tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בית-משפט לנוער רשאי, מטעמים מיוחדים שיירשמו, להורות כי נאשם שהוא קטין לא יהיה נוכח בשלב משלבי הדיון.
אך לקטין יש הזדמנות להביע את דעתו לפני בית המשפט.
הרשאת סנגור לקטין תעשה רק אם בית המשפט מאשר ורואה סיבה מוצדקת, באין לקטין סנגור, יעזור לו בית המשפט לחקור את העדים.
בנוסף בית-משפט לנוער ימציא להורה הקטין העתקים של ההזמנה לדין ושל כתב האישום עם הודעה שהוא רשאי להיות נוכח בשעת הדיון, זולת אם קבע בית המשפט, מטעמים מיוחדים שיירשמו, שאין להזמין את ההורה או שאין להמציא לו את ההעתקים האמורים או אחד מהם.
כל בקשה שנאשם רשאי להגיש לבית המשפט, רשאי גם הורה הקטין, או אדם שבית המשפט הרשה לכך, להגיש במקומו, ורשאים הם לחקור עדים ולהשמיע טענות במקום הקטין או יחד אתו.
בהכרעת הדין יחליט בית-משפט לנוער על זיכוי הקטין או יקבע שהקטין ביצע את העבירה.
קטין שהורשע, בית-משפט לנוער רשאי, במקום להטיל עליו מאסר לקבוע על החזקתו במעון נעול לתקופה שיקבע ובלבד שלא תעלה על תקופת המאסר שנקבעה לעבירה שבה הורשע הקטין.
בית משפט לנוער שהחליט על החזקת קטין במעון נעול יסביר לקטין באילו נסיבות יהיה ניתן להעבירו מהמעון הנעול למאסר.
התנאים שבהם הקטין יעבור מהמעון הסגור לבית מאסר לקטינים:
הקטין מסכן או עלול לסכן את עצמו או אחרים - במקרה הזה הקטין מעמיד בסכנה (סכנת חיים, סכנה משפטית או כל סכנה אחרת) את המעון בו הוא שוהה, את החברה, או את הסביבה בו הוא שוהה הקטין גורם נזק חמור ומתמשך לרכוש – כגון שבירה, ונדליזם וכולי.
התנהגות הקטין במעון באופן מתמשך - התנהגות הקטין אינה רק נמשכת כמו הסיבה שבגללה נכנס למעון אלה מדרדרת בריחה חוזרת ונשנית של הקטין מהמעון.
דרכי הטיפול הן רשימה של דרכים שבהן בית המשפט יכול למסור את הקטין לטיפולו והשגחתו של אדם הראוי לכך שאינו הורה הקטין, לתקופה שיקבע בית המשפט, והגבלת זכויותיהם של הורי הקטין במשך התקופה האמורה.
דרך טיפול זאת היא דרך מקובלת שבה, נותן בית המשפט תנאי, (אם או בלי תגמול- להחלטת השופט) שבו הקטין או הוריו מתחייבים למבצע את התנאי אשר אמור לשפר את התנהגות הקטין, ולדאוג שלא יעבור על אותה עבירה אשר ביצע בשנית.
בנוסף, יכול בית המשפט לתת קנס לקטין ולהורים, כדרך פיצוי על עבירת הקטין.
חוק הנוער (טיפול והשגחה), תש"ך-1960 אושר בכנסת הרביעית בשנת 1960, והוא קובע כיצד יש לטפל בקטינים נזקקים בעלי קשיים במשפחה כגון אלימות במשפחה, הזנחה, אי תפקוד הורי וכדומה, וכיצד יש להשגיח על קטינים אלה.
קטין מוגדר על ידי רשויות הרווחה במדינת ישראל "נזקק" אם מתקיים אחד מהתנאים הבאים:
אין אדם מבוגר שישמש לו כאפוטרופוס
האפוטרופוס אינו מסוגל לטפל בקטין ולהשגיח עליו, או שהוא מזניח את תפקידו כמטפל ומשגיח
הקטין עבר על החוק ולא החל נגדו הליך פלילי
הקטין נמצא משוטט, מקבץ נדבות או עוסק ברוכלות, בניגוד לחוק עבודת הנוער, תשי"ג-1953.
הקטין נתון להשפעה רעה, או חי באזור שבו מתבצעות עבירות רבות
שלומו הנפשי או הגופני של הקטין נפגע או נמצא בסכנה מכל סיבה שהיא
הקטין נולד כשהוא סובל מתסמונת חסר בסם (סינדרום גמילה)
ההורים אחראיים על ילדיהם בשל היותם האפוטרופוסים הטבעיים שלהם.
בדרך כלל, החוק מכבד את האוטונומיה שלהם ושולל התערבות של גורמים חיצוניים ביחידה המשפחתית.
עם זאת, אוטונומיה זו אינה מוחלטת, והיא משועבדת לצורכי הילד.
אם ההורה אינו מקיים את חובתו, או משתמש לרעה בסמכותו באופן המסכן את הילד או פוגע בו, על המדינה יהיה להתערב ולגונן עליו.
כלומר, זוהי סמכותם של בתי המשפט ורשויות הסעד להתערב בנסיבות מסוימות במשפחה אם הדבר הכרחי לשם שמירה על שלומו של הקטין.
מקרים שבהם לא נשמרת האוטונומיה של ההורים
המדינה מתערבת בחייו של הקטין במקרים שבהם ההורה אינו מקיים את חובותיו למען הילד בצורה המבטיחה את שלומו ורווחתו.
המקרים הנפוצים הם אלימות במשפחה (בין ההורים לבין עצמם או כלפי הילד), שימוש בסמים או צריכה מופרזת של אלכוהול מצד אחד ההורים לפחות.
מקרה נוסף מתקיים כאשר האחראי על הקטין מזניח את הטיפול וההשגחה עליו, או ששלומו הנפשי או הגופני של הקטין נפגע או עשוי להיפגע מכל סיבה, והקטין מסרב לקבל טיפול מן האחראי עליו, או שהאחראי מסרב להעניק את הטיפול.
במקרים אלו, התערבות המדינה לטובת הגנת הקטין ושמירה על זכויותיו נחשבת להכרחית.
ההתערבות מתבצעת על ידי עובדים סוציאליים, אשר בעזרת גיבוי של רשויות הסעד ובתי המשפט, רשאים להעביר את הקטין לפנימייה, לבית יתומים או למשפחת אומנה.
כאשר עובד סוציאלי לחוק הנוער סבור שיש להגדיר קטין כ"נזקק", תחת תנאים מסוימים, הפקיד רשאי לבצע את הפעולות הבאות:
לתת לקטין או לאחראי עליו כל הוראה שדרושה לטיפול בקטין, בתנאי שהוראה זו מקובלת על בית המשפט
לבקש מידיד של המשפחה שישמור על הקטין, ישמש לו כאפוטרופוס חוקי ויחנך אותו
להעמיד את הקטין תחת חסותו של פקיד סעד
להוציא את הקטין מהמסגרת המשפחתית שלו ולהעביר אותו לחסותה של משפחת אומנה, או כל רשת סעד אחרת
להורות כי הקטין ילך לטיפול
להורות על אבחון של איידס אצל הקטין
טיפול פסיכולוגי או פסיכיאטרי בקטין
חוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות, ה'תשכ"ב-1962, מקנה שיקול דעת רחב לבית המשפט לצורך מתן צו לטיפול פסיכולוגי, וקובע כי פקיד הסעד הוא זה שיפנה לבית המשפט לצורך מתן צו כזה.
החוק קובע את התנאים הבאים לצורך מתן הצו:
בית המשפט נוכח כי הקטין הוא נזקק
בית המשפט קיבל מפקיד הסעד תסקיר מתאים
ניתנה לקטין ולפקיד הסעד הזדמנות להוכיח את טענותיהם בבית משפט (עם זאת, בית המשפט יכול להימנע מלהזמין את הקטין אם יש חשש לשלומו)
בית המשפט קיבל חוות דעת מפסיכולוג שבדק את הקטין
על סמך חוות הדעת של הפסיכולוג, נוכח בית המשפט כי הקטין זקוק ליפול נפשי
בנוסף, קטין יכול לבקש לאשפז את עצמו לצורך קבלת טיפול פסיכיאטרי, בתנאי שהוא בן חמש עשרה לפחות, ושהוכח כי הוא מודע להשלכות של בדיקה זו.
חוק המכינות הקדם-צבאיות, התשס"ח-2008 נחקק בשנת 2008 לשם הסדרת פעילותן של המכינות הקדם-צבאיות בישראל.
החוק נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2009.
ב-30 ביולי 2008 אישרה הכנסת את חוק המכינות הקדם-צבאיות, התשס"ח-2008. החוק נכנס לתוקף בתחילת שנת 2009.
את הצעת החוק יזמו חברי הכנסת מיכאל מלכיאור ולימור לבנת.
דברי ההסבר להצעת החוק עמדו על מהותן של המכינות:
המשך דברי ההסבר עסק בתקצובן של המכינות:
בדצמבר 2009 התקין שר החינוך, גדעון סער, את תקנות המכינות הקדם-צבאיות, התשס"ח-2009, המפרטות את תהליך ההכרה במכינה ואת הפיקוח עליה.
זהו חוק קצר בן ארבעה סעיפים בלבד.
החוק מגדיר מכינה קדם-צבאית: "מסגרת חינוכית המיועדת בעיקרה למיועדים לשירות ביטחון וליוצאי צבא, ושמטרותיה הכנת החניכים לשירות מלא בצבא הגנה לישראל וחינוך למעורבות חברתית ואזרחית".
החוק הסמיך את מנכ"ל משרד החינוך להכיר במכינה קדם-צבאית, בהתאם לכללים שקבע שר החינוך.
עם הקמת משרד ההתיישבות בשנת 2020 הועברו אליו סמכויות אלה.
תקציבה של מכינה מוכרת הוא פונקציה ליניארית של מספר חניכיה.
עיקר הסדרת פעילותן של המכינות נעשה בתקנות המכינות הקדם-צבאיות (הכרה במכינה קדם-צבאית), תש"ע-2009. התקנות מפרטות את התנאים להכרה במכינה קדם-צבאית ואת אופן הגשת הבקשה להכרה.
עוד קובעות התקנות שהפיקוח על פעילות המכינה יהיה בידי משרד החינוך ומשרד הביטחון.
חוק המרכז למורשת הדרוזים בישראל, התשס"ז–2007 הוא חוק שהוצע על ידי חבר הכנסת מג'לי והבה בכנסת ה-17. החוק הביא לפתיחת מרכז מורשת הדרוזים בחיפה.
מטרת החוק העיקרית היא להקים מרכז למורשת הדרוזים, מקום בו יוכלו לבטא את התרבות שלהם כלפי חוץ, וכן לעודד את התיירות במגזר וליצור מקומות תעסוקה.
המרכז יכלול את המכון, הארכיון והמוזיאון.
חוק זה נחקק במטרה למצוא דרכים מעשיות לעידוד התיירות במגזר הדרוזי והצ'רקסי, מתוך רצון לספק פתרונות תעסוקה במגזרים האלה.
בוועדה לקידום מעמד האישה הוקדש דיון למצב התעסוקה של הנשים בחברה הדרוזית והצ'רקסית, הוועדה הזאת מתמחה בקידום מעמד האישה וצמצום הפערים בין המינים בתחום הכלכלי והם אחראים גם על שוויון תעסוקה במגזר הדרוזי.
הוועדה לקידום מעמד האישה התחייבה לעקוב אחר התקדמות הטיפול בנושאי מעמד האישה ותעסוקה במגזר.
מטרת החוק העיקרית היא להקים מרכז למורשת הדרוזים, מקום בו יוכלו לבטא את התרבות שלהם כלפי חוץ.
לפי התכנון, המרכז אמור לכלול את המכון, הארכיון והמוזיאון.
לפי החוק, המדינה תיתן למי שאחראי על המרכז את המקרקעין הדרוש על מנת להפעילו.
המדינה, תממן את הקמת המרכז באופן הנדרש ותקבל את כל התקציבים שאותם היא צריכה על מנת להקימו.
המועצה תאשר את התקציב השנתי של המרכז ותגישו לשר לשם אישורו; התקציב יאושר על ידי שר האוצר, שנת תקציב המרכז תהיה כשנה של תקציב המדינה.
המרכז לא יהיה רשאי למכור נכסים השייכים למרכז או להעביר בדרך אחרת נכס שבבעלותו, למעט נכסים שנקבעו בתקנות באישור השר.
בנוסף לכך, המרכז לא יהיה רשאי למשכן נכס שברשותו או להשכירו לתקופה העולה על עשר שנים, אלא באישור שר המדע התרבות והספורט.
כמו כן, המרכז לא ייטול הלוואה העולה על סכום שקבע השר בתקנות, אלא באישור שר המדע, התרבות והספורט ושר האוצר.
לפי הצעת החוק, שר המדע התרבות והספורט מונה על ביצועו, והוא אחראי לחוקק תקנות בכל הנוגע לביצוע מרכז המורשת לדרוזים, כולל סדרי העבודה של המועצה והוועד המנהל.
החוק קובע שהמועצה, בת 21 חברים, תכלול נציגים ממשרד ראש הממשלה, ממשרד המדע, התרבות והספורט, ממשרד החינוך, וממשרד התיירות.
וכן המועצה תכלול בין חבריה 5 אנשי אקדמיה המתמחים בתחומים רלוונטיים למרכז, ראש הרשות המקומית בו המרכז הוקם ונציגי ציבור.
החוק קובע ששני שלישים מחברי המועצה ימונו מקרב האוכלוסייה הדרוזית.
ב-8 בינואר 2019 הוקם ביישוב הדרוזי יאנוח ג'ת מבנה המרכז למורשת הדרוזים.
המרכז החל לפעול בשנת 2019, ובין השאר הוא כולל מכון מחקר המקדם מחקרים אקדמיים אודות חייהם של הדרוזים בעבר ובהווה.
חוק המרכז למורשת יהדות אתיופיה, התשע"ב-2012 בא במטרה להקים מרכז מורשת שינציח וישמר את מורשת יהדות אתיופיה בעבר ובהווה.
משכנו הקבוע של המרכז למורשת יהדות אתיופיה יהיה בירושלים.
ירושלים הייתי שזורה עמוק בתפילת, בשירה, בסגירה ובכיסופים אליה לאורך ההיסטוריה של יהודי אתיופיה זהו טבעי שהמרכז יקום בירושלים (ירוסלם).
המדינה ביקשה להעביר את הפעילות ואת ענייני התקציב של המרכז מיוזמות פרטיות של עמותות ונדבנים לאחריות המדינה.
המרכז נמצא בתהליך איסוף חומרים היסטוריים אודות מורשת יהודי אתיופיה.
התאגיד הסטטוטורי מכוח חוק - "המרכז מורשת יהדות אתיופיה", יהווה גוף ידע ממלכתי ומרכזי, לחקר תרבותה ומורשתה של קהילת יהודי אתיופיה בישראל.
הגוף יהווה בית תרבותי ומרכזי למוסדות, גופים, עמותות ויזמים פרטיים העוסקים בתרבות יהודי אתיופיה ברמה המקומית, הארצית והלאומית, תוך שיתוף פעולה הדוק עם כולם יחד.
המרכז ישתלב ביחידת המורשת של מינהל תרבות במשרד התרבות והספורט, ויכלול בין היתר מכון מחקר וארכיון.
המרכז למורשת יהדות אתיופיה, יהיה מוסד עדכני ומתקדם, שתפקידו להוות השראה ומקור לסנכרון בין תרבות אורלית עשירה ועתיקת יומין של יהדות אתיופיה על גווניה, לבין התרבות האוריינית והטכנולוגית של ישראל כיום.
המרכז לא רק יפגיש בין העבר וההווה, אלא יאפשר הזדמנות ליצירת אייקונים, אובייקטים ותכני תרבות חדשים, שנועדו להוסיף משמעות מעשירה ומשלימה לתרבות הישראלית הקיימת.
מקום הקבע של המרכז יהיה בירושלים, המקום הטבעי לקהילה שכל מאווייה הופנו לירוסלם (ירושלים).
מאז עלתה של הודי אתיופיה לארץ ישראל היה לה חזון להקמת ולבניית מרכז תרבותי וממלכתי מטעם המדינה ובאחריותה.
הממשלה החליטה להקים את המרכז במחצית השנייה של שנות ה-90 וזאת בעקבות לחץ אשר לו היו שותפים כל הארגונים הפועלים למען יהודי אתיופיה.
למרות התערבות הארגונים החלטת הממשלה לא מומשה.
רק בשנת 2012, חוקקה הממשלה את חוק המרכז למורשת יהדות אתיופיה.
המשמעות של החוק הייתה העברת הפעילות וענייני התקציב של המרכז מיוזמות פרטיות של עמותות ונדבנים לאחריות המדינה.
מדובר בתאגיד ממלכתי עליו המדינה לוקחת אחריות ומממנת אותו באופן זהה לשאר עשרות המוסדות התרבותיים הקיימים בישראל.
המרכז ישמש כארכיון להנצחת מורשתה ותרבותה של יהדות אתיופיה, וכן כמכון מחקר ובית מדרש לידע אקטיבי ואקטואלי.
זאת במטרה להנחיל את הזיכרון הפרטי והקולקטיבי, זהותה, מורשתה, ותרבותה של יהדות אתיופיה לדורות הבאים, וכן להפוך את תרבותם של יהודי אתיופיה לנחלת הכלל כחלק ממסורת ישראל ותרבותה על כל גווניה.
כמו כן תכליתו של המרכז היא להשפיע על תרבות החברה וזהותה, בין אם זה עבור אנשי הקהילה ובין אם זה עבור כל אזרח אחר.
דהיינו, המרכז יהווה מעין תיווך בין התרבות ההיסטורית העתיקה של הקהילה לבין המתחולל ומתרחש בימינו אנו, כך שלא ייווצר מצב של נתק בין ההיסטוריה של העם היהודי לבין ההיסטוריה של יהודי אתיופיה.
מיד לאחר כניסת החוק לספר החוקים של מדינת ישראל נבחרה מועצה אשר בראשה עומדת ד"ר שמחה גתהון, וכן הוקמה מועצה ציבורית על ידי שרת התרבות והספורט המורכבת מנציגי משרדי הממשלה.
הוחלט כי מינוי המנכ"ל למרכז יאושר על ידי השרה ועל ידי ועדת המינויים במשרד המשפטים.
כמו כן נקבע כי מקום הקבע של המרכז יהיה בירושלים.
כאמור "התאגיד הממלכתי - המרכז למורשת יהדות אתיופיה" נחשב כתאגיד המבוקר על ידי הממשלה.
התאגיד נועד להקים מרכז לחקר מורשתה של יהדות אתיופיה אשר יכלול מכון וארכיון לשימור המידע הקיים וכמו כן גם מידע חדש.
במסגרת החוק ממונה מועצה אשר תפקידה לפקח על המרכז לבקר אותו.
תפקידי המועצה הם: לקבוע את מדיניותו הכללית של המרכז ולהתוות את קווי הפעולה שלו, כמו כן לאשר את תקציב המרכז ואת תוכנית העבודה השנתית שלו וכן לקבל דוחות על פעילות המרכז ממנהל המרכז, לפקח על ביצוע פעילות המרכז ולהגיש לשר אחת לשנה דו"ח פעילות.
כמו כן המועצה דנה בפעילותו ובסדרו התקין של המרכז ובין היתר ממנה את הנהלת המרכז.
המועצה מורכבת מנציגים מטעם הציבור ואליהם מתווספים גם נציגים מטעם משרדי הממשלה הרלוונטיים לנושא.
אם המועצה לא תמלא את תפקידה, רשאי שר התרבות המדע והספורט להורות על פיזורה ולמנות מועצה חדשה.
מנהל המרכז ימונה על ידי המועצה לתקופה של חמש שנים, וניתן למנותו מחדש באישור השר לתקופת כהונה אחת נוספת.
תפקידיו של המנהל הם: לנהל את המרכז – המכון והארכיון.
כמו כן ליישם את החלטות המועצה.
בנוסף, להכין תוכנית עבודה שנתית ותקציב שנתי ולהגישו למועצה אחת לשנה.
לפי החלטת הממשלה, המרכז כולל מכון וארכיון.
המכון יפעל להעמקת הידע ולהעשרתו בכל הקשור לתחומי ההיסטוריה, דברי הימים, הדת, המשפט והתרבות של יהדות אתיופיה.
כמו כן המכון יקיים פעילויות אקדמיות לקידום מטרות אלו הכוללות קבוצות מחקר, סמינרי מחקר, הרצאות פומביות וכנסים בהשתתפות חוקרים.
בנוסף המכון יקיים ויפעיל ספריית מחקר ועיון ויפרסם מחקרים בתחומי פעילותו, לעומת זאת הארכיון יהיה חלק מהגנז"ך שיטפל בחומר ארכיוני הנוגע ישירות ליהדות אתיופיה.
החוק להקמת "המרכז למורשת יהדות אתיופיה" נחקק כבר בשנת 2012. בהמשך לחקיקה צצו קשיים בהקמת המרכז, מכיוון שלא מונה מנכ"ל ונוצרה בעיית תקציב.
עד 2017 לא הוקם המרכז בעקבות קשיים תקציביים ומנהלתיים, אף על פי שעיריית ירושלים ערכה טקס הנחת אבן פינה.
רק לאחר כניסת מנכ"ל המרכז לתפקידו נפתח המרכז בפתח תקווה ולא בירושלים, כפי שנקבע לפני כן.
בשנת 2014 תוקצב המרכז בסכום של כ-3.5 מיליון ש"ח שמהם נוצלו בפועל 47 אלף ש"ח בלבד.
בשנת 2015 תוקצב המרכז בסכום של כ-3.6 מיליון ש"ח שמהם נוצלו 113 אלף ש"ח בלבד, כלומר התקציב נוצל באופן חלקי קטן מאוד וזאת משום שהמועצה לא איישה את משרת המנכ"ל, כפי שנקבע בחוק.
כתוצאה מבעיות התקציב נוצר מחסור של כ-500 אלף ש"ח להקמת המרכז, הדבר כמעט הוביל לאיבוד המגרש עליו אמור היה להיבנות המרכז.
בשנת 2015 מונה המנכ"ל, והדבר השפיע משמעותית על ניצול התקציבים שהוקצו להקמת המרכז.
בסופו של התהליך לאחר המאמצים הוקם "המרכז למורשת יהדות אתיופיה" ונפתח בספטמבר 2017 בפתח תקווה ובערים נוספות, אך לא בירושלים.
המרכז מוגדר כמוסד ללא כוונת רווח.
חוק המשטרה, רשמית החוק הפדרלי מיום 7 בפברואר 2011 מס 3 - "אודות המשטרה" הוא חוק פדרלי של הפדרציה הרוסית, שנכנס לתוקף ב-1 במרץ 2011 והחליף את החוק הקודם מיום 18 באפריל 1991 מס' 1026 - "אודות המיליציה".
החוק החדש הסדיר לראשונה את דרכי פעולתה ומעמדה של משטרת רוסיה והיה החוק הראשון בפדרציה הרוסית בתחום זה.
החוק החדש הביא בפועל לפירוקה של המשטרה המיושנת ולהקמתו של כח משטרה פדרלי חדש: משטרת הפדרציה הרוסית.
הדיון הציבורי בהצעת החוק התארגן באינטרנט ביוזמת נשיא הפדרציה הרוסית דמיטרי מדבדב.
הפרויקט פורסם באתר zakonoproekt2010.ru ב-7 באוגוסט 2010 ואסף למעלה מ-20 אלף תגובות שחלקן נלקחו בחשבון בעת העבודה על נוסח החוק.
לטענת חלק מהמבקרים, איסור שבשתיקה הוטל על דיון נרחב יותר בהצעת החוק.
ב-6 באוגוסט 2010 הציע דמיטרי מדבדב לשנות את שמה של המשטרה הרוסית מ"מיליציה" למשטרה ("פוליציה"), כפי שזו נקראת בתקופת הצאר.
לדברי מדבדב, המשטרה קשורה לאנשים מקצועיים, "העובדים ביעילות וביושר" והצעד הראשון לכך הוא שינוי שם המשטרה.
מתנגדי שינוי השם טענו כי לשם המוצע יש קונוטציה שלילית, בעיקר ביחס למלחמת העולם השנייה, אז כוחות הסיוע של הנאצים נקראו בשם "פוליציה".
חבר מועצת הפדרציה אנטולי ליסקוב הביע חשש שהאוכלוסייה תקרא לשוטרים "שוטרי סיוע", כשמם של הסייענים לנאצים.
על פי סקר קרן דעת הקהל (FOM) שנערך בתאריכים 14–15 באוגוסט 2010, 52% מהנשאלים היו אדישים לרעיון לשנות את שם המשטרה, 33% השיבו לשלילה ו-11% בלבד תמכו.
ב-13 בדצמבר 2010, סיעת המפלגה הקומוניסטית של הפדרציה הרוסית בדומה הממלכתית הציגה תיקונים לחוק 284, שמטרתם לדחות את שינוי השם.
חבר הסיעה אנדריי אנדרייב סיכם את הטענות נגד שינוי שם: עלויות כספיות, חוות דעת שלילית של מצביעים לשינוי, אסוציאציה לסייענים הנאצים, ספקות לגבי חיסול השחיתות לאחר שינוי שם.
הצעת החוק הוגשה לדומה הממלכתית ב-27 באוקטובר 2010. ב-10 בדצמבר אומץ החוק בקריאה ראשונה וב-28 בינואר 2011 הוא אומץ בקריאה שנייה ושלישית.
החוק אושר על ידי מועצת הפדרציה ב-2 בפברואר 2011 וב-7 בפברואר 2011 חתם הנשיא דמיטרי מדבדב על החוק הפדרלי בנושא המשטרה שנועד להיכנס לתוקף ב-1 במרץ.
החוק מכיל 11 פרקים, כולל שני סעיפים חדשים שהיו חסרים בחוק הישן "אודות המיליציה": סעיף 8 "אודות פתיחות ופרסום" (שנועד להגביר את השקיפות בכוח השיטור הפדרלי) וסעיף 9 "הבטחת אמון ותמיכת הציבור והאזרחים".
בניגוד לחוק הישן, החוק "אודות המשטרה" אינו מכיל הוראות לרווחתם של עובדי משרד הפנים של רוסיה.
לדברי הנשיא, יש לחוקק חוק נפרד לכך.
עובדים שלא עברו הסמכה או סירבו להמשיך בשירות הודחו משורות משרד הפנים הרוסי ובכך החל צמצום במצבת כוח האדם של גופי המשטרה של רוסיה.
בשנת 2015 הוצע תיקון לחוק להרחבת סמכויות המשטרה.
בפרט הוצע לאפשר לשוטרים לפתוח באש במקומות ציבוריים במקרים של שחרור בני ערובה, למנוע פיגוע ולהדוף התקפה על מתקנים חשובים.
בשנת 2021, הדומה אימצה תיקונים לחוק המשטרה המרחיבים את סמכויות המשטרה.
חוק המיטלטלין, תשל"א-1971 הוא חוק המסדיר את ענייני המשפט הישראלי הנוגעים למיטלטלין ובעלותם.
מיטלטלין הם נכסים מוחשיים ניידים - נכסים שאינם מקרקעין, כלומר שאינם קרקע וכל המחובר עליה.
חוק המיטלטלין התקבל בכנסת ביום ה' באב תשל"א (27 ביולי 1971), פורסם ביום ט"ו באב התשל"א (6 באוגוסט 1971) והוחל ביום י"ד בטבת התשל"ב (1 בינואר 1972).
החוק מבטל את הספר השמיני והעשירי של המג'לה.
מאז אישורו תוקן החוק פעם אחת בלבד.
ב-ל' באדר א' התשנ"ה (2 במרץ 1995), הוספו לחוק ענייני פירוק השיתוף בזכויות של בני זוג בדירת מגורים.
הגדרת מיטלטלין ובעלותם – לחוק מגדיר מיטלטלין כ-"נכסים מוחשיים, חוץ ממקרקעין", כלומר כל רכוש פרטי אשר הוא לא קרקע ולא מקובע לקרקע, וו לחוק קובע שבעלות במיטלטלין היא "הזכות להחזיק ולהשתמש בהם ולעשות בהם כל דבר ועסקה, בכפוף להגבלות לפי דין".
זכייה מן ההפקר – ו לחוק קובעים כי אדם יכול לבטל את בעלותו במיטלטלין כאשר הוא מוציאם משליטתו תוך כוונה להפקירם.
כל אדם יכול לזכות בבעלות המיטלטלין הנ"ל באמצעות תפישתם תוך כוונה לזכות בהם.
חיבור וערבוב – לחוק עוסק במצב שבו נתחברו מיטלטלין בעלי בעלים שונים אשר אין דרך להפרידם ללא גרימת נזק משמעותי למיטלטלין או שאין דרך לזהותם ולשייכם לבעליהם.
במקרה הנ"ל המיטלטלין יהיו בבעלותם של שני הבעלים במידה שווה.
לעומת זאת, אם מיטלטלי אחד הבעלים בעל ערך רב יותר במידה משמעותית ממיטלטלי הבעל אחר, המיטלטלין יהיו שייכים לבעל המיטלטלין הערכיים יותר אשר יהיה מחויב לפצות את הבעל השני בסכום שזכה בו.
סעיף זה חל רק כאשר אין הסכם אחר בין שני הבעלים בעיניין בעלות חיבור המיטלטלין.
דין שעבוד במיטלטלין מחוברים – לחוק מתקשר לסעיף 4 ועוסק במצב שבו מיטלטלי אחד הבעלים נהיים משועבדים.
במקרה לעיל, השעבוד יחול רק על חלקו של הבעל במיטלטלין המחוברים.
במצב שבו המטלטלין "העיקריים" (כפי שצוין בסעיף 4) משועבדים, השעבוד יחול גם על המיטלטלין הטפלים וכן על החוב שחייב בו בעל המיטלטלין העיקריים, כלומר משעבדי המיטלטלין יהיו חייבים בחוב הנ"ל.
שיתוף – , לחוק עוסקים במיטלטלין השייכים למספר בעלים.
אין לאף בעל בעלות על חלק מסוים במיטלטלין הנ"ל, אלא בעלותו של כל בעל מתפשטת על מלוא המיטלטלין.
אם בעל המיטלטלין המשותפים מקנה לאדם אחר את בעלותו, הוא חייב להודיע על כך לשאר בעלי המיטלטילין.
כל אחד מהבעלים זכאי בכל עת לפרק את השיתוף ולדרוש את חלקו במיטלטילין.
פירוק זה יקבע על פי הסכם השיתוף שיש בין הבעלים, וכאשר אין כזה, על פי בית המשפט.
סעיף 10 לחוק תוקן בשנת תשנ"ה, והוסף תת-סעיף הקובע כי כאשר בית המשפט נותן צו פירוק לבעלות המשותפת של בני זוג בדירה המשמשת להם למגורים, הפירוק יעוכב עד שיוכח כי לילדי בני הזוג הקטינים לבן הזוג המחזיק בהם יש הסדר מגורים אחר המתאים לצרכיהם.
עיכבון – לחוק מגדיר עיכבון כזכות להחזיק במיטלטלי אדם אחר כערובה לחיוב מסוים עד שהחוב יסולק, למשל השארת ת.ז כפיקדון.
במצב ששווי המיטלטלין המעוכבים עולה במידה משמעותית על שווי החיוב, רשאי בעל המיטלטלין לשחרר חלק מן העיכבון חזרה אליו בהינתן שהמיטלטין ניתנים לחילוק.
בעל המיטלטלין המעוכבים רשאי גם להחליפם בערובה מספקת אחרת לסילוק החוב.
כאשר המעכב מחזיר את המיטלטלין המעוכבים מרצונו החופשי, העיכבון יפוג.
עסקאות נוגדות – לחוק מתאר סיטואציה בה אדם מתחייב להקנות לחברו בעלות או זכות אחרת כלשהי במיטלטליו, אך לפני הקניית הזכות המדוברת, נותן אותו אדם זכות נוגדת לחברו האחר.
במצב כזה יש עדיפות לחבר הראשון, אלא אם כן החבר השני כבר קיבל את זכותו במיטלטלין, ואז יש לחבר השני את העדיפות.
ביטול ספרי המג'לה – לחוק מכריז על ביטול הספר השמיני והספר העשירי של המג'לה, שהסדירו תחום זה קודם לחקיקת חוק המיטלטלין.
חוק המתנה, תשכ"ח–1968 הוא החוק העיקרי המסדיר את דיני המתנה בישראל.
חוק המתנה נחקק בשנת ה'תשכ"ח (1968).
בשנת ה'תשל"ג (1973) נחקק חוק החוזים, שהסדיר את דיני החוזים בישראל.
החוק תופס את המתנה כעסקה דו-צדדית, חוזה, בין נותן המתנה לבין מקבל המתנה – עסקה ללא תמורה.
נקבע בחוק כי מתנה נגמרת בהקניית דבר המתנה מן הנותן למקבל תוך כדי הסכמתם.
הענקת המתנה תבוצע לפי דיני הקניין הנהוגים בישראל.
הרציונל העומד מאחרי התחייבות בכתב למתנה עתידית הוא מניעת פיזור הבטחות סרק מתוך קלות דעת.
בהתאם להוראות החוק, אין הנותן יכול לחזור בו מן המתנה לאחר שנגמרה הקניית דבר המתנה, כלומר לאחר שניתנה המתנה לא ניתן לבטל את הענקתה.
חוק המתנה הוא פרק נוסף בסדרת החוקים, שנועדו להחליף את המג'לה, שעליה התבססה מערכת המשפט בישראל, והוא מסדיר את עניין יצירת המתנה, ביטולה של המתנה והחיובים הקשורים בה.
טרם חקיקת החוק התקיים דיון בוועדה ציבורית בראשותו של שופט בית המשפט העליון ד"ר יואל זוסמן, ובו נשקלה האפשרות לשקף את המשפט העברי ואת המשפט המקובל האנגלי, לפיהם אדם יכול לזכות את חברו במתנה אף ללא ידיעתו של המקבל.
גישה זו נדחתה, אולם נקבע כי ניתן לבצע קיבול בשתיקה, בניגוד לדיני החוזים.
החוק אושר בכנסת ב-19 ביוני 1968, ונקבע בו שתחולתו מ-1 באוקטובר 1968. על התחייבות להענקת מתנה, שבוצעה לפני מועד זה, חל הדין הקודם.
מאז חקיקתו לא נעשה בחוק זה תיקון כלשהו.
מתנה על פי הגדרתה בחוק המתנה היא הקניית נכס שלא בתמורה, החוק גם קובע כי מתנה יכולה להיות מחילת חיוב או ויתור על זכות.
החוק קובע כי מתנה יכולה להיות כל נכס לרבות מיטלטלין, מקרקעין או זכויות.
הליך העברת המתנה מתבצע בעת שנותן המתנה מעניקה למקבל.
כדי שהענקת המתנה תהיה חלוטה, נדרשים שני תנאים בסעיף:
הקניית דבר המתנה למקבל המתנה.
בעת סיום הקניית המתנה, הבעלות עוברת אל מקבל המתנה ובכך מסתיימת "עסקת המתנה".
חזקת ההסכמה קובעת כי מקבל המתנה מסכים לקבלת המתנה, זולת אם הודיע לנותן המתנה תוך זמן סביר מהרגע שנודע לו על קבלת המתנה.
כלומר על מקבל המתנה להודיע על דחייתה בתוך זמן סביר.
השאלה האם חלף הזמן הסביר נבחנת על-פי הנסיבות הקונקרטיות של המקרה ובהתאם לתוכן החוזה, לכוונת הצדדים כפי שהיא משתמעת מן האמור בו, וכן מהתנהגות הצדדים לאחר חתימתו.
סעיף 4 לחוק קובע כי ישנן מספר אפשרויות של מתנה בתנאי ומתנה בחיוב:
מתנה על תנאי – נותן המתנה מתנה את קבלת המתנה בתנאי מסוים.
מתנה בחיוב – המחייבת את מקבל המתנה לעשות מעשה מסוים או להימנע ממעשה מסוים.
סעיף 5 לחוק: "התחייבות לתת מתנה" קובע מספר קביעות:
התחייבות להענקת מתנה עתידית- דורש מסמך בכתב: כלומר נותן המתנה צריך להתחייב בכתב למקבל המתנה על מתנה עתידית.
נותן המתנה יכול לחזור בו מההתחייבות להענקת המתנה בהתקיים התנאים הבאים:
מקבל המתנה לא שינה את מצבו בהסתמך על ההתחייבות.
מעניק המתנה רשאי לחזור בו מהענקת המתנה אם חלה הרעה ניכרת במצבו הכלכלי של הנותן.
רשאי מעניק המתנה בעת עריכת הסכם "הענקת מתנה" לוותר על זכותו לחזרה.
מעניקה המתנה רשאי לחזור בו מההתחייבות אם מקבל המתנה התנהג "התנהגות מחפירה" כלפי מעניק המתנה.
דוגמה להתנהגות מחפירה ניתן לראות בשורה של פסקי דין:
יחסי שכנות – נקבע כי יחסי שכנות רעים נכללים בהגדרת "התנהגות מחפירה".
התנהגות בין בני זוג – צמח ע"א 7156/06 – בעניין זה ביהמ"ש דן בהתחייבות להענקת מתנה.
בפסק דין זה ביהמ"ש קבע כי התנהגותה של האישה עולה לכדי התנהגות מחפירה בשל הניצול המשווע כלפי מעניק המתנה.
נקבע כי התנהגות צינית נצלנית ובלתי מוסרית עולה להגדרת "התנהגות מחפירה".
סעיף 6 לחוק קובע מתי מסתיימת העברת המתנה:
בעלות בדבר המתנה – בעת מסירה של המתנה לידיו של מקבל המתנה.
בעלות במסמך המזכה במתנה – בעת העברת הבעלות על המסמך.
אם הדבר היה ברשותו של המקבל – בעת מסירת הודעה למזוכה.
סעיף 7 לחוק מבטל את הספר השביעי של המג'לה.
נושא הפגמים בהענקת מתנה: לצורך המחשה של נושא זה אעזר בפסק הדין פילובסקי.
במקרה דנן, נפל פגם בהקניית המתנה, בשל הוראות חוק סותר, חוק הירושה.
פסק דין זה עוסק במקרה בו הבן קיבל מאמו כספים ובאמצעות כספים אלו רכש דירה.
הבן רכש את הדירה עם אחייניו, וחתם על מסמך בו בעלי הנכס יאפשרו לאמו לגור בדירה כל חייה, ואם היא תרצה למכור את הדירה, הם יחתמו על כל מסמך.
הפגם בהענקת המתנה: מדובר במתנה הניתנת ליורשים, דבר המנוגד להוראות סעיף 8 (ב') לחוק הירושה הקובע "מתנה שאדם נותן על מנת שתקנה למקבל רק לאחר מותו של הנותן, אינה בת תוקף אלא אם נעשתה בצוואה לפי הוראות חוק זה" (חוק הירושה תשכ"ה-1967).
החוק הפדרלי מיום 25 בדצמבר 2008 מספר 273 "אודות המלחמה בשחיתות" הוא חוק פדרלי של הפדרציה הרוסית, שנכנס לתוקף ב-10 בינואר 2009, המסדיר את המאבק בשחיתות.
את החוק אוכפים שירות הביטחון הפדרלי הרוסי וועדת החקירות הפדרלית של רוסיה.
הצעת החוק הוגשה לדומה ב-3 באוקטובר 2008. ב-19 בדצמבר אומץ החוק בקריאה שלישית על ידי צירי הדומה ואושרה על ידי מועצת הפדרציה ביום 22 בדצמבר 2008. ב-25 בדצמבר 2008, נשיא רוסיה דמיטרי מדבדב חתם על החוק הפדרלי והוא נכנס לתוקף בינואר 2009.
החוק קובע את העקרונות הבסיסיים למאבק בשחיתות, כמו גם את היסודות הארגוניים והמשפטיים למניעה ולמאבק בה.
השחיתות עצמה נקבעת על ידי רישום מעשים לא חוקיים, המאופיינים כשחיתות - השימוש הבלתי חוקי של האדם בעמדתו הרשמית בניגוד לאינטרסים הלגיטימיים של החברה והמדינה להשגת רווח, או מתן הטבות כאלה לאדם מסוים על ידי אנשים אחרים שלא כדין.
בין אמצעי המניעה המעוגנים בחוק: ביטול איסורים ומגבלות בלתי מוצדקות, במיוחד בתחום הפעילות הכלכלית; העלאת השכר והערבויות החברתיות לעובדי המדינה והעירייה; יצירת מנגנונים של שליטה ציבורית על עבודתם של גופים ממשלתיים; תעמולה נגד שחיתות; הבטחת עצמאות התקשורת; דרישות מחמירות יותר לעובדי מדינה.
על עובד המדינה להודיע למעבידו, לפרקליטות או לגופי מדינה אחרים על כל מקרים של קבלת שוחד.
בנוסף, נדרשו עובדי מדינה להכריז לא רק על הכנסותיהם ורכושם (רשימת ההכנסות והרכוש המוצהרים הורחבה), אלא גם את הכנסותיהם ורכושם של בני זוגם וילדיהם הקטינים.
עובדי מדינה המחזיקים בניירות ערך, מניות (הון, מניות בהון מורשה (מניות משותפות) של ארגונים), זאת כדי למנוע ניגוד עניינים ועליהם להעביר אותם לניהול אמון.
חוק המים, תשי"ט-1959 הוא חוק של מדינת ישראל שנחקק בשנת 1959 ותוקן בארבעה תיקונים עיקריים, ב-1971, ב-1991, ב-2006 וב-2017. החוק נחקק במטרה לקבוע מסגרת משפטית להסדרת משק המים בהתאם לתנאים המיוחדים של ישראל ולתת לרשויות המדינה מכשיר רגולטורי לקביעת דרכי הניצול של המים ולהגדרת החובות והזכויות לגבי השימוש בהם.
לפי המג'לה, מים שייכים לנחלת הכלל.
המג'לה לא מכירה בבעלות פרטית על מאגרי מים תת-קרקעיים, ימים, אגמים גדולים ונהרות זורמים.
מותר לכל אדם להשתמש במים ממקורות אלו לצורך השקיה או שתייה, בתנאי שלא נגרם אגב השימוש במים נזק לאחר.
במשפט העברי, כמו גם בחוקי עמים אחרים, ישנה הבחנה בין מים ציבוריים, הדומים בהגדרתם לחוק המג'לה, ומים פרטיים.
עם זאת, גם אדם שיש לו בעלות פרטית על מים צריך להיצמד לחוק מדינה שמסדיר את ניצול המים שיהיה הוגן ולטובת הציבור.
חוק המעמד האישי הוא חוק בעיראק שעוסק במעמד האישה, ומתרכז סביב ארבעה נושאים מרכזיים – נישואים, גירושים, משמורת ילדים וירושה.
חוק זה נכנס לתוקף בשנת 1959 והוא חוק פרוגרסיבי מאוד.
בראש ובראשונה קבע החוק כי יופסק הטיפול הבלעדי של נושאים אלה (כאשר מדובר באזרחיות מוסלמיות) בידי גורמי הדת הסוניים והשיעיים, וכעת כל שופט מן המניין שהוכשר על-ידי המדינה יוכל לפסוק בעניינים אלה.
כלומר, החוק יצר מסגרת חדשה בה מעורבות מומחים הפכה לבגדר בחירה וכך המעמד האישי בעיראק כבר לא נשלט על-ידי העולמא.
יתר על כן, החוק ביטל את ההפרדה בטיפול בין שיעים לסונים, דבר שמחזק את היכולת לשותפות ומאפשר יחס שיווני.
כמו כן, עם כניסת החוק מחוקקים חדשים התחילו יותר ויותר לאפשר לנשים אקטיבסטיות לשרטט ולהגיש הצעות חוק או תיקונים.
מאז שנכנס החוק ועד היום, הוא עבר מספר שינויים ותוספות, אך למרות זאת נשארו סביבו מחלוקות מהותיות.
ארגוני הנשים שואפים באמצעות החוק להגיע למצב של שוויון זכויות בין שני המינים, ויש צורך מתמיד באיזון רצונות אלו עם השקפותיהם של אנשי הדת השיעית, אשר מעוניינים בדבקות עם הקוראן וחוקי השרעיה.
השלטון ובפרט מערכת המשפט העיראקית הם הגופים הממונים על שמירת מאזן זה, ובעקבות זאת נוצרים במדינה חיכוכים רבים ביניהם לבין אנשי הדת השיעית, שממשיכים לדרוש את ביטול החוק.
ארגוני נשים פעלו בעיראק כבר מראשיתה, ואף במאמצים להקמתה.
בתחילת דרכן הארגונים פעלו בעיקר בתחומים של צדקה ורווחה, כדי לעזור למדינה לעמוד בקשיי מלחמת העצמאות, אך הן קיוו כי נאמנותן למדינה תוביל גם למעורבותן השווה בהמשך הדרך.
תקווה זו, כמו במדינות ערביות אחרות, לא התממשה בצורה מלאה, אך תנועות הנשים המשיכו לפעול הן בתחומי רווחה והן במאמצים לשיפור זכויות הנשים.
לארגוני הנשים היה תפקיד מרכזי בקידום חוק המעמד האישי, ונושאי האישות העסיקו וממשיכות להעסיק רבות את הפעילות.
אף על פי שהחוק מתבסס על חוקי האסלאם, והטענה הייתה שהוא נשען על עקרונות השריעה, החוק החדש הכיל מספר רפורמות נועזות.
בפרק זה יפורטו הרפורמות בכל אחד מארבעת התחומים.
בתחום הירושה נקבע כי ירושות תחולקנה באופן שווה בין גברים לנשים.
זהו כנראה השינוי המשמעותי ביותר שנעשה במסגרת החוק, שכן על פי חוקי האסלאם בחלוקה בין אחים, גברים יורשים פי שניים מהנתח של הנשים, ואלמנה יורשת רק שמינית מהנכסים של בעלה אם היו להם ילדים ורבע אחרת.
בנוסף על פי הסונה, בנות להורים שמתו, מפסידות חלקים ניכרים מירושת הוריהן לטובת יורשים רחוקים בעץ המשפחתי.
הנקודה המהותית הכרוכה בשינויים בנושא זה נובעת מכך שחוקי הירושה האלו כתובים בקוראן - ועל כן תיקון שלהם מהווה סתירה ישירה לכתוב.
נקודה זו מייחדת את הרפורמה בתחום זה, יחד עם כך שהתיקונים החדשים התבססו על כתבים עות'מאניים (חוק הקרקעות העות'מאני שנוסח ב-1858 ונכנס לתוקף ב-1911).רפורמות בתחום הנישואיםנושאים בעייתיים רבים אחרים הנוגעים לזכויות נשים ניכרו גם בתחום הנישואים, למשל נישואי ילדים, נישואים בחוסר הסכמה ויחסי פוליגמיה.
החוק קבע כי הסכמתה של האישה לנישואים תהפוך לתנאי הכרחי לקיומם, והודגשה הזכות שלה למוהר.
הוכנסו לחוק גם סעיפים שנועדו להגביל את גיל הנישואים, בעיקר כדי לטפל בבעיה של נישואי ילדים: 1) שפיות ובגרות אצל בני הזוג הכרחיים לקיום נישואים.
2) בשלות סופית ומלאה לקיום נישואים היא בהגעה לגיל 18. 3) אם ילד או ילדה טוענים אחרי גיל 16 שהגיעו לבגרות ומבקשים אישור לנישואים, השופט יכול להיענות בחיוב אם הוא מאמין להצהרותיו ולמוכנותו הפיזית לנישואים, ובתנאי שהאפוטרופוס מאשר זאת.
במקרה והאפוטרופוס לא מאשר, יוכל השופט לבקש את קבלת האישור בתוך פרק זמן מוגדר, או לחלופין, אם ההתנגדות אינה מקובלת עליו, יכול לאשר בכל זאת.
חשוב להסתייג ולומר כי תיקונים אלה לא הובילו לשינויים ממשיים במציאות, מספר הסעיפים הגדול אפשר לפרש את החוק באופנים שונים ומעצם כך איבד את רוב משמעותו.
כמו כן, החוק לא נגע ישירות במקרים שבהם אולצו נשים להתחתן ועל כן לקונות אלה המשיכו להעסיק פעילות לזכויות נשים.
מוהר הוא מנהג נפוץ בחברות אסלאמיות שלפיו משפחת החתן הייתה צריכה להעביר לאבי הכלה סכום כסף או נכסים כאות לנישואים.
הטענה של ארגוני הנשים הייתה שהתייחסו לנשים כמעין מוצרים המיועדים למכירה ברשות האבות.
נאמר כי נשים נסחרות בתמורה לחיות משק או לנשים אחרות, וה"מחירים משתנים בהתאם לתנאי השוק".
כך, בשנות בצורת שבהן היה קושי כלכלי רב, נישואי ילדים היו נפוצים מאוד ואבות הציעו את בנותיהם בגיל צעיר מאוד עבור סכומים זעומים ואפילו בלי מוהר רק בשביל "להיפטר" מהאחריות לכלכל ולהאכיל ילד נוסף.
עם שינוי הזמנים הגישה השתנתה וכעת, האישה נלקחת בחשבון כחלק אינטגרלי מחוזה הנישואים ונקבע כי היא רשאית להחזיק נכסים בפני עצמה.
לכן הוחלט בחוק כי המוהר צריך לעבור אליה במקום לאב.
החוק לא הצליח לבטל יחסים פוליגמיים אך קיומן של מערכות יחסים כאלה מתאפשר תחת הגבלות נוקשות.
הוחלט כי נישואים למספר נשים יאושרו רק לאחר קבלת אישור משופט ושאישור כזה יתקבל רק אם הבעל מסוגל לתמוך כלכלית ביותר מאישה אחת.
בנוסף נאמר, כי השופט יבחן האם יש חשש באשר לכוונותיו או ליכולתו של הבעל להעניק יחס שווה לכל אחת מהנשים.
החוק גם קבע כי כל מי שיבוא בנישואין למספר נשים ללא הליך אישור זה, ישלם מחיר כבד של ישיבה בכלא במשך שנה או קנס בגובה 100 דינר.רפורמות בתחום הגירושיםהיה ניסיון להגביל גירושים חד-צדדיים.
הבעייתיות בנושא נבעה מכך שגברים יכלו להתגרש מהנשים בקלות (מספיק שיצהירו על כך באמירת המילה "את מגורשת" שלוש פעמים, מנהג המכונה "התכחשות = 'טאלק' ") ולעומת זאת, אצל נשים לא רק שלפעמים הכריחו אותן להתחתן, אלא גם לא הייתה להן שום דרך להביא לסיום הנישואים.
האמירה מצד ארגוני הנשים הייתה שהאיום בגירושים גרם לנשים להישאר נאמנות, לעבוד קשה ולרצות את בעליהן, ולעיתים גם לסבול מאלימות או ממילים פוגעניות רק כדי להימנע מאותם גירושים חד-צדדיים.
שכן, גירושים אלו יכלו להשאיר את הנשים חסרות בית, עניות, חסרות זכויות וקשה מכל - בלא זכות למשמורת על ילדיהן.
חוק המעמד האישי החדש ניסה להתמודד עם טענות אלו והטיל מספר הגבלות על היכולת של גבר להתגרש מאשתו.
ראשית, הצהרת התכחשות לא תיחשב אם היא נאמרה על ידי גבר שלא היה בריא נפשית, כלומר במקרים של שכרות או כעס קיצוני.
גברים נדרשו לבצע את הליך הגירושים (ולהצהיר על רצונם) בבתי משפט, אך נאמר כי אם לבעל אין יכולת להגיע לבית המשפט הוא יוכל לעשות זאת באופן עצמאי בתקופת ההמתנה ('עידה', תקופה שמתחילה אחרי ההצהרה ונמשכת 3 חודשי מחזור או אם האישה בהיריון עד שהיא יולדת).
ארגוני הנשים הוסיפו לטעון שגם בנוסח החדש, החוק עדיין מפלה בין המינים ולטענתם סעיף 34 הוא הבעייתי ביותר.
סעיף זה נתן לבעל את הזכות לבצע גירושים גם ללא עירוב בית המשפט (אם אין לו יכולת להגיע לבית המשפט).
כמו כן, נכתב שם כי אישה יכולה לבקש גירושים ולהתחיל בתהליך רק אם דבר זה נכתב מראש בחוזה הנישואים שלה.
אם שיעית, יכלה לאבד את בנה בגיל שנתיים ואת בנותיה בגיל 7. הזכות של האב לקחת את הילדים מאמן, היה ללא ספק אחד האירועים הקשים ביותר שאישה יכלה לעבור בעקבות מנהגים בתחום המעמד האישי.
לכן בשל כך התנהלה פעילות אקטיביסטית נרחבת בניסיון לשנות זאת, ובחוק המעמד האישי מ-1959 הוחלט כי לאם תהיה עדיפות באחזקת הילדים לאחר הגירושים.
דבר זה הותנה תחת התנאים שהיא איננה קטינה (מתחת לגיל 18), לא סובלת מבעיות נפשיות, ניתן לסמוך עליה, היא כשירה למשימה, ורק אם היא התחתנה עם גבר שקשור לילד ובגבולות המותר, למשל דודו של הילד.
בכל מקרה, אחזקת הילדים אצל האם הייתה ניתנת רק עד שהילדים הגיעו לגיל 7, כאשר בית המשפט היה יכול להאריך את תקופה זו אם זה היה לטובת רווחתו של הילד.
מסיבה זו, הארגונים הפעילים המשיכו לפעול נגד נושא זה.
לפני שנת 1959, לא היה בעיראק חוק אזרחי שעסק במעמד האישי.
מאמצים לנסח חוק כזה נעשו לראשונה במחצית השנייה של שנות ה-40 ובתחילת שנות ה-50. מאמצים אלו לא הובילו לתוצאות, כיוון שבתקופה זו נשים לא נכללו בתהליך החקיקה והמחוקקים לא העניקו לנושא זה חשיבות רבה.
פעילות לזכויות נשים ערערו על נושאים כמו נישואי ילדים, יחסים פוליגמיים, החרמה של מנהג המוהר וכדומה.
אך דרישות שעלו מתנועות הנשים, לשינוי נורמות אלו, לא קיבלו מענה באופן די מובהק.
ההתנגדות העזה לחוק כזה באה מגורמי הסמכות הדתית השיעים והסונים.
העולמא חששו כי יאבדו מהבלעדיות ומהיוקרה שלהם וכי מאמצים כאלו יובילו לחוסר מעורבות שלהם בתהליכים אלו.
בדומה למדינות אחרות במזרח התיכון, פעילות הנשים בעיראק התעוררה בעקבות המודרניזציה וקיום שיח אינטלקטואלי על מעמד הנשים ותפקידיהן בחברה החדשה.
כאשר תנועת הנשים הראשונה בעיראק קמה ב-1923 ונקראה "מועדון ההתעוררות הנשית".
אינטלקטואלים בני התקופה טענו כי קידום הנשים הוא צעד הכרחי במודרניזציה, ונשים החלו להתרכז סביב נושאים קונקרטיים של זכויות נשים, כניסה לשוק העבודה, וקידום זכות הבחירה.
תנועות הנשים בעיראק לקחו חלק במאבק לעצמאותה מהמנדט הבריטי, וכך בזכות מחויבותן למדינה הן הצליחו להשתלב במרחב החברתי המתהווה.
בשנות ה-30 ארגונים אלו הצליחו למלא את החלל החסר בכל הקשור לתחום הרווחה, ולספק לתושבים תמיכה איפה שהממשלה לא הצליחה.
הם הפעילו במהלך שנות מלחמת העצמאות ואחריה מרכזי בריאות, בתי מחסה ליתומים, מעונות יום ועוד.
בשנות ה-40, המשיכו ארגוני צדקה אלו לצבור מומנטום בו בזמן שקבוצות חדשות בעלות זיקה דתית ושאיפות פוליטיות או פמיניסטיות חזקות יותר החלו גם כן להתגבש.
"איחוד הנשים העיראקי", שקם בשנת 1945 היה הארגון הפמיניסטי החשוב ביותר באותה העת.
האיחוד פעל במהלך שנות ה-40 וה-50, ודאג לא רק לנושאי צדקה אלא טיפל בנושאים שנחשבו עד אז טאבו, כמו זנות, גירושים ואחזקת ילדים, תנאי עבודה של נשים וזכויות קניין.
הן פעלו גם לטובת השכלת נשים, ותיווכו בין ארגוני נשים שונים בתוך עיראק ומחוץ לה, במדינות ערביות אחרות.
"ליגת הנשים העיראקית" שקמה מאוחר יותר (מתוך המפלגה הקומינסטית העיראקית) הייתה בעלת שאיפות מהפכניות חזקות יותר מאלה של "האיחוד", עקב קשרים של רבות מן הנשים באיחוד לגורמים בבית המלוכה ההאשמי, שאילצו את חברות האיחוד להתיישר עם רצון השלטונות.
"הליגה", לעומת זאת, לא התיישרה עם מדיניות הממשלה והאוריינטציה הקומוניסטית שלה הביאה את הארגון לפעול במחתרת.
בשנות ה-50 הליגה גדלה משמעותית, והייתה אקטיבית הן בפעילות הומניטרית והן במוביליות פוליטית.
בראש הארגון עמדה נזיהה א-דוליימי, מנהיגה פמיניסטית סוחפת, שהיוותה השראה לנשים רבות לקחת חלק במאבק ושמילאה תפקיד חשוב גם בשיפור שירותי בריאות הציבור במדינה.
בשנת 1959 הפכה א-דוליימי לשרה בממשלה והייתה לאישה הראשונה בעולם הערבי שנכנסה לקבינט ממשלתי.
אף על פי שבאופן רשמי עיראק קיבלה עצמאות באוקטובר 1932, התערבות בריטית בענייניה התקיימה עד המהפכה של 1958. מהפכה זו הפכה את עיראק ממונרכיה לרפובליקה.
בעקבות המהפכה, נשים זכו לבמה פוליטית וחברתית נרחבת יותר לאחר שהפגינו את נאמנותן לאורך אותן שנים ארוכות.
ראשי ההפיכה של עבד אל-כרים קאסם הבטיחו במסגרת הניסיון להפוך את עיראק למודרנית, ומתוך דברי קאסם "לחזק את זכויות הנשים ולהגיע למצב של עצמאות משפחתית".
למרות אופוזיציה רחבה ואפילו הפגנות נגדיות, ראשי ההפיכה של עבד אל-כרים קאסם עמדו בהבטחותיהם והכניסו בשנת 1959 את חוק המעמד האישי.
ניסוח החוק נעשה על-ידי ועדה מיוחדת שחבריה חקרו ולמדו נושאים שונים הקשורים במעמד האישי.
דבר זה לא יכול היה לקרות ללא המאבק העיקש של פעילות לזכויות נשים, ובפרט ללא פעילותה של "ליגת הנשים העיראקית" ומעורבותה בהליכי חקיקה.
נזיהה א-דוליימי הייתה בין המומחים שעבדו על ניסוח החוק, כל תהליך הכתיבה נעשה בתיאום מלא עם ועדה של ליגת הנשים, והליגה היא זו שהציגה את הטויטה למשרד הפנים.
יתר על כן, מתוך ראיונות שנעשו עם חברות וותיקות בארגון, ניתן להבין כי הן אלו שגרמו להכללתה של הרפורמה המשמעותית ביותר, בתחום הירושה.
אפילו שהחוק התבסס ביסודו על חוקי השריעה, הוא היה בעל אופי פרוגרסיבי ונעשו בו שינויים לטובת זכויות הנשים במדינה.
מצב מעמד האישה מ-1958 עד היום
מאז ההפיכה בשנת 1968, הייתה מפלגת הבעת' למפלגת השלטון בעיראק עד 2003. האידיאלוגיה של המפלגה מושתת על רעיונות של לאומיות ערבית, אנטי-אימפריאליזם וסוציאליזם (הגם שרחוקה למדי מן הסוציאליזם הקלאסי).
בשנים הראשונות הייתה למפלגה ולרעיונותיה חשיבות והשפעה גדולה על חיי האזרחים במדינה, אך עם עלייתו של סדאם חוסיין לשלטון בשנת 1979, השתנתה משוואה זו.
הממשל הפך בהדרגה למשטר דיקטטורי שסדאם חוסיין ומעגל המקורבים שלו ניהלו והמפלגה איבדה מכוחה.
שאיפותיו של סדאם חוסיין היו רחבות וכללו ביצוע שינויים כלכליים, פוליטיים וחברתיים.
בהתאם לכך, גישתה של המדינה לנשים קיבלה תפנית וכך גם החקיקה.
שינויים אלו היו יחסית מיידיים ובולטים לעין.
לאחר ההפיכה של מפלגת הבעת', ניסחה המפלגה יחד עם מחוקקים נוספים מספר תיקונים לחוק על מנת שיתאימו יותר לחוקי השריעה.
התיקונים נעשו בהקשר של יחסי פוליגמיה, ובנוסף ביטלו כמה מן הרפורמות שנעשו בתחום הירושה.
ניתן לראות כי שינוי החוק היה חשוב למפלגת השלטון החדשה מכך שבסעיף מספר 5 של הניסוח החדש נקבע כי התיקונים יכנסו לתוקף בפברואר 1963. כלומר הם בחרו תאריך עבר, כדי לגרום לכך שהחוק ייכנס בפועל כבר ביום הראשון שיחזיקו רשמית בשלטון.
עם זאת, היו להפיכה מספר השפעות חיוביות על הנשים במדינה.
ראשית, מפלגת הבעת' וסדאם חוסיין רצו לבצע מהפכה חברתית בעיראק, להפוך אותה למדינה לאומית ש"העיראקים החדשים והמודרניים" יהיו נאמנים לה, וכאזרחים שלה ייהנו מפירותיה בתמורה לנאמנות זו.
נשים נתפסו על ידם כגורם מפתח להעברת הרעיונות, ועל כן נעשו מאמצים לקרב אותן ולהיטיב עמן.
שנית, מטרה מרכזית של הממשלה לאורך כל התקופה הייתה חיזוק הכלכלה העיראקית.
השלטון הבין שבכדי לבצע זאת יהיה עליהם לעודד נשים לקחת חלק במעגל העבודה, ולאחר משבר הנפט ב-1973 נוצר צורך עז בעוד ידיים עובדות.
כתוצאה מכך, עבודת נשים מחוץ לבית לא רק הפכה לדבר מקובל, אלא גם נהייתה לנורמה במדינה.
קמפיינים שונים הפיצו סיסמאות המכוונות לשני המינים כמו "מי שלא מייצר גם לא אוכל" ו"מי שלא עובד הוא חסר כבוד".
כדי לאפשר את יציאתן של הנשים מהבית נעשו מאמצים נרחבים של הממשלה שכללו סבסוד מלא של מעונות ילדים, מענקי הורות והכנסת מערך הסעות למערכת החינוך.
כיוון שהייתה מידה מסוימת של פלורליזציה בתקופה זו, כלומר הייתה אפשרות כלשהי להבעת דעות שונות, תנועות נשים המשיכו להפעיל לחצים בקריאה לשינויים.
הפעילות שלהן הובילה לכך שבשנת 1978, נעשה תיקון רחב לטובת הנשים בחוק המעמד האישי, שבא על חשבון הניסוחים שהוכנסו לאחר ההפיכה.
יש להסתייג ולומר כי מעבר לכך, למפלגת הבעת' לא היה עניין ברפורמות הקשורות בזכויות נשים והיא המשיכה טענה בעקביות כי לרפורמות בתחומים אחרים, כמו אדמה, עדיפות גבוהה יותר.
דרישות של ארגוני נשים להפריד את החוק מהדת (חילון) לא נענו.
הנשים רצו שהחוק יכלול סעיפים על איסור מוחלט על פוליגמיה, להסדיר חד וחלק את הגיל המינימלי לנישואים, לאסור הכרחת נישואים, להבטיח זכויות ארוכות טווח לנשים על ילדיהן ועוד.
כמו כן, ההתחייבות המוקדמות להכליל נשים בחברה ולהפוך אותה לשוויונית, השתנו עם השנים בהתאם לשינויים כלכליים ופוליטיים.
כך לדוגמה, נשים במהלך מלחמת איראן-עיראק נקראו להיות "אימהות של חיילי העתיד" והתייחסות לגברים לעומת זאת הייתה כ"מגיני האומה".
כמו כן, בתקופת הסנקציות הכלכליות (1990–2003), המדינה לא יכלה לספק את השירותים שאיפשרו את עירובן של נשים במשק והיא פעלה באופן אקטיבי לקידום תפקידיה המסורתיים של האישה בבית.
פדרציית הנשים, שהגיעה לממדים נרחבים בתקופת הבעת' נדחקה לשוליים, והנשים שנותרו בחזית הפעילות היו מקושרות לממשל.
לאחר נפילת משטרו של סדאם חוסיין ב-2003, היה ברור למשטר החדש שעליו לבצע שינויים נרחבים בחוק, כולל החלפת החוקים הקיימים בחוקים המבוססים על חוקי השריעה.
בדצמבר 2003, פרסמו את החלטה 137 שבה התכוונו לבטל את חוק המעמד האישי ובמקומו להכניס חוקים מהשריעה.
החלטה זו הולידה מחאה נרחבת, מבקריה ראו בה חזרה מבישה לאחור ונשים פחדו לאבד את ההישגים שהן הגיעו אליהן בתחומים השונים.
זאת ועוד, החקיקה של 1959 יצרה מסגרת שדרכה הפכה השתתפות נשים בשיח על המעמד האישי לגיטימית.
כך התנהלו דיונים נרחבים בשנות ה-50 המאוחרות ושוב בשנות ה-70, ועלה חשש כי ביטול החוק לא יותיר שום פתח לאפשרות כזו בעתיד.
המחאה, בהובלתן של נשות עיראק, הובילה לביטול ההחלטה כחודשיים לאחר מכן.
למעשה פול ברמר, דיפלומט אמריקאי שעמד בראש הרשות הזמנית של הקואליציה (CPA), השתמש בזכות הווטו שלו כדי להביא לביטול ההחלטה.
אף על פי שהצלחה זו שמרה על המצב הקיים, הצלחת המחאה לא מנעה ממשפטנים שיעים לנקוט בצעדים נוספים בעת ניסוח החוקה החדשה.
הגרסה הסופית של החוקה, שפורסמה בספטמבר 2005, הוכנס סעיף מעורפל בקשר לענייני המעמד האישי.
סעיף 39 מציין כי "אזרחי עיראקי חופשיים לנהוג במעמד האישי בהתאם לדתות, לעדות, לאמונות או לבחירות ושהדבר מבוסס בחוק".
דרך אחת לפרש סעיף זה היא שכל אינדיבידואל יהיה חופשי לבחור בין חוקי משפחה דתיים או אזרחיים.
אך ניתן לראות שהחוק לפי ניסוחו מבטיח את האופציה הדתית, בזמן שהאופציה האזרחית אינה מצוינת מפורשות.
סעיף זה בחוקה וסעיפים נוספים הדומים ברוחם פותחים את הדלת לחיזוק תפקידם של אנשי דת ויכולתם להשפיע על ענייני אישות.
המאבק נגד סעיף 137 איחד את ארגוני הנשים השונים, ויצר מומנטום לגיבוש תנועת נשים חדשה בעיראק המתחדשת.
עם זאת, נשות עיראק שילמו מחיר לא פשוט.
ארגוני הנשים היו חייבים להשקיע אנרגיה רבה במחאה תחת תנאים קשים של מלחמה וזאת לשם שמירה על החוק שאפילו לא ממלא את כל דרישותיהן.
במקום שתנועה חדשה וחזקה תילחם למען שיפור הזכויות ותנצל את חילופי השלטון, הן נאלצו להיאבק רק על שמירת המצב הקיים.
הניסיונות לביטול החוק חזרו שוב ב-2014, כשהמפלגה האסלאמית "אל-פדילה" הציעה את "חוק ג'עפרי".
חוק שיעי זה, גרם לדיון רחב היקף סביבו במעגלים פוליטיים וחברתיים.
העיראקים ביטאו את חששותיהם, שחוק כזה יגרום לפיצול של העם ואחרים דאגו מהיותו מנוגד לאינטרסים של נשים ומכך שיביא להפרה של זכויותיהן.
הפגנות התקיימו במספר ערים שונות והקריאה שעלתה מהן הייתה שלא להעביר את החוק.
אחד מהשינויים הקשים ביותר היו הפחתת הגיל המינימלי לנישואים שהיה עד אז 18 (עם אפשרות ל-16 בקבלת אישור) לגיל 9 בלבד.
כמו כן, שינוי זה הציע לאסור על נישואים בין גברים מוסלמים לנשים מחוץ לדת זו, מלבד נישואים זמניים.
ארגוני זכויות אדם הזהירו כי החוק מפר אמנות שהמדינה חתמה עליהם, ומתנגדי החוק המשיכו לטעון כי חוק המעמד האישי הנוכחי נבנה בהתאם לגרסאות סוניות ושיעיות של חוקי השריעה (כיוון שבשנת 1959 עירבו גרסאות מאסכולת אסלאמיות שונים) ולפיכך אין בסיס לביטולו.
לאחר מספר ניסיונות כושלים להעביר את החוק החדש, הוחלט לוותר עליו אך תחת זאת הוצע לנסות שוב להעביר את החלטה 137, שנגנזה ב-2005 ודורשת לבטל את חוק המעמד האישי ולהחליפו בחוקים שרעיים.
כמו קודם, היה ברור שהחלטה זו עומדת בסתירה לא רק לאמנות שעיראק חתומה עליהן, אלא גם לסעיפים שונים בחוקה שלה עצמה (כמו סעיף 14 של החוקה שמציין כי אזרחי עיראק שווים בפני החוק ללא הבדל מגדר, עדה, אתניות, צבע, אמונות, דעות או מצב כלכלי-חברתי).
בעקבות דברים אלו, פרצו שוב מחאות בערי המדינה ובעקבות מאמצים של "הוועידה לנשים ולמשפחה" בשיתוף פעולה עם הפרלמנט העיראקי, ההחלטה נגנזה בפעם השנייה באוקטובר 2017. עקב חוסר היציבות בנושא החוק, ארגונים רבים נמנעים לחלוטין מעיסוק בו מתוך פחד שדיון כזה עלול להוביל שוב לחידוש הניסיונות לבטלו.
כיום, חוק המעמד האישי בעיראק נחשב לאחד הטובים והמתקדמים במדינות ערב, אך הוא מפגר ביחס לחוקי המעמד האישי בתוניסיה, מצרים ומרוקו.
נדרשות הכנסה של מספר תיקונים נוספים בו, שיתאימו אותו לעולם המתפתח ויאפשרו באמצעותו שילוב מלא של הנשים בחברה.
חוק המידע הפלילי ותקנת השבים, התשע"ט-2019 הוא חוק שאושר בכנסת בינואר 2019, ונכנס לתוקף ב-12 ביולי 2022. החוק מסדיר את פעולת המרשם הפלילי במשטרת ישראל, והחליף את חוק המרשם הפלילי ותקנת השבים, התשמ"א-1981, שהסדיר נושא זה קודם לכן.
המרשם הפלילי והמרשם המשטרתי מנוהלים על ידי משטרת ישראל.
לארגוני אכיפה ומודיעין נוספים יש גישה ישירה למאגר מידע זה, והם רשאים להעביר ביניהם מידע פלילי, וכן להעבירו לגופי מינהל ציבורי המפורטים בחוק, לשם מילוי תפקידיהם של גופים אלה.
על הגישה למידע והפצתו קיימים פיקוח וביקורת, כדי למנוע הפצתו למי שאינו מורשה לכך.
הנושאים שבהם עוסק חוק זה הוסדרו מאז שנת 1981 באמצעות חוק המרשם הפלילי ותקנת השבים.
במאי 2008 מינה שר המשפטים, דניאל פרידמן, ועדה לבחינת החוק בראשות פרופ' רות קנאי.
דברי ההסבר להצעת החוק מתארים את פעולת הוועדה:
הוועדה בחנה את הוראות החוק המרשם הפלילי ואת האיזון בין העקרונות המנוגדים הגלומים בו - המרשם הפלילי אל מול תקנת השבים.
המרשם הפלילי, משמעו תיעוד מלא של ההיסטוריה הפלילית של אדם ושל החברה בכללותה וניהול מידע פלילי ומסירתו לגורמים שונים, לצורך הגנה על אינטרסים ציבוריים.
תקנת השבים, עניינה אינטרס השיקום, קרי עידוד שיקומו של בעל רישום פלילי והשתלבותו המלאה בחברה ובשוק העבודה, כך שחטאו לא ייזכר לו כל ימיו ויתאפשר לו לפתוח דף חדש בחייו.
הוועדה שמה דגש על הטיית הכף לטובת אינטרס השיקום ועל חשיבות שילובו של בעל הרישום הפלילי בשוק התעסוקה, בשל הקשר בין תעסוקה לשיקום.
בנוסף הוועדה ראתה חשיבות לפשט את הוראות החוק ולהבהיר, ככל הניתן, את המצב החוקי ביחס לגופים השונים המקבלים מידע מהמרשם הפלילי.
החוק אושר בכנסת ב-9 בינואר 2019, ונקבע בו שייכנס לתוקף כעבור שנתיים מיום פרסומו, כלומר ב-16 בינואר 2021. בתיקון לחוק כניסתו לתוקף נדחתה בשנה, ל-16 בינואר 2022. הדחייה נומקה בהשפעתה של מגפת הקורונה ובקושי טכנולוגי ליישם את תקופות ההתיישנות והמחיקה החדשות.
יחד עם דחייה זו הוסמכו שר המשפטים והשר לביטחון הפנים לדחות את כניסת החוק לתוקף לתקופה שלא תעלה על שישה חודשים.
השרים ניצלו סמכותם זו, והחוק נכנס לתוקף כחצי שנה מאוחר יותר, ב-12 ביולי 2022.
עיקרי החידושים בחוק החדש, בהשוואה לחוק שקדם לו, הם:
קיצור תקופות ההתיישנות והמחיקה, לשם הקלת שיקומם של בעלי רישום פלילי, אך בעבירות מין ובעבירות אלימות וסמים התקופות ארוכות יותר.
צעדים למניעת זליגה של מידע פלילי: איסור דרישת תצהיר אודות עברו הפלילי של אדם, על ידי מי שאינו זכאי לקבלו על פי דין, וביטול האפשרות למסירת מידע מהמרשם הפלילי בתדפיס.
קביעת נהלים לשקילת מידע פלילי בעת החלטה על מתן זכות (רישיון, גישה למכרז ועוד).
חובת מינוי ממונים על מידע פלילי בגופים הזכאים לקבל מידע מהמרשם הפלילי.
שר המשפטים ימנה ממונה על הביקורת שיבחן את ההנחיות והנהלים הפנימיים שנקבעו בגוף נותן זכות הזכאי לקבל מידע פלילי, את השימוש במידע הפלילי בגוף כאמור ואת שמירתו, ואת אופן הפעלת שיקול הדעת לעניין המידע הפלילי, וייתן הכשרה לגורמים מסייעים ולממונים על מידע פלילי.
תוכן המרשם הפלילי והמרשם המשטרתי
משטרת ישראל תנהל מרשם פלילי ומרשם משטרתי.
המרשם הפלילי יכלול את הפרטים הבאים וכן נתונים נלווים:
(1) הרשעות ועונשים של בית משפט או בית דין בפלילים בשל עבירות מסוג פשע ועוון.
(2) צווים שנתן בית משפט עקב עבירה אף אם ניתנו בלא הרשעה: צווי מבחן, צווי שירות לתועלת הציבור, צווים בדבר התחייבות להימנע מעבירה;
(3) קביעת בית משפט באישום בעבירה כי הנאשם אינו מסוגל לעמוד לדין או אינו בר־עונשין מחמת היותו אדם הסובל ממחלת נפש או לקוי בכושרו השכלי;
(4) קביעה לפי וצו לפי לחוק הנוער (שפיטה, ענישה ודרכי טיפול);
(5) שינוי שנעשה בפרט רישום מכוח חנינה או מכוח סמכות אחרת על פי דין;
(6) שינוי של תקופת ההתיישנות או המחיקה של פרט רישום, מכוח החלטת נשיא המדינה.
המשטרה רשאית לכלול במרשם הפלילי גם פרטי רישום כאמור, בשינויים המחויבים, בשל הליך פלילי לפני בית משפט צבאי בעבירות לפי הדין החל ביהודה ושומרון.
המרשם המשטרתי יכלול את הפרטים הבאים לגבי עבירות מסוג פשע ועוון, וכן נתונים נלווים:
(1) מידע בדבר משפט פלילי תלוי ועומד וחקירה פלילית תלויה ועומדת, לרבות מידע על התליית הליכים כאמור ב לחוק סדר הדין הפלילי;
(2) מידע על תיק שנסגר בשל אחד מאלה:
(א) החלטה שלא לחקור לפי סעיף 59 לחוק סדר הדין הפלילי;
(ב) החלטה שלא להעמיד לדין כאמור בסעיף 62 לחוק סדר הדין הפלילי, אלא אם כן ההחלטה ניתנה בשל חוסר אשמה;
(ג) סגירה בהסדר לפי סעיף 67ו לחוק סדר הדין הפלילי;
(ד) אישום שבוטל לפי סעיף 94(א) או (ב) לחוק סדר הדין הפלילי או לפי לחוק השיפוט הצבאי;
(ה) אישום שבוטל בשל טענה מקדמית לפי סעיף 149(10) לחוק סדר הדין הפלילי או לפי סעיף 351(ב)(6) לחוק השיפוט הצבאי;
(3) מידע על משפט שעוכבו בו ההליכים לפי סעיף 231 לחוק סדר הדין הפלילי;
(4) מידע על משפט שהסתיים בזיכוי הנאשם.
במרשם הפלילי ובמרשם המשטרתי לא ייכלל מידע פלילי על עבירה שעבר קטין בהיותו מתחת לגיל 12 ולא יימסר מידע פלילי כאמור.
מסירת מידע מהמרשם הפלילי ומהמרשם המשטרתי
מידע פלילי יהיה חסוי ולא יימסר אלא לפי הוראות חוק זה.
לא ידרוש אדם מידע פלילי, במישרין או בעקיפין, שלא בהתאם להוראות חוק זה, לרבות בדרך של תצהיר, הצהרה או שאלון בכתב.
מי שהפר סעיף זה, דינו מאסר שנה; עשה כן לשם העסקה או לשם קבלת החלטה בעניין האדם שהמידע נוגע לו, דינו – מאסר שנתיים.
כל אדם זכאי לעיין במידע הפלילי על עצמו.
קצין משטרה רשאי לאפשר –
(1) להורה לעיין במידע פלילי על ילדו הקטין או לאפוטרופוס של אדם לעיין במידע הפלילי על אותו אדם;
(2) עיון במידע פלילי על אדם, לקרוב משפחה שלו או לאדם אחר הקרוב אליו שקיבל ממנו ייפוי כוח לכך, אם נוכח קצין המשטרה שנבצר מהאדם שהמידע עליו לעיין במידע באופן אישי, לרבות בשל מצבו הבריאותי או בשל היעדרותו מהארץ;
(3) עיון במידע פלילי של אדם לאדם אחר המתלווה אליו אם נוכח קצין המשטרה שהאדם שהמידע עליו זקוק לסיועו.
פירוט דרכי העיון ניתן בתקנות המידע הפלילי ותקנת השבים (דרכי עיון במידע פלילי), התשפ"ב–2022.
העיון כאמור יבוצע באמצעות צג בתחנת משטרה, ואסור להדפיסו או לצלמו, אלא לשם מסירתו לעורך דין שקיבל ייפוי כוח מיוחד לכך מהאדם שהמידע עליו, לשם ייצוגו לפני בית משפט, בית דין או גוף מינהלי הזכאים לקבל מידע פלילי לפי הוראות חוק זה.
דברי ההסבר להצעת החוק מנמקים הגבלה זו:
בית המשפט העליון בבג"ץ 7256/95 פישלר נ.
מפכ"ל המשטרה ואח' (להלן בג"ץ פישלר) התייחס לשאלה האם זכות העיון כוללת גם זכות לקבל תדפיס מהמידע שבו עיין האדם, וקבע כי "בעידן המחשב יש לקרוא אל זכות העיון גם את הזכות לקבל תדפיס של אותם נתונים, אלא אם מתבקשת מסקנה אחרת".
כתוצאה מכך כל מי שניגש לתחנת משטרה כדי לעיין ברישומים הפליליים הנוגעים לו, זכאי לקבל לידיו תדפיס הכולל את המידע הפלילי על אודותיו.
מסירת מידע בדרך זו, מאפשרת לעקוף את המגבלות שנקבעו בחוק ביחס למסירת מידע ויש בכך כדי לפגוע פגיעה של ממש במי שהמידע נוגע לו.
דוגמה בולטת לפגיעה האמורה היא הנוהג שהתפתח מאז בג"ץ פישלר, שלפיו מעסיקים רבים שאינם נמנים עם הגורמים הזכאים לקבל מידע מהמרשם הפלילי, מתנים את קבלת המועמד לעבודה בכך שימציא להם העתק מהמרשם הפלילי הנוגע לו ובדרך זו מקבלים מידע פלילי שאינם זכאים לקבלו כלל.
ניתן לסבור, כפי שהדבר מצא את ביטויו בבג"ץ פישלר, כי "אם בא החוק להגן על זכות הפרטיות של אותו אדם, והוא אינו חפץ בהגנה זו, וברצונו להעביר את התדפיס שיקבל לאחרים, על שום מה עלינו למנוע זאת?".
ואולם לדעת ועדת קנאי, החוק אינו בא רק להגן על זכותו של אדם לפרטיות, אלא קובע את ההסדרים החוקיים המיועדים להבטיח שיקום לעבריינים, תקנת השבים כלשון החוק.
לפיכך המליצה ועדת קנאי להבחין בין זכותו של אדם לעיין במידע הפלילי הנוגע לו, לבין זכותו לקבל לידיו תדפיס מהרישומים.