tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היה תלמידו של רבי עקיבא, והיה משמשו.
בתלמוד הירושלמי מסופר כי בעת שנאסר רבי עקיבא בבית האסורים עלתה שאלה הלכתית ביחס לאישה שביצעה את מצוות חליצה, אך ללא עדים שנכחו בשעת המעשה, האם חליצתה כשרה או לא?
החכמים היו מעוניינים לשאול את רבי עקיבא שאלה זו, אך נמנע מהם עקב שהותו בבית הסוהר.
רבי יוחנן פתר בעיה זו בדרך מקורית: הוא התחפש לרוכל, והבליע את השאלה ההלכתית בהכרזתו על סחורתו: "מי מבקש מחטים?
חלצה בינו לבינה מהו?" ובהכריזו משפטים אלה עבר בסמוך למקום בו היה כלוא רבי עקיבא.
ענה לו רבי עקיבא - "יש לך כושין?
יש לך כשר?" - הבליע גם הוא את תשובתו ההלכתית לכך, "כשר" - כלומר, החליצה כשרה, בתוך שאלה תמימה לכאורה של התעניינות בסחורה.
במסכת אבות הוא מצוטט כאומר: "כל כנסייה (אספה) שהיא לשם שמיים, סופה להתקיים.
בעת גזירות אדריאנוס החליט לנסוע לנציבין שבבבל ללמוד תורה אצל רבי יהודה בן בתירה, ועמו רבי אלעזר בן שמוע.
כשהגיעו לצידון תקפום געגועים לארץ ישראל, ושבו ארצה, באומרם: "ישיבת ארץ ישראל שקולה כנגד כל המצוות שבתורה".
מסורת קברו בהר מירון מתועדת לראשונה בספר "תוצאות ארץ ישראל" (1291-1270 בקירוב), למעלה מ-1100 שנה אחרי פטירתו.
הציון נמצא על מערה שפתחה נסתם בעבר.
רבים העולים אל הקבר ביום כ"ט בתמוז, יום פטירת צאצאו רש"י.
בשנים האחרונות בתאריך זה, מתקיימת במקום הילולה גדולה.
במסגרת הדלקת המדורות בל"ג בעומר, נהוג להדליק מדורה גם על ציונו, בשעה שתיים בלילה.
ברומן "הר אדוני" שכתב ארי דה-לוקה מוזכר רבי יוחנן כדמות רוחנית.
רבי יוסי - ובשמו המלא: רבי יוסי בן חלפתא - מגדולי התנאים בדור הרביעי.
מגדולי תלמידיו של רבי עקיבא, חברם של רבי יהודה ורבי שמעון ורבו של רבי יהודה הנשיא.
נסמך בידי רבי יהודה בן בבא בתקופה שבה הטיל השלטון הרומאי איסור על הסמיכה.
לו מיוחס החיבור סדר עולם, שעוסק בסדר הדורות ובמאורעות היסטוריים.
סתם רבי יוסי המוזכר במשנה הוא רבי יוסי בן חלפתא.
נולד בציפורי לרבי חלפתא, שהיה מראשי החכמים בעירו, ואף הספיק לראות את רבן גמליאל הזקן.
משפחתו מיוחסת לצאצאי יונדב בן רכב.
ממקור אחד משמע שמשפחתו עלתה מבבל, אבל במקור מקביל יש שינוי בשם החכם ומדובר שם בחברו, רבי יהודה.
למד תורה אצל רבי עקיבא, שהיה רבו המובהק.
כן למד מאביו, רבי חלפתא, ומחכם בשם אבטולמוס.
למד גם אצל רבי יהושע, רבי ישמעאל, רבן גמליאל, רבי יוחנן בן נורי ואצל רבי אליעזר בן יעקב.
רבי יוסי התפרנס מעיבוד עורות.
מקום ישיבתו העיקרי היה בציפורי, עיר מולדתו; "צדק צדק תרדוף - הלך אחר חכמים לישיבה...
רבי יוסי תיקן בעירוֹ תקנות הלכתיות.
כ-1000 שנים אחר פטירתו, בין השנים 1153–1187 יעקב בן נתנאל הכהן תיאר את מקום קבורתו של רבי יוסי עם אביו חלפתא הנמצא כיום בכפר חנניה.
רבי יוסי נסמך להוראה בידי רבי יהודה בן בבא, בתקופה שבה גזרו הרומאים ואסרו את הסמיכה.
התלמוד מסיים את המעשה בכך שהרומאים הגיעו אליהם.
הנסמכים ברחו בהוראת רבי יהודה בן בבא, שנהרג בידי הרומאים.
חבריו של רבי יוסי היו התנאים בני הדור הרביעי, בראשם נשיא הסנהדרין, רבן שמעון בן גמליאל, וכן תלמידי רבי עקיבא שנסמכו איתו בידי רבי יהודה בן בבא.
בתלמוד יש אזכור לבריחה של רבי יוסי ל"אסיא", פרובינקיה רומית במערב אסיה הקטנה.
טיבה של בריחה זו אינו מפורש בתלמוד.
אחת ההשערות היא, שהוטל על רבי יוסי בעל כורחו תפקיד ציבורי, על ידי השלטון הרומאי, כעין התפקיד שהוטל על בנו, תפיסת גנבים ושודדים.
השערה אחרת מובאת באנציקלופדיה של הרב אהרן היימאן, "תולדות תנאים ואמוראים" (כרך ב), שבריחה זו הייתה עם חורבנה של העיר ציפורי והתחדשות הגזירות מצד השלטון הרומאי.
מאוחר יותר חזר רבי יוסי לארץ ישראל, והשתתף עם החכמים בכינוסים שונים, ביניהם כינוס חשוב לעיבור השנה, שנערך בבקעת רימון.
התלמוד בבלי מספר על שתיקתו של רבי יוסי לנוכח דברי השבח והביקורת שהושמעו בפניו על מלכות רומי, ועל הגלות שנגזרה עליו בשל כך:
לפי ההשערה שמביא הרב אהרן היימאן, בכך חזר רבי יוסי לעיר מולדתו - ציפורי - והגזירה הייתה שלא ייצא ממנה.
יש מי שהעיר שייתכן שנפלה טעות בנוסחת התלמוד, וצריך לקרוא "יגלה מציפורי", והיא הגלות לאסיא שמוזכרת במקום אחר.
את חמשת בניו כינה רבי יוסי "חמישה ארזים".
הם נולדו לו מאשת אחיו, שאותה ייבם אחר מות אחיו:
רבי מנחם ברבי יוסי, שנקרא גם ורדימס.
בנו, רבי ישמעאל ברבי יוסי, מוזכר בתלמוד כמי שהיה "ממלא מקום אבותיו" - ממשיכו של אביו וגדול כמותו, והיה יושב לפני רבי יהודה הנשיא, ונהג בו כבוד מפני כבוד הנשיאוּת.
מסופר בגמרא שרבי יוסי אמר לבנו רבי ישמעאל "מבקש אתה לראות את השכינה בעולם הזה עסוק בתורה בארץ ישראל שנאמר דרשו השם ועוזו" דהיינו שאם תרצה לראות את השכינה תעלה לארץ ישראל ותילמד שם תורה.
התלמוד מספר, שאחד מבניו של רבי יוסי נפטר בציפורי.
בן זה איננו אחד מחמישה הנזכרים, כך משמע מן העובדה שהתלמוד לא הזכיר את שמו של הבן; וכן מכיוון שרבי יוסי, במנותו את חמשת בניו, דיבר על אלו שנמנו על החכמים, ולא על מי שנפטר בצעירותו.
התלמוד מספר, שביום פטירת הבן, נכנס רבי יוסי לבית המדרש בציפורי ודרש שם כל היום; על סמך ההלכה שמובאת בברייתא, שתלמיד חכם שרבים צריכים לתורתו אינו נמנע מלדרוש.
רבי יוסי השתדל להימנע ממחלוקות, ואף התבטא כלפיהן בנימה שוללת (אידיאלית) - "מִתחילה לא היו מרבין מחלוקת בישראל, אלא בית דין של שבעים ואחד יושבין בלשכת הגזית...
ושאר בתי דינין של עשרים ושלושה יושבין בכל עיירות ישראל...".
כך גם כשנחלק על חבריו נמצא לא אחת מציין את נקודת ההסכמה שלו עם חברו.
דעתו לעיתים ממוצעת בין שתי דעות מנוגדות.
מפורסמת שתיקתו לנוכח דברי השבח של רבי יהודה מחד כלפי מעשיהם של הרומאים ודברי הגינוי של רבי שמעון מאידך, שתיקה שבגללה נגזרה עליו גלות לציפורי.
רבי יוסי מוזכר כשלוש מאות פעם במשנה, וכעין זה בתוספתא.
ההלכות שמסר עוסקות גם בנושאים עקרוניים רבים.
"כל המשַנֶּה ממטבע שטבעו חכמים בברכות - לא יצא (ידי חובתו)".
"אסמכתא קניא" - יש תוקף למעשה קניין שנעשה ללא הסכמה מוחלטת.
"כותבין שובר" - בתנאים מסוימים, כגון חוב כספי שנפרע מקצתו, יש אפשרות לכתוב שובר (קבלה) על הסכום שנפרע.
"הבערה ללאו יצאת" - איסור הבערת אש בשבת נכתב במפורש בתורה (שלא כשאר ל"ט אבות מלאכה) לחדש שאינו כשאר המלאכות שחייבים על עשייתן בשבת כרת או סקילה, אלא עונשו מלקות.
נשים יכולות, לרצונן, לסמוך על הקורבן.
במקורות מובאים מאמרים של רבי יוסי גם באגדה.
היו לו ויכוחים עם "מטרונה" (אישה רומאית חשובה) אחת בענייני אמונה ומצוות.
המאמר במסכת אבות: "כל המכבד את התורה - גופו מכובד על הבריות; וכל המחלל את התורה - גופו מחולל על הבריות".
"לעולם אל יפתח אדם פיו לשטן".
"מעולם לא ירדה שכינה למטה, ולא עלו משה ואליהו למרום".
"לא מקומו של אדם מכבדו, אלא אדם מכבד את מקומו...".
"בא וראה שלא כמידת הקב"ה מידת בשר ודם: מדת בשר ודם, מקניט את חבירו - יורד עמו לחייו.
אבל הקב"ה אינו כן, קילל את הנחש - עולֶה (הנחש) לגג מזונותיו עמו, יורד למטה מזונותיו עמו; קילל את כנען - אוכל מה שרבּוֹ אוכל ושותה מה שרבו שותה; קילל את האישה - הכול רצין אחריה; קילל את האדמה - הכול ניזונין הימנה".
"יהא חלקי מאוכלי שלש סעודות בשבת".
"יהא חלקי ממי שחושדין אותו ואין בו".
עד שבא מעשה לידי: פעם אחת הייתי מהלך באישון לילה ואפילה, וראיתי סומא שהיה מהלך בדרך ואבוקה בידו.
אמרתי לו: בנִי, אבוקה זו למה לך?
אמר לי: כל זמן שאבוקה בידי - בני אדם רואין אותי ומצילין אותי מן הפחתין ומן הקוצין ומן הברקנין".
התלמוד מספר על שיחות שהיו לו עם אליהו הנביא, שהיה רגיל אצלו.
"דרש רבי יוסי בציפורי: אבא אליהו - קפדן".
מסופר, שבעקבות דרשה זו נעלם ממנו אליהו שלושה ימים.
בין תלמידיו היו חמשת בניו.
רבי יהודה הנשיא היה מגדולי תלמידיו, ואף אביו, רבן שמעון בן גמליאל, נמצא מוסר מאמרים בשם רבי יוסי.
בין תלמידיו היה גם איסי בן יהודה, ורבים מחכמי הדור החמישי של התנאים.
רבי יהודה הנשיא העריך מאוד את רבי יוסי, ולא אחת כששמע מפי רבי ישמעאל ברבי יוסי תשובה הלכתית בשם אביו, ביטל דעתו באומרו "כבר הורה זקן".
עוד אמר עליו: "כשם שבין קודשי הקודשים לבין חולי חולין, כך בין דורנו לדורו של רבי יוסי".
"רבי יוסי נימוקו עמו" אמר עליו תלמידו, איסי בן יהודה, משפט שהפך למפורסם בקרב החכמים בכל הדורות, ואף נתן לדעתו של רבי יוסי עדיפות מסוימת בפסיקת ההלכה.
חכמי האמוראים, כשלושה דורות אחר כך, ניסחו את הכלל "הלכה כרבי יוסי" ברוב מחלוקותיו עם חבריו.
אחרי פטירתו אמרו עליו "משמת רבי יוסי פסקה הבינה".
רבי יוסי ברבי בון (בתלמוד הבבלי מכונה: רבי יוסי בר אבין) היה אמורא ארץ ישראלי בתקופת הדור החמישי של האמוראים, המחצית השנייה של המאה ה-4 לספירה.
רבי יוסי ברבי בון מוזכר בעיקר בתלמוד הירושלמי, שם הוא מהאמוראים המצוטטים ביותר, ומעט גם בתלמוד הבבלי, שם הוא מכונה "רבי יוסי בר אבין".
רבי יוסי ברבי בון היה תלמידו של רבי יוסי דמן יוקרת.
לדעת אהרן הימן אביו של רבי יוסי היה האמורא רבי אבין.
בתלמוד הירושלמי, פעמים רבות הוא מנהל משא ומתן בענייני הלכה עם רבי מנא ותלמידיו, ובדרך כלל דבריו חותמים את המשא ומתן בסוגיא.
כן הגיה או פירש שמועות מפי רבי יוחנן, והביא מסורות בבליות.
נהוג לייחס לו את עריכת התלמוד הירושלמי, בדומה לפעולתו של רב אשי, עורך התלמוד הבבלי.
אמוראים ארץ ישראלים המאוחרים לו לא נזכרו בשמותיהם בתלמוד הירושלמי.
רבי יוֹחָנַן בֶּן בְּרוֹקָה (או ברוקא), היה תנא בדור השלישי לתנאים, תלמידו של רבי יהושע בן חנניה וחברו של רבי אלעזר בן חסמא.
מספר הלכות מובאות בשמו במשנה, והלכות נוספות מוזכרות בברייתות, לרוב יחד עם רבי מאיר ורבי יהודה ורבי שמעון וחבריהם.
המאמר שלו במסכת אבות עוסק בחילול השם:
חידש שיטה בהלכות ירושה, האומרת כי אדם יכול להעביר ירושה מיורש אחד לשני, אם שניהם ראויים ליורשו, כלומר בן בין הבנים או בת בין הבנות, אבל לא בת בין הבנים, ונפסקה הלכה כדינו של רבי יוחנן בן ברוקה.
פוסק כי אדם חייב להקציב מזונות לבנותיו לאחר מיתתו.
בשונה משאר חבריו, הוא מחדש כי מצוות פריה ורבייה מוטל גם על האשה, שכן בפסוק נאמר , המילה "אותם" מלמדת על כך שהיא נאמרת לשניהם.
היה לו בן שנמנה אף הוא על החכמים, ושמו רבי ישמעאל, ואף ממנו נזכר מאמר במסכת אבות ושמועות הלכתיות נוספות בברייתות שמובאות בתלמוד.
מקום קבורתו לא נזכר בספרות חז"ל, אך רבי חיים ויטאל (1570 לערך) מציין לראשונה בספרו "שער הגלגולים", בשם רבו האר"י, את קבורת רבי יוחנן בסמוך לעין זיתים:.
על פי אותו מחקר סומן האזור המשוער (בגבעה הסמוכה למתחם קברו של רבי יהודה בר אלעאי), כקברו של רבי יוחנן בן ברוקה.
רבי יוסי בן קיסמא היה תנא בדור השלישי של תקופת התנאים.
מתואר בגמרא אירוע שבו התקיים ויכוח בין רבי אלעזר לבין רבי יוסי בבית כנסת בעיר טבריה.
הוויכוח היה חריף עד שבמהלך הוויכוח נקרע ספר תורה.
ר' יוסי בן קיסמא שראה זאת אמר "תמיה אני אם לא יהיה בית כנסת זה בית עבודה זרה" ולסיום הגמרא מספרת שכך אכן היה.
גם בכל מה שנוגע לגזירות הרומאים באותה תקופה, הייתה דעתו מתונה יותר ביחס לחכמים אחרים.
בהקשר לכך מתואר בגמרא ויכוח בינו לבין רבי חנינא בן תרדיון, אחד מעשרת הרוגי מלכות, לגבי לימוד תורה כנגד איסור הרומאים על כך.
לפני מותו ביקש מתלמידיו שיקברו אותו בעומק האדמה מחשש לחילול קברו על ידי העמים השונים.
הגמרא מתארת כי כשמת רבי יוסי בן קיסמא הלכו גדולי רומי לקוברו, וכשחזרו מקבורתו מצאו את רבי חנינא בן תרדיון כשהוא מלמד תורה ברבים, והוציאו אותו להורג בשרפה.
במשנה מובא מאמרו של רבי יוסי:
בגמרא מסופר ששאלו אותו תלמידיו "אימתי בן דוד בא".
במספר מקורות מובא שקברו הוא בהר מירון.
הציון מזוהה כיום על "דרך בורמה א'", לצד קברי רבי יהודה בן בתירא, רבי אלעזר חסמא, רבי בנימין בן יפת ורבי יוסי חטופא.
אגודת אהלי צדיקים טוענת שזיהויים אלו שגויים, וקברו נמצא במערת קבורה ביער הדרום-מזרחי למירון לצד קברו של רבי טרפון, על דרך העפר ליד ציונו של רב המנונא סבא, העולה מצומת כביש 866 ("דרך בורמה ב'") ל"דרך מהדרין" בדרום מירון.
רבי יוחנן בן נורי היה תנא בדור השלישי, חבר ובר פלוגתא של רבי עקיבא.
על פי המסופר במקורות, רבי יוחנן התגורר בגניגר, בבית שערים ובציפורי.
היה עני, ויצא עם הנמושות ללקט פאה.
במשנה כמעט לא מוזכרות אגדתות בשם רבי יוחנן בן נורי, אך לעומת זאת מוזכרות בשמו כ-42 אמרות הלכתיות.
איסי בן יהודה, שהכיר את גדלותו של רבי יוחנן בהלכה, כינה אותו "קוּפָּה של הלכות" (רש"י: מה רוכל זה שבא לעיר, שואלין ממנו: 'אפרסמון עמך?' אומר הן.
כך נצרך אדם לשאול דבר במקרא רבי יוחנן משיבו, וכן בגמרא, וכן במדרש וכן באגדה).
כמו כן היה דקדקן גם בקיום ההלכה ונעשה סמל ליראת חטא.
'הרואה רבי יוחנן בן נורי בחלום יצפה ליראת חטא' (אבות דרבי נתן פרק מ').
רבי יוחנן בן נורי היה נאמן למוסד הנשיאות.
הגמרא מספרת כי לאחר פטירתו של רבן גמליאל, נכנס רבי יהושע לבית המדרש ורצה לבטל הלכות שנקבעו על ידי רבן גמליאל בחייו; קם רבי יוחנן בן נורי על רגליו, ואמר: , ולא היה אדם שערער על דבריו.
חז"ל גינו אנשים כעסנים, וכך נאמר במסכת שבת בשמו של רבי יוחנן בן נורי: .
רבי יוחנן חס על ממונם של ישראל, ופסק הלכות בהתאם ליכולתם הכלכלית.
המשנה מבררת בנושא נרות שבת ויום טוב "במה מדליקין, ובמה אין מדליקין", ועונה המשנה: "חכמים מתירין בכל השמנים בשמן-שומשמין, בשמן-אגוזים, בשמן-צנונות, בשמן-דגים, בשמן-פקועות, בעטרן ובנפט".
עמד רבי יוחנן בן נורי על רגליו ואמר לרבי טרפון: ; כלומר: אל תחמיר מעבר למה שפסקו חכמים.
נהוג לזהות היום את קברו במערה שמאחורי קבר רבי מאיר בעל הנס, שם קבור גם רב כהנא האמורא.
רבי יוחנן בן תורתא היה תנא בן הדור השלישי – תחילת המאה ה-2. ידוע כחברו הטוב של רבי עקיבא.
מעט מאוד מידע מצוי על תנא זה בספרות חז"ל (למעשה יש רק שתי אמרות ממנו), אך ידוע כי התנגד לבר כוכבא.
בפרט התפרסם בזכות אמירתו כנגד רבי עקיבא שדרש על בר כוכבא את הכתוב , וזיהה אותו כמשיח:
לפי גרסה מסוימת בפסיקתא, רבי יוחנן בן תורתא היה גר, שהתגייר לאחר שפגש פרה שומרת שבת, ושמו ניתן לו בארמית כ"בן תורתא" – בן הפרה, משום שהתגייר באמצעותה.
לפי גרסה נוספת בשם הריטב"א, לרבי יוחנן בן תורתא הייתה פרה, וכשירד מנכסיו מכרה לנכרי, כשראה הנכרי שהפרה שומרת שבת, מפני שכך הרגילה רבי יוחנן בן תורתא, התגייר.
שתי הגרסאות מצביעות על שני אישים – המוכר והקונה – מתוך סיפור זהה, בשם "פרה שומרת שבת" שלאחר שנים הפך לקלאסיקה בסיפורים יהודיים לנוער.
רבי יוסי בן זמרא היה תנא וכהן.
חי בתקופת המעבר בין התנאים לאמוראים.
רבי יוסי בן זמרא היה ממשפחה מיוחסת ובתו נישאה לבנו של רבי יהודה הנשיא.
יש אומרים שהיה צאצא של דוד המלך.
רוב מאמריו של רבי יוסי עוסקים באגדה ורובם נמסרו על ידי תלמידו רבי אלעזר בן פדת.
על מאמרו ה"סתום" (כלומר מאמר שאינו עולה בקנה אחד עם ההגיון הפשוט), בקשר עם אורך פסיעותיו של אברהם אבינו, כתב רבי חיים ויטאל מאמר שלם הנקרא "אגרת רבי חיים ויטאל".
מאמרים רבים שאמר רבי יוסי בן זמרא, או שנאמרו בשמו עוסקים באיסור לשון הרע, כגון מאמרו במסכת ערכין
הסבר: הלשון שהיא האבר האחראי על הדיבור, נבראה מוגנת בכמה וכמה הגנות, כדי שהדיבור לא יצא בקלות, ולאדם תהיה שהות לחשוב, טרם שהוא מוציא דבר פסול מפיו.
מושב כרם בן זמרה נקרא על שמו, מכיוון שעל פי המסורת הוא קבור בתחום המושב.
כמו כן, על שמו קרויים נחל בן זמרה והר בן זמרה הסמוכים למושב.
רבי יוסי בר חנינא היה אמורא ארצישראלי חשוב, משלהי הדור השני ומהדור השלישי של התקופה.
היה מתלמידי רבי יוחנן, ושימש כדיין.
רבי יוסי בר חנינא נסמך לרבנות בידי רבו רבי יוחנן, ובהמשך הפך רבי יוסי לגדול בתורה, עד שנחשב לתלמיד חבר של רבי יוחנן, ואף נחלק איתו כמה פעמים בהלכה.
כך גם הכיר את ריש לקיש ורבי אלעזר בן פדת, וגם עמם מוזכר שנחלק כמה פעמים בהלכה.
בתלמוד הוא מוזכר פעמים רבות, ומספר אמוראים שמסרו בשמו דברי הלכה, ביניהם רבי אבהו ורב חמא בר עוקבא.
בכמה מקומות מוצאים כי רבי יוסי עסק גם בדברי אגדה ולא רק בהלכה.
ייתכן שהיה בנו של רבי חנינא בר חמא ודודו היה רבי פנחס בר חמא הכהן.
הערכי תנאים ואמוראים מוכיח כי הגרסה הפוכה, ורבי יוסי בר חנינא הוא זה שרצה לסמוך את רבי שמעון בן אליקים, שהיה צעיר יותר, והיה תלמידו של ריש לקיש.
מכיוון שהיה דיין מומחה, ישנם ראשונים, כדוגמת הרמב"ם והרמ"ה, המצדדים לפסוק כמותו אף במקום שנחלק עם רבי יוחנן שהיה רבו המובהק.
אולם, הרשב"א סבור כי במקרה שנחלק עם רבי יוחנן יש לפסוק כרבי יוחנן, ולדעת הרא"ש טעמו מפני שרבי יוחנן היה רבו המובהק.
רב אסי כינה את רבי יוסי בר חנינא: ".
כמו כן, בהיותו יושב כדיין, נאמר עליו שהוא יודע לרדת לעומקו של דין.
נחשב לחכם מרכזי ומשפיע, כך שבכל פעם שנאמר בתלמוד "מחכו עליה במערבא" (גיחכו על חידוש כלשהו בארץ ישראל), הכוונה היא לרבי יוסי בר חנינא.
לאחר פטירתו של רבי יוסי בר חנינא, אמר רבי זירא כי הוא נגלה אליו בחלום, וסיפר לו על מקומו בגן עדן:
נהג לומר כך גם היה אומר:
חצרו של אדם קונה שלא מדעתו
רבי יונתן היה תנא מהדור הרביעי של התנאים.
הוא היה כהן, וחברו ובר-הפלוגתא של רבי יאשיה.
שניהם למדו אצל רבי ישמעאל.
רבי יונתן מוזכר במשנה פעם אחת בלבד, ופעם אחת בתוספתא.
לעומת זאת הוא מופיע מספר פעמים בספרא, ובספרי על ספר דברים, ובעיקר במדרשי ההלכה כדוגמת הספרי לבמדבר והמכילתא.
שמו מופיע תדיר במחלוקות עם רבי יאשיה, וברוב מוחלט של הפעמים הם נחלקים במדרש המקרא, למעט פעם אחת בה הם נחלקים בהלכה, לגבי מכסת האנשים שצריכים להיות בעיר הנידחת.
רבי יונתן החליט לעזוב את ארץ ישראל יחד עם כמה מחבריו, ביניהם רבי יהודה בן בתירא ורבי מתיא בן חרש, ככל הנראה בעקבות גזירות אדריאנוס שנגזרו בימים שלאחר מרד בר כוכבא, אך כאשר הגיעו לפלטום התחרטו, ושבו לגור בארץ.
הפתגם "כל המקיים את התורה מעוני סופו לקיימה מעושר" וכו', מיוחס במקור לרבי נתן בן יוסף, וכן בכמה מקומות נוספים ניתן למצוא אמירות בשם רבי יונתן בן יוסף, שבמקומות אחרים נאמרו בשם רבי יונתן.
כתוצאה מכך יש שמזהים את רבי יונתן עם רבי יונתן בן יוסף, וכן כמחבר מגילת אבות דרבי נתן.
רבי יונתן, כתלמיד של רבי ישמעאל, דבק בגישה ש"דיברה תורה כלשון בני אדם", בניגוד לגישתו של רבי עקיבא שנהג ללמוד מכל אות שבתורה דברים שמעבר לפשט הכתוב.
כך לדוגמה את המילים במקרא או שעליהם דרשו תנאים אחרים הלכות מהמילה המיותרת, לכאורה, 'זאת', פירש רבי יונתן כמשמעות לשון בני אדם: ; כלומר, כדרך שאנשים נוהגים לחתום את דבריהם.
רבי יונה היה אמורא ארצישראלי בולט, מהדור הרביעי של התקופה.
שימש כראש ישיבת טבריה, ועסק בעיקר בהלכה (ופחות באגדה).
בתלמוד הבבלי הוא מתואר מ"תקיפי ארעא דישראל".
רבי יונה היה תלמידם של רבי זירא, רבי אילא, ורבי ירמיה, וזכה אף לקבל מרבי יוחנן.
כבר מגיל צעיר התבלט בכישרונו ורבי אבהו כיבד אותו כגדולי הרבנים בדורו.
רבי יונה היה חבר קרוב של רבי יוסי בר זבידא, והם מופיעים כחברותא ובני-פלוגתא פעמים רבות בתלמוד הירושלמי.
הם לא רק למדו אחד עם השני, אלא גם היו שותפים עסקיים (במסחר ביין) לאורך כל חייהם, וכן בילו יחד רבות; כך לדוגמה ביקרו יחד את רבי אחא כשהיה חולה, והלכו יחד לנחם את רבי אבהו כשהיה אבל.
הם היו חברים טובים עד כדי כך שכשרבי יונה שמע שבנו של רבי יוסי נפטר, הוא צם לאורך כל היום.
כאשר רבי יונה נפטר, בנו, רבי מנא, שאף הוא היה תלמיד חכם, החליף אותו בראשות הישיבה בטבריה, לצד רבי יוסי.
רבי יונה שם את עיקר עיסוקו בבירור משנת התנאים, הסברת לשונה ועניינה ומסירת שמועות מגדולי האמוראים בשמם.
העיסוק במשא ומתן של חידוד ופלפול היה לו לציצים ופרחים לתורה, אך לעניין הלכה למעשה אמר: "נישבוק אולפנא ונייתי לן למתניתא".
רבי יונה היה ידוע בהסבריו המפורשים שהיו מובנים היטב לשומעיו.
בניגוד לדעת רבי יוחנן, סבר ששיעורים נקבעו על ידי חכמים ואינם הלכה למשה מסיני.
בתלמוד הירושלמי נכתב כי רבי יונה העדיף לתת את המעשרות, המיועדים לבני שבט לוי, לתלמיד חכם - רבי אחא בר עולא - שהיה עני, כדי לקיים את מאמר הכתוב: .
לפי פרשנות אחת הוא העדיף לתת את המעשרות לכהן שהיה גם תלמיד חכם.
לפי פרשנות אחרת, בעקבות גזרת עזרא שלא לתת את המעשרות ללוויים שנמנעו מלעלות לארץ ישראל, הוא העניק את המעשר לתלמיד חכם עני, למרות שלא היה כהן, כדי לקיים את רוח הכתוב.
רבי יונה, יחד עם חברו רבי יוסי, התיר ליהודי הגליל לאפות לחם בשבת בתקופת מרד גאלוס, על פי דרישת הכובשים, מפני פיקוח נפש, וקבע שאין זו שעת השמד, מפני שכוונת הרומאים להנאתם בלבד.
כשעלו רבי יונה יחד עם חבירו רבי יוסי לאנטוכיא, כאשר ראה אותם ארסקינוס, מפקד הצבא הרומאי, קם לכבודם,
רבי יונה נחשב לצדיק ועושה חסד; כך לדוגמה מסופר עליו כי נתן צדקה באופן מיוחד: .
סופרו אודותיו מופתים שונים שהתפרסמו אפילו עד בבל, לדוגמה, הוא מנע מכותי לחלל שבת ולכבות שרפה שפרצה בביתו, ובאופן פלאי הכל ניצל.
רבי יונתן בן אלעזר (מוזכר בתלמוד לרוב בפשטות: רבי יונתן) היה אמורא ארץ ישראלי שחי בדור הראשון של האמוראים.
עסק בעיקר באגדה ונחשב לבר סמכא בתחום.
רבו המובהק היה רבי שמעון בר יוסי בר לקוניא, וייתכן כי גם למד אצל רבי חייא.
היה חבר של רבי חנינא בר חמא ורבי יהושע בן לוי,, אך צעיר מהם, והיה בידידות גם עם רבי יוחנן שהיה צעיר ממנו.
תלמידו היה רבי שמואל בר נחמני - גם הוא עסק בעיקר באגדה.
רבי יונתן מוזכר בירושלמי תמיד ללא שם אביו, ורק בתלמוד הבבלי הוא מוזכר עם שם אביו רבי יונתן בן אלעזר.
אהרן הימן משער שהוא היה מטבריה.
לעומת זאת, יעקב שמואל צורי מזהה את רבי יונתן בן אלעזר עם רבי יונתן מבית גוברין, המוזכר עם ציון מקומו רק במקורות ארצישראליים, וטוען שרבים ממשליו של רבי יונתן מתבססים על סדרי בית המרחץ, דבר התואם את בית המרחץ הגדול של בית גוברין.
תחום עיסוקו העיקרי של רבי יונתן בן אלעזר היה אגדה, ונחשב לבר סמכא בתחום, כך גם נודע כדרשן.
במאמריו סינגר על כמה אישים מקראיים שחטאו, לכאורה, וקבע: ; כך הוא אומר על ראובן, בני עלי הכהן, דוד המלך, שלמה המלך ויאשיהו.
כך גם נמצא כי בכמה מקומות הוא מתווכח עם פורשים מהיהדות המסורתית - המינים והשומרונים.
על טענת המינים המסיקים מהכתוב כי אלוהים אינו יחיד, דרש את המדרש הבא:
מדרש נודע נוסף דרש על קריעת ים סוף:
אמרה נוספת שאמר והפכה לעיקרון אמוני אצל חלק מהוגי הדעות היהודים:
רבי יוחנן בן גודגדא הלוי, היה חכם בתקופת חז"ל בן הדור הראשון לתנאים.
שירת בבית המקדש השני והיה מהלויים הממונים על נעילת השערים.
אודותיו מובא בתלמוד הבבלי: .
מהלשון בו קרא לרבי יהושע - "בני", סבר רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא שרבי יהושע היה תלמידו של רבי יוחנן בן גודגדא.
כמו כן, על פי רבי יהודה בן קלונימוס, רבי יוחנן נחשב לחסיד גדול, דבר שהתבטא בכך שהוא היה אוכל כל ימיו חולין על טהרת הקודש.
הסיפור אודות רבי יוחנן ורבי יהושע, מתבסס למעשה על מחלוקת הלכתית ששררה ביניהם לגבי לוי שתפקידו היה משורר בבית המקדש, והוא הולך ומגיף את השער, שזה תפקידו של הלוי השוער.
לדעת רבי יוחנן, משורר המגיף את השער בעצמו חייב מיתה, וחז"ל גזרו אף על מי שבא לסייע.
לדעת רבי יהושע, משורר המגיף את השער בעצמו מחייב באזהרה, ואין כל איסור על משורר לסייע לשוער.
רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא טען כי ישנם שלושה חכמים בשם יוחנן בן גודגדא וככל הנראה השני והשלישי היו צאצאיו.
נכדיו, בני בתו היו אילמים (על פי גרסה אחרת: אחייניו), והם ישבו בבית המדרש ושפתיהם נעו אך לא יכלו להשמיע את קולם.
רבי יהודה הנשיא התפלל עבורם והם התרפאו ממחלתם ויכלו לדבר כאחד האדם, ואז התברר שהם בקיאים בכל הש"ס, וגם בספרא והספרי.
רבי יוסי ברבי יהודה היה תנא בדור האחרון לתנאים, בנו של רבי יהודה, ונכדו של רבי אלעאי.
חי בדורו של רבי יהודה הנשיא.
רבי יוסי נולד לרבי יהודה, אחד התנאים המפורסמים ביותר, והמוזכר מכולם במשנה.
את עיקר תורתו למד ככל הנראה מאביו.
בתלמוד הוא מוזכר לפעמים כשהוא חלוק בסוגיות תלמודיות עם אביו.
הוא חלוק פעמים רבות עם הדור המבוגר יותר, חבריו של אביו רבי יהודה ותלמידיו של רבי עקיבא, כמו למשל רבי אלעזר בן שמוע, רבי שמעון בר יוחאי, ועם חברו רבי יהודה הנשיא.
פסקיו של רבי יוסי ברבי יהודה מוזכרים בתלמוד פעמים רבות, ואף מהאגדה אין הוא מושך את ידו.
רבים מפסקיו אקטואליים כיום, ונידונים בהרחבה בספרי הפוסקים.
כך למשל הוא מתיר ללכת מעל מקום טמא ב"אוהל זרוק" שאינו נוגע בקרקע (דוגמה אקטואלית - מטוס), שכן הוא נחשב כרשות נפרדת, הוא דן באיסור חדש בחוץ לארץ, שאלה קשה השנויה במחלוקת גדולה, האם הוא נוהג בחוץ לארץ, והוא מכריע: .
רבי חנינא מסורא, היה מזהיר בדרשותיו, שלא יאמר אדם לאשתו "אל תתייחדי עם פלוני", שכן יש לחשוש לשיטת רבי יוסי בן רבי יהודה, שקינוי הוא אפילו ללא עדים, ואז תהא אסורה לו אם תתייחד עמו.
אחד מהם, הוא בסוגיית ייעוד, דין מקראי שמשמעו כי מי שברשותו אמה עבריה, שהיא בת הנמכרת על ידי אביה לעבוד ברשות הקונה, בעודה קטנה, מצווה עליו להתחתן עימה, על ידי שמייעדה ומייחדה לאישות, ובכך, המעות הראשונות שנתן לאביה כדי לקנותה לשפחה – נהפכים למפרע למעות קידושין.
ביומא אומר רבי יוסי: אדם חוטא פעם ראשונה ושנייה ושלישית מוחלין לו רביעית אין מוחלין לו.
הרמב"ם והראב"ד נחלקו בפירוש המאמר.
הרמב"ם משלב בין מאמר זה למאמר אחר המוזכר במסכת ראש השנה, ולפיהם הוא פוסק:
שלשה דברים צוה רבי יוסי ברבי יהודה את רבי: אל תצא יחידי בלילה, ואל תעמוד בפני הנר ערום (כי העומד בפני ערום נכפה), ואל תכנס למרחץ חדש שמא תפחת.
אמר רבי יהושע בן לוי עד י"ב חדש.
רבי יוסי בן דורמסקית, רבי יוסי בן דורמסקה או רבי יוסי איש דורמסקית היה תנא בדור השלישי לחכמי המשנה, תלמידו של רבי אליעזר בן הורקנוס ובר פלוגתא של רבי יהודה.
המאמרים המיוחסים לרבי יוסי בתלמוד, עוסקים באגדה בלבד, והמאמר היחיד ההלכתי, העוסק בשאלה האם איסור ערלה חל גם בחו"ל, מובא על ידו, בשם רבי אליעזר הגדול, רבו.
הפרשנים והחוקרים נתנו דעתם על השם "דורמסקית".
יש המפרשים (ספר יוחסין השלם), כי מדובר בשם מקום מוצאו של רבי יוסי, שהעיד על עצמו שהוא מדמשק ומשמעות דורמסקית = דמשק.
לפי הסבר זה מתקבל השם "יוסי איש דורמסקית".
לדעת אחרים (סדר הדורות), דורמסקית אינו שם מקום, אלא שמו של אביו של רבי יוסי.
דעה נוספת היא דעת ר' בנימין זאב (וילהלם) בכר, כי דורמסקית היה שמה של אימו של רבי יוסי, וזו הייתה גיורת מדמשק.
רבי יוסי שהיה מן הדור השלישי, היה כבר זקן כאשר התפלמס עם רבי יהודה שהיה בן הדור הרביעי.
פער הגילאים ביניהם השפיע על סגנון דבריו של רבי יוסי, שפונה לרבי יהודה בתקיפות.
פולמוס מעניין התנהל ביניהם במשמעותם של כמה מילים קשות במקרא, שרבי יהודה פירש אותם בדרך הרמז והנוטריקון, ואילו רבי יוסי הציע פירוש פשטני:
רבי יוסי בר זבידא היה אמורא בארץ ישראל בדור הרביעי.
הוא מוזכר פעמים רבות בשני התלמודים במחלוקות עם חברו רבי יונה.
בתלמוד הירושלמי הוא מכונה "רבי יוסי" סתם ולפעמים "רבי יסא".
היה תלמידם של רבי אילא ורבי זעירא, לימד בישיבת רבי אילא ולאחר מכן בישיבתו, והיה אחד מחותמי הסוגיות של מסכת נזיקין בתלמוד הירושלמי.
ישב בטבריה, ומשנתרבו הגזרות בא"י ירד עם חברו רבי יוסי ברבי בון לבבל, ולאחר שהות קצרה שב לא"י והיה גדול הדור, וכל חכמי הדור החמישי לאמוראי ארץ ישראל היו תלמידיו, ביניהם רבי מנא תלמידו המובהק, ובנו רבי אלעזר ברבי יוסי (האמורא).
לפי גרסת התלמוד ירושלמי (מסכת שביעית דף טז עמוד ב), עולה כי רבי יוסי בר זבידא נמנה ככהן.
רבי יוסטא בר שונם היה אמורא בדור החמישי לאמוראי ארץ ישראל, הנזכר בתלמוד הירושלמי ובמדרשים.
מקום מוצאו של רבי יוסטא לפי שמו הוא העיר שונם שלמרגלות גבעת המורה (מאז המאה ה-18 - הכפר סולם).
רבי יוסטא מסר הלכות בשם רבי יהושע דסכנין, והיה תלמידו של רבי מנא, אשר מספר פעמים שאלו בהלכה ומסר הלכות גם בשמו.
בהקשר לדיון חכמים בעניין מצוות התלויות בארץ, בשאלה האם גבול הארץ עובר באכזיב או שמא הרבה מצפון לה, בהרי אמנה, תמך רבי יוסטא בר שונם בגישה השנייה: .
(רבי) יונתן בן הרכינס היה תנא ארץ-ישראלי מתלמידי שמאי הזקן, אחיו הצעיר של רבי דוסא בן הרכינס, חי בדור הראשון והשני של התנאים (המאה הראשונה לספירה).
מופיע פעם אחת בתלמוד הירושלמי ובתלמוד הבבלי.
אחיו רבי דוסא הגדירו "בכור שטן" ופירש רש"י: "חריף ועומד על שמועה ועושה מעשה ואינו שב משמועתו לעשות כרבים".
רבי דוסא הזהיר את רבי יהושע, רבי אלעזר בן עזריה ורבי עקיבא (ויש אומרים גם רבי טרפון) שלא ידונו עמו בהלכות לפי שיכול הוא לקפחם בהלכות, שיש עמו ג' מאות תשובות.
מעשה שנכנסו זקנים אצל ר' דוסא בן הַרְכִּינָס לשאול אותו בדין צרת הבת.
אמר להם: יונתן אחי הוא שהתיר, בכור שטן הוא, מתלמידי בית שמאי.
הלכו אצל יונתן בן הרכינס.
נכנסו אצל יונתן בן הרכינס וישבו לפניו, והיה מבאר להם והם לא מבינים, מבאר להם ולא מבינים.
שלח יונתן לאחיו: מה שלחת לי בני אדם שצריכים ללמוד ואמרת לי שהם חכמי ישראל?
כך מסופר שמרוב חריפותו לא הבינו את הסבריו.
רבי חיים ויטאל (1570 לערך) מציין לראשונה בספרו "שער הגלגולים", בשם רבו האר"י, את קבורת יונתן בין נבוריה לעין זיתים לצד האמורא רבי יצחק בן אלישיב, אך עד היום לא נמצא המקום המתואר.
רבי יוסי בן החוטף אפרתי (בחלק מכתבי היד: בן העוטף או בן העיטוף; בתלמוד ירושלמי: "אפרתים") היה תנא ארץ-ישראלי בדור הרביעי לתנאים ומוזכר פעם אחת ויחידה במשנה במסכת כלאיים.
בתלמוד הירושלמי מובא שהיה תלמידו של רבי ישמעאל בסוף ימיו.
על שם אביו נכתב בשו"ת הרמ"ע מפאנו (סימן קב) - "שהיה חוטף מצות מן השוק ומזכירין אותו לשבח".
יש המשערים שנקרא כך על שם מאורע כלשהו בו הוא חטף משהו מסוים, או על שם שהיה חוטף בדיבורו.
בתלמוד הירושלמי מוזכר אדם בשם "יוסף אפרתי" ששימש את רבי יהודה הנשיא, ונראה שהוא רבי יוסי המוזכר במסכת כלאיים.
רבי יונה בוצרייא (גם: רבי יצחק בוצריה) היה אמורא ארצישראלי בדור החמישי, בן העיר בוצרה שבחורן, הנזכר בתלמוד הירושלמי ובמדרשי חז"ל.
אמרותיו של רבי יונה בוצרייא מובאות לעניין דיונים על הלכות בתחומים שונים.
כך, הורה על סוגי צמחים הפטורים מהפרשת מעשר, וכך נטל חלק בדיונים לעניין הלכות נדרים.
רבי יונה בוצרייא עמד בקשר עם רבי מנא מבית המדרש בטבריה, ושאל אותו לא אחת בהלכות בנושאים שונים.
בנוסף עמד רבי יונה בוצרייא בקשר עם רב הונא בריה דרב יהושע מבבל, ובמסכת מועד קטן נזכר כי רב הונא התיר לרבי יונה בוצרייא למכור את ספריו במהלך חול המועד.
נקרא על שם עירו, העיר הגדולה בוצרה שבחורן, בה התקיימה קהילה יהודית לאורך תקופת התלמוד.
רבי יוסֵה בֶן יְהוּדָה אִישׁ כְּפַר הַבַּבְלִי הוא חכם שחי בדור החמישי לתנאים, המוזכר פעם אחת במשנה, במסכת אבות.
שמו של חכם זה אינו מופיע בשום מקור חז"ל אחר פרט למשנה הזאת.
אך יש מספר הצעות לזיהויו, שמובאות בספר היוחסין שכתב אברהם זכות :
הוא רבי יוסי בר יהודה, בנו של רבי יהודה בר אלעאי.
ומעיר שהרמב"ם הביא את שני החכמים האלה בנפרד.
הוא איסי בן יהודה, שהיה בבלי, תלמידו של רבי אלעזר בן שמוע וחברו של רבי יהודה הנשיא, שהיה ידוע בשמות רבים.
יש המפרשים שהוא תנא אחר, ולא אחד מהשניים האלה, ובמשנה הוסיפו לו את הכינוי "איש כפר הבבלי" כדי להבחין בינו לבין רבי יוסי ברבי יהודה.
רבי יוחנן בן החורני (או "החורנית"; לעיתים נקרא רבי יוחנן החורני) הוא תנא שחי בדור שבין תקופת הזוגות לתקופת התנאים.
היה תלמידו של שמאי הזקן, אך למעשה כל ימיו עשה כדברי בית הלל.
רבו של רבי אלעזר ברבי צדוק.
הדעה המקובלת היא ששמו מעיד על כך שמקום מגוריו או מקום מגורי אחד מהוריו היה העיר חורן שבסוריה, אך יש הטוענים שהיה גר בבית חורון.
ביקורם של זקני בית שמאי ובית הלל בסוכתו
במסכת סוכה נחלקו בית הלל ובית שמאי בעניין מי שראשו ורובו בסוכה, ושולחנו בתוך הבית.
בית הלל מביאים ראיה לשיטתם שמותר לאכול בסוכה במצב כזה, ממעשה שאירע עם רבי יוחנן החורני, שזקני בית הלל וזקני בית שמאי באו לבקרו בסוכתו ומצאוהו יושב ראשו ורובו בסוכה ושולחנו בתוך הבית, ולא אמרו לו דבר.
בית שמאי חלקו עליהם וטענו להפך, שהזקנים שביקרו בביתו אמרו לו: .
בתוספתא על מסכת סוכה, מספר רבי אלעזר ברבי צדוק, שכאשר הוא למד אצל רבי יוחנן בן החורנית בשנת בצורת, רבי יוחנן אכל פת חרבה.
רבי אלעזר אמר זאת לאביו, צדוק, ששלח אותו בחזרה לתת לרבי יוחנן זיתים.
כשרבי יוחנן ראה שהזיתים לחים, הוא הבין שנלקחו מתוך חבית מלאה במוהל היוצא מן הזיתים, שלפי בית הלל נחשב כשמן ומכשיר את הזיתים לקבל טומאה, ולא הסכים לאוכלם מחשש שעם הארץ נגע בחבית וטימא את הזיתים.
רבי אלעזר סיפר זאת לאביו, וזה שלח אותו להגיד לרבי יוחנן, שהחבית הייתה מנוקבת, ולכן גם לפי בית הלל לא נטמאו הזיתים שבה על ידי שנגע בהם עם הארץ.
ומה שהזיתים היו לחים, זה מפני ששמרים סתמו את החור בחבית ומנעו מהמוהל לצאת.
התוספתא לומדת ממעשה זה, שרבי יוחנן נהג לאכול את חוליו בטהרה, ושאף על פי שהיה מתלמידיו של שמאי הזקן, נהג כל ימיו כדברי בית הלל.
רבי יוסי בן שאול היה אמורא ארצישראלי בן הדור הראשון.
הוא שאל אותו שאלות ונשא ונתן עמו בהלכה, ואף מסר בשמו מימרות רבות.
מסר הלכות גם בשם "קהלא קדישא דבירושלם".
בעל סדר הדורות כתב שהיה תלמידו של רב יוסף בר אדא, אך כתב הרב נפתלי משכיל לאיתן, שטעה בזה בעל סדר הדורות, משום שחכם זה לא נזכר בשום מקום.
במסכת ביצה הוא מוסר הלכה גם בשם רב, אך הרב נפתלי משכיל לאיתן כותב שצריך לגרוס שם "רבי".
אחת מהשאלות ששאל את רבי, היא האם לפי הדעה האומרת שבית חוניו אינו נחשב מקדש של עבודה זרה, מותר להשתמש בבית המקדש בכלים שהשתמשו בהם בבית חוניו, ורק כהנים שעבדו שם פסולים לעבודה בבית המקדש משום שקנסו אותם, או שגם בכלים אסור להשתמש.
רבי ענה, שיש פסוק המלמד שהם אסורים, אך הוא אינו זוכר אותו.
רבי יוסי ניסה להקשות על דבריו ולהוכיח שכלים של עבודה זרה מותרים לשימוש בבית המקדש, מן הפסוק: .
כששמע רבי את דבריו, שמח ואמר: , משום שזהו הפסוק שהוא שכח, שממנו לומדים שהכלים של בית חוניו אסורים, משום שכוונת הפסוק היא שגנזו את הכלים, והקדישו אחרים במקומם.
תלמידיו האומרים בשמו הם רבי חייא בר גמדא ורבי יהושע בן לוי.
במסכת שבת אומר רבי יעקב מימרא בשמו, שם הוא נקרא "רבי אסי בן שאול".
במסכת שבת מובאת מחלוקת שלו עם רבי יוחנן בן שאול, ונראה שהוא היה אחיו.
כמו כן, נראה שגם רבי חלפתא בן שאול המוזכר עמו בירושלמי היה אחיו.
בתלמוד הירושלמי מסופר, שאדם אחד שנא לקיים מצוות, ואשתו אהבה אותן, והוא לא הניח אותה לקיימן.
פעם אחת היא הכניסה עני לבית בשעה שהבעל לא היה בו, וכשהגיע הבעל היא החביאה אותו בעליית הגג.
לאחר מכן הבעל נכנס לאכול ונמנם, ובינתיים בא נחש והטיל ארס באוכל שהיה לפני הבעל.
כשהתעורר הבעל ורצה לאכול, האורח רץ ומנע אותו מלאכול את האוכל המורעל.
רבי יוסי בן שאול פסק שהאורח אינו חשוד על איסור ייחוד, משום שהוא הזהיר את הבעל ומנע ממנו למות מארס הנחש.
הוא מסר בשם רבו רבי, את ההלכה האומרת שאף על פי שקטן אינו יכול להצטרף לזימון, ניתן לצרף אותו לתשעה אנשים ולהזכיר את שם השם - "אלוהינו".
מסר בשם רבו גם את הדרשה הלומדת שראש בית דין צריך לקדש את החודש, מן הפסוק: .
במסכת כתובות אומר תלמידו רבי חייא בר גמדא בשמו, את המימרא הבאה, המדברת על המתרחש בעולמות העליונים בשעה שצדיק נפטר:
רבי יוסי בן פטרוס היה אמורא ארץ-ישראלי בדור הראשון.
תורתו של רבי יוסי בן פטרוס מובאת בעיקר במדרשי האגדה, שם מוזכר יחד עם בר קפרא וזבדי בן לוי.
בתלמוד הירושלמי הוא מוזכר פעמיים בלבד, בשם "רבי יוסי בר פיטרס", ובתור חמיו של רבי יהושע בן לוי.
עוד מסופר בתלמוד הירושלמי, שרבי יוסי בן פטרוס היה "להוט אחר התורה", ולכן התיר לעצמו ללמוד עם התלמידים ששלח לו בר קפרא בימי אבלו, אף על פי שלאבל אסור לעסוק בתורה.
רבי יהודה בן קלונימוס משפיירא בעל יחוסי תנאים ואמוראים מתאר אותו כ"חסיד ואדם גדול ולהוט אחר דברי תורה".
בויקרא רבה מובאות מספר דרשות העוסקות בפסוק ().
הדרשה הבאה, המדברת על מעלתה של התשובה, מובאת בשם רבי יוסי בן טרטס, המזוהה כרבי יוסי בן פטרוס:
במדרש המובא גם בתלמוד הירושלמי ובמקומות נוספים, מסופר על מה שאמרו זבדי בן לוי, רבי יהושע בן לוי, ורבי יוסי בן פטרוס, בשעת מיתתם:
בתלמוד הירושלמי מובא מדרש זה בנוסח אחר, המחליף את הפסוק "כי בו ישמח ליבנו" בפסוק "וישמחו כל חוסי בך לעולם ירננו" (), ומונה אותו לפני הפסוק "מה רב טובך".
במדרשים אחרים מוזכרים גם הפסוקים "תערוך לפני שלחן" (), ו"כי טוב יום בחצריך מאלף בחרתי" ().
הרב יהודה אדרי כתב (ע"פ הירושלמי), שהפסוק שאותו אמר רבי יוסי לפני מיתתו הוא הפסוק "ישמחו כל חוסי בך לעולם ירננו".
רבי יוסי בן כיפר (לעיתים מוזכר בשם רבי יוסי בן קיפר) היה תנא בן הדור החמישי שחי בסוף המאה ה-2 לספירה בארץ ישראל ולפרקים שהה גם בבבל.
מוזכר בשני התלמודים, בתוספתא במסכתות קטנות ובמדרשי ההלכה.
רבי יוסי בן כיפר נולד בארץ ישראל למשפחת כהנים.
היה תלמידם של רבי אלעזר בן שמוע ורבי שמעון שזורי.
היה חבירם של התנאים רבי דוסתאי ברבי ינאי ורבי דוסתאי ברבי יהודה.
כבר בדור הרביעי לתנאים, בחייהם של רבותיו היה מתלמידי החכמים ואף כונה "גדול דור".
שליחותו לבבל בעניין קידוש החודש
לאחר שפסקו גזירות אדריאנוס התכנסו רבי מאיר, רבי יהודה, רבי יוסי, רבי שמעון, רבי נחמיה ורבי יוחנן הסנדלר בבקעת בית רימון ועיברו את השנה.
מכיוון שבזמן הגזירות נהג חנניה בן אחי רבי יהושע לעבר שנים ולקדש חודשים שלחו החכמים את רבי יוסי בן כיפר יחד עם תנא נוסף שלא נמסר שמו אבל צוין שהיה נכדו של רבי זכריה בן קבוטל לדרוש מחנניה להפסיק לעבר שנים.
מכיוון שרבי יוסי ונכדו של זכריה בן קבוטל לא היו מוכרים בבבל הם החליטו לפעול בעורמה כדי שיהודי בבל יכירו בסמכותם ויקבלו את טענותיהם נגד חנניה.
כשחנניה ראה את רבי יוסי וחבירו שאל אותם מה מטרת בואם לבבל הם ענו שבאו ללמוד תורה.
הוא הכריז עליהם, "אנשים הללו גדולי הדור הם ואבותיהם שמשו בבית המקדש".
לאחר הכרזתו החלו לפסוק ההפך ממנו עד שהוא הכריז עליהם "אנשים הללו של שווא הם של תוהו הם" (כלומר אנשים שאין להם שום מעלה), והם אמרו לו שאחרי שהכריז שהם גדולי דור הוא לא יכול לטעון שהם אנשים בלי שום מעלה.
כך הצליחו רבי יוסי ונכדו של זכריה בן קבוטל להיות מוכרים גם בקרב יהודי בבל כגדולי דור ואז נגשו למשימתם לטפל בנושא עבור השנים בבבל.
בנוסף השליחים אמרו לאנשי בבל בשם חכמי ארץ ישראל שאם אינם שומעים, שיעלו להר ויבנו מזבח ויאמרו שאין להם חלק באלוקי ישראל (כלומר שעיבור השנה בנפרד מארץ ישראל נחשב כעבודת עבודה זרה) ובתגובה כל העם בכו ואמרו "חס ושלום!
ואכן בסופו של דבר חנניה הפסיק לעבר שנים והורה ליהודי ארץ ישראל לקבל את עיבורם של חכמי ארץ ישראל.
בשליחותו של רבי אחי ברבי יאשיה
מסופר בגמרא שהתנא רבי אחי ברבי יאשיה מהעיר הוצל הפקיד כלי כסף אצל סוחרים מנהרדעא, ושלח את רבי יוסי בן כיפר יחד עם חבירו רבי דוסתאי ברבי ינאי להביא בשבילו את הפיקדון.
כשהגיעו רבי יוסי ורבי דוסתאי לנהרדעא הסוחרים הביאו להם את הפיקדון ודרשו מהם לעשות 'קניין' על החפץ כדי שאם בדרך הפיקדון יפגע הסוחרים לא יהיו חייבים לשלם משום שכבר הקנו את החפץ לשליחיו של רבי אחי וזה נחשב שהחזירו את הפיקדון.
כשחזרו רבי יוסי ורבי דוסתאי להוצל, התלונן רבי יוסי לרבי יאשיה שלא רק שרבי דוסתאי לא עזר לו אלא שהוא גם הציע לסוחרים להכותו יותר.
רבי אחי שאל את רבי דוסתאי למה הוא עשה מה שעשה, ורבי דוסתאי ענה שהסוחרים הם גברתנים שאם הם אומרים לשלוחיהם לכפות מישהו השלוחים כופתים אותו ואם אומרים לשלוחיהם להרוג מישהו השלוחים הורגים אותו והוא חשש שיהרג ומי יתן לאביו ינאי בן כמותו.
מסיפור זה ניתן לראות את מסירותו של רבי יוסי שאף על פי שהיה בסכנת נפשות התמיד בשליחותו וסירב למסור את החפץ לסוחרים.
טענת רבי אהרון היימן שהיו שני תנאים בשם זה
בנוסף לקביעתו זו טען רבי אהרון היימן שהתנא הראשון נקרא רבי יוסי בן קיפר (באות ק) וכל המקומות שהוא מוזכר באות כ זה שגרסה משובשת וצריך לשנות לק.
אומנם אחרים (למשל הסדר הדורות) לא הבדילו בין שני התנאים וסברו ששניהם תנא אחד, ואת הסתירות ניתן ליישב שמצוי פעמים שחכם מדור אחד דן עם חכמים מהדור שלפניו ושאחריו, וזהו מפני שבגיל יחסית מבוגר היה חברו של חכם צעיר ממנו.
רְבִּי יוֹסֵה (או יוֹסֵי) הַגְּלִילִי היה מגדולי וחשובי התנאים שבדור השלישי ביבנה.
לאחר פטירתו של רבי אליעזר בן הורקנוס נותרו ביבנה ארבעה תלמידי חכמים חשובים, רבי יוסי הגלילי ושלושה מחבריו: רבי עקיבא, רבי אלעזר בן עזריה ורבי טרפון.
ידוע כי רבי יוסי הגלילי עבר מהגליל להתגורר ביבנה.
לדעת חוקרי המאה ה-19, תושבי הגליל סבלו מדימוי שלילי אך חוקרי ימינו שוללים דעה זו.
מכל מקום, הוא השתלב מהר בחברת החכמים שם, והפך לאחד החכמים החשובים ביותר.
בניו היו תלמידי חכמים אף הם: רבי אליעזר, רבי שמואל ורבי חנינא.
לפי התלמוד הירושלמי, היה ממשפחת בני סנאה משבט בנימין שיום קורבן העצים שלהם חל בי' באב, אולם בכלל המקורות המקבילים מדובר ברבי אלעזר בן רבי צדוק, ולכן כנראה שהגרסה בירושלמי תענית משובשת.
רבי יוסי הגלילי נחשב לחכם חריף.
מסופר כי ביום הראשון שהגיע ליבנה, מקום מושבם של גדולי התנאים, החל לדון עם גדולי חכמיה – רבי טרפון ורבי עקיבא ואף העלה סברה שרבי טרפון התקשה להפריך.
במספר מקומות מוצאים מחלוקות בינו לרבי עקיבא, וניכר שהם התווכחו רבות בהלכה.
בהזדמנות אחת אמר רבי יוסי הגלילי לרבי עקיבא, בתגובה לשיטתו של רבי עקיבא שלמד את התורה לפי העיקרון של ריבוי ומיעוט: למרות המחלוקות ביניהם כיבדו רבי עקיבא, ובהזדמנות אחת אנו מוצאים כי אמר על רבי יוסי: תוספות מבאר כי רבי יוסי היה צעיר בשנים מרבי עקיבא, אך נחשב כתלמיד חבר.
רבי יוסי הגלילי נודע גם כצדיק וחסיד.
כך מסופר כי היה נשוי לאישה רעת מזג (בחלק מהמקורות נאמר שהייתה בת אחותו), ולא יכול היה לגרשה כי לא היה לו די כסף כדי לשלם את כתובתה.
לבסוף רבי אלעזר בן עזריה שילם במקומו את הכתובה, ורבי יוסי גירש אותה.
אישה זו נישאה לאחר מכן ל"שומר העיר" שהתעוור והפך עני.
הוא הכריח את אשתו לעבור בשכונות העיר ולקבץ נדבות, אך היא לא הצליחה לאסוף כלום.
לשכונתו של רבי יוסי היא לא נכנסה כי התביישה מגרושה – רבי יוסי, ובעלה הכה אותה בשל כך.
כאשר שמע רבי יוסי על כך הוא שיכן את שניהם בבית שהיה שייך לו, ופירנס את שניהם לאורך כל שארית ימיהם, בהתבסס על הפסוק: .
בחלק מהמקורות מובא רבי יוסי הגלילי כדוגמה לאדם שלא זכה לאשה שתהיה לו "עזר", אלא באישה שהיא "כנגדו".
עוד נאמר על רבי יוסי כי בכוחו להביא להורדת גשמים על ידי תפילה:
פסקת הפרשנות הידועה ביותר בפרשת בן סורר ומורה היא מדברי רבי יוסי הגלילי:
לפי עיקרון זה, בן סורר ומורה "נידון על שם סופו"; כלומר, התורה מחדשת כי דינו נגזר עכשיו, על סמך פשעים שיבצע בוודאות בעתיד.
כמה פסיקות הלכה נודעות נאמרו בשמו, כך לדוגמה: "העוסק במצווה פטור מן המצווה", או היתר אכילת בשר עוף בחלב.
כך גם נודע בשמו עקרון "אפשר לצמצם", לפיו בתפיסת ההלכה ניתן לסמוך על החושים האנושיים למרות מוגבלותם.
פרשנות נוספת שלו עוסקת בפסוק: , אודות פסוק זה אמר רבי יוסי: כלומר יש לעמוד בפני תלמיד חכם צעיר, ואין צורך לעמוד מפני זקן עם הארץ.
כן הוא נודע בפסיקה שאין מביאים ביכורים מעבר הירדן, שכן אין היא "ארץ זבת חלב ודבש", ושצער בעלי חיים הוא איסור מדרבנן לא מהתורה.
מקום קבורתו אינו מתואר בספרות חז"ל, אך המסורת המקובלת היא שקברו נמצא בדלתון.
מסורת זו קדומה באופן יחסי משאר המסורות על קברי הצדיקים.
בשנת 1083 (כ-900 שנה לערך לאחר תקופת רבי יוסי), רב אביתר גאון מתאר את מסע הלווייתו של אביו רב אליהו הכהן גאון שבסופו נקבר סמוך לקברו של רבי יוסי הגלילי, בראש ההר ביישוב דלתון.
מתחת למבנה בראש ההר המציין את קברם כיום, נמצאת מערת כוכין עתיקה.
לפי מסורת אחרת של יהדות בבל, קברו של רבי יוסי הגלילי נמצא בבגדד במקום שבו קבור עבד אל-קאדר אל-ג'ילאני.
ככל הנראה קברו היווה מוקד עלייה לרגל עוד קודם המאה ה-10. הקראי סהל בן מצליח הכהן (בן המאה ה-10), כחלק מוויכוח בין הקראים והרבניים בירושלים, מציין לגנאי את קברו כמקום עלייה לרגל ידוע, שנעשה בו שימוש לעבודה זרה:
רבי ינאי הכהן היה אמורא שחי במחצית הראשונה של המאה השלישית לספירה, והשתייך לדור הראשון של אמוראי ארץ ישראל.
הוא היה תלמידו של רבי יהודה הנשיא - חותם המשנה.
רבי ינאי ייסד בית מדרש בעכברה ששכנה ליד צפת בגליל העליון ובו לימד תורה, וכן שימש כדיין בבית הדין בציפורי.
בין תלמידיו נמנו רב - מחבר ספרא וספרי; רבי יוחנן - ממחברי התלמוד הירושלמי, ריש לקיש ועוד.
שמו של רבי ינאי מוזכר בתלמוד הבבלי 176 פעמים ובתלמוד הירושלמי 254 פעמים.
על שמו קרוי נחל רבי ינאי המתחבר לנחל עכברה.
עכברא הייתה עיר בגליל העליון, ובה הקים רבי ינאי את ישיבתו.
בתלמוד הבבלי מכונה הישיבה "בֵּי רבי ינאי", ובתלמוד הירושלמי מופיע, לרוב, "בית רבי ינאי".
בית מדרשו של רבי ינאי המשיך להתקיים גם לאחר מותו.
הרב יצחק אייזיק הלוי מסיק ממקורות שונים בירושלמי, שתלמידי ישיבתו של רבי ינאי לא רק למדו עמו תורה, אלא גם עבדו עם רבם בקרקעות שהיו בבעלותו.
הם חיו יחדיו והתפרנסו מעבודתם אצל רבם, ובכך קיימו את העיקרון של שילוב מלאכה עם לימוד, כמאמרו של רבן גמליאל בנו של רבי יהודה הנשיא: "יָפֶה תַלְמוּד תּוֹרָה עִם דֶּרֶךְ אֶרֶץ, שֶׁיְּגִיעַת שְׁנֵיהֶם מְשַׁכַּחַת עָוֹן.
במסכת תענית נכתב בשם רבי ינאי: "לעולם אל יעמוד אדם במקום סכנה ויאמר עושין לי נס, שמא אין עושין לו נס".
בדומה לכך, בכל פעם שעמד רבי ינאי לצאת לדרך הוא נהג להתפלל ולכתוב צוואה לבני ביתו מחשש שימות.
ובמסכת שבת מסופר שכל פעם שעבר גשר, בדק הגשר לראות אם הוא ראוי לעבור עליה.
אחד הסיפורים הידועים על רבי ינאי מופיע במדרש ויקרא רבה פרשה ט': באחד הימים פגש רבי ינאי אדם הדור והזמינו להתארח בביתו.
כשסעדו לבם שאל רבי ינאי שאלות את האורח שהתברר כי אינו יודע מקרא או משנה והוא בעצם בור ועם-הארץ.
בכעסו אמר רבי ינאי: "אכל הכלב פתו של ינאי", והאורח הנעלב השיב לו: "ירושתי אצלך ואתה מונעה ממני", כלומר התורה שבה אתה בקיא היא תורת ישראל שניתנה מורשה לקהילת יעקב, ואינה פרטית שלך.
רבי ינאי שנבוך מן המילים שהוטחו בו והכיר בטעותו, שאל את האורח על סגולותיו.
הלה סיפר על הקפדתו על מחילת עלבונות ועל השכנת שלום בין נצים.
המדרש מסתיים בהתפייסותו של רבי ינאי עם האיש ובאמירה שדרך ארץ קדמה לתורה.
במסכת סנהדרין מסופר כי המיסים שהוטלו על בני העם היהודי מידיו של השלטון הרומאי היו כבדים, וכאשר הגיעה שנת השמיטה, הוחרף עוד יותר מצבם של החקלאים עקב אי-יכולת לעמוד בגובה המיסים.
רבי-ינאי התיר לעבד את השדות בשמיטה באומרו "צאו וזרעו בשביעית, משום ארנונא".
בכך הוקל לעובדי האדמה פשוטי העם.
במסכת בבא בתרא מובא שרבי ינאי היה לו עץ הנוטה לרשות הרבים, והיה אדם נוסף שהיה לו עץ הנוטה לרשות הרבים.
בני רשות הרבים רצו למנוע מהאדם השני להשאיר את העץ במצב זה, ובא אותו אדם לפני רבי ינאי.
אמר לו רבי ינאי לך היום, ותחזור לפני מחר.
בלילה שלח רבי ינאי שיקצצו את העץ שלו, ולמחרת אמר לאותו אדם שיקצץ את העץ שעליו התלוננו בני רשות הרבים.
אמר אותו אדם לרבי ינאי: והרי לאדוני יש גם כן עץ שכזה.
אמר לו רבי ינאי: לך וראה, אם העץ שלי קוצץ, קצץ אתה את שלך.
שואלת הגמרא: ויאמר לו רבי ינאי לקצץ, ולאחר מכן יקצץ רבי ינאי את העץ שלו.
מיישבת הגמרא שעשה זאת משום דברי ריש לקיש קשוט עצמך ואחר כך קשוט אחרים.
בתלמוד הירושלמי מובא שמצאו במגילת יוחסין בירושלים שרבי ינאי היה מצאצאי עלי הכהן.
אבל רבי אהרון היימן טוען שמגילת יוחסין זו מדברת על רבי ינאי התנא מכיוון שמצאנו שרבי ינאי האריך ימים ובני עלי נפטרים בגיל צעיר, וכן מכיוון שכל שאר החכמים המוזכרים באותה מגילת יוחסין הם תנאים ולא אמוראים.
בכמה מקורות הוזכר שם אביו, ושם נאמר ששמו היה "רבי ינאי בן רבי ישמעאל"; אולם בכתב-יד פירנצה כתוב "בן רבי שמעון" (וכך מסתבר, כיוון שאף לבנו של רבי ינאי קראו בשם זה).
בירושלמי מוזכר בנו, "רבי שמעון בן רבי ינאי".
וכן מופיע "רבי ינאי ברשב"י".
חתנו היה יהודה בן רבי חייא.
לאחר נישואיו היה הולך רבי יהודה ללמוד בבית המדרש כל השבוע, ובשבת היה מגיע הביתה כשלפניו הולך עמוד של אש.
לפי הסבר חכמי התלמוד, דבריו של רבי ינאי היו (כלומר: דבריו של צדיק עלולים להתקיים גם אם אמרם רק בתור ביקורת, ולא התכוון לקיומם), ויהודה חתנו נפטר.
גרסה שונה למסופר בבבלי באה בירושלמי, ולפיה רבי יהודה היה רגיל לחלוק כבוד לרבי ינאי חותנו ולקום לקראתו כל ערב שבת, ובפעם האחת שחרג ממנהגו סבר רבי ינאי שהוא נפטר, וכך היה.
רבי יצחק הוא אמורא ארצישראלי מן הדור השלישי לאמוראים, שירד מספר פעמים לבבל ומוזכר פעמים רבות בתלמוד בבלי.
במסכת פסחים (כך מוסבר על ידי רש"י ורשב"ם) קיים חילוק לגבי שם אביו של רבי יצחק, בין דברי אגדה ודברי הלכה.
ר' יצחק המוזכר באגדתא, שמו האמיתי הוא "יצחק בן פנחס", ואילו "רבי יצחק" המוזכר בהלכה בשמו האמיתי הוא "יצחק בן אחא".
רבי יצחק זה היה חבירו של רב נחמן, ולפי השערת רבנו יהודה בן קלונימוס משפיירא היה תלמידו של רבי יוחנן.
רבי יצחק אחר המוזכר בתלמוד היה תלמידו של רבי חייא.
רבי יצחק מוסר הלכות בשם רבי יוחנן, ריש לקיש ואמוראים נוספים; הלכות משמו מוסרים אמוראים רבים, ביניהם רב נחמן, רב חסדא, רב יוסף, רבא, אביי השואל אותו שאלה, ועוד.
רבי יצחק מוסר אגדות בשם כמה אמוראים, ביניהם רבי יוחנן.
על המימרות הידועות שלו באגדה נמנית ברכתו לרב נחמן כאשר נפרדו בתום מפגש ארוך בו אמר לו רב נחמן דברי תורה רבים, וכשנפרדו ביקש רב נחמן מרב יצחק שיברכהו.
אחד מפסקיו הידועים הוא , על פיו נפסק בהלכה, כי כסף שנפל מכיסו של בן אדם ברשות הרבים, ברור שידע מכך שהכסף נפל והתייאש, ואין לחשוש שמדובר בייאוש שלא מדעת.
רבי יוסי דמן יוקרת (או רבי יוסי דמן יוד קרת) היה אמורא מהדור השלישי, ורבו של רבי יוסי בר אבין.
שֵם מקומו, "יוקרת", כנראה השתבש ואינו ידוע כיום, אולם יש מייחסים זאת למקום היישוב איקרית של היום, הידועה בעברית בשם יוקרת.
בתלמוד מסופרים שלושה סיפורים אודותיו.
שני סיפורים מתוכם עוסקים באדיקותו, שהגיעה עד כדי אכזריות כלפי ילדיו.
האחד נוגע לבנו, שלפי האגדה התפלל והוציא בן-רגע לפועליו תאנים מעץ סמוך (גרם לתאנה להבשיל פירות שלא בזמנם).
כששמע אביו את הנעשה, כעס עליו, ואמר: "בני, אתה הטרחת את קונך להוציא תאנה פרותיה שלא בזמנה, יאסף (יהרג) שלא בזמנו".
הרמ"ע מפאנו מבאר על דרך הקבלה כי נשמתו של אלישע התגלגלה ברבי יוסי דמן יוקרת, שהמית את בנו ובתו והוא אלישע הנביא ש"גירה דובים בתינוקות ועתה גירה המות בבנו".
השל"ה הקדוש מעיד במכתב, שראה ליד קברו של רבי יוסי דמן יוקרת תאנה הנותנת פירות שלא בזמנם.
סיפור נוסף הוא אודות בתו היפה של רבי יוסי, שבהזדמנות אחת ראה אדם שמנסה להביט בה בהיחבא.
לשאלת רבי יוסי ענה אותו אדם: "רבי, אם ללוקחה לא זכיתי, לראותה לא אזכה?!" הגיב רבי יוסי, ואמר לבתו: "בתי, מצערת אַת אֶת הבריות, שובי לעפרך ולא יכשלו בך בני אדם".
זה הביא, לפי המסופר, את תלמידו, רבי יוסי בר אבין, לזנוח את רבו, וללכת ללמוד אצל רב אשי (או רב אסי).
כששאל רב אשי את רבי יוסי בר אבין על הסיבה לעזיבתו את רבו, אמר: "אדם שאינו חס על בנו ועל בתו, היאך יחוס עלי?!"
סיפור פלאי נוסף נכתב בתלמוד אודותיו; שהיה משכיר חמור לאנשים, ובסוף כל יום היה חוזר אליו בעצמו עם שכרו מונח על גבו.
יום אחד שכחו עליו זוג סנדלים שלא היו שייכים לרבי יוסי, והחמור לא זז ממקומו, משום שלא היה יכול לגנוב את הסנדלים.
על פי סתמיות בתוצאות ארץ ישראל, באיגרת יחוס האבות מאלמוני (יחוס הצדיקים).
לדעתם, מטרת הבאת הסיפורים על אודותיו בתלמוד הבבלי להסביר את ירידת המרכז הארץ-ישראלי ועליית בבל כמרכז יהודי.
תלמידי החכמים שבארץ-ישראל, שמוצגים כנעימים ביחס לתלמידי החכמים הבבליים, לא חסו על בניהם דווקא מתוך צדיקותם וחסידותם.
רבי יוסֵי הכהן (על פי כתבי היד: יוסף הכהן) היה תנא שחי בשלהי המאה הראשונה לספירה, בן הדור השני של התנאים ותלמידו של רבן יוחנן בן זכאי.
בענייני הלכה נמסרו דבריו במשנה רק פעם אחת (אולי משום חסידותו, ראו להלן), בתלמוד הבבלי נאמר עליו כי עסק במעשה מרכבה יחד עם רבי יהושע, וכי רבו, רבן יוחנן בן זכאי, שיבחו על כוחו בחכמת הנסתר
במשנה נאמר על אודותיו כי רבו ובני דורו כינוהו "חסיד".
(בהתאם לכך יש שזיהו אותו עם רבי יוסי "קטנותא" שעליו נאמר במשנה שמשעה שמת פסקו חסידים).
יש התולים בחסידותו את היעדרם של דברי הלכה משמו, שכן דרכם של חסידים הייתה לא להתבלט בתורתם.
בתלמוד הבבלי נאמר על אודותיו כי "לא נמצא כתב ידו בידי גוי מעולם" משום הזהירות בהלכות שבת.
וכן בניחום אבלים, כשמת בנו של רבן יוחנן בן זכאי.
החיד"א טוען כי יוסף הכהן הוא יוסף בן מתתיהו זה שכתב את יוסיפון.
רבי יצחק אברבנאל גם טוען שיוסף הכהן שהמשנה אומרת עליו שהוא חסיד, הוא יוסף בן גוריון שהוא מתלמידי רבן יוחנן בן זכאי.
רבי יעקב בר אידי היה אמורא מהדור השני לחכמי ארץ ישראל, מגדולי דורו, תלמידו של רבי יהושע בן לוי, התגורר בסביבת העיר צור.
גדולי האמוראים, רב נחמן ורבי זירא החשיבוהו בצורה מיוחדת, וכאשר עלו להם ספקות קשים בלימודו, שלחו שליח מיוחד לשאלו, רבי זירא היה מכנהו בתואר "רבי".
מוזכר רבות יחד עם רבי שמואל בר נחמני.
הוא היה תלמידו המובהק של רבי יהושע בן לוי ומסר אמרות רבות משמו, אך לעיתים גם מזכיר מפסיקותיו של רבי יוחנן הוא גם זכה להערכה מיוחדת מרבי יוחנן.
גם אביו היה אמורא, אך מכיוון שבנו היה ידוע יותר, הוא נקרא על שמו "רב אידי אבוה דרבי יעקב בר אידי".
אודותיו מסופר, כי היה רגיל ללכת בדרכים שלושה חודשים, למד אצל רבו יום אחד וחזר לביתו שלושה חודשים.
אודות כך מסופר במסכת חגיגה:
ממעשה זה נראה, כי היה חשוב בעיני רבי יוחנן, שחשש שמכך שיקפיד, ייענשו תלמידי החכמים שלגלגו עליו.
אף על פי שניתן להשלים את ברכת ההבדלה עד יום רביעי, אין להשלים את ברכת מאורי האש רק במוצאי שבת עצמה, שכן האור נברא בתחילת השבוע.
רבי יצחק בר אבא היה אמורא בדור השלישי לאמוראי בבל, חבירו של רבי זירא ואביי.
ככל הנראה היה בן ארץ ישראל, ולכן נקרא בשם "רבי", ובא לבבל בתקופה שבה באו שאר אמוראי א"י לבבל.
זאת לפי הגרסה שלפנינו - "רבי יצחק בר אבא".
לעומת זאת, בספרי ראשונים אחרים הוא מוזכר כ"רב יצחק בר אבא", ולפי זה כנראה שהיה אמורא בבלי.
רבי יצחק היה תנא בבלי בן הדור הרביעי.
מגדולי העיר "נהר פקוד", יחד עם רבי נתן.
הוא מוזכר בברייתות בלבד ובתלמוד, חלוק עם רבי יאשיה רבי יונתן, ורבי אלעזר בן שמוע, חנניה בן אחי רבי יהושע ורבי יהודה הנשיא.
לפי גרסת ש"ס וילנא לתלמוד הבבלי, רבי יצחק דמן קרטיגנין היה אמורא תושב קרטיגנין המוזכר בתלמוד פעם אחת בלבד.
רבי יצחק דמן קרטיגנין הסביר מדוע תיקנו בתפילת מוסף של ראש השנה תשע ברכות:
לפי כתבי היד בעל המאמר הוא רבי אבא קרתיגנייא, שבתלמוד הירושלמי מובא בשמו מאמר דומה, וכלל לא היה אמורא בשם רבי יצחק דמן קרטיגנין.
בפסיקתא דרב כהנא (פרשת פרה אדומה, פיסקה ד) מופיעה דרשה בשם "לולינס בר טיבריס בשם ר' יצחק קאטריקו, לפיה .
שלמה בובר בהערותיו לפסיקתא מציע להחליף קאטריקי או קאטריגי, לקארטיגני ולזהותו עם רבי יצחק מקרטיגנין.
לגבי זיהויה של קרטיגנין קיימת מחלוקת בין החוקרים: יש המזהים אותה עם קרתגו.
הייתה בקרתגו קהילה יהודית בתקופה שבה הייתה קרתגו מושבה רומאית.
יש המזהים את קרטיגנין, על כל אזכוריה בספרות חז"ל, עם קרטחנה שבספרד.
ישנה גישה המזהה את קרטיגני באזור כורדיסטן.
רבי יצחק מגדלאה (ידוע גם בכינוי מגדליה או מגדלים) היה אמורא ארצישראלי מהדור הראשון.
הוא פרש את דברי ה "שלושה מטבעות זה על גב זה": "והוא שעשויין כמגדלין".
לדעת מהר"ץ חיות, מימרא זו היא מקור כינויו "מגדלאה".
עם זאת, לדעת אהרן היימאן פירוש זה אינו ודאי.
במסכת נידה מובאת גרסה על פיה הוא היה רבו של רבי שבתאי, וגרסה נגדית על פיה הוא היה דווקא תלמידו.
במקום אחר באותה מסכת מובאת מימרא נוספת בשמו.
רבי שמלאי גם הוא מוסר דברים בשמו.
במסכת יומא פירש את המושג "לולבי גפנים": "כל שלבלבו מראש השנה ועד יום הכיפורים".
בבראשית רבה מובא שאמר שיש הנאה גם בזבובים יתושים ופרעושים.
כן מובא שם פירוש שלו על הפסוק: "ולקדקד נזיר אחיו": "אתה הוא בחיר אחיך".
דרשות בשמו מובאות גם בבמדבר רבה, במדרש משלי, בשיר השירים רבה ובפסיקתא רבתי.
רבי יוסנא היה מאמוראי ארץ ישראל בדור הרביעי.
מסר בשם רבי אמי ורבי אחא.
רבי יוסי ברבי בון דן בדבריו.
נזכר פעמים בודדות בתלמוד, שניים מהם בתלמוד הירושלמי, ואחד בבבלי.
רבי יוסי צידוניא היה מאמוראי ארץ ישראל בדור הרביעי.
נקרא צידוניא משום שהתגורר בצידון או בתל בית צידה.
היה תלמידו של רבי ירמיה ושנה לפניו ברייתות.
מסר דברי תורה שבעל פה בשם רבי יוחנן.
רבי יעקב בן קרשי היה תנא בדור הרביעי.
נזכר בכל מקום בשם רבי יעקב, ופעמים בודדות בשם רבי יעקב בן קרשי (או בן קדושאי/קודשי, בגרסה אחרת).
היה אחד מרבותיו של רבי יהודה הנשיא, מחבר המשנה.
בשני מקומות שונים בתלמוד הבבלי מובא בשם רב יוסף: .
לפי זה, רבי יעקב היה בן בתו של אלישע בן אבויה - החכם שיצא לתרבות רעה, המכונה "אחר".
אולם מן הירושלמי עולה שרבי יעקב לא היה בן בתו:
בסיפור המקביל בתלמוד הירושלמי כתוב: "ולא היה יודע שדרשה רבי יעקב לפנים ממנו" – רבי יעקב דרש זאת לפני זמנו של "אחר" – משמע שקדם לו!
כאן גם לא מוזכר שהיה נכדו.
בתלמוד הירושלמי מסופר שבנותיו של אלישע בן אבויה ביקשו מרבי שיפרנסן.
רבי סירב בתחילה מכיוון שהם היו בנותיו של "אחר", ורק לאחר שביקשו ש"יביט לתורתו (של אלישע בן אבויה) ולא למעשיו" - הסכים.
לאחר קריאת מעשה זה, קשה להאמין שרבי יעקב רבו של רבי היה נכדו של אלישע בן אבויה, ואף על פי כן נתן רבי יחס כזה לדודותיו של רבו (ואולי אפילו לאמו).
בתלמוד הבבלי אף מובא ביטוי קשה יותר שאמר רבי לבנותיו של "אחר": "עדיין יש מזרעו בעולם?!".
לפי זה רבי בכלל לא ידע שהיו לאלישע בן אבויה צאצאים, וממילא ברור שרבו לא היה ביניהם.
יש מי שביקש לאחד את מה שעולה משני המקורות:
את הסתירה הראשונה היה מי שיישב, על ידי ההסבר שרבי יעקב נכדו של אלישע דרש את הפסוק קודם שיצא "אחר" לתרבות רעה.