת 1907.
נולד לשלטון אביו נאסר, מוזפר הוכרז בצעירותו כיורש העצר וכאשר הגיע לבגרות הפך למושל של הפרובינציות הצפוניות (אזרבייג'ן האיראנית).
יחסיו הרעועים עם אביו הביאו להרחקתו ממעשיות השלטון ומחצר המלוכה וכאשר עלה לכוח לאחר רצח אביו בשנת 1896 לא ידע כיצד לנהל את המדינה.
עקב משבר כלכלי קשה בפרס, המדינה הפכה למחויבת לשתי האימפריות הבריטית והרוסית, שתיהן למעשה רצו לכבוש אותה כנהוג בעידן הקולוניאליזם.
למען סגירת החובות מוזפר נתן לבריטים זכויות מרביות על כל מרכזי הנפט של פרס אשר התגלו בשנת 1901. בשנת 1906 השאה פעל להעביר חוקה חדשה ומודרנית.
לאחר כ-40 יום מאז הקמת החוקה החדשה הוא נפטר מהתקף לב.
בנו, מוחמד עלי עלה לשלטון ופירק את החוקה, מה שהביא להדחתו לאחר כשנתיים בלבד בשלטון ולהחלשות פרס בשליטתה העצמית אל מול הכוחות הקולוניאלים שרצו כאמור לכבוש אותה.
כיום מוזפר זכור כרפורמיסט בעל כוונות לקרב את פרס אל המערב אך חסר היכולת להגשים את הרפורמות הללו, מה שכמעט עלה לפרס בעצמאותה.
השאה נודע גם באהבתו אל הקולנוע אשר החל להיבנות באירופה ובאמריקה.
מוזס ג'וסיה מודי הוא כדורסלן אמריקאי, המשחק בעמדת הקלע בגולדן סטייט ווריורס מליגת ה-NBA.
מודי בתחילת דרכו למד ושיחק כדורסל בתיכון פארקויו בליטל רוק, ארקנסו, שם עזר לנבחרת התיכון כבר בעונתו הראשונה להגיע למשחק הגמר.
בעונתו השנייה, מודי עבר לתיכון נורת' ליטל רוק שבצפון ליטל רוק, ארקנסו.
מודי נבחר לחמישייה הראשונה של העונה לאחר שהעמיד ממוצעים של 18.6 נקודות, 7.2 ריבאונדים, 3.1 אסיסטים, 2.1 חטיפות ו-1.4 חסימות למשחק, והוביל את התיכון לאליפות.
מודי שיחק בנבחרת של בראדלי ביל בליגת נייק עלית לנוער.
הוא העמיד ממוצעים של 17.7 נקודות, 3.9 ריבאונדים, 1.5 אסיסטים ו-1.6 חטיפות למשחק, ונבחר לחמישייה הראשונה של הליגה.
בעונתו האחרונה בתיכונים, מודי העמיד 11.6 נקודות, 3.3 ריבאונדים ו-1.8 אסיסטים בממוצע למשחק, מה שעזר לתיכון לרשום מאזן 0–25.
מודי דורג בארבעה כוכבים במחזור 2020 על פי יכולתו בתיכונים.
ב-9 בנובמבר 2019, התחייב מודי לשחק באוניברסיטת ארקנסו, והפך לשחקן עם הדירוג הגבוה ביותר שהתחייב לארקנסו מאז בובי פורטיס בשנת 2013.
ב-9 באפריל 2021, מודי הכריז על התמודדות בדראפט ה-NBA 2021, שם נבחר בבחירה ה-14 על ידי הגולדן סטייט ווריורס.
מוזס בילינגס היה צייר וצלם אמריקאי, הידוע בעיקר בזכות דיוקנאותיו.
מוזס בילינגס נולד באמהרסט, ניו המפשייר, ב-15 בינואר 1809. מעט ידוע על ראשית חייו.
על פי מגוון מקורות, הוא הגיע בצעירותו לסינסינטי, מחוז אורנג', ניו יורק, קליבלנד, מסצ'וסטס, ובמקומות אחרים בניו אינגלנד.
סביר להניח כי בצעירותו, הוא למד להיות סנדלר, שכן הוא רשום בספריה העירונית של סינסינטי בשנת 1831 כסנדלר.
הוא התחתן עם ג'יין וילקינס (בתם של תומאס ומרי וואלאס וילקינס, משפחה מכובדת באותה עת) ב-27 באוקטובר 1835.
בילינגס היה אוטודידקט, ו"נולד עם כל האינסטינקטים של אמן".
לא ידוע בדיוק מה היו מקורות הידע שלו.
כנראה הרבה מהידע שלו באמנות הגיע מתחריטים, ליטוגרפיות והדפסים של יצירות מפורסמות.
סביר להניח שבילינגס הכיר את עבודתו של סמואל מורס.
עם שובו של מורס מאירופה, הוא ניסה ליישם אלמנטים של ציור היסטורי שלמד ממורו, בנג'מין וסט.
כשניסיונותיו לא הצליחו במידה רבה, הוא פנה לציור דיוקנאות.
מורס טייל רבות במסצ'וסטס ובניו המפשייר בין השנים 1816 ל-1820, והתגורר בקונקורד, ניו המפשייר, במרחק של 48 ק"מ בלבד מביתו של בילינגס באמהרסט.
עבודתו הראשונה של בילינגס שזיכתה אותו בפרסום ציבורי הייתה דיוקן באורך מלא של נשיא ארצות הברית הראשון ג'ורג' וושינגטון.
הציור זכה לשם "אבי ארצו", והוצג בתהלוכה פוליטית ב-10 בספטמבר 1840. העיתון המקומי דיווח למחרת כי "הדיוקן הצבעוני של ג'ורג 'וושינגטון הוסיף צבע למצעד." דיוקן זה צויר יותר כדי למשוך תשומת לב של העין הציבורית, והוא לא בהכרח הדגים את סגנונו.
עם זאת, הדבר עזר לבילינגס להתחיל את הקריירה שלו כאמן פורטרטים קבוע.
כדי להתפרנס, בילינגס נאלץ לעיתים קרובות לקבל גם עבודות שאינן דיוקנאות, כמו ציור שלטים, קישוט רהיטים ומשימות אחרות של מלאכה.
עם זאת, בניגוד לג'יימס באומן כמה עשורים קודם לכן, בילינג הצליח לקיים קריירה כצייר פורטרטים באופן קבוע.
עם התפתחותו של הדאגרוטיפ בשנות ה-40 של המאה ה-19, תפקידו של צייר הדיוקנאות פחת באופן כללי, משום שכעת היה הרבה יותר קל והרבה יותר זול להציג את דמות הלקוח במתכונת חזותית.
בעוד שציירי פורטרטים רבים איבדו עסקיהם בתחרות עם הדאגרוטיפ, בילינגס התחיל לייצר בעצמו הדפסי דאגרוטיפ.
לא ידוע בדיוק אילו הדפסים נוצרו על ידי מוזס בילינגס כי הם נחתמו בצידי הלוח.
בשל שיטות האחסון המסורתיות של לוחות הדאגרוטיפ, החתימה הפכה לרוב לבלתי קריאה.
עם זאת, באופן כללי צוין, כי הדפסי הדאגרוטיפ שלו הראו כישרון ואומנות ברמה גבוהה יותר מזו של צלמים חובבים.
אף שלא ידוע בדיוק אילו צילומים היו שלו, ידוע שהוא נטש את הצילום במידה רבה בשנות ה -50, המשיך לצייר דיוקנאות של אנשים על בד.
בפברואר 1846 בילינגס נסע לעבודה לוושינגטון הבירה שם צייר דיוקנאות של דמויות שונות בעלות חשיבות פוליטית, בעיקר דולי מדיסון וג'ון קווינסי אדמס.
דיוקנו של אדמס נודע בשל הביטוי האנושי שלכד את מה שאדמס עצמו כינה "דיוקנאות הלב האמיתיים".
בעוד שמוזס בילינגס מעולם לא זכה להכרה לאומית בקנה מידה גדול, הוא זכה להצלחה רבה בקנה מידה מקומי כצייר פורטרטים.
הוא המשיך לצייר עד לסביבות 1880, כאשר בריאותו התדרדרה כבר.
כאשר נפטר בשנת 1884, עבודתו הוצגה בוושינגטון הבירה, סינסינטי, קליבלנד, ומקומות שונים בצפון מערב פנסילבניה.
מוזר יותר מפאנפיק הוא ספר שנכתב על ידי הסופר כריס קולפר.
הספר יצא לאור לראשונה בארצות הברית ב-28 בפברואר 2017 על ידי Little Brown Books for Young Readers ולאחר מכן בישראל בפברואר 2018 על ידי אריה ניר-מודן, מודן.
קאש קרטר הוא השחקן הראשי בסדרת הטלוויזיה הבדיונית "ילדי הפלא", הסדרה שחיברה בין ארבע הדמויות הראשיות, סם, טופר, ג'ואי ומו.
הארבעה החליטו לצאת לטיול לפני שייפרדו דרכיהם וכל אחד מהם ילך לקולג' אחר.
הם מזמינים את קאש להצטרף אליהם כבדיחה, אך להפתעתם הרבה קאש מופיע ומצטרף לטיול.
החמישה יוצאים לטיול בין אטרקציות ומדינות שונות.
במהלך הטיול ארבעת החברים הטובים מגלים כי השחקן האהוב עליהם הוא אינו מה שהם חשבו ועד סופו של הטיול גילו הארבעה כי גם אחד את השני לא הכירו באמת אך סודותיהם נחשפים לבסוף.
קאש: השחקן הראשי בסדרת "ילדי הפלא", בעל גידול סרטני שאותו מסתיר
ג'ואי: בן אפרו- אמריקאי וגיי שמתקשה לצאת מהארון בפני אביו הכומר וההומופוב
סם (סמנתה): טרנסג'נדר (נולד בת, אך מרגיש בן) שמתקשה לצאת בפני אימו וחבריו.
מו: בת אמריקאית- אסיאתית שחלומה הוא להיות סופרת אך אביה מתעקש שתלך לסטנפורד ללמוד כלכלה.
טופר (כריסטופר): בן אינטליגנט עם אח בעל צרכים מיוחדים לו הוא צריך לדאוג, שמאוהב בסם.
הספר קיבל ביקורות טובות בעקבות כתיבתו של הסופר שהייתה מעניינת והציגה נושאים חשובים וכבדים בצורה קלה לעיכול.
מוזס שיריף-למאר בראון הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הסנטר בקבוצת פורטלנד טרייל בלייזרס מליגת ה-NBA.
הגובה של בראון הוא 2.18 מטרים.
בראון נולד וגדל בעיר ניו יורק.
בנעוריו למד ב"תיכון ארכיבישוף מולוי" שברובע קווינס, ושיחק בקבוצת הכדורסל שלה לצד הרכז קול אנתוני.
בתור אחד משחקני התיכונים המצטיינים בארצות הברית, נבחר בשנת 2018 להשתתף במשחק מקדונלד'ס אול-אמריקן.
בשנת 2018 החל ללמוד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס ("UCLA").
בעונתו היחידה בקבוצת הכדורסל של האוניברסיטה, רשם בראון ממוצעים של 9.7 נקודות, 8.3 ריבאונדים ו-1.9 חסימות למשחק.
לאחר שלא נבחר על ידי אף קבוצה בדראפט ה-NBA 2019, חתם בראון על "חוזה כפול" בקבוצת פורטלנד טרייל בלייזרס.
לאורך עונת הרוקי שלו שותף בתשעה משחקים בלבד ב-NBA, אולם הצטיין בליגת הפיתוח של ה-NBA כשקלע 14.5 נקודות בממוצע למשחק עבור טקסס לג'נדס.
בעונה העוקבת חתם על "חוזה כפול" באוקלהומה סיטי ת'אנדר.
מתוך 36 המשחקים הראשונים של הקבוצה שותף בראון בשבעה בלבד, ותרם 3.0 נקודות בממוצע למשחק; במהלך 36 המשחקים הנותרים הפך לשחקן חמישייה קבוע, והפתיע לטובה עם ממוצעים של 9.7 נקודות ו-10.2 ריבאונדים למשחק.
במשחק מול בוסטון סלטיקס, ב-27 במרץ 2021, הצטיין כשקלע 21 נקודות ואסף 23 ריבאונדים, ולמחרת הומר חוזהו בקבוצה לחוזה NBA סטנדרטי.
לקראת עונת הועבר יחד עם אל הורפורד בטרייד לבוסטון סלטיקס, תמורת קמבה ווקר ובחירת דראפט עתידית.
לפני תחילת העונה, העבירה אותו בוסטון בטרייד נוסף, אל דאלאס מאבריקס, תמורת ג'וש ריצ'רדסון.
ב-10 בפברואר 2022 שוחרר מדאלאס.
ב-10 במרץ 2022 חתם בראון על חוזה לעשרה ימים בקליבלנד קאבלירס.
מוזמביק הפורטוגזית (בפורטוגזית: Portuguese Mozambique) הוא השם של טריטוריה אשר נקראת כיום מוזמביק בתקופה שהיא הייתה מושבה של האימפריה הפורטוגזית.
מוזמביק הפורטוגזית הייתה שורה של שטחים פורטוגזים לאורך החוף הדרום מזרחי באזורי אפריקה, ולאחר מכן הפכה למושבה שכיום נקראת הרפובליקה של מוזמביק.
בעבר, אזורים במוזמביק היו נחשבים לאזורי מסחר ומאוחר יותר התפתחו למושבות שנוצרו באזורי השטחים הפורטוגזים לאורך החוף והאגן הזמבזי מ-1498 כאשר ואסקו דה גאמה (מגלה ארצות וחוקר פורטוגזי), הגיע לחופי מוזמביק.
האזור בכללותו זכה זה מכבר לכינוי "פורטוגל של מזרח אפריקה", והתחלק לסדרה של מושבות המשתרעות מלורנצו מרקוס בדרום עד לניאסה בצפון.
קאבו דלגאדו היה בתחילה רק רצועת טריטוריה לאורך נהר הרוומה (Rovuma River), כולל קייפ דלגאדו עצמה שפורטוגל רכשה ממזרח אפריקה הגרמנית ב-1919, אך אזור זה הוגדל דרומה לנהר הלוריו (Lurio River) ויצר את הרצועה שכיום נקראת מחוז קאבו דלגאדו (Cabo Delgado Province)
המושבות של קווילימאן (Quelimane) - כיום מחוז זמבזיה, נמצאו באגן הזמבזי.
וטטה (Tete) - בפאנהאנדל-panhandle בין צפון רודזיה, כיום זמבזיה ודרום רודזיה, כיום זימבבואה.
האי מוזמביק שימש כבירת המושבה של מוזמביק, כיום פרובינציית נמפולה.
האי היה גם מקום מושבו של המושל הכללי של מזרח אפריקה הפורטוגזית עד 1980, כאשר אותו פקיד הועבר רשמית לעיר לורנצו מרקוס.
בנוסף, בדרום הייתה המושבה של אינהאמביין (inhambane) אשר שכבה צפונית מזרחית ללורנצו מרקוס.
ברגע שמושבות אלה מוזגו האזור בכללותו נודע בשם מוזמביק - moçambique.
על פי המדיניות הרשמית של משטר סלזר (Salazar regime), מוזמביק מוסגרה כחלק בלתי נפרד מ"האומה הרב-יבשתית (pluricontinental) והרב-גזעית" של פורטוגל, כפי שנעשה בכל מושבותיה האירופאיות ולאוכלוסייתה המקומית על מנת להטמיע במקומיים את התרבות הפורטוגזית.
מדיניות זו של פורטוגל לא הצליחה, ההתנגדות האפריקאית להתיישבות בשטחם הובילה למלחמת עצמאות בת עשר שנים שהגיעה לשיאה במהפכת הטבח בליסבון - מהפכת הציפורנים באפריל 1974 בה צבא פורטוגל הכניע את השלטון בליסבון והדיח מהשלטון את מרסנו קייטנו - ממשיכו של סלזר, ולעצמאות מפורטוגל ביוני 1975.
כאשר חוקרים פורטוגלים הגיעו למזרח אפריקה בשנת 1498, יישובים סווהילים מסחריים היו קיימים לאורך החוף הסוואהילי.
בשנת 1500 בערך הפורטוגלים התיישבו לאורך החוף והצטרפו לסחר.
המסע של ואסקו דה גאמה סביב כף התקווה הטובה אל האוקיינוס ההודי ב-1498 סימנה את כניסתם של הפורטוגלים לסחר, לפוליטיקה ולחברה בעולם האוקיינוס ההודי.
הפורטוגזים השיגו שליטה על האי מוזמביק ועיר הנמל סופלה בתחילת המאה ה-16. הדרך שואסקו דה גאמה גילה התירה לפורטוגלים לסחור עם המזרח הרחוק ישירות דרך הים ובכך להשיג יתרון על המקומיים.
הרפובליקה של ונציה קיבלה שליטה בחלק ניכר מנתיבי הסחר בין אירופה לאסיה.
לאחר שנסגרו נתיבי היבשה המסורתיים להודו על ידי הטורקים העות'מאניים, הפורטוגלים קיוו להשתמש בנתיב הימי שהחל דה גאמה כדי לשבור את מונופול הסחר הוונציאני.
בתחילה, השלטון הפורטוגלי במזרח אפריקה התמקד בעיקר ברצועת חוף שבמרכזה מומבסה.
כך קרה שהפורטוגלים שלטו בחלק גדול מחופי דרום אפריקה, כולל סופלה וקילווה, עד 1515. מטרתם העיקרית הייתה לשלוט בסחר עם הודו.
כשהפורטוגלים התיישבו לאורך החוף, הם עשו את דרכם אל תוך היבשה כסרטניג'אים (אנשים שחיו ביערות מרוחקים ובעלי התנהגות כפרית, נימוסים גרועים וכו').
סרטניג'ואים אלה חיו לצד סוחרים סווהילים ואף נכנסו לשירות בקרב מלכי שונה (שבט שחי אז באפריקה) כמתורגמנים ויועצים פוליטיים.
הפורטוגלים הצליחו להעביר חלק ניכר מסחר החוף מהערבים בין השנים 1500–1700, והם התקדמו לאזור דרום, אך במהלך המאה ה-18 וה-19 הם אולצו לסגת אחורה.
במהלך המאה ה-19 מעצמות אירופיות אחרות, במיוחד הבריטים והצרפתים, התעסקו יותר ויותר בסחר ובפוליטיקה של האזור.
באי מוזמביק, בית החולים, בניין נאו-קלאסי מלכותי שנבנה בשנת 1877 על ידי הפורטוגלים, עם גן מעוטר בבריכות ומזרקות, היה במשך שנים רבות בית החולים הגדול ביותר מדרום לסהרה.
בתחילת המאה ה-20 העבירו הפורטוגלים את הממשל של חלק ניכר ממוזמביק לחברות פרטיות גדולות, כמו חברת מוזמביק, וחברת ניאסה, שנשלטה ומימנה בעיקר על ידי הבריטים.
שהקימה, עם הפורטוגזים, קווי רכבת למדינות שכנות.
אף על פי שהעבדות בוטלה באופן חוקי במוזמביק על ידי השלטונות הפורטוגלים, בסוף המאה ה-19 החברות שם חוקקו מדיניות עבודה בכפייה וסיפקו עבודה אפריקאית זולה - לעיתים קרובות כפויה - למכרות ומטעים של המושבות הבריטיות הסמוכות ודרום אפריקה.
החברות השוכרות והממשל הפורטוגלי בנו כבישים ונמלים כדי להביא את סחורותיהם לשוק.
עם זאת, ממשל הפיתוח החל בהדרגה לעבור ישירות מחברות הסחר לממשלת פורטוגל עצמה.
בשנות החמישים של המאה העשרים הושבה המושבה הפורטוגזית מעבר לים למחוז מעבר לים של פורטוגל, ובתחילת שנות השבעים שודרגה רשמית למעמד של מדינה פורטוגלית שאינה ריבונית.
היא תישאר שטח פורטוגלי אך עם אוטונומיה מנהלית רחבה יותר.
עם זאת, מוזמביק אינה מרוצה מהסידור, ויזמו "מלחמה" נגד השלטון הפורטוגלי.
סכסוך זה, יחד עם שני האחרים שכבר יזמו במושבות הפורטוגליות האחרות של אנגולה וגינאה, הפכו לחלק ממה שמכונה מלחמת המושבות הפורטוגזית.
בסופו של דבר, מוזמביק הצליחה להשיג עצמאות והפכה עצמאית מפורטוגל ב-25 ביוני 1975.
במהלך ההיסטוריה שלה כמושבה פורטוגזית, לטריטוריה של ימינו של מוזמביק היו הכינויים הפורמליים הבאים:
1501–1752: קפטניה זה סופלה (פורטוגזית : Capitania de Sofala)
1836–1891: מחוז מוזמביק (פרובינסיה זה מוזמביק) (Província de Moçambique)
1891–1893: מדינת מזרח אפריקה (אסטדו דה אפריקה אוריאנטל) (Estado da África Oriental)
1893–1926: מחוז מוזמביק (פרובינסיה זה מוזמביק) (Província de Moçambique)
1926–1951: מושבה מוזמביק (קולוניה דב מוזמביק) (Colónia de Moçambique)
1951–1972: מחוז מוזמביק (פרובינסיה דב מוזמביק) (Província de Moçambique)
כאשר אידאולוגיות קומוניסטיות ואנטי-קולוניאליות התפשטו ברחבי אפריקה, הוקמו תנועות פוליטיות חשאיות רבות לתמיכה בעצמאותה של מוזמביק.
תנועות אלו טענו שמדיניות ותוכניות פיתוח תוכננו בעיקר על ידי הרשויות השלטונות לטובת האוכלוסייה הפורטוגלית האתנית, והשפיעו על רוב האוכלוסייה הילידית שסבלה מאפליה בחסות המדינה ומלחץ חברתי עצום.
רבים חשו שקיבלו מעט מדי הזדמנויות או משאבים לשדרג את כישוריהם ולשפר את מצבם הכלכלי והחברתי במידה דומה לזה של האירופים.
מבחינה סטטיסטית, הלבנים של מוזמביק הפורטוגזים אכן היו עשירים ומיומנים יותר מהרוב הילידים השחורים, למרות ההפליה המשפטית הפוחתת של אפריקאים החל משנות ה-60.
החזית לשחרור מוזמביק (FRELIMO), שבסיסה בטנזניה, יזמה מסע גרילה נגד השלטון הפורטוגלי בספטמבר 1964. הסכסוך הזה, יחד עם שני האחרים שכבר יזמו בשטחים הפורטוגזים מעבר לים האחרים של אנגולה וגינאה הפורטוגלית, הפכו לחלק של המלחמה הקולוניאלית בפורטוגזית (1961–1974).
כמה טריטוריות אפריקאיות תחת שלטון אירופי השיגו עצמאות בעשורים האחרונים.
אוליביירה סלזאר ניסה להתנגד לגאות הזו ולשמור על שלמות האימפריה הפורטוגזית.
עד שנת 1970, מלחמת האנטי-גרילה באפריקה כילתה חלק חשוב מהתקציב הפורטוגלי ולא היה כל סימן לפתרון סופי באופק.
השנה עמדה בסימן מבצע צבאי רחב היקף בצפון מוזמביק, מבצע הקשר הגורדי, שעקר את בסיסי ה-FRELIMO והרס חלק ניכר מהיכולת הצבאית של הגרילה.
ברמה הצבאית, חלק מגינאה הפורטוגזית היה עצמאי דה פקטו מאז 1973, אך הבירה והערים הגדולות עדיין היו בשליטה פורטוגזית.
באנגולה ובמוזמביק, תנועות עצמאות היו פעילות רק בכמה אזורים כפריים מרוחקים מהם נסוג הצבא הפורטוגזי.
עם זאת, נוכחותם הממשמשת ובאה והעובדה שהם לא ייעלמו שלטו בחרדה הציבורית.
לאורך תקופת המלחמה פורטוגל התמודדה עם התנגדות גוברת, אמברגו נשק וסנקציות אחרות שהוטלו על ידי רוב הקהילה הבינלאומית.
עבור החברה הפורטוגלית המלחמה הפכה לא פופולרית עוד יותר בשל אורכה ועלויותיה הכספיות, החמרה ביחסים הדיפלומטיים עם חברות אחרות באו"ם והתפקיד שמילאה מאז ומתמיד כגורם להנצחת משטר אסטדו נובו.
ההסלמה הזו היא שתוביל ישירות למרד של חברי ה-FAP במהפכת הציפורנים ב-1974 - אירוע שיוביל לעצמאותן של המושבות הפורטוגזיות לשעבר באפריקה.
הפיכה צבאית שמאלנית בליסבון ב-24 באפריל 1974 על ידי ה-Movimento das Forças Armadas (MFA), הפילה את משטר אסטדו נובו בראשות ראש הממשלה מרסלו קאיטנו.
כאחת ממטרות ה-MFA, הוצעה עצמאות לכל שטחי פורטוגל מעבר לים באפריקה.
FRELIMO השתלט לחלוטין על השטח של מוזמביק לאחר תקופת מעבר, כפי שהוסכם בהסכם לוסקה שהכיר בזכותה של מוזמביק לעצמאות ובתנאי העברת השלטון.
בתוך שנה מההפיכה הצבאית הפורטוגלית בליסבון, כמעט כל האוכלוסייה הפורטוגלית עזבה את השטח האפריקאי כפליטים (ביבשת פורטוגל הם היו ידועים כ-retornados) - חלקם גורשו על ידי המעצמה השלטת החדשה של מוזמביק, חלקם נמלטו בפחד.
מצעד ומשתה ממלכתי השלימו את חגיגות העצמאות בבירה, שצפויה היה לשנות את שמה של Can Phumo, או "מקום פומו", על שם ראש צונגה שחי באזור לפני שהנווט הפורטוגלי לורנסו מרקס ייסד את העיר ב-1545 ונתן לו את שמו.
רוב רחובות הערים, שנקראו על שם גיבורים פורטוגזיים או תאריכים חשובים בהיסטוריה של פורטוגל, שונו את שמם.
פורטוגל של מזרח אפריקה הייתה ממוקמת בדרום מזרח אפריקה.
זו הייתה רצועת חוף ארוכה של שטחים פורטוגזיים, מטנזניה וקניה של היום ועד לדרום מוזמביק של היום.
בשנת 1900, החלק של מוזמביק המודרנית מצפון-מערב לנהרות זמבזי ושיירה נקרא מוזמביק, שאר האזור היה לורנסו מארקש.
מחוזות נוספים שונים היו קיימים, ואף הנפיקו בולים כ, במהלך החלק הראשון של המאה.
בתחילת ובאמצע המאה ה-20 התרחשו מספר שינויים.
ראשית, ב-28 ביוני 1919, הסכם ורסאי העביר את משולש קיונגה, שטח של 1,000 קמ"ר (390 מ"ר) מדרום לנהר רובומה ממזרח אפריקה הגרמנית למוזמביק.
במהלך מלחמת העולם השנייה פג תוקף האמנה של חברת מוזמביק, ב-19 ביולי 1942; השטח שלה, הידוע כמניקה וסופלה, הפך למחוז של מוזמביק.
מוזמביק הוקמה כארבעה מחוזות ב-1 בינואר 1943 - מאניקה וסופלה, ניאסה, סול דו סאבה (מדרום לנהר הסאווה) וזמבזיה.
ב-20 באוקטובר 1954, שינוי הארגון המנהלי מחדש גרם לפיצול של מחוזות קאבו דלגדו ומוזמביק מניאסה.
במקביל, מחוז סול דו סאבה חולק לעזה, לאינהמבה ולורנצו מרקוס, בעוד שמחוז טטה פוצל ממניקה וסופלה.
בתחילת שנות ה-70, מוזמביק גבלה עם ערוץ מוזמביק, וגבלה במדינות מלאווי, רודזיה, דרום אפריקה, סווזילנד, טנזניה וזמביה.
משתרע על שטח כולל של 801,590 קמ"ר (309,500 מייל רבוע, קצת פחות מפי שניים מגודלה של קליפורניה).
עם האקלים טרופי עד סובטרופי השורר באזור, נהר הזמבזי זורם דרך החלק הצפוני-מרכזי והפורה ביותר של המדינה.
הפארק הלאומי גורונגוסה, שנוסד ב-1920, היה הפארק הטבעי העיקרי בשטח.
לפחות מאז תחילת המאה ה-19, המעמד המשפטי של מוזמביק תמיד נחשבה כחלק מפורטוגל כמו ליסבון, אך מאחר שהתנהלה כפרובינציה ביבשת אחרת (מעבר לים), על מוזמביק חלו החרגות מיוחדות בגלל מרחקה הרב מאירופה.
משנת 1837, הפקיד הממשלתי העליון במחוז מוזמביק תמיד היה המושל הכללי, שדיווח ישירות לממשלה בליסבון, בדרך כלל באמצעות שר החוץ.
במהלך תקופות מסוימות בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, קיבלו המושלים הכלליים של מוזמביק מעמד של נציבים מלכותיים או של נציבים גבוהים, מה שהעניק להם סמכויות ביצוע וחקיקה מורחבות, השקולות לאלו של שר בממשלה.
במאה ה-20 היה המחוז כפוף גם למשטר הסמכותי אסטדו נובו ששלט בפורטוגל מ-1933 עד 1974, עד להפיכה הצבאית בליסבון, הידועה בשם מהפכת הציפורנים.
רוב חברי ממשלת מוזמביק היו מפורטוגל, אך מעטים היו אפריקאים.
כמעט כל חברי הבירוקרטיה היו מפורטוגל, שכן לרוב האפריקאים לא היו הכישורים הדרושים כדי להשיג תפקידים.
ממשלת מוזמביק, כמו ממשלת פורטוגל עצמה, הייתה מאוד ממורכזת, הכוח התרכז ברשות המבצעת, וכל הבחירות, בהן התקיימו, נערכו בשיטות עקיפות.
מלשכת ראש הממשלה בליסבון, הסמכות התפשטה עד לעמדות והרגדוריות המרוחקות ביותר של מוזמביק באמצעות שרשרת פיקוד נוקשה.
סמכותה של ממשלת מוזמביק הייתה מוגבלת בעיקר ליישום מדיניות שכבר הוכרעה באירופה.
ב-1967 שלחה מוזמביק גם שבעה צירים לאספה הלאומית בליסבון.
הפקיד העליון במחוז היה המושל הכללי, שמונה על ידי מועצת השרים הפורטוגלית בהמלצת שר החוץ.
למושל הכללי הייתה גם סמכות מבצעת וגם סמכות מחוקקת.
מועצת ממשלה ייעצה למושל הכללי בנושא ניהול המחוז.
הקבינט המתפקד כלל חמישה מזכירים שמונו על ידי שר החוץ בעצת המושל הכללי.
לבסוף, היה צריך להתייעץ עם מועצה כלכלית וחברתית על כל טיוטות החקיקה, והמושל הכללי היה צריך להצדיק את החלטתו בפני ליסבון אם יתעלם מעצתה.
מוזמביק חולקה לתשעה מחוזות, שחולקו עוד יותר ל-61 רשויות ו-33 תחומים.
כל תת-מחלקה הורכבה אז משלושה או ארבעה משרות בודדות, המחוז מנוהל על ידי שלושה או ארבעה בעלי תפקידים שמהווים את השלטון המקומי אשר הוענקה להם הסמכות מהממשלה הפורטוגזית, עם ממוצע של 40,000 אפריקאים בכל תחום.
כל מחוז, למעט לורנצו מרקוס אשר נוהל על ידי המושל הכללי, היה בפיקוח של מושל.
לרוב האפריקאים היה קשר עם הפורטוגלים רק דרך מנהל הדואר, שנדרש לבקר בכל כפר בתחומו לפחות פעם בשנה.
רמת המנהל הנמוכה ביותר הייתה הרגדוריה, יישובים שבהם מתגוררים אפריקאים החיים על פי החוק המקובל.
כל רג'דוריה נוהלה על ידי רגולו, פקיד אפריקאי או פורטוגלי שנבחר בהמלצת תושבים מקומיים.
לפי הרגולוס, לכל כפר היה ראש אפריקאי משלו.
לכל רמה של ממשלה יכולה להיות גם ועדה מייעצת או מועצה.
הם הוקמו בעיריות עם יותר מ-500 אלקטורים, בעיריות קטנות יותר או במעגלים עם יותר מ-300 אלקטורים ובמשרות עם יותר מ-20 אלקטורים.
שתי מערכות משפט היו בתוקף - המשפט האזרחי הפורטוגלי והמשפט המנהגי האפריקאי.
עד 1961, האפריקאים נחשבו לילידי מוזמביק (indígenas), ולא לאזרחי פורטוגל.
לאחר 1961, חוקי הילידים הקודמים בוטלו והאפריקאים קיבלו אזרחות פורטוגלית אשר מעניקה להם זכויות שונות.
מאז המאה ה-15 הקימה פורטוגל התנחלויות, עמדות סחר, מבצרים ונמלים בחוף אפריקה שמדרום לסהרה.
ערים, עיירות וכפרים הוקמו בכל שטחי מזרח אפריקה על ידי הפורטוגלים, במיוחד מאז המאה ה-19. בתקופה זו, מוזמביק הפכה למושבה פורטוגזית, אך הממשל הושאר לחברות הסחר שקיבלו חוזי שכירות לטווח ארוך.
באמצע שנות העשרים הצליחו הפורטוגלים ליצור כלכלת מתנחלים נצלנית וכופה ביותר, בה ילידי אפריקה נאלצו לעבוד על האדמות הפוריות שנשלטו על ידי מתיישבים פורטוגלים.
איכרים אפריקאים ילידים ייצרו בעיקר יבולים המיועדים למכירה בשוקי פורטוגל.
הם גידלו בעיקר כותנה, קשיו, תה ואורז.
הסדר זה הסתיים בשנת 1932 לאחר השתלטות ממשלת אנטוניו דה אוליביירה סלאזאר על פורטוגל.
אחר כך, מוזמביק, יחד עם מושבות פורטוגזיות אחרות, עברו לשליטתה הישירה של ליסבון.
כלכלתה התרחבה בשנות החמישים והשישים ומשכה אליה הרבה מתיישבים פורטוגלים.
ההתפתחות התעשייתית והחקלאית החזקה שהתרחשה בשנות החמישים, השישים ותחילת שנות השבעים התבססה על תוכניות פיתוח פורטוגליות, וכללה גם השקעות בבריטניה ודרום אפריקה.
מוזמביק הפורטוגזית היה השטח הראשון של פורטוגל, כולל היבשת האירופית, שהפיץ קוקה קולה.
הזמינות הגדולה של הון ממוצא פורטוגזי ומבינלאומי, המפתח למגוון הרחב של משאבי הטבע והאוכלוסייה העירונית ההולכת וגדלה, הביאו לצמיחה מרשימה ופיתוח של הכלכלה.
מבחינה כלכלית, מוזמביק הייתה מקור לחומרי גלם חקלאיים.
מתקני תחבורה פותחו כדי לנצל את סחר המעברים בדרום אפריקה, סווזילנד, רודזיה, מלאווי וזמביה, הייצור התעשייתי היה חסר משמעות יחסית אך התחיל לגדול בשנות ה-60. פורטוגל בדרך כלל לקחה את הרווחים לעצמה ולא השקיעה אותם בחזרה במוזמביק.
החל משנת 1926, נטשו השלטונות הקולוניאליים של פורטוגל את התפיסות בדבר נחיתות מולדת של אפריקאים, והציבו למטרה פיתוח של חברה רב-אתנית במושבותיה האפריקאיות.
הקמתה של חברה אזרחית כפולה וגזעית הוכרה רשמית ב-Estatuto do Indigenato (חוק האוכלוסיות הילידיות) שאומץ ב-1929, שהתבסס על התפיסה הסובייקטיבית של ציוויליזציה מול שבטיות.
לדעת הממשל, המטרה של משימת הציוויליזציה תושג רק לאחר תקופה של אירופה או תרבות של קהילות אפריקאיות.
החוק קבע הבחנה בין האזרחים הקולוניאליים, הכפופים לחוקים הפורטוגזים וזכאים לכל הזכויות והחובות האזרחות החלות במטרופול, לבין האינדיגנאס (ילידים), הכפופים לחקיקה קולוניאלית ולחוקים אפריקאים נהוגים.
בין שתי הקבוצות הייתה קבוצה שלישית קטנה, האסימילאדו, שכללה שחורים ילידים, מולאטים, אסייתיים ואנשים מעורבים, שהיו להם לפחות השכלה פורמלית כלשהי ולא היו נתונים לעבודת כפייה בתשלום.
הם היו זכאים לכמה זכויות אזרחות, והחזיקו בתעודת זיהוי מיוחדת, ששימשה לשליטה בתנועות עבודת הכפייה.
האינדיגנות היו כפופות לרשויות המסורתיות, שהשתלבו בהדרגה בממשל הקולוניאלי ומופקדות על פתרון מחלוקות, ניהול הגישה לאדמות והבטחת זרימת כוח העבודה ותשלום מיסים.
כפי שציינו מספר מחברים, משטר האינדיגנאטו היה המערכת הפוליטית שהכפיפה את הרוב העצום של האפריקאים לרשויות המקומיות המופקדות על שלטון, בשיתוף עם הדרג הנמוך ביותר של הממשל הקולוניאלי, בקהילות הילידים שתוארו כשבטים והניחו שיש להם מוצא משותף, שפה ותרבות.
השימוש הקולוניאלי בחוק המסורתי ובמבני הכוח היה אפילו חלק בלתי נפרד מתהליך השליטה הקולוניאלית.
משטר האינדינאטו בוטל בשנת 1960. מכאן ואילך, כל האפריקאים נחשבו לאזרחים פורטוגליים, ואפליה גזעית הפכה למאפיין סוציולוגי ולא חוקי של החברה הקולוניאלית.
למעשה, שלטון השלטונות המסורתיים השתלב אפילו יותר מבעבר בממשל הקולוניאלי.
מבחינה חוקית, בשנות ה-60 וה-70 ההפרדה במוזמביק הייתה מינימלית בהשוואה לזו בדרום אפריקה השכנה.
ערי החוף הגדולות ביותר, הראשונות שנוסדו או התיישבו על ידי תושבי פורטוגל מאז המאה ה-16, כמו הבירה לורנסו מרקס, ביירה, קווימן, נקאלה ואינהמבנה, היו נמלים קוסמופוליטיים מודרניים וכור היתוך של מספר תרבויות, עם השפעה דרום אפריקאית חזקה.
התרבויות של דרום מזרח אפריקה והפורטוגזית היו דומיננטיות, אך הורגשה גם השפעתן של התרבויות הערביות, ההודיות והסיניות.
המטבח היה מגוון, בעיקר בשל המטבח הפורטוגזי והמורשת המוסלמית, וגם פירות ים היו בשפע.
לורנסו מרקס תמיד הייתה נקודת עניין לפיתוח אמנותי ואדריכלי מאז הימים הראשונים להתרחבותה העירונית, והרוח האמנותית החזקה הזו הייתה אחראית למשיכת כמה מהאדריכלים בעלי החשיבה קדימה בעולם בתחילת המאה ה-20. בעיר היו יצירות מופת של עבודות בנייה מאת פנצ'ו גודס, הרברט בייקר ותומס הוני בין היתר.
המאמצים האדריכליים המוקדמים ביותר ברחבי העיר התמקדו בעיצובים אירופיים קלאסיים כמו תחנת הרכבת המרכזית (CFM) שתוכננה על ידי האדריכלים אלפרדו אוגוסטו ליסבואה דה לימה, מריו ויגה ופרירה דה קוסטה ונבנתה בין השנים 1913 ל-1916 (לעיתים בטעות עם עבודתו של גוסטב אייפל), ומלון פולנה שעוצב על ידי הרברט בייקר.
לאורך שנות ה-60 ותחילת שנות ה-70, לורנסו מרק היה שוב במרכזו של גל חדש של השפעות אדריכליות שהפך לפופולרי ביותר על ידי פנצ'ו גודס.
העיצובים של שנות ה-60 וה-70 התאפיינו בתנועות מודרניסטיות של מבנים נקיים, ישרים ופונקציונליים.
עם זאת, אדריכלים בולטים כמו פנצ'ו גודס איחדו זאת עם תוכניות אמנות מקומיות שהעניקו לבנייני העיר נושא מוזמביק ייחודי.
כתוצאה מכך, רוב הנכסים שהוקמו במהלך תנופת הבנייה השנייה מקבלים את רמזי הסגנון הזה.
האוכלוסייה הכפרית של מוזמביק הייתה אנאלפביתית ברובה.
עם זאת, אלפי אפריקאים התחנכו לדת, לשפה פורטוגזית ולהיסטוריה של פורטוגל על ידי בתי ספר מיסיונרים, קתוליים ופרוטסטנטים שהוקמו בערים ובאזורים הכפריים.
בשנת 1930, בתי הספר היסודיים הפרידו בין גזעים.
אפריקאים נאלצו להירשם לבתי ספר יסודיים באיכות נמוכה, ואילו הלבנים שכו לבתי ספר יסודיים טובים יותר.
בראשית שנות הארבעים של המאה העשרים הורחבה הגישה לחינוך בכל הרמות.
אף על פי כן, "בתי ספר ראשוניים" שמרו על איכותם הירודה.
בשנת 1956 היו 292,199 תלמידים אפריקאים שנרשמו לכיתה א'.
מתוכם רק 9,486 עברו בהצלחה את כיתה ג 'בשנת 1959. עד שנת 1970 רק 7.7% מאוכלוסיית מוזמביק ידעו קרוא וכתוב.
רשת מקיפה של בתי ספר תיכוניים או בתי ספר לחינוך מקצועי יושמו ברחבי הערים והעיירות המרכזיות.
עם זאת, הגישה למוסדות אלה אופשרה בעיקר ללבנים.
בשנת 1960, רק 30 מתוך 1,000 תלמידים בבתי ספר אלו היו אפריקאים, אף על פי שהלבנים היוו רק 2% מאוכלוסיית מוזמביק.
השטח שנשלט על ידי פורטוגל הוצג למספר תחומי ספורט אירופיים וצפון אמריקאים פופולריים מאז שנות העשרים וארבעים.
תקופה זו הייתה תקופה של התרחבות ומודרניזציה שכללה בניית מספר מתקני ספורט לכדורגל, הוקי, כדורסל, כדורעף, כדוריד, אתלטיקה, התעמלות ושחייה.
מספר מועדוני ספורט הוקמו בכל השטח, ביניהם כמה מארגוני הספורט הגדולים והוותיקים ביותר במוזמביק שהוקמו בשנת 1920. כמה ספורטאים, בעיקר שחקני כדורגל, שהצליחו בספורט הפורטוגלי היו ממוזמביק.
מאז שנות ה-60, עם ההתפתחויות האחרונות בנושא תעופה מסחרית, החלו קבוצות הכדורגל המדורגות הגבוהות ביותר במוזמביק ובשאר הפרובינציות האפריקניות שמעבר לים, להתחרות ב"טאצה דה פורטוגל" (הגביע הפורטוגלי).
היו גם מספר מתקנים וארגונים לגולף, טניס וציד בר.
הספורט הימי היה מפותח ופופולרי במיוחד.
החל משנות החמישים הוצג הספורט המוטורי למוזמביק.
בהתחלה מכוניות מרוץ היו מתחרות באזורים ברחבי העיר ולאורך שוליה, אך כשהמימון והעניין גדלו, נבנה מסלול מרוצים ייעודי באורך של 1.5 ק"מ (0.93 מייל).
המשטח הראשוני של המסלול החדש לא סיפק אחיזה טובה, ובשנות השישים התרחשה שם תאונה שהרגה 8 בני אדם ופצעה רבים נוספים.
לכן, בשנת 1970 שופץ המסלול והשטח השתנה כדי לעמוד בדרישות הבטיחות הבינלאומיות הגבוהות ביותר שהיו נחוצות באירועים גדולים עם צופים רבים.
מוזיקת שלאגר (באופן מילולי: "מוזיקת להיטים") הוא תת-ז'אנר של מוזיקה פופולרית אירופאית, המהווה בדרך כלל ליווי אינסטרומנטלי קליט לקטעים ווקאליים של מוזיקת פופ עם מילים פשוטות, בעלי משמעות של אושר ורגש.
שירים מהתת-ז'אנר הן בדרך כלל בלדות סנטימנטליות עם מנגינה פשוטה וקליטה, לפעמים אפילו עם אלמנטים של מוזיקת פופ קלילה.
מילות השיר מתמקדים מבדרך כלל באהבה, מערכות יחסים ורגשות.
גרסה נוספת של מוזיקת שלאגר, שבה מילות השיר מתמקדות בנושאים מלנכוליים ואלגיות, נפוצה בעיקר בפינלנד, אם כי נפוצה גם במדינות הנורדיות ובמדינות הסלאביות, וכן בשירי עם מזרח אירופאיים.
מבחינה מוזיקלית, ישנם קווי דמיון בין מוזיקת שלאגר למוזיקה קלה.
קיים ייצוג תדיר של תת-ז'אנר זה בתחרות הזמר של האירוויזיון.
מוניק דניז אינגרם , הידועה בשמה המקצועי בשם מוזס אינגרם, היא שחקנית אמריקאית.
היא ידועה בזכות תפקידה כג'ולין במיני-סדרה של נטפליקס, "גמביט המלכה" משנת 2020. על תפקיד זה, היא הייתה מועמדת לפרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ').
היא ידועה גם בתפקידה כרווה סוונדר/האחות השלישית במיני-סדרה של דיסני+, "אובי-ואן קנובי" משנת 2022.
אינגרם נולדה בשם מוניק דניז וגדלה בבולטימור, מרילנד במשפחה מעורבת של שישה ילדים; אמה עבדה בטיפול בילדים ואביה החורג עובד עירייה.
בגיל 10, אמה ומורה בבית הספר היסודי של וינדזור הילס רשמו אותה לחוג תיאטרון אחרי שעות בית הספר.
מאוחר יותר היא למדה בבית הספר לאמנויות בולטימור (אנ'), סיימה את לימודיה בשנת 2012.
בשל מגבלות כספיות, אינגרם דחתה הצעה ללמוד באוניברסיטת הווארד ונרשמה למכללה הקהילתית של בולטימור (אנ'), ב-2012. למרות שלבולטימור לא הייתה תוכנית דרמה, היא קיבלה עידוד על ידי היועצת שלה להמשיך לשחק ולעשות אודישנים להצגות מקומיות.
היא גם לקחה על עצמה מספר עבודות חלקיות ומלגות כדי לממן את לימודיה; היא סיימה את לימודיה ב-2015.
בשנת 2015, היא זכתה בתחרות אזורית של האגודה הלאומית לאמנויות ואותיות, וסיימה במקום הרביעי במדינה.
הזוכה בתחרות היה ג'ונתן מג'ורס, שעודד אותה לעבור אודישן לבית הספר לדרמה של ייל.
היא התקבלה בתמיכת מלגות ונרשמה בסתיו 2016.
לפני שהחלה את לימודיה בייל, היא שינתה את שמה למוזס.
"אז כשהגענו לבית הספר [ייל] הם רצו שנרשום את השמות שלנו כי זו הפעם הראשונה שהם יתפרסמו כדי שאנשים יוכלו לראות אותם.
ולפני שהגעתי לייל היה לי זמן כזה בניסיון לגרום לדברים לעבוד שהשם שלי פשוט לא הרגיש מתאים.
אז התפללתי ושאלתי את אלוהים, 'מה זה?
אני יודעת שזה לא השם שלי עכשיו, אבל זה משהו'.
וכמה ימים אחר כך שמעתי את השם מוזס בראשי וזהו."
היא קיבלה את "פרס הנסיכה גרייס" בשנת 2018. בשנה האחרונה שלה בייל, אינגרם קיבלה ביקורות נלהבות על הופעתה בתור ויולה במחזה "הלילה השנים עשר" שכתב ויליאם שייקספיר.
היא סיימה את לימודיה לתואר שני באמנויות ביוני 2019.
חודש לאחר סיום לימודיה, היא עשתה אודישן בניו יורק לתפקיד בסדרת הטלוויזיה "גמביט המלכה" וקיבלה את התפקיד של ג'ולין, שהיא חברתה של בת' מבית היתומים בסדרה.
על תפקידה, היא הייתה מועמדת לפרס אמי לבידור בפריים-טיים לשחקנית משנה יוצאת מן הכלל במיני-סדרה או סרט.
מקגרגור, הגיב בסרטון שפורסם בחשבונות המדיה החברתית הרשמיים של מלחמת הכוכבים, וכינה את ההודעות הפוגעניות "איומות" ואמר כי "אם אתה שולח לה הודעות בריונות, אתה לא מעריץ של מלחמת הכוכבים בעיניי".
על הופעתה במיני-סדרה, היא קיבלה את פרס סאטורן לשחקנית המשנה הטובה ביותר בסדרת טלוויזיה.
בשנת 2022 לוהקה אינגרם לתפקידים בשתי מיני-סדרות של אפל TV פלוס: "האישה באגם" מול נטלי פורטמן, ו"הסיגר הגדול", בכיכובו של אנדרה הולנד.
במרץ 2023 לוהקה לתפקיד בסרט בקולנוע "The End" בבימוי ג'ושוע אופנהיימר.
שנה סרט תפקיד הערות 2021 הטרגדיה של מקבת' (אנ') ליידי מקדאףThe Same Stormרוקסי 2022 אמבולנס איימי שארפ 2023 All Dirt Roads Taste of Salt ג'וזי 2024 The Endבחורה2025על סף פיצוץקאת'י רוג'רס
שנה סדרה תפקיד הערות 2020 גמביט המלכה ג'ולין מיני-סדרה
מועמדת פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקנית משנה במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (אנ') (2021) 2022 אובי ואן קנובי רווה סוונדר/האחות שלישית תפקיד ראשי; 6 פרקים2024 הסיגר הגדול (אנ') טרסה דיקסון מיני סדרה האישה באגם קליאו שרווד 7 פרקיםTBAI Love LAסדרה עתידית של HBO
שנה מחזהתפקידתיאטרון 2017 Sweat סינת'יה תיאטרון איזמן, ייל 2019 הלילה השנים עשר ויולה תיאטרון רפרטוארי ייל
מורין אן מקדונלד הידועה בשם הבמה מוזלה (Mozella), היא פזמונאית וזמרת אמריקאית.
היא הייתה שותפה לכתיבת הלהיט "Wrecking Ball" של מיילי סיירוס, כמו גם לכתיבת השיר "One Call Away" של צ'ארלי פות' ולהיטים נוספים של ואן דיירקשן כדוגמת "Perfect" ו-"Fools Gold".
בשנת 2015 עבדה מוזלה עם הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה בכתיבת שירים לאלבומה השלושה-עשר, Rebel Heart.
במהלך הקריירה שלה, עבדה מוזלה עם עשרות מוזיקאים ולהקות.
היא כתבה לקלי קלרקסון את "Take You High", , ו-"Go High".
בהמשך, עבדה עם הזמרת-יוצרת מיילי סיירוס בכתיבת השירים "Wrecking Ball", ו-"Someone Else" שנכללו ב-Bangerz.
במהלך עבודתה על פסקול הסרט "גטסבי הגדול" כתבה לזמרת פרגי את "" שזכה להצלחה בין-לאומית.
בשנת 2015 עבדה עם הזמרת אלי גולדינג על שלושה שירים מ-Delirium.
במהלך יציאת With Love של כריסטינה גרימי כתבה מוזלה את "Get Yourself Together".
בעבודה משותפת עם נייל הורן כתבה את "New Angel".
היא כתבה עבור האחים ג'ונאס ארבעה שירים מתוך האלבום Happiness Begins.
עם הזמר ניק ג'ונאס כתבה אחד-עשר שירים לאלבומו, Spaceman.
בעבודה משותפת עם הזמרת-יוצרת האמריקאית מדונה, נכתבו השירים "Living for Love", , , , , , ו-"Body Shop" עבור אלבום האולפן השלושה-עשר שלה, Rebel Heart.
עבור מהודרת הדלוקס, כתבו השתיים את "Best Night", ו-.
מוזלה כתבה עבור ליאה מישל את "Anything's Possible".
בין הלהקות שעבדה איתן מוזלה נמנית ואן דיירקשן, עבורה כתבה את "Fool's Gold" ו-"Perfect".
מוזס סויר היה צייר של ריאליזם חברתי אמריקאי.
נולד בשם משה שוער עם אחיו התאום הזהה, רפאל סויר בבוריסוגלבסק, טמבוב, פרובינציה בדרום רוסיה.
בן דודם היה הצייר והמטאורולוג יהושע זלמן הולנד.
בשל הקשיים הרבים של האוכלוסייה היהודית באימפריה הרוסית, נאלצה משפחת סויר להגר ב-1912 לארצות הברית, שם התיישבה בסופו של דבר בברונקס.
סויר נישא ב-1922 לאידה צ'סנר, רקדנית.
יחד נולד להם בן אחד, דייוויד סויר.
רקדנים היו נושא חוזר בציוריו.
סויר למד אמנות בניו יורק עם אחיו התאום רפאל, תחילה בקופר יוניון, והמשיך את לימודיו באקדמיה הלאומית לעיצוב.
הוא סטה ממסלול אחיו התאום.
ולמד בבית הספר לאמנות פרר, אצל הציירים מאסכולת אשקאן רוברט אנרי וג'ורג' בלוז.
הציג את תערוכת היחיד הראשונה שלו ב-1926 והחל ללמד אמנות בשנה שלאחר מכן בבית הספר לאמנות עכשווית ובבית הספר החדש.
הוא היה אמן של תקופת השפל הגדול, ובמהלך שנות ה-30 עסקו שני האחים בריאליזם חברתי, והפגינו הזדהות עם מאבקי מעמד הפועלים.
בשנת 1939, התאומים עבדו יחד בפרויקט העבודות הפדרלי לאמנות, של ציורי הקיר (WPA-FAP) במשרד הדואר Kingsessing Station בפילדלפיה.
סויר כתב טור שבועי לעיתון ביידיש בשם "בעולם האמנות".
סויר הלך לעולמו במלון צ'לסי בניו יורק ב-2 בספטמבר 1974, בזמן שצייר את הרקדנית והכוריאוגרפית פיבי נוויל .
הוא נקבר בבית הקברות Acacia במחוז קווינס, ניו יורק.
מוזס דאדי-אג'אלה סימון הוא כדורגלן ניגרי המשחק כחלוץ בפריז מהליג 1 ובנבחרת ניגריה.
סימון נולד בג'וס שבניגריה והוא גדל באקדמיית הנוער של GBS, כבר בגיל 18 שמו נקשר עם מספר מועדונים, וב-10 במאי 2013, פורסם שסימון חתם על הסכם טרום חוזי באייאקס ויצטרף אליהם לאימוני קדם העונה.
אך ב-25 ביולי 2013, הוכרז שאייאקס לא תחתים את סימון.
לאחר ההודעה על שחרורו מסגל אייאקס החלו דיונים עם א.ס.
טרנצ'ין, קבוצת בת של אייאקס בסלובקיה.
ב-13 בינואר 2014, חתם סימון על חוזה לשלוש שנים בטרנצ'ין מליגת העל הסלובקית.
ואת הופעת הבכורה שלו הוא ערך ב-1 במרץ 2014 כשנכנס כמחליף בניצחון 2–1 על מ.ש.ק.
ב-22 במרץ כבש סימון את שער הבכורה שלו במועדון בתיקו 1–1 מול ניטרה.
ואת עונת הבכורה שלו במועדון הוא סיים עם 7 שערים ב-14 הופעות, וסייע לטרנצ'ין לסיים במקום השני בליגה שזיכה אותה בכרטיס לליגה האירופית.
ב-17 ביולי 2014 ערך סימון את הופעת הבכורה האירופית שלו וכבש שלושער בניצחון 4–0 של טרנצ'ין על וויבודינה נובי סאד מסרביה במסגרת שלב המוקדמות השני של הליגה האירופית.
עד ינואר כבש סימון 10 שערים ב-25 הופעות בכל המסגרות, מה שגרר מלחמת הצעות בין המועדונים הירנפיין מהולנד וגנט מבלגיה.
ב-6 בינואר 2015, חתם סימון על חוזה לשלוש שנים בגנט מליגת העל הבלגית.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו בגנט ב-17 בינואר 2015 בניצחון 1–1 מול מוסקרון במסגרת הליגה.
בהופעתו השנייה במועדון שהתרחשה ארבעה ימים לאחר מכן הורחק סימון 30 שניות לאחר שנכנס למגרש בניצחון 1–0 על לוקרן במסגרת הגביע הבלגי.
ב-1 בפברואר 2015 כבש סימון את שער הבכורה שלו עבור גנט ואף המשיך לשלושער בתיקו 3–3 מול אותה לוקרן.
הוא הפך במהירות לשחקן מפתח בהרכב ועזר לגנט לזכות באליפות היסטורית בסיום עונת 2014/2015 שזיכה אותה בכרטיס לליגת האלופות.
כשהוא מסיים את העונה עם 7 שערים ב-17 הופעות בליגה.
ב-16 ביולי 2015 בישל סימון את שער הניצחון בניצחון 1–0 של גנט בסופרקאפ הבלגי מול מחזיקת הגביע קלאב ברוז', וזכה בתואר השני שלו עם המועדון.
ב-16 בספטמבר 2015 ערך סימון את הופעת הבכורה שלו בליגת האלופות בתיקו 1–1 עם ליון במסגרת מחזור הפתיחה של שלב הבתים.
בעונתו השנייה במועדון קצב הכיבושים שלו ירד והוא סיים את העונה עם 3 שערים ב-41 הופעות בכל המסגרות.
בעונתו השלישית במועדון כבש סימון 5 שערים ב-42 הופעות בכל המסגרות.
ובעונתו הרביעית והאחרונה בקבוצה כבש סימון 6 שערים ב-33 הופעות בכל המסגרות.
ב-6 באוגוסט 2018, חתם סימון על חוזה ל-5 שנים בלבאנטה מהלה ליגה.
ב-23 בספטמבר 2018 ערך סימון את הופעת הבכורה שלו בקבוצה ובלה ליגה כשנכנס כמחליף בהפסד 2–6 לסביליה הוא גם כבש את שער הבכורה שלו עבור המועדון במשחק זה.
אך היה זה שערו היחיד עבור המועדון.
כשאת העונה סיים עם שער בודד ב-23 הופעות בכל המסגרות.
ב-15 באוגוסט 2019, הושאל סימון לנאנט מהליג 1. ב-24 באוגוסט 2019 ערך סימון את הופעת הבכורה שלו ואף כבש את שער הבכורה שלו עבור המועדון בניצחון 2–1 על אמיין.
בסיום העונה הפעילה נאנט את אופציית הרכישה שלה וסימון חתם על חוזה לארבע שנים במועדון, לאחר שסיים את העונה עם 9 שערים ב-30 הופעות בכל המסגרות אליהם הוסיף גם 5 בישולים.
בעונתו השנייה בקבוצה כבש סימון 6 שערים ב-36 הופעות בכל המסגרות, נאנט סיימה במקום ה-18 בליגה והתמודדה בפלייאוף ירידה נגד טולוז שסיימה שלישית בליג 2 אך הצליחה לשרוד בליגה לעונה נוספת.
את עונתו השלישית בקבוצה עונת 2021/2022 סיים סימון עם 6 שערים ב-34 הופעות בכל המסגרות וזכה בתואר הראשון שלו עם נאנט כשהקבוצה זכתה בגביע הצרפתי וזכתה בכרטיס לליגה האירופית.
את עונת 2022/2023 סיים סימון עם 5 שערים ב-46 הופעות בכל המסגרות.
לאחר שפתח בצורה מוצלחת את עונת 2023/2024, ב-22 בדצמבר 2023, חתם סימון על הארכת חוזהו בנאנט עד 2026. ב-27 במרץ 2024 שבר סימון את עצם השוקית וסיים את העונה כשלרשותו עד לרגע הפציעה 3 שערים ב-22 הופעות.
סימון שב למגרשים לקראת עונת 2024/2025 שהייתה עונת שיא עבורו בליגה הצרפתית ברמה האישית כשסיים אותה עם 8 שערים ו-10 בישולים ב-32 הופעות ועזר לנאנט להישאר בליגה.
ב-25 ביוני 2025 חתם סימון על חוזה ל-3 שנים בפריז שעלתה לליג 1 ששילמה תמורתו לנאנט 7 מיליון אירו.
ב-17 באוגוסט 2025 ערך הופעת בכורה במדי פריז בהפסד 0–1 לאנז'ה במחזור הפתיחה של עונת 2025/2026 בליג 1. שבוע לאחר מכן ב-23 באוגוסט כבש סימון את שער הבכורה שלו עבור פריז בהפסד 2–5 למרסיי בליגה.
ב-25 במרץ 2015 ערך סימון את הופעת הבכורה שלו בנבחרת הבוגרת של ניגריה במשחק ידידות שהסתיים בהפסד 0–1 לאוגנדה.
ב-8 בספטמבר 2015 כבש סימון כבש את שער הבכורה שלו עבור הנבחרת בניצחון 2–0 על ניז'ר במסגרת משחק ידידות.
הוא זומן לסגל המורחב של ניגריה לקראת אולימפיאדת ריו 2016 אך לא נכלל בסגל המצומצם שזומן לתחרות.
במאי 2018, הוא נכלל בסגל הראשוני של ניגריה לקראת מונדיאל 2018 ברוסיה.
עם זאת, הוא נופה מהסגל הסופי בעקבות פציעה.
הוא נכלל בסגל נבחרת ניגריה לגביע אפריקה לאומות 2019 והופיע ב-5 משחקים במסגרת הטורניר בו הגיעה ניגריה עד חצי הגמר.
הוא נכלל בסגל נבחרת ניגריה לגביע אפריקה לאומות 2021 והבקיע שער אחד בארבע הופעות בטורניר.
הוא נכלל בסגל נבחרת ניגריה לגביע אפריקה לאומות 2023 והופיע ב-7 משחקים בטורניר בו הפסידה ניגריה בגמר למארחת חוף השנהב.
אזור היין מוזל ) הוא אחד מ-13 אזורי יין גרמניים (Weinbaugebiete) ליינות איכות (Qualitätswein, לשעבר QbA ו-Prädikatswein), ושמו נלקח מנהר המוזל .
לפני ה-1 באוגוסט 2007 נקרא האזור Mosel-Sar-Ruwer, אך שונה לשם שנחשב ידידותי יותר לצרכן.
אזור היין הוא השלישי בגודלו בגרמניה מבחינת ייצור, אך יש הרואים בו את האזור המוביל מבחינת יוקרה בינלאומית.
האזור מכסה את העמקים של הנהרות המוזל, הסאר והרואר מסמוך לשפך המוזל לריין בקובלנץ ומעלה הזרם ועד לסביבת טריר שבמדינת ריינלנד-פפאלץ הפדרלית.
האזור ידוע במדרונות התלולים של כרמי האזור המשקיפים על הנהר.
בשיפוע של 65 מעלות מעלה, הכרם התלול ביותר בעולם הוא כרם קלמונט הממוקם על המוזל ושייך לכפר ברם, ולכן מכונה ברמר קלמונט.
אזור המוזל מפורסם בעיקר ביינות העשויים מענבי הריזלינג, אך גם האלבלינג והמילר-תורגאו תורמים לייצור, בין היתר (ביחד כ-80%).
בשני העשורים האחרונים גדל ייצור היין האדום, במיוחד מה- Spätburgunder (פינו נואר), במוזל ובכל אזורי גידול היין הגרמניים והפך לעניין הולך וגובר לקהילת היין הבינלאומית.
בגלל המיקום הצפוני של המוזל, יינות הריזלינג הם לעיתים קרובות קלים, נוטים להורדת אחוז אלכוהול, פריכים ובעלי חומציות גבוהה, ולעיתים קרובות מציגים ניחוחות "פרחים" ולא או בנוסף לניחוחות ה"פירותיים".
אדמת הכרם הנפוצה ביותר שלו נגזרת בעיקר מסוגים שונים של מרבצי צפחה, אשר נוטים להעניק ליינות פן שקוף, מינרלי, שלעיתים קרובות מפגינים עומק רב של טעם.
בעידן הנוכחי של שינויי אקלים נעשתה עבודה רבה כדי לשפר ולהשיג קבלה לריזלינגים יבשים לחלוטין ("טרוקן") באזור זה, כך שרוב היצרנים המפורסמים יותר מצאו קבלת פנים ליינות כאלה, במיוחד באירופה.
מאמינים שגידול גפנים הובא לאזור זה על ידי הרומאים אשר נטעו כרמים לאורך המוזל והריין כדי לקבל מקור יין מקומי לחיל המצב שלהם.
עלות הובלת היין צפונה מחצי האי האפניני או מעבר להרי הווז' והכרמים הרומאים בגאליה הייתה גבוהה מאוד ולא מעשית.
הרומאים שקלו לכרות תעלה בין הסון ללבין נהר הריין בטרם החליטו בסופו של דבר לשתול גפנים באזור.
טריר (נוסדה בשנת 16 לפנה"ס) הייתה מאחז רומי מרכזי וסביר להניח שכרמי המוזל הראשונים ניטעו בגבעות שמסביב מתישהו במאה ה-2. גידול הגפנים בהחלט פרח באזור עד המאה ה-4 כאשר המשורר הרומי אוסוניוס כתב שיר על יופייה של הארץ בזמן הבציר.
באזור היין של מוזל יש אקלים יבשתי צפוני המאופין בטמפרטורות קרירות.
אתרי הכרמים המייצרים הטובים ביותר ממוקמים לאורך נהר המוזל ויובלו, שם ניתן למקסם את החום מהשמש על ידי השתקפות מהמים.
מדרונות הפונים לדרום ודרום מערב מבוקשים עוד יותר בגלל החשיפה המוגברת לאור שמש ישיר שיכולה לסייע בהבשלת הענבים.
אדמת האזור נשלטת על ידי לווחה נקבובית בעלת ניקוז אידיאלי עבור גשמים כבדים באזור ותכונות טובות לשמירה על חום.
לרבים מהכרמים הטובים ביותר אין אדמה עליונה כלל, רק לווחה שבורה.
במהלך חודשי הקיץ מזג האוויר חם אך לעיתים רחוקות חם עם הטמפרטורות הממוצעות של יולי סביב 18 מעלות צלזיוס.
מדרונות גדת הנהר התלולים הפזורים באזור המוזל נחשבים לחלק מהכרמים עתירי העבודה בעולם.
קציר מכני אינו מעשי ויש צורך בכמעט פי שבעה יותר שעות אדם במוזל מאשר בשטח שטוח יותר כמו המדוק.
גפנים מוצמדות בנפרד לקרקע ללא חיבור חוטים, כך שעובדי הכרמים יכולים לטפל בצמחים העוברים אופקית על פני הכרם ולא אנכית, דבר שיהיה מעייף יותר.
בטיחות היא בראש סדר העדיפויות עבור רבים מבעלי כרמי מוזל, כאשר לאזור יש היסטוריה מתועדת של הרוגים בקרב עובדים בזמן טיפול בגפנים.
היתרון של כרמי המוזל התלולים הוא שהשיפוע מאפשר לאור שמש ישיר יותר ליצור מגע עם הגפנים.
במהלך החורף, גשם גורם לעיתים קרובות לשחיקת קרקע מסוימת, במיוחד של שבבי הצפחה החיוניים הדרושים לתכונותיהם שומרות החום.
כרמים רבים יאספו את המשקעים שנשחקו ויישאו אותם בחזרה במעלה הגבעה.
ענב הריזלינג, שגדל על 59.7% משטח הכרם התרבותי של האזור בשנת 2008 נחשב לעינב היין היוקרתי והאיכותי ביותר של המוזל, אך לא ניתן לשתול אותו בכל אתר של כרם בשל קשיים שיש לענב ב מבשיל באקלים קריר במיוחד.
לגורמים כמו גובה, היבט וחשיפה לקרינת השמש יכולים להיות השפעה מובהקת לא רק על איכות היין המתקבלת, אלא גם אם ענב הריזלינג יבשיל בכלל.
מאפיין חיובי של ענבי הריזלינג הוא שעל אף הבשלות הפחות ממושלמת הוא עדיין יכול ליצור יין של עדינות ואלגנטיות יותר מרוב זני הענבים האחרים.
יינות המוזל העליון, במיוחד לאורך יובל הסאר והרואר, מאופיינים באחוז אלכוהול נמוך בטווח של 9-6% עם תווים פירותיים עזים וחומציות גבוהה.
היינות של המוזל התיכונה נחשבים לדוגמאות השלמות ביותר של יינות גרמניים, כאשר כמה מהדוגמאות הטובות ביותר מסוגלות להתיישן במשך 50–100 שנים.