tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בצעירותו מתו שני הוריו, והוא גדל אצל סבו.
בילדותו גלה לכפר באזור צנעא, בעקבות בצורת.
בחוזרו לצנעא למד צורפות ולמד תורה עם הרב חיים קורח (1824–1914).
בשנת ה'תרנ"ב (1892) פתח בית כנסת בחדר בביתו, וקבע בו סדרי לימוד.
לאחר תפילת ערבית לימד תלמוד בעיון כשעתיים ואחר כך משנה תורה לרמב"ם כשעה וחצי.
כשלוש שעות לפני עלות השחר בחורף וכשעתיים לפני עלות השחר בקיץ לימד תלמוד עד זמן התפילה.
לאחר התפילה לימד שעתיים רמב"ם.
בלילות שבת השכים בחצות הלילה ללמד במשנה עם פירוש הרמב"ם בערבית ושאר מפרשים.
לאחר התפילה לימד מוסר מספר מנורת המאור במשא ומתן.
כשעה לאחר חצות היום לימד תלמוד ורמב"ם עד שעה לפני השקיעה.
במוצ"ש לימד ספרי מחשבה ופילוסופיה וחשבון תקופות ומזלות.
בשנת ה'תרנ"ט (1899), אחרי התפטרותו של הרב סאלם אלג'מאל ממשרת ה"וכיל (=ממלא מקום) חכם באשי", נבחר הרב קאפח לממלא המקום השישי.
אך בעקבות סכסוכים עם מספר שוחטים, עם הקצבים, ופרשיה נוספת שהתעוררה בעקבות גבייה בלתי מוצדקת של מיסים מצידם של נבחרי הרחובות, שהואלי ראה את הרב קאפח כאשם על שלא פקח עינו עד שיכלו לעשוק ולגזול, יעצו לו ידידיו של הרב קאפח להתפטר ממשרתו.
מאז התפרנס כמלמד תינוקות בחדר בביתו של חיים כסאר, תמורת שכר-מלמדים גבוה מהמקובל.
הרב יחיא קאפח נפטר ביום שבת י"א בכסלו ה'תרצ"ב, דצמבר 1931. וכך נכתב על המצבה:
עם מותו נכתבו הספדים רבים אודותיו; ההספד המוכר ביותר הוא של תלמידו, הרב שלום קורח, "אגרת בוכים", שנתחבר לאחר מותו של הרב קאפח, אך נדפס, בהשמטות קלות, רק בשנת תשכ"ג.
בנוסף נספד בירושלים בידי הראי"ה קוק, הרב שלום אלשיך ואחרים.
כמו כן החלו מפעלי הנצחה רבים, לדוגמה הקמת "ארגון אבי דוד" לזכרו בארץ ישראל בשנת 1930, הדפסת ספר "שבות תימן" שכתבו תלמידיו ישראל ישעיהו-שרעבי ואהרן צדוק והוקדש לזכרו, וחוברת הזיכרון "מזכרת לרב יחיא קאפח" שנכתב במלאת שנה לפטירת הרב קאפח.
הרב קאפח היה קנאי גדול לרוחו ולהשקפותיו של הרמב"ם וקדמונים אחרים כדוגמת רס"ג ורבנו בחיי.
דחה אמונות טפלות רבות שהיו בקרב יהדות תימן וביהדות בכלל כגון: שדים, לחשים וקמיעות וראה בהם עבודה זרה.
נלחם מלחמה עיקשת כנגד ספר הזוהר והקבלה.
ספריו כדוגמת "מלחמות ה'", "עמל ורעות רוח" ו"דעת אלהים" כיוונו כולם לביסוס השקפותיו כנגד ספר הזוהר והקבלה.
בד בבד עם התנגדותו לקבלה, הקים תנועה אותה כינה "דור דעה", שחסידיה נודעו בכינוי דרדעים, ומטרתה הייתה הפצת תורתו של הרמב"ם וחזרה למנהגים ראשונים לפני חדירתם של השולחן ערוך וספר הזוהר לתימן.
בנושא זה ניהל התכתבות עם הלל צייטלין ועם הרב קוק שניסו להוכיח את אמיתות הקבלה.
בבית מדרשו לימד תלמוד בבלי וירושלמי בהעמקה וכן ספרי מחשבה שנכתבו בערבית כגון: מורה נבוכים, אמונות ודעות, תורת חובת הלבבות, והכוזרי.
בנוסף פיתח ועודד לימודי חול כגון אסטרונומיה, ביולוגיה, אנטומיה ושפות, וכן איסוף ושימור כתבי יד עתיקים לצורכי לימוד והשוואה.
תלמידיו כינוהו "מארי יחיא לעולם" ובעיקר "הרב הישיש", תואר כבוד הניתן לו כנגד יריביו שהיו רבנים צעירים ממנו בהרבה ואף למדו אצלו.
בשל מלחמתו העיקשת בקבלה ובספר הזוהר התעוררה מחלוקת גדולה בתימן.
ראש מתנגדיו היה הרב יחיא יצחק הלוי, הרב הראשי של תימן, שבצעירותו אף היה מבאי בית מדרשו של הרב קאפח.
חלק גדול מחכמי תימן הצטרפו למאבק נגד הדרדעים.
המחלוקת נמשכה ביתר עוז, ובשלב מסוים יצאה מבית המדרש וגלשה להלשנות אצל האימאם של תימן ולמאסרים.
במחלוקת נגד הדרדעים התערבו גם חכמי ישראל מחוץ לתימן, מהם רבני ארץ ישראל ובהם הרב קוק שקיים התכתבות עם הרב קאפח בנושאי הזוהר והקבלה.
חכמי ורבני ארץ ישראל וביניהם רבנים ספרדים ואשכנזים הוציאו כתב נידוי בעקבות דעותיו אלו.
למרות המחלוקת הגדולה, המשיכו הרב יחיא יצחק הלוי והרב יחיא קאפח לכבד זה את זה ולשתף פעולה כבית הדין הגדול לכל יהודי תימן.
ב-1937, לאחר פטירת הרב קאפח והרב יצחק הלוי, הודפס בעילום שם בירושלים הספר "אמונת ה'" שנכתב על ידי הרב יחיא ערוסי הלוי.
הספר תומך בקבלה, והוא נכתב כמענה לספרו "מלחמות ה'".
לאחר העלייה הגדולה שככה המחלוקת בקהילת תימן, ונעשה שלום בין הצדדים ביוזמתו של הרב שלום סעדיה גמליאל ובנוכחותו של הראשון לציון, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל.
הרב יחיא אביץ', הרב שלום קורח, הרב יחיא גיאת, הרב יוסף קאפח (נכדו), הרב רצ'א צארום, הרב דוד עואץ', הרב משה צארום, הרב יחיא ניסים מנצורה, הרב אהרון חמדי, הרב חיים כסאר, הרב אברהם צדוק (צאלח), הרב יוסף עמר (מנקד התלמוד), הרב יצחק הזמי, ישראל ישעיהו-שרעבי.
יחיא רחים ספווי (פרסית: يحيى رحيم صفوى; נולד בשנת 1952) הוא גנרל איראני ויועץ במשרד המנהיג העליון באיראן לענייני צבא וביטחון.
כיהן כמפקד משמרות המהפכה האיראניים.
היה אחד המפקדים הבולטים במלחמת איראן–עיראק, בהיותו בן 23 בלבד.
ב-9 בספטמבר 1997, לאחר ששימש כסגן מפקד משמרות המהפכה האסלאמית, החליף את מוחסן רזאי כראש משמרות המהפכה.
הוא כיהן בתפקיד עד אוגוסט 2007, אז מונה ליועץ לענייני הכוחות המזוינים וביטחון במשרד המנהיג העליון עלי ח'אמנאי.
מייג'ור גנרל מוחמד עלי ג'עפרי, ששימש כמנהל המרכז למחקרים אסטרטגיים של משמרות המהפכה, החליף את ספווי בתפקיד מפקד משמרות המהפכה.
הרב יחיא יצחק הלוי (תמוז ה'תרכ"ז או ה'תרכ"ח – י"א בסיוון ה'תרצ"ב; יולי-אוגוסט 1867 או 1868 – 15 ביוני 1932) היה הרב הראשי וראב"ד ליהודי תימן במשך שלושים שנה עד פטירתו.
אביו משה היה מראשי הקהילה.
בצעירותו למד תורה מסבו מצד אימו רומיה, הרב שלום מנצורה, עד לפטירתו בשנת ה'תרמ"ד (1885).
הוסמך לשחיטה בגיל 11 על ידי סבו.
לאחר מכן למד בישיבתו של הרב חיים קורח.
בשנת 1888 נטל חלק פעיל בפולמוס ההלכתי בין רבני תימן בדבר הספד תלמיד חכם ביום טוב שני.
הרב יצחק הלוי כתב תשובה ארוכה עם ידידו ובן גילו מארי אברהם אלנדאף (לימים דיין וראש הקהילה התימנית בירושלים), בה קבעו כי מותר להספיד תלמיד חכם ביום טוב שני, ושכך הוא מנהג תימן הקדום.
בשנת 1902 נבחר לרב הראשי של צנעא, אך סירב ורק בשנת 1905 החל לשמש בתפקידו כשהוא למעשה הרב הראשי לכל קהילות יהודי תימן.
הוכר כגדול בתורה ובעל חכמה דיפלומטית.
שאף להקנות לבני דורו גם השכלה כללית והיה מתומכי הקמת בית ספר בשנת 1910 שנלמדו בו לימודים כלליים בנוסף ללימודי הקודש, בהנהלת הרב יחיא קאפח.
לאחר כארבע שנים נסגר בית הספר בגלל חזרת האימאם יחיא לשלטון.
מינה את הרב יחיא נחום כשליח בית דין צנעא לבדיקת הרבנים והשוחטים בכל מרחבי תימן.
פעל להצלת יתומים יהודים מהתאסלמות כפוייה (דבר הנקרא "גזירת היתומים"), דאג להשיג רישיונות עלייה לארץ ישראל אליה ייחל לעלות בעצמו כל ימיו.
עמד בקשר עם דמויות בהנהגת יישוב בארץ ישראל.
תמך בתנועה הציונית ובמכתביו ניכרת חיבתו אליה.
גאל את אדמות היהודים מהווקף המוסלמי.
מלך תימן האימאם יחיא חמיד א-דין העריכו והיה מתייעץ איתו בעניינים מדיניים ופוליטיים.
בשנת 1908 בערך, נשלח לבית הסוהר על ש"הסיג את גבול סמכותו של הקאצ'י", אולם שוחרר הודות למחאת הציבור ומחאתו הוא.
עמד בקשר עם קהילות יהודיות בגולה ובארץ ישראל.
פעילותו נעשתה תמורת שכר מועט.
בית המדרש שבו לימד תורה והתפלל את כל תפילותיו נקרא "אלמדרש".
בבית מדרש זה למדו תלמוד בבלי וירושלמי משנה תורה לרמב"ם, במגמה להגיע למסקנה הלכתית.
בשעה שתים אחר חצות לילה הקדים הרב את כולם בפתיחת שערי בית המדרש.
התלמידים למדו בצפיפות, ארבעה סביב גמרא אחת לאור עששית נפט.
בין תלמידיו נמנים בנו, הרב שלום יצחק הלוי (לימים, דיין והרב הראשי ליהודי תימן בישראל), הרב יוסף שמן (לימים, רב העיר הרצליה) והרב חיים חובארה (לימים, דיין בביה"ד בבאר שבע).
מבין באי ישיבתו המפורסמים היו גם הרב ישראל עוזרי (ראב"ד העיירה בית עד'אקה) שהיה כבן בית אצלו, והרב יחיא נחום שליח בית דין צנעא.
בשנת ה'תרע"ד (1914) יצא הדיין הרב יחיא קאפח במלחמה נגד ספר הזוהר והמקובלים והקים את תנועת "דור דעה", ובכך פרצה מחלוקת גדולה בקרב יהודי תימן.
בראש המתנגדים לרב קאפח עמדו הרב יצחק הלוי (על אף שהיה מסויג מהקבלה) והרב סעיד עוזרי.
הם כינו את תנועתו וחסידיו של הרב קאפח בלעג "דרדעים".
עם זאת, הרב יצחק הלוי כיבד את הרב קאפח והם המשיכו לשתף פעולה בהנהגת הקהילה.
מתנגדיו של הרב יצחק הלוי במחלוקת זו טענו שאינו מקובל על רוב העם, ובשנת 1920 (ביום שבת, בעת קריאת התורה), בוצע משאל עם בינו לבין הרב קאפח.
במשאל עם זה ידו של הרב יצחק הלוי הייתה על העליונה והסתבר שהוא היה מקובל על רוב הציבור.
הצליח לאחד סביבו את רובה המוחלט של יהדות תימן ורבניה, למרות הפוליטיקה ששררה אז סביב מחלוקת זו.
נפטר בצנעא בירת תימן בי"א בסיוון ה'תרצ"ב 1932. הותיר אחריו מכתבים רבים בהם מאות תשובות בהלכה ובהשקפה.
חלק ניכר מהם פורסם בחמשת כרכי ספר הזיכרון 'איש ימיני' שהוציא לאור נינו (נכד לבנו הרב שלום), הרב אבירן יצחק הלוי, אב בית הדין הרבני בתל אביב.
בנו הרב שלום יצחק הלוי כיהן כרב ליהודי תימן בתל אביב, ובאופן לא רשמי שימש גם כרב ראשי לכלל יוצאי תימן בישראל.
בנו הרב חיים כיהן כרב הראשי להרצליה.
מארי יחיא בן יוסף צאלח (מכונה: מהרי"ץ, או: מהר"י צאלח, חשוון ה'תע"ד – כ"ח בניסן ה'תקס"ה, 1713 – 27 באפריל 1805), היה מגדולי חכמי יהדות תימן במאה ה-18, וראב"ד בבית הדין הגדול בצנעא.
נולד בחודש חשוון בשנת ה'תע"ד (1713) למארי יוסף צאלח בנו של הדיין מארי צאלח, בקאע אל-יהוד בצנעא שבתימן.
כבר בילדותו הפגין מהירות תפישה, זיכרון ועמקות בלימודיו.
למד אצל סבו הרב צאלח, ואצל זקני הדור מארי יחיא קרואני ומארי סעדיה קטיעי.
כשגדל היה תלמיד חבר לשני גדולי הדור מארי דוד משרקי ומארי יחיא הכהן עראקי.
לפרנסתו עסק בצורפות, כדרכם של רבני תימן שעבדו לפרנסתם ולא הטילו את עצמם על הציבור.
בשנת השלושים לחייו עזב את מלאכת הצורפות ועסק בכתיבת ספרי תורה ומגילות, מפני שמלאכה זו נחשבה לנקייה יותר.
בשנת ה'תקט"ז (1756) התמנה כראב"ד, והיה לראש בית הדין הקבוע השישי בצנעא.
עמד בראש הישיבה הגדולה בצנעא.
סמכותו הוכרה בכל תימן ללא עוררין.
בשנת ה'תקל"ט שלח את ספרו "זבח תודה" על שולחן ערוך הלכות שחיטה וטריפות להדפסה בכלכתא שבהודו.
מארי יחיא העמיד תלמידים רבים, ביניהם בנו מארי אברהם ומארי יוסף קארה, ושניהם המשיכו אחריו ברבנות.
כיום הרב יצחק רצאבי רואה את עצמו כממשיך דרכו, ואף פתח על שמו את מכון נתיבות מהרי"ץ.
בתחילה נטה לפסוק כדעת השולחן ערוך, אולם לאחר מכן החליט שאין זו דרכה של יהדות תימן והחל לפסוק בדרך כלל כדעת הרמב"ם.
בכך הושפע מזקני דורו, מארי יהודה צעדי ומארי פנחס עראקי הכהן, שדבקו יותר ברמב"ם ובמנהגי תימן מאשר בשולחן ערוך.
גולת הכותרת של חיבוריו הוא ספר השו"ת "פעולת צדיק", הספר נחלק לשלושה חלקים סובב ומקיף את כל פינות ההלכה, תשובותיו מנוסחות בקצרה, משפטים מקיפים וקולעים.
אין הספר כולל את כל התשובות שהשיב, אלא רק מעט מזעיר מהם.
ספרו "עץ חיים" הוא פירוש רחב ידיים מקיף על התכלאל (הסידור התימני הכולל את כל התפילות וההליכות היהודיים שבמעגל השנה).
הפירוש נכתב מתוך קנאותו למסורת תימן העתיקה והמדויקת, קנאות שהושפעה מהרב יהודה צעדי.
ר' יעקב ספיר, שביקר בתימן כחמישים שנה לאחר פטירת מארי יחיא, כותב עליו בספרו "אבן ספיר" כך: .
הרב צאלח היה עניו, אך עמד על דעתו בתוקף כאשר ראה סטייה מן ההלכה.
עמד בראש הישיבה הכללית בצנעא, שם נאספו רבני העיר לדון בשאלות הלכתיות בכל יום.
נתיבות מהרי"ץ היא עמותה שנקראת על שמו.
פעולת צדיק – שו"ת, חלק א' חלק ב' חלק ג' באתר היברובוקס.
עץ חיים – תכלאל עם פירוש באתר ויקיטקסט.
שערי טהרה – דיני נידה בשפה הערבית, (לנשים).
מעיל קטֹן – הוצאת "חדרי תימן", נהריה, תשנ"ב.
אורח לחיים – פירוש על חמש מגילות, מובא בתכלאל שיצא בהוצאת ר' שמעון צאלח תשמ"ט.
ככל הנראה חיבר את מגילת תימן – כרוניקה על חיי היהודים בתימן.
יצאה לראשונה בידי דוד סלימאן ששון (פרנקפורט, תר"פ לערך), ובמהדורה מוערת בתוספת פרקי מחקר בידי יוסף טובי, בשם עיונים במגילת תימן, ירושלים: הוצאת ספרים על שם י"ל מאגנס, תשמ"ו.
הרב יחיא נחום (שגאדרה, ה'תרל"ב 1872 – תל אביב, י"ג באדר א' ה'תשכ"ב, פברואר 1962) מונה על ידי הרב יחיא יצחק הלוי למפקח על השוחטים ועל הרבנים בתימן.
לאחר עלייתו לארץ ישראל נתמנה לרב שכונת "כרם התימנים".
נולד בכפר שגאדרה שבתימן, צפונית-מערבית לבירת תימן צנעא.
הרב נחום למד והוסמך להוראה אצל הרב עואץ' מידעי.
התפרנס כסוחר בדים ולשם כך היה מגיע ליישובים רבים, בעיקר לעיר צנעא שם היה לומד תורה עם חכמי העיר.
הרב נחום היה מבאי בית מדרשו של הרב הראשי יחיא יצחק הלוי וזה, אחר שעמד על גדלותו בתורה, מינהו למפקח מטעם בית הדין, שתפקידו לבדוק את כל רבני הקהילות בתימן בהלכות גיטין, קידושין ושחיטה ובתפקיד זה שימש שנים רבות.
הרב נחום ניחן בקול ערב ונחשב למומחה בשירה ובפיוט (קהילתו שגאדרה, הייתה ידועה בלחנים מיוחדים ובבעלי קולות ערבים במיוחד), עד כדי כך שבצנעא הבירה רבו עליו מתפללי בתי הכנסת השונים.
הרב נחום סייע בידי הרב הראשי להילחם בדרדעים – שהתנגדו לספר הזוהר ולקבלה, שנוסדו בתחילת המאה ה-20 בצנעא על ידי הדיין הרב יחיא קאפח.
הרב נחום היה בין המסכימים על הספר "אמונת ה'" (ספר פולמוסי כנגד ספרו נגד הקבלה של הרב יחיא קאפח "מלחמות ה'").
הרב נחום פעל רבות להצלת יתומים יהודים מידי השלטונות שביקשו לאסלם אותם בכפייה, הוא אף הושלך לכלא מספר פעמים על פעילות זו ועונה קשות.
בסביבות שנת 1935 הוא נאסר שוב על ידי מושל העיר כוחלאן ורק לאחר מאמצים מרובים שהופעלו על מלך תימן, האימאם יחיא חמיד אלדין, הוא שוחרר.
בעקבות כך, החליט לברוח מתימן ובדרך רגלית ארוכה ומסוכנת עלה לארץ ישראל אף על פי שמשפחתו נשארה בתימן.
הרב נחום התיישב בתל אביב בשכונת כרם התימנים והקדיש חלק מביתו לחסרי בית ועסק רבות בגמילות חסדים.
הראשון לציון, הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, מינה אותו לרב שכונת כרם התימנים ולמפקח על הכשרות בתל אביב.
לפני מינויו, התכתב עם הרב עוזיאל בהלכות שחיטה וטריפות וחלק עליו בתוקף.
כשסבר הרב עוזיאל שאין להכשיר שום סירכא בכבשים ועיזים תמה עליו הרב נחום במכתבו בזו הלשון: "יסלח נא כבוד תורתו לציין לנו באיזה מקום כתב מרן דין סרכות בכבשים שהוא חלוק מבהמה גסה?".
הרב נחום שימש כמגיד שיעור בישיבת אוהל תורה בתל אביב עד למותו.
בניו היו תלמידי חכמים ידועים ובפרט הרב יוסף נחום ששימש בתפקיד שליח בי"ד צנעא לאחר בריחת אביו מתימן.
רבי יחיא קורח (ה'ת"ר, 1840 – ה'תרמ"א, 1880) היה מגדולי חכמי תימן במאה ה-19, מחבר פירוש "מרפא לשון" על תרגום אונקלוס ועוד.
נולד בשנת 1840 בצנעא, בירת תימן, לרבי שלום קורח.
בהיות רבי יחיא כבן עשר נפטרו הוריו.
בגלל גזירת היתומים החביאו רבי יחיא חבשוש וגידלו.
כשגדל למד תורה אצל הרב יוסף צאלח.
מאוחר יותר המשיך את לימודיו בישיבה הכללית.
גם כאן בלט רבי יחיא קורח בגדלותו בתורה, על אף היותו צעיר לימים.
עני מרוד היה, והתפרנס מכתיבת ספרי תורה.
השתייך לחבורת רבנים צנעאניים שהושפעו מתנועת ההשכלה היהודית באירופה, לצד הרב יחיא קאפח, האחים חיים וסלימאן חבשוש, הרב סעיד ערוסי ואחרים.
שהרי נפטר ב-1880 טרם התגבשה אתה תנועה, וכן הוא עצמו כתב ספר 'משכיל דורש' בדרך הפרד"ס, וידוע שבנו הרב עמרם קורח זצ"ל לא השתייך לאותה הקהילה כמוכח מספרו 'סערת תימן', ובנו רבי שלמה קורח זצ"ל שהיה רבה של העיר בני ברק, כתב ספרים בחכמת הקבלה]
בנו עמרם, שהתייתם מאביו בגיל עשר, נתמנה לימים לרב הראשי האחרון לגלות תימן.
חיבר את הספר "משכיל דורש" על התורה בדרך הפרד"ס, הכולל בירורי הלכה ומנהג.
החשוב שבחיבוריו הוא מרפא לשון, שהוא ביאור לתרגום אונקלוס על התורה, תוך בירור וחיפוש אחר הנוסחאות המדויקות של מסורת תימן.
בין שני הספרים יש הבדלי סגנון בולטים: בראשון אין מן הפולמוס וההתקוממות לרומם ולהגן על המקובל במסורת תימן.
גם כשהוא משיג על מפרשים שקדמוהו הוא כותב בנחת וברכות.
לעומת זאת, בספר השני יש מן הקנאה למסורת אבות שחלילה לא תישכח ושנינות לשונו היא גם כנגד גדולים וטובים, למשל החזיק במנהג תימן באכילת חגבים נגד פסיקתו של הרב חיים בן עטר
בפרט השיג על חיבורו של הרב נתן מרקוס אדלר, מחבר הספר "נתינה לגר" על תרגום אונקלוס, לדעתו, התייחס הנתינה לגר לדברי אונקלוס כאל דברי גר וכאילו שאונקלוס תרגם מדעתו.
שני חיבוריו מצטיינים בעמקותם ובבקיאותו בתלמוד ובמפרשים.
כמו כן חיבר את "משכיל שיר ידידות" ו"משכיל על נגינות" על שיריו של "גאון בני תימן", כלשונו, רבי שלום שבזי ומשוררים נוספים.
נולד בצנעא לחיים בן יעקב.
נתמנה לרב ומורה-צדק בית שרעבי בסביבות השנים ה'תר"י–ה'תר"ך.
הוא לימד שם מדי בוקר משניות עם מפרשים.
יעקב ספיר שהגיע לתימן בשנת ה'תרי"ט כתב עליו בספרו "אבן ספיר" שבבית מדרשו מתפללים בנוסח ספרד ולומדים שם ש"ס, רמב"ם ופוסקים.
בספר "סערת תימן" לרב עמרם קורח מובאת תקנה מסביבות השנים ה'תרכ"א–ה'תרכ"ה: "…שלא ידון אדם אחד חוץ מן שלשת חברי בית הדין ואפילו הוא גדול בתורה, כגון מ"ו יחיא קורח בכמ"ו יוסף אלקארה, ומ"ו סאלם אלמנצורה, ומ"ו יחיא אלשרעבי...".
לעיתים היה מצטרף לבית הדין בצנעא.
בין שומעי לקחו היו מארי יוסף בן מארי שלום קרח (הראשון), מארי אברהם קארה בן הראב"ד מארי יוסף קארה, ומארי סאלם חבשוש.
הרב יחיא עבאהל הלוי (ה'תרמ"ג, 1883 – כ' באייר ה'תשכ"ח, מאי 1968) היה הרב הראשי ואב בית הדין של העדה התימנית בירושלים.
יחיא עבאהל הלוי נולד בעיר שראף בתימן.
התייתם מאביו יוסף (שהיה סופר סת"ם) ומאימו בגיל צעיר מאוד והיה חשש שיוכרח להתאסלם במסגרת גזירת היתומים.
למד תורה מסבו רבי יוסף עבאהל ואצל דודו רבי אברהם עבאהל.
ניחן ביכולת תפישה בלתי רגילה וכבר בעודו צעיר לימים הייתה לו בקיאות גדולה בכל התלמוד.
בעודו בחור צעיר החליט לעלות לארץ ישראל עם אחותו.
בסביבות שנת 1900 יצאו לדרך שהייתה קשה מאוד.
בדרכם הותקפו על ידי שודדי דרכים.
הוא עלה לירושלים, והחל ללמוד בישיבת תורת חיים.
מסופר שבבואו לישיבה הוא התיישב לו בבית המדרש ופתח במסכת יבמות כפי שפתחו שאר הלומדים.
המשגיח שראה אותו ניגש אליו וסגר לו את הגמרא בעדינות.
רבי יחיא הצעיר שאל אותו בתדהמה מדוע סגר לו את הגמרא?
הסביר לו המשגיח שקודם כל ילמד משנה ואז אחר כך יתחיל ללמוד גמרא.
השיב לו רבי יחיא שהוא מוכן כעת למבחן על כל מסכת יבמות.
כשהמשגיח נדהם מעוצם שליטתו המוחלטת של הבחור הצעיר שידע את כל המסכת על פה, החזיר לו את הגמרא שלקח ממנו, תוך בקשת מחילה.
רבי יחיא נשא לאישה את פודה בת רבי יהודה ימני.
ניחן ביכולת תפישה מהירה ובעודו צעיר לימים רכש בקיאות גדולה ברחבי התלמוד.
רוב ימיו התגורר רבי יחיא בשכונת שמעון הצדיק, שאכלסה בעיקר יהודים מתימן.
שם עמד בראש ישיבת "תורת משה".
לימד במשך שלוש שעות כל יום בצהריים עד הערב.
לשונות התלמוד והפוסקים והמדרשים היו שגורים בפיו מילה במילה.
הוא היה מצטט בעל פה כל סוגיא שהתוספות מזכיר, כאילו שהגמרא פתוחה לנגד עיניו.
בד בבד היה סופר סת"ם והתפרנס מכך בדוחק.
עם פטירת רבי שלום אלשיך, נתמנה רבי יחיא במקומו לרב ולאב"ד בירושלים.
בבחרותו החליט לעלות לארץ ישראל עם אחותו, ובסביבות שנת 1900 מימשו את החלטתם, על אף הקושי הכרוך בכך, בדרך אף הותקפו על ידי שודדי דרכים.
הרב יחיא עבאהל כתב חידושי תורה רבים, אך במלחמת העצמאות נשרפה הישיבה ואיתה גם כל כתביו וחידושיו, והוא הצטער על כך רבות.
הישיבה עברה לשכונת נחלת צבי.
מאז היווה בית מדרשו "תפארת צבי" כבית המדרש המרכזי ליהודי תימן, שם גם קבע את מושב בית הדין.
היה חבר הוועד הרוחני של קהילת התימנים יחד עם הרב יוסף קפאח, הרב שלמה צדוק ורבנים אחרים.
בהגיעו לירושלים, החל ללמוד בישיבת תורת חיים.
הוא נישא לפודה בתו של רבי יהודה ימני.
נפטר ביום שבת כ' באייר פרשת "בהר סיני" באמצע סעודה שלישית.
במוצאי השבת ליווהו אלפים למנוחת עולמים, הוא נטמן בהר המנוחות, בקרבת קבר החיד"א.
לאחר פטירתו ביקש פרופסור רצהבי לכתוב עליו דברים לזכרו אך הדבר לא עלה בידו כפי שתיאר זאת במילים אלו: "וכשנתבקש לישיבה של מעלה וביקשתי להעלות זכרו ברשימה לא נמצא אדם, לא במשפחה ולא בקהילה, שיספר לי משהו עליו.
הוא עמד בראש ישיבת "תורת משה", כשהוא מלמד במשך שלוש שעות כל יום.
בהמשך עברה הישיבה לשכונת נחלת צבי.
ועד הקהילה התימנית רצה לקנות לו דירה מכובדת עקב היותו רבה הראשי של העדה, אולם רבי יחיא התנגד לכך בחריפות ולא עזרו שום שידולים.
הוא אמר "ה' נתן וה' לקח, יהי שם ה' מבורך" ולא הסכים לקחת מתנות וקנה מכספו הדל דירה בשכונה בסמוך לבית מדרשו.
דירתו הייתה שלושה מטר על שלושה מטר, מטבח ושירותים היו בכניסה לבניין.
המטבח היה שמונים ס"מ על מטר.
בדירה זו התגורר עשרים שנה עד פטירתו.
חי כל חייו בבית דל ואפל ולא אבה לשמוע להצעות עזרה שבאו מקהילות רבני האשכנזים והספרדים בירושלים.
לשונות התלמוד והפוסקים והמדרשים היו שגורים בפיו מילה במילה, והיה מצטט בעל פה כל סוגיא שהתוספות מזכיר.
מעולם לא הפסיק את לימודו.
גם כשהיה הולך ברחוב לא הפסיק פיו מלגרוס את תלמודו.
כל מי שרצה לפתור את קושיותיו בכל מרחבי התלמוד והפוסקים והמדרשים היה ניגש אליו ברחוב ומקבל תשובה מיידית.
גם גדולי הרבנים בירושלים משאר העדות הכירוהו והוקירוהו מאוד למרות צניעותו הרבה.
אחד המפורסמים שבהם כשהבחין ברבי יחיא ברחוב, ביקש מנהגו לעצור, קפץ ממכוניתו ורץ לקראת רבי יחיא כמו תלמיד לפני רבו לומר לו "שלום עליכם".
מלבד מסירת השיעורים, שימש גם כסופר סת"ם והתפרנס מכך בדוחק.
גדול היה גם בחכמת הקבלה ונמנה עם מקובלי ישיבת "רחובות הנהר" שנוסדה על ידי רבי שלום אלשיך ורבי חיים שאול דוויך.
הוא למד עם חבר בית דינו רבי סעיד שיריאן.
תקופה מסוימת מסר שיעורים בקבלה בבית מדרשו.
בין באי בית מדרשו היה גם רבי מרדכי שרעבי.
הרב יחיא עבאהל כתב חידושי תורה רבים, אך בזמן מלחמת העצמאות נשרפה הישיבה ואיתה גם כל כתביו וחידושיו, והוא הצטער על כך רבות.
ארבעה בנים ובת נפטרו לו בחייו, בפרט בזמן שהטורקים שלטו בארץ והיה רעב כבד מאוד.
הוא היה עני מרוד וכדרך חכמי תימן סירב בתוקף להתפרנס מרבנותו.
הוא מאס בהנאות העולם הזה, ובני משפחתו מעידים כי כל מאכלו היה ביסקוויט אחד בבוקר, שני בצהריים, שלישי בערב.
בתקופות אחרות היה אוכל "אשל" אחד ליום.
הוא היה איש שמח ביותר, ותמיד הייתה מילה של בדיחות בפיו מתובלת בדברי תורה.
דיבורו תמיד בנחת ובנועם, והיה מייחס חשיבות ותשומת לב רבה לכל אדם גם לילדים קטנים.
היה מרבה לחלק להם ממתקים תוך כדי אמרה שנונה ומבודחת.
הוא לא החשיב את עצמו כלל, והתנהג בפשטות גמורה.
נפטר ביום שבת כ' באייר, באמצע סעודה שלישית.
במוצאי השבת ליווהו אלפים למנוחת עולמים, הוא נטמן בהר המנוחות.
רבי יחיא, חיי בפשטות בדירה קטנה, עם תנאים מינימליים, כשהוא מתנגד לקבלת עזרה מועד הקהילה התימנית שחפץ לסייע לו בקניית דירה חדשה וגדולה.
גדול היה עוסק בלימוד גם בעת הליכתו ברחוב.
עסק בחכמת הקבלה, ונמנה עם מקובלי ישיבת "רחובות הנהר".
שנוסדהלימוד עלזה ידי רבי שלום אלשיך ורבי חיים שאול דוויך.
נעשה הואבדרך למדכלל עם חבר בית דינו רבי סעיד שיריאן.
תקופה מסוימת אף מסר שיעורים בקבלה בבית מדרשו.
ארבעה בנים ובת נפטרו בחייו.
פרופסור יהודה רצהבי שהכירו, תיאר את דמותו בין היתר כך:
שמע גדלותו בתורה הגיע במקרה לאוזני הרב הראשי לירושלים הרב צבי פסח פרנק, כפי שמסופר בספר האורחים של ישיבת "תורת חיים" בעיר העתיקה:
מארי יחיא (זכריה) בן אברהם אלשייך הלוי (נקרא גם: מהר"י הלוי, ה'שע"א – ה'תנ"ו, 1611 – 1696) היה חכם מחכמי יהדות צנעא במאה ה-17, דיין בבית הדין הגדול בצנעא, וראש הקהילה.
מארי יחיא נולד בשנת ה'שע"א (1611), בשכונת אלסאילה בצנעא שבתימן.
בשנת ה'תל"ט (1679) יצא יחד עם כל יהודי צנעא לגלות מוזע, ולאחר שחזרו והשתכנו בקאע אל-יהוד התמנה כדיין בהרכב הראשון של בית הדין הקבוע בקאע אל-יהוד בראשות מארי שלמה מנזלי.
נכדו הוא הנגיד מארי אברהם אלשייך הלוי.
היה נגיד הקהילה, ומשם הגיע כינויו "אלשייך".
בתקופתו יהדות צנעא נדרשה לשיקום, לאחר הרס המוסדות בגלות מוזע.
הוא הקים את בית הכנסת הראשון בקאע אל-יהוד בצנעא, בית כנסת מהר"י הלוי, שנקראה בשם בית אלשיך החל מתקופת נינו מארי אברהם אלשייך.
אל בית הכנסת שהקים העביר ספרים ושרידים אחרים ששרדו את הגלות.
השד"ר ר' יעקב ספיר כתב עליו:
היה ראש שושלת של תלמידי חכמים ומנהיגים ליהדות תימן, משפחת "אלשייך", שנקראה על שם תפקידו של נינו, מארי אברהם אלשיך בקהילה, נגיד ("שייך'").
הרב יחיא צארום (נולד בשנת 1842 בצנעא; נפטר בירושלים, ו' בניסן ה'תרע"ז, 29 במרץ 1917) היה רב תימני שעלה בעליית "אעלה בתמ"ר" בשנת 1881, כיהן כאב"ד הקהילה התימנית בירושלים.
למד בצוותא עם הרב יחיא קאפח והרב אהרן הכהן.
עלה לארץ ישראל עם אחיו, רבי סאלם צארום, ועמד בראש שיירה שהגיעה לירושלים בשנת ה'תרמ"ב.
ככל עולי תימן סבל רעב וייסורים שונים.
במכתבו לידידו הרב יחיא קאפח הודיע לו על מצבם הקשה של העולים בירושלים.
בשל העובדה שרבני ירושלים נמנעו מלצרפו לבתי הדין שלהם, החליטו מנהיגים אחרים של הקהילה התימנית, ובראשם הרב אברהם אלנדאף והרב שלום יוסף עראקי, ליצור לעדתם מוסדות נפרדים.
על אף שהפירוד נעשה בין היתר בשל דאגה לכבודו, הרב צארום התנגד למהלך והמשיך להשתייך לעדה הספרדית אף שפסק גם לבני העדה התימנית.
ישיבת "תורת משה" שהקימו בירושלים רבני תימן התמקמה בתחילת היווסדה בבית מדרשו של הרב צארום בעיר העתיקה בירושלים.
הרב יחיא צארום לימד רבים את מלאכת הלבלרות ואת דיני כתיבת הסת"ם, ובין ראשוני תלמידיו היה הרב בן-ציון מאיר חי עוזיאל, לימים הראשון לציון והרב הראשי לישראל.
הרב עוזיאל העריץ את גדולתו בתורה של רבי יחיא ולא פעם היה מספר בשבחו.
הרב יחיא צארום נפטר בירושלים בו' בניסן, ה'תרע"ז (29 במרץ 1917) ונקבר בהר הזיתים.
בשנות ה-60 של המאה ה-20, בתקופת השלטון הירדני, נהרסה חלקת הקברים ונבנה מעליה מגרש חניה.
בשנת 2010, במהלך שיקום החלקה, נחשפו מספר קברים ומצבות שלמים מתחת לגלי העפר, וביניהם קברים שבפנקסי הקברנים נכתב כי הם נמצאים בסמוך לקברו של "מורי יחיא", אולם המצבה שעליה מופיע שמו עצמו לא נמצאה.
הרב יחיאל אבוחצירא (נולד בשנת התש"ד, 1944) הוא רבה הספרדי של העיר רמלה.
נולד במרוקו, לרב יצחק אבוחצירא (ה"בבא חאקי", אחיו של הבבא סאלי).
בשנת התש"ט (1949) עלה כילד עם משפחתו לישראל.
לאחר פטירת אביו שכיהן כרב הערים רמלה ולוד, התמנה אחיו הרב אברהם אבוחצירא (הבבא הנא) לכהן כרב ערים אלו.
כשנתיים לאחר פטירתו, בשנת התשל"ו (1975), נבחר הרב יחיאל לכהן תחתיו כרבה של רמלה.
הקים בעירו את מוסדות "אהל יצחק", על שם אביו.
רבי יחיאל הוא חלק ממשפחת אבוחצירא, בנו של רבי יצחק אביחצירא.
אחיו, אהרן אבוחצירא, היה ראש העיר רמלה, חבר הכנסת ושר.
חתנו רבי משה, בנו של רבי ברוך אבוחצירא.
חתנו רבי יהודה מאיר טריקי מרבני העיר חולון
בנו וממשיך דרכו רבי יצחק רפאל אבוחצירא
יחיא נפסו (באדיגית: Ехьйэ Нэпсэу) כיהן כראש המועצה המקומית כפר כמא בין השנים 1978–1989.
נפסו היה ראש מועצת כפר כמא הראשון שנבחר בבחירה ישירה של תושבי המועצה ולא על ידי חברי המליאה, דבר שהתאפשר לאחר שינוי חוק הבחירות לרשויות המקומיות בישראל בכנסת בשנת 1975.
במהלך כהונתו פיתח נפסו את קשרי הכפר עם המשרדים הממשלתיים, וגייס אנשי ציבור ובהם חברי כנסת ושרים בממשלה לטובת גיוס תקציבים לכפר ולשיפור תדמיתו.
בתקופה זו הוחלף מבנה בית הספר היסודי למבנה חדיש, הופשרו קרקעות בחלק הדרומי של הכפר ונבנה בהן בית תרבות עם מגרשי ספורט משולבים, נפתח חדר כושר, והחברה למתנ"סים החלה את פעילותה בכפר.
כיום נפסו הוא גמלאי, העוסק לעיתים בחקלאות.
יחיא תחאוכו (באדיגית: Ехьйэ Тхьэухъо) כיהן כראש המועצה המקומית כפר כמא בין השנים 1989–1993.
תחאוכו, יליד כפר כמא, התחנך בבית הספר היסודי בכפר, אך את לימודיו התיכוניים סיים בבית ספר בנצרת.
לאחר שירותו הצבאי יצא לחולון ללמוד את המקצוע מודד, ועם השלמת לימודיו הוא קיבל תעודת מודד מוסמך, דבר אשר סלל את דרכו לחברת קק"ל בה עבד עד פרישתו לגמלאות.
בבחירות המקומיות שנערכו לראשות המועצה המקומית הוא לא עבר את האחוז הנדרש להיבחר בסיבוב הראשון ולכן נאלץ להתמודד בסיבוב שני נגד נאלצ'יק אשמוז והוא ניצח במערכה ונבחר לשמש כראש המועצה.
אחת התרומות הגדולות שלו בתקופת כהונתו היא בניית מנהרה להולכי רגל מתחת לכביש 767 העובר בסמוך לכפר.
עם השלמת המנהרה, חוברו החלק הדרומי של הכפר ובו המתנ"ס, מגרש הכדורגל, ומגרשי בנייה נוספים לחלקי הכפר האחרים.
כך התאפשר מעבר תושבים בין חלקי הכפר מבלי שייאלצו לחצות כביש ראשי.
לימים עולה כי הפרויקט הנ"ל הוא אחד הפרויקטים החשובים בכפר, זאת לאור העובדה כי במשך השנים התווספו מבנים חדשים, בהם חטיבת הביניים ובריכת שחייה, אותם חיברה המנהרה לחלקי הכפר האחרים.
יחיא קאסם הוא כתב חדשות דרוזי של הערוץ האמריקאי אל-חורה המשדר לכל העולם הערבי.
יחיא קאסם נולד וגדל בראמה שב, והוא הבן הצעיר מבין שמונת אחיו ואחיותיו למשפחת קאסם - משפחה ידועה בעדה הדרוזית.
לאחר שסיים את שירותו בצה"ל עבר להתגורר בירושלים והוא ממשיך להתגורר בה עד היום.
לקאסם תואר ראשון ביחסים בינלאומיים, לימודי אסלאם ומזרח תיכון ותואר שני ביחסים בינלאומיים מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 2000 החל את הקריירה הטלוויזיונית שלו כמגיש בתוכנית לילדים בערוץ הראשון בשנת 2002 החל לעבוד במחלקת החדשות הערבית של רשות השידור ובשנת 2003 החל להגיש את מהדורת החדשות בערבית, שמשודרת כל ערב בערוץ 33. במקביל הגיש תוכניות רדיו רבות בשפה הערבית וקריין את מהדורות החדשות ברדיו קול ישראל בערבית.
בשנת 2010 החל לעבוד עבור ערוץ החדשות הגלובלי אל-חורה וכיום משמש ככתב מירושלים.
קאסם מסקר אירועים ביטחוניים ופוליטיים ומציג את הזווית הישראלית לעולם הערבי.
בין מרואיניו הרבים ניתן למנות את נשיא המדינה לשעבר שמעון פרס ואת שר הביטחון משה יעלון.
בשעה שדיווח משדרות במהלך מבצע צוק איתן נחתה רקטה בסמוך לצוות הצילום.
דיווח זה שודר מספר פעמים בערוץ אל-חורה ובערוצים רבים נוספים.
קאסם מתארח כפרשן בתוכניות אירוח ופוליטיקה רבות, ביניהן: תיק תקשורת, תוכנית הבוקר של אורלי וגיא, העולם הבוקר שמשודר בערוץ 2 ובמהדורת הלילה של הערוץ הראשון.
כותב טורי דעה בעיתונים "הארץ", "וואלה" ו"ג'רוסלם פוסט".
שלטונו לבש אופי רודני ומדכא.
בבחירות לנשיאות ב-2016 הובס יחיא ג'אמה על ידי מועמד האופוזיציה, אדאמה בארו.
תחילה ג'אמה הודיע שהוא מקבל את התוצאות, אולם ב-9 בדצמבר 2016 הודיע על ביטולן בנימוק שהן זויפו וכי בכוונתו לערוך בחירות חדשות.
מדינות אפריקה השכנות הציבו לו אולטימטום וצבא סנגל השכנה פלש, בגיבוי מדינות אפריקאיות נוספות, למדינה, על מנת לאפשר את מינויו של הנשיא הנבחר אדאמה בארו.
הוריו של יחיא ג'אמה היגרו לגמביה מסנגל השכנה והתיישבו ביישוב הספר קנילאי במחוז פוני קנסאלה בדרום גמביה.
הם בני הקבוצה האתנית דיולה או ג'וֹלה.
יחיא ג'אמה נולד בשנת 1965 בקנילאי.
בשנים 1972–1978 למד ג'אמה בבית ספר יסודי "סנט אדוורד" ביישוב בוויאם.
בשנים 1978–1983 המשיך לימודיו בתיכון "גמביה".
ב-1983 סיים עם תעודה לחינוך כללי GCE בהצטיינות במקצועות גאוגרפיה, ביולוגיה, פיזיקה והשפות אנגלית וצרפתית.
בתום לימודיו באפריל 1984 הצטרף ג'אמה ל"ז'נדרמריה הלאומית של גמביה" (GNG), כוחות משטרה שהפכו מאוחר יותר לצבא הלאומי של גמביה GNA.
ב-1984–1986 היה לוחם ב"כוח המיוחד להתערבויות".
בשנים 1986–1987 שובץ ביחידה מיוחדת ניידת של הז'נדרמריה.
בשנים 1987–1989 עבר אימונים והשתלמות בבית ספר של המשטרה כדי להתמנות למשמר הנשיאותי.
בתוקף תפקידיו עבר ג'אמה השתלמות גם במדינת ג'ורג'יה בארצות הברית.
בספטמבר 1989 הועלה לדרגת סוב-לוטננט (סג"ם).
בדצמבר 1989 התמנה ג'אמה במשמר הנשיאותי של הנשיא הראשון של גמביה, סר דאוודה ג'ווארה.
הוא נשלח במסגרת יחידה גמביאנית להיות חלק מהכוחות לשמירת השלום בליבריה, ולהשתלמויות ואימונים נוספים בטורקיה ובארצות הברית.
ב-1990 היה ג'אמה אחראי על האבטחה בוועידת הפסגה של ראשי המדינות שבקהילייה הכלכלית המערב אפריקאית ECOWAS ובוועידה בנוגע לליבריה במלון קייראבה ביץ' בבנג'ול.
בינואר-יוני 1991 פיקד על יחידה של הז'נדרמריה הניידת וביוני-אוגוסט אותה השנה על יחידת משטרה צבאית של הז'נדרמריה הלאומית.
ב-1993 איבטח ג'אמה את ועידת קבוצת הניטור של ECOWAS.
בפברואר 1992 פיקד על יחידות השוטרים שאיבטחו את ביקורו של האפיפיור יוחנן פאולוס השני בגמביה.
בין אוגוסט 1991 ליולי 1994 פיקד ג'אמה על שלוחת המשטרה הצבאית ביונדום.
ב-1992 קודם לדרגת לוטננט ובינואר 1994 לדרגת קפטן.
בין ספטמבר 1993 לינואר 1994 עבר אימונים מיוחדים בפורט מקללן במדינת אלבמה בארצות הברית.
אחרי ההפיכה הצבאית שהוביל עלה לדרגת קולונל.
ב-8 בספטמבר 1996, לפני הבחירות לנשיאות, פרש מהצבא.
ב-22 ביולי 1994, בעת ששירת במשטרה הצבאית, ארגן ג'אמה הפיכה צבאית שבה הדיח את הנשיא דואדה ג'ווארה.
למשך שנתיים הנהיג ג'אמה את המדינה כראש חונטה צבאית שנקראה "המועצה השלטת הזמנית של הכוחות המזוינים" (AFPRC).
בשנת 1996 ארגן בחירות לנשיאות שבהן ניצח ונבחר לנשיא.
ב-8 בספטמבר 1996 העלה את עצמו לדרגת קולונל.
באותה תקופה היה ראש המדינה הצעיר בעולם.
הנשיא נודע בסגנון חייו הראוותני ובהנהגה הדרגתית של חוקי האסלאם - שריעה.
הוא הקים בבירה בנג'ול שער ניצחון לכבוד ההפיכה הצבאית שניהל בשנת 1994. כמו כן בנה לעצמו וילה מפוארת ביישוב הולדתו בדרום הארץ.
משטרו שהתאפיין בשערוריות שחיתות הנהיג מחדש את עונש המוות ברוח המסורת המוסלמית, כדי להרתיע את הפשיעה.
בשנת 2007 הודיע ג'אמה כי גילה תרופת צמחים לאיידס.
בנובמבר 2011 נבחר לנשיא פעם רביעית עם 72% מהקולות.
הקהילייה הכלכלית של ארצות מערב אפריקה מתחה בקורת על בחירות אלה בהגדירן "חסרות חופש, הגינות ושקיפות".
בשנת 2008 דרש ג'אמה מכל ההומוסקסואלים לעזוב את המדינה.
ב-2013 הוא הוציא את גמביה מחבר העמים הבריטי אותו כינה "נאו-קולוניאליסטי".
באותה שנה הנהיג את שבוע העבודה המקוצר של 4 ימים (בימי ב-ה).
ביוני 2015 הוסיף ג'אמה לשמותיו גם את הכינוי בשפה מנדינגו "בבילי מנסה", שמשמעותן "מדלג על נהרות".
ב-11 בדצמבר 2015 הכריז ג'אמה על גמביה "רפובליקה אסלאמית", על מנת להרחיקה, כדבריו, עוד יותר מה"מורשת הקולוניאלית".
בשנת 2014 השעה האיחוד האירופי זמנית את הסיוע הכספי לגמביה בגלל "פגיעות קשות בזכויות אדם".
במסגרת מאמציו לקבל סיוע מארצות אסלאמיות חשובות הידק ג'אמה את יחסי ארצו עם לוב בימי הקולונל קדאפי, עם סודאן ואיראן, בה ערך ביקור לפי הזמנת הנשיא
בבחירות לנשיאות המדינה בשנת 2016 הובס יחיא ג'אמה על ידי מועמד האופוזיציה, אדאמה בארו.
תחילה ג'אמה הודיע שהוא מקבל את התוצאות, אולם ב-9 בדצמבר 2016 הודיע על ביטולן מאחר שתוצאות זויפו וכי בכוונתו לערוך בחירות חדשות.
ברם מדינות אפריקה השכנות הציבו לו אולטימטום וכי עליו לקבל את תוצאות הבחירות.
בעקבות זאת פלש צבא סנגל השכנה, בגיבוי מדינות אפריקאיות נוספות למדינה, על מנת לאפשר את מינויו של הנשיא הנבחר אדאמה בארו.
ב-22 בינואר 2017 עזב ג'אמה את המדינה והשלטון הועבר הלכה למעשה לידי בארו.
בדצמבר 1998 התגרש ג'אמה מאשתו הראשונה, טוטי פאל ג'אמה, והתחתן עם אישה מרוקאית בשם זיינב סומה.
מנישואים אלה נולדו לו שלושה ילדים: שתי בנות ובן.
באוקטובר 2010 הוא נשא אישה נוספת - את אלימה סאלח.
1999 - תואר דוקטור במשפטים לשם כבוד של אוניברסיטת סנט מרי, הליפקס, קנדה, "על תרומתו להשכנת רווחה, שלום והרמוניה".
יַחְיא אבראהים חסן סִנְוָאר , אשר כונה גם אבו אבראהים, היה טרוריסט פלסטיני אשר הנהיג את ארגון הטרור חמאס ברצועת עזה מפברואר 2017, ותפקד כראש הלשכה המדינית של חמאס מאוגוסט 2024 עד למותו בהיתקלות עם כוחות צה"ל ברפיח במהלך מלחמת חרבות ברזל.
ממייסדי הזרוע הצבאית של חמאס, גדודי עז א-דין אל-קסאם.
סינוואר יזם, תכנן והוביל את טבח שבעה באוקטובר, שכלל ביצוע פשעים נגד האנושות ופשעי מלחמה ובהם אלימות מינית, טבח, ביזה וחטיפת אזרחים, ולאחר מכן הוביל את הלחימה של חמאס ברצועת עזה במלחמת חרבות ברזל, ואת המשך שיגורי רקטות מרצועת עזה לישראל.
סינוואר נולד ב-29 באוקטובר 1962, וגדל במחנה הפליטים ח'אן יונס.
אחיו היו מוחמד סינוואר (מראשי הזרוע הצבאית של חמאס) וזכריא סינוואר.
דווח כי היה חבר ילדות של מוחמד דף.
לאחר סיום לימודיו בבית הספר לבנים בח'אן יונס, למד באוניברסיטה האסלאמית בעזה וקיבל תואר ראשון בלימודים ערביים.
באוניברסיטה התמודד גם על תפקיד יושב ראש אגודת הסטודנטים כנציג הגוש האסלאמי, ונבחר לתפקיד ארבע פעמים.
הוא נעצר לראשונה ב-1982, בזמן לימודיו האקדמיים, בשל פעילות סטודנטיאלית אסלאמית.
בתחילה הושם במעצר מנהלי למשך 4 חודשים, ושבוע לאחר שחרורו נעצר שוב למשך 6 חודשים.
בהיותו בכלא התיידד עם מספר פעילים פלסטינים אחרים והחליט להקדיש את עצמו ל"סוגיה הפלסטינית".
ב-1985 נעצר שוב ונשפט לתקופת מאסר של 8 חודשים.
בעקבות סדרת פגישות עם אחמד יאסין בשנים 1984–1985, היה סינוואר מעורב בהקמת חמאס בדצמבר 1987. בפרט היה אחראי לצד רווחי מושתהא על הקמת מנגנון הביטחון הפנימי של חמאס (המג'ד - "התהילה"), ששימש לאיתור משתפי פעולה עם ישראל ורציחתם.
מנגנון זה חולק לתאים בתוך רצועת עזה.
ב-20 בינואר 1988 נעצר סינוואר בן ה־26 על ידי כוחות הביטחון הישראליים.
ב-1989 הוא הורשע ברצח ארבעה פלסטינים שחשד בהם כי שיתפו פעולה עם ישראל ונידון לחמישה מאסרי עולם (426 שנים).
בהמשך אף הוארכה תקופת המאסר ב־25 שנים נוספות, לאחר שתכנן בין כותלי הכלא חטיפת חיילים לצורכי מיקוח.
בחקירתו בכלא הודה במיוחס לו בעקבות פתווה שניתנה לו על ידי השייח' אחמד יאסין, ועבר חקירה שבה שיתף פעולה ומסר את שמותיהם של מרואן עיסא, אחמד ע'נדור, ומוחמד דף.
בהמשך הוכנס לתא המעצר עם עוד כ-20 בכירים בחמאס, שם הורה יחד עם אחמד יאסין לרצוח את חוקר השב"כ באמצעות סלאח שחאדה, שהחזיק בחגורה שחורה בג'ודו.
במהלך שהותו בכלא למד סינוואר עברית שוטפת ואף התראיין בעברית בטלוויזיה הישראלית.
כמו כן היה נוהג לקרוא ספרים ישראלים רבים, בניהם ביוגרפיות של ראשי מערכות הביטחון, ואף תרגם את הספרים שעניינו אותו במיוחד.
במהלך מאסרו, כתב מספר ספרים בערבית, כגון "קוץ הציפורן" (2004), "חמאס - ניסוי וטעייה" (2010), וכן "אל-מג'ד", על שם הארגון שהקים.
נוסף לכך, לקח קורסים ביהדות באוניברסיטה הפתוחה.
בשנת 2008, בעת שהייתו בכלא בישראל, עבר ניתוח להסרת גידול סרטני במוחו.
הוא היה ידוע בכלא כאסיר בעל עוצמה והשפעה על שאר האסירים, המסוגל להתייחס באלימות קשה למתנגדים וליריבים בתוך חמאס, ובשל כך קיבל את הכינוי "הקצב מח'אן יונס".
סינואר אף הורה להוציא להורג אסירי חמאס אחרים.
עם זאת, היה ידוע גם כמי שמסוגל לרקום קשרים טובים עם אנשי הביטחון הישראלי.
סינוואר הועבר בין לפחות ארבעה בתי כלא, בהם בית הסוהר שקמה (1995-2002), בית המעצר הדרים, כלא נפחא, וכלא רמלה.
הוא ניסה לברוח מהכלא פעמיים, בפעם הראשונה בבית הסוהר שקמה (שם חפר חור דרך הקיר של תאו), ובפעם השנייה בכלא רמלה (שם חתך סורגים בחלונו).
בשנת 2011 שוחרר במסגרת עסקת שליט ונחשב לבכיר המשוחררים בהסכם.
קרבתו לאחיו מוחמד סינוואר, שהיה מעורב בכליאת שליט, הקנתה לו מעמד בארגון העסקה.
כמו כן, היה מקורב לאחמד ג'עברי.
עסקת שליט העלתה את קרנו בקרב אנשי הארגון.
בנובמבר 2012, בזמן מבצע עמוד ענן, נפגש סינוואר בטהראן עם מפקד כוח קודס, קאסם סולימאני.
בשנת 2015 הפך למחבל עולמי שהוכרז באופן מיוחד על ידי ממשלת ארצות הברית, לצד מוחמד דף ורוחי מושתהא.
בפברואר 2017 נבחר סינוואר בבחירות פנימיות למנהיג חמאס ברצועת עזה והחליף את אסמאעיל הנייה.
בין השניים נוצר נתק שהשפיע לרעה על הארגון.
במרץ 2018 הוביל את העימותים בגבול עם ישראל ואף השתתף בהם בעצמו.
עליית השפעתו סימנה את חזרת מוקד תנועת חמאס לעזה, שבה צמחה, על חשבון חמאס בחו"ל בהנהגת ח'אלד משעל, אסמאעיל הנייה ומוסא אבו מרזוק.
באוקטובר 2018 התראיין לעיתונאית האיטלקייה פרנצ'סקה בורי והריאיון עימו פורסם ב"ידיעות אחרונות".
בריאיון אמר כי "מלחמה חדשה היא לא האינטרס של אף אחד.
למי יש רצון להתעמת עם ארבע רוגטקות מול מעצמה גרעינית?" ולאחר מכן אמר כי "אני לא אומר שלא אלחם יותר.
אני אומר שאני לא רוצה עוד מלחמות.
אני רוצה את סוף המצור".
בבחירות הפנימיות לראשות ממשל חמאס בעזה, שהתקיימו ב-9 במרץ 2021, נבחר סינוואר שוב לקדנציה נוספת של ארבע שנים.
בתחילה ניצח אותו ניזאר עוודאללה בסיבוב הראשון בפער של 7 קולות.
בכיר אנונימי לשעבר בפת"ח טען כי מרואן עיסא, מספר 2 בזרוע הצבאית של חמאס, איים עם אנשיו על חברי ועדת השורא ודרש שיתמכו במועמדותו של סינוואר.
בסופו של דבר ניצח סינוואר בסבב רביעי את עוודאללה.
לטענת בכיר פת"ח, בכירים הנחשבים למתונים בהנהגת חמאס, בהם איסמעיל הנייה וח'ליל אל-חיה, הבינו כי פניו של סינוואר לעימות חזיתי גדול עם ישראל ולכן מילטו את עצמם ואת משפחותיהם מרצועת עזה לאחר ניצחונו בשנת 2021. אחרים ברחו מספר ימים לפני טבח שבעה באוקטובר, כולל ראזי חמד ובנו הבכור של הנייה.
לטענתו הם לא ידעו את המועד המדויק למתקפה, אך ידעו על עצם קיומה.
במאי 2021 הוביל את חמאס במהלך מבצע שומר החומות, אז גם התראיין למספר כלי תקשורת וערך מסיבות עיתונאים בנושא.
ב-7 באוקטובר 2023 פתח חמאס בהנהגת סינוואר בטבח שבעה באוקטובר, בה נרצחו ונהרגו כ- ישראלים וזרים, ונחטפו למעלה מ־250 ישראלים.
בתגובה פתחה ישראל במלחמת חרבות ברזל, שגרמה לעשרות אלפי הרוגים, לחורבן נרחב ברצועת עזה ולהפיכת יותר ממיליון מתושבי צפון הרצועה לפליטים.
ביתו של סינוואר הופצץ בתחילת המלחמה.
לכל אורך המלחמה, השקיעה ישראל מאמצים מיוחדים כדי ללכוד את סינוואר, שנמלט במערכת המנהרות התת-קרקעיות ברחבי הרצועה ומספר פעמים חמק מידי צה"ל בטווח קצר.
בינואר 2024 הכניס האיחוד האירופי את שמו של סינוואר לרשימת פעילי הטרור שלו, ובכך השית עליו סנקציות כלכליות.
עוד קודם לכן, צרפת, בריטניה ויפן הטילו עליו סנקציות בעצמן, והקפיאו משאבים וכסף שהחזיק תחת ריבונותן.
ב-20 במאי 2024 ביקש התובע הראשי בבית הדין הפלילי הבין-לאומי בהאג להוציא צו מעצר לסינוואר, במסגרת חקירת בית הדין הפלילי על מספר סעיפים של פשעי מלחמה ופשעים נגד האנושות במהלך מלחמת חרבות ברזל.
בקשה לצווי מעצר בחשדות דומים הוגשה גם נגד איסמאעיל הנייה ומוחמד דף, במקביל הוגשה בקשה לצווי מעצר בגין חשד לפשעים נגד האנושות גם עבור ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ושר הביטחון יואב גלנט.
ב-6 באוגוסט 2024, בעקבות ההתנקשות באסמאעיל הנייה, מונה סינוואר לראש הלשכה המדינית של חמאס.
במהלך המלחמה סינוואר היה מעורב באופן ישיר בהחזקת חטופים ישראלים, שחלקם הוחזקו במנהרה קטנה וצרה, שבה התקשו לעמוד, ללא אוויר, שירותים ומקלחת.
סינוואר נהרג ב-16 באוקטובר 2024 בהיתקלות עם לוחמי צה"ל מגדוד 450 של חטיבת ביסלמ"ח ומחטיבת שריון 460 באזור שכונת תל א-סולטאן ברפיח, וגופתו נלקחה לשטח ישראל.
סינוואר היה נחשב בקרב תומכיו לבקי בדת האסלאם, ונחשב כ"חאפז" – אדם ששינן את הקוראן כולו וזכר אותו בעל-פה.
בכתבה של שלומי אלדר משנת 2024, מספר פלסטינים עשירים שנמלטו למצרים מרצועת עזה בעקבות מלחמת חרבות ברזל תיארו כיצד תפיסות דתיות משיחיות השפיעו על הנהגת חמאס בהובלת סינוואר והביאו אותם להאמין כי בסיוע התערבותו של אללה הם יצליחו לכבוש את כל ישראל.
לפי סופיאן אבו זיידה ובכירי פת"ח נוספים, כשנתיים לפני המלחמה, החל משנת 2021, החלו בהנהגת חמאס לדבר במונחים דתיים של אחרית הימים ועל מימוש "ההבטחה האחרונה" (אל-ועד אל אח'יר) כחלק מיום הדין באסלאם, שבה כל בני האדם יהפכו למוסלמים.
לדבריו, סינוואר ואנשיו פירשו פרשנות קיצונית ומילולית של "ההבטחה", ופירוש זה חלחל לכל המסרים שלהם – בדרשות, נאומים, הרצאות בבתי ספר ובאוניברסיטאות.
המסר המרכזי היה קיום ההבטחה האחרונה, כולל הריגת כל ה"כופרים" או המרתם בכוח לאסלאם.
מסרים אלה היו גלויים, אולם נחשבו כדברי טירוף, או מסר שנועד לטובת יחסי ציבור, כדי להסיט את תשומת הלב מהבעיות הכלכליות והמצוקה של תושבי עזה.
אות נוסף להקצנה זו היה כנס שהתקיים בשנת 2021 שבו דנו אנשי חמאס בפרטי פרטים בניהול ישראל לאחר כיבושה, כולל הקצאת אנשים לצורך ניהול קנטונים שונים, רשימת מלאי של נכסים בישראל, ותוכניות למניעת בריחת מוחות יהודיים מישראל לאחר כיבושה.
בנאום כתוב ששלח סינוואר לוועידה, הוא רמז כי כיבושה המלא של ישראל קרוב, וכי "שחרור מלא של פלסטין מהים עד הנהר" הוא לב החזון האסטרטגי של חמאס.
ב-30 במאי 2019 הכריז סינוואר: "הקונפליקט הזה יסתיים רק עם הסרת הכיבוש מכל אדמותינו הכבושות, ולא לפני שנחזור לירושלים ונתפלל בשטחים המשוחררים והמטוהרים של מסגד אל-אקצא".
ב-2022, ראש המטה לביטחון לאומי, מאיר בן שבת, חשף כי במהלך אחד הניסיונות להביא להרגעה והסדרה בין ישראל לעזה ב-2018, שלח סינוואר פתק שיועד לרה"מ נתניהו ובו הפציר בו לקחת "סיכון מחושב".
סינוואר כתב ספר בשם "הקוצים והציפורן" בשנת 2004, בזמן שהותו במאסר בישראל.
הספר מתרחש ממלחמת ששת הימים ועד האינתיפאדה השנייה, ומתאר את חייה של המשפחה הפלסטינית הפרטית והלאומית על רקע הטראומות שחוו לאורך ההיסטוריה.
סינוואר מרבה לתאר את השפלת העם הפלסטיני על ידי ישראל, תוך התמקדות בשתי תופעות מרכזיות: משתפי הפעולה עם ישראל ועובדים פלסטינים בישראל.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, דווח כי במהלך השנים הוצעו תוכניות מעשיות להריגת סינוואר, אך אלה לא אושרו או נתקלו בהתנגדות, לעיתים בדרג המדיני ולעיתים בדרג המבצעי.
במהלך מבצע שומר החומות דרש ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו להרוג את מוחמד דף, או בעדיפות שנייה את סינוואר, אך צה"ל והשב"כ לא הצליחו בכך.
לאחר המבצע טען ראש השב"כ נדב ארגמן שסינוואר הופך לאתגר אסטרטגי עבור ישראל ודרש להורגו.
יוני בן-מנחם טען שההימנעות מלהרוג את סינוואר נבעה מכך שישראל כבולה מבחינה מדינית, ולא רצתה להיות מואשמת בפתיחת סבב לחימה נוסף ברצועת עזה.
באוגוסט 2021, לאחר שנורתה רקטה מעזה לעבר ישראל, דרש ראש הממשלה נפתלי בנט להרוג את סינוואר.
הוקם חפ"ק ייעודי של צה"ל והשב"כ לביצוע המשימה, אך למרות לחץ ראש הממשלה המשימה לא יצאה לפועל.
במאי 2022 בנט העלה שוב את האפשרות אך בצה"ל התנגדו.
חמאס התייחס לפרסום על כוונה זו והכריז כי איום בפעולה כזו יביא ל"רעידת אדמה".
בספטמבר 2024 הוגדר סינוואר על ידי מערכת הביטחון כ"מנותק קשר" והחלה להיבדק האפשרות שנהרג בתקיפה אווירית של צה"ל.
מספר שבועות קודם לכן הופצצה מערכת מנהרות שהיה חשד סינוואר נמצא בה.
ב-7 באוקטובר 2024 דווח על כך שהתחדש הקשר בין סינוואר למתווכות (קטר ומצרים) והוא חי.
מנובמבר 2011 עד מותו סינוואר היה נשוי לסמר אבו זמר, הצעירה ממנו ב-18 שנה, ולהם שלושה ילדים.
אבו זמר היא בעלת תואר שני ביסודות הדת מהאוניברסיטה האסלאמית בעזה, שם גם עבדה כמרצה עד חתונתה.
על פי מקורות אחרים, סינוואר היה נשוי לשתי נשים, והיה אב לתשעה ילדים.
הרב יחיא משה עבודי (ה'תר"ד, 1844 – ב' בשבט ה'תרע"ה, 17 בינואר 1915) היה מורה, סוחר ושד"ר עיראקי-ירושלמי, ומחבר ספרים רבים.
לאחר שעלה לירושלים נמנה עם גדולי רבני העיר.
נולד בבגדאד שבעיראק בשנת 1844 (ה'תר"ד), ובצעירותו למד במדרש בית זלכה.
בסיום לימודיו נישא למסעודה בת אברהם יהושע אליעזר, ובגיל 20 נסע להודו ושימש שם כשוחט וחזן, וכמורה של ילדי הגביר יחזקאל בן יהושע גבאי.
לפרנסתו שם אף עסק במסחר.
לאחר כ-20 שנה עבר להתגורר בשאנגחאי שבסין.
לאחר כעשור בסין עלה לארץ ישראל בשנת 1875 (ה'תרל"ה) והתיישב בירושלים, שם נמנה עם גדולי רבני העיר ועסק לפרנסתו במסחר.
בירושלים נישא לרחל (אשתו השנייה), ועם הזמן זנח את תחום המסחר.
בשנת 1907 (ה'תרס"ז) יצא בשליחות כשד"ר מטעם כוללות הספרדים לערי הודו, ובשנת 1909 (ה'תרס"ט) סיים בהצלחה את שליחותו וחזר לירושלים.
הלך לעולמו בירושלים ב-17 בינואר 1915 (ב' בשבט ה'תרע"ה), ונקבר בהר הזיתים.
בנו, הרב דוד עבודי היה רב הקהילה היהודית בשאנגחאי שבסין.
יגמור בעדי – על הש"ס והתוספות; חלק ב' – חידושים על מסכת ראש השנה ויומא, ועל שולחן ערוך אורח חיים; חלק ג' – על מסכת ברכות; חלק ד' – המשך מסכת ברכות ומסכת קידושין
מגן בעדי – הערות על הספר "מגיני ארץ" המתרץ את דברי הרבנים בספר "מגן אברהם" ו"מגן דוד", חלק א', ירושלים ה'תרס"ד
דורש בעדי – דרושים על התורה לכל עת, לחגים ולמועדים, ירושלים ה'תרע"ג
שומר בעדי – חידושים על התורה והערות על פרקי אבות, כולל שירים שכתב
משרא קטרין – על פירושי בעלי התוספות לתלמוד
הדר זקנים – חידושים על מסכתות הש"ס
מורה דרכים – לקט פתגמי חז"ל
ספר ההערות – כתב יד
שירים שכתב נשארו בכתב יד, קונטרסים נוספים שחיבר אבדו עם השנים, וחידושים רבים שכתב פורסמו בהמאסף, תורה מציון ו"אור תורה".
אגא מוחמד יחיא ח'אן (באורדו: آغا محمد یحییٰ خان; 4 בפברואר 1917 – 10 באוגוסט 1980) היה נשיא פקיסטן השלישי שכיהן בתפקידו בין השנים 1969 – 1971. תקופת נשיאותו של ח'אן עמדה בסימנה של מלחמת העצמאות של בנגלדש ובסימן הקריסה הכלכלית ומלחמת הודו–פקיסטן השלישית.
במלחמת העולם השנייה הוא לחם בשורות צבא הודו הבריטית בזירת הים התיכון.
ב-1970, לאחר שהתקיימו לראשונה בפקיסטן בחירות כלליות, הוא עיכב את העברת השלטון לשייח' מוג'יבור רחמן שהצית את ההתנגדות האלימה במזרח פקיסטן והורה לרשויות בחלק זה של המדינה לדכא בכוח את המרידה שפרצה שם ושנחשבת כיום כרצח העם הבנגלי.
פקיסטן ספגה תבוסה מוחצת במלחמת העצמאות של בנגלדש ב-1971, שכתוצאה ממנה איבדה המדינה את השפעתה בעולם המוסלמי ומזרח פקיסטן הוקמה כמדינה חדשה, בנגלדש.
כך נתפשת תקופת שלטונו של ח'אן כזו שפגעה קשות באחדותה של פקיסטן.
בעקבות אירועים אלו, הוא העביר את השלטון במדינה לידיו של זולפיקר עלי בהוטו והתפטר מהפיקוד על הצבא בחרפה.
לאחר מכן נשללו ממנו כל אותו הכבוד שהוענקו לו בעבר והוא הושם במעצר בית במשך רוב שנות ה-70 של המאה ה-20.
ב-1977 הוסרו המגבלות מעל יחיא ח'אן וב-1980 הוא מת בעיר רוואלפינדי שבפקיסטן.
ההיסטוריונים הפקיסטניים רואים אותו באופן שלילי והוא נחשב לאחד ממנהיגי המדינה הפחות מוצלחים.
יחיא ח'אן נולד בעיר צ'קוול שבמחוז פנג'אב (אז בהודו הבריטית, כיום בפקיסטן) למשפחה ממוצא פתאני.
על פי ספרו של ההיסטוריון ההודי דיוון ברינדרנאת', "חייו הפרטיים של יחיא ח'אן" שיצא לאור ב-1974, אביו של יחיא ח'אן שירת במשטרת הודו הבריטית במחוז פנג'אב.
יחיא היה ילד רציני שהצטיין בלימודיו.
הוא למד בבית ספר קיימברידג' היוקרתי על שם קולונל בראון שבעיר דהראדון (כיום בהודו) ובהמשך למד באוניברסיטת פנג'אב, שם סיים את לימודי התואר הראשון תוך שנתיים.
קריירה צבאית בצבא הודו הבריטית
ב-1 במאי 1939 הוסמך יחיא ח'אן כקצין על ידי האקדמיה הצבאית ההודית בדרהדון.
הוא הוצב כקצין חיל רגלים בגדוד הרביעי של הרגימנט הבלוצ'י העשירי ובמהלך מלחמת העולם השנייה הוא השתתף במערכה בצפון אפריקה, שם ביוני 1942 הוא נפל בשבי כוחות הציר ושהה במחנה שבויים באיטליה שממנו הוא הצליח להימלט בניסיון הבריחה השלישי.
בהמשך הוא שירת כקצין בדרגת לוטננט ומאוחר יותר בדרגת קפטן בדיוויזיה ההודית ה-4. הוא שירת בעיראק, באיטליה ובצפון אפריקה.
לאחר שחרורו מהשבי הוא שב להודו.
ב-1947 התגייס ח'אן לצבא פקיסטן.
באותה עת הוא נשא דרגת מייג'ור.
באותה שנה הוא היה פעיל במניעת האפשרות לקצינים הודים לקחת ספרים מהספרייה המפורסמת של הקולג' להכשרת סגל של צבא הודו הבריטית (כיום המכללה לפיקוד ולמטה של צבא פקיסטן) בכוויתה, שם הוא היה המדריך המוסלמי היחיד.
ב-1951, בגיל 34 הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל ועד היום הוא הקצין הצעיר ביותר בהיסטוריה של הכוחות המזוינים של פקיסטן שהוענקה לו דרגה זו.
בהמשך הגיעו לדרגה זו ארבעה מחבריו לקורס הקצינים בני גילו.
הוא מונה כמפקד של הבריגדה העצמאית ה-105 שהוצבה באזור קו השליטה בקשמיר בשנים 1951 – 1952. הוא תואר כאלכוהוליסט שחיבב נשים ויין, אף על פי שהוא היה קצין מקצועי וזכה לשבחים.
ח'אן היה גם שותף להקמתה של המכללה לפיקוד ולמטה של צבא פקיסטן בכוויתה.
הוא מילא תפקיד מרכזי בתמיכה במערכת הבחירות לנשיאות פקיסטן של איוב ח'אן ב-1965 מול פטימה ג'ינה, אחותו של מוחמד עלי ג'ינה.
על אף כישלונותיו, קודם ח'אן ב-1966 לדרגת לוטננט גנרל על פי החלטה אישית של הנשיא איוב ח'אן ומונה כסגן מפקד הצבא.
במרץ אותה שנה הוא מונה כמפקד העליון של צבא פקיסטן והחל למלא את התפקיד ביוני.
עם כניסתו לתפקיד הדיח שניים מהקצינים שהיו קודם לכן בדרג פיקודי מעליו: לוטננט גנרל אלטאף קדיר ולוטננט גנרל בחיטאר ראנה.
ח'אן הגיע לתפקידו זה בגיל 49, הצעיר ביותר בהיסטוריה הצבאית של פקיסטן שמונה לתפקיד.
הוא החל לבצע במלוא כוחו תהליך ארגון מחדש של הצבא.
לאחר מלחמת 1965 בוצעו בצבא שינויים ארגוניים וטכניים משמעותיים.
עד המלחמה הייתה מקובלת הסברה שהדיוויזיות יכולות לתפקד באופן יעיל תוך קבלת פקודות ישירות ממטה הצבא.
רעיון זה כשל במלחמה והצורך להקים מפקדות של הגיסות שתתווכנה בין מפקדת הצבא לבין הדיוויזיות שלחמו בחזית הוכר כצורך המבצעי הנחוץ ביותר לאחר המלחמה.
במהלך המלחמה הייתה בצבא פקיסטן רק מפקדת גיס פעילה אחת, מפקדת הגיס הראשון.
זמן קצר לאחר פרוץ המלחמה הטילה ארצות הברית אמברגו על משלוחי נשק הן להודו והן לפקיסטן.
אמברגו זה לא השפיע על צבא הודו, אך הוא השפיע באופן משמעותי על היכולות הטכניות של צבא פקיסטן.
מזכיר המדינה של ארצות הברית, דין ראסק, סיכם זאת באומרו: "אם אתם יוצאים למלחמה, הלחמו, אך אנו לא מתכוונים לשלם על כך".
בשלב זה פנתה פקיסטן לסין לסיוע צבאי וטנקי Type 59 החלו למלא את מקומם של טנקי ה- M47 פטון האמריקאים החל מ-1966 בתור טנקי המערכה המרכזיים של צבא פקיסטן.
בשנתיים הראשונות שלאחר המלחמה נשלחו לפקיסטן 80 טנקים מדגם זה שהיה גרסה של טנקי ה- T-55/54 הרוסיים.
המשלוח הראשון הוצג במצעד של הכוחות המזוינים של פקיסטן שנערך ב-23 במרץ 1966. מלחמת 1965 הוכיחה שהיחס בין שריון לרגלים בצבא פקיסטן היה בלתי מאוזן והיה צורך לחזק את חיל הרגלים.
שלוש דיוויזיות רגלים (ה-9, ה-16 וה-17) צוידו באופן נרחב בציוד סיני ובראשית 1968 הן כבר כונו "הדיוויזיות הסיניות".
בנוסף, הוקמו שתי מפקדות גיס, הגיס השני והגיס הרביעי.
איוב ח'אן היה נשיאה של פקיסטן במשך רוב שנות ה-60 של המאה ה-20, אך לקראת סוף העשור החל להתעורר חוסר שביעות רצון ממנו בציבור הפקיסטני.
פקיסטן שקעה אל חוסר יציבות ואיוב ח'אן העביר את השלטון לידיו של יחיא ח'אן, שהטיל מיד משטר צבאי על המדינה.
כאשר קיבל יחיא ח'אן את השלטון ב-25 במרץ 1969, הוא ירש בעיה חוקתית שהתמשכה כבר על פני שני עשורים של יריבות בין-מחוזית בין מערב פקיסטן שנשלטה על ידי פנג'אבים-פתאנים-מוהג'ירים לבין מזרח פקיסטן שרוב האוכלוסייה בה היה בנגלי.
איש מדע המדינה האמריקאי, לורנס זירינג, ציין:
מרגע שנכנס לתפקידו במרץ 1969, ניסה ח'אן לפתור את הבעיות החוקתיות ואת היריבות הבין-מחוזית של פקיסטן.
כל הצעדים שהוא נקט, אף על פי שהיו נכונים בעקרון, הגיעו מאוחר מדי ורק הגבירו את הקיטוב הפוליטי בין המערב למזרח.
נטישת רעיון "היחידה האחת" לא הובילה לתוצאות חיוביות שהיו מגיעות לו צעד זה היה ננקט קודם לכן.
ח'אן עשה גם ניסיון לפייס את אנשי המזרח על ידי ביטול עיקרון השוויון, מתוך תקווה שפלח גדול יותר באספה המחוקקת יפייס את גאוותם האתנית האזורית ויבטיח את שלמותה של פקיסטן.
במקום לספק את הבנגלים, הגבירו צעדים אלו את רצונם להיפרד, שכן הם חשו שהמערב דיכא אותם מבחינה פוליטית מאז 1958. כך התגברו הרגשות האנטי-מערביים במזרח.
במהלך שנת 1968 החליש הלחץ הפוליטי מצדו של זולפיקר עלי בהוטו את הנשיא איוב ח'אן שעוד קודם לכן פיטר את בהוטו מתפקידו כשר החוץ על רקע אי ההסכמה בין השניים על "הצהרת טשקנט" שבחסותה של ברית המועצות שמה קץ לפעולות האיבה בין הודו לבין פקיסטן.
כדי להקל על המצב, ניסה הנשיא איוב ח'אן להגיע להסכמות עם מפלגת העם הפקיסטנית ועם ליגת אוואמי, אך ללא הצלחה.
כשבריאותו הייתה ירודה, ביטל איוב ח'אן את החוקה שהוא עצמו כונן והתפטר באופן פתאומי מהנשיאות.
ב-24 במרץ 1969 העביר הנשיא איוב ח'אן מכתב לגנרל יחיא ח'אן והזמינו לדון במצב, שכן זה היה "מעבר ליכולת של ממשלה אזרחית להתמודד עם...
יומיים לאחר מכן הופיע הגנרל יחיא ח'אן בתחנת הטלוויזיה הממלכתית של פקיסטן והכריז על הטלת משטר צבאי בכל רחבי המדינה.
חוקת 1962 בוטלה, הפרלמנט פוזר ופקידי הממשל האזרחי של הנשיא איוב ח'אן פוטרו.
בנאום הראשון שנשא בפני האומה, ציין ח'אן: "לא אסבול אי-סדר.
באותו יום הוא הקים ממשלה צבאית שהוא עמד בראשה והיה גם האחראי על תחומי המידע, המשפטים, החוץ וההגנה.
את הגנרל עבדול חמיד ח'אן הוא מינה כשר הפנים והאחראי על ענייני קשמיר, את תת-אדמירל סייד מוחמד אהסן כשר האוצר, התכנון, הסטטיסטיקה, המסחר והתעשייה ואת מרשל האוויר נור ח'אן כשר התקשורת, הבריאות, העבודה, המדע והטכנולוגיה.
המועצה לביטחון לאומי וצו המסגרת המשפטית
הנשיא יחיא ח'אן היה מודע למצב העדין בפקיסטן והחליט לבצע שינויים.
יוזמותיו הראשונות כוונו לטובת ייסוד "המועצה לביטחון לאומי" שלתפקיד מזכירה הראשון מונה מייג'ור גנרל גהולם עומר.
תפקידה של המועצה היה לנתח ולהכין הערכות בנוגע לנושאים הקשורים לפוליטיקה ולביטחון הלאומי.
בנוסף, פרסם ח'אן ב-1969 את "צו המסגרת המשפטית" (Legal Framework Order) שביטל את תוכנית "היחידה האחת" שעל פיה נוצרה הישות המנהלית "מערב פקיסטן".
צו המסגרת המשפטית הסירה את הקידומת "מערב" והותיר את השם "פקיסטן".
לצו לא הייתה השפעה על מזרח פקיסטן.
לאחר מכן הכריז ח'אן שב-1970 יערכו בחירות ארציות ומינה את השופט אבדוס סאטר כמפקח הראשי של ועדת הבחירות.
ביולי 1969 קבע ח'אן את המסגרת לבחירות שנועדו להתקיים בדצמבר 1970. הבחירות התקיימו בכל רחבי הארץ.
במזרח פקיסטן זכתה ליגת אוואמי בהנהגתו של שייח מוג'יבור רחמן ברוב רובם של המושבים, אך באף אחד מהמושבים שייצגו את ארבעת המחוזות של מערב פקיסטן.
מפלגת העם הפקיסטנית הסוציאליסטית זכתה בכל המושבים הללו, אך באף אחד מהמושבים שייצגו את מזרח פקיסטן.
הליגה המוסלמית של פקיסטן בהנהגתו של נורול אמין, הייתה המפלגה היחידה שזכתה בייצוג בכל מחוזות המדינה.
אף על פי כן, לא עלה בידה לקבל את המנדט להקמת הממשלה.