tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך המסע בן 1200 הק"מ חזרה, חלה אוונס אנושות בצפדינה וב-11 בפברואר התמוטט ולא יכול היה להמשיך עוד בדרך.
בהיותם מרוחקים עדיין כדי 160 ק"מ ממקלט המבטחים של האט פוינט, ניסה אוונס לשכנע את לאשלי וקרין להשאיר אותו ולהינצל בעצמם, אך הם סירבו.
הם השכיבו אותו, מחוזק ברצועות, על גבי המזחלת וגררו אותו במשך ימים רצופים עד שנותרו עם מנות מזון לעוד יום או יומיים ועוד כארבעה או חמישה ימי גרירה לפניהם, ונאלצו לעצור.
לאשלי נשאר עם אוונס באוהל לטפל בו בשעה שקרין עבר את 55 הק"מ שנותרו לבדו, במשך 18 שעות רצופות, כדי להגיע אל מחנה האט פוינט להזעיק עזרה.
קטעים מיומני הקוטב של לאשלי, המתעדים את תלאותיו עם המזחלות הממונעות והמסע חזרה עם אוונס, כלולים בספרו של אפסלי צ'רי-גארארד, "המסע הגרוע ביותר בעולם".
הן לאשלי והן קרין קיבלו את מדליית אלברט על הצלת חייו של אוונס.
לאחר שובו מאנטארקטיקה, פרש לאשלי כגמלאי מן הצי המלכותי, אך הצטרף מיד לכוחות המילואים ושירת במלחמת העולם הראשונה באוניות הצי "אירסיסטיבל" ו"אמתיסט".
בהמשך שירת כקצין מכס בקארדיף.
לאחר פרישתו בשנת 1932 חזר להמבלדון, שם חי בבית, שאותו כינה בשם "שונית מינה", על שם אחד מציוני הדרך בנתיב אל הקוטב הדרומי.
בשנת 1969 נערכו יומניו של לאשלי והוצאו לאור בידי קומנדר א.
הספר "בפיקודו של סקוט – יומני אנטארקטיקה של לאשלי" מספק תובנה מרתקת של משלחות דיסקברי וטרה נובה גם יחד, מנקודת ראותו של אחד מאנשי המשלחת ולאו דווקא זו של דוח"ות הקצינים, המקובלים יותר.
ויליאם יוג'ין בלקסטון היה כומר אוונגליסט אמריקאי וציוני נוצרי.
נודע בכך שחיבר ב-1891 את עצומת בלקסטון הפרו-ציונית, הקוראת להשבת ארץ ישראל לעם היהודי ולסיוע פעיל של ארצות הברית בכך.
בלקסטון נולד בעיירה אדמס שבמדינת ניו יורק לאנדרו וסאלי בלקסטון.
בגיל 11 הפך לנוצרי אוונגליסט בעקבות כנס התעוררות נוצרי בכנסייה המתודיסטית המקומית, אותה פקדה משפחתו.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שירת בארגון הסיוע האמריקני "המשלחת הנוצרית" - USCC.
ב-1866 נישא לשרה לי סמית', והם התיישבו ב-1870 באוק-פארק הסמוכה לשיקגו, אילינוי, שם עסק בלקסטון בהשקעות בנדל"ן במקביל לפעילות דתית.
בעקבות לילה של התחבטות וחוויה רוחנית אישית שעבר, החליט בלקסטון להקדיש את חייו לעבודת האל.
הוא החל לכתוב ולנאום ברחבי ארצות הברית באשר לאמונתו המשיחית.
ב-1878 חיבר ספר בנושא ביאתו השנייה של ישו, שנמכר בחמישים השנים הבאות במאות אלפי עותקים ברחבי העולם ותורגם ל-48 שפות.
כן חיבר מאמרים רבים בהם תיאר את עמדותיו הדתיות.
לפי חישוביו של בלקסטון, עמד העולם בסופו של העידן האחרון לפני בוא "ממלכת אלף השנים" (ימות המשיח).
לפי תפיסתו, מרכיב חשוב בהבאת העידן לקצהו הוא שובם של היהודים לארץ ישראל.
על פי עמדתו, מטרת שיבה זו היא לקדם את היהודים לקראת אמונה בישו לאחר מלחמת גוג ומגוג.
לפיכך החל לעסוק בנאומיו שיבת היהודים לארץ ישראל.
בשנים 1888-1889 סייר בלקסטון בארץ ישראל יחד עם בתו, פלורה.
הוא התרשם שהארץ שוממה ובמקביל התרשם ממושבות העלייה הראשונה שהחלו להתפתח.
הוא ראה בכך אישוש לתפיסתו ולחישוביו לפיו הרגע להשבת העם היהודי לארצו הגיע.
במקביל ביטא דאגה לגורלם של יהודי רוסיה, שסבלו מפוגרומים (שכונו "הסופות בנגב").
ב-24-25 בנובמבר 1890 כינס בשיקגו ועידה בין-דתית לחשיבה על עתיד העם היהודי.
לאחר הוועידה, ב-1891, כתב בלקסטון עצומה שנועדה לעורר את ממשל ארצות הברית לפעולה אקטיבית על מנת להחזיר את היהודים לארץ ישראל, מתוך טיעונים של יחסים בינלאומיים ולא בלשון דתית או משיחית.
על עצומת בלקסטון חתמו 431 אמריקאים בעלי עמדה, רובם פרוטסטנטים: ראשי ערים, מושלים, חברי קונגרס, אנשי דת בכירים, שופטים, עיתונאים, עורכים ומוציאים לאור של עיתונים חשובים ואנשי עסקים חשובים.
העצומה הועברה לנשיא ארצות הברית בנג'מין הריסון ב-5 במרץ 1891, אך השפעתה לגבי המדיניות האמריקאית הייתה זעומה.
עם זאת, בקרב הציבור היהודי עוררה העצומה ויכוח ער: מספר אגודות חובבי ציון קדם-הרצליוניות קידמו אותה בברכה, בעוד אחרים, בעיקר רפורמים, סברו ששאיפות לאומיות מעין אלה עלולות דווקא לסכן את היהודים בארצות מושבם ולעורר גלי אנטישמיות.
בהמשך התוודע למאמציו של בנימין זאב הרצל להקמת בית לאומי ליהודים.
הוא הביע התנגדות לרעיון ההתיישבות באוגנדה, ושלח להרצל ספר תנ"ך אישי בו סימן התייחסויות ספציפיות של הכתוב להתיישבות בארץ ישראל בלבד.
ב-1916, לבקשת נתן שטראוס ולואי ברנדייס, העביר שוב בלקסטון את העצומה לנשיא ארצות הברית דאז, וודרו וילסון.
הדבר תרם לגיבוי שהעניק וילסון לראש ממשלת בריטניה, לויד ג'ורג', בפרסום הצהרת בלפור ב-1917.
בלקסטון מת ב-1935 ונקבר בגלנדייל, קליפורניה.
ב-1966, לרגל יובל ה-75 לעצומת בלקסטון, ארגנה אגודת הידידות אמריקה-ישראל אזכרות לזכרו של בלקסטון, והקרן הקיימת לישראל נטעה עצים לזכרו בהרי ירושלים.
הופעת המשיח השניה; מתורגם מאנגלית לעברית על ידי יעל [=יוסף עמנואל לנדסמן], ניו יורק: [חמו"ל], 1925.
האלהים ועולמו; מתורגם מאנגלית על ידי יע"ל (יוסף עמנואל לנדסמן), שיקגו, The Book Store, [תר"ץ לערך].
איכה נכירנו?; מתורגם מאנגלית על ידי יע"ל [=יוסף עמנואל לנדסמן], שיקגו, The Book Store, [תרצ"-?].
(ספרון) (הוצאה חדשה ומתוקנת: ירושלים: דפוס עדות כתבי קדשית במזרח הקרוב, 1942)
לבה של הבעיה היהודית, ירושלים: [חמו"ל, תש"-?].
ויליאם "ביל" כץ (24 במאי 1921, פילדלפיה, ארצות הברית – 24 בספטמבר 1994, הרצליה) היה טייס קרבי בחיל האוויר האמריקאי בתקופת מלחמת העולם השנייה.
התגייס במסגרת המח"ל לשירות האוויר של ההגנה והשתתף כטייס במלחמת העצמאות.
במסגרת שירותו בחיל האוויר פיקד על טייסת 69, על בסיס תל נוף, ושימש ראש ענף מבצעים.
לאחר שחרורו הצטרף לאל על שם עבד כטייס, טייס ראשי וראש אגף מבצעים.
כץ נולד ב-1921 בפילדלפיה שבפנסילבניה ללואיס וטילי כץ שקיימו בבית מסורת דתית מתונה.
בגיל צעיר עברה המשפחה לג'קסונוויל שבפלורידה.
כץ למד בעיר בחטיבת הביניים על שם אדמונד קירבי סמית' וסיים ב-1939 את תיכון אנדרו ג'קסון.
שיחק כקוורטרבק בנבחרת פוטבול ה-TIGERS.
בשנת 1941 התגייס לחיל האוויר האמריקני, עבר קורס טיס ושירת בתקופת מלחמת העולם השנייה כטייס בי-17 בגיזרת אירופה.
במסגרת השרות בגרמניה ביצע כץ 25 גיחות הפצצה מעל אירופה הכבושה ובין השאר פיקד על המפציץ המוביל של הכנף המובילה ב-17 באוגוסט 1943 את משימת שוויינפורט-רגנסבורג הראשונה , הפצצת מפעל המיסבים בשוויינפורט שבגרמניה ששיתקה 34% מייצור המיסבים לטנקים ומטוסים.
לאחר שסיים את מכסת ההפצצות שלו, הציע חיל האוויר האמריקאי לכץ לפקד על טייסת B17 אך לשם כך היה עליו לצאת ל-25 גיחות הפצצה נוספות.
כץ סירב לקבל את המינוי והעדיף לסיים את השרות.
כמות ההרוגים בצוותי ה-B17 עמד באותה התקופה על 10% ומתוך הצוות המקורי שלו שהחל בגיחות רק הוא נותר בחיים בסיום המלחמה.
כהוקרה על שירותו הוענק לו עיטור צלב התעופה המצוינת והוא סיים את שירותו בדרגת קפטן.
ב-1945, לאחר המלחמה, השתחרר כץ מהצבא ופתח עם חבר עסק לבנייה אך לאחר שלוש שנים כשל העסק ונסגר.
ב-1948 פנתה ההגנה לכץ והציעה לו להצטרף לשירות האוויר של הארגון.
כץ נענה, טס לניו יורק שם פגש את רכז הגיוס הימן שמיר שמסר לו כסף וכרטיס טיסה לז'נבה ובהמשך לפראג.
מפראג נשלח כץ לשדה התעופה ז'אטץ שהיה המרכז של עסקת הנשק הצ'כוסלובקית-ישראלית.
מאתר זה החל כץ לקחת חלק בטיסות מטוסי "C-46 קומנדו" שהובילו נשק לישראל.
בתקופת טיסותיו של כץ לארץ, עמלו צוותי הקרקע בז'אטץ להכשיר שלושה מטוסי בי-17 שנרכשו מארצות הברית ועבודתם הסתיימה זמן קצר לאחר סיום ההפוגה הראשונה של מלחמת העצמאות (9 ביולי 1948).
ב-14 ביולי המריאו שלושת המטוסים ארצה כשכץ מפקד על אחד מהם.
בדרכם ארצה הפציצו המטוסים את מלון המלך פארוק בקהיר (כהתראה למצרים שאף עיר אינה מוגנת) ומטרות נוספות בטריטוריה שבשליטת המצרים, ואז נחתו בשדה תעופה מאולתר ליד נתניה.
משם עשו דרכם לבסיס רמת דוד שם צורפו כץ והמטוסים לטייסת 69 בפיקודו של ריימונד קורץ.
במהלך המלחמה הטיס כץ את מטוסי הבי-17 להפצצות על מטרות של צבאות ערב.
בסוף יולי 1948 עזב ריי את הטייסת וכץ מונה להחליפו.
באותה תקופה כללה הטייסת את שלושת מטוסי הבי-17 שתמכו בקרבות מלחמת העצמאות (בין השאר השתתפה במבצע יואב, מבצע שוטר ומבצע חורב).
במסגרת תפקידו פעל כץ להגדיר נוהלי עבודה, לקלוט אנשי צוות חדשים ולאמן אותם, לתחזק את המטוסים ולשפר את חימושם.
בתקופת ההפוגה השנייה הודח כץ מהפיקוד על הטייסת מאחר שהפר את הוראות מטה החיל ושיתף את מטוסי הבי-17 במפגן אווירי.
במקומו מונה למפקד הטייסת אל רייזן, אך לאחר זמן קצר חזר כץ לפקד על הטייסת כממלא מקום.
לאחר סיום המלחמה מילא כץ מספר תפקידי פיקוד קצרים בחיל האוויר: ביולי 1949 מונה לראש ענף המבצעים, באוקטובר 1949 מונה למפקד בסיס תל נוף.
לאחר מספר שנים בחיל האוויר השתחרר כץ והחל לעבוד כטייס בחברת אל על, שם התקדם עד לתפקיד טייס ראשי וראש אגף מבצעים בחברה.
ב-1981 סיים כץ את תפקידו באל על ועבר לסייע בהקמת חברת התעופה מעוף נתיבי אויר ולהדריך את טייסי החברה.
ב-1969 הקים כץ את אגודת ותיקי טייסת 69 המטפלת בשמירת המסורת ובטיפול וסיוע לטייסת.
במסגרת הפעילות הזאת גויסו כספים והוקמה בריכת השחייה של רמת דוד ומועדון הטייסת ברמת דוד.
כץ היה נשוי לבלפוריה (ילידת 1931) ולהם בן (מיכאל/מייקי) ובת (שירי).
היה חובב ספורט מושבע (החל מעיסוק בפוטבול בתקופת הלימודים במכללה וכלה במשחק הגולף).
כץ נפטר ב-1994 בגיל 73 ונקבר בבית העלמין קריית שאול ליד אשתו שנפטרה ב-1978.
ויליאם פלהאם יארבורו היה לוטננט גנרל אמריקאי שהקים את הכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית במתכונתם הנוכחית.
יארבורו נולד וגדל בסיאטל שבוושינגטון.
יארבורו החל את דרכו בצבא ארצות הברית עם הירשמו למכללה הצבאית באקדמיה הצבאית וסט פוינט.
בשנת 1936 סיים את לימודיו, הוסמך כקצין והתגייס לצבא.
יארבורו עבר הכשרה כלוחם וקורס קציני חיל הרגלים.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה התנדב יארבורו לצנחנים והוצב ברגימנט החי"ר המוצנח ה-501. במסגרת תפקידו עיצב את מגפי הצניחה ואת כנפי הצניחה של צבא ארצות הברית.
לאחר מכן שירת כיועץ למבצעים מוצנחים במטה של הגרל מארק קלארק.
במהלך מבצע לפיד שימש יארבורו כקצין האג"ם של גדוד הצנחנים ה-509 ולקח חלק בצניחה שביצע הגדוד במטרה לכבוש את שדה התעופה ביוק-לס-ביינס (Youks les Bains) שבאלג'יריה.
לאחר הצניחה התברר לגדוד כי השדה כבר נכבש בידי כוחות צרפת החופשית.
לאחר מכן שימש יארבורו כמפקד הגדוד ה-2 ברגימנט החי"ר המוצנח ה-504 של הדיוויזיה המוטסת ה-82. יארבורו הוביל את הגדוד בפלישה לסיציליה, במסגרתה הוצנח הגדוד ולחם בקרב במעבר טומינלו.
בקרב זה ספג הגדוד נפגעים רבים ומפקד הדיוויזיה, הגנרל מת'יו רידג'וויי הדיח את יארבורו מן הפיקוד על הגדוד.
בעקבות זאת שוב שימש כיועץ למבצעים מוצנחים במטה של הגרל מארק קלארק.
במהלך הפלישה לאיטליה פיקד יארבורו על גדוד צנחנים ה-509 בכוח הריינג'רס 6615. בין היתר הוביל יארבורו את גדוד בנחיתה באנציו.
במבצע דרגון פיקד על צוות קרב שכלל את גדודו ושני גדודי צנחנים נוספים.
לאחר מכן יארבורו שב לארצות הברית אולם בשנת 1945 שב לאיטליה ופיקד על צוות הקרב החטיבתי ה-473 עד תום המלחמה.
על האופן בו פיקד על הכוח עוטר יארבורו בכוכב הכסף.
לאחר המלחמה שימש יארבורו במספר תפקידי מטה ופיקוד ובשנת 1956 מונה לפקד על קבוצת הקרב ה-1 ברגימנט החי"ר ה-7. לאחר מכן פיקד על הקבוצה לריגול נגדי ה-66.
בשנת 1961 הטיל עליו נשיא ארצות הברית, ג'ון קנדי, להקים את בית הספר ללוחמה מיוחדת בפורט בראג, שיהווה מרכז הכשרה ואימונים עבור הכוחות המיוחדים של הצבא באופן ממוסד ומאורגן.
ביולי 1968 מונה למפקד קורפוס I ושירת בתפקיד עד אוגוסט 1969. לאחר מכן שימש סגן מפקד כוחות הצבא בפיקוד האוקיינוס השקט של ארצות הברית.
ויליאם לאסל היה אסטרונום בריטי שהתפרסם בעיקר בגילוי הירחים של אורנוס ונפטון.
ויליאם לאסל נולד בבולטון, אז במחוז לנקשייר, כיום במחוז מנצ'סטר רבתי שבצפון-מערב אנגליה ולמד בבית ספר בעיר.
בעקבות מות אביו בגיל 15 הוא החל לעבוד בליברפול כשוליית סוחר ולאחר מכן פתח מבשלת בירה והחל לעסוק באסטרונומיה כתחביב.
כחלק מתחביבו לאסל בנה בעצמו טלסקופים, הראשונים שבהם נבנו כשהיה בשנות ה-20 של חייו והיו עם מראה בקוטר של 7 אינץ' (17.8 ס"מ) ובעקבותיהם הוא בנה טלסקופים גדולים יותר ויותר עד למראה בקוטר של 24 אינץ' (60 ס"מ).
לאסל היה ככל הנראה הראשון להשתמש במעמד משווני על מנת להקל על המעקב אחרי העצמים שבהם צפה בזמן שתנועת כדור הארץ משנה את מיקומם בשמים.
בעקבות הישגיו בבניית ציוד תצפית ותצפיותיו הוא התקבל בשנת 1839 לחבר בחברה המלכותית לאסטרונומיה ובשנת 1849 קיבל על הישגיו מדליית זהב של החברה המלכותית לאסטרונומיה.
באותה שנה הוא התקבל גם כעמית של החברה המלכותית.
בשנת 1852 עבר לאסל למלטה ולקח איתו את הטלסקופ שלו כדי ליהנות ממיקומה הדרומי יותר של מלטה וממזג האוויר שם שהתאים יותר לתצפיות.
במלטה לאסל בנה טלסקופ חדש בקוטר של 120 ס"מ שהושלם בשנת 1861 ודיווח על תגליותיו ועל התצפיות שערך לחברה המלכותית לאסטרונומיה על הישגיו אלה קיבל לאסל בשנת 1858 המדליה המלכותית.
לאחר שובו לאנגליה הוא קנה בית ליד העיר מיידנהד שבמחוז ברקשייר ובנה בו מצפה כוכבים שבו הציב את הטלסקופ בקוטר 60 ס"מ שלו.
בשנת 1870 הוא נבחר לנשיא החברה המלכותית לאסטרונומיה וכיהן בתפקיד זה שנתיים.
הוא נפטר בביתו בשנת 1880.
לאסל הצטיין בליטוש מראות ובבניית טלסקופים.
הוא בנה מכונות ליטוש למראות שהשיגו רמת דיוק גבוהה ואפשרו לייצר מראות עם איכות אופטית גבוהה.
כמו כן הוא תכנן ובנה מעמדים לטלסקופים שלו שיוכלו לאפשר כיוון קל אל העצמים ומעקב אחריהם.
באמצעות הטלסקופים שבנה הוא גילה בשנת 1847 את טריטון, הירח הגדול ביותר של נפטון, 17 ימים בלבד אחרי גילויו של נפטון עצמו.
בשנת 1848 הוא גילה את היפריון, ירחו של שבתאי וב-1851 את אומבריאל ואת אריאל, ירחיו של אורנוס.
בשנים שבהן צפה בשמים ממלטה הוא גילה וקיטלג כ-600 ערפיליות וכן מיפה ושרטט את ערפילית אוריון.
הוא ביצע תצפיות רבות בכוכבי הלכת ובירחיהם ומדד את גודלם הזוויתי.
על שמו של לאסל נקראים האסטרואיד לאסל 2636, מכתשים על הירח ועל מאדים וכן המרכזית והרחבה ביותר מבין טבעות נפטון.
ויליאם כריסטופר הנדי או וו.
הנדי היה מוזיקאי וכותב שירים אמריקאי.
נודע כ"אבי הבלוז" (זהו גם שמה של האוטוביוגרפיה שלו מ-1941).
אמנם הוא לא המציא את הסגנון, לא היה הראשון שניגן בלוז, הקליט מוזיקה בסגנון זה או פרסם אותה, אך הוא הפך אותו מסגנון מוזיקלי מקומי (דלתא בלוז) לסגנון פופולרי ומוכר בכל רחבי ארצות הברית.
כמו כן, היה אחד מכותבי השירים בעלי ההשפעה הרחבה ביותר בסוגה זו והראשון ששבר את מסגרת בלוז 12 תיבות.
מחברם של "ממפיס בלוז", "סיינט לואיס בלוז" ו"ביטל סטריט בלוז", קטעים שהוקלטו במאות ביצועים.
אביו היה כומר של קהילה קטנה.
הבקתה בה נולד נשמרה והיא כיום מוזיאון.
הוא לימד את עצמו לנגן בגיטרה וקורנית, למורת רוחו של אביו הכומר, והצטרף בחשאי ללהקה.
עם זאת, המשיך להיות דתי באופן עמוק ולבקר בכנסייה, כך שסגנונו מושפע מזימרה כנסייתית.
השפעות נוספות היו קולות הטבע באזור הכפרי, צלילי סדנאות המתכת בהן עבד בצעירותו ושירי העבודה של האפרו-אמריקאים, ששרו, לדבריו באוטוביוגרפיה שלו, כל הזמן ובכל מקום.
ב-1892 עבר לברמינגהאם שם קיבל משרת הוראה ועבד במקביל במפעל, שם גיבש להקה ולימד את חבריה קריאת תווים.
הלהקה ביקשה להופיע בתערוכה העולמית של שיקגו (1893) וערכה מסע הופעות בסנט לואיס.
הנדי הופיע כנגן בתערוכה בשיקגו, שר כטנור במופע מינסטרל, ניגן כחצוצרן וגיבש להקה מקצועית.
הלהקה יצאה לארבע שנות הופעות בטקסס, טנסי, ג'ורג'יה, פלורידה וקובה.
בתום הסיבוב שב הנדי לביתו בפלורנס, יחד עם אשתו אליזבת, אותה פגש ולה נישא במהלך סיבוב ההופעות.
ב-1900 קיבל משרת הוראת מוזיקה בקולג' לחקלאות ומלאכה של אלבמה.
ב-1902 יצא למסע היכרות עם המוזיקה העממית.
הוא עבר ברחבי מיסיסיפי ובפרט במטעי הכותנה של הדלתא של מיסיסיפי, האזין לסוגי מוזיקה כפרית ועממית שונים ורשם אותם.
בהמשך עבר עם משפחתו לקלרקסדייל, מיסיסיפי, בלב הדלתא של מימיסיפי וב-1908 עבר לעיר ממפיס.
ב-1912 הקליט את "ממפיס בלוז", שיר שחובר כחלק מתעמולת בחירות של מועמד מקומי, אותו הפך הנדי לשיר שהביא לידי ביטוי את כל העקרונות הסגנוניים שספג הנדי במהלך השנים בהן חקר את המוזיקה העממית של דרום ארצות הברית.
השיר הוקלט בתחילה עם תזמורת ריקודים.
באותה עת ייסד הנדי יחד עם הבנקאי והפעיל האפרו-אמריקאי הארי פייס את חברת Pace and Handy Sheet Music - דפי התווים של הנדי ופייס.
להפתעתו של הנדי, קצרו דפי התווים של המוזיקה העממית הדרומית הצלחה דווקא בקרב מובילי להקות לבנים.
ב-1917 עבר הנדי והעביר את עסקי הפצת המוזיקה שלו, לניו יורק, שם התמקם בטיימס סקוור.
גם בניו יורק ביצעו את שיריו בעיקר לבנים.
ב-1919 חתם הנדי הסכם עם חברת התקליטים ויקטור, שהפיקה את תקליט הבלוז הפופולרי הראשון, Yellow Dog Blues בביצוע התזמורת של ג'וזף סי.
ב-1920 פרש פייס מהשותפות על מנת לייסד את חברת התקליטים האפרו-אמריקאית הראשונה, Black Swan Records.
הנדי נותר לנהל את חברת דפי התווים לבדו, בהמשך הפכה החברה לחברת תקליטים בשם Handy Record Company.
החברה הפיקה למעלה מ-200 שירים, רבים מהם שירים דתיים ועממיים וכ-60 בלוזים, רובם מאת הנדי וחלקם מאת יוצרים אפרו-אמריקאים אחרים, וזכתה להצלחה מסחרית גדולה.
ב-1926 חיבר הנדי את הספר Blues: An Anthology—Complete Words and Music of 53 Great Songs ספר ראשון מסוגו, בו מנתח ומגדיר הנדי את סוגת הבלוז, כחלק מההיסטוריה של דרום ארצות הברית.
ב-1929 הפיקה RCA סרט קולנוע בשם "סיינט לואיס בלוז", בשיתוף פעולה עם הנדי.
את שיר הנושא שרה הזמרת בסי סמית.
בשיאו, בשנת 1941, בגיל 68, הוציא את ספרו האוטוביוגרפי Father of the Blues ("אבי הבלוז").
לאחר מכן חלה התדרדרות במצבו.
ב-1943 נפל בנפילה מרציף הרכבת התחתית ואיבד את מאור עיניו.
לאחר מות אשתו ב-1954 נשא לאישה את מזכירתו אירמה לואיס מורגן.
ב-1955 סבל משבץ מוחי, בעקבותיו רותק לכסא גלגלים.
מסיבת יום הולדתו ה-84 נערכה בהשתתפות-800 ידידים ותומכים במלון וולדורף אסטוריה.
ב-1970 נכלל בהיכל התהילה של כותבי השירים
ב-1993 נכלל בהיכל התהילה של המוזיקה באלבמה ובאותה שנה זכה בפרס גראמי למפעל חיים
בכל שנה מתקיים פסטיבל בלוז על שמו בפלורנס, אלבמה
ספרו האוטוביוגרפי נכלל ב-2017 בהיכל התהילה של הבלוז בקטגוריה של ספרות בלוז קלאסית
קבוצת ההוקי קרח המקצוענית סנט לואיס בלוז, מליגת ה-NHL, נקראת על שם שירו המפורסם מ-1914. השיר מנוגן דרך קבע באולמה הביתי של הקבוצה בעת משחקים.
ויליאם יוסטיס היה רופא, פוליטיקאי ומדינאי אמריקאי ממסצ'וסטס.
הוא הוכשר לרפואה ושירת כרופא צבאי במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, כשהקרב הבולט מבין הקרבות שהוא השתתף בהם היה קרב גבעת בנקר.
לאחר המלחמה הוא המשיך בעיסוקו ברפואה, אך עד מהרה נכנס לפוליטיקה.
לאחר כמה תקופות כהונה כחבר בבית המחוקקים של מדינתו, ניצח יוסטיס בבחירות לקונגרס של ארצות הברית ב-1800, שם נמנה עם המתונים מבין הנציגים חברי המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית.
לאחר שבבחירות של 1804 לא נבחר מחדש הוא שב לזמן קצר לפוליטיקה המדינתית וב-1809 מונה על ידי נשיא ארצות הברית ג'יימס מדיסון למזכיר המלחמה.
בין השאר בשל חוסר ניסיונו בניהול הצבא וחוסר מוכנות, יוחסה לו האשמה בכישלונות של הצבא בחודשים הראשונים של מלחמת 1812, ועקב כך הוא התפטר מתפקידו.
לאחר מכן מינה אותו מדיסון כשגריר בהולנד, משרה בה הוא כיהן מ-1814 ועד 1818. לאחר תקופה נוספת בה כיהן בקונגרס הוא נבחר ב-1822 לתפקיד מושל מסצ'וסטס וזכה לאהדה ציבורית רבה לאחר שהחליף את ג'ון ברוקס שכיהן לפניו תקופה ארוכה.
יוסטיס מת בעודו מכהן בתפקידו בשנת 1825. מעונו בבוסטון שנבנה בשנות ה-50 של המאה ה-18, על ידי המושל מטעם בריטניה ויליאם שירלי נקרא בית שירלי-יוסטיס והוא אתר היסטורי לאומי.
ויליאם יוסטיס נולד בקיימברידג' לבנג'מין יוסטיס, רופא בולט מבוסטון ולאליזבט יוסטיס לבית היל.
מבין שנים עשר ילדיהם הוא היה הבן השני שהגיע לבגרות.
הוא התחנך בבית הספר הלטיני של בוסטון ולאחר מכן למד בהרווארד קולג', שם הוא סיים את לימודיו ב-1772. בעת לימודיו בהרווארד קולג' הוא השתייך ליחידת מיליציה של סטודנטים שנקראה Martimercurian Band.
לאחר סיום לימודיו הוא למד רפואה אצל דר' ג'וזף וורן, פטריוט ידוע.
באפריל 1775, כאשר הציתו קרבות לקסינגטון וקונקורד את מלחמת העצמאות של ארצות הברית, טיפלו וורן ויוסטיס בפצועים בשדה הקרב.
וורן השיג ליוסטיס מינוי כרופא בכוחות הארטילריה של המורדים.
ביוני סייע יוסטיס לטיפול בפצועים בקרב גבעת בנקר, שבו וורן נהרג.
הוא שירת עם הצבא הקונטיננטלי במערכה על ניו יורק וניו ג'רזי וסירב להצעה למינוי לדרגת לוטננט קולונל שהוצעה לו על ידי מפקד הארטילריה הנרי נוקס.
במהלך שירותו בצבא הקונטיננטלי הכיר יוסטיס את בן ניו ג'רזי, ארון בר, ופיתח איתו ידידות ארוכת ימים.
ב-1777 הוצב יוסטיס לפקד על בית חולים צבאי שהוקם במעונו לשעבר של הלויאליסט בוורלי רובינסון מצפון לעיר ניו יורק, שם הוא נשאר עד סוף המלחמה.
בספטמבר 1780 הוא לקח חלק שולי באירועים שסבבו את בריחתו של הבוגד בנדיקט ארנולד: הוא טיפל ברעייתו של ארנולד, פגי, שלכאורה לקתה בהיסטריה עקב עזיבתו הפתאומית של בעלה וחשיפת מזימתו.
לאחר המלחמה שב יוסטיס לעבודתו כרופא בבוסטון.
הוא נקרא שוב לשירות צבאי כאשר פרץ מרד שייז במערב מסצ'וסטס ב-1786 והיה לרופא של כוח המיליציה שהקים גנרל בנג'מין לינקולן שדיכא את המרד בחודשים הראשונים של 1787. באותה שנה נבחר יוסיטיס לסגן הנשיא של אגודת סינסינטי, תפקיד אותו הוא מילא עד 1810 ושוב מ-1820.
ב-1788 נבחר יוסטיס למועצה המחוקקת של מסצ'וסטס, אותה הוא עזב ב-1794 בשל העובדה שהוא "חש בחילה" ממשחקי הפוליטיקה שם.
לאחר מכן הוא נבחר למועצה המייעצת למושל מסצ'וסטס ושירת שם שנתיים.
ב-1800 הוא התמודד על מושב בבית הנבחרים של ארצות הברית.
במהלך מערכת הבחירות המוצלחת שלו מול ג'וזייה קווינסי, הוטחו ביוסטיס האשמות בכתיבת, או בשותפות לכתיבת, מכתבים שהיו חלק מ"שערוריית ניוברג" מ-1783, מזימת מרד שהתרחשה בצבא הקונטיננטלי.
יוסטיס הכחיש באופן פומבי את ההאשמות על כך שכתב את המכתבים אך בנוגע לחלקו בפרשה הוא שמר על שתיקה.
(לימים הודה ג'ון ארמסטרונג שהוא כתב את המכתבים וכמה שנים לאחר מכן הוחזק יוסטיס כמי שהיה חלק מהמזימה).
יוסטיס היה חבר באגף המתון של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית שלא שאף לרפורמות משמעותיות בהשוואה לאלו שקידמו הרפובליקנים הרדיקלים.
דוגמה לגישתו זו הייתה הצבעתו נגד הנשיא תומאס ג'פרסון שהציע את ביטול חוק השיפוט של 1801, חוק של המפלגה הפדרליסטית שעבר בימים האחרונים של נשיאותו של ג'ון אדמס ושהגדיל באופן משמעותי את מספר המושבים בבית המשפט הפדרלי.
ב-1804 נבחר יוסטיס על ידי בית הנבחרים להיות אחד מאלה שינהלו את תהליך ההדחה (הראשון בהיסטוריה שהצליח) נגד ג'ון פיקרינג, שופט בבית המשפט המחוזי של ניו המפשייר.
באותה שנה הוא תמך בחימושן של ספינות סוחר שהפליגו אל הקריביים.
ב-1809, כשנבחר ג'יימס מדיסון כנשיא, הוא שאף קדם את מעמדה של המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בניו אינגלנד שהתאפיינה בשליטה פדרליסטית.
לשם כך הוא בחר ביוסטיס לתפקיד מזכיר המלחמה בממשלו.
יוסטיס לא היה בחירה טובה לתפקיד, שכן הוא חסר את המיומנויות הניהוליות הנחוצות ולא היה לו רקע צבאי.
כמו כן היו לו יחסים בעייתיים עם שניים מקציני הצבא הבכירים, ג'יימס וילקינסון ווייד האמפטון.
יוסטיס עשה מאמצים כבירים לעדכן את "מדריך הסדר והמשמעת של חיילי ארצות הברית" (Regulations for the Order and Discipline of the Troops of the United States), שלא השתנה מאז מלחמת העצמאות.
לאחר שהשיג עותקים של מדריכים שפורסמו ב-1791 לשימוש צבאות הרפובליקה הצרפתית הראשונה, דאג יוסטיס לתרגומם וקידם את אימוץ המדריכים החדשים שהתבססו על הטקטיקות הצרפתיות.
אף על פי שמדריך חדש היה מוכן לשימוש ב-1812 הוא לא התקבל היטב בקרב הקצונה ולא היה בשימוש במלחמה שפרצה באותה שנה.
עם גבור המתחים בין ארצות הברית לבין הממלכה המאוחדת, עשה יוסטיס צעדים צנועים לשיפור מוכנות הצבא וגם לא הציג יוזמות או הצעות אחרות.
עם פרוץ מלחמת 1812, היה מצב המערך הלוגיסטי של הצבא בכי רע ולא היה לו מפקד עליון, כך שיוסטיס נאלץ לקבל החלטות פרטניות עבור תשעה מחוזות צבאיים.
כשהתחילה המלחמה באופן גרוע עם כניעתו של גנרל ויליאם האל בדטרויט, נמתחה על יוסטיס ביקורת קשה.
מזכיר האוצר, אלברט גלטין, כתב שהיה "העדר מוחלט של ביטחון" ביוסטיס שהורגש "בכל היבט של השירות הציבורי".
בדצמבר אותה שנה הגיש יוסטיס את התפטרותו ומזכיר המדינה, ג'יימס מונרו, לקח על עצמו את התפקיד עד שג'ון ארמסטרונג נכנס לתפקיד ב-13 בפברואר 1813.
עם זאת, מעמדה של הולנד נחלש לאחר תבוסתו של נפוליאון והמשרה שלה מונה יוסטיס לא שפעה פעילות באופן מיוחד.
יוסטיס הגיש ללא הצלחה תלונות נגד ההולנדים על מקרים של תפיסת סחורות וספינות אמריקאיות שאירעו במהלך תקופת מלכותו של לואי בונפרטה על ממלכת הולנד הנפוליאונית (הטענות הוכרו מאוחר יותר על ידי צרפת).
ב-1817 ניהל יוסטיס יחד עם אלברט גלטין, שכיהן אז כשגריר ארצות הברית בצרפת, משא ומתן על הסכם סחר חדש עם ממשלת הולנד, שאושרר ב-1818. יוסטיס היה למעשה בנחיתות בשל העובדה שהוא לא שלט בשפה הצרפתית וב-1818 הוא נקרא בחזרה לארצו לאחר שממשלת הולנד הורידה את דרג היחסים בין שתי המדינות.
בתקופת שהותו באירופה, חידש יוסטיס את קשריו עם המרקיז דה לה פאייט, ששירת יחד איתו במלחמת העצמאות.
עם שובו לאירופה, רכש יוסטיס בית ברוקסברי (כיום חלק מבוסטון) שנבנה בשנות ה-50 של המאה ה-18 על ידי ויליאם שירלי, מושל מושבת מפרץ מסצ'וסטס.
כיום הבית ידוע כבית שירלי-יוסטיס.
יוסטיס נבחר שוב לקונגרס בבחירות מיוחדות שהתקיימו לאחר התפטרותו של אדוארד דווס.
הוא כיהן בין השנים 1820 – 1823 ושימש כיושב ראש ועדת השירותים המזוינים של הקונגרס.
בוויכוח על קבלתה של מיזורי כמדינה בארצות הברית (שהוביל לפשרת מיזורי) נשא יוסטיס נאום נרגש בו הביע את התנגדותו לנוסח המוצע לחוקתה של מיזורי שאסר על כניסתם של שחורים חופשיים אל המדינה.
יוסטיס התמודד באי-הצלחה על משרת מושל מסצ'וסטס שלוש פעמים ברציפות בין השנים 1820 – 1822 (באותה תקופה נערכו הבחירות למשרת המושל מדי שנה), והפסיד למושל המכהן הפופולרי, ג'ון ברוקס.
ב-1823 הוא ניצח במערכת בחירות רצופות התנצחויות עם המועמד הפדרליסטי הבלתי פופולרי האריסון גריי אוטיס.
הרפובליקנים הציגו את מועמדותו של יוסטיס כיורש מתון לברוקס שיהיה פחות חד צדדי בהשוואה לאוטיס וכמי שימשוך קולות בזכות עברו במלחמת העצמאות.
הוא ניצח במעוזים הפדרליסטים במחוזות המפשייר ואסקס וכמעט הובס על ידי אוטיס בבוסטון.
ניצחונו של יוסטיס בבחירות (בשילוב עם הניצחון הגמור בבחירות למועצה המחוקקת בשנה שלאחר מכן) סימן למעשה את סופה של המפלגה הפדרליסטית במדינה.
יוסטיס היה מושל פופולרי, שהמשיך את מדיניותו המתונה של ברוקס.
הוא הציג את מועמדותו של סגן המושל שלו, לוי לינקולן הבן, לבית המשפט העליון של המדינה ובבחירות של 1824 הוא נבחר מחדש יחד עם סגנו, חבר בית הנבחרים לשעבר, מרקוס מורטון.
בעת כהונתו כמושל הוא אירח את ידידו הוותיק המרקיז דה לה פאייט שסייר בארצות הברית.
במרץ-אפריל 1824, ככל הנראה בשל האהדה הציבורית כלפיו, זכה יוסטיס לכבוד להיבחר פה אחד מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית בהצבעה שלה למועמד לסגן הנשיא לקראת הבחירות לנשיאות שנערכו מאוחר יותר באותה השנה.
ויליאם יוסטיס מת בבוסטון מדלקת ריאות בעודו מכהן כמושל ב-6 בפברואר 1825. טקס ההלוויה וקבורתו הזמנית נערכו בבית הקברות גרנרי שבבוסטון והוא הוספד על ידי ידידו אדוארד אברט.
מאוחר יותר הוא נטמן בבית הקברות הישן של לקסינגטון הסמוכה.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית היה יוסטיס לחבר קרוב של ארון בר, חברות שהעמיקה בשנות ה-90 של המאה ה-18. בר ואוסטיס ניהלו חליפת מכתבים בנושאים האישיים ביותר, כולל המלצה על בנות זוג פוטנציאליות, שכן הם חלקו אותו טעם בנשים שזכו לחינוך יאה.
יוסטיס סייע לבר בהזדמנות אחת כאשר עזר לו למצוא מקום לינה לאישה צעירה שאמה הייתה מעורבת ביחסי ניאוף עם אלכסנדר המילטון והיא שוכנה בבית ספר פנימייתי באזור בוסטון.
ככל הנראה הוא גם היה מעורב ביחסים עם בתו של בר, תאודוסיה, שחלקה עמו פרטים אינטימיים הנוגעים לחייה כבר מימי נעוריה (כולל מצבה הרפואי שנבע מהריון קשה).
במשך שנים היה יוסטיס רווק מושבע ותואר כטיפוס אדיב, מעודן ומצודד.
ב-1801 הוא נשא לאישה את קרוליין לנגדון, אך לא נולדו להם ילדים.
היא הייתה אחותו של הנרי שרברן לנגדון, שנשא לאישה את אן, אחותו של יוסטיס, ובתו של וודברי לנגדון, סוחר ושופט ידוע מפורטסמות', ניו המפשייר.
קרוליין מתה ארבעים שנה אחריו, לאחר שרכושו חולק בין קרובי משפחתו.
מעונו היה במצב של הרס, אך הוא נרכש על ידי אנשי שימור ב-1913, בסוף המאה ה-20 הוא שוחזר למצב תפארתו מהמאה ה-19. כיום הוא משמש כמוזיאון וכאתר היסטורי לאומי.
ויליאם טרוסט ריצ'רדס היה אמן נוף אמריקאי.
הוא היה קשור הן לאסכולת נהר ההדסון והן לתנועה הפרה-רפאלית האמריקאית.
ויליאם טרוסט ריצ'רדס נולד ב־14 בנובמבר 1833 בפילדלפיה, פנסילבניה.
ב־1846 וב־1847 למד בבית הספר התיכון המרכזי המקומי.
בין השנים 1850–1855 למד במשרה חלקית אצל האמן הגרמני פאול ובר, בזמן שעבד כמעצב ומאייר עבודות נוי ממתכת.
התערוכה הציבורית הראשונה של ריצ'רדס הייתה חלק מתערוכה בניו בדפורד, מסצ'וסטס, שאורגנה על ידי האמן אלברט בירסטדט בשנת 1858.
בשנת 1862 הוא נבחר לעמית של האקדמיה הלאומית לעיצוב ונבחר לאקדמאי בשנת 1871. בשנת 1863 הוא הפך לחבר באגודה לקידום האמת באמנות.
בשנת 1866 הוא נסע לאירופה לשנה אחת.
עם שובו ובמשך שש השנים הבאות, בילה את הקיץ בחוף המזרחי.
בשנות ה-70 של המאה ה-19 הוא הפיק נופים רבים בצבעי מים של ההרים הלבנים, וכמה מהם נמצאים כעת באוסף של מוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
ריצ'רדס הציג באקדמיה הלאומית לעיצוב בין השנים 1861 עד 1899, ובאגודה לאמנות בברוקלין בין השנים 1863 עד 1885.
בשנת 1881 הוא בנה בית בג'יימסטאון, רוד איילנד, שם התגורר ועבד עד סוף חייו.
הוא נפטר ב־17 באפריל 1905 בניופורט, רוד איילנד.
ריצ'רדס דחה את הגישה הרומנטית והמסוגננת של ציירי נהר ההדסון האחרים ובמקום זאת התעקש על ביצוע ריאליסטי מוקפד.
ציוריו את ההרים הלבנים, הם כמעט כמו צילומים בריאליזם שלהן.
בשנים מאוחרות יותר צייר ריצ'רדס כמעט אך ורק בצבעי מים.
עבודותיו מוצגות במוזיאונים אמריקאיים חשובים רבים, כולל הגלריה הלאומית, מוזיאון סנט לואיס, מוזיאון סמית'סוניאן לאמנות אמריקאית (SAAM), וודסוורת' אתנאום, מוזיאון פילדלפיה לאמנות, הגלריה לאמנות של אוניברסיטת ייל (YUAG), המוזיאון לאמנויות יפות בבוסטון (MFA Boston), מוזיאון פוג באוניברסיטת הרווארד, מוזיאון ברוקלין לאמנות, מוזיאון תיסן בורנמיסה, מוזיאון קריסטל ברידג'ס לאמנות אמריקאית ועוד.
גם בתו אנה ריצ'רדס ברוסטר הפכה לציירת.
ויליאם טרנר דנאט היה אמן אמריקאי, הידוע במיוחד בציור נושאים ספרדיים.
ויליאם טרנר דנאט נולד בשנת 1853 בהמפסטד, ניו יורק הצעיר מבין שני בנים שגידלו ויליאם ה' וסוזן (לבית ג'ונס) דנאט.
אביו היה סוחר עצים מצליח, שהקים יחד עם צ'ארלס א' פל את חברת דנאט ופל.
מאוחר יותר אחיו הבכור של ויליאם, דייוויד, היה יורש את אביהם כשותף בעסק.
כשהיה דנאט היה בסביבות גיל שתים עשרה הוריו החליטו לשלוח אותו לגרמניה כדי להמשיך בהשכלתו.
מאוחר יותר הוא למד אדריכלות בהנובר ושטוטגרט לפני שבחר במקום אלה להיות אמן.
דנאט השתתף בשיעורי אמנות באקדמיה המלכותית לאמנויות במינכן ומאוחר יותר בפריז.
דנאט הפך לצייר מוכשר ודמות מכובדת וצייר פורטרטים.
הוא משך מוקדם תשומת לב עם רישומים ותמונות שנעשו בספרד.
קומפוזיציה גדולה, ה"קוואטור אספנול", שהוצגה במוזיאון המטרופוליטן בניו יורק, הייתה אחת ההצלחות של בשנת 1884. בהמשך התיישב דנאט בפריז, שם לימד באקדמיה ז'וליאן.
אף על פי שזמן מה שמו הוזכר לצד ציירים אמריקאים גדולים אחרים כמו סרג'נט ויסלר, הפופולריות של דנאט הייתה יותר באירופה מאשר במולדתו.
כשהתקרב לגיל העמידה, האמן שהיה יציב מבחינה כלכלית, החל להקדיש יותר ויותר מזמנו לעניינים אחרים: סיף, אגרוף ומאוחר יותר מרוצי מכוניות.
במשך כמעט עשרים שנה דנאט חדל מהציור וכשהתחדש בסביבות 1913 אומנותו אימצה סגנון סוריאליסטי יותר עם נופי פנטזיה ונושאים מוזרים.
במהלך ההפסקה שלו מהציור, בילה דנאט חלק ניכר מזמנו בסיורים אירופה בחקר הטכניקות של הציירים הגדולים, בעודו פעיל במעגלים אמנותיים בפריז, שם שימש עונה אחת כנשיא אגודת הציירים האמריקאיים.
ויליאם טרנר דנאט נפטר בשנת 1929, בן 75, במונטה קרלו.
ויליאם אלברט יורזיק ג'וניור היה שחיין אמריקאי, האלוף האולימפי הראשון (מלבורן 1956) ושיאן העולם במשחה ל-200 מטר פרפר.
יורזיק החל ללמוד בספרינגפילד קולג' במסצ'וסטס בגיל 16. הוא התאמן בהדרכתו של צ'ארלס סילבה.
הוא למד רפואה באוניברסיטת טורונטו.
הוא שרת כרופא בחיל הרפואה של חיל האוויר של ארצות הברית בדרגת קפטן.
ב שנערכו במקסיקו סיטי בשנת 1955 הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
מדליית זהב במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי בתוצאה של 9:00.0 דקות, לפני ארגנטינה (9:09.0 דקות) וקנדה (9:12.2 דקות) ומדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:42.5 דקות, אחרי אאולליו ריוס אלמן (2:39.8 דקות) וולטר אוקמפו (2:40.3 דקות), שניהם ממקסיקו.
נוסף לכך, הוא סיים במקום רביעי במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 4:56.9 דקות.
בתחרות שנערכה בוינצ'נדון, מסצ'וסטס ב-14 באפריל 1956 קבע במשחה ל-200 מטר פרפר שיא עולם חדש של 2:16.7 דקות, שיפור לשיא בן החודש של ג'ירו נאגאסאוואה מיפן (2:19.3 דקות).
באולימפיאדת מלבורן (1956) זכה יורזיק במדליית זהב במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 2:19.3 דקות, לפני טקשי אישימוטו מיפן (2:23.8 דקות) וגאורג טומפק מהונגריה (2:23.9 דקות), בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 2:18.6 דקות.
בכך היה לשחיין הראשון שזכה במדליית זהב במשחה זה ולשחיין האמריקאי היחיד שזכה במדליית זהב בתחרויות השחייה באולימפיאדה זו.
באליפות ארצות הברית (בריכת 25 יארד) שנערכה בשנת 1958 זכה במדליית זהב במשחה ל-220 יארד פרפר.
במהלך הקריירה קבע יורזיק 11 שיאי עולם חדשים.
יורזיק זכה ב-4 תוארי אליפות ארצות הברית ברציפות במשחה ל-200 מטר פרפר.
בשנת 1971 זכה יורזיק להיכלל בהיכל התהילה הבינלאומי של השחייה.
ויליאם לוב (בהונגרית: Loew N.
Loew; פאפה, 12 באוגוסט 1847 − ניו יורק, 17 באוקטובר 1922) היה עורך דין, עיתונאי, מתרגם יהודי-הונגרי-אמריקאי.
וילמוש לעף (בשמו ההונגרי) היה אחד מבניו של הרב לאופולד (ליפוט) לעף ושל אשתו הראשונה לאונטין שוואב.
הוא אחיו של שמואל לעף, רופא, ושל טוביאש לעף, עורך דין, ואחיו למחצה (מאשתו השנייה של אביו) של הרב עמנואל לעף.
הוא בא ממשפחה משכילה במיוחד, אך לא אהב ללמוד ואחרי שעזב את בית הספר הפך לנער עובד.
בשנת 1866 בגיל 19 היגר לארצות הברית, לאחר סיום מלחמת האזרחים והוא התפרנס מעבודת כפיים, אך מצא במהירות קורס ערב והוסמך כעורך דין.
כך הוא המשיך בחייו כעורך דין.
בנוסף לפעילותו כעורך דין השיק כעורך את העיתון :"ההונגרי האמריקאי" בניו יורק עם שותפו לעריכה ארקשד מודיורושי, העיתון הוקם בשל השיטפון הגדול בעיר סגד בשנת 1879. הם אספו תרומות עבור העיר בין המהגר ההונגרים, אך גם בין המהגרים הגרמנים ובין האמריקאים כדי לעזור.
העיתון נכתב בהונגרית ובאנגלית, אך בסופו של דבר הפסיק להתקיים לאחר גיליון 2 עקב מחסור במנויים.
היסטוריון הספרות József Szentkiralyi ספר את תרגומיו של וילהלם לוב.
הוא תרגם סך של 473 יצירות שירה ובלדות מאת 110 משוררים הונגרים מהונגרית לאנגלית, כולל "האביר יאנוש" של שנדור פטפי.
מיאנוש אראן את טולדי, ואת הערב של טולדי, מאימרה מדאץ' את טרגדיית האדם.
ב-1881 הוא תרגם לאנגלית את שירו של פרנץ קלצ'יי.
גם איכות התרגומים של וילהלם לוב מכובדת.
קיבל ביקורות חיובות ממספר כותבים, ביניהם: ארפאד פאסטור (Árpád Pásztor), שאנדור אינצה, מלכיאור לנדייל ועוד.
הוא ערך אנתולוגיות מתרגומיו, שפרסם ב:
ויליאם לודר הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אוסטרלי.
לודר נולד ב-7 בנובמבר 2000 בסידני, אוסטרליה.
בשנת 2020 הופיע בתפקיד ראשי בסרט הקולנוע האוסטרלי "קארטינג" לצד פרנסס או'קונור וקופר ואן גרוטל.
בסרט מגלם לודר את ג'ק שהוא ואמו החד הורית כריסטי עוברים לגור בעיר קטנה במערב אוסטרליה.
לצד הקשיים ג'ק מנסה להתגבר על מותו של אביו הופר מסרטן.
הוא זכה לביקורות מעורבות על משחקו.
בשנת 2021 שיחק בתפקיד משני בסדרת הטלוויזיה האוסטרלית "Wakefield".
באותה שנה שיחק בתפקיד ראשי בסדרת הטלוויזיה האוסטרלית "Love Me".
בשנת 2021 לוהק לתפקיד במיני סדרת הטלוויזיה "Bali 2002" המתארת את אירועי הפיגוע בבאלי בשנת 2002. הסדרה שודרה בערוץ 9 האוסטרלי ב-25 בספטמבר 2022.
שנה סדרה תפקיד הערות 2021 Wakefield טד מיני-סדרה2021 - הווה לאהוב אותי (אנ') ארון תפקיד ראשי; 6 פרקים 2022 Bali 2002 ג'ונו מיני-סדרה
ויליאם פול טרוסט-אקונג הוא כדורגלן ניגרי המשחק בעמדת הבלם באל-ח'ולוד.
טרוסט-אקונג התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של פולהאם וכעבור שנתיים הצטרף לזו של טוטנהאם הוטספר.
בקיץ טרוסט-אקונג חתם בחרונינגן מליגת העל ההולנדית.
ב-21 בספטמבר 2013 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 1–4 נגד ואלבייק.
בחרונינגן, מיעט לשחק ובינואר הושאל לדורדרכט, במדיה שיחק עונה וחצי.
בקיץ חתם בגנט מליגת העל הבלגית וב-29 ביולי חתם בהוגסונד מליגת העל הנורווגית.
ב-19 במרץ 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0–3 נגד אלסונד.
בסיום העונה, חר לגנט במדיה לא זכה לדקות משחק רבות.
ביולי הצטרף לבורסאספור מליגת העל הטורקית.
ב-17 באוגוסט 2018, טרוסט-אקונג חתם באודינזה מהסרייה א'.
ב-29 בספטמבר 2020 חתם לחמש שנים בווטפורד.
הוא כבש את שערו הראשון עבור המועדון בניצחון 3–2 על קובנטרי סיטי ב-7 בנובמבר 2020.
ב-23 באוגוסט 2024 חתם באל-ח'ולוד מליגת העל הסעודית.
טרוסט-אקונג נולד בהולנד לאם ממוצא מקומי ואב ממוצא ניגרי, לכן היה זכאי לייצג את שתי המדינות.
עד לגיל הנוער ייצג את הולנד, אולם בשנת החליט לייצג את ניגריה.
ב-13 ביוני 2015 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת במסגרת מוקדמות גביע אפריקה לאומות 2015 נגד .
ב-28 במאי 2018 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 1-1 נגד .
כיום הוא משמש כקפטן הנבחרת.
ויליאם לוס היה תסריטאי וסופר אמריקאי.
הוא זכה במספר פרסים על יצירותיו.
בתחילת הקריירה הוא היה נגן פסנתר וכתב מספר שירים לרבות שירים עבור דוריס דיי.
הוא היה שר בעצמו, עשה מספר הופעות והקלטות של שירי מקהלה.
פריצת הדרך שלו הייתה כאשר מחזה שכתב Belle of Amherst הועלה בברודוויי בשנת 1976 תוך השתתפות של ג'ולי האריס.
מחזה של לוס על שרלוט ברונטה היה מוצלח ועל בסיסו צולם סרט.
הוא כתב מספר מחזות נוספות שהועלו בתיאטראות ברודוויי.
מחזה Belle of Amherst הותאם לטלוויזיה.
הסרט היה מועמד לקבלת פרס אמי.
בשנת 1986 לוס כתב תסריט לסרט טלוויזיה The Last Days of Patton בו שיחקו ג'ורג' סי.
בסרטו The Woman He Loved שיחקו ג'יין סימור, ג'יין סימור וג'ולי האריס.
בשנת 2003 לוס כתב לברית לאופרה על חייה של קלרה בראון.
ויליאם לוס קיבל פרס פיבודי בשנת 1979 ופרס אמי הבינלאומי בשנת 1987.
כ-50 שנים ויליאם לוס התגורר עם בן זוגו ריי ליואיס.
בשנת 2015 הוא עבר לאריזונה.
לוס נפטר בשנת 2019 ממחלת אלצהיימר.
ויליאם לאראבי היה פוליטיקאי אמריקאי מאיווה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל איווה ה-13 בשנים 1886–1890.
ויליאם לאראבי נולד בלדיארד שבקונטיקט למשפחה ממוצא צרפתי הוגנוטי.
אביו, אדם לאראבי, היה בוגר האקדמיה הצבאית של ארצות הברית ואיש צבא מיומן, ששירת בהצטיינות במלחמת 1812. אמו הייתה האנה לבית לסטר.
לאראבי היה השביעי מבין תשעת ילדיהם של הוריו, והוא גדל בחווה של אביו בקונטיקט.
הוא התחנך בבתי ספר מקומיים עד שהגיע לגיל 19. בערך בגיל 15 הוא איבד את ראייתו בעינו הימנית לאחר שנורה בטעות כדור מרובה שהוא החזיק בידו.
כתוצאה מכך הוא לא היה כשיר לסוגי קריירות שיכלו להתאים לגברים צעירים במעמדו בניו אינגלנד.
ב-1853, כשהיה בן 21, הוא עבר לאיווה בעקבות מותו של אחיו הגדול ג'ון, שחי באיווה ונפטר שם, וכן כדי לחיות עם אחותו הגדולה שגם היא חיה שם וכדי לחפש לעצמו שם הזדמנויות.
באיווה, לימד לאראבי בבית ספר במשך כמה שנים, אך זמן קצר לאחר הגעתו לשם, הוא היה לטוחן, בנקאי וחוואי מוצלח בעיר קרלמון.
עם פרוץ מלחמת האזרחים הוא ניסה להתגייס, אך נדחה בשל נכותו.
עסקיו שגשגו, ובסופו של דבר הוא היה לאחד מבעלי הקרקעות הגדולים ביותר במדינה.
ב-1867 נבחר לאראבי לראשונה למשרה ציבורית.
הוא נבחר מטעם המפלגה הרפובליקנית לסנאט של איווה, לאחר שסייע לארגן את פעילותה של המפלגה החדשה במדינה.
הוא נבחר לכהונות נוספות בסנאט המדינתי כמה פעמים, ובסופו של דבר היה ליושב ראש ועדת המיסוי והתקצוב רבת ההשפעה של הסנאט.
ב-1885 נבחר לאראבי כמושל אורגון, תפקיד בו הוא החליף את ביורן שרמן, ובו הוא כיהן שתי תקופות כהונה, מינואר 1886 ועד פברואר 1890.
סיסמת מסע הבחירות הראשון שלו הייתה "בית ספר על כל גבעה ושום בר בעמק".
בבחירות הקודמות הוא התמודד מול הדמוקרט צ'ארלס וייטינג, שניסה להציג את לאראבי כקפיטליסט בלתי נלאה וכבעליהם של כמה חובות מקומיים.
מערכת הבחירות הייתה צמודה יחסית, אך לאראבי זכה בסופו של דבר ב-175,504 קולות מול 168,502 הקולות של וייטינג.
לאחר שכיהן במשך שתי תקופות כמושל, פרש לאראבי לאחוזת משפחתו בקלרמון.
לאחר פרישתו הוא שירת בכמה תפקידים ציבוריים זוטרים.
בערוב ימיו הוא תמך בתאודור רוזוולט ובסיעה הפרוגרסיבית של המפלגה הרפובליקנית.
ב-1861 נשא לאראבי לאישה את אנה מטילדה אפלמן.
בתם הבכורה, ג'וליה, הייתה רעייתו של דון לתרופ לאב, לימים ראש עיריית לינקולן, בירת נברסקה.
בבעלותו של לאראבי הייתה ספריה גדולה והוא חיבב מאוד קריאה.
הוא גם ביצע ניסויים בגידול פירות וחיבב מסעות.
ב-1873 הוא ערך מסע של כמה חודשים לאירופה ולארץ ישראל.
הוא ורעייתו העסיקו סטודנטית צרפתייה בשם מתילד לגלה , לימים היסטוריונית, כאומנת לילדיהם בשנים 1895–1903. לגלה הייתה בת הלוויה והמורה של בתם והשפה המדוברת היחידה ביניהם הייתה צרפתית.
לאראבי היה מתודיסט באמונתו הדתית.
ויליאם לאראבי נפטר בקלרמון ב-16 בנובמבר 1912 ונטמן לצד רעייתו בבית הקברות האקר של האל שבעיר.
ויליאם יוז היה פוליטיקאי אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, שייצג את מדינת ניו ג'רזי בקונגרס של ארצות הברית – תחילה בבית הנבחרים ולאחר מכן בסנאט האמריקאי, עד שנפטר במהלך כהונתו כסנאטור.
יוז נולד בדרוהדה שבאירלנד, והיגר לארצמות הברית עם הוריו בשנת 1880. עם הגיעם לאמריקה, התיישבו בפטרסון.
עבודותו הראשונה הייתה כסטנוגרף בניו יורק, וכקלדן בבית משפט מקומי בפטרסון.
הוא שירת בצבא ארצות הברית במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד, ולאחר מכן היה לעורך דין.
בשנת 1902 נבחר יוז לראשונה לתפקידו הפוליטי הראשון מטעם המפלגה הדמוקרטית, וייצג את מחוז הקונגרס השישי של ניו ג'רזי בבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא כיהן קדנציה אחת לפני שהובס בבחירות לתקופת כהונה שנייה בידי הנרי אלן .
בבחירות 1906 התמודד שוב על אותו מושב, ומשנבחר – כיהן שלוש קדנציות נוספות בבית הנבחרים האמריקאי לפני שהתפטר ב-12 בספטמבר 1912 כדי לקבל מינוי לשופט בבית המשפט לתביעות שיתופיות במחוז פאסאיק.
חודשים לאחר מכן נבחר יוז לסנאט של ארצות הברית מטעם ניו ג'רזי אך כיהן פחות מחמש שנים לפני שנפטר בטרם עת.
בשלהי ינואר 1918 נפטר בגיל 45, ונטמן בבית העלמין סידר לון שבפטרסון.
ויליאם יורק מקגרגור היה צייר נוף סקוטי ודמות מובילה של אסכולת גלאזגו.
הוא היה בנו של בעל המספנות העשיר בגלאזגו ג'ון מקגרגור ואשתו השנייה, מרגרט יורק.
מקגרגור למד בגלאזגו אצל רוברט גרינליס וג'יימס דוכרטי ובבית הספר סלייד אצל אלפונס לגרוס.
הוא הצטרף לחברו לבית הספר ג'יימס פטרסון (1854–1932) ב-1878 והם ייסדו יחד את אגודת "בית ספר של גלאזגו" בסטודיו שלו 134 באת' סטריט במרכז העיר.
הוא הציג באקדמיה המלכותית הסקוטית משנת 1875 (התקבל כחבר מן המניין ב־1921) ופעמיים באקדמיה המלכותית, היה במועדון האמנות האנגלית החדשה ב-1892. חבר במועדון האמנות של גלאזגו, עבודתו של מקגרגור נכללה בתערוכת הזיכרון של המועדון באפריל 1935, לזכרם של חבריו שמתו מאז מלחמת העולם הראשונה.
מקגרגור נסע רבות באירופה 1886–1890
הוא היה נשוי לג'סי ווטסון (נפטרה ב-1941).
הוא חי את שנותיו האחרונות ב-Albyn Lodge בברידג' אוף אלן.
הוא נפטר באובן ב-28 בספטמבר 1923.
ויליאם יוארט לוקהארט היה צייר ויקטוריאני סקוטי, שנולד באיגלספילד ואחר כך גודל על ידי סבו וסבתו.
לוקהארט למד לצייר באקדמיית אנאן והתקבל להכשרה על ידי האקדמיה המלכותית הסקוטית בשנת 1860, שם עבד עם ג'יי ב.
בגיל 14 בלבד, הוא הגיש עבודה לתערוכה השנתית.
בשנת 1863, בריאותו הדרדרה, והוא נשלח לאוסטרליה.
הוא חזר לאדינבורו, וב-1867 ערך את הראשון מבין כמה ביקורים בספרד, שם מצא חומר לכמה מיצירותיו הטובות ביותר.
בשנת 1871, הוא נבחר למקורב של האקדמיה המלכותית הסקוטית, והוא גם היה שותף (1878) של החברה המלכותית לצבעי מים, ובמשך שנים אחדות חבר באגודת צבעי המים המלכותית הסקוטית.
הוא נבחר לחברות מלאה ב-RSA ב-1878. לאחר 1861, הוא המשיך להציג בתערוכה השנתית של האגודה המלכותית הסקוטית עד מותו - למעט 1864, כשהיה באוסטרליה, ובשנים 1889–1890, כאשר עבד על ציור חגיגת היובל במנזר ווסטמינסטר, 21 ביוני 1887, שהוזמן על ידי המלכה ויקטוריה והציור נמצא כעת באוסף המלכותי.
תמונותיו בשמן ובצבעי מים מתאפיינות ביכולת גבוהה של ביצוע וברק רב של צבע, אך הן חסרות עידון ועדינות.
עם זאת, הן תמיד מרשימות, כמו תמונת 'יובל', לה הקדיש שלוש שנים, היא אחת היצירות המעולות מסוגה.
התמונות הספרדיות וממיורקה, כמו 'הסיד וחמשת המלכים המורים', 'כנסייה בספרד', 'קציר התפוזים, מיורקה' ו'עדר החזירים' הן הטובות והמאפיינות את סגנונו.
מהדיוקנאות שלו, ניתן להזכיר את אלה של לורד פיל (מדליית ארד, בסלון), דיוקן של איי ג'יי בלפור ושל ג'ון פולסון.
הוא גם צייר נוף בצבעי מים בהצלחה רבה.
דיוקנו של מר בלפור נמצא בגלריה בגלאזגו; 'רועה החזירים' שלו בגלריה דנדי; ותכנון הציור 'הסיד', באדינבורו.
ממשלת צרפת קנתה את התכנון של תמונת 'היובל'.
הוא התחתן עם מרי וויל, אחייניתו של החונך שלו, מר ג'יי בי מקדונלד, ב-7 בפברואר 1868.
בתו הבכורה אניטה הלנה לוקהרט נישאה לפרופסור לסופר הרפואי, פרופ' קארסטיירס קאמינג דאגלס.
לוקהרט נפטר בלונדון ב-9 בפברואר 1900, לאחר מספר שנים של בריאות גרועה, והותיר אחריו חמישה ילדים בן אחד וארבע בנות.
ויליאם לאקין טרנר היה אמן נוף אנגלי.
ויליאם לאקין טרנר נולד לג'ורג' טרנר ולאשתו, אליזה טרנר (לבית לאקין) (1837–1900) בשנת 1867 בבארו על טרנט, דרבישייר.
הוא התחנך בבית ספר מקומי לפני שעבר למכללת טרנט בלונג איטון, דרבישייר.
הוא היה הבכור מבין ארבעה ילדים וירש את כישרונו האמנותי מאביו שהיה ידוע בתור "קונסטבל של דרבישייר." לג'ורג' טרנר היו מספר תלמידים מצליחים ביניהם דייוויד פיין ולואי בוסוורת' הרט.
המשפחה לא הייתה קשורה לאמן ויליאם טרנר.
ג'ורג' טרנר כיהן בוועדת האמנות של גלריה לאמנות דרבי והציורים שלו ושל ויליאם כלולים באוסף העיר.
טרנר התגורר במקומות שונים, כולל פולהאם, לוטון, (אסקס), בדירהולם בלבנס, וב-Keswick, שם הוא צייר כמה מציוריו הידועים ביותר של מחוז האגמים.
לאחר מותה של אמו של ויליאם בשנת 1900 אביו נישא בשנית בשנת 1903, לקייט סטיבנס סמית'.
ג'ורג' טרנר מת ב-1910, והותיר את רוב עזבונו לאשתו השנייה.
ויליאם קיבל מורשת קטנה של 100 פאונד.
ויליאם לאקין טרנר הכיר את אשתו הראשונה רייצ'ל סלינה (לינה) בורוויל (1868–1935) בזמן ששניהם למדו אמנות בלונדון והם נישאו בצ'לסי ב-31 ביולי 1892. לינה נפטרה ב-20 בנובמבר 1935. ב-2 באפריל בשנת 1936, ויליאם ערך צוואה חדשה, והותיר עזבונות לשלושת אחיו וגם למספר ארגוני צדקה.
הוא הותיר את עיקר עזבונו לאשתו השנייה, ג'נט לנגהם (1894–1982), לה נישא חמישה ימים לאחר מכן באיסטבורן, סאסקס.
ויליאם לאקין טרנר נפטר מסרטן ב-21 באוקטובר 1936 בבית החולים בדורסט, ונקבר ב-23 באוקטובר 1936 בכנסיית סנט מרי מגדלנה, קאסלטון, שרבורן, דורסט.
ויליאם לאקין טרנר הציג את עבודתו במספר תערוכות חשובות, כולל ארבע עשרה באקדמיה המלכותית לאמנות, ארבע באקדמיה המלכותית היברניאן ושש בברמינגהם.
בין 1905 ל-1936 הציג למעלה מ-350 ציורים בתערוכת הקיץ של אזור האגמים, וכן 81 ציורים בתערוכה השנתית בטירת נוטינגהאם.
ניתן לצפות בציוריו במוזיאון ובגלריה לאמנות Nuneaton, במוזיאון ובגלריה לאמנות של דרבי ובמוזיאון ראסקין.
ויליאם יו סמית' היה פוליטיקאי אמריקאי מאלבמה, איש המפלגה הרפובליקנית, שכיהן כמושל אלבמה ה-21 בשנים 1868–1870, במהלך תקופת השיקום, הראשון מבין חברי מפלגתו שכיהן בתפקיד.
כמחזיק עבדים לשעבר, הוא התנגד לפרישת אלבמה מהאיחוד, בטענה שהצעד יוביל לחיסול העבדות.
ויליאם יו סמית' נולד במחוז פאייט שבג'ורג'יה, כבנם של ג'פתה וינן וננסי דיקסון סמית'.
היו לו שתי אחיות ושישה אחים, שכמה מהם היו לימים לבעלי בריתו הפוליטיים.
בנעוריו עבר סמית' עם משפחתו לוודווי שבמחוז רנדולף, אלבמה.
לאחר תום לימודיו בבתי ספר ציבוריים, הוא למד משפטים בקריאה עצמית, וב-1850 התקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1856 נשא סמית' לאישה את לוסי וורת'אם, ויחד נולדו להם שלושה בנים וחמש בנות.
לאחר כמה שנים של עיסוק בעריכת דין, החל סמית' בקריירה פוליטית.
בשנים 1855–1859 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים של אלבמה כנציג סיעת תומכי זכויות המדינות של המפלגה הדמוקרטית, אך עד מהרה הוא הפך לתומך נלהב באיחוד.
ב-1860 הוא היה אלקטור לטובתו של סטיבן דאגלס, ובמשבר שהחל להתחולל, הוא התנגד לפרישה מיידית.
לאחר פרוץ מלחמת האזרחים, הביקורת עליו כתומך האיחוד הפכה לאינטנסיבית, עד אשר נודע לו שהוא עלול להיעצר באשמת בגידה.
בדצמבר 1862 הוא נמלט אל מעבר לקווי החזית יחד עם אביו ושלושה מאחיו.
את שארית המלחמה בילה סמית' בגיוס חיילים לרגימנט הפרשים הראשון של אלבמה, במסגרת צבא האיחוד, ובמהלך הצעדה אל הים של הגנרל ויליאם שרמן הוא ליווה את הרגימנט.
לאחר כניעת הקונפדרציה, היה סמית' למועמד מוביל של "תומכי האיחוד ללא תנאי" למינוי כמושל זמני תחת תוכנית השיקום הנשיאותית.
בסופו של דבר מונה לתפקיד לואיס פרסונס הפשרן יותר.
פרסונס מינה את סמית' כשופט בבית המשפט הנודד של אלבמה.
עד מהרה התפטר סמית' מכס השיפוט על רקע גישתו שאף תומך איחוד לא היה יכול, מטעמי מצפון, לשמש בתפקיד במציאות שלאחר המלחמה באלבמה.
בתיאום עם תומכי איחוד נוספים שהושפעו מהמצב כמוהו, הוא ביצע פעולות שדלנות בקונגרס לעקוף את תוכנית השיקום הנשיאותית ולהעניק זכות בחירה לאפרו-אמריקאים.
הוא גם הקדיש את זמנו ליזמות עסקית בתחומי הכרייה והרכבות.
עם קבלת תוכנית השיקום של הקונגרס, עלה כוחו של סמית' כדמות פוליטית מובילה באלבמה.
הוא היה יושב ראש הוועידה המדינתית הראשונה של המפלגה הרפובליקנית באלבמה, שהתקיימה ב-1867. בתוקף תפקידו כראש משרד ההצבעה של הגנרל וייג'ר סוויין, הוא פעל ליישום חוקי השיקום הצבאיים, וכך הוא הצליח לזכות במועמדות המפלגה למשרת מושל אלבמה בבחירות של פברואר 1868, שבהן גם אושררה חוקת השיקום השנייה.
כאשר נראה היה שעומד להיות מוטל חרם על אשרור החוק, התנגד סמית' למאמצים של הרפובליקנים להכריז על החוקה כתקפה ללא השגת רוב.
לפיכך הוא התנגד להשבעתו כמושל, אך הקונגרס קבע שהוא יתחיל לכהן ביולי 1868. בין צעדיו הראשונים בתפקיד היו להבטיח את הסרתם של סעיפי החוקה ששללו את זכויותיהם של פקידי הממשל וקציני הצבא של הקונפדרציה.
על אף הטיעונים של הרפובליקנים שאווירת הטרור יצרה מצב של בחירות בלתי הוגנות, הטיל סמית' וטו על ההצעה של המחוקקים הרפובליקנים שיש לאייש את נציגי אלבמה בחבר האלקטורים בבחירות לנשיאות של 1868 ללא עריכת בחירות.
הוא גם גינה בפומבי את "הציקלונאים" מהמפלגה, במיוחד הסנאטור ג'ורג' א.
ספנסר, ועמדתו זו הקנתה לו שבחים רבים בעיתונות שתמכה במפלגה הדמוקרטית.
היישום המשמעותי ביותר של נטיותיו השמרניות של סמית' היה סירובו לנקוט בפעולה דרסטית כנגד ארגון הקו קלוקס קלאן.
תקופת כהונתו כמושל הקבילה לתקופה בה הארגון נקט באלימות באופן הגרוע ביותר, אך סמית' לא יישם את הסעיפים בחוקת אלבמה להפעלת המיליציה המדינתית, שכן הפעלת כוח באופן זה הייתה עלולה לגרום לכך שכוח זה יהיה מורכב ברובו מעבדים משוחררים, ומצב זה עלול היה להוביל למרחץ דמים גזעני.
הוא טען שכוח אכיפת חוק מקומי יהיה מסוגל לטפל באופן יעל במצב, והוא התנגד בפומבי לחקיקה פדרלית נגד הקלאן, ואף העמיד פנים שהוא התעלם מקיומו באלבמה בראיון שפורסם.
רק ב-1870, לנוכח אלימות גוברת, הפעיל סמית' את סמכותו להעמיד את אנשי הארגון לדין ולפרסם את מעשיהם הזוועתיים.
עמדתו הזהירה של סמית' גרמה לשמרנים במדינה לחבב אותו, אך גרמה להתנגדות כלפיו מצד העבדים המשוחררים והרפובליקנים הלבנים, שלהם הוא היה חייב את בחירתו כמושל.
סמית' גם שיתף פעולה עם הדמוקרטים השמרנים בסוגיות רגישות פחות.
מטרתו המרכזית הייתה הפיתוח הכלכלי של אלבמה, וקידום מערכת הרכבות הייתה סוגיה פופולרית במיוחד בקרב שתי המפלגות.
במחלך תקופת השיקום הנשיאותית, בית המחוקקים שהיה בשליטה דמוקרטית, העביר כבר חוק למתן מימון ממשלתי לסלילת מסילות ברזל ברחבי המדינה.
בתמיכתו של סמית', בית המחוקקים שעבר לשליטה רפובליקנית, הרחיב את היקף הנפקת איגרות חוב ממשלתיות לטובת חברות הרכבת מסכום של 12,000 דולר ל-16,000 דולר למייל.
חקיקת הסובסידיה הממשלתית הזו עודדה גם מתן מענקים מקומיים לחברות הרכבות, שכתוצאה מהם חלה עלייה משמעותית באורך המסילות ובמחויבות הממשלתית.
סמית' לקח חלק באופן אישי בפעילות זו, ושימש כחבר במועצות המנהלים של חברות הרכבות לצד כמה מהמחוקקים בעלי בריתו.
לאחר שהנפקת איגרות החוב לרכבות הרחיבה את היקף החוב המדינתי הפוטנציאלי, הציע לבסוף סמית' לצמצם מחדש את המחויבות הציבורית.
צעדיו אלו היו שנויים במחלוקת, בעיקר בכל מה שנגע לקו אלבמה וצ'טנוגה האסטרטגי, שמנהליו קיוו לחדור לאזור המכרות סביב לאזור שכיום שוכנת בו העיר ברמינגהאם.
מנהלים אלו תרמו סכומים משמעותיים לסמית', ועל פי המדווח מימנו את תאגיד הרכבות הנפרד שלו.
חברת הרכבות אלבמה וצ'טנוגה הפיקה רווחים ברורים מתשומת הלב המיוחדת של סמית'.
הוא חתם על חוק לסיוע ישיר בהיקף של 2 מיליון דולר - שנועדו במיוחד לחברה - זאת על אף שהיה ברור שהיו מחוקקים שקיבלו שוחד מנציגי החברה.
יותר מכך, סמית' קידם הנפקת איגרות חוב במאות אלפי דולרים לחברה מעבר לסכום שאושר בחוק, וכך השאיר ליורשיו קשיים פיננסיים שהחמירו את מצב פשיטת הרגל של המדינה.
מאוחר יותר הודה סמית' ברשלנותו בעניין זה, ומחקר שנערך לאחרונה על הרכבות בדרום סימן את סמית' מבין מושלי מדינות הדרום כאחד ה"שוטים" הבודדים של התקופה שהיו מעורבים בהתנהלות "רשלנית".
עם התקרב מסע הבחירות של סמית' לתקופת כהונה שנייה, הוא התמודד עם מספר רב של אתגרים.
העבדים המשוחררים ורבים מהרפובליקנים הלבנים התמרמרו על חוסר הפעולה שלו כלפי הקלאן ועל חוסר ההתלהבות שלו בנוגע לזכויות האזרח.
יותר מכך, המצב הפיננסי הקשה של אלבמה היה למוקש לשאיפות הרפובליקנים להקמת יותר בתי ספר במדינה.
סמית' זכה במועמדות לתפקיד מידי מפלגה מפולגת, ואף על פי שלעבדים המשוחררים לא הייתה ברירה אלא לתמוך בו, לגורמים אחרים בקרב הלבנים סביב הסנאטור ספנסר היה חלק בתבוסתו על פי המדווח.
התמיכה שלה זכה סמית' בקרב הדמוקרטים הלבנים כמעט ונעלמה עם התקרב מועד הבחירות הכלליות, והיקף הכישלון בסוגיית איגרות החוב לרכבות הפך לברור.
בבחירות הכלליות נוצח סמית בהפרש קל, כאשר מועמד הדמוקרטים רוברט לינדזי זכה ב-77,721 קולות מול 76,292 הקולות שניתנו לסמית'.
בנובמבר 1870 היה סמית' מופתע מתוצאות הבחירות, וערער עליהן על רקע של מעשי הונאה והפחדה, בציינו את התפרצויות האלימות של הקלן בכמה ממחוזות המדינה.
לאחר שהתבצר בלשכתו במשך כמה שבועות כשהוא מוקף ביחידות של צבא ארצות הברית, הודה סמית' בתבוסתו.
לאחר תום כהונתו כמושל, חשיפת התנהלותו הלקויה כמושל שמה קץ למעשה לקריירה הפוליטית שלו.
הוא שב למחוז רנדולף וחידש את עיסוקו בעריכת דין.
ב-1873 הוא מונה כשופט נודד על ידי המושל הרפובליקני דייוויד לואיס, ומאוחר יותר שימש כתובע פדרלי מחוזי במינוי הנשיא ג'יימס גרפילד.
הוא המשיך להיות פעיל בפעילות הפוליטית במפלגה הרפובליקנית, והמשיך להחזיק בהתנגדותו להשפעת "הציקלונאים" במפלגה במשך עשורים.
מחקרים מודרניים שיבחו את מאמציהם של הרפובליקנים באלבמה במהלך תקופת השיקום ליישם את עקרון השוויון על פי החוק.
כמושל, תמך סמית' באשרור התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית, הבטיח זכות הצבעה שווה לכל, וממשלתו ניהלה את הקמתה של מערכת החינוך בחינם שבפעם הראשונה נועדה גם לילדי השחורים.
מעבר לכך, הישגיו בתחום זכויות האזרח היו מוגבלים.
ויליאם יו סמית' נפטר בברמינגהאם ב-1 בינואר 1899,בגיל 72. הוא נטמן בבית הקברות אוק היל שבעיר.
ויליאם ייטס אטקינסון היה פוליטיקאי אמריקאי מג'ורג'יה, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל ג'ורג'יה ה-55 בשנים 1894–1898.
ויליאם ייטס אטקינסון נולד בקהילת אוקלנד במחוז מריוותר שבג'ורג'יה.
ב-1877 הוא סיים לימודי תואר במשפטים באוניברסיטת ג'ורג'יה.
ב-1880 הוא נשא לאישה את סוזאן קוב מילטון , נכדתו של מושל פלורידה ג'ון מילטון.
לאחר סיום לימודיו באוניברסיטת ג'ורג'יה, החל אטקינסטון לעסוק בעריכת דין בעיר ניונאן.
הוא היה עורך דין בבית המשפט הגבוה בעיר קאוותא.
לאחר מכן הוא ייצג את מחוז קאוותא בבית הנבחרים של ג'ורג'יה בשנים 1886–1894, מתוכם בשנתיים האחרונות כיושב ראש הבית.