tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עאישה עבד א-רחמאן דנה בספריה בדמויות הנשיות שנזכרו בקוראן, בתקופות שונות, בחברות שונות, ובאמונות ודתות רבות, ודרך הנשים הללו ניסתה לצייר את התמונה הגדולה של דמות האישה באסלאם.
היא התחילה בחוה ויצאה נגד התפיסה שחוה נוצרה מצלעו של אדם, ושבניגוד אליו, היא אינה ישות מושלמת.
לטענתה אלוהים ברא את חוה ואת אדם מרוח אחת ("وبث منهما رجالًا كثيرًا ونساءً") והיא השתמשה בפסוקים מהקוראן כדי להוכיח את טענתה.
רעיון אחר שהתנגדה לו הוא שחוה פיתתה את אדם לאכול מהעץ, והחטא הזה רודף את כל הנשים.
לטענת א-רחמאן, הקוראן מתנגד לטענה זו ("وعصى آدم ربه فغوى").
היא מדברת גם על אמהות הנביאים, על השפעתן בעיצוב דמותם של הנביאים, והתפקיד שלהן בהפצת המסר האלוהי: האג'ר (הגר), אמו של אסמאעיל (ישמעאל); אמו של מוסא (משה), חנה בת זוגו של עימראן (אימה של מרים הבתולה); מרים אמו של עיסא (ישו) ואמינה בנת והב אמו של הנביא מוחמד.
כמו כן היא מדברת על בילקיס, מלכת שבא, והדרך של הקוראן להציג את הדמות המיוחדת הזאת.
היא מציגה גם את אשת נוח, אשת לוט, ונשות המלכים, אשת פרעה ואשת אל-עזיז, ואת החופש שלהן לבחור את החיים שלהן ואת האמונה שלהן בלי קשר לאמונה של בני זוגן.
א-רחמאן התייחסה גם אל הבנות שנזכרו בקוראן: אחותו של מוסא (מרים הנביאה) ותפקידה בשמירתה על החיים שלו, והבנות של שועייב (יתרו).
דרך כל הדמויות הנשיות האלו ניסתה א-רחמאן לבנות דמות נשית מוסלמית, שהיא חופשייה בבחירת האמונה שלה, ובאופן החיים שלה.
הצעותיה של א-רחמאן להתקדמות האישה המוסלמית
עאישה עבד א-רחמאן הציגה הצעות בכנס טריפולי ב-12 בדצמבר 1970 בתחום הדעווה האסלאמית (الدعوة الاسلامية), לשחרור האישה החדשה:
פרסום ספרים על הדמות של האישה המוסלמית, וכתיבת מחקרים על האישה בקוראן ובסונה (السنة النبوية) ובהיסטוריה האסלאמית הפוליטית, הדתית, המדעית והספרותית.
בחירת ספרים לדמויות נשיות מוסלמיות מהספרייה הערבית, ושימוש בחלק מהספרים אלה בלימודים, לסטודנטיות בתי ספר תיכוניים במדינות הערביות.
בניית ספרייה למחקים וספרים אסלאמיים, עם תרגום הספרים האסלאמיים שפורסמו בשפה לא ערבית, ותרגום הספרים הערביים לשפות אחרות.
עאישה עבד א-רחמאן קיבלה מספר רב של תעודות הוקרה: פרס הממשלה במצרים בלימודי חברה, פרס הסיפור הקצר ופרס המדינה בספרות; תעודת הוקרה ב"יעילות הרוחנית" מהמלך חסן השני, ופרס הספרות ממדינת כווית.
היא הייתה חברה במועצת המחקרים האסלאמיים, המועצה הגבוהה לתרבות, והמועצות הלאומיות המתמחות במצרים.
על שמה של גברת עאישה עבד א-רחמאן נקראו במצרים ובמדינות ערב אחרות בתי ספר ואולמות לימוד.
בנוסף, קיבלה את הפרס הבינלאומי על שם המלך פייסל, לאור הצטיינותה ביצירה, ובמיוחד בפירוש פסוקי הקוראן (אל-תפסיר אל-ביאני).
עאישה אל-מאנה היא פעילה חברתית ופמיניסטית סעודית, אשר ידועה בשל השתתפותה בקמפיינים נגד האיסור על נהיגה של נשים ומערכת האפוטרופסות הגברית, לפיה כל ההחלטות לגבי חייה של אישה מתקבלים על ידי גבר, בדרך כלל בן משפחתה.
היא המנהלת של בתי החולים אל-מאנה ושל המכללה למדעי הבריאות על שם מוחמד אל-מאנה, והיא חברת דירקטוריון של חברת אברהים מ.
אל-מאנה נולדה ב-1948 בעיר ח'ובאר שבערב הסעודית.
לאחר שלמדה קוראן בבית הספר "אל-כותב" בסעודיה, אל-מאנה נסעה למצרים, שם היא סיימה את לימודי בית הספר.
לאחר מכן היא למדה סוציולוגיה באוניברסיטה האמריקאית בביירות, וסיימה את התואר הראשון בסוציולוגיה באוניברסיטת אורגון בשנת 1971, ואחריו תואר שני בסוציולוגיה באוניברסיטת אריזונה סטייט.
היא השלימה את הדוקטורט שלה באוניברסיטת קולורדו ב-1982, והייתה אחת הנשים הסעודיות הראשונות לעשות כן.
להמחקר שלה לתואר היה "פיתוח כלכלי והשפעתו על מצב הנשים בסעודיה".
ב-1985, אל-מאנה הקימה את חברת הפיתוח אל-חאליג'ה, החברה הראשונה בסעודיה המנוהלת רק על ידי נשים.
מטרת החברה הייתה להציע הכשרת מחשבים ונושאים טכניים לנשים, ולהקים מרכז מחקר עם דגש על מחקר על נשים בכוח העבודה.
אל-מאנה הייתה האישה הראשונה להימנות כמנהלת בבית חולים בסעודיה ב-1990, כאשר הפכה למנהלת שירותי תמיכה בקבוצת בתי החולים אל-מאנה המחוז המזרחי של ערב הסעודית.
מחאה על איסור נהיגה לנשים
אל-מאנה השתתפה בשלושה קמפיינים שונים במחאה על האיסור על נשים לנהוג כחלק מהתנועה לביטול איסור נהיגה לנשים, قيادة المرأة في السعودية (קיאדה אל-אימר'א פי א-סעודיה, או נשים להגה, אשר פירושה הכפול היא "נהיגת נשים" וכן "מנהיגות נשים").
הפעם הראשונה הייתה ב-1990, במהלך מלחמת המפרץ.
אל-מאנה השתתפה גם בקמפיין שהתקיים ב-2011, כחלק מגל מחאות רחב יותר במסגרת האביב הערבי, ושוב ב-2013.
אל-מאנה היה אחת מארבעים ושש נשים שארגנו הפגנה בריאד ב-6 בנובמבר 1990 במחאה על האיסור.
לפני ההפגנה, הנשים שלחו עצומה לנסיך הכתר דאז, סלמאן בן עבד אל-עזיז, מושל ריאד באותה העת, בבקשה שהוא והמלך פאהד יפעלו לביטול האיסור על נהיגת נשים.
הן נסעו במכוניות שלהן בשיירה עד שהן נעצרו ועוכבו על ידי המשטרה.
אל-מאנה ועוד משתתפות תיארו את החוויות שלהן בספר שיצא בשנת 2011, "השישי בנובמבר" ("السادس من نوفمبر").
ההפגנה הייתה נושא הרומן מאת סעד אל-דוסארי, "ריאד - נובמבר 90".
רוב המשתתפות נענשו על ידי איסור נסיעות, ומי שהיו עובדות ממשלה איבדו את משרותיהן.
ב-2011, אל-מאנה ערכה סדנאות על מערכת האפוטרופסות הגברית הנהוגה בסעודיה, בערים ריאד, ג'דה ו ח'ובאר, כחלק מקמפיין לביטול שיטה זו, אשר לפיה המדינה ממנה גבר להיות האפוטרופוס לכל אישה - בדרך כלל מלידתה זה אביה, אחר כך כשהיא נישאת - בעלה, ואם היא מתאלמנת - בנה.
האפוטרופוס מחליט הכל עבורה - למשל, היכן תתגורר, אם תלמד ואיפה, אם תינשא ולמי, אם היא תוכל לצאת לעבוד, אם היא תוכל לנסוע לכל יעד שהוא.
ב-2013, השתתפה אל-מאנה בפאנל שכותרתו "נשים, ירושות מסחריות, וחוק המשפחה" שבמהלכו המשתתפים קראו להקמת גוף משפטי עצמאי שיגן על ירושות של נשים.
לעיתים קרובות מופעל לחץ על נשים סעודיות על ידי בני משפחתן, קרובי משפחה, מכרים ואחרים בחברה לוותר על כל הכספים שהן עשויות לרשת לטובת חלוקה בין בני המשפחה הזכרים.
אל-מאנה טענה ש"הכחשת ירושתן לנשים היא אחת הסיבות העיקריות מאחורי סכסוכים משפחתיים" בסעודיה
ב-2016, הייתה אל-מאנה אחת מאלפי הנשים שחתמו על עצומה לביטול שיטת האפוטרופסות.
אל-מאנה הקימה קרנות לתמיכה בחינוך של נשים סעודיות.
עדיפות ניתנת לנשים סעודיות, אך אם אין מועמדות זכאיות, נשים ממדינות ערב אחרות יכולות לקבל מלגות.
במאי 2018 נעצרה אל-מאנה, יחד עם פעילות פמיניסטיות אחרות שנעצרו בסדרת פשיטות, ביניהן, לוג'יין אל-הד'לול, אימאן אל-נאפג'אן, עזיזה אל-יוסף ומדיחה אל-עג'רוש.
אל-מאנה ואל-אג'רוש שוחררו כעבור מספר ימים (בעוד האחרות נשארו מעוכבות), כנראה בשל גילן.
עאסמה ג'האנגיר (אורדו: عاصمہ جہانگیر; 27 בינואר 1952 - 11 בפברואר 2018) הייתה עורכת דין לזכויות אדם ופעילה חברתית פקיסטנית, שייסדה ועמדה בראש הוועדה לזכויות אדם של פקיסטן.
ג'האנגיר לקחה חלק פעיל בתנועת עורכי הדין שהובילה תנועת מחאה עממית שיצאה נגד ההתנהלות בלתי חוקתית של הנשיא פרבז מושארף ב-2007. היא החזיקה במספר תפקידים בינלאומיים ביניהם, חוקרת מיוחדת של האו"ם בנושא חופש דת או אמונה.
ג'האנגיר נולדה וגדלה בלאהור להורים שהיו פעילי זכויות אזרח.
אביה, מאליק גולאם ג'ילאני, היה עובד מדינה שהחל לשהיות פעיל פוליטית עם פרישתו ושהה שנים בכלא ובמעצר בית על התנגדותו לדיקטטורות צבאיות.
הוא גינה את ממשלת פקיסטן שבמהלך פעילות הצבאית במזרח פקיסטן, בנגלדש של ימינו, נרצחו חפים מפשע.
אמה, סביחה ג'ילאני, הייתה האישה המוסלמית הראשונה שלמדה פורמן כריסטיאן קולג' בלאהור.
היא ניהלה חברת ביגוד עד שאדמות המשפחה הורחמו ב-1967 בגלל פעילותו הפוליטית של בעלה.
ג'האנגיר למדה משפטים במכללת קינאירד (לאהור) ב-1978. ב-1980, היא נקראה לשרת בבית המשפט הגבוהה בלאהור ושנתיים מאוחר יותר, בבית המשפט העליון של פקיסטן.
בתחילת שנות השמונים היא הייתה פעילה לשינוי המשטר והחזרת השלטון הדמוקרטי לפקיסטן.
בשנת 1983 נאסרה כשלקחה חלק בהתנועה לשיקום הדמוקרטיה שפעלה נגד המשטר הצבאי של מוחמד זיא אל-חאק.
ב-1986, ג'האנגיר עזבה לג'נבה והתמנתה לסגנית הנשיא של הארגון הבינלאומי להגנת על ילדים.
ב-1987, ג'האנגיר הייתה ממייסדי הוועדה לזכויות אדם בפקיסטן ושימשה כמזכירה הכללית של הארגון עד 1993, ובהמשך כיושבת ראש שלו.
בשנת 2007, היא הייתה במעצר בית על תפקידה בתנועת עורכי דין, מחאה המונית שהובילו עורכי דין פקיסטנים בתגובה לניסיונו של הנשיא פרובז מושארף לפטר את נשיא בית המשפט העליון של פקיסטן והכריז על מצב חירום והשעה את החוקה.
ג'האנגיר הייתה האישה הראשונה בפקיסטן שכיהנה כנשיאה של איגוד עורכי הדין של בית המשפט העליון בפקיסטן.
היא הייתה יושבת ראש שותפה של הפורום המזרח אסייתי לזכויות אדם ושימשה כסגנית הנשיא של הפדרציה הבינלאומית לזכויות האדם.
ג'האנגיר שימשה כחוקרת מיוחדת של האו"ם בנושא חופש הדת מאוגוסט 2004 ועד יולי 2010, בתקופה זו היא לקחה חלק בחקירת הפרות זכויות האדם בסרי לנקה ומשלחת של האו"ם לבדיקת העובדות (UN fact-finding missions) בהתנחלויות.
ב-2016, היא מונתה כחוקרת מיוחדת לאו"ם בנושא מצב זכויות האדם באיראן.
היא החזיקה בתפקיד עד שנפטרה בפברואר 2018.
ג'האנגיר ניהלה מאבק נגד הענישה שנקבעה בחוקי הכפירה, עונש המוות, שהובילו מוסלמים שמרנים במדינה, ולעיתים קרובות היא קיבלה איומים על חייה.
היא הגנה גם על ארגוני חברה אזרחית שונים, שפעלו נגד הממשלה וכן סייע למשפחות של פעילים שנעלמו לדרוש מידע על יקיריהם.
1995: פרס מרטין אנולס למגיני זכויות האדם ובפרס רמון מגסאיסאי.
2000: פרס הפיתוח הבינלאומי של המלך בודואן.
2001: ג'האנגיר ואחותה, הינה ג'ילאני, זכו בפרס המילניום לשלום מטעם קרן האו"ם לפיתוח עבור נשים (UNIFEM) .
2002: פרס ליסל וליאו אייטינגר (אוניברסיטת אוסלו).
2010: במסגרת פרס ארבע חירויות הבינלאומי, ג'האנגיר קיבלה את עיטור חופש הפולחן ואת העיטור הכבוד השני בחשיבותו בפקיסטן הילאל-אני-אימטיאז על פועלה בתחום זכויות האדם.
2012: פרס צפון-דרום של מועצת אירופה.
2014: פרס סטפנוס לפעולה לקידום חופש הפולחן והאמונה ופרס הקיום הנכון.
2018: לאחר מותה, הוענק למשפחתה פרס האומות המאוחדות בתחום זכויות האדם על תרומתה לקידום זכויות אדם.
עאסם עומר אל-חאג' מאדיבו הוא כדורגלן קטרי המשחק בא-דוחייל בעמדת הקשר.
מאדיבו התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אוסר הצרפתית.
ב-13 באוגוסט 2015 מאדיבו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת נגד אוסטריה לוסטנאו.
בינואר מאדיבו חתם בקולטורל לאונסה מהליגה הספרדית השלישית.
ביולי חתם בלחוויאה במדיה שיחק 12 משחקי ליגה.
מאדיבו שיחק גם בקבוצה המאוחדת לאחר האיחוד עם אל-ג'ייש.
בקיץ הושאל לאויפן מליגת העל הבלגית.
מאדיבו נולד בקטר להורים ממוצא מאלי ולכן הוא זכאי לייצג את שתי המדינות.
מאדיבו שיחק בצעירותו בכל הנבחרות הצעירות של קטר ובשנת זכה עם נבחרת הנוער באליפות אסיה בכדורגל עד גיל 19.
ב-23 באוגוסט 2017 מאדיבו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת קטר בהפסד 1–2 ל.
בפילוסופיה האסלאמית, המושג עאלמין מתייחס ליקום כולו, לעולמות, או לקוסמוס.
המושג כולל את האנשים, הצמחייה, החיות, כדור הארץ, הכוכבים, השדים והמלאכים.
עאישה בן אחמד היא שחקנית תוניסאית ששיחקה בסרטים, בסדרות טלוויזיה, ועל הבמה.
היא נהייתה מפורסמת בתוניסיה כאשר הופיעה ב-2012 בסדרה "לעיני קתרין".
ב-2016, בזכות הופעתה בסרט "נשמה יקרה", היא זכתה בפרס השחקנית הטובה בפסטיבל הסרטים של אל-חוכיימה במרוקו.
בן אחמד נולדה ב-7 בפברואר 1989 בתוניס, בירת תוניסיה.
אביה היה טייס בחברת התעופה תוניסאייר, ולכן היא קיבלה טיסות בחינם וטיילה הרבה.
בצעירותה, היא רקדה בקבוצת סיהם בלקהודג'ה ואחר מכן למדה אומנות גרפית ופרסום בבית ספר לאומנות בתוניס.
הקריירה שלה כשחקנית החלה בשנת 2010, כאשר השתתפה בסרט "סיפורים תוניסאיים" בבימוי נאדה אלמזני חפיד.
שנה לאחר מכן, היא השתתפה בסרט הסורי "החבר האחרון שלי" בבימוי ג'וד סעיד.
בשנת 2012, גילמה את נדיה, בסדרת הטלוויזיה "לעיני קתרין" והתפרסמה בתוניסיה.
ב-2013 היא גילמה את זוהרה בסרט התוניסאי "ערב יום חמישי".
בן אחמד עברה למצרים בשנת 2015 כדי לשחק בסדרת הטלוויזיה "אלף לילה ולילה", אליה נבחרה במיוחד לגלם את התפקיד של חולת אמנזיה קאמר זאמן.
היא גם הופיעה בסרט "זיזו" של פריד בוגדיר שזכה בפרס הסרט הטוב ביותר בפסטיבל קהיר.
בשנת 2017, בן אחמד גילמה את נוהא בסרט "התא" של טארק אלעריאן.
עאמו (במצרית: 𓂝𓄿𓅓𓅱 ꜥꜣmw) היה שם מצרי ששימש לציון זרים מהלבנט בעת העתיקה.
זה מתורגם בדרך כלל כ"מערב אסיה", אך הועלו הצעות זיהוי עם הכנענים או האמורים.
ציור מצרי עתיק בקברו של פקיד גבוה בשושלת ה-12, ח'נומחותפ השני , ששרת תחת סנוסרת השלישי, בקבר בני חסן (בערך 1900 לפנה"ס), מציג קבוצה של זרים כנענים המזוהים כעאמו ().
המנהיג ומוביל השיירה עם יעל נובי נקרא "אבישר החיקסוס" ( 𓋾𓈎𓈉, חקא-חַ'אסת).
עדיה חורון זיהה את העאמו עם עילם המקראי.
לדבריו, הזיהוי של הדמות המקראית עם ממלכת עילם פגום מכמה סיבות.
שם ההמלכה המקורי היה "אילם", שכן בשפתם לא היו אותיות גרוניות; עילם המקראי מזוהה כאחד מבני שם, בעוד העילמים ההיסטוריים דיברו בעילמית שאינה שמית.
חורון סבר ש"עילם" היה טוטם שבטי של איִל לחלק מהשמיים, שהועתק למצרית עתיקה (בה אין עיצור נפרד ל-ל') כ"עאם", ולאכדית כ-Aḫlame, שהיו שבטי מדבר לאורך הפרת.
עאליה ממדוח היא סופרת, אינטלקטואלית ועיתונאית עיראקית.
ידועה בעולם הערבי בזכות הרומן "חבּאת אלנפתאלין" ("כדורי נפתלין") שפורסם לראשונה בשנת 1986. זוכת מדליית נג'יב מחפוז לספרות בשנת 2004 בעבור הרומן שלה אל-מחבּובּאת ("האהובות", 2005).
ספרה אל-תנכּי (הטנק, 2019) היה מועמד לפרס הבין-לאומי לספרות ערבית.
עאליה ממדוח נולדה בבגדאד שבעיראק בשנת 1944 לאב ממוצא עיראקי ולאם ממוצא סורי.
היא למדה מילדותה בבגדד שם השלימה גם את לימודיה לתואר ראשון בפסיכולוגיה באוניברסיטת אל-מוסתנסריה בשנת 1971. בשנת 1982 עזבה את עיראק למרוקו ולאחר מכן ללבנון ואנגליה.
ממדוח נשואה ויש לה בן יחיד המתגורר בקנדה.
לאחר שסיימה את לימודיה באוניברסיטה, החזיקה ממדוח במספר משרות.
מסיום לימודיה ועד 1982 כיהנה בתפקיד העורכת הראשית של העיתון השבועי אל-ראסד אל-בגדדי.
בנוסף, שימשה כעורכת הראשית של כתב העת המדע של ביירות לשנת 1973, העורכת הראשית של כתב העת הרבעוני למחשבה עכשווית בביירות בין השנים 1973–1975, ומנהלת משרד כתב העת של עניינים פלסטיניים בבגדאד בין 1980–1982. לאחר עזיבתה למרוקו, ניהלה את מדור התרבות של עיתון יומי סעודי ברבאט.
עאליה ממדוח פרסמה בעיתונים, כתבי עת ומגזינים אינטלקטואליים ותרבותיים שונים; ביניהם כרמל, אל-טארק, מוואקיף, וקהיר החדשה.
במסגרתם פרסמה כתבות, מאמרים, טורי עמדה ויצירות ספרותיות.
לאורך השנים הוזמנה לכנסים והרצאות ברחבי אירופה וארצות הברית.
ממדוח החלה לכתוב פרוזה בשנת 1970, תחילה סיפורים קצרים ולאחר מכן נובלות.
אוסף הסיפורים הראשון שפרסמה יצא לאור בשנת 1973. נכון לשנת 2023 ממדוח פרסמה שני אוספים של סיפורים קצרים ושמונה נובלות.
הידוע שבספריה, כדורי נפתלין (المحبوبات) פורסם בשנת 1986, תורגם לתשע שפות ותאגיד השידור הבריטי (BBC) שידר קטעים מהספר במספר שפות.
זהו הספר הראשון של סופרת עיראקית שפורסם פעמיים בשפה האנגלית, לראשונה בשנת 1986 ולאחר מכן במהדורה חדשה בשנת 2000. הנובלה הייתה חלק מתוכנית הלימוד של מוסדות רבים, ביניהם אוניברסיטת קולומביה והסורבון והיא מהווה מושא למחקרים רבים.
רוב יצירותיה של ממדוח עוסקות בעיראק ויש בהן שילוב בין בדיון לבין אירועים היסטוריים ומקומות הקיימים במציאות.
חלק מיצירותיה אוטוביוגרפיות במידה מסוימת אך ממדוח מתנערת ממושג זה ביחס לכתיבתה.
ספריה מגוללים רגעים בהיסטוריה העיראקית, מהמאבק בשלטון המלוכני והבריטי, מלחמת איראן עיראק, שלטון סדאם חוסיין, מלחמת עיראק ונסיגת הכוחות האמריקאיים מהמדינה.
בספרה "הזר" לדוגמה, ממדוח מדגישה את נקודת המבט של מי שגלתה מארצה על אירועים אלו ועוסקת בשימור של זיכרונות ומתן עדות.
על עיסוקה המתמשך בעיראק אמרה ממדוח כי: "בכל יום אני מסתכלת על מצבה של ארצי ומתארת את מעלותיה ותענוגותיה, הזוועות והטרוניות שלה בכל רומן...לא עזבתי אותה, והיא לא עזבה אותי.
מחפוז זכתה במדליית נג'יב מחפיז לספרות לשנת 2004 בעבור ספרה "האהובות" (المحبوبات) שיצא לאור בשנת 2003. הפרס ניתן לספרות העכשווית הערבית הטובה ביותר שטרם תורגמה.
מחפוז הקדישה את הספר לידידתה הפילוסופית הצרפתית-אלג'יראית הלן סיקסו.
ספרה משנת 2019 "הטנק" (التانكي) הגיע לרשימה הקצרה של הפרס הבין-לאומי לספרות ערבית בשנת 2020.
"הערות שוליים לגברת בא" (هوامش الى السيدة "ب"), 1977.
עארורה הוא כפר פלסטיני בנפת רמאללה - אל-בירה, בגובה של כ־550 מטר מעל פני הים.
הכפר מנוהל על ידי ועד מקומי, במסגרת המועצה המקומית בני זייד א-שרקייה (بني زيد الشرقية), הכוללת גם את הכפר השכן מזארע א-נובאני (مزارع النوباني).
זאב וילנאי העלה השערה שמדובר ב"גרסה הלועזת של הכפר ארויר (ERUIR) שמובא בתרגום הלטיני של הספר "אונומסטיקון" מהמאה הרביעית לספירה.
בכפר נמצאו שרידים וחרסים מתקופת הברזל, האימפריה הפרסית, ההלניסטית, הרומית, הביזנטית, הצלבנית, האיובית וכן מהתקופה הממלוכית.
מוסלמי שחי בירושלים בשלהי המאה ה-15 הזכיר כפר בשם ערזן, בגבול מחוז ירושלים עם מחוז שכם, וככל הנראה מדובר בכפר זה.
בשנת 1596, השם עארורה הופיע לראשונה ברישומי המס העות'מאניים, ככפר בסנג'ק של ירושלים.
התושבים שילמו מס קבוע של 33.3% על מוצרי חקלאות שונים.
בשנת 1838 ביקר בכפר החוקר האמריקני אדוארד רובינסון וכתב שזה כפר אסלאמי באזור בני זייד, מצפון לירושלים.
בשנת 1882 נזכר הכפר בסקר הקרן לחקר ארץ ישראל (PEF) ותואר כ"כפר קטן בשטח גבוה, עם חמישה מקומות קדושים בצדו המערבי".
במלחמת העולם הראשונה חנה הגדוד העברי, בסביבות הכפר.
לאחר הקמת הרשות הפלסטינית שויכה המועצה המקומית לנפת רמאללה ואל-בירה.
בסביבות שנת 2004 מוזג הכפר עם הכפרים השכנים מזארע א-נובאני ועבווין והרשות המוניצפאלית המאוחדת נקראה: "בני זייד אל-שרקייה".
מאוחר יותר נפרד הכפר עבווין מהמיזוג, ובשנת 2020 פורק המיזוג לחלוטין, ושני הכפרים חזרו להיות עצמאיים, במסגרת המועצה המקומית, בני זייד אל-שרקייה".
מפקדי אוכלוסיןשנהתושביםמקורהערות1870350-400הארכאולוג הצרפתי ויקטור גוארין1870300אלברט סוצין (גרו ב-91 בתים)18965401922426מפקד אוכלוסין של המנדט הבריטי1931566מפקד אוכלוסין של המנדט הבריטי (גרו ב-131 בתים)1945660סקר הכפרים (1945) של המנדט הבריטי19611,337מפקד אוכלוסין של ממשלת ירדן1967לאחר מלחמת ששת הימים, עזבו תושבים רבים את הכפר.198284919871,41819972,087מתוכם 30 תושבים (1.4%) היו פליטים פלסטינים.20062,967הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה20073,068הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה
במפקד בשנת 1945 נמצא ששטח האדמה היה כ-10,978 דונם, מתוכם 10,974 דונם - אדמה רשומה כפרטית ועוד ארבע דונם מושע.
השטח הבנוי של הכפר הוא כ-26 דונם.
מי השתייה לכפר מסופקים מ"עין ערורה", שמצפון לכפר.
מי ההשקיה מגיעים ממעיינות נוספים, בארות ובורות מים.
בכפר ולידו נמצאים כמה אתרים מקודשים:
שייח' רדואן - מדרום-מערב לכפר, על גבעה בגובה של כ-600 מטר מעל פני הים, מיוחס לשייח' רדואן בן עולאייל אל-ארסופי (الشيخ رضوان الأرسوفي), ששם משפחתו מעיד עליו שמוצא משפחתו מארסוף והיה אדם חשוב שנקבר בכפר.
חוקרים מוסלמים הציעו שהשייח' רדואן היה ממשפחת עולאיל.
שייח' מוחמד אלעארורי (محمد العاروري) - מתחם מגודר במרכז הכפר, באזור בית הקברות.
על פי התושבים מדובר בקדוש צופי.
שייח' אחמד (الشيخ أحمد) - נמצא ממערב לעארורה.
אל-ח'דר (مقام الخضر) - במרכז הכפר.
ככל הנראה הוקדש לאיש חשוב או קדוש.
השם נפוץ בכמה עיירות וכפרים ערבים (משמעות השם בערבית: "הירוק" - כינויו של אליהו הנביא)
סאלח אל-עארורי (صالح العاروري) - בכיר בארגון הטרור חמאס, ממונה על פעילות הארגון ביהודה ושומרון וסגן ראש הלשכה המדינית של חמאס.
ב-21 באוקטובר 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל, השתלט צה"ל על ביתו הנטוש שבכפר ותלה עליו שלט המודיע שהמקום הפך למתקן צבאי של שירות הביטחון הכללי.
ב-31 באוקטובר 2023 הרסו כוחות הביטחון את הבית.
ב-2 בינואר 2024 נהרג בסיכול ממוקד בלבנון.
עאמר שאפי מחמוד סבאח הוא כדורגלן עבר ירדני ששיחק בעמדת השוער.
שאפי הוא שיאן ההופעות בכל הזמנים של נבחרת ירדן.
הוא החל לשחק בגיל צעיר בעמדת הקשר ובמהשך עבר לשחק כשוער.
הוא החל את הקריירה בקבוצת אל ירמוכ ושיחק 52 משחקי ליגה במהלך 7 השנים שהיה במועדון.
במהלך אותן שנים הושאל פעמיים: לקבוצת אל פייסלי (עונת 2004/2005) ולקבוצת איסמעילי מליגת העל המצרית (עונת 2006/2007).
בשנת 2007 עבר לשחק בקבוצת אל-ויחדאת, במדיה שיחק 203 משחקי ליגה והיה שותף לזכייה ב-7 אליפויות, 4 גביעים, 3 גביעי המגן ו-5 סופר קאפ.
בשנת 2018 עבר לשחק בקבוצת שבאב אל אורדון ובהמשך הושאל לקבוצת אל פאייח מליגת העל הסעודית.
בסיום העונה נרכש על ידי הקבוצה הסעודית, בה שיחק את עונתו האחרונה.
בפברואר 2021 הכריז על פרישה רשמית ממשחק.
חודש לאחר מכן הצרף לצוות האימון של נבחרת ירדן.
שאפי זומן לראשונה לנבחרת ירדן בשנת 2002. את הבכורה ערך במשחק ידידות נגד נבחרת קניה, שהתקיים ב־17 באוגוסט אותה שנה.
סה"כ שיחק בנבחרת 171 משחקים והוא מוביל את טבלת ההופעות בכל הזמנים.
בנובמבר 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו כשבעיטת שוער שבעט בדקה ה-25 ל המשחק מהרחבה שלו עברה את שוער נבחרת הודו ונכנסה לשער.
עאסם ע'אלב חאפז סאלם המכונה גם אבו יוסף (عاصم سالم; נולד ב-4 ביוני 1958) הוא כלכלן פלסטיני שכיהן כשר התחבורה והתקשורת בממשלת אשתייה.
עאסם נולד בשכם ב-1958. הוא מחזיק תואר ראשון במנהל עסקים וכלכלה.
הוא היה חבר במועצת עיריית שכם, אך התפטר ב-11 באוגוסט 2015, ועמד בראש רשימת אג'מאל לקראת הבחירות לרשויות המקומיות ברשות הפלסטינית (2017), אך פרש מאוחר יותר ב-25 באוגוסט 2016.
הוא כיהן בין אפריל 2019 למרץ 2024 כשר התחבורה והתקשורת בממשלתו של מוחמד אשתייה.
עבד כמרצה באוניברסיטת א-נג'אח, עמד בראש אגודת ידידי האוניברסיטאות ובעבר עמד בראש איגוד עובדי האוניברסיטאות הפלסטיניות.
נגד עסאם עלו האשמות בשחיתות.
הנציבות העצמאית לזכויות האדם קראה למועצת נציב תלונות הציבור הפלסטינית לפתוח בחקירה פלילית נגדו, בגין מינויים של 250 איש, בהתבסס על שיקולים פסולים, כולל חשדות לביצוע הפרות של החוק נגד שחיתות, סחר בתפקיד וניצול לרעה של משרה.
עאמר ראסם עאדל ג'אמוס הוא כדורגלן ירדני המשחק בעמדת הקשר בקבוצת אל-ויחדאת מליגת העל הירדנית ובנבחרת ירדן.
ג'אמוס גדל במחלקת הנוער של אל-ג'זירה עמאן, ובשנת 2020 החל לשחק בקבוצה הבוגרת של המועדון במסגרת ליגת העל הירדנית.
בעונת הושאל לאל-ויחדאת מליגת העל הירדנית, עמה זכה בגביע הירדני.
ב-2 בספטמבר 2024 חתם על חוזה קבוע לשלוש שנים במועדון.
ג'אמוס נכלל בסגל נבחרת ירדן עד גיל 23 לטורניר גביע אסיה עד גיל 23 בשנת 2024, וערך שלוש הופעות בטורניר.
ב-27 בינואר 2025 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת ירדן, בתיקו 0-0 נגד נבחרת אוזבקיסטן במשחק ידידות.
עאמר אבו מועמר הוא פוליטיקאי ואיש ציבור בדואי-ישראלי שכיהן כראש מועצת שגב שלום.
אבו מועמר הוא בדואי בן לשבט מסעודין אל-עזאזמה המתגורר בנגב.
אביו, עודה אבו מועמר, היה שייח' השבט, מראשוני הגששים בצה"ל וממייסדי יחידת הגששים של פיקוד הדרום.
קודם כניסתו לפוליטיקה מוניציפלית עסק בחינוך.
ובשנים 1982–1988 עבד כמורה בבתי ספר בנגב.
בשנת 1988 נמנה עם מייסדי המועצה אזורית משוש.
בשנים 1998–2000 שימש כסגן וממלא מקום ראש המועצה הממונה של משרד הפנים בשגב שלום.
בשנת 2000 התמודד בבחירות הראשונות לראשות המועצה המקומית עם הקמתה, מול סעיד אלחרומי וניצח עם 51.62% מהקולות.
רשימתו "שגב שלום מאוחדת" זכתה בחמישה מושבים.
כיהן בתפקיד עד הבחירות בשנת 2004, בהן לא התמודד.
בבחירות 2008 התמודד שוב מול סעיד אלחרומי וזכה עם 52.16% מהקולות.
בבחירות 2013 התמודד לראשות המועצה בשלישית מול ארבעה מועמדים ונבחר לקדנציה נוספת.
בבחירות 2018 התמודד מול סמיר בן סעיד וגבר עליו עם 58.94% מהקולות.
רשימתו, "שגב שלום מאוחדת", זכתה בשישה מושבים מתוך 11 במועצה.
אבו מועמר לא התמודד בבחירות לרשויות המקומיות בשנת 2024, ובמקומו נבחר אחיו, קאיד אבו מועמר.
עבאס חלמי הראשון (1 ביולי 1813–13 ביולי 1854; בערבית: عباس حلمي الأول; תעתיק מדויק: עבאס חלמי אלאול), ואלי (מושל) מצרי, בנו של טוּסוּן פאשא ונכדו של מושל מצרים מוחמד עלי שייסד את השושלת של מנהיגי מצרים בתקופה ההיא.
עבאס חלמי נולד ב-1 ביולי 1813 בג'דה וגדל כנער בקהיר.
כאיש צעיר הוא לחם בסוריה, תחת פיקודו של דודו, אבראהים פאשא.
מותו של איברהים בנובמבר 1848 עשה את עבאס המושל המצרי.
רבים תיארו אותו כרודף-תענוגות, אך נובאר פאשה (שמאוחר יותר היה ראש ממשלת מצרים) תיאר אותו כג'נטלמן טורקי אמיתי.
דימו אותו כשתקן, מתנגד לקידמה, עגום וקודר, ובילה את רוב זמנו בארמונו.
הוא לא המשיך את דרכו של סבו.
בין השאר, הוא ביטל את חברות המונופולים, סגר מפעלים ובתי-ספר וצמצם את מספר החיילים בצבא המקומי.
הוא לא רצה להוסיף דברי יוקרה וחידושים טכנולוגיים למצרים, אך תחת לחצים רבים של ממשלת בריטניה, הוא הסכים לבנות מסילת רכבת מאלכסנדריה לקהיר.
ביולי 1854, הוא נרצח על ידי שניים מעבדיו, ודודו מוחמד סעיד פאשה היה ליורשו.
אחת הפסגות הבולטות בדרום חצי האי סיני, ג'בל עבאס באשה, נקראת בשם זה בעקבות ארמון שעבאס החל בבנייתו על פסגת ההר, אלא שהבנייה נפסקה בעקבות ההתנקשות בחייו.
עַב-יָד צָהֹב (שם מדעי: Scorpio palmatus) המכונה גם עב-יד זהוב, הוא מין עב-יד צפון-אפריקאי.
גודל פרט בוגר נע בין 6 ל-7 סנטימטרים בממוצע.
הוא נפוץ בדרום הארץ ובאזורים מדבריים, וארסו אינו מסוכן לאדם – למעט אלרגיים.
עקיצתו של עקרב זה אינה כואבת יותר מכדי עקיצת דבורה.
עקרב זה משמש חובבי טבע רבים בתחום התצפיות והגידול.
העב-יד הצהוב מצוי באזורים הדרומיים של ארץ ישראל, ובחלקים ממזרחה, בגבעות, הרים, ומישורים כאחד, באזורים מדבריים.
תת-מין זה הוא אחד משני העקרבים היחידים בארץ ישראל החי במחילות קבועות: עומק המחילה נע בין 15 ל-30 סנטימטרים בדרך כלל, בהתאם לתנאים השוררים באדמה, ולעומק המחילה אין התחשבות בסוג הקרקע.
המחילה מתחילה בחפירה אופקית פחות או יותר, ולאחר מכן יורדת מטה, תוך כדי סילסול.
בדרך כלל, אם המחילה נחפרה תחת אבן והעקרב נמצא מתחתיה מספיקה תזוזה קלה שבקלות והעקרב יצלול באותו הרגע לתחתית מחילתו.
בגבור עליו הרעב, הוא ממתין בפתח מחילתו לחרק תועה.
הוא נחשב לעקרב עצלן שכמעט ואינו יוצא מפתח מחילתו, אם כי פרטים משוטטים נצפים מפעם לפעם.
אף אם החרק עבר רחוק מכדי השטת צבת, בדרך כלל העקרב לא ירדוף אחריו גם אם הדבר יעלה בעוד יום או יומיים של ציפייה.
מין נוסף, עב-יד שחום (נקרא בעבר "עב-יד כושי"), נפוץ בצפון הארץ ובמרכזה.
עקרב זה נקרא עב-יד – לחם של שתי מילים – "עב" ו-"יד", על שום צבתותיו העבות וצבעו.
לעב-יד הצהוב כמה וריאציות צבע באזורי הארץ השונים (לא כולל העב-יד השחום הנחשב למין נפרד).
בטבע, העב-יד הצהוב הבוגר ניזון בעיקר מטחבנים, ואילו הצעירים ניזונים בעיקר מנמלים.
אין לבלבל בין העב-יד הצהוב לעקצן הצהוב, שעקיצתו עלולה לגרום למוות.
ניתן להבדיל ביניהם לפי צבתותיו העבות של העב-יד.
כמעט תמיד הוא יימצא במחילות שהוא חופר, ולעיתים רחוקות תחת אבנים.
העקצן הצהוב נבדל ממנו בכך שלעקצן צבתות דקות מאוד, ופרק אחד לפני שלפוחית הארס כהה מיתר פרקי הגוף, אם כי סימן זה ייתכן בעוד עקרבים.
הוא מתגורר מתחת לאבנים וסלעים, ולעולם לא במחילות, אלא אם מדובר בנקבה שהגיעה שעתה להשריץ.
וגם אז, מחילתה עבה, אופקית, ואינה עולה על סנטימטרים ספורים, בעוד זו של העב-יד מגיעה לעיתים לעומק של 30 ס"מ ויותר, ופתחה קטן בהרבה.
עַבַּאס חִלְמִי הַשֵּׁנִי או עַבַּאס השני , מוכר גם בשם עַבַּאס חִלְמִי פאשא (عباس حلمي باشا), (14 ביולי 1874; קהיר, ח'ידווית מצרים – 19 בדצמבר 1944; ז'נבה, שווייצריה) היה הח'דיו (המשנה למלך) השלישי והאחרון של מצרים, שלט בין 1892–1914, תחת שלטון בריטי בפועל.
הודח מהשלטון בידי הרשויות הבריטיות בפרוץ מעורבותה של האימפריה העות'מאנית לתוך מלחמת העולם הראשונה עקב חשד לתמיכתו באימפריה העות'מאנית נגד הרשויות הבריטיות.
עבאס חלמי פאשא היה בן נינו של מוחמד עלי.
הוא שלט אחרי אביו, תאופיק פאשא.
כשהיה ילד ביקר בממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד, והיה לו מורה אנגלי בקהיר.
לאחר מכן, במסגרת המדיניות של חינוך בני משפחת המלוכה במוסדות לחינוך גבוהה באירופה, עבאס חלמי נשלח ללמוד בלוזאן, ומשם עבר לווינה.
בנוסף לשפה הטורקית, שהייתה שפת האם שלו (שושלת מוחמד עלי, שמקורה באלבניה, הותירה את הטורקית שפת הממשל גם לאחר העצמאות בפועל מהאימפריה העות'מאנית), הוא דיבר שוטף בערבית, ויכול היה לדבר גם באנגלית, צרפתית וגרמנית.
הוא עדיין למד במכללה בווינה, כאשר מותו הפתאומי של אביו, תאופיק, גרם לו לקבל את תואר הח'דיו; והוא היה בקושי בגיל המתאים לפי חוק הירושה השושלתי.
במקור, אילו נפטר הח'דיו לפני מלוא 18 שנים ליורשו, יהיה על מועצת עוצרות למלא את סמכויות הח'דיו עד למלוא בגרותו של היורש.
מכיוון שהיה בן 17 ושישה חודשים הותר לו לרשת ישירות את הכתר לאחר שלחץ על יועצים בחצר המלוכה.
הוא החל את כהונתו ב-8 בינואר 1892. למשך זמן מסוים בתחילת שלטונו הוא נראה כנוטה להיות ריאקציונר כמו אח-סבו, עבאס חלמי הראשון.
עבאס חלמי השני מתואר רבות בתור שחצן, יהיר, פעלתן ופוליטיקאי מיומן כבר מעת ירש את הכתר.
במהלך תקופת שלטונו המוקדם עמד עבאס חלמי השני נגד האינטרסים הבריטיים במצרים והתנגש פעמים רבות במריבות עם הנהגת הרשויות הבריטיות במצרים, שבפועל שלטו במדינה.
הוא היה צעיר ולהוט להפעיל את סמכויותיו במטרה להביא בסופו של דבר למצרים עצמאית.
הבריטים לא שמרו את הכיסא בשביל מנהיג כגון עבאס חלמי.
חלמי העביר, מתחת לשולחן, כספים לארגונים לאומיים, לעיתים חבלנים, אשר פעלו נגד הסמכויות הבריטיות במצרים.
אלו כללו, בין לבין, גם ארגונים לאומניים פרו-אסלאמים שעירבו את הדת בפוליטיקה.
למרות זאת, הדבר לא מנע מעבאס חלמי להיות התומך הכלכלי הגדול ביותר של עורך עיתון "אַל-מוּאִיד", עלי יוסוף.
יוסוף היה נוצרי שהיגר למצרים מסוריה העות'מאנית ובעיתונו הביע התמרמרות על היחס החברתי במצרים נגד אוכלוסיית הנוצרים הקופטים.
במטרה לערער את מעמדה של בריטניה על מצרים עבאס חלמי "פזל" לעבר האימפריה העות'מאנית והרפובליקה הצרפתית השלישית במטרה לחזק את ההשקעות ומכאן את המעמד הכלכלי שלהן במצרים ובתגובה גם לערער בו זמנית את מעמדה של בריטניה.
עבאס פעל נגד הממשל הבריטי מבחינת מדיניות פנים בשלוש דרכים: 1 - הוא דחף לגיוס נרחב יותר של חיילים מצרים וסודאנים (סודאן הייתה דאז ישות מדינית מאוחדת עם מצרים) לתוך הצבא המצרי המצומצם שפוקד בידי ההנהגה הצבאית הבריטית במצרים.
2 - כאמור תמך עבאס חלמי השני במימונם של ארגונים לאומיים באשר הם אשר ערערו את התמיכה בבריטניה מצד החברה הכללית.
3 - עבאס ניסה להעביר החלטות ממשלתיות ללא התייעצות והסכמת הנציבות הבריטית במצרים.
שיא המאבק בין בריטניה לבין עבאס בנוגע למנהל במצרים הגיע כאשר מינה עבאס חלמי סגן שר מלחמה מטעמו נגד המלצתו של המפקד העליון ('סארדר') של הצבא המצרי, הוריישו קיצ'נר.
ההחלטה הובילה להתנגשות בין עבאס חלמי השני לבין הקונסול הכללי הבריטי במצרים (הסמכות הבריטית העליונה במצרים), אוולין בארינג, הרוזן הראשון מקרומר.
לבסוף הרוזן מקרומר הביא את עבאס לבטל את מינויו הקודם של סגן השר.
עבאס חלמי השני אף הכריז על עצמו שהוא מוכן לעקוב אחרי עצותיהם של הבריטים, ולשתף איתם פעולה.
התמיכה של עבאס חלמי ברשויות הבריטיות הובילה בתגובה לקרע ביחסיו עם התנעות הלאומיות, שהביא לתחילת ההתנגדות למלוכה בקרב פלגים לאומיים, שהגיע לשיאו במצע של מפלגת אל-ופד, שהשיגה בהמשך חשיבות מרכזית על הפוליטיקה המצרית.
הקמת מערכת מבוססת של צדק, הפוגה גדולה במיסים, כיבוש מחדש של סודאן בסופה של המלחמה המהדית, בניית סכר אסואן, וגדילה של מערכת זולה וחזקה של חינוך: כל אלה קיבלו תמיכה מלאה מעבאס חלמי השני.
במסגרת החלוקה הקולוניאלית של יבשת אפריקה בין המעצמות האירופאיות , ההנהגה הבריטית במצרים חילקה את הסמכות השלטונית בין מצרים לסודאן (בין קהיר לח'רטום) ובמקביל סיפחה לתוך מצרים כמעט את כל מדבר לוב, דבר שהכפיל כמעט את שטחה של מצרים למחציתה הדרומית-מזרחית של כל לוב המודרנית.
הוא הראה יותר עניין בחקלאות מאשר במדינאות.
הוא התחתן עם הנסיכה איקבל חאנם והיו להם מספר ילדים.
בנו, מוחמד עבד אל-מונעם, היה היורש העתידי, ונולד ב-20 בפברואר 1899. לנוכח היחלשותה של האימפריה העות'מאנית ועליית הלאומיות בקרב המיעוט הערבי בתוכה, החל עבאס חלמי השני להשתעשע ברעיון של הקמת פדרציה ערבית שבראשה יעמוד הוא עצמו וימונה להיות הח'ליפה החדש של כל העולם המוסלמי במקום את הסולטאן העות'מאני.
משנת 1906, החל אלדון גורסט, הקונסול הכללי החדש של בריטניה במצרים, לפתח יחסים חמים עם חצר המלוכה המצרית והממשלה המצרית בכלל ועם עבאס חלמי השני בפרט.
בהמשך תמך עבאס חלמי השני בהקמתו של מוסד חינוכי חילוני ברמה השווה לאוניברסיטאיות באירופה.
האוניברסיטה הזאת הוקמה בסופו של דבר בשנת 1908 בתור אוניברסיטת קהיר.
כאשר האימפריה העות'מאנית חברה למעצמות המרכז במהלך מלחמת העולם הראשונה, בריטניה הכריזה על מצרים כארץ-חסותה והדיחה את עבאס ב-1914 מחשש לנטיותיו הפרו-עות'מאניות והפרו-גרמניות ומינתה במקומו את דודו, חוסיין כאמל, סולטאן מצרים.
עם זאת, מקורבו, ראש ממשלת מצרים חוסיין רושדי פאשא, נותר בתפקידו וכיהן בתור ראש הממשלה בחסות בריטית עד לסופה של המלחמה.
עבאס חלמי השני סולק לשווייצריה, שם נפטר ב-1944. הדחתו מהשלטון הובילה רק לגדילת ההתמרמרות לשלטון הבריטי בקרב האוכלוסייה המצרית הכללית.
ניסיונותיו של עבאס חלמי לעלות לשלטון לא נחלו הצלחה.
עם הולדתו של פארוק, בכור בניו של פואד הראשון, סולטאן מצרים בשנת 1920, ההנהגה הבריטית הכירה באופן מיידי בפארוק בתור יורש העצר של כתר הסולטנות המצרית במטרה למנוע מעבאס חלמי לטעון לשלטון.
עַב-יָד שָׁחוּם (שם מדעי: Scorpio fuscus) המכונה גם עב-יד כושי ולעיתים זרחיה הוא מין של עקרב ממשפחת העב-ידיים.
שמו נגזר מהלחם המילים "עב" ו-"יד", על שום צבתותיו העבות.
לעב-יד השחום כמה וריאציות צבע באזורים שונים בישראל (לא כולל העב-יד הצהוב הנחשב למין נפרד).
הוא נפוץ במרכז ישראל וצפונה, וארסו אינו מסוכן לאדם - למעט אלו הסובלים מאלרגיה לארס זה.
העב-יד השחום מצוי באזורים הצפוניים של ארץ ישראל, ובחלקים ממרכזה, בשדות, יערות ואזורים זרועי אבנים וצמחייה.
תת-מין זה הוא אחד משני העקרבים היחידים בארץ ישראל החי במחילות קבועות: עומק המחילה נע בין 15 ל-30 סנטימטרים, בהתאם לתנאים השוררים באדמה, ולעומק המחילה אין התחשבות בסוג הקרקע.
המחילה מתחילה בחפירה אופקית, ולאחר מכן יורדת בזווית חדה מטה.
הוא נחשב לעקרב עצלן שכמעט ואינו יוצא מפתח מחילתו, למעט בלילה.
אם כי פרטים משוטטים נצפים מפעם לפעם.
אם החרק עבר רחוק מכדי הושטת צבת, בדרך כלל העקרב לא ירדוף אחריו גם אם הדבר יעלה בעוד יום או יומיים של צפייה.
תת-מין נוסף, עב-יד צהוב נפוץ בדרום הארץ ובאזוריה המדבריים.
עבאס זכּור הוא חבר הכנסת לשעבר מטעם רע"מ-תע"ל.
בעל תואר ראשון במדעי האסלאם מאוניברסיטת ירושלים באבו דיס אותו קיבל ב-1990. מנהל עיתון במקצועו.
זכור היה מראשי התנועה האסלאמית בישראל.
בחודש דצמבר 2007 הודח מהתנועה האסלאמית בשל אי הסכמתו לפנות את מושבו בכנסת לנבחר החמישי ברשימה, סלמאן אבו חאמד, בהתאם להסכם רוטציה.
ראשי התנועה חששו מהקדמת הבחירות, ולכן החליטו לקצר את תקופת כהונתו של זכור בכנסת.
זכור סירב להתפטר בטענה שהרוטציה מחייבת אותו לפנות את כסאו בחודש אוגוסט 2008, שנתיים ו-3 חודשים ממועד הבחירות לכנסת השבע עשרה.
התנועה האסלאמית החליטה להטיל עונש על חבר הכנסת בשל כך ומנעה ממנו לפרסם הודעות לתקשורת באתר האינטרנט של התנועה ובביטאונה הרשמי.
לאחר שסירב להיענות לדרישתה, עתרה התנועה לבג"ץ נגד חבר הכנסת.
זכור סירב להצעת פשרה של בית המשפט, לפיה יתפטר מהכנסת באפריל 2008, ולפיכך המשיך לכהן כחבר הכנסת.
לקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה הצטרף לבל"ד והוצב במקום הרביעי ברשימתה לכנסת.
בל"ד זכתה בשלושה מנדטים וזכור נשאר מחוץ לכנסת.
במהלך כהונת הכנסת ה-18 נפגע זכור עצמו מסירוב של חבר כנסת אחר, סעיד נפאע, לקיים הסכם רוטציה.
בדומה לזכור, גם נפאע הודח מסיעתו עקב סירובו לקיים את ההסכם.
כיום, זכור חבר במועצת השורא של רע"מ.
זכור קרא מעל בימת הכנסת לחייב את הגברים המוסלמים להתחתן עם עד 4 נשים כדי להגביר את הילודה בקרב הערבים, בתגובה להצגתו של המגזר הערבי בישראל על ידי אביגדור ליברמן כאיום אסטרטגי על מדינת ישראל.
כתגובה להתכנסותה של ועידת לסביות בחיפה, עמד זכור בראש הפגנה וטען כי התכנסות זו מזלזלת בערכו של האדם ופעולותיהן של נשים אלו לא מקובלות בעולם המוסלמי והפלסטיני.
זכור, ממנהיגי הציבור הערבי בעכו, נטל חלק מרכזי בניסיונות להרגעת הרוחות ולהפסקת המהומות שפרצו בין תושבים יהודים וערבים בעיר במהלך יום הכיפורים בשנת תשס"ט (2008).
עקב איומים על חייו מגורמי ימין קיצוניים, הצמיד לו משמר הכנסת מאבטח צמוד.
במהלך המהומות בעכו (2021) הרחיק זכור את מבצעי הלינץ במור ג'נאשווילי, ובכך הציל את חייו.
עבאיה היא שמלה ארוכה הכוללת גם כיסוי ראש ונחשבת ללבוש מסורתי לנשים במדינות ערביות ואסלאמיות.
היות שהאסלאם מחייב את האישה לכסות את כל גופה, למעט פניה וכפות ידיה ורגליה, מחויבות הנשים המוסלמיות להתלבש בקפידה בבגדים צנועים.
העבאיה משלבת בין שמלה ארוכה המכסה את כל גוף האישה ורעלה המכסה את שיערה.
במדינות שבהן לא חלה חובת רעלה, עאביה נחשבת לסימן של צניעות ונשים דתיות לובשות אותה.
העבאיה המסורתית היא שחורה אך קיימות גם עבאיות מעוצבות בשלל צבעים ורקמה.
במדינות שמרניות דוגמת ערב הסעודית נוהגות הנשים ללבוש עבאיות הכוללות ניקאב ובנוסף לעטות כפפות.
לעומת זאת, יש נשים אשר לובשות רק את החלק התחתון של העבאיה, ללא הרעלה, עבאיות אלו נקראות ג'ילבאב.
העבאיה נפוצה בעיקר במדינות ערב במזרח התיכון ואצל מהגרים מוסלמים ברחבי העולם.
ישנם בגדים מסורתיים דמויי עבאיה במדינות אסלאמיות נוספות, לדוגמה הצ'אדור באיראן.
באיחוד האמירויות הערביות נחשבת העבאיה לבגד מסורתי.
במדינות מוסלמיות קיימת תעשייה רחבה של עיצוב וייצור עבאיות, כמו כן ישנם אתרי מכירות וירטואליים המציעים לקנות עבאיות באמצעות האינטרנט.
עארף אל-עארף היה עיתונאי, היסטוריון, פוליטיקאי ואיש ציבור ערבי בתקופת המנדט הבריטי בארץ ישראל.
שימש כמושל נפת באר שבע בשנות ה-30 של המאה ה-20 וכראש עיריית מזרח ירושלים בשנות ה-50.
אל-עארף נולד בשנת 1892 בירושלים למשפחה מכובדת.
הוא למד לימודים גבוהים באיסטנבול ושירת כקצין בצבא האימפריה העות'מאנית במלחמת העולם הראשונה.
הוא נשבה בחזית הקווקז על ידי צבא הצאר ונכלא במחנה שבויים בקרסנויארסק שבסיביר, שם שהה שלוש שנים.
בהיותו במחנה השבויים הוציא לאור עיתון בערבית לשבויים.
כמו כן, תרגם לטורקית, בתקופת שביו, את ספרו של ארנסט הקל, "Die Welträthsel".
לאחר המהפכה הרוסית (פברואר 1917) הצליח אל-עארף להימלט משביו.
הייתה זו השמועה על אודות "המרד הערבי" שהניעה אותו לברוח, יחד עם שבויים ערביים אחרים.
הוא יצא למסע ארוך דרך המזרח הרחוק במטרה להצטרף אל שורות המורדים, אך רק לאחר סיום המלחמה הצליח להגיע לירושלים.
במישור הפוליטי הטיף אל-עארף להתנגדות תקיפה אך בלתי אלימה לתנועה הציונית ודגל בלאומנות פאן-ערבית.
ב-1913 פרסם את מאמרו הראשון בעיתון היפואי "פלסטין", בו כתב בחריפות נגד מכירת קרקעות "לציונים הזוממים להשתלט על הארץ".
ב-1918, בעת שהתגברה הלאומנות הערבית בירושלים, יפו, חיפה, עכו ושכם, הצטרף אל-עארף לשייח' חאג' אמין אל-חוסייני, פח'רי אל-חוסייני, איסחאק דרוויש, איברהים דאווש, ג'מאל אל-חוסייני, כאמל אל-בודיירי ושייח' חסן אבו אל סועוד ויחד הם ייסדו את "המועדון הערבי".
ב-1919 היה לעורכו של העיתון הלאומי הראשון שיצא בערבית בארץ ישראל בשם: "סוריא אל-ג'נוביה" ("סוריה הדרומית").
בעקבות מאורעות תר"פ ב-1920 בקשו שלטונות המנדט הבריטי להעמיד את אל-עארף לדין על הסתה מעל דפי עיתונו שהובילה לפרעות, שבהן נרצחו שישה יהודים ונפצעו 200. הוא נמלט יחד עם אמין אל-חוסייני לעבר הירדן המזרחי ומשם לדמשק.
בהיעדרם נידונו על ידי בית דין צבאי לעשר שנות מאסר, ועיתונו נסגר בפקודת השלטונות.
ב-31 במאי 1920 נוסדה בדמשק "האגודה הערבית הפלסטינית" ("אל-ג'מעיה אל-ערביה אל-פלסטיניה"), שהנהיגה את התנועה הערבית הלאומית שבארץ ישראל, ועארף היה בין העומדים בראשה.
ב-7 ביולי הכריז הנציב העליון הנכנס, הרברט סמואל, על חנינה כללית לכל האסירים הפוליטיים, אולם חנינה זו לא כללה את אל-עארף ואל-חוסייני, משום שברחו מהחוק.
ב-21 באוגוסט 1920, במהלך ביקור בא-סאלט, העניק הרברט סמואל לעארף ולחוסייני חנינה לבקשתם של מספר שייח'ים בדווים.
השלטון הבריטי בארץ ישראל ראה בו דמות בעלת השכלה, השפעה וניסיון פוליטיים וביקש לקרבו אליו ולמתן בצורה זו את עמדותיו.
בהתאם לכך, בנובמבר 1920 הוצע לו לשרת באדמיניסטרציה הבריטית.
בשנים הבאות שירת עארף כקצין נפה בג'נין, שכם, בית שאן ויפו.
בעקבות הצלחתו הוא מונה בשנת 1926 כמזכיר הראשי של עבדאללה הראשון, מלך ירדן.
לאחר שלוש שנים בתפקיד חזר עארף ב-1929 לארץ ישראל ונתמנה כקצין אזורי (District Officer) בנפת באר שבע.
הבדואים היו באותה עת הרוב המכריע באוכלוסיית הנגב והניסיון שרכש אל-עארף במנהגיהם סייע לו בתפקידו כמושל.
פעולותיו הקנו לו כבוד בקרב הבדואים שכינוהו אבו סופיאן.
הוא אף המשיך וחקר את מנהגי שבטי הנגב בתקופה בה כיהן כמושל בבאר שבע.
ב-1933 פרסם את ספרו הראשון "המשפט בין הבדואים" ושנה לאחר מכן יצא לאור ספרו השני "תולדות באר שבע ושבטיה".
שני הספרים תורגמו לעברית על ידי העיתונאי והמתרגם מנחם קפליוק שאף התארח אצל אל-עארף בבאר שבע.
בשנים 1936–1939, בעת המרד הערבי הגדול, עמד אל-עארף בפני בעיה.
הוא היה פקיד במגזר הציבורי הבריטי, היה חייב נאמנות אליו ומתוקף תפקידו היה עליו לשמור על השקט באזור שלטונו, ומנגד, הוא תמך באנשי הכנופיות במאבק הערבי נגד השלטון הבריטי.
אל-עארף מצא פתרון לבעיה על ידי ביום פיצוצים בסמוך לביתו שלא פגעו בבית אך יצרו את הרושם כי אנשי הכנופיות נאבקים באל-עארף, ובמקביל, הניח לאנשי הכנופיות לפעול באזור וב-1938 אף השתלטו הללו על העיר.
בשנותיו הראשונות בבאר שבע התגורר בבניין המושל אולם בהמשך החליט להקים את ביתו בעיר ורכש חלקת אדמה, עליה הקים בין השנים 1937–1938 את הבית שזכה לשם בית עארף אל-עארף.
השלטון הבריטי כנראה חשד בנאמנותו והעבירו ב-1939 להיות קצין מחוזי של מחוז עזה.
עד 1948 המשיך לשמש במנגנון הממשל של המנדט הבריטי.
בשנת 1946 היה סגן מושל מחוז רמאללה.
בתחילת 1948 חבר לעבדאללה ועסוק בגיוס לוחמים לכוחות שיעבדו תחת הלגיון הירדני.
ביולי 1950 נתמנה אל-עארף על ידי השלטון הירדני לראש עיריית ירושלים המזרחית.
לאחר שנה, ב-31 ביולי 1951 התקיימו לראשונה בחירות מוניציפליות בירושלים תחת השלטון הירדני.
בבחירות נבחרו 12 חברים במועצת העיר, מחציתם מסיעתו של עארף ומחציתם מהאופוזיציה.
חברי המועצה בחרו את אל-עארף לראש העיר.
הוא פוטר בדצמבר 1951. הוא הוחלף על ידי חנא עטאללה ששימש בתפקידו שלושה חודשים בטרם הוחלף על ידי עומר וואעארי.
בתחילת 1951, בעת שכיהן כראש העיר, נפגש עם ראש ממשלת עיראק, נורי סעיד, במטרה להניא אותו מתוכניתו לגרש את יהודי עיראק.
אל-עארף חשש ממצב בו יראו מדינות העולם בגירוש יהודי ארצות ערב לישראל השלמת מהלך של חילופי אוכלוסין ואמר: "לו שמר כל חבל ארץ ערבי על היהודים החיים בקרבו ועל נכסיהם ורכושם כעל משכון, היו נפתרות בקלות שתי הבעיות – זו של פלסטין באופן כללי וזו של הפליטים במיוחד.
ניסיונו זה כשל, ויהודי עיראק, שניתנה להם רשות להגר, הגיעו לישראל.
אל עארף המשיך לכהן במועצת עיריית ירושלים.
בספטמבר 1955 מונה אל-עארף לראש העיר.
ב-15 בדצמבר 1955 הוא התמנה לשר העבודה בממשלתו של היזאע אל-מג'אלי.
מספר ימים לאחר מכן, ולאחר שהממשלה התפטרה, הוא הודח מראשות העירייה על ידי מועצת העיר, בגלל שהסכים לכהן כשר בממשלתו של היזאע אל-מג'אלי שתמך בהצטרפות לברית בגדאד.
בשנים 1956–1960 כתב ספר רחב היקף על מלחמת העצמאות ותוצאותיה מנקודת מבטם של ערביי ארץ ישראל: "אל-נכבה, נכבת בית אל-מקדס ואל-פרדוס אל-מפקוד" (הנכבה, נכבת ירושלים וגן העדן האבוד), 1947–1952.
ב-1963 נתמנה כמנהלו של מוזיאון רוקפלר בירושלים ושימש בתפקיד זה עד 1967. לאחר מלחמת ששת הימים עבר לאל-בירה והקדיש את רוב זמנו לאיסוף ותיעוד עדויות על פעולות של הממשל הישראלי כנגד הפלסטינים.
עארף פשה א-דג'אני היה ראש עיריית ירושלים בשנים 1917–1918.
א-דג'אני נולד בירושלים למשפחה ותיקה בעיר, שבאדמותיה מצוי קבר דוד המלך על הר ציון.
לאחר מלחמת העולם הראשונה וראשית המנדט הבריטי על ארץ ישראל, מונה לראש עיריית ירושלים.
בשנת 1918 היה לנציג בוועד המנהל של האגודה המוסלמית-הנוצרית, מטעמה שימש מאוחר יותר נשיא סניף האגודה בירושלים ונשיא האגודה הכללית.
בשנת 1919 היה בין יוזמי כינוס אספה פלסטינית לאומית, הקונגרס הערבי-פלסטיני, שנערכה בירושלים וקראה ליצירת ממשלה פלסטינית בשיתוף סוריה ולדחיית טענות התנועה הציונית.
א-דג'אני נבחר לסגן נשיא האספה ועמד בראש תנועת "פלסטין לפלסטינים".
בתוך הוועידה, היה המתנגד העיקרי למגמת האחדות הסורית.
בספטמבר 1920 הצטרף אל מוסא כאזם אל-חוסייני כשותף בהנהגת התנועה הלאומית הפלסטינית.
בדצמבר אותה שנה, נבחר בקונגרס הפלסטיני השלישי בחיפה לסגנו של אל-חוסייני בראשות הוועד הפועל הערבי, שהוקם לראשונה באותה ועידה.
בזמן יציאת המשלחת הפלסטינית הראשונה ללונדון, נבחר דג'אני לעמוד בראש הוועד הפועל, במקום חוסייני, שנבחר לעמוד בראש המשלחת.
דג'אני הגיב לאי צירופו למשלחת בניהול הסברה נגד התועלת שבה ואף הפריע לאיסוף הכספים למענה.
שנה לאחר מכן דרש לעמוד בראש המשלחת לחג'אז, וכאשר לא נבחר, יצא נגד ההחלטה לשלוח אותה ונגד מדיניות הוועד הפועל.
ביוני 1922 הוא פוטר מנשיאות הוועד הפועל.
הפיטורים הללו הביאו גם להרחקתו מהאגודה המוסלמית-נוצרית הירושלמית.
הוא הצטרף אל האופוזיציה, והוביל אותה לצדו של ראע'ב נשאשיבי.
באותה תקופה הצטרף אחיו, שוכרי א-דג'אני, אל הארגון האופוזיציוני הראשון, "האגודה המוסלמית הלאומית", מה שפגע במעמדו של עארף.
עבאס זכי הוא פוליטיקאי פלסטיני, חבר הוועד המרכזי של פת"ח והאחראי על יחסי הוועד עם מדינות ערב.
זכי נולד בשם "שריף עלי משעל" בכפר סעיר שבנפת חברון, ובו גם העביר את ימי ילדותו ובחרותו.
בין השנים 1963–1967 עבד זכי במערכת החינוך הפלסטינית, בין היתר כמורה בבית ספר בירושלים.
בשנת 1967 פרש מעבודתו על מנת להקדיש את כל כולו למלחמה בישראל.
מאוחר יותר השלים זכי תואר במשפטים באוניברסיטת דמשק שבסוריה.
זכי הצטרף לפת"ח בשנת 1962, שלוש שנים בלבד לאחר ייסודו הבלתי רשמי ושלוש שנים טרם תאריך הייסוד הרשמי של הארגון.
הוא אינו נחשב לאחד ממייסדי הפת"ח, אך הוא אחת מהדמויות המובילות בשנותיו הראשונות של הארגון.
בשנת 1968, זכה זכי לתהילתו הגדולה הראשונה במסגרת הארגון, בשל היותו בורג מרכזי במערך הפלסטיני במסגרת "הניצחון" בפעולת כראמה.
זכי היה חלק מהכוח שהיה צמוד ליעד המרכזי של הפעולה, יאסר ערפאת, ולסגנו ח'ליל אל-וזיר.
לאחר פעולתו המוצלחת בקרב, זכה זכי לכינויו שמלווה אותו עד ליום זה, ככל הנראה בניסיון להטעות את צה"ל בהנחה כי זה מסתמך על רישומי שמותיהם האמיתיים של חברי הארגון.
בשנת 1970 נבחר זכי לכהן כחבר במועצה המהפכנית של פת"ח, אשר הייתה בזמנו הרשות המבצעת, ושתכליתה הייתה לבצע בפועל את החלטות הארגון בוועידה הכללית.
בין השנים 1971–1974 כיהן כנציג מדיני מטעם פתח באזור ירמוכ שבסוריה.
בשנת 1974 מונה לנציג אש"ף בתימן.
בשנת 1986, לאחר שפעל במסגרת דיפלומטית אל מול מדינות ערביות ומערביות, מונה למנכ"ל המחלקה הבינלאומית באש"ף.
באותה השנה נבחר זכי לכהן כציר במועצה הלאומית של אש"ף.
שלוש שנים לאחר מכן, בשנת 1989, נבחר גם לחבר בוועד המרכזי של פתח, בו הוא חבר עד היום.
עם בחירתו, מונה זכי לתפקיד מזכ"ל "ועדת האינתיפאדה", אשר בראשה עמד ערפאת, ולאחר מכן אף נשלח על ידי ערפאת כנציגו האישי לדיונים אל מול ראשי מדינות.
זכי שב לשטחים בספטמבר 1995, ומיד עם שובו סייע בהקמת סניפים של פתח בשלושה מחוזות ברצועת עזה.
בינואר 1996 נבחר זכי לציר מטעם פתח במועצה המחוקקת הפלסטינית ממחוז חברון, לאחר שזכה במרב הקולות מבין כלל המתמודדים בגדה המערבית.
במסגרת תפקידו במועצה המחוקקת, עמד זכי בראש ועדת החינוך והעניינים החברתיים של המועצה, אשר אחראית בין היתר על תחומי החינוך, הבריאות, התרבות, העובדים ומשפחות השהידים.
במהלך האינתיפאדה השנייה מונה זכי לאחראי תיק חברון באש"ף.
לאחר מכן, כיהן מספר שנים בתפקיד נציג אש"ף בלבנון.
במהלך תפקיד זה, היה זכי קורבן לניסיון התנקשות בחייו, בעת פיצוץ מטען חבלה סמוך לשיירה בה נסע בצאתו ממחנה הפליטים מיה מיה שבפאתי צידון, אשר גרם למותו של סגנו, כמאל נאג'י.
עם זאת, זכי עצמו לא נפגע בפיצוץ.
בחירתו לוועד המרכזי של פתח ופעילותו כיום
בוועידת פתח השישית שהתקיימה באוגוסט 2009 נבחר זכי לכהן כחבר הוועד המרכזי של פתח, בו הוא מכהן עד היום.
בישיבה הראשונה של הוועד, נבחר זכי לכהן בתפקיד שהיה מוכר לו מעברו – האחראי על היחסים עם מדינות ערב.
בחודש מרץ 2011 נעצר זכי על ידי צה"ל לאחר שהשתתף בהפגנה נגד גדר ההפרדה שהתקיימה צפונית לבית לחם.
זכי הובא יחד עם 9 פלסטינים נוספים שנעצרו בהפגנה למשפט בבית הדין הצבאי בעופר, דבר שהוביל להפגנות המוניות סמוך למחסום ביתוניא, בהן השתתפו רבים מבכירי פתח ואף שרים בממשלה הפלסטינית.
בסופו של יום שוחררו זכי ויתר העצורים בערבות של 15,000 ש"ח, שעליה התחייב חבר הכנסת אחמד טיבי.
בחודש יוני 2011 פרסם השבועון "כל אל-ערב" היוצא לאור בנצרת "חשיפה", על פיה זכי הוא המועמד המוביל לרשת את יושב ראש הרשות הפלסטינית, אבו מאזן, לאחר שזה יפרוש מתפקידו.
העיתון הסתמך בדיווחו על מקור עלום שם המוגדר "מהימן ובכיר", ודיווח כי זכי זוכה לתמיכה אף בקרב חברי הוועד המרכזי של ארגון הפתח.
זכי עצמו הגיב לדברים בביטול, וציין כי הוא מקווה שאבו מאזן ימשיך בתפקידו.
בשנים מאוחרות יותר לא נתפס כמועמד לרשת אותו.
בספטמבר 2011, בעקבות נאום נשיא ארצות הברית אובמה בעצרת האומות המאוחדות, אמר זכי בריאיון ל"אלג'זירה" כי אובמה ונתניהו הם "חלאות" ומטרתם הסופית של הפלסטינים נותרה הכחדת ישראל (תוכנית השלבים) אך "אין זה מקובל להתבטא כך".
ב-2019 העניק זכי בשבתו כחבר הוועד המרכזי של פתח, אות הוקרה למשפחתו של עמר אבו לילא, מחבל שביצע פיגוע דקירה וירי באזור אריאל.
לאחר טבח שבעה באוקטובר אמר זכי: "תודה לגדודי עז א-דין אל-קסאם שהתכוננו ל-7 באוקטובר ולפלוגות אל-קודס, הם יוכלו להצליח להסיר את הסגר על רצועת עזה ולהביא לנסיגת כוחות הכיבוש מהגדה המערבית".
עבאס איבן פירנאס (810–887 לספירה) או בשמו המלא עבאס אבו אל-קאסים איבן פירנאס איבן ווירדס אל-תאקוריני היה ממציא, מהנדס, פיזיקאי, משורר, מוזיקאי ואיש אשכולות מוסלמי אנדלוסי.
נולד באל-אנדלוס, כיום רונדה, ספרד וחי בחליפות קורדובה.
ידוע בשל ניסויו המוקדמים בתחום התעופה.
על פי ההיסטוריון המרוקאי אחמד מוחמד אל-מקארי (מהמאה ה-17), ניסה איבן פירנאס לעוף באמצעות כנפיים שבנה ונוצות בהן כיסה את עצמו, בדומה לציפורים; אל-מקארי טען כי מעדויות הצופים, פירנאס עף מרחק מסוים, אך לבסוף נפל וגבו נפגע.
על שמו נקרא מכתש הפגיעה "איבן פירנאס" על הירח.
עב"מולוגיה היא המחקר של דיווחים על תצפיות לכאורה ושל ראיות פיזיות (כגון תמונות או סרטי וידאו) המעידות לכאורה על קיומם של עצמים בלתי מזוהים (עב"מים), חקר טענות לקיומם של מפגשים עם חוצנים או בפרט של חטיפות בידי חוצנים, וכן חקר של תופעות מסתוריות אחרות הקשורות לכאורה לחוצנים (כגון מעגלי תבואה).
עב"מולוגיה איננה נחשבת דיסציפלינה מדעית, בפרט משום שטרם פותחו כלים יעילים שיאפשרו לאמת או לשלול אם הדיווחים השונים המתקבלים אודות תצפיות של אובייקטים מעופפים בלתי מזוהים הם אכן תצפיות של חוצנים המבקרים בכדור הארץ.
רבים מחשיבים את תחום העב"מולוגיה לפסבדו-מדע.
העניין התקשורתי סביב תופעת העב"מים החל במהלך שנות ה-40 המאוחרות ותחילת שנות ה-50 של המאה ה-20, לאחר התצפית של הטייס האמריקני קנת' ארנולד בתשע "צלחות מעופפות" באזור הר ריינייר ב-24 יוני 1947, שהביאה את הרעיון של צלחות מעופפות למיינסטרים.
ככל שהתעניינות הציבורית בתופעת העב"מים גדלה בעקבות העניין התקשורתי, גדלו גם במידה משמעותית מספר הדיווחים אודות תצפיות העב"מים.
במסגרת המלחמה הקרה עלו חששות בקרב הממשל האמריקני כי כלי הטיס המסתוריים עשויים להיות כלי טיס סובייטיים מתקדמים.
בשל כך החלה לעלות החשיבות בחקר שיטתי של התצפיות לצורך שמירה על הביטחון הלאומי.
אף על פי כן, ב-1952 העניין של הממשל האמריקני בתחום חקר תופעת העב"מים החל לדעוך לאחר שהמחקרים שערך חיל האוויר האמריקני (Project Sign ו-Project Grudge) הגיעו למסקנה כי הדיווחים אודות התצפיות בעב"מים לא הצביעו על איום ישיר על הביטחון הלאומי של ארצות הברית.
המחקר הרשמי שערך הממשל האמריקני בתחום זה הסתיים עם פרסום דו"ח ועדת קונדון ב-1969, לפיו חקר תופעת העב"מים ב-21 השנים האחרונות השיג מעט, אם בכלל, וכי לא הייתה הצדקה ממשית להמשך עריכת מחקר מקיף לתצפיות העב"מים.
ועדת קונדון המליצה גם על סגירת היחידה המיוחדת של חיל האוויר האמריקני, פרויקט הספר הכחול (Project Blue Book), שעסקה במחקר השיטתי של תצפיות העב"מים.
לאחר שהממשל האמריקני חדל באופן רשמי לחקור את התחום, החלו לנהוג כך גם רוב ממשלות העולם.
יוצאת דופן הייתה ממשלת צרפת, אשר עד היום מחזיקה את היחידה המיוחדת GEIPAN, הפועלת במסגרת סוכנות החלל הצרפתית CNES, ועוסקת במחקר שיטתי של תצפיות העב"מים.
במהלך המלחמה הקרה, הממשלות של בריטניה, קנדה, דנמרק, איטליה, ושוודיה אספו דיווחים בדבר תצפיות עב"מים.
בשנת 2010 הצהיר משרד הביטחון הבריטי כי יחדל מעתה לקבל דיווחים חדשים בדבר תצפיות עב"מים.
עב-ראש מנומר (שם מדעי: Rhagologus leucostigma) היא ציפור שיר קונה והמין היחיד במשפחה רגולוגיים (Rhagologidae).
היא אנדמית ליערות גינאה החדשה וקרובה למשפחת מעובי הראש החיים באותם אזורים.
קרובה ודומה גם לבני משפחת הארטמיים ולמקורי סירה שגם חיים ביערות גינאה ההרריים.
זוהי ציפור באורך 24 ס"מ ומשקל עד 29 גרם.
היא בעלת נוצות אפורות עם זנב וכנפיים חומות ואזור השת חום.
הראש גדול ועבה כשמו, העיניים גדולות והמקור מזכיר מקור של חנקן עם עיקול בקצהו.
הנוצות שסביב העיניים יותר חומות משאר הראש.
זוהי ציפור יער נחבאת הניזונה מחרקים שהיא חוטפת מהאוויר.
היא מצויה בעיקר ביערות ההרריים ביערות טרופיים או סובטרופיים.
עַב-יָדִיִּים או עַבְיָדִיִים (שם מדעי: Scorpionidae) היא משפחת העקרבים המכילים את המינים הגדולים ביותר בסדרה כשהגדול מכולם הוא המין Heterometrus swammerdami שאורכו מגיע ל-23 ס"מ ושוקל עד 56 גרם.
מינים אלה קיבלו את שמם על שם הצבתות הגדולות והגפיים הגדולות הנושאות אותם.
הם בעלי שריון כהה ועבה וזנב קצר ומעובה בעל ארס חלש יחסית, אך עדיין קטלני לטרפו.
בני הקבוצה חיים ביערות גשם, ערבות או מדבריות כמו הסהרה.
כמו רוב העקרבים הם יוצאים בלילה לחפש טרף הכולל בעיקר חרקים וכן עכבישנים אחרים וכמה חולייתנים קטנים.
הם הורגים אותם באמצעות הצבתות העבות והעקיצה בזנבם.
הם אינם קטלניים לבני אדם (למעט לאלה שאלרגיים להם) וחלק מהם הם חיות גידול מבוקשות.
ייתכן שגם בני משפחת הנבואיים (Diplocentridae) הדומה להם מאוד שייכת לעבידיים כתת-משפחה.
עבאן רמדאן היה פעיל פוליטי ומהפכן אלג'יראי ממוצא קבילי.
הוא מילא תפקיד מפתח בארגון המאבק לעצמאות של האלג'יראים במה שנודע כמלחמת העצמאות של אלג'יריה.
היה מקרוב לרעיונותיו של פרנץ פנון וחייב את השימוש באלימות וטרור גם נגד אזרחים.
נמנה עם מארגני ועידת סומאם בשנת 1956.
בסופו של דבר נרצח, ככל הנראה בהוראת מנהיגים יריבים בחזית הלאומית לשחרור אלג'יריה FLN, ששנאו את מנהיגותו הריכוזית ופולחן אישיותו.
עבאן רמדאן נולד בכפר אזוסא, חלק מלארבעא נאית' איראת'ן (בצרפתית נקראה אז "פור נסיונל" Fort National) במחוז תיזי אוזו בקביליה, בצפון-מזרח אלג'יריה.
עבאן הוא שם המשפחה ורמדאן שמו הפרטי אך היה נהוג לקרוא את שמו בסדר "עבאן רמדאן".
על אף היותו בן למשפחה ענייה הצליח לסיים לימודי תיכון בתעודת בגרות במגמה מתמטיקה בתיכון דוברייה (Lycée Duveyrier) בעיר בלידה.
השתלב בהמשך כפקיד במנהל הקולוניאלי בעיר שלגום לעיד, אז בצרפתית "שאטודן די רימל".
גויס כסמל לגדוד צלפים צרפתי במלחמת העולם השנייה שהוצב בבלידה והמתין שם להישלח לחזית האיטלקית.
בסופו של דבר שוחרר מהצבא, חזר לתפקיד מזכיר מועצת שלגום אל-עיד ובו זמנית, הצטרף למפלגת העם האלג'יראי PPA של מסאלי אל-חאג' שהייתה אז מחוץ לחוק.
תחת רושם ההתקוממות ומעשי הטבח ב-8 במאי 1945, התפטר עבאן ועזב סופית את המנהל הקולוניאלי.
הוא ירד למחתרת על מנת להקדיש את כל מרצו ל"עניין הלאומי" במסגרת הגרסה החוקית החדשה של מפלגת העם האלג'יראי MTLD (התנועה למען חירויות דמוקרטיות) שהוקמה על ידי מסאלי אל-חאג' אחרי שהשתחרר מן המאסר.
עבאן מילא בשנת 1948 את תפקיד "ראש מחוז" של המפלגה באזור סטיף, אחר כך באזור אוראן.
בתקופה זו היה גם כן חבר ב"ארגון המיוחד" OS, הענף הצבאי של המפלגה, שהופקד על ההכנות למהפכה.
בשנת 1950, בנסיבות דיכוי "קנוניית ה-OS" על ידי השלטונות הקולוניאליים, הגבירה המשטרה הצרפתית את חיפושיה אחרי עבאן וכעבור חדשים אחדים עצרה אותו במערב הארץ.