tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במבצע חומת מגן הוזעקו שני הגדודים לסייע בפריצת הדרך ללב מחנות הפליטים, בנטרול מטענים ובפעילות התקפית כנגד תשתיות הטרור.
גדוד המח"ץ (605) זכה לצל"ש רמטכ"ל יחידתי ויהל"ם זכתה לצל"ש אלוף על פעילותם במבצע חומת מגן (אפריל–מאי 2002).
ברצועת עזה, צוות המנהרות של אבירי הפלדה, גדוד "להב" (603) ופלחה"ן חטיבת גבעתי ("משפחת דולב"), הובילו את הלחימה במנהרות הברחת הנשק בציר פילדלפי ואת פריצת הדרך לגדוד הסיור של גבעתי (שזכה לצל"ש ב-2004 ועיטור המופת ב-2005 עקב הצלחתו בלוחמה בטרור בעזה).
באוגוסט 2004 צורפה יחידת לוחמי המנהרות של חיל ההנדסה ליהל"ם והחלה להצטייד באמצעים מתקדמים וייחודיים לפעילותה.
בצפון הרצועה, חישפו כוחות ההנדסה עשרות קמ"ר של שטחים ששומשו בידי מחבלים לירי ומארבים ובכך הקטינו באופן ניכר את התקפות הירי והמטענים על כבישי הרצועה.
פעולות חישוף בוצעו גם על מנת ליצור תנאים מבצעיים לציד משגרי קסאם וסגירת מעגל ירי מהיר.
גדוד ההנדסה "להב" (גדוד 603), שבין השאר היה מופקד על הגנת קיבוץ נחל עוז ויישובי עוטף עזה, זכה להערכה רבה על פעילותו שבמהלכה הרגו הלוחמים יותר מ-70 מחבלים ב-2004. חלק ניכר מהמחבלים חוסלו על ידי לוחמי וצלפי המחס"ר באמצעות טקטיקות מארב וצליפה לילית שפיתחה המחס"ר.
בשנת 2005 זכו שתי יחידות של חיל ההנדסה בציון לשבח:
גדוד ציוד מכני הנדסי פיקוד הדרום (מילואים) זכה לאות הצטיינות על פעילותו בשנתיים האחרונות, במעמד נשיא המדינה מר משה קצב.
מחלקת הסיור (מחס"ר) של גדוד 603 ("להב") זכתה בצל"ש אלוף פיקוד הדרום על הישגיה בלחימה בטרור ברצועת עזה.
הישגים אלה כוללים בין השאר הריגת כמות שיא של מחבלים בעת פעילות מבצעית.
פרשיות שליליות נוספות שלא קשורות לפעילות המבצעית היו מותו של יובל תירוש, חייל ביהל"ם, מהרעלת אלכוהול בעת מסיבת סיום מסלול ומגפת דלקת ריאות שפרצה בדצמבר 2005 בבהל"ץ.
חיל ההנדסה במלחמת לבנון השנייה
ב-12 ביולי 2006 פרצה מלחמת לבנון השנייה בעקבות חטיפת 2 חיילים והריגת 8 אחרים.
במלחמה פעלו כוחות צה"ל כנגד תשתיות חזבאללה בלבנון, פעילות שכללה גם פעולה קרקעית, בעיקר בגבול ישראל–לבנון, במרון א-ראס ובבינת ג'ביל.
בשבועיים הראשונים לעימות גדוד אסף (601) של חיל ההנדסה היה הגדוד המוביל בפעילות ההנדסית בדרום לבנון.
אחר כך הצטרפו שאר הגדודים הסדירים (להב והמח"ץ) ועוד גדודי מילואים של חיל ההנדסה.
כוחות חיל ההנדסה הקרבית פוצלו תחת היחידות השונות ופעלו לכל אורך המלחמה:
גדוד 601 פעל תחת חטיבה 300, חטיבה 35 וחטיבה 7 ופעל במרחבי ע'נדוריה, דבל ומארון א-ראס.
גדוד 603 פעל תחת חטיבה 933 (הנח"ל), חטיבה 401 וחטיבה 7 בגזרה המזרחית, סמוך לאצבע הגליל.
גדוד 605 פעל תחת חטיבה 1 (גולני), חטיבה 933 וחטיבה 401 פעל גם הוא בגזרה המזרחית, באזורי ע'נדוריה ונחל סלוקי.
הגדוד נטל חלק בקרב על הסלוקי בסוף המלחמה.
גדוד 614 פעל תחת חטיבה 401 וחטיבה 847 וקרבות שקדון וחרבת כסייף, שם חילץ כוחות פגועים.
גדוד 7107 פעל תחת חטיבה 434 וחטיבה 724 ופרץ את הצירים למארג' עיון וקליעה.
גדוד 8173 פעל תחת חטיבה 847 פעל בגזרה המרכזית ופרץ צירים ליארון ובינת ג'בל.
אגד הנדסי 490 פעל תחת מהנ"פ צפון 801 ואוגדה 91 ופעילותו העיקרית הייתה חישוף והריסת תשתיות חזבאללה על גבול ישראל–לבנון, כולל השמדת מוצבים ובונקרים מוסווים.
מערך הצמ"ה של חיל ההנדסה הקרבית, שכלל את גדוד 7064 (גדוד ציוד מכני הנדסי פיקוד צפון) ופלוגות הצמ"ה בסדיר ובמילואים פעלו בכל הגזרות ועסקו בפתיחת צירים, חילוץ כלים פגועים והריסת תשתיות אויב.
יהל"ם פעלה תחת כל הכוחות ובכל הגזרות, והפעילה 7 צוותי קרב פלוגתיים (צק"פים) ועוד 2 צוותים ייעודיים למשימות מיוחדות.
בנוסף לסיור הנדסי, פריצת צירים וסיוע הנדסי עסקה היחידה גם בסילוק פצצות בחזית ובעורף.
חיל ההנדסה פרץ דרכים וניקה זירות מטענים עבור כוחות החי"ר והשריון, הן באמצעות דחפורי D9 ממוגנים, הן באמצעות לוחמי יהל"ם (לוחמי סיירת יעל ולוחמי הס"פ) והן באמצעות רקטות ריצוף (CARPET) המותקנות על גבי נגמ"ש הפומ"ה, ואכן – רק מעט מנפגעי צה"ל בלחימה היו כתוצאה ממטענים.
במהלך פעילות זו עלה דחפור D9 משוריין על מטען גחון במשקל חצי טונה (500 ק"ג) אך יצא ללא פגע.
כמו כן, השמיד צוות פומ"ה שני רכבי חזבאללה על יושביהם באמצעות רקטות הריצוף.
מ-16 ביולי החלו דחפורי D9 וכלים הנדסיים בהריסת מוצבי חזבאללה שעל גבול ישראל–לבנון, לרבות הריסת מוצבי חזבאללה ליד הכפר רג'ר.
בשבוע השני ללחימה גבר קצב פעולות החישוף בגבול ישראל–לבנון ועשרות מוצבי חזבאללה נהרסו על ידי הדחפורים שעבדו במשמרות 24 שעות ביממה על מנת לסיים את הפעולה לפני שלחץ בין-לאומי יכפה על ישראל הפסקת אש.
חיל ההנדסה עמד במשימה והצליח לנקות את גבול הצפון ממוצבים ו"שמורות טבע" של חזבאללה.
בנוסף לפעילות פלוגות הצמ"ה של גדוד אסף ויחידת המילואים, פעלו כוחות הנדסה במקביל לחטיבת גולני וחטיבת הצנחנים בקרבות של מארון א-ראס ובינת ג'ביל.
הפלסים סייעו בנטרול מטענים, השמדת בונקרים ומצבורי אמל"ח של חזבאללה ופוצצו מבנים של הארגון.
אחרי המארב שבו נהרגו 5 לוחמי יחידת אגוז קודמו דחפורי D9 ממוגנים במיגון כלוב נגד נ"ט אל הכפר מרון א-ראס והחלו להרוס בו בתים מהם נורתה אש אל עבר הלוחמים.
הבית ממנו בוצע המארב הקטלני נהרס גם כן.
בסופו של דבר, ירה כוח הנדסה קרבית צפע שריון על הקסבה של מארון א-ראס: הפיצוץ ההרסני החריב אותה, ולפי ההערכות נהרגו עשרות מחבלי חזבאללה שהתבצרו שם.
במקביל, סייעו לוחמי הצמ"ה והפלסים בחילוץ כלי רק"מ שנפגעו בלחימה תחת אש ותוך נטרול זירות מטענים באזור הקרב.
באחד המקרים חילץ דחפור D9 חייל גולני שרגלו נלכדה תחת צריח של טנק תחת אש.
במקרה אחר הנהיג מפקד דחפור בשם אושרי סיבוני את חילוצם תחת אש כבדה של שני טנקים שנפגעו מטילי נ"ט.
לוחמי יחידת סילוק הפצצות של יהל"ם סייעו בעורף בנטרול רקטות שנורו על הצפון ולא התפוצצו.
ב-6 באוגוסט יצא כוח "משנה אטלס" – כוח של הנדסה קרבית שכלל 14 לוחמים-פלסים, 3 דחפורי D9 ו-2 נגמ"שי פומ"ה בפיקוד סמ"פ בדרגת סגן – תפקיד הכוח היה לפתוח ציר באורך 10 ק"מ בזירת האירוע בה ארעה החטיפה ולפתוח את הדרך לשתי אוגדות.
בדרך חזרה נפגע דחפור נוסף מירי טיל נ"ט, אך אנשי הצוות לא נפגעו, ומיד לאחר מכן פגע טיל נ"ט נוסף בפומ"ה והרג את הפרמדיק מהצנחנים ופצע את כל יושבי הפומ"ה, חלקם קשה.
ב-11 באוגוסט התרחש הקרב על הסלוקי בו תמרנו חטיבה 401, חטיבת הנח"ל וגדוד 605 אל נחל סלוקי תוך מלחמה בעשרות מחבלי חזבאללה חמושים בטילי נ"ט מתקדמים ומרגמות.
במהלך הקרב, כוחות הנדסה מגדוד 605 בפיקוד סא"ל אושרי לוגסי וסא"ל אבי כהן (ברימו) פרצו דרך לכוחות היבשה וחילצו פצועים רבים וכלים פגועים.
בקרב נהרגו 7 לוחמי צה"ל ונפצעו עשרות, ולאויב נהרגו 80 מחבלים.
יום אחרי סיום הקרב הסתיימה המלחמה.
במלחמת לבנון השנייה נהרגו 16 לוחמי הנדסה.
ב-10 באוגוסט 2006 אירע אחד מהאירועים הקשים מבחינת חיל ההנדסה במלחמה כשבמהלך הקרב על דבל פגע טיל נגד טנקים במבנה בו שהו חיילי צה"ל ומהפגיעה נהרגו תשעה חיילי גדוד החבלה של עוצבת האש וכמעט 30 נפצעו.
לקראת סוף המלחמה נהרגו בקרב על הסלוקי מפקד ומפעיל D9 מטיל נגד טנקים שפגע ישירות בדחפור בו נסעו.
ב-9 באוגוסט 2007 פורסמו רשימת מקבלי האותות.
שני לוחמי הנדסה קיבלו את עיטור המופת: רב-סמל אורי לרנר וסמל-ראשון עופר מאיר; ועוד 2 לוחמי הנדסה קיבלו את צל"ש הרמטכ"ל: סא"ל אבי כהן (ברימו) ורס"ן .
לוחמי הנדסה נוספים קיבלו צל"שי אלוף, מפקד אוגדה ומפקד חטיבה.
חיל ההנדסה במבצע עופרת יצוקה
במהלך מבצע עופרת יצוקה (שהחל ב-27 בדצמבר 2008 והסתיים ב-18 בינואר 2009) נגד טרור הרקטות הובילו לוחמי חיל ההנדסה את הכוחות הקרקעיים, פרצו דרכים לכוחות החי"ר והשריון באמצעות דחפורי D9 ומערכות צפע שריון וצפע חי"ר.
ה-D9 ספגו הרבה מטענים וטילי נ"ט, ברוב המקרים ללא נזק משמעותי לכלי וללא פגיעה באנשי הצוות.
במבצע הופעלו בהצלחה ובאופן נרחב דחפורי "רעם השחר", דחפורים לא-מאוישים מדגם D9N.
במהלך הפעילות לא נהרג אף מפעיל D9. לוחמי יהל"ם נטרלו מאות מטעני חבלה ומלכודות נפץ.
בנוסף לוחמי חה"ן חשפו והשמידו בונקרים ומנהרות של חמאס.
ב-6 בינואר 2009 נהרג אחד מלוחמי יהל"ם בהתקלות עם מחבל מתאבד.
במהלך הפעילות חשפו הכוחות אמל"ח, מעבדות נפץ ומנהרות תת-קרקעיות של חמאס אותם השמידו לוחמי ההנדסה באמצעות חומרי נפץ.
במהלך המבצע הרסו כוחות ההנדסה באמצעות דחפורי D9 או חומר נפץ כ-600 מבנים ששימשו לפעילות טרור או היו ממולכדים.
במבצע השתתפו גדוד 601, גדוד 603, גדוד 605, יהל"ם וגדוד ציוד מכני הנדסי פיקוד דרום (גדוד 8163).
גדוד 601 נלחם בגזרת זייתון תחת פיקוד חטיבת גבעתי.
גדוד 603 לחם בגזרת נצרים תחת פיקוד חטיבה 401 ופלוגה ממנו תחת פיקוד חטיבה 35. גדוד 605 לחם תחת פיקוד חטיבת גולני בגזרת שג'אעייה.
יהל"ם וגדוד הצמ"ה הפיקודי סייעו לכלל הכוחות בכל הגזרות.
על פעילותו במבצע זכה חיל ההנדסה לערב ותעודות הוקרה מטעם פיקוד הדרום.
רמ"ט פיקוד הדרום תא"ל הראל כנפו הודה "לחיילי המילואים של ההנדסה מתחום הצמ"ה שנכנסו לקרב ראשונים ויצאו אחרונים.
חיל ההנדסה בעשור השני של המאה ה-21
בתקופת הקהנ"ר משה שלי (2007–2011) חל תהליך התעצמות בחיל שבמסגרתו נרכשו אמצעי לחימה חדשים ורבים.
במהלך שנת 2010 הגיע חיל ההנדסה הקרבית לראשונה למצב בגיוס שבו על כל מקום פנוי שיש בחיל, יש לפחות מלש"ב אחד שבחר להתגייס לחיל בעדיפות ראשונה (יחס של 1:1 ומעלה).
אחרי ההשתלטות על ספינות המשט לעזה ובפרט על המאווי מרמרה, נשלחו לוחמי הס"פ של יהל"ם כדי לוודא שהאוניות והמטען אותו הן נושאות לא ממולכדים או מכילים אמצעי לחימה.
ב-2 בדצמבר 2010 פרצה השרפה הגדולה בהר הכרמל וחיילי חיל ההנדסה נקראו לסייע.
פלוגות צמ"ה איו"ש וצמ"ה 601 שלחו כ-20 כלים למערכה, בהם 4 דחפורי D9R משוריינים, יעה זחלי מדגם קטרפילר 963 ושופלים מדגם קטרפילר 966. כלי הצמ"ה פרצו דרכים לכבאיות ורכבי הכיבוי, כיבו שריפות באמצעות קבירת האש בעפר וכן גילחו קווי צמחייה ועקרו עצים על מנת למנוע מהאש להתפשט.
בנוסף, סייעו החיילים בשטח לכבאים בכיבוי האש.
מאז 2010 גברה בצה"ל ההכרה בחשיבותה ויכולותיה של יחידת יהל"ם, ותחת פיקודו של סא"ל סהר אברג'יל, הפכה היחידה לדומיננטית ונפח הפעילות שלה גדל באופן ניכר והפך לאחד הגדולים בצה"ל.
ב-2012 קלט חיל ההנדסה הקרבית דחפורי D9 חדשים עם מיגון משופר.
כמו כן, נכנס לניסויים נגמ"ש הנדסה המבוסס על הנמ"ר (נגמ"ש מרכבה), אב-טיפוס של הנמ"ר ההנדסי שנקלט בחיל ב-2016.
בנובמבר 2012 הרסה פלוגת הצמ"ה של גדוד 603 את מחנה כורדני הנטוש בקריית מוצקין באמצעות 7 דחפורי D9. ההריסה בוצעה על ידי היחידה ולא על ידי קבלן חיצוני על מנת לחסוך בעלויות וגם לספק אימון ללוחמי הצמ"ה.
במקום המחנה הנטוש ייבנו מאות יחידות דיור.
ב-10 במרץ 2014 ירה לוחם גדוד האב"כ של חיל ההנדסה בשופט ירדני ממוצא פלסטיני שניסה לחטוף את נשקו של החייל ולתקוף אותו במעבר אלנבי.
הירדני נהרג כתוצאה מהירי, דבר שגרם למשבר ביחסים הדיפלומטיים בין מדינת ישראל לירדן.
באמצע מרץ 2014 חשפו כוחות של חיל ההנדסה הקרבית מנהרת טרור שחפר חמאס מרצועת עזה אל תוך שטח ישראל.
ביוני 2014 השתתפו לוחמי חיל ההנדסה הקרבית, במבצע שובו אחים הן בחיפושים והן בסיוע הנדסי.
בשבוע השני של המבצע חשפו לוחמי סמו"ר עשרות מנהרות תת-קרקעיות שחפרו הפלסטינים באזור חברון.
כוחות של חיל ההנדסה הקרבית לקחו חלק חשוב במצוד אחרי חוטפי ורוצחי שלושת הנערים ופעלו לאורך כל החיפוש עד שאותרו המחבלים בבית בחברון על ידי השב"כ.
כוחות צה"ל והימ"מ הטילו מצור על הבית וכאשר המחבלים סירבו להיכנע החל מחפר ממוגן של חיל ההנדסה בקילוף קירות המבנה והרצפה שהיוותה את הגג של המרתף בו הסתתרו המחבלים.
המחבלים נחשפו ונהרגו אחרי חילופי אש עם לוחמי הימ"מ.
חיל ההנדסה במבצע צוק איתן
ב-8 ביולי 2014 פתח צה"ל במבצע צוק איתן ברצועת עזה בתגובה לירי מסיבי של פצמ"רים ורקטות ארטילריות על יישובי הדרום ועוטף עזה.
ב-17 ביולי בעקבות פיגוע חדירה של מחבלים דרך מנהרה תת-קרקעית אל שטח ישראל שסוכל, החל צה"ל בתמרון קרקעי אל תוך רצועת עזה.
אחת המטרות העיקריות של הכניסה הקרקעית הייתה לאתר, לחשוף ולהשמיד את כל מנהרות החדירה מרצועת עזה אל שטח ישראל.
את המשימה ביצעו כוחות חיל ההנדסה הקרבית בשילוב חטיבות חיל הרגלים וטנקים של חיל השריון.
במהלך המבצע אותרו למעלה מ-30 מנהרות ולמעלה מ-60 פירי כניסה.
לוחמי סמו"ר של יחידת יהל"ם פוצצו את המנהרות באמצעות חבלה ומערכת אמולסיה לפיצוץ מנהרות.
במנהרות שפוצצו הסתתרו מחבלים רבים שנהרגו בפיצוצים.
במקביל, סייעו לוחמי ההנדסה לכוחות החי"ר והשריון להתגבר על המלכודים ומטעני החבלה שהטמינו הפלסטינים.
לוחמי הצמ"ה פרצו דרכים לכוחות באמצעות דחפורי D9 משוריינים וחשפו פירי מנהרות באמצעות דחפורי D9 ומחפרי באגר E-349 ממוגנים.
למבצע גויסו 5 גדודי מלואים וכל יחידות החיל הסדירות.
יחידת יהל"ם לחמה בכל הגזרות וסיפקה סיוע הנדסי לכל היחידות.
היא הובילה את איתור, מיפוי והשמדת מנהרות הלחימה של רצועת עזה.
במהלך הלחימה איבדה היחידה לוחם אחד.
גדוד 601 לחם בגזרת בית חאנון תחת פיקוד חטיבת הנח"ל (חטיבה 933) והשמיד 4 מנהרות.
גדוד 603 לחם בגזרת רפיח תחת פיקוד חטיבת גבעתי (חטיבה 84) ואיבד 3 לוחמים במהלך המבצע.
שלושה מלוחמיו – קצין וצוות D9 – קיבלו צל"ש על הקרב על חרבת אחזעה.
גדוד 605 לחם תחת פיקוד צק"ח חטיבה 188 בגזרת נצרים.
גדוד 614 לחם תחת פיקוד חטיבה 35 בגזרת פאתי רפיח.
הגדוד הוקפץ במהלך ההכשרה ואיבד לוחם במהלך המבצע.
גדוד 710 לחם תחת פיקוד חטיבת גולני בגזרת שג'אעייה והשתתף בקרב שג'אעייה בו סייע גם לחילוץ החיילים הפצועים והכלים הפגועים.
דחפורי הגדוד הובילו את הלחימה וחילצו כלים פגועים.
גדוד צמ"ה 7058 (גדוד ציוד מכני הנדסי פיקוד מרכז) פעל לאיתור והשמדת מנהרות הטרור של רצועת עזה שחדרו לתוך שטחי ישראל.
לצד דחפורים ממוגנים הפעיל הגדוד גם מקדחי-בורות וביצע קידוחי עומק בהן חשף מנהרות.
על פועלו קיבל הגדוד את צל"ש הרמטכ"ל.
גדוד צמ"ה 8163 (גדוד ציוד מכני הנדסי פיקוד דרום) לחם בכל הגזרות ותגבר את מערך הצמ"ה של כל היחידות.
בסיום הלחימה סייע בהשבת השטחים החקלאיים בעוטף עזה לשימוש ובחידוש הביצורים בגזרה.
גדוד 7107 לחם תחת פיקוד צק"חים של חטיבה 828 וחטיבת גולני בגזרת שג'אעייה והיה אחראי על עורף הגזרה ושמירת הרציפות ההתקפית.
גדוד 8170 לחם תחת פיקוד צק"ח חטיבה 401 בגזרת בית חאנון, ולצד סיוע הנדסי לחם גם ככוח חיל רגלים.
גדודי המילואים 8173 ו-5280 גויסו לתעסוקה מבצעית בגבול ישראל–לבנון (גזרת אביבים) כדי להחליף את כוחות ההנדסה שהוקפצו לעזה.
בתחילת המבצע, ב-8 ביולי, צוות דחפור D9 משוריין בפיקוד סרן סלמאן חיחי היה שותף בסיכול ניסיון החדירה של חמאס לחוף זיקים: הדחפור הסתער אל עבר המחבלים, ספג ירי נק"ל ורימונים, המשיך בהסתערות ואז מפקד הדחפור הרג 2 מחבלים בירי מטווח קצר מתוך הכלי.
ב-28 ביולי, במהלך הקרב על חרבת אחזעה, חוליית נ"ט בת 10 מחבלים ירתה רקטת RPG על הדחפור, ומהפגיעה נהרג אחד מאנשי הצוות, סמ"ר , והשני נפצע קשה.
חוליית הנ"ט נמלטה לבית סמוך ודחפור D9 אחר של גדוד 603 מוטט עליה את המבנה והרג 8 מהמחבלים בחוליה, ו-2 המחבלים שנותרו נתפסו ונלקחו לחקירה.
על כך הוענק לצוות ה-D9 (מפעיל ומפקד) שהרסו את המבנה והרגו את המחבלים צל"ש מפקד אוגדה.
ב-30 ביולי פגע טיל נ"ט נוסף בדחפור D9 ופצע קל שני חיילים.
בסך הכול, במהלך הלחימה הקרקעית, מ-17 ביולי ועד 3 באוגוסט, נהרגו 6 לוחמי הנדסה (בהם לוחם יהל"ם ומפעיל D9).
ב-19 בינואר 2015 הוענק לגדוד ציוד מכני הנדסי פיקוד המרכז, גדוד מילואים קרבי של חיל ההנדסה הקרבית המתמחה בהפעלת כלי צמ"ה בפיקוד המרכז, צל"ש הרמטכ"ל על לחימתו במבצע צוק איתן ועל פעילותו להשמדת המנהרות.
בדברי ההסבר לצל"ש נכתב: בנוסף לצל"ש זה קיבלו לוחמי ההנדסה שני צל"שי אלוף, שני צל"שי מפקד אוגדה ושלושה צל"שי מפקד חטיבה, אות הערכה מטעם הרמטכ"ל אחד וכן מספר מכתבי הערכה.
חיל ההנדסה לאחר מבצע צוק איתן
בעקבות החלק המרכזי שלקח במבצע צוק איתן היה חיל ההנדסה הקרבית החיל האג"מי המבוקש ביותר בגיוסי נובמבר 2014.
ב-2015 נסגר גדוד הסיוע הכימי (גדוד 76) ומערך האב"ך הועבר לפיקוד העורף.
במקביל, נפתחה ביהל"ם פלגת אב"ך קרבית.
באוקטובר 2015, בעקבות גל הטרור של חודש תשרי, כוחות צמ"ה של חיל ההנדסה הרסו ואטמו מספר בתי מחבלים שביצעו פיגועי טרור קטלניים.
גל הטרור נמשך עד לסוף 2016 ובמהלכו הרסו כוחות ההנדסה של פיקוד המרכז 28 בתים, מהם 10 על ידי כלי צמ"ה ו-8 בחבלה ופיצוץ.
בנוסף ביצעו כוחות ההנדסה עבודות ביצורים נרחבות בכל הגזרה שכללו מיגון 138 טרמפיאדות שדרוג 44 פילבוקסים והקמת 14 פילבוקסים ומוצבונים חדשים.
באפריל 2016 הותר לפרסום שכוחות הנדסה קרבית של צה"ל חשפו מנהרת טרור שחדרה 150 מטר לתוך ישראל באזור כרם שלום, ונחפרה על ידי חמאס לאחר מבצע צוק איתן.
הכוחות איתרו את המנהרה באמצעות טכנולוגיות מתקדמות ונטרלו אותה.
כמה ימים לפני הפרסום דיווחו הפלסטינים על פעילות מוגברת של דחפורים וכלים הנדסיים נוספים באזור.
ב-5 במאי 2016 כוחות הנדסה קרבית איתרו וחשפו מנהרת טרור נוספת שחודרת אל תוך שטח ישראל.
המנהרה נחפרה באזור דרום הרצועה וחשיפתה נעשתה באמצעות כלים הנדסיים שעבדו תחת אש מרגמות מצד חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
בסוף 2016 קלט גדוד 603 של חיל ההנדסה את הנמ"ר ההנדסי – רכב הנדסה קרבית מתקדם על בסיס נגמ"ש מרכבה.
ב-5 בינואר 2017 הועלה דובר צה"ל תא"ל מוטי אלמוז (לשעבר מפקד גדוד הנדסה קרבית 605 וקצין ההנדסה של פיקוד הדרום) לדרגת אלוף ומונה לראש אכ"א.
בכך הפך אלמוז לאלוף השני בצה"ל שהגיע משורות חיל ההנדסה הקרבית.
תא"ל אילן סבג החליף את תא"ל אושרי לוגסי כקצין הנדסה ראשי.
בתחילת 2017 רכש צה"ל מקטרפילר עשרות כלי צמ"ה חדשים (בהם דחפורי D9, שופלים, באגרים ומקדחי-בורות) עבור מערך הצמ"ה של חיל ההנדסה הקרבית, במימון כספי הסיוע האמריקאי.
במהלך השנה ביצעו כוחות ההנדסה של חטיבה מרחבית יהודה פעולות נרחבות של בנייה ושיפור ביצורים בגזרות חברון וכביש 60 על מנת לשפר את מיגון ובטיחות החיילים המאבטחים אזורים אלה ולהקטין את הטרור הפלסטיני.
פעולות אלה כללו שדרוג עמדות, הקמת עמדות חדשות, הקמת פילבוקסים חדשים ובניית מכשול הפרדה לאורך 42 ק"מ.
ב-2016 הקים צה"ל, בהובלת פיקוד הדרום, חטיבה טכנולוגית ליבשה וחיל ההנדסה הקרבית את המעבדה הטכנולוגית לגילוי ואיתור מנהרות באוגדת עזה.
פעילות המעבדה נשאה פרי והחל מחורף ה'תשע"ח 2017/2018 כוחות משולבים של חיל ההנדסה הקרבית ופיקוד הדרום נטרלו מספר מנהרות טרור שחפרו ארגוני הטרור מרצועת עזה אל תוך שטח ישראל.
פיצוץ מנהרת הטרור ליד כיסופים: באוקטובר 2017 איתר צה"ל באמצעות טכנולוגיה מסווגת מנהרת טרור שחפר הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני מרצועת עזה וחדרה לשטח ישראל, למרחק של 2 ק"מ מקיבוץ כיסופים.
ב-30 באוקטובר 2017 פוצצה המנהרה ובפיצוץ נהרגו 14 מחבלים פלסטיניים, ומחבלים נוספים נפצעו.
בשל גילוי המנהרה ופיצוצה נפרשו באזור סוללות כיפת ברזל ותוגברה הנוכחות הצבאית בעוטף עזה.
חמש מהגופות אותרו בשטח ישראל ומוחזקות בידי צה"ל.
משפחתו של הדר גולדין דרשה להשתמש בגופות כקלף מיקוח להחזרת גופות חללי צה"ל וישראלים נעדרים שנכנסו לרצועת עזה שמוחזקים בידי חמאס.
ב-10 בדצמבר 2017 פורסם שכוחות צה"ל איתרו ונטרלו מנהרת טרור של ארגון הטרור חמאס, שחדרה לתוך שטח ישראל והגיעה סמוך לקיבוץ נירים.
ב-14 בינואר 2018 ניטרל צה"ל מנהרת טרור שנחפרה על ידי חמאס סמוך למעבר כרם שלום וחדרה לתוך שטח ישראל.
המנהרה אותרה באמצעות טכנולוגיה מתקדמת ונוטרלה בידי פיקוד הדרום וחיל ההנדסה הקרבית.
ב-18 במרץ 2018 מנהרת טרור שחודשה על ידי חמאס באזור רפיח, סוכלה על ידי חיל ההנדסה הקרבית תוך שימוש בציוד מכני הנדסי ואמצעים נוספים.
ב-14 באפריל 2018 סיכלו חיל ההנדסה הקרבית ופיקוד הדרום מנהרת טרור מסועפת שחפר חמאס מג'באליה וחדרה לשטח ישראל.
ב-11 באוקטובר 2018 ניטרל חיל ההנדסה הקרבית מנהרת טרור מסועפת ומתקדמת שיצאה מח'אן יוניס וחדרה 200 מטר לתוך שטח ישראל, אחרי שגילה אותה לפני מספר חודשים ולמד אותה.
בעקבות ההצלחה מול מנהרות חמאס בגבול רצועת עזה, הקים צה"ל את המעבדה הטכנולוגית לגילוי ואיתור מנהרות של פיקוד הצפון על בסיס המעבדה הדרומית, וזאת על מנת לגלות ולאתר מנהרות בגבול ישראל–לבנון.
ב-4 בדצמבר 2018 פתח צה"ל במבצע מגן צפוני לחשיפת וניטרול מנהרות הטרור שחפר חזבאללה משטח לבנון לתוך שטח ישראל.
במבצע זה נטל חיל ההנדסה הקרבית תפקיד מרכזי: צוותים של סמו"ר (פלגת המנהרות של יהל"ם) ולוחמי מערך הצמ"ה פעלו בשטח במשך כחודש וחשפו 6 מנהרות שחדרו לשטח ישראל.
אחרי חשיפת ולמידת המנהרות הן נוטרלו באמצעות אמצעים משולבים הכוללים פיצוץ ואטימה.
על ההישג המבצעי הגדול זכתה עוצבת הגליל לאות הערכה מטעם הרמטכ"ל, יהל"ם זכתה לצל"ש אלוף פיקוד הצפון וצוותי המודיעין וההנדסה שחשפו את המנהרות זכו בפרס ביטחון ישראל.
חיל ההנדסה בשנות ה-20 של המאה ה-21
ב-2020 הוענק ליהל"ם ולאלוף-משנה ד', מהנדס במפקדת קצין ההנדסה הראשי, אות הערכה מבצעי מטעם הרמטכ"ל, על פועלם בתחום לוחמת תת-קרקע (לת"ק, לוחמת מנהרות).
ב-2022 קלט גדוד 603 את ה"פנדה" – דחפור D9 רובוטי נשלט מרחוק.
ב-2022 הוענק לחיל ההנדסה הקרבית אות הערכה מבצעי מטעם הרמטכ"ל על פועלו במבצע שובר גלים ובפרט על הובלת מבצע לוט לבניית מכשול בקו התפר למניעת הסתננות וחדירת מחבלים.
במבצע השתתפו עשרות כלי צמ"ה שחפרו תעלה נגד טנקים באורך 42 ק"מ שחלק נכבד ממנה נמצא בקו התפר שבגזרת חטמ"ר יהודה.
המכשול שנבנה הקטין את כמות ההסתננויות, השב"חים והפח"ע בגזרה באופן דרסטי.
יחידות נוספות בחיל קיבלו גם אות הערכה מבצעי מטעם הרמטכ"ל באותו מעמד: גדוד 601, גדוד 603, גדוד 605, י"פ חה"ן 802, גדוד הצמ"ה המטכ"לי וגדוד ציוד מכני הנדסי פיקוד המרכז.
רס"ם ר' מיהל"ם קיבל אות הערכה מבצעי אישי מטעם הרמטכ"ל.
ב-2 במרץ 2023 נחנך מכשול ההפרדה המחודש בקו התפר.
ב-26 בינואר 2023 השתתפו כוחות הנדסה קרבית בקרב במחנה הפליטים ג'נין.
הכוחות סייעו לימ"מ להפעיל נוהל סיר לחץ על מעבדת נפץ והשמידו שני מטעני חבלה של הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני.
בנוסף פעל בקרב יעה אופני ממוגן מדגם לביא"ה בפריצת מכשולים ופתיחת צירים לכוחות הביטחון.
ב-22 במאי 2023 במהלך פעילות צבאית במחנה הפליטים בלאטה שליד שכם פוצצו לוחמי יהל"ם מעבדת נפץ שבה היו עשרות ק"ג של חומר נפץ.
במהלך הפעילות נהרגו 3 מחבלים על ידי כוחות צה"ל.
ב-20 ביוני 2023 הוזעקו כוחות הנדסה לחלץ כלי רכב ממוגנים, בהם נושא גייסות מדגם "פנתר", שנפגעו במטעני חבלה שהטמינו המחבלים הפלסטינים בג'נין; שופלים ממוגנים מדגם לביא"ה גררו את הכלים הפגועים ופתחו צירים לחילוץ.
ב-3 ביולי 2023 הובילו כוחות ההנדסה הקרבית תחת פיקוד י"פ חה"ן 802 את הכניסה הקרקעית לג'נין ומחנה הפליטים ג'נין במבצע בית וגן שערכו צה"ל ושב"כ נגד הטרור הפלסטיני.
דחפורי D9 משוריינים ושופלים מדגם לביא"ה נעו לפני הכוחות וחרשו את הכבישים על מנת לנטרל מטעני חבלה ומטעני גחון שהטמינו המחבלים.
במקביל לוחמי יהל"ם ניטרלו מטעני חבלה תחת אש והשמידו מעבדות נפץ וחמ"לים של ארגוני הטרור.
ב-5 ביולי 2023 הוענק ליהל"ם צל"ש אלוף פיקוד הדרום על פעולותיה החשאיות בתחום לוחמת מנהרות בגדרה ובאוגדת עזה.
חיל ההנדסה במלחמת חרבות ברזל
בשלב הבלימה (7 באוקטובר עד 9 באוקטובר) הוזעקו כוחות ההנדסה להילחם במחבלים ובמקביל לסתום את הפרצות בגדר.
הפרצות נסתמו תחת אש באמצעות כלי צמ"ה ודחפורים ממוגנים מפלוגות הצמ"ה של גדוד 601, חתולי הפלדה ואבירי הפלדה.
במקביל, לוחמי יהל"ם ניטרלו מטעני חבלה, אמל"ח ותחמושת שנמצאו על גופות המחבלים, ונפלי רקטות.
גדוד 614, שבשגרה משמש כגדוד ההכשרות של בית הספר להנדסה צבאית, הוקפץ לשטח ביחד עם פלוגת הצמ"ה הסדירה של בהל"ץ ולקח חלק בכל שלבי הלחימה.
עם תחילת התמרון הקרקעי העמוק, דחפורי ה-D9 פילסו צירים לכוחות לתוך עזה, השמידו תשתיות ומבני טרור והפילו בתים ומבנים שמהם בוצע ירי לעבר הכוחות.
לצורך פריצת צירים השתמשו כוחות ההנדסה ברכבי הנדסה קרבית מדגמי נמ"ר הנדסי ופומ"ה, ובאמצעי חבלה כגון CARPET (רקטות ריצוף) לצד הדחפורים.
מלבד פריצת צירים והבטחת יכולת התמרון לכוחות צה"ל, המשימה השנייה החשובה של חיל ההנדסה הקרבית היא השמדת תשתיות הטרור באופן בלתי-הפיך, כולל משגרי רקטות, מעבדות נפץ, מפקדות, מנהרות טרור תת-קרקעיות וביצורים שבנו המחבלים.
את מבני הטרור לוחמי ההנדסה הורסים באמצעות חבלה התקפית וכלי צמ"ה ממוגנים, בהם מחפרי קטרפילר 349E ודחפורי D9. הדחפורים גם מבצעים חישוף של השטח כדי לאתר פירי מנהרות, אותם חוקרים ומשמידים לוחמי סמו"ר.
לוחמי יהל"ם פעלו והשמידו תשתיות טרור, בהן מנהרות טרור תת-קרקעיות ולמעלה מ-130 פירי מנהרות.
כאשר יחידות מובחרות בצה"ל פשטו על בתי החולים בעזה אחרי שמידע מודיעיני חשף שהם משמשים כבסיסי טרור ומפקדות לחמאס, לכוחות הצטרפו גם לוחמי יהל"ם שתפקידם היה לנטרל מלכודים ומטעני חבלה, לאתר אמצעי לחימה ולזכות אותם (כלומר: לוודא שהם לא ממולכדים) וכן לאתר תשתיות תת-קרקע בבתי החולים.
ב-16 בנובמבר פורסם כי לוחמים של גדוד 603 איתרו בסמוך לבית החולים שיפא את גופת אחת החטופות, יהודית וייס, שנחטפה מבארי ב-7 באוקטובר.
למחרת איתר הגדוד את גופתה של נועה מרציאנו במבנה בסמוך לבית החולים שיפא.
ב-4 בדצמבר נהרגו שני לוחמים מגדוד 601 בקרב פנים מול פנים מול מחבלים שהתבצרו בבניין, המחבלים חוסלו.
ב-6 בדצמבר נהרג רס"ל (מיל') מאור גרשוני, בן 24, מיקנעם עילית, מפקד לוחם בגדוד 8173, חטיבת עציוני, מפגיעת RPG בדחפור D9.
ב-12 בדצמבר הפיץ דובר צה"ל תיעוד ממצלמת קסדה של לוחם יהל"ם במילואים, שנתקל בשני מחבלים מטווח אפס ומחסל אותם למרות שהוא נפצע מרימון יד שהשליך אחד המחבלים.
ב-14 בדצמבר חשף דובר צה"ל תיעוד של לוחמי יהל"ם מפלגת סמו"ר נלחמים ומחסלים מחבלים בתוך מנהרות תת-קרקעיות.
ב-17 בדצמבר הותר לפרסום שכוחות חיל ההנדסה הקרבית, יהל"ם ואוגדת עזה חשפו מנהרת ענק של חמאס.
אורך המנהרה 4 ק"מ ועומקה המרבי 50 מטר, היא רחבה מספיק למעבר מכונית.
היא נחפרה מג'באליה והגיעה עד למרחק של 400 מטר ממעבר ארז.
מבחינה פוליטית, הרפובליקה העממית של סין היא הישות המדינית השולטת בסין היבשתית.
מבחינה היסטורית, שם זה מתייחס לתולדותיה של ישות זו, שנוצרה בעת החדשה המאוחרת לאחר אלפי שנים של שושלות אימפריאליות ותקופה קצרה של הרפובליקה הסינית.
ההיסטוריה של המדינה החלה רשמית ב־1 באוקטובר 1949, כאשר בעקבות הניצחון הכמעט מוחלט במלחמת האזרחים הסינית, מאו דזה-דונג הכריז על הרפובליקה העממית הסינית ממעלה כיכר טיין-אן-מן תולדות הרפובליקה העממית כוללת כמה עשורים של מאבקים פוליטיים, רפורמה כלכלית וחברתית, וכן תנועות רבות שהותירו את חותמם בסין ובעולם כולו.
הממשלה החדשה שלטה על עם שהיה מותש משני דורות של מלחמה ומאבק חברתי, ושסבל גם ממשבר כלכלי עם אינפלציה גבוהה ומניתוק קשרי התחבורה במדינה.
סדר פוליטי וכלכלי חדש, המבוסס על הדוגמה הסובייטית נוסד במהירות.
ברית המועצות והרפובליקה חתמו על אמנה להגנה הדדית ב־14 בפברואר 1950.
בתחילת שנות ה-50, סין החלה בשיקום חברתי וכלכלי.
המנהיגים החדשים זכו לתמיכה פופולרית בעצירת האינפלציה, השבת הכלכלה למסלולה ובניה מחדש של רבים ממפעלי התעשייה שנפגעו במלחמה.
למפלגה הקומוניסטית הסינית הייתה סמכות כמעט בכל תחומי החיים.
השלטון של המפלגה הובטח על ידי כוחות צבאיים גדולים שהיו נאמנים לה, על ידי ממשלה שעשתה את שהמפלגה רצתה, ועל ידי חברי המפלגה בארגוני העובדים, הנשים ובארגונים אחרים.
עם תחילת ההתאוששות הכלכלית, הרפובליקה המאואיסטית החדשה נכנסה לקונפליקט הבינלאומי הראשון שלה.
ב־25 ביוני 1950, כוחות קוריאה הצפונית של קים איל-סונג חצו את קו הרוחב 38 לתוך קוריאה הדרומית, ולבסוף התקדמו עד למשולש פוסן.
כוחות האו"ם נכנסו למלחמה לצד הדרום, והגנרל האמריקאי דאגלס מקארתור הציע לסיים את המלחמה עד לחג המולד 1950. ברית המועצות וסין ראו את הניצחון של האו"ם כהישג פוליטי גדול לארצות הברית.
ברית המועצות לא רצתה בעימות ישיר, ומאו החליט להתערב.
כמהלך צבאי אסטרטגי, ב־27 ביוני 1950, ארצות הברית הציבה את הצי השביעי שלה במצר טאיוואן, וכך הגנה על כוחות הקוומינטנג שנותרו בטאיוואן מפני סין העממית.
ב־25 באוקטובר 1950, "צבא המתנדבים הסיני" חצה את הנהר הצהוב, ועד סוף נובמבר כבר היה בהתקפה כללית בקוריאה; זאת אף על פי שמנהיגים רבים של סין, כולל שר ההגנה לין ביאו, התנגדו להשתתפות של סין במלחמה.
המלחמה הקוריאנית הייתה הקונפליקט הבינלאומי הראשון של סין העממית, והיא עלתה לה במחיר יקר.
ארצות הברית הייתה בדרכה לשיא כוחה הצבאי.
ההתקפה הגדולה הראשונה של הכוחות הסיניים נהדפה באוקטובר, אך עד חג המולד 1950 "צבא המתנדבים" תחת הגנרל פנג דאהואיי התקדמו עד לקו הרוחב 38 והביאו לנסיגה מהירה של ארצות הברית.
שני הצדדים דחו את הצעת האו"ם להפסקת אש, ולחמו באזור קו הרוחב 38, עד שלבסוף חתמו על הסכם הפסקת אש ב־26 ביוני 1953.
ב־1958 מאו דחה את המודל הסובייטי והכריז על תוכנית כלכלית חדשה, "הקפיצה הגדולה קדימה", שמטרתה להגביר את הייצור החקלאי והתעשייתי במהירות.
נוצרו קואופרטיבים עצומים, והוקמו מפעלים רבים.
המנגנונים הרגילים של השוק הופרעו, הייצור החקלאי נפגע, והעם הסיני השקיע אנרגיה רבה בייצור מוצרי תעשייה באיכות ירודה שלא ניתן היה למכור אותם.
כתוצאה מתכנון לקוי של "הקפיצה הגדולה קדימה", שעליו נוספו תקופות בצורת ושיטפונות, בסין שרר רעב המוני בשנים 1961-1958.
היחסים הסינו-סובייטים, שכבר לא היו במיטבם, הדרדרו עוד יותר ב־1959, כאשר הסובייטים החלו להגביל את הידע הטכנולוגי והמדעי שאיפשרו להעביר לסין.
המחלוקת גדלה, והסובייטים הוציאו את כל אנשיהם מסין באוגוסט 1960. באותה השנה, הסובייטים והסינים החלו להיאבק בפורומים בינלאומיים.
היחסים בין שתי המעצמות הגיעו לשפל ב-1969 במחלוקת על הגבולות, כאשר חיילים סינים וסובייטים נלחמו זה בזה על הגבול המנצ'ורי.
בתחילת שנות ה־60, הנשיא ליו שאוצ'י ומזכיר המפלגה דנג שיאופינג תפסו את השלטון על המפלגה ואימצו מדיניות כלכלית פרגמטית, שסתרה את החזון הקומוניסטי של מאו.
מאו, שלא היה מרוצה מהכיוון החדש של סין ומסמכותו הפגועה, החל בהתקפה פוליטית על ליו, דנג ופרגמטיסטים אחרים באביב 1966. התנועה החדשה, "המהפכה התרבותית הפרולטרית הגדולה", הייתה תופעה חדשה בהיסטוריה הקומוניסטית.
בפעם הראשונה, חלק מהמנהיגות הקומוניסטית ביקשה להביא להתנגדות עממית כנגד החלק האחר.
סין הייתה בדרכה לאנרכיה פוליטית וחברתית, שעתידה הייתה להימשך כעשר שנים.
הוראתו של מאו הייתה לבודד את הנשיא ליו שאוצ'י, שמת בכלא ב־1969. דנג שיאופינג נשלח לעבוד במפעל למנועי מכוניות.
מאו ו"חברו הקרוב ביותר", שר ההגנה לין ביאו, שנעשה ליורשו של מאו, טענו כנגד ליו, דנג ומנהיגי מפלגה אחרים כי הם גוררים את המדינה חזרה לקפיטליזם.
תנועות נוער קיצוניות, שנקראו "המשמרות האדומים", התקיפו ארגוני מדינה ומפלגה בכל הרמות, כשהם תרים אחר מנהיגים שלא נכנעו להלך הרוח הקיצוני.
כתגובה לאירועים אלה, חלק ממפקדי הצבא ופקידים אחרים ניסו להיראות כתומכי במאו, בעודם מנסים למעשה למנוע את הפעילות הקיצונית באזורי השפעתם.
בתקופה שבין 1966 ל־1968, לאחר שפולחן האישיות שלו כבר היה מפותח ומיוסד, מאו ניסה להשמיד את "ארבעת הישנים".
דת ומוסדות חינוך היו המטרות העיקריות.
נזירים, כמרים, סופרים, פרופסורים ואמנים הוכו או הוכרחו להתאבד.
מערכת הרכבות הסינית הייתה בתוהו ובוהו מוחלט.
הסמכות של המשמר האדום גברה על זו של המשטרה, ולעיתים הם הכו באופן אקראי אנשים אותם ראו כ"אנטי-מהפכניים".
בחינות הכניסה לאוניברסיטאות נפסקו, ורוב בתי הספר התיכוניים נסגרו.
לין ביאו והאחרים השתמשו באנרכיה באזורים אלה על מנת להעלות את קרנו של מאו.
העם החל להריע למאו ש"יחיה לעשרת אלפים שנה", קריאה שבאופן אירוני מקורה במסורת הפאודלית.
מאו הכניס את שמו של לין לחוקה כיורשו.
הפעילות של המשמר האדום ושאר הפעילות הקיצונית דעכה, והמצב הפוליטי בסין התייצב.
מותו של לין לא פורסם, עת במפלגה החלו הדיונים על עתידה הפוליטי של סין.
(תומכיו של לין ברחו מהמדינה, רובם להונג קונג).
לאחר תקרית לין ביאו, פקידים בכירים רבים שפוטרו בשנים 1966-1969 הוחזרו למעמדם.
החשוב מבין אלה היה דנג שיאופינג, שהושב ב־1973, בשנת 1975 התקבל כחבר בפוליטביורו, ולאחר מכן מונה לסגן הנשיא.
בתקופה זו מאו חיפש יורש שיחליף אותו בבוא הזמן.
הוא בחר לבסוף בוואנג הונגוון, יליד שאנגחאי שהיה מקורב לאשתו ג'יאנג קינג, והעביר אותו מעמדה בשלטון המקומי לממשלה המרכזית.
המאבק האידאולוגי בין פקידי המפלגה הפרגמטיים לבין הקיצונים פרץ מחדש בסוף 1975. ג'יאנג קינג, וואנג הונגוון, ושניים אחרים שהיו מקורבים למהפכה התרבותית (שכונו לאחר מכן "כנופיית הארבעה") יצאו בקמפיין תקשורתי נגד דנג.
בינואר 1976 מת מסרטן ראש הממשלה ג'ואו אנלאי, שהיה דמות פוליטית פופולרית.
בעקבות מותו יצאו תושבי בייג'ינג ב-5 באפריל לכיכר טיין-אן-מן לקיים הפגנה ספונטנית לזכרו; מטרתם הייתה הבעת תמיכה בדנג ומחאה נגד כנופיית הארבעה.
השלטונות דיכאו את ההפגנה והרגו לפחות 800 איש, אם כי ייתכן כי המספר היה גבוה בהרבה – עד 7000 הרוגים.
דנג הואשם בפרוץ המהומות וכל סמכויותיו נלקחו ממנו, אך הוא עדיין נותר חבר מפלגה.
הפגנה זו ודיכויה ידועים כאירועי טיין-אן-מן.
לפי גרסת המפלגה הקומוניסטית, המספר הגדול של ההרוגים בתקופת חיזוק השלטון לאחר מלחמת האזרחים הוא כאין וכאפס לעומת מספר מקרי המוות שנגרמו מהרעב, האנרכיה והמלחמה ששררו לפני עלייתם של הקומוניסטים לשלטון.
תומכיו של מאו מצביעים על כך, שלפני 1949 80 אחוזים מאזרחי סין לא ידעו קרוא וכתוב, ותוחלת החיים הייתה 35 שנים בלבד.
נכון לתחילת המאה ה-21, סין היא אחת מהמדינות עם שיעור הצמיחה הכלכלית הגדולה בעולם.
המבקרים יצביעו על כך כי גידול זהה בתוחלת החיים אירעו ב"נמרים" של מזרח אסיה, ובעיקר בטאיוואן, שנשלטה בידי מתנגדיו של מאו, הקומינטנג.
ייתכן כי חלק מהצמיחה נבעה מהפסקת מצב המלחמה, כך שאפילו שלטון לא מתפקד היה מצליח להשיג תוצאות דומות.
מעבר לכך, הניסיון של הנמרים והרפורמות של דנג קסיואפינג מראות כי המדיניות הכלכלית הריכוזית של מאו הביאה לכלכלה כושלת הרבה יותר מאשר זו המבוזרת.
מבקרים נוספים מותחים ביקורת על מאו דווקא מפני שהביא לצמיחה הדמוגרפית, בכך שעודד אותה תחת הסיסמה "יותר אנשים, יותר כוח"; עיקר הגידול באוכלוסייה התרחש בשנות ה-50 וה-60, תחת שלטונו של מאו, ובשנת 1970 מספר הנפשות הגיע, כאמור, ל-700 מיליון.
הצמיחה הדמוגרפית המשיכה גם אחרי מותו של מאו.
בגלל מדיניותו שעודד את הילודה, השליטים שבאו אחריו נקטו במדיניות הילד האחד.
הגבלה זו בדרך כלל התייחסו לאזורים עירוניים בעלי אוכלוסיית יתר, ואילו באזורים הכפריים ההגבלות היו פחות קשות.
מאז שנות ה־90 הייתה הרפיה במדיניות תכנון הילודה בסין, בעיקר מכיוון שהאנשים שנולדו בשנות ה-60 כבר אינם בגיל הפוריות.
פרשנותו של מאו למרקסיזם-לניניזם וניסיונו להתאימהּ לניסיון הסיני, הוביל לגיבושהּ של מאואיזם; אידאולוגיה זו השפיעה על קומוניסטים רבים ברחבי העולם, בעיקר בתנועות המהפכניות בעולם השלישי, כמו הקמר רוז' בקמבודיה, ה"נתיב הזוהר" בפרו והמרקסיסטים בנפאל.
באופן אירוני, סין עצמה התרחקה מאוד מהמאואיזם מאז מותו, ורוב חסידיו של מאו רואים את הרפורמות של דנג שיאופינג כבגידה במורשתו של מאו.
מאבקי כוח לאחר מותו של מאו
"הנווט הגדול" היה אחד מהתארים הרבים שמאו דזה-דונג זכה להם לאחר המהפכה התרבותית; הוא היה לסמל, בנוסף להיותו מנהיג.
מאו מת ב־9 בספטמבר 1976. המדינה המתאבלת הושבתה לחלוטין במשך יותר משבוע.
מאו היה ראש המפלגה הקומוניסטית הסינית יותר מארבעים שנה, ועמד בראש סין העממית עשרים ושבע שנה.
בשנותיו האחרונות, למאו כבר לא היה אמון גם בוואנג הונגוון, והקשר שלו לכנופיית הארבעה הגבירה את חוסר האמון ביניהם.
הואה גואפנג, שבעת מותו של מאו היה השר לביטחון ציבורי וירש את זהאו אנליי כראש ממשלה, נהיה גם לראש הצבא ולראש המדינה.
הצדקתו של הואה למהלך הייתה פתק בכתב ידו של מאו שבו היה כתוב, "כשאתה עושה דברים, אני רגוע".
יחסית לשלושת היורשים המיועדים שהיו לפניו, הואה שרד לזמן הקצר ביותר.
בתקופת שלטונו היה מאבק כוחות בין שלושה כוחות – כנופיית הארבעה, דנג שיאופינג והוא עצמו.
באוקטובר, גנרלים ומנהיגי המפלגה קשרו נגד כנופיית הארבעה וניסו לסלק אותה מכל עמדת כוח.
ג'יאנג קינג וחבריה הואשמו בפשעים שונים, כולל פעילות אנטי-מהפכנית, והועמדו למשפט.
לבסוף כולם נשפטו לתקופה ארוכה בבית הסוהר, או במקרה של ג'יאנג קינג – מאסר עולם.
ב-1980 דנג שיאופינג הצליח להפוך למנהיג העליון של סין.
הוא נמנע מלגנות את מאו ומורשתו, אך למעשה סטה מדרכו בצורה משמעותית.
בכינוס השלישי של הוועידה ה-11 של המפלגה הקומוניסטית של סין דנג הכריז על מדיניות של רפורמות כלכליות ופתיחות ("גייגה קייפאנג"); במסגרת המדיניות, הממשלה ויתרה תחילה על חלק ממנגנוני השליטה באדמות החקלאיות שבכפרים, ולאחר מכן צמצמה את שליטתה במגזר התעשייתי.
בעיניו של דנג, פיתוחה של תעשייה קלה היא הבסיס הכלכלי להתפתחותה של תעשייה כבדה.
דנג יזם את הקמת האזורים כלכליים מיוחדים, שבהם משקיעים זרים יוכלו לפעול ללא פיקוח ממשלתי הדוק; באזורים אלה הונהגה למעשה כלכלה קפיטליסטית.
לאחר התפרקות ברית המועצות בשנת 1991 וסוף המלחמה הקרה, השתנה האיזון בעולם בין המעצמות השונות, והיו שטענו שהעולם נמצא בפתחו של עידן חדש בו לא יתקיימו עוד מאבקי הכוח בין האידאולוגיות השונות בעולם, כחלק מתהליכי גלובליזציה שמקרבים בהדרגה את כל המדינות אל תפיסות דומות בנוגע לממשל וכלכלה.
תהליכים אלו קרו במקביל להתחזקות כלכלית משמעותית של סין, ובקרב מדינות המערב הייתה תקווה שכחלק ממגמה עולמית של התקרבותן של מדינות רבות לכיוון הפלורליזם, ליברליזם והדמוקרטיה באותן השנים, תעבור סין תהליך דומה.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 התחזקו תקוות אלו על רקע תהליכים שונים שקרו בסין בהשפעת התרבות המערבית, ביניהם הסכמת השלטון לביקורת מקוונת כנגדו.
בתקופת בחירתו של שי ג'ינפינג כמזכיר הכללי של המפלגה הקומוניסטית של סין בשנת 2013, ההערכות במערב היו ששי יכונן רפורמות שיהפכו את ממשלת סין ל"לממשלה מודרנית רזה, נקייה, שקופה ויעילה מאוד, הפועלת תחת שלטון החוק".
בפועל, שי הנהיג מדיניות הפוכה ממה שציפו לה במערב.
שי שאף להפוך את סין למעצמה המובילה גישה נגדית לדמוקרטיה-הליברלית של המערב, ובכך שאף להיכנס אל תוך הוואקום שהותירה אחריה ברית המועצות כאלטרנטיבה אידאולוגית למערב.
חיזוק למסקנה בה סין מנסה למצב את עצמה כמובילת המודל העולמית של משטר טוטליטרי עדכני, עלה בדו"ח החירות המקוונת השנתי שפורסם בסוף שנת 2018 על ידי ארגון Freedom House.
הדו"ח התייחס באריכות להשפעתה השלילית של סין על חופש הביטוי העולמי וקבע כי: "בשנה שחלפה, ממשלת סין ארחה בכירים מעשרות מדינות לסמינרים בני שבועיים או שלושה שעסקו במערכת הצנזורה והמעקף המקיפה שלה".
הדו"ח תיאר מקרים בהם מדינות השתמשו בתופעת הפייק ניוז כתירוץ כדי לחסום רשתות חברתיות או אתרי אינטרנט זרים, במטרה להתקרב בהדרגה למודל הסיני.
התחזקותה הפוליטית של סין הגיעה בד בבד עם הפיכתה למעצמה כלכלית מהמובילות בעולם.
בשנת 2010 הפכה סין לצרכנית האנרגיה הגדולה בעולם, ובשנת 2014 הודיעה קרן המטבע הבינלאומית שכלכלת סין עקפה את כלכלת ארצות הברית במספר היבטים כמו שווי שירותים וסחורות.
הצמיחה הכלכלית המהירה של סין בעשורים אלו שינתה באופן דרמטי את החברה והסביבה בסין.
לצד יציאה של רבים מעוני מוחלט, פערים בין המעמדות השונים בסין הקצינו באופן דרמטי.
בנוסף, זיהום אוויר בסין של העשור השני של המאה ה-21 הוא החמור ביותר בעולם, וישנו מחסור במקורות מים נקיים, כנראה כתוצאה מהזרמת פסולת תעשייתית וביוב אל מקורות המים, ללא שום פיקוח ובקרה.
ההיסטוריה של התיאטרון היא למעשה ההיסטוריה של העלאת מחזות על הבימה.
המונח "תיאטרון" מגיע מן המונח היווני "θέατρον" (שמשמעותו 'מקום מושב הצופים'; ונובע מן השורש "θεάομαι" תֶאַאוֹמָאי, "להסתכל").
למרות ששורשי התיאטרון העברי במסורת התיאטרונית המערבית, קיימת מורשת תיאטרון גם באזורים אחרים בעולם, אשר התפתחה במקביל, ולעיתים קודם להתפתחות התיאטרון במערב: בייחוד ראויה לציון המסורת התיאטרונית של הודו העתיקה (שהתפתח ללא קשר לתרבות היוונית), ושל האופרה הסינית.
התיאטרון המערבי התפתח ביוון העתיקה.
בבסיסו של התיאטרון עמד פולחן דתי, שדומה לו התקיים בכל רחבי העולם העתיק, אולם ביוון התרחש השינוי שהפך את הפולחן הרגיל למה שאנו מכירים כיום כתיאטרון.
הסברה הרווחת ביותר אשונה על ידי סר ג'יימס פריזר, ביוון העתיקה המושבים היו עשויים מאבן.
טענתו, כי התיאטרון נולד מטקסים פולחניים, התבססה על הסברה כי שלבי ההתפתחות של כל התרבויות זהים וכי ניתן ללמוד מחברות פרימיטיביות (כפי שנחקרו במאה ה-19) על מקורות התיאטרון הקדום.
התהליך אותו תיאר היה כדלקמן: ייחסם לפעילותם של כוחות על טבעיים.
לאחר מכן התחיל לחפש אמצעים פולחניים על מנת לזכות באהדתם של כוחות אלה (ידוע לנו כי כך אכן נהגו היוונים).
לאחר זמן נדמה היה לו כי קיים קשר בין פעולותיו לתוצאה שביקש.
בשלב הבא הוא שב וביצע את אותן הפעולות, שכלל אותן ומיסד אותן כטקס.
בשלב זה בוצע הטקס על ידי הקבוצה כולה כאשר ה"קהל" הוא הכוח העל טבעי.
בנקודה זו הופיעו בדרך כלל סיפורים מיתיים הבאים להסביר או להאדיר את הטקסים.
לעיתים מופיעים במיתוסים נציגים של הכוחות העל טבעיים לכבודם נערך הטקס ועליהם הוא אמור להשפיע.
במקרה כזה עשויים שחקנים לגלם את הדמויות המיתיות במסגרת הטקס או החגיגות הנלוות.
האנשה זו של דמויות על טבעיות היא סימן מובהק להתפתחות החוש הדרמטי.
ככל שמתפתחת החברה משתנות תפיסותיה לגבי תפקידיהם של הכוחות העל טבעיים ושל הקשרים הסיבתיים בין האדם לטבע.
עקב כך נזנחים טקסי פולחן מסוימים ואחרים משתכללים.
כאשר ניתן לשחק את המיתוסים ולהציגם בצורה פשוטה של דרמה המנותקת מכל גורם טקסי זהו הצעד הראשון לקראת תיאטרון כפעילות ייחודית, ומכאן ואילך תופסים השיקולים האסתטיים ואחרים את מקומם של השיקולים התועלתיים או הדתיים של הטקס.
במשך מאות שנים הוצגה הדרמה אך ורק בחגיגות לכבודו של אל היין והפריון.
המיתוסים של אל היון קשורים למעגל החיים ולשינויים העונתיים: לידה, צמיחה, כמישה, מוות ולידה מחדש (אל היון, בנו של זאוס מבת תמותה, נקרע לגזרים וקם לתחיה).
פולחן דיוניסוס נועד בחלקו להבטיח את שובו של האביב ואת הפריון.
כאל היין יצג דיוניסוס גם רבים מן הכוחות הלא רציונליים בעולם ובפולחנו הייתה משום הכרה בתשוקותיו הבסיסיות של האדם.
פולחן דיוניסוס הגיע ליוון מאסיה הקטנה בערך במאה ה-13 לפנה"ס.
במאה ה-7 או ה-8 כבר התקיימו תחרויות של זמרי מקהלה, של ריקודים ומזמורי הלל לאל.
הדעה המקובלת היא ששירים אלו הושרו על ידי אנשים מחופשים לסאטירים (יצורי תערובת דמוניים אשר מלווים את תהלוכת השיכורים של דיוניסוס ומשעשעים את האל בבדיחותיהם הגסות).
היוונים קיימו חגיגות שנתיות שונות לכבוד אלים שונים (לא בכולן הייתה דרמה).
ידוע כי במאה החמישית לפנה"ס נערכו שלש חגיגות שנתיות ובהן הועלו מחזות: הדיוניסיה הכפרית (בדצמבר), הליניאה (ינואר-פברואר) והדיוניסיה העירונית או הגדולה (מרץ-אפריל).
ההכרה בדיוניסיה העירונית ומיסוד התחרויות על תואר הטרגדיה הטובה ביותר (534 לפנה"ס) הן התיעוד הוודאי הראשון של הדרמה ביוון.
ההפקה מומנה על ידי אזרחים עשירים או על ידי השלטון ונחשבה לחובה דתית ואזרחית: טקס דתי ואזרחי כה חשוב, עד שנאסר לקיים במהלכה הליכים משפטיים.
המחזות הועלו בתיאטרון של דיוניסוס שנבנה (באתונה) על מדרון האקרופוליס מול מקדש דיוניסוס.
היוונים רצו להאמין ולבטא את נוכחות האל ולכן במרכז האורכסטרה (מקום הריקוד והשירה של המקהלה) עמד מזבח לדיוניסוס, ובין מקומות הכבוד יוחד מקום לכיסאו של כהן דיוניסוס.
ההצגות הדרמטיות כללו פולחנים לפני ואחרי ההצגה; טקס העברת פסל דיוניסוס ממקדשו בכפר אלאותראי אל התיאטרון ותהלוכה, ואחרי ההצגה – הקומוס – תהלוכת הוללים שנשאו פאלוי (אברי זכרות) כסמל לפריון, והקרבת קרבנות במקדש דיוניסוס.
הטרגדיה היוונית הייתה קשורה בפעולות אזרחיות ודתיות ולכן מבנה הטרגדיה ותוכנה נשאו בתחילה אופי פולחני.
הטרגדיה - זהו מחזה טרגי על גיבור שנלחם בכוחות עצומים ממנו שסופו הוא כישלון ומוות, אך הסוף של הטרגדיה הוא בעצם הניצחון שלו על הכוחות העצומים ממנו שברור שהוא לא יכול לנצח אותם.
התיאטרון העתיק של רומא הושפע באופן משמעותי מן המסורת היוונית.
דרמטיקנים רומיים נטו לעבד ולתרגם חומרים שמקורם ביוונית.
לדוגמה, מחזהו של סנקה, פדרה, התבסס על מחזהו של אוריפידס, היפוליטוס.
מעבר לכך, רבות מן הקומדיות שכתבו פלאוטוס וטרנטיוס, כותבי הקומדיה הרומיים המפורסמים ביותר, היוו עיבוד מחודש של יצירות מאת מנאנדרוס.
בהשוואה לתיאטרון היווני, ניתן להבחין בקלות כי התיאטרון הרומי הושפע בצורה פחות משמעותית מן הדת.
בנוסף לכך, התיאטרון הרומאי הועלה מסיבות אסתטיות יותר.
תכונה נוספת של תיאטרון זה הייתה הצגת מחזות הקשורים למלחמה, בעוד התיאטרון היווני נטה לעסוק בנושא זה באופן עקיף בלבד.
תכונות אלו משקפות ללא ספק את התרבות הרומאית הכללית.
הקהל בתיאטרון זה נטה להיות קולני ומחוצף, כאשר לעיתים נדירות הוא הריע לשחקנים על הבמה, אך תמיד העיר הערות מעליבות או שאג בבוז לעברם.
משום קולניותו הרבה של הקהל, היו מחזות רבים שהוצגו בעזרת תנועות גוף ונקטו בחזרתיות.
השחקנים פיתחו מעין קוד, שאפשר לקהל לזהות את אופי הדמות על ידי מבט בלבד.
למשל, חבישת פאה שחורה העידה שהדמות המוצגת הוא אדם צעיר, ופאה אפורה ייצגה אדם קשיש.
המחזות הרומיים הוצגו במשך שעתיים, ולרוב היו מז'אנר הקומדיה.
קומדיות רבות שילבו אלמנטים של זהות שגויה (כגון אלים המתחזים לבני אדם).
היסטוריה של חוזק חומרים הוא ספר מאת סטפן טימושנקו, שיצא לאור באנגלית לראשונה בשנת 1953 בהוצאת מקגרו-היל ובמהדורה חדשה בשנת 1983 בהוצאת דובר.
שתי המהדורות יצאו לאור בניו יורק, ארצות הברית.
חוזק חומרים הוא ענף בהנדסה העוסק בהתנהגות של גופים בהשפעת עומס חיצוני, בהתנגדות הפנימית של הגופים התלויה בחומר ובמעוות כתוצאה מהעומס.
הספר סוקר את ההיסטוריה של חוזק החומרים ומתייחס גם לשני ענפים קרובים שהם תורת האלסטיות ותורת המבנים.
טימושנקו סוקר בספר את הנושאים התאורטיים, את הרקע המתמטי ואת הביוגרפיה של המדענים שעסקו בחוזק החומרים ופיתחו את התחום.
הסקירה היא בסדר זמנים כרונולוגי מהמאה ה-17 עד אמצע המאה העשרים.
הספר כולל פתח דבר והקדמה ובה הסבר על דרך כתיבתו, אינדקס אלפאביתי מפורט של שמות האנשים שעסקו בפיתוח תחום חוזק החומרים, האלסטיות ותאורית מבנים והפניה לחומר הביוגרפי אודותם בספר.
הספר כולל גם מפתח עניינים מפורט.
הספר מתבסס על הרצאות שנשא המחבר במשך 25 שנה באוניברסיטת סטנפורד שבקליפורניה.
טימושנקו דן במבנים הגדולים והמפורסמים כמו הפירמידות במצרים, המקדשים והדרכים של היוונים הקדמונים והרומאים וכן בהשפעה הגדולה של פיתוח מסילות הברזל והכנסת הפלדה כחומר למבנים כמו גם פיתוח מנועי שרפה ומטוסים בעלי מבנה קל.
הספר לא כולל את כל הביבליוגרפיה של הנושא אלא בעיקר את העקרונות שהצעידו את ההתפתחות של התחום.
הספר מתחיל בעבודתו של לאונרדו דה וינצ'י שהיה הראשון שעסק בבעיות של חוזק חומרים וכתב על מחקריו בנושא ביומניו.
גלילאו גליליי המוצג בספר אחרי דה וינצ`י היה ככל הנראה אבי חוזק החומרים המודרני כאשר ביצע במאה ה-17 מחקרים מקיפים בתחום חוזק החומרים ושילב ניסויים עם תאוריות ושיטות חישוב.
הגישה החישובית ניסויית הייתה חלק מהמהפכה המדעית שהתרחשה במאה ה-17. גלילאו כתב בהיותו בגיל 75 ספר בשם "שיחות על שני מדעים", ובו כתב על שני המדעים החדשים הידועים כיום כחוזק חומרים וכמכניקה.
הספר כולל את ההתפתחות המתמטית כמו זו של החשבון הדיפרנציאלי, ההבנה של המדענים בנושא חוזק החומרים והשימוש של המהנדסים עם מה שפיתחו המדענים.
הספר מסתיים בסקירת ההתפתחות של חוזק החומרים, תורת האלסטיות ותורת המבנים במהלך המחצית הראשונה של המאה העשרים (1900–1950).
צרפת הייתה במאה ה-18 המדינה הראשונה בה המהנדסים קבלו חינוך מדעי מקיף במדעים הבסיסיים.
השיטה הצרפתית לחינוך טכני אומצה גם ברוסיה ואחר כך גם באקדמיה הצבאית ווסט פוינט בארצות הברית.
הגשרים עד המאה ה-18 היו עשויים בדרך כלל מאבנים.
במאה ה-18 החלו בונים גשרים מיציקת ברזל תחילה באנגליה ואחר כך בגרמניה ובצרפת.
הגשרים במבנה קשתות והמאמץ העיקרי בהם היה מאמץ לחיצה.
הרס של מספר גשרים כאלה הביא לתכנון גשרים תלויים כאשר המפתח היה רחב בן מספר מאות מטר.
הגשרים התלויים החלו לקום בסוף המאה ה-18 בארצות הברית ועברו גם לאירופה בתחילת המאה ה-19. במאה ה-18 פותחו נוסחאות ושיטות חישוב שונות בחוזק חומרים וחישוב הקו האלסטי ונעשה שימוש בחשבון הדיפרנציאלי לצד שימוש בגאומטריה ושיטות מתמטיות אחרות.
טימושנקו מציג בספר תרשימים, משוואות, פיתוחים מתמטיים, תמונות של אנשי מדע, הסברים וסיכומים המיטיבים להציג את הנושאים העיקריים בהיסטוריה של חוזק החומרים.
מקצת המדענים המפורסמים שעבודתם והביוגרפיה שלהם מוצגת בספר הם לאונרדו דה וינצ`י, גלילי גלילאו, רוברט הוק, לאונרד אוילר, ז'וזף לואי לגראנז', נאוויה, תומאס יאנג, מקסוול, קלוין, קסטיליאנו, פרנדטל, סינט ונאנט פרנץ ניומן ואחרים.
טימושנקו דן בספר בקשר שבין ההתפתחות של חוזק החומרים לבין החינוך ההנדסי והפיתוח התעשייתי במספר מדינות.
רוב הטריטוריה של הרפובליקה המרכז-אפריקאית יושבה בין השנים 1000 לפני הספירה ו-1000 לספירה, עת עמים דוברי אדוואמה-מזרחית התפשטו לכיוון מזרח מקמרון וסודאן.
מהגרים מעטים דוברי בנטו התיישבו באותה התקופה בדרום-מערב הרפובליקה המרכז-אפריקאית, ומספר אוכלוסיות דוברות סודנית-מרכזית התיישבו על גדות נהר האובנגי.
רוב מתיישבי הרפובליקה המרכז-אפריקאית אם כך, דוברים שפות ממוצא קונגו-ניז'ר.
מיעוט מדבר שפות ממשפחת נילוס-סהרה.
מאוחר יותר הגיעו הרבה סוחרים מוסלמים דוברי ערבית או האוסה.
חשיפה לעולם החיצוני וסחר בעבדים
עד 1800, העמים ברפובליקה המרכז-אפריקאית חיו מעבר לגבולות של עולם האסלאם ועקב כך היה להם קשר יחסית מצומצם לדתות האברהמיות ולמערכות כלכליות מצפון.
אולם, במהלך העשורים הראשונים של המאה ה-19, החלו לחדור לאזור סוחרים מוסלמים ואלו טיפחו קשרים עם המנהיגים המקומיים כדי לקדם את המסחר וההתיישבות שלהם באזור.
ההגעה הראשונית של סוחרים מוסלמים בתחילת 1800 הייתה יחסית שלווה והייתה מותנית בתמיכה של העמים המקומיים.
אבל אחרי 1850, החלו לחדור לאזור סוחרי עבדים חמושים.
בין השנים 1860–1910, סוחרי עבדים מסודאן, צ'אד, קמרון, דאר אל קוטי בצפון ונזאקארא וזנדה בדרום תפסו את רוב האוכלוסייה ששכנה בחצי המזרחי של המדינה, וייצאו אותם כעבדים.
עד היום האזור נותר כמעט ריק מאדם.
כניסה של כוחות קולוניאליים אירופאיים לשטח הרפובליקה המרכז-אפריקאית החלה בסוף המאה ה-19 במהלך מה שנקרא "המירוץ לאפריקה" (1875–1900).
הרוזן סאבורגנאן דה בראזא, תפס את ההנהגה והקים את קונגו הצרפתית.
בנוסף הקים מפקדה בעיר אשר נקראה על שמו- ברזוויל.
הוא שלח משלחות במעלה נהר האובנגי במאמץ להרחיב השטחים של צרפת במרכז אפריקה.
ב-1889 הצרפתים הקימו מושבה על גדות נהר האובנגי בבנגואי, הבירה העתידית של הרפובליקה.
דה בראזא שלח משלחות בין השנים 1890–1891 במעלה נהר הסאנגה (במה שידוע היום כדרום-מערב הרפובליקה המרכז אפריקאית), מעל למרכז האגן של נהר האובנגי לכיוון אגם צ'אד, ולכיוון מזרח לצד נהר האובנגי לכיוון הנילוס.
דה בראזא ותומכי הקולוניאליזם בצרפת רצו להרחיב את גבולות קונגו הצרפתית ולחבר אותה לטריטוריות צרפתיות במערב, צפון ומזרח אפריקה.
ב-1894, הגבולות של קונגו הצרפתית עם מדינת קונגו החופשית של לאופולד השני וקמרון הגרמנית, הוגדרו בהסכם דיפלומטי.
ב-1899, הוגדרו הגבולות של קונגו הצרפתית עם סודאן לאורך קו פרשת המים של הנילוס-קונגו.
הדבר הותיר את צרפת ללא השלוחה לנילוס שהיא כל כך חמדה בה ואובנגי-שארי נותרה נטולת גישה לים.
כאשר מתווכים אירופאים הסכימו על הגבולות של קונגו הצרפתית, צרפת הייתה חיפשה מקורות למימון הכיבוש היקר שלה, לנהלו ולפתחו.
הדיווחים על הצלחתן הכלכלית של חברות של לאופלד השני בקונגו החופשית שכנעו את ממשלת צרפת, ב-1889, לחלק את המושבה בין 17 זכיינים אירופאיים.
בתמורה לזכות לנצל את האדמות האלו על ידי קניית מוצרים מקומיים ומכירת סחורות אירופאיות, 17 החברות הבטיחו לשלם דמי שכירות למושבה הקולינאלית ולקדם את הפיתוח שלה.
החברות העסיקו סוכנים אירופיים ואפריקאיים שלעיתים קרובות השתמשו באמצעים ברוטליים ואכזריים כדי להכריח את המקומיים לעבוד בשבילם.
באותו הזמן, מנהלת הקולניאליזם הצרפתית החלה להכריח את המקומיים לשלם מיסים ולעבוד בחינם למען המדינה.
החברות והמנהל הצרפתי שיתפו פעולה לעיתים קרובות במאמץ להכריח את המקומיים לעבוד מענם, אך לעיתים קרובות הם נכנסו למחלוקות.
פקידים צרפתיים אחדים דיווחו על התעללות שבוצעה על ידי החברות הפרטיות ואפילו על ידי חיילים ועמיתים שלהם, אך מאמצים להביא את הפושעים האלו למשפט כמעט תמיד נכשלו.
כאשר חדשות הזוועות שבוצעו במקומיים, על ידי החברות הפרטיות ופקידי ממשלה או חיילים, הגיעו לצרפת הן גרמו למחאה.
נערכו חקירות ומספר ניסיונות עקרים לרפורמה, אבל המצב בשטח נשאר על כנו.
במהלך העשור הראשון של שלטון צרפת (1900–1910), השליטים של המדינות באזור האובנגי-שארי הגבירו את העבדות ואת מכירת התוצרת המקומית לחברות אירופאיות ולצרפת.
הם ניצלו את ההסכמים שלהם עם צרפת כדי לרכוש נשק, בו השתמשו כדי לתפוס עוד עבדים וכך רוב החצי המזרחי של האזור נשאר ריק מאדם עקב ייצוא של מקומיים.
בעלי הכוח, אפריקאים ואירופאיים, לעיתים קרובות הפכו לאומללים את אלו שלא יכלו להתנגד להם.
במהלך העשור השני של השליטה הצרפתית (1910–1920), עובדים חמושים של החברות הפרטיות ושל המדינה המשיכו להשתמש באמצעים אכזריים על מנת להתמודד עם התנגדות האוכלוסייה המקומית לעבודה בכפייה.
לאחר מכן השליטים האפריקאיים ירדו מכוחם והמסחר בעבדים פחת באופן משמעותי.
ב-1911, גדות נהרות הסאנגה והלוביי הועברו לשליטת גרמניה כחלק מהסכם שנתן לצרפת יד חופשית במרוקו.
וכך מערב אובנגי-שארי עבר להיות תחת שליטה גרמנית עד מלחמת העולם הראשונה, במהלכה צרפת כבשה מחדש את האזור הזה בעזרת כוחות מקומיים.
העשור השלישי לשלטון הצרפתי (1920–1930) היה זמן מעבר שבו נבנתה מערכת דרכים, הוקמו שרותי בריאות ניידים כדי להאבק במחלת השינה, ומיסיונים פרוטסטנטים הקימו תחנות בחלקים שונים במדינה.
מצד שני, הונהגו גם צורות חדשות של עבודה בכפייה.
הצרפתים גייסו מספר רב של מקומיים לעבודה במסילת הרכבת מקונגו לים, רבים מהמגויסים מתו מאפיסת כוחות וממחלות.
הסופר הצרפתי אנדרה ז'יד, פרסם ב-1925 את הספר "המסע בקונגו" ובו הוא מתאר את התוצאות המחרידות של גיוס המקומיים להקמת מסילת הרכבת וחושף את הזוועות המתמשכות אשר בוצעו במקומיים במערב המדינה על ידי החברה ליערנות.
ב-1928, התרחשה התקוממות גדולה, "הקונגו-ווארה" – מלחמת ידית המעדר, שפרצה במערב המדינה ונמשכה מספר שנים.
היקף ההתקוממות, שהייתה אולי המרד האנטי-קולוניאלי הגדול ביותר באפריקה באותן שנים שבין המלחמות, הוסתר בקפידה מפני הציבור הצרפתי מפני שהדבר סיפק הוכחה, בשנית, להתנגדות חזקה לקולניאליזם הצרפתי ולעבודה בכפייה.
בעשור הרביעי לשלטון הצרפתי (1930–1940),הסחורות: תה, כותנה וקפה הסתמנו כיבולים חשובים באובנגי-שארי והחלה כריית יהלומים וזהב בצורה רצינית.
מספר חברות כותנה קיבלו זיכיון ששימש כמונופול לשטחים רחבים לגידול כותנה ועקב כך הן יכלו לקבוע את המחירים למעבדי הכותנה ולהבטיח רווחים לבעלי המניות.
אירופאיים הקימו מטעי קפה והמקומיים החלו לעבד גם קפה.
העשור החמישי לשלטון הצרפתי (1940–1950), עוצב על ידי מלחמת העולם השנייה והרפורמות הפוליטיות אשר באו בעקבותיה.
בספטמבר 1940, פקידים צרפתיים שתמכו בדה גול תפסו את השליטה באובנגי-שארי.
ב-1946 הפכה המושבה לטריטוריה צרפתית שמעבר לים, וציר מטעמה, ברתלמי בוגאנדה, נבחר לפרלמנט הצרפתי.
ב-1 בדצמבר 1958 זכתה הרפובליקה לאוטונומיה וקיבלה את השם הרפובליקה המרכז-אפריקאית.
בוגאנדה, נהרג בתאונת מטוס מסתורית ב-1959, רק 8 ימים לפני ההצבעה האחרונה בתקופת השלטון הצרפתי.
ב-13 באוגוסט 1960 הרפובליקה המרכז-אפריקאית קיבלה עצמאות ושניים ממסייעיו הקרובים ביותר של בוגאנדה- אייבל גואמבה ודויד דאקו, נאבקו על השלטון במדינה.
בעזרת תמיכה מצרפת, דאקו תפס את השלטון ומיד אחר כך אסר את גואמבה.
ב-1962 הקים דאקו מדינה בעלת מפלגה אחת בלבד.
ב-31 בדצמבר 1965, הקולונל ז'אן-בדל בוקאסה ביצע הפיכה ותפס את השלטון, הוא השעה את החוקה ופיזר את האספה הלאומית.
ב-1972, הנשיא בוקאסה הכריז על עצמו כנשיא לנצח, וב-4 בדצמבר 1976 קרא לעצמו הקיסר בוקאסה הראשון של האימפריה המרכז-אפריקאית.
שנה לאחר מכן, הקיסר בוקאסה הכתיר את עצמו בטקס בזבזני ויקר אשר זכה ללעג מצד העולם.
תקופת שלטונו אופיינה בעריצות שלטונית ובפגיעה חמורה בזכויות האדם הבסיסיות.
ב-1979 השתתף בוקאסה בטבח שבו נרצחו יותר מ-100 ילדים.
בעקבות זאת החליטה צרפת לפעול להדחתו, ובסיועה הצליח שליטה הקודם של הרפובליקה המרכז-אפריקאית, דוויד דאקו, לבצע בה הפיכה ולשוב לשלטון.
דאקו הודח מהשלטון על ידי הפיכה שבוצעה ללא שפיכות דמים על ידי הגנרל אנדרה קולינגבה ב-1 בספטמבר 1981. ב-1986 חזר בוקאסה לארצו.
הוא נשפט והורשע ברצח ובבגידה.
עונש המוות שנגזר עליו הומתק למאסר עולם.
קולינגבה השעה את החוקה ושלט עם חונטה צבאית עד 1985. הוא הציג חוקה חדשה ב-1986 אשר התקבלה במשאל עם ארצי.
חברות במפלגתו החדשה (RDC), הייתה התנדבותית.
ב-1987, נערכו בחירות תחרותיות למחצה לפרלמנט ובחירות מוניציפליות נערכו ב-1988. שני יריביו של קולינגבה, אייבל גואמבה ואנג' פליקס פאטסה, החרימו את הבחירות האלו מפני שהמפלגות שלהן לא הורשו להתמודד בבחירות.
ב-1990, שנת נפילת חומת ברלין, תנועה פרו-דמוקרטית נעשתה פעילה מאוד.