tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אברהם דובדבני (דובדב) (נולד ב-5 באוגוסט 1945), הוא איש ציבור ישראלי, שכיהן בשנים 2010–2020 כיושב ראש ההסתדרות הציונית העולמית, ומ-2020 עד 2022 כיושב ראש קרן קיימת לישראל.
בשנים 1977–1991 היה מזכ"ל תנועת בני עקיבא העולמית.
דובדבני נולד ב-5 באוגוסט 1945 בירושלים למשפחה ציונית דתית.
אביו ברוך דובדבני היה מנכ"ל המחלקה לעלייה וקליטה בסוכנות היהודית.
הוא בוגר ישיבת נתיב מאיר וישיבת כפר חסידים.
שירת בצנחנים והיה ממשחררי ירושלים במלחמת ששת הימים.
דובדבני הוא בעל תואר ראשון בהיסטוריה של עם ישראל ומינהל חינוכי ותואר שני בסוציולוגיה של החינוך, שניהם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
דובדבני שימש במספר תפקידים בסוכנות היהודית במשך כעשר שנים.
בשלוש השנים האחרונות עד 1977 היה שליח בצרפת.
לאחר מכן היה מזכ"ל תנועת בני עקיבא העולמית בשנים 1977–1991. בתחילת שנות ה-80 היה פעיל בחוג איתנים שהיה סמן ימני במפד"ל.
היה גם מנהל המחלקה לחינוך לא פורמלי במכללת אורות ישראל.
ב-1991 עבר להסתדרות הציונית העולמית ושירת כמנהל החטיבה להתיישבות.
בהמשך היה גם יושב ראש עמית של קק"ל.
חבר בחבר הנאמנים של הסוכנות היהודית מאז אוקטובר 1991. ביוני 2010 נבחר פה אחד כיושב ראש ההסתדרות הציונית העולמית.
ב-2020, בקונגרס הציוני הל"ח, נבחר במקומו יעקב חגואל.
נשוי לדינה, לזוג ארבעה ילדים.
אחד מבניו נשוי לבתו של הרב הלל פלסר.
הרב אברהם דב אוירבך (כ"ו בטבת ה'תרצ"ה, 1 בינואר 1935 – א' באלול תשפ"א, 9 באוגוסט 2021) היה אב"ד בעיר טבריה.
נולד בשכונת שערי חסד בירושלים, לרב שלמה זלמן אוירבך ולחיה רבקה לבית רוחמקין.סנדקו היה הרב קוק.
למד בישיבת עץ חיים והחל משנת תשי"ב בישיבת סלבודקה בבני ברק.
בא' באלול תשט"ז (1956) נישא ליפה מרים, בתו של הרב אשר זאב ורנר, אב"ד טבריה וחסיד סלונים.
לאחר נישואיו התגורר בירושלים ולמד בכולל של הרב רפאל רייכמן.
בשנת תשי"ח (1958) לאחר פטירת חותנו, נבחר הרב אוירבך לכהן תחתיו.
המינוי נעשה על דעת משרד הדתות ואושר בידי הרבנות הראשית.
בשנת תשכ"ה (1965) סיים בהצטיינות את מבחני הדיינות של הרבנות הראשית.
בשנת ה'תשכ"ו החל לשמש כר"מ בישיבה הספרדית "רבי מאיר בעל הנס" בטבריה.
בשנת ה'תשל"ח (1978) נסמך לדיינות בידי הרבנות הראשית.
לרב אוירבך, אשר כונה לעיתים "רבה של טבריה" אולם לא שימש כרבה הרשמי של העיר, אך בפועל הייתה לו השפעה רבה על חיי הדת בעיר, ורבנים מאזור הצפון נהגו לפנות אליו בשאלות הלכתיות סבוכות.
בתי מלון בטבריה שתחת השגחת הרב אוירבך, מקובלים על חלקים מהציבור החרדי על אף שאין להם תעודת כשרות של בד"ץ אלא כשרות מקומית בלבד.
גם מערך כשרות בתחום השחיטה מקובל על חוגים מסוימים בציבור החרדי.
בשנת השמיטה תשנ"ד שימש כאב בית הדין של אוצר הארץ של חברת תנובה, ועמו הרב יעקב אריאל והרב בנימין אדלר.
הרב אוירבך נפטר ביום א' באלול ה'תשפ"א (9 באוגוסט 2021) לאחר שסבל מדלקת ריאות, ונקבר בבית העלמין הישן בטבריה.
לאחר פטירתו הקימו תלמידיו ומקורביו כולל לזכרו בשם " אברהם דב".
אשתו, הרבנית מרים (נפטרה תשפ"ג–2022), ניהלה בית ספר מקצועי לבנות תחת בית יעקב.
בנו, הרב אהרן יוסף - הוא ראש כולל "אור המאיר" בבני ברק ומחבר ספרים תורניים, שבגינם זכה בפרס לספרות תורנית בני ברק, לאחר פטירת אביו הוא נקרא למלא את מקום אביו ברבנות העיר.
בנו, הרב אריה ליב - ר"מ וראש קיבוץ בישיבת מיר מודיעין עילית ורב בית כנסת בשכונת הר נוף.
חתנו, הרב שלמה זלמן דרוק - רב שכונת תל ארזה בירושלים ומרבני ישיבת חברון
נכדו, הרב אשר זאב דרוק מרבני ישיבת מיר וישיבת טלזסטון של הרב שפירא
פתחי אברהם – ליקוטים מכתביו על המועדים, סוגיות הש"ס והתורה, יצאו לאור בהוצאת בית הכנסת המרכזי בטבריה.
עד כה נדפסו במסגרת הסדרה שמונה כרכים: הגדה של פסח (תשע"ה; מהדורה חדשה בתשפ"ב), חנוכה ופורים (תשע"ו), ראש השנה־יום הכפורים (תשע"ו), ברכות־זרעים־מועד (תשע"ז), מועדים (תשע"ח), בראשית־שמות (תשע"ח), ויקרא־במדבר־דברים (תשע"ח), נשים־נזיקין (תשע"ט).
שו"ת הגראד"א – תשובות הגאון הרב אברהם דב אוירבך – בשנת תשע"ה הוציא לאור הרב שלמה אבינר את הספר, המכיל כמאתיים תשובות לשאלות ששאל אותו הרב אבינר בין השנים תשל"א-תשמ"א, כאשר שימש הרב אבינר כרב של קיבוץ לביא ואחר כך של מושב קשת.
כן נוספו שמועות של הרב אוירבך על גדולי ישראל המלוקטות מספרים.
הרב אברהם דב אוירבך (כונה: ר' ברל; תרפ"ו, 1925 – כ"ה באדר ב' תשס"ח, 1 באפריל 2008) היה רבה של שכונת בקעה בירושלים וראש ישיבת אור שמח.
נולד בשכונת שערי חסד לרב חיים יהודה לייב אוירבך.
אחיו הבכור הוא הרב שלמה זלמן אוירבך.
בסוף שנות הארבעים נישא לשרה רבקה פרנק, בתו של הרב זאב פרנק מירושלים ונכדתו של הרב יהודה לייב פרנק.
בשנת 1965, לאחר פטירת הרב עקיבא גרוס, רבה הקודם של שכונת בקעה, מונה תחתיו הרב אוירבך.
באותן שנים הייתה שכונת בקעה מורכבת ברובה מעולים חדשים מצפון אפריקה ושירותי הדת בה לא היו מפותחים.
הרב אוירבך, שנחשב הדמות הרוחנית הדומיננטית בשכונה, התמסר לתפקידו והשפעתו על התושבים הייתה רבה.
במשך שנים נהג הרב אוירבך ללכת רגלי בשבתות מביתו בשכונת אונסדורף שבצפון העיר אל שכונת בקעה שבדרומה, ולשהות במחיצת תושבי השכונה.
בשנות השמונים התמנה לכהן כראש ישיבת אור שמח לחוזרים בתשובה.
עם היותו בן היישוב הישן, הצליח הרב אוירבך להתחבב על תלמידיו, בהם גם דמויות ידועות מעולם הבידור הישראלי.
כמו כן שימש ראש כולל "חכם לב" של הישיבה למקובלים שער השמים, שהוקמה על ידי אביו.
נפטר בשנת תשס"ח, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
חתנו הוא הרב יחיאל מיכל שטרן, רבה של שכונת עזרת תורה ומחבר ספרים פורה.
אמרי אברהם: חידושים וביאורים בהלכות נידה
הרב אברהם דב לוין (כ' באב ה'תש"ח, אוגוסט 1948 – י"ג באלול ה'תשע"ט, 13 בספטמבר 2019) היה אב בית דין לדיני ממונות בירושלים.
נולד בירושלים בתקופת מלחמת העצמאות לרב ברוך יצחק לוין ולזהבה, בת הרב אברהם יצחק טיקוצ'ינסקי, בעת שהתגוררה משפחתו בביתו של הרב מבריסק לאחר שנאלצה לעזוב את מקום מגוריה בשכונת מקור חיים ששכנה באזור ספר.
הסנדק שלו היה הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג.
למד בתלמוד תורה "יבנה" בירושלים, בישיבת תפארת צבי ובישיבת פוניבז'.
בשנת תש"ל עבר לישיבת בריסק בירושלים, ששכנה בבית שבו נולד.
היה מתלמידי הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק מירושלים.
בשנת תשל"א נישא לצפורה, בת הרב אברהם שוורץ, משגיח בישיבת אור ישראל.
לאחר נישואיו התגורר בבני ברק ולמד בכולל תפארת ציון ובכולל לדיינות "שבט מיהודה" בתל אביב בראשות הרב אפרים בורודיאנסקי והרב חיים גדליה צימבליסט.
בשנת תשל"ב שימש בבית ההוראה של הרב נסים קרליץ בבני ברק.
בשנת תש"מ עבר בחינות לדיינות ברבנות הראשית, וקיבל כושר לרבנות מהרבנים הראשיים לישראל הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא והרב מרדכי אליהו.
בשנת תשמ"ט כיהן תקופה קצרה בראשות קבוצת אברכים במוסדות באבוב בבת ים.
כאשר נפטר אביו באלול תשמ"ט עבר למלא את מקומו בראשות כולל "ישיבת מקור חיים", וכן מילא את מקומו כדיין בבית הדין לדיני ממונות בירושלים.
משנת תש"נ נשא בכמה תפקידים ברבנות ירושלים.
תחילה כיהן כרב הממונה על נישואי עולים חדשים.
משנת תשנ"א רב שכונה בירושלים.
משנת תשנ"ב - אב בית דין לממונות ולבירורי יהדות; משנת תשנ"ה - מנהל אגף הנישואין; ומשנת תשס"ה - רב ופוסק כללי.
בשנים תשנ"ח – תש"ס השתתף כחבר בוועדה לבירור יהדות לעולי מדינות חבר העמים ברבנויות המקומיות בני ברק ובאר שבע.
בשנת תש"ס הקים את מערכת רישום הנישואין של "שארית ישראל" בבני ברק.
בין השנים תש"ס – תשס"ה כיהן כרב מחלקת הנישואין במועצה הדתית בפתח תקווה.
עמד בראש "בית דין ירושלים לדיני ממונות ובירורי יהדות", השוכן ברחוב חיי אדם בירושלים, שהוקם בשנת תש"ס.
הרב לוין טען כי המועצות הדתיות נכנעות לתכתיבים ממשלתיים ואינן מקפידות כראוי על בירור יהדות במערך הרבנות, דבר שהוביל לדבריו לפיצול ויצירת רשימות יוחסין בקהילות יהודיות שונות.
בשנת תשע"ו (2016) החל בשיתוף פעולה עם ארגון 'מבוי סתום' בראשות בתיה כהנא דרור להפעלת מיזם נישואים פרטי.
הרב לוין חתן פרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת תשס"ח (2008).
ערך ופרסם עשרות מאמרים בכתבי העת המעיין, "צהר" ועוד, וכן בספרי "הלכה ורפואה".
סדרת "פסקי דין" שלו מופיעה בפרויקט השו"ת.
בין השנים תש"מ – תשנ"ג היה מעורכי האנציקלופדיה התלמודית, בעיקר בסדר טהרות ובחלק חושן משפט שבשולחן ערוך.
בנו, חיים מרדכי, נפטר בגיל 38 בשנת תשע"ד, אחרי מחלה ארוכה.
עבודת לוי, על מסכת זבחים, בני ברק, תשל"ו
פסקי דין בדיני ממונות ובבירורי יהדות (ארבעה עשר כרכים), תשנ"ג – תשע"ה
פסקי דין א – ב, תש"ס
סדר מכירת חמץ ובהמה המבכירה לגוי כמנהג רבני ירושלים, ניסן תשס"ה
רבי אברהם בן מאיר דה-בלמש (באיטלקית: Abramo di Balmes; 1440, לצ'ה, ממלכת נאפולי – 1523, פדובה, הרפובליקה של ונציה), מכונה לעיתים הבלמשי, היה רופא, סופר מתרגם ומדקדק עברית יהודי-איטלקי יליד ממלכת נאפולי בן המאה ה-16. חיבר את הספר "מקנה אברם" וכן תרגומים רבים.
גם מובא בספר הקבלה "תפארת אדם" של יעקב צמח, תלמיד מהרח"ו, ופעמים רבות בספר "מנחת שי".
דבלמש זכה להכרה בעולם הנוצרי עקב תרגום מעברית ללטינית של ספרים של גדולי הרוח המוסלמים של ימי הביניים שתורגמו לפני כן מערבית לעברית על ידי יעקב בן מכיר אבן תיבון.
בכך תרם דבלמש לתהליך הגישור בין תור הזהב המוסלמי של ימי הביניים לבין תקופת הרנסאנס הנוצרית.
בין התרגומים החשובים ביותר של דבלמש ללטינית נכלל ספרו של אבן אל-היית'ם על אסטרונומיה וכן אחד מחיבורי הפילוסופיה החשובים של אבן באג'ה.
דבלמש היה רופאו האישי של הקרדינל דומניקו גרימני .
דבלמש נפטר ב-1523 בעיר פדובה, שבאוניברסיטה שלה לימד.
הרב אברהם דב הלוי ברומברג (נולד ~1950) הוא ראש ישיבה ופוסק הלכה אמריקאי, ראש ישיבת "שער התלמוד" בלייקווד, ניו ג'רזי.
בעבר כיהן כר"מ ואחר כך כראש ישיבה בישיבת בית התלמוד בארצות הברית .
הרב ברומברג נישא לחנה בת הרב בנימין ציילברגר, ראש ישיבת בית התלמוד , ונכדת הרב ישראל חיים קפלן.
כיהן כר"מ בישיבת בית התלמוד מאז שנות ה-80 של המאה ה-20 ובהמשך התמנה לכהן כאחד מראשי הישיבה.
בעשור הראשון של המאה ה-21 התמנה כראש ישיבת "שער התלמוד" בלייקווד שבניו ג'רזי.
בשנת 2002 נמנה כאחד מחברי בית דין מיוחד שהתיר את אחת מעגונות אסון מגדלי התאומים, על סמך שילוב של תוצאות בדיקת DNA והקלטת שיחת טלפון שהוצגה כהוכחה לכך ששהה בקומה ה-105. היתר עגונה זה זכה לאישורו של הרב יוסף שלום אלישיב.
יחד עם ראשי ישיבות אחרים היה מעורב בניסיונות לפתור את מה שכונה "משבר השידוכים ברחוב החרדי-אמריקאי".
יחד עם חבריו חתם על מכתב הקורא לבחורים חרדים להינשא לבחורות בנות גילם, ועל מכתב הקורא לאפשר לבחורים לצאת לפגישות שידוכים בגיל צעיר יותר ממה שהיה מקובל.
אברהם דוב גרינבוים (נהגה גם: "אברוּם דׂויב"; נולד ב-1979) הוא עיתונאי, עורך, פובליציסט ובעל טור חרדי-ישראלי, לשעבר עורך ביטאונה של תנועת ש"ס "הדרך" עורך "בקהילה", משמש גם כרב הקמפוס החרדי בגן יבנה, שלוחת המכללה האקדמית אשקלון.
נולד בניו יורק להורים יוצאי פולין.
אמו היא בתו של הרב מאיר מנדלסון מוורשה משמר תורת אדמו"רי ראדזימין ורבה של שכונת רמות פולין בירושלים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 עלתה משפחתו ארצה והתיישבה בירושלים.
כאן למד גרינבוים במוסדות גור, השתלם בהוראה, והתקרב אל רבו הפני מנחם מגור, שגרינבוים מרבה להזכירו במאמריו.
לצד לימודיו בכולל להוראה ודיינות, החל להשתלב בעריכת ספרים תורניים.
במסגרת זו היה בחבר עורכי כתביו של הרב אריה לייב צינץ מווארשה.
ב-2008 החל לערוך את המגזין החרדי-חסידי "עולם החסידות" שתחת ידיו שודרג ושמו שונה ל'מורשה'.
ב-2009 מונה לסגן עורך של המגזין החרדי בקהילה שבו כתב בשלל שמות עט.
במסגרת זו ערך ראיונות עם מנהיגי הציבור החרדי בישראל ומחוצה לה ועם ראשי המדינה כמו שמעון פרס וראובן ריבלין.
ב-2012, עם עזיבתו של העורך בנימין ליפקין, קודם גרינבוים לתפקיד העורך הראשי של העיתון.
באותן שנים נהג לפרסם טור פובליציסטיקה בשם "הישורת האחרונה" שלא פעם עורר פולמוסים וזעם תקשורתי.
ב-2016 הודיע על סיום תפקידו בעיתון ונטילת פסק זמן מהעיתונות.
עם פרישתו עבר לכהן כרב השלוחה החרדית של המכללה האקדמית אשקלון - הקמפוס החרדי למצוינות בגן יבנה תחת הכוונת הרב יצחק דוד גרוסמן.
גרינבוים נמנה עם חברי ההנהלה בארגון הגג של "מפעלות הרב גרוסמן".
ב-2017 נקרא על ידי ראש תנועת ש"ס אריה דרעי להקים ולערוך את מגזין התנועה הדרך, תפקיד שבו כיהן עד שנת 2025. בד בבד הוא מפרסם טורים קבועים בירחון הישראלי "ליברל" שבו הוא מציג את עמדות הציבור החרדי.
כך גם מפרסם טור קבוע בשפה האנגלית בעיתון "המודיע" המתפרסם בארצות הברית.
לצד זה הוא מרבה לפרסם טורי דעה לא קבועים בשלל המדיות הישראליות.
ב-2020 השתתף גרינבוים בסדרה נייעס על עולם התקשורת החרדי.
בפברואר 2025 פרש מתפקידו כעורך עיתון "הדרך" לטובת תפקיד עורך ראשי בהוצאת הספרים 'צוף ספרים' והוחלף בשמעון ליברטי.
גרינבוים נשוי ומתגורר בבית שמש.
טוריו הפובליציסטיים של גרינבוים - הידועים בסגנונם הנשכני - עוררו לא פעם ביקורת וסערה תקשורתית.
במקרה קיצון אף הביאו את הנפגעים לערוך מעמדים של שריפת העיתון.
ב-2015, בעקבות הבחירות לכנסת העשרים, עורר זעם כשכתב שראוי לארגוני החסד החרדיים לא להעניק תרומות לאלו שלא מצביעים לרשימות החרדיות.
בעקבות הסערה, פרסם טור הבהרה נוסף שבו ריכך את דבריו.
ב-2016, לקראת יום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, פרסם מאמר באתר "וואלה" על תרומתם של בחורי הישיבות לביטחון ישראל שבו טבע את המונח "לוחמי התורה".
במאמר שכתב באתר "כיכר השבת" הסביר גרינבוים את הצורך בעיתונות נפרדת לכל מגזר וקרא לש"ס לייסד עיתון יומי משלה.
בריאיון לאתר האינטרנט של רדיו קול חי חשף גרינבוים שבעברו הסיר ברגע האחרון ריאיון של אחד ממועצת חכמי התורה שבו נמתחה ביקורת על הרב עובדיה יוסף.
ב-2017, כאשר פורסם שהוא עתיד לערוך את ביטאונה של תנועת ש"ס, "הדרך", קמה מחאה מטעם קבוצה מנאמניו של הרב שלמה משה עמאר שניסו לסכל את המינוי, בטענה שגרינבוים כתב בעבר דברים שעשויים להשתמע כפגיעה ברבם.
במאמר שכתב בעקבות מגפת הקורונה בישראל והשפעתה על הישיבות החרדיות, הציע לשקול מחדש את מודל 'הישיבה לכול' בציבור החרדי.
אברהם לייב דה ליאו (27 באוקטובר 1898 – 20 באוקטובר 1985, ה' בחשון ה'תשמ"ו) היה מהנדס מים ישראלי וממתכנני המוביל הארצי.
דה ליאו נולד בהילברסום, הולנד.
לאחר מלחמת העולם הראשונה הוא השתתף בהכשרה של החלוץ בהולנד.
בשנת 1924 עלה לארץ ישראל ועבד כמהנדס בתל אביב.
זמן מה הוא עבד עבור חברת החשמל.
דה ליאו היה מראשוני מפעל ים המלח, מנהל עבודה בסדום ומעוזריו של נובמייבסקי.
בשנות ה-40 היה דה ליאו מהנדס בחברת אשלג ארץ-ישראלית.
במסגרת זאת הוא חקר יחד עם יהודה ליאו פיקרד את נחל זרד בשנת 1942 ויצא בראש משלחת חקר של החברה לאילת בשנת 1944. ביולי 1948 הוא הגיש לשר האוצר מסמך סודי בו דרש להקים ועדת חקירה לבירור כישלונה של החברה בפיתוח אוצרות ים המלח.
בין השאר טען דה ליאו שהחברה "מעולם לא האמינה במדינה העברית ואף לא מאמינה בה כיום".
הוועדה אכן הוקמה ודה ליאו היה חבר בה.
הוועדה קבעה שחברת האשלג כשלה והמליצה להלאים את החברה.
בשנות ה-50 היה דה ליאו מנהל בחברת תה"ל ובין השאר ניהל לזמן מה את סניף תה"ל בירושלים.
בשנת 1957 הציע את התוכנית של המוביל הארצי שהתבססה על שאיבת מים מהכנרת עצמה, ולא ממקורות הירדן, במטרה למנוע את המלחת הכנרת.
בשנת 1959 מונה לחבר במועצת המנהלים של מפעלי ים המלח.
בשנת 1957 נתמנה לראש המחלקה להנדסה חקלאית בטכניון במקום וולטר קליי לאודרמילק.
בהמשך היה ראש המחלקה להידרוטכניקה בטכניון.
כן היה מנהל המעבדה ההידראולית בטכניון.
בשנת 1963 נתמנה לראש הקתדרה ע"ש דוד סיגל.
בשנת 1953 השתתף במשלחת סיוע ישראלית מטעם האו"ם לציילון.
בשנת 1963 היה חבר בוועדה לקביעת מדיניות חיפושי נפט של ישראל בראשות יגאל ידין ובוועדה לעניין כריית זיפזיף.
בינואר 1963 המליצה ועדה בראשותו להקים בתי ספר להנדסאים וטענה שיש עודף מהנדסים לעומת הנדסאים בישראל.
דה ליאו היה נשוי למרים לבית גרזון.
היה להם בן יחיד, סרן , שנפל בעת שירותו הצבאי בשנת 1952.
אברהם דה אוליביירה (בהולנדית: Abraham de Oliveira; 4 במאי 1880 – 26 במרץ 1943) היה מתעמל אולימפי יהודי-הולנדי באולימפיאדת לונדון (1908), שנספה בסוביבור.
אחד מארבעת חברי נבחרת ההתעמלות ההולנדית שנרצחו בשואה.
דה אוליביירה נולד וגדל באמסטרדם, בן למשפחה יהודית, בנם של אסתר רוזבום ויוז'ף יסורון דה אוליביירה.
באולימפיאדת לונדון (1908) סיים דה אוליביירה ביחד עם חבריו לנבחרת בתחרות הקבוצתית במקום שביעי.
איזידור כאודקט, אברהם מוק ויונס סליר חבריו לנבחרת ההתעמלות אף הם ניספו בשואה.
רבי אברהם דב פופל (י' באלול ה'תרכ"ה/ה'תרכ"ט, 1 בספטמבר 1865 – ד' בשבט ה'תרפ"ג, 21 בינואר 1923) היה רב ליטאי, רב העיירות האנושישוק ומריאמפול.
כיהן כיו"ר אגודת הרבנים, ויו"ר אגודת ישראל בליטא.
נולד לליב ורבקה פופל בהאנושישוק שבפלך קובנה.
בצעירותו למד ב"קיבוץ הפרושים" שבעיירתו.
החל משנת ה'תרנ"ז, כיהן כרבה של עיר הולדתו האנושישוק.
בשנת ה'תרס"ה (1905) עבר להיידוצישוק, ולאחר מכן למריאמפול, שם מונה לרב העיר, במקום קודמו רבי אליהו קלצקין שמונה לרבה של לובלין.
במריאמפול עסק בפעילות ציבורית בקהילה היהודית, והשתתף באסיפות ובמוסדות הקהילה היהודית.
בנוסף, כיהן כסגן נשיא הוועד הלאומי וכיו"ר אגודת ישראל בליטא.
רבי אברהם דב היה גם מתומכי הארגונים הציוניים, ומיוזמי הקמת הגימנסיון העברי בעירו, שהיה הגימנסיה הראשונה בליטא ששפת ההוראה הבלעדית בה הייתה עברית.
נאומו בסיים נגד עונש המוות התפרסם בכל רחבי ליטא ועורר הדים רבים.
נפטר בד' בשבט ה'תרפ"ג, במשך ימי השבעה ביקרו בעירו אורחים רבים בהם צירי הפרלמנט הליטאי.
על פי תיאורים כ-100 רבנים הספידו את הרב פופל בימי השבעה.
אברהם דה-וולף (27 בפברואר 1878, דלדן – 2 ביולי 1943, סוביבור) היה רב ופוסק הלכה הולנדי, וכיהן כרבה האחרון של קהילת יהודי אלקמאר.
דה-וולף נולד ב-1878 בדלדן שבהולנד.
הוריו היו שלמה דה-וולף והנדרינה לבית דה-ליאו.
דה-וולף למד תאולוגיה בסמינר היהודי ההולנדי באמסטרדם.
לאחר מכן מצא עבודה כרב באמרספורט.
משנת 1913 היה רב וחזן בקהילה היהודית באלקמאר, ובאותה שנה נשא לאישה את ברטה נוח.
לשניים נולדו 5 ילדים - שלמה, מרלינה, אליזה, בטסי וססיליה.
ב-1923 דה-וולף, אשתו וילדיו עברו לגור בבית הרב הצמוד לבית הכנסת בהופסטראט שבעיר.
בין שלל תפקידיו היה אחראי על ענייני הדת של הקהילה, וניהול פעיל בארגונים יהודיים רבים, כולל הוועדה המקומית לפליטים יהודים בשנות ה-30.
עם הכיבוש הנאצי של הולנד במלחמת העולם השנייה, הפך הוועד המקומי לפליטים לנציגות אלקמאר של המועצה היהודית.
ב-5 במרץ 1942 גורשו כל היהודים מהעיר, ודה-וולף מצא מחסה באמסטרדם, בביתה של ביתו אליזה, בעלה אברהם אייזרקופר ושני ילדיהם.
דה-וולף הצטרף למועצה היהודית באמסטרדם, ותפקידו זה אפשר למשפחתו להמשיך ולהתגורר בעיר עד מאי 1943. ב-26 במאי נשלחו אברהם וברטה למחנה וסטרבורק, וחודש לאחר מכן, ב-29 ביוני 1943, הם הועברו לסוביבור, והומתו בגז ב-2 ביולי 1943, שניהם בני 65.
מבין ילדיו שרדו את השואה רק ססיליה, שלמה, ומרלינה.
ססיליה הייתה חלק מקבוצת מגורשים שנפדתה על ידי חברת פיליפס, ולאחר המלחמה היגרה לאוסטרליה.
מרלינה עלתה לישראל, עבדה כאחות, ומתה ב-1951. בנו שלמה ששרד כתב מאוחר יותר ספר על משפחתו לפני השואה.
ב-2023 הונצח שמו על האנדרטה לקורבנות היהודים מאלקמאר מול תחנת הרכבת שממנה גורש.
אברהם דוב דובזביץ (או דובזעוויץ, באנגלית: Abraham Baer Dobsevaye; י"ג בתשרי תר"ד, 17 באוקטובר 1843, פינסק – י"ד בשבט תר"ס, 14 בינואר 1900, ניו יורק) היה הבראיסט, פובליציסט ופרשן יהודי רוסי - אמריקאי.
נולד בפינסק, עיר במחוז ברסט שבבלארוס של ימינו, שהייתה בית יוצר לאנשי ההשכלה, לאביו רבי יוסף עזרא, תלמיד חכם ומלומד בתורה.
כבר בגיל 13 חיבר פירוש לשיר השירים, דבר שהעיד על כישרונו הספרותי המוקדם.
לצד לימודי הקודש, רכש השכלה כללית והתמחה בשפה העברית, ספרותה ודקדוקה.
בשנת 1861 עבר ליקטרינוסלב (כיום דניפרו שבאוקראינה), שם שימש כמורה לעברית, בין תלמידיו היו שמעון יהודה סטניסלבסקי.
והחל לפרסם מאמרים בכתבי עת עבריים כמו "המליץ", "המגיד" ו"לבנון".
בשנת תרל"א (1870) פרסם את ספרו הראשון, "ספר המצרף", באודיסה – אוסף של פירושים רציונליים לפסוקים מהאגדה, בו בקש להראות את ההגיון באגדות חז"ל והתאמתם לפשט הכתובים.
בשנת 1874 התיישב בקיוב, שם שימש כמורה פרטי בבתי משפחות אמידות, ובהן משפחת אליעזר ברודסקי.
במהלך תקופה זו עסק גם בלימוד שפות שמיות וחקר את הנוסח השומרוני של התורה.
בשנת 1890 הוציא לאור את ספרו "לא דובים ולא יער" בברדיצ'ב, שבו מתח ביקורת על הספר "המפתח" של משה אהרן שצקס ויצא להגנתו של אליעזר צבי צווייפל נגד ביקורתו של שצקס, בספרו טען כי שצקס העתיק את תוכן הספר מחצקל סלוצקר.
בסוף 1890 ביקר בווינה הודות לסיוע כספי שקיבל מאלעזר שולמן מקייב המשיך לניו יורק.
בשנת 1891 היגר עם משפחתו לארצות הברית והשתקע בניו יורק ובה קיווה למצוא לעצמו פרנסה בכבוד.
התמודד עם קשיים כלכליים, בשנת 1894 ניסה להקים בית ספר עברי יחד עם המשורר דוליצקי.
הוא היה חבר בחברת מפיצי ספרות ישראל באמעריקא, שבין ראשיו היו יהודה דוד אייזנשטיין וכתריאל צבי שרהזון, והוא מוזכר כאחד העורכים בגיליון הראשון של הירחון נר המערבי.
ולקראת סוף חייו השתתף בעריכת האנציקלופדיה היהודית באנגלית תחת הנהגתו של איזידור זינגר.
הוא המשיך לכתוב ולפרסם ב"העברי", "נר המערבי" ובכתבי עת ביידיש, ובהן "יודישע גאזעטען", וחלק ממכתביו התפרסמו ב"המודיע לחדשים" (ניו יורק, 1900).
השתמש בשם העט נ.ש.ק., שהוא סופי תיבות של שמו אברהם בער דובזביץ, אך עם החלפת האותיות באותיות הבאות אחריהן באלפבית העברי.
לדוגמה, האות נ' מחליפה את ם', ש' מחליפה את ר', וק' מחליפה את ץ'.
דובזעוויץ היה פעיל בתנועה הציונית.
דובזביץ השאיר אחריו כתבי יד רבים שלא פורסמו, בהם מחקרים על המסורה, על התורה השומרונית ועל הומור בספרות היהודית העתיקה.
קטעים קצרים מהעבודה האחרונה פורסמו בארצות הברית.
אברהם דוב דובזביץ נפטר ביום ראשון, תשע בבוקר, י"ד בשבט תר"ס, 14 בינואר 1900, בניו יורק.
והובא לקבורה בבית העלמין יוניון הילס.
בהלווייתו השתתפו מאות אנשים, עדות להערכה שרחשה לו הקהילה היהודית המקומית.
בין האנשים שהספידו אותו הוא, הרב משה שמעון זיוויץ.
ראדין הספידו, ואמר שהוא כעין שי"ר, שד"ל, ורייפמן.
והניח אחריו את אשתו שרה בת גיטל לבית טיקוצקי ושבעה יתומים, וביניהם אחד מבניו שהיה אילם.
ידידיו אספו כסף למען אלמנתו וילדיו.
המשורר מנחם מנדל דוליצקי כתב שיר לחקוק על מצבתו (שלא נחקק):
אברהם "פשה" דשא (פָּשָנֶל) 6 בנובמבר 1926 – 28 באפריל 2004) היה אמרגן, מפיק מוזיקלי, מנהל תיאטרון, מפיק קולנוע ומגלה כישרונות.
הקים והפיק את להקת הבידור המצליחה הגשש החיוור.
חתן פרס התיאטרון הישראלי על מפעל חיים.
פשנל נולד בארץ ישראל בשם אברהם גרינברג, לעדינה גרינברג, עולה מליטא, ופנחס גרינברג, יליד הארץ, לאחר קשר קצר בין השניים.
גדל עם אמו בדחק במרכז תל אביב, כשהם נודדים מבית לבית.
היה פוגש באביו רק לעיתים, כיוון שאביו נישא והקים משפחה אחרת.
בגיל 16 זייף את אישורה של אמו, התנדב לצבא הבריטי ושרת בחיל התובלה; שם קיבל את הכינוי "פשנל".
לאחר שחרורו החל לעבוד כנהג מונית, ועִברת את שמו ל"דשא".
בתקופה זו חלק את מגוריו במרתף תל אביבי עם אריק לביא.
במהלך עבודתו נזדמן לו להיות אחד מנהגי המוניות שעמדו לשירות התיאטרון הקאמרי.
בתקופה זו התיידד עם שייקה אופיר, שאותו ואת שני חניכיו עמוס אריכא וזיוה רודן שחקני להקת הפנטומימה, הסיע להופעות ברחבי הארץ.
לימים עברה ידידותם של פשנל ושייקה לפסים מקצועיים, ופועלם המשותף הניב הישגים חשובים בתחום התיאטרון.
בשנת 1956, כשתיאטרון זירה נקלע למשבר ניהולי וכספי, פנה מייסדו ומנהלו, הבמאי מיכאל אלמז, לפשנל והציע לו לנהל ביחד את התיאטרון, ששחקניו לא קיבלו את שכרם מזה זמן רב.
לאחר זמן קצר הבין פשנל כי מחזות מודרניים מדי משל בקט, יונסקו ושון או'קייסי לא יוכלו להניב רווחים גדולים.
לפיכך יזם שינוי באופיו האמנותי והניהולי של התיאטרון, כדי שיוכל לעמוד בהתחייבויותיו הכספיות המינימליות.
ההצגות הפכו לעממיות, ונחשפו לציבור הרחב באמצעות פרסום אגרסיבי שיזם פשנל, ואשר נחשב לעיתים למקורי ונועז.
בעקבות תמורות אלה שחלו באופיו של התיאטרון ובדרך ניהולו, הוא הפך לרווחי.
בעיקר תרמה לגידול בהכנסות ההצגה פרנסואה ראש גזר וההצגה "מוישה וינטלטור" בכיכובו של יעקב בודו, שזכו להצלחה גדולה.
תיאטרון זירה במתכונת של 'תיאטרון מודרני' מוביל דעך לקראת סוף שנות החמישים, ומיכאל אלמז היגר לאנגליה שם עבד בבי.בי.סי., ואילו פשנל בנה את עצמו כמפיק עצמאי.
בשנת 1958 נמנה עם מייסדי להקת "בצל ירוק", בעזרת הלוואה שקיבל מאורי זוהר וחיים טופול, שאותם פגש ליד קפה כסית.
ב-1960 הקים גם את להקת "התרנגולים".
עם אורי זוהר הקים את משרד ההפקות "התיאטרון העממי".
ב־1964 הגה רעיון של להקת בידור ישראלית חדשה ומקורית, שאותה ייסד עם שלושה שחקנים כמעט אלמונים, שנודעו לימים כשלישיית "הגשש החיוור": גבריאל בנאי (גברי), ישעיהו לוי (שייקה), וישראל פוליאקוב (פולי), שלושתם יוצאי להקת התרנגולים.
השלישייה פעלה במשך יותר מ-30 שנה בתיאטרון ובקולנוע וזכתה להצלחה רבה.
לפשנל היה חלק משמעותי בכל מערכון ויצירה של הגששים, והוא תרם לגיבושם.
הזדהותו עם "הגשש החיוור" הייתה כה גדולה, עד כי בחר לקרוא לבנו בשם "גשש".
ב-1966 שירם של הגששים, "שיר הטלפון", הגיע למקום הראשון במצעד הפזמונים.
באותה שנה הכיר את אשתו ניצה, בת 22 באותה עת.
כעבור שנתיים נולדה בתם הבכורה, שירילי (שנקראה על שם השיר "שירי לי כי טוב").
ב- 1968 הצטרף למשרדו יוסי פלג כעובד מן המניין ולאחר כשנה מונה למנהלו של המשרד ומנהלה של שלישיית "הגשש החיוור".
לאחר כמה שנים נוספות צורף כשותף במשרד.
באותן שנים הפיק את הסרטים "כל ממזר מלך", "השכונה שלנו", "התרוממות" ו"התרנגול".
בסוף העשור צירף את המחזאי נסים אלוני לצוות הכותבים של הגשש החיוור, שילוב שהניב את התוכניות "סינימה גשש" ו"קנטטה לשווארמה".
כעבור שנים רבות, כשהוחלט להעניק את פרס ישראל לשחקני "הגשש החיוור" על "מפעל חיים", מחו הזוכים על כך שפשנל לא קיבל את הפרס לצדם.
בסדרה שהוצגה לאחרונה בטלוויזיה על חייו של פשנל אמר ישראל פוליאקוב: "בלי פשה לא היה הגשש", "הוא המציא אותו, הוא יצר אותו, הוא היה הלב שלו."
בסוף שנות השישים הצטרף למשרדו נעם סמל.
סמל שימש כמנהל הצגה, וכעבור מספר שנים הפך גם הוא לאמרגן והקים את "בידור לעם", חברה בת ל"תיאטרון העממי" של פשנל.
הניסיון שרכש סמל ב"תיאטרון העממי" וב"בידור לעם" הוביל אותו לקריירה ארוכת שנים בבידור ובתיאטרון הישראלי.
בשנות השבעים הפיק את המופעים הראשונים של להקת כוורת, שהפכה להצלחה גדולה.
הלהקה הופיעה באירוויזיון, וזכתה בתואר שיר השנה שלוש שנים ברציפות.
לאחר מסע הופעות בארצות הברית פורקה השותפות עם פשנל.
לאחר מכן הקים את להקת שוקולד מנטה מסטיק שגם היא הופיעה באירוויזיון שנתיים אחרי "כוורת".
אז גם הפיק את הסרט "גבעת חלפון אינה עונה", עם שלישיית הגשש.
בשנים שלאחר מכן, הפיק מחזות זמר עם אורי זוהר וחיים טופול, ביניהם "דבר מצחיק קרה לי בדרך לסואץ", "אוויטה", "יוסף וכתונת הפסים המשגעת" וגרסה חדשה של "כנר על הגג" ב-1997 בשיתוף עם יוכלמן-אשר הפקות.
כמו כן הפיק את המופע "ארץ טרופית יפה" (ב-1977) וגם את "ארץ טרופית משגעת" (ב-1987) ביחד עם מתי כספי, ואת המחזמר "בן המלך והעני" ב-1996.
בין 1994 ל-1997 הפיק פשנל, בהפקה משותפת יחד עם אשתו ניצה ("פשנל וניצה דשא"), את סדרת הטלוויזיה "איצ'ה".
הקומדיה שודרה בערוץ 2 עבור הזכיינית רשת.
בימוי השחקנים בוצע על ידי בתם של מפיקי הסדרה שירילי דשא, ובימוי הסדרה, על ידי בני כרמלי.
בשנותיו האחרונות זכה להצלחה פחותה.
המרירות גרמה לו לבצע מהלכים שגויים, בין היתר הוא רכישת "אולם מקסים" בתל אביב בשנת 1995, שפעל כתיאטרון קטן, ולאחר זמן קצר נחל כישלון למרות השקעותו בשדרוג האולם.
בשנת 1999 שודר בערוץ הראשון, "חיים שכאלה" תוכנית בת שני חלקים על אודות חייו של פשנל עם אורחים רבים, שכללו שחקנים ואמנים אותם הפיק וגילה במהלך שנותיו כמפיק ומגלה כישרונות.
בין האורחים היו חברי הגשש החיוור, ספי ריבלין, חיים טופול, ומשפחתו של פשנל.
פשנל נפטר ברמת גן, לאחר מאבק במחלת הסרטן, והוא בן 77. נטמן בקיבוץ עינת.
הותיר את אשתו ניצה ושלושת ילדיו: שירילי דשא (במאית, עורכת, תסריטאית ושחקנית), גשש (למד משפטים בבלגיה והשתקע שם) ונועז (קולנוען המתגורר בארצות הברית).
בשנת 2007 שודרה בישראל "פשה" - סדרה בת שלושה חלקים, שנוצרה על ידי בתו שירילי דשא, ובה שוחזרה באמצעות קטעי ארכיון וראיונות דרכו המקצועית לאורך יובל שנים.
בסדרה נחשף פשנל במלוא צבעוניותו, החל מילדותו ונעוריו בסמטה פלונית בלב תל אביב הקטנה והציורית ועד לשיאי תהילה בעולם התיאטרון הבידורי.
מעורבותו העמוקה בחוגי הבוהמה התל אביבית מאמצע שנות החמישים ועד למותו.
עיריית תל אביב קבעה לוחית זיכרון בכניסה לבניין בו היה משרד ההפקה שלו, ברחוב דיזנגוף 108.
מכל טוב - חמישה תקליטים ממיטב המערכונים והפזמונים של הגשש החיוור
יוסי בנאי - שיכור ולא מיין (1983)
הגשש החיוור - "בעבור חוקן דולרים" (1985)-שלושה תקליטים
יוסי בנאי - שובו של הסורמלו
רבקה זוהר - סבתא רבקה
הרב אברהם דוד בן אשר וואהרמן מבוטשאטש (בוצ'אץ') בגליציה (1771, ו' באדר ה'תקל"א – 1840, כ"ט בתשרי ה'תר"א), המכונה גם הבוטשאטשר רב, או בעל האשל אברהם - בוטשאטש, או הצדיק מבוצ'אץ', היה רב חסידי ופוסק.
נולד בנדבורנה לרחל בת הרב אברהם רחליס ולאנשל (אשר) וואהרמן.
כילד נבחן אצל רבי דוד שלמה אייבשיץ.
התחתן בגיל צעיר מאוד עם בתו של רבי צבי הירש בן יעקב קרא שהיה רבה של בוצ'אץ' ועבר לגור בבית חותנו, שם התיידד עם ר' חיים מצ'רנוביץ (מחבר "באר מים חיים") שנבחר אחר-כך לרב העיר צ'רנוביץ.
בשנת תקנ"א בגיל עשרים בלבד, התמנה לרבה של יזלוביץ.
באותו זמן התקרב לרבי לוי יצחק מברדיצ'ב ורבי משה לייב מסאסוב.
בשמשו כרב העיר התעמק גם בתורת הקבלה.
בדומה לרבו מברדיצ'וב גם הוא נודע בהתלהבותו בעבודת ה' ובאהבת ישראל.
בשנת תקע"ד (1814) נפטר חותנו, רבי צבי הירש קרא בעל "נטע שעשועים", ורבי אברהם מונה במקומו לרבה של בוצ'אץ'.
נפטר בעודו משמש ברבנות, בכ"ט בתשרי ה'תר"א (1840).
מתלמידיו המובחרים היו רבי אליעזר זאב מבוטשעטש ורבי אורי שרגא פייבל שרייער מברדשין שההדיר והדפיס אף את רוב ספרי רבו.
לעיקר פרסומו זכה בגלל ספריו "אשל אברהם" ו"עזר מקודש" שחיבר על השולחן ערוך.
ספרים אלו (המודפסים ברוב המהדורות כנספח לשולחן ערוך) הם דיונים הלכתיים בדברי השולחן ערוך.
באופן יחסי מודגש הרקע לדיונים ההלכתיים בספרים אלו יותר מספרי אחרונים אחרים.
כדי להבדיל בין אשל אברהם לרבי אברהם דוד ובין אשל אברהם שהוא חלק מהפרי מגדים, מכונה אשל אברהם של רבי אברהם דוד "אשל אברהם - בוטשאטש".
בשנת ה'תשס"ה הוקם מחדש ה'אוהל' על קברו של ר' אברהם דוד בחלק הישן של בית הקברות היהודי בבוצ'אץ', וחודשו המצבות על קבר בנו ישראל אריה לייב, בתו, איידיל שרה רעכיל, (אם-סבתו של יגאל אלון), ונכדו, יצחק, בנו של ישראל אריה לייב.
הרב אברהם דוד מבוצ'אץ' מוזכר בספריו של ש"י עגנון - בן עירו.
אשל אברהם, על שולחן ערוך - אורח חיים, לבוב, ה'תרמ"ו.
אשל אברהם – מהדורא תניינא, בוצ'אץ' ה'תרס"ו.
עזר מקודש על שולחן ערוך אבן העזר, בילגוריי, ה'תרצ"ג.
כסף הקדשים - על שולחן ערוך חושן משפט
דעת קדושים-משמרת הקודש, הלכות שחיטות וטרפות, לבוב, ה'תרל"א.
דעת קדושים, הלכות מזוזה, לבוב, ה'תרנ"ו.
דעת קדושים, הלכות ספר תורה, לבוב, ה'תרנ"ז, מיוסד על הספר "בני יונה" מאת רבי יונה לנדסופר.
הגדה של פסח - עם פירוש אשל אברהם, לבוב ה'תרמ"ז.
ברכת-דוד, על פרשיות חומש בראשית - בדרך קבלה וחסידות, לבוב ה'תקס"ה.
מחזה אברהם, כולל 3 ספרים: "מחזה אברהם" על חמישה חומשי תורה, "חזון דוד" על נביאים וכתובים ו"חזון למועד" על חגי ישראל, לבוב, ה'תרל"ו.
אמרות טהורות סאטו מארה, ה'תר"ץ.
דברי דוד, על התפילה (המשך לתפילה לדוד), קולומיאה, ה'תרנ"ב.
דברי אבות, ביאור על מסכת אבות (לבוב 1876)
יד רמה, פירוש להגדה של פסח, קולומיאה, ה'תרנ"ו.
ברכת אברהם, הלכות ברכות, קולומיאה, ה'תרמ"ח.
מילי דחסידותא, הגהות על ספר חסידים, סיגט, ה'תר"ע.
בנו רבי ישראל אריה ליב.
כיהן לאחר פטירת אביו כאדמו"ר בבוטשאטש.
היה נחשב לגדול בתורה ופוסק בענייני ממונות.
חתן דודו רבי יעקב יצחק מזברז'.
ממלא מקום חמיו בבוטשאטש ורוב החסידים הסתופפו אצלו.
בתו הייתה נשואה לאלתר שוורץ, ממתיישבי ראש פינה.
בנו רבי יעקב יצחק מזברז'.
חתן רבי יוסף יוסקה מלאשקוביץ.
תלמידו של סבו (חותן חותנו) רבי מאיר מפרמישלאן.
כיהן ברבנות בזברז' ואחר כך בפלטיצ'ן ובסוף ימיו ביאסי.
בנו רבי משולם פייביש מפלטיצ'ן (תרי"ד-י"ז בחשוון תש"ח).
ממלא מקום אביו בפלטיצ'ן ואחר כך ביאסי.
בנו רבי שמשון אדמו"ר מבאקוי.
חתנו רבי מאיר מוסקוביץ' אדמו"ר משאץ.
חתנו רבי אלעזר טברסקי, מילא מקום דודו רבי משולם פייביש בפלטיצ'ן.
רבי אברהם דאנציג (ה'תק"ח, 1748 – ד' בתשרי ה'תקפ"א, 1820) היה מחברם של ספרי ההלכה חיי אדם, חכמת אדם ובינת אדם.
נולד בשנת תק"ח לרב יחיאל מיכל בעיר דנציג (בימינו גדנסק שבפולין).
בצעירותו למד אצל הרב יוסף ליברמן מפראג.
בסביבות גיל שמונה עשרה עבר ללמוד אצל הרב יחזקאל לנדא ובאותה תקופה גם התחתן עם שרה בת משה ב"ר עקיבא סג"ל.
לאחר חתונתו עבר לווילנה ועבד כסוחר ובאופן לא רשמי שימש כרב, כאידיאל שאין ליהנות מן התורה.
לאחר שירד מנכסיו בסביבות שנת תק"ע שימש באופן רשמי כרב ודיין בווילנה.
לרב דנציג היו לפחות שלושה בנים ושתי בנות.
בנו משה נפטר בגיל עשרים, והוא קרא לשניים מחיבוריו "מצבת משה" ו"זכרו תורת משה" לזכרו.
הרב אברהם דנציג בא בקשרי משפחה עם משפחת הגאון מווילנה, אחר שבנו רבי יצחק נשא את נכדתו של הגר"א (בת בנו, רבי יהודה לייב).
הוא גילה הערצה רבה לגאון, קרא לו "יחיד בדורו" ופירט את סדר לימודו בתחילת ספרו "זכרו תורת משה".
בספרו חיי אדם הוא משיג על הגר"א מספר פעמים.
בהקדמתו לספרו הבא חכמת אדם הוא מספר שרבים התרעמו על כך, ומשום כך הוא נמנע בספר זה מלהביא מדבריו.
הרב אברהם דנציג קיבל הסכמות לספריו ממספר רבנים, ביניהם ידידו ורבה של וילנה הרב אברהם אבלי פאסוועלער, שגם סייע לו בעריכת ספרו חכמת אדם.
הסכמה נוספת לספרו חכמת אדם קיבל מרבי חיים מוולוז'ין, שאף יעץ לו לערוך את הספר לפי סימני השולחן ערוך, ולא ב"כללים" לפי סדר ענייני.
כן התכתב רבות עם הרב מאיר פוזנר, מחבר הספר בית מאיר.
בשנת 1804 פרצה שרפה בסמוך לבית משפחת דנציג במחסן אבק שרפה, ושלושים ואחד אנשים נספו בה.
לעומת זאת מבני המשפחה רק נפצעו.
הרב אברהם דנציג תיקן לזכר הנס יום חג קבוע וכינהו פולווערפורים - "פורים של אבק שרפה".
ספרו "חיי אדם" נחשב כספר הפסיקה הנחשב ביותר במזרח אירופה עד התפשטות הספר משנה ברורה.
ברחבי ליטא ובלארוס התקיימו בריכוזים היהודיים חבורות מיוחדות בשם "חיי אדם", שמטרתן לימוד משותף, בדרך כלל עם רב או מגיד שיעור בספר "חיי אדם" הלכה למעשה.
בערים רבות היו אפילו בתי כנסת מיוחדים - "קלויז חיי אדם".
נפטר בד' בתשרי ה'תקפ"א, בגיל שבעים ושלוש.
נקבר בבית הקברות היהודי בשניפישוק בווילנה, בו טמון גם הגר"א.
חיי אדם - קיצור הלכות מחלק אורח חיים בשולחן ערוך
נשמת אדם - חלק העיונים מספר חיי אדם
חכמת אדם - קיצור הלכות מחלק יורה דעה בשולחן ערוך
בינת אדם - חלק העיונים מספר חכמת אדם.
קונטרס מצבת משה - בענייני אבלות
זכרו תורת משה - קיצור הלכות שבת
מצות משה - קיצור ספר חרדים
שערי צדק - קיצור מצוות התלויות בארץ
תולדות אדם - פירוש על הגדה של פסח
הרב דאנציג תכנן גם להוציא קיצור הלכות על דיני ממונות בשם משפטי צדק, וקיצור הלכות מאבן העזר בשם בית הנשים.
הוא לא סיים את הספרים הללו, והחלקים שסיים צורפו לספרו חכמת אדם.
בספריו הוא מזכיר עוד יצירות שחיבר ונשארו בכתב יד, ביניהם פירושים על ספר איוב וספר משלי.
בשנת תשפ"ג הודפס בהוצאת מכון ירושלים ספר שחיבר כשהיה בן 22 ונתגלה בכתב יד:
דברי חכמים - דרשות וחידושים על התלמוד ופרשיות התורה, רובם מפי רבנים אצלם למד
אברהם דר (במקור "דאר"; 28 באוגוסט 1925 – 2 בדצמבר 2019) היה איש הפלמ"ח והפלי"ם, קצין בחיל המודיעין ותעשיין.
היה מפקדה הראשון של רשת ריגול יהודית במצרים, נידוני קהיר, שפעילותה וחשיפתה בידי מצרים נודעה בשם "העסק הביש".
דר נולד בירושלים, כבן שני להורים ילידי הארץ (אביו, אמו, סבו וסבתו היו ירושלמים).
אביו חיים התנדב במלחמת העולם הראשונה לגדוד נהגי הפרדות.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה גויס אביו (שהיה קצין במילואים) לשירות בצבא הבריטי, ובעקבות כך עברה המשפחה לחיפה.
בחיפה הצטרף דר לקבוצה הימית "זבולון" בתנועת הנוער והשלים שם קורס אלחוט.
בקיץ 1942 סיים את לימודיו התיכוניים והתנדב לשירות במחלקת הקשר של הצי הבריטי.
היות שהיה בן 17 לא גויס, ועל כן החליט להצטרף לפלמ"ח בספטמבר אותה שנה.
הוא שירת בפלוגה ד', ובתחילת 1943 נשלח לקורס הימי הראשון בקיסריה.
בקורס זה הכיר והתיידד עם זלמן פרח.
בסוף שנת 1943 נפטרה אמו.
הוא השתחרר מן הפלמ"ח ונאלץ למצוא עבודה כדי לעזור בכלכלת אחיו הצעירים.
דר מצא משרה בחברת הנפט האנגלו-איראנית בדרום איראן, על גבול עיראק, ועבד שם משנת 1944 ועד מאי 1945. ביוני הצטרף לצי הסוחר הבריטי לאחר שניסה לחזור לפלמ"ח ולא התקבל (כפי הנראה בגלל העובדה שאחיו הצעיר היה חבר בלח"י, עובדה שלא הייתה ידועה לו אז).
בצי הפליג תקופה קצרה בין איטליה ליוון, שם פגש בחבריו מהפלוגה הימית, אנשי המוסד לעלייה ב', והחליט להצטרף אליהם.
ביוון השתתף בהכנת אוניית המעפילים "ברל כצנלסון" וחזר לארץ ישראל בתחילת 1946. עם חזרתו הצטרף אל הפלוגה הימית של הפלמ"ח, והשתתף בפעולות להורדת מעפילים לחוף.
בעקבות החלטת החלוקה בנובמבר 1947 הורדו אנשי המילואים של הפלוגה הימית לנגב, אך דר מונה יחד עם זלמן פרח למפקד מחלקת הרכש (כחלק מפלוגת הנמל) של הפלמ"ח בחיפה.
בתפקיד זה נשאר עד להקמת חיל הים.
עם הקמת החיל מונה לסגן ראש מחלקת המודיעין שלו.
בשנת 1949 הועבר אל המוסד לעלייה ב', ושם שירת בארצות ערביות שונות ובאיראן במשך כשנה.
בסוף התקופה הועבר לחיל המודיעין.
בשנת 1951 היה קצין מודיעין ביחידה 131. במסגרת זו הקים רשת ריגול במצרים, שאת חבריה גייס מקרב תנועות הנוער הציוניות, והיה מפקדה הראשון.
דר נכנס למצרים בזהות בדויה, בשם "ג'ון דרלינג" - אזרח בריטי מגיברלטר.
לדבריו, מטרת הקמתה של החוליה הייתה להפיל את משטרו של פארוק, מלך מצרים, שהיה עוין לישראל, במטרה להעלות משטר שיהיה נוח יותר לישראל ומתוך מחשבה שהדבר גם ישרת את מצרים.
החוליה המשיכה לפעול גם לאחר שמשטרו של פארוק הופל על ידי קצינים מצרים ביולי 1952. בספטמבר 1953 עזב דר את יחידה 131 והחל בלימודים בבית הספר הגבוה למדעי המדינה בירושלים.
במאי 1954 אברי אלעד נשלח מטעם יחידה 131 למצרים לצורך הפעלת החוליה, וזו הסתבכה כעבור חודשיים בפרשה שנודעה בכינוי "העסק הביש".
עם התפוצצות "הפרשה", הוזכר שמו של דר (בשם "ג'ון דרלינג" - שמו מהדרכון הבריטי) בהקשר של תפקידו במצרים.
לאחר העמדת חברי החוליה לדין במצרים, נידון למוות שלא בפניו.
בשנת 1956 היה אחראי לחיסולו של מוסטפא חאפז, מפקד הפדאיון בעזה.
במהלך מבצע קדש יזם התחברות יחידת מודיעין ישראלית עם הכוחות הצרפתיים שבמצרים במטרה לשחרר את חברי חוליית "העסק הביש" אשר היו בכלא בקהיר, אך תוכנית זו לא מומשה, משום שהלחימה נפסקה בלי שהכוחות הגיעו לקהיר.
במקביל, יחד עם לובה אליאב ארגן את מבצע תושייה, שבו הוברחו 67 מיהודי פורט סעיד בשתי ספינות דיג והועלו לישראל.
לאחר מכן פרש מצה"ל, והמשיך לשרת במילואים בחיל המודיעין ולאחר מכן ב"מוסד".
דר שב לארץ לאחר מבצע קדש ונדהם לגלות שנידוני קהיר לא שוחררו במסגרת חילופי השבויים בשנת 1957. הוא עיין בפרוטוקולים של שיחות חילופי השבויים, שקיבל מנחמיה ארגוב, המזכיר הצבאי של ראש הממשלה, דוד בן-גוריון, וגילה לתדהמתו שנושא נידוני קהיר כלל לא הועלה בהן.
עקב כך פעל דר נמרצות לשחרור הנידונים.
משנת 1949 היה חבר במושב כפר יהושע ועסק בחקלאות.
בשנים 1960–1968 היה מנהל מחלקת הפיתוח בחברת "דלק" והיה חבר בהנהלתה.
משנת 1971 כיהן כמנכ"ל מכון היצוא.
משנת 1975 הפך לתעשיין בתחומי היצוא, הפיתוח והחקלאות.
בנוסף, היה בעל חברה בתחום המכשור הרפואי.
אברהם דר נפטר ב-2 בדצמבר 2019. הותיר אחריו את רעייתו צופיה, עמה התגורר בעתלית, וחמישה ילדים, בהם במאי הקולנוע גידי דר.
הוא הובא למנוחות בבית העלמין בקיבוץ שדות ים.
אברהם רפאל דרורי (קוז'ניצקי) (23 במאי 1919 – 20 באוגוסט 1964, י"ב באלול תשכ"ד) היה איש האצ"ל וחבר הכנסת מטעם תנועת החרות.
אברהם דרורי נולד בשנת תרע"ט (1919) בעיר לודז' שפולין.
כילד הצטרף לתנועת בית"ר בעיר מגוריו.
לאחר שעלה לארץ ישראל ב-1935 שירת כחבר בפלוגות הגיוס של בית"ר באזור השומרון והגליל.
אז גם הצטרף למחתרת האצ"ל, ובהמשך עמד בראש בית הספר המרכזי למפקדים של הארגון בשוני.
מתוך שורות האצ"ל הצטרף ב-1948 לצה"ל, ושירת כסמג"ד בדרגת רב-סרן.
דרורי היה ממקימי תנועת החרות ויד ימינו של מנחם בגין.
הוא שימש כראש אגף הארגון של התנועה ומזכיר ההנהלה.
דרורי עמד בראש הפרויקט להקמת בית ז'בוטינסקי בתל אביב.
דרורי כיהן כחבר מטעם סיעת תנועת החרות בכנסות הרביעית והחמישית.
הוא היה חבר ועדת הפנים, ועדת החינוך והתרבות וועדת הכנסת.
אברהם דרורי היה נשוי לשושנה לבית פט ולהם שלוש בנות: זאבה, סמדר והיציליה (צילי).
אחיו הוא ישראל סדן ממייסדי נוער מזרחי, מייסד "מדרשית נעם" בפרדס חנה ומנהלה הכללי כיובל שנים.
אברהם דרורי נפטר בי"ב באלול תשכ"ד, 20 באוגוסט 1964.
המכונה הלחם משנה היה רב, פוסק וראש ישיבה.
מחכמי סלוניקי וממפרשי משנה תורה להרמב"ם.
רבי אברהם נולד למשה מצאצאי מגורשי ספרד.
המפורסמים בתלמידיו הם רבי שמואל חיון ורבי שבתאי יונה.
בשעת מחלתו נוסף לו השם חייא, ולפעמים היה חותם בשם זה.
נפטר בגיל 43 במגפה בשנת ה'שמ"ח (1588), ונקבר בסלוניקי.
על פי האגדה, נפטר ביום שישי, ונקבר סמוך מאוד לשקיעת החמה, כאשר היה נראה כאילו כבר נכנסה השבת.
כשהמלווים הצטערו על שנאלצו לחלל את השבת לצורך קבורתו, יצאה השמש והיה ברור לכולם כי השבת עדיין לא נכנסה.
צאצאיו המשיכו ברבנות בטורקיה ובארץ ישראל.
בניו היו רבי מאיר די בוטון, רבי יעקב ורבי אהרן.
חיבורו המפורסם ביותר הוא פירוש על ספר משנה תורה של הרמב"ם בשם לחם משנה.
בפירושו זה הוא מעמיק בדברי הרמב"ם, תוך השוואת דבריו לראשונים אחרים, ולמפרשי הרמב"ם שקדמו לו: רבי יום טוב וידאל די טולוזא מחבר ה'מגיד משנה' ורבי יוסף קארו מחבר הבית יוסף וכסף משנה.
החיד"א כתב כי רבי אברהם החל לכתוב את חיבורו לפני שהתוודע לקיומו של פירוש כסף משנה על הרמב"ם, ולאחר שהתוודע לפירוש ציין גם את פירוש זה בחיבורו.
הפירוש 'לחם משנה' זכה לתפוצה רחבה שכן הוא הודפס ומודפס במהדורה הסטנדרטית של ספר משנה תורה.
רבי דוד קונפורטי מספר שרבו, רבי מרדכי קלעי, ייחס לעצמו חלק מכתיבת הפירוש 'לחם משנה'.
לדבריו רבי מרדכי קלעי טען שהוא ורבי אברהם די בוטון כתבו את הפירוש במשותף.
טענה זאת נראית חלשה במקצת שכן למעט המקור הנ"ל היא איננה מופיעה בשום מקום אחר.
חיבורו השני של רבי אברהם הוא ספר שו"ת בשם לחם רב בו כונסו את התשובות לשאלות הלכתיות שנשאל לאורך השנים.
נחום סוקולוב החשיב את רבי אברהם די בוטון לבעל הסגנון העברי המדויק והעשיר ביותר.
כך כתב: "משהגיתי ועיינתי הרבה בספרי השאלות והתשובות של רבי אברהם די בוטון – ראיתי יתרון לבעל הלשון הזה, בעושר ניב הרצאתו, בסדר הגיונו ובעושר מילונו".
הרב ד"ר אברהם דויטש (1889, מאדיאד-גוץ, הונגריה – 25 במאי 1953, ישראל) היה רב הונגרי וחבר הכנסת השנייה מטעם אגודת ישראל.
דויטש נולד במאדיאד-גוץ שבהונגריה בשנת 1889. אחרי לימודים בישיבות בגלנטא ובפרסבורג הוסמך לרבנות.
בהמשך כיהן כרב בעיר קולסול.
למד באוניברסיטת וינה, וסיים כדוקטור לחינוך ופילוסופיה.
בשנת 1920 התמנה למנהל מוסדות החינוך של הקהילה האורתודוקסית בבודפשט והיה פעיל בקהילה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, דויטש השתתף בוועידת ברמודה כנציג יהדות הונגריה, בניסיון למצוא פתרון להגנת הפליטים שנמלטו מגרמניה הנאצית.
במהלך המלחמה נשלח לברגן-בלזן, ולבסוף הגיע בשנת 1944 לשווייץ כניצול "רכבת קסטנר".
שם נשאר עד עלייתו לישראל בשנת 1945.
עם הגעתו לישראל התגייס בה לפעילות ציבורית באגודת ישראל ומונה ליו"ר מחלקת החינוך של אגודת-ישראל.
בדצמבר 1948 עם ההכרה בבתי הספר של אגודת ישראל כזרם רביעי, מונה דויטש למפקח ראשי של רשת בתי-הספר של אגודת ישראל.
נבחר מטעם אגודת ישראל לכנסת השנייה ב-30 ביולי 1951 וכיהן בה עד לפטירתו ב-25 במאי 1953.
היה חבר כנסת היחיד בסיעתו שהצביע בעד קבלת כספי השילומים מגרמניה.
במסגרת כהונתו היה חבר במספר ועדות: ועדת הכנסת, ועדת החוקה, חוק ומשפט, וועדת החינוך והתרבות.
אברהם דויטש נפטר ב-25 במאי 1953 ונקבר בבית הקברות שומרי שבת.
אברהם דורון (1929 – 20 ביוני 2021) היה פרופסור לעבודה סוציאלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
חתן פרס ישראל בחקר העבודה הסוציאלית לשנת תשס"ד (2004).
דורון נולד בראדום שבפולין, ניצול שואה שהוריו ואחיו נספו במלחמת העולם השנייה.
בשנת 1946 הוא עלה לארץ ישראל וכעבור שנה הצטרף לארגון ההגנה.
עם קום המדינה שירת דורון בצה"ל בין השנים 1948–1950, ונטל חלק בקרבות על ירושלים במלחמת העצמאות.
לאחר שחרורו הוא הצטרף לבית הספר לעבודה סוציאלית של האוניברסיטה העברית בירושלים והוסמך כעובד סוציאלי (1951).
לאחר מכן המשיך דורון בלימודים כלליים בסוציולוגיה ובהיסטוריה (1951–1954), ובשנים 1959–1961 למד באוניברסיטת שיקגו, שאותם סיים כמוסמך במינהל שירותי רווחה.
בשנת 1963 הצטרף דורון לסגל בית הספר לעבודה סוציאלית של האוניברסיטה העברית.
בשנים 1965–1967 הוא יצא ללימודי דוקטורט בבית הספר הגבוה לכלכלה ולמדע המדינה בלונדון שבאנגליה.
עבודת הדוקטורט שלו עסקה בנושא הפן החברתי הנלווה להתפתחות הביטוח הלאומי במדינת ישראל.
בשובו לישראל הוא חזר לבית הספר לעבודה סוציאלית והתקדם בו בדרגי ההוראה, בהיותו מרצה בכיר (1973), פרופסור חבר (1978), מנהל בית הספר לעבודה סוציאלית (1979–1981) ופרופסור מן המניין משנת 1989. במקביל הוא הוזמן לשמש פרופסור אורח באוניברסיטת מרילנד (1976–1977, 1989–1990) ובאוניברסיטת טורונטו (1985–1987).
דורון עסק בנושא הרווחה והביטוח הלאומי מהשנים הראשונות לקיום המדינה, וצבר ניסיון וידע רב בנושאים אלו.
בשנים 1963–1965 הוא היה חבר הוועדה לקביעת צרכיו של נזקק.
מאוחר יותר הוא כיהן בוועדה לתכנון חוק ביטוח סיעוד (1980–1983) ושימש יועץ למוסד לביטוח לאומי בנושא חוק הבטחת הכנסה (1977–1979).
בשנים מאוחרות יותר היה דורון חבר המועצה לתכנון חברתי שבמשרד ראש הממשלה (1986–1988), חבר הצוות לקידום האוכלוסייה הערבית בשירות הציבורי (1993–1996) וחבר ועדת ההיגוי של המועצה הלאומית לצמצום פערים חברתיים והמלחמה בעוני (1997).
בשנת 1970 פרסם עם יונה רוזנפלד וד"ר רפאל מוזס מחקר על האוכלוסייה במחנות הפליטים בגדה המערבית ועזה.
בשנת 2019 פרסם מאמר הקורא לפוליטיזציה של מערכת הבריאות בישראל, על מנת המערכת תקבל את המשאבים הנחוצים לה.
בשנת 1987 הוענק לדורון הפרס על שם יצחק קנב לחקר מדיניות הרווחה, ובשנת 1999 הוענק לו אות פאול ברוואלד לשירות מצטיין.
דורון היה חתן פרס ישראל לחקר העבודה הסוציאלית לשנת תשס"ד 2004.
דורון היה נשוי לחוה לבית בלוי, ולהם בת ובן.
בנם הוא פרופסור ישראל (איסי) דורון, משפטן וגרונטולוג, ראש המרכז לחקר ולימוד הזיקנה באוניברסיטת חיפה.
עובדים בשכר נמוך וסבסידיות לשכרם, 1976.
מדינת הרווחה בעידן של תמורות, הוצאת מאגנס, 1985.
בזכות האוניברסליות – האתגרים של המדיניות החברתית בישראל, הוצאת מאגנס, 1992.
מדינת הרווחה בישראל, הוצאת אשכולות, 1992 (עם פרופסור רלף קרמר).
אברהם חיים אלברט (ברטי) דיסקין (נולד ב-1947) הוא פרופסור אמריטוס למדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים, לשעבר מרצה במכללת שערי משפט ובמרכז הבינתחומי הרצליה, עמית בכיר בפורום קהלת ומייעץ לגורמי ממשל שונים, וכן סופר, צייר ופסל.
בנעוריו היה שחמטאי בקבוצת אס"א ירושלים.
דיסקין, יליד ירושלים, למד לתואר ראשון במדע המדינה ובסטטיסטיקה, לתואר שני במדע המדינה ולתואר שלישי במדע המדינה – כולם במסגרת האוניברסיטה העברית.
את עבודת הדוקטור כתב בהנחייתו של פרופ' עמנואל גוטמן.
את השתלמות הפוסט דוקטורט עשה באוניברסיטת מישיגן.
היה ראש המחלקה למדע המדינה באוניברסיטה העברית ונשיא האגודה הישראלית למדע המדינה.
הוא כיהן כפרופסור אורח באוניברסיטאות בארצות הברית, קנדה, אירופה ויפן.
הוא עמד בראש בית הספר למנהל, ממשל ומשפט במכללת שערי משפט.
פרסם יותר מעשרים ספרים ומונוגרפיות אקדמיים, בעיקר בנושאים הנוגעים לפוליטיקה הישראלית, וכמאתיים מאמרים אקדמיים.
ספרו האחרון, "החיים כמשחק – הסיפור הלא מתמטי של תורת המשחקים, גיבוריה משמעותה", ראה אור בהוצאת דביר ב-2021.
מרבה להופיע באמצעי התקשורת בישראל ובעולם.
בסוף שנות השמונים ובתחילת שנות התשעים שימש כיו"ר ועדת הצוערים של משרד החוץ.
מאז סוף שנות התשעים שימש, בין היתר, גם כסטטיסטיקאי של ועדת הבחירות המרכזית.
ב-2013 מונה ליו"ר ועדת המועצה להשכלה גבוהה למנהל ולמדע המדינה.
בתחום הפוליטי היה דיסקין בין מקימי "הדרך השלישית" ב-1996.
ב-2012 וב-2019 נחשב דיסקין למועמד בולט לתפקיד מבקר המדינה.
בפברואר 2020 מונה לחבר בוועדת בדיקה ממשלתית בנושא התנהלות המחלקה לחקירות שוטרים, אך בג"ץ ביטל את הקמת הוועדה.
נשוי לד"ר חנה דיסקין (לבית גרינבאום) ולהם שתי בנות ובן.
בתחום חקר הפוליטיקה הישראלית, כבר בשנות השבעים הצביע דיסקין על חשיבות 'השליטה בנקודת הציר' (המאזן בין גוש הימין וגוש השמאל) ועל חשיבות מעברי הקולות בין גוש השמאל וגוש הימין.
בשנות האלפיים התפרסם כמבקר חריף של האקטיביזם השיפוטי של בית המשפט העליון.
ככזה היה המחבר העיקרי של הצעת החוקה של המכון לאסטרטגיה ציונית ויועץ לוועדת חוקה, חוק ומשפט של הכנסת.
דיסקין, עם כמה משותפיו האקדמיים (ביניהם רעייתו חנה דיסקין, פול אברמסון, ג'ון אולדריץ', אנדרה בליי, דב סאמט, דן פלזנטל, ומשה קופל) היה אחראי לכמה מחקרים אקדמיים שזכו לפרסום רב.
בין השאר עסקו מחקריו בנושאים של פוליטיקה השוואתית, חקר הדמוקרטיה, תורת המשחקים, שיטות בחירות והתנהגות בוחרים.
בשנות האלפיים פרסם שני פתרונות חדשים לבעיית המיקוח הידועה של ג'ון נאש, פתרון לבעיית עוצמת ההצבעה (Voting Power), הוכחה לקשר בין 'אי הצבעה אסטרטגית' וצמידותן של מערכות בחירות בארצות הברית ובריטניה במהלך המאה ה-20, הוכחה להומוגניות ההצבעה במשאלי העם בשווייץ, ומדד חדש לבדיקת אי-יחסיות (Disproportionality) ותנודתיות (Volatility) בבחירות.
דיסקין זכה בפרס על מפעל חיים מטעם האגודה הישראלית למדע המדינה ב-2021.
רעייתו של דיסקין, ד"ר חנה דיסקין, הייתה מהחוקרים הבודדים שניבאו את קריסת ברית המועצות.
מאז ראשית שנות השבעים היא חקרה את התפתחות האופוזיציה במזרח אירופה.
דיסקין היה מהתומכים בהסכמי אוסלו וההתנתקות, אולם בדיעבד החשיב את תמיכתו בהם לטעות.
דיסקין, שהיה ממנסחי חוק הלאום (חוק יסוד: ישראל – הבית הלאומי של העם היהודי), הדגיש כמה וכמה פעמים שלדעתו אין סתירה בין אופייה של ישראל כמדינת לאום לבין היותה "מדינת כל אזרחיה".
הניגוד הזה הומצא לדבריו כדי לצייר את ישראל כמדינה לא דמוקרטית.
משום כך הציע לכלול בחוק הלאום את המשפט "ריבונות המדינה נתונה בידי כל אזרחיה ללא הבדל דת, מין ולאום".
ריבונות זו באה לידי ביטוי בזכותם השווה של כל האזרחים לבחור ולהיבחר.
בהתייחס לסוגיית זכות השביתה אמר דיסקין בריאיון עיתונאי: "קל לדבר בנושא הזה בססמאות.
אתה יכול לומר 'חופש השביתה הוא דבר קדוש', אבל אני יודע שזה לא כך, כי לא יכול להיות שקבוצה קטנה של 20–30 אנשים, שבמקרה יושבים על השאלטר ויכולים לגרום נזקים של עשרות מיליוני שקלים בקלות, יגזלו אותך.
אני בעד חופש השביתה, ומצד שני בעד חופש תגובה מוחלט - שיוכלו לפטר כל מי ששובת ולמרוח אותו בזפת ולגלגל אותו בנוצות."
בהתייחסו לתפקידה וכוחה של מערכת המשפט בישראל הביע דיסקין עמדה המייחסת לה כוח רב, הפוגע ביציבות: "כששרים רוצים להשתעל, היועץ המשפטי אומר להם 'זה לא בגיץ' (לא ניתן להגנה בבג"ץ, ח"ע)".
דיסקין גם תקף בראיון את תוקפו של המדד הקובע את קו העוני: "לדוגמה, בישראל מדברים הרבה על מדד העוני.
משפחה ענייה מוגדרת כמשפחה שהכנסתה הפנויה היא פחות מחצי ההכנסה החציונית.
אבל אין לזה שום קשר לעוני.
אם ניקח מדינה שבה כל המשפחות מרוויחות שקל אחד בשנה, נראה שאין במדינה הזו עני אחד.
אם ניקח מדינה שבה חצי מהמשפחות מרוויחות 100 אלף שקל בחודש וחצי מהן ועוד משפחה אחת מרוויחות 700 אלף שקל בחודש, כמחצית האזרחים נחשבים עניים."
בראיון אחר שהתפרסם באתר "מידה" ב-2014 אמר דיסקין "המערערים על זכות קיומה של ישראל נמצאים לא רק בטהרן אלא בעולם כולו וגם בתוככי מדינת ישראל.
כשלעניין זה מתלוות יכולות של השמדה המונית, כמו במקרה של איראן, ברור שמדובר באתגר ראשון במעלה.
לאתגר הקיומי מתלווה שאלת השלום.
מה שנאמר בהכרזת העצמאות קדוש בעיני.
תמיד עלינו להושיט יד לשלום.
תמיד עלינו להיות מוכנים לשלם את מחירו המלא.
אבל כניעה לאלו השואפים למחיקת המפעל הציוני אינה סבירה – בוודאי אם היא מסכנת את עצם הקיום." על המצב החברתי אמר דיסקין "במישור החברתי צריך לזכור את הפסיפס האנושי של מדינת ישראל.
מדובר בחברה רבת גוונים: יהודים וערבים, וותיקים ועולים, עולים מברית-המועצות לשעבר ועולים מאתיופיה, חילונים ודתיים.
מדובר בקבוצות חברתיות שהניגודים ביניהן מאתגרים ומציבים בעיות.
אבל בעיני זהו פסיפס נהדר שיכול להניב, ולעיתים מניב בפועל, חיים משותפים נפלאים." על המצב הכלכלי אמר "מדינת ישראל היא נס כלכלי.
אם אתה מסתכל על ההישגים של ישראל בצמיחה, ברמת האבטלה וכדומה, במיוחד נוכח המתרחש בעולם ולמרות הנטל הביטחוני, היא מעוררת השתאות.
בכל זאת יש בעיות קשות שידועות לכל ובראשן הפער בהכנסה והקושי בהשגת דיור.
אני מאמין שדרך המלך לפתרון הבעיות היא של כלכלת שוק ותחרות חופשית.
אבל צריך לזכור את מגבלות כלכלת השוק."
במהלך מלחמת חרבות ברזל בשנת 2023, טען כי לו היה בתפקיד היה מוותר על החזרת החטופים מעזה מאחר ששחרורם יצריך, קרוב לוודאי, הסכם שעלול לפגוע בעצם קיום המפעל הציוני, שאת נזקיו יתאפשר לראות רק לאחר המלחמה.
הוא גם יצא כנגד מחאת משפחות החטופים שלדעתו "מזיקה מכל בחינה".
דיסקין טען שהמחאה כנגד הרפורמה המשפטית היא הגורם לפרוץ המלחמה ושמתנגדי הרפורמה קשרו קשר להפיל את נתניהו ומידרו אותו בכוונה מידיעות על החמאס לפני מתקפת הפתע של החמאס עוד ולדעתו בהתאם לצורך אין לשלול הפעלת נשק גרעיני טקטי כנגד אירן.
בין כתביו הספרותיים של דיסקין שתי סאטירות ('בספינה הטובעת', 'המסע ללאגאדו') וספר ילדים אותו גם אייר ('העכברים וכדור הקסם').
ב-2008 פרסם ספר פופולרי ('הנשיאים') העוסק בנשיאי ארצות הברית.
ב-2011 ערך ספר על תולדות הליכוד ("מאלטלנה עד הנה: גלגולה של תנועה") וכתב ספר לימוד במקצוע האזרחות ("משטר ופוליטיקה במדינת ישראל").
דיסקין ידוע בשם העט בֶּרְטִי, שבו הוא משתמש כסופר, כצייר וכפסל.
תמונת נוף של דיסקין ('סתיו') נמכרה ב-2007 בארצות הברית בסכום של שלושים אלף דולר.
שלושה מפסליו מוצגים במכללת שערי משפט תחת הכותרת "חורבן, גולה ותקומה".
הפסלים מתארים את צדקיהו בנחושתיים, קבצן על פי "בעיר ההריגה" של ביאליק, ואת הרצל בבזל.
דיסקין אף אייר כמה ספרי ילדים (שחלקם כתבה בתו הבכורה ענבל), כתב עם בתו רוני את הספר Gorgozula שפורסם בקנדה, וחיבר עם בנו תומר את הספר 'מונדיאל!' על ההיסטוריה של המונדיאל.
ב-2018 יצא לאור ספר סיפורים של דיסקין (ברטי) בהוצאת כנרת-זמורה-ביתן, "חלומות מתיבת הזיכרונות".
החיים כמשחק - הסיפור הלא־מתמטי של תורת המשחקים, גיבוריה ומשמעותה, כנרת זמורה דביר, 2021
חלומות מתיבת הזיכרונות, כנרת, זמורה-ביתן, 2018
משטר ופוליטיקה בישראל, ירושלים: הוצאת מגי בע"מ, 2011
מאלטלנה עד הנה: גלגולה של תנועה, מרכז מורשת מנחם בגין, תשס"א 2011.
הנשיאים, ירושלים: הוצאת מגי בע"מ, 2008
בספינה הטובעת, ירושלים: אקדמון, תשנ"ח
המסע ללאגאדו, ירושלים: הוצאת מגי בע"מ, 2003
כיצד בוחרים, חנה דיסקין ואברהם דיסקין, ירושלים: מכון ירושלים לחקר ישראל, 1989
אברהם האפט (22 בפברואר 1892 – 6 בינואר 1965) היה מפעילי תנועת העבודה, ממיסדי דגניה ב' ומיוזמי כופר היישוב ומגבית ההתגייסות בתקופת היישוב וקרן המגן בתקופת המדינה.
ראש המועצה האזורית עמק הירדן.
האפט נולד בפוצב שבבלארוס (שנקראה אז "רוסיה הלבנה") לבן ציון האפט ששימש כרבה של העיר קלינצי.
למד בחדר ואחר כך בגימנסיה שם הכיר את הציונות.
עלה לארץ ישראל בשנת 1913 ועבד כחלוץ במושבות יהודה וב-1914 הצטרף לקבוצת "עבודה" שנוסדה בפתח תקווה.
ב-1917, בשלהי מלחמת העולם הראשונה, התגייס לגדוד העברי שם חלה ואושפז במשך מספר חודשים בבית חולים צבאי באלכסנדריה שבמצרים.
לאחר המלחמה הצטרף לגדוד העבודה והיה ממארגני מבצע סלילת הכבישים של הגדוד בחיפה ובעפולה.
בשנת 1920 נמנה האפט על הגרעין המייסד של קיבוץ דגניה ב'.
ב-1926 נשלח לארגון החלוץ בפולין כנציג ההסתדרות הציונית העולמית ושהה שם כשנה.
ב-1934 היה פעיל בארגון ההעפלה הבלתי ליגאלית והיה שותף בהבאת אניית המעפילים ולוס ארצה.
בימי מאורעות תרצ"ו - תרצ"ט היה אברהם האפט מיוזמי וממייסדי "כופר היישוב", מגבית שעסקה באיסוף תרומות לצרכים ביטחוניים, כגון גיוס מתנדבים לשורות ההגנה, הכשרת לוחמים, הקמת גדרות וביצורים ליישובים וסלילת צירי ביטחון.
בתקופה זו גם יזם את הקמת "האיגוד למען תוצרת הארץ" לעידוד צריכת התוצרת החקלאית.