tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
סניפי מקסימה פועלים תחת מספר שמות: מקסימה X, מקסימה XX, מקסימה XXX, מקסימה XXXX (לשעבר הייפר מקסימה), ברבורה, סטוקרוטקה וארמיטז'.
חלק מהשטח של סניפי XX ו-XXX מושכר לבעלי עסק אחרים, כך שהלקוחות יכולים לקבל שירותים נוספים והסניף מתפקד כקניון קטן.
מקסימה X (Maxima X) – זהו הסניף הקטן ביותר של מקסימה, אשר לרוב נמצא בשכונות ואזורים פרוורים.
בבולגריה, הסניפים פועלים תחת המותג "T-Market".
מקסימה XX (Maxima XX) – סניף יותר גדול מקודמו, אשר קיים באזורים פרוורים של ערים גדולות.
הסניף מכיל מבחר יותר גדול של מוצרים.
מקסימה XXX (Maxima XXX) – סניף גדול של הרשת המכיל עד כ-50,000 סוגים של מוצרים שונים.
הסניף מכיל מאפייה, מפעל להכנת מאפים וכן מטבחים, כך שרבים ממוצרי המזון מיוצרים במקום, בניגוד לרוב רשתות המרכולים בהם הסניף מקבל משלוחי מזון מחברות צד-שלישי בצורה סיטונאית.
סניפי מקסימה XXX ממקומים במרכזי ערים.
מקסימה XXXX (Maxima XXXX) – זהו הסניף הגדול ביותר שקיים.
נכון ל-2020, ישנו רק סניף אחד מסוג זה אשר ממוקם בקניון אקרופוליס שבווילנה.
סטוקרוטקה (Stokrotka) – רשת מרכולים פולנית שנרכשה על ידי מקסימה ב-2017 תמורת 338 מיליון דולר אמריקני.
ארמטיז' (Ermitažas) – ארמיטז' הוא מותג של מקסימה אשר מתמקד בשיפוץ ואחזקת הבית.
נכון ל-2017, קיימים שישה סניפים של המותג: בווילנה, קובנה, קלייפדה, שיאוליאי, יאנובה ואוקמרגה.
ב-2011, המותג הניב רווחים של 176.5 מיליון ליטאס.
ברבורה (Barbora) – אתר אינטרנט לרכישה מקוונת של מוצרים.
קבוצת מידאה (בסינית: 美的集团, באנגלית: Midea Group) היא יצרנית מוצרי חשמל סינית, שהוקמה על ידי חה שיאנגג'יאן בשנת 1968. המטה שלה בעיר בייג'יאו, מחוז שונדה, פושאן, גואנגדונג והיא רשומה בבורסה לניירות ערך של שנג'ן.
נכון לשנת 2018, החברה העסיקה כ-135,000 עובדים בסין ומחוץ לה עם 200 חברות בת ומעל 60 סניפים בחו"ל.
קבוצת מידאה רשומה בבורסת שנג'ן מאז שנת 2013. היא רשומה ב- Fortune Global 500 מאז יולי 2016. מידאה מייצרת מכשירי תאורה, מכשירי מים, טיפול ברצפות, מכשירי מטבח קטנים, כביסה, מכשירי בישול גדולים ומכשירי קירור.
יש לה גם היסטוריה ארוכה בייצור מוצרים ביתיים ומסחריים בתחום החימום, אוורור ומיזוג אוויר (HVAC).
בקיץ 2016 ביצעה מידאה מהלך מתוקשר לרכישת חברת הרובוטיקה הגרמנית KUKA.
זהו היצרן הגדול בעולם של רובוטים ומכשירי חשמל.
שווי החברה (ינואר 2021) 111 מיליארד דולר.
ה"ניו יורק טיימס" דיווח כי מידאה היא היצרנית הגדולה ביותר של תנורי מיקרוגל עבור מספר מותגים גדולים, כולל טושיבה, ווירפול ועוד רבים
קבוצת מפלגת העם האירופית היא סיעה בפרלמנט האירופי המורכבת מנציגים מהמפלגות החברות במפלגת העם האירופית (EPP).
לעיתים הסיעה כוללת חברי פרלמנט עצמאיים ונציגים ממפלגות לאומיות שאינן קשורות למפלגת העם האירופית עצמה.
קבוצת ה-EPP כוללת פוליטיקאים בעלי אוריינטציה נוצרית-דמוקרטית, שמרנית וליברלית-שמרנית.
מפלגת העם האירופית הוקמה רשמית כמפלגה פוליטית אירופית בשנת 1976. עם זאת, קבוצת מהמפלגתר בפרלמנט האירופי קיימת בצורה זו או אחרת מאז יוני 1953, מימי האספה המשותפת של קהילת הפחם והפלדה האירופית, מה שהופך אותה לאחת הקבוצות הפוליטיות הוותיקות ביבשת.
זו הקבוצה הפוליטית הגדולה ביותר בפרלמנט האירופי מאז 1999 עם כ-186 נציגים מתוך 705.
האספה המשותפת של קהילת הפחם והפלדה האירופית (שקדמה לפרלמנט האירופי של ימינו) התכנסה לראשונה ב-10 בספטמבר 1952 והקבוצה הנוצרית-דמוקרטית הראשונה הוקמה באופן רשמי למחרת, עם מאן סאסן כנשיא.
הסיעה איישה 38 מתוך 78 המושבים, שניים פחות מהרוב המוחלט.
ב-16 ביוני 1953 קיבלה האספה המשותפת החלטה המאפשרת הקמה רשמית של סיעות פוליטיות, וב-23 ביוני 1953 פורסמה ההכרזה על הקמת הסיעה באופן רשמי.
הסיעה הנוצרית-דמוקרטית הייתה הקבוצה הגדולה ביותר בפרלמנט, אך ככל שחלף הזמן איבדה תמיכה והייתה הקבוצה השנייה בגודלה עד לבחירות 1979. ככל שהקהילה האירופית התרחבה לכדי האיחוד האירופי, הסיעה החלה לייצג מפלגות שמרניות שאינן בהכרח נוצריות-דמוקרטיות.
בפרלמנט האירופי השביעי קבוצת EPP נותרה הקבוצה הפרלמנטרית הגדולה ביותר עם 275 חברי פרלמנט.
כיום היא הסיעה הפוליטית היחידה בפרלמנט האירופי שמייצגת באופן מלא את המפלגה האירופית המקבילה שלה, קרי מפלגת העם האירופית.
לאחר ש-12 מפלגות החברות ב-EPP קראו לסילוק או השעיית מפלגת פידז מהונגריה, המפלגה אכן סולקה ממפלגת העם האירופית ב-20 במרץ 2019. ההשעיה חלה רק על מפלגת העם האירופית אך לא על סיעתה בפרלמנט.
קבוצת מדינות מערב אירופה ומדינות אחרות , היא אחת מחמש הקבוצות האזוריות של האומות המאוחדות, והיא מורכבת מ-28 מדינות בעיקר ממערב אירופה, אך גם מאוקיאניה, צפון אמריקה ומערב אסיה.
הקבוצה היא קבוצת דיונים לא מחייבת, בה נדונים נושאים הנוגעים לעניינים אזוריים ובינלאומיים.
בנוסף, הקבוצה פועלת להקצאת תפקידים בגופי האו"ם על ידי העמדת מועמדים מהאזור.
בניגוד לרוב הקבוצות האזוריות האחרות, WEOG היא יוצאת דופן, מכיוון שגאוגרפיה איננה הגורם המגדיר היחיד לחברות בה.
במקום זאת, החברות מבוססת על מכנה גאו-פוליטית משותף, כלומר המדינות החברות שלה חולקות מכנה משותף מערבי-דמוקרטי.
לדוגמה, קנדה, אוסטרליה וניו זילנד חברות ב-WEOG אף על פי שאינן קרובות גאוגרפית למערב אירופה, אלא הן בעלות מאפיינים תרבותיים ופוליטיים משותפים עם מדינות מערב אירופה, בפרט, בריטניה.
אינה רשמית חברה בשום קבוצה אזורית, אלא משתתפת בפגישות של WEOG כמשקיפה, ונחשבת כחברה בקבוצה לצורכי בחירות מועמדים למוסדות האו"ם.
בעוד שמדינת ישראל ממוקמת גאוגרפית במערב אסיה, ישראל נחסמה מלהצטרף לקבוצת אסיה-פסיפיק על ידי מספר מדינות ערב.
מאז הקמת הקבוצות האזוריות באו"ם בראשית שנות ה-60, ישראל לא הייתה מסוגלת להשתתף בהתייעצויות הפוליטיות והמקצועיות במסגרת האומות המאוחדות וסוכנויותיה.
היא גם לא הצליחה לבחור את נציגיה למוסדות האו"ם בשל העובדה שהיא לא הייתה חלק מאף קבוצה אזורית.
במאי 2000, מדינת ישראל הפכה לחברה זמנית ב-WEOG בסניף ניו יורק של האו"ם, מה שאיפשר לה להציע מועמדים לבחירות לגופים שונים של האו"ם.
עם זאת, חברות זמנית זו עדיין מנעה מישראל להשתתף בפעילות במשרדי האו"ם בז'נבה, בניירובי, ברומא ובווינה.
ב-30 באפריל 2004 העביר בית הנבחרים של ארצות הברית החלטה הקוראת לשלב את ישראל באופן מלא ב-WEOG, והדבר הושג במאי 2004, אז קיבלה ישראל מעמד קבועה בהליכי ה-WOEG בניו יורק.
ב-13 ביוני 2005 נבחר שגריר ישראל באו"ם, דן גילרמן, להיות אחד מ-21 סגני נשיא עצרת האו"ם, כנציג מדינות WEOG.
הנציג הישראלי היחיד שקדם לגילרמן בתפקיד סגן נשיא עצרת האו"ם היה אבא אבן בשנת 1952. בספטמבר 2005 הגיש גילרמן בקשה בשם ישראל לחברות במועצת הביטחון של האומות המאוחדות.
ב-2008 שימשה שגרירת ישראל באו"ם, גבריאלה שלו, כיושבת הראש התורנית של מדינות WEOG.
ביוני 2011 השגריר רון פרושאור ייצג את קבוצת מדינות WEOG בהליכי בחירתו של המזכ"ל באן קי-מון.
בנובמבר 2013 התקבלה ישראל להליכי WEOG גם במטה האו"ם בז'נבה, החל מ-1 בינואר 2014.
קבוצת סינג'נטה היא ספקית בינלאומית של ידע וטכנולוגיות בתחום החקלאות, ובפרט בנושא זרעים ומוצרי הגנת יבול.
משרדיה הראשיים בבזל, שווייץ, ולה משרדים נוספים, כולל בשיקגו, תל אביב ושאנגחאי.
Syngenta AG הוקמה בשנת 2000 על ידי מיזוג העסקים האגרכימיים של נוברטיס ואסטרהזניקה ונרכשה על ידי כמצ'יינה, התאגיד הלאומי לכימיקלים בסין בשנת 2015. בשנת 2020 הוקמה קבוצת סינג'נטה, המהווה מיזוג של סינג'נטה, חברת "אדמה פתרונות לחקלאות" ועסקי החקלאות של סינוכם (Sinochem) תחת ישות אחת.
אבן דרך חשובה בתולדות סינג'נטה הייתה מיפוי רצף ה-DNA המלא של גנום האורז בשנת 2001, כאשר החברה גם הייתה חברה בקונסורציום המחקר של "אורז הזהב" (Golden Rice) ורכשה זכויות פטנט ומסחור.
החברה ויתרה על תשלומי תמלוגים בשווקים שבהם לחקלאי האורז היו ביצועים נמוכים ואפשרה לחקלאים להשתמש בזרעים.
בשנת 2004 זן תירס מתוק מהונדס מסינג'נטה קיבל רישיון ייבוא של האיחוד האירופי, שמשך תשומת לב משמעותית, והיה הדגנים המהונדסים הראשונים ששימשו למאכל אדם.
במתמטיקה, קבוצת מולטיברוט היא קבוצת הערכים במישור המרוכב שערכם המוחלט נשאר מתחת לערך סופי כלשהו לאורך איטרציות על ידי חבר במשפחת רקורסיות פולינומיות מתוקנות.
השם הוא הלחם בסיסים של מולטיפל (multiple) כלומר: הרבה, וקבוצת מנדלברוט.
כאשר d ≥ 2. ניתן להכליל עוד יותר את המעריך d לערכים שליליים ושברים.
הוא קבוצת מנדלברוט הקלאסית שממנו נגזר השם.
הקבוצות של ערכים אחרים של d מציגים גם תמונות פרקטליות כשהן משורטטות במישור המורכב.
כל אחת מהדוגמאות של חזקות שונות d המוצגות להלן משורטטת באותו קנה מידה.
הערכים של c ששייכים לקבוצה מסומנים בשחור.
ערכים של c שיש להם ערך בלתי מוגבל תחת רקורסיה, ולכן אינם שייכים לקבוצה, משורטטים בצבעים שונים, המוצגים כקווי מתאר, בהתאם למספר האיטרציות שגרמו לערך לחרוג מגודל קבוע באלגוריתם Escape Time .
הדוגמה היא קבוצת מנדלברוט המקורית.
הדוגמאות עבור נקראות קבוצות מולטיברוט.
קבוצות אלה כוללות את נקודת המרכז (0,0) ויש להן היקפים פרקטליים.
כאשר d הוא שלילי, נראה שהקבוצה מקיפה אך אינה כוללת את נקודת המרכז.
ישנה התנהגות מורכבת מעניינת בקווי המתאר בין הקבוצה לנקודת המרכז, באזור צורת כוכב עם סימטריה סיבובית של .
הקבוצה נשארה פעילה עד דצמבר 1917.
התחלה: תערוכת נסיך יהלום, מוסקבה, 1910
תערוכת "נסיך יהלום" נפתחה במוסקבה בסלון של בניין לוויסון ב-10 בדצמבר 1910, ונמשכה עד 16 בינואר 1911, וכללה עבודות של שלושים ושמונה אמנים.
בתערוכה הוצגו ציורים קוביסטיים צרפתיים מאת אנרי לה פוקונייה, אנדרה לוט, אלברט גלייז וז'אן מצינגר.
אוצר על ידי אלכסנדר מרסרו, התערוכה כללה בנוסף עבודות של האקספרסיוניסטית הגרמנית גבריאלה מינטר, וסילי קנדינסקי ואלכסיי פון יבלנסקי (ציירים רוסים שחיו אז באירופה), ואמנים רוסים שפעלו במוסקבה, כולל קבוצת אמנים צעירים שגורשה לאחרונה מבית הספר לציור, פיסול ואדריכלות במוסקבה בשל "נטיותיהם השמאלניות".
מטרתה המוצהרת של התערוכה הייתה "להציע לאמנים רוסים צעירים שמתקשים מאוד להתקבל לתערוכות עקב השמרנות הקיימת של הממסד האמנותית שלנו, ולתת להם את ההזדמנות לעלות לתצוגה."
אבל שם התערוכה עצמו, שטבע מיכאיל לריונוב כי "הוא אהב את הצליל של השם." היה בעצמו גורם שעזר לתייג אותה בציבור של התקופה.
ציירי מוסקבה, מעריצי סגנונות אמנותיים צרפתיים מודרניים ומבקרים בביתו של האספן סרגיי שצ'וקין וכוללים ציורים של סזאן, ואן גוך, גוגן ומאטיס, כללו את רוברט פלק, נטליה גונצ'רובה, פיוטר קונצ'לובסקי, אלכסנדר קופרין, מיכאיל לריונוב, אריסטארך לנטולוב, איליה משקוב, וסילי רוז'דסטבנסקי ומריאנה פון ורפקין.
הקבוצה כללה את דייוויד בורליוק, ולדימיר בורליוק, וסילי קמנסקי, ולימיר חלבניקוב, אלכסי קרוצ'ניק, ולדימיר מיאקובסקי, אנטונינה פדורובנה סופרונובה, אדולף מילמן, אלכסנדר אוסמרקין, ליובוב פופובה ומויסי פייגין.
עבודותיהם מדגימות את התעניינותם של האמנים בפיתוח הסגנונות החדשים (פרימיטיביות רוסית, סזאניזם רוסי ועוד) שהופיעו סביב תערוכתם הראשונה כתוצאה משילוב האמנות העממית של המחוזות השונים.
סגנונות וז'אנרים חדשים כמו תצוגות ואמנות גוף, צצו מהשילוב הלא סביר הזה של אמנות אירופאית ואמנות עממית רוסית ופולקלור של ההמונים ברוסיה.
מלבד המשמעות האמנותית של החברים הבודדים ב"קבוצת נסיך יהלום", פעילותם הביאה לשינוי איכותי באמנות הרוסית של שנות העשור הראשון במאה ה-20. בין השינויים החשובים ביותר היה הדמוקרטיזציה של אגודות האמנות ברוסיה.
כותרת המופע אומצה לאחר מכן כדי להקים אגודה אמנותית חדשה במוסקבה, אגודה שהפכה במהרה לגדולה ואחת מחברות התערוכות המשמעותיות ביותר.
קבוצת אמנים זו טענה שבמוסקבה תהיה סצנת האמנות העתידית.
האמנים שלה ינשימו את התרבות המערב אירופית המדולדלת עם הטוהר.
הקבוצה כולה הקדישה תשומת לב רבה לצעצועים המעוצבים באופן מסורתי, צורות אמנות מקומיות, שלטים ואפילו אייקונים.
סגנון הדפס הלובוק התפתח, ומוטיבים של פולקלור התחברו אליהם.
"האמנים הרוסים הלכו בדרכים שגוגן, מאטיס ופיקאסו הלכו בגילוי המוטיבים הפרימיטיבים של אפריקה ואוקיאניה, עם ההבדל היחיד שהם לא היו צריכים ללכת רחוק כדי למצוא השראה אלא קיבלו אותה בבית - בחנות שלטים, בכלי פח או ביצירות של אומנים עממיים אחרים שאינם מקצועיים."
ב-1912 התפצלו החברים הרדיקליים יותר בקבוצה, כולל לריונוב, ויצרו את "קבוצת זנב חמור" הקיצונית.
צוות סוניק (ביפנית: ソニックチーム; באנגלית: Sonic Team) הוא צוות פיתוח משחקי וידאו בבעלות חברת סגה.
צוות סוניק זכה להכרה בינלאומית בעיקר בזכות הפיתוח של הזיכיון האיקוני סוניק הקיפוד.
צוות סוניק ידוע גם בזכות הפיתוח של משחקי וידאו נוספים כמו למשל "Night into Dreams" ו-"Phantasy Star Online" .
צוות הפיתוח נוסד במקור בשנת 1990 במסגרת שיתוף פעולה בין המתכנת יוג'י נאקה, האמן נאוטו אושימה ומעצב השלבים הירוקזו יאסוהרה .
המטרה המקורית של צוות הפיתוח הייתה לפתח משחק שיוכל להתחרות בזיכיון משחקי מאריו של נינטנדו.
שאיפה זו הובילה לפיתוח המשחק "סוניק הקיפוד" אשר יצא לשווקים בשנת 1991 עבור הקונסולה סגה מגה דרייב ואשר הדמות הראשית בו הייתה קיפוד אנתרופומורפי כחול ומהיר שהפך בהמשך לקמע של חברת סגה ולתופעה תרבותית.
צוות הפיתוח קיבל באותה השנה את השם "צוות סוניק".
המשחק זכה להצלחה עצומה ולתרם רבות לעלייה במכירות של קונסולת המגה דרייב.
לאורך שנות ה-90 צוות סוניק המשיך לייצר משחקי וידאו שזכו להצלחה רבה, הכוללים את סוניק הקיפוד 2, סוניק CD וסוניק הקיפוד 3.
עם השנים צוות סוניק בחר לפתח גם משחקי וידאו בז'אנרים מגוונים ובפלטפורמות מגוונות מלבד המשחקים בזיכיון סוניק הקיפוד.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 צוות סוניק לקח חלק בפיתוח של קונסולת המשחקים סגה דרימקאסט, ופיתח עבורו את המשחקים Sonic Adventure ו-Sonic Adventure 2 אשר היו משחקי תלת מימד.
קבוצת משימות החלל הייתה קבוצת עבודה של מהנדסים של נאס"א שנוצרה ב-1958, שהופקדה על ניהול תוכניות טיסות החלל האנושיות האמריקאיות.
בראשותו של רוברט גילרות' ובסיסה במרכז המחקר לנגלי בהמפטון, וירג'יניה, קבוצה זו ניהלה את פרויקט מרקורי ותוכניות ההמשך.
לאחר שהנשיא ג'ון קנדי הציב את המטרה בשנת 1961 לתוכנית אפולו - להנחית אדם על הירח ולהחזירו בבטחה לכדור הארץ, נאס"א התפתחה להיות ארגון גדול ונדרש מתקן חדש לביצוע תפקידה של קבוצת משימות החלל, קבוצה זו החליפה מיקום למרכז החלל המאויש (כיום מרכז החלל ג'ונסון), הממוקם ביוסטון, טקסס .
בשנים מאוחרות יותר, נעשה שימוש חוזר במונח " קבוצת משימות חלל" כדי להתייחס לוועדה אד-הוק שמונתה על ידי הנשיא להמליץ על תוכניות טיסה אנושית בחלל, בדרך כלל בראשות סגן הנשיא.
לדוגמה, הנשיא ריצ'רד ניקסון מינה קבוצה כזו בפברואר 1969 כדי להתוות אסטרטגיה עתידית לטיסות חלל לאחר תקופת אפולו, בראשות סגן הנשיא ספירו טי אגניו .
בראש קבוצת משימות החלל, שנוצרה ב-5 בנובמבר 1958, עמד רוברט גילרות' .
במקור, קבוצה זאת כללה 45 אנשים, כולל שמונה מזכירות ו"מחשבים", התואר המקצועי של נשים שהריצו חישובים במכונות הוספה מכניות.
מתוך 37 המהנדסים שלה, 27 היו ממרכז המחקר לנגלי, ו-10 הוקצו ממרכז המחקר לואיס בקליבלנד, אוהיו.
החברים המקוריים של הקבוצה כללו את צ'ארלס דונלן, סגנו של גילות'; מקס פאגט, ראש אגף הנדסה; צ'אק מתיוס, ראש תפעול הטיסה; כריס קראפט, גם במבצעי טיסה; וגלין לוני, שבגיל 21 היה החבר הצעיר ביותר בקבוצה.
ראש המשרד לענייני ציבור היה ג'ון "שורטי" פאוורס .
בשנת 1959 הורחבה הקבוצה על ידי הוספת 32 מהנדסים מקנדה, כאשר הוסבו מפרויקט חץ אברו לאחר שבוטל.
המהנדסים החדשים הללו כללו את ג'ים צ'מברלין, ג'ורג' האריס, ג'ון הודג', אוון מיינרד, בריאן ארב, רודני רוז וטקווין רוברטס .
קנדי הציב את היעד הלאומי ב-25 במאי 1961, להנחית אדם על הירח עד סוף שנות ה-60 ולהחזירו לכדור הארץ בבטחה, התברר למנהל נאס"א ג'יימס אי.
ווב שהארגון הקיים יזדקק לכוח אדם ומתקנים גדולים בהרבה, ולמעשה מרכז ייעודי חדש של נאס"א, לניהול תוכניות טיסות חלל אנושיות בארצות הברית.
ווב קיבל את אישור קנדי והקונגרס, ובאוגוסט 1961 מינה צוות לבחירת אתר למרכז החדש.
ב-19 בספטמבר, ווב הכריז שמרכז החלל המאויש החדש (Manned Spacecraft Center - MSC) ייבנה ביוסטון, טקסס.
האתר נתרם על ידי אוניברסיטת רייס.
גילות' החל מיד במעבר של קבוצת המשימות שלו למרכז החדש, תוך שהוא מתכנן את ארגון הצוות שלו ואת המעבר שלו ליוסטון, תוך שימוש בשטחי משרדים ומתקן בדיקה מושכרים זמניים ב-12 אתרים בזמן שהמתקן החדש נבנה.
עד ספטמבר 1962, הארגון הועבר ליוסטון והבנייה החלה, ולמעשה סימנה את סופה של קבוצת המשימות.
מתקן MSC הושלם בספטמבר 1963.
חוק האווירונאוטיקה והחלל הלאומי הוא חוק שנחקק בשנת 1958. חוק זה למעשה היווה את הקמתה של נאס"א, הנחה גם את נשיא ארצות הברית לעמוד בראש מועצת אווירונאוטיקה וחלל לאומית (לימים מועצת החלל הלאומית ), כולל מזכירי המדינה וההגנה, מנהל נאס"א, יו"ר הוועדה לאנרגיה אטומית, וכל חברים נוספים שהנשיא בחר למנות.
על מועצה זו הוטלה המשימה של מתן המלצות על כיוון תוכניות החלל האזרחיות והצבאיות של ארצות הברית.
מדי פעם מועצה זו כונתה "קבוצת משימות חלל".
הנשיא ג'ון קנדי שכנע את הקונגרס לשנות את החוק על מנת לתת לו את הסמכות למנות את סגן הנשיא ליושב ראש המועצה במקומו.
כאשר תוכנית אפולו הגיעה לשיאה ב-1969, הנשיא ריצ'רד מ.
ניקסון הנחה את סגן הנשיא ספירו טי אגניו של "קבוצת משימות החלל" להמליץ על כיוון עתידי של תוכנית הטיסה האנושית בחלל של ארצות הברית.
סגן הנשיא תמך בתוכנית שאפתנית למערכת תחבורה בחלל, הכוללת חלליות לשימוש חוזר, תחנות קבועות לכדור הארץ וירח, וטיסת אסטרונאוטים למאדים .
עם זאת, ניקסון ידע שמצב הרוח בקונגרס האמריקני לא יאפשר מימון מסיבי בדומה לתוכנית אפולו, וקיצץ את התוכניות הללו רק לפיתוח מעבורת החלל, עם הקמת תחנת חלל במסלול כדור הארץ.
קבוצת מתרחצים (חום הצהריים) ) הוא ציור בצבעי מים מאת האמן הבריטי הנרי סקוט טיוק, שנוצר בשנת 1911. הציור נחשב לגרסה בעירום של ציור השמן "חום הצהריים" משנת 1902, והוא מציג שני נערים מתרחצים.
בתחילה, סברו כי הציור נוצר בשנת 1911, אך בבדיקה מאוחרת יותר התגלו מתחת לשכבות הצבע הספרות "1921", מה שמעורר דיון בנוגע לתאריך היצירה המדויק.
היצירה נמכרה לאספן האמנות לאונרד גורדון דיוק, שהיה מקורב לטיוק לאחר מלחמת העולם הראשונה.
הציור עבר בין אספנים שונים ונחשב לדוגמה ייחודית לעבודתו של טיוק, המתמקדת בנושאי נעורים, אור וטבע.
קבוצת מתרחצים (חום הצהריים) הוא דוגמה ייחודית לעבודתו של הנרי סקוט טיוק, המשקפת את נושאי הרחצה והנעורים שאפיינו את יצירתו.
הקשר ההדוק בין הציור לגרסת השמן המקורית "חום הצהריים" חושף תהליך עבודה ממושך והיבטים צורניים שהשתנו עם הזמן.
הציור "קבוצת מתרחצים (חום הצהריים)" מוזכר ברשומותיו של טיוק תחת השם "Bathing Group (R982)".
בתחילה, הוא תוארך לשנת 1911, אך בבדיקה מעמיקה התגלו הספרות "1921" מתחת לשכבות הצבע, דבר שמעלה את האפשרות כי היצירה הושלמה רק כעשור מאוחר יותר.
הציור מציג שני נערים רוחצים בעירום, בדומה לקומפוזיציה של "חום הצהריים", יצירה גדולה שנוצרה כמעט עשור קודם לכן.
הציור המקורי מ-1902 התבסס על שני דוגמנים, ג'ורג'י פורקר וברט ווייט, והוא הוצג באגודה הפוליטכנית המלכותית של קורנוול ונמצא כיום באוסף גלריית פלמות'.
היצירה נמכרה לאספן האמנות לאונרד גורדון דיוק, שהיה אספן בריטי ידוע של רישומים וציורי מים.
דיוק שירת כקצין בצבא הבריטי במהלך מלחמת העולם הראשונה, נפצע בקרב ונשבה על ידי הגרמנים.
לאחר המלחמה עבד במשרד החינוך הבריטי והתפרסם כאספן אמנות.
הקשר בין טיוק לדיוק נוצר משום שלאחר המלחמה, דיוק היה בין הדיירים ששכרו את "Lyndon Lodge", בית הוריו של טיוק בהנוול, לונדון, בין השנים 1919–1922. דיירים נוספים כללו את רולנד אלסטון, ג'ק הון וברנרד מילינג, אשר הכירו את דיוק בעת שהיו שבויים במלחמה.
מילינג אף היה מייסד "Squire Gallery" בלונדון, שהתמחתה בציורי מים ורישומים.
בשנת 1922, לאחר מכירת הבית, דיוק ושאר הדיירים המשיכו לשמור על קשר עם טיוק ואף ביקרו אותו בפאלמות'.
באותה שנה, הצייר סידני פרדריק מקלרי לומר רכש את "חום הצהריים", ודיוק ככל הנראה ראה את היצירה בסטודיו של טיוק ושכנע אותו לצייר גרסת צבעי מים בעירום.
הציור קבוצת מתרחצים (חום הצהריים) משחזר את הקומפוזיציה של "חום הצהריים", אך בעירום מלא, דבר המעיד כי גרסת השמן המקורית הייתה גם היא בעירום בשלביה הראשונים.
לפי יומניו של טיוק, הוא הוסיף בגדים (מכנסי דונגרי) לדמויות רק ב-9 בנובמבר 1902, חודשים לאחר תחילת העבודה על הציור.
קבוצת מניטו היא חברה צרפתית לייצור מלגזות, בימות מתרוממות ניידות וציוד העמסה מתקדם אחר.
החברה החלה את דרכה ב-1957, כאשר מרסל בראוד , בנם של מייסדי החברה, היה הראשון לפתח מלגזה אשר מתאימה לשימוש בשטח, על בסיס הכלאה בין מלגזה וטרקטור.
היום מניטו היא יצרנית מלגזות השדה (או מלגזות השטח) וכלי ההעמסה הטלסקופיים הוותיקה בעולם והמובילה בתחום.
בשנת 1944 נוסדה החברה, בעיר אנז'ה (Ancenis) אשר בצפון מערב צרפת, כחברה לייצור מערבלי בטון, מנופים ומכבשים לייצור לבנים.
בסוף שנות ה-50, בנם של המייסדים, מרסל בראוד, ירש את החברה והרחיב את פועלה, כאשר פיתח, יחד עם חבר, את מלגזת השטח הראשונה: הכלאה בין המלגזה, אשר הייתה קיימת באותה תקופה, לבין הטרקטור החקלאי.
הפיתוח החדש כונה "מניטו", כלומר "זה שמטפל בהכל", בצרפתית.
כבר בתחילת שנות ה-70 הרחיבה מניטו את פועלה לשוק הבינלאומי, ע"ב מגוון רכבי העמסה: תחילה לבריטניה, לישראל, והמשך לאיטליה.
בשנות ה-90 והאלפיים החלה לפעול במדינות הבנלוקס, פורטוגל, אוסטרליה, רוסיה ופולין, ובעשור האחרון גם בארצות הברית, ברזיל, הודו ודובאי (מול המזרח התיכון).
הפעילות הבינלאומית של מניטו תחילה התמקדה בייצוא, אך בהמשך הקימו גם מפעלי ייצור מחוץ לצרפת, ואף רכשו חברות תומכות שונות בתחום בכל רחבי העולם.
המשרד הראשי של מינטו, והן מרכז המחקר והפיתוח שלה ומרכז ההדרכה, עודם ממוקמים בעיר אנז'ה, בה נוסדה החברה.
במהלך השנים חברת מניטו הוסיפה לקו המוצרים של מלגזות השדה "הקלאסיות", גם כלי העמסה הנדסיים נוספים, מתקדמים שמכונות "מעמיסים טלסקופיים".
מעמיס טלסקופי או מלגזה טלסקופית היא מלגזה שמחובר אליה גליל טלסקופי ("בום" - מנגנון הארכה מכני על בסיס בוכנה הידראולית או בוכנה פנאומטית), שהופך אותה יותר למעיין עגורן.
בקצהו של הגליל הטלסקופי המתארך ניתן להתקין מגוון אביזרים, וכך עושה את הרכבים הללו למתאימים לעבודות העמסה שונות בתחומי תעשיות החקלאות, הבנייה והתשתיות.
לאחר בריטניה, ישראל היא המדינה הראשונה אליה יוצאו דגמי המלגזות של חברת מוניטו, כבר באמצע שנות ה-70.
לאורך כל השנים, היבואן של המותג מניטו בישראל היא חברת דוד צ'פניק ובניו, אשר בפועך הוא היבואן הוותיק ביותר בעולם של מוצרי מניטו.
קבוצת סוגת בע"מ, המוכרת במותג סוגת, היא חברה ציבורית ישראלית שמרכזה בעתלית, העוסקת בייבוא ושיווק מזון, בעיקר סוכר, קטניות ואורז.
החברה הבת העיקרית שלה, שבבעלותה המלאה, היא סוגת תעשיות בע"מ.
תחת המותג "סוגת" משווקת החברה מגוון מוצרי מזון, בהם סוכר, קטניות, אורז, קמח על סוגיו, דגנים, מוצרי אפייה, פירורי לחם ושימורי קטניות ותירס.
מותגים נוספים של החברה הם "עץ הזית", "מלח הארץ", "טחינת אל ארז", "פרג", "קפה אל נח'לה", "פופסטאר" ועוד, שבמסגרתם משווקת החברה מגוון רחב של מוצרי מזון.
קבוצת סוגת בע"מ הוקמה ביולי 1963 כחברה פרטית בשם מאגרי גיל בע"מ.
בשנת 1987 שינתה החברה, שבבעלות משפחת דנקנר ועיקר פעילותה בייצור ומכירה של מלח, את שמה לשם תעשיות מלח לישראל בע"מ.
בשנת 1992 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
בשנת 1997 רכשה החברה את השליטה בבנק הפועלים.
בשנת 2007 רכשה שרי אריסון את מניות השליטה בחברה מידי משפחת דנקנר, והפכה לבעלת השליטה היחידה בבנק הפועלים.
בשנת 2008 נמחקה החברה מהמסחר בבורסה לאחר שאריסון רכשה את כל מניות הציבור.
בהמשך מכרה החברה את מניות בנק הפועלים, וחזרה להתמקד בעסקי המלח.
בשנת 2011 שינתה החברה את שמה לשם מלח הארץ בע"מ.
בשנת 2019 רכשה החברה את "סוגת תעשיות" מחברת .
באמצעות "סוגת תעשיות" ביצעה "מלח הארץ" רכישות נוספות בתחום המזון.
בשנת 2021 רכשה פועלים אקוויטי 20% מ"מלח הארץ".
ביוני 2022 חתמה החברה על הסכם לרכישת חברת המידע העסקי "סטורנקסט" תמורת 180 מיליון ש"ח, אך העסקה בוטלה עקב התנגדות של רשות התחרות.
ב-5 ביוני 2024 שינתה החברה לשמה הנוכחי - קבוצת סוגת בע"מ.
מיולי 2024 מחזיקה קבוצת סוגת ב-50.1% מתשותפות המוגבלת קפה אל נח'לה (ירוק) מיסודם של בני רפיק נח'לה, שבבעלותה קפה אל נח'לה.
בימינו כוללת קבוצת סוגת את המותגים "סוגת", "מלח הארץ" (המשמש את החברות הבנות מלח הארץ עתלית בע"מ ומלח הארץ אילת בע"מ), "עץ הזית", "טחינת אל ארז", ושליטה בחברת "תבליני פרג".
מוצרי סוגת משווקים הן לשוק הקמעונאי והן לשוק התעשייתי והמקצועי – מוסדות ממשלתיים, מפעלי תעשייה גדולים, בתי חולים, מסגרות חינוכיות ובתי עסק מתחום המזון.
בדצמבר 2025 גייסה החברה 360 מיליון ש"ח בבורסה לניירות ערך בתל אביב, לפי שווי חברה של כ-1.2 מיליארד ש"ח לאחר הכסף, והפכה לחברה ציבורית.
בינואר 2026 רכשה סוגת את חברת פילטונה תמורת כ־55 מיליון ש"ח
קבוצת קי"ץ (ראשי תיבות של קולנוע ישראלי צעיר) היא קבוצה שפעלה בשנים 1976–1977 לקידום הקולנוע הישראלי האיכותי.
בראש הקבוצה עמד הבמאי עוזי פרס, שחי בפריז, וחבריה המרכזיים היו ניסים דיין, רנן שור, רחל נאמן ויעוד לבנון.
חברי הקבוצה פעלו בתקופה בה הקולנוע הישראלי היה תחת החטיבה לתעשיות קלות במשרד המסחר והתעשייה.
בהשראת "מנשר אוברהאוזן" שקרא להקמת הקולנוע הגרמני החדש, הם ניסחו מניפסט שקרא לקידום התמיכה בקולנוע כערך תרבותי ולקידומו תוך דחיקת הקולנוע הבידורי – צעד שעורר עניין רב.
לקבוצה הצטרפו הבמאים עמוס גוטמן, דני וקסמן, ג'אד נאמן, דן וולמן, נדב לויתן, גדעון גנני, אילן מושנזון ואורי ברבש.
ראשי הקבוצה פעלו מול משרד המסחר והתעשייה שקידם באותה תקופה את המפיקים, המפיצים ובעלי בתי הקולנוע, הטלוויזיה הישראלית – הערוץ הראשון, ששעריו היו סגורים בפני במאים ויוצרים צעירים, ובאמצעי המדיה של אותם ימים.
מניפסט קי"ץ הודפס לראשונה ברבעון קולנוע, בהוצאת המכון הישראלי לקולנוע, גיליון מס' 14, קיץ 1977
חבורה של במאי קולנוע ישראליים צעירים חברו יחדיו למאבק משותף ופרסמו מנשר על טענותיהם ומטרותיהם.
"הקולנוע הישראלי נמצא בימים אלה בעיצומו של תהליך חשוב: הקולנוע המסחרי הוותיק, ששלט במסכי הקולנוע בישראל למעלה מחמש עשרה שנה – מתמוטט.
הגולם קם על יוצריו ועכשיו נכונו לסרט הישראלי זמנים חדשים.
לצידה של התעשייה פועלים כבר מפיקים, במאים, צלמים ותסריטאים צעירים שכל כוונתם ליצור קולנוע אישי, אמנותי משוחרר מלחצים מסחריים הרסניים.
צעירים אלה, וצעירים רבים אחרים שיצרו סרטים קצרים, אישיים, למכביר בשנים האחרונות, חברו יחד להוכיח כי לקולנוע הישראלי ולתרבות הישראלית יש עתיד, וכי הרחוב הישראלי, על כל צדדיו, טעמיו ותהפוכותיו, הוא מקור לא – אכזב ליצירת סרטים בשפה פילמאית אחרת, חדשה, חיה ומקורית.
לחברי הקבוצה אין טעם אמנותי זהה, או השקפות אידאולוגיות דומות.
משותפת לנו האמונה, כי סרטים ישראליים יכולים וצריכים להיות מופקים בתקציבים נמוכים, בצוותים התואמים את המציאות הישראלית היום.
אמונתם של המפיקים המסחריים, כי סרט באורך מלא זקוק להשקעה של מיליוני לירות – אמונה הנתמכת על ידי משרדי ממשלה הנוגעים בדבר – נראית לנו לא רק מופרכת אלא אף שלילית.
ניתן וצריך לעשות סרטים זולים.
התנאי הבסיסי להפקת סרטים זולים, שלא יסכנו את עתידם של המפיק והבמאי, הוא שינוי מדיניות העידוד של הממשלה.
על הממשלה לאחד את כל מקורות עידוד הסרט הישראלי (המפוזרים כיום במשרדי המסחר והתעשייה, החינוך והתרבות ומשרד החוץ), לבטל את שיטת הפרסים והוועדות, וליצור חלוקה שווה של הכספים לעשרות יוצרי הקולנוע בארץ.
במקביל, מתכוונים חברי הקבוצה להעמיד לפני כל יוצר-קולנוע שיבקש להצטרף אליה, אפשרויות הפצה, הן בארץ והן מחוצה לה, אם במסגרות מסחריות, ואם במסגרות אחרות (אוניברסיטאות, סינמטקים, בתי קולנוע אמנותיים וכו').
התמיכה המוסרית-ההדדית בין חברי הקבוצה ושינוי במדיניות הממשלה בנושא עידוד הסרט הישראלי, יאפשרו לבמאי ולמפיק ליצור לפחות סרט אחד בשנה ללא תלות בקופה; כישלון סרט אחד לא יעיב על אפשרויות של במאי הקולנוע להמשיך ולביים סרטים.
החירות ליצור, היא התנאי לקיומה של כל אמנות אמיתית, ואנו נעשה הכל כדי ליצור את התנאים להתפתחותו של קולנוע חופשי – חופשי מלחצים מסחריים, מאפוטרופסות של ועדות וממוסכמות מקובלות.
אנו מאמינים כי זו הדרך ליצירת קולנוע ישראלי חדש."
פעילות הקבוצה הייתה קצרה, אך שינתה את השיח בתוך קהילת הקולנוע הישראלי.
גרעין מתוך הקבוצה שכלל את רנן שור, יעוד לבנון וג'אד נאמן פעל ב-1978 למען הקמת קרן הקולנוע הישראלי.
קבוצת עזריאלי בע"מ היא חברת נדל"ן ציבורית הפועלת בישראל ובארצות הברית, ומתמקדת בייזום, פיתוח, ניהול והשכרה של נכסים מניבים.
החברה נסחרת בבורסה לניירות ערך בתל אביב והיא אחת מחברות הנדל"ן הגדולות בישראל.
פעילותה מתפרסת על פני מספר מגזרים מרכזיים, בהם מרכזי מסחר וקניונים, נדל"ן מניב למשרדים, דיור מוגן, דאטה סנטרס ופרויקטים למגורים להשכרה.
קבוצת עזריאלי נוסדה ב-1983 כזרוע הישראלית של פעילות הנדל"ן הבינלאומית של האדריכל הקנדי-ישראלי דוד עזריאלי.
הפרויקט הראשון שלה היה בניית קניון איילון ברמת גן – הקניון המשמעותי הראשון אז בישראל, שבנייתו הושלמה בשנת 1985. נוסף על כך, מרכז קניות זה הוא הראשון שנקרא "קניון", תחדיש לשוני שהגה דוד עזריאלי (על בסיס "קנה" ו"חניון") ונקלט בעברית.
לאחר מכן, החברה בנתה את קניון הנגב בבאר שבע, קניון ירושלים, ומגדלי עזריאלי – מרכז העסקים הגדול בישראל, ורכשה מספר קניונים נוספים, דוגמת קניון חולון, קניון חיפה ואחרים.
עם רכישת חברת IC ב-1997, נוספו לקבוצה פרויקטי נדל"ן, ובכלל זאת 2 קניונים בהוד השרון ובחולון ומרכז מסחרי בהרצליה.
ביוני 2010 הונפקה החברה בבורסת תל אביב, לפי שווי של 9.5 מיליארד שקל, ונחשבת להנפקה הגדולה ביותר בתולדות הבורסה, ונכון ל-2021 היא החברה הרביעית בגודלה שנסחרת בבורסה בתל אביב עם שווי שוק של 36.7 מיליארד שקל.
לאחר מותו של דוד עזריאלי בשנת 2014 בתו, דנה עזריאלי, מונתה ליו"ר דירקטוריון הקבוצה, לאחר שכיהנה בתפקידי מפתח בחברה, ובמהלך הכהונה שלה הקבוצה נכנסה לפעילות בתחומים נוספים כמו מרכזי נתונים, מלונאות ודיור מוגן.
בשנת 2016 נכנסה הקבוצה לפעילות גם בתחום המסחר המקוון, על ידי רכישת אתר Buy2 אשר הוקם על ידי יזם האינטרנט אביב רפואה, בסכום מוערך של כ-80 מיליון ש"ח.
האתר, ששמו שונה ל-"Azrieli.com", הושק בתחילת 2017 ונחשב לאחד מאתרי המסחר האלקטרוני המובילים בישראל.
ביולי 2019 חברת עזריאלי נכנסה לתחום מרכזי הנתונים ברכישת 20% מחברת חוות השירותים האמריקאית קומפאס וביולי 2021 רכשה חברה נורווגית בתחום, בשם גרין מאונטיין, עבור 2.8 מיליארד שקל.
ב-27 במרץ 2023 השתתפה קבוצת עזריאלי בהשבתת המשק כצעד התנגדות לרפורמה המשפטית שקידמה ממשלת ישראל השלושים ושבע.
קבוצת עזריאלי מונה (נכון ל-2020) חמש זרועות עיקריות:
Azrieli Data centers LLC: חברה בת אמריקאית שמתעסקת במרכזי נתונים, מושקעת בהיקף של 23.95% בחברת קומפאס, שעוסקת בתחום זה.
בנוסף החזקה ישירה בנכסים בחו"ל, בפאלאס להבים ובדיור מוגן מודיעין בע"מ ו-3.1% מבנק לאומי.
החברה מתמחה בייזום, תכנון הקמה וניהול של פרויקטים בנדל"ן בכלל וקניונים בפרט, כיום (2025) הקבוצה מחזיקה בישראל 19 קניונים מעכו ועד אילת, 13 נכסי משרדים ו-5 בתי דיור מוגן, וכן 8 נכסי משרדים מחוץ לישראל.
נכון ל-2025 בבעלות הקבוצה 19 קניונים ומרכזים מסחריים בישראל:
+קניונים שהיו בעבר בבעלות החברהשם העירשם הקניון בעירשנת הקמהשנת מכירה/סגירההערותקריית אתאקניון עזריאלי קריית אתא20112021נמכר ב-2021 לחברת מילאנו ופיתוח ששינתה את שמו ל"קניון כפיר"
באחזקת החברה כ-13 בנייני משרדים בישראל, בשטח כולל של 628 אלף מ"ר (2020), ביניהם:
מגדלי עזריאלי, קומפלקס של גורדי שחקים בתל אביב, ובבסיסו נמצא קניון.
עזריאלי שרונה, אחד מגורדי השחקים הגבוהים בארץ, נמצא בתל אביב ובבסיסו נמצא קניון.
מרכז העסקים עזריאלי חולון, מתחם משרדים, מסחר ופנאי שהוקם ב-2013 ליד צומת חולון.
עזריאלי טאון, מגדל משרדים בדרך נמיר, במע"ר הצפוני של תל אביב.
באחזקת החברה כ-4 בתי דיור מוגן פעילים (ואחד עתידי בראשון לציון), בשטח כולל של 105 אלף מ"ר (2020):
מלון הסלע האדום, אילת – נרכש ב-2023
מלון הר ציון, ירושלים – נרכש ב-2020
מלון ג'ייקוב, מודיעין, נפתח ב-2025
מלון במגדל הספירלה, תל אביב, בתכנון.
באחזקת החברה כ-8 מבנים בחוץ לארץ, בשטח כולל של 237 אלף מ"ר (2020):
7 מספר מבני משרדים ביוסטון ובאוסטין, טקסס.
קבוצת עבודה או קבוצת משימה היא קבוצת אנשים העובדים תוך שיתוף פעולה רב תחומי לשם השגת מטרה משותפת או לביצוע פרויקט משותף.
לרוב תהייה זו חבורה של עובדים המועסקים במסגרת ארגונית משותפת המייצרת או מפיקה מוצר או שירות, לעיתים תהייה זו קבוצת חוקרים העובדים על פעילויות מחקר חדשות, שיהיה קשה לפתח בשיטות הארגון המסורתיות.
במקרים אחרים יכולה זו להיות קבוצה שנועדה להפיק מסמך, לקבוע תקינה או למצוא פתרון לבעיה.
מקרים פרטיים של קבוצת עבודה הם:
קבוצת עבודה שמטרתה לגרום לשיפור מתמשך
קבוצת מוזיקאים או שחקנים הנפגשים להעלות מופע משותף
תוחלת החיים של קבוצת עבודה יכולה להשתרע בין חודשים ספורים לבין שנים רבות.
לקבוצות מעין אלה יש לעיתים קרובות נטייה לשאוף להמשך קיום גם לאחר שהמשימה הושגה, ומכאן הצורך לפרק קבוצת עבודה אחרי שהיא סיפקה פתרון לבעיה שלשמה כונסה.
הכללים למי מותר להיות חלק מקבוצת עבודה וכיצד קבוצת עבודה מקבלת החלטות, משתנים באופן ניכר בין ארגונים.
במעבר מעבודה עצמאית לעבודה משותפת בקבוצה נדרשת מחברי הקבוצה הדדיות ושיתוף פעולה מלא בינם לבין עצמם, תוך התגברות על אגו ועל חילוקי דעות אישיים ומקצועיים.
וכן התגברות על בטלנות חברתית שהיא התופעה בה אדם משקיע פחות מאמץ בעבודה מאשר היה משקיע לו היה מבצע את העבודה לבדו.
בקבוצת עבודה קיימת סינרגיה בין החברים הנובעת מתרומות שונות של כל אחד מחברים, שכל אחד מהם בעל ידע והשקפה שונה על הפרויקט המשותף.
הידע השונה ומיומנויות שונות משלימים זה את זה לצורך הגשמת הפרויקט בצורה אופטימלית.
יתרון נוסף הוא שהחלטה שגויה יכולה להיות ממוזערת כי יותר אנשים, בעלי רקע שונה, צופים בתהליך ובוחנים אותו.
בארגונים גדולים יש להבדיל בין עבודת צוות לבין קבוצת עבודה.
אמנם בשני המקרים יש לכידות קבוצתית אבל יש שני הבדלים מהותיים: צוות הוא חלק מהמבנה הארגוני הפורמלי בעוד שקבוצת עבודה כוללת עובדים ממחלקות שונות ברמות היררכיה שונות.
בתוך קבוצת העבודה יכול כל חבר לתקשר ישירות עם חבר אחר בקבוצה ולא בעקיפין, באמצעות איש קשר מרכזי, כגון ממונה משותף.
לא כל ארגון תקינה הוא קבוצת עבודה, ארגונים כמו ארגון התקינה הבינלאומי, Internet Engineering Task Force, World Wide Web Consortium נועדו לפעול כל עוד יש צורך בשירותיהם.
קבוצת פולקסווגן AG היא יצרנית כלי רכב גרמנית.
החל מ-2015 הפכה ליצרנית כלי הרכב הראשונה בגודלה באירופה.
שוק הליבה של הקבוצה הוא האיחוד האירופי, וחברות הבת החשובות שלה כוללות מותגי רכב ידועים כאאודי, בנטלי, סקודה, למבורגיני, פורשה, סיאט, והמותג פולקסווגן עצמו.
בבעלותה של הקבוצה נמצאות גם החברות פולקסווגן רכב מסחרי וסקאניה, המייצרות כלי רכב מסחריים ומשאיות, ודוקאטי המייצרת אופנועים.
בשנת 2007 מכירות הקבוצה עמדו על כ-6.19 מיליון כלי רכב, כ-10% משוק הרכב העולמי.
באותה השנה הכריזה החברה כי בכוונתה להכפיל את מכירותיה ובכך לעבור על טויוטה ולהפוך ליצרנית הרכב הגדולה בעולם עד 2018.
בשנת 2015 נחשפה פרשת "דיזלגייט" - החברה זייפה נתוני זיהום בכחצי מיליון כלי רכב.
פולקסווגן נוסדה ב-1937 כקונצרן לאומי על ידי המשטר הנאצי בגרמניה כדי למכור את החיפושית.
ב-1945, לאחר סיום מלחמת העולם השנייה, השתלט הצבא הבריטי על המפעל ההרוס.
מייג'ור איוון הירסט, מפקדו של המפעל, ניסה לפרקו ולשלוח אותו לבריטניה, אך אף יצרנית רכב לא הייתה מעוניינת במכונית, שלפי דו"ח רשמי בריטי "לא עמדה בדרישות הטכניות הבסיסיות ממכונית".
כחלק מהתוכניות התעשייתיות לגרמניה מפעלים רבים, ובהם מפעלה של פולקסווגן, עמדו בפני סכנת פירוק.
מספר המכוניות הגרמניות שיוצרו אז הוגבל לכ-10% ממספר המכוניות שיוצרו ב-1936. המפעל לא פורק מכיוון שייצר כלי רכב לצבא הבריטי וב-1948 מסרה ממשלת בריטניה את החברה לגרמניה, והיא נוהלה על ידי בכיר אופל לשעבר היינריך נורדהוף.
ב-1960, כשחלק מנתחה של הממשלה הגרמנית בחברה החל להיסחר בשוק המניות, שונה שמה של החברה ל-Volkswagenwerk Aktiengesellschaft (פירוש המונח "Aktiengesellschaft" המקוצר לעיתים ל-AG הוא "חברה ציבורית").
ב-4 ביולי 1985 שונה השם ל-Volkswagen AG, המשקף את אופייה המגוון והגלובלי של החברה, ולא רק את מפעלה הראשי ומפקדתה, ה-Volkswagenwerk בוולפסבורג, גרמניה.
שני היצרנים הגרמניים הרבו לשתף פעולה לאורך ההיסטוריה.
החל מתכנון הגרסה הראשונה של פולקסווגן (ה"חיפושית") על ידי פרדיננד פורשה, עוד לפני שפורשה ייצר מכוניות בעצמו.
הדגמים הראשונים של פורשה היו מבוססים על דגם פולקסווגן (החיפושית) וחלקו רכיבים רבים.
מכוניות פורשה רבות בנויות עד היום בתצורה הייחודית של החיפושית: הנעה אחורית ומנוע מקורר-אוויר מאחור.
שיתוף הפעולה המשיך לאורך השנים כאשר פולקסווגן היה מותג עממי ופורשה מותג יוקרה,וב-2002 הציגו שתי החברות פיתוח משותף לרכב הכביש-שטח הקאיין של פורשה, יחד עם הטוארג של פולקסווגן.
לשני כלי הרכב שלדה זהה, ומיוצרים באותו מפעל, אך העיצוב והכיול שונים.
ב-2005 רכשה יצרנית רכבי הספורט הגרמנית פורשה 20% ממניותיה של קבוצת פולקסווגן.
היא המשיכה לרכוש נתחים נוספים מהחברה ובמרץ 2008, כשהיא מחזיקה ביותר מ-31% מהמניות, הכריזה פורשה כי היא מתכוונת לרכוש יותר מ-50% ממניותיה של פולקסווגן.
בהקשר זה הוזכר כי מהלך ההשתלטות נבע גם מכוונה להגן על פולקסווגן מפני השתלטות מחוץ לגרמניה.
ממוצע פליטת המזהמים של דגמי פולקסווגן עמד כבר ב-2008 קרוב לתקן המיועד.
עד לינואר 2009 הגדילה פורשה את החזקותיה בקבוצה ל-50.8% והודיעה שבכוונתה להגדיל את החזקותיה ל-75% עד לסוף השנה.
בחודש מאי באותה שנה, לאחר שמנהלי פורשה נוכחו לדעת שההון שבידם לא יספיק להשלמת הרכישה, החליטו שתי החברות בישיבה משותפת ב-6 במאי 2009 על מיזוג עתידי בין קבוצת פולקסווגן לפורשה החזקות רכב.
הודגש שתישמר העצמאות של חטיבות קבוצת פולקסווגן ובמיוחד עצמאות פורשה.
באוגוסט 2009 רכשה קרן האחזקות הקטרית, "קטר הולדינגס" (השייכת לרשות ההשקעות הקטרית) , 17% מפולקסווגן ב-10 מיליארד דולר.
המניות נרכשו מפורשה וכחלק מהעסקה הותנה שיוקם מרכז מו"פ בדוחא.
גם הקרן הזו התנתה קודם את ההשקעה בחברה במיזוג בין פורשה לפולקסוואגן.
הכוונה בהמשך של "קטר הולדינגס" הייתה לרכוש את מניות פולקסווגן מהבעלים של פורשה, משפחות פורשה ופיש, ב-17 מיליארד דולר.
המיזוג תוכנן להתבצע במהלך 2011. עם זאת, בספטמבר אותה שנה נודע על ביטול המיזוג עקב סיבוכים משפטיים, והוא בוצע באופן שונה בשנתיים שלאחר מכן.
קבוצת ספורט בבעלות אוהדים היא קבוצת ספורט, אשר השליטה בניהולה ובבעלותה נמצאת בידי אוהדיה.
להקמתה של קבוצה כזו יכולים להיות מספר מניעים ובהם:
מצב חוקי הנקבע על ידי הפרלמנט המקומי או התאחדות הספורט המקומית, כגון גרמניה שבה רוב רגיל ממניות קבוצות הבונדסליגה חייב להיות ברשות האוהדים.
קבוצה שהוקמה על ידי אנשים הרוצים לעסוק בספורט.
קבוצה המוקמת על ידי אוהדים שפועלים לפי אידאולוגיה סוציאליסטית, הטוענים שקבוצת ספורט צריכה להיות מחוברת לאוהדיה מבחינה רגשית, וכי היא איננה מוסד כלכלי רגיל.
קבוצה שהוקמה על ידי אוהדים לאחר שהקבוצה המקורית הפסיקה את פעילותה מסיבה כלשהי.
קבוצת האוהדים הגדולה והוותיקה ביותר היא קבוצת הכדורגל ברצלונה, שהוקמה בשלהי המאה ה-19 על ידי 11 שחקנים שהיו גם הבעלים.
כיום מונה הקבוצה 150,000 מניות, ששווי כל אחת מהן הוא 164 אירו.
גם ריאל מדריד, אתלטיק בילבאו, אייבר ואוסאסונה נמצאות בבעלות אוהדיהן.
שלוש מהקבוצות הבכירות בפורטוגל, בנפיקה ליסבון, ספורטינג ליסבון, ופורטו, נמצאות בבעלות האוהדים.
ביוון אלו שתי הקבוצות הבכירות של סלוניקי - אריס ופאוק.
כל הקבוצות בגרמניה הן קבוצות אוהדים מתוקף חוק "50+1", שלפיו לפחות 50% ומניה אחת של המועדון חייבים להיות בשליטת הציבור.
גם קבוצת הפוטבול אמריקנית גרין ביי פאקרס, נמצאת בבעלות אוהדיה.
קבוצות ספורט בבעלות אוהדים בעולם
ליגה שם הקבוצההליגה האוסטרית האזורית (3) אוסטריה זלצבורגהליגה האוסטרית האזורית (3) ויינר ספורטקלאבהליגה האוסטרית השנייהבלו וייס לינץהליגה האוסטרית השנייהגראצר א.ק.הבונדסליגה האוסטריתראפיד וינההבונדסליגה האוסטריתשטורם גראץ
ליגה שם הקבוצהנשיונל ליג דרוםבאת' סיטינשיונל ליגה צפוןברדפורד פארקנשיונל ליגצ'סטרפילדהפוטבול ליג השנייהאקסטר סיטי
ליגה שם הקבוצההליגה הראשונה של בוסניה והרצגובינה (2) צ'ליק זנציה
ליגה שם הקבוצהליגת העל הברזילאית אתלטיקו מיניירוליגת העל הברזילאית קורינתיאנסליגת העל הברזילאית סאו פאולוליגת העל הברזילאית סנטוסליגת העל הברזילאית פלמיירסליגת העל הברזילאית מועדון ספורט אינטרנסיונלליגת העל הברזילאית גרמיוליגת העל הברזילאית פלומיננסהליגת העל הברזילאית פלמנגו
ליגה שם הקבוצהליגת העל הבולגרית לוקומוטיב סופיהליגת העל הבולגריתבוטב פלובדיב
ליגה שם הקבוצהליגת העל הקולומביאנית דפורטיבו קאלי
ליגה שם הקבוצהליגת העל הקרואטית היידוק ספליט (בעלות חלקית)הליגה הקרואטית השלישית נא'ק ואראז'דין
ליגה שם הקבוצהליגת המשנה הקפריסאית אמוניה 29
קבוצות ספורט בבעלות אוהדים בישראל
בישראל הוקמו קבוצות האוהדים המקצועניות הראשונות במאי 2007, והיו אלה קבוצת הכדורגל הפועל קטמון ירושלים וקבוצת הכדורסל הפועל אוסישקין, אשר לימים שינו את שמן להפועל ירושלים והפועל תל אביב לאחר ששבו והתאחדו עם הקבוצות המקוריות מהן פרשו.
שתי הקבוצות הוקמו על ידי אוהדים שטענו כנגד ההנהלה כי היא מבצעת את עבודתה בצורה לא ראויה, וכמחאה על הישגיהן הנמוכים של הקבוצות המקוריות (הפועל ירושלים והפועל תל אביב בהתאמה).
באותה שנה הוקמה גם קבוצת בני יצ'אלאל רחובות של יוצאי אתיופיה.
כמו כן, קבוצת הכדורגל מכבי קביליו יפו וקבוצות הכדורסל הפועל חיפה, הפועל פתח תקווה והפועל רמת גן הוקמו מחדש על ידי אוהדיהן, לאחר שהקבוצות המקוריות התפרקו.
ב-2014 נוסדו קבוצות הכדורגל הפועל רובי שפירא חיפה ובית"ר נורדיה ירושלים בבעלות אוהדיהן, בעקבות ביקורות כלפי צורת ההתנהלות של קבוצות הפועל חיפה ובית"ר ירושלים.
ב-2015 הוקמה מחדש מכבי עירוני אשדוד כקבוצות בבעלות אוהדים, שבחרה להתפצל ממועדון ספורט אשדוד, בדומה למצב שהיה קיים לפני האיחוד עם הפועל בשנת 1999. בשנת 2019 קמה קבוצת הכח גלי גיל רמת גן, בשנת 2022 הוקמה קבוצת הפועל שמשון אשקלון.
ליגה שם הקבוצה ליגת העל הפועל ירושלים ליגת העל הפועל פתח תקווה ליגה לאומית מכבי קביליו יפו ליגה א' מכבי עירוני אשדוד ליגה ב' בית"ר נורדיה ירושלים ליגה ב' הפועל שמשון אשקלון ליגה ג' הכח גלי גיל רמת גןליגה ב'כפר סבא 1928
ליגה שם הקבוצה ליגת העל הפועל תל אביב ליגת העל הפועל חיפהליגה לאומיתאליצור "איתו" אשקלון ליגה ארצית הפועל רמת גן
קבוצת קל אוטו הייתה קונצרן ישראלי העוסק בהשכרת רכב (לתקופות קצרות או ארוכות), מכירת רכב חדש ויד ראשונה, טרייד אין, ליסינג תפעולי, ליסינג מימוני ועוד.
הקבוצה פנתה ללקוחות פרטיים ולמגזר העסקי.
הקבוצה נוסדה בשנת 1992 על ידי אלה ושמוליק קליין, כחברה למכירת רכב.
בהמשך התפתחה החברה ואף הקימה מספר חברות בת:
קל סוכנות לביטוח בע"מ: עוסקת בשירותי ביטוח.
קל מדיה: חברה לשילוט חוצות, העוסקת בפרסום על גבי שלטי ענק ועל גבי מוביליות.
Highway - מכללה וחברת השמה (לשעבר קל אוטו College): מציעה קורסים והכשרות במגוון תחומים עסקיים ומקצועיים, בנוסף להשמה בחברות רבות במשק.
קל אוטו הובלה ולוגיסטיקה: עוסקת בשינוע כלי רכב וצמ"ה.
במרץ 2013 נכנסה לתחום התיירות על ידי פתיחת מתחם נופש באילת.
בסוף שנת 2014 מונה דני שביט למנכ"ל החברה.
עד 2017 והחליפו אבי צור.
בדצמבר 2015 פסק בית הדין האזורי לעבודה בתל אביב שעל חברת "קל אוטו" לשלם פיצוי בסך חצי מיליון ש"ח להסתדרות העובדים הלאומית, משום שהחברה ניסתה לסכל את התארגנות העובדים בשלביה הראשוניים.
בשנת 2019 היו בבעלות החברה כ-17,500 כלי רכב והועסקו בה כ-500 עובדים.
בעקבות קשיים כספיים, בדצמבר 2019 הגיעו בעלי החברה להסכם על מכירתה ללא תמורה במזומן לחברת קרסו מוטורס ובכפוף לתנאים אחדים.
בינואר 2023 מיזגה קרסו את פעילות קל אוטו לתוך פעילות Freesbe והמותג קל אוטו חדל להתקיים.
קבוצת קוימברה היא קבוצה של אוניברסיטאות מאירופה שנוסדה בשנת 1985 במלאת 700 שנה לייסודה של אוניברסיטת קוימברה.
הקבוצה קמה כדי לקדם את האוניברסיטאות ולקיים הפריה הדדית ביניהן, על מנת לקיים מטרה זו, הקבוצה פועלת במספר תחומים:
הקלה על חילופי סטודנטים, חילופי רעיונות ודעות ומעבר ידע בין האוניברסיטאות, סטודנטים ומרצים כאחד.
קידום המחקר באוניברסיטאות תוך הבנת הגלובליזציה העולמית וניצול הקשרים בין האוניברסיטאות השונות.
ניסיון ליצור את חבורת העילית של האוניברסיטאות האירופאיות, ובכך למשוך תלמידים לאוניברסיטאות החברות בקבוצה.
קיום תחרויות בתחומים שונים על מנת לקדם תחומים אלו.
התחרויות כוללות תחרויות ספורט, דיבייט ועוד.
שיפור איכות ההוראה והתאמתה למאה ה־21.
הגברת חשיבות שיתופי פעולה כדי לקבל תוצאות מדעיות טובות יותר.
נכון לאפריל 2024, קבוצת קוימברה כוללת 40 אוניברסיטאות (בסוגריים שנת הייסוד) ב־22 מדינות:
בסוציולוגיה ופסיכולוגיה חברתית קבוצות פנים (באנגלית - ingroup) וקבוצות חוץ (באנגלית - outgroup) הן סוגים מנוגדים של קבוצות חברתיות.
לקבוצת פנים אדם מרגיש שייכות, מגדיר את חברי הקבוצה כ"אנחנו", ואילו לקבוצת חוץ אדם מרגיש ריחוק, התנגדות ורצון להתחרות.
את חברי קבוצת החוץ מגדירים כ"הם".
מקור המושג הוא מתיאורית הזהות החברתית של הנרי טז'פל וג'ון טרנר (Henri Tajfel & John Turner).
בסוף שנות השבעים הם עשו סדרה של מחקרים שבהם חולקו נסיינים לקבוצות מינימליות.
הניסויים האלה הראו שאנשים נוטים להעדיף את חברי הקבוצה שלהם (לחלק להם יותר כסף למשל) ולפגוע בקבוצה אחרת.
תוצאות אלו חזרו על עצמן בכל התנאים האפשריים, גם כאשר חלוקה לקבוצות נערכה באופן אקראי או אם חברי קבוצת חוץ לא היו ידועים.
עדיין הנסיינים העדיפו את קבוצת הפנים שלהם, גם על חשבון הטובה האישית שלהם.
תאוריית השליטה החברתית היא תאוריה בפסיכולוגיה חברתית העוסקת ביחסים הבין-קבוצתיים בחברה ומתמקדת במנגנוני שימור ויציבות של מדרג חברתי קיים.
לפי תיאוריה זו, היעדר שוויון בין הקבוצות השונות בחברה נשמר באמצעות שלוש התנהגויות בין-קבוצתיות עיקריות: אפליה ממוסדת, אפליה אישית מצטברת וא-סימטריה התנהגותית.
תאוריית הצדקת המערכת היא תאוריה בפסיכולוגיה חברתית לפיה ישנן הצדקות רבות לשמירת המערכת החברתית במצב הקיים תוך מניעת שינויה.
זאת, גם אם המערכת מיטיבה רק עבור חלק מהאנשים, ולאחרים לא, כאשר אחד המניעים הבסיסיים ששמירת המערכת כפי שהיא משרתת, הוא הצורך ביציבות וסדר.
הטיה לטובת הקבוצה - אנו נוטים תמיד להעדיף לטובה את חברי קבוצות הפנים, יש לנו רגשות טובים יותר לגבי קבוצת הפנים, ואנו נוטים לתת יחס לא הוגן לחברי קבוצת החוץ, מה שהומחש בפרדיגמת הקבוצה המינימלית.
טז'פל טען כי הסיבה לכך היא השאיפה לקבל הערכה, הערכה העצמית גוברת על ידי הזדהות עם קבוצה ותפיסת הקבוצה הזאת כנעלית על קבוצות אחרות.
את קבוצת הפנים אנו תופסים כמורכבת מאינדיבידואלים, ומזהים שונות רחבה בין חברי הקבוצה.
אך את קבוצת החוץ אנו תופסים כהומגנית, ולא מזהים הבדלים בין-אישיים בין חבריה.
הסיבה לכך היא שאת הקבוצה שלנו אנו מכירים יותר ויש לנו יותר יכולת לתפוס כל אדם בפני עצמו.
הטיית ייחוס הדומה לטעות הייחוס הבסיסית מופיעה בהקשר של קבוצת חוץ ומהווה מקור להיווצרות סטריאוטיפים, כאשר אנו שופטים אדם מקבוצת חוץ אנו נוטים לייחס את מעשיו לתכונה פנימית, ואז להכליל את התכונה הפנימית הזו על כל הקבוצה שאליה הוא משתייך.
קבוצת סמרטוט היא קבוצת אוונגרד מזרם הדאדא היוצרת בתחום אמנות הבמה.
הקבוצה פעילה מאז ראשית שנות ה-80. הקבוצה נוסדה על ידי האמן חוני איצקוביץ', הידוע בשם הבמה "חוני המעגל" והונהגה על ידיו עד מותו.
הקבוצה מזוהה עם פסטיבל עכו לתיאטרון אחר ופסטיבל ישראל, ומעלה את "פסטיבל הדגנרטים" השנתי בסינמטק תל אביב מאז שנת 2002. החל משנות ה-90, פועלת במסגרת עמותת אמני פרפורמנס בישראל לקידום האמנות הבין-תחומית ובמסגרת מוזיאון ינקו דאדא, עין הוד.
ייחודה של קבוצת סמרטוט הוא ב"פיסול בקהל" ובהעתקת תבניות תרבותיות על כל יסודותיהן ומרכיביהן בסגנון המכונה "רדי מייד עם תוספות".
פעילות הקבוצה החלה בשיתוף פעולה הדוק בין האמן הרב-תחומי חוני המעגל לבין אמן התנועה רוני סגמן בחוף ימה של תל אביב.
במהרה נוצר במקום גרעין משתתפים קבוע רב-תחומי: תיאטרון, מיצג, אמנות פלסטית, מחול, וידאו ומוזיקה שנמשך עד היום.
המופע הראשון של הקבוצה, "ערב החורבן", עלה ב-1981 במסגרת "לילות יפו".
המופעים הבאים הציגו במקלט לאמנות עכשווית ובגלריה שלוש.
החל מ-1986 הפכה קבוצת סמרטוט מזוהה עם פסטיבל עכו לתיאטרון אחר, שם העלתה מספר מופעים.
ב-1987 הופיעה הקבוצה במפגש אמנויות, תל חי 1987. במסגרת פסטיבל ישראל הציגה הקבוצה את "על המוקד על קידוש ה'", "הסעודה האחרונה בכיכר ציון", ו"עגל הזהב בגיא בן הינום", מופעים אלו עוררו סערה בקרב קבוצות נוצריות ויהודיות אורתודוקסיות.
חוני המעגל וקבוצת סמרטוט פיתחו במופעיהם את שפת ה"רדי מייד עם תוספות", בהם מועתקת תבנית חיים שלמה, ובתוכה, מבלי לשנותה ומבלי להפריע למהלכה היומיומי, משולבת "התוספת" האמנותית.
מופעי קבוצת סמרטוט נפתחים לא פעם בהתנהלות טקסית, מאופקת, תוך שמירה על סדר חברתי- בורגני או פולחני, שבמהרה מופר לכדי טראנס פגאני, אלים וטוטאלי, ללא חיץ בין המשתתפים השחקנים לבין הקהל, והקהל משמש חלק בלתי נפרד מהאירוע כולו.
כתוצאה מכך, נדרשים לא פעם חברי הקבוצה המשתתפים על ידי פסטיבלים ומוזיאונים, לחתום על כתב התחייבות ואחריות במקרי פגיעה בגוף ובנפש של המשתתפים ושל הקהל במהלך המופע.
גיורא מנור, במאמרו בכתב העת סטודיו, גיליון 20, 1991, כתב: "מה שמבדיל את אירועי סמרטוט מרוב מיצגי הרחוב, המוזיאון והגלריה, הוא המיזוג המושלם בין האישי-אינדיבידואלי.
תחושת ההיסטוריה הכללית, כביטוי לאישי הפרטי של היוצר...
חוני משחק, משתעשע, או מתאבל, במושגים היסטוריים-תרבותיים מקומיים מוכרים, המשמשים לו ולבני קבוצתו כנקודת ארכימדס, לבנות עליה את עולמם".
לכאורה, כותב גיורא מנור, "מצביע השם סמרטוט לכיוון של אמנות אנטי אסתטית.
אבל למעשה, מצטיינות העבודות בהקפדה צורנית, אסתטיקה ובצבעוניות".
מופעי קבוצת סמרטוט מרובות תקציב הדורשות תמיכה מסחרית וממסדית.
המופע "גן ילדים מלא עכברים" דרש הובלה והצבה של גן משחקים ציבורי שלם.
מאחורי "בס"ד החתונה" עמדה הפקת חתונה ישראלית על כל מרכיביה.
האירוע "על הרמפה" דרש שיחזור חנות קצבים ברלינאית משנת 1933. ב"קומיקס מחתרתי" נסגר הקהל בכלוב ברזל ענק ממדים בן 40 מ"ר.
הקבוצה כוללת אמנים שצמחו מתחומי האמנות השונים, מחול, מיצג, וידאו, תיאטרון, מוזיקה וצילום.
במשך השנים השתתפו עשרות אמנים בקבוצה מסביב לגרעין קבוע.
2002–2012 פסטיבל הדגנרטים השנתי, סינמטק ת"א.
2012–2015 פסטיבל לצאת מהקרון השנתי, מתחם התחנה, תל אביב.
1990. "סמרטוט", הוצ' משרד החינוך והתרבות, מפעלות דיסקונט לתרבות ואמנות
1999. "אור לגויים – מגזין החשק העברי הראשון", עמותת אמני פרפורמנס בישראל, בסיוע משרד המדע התרבות והספורט
קבוצת עַליבּאבּא היא חברת מסחר אלקטרוני סינית שבסיסה בהאנגג'ואו, הנותנת שירותי תשלום מקוון, פורטלים בין חברות, פורטלי חיפוש קניות ושירותי מחשוב ענן.
בין אתרי הקבוצה הפופולריים ביותר ניתן למנות את "עלי אקספרס" (AliExpress).
בשנת 2012 שני פורטלים מצליחים של הקבוצה גילגלו העברות של כ־170 מיליארד דולר, ערך גדול יותר משל "eBay" ושל "Amazon" יחדיו באותה התקופה.
כ־80% מהקניות המקוונות בסין נעשות דרך אתרי הקבוצה.
עיקר הפעילות של החברה בסין.
בשנת 2005 קנתה "" 39% ממניות החברה תמורת מיליארד דולר במזומן.
אילו הייתה "יאהו" מחזיקה בכל מניותיה עד להנפקה הראשונה שבוצעה ב־2014 היו אלו שוות כ־92 מיליארד דולר.
בספטמבר 2014 ביצעה הקבוצה את ההנפקה הראשונה הגדולה בהיסטוריה בבורסה לניירות ערך בניו יורק, אשר הצליחה לגייס 25 מיליארד דולר, לאחר ההנפקה הוערך שווי החברה בכ־231 מיליארד דולר.
במאי 2018 כבר הייתה שווה כ־507 מיליארד.
קבוצת עליבאבא הוקמה על ידי ג'ק מא, שייסד אותה בעזרת 60,000 דולר שגייס מכ-80 חברים.
בשנת 2010 קבוצת עליבאבא השיקה את "עלי אקספרס", שירות סחר אלקטרוני המורכב ברובו מעסקים סינים קטנים המציעים מוצרים לקהל בינלאומי.
רכישה עצמית – במאי 2012 רכשה עליבאבא חזרה 20% מהמניות של עצמה מיאהו, בשווי של 7.1 מיליארד דולר (24% ממניותיה נותרו באחזקת יאהו).
במחצית הראשונה של 2014 לקראת ההנפקה הראשונית (IPO) המתוכננת, ביצעה עליבאבא סבב רכישות עצום בגודלו המוערך בכ-5 מיליארד דולר.
במרץ 2014 רכשה עליבאבא את מניות השליטה בחברת ChinaVision Media Group תמורת 804 מיליון דולר.
באפריל 2014 רכשה עליבאבא כ־16% ממניות של Youku (שירות דומה ליוטיוב) בשווי 1.2 מיליארד דולר.
במהלך השנה לפני ההנפקה השקיעה 50 מיליון דולר בחברה Peel Technologies.
ביוני 2014 קנתה הקבוצה כ־50% מקבוצת הכדורגל גואנגג'ואו אוורגראנד בכ־192 מיליון דולר.
ביוני 2014 רכשה עליבאבא את יתרת 36% מהמניות של חברת "UCWeb" שעדיין לא היו בידיהם.
במהלך השנה השקיעה 692 מיליון דולר בחברת "InTime Retail"
במהלך השנה השקיעה 250 מיליון דולר בחברת "Lyft"
במהלך השנה השקיעה 250 מיליון דולר בחברת "SingPost"
בפברואר 2015 השקיעה 590 מיליון דולר ביצרנית הסמארטפונים "Meizu"
במרץ 2015 השקיעה כ־200 מיליון דולר בחברת "Snapchat", השקעה שהעמידה את שווי החברה על כ־15 מיליארד דולר
בדצמבר 2015 רכשה את "South China Morning Post" תמורת 266 מיליון דולר
באפריל פורסם כי עליבאבא השקיעה מיליארד דולר בקבוצת "לאזאדה"
ביולי 2019 השיקה החברה מעבד XuanTie-910 עם 16 ליבות מבוסס RISC-V ובספטמבר השיקה את שבב AI בשם Hanguang 800.
בספטמבר החל אדי וו לכהן כמנכ"ל החברה.
באפריל הוציאה החברה מודל שפה גדול בשם Qwen.
החברה מכרה תמורת 1.7 מיליארד דולר את רשת הקמעונאות Sun Art ואת Intime תמורת כמיליארד דולר.
בספטמבר 2014 הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בניו יורק.
בפועל ההנפקה גייסה 25 מיליארד דולר, מה שהפך אותה להנפקה הגדולה בהיסטוריה, בפער ניכר מהמקום השני של בנק סין לחקלאות שגייס 22.1 מיליארד דולר ב־2010.
קבוצת עליבאבא הסינית הודיעה במרץ 2023 כי היא מתכננת לפצל את האימפריה העסקית שלה, בשווי 220 מיליארד דולר, לשש יחידות שיפעלו ויגייסו כספים בנפרד, ובחנה את האפשרות של הנפקתן.
בשנת 2017 הקימה קבוצת עליבאבא מרכז מחקר ופיתוח גם בישראל באמצעות רכישת חברת ההזנק ויז'ואליד, ובשנת 2019 רכשה את "אינפיניטי איי.אר." (InfinityAR) הישראלית ומיזגה אותה במרכז הפיתוח.
בראש מרכז הפיתוח עמדה פרופ' ליהי צלניק-מנור מהטכניון, והועסקו בו כמה עשרות עובדים.
בשנת 2022 נסגר מרכז הפיתוח בישראל, ועובדיו פוטרו.
ב-2023 החלה החברה לשווק בישראל את שירות הענן שלה Alibaba Cloud באמצעות חברת Sela.
Alibaba.com – הפלטפורמה הגדולה בעולם למסחר מקוון בין עסקים עבור עסקים קטנים.
Taobao – שוק Taobao הוא שוק המסחר מקוון עבור משתמשים פרטיים, הגדול בסין.
על פי דירוג Alexa הוא האתר השני בסין לפי כניסות והעשירי בעולם.
Tmall – פורטל משלים ל־Taobao.
על פי דירוג Alexa הוא האתר השמיני בסין.
Juhuasuan – אתר לקניה קבוצתית בסין, שהושק על ידי Taobao.
ב־2010 הפך חברת בת עצמאית.
eTao – השוואת מחירים שהושק על ידי Taobao והפך לחברה עצמאית בסוף 2010.
Alipay (סינית מפושטת: 支付宝, פִּין-יִין: Zhīfùbǎo) – אתר תשלומים לצד שלישי שהושק ב־2004. הוא בעל נתח השוק הגדול ביותר בסין עם כ־300 מיליון משתמשים.
Alibaba Cloud Computing – אתר שרותי מחשוב ענן, כולל e-commerce, כריית ועיבוד מידע וכן שירותי התאמות מידע.
AliExpress (עלי אקספרס) – אתר מסחר מקוון קמעונאי.
מורכב בעיקר מעסקים סינים קטנים המציעים את מרכולתם לקהל הצרכנים הבינלאומי.
הושק ב־2010. בספטמבר 2014 כבר היה אתר המסחר המוביל ברוסיה.
China – שותפות עסקית של עליבאבא עם יאהו!
שהוקמה כאשר עליבאבא רכשה את Yahoo!
Laiwang – תוכנה להעברת מסרים.
ChinaVision Media Group – במרץ 2014 רכשה עליבאבא את מניות השליטה בחברת ChinaVision Media Group תמורת 804 מיליון דולר, שתי החברות הודיעו כי יקימו ועדה מיוחדת לשיתוף פעולה בין השתיים.
קבוצת פישמן הייתה חברת החזקות גדולה בבעלותו של אליעזר פישמן.
לקבוצה היו החזקות בתחומים רבים, בהם קמעונאות, תקשורת, תקשורת המונים, תעשייה, נדל"ן ועוד.
חלק מהחברות בקבוצה הן בבעלותה המלאה, וחלקן בבעלות חלקית (בהן גם חברות ציבוריות).
החל מסוף שנות השמונים החל אליעזר פישמן לצבור החזקות רבות, בעיקר באמצעות הלוואות ממספר בנקים.
בשנת 2014, בעקבות מלחמת האזרחים באוקראינה, והחרמות שהוטלו על רוסיה בעקבותיה, צנחו ערך החזקות הקבוצה ברוסיה, ובפרט בחברת ההחזקות מירלנד, אשר השליטה בה התחלקה בין מבני תעשיות, כלכלית ירושלים ודרבן, כולן בשליטת הקבוצה.
הועלה חשש כי הקבוצה לא תצליח לעמוד בהתחייבויותיה, בסך 5 מיליארד שקלים, לראשונה בתולדותיה.