tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לכל אורך מלחמת עיראק שימש המדבר הסורי כאחר הנתיבים המרכזיים להברחת ציוד הספקה ולחימה בשל מיקומו הנוח לאורך הגבול הסורי.
המגן והחרב הוא סרט סובייטי ב-4 פרקים שהופק בשנים 1967 - 1968 על ידי אולפני הסרטים מוספילם.
בהתאם לנתונים רשמיים כ-68 מיליון צופים ראו את הפרק הראשון של הסרט במהלך הקרנתו באולמות קולנוע.
הסרט צולם לפי רומן בשם זהה של ודים קוז'בניקוב שהשתתף בכתיבת תסריט הסרט.
כל ארבעת פרקי הסרט צולמו במהלך שנתיים תוך מאמץ גדול.
לפי גרסאות שונות שני מרגלים סובייטים שפעלו בגרמניה הנאצית יכולים להיות בסיס לעלילת הסרט.
בצילומי הסרט בהשתתפו אנשי קולנוע בפולין וגרמניה המזרחית וחלק מהצילומים בוצעו במדינות אלו.
שיר נושא של הסרט "מִמה מתחילה המולדת" בביצוע מארק ברנס היה להיט במשך מספר שנים.
עבור השחקנים הראשיים זה היה התפקיד הגדול הראשון בקולנוע.
סטניסלב ליובשין זכה בתואר שחקן השנה עבור גילום מרגל סובייטי בסרט.
ללא זכות להיות עצמי (ההקרנה החלה ב-19 באוגוסט 1968)
לשרוד בפקודה (19 באוגוסט 1968)
ללא זכות ערעור (3 בספטמבר 1968)
קו ההגנה האחרון (3 בספטמבר 1968)
בריגה מתגוררים שני חברים ממוצא גרמני.
אחד מהם הוא איש שרותי הביטחון הסובייטי.
בעקבות הסכם ריבנטרופ–מולוטוב תושבי לטביה ממוצא גרמני יכולים לעזוב לגרמניה.
זמן קצר לאחר הגעה לגרמניה, יוהאן וייס (סטניסלב ליובשין) התגייס לוורמאכט ובעזרת חברו מגיע לשירותי מודיעין הצבאי אבווהר.
בן דודו של חברו הוא בעל תפקיד גבוה באס אס וגם הוא מתקדם בסולם הדרגות.
במאי הסרט ולדימיר בסוב שיחק תפקיד של מרגל סובייטי נוסף שנהרג במהלך ניסיון להזהיר את הממשל הסובייטי על מועד תחילת המלחמה.
לאחר קידום מהיר הועבר יוהאן וייס לשירות במשרדים הראשיים בברלין.
בברלין הוא ממשיך בפעילות ריגול והעברת מידע למוסקבה.
הוא מקים תא של מרגלים ועומד בראשו.
עם הזמן הוא מגייס לטובת פעילותו גם את חברו ואנשים נוספים.
יחד הם פועלים להעברת מידע חשוב למוסקבה, שחרור אסירים ממחנות ריכוז וכו'.
בימים האחרונים של המלחמה הגיבורים הראשיים נפצעו קשה אך שרדו.
המגנט הקוואדרופולי (quadrupole magnet) - מגנט בעל ארבעה קטבים מגנטים - הוא מבנה מגנטי המורכב מארבעה מגנטים זהים, המסודרים במאונך זה לזה, כך שקוטב צפוני של אחד צמוד לקוטב דרומי של המגנט הסמוך לו.
מגנט מסוג זה נמצא בשימוש כדי למקד אלומה של חלקיקים טעונים (דוגמת הפרוטונים במאיץ חלקיקים).
הוא יוצר שדות מגנטיים שהולכים ומתחזקים ביחס ישר ככל שמתרחקים רדיאלית בציר האורך שלהם, וגורמים ליצירת כוחות מגנטיים.
החלקיקים בשרטוט נעים בניצב למישור השרטוט, והחוצה מה"דף".
במאיצי חלקיקים מואצים חלקיקים טעונים בצינורות ריק בעלי קוטר קטן.
ההאצה מבוצעת על מנת ליצור התנגשויות עתירות אנרגיה בין מצבורי חלקיקים, ובעזרת גלאים מתאימים לחקור תופעות פיזיקליות שקיימות בהתנגשויות ולגלות היווצרות חלקיקים חדשים.
בצינורות אלו קיים צורך במיקוד חלקיקים טעונים משתי סיבות עיקריות:
יצירת כמה שיותר מפגשים בין פרוטונים ממצבור אחד לפרוטונים מהמצבור שמגיע מצידו השני של המאיץ, כדי ליצור כמה שיותר התנגשויות באזורי הגלאים.
חלקיקי הפרוטונים הם חלקיקים קטנים שמורכבים מחלקיקים עוד יותר קטנים המכונים קווארקים.
ועל מנת ליצור התנגשות בין הקווארקים ברגע הרצוי, יש לוודא שהם מקובצים כמה שיותר קרוב זה לזה ועוברים באזור אחד, אחרת יעברו בריק שבין החלקיקים ולא תיווצר התנגשות אותה ניתן לחקור.
כדי שלא ייווצר מגע עם דפנות צינור ההאצה, שיגרום להתנגשויות חלקיקים לא מבוקרות בצינור, ובעקבות התנגשויות אלו יאבדו חלק מהחלקיקים המואצים.
והשנייה והחשובה בהן מיקוד החלקיקים נעשה על ידי מספר מגנטים קוואדרופולים, המסודרים בזה אחר זה ויוצרים סריג.
הקוואדרפולים בסריג מחולקים לשני סוגים: קוואדרופול ממקד (F Quadrupole), אשר ממקד את האלומה אנכית, אך מפזר אותה אופקית, וקוואדרופול מפזר (D Quadrupole) שממקד את האלומה אופקית, אך מפזר אותה אנכית.
מצב זה נובע מחוקי האלקרומגנטיות, ולפי משוואת מקסוול מוכח כי אין אפשרות שבמגנט קוואדריפולי ייווצר מיקוד הן אנכי והן אופקי.
לכן על מנת להמשיך לרכז את החלקיקים יש חילוף של הכיוון שבו המגנט מרכז את החלקיקים והמשמעות מכך היא שעל מנת לרכז קבוצת חלקיקים יש צורך ביותר קוואדרופול אחד.
כאשר מציבים את הקוואדרפול הממקד ולאחריו את הקוואדרפול המפזר וכן הלאה לסירוגין, אך עם מרווחים מדודים ביניהם, שכן אם יהיו צמודים השדות המגנטיים שלהם יתבטלו (בהסתמך על הנחת אירנשאו), נוצר מצב בו האלומה ממוקדת אופקית ואנכית גם יחד.
לדגם הסריג הנ"ל קראו בקיצור FODO (האות F מייצגת את המילה Focus - מיקוד באנגלית, והאות D - Defocusing והO מסמן את המרווח בין המגנטים) .
סריג מסוג זה יכול לאפשר את מעבר האלומה למרחק רב כשהיא ממוקדת במרכז צינור ההאצה.
לשם הבנה, ניתן לדמות את סריג הקוואדרופולים לאוסף של עדשות מרכזות ומפזרות, ואת אלומת החלקיקים הטעונים לקרני אור העוברות דרכן ונשברות בזוויות משתנות.
כיוון שמאיץ החלקיקים בCERN הוא הגדול ביותר ובעל אנרגיית ההתנגשויות הגבוהה ביותר בעולם, הוא צריך מגנטים חזקים מאוד בשביל לסובב את החלקיקים במאיץ המעגלי ובשביל למרכז אותם בתוך צינורות המאיץ.
במאיצים הנמצאים במרכז לחקר פיזיקת חלקיקים - CERN - משתמשים במגנטים קוואדרופולים על מנת לפקס את החלקיקים.
במאיץ הגדול ביותר הקיים כיום - LHC) Large Hadron Collider) משתמשים בכ- 9600 מגנטים אשר מתוכם 392 הם מגנטים קוואדרופולים.
המגפה היפנית הייתה התפרצות תחלואתית קשה בין השנים 585–587 לספירה שראשיתה באזור אָסוּקָה (כ-25 ק"מ דרומית לעיר נארה) וסביר להניח כי הייתה אבעבועות שחורות.
התחלואה פרצה פרק זמן קצר לאחר הגעת הנזירים הבודהיסטים מחצי האי הקוריאני בעקבות כינון יחסים דיפלומטיים עם ממלכת בֶּקְגֶּ'ה (Baekje).
המגפה, שהובילה למספר רב של נספים, תרמה בסופו של הדבר להשתרשות הבודהיזם ולהפיכתו לדת רשמית ביפן.
אבעבועות שחורות היא מחלה קשה ומדבקת שנגרמת על ידי שני נגיפים בסוג Orthopoxvirus; Variola major ו-Variola minor.
הנגיפים מועברים באופן טיפתי על ידי רסס באוויר ומדביקים בני אדם בלבד.
המחלה, שקטלה, ככל הנראה, יותר בני אדם מכל מחלה זיהומית אחרת בהיסטוריה האנושית, מתאפיינת בהופעת חבורות מסוג פטכיה (Petechiae) שהופכות לאחר תקופת דגירה שנעה בין שבוע ל-17 ימים לנגעים בצורת שלפוחיות מפושטות על פני העור.
התמותה מן המחלה גבוהה בהדבקה בנגיף Variola major ועלולה להגיע לכדי 40%, בעיקר בשל סיבוכים מדלקת ריאות ומדלקת סימפונות משניות על רקע נגיפי וחיידקי, מדימומים מהריריות, מאי-ספיקת לב, מאלח דם ומדלקת המוח.
בעקבות מבצע שהוביל ארגון הבריאות העולמי, שהתבסס על מתן חיסונים כנגד הנגיפים, הוכרזה המחלה כממוגרת בשנת 1980.
באופן מסורתי מייחסים את הופעת הבודהיזם ביפן לסיאונג (Seong) מלך בקג'ה, אחת משלוש הממלכות של קוריאה, אשר בשנת 552 מימן משלחת אל הקיסר קִינְמֵאי (Kinmei) אשר הביאה ליפן את דמותו של בודהה, אולם הדת החדשה לא השתרשה ביפן.
בעקבות כינון היחסים הדיפלומטיים בין ממלכת בקג'ה לבין יפן, ובעידוד הקיסר בִּידַצוּ (Bidatsu), בנו של קינמאי, החלו להגיע נזירים בודהיסטים נוספים מחצי האי הקוריאני על מנת להפיץ את הדת הבודהיסטית בקרב תושבי האיים.
יחד עימם הביאו מגוון תשמישי קדושה דוגמת, מגילות, ספרים, תמונות ופסלונים של בודהה.
הקיסר היפני ניסה לעודד את עמו לקבל את הדת החדשה ואף הקים לשם כך מקדשים.
באביב 585, בשנה ה-14 לשלטונו של בידצו, פרצה מגפה ביפן.
מתיאור שעולה מתוך הניהון שוקי, ספר המתאר את הכרוניקות של יפן העתיקה, סביר להניח כי אכן מדובר באבעבועות שחורות חרף העובדה כי המונח הרשמי למחלה בשפה היפנית (mogasa) נטבע רק בין השנים 735–737:
מחלת האבעבועות השחורות הייתה אנדמית ברחבי סין וסביר מאוד להניח שהתפשטה גם לחצי האי הקוריאני בשנת 583, שם גרמה לתחלואה רבה ומשם, עם כינון היחסים עם ממלכת בקג'ה ליפן.
תושבי יפן שלא נחשפו לנגיפים מחוללי המחלה היו פגיעים במיוחד, דבר שהוביל לאלפי מקרי תחלואה ומוות.
הופעת המחלה והתפשטותה לממדים גבוהים התפרשו בקרב העם היפני כעונש מאלוהות השינטו על כפירה בדת.
כתוצאה מכך הגיב מרבית העם במעשי אלימות שכללו שריפת מקדשים, הכאת נזירים בודהיסטים, ניתוץ פסלי בודהה והשלחת תמונותיו לנהרות.
במקביל לגל האלימות ששטף את יפן גורמים פרו-בודהיסטיים החלו להפיץ את השמועה כי דווקא ניתוץ הפסלים ושריפת המקדשים הם שהובילו לפרוץ המגפה.
עם הזמן עוד ועוד יפנים החלו להאמין כי אכן כך הוא הדבר וכפועל יוצא חלה ירידה הדרגתית במעשי האלימות המוזכרים לעיל.
המגפה לא פסחה על חצר הקיסר ובסתיו 585 נדבק בידצו במחלה.
בעודו חולה ציווה לשקם את המקדשים שנהרסו, אולם נפטר פרק זמן קצר אחר כך, בהופכו לבן האצולה הראשון בתולדות יפן שנספה מאבעבועות שחורות.
את בידצו ירש אחיו יוֹמֵאי (Yomei) בן ה-67, אשר המיר את דתו לבודהיזם ותרם בכך להפיכתה לדת הרשמית ביפן.
אולם בשנת 587, בדומה לאחיו, נדבק במחלה ונפטר זמן קצר לאחר מכן.
כתב העת "המגן" נוסד בסוף המאה ה-19. הוא יצא לאור במשך 30 שנה בשפה הרומנית, והיה לחלק מהעיתונות היהודית הציונית ברומניה.
כתב העת עסק בעיקר בנושאי ציונות ובדילמות שאיתן התמודדו היהודים בגולה.
כתב עת זה ביטא את עמדות "חובבי ציון" ותמך בעלייה לארץ ישראל, בניגוד לכתב העת המתחרה "האחווה", אשר התנגד בכל תוקף לעלייה לארץ ישראל.
תחילת כתב העת במחלוקות בין שני בעלי "האחווה" (Fraternitatea), כתב עת יהודי אחר.
מחלוקות אלה הביאו לפרישת אחד מהם, א.ס.
GOLD), אשר החליט על פתיחתו של כתב עת מתחרה בשם "המגן" (Apărătorul).
בין שני כתבי העת התגלעה מחלוקת סביב נושא העלייה לארץ ישראל, כאשר "המגן" תמך בכך.
בשנת 1931- 1862 הונהגו נגד כתב עת זה תקנות צנזורה חמורות שהתבססו על "התקנון האורגני", אשר אסר על הופעתם של פרסומים פוליטיים העלולים לפגוע בסדר הציבורי.
אך בשנת 1862 בוטלה הצנזורה, ובכך ניתנה הסכמה להופעת כתבי עת יהודיים "פוליטיים" ברומניה כדוגמת "המגן".
כתב העת "המגן" נלחם בו זמנית באנטישמיות ובאורתודוקסיה, ובנוסף בגל האמרות וה- rasaritul, הביטאון הרשמי של התנועה הציונית ברומניה במאות ה-19 וה-20.
המאבק למען אמנציפציה והשתלבותם של היהודים בחיי המסחר והתרבות היו שני נושאיו העיקריים של כותבי כתב העת, בנוסף הוא פעל ללא הרף להשוואת הזכויות של היהודים לאלה של הרומנים, ובכך שיקף את אורח החשיבה של יהודי הארץ והעולם, אך הוביל להחרפת היחסים עם השלטונות.
כתב העת עסק הן בנושאים יהדות והן בנושאים כלליים.
ניתן היה למצוא בו מידע על אירועים יהודיים מקומיים ובינלאומיים הקשורים בתנועה הלאומית היהודית כמו איגודים, קונגרסים, ועדות, ביקורות, משאבים, נשפים, חתונות וחגים.
בנוסף כתב העת עודד את היהודים לפעילות אזרחית, משפטית ופוליטית, ונתן ליהודי הרומני תחושה שהוא שותף בחיים הקהילתיים היהודיים בארץ ובעולם.
בין הנושאים הכלליים שהעסיקו את כותבי כתב העת היו דיווחים על אירועים בחיי המדינה, על מדיניות פנים וחוץ ועל פעילות המדינה הרומנית וכן גם אירועי ספרות ואמנות.
המגנים היא סדרת טלוויזיה אמריקאית המבוססת על חוברות הקומיקס "דפנדרס" מבית מארוול קומיקס.
הסדרה מופקת על ידי חטיבת הטלוויזיה של מארוול בשילוב עם אולפני ABC וחברתו של Goddard Textiles ומופצת בידי רשת הזרמת המדיה נטפליקס כחלק מהיקום הקולנועי של מארוול.
את הסדרה פיתחו דאגלס פטרי ומרקו רמירז, ומככבים בה צ'ארלי קוקס, קריסטן ריטר, מייק קולטר, פין ג'ונס, סיגורני ויבר ואלודי יאנג בתפקידים הראשיים.
אל הסדרה הובילו הסדרות "דרדוויל" בכיכובו של צ'ארלי קוקס, "ג'סיקה ג'ונס" בכיכובה של קריסטן ריטר, "לוק קייג'" בכיכובו של מייק קולטר ו"איירון פיסט" בכיכובו של פין ג'ונס.
הסדרה היא חלק מן היקום הקולנועי של מארוול, ועונתה היחידה עלתה לשידור ב-18 באוגוסט 2017 בשירות ההזרמה נטפליקס.
חודשים ספורים לאחר אירועי עונתה השנייה של הסדרה "דרדוויל", וכחודש לאחר אירועי הסדרה "איירון פיסט", פורעי החוק דרדוויל, ג'סיקה ג'ונס, לוק קייג' ואיירון פיסט מתאחדים כדי להילחם באויב משותף: ארגון "היד".
צ'ארלי קוקס - מתיו "מאט" מורדוק/דרדוויל, עורך דין עיוור משכונת הלס קיצ'ן, הנעזר בארבעת חושיו המועצמים כדי להילחם בפשע בזהות "דרדוויל".
קוקס אמר כי העונה השנייה של הסדרה "דרדוויל", בה מורדוק נלחם לצד אלקטרה והמעניש, הכינה את הדמות לקראת "המגנים", וזאת משום ש"למורדוק קשה לתת למישהו לעזור לו.
בלתי אפשרי עבורו לבקש עזרה.
אחד מהשיעורים שהוא מתחיל ללמוד...
הוא שהוא צריך אנשים, וצריך עזרה".
קוקס אמר שהשלכות סיום העונה השנייה מורגשות בסדרה, וכי מורדוק "אבוד", "לא מצא שלווה" ו"תמיד תוהה אם הוא מבצע חטא מוסרי".
קוקס אמר כי לדמותו תהיה מערכת יחסים "מעניינת" עם ג'סיקה ג'ונס, משום ששתיהן "דעתניות ועקשניות למדי".
קריסטן ריטר - ג'סיקה ג'ונס, חוקרת פרטית והבעלים של סוכנות אליאס חקירות, בעלת הפרעת דחק פוסט-טראומטית וכוחות-על אנושיים.
ריטר הרגישה כי יהיה מעניין לראות מה יכריח את ג'ונס להתחבר לגיבורים נוספים, היות ש"היא לא רוצה להיות גיבורת-על.
היא לא רוצה שום קשר לעולם הזה".
ריטר הוסיפה כי הדמות עדיין מתמודדת עם סיום העונה הראשונה של "ג'סיקה ג'ונס".
המפיק מרקו רמירז אמר, בהתייחסות לדינמיקה של ג'ונס והדמויות הנוספות בסדרה, "היא הגיבורה החשדנית ביותר בעולם.
היא עומדת להכניס שלושה גברים שהיא לא סומכת עליהם לתוך חייה".
ריטר ציינה כי לג'ונס ולמורדוק תהיה דינמיקת "חתול ועכבר", כאשר התפקידים יתחלפו בין שתי הדמויות פעם אחר פעם.
מייק קולטר - לוק קייג', אסיר לשעבר, שלאחר שזכה לכוחות על-אנושיים ולעור בלתי-חדיר נלחם בפשיעה בהארלם.
קולטר הרגיש שאף אחד מחברי הדפנדרס נראה כאילו שהוא לא רוצה להיות חבר בקבוצה, ואמר שקייג' "יודע שיש עוד אנשים כמוהו" אבל "נמצא בעולם משלו".
הוא הוסיף כי תחילת הסדרה תטפל ברצונו של קייג' להיכנס למאסר כדי לכפר על עברו, וכי הוא ישמש כ"מפייס" בתוך הקבוצה וכמעין מנטור לדני ראנד.
הדינמיקה בין קייג' לראנד בסדרה היא מחווה לשותפות ביניהם בקומיקס ולקבוצת "גיבורים להשכרה", וקייג' תיאר אותה כ"שילוב מגניב של חוכמה ונעורים".
פין ג'ונס - דניאל "דני" ראנד/איירון פיסט - נזיר בודהיסטי מיליונר, אחד ממנכ"לי תעשיות ראנד, אמן אמנויות לחימה בעל היכולת לזמן את כוח "אגרוף הברזל" המיסטי.
ג'ונס אמר כי ראנד הוא "האחד שבאמת יודע מה קורה, יודע עד כמה הסיטואציה רצינית, ומדרבן את הקבוצה לבצע".
הוא אמר כי הדמות ב"איירון פיסט" היא בתהליכי ההתבגרות שלה, ואילו ב"המגנים" היא "נוטלת אחריות וממשיכה הלאה עם מטרה".
הוא הוסיף ואמר ש"דני משתוקק למשפחה, עזרה, הכוונה, השראה וצוות, אבל בגלל מה שקרה ב'איירון פיסט', הוא מאוד חשדן, והכל צריך ללכת בדרך שלו או בשום דרך".
ג'ונס תיאר את "איירון פיסט" ואת "המגנים" כ"עונה הראשונה במסעו של דני".
קולטר תיאר את ראנד כ"בחור צעיר עם התלהבות, שלוק קייג' רוצה קצת להרגיע...
דני הוא לפעמים פיל בחנות חרסינה, שלוק רואה בו דברים נוספים".
אקה דרוויל - מלקולם דוקאס, שכן של ג'ונס ושותפה באליאס חקירות.
דרוויל גילם את דמותו של מלקולם בתפקיד ראשי בסדרה "ג'סיקה ג'ונס".
אלדן הנסון - פוגי נלסון, ידידו עורך-הדין ושותפו לשעבר של מורדוק, העובד במשרד עורכי-הדין של הוגארת.
הנסון גילם את דמותו של נלסון בתפקיד ראשי בסדרה "דרדוויל".
ג'סיקה הנוויק - קולין וינג, חברה לשעבר בארגון "היד", בעלים של דוג'ו בניו יורק ומאהבתו של ראנד.
הנוויק גילמה את דמותה של וינג בתפקיד ראשי בסדרה "איירון פיסט".
סימון מיסיק - מיסטי נייט, בלשית במשטרת הארלם, בעלת בריתו של קייג'.
מיסיק גילמה את דמותה של נייט בתפקיד ראשי בסדרה "לוק קייג'".
רמון רודריגז - באקוטו, אחת מחמש אצבעות ארגון "היד" והסנסיי לשעבר של קולין וינג.
רודריגז גילם את דמותו של באקוטו בתפקיד ראשי בסדרה "איירון פיסט".
רייצ'ל טיילור - פטרישה "טריש" ווקר, אחותה המאמצת של ג'ונס וחברתה הטובה ביותר, בעלים של תוכנית רדיו.
טיילור גילמה את דמותה של ווקר בתפקיד ראשי בסדרה "ג'סיקה ג'ונס".
דברה אן וול - קארן פייג', מזכירה לשעבר במשרד עורכי הדין נלסון ומורדוק, שנעשתה לעיתונאית מתחילה.
וול גילמה את דמותה של פייג' בתפקיד ראשי בסדרה "דרדוויל".
אלודי יאנג - אלקטרה נאצ'יוס, אישה מסתורית ומסוכנת מעברו של מורדוק.
יאנג גילמה את דמותה של אלקטרה בעונתה השנייה של הסדרה "דרדוויל".
רוזריו דוסון - קלייר טמפל, מושא אהבתו של קייג', אחות לשעבר הנותנת סיוע רפואי לפורעי חוק.{{הערה|שם=קלייר סטיק וטריש|1=Scott Glenn, Rachael Taylor, and Rosario Dawson Confirmed for The Defenders}} דוסון גילמה את דמותה של טמפל בכל ארבע הסדרות הקודמות.
סקוט גלן - סטיק, מורהו של מורדוק ומנהיג "הטיהור", ארגון אויב ל"יד".
גלן גילם את דמותו של סטיק בסדרה "דרדוויל".
סיגורני ויבר - אלכסנדרה רייד, אחת מחמש אצבעות ארגון "היד", שנעשתה למנהיגתם.
ויבר תיארה את הדמות כ"מאוד חכמה ואחראית", ומרקו רמירז תיאר אותה כ"כוח רב עצמה בניו יורק", ואמר כי היא "מתוחכמת, אינטלקטואלית ומסוכנת".
אלכסנדרה היא דמות מקורית שנוצרה עבור הסדרה.
ווי צ'ינג הו - מאדאם גאו, אחת מחמש אצבעות "היד", אישה עצמאית ובעלת בריתו לשעבר של וילסון פיסק המנהלת מסחר בהרואין.
הו גילמה את דמותה של גאו בתפקיד חוזר בסדרות "דרדוויל" ו"איירון פיסט".
באבס אולוסאנמוקון - סוואנדה, אחת מחמש אצבעות ארגון "היד" המוכר בכינוי "כובע לבן", שמנצל נערים מהארלם לניקוי פעילויות הארגון.
יוטאקה טקאוצ'י - מורקאמי, אחת מחמש אצבעות ארגון "היד".
ג'יי מלורי מקרי - קול מילר, צעיר מהארלם שנקלע למזימות "היד" ומנסה לאחד קצוות יחדיו.
מישל פדרר - מישל ריימונד, אישה המעסיקה את ג'ונס למציאת בעלה הנעדר.
קלואי לווין - לקסי ריימונד, בתם של ג'ון ומישל ריימונד המסייעת בחקירה למציאת אביה.
רון סימונס - סטרייבר, קפטן במשטרת ניו יורק הממונה על מיסטי נייט.
פיטר מקרובי - האב לאנטום, כומר קתולי ואיש סודו של מורדוק.
מקרובי גילם את דמותו של לאנטום בתפקיד חוזר בסדרה "דרדוויל".
רוב מורגן - טרק בארט, פושע זוטר שנתקל בעברו בדרדוויל ובלוק קייג'.
מורגן גילם את דמותו של טרק בתפקיד חוזר בסדרה "דרדוויל" ובתפקיד אורח בסדרה "לוק קייג'".
סוזן וארון - ג'וזי, הבעלים של בר אותו פוקדים נלסון ומורדוק.
וארון גילמה את דמותה של ג'וזי בתפקיד חוזר בסדרה "דרדוויל".
איימי רוטברג - מרסי סטאל, עורכת-דין וחברתו של פוגי נלסון.
רוטברג גילמה את דמותה של מרסי בתפקיד חוזר בסדרה "דרדוויל".
קארי-אן מוס - ג'רי הוגארת, עורכת דין ובת בריתם של ג'ונס וראנד.
מוס גילמה את דמותה של הוגארת ב"ג'סיקה ג'ונס", עונתה השנייה של "דרדוויל" ו"איירון פיסט".
ניקול יאנטי - ניקול, מתמחה בתוכנית הרדיו של פטסי ווקר.
יאנטי גילמה את דמותה של ניקול בתפקיד אורח בסדרה "ג'סיקה ג'ונס".
אלכס מוגרידג' - ג'ון ריימונד, אדריכל שנעשה מעורב בפעילות ארגון "היד", שהיעלמותו הפתאומית מפגישה בין ג'סיקה ג'ונס למאט מורדוק.
דבי מורגן - דלורס מילר, אמו של קול.
מרקו זרור - שאפט, חבר בארגון "הטיהור".
סטן לי מופיע בהופעת קמע על פוסטר כאירווינג פורבוש, קפטן במשטרת ניו יורק.
באוקטובר 2013, אתר Deadline דיווח כי אולפני מארוול מפתחים ארבע סדרות דרמה ומיני סדרה שיופצו בשירותי VOD וכבלים, וכי רשתות נטפליקס, אמזון ו-WGN America'' מביעות בהן עניין.
כמה שבועות לאחר מכן, אולפני מארוול ודיסני הודיעו כי אולפני אולפני ABC וחטיבת הטלוויזיה של אולפני מארוול יפיקו ארבע סדרות לייב אקשן המבוססות על דמויותיהם של דרדוויל, ג'סיקה ג'ונס, לוק קייג' ואיירון פיסט, שיובילו למיני-סדרה על קבוצת דפנדרס ויופצו בצפיית סטרימינג בשירות נטפליקס.
בנובמבר 2015, העורך הראשי של מארוול קומיקס ג'ו קסאדה אמר כי מארוול לא חוששים לשנות את הרכב חברי הקבוצה המוכר בקומיקס - דוקטור סטריינג', הענק הירוק, נאמור והגולש הכסוף - היות שהקבוצה לא מוכרת, וניתן לשנות אותה עבור היקום הקולנועי.
נוסף לכך, הוא אמר כי לאולפנים יש "רעיון נפלא" להיווצרות הקבוצה לשמה ביקום הקולנועי.
באפריל 2016 הודיעו אולפני מארוול כי מרקו רמירז ודאגלס פטרי, ששימשו כמפיקים בפועל בעונתה השנייה של הסדרה "דרדוויל", ישמשו כמפיקים בפועל של "המגנים" יחד עם יוצר הסדרה "דרדוויל" דרו גודארד.
ביולי 2016, ראש חטיבת הטלוויזיה של אולפני מארוול ג'ף לואב אמר כי המיני-סדרה היא אירוע חד פעמי של עונה בעלת שמונה פרקים, וכי פטרי ורמירז מתייעצים עם מליסה רוזנברג, צ'או הודרי קוקר וסקוט באק - יוצרי הסדרות "ג'סיקה ג'ונס", "לוק קייג'" ו"איירון פיסט" בהתאמה - בנוגע לתגובת הדמויות לסיטואציות מסוימות.
נוסף לכך, שלושת המפיקים קראו את תסריט הסדרה וייעצו בנוגע לדמויותיהם.
לואב השווה את שיתוף הפעולה לגישתו של ג'וס וידון לקרוס-אובר הדומה "הנוקמים", בה וידון שיתף פעולה עם יוצרי סרטי השלב הראשון של היקום הקולנועי, אבל הפך את הסרט ל"דבר משלו".
פטרי התפטר מתפקידו כמפיק בפועל בתחילת שלב הצילומים באוקטובר 2016. לואב הסביר כי לאחר סיום כתיבת התסריט, האולפנים רצו להמשיך לעבוד עם רמירז, ופטרי החליט לעזוב כדי להתמקד בפרויקטים אחרים.
בסוף מאי 2016, רמירז ופטרי סיימו לכתוב תסריט למיני-סדרה, המבוסס על "מבנה רופף" מאת לואב.
זה האחרון תיאר את הסיפור השלם כ"אפי", ואמר כי לכל אחת מהדמויות "יש תפקיד גדול...
שבו כולם מרגישים כאילו הם מספרים עוד מסיפורם האישי".
כוונת הכותבים הייתה שהמיני-סדרה תרגיש כמו עונה בין עונות סדרות הסולו של הדמויות.
לואב השווה את הדינמיקה בין הדמויות למשחקים האולימפיים, בהם "אתה מכיר את כל האתלטים בנקודות שונות בקריירה שלהם, כשלאחר ארבע שנים הם מתאחדים ומתחרים זה בזה".
קוקר השווה את הסדרה להיווצרות האקס-מן, וולטרון והוו טאנג קלאן.
גודארד דיבר על הז'אנר של הסדרה, היות שכל אחת מהסדרות שונה מהשנייה בדרכה שלה, והרגיש כי כולן יוצרות "ז'אנר משלהן".
רמירז אמר כי יצירת הטון של הסדרה הייתה "אחד החלקים המאתגרים והמרגשים ביותר בפרויקט הזה", וכי "מיזוג כל האלמנטים מהסדרות הקודמות יוצר טון אחד שונה".
בהתייחסות להשוואה ל"נוקמים", לואב אמר שהמטרה ב"המגנים" הייתה לנסות לעשות את התהליך שונה, ואמר ש"ראינו איך הנוקמים התאספו, וזה [דפנדרס] לא ילך בצורה חלקה כמו שתרצה".
הוא הוסיף כי "לדפנדרס אין אות מייצגת על החגורה או מגדל", ושצוות התסריטאים הסכים מההתחלה שבסוף הסדרה הדמויות יכולות להיפרד בטעם רע.
לואב המשיך ואמר, "השמיים לא ייפתחו וחייזרים לא יצאו החוצה, זה תפקידם של הנוקמים, זו העבודה שלהם.
גיבורי הרחוב באים ממקום מאוד אמיתי".
בנוגע לאנטגוניסט, רמירז אמר כי הצבת הדפנדרס מול איום חייזרי כמו ב"נוקמים" לא הייתה אופציה מעולם, היות שהעלילה תמיד הייתה על רמת הרחוב בניו יורק.
בנוסף, היה זה אתגר ליצירת דמות אנטגוניסטית, היות שארבעת הדפנדרס הוצגו כ"אנשים מאוד חזקים" בסדרותיהם, ונבל המיני-סדרה צריך להציע אתגר לארבעתם ביחד.
ליצירת שיתוף-הפעולה, רמירז אמר כי כל דפנדר מתחיל בחקירת תעלומה בנפרד, וארבעתם מגיעים לאותו המקום בעקבות "שביל פירורי הלחם".
המגפה בימי דוד או המפקד בימי דוד הוא אירוע מקראי שראשיתו במפקד צבאי של חיילי ישראל שערך יואב בן צרויה שר הצבא בשליחות דוד המלך, והמשכו בהצגת גד הנביא שלושה עונשים שמתוכם נדרש דוד לבחור את העונש המועדף.
דוד בוחר בעונש המגפה, ואכן פורץ דבר המפיל 70,000 איש מישראל, והוא נפסק רק לאחר שגד מצווה את דוד לרכוש את גורן ארוונה היבוסי לשם בניית מזבח להקרבת קרבנות לה'.
ואכן לאחר הרכישה וההקרבה, המגפה נעצרת.
לימים יבנה שלמה בן דוד את בית המקדש והמזבח שבחצרו במקום בו עמד המזבח שבנה דוד בעת המגפה.
האירוע מתואר בספר שמואל ב (פרק כד) ובספר דברי הימים א (פרק כא).
הסיפור נפתח בתיאור חרון אף ה' על ישראל: .
אמנם הכתוב לא מבאר את סיבת חרון האף.
גם פרשני המקרא התחבטו בסיבת הדבר.
ואכן יש מי שכתבו שסיבת הדבר לא נודעה.
אך לדעת אחרים חרון האף היה על חטאים שנעשו בסתר, או על מרד אבשלום ומרד שבע בן בכרי.
בעקבות חרון האף של ה' בישראל, הכתוב מספר שה' הסית את ליבו של דוד להחליט למנות את סך החיילים בעם ישראל: .
דוד מורה ליואב בן צרויה שר צבאו, שיפקוד את צבא ישראל (אחד עשר שבטים), ואת צבא יהודה בנפרד, היות שלשבט יהודה היה ריבוי אוכלוסין יוצא דופן המצדיק החזקת צבא עצמי.
יואב ניסה להניא את המלך מכך, אך דוד עמד על כך שהוא חפץ במניין העם.
יואב ביצע את הפקודה, ובמשך תשעה חודשים ועשרים יום עבר בכל גבולות הממלכה ומנה את מספר החיילים.
בתום המפקד, שב אל המלך עם מספר הלוחמים: 800,000 חיילים לצבא ישראל, ו-500,000 לצבא שבט יהודה.
לאחר מכן, לבו של דוד נקפו על שחטא בספירת העם, והוא התוודה על כך לפני ה':
במקרא מוצג חטאו של דוד במילים , אולם לא מבואר מהו בדיוק החטא.
יש מפרשים שהחטא בכך שספר את העם ללא נטילת כופר נפש כפי המצווה בתורה בפרשת כי תשא, שיש לתת מחצית השקל כופר נפש עבור כל לוחם.
חז"ל מפרשים שספירה ישירה של החיילים מביאה לנגף בעם, ויש לסופרם על ידי מניין פריטים המייצג את מניין החיילים, כפי שעשה שאול שפקד את העם בטלאים.
למחרת הגיע גד הנביא אל דוד בשליחות ה', והציב בפני דוד שיבחר אחד משלושת העונשים לכפר על ספירת העם: 1. שבע שנות רעב בארץ.
2. שלושה חודשים מנוסה מפני אויבים.
3. שלושה ימי מגפת דבר.
דוד בוחר בדבר, היות שעונש הדבר מבוצע כל כולו בידי ה' שרחמיו רבים.
אך המנוסה מפני אויבים והרעב תלויים ברצונותיהם של בני אדם, שעלולים לא לרחם עליו ועל ממלכתו:
לאור בחירתו של דוד, הביא ה' דבר על ישראל "מהבוקר ועד עת מועד".
בפרק זמן זה מתו מן העם 70,000 איש מכל רחבי הממלכה, מדן ועד באר שבע.
על פי המסופר בפסוקים, כשהגיע המלאך המשחית לשחת את ירושלים, התפלל דוד לה' שיפגע בו ובמשפחתו אך לא בשאר העם שלא חטאו.
ה' קיבל את תפילתו והורה למלאך המשחית לחדול זמנית מהתפשטות הדבר.
גד הנביא חוזר אל דוד ומורה לו להקים מזבח בגורן ארוונה היבוסי.
תחילה רצה ארוונה להעניק את המקום לדוד ללא תמורה, אך לאחר משא קנה דוד את הגורן בחמישים שקלי כסף.
את הבקר שדש בגורן הוא הקריב על המזבח, ובעצי המורג הוא השתמש כעצי הסקה על המזבח.
לאחר הקרבת קרבנות עולה ושלמים נעתר ה' לעצור את המגפה מעל ישראל:
יש ממפרשי המקרא המצביעים על כך שעצירת המגפה קשורה לתיקון חטא הספירה, שכן העילה למגפה הייתה ספירת החיילים ללא מתן כופר נפש, ועמידתו של דוד על כך שישולם לארוונה תשלום מלא על רכישת המזבח, היוותה את תשלום כופר הנפש הנחסר.
הטור כותב על פי תשובת רב נטרונאי שדוד המלך חקר, ונודע לו ברוח הקודש, שעל ידי תקנת מאה ברכות תעצר המגפה, וכך היה.
בתיאור רכישת מקום המזבח ישנו שינוי בין המסופר בספר שמואל ב', שם נאמר שדוד רכש את מקום המזבח בחמישים שקלי כסף, לבין התיאור בספר דברי הימים, שם נאמר שדוד שילם שש מאות שקלי זהב.
במדרש יישבו סתירה זו, שהכוונה היא חמישים שקלים עבור כל שבט משבטי ישראל ובסך הכל שש מאות שקלים, או שמקום המזבח עלה חמישים שקלי כסף, ומקום הגורן כולו שש מאות שקלי זהב.
לאחר עצירת המגפה דוד קבע כי באותו מקום שבנה את המזבח והקריב קרבנות, יהיה מקום בית המקדש: .
ואכן, כעבור מספר שנים בנה שם שלמה בנו את בית המקדש הראשון, כפי שמסופר בספר דברי הימים: .
לפי מסורת חז"ל במקום זה אירעה עקידת יצחק, קרוב לתשע מאות שנים קודם לכן.
המגפר היה מפעל ישראלי לייצור מוצרי גומי ונעליים, שפעל תחת שם זה משנות ה-30 של המאה ה-20 עד שנות ה-80.
המגפר נוסד ב-1935 במפרץ חיפה כמפעל קואופרטיבי לייצור מוצרי גומי, בפרט גיפור צמיגים, תהליך המקנה למוצר קושי, גמישות ועמידות.
מפעולת הגיפור נגזר שמו של המפעל.
במהלך מלחמת העולם השנייה התרחבה פעילותו לשיפוץ צמיגים לצבא הבריטי.
בשנות ה-40 נרכש המגפר על ידי ההסתדרות ושולב בקבוצת סולל בונה, בניהולו של יוסף טייכר.
בהמשך התמקד המגפר בייצור נעליים, הוא היה אחד ממפעלי חברת חברת העובדים, והוחזק בשותפות על ידי "כור תעשיות", "המשביר המרכזי" וחברת "נוע".
ב-1954 בעקבות הסכם עם חברה קנדית, החלו לייצר נעלי עבודה מעור ומגפי גומי.
בשנות ה-50 וה-60 ייצר המפעל כ-50 דגמי נעליים שונים.
הנעליים יוצרו על פי פטנט, שאיחד בין עור הנפה והגומי בעודו רך, ללא תפר או סרט מאחד.
המגפר ייצרו גם נעלי ספורט לפי הסכמי ידע עם החברות האמריקאיות Welco ו-Ro-search.
ב-1968, בעקבות הסכם ידע עם חברת "סלמנדר" האירופאית, החל המפעל לייצר את המותג "יגואר", נעל חצאית אלגנטית, שזכתה לפופולריות רבה.
בשנת 1958 רכש 50% מהבעלות על מפעל הנעליים "אינגום" בנתניה.
בשנת 1964 המפעל בחיפה העסיק כ-300 עובדים ושיווק 1,100,000 זוגות נעליים.
בשנת 1968 רכש את מפעל "נעלי ירושלים" שייסד נחמן חבס.
ב-1979 החל המפעל לייצר נעליים של המותג הצרפתי "קיקרס" (Kickers).
בשנות ה-70 וה-80 ייצר המפעל דגם של נעלי "פלדיום" (מותג צרפתי), שאומץ על ידי יחידות העילית של חיל הים הישראלי: שייטת 13 וילת"ם והיה אהוד גם על בני הנוער.
נעלי הבית החורפיות של המגפר, מבד עבה בגווני חום בדוגמת פסים או משבצות, היו פופולריות מאוד בישראל במשך 40 שנה, עד כדי כך ששימשו גם להליכה מחוץ לבית.
הדמות קיפי בן קיפוד מרחוב סומסום (בגילומה של שרי צוריאל) נעלה אותן, דבר שתרם אף הוא לפופולריות שלהן.
אהרון מידן, שהיה מנהל אגף השיווק של המגפר בין השנים 1984–1987, מיתג מחדש את החברה ושמה שונה ל"מגה".
המפעל שכר את שירותיו של המעצב האיטלקי ג'יאן-פרנקו ג'ירוטי ומיתג את מוצריו תחת הסיסמה: "מגה ג'ירוטי - האיש שנולד עם נעל ביד".
המפעל נסגר בשנת 1990, ובמקומו הוקם המרכז המסחרי "חוצות המפרץ".
ייצור ושיפוץ צמיגים במפעל המגפר:
"המגפיים של ברוך" הוא שיר שביצעה להקת "כוורת" ויצא לאור בשנת 1973. השיר נבחר כ"שיר השנה" במצעדי הפזמונים השנתיים של קול ישראל ושל גלי צה"ל.
השיר נכלל באלבום הבכורה של כוורת, "סיפורי פוגי".
דני סנדרסון, מאיר פניגשטיין ואלון אולארצ'יק שרתו יחד בלהקת הנח"ל.
סנדרסון ניגן לקראת שחרורו מצה"ל, בלהקת השניצלים, ובסוף 1971 יצר עם אלון אולארצ'יק ומנחם זילברמן את היצירה "סיפורו המחריד של הילד מברזיל", בשם "להקת השפלה בניצוחו של חולילו לומברטה ובהדרכתו".
הרכב הלהקה כלל את דני סנדרסון, אלון אולארצ'יק, מאיר פניגשטיין ודייוויד שנן מה"שניצלים" ואת מנחם זילברמן, חברם ללהקת הנח"ל בקריינות ושירה.
היצירה היוותה ביחד עם "אופרת פוגי" את הבסיס ל"סיפורי פוגי", אלבום הבכורה של "כוורת".
היצירה שאורכה ארבע עשרה דקות כללה את "המגפיים של ברוך" שנכלל ב"סיפורי פוגי" שיצא ב-1973 ועליו חתומים סנדרסון, אולארצ'יק וזילברמן על המילים, וסנדרסון על הלחן, ואת "אוכל ת'ציפורניים" שנכלל באלבום "פוגי בפיתה" שיצא ב-1974.
"המגפיים של ברוך" הוא שיר היתולי.
השיר מספר על אדם בשם ברוך, שקנה זוג מגפיים בגיל 17. הוא שיפץ את מגפיו, היה קשור אליהם במיוחד והפגין כלפיהם חום ואהבה.
יום אחד נעלמו מגפיו מן הארון במקום בו הניח אותם.
ברוך חש דיפרסיה ויצא למסע במטרה לאתר את מגפיו.
לבסוף מצא אותם בזרועות "בחור אחר".
ברוך שלף את אקדחו, ירה במחזיק המגפיים, והשיב אותם אל רגליו.
על אף שלכאורה מדובר בשיר היתולי וחסר רובד נוסף, רבים סוברים כי השיר מהווה ביקורת לרכושנות בני האדם.
כמו כן, יש הרואים בדאגתו של ברוך למגפיים המתוארת בשיר התנהגות אובססיבית מוגזמת ובלתי סבירה - בפרט כלפי חפצים ורכוש חומרי - התנהגות שמאפיינת אדם עם הפרעה טורדנית כפייתית (OCD).
על פי התיאור בשיר, ניכר כי הפעולות שבהן נוקט ברוך חריגות -"הוא קנה אותן בזול
הוא ניקה אותן בספירט כל שעתיים
הוא לקח אותן לסרט כל יומיים"התיאורים בשיר ניתנים להסבר באמצעות הסימפטומים של הפרעה טורדנית כפייתית, שזכתה להכרה ולמודעות ציבורית רחבה יותר בעיקר בתחילת המאה ה-21.
"המגפיים של ברוך" נבחר כשיר השנה של קול ישראל וגלי צה"ל לשנת התשל"ג (1973).
בשנה זו קיבלה כוורת את תואר "להקת השנה" בשתי התחנות.
השיר ידוע כאחד משיריה המוכרים של להקת כוורת ודני סנדרסון נוהג לסיים את הופעותיו עם השיר עד היום.
להקת כוורת הקליטה גרסה באנגלית לשיר, בשם Morris & His Turtle (מוריס והצב שלו).
בשנת 2018 הוציא השחקן גרא סנדלר גרסת כיסוי של השיר במסגרת הסדרה שנות ה-80.
המגפה היוסטיניאנית (541–544) הייתה ההתפרצות הראשונה בשורה של התפרצויות מגפת הדבר שהתרחשו בשנים 541–750. המגפה היא התפשטות מחלת דבר הבלוטות, הנגרם מהחיידק Yersinia pestis.
המגפה הכתה במזרח התיכון, באגן הים התיכון ובאירופה.
התפרצות זו נקראת כך על שם הקיסר יוסטיניאנוס, שעל פי ההיסטוריון הרומי פרוקופיוס נדבק בעצמו.
בשנת 2013 הצליח צוות חוקרים לאשר את ההשערות כי הגורם למגפה היוסטיניאנית הוא החיידק Yersinia pestis, שגרם גם למוות השחור כ־600 שנה לאחר מכן.
במחקר הוכיחו החוקרים כי אף שזהו אותו חיידק מדובר בענף פילוגנטי אחר, שנכחד.
ההערכה הרווחת היא כי התפרצות המגפה החלה באגן הנילוס, ככל הנראה בחבש או במצרים.
אף על פי כן, במחקר שפורסם ב־2017 מצאו חוקרים כי קיים זן דומה, אם כי לא זהה, לזן שגרם למגפה היוסטיניאנית ברכס טיין שאן שבמרכז אסיה, מה שהוביל להשערה כי מקור המגפה במרכז אסיה.
עיר הנמל פלוסיום, בקצה המזרחי של דלתת הנילוס, הייתה ככל הנראה מוקד ההפצה העיקרי בתחילת המגפה.
מפלוסיום התפשטה המגפה מזרחה, אל ארץ ישראל, סוריה והאימפריה הביזנטית ובעיקר בירתה, קונסטנטינופול, ובו בזמן מערבה, אל חצי האי האפניני, חצי האי האיברי וגאליה דרך נמלי ג'נובה, מרסיי ונרבון.
המגפה לא חצתה את המדבר הערבי, ואין תיעוד שמצביע על התפשטותה אל תת־היבשת ההודית או אל עבר הקווקז.
המגפה פרצה ב בשנת 543–544. דרך מרסיי היא חדרה לגאליה והתפשטה צפונה לאורך הנהרות רון וסאון עד לגדה המערבית של הריינוס.
מספר התפרצויות נוספות התרחשו בגאליה במחצית השנייה של המאה ה־6: בשנים 571, 580–582, 588–591, ו־599–600. בכל המקרים חדרה המגפה לגאליה ככל הנראה דרך נמל מרסיי.
התפרצויות נוספות של המגפה המשיכו להתרחש באגן הים התיכון, באירופה ובמזרח התיכון עד שנת 750.
מצד אחד 'הגישה המקסימליסטית' אשר טוענת בין היתר שהמגפה התישה את כוחן של האימפריה הרומית המזרחית והאימפריה הפרסית הסאסנית.
ואף שהצלחתו של מוחמד בכיבושיו שהובילה להתפשטות האסלאם במרחב נבעה מחולשתן של האימפריות כתוצאה מהמגפה.
ומצד שני ישנה 'הגישה הביקורתית' אשר טוענת שהשפעות המגפה היו מוגבלות וייחודיות לזמן והמרחב.
על פי גישה זו, למגפת הדבר של יוסטיניאנוס הייתה השפעות הרסניות, במיוחד במובן של אובדן חיי אדם: כ־50% מתוך 30,000,000 תושבי האימפריה.
לפיכך הגישה המקסימליסטית מניחה שהמגפה, וכן שינויי אקלים כמו 'עידן הקרח הקטן של העת העתיקה המאוחרת', היו הסיבות העיקריות לכישלונו של יוסטיניאנוס באיחוד האימפריה הרומית המזרחית עם השטחים במערב שהחזיקה בשיא כוחה, ולבסוף לנפילתה הסופית של האימפריה.
ההנחה בנוגע לאפקט המקסימלי, שהביא להשפעות דרמטיות שכאלה, משלבת בין האפקטיביות של החיידק והמערכת האימפריאלית.
מצד אחד, לאחר תהליך אבולוציוני ארוך שנים, החיידק רכש מאפיינים שהעלו את פוטנציאל הקטלניות שלו, למשל יכולת המעבר בין גופים מארחים.
מצד שני, המערכת האימפריאלית הציעה מעבר נוח של מפיצי המחלה.
בדוגמת רשתות מסחר, למשל הסחר במשי.
מפגש זה אפשר את ההתפשטות הנרחבת לצד קטלניות המחלה, ובכך את ממדי ההרס המשוערים על פי הגישה.
הגישה מתבססת בעיקרה על שני סוגי מקורות.
ראשית מקורות כתובים, ובמיוחד פרוקופיוס (218).
באמצעותם גם משערים את כמות המתים ואת תגובת השלטון למגפה.
כך טוענים שהמגפה מהווה נקודת מפנה בשלטונו של יוסטיניאנוס, שבד בבד נאלץ להתמודד עם מגוון משברים כגון רעב, שיעורי מס גבוהים ביותר ומשבר בשורות הצבא.
שנית על ממצאי די־אן־איי (214).
באמצעות מקורות אלו עוקבים אחר התפשטות המגפה.
הגישה הביקורתית מבקשת לבחון מחדש את הטענות הנוגעות להשפעות הקיצוניות של המגפה אשר עולות מ'הגישה המקסימליסטית'.
הגישה הביקורתית טוענת שהשפעות המגפה לא היו אחידות או חמורות כפי שנטען עד כה, לא מבחינת שיעור המוות ולא מבחינת ההשפעות הגאופוליטיות.
כך שלמגפה אמנם הייתה השפעה על אירועים נקודתיים, אך בטווח הארוך השפעה זו הייתה מוגבלת, ואינה הובילה בהכרח לשינויים המרכזיים במאה השישית כגון המוות ההמוני, ונפילת האימפריה הרומית המזרחית.
הביקורת עולה בין היתר בעקבות טענות שהגישה המקסימליסטית אינה מבוססת היטב במקורות, ונשענות על שימוש פופולרי בנרטיב 'הקריסה החברתית' (collapsology) הקיצוני לניתוח אירועים היסטוריים.
הביקורת מופנית למשל כלפי הקבלה הישירה של העולה מתוך המקורות הכתובים, בזמן שאינם מתייחסים לשכבות רבות של השפעה ספרותית, רטורית, אידאולוגית ואישית של הכותבים, או התעלמות מהיעדרותן של הוכחות נומיסמטיות למשבר בסדר גודל שאותה הגישה מבקרת.
לשם כך הגישה מתבססת על חקר היסטוריה סביבתית, דיסציפלינה אשר משלבת בתהליך הניתוח ההיסטורי נתונים מדעיים.
שילוב זה מאפשר ניתוח מחדש של מקורות כתובים ולא כתובים, שימוש במקורות חדשים כמו שימוש במודלים המציגים את ההקשרים בין אירועי אקלים, מקומיים וגלובליים, לפעילות האנושית.
יוצא שמחקר ההיסטוריה הסביבתית מוביל לפיתוח מתודולוגיות מחקר חדשות.
נוסף על כך הגישה מציעה צעדים כגון שילוב דיסציפלינות, השוואה בין מגפות הדבר השונות, ניתוח מחדש של מקורות וגישות באמצעות כלים טכנולוגיים מודרניים.
גישה זו הייתה מושא לביקורת מרוכזת אשר כללה ערעור הן על מתודולוגית הליבה והן על אופן הטיפול במקורות.
צוין שאיש מעולם לא טען שהאימפריה הרומית נפלה בגלל המגפה; האימפריה הרומית המערבית התפוגגה לפני המגפה, בעוד שהאימפריה הרומית המזרחית שרדה, בצורה כזו או אחרת, עד המאה החמש עשרה.
נוסף על כך, הוצגה הצעה שייתכן שהמגפה חדרה למערב אירואסיה דרך יותר מנתיב אחד, כאשר אולי היא פקדה את אנגליה לפני קונסטנטינופול (בהתבסס על גילוי של קורבנות המגפה באתר קבורה האנגלו-סכסוני המוקדם באדיקס היל ליד קיימברידג').
המגן היא יישומון (אפליקציה) לטלפון סלולרי, שפותחה בישראל על ידי משרד הבריאות, על מנת להתמודד עם התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
ב-18 במרץ 2020 החל השב"כ באיכון טלפונים ניידים של חולי קורונה ובאיתור עוברי אורח ששהו לידם, תוך שימוש באמצעים דיגיטליים.
אזרחים שאותרו כמי ששהו ליד חולה קורונה, קיבלו הודעה לטלפון הנייד המחייבת אותם בכניסה לבידוד.
בנוסף לפעילות השב"כ שוחררה ב-22 במרץ אפליקציית "המגן" שפותחה בישראל על ידי משרד הבריאות, בעיצומה של מגפת הקורונה במדינה.
האפליקציה מבצעת הצלבה בין המקומות בהם שהו משתמשיה לבין המקומות בהם שהו חולי קורונה מאומתים על פי איכוני השב"כ ב-14 הימים שקדמו לאבחון המחלה ובמקרה של חשיפה מתריעה על כך בפני בעל הטלפון הסלולרי.
האפליקציה מבוססת על קוד פתוח.
משרד הבריאות פרסם שהאפליקציה לא מעבירה מידע על בעל הטלפון הסלולרי לצד שלישי, ושהמידע על מיקומי המשתמש מאוחסן על המכשיר שלו בלבד.
האפליקציה פתוחה להורדה חופשית, והשימוש בה הוא על בסיס התנדבותי.
ב-27 ביולי 2020, הושק עדכון של האפליקציה שיכלול גם טכנולוגיית ה-GPS וגם בבלוטות'.
האפליקציה החדשה מכונה "המגן 2".
השימוש כולל הפעלת קישורית בלוטות'.
על פי נתונים 83 אחוזים ממורידי האפליקציה הסירו אותה.
צוות שרים בראשות שר המודיעין אלי כהן קבע כי רק לאחר 1.68 מיליון הורדות של האפליקציה יהיה ניתן להפסיק את האיכונים של השב"כ: "השימוש בכלי של השב"כ ימשיך עד שמדינת ישראל תהיה ירוקה".
על פי רן בר-זיק האפליקציה בטוחה לשימוש בהיבטי אבטחת מידע, מכיוון שהיא פותחה כיאות, עם ליווי של מומחים ושל מערך הסייבר הלאומי, ושקיפות לגבי הליך הפיתוח, מה שאמור למנוע פרצות ודליפות מידע.
כמו כן מיכאל בירנהק בדק את היבטי הפרטיות של האפליקציה ואישר שמתקיימים בה תנאי היסוד להגנת הפרטיות.
גם הגרסה הראשונה וגם הגרסה השנייה של האפליקציה לא אימצו את תקני התקשורות הציבוריים של Apple ו-Google בעיקר בגלל התעקשות משרד-הבריאות לאסוף נתוני מיקום בעזרת רכיב ה-GPS של המכשיר הנייד, מה שהופך את האפליקציה לחודרנית וכן לא תאפשר חיבור לרשתות דומות במדינות אחרות (למשל: האיחוד האירופי).
אזרחים שהורידו את האפליקציה למכשיר הנייד שברשותם התלוננו על כך שקיבלו הודעות שווא לפיה נחשפו לחולה קורונה וגם תלונות של צוות רפואי על אי דיוק באימות מקום החשיפה.
עדכון הגרסה בסוף יולי נועד להתמודד עם חלק מהביקורת.
בסוף נובמבר 2020, משרד הבריאות הפסיק להשקיע באפליקציה.
משמעות הדבר היא שאמנם היא לא תיסגר אבל לא תתוחזק או תשופר.
המגעים לצירוף ברית המועצות למדינות הציר התנהלו באוקטובר ובנובמבר 1940, ודנו באפשרות לכניסה פוטנציאלית של ברית המועצות לברית מדינות הציר לצד גרמניה הנאצית, האימפריה היפנית ואיטליה הפשיסטית, במהלך מלחמת העולם השנייה.
המשא ומתן, שהתקיים בעידן הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, כלל ועידה בת יומיים בברלין, בין שר החוץ הסובייטי ויאצ'סלב מולוטוב, מנהיג גרמניה הנאצית אדולף היטלר, ושר החוץ הגרמני יואכים פון ריבנטרופ.
בעקבות השיחות החליפו ביניהן שתי המדינות הסכמים כתובים וחתומים.
לאחר יומיים של משא ומתן בין ה-12 ל-14 בנובמבר 1940, הציגו הנאצים בפני הסובייטים טיוטת הסכם, שהגדירה את תחומי ההשפעה העולמיים של ארבע מעצמות הציר המוצעות.
היטלר, ריבנטרופ ומולוטוב ניסו לקבוע את תחומי ההשפעה הגרמניים והסובייטים.
היטלר אף עודד את מולוטוב להסתכל דרומה לאיראן ובסופו של דבר להודו.
עם זאת, היטלר במקביל דרש ממנו שתישמר הגישה הגרמנית למשאבים בפינלנד ואף דרש להפסיק את ההשפעה הסובייטית על הבלקן.
מולוטוב נותר איתן בעמדתו וביקש להוציא חיילים גרמנים מפינלנד ולהשיג גישה לנמל מים חמים במדינות הבלטיות.
בנוסף לכך, מנהיג ברית המועצות, יוסיף סטלין ביקש להישאר בעל השפעה בבולגריה ויוגוסלביה.
על פי מחקר שנערך על ידי אלכסנדר נקריך, ב־25 בנובמבר 1940, הסובייטים הציגו הצעה נגדית בכתב של סטלין המקבלת את הברית המרובעת אך כוללת זכויות סובייטיות בבולגריה ותחום השפעה עולמי, שמרכזו באזור סביב עיראק ואיראן, הגרמנים לא הגיבו להצעה הסובייטית ולמעשה השאירו את המשא ומתן לא גמור.
לגבי ההצעה הנגדית, היטלר ציין בפני ראשי הצבא הבכירים שלו כי סטלין "דורש יותר ויותר", "הוא סוחט בדם קר" ו"ניצחון גרמני הפך לבלתי נסבל עבור רוסיה" והגיע למסקנה ש"יש להביאה על ברכיה בהקדם האפשרי".
גרמניה הפרה את הסכם מולוטוב-ריבנטרופ ביוני 1941 בעקבות הפלישה הנאצית לברית המועצות.
בשנים הבאות פרסמה לשכת המידע הסובייטית ספר שכותרתו "מזייפי ההיסטוריה" , שנערך ברובו על ידי סטלין עצמו ובו טוען האחרון כי הסובייטים רק בחנו את הנאצים ומעולם לא התכוונו להילחם לצידם.
גרסה זו הייתה הגרסה הרשמית לאירועים עד התפרקות ברית המועצות ב-1991.
הסכמים גרמנים-סובייטים ב-1939 ופעולות איבה הדדיות שהיו לפני כן
במהלך קיץ 1939, לאחר שניהלה משא ומתן בנוגע לברית סובייטית-בריטית-צרפתית אך במקביל גם ניהלה משא ומתן עם גרמניה בנוגע להסכמים צבאיים ופוליטיים פוטנציאליים, בחרה ברית המועצות בגרמניה, בחירה שהביאה לחתימה על הסכם האשראי הגרמני-סובייטי ב-19 באוגוסט של אותה שנה.
בהסכם הוחלט שגרמניה תספק לסובייטים ציוד צבאי ואזרחי תמורת חומרי גלם סובייטים.
ארבעה ימים לאחר חתימת ההסכם הזה, חתמו הגרמנים והסובייטים על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב שהכיל פרוטוקולים סודיים שחילקו את מדינות צפון ומזרח אירופה ל"תחומי השפעה".
רגע לפני חתימת ההסכמים, הצדדים התייחסו לאיבה בעבר, כאשר שר החוץ הגרמני, יואכים פון ריבנטרופ, אמר לדיפלומטים הסובייטים כי "אין שום בעיה בין הים הבלטי לים השחור שאי אפשר לפתור בין שנינו".
דיפלומטים משתי המדינות התייחסו לבסיס המשותף של המדינות, כמו העובדה ששתיהן אנטי-קפיטלסטיות ואנטי-דמוקרטיות.
ריבנטרופ טען כי הבריטים תמיד ניסו לשבש את יחסי החוץ של ברית המועצות ובריטניה הייתה חלשה ורצתה "לתת לאחרים להילחם על תביעתה היומרנית על שליטה עולמית".
סטלין הסכים עם ידידו הנאצי והוסיף, "אם אנגליה תשלוט בעולם, זה ינבע מטמטום של המדינות האחרות שתמיד הלכו שולל".
ריבנטרופ טען בפני סטלין כי הסכם האנטי-קומינטרן לא כוון נגד ברית המועצות אלא נגד דמוקרטיות מערביות.
היחסים בין המדינות במהלך חלוקת פולין
שבוע לאחר שנחתם הסכם מולוטוב-ריבנטרופ, החל החלוקה של פולין עם פלישת הגרמנים למערב פולין בתחילת ספטמבר 1939. באותו הזמן, הקומינטרן הסובייטי השעה את כל התעמולה האנטי-נאצית והאנטי-פשיסטית בכך שהסביר את המלחמה באירופה כעניין של מדינות קפיטליסטיות שתוקפות זו את זו למטרות אימפריאליסטיות.
כאשר פרצו הפגנות אנטי-גרמניות בפראג, הורה הקומינטרן על המפלגה הקומוניסטית הצ'כוסלובקית להפעיל את כל כוחה לשיתוק המפגינים.
הסובייטים אילצו במהרה את המפלגה הקומוניסטית הצרפתית ואת המפלגה הקומוניסטית הבריטית לאמץ עמדה תקיפה נגד המלחמה.שבועיים לאחר הפלישה של הגרמנים למערב פולין, ברית המועצות פלשה למזרח פולין בתיאום עם הכוחות הגרמניים.
ב־21 בספטמבר חתמו הסובייטים והגרמנים על הסכם רשמי בתיאום התנועות הצבאיות בפולין.
מצעד משותף של הגרמנים והסובייטים התקיים בלבוב ובברסט.
סטלין החליט באוגוסט שהוא עומד לחסל את פולין ופגישה גרמנית-סובייטית בספטמבר התייחסה למבנה העתידי של "האזור הפולני".
הסובייטים הצהירו בספטמבר כי עליהם להיכנס לפולין כדי "להגן" על אחיהם האוקראינים והבלארוסים האתניים בה מגרמניה, אולם מאוחר יותר הודה מולוטוב בפני גורמים גרמנים כי התירוץ היה הכרחי מכיוון שהסובייטים לא מצאו שום עילה אחרת לפלישתם.
סחר בחומרי גלם ובציוד צבאי
הלחץ של היטלר לפלוש לפולין כבר ב-1939 הטיל עומס וקושי רב על מכונת המלחמה הגרמנית שהתכוננה בהדרגה למלחמה כוללת רק בשנת 1942 או 1943. המחסור בחומרי גלם בגרמניה גרם לכך שהיא נאלצה לחפש אספקה מוגברת מבחוץ.
עם זאת, על גרמניה הוטל אמברגו בריטי, שהותיר את גרמניה נואשת יותר ויותר לחומרים.
המדינה היחידה שעדיין יכלה לספק לגרמניה את הנפט, הגומי, הדגנים, השומנים והפלטינה הדרושה לו הייתה ברית המועצות.
בינתיים הדרישות של הסובייטים למוצרים מיוצרים, כמו מכונות גרמניות גברו ויכולתם לייבא את הסחורות האלה ממדינות שאינן גרמניה פחתה כאשר מדינות רבות הפסיקו את קשרי הסחר לאחר שהסובייטים חתמו על הסכם מולוטוב-ריבנטרופ.
בהתאם לכך, גרמניה וברית המועצות חתמו על הסכם סחר וגבולות ב-11 בפברואר 1940 שהיה גדול פי ארבעה מהסכם הסחר והאשראי שעליו חתמו שתי המדינות באוגוסט 1939. הסכם הסחר החדש עזר לגרמניה לעקוף את האמברגו הבריטי שהוטל עליה.
בשנה הראשונה קיבלה גרמניה מאות אלפי טונות של דגנים, נפט וחומרי גלם חיוניים אחרים שהועברו דרך שטחים פולנים כבושים.
בנוסף, הסובייטים סיפקו לגרמניה גישה ל הן לספינות משא והן לפשיטות והדבר אילץ את בריטניה להגן על נתיבי הים שלה גם באוקיינוס האטלנטי וגם באוקיינוס השקט.
בנובמבר 1939 פלשה ברית המועצות לפינלנד, פלישה שהביאה להפסדים קשים לשני הצדדים ולחתימת חוזה שלום זמני בין המדינות במרץ 1940 שהעניק לברית המועצות את האזור המזרחי של קרליה (שהיווה כ-10% משטח פינלנד).
ב-28 ביוני 1940, ברית המועצות הגישה אולטימטום לרומניה, הדורש את פינוי הכוח הצבאי הרומני משטחי בסרביה ומשטחיה של צפון בוקובינה.
מהאולטימטום השתמע איום לפלישה אם רומניה לא תקבל את האולטימטום.
תחת לחץ ממוסקבה ומברלין, מוסדות השלטון הרומני וכוחות הצבא נסוגו כדי למנוע עימות צבאי בין רומניה לבין ברית המועצות ואכן ברית המועצות פלשה לבסרביה וצפון בוקובינה.
הפלישה הסובייטית לפינלנד, שאופשר לה באופן סמוי במסגרת הפרוטוקולים הסודיים של ברית מולוטוב–ריבנטרופ, יצרה עבור היטלר בעיות מ"בית".
מרבית הגרמנים לא ידעו כלל על הפרוטוקלים הסודיים שחילקו את תחומי ההשפעה של גרמניה.
בנוסף לכך, גרמנים רבים התנגדו לפלישה הסובייטית גם בגלל הקשרים ההדוקים של פינלנד עם גרמניה הנאצית.
היטלר נאלץ אף להתמודד עם התנגדות למדיניות הפרו-סובייטית שלו אפילו מבכירי המפלגה הנאצית.
אם לא די בכך, היטלר היה בעמדה משפילה גם מחוץ לגרמניה, כאשר משפחות גרמניות אתניות "פולקסדויטשה" גורשו בחיפזון לאחר שנים שהן ואבות אבותיהם חיו בפינלנד ובמדינות הבלטיות במשך מאות שנים וזאת כדי לכבד את הפלישה הסובייטית.
הגדלת התלות בחומרי הגלם הגרמניים
בקיץ 1940, גרמניה הלכה ותלויה עוד יותר בייבוא הסובייטי.
הכיבושים הגרמניים בצרפת, בבלגיה יצרו ביקוש נוסף וצמצמו דרכים להשיג את היצע באופן עקיף.
בהשוואה לנתונים של שנת 1938, גרמניה הגדולה והמתרחבת הייתה זקוקה לכ-3.3 מיליון טון של פוספט גולמי, כ-200,000 טון של גומי ולכ-9.5 מיליון טון של נפט.
במקביל, הפלישה הסובייטית למדינות הבלטיות הביא לקץ הברית בין מדינות אלו לגרמניה שגלגל לגרמניה כ-96.7 מיליון רייכסמארק ב-1938 ונאלצו לשלם אף יותר מכספם לסובייטים.
היטלר החל להאמין יותר ויותר שהדרך היחידה של גרמניה לפתור את "משבר המשאבים" הוא לפלוש באופן סופי לברית המועצות.
בטרם החלו להיכתב תוכניות קונקרטיות, אמר היטלר לאחד הגנרלים שלו כי הניצחונות של הורמאכט במערב אירופה "סוף סוף שחררו את ידיו למשימה האמיתית החשובה שלו: העימות עם הבולשביזם".
עם זאת, גנרלים גרמנים הזהירו את היטלר שכיבוש רוסיה המערבית ייצור יותר עומס מאשר הקלה במצבה הכלכלי של גרמניה".
השעיית חומרי גלם סובייטים לגרמניה
באוגוסט 1940, ברית המועצות השעתה את מסירותיה במסגרת ההסכם המסחרי שלהם לאחר שהיחסים היו מתוחים בעקבות אי הסכמה בנוגע למדיניות הסובייטית ברומניה ובנוגע למלחמת החורף.
השעיית ההסכם יצרה בעיות רבות לגרמניה ולמסחור במשאבים שהיו לה.
עם זאת, בסוף אוגוסט הייתה גרמניה הבוררת בהסכם זכה לכינוי "תכתיב וינה" ובו נקבעו מחדש הגבולות בין רומניה ובין הונגריה.
מהלך זה, חידש את המתיחות גם הסובייטים.
לפני שהנאצים החליטו לחתום על הסכם עם ממלכת איטליה והאימפריה היפנית, פקידים גרמנים דנו בכדאיות לכלול את ברית המועצות כחברה רביעית, שתכוון את המוקד הסובייטי דרומה, לאוקיינוס ההודי ולמפרץ הפרסי, שבפועל היו באותם ימים בתחום ההשפעה הבריטי.
בכירים גרמנים ציינו כי הם יהיו מוכנים לתת לברית המועצות חופש לפעול ממזרח לדרדנלים
ב-27 בספטמבר 1940 חתמו גרמניה הנאצית, איטליה הפשיסטית והאימפריה היפנית על ההסכם התלת-צדדי, שחילק את העולם לתחומי השפעה והופנה במרומז כלפי ארצות הברית.
האמנה הכילה הוראה מפורשת (סעיף 5) שקבעה כי היא אינה נוגעת ליחסים עם ברית המועצות.
מולוטוב, שחשש שהסכם מכיל תוסף סודי הנוגע במיוחד לברית המועצות, ניסה לחלץ מידע משגריר יפן במוסקבה, טוגו.
בביקור בית הצהיר הנספח הצבאי הגרמני בברית המועצות, ארנסט קוסטרינג, ב־31 באוקטובר כי "מתגבר אצלי כל העת הרושם שהרוסים רוצים להימנע מכל סכסוך איתנו".
בינתיים, מאוגוסט עד אוקטובר, גרמניה ערכה קרב אווירי מסיבי נגד בריטניה כדי להתכונן לפלישה לבריטניה שכונתה בפי הנאצים "מבצע ארי הים" שתביא את הבריטים לעמדה נחותה באותו מבצע.
מלחמה או ברית ברמה גבוהה יותר
שגריר גרמניה בברית המועצות, פרידריך ורנר פון דר שולנבורג, שקל להציע לסובייטים לחתום על הסכם פוטנציאלי שיכונן בעולם 4 מעצמות (הנאצים, האיטלקים, היפנים והסובייטים) שהיו עם הכוח המרכזי מאז הסכם שביתת הנשק בין הנאצים לצרפתים ביוני.
לאחר שנודע לו באופן סמוי על תוכניות הפלישה הסובייטיות הפוטנציאליות של היטלר, תוכנית שקיבלה התנגדות משולנבורג שניסע להניע את היטלר וחבריו להגדיל לכל הפחות את הסמכות של הסובייטים באזורי טורקיה ואיראן.
גם מזכיר המדינה במשרד החוץ של גרמניה, ארנסט פון וייצזקר טען כי הכיבוש לא יניב רווח עבור גרמניה הנאצית.
באוקטובר 1940, אפשר סטלין למולוטוב לדון עם היטלר ביחסים העתידיים בין המדינות.
ריבנטרופ הגיב באופן חיובי וכתב לו כי "לדעת הפיהרר ...
נראה שזה המשימה ההיסטורית של ארבע המעצמות - ברית המועצות, איטליה, יפן וגרמניה - לאמץ מדיניות ארוכת טווח ולכוון ההתפתחות העתידית ערוצים הנכונים על ידי תיחום האינטרסים בקנה מידה עולמי".
מסירת מכתבו של ריבנטרופ עוכבה לסטלין וזאת לאחר שהתקשורת עקצה את המכתב והציגה אותו באופן שלילי, דבר שגרם לריבנטרופ להשתלח באנשי השגרירות הגרמנית בפני הסובייטים.
במכתב הוזמנו הסובייטים לפגישה בברלין שתהיה הקדמה לכינוס של ארבע המעצמות המיועדות.
סטלין היה מאוד מרוצה מההזמנות שנשלחו לו.
בפגישה עם המנהיג האיטלקי, בניטו מוסוליני הסביר ריבנטרופ את התפיסה הגרמנית לפיה הסובייטים יבחנו על פי עמדתם כלפי הבלקן והבוספורוס, שם יש לשני הצדדים "פוטנציאל חופף אינטרסים מסוכן" אם הסובייטים יסוגו מהאזור, זו תהיה אלטרנטיבה עדיפה על הגרמנים על פלישה לברית המועצות.
היטלר גילה בפני מוסוליני שהוא לא מצפה להכיל את הסובייטים מעבר לנסות לאלץ את טורקיה להיכנע לערבויות מסוימות על הבוספורוס.
כמו כן, הוא לא רצה שסטלין יחזיק בנקודת כניסה רומנית לבוספורוס וטען כי "ציפור רומנית אחת ביד שווה יותר משני רוסים בסבך".
עם זאת, היטלר הצהיר כי הוא ספקן מכיוון שהוא מאמין שסטלין אובססיבי לדנובה ולבולגריה.
גרמניה הייתה מודעת לכך שברית המועצות ניסתה להעניק ערבויות לבולגריה כדי להפוך לבעלת בריתה וכי בולגריה דחתה את כל ההצעות.
סטלין שלח את מולוטוב לנהל משא ומתן, בו יציג מולוטוב את התנאים של אנשי ברית המועצות להצטרפות לברית מדינות הציר.
מולוטוב בילה חלק גדול מהנסיעה שלו בברלין בחיפוש של מכשירי ההאזנה בקרונות הרכבת בו שהה, הרכבת שלו הגיע בשעה 11:05 ב-12 בנובמבר.
מולוטוב התקבל על ידי ריבנטרופ בתחנת הרכבת שעוטרה בדגלי ברית המועצות וגרמניה הנאצית ובנגינת האינטרנציונל, שלא נשמע בגרמניה לראשונה מאז עליית הנאצים לשלטון ב-1933. לאחר ארוחת בוקר קצרה, החלו השיחות באופן מיידי במלון שבארמון בלוו.
בפתח השיחות, הצהיר ריבנטרופ כי "אנגליה מוכה וזו רק שאלה של זמן שהיא תודה בתבוסתה, תחילת הסוף של האימפריה הבריטית הגיע כעת", עוד טען כי "כניסתה של ארצות הברית למלחמה איננה משפיעה כלל על גרמניה".
בהתאם לכך, ריבנטרופ הגיע למסקנה שהגיע הזמן שארבע המעצמות (גרמניה, ברית המועצות, איטליה והאימפריה היפנית) יגדירו את "תחומי העניין" שלהן.
הוא הצהיר כי היטלר הגיע למסקנה כי כל ארבע המדינות יתרחבו באופן טבעי "לכיוון דרום".
ריבנטרופ אמר כי הוא תוהה אם הסובייטים עשויים לפנות דרומה לכיוון הים, ומולוטוב שאל: "איזה ים?" ריבנטרופ הצהיר כי "בטווח הארוך ניתן היה למצוא את הגישה המשתלמת ביותר לים עבור רוסיה לכיוון המפרץ הפרסי והים הערבי ".
בנוגע ל"חלוקת העולם", העולם היה אמור להתחלק לארבעה תחומי השפעה.
מולוטוב אמר כי הרעיון החדש היה "מעניין מאוד" והצהיר כי הוא ראיון לדיון שייערך במוסקבה ויהיה בנוכחות ריבנטרופ.
מברק ממולוטוב, בו נכתב ש"הסכם מולוטוב-ריבנטרופ" מוצה למעט הנושא הפיני, הכעיס את סטלין.
אחר הצהריים ביקר מולוטוב את היטלר בלשכת קנצלר הרייך.
היטלר אף הוא דיבר על פגיעה באותה "מכה אחרונה נגד אנגליה" וקבע כי "הגיע הזמן לחשוב על חלוקת העולם לאחר ניצחוננו".
בנוגע ל"בעיית אמריקה", טען היטלר כי האמריקאים איננם יכולים לסכן את חירותם של מדינות אחרות לפני 1970 או 1980. היטלר הצהיר כי אין הבדלים מהותיים בין שתי המדינות בחיפוש אחר "גישה לאוקיינוס".
מולוטוב הביע את הסכמתו עם היטלר בנוגע לתפקיד אמריקה ובריטניה ולגבי השתתפות ברית המועצות בברית הציר באופן עקרוני, אך הציב שהתנאי יהיה שהסובייטים יוכלו להיות שותף פעיל בברית מדינות הציר.
באותו יום דחתה גרמני בשנה את תוכניותיה לפלוש לבריטניה בגלל כישלונותיה במערכה האווירית נגד בריטניה.
במברק שנשלח למולוטוב מסטלין אותו הלילה, עמד סטלין על כך שלא ניתן להבטיח את ביטחון ברית המועצות "מבלי להבטיח את השקט באזור המצר" בהתייחס למצר הבוספורוס שבכניסה לים השחור, דבר שהיה קשור באופן ישיר להסכם הסובייטי-בולגרי להעברת כוחות סובייטים ל"הגנה על כניסה לים השחור".
מולוטוב והיטלר חידשו את הדיונים בבוקר שלמחרת.
מולוטוב שאל מדוע כוחות גרמנים כבשו את פינלנד והיטלר השיב כי הם נוסעים דרך פינלנד לנורווגיה ותהה האם הסובייטים באמת מתכוונים לצאת למלחמה על פינלנד.
היטלר אמנם הסכים כי פינלנד נמצאת בתחום ההשפעה של הסובייטים, אך במקביל הוא הדגיש שגם לגרמניה יש אינטרס לגיטימי בזמן המלחמה בגלל אספקת הניקל והעץ של פינלנד.
מולוטוב הגיע למסקנה כי שום דבר לא יכול לבוא משיחות נוספות על פינלנד והצהיר כי אינו רואה סימנים לחידוש הסכסוך הסובייטי-פיני.
לעומת זאת, לטענת היטלר מולוטוב הצהיר כי "רוסיה חשה עצמה בסכנה קיומת מפינלנד, רוסיה צריכה להיות מסוגלת לחסל את פינלנד".
מולוטוב העבייר לגרמנים שהאינטרס של סטלין לבחן את מעמד הבוספורוס ולחץ על ערבות לבולגריה, לפחות באופן עקרוני.
מאוחר יותר ציין מולוטוב כי היטלר "נסער במידה ניכרת" בנוגע לבקשה לבטל את הערבויות לרומניה.
היטלר ציין כי הסובייטים נכנסו לבוקובינה שברומניה, על אף שזו חריגה מהסכם מולוטוב-ריבנטרופ.
היטלר הצהיר כי הצדדים סיכמו בעל פה מראש כי השטחים בבלקן שהיו חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית, אמורים להיכנס לתחום ההשפעה הגרמני.
בינתיים, סטלין שעדיין קיווה להשיג טיוטת הסכם עקב אחר השיחות באמצעות מברקים ששלח למולוטוב, הורה באחד מהם למולוטוב להזכיר להיטלר את החשיבות הרבה באבטחת הבוספורוס לאור אירועי מלחמת קרים.
היטלר הצהיר כי אינו יכול לקבל החלטות בנוגע לבולגריה עד לשיחה עם המנהיג האיטלקי, בניטו מוסוליני.
מולוטוב אמר להילטר כי "הגיע הזמן לדון בהסכם רחב יותר בין ברית המועצות לגרמניה", אולם ממשלת ברית המועצות רצתה תחילה לדעת את המשמעות המדויקת של "הסדר החדש באירופה" בנוגע למדינות המשתתפות ולמטרות הסופיות של ברית מדינות הציר.
מולוטוב היה אמור להיפגש עם ריבנטרופ באותו אחר צהריים אך מולוטוב הצהיר כי שיחתו עם היטלר ולא עם ריבנטרופ לא הניבה את התוצאות הרצויות, שכן המחלוקות בנוגע לטורקיה ולבלקן לא נפתרו.
בגלל הפצצות אוויריות של הבריטים, ריבנטרופ ומולוטוב ניהלו את השיחות באותו לילה במקלט מהצפצצות אוויריות.
ריבנטרופ שב והדגיש כי היעדים העיקריים היו הגדרת האינטרסים של ארבע המעצמות המיועדות ולהגעה להסכם עם טורקיה בנושא הבוספורוס.