tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האחראי לתחזוקה, לניהול השוטף, לפיתוח ולשימור של בניין הקפיטול נקרא אדריכל הקפיטול (Architect of the Capitol, ובקיצור AOC), ועל אבטחתו מופקדת משטרת הקפיטול.
הבניין הנוכחי הוא המבנה הרביעי המשמש כמקום מושב הקפיטול.
הראשון היה בית המדינה של מדינת מרילנד באנאפוליס, מרילנד, בו שכן הקונגרס בין השנים 1783–1784. השני היה הבניין הפדרלי בעיר ניו יורק שבמדינת ניו יורק בו שכן הקונגרס בין השנים 1789–1790, והשלישי היה בניין הקונגרס בפילדלפיה, פנסילבניה בו שכן הקונגרס בין השנים 1790–1800.
בנייתו של הבניין הנוכחי החלה בשנת 1793. בניית אגף הסנאט הסתיימה בשנת 1800, ובניית אגף בית הנבחרים הסתיימה בשנת 1811.
הישיבה הראשונה של הקונגרס בבניין הנוכחי נערכה ב-17 בנובמבר 1800.
שנה לאחר סיום הבנייה, בעת מלחמת 1812 נשרף הבניין על ידי הצבא הבריטי.
בין 1855 ל-1866 הורחב הבניין והוקמה הכיפה .
ב-1863 הוסף פסל החופש בראש הכיפה.
בשל גודלה של הכיפה, הפך הבניין לבלתי פרופורציונלי, אי לכך נבנה אגף נוסף בשנת 1958.
ב-11 בספטמבר 2001, כחלק מפיגועי 11 בספטמבר, הקפיטול היה אחד מהיעדים שבו (או בבית הלבן) יועדה טיסה 93 של יונייטד איירליינס להתרסק.
פיגוע זה נכשל בשל התערבות הנוסעים, והמטוס רוסק בשדה פתוח במדינת פנסילבניה במקום זאת.
ב-6 בינואר 2021, הותקף בניין הקפיטול על ידי תומכיו של נשיא ארצות הברית לשעבר דונלד טראמפ עקב בחירת המתמודד המתנגד לו, ג'ו ביידן.
אירוע זה גבה את חייהם של 5 בני אדם.
בנוסף, הוכרז על עוצר בסביבת הקפיטול.
במאי 2023 התפרסם כי חברי המיליציה שהשתתפו במתקפה נידונו לעד 18 שנות מאסר.
למבקרים בבניין, הכניסה לקפיטול היא מתוך מרכז מבקרים תת-קרקעי, אשר נחנך בדצמבר 2008. בנייתו של מרכז המבקרים ארכה שבע שנים והסתכמה בעלות גבוהה, עובדה אשר גררה ביקורת בתקשורת.
בתוך הרוטונדה של בניין הקפיטול מוצג דרך קבע, ובאופן בלעדי, דגל השבויים והנעדרים המציין את דאגתם של אזרחי ארצות הברית לגורל שבויי ונעדרי המלחמה.
כמו כן מוצבים בו פסלים רבים שנבחרו על ידי מדינות ארצות הברית.
מבנה הקפיטול מופיע על שטר 50 דולר אמריקאי.
הקפלה הסיסטינית או הסיקסטינית (באיטלקית: La Cappella Sistina) היא כנסייה הנמצאת במתחם ארמון האפיפיור שבקריית הוותיקן, ברומא.
מבנה הקפלה הסיסטינית ניצב במקום בו עמדה לפני כן "הקפלה הגדולה" (באיטלקית: Cappella Maggiore).
מבנה זה שימש כמקום ההתכנסות של ראשי הממסד האפיפיורי ופגישותיהם נקראו "קפלת האפיפיור" (Capella Papalis).
לצידה של "הקפלה הגדולה" פעלה גם קפלה קטנה יותר – "קפלת ניקולאוס" (Chapel of Pope Nicholas V), שנקראה על שמו של ניקולאוס החמישי ושימשה בתפקיד דומה.
בזמן כהונתו של האפיפיור סיקסטוס הרביעי.
עמדה הקפלה בסכנת התמוטטות וקירותיה היו עקומים והוחלט לבנותה מחדש.
באצ'ו פונטלי , אדריכל הקפלה החדשה, תכנן את המבנה על פי המידות והפרופורציות של בית המקדש הראשון שבנה שלמה המלך בירושלים כפי שהן כתובות בתנ"ך.
בנייתה של הקפלה, באורך של 40.93 מטר, ברוחב של 13.41 מטר ובגובה של 20.70 מטר, החלה בשנת 1477 נמשכה עד שנת 1480. לאחר סיום הבניה שלח לורנצו דה מדיצ'י קבוצה של ציירים בראשות פייטרו פרוג'ינו כדי שיעטרו את קירות המבנה.
מחווה פלורנטינית זו באה עם סיומה של מערכה צבאית בין כוחות פירנצה לבין סיקסטוס.
בין חלונות הקפלה צוירו 32 פרסקאות ובהם דמויותיהם של ראשוני האפיפיורים.
מתחת לחלונות אלו הופיע אפריז ארוך שהורכב משני מחזורים של פרסקאות (אחד בכל צד של קירות האורך של הקפלה), ובהם תיאורים מחיי משה ומחייו של ישו.
בין האמנים שעבדו על פרסקאות אלו היו סנדרו בוטיצ'לי, קוזימו רוסלי, לוקה סיניורלי ואחרים.
כל פנל צויר על ידי אמן אחד בליווי עוזריו מן הסדנה שלו.
כיפת המבנה עוטרה במוטיב של שמיים הצבועים בפיגמנט אולטראמרין.
השמיים מולאו בדגם מעגלי של כוכבים המצוירים בזהב.
הקפלה נפתחה ב-9 באוגוסט 1483, בשנת 1504 הופיעו בתקרת הקפלה סדקים שנוצרו כתוצאה משקיעת הקרקע באזור קריית הוותיקן.
במסגרת עבודות השיקום נסגרה הקפלה לכשנה, נהרסו מבני ספח של הקפלה ששימשו כמגורי חיילים והסדקים נסתמו וטוייחו.
תיקון הסדקים יצר פגיעה בולטת בפרסקו שעל תקרת הקפלה.
בשנת 1508 החליט האפיפיור יוליוס השני, אחינו של סיקסטוס הרביעי, לתקן את הנזק בתקרה על ידי הזמנת פרסקו חדש.
המשימה הוטלה על האמן הפלורנטיני מיכלאנג'לו, אשר עבד באותה עת על יצירת פסלים לקברו של יוליוס.
את העבודה, שהחלה ב-10 במאי באותה שנה, השלים מיכלאנג'לו בעזרת צוות של עוזרים, שעזר לו לצייר שטח של כ-520 מטרים מרובעים.
כשנחשף הפרסקו בפני הציבור, בשנת 1512, הפך מיד להצלחה.
"כשנתגלתה היצירה", כתב ג'ורג'ו וזארי, "היה אפשר לשמוע את העולם כולו בא בריצה לראותה, ואכן, היא הדהימה את כל רואיה והכתה אותם באלם".
את הפרסקו הנוסף על קיר המזבח של הקפלה שנושאו הוא "יום הדין האחרון" צייר מיכלאנג'לו בהזמנת האפיפיור קלמנס השביעי, מבית מדיצ'י.
הפרסקו צויר בין השנים 1534–1541 ולשם ציורו נהרסו חלקים ממחזורי הפרסקו שבקפלה וכן נאטמו שני חלונות בקיר המבנה.
במשך השנים נפגע הפרסקו שעל תקרת הקפלה.
בשנת 1797, לדוגמה, נפלו גושי טיח מן התקרה בעקבות התפוצצות שאירעה בוותיקן.
כתוצאה מכך נפגע הפרסקו באזור שמעל דמות הסבילה מדלפי ועבר תיקון.
נזק מסוג אחר נגרם בשל ההשפעה המזיקה של הקטורת ועשן נרות הכנסייה ובייחוד העשן המשמש לטקס בחירת האפיפיור.
במשך השנים עברה התקרה שיחזורים רבים, כשהגדול והמשמעותי ביותר החל בשנות השמונים של המאה ה-20.
הקפלה הסיסטינית הוא מבנה מלבנים מלבני.
חיצוניותו חפה מכל עיטורים וקישוטים, באופן דומה למבנים מסוף תקופת ימי הביניים ומתחילת הרנסאנס באיטליה.
הכניסה אל המבנה היא מתוך ארמון האפיפיור, לכן אין במבנה חזית או דלתות הפונות אל החוץ.
חלל הקפלה מחולק לשלושה מפלסים.
החלל תחתון בהם משמש כמעין מרתף ונקבעו בו חלונות קשתיים ודלת המובילה אל החצר.
החלל המרכזי של המבנה – הקפלה, נמצאת מעל החלל התחתון.
מידות החלל (באורך של 40.5 מטר, ברוחב של 13.2 מטר ובגובה של 20.7 מטר) עוצבו על פי מידות בית המקדש הראשון בירושלים.
בחלל נקבעו שישה חלונות גדולים וקשתיים בכל אחד מקירות האורך של הקפלה ו-2 ברוחבה.
כמה מחלונות אלו נחסמו במהלך השנים.
החלל העליון משמש כחלל מגורים לשומרים.
הוא נבנה בתחילה כחלל פתוח אולם כוסה בגג רעפים במהלך השנים כיוון והיווה מקור כניסה למים ורטיבות אשר פגעו בקפלה.
החלל הפנימי של הקפלה חולק על ידי מחיצה.
בתחילה, הוקמה המחיצה באמצע החלל, אולם היא הוזזה במשך הזמן.
מחיצת השיש מעוטרת בגרלנדות וזרי ניצחון ומעל חלק זה הותקנה שבכה.
המחיצה עוצבה בידי מינו דה פייסולה (), אשר עיצב גם דוכן תפילה או קנטוריה הממוקמת באחד מקירות האורך של הקפלה.
בשנת 1519 נתלו בקפלה שטיחי קיר הארוגים על פי עיצובו של רפאל.
מחזור הפרסקאות מחיי משה וישו
בקפלה צוירו שני מחזורים של פרסקאות המתארים אירועים מחיי משה ומחייו של ישו.
ציורים אלו נעשו בפרק זמן של כ-11 חודשים.
מלאכת הציור נמשכה מחודש יולי 1481 עד חודש מאי 1482. פרק זמן זה הוא קצר מאוד ביחס לנהוג בציור פרסקאות בהיקף כזה.
הציירים, בעזרת צוות עוזרים אישי, נתבקשו ליצור דוגמה לעבודתם וכבר בחודש אוקטובר 1481 הוענקה לציירים הזמנה ליצירת יתר הפרסקאות.
שניים מן הפרסקאות, אשר מוקמו בקיר המזבח של הקפלה, נהרסו בעקבות יצירת פרסקו "יום הדין האחרון" מאת מיכלאנג'לו.
מחזורי הפרסקאות מתחילים בקיר המזבח ומתקדמים בצורה כרונולוגית לאורך קירות הקפלה.
הזיהוי של הציירים בחלק מהפרסקאות אינו וודאי.
הנושאים המתוארים במחזור מחיי משה הם:
יציאת משה למצרים – מאת פייטרו פרוג'ינו ועוזריו.
הפרסקו מתאר בשלוש סצנות את פרידת משה ויתרו, יציאתו למצרים עם משפחתו, וברית המילה של בנו אליעזר.
נסיונותיו של משה – מאת סנדרו בוטיצ'לי ועוזריו.
הפרסקו מתאר במספר סצנות אירועים מחייו של משה: משה הורג איש מצרי שהכה איש עברי, משה בורח למדין, משה מסייע לבנותיו של יתרו ליד הבאר, ומשה רואה את הסנה הבוער.
חציית ים סוף – מיוחס לקוזימו רוסלי, לדומניקו גירלנדיו, או לביאג'ו ד'אנטוניו (Biagio d'Antonio).
הירידה מהר סיני – מאת קוזימו רוסלי ועוזריו.
הפרסקו מתאר במספר סצנות את עלייתו של משה להר סיני, את חטא עגל הזהב, את שבירת לוחות הברית, ואת קבלת לוחות הברית השניים.
עונשם של קורח, דתן ואבירם – מאת סנדרו בוטיצ'לי.
מות משה – מיוחס ללוקה סיניורלי ולברתולומאו דלה גאטה (Bartolomeo della Gatta).
הפרסקו מתאר במספר סצנות את סוף חייו של משה.
מאחור, משה על הר נבו.
בחזית מימין משה יושב ופונה לקהל כשלמרגלותיו ארון הברית, ובשמאל משה מסמיך את יהושע.
לסיום, ברקע משמאל, משה לאחר מותו.
הנושאים המתוארים במחזור מחיי ישו הם:
טבילתו של ישו – מאת פייטרו פרוג'ינו ועוזריו.
במרכז הפרסקו יוחנן המטביל וישו, כשרגליהם בנהר הירדן.
פיתויו של ישו – מאת סנדרו בוטיצ'לי.
בחלקו העליון של הפרסקו מתוארים שלושת הניסיונות בפיתויו של ישו, ובחלקו התחתון, המצורע שישו ריפא.
ירידת רוח הקודש על השליחים – מאת דומניקו גירלנדיו.
בחזית הפרסקו השליחים פטרוס ואנדראס כורעים ברך לפני ישו.
ברקע, ישו קורא ליעקב ויוחנן בן זבדי.
הדרשה על ההר – מיוחס לקוזימו רוסלי.
הפרסקו מציג בשתי סצנות מרכזיות את הדרשה על ההר ואת ריפוי המצורע בידי ישו.
ישו מעניק את מפתחות השמים לפטרוס – מאת פייטרו פרוג'ינו.
הסעודה האחרונה – מאת קוזימו רוסלי.
במרכז הפרסקו הסעודה האחרונה של ישו ושנים-עשר השליחים.
בחלונות המבנה שלוש סצנות נוספות מסוף חייו של ישו: הייסורים בגן, מאסרו של ישו, והצליבה.
יש המייחסים את הסצנות הנוספות לביאג'ו ד'אנטוניו.
הפרסקו של פייטרו פרוג'ינו שנושאו "ישו מעניק את מפתחות השמים לפטרוס" ממחיש היטב את רוח הרנסאנס בציור האיטלקי.
מן הצד האחד מציג הציור את השימוש הבולט בפרספקטיבה המדעית לתיאור החלל.
תיאור זה מודגש על ידי חלוקת החלל למישור קדמי, הקרוב אל הצופה, ולמישור אחורי מרוחק.
בנוסף מציג הציור תערובת של סממנים מן הפיסול רומי על ידי תיאור כפול של קשת קונסטנטינוס, עם מבנה מתומן בעל מסורות נוצריות.
קשת קונסטנטינוס מהווה גם תפאורה לציורו של סנדרו בוטיצ'לי המתאר את פרשת קורח.
ציור זה ניצב ממול תיאור פטרוס וישו ובין היצירות ניכרים קשרים צורניים ותאולוגיים.
גם בפרסקו "עונשם של קורח דותן ואבירם", ניכר השימוש בפרספקטיבה, בעיקר בתיאור המבנים האדריכליים שבצדי הקומפוזיציה.
אולם, עיקר תשומת הלב נתונה לתיאור הדרמה שבעונש האלוהי.
הדבר בא לביטוי בייחוד בתיאור תנוחות הגוף המגוונות של הדמויות, הממלאות את כל החצי התחתון של הקומפוזיציה.
תיאור הדמויות בצידה הימני של היצירה אף עמוס מדי ופוגע מעט בתחושת העומק.
מחזורי פרסקאות אלו ממשיכים את המסורת הנוצרית הרואה בתנ"ך (ה"ברית הישנה") כרמז מקדים לתיאורים המופיעים בברית החדשה ואת דמותו של משה כרמז מקדים (פרה פיגורציה) לדמותו של ישו.
בשתי יצירות אלו הובלטה שאלת הסמכות האלוהית.
בעונשו של קורח הבהיר משה כי הסמכות לחוקים ולתקנות נתונה בידיו של האל.
סמכות זו הועברה במעמד נתינת המפתחות לפטרוס, שנחשב בנצרות הקאתולית לאפיפיור הראשון.
כמו כן, הפרסקו המתאר את הניסיונות שניסה אלוהים את משה מצויר מול פרסקו שמתאר את נסיונותיו של ישו.
החלק המרכזי של הפרסקו, המתואר באשליה כגבוה ביותר בקומפוזיציה, מורכב מסדרה של תשעה ציורים שנושאיהם לקוחים מספר בראשית.
חמש מן הסצנות הן קטנות יותר במידתן והן מתוארות כבתוך מסגרת אדריכלית.
הקורבן של נח לאחר המבול
הפיתוי והגרוש של אדם וחוה מגן העדן
סביב הסצנות מצוירת מסגרת, כמעין כרכוב, הנתמחת על ידי פילסטרים ובהם מעין פסלי שיש לבנים שנושאם זוגות של פוטי מצוירים.
על פילסטרים אלו יושבות עשרים דמויות של גברים עירומים, המאורגנים סביב הסצנות הקטנות יותר וממרכזים את תשומת הלב של הצופה אליהן.
בין רגליהם של כל זוג "עירומים" (ignudi) צייר מיכלנגלו סדרה של מדליונים עגולים.
לעומת התקרה הרב-גונית, אלה צוירו בצבע אחד: זהב על גבי רקע חום כהה, דבר המעניק לציורים אופי של מגיני נחושת ממורקת או מוזהבת.
עשרת המדליונים מנציחים אפיזודות בתולדות המכבים (אם כי חלק מן האפיזודות נוגעות לסיפורי התנ"ך).
ביחס לתקרה כולה ולגובהה, תיאורים אלה קטנים למדי ומצריכים משקפת כדי להתבונן בפרטיהם מן הקרקע.
מתחת לסדרת התיאורים מספר בראשית בחר מיכלאנג'לו לתאר שורה של נביאים: ירמיהו, יואל, יחזקאל, יונה, זכריה, ישעיהו ודניאל, כמו גם חמש הסיבילות, נביאות שחזיונותיהן מופיעים בספרים החיצוניים שחיברו יהודים-הלניסטיים.
בלונטות ובספאנדרלים שמסביב לתקרה מתוארים גברים המייצגים את אבותיו של ישו.
שושלת זו מתחילה, על פי האמונה הנוצרית, באברהם ומגיע עד לישו במשך של ארבע עשרה דורות.
בפנדטיבים מתוארים ארבעה סיפורים נוספים ובהם מוטיבים המשקפים את האמונה באל – יהודית והוֹלוֹפֶרְנֶס, דוד וגוליית; משה ונחש הנחושת וצליבת המן.
בשנת 1534 אילץ האפיפיור קלמנס השביעי את מיכלאנג'לו לצייר את קיר המזבח של הקפלה הסיסטינית ולתאר בו את יום הדין.
קלמנס השביעי נפטר כעבור זמן קצר, והעבודה על הפרסקו בוצעה בזמן כהונתו של האפיפיור פאולוס השלישי.
הכנת הקיר לציור פרסקו החלה ב-1535, ולצורך כך נהרסו יצירות אמנות קודמות שהיו על הקיר, לרבות שני פרסקאות ממחזור הפרסקאות מחיי משה וישו המעטרים את קירות הקפלה.
מיכלאנג'לו צייר את הפרסקו בין השנים 1536 ו-1541.
הפרסקו שגובהו 13.7 מטר ורוחבו 12 מטר, מכסה את מלוא הקיר, ומכיל 314 דמויות.
במרכז החלק המרכזי דמותו של ישו, השופט העליון של יום הדין, לצידו מרים, וקדושים מקיפים אותם.
בחלק התחתון בצד שמאל מתוארת תחיית המתים, ובצד הימני החוטאים היורדים שאולה.
מיכלאנג'לו צייר דמויות רבות כשהן עירומות, דבר שעורר זעם רב כשהפרסקו הוצג.
בסופו של דבר, לאחר מותו של מיכלאנג'לו ב-1564, כוסו מבושיהן של חלק מהדמויות העירומות בידי דניאלה דה וולטרה (), ובהמשך גם בידי אחרים.
במהלך השחזור של הציור בתחילת שנות התשעים הוחלט להשאיר את הכיסויים של דה וולטרה, אך להסיר את הכיסויים המאוחרים יותר.
בשנים 1980–1994 נעשה בקפלה הסיסטינית מבצע רחב היקף לניקוי ושיחזור של ציורי הפרסקו של מיכלאנג'לו בקפלה הסיסטינית, בהובלתו של ג'אנלואיג'י קולאלוצ'י (Gianluigi Colalucci), האחראי על רסטורציה של יצירות אומנות במוזיאוני הוותיקן.
בשנת 1990 הושלם שיחזור התקרה, ובשנת 1994 הושלם שיחזור "יום הדין האחרון".
בהמשך נעשתה גם רסטורציה של מחזורי הפסקאות מחיי משה וישו, שהסתיימה ב-1999.
במהלך מאות של שנים הצטברו על הפרסקאות שכבות של לכלוך ופיח, נגרמו להם נזקים כתוצאה מחדירת מים, וכן כתוצאה ממאמצי שיחזור מוקדמים.
במהלך השחזור הוסרו בזהירות כל אלה.
הפרסקאות, שלפני השחזור היו כהים ובעלי צבע דהוי, הפכו אחרי השחזור לבהירים ובעלי צבעים בולטים בהרבה, ופרטים רבים שקודם היה קשה להבחין בהם נהיו לאחר השחזור ברורים יותר.
מבצע השחזור זכה לשבחים רבים.
מנגד, במיוחד במהלך שיחזור התיקרה, הייתה גם ביקורת בטענה שהוא אגרסיבי מידי.
תמונות ממחזור הפרסקאות של חיי משה וישו
הקפיצה הגדולה קדימה הייתה קמפיין כלכלי וחברתי שנערך בסין בין השנים 1958–1962, בראשות המפלגה הקומוניסטית הסינית.
יו"ר המפלגה, מאו דזה-דונג, יזם את הקמפיין במטרה להמיר את סין מחברה חקלאית לחברה מתועשת.
מיליוני אנשים נהרגו בסין היבשתית במהלך הקפיצה הגדולה, והערכות המבוססות על שחזור דמוגרפי מצביעות על טווח של בין 15 ל-55 מיליון הרוגים,.
אחרי השתלטות הקומוניסטים על סין וייצוב שלטונם באמצעות חיסול האינפלציה, סילוק אנשי הקואומינטנג וכליאת המתנגדים משמאל לשלטונו של מאו דזה-דונג, הכריזו שליטי המדינה בשנת 1953 על תוכנית חומש, שבמסגרתה הופקעו אדמות האיכרים והוחל בתהליך של קולקטיביזציה של עיבוד האדמות.
במקביל, החלה סין גם במאמץ לתיעוש מזורז, בסיוע טכני של מומחים מברית המועצות.
אף על פי ששלטונו במדינה היה יציב, היה מאו מודאג מגישתו של מנהיג ברית-המועצות, ניקיטה חרושצ'וב, שחתר, כך סבר, ל"דו-קיום בשלום" עם המערב, במקום לשאוף להשתלט עליו.
מאו היה גם מודאג מאוד מההתקוממויות נגד השלטון הקומוניסטי שהתרחשו בגרמניה המזרחית (1953), בפולין ובהונגריה (1956).
העת בשלה עבור סין, סבר מאו, לצאת לדרך עצמאית.
התוכנית שהגה מאו שאלה אלמנטים מברית המועצות ושילבה אותם באלמנטים סיניים ייחודיים.
היא כללה המשך של הקולקטיביזציה בנוסח הסובייטי של התקופה השלישית, סטחנובציזם בסגנון ראשית שנות השלושים, ה"משמרות העממיים" שיצר חרושצ'וב בשנת 1959 וכינון קומונות עממיות שיהוו יחידות כלכליות עצמאיות שיעסקו בתעשייה קלה ובניין.
מבנה זה של קומונות היה שונה מאוד מזה ששימש את סטלין בברית המועצות, בהיותו מבוזר במהותו ולא ריכוזי.
על-פי החזון שהותווה, היו הקולקטיביזציה ושפע העובדים הזולים אמורים להביא את תפוקת הפלדה של סין להיקף שיעלה על זה של בריטניה וארצות הברית בתוך חמש עשרה שנים מתחילת "הקפיצה".
במקום מומחיות בייצור ומענה על דרישות ממשיות בסין היו אמורים לבוא התלהבות מהפכנית ויוזמות מקומיות.
קומונה נסיונית הוקמה בחנאן בתחילת 1958 ואחרי בדיקה קצרה הוקמו עוד כ-25,000 קומונות דומות ברחבי סין, כשבכל אחת כחמשת אלפים משפחות, וכיסו חלק ניכר מאוכלוסיית סין.
עם השקת הקפיצה הגדולה קדימה במאי 1958, הטיל מאו על 1,500 קציני צבא בכירים לערוך מדי יום אספות של "ביקורת וביקורת עצמית", שבהן נאלצו לתקוף זה את זה במשך ימים שלמים, וכתוצאה מכך סבלו מסחיטה רגשית קיצונית.
בין הקמפיינים הראשונים של התוכנית היה קמפיין ארבעת המזיקים.
לכאורה הניבה הקפיצה הגדולה קדימה עלייה ראשונית בתפוקה התעשייתית, אך כבר בשנת 1959 צנחה זו לשיעורים נמוכים מאלה שלפני תחילת הפעלת התוכנית.
חמור מכך, הפעולה הבלתי-מתואמת והבלתי-מאורגנת הובילה לבזבוז עצום של כוח אדם – מיליונים עסקו בייצור פלדה ובהפקת פחם שלא היה בהם כל צורך, בעוד שהצורך הבסיסי ביותר – מזון – נזנח.
יתרה מזו, כדי לעמוד בתשלומים עבור המכונות, כלי הנשק והמפעלים שהקימו הסובייטים, נאלצה סין לייצא מזון רב, ואף עשתה זאת על מנת לרכוש השפעה במדינות אחרות.
יצוא המזון החמיר מאוד את בעיית הרעב בסין.
אף על פי ששנת 1958 הייתה שנת ברכה מבחינה חקלאית, השתרר בשנה שאחריה רעב המוני שהלך ופשט ברחבי סין וגרם למותם של בין 20 ל-30 מיליון סינים עד 1961. מספרית, עלה מספר המתים ברעב בשנתיים אלה על זה שחוללו סטלין או פול פוט בקמבודיה בכל שנות שלטונם.
לאחר שהחלו להתברר ממדי האסון, נאלץ מאו לסגת אל מאחורי הקלעים ולהעביר את ניהול ענייני היומיום של המדינה לליו שאוצ'י ודנג שיאופינג.
אלו מיתנו במידה ניכרת את מסעות הטיהורים, הרצח והמאסר המתמידים של מאו וחוללו רפורמה מתונה בכלכלת סין, כשהם מאפשרים בעלות פרטית על אדמות, קיום שווקים זעירים חופשיים ומתן שכר בהתאם לעבודה.
השיפור במצבה הכלכלי של סין בתקופה זו, המכונה "תקופת השיקום", נמשכו עד 1966, שנה בה פתח מאו במסע טיהורים חדש – "מהפכת התרבות".
הקפיצה הגדולה (The Hudsucker Proxy, תרגום מילולי: מיופה הכח של הדסאקר) הוא סרט קומדיה משנת 1994 של האחים כהן שנכתב במשותף עם סם ריימי.
הסרט מציג, כפארודיה, את קלות-הדעת בה דברים נעשים בחברות גדולות, ומספר זאת דרך המצאת ההולה הופ.
נורוויל בארנס, צעיר שאפתני, אך תמים, שסיים בהצטיינות בית ספר לעסקים בעיירה קטנה, מגיע לניו יורק כדי להתחיל לעבוד ולהוציא לשוק רעיון מהפכני (הולה הופ).
לאחר שכל העבודות שהוא מוצא דורשות ניסיון, שאין לו, הוא הולך נואש לבית קפה, וכשיוצא ממנו מוצא מודעה בעיתון: "דרוש עובד דואר, אין צורך בניסיון, שעות עבודה רבות, שכר נמוך".
בארנס, שכאמור, לא מצא עבודה אחרת, קופץ על ההזדמנות ומתקבל לעבודה.
באותו הזמן מתבקש בארנס למסור מכתב כחול למאסברגר.
לפני שהוא מספיק להעביר לו את המכתב, בארנס מצית בטעות שריפה במשרדו של מאסברגר וגורם לנפילתו אל מחוץ לחלון המשרד, אך מצליח להציל אותו.
מאסברגר מבין שהוא מצא את הטיפש שחיפש וממנה את בארנס לנשיא החברה.
לאחר שבארנס מתמנה לנשיא הוא ממנה למזכירתואת איימי ארצ'ר.
הוא לא יודע שארצ'ר היא עיתונאית חוקרת, שמנסה לגלות מדוע מונה אדם חסר ניסיון לנשיא של האדסקר תעשיות.
למורת רוחם של חבר המנהלים, הדסאקר הופכת לחברה מצליחה עוד יותר, כאשר המנהל-הבובה שמינו, ממציא את ההולה הופ אשר הופך ללהיט.
במקביל ההצלחה עולה לבארנס לראש והוא הופך למנהל טיפוסי.
ארצ'ר שהתאהבה בבארנס הנאיבי, מאוכזבת מהשינוי שחל בו ועוזבת אותו.
באז, נער המעלית העליז, מגיע יום אחד למשרדו של בארנס ומציג בפניו רעיון מהפכני: קשית שתייה.
בארנס מתייחס לרעיון בביטול ועל המקום מפטר את באז.
לאחר מכן משכנע מאסברגר את הדירקטוריון לפטר את בארנס בטענה שהוא בלתי שפוי.
בארנס מסולק מהחברה בערב הסילבסטר והולך לכל מסבאה בעיר ושותה מרטיני.
הוא לובש את מדי חדר הדואר שלו, יוצא מחלון הקומה ה-44 ומתכוון לקפוץ, אך מתחרט, ובאותו רגע מועד ונופל, עד שמטרים ספורים לפני פגיעתו בקרקע, נעצר שעון החברה על ידי מוזס, מפעיל השעון, והזמן עוצר מלכת.
אז מופיע ווארינג האדסאקר כמלאך ומזכיר לבארנס ששכח למסור את המכתב הכחול למאסברגר.
עדיין בכיס המדים, מורה האדסקר להעביר את כל המניות שלו לנשיא הבא של החברה, קרי בארנס.
הסרט הוא מעין סאטירה, אף על פי שאינו מוגדר כך: הוא קריקטוריסטי ומציג את המנהלים ואת החברה הגדולה כ"אנשי שעון".
כרבים מסרטי האחים כהן הוא מציג סאטירה על הרדיפה אחר הכסף ואובדן האידיאלים בעולם המודרני.
אנשי התאגיד מוצגים כחמדנים, קצרי רואי וצבועים.
גם נהירת ההמון אחר אופנות מזדמנות ותהילת הרגע מוצגת באור נלעג.
כך למשל, כאשר ווארינג האדסאקר מת, והכרוז מבקש מעובדי המפעל לעמוד דקת דומייה לזכרו, הוא מודיע שדקה זו תנוכה משכרם של העובדים.
מסרים אלו מופיעים לעיתים קרובות בסרטי האחים כהן בין אם בסגנון קומי, כבקפיצה הגדולה, ביג ליבובסקי, לחסל את הליידי ואכזריות בלתי נסבלת; ובין אם באופן טרגי בסרטים כגון צומת מילר ופארגו.
השמות של מנהלי החברה ושל האנשים בחברה הגבוהה הם בדרך כלל אירופאים, גרמניים ובעלי אותו אופי: ווארינג האדסאקר, סידני מאסברגר, דוק ברונפנברנר, תורסטנסן פינלנדנסן (שם שהופיע גם באכזריות בלתי נסבלת כאיל הון שקל לרמותו).
לסרט אופי מיושן בכוונה תחילה והאחים כהן משתמשים בצורת בימוי שכיחה ולעיתים מוגזמת, שהשתמשו בה בשנות ה-30 עד שנות ה-50, על מנת להכניס את הצופה לאווירה בהתאם לתקופה.
בסרט נעשה שימוש רב באירוניה (לדוגמה: ה"הולה הופ" מאחד את כולם, אך למעשה מפריד אותם).
בבסיס הסיפור עומד שעון החברה הממוקם מעל הקומה העליונה בבניין.
את השעון מפעיל גבר שחור בשם מוזס.
על פניו, נראה שלאדם שחור אין מקום בחברה הגדולה והרווחית הזאת.
הסרט מתחיל בתיאור של רווחי החברה, שמרוויחה "כל כך הרבה שזה כבר לא מצחיק".
הסרט מעביר ביקורת על המנהלים הללו ומציג אותם כאפורים וחסרי חיים: כשבארנס מקבל את התדרוך לעבודתו בחדר הדואר, עבודתו מוסברת לו בצורה חדה, מדויקת (כמו שעון) ולא מובנת.
כמו כן מודגש הניגוד בין החיים האפורים והמחושבים של אנשי העסקים בחברה לבין העובדה שזוהי חברה המייצרת צעצועים לילדים.
נשמעים הרבה תקתוקי שעונים, מכונות לחישוב רווחים למיניהן, ולוחות אשר התחלפותם משמיעה צלילי הקלדה.
שעון החברה מוצג כדבר אשר העולם סובב סביבו, וזה מודגש בעיקר בכך שכאשר השעון לא זז, גם תנועתם של האנשים בעולם פוסקת, פרט לאלה שנמצאים בתוך השעון.
החברה נמצאת בגורד השחקים "האדסאקר", שהדרגות בו נקבעות על פי גובה הקומה (לדוגמה: חדר הדואר, המקום שממנו מתחילים לעבוד בחברה, נמצא במרתף, ואילו קומת המנהלים, בה נמצאים משרדי המנהלים הבכירים וחדרי הישיבות, נמצא בקומה ה-45).
מדובר רבות על כך שווארינג האדסאקר קפץ מהקומה ה-45 ("ה-44 לא כולל קומת הביניים").
הבניין מצולם הרבה מלמטה או לכל אורכו, מה שמראה את כוחו של הבניין.
בסרט מראים 3 מצבים בהם אדם נמצא בגובה הקומה ה-45 בבניין אך מחוצה לו: הסיטואציה הראשונה היא כאשר ווארינג האדסאקר קופץ אל מותו בתחילת הסרט.
האדסאקר מצולם מלמעלה ברגע שהוא קופץ אל מחוץ לחלון, והמצלמה מלווה אותו מלמעלה ומלמטה עד שהוא מתרסק על המדרכה.
הסיטואציה השנייה היא לפני שבארנס מתקבל לעבודה: סידני מאסברגר מנסה להציל מסמך יקר שעף מהחלון עקב שבירתו על ידי בארנס, אך נופל מהחלון.
בארנס מחזיק אותו בשולי מכנסיו כאשר ראשו של מאסברגר כלפי מטה, וכך הוא ניצל.
הסיטואציה האחרונה היא לקראת סוף הסרט: בארנס, שפוטר מעבודתו כנשיא החברה, לבוש בחליפת הדואר שלו איתה התחיל את העבודה, חושב על התאבדות ויוצא מחלון הקומה ה-45, הוא מביט למטה, אך ברגע שמתחרט הוא מחליק ונופל, למזלו מוזס עצר את השעון מטרים ספורים לפני שבארנס מגיע לאדמה.
בסוף הסרט אומר מוזס כי "יש סיפור על מישהו שקפץ מהקומה ה-46 (קומת השעון), אבל זה כבר סיפור אחר".
התסריט לסרט נכתב בשנת 1985, אולם האחים כהן לא התכוונו להפיק אותו כי ידעו שהוא צפוי לעלות עשרות מיליוני דולרים, לא משהו שחברות הפקה נוטות להקציב ליוצרי סרטים מתחילים.
עם זאת, הם פנו למפיק ג'ואל סילבר מספר שנים לאחר מכן, והוא הסכים לפנות עם התסריט ובקשת התקציב לאחים וורנר.
האחים וורנר הסכימו לכך, אך רק בתנאי שילוהקו שחקנים מפורסמים לתפקידים הראשיים, ולמרות שהאחים כהן לא רצו בכך, הם התפשרו עם האולפנים וליהקו "כוכבים" בודדים.
עם תקציב של 40 מיליון דולר, "הקפיצה הגדולה" הוא הסרט בעל התקציב הגדול ביותר של האחים כהן עד ל"אכזריות בלתי נסבלת" בשנת 2003. למרות ההשקעה התקציבית הניכרת בו והביקורות המצוינות שקיבל, הסרט היה כישלון קופתי גדול וההכנסות ממנו הסתכמו בפחות משלושה מיליון דולר.
העיתונאית איימי ארצ'ר (ג'ניפר ג'ייסון לי)
עורך "מנהטן דיילי ארגוס" (ג'ון מהוני)
מפעיל השעון מוזס (ביל קובס)
ברמן ב"בר הביטניקים" (סטיב בושמי)
כרוז "תעשיות הדסאקר (ג'ון גודמן)
הדוגמנית זא-זא (אנה ניקול סמית')
עיתונאי "מנהטן דיילי ארגוס" סמית'י (ברוס קמפבל)
נער המעלית באז (ג'ים טרו-פרוסט)
במדעי המחשב, הקצאה דינמית היא הקצאתו של זיכרון אחסון עבור תוכנת מחשב, במהלך זמן הריצה של התוכנית.
זוהי דרך לפזר בעלות על משאבי זיכרון מוגבלים בין חלקים רבים של מידע וקוד, זאת מכיוון שניתן להקצות זיכרון לפי הצורך המתפתח בלבד, ואין צורך שהתוכנה תתפוס מראש זיכרון עבור המקרה הגרוע ביותר .
זיכרון שהוקצה דינמית, נשאר מוקצה עד שישוחרר במפורש, על ידי התוכניתן או על ידי מנגנון אחר המטפל בכך (כמו אספן זבל הקיים בחלק מסביבות הריצה), דבר השונה בתכלית מדרך הטיפול בהקצאתו של זיכרון אוטומטי או סטטי.
נאמר כי לאובייקט כזה, אשר הוקצה דינמית, יש אורך חיים דינמי.
הבעיה הראשית של אלגוריתמים המסתמכים על הקצאה דינמית, היא להימנע מקיטוע (פרגמנטציה) פנימי וחיצוני, יחד עם שמירה על יעילות ההקצאה ושחרור המשאבים.
כמו כן, לרוב האלגוריתמים אשר בשימוש, קיימת הבעיה שמספר רב של הקצאות קטנות עלול לגרום לבזבוז משאבים עקב הצורך בשמירת מידע על ההקצאה.
הקצאת זיכרון מתבצעת בדרך כלל על ידי פניה למערכת ההפעלה.
יכולים להיווצר תנאים שיגרמו להקצאה להיכשל, למשל כאשר מערכת ההפעלה לא מצליחה למצוא זיכרון פנוי בגודל המבוקש.
בגלל בעיה זו, אפליקציות קריטיות כמו מערכות למטוסים אינן משתמשות בהקצאה דינמית.
הדבר מקשה על הפיתוח אך מוסיף ליציבות ולביטחון, שכן ברור שאם האפליקציה החלה לעבוד, יש לה את כל המשאבים על מנת להמשיך עד שתזדקק לזיכרון נוסף.
שפה טיפוס דוגמת קוד ++C מערך שלמים [20]int* a = new int; C מערך שלמים (int* a = malloc(sizeof(int)*20;
הקפצה (מסינית: 炒, פין-יין: chǎo) היא שיטת בישול מהמטבח הסיני בה מרכיבים שונים מטוגנים בחום מאוד גבוה עם כמות קטנה של שמן, תוך כדי ערבוב והקפצה בווק גדול העשוי פלדה דקה המצטיינת בהולכת חום.
שיטה זו דומה לשיטה הצרפתית המכונה סוֹטֵה (מצרפתית: Sauté, מילולית: הקפצה), בה מטגנים במחבת גדול ועבה עם מעט שמן.
לעיתים גם סגנון הבישול הצרפתי מכונה בעברית הקפצה.
ההקפצה התפשטה ברחבי אסיה וכיום נהוגה בכל מטבחי מזרח אסיה ודרום-מזרח אסיה, ובפרט במטבח התאילנדי, במטבח הווייטנאמי ובמטבח האינדונזי.
עדויות לשימוש בווק למגוון צרכים קולינריים (בעיקר לקליית דגנים ותה) קיימות מתקופת שושלת האן, בסביבות שנת 200 לפני הספירה.
אין עדויות חד משמעיות לכך ששימש להקפצה באותה התקופה, אך העובדה שבאותה התקופה החלו לחתוך בשר לפרוסות דקות לפני הבישול הובילה חוקרים מסוימים לשער שאז הופיעה הטכניקה לראשונה.
המתכון המוקדם ביותר שהשתמר שמשתמש במילה צ'אוּ, המילה הסינית להקפצה, הוא מתכון לביצה מקושקשת הנמצא בספר שיטות חשובות להסדרת העם המתוארך ל ומתאר תהליך בישול של ביצים בווק.
ההקפצה לא הפכה לנפוצה ובעלת חשיבות במטבח הסיני עד לתקופת שושלת מינג (1368–1644), ככל הנראה מפני שעלות השמן ירדה באופן חד באותה התקופה, דבר שהוזיל את שיטות בישול הנשענות עליו, ביניהן הקפצה וטיגון בשמן עמוק.
מכיוון שההקפצה חסכונית יותר באנרגיה, שיטה זו הפכה לשיטת בישול מרכזית במטבח הסיני והתפשטה למטבחים נוספים במזרח אסיה ולבסוף נפוצה בכל העולם.
במטבח האסייתי נהוג להקפיץ בווקים העשויים פלדה עשירה בפחמן ודקה על כיריים ייעודיות המפיקות חום גבוה בהרבה מכיריים ביתיות ומרכזות אותו במרכז הכלי.
כיום נהוג גם להכין מנות מוקפצות בבתים פרטיים על כירה רגילה.
עובי הווק והחומר ממנו הוא עשוי מאפשר קצב מוליכות חום גבוה במיוחד למרכיבים שבתוכו וגם, בשל גודלו וצורתו, מאפשר להקפיץ את המרכיבים באוויר באופן שמאפשר להם להתקרר.
באמצעות ההקפצה והערבוב שולט הטבח על טמפרטורת הבישול.
מטרת ההקפצה לצרוב מבחוץ ירקות וחלבונים אך לשמור על טעמם ועל מרקם פנימי שאינו מבושל יתר על המידה, לכן נדרש לחתוך בשר או עוף לפרוסות דקות, על מנת לצמצם את הזמן הדרוש לבישולם.
היסטורית, התבצעה ההקפצה בווק גדול שהונח על אש המוזנת בפחם או עץ.
בגלל הטמפרטורה הגבוהה בה מקפיצים יש צורך להשתמש בשמן שאינו נשרף בטמפרטורות גבוהות, למשל שמן חמניות מזוכך, שמן בוטנים מזוכך או גהי.
שמנים בכבישה קרה, לדוגמה שמן זית ושמן קנולה או שומנים מן החי כמו חמאה ישרפו בטמפרטורה הרצויה להקפצה.
מאותה סיבה לא ניתן להשתמש בכלי עץ בזמן ההקפצה והיא נעשית בשימוש במרית מתכת או מצקת המשמשת גם להוספת נוזלים ושמן לווק.
הביטוי הקנטונזי ווֹק-הֵיי (מסינית: 镬气, ליטון: wok-hei, מילולית: "נשימת הווק") מתאר את הטעם, הריח ותחושת הפה האופיינית למנות שבושלו בווק בטמפרטורות גבוהות.
הווק-היי קשור ישירות לתגובת מייאר (הנגרמת כאשר חומצות אמינו נחשפות לחום גבוה) ולבערה חלקית של שמן הטיגון, ומזכיר את הניחוח והטעם המתקבל בצלייה על פחם בטמפרטורה גבוהה.
הווק-היי משחק תפקיד חשוב במטבח הקנטונזי, בו קיימות מספר מנות המאופיינות בטעם וארומה זו, ביניהן גונגבאו ג'ידינג.
גם במטבח הצרפתי נהוגה שיטת בישול הנקראת הקפצה ועושה שימוש במעט שמן ובחום גבוה, בצרפתית שיטה זו נקראת סוטה (מצרפתית: Sauté).
שיטת הסוטה במטבח הצרפתי נבדלת מהשיטה האסייתית בשני אופנים - היא עושה שימוש בכירת מטבח רגילה ולא במבער המגיע לטמפרטורות גבוהות במיוחד, והכלי בו עושים שימוש הוא לרוב מחבת רחבה ועבה שיכולות הולכת החום שלה נמוכות באופן משמעותי מווק מפלדה פחמנית.
השימוש בשיטה זו שכיח במיוחד עם חתיכות בשר רכות, כגון סינטה ופילה.
במטבח הצרפתי משתמשים בדרך כלל בשמן זית או בחמאה מזוקקת, עם העדפה לחמאה מזוקקת שנקודת העשן שלה גבוהה משל שמן זית, אף על פי שרוב השומנים יתאימו, מכיוון שהטמפרטורות אינן אמורות להגיע לנקודת העשן של השמן.
חמאה רגילה תוסיף טעם נוסף אבל תישרף בטמפרטורה נמוכה יותר ומהר יותר משמנים אחרים מכיוון שהיא מכילה מוצקי חלב.
שיטה זו התפשטה גם למטבחים נוספים, בהם היא קיבלה שמות נוספים, לדוגמה באינדונזיה היא נקראת "סנגריי".
כף בוז'דור הוא חצי אי בצפונה של סהרה המערבית לחופי האוקיינוס האטלנטי.
עד למאה ה-15 היה כף זה ידוע לאירופאים כנקודה בלתי אפשרית להקפה לכיוון דרום.
ב-1434 היה ז'יל איאנש לאירופי הראשון אשר הקיף את כף בוז'דור.
האוקיינוס האטלנטי התיכון והאוקיינוס האטלנטי הדרומי היו האחרונים שבהם החלו לשוט.
הפולינזים, במקור מדרום-מזרח אסיה, עברו אלפי קילומטרים באוקיינוס השקט והתיישבו באזור שהתפרש מאיי שלמה במרכז האוקיינוס השקט ועד לאי מדגסקר במערב האוקיינוס ההודי.
הסינים הגיעו עד לחוף המזרחי של אפריקה בסביבות קניה, אך גם הסינים וגם הפולינזים לא עברו את מצר מוזמביק לכיוון הקצה הדרומי של אפריקה והאוקיינוס האלטנטי.
הוויקינגים לעומת זאת הגיעו לגרינלנד ולקצה המזרחי של אמריקה הצפונית.
מלחים פחות הרפתקנים הקפידו לשמור על מרחק קטן מהחוף, כאשר נעו כמו סרטנים לאורך חופי האוקיינוסים.
בסגנון שיט זה ספינות צלחו את חופי צפון אירופה, מזרח אפריקה, ודרום מזרח אסיה מבלי להיות יותר מיום אחד בלי לראות אדמה.
אף קבוצה של מלחים לא חצתה את מרכז האוקיינוס האלטנטי וחזרה, על אף 3,000 שנות ניסיון בשיט סביב הים התיכון ולמרות ההצלחה של הוויקינגים צפונה יותר.
הפיניקים ניסו לחצות את המכשול, כאשר גם הם וגם היוונים והרומאים נכשלו.
כך גם כל הערבים והאירופאים שניסו אחריהם.
השמועות על קושי החצייה נפוצו בכל רחבי אירופה.
כולם הבינו שלא ניתן לחצות את הכף דרומה.
כל זה השתנה בתחילת המאה ה-15.
ז'יל איאנש היה נווט פורטוגלי בחצרו של הנסיך אנריקה הספן, אשר היה אחראי על תחילת מסעות הגילויים האירופאיים.
הנסיך שלח את איאנש להקיף את הכף לראשונה ב-1424. לאחר מכן היו עוד ניסיונות כושלים רבים, עד להצלחה בשנת 1434.
קו החוף של כף בוז'דור לא נראה כאתגר גדול מבחינת שיט סביבו.
הכף לא בולט עמוק לאוקיינוס, וכפים לדרומו בולטים הרבה יותר, אך הרוחות וזרמי האוקיינוס באזור הם הגורמים שהכשילו את השייטים עד אותה תקופה.
הרוחות מגיעות מפנים היבשת ונושבות בחוזקה בכיוון מערב מעל לכף וממשיכות דרומית לאיים הקנריים ועד לברזיל.
זרמי האוויר מכריחים כל ספינה אשר יעדה לשוט דרומה, לשוט במקום זאת מערבה.
חמור מכך, הרוחות סוחפות איתן חול ממדבר סהרה עמוק לתוך האוקיינוס ומונעות בכך מעבר בקרבת החוף.
בנוסף, המים בקרבת הכף רדודים לאורך 30 מיילים ימיים.
כל הגורמים הללו הכריחו את הספינות לשוט מבלי לראות את החוף.
במרחק כזה מן החוף בעת ניווט באוקיינוס חובה להתחשב בגורם נוסף - זרמי הים.
טכניקת הניווט החדשנית של איאנש ומציאת נתיב שיט מסביב לכף
עד לתחילת המאה ה-15 טכניקות הניווט הימי התפתחו מאוד.
מפות לניווט ימי פותחו בים התיכון ומצפן לניווט פותח על ידי הסינים.
אך אלה לא יכלו לעזור לאיאנש להתגבר על זרמי הים החזקים והבלתי נראים.
על מנת למדוד מרחק, נאלצו הימאים להשתמש בשיטת הניווט המשוער (Dead reckoning) הבלתי מדויקת, שכללה את מדידת מהירות הספינה באמצעות מד דרך ימי וחישוב מקורב של הדרך שהיא עברה.
אך שיטה זאת התעלמה מרוחות וזרמים.
במהלך השיט היה איאנש צריך לנווט את הספינה תוך כדי התחשבות בסטייה מהמסלול שהזרמים גרמו, אחרת היה נסחף מערבה מדי.
שיט בכיוון הפוך לזרם לא היה אפשרי, בהתחשב במהירות הגדולה של הזרם.
תחילה היה איאנש חייב למדוד את מהירות הזרם, על מנת לדייק בחישוב של כמות הסטייה הנגדית שהיה עליו לעשות כדי לפצות על הסטייה שנגרמה על ידי הזרם.
איאנש הבין שעל מנת למצוא את נתיב השיט המדיוק, עליו להשתמש במשולש זרם (Current triangle), אשר בעזרת שימוש בטריגונומטריה מגלה את נתיב השיט שיש להשתמש בו.
איאנש גילה שעליו לשוט צפונה יותר ממסלול שיט שלא היה מתחשב בזרם, וכך הצליח לשוט מסביב לכף, עלה על החוף ולקח משם כמזכרת צמח מקומי.
הקפת ים המלח הייתה מסע רגלי שביצעה קבוצה של 14 חניכי תנועת המחנות העולים סביב ים המלח בספטמבר 1934. המסע ארך כ-180 קילומטר ונמשך 12 ימים.
נראה כי מסע זה היה יחיד במינו, שכן לא תועדה הקפה רגלית של ים המלח לפניו או אחריו.
המסע, שהחל באזור קלי"ה והקיף את ים המלח בכיוון השעון, תועד בספר "הקפנו את ים המלח ברגל" שחיבר אחד ממשתתפי המסע, רפי טהון (בנו של יעקב טהון, ולימים חבר קיבוץ מעוז חיים ויו"ר מועצה אזורית בקעת בית שאן).
הספר התבסס על יומן המסע שכתב מדי יום יצחק אברהמי.
קבוצת הנערים, שהיו בגילאי 18–20, היו עירוניים בוגרי בתי ספר תיכוניים מתנועת המחנות העולים, שעברו שנת הכשרה בקיבוץ נען ועמדו בפני הצטרפות לקבוצות החוגים ברעננה (שהקימה מאוחר יותר את מעוז חיים) ובמעין חרוד (שהקימה את בית השיטה).
המסע תוכנן על ידם במשך זמן רב אך המפה המפורטת ביותר שעמדה לרשותם הייתה בקנה מידה של 1:250,000. מלבד מים ומצרכי מזון הם הצטיידו גם בתשעה אקדחים לא חוקיים.
חברי הקבוצה היו חברים בהגנה וביקשו רשות משאול מאירוב לצאת למסע המסוכן ונענו בשלילה.
הם פנו אף לישראל גלילי (חבר נען) לשאול בעצתו ואף הוא פסק נגד היציאה למסע.
לאחר ויכוח ארוך החליטו חברי הקבוצה להפר את הוראות ההגנה ולצאת כמתוכנן.
רק אורי יפה, שהפך ברבות הימים למפקד חטיבה 9 במלחמת העצמאות, בחר לקבל את צו ההגנה ובחר שלא להצטרף לטיול.
ב-3 בספטמבר 1934 נסעו חברי הקבוצה באוטובוס עד סמוך לקלי"ה, ובאותו יום חצו את נהר הירדן צפונית לשפכו הדרומי לים המלח.
ביום השלישי הגיעו לשפך ואדי זרקא-מעין, הנחל השני בגודלו (אחרי נחל ארנון) הנשפך בגדתו המזרחית של ים המלח.
מטרתם הבאה הייתה נחל הארנון, אך הם לא הצליחו למצוא דרך נאותה במצוקים ובקניונים שלחוף הים.
מימיהם אזלו והם התפצלו למספר קבוצות של 3-4 אנשים שכל אחת מהן ניסתה למצוא דרך דרומה.
בין הקבוצות לא היה קשר, קצב הליכתן היה שונה ורוב חברי הקבוצות סבלו מתשישות, מהחום הרב ומצמא קיצוני.
לבסוף, הצליחו שניים מחברי הקבוצה, שהתגברו על המצוקים על ידי שחייה לאורך חוף הימה, להגיע לארנון להצטייד במים ולעלות בשביל לעבר חבריהם שהיו מפוזרים בנקודות שונות באזור.
לאחר התאוששות ועליה לשם טיול במפלי הארנון, המשיכה הקבוצה דרומה בקצב מהיר והגיעה לכפר מזרעה שבלשון ים המלח.
המעבר בכפר הירדני, ובמשטרה הנמצאת בו, היה מתוכנן מראש ונבע מחוסר ברירה בגלל תוואי השטח.
סיפור הכיסוי להגעת הקבוצה היה כי הם קבוצת תלמידים שחצתה את ים המלח בסירה לשם טיול בארנון וכי סירתם התקלקלה והם צועדים לכיוון מפעל האשלג שבסדום.
הסיפור התקבל וניתן לקבוצה להמשיך בדרכה ואכן, הם הגיעו לסדום ביום השביעי למסע.
בסדום הצטיידה הקבוצה במזון ובמים ואחד מחבריה שחלה התחלף עם אורי יפה שהגיע לסדום כדי להצטרף למחצית השנייה של המסע.
לאחר שנחו יום אחד בסדום, יצאו חברי הקבוצה צפונה ובערב היום התשיעי הגיעו למצדה.
למחרת בבוקר עלו על הצוק מכיוון צפון מערב.
לאחר שהמשיכו צפונה לאורך החוף, נקלעו שוב למצוקת מים קשה.
בנחל צאלים פגשו ערבים וכפו עליהם לתת להם מעט מים.
גם בנחל חבר התפתח אירוע דומה, אלא שהפעם אחד הערבים היה חמוש ברובה והקבוצה העדיפה שלא להיכנס לעימות.
בנוסף למחסור במים התפתחו באזור צעידתם תנאי שרב ושוב התפצלה הקבוצה לקבוצות קטנות וחלק מחבריה שכבו באפיסת כוחות למרגלות המצוק שם מצאו גומחות ובהן מעט צל.
שניים מחברי הקבוצה הצליחו להגיע, ביום העשירי למסע, למעיין עין גדי ולאחר שהגיעו עוד שלושה חברים, דאגו לשלוח מים לחבריהם התשושים באמצעות ערבי עם חמור, ממנו קנו לאחר מכן גם מזון.
בעין גדי היה באותה עת גרמני מכת הטמפלרים שהעסיק ערבים בגידול ירקות במקום.
חברי הקבוצה סברו שהם עוינים וכדי להרתיעם, שלפו את אקדחיהם ואף ירו באוויר, לכאורה, לאות שמחה על מציאת המים.
ביום ה-11 המשיכו בדרכם צפונה וחצו את ואדי חצאצה, ואדי דרג'ה ונחל קדרון כשמלווה אותם הערבי שפגשו בעין גדי ושנשכר כדי שחמורו ישא פחי מים לשתייה.
כשהגיעו לראש צוקים (מצוק פשחה) עלו עליו וירדו לעינות צוקים ללינה.
בבוקר היום ה-12 הגיעו לקלי"ה, השלימו את הקפת ים המלח וערכו צילום קבוצתי בנקודת הסיום כדי להנציח את המעמד (לאחד מחברי הקבוצה הייתה מצלמה והמסע תועד גם בצילומים).
למסע, שנערך בתנאי אקלים קשים וללא כל אמצעי קשר וחילוץ (כדרכם של כל הטיולים באותה עת), לא היה ערך מחקרי.
אולם, הניסיון שצברו בתנאים המדבריים הקשים שימש חלק מחברי הקבוצה שהפכו בשנים מאוחרות יותר למורי דרך בפלמ"ח.
בשנת 1966 שודרה בקול ישראל סדרה בת מספר תוכניות בהן סיפרו חלק ממשתתפי המסע את חוויותיהם מהקפת ים המלח.
הקפיטניה חנרל של צ'ילה (בספרדית: Capitanía General de Chile), שנקראה גם ממלכת צ'ילה (בספרדית: Reino de Chile) הייתה קפיטניה חנרל במלכות המשנה של פרו במסגרת האימפריה הספרדית בין השנים 1541 ו-1818 עת זכתה בעצמאותה והפכה לרפובליקה של צ'ילה.
האירופאים הראשונים שהגיעו לצ'ילה היו פרדיננד מגלן, חואן סבסטיאן אלקנו (Elcano) ואנשיהם.
אלו חצו את מצר הים שלו קראו בשם מצר כל הקדושים, ונקרא כיום מצר מגלן, ב-1 בנובמבר 1520, ובכך היו האירופאים הראשונים שהגיעו לשטח הנמצא כיום ברפובליקת צ'ילה.
אף על פי כן נהוג לייחס את גילוי צ'ילה בידי האירופאים לדייגו דה אלמגרו (Almagro), שהיה שותפו של פרנסיסקו פיסארו ואשר קיבל לידיו את הפיקוד על חלקה הדרומי של ממלכת האינקה (אשר זכתה לשם טולדו החדשה).
דה אלמגרו ארגן משלחת אשר יצאה מקוסקו דרומה בחודש יולי 1535, על בסיס דרכי האינקה.
לאחר שחקר אזורים הנמצאים כיום בדרום בוליביה וצפון ארגנטינה, חצה את הרי האנדים לערבה.
רבים מאנשי המשלחת איבדו את חייהם במסע כתוצאה מחום נמוך, אולם לאחר תשעה חודשי מסע, ב-21 במרץ 1536, הגיעה המשלחת לעמק קופיאפו (Copiapó).
אולם אלמגרו לא מצא ערך רב בחבל ארץ זה, שנעדר את אוצרות הזהב והכסף של האינקה בפרו.
לאחר שהתרשם מעוניים של הילידים שב דה אלמגרו לפרו, מרד כנגד פיסרו ומת מאוחר יותר במלחמת אזרחים.
לאחר משלחת ראשונית זו לא גילו השלטונות הקולוניאליים או המתיישבים הספרדיים עניין רב בחקירתה או ביישובה של צ'ילה.
היה זה פדרו דה ואלדיביה (Valdivia) שהבין את הפוטנציאל הגלום בהרחבת האימפריה הספרדית דרומה, וביקש את אישורו של פיסרו לפלוש ולכבוש את האדמות שמדרום.
משלחת ספרדית שנייה זו פתחה את פרק הכיבוש הספרדי בתולדותיה של צ'ילה.
ולדיביה יצא למסע בלווית כמאתיים איש, אך לא פסע בעקבות אלמגרו, אלא הגיע לצ'ילה דרך מדבר אטקמה.
בהגיעו לעמק קופיאפו תבע את השטח בעבור מלך ספרד ונתן לו את השם אקסטרמדורה החדשה, על שם אקסטרמדורה, ספרד, ארץ מולדתו.
משם המשיך ולדיביה את התקדמותו דרומה עד לעמק אקונקגווה (Aconcagua), שם ניסה הקסיקה מיצ'ימלונגו (Michimalongo) לעצור אותו, אך ללא הצלחה.
ב-12 בפברואר 1541 ייסד את העיר סנטיאגו דה נואבה אקסטרמדורה, ששינתה לימים את שמה לסנטיאגו דה צ'ילה, בירת צ'ילה של ימינו, לרגלי גבעת לוסיה הקדושה (Cerro Santa Lucía).
תוך חודשים ספורים הוכרז ולדיביה כמושל צ'ילה וכקפיטן-חנרל של אקסטרמדורה החדשה בידי הקבילדו של העיר.
בו בזמן העניק ולדיביה לנאמניו את האנקומיינדות הראשונות.
הארץ שתחת שליטת הספרדים הוכנעה עד לשנת 1553, אולם התפשטותם של הספרדים דרומה נעצרה עת נתקלו בהתנגדותם העזה של השבטים בני תרבות המפוצ'ה.
התנגדות זו נמשכה עד לשנות ה-80 של המאה ה-19, עת הכניעה אותם המדינה המודרנית של צ'ילה, ומקובל לכנות התנגדות ממושכת זו בשם מלחמת האראוקו.
פדרו דה ואלדיביה עצמו הובס ונהרג בקרב טוקאפל (Tucapel; 25 בדצמבר 1553), אולם הכיבוש האירופי עמד בעינו.
המושל החדש, גרסיה אורטדו דה מנדוסה אי מנריקס (García Hurtado de Mendoza y Manríquez), שמאוחר יותר היה למשנה למלך של מלכות המשנה של פרו (1589–1596) שיקם את הערים שנהרסו בלחימה, אולם ניסיונותיהם החוזרים ונשנים של הספרדים להכניע את המפוצ'ה, הן במלחמה והן בדרכי שלום, כשלו.
ביום 16 בדצמבר 1575 פגעה במושבה הצעירה רעידת אדמה, וגל צונאמי שטף אותה מיד לאחר מכן.
פגעי הטבע הרסו את האזור הדרומי והרסו את הערים לה אימפריאל, וייהריקה, ולדיביה וקסטרו.
מחקרים מודרניים מעריכים, על סמך תיאורי בני הזמן והנזק שנגרם, כי מדובר היה ברעידת אדמה בעוצמה הקרובה ל-8.5 בסולם ריכטר.
בהתקוממות גדולה בשנת 1598, שנודעה בשם קרב קורלאבה (Desastre de Curalaba), כמעט והביאו המפוצ'ה כליה על המושבה הספרדית שבצ'ילה.
המפוצ'ה החריבו את כל היישובים הספרדיים שמדרום לנהר הביוביו, להוציא את העיר ולדיביה ואת קסטרו שבאי צ'ילואה.
במרוצת המאה ה-18 חוותה צ'ילה גידול דמוגרפי וכלכלי מרשים כתוצאה מהרפורמות הבורבוניות ומהשקט לאורך הגבול הדרומי.
החברה השתכללה והתפתחה, ובידודה היחסי של צ'ילה הציב אותה במקום נוח ביותר לקדם את פני העצמאות המבוששת לבוא.
המשנים למלך נטו לפרש לאור צו זה את מערכת היחסים בין המשנה למלך למושל צ'ילה ככזו של כפיפות ותלות, אולם, במקרים מסוימים תקשר המושל ישירות עם המלך, ואילו באחרים באמצעות המשנה למלך של פרו.
על אף צו מכונן זה, היו גם צווים מאוחרים יותר שעסקו במערכת היחסים בין הקפיטניה למלכות המשנה.
בכל הנוגע למשאבים צבאיים, כגון חיילים וכלי נשק, וכן בנוגע לאספקה של מוצרים מסחריים, הייתה תלויה הקפיטניה במלכות המשנה של פרו.
המערכת המשפטית של הקפיטניה הייתה עצמאית מזו של מלכות המשנה, להוציא את האינקוויזיציה, שהייתה מוסד שיפוטי דתי, וכן ענייני המסחר, שהיו תלויים באגודת הסוחרים (consulado) של לימה עד 1795. טיב הקשר בין הקפיטניה למלכות המשנה השתנה בתקופות השונות, בהתאם לאופיים של המושלים והמשנים למלך.
כך, למשל, מסיבות אסטרטגיות של ביטחון מלכות המשנה ומתוך חשש משודדי ים, התערבו משנים למלך בניהול מלכות צ'ילה.
כתוצאה מכך, ומהמרחק הרב שבין צ'ילה למלך שבספרד, נהגו מושלים רבים לפנות למשנה למלך בלימה בשאלות ובבקשה להנחיות בעניינים דחופים.
עם זאת, מעולם לא הוכפפה הקפיטניה של צ'ילה באופן רשמי למלכות המשנה של פרו.
לבסוף, בשנת 1798, בעקבות סכסוך בין המשנה למלך אמברוסיו או'היגינס והמושל אביס (Avilés), הכריז המלך קרלוס השלישי כי צ'ילה היא עצמאית ממלכות המשנה של פרו "כפי שצריך היה להבין זאת מאז ומעולם" (como siempre debió entenderse).
בשנת 1776, עם הקמת מלכות המשנה של ריו דה לה פלטה נקרעה מצ'ילה הפרובינציה של קוז'ו (Cuyo), שהייתה ממזרח להרי האנדים והושמה תחת סמכותה של מלכות המשנה החדשה.
בשנת 1786 יושמה בצ'ילה שיטת האינטנדנסיות וזו חולקה לשתי אינטנדנסיות שהגבול ביניהן עבר בנהר המאולה (Maule).
האינטנדנסיה הצפונית של סנטיאגו חולקה ל-14 מחוזות (partidos) ואילו זו הדרומית של קונספסיון ל-8. שנה לאחר מכן, בשנת 1787, הופרד האי צ'ילואה ונמסר לסמכותה הישירה של מלכות המשנה של פרו.
נוסף על כך, נאלצו להתמודד מושלי צ'ילה במהלך חציה השני של המאה ה-17 עם פלישות חוזרות ונשנות של שודדי ים אנגליים.
על מנת להחזיק בחיל מצב בקפיטניה נוסד בשנת 1599 הריאל סיטואדו (Real Situado), קרן מטעם הכתר ששולמה ממכרות הכסף של פוטוסי לאוצר מלכות המשנה של פרו על מנת לסבסד את עלות ביטחון הקפיטניה של צ'ילה.
במרוצת המאה ה-17 התפתחו ענפי ייצור וייצוא השומן, העור והצ'רקי (Charqui) - בשר מיובש, והפכו למוצרי הייצוא העיקריים מצ'ילה למלכות המשנה של פרו.
המאה הבאה, המאה ה-18, עמדה, מבחינה כלכלית, בצילה של החיטה.
עלייתה של החיטה כמוצר הייצוא העיקרי שינתה את אופייה של החברה הקולוניאלית לכזו שתאפשר ייצור חקלאי מוגבר, שיענה על הדרישה ההולכת וגדלה של מלכות המשנה לדגנים.
כך, החל מסוף המאה ה-17 הפכה צ'ילה ל"אסם של פרו", אך בו בזמן נפגעה צ'ילה קשות ממגפה שפגעה באזורי גידול רבים.
במהלך התקופה הקולוניאלית הכו בצ'ילה מספר רעידות אדמה רבות עוצמה.
זו שארעה ב-13 במאי 1647 הרסה חלק ניכר מהעיר סנטיאגו; זו של 15 במרץ 1657, וגל הצונאמי שבה בעקבותיה, הרסו לחלוטין את העיר קונספסיון, שעברה מפנקו (Penco), מקומה דאז, למיקומה הנוכחי בפנים הארץ; וזו שהתרחשה ב-8 ביולי 1730, חזרה ופגעה באופן קשה בסנטיאגו ובוולפראיסו.
הקפת כדור הארץ היא מסע היוצא מנקודה שעל פני כדור הארץ בכיוון מסוים, ולאחר שעבר דרך כל המרידיאנים במסלול שאורכו מעל מינימום מסוים, שב לנקודת המוצא.
ההתפתחות הטכנולוגית והידע המדעי איפשרו את הקפת כדור הארץ לראשונה, ככל הנראה, בעידן התגליות בתחילת המאה ה-16.
חפירתן של תעלת סואץ ותעלת פנמה הקטינה את המרחק שיש לעבור על מנת לבצע את ההקפה באמצעות כלי שיט.
המצאת המטוס במהלך המאה ה-20 שיפרה אף היא את המהירות והבטיחות של המסע מסביב לכדור הארץ.
התפתחויות אלו הפכו את המסע, שנראה בעבר הרפתקני ומסוכן, כמעט לשגרה.
אך הקפת כדור הארץ עדיין מרתקת את הדמיון, ורבים מנסים להקיף את כדור הארץ באמצעים שונים ובלתי שגרתיים כגון מסע בכדור פורח או בטרמפים.
אם אדם מקיף ברגל את אחד הקטבים, ועובר דרך כל המרידיאנים, הרי שהוא ביצע לכאורה את הקפת כדור הארץ.
רבים אינם מתייחסים למעשה מסוג זה כהקפת כדור הארץ, ומוסיפים לתנאי שצריך לחצות את כל המרידיאנים גם תנאי שהמסלול צריך לעבור דרך שתי נקודות אנטיפודיות, ובכך יהיה אורכו לפחות כשל מעגל גדול.
קיימות מספר הגדרות נוספות להקפת כדור הארץ, כגון זו המשמשת למרוצי יאכטות, לפיה על אורכו של המסלול להיות לפחות 40,000 ק"מ ולעבור דרך קו המשווה.
כמו כן, מכיוון שכדור הארץ הוא ספירה, גם מסע מקוטב לקוטב ובחזרה, שאינו חוצה את כל המרידיאנים, ייחשב להקפת כדור הארץ, אך קשיים מעשיים מונעים בדרך כלל מסע מסוג זה.
הקפת כדור הארץ דרך הים
המפה משמאל מראה, באדום, מסלול שיט המקיף את כדור הארץ, תוך שהוא נעזר ברוחות הסחר ועובר דרך תעלת סואץ ותעלת פנמה.
בצהוב מסומנים האנטיפודים של כל נקודות המסלול.
השימוש ברוחות הסחר מקל על ההפלגה באמצעות מפרשים, על אף שהמסלול עובר דרך כמה נקודות בהן הרוחות שקטות יותר ניתן לראות שהמסלול משרטט באופן גס עיגול גדול ועובר דרך שתי נקודות אנטיפודיות.
המפה התחתונה מראה מסלול המשמש למרוצי יאכטות.
במרוץ מסוג זה הניסיון לשרטט עיגול גדול לא יהיה מעשי, והמעבר דרך התעלות יהווה מכשול מיותר למתמודדים.
לכן במרוצי יאכטות מגדירים מסלול המקיף את העולם כמסלול שאורכו לפחות 40,000 ק"מ, עובר דרך קו המשווה בקו החוצה כל מרידיאן, ומסתיים באותה נקודת התחלה ממנה יצא.
המפה מראה את המסלול המשמש במרוץ "ונדה גלוב" (Vendée Globe), אחד מכמה מרוצי יאכטות מסביב לעולם, המתקיים מדי ארבע שנים.
ניתן לראות כי המסלול אינו עובר דרך נקודות אנטיפודיות.
מכיוון שהרוחות בקווי הרוחב הנמוכים הן בעיקר רוחות הנושבות ממזרח למערב, הדבר יוצר מסלול קל יותר, ממזרח למערב, וקשה יותר, ממערב למזרח, כאשר השיט מסתייע בכוח הרוח.
קושי זה מוחרף בספינות בהן המפרש הוא מסוג מעטה רוחבי, דהיינו מפרש המותקן על כלונס אופקי בצורת ריבוע לרוחב הספינה.
מתחילת המאה ה-20 ישנן חברות המפעילות קווי אוניות נופש מסביב לעולם.
הראשונה שהחלה בכך הייתה חברת הספנות "קונרד" בשנת 1922. מסע מסוג זה יוצא בדרך כלל מניו יורק או סאות'המפטון וממשיך מערבה.
המסלולים הם מגוונים, לעיתים דרך הים הקאריבי ואז אל האוקיינוס השקט דרך תעלת פנמה או מסביב לכף הורן.
משם בדרך כלל מגיע המסלול להוואי, איי דרום האוקיינוס השקט, אוסטרליה או ניו זילנד וממשיך צפונה להונג קונג, דרום-מזרח אסיה, ומשם להודו.
בנקודה זו שוב ישנן כמה אפשרויות.
האחת היא הפלגה דרך תעלת סואץ והים התיכון, השנייה היא מסביב לכף התקווה הטובה ולאורך חופה המערבי של אפריקה.
המסלול מסתיים בנקודה שבה החל.
הקפת כדור הארץ דרך האוויר
מסלולים להקפת כדור הארץ דרך האוויר כרוכים, מטבע הדברים, בפחות אילוצים ממסלולים ימיים.
מאז פיתוח התעופה האזרחית הקיפו אלפים רבים של אנשים את כדור הארץ דרך האוויר.
ישנן חברות כפאן אמריקן שהפעילו קו טיסה סדיר מסביב לכדור הארץ.
כיום ניתן לתכנן טיסה מסוג זה בקלות יחסית, תוך שימוש במספר קטן של נקודות קישור.
הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה, הגוף הבינלאומי העיקרי המסדיר את ספורט התעופה, קבעה כללים שיש לעמוד בהם על מנת שהקפה של כדור הארץ תחשב להקפה תקנית.
הכללים שונים לגבי סוגים שונים של כלי טיס ונסיבות שונות.
הוועדה מעניקה לטייסים של כלי טיס מנועיים המוכיחים כי עמדו בדרישות תג, ובו יהלום אחד עד ארבעה יהלומים לפי הנסיבות והמסלול - הקפה לכיוון מזרח, הקפה לכיוון מערב, הקפה העוברת מעל הקוטב, הקפה ללא הפסקה.
תכנון הקפה אווירית של כדור הארץ בזמן שיא צריך לקחת בחשבון את זרמי האוויר והרוחות, ובמיוחד את זרמי הסילון המקיפים את חצאי הכדור הדרומיים והצפוניים מבלי לחצות את קו המשווה.
מכיוון שכך אין דרישה שהמסלול יחצה את קו המשווה על מנת שייחשב להקפה "תקנית", או שיחצה שתי נקודות אנטיפודיות.
כך, למשל, שיאו של סטיב פוסט בהקפה בכדור פורח היה במסלול שכולו בחצי הכדור הדרומי.
כלי טיס מנועי המקיף את כדור הארץ הקפה תקנית, חייב להתחיל ולסיים את ההקפה באותה נקודה ולחצות את כל המרידיאנים במסלול שאורכו לפחות 36,787.559 ק"מ, שזהו אורכו של חוג הסרטן.
המסלול חייב לכלול נקודות ביקורת בקווי רוחב המצויים מחוץ לחוג הארקטי ולחוג האנטארקטי.
עבור כדורים פורחים וכלי טיס שאינם משתמשים במנוע, התלויים לחלוטין ברוחות, ישנן דרישות קלות אף יותר.
על המסלול לחצות את כל המרידיאנים, ולכלול שורה של נקודות המצויות מחוץ לתחומם של שני מעגלים הנבחרים על ידי הטייס, בעלי רדיוס של 3,335.85 ק"מ, ומכילים את הקטבים, אך אין דרישה שהקטבים יהיו במרכזם.
הקפת כדור הארץ בכוח השרירים
איש עוד לא ביצע הקפה של כדור הארץ בהליכה, או בכלי המונע בכוח השרירים.
ספר השיאים של גינס פרסם קווים מנחים בדצמבר 2006 המצהירים כי הקפה בכוח השרירים צריכה לעבור מרחק מינימלי של 36,787.559 קילומטרים, שזהו אורכו של חוג הסרטן, עליה לחצות את קו המשווה, וכל שלב צריך להתחיל בדיוק במקום בו השלב הקודם הסתיים.
אין דרישה שהמסלול יחצה נקודות אנטיפודיות.
עד עתה איש לא עמד בדרישות אלו.
רבים חצו יבשות בהליכה, ריצה או באמצעות אופניים, אך את האוקיינוסים יש לחצות באמצעות כלי טיס או כלי שיט, ובכך הופך אורך המסלול בו מתקדם הנוסע בכוח שריריו לקצר מזה שדורש ספר השיאים.
אפקטים מדעיים של הקפת כדור הארץ
המקיף את כדור הארץ חייב לעבור דרך קו התאריך הבינלאומי, ולחצות אותו ממזרח למערב או ממערב למזרח.
בין שני צדיו של קו התאריך יש הפרש של 24 שעות.
בצדו המערבי של קו התאריך מקדימה השעה את שעון גריניץ' ב-12 שעות, ובצדו המזרחי של קו התאריך היא מפגרת אחריו ב-12 שעות.
החוצה את קו התאריך בכיוון מזרח, "מרוויח" יום, ואילו החוצה אותו לכיוון מערב "מאבד" יום.
עובדה זו עומדת בבסיס ההפתעה בסיום עלילת הספר "מסביב לעולם בשמונים יום".
מובן שאין המדובר באפקט פיזיקלי של ממש, אלא מבחירה שרירותית במיקומו של קו התאריך.
על פי תורת היחסות הפרטית, צופה הנמצא במנוחה ביחס לשעון הנמצא לגביו בתנועה, יחזה בתופעה לפיה הזמן בשעון נע מהר יותר.
אפקט זה מכונה התארכות זמן, וממנו נובע פרדוקס התאומים.
ביחס למרכז כדור הארץ, אם כן, שעון הנע מזרחה, בכיוון סיבוב כדור הארץ, ינוע מהר יותר משעון הנמצא על פני הארץ ואינו זז, ואילו שעון הנע מערבה, בניגוד לכיוון הסיבוב, ינוע לאט יותר.
באוקטובר 1971 ערכו שני מדענים ג'יי.
קיטינג ניסוי, המכונה על שמם ניסוי הייפלי קיטינג, בו לקחו שעוני צסיום הידועים בדיוקם הגבוה במיוחד, והטיסו אותם בטיסות מסחריות מסביב לעולם פעמיים, פעם מערבה ופעם מזרחה.
לאחר מכן הושוותה מדידת הזמן בשעונים אלו אל מול שעונים מדויקים במצפה הימי של צי ארצות הברית.
התוצאה שנצפתה תאמה את התחזית על פי תורת היחסות, ובכך הוכיחה פעם נוספת את אמיתותה.
האפקט אינו פועל על השעון, שפעולתו נותרת תקינה וזהה לשאר השעונים הנמדדים.
על פי תורת היחסות הזמן עצמו הוא הנע מהר יותר, והשעון מגיב בהתאם.
הקפות נודעות של כדור הארץ
על אף שההקפה הראשונה שאין עליה עוררין, היא של אנשיו של פרדיננד מגלן בשנת 1519, טוען הסופר גאווין מנזיס בספרו "1421" כי אוניותיו של הקברניט הסיני ג'נג חה השלימו הקפה של כדור הארץ בשנים 1421–1423, כמאה שנה לפני מגלן.
נראה שאנשי צוותו של פרדיננד מגלן שיצאו למסע מסביב לעולם ב-1519 הם הראשונים שהקיפו את העולם במסע מתועד שאין עליו עוררין.
מגלן עצמו נרצח באיי הפיליפינים ולא זכה להשלים את המסע.
אך בשל כך שבמסע קודם, ב-1511, הגיע מגלן עד למדינת סבה שבאינדונזיה, נקודה בה הספיק לבקר גם במסע זה בטרם נרצח, יש הטוענים כי השלים את הקפת העולם בשני שלבים.
מכל מקום, המפקד הבסקי של הספינה "ויקטוריה" מציו של מגלן, חואן סבסטיאן אלקנו ו-18 מאנשיו ששרדו והשלימו את המסע, שהחל עם חמש ספינות שעל סיפונן 200 אנשים, הגיעו ליעדם לאחר שהשלימו הקפה שלמה של כדור הארץ.
הספינה הגיעה לנמל סביליה שבספרד ב-8 בספטמבר 1522, לאחר שהשלימה הקפה של כדור הארץ בשלוש שנים וחודש אחד.
אלקנו ואנשיו היו הראשונים שהקיפו את כדור הארץ במסע יחיד.
מגלה הארצות הספרדי גרסייה חופרה דה לואאיסה יצא למסע בשנת 1525, ועמו שבע ספינות.
אף אחת מהספינות לא השלימה את המסע, ולואאיסה עצמו ורבים מקציניו (ובהם חואן סבסטיאן אלקנו) מתו בדרך, אך אנשי האונייה סנטה מריה דה לה ויקטוריה הגיעו לאיי התבלינים בטרם הושמדה הספינה בהתקפה פורטוגזית.
מפקד הספינה, אנדרס דה אורדאנטה ו-28 מאנשיו נלקחו בשבי על ידי הפורטוגזים, והוחזרו על ידם לאירופה דרך כף התקווה הטובה בשנת 1528, ולאחר ששוחררו ושבו לספרד השלימו את המסע המתועד השני להקפת כדור הארץ.
יורד הים האנגלי פרנסיס דרייק השלים את הקפת כדור הארץ בין 1577 ל-1580, בספינתו גולדן היינד.
דרייק גילה את מעבר דרייק, דרומית לכף הורן וצפונית לאיי שטלנד הדרומיים, אך נכנס אל האוקיינוס השקט דרך מצר מגלן.
הנזיר הפרנסיסקני הספרדי מרטין איגנסיו דה לויולה, היה האדם הראשון שביצע שתי הקפות של כדור הארץ, בשני הכיוונים.
המלח האנגלי תומאס קוונדיש השלים את הקפת העולם בין 1586 ל-1588. קוונדיש היה הראשון שיצא למסע בכוונה תחילה להקיף את העולם.
למשלחות שקדמו לו היו מטרות אחרות - סחר, שוד, תגליות, הפצת הנצרות.
קוונדיש היה הראשון שהתכוון בראש ובראשונה להקיף את העולם.
לאחר שהשלים את מסעו, שהביא לו עושר ותהילה, יצא למסע נוסף, אך מת במהלכו, והוא בן 32.
ההולנדי ז'אק מאהו יצא בראש צי של חמש ספינות שכלל 500 מלחים מרוטרדם ב-1598, במטרה להקיף את העולם.
משלחתו נתקלה בקשיים מרובים, ומאהו עצמו מת בחופה המערבי של אפריקה.
ההולנדי יוריס ואן שפילברגן הקיף את העולם בין 1614 ל-1617.
ההולנדים וילם סכאוטן ויאקוב לה מייר, הקיפו את העולם בין 1615 ל-1617 בספינתם "Eendraght".