tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
החיפוש אחר סדר - 1877-1920 (The Search For Order, 1877-1920) הוא ספר לימוד בהיסטוריה משנת 1967 מאת ההיסטוריון האמריקאי רוברט ה.
וויבה הספר הוא חלק מסדרת The Making of America של אוניברסיטת הרווארד, המתארת את ההיסטוריה של ארצות הברית בשישה כרכים.
וויבה היה פרופסור להיסטוריה באוניברסיטת נורת'ווסטרן ומחבר של מספר יצירות אחרות בהיסטוריה האמריקאית, כולל עסקים ורפורמה: מחקר על התנועה הפרוגסיבית.
הקדמה לספר נכתבה על ידי ההיסטוריון דייוויד הרברט דונלד.
הספר מכיל ניתוח סוציולוגי -כלכלי, פוליטי ותרבותי של ארצות הברית במהלך התקופה שבין סוף תקופת השיקום לבין העידן הפרוגרסיבי.
עבודתו של וויבה מתארת את החברה האמריקאית וכיצד כניסה של התקדמות מדעית וטכנולוגית חדשה שינו את הדרכים שבהן אזרחים התחברו למדינה הגדולה יותר, מחוץ לקהילות המקומיות שלהם.
הספר מתאר כמו גם איך תושבי ארצות הברית תפסו את עצמם במובן יותר ויותר לאומי.
העידן המוזהב של ארצות הברית במאה ה-19, הוביל לתעוש ועיור מהירים והוביל לבעיות חברתיות שונות.
בתקופה זו צמחו אידאולוגיות חדשות שאימצו אידיאלים אוטופיים והאמונה שבאמצעות סמכות פדרלית לא-אישית ניתן יהיה לאלף, לדכא או להשתמש בתוצרי העידן המוזהב כדי ליצור עתיד וחברה טובים יותר.
וויבה מנתח את הגישה ואת התפתחותה של המפלגה הפופוליסטית ואת הפופולריות שלה באזורים הכפריים של המדינה, כמו גם את התקוות למפלגה, שתשוחזר בתנועה הפרוגרסיבית שצמחה לאחר מכן.
התוצאה הייתה מעבר מ"חברה של קהילות-אי" המוחזקות יחדיו על ידי אוטונומיה מקומית לפיתוח "הניסוי הראשוני של אמריקה בסדר ביורוקרטי", המונע בעיקר על ידי מעמד הביניים החדש שנוצר באמצעות ההתקדמות.
החיים עם אליזבת היא קומדיית מצבים אמריקאית ששודרה בסינדיקציה בין השנים 1953 ל-1955. בסדרה כיכבה בטי וייט בתפקיד הראשי הראשון שלה בטלוויזיה והיא הייתה בולטת בהיותה אחת מסדרות הטלוויזיה הראשונות בהן הייתה דמות ראשית נשית.
עלילת הסדרה מתמקדת בחיי היומיום של אליזבת הצעירה והחביבה ובאינטראקציות שלה עם בעלה, אלווין, ושכניהם.
עלילת הסדרה מתרחשת בשכונה פרברית אמריקאית וסובבות לעיתים רבות בסיטואציות קומיות שונות ואי הבנות אליהן נקלעת אליזבת.
בטי וייט בתפקיד אליזבת, הגיבורה הראשית, הספונטנית והבלתי צפויה.
דל מור בתפקיד אלווין, בעלה המסור של אליזבת
ג'יי אדוארד מקינלי בתפקיד מר גרינוויי השכן האקסצנטרי
החיים שלי במשקל 300 קילו היא תוכנית מציאות אמריקאית המשודרת ברשת TLC משנת 2012 ואילך.
התוכנית מתעדת את תהליך הירידה במשקל של אנשים הסובלים מהשמנת יתר חולנית בעודם מנסים לחזור להיות בריאים ולשפר את איכות חייהם.
פרקי התוכנית מתעדים את ההתמודדויות וההתקדמות של אנשים שונים הסובלים מהשמנת יתר חולנית, אשר בתחילת הפרק הם במשקל של 270 ק"ג לכל הפחות (600 פאונד).
כל המשתתפים מנסים במשך שנה שלמה במסגרת התוכנית לרדת למשקל בריא באמצעות שילוב של שינוי הדיאטה, הקפדה על פעילות גופנית ובהמשך נלקחת גם החלטה אם הם יעברו ניתוח בריאטרי.
בשל הסיכונים הבריאותיים החמורים הקשורים להשמנה קיצונית - כולל סוכרת, מחלות לב, אתגרים מהותיים לנוע ממקום למקום, ובעיות נשימה חמורות - משתתפים רבים בתוכנית זקוקים באופן דחוף להתערבות רפואית.
המנתח ד"ר יונאן נוזאראדן, אשר מתמחה בביצוע ניתוח הרזיה לאנשים עם השמנת יתר חולנית בסיכון גבוה, ממלא תפקיד מרכזי בתוכנית.
הוא זה שנותן למטופלים תוכניות דיאטה והוא זה שקובע בסופו של דבר אם הם מתאימים לעבור ניתוח בריאטרי.
בעוד שחלק מהמשתתפים בתוכנית מצליחים במסגרת התוכנית לרדת במשקל באופן מהותי, משתתפים אחרים מתקשים במיוחד לעשות זאת מסיבות שונות, והתוכנית מתעמקת לעיתים רבות בהתמודדויות האישיות של המשתתפים השונים, כולל טראומות מהעבר, ומקרים של התמכרות לאוכל.
בעקבות הפופולריות של התוכנית בשנת 2015 עלתה לשידור סדרת הספין-אוף "החיים שלי במשקל 600 קילו: איפה הם עכשיו?" אשר עוקבת אחר ההתקדמות של אנשים שהשתתפו בעבר בתוכנית.
נכון לשנת 2024 הופקו בסך הכל 9 עונות לסדרת הספין-אוף.
החיים של אבי הזמר היא סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגת מוקומנטריה, המתעדת את חייו הפיקטיביים של אבי הזמר המגולם על ידי אבי דנגור.
הסדרה הופקה עבור חברת הכבלים HOT ושודרה בערוץ "הוט קומדי סנטרל".
הסדרה היא ספין אוף לסדרה "אבי הזמר מארח".
הסדרה עלתה לשידור ב-1 ביולי 2013, שודרה בימים ב'-ד' בשעה 22:20, ושידורה הסתיים כעבור שלושה שבועות, לאחר 12 פרקים.
הסדרה לא זכתה לביקורות חיוביות.
הסדרה מתעדת את חייו הפיקטיביים של אבי הזמר (אבי דנגור), ומעניקה לצופים הצצה ייחודית ונדירה לעולמו הסוער והמורכב של הזמר המזרחי בישראל.
במהלך החודשים שקדמו לשידור, ליוו המצלמות את אבי הזמר בכל שעות היממה ובמגוון אתרים ברחבי הארץ, כשהן מתעדות את מסעו האישי והמקצועי.
לראשונה בטלוויזיה נחשף הקהל למאבקים, ליצרים ולתחרות האינטנסיבית המאפיינים את עולם הזמר הים-תיכוני.
סביב אבי נעים בני משפחתו ואישים מוכרים מהתחום הציבורי והתרבותי, אשר מגלמים את עצמם.
הסדרה נפתחת בשיאו של משבר אישי הפוקד את אבי, הנחשף לעיני כל בראיון טלוויזיוני מביך בתוכנית "כל בוקר עם אורנה דץ".
בעקבות האירוע, נאלץ אבי לעזוב את מרכז הארץ ולשוב לבית אמו שבקריית אתא.
משם מתחיל מסעו המורכב לשיקום הקריירה והחיים האישיים.
במהלך הדרך הוא מבקר בהילולה של הבאבא סאלי בתקווה לקבל ברכה ממקובל, מנצל את חברו שוקו כחשפן לשם השגת כסף, מנסה לפרוץ אל המגזר הערבי דרך הופעות בקלנסוואה, ורוכש תנין כחלק ממסע הפרסום הבלתי שגרתי שלו.
בהמשך הוא אף מתמודד עם שאלות קיומיות סביב המוות, כותב שיר חדש שמזכה אותו בהצלחה, ואף מתאהב בדמות טרנסג'נדרית, אהבה שמעמידה אותו בפני דילמה מהותית אם להמשיך בקריירה כזמר מזרחי מצליח, או להסתכן ולאבד הכול בשם האהבה.
לצד הדמויות הבדיוניות מתארחים בסדרה גם דמויות מוכרות מהתרבות הישראלית, בהן נטלי דדון, דניאלה פיק, אביהו מדינה, הראל סלוצקי ועופר דומינגז, יזהר כהן, אורנה דץ, ירון ברלד, משה קפטן, להקת הדג נחש ואחרים.
אבי דנגור – אבי הזמר
עליזה בן דור – עליזה, אמא של אבי.
שוקו – שוקו, חבר של אבי, לא מדבר.
אלון צדוק – צדוק, הסוכן של אבי.
עדן יוחנן – עדן, בחורה טרנסג'נדרית שאבי מתאהב בה, אהבה שמעמידה אותו בפני דילמה מהותית אם להמשיך בקריירה כזמר מזרחי מצליח, או להסתכן ולאבד הכול בשם האהבה.
"החלונות הגבוהים" הייתה להקת פופ רוק ישראלית, שחבריה היו אריק איינשטיין (שירה), שמוליק קראוס (גיטרה, שירה, לחנים ועיבוד קולי) וג'וזי כץ (שירה).
הלהקה פעלה בשנים 1966–1968 והוציאה תקליט אחד ("החלונות הגבוהים").
היא חידשה את פעילותה בשנים 1973–1974, עם אלי מגן במקום איינשטיין.
ב-1966 נהגו שמוליק קראוס וג'וזי כץ – אז זוג נשוי – להופיע כצמד.
יום אחד הזמין קראוס לביתם את אריק איינשטיין כדי להשמיע לו שירים שהם עבדו עליהם באותו הזמן ומנגינות שהוא כתב.
איינשטיין שמע והצטרף אליהם ספונטנית בשירה, שלושת הקולות התאימו, וכעבור כשבוע אלונה איינשטיין, אשתו של אריק, ששמעה אותם גם היא, הציעה שהם יהפכו ללהקה.
את השם הציע ללהקה אורי זוהר, לאחר שהביט ממרפסת ביתו של שמוליק קראוס ברחוב טרומפלדור בתל אביב אל בית אל על, וזיהה שלושה אורות בקומה העליונה.
השלישייה התלהבה מייד מהשם (שהייתה בו מעין הקבלה של החלונות ל"דלתות", כמחווה לאותה להקה).
בריאיון רדיו שהתקיים ב-2008 עם ג'וזי כץ, היא סיפרה כי כאשר התאספו כמה חברים בדירתו הקטנה של שמוליק קראוס בתל אביב, וניסו למצוא שם לשלישייה, לאחר שחזר אורי זוהר מהמרפסת עם ההצעה לשם הלהקה, אימצו אותו מייד.
אמרגנה של הלהקה היה דני דגן.
באפריל 1967 הופיע תקליטה היחיד של הלהקה, הנושא את שמה.
משיריו הבולטים: "אינך יכולה" (מילים: יורם טהרלב), "זמר נוגה" (רחל), "בובה זהבה" (מרים ילן-שטקליס), "יחזקאל" (חיים חפר), "כל השבוע לך" (אריק איינשטיין) ו"אז מה" (איינשטיין).
רבים משירי התקליט הפכו ללהיטים.
זיגי סקרבניק אחראי לעיבודים המוזיקליים באלבום וגם ניגן בפסנתר ועוגב בו.
שיתוף הפעולה בא בעקבות התלהבותם של קראוס ואיינשטיין מנגינתו באחד ממועדוני הלילה בתל אביב.
סגנונה של הלהקה התאפיין בניסויי הפקה ועיבוד ייחודיים, חדשניים והרמוניים, חריגים בנוף המוזיקלי באותה תקופה, עם אווירה שנעה בין שירי אהבה פשוטים ונאיביים ("אינך יכולה", "כל השבוע לך", "אהבה ראשונה"), לפסיכדליה ("איפה הם כל אבותינו", "בובה זהבה") מעט מתונה יחסית לזו שאפיינה את איינשטיין בתקליטון "אריק והאיינשטיינים" קודם לכן.
לאחר יציאת האלבום, ובסמוך לסיום מלחמת ששת הימים, זכתה הלהקה להצלחה רבה והיא הוזמנה להופעות בישראל ובעולם.
השלושה הקליטו עוד שירים אחדים, בהם "פגישה במילואים", "כמה נעים" ו"בואו ונרים כוסית" (השניים האחרונים הוקלטו עוד קודם, כניסיון לקידום הקריירה הבינלאומית שלהם, לתקליטון שיצא באנגלית וכלל את השירים: "Maybe someday" ו-"Your eyes").
שניים משירי הלהקה, "אל אל ישראל" ו"חייל של שוקולד", יצאו בתקליטון בגרסאות בצרפתית, ובהופעה באולימפיה שבפריז בסוף 1967, ביצעה הלהקה ארבעה שירים, שהופיעו מאוחר יותר בתקליט "The Grand Music Hall Of Israel".
חילוקי הדעות המקצועיים, בעיקר בין איינשטיין לקראוס, על המשך הפעילות וקידום הלהקה בעולם החזירו את איינשטיין לישראל.
בשנת 1968, אחרי כשנתיים של פעילות, התפרקה הלהקה.
בשנים 1973–1974 חידשו כץ וקראוס את "החלונות הגבוהים" עם אלי מגן.
הם הופיעו בשירי השלישייה המקורית ואף הקליטו שירים חדשים: "אצלי הכול בסדר" ו"אלישבע מה נחמדת".
עם השיר "אלישבע מה נחמדת", הם הופיעו בפסטיבל שירי משוררים לילדים, בו שרה כץ שיר נוסף "אמנון ותמר", מאת א.
מילן ובלחנו של קובי אושרת.
בינואר 2012 התפרסמו לראשונה שני סרטונים מהופעת הלהקה מסוף שנת 1967 ב"אולימפיה" שבפריז, צרפת.
קטעי הווידאו, שעלו ביוטיוב, היו לתיעוד הווידאו היחיד שהתפרסם מהופעות הלהקה.
בפברואר 2018 העלו שלומי שבן, אסף אמדורסקי ויעל קראוס (אחייניתו של שמוליק קראוס) מופע מחווה לשיריה של הלהקה.
המופע היה מתוכנן לעלות באופן חד פעמי בחג הפורים במועדון "זאפה" הרצליה, אך בגלל הביקוש הם החליטו להמשיך להופיע איתו גם במקומות נוספים ברחבי ישראל.
החירות מובילה את העם הוא ציור מפורסם של אז'ן דלקרואה המתאר את מהפכת יולי 1830 בצרפת, שהדיחה את המלך שארל העשירי.
הציור משלב את החיים והמוות, המנצחים צועדים על גופותיהם של המתים.
נוכחים בורגנים ובני מעמד הפועלים, דבר שמחדד את העובדה שמעמד הפועלים השתתף במהפכה אך לא זכה בנתח מהרפובליקה החדשה.
מבחינה צורנית קיים ריבוי של תנועות והתרחשויות, ותמרות עשן אופפות את התמונה.
במרכז הציור מופיעה דמותה של מריאן, שהיא האלגוריה לחירות, האוחזת בטריקולור המהפכני ומשולבים בו דמויות ממשיות באותה סצנה - ילד עם אקדחים, פרחחי רחוב, פועל עם סינר, פועל פצוע עם חולצה כחולה, גבר בורגני עם רובה.
דמות האישה האלגורית משאירה את הצופה במציאות, אף על פי שאיננה מציאותית, בשל חושניותה והיותה מלאת חיים.
דלקרואה אינו מחבק את המהפכה באופן תמים, ובוחר להציג את הצד החיובי והשלילי שלה.
הוא מציג את התבנית ההרואית של המהפכה המתבטאת במנצחים, בד בבד עם הצגת הצד המפסיד, מעמד הפועלים, ותיאור של הכיעור שבמהפכה דרך המוות והאספסוף.
ביוני 2008 השתמשה להקת קולדפליי בציור זה כרקע לאלבומה "Viva la Vida or Death and All His Friends".
החלום והיום הוא ספרה של רחל הולנדר, המספר את סיפורם של יהודי הולנד בשואה דרך עיניה של ילדה בת 11, ששרדה מחנה ריכוז בגרמניה יחד עם אמה.
אביה, אחיה התאום ואחותה הקטנה נספו במחנה.
הספר יצא בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ב-1979. מהדורה שנייה יצאה בשנת 1988.
יוכבד דה באר בת ה-11 נשלחת לשלושה חודשי החלמה אל משפחה יהודית אמידה בציריך שבשווייץ.
אחרי שנים של חיים במחנות, תחילה במחנה הריכוז וסטרבורק בהולנד ואחר כך בגרמניה, היא וילדים כמותה נמצאים במצב בריאותי ירוד ובמשקל נמוך, ומשום כך מארגנת להם הקהילה היהודית בשווייץ מסע שיקום והבראה.
יוכבד, או בטי, כפי שהיא נקראת בבית, נשלחת אל משפחת שוורץ, משפחת סוחרים אמידה, אדוקה בדתה, שלה שלושה ילדים – יונאס בן ה-13, קלרה בת ה-10 ואסתי בת ה-5.
יוכבד משתדלת לקיים את כל הוראות אמה, להתנהג יפה, לציית לדרישות מארחיה ולהתיידד עם ילדי המשפחה, אבל לבה רחוק מהם.
היא מתגעגעת אל אמה, שנשארה בבית, בהולנד, אך מדי פעם משתלט עליה העבר ומשיב אותה אל הימים, שבהם עוד היו עמה גם אביה, סופר, איש חינוך, בעל ואב אוהב ומבין, אחותה הקטנה דיני ובעיקר אחיה התאום, דאוי.
לעיתים היא מוצאת את עצמה בימים המאושרים שלפני המלחמה, אך ברוב המקרים היא חוזרת לימיהם במחנה, לקור, לרעב, לפחד ולאימת הבאות המתמדת.
לפעמים היא מוצאת את עצמה בצריף, לבדה עם אחיה ואחותה, ממתינים לאמם ומקווים, שגם האב יורשה לבוא לראותם בערב, לפעמים היא חוזרת בדמיונה אל המסדרים הנוראים, הנמשכים עד אין קץ, או אל אימי הימים האחרונים, כשדיני הקטנה כבר איננה עמם ואביה ואחיה מתייסרים במחלה, שממנה לא יחלימו.
בני משפחת שוורץ אינם מודעים לחלומות, המרחיקים אותה מהם למחוזות שאינם מוכרים להם.
לא זו בלבד, שאינם יודעים על פרקי הזמן האלה, אין הם יודעים דבר על הקורות את בטי בתקופת המלחמה וכל עניינם בה מתמצה בכך, שהיא זקוקה להחלמה ומצוות דתם מורות להם לדאוג לה למזון טוב במידה מספקת.
הם אינם מתעניינים לדעת מה איבדה במלחמה ומי ממשפחתה נשאר, אם בכלל.
היא מודעת לכך, שלילדה יש רק חצאית וחולצה וכאשר צריך לכבס אותן אין לה שום מערכת בגדים אחרת להחלפה, אך תגובתה לכך היא השתאות, איך זה שלחה אותה אמה בלתי מצוידת כהלכה, פסיקה ביקורתית, המכאיבה לילדה ופוגעת בה.
כדי לפתור את הבעיה היא נותנת לה שמלה ישנה שלה ללבישה עד שיתייבשו בגדיה, פתרון המביא עליה את לעגם של הילדים.
כל התנהגותה של משפחת שוורץ זרה לילדה ובלתי מובנת לה.
ילדי המשפחה רבים ביניהם ומתקוטטים בשעה שהיא נכספת בכל רגע של יקיצה אל אחיה התאום ואל אחותה הקטנה ומוקירה כל הזדמנות לשוב אליהם בחלום, גם כשהזכרונות קשים ומכאיבים.
אבי המשפחה נוהג באשתו בגסות ובקשיחות, גוער בילדיו, מתרפס לפני אחיו העשיר ומנמיך קומתו לפני הגויים, ועם זאת רואה עצמו צדיק, נדיב ורחב-לב משום שהכניס ילדה פליטת שואה אל ביתו לשלושה חודשים.
ובטי מסתכלת, מקשיבה ועורגת אל אביה הנאור, החכם, הסבלן והאוהב.
אצלו התפרשו מצוות הדת בחן ובחסד, לא בקפדנות מצליפה ומאיימת.
נקודות האור היחידות בחייה של בטי הם שני הביקורים שהיא זוכה להם מידידי הוריה השווייצריים, הבאים מז'נבה לראותה ולשמח אותה.
אלה הם אנשים שונים בתכלית השינוי ממארחיה, פסיכולוגים במקצועם, אנשים המבינים ללב ילדים ואוהבים אותם.
כאשר ידידו הטוב של אבי בטי, אלקס, בא לקחתה לטיול ממושך, זוכה לבסוף בטי לשפוך את לבה ולשאול את השאלות שהציקו לה ללא הרף – מדוע לא עלו לארץ ישראל כמתוכנן?
מה קרה לאישורי הכניסה שלהם ומדוע לא הוחלפו בשבויים גרמנים, כפי שהובטח להוריה?
ואיך ייתכן, שאותם אנגלים, שהיו מבעלות הברית ולחמו בגבורה כזאת בנאצים, הם אלה שחסמו לפניהם את הדרך להצלה?
גם לאלקס, המבוגר, החכם והמבין, אין תשובות לכל השאלות האלה, אך הוא לפחות מקשיב לה ומנסה לענות והוא גם היחיד שאומר לבטי, שמותר לה לבכות כשהיא מרגישה צורך בכך ומותר לה גם לאכול עוגות כאוות נפשה ולא בהקצבה.
(בטי גילתה את דרכם של השווייצרים, לקנות לכל הילדים בקבוק אחד של מיץ תפוחים ולהקצות להם פרוסת עוגה קטנה או חתיכת שוקולד, בשעה שהמבוגרים אוכלים ושותים להנאתם ללא הגבלה, שלא לדבר על כך, שילדים צריכים להיראות אך לא להישמע.)
לקראת סוף שהותה של בטי בשווייץ, לקראת חג הפסח, מגיע לביקור הדוד מארץ ישראל, אחיה הצעיר של מרת שוורץ, ובואו מאיר שוב את ימיה העגומים שם.
רב הוזמן אל הבית ללמד את הילדים על סדר פסח, אבל את בטי אין מצרפים לשיעורים, שמא ידרוש הרב תוספת מחיר על הכללת עוד ילדה במצווה, אבל יוסי, הדוד מארץ ישראל, לוקח את הילדה תחת חסותו ומלמד אותה כל מה שברצונה לדעת על ההגדה ועל מנהגי הסדר.
הוא גם נותן לה מתנה – אלבום תמונות קטן מארץ ישראל, שאליה נכספה כל כך להגיע לפני המלחמה ובמהלכה, ומספר לה על החיים בקיבוץ שלו.
סוף סוף מגיעה שהותה של בטי בקרב השווייצרים עגולי הפנים לסיומה – ומוקדם מכפי שציפתה, למרבה שמחתה.
בטי חזקה יותר, לא פחות עצובה אך חכמה ויודעת יותר בהלכות עולם ואדם, חוזרת הביתה, אל אמה.
החלונות הגבוהים הוא אלבומה היחיד של להקת הרוק הישראלית החלונות הגבוהים.
האלבום, שהופק על ידי בני אמדורסקי, יצא לאור באפריל 1967, ובהוצאה מחודשת ומורחבת כעבור 40 שנים ביוני 2007, על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
בשנת 1966 הקימו שמוליק קראוס, ג'וזי כץ ואריק איינשטיין את להקת "החלונות הגבוהים", והחלו לאסוף טקסטים מכותבים שונים אותם הלחין קראוס.
משיריו הבולטים: "אינך יכולה" (מילים: יורם טהרלב), "זמר נוגה" (רחל), "בובה זהבה" (מרים ילן-שטקליס), "יחזקאל" (חיים חפר), "אהבה ראשונה" (עמוס קינן), "ילדה קטנה" (חיים חפר), "חייל של שוקולד" (חנוך לוין), "כל השבוע לך" (אריק איינשטיין) ו"אז מה" (איינשטיין).
"יחזקאל" נפסל לשידור בשל "זלזול ברגשות הקהל הדתי", ו"חייל של שוקולד" נפסל לשידור בגלל רגישות פוליטית.
סגנונו של האלבום התאפיין בניסויי הפקה ועיבוד ייחודיים, חדשניים והרמוניים, חריגים בנוף המוזיקלי באותה תקופה, עם אווירה שנעה בין שירי אהבה פשוטים ונאיביים ("כל השבוע לך", "אהבה ראשונה"), לפסיכדליה ("איפה הם כל אבותינו", "בובה זהבה") מעט מתונה יחסית לזו שאפיינה את איינשטיין בתקליטון "אריק והאיינשטיינים" קודם לכן.
הנופך הלירי נע בין שירי אהבה, מוזיקה מחאתית בוטה ("חייל של שוקולד") ושירים פרובוקטיביים ("יחזקאל") לשירי משוררים ("זמר נוגה").
על העיבוד התזמורתי לאלבום היה אחראי הפסנתרן ונגן הג'אז זיגי סקרבניק, שנפטר מסרטן כשלושה חודשים בלבד לאחר צאת האלבום.
שנתיים אחרי מותו יצא השיר "היה היה (לזיגי)", שהוקדש לזכרו, והופיע באלבום "פוזי" של אריק איינשטיין.
את עטיפת האלבום עיצב חובב כרובי על בסיס תצלום שצילמה אלונה איינשטיין ובו רואים את השלישייה בעמידה חופשית על חוף הים בתל אביב.
כעבור כשבועיים, ב-12 ביולי, הגיע האלבום, בהוצאתו המחודשת, למעמד של אלבום פלטינה, לאחר שנמכרו ממנו למעלה מ-40,000 עותקים.
אלבום הפלטינה הוענק לג'וזי כץ, כנציגת הלהקה, במסגרת ערב המחווה שנערך בנמל תל אביב ושודר בערוץ 24. במופע, בהנחיית יואב קוטנר ובניהולו המוזיקלי של אילן וירצברג, השתתפו, בין השאר, שאנן סטריט, נינט טייב, דנה עדיני, חמי רודנר ואחרים, שביצעו את השירים על פי סדר הופעתם באלבום.
זהר לוי / אהרל'ה קמינסקי (תופים)
בספטמבר 2005, האלבום דורג במקום השני ברשימת '100 האלבומים הישראליים של כל הזמנים' מטעם עיתון ידיעות אחרונות.
ב-15 בפברואר 2008, האלבום דורג במקום השני ברשימת 50 אלבומי הבכורה הישראליים הטובים בכל הזמנים, מטעם עיתון ידיעות אחרונות.
בשנת 2008 האלבום נבחר כאלבום החשוב במוזיקה הישראלית של שנות ה-60 בסיכום 60 שנה למדינת ישראל בעיתון ידיעות אחרונות.
עוד באותה שנה, זכה השיר "זמר נוגה", שכתבה רחל, בביצוע שלהם במקום הראשון במצעד שירי ישראל, "מצעד השישים", שנערך על ידי שידורי קשת בערוץ 2. את השיר ביצעה במשדר המיוחד, בהגשת ארז טל וקרן פלס, הזמרת ריטה.
בשנת 2017, לציון 50 שנה ליציאת האלבום, הפיקו גלגלצ את פרויקט המחווה "התשמע קולי", בו ביצעו אמנים והרכבים שונים את שירי האלבום.
ברשימת האמנים המשתתפים: תערובת אסקוט, התקווה 6, שלומי שבן, דיקלה, ישי ריבו, אליעד, דניאלה ספקטור וגבע אלון, יובל דיין, גיא ויהל, בום פם ושמעון בוסקילה.
הפרויקט לווה במשדר מיוחד בהגשת הדר מרקס ובהשתתפות: יואב קוטנר, יורם טהרלב וג'וזי כץ.
באוגוסט 2017 יצא הפרויקט כאלבום בשיתוף חברת התקליטים הליקון.
בפברואר 2018, שלומי שבן, אסף אמדורסקי (בנו של מפיק האלבום המקורי, בני אמדורסקי) ויעל קראוס (אחייניתו של שמוליק קראוס) ערכו מופע מחווה לאלבום בזאפה ירושלים, ואף שחזרו את תמונת עטיפת האלבום.
החלום האמריקאי הוא מושג המתאר חיים של הצלחה וסיפוק הנמצאים כביכול בהישג ידם של תושבי ארצות הברית.
בדרך כלל מתייחס המושג לביטחון כלכלי ונוחיות חומרית, אך יכול לתאר גם חלום של התפרסמות, שבירת מגבלות חברתיות, אתניות, או מעמדיות.
החלום האמריקאי מתקשר לתדמית של ארצות הברית כ"ארץ האפשרויות הבלתי מוגבלות", ארץ שבה כל אדם יכול להגשים את החלום האמריקאי.
היחס לחלום האמריקאי כרוך ביחס לקפיטליזם האמריקאי, למריטוקרטיה המתקיימת כביכול בארצות הברית, ולחירויות המעוגנות בחוקת ארצות הברית.
הביטוי הופיע לראשונה בספרו של ג'יימס טראסלו אדמס, "האפוס של אמריקה", והוגדר כחזון של חיי עושר ושגשוג והזדמנויות לכל, בהתאם ליכולתו של הפרט להשיגם.
המונח אינו קל להגדרה, ומשמעותו סובייקטיבית מאוד.
הוא נקשר לעיתים קרובות להגירה, כיוון שחלום החופש הדתי, השגשוג הכלכלי והמריטוקרטיה הם שהביאו לעיתים קרובות מהגרים לחופי ארצות הברית.
אמריקאים רבים משתמשים במושג במשמעות של הצלחה בחיים שהיא תוצאה של עבודה קשה (בביטויים כמו "לחיות את החלום האמריקאי").
במשמעותו הפופולרית, הביטוי מתייחס לרוב להגשמת החלום האמריקאי באופן חומרי הקשור לפרוורים.
בית צמוד קרקע, מכונית גדולה, שני ילדים, חיית מחמד, משרה נוחה, פנאי וספורט.
החלום האמריקאי ניזון מאחד המיתוסים המכוננים של התרבות האמריקאית, המיתוס של הורשיו אלג'ר.
אלג'ר, סופר בן המאה ה-19 שהיה פופולרי בזמנו, כתב ספרים על צעירים אמריקאים בני המעמד הנמוך המצליחים לשפר את מעמדם החברתי והכלכלי, בעזרת כוח הרצון בלבד.
בעולמו של אלג'ר אין משמעות רבה למעמד, לגזע או למין, וגם לא למכשולים שהם יכולים להציב בדרכו של אמריקאי שרוצה לקדם את עצמו.
כדי להצליח, לפי אלג'ר, אדם צריך רק להציב לעצמו מטרה ולהתמיד בה.
סיפוריו של אלג'ר השפיעו רבות על הלך המחשבה האמריקאי של מהגרים צעירים, ונטען כי תרמו רבות לחוסר הסולידריות של האמריקאים עם עובדים, עמיתים לעבודה, חברים וכו'.
"מודל ההזדהות למעלה", עם המיעוט (הזעום) העשיר והמצליח, בשילוב עם האמונה כי כל אחד יכול להצליח באמריקה, תרמו רבות לביקורת על החלום האמריקאי כמודל מדומיין אשר משרת את בעלי האינטרס ומותיר את יתרת העם בתאוות צריכה ואינדיבידואליות מבודדת.
את "הקפיצה" משיג הגיבור של אלג'ר בזכות אופיו הטוב וחינוכו הכפרי-אמריקאי.
זהו ניסיון לקשר בין אתוס מסורתי לבין מציאות אורבנית, אחרת, שלפי המסר בסיפור עדיין משמרת את העיקרון של "מי שנמצא למעלה גם ראוי להיות למעלה".
סימני השבר הראשונים של החלום האמריקאי צצו לאחר אירועי השפל הגדול.
מיליוני אמריקאים נותרו ללא עבודה ונאלצו לצאת ולנדוד בדרכים.
ייתכן שהאינדיבידואליזם האמריקאי ששירת את השיטה, הפך את "החלום האמריקאי" ל"סיוט האמריקאי".
האדם הממוצע האשים את עצמו בפורענות שקמה עליו, ולא את המערכת השלטונית.
התארגנויות של לבנים, שחורים, היספנים ואיטלקים לא נחשבה לאלטרנטיבה.
המנטליות האינדיבידואליסטית חתרה כנגד הסולידריות שעומדת בבסיס התארגנות אפשרית כזו.
לכן, במקום להתארגן או להפגין כנגד הממשל, האמריקאים התכנסו פנימה.
ביקורת רבה הוטחה בחלום האמריקאי על כך שהוא משמש כמיתוס שימושי לשליטה חברתית, כיוון שהוא מעודד בני אדם להשקיע את זמנם ומרצם בעבודה קשה למען הישגים חומריים, במקום השתתפות במאבקים על עוצמה חברתית ועל מבנה החברה, או לחלופין חתירה ל"הישגים רוחניים" על סוגיהם השונים.
עוד נטען כי החלום האמריקאי מייצר עבור היחיד תודעה כוזבת של ניידות חברתית, וכי הוא מעודד אי שוויון חברתי.
בנוסף, נטען כי היחיד מאבד את עצמיותו ועובר תירבות המייצר ערכים שטחיים וחסרי חשיבות המעודדים צריכה ראוותנית כמנוף להשגת אושר.
"החלום האמריקאי" הוא מונח נוכח מאוד בשיח החברתי המודרני.
בשנים האחרונות נלווה ניחוח של ציניות למונח.
המחזה "מותו של סוכן" מאת המחזאי ארתור מילר נחשב כסאטירה חריפה ועצובה על החלום האמריקאי.
סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה אמריקאיים רבים מתכתבים עם פרשנויות שונות של המונח "החלום האמריקאי".
בחלקם, הייצוג של החלום האמריקאי הוא חיובי, באחרים הוא שלילי.
למשל, הסרט "אמריקן ביוטי" של הבמאי סם מנדס, "בדרך למטה" של ג'ואל שומאכר ואף סרטי פשע מאורגן כגון "הסנדק", "החבר'ה הטובים" ו"רוקי" – כולם נדרשים באופן זה או אחר לאופן שבו החלום האמריקאי והבטחותיו מתנפצים אל מול המציאות הקשה.
דוגמאות נוספות לסרטי קולנוע ולסדרות טלוויזיה המתייחסים לחלום האמריקאי
אלו חיים נפלאים (1946) – הסרט ממחיש את מידת ההשפעה שיש לדמות הראשית בסרט, ג'ורג' ביילי, על חלק ניכר מתושבי העיירה שבה הוא גר.
הסרט מדגיש את הרעיון שהעושר האמיתי נובע ממערכות היחסים בין חברי הקהילה ומחוסר אנוכיות ולא מהצלחה חומרית, ומאתגר את התפיסה המקובלת בחברה האמריקנית לפיה החלום האמריקאי נובע משגשוג כלכלי.
חנות קטנה ומטריפה (1986) – הסרט ממחיש כיצד למרדף אחר ההצלחה והתהילה של הגיבור הראשי, סימור, אשר חותר לשגשוג כלכלי, עלולות להיות השלכות חמורות.
המספריים של אדוארד (1990) – הדמות הראשית בסרט, אדוארד, הוא אאוטסיידר שמנסה להיטמע בפרבר אמריקני אשר משקף את החלום האמריקני לאורח חיים אידיאלי בפרברים.
פלזנטוויל (1996) – הסרט מתמקד בשני בני נוער אמריקנים שמועברים מתוך הסלון המשפחתי שלהם - אל תוך הטלוויזיה לסיטקום בשחור לבן משנת 1958 בשם "פלזנטוויל" המתמקד בחיי משפחה אמריקנית אידיאלית.
הגיבורים גורמים לשינויים בעולם של פלזנטוויל אשר מאתגרים את החזון האידיאלי של החלום האמריקאי המזוהה לעיתים קרובות עם מעמד הביניים האמריקני בשנות החמישים.
פחד ותיעוב בלאס וגאס (1998) – הסרט עוסק בהתפכחות מהחלום האמריקאי המסורתי, ומשקף את המהפך התרבותי של תרבות הנגד האמריקאית בשנות ה-60.
מגנוליה (1999) – הסרט בוחן את חייהם של דמויות שונות בלוס אנג'לס.
ועוסק בין היתר בתמה של רדיפה אחר האושר וכיצד החלום האמריקאי עלול להיות חמקמק עבור אמריקנים רבים.
העשב של השכן (2005–2012) – עלילת הסדרה מתמקדת בעקרת בית אלמנה שגרה בפרברים אשר הופכת לסוחרת סמים על מנת לפרנס את משפחתה לאחר מות בעלה.
הסדרה מביעה ביקורת על אורח החיים הפרברי המסורתי ומכילה דמויות החותרות למצוא דרכים חלופיות להשגת יציבות פיננסית אשר מאתגרות את הנורמות המקובלות הקשורות להשגת החלום האמריקאי בחברה האמריקנית.
במוזיקה הפופולרית ניתן למנות את האלבום "The American dream" משנת 2008 של להקת הפאנק/מטאל "Walls of Jericho" ושירים של להקת בד רליג'ן אשר מתכתבים תדיר עם מיתוס החלום האמריקאי ("The American Dream" מתוך אלבומם שיצא ב-2004 "How Could Hell Be Any Worse").
כמונח אשר בשנים האחרונות מתלווה למשמעותו ניחוח ציני, מפוכח ואף מאוכזב, אמנים רבים המזוהים עם זרמי הפאנק רוק (Punk rock) והמטאל מתייחסים למונח ולרעיונות אותם הוא מלווה באופן תדיר בשיריהם.
ביניהם ניתן למנות את מרילין מנסון ("Portrait of an American Family"), את להקת גרין דיי (American Idiot ו-"The American Dream Is Killing me" ), ואת להקת הדד קנדיז (בכל אלבומיהם ובמיוחד באלבום הנושא את השם "Plastic Surgery Disasters").
אמנים נוספים אשר נדרשו לעניין ההתפכחות מן החלום האמריקאי הם בריטני ספירס, בעיקר בשירה "Piece Of Me", בו היא משתמשת במונח "I'm Miss American Dream", ואת השיר "American Oxygen" של הזמרת ריהאנה, המדבר על אמריקה חדשה ועל רדיפה אחר החלום האמריקאי ומציג אירועים חשובים בתולדות ארצות הברית.
להקה נוספת אשר מזכירה באופן ברור את החלום ושברו היא להקת המטאל האלטרנטיבי "סיסטם אוף אה דאון" בשיר הנקרא "ADD", ראשי תיבות של "כישלון החלום האמריקאי .
"החלוץ" נחשבת להיות "הספינה העברית" הראשונה של היישוב, בשל היותה הספינה הראשונה בבעלות יהודית שנרשמה כחוק והניפה דגל עברי.
סיפורה של "החלוץ" החל לאחר מלחמת העולם הראשונה, כאשר "הכבישים היו משובשים, הרכבת לא פעלה והובלת סחורות ותוצרת חקלאית מיפו לחיפה הייתה קשורה בהוצאות רבות".
בשל המצב רכשו שלושה שותפים יהודים מתל אביב - אברהם ליפשיץ, משה בן ציון–ספיר ולוי בורשטין, ספינת מפרש ערבית (מרכב), הסבו אותה לספינת מנוע בהספק כשלושים כוחות סוס והכשירו עליה שני חדרים לנוסעים.
בפעם הראשונה דווח על הספינה בעיתון הארץ ביום 17 בדצמבר 1919: "אניה עברית פרטית.
הגיעה לחופנו אניה קטנה בת 100 טון של מר ליפשיץ ושות'.
האניה מהלכת בין יפו לאלכסנדריה ומשמשת לנוסעים ולמשא".
בעליה היו שלושה סוחרים יהודים בני העלייה השנייה, שפתחו ביוזמה עסקית פרטית לחלוטין להכשרתה ולהפעלתה של ספינה מסחרית.
בהמשך התכוונה ועדת המים בסיוע איש ועד הצירים מנחם אוסישקין ובליווי 'הקפא"י' לרכוש את הספינה לשם יצירת מקומות עבודה ליוצאי הגדודים וללימוד ימאות וספנות במקביל לצורך בכיבוש הים ובפריצת המצור היבשתי על היישוב.
כאמור הספינה נרכשה במימון בעלי מניות מאנשי הגדודים העבריים, בהם דוד בן-גוריון, יצחק בן-צבי שהיו שותפים לכוונה, ורבים אחרים.
יוסף טרומפלדור ותנועת החלוץ דנו רבות עם יו"ר ועדת המים, ד"ר מאיר גורביץ, על העלאת ספנים יהודים מהקווקז לכיבוש הים.
ערב הקמת חברת המניות שאפשרה את רכישת הספינה, אמור היה טרומפלדור להישלח בדחיפות לקווקז על מנת לגייס את אנשי "החלוץ" שם, אולם הוא נקרא לתל חי ושם נהרג בקרב.
הספינה נקנתה מאנשי העסקים ליפשיץ ושותפיו בהסדר רכישה של מקדמה והתחייבות כספית.
לאחר שהוחלף מנועה הקטן במנוע דיזל 75 כ"ס נגררה "החלוץ" על ידי פועלים ערבים מחולות חוף חיפה אל הים, והפליגה אל טקס השקתה בנמל יפו בנוכחות נכבדי היישוב ובראשם מאיר דיזנגוף.
קברניט "החלוץ" היה מצרי, ובצוותה היו שלושה מלחים עבריים - מכונאי ראשון קפלן, צבי יוספיה, וירמיהו הלפרן, בנו של השומר מיכאל הלפרן.
"החלוץ עסקה" בהובלת סחורות בין חופי הארץ למעלה משנה.
התקופה הייתה תקופת לחימה של הצרפתים בצבא הערבי בצפון הארץ, ומתח רב שרר בינם לבין הבריטים.
עקב חסימת הדרכים היבשתיות נשלחה "החלוץ" בשליחות הנהגת היישוב "להודיע לעולם על הקורה בארץ" ולהביא מטען מביירות לתל אביב.
בדרכה חזרה, חיבל רב החובל המצרי במדחף על ידי הנחת שרשרת הברזל של העוגן עליו, ונעלם.
אירוע זה הביא את היישוב למסקנה ברורה, ש"אין תקומה ללא פתח ימי" (ציטוט מסקירת גורביץ).
התמורה ממכירת המניות בארצות הברית לא הגיעה לארץ, ו"החלוץ" הוחזרה לבעליה הראשונים.
בהיותה בשירותם נטרפה על סלע מול נמל יפו בשנת 1921.
הֶחָלוּץ הייתה תנועה ציונית עולמית של צעירים יהודים, שהתארגנו למטרות עלייה לארץ ישראל.
ראשיתה בהתארגנויות ספונטניות בשנות ה-80 של המאה ה-19, והיא התקיימה עד השואה.
חברי החלוץ, שהשתייכו לתנועות נוער ציוניות מגוונות, היו לחוד החנית של העלייה וההתיישבות בארץ ישראל ושל ההגנה היהודית בגולה ובכלל זה בגטאות שבהם רוכזו היהודים במלחמת העולם השנייה.
כבר בתחילת התארגנות אגודות חובבי ציון ב-1881 הוקמו בערים שונות בתחום המושב אגודות צעירים להכשרה, ללימוד עברית, עקרונות ציוניים ועבודת אדמה.
חלק מהאגודות, שלא השתייכו למפלגה כגון פועלי ציון, התארגנו במסגרת-גג רופפת שנקראה "החלוץ".
בשנת 1905 הקים אליעזר יפה את ארגון "החלוץ" בארצות הברית, לאחר עלייתו של יפה לארץ ישראל דעך הארגון בארצות הברית ושוקם בסיועם של דוד בן-גוריון ויצחק בן-צבי שהגיעו לארצות הברית ב-1915 בשל מלחמת העולם הראשונה.
ב-1913 קם ארגון דומה בבריטניה.
מטרתן המוצהרת של ההתארגנויות הייתה "לסלול את הדרך לעם" לקראת עלייה.
רוב חברי החלוץ היו, עד מהפכת אוקטובר, בתחומי האימפריה הרוסית.
גם בשנים הראשונות שלאחר המהפכה המשיך הארגון בתנופת צמיחה.
ב-1918 התכנסה בחרקוב המועצה הראשונה של ארגוני החלוץ ברוסיה.
הדמות המרכזית והבולטת באספה הייתה דמותו של יוסף טרומפלדור.
הוא הציג מספר עקרונות כבסיס לפעולת הארגון: בראש ובראשונה עליו להיות נטול זיקה מפלגתית ושפתו חייבת להיות עברית.
בגולה יתבסס הארגון על קיבוצי הכשרה, שיפעלו במתכונת של קומונה, ויושם בהם דגש על לימוד עבודת האדמה ותנאי החיים בארץ ישראל.
על החלוץ גם לטפח הגנה עצמית יהודית.
בארץ ישראל על חברי הארגון לפנות להתיישבות חלוצית ולהתארגן במסגרת הסתדרות כללית, על-מפלגתית.
באספת הארגון ב-1919 במוסקבה התקבלה "תוכנית טרומפלדור" כמתווה לפעילות הארגון, וטרומפלדור עצמו נבחר ליו"ר הארגון.
עד מהרה עלו טרומפלדור וכמה מראשי הארגון בעצמם לארץ ישראל.
בראשית שנת 1919, לפי החלטת הוועידה הראשונה של "החלוץ" הרוסי, שהתקיימה בפטרוגראד בינואר של אותה שנה.
עובר למינסק הוועד המרכזי של "החלוץ".
מגיעים למינסק יוסף טרומפלדור, יהודה קופלוביץ וי.
זה סייע, כמובן, להתפתחותו המוגברת של ה"חלוץ" במינסק ובבלארוס כולה.
בהמשך, לאחר התבססות המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות בשלטון, הוחמר הפיקוח על קיבוצי ההכשרה.
ב-1923 ירד החלק ה"ימני" (ה"עמלני", שדגל בהתיישבות במושב עובדים ולא בקיבוץ) של הארגון למחתרת, והמשיך לפעול כתנועה בלתי לגאלית, בעוד החלק שהיה קשור למפלגות סוציאליסטיות (כגון המפלגה הציונית-סוציאליסטית) ניסה להמשיך ולפעול בגלוי.
ב-1925 נאסרו מנהיגי הארגון ונשלחו לסיביר, וב-1928 בוטל רישיון התנועה הלגאלית וכל קיבוצי ההכשרה שלה פוזרו.
מרבית הפעילים עלו לארץ ישראל, חלקם במסגרת הסכמים להחלפת אוכלוסייה שנערכו בין ממשלת המנדט הבריטי לממשלת רוסיה.
משנות ה-20 היה המרכז העולמי של החלוץ בוורשה.
מרכז החלוץ ניהל את קיבוצי ההכשרה השונים באופן רופף ושלח את הבולטים שבחברי ההכשרות להשתלמויות ושליחויות לחיזוק גרעינים חלשים ולהקמת סניפים.
כמו כן ניהל המרכז את הקשר עם ההסתדרות הציונית העולמית.
בוורשה יצא לאור גם עיתון החלוץ, "העתיד".
בין שתי מלחמות העולם חיו כ-40%–50% מחברי החלוץ בפולין.
בפולין הוקמה תנועת נוער כללית בשם "החלוץ הצעיר", שפנתה לנוער שכלל תלמידי גימנסיה בערים.
על התנועה השתלט במהלך שנות ה-30 הקיבוץ המאוחד, שראה בה מאגר אנושי איכותי שימלא את שורותיו וקיבוציו בארץ ישראל.
הקיבוץ המאוחד שלח שליחים וחומרי הסברה, והעניק לתנועה ולהכשרותיה גם סיוע חומרי.
ערב מלחמת העולם השנייה היו בפולין כ-360 קיבוצי ההכשרה, ובהם כ-12,500 חניכים.
חלק ניכר מהמעפילים בתקופה זו הגיעו משורות החלוץ בפולין.
ארגון החלוץ נוסד בגרמניה ב-1923. מכיוון שרוב יהודי גרמניה היו מתבוללים סבל החלוץ מגידול איטי במספר חבריו, בשנת 1928 מנה 500 חברים ולרשותו עמדו ארבע חוות הכשרה.
בעת השפל הגדול ראו רבים בעלייה לארץ ישראל הזדמנות כלכלית ועלו בעיקר מסיבות כלכליות ולא אידאולוגיות.
עליית הנאצים לשלטון בשנת 1933 וההגבלות הרבות שהטילו על היהודים גרמו לגידול חד במספר הצעירים שרצו לעלות ארצה.
ההכשרה הייתה, במקרים רבים, האפשרות היחידה לצעירים וצעירות יהודים לזכות בהכשרה מקצועית כלשהי.
בשנת 1934 מנה החלוץ כ-15,000 חברים ולמעלה מ-3,500 מהם עברו הכשרה בלמעלה מ-32 מתקנים שונים.
החלוץ היה כפוף לארגון הגג של יהודי גרמניה (Reichsvertretung der Deutschen Juden) והאחראי על החלוץ מטעמה היה מרטין גרזון (Martin Gerson).
בשנת 1941 חוסלו מתקני ההכשרה בגרמניה בהוראת הנאצים - חלקם נסגרו והשאר הפכו למחנות כפייה לצעירים יהודים.
ארגון החלוץ בשאר ארצות העולם
הסתדרויות חלוץ מקומיות קמו ברחבי העולם היהודי, בכל רחבי אירופה, בצפון אפריקה, בעיראק, באיראן, ובאמריקה הצפונית והדרומית.
גם לארצות אלה נשלחו שליחים מארץ ישראל, על מנת להכווינם להתיישבות בקיבוצי התנועות השונות.
ב-1921 התכנס בקרלסבד שבצ'כוסלובקיה כנס היסוד של ההסתדרות העולמית של החלוץ, בהשתתפות נציגים בכל רחבי העולם.
ב-1926 התכנס בדנציג כנס עולמי נוסף, שבו נקבעו כללי היסוד של הסתדרות החלוץ, ברוחו של טרומפלדור: עבודה עצמית, שפה עברית ותרבות עברית, קשר עם ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל והשתתפות פעילה בקונגרס הציוני ובמפעלי ההתיישבות והעשייה בארץ ישראל.
יהודה אלמוג (קפלביץ) היה ממארגני תנועת החלוץ בדמשק.
בשנת 1928 בעת שחזר מאיראן, נפגש עם צעירים ממועדון הנוער ברובע היהודי בדמשק, אשר דברו עברית רהוטה, הלהיב אותם ברעיון הציוני וסיפר להם על אדמות הברון רוטשילד בחורן.
יהודה הציע לצעירים היהודים לעלות על הקרקע ולישב אותה בזכות העובדה שהם נתינים סורים.
רעיון החלוציות קסם לצעירי הקהילה והתגבשה קבוצה להקמת תנועת החלוץ בדמשק בהדרכתו.
יהודה הביא את דבר הקמת החלוץ בדמשק בפני מנהיגי היישוב בארץ, כדי שיארגנו את הכשרתם בקיבוץ לקראת עלייתם להתיישבות בחורן.
רבים מצעירי הקהילה הצטרפו לתנועת החלוץ ונשלחו להכשרה בקיבוצים.
בין השנים 1919–1939 עלו לארץ ישראל חמישים עד שישים אלף חברים.
רובם לא נשארו זמן רב בקיבוצים, אך הם היוו כוח עתודה יציב ואיכותי שסייע סיוע של ממש להתיישבות "אשר משקלו הציבורי היה גדול יחסית לכמות".
במדינות ערב, כדוגמת במצרים, כדי לא למשוך את תשומת לב השלטונות השתמשו שליחי החלוץ בתנועות קיימות.
במסגרת תנועת הספורט והצופים "מכבי קהיר" קמה תנועת "החלוץ האחיד" בקהיר ו"החלוץ הצעיר" באלכסנדריה.
חברי תנועת "החלוץ הצעיר" הקימו את הקיבוץ ברור-חיל והשתתפו בהקמת יראון ומושב בית-יוסף.
מזכיר החלוץ במצרים היה שמעון ענתבי שכיהן גם כמזכיר הסוכנות היהודית לא"י במצרים.
עם הקמת ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל, כגוף על-מפלגתי, הוגדרה כפיפות של החלוץ להסתדרות.
בוועד הפועל הוקם אגף לקשר עם החלוץ, שנתפס כתנועת הנוער היהודי בגולה.
שליחים מארץ ישראל נשלחו לקיבוצי ההכשרה, הביאו עמם חומרי הדרכה שהוכנו בארץ ואיפשרו לחניכים ליצור קשר בלתי אמצעי עם השליחים.
עקב כך פרשו מההסתדרות העולמית של החלוץ הסתדרות בית"ר, הסתדרות הפועל המזרחי (בגרמניה: ברית חלוצים דתיים).
במקביל לחברות בחלוץ היו בדרך כלל הקבוצות השונות חברות (או בוגרות) תנועת נוער ציונית.
חברי החלוץ היו חברים בתנועות "השומר הצעיר", "גורדוניה", "הנוער הציוני", "בלאו וייס", "הבונים", "דרור", "המחנות העולים", ו"בני עקיבא".
במקביל התחייבו חברי ההכשרות להתיישב לפי צורכי תנועות-האם של תנועות נוער אלה, כלומר בקיבוצי השומר הצעיר, חבר הקבוצות והקיבוצים והקיבוץ הדתי, כאשר "ברירת המחדל" לקבוצות שלא היו שייכות לאחת מתנועות הנוער האחרות הייתה התיישבות בקיבוצי הקיבוץ המאוחד.
רוב מרכזי התנועה באירופה נכבשו על ידי גרמניה הנאצית, בפרט המרכז העולמי בפולין.
חברי החלוץ, שהיו בעלי תודעה ציונית ותודעה של הגנה עצמית, היו ממארגני החיים הציוניים בגטאות וממארגני התנגדות יהודית בשואה.
לפני, במשך ולאחר המלחמה נעזרו שליחי המוסד לעלייה ב' בחברי החלוץ לארגון מבצעי הבריחה וההעפלה.
המחלקה בהסתדרות הציונית העולמית העוסקת בהכשרת נוער וצעירים להכרה ציונית ולעלייה נקראת "מחלקת הנוער והחלוץ".
על שם התנועה רחובות בערי ישראל.
על שם התנועה גם שכבת "החלוץ" בתנועת השומר הצעיר (ילידי 1998).
החיפושית החמישית הוא כינוי למספר אנשים שהיו קשורים ללהקת הביטלס.
ג'ורג' מרטין הוא המזוהה ביותר עם הכינוי "החיפושית החמישית".
סטיוארט פרגוסון ויקטור סאטקליף היה הבסיסט המקורי בלהקת הביטלס.
סאטקליף עזב את הלהקה בטרם פרצה לתהילת העולם כדי לקדם את הקריירה האומנותית שלו בתור צייר, אותה הפסיק כאשר הצטרף ללהקה.
סאטקליף ולנון הם, ככל הנראה, האחראים לשם ביטלס ("החיפושיות") וזאת כאשר שם להקת "הצרצרים" אשר ליוותה את באדי הולי, אותו העריצו, שימשה כהשראה.
סאטקליף מכונה לעיתים "החיפושית החמישית", על אף שבפועל היה הרביעי שהצטרף ללהקה בעוד המצטרף החמישי היה פיט בסט שהוחלף מאוחר יותר על ידי רינגו סטאר.
רנדולף פיטר בסט ; נולד ב-24 בנובמבר 1941) הוא מוזיקאי בריטי, ידוע בעיקר בתור המתופף המקורי של להקת הביטלס.
הוא נולד במדרס, הודו הבריטית.
לאחר שעבר עם משפחתו מהודו לליברפול בשנת 1945, אמו של בסט, מונה בסט (1924-1988), הקימה את מועדון קסבה במרתף של בית המשפחה, אשר הפך לפופולרי מאוד בליברפול ומספר החברים בו הגיע אל למעלה מאלף, שם הופיעו הביטלס במספר הזדמנויות, מפתיחתו ועד לסגירתו.
בסט ניגן במועדון קסבה עם להקתו הראשונה, הבלק ג'קס , ומאוחר יותר עם הביטלס.
ויליאם אוורט פרסטון (William Everett "Billy" Preston; 2 בספטמבר 1946 - 6 ביוני 2006 יוסטון טקסס) היה מוזיקאי וזמר אמריקאי.
ידוע כקלידן מחונן שהקליט עם המוזיקאים המשפיעים ביותר בשנות ה-60 וה-70, ביניהם הביטלס, הרולינג סטונז, אריק קלפטון, ריי צ'ארלס ועוד.
תפיסה שגויה אומרת שהוא אחד משני המוזיקאים היחידים אשר קיבלו קרדיט על אלבום של הביטלס.
אריק פטריק קלפטון הוא גיטריסט, זמר ומלחין בריטי.
נודע גם בכינוי Slowhand ונחשב אחד מהגיטריסטים המוערכים ביותר בזרמים המוזיקליים של הבלוז והרוק.
קלפטון רשום בהיכל התהילה של הרוק אנד רול שלוש פעמים, כחבר להקת קרים, כחבר להקת ציפורי החצר וכאמן סולו, שיא ההופעות של אמן כלשהו בהיכל התהילה.
קלפטון דורג במקום השני ברשימת 100 הגיטריסטים הטובים של כל הזמנים של מגזין הרולינג סטון, ואף נכנס למקום ה-53 ברשימת 100 האמנים הטובים של כל הזמנים של המגזין.
קלפטון קיבל קרדיט על השיר While My Guitar Gently Weeps באלבום הלבן.
קלפטון גם ידוע בחברותו עם האריסון.
טוני שרידן (שם מלא: Anthony Esmond Sheridan McGinnity; 21 במאי 1940 בנוריץ' שבמחוז נורפוק באנגליה - 16 בפברואר 2013 בהמבורג, גרמניה) היה זמר-יוצר וגיטריסט בריטי, בסוגת הרוקנרול.
פרסומו המרכזי נבע משיתוף הפעולה שלו עם להקת הביטלס, והוא זכה להופיע כמבצע בקרדיט על תקליט של הלהקה.
שרידן הופיע בהמבורג, והעסיק להקות ליווי ביניהן הביטלס.
בגרמניה הפיצו שרידן והביטלס את האלבום My Bonnie אשר זכה להצלחה גדולה במדינה יחד עם הלהיט בעל אותו השם.
האלבום היה תחת השם "טוני שרידן והביט ברדרס" (The Beat Brothers).
כשהביטלס זכו להצלחה גדולה הפסיקו את פעילותם עם שרידן.
המתופף המחליף של רינגו סטאר בזמן שרינגו היה חולה.
בריאן סמואל אפשטיין היה איש עסקים בריטי יהודי, אמרגנם של הביטלס בשנים 1961 - 1967 ושל להקות ואמנים נוספים מליברפול.
נטיות להרס עצמי באופיו החריפו כאשר הפסיקו הביטלס את מסעי ההופעות שלהם, והיו אחת הסיבות למותו ממנת יתר של סמים.
סר ג'ורג' הנרי מרטין (3 בינואר 1926 - 8 במרץ 2016) היה מלחין, מעבד ומפיק מוזיקלי בריטי, הידוע בעיקר בעבודתו עם להקת הביטלס, שכמעט את כל אלבומיה הוא הפיק בשנים 1962 - 1970 ונחשב לאחראי על צליל הלהקה.
חבר קרוב של פיט בסט.
אספינל הצטרף לביטלס כמנהל הדרכים בהופעות.
הדובר של הביטלס בהופעות שלהם בארצות הברית ב-1964 ושוב ב-1968. טיילור היה גם סופר הצללים של אפשטיין בספרו, A Cellarful of Noise.
ובספרו של ג'ורג' האריסון, I Me Mine.
ג'פרי לין הוא זמר, פזמונאי, גיטריסט ומפיק מוזיקלי שזכה לפרסום כמנהיג להקת Electric Light Orchestra (בקיצור ELO), וכאחד ממייסדיה של להקת ה-Traveling Wilburys, בה חבר להאריסון אשר הקימו יחד את הרכב הפולק.
לין גם היה אחד המפיקים של סדרת האנתולגיה של הביטלס והפיק שני סינגלי איחוד של הלהקה, Free as a bird ו-Real Love.
החכם לא ידבר (סינית מפושטת: 子不语, סינית מסורתית: 子不語, פין-יין: zǐ bù yǔ), הוא אוסף של סיפורים על טבעיים אמיתיים-לכאורה.
האוסף נערך בתקופת שושלת צִ'ינְג על ידי המלומד יְוֵּ'אן מֵיי בן המאה ה-18, ופורסם לראשונה בשנת 1788. הוא כתוב בסינית קלאסית, וכולל 746 סיפורים ב24 כרכים.
ישנו גם ספר המשך הכולל עשרה כרכים.
שם הספר "החכם לא ידבר" מתייחס לאימרה מתוך מאמרות קונפוציוס: "החכם לא ידבר על מוזרויות, על אלימות, על מהומות ועל רוחות", ומכוון לכך שהספר עוסק בדיוק באותם נושאים שנדחקו לשוליים בידי המלומדים.
השימוש בביטוי של קונפוציוס עצמו ספג ביקורות כשימוש נלוז בטקסטים הקונפוציאניים.
שמו הרשמי של הספר שונה על ידי הכותב ל"ההרמוניה החדשה של צ'י".
והוא ניתן לאחר שהכותב גילה שישנו כבר ספר בשם "החכם לא ידבר", ולפיכך החליט לכנותו בשם המתייחס לספר הפלאות "ההרמוניה של צ'י", אשר מוזכר בג'ואנג דזה.
עם זאת הספר זכה לפרסומו דווקא תחת שמו המקורי.
הספר מרבה לעסוק בענייני שדים, ורבים מאלו הגיעו מפיהם של ידידיו וקרוביו של יְוֵּ'אן מֵיי.
חלק קטן מהסיפורים מגיע מדיווחים או מסמכים ממשלתיים, ובמקרים הללו יְוֵּ'אן מֵיי מציין במפורש את מקורם.
כך למשל הסיפור "צָ'אנְג גֶה מתלוננת על עוול" פותח במילים "בשנתו ה16 של הקיסר צְ'ייֵנְלונְג, ביום השלישי של החודש השמיני, קראו בעלון הממלכתי".
הסיפורים בספר מתומצתים ונוחים לקריאה.
לוּ שׂוּ'ן אמר עליהם "זונחים את העיטורים, וקרובים לטבעי." אך גם "ישירים ביותר וגדלים פרא".
הסיפורים ב"החכם לא ידבר" זכו לאינספור גרסאות וחיקויים, והתפרסמו ברבים.
הספר פורסם לראשונה בשנת 1788, כאשר יו'אן מיי היה כבר בן 72. בניגוד למקובל בקונפוציאניזם השמרני של החצר הקיסרית, הכילו הסיפורים מארג עשיר של חיי יומיום, כולל עיסוק ברוחות, ביחסי מין, בבגידות, בנקמות, בחילופי מין, בהומוסקסואליות ובשחיתות.
יו'אן מיי הגן על היצירה כגחמה של אדם זקן המבקש ליהנות קצת בימיו האחרונים, אם כי סיפורים רבים ביצירה למעשה עסקו בעניינים של הממסד הקונפוציאני עליהם התמרמר.
היצירה נעשתה כה פופולרית שבשנת 1836 צינזר אותה הממשל כחלק מניסיון לדכא כל נטייה אנטי-ממסדית.
מבחר של 101 סיפורים מתוך הספר וספר ההמשך שלו פורסם ב-1996 תחת הכותרת "Censored by Confucius: Ghost Stories by Yuan Mei".
שתי המגילות הראשונות של הספר תורגמו לעברית בידי עופר ולדמן בשנים 2012 ו-2014. התרגום לא פורסם עדיין, אולם סיפורים מתוכו זמינים באינטרנט.
החכמה מאין תמצא הוא ביטוי שמקורו בפסוק מספר איוב.
פשט הביטוי מתייחס לשאלה היכן נמצאת החכמה ואיך אפשר להשיג אותה וזאת כאשר קוראים את הביטוי עם סימן שאלה בסופו.
בתלמוד התייחסו לנאמר בצורה אחרת, כאשר החליפו את סימן השאלה שבסוף הביטוי בסימן קריאה.
ופירשו שאם תבקש למצוא חכמה, תשפיל עצמך עד שתגיע לבחינת כאין (שהוא היפוך אותיות של אני) ואז תשיג את החכמה.
על משה רבנו נאמר "עניו מכל האדם", יוצא מכך שהוא עשה עצמו כאין ולכן השיג את החכמה.
בתלמוד נאמר שכשמשה רבנו נפטר, אלוהים הספיד אותו ואמר: החכמה מאין תמצא.
על פי תורת הקבלה, בפסוק זה רמוז רמז להשתלשלות הספירות.
החכמה, שהיא הספירה השנייה, נובעת מתוך האין, שהוא ספירת הכתר.
החיצים האדומים הם הצוות האווירובטי של חיל האוויר המלכותי (הבריטי).
הצוות מונה תשעה טייסים, המשתמשים במטוסי הוק (Hawk T1A) הצבועים אדום.
טיסות ראווה נערכו על ידי חיל האוויר המלכותי החל משנת 1920, בהשתתפות מטוסים דו כנפיים.
לאחר מלחמת העולם השנייה נערכו טיסות על ידי מבנים של מטוסי סילון מטייסות החיל השונות.
ב-1956 טס לראשונה צוות שהשתמש במטוסים בסכימת צביעה ייחודית בצבע שחור.
ב-1961 בא במקומו צוות מטייסת אחרת, שנקרא היהלומים הכחולים.
במקביל אליהם התקיימו צוותים נוספים שהפעילו דגמי מטוסים שונים, ובהם הנמרים, ציפורי האש והפליקנים האדומים.
בשנת 1964 הוחלט לאחד את הצוותים הבלתי-רשמיים השונים לצוות רשמי אחד של החיל, בעיקר בשל החשש שטייסי החיל יקדישו זמן רב לאימוני אווירובטיקה על חשבון אימונים לפעילות מבצעית.
הצוות החדש אימץ את השם "החיצים האדומים", בין השאר משום שהוא הועבר מכפיפות לפיקוד מטוסי הקרב לכפיפות לבית הספר לטיסה של חיל האוויר המלכותי, שצבעו העיקרי היה אדום.
הצוות מנה בראשיתו שבעה טייסים, וארבע שנים לאחר הקמתו הוגדל מספרם לתשעה, דבר שאפשר לצוות להציג מפגנים מורכבים יותר ולפתח את מבנה היהלום, שהפך למאפיין שלו משם ואילך.
הצוות השתמש מראשיתו במטוסים מדגם פולנד נאט (Folland Gnat).
בשנת 1980, לאחר 1,292 מפגנים אוויריים, הוחלפו המטוסים לדגם המטוסים הנוכחיים של הצוות.
מטוסים אלו, כמו קודמיהם, הם מטוסים דו-מושביים המשמשים בחיל האוויר המלכותי לאימוני טיסה מתקדמים.
הצוות השתכן בבסיסים שונים של חיל האוויר המלכותי, ומאז שנת 2000 הוא מוצב בבסיס סקאמפטון ליד לינקולן שבמזרח אנגליה.
הצוות מבלה שישה חודשים בשנה (מאוקטובר ועד אפריל) באימונים לקראת עונת המפגנים הבאה, ובתקופה זו נערכים בקרבו השינויים הפרסונליים השנתיים (להלן).
בעת האימונים לובשים הטייסים חליפות טיסה ירוקות, ואת החליפות האדומות ילבשו רק לאחר שהצוות יזכה בהיתר השנתי לערוך מפגנים לאחר אימוני החורף.
הטייסים החדשים בצוות טסים בתחילה בעמדות הקדמיות במבנה, ולאחר שהם צוברים ניסיון הם מורשים לטוס בעמדות אחוריות יותר.
במהלך החלק השני של כל מפגן מתפצל הצוות לשני צוותי-משנה.
מטוסים 1 עד 5 מוסיפים לטוס במבנה סגור, הנקרא איניד (על שם איניד בלייטון, מחברת ספרי החמישייה).
מטוסים 6 עד 9 טסים במבנה הנקרא גיפו (כינויו של אחד מטייסי הצוות בשנות השישים), העורך תמרונים דינמיים יותר.
מטוסים 6 ו-7 מרכיבים את הצמד הסינכרוני, העורך יעפים שבהם הם חולפים זה בקרבת זה מכיוונים נגדיים.
במהלך המפגנים חווים הטייסים תאוצת כובד של חמישה ג'י, ובתמרונים מסוימים - עד שבעה ג'י (גבול העומס המבני של המטוסים הוא 8 ג'י).
המפגנים נערכים לעיתים בגובה של 90 מטרים בלבד, והצמד הסינכרוני טס לעיתים בגובה של 30 מטרים בלבד.
המפגנים מלווים לעיתים בשימוש בעשן צבעוני.
לצוות יש טייס עשירי, שאיננו משתתף במפגנים, אך מלווה אותו במטוס הוק עשירי, שהוא מטוס מילואים.
הטייס העשירי מתפקד כקצין הבטיחות של הצוות.
מאז הקמתו היה הצוות מעורב בשש עשרה תאונות, שבהן נספו שבעה טייסים - שניים מהם ב-2011.
בתחילת שנות האלפיים נשקל קיומו של הצוות מחדש לאור העלות הגבוהה של הפעלתו.
הוחלט כי הוא יוסיף להתקיים בשל תרומתו ליחסי הציבור של חיל האוויר המלכותי ותעשיית התעופה הצבאית של בריטניה וסיועו בגיוס מועמדים לטיס לחיל.
בצוות משרתים רק טייסים שהשלימו לפחות תקופת שירות אחת במטוסי סילון מהירים דוגמת טורנדו, טייפון או הרייר, צברו 1,500 שעות טיסה לפחות והוערכו כבעלי תפקוד מעל לממוצע.
אפילו כך יש יותר מעשרה מתמודדים על כל מקום פנוי בצוות, וטייסים נבחרים לשרת בו בתהליך מיון קפדני.
כל טייס משרת בצוות במשך שלוש שנים.
מדי שנה מתחלפים שלושה טייסים.
מפקד הצוות הוא טייס שהשלים בעבר שלוש שנות שירות בצוות.
הוא משמש בתפקידו במשך שלוש שנים.
בשנת 2010 הצטרפה לצוות הטייסת הראשונה.
85 אנשי צוות הקרקע וההנדסה של הטייסים נקראים "הכחולים".
בכל עונה נבחרים תשעה מהם לשרת בקרקס (Circus).
כל אחד מחברי הקרקס מלווה אישית את אחד הטייסים במהלך העונה ומקבל את האחריות על תחזוקת מטוסו.
חברי הקרקס טסים במהלך טיסות מעבר בין יעדים במושבים האחוריים של מטוסי הצוות.
החיפושית בהילוך גבוה הוא סרט של חברת וולט דיסני שיצא ב-2005. הסרט הוא הסרט החמישי בסדרת סרטי הרבי (Herbie).
הסרט יצא לאקרנים בארצות הברית ב-22 ביוני 2005 ובישראל ב-28 ביולי 2005.
בתחילת הסרט מתוארת ההיסטוריה של הרבי, כאשר לאחר הניצחונות וההצלחות מגיעה גם הירידה ביכולת.
הסרט מתחיל כאשר הרבי נלקח למגרש הגרוטאות של דייב המשוגע (ג'רמי רוברטס) שם אמורים לגרוט אותו.
הרבי מנסה לברוח אך לא מצליח בכך ו"נרקב" במגרש.
בסצנה הבאה, מגי פייטון (לינדזי לוהן) מקבלת תעודה בסיום לימודי הקולג' ואביה, ריי פיטון סניור (מייקל קיטון), לוקח אותה למחרת למגרש הגרוטאות שם נמצא הרבי.
מגי מחפשת מכונית והרבי מנסה להרשים אותה כדי שהיא תיקח אותו.
מגי מתלהבת מרכב תוצרת ניסאן אבל בלי להבין למה ובניגוד לרצונה היא יוצאת משם עם הרבי, לאחר מכן מגי נפגשת עם קווין (ג'סטין לונג) שמציע לה לקחת את הרבי לנסיעה ומגי נגררת למסיבה שבאזור.
במהלך המסיבה מופיע אלוף ה"נאסקאר", טריפ מורפי (מאט דילון), והרבה מהאנשים שבאזור צוחקים על הרבי שנעלב מכך, ומכניס את מגי למרוץ נגד טריפ אחרי שהוא (הרבי) שרט עם המראה שלו את המכונית שאיתה הגיע טריפ.
מגי והרבי מנצחים את מרוץ הרחוב ומאז טריפ עושה כל שביכולתו כדי להשמיד את הרבי.
אחר כך אביה של מגי מגלה שהיא התחרתה במרוץ מכוניות ומתרגז ומגי משקרת לו ואומרת שהיא לא נהגה אלא השאילה את המכונית לנהג ששמו מקס שרצה לאתגר את טריפ.
בזמן הזה טריפ מארגן מרוץ, שבו מי שיעלה לשלב הגמר יתחרה נגדו.
הרבי ומגי (שמתחזה לבחור בשם מקס) מנצחים את כולם ומגיעים לגמר.
בערב לפני הגמר, טריפ בא לשוחח עם מגי ונותן לה נסיעת מבחן במכונית הנאסקאר שלו.
לאחר שמגי נוסעת, טריפ מנסה להרוס את הרבי אבל הרבי מתגרה בו והוא לא מצליח.
כתוצאה מכך טריפ מציע למגי שהמרוץ מחר לא יהיה רק על פרס כספי אלא גם על המכוניות אחד של השני (כלומר מי שזוכה במרוץ לוקח את המכונית של המפסיד) ומגי מסכימה להצעה אף על פי שהיא מתלבטת מעט.
ביום המרוץ הרבי כועס על היום הקודם ולא רוצה להתחרות אך לבסוף הוא מתחרה.
במהלך המרוץ טריפ ומגי צמודים אבל כשמגי אומרת להרבי "herbie come on i want his stock car" (קדימה הרבי אני רוצה את המכונית שלו) הרבי נעלב ומחליט לעצור כדי להפסיד במתכוון.
לאחר מכן נחשף פרצופו האמיתי של מקס והרבי, בהתאם להסכם נלקח לטריפ.
אחר כך העניינים הולכים ומסתבכים מפני שאבא של מגי הגיע למרוץ גם הוא וגילה שבתו שיקרה לו.
הרבי נלקח לדרבי הריסות על ידי חברו של טריפ קראש "ג'ימי סימפסון), המטרה היא להשמיד אותו.
הנהגים האחרים מתנגשים בהרבי והורסים אותו.
בינתיים מגי וחברתה כריזמה מגיעות לאירוע ומגי אחרי שחברתה מסיחה את הדעת של אחד השומרים נכנסת למגרש ומגורמת להרבי לנסוע שוב ומצליחה לחלץ את הרבי משם אחרי שהיא הרסה את מכוניתו של מי שהיה אמור למחוץ את הרבי עם משאית ענק אחרי שהיא קפצה עליו עם הרבי.
לאחר מכן מגי מגיעה שוב למוסך של קווין ובו היא מגיעה עם הרבי כשהוא מפורק כמעט לגמרי מהמכות אותן הוא ספג בדרבי הריסות ו"מתעלף" על רצפת המוסך.
למחרת קבוצת פייטון מנסה להתקבל למרוץ הנאסקאר הקרוב ומצליחה בדקה התשעים אבל ריי פייטון ג'וניור (ברקין מאייר) מתרסק ובבית החולים מסתבר שהוא אינו כשיר לנהוג.
בסצנה שלאחר מכן רואים את מגי יישובה ליד הרבי ההרוס במוסך של קווין והוא מספר לה שהוא לא יוכל לתקן את הרבי בגלל שהוא לא שילם את חובותיו לספקים שלו.
אלא שלאחר מכן מופיע אחיה של מגי ריי פייטון ג'וניור עם קבוצת המכונאים של קבוצת פייטון ומבשר למגי שהם בחרו בה שתנהג למחרת.
מגי נרגשת מאוד אבל כשאחיה ריי פייטון אומר לה שצריך לעבוד ולתקן את מכונית המרוץ אותה הוא ריסק במהלך מקצה הדירוג, מגי אומרת שהיא לא מוכנה להתחרות בשום מכונית חוץ מבהרבי והמכונאים של הקבוצה הופכים את הרבי למכונית שיכולה להתחרות ב"נאסקאר".
ביום המרוץ רואים את טריפ מורפי מרואיין בביטחון גבוה אך כשהוא רואה את הרבי הוא פונה לשניים מאנשי הצוות שלו ושואל אותם איך הרבי הגיע לפה אחרי הניסיונות לחסל אותו.
לאחר מכן במרוץ הרבי ומגי מתחילים לאט, אך מתחילים לצבור מקומות וכשהם מגיעים לטריפ חבורה של נהגים מתחילה לחבוט בהרבי בניסיון להוציא אותו מהמרוץ.
במהלך החבטות בהרבי מגיע אבא של מגי למירוץ ואחרי שהיא אומרת שהיא בצרה, אבא שלה מעודד אותה והיא מטפסת על הנהג שלפניה ועוקפת אותו.
אז נוצרת בעיה חדשה: עקב כל החבטות שקיבל הרבי מאבד לחץ שמן ומותיר אחריו שמן על המסלול.
כתוצאה מכך כל הנהגים נכנסים לעצירות תדלוק והחלפת צמיגים.
קבוצת פייטון נראית מיואשת אבל כשהספונסרית היחידה שנותרה, סאלי, (שריל היינס) שואלת מה קורה איתם במרוץ ומגלים שהיא הגיעה עם האוטו שלה שהוא פולקסווגן חיפושית מהדור החדש הם לוקחים ממנו את הרדיאטור ומרכיבים אותו בהרבי וכך הם מצליחים לחזור למירוץ.
כשהמירוץ מתחדש הרבי ומגי מתחילים לעקוף את המכוניות שלהן הם הפסידו מקומות בגלל התקלה ומגיעים מהמקום האחרון עד לטריפ מורפי, אבל כשהוא ומגי מגיעים לטריפ בהקפה האחרונה וכמעט עוקפים את טריפ, טריפ מנסה להוציא אותם מהמרוץ כשהוא חובט בהם לעבר הקיר ומקלקל את הרדיאטור של הרבי.
בפעם האחרונה שבה טריפ מנסה לחבוט בהרבי מגי בולמת וטריפ נכנס בקיר ומתהפך וחוסם את המסלול.
אחרי שנראה שעומדת להיות תאונה גדולה בגלל שהרבי היה בדיוק מאחורי טריפ הוא נוסע על הגדר וחוצה את קו הסיום ראשון.
לאחר מכן רואים את החגיגות של קבוצת פייטון ושלוקחים את טריפ באמבולנס עקב כך שחושבים שהוא משוגע בגלל שהוא רוצה להרוס את החיפושית עצמה.
לסיום רואים את הרבי בקטע האחרון של הסרט מתאהב בחיפושית החדשה שהרדיאטור שלה נלקח בשביל שהרבי יוכל לסיים את המרוץ.
לינדזי לוהן בתור מרגרט "מגי" פייטון
מייקל קיטון בתור ריי פייטון סניור
מאט דילון בתור טריפ מורפי
ברקין מאייר בתור ריי פייטון סניור
ג'יל ריצי בתור חברתה של מגי
ג'רמי רוברט בתור דייב המשוגע
מוניקה מאנינג בתור מוניקה ארמסטרונג
החלום של רד הוא סרט קצר אמריקאי בהנפשה ממוחשבת משנת 1987 שהופק על ידי חברת פיקסאר ובוים ונכתב על ידי ג'ון לאסיטר.
בסרט הקצר, שבאורך ארבע דקות, מככב רד, חד-אופן בצבע אדום שחולם על מקום טוב יותר.
הסרט הוא הסרט השני באנימציה ממוחשבת של פיקסאר בעקבות הסרט "לוקסו ג'וניור" שהופק בשנת 1986 גם בבימויו של ג'ון לאסיטר.
החלום של רד מוצג בצורה יותר חזקה מדמותו של לוקסו ג'וניור.
הסרט נועד להפגין חידושים טכניים בתמונות.
הסרט נוצר במחשב של החברה, אך בעקבות הגבלת הזיכרון של המחשב הסרט ננטש לטובת פרויקטים נוספים.
שטח החברה הלך וגדל, וכתוצאה מכך לאסיטר וצוותו עבדו מחוץ למסדרון במהלך הייצור, שם לאסיטר ישן לפעמים ימים שלמים.
הסרט פורסם לראשונה בוועידת SIGGRAPH השנתית באנהיים ב-10 ביולי 1987, וזכה להתלהבות מצד משתתפיה.
החלום של רד מעולם לא נקשר לסמל של פיקסאר, בניגוד להרבה סרטים אחרים של החברה.
הסרט יצא לווידאו במסגרת "Tiny Toy Stories" בשנת 1996 והופץ באוסף הסרטים הקצרים של פיקסאר, חלק 1 בשנת 2007.
הסרט מתרחש בלילה גשום בו בחנות האופניים שוכב בפינה חד אופן אדום בשם רד.
רד חולם להיות המופע המרכזי בקרקס, דבר המוצג בחלום בו הוא רוכב ליד ליצן קרקס.
לאחר שהוא רוכב, ליצן הקרקס מתחיל בפעולת ג'אגלינג עם שלושה כדורים צבעוניים, אותם הוא מפיל בטעות, מה שגורם לחד האופן להתגלגל מתחתיו ולתפוס אותם.
בסופו של דבר, הליצן זורק את אחד הכדורים מהבמה, ומניע את רד להחזיר אותו ללא התראה.
לאחר שהבין שחד האופן שלו לא נמצא מתחת לרגליו, הליצן נופל מהקרקע ואחריו רד תופס את שני הכדורים האחרים ומתחיל ללהטט אותם למחיאות כפיים סוערות.
כשהחלום מסתיים רד משתחווה לקהל, אך שהוא מבין שהוא עדיין בחנות האופניים הוא נכנס לדיכאון והופך לדומם שוב.