tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-26 באוגוסט 1978, יומיים לאחר פטירת אשתו ממחלת הסרטן - ויומיים לפני יום הולדתו ה-79 - התאבד בואייה בבית חברו בעיר סקוטסדייל, אריזונה.
הוא הובהל במצב קריטי לבית חולים בפיניקס שם נקבע מותו.
בואייה נקבר בבית הקברות הקתולי "הולי קרוס" שבקלובר סיטי, קליפורניה, לצד אשתו ובנו.
שארל אנדרלן (Charles Enderlin; נולד ב-2 באוקטובר 1945 בפריז) הוא סופר וכתב-קורספונדנט צרפתי-ישראלי המסקר את ישראל והמזרח התיכון עבור ערוץ הטלוויזיה הצרפתי פראנס 2. התפרסם בעיקר בעקבות כתבותיו וספרו על פרשת מוחמד א-דורה, בהם צידד בטענת הפלסטינים, לפיה חיילי צה"ל הם שהרגו את הילד.
אנדרלן גדל במץ אצל אמו הגרושה והוריה שנמלטו מאוסטריה לאחר האנשלוס.
במהלך מרד הסטודנטים במאי 1968 הצטרף כחבר בוועדת השביתה בפקולטה לרפואה באוניברסיטת ננסי.
בדצמבר אותה שנה עבר לחיות בקיבוץ לאחר שנלהב מרעיונותיו של תיאודור הרצל, וקיבל אזרחות ישראלית.
לימים יגדיר את עצמו כ"ציוני עד הקו הירוק".
ב-1971 החל לעבוד עבור תחנת הרדיו הממלכתית קול ישראל.
מ-1973 עבד גם ברדיו מונטה קרלו (Monte Carlo Doualiya).
ב-1981 מונה לכתב בירושלים של אנטנה 2 (לימים פראנס 2) וכעבור עשור מונה לראש המשרד המזרח-תיכוני של הערוץ.
ב-2005 החל לשמש כסגן נשיא של התאחדות כתבי החוץ בירושלים.
בשנת 2009 קיבל את אות לגיון הכבוד בירושלים.
העבודה החשובה ביותר שלו היא סרט תיעודי בן ארבע שעות המתעד את המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים בוועידת קמפ דייוויד השנייה.
אנדרלן קיבל גישה ישירה לרוב משתתפי הוועידה משני הצדדים, צילם את פגישותיהם וערך להם ראיונות מפורטים.
החומר שצילם פורסם רק לאחר תבוסתו של אהוד ברק בבחירות 2001. הסרט שודר פעם לאורך כמה ערבי שידור ופעם בבת אחת.
הסרט התיעודי "השלום ושברו" המבוסס על ספרו של אנדרלן ושודר בערוץ 2, זיכה את יוצרי הסרט בפרס פיבודי לעיתונות משודרת לשנת 2003.
ב-30 בספטמבר 2000, זמן מה לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה, היה מעורב בפרשת מוחמד א-דורה, לאחר ששידר כתבה שבה טען כי נער פלסטיני בן 12 נהרג מירי של חיילי צה"ל.
צה"ל מיהר להתנצל אך מאוחר יותר קבע תחקיר של צה"ל כי א-דורה לא נהרג מאש צה"ל אלא מאש פלסטינית.
משקיפים אחדים האשימו את אנדרלן בהשתתפות בביום הכתבה ואף בזיופה, האשמה שבעקבותיה הגיש הערוץ וזכה (בערעור) ב-2013 בתביעה משפטית על הוצאת דיבה כנגד אחד המאשימים, פיליפ קרסנטי.
ב-19 במאי 2013, פרסמה ממשלת ישראל דו"ח מאת ועדת בדיקה ממשלתית הקובע כי ההאשמה של אנדרלן היא חסרת בסיס, בעוד אנדרלן טען כי הדו"ח הציג "תמונה חד צדדית ומעוותת".
בעקבות פרסום ההאשמות קיבל אנדרלן איומים על חייו מגורמים לאומנים, אך גם זכה לתמיכה מצד אישים יהודיים בצרפת, בהם תיאו קליין, נשיא ארגון הקריף לשעבר.
בפברואר 2004 קיבל מכתב מנשיא צרפת, ז'אק שיראק, המשבח אותו על דבקותו באמת, וב-2008 פרסמו עיתונאים צרפתים עצומה המביעה בו תמיכה.
ב-2007 דחתה לשכת העיתונות הממשלתית דרישה של ארגון שורת הדין לשלול את תעודת העיתונאי שלו עד שהערוץ יתנער בפומבי מהאמור בכתבה.
בג"ץ, בפניו הובא העניין, קבע כי החלטת לשכת העיתונות סבירה אך לא התערב בדיון אודות אמינות הכתבה.
ב-2009 השתתף בסרט התיעודי "Das Kind, Der Tod, und Die Wahrheit" (הילד, המוות, והאמת) מאת העיתונאית היהודית-גרמנית אסתר שפירא, שמתייחס בספקנות לכמה מטענותיו של אנדרלן, בהם הטענה שלא היה במקום המאורע בנצרים בעת ההתרחשות.
אנדרלן מחה בחריפות נגד הסרט ואף ניסה למנוע את שידרו בערוץ הטלוויזיה ארטה.
ב-2010 פרסם את הספר "ילד מת" בו הוא מגולל את פרטי הפרשה.
באנליזה מתמטית, שארית של טור טיילור מסדר של פונקציה, היא ההפרש בין ערך הפונקציה לבין ערכו של סכום הרכיבים הראשונים בטור טיילור שלה.
על פי העיקרון של טורי טיילור, פונקציה הניתנת לתיאור באמצעותו יכולה להכתב כך:
כאשר הוא פולינום טיילור מסדר n, ו- הוא סימון אסימפטוטי לשארית המתקבלת מהקירוב על ידי פולינום טיילור מסדר n.
כיוון שהטור האינסופי אמור להתכנס אל הפונקציה בנקודה, השארית מתארת את השגיאה שבהחלפת הפונקציה בסכום חלקי של הטור.
ישנן מספר שיטות לחסום שגיאה זאת.
השארית בצורת פאנו איננה מפורשת, והוכחתה נובעת ישירות מהגדרת הנגזרת.
שתי האחרות מפורשות יותר, וקושרות את השארית ה--ית לנגזרת ה-.
שתיהן נובעות ממשפט הערך הממוצע של לגראנז', שהוא בעצמו מקרה פרטי של משפט הערך הממוצע של קושי.
אם פונקציה ממשית היא גזירה בנקודה אז יש לה קירוב ליניארי בנקודה .
זה אומר שקיימת פונקציה המקיימת:
הוא הקירוב הליניארי של בנקודה .
הגרף של הוא הקו המשיק לגרף של ב-.
אם היינו רוצים קירוב טוב יותר ל-, היינו מתחשבים גם בשינוי השיפוע של f, כלומר בנגזרת השנייה של ב- - כלומר נקרב את הפונקציה קירוב ריבועי על ידי פולינום ריבועי במקום פונקציה ליניארית.
במקום להשתמש בנגזרת אחת של ב-, ניתן להשתמש בשתי נגזרות, וכך להשתמש בפולינום שיש לו אותו שיפוע וקעירות כמו לפונקציה בנקודה .
באופן דומה, ניתן לקרב את הפונקציה על ידי פולינום מסדר עבור כל - טבעי.
נסמן פולינום זה ב - ואת השארית נסמן ב .
צורות השארית של לאגראנז' וקושי קובעות שהשארית תמיד תלויה בקצב השינוי של הנגזרת ה-n (כלומר בנגזרת ה-n+1) בנקודת ביניים בקטע שבו נעשה הפיתוח.
אינטואיציה לנכונות הטענה היא שכל הנגזרות מסדר n + 2 ומעלה כבר "מובלעות" בהתנהגות של הנגזרת ה-n+1 בקטע בו נעשה הפיתוח, ולכן הערך הממוצע של בקטע (a,x0) כבר מכיל את המידע על ההתנהגות של נגזרות מסדרים גבוהים יותר.
לכל בתחום ההגדרה של הפונקציה, אם גזירה פעמים בקטע הסגור בין ל - אז
נוכיח את המשפט באינדוקציה על .
בלי הגבלת הכלליות נניח ש:
נפעיל את משפט הערך הממוצע של קושי על הפונקציות ו-.
נקבל שעבור נקודה כלשהי בקטע מתקיים:
נפעיל כעת את הנחת האינדוקציה עבור הפונקציה בנקודה .
הצבת נוסחה זאת בקודמת נותנת את התוצאה הנדרשת.
נניח כי ברצוננו להעריך את הקבוע המתמטי e.
כמו כן פיתוח טיילור מסדר n של פונקציית האקספוננט סביב
לכן מתקיים: כאשר x בקטע .
ערכה המרבי של הנגזרת בקטע (0,1) מתקבל בקצה הקטע, כלומר ב-x = 1 לכן מתקיים:
כיוון שידוע ש- מתקבלת התוצאה: .
נניח כי ברצוננו להעריך את בהתאם לנוסחת לייבניץ לפאי.
מתקיים: (כאשר לכל היותר 1).
מן הצורה המתמטית של פיתוח טיילור של נובע ש-, לכן נקבל שהשארית בחישוב היא , כלומר הטור מתכנס לאט מאוד (עקב העלייה המהירה בנגזרות של ).
שארל, רוזן אנגולם , היה בן לשושלת ולואה, ואביו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת.
שארל נולד בצרפת בשנת 1459, לז'אן, רוזן אנגולם ולמרגריט דה רואן, בתו של אלן דה רואן התשיעי.
שארל היה נכדו של לואי הראשון, דוכס אורליאן, שהיה בנו של שארל החמישי, מלך צרפת.
בשנת 1467 מת אביו ז'אן, רוזן אנגולם, ושארל ירש את תוארו "רוזן אנגולם".
בשנת 1488 התחתן שארל עם לואיזה, נסיכת סבויה, בתם של פיליפו השני, דוכס סבויה ומרגריט מבורבון, אך בנוסף החזיק באנטואנט דה פוליניאק, שהייתה בת הלוויה של אשתו כפילגש.
בנו פרנסואה הוכתר בשנת 1515 כמלך צרפת.
ב-16 בפברואר 1488 התחתן שארל עם לואיזה, נסיכת סבויה, בתם של פיליפו השני, דוכס סבויה ומרגריט מבורבון, ממנה היו לו שני ילדים:
בנוסף היו לשארל שתי בנות לא חוקיות, מפילגשו אנטואנט דה פוליניאק, שהייתה בת הלוויה של אשתו.
שארל דה בורבון, דוכס ונדום , היה נסיך צרפתי ומפקד בצבאו של פרנסואה הראשון, מלך צרפת, וסבו של אנרי הרביעי, מלך צרפת.
שארל נולד ב-2 ביוני 1489 בוונדום, לפרנסואה, רוזן ונדום ולמארי מלוקסמבורג, רוזנת ונדום, בתם של פייר השני, רוזן סן-פול ומרגריטה מסבויה, רוזנת סן-פול.
בשנת 1495 הצטרף שארל לצבאו של לואי השנים עשר, מלך צרפת באיטליה, ובאותה שנה מת אביו ושארל ירש את תאריו.
בשל נאמנותו למלך הועלה שארל למעמד דוכס, ולאחר נפילת פרנסואה הראשון, מלך צרפת בשבי, בקרב פאביה, מונה שארל לראש המועצה.
מותם של בני דודיו שארל הרביעי, דוכס אלנסון (1525) ושארל השלישי, דוכס בורבון (1527), הפכו אותו לרביעי בסדר הירושה של כס המלוכה, ממש לאחר בני המלך.
אשתו, אחותו של דוכס אלנסון האחרון, הייתה אמורה לרשת את נחלות אחיה, אולם פרנסואה הראשון הרשה לאחותו, מרגריט מאנגולם, אשת הדוכס המנוח, לשמור עליהם, אף שלא היו להם ילדים.
שארל גם היה היורש לדוכסות בורבון, אולם היא הועברה לידי הכתר, בשל בגידתו של שארל השלישי, דוכס בורבון, אולם לאחר מותו הפך שארל לראש בית בורבון.
בנו אנטואן התחתן עם ז'אן ד'אלברה, מלכת נאווארה, בתה של מרגריט מאנגולם, שירשה את דוכסות אלנסון, ובנם עלה לשלטון כאנרי הרביעי, מלך צרפת.
בניו אנטואן ולואי, נסיך קונדה, הפכו למנהיגים צבאיים במהלך מלחמות הדת בצרפת.
שארל מת באמיין ב-25 במרץ 1537, ובנו אנטואן דה בורבון ירש את תאריו.
ב-18 במאי 1513 התחתן שארל עם פרנסואז ד'אלנסון, בתם של רנה, דוכס אלנסון ומרגרט מלורן, ממנה נולדו לו 13 ילדים:
שארל, דוכס ברי , היה נכדו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ויורש העצר של ספרד בין השנים 1700–1707.
שארל נולד בורסאי ב-31 ביולי 1686 בארמון ורסאי, ללואי, הדופן הגדול, בנו של לואי הארבעה עשר, מלך צרפת, ולמריה אנה ויקטוריה, דוכסית בוואריה, בתם של פרדיננד מריה, הנסיך הבוחר מבוואריה ואנריקטה אדליידה, נסיכת סבויה, ועם לידתו הוא קיבל לואי את התואר דוכס ברי.
שארל גדל יחד עם אחיו לואי, דוכס בורגונדיה ופיליפ, דוכס אנז'ו, והתחנך על ידי לואיז דה פרי.
מארי לואיז אליזבת לא שמרה לו אמונים, ואף חשבה לברוח עם המאהב שלה.
בשנת 1712 מת אחיו לואי, דוכס בורגונדיה, ובשל כך היה צפוי ששארל ישמש כעוצר בשם אחיינו לואי, דוכס אנז'ו, אולם הוא מת במפתיע ב-5 במאי 1714 כתוצאה מתאונת ציד, עוד לפני מותו של סבו לואי הארבעה עשר.
לאחר מותו, המשיכה רעייתו בניאופיה, ובשנת 1719 היא מתה בעת שהייתה בהריון מאחד ממאהביה.
ב-6 ביולי 1710 התחתן שארל עם מארי לואיז אליזבת ד'אורליאן, בתם של פיליפ השני, דוכס אורליאן ופרנסואז מארי דה בורבון, ממנה היו לו 3 ילדים:
מארי לואיז אליזבת דה ברי (1714).
שארל-אמדה מסבואה-נמור היה מנהיג צבאי צרפתי ואיל הון, אביה של דוכסית סבויה ומלכת פורטוגל.
נולד ב-12 באפריל 1624 בפריז, לאנריקו הראשון, דוכס נמור ולאן מלורן, בתם של שארל, דוכס אומלה ומארי מלורן.
שירת בצבא פלנדריה בשנת 1645, ב-1646 פיקד על הפרשים הקלים במהלך המצור על קורטרייק.
בשנת 1652 נטל חלק בפרונד, ונלחם בבלנו ובפריז, שם נפצע במהלך הקרבות.
ב-11 ביולי 1643 התחתן, עם אליזבת דה בורבון, בתם של סזאר, דוכס ונדום, בנו של אנרי הרביעי, מלך צרפת מהמאהבת שלו, גבריאל ד'אסטרה, ופרנסואז דה לורן, בתו של פיליפ עמנואל, דוכס מרקור, טקס החתונה התרחש בלובר.
נהרג בדו-קרב עם גיסו פרנסואה דה ונדום, דוכס בופור ב-30 ביולי 1652,
אחיו אנריקו השני, דוכס נמור ירש את תאריו ונחלותיו.
היה נשוי לאליזבת דה בורבון, ממנה נולדו לו 5 ילדים:
שארל-ארתור גונז היה ז'נרל דה דיוויזיה בצבא צרפת אשר שימש כסגן הרמטכ"ל, אולם התפרסם בעיקר בשל חלקו בפרשת דרייפוס.
גונז נולד בפריז ב-19 בספטמבר 1838. אביו היה ז'אן פליקס עמנואל גונז ואמו הייתה לואיז סטפני קורטין.
הוא היה נכדו של הרופא שארל קורטין ונינו של האדריכל אטיין-צ'רובין לקונטה.
אחיו היה מבקר האמנות לואי גונז.
ב-1856 נרשם גונז ללימודים ב, ולאחר מכן למד בבית ספר לקצינים.
ב-1861 הוא נכנס לצבא צרפת כלוטננט שני.
ב-1870 הוא חזר לצרפת בעקבות פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה.
הוא הוצב במטה הקורפוס ה-13 ולאחר מכן חזר לפריז ולחם כנגד הפרוסים במהלך המצור על פריז.
בשנת 1880 הועבר גונז לכוחות הארטילריה ובשנת 1885 הפך ללוטננט קולונל.
הוא מונה בשנת 1887 לראש מטה הקורפוס ה-19. ב-1888 הוא קודם לדרגת קולונל וצורף למטה הכללי כמפקד המשרד הרביעי (האחראי על הובלה ומסילות הברזל).
כמו כן הוא שימש כמורה בבית הספר הצבאי.
ב-1893 הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה ומונה לסגן הרמטכ"ל תחת הגנרל ראול לה מוטון דה בואדפר.
לכל אורך פרשת דרייפוס, היה גונז מראשי הלוחמים למען האשמתו של אלפרד דרייפוס בריגול, והוא נחשב לאחד האשמים העיקריים בפרשה.
כאשר ז'ורז' פיקאר הוכיח לו שדרייפוס חף מפשע והציג בפניו את הראיות לכך שהאשם האמיתי הוא פרדיננד אסטרהאזי, גונז, בעצה אחת עם בואדפר ושר המלחמה ביו הורה לפיקאר להתעלם מהממצאים.
פיקאר זעם, והטריד את השלושה שוב ושוב בדרישה לפתוח בחקירה כנגד אסטרהאזי.
לפי עדותו של פיקאר ב-15 בספטמבר יצא גונז מגדרו וצעק: "וכי מה אכפת לך אם היהודי הזה יישאר באי השדים?" פיקאר נדהם והשיב: "אבל הרי הוא חף מפשע?!" גונז השיב ש"אין זה חשוב" והוסיף: "אם לא תאמר מאומה, איש לא ידע".
פיקאר הורחק מצרפת והוצב בתפקיד נידח וחסר חשיבות בתוניסיה.
גונז, בואדפר וביו יחד עם אובר-ז'וזף אנרי וארמאן די פאטי דה קלאם חברו יחד כדי להבטיח שדרייפוס יישאר באי השדים והחקירה כנגד אסטרהאזי לא תתחדש.
הם לא היססו לזייף לשם כך מסמכים ולנקוט בצעדים פליליים אחרים, ולפיכך נודעו בכינוי "הקנוניה".
במאמרו המפורסם "אני מאשים...!" האשים אמיל זולא את גונז "בשותפות לפשע...
גונז העיד מאוחר יותר במשפט שנערך כנגד זולא, וכן במשפט החוזר שנערך לדרייפוס.
עם חשיפת ממדיה האמתיים של השערורייה, הורחק גונז בהדרגה מתפקידיו.
ב-1903 הוא הוצב בכוחות המילואים.
שארל-מארי קונדה היה גנרל צרפתי במלחמת העולם השנייה.
קונדה נולד בסן אומר ב-25 בפברואר 1876, ובשנת 1913 התגייס לצבא צרפת ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
ב-2 ביוני 1928 הועלה קונדה לדרגת ז'נרל דה בריגדה, ומה-20 במאי 1928 עד ה-16 בספטמבר 1931, הוא היה מפקד הארטילריה הטקטית של אזור מץ.
ב-1 בנובמבר 1931 הוא הועלה לדרגת גנרל דה דיוויזיה, וב-16 בספטמבר 1931 מונה למפקד הארטילריה של האזור הצבאי השביעי.
ב-6 במאי 1932 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-1, וב-6 במרץ 1935, הוא הועלה לדרגת ז'נרל דה קורפוס ומונה למפקד האזור הצבאי ה-20. ב-17 בנובמבר 1936 הוא הועלה לדרגת ז'נרל ד'ארמה ומונה לחבר במועצת המלחמה העליונה, ובנוסף הוא מונה למפקח הכללי של חיל התותחים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, ב-2 בספטמבר 1939 הוא מונה למפקד הארמייה הצרפתית השלישית, ופיקד עליה במהלך הפלישה הגרמנית לצרפת.
בין ה-17 ל-20 ביוני 1940, הוא פיקד גם על קבוצת הארמיות השנייה.
הוא היה שבוי מלחמה בין ה-20 ביוני 1940 ל-11 במאי 1945. לאחר שחרורו הוא חזר לצרפת, אולם מת זמן קצר לאחר מכן ב-13 באוקטובר 1945.
שארל דני סוטר בורבאקי היה גנרל צרפתי.
בורבאקי נולד ב-22 באפריל 1816 בפו, והיה בנם של הקולונל היווני קונסטנדינוס דיוניסיוס ווּרוואחיס (קונסטנטין דניס בורבקי), שנפטר במלחמת העצמאות היוונית בשנת 1827 ושל אשתו הספרדייה קרלוטה דה ריקה אי פונסוטי (Carlota de Rica y Ponzoti).
הוא התחנך במכללה הלאומית הצבאית, ולאחר מכן בסנט סייר, ובשנת 1836 הצטרף לזואבות, והוסמך כלוטננט בהגיון הזר בשנת 1838 ולשליש של לואי פיליפ.
בשנת 1842 הועלה לדרגת קפיטן בזואבים, ובשנת 1849 נשלח לאלג'יריה.
בשנת 1850 הועלה לדרגת לוטננט קולונל, ובשנת 1851 הועלה לדרגת קולונל.
בשנת 1854 הועלה לדרגת ז'נרל דה בריגדה, ובמלחמת קרים פיקד על חלק מהכוחות האלג'יריים; ואף התפרסם בקרבות אלמה אינקרמן וסבסטופול.
בשנת 1857 הועלה לדרגת ז'נרל דה דיוויזיה, ובשנת 1859 מונה למפקד בליון.
הצלחתו במלחמה באיטליה הייתה שנייה רק לזו של מקמהון, ובשנת 1862 הוא הוצע כמועמד לכס המלכות היווני הפנוי, אך דחה את הכבוד שהוענק לו.
בשנת 1870 הפקיד אותו הקיסר נפוליאון השלישי על פיקוד המשמר הקיסרי, והוא מילא חלק חשוב בסבב הלחימה במץ.
אולם התנהלותו בקרב גרבלוט הייתה מוטלת בספק, לאחר שהפרוסים היו מותשים מהלחימה והנפגעים הכבדים, הצרפתים היו מוכנים לפתוח התקפת נגד, אך מפני שבורבאקי סירב להטיל את המשמר הקיסרי הצרפתי לקרב מכיוון שהוא ראה בכך תבוסה, ובשל כך הסתיים הקרב בניצחון פרוסי.
אירוע מוזר של המצור על מץ, במהלך מלחמת צרפת–פרוסיה, קשור בשמו של בורבאקי.
אדם שכינה את עצמו רג'נייר, בסביבות 21 בספטמבר, הופיע בהאסטינגס, כדי להשיג ריאיון עם הקיסרית אז'ני, ולא הצליח להשיג זאת, אולם הוא הצליח להשיג מהנסיך הקיסרי הצעיר תמונה חתומה עם הודעה לקיסר נפוליאון.
תחת אישורו של ביסמרק, הוא התייצב בפני המרשל פרנסואה אשיל בזן, ואמר לו בסמכותה של הקיסרית כי השלום עומד להיחתם ושמרשל קאנובר או הגנרל בורבאקי צריכים לנסוע להסטינגס.
בורבאקי נסע מיד לאנגליה, רק כדי לגלות מהקיסרית בהאסטינגס שעבדו עליו, וברגע שהצליח להסתדר הוא חזר לצרפת.
הוא הציע את שירותיו לגמבטה וקיבל את פיקוד צבא הצפון, אך ב-10 בנובמבר הועבר לצבא הלואר.
בפיקודו על צבא המזרח המאומן והלא מאובזר בחופזה, ניסה בורבאקי להסיר את המצור על העיר בלפור, אך לאחר ניצחון ראשוני בקרב ווילרסקסל ב-9 בינואר 1871, הובסו הצרפתים בקרב בן 3 ימים (15 עד 17 בינואר 1871) בליסאין.
כוחות גרמנים אחרים תחת פילדמרשל מנטויפל סגרו כעת על בורבאקי, והוא נדחק אל גבול שווייץ עם שארית כוחותיו.
כוחותיו היו במצב נואש ביותר, בגלל חוסר מזון; מתוך 150,000 לוחמים שהיו תחתיו בתחילת הקרב, נותרו 87,000 חיילים עם 12,000 סוסים הצליחו להימלט לשטח שווייץ.
הם חצו את הגבול המערבי של שווייץ בלס ורייר, סיינט-קרואה, וולורבה ובוואלה דה ז'וקס בתחילת פברואר 1871. פורקו מנשקם ועוכבו במשך שישה שבועות לפני שהוחזרו במרץ 1871. במקום להיכנע להשפלת כניעה אפשרית, בורבאקי האציל את סמכויותיו לגנרל קלינשאן ב-26 בינואר 1871 וניסה להתאבד באותו לילה.
הוא ירה באקדח במצחו שלו, אבל הכדור איכשהו "השתטח כנגד לוח ברזל יצוק" וחייו ניצלו.
קלינשאן נשא את בורבאקי לשווייץ, שם התאושש דיו כדי לחזור לצרפת.
נסיגת צבא בורבאקי לשטח שווייץ מונצחת בפנורמה של בורבאקי, ציור פנורמי גדול ממדים בלוצרן, שווייץ.
ביולי 1871 הוא שוב לקח את הפיקוד על ליון ובהמשך הפך למושל צבאי.
בשנת 1881, בגלל דעותיו הפוליטיות, הוא הוצב פרש מהצבא.
בשנת 1885 הוא היה מועמד לסנאט, אך לא נבחר, וב-22 בספטמבר 1897 הוא מת בבאיון.
הנסיך שארל מלוקסמבורג (שם מלא: שארל ז'אן פיליפ ז'וזה מארי גיום; בלוקסמבורגית: Charles Jean Philippe Joseph Marie Guillaume; נולד ב-10 במאי 2020) הוא בנם של גיום, נסיך הכתר של לוקסמבורג ושל סטפני, נסיכת הכתר של לוקסמבורג.
שארל הוא נסיך לבית המלוכה של לוקסמבורג (בית בורבון-פארמה) ונסיך לבית נסאו-ויילבורג.
שארל הוא נכדם החמישי של אנרי, הדוכס הגדול של לוקסמבורג (שליט לוקסמבורג) ושל הדוכסית מריה תרזה.
מרגע לידתו היה שארל השני בסדר הירושה של לוקסמבורג, ולאחר עלייתו של אביו לכס הדוכסות, הפך ליורש העצר והוא צפוי לשמש כדוכס הגדול, לאחר אביו.
שארל אלכסנדר דה קאלון , היה שר האוצר של צרפת בשנות ה-80 של המאה ה-18.
קאלון נולד ב-20 בינואר 1734 בדוואי, ללואי דה קאלון, אשר עבד כעורך דין בבית המשפט בדוואי, ולאן הנרייט דה פרנקוויל.
היו לו אחים נוספים, כמו מארי אן דה קאלון, ז'אק דה קאלון ומארי מדלן דה קאלון.
הוא הלך בדרכו של אביו, למד משפטים בפריז ולאחר מכן עבד כתובע ציבורי, פרקליט בממשלת המחוז של ארטואה.
קאלון עבד מאוחר יותר בדוואי כתובע מבית המשפט של ארטואה, שם המשיך את הקריירה שלו כתובע הכללי, ולאחר מכן הוא הפך לאנטנדנט של מץ (1768) וליל (1774).
בשנת 1769 הוא התחתן עם מארי ז'וזפין מרק דה מונט-סן-פייר, בתו של מפקח פיננסי במשרד גביית המיסים של האוצר.
במהלך המשבר שקדם ל, כששר אחר שר ניסו לשווא למלא את האוצר הריק והודחו בשל כישלון, מונה קאלון ב-3 בנובמבר 1783 לשר האוצר.
הוא היה חייב את מעמדו לשארל גראבייה, רוזן ורז'ן, שהמשיך לתמוך בו במשך שלוש שנים וחצי; אך המלך לא היה נלהב כלפיו, ולפי השגריר האוסטרי, מעמדו הציבורי היה גרוע ביותר.
קאלון היה נועז ביותר, ולא פחד להביע את דעתו בציבור.
בתקופתו, צרפת נקלעה למשבר כלכלי קשה.
הצעותיו של קאלון היו נועזות למדי בהתחשב במבנה המעמדות של החברה בצרפת, והן נדחו.
בלחץ האצילים הדיח המלך לואי השישה עשר את קאלון מתפקידו ב-8 באפריל 1787 וגירש אותו ללורן.
למעשה, תוכנית הרפורמה הנועזת שלו, שבוצעה מאוחר יותר על ידי ז'אק נקר, הייתה עשויה להציל את המלוכה אם רק המלך היה נותן לה תמיכה רצינית.
קאלון נסע זמן קצר לאחר מכן לאנגליה וניהל התכתבות פולמוסית עם נקר בנושאי כספים.
ב-1789, כשעמדה להתכנס אספת המעמדות, הוא חזר לפלנדריה בתקווה לעמוד לבחירות; אך נאסר עליו להיכנס לצרפת.
כנקמה הצטרף למפלגת המהגרים בקובלנץ וכתב עבורם.
בדרך זו הוציא כמעט את כל ההון שאשתו, אלמנה עשירה, הביאה לנישואים.
ב-1802, לאחר שעבר חזרה ללונדון, הוא קיבל אישור מנפוליאון בונפרטה לחזור לצרפת.
הוא מת בפריז ב-29 באוקטובר 1802, חודש לאחר שחזר לארץ הולדתו.
שארל ז'אן מלכיור דה ווֹגוּאֵה היה ארכאולוג, דיפלומט צרפתי וחבר האקדמיה הצרפתית במושב ה-18.
נולד בפריז כבנו הבכור של המרקיז לאוֹנְס דה ווגואה .
למד באקדמיה הצבאית סן-סיר ובאקול פוליטקניק.
בשנת 1849 מונה לנספח בשגרירות צרפת בסנקט פטרבורג.
לאחר מעצרו של אביו במהלך ההפיכה הצרפתית של 1851, ויתר דה ווגואה על הדיפלומטיה כדי להתמקד בארכאולוגיה ובהיסטוריה בסוריה ובארץ ישראל.
בשנת 1854 נסע לארץ ישראל ולירושלים, ובשנת 1864 פרסם את חיבורו על בית המקדש בירושלים (Le Temple de Jerusalem).
ב-1868 נבחר כחבר האקדמיה לכתובים ולספרות , והמשיך לפרסם מאמרים בכתבי עת אקדמיים על כנסיות ארץ ישראל וסוריה.
לאחר נפילת האימפריה הצרפתית השנייה, נשיא צרפת אדולף טייר מינה אותו לשגריר צרפת בקונסטנטינופול ב-1871, ולאחר מכן בווינה ב-1875. ב-מות אביו ב-1877 ירש את תואר המרקיז.
ב-1879 הוענקה לו דרגת מפקד בלגיון הכבוד הצרפתי, ובאותה שנה זכה במדליית הזהב המלכותית הבריטית.
ב-1901 התקבל לאקדמיה הצרפתית, במקום אלבר, הדוכס הרביעי מברוי.
מלכיור דה ווגואה היה דודו של עמית האקדמיה אז'ן-מלכיור דה ווגואה, ובמשך מספר שנים מילאו את תפקידם שם במקביל.
שארל-אנרי דלקור (בהולנדית: Charles-Henri Delcour; נולד ב-1948) הוא גנרל בלגי בדימוס אשר שימש כראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל) של הכוחות המזוינים של בלגיה בין השנים 2009–2012.
דלקור נולד בבריסל ב-1948. הוא למד בבית הספר הצבאי המלכותי הבלגי, וב-1967 התגייס לצבא בלגיה.
הוא מילא תפקידי פיקוד זוטרים ותפקידי מנהלה עד 1998, אז מונה למפקד הכוחות הבלגיים בגרמניה.
בשנת 2000 הוא הועלה לדרגת גנרל-מאיור ומונה לראש אגף הציוד של הצבא הבלגי.
באוגוסט 2004 הוא מונה לראש מטה מפקדת ISAF באפגניסטן, ובפברואר 2005 עבר לשטרסבורג ומונה למפקד היורוקורפוס.
ב-2007 הוא מונה לנציג בלגיה בוועדה הצבאית של האיחוד האירופי.
ב-2 באפריל 2009 הועלה דלקור לדרגת גנרל ומונה לראש ההגנה (מקביל לרמטכ"ל).
ב-14 במרץ 2012 הוא התפטר מהתפקיד בעקבות סכסוך עם שר ההגנה פיטר דה קרם.
הממשלה קיבלה את התפטרותו ב-30 לחודש.
לוטננט-גנרל שארל ניקולא ויקטור אודינו, הדוכס השני דה רג'ו , בנם הבכור של המרשל של נפוליאון הראשון, ניקולא אודינו ושרלוט דרלין, וגם הוא טיפח קריירה צבאית.
אודינו נולד ב-3 בנובמבר 1791 בבר-לה-דוק, ושירת במהלך מסעותיו המאוחרים של נפוליאון, 1809–1814, והועלה לדרגת קומנדנט ב-1814 על התנהגות אמיצה.
בניגוד לאביו הוא היה בחיל הפרשים, ולאחר פרישתו בשנים הראשונות של הרסטורציה החזיק בפיקוד על בית הספר לפרשים בסומיר (1822–1830) והיה המפקח הכללי של הפרשים (1836–1848).
אודינו ידוע בעיקר כמפקד המשלחת הצרפתית שצרה וכבשה את רומא ב-1849, ריסקה את הרפובליקה הרומית המהפכנית קצרת-הימים וביססה מחדש את כוחו הזמני של האפיפיור פיוס התשיעי, תחת חסות הנשק הצרפתי.
הדיווח הקצר שלו שפורסם מציג את המבט הצרפתי על האירועים.
לאחר ההפיכה של לואי נפוליאון ב-2 בדצמבר 1851, כאשר לקח חלק בולט בהתנגדות לטובת הרפובליקה השנייה, הוא פרש מהחיים הצבאיים והפוליטיים, למרות שנשאר בפריז.
לצד הזיכרונות הקצר של פעולותיו באיטליה ב-1849, הוא כתב כמה יצירות בעלות עניין מיוחד יותר, על דרגות ומסדרים צבאיים, השימוש בחיילים בבניית עבודות ציבוריות ופרשים ודיור ראוי: Aperçu historique sur la dignité de marechal de France (1833); Considérations sur les ordres militaires de Saint Louis, &c.
בסרטו של לואיג'י מגני בשם העם הריבוני (1990), את אודינו מגלם ג'יאני גארקו.
שארל-אנדרה ואן לו היה צייר צרפתי, בנו של הצייר לואי-אברהם ואן לו, אחיו הצעיר של ז'אן-בפטיסט ואן לו ונכדו של יאקוב ואן לו.
הוא היה החבר המפורסם ביותר בשושלת ציירים מצליחה ממוצא הולנדי.
יצירתו כוללת כל קטגוריה: דת, ציור היסטורי, מיתולוגיה, דיוקנאות, אלגוריה וסצנות ז'אנר.
ואן לו נולד בניס, שהייתה אז חלק ממדינת סבויה.
הוא איבד את אביו בשנת 1712 וגודל על ידי אחיו, ז'אן-בפטיסט.
במהלך הטיול השני, הוא לקח שיעורי ציור אצל הצייר בנדטו לוטי ולמד אצל הפסל פייר לה גרוס.
לאחר שעזב את איטליה בשנת 1723, עבד בפריז, ולמד באקדמיה המלכותית לציור ולפיסול, שם זכה בפרס הראשון לרישום בשנת 1723, וקיבל את הפרס הראשון לציור היסטורי בשנת 1727 - וכך גם יריבו לעתיד פרנסואה בושה.
בשנת 1724 זכה בפרס רומא.
לאחר שביקר שוב בטורינו בשנת 1727, ואן לו הועסק על ידי המלך ויטוריו אמדאו השני מסרדיניה, עבורו צייר סדרה של נושאים הממחישים את טורקוואטו טאסו.
בשנת 1734 הוא התיישב בפריז, ובשנת 1735 הפך לחבר באקדמיה המלכותית לציור ולפיסול ועלה במהירות בהיררכיה של האקדמיה.
בשנת 1736 מונה לפרופסור עוזר באקדמיה, ופרופסור בשנת 1737. מאדאם דה פומפדור וחצר המלוכה הצרפתית קיבלו את האמן תחת חסותם.
הוא עוטר במסדר סן-מישל ומונה לצייר הראשי של המלך לואי ה-15 בשנת 1762. הוא היה צייר חצר מצליח ביותר, אך גם דיוקנאותיו וציורי ההיסטוריה שלו זכו להצלחה עצומה ברחבי אירופה כולה.
בפשטות סגנונו ובדיוק עיצובו, תוצאה של לימודיו על המאסטרים האיטלקיים הגדולים, ואן לו תרם רבות לטיהור האסכולה הצרפתית המודרנית; אך השבחים שהועלו מאוחר יותר על יצירותיו נראים כעת בלתי סבירים ומוגזמים.
בין פטרוניו נמנו חברי החצר, מפעל הגובלנים, אנשים פרטיים והכנסייה.
במאות שלאחר מכן, הונו של ואן לו צנח, אם כי יכולתו נותרה ראויה להערצה, ואיכות ומגוון עבודותיו זוכים לכבוד.
"נישואי הבתולה" שלו נשמרים במוזיאון הלובר.
שארל-אמדי-פיליפ ואן לו היה צייר צרפתי של סצנות אלגוריות ודיוקנאות, צאצא של משפחת אמנים הולנדים מהמאה ה-16.
שארל-אמדי-פיליפ ואן לו גדל באיטליה, בדרום צרפת ובפריז.
הוא למד אצל אביו, הצייר ז'אן-בפטיסט ואן לו, בטורינו וברומא, שם זכה בפרס רומא בשנת 1738, ולאחר מכן באקס-אן-פרובאנס, לפני שחזר לפריז בשנת 1745. הוא הוזמן להצטרף לאקדמיה המלכותית לציור ולפיסול בשנת 1747, ובאותה שנה נישא לבת דודתו מארי-מרגריט לברון, בתו של הצייר מישל לברון (נפטר ב-1753).
בשנת 1748 הוא הפך לצייר בחצרו של פרידריך הגדול בברלין ונשאר שם עד 1758, כאשר המלך הפרוסי התיר לו לחזור למולדתו בפריז במהלך מלחמת שבע השנים (בה נלחמו צרפת ופרוסיה זו בזו).
לאחר תום המלחמה בשנת 1763, הוא חזר לברלין ועבד שוב עבור פרידריך הגדול.
גם לאחר שובו לצרפת בשנת 1769, הוא קיבל פנסיה שנתית מהמלך.
בפריז, הוא הציג באופן קבוע בסלונים עד מותו.
לאחר הגעתו לברלין, הוא צייר בעיקר דיוקנאות, לאחר שזכה להצלחה רבה עם דיוקנאות של ילדיו שלו (שצוירו עבור הנסיכה אמליה מפרוסיה).
דיוקן גדול של לואיזה, דוכסית בראונשווייג-וולפנביטל משנת 1765, תלוי בארמון אורניינבורג.
בסגנון הציור שלו, הוא השתמש בפלטת הצבעים של ואן לו של אביו - שני צבעים משלימים דומיננטיים וגוונים נייטרליים לרוב.
הוא נהנה להשתמש בטכניקות טרומפ-לויל ומאוחר יותר הושפע מציורי הז'אנר ההולנדי (משפחת ואן מייריס).
לדוגמה, הגלריה הלאומית לאמנות בוושינגטון הבירה מציגה את ציוריו "קמרה אובסקורה" (1764) ו"בועות סבון" (1764), שתיהן מציגות אנשים בתוך מסגרת אליפסה.
הציורים מראים גם את התעניינותו בהתקדמות המדעית של התקופה.
דיוקן של פרידריך הגדול במסגרת אליפסה עטורת דפנה (על בסיס קיר) משנת 1767 הופץ עוד יותר באמצעות תחריטים של דניאל חודובייצקי.
ציור התקרה "העלאת הנסיך הבוחר הגדול לאולימפוס" (1751; אבד במלחמה) באולם השיש של ארמון העיר בפוטסדאם היה יצירתו, וכך גם ציור התקרה ""הבה מוביל את גנימדס לאולימפוס" (1768) באולם השיש של הארמון החדש בפוטסדאם.
הוא היה צייר הדיוקן היחיד הידוע שצויר במציאות של המרקיז דה סאד.
שארל אנדרה ז'וזף מארי דה גול היה מנהיגה של צרפת החופשית במלחמת העולם השנייה, מנהיגה של הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית ונשיאה הראשון של הרפובליקה הצרפתית החמישית בצרפת בין 1959 ל-1969. דה גול היה בריגדיר גנרל בצבא הצרפתי.
לאורכה של מלחמת העולם השנייה נאבק להשיג הכרה בינלאומית כנציגה הלגיטימי של צרפת במקום צרפת של וישי בהנהגתו של פיליפ פטן.
עוד עם נפילת צרפת השיג דה גול תמיכה כללית מצידו של ראש-ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, אך היה ביחסים רעועים עם נשיא ארצות הברית פרנקלין דלאנו רוזוולט.
ב-1958 שב מגמלאות כאשר נקרא בידי הנשיא רנה קוטי לראשות ממשלת צרפת ושכתב את חוקת צרפת של הרפובליקה הרביעית.
במשאל עם הקים את הרפובליקה החמישית והיה לנשיאה הראשון.
כמו כן, דה גול הרחיב את סמכויותיו של המשרד הנשיאותי.
במהלך תקופת נשיאותו דה גול נקט בעמדה חריפה מול הגוש המזרחי אך התנגד להתחזקות ההשפעה האמריקאית באירופה.
על כן, דה גול הוציא את צרפת מהפיקוד הצבאי המשולב של נאט"ו וקידם תוכנית גרעין עצמאית שהביאה את צרפת להיות למדינה הרביעית בעולם שהיא בעלת נשק גרעיני.
דה גול הוביל לנסיגת צרפת מהמלחמה באלג'יריה וקידם את הקהילה הכלכלית האירופית.
דה גול נחשב למופת לאומי צרפתי, וזאת בשל פעולותיו במספר אירועים היסטוריים, שעיצבו את ההיסטוריה של צרפת ואת התודעה הלאומית הצרפתית במהלך המאה ה-20:
גבורתו האישית כחייל מן השורה במהלך מלחמת העולם הראשונה;
התעקשותו על לוחמת שריון התקפית בתקופה שבין שתי מלחמות העולם, כאשר הפיקוד הצרפתי העליון העדיף רעיונות הגנתיים שהביאו ליצירת קו מאז'ינו;
פיקודו על כוחות שריון במהלך המערכה על צרפת במלחמת העולם השנייה;
עמידתו, לצד אישים כפול ריינו וז'ורז' מנדל, כנגד הפוליטיקאים בממשלת צרפת שהעדיפו להיכנע לגרמניה, בתפקיד תת-שר ההגנה, בתקופה שקדמה לכניעת צרפת;
שמירת נס הלאומיות הצרפתית בגלות, ומלחמה ללא פשרות נגד הנאצים במסגרת צבא צרפת החופשית, שעה שרבים מבני עמו העדיפו לפעול בשיתוף פעולה עם גרמניה הנאצית;
קבלת תפקיד נשיא הרפובליקה לאחר קריסת הרפובליקה הצרפתית הרביעית, ועיצוב חוקת הרפובליקה הצרפתית החמישית;
קבלת החלטה על פינוי הצבא הצרפתי והמתיישבים הצרפתיים מאלג'יריה ומתן עצמאות לאלג'יריה בשנת 1962, במהלך שהיה מנוגד לעמדות שהביע בעבר בנושא זה.
בפעולות אלו השפיע דה גול עמוקות על צרפת ועל אירופה, והטביע את חותמו על ההיסטוריה הצרפתית, על המשטר בצרפת, ועל הפוליטיקה הצרפתית, ואף כיום מוקירים בצרפת את זכרו כאחד מגדולי בניה של האומה הצרפתית.
שארל דה גול היה ילדה השלישי (מתוך חמישה – ארבעה בנים ובת) של משפחה בורגנית שמרנית קתולית ממעמד הביניים.
מצד אביו היה צאצא למשפחה אריסטוקרטית מאזור נורמנדי ובורגונדי, אשר גרה בפריז זה מאה שנה, ומצד אמו היה צאצא ליזמים שהתעשרו לא מכבר מהאזור התעשייתי של ליל.
דה גול נולד בעיר ליל, אך גדל וחונך בפריז.
אביו, אנרי דה גול, היה מנהל בית ספר.
הוא היה מוותיקי מלחמת צרפת–פרוסיה (1870–1871), שבה ממלכת פרוסיה, ובהמשך הקיסרות הגרמנית, הנחילה תבוסה משפילה לצרפתים, שלדעת רוב האירופאים עד אותה עת נחשבה למעצמה הראשונה במעלה ביבשת.
אובדן זה השפיע על אביו של דה גול, כמו על צרפתים רבים אחרים.
הוא היה פטריוט שהאמין בלהט כי יש לנקום על התבוסה ולהשיב את חבל אלזס-לורן לריבונותה של צרפת.
הפטריוטיות שלו הועברה לילדיו, אותם חינך לסייע בבנייה מחדש של צרפת ויוקרתה.
אמו של דה גול הייתה ז'אן מיילו.
פעמים רבות דובר במשפחה על המורשת הפטריוטית ארוכת השנים.
דוגמה לכך הוא ז'אן דה גול, מאבות אבותי המשפחה שלחם נגד הצבא האנגלי במהלך קרב אז'נקור, במסגרת מלחמת מאה השנים בין אנגליה לצרפת.
סבו היה היסטוריון, סבתו סופרת, ואביו הרצה בבתי ספר פרטיים קתוליים.
ויכוחים פוליטיים היו שכיחים בבית דה גול, ומגיל צעיר עודד אביו את הנער לקרוא בכתבי ההוגים השמרנים של התקופה.
המשפחה הייתה פטריוטית מאוד, והוא גדל על ברכי ההערצה למורשת צרפת ולתרבותה.
על אף שהמשפחה הייתה שמרנית ואף מלוכנית, חונך דה גול לרחוש כבוד לחוק ולמוסדות הרפובליקה.
הדעות בעניינים חברתיים בבית דה גול היו מתקדמות יחסית, והושפעו מהתנועה הסוציאלית הקתולית .
במהלך פרשת דרייפוס תמכה המשפחה באלפרד דרייפוס, בניגוד לעמדת החוגים השמרניים.
דודו של שארל, שעל שמו נקרא האחרון, השפיע גם כן על הרגש הפטריוטי ששרר במשפחה.
דה גול אמנם לא היה הבכור, אך ניסה למסד לעצמו עוד מילדותו תדמית של מנהיג מעל שאר אחיו ואחיותיו.
דוגמה לכך הייתה כאשר יצר שפת סתרים והביא את אחיו ואחיותיו לדבר בה באופן מוחלט.
דה גול הצעיר בחר בקריירה צבאית ובילה ארבע שנים באקדמיה הצבאית בסן-סיר שם השיג ציונים נמוכים למדי.
את חוק לימודיו סיים ב-1912 והצטרף לחיל הרגלים.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה החזיק בדרגת לייטנט (מקביל לסגן בצה"ל), וכבר ב-15 באוגוסט 1914 נפצע בפעם הראשונה, עת גדודו (גדוד חיל הרגלים ה-33) נכנס לפעולה באזור דינאן שבבלגיה.
דה גול שב לשדה הקרב ונפצע שוב.
לאחר מכן, בפברואר 1915, הועלה לדרגת קפטן (מקביל לסרן) והועבר לחזית ורדן, שם התחולל קרב ורדן שהיה אחד הקרבות הקשים במלחמה.
דה גול נפצע בפעם השלישית במרץ 1916. פציעתו הייתה כה קשה עד שגרמה להשארתו בשדה הקרב כמי שנחשב למת.
הוא נשבה בידי הגרמנים, ניסה להימלט חמש פעמים, ונכלא בבידוד במחנה עונשין.
כשהסתיימה המלחמה נותר בצבא ושירת במטהו של הגנרל מקסים וייגאן, ולאחר מכן במטהו של הגנרל אנרי פיליפ פטן.
במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית, בשנים 1919 – 1920, התנדב לצבא הפולני ושימש כמדריך חי"ר.
הוא נלחם באומץ וקיבל את אות הגבורה הפולני הגבוה ביותר "Virtuti Militari".
דה גול הועלה לדרגת מיור (מקביל לרב-סרן) והוצע לו להמשיך לשרת בפולין, אך הוא ביכר לשוב לצרפת.
למלחמה זו הייתה השפעה רבה על חשיבתו הצבאית בשל השימוש בטנקים, בשל התמרונים המהירים ובשל העדרן של חפירות.
ב-1934 פרסם דה גול את ספרו "לקראת צבא מקצועי" (Vers l'armée de métier), בו קרא תיגר על האסטרטגיה הצרפתית של התחפרות הגנתית ב"חזית רציפה", שבאה לידי ביטוי בקו מאז'ינו, וקרא להקמת צבא מקצועי, המבוסס על עוצבות שריון ניידות.
רעיון זה, של עוצבות שריון ניידות, היה מנוגד לתפיסה הקיימת אז של שריון ככוח מסייע לחיל רגלים.
בד בבד עם פרסום ספרו של דה-גול ביטאו את אותם רעיונות קפטן לידל הארט האנגלי והגנרל היינץ גודריאן הגרמני.
רעיונות אלו נקלטו רק בצבא הגרמני, אשר פיתח את אסטרטגיית "מלחמת הבזק" (בליצקריג) שהייתה מבוססת על הבקעה באמצעות עוצבות שריון ניידות הנעזרות בסיוע אווירי, הפורצות את קווי האויב, מתקדמות ככל יכולתן, זורעות הרס, ומכתרות את הכוחות שנותרו מאחור תוך ניתוק קווי האספקה שלהם.
אסטרטגיה זו התאימה היטב נגד יריב כמו צבא צרפת, שהחזיק באסטרטגיה של מלחמת חפירות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ראה דה-גול כיצד מיושמים רעיונותיו בשטח בהכרעה המהירה שהשיג הוורמאכט בפולין.
דה-גול, שדרגתו הייתה אז קולונל (מקביל לאלוף-משנה), חיבר מזכר אותו הביא לידיעת מפקדיו, ובו התריע על חוסר ההתאמה של האסטרטגיה הצרפתית לתנאי הלוחמה החדשים.
מזכר זה לא התקבל בהבנה.
הצבא הצרפתי היה עסוק אז בהתחפרות בקו מאז'ינו ובלחימה סטטית בצבא הגרמני, שכונתה "זיצקריג" או "המלחמה המדומה".
עם זאת, היה לדה-גול בעל ברית חשוב בצמרת, ראש הממשלה פול ריינו, אשר מזה שנים היה בן בריתו של דה גול וניסה לקדם את רעיונותיו.
לאחר פלישת הצבא הגרמני לארצות השפלה ולצרפת, מונה דה גול, ב-15 במאי 1940, למפקד הדיוויזיה המשוריינת הרביעית של צבא צרפת.
חדירת הצבא הגרמני את יער הארדנים וחציית הנהר מז הביאו לבהלה בצבא הצרפתי וגרמו לנסיגה מבוהלת.
במצב עניינים זה קיבל דה-גול ב-17 במאי 1940 הוראה להתקיף את כוח השריון הגרמני בסביבות העיירה מונקורנא.
התקפה זו הייתה אמורה להיות חלק ממתקפה משולבת, אך בפועל התקיפו רק כוחותיו של דה-גול.
ההתקפה הסתיימה תוך יממה, ועל אף שגרמה לאבדות ניכרות לגרמנים והיוותה מאמץ הרואי אל מול חוסר האונים הכללי שהפגין הצבא הצרפתי, לא הייתה לה השפעה של ממש על המערכה.
לאחר קרב זה הועלה דה גול לדרגת בריגדיר גנרל (מקביל לתת-אלוף).
ב-6 ביוני 1940 מונה דה גול על ידי ריינו לתת-שר ההגנה, והופקד על התיאום עם בריטניה.
כחבר הקבינט הוא התנגד בתוקף להצעות הכניעה שהביאו חלק מהשרים בממשלה.
הוא שירת כאיש הקשר לממשלה הבריטית, ויחד עם וינסטון צ'רצ'יל עיבד תוכנית של איחוד בין צרפת ובריטניה בבוקר 16 ביוני 1940 בלונדון.
היה זה מאמץ אחרון לנסות ולחזק את עמדת ה"תקיפים" בממשלה למול תבוסתנים כאנרי פיליפ פטן, פול בודואן, ווייגאן.
דה גול הגיע לבורדו, מקום מושבה של הממשלה הצרפתית שנאלצה לעזוב את פריז, אך מאמציו נכשלו.
פטן מונה לראש הממשלה והחל במשא ומתן על כניעה.
דה גול הבין כי חייו וחירותו בסכנה והחליט להימלט ללונדון, כשעמו מאה אלף פרנקים שניתנו לו בחשאי על ידי ריינו בטרם התפטר.
הבריחה התבצעה בעזרת הבריטים, בפיקודו של הגנרל הבריטי אדוארד ספירס, כפי שתיאר צ'רצ'יל בספרו על מלחמת העולם השנייה:
"הנה כי כן הלך דה-גול בעצם הבוקר ההוא – 17 בחודש – אל משרדו בבורדו, קבע מספר פגישות לשעות אחר הצהריים לשם חיפוי, ואחרי כן נסע לשדה-התעופה עם ספירס ידידו על-מנת ללוותו למטוס.
במטוס הקטן הזה נשא איתו דה-גול את כבודה של צרפת."
ב-18 ביוני 1940 נשא דה גול נאום לאומה הצרפתית, ששודר ב-BBC מלונדון בתרגום סימולטני לאנגלית.
הקבינט הבריטי ניסה למנוע מדה גול לשאת את הנאום, אך צ'רצ'יל פסק אחרת.
בצרפת הכה "נאום השמונה עשר ביוני" גלים.
"צרפת הפסידה בקרב, אך לא הפסידה במלחמה" הייתה השורה המפורסמת מנאום זה.
אף על פי שמעט אנשים שמעו בפועל את הנאום (BBC לא הייתה תחנה פופולרית בצרפת, ומיליונים היו פליטים חסרי בית בעקבות המלחמה), ציטוטים מן הנאום הופיעו למחרת בעיתונות באזור שלא נכבש על ידי הגרמנים, וה-BBC חזר על שידור הנאום במשך כמה לילות.
עד מהרה ידע העם הצרפתי, כי בתוך ההמולה שיצרו הכיבוש והכניעה, ישנו גנרל צרפתי בלונדון המתנגד לדרך שבה נעשים הדברים, ומנסה לזכות במלחמה שנראתה לרבים אבודה.
עד היום נחשב נאום זה לאחד הנאומים הידועים והחשובים בהיסטוריה של צרפת.
מלונדון החל דה גול להקים את הכוח הצבאי שנקרא אחר כך "צרפת החופשית".
ארצות הברית המשיכה בקשריה עם המשטר הצרפתי באזור הדרום הבלתי כבוש, אשר נקרא צרפת של וישי (על שם העיר וישי בה ישבה הממשלה), אך ממשלת בריטניה ניתקה את קשריה עם וישי, ותמכה בדה גול.
ב-4 ביולי 1940 דן בית דין צבאי בטולוז את דה גול, בהיעדרו, לארבע שנות מאסר בפועל ושנת מאסר על תנאי.
התכתבותו של דה גול עם המפקד הצבאי וייגאן, נענתה בדרישה כי יתייצב בטולוז לרצות את מאסרו.
ב-2 באוגוסט 1940, החמיר בית הדין את עונשו, והטיל עליו עונש מוות.
במגעיו עם בעלות הברית, בריטניה וארצות הברית, התעקש דה גול לשמור על עצמאות וחופש פעולה מלא בשם צרפת, אפילו במקומות בהם התעקשות זו הייתה מביכה ובלתי נוחה למארחיו.
התנהגות זו גרמה לצ'רצ'יל להעיר כי "מכל הצלבים שנאלצתי לשאת, צלב לוריין (סמלה של צרפת החופשית) הוא הכבד ביותר".
דה גול המשיך לעבוד, והצליח להעביר לצדה של צרפת החופשית רבים ממושבות צרפת במרכז אפריקה.
תחת הנהגתו, ובפיקודו של הגנרל מארי-פייר קניג, תרמו כוחות צרפת החופשית תרומה הרואית בקרב ביר חכים, ביוני 1942, עת עיכבו את התקדמות הגנרל רומל בלוב, כשהם מבטיחים את נסיגתה של הארמייה השמינית הבריטית.
במהלך המלחמה היו לדה גול סכסוכים רבים עם מנהיגי בעלות הברית.
משבר חמור היה כאשר מונה ז'אן פרנסואה דרלאן למפקד הכוחות הצבאיים ולמושל האזרחי מטעם בעלות הברית בצפון אפריקה בשנת 1942, בעקבות פלישת כוחות בעלות הברית לצפון אפריקה שכונתה "מבצע לפיד".
דרלאן היה מראשי ממשל וישי, ונחשב לבוגד, פשיסט ומשתף פעולה.
למרות זאת החליטו צ'רצ'יל ורוזוולט כי מטעמים של ריאל-פוליטיקה הוא הראוי לשמש בתפקיד.
המשבר נפתר עקב הירצחו של דרלאן על ידי צרפתי אנטי פשיסט בדצמבר 1942.
זמן מה ניהל דה גול מאבק עם הגנרל אנרי ז'ירו אשר נמלט מן השבי הגרמני ושימש בתפקידים מרכזיים בפלישה לצפון אפריקה ולקורסיקה, והיה מועמדו של הנשיא רוזוולט לתפקיד ההנהגה, אך לבסוף הצליח דה גול להסיט את ז'ירו ולהתמנות למנהיגה הבלתי מעורער של "צרפת החופשית".
ב-1944 חזר לצרפת כגיבור לאומי, ונכנס עטור ניצחון לפריז לאחר שחרורה בידי כוחות "צרפת החופשית" בפיקודו של הגנרל פיליפ לקלרק ב-26 באוגוסט 1944. בספטמבר 1944 מונה דה גול ל"נשיא הממשלה הזמנית של הרפובליקה הצרפתית" (כלומר ראש הממשלה).
לאחר המלחמה הכריז דה גול כי משטר וישי היה בלתי חוקי, וכי הממשלה הזמנית בראשותו היא המשך של הרפובליקה הצרפתית השלישית.
עם זאת היה ברור כי יש צורך בשינוי חוקתי עמוק, עקב המאורעות שקרעו ופילגו את העם הצרפתי.
לעיתונאי ז'אן קלוד סרבן-שרייבר שהגיע לשוחח עמו ביולי 1968, אמר הגנרל דה גול: "(...) אני זוכר את פלסטין ב-1941, והצעירים היהודים ההם היו נפלאים, הם נלחמו לצדנו בזמן שהערבים - יש לומר - היו בצד השני".
התנגדותו של דה גול לחוקה המוצעת נכשלה בשל רצונן של מפלגות השמאל בנשיאות חלשה, לאור לקח ה"מרשליזם" (פולחן האישיות של הנשיא המרשל פטן) בצרפת של וישי.
משאל עם באוקטובר 1946 אישר טיוטה של החוקה שהייתה גרועה בעיני דה גול אפילו מהטיוטה הראשונה.
באפריל 1947 עשה דה גול מאמץ מחושב לשינוי המפה הפוליטית, וייסד את מפלגת "אספת העם הצרפתי" – "Rassemblement du Peuple Français" (RPF), אך התנועה איבדה את תנופתה לאחר שזכתה להצלחה ראשונית.
במאי 1953 פרש שוב דה גול מפוליטיקה פעילה, אולם מפלגתו נותרה פעילה עד ספטמבר 1955.
דה גול פרש לכפר קולומביי-לה-דז-אגליז , ושם כתב את זיכרונות המלחמה שלו (הופיעו בעברית תחת השם "מאבק לחירות" בהוצאת "עם הספר" בשנת 1958).
בתקופה זו של פרישה רשמית שמר דה גול על קשרים עם ידידיו מתקופת המלחמה ומתקופת ה-RPF, וצפה מקרוב בהתרחשויות, ובמיוחד במשבר שהחל מתפתח באלג'יריה.
מיום ייסודה סבלה הרפובליקה הרביעית הצרפתית מאי יציבות פוליטית.
הכישלון הצבאי ב"הודו-סין הצרפתית" (כיום וייטנאם), ואי היכולת לפתור את המשבר המחמיר באלג'יריה רק תרמו לאי יציבות זו.
ב-13 במאי 1958 תקפו מתיישבים צרפתיים באלג'יריה את בניין הממשל בעיר אלג'יר, במחאה נגד מה שראו כחולשת הממשלה הצרפתית אל מול דרישות הרוב הערבי באלג'יריה לעצמאות.
"ועדה לביטחון הציבור" הוקמה בראשותו של הגנרל ז'אק מאסו, מתומכי דה גול.
גנרל ראול סלן, מפקד הצבא באלג'יריה, הכריז ברדיו כי "הצבא לקח אחריות באופן זמני לגורלה של אלג'יריה הצרפתית".
דה גול השיב יומיים מאוחר יותר כי הוא מוכן "לקחת את כוחותיה של הרפובליקה" (assumer les pouvoirs de la République).
ב-19 במאי הכריז דה גול שוב במסיבת עיתונאים שהוא עומד לרשותה של האומה.
כאשר עיתונאי הביע דאגה כי הוא יפגע בזכויות האזרח, השיב דה גול: "האם אי פעם עשיתי זאת?
להפך – אני הוא שהחזיר את זכויות האזרח שנלקחו.
מי מאמין בכנות כי בגיל 67 אתחיל בקריירה כדיקטטור?".
כרפובליקני בעמקי נשמתו התעקש דה גול לאורך כל המשבר כי לא יקבל סמכות כלשהי שלא באופן חוקי.
ב-29 במאי פנה הנשיא הצרפתי רנה קוטי אל "המהולל שבצרפתים" כי יקבל על עצמו להיות הנשיא האחרון של מועצת הרפובליקה הרביעית (דהיינו ראש הממשלה).
הוא התנה את שובו בכך שיינתנו לו כוחות חוקיים לצוות צווים לשעת חירום למשך שישה חודשים, ובמהלך תקופה זו תנוסח חוקה חדשה ותובא בפני העם הצרפתי.
ב-28 בספטמבר 1958 העניק משאל עם רוב של 79.2% לחוקה החדשה, וכך נוצרה הרפובליקה הצרפתית החמישית.
פרט לגינאה הצרפתית בחרו כל המושבות בחוקה, וכך הייתה גינאה למושבה הראשונה שקיבלה את עצמאותה מצרפת.
המחיר ששילמו על כך תושבי גינאה היה הפסקה לאלתר של כל הסיוע הצרפתי.
ב-1958 הגיעה גולדה מאיר לפגישה בלשכתו, בה הבטיח לה את "ידידותו הנצחית לישראל".
1958–1962: ייסודה של הרפובליקה החמישית
בבחירות שהתקיימו בנובמבר 1958 זכו דה גול ותומכיו ברוב נוח, בדצמבר נבחר לנשיא ברוב של 78%, ובינואר 1959 הושבע לנשיא.
דה גול פיקח על רפורמות כלכליות מרחיקות לכת, שמטרתן הייתה המרצת המשק הצרפתי, כולל שינוי המטבע מן ה"פרנק" ל"פרנק החדש" שערכו היה מאה פרנקים ישנים.
ב-22 באוגוסט 1962 ניצלו דה גול ואשתו מניסיון התנקשות בקלמאר כאשר נורתה אש אוטומטית לעבר מכוניתם.
במישור הבינלאומי התגרה דה גול הן בארצות הברית והן בברית המועצות, ויזם מדיניות צרפתית עצמאית והתחמשות של צרפת בנשק גרעיני משלה.
הוא דחף לשיתוף פעולה בין גרמניה לצרפת בהקמת האיחוד האירופי, והיה למנהיג הצרפתי הראשון המבקר בגרמניה מאז ועידת מינכן.
בינואר 1963 מנע את הצטרפותה של בריטניה לשוק האירופי המשותף.
דה גול האמין כי ניתן לפתור את המשבר באלג'יריה באמצעים צבאיים, אך לא ניתן יהיה להגן על פעולות אלו במישור הבינלאומי, דבר שיסכן את עצמאותה של צרפת.
עמדה זו גרמה לכעס גדול בקרב המתיישבים הצרפתים באלג'יריה ובקרב תומכיהם בצרפת עצמה, ודה גול נאלץ לדכא שתי מרידות באלג'יריה בקרב המתיישבים ובקרב אנשי הצבא.
השנייה הייתה מרד גנרלים נגדו, שהתרחש באפריל 1961, ובמהלכו איימו צנחנים מורדים בפלישה לצרפת.
כן אויים דה גול על ידי הארגון הטרוריסטי של המתיישבים באלג'יריה OAS.
במרץ 1960 תכננו גורמים בכירים בצבא צרפת להתנקש בדה-גול כדי לסכל את פינוי אלג'יריה.
הם פנו לישראל בבקשת סיוע להתנקשות, והציעו בתמורה אספקה גדולה של כלי נשק מצרפת לישראל.
דוד בן-גוריון, ראש ממשלת ישראל, הורה להעביר בדחיפות את האזהרה לדה-גול, וב-29 במרץ הודיע זאת דיפלומט ישראלי לקולונל דה-בואסיה, חתנו של דה-גול וראש לשכתו הצבאית.
חייו של דה-גול ניצלו והוא הודה על כך לישראל בצינורות לא רשמיים.
להערכת יובל נאמן, דה גול הרגיש מושפל מאוד שישראל הייתה צריכה לחוש לעזרתו.
דה גול האשים בזיכרונותיו את בן-גוריון במזימות כיבוש וסיפוח.
במרץ 1962 הושג לבסוף הסכם בין הממשלה הצרפתית לנציגי ה-FLN, בו הסכימה צרפת לסגת מכל שטחי אלג'יריה, וזאת בתנאי שיישארו בידיה זכויות לחיפוש נפט והפקתו בשטחי אלג'יריה.
בעקבות ההסכם הכריז דה גול על מתן עצמאות לאלג'יריה בחודש מרץ 1962.
בספטמבר 1962 הוא הוביל לשינוי חוקתי שהביא לבחירה ישירה של הנשיא על ידי העם.
בעקבות תבוסה במועצה המחוקקת, פיזר גוף זה והכריז על בחירות חדשות, בהן קיבלו הגוליסטים רוב שאפשר להם חופש פעולה גדול יותר.
אף שנושא אלג'יריה הוסדר, פרש ראש ממשלתו מישל דברה עקב סכסוך בנוגע להסדרים הסופיים באלג'יריה, ואת מקומו תפס ז'ורז' פומפידו.
כאשר המשבר האלג'יראי מאחוריו, ניגש דה גול להשיג את שני יעדיו העיקריים.
הראשון – לפתח את הכלכלה הצרפתית, על מנת לתמוך ביעד השני – מדיניות חוץ עצמאית שבה ממלאת צרפת תפקיד חשוב בזירה הבינלאומית, מדיניות שכונתה "פוליטיקה של הדר" – "politique de grandeur".
לאור הגידול הגדול ביותר במספר תושבי צרפת מאז המאה ה-18, ראתה ממשלת פומפידו צורך בשינויים דרסטיים במשק ובהרחבה של הכלכלה הצרפתית.
כשהיא משלבת קפיטליזם מערבי עם כלכלה מכוונת, התערבה הממשלה בכלכלה באופן מסיבי, תוך שימוש בתוכניות חומש ככלי עבודה עיקרי.
הרחבת נמל מרסיי (אשר הפך לשלישי בגודלו באירופה ולגדול בנמלי הים התיכון).
ייצור מטוס הקרוול (דור קודם לאיירבוס).
התחלת תכנון בניית המטוס קונקורד העל קולי בטולוז.
הרחבת תעשיית המכוניות הצרפתית, תוך שימוש במפעל "רנו" שבבעלות המדינה.
בניית כבישים מהירים בין פריז וערים אחרות.
בשנת 1964, לראשונה מזה מאתיים שנים, עבר התל"ג הצרפתי לנפש את זה של בריטניה.
תקופה זו עדיין זכורה בצרפת בנוסטלגיה כשיאן של "שלושים השנים המפוארות" (Trente Glorieuses), כינוי לתקופה שבין 1945–1975.
צמיחה כלכלית זו אפשרה לדה גול יד חופשית במדיניות החוץ.
צרפת הפכה למעצמה הגרעינית הרביעית ופוצצה פצצה גרעינית בשנת 1960 במדבר האלג'ירי.
בשנת 1968 הצליחו מדענים צרפתים לפוצץ פצצת מימן ללא כל עזרה מארצות הברית.
מכיוון שבריטניה נחשבה לתלויה בארצות הברית בכוחה הגרעיני, נחשבה צרפת בפועל למעצמה הגרעינית השלישית בחוזקה.
בשנת 1965 הצליחו הצרפתים לשגר לוויין למסלול מסביב לכדור הארץ, והיו למדינה השלישית המצליחה בכך, לאחר ברית המועצות וארצות הברית.
דה גול היה משוכנע שצרפת חזקה הפועלת באופן עצמאי תשמש ככוח מאזן במלחמה הקרה.
בינואר 1964 הכיר ברפובליקה העממית של סין בניגוד לעמדת ארצות הברית, ולמעשה הקדים את עמדתה של ארצות הברית בשמונה שנים (בשנת 1972 ערך הנשיא ריצ'רד ניקסון את ביקורו ההיסטורי בסין).
בדצמבר 1965 נבחר דה גול לכהונה נוספת בת שבע שנים, אך הפעם נאלץ לעבור סיבוב נוסף בבחירות, אל מול פרנסואה מיטראן.
בפברואר 1966 פרשה צרפת מן הפיקוד הצבאי המשותף של ברית נאט"ו.
דה גול, רדוף זיכרונות מ-1940, רצה לשמור על עצמאותה הצבאית של צרפת בכל מחיר.
עם פרישת צרפת מהברית, דרש דה גול מארצות הברית שתפנה את כל חייליה מאדמת צרפת בתוך שנה.
בתגובה לבקשה זו, שאל נשיא ארצות הברית ג'ונסון דרך מזכיר המדינה דין ראסק, אם דרישת הפינוי כוללת גם את החיילים האמריקאים הקבורים בצרפת (שנהרגו במהלך שתי מלחמות העולם).
בספטמבר 1966, בנאום שנשא בבירת קמבודיה, פנום פן, גינה את המעורבות האמריקנית בווייטנאם וקרא להסגת הכוחות האמריקנים ממדינה זו, שהייתה בעברה מושבה צרפתית.
במאי 1967, בתקופת ההמתנה שלפני מלחמת ששת הימים, נפגש שר החוץ הישראלי, אבא אבן, עם דה גול במסגרת מאמץ דיפלומטי ישראלי נרחב לגיוס תמיכה בינלאומית בהסרת האיום על ישראל ובניסיון למנוע את המלחמה הממשמשת ובאה, שנתפסה כאיום קיומי על ישראל.
בפגישה דרש דה גול בטון מאיים שישראל לא תיזום כל פעולה צבאית.
לאחר המלחמה, ביוני 1967, גינה דה גול את ישראל על כך שהיא זו שירתה את יריית הפתיחה של מלחמת ששת הימים, ובנובמבר באותה שנה, במסיבת עיתונאים שקיים, התבטא באופן סטראוטיפי-אנטישמי, כשתיאר את העם היהודי כ"עם אליטיסטי, בוטח בעצמו ושתלטן".
עד ימי מלחמת ששת הימים הייתה צרפת בעלת ברית של ישראל, וב-1956 אף הייתה בעלת השפעה מכרעת בכינון הברית המשולשת ישראל-בריטניה-צרפת שהביאה למלחמת סיני.
על אף כישלון המבצע המשולב, המשיך שיתוף הפעולה בין ישראל וצרפת, וכלי המלחמה העיקריים שבהם השתמש צה"ל במלחמת ששת הימים היו צרפתיים.
חיל האוויר הישראלי היה מצויד ברובו במטוסים צרפתים – מיראז' 3, פוגה מגיסטר, ומפציצי ווטור.
אלא שהתפנית של דה גול נבעה גם מן האירועים באלג'יריה, שבעקבותיהם נטה דה גול למדיניות פרו ערבית.
דה גול תבע כי ישראל תפנה את כל השטחים שכבשה במלחמה, וזעם על השימוש בנשק שסיפקה צרפת לישראל.
כדי לכפות את רצונו הוא אף החליט להטיל אמברגו על ישראל – איסור על מכירות חדשות של נשק לישראל, ולקראת סוף 1968 אף הורה בחשאי שלא לספק לישראל גם מטוסים וספינות שתמורתם כבר שולמה.
בשל כך מילט חיל הים ב-25 בדצמבר 1969 את ספינות שרבורג, שהיו חמש ספינות טילים שתמורתן שולמה ורותקו בשל האמברגו בנמל שרבור.
כתוצאה מהאמברגו הצרפתי החלה התקרבות בין ישראל לארצות הברית, ובכך הייתה לדה גול השפעה עקיפה חשובה על התפתחות קשריה הצבאיים והכלכליים של ישראל עם ארצות הברית.
ביולי 1967 ביקר דה גול בקנדה לרגל מאה שנה לעצמאותה, שנחגגו בתערוכה שכונתה "אקספו 67'".
בדצמבר 1967 התנגד שוב לכניסת בריטניה לשוק האירופי המאוחד, בטענה כי מדובר בגרורה אמריקנית, אשר תגרום להאטת המאמצים לאיחוד.
ההפגנות הגדולות והשביתות במאי 1968 היו אתגר לנשיאותו של דה גול.
במהלך החודש נסע בחשאי לבאדן-באדן ונפגש שם עם הגנרל מאסו, המפקד הצבאי הצרפתי בגרמניה, וכפי הנראה דן עמו על התערבות צבאית נגד המפגינים.
לבסוף החליט דה גול לאמץ חלק מן הרפורמות שדרשו המפגינים.
הוא שקל שוב קיום משאל עם על מנת לתמוך בצעדיו, אך פומפידו שכנע אותו לפזר את הפרלמנט (בו איבדה הממשלה את הרוב שהיה לה בבחירות במרץ 1967) ולערוך בחירות חדשות.
הבחירות ביוני אותה שנה היו הצלחה מדהימה לתומכי דה גול ולבעלי בריתם, אשר הדגישו בתעמולתם את הפחד ממלחמת אזרחים וממהפכה, חשש שתמיד זרם מתחת לפני הקרקע בתרבות הפוליטית הצרפתית.
מפלגתו של דה גול זכתה ב-358 מתוך 487 מושבים בפרלמנט, אך הוא בחר להחליף את ראש הממשלה פומפידו במוריס קוב דה מירוויל.
שארל דה גול פרש ב-28 באפריל 1969, לאחר תבוסתו במשאל עם שבו ביקש להפוך את הסנאט (הבית העליון של הפרלמנט הצרפתי, הנחות בכוחו לעומת "המועצה הלאומית" שהוא הבית התחתון) לגוף מייעץ ולתת סמכויות חזקות למועצות אזוריות.
היו שראו משאל עם זה כהתאבדות פוליטית ידועה מראש, בעקבות אירועי מאי 1968.
דה גול פרש לביתו שבקולומבה-לה-דז-אגליז, ונפטר ב-9 בנובמבר 1970 כתוצאה מקוצר נשימה.
בטקס האשכבה הציבורי שנערך בפריז נכחו מנהיגים ונציגים מכל רחבי תבל.
מספר ימים לאחר מותו הוסב שמה של כיכר האטואל בפריז, שבמרכזה שער הניצחון, לכיכר שארל דה גול, וכן נמל התעופה הראשי של פריז, נמל התעופה שארל דה גול, נקרא על שמו.
שארל דה גול נישא ב-7 באפריל 1921 לאיבון ונדרו ("הדודה איבון").
אן סבלה מתסמונת דאון ומתה בגיל 20.
שארל פרנסואה גונו היה מלחין ומחבר אופרות צרפתי.
את הקריירה המוזיקלית החל שארל גונו בקונסרבטואר של פריז, וב-1839 במסגרת למודיו זכה ב"פרס רומא" היוקרתי (בזכות הקנטאטאה "פרנאן").
בין מוריו בקונסרבטואר היה ז'אן פרנסואה לסואר.
לאחר שסיים את לימודיו החל לנגן בעוגב בכנסייה וחיבר במסגרת עיסוקו מוזיקה דתית.
האופרה הראשונה שכתב ב-1851, "סאפו" - לבקשתה של הזמרת והדיווה פולין גארסיה-ויארדו, נכשלה כישלון חרוץ, אולם הוא לא התייאש והמשיך בכתיבת אופרות, עד שלאחר הרבה קשיים ושינויים זכתה "פאוסט" (על-פי היצירה הגדולה של גתה) להצלחה גדולה (הצגת הבכורה שלה הייתה במרץ 1859).
בסך הכול כתב גונו שלוש עשרה אופרות, מהן זכו להצלחה בעיקר "פאוסט" ו"רומיאו ויוליה", שהוצגה לראשונה ב-1867. בשנות חייו האחרונות התרכז גונו בכתיבת מוזיקה כנסייתית, והיצירה החשובה מתקופה זאת היא אווה מריה.
זו נעימה שהליווי שלה הוא הפרלוד הראשון מתוך הפסנתר המושווה של יוהאן סבסטיאן באך.
בסוף חייו זכה לכבוד רב, שימש מנצח ליצירותיו והשתתף ביסוד "האגודה המוזיקלית של אלברט הול" בלונדון.
גונו נפטר בפריז מדלקת קרום המוח; יצירתו האחרונה (בדומה למוצרט לפניו) הייתה "תפילת ההשכבה" והפכה לתפילת ההשכבה לו עצמו.
האופרה המפורסמת שכתב גונו, "פאוסט", מבוססת על ספרו המפורסם של גתה, והיא מתארת את קורותיו של פילוסוף זקן המוכר את נשמתו לשטן כדי לחזור לימי נעוריו וכדי להתאהב שנית.
בגרמנית נקראת אופרה זו "מרגריטה" כדי להבדילה מ"פאוסט" של גתה ככל האפשר שכן הגרמנים רואים באופרה זו פרודיה עלובה ליצירת הענק של גתה.
האופרה (לאחר השינויים שחלו בה בשנת 1859) כוללת אריות נהדרות וקטעי מקהלה מרשימים כמו "מקהלת החיילים" (אשר מקורה באופרה אחרת של שארל גונו - "איוון האיום") אך גם קטעים תזמורתיים כמו "כרוח חרישית".
מבין יצירותיו התזמורתיות של גונו:
סימפוניה מס' 1 ברה מז'ור
סימפוניה מס'2 במי במול מז'ור
סימפוניה קטנה ל-9 כלי נשיפה
מבין יצירותיו המקהלתיות של גונו:
ורדה קוטלר ביצעה בתקליטור Mélodies londoniennes מיצירותיו של שארל גונו, התקליטור זיכה את קוטלר בשנת 2002 בפרס השנתי הצרפתי "ויקטואר דה לה מיוזיק קלאסיק" (Victoires de la musique classique).
שארל העשירי נולד בארמון ורסאי כנכדו של המלך לואי ה-15. אביו לואי פרדיננד, דופן צרפת, היה יורש העצר המיועד, אך הוא מעולם לא עלה לשלטון כיוון שהוא נפטר לפני אביו, המלך המכהן.
שארל היה אחיהם של לואי ה-16 שהוצא להורג בתקופת המהפכה הצרפתית ולואי ה-18 אשר מלך לאחר תקופת נפוליאון.
בסוף תקופת שלטונו של לואי ה-18 החל שארל לצבור כוח והשפעה ועלה על כס המלכות עם פטירתו של לואי ה-18 בשנת 1824. מדיניותו הייתה שמרנית ולא מאופקת.
הוא ניסה להחזיר את הגלגל לאחור (בהתאם למדיניות הרסטורציה של קנצלר אוסטריה קלמנס פון מטרניך), לימים שלפני המהפכה הצרפתית וכתוצאה מכך איבד עד מהרה את תמיכתה של הבורגנות.
במדיניותו הריאקציונרית החזיר שארל את השליטה על בתי הספר לכנסייה ושילם פיצוים לאצולה בגין הנזקים שנגרמו להם בעת המהפכה.
מדיניותו של שארל העשירי לא התאימה לעידן החדש שעמד בפתח.
בעקבות הבחירות בשנת 1830, שבהן האופוזיציה הצליחה להגדיל את כוחה באופן ניכר, פיזר שארל את הפרלמנט והקטין ב-75% את רשימת בעלי זכות הבחירה.
צעדיו הקיצוניים גרמו לכעס רב בקרב הבורגנים, שרבים מהם איבדו את זכות בחירתם.
מדיניותו פגעה בכלכלתם של הבורגנים ולכן ביולי אותה שנה פרצה הפיכה, הידועה בשם "מהפכת יולי".
לאחר שלושה ימים, הנקראים שלושת ימי התהילה, סירב שארל להשתמש בכוח צבאי וניסה לוותר על הכתר לטובתו של נכדו, אנרי, שהיה בן 10 בזמן זה.
ההמונים לא הסכימו לפשרה ושארל נאלץ לצאת לגלות לאנגליה, שם מת בגיל 79.
לאחר יציאתו לגלות, משלא נמצא יורש ובתמיכת העם, עלה לכס המלכות המלך לואי פיליפ, והחלה תקופת השלטון המכונה המונרכיה של יולי.
בשנת 1773 התחתן שארל עם מריה תרזה, נסיכת סבויה, בתם של ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה ומריה אנטוניה פרננדה, נסיכת ספרד, ממנה נולדו לו 4 ילדים:
שארל החמישי, "החכם" , בן לשושלת ולואה, היה מלכה של צרפת מ־1364 עד מותו.
שלטונו מציין את סוף החלק הראשון של מלחמת מאה השנים: הוא הצליח להחזיר לידי הכתר כמעט את כל הקרקעות שאיבדו קודמיו, ולשקם את סמכות המדינה ולהרים את הממלכה מחורבותיה.
שארל היה בנם הבכור של ז'אן השני מלך צרפת ושל בון מלוקסמבורג, בתו של יוהאן מלוקסמבורג, מלך בוהמיה.
הוא היה יורש העצר הראשון שזכה בתואר "דופַן", על שם חבל דופִינֶה בדרום מזרח צרפת, שהפך לנחלת הכתר הצרפתי ב־1349. שארל היה קרוב בתקופה מסוימת לתנועה הרפורמיסטית.
בשנת 1357, מוצא עצמו בראשה של מונרכיה, בזמן שאביו, ז'אן הטוב, נפל בשבי בידי האנגלים בקרב פואטייה.