tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
פריידנברג השקיע רבות גם ביופיו החיצוני של האלמנך, שילב בו איורים ואת האותיות הרוסיות בעמוד השער עיצב בסגנון של אותיות עבריות.
בשנת 1902, התקיים במינסק יום "הצירים הציוניים" – הוועידה השנייה של ציוני רוסיה.
בוועידה זו ייצג פריידנברג את עירו, קרמנטשוג והוא ניצל את היותו של "האלמנך" עוד בדפוס כדי לתאר בו את האירוע בפרוטרוט.
האלמנך יצא לאור בסוף שנת 1902, ב-3,000 עותקים וזכה להצלחה רבה.
לתוכן האלמנך תרמו אחד העם, אוסישקין, ביאליק, בורוכוב, בן עמי, טשרניחובסקי, מנדלה מוכר ספרים, י.
פרץ, מנדלשטם, לילינבלום, צ'לנוב, נורדאו ועוד.
פריידנברג פעל במספר התארגנויות בבריסל.
היה מזכיר של ארגון 'אורט – אוז"ע' (איחוד בין אורט עולמי ואוז"ע) וחבר ב"אגודת ציון".
כיהן כנשיא "קדימה", ארגון עממי ציוני שנוסד בבריסל, ופעל בו יחד עם הגזבר בונגרד והמזכיר טסלר.
הארגון היה קיים זמן קצר, שנה וחצי, אך בתקופה זו הייתה פעילות אינטנסיבית ובה ישיבות ועד רבות ולצידן אירועי תרבות אשר חלק מהכנסותיהם שימשו לספריה אותה ייסד.
בשנת 1929 התאחדה "קדימה" עם "אגודת ציון" ו"צעירי ציון" וכך נוצרה "ההתאחדות הציונית" בבריסל.
פריידנברג היה מראשי המנהיגות הציונית בבריסל ובשנת 1935 מונה כנשיא כבוד של ההתאחדות הציונית הבריסלאית.
"רבנות ציבורית ורוחנית" מאמר בן עשרים עמודים, ברוסית, שפורסם ב-1 באוקטובר 1908, בקרמנצ'וג, כתשובה לרב יהודה לייב צירלסון.
"למען הצָאר והמולדת", נאום שנשא ב-1910 בפני הצאר, בביקורו בקרמנצ'וג.
"זכרונות פון א ציוניסטישן סאלדאט" , אוטוביוגרפיה, פורסם ב-1938, בבריסל
"זכרונותיו של חייל ציוני", אוטוביוגרפיה של אברהם פריידנברג שתורגמה מיידיש בתוספת חומר ארכיוני מהספרייה הלאומית ומהארכיון הציוני - הוצאת הספרייה הציונית וההוצאה לאור של ההסתדרות הציונית העולמית, 2017, 416 עמודים.
אברהם פטוקה נולד בעיר סארני שבמזרח פולין בשנת 1922. בגיל 6 החל ללמוד בבית ספר עממי פולני עד גיל 12, ובשנת 1934 התחיל את לימודיו בבית הספר התיכון בעיר.
בשנת 1939 התחיל ללמוד טכנאות שניים, במקביל ללימודיו, ובמאי 1940 גויס לצבא האדום ונשלח לעיר חרקוב.
בשנת 1941, עת פרצה מלחמת העולם השנייה, נשלח לחזית באזור הוולגה, נלחם בנאצים ונפצע בקרב סטלינגרד.
לאחר המלחמה שימש כקצין הרווחה של אונרר"א במחנה מעבר בגרמניה ועזר לאלפי פליטים יהודים לעלות לישראל.
ב-1948 עלה לישראל והיה בין מקימי משטרת חיפה.
התחיל כשוטר סיור והמשיך כקצין.
לאחר שחרורו מהמשטרה ניהל את אגף הפיקוח העירוני והחופים בעיריית חיפה.
פטוקה בוגר אוניברסיטת חיפה בקרימינולוגיה והיה סגן נשיא ארצי של איגוד גמלאי המשטרה ושירות בתי הסוהר.
הקים את מועדון גמלאי המשטרה והשב"ס בחיפה והמועדון ברכס הכרמל עבור גמלאי המשטרה והשב"ס של דלית אל-כרמל ועספיא הנקרא על שמו.
התנדב והיה פעיל למען ניצולי השואה ועל כך הוענק לו פעמיים מגן הצדק החברתי.
באוגוסט 2013 קיבל אברהם פטוקה את עיטור יקיר חיפה.
פטוקה היה בעלה של מלכה פטוקה, בכירה במשרד הרישוי בחיפה ואב לבן ישעיהו פטוקה סגן-אלוף דימ.
פטוקה נפטר ב-3 במרץ 2014 ונקבר בבית העלמין שדה יהושע שבחיפה.
אברהם פָּצ'וֹרְניק ("פצ'ו") (Patchornik; 24 ביוני 1926 – אוקטובר 2014) היה כימאי אורגני ישראלי, פרופסור במכון ויצמן למדע, ראש המחלקה לכימיה אורגנית במכון והמדען הראשי הראשון של משרד הפיתוח (1970–1973).
חקר חומצות אמיניות, פפטידים וחלבונים וציקליזציה (יצירת מולקולות מעגליות), והתמקד במדע שימושי: בין היתר המציא שיטות לביקוע חלבונים (המשמשות במחקר ביוכימי) והניח יסודות לשימוש בריאגנטים פולימריים בסינתזה (בעיקר של פפטידים).
חתן פרס רוטשילד במדעי הכימיה (תשמ"ח-1988).
אברהם פצ'ורניק נולד בשנת 1926 בנס ציונה, דור רביעי לחקלאים במושבה, בנם של בלה לבית קרימן ויהושע פצ'ורניק.
אמו עלתה לארץ מרוסיה ב-1923, ואביו, יליד המושבה, היה חקלאי בענף גידול הדבורים כאביו לפניו, ברוך משה פצ'ורניק, שבתורו המשיך את דרכו של חותנו (סבא-רבא של אברהם פצ'ורניק), ראובן לרר (פצ'ורניק), מראשוני הדבוראים בארץ ישראל וממייסדי נס ציונה.
למד בגימנסיה הריאלית במושבה ראשון לציון (במחזור הראשון).
לימודי הכימיה בגימנסיה העצימו את אהבתו למדע, ובמהלך לימודיו הקים בכוחות עצמו מעבדה בפאתי הפרדס המשפחתי, שבה ביצע ניסויים בחומרים שהשיג בבית המרקחת, בדשנים כימיים וכיוצא בזה.
לאחר תום לימודיו, נסע ללמוד באוניברסיטה העברית בירושלים, תחילה מתמטיקה ולאחר מכן כימיה.
מאחר שהגימנסיה לא הייתה מוכרת על ידי מחלקת החינוך, נאלץ להשלים במשך שנתיים לימודים לתעודת בגרות, ובמקביל למד באוניברסיטה.
תוך כדי לימודיו התגייס לחי"ש, ועם פרוץ מלחמת העצמאות התגייס ללחימה.
בשל הרקע שלו בכימיה, היה לחבלן.
הוא נפצע בקרב בלטרון, ולאחר שהחלים השתתף בכיבוש הגליל.
לאחר תום המלחמה חזר ללימודיו.
הוא פיתח "קיצורי דרך" באנליזה כימית.
נושא עבודת המוסמך שלו, שנעשתה בהנחיית ד"ר שאול פטאי ופרופ' מקס פרנקל, היה "הכנת חומצות סולפיניות על-ידי סולפינציה של דיאריל אתילנים בתיאוניל כלוריד" (תשי"א).
בשנת 1952 קיבל תואר מוסמך במדעים באוניברסיטה העברית, והחל לחפש מנחה לדוקטורט.
הוא שאף להתקבל למעבדת של פרופ' אפרים קצ'לסקי (קציר), המנהל-המייסד של המחלקה לביופיזיקה במכון ויצמן למדע, וכשגילה על נסיעה מתוכננת של קציר מרחובות לירושלים (נסיעה שבאותה תקופה נמשכה מספר שעות), ביקש וקיבל רשות להצטרף אליה, בתנאי שיישב ליד הנהג ולא יפריע לשיחתם של קציר ותלמידתו, שישבו במושב האחורי.
הקשבתי לשיחתם ולא הבנתי מלה, עד שהחלו לדבר על התנהגות חומרים בתמיסות מרוכזות.
הצעתי להם להמיס חומרים בדבש, וסיפרתי להם כל מה שאני יודע על תכונותיו המופלאות של הדבש ועל חיי הדבורים.
אחר כך שאלתי את קציר אם יסכים להנחות אותי בעבודת הדוקטורט שלי.
הוא הסתכל עלי, שתק לרגע ואז פסק: 'התקבלת'.
וכך ב-1952 החל פצ'ורניק את עבודת הדוקטור שלו במכון ויצמן בהנחייתו של קצ'לסקי.
עבודתו נסבה על סינתזה של פולִי-אלפא-חומצות אמיניות (Poly(α-Amino Acid)) (כמודלים של חלבונים), ובפרט סינתזה של מרכיבים בפולי-טריפטופן ובפולי-היסטידין (כותרת העבודה: "פוליטריפטופן: תכונת הטבעת האימידזולית שבהיסטידין פוליהיסטידין", תשט"ז-1955).
ב-1956 קיבל תואר דוקטור בכימיה ונסע לפוסט-דוקטורט במכונים הלאומיים לבריאות (NIH) של ארצות הברית שבמרילנד.
שם עבד אצל פרופ' ברנהרד ויטקופ , ופיתח ביחד איתו גישה חדשה בחקר המבנה הראשוני של החלבונים.
הוא פיתח בעזרתו שיטות כימיות לביקוע חלבונים במקומות מוגדרים מראש באמצעות ריאגנטים, וכעבור שנה של עבודה הצליח להראות כיצד ניתן לבקע חלבונים לחומצה אמינית אחת מוגדרת – טריפטופן.
כבר מראשית דרכו, התבלט פצ'ורניק בגישה שימושית למדע, וביקש להתמקד במחקרים בעל השלכות מעשיות.
הוא היה בין הראשונים במכון ויצמן שהעזו להכריז שהם בעד מחקר שימושי, בתקופה שבה רוב המדענים בישראל תמכו דווקא במדע טהור.
בראיון ב-1999 סיפר: "לא הבנתי מדוע מדענים משקיעים מאמצים במחקרים שלא נועדו לקידום יישומים כלשהם".
כשחזר ב-1958 מ-NIH למכון ויצמן, הציע להקים מפעל להפקת חומרים ביוכימיים, שבו יסונתזו תרכובות ממשפחת הנגזרות של חומצות אמיניות – תרכובות יקרות מאוד, שכן נדרש להכנתן ידע רב, ויש להן דרישה בעולם המחקר.
למחקר שעמד בבסיס המפעל צירף את הפרופסורים אפרים קציר, מיכאל סלע ואריה ברגר.
בשנה הראשונה היה זה מפעל של איש אחד: פצ'ורניק עסק בהכנת החומר, בטיפול בו ובהתקשרות המסחרית.
עם הקמת חברת "ידע" כזרוע היישומים של המכון ב-1960, עבר המפעל לידיה (כעבור כמה שנים נמכר הרעיון לחברת "סיגמא"), והוא שב למחלקה לביופיזיקה.
פצ'ורניק עבד עם מורו קציר במחלקה לביופיזיקה דרך ארוכה, עד שיצא לדרך עצמאית במכון.
בשנות ה-60 פיתח בעזרתו וביחד עם תלמידם מתי פרידקין את השימוש בריאגנטים פולימריים (כלומר, מגיבים כימיים הקשורים למולקולות גדולות בלתי מסיסות), המאפשרים לסנתז תרכובות כימיות באופן אופטימלי, בעיקר בסינתזה של פפטידים (לרבות פפטידים בעלי חשיבות ביולוגית).
ב-1968 התמנה לפרופסור מן המניין במחלקה לביופיזיקה.
באפריל 1970 התמנה למדען הראשי הראשון של משרד הפיתוח, שהיה המשרד השני שמונה לו מדען ראשי (בעקבות המלצת ועדת קצ'לסקי, בראשותו של אפרים קצ'לסקי (קציר), לייסד לשכות מדענים ראשיים במשרדי הממשלה).
הוא כיהן בתפקיד זה עד סוף שנת 1973, ובמקביל המשיך בעבודתו המדעית במכון ויצמן, ובראשית שנות ה-70 התמנה לראש המחלקה לכימיה אורגנית במכון.
לאורך הקריירה שלו פרסם פצ'ורניק כ-200 מאמרים מדעיים.
בתחום היישומי רשם יותר מ-40 פטנטים, בהם פטנטים על שיטות חדשות להפקת פניצילין וחומרים אנטיביוטיים אחרים.
בנוסף, שימש כיועץ לכמה שרי משטרה בתחום הזיהוי הפלילי.
הוא הנחה 15 דוקטורנטים, שתשעה מהם היו לפרופסורים, בהם מתי פרידקין מהמחלקה לכימיה אורגנית במכון ויצמן (1967, ביחד עם אפרים קצ'לסקי), מריאן גורצקי, בכיר בתעשיית הביוטק בארץ (1971, ביחד עם מאיר וילצ'ק), ויחיאל שי מהמחלקה לכימיה ביולוגית במכון ויצמן (1984).
בשנת תשמ"ח-1988 זכה בפרס רוטשילד במדעי הכימיה.
לאחר פרישתו לגמלאות כפרופסור אמריטוס בשנות ה-90 המשיך בעבודתו המדעית, ולצד זאת חקר את ההיסטוריה של העלייה הראשונה בכלל ושל נס ציונה בפרט.
אשתו של פצ'ורניק, צפורה לבית קַצְפְּרוֹבסקי, בת המושבה נס ציונה, הייתה חקלאית.
אביה, שמשון קצפרובסקי, עלה לארץ ב-1909, הוסמך כאגרונום באוניברסיטת ברקלי בקליפורניה ועם שובו לארץ ישראל, עסק בפיתוח החקלאות בארץ: היה ראש מחלקת ההדרים והשימורים, הדריך בנושא נטיעות וטיפול בפרדסים ופרסם מאמרים בנושא גידול ושימור פירות וירקות (הוא נהרג בהפצצה של מטוסים מצריים במלחמת העצמאות).
פצ'ורניק התגורר בנס ציונה עם אשתו צפורה עד מותו.
הוא היה אב לבת ושלושה בנים: נונה אורבך (אמנית ומטפלת באמנות), שוקי, שחר וגיא פצ'ורניק (שהלך בעקבות אביו, והוא מרצה בכיר במחלקה לכימיה ביולוגית באוניברסיטת אריאל בשומרון).
אברהם פצ'ורניק היה אדם חסון, גבוה ורחב כתפיים, שומר מסורת, ודבוראי מומחה, שרחש חיבה רבה לדבוראות והוסיף לעסוק בכך מפעם לפעם לצד עבודתו המדעית.
הוא נפטר באוקטובר 2014 בגיל 88, והובא למנוחות בבית העלמין בנס ציונה .
הותיר את אשתו, ילדיו ומשפחותיהם.
דבש ועוקץ: סיפורו של אברהם פצ'ורניק, רעננה: דוקוסטורי, תשס"ח 2008.
הרב אברהם פינסו (ת"ק – י"ח בחשוון תק"פ; 1740 – 1820) היה ראש ישיבה ואב בית דין בעיר סרייבו שבבוסניה, שחי בשנותיו האחרונות בירושלים.
נולד בסביבות שנת ת"ק (1740) בעיר הבירה סרייבו שבבוסניה לישראל ולשרה.
בהיותו כבן שלוש שנים מת אביו, וזמן קצר לאחר מכן מתה אמו.
על אירוע קשה זה הוא כותב בהקדמה לספרו "תולעת שני": מדבריו ("נהרג אבי", "אל נקמות ה'") נראה שאביו לא מת מיתה טבעית, וייתכן שנהרג על ידי השלטונות, שלעיתים קרובות היו מעלילים על יהודי העיר עלילות שווא והיו מוציאים אותם למיתה על כך.
בתחילת דרכו למד מפי רבני העיר, אך רבו המובהק היה הרב דוד פארדו שהיה רב העיר במשך תשע שנים (החל משנת תקל"ג – 1773).
בין הרב והתלמיד שררה קרבה רבה.
נשא את בת הגביר ר' חיים דניאל הלוי, מעשירי סרייבו, שפרנסו והאכילו.
משעלה רבי דוד פארדו לארץ ישראל (תקמ"א – 1781) ביקש הלה מתלמידו להשתדל בהדפסת ספריו.
לשם כך נסע רבי אברהם פינסו לליבורנו שבאיטליה, ושם נפגש עם החיד"א ששהה בעיר לרגל שליחותו, ועם רבה של פרארה רבי יעקב משה עייאש (לימים הראשון לציון).
שני הרבנים אף ציידו אותו במכתב המלצה לסייע בעדו להדפסת ספרי רבו.
עמד בראשות ישיבה בעיר ולימד בה ש"ס ופוסקים.
במקביל כיהן גם כאב בית דין בעיר.
בתקופה זו היו תושבי העיר נתונים במצב קשה עקב המלחמות הקשות באזור, ורבני העיר, רבי אברהם פינסו ורבי יצחק פארדו, כינסו את היהודים בבתי הכנסיות להתפלל ואף חיברו קינות ובקשות לרגל המצב הקשה.
בסוף ימיו (לאחר שנת תקס"ה) עלה רבי אברהם לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
את רצונו זה הביע מספר פעמים בכתביו ובהקדמות שרשם לספריו.
בהקדמתו האחרונה שרשם בגולה (לספרו "תולעת שני") הוא מזכיר את צרות עם ישראל בארצו שהגזירות אוכלות אותם ואת ממונם, ומסיים: "יראו עינינו וישמח לבנו לחזות בנועם ה' ולבקר בהיכלו".
בירושלים הוא המשיך בכתיבת חיבוריו והשלימם.
נפטר בי"ח בחשוון תק"פ (1820), נקבר בחלקת הספרדים בהר הזיתים, בסמוך לקבר רבו רבי דוד פארדו ורבנים נוספים.
בנו רבי חיים דניאל שלמה עלה עם אביו לירושלים, ונודע בין גדולי רבני העיר ומראשי המקובלים.
מחבר הספר שם חדש על ספר יראים.
בן אחר שלו היה רבי יצחק.
כתית למאור - פירוש על אגדות התלמוד
אברהם פרומקין (1873–1940) היה אנרכיסט יהודי וידוע בתרומתו לעיתונות אנרכיסטית ביידיש.
פרומקין, בנו של ישראל דוב פרומקין, נולד בירושלים ושהה שנה ביפו כמורה לערבית בבית ספרו של ישראל בלקינד.
ב-1891 נסע לקונסטנטינופול כדי ללמוד טורקית ומשפטים אבל הוא לא סיים את לימודיו בגלל מחסור בכסף.
ב-1893 נסע לניו יורק ושם בא במגע עם רעיונות אנרכיסטיים בפעם הראשונה.
ב-1894 חזר לקונסטנטינופול עם ספרים וחומר תעמולה אנרכיסטי.
הוא מצא אוזן קשבת בביתם של משה שפירא ורעייתו נסטיה.
שפירא שנמלט מרוסיה בשל פעילותו המהפכנית, התלהב מהרעיונות החדשים ונסע עם פרומקין לפריז ולונדון.
משם הוא הביא את כל הספרים שהצליח למצוא בנושא אנרכיזם – של קרופוטקין, אריקו מלטסטה ואחרים.
העיתון האנרכיסטי ביידיש ארבעטער פריינד נשלח אליו לקונסטנטינופול.
ב-1896 עבר פרומקין, שהיה עדיין אדם צעיר, מקונסטנטינופול ללונדון.
הוא התחבר שם עם רודולף רוקר.
באותה שנה הם החליטו לפתוח בית דפוס שבו ידפיסו חוברות אנרכיסטיות ביידיש.
שפירא נאלץ לחזור לקונסטנטינופול ב-1897. הוא השאיר את בית הדפוס לפרומקין שהחליט להדפיס את העיתון שלו דער פראפאנגאדיסט (יצאו 11 גיליונות עד סוף 1897).
אחרי שהות קצרה בליברפול ולידס ב-1898 נסע לפריז ונשאר שם שנה.
ב-1899 נסע שוב לארצות הברית שם חזר ופרסם בעיתונות אנרכיסטית.
פרומקין התחיל לפרסם בעיתון של אביו חבצלת וכן בעיתונים המליץ והצפירה.
ביידיש החל לפרסם בעיתון האנרכיסטי ארבעטער פריינד ב-1896 וכן בעיתון שלו דער פראפאנגאדיסט וב- Die Iddishe Welt.
מאוחר יותר כתב גם בעיתונו של רוקר דער זשערמינאל.
שם הוא פרסם תרגומים רבים מהספרות האירופאית החדשה ומההרוסית.
מלבד תרגומים כתב גם ספרים מקוריים.
ביניהם: ר' ישראל בעל שם טוב דער גרינדער פון חסידיסמוס, אין פרילינג פון יידישן סאציאליזם.
פרומקין פרסם, גם, סדרה של סיפורים על החיים היהודיים בטורקיה וארץ ישראל בפארווערטס.
בשנותיו האחרונות כתב בעיתוני יידיש שונים, ביניהם בעיתון טאג שם כתב בעיקר בנושאי תיאטרון.
ר' ישראל בעל שם טוב : דער גרינדער פון חסידיזם, זיין לעבען, טהעטיגקייט און פילאזאפיע.
ניו יארק : אינטערנאציאנאלע ביבליאטהעק פאבלישינג קאמפאני, 1903.
אין פרילינג פון אידישן סאציאליזם : זכרונות פון א זשורנאליסט.
אנארכיע פאר געריכט : א רעדע פון דזשארדזש עטיעוואן.
זעקס כאראקטערען אין דער וועלט ליטעראטור ; יידיש פון א' פרומקין.
ניו יארק, רודאלף ראקער שריפטען קאמיטעט, 1929.
הינטער שטעכיגע דראהט און גראטעס : עראינערונגען פון דער קריגס געפנגענשאפט אין ענגלאנד.
נויארק : רודאלף ראקער שריפטען קאמיטעט, 1927.
מאנא וואנא, דראמא אין דריי אקטען.
איינזאמע מענטשען: דראמא אין פינף אקטען.
הרב אברהם בן מרדכי פריצול (או: אברהם פריסול.
בלועזית: Farissol; נולד בשנת ה'רי"א או ה'רי"ב (1450–1451) באביניון שבצרפת, נפטר לא לפני שנת ה'רפ"ו (1526-1525) בפרארה שבאיטליה), היה איש אשכולות יהודי-איטלקי בן תקופת הרנסאנס.
יצירתו המפורסמת ביותר היא מסה על קוסמוגרפיה וגאוגרפיה: "אגרת ארחות עולם" (1524).
אברהם פריצול נולד למרדכי באביניון שבדרום צרפת, באזור פרובאנס.
בגיל צעיר הוא היגר מסיבות לא ידועות לאיטליה.
לאחר שהייה קצרה במנטובה, עבר לפרארה שם בילה את רוב חייו, היה פעיל בקהילה היהודית כחזן וכמורה, ועסק ברפואה.
פריצול היה ידוע בתור מַעתִיק זהיר של כתבי יד והעתיק ספרים רבים, הרבה מזמנו השקיע בשקידה בתורה, ובחקר יסודות היהדות.
מאידך, כחכם ומשכיל בתחומים רבים היה גם מלמד מלומדים נוצריים עברית, ספרות ופילוסופיה יהודית.
בדורו הייתה התעוררות רוחנית גדולה, גם בעטייה של התפשטות הקבלה, והופעתם של משיחי שקר ושווא, וכן גברה הקנאות הנוצרית והאפיפיורים הציקו ליהודים.
בזמן רגיש זה הוא פעל להורות דרך לרבים במעשה ובכתב.
בין השאר, הוא ערך חישוב, לפיו עתידה הגאולה לבוא בשנת ה'ת"ש, מטרת הפרסום הייתה בעיקרה מדעית, אך גם לחזק את הקוראים.
פריצול גם התכתב עם שני חכמי איטליה המפורסמים אז, רבי יהודה מסר לאון, ורבי אליהו דלמדיגו.
שנת מותו לא ברורה, ידוע רק שבו' באדר ה'רפ"ו עוד היה בחיים.
עניין עכשווי פמיניסטי נודע לסידור תפילה לנשים בכתב ידו של אברהם פריצול, בשנים 1471 ו-1480 הוא כתב שני סידורים, שם מופיע נוסח שונה למקבילה הנשית לברכת השחר "שלא עשני אשה", ובניגוד לנוסח הברכה הרגיל המיועד לנשים: "שעשני כרצונו", כתב: "שעשיתני אשה ולא איש".
פולמוס בין דתי ו"מגן אברהם"
הקהילה היהודית של פרארה בחרה בפריצול כנציגם בוויכוח הבין-דתי עם הדומיניקנים הפרנציסקנים, והוא ערך ויכוח מול שני כמרים בבית הנסיך ארקולה הראשון ד'אסטה, דוכס פרארה (אורקול די איסטי במקור העברי), הדוכס של פרארה.
בעקבות הפולמוס הזה, כתב את חיבורו "מגן אברהם" (1514) - המבוסס בחלקו על כתביו קודם לכן, ובו מוקדש חלק אחד לפולמוס עם הנצרות, וחלק אחר למול האסלאם.
מתוך "מגן אברהם" עולה שהיה בקי בספרות הפולמוס בפורטוגזית ובספרדית.
ידועה במיוחד הגנתו כנגד האשמת היהודים בהלוואת כספים בריבית; על סמך כלכלת תקופתו, הוא כתב שאין הבדל מוסרי או אחר בין הכנסה כספית מעסקאות פיננסיות לבין הכנסות הנשענות על עסקאות אחרות.
החיבור נותר שנים רבות בכתב יד.
קטעים ממנו נדפסו ופורסמו על ידי פרופסור דוד שמואל לוינגר ב"הצופה לחכמת ישראל' שיצא לאור בבודפשט בירת הונגריה (כרך י"ב, 1928) כ"ליקוטים מספר מגן אברהם של אברהם פריצול", וכן ברבעון הצרפתי (כרך י"ד), ובהמשך כתדפיס נפרד.
חיבורו החשוב והידוע ביותר של פריצול הוא "אגרת אורחות עולם" - הוא התעניין עמוקות ב"עידן התגליות" שעברה אירופה, וכתב על העולם החדש כפי שעלה מהתגליות החדשות בנות זמנו.
זהו כנראה הספר הגאוגרפי העברי הראשון, והוא הפך לפופולרי.
החיבור נכתב בשנת ה'רפ"ה (1525) בפרארה, ובשנת ה'שמ"ז (1586) נדפס בוונציה, ואף תורגם ללטינית ונדפס בתרגום זה באוקספורד בשנת 1691.
'אגרת ארחות עולם' הוא הספר העברי הראשון הדן בפירוט בגילוי יבשת אמריקה, ובאפריקה שמדרום לסהרה והתגליות הגאוגרפיות החדשות בה, וכן ביהדות אתיופיה, קהילת ביתא ישראל.
בספר שלושים פרקים, העוסקים במדינות שונות בדגש על ההתיישבות היהודית בכל אחת מהן.
הפרק ה-14 מוקדש לעשרת השבטים האבודים של ישראל.
בהקדמה לפרק, הוא קושר בין תהייתו אחר צאצאי עשרת השבטים להופעתו של משיח השקר דוד הראובני באיטליה ב-1523, אליו התנגד פריצול.
לטענתו, שארית מעשרה השבטים נותרה במדבר אצל ים סוף בדרך העולה למכה, לצד אלה הוא מזהה את נהר גוזן, אשר אליו הוגלו עשרת השבטים על פי ספר מלכים, עם נהר הגנגס ומסיק שנהר הסמבטיון נימצא בסמוך.
מגן אברהם, (בעמודים 294–314 (בשונה מהמצוין בראש הספר), לקוטים מהספר, בתוך "הצופה לחכמת ישראל', כרך י"ב).
אגרת ארחות עולם, נכתב בפרארה ב-1525, נדפס לראשונה בוונציה ב-1568. עותק סרוק של ההדפסה הראשונה באתר הספרייה הלאומית; עותק סרוק של ההדפסה הראשונה באתר HebrewBooks; עותק סרוק של הדפסה שנייה, פראג תקנ"ג (עם ספרים נוספים), באתר HebrewBooks .תרגום ללטינית בצירוף הערות רבות מאת Thomas Hyde, אוקספורד 1691, באתר BooksGoogle.
פירוש לספר איוב, נדפס בתוך תנ"ך בומברג בשנת 1517.
פירושי רבינו אברהם פריצול על מסכת אבות, מכון תורה שלמה ירושלים ה'תשכ"ט, 1969, באתר אוצר החכמה.
באור קהלת לאברהם פריצול, באתר היברובוקס.
באור לספר קוהלת, אברהם פריצול, באתר דעת.
פרחי שושנים, פירוש קצר לתורה.
הרב אברהם פילוסוף (אוגוסט 1864 – 21 ביולי 1940) היה איש ציבור ירושלמי, ראש ישיבת תפארת ירושלים, מנהל ונשיא בית היתומים הספרדי, חבר ועד העדה הספרדית בירושלים, אב בית הדין של העדה בעיר וחבר מועצת הרבנות הראשית לישראל.
נולד בלאריסה שביוון (אז בשליטת האימפריה העות'מאנית) בחודש אוגוסט 1864 (אב ה'תרכ"ד) לרב יעקב פילוסוף.
בחודש ספטמבר 1865 (תשרי ה'תרכ"ו) עלו עמו הוריו לארץ ישראל והתיישבו בירושלים.
תחילה חונך על ידי מורה פרטי, ובגיל 9 החל ללמוד בבית הספר למל.
לאחר שלוש שנים עבר לבית הספר דורש ציון, שם למד לצד ידידיו, הרבנים לעתיד, יצחק בדהב, אברהם עזריאל וחזקיה שבתי.
בחודש מאי 1879 (סיוון ה'תרל"ט) נישא לג'ויה בת הרב רפאל משה הכהן, ולפרנסתו עסק במסחר.
בתקופה זו עסק בכתיבת פסקי דין קצרים בצורת שו"ת, חלקם עבור שאלות ששלח אליו לפתרון הרב יעקב שאול אלישר.
בשנה זו פתח בית הספר דורש ציון כיתה גבוהה ללימודים תורניים בהדרכת הרב שלמה יוסף, והוא נמנה עם תלמידיה עד לשנת 1880 (ה'תר"ם).
כן למד מדי יום אצל הרב ברוך פינטו, ובהמשך למד קבלה אצל הרב יצחק שרים, ונמנה עם המכוונים של ישיבת המקובלים בית אל.
בין היתר למד יחד עם הרבנים מרדכי ישראל, יצחק אשכנזי, שמואל מיוחס, נסים אלישר ויעקב מאיר.
בשנת 1897 (ה'תרנ"ז) התקבל ללימודים בישיבת "בית יעקב" על ידי הרב יעקב שאול אלישר.
בתקופה זו מונה לשמש כחבר נוסף בבית הדין של הרב יעקב שמעון מטאלון לצד הרב יצחק שרים.
לאחר פטירת הרב יצחק שאקו הכהן בשנת 1906 (ה'תרס"ו), החל לכהן כחבר קבוע בבית הדין.
נמנה עם הוגי רעיון בית היתומים הספרדי בירושלים ומייסדיו, ושימש תחילה כגבאו ובהמשך כמנהלו וכנשיאו משנת 1908 (ה'תרס"ח).
בהמשך כיהן כסגנו של הרב דוד פאפו שהיה אב בית הדין של העדה הספרדית, ולצידו כיהנו כדיינים הרב יוסף מרדכי הלוי והרב חנניה גבריאל.
בשני תפקידיו אלו שימש עד לשנת 1919 (ה'תרע"ט).
בחודש ספטמבר 1906 (ה'תרס"ו) נבחר לשמש כחבר בוועד הרבנים של ועד העדה הספרדית בירושלים.
בתקופות כהונת הרב נחמן בטיטו והרב משה יהודה פרנקו בתפקיד הראשון לציון, שימש כמזכיר וחבר ועד העדה הספרדית.
בחודש אוקטובר 1919 (תשרי ה'תר"ף) נבחר לשמש שוב כחבר ועד העדה הספרדית בירושלים, וכך מדי שנה עד לשנת 1928 (ה'תרפ"ח).
בחודש יוני 1911 (סיוון ה'תרע"א) שימש כנציגו של החכם באשי בוועדת נבחרי העיר היהודיים.
בשנות מלחמת העולם הראשונה שימש כראש ישיבת "תפארת ירושלים".
כן שימש כחבר ועסקן פעיל בוועד העיר ליהודי ירושלים, וכשעבר מהעיר העתיקה להתגורר בשכונת ימין משה, שימש כרב בית הכנסת הספרדי בשכונה.
בהמשך עבר להתגורר בשכונת רוחמה עד לפטירתו.
כשהברון רוטשילד ביקר בישראל בחודש פברואר 1914 (שבט ה'תרע"ד), נסע לקבל את פניו ביפו כנציג העדה הספרדית בירושלים לצד הרב יוסף לוי.
בשנת 1920 (ה'תר"ף) שימש כנשיא ועידת תנועת המזרחי השנתית בירושלים, ובחודש פברואר 1921 (אדר ה'תרפ"א) נבחר לשמש כחבר מועצת הרבנות הראשית, עד לפטירתו.
בשנת 1926 (ה'תרפ"ו), במסגרת הרבנות הראשית, הקים הרב יעקב מאיר ארבעה בתי דין מטעם העדה הספרדית בירושלים, ומינה את הרב פילוסוף לאב בית הדין הרביעי, כשלצידו שימשו תחילה כדיינים הרב יוסף מרדכי הלוי והרב יהודה הכהן שאקו, ובהמשך הרב חנניה גבריאל והרב משה עדס.
בין ניניו פרופ' שמואל שי ופרופ' אהרן שי (רוני).
אברהם פלדר (נולד ב־30 ביולי 1947) הוא חצוצרן, מחשובי נגני הג'אז בארץ, המכונה "אגשקין".
אברהם פלדר נולד בבלץ, מולדובה וגדל בצ'רנוביץ.
סבו היה כנר ואברהם פלדר החל לנגן באקורדיון כשהיה בן 7. בגיל 11 הלך למרכז מוזיקה לילדים והחל לנגן בחצוצרה בתזמורת הנוער.
ב־1965 החל ללמוד מתמטיקה באוניברסיטת צ'רנוביץ והיה חצוצרן ראשי בביג בנד של האוניברסיטה, שבה למד מתמטיקה.
החל מ־1966 היה חצוצרן ראשי בביג בנד של מולדובה.
התזמורת הרבתה להופיע ברחבי ברית המועצות.
ב־1969 התגייס לצבא ושירת בהרי אורל.
ב־1971, אחרי שהשתחרר מהצבא, הקים את "אקספרס", הרכב של נגנים צעירים.
הלהקה זכתה במקום השני בתחרות ארצית לכישרונות צעירים.
שלוש שנים אחרי שהוריו עלו לארץ, ב־1976 עלה לארץ עם אשתו ובנותיו ותחילה התגוררו בפרדס חנה.
במהרה השתלב בתעשיית המוזיקה המקומית, בהקלטות של אלבומים ובהופעות בפסטיבלים ברחבי הארץ, כולל באילת ובפסטיבל הכליזמרים בצפת.
הוא ניגן את פתיח החצוצרה בשיר "הפרח בגני" של זוהר ארגוב.
ניגן בהרכבים שמנגנים ביג בנד ודיקסילנד ג'אז.
בתיאטרון ניגן ב"המתלבט" של חנוך לוין.
ב־1980 החל גם ללמד נגינה לדור חדש של חצוצרנים.
בין השאר הוא מלמד במכללה למוזיקה ביפו.
פלדר נישא לוולנטינה ב־1969 ולשניים שתי בנות.
אברהם פולונסקי הוא מייסד המחתרת היהודית בצרפת של וישי בימי הכיבוש הנאצי במלחמת העולם השנייה, שנקראה "היד החזקה" .
היה מתלמידיו של זאב ז'בוטינסקי.
אברהם פולונסקי, הידוע גם בכינויו "פול" או "מסייה פול", נולד ב-1903 ברוסיה לימה פולונסקי וציפורה לבית יזרניצקי.
כשהיה פולונסקי בן שנתיים פרצה מהפכת 1905 באימפריה הרוסית.
אביו לימה, שהיה ידוע באהבתו לארץ ישראל ובנטיותיו המהפכניות, נשלח למאסר.
לאחר 3 שנים חזר הביתה.
מספר ימים לאחר מכן אברהם ואמו נפרדו מהאב במטרה לעלות לארץ ישראל.
אביו לא יכול היה להצטרף משום שהשלטונות ברוסיה עדיין הגבילו את צעדיו.
המסע לארץ ישראל לא היה פשוט, אך בסופו של דבר בשנת 1909 הם הגיעו ליפו שבארץ ישראל.
בשנת 1911 כשהיה אברהם בן 8 עלה גם אביו לארץ ישראל.
כמה שנים לאחר מכן נולדה אחותו של אברהם ששמה יהודית.
בדצמבר 1914 בישר שכן למשפחה כי הטורקים מגרשים את היהודים מיפו ומתל אביב.
עד הבוקר כבר הייתה המשפחה על ספינת הגירוש לאלכסנדריה שבמצרים.
לאחר חודשים רבים החליטו הוריו לעזוב את אלכסנדריה ולהיטלטל במסע ארוך ורב תלאות.
הם עברו דרך יוון, סרביה, בולגריה ורומניה.
בסופו של דבר הגיעו לסלונים שבבלארוס.
פעילותו לפני מלחמת העולם השנייה
כנער, התמנה פול למפקד זוטר במחתרת הקומסומול, מחתרת ציונית חלוצית בברית המועצות.
ב-1 במרץ 1919 עם סיומה של מלחמת העולם הראשונה החלו פרעות ביהודים בעיר הבירה קייב, ובתוך יומיים התפשטו אל שטחה של אוקראינה כולה.
עד מהרה התפורר התא המחתרתי הגדול והפעיל של פולונסקי.
במרץ 1923 עזב את רוסיה מולדתו לתמיד והגיע לקוטן שבגרמניה.
בתום שנת הלימודים הראשונה עזב אברהם את קוטן ועבר לעיר הולדנבורג.
בינואר 1924 עבר אברהם לעיר לייז' שבבלגיה, לאוניברסיטת מונטיפיורי.
באוניברסיטה עלה בידו להשיג את "דרכון ננסן", דרכון בין-לאומי המאפשר לנוע ממדינה למדינה.
השהות בבלגיה לא סיפקה אותו והוא החליט לעזוב את בלגיה ולעבור ללמוד באוניברסיטת טולוז שבצרפת.
בשנת 1927 סיים את לימודיו כמהנדס מוסמך.
בשנת 1931 התחתן עם אוז'יני, שפגש עוד בגרמניה, ניפרד ממנה כאשר עבר לבלגיה וניפגש איתה שוב בצרפת.
בעקבות עלייתו של אדולף היטלר לשלטון בגרמניה, ובעקבות מעשיו כלפי היהודים, החליט פולונסקי לפעול למען המחתרת העתידה לקום והקים מפעל לרדיו "רדיה".
מפעל זה שימש ככלי נשק של אמצעי קשר בין האנשים ברחבי העולם.
בוקר אחד כשנכנס למפעל הגז שבו עבד כבר 11 שנה, נתקל מבטו של אברהם בכרזה בולטת שבחר מישהו לתלות בכניסה :
בכך שאיש לא מצא לנכון להסיר את הכרזה הוא ראה הסכמה של כלל הפועלים לאמירה זו.
משם המצב רק הלך והדרדר.
בכירי המפעל קראו לו פעמים רבות לבירורים על מנת למצוא סיבה לפטר אותו.
כך גם הפועלים הנוספים, התייחסו אליו בהסתייגות.
פולונסקי פיתח את השקפת עולמו הייחודית, על פיה יש בכוחו של כל יהודי לפעול ולהשפיע על גורל העם היהודי.
הוא ראה בעובדת פיזורם של היהודים ברחבי העולם כוח העשוי לחולל שינוי כלפיהם ברחבי העולם כולו.
תפיסת עולם זו התבססה על ההיסטוריה, אשר, כך האמין, הושפעה מאוד מהמעשים ומהמחדלים של היהודים לאורך השנים.
פולונסקי היה נחוש בדעתו לעשות, להשפיע ובסופו של דבר לשנות את המציאות.
ב-31 באוגוסט 1939 פרצה מלחמת העולם השנייה.
שלושה ימים לאחר מכן גויסו פולונסקי וחבריו לצבא הצרפתי, אך הוא שוחרר ב-12 באוקטובר וחזר לביתו.
פולנסקי ואשתו החליטו להקים מחתרת יהודית ששמה יהיה "היד החזקה".
שם זה מביע את השקפת עולמם: לא עוד קבלת הגורל בהרכנת ראש, אלא יכולת לעצב, לשנות ולהשפיע.
בנוסף, שם זה כולל גם את הפסוק "ביד חזקה ובזרוע נטויה".
בנוסף הם החליטו לשנות את שמותיהם הפרטיים, אברהם יקרא "פול", קיצור של פולונסקי, ואוז'יני אשתו תקרא "בת מתתיהו" על שם אביה.
חצי שנה לאחר שינוי שמותיהם, המחתרת נפתחה באופן רשמי וחבר אליה לוסיאן לובלין (שלימים חלק עם פול את הפיקוד על המחתרת), ידידו של פול.
ב-10 במאי 1940 צרפת מצאה עצמה לבדה במערכה נגד הגרמנים, ובתוך זמן קצר הצבא הצרפתי התפורר.
ב-14 ביוני צעדו החיילים הגרמנים בחוצות עיר הבירה פריז.
ב-22 ביוני 1940 נחתם בין צרפת לבין הגרמנים מסמך אשר באופן רשמי היה הסכם שביתת נשק, אך באופן מעשי - הסכם כניעה לכל דבר.
חלק אחד כבוש בידי הגרמנים, וחלק שני - משוחרר כביכול.
ביולי החליטו לשים קץ למשטר הרפובליקה ולהעניק למרשל פטן את המעמד של "ראש המדינה הצרפתית" וסמכויות שלטון מלאות.
פטן הקים ממשלה חדשה, אשר ישבה בווישי שבדרום צרפת.
ממשלה זו, אשר נודעה בשם "ממשלת וישי", שיתפה פעולה עם הנאצים.
לכן בקיץ 1940 החליט פולנסקי על הקמתה של "היד החזקה".
פול ואוז'יני פנו לחברים שתמכו ברעיון בעבר אשר נראה להם מתאים, ובהם לייב זופרנר, דוד ואריאן קנוט וצעירים ארץ ישראלים אחדים.
יחד החלו לחשוב על דרכי הארגון, על אופי פעולותיו ועל אלה שיכללו בין שורותיו.
"המבצר"- התא המחתרתי הראשון, הוקם בטולוז וכלל מפקד, 2 מפקדי מחלקות, 4 מפקדי משמרות, 4 שומרים ראשונים ו-4 שומרים.
מטרותיה הרשמיות של המחתרת הייתה הגנה והתקפה גם יחד.
אופן פעולתה היה בצורה חשאית מוחלטת והחברים בה היו צריכים להיות נאמנים ולשמור על משמעת דייקנית.
המחתרת הורכבה מתאים, שכל אחד מהם נקרא "מבצר".
חברי מבצר אחד לא ידעו דבר על חברי המבצרים האחרים.
בפיקוד עמדו פול ולוסיאן לובלין.
באמצע אוגוסט 1940 זימן פול לביתו קבוצת חברים קטנה במטרה לדון על המשך דרכה של המחתרת.
בפגישה חשובה זו נקבעו נושאי המערכה העיקריים של הארגון, מתוך כוונה לסייע לכל יהודי להינצל מהסכנות המאיימות עליו תחת הכיבוש הנאצי ושלטון וישי.
החלטה חשובה נוספת הייתה לא להכפיף את "היד החזקה" לשום גוף ציוני קיים.
משהתרחבו שורותיה קיבלה המחתרת שם חדש: "הצבא היהודי".
"היד החזקה" הייתה לגרעין קשה וחשאי בתוך "הצבא היהודי", ובסך הכל היו בשורותיה כ-250 איש בלבד.
בשונה מ"הצבא היהודי", אשר עתיד היה להתפרק בתום המלחמה, נותרו מטרותיה ארוכות הטווח של "היד החזקה" גם לאחר המלחמה.
אחת הפעולות שהמחתרת נהגה לעשות הייתה לחדור למחנות ההסגר ולהגיש לפליטים סיוע חומרי ורוחני.
אחרים הוברחו מהמחנות אל מקומות מסתור שהוכנו למענם.
כבר בסתיו 1940 הצטווה כל יהודי שחי בחלק הצרפתי שנכבש בידי הגרמנים, לשאת על בגדיו טלאי צהוב בצורת מגן דוד, ולתעודת הזהות שלו הוטבעה החותמת "יהודי".
חוקי הגזע הוחלו על צרפת.
בעקבות כך הלכו וגדלו "היד החזקה" ו"הצבא היהודי" ועתה מנו עשרות רבות של אנשים.
מאמצי הגיוס חדלו להתמקד בערים בלבד אלא הגיעו גם לעיירות ולכפרים.
באותו זמן רכבות המוות כבר שעטו בארצות הכבושות, אך תוכנית ואנזה - הפתרון הסופי הייתה עדיין בגדר סוד.
ב-4 ביוני 1941 אוז'יני-בת מתתיהו, אשתו של פול ושותפתו לרעיון המחתרת, הלכה לעולמה.
זמן לאחר מכן קשר את חייו עם סוניה אחותה של אוז'יני.
בראשית 1942 נוצר קשר ישיר בין פול ואנשיו לבין מרק ירבלום, אשר הוברח לשווייץ ושימש איש קשר לרגל ההצלה, שמימנה את צורכיהם של הארגונים היהודיים בצרפת, ובהם "הצבא היהודי".
ירבלום דיווח למוסדות הסוכנות בארץ ישראל על קיומה של המחתרת ועל פעילותה.
בזכות כך הקשר עם הג'וינט התהדק עד כדי כך, שמפקדת הצבא היהודי הייתה גוף שבאמצעותו חולק הכסף שהעמיד הג'וינט לרשות הארגונים היהודיים בצרפת.
בשנת 1942 חל מהפך במצבם של הגרמנים.
הנאצים, שעד אז ניצחו וכבשו, החלו מפסידים בקרב אחר קרב.
דווקא בשלב זה החלו הגרמנים להקצות משאבים רבים לביצוע השמדת העם היהודי.
הידיעות הראשונות על הזוועות המתרחשות החלו מגיעות אל המחתרות השונות.
בדצמבר 1942 הוקם גוף שאיחד את "הצבא היהודי", הצופים היהודיים וארגון הנוער הציוני.
האיחוד סייע לפול בקבלת גיבוי ציבורי, אשר אפשר לו להשיג עוד אמצעים כספיים.
בראש הגוף עמדה ועדה שבין חבריה היו הרב רנה קפל, יוסף פישר ודיקה יפרויקין.
הוועדה לא הכתיבה מדיניות, אלא סייעה לפעילות בדרכים שונות, חומריות וציבוריות.
פול וחבריו הפעילו מגוון של מבצעים.
העובדה שהארגון הוקם מבעוד מועד, עתידה הייתה לחסוך זמן יקר מאוחר יותר, כאשר נוצר צורך בהול באמת במחתרת שתילחם בנאצים ואשר תציל את היהודים מהשמדה בטוחה.
דוגמה לכך מהווה הברחת הצעירים והילדים לספרד, אשר החלה כשנתיים קודם לכן אך עתה התייעלה והתמסדה בכך שעתה מצרפת הם הועברו לארץ ישראל.
עד סוף 1943 כבר היו תחת פיקודו של פול עשרות מבצרים.
לא מעטים מבין החברים באותם מבצרים היו פעילים גם ב"היד החזקה".
הם הוסיפו להסתנן למסגרות יהודיות ושאינן יהודיות על מנת לגייס כספים ולהגיע למידע מודיעיני.
ב"צבא היהודי" לקחו חלק בפיקוד העליון, פול, לובלן, זופרנר, יפרויקין ולזרוס.
על "היד החזקה" עדיין פיקד פול בלבד.
לקראת סוף 1943 הוקם רשמית גוף בשם "הוועד המנהל של הארגונים הציוניים בצרפת".
הוא נועד לתת מעין פיקוח מדיני מוסרי על פעילות המחתרת.
בעצם קיומו נתן לגיטימציה למגעי המחתרת עם שליחי הסוכנות היהודית.
הוא אישר בדיעבד כל פעולה של המחתרת, ותרם לתהליך אשר עתיד היה להפוך את המחתרת מאוחר יותר ל"משמרת צלחים בגולה", השם שנתן בן-גוריון להגנה בצרפת.
ב-1944 הגיע איש המחתרת שלמה שטיינבורן לארץ ישראל דרך ספרד, שם ניפגש עם ראש ההגנה והציע לו להקים לגיון יהודי ואכן במאי באותה שנה התקיים מסע ומתן בין מחתרת "הצבא היהודי" לבין נציגיהם הרשמיים והמוסכמים של הסוכנות ושל ארגון ההגנה.
בעקבות כך החלו יחידות הצבא היהודי לפגוע ביחידות גרמניות ולחבל בהן, מלשינים ומשתפי פעולה נרצחו ורשת המודיעין של המחתרת היהודית הייתה סיפור הצלחה.
באחד הימים ביוני צעד פול ברחוב כאשר לפתע הסתערו לעברו כמה מאנשי המיליציה עם אקדח מכוון לראשו.
בלי לחשוב פול החל לרוץ לאחד ממקומות המילוט שהוכנו מראש למקרים כאלה בדיוק.
תוך כדי הריצה נורה פול בכתפו אך המשיך לברוח.
בסופו של דבר איבדו אנשי המיליציה את עקבותיו ועוד באותו לילה עבר פול למקום מסתור חדש, וממנו המשיך לפקד על המחתרת.
ב-6 ביוני 1944 נחתו בעלות הברית בנורמנדי שבצרפת.
עכשיו כשהיה ברור שהנאצים עומדים להפסיד בקרב קמו עשרות יחידות לוחמים שלקחו חלק במאבק נגדם.
מטעני חבלה גרמו להרג חיילים גרמנים, מלשינים ומשתפי פעולה הוצאו להורג.
באוגוסט שוחררה דרום צרפת מידי הגרמנים.
בטולוז השתלטו יחידות הצבא היהודי על מטות הגסטפו והמיליציה שנסוגו מהם.
מאמץ מיוחד הוקדש לחבלה ברכבות ולהשתלטות על מפקדות הגסטפו והמיליציה.
לאחר שאלה נתפסו הוחרמו הארכיונים הגרמניים ואלה של משתפי הפעולה.
בזכות מסמכים רבים שנפלו לידי המחתרת חשפו אנשי המחתרת פשעים רבים שנעשו נגד אנשים וארגונים יהודיים.
כמו כן ב-18 באוגוסט הותקפה רכבת צבאית גרמנית ליד העיירה מזמה וגרמנים רבים נפלו בשבי.
כאשר צרפת השתחררה מעול הכיבוש קיבל פול מעמד מיוחד כמפקד.
פעילותו לאחר מלחמת העולם השנייה
ב-10 בנובמבר 1944 הוקם "ארגון ותיקי המחתרת", ונוצר קשר ראשון בין בכירי המפקדה של "הצבא היהודי" לבין דוד בן-גוריון, בעת שערך ביקור בפריז.
עתה קיבל ההסכם שנחתם בשעתו בין מפקדת "הצבא היהודי" לבין ארגון ההגנה בארץ ישראל תוקף מעשי.
"רק מדינה יהודית היא המטרה שלנו!" הצהיר פול.
בהיות פול מפקד במחתרת הציונית והאנטי נאצית, הוצב באופן טבעי בראש "ההגנה" בצרפת, והפך למגויס הראשון במה שכונה מאוחר יותר "מצ"ב" -"משמרת צלחים בגולה".
במודע נמנע פול מלכלול את "היד החזקה" בהסכמים השונים.
חשוב היה לו להשאיר בידו את ה"מצפן", כהגדרתו, שבאמצעותו יוכל לכוון את המאורעות העשויים להשפיע על גורל העם היהודי בעתיד.
בינתיים שינה הצבא היהודי את שמו ל"ארגון יהודי לוחם" (אי"ל).
בסוף דצמבר 1944 החליטו חברי "אי"ל" לפרק את ארגון.
החלטה זו הייתה קשה לרבים אך פול בחר בדרך אחרת והכריז:
בשנת 1945 צרפת שוחררה על אף שהמלחמה עדיין לא הסתיימה, ושליחים שונים מהארץ הגיעו לאירופה.
ב-28 בינואר הגיע לפריז דוד שאלתיאל, ממפקדיה הבכירים של "ההגנה", ומיד יצר קשר עם פול.
השניים קיימו ביניהם שיחות באשר לאופן שבו תהיה המחתרת כפופה למפקדת ההגנה, אך לא הצליחו להגיע להסכמה.
פול, שהורגל לאופן פעולתה של המחתרת, התקשה לראות עצמו כחלק מצבא סדיר ואולי לא יכול היה לשאת את העובדה שיש מפקדים בכירים ממנו.
במרץ 1945 כאשר בן-גוריון הכריז על כוונתו להקמתה של מדינה יהודית לאלתר, פול העמיד זאת בספק והוא רצה להיווכח שההנהגה הציונית בראשותו של בן-גוריון אכן מתכוונת להיאבק על הקמתה של המדינה היהודית ומתוך כך ניפגש עם משה שרת, שר החוץ בפועל של המדינה שבדרך על מנת לברר את רמת הנכונות.
אך בסופו של דבר השתכנע שבן-גוריון אכן מנהיג להוביל להקמת מדינה, והסכים להעמיד לרשותו את כל הניסיון, כוח האדם, הנשק, האמצעים לזיוף מסמכים ושאר הנכסים שצברה המחתרת.
ב-1945 בא הקץ למלחמת העולם השנייה והניצחון על גרמניה הנאצית היה לעובדה.
באחת הפגישות עם בן-גוריון העלה בן-גוריון רעיון חדש.
מלבד הגברת העפלה דרך נמלי איטליה, צרפת ומדינות הגוש המזרחי, חשב על עלייה שקרא לה "עלייה ג'".
בעליה זו עולים יבואו לחופים בארץ בגלוי, כשהם מוכנים להתנגד בכוח הנשק לניסיונותיהם של הבריטים ששלטו בארץ ישראל להשתלט על האוניות.
מלבד הפעילות למען המדינה העתידה לקום, עמדה בפני פול ואנשיו בגופים השונים שהקים מלאכה רבה.
הם הוסיפו לחלץ ילדים יתומים מידי כנסיות ומשפחות נוצריות, להעבירם לבתים יהודיים ושם לדאוג לאמצעי קיום.
בנוסף הם רשמו את נפגעי הפעולות של הנאצים ויצגו אותם בפני השלטונות הצרפתיים ובעלות הברית.
הם מיינו את החומר שנתפס במפקדות הגסטפו והמיליציה והעבירו אותו למוסדות שעסקו בחשיפתם של משתפי הפעולה ובהענשתם ובנוסף עקבו אחר הנאצים ושאר פושעי מלחמה שניסו להסתתר בצרפת.
לצורך גיוס העולים החדשים שישתתפו ב"עליה ג'" קיים פול קשרים עם מפקדי ההגנה והבריגדה היהודית.
בן-גוריון קבע בפניהם חד משמעית שעליהם לתת בפול אמון מלא ושדבריו הם כפקודה.
באפריל 1946 הפך פול באופן רשמי למפקד ההגנה בצרפת בעקבות הסכם שנחתם בין "הצבא היהודי" למערך ההגנה באירופה.
מתוקף תפקידו סייע פול להגנה באירופה במגוון דרכים, בין היתר זייף מסמכים, סייע בהברחת נשק שנרכש בבלגיה ועוד.
ב29 בנובמבר 1947 האו"ם החליט לקבל את תוכנית החלוקה.
בעקבות כך הגיע פול לשתי מסקנות.
אחת, שאין טעם לארגן הגנה עצמית בצרפת, משום שיש למקד את המאמץ העיקרי בגיוס כל המאמצים למלחמה בארץ ישראל; שנייה, להמשיך בארגונם של היהודים להגנה עצמית בצפון אפריקה, ולסייע לצעירים רבים ככל האפשר לצאת מהמדינות העוינות ולהתגייס למלחמה בארץ ישראל.
ב-31 במאי 1948 הוציא דוד בן-גוריון כראש הממשלה הזמנית של ישראל וכשר הביטחון פקודה, שבה הורה על חיסולן של המחתרות ועל הפיכתן לצבא של מדינת ישראל.
ארגון ההגנה כולו, לרבות נכסיו, הועמד לרשות צבא ההגנה לישראל (צה"ל).
עם זאת, המשיך פול לטפח את הארגון הסודי שלו, זה שמעולם לא הצטרף להגנה באופן רשמי, "היד החזקה".
במסגרת הארגון היה אחראי על התארגנותם של היהודים להגנה עצמית במדינות העולם השונות.
קצת לאחר מרס 1949 החליט פול להקים מערכת קשר אלחוטי אשר תפעל ממרכזים שונים באפריקה הצפונית, כל זה עשה בסתר וללא ידיעתן של הרשויות הצרפתיות, ובעיקר ללא ידיעתם של שירותי הביטחון.
אך בסופו של דבר נתפס ללא רישיונות והרשת התפרקה.
בעקבות כך, ב-27 בנובמבר, הגיע אל פול מברק מראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון, אשר הסדיר את מעמדה הרשמי של ההגנה, במברק זה נכתב:
מעתה והלאה פול היה מתעדכן במתרחש רק מחברים במחתרת אך הוא עצמו לא פעל כלל.
אברהם פריץ דוד (2 במרץ 1910 – 5 באוגוסט 1974) היה סרג'נט במשטרת היישובים, במלחמת השחרור אחראי לתחבורה הימית לגליל המערבי המנותק, מורה בבית הספר הימי בחיפה ומנהל ההוראה בבית הספר לקציני-ים בעכו.
אברהם פריץ דוד נולד במנהיים בגרמניה להוריו אלזה ווילי זאב דוד ילדותו ונעוריו עברו בברלין יחד עם שתי אחיותיו וארבעת אחיו.
הבית היה בית ציוני והילדים חונכו ברוח היהדות המסורתית.
דוד למד בגימנסיה גרמנית אבל ספג תרבות עברית כולל השפה העברית.
האב וילי זאב דוד היה אדם אמיד, מנהל כללי של מפעלי טחנות קמח והמשפחה חיה ברווחה כלכלית.
בהשפעת החינוך הציוני ובהשפעתו הישירה של חיים ויצמן, אשר ביקר בבית המשפחה בברלין, ולאחר שההורים ביקרו בארץ ישראל בשנים 1921 ו-1926 החליטו הוריו לשלוח אותו לארץ ישראל.
אברהם פריץ דוד עלה לארץ ישראל לראשונה בשנת 1926 בגיל בן 16. הוא התגורר בחיפה ולמד בבית הספר הריאלי עד שסיים עם תעודת בגרות, בשנת 1929. שנים אלה השפיעו עליו רבות והפכו את חייו מקצה לקצה הוא נתלש מתוך רצון מהחברה היהודית גרמנית על מנת להפוך ל"צבר" לכל עניין.
לאחר סיום בית הספר הריאלי הוא חפץ ללמוד מתמטיקה- פיזיקה.
בטכניון בחיפה היה רק מדור לבנאות לכן חזר לברלין ונרשם לפוליטכניקום של שרלוטנבורג.
אמנם הכירו בתעודת הבגרות של הריאלי אבל לא הכירו בו כגרמני - אף על פי שהיה לו דרכון גרמני.
והוא נאלץ לעמוד בבחינות בגרמנית, היסטוריה וגאוגרפיה.
תקופת הלימודים בפוליטכניקום לא הייתה מהמוצלחות, לא נוצר קשר עם הסטודנטים היהודים גרמניים או הפרופסורים.
בשנת 1930 חזר אברהם פריץ דוד לארץ ישראל, בניסיון נוסף ללמוד בטכניון בחיפה אבל הדבר לא נסתייע.
לכן חזר אברהם פריץ דוד לברלין והמשיך בלימודיו בפקולטה למדעים מתמטיקה ופיזיקה.
בתקופה זאת הייתה לו הזכות ללמוד אצל הפיזיקאי הניסויי גוסטב הרץ בעל פרס נובל, ואצל ארווין שרדינגר יוצר מכניקת הגלים.
וכן לשמוע את גדולי הפיזיקאים של התקופה מקס פלנק ואלברט איינשטיין.
בעקבות עליית הנאצים נאלצה המשפחה לעזוב את גרמניה.
עקב כך אברהם פריץ דוד הפסיק את לימודיו לפני סיומם, ובמאי 1933 עלתה כל המשפחה לארץ ישראל.
עם עלייתו עבד אברהם פריץ דוד בחקירות גיאופיזיקליות שמטרתן חיפוש מקורות מים.
ב-1934 עשה זאת באדמות נהריה, לפני שמייסדי נהריה קנו את האדמות., במטרה לקבוע היכן כדאי לקדוח בארות.
אחותו רות פאוקר, עלתה עם משפחתה בפברואר 1935 והתיישבה בנהריה.
בעקבותיה הגיעו לנהריה גם ההורים אלזה ווילי דוד.
עם פרוץ המאורעות בשנת 1936 התגייס אברהם פריץ דוד לההגנה וכיהן כנוטר במשטרת היישובים העבריים.
בתפקיד זה היה אחראי על היישובים מאילון עד תחנת הניסיונות בעכו.
ב-10 בינואר 1939 נסעה אמו אלזה דוד, לחיפה לקבל את פניו של עולה חדש.
בערב נסעה באוטובוס העולה לשכונת אחוזה לפגוש את אחותה.
באחד העיקולים בכרמל הצרפתי הותקף האוטובוס ביריות על ידי כנופיה ערבית והיא נהרגה.
במסגרת תפקידו כסרג'נט הגוש היה אברהם פריץ דוד בקיבוץ חניתה וקיבל את ההודעה על רצח אימו באיתות אור ממגדל המים בנהריה.
דוד שרת בההגנה עד 1944 בתפקיד רשמי של סרג'נט משטרת היישובים העבריים והיה אחראי לגוש היישובים מקיבוץ אילון ועד מושב שבי-ציון.
בההגנה הייתה דרגתו מפקד מחלקה.
שימש כמפקד חבל נהריה ואחראי להגנת היישובים: נהריה, עברון, עין שרה ושבי-ציון.
דוד להתגייס ל לא אושרה על ידי הבריטים.
דוד את תפקידו בההגנה וחזר למקצועו כמורה ומחנך בבית הספר הימי ובסמ"ת שליד הטכניון בחיפה שם הורה עד שנת 1954.
בשנת 1944, לאחר סיום תפקידו ב ובמשטרת היישובים החל א.פ.
דוד ללמד בשני בתי הספר, הימי ובסמ"ת, שליד הטכניון בחיפה.
נושאי ההוראה שלו היו: פיזיקה, אסטרונומיה ומטאורולוגיה.
דוד גם בתפקיד של סגן מנהל בית הספר הימי.
בתפקיד זה פעל רבות לשיפור תנאי הפנימיה לתלמידי בית הספר שהחלה במחנה צריפים בבת גלים ועברה למלון וינדסור ברח' ההר.
בשנת 1954 עבר בית הספר הימי לעכו ונעשה בית ספר לקציני ים.
דוד לימד בו במשרה מלאה.
החל משנת 1962 כיהן גם מנהל ההוראה בבית הספר.
אברהם פריץ דוד היה חבר ועדת החרום של מועצת המושבה נהריה.
בעקבות החלטת האומות המאוחדות על חלוקת ארץ ישראל שעל פיה הגליל המערבי ישויך למדינה הערבית חששו תושבי נהריה לעתידם.ב-23 בנובמבר 1947 שלח א.
דוד מכתב ליעקב ריפתין, ועמד על כך שהסוכנות היהודית ודוד בן-גוריון חייבים לדרוש את הגליל המערבי במדינה היהודית שתקום.
בתקופת מלחמת העצמאות השתתף אברהם פריץ דוד כאזרח ארגן והיה אחראי לתחבורה הימית בין חיפה לבין הגליל המערבי המנותק.
עד שנת 1955 שרת אברהם פריץ דוד כחבר הנהלת המועצה וסגן ראש המועצה של נהריה.
בתפקידו זה השפיע על מיסוד דמותה האזרחית של נהריה.
דוד היה חבר לשכת ליאו-בק של בני ברית בנהריה ומשנת 1963 שימש כנשיא הלשכה.
דוד היה גזבר האגודה הפיזיקלית הישראלית.
אברהם פריץ דוד נישא בשנת 1939 לשושה מבית כהן אותה פגש כאשר ניהלה את מטבח הפועלים בנהריה.
הבכור מיכה דוד בוגר בית הספר הימי בחיפה נעשה רב-חובל בצי הסוחר הישראלי.
הבן השני איתמר דוד בוגר מחזור ג' של בית הספר לקציני ים עכו שנעשה מהנדס בוגר הטכניון.
והבת נעמי בוגרת אוניברסיטת חיפה.
משפחת דוד המורחבת השתתפה בפתוח הימאות העברית
גד הילב בן דודו של א.פ.
דוד, שרת במלחמת העולם השנייה בצי הסוחר האמריקאי.
לאחר המלחמה הצטרף להגנה ושרת כרב חובל על מספר ספינות מעפילים ביניהן חיים ארלוזורוב (אוניית מעפילים), והפאנים.
לאחר הקמת המדינה שרת כרב חובל בצי הסוחר הישראלי.
יהודה דוד, אחיו של אברהם פריץ דוד, שרת בצי הבריטי ולאחר הקמת המדינה היה אלחוטאי ראשי בצי הסוחר.
טוביה (טפי) סמולנסק, גיסו של גד הילב שרת כרב חובל בצי הסוחר הישראלי.
מיכה דוד, בנו של א.פ.
דוד, היה רב חובל בצי הסוחר הישראלי.
עופר דוד, בנו של רב חובל מיכה דוד, שרת בחיל הים בדרגת אלוף-משנה
עומרי דוד, בנו של עופר דוד ונינו של א.פ.
דוד, שרת בחיל הים והגיע לדרגת סרן.
זאב תירוש, בעלה של נעמי בתו של א.פ.
דוד, שרת כרב חובל בצי הסוחר הישראלי.
ב 1969 יצא אברהם לחופשה ללא תשלום ועבר ללמד באטלנטיק קולג' בקרדיף, ויילס, שם נפטר ב-1974. הובא למנוחות בבית העלמין הישן בנהריה .
שמחה בינות, בים דרכך ושביליך במים רבים, יובל לבית הספר לקציני ים עכו, הוצאת בית הספר לקציני ים, ספטמבר 2003, עמ' 19–23.
אברהם פריד בהופעה חיה בישראל הוא אלבום הופעה כפול של זמר המוזיקה החסידית אברהם פריד.
האלבום יצא ב-2009 והוא כולל מבחר שירים ומחרוזות ממהלך הקריירה של פריד.
שירי האלבום הוקלטו במהלך הופעה של פריד ב-2007 בהיכל התרבות תל אביב.
המנצח בהופעה הוא יובל סטופל, מנהלו המוזיקלי של פריד.
חלק משירי האלבום הוקלטו בנפרד באולפן כמו "רק תפילה אשא", ואף נכנסו לאלבומי אוסף.
רבי אברהם פינטו (מכונה: מהרא"פ; סביב ה'ת"ק 1740 – י"ח תשרי ה'תקס"ה) היה רב ואב בית דין מרקש שבמרוקו ומחבר ביאורים על התלמוד ושולחן ערוך ועוד.
נולד במרקש שבמרוקו לאביו רבי יעקב פינטו שהיה תלמידם של רבי שלמה עמאר ורבי אברהם אזולאי ורבה של העיר.
בשנת ה'תקכ"ה (1765) נפטר אביו והוא התמנה יחד עם אחיו רבי יצחק לדיינים.
הם שימשו בדיינות בבית דינו של רבי אברהם קורקוס, יחד עם רבי יצחק חרוש, רבי משה בן עטר, רבי מוסא בן דוד וחיון ורבי שלמה אסבאג.
בשנת ה'תקנ"ט (1799) נפטר רבי יצחק חרוש שהיה אז רב העיר ואב בית הדין שלה, ומינו את רבי אברהם לתפקידים אלו, בהם הוא שימש עד ליום פטירתו ביום י"ח בתשרי ה'תקס"ה (1804).
ספדו לו רבי משה אסבאג, רבי יהודה אלמליח, ואחיו רבי יוסף פינטו.
ספר מור דרור ביאורים על תלמוד בבלי.
חידושיו על מסכת כתובות נדפסו בספר חסד ואמת, סלוניקי, תקע"ג.
וידוע שחיבר על מסכת פסחים ומסכת חולין.
ביאור על שולחן ערוך - חלקו נדפס בספרים 'ביאור מהרא"ח על חושן משפט', 'פרדס רמונים' ו'פני מבין'.
פסקים - מפוזרים בספרות חכמי מרוקו ובעיקר בספר תשובות חכמי מראכש ובשו"ת חפץ נחמד וגינת ורדים לרבי מכלוף אוחיון, נדפס על ידי מכון פי ישרים בשנת תשפ"ב.
ביאורי פסוקים לצורך דרשה על נפטר.
נדפס בספר אעלה בתמר על ידי מכון פי ישרים.
רבי מסעוד, שימש אף הוא בדיינות ונפטר צעיר ללא בנים ובנות.
רבי שלמה, בלט בין מרביצי התורה במרקש.
בתו נישאה לרבי יוסף חרוש - מחכמי מרקש.
אברהם ("אברמלה") פרנק (נולד: 3 בדצמבר 1945) הוא איש חינוך ומרצה ישראלי.
פרנק כתב שישה ספרים בנושאי חינוך שמרכזם האוטונומיה החינוכית שיש לתת למנהלים, לבתי-ספר ולרשויות, וכן התנגדות לבחינות הבגרות הנהוגות בישראל.
פרנק נולד בקיבוץ גן שמואל למרדכי, חלוץ שכתב את הספר האוטוביוגרפי "איש חלוץ" ולחנה, שניהם ילידי אורחיי שבמולדובה.
למד במוסד החינוכי "גן שמואל", שירת במשטרה צבאית.
בצעירותו היה חבר בלהקת הזמר שלישיית גן שמואל.
פרנק בוגר סמינר אורנים שם סיים תואר ראשון בהיסטוריה ותנ"ך, ובוגר תואר שני ושלישי בחינוך מאוניברסיטת תל אביב.
הדוקטורט שלו עוסק במנהל ומדיניות החינוך.
נשוי למזל, אב לשלושה בנים וסב לנכדים.
פרנק מתנדב במסגרת העמותה בדרך להחלמה, שמסיעה חולים פלסטינים מהמחסומים שבין הגדה המערבית למדינת ישראל, אל בתי חולים בארץ.
פרנק היה מורה ומחנך במוסד החינוכי בקיבוץ גן שמואל (מקביל לבית ספר תיכון בעיר).
בשנת 1989 החל לנהל את המוסד החינוכי.
בשנת 1996 הוכפף בית הספר למועצה האזורית מנשה ופרנק הקים וניהל את בית הספר התיכון החדש במשך 11 שנים.
בשנת 2005 הקים עם דני בר גיורא ואחרים את ארגון המנהלים העצמאי שנקרא "אומץ".
הארגון שם לו למטרה להקים גוף של מנהלי בית-ספר אשר אינו כפוף לארגוני המורים.
הארגון התפרק בגלל התנגדות של הסתדרות המורים.
בשנת 2007 סיים פרנק את תפקידו והחל בלימודי הדוקטורט.
פרנק סיים את הדוקטורט והחל בפעילות ציבורית חינוכית וכתיבה.
לקח חלק בארגוני חינוך כמו "חינוך ישראלי", "המועצה לרוח האדם בחינוך" וארגון "הכל חינוך", שהקים שי פירון.
הוא כתב שישה ספרי חינוך שנלמדים במוסדות חינוך.
הוא הרצה באוניברסיטת תל אביב ובמכללה האקדמית לחינוך חמדת הדרום בנושאי חינוך.
הוא פרסם מאמרים בכתבי עת בתחום החינוך והעיתונות.
בין השנים 2007–2016 פרסם מאמרים בנושא חינוך במדור הדעות של ידיעות אחרונות.
פרנק נחשף לדחיפות נושא הקיימות (sustainability) בעקבות פרסום דו"ח מדעני האו"ם באוקטובר 2018. הדו"ח החמור סימן את 2030 כשנה שעד אליה צריכים לבצע מהלכים דרמטיים, אם מבקשים להספיק להבריא את האקלים עבור החי והצומח.
כל אלה הביאו אותו למסקנה שצריך להפנות את מרב תשומת הלב של מערכת החינוך לנושא זה.
"קיימות" הוא נושא מורכב הכולל נושאי-משנה שונים, וכיוון שמערכת החינוך לא עסקה בהם מספיק לטעמו, הוא הפך פעיל חברתי לצורך מתן דחיפה למנהלים, מורים אנשי משרד החינוך ואחרים.
מתרבות של בחינות – לפדגוגיה עכשווית, אסופת מאמרים על שינויים הנדרשים בעולם החינוך, הוצאת רסלינג.(2013)
על כתפיהם, יחסיהם של מנהלי בית הספר עם העולם המשיק למוסד החינוכי, הוצאת רסלינג, (2014)
למה בכלל בית ספר: על מטרות החינוך במאה השנים האחרונות, הוצאת אי-פבליש, (2016)
למה מערכת החינוך מדשדשת?, בהתייחס לעשור השני של המאה ה-21. הוצאת אי-פבליש, (2016)
לשאול נכון בכיתה, על שאילת שאלות וחשיבה ביקורתית.
חינוך ישראלי במאה ה-21 – שני עשורים מוחמצים, על פועלם של שרי החינוך מאז שנת 2000. הוצאת אי-פבליש, (2018)
ספר הספרים המוערים של החינוך, השנתון כולל את ספרי החינוך בעברית מן העשור האחרון.
הוצאת אי-פבליש, (שנתון שיוצא מאז 2018 מדי שנה).
ערך את הספר: חינוך ראוי לישראל, שיצא בהוצאת "המועצה לרוח האדם בחינוך".
קווים לדמותו של המורה החדש.
איך מערכת החינוך צריכה להשתנות – ואינה מצליחה.
מ"תעודת בגרות" ל"תעודת גמר" - ומיון הוגן לאקדמיה.
החינוך הישראלי לאחר הקורונה – קווי מתאר.
חינוך בנסיגה: אסירים בכיתה", ידיעות אחרונות, 22.11.2006
"מחאת הסרדינים: מעבר למספר", ידיעות אחרונות, 21.6.2015
"בגרות בהיסטריה", ידיעות אחרונות, 15.8.2013
"מדד החשד: חתול ועכבר בבית הספר", ידיעות אחרונות, 31.1.2012
"בית חרושת לציונים: השר נגד החינוך", ידיעות אחרונות, 2.2.2011
"החינוך הקיבוצי והמערכת הכללית: מה רלוונטי?", החינוך הקיבוצי עורך: אלון גן (2021).
"טוהר הבחינות": מעבר תמוה לממלכת המוסר, ביטאון.
אי-שוויון חביב, מדוע אינך מרפה?, ביטאון, מרץ 2021. גיליון 66.
אברהם (בובי) פלטה (1926 – 26 באוגוסט 2016) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ישראלי.
למד בתלמוד תורה עד גיל 11. לפני השואה התייתם מאביו.
שרד את השואה ועלה לישראל.
למד בבית הספר של "התיאטרון הלאומי העממי" () בפריז.
בתיאטרון הקאמרי: בין השנים 1961–1967 שיחק בתיאטרון הקאמרי.
ב-1963 שיחק בהצגה "המיליונרית" מאת ג'ורג' ברנרד שו שביים שמואל בונים ובהצגה "טורא" מאת יוסף בר יוסף שביים גרשון פלוטקין.
ב-1964 שיחק במחזמר "שלמה המלך ושלמי הסנדלר" מאת סמי גרונמן שביים שמואל בונים; בהצגה "צ'יפס עם כל דבר" מאת ארנולד ווסקר שביים עודד קוטלר; בהצגה "הדרקון" מאת אליאנורה מנס שביים שמואל בונים; בהצגה "המהפכה והתרנגולת" שכתב וביים נסים אלוני ובהצגה "אדם לכל עת" מאת רוברט בולט שביים גרשון פלוטקין.
ב-1966 שיחק בהצגה "גן הדובדבנים" מאת צ'כוב שביים אלן שניידר; בהצגה "המלט" מאת שייקספיר שביים קונרד סוינרסקי ובהצגה "האדרת" מאת ניקולאי גוגול שביים שמואל בונים.
ב-1968 שיחק בהצגה "המסע האחרון" מאת קליפורד אוטדס שביים לואיס לנטין ובהצגה "אי המטמון" מאת רוברט לואיס סטיבנסון שביים דוד לוין.
ב-1969 שיחק בהצגה "ליזיסטרטה" מאת אריסטופנס שביים עודד קוטלר ובהצגה "הבתולה מרומא" מאת בנימין גלאי שביים גרשון פלוטקין.
ב-1971 שיחק בהצגה "ביוגרפיה" מאת מקס פריש שביים ליאופולד לינדנברג ובהצגה "המלך אובו" מאת אלפרד ז'ארי שביים שמואל בונים.
ב-1983 שיחק בהצגה "אורזי מזוודות" מאת חנוך לוין שביים מייקל אלפרדס וב"מעגל הגיר הקווקזי" מאת ברטולט ברכט שביים יוהאן טאוב.
ב-1984 שיחק בהצגה "רולטה צרפתית" מאת ז'ורז' פדו שביים אילן רונן.
ב-1985 שיחק בהצגה "דבש פרא" מאת מייקל פריין (על פי מחזה מוקדם של אנטון צ'כוב) שביים אילן רונן.
בתיאטרון העונות: ב-1964 שיחק בהצגה "אל תגעו בנוימן" מאת שבתי טבת שביים נסים אלוני.
ב-1965 שיחק בהצגה "רביזור" מאת ניקולאי גוגול שתרגם וביים נסים אלוני.
בתיאטרון הבימה: ב-1966 שיחק בהצגה "ליל קסמים" מאת סלאבומיר מרוז'ק שביים ראובן מורגן.
ב-1998 שיחק בהצגה "ההולכים בחושך" שכתב וביים חנוך לוין והופקה בשיתוף תיאטרון חיפה.
בשנת 2000 שיחק בהצגה "המכשפה" מאת אברהם גולדפאדן שעיבד וביים מיכאל גורביץ.
בבמת השחקנים: ב-1967 שיחק בהצגה "נזירים" מאת אלי קינן שביים עמוס מוקדי.
בצוותא: ב-1968 שיחק בהצגה "הכפיל" מאת גבריאל ארו שביים יוסף כרמון.
הפקה זו עלתה כ-90 פעמים.
בתיאטרון חיפה: ב-1972 שיחק בהצגה "איש הקרח בא" מאת יוג'ין אוניל שביימה נולה צ'לטון.
ב-1973 שיחק במחזמר "לילי גם" שכתב אהוד מנור (על פי "גם הוא באצילים" מאת מולייר) הלחין מתי כספי וביים צדי צרפתי.
ב-1974 שיחק בהצגה "קייטנים" מאת מקסים גורקי שביימה נולה צ'לטון.
ב-1978 שיחק בהצגה "חכמי חלם" שכתבה וביימה נעמי פולני.
במועדון התיאטרון: ב-1975 שיחק בהצגה "ילדי קנדי" מאת רוברט פטריק שביים עודד קוטלר.
בתיאטרון החאן: ב-1976 שיחק בהצגה "פלאף" מאת נפתלי יבין שביים הלל מיטלפונקט.
בתיאטרון לילדים ונוער: ב-1978 שיחק בהצגה "המלך פרדיננד פדהצור בקיצור" מאת אפרים סידון שביים נחום שליט, ובהצגה "גנב הצבעים" מאת הלל מיטלפונקט שביימה אירית מיטלפונקט.
ב-1980 גילם את לאקי בהצגה "מחכים לגודו" מאת סמואל בקט שביימה עדנה שביט במסגרת הפקה פרטית עבור תיאטרון ירושלים.
פלטה גילם תפקיד אחר (דידי) בהפקה של להקת "בבואה" כעשרים שנה לפני כן.
באותה שנה שיחק בהצגה "אסקוריאל" (Escurial) מאת מישל דה-גלרוד שביים ניקו ניתאי בדיזנגוף סנטר.
בתיאטרון יובל בשיתוף קן הפקות: ב-1986 שיחק במחזמר "אלאדין" שביימה קרול טוד.
המחזמר בכיכובם של יזהר כהן ורבקה מיכאלי עלה בחנוכה באולם הגדול של הסינרמה.
ב-1987 שיחק באופרטה "נסיכת הצ'רדש" שביים ז'אק יעקב.
בתיאטרון בית ליסין: ב-1995 שיחק בהצגות "הרולד ומוד" "שיחות עם אבי" (בשיתוף עם תיאטרון חיפה).
ב-2008 גילם את גרשון בהצגה "אנדה" שכתב וביים הלל מיטלפונקט.
בתיאטרון הבימה: בשנת 2000 שיחק בהצגה "המכשפה" מאת אברהם גולדפדן שעיבד וביים מיכאל גורביץ'.
ב-1965 שיחק בסרט "רק לא בשבת" שכתב וביים אלכס יופה.
ב-1967 גילם לקוח במסעדה בסרט "ארבינקא" שכתב וביים אפרים קישון.
ב-1968 שיחק בסרט "הבן האובד" שבים יוסף שלחין ובסרט הקצר הנסיוני "הכל אפשרי" שכתב וביים דוד אבידן.
ב-1970 שיחק בסרט הטלוויזיה "מבצע שושן" מאת משה הדר שביים אלפרד שטיינהרדט.
ב-1971 גילם קצין צרפתי בסרט "השוטר אזולאי" שכתב וביים אפרים קישון.
ב-1972 גילם את ג'וג'ו בסרט "שוד הטלפונים הגדול" שכתבו משה הדר ומנחם גולן שגם ביים.
ב-1977 גילם כתב צרפתי בסרט "מבצע יונתן" שכתב מנחם גולן שגם ביים לצד בועז דוידזון.
ב-1984 גילם דוור בסדרה "קרובים קרובים" שביים יצחק שאולי.
ב-1986 שיחק בסרט "הקרב על הוועד" שכתב אסי דיין וביים אבי כהן.
ב-1986 גילם את אברהם בסרט "השגעון הגדול" שביים נפתלי אלטר.
ב-1982 שיחק בסרט "הבתולה מלודמיר" שכתב אברהם בן מלך וביים פטר ויינטרוב.
ב-1990 גילם את אביו של אשר ישורון (משה איבגי) בסרט "שורו" שכתב וביים שבי גביזון.
ב-1991 גילם את מרסל בסרט "אבא גנוב 3" שביימה איילת מנחמי, וגילם את פרופסור דיבונה בסדרת הטלוויזיה "רצח בשבת בבוקר" שכתבה בתיה גור וביים נדב לויתן.
בשנת 2000 גילם את ויקטור בסדרה "שמש".
בשנת 2001 גילם את קיפניס בסדרה "החיים זה לא הכל" שביים עדי בנימינוב.
ב-2009 גילם מנכ"ל "חברת קבצנות" בסדרה "החברים של נאור".
ב-2010 גילם את מר ספרא בסרט "התפרצות x" שכתבה עדנה מזי"א וביים איתן צור.
ב-2014 שיחק בסרט "חלונות" שכתב וביים יעקב איילי.
שיחק במספר סרטי קולנוע חרדי: "הצלקת" (2005) ו"כנגד כל הסיכויים" (2011) של יגאל הושיאר ("ניצוצות של קדושה"), ו"נשמה של ילד" (2002) של האחים גרובייס, העוסק בפרשת ילדי תימן.