tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרסייר באמצעות החברה מאן אין א טרי פרודקשנס.
ג'ייסון בלאם הפיק אותו גם כן דרך בלאמהאוס הפקות, ומייקל ביי, בראד פולר, ואנדרו פורם דרך פלטינום דיונס.
הסרט הוא החלק החמישי והאחרון של הזיכיון, והוא סרט המשך ישיר ל"הטיהור 3: שנת בחירות".
באוגוסט 2019 הוכרז כי את הסרט יביים אוורדו ולריו גאוט שזכה לתודעה בעקבות כך שביים את סדרת הדוקו-דרמה "מאדים" ששודרה בערוץ נשיונל ג'יאוגרפיק.
באוקטובר 2019 הוכרז כי אנה דה לה רגוארה תככב בסרט.
בנובמבר 2019 לוהק טנוץ' הוארטה לתפקיד הראשי הגברי בסרט.
מאוחר יותר באותו חודש הוכרז כי ויל פטון וקאסידי פרימן לוהקו לסרט.
בינואר 2020 דווח כי לוון רמבין הצטרפה לצוות השחקנים של הסרט.
עוד דווח, כי ג'וש לוקאס יככב בסרט גם כן.
ביולי 2019 הוכרז כי הסרט יצולם בקליפורניה.
שלב ההפקה אמור היה להתחיל בנובמבר 2019, בפרק זמן של 25 ימי צילום בסן דייגו.
ב-10 וב-11 בנובמבר נערכו הצילומים במרכז העיר פומונה, כולל טברנה וחנות רובים ואקדחים.
בשבוע שלאחר מכן, הצילומים התקיימו בתיאטרון ובכמה מקומות באונטריו.
צלם הקולנוע לואיס סנסנס צילם את הסרט.
המוזיקה הרשמית של הסרט נערכה ונוצרה על ידי האחים ניוטון .
הטיהור האתני של פלסטין הוא ספר עיון שחיבר ההיסטוריון אילן פפה ופורסם באנגלית בשנת 2006, בהוצאת One World Oxford.
בשנת 2020 יצאה לאור מהדורה של הספר בעברית, בהוצאת ספרי נובמבר.
במהלך מלחמת העצמאות של מדינת ישראל, נמלטו או גורשו מבתיהם בסביבות 720,000 ערבים פלסטינים, מתוך אוכלוסייה של 900,000 שגרו בשטח שבו הוקמה המדינה.
הסיבות והגורמים לעזיבת האוכלוסייה הערבית שנויות במחלוקת, ונתונים לוויכוח בין היסטוריונים.
במילותיו שלו, פפה ביקש להציג את פרדיגמת הטיהור האתני ולהשתמש בה כדי להחליף את פרדיגמת המלחמה, כבסיס למחקר האקדמי של התקופה ולדיון הציבורי לגביה.
התזה של הספר היא שהמעבר הכפוי של פלסטינים לעולם הערבי, היווה מטרה של התנועה הציונית ויעד לאופי הרצוי של המדינה היהודית העתידית.
לדברי פפה, הנכבה הפלסטינית ב-1948 נבעה מטיהור אתני מתוכנן של פלסטין שיושם על ידי ראשי התנועה הציונית, בעיקר דוד בן-גוריון ושאר עשרת חברי הוועדה המייעצת שלו, כפי שמכנה אותם פפה.
בספר נטען כי הטיהור האתני הוצא לפועל באמצעות גירוש שיטתי של תושבים בכ-500 כפרים ערביים, וכן פיגועים שבוצעו בעיקר על ידי אנשי ארגון צבאי לאומי וההגנה נגד האוכלוסייה האזרחית.
אילן פפה מתייחס גם לתוכנית ד' ול"תיקי הכפרים" (מידע מודיעיני שנאסף על כל כפר וכפר) כהוכחה לגירושים המתוכננים.
ההיסטוריון יואב גלבר פרסם מאמר בשנת 2006 שבו הוא מבקר את הפרשנות של תוכנית ד' של וליד ח'אלדי, בשם .
ההיסטוריון בני מוריס הציע כמה פרשנויות לעזיבת הפלסטינים בזמן המלחמה, בספר "לידתה של בעיית הפליטים הפלסטינים 1947–1949" שפרסם בשנת 1988. מוריס מפריך בספר הן את ההסבר המסורתי הישראלי והן את ההסבר המסורתי הפלסטיני לבעיית הפליטים.
ההסבר הישראלי היה שמנהיגי ערב או מנהיגי הפלסטינים ציוו או יעצו לפלסטינים לנטוש את בתיהם, ואילו ההסבר הערבי היה שהגירוש נבע כתוצאה ממדיניות מכוונת של ממשלת ישראל וההנהגה הציונית.
ההסבר העיקרי הוא שהמלחמה, מוראותיה והמחסור שהביאה הם שהניעו את הפליטים לעזוב את בתיהם.
הוא טען שלא הייתה מדיניות אב מכוונת של גירוש, אולם הפיקוד הישראלי הבכיר נקט בגירושים לפי הצורך, במיוחד אחרי הפלישה הכלל-ערבית במאי 1948. הייתה זו עמדה שנויה במחלוקת כשמוריס כתב אותה לראשונה; העמדה הרשמית בישראל הייתה שהפלסטינים עזבו מרצונם, או תחת לחצם של מנהיגיהם או מנהיגי ארצות ערב.
בשנת 2008 פרסמה ההיסטוריונית רוזמרי אסבר את הספר Under the Cover of War: The Zionist Expulsion of the Palestinians, שבו היא מסכימה עם אילן פפה, ומביאה טיעונים חדשים ממסמכים בריטיים, כדי לתמוך בתזה שגירוש הפלסטינים היה פעולה מתוכננת של ראשי היישוב היהודי.
הספר מעלה את הטענה כי לצד הקמת מדינת ישראל, הוביל סיום מלחמת העצמאות לאחת ההגירות הכפויות הגדולות בהיסטוריה המודרנית.
כ-700 אלף בני אדם גורשו מבתיהם באיומי נשק, אזרחים נטבחו ומאות כפרים פלסטיניים נהרסו בכוונת מכוון.
אף על פי שהאמת על הגירוש ההמוני עוותה ודוכאה באופן שיטתי, אילו היה הדבר מתרחש ב הרי שהכול היו מסכימים כי מדובר בטיהור אתני.
טענתו המרכזית של פפה היא שהגירוש ההמוני של הפלסטינים, תוך מחיקת מאות כפרים, לא היה תוצאה בלתי-מכוונת של המלחמה כפי שטוענת ההיסטוריוגרפיה הציונית.
אלא זה היה מבצע מתוכנן מראש שהובילה ההנהגה הציונית במטרה לפנות את הארץ מתושביה הילידיים.
פפה משתמש במושג הטיהור האתני בהתאם להגדרה המקובלת במשפט הבין-לאומי: "מדיניות מוגדרת הננקטת בידי קבוצת אנשים שמטרתה לעקור באופן שיטתי משטח מסוים קבוצת אנשים אחרים, על יסוד מוצאה הדתי, האתני או הלאומי.
הפרויקט כלל מיפוי ואיסוף חומר מודיעיני על כל כפר וכפר פלסטיני לטובת תכנון צבאי.
במקביל להכנות אלה, ויתרה ההנהגה הציונית במחצית השנייה של שנות ה-30 על הניסיונות להגיע לפשרה עם הפלסטינים, ואימצה את התפיסה שטיהור אתני של הארץ הוא הפתרון היחיד למה שכינתה "הבעיה הדמוגרפית" ולקושי ברכישת אדמות.
עיקרו של הספר הוא הדיון בגיבושה וביישומה של תוכנית ד' ליצירת רצף טריטוריאלי בין כלל היישובים היהודיים, תוך כיבוש אזורי הכפר הפלסטיניים וגירוש תושביהם.
לטענת פפה, הטיהור האתני החל בהתקפות על כפרים כבר בדצמבר 1947, עוד בטרם נסוגו הבריטים ולפני גיבושה הסופי של תוכנית ד'.
ביצועה של התוכנית יצא לפועל במרץ 1948, וכלל את כיבוש הערים שבהן הייתה אוכלוסייה ערבית גדולה: טבריה, חיפה, צפת, ירושלים, עכו ויפו.
עד סיום המנדט הבריטי, במאי 1948, השיגה כבר התוכנית את יעדה, ומאות אלפי פלסטינים גורשו אל מחוץ לגבולות הארץ.
המלחמה בין ישראל למדינות ערב, החל ממאי 1948 ועד הסכמי שביתת הנשק בתום מלחמת העצמאות התנהלה לאחר שהטיהור האתני כבר הושלם בחלקו הגדול, ולכן אינה סיבתו.
הספר גם עוסק בפעולות הטיהור שנעשו בתקופת הממשל הצבאי על ערביי ישראל, בין השנים 1948–1966, ובמאמצים של הממסד הישראלי למחיקת זכר הנכבה מאז.
הספר קיבל ביקורות עמיתים חיוביות בירחונים אקדמיים שונים:
אורי רם, מאוניברסיטת בן-גוריון, במאמר ב-Middle East Journal, כתב כי "פפה מספק כאן ספר חשוב ונועז ביותר המאתגר את ההיסטוריוגרפיה הישראלית", כמו גם את "הזיכרון הקולקטיבי ועוד יותר חשוב מזה את המצפון הישראלי".
ההיסטוריון יורגן ינסהאוגן מאוניברסיטת אוסלו כתב ב-Journal of Peace Research, בעודו מכנה את הספר "קריאה טובה", כתב שפפה אינו מדייק בטענה שהגירוש המתוכנן מראש של פלסטינים היה "הסיבה למלחמה", ולא רק "היבט אחד של תוכניות המלחמה השונות".
ההיסטוריון אפרים נימני, המתמחה בחקר הלאומיות וסכסוכים אתניים, שבח את פפה ב-Journal of Palestine Studies, על "אופיו הפולמוסי" של הספר, אך טוען שהמנהיגים הציוניים לא היו האחראים הבלעדיים לטיהור האתני: .
ההיסטוריון בני מוריס פרסם מאמר ביקורת בשבועון "ניו ריפבליק", ובו כתב: .
איאן בלאק, עורך המזרח התיכון של העיתון "הגרדיאן", סקר את הספר וכינה אותו: "קטלוג של הפחדה, גירוש וזוועות".
הוא גם ציין כי פפה .
הגרסה של הספר בעברית יצאה 14 שנים אחרי הגרסה באנגלית, וכללה עדכונים ושינוי ניסוח, בעקבות המשך המחקר וביקורות על הגרסה באנגלית.
העיתונאי והסופר רן אדליסט כתב על הגרסה בעברית: , והוסיף, .
הסוציולוג תום פסח מאוניברסיטת תל אביב כתב: .
ההיסטוריון אדם רז, המתמחה בהיסטוריה פוליטית של תנועת העבודה ועורך שותף של כתב העת "תלם" של קרן ברל כצנלסון, כתב ביקורת על הספר בעיתון "הארץ", ובה בין היתר כתב: .
פפה ביקש להגיב על הביקורת של אדם רז, אך עורך הארץ אלוף בן, סירב לפרסם אותה, והיא פורסמה באתר "העוקץ".
במאמר התגובה כתב פפה בין היתר: .
הטיול הפנימי הוא סרט תיעודי, הפקה משותפת ישראלית-פלסטינית משנת 2001 בבימויו של רענן אלכסנדרוביץ'.
הסרט כולל רשמי ביקור של קבוצת פלסטינים בישראל, ומסופר מנקודת מבטם.
הסרט הוצג במספר פסטיבלי קולנוע בעולם, וזכה בפרס השני ובציון לשבח בפסטיבל הקולנוע דוקאביב.
אלכסנדרוביץ' רואה בסרט, אותו תיאר כטיול ש, את הישגו הקולנועי הגדול ביותר, כסרט ששינה את חייו אבל גם את גישתו לעשייה הקולנועית: .
הסרט הוצג בפסטיבלים ברחבי העולם, בהם פסטיבל ברלין 2001 ופסטיבל סאנדנס 2002, וזכה בציון לשבח בפסטיבל הקולנוע דוקאביב 2001, כמו גם פסטיבל אידפא 2001, ואנקובר 2002, MOMA - במאים חדשים 2002, סן פרנסיסקו 2002, סרייבו 2002.
יצחק לאור אמר על הסרט:
דליה קרפל שאלה את אלכסנדרוביץ': על כך השיב אלכסנדרוביץ': עוד הסביר כי כדי להימנע ממצב שבו הדובר הפלסטיני ניצב מול מצלמה ישראלית ומרגיש צורך "לדבר בשם האומה", המצלמות הועמדו מאחרי גבם של הדוברים במטרה לאפשר שיחה אותנטית ככל הניתן גם בנוכחות מצלמות.
סצנות שונות בסרט, כמו זו בה הישיש יחיא חוזר לכפר ענאבה ומאתר, על בסיס זיכרון ילדות, את בית הקברות של הכפר ובו קבר אביו, היו ספונטניות לחלוטין.
בסרט הקצר "טייק 3" משנת 2015, שביימה איילת בכר, היא עוסקת בדמותו של אבו מוחמד יחיא, שהופיע קודם לכן גם בסרט של רם לוי משנת 1969.
הֶטי גולדמן (Hetty Goldman; 19 בדצמבר 1881, ניו יורק – 4 במאי 1972, פרינסטון, ניו ג'רזי) הייתה ארכאולוגית אמריקאית, מהנשים הראשונות שניהלו חפירה ביוון והאישה הראשונה בסגל המכון למחקר מתקדם בפרינסטון.
הטי גולדמן נולדה למשפחת הבנקאים היהודית גולדמן זקס.
היא סיימה את הכשרתה האקדמית במכללת ברין מאר ב-1903 בלימודי אנגלית ויוונית והמשיכה בלימודים קלאסיים באוניברסיטת קולומביה בניו יורק.
אחרי סיור בן שלושה חודשים באתרי עתיקות רומיות באיטליה פנתה ללימודי ארכאולוגיה בבית הספר לתארים מתקדמים במכללת רדקליף.
ב-1910 פרסמה את מחקרה הראשון, ששילב ידע בתרבות יוון העתיקה ובארכאולוגיה – "האורסטיאה של אייסכילוס בציורי כדים יווניים".
בעקבותיו זכתה במלגת עמיתי צ'רלס אליוט נורטון מאוניברסיטת הרווארד להשתלמות בבית הספר האמריקאי ללימודים קלאסיים באתונה , והייתה האישה הראשונה בשורת זוכי המלגה.
בחסות מוסד זה אופשר לה לנהל חפירה ארכאולוגית עצמאית באתר האלאי .
היא המשיכה בחקירת האתר הזה גם בשנות ה-20. בכך הייתה גולדמן לאמריקאית הראשונה שעמדה בראש משלחת ארכאולוגית במזרח הים התיכון.
מלחמות הבלקן ב-1912–1913 קטעו את עבודתה האקדמית.
במהלכן ועד פרוץ מלחמת העולם הראשונה, שאז שבה לארצות הברית, פעלה בהתנדבות כאחות רחמניה במסגרת הצלב האדום.
הממצאים שהעלתה בחפירות האלאי שימשו לעבודת הדוקטורט שלה (התואר ניתן לה ב-1916 מטעם מכללת רדקליף) והובילו להתמקדותה בפרהיסטוריה של יוון.
ב-1918 חזרה ליוון כדי לדווח לארגון הג'וינט על מצב הקהילות היהודיות באזור והמשיכה לעבוד במסגרתו עד 1920.
ב-1921 בחרה לחפור באתר קולופון בחבל איוניה במערב אסיה הקטנה מטעם המוזיאון לאמנות Fogg של אוניברסיטת הרווארד .
החפירות הופסקו ב-1922 בגלל אירועי מלחמת יוון–טורקיה.
בשנים 1924–1927 ניהלה חפירות באבטרסיס שב.
ב-1928 החלה ללמד באוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור.
בשנות ה-30 חפרה באתר גוזלוקולה בטרסוס, קיליקיה.
במלחמת העולם השנייה הפסיקה את החפירות בטרסוס ושבה אליהן רק ב-1947 בסיוע הארכאולוגית האמריקאית תרזה גואל.
בשנים הבאות התמסרה לעיבוד הממצאים ולפרסום תוצאות מחקריה, שבהם התמקדה בתרבויות מתקופות הברונזה והברזל ובקשרים שבין יוון לארצות המזרח הקדום.
בשנת 1936 הייתה גולדמן האישה הראשונה שהתקבלה כחברת סגל ב, ופרינסטון תהיה לביתה.
ב-1950 נבחרה כעמיתה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
ב-1966 הוענקה לה מדליית זהב על "הישג ארכאולוגי נכבד" מטעם המכון הארכאולוגי של אמריקה , וזאת בשנה השנייה לחלוקת המדליה.
ב-1956, לרגל יום הולדתה ה-75, הופקה לכבודהּ אסופת מאמרים של עשרות חוקרים בנושא הקשרים שבין יוון לארצות המזרח הקדום שהעסיקו אותה בעבודתה המדעית.
הטי גולדמן הייתה נכדתם של מרקוס גולדמן מייסד בנק ההשקעות גולדמן זקס ושל הרב שמואל אדלר ממנהיגי היהדות הרפורמית בגרמניה ובארצות הברית.
היא עצמה לא הקימה משפחה.
הטיטאנים: צרות בטוקיו הוא סרט גיבורי-על טלוויזיוני מונפש אמריקאי משנת 2006 של צוות גיבורי העל הטיטאנים הצעירים של חברת DC קומיקס.
הוא מתרחש בסביבה של סדרת האנימציה "הטיטאנים" ששודרה בערוץ Cartoon Network החל משנת 2003 עד 2006, כשהסרט משמש כסיום הסדרה.
הוא הוקרן בבכורה ב-Cartoon Network, יום שישי, 15 בספטמבר 2006 והוצג בבכורה ב-Kids' WB למחרת.
הכותב הראשי של הסדרה "הטיטאנים" דייוויד סלק כתב את הסרט.
עיר הולדתם של הטיטאנים הצעירים, ג'אמפ סיטי, מותקפת על ידי נינג'ה יפני בשם סיייקו-טק.
הם לוכדים אותו ומגלים שסייקו-טק נשלח על ידי אדם בשם "ברושוגון" לפני שהוא נעלם באופן מסתורי לאחר שהפעיל את ממטרות האש של המגדל.
לאחר מכן, הטיטאנים הולכים לטוקיו, יפן, כדי לחפש את אדונו.
בהגיעם לשם, לאחר שהתגברו על מחסום השפה ונלחמו בזוחל ענק דמוי גורגו, הטיטאנים פוגשים את כוח ההגנה העל-טבעי של טוקיו - חיילי טוקיו - בראשות המפקד אוהרה דייזו.
כשנשאל על ברושוגון, דייזו טוען שברושוגון הוא לא יותר מאגדה אורבנית.
כשהם נותרים ללא נבלים לרדוף אחריהם, הטיטאנים מחליטים ליהנות מטוקיו.
רובין וסטארפייר מבטאים את רגשותיהם זה כלפי זה עד שרובין מתחיל להתמקד שוב בברושוגון ומצהיר שהם לא יכולים להיות יותר מגיבורים, מה שמרגיז את סטארפייר.
כשהוא חוקר לבד, רובין מותקף על ידי סייקו-טק ובסופו של דבר דופק את הנינג'ה באדמה.
כשסייקו-טק לא קם, רובין נתפס על ידי דייזו על שהרג אותו.
במקום אחר, ניגשת אל סטארפייר ילדה קטנה ומנחמת אותה, מה שעוזר להתגבר על הדיכאון שלה וגורם לה להבין שלמרות ההתנגדויות הקודמות של רובין, הרגשות הרומנטיים שלהם זה כלפי זה הם באמת הדדיים.
בדיוק אז, ראש עיריית טוקיו מכריז על מעצרו של רובין ומורה שהטיטאנים האחרים חייבים להסגיר את עצמם או לעזוב את טוקיו.
סטארפייר קוראת לטיטאנים האחרים, אבל כשהם מנסים להתאגד מחדש, ברושוגון שולח את המטפלים שלו להשמיד את הטיטאנים.
בינתיים, כשרובין מועבר למתקן מאובטח יותר, פתק נייר הנושא את השם "ברושוגון" נכנס למכונית המשוריינת הנושאת אותו ומתפוצץ ומשחרר אותו.
רובין מצטרף לזהות של שודד שינג'וקו כדי לאסוף מידע שברושוגון הוא למעשה אמיתי.
בסופו של דבר הוא נמצא על ידי כוחות טוקיו, מה שמוביל למרדף מכוניות.
רובין מוקף כאשר סטארפייר באה להציל אותו ולוקחת אותו למקדש (שם הם מנסים להתנשק שוב עד שהם נקטעים לפתע על ידי הגעתם של סייבורג, רייבן וביסט בוי).
שם, רייבן מספרת מתוך ספר שמצאה כי ברושוגון היה אמן שחלם להחיות את ציוריו האהובים באמצעות קסם אפל.
הלחש הפך בסופו של דבר נגד האמן הצעיר, והוא הפך לברושוגון, ישות של נייר ודיו המסוגלת להביא לחיים כל יצירה שהוא יכול לדמיין, עד שלפתע נעלם.
רובין מבין שהוא לא הרג את סייקו-טק בגלל שהוא היה יצור עשוי דיו, והוא הוקם כדי לגרום לו להיראות כמו פושע.
הטיטאנים עוקבים אחר ברושוגון לבית חרושת להוצאה לאור של ספרי קומיקס, שם הם מגלים את ברושוגון המחובר במלכודת לבית דפוס ארור שמנצל את כוחותיו כדי ליצור את האויבים שעמם התמודדו הטיטאנים.
הוא מגלה שהוא שלח את הסייקו-טק הראשון לטיטאנים כדי לזמן אותם לטוקיו, על מנת לעצור את האשם האמיתי ששיעבד אותו.
האשם האמור מתגלה כדאיזו, שהשתמש בכוחו של ברושוגון כדי ליצור גם את הטרופרים שלו בטוקיו וגם את המפלצות שהם לכדו כדי להשיג מוניטין של גיבור.
דייזו נופל על הטיטאנים ומאלץ את ברושוגון ליצור צבא של מיניוני דיו מונפשים.
מתחולל קרב המוני, שהגיע לשיאו ברובין מול דייזו.
בלי אפשרויות מילוט שנותרו, דייזו קופץ למאגר הדיו של העיתונות, משתלט על הקסם של ברושוגון והופך את עצמו למסה עצומה של דיו ומכונות, עם ברושוגון במרכז.
בעוד הטיטאנים האחרים נלחמים ביצורים שדייזו משליך עליהם, רובין משחרר את ברושוגון, מה שגורם לדאיזו לאבד שליטה על כוחו ולהתפרץ.
ברושוגון מת בשלווה בזרועותיו של רובין, מפזר את כוחותיו ומביס את דייזו.
עם סיום הקרב, רובין וסטארפייר סוף סוף מתוודים על רגשותיהם וחולקים את הנשיקה האמיתית הראשונה שלהם.
מאוחר יותר, כששמו של רובין נוקה ודייזו נשלח לכלא, מקבלים הטיטאנים מדליות כבוד על ידי ראש העיר ואזרחי טוקיו על מעשי הגבורה שלהם.
רובין וסטארפייר מחזיקים ידיים ומאשרים שהם הפכו לזוג רשמי.
ביסט בוי שואל את רובין אם הם צריכים ללכת הביתה, אבל רובין מאפשר לטיטאנים להישאר בטוקיו עוד קצת כדי ליהנות מחופשה שהרוויחה היטב.
ביסט בוי אומר שהוא רוצה לנסוע למקסיקו לחופשה הבאה שלהם, מה שגורם לרייבן לסטור לו.
כשכתוביות הסיום מתגלגלות, הטיטאנים שרים גרסה מתורגמת מילולית של שיר הנושא היפני שלהם לחגיגה על תבוסתו של דייזו וטקס הענקת הפרסים שלהם.
סקוט מנוויל בתור ריצ'רד "דיק" גרייסון / רובין וילד יפני
הינדן וולץ ' בתור הנסיכה קוריאנדר / סטארפייר ומכה-בוי
טרה סטרונג בתור רייצ'ל רוט / רייבן וקול מחשב
גרג סייפס בתפקיד גארפילד לוגן / ביסט בוי
קרי פייטון בתור ויקטור סטון / סייבורג
קיונה יאנג כמפקד אוהרה דייזו, בעל חנות סושי וסייקו-טק
רוברט איטו כבעל חנות הספרים וראש העיר
ג'ניס קאוואי בתור ניה-ניה וטימוקו
יורי לוונטל בתור אופנוען יפני וסקיירפייס
הסרט קיבל ביקורות חיוביות בדרך כלל מהמבקרים.
פיליפ ווצ'ביץ' מאתר IGN אמר בסקירה שלו, "משהו חסר כאן.
תוכנית הטלוויזיה הטיטאנים היא סדרה מהנה ותוססת שהיא הרבה יותר מבדרת ממה שהיא נראית.
בעקבות ביטול התוכנית לאחרונה, נראה שהסרט "צרות בטוקיו" הוא האחרון שנקבל מהגיבורים חסרי הפחד שלנו.
למרבה הצער, כשירת ברבור או אחרת, כאשר נסחטים "הטיטאנים: צרות בטוקיו" מתגלה למה שהוא באמת: סרט ממוצע באופן מחשיד ישירות ל-DVD שנראה טוב, אבל לא עושה שום דבר כדי להסתיר את העובדה שמתחתיו זה מזויף."
רייף טלש מאתר "Cinema Blend" כתב, "הטיטאנים: צרות בטוקיו" הוא המשך הגון לסדרה שבוטלה שאמור לשמח את המעריצים לראות שוב את הדמויות האהובות עליהם, אם כי נראה שכמה מהדמויות מקבלות את השער בזמן המסך."
תאריך יציאת ה-DVD היה 6 בפברואר 2007. המאפיינים המיוחדים הכלולים הם "הפרק האבוד", הכולל את הנבל Punk Rocket, ומשחק בשם Robin's Underworld Race Challenge .
סרט המשך עצמאי בשם "כוח הטיטאנים נגד הטיטאנים הצעירים" המשמש כקרוס-אובר בין "הטיטאנים" לסדרה היורשת שלה, "כוח הטיטאנים", הוקרן בבכורה בסן דייגו קומיקון 2019 ביולי, ואחריה יצאה דיגיטלית ב-24 בספטמבר ושחרור פיזי ב-15 באוקטובר.
הטיגריס שבא לשתות תה הוא סיפור קצר לילדים שפורסם לראשונה בשנת 1968 באנגלית, ומאז נמכר במיליוני עותקים ברחבי העולם.
את הספר כתבה ואיירה ג'ודית קר, סופרת ומאיירת בריטית ממוצא גרמני־יהודי, אשר ספריה זוכים להצלחה עולמית עד היום.
סופי הקטנה ואימה יושבות לשתות תה במטבח ולפתע נשמע צלצול בדלת אשר קוטע את טקס השתייה והאכילה של הבת ושל האם.
כאשר סופי פותחת את הדלת, עומד לפניה בפתח הדלת טיגריס גדול עם חיוך מאוזן לאוזן ומספר שהוא רעב.
אימה של סופי מזמינה אותו להצטרף, הטיגריס מתיישב ליד השולחן ואוכל כל דבר מאכל אשר נמצא בשולחן.
בסיום הארוחה הטיגריס מודה להן ועוזב את הדירה.
מאוחר יותר, כאשר אביה של סופי חזר לדירה, לא נותר לו מה לאכול, ולכן הוא לוקח את סופי ואימה לבית קפה.
למחרת, סופי ואימה קונות אוכל רב בחנות וקונות אוכל לטיגריסים למקרה שהוא ישוב, אך הוא לא שב.
הספר תורגם למספר שפות, וביניהן עברית, גרמנית, וולשית, יפנית, ערבית ופורטוגזית.
הספר אף מונגש לעיוורים ועובד גם לברייל.
בשנת 2008 עובד הספר להצגת תיאטרון באנגליה על ידי דייוויד ווד בכיכובם של השחקנים דוון בלאק, אלאן אטקינס ואבי נורמן.
בשנה 2019, הספר עובד לטלוויזיה הבריטית בדיבובם של דייוויד ויליאמס כמספר, דייוויד אוילואו כטיגריס, קלרה רוס כסופי, מריה דרלינג כילד מהמכולת, טזמין גרג בתפקיד האמא, בנדיקט קאמבקרבאץ' בתפקיד האבא ופול ווייטהאוס בתפקיד החלבן.
כותבת הסיפור, ג'ודית קר, היא ילידת ברלין ממוצא גרמני־יהודי.
עקב עליית הנאצים לשלטון והעובדה שאביה היה מבוקש על ידיהם, עזבה משפחתה את גרמניה בשנת 1933. הפרשנות הקלאסית לסיפור "הטיגריס שבא לשתות תה" היא שהטיגריס מייצג את הנאצים.
מיכאל רוזן, סופר ילדים, אשר ערך השוואה בין חייה של ג'ודית לספרה, טוען שהטיגריס יכול להתבסס על זיכרון מאיים שלה מהעבר בברלין.
פרופ' שי רודין חוקר ומרצה לספרות עברית ולספרות ילדים ונוער, חושב שהפרשנות הקלאסית לסיפור שגויה, משום שהטקסט והאיורים מובילים למשמעות הפוכה.
הטיגריס הוא ה"אחר" - יהודי או כל אדם שהשלטון הנאצי מייצר הסתה נגדו וזורע כלפיו שנאה.
אותה החפצה שעושים ל"אחר" גורמת לאנשים לחשוב שהוא מסוכן כטיגריס, אך בפועל, מדובר בנפש עדינה שבאה לאכול ומשתוקקת למעט חום ומשפחתיות.
על אף הפרשנויות הרבות המקשרות את הסיפור לשואה, קר הצהירה מספר פעמים כי הטיגריס לא מייצג כלום חוץ מטיגריס וכי אין קשר בין הסיפור לילדותה.
ישנן ביקורת רבות על הספר.
באתר "מקור ראשון" הוצג הספר הילדים כסיפור שיש בו משהו נקי ופשוט, המזמין גם לקריאה שיש לה משמעות מעבר לתוכן הגלוי והמפורש שמצוי בה.
מעבר לכך, נכתב שקוראים גדולים וקטנים יכולים למצוא בספר הזה פנים מוכרות, כלומר "לשתות כוס תה ולהרגיש בו בבית".
ביקורת נוספת לספר מציג את האירוע המרכזי בסיפור כאירוע מרעיש ובלתי צפוי.
הטיהורים במפלגת הבעת' העיראקית , המכונים גם טבח חברי המפלגה או האירוע של אולם אל-חֻ'לְד היה אירוע שהתרחש ב-22 ביולי 1979 בפקודתו של נשיא עיראק הנכנס סדאם חוסיין, בעקבות קשירת קשר שנעשה בסיוע סורי לכאורה, במטרה להפיל את שלטון משטר הבעת' העיראקי.
ימים ספורים לאחר כניסתו לתפקיד נשיא עיראק, כינס סדאם חוסיין את כלל חברי הנהגת מפלגת הבעת' העיראקית באולם אל-חֻ'לְד בבגדאד וביצע טיהור פומבי מול מצלמות הטלוויזיה בקרב בכירי המפלגה שהואשמו במעורבות בקשר ובבגידה.
רשימת הנאשמים כללה את חברי הבעת' שהתנגדו לתפיסתו של סדאם חוסיין את תפקיד הנשיא במקום אחמד חסן אל-בכר, ששימש כנשיא עיראק מטעם מפלגת הבעת' בין השנים 1968-1979. בין האנשים הללו היה מזכירו של הנשיא דאז, מוחי עבד אל-חוסיין.
שמות המעורבים בקשר הוכרזו בפומבי באולם והם נתבקשו לצאת החוצה, הועמדו לדין ונידונו למוות.
לאורך כל תקופה זו, תעמולת המפלגה הדגישה את דבר הרשעתם ואת בגידתם לכאורה במפלגה.
בעקבות אירועים אלה, עיראק ניתקה את היחסים עם מפלגת הבעת' הסורית והטילה את האשמה על נשיא סוריה חאפז אל-אסד בארגון המזימה נגד השלטון.
התקרבות עיראק וסוריה וכישלון האיחוד ביניהן
בסוף שנות ה-70, היו יחסיהן של עיראק וסוריה קרובים ואיחוד בין שתי המדינות עמד על הפרק.
הגורם להתקרבות בין שתי המדינות שנשלטו על-ידי שלוחות מקומיות של מפלגת הבעת', היה התנגדותן המשותפת להסכם השלום בין ישראל ולמצרים שנחתם ב-1977 לצד חתירתן לתפוס את הבכורה והמנהיגות בעולם הערבי, תוך ניצול בידודה של מצרים על רקע חתימת ההסכם עם ישראל.
ניתן למנות גורם פנימי נוסף להתקרבות בין המדינות, הנוגע למאזן הכוחות הפנימי בעיראק ובפרט, בשורות מפלגת הבעת' העיראקית: מפלגת הבעת' בראשות הנשיא אחמד חסן אל-בכר הייתה המפלגה היחידה שפעילותה הותרה בעיראק והיא התנהלה בשיטות דיקטטוריות ובאלימות רבה במטרה להחיל את עקרונות האידאולוגיה הבעת'יסטית על העם העיראקי.
במהלך שנות ה-70, שימש סדאם חוסיין כסגנו של הנשיא אל-בכר והיה בפועל האיש החזק בעיראק, תוך שעוצמתו והשפעתו על המדינה גדלים מיום ליום.
חברי מפלגה רבים עקבו בחשש אחר התעצמותו של סדאם חוסיין ופעלו לבלימתו, שמא ישתלט על המפלגה כולה ותתאפשר הוצאה לפועל של רעיונותיו הכוחניים והאכזריים.
בשנת 1978 ביקר נשיא סוריה חאפז אל-אסד בעיראק לדיונים בנושא האיחוד בין המדינות, מתוך ניסיון משותף של הנשיאים לרסן את התעצמותו של סדאם חוסיין בעיראק.
התוכנית הייתה שכשאל-אסד ואל-בכר יעמדו בראש שלטון משותף לשתי המדינות, ייחלש מעמדו של סדאם ותתאפשר דחיקתו לשולי הנהגת המפלגה.
התפטרותו של אל-בכר והעברת השלטון לידי סדאם חוסיין
ב-16 ביולי 1979, הכריז אחמד חסן אל-בכר על התפטרותו מהשלטון בפני ישיבת מועצת הפיקוד המהפכנית מ"סיבות בריאות", שפרשנים רבים מעריכים שהיו רק כיסוי לסיבות האמיתיות להתפטרותו, וכן, על העברת השלטון לסגנו סדאם חוסיין.
ככל הנראה נקט סדאם מהלכים שונים שהביאו להתפטרותו של אחמד חסן אל-בכר מהשלטון, כגון הפעלת לחץ ואילוצו של הנשיא לפרוש מתפקידו בטיעונים בריאותיים שלא היו הסיבה האמיתית להתפטרותו.
מוחי עבד אל-חוסיין, חבר מועצת הפיקוד המהפכנית, התנגד נחרצות להתפטרותו של אל-בכר והפציר בפניו לצאת לחופשה זמנית מבלי להעביר את השלטון לסדאם, אך אל-בכר דחה את בקשתו.
היוזמה לאיחוד השלטון בין עיראק לסוריה והפצרתו של מוחי עבד אל-חוסיין בנשיא אל-בכר לצאת לחופשה זמנית ללא מינוי יורש, העצימו את חשדו של סדאם כלפי חברי הנהגת המפלגה.
לתפיסתו של סדאם חוסיין, חברים אלה היוו איום על מעמדו שיש לחסל בהקדם על מנת להבטיח את מעמדו הרם בשלטון בעתיד.
על כן, בישיבת ההנהגה שכינס ב-22 ביולי ביצע סדאם טיהור בצמרת הפיקוד הצבאית של מפלגת הבעת' העיראקית, שהואשמה בקשירת קשר עם סוריה להפלת המשטר העיראקי.
בכך, סוכלה יוזמת איחוד עיראק עם סוריה והעברת השלטון העיראקי לידיה, והוסר האיום על סדאם ומעמדו בשלטון העיראקי.
מאוחר יותר התגלה כי כל הנאשמים בקשירת הקשר ובבגידה היו ממקורביו של הנשיא אל-בכר והיו חלק ממאמץ לבלום את התעצמותו של סדאם חוסיין ואת תפיסתו את השלטון.
ב-22 ביולי זימן סדאם חוסיין "ישיבת חירום" בהולה של ההנהגה הארצית של מפלגת הבעת' בטענה כי נחשפה "מזימה" להפלת המשטר על-ידי גיס חמישי מתוך המפלגה.
הטענה הייתה ביטוי לקונספירציה פרי דמיונו של חוסיין ששימשה תירוץ כדי להצדיק את הוצאתם להורג של חברי הנהגת המפלגה שסדאם חשד שמעוניינים בהפלתו, ולאיש בהנהגת המפלגה לא הייתה כל הוכחה להתקיימו של קשר כזה במציאות.
מוחי עבד אל-חוסיין "הודה" בישיבה בקשירת הקשר נגד חוסיין והיותו חלק מסיעה שהוקמה ב-1975 ונתמכה כספית על-ידי סוריה, שהיוותה לכאורה שחקן מרכזי ב"קשר" נגד השלטון העיראקי.
יתרה מזאת, עבד אל-חוסיין העביר לידי המפלגה רשימה של 68 חברים בהנהגת המפלגה שהיוו לכאורה בין הקושרים.
מיד לאחר מכן, המשתתפים שנקראו בשמותיהם הוצאו מהאולם לבית המשפט שבו הואשמו בבגידה ונשלחו למעצר.
סדאם בירך את שאר המשתתפים שנותרו בישיבה על נאמנותם למשטר, הן בעבר והן בעתיד.
בסך הכל הוצאו להורג 22 בני אדם באישומי בגידה במשטר, מתוכם חמישה חברים במועצת הפיקוד המהפכנית.
אדם נוסף נידון למוות, אך סוכנות הידיעות העיראקית דיווחה כי "לא ניתן היה למצוא אותו בשום מקום".
כל מהלך הישיבה צולם בווידאו והופץ לאחר מכן בכל אמצעי התקשורת בעיראק ובעולם.
היה בכך משום קריאת אזהרה ואמצעי להרתעה לכל מי שהתכוון להתנגד בעתיד לשלטונו של סדאם.
ברשימת המוצאים להורג ניתן למנות את מוחי עבד אל-חוסיין, ששימש כחבר ההנהגה הארצית של המפלגה בין השנים 1974–1979 ומזכירו של הנשיא אל-בכר; ע'אנם עבד אל-ג'ליל, ששימש כחבר ההנהגה הארצית בשנים 1974–1979; וכן מוחמד מחג'וב, מוחמד עאיש חמד, ועדנאן חוסיין עבאס אל-חמדני, כולם חברי הנהגה בכירים.
בתאריך 28 ביולי פורסמו פרטי האירוע על-ידי סוכנות הידיעות העיראקית, שהפנתה בדיווח אצבע מאשימה כלפי משטר הבעת' הסורי כמתכנן המזימה להפלת המשטר העיראקי.
ההנהגה הסורית הכחישה נחרצות את הדברים וטענה שלא היוו דברים מעולם.
אירועים אלה הביאו לקרע ולנתק מוחלט בין שתי המדינות ובין מפלגות הבעת' המקומיות ששלטו בהן, ו"ירח הדבש" ביחסים בין שתי ההנהגות בא אל קיצו.
הקרע בין שתי המדינות התעצם במהלך מלחמת איראן-עיראק, על רקע תמיכתה של סוריה באיראן, שבה ראתה ההנהגה הסורית בעלת ברית אסטרטגית נגד יריבתה.
אירועים שונים בשנים שלאחר מכן הדגישו את הקרע בין המדינות ובפרט תמיכת שתי המדינות בפלגים אופוזיציוניים שחתרו נגד הנהגת המדינה היריבה.
היחסים בין שתי המדינות נותרו מתוחים עד להפלת סדאם חוסיין מהשלטון בעקבות הפלישה האמריקאית לעיראק ב-2003.
אירוע הטיהורים במפלגת הבעת' העיראקית עורר הדים ברחבי העולם ופורסם בתקשורת העולמית לאחר שפרטי האירוע פורסמו על-ידי סוכנות הידיעות העיראקית.
האירוע האלים והדרמטי קיבע את דמותו של סדאם חוסיין כדיקטטור חסר רחמים ואכזר.
אמנם, גם קודמיו בתפקיד הנשיא היו דיקטטורים אכזרים שפעלו בשיטות אלימות ולעיתים קרובות חיסלו מתנגדים לשלטונם, אך לא היה תקדים לחיסול רחב היקף שכזה של יריבים מתוך שורות מפלגתו של הנשיא עצמה.
סדאם היה הראשון מבין נשיאי עיראק שהפך את ההוצאות להורג לחלק בלתי נפרד מדפוסי השלטון שלו, ואלה כללו לעיתים קרובות גם הוצאה להורג של חברים משורות הנהגת המשטר שנתגלו כ"לא נאמנים" במידה מספקת עבור סדאם ולכן היו עלולים לסכן את יציבות מעמדו בשלטון בעתיד.
הטיגריס הוא ציור משנת 1912 מאת האמן הגרמני פרנץ מארק, אחד האמנים הבולטים של התנועה האקספרסיוניסטית הגרמנית ושל קבוצת הפרש הכחול.
היצירה משקפת את השפעת הקוביזם והפוטוריזם על מארק ואת המעבר ביצירתו לתחושות של מתח, דינמיות ואלימות.
במרכז הציור מופיע טיגריס גדול ממדים, שצבעיו צהוב ושחור, והוא ממוקם על סלע בתוך נוף גאומטרי המורכב מצורות קוביסטיות בגווני אדום, ירוק, סגול וכתום.
הטיגריס נראה דרוך ומתוח, מבטו ממוקד במטרה בלתי נראית, ושריריו המרובעים נראים מלאי אנרגיה ומתיחות.
התחושה בציור שונה מאוד מציוריו הקודמים של מארק, כמו הסוס הכחול הראשון או הפרה הצהובה, שבהם ניכרת שלווה והרמוניה.
הנוף שבציור אינו טבעי או אידילי, אלא גאומטרי ודינמי, דבר המדגיש את המתח והאיום שבסצנה.
צורת גופו של הטיגריס בנויה מקווים חדים וזוויות, מה שמעצים את התחושה של כוח ועוצמה רגע לפני תנועה פתאומית.
הטיגריס מציג בבירור את השפעת הקוביזם של פבלו פיקאסו ופול סזאן על מארק.
מארק אימץ את פירוק הצורות הגאומטריות הקוביסטי אך שילב בו צבעוניות אקספרסיוניסטית עזה ורגשית.
כמו כן, ניתן לראות ביצירה השפעה של הפוטוריזם, במיוחד בשימוש בתחושה של תנועה, אנרגיה ודינמיות.
השפעות אלו בולטות גם בציוריו המאוחרים יותר של מארק, כמו "איילים ביער" ו-"שני חתולים, כחול וצהוב", שם נמשכת מגמת המתח והדינמיות אך בעוצמות שונות.
הטיגריס מייצג נקודת מפנה ביצירתו של מארק, בה הוא מתרחק מהתיאורים האידיאליסטיים של בעלי חיים כסמלים להרמוניה ומתחיל להציג אותם בצורה יותר ריאליסטית ואגרסיבית.
הציור נתפס כמטאפורה לחוסר הוודאות והמתח של התקופה שלפני מלחמת העולם הראשונה, כאשר מארק עצמו חש באיום הקרב.
יצירה זו נחשבת לאחת מהדוגמאות הבולטות לשימוש בקוביזם ככלי להגברת תחושת הרגש והדרמה, בניגוד לשימושים הפורמליסטיים יותר שנעשו בזרם זה.
הטיית הצופה המשתתף (Actor-observer bias) הוא מונח בפסיכולוגיה חברתית המתאר נטייה של אנשים לייחס את פעולותיהם שלהם לנסיבות החיצוניות, אך לייחס פעולות של אחרים לעולמם הפנימי.
את הטיית הצופה המשתתף הציגו אדוארד ג'ונס וריצ'רד ניסבט במאמר משנת 1971. הנחתם היא שההטיה נובעת מהנטייה הקיימת בבני אדם לסבור שאישיותם שלהם מורכבת ורבת פנים, ואילו אישיותם של אנשים אחרים פשוטה יותר.
על פי ג'ונס וניסבט ההטיה מתקיימת בהתייחס להתנהגויות חיוביות ושליליות גם יחד, אך נחשבת חזקה יותר בהתייחס להתנהגויות שליליות, ובמקרים אלו ניתן להציגה באופן פשטני כ"כישלונות של אחרים הם באשמתם, כישלונות שלי הם מתוקף הנסיבות".
ההשערה היא שההטיה חלה על כל מגוון ההתנהגויות, מכוונות ובלתי מכוונות, גלויות וסמויות.
ההטיה מתייחסת לעיתים לכלל ההסברים הנוגעים לעולם הפנימי של האדם, אך לרוב נדון בהתייחס לתכונות קבועות של האדם ולא למצבי רוח.
ההטיה נחשבת על ידי רוב הפסיכולוגים החברתיים כמבוססת ביותר, אולם פרופ' ברטרם מאלה מאוניברסיטת מישיגן, טוען בהסתמך על סקירת מאמרים שהראיות לקיומה קלושות.
על פי בדיקתו, ההטיה קיימת במידה קלה בהתייחס להסברים של התנהגויות שליליות, אך הפוכה בהתייחס להתנהגויות חיוביות.
נהוג לחשוב על ההטיה כנובעת משתי סיבות:
1. בולטות שונה – העובדה שעבור מבצע ההתנהגות הסביבה בולטת יותר ממנו עצמו ומתכונות אישיותו, ואילו עבור הצופה בולט דווקא מבצע ההתנהגות עצמו ואישיותו ולא מה שמסביבו.
2. ידע שונה – המשתתף מכיר את עצמו, ומודע לכך שהוא מתנהג אחרת במצבים שונים, ואילו הצופה אינו מודע לכך שמבצע ההתנהגות יכול להתנהג אחרת בנסיבות ובמצבים שונים, ולכן קל לו יותר לייחס את ההתנהגות לגורמים קבועים באישיות.
הטיית הנסיין הוא כשל לוגי מסוג שגיאות תצפית, השייך לקבוצת כשלי היקש בו תוצאת הניסוי מושפעת מציפיות ותקוות של מלקטי הנתונים.
ברוב המקרים, הטיית הנסיין אינה מודעת או מכוונת.
נתונים שגויים עשויים להיות מופקים מטעויות 'תמימות' כמו עיגול כלפי מעלה או למטה בכיוון של תוצאה רצויה או התייחסות לתוצאות דו-משמעיות כאילו הן תומכות בתוצאה הרצויה.
ישנם גם מקרים של הטיה מכוונת של נתונים.
כדי להימנע מהטיה כזו, יש צורך במחקר סמיות כפולה, שבו גם הנסיין וגם מושאי הניסוי אינם מודעים למשמעות התוצאות.
(אם כי גם ניסויים לבדיקת התופעה עלולים להיות מוטים)
כמו כן הטיית הנסיין עלולה להיגרם בגלל חוסר ידע בסטטיסטיקה.
בעולם המחקר, הטיית הנסיין מתרחשת כאשר תוצאות הניסוי לגבי תוצאות המחקר מטעות את תוצאות המחקר.
דוגמאות להטיית הניסוי כוללות השפעות מודעת או לא מודעת על התנהגות הנושא, כולל יצירת מאפייני ביקוש המשפיעים על נושאים, ושינוי או הקלטה סלקטיביים של תוצאות הניסוי בעצמם.
דוגמאות להטיית הנסיין כוללות את סיפורו של הנס החכם.
סוס שהתפרסם ב"יכולתו האינטלקטואלית" יוצאת הדופן לענות נכונה על שאלות אריתמטיות וכן אפקט הות'ורן, שנמצא במחקר על גורמים להגדלת תפוקת עובדים במפעל.
רוזנטל (1966) הראה, בסדרת מחקרים אשר התמקדה באפקט זה, כי לאינטראקציה בין הנסיין לבין הנבדק יש השפעה על תוצאות המחקרים.
חיוך שמעניק הנסיין לנבדקת הוא דוגמה קלאסית לאינטראקציה זו.
רוזנטל הבחין בין קטגוריות שונות של אפקט הנסיין, ביניהן: אפקט בין-חברתי, אפקט פסיכו-חברתי ואפקט "נבואה המגשימה את עצמה".
אפקט בין חברתי – מינו של הנסיין, גילו ומוצאו משפיעים על תוצאות המחקר.
גם גילם של הנבדקים, מינם ומוצאם משפיעים על התנהגות הנסיין, ובכך משנים את סיטואציית הניסוי.
במחקר שבו צולמה האינטראקציה בין נבדקים ונסיינים בני שני המינים, הראו תוצאות, כי 70% מן הנסיינים חייכו אל הנבדקות, אך רק 12% חייכו אל הנבדקים.
אנו יכולים להניח כי חיוך של נסיין אל נבדק/ת עלול לשנות את תגובותיו/ה של הנבדק/ת.
אפקט פסיכו-חברתי – תכונותיו האישיות של הנסיין משפיעות על האינטראקציה החברתית בין הנסיין לנבדק.
תכונות כגון: חברותיות, חום, תוקפנות, רגישות וסמכותיות יכולות להשפיע על התוצאות שיקבל הנסיין.
מסתבר, למשל, שנסיינים המפגינים חברותיות מקבלים תשובות נעימות יותר מנסיינים שאינם מפגינים חברותיות.
אפקט הנבואה שמגשימה את עצמה – בכל מחקר מדעי יש לנסיינים ציפיות מסוימות מכיוון התוצאות שהם עשויים לקבל.
ציפיותיו של הנסיין יכולות להשפיע על התנהגותם של הנבדקים.
אדם מנבא מאורע מסוים, הציפייה למאורע משנה את התנהגותו וכך ההסתברות שהנבואה תתגשם עולה.
רוזנטל הוכיח, כי כאשר נאמר לשתי קבוצות של נסיינים (אשר היו אמורים לתת לנבדקים סדרת הוראות דומה) לצפות לתוצאות שונות, אכן התקבלו תוצאות שונות מן הקבוצות הנחקרות, בדיוק כפי שציפו הנסיינים.
הטית האישוש (Confirmation bias) היא הנטייה לחפש, לפרש, להעדיף, ולזכור מידע המאשש אמונות או השערות קודמות, תוך התעלמות ממידע סותר או כזה שתומך באפשרויות חלופיות.
זהו סוג של הטיה קוגניטיבית ושגיאה שיטתית בחשיבה אינדוקטיבית.
הטיה זו באה לידי ביטוי כשאנשים נוטים לאסוף או לזכור מידע באופן סלקטיבי, או כאשר הם מפרשים את המידע בצורה מגמתית.
ההשפעה חזקה יותר בנושאים טעונים רגשית וכאשר מדובר באמונות שמושרשות עמוק.
אנשים גם נוטים לפרש ראיות דו-משמעיות כאילו הן תומכות רק בעמדה שלהם.
סדרת ניסויים משנות ה-1960 מעלה את הטענה כי אנשים בעלי דעות קדומות מעדיפים לאשר את אמונותיהם.
עבודה מאוחרת יותר פירשה מחדש את התוצאות הללו כנטייה של אנשים לבחון את הרעיונות באופן חד-צדדי, תוך התמקדות באפשרות אחת והתעלמות מחלופות.
במצבים מסוימים גישה זו יכולה להטות את מסקנותיהם.
הסברים להטיות הנצפות כוללים 'משאלת לב' ויכולת אנושית מוגבלת לעבד מידע.
הסבר נוסף להטית אישוש הוא כתוצאה מחישוב כלכלי קר של העלויות של שגיאה מול עלותה של בחינה מחדש, של חקירה מחדש של הראיות באופן נייטרלי ומדעי עם כל המשתמע מכך.
הטיות אישוש תורמות לביטחון עצמי מופרז באמונות אישיות ויכולות לשמור או לחזק אמונות למרות קיום ראיות מנוגדות.
החלטות גרועות עקב הטיות כאלה נפוצות בהקשרים פוליטיים וארגוניים.
הטית אישוש היא תופעה בתחום עיבוד מידע.
בכך היא שונה ממה שמכונה לעיתים אפקט 'אישוש ההטיה ההתנהגותית', הידוע בכינוי "נבואה המגשימה את עצמה", שבה ציפיותיו של האדם משפיעות על התנהגותו שלו, ומייצרת את התוצאה הצפויה.
כמה פסיכולוגים מגבילים את הטווח של הטית האישוש לאיסוף סלקטיבי של ראיות התומך במה שכבר החוקר מאמין, תוך התעלמות או דחיית ראיות שתומכות במסקנות הפוכות.
פסיכולוגים אחרים משתמשים במונח באופן רחב יותר לנטייה לשמר אמונות קיימות של חוקר כאשר הוא מחפש ראיות, מפרש אותן, או נזכר בתוצאות אלו שראה בעבר.
ניסויים מצאו כי אנשים נוטים לבחון השערות באופן חד-צדדי, על ידי חיפוש ראיות התומכות או עולות בקנה אחד עם ההשערה שלהם.
במקום לחפש את כל הראיות הרלוונטיות, גם התומכות וגם המפריכות, הם מנסחים את השאלה כך שיקבלו תשובה שתומכת בהשערה שלהם.
הם מחפשים את התוצאות להן היו מצפים אילו השערתם הייתה נכונה, ולא את מה שהיה קורה אילו ההשערה הייתה שגויה.
לדוגמה, אדם המשתמש בשאלות "כן ולא" כדי למצוא מספר שהוא משער שהוא 3, ייטה לשאול "האם זה מספר אי זוגי?".
אנשים נוטים להעדיף סוג כזה של שאלה, הנקרא "בדיקה חיובית", גם כאשר בדיקה שלילית, כגון "האם זה מספר זוגי?", תניב בדיוק את אותו המידע.
במחקרים בהם הנבדקים יכלו לבחור בין שאלה חיובית שדומה לאבחון או באמת אבחון אמת, הם העדיפו את האבחון האמיתי.
כך שלא ניתן לומר שאנשים מחפשים בדיקות שמבטיחות תשובה חיובית, אלא רק שיש להם העדפה לשאלות מסוג זה.
ההעדפה לבדיקות חיוביות כשלעצמה אינה מהווה הטיה, מכיוון שבדיקות חיוביות יכולות להיות מאוד אינפורמטיביות.
אך בשילוב עם אפקטים אחרים, אסטרטגיה כזו יכולה לאשר אמונות או הנחות קיימות, בלי קשר לכך אם הם נכונות.
במצבים בעולם אמיתי, ראיות הן לעיתים מורכבות ומעורבות.
לדוגמה, רעיונות סותרים על אדם מסוים יכולים לקבל חיזוק על ידי התמקדות בהיבט מסוים של התנהגותו.
יוצא מכך שבכל חיפוש יש לראיות התומכות בהשערה סיכוי להצליח.
הטיות אישוש אינן מוגבלות לאיסוף ראיות.
גם אם יש לשני אנשים שונים את אותן העובדות, האופן בו הם מפרשים אותן יכול להיות מוטה לכיוונים שונים.
צוות באוניברסיטת סטנפורד ערך ניסוי, בו נכללו משתתפים עם דעות קיצוניות בעד ונגד עונש מוות, כאשר חצי מאוכלוסיית המדגם הורכבה מתומכים והחצי השני ממתנגדים לעונש.
המשתתפים קראו תיאורים של שני מחקרים: השוואה של מדינות בארצות הברית עם ובלי עונש המוות, והשוואה של שיעורי רצח במדינה לפני ואחרי החלתו של עונש המוות.
לאחר קריאת תיאור קצר של כל מחקר, המשתתפים נשאלו האם דעותיהם השתנו.
לאחר מכן, המשתתפים קראו תיאור מפורט יותר של המחקר כולו ונדרשו לדרג האם הוא נערך היטב ועד כמה התוצאות משכנעות.
בעצם, המחקרים היו בדיוניים ולכל קבוצה ניתנו מסקנות הפוכות.
למחצית מהמשתתפים נאמר שהמחקר תמך באפקט ההרתעה של עונש מוות ולקבוצה השנייה נאמר שתוצאות המחקר ערערו את אפקט ההרתעה של עונש המוות.
אפילו אם אנשים אוספים ומפרשים ראיות באופן נייטרלי, הם עדיין מסוגלים לזכור אותן באופן סלקטיבי וכך לחזק את הציפיות שלהם.
המחקר של וויסון בבדיקת השערה
המושג "הטית האישוש" נטבע על ידי הפסיכולוג האנגלי פיטר וויסון .
בניסוי שפורסם בשנת 1960 המשתתפים נדרשו לזהות כלל החל על שלשות של מספרים.
בהתחלת הניסוי נאמר להם שהשלשה (2,4,6) תואמת את הכלל.
המטרה של הנחקר הייתה על סמך דוגמה זו לחשוף את הכלל ולהציע שלשה משלו שתואמת את הכלל לדעתו.
הנסיין לו נאמרה השלשה, אמר לנחקר האם השלשה תואמת את הכלל או לא.
למרות שבפועל הכלל היה פשוט "כל סדרה עולה", המשתתפים הפגינו קושי רב במציאתו, והציעו מגוון כללים הרבה יותר ספציפיים, כגון "המספר האמצעי הוא הממוצע של הראשון ואחרון".
נראה כי מקור הקושי של המשתתפים היה כי הם נהגו לבדוק רק שלשות שתאמו את הכלל בו בחרו - ולא ניסו שלשות שמפריכות כלל זה.
הטית אישוש מתוארת לעיתים קרובות כתוצאה מאסטרטגיה אוטומטיות, בלתי מכוונת, ולא כהונאה מכוונת.
לפי דברי רוברט מַקוּן, עיבוד הראיות המוטה מתרחש לרוב בשילוב של מנגנונים "קרים" (קוגניטיביים) ו"חמים" (מניעים).
אדם המאמין ב"קארמה" יזכור לטובה אירועים אשר מעשה רע הוביל לתוצאה רעה וישמיט אירועים אחרים.
לדוגמה אדם עקף אותנו בתור לקופה, ולאחר מכן הקופאית ביצעה טעות בחשבונו והשאירה אותו זמן רב בקופה.
ההטיה תגרום לכך שנזכור את המקרה הזה בצורה סלקטיבית כדוגמה לקארמה.
אך למעשה, זהו אירוע שקורה מעט פעמים, כאשר ברוב המקרים בהם עוקפים אותנו בסופר לא קורה דבר לעוקף.
המקרים השכיחים הללו בהם עוקפים אותנו בתור ולא קורה כלום ישכחו, ואילו המקרה המיוחד שכן קרה משהו כן ייזכר.
בפסיכולוגיה, הטית אישוש היא סוג של חשיבה סלקטיבית או הטיה קוגניטיבית לעבר אישוש ההשערה הנחקרת.
הטית אישוש מתקיימת כאשר קובעי החלטות חותרים באופן פעיל ומייחסים משקל רב יותר לממצאים המאשרים את השערותיהם, ומתעלמים או מייחסים משקל פחות לממצאים הסותרים את השערותיהם.
מסיבה זו, נהוג לבנות ניסויים כך שמטרתם להפריך את ההשערה ולא לאשרה.
הטית האישוש קשורה בדרכים שונות לכשלים לוגיים מסוג כשלי היקש וכשלי רטרודוקציה.
מחקרים אף מלמדים, שגם במצבים בהם מקבלי החלטות אוחזים במידע ספציפי אודות אדם המשתייך לקבוצה חברתית מסוימת, מקבלי ההחלטות יפרשו את המידע באופן שיתמוך בסטריאוטיפ בו הם מאמינים ואשר יחזק את תפיסתם הראשונית לגבי אדם זה.
הטית אישוש מאפיינת תחומי פסבדו-מדע כמו פרסונולוגיה, גרפולוגיה, פאראפסיכולוגיה, אסטרולוגיה, ביוריתמוס, נומרולוגיה, ודומיהם.
לדעת המצדדים בתאוריות האנטי פסיכיאטריות, גם קביעת אבחנות פסיכיאטריות במקרים רבים נעשית בלהט הטית אישוש.
מחוץ לתחום החקר המדעי מהווה הטית אישוש אחד היסודות עליהם בנויות רבות מן האמונות הרווחות באינטואיציה, קללות, תחושות נבואיות, יכולות על-חושיות, וכדומה.
הטית האישוש פועלת במקרי תחומי פסבדו-מדע, כמו גם בחיי היומיום באמצעות הגדרה מעורפלת של המדגם, כך שדוגמאות שאינן מתאימות (כלומר, אינן מאשרות את ההשערה) אינן משולבות בו מראש.
"הטיימס" הוא יומון בריטי נפוץ.
יצא לאור לראשונה בלונדון ב-1785 בשם "The Daily Universal Register", והפך ל"טיימס" ב-1 בינואר 1788. ה"טיימס" ועיתון האחות שלו, הסאנדיי טיימס (שנוסד ב-1821), מוצאים לאור על ידי ניוז קורפ, בבעלותו של רופרט מרדוק.
ה"טיימס" הוא העיתון הראשון שנושא שם זה, והוא השאיל את שמו לעיתונים רבים ברחבי העולם, כמו ה"טיימס אוף אינדיה" (1838), "הניו יורק טיימס" (1851) וה"לוס אנג'לס טיימס" (1881).
לשם הבדלה מתייחסים לעיתון, במיוחד בצפון אמריקה, בשם 'London Times' או 'The Times of London' או בעברית "הטיימס הלונדוני".
העיתון הוא גם היוצר של הגופן הנפוץ "Times Roman", שבמקור פותח על-ידי סטנלי מוריסון מהטיימס, בשיתוף פעולה עם תאגיד מונוטייפ.
למרות שה"טיימס" נחשב לרוב לעיתון ימין-מרכז בכתיבתו, ולרוב תומך של המפלגה השמרנית, הוא הביע תמיכה במפלגת הלייבור וטוני בלייר בבחירות הכלליות בבריטניה ב-2001 וב-2005. ב-2004, לפי סקר של חברת הסקרים "MORI", כוונות ההצבעה של ציבור הקוראים של הטיימס היו 40% לטובת המפלגה השמרנית, 29% לדמוקרטים הליברלים ו-26% לטובת הלייבור.
מהדורה אמריקנית של העיתון יוצאת לאור מ-6 ביוני 2006.
ה"טיימס" נוסד בידי מוציא לאור בשם ג'ון וולטר ב-1 בינואר 1785 בשם The Daily Universal Register.
הוא שינה את שם העיתון לאחר 940 מהדורות, ב-1 בינואר 1788, לשם "טיימס".
ב-1803 הוא העביר את הבעלות על העיתון ואת תפקיד העריכה לבנו, ג'ון וולטר הבן.
וולטר האב שהה 16 חודשים בכלא ניוגייט על הוצאת דיבה ב"טיימס", אבל ניסיונותיו החלוציים להשיג חדשות ברמת היבשת, במיוחד מצרפת, תרמו לבניית המוניטין של העיתון בקרב אנשי ממשל ומומחי כספים.
ה"טיימס" נעזר בתרומות משמעותיות מאישים בפוליטיקה, במדע, בספרות ובאומנות כדי לבנות את המוניטין שלו.
למרות שעוד היה עיתון צעיר, הכנסות ה"טיימס" היו גדולות מאוד וגברו על אלו של עיתונים אחרים, ולכן איכות המידע שהופיע בו והמשכורות שנתן לכותביו היו טובות יותר מאלו של יריביו.
ב-1809 מונה ג'ון סטודארט לתפקיד העורך הכללי, והוחלף ב-1817 בידי תומאס בארנס.
בתקופת כהונתו של בארנס ולאחר מכן בכהונתו של מחליפו, ג'ון תדאוס דיליין, גברה השפעת ה"טיימס" במיוחד על הפוליטיקה ועל העיר לונדון.
העיתונאים המפורסמים פיטר פרייז'ר ואדוארד סטרלינג המציאו ל"טיימס" שמות סאטיריים כמו 'The Thunderer'.
העלייה בתפוצה וברווחי העיתון התבססו בחלקם על אימוץ שיטת הדפסה מבוססת קיטור.
הפצת העיתון ברכבות קיטור במהירות לריכוזים של אוכלוסייה עירונית עזרה להבטיח את הרווחיות של העיתון ואת השפעתו הגדלה.
ה"טיימס" היה העיתון הראשון ששלח כתבים צבאיים כדי לכסות קונפליקטים ברחבי העולם.
ראסל, כתב של העיתון ששהה עם הצבא במלחמת קרים, היה בעל השפעה רבה עקב דיווחיו לאנגליה.
באירועים אחרים של המאה ה-19, ה"טיימס" התנגד לביטול חוקי הדגן, עד שבעקבות מספר הפגנות שונתה דעתם של חברי מערכת העיתון, ואז תמך העיתון בחוסר רצון בסיוע לקורבנות בצורת תפוחי האדמה באירלנד.
העיתון תמך בהתלהבות בחוק הרפורמה הגדולה ב-1832, אשר הקטין את השחיתות והגדיל את ציבור הבוחרים (מ-400,000 אנשים ל-800,000 אנשים, עדיין רק חלק קטן מהאוכלוסייה).
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, ה"טיימס" ייצג את ההשקפה של המעמדות העשירים, לטובת הפורשים, אך לא תמך בעבדות.
ג'ון וולטר השלישי, נכדו של המייסד, ירש את העיתון מאביו בשנת 1847. העיתון המשיך לפעול באופן עצמאי, אך בשנות ה-50 של המאה ה-19 ה"טיימס" החל לסבול מהעלייה בהתפתחות מלחץ הפני, בעיקר מה"דיילי טלגרף" ומה"מורנינג פוסט".
ב-1875 כתב העיתון בפריז הנרי בלוויץ, שהתפרסם הן כעיתונאי והן בזכות התובנות שלו בדיפלומטיה, נפגש עם הדוכס דה דקאז', שר החוץ של צרפת, והוא חשף בפניו מידע על שליחות חסויה של שגריר צרפת בברלין, שדן בתוכניות הגרמניות לתקוף את צרפת, והוא ביקש מבלוביץ לפרסם את המידע.
הוא עשה זאת, עורר סערה בדעת הקהל, ולמעשה מנע כל סיכוי לביצוע הכוונה הגרמנית.
ההישג המפורסם ביותר של בלוביץ' היה ב-1878, כאשר הצליח להשיג את נוסח "הסכם ברלין" ולפרסם אותו בדיוק ברגע שבו נחתם בקונגרס ברלין.
ה"טיימס" עמד בפני פשיטת רגל פיננסית ב-1890 תחת ארתור פרייזר וולטר, אך הוא ניצל על ידי עורך נמרץ, צ'ארלס פרדריק מוברלי בל.
במהלך כהונתו (1890–1911), ה"טיימס" נקשר למכירת אנציקלופדיה בריטניקה, תוך שימוש בשיטות שיווק אמריקאיות אגרסיביות, שהכניס הוראס אוורט הופר ומנהל הפרסום שלו, הנרי הקסטון.
עקב מאבקים משפטיים בין שני הבעלים של בריטניקה, הופר וולטר מונטגומרי ג'קסון, ה"טיימס" ניתק את הקשר שלו איתם ב-1908 ונקנה על ידי איל העיתונים, אלפרד הארמסוורת', לימים לורד נורת'קליף.
במאמרי מערכת שפורסמו ב-29 וב-31 ביולי 1914, טען ויקהם סטיד, העורך הראשי של עיתון ה"טיימס", שהאימפריה הבריטית צריכה להיכנס למלחמת העולם הראשונה.
ב-8 במאי 1920, גם בהובלתו של ויקהם סטיד, תמך עיתון ה"טיימס" במאמר המערכת שהציג את עלילת הדם האנטישמית בדמות חיבור "הפרוטוקולים של זקני ציון" כמסמך אמיתי או אמיתי-למחצה, וכינה את ה"יהודים כסכנה הגדולה בתבל".
במאמר שכותרתו "הסכנה היהודית, קונטרס מטריד: קריאה לחקירה", כתב סטיד על הפרוטוקולים של זקני ציון:.
בשנה שלאחר מכן, כאשר פיליפ גרייבס, כתב ה"טיימס" בקונסטנטינופול (איסטנבול), חשף את "הפרוטוקולים של ציון" כזיוף וכתאוריית קשר גרידא, הטיימס חזר בו ממאמר המערכת של השנה הקודמת.
בשנת 1922, ג'ון ג'ייקוב אסטור, בנו של הויסקונט הראשון אסטור, קנה את ה"טיימס" מיורשי הלורד נורת'קליף.
העיתון מודעה לשמצה בשנות ה-30 של המאה ה-20, עם התמיכה שלו בפייסנות עם גרמניה הנאצית.
העורך ג'פרי דוסון היה בעל ברית הדוק לאלו בממשלת בריטניה שתמכו הפיוס, בעיקר נוויל צ'מברלין.
דיווחי חדשות גלויים של נורמן אבוט מברלין, שהזהירו מפני סכנת המלחמה, שוכתבו מחדש בלונדון כדי לתמוך במדיניות הפייסנות.
בין 1941 ל-1946, ההיסטוריון הבריטי אדוארד הלט קר היה עוזר עורך.
קאר היה ידוע בטון הפרו-סובייטי העז של מאמרי המערכת שלו.
בדצמבר 1944, כאשר פרצו באתונה קרבות בין צבא השחרר העממי של הקומוניסטים היוונים לבין הצבא הבריטי, מאמר של קאר בטיימס צידד בקומוניסטים, מה שהוביל את וינסטון צ'רצ'יל לגנות אותו ואת המאמר בנאום בפני בית הנבחרים.
כתוצאה ממאמר המערכת של קאר, ה"טיימס" נודע בכינוי, במהלך אותו שלב של מלחמת העולם השנייה, כ"הפועל היומי של שלושת הפני" (מחיר העיתון "העובד היומי" של המפלגה הקומוניסטית של בריטניה היה פני אחד).
ב-3 במאי 1966, הוא חידש את הדפסת החדשות בעמוד הראשון – בעבר העמוד הראשון נועד לפרסומות קטנות.
בשנת 1966 מכרו בני משפחת אסטור את העיתון לאיל ההוצאה לאור הקנדי רוי תומסון.
תאגיד תומסון הביא אותו לפעול יחד עם "הסאנדיי טיימס" תחת חברת אם אחת – Times Newspapers Limited.
סכסוך עם העובדים גרם להנהלה לסגור את העיתון למשך כמעט שנה מ-1 בדצמבר 1978 עד 12 בנובמבר 1979. הנהלת תאגיד תומסון נאבקה לנהל את העסק בצורה ריווחית, עקב משבר האנרגיה של 1979 ודרישות איגודי העובדים.
ההנהלה חיפשה קונה שהיה בעמדה להבטיח את הישרדותם של שני הכותרים, והיה לו את המשאבים והיה מחויב למימון הכנסת שיטות הדפסה מודרניות.
כמה רוכשים פוטנציאלים הופיעו, כולל רוברט מקסוול, טייני רולנד ולורד רותרמר; עם זאת, רק קונה אחד היה בעמדה לעמוד בתפקיד המלא של תומסון, איל התקשורת האוסטרלי רופרט מרדוק.
רוברט הולמס א קורט, אייל אוסטרלי אחר ניסה בעבר לרכוש את הטיימס ב-1980.
ב-1981, ה"טיימס" וה"סאנדיי טיימס" נקנו מתומסון על ידי "ניוז אינטרנשיונל" חברת בת של תאגיד "ניוז קורפ" של רופרט מרדוק.
הרכישה באה בעקבות שלושה שבועות של משא ומתן אינטנסיבי עם איגודי העובדים.
מרדוק נתן התחייבויות משפטיות לשמור על משאבי עיתונות נפרדים עבור שני הכותרים.
לאחר 14 שנים כעורך, ויליאם ריס-מוג התפטר עם השלמת החלפת הבעלות.
מרדוק החל להטביע את חותמו בכך שמינה את הרולד אוונס כמחליפו.
אחד השינויים החשובים ביותר שלו היה הכנסת טכנולוגיה חדשה ואמצעים לשיפור היעילות.
בין מרץ 1981 למאי 1982, בעקבות הסכמה עם איגודי הדפוס, תהליך הדפסת הלינוטייפ ממתכת חמה, ששימש להדפסת ה"טיימס" מאז המאה ה-19, הופסק והוחלף בקלט מחשב ובקומפוזיציה של תמונות.
הדבר אפשר לצמצם את צוות חדר ההדפסה ב"טיימס" וב"סאנדיי טיימס" בחצי.
עם זאת, קלט ישיר של טקסט על ידי עיתונאים ("קלט חד פעמי") עדיין לא הושג, וזה היה אמור להישאר אמצעי ביניים עד "מחלוקת וואפינג" של 1986, כאשר הטיימס עבר מכיכר בית הדפוס החדש ברחוב גריי'ס אין (ליד רחוב פליט) למשרדים חדשים בוופינג שבאיסט אנד.
תחת הבעלות של מרדוק היה העיתון לתומך מובהק של ראש הממשלה מרגרט תאצ'ר, ומדיניות ההפרטה המקיפה שיזמה בבריטניה.
בתחילת 1983 נטען כלפי העיתון שהוא "אנטישמי", לאחר שפורסם בו מאמר על יחסי הנוצרים והיהודים לאורך ההיסטוריה.
בעקבות המאמר נשלחו לעיתון מאמרי תגובה רבים והוא פרסם שורה של מאמרים על הקשר ההיסטורי בין הנוצרים והיהודים, כדי להפיג את הטענות בדבר אנטישמיות.
בינואר 1985 פרסם העיתון פרטים על מבצע משה להעלת יהודי אתיופיה, למרות איסור הצנזורה הצבאית בישראל.
במרץ 1999 השיקו "הטיימס" ו"סאנדיי טיימס" מהדורה מקוונת שהייתה זמינה בחינם ברשת האינטרנט.
באפריל 2001 הפסיד העיתון בתביעת דיבה שהיגש האוליגרך הרוסי גרגורי לוצ'אנסקי נגד עיתון.
לאחר שפרסם תחקירים שקשרו את לוצ'אנסקי להלבנת הון, וטענו שהוא עומד לכאורה בראש ארגון מאפיה רוסי, יחד עם האחים לב ומיכאל צ'רנוי.
באוגוסט 2001, התפטר הכתב לענייני המזרח התיכון של העיתון סם קיילי, בטענה כי רופרט מרדוק משפיע על מדיניות העריכה של "הטיימס", באופן שגורם לעיתון להצטייר כפרו-ישראלי.
זאת, בשל ידידותו עם ראש ממשלת ישראל אריאל שרון וההשקעות הגדולות שיש לו בישראל.
במאמר שפרסם בעיתון "איוונינג סטנדרד", כתב קיילי כי "החליט להתפטר מ"הטיימס" משום שהשפעתו של מרדוק כה גדולה עד כי עורכים "מפוחדים" נוהגים לצנזר כתבות מחשש שתוכנן ירגיז את המו"ל.
ה"טיימס" הודפס בפורמט ברודשיט (פורמט נייר גדול) במשך 219 שנים, אך בנובמבר 2003 לאחר ירידה חדה בתפוצתו, "ניוז אינטרנשיונל" החלה להפיק את העיתון גם בפורמט טבלואיד.
זאת בניסיון למשוך קוראים צעירים יותר ונוסעים בתחבורה הציבורית, המעדיפים עיתון קטן יותר בגודלו.
במהלך השנה שלאחר מכן, מהדורת הברודשיט הוסרה מצפון אירלנד, סקוטלנד ומערב אנגליה.
מאז 1 בנובמבר 2004, העיתון מודפס בפורמט טבלואיד בלבד.
במאי 2010, הודיע רופרט מרדוק כי יישם חומת תשלום בשני העיתונים המובלים שלו בבריטניה "הטיימס" ו"סאנדיי טיימס".
בעקבות ה"וול סטריט ג'ורנל" האמריקאי שגם נמצא בבעלותו.
ההחלטה הייתה שנויה במחלוקת מכיוון שבניגוד ל"וול סטריט ג'ורנל", "הטיימס" הוא אתר חדשות כללי, ונטען כי במקום לשלם, הקוראים יחפשו את המידע ללא תשלום במקומות אחרים.
מרדוק יישום מודל של חומת תשלום שסגרה את אתרי טיימס אף בפני חיפושי בגוגל (כך שלא ניתן לקרוא חלק מהכתבה או את הכותרת ללא תשלום).
הוא הגדיר את המדיניות שלו כ"הכול או כלום" ועורך הטיימס, אמר כי הוא לא צופה שהדבר יפגע במספר הקוראים של העיתון או באיכויות העיתונאיות.
אך לאחר שנתיים היו ל"טיימס" כ-137 אלף מנויים דיגיטליים ול"סאנדיי טיימס" כ-126 אלף מנויים, מספרים שנחשבים למאכזבים.
באוקטובר 2012 הודיע כי על מדיניות של "תצוגת חינם מוגבלת", בה שני המשפטים הראשונים מכל ידיעה יופיעו בחיפוש של גוגל, כדי לנסות למשוך קוראים חדשים שיסכימו לשלם עבור התכנים המלאים.
בספטמבר 2010, דווח כי תפוצת העיתון ירדה לראשונה מאז 1994 מתחת ל-500 אלף עותקים.
באוקטובר 2010 הקליט תחקירן העיתון בחשאי, שני בכירים בארגון פיפ"א שתועדו מבקשים כסף על מנת להעניק את הקול שלהם לאנגליה בהצבעה על אירוח המונדיאל ב-2018.
ב קרא העיתון לתמוך בניק קלג, מנהיג המפלגה הליברל-דמוקרטית במחוז הבחירה שלו, מול מועמד מפלגת הלייבור.
ביוני 2016 הביע העיתון עמדה נגד פרישת הממלכה המאוחדת מהאיחוד האירופי שעלתה למשאל העם, למרות תמיכתו של רופרט מרדוק בפרישת הממלכה מהאיחוד.
במהלך הבחירות הכלליות בממלכה המאוחדת ב-2019 תמך העיתון במועמד המפלגה השמרנית בוריס ג'ונסון, ואף אפשר ל אפרים מירוויס לפרסם מאמר בעמוד הראשון, נגד מועמד הלייבור ג'רמי קורבין.
הטיירוי (מיוונית: έταίροί – רֵעַ; ידועים בעברית גם בשם "רעי המלך") היו נושאי רומח רכובים שהשתייכו לחיל הפרשים הכבדים בצבאות מוקדון והממלכות ההלניסטיות שקמו עם התפרקותה של האימפריה שייסד אלכסנדר הגדול.
במקדוניה המסחר לא היה מפותח יחסית, לכן רק בעלי אדמות היו יכולים להרשות לעצמם לרכוש את שריון הפרש הכבד ואת הסוס אם כי היה נהוג שהחייל היה מקבל חלקת קרקע מסוימת כדי לממן את העלויות האלה.
כתוצאה מכך גויסו פרשים אלו מקרב בני אצולה.
סיבה נוספת ליחידה שמורכבת על טהרת האריסטוקרטיה נעוצה בחשיבות שייחסו בני מעמד זה לשירות בחיל הפרשים וניסיונם לשמור על החיל היוקרתי לעצמם בלבד.
עם הזמן המצב השתנה ובימיו של פיליפוס השני גם אנשים שלא נמנו עם האריסטוקרטיה היו יכולים להתגייס להטיירוי, אם כי במספרים קטנים.
פיליפוס הסכים לגייס אפילו יוונים עשירים.
בימי בנו, אלכסנדר הגדול, השירות נפתח לבני כל הלאומים, בתנאי שעמדו לרשותם האמצעים הנדרשים לכך.
אחת היחידות של ההטיירוי שנקראת "אגמה" הייתה אחראית, בין היתר, על שלמות גופו של המלך בקרב.
מתוך יחידה זו גויסו גם קצינים בכירים הידועים בשם "שומרי ראש".
אין פירושו של דבר שהם שימשו כשומרי ראשו של המלך, אלא היו קציניו הנאמנים.
הם קיבלו בדרך כלל משימות חשובות ואף פיקוד אד-הוק על חלקים מהצבא.
עם מותו של אלכסנדר הגדול, שומרי הראש חילקו את האימפריה שלו ביניהם וקראו לעצמם "דיאדוכים" (יורשים).
ההטיירוי היו מאורגנים בפלוגות בנות כ-200 פרשים שנקראות "אילה".
פלוגה מיוחדת הידועה בשם "אגמה" הייתה גדולה יותר והורכבה ככל הנראה מ-300 פרשים.
פולר וטארן סבורים שמקור כל ההטיירוי באילה זו.
ככל הנראה היו 14 אילות סדירות ואילה מוגדלת ששימשה בתור שומרת הראש של המלך (האגמה).
במסעו מזרחה, לקח אלכסנדר 7 אילות סדירות ואת האילה המלכותית, סך הכול כ-1,800 הטרייוי, היתר נשארו ביוון אצל אנטיפטרוס לשמור על השקט בבית.
האילות גויסו על בסיס טריטוריאלי, למעט האגמה שגיוסה, ככל הנראה, לא היה טריטוריאלי.
למרות הגיוס הטריטוריאלי, האילות נקראו על שם האיליארך.
הקצין שפיקד על האילה נקרא "איליארך".
האילה חולקה לארבע מחלקות הידועות בשם "טטררכיה".
כל טטררכיה הייתה בת 50 לוחמים בקירוב.
מפקד הטטררכיה קיבל את דרגת הטטרארך.
בקרב הטטררכיות הסתדרו בטריז עם טטרארך בראש וחיילים ותיקים או מש"קים בקצוות .
הטריזים של הטטרכיות נלחמו בשיתוף פעולה בתוך האילה, אבל לא התכנסו לגוש גדול יותר על מנת לשמור על הגמישות.
חצוצרן ליווה את האיליארך בקרב על מנת לאפשר תיאום נאות בין חלקי הפלוגה בעזרת הודעות מוזיקליות.
האילות בתורן כונסו לגדודים שהיו בדרך כלל בני שתי אילות, אבל לעיתים גם בני שלוש וארבע אילות כל אחד.
גדוד זה ידוע בשם "היפרכיה" ומפקדו כונה "היפרך".
היה מצופה מהמגויסים החדשים לרכוש את כלי נשקם ואת סוסיהם בכוחות עצמם, אבל ניתנה קצבה מסוימת לרכישה התחלתית.
כמו כן, אפשרו התקנות לפרשים להחזיק סייס אחד שטיפל בסוסו.
סוסים שנפגעו בקרב או לקו במחלה הוחלפו מעתודת הסוסים המרכזית של הצבא.