tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למד בישיבה באבאויסאנטו בצפון מזרח הונגריה אצל הרב אלעזר לעוו, בעל "שמן רוקח".
בין השנים 1828 - 1831 למד אצל החתם סופר בפרשבורג והיה מתלמידיו האהובים.
בשל ידיעתו הרחבה, הוא לימד את בנו של החתם סופר, אברהם שמואל בנימין סופר, בצעירותו.
בשנת 1833 נשא את ינטל, בתו של רבי אלעזר לעוו.
גיסו היה רבי בנימין זאב לעוו, בעל "שערי תורה".
בשנת תקצ"ג התמנה רבי אהרן לאב"ד מעזא-טשאטה (מזצ'אט).
בהיותו שם אבד כל רכושו, כולל ספריו וכתביו, בשריפה.
בשנים 1844 עד 1860 היה אב"ד היידושאמשון (Hajdusámson).
לאחר מכן עבר להתגורר בדעברעצין.
בשנת תרכ"ב התמנה לאב"ד בעיר הולדתו ביסערמין, וכיהן במשך כשלושים שנה, עד פטירתו בשנת תרנ"א.
בשנת תרל"ב הוציא לאור את ספרו "אומר לציון" על הש"ס.
חיבר את "שו"ת מהרא"פ", אך לא הספיק להוציאו לאור בחייו.
בנו, רבי אלעזר פריד, הוציא את הספר כעבור שנתיים, בשנת תרנ"ג.
המו"ל רבי אלעזר קיבל את הסכמת ה"שבט סופר".
הספר כולל בתוכו את הספר "חלת אהרן" על זרעים ומקוואות.
בראש הספר מופיעה פתיחה ארוכה בשם "תודת אהרן".
בשנת 1904 הוציא בנו רבי אלעזר את ספרו של אביו "זקן אהרן" על התורה.
אומר לציון - בדיני עד אחד באיסורין, אוהעל, תרל"ב
צל הכסף - מוסר, אונגוואר, תרל"ח
אהרן פרידמן (22 באוגוסט 1855, שאקי – 9 ביוני 1936, ברלין) היה חזן, מלחין וחוקר תולדות החזנות ומוזיקה יהודית.
במשך כחמישים שנה שימש כחזן בקהילת ברלין, ונודע גם כמחברם של מחקרים ולקט ביוגרפי רחב על חזנים ידועים, שנחשב לאחד ממקורות היסוד לחקר החזנות המודרנית.
פרידמן נולד בעיירה שאקי שבהאימפריה הרוסית (כיום בליטא).
אביו, שלמה פרידמן, היה חזן שנדד בקהילות גרמניה בימים הנוראים, והוא שנטע בבנו את אהבתו לגרמניה ולשירת החזנות.
בכתב זיכרונותיו סיפר פרידמן כי אביו ביקש לראותו חזן בגרמניה – "ואת משאלתו מילאה ההשגחה העליונה, כי ראה אותי משרת כשליח ציבור בקהילה המרכזית של גרמניה, בברלין".
בשנות נעוריו למד חזנות והיה משורר אצל החזן המפורסם אברהם ראסיינר.
ובזיכרונותיו תיאר את ימי תלמידותו:
"לעיתים היה גזע עץ כר למראשותיי, מעילי לשמיכתי וספסל העץ הקשה למיטתי בלילות."
לאחר שמילא שנה אחת משרת חזנות בעיר ביטוב (Bütow) שבפומרניה, החליט, כדבריו, "לעשות כמעשה משה מנדלסון – ללכת לברלין ללמוד."
באפריל 1878 עזב את משרתו ועבר לברלין ולמד במכון להכשרת מורים יהודים (Jüdische Lehrerbildungsanstalt), שם היה בין תלמידיו של המלחין הידוע לואי לוונדובסקי.
בשנת 1882 מונה לחזן שני בבית הכנסת החדש בברלין, ובשנה שלאחר מכן השלים את לימודיו בהצלחה.
בהמשך למד בבית המדרש הגבוה למדעי היהדות ובשנת לימודיו הראשונה סייע לייסד את האגודה האקדמית להיסטוריה ולספרות יהודית, שבאמצעותה יצר קשרים עם חוקרים דוגמת דוד קאסל וליאופולד צונץ.
בין השנים 1883–1892 שימש תחילה כתלמיד ולאחר מכן כמרצה בקונסרבטוריון שטרן, שם עבד גם עם המלחין פרידריך גרנסהיים וברונו ולטר.
בסוף שנת 1892 קיבל מינוי כמרצה באקדמיה המלכותית לאמנויות בברלין.
באמצעות עיסוקו במוזיקה התוודע גם למלחין מרטין בלומנר, שצירף אותו להאקדמיה לזמרה של ברלין כחבר בכיר.
פרידמן שימש תקופה מסוימת כיו"ר איגוד החזנים הכללי של גרמניה והיה יועץ מבוקש בענייני מוזיקה ליטורגית.
בשנת 1884 הועלה לדרגת "חזן ראשון", ולמד פיתוח קול אצל הפרופסור אדולף גייר , מורה בקונסרבטוריון שוואנצר (Schwanzersches Konservatorium).
לאחר חמש־ועשרים שנות שירותו בבית הכנסת החדש (Neue Synagoge), הועבר פרידמן – ללא הסבר ברור – לשמש חזן בבית הכנסת שבהיידרויטרגאסה (Heidereutergasse) בלבד, ובכך בא הקץ לשיטת הרוטציה בין החזנים.
בשנת 1907 הוענק לו התואר "מנהל מוזיקה מלכותי" (Königlicher Musikdirektor).
שיא הקריירה שלו היה בשנת 1914, כאשר מונה ל"חזן ראשי" של קהילת ברלין.
פרידמן היה מרצה פעיל בנושאי חזנות ומוזיקה דתית.
בשנת 1920–1921 נשא סדרת הרצאות באוניברסיטה העממית היהודית בברלין על "החלק המוזיקלי בתפילה".
משנת 1923 החל לפרוש בהדרגה מתפקידיו הציבוריים ולהקדיש את זמנו לכתיבה ולעיון.
עבודתו החשובה ביותר, Der synagogale Gesang (1908), נחשבת לאחד המחקרים הראשונים והחלוציים בחקר המוזיקה הסינאגוגלית באשכנז.
פרידמן נפטר בברלין בשנת 1936, בגיל 80, ונקבר בבית הקברות היהודי בווייסנזה (חלקה X 2).
בשנת 1885 נשא לאישה את המורה לפסנתר הולדה סאול (Hulda Saul).
נישואיהם נמשכו עד לפטירתה הפתאומית ב־30 באפריל 1906, לאחר מחלה קצרה, והיא בת 46 בלבד.
היא הותירה אחריה את ארבעת ילדיהם הצעירים.
בקיץ 1914 נישא בשנית ליוהנה ברמן (Johanna Bermann), מורה מלומדת מפרנקפורט דמיין.
פרידמן היה בקשרים הדוקים עם דמויות תרבות ומדע בגרמניה.
הוא קיבל סיוע לפרסום כתביו מוולטר רתנאו, ונכלל בלקסיקון המוזיקאים של וילהלם אלטמן.
בשנותיו האחרונות גילה כי הוא קרוב משפחה של הפיזיולוג הנודע אוסקר מינקובסקי ושל אחיו המתמטיקאי הרמן מינקובסקי, מורהו של אלברט איינשטיין.
פרידמן היה גם חוקר נלהב של מוזיקה יהודית ושל תולדות החזנות.
הוא פרסם סדרת ספרים בשם "Biographische Skizzen berühmter Kantoren" (סקיצות ביוגרפיות של חזנים מפורסמים), ובהם קיבץ תיאורים ונתונים על חזנים מן הדורות הקודמים, מן התקופה הקדומה ועד לעידן המודרני.
שלושת הכרכים שפרסם בין השנים 1918–1929 מהווים מקור חשוב לתולדות החזנות.
את הכרך הראשון הקדיש לזכרו של החזן מוריץ דויטש, לרגל מלאת מאה שנה להולדתו, ואת השני הקדיש למורו ורבו לואי לוונדובסקי, במלאת מאה שנה להולדתו.
הכרך השלישי כלל נספח רחב בשם "Zur Geschichte des jüdischen Kantorats" ("על תולדות החזנות היהודית"), ובו אסף שמות של חזנים בולטים מראשית ימי הבית הראשון ועד לדורו.
הכנסות הספרים, כמו גם ממכירת ספריו המוזיקליים, הועברו על ידי פרידמן לקרן סיוע לחזנים, אלמנותיהם ויתומיהם בגרמניה.
בנוסף לפעילותו כחוקר, חיבר פרידמן יצירות מוזיקליות רבות לתפילה ולבמה.
ממעמקים קראתיך ה' – קנטטה למקהלה מעורבת, סולנים ועוגב.
והיה באחרית הימים – מוטט למקהלת גברים בלשון עברית (על פי ישעיהו ב', ב).
תהילים כ"ד – למקהלה מעורבת, צורף ליצירתו "שיר לשלמה".
שירת מרים, תפילת חנה, תפילת שלמה לחנוכת הבית (טרילוגיה), אשת חיל ובשבת בצאת ישראל.
יצירות לחגים: "לשבועות", "שיר לחנוכה" ועוד.
Chasanut für das ganze liturgische Jahr ("שיר לשלמה – חזנות לכל השנה הליטורגית"), ברלין, 1901.
Eine Studie – מחקר על שירת בית הכנסת, לרגל מאה שנה להולדת שלמה זולצר ועשר שנים לפטירת לואי לוונדובסקי, ברלין 1908.
Der synagogale Gesang – ברלין, 1904, מהדורה שנייה, 1908 (מהדורת פקסימיליה, לייפציג 1978).
Lebensbilder berühmter Kantoren – תיאורי חיים של חזנים מפורסמים, שלושה כרכים, 1918–1928.
Memoiren – חמישים שנה בברלין: זכרונות, 1929.
אהרן (הירש) זופניק (בלועזית: Aron Hersch Żupnik; י"ז בתמוז ה'תר"ג, 15 ביולי 1843 סמבור – ט"ז בניסן ה'תרע"ז, 8 באפריל 1917, וינה) היה סופר, עיתונאי, מו"ל ובעל בית דפוס עברי.
פעל בעיקר בעיר דרוהוביץ', ועמד במוקד העשייה התרבותית של חוגי ההשכלה היהודית באזור.
נולד בגליציה בשנת 1843. למאיר וחוה.
מקורות בני הזמן חלוקים באשר למקום לידתו: יש המציינים את דרוהוביץ', אחרים את סטרי, ויש אף אזכור לסמביר.
גם שנת לידתו אינה אחידה במקורות, ולעיתים נזכרת כ"סביב 1850".
חינוכו הושפע מרוח ההשכלה, והוא רכש בקיאות בעברית, בגרמנית ובספרות כללית.
בצעירותו החל לפרסם מאמרים בענייני חינוך, תרבות וחברה יהודית.
כתביו הופיעו בכתבי העת העבריים המרכזיים של התקופה, ובהם "המגיד, "השחר" והמבשר (עיתון).
בשנת ה'תרכ"ו (1866) השתקע בדרוהוביץ', התיידד עם אשר זליג לויטרבך ובה פיתח פעילות ספרותית, עיתונאית ומו"לית ענפה.
התכתב עם הרב אריה לייבוש הורוביץ, בעל "הרי בשמים".
זופניק היה פעיל בחיי הקהילה בדרוהוביץ'.
הוא יזם ונטל חלק בסניף המקומי של כל ישראל חברים ("Alliance Israélite Universelle", 1863), התנדב במטבח העממי היהודי ("Jüdische Volksküche") (1867), והשתתף בסניף הדרוהוביצאי של הארגון הציוני "ציון" (1894) ועוד.
בתחילה גילה עניין בתנועת ההשכלה, אולם בשנות ה־80 של המאה ה־19 פנה בהדרגה לציונות.
עם זאת, בגיליון היובל של דראהאביטשער צייטונג משנת 1913 הדגיש זופניק את השקפותיו המתונות והליברליות, שלטענתו סייעו לעיתון להתקיים שלושים שנה.
בשנת ה'תרמ"ג (1883) ייסד בדרוהוביץ' בית דפוס עברי, והחל להוציא לאור את השבועון הגרמני דראהאביטשער צייטונג – עיתון שנדפס בגרמנית אך באותיות עבריות.
העיתון יצא בדרך כלל אחת לשבועיים, וכל גיליון שני נשא גם את הכותרת "Drohobyczer Handels-Zeitung".
בחלק מן הגיליונות נדפסו גם מדורים בעברית.
מטרתו הייתה להפיץ בקרב יהודי גליציה את רעיונות הנאורות והאמנציפציה, ולהעמיד במה לדיון בענייני חינוך, כלכלה ותרבות יהודית עכשווית.
זופניק היה שותף גם לכתב העת ציון (Ẓiyyon), שבראשיתו היה כתב עת לספרות עברית (1885–1888), ובהמשך יצא ככתב עת חודשי עיוני־מדעי (1896–1897).
בית הדפוס "א"ה זופניק" (A.
Żupnik) היה מן הבולטים בגליציה המזרחית.
שמו מופיע כרושם מדפיס על ספרים, חוברות וכתבי עת עבריים וגרמניים, לעיתים בנוסח "דפוס א"ה זופניק" ולעיתים "דפוס אהרן צבי זופניק".
הצלחתו הכלכלית של בית הדפוס הביאה לקשרים מסחריים עם חצר הקיסרות בווינה, וסביר שבשנים 1904–1905 מונה לספק חצר קיסרי (k.u.k.
קדושת השם (ברודי, 1867) – רומן (היסטורי) על הנערה סול חגואל שמסרה נפשה על קידוש השם; הסיפור נכתב מפי החכם דע עפפייא (מקסימיליאן בנדיקט יפה) בלשון ספרדית; תורגם תחילה לגרמנית במאמר־עיתון על ידי לודוויג פיליפסון ותורגם לעברית ע"י אהרן צבי זופניק.
תולדות אברהם הכהן (לבוב, 1869) – ביוגרפיה של המטיף היהודי אברהם כהן מלבוב.
אמת ומשפט (דרוהוביץ', 1883) – תרגום עברי לחיבורו של יוזף פון ורטהיימר.
Vom Heder zur Werkstätte (דרוהוביץ', 1884) – רומן גרמני על חיי היהודים בגליציה.
שם המשפחה זופניק נגזר ככל הנראה מן המונח "ז'וּפָּה", ששימש לציון מבשלת מלח.
עובדה זו עשויה להעיד על קשר קדום של המשפחה לתעשיית ייצור המלח, וסביר להניח כי זיקה זו קשורה לעיר דרוהוביץ', שהייתה מרכז חשוב להפקת מלח בגליציה.
בשנותיו האחרונות שהה זופניק מחוץ לגליציה.
הוא נפטר ב-8 באפריל 1917 בווינה; לפי מקור אחד, מותו אירע במהלך הפצצה בעיר בעת מלחמת העולם הראשונה.
אהרן קציר (קצ'לסקי; 15 בספטמבר 1913 – 30 במאי 1972) היה פרופסור לכימיה פיזיקלית במכון ויצמן למדע, נשיא האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים וחתן פרס ישראל.
נרצח על ידי מחבלים יפניים ב.
אהרן קצ'לסקי נולד ליהודה וצילה קצ'לסקי בלודז' שבפולין בשנת 1913. עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה ברחה המשפחה לקייב שבאוקראינה, שם נולד אחיו הצעיר אפרים.
המשפחה ברחה בעקבות הפוגרומים האוקראינים חזרה לפולין בשנת 1920, עלתה לארץ ישראל בשנת 1925 והתיישבה בירושלים.
אהרון למד בגימנסיה העברית רחביה, וסיים בהצטיינות.
במהלך לימודיו בתיכון, ולאחר מכן, היה קציר פעיל בתנועת הנוער "הבחרות הסוציאליסטית" ובשנת 1930, בגיל 18, הצטרף לארגון "ההגנה" בירושלים.
בשנת 1931 החל ללמוד באוניברסיטה העברית.
עם חבריו לספסל הלימודים נמנתה רינה טיבר, אשר נישאה לו לאחר מספר שנים.
הלימודים באוניברסיטה העברית בהר הצופים התאפיינו, בין היתר, במספר נמוך של תלמידים יחסית למספר המרצים.
כתוצאה מכך עשו רבים מהמרצים מאמץ רב לעניין ולמשוך את הסטודנטים להמשיך במחקר, כל מרצה בכיוון מחקרו.
נטייתו של קציר לזואולוגיה באה לידי בטוי בהיותו שותף לפרופ' שמעון פריץ בודנהיימר בכתיבת המגדיר העברי הראשון לפרפרי א"י - "בני שמש".
רינה ואפרים נטו לבוטניקה, והשתייכו לחוג הבוטני "נערי אייג".
בשנת 1936 נמנה עם המחזור הראשון של מוסמכי הפקולטה למתמטיקה ולמדעי הטבע.
בשנת 1939 היו קציר ורינה קצ'לסקי במחזור הראשון אשר קיבל תואר דוקטור באוניברסיטה העברית.
עבודתו, בהנחיית פרופ' מקס פרנקל, הוקדשה לאיטראקציות של מונו סכרידים עם חומצות אמיניות.
בשנים 1939–1948 היה אסיסטנט במעבדה לכימיה אורגנית תאורטית ומקרומולקולרית של האוניברסיטה העברית.
בראשית מלחמת העולם השנייה עבר קצ'לסקי למחקר מאקרומולקולרי ועסק בפיתוחו של בית החרושת הראשון בארץ ישראל לפלסטיק (Plexiglass - Perspex - Poly (methyl methacrylate)).
ב-1945 נמנה עם פרופ' יוחנן רטנר, מהטכניון, עם חוג מדענים שסייעו ל"הגנה" במחקר ובפיתוח של נשק מייצור עצמי.
סמוך לתחילת מלחמת העצמאות היה החוג גרעין ליחידת "מדע" בפיקוד שלמה גור.
פרופ' יוחנן רטנר וקציר יזמו את הקמת חיל המדע (חמ"ד).
קצ'לסקי נמנה עם מפקדי החמ"ד (בדרגת סגן-אלוף).
עם תום מלחמת העצמאות הווה חמ"ד את הבסיס להקמת הרשות לפיתוח אמצעי לחימה (רפא"ל).
ב-1946 השתלם קציר אצל פרופ' וורנר קוהן בבזל ויחד הם פתחו את התיאוריה הראשונה של תמיסות פוליאלקטרוליטים.
ב-1948 הוזמן אהרן קצ'לסקי ע"י פרופ' חיים ויצמן לעבור למכון זיו (מאוחר יותר - מכון ויצמן) בו הקים את המחלקה לחקר הפולימרים, שבראשה עמד עד יומו האחרון.
במקביל התמנה קציר לראש המחלקה לכימיה פיזיקלית באוניברסיטה העברית בירושלים.
מחקריו של קציר עסקו בחקר פולימרים, תרמודינמיקה, ממברנות ומכאנוכימיה, כולל בחקר פעולת השריר בגוף החי.
בשנת 1952 התמנה לפרופסור לכימיה פיזיקלית באוניברסיטה העברית.
ב-1954 זכה בפרס ויצמן על מחקר הפוליאלקטרוליטים.
ב-1956 ייסד במכון ויצמן את המעבדה לפלסטיקה.
ב-1957 נבחר כחבר באקדמיה למדעים של ניו יורק.
ב-1961 זכה בפרס ישראל יחד עם פרופסור אורה קדם, תלמידתו.
באמצע שנות ה-50 יזם קציר את הקמת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים והיה הרוח החיה בהקמתה.
ב-1959 נבחר לחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים, ובשנים 1962–1968 היה נשיאה השני.
ב-1964 נבחר לנשיא הארגון הבין-לאומי לביופיזיקה שימושית, ועמד בראשו עד 1968.
בשנים 68–1967 שימש כפרופסור אורח באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ולאחר מכן במשרה מלאה ואף הדריך שם סטודנטים לתארים מתקדמים עד להרצחו בשנת 1972. בשנת 1971 נבחר לחבר חוץ של האקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
אהרן קציר נודע כאיש רוח העוסק בהיבטים האנושיים והמוסריים של המדע.
הוא התפרסם גם כמרצה מבוקש, והרבה להופיע בהרצאות בתחומו ובתחומים אחרים, בפורומים שונים, החל מבתי ספר וכלה בהרצאות עממיות באמצעי התקשורת.
הוא נודע כאיש אשכולות, ותחומי התעניינותו (פילוסופיה, ספרות, מוזיקה ועוד) חרגו מתחומי התמחותו המדעית.
קציר תרם לפופולריזציה של המדע, בעיקר בספרו "בכוּר המהפכה המדעית" (1971), העוסק בזיקה שבין מדע לחברה, והתבסס על הרצאות שנתן ב"קול ישראל" ועל מפגשים עם הציבור.
"בני שמש: מבוא להכרת פרפרי ארצנו", 1936 (יחד עם שמעון בודנהיימר)
"חידושי המדע במלחמה", 1943 (יחד עם ישעיהו ליבוביץ ומשה בריל)
התעשייה הכימית בישראל, ובייחוד תעשיית החומרים הפלסטיים, קיבלה עידוד רב מהמחקרים שנעשו במחלקת הפולימרים במכון ויצמן בראשותו.
ב-30 במאי 1972, נרצח קציר על ידי מחבלים יפניים בטבח בנמל התעופה לוד.
ב-1950 זכה בפרס ויצמן למדע של עיריית תל אביב.
ב-1961 זכה בפרס ישראל למדעי הטבע.
זמן קצר לפני מותו הוחלט להעניק לו את פרס רוטשילד למדעי הטבע לשנת תשל"א.
היה נשוי לרינה (אחותו של ישראל טייבר).
אברהם - פרופסור (אמריטוס) לפיזיקה יישומית באוניברסיטת תל אביב.
גדי - פרופסור (אמריטוס) להתנהגות בעלי חיים באוניברסיטת חיפה.
אחיו אפרים היה נשיאה הרביעי של מדינת ישראל.
על שמו של אהרן קציר נקראו רחובות בערים הבאות: בירושלים, בפתח תקווה, ברמת גן, בהרצליה בבאר שבע ובקריית אונו.
על שמו בתי ספר יסודיים ותיכוניים (בהם תיכון עירוני ד' בתל אביב וקריית החינוך השש שנתית ע"ש אהרון קציר ברחובות).
לזכר קציר הקים מכון ויצמן מרכז לחקר הביולוגיה הפיזיקלית הנושא את שמו.
על-שמו קראה נאס"א את אחד המכתשים שעל הירח.
באוניברסיטת תל אביב מתקיימת מדי שנה סדרת הרצאות לזכרו, תחת הכותרת "בכור המהפכה", כשם ספרו.
בסדרה זו, שאותה מארגן בנו, פרופ' אברהם קציר, משתתפים טובי המדענים בישראל ובעולם.
על שמו יוסדה תוכנית מענקי-המחקר מלגות קציר המוענקת משנת 1991 על מנת
ב-29 ביוני 1993, השירות הבולאי הנפיק בול דאר לזכרו בסדרה "מדענים יהודים".על השובל מופיע בניין במכון ויצמן ברחובות.
האמנית סלבה דוזורץ עיצבה את הסדרה.
נולד בתל אביב לדוד רמז, שהיה ממנהיגי היישוב, ולאחר מכן מזכ"ל ההסתדרות, חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל הראשונות.
למד בבית הספר היסודי "בלפור" בתל אביב.
בשנים 1939–1942 היה שליח תנועת הנוער "הבונים" (המזוהה עם מפא"י) בארצות הברית.
בעת שליחותו ניסה לארגן חניכי תנועות חלוציות בארצות הברית למען היישוב.
הוא נתקל בקשיים רבים אך בכל זאת הצליח לרתום מאות צעירים יהודים אמריקנים שהתאגדו במסגרת פלוגות החלוץ והתחייבו לעמוד לרשות היישוב.
אחד התחומים בהן עסקו הפלוגות היה לימוד טיס, ורמז עצמו סיים את אחד משני הקורסים שנפתחו.
בשנת 1942, לאחר פיזור הפלוגות ועם הצטרפות ארצות הברית כצד פעיל במלחמת העולם השנייה התגייס רמז לחיל האוויר המלכותי הבריטי ועבר אימוני טיס בקנדה.
הוא שירת כטייס קרב בזירה המערב אירופית.
בעת שרותו ביקר רמז במחנה הריכוז ברגן-בלזן ימים ספורים לאחר שחרור המחנה.
לאחר מלחמת העולם השנייה, בשנים 1945–1946, בעודו במדים, השתתף רמז בארגון שארית הפליטה ובניתובם ארצה.
בסוף 1946 חזר רמז ארצה ובין היתר, בעודו קצין בחיל האוויר הבריטי, ביקר בלטרון את אביו, שנכלא על ידי הבריטים במהלך השבת השחורה.
רמז השתחרר בתחילת 1947. עם התארגנות "ההגנה" לקראת מלחמה צפויה הגיש רמז, בצוותא עם הימן שמיר (שכטמן), תוכנית אב להקמת חיל אוויר עברי.
בסוף אותה שנה מונה לקצין המבצעים של שרות האוויר של "ההגנה" וביולי 1948 מונה למפקד חיל האוויר הישראלי.
בתקופת כהונתו ניסה להגדיל את עצמאותו של חיל האוויר, נתקל בהתנגדות מצד הרמטכ"ל יגאל ידין ונאלץ להתפטר מתפקיד מפקד החיל בדצמבר 1950.
בהמשך נשלח לארצות הברית מטעם משרד הביטחון כראש משלחת הקניות, תפקיד בו שימש עד 1953. לאחר מכן, שימש בתפקיד יועץ שר הביטחון לענייני תעופה עד שנת 1954, שנה בה פרש מצה"ל.
היה חבר הנהלת סולל בונה בשנים 1954–1959 (תקופה במהלכה כיהן כחבר הכנסת מטעם מפא"י מן הבחירות לכנסת השלישית, עד להתפטרותו בדצמבר 1957).
לאחר מכן שימש כמנהל האדמיניסטרטיבי של מכון ויצמן ומנהל המחלקה לשיתוף פעולה בינלאומי במשרד החוץ.
במאי 1965 החל לכהן כשגריר ישראל בבריטניה, וכיהן בתפקיד זה עד 1970. לאחר מכן שימש מנכ"ל רשות הנמלים, תפקיד אליו מונה לאחר עזיבתו של חיים לסקוב, שלא היה יכול להשלים עם הכניעה לדרישות ועדי הנמלים, שזכו לגיבוי מזכ"ל ההסתדרות דאז, יצחק בן-אהרן.
בתפקיד זה המשיך עד 1977. היה ממקימי המכון הישראלי לחקר הנדסה ימית בטכניון.
בנו הוא גדעון רמז, ששימש למעלה מעשרים שנה ראש דסק החוץ בקול ישראל וברוב הזמן גם ערך והגיש את יומן החוץ.
אהרן שבתאי (נולד ב-11 באפריל 1939 בתל אביב) הוא משורר עברי, מרצה ומתרגם מיוונית עתיקה.
תרגם עשרות מחזות יווניים קלאסיים.
שבתאי נולד בשנת 1939 בתל אביב.
למד תרבות קלאסית ופילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, וקיבל תואר דוקטור בתרבות קלאסית.
השתלם בסורבון בפאריס, באוניברסיטת קיימברידג' באנגליה ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי בארצות הברית.
לימד בחוג לתיאטרון של האוניברסיטה העברית וכן ספרות יוונית באוניברסיטת תל אביב.
שיריו הראשונים התפרסמו בשנת 1955 בעיתון "על המשמר".
בשנות ה-60 וה-70 נהגו להזכירו בנשימה אחת יחד עם משוררים כמו דוד אבידן ויונה וולך (עמה ניהל פרשיית אהבים).
בתחילת שנות התשעים עורר כעס וביקורות שליליות בעת פרסום ספר השירה "זיוה", בו חשף בפירוט יוצא דופן את יחסיו הארוטיים עם זיוה פוסטק, תוך שימוש בתיאורים שלא היו שכיחים בשירה העברית.
יש המחשיבים ספר זה כציון דרך בתולדות השירה בישראל.
בשנת 2014 ליווה מבחר משירתו הארוטית של שבתאי את סדרת הציורים זימה מאת יונתן הירשפלד בספר בשם זה, ובתערוכה משותפת שנערכה בגלריה צדיק ביפו שאצר רון ברטוש.
שבתאי כתב גם שירה פוליטית.
שיריו עסקו בפגיעה בכפרים הערביים בילעין ובודרוס בעקבות בניית חומת ההפרדה (או גדר ההפרדה).
לאחר מות טניה, אשתו השנייה, פרסם את הספר 'טניה' (2008).
שיריו מתפרסמים ב"הארץ", בכתב העת "מעין" ובדחק - כתב עת לספרות טובה, ורבים מהם כונסו באסופת שיריו "ארצנו".
בספרים מוקדמים שלו נטה דווקא למרכז הפטריוטי ואף לימין (למשל בספר בגין, שעסק במנחם בגין).
חתם על עצומת תמיכה בסרבנות לשרת בשטחים.
פרסם את הכרך על המיתולוגיה היוונית במסגרת סדרת המיתוסים שערך המתרגם והעורך דן דאור בהוצאת מפה.
שבתאי תרגם מיוונית מיצירותיהם של אייסכילוס, סופוקלס, אוריפידס, אריסטופאנס והסיודוס, את הומרוס ('איליאדה' ו'אודיסאה') וכן שירים רבים מן השירה הלירית של משוררי יוון.
כמו כן, תרגם מגרמנית מיצירת ברטולט ברכט.
שבתאי נושא בתואר דוקטור ומלמד בחוג לתורת הספרות הכללית באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1999 זכה בפרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת ובפרס לאה גולדברג לשנת 2009. בשנת 2018 זכה בפרס ביאליק.
בשנת 2024 ראה אור ספר השירה האחרון פרי עטו, "רקוויאם", בעריכת אלעד זרט בהוצאת הבה לאור.
הספר זכה לשבחים מצדי מבקרי ספרות והפך לרב מכר.
בעיתון הארץ נכתב כי "ספר השירים היפהפה של שבתאי מדפדף בין תמונות ישנות, אבל שלא כמו ממואר טיפוסי הוא חף מסנטימנטליות ומציע התבוננות כמעט סטואית במוות".
בביקורת נוספת בעיתון זה, תואר שבתאי כ"הבן החורג של השירה העברית".
נכון לשנת 2025 הודפסו שלוש מהדורות של הספר.
ב 2025 יצא הספר "חרוזי תה לשליט" בהוצאת מעיין.
בספר שירים בחרוזים של טקס הגשת התה.
לדבריו יש אתגר פיוטי בטקס של הגשת התה של זוג מבוגר.
אשתו הראשונה הייתה קולין ברוצקוס איתה התחתן בצעירותו בנישואים אזרחיים בפריז.
לבני הזוג נולדו ארבעה בנים ושתי בנות.
בתם ננו שבתאי היא משוררת ומחזאית ישראלית שהייתה בת זוגו של ניר גונטז'.
אהרן הקדיש לחיי המשפחה את סדרת ספרי 'הפואמה הביתית' (1976–1986).
לאחר הולדת בן הזקונים אוד, התערערו יחסי אהרן וקולין, ואהרן התאהב באחותה של קולין, דפנה אינבינדר, שלא נענתה לו.
לאהבה נכזבת זו הוא הקדיש את ספרו 'אהבה' (1987).
בשנה זו אהרן עבר לגור בתל אביב עם זיוה פוסטק, עורכת סרטי קולנוע שעבדה קודם לכן בצרפת עם קלוד לנצמן על סרטו "שואה".
אהרן וקולין התגרשו בשנת 1989. קולין וילדיה המשיכו לחיות בביתם הירושלמי.
בשנת 1996 נישא אהרן שבתאי בשנית, לטניה ריינהרט, בלשנית, חוקרת ספרות ופעילת שמאל רדיקלי, והיה נשוי לה עד מותה ב-2007.
אהרן הוא אחיו של הסופר והמשורר יעקב שבתאי.
היה לו אח צעיר נוסף, יואל, נגן עוגב וצייר, שהתגורר שנים רבות בדרום צרפת, ונפטר שם.
עיקר מלאכתו הפואטית של אהרן שבתאי היא בחתירתו לאמת, אף אם היא אינה נעימה לעיניו של הקורא או לכבודו שלו כמשורר.
לפי שבתאי, אל לו למשורר לצנזר את עצמו.
כך ניתן להבין את הבזקי התיאורים בפואמה הביתית, את תיאורי האהבה הגרפיים בזיוה, ואת שיריו הפוליטיים.
הפואטיקה שלו חושפת את המיניות, ההתפעלות מרגעי היומיום ואת היופי והכיעור, הכאב וחסד של הגוף.
שיריו של אהרן שבתאי מתאפיינים בהאלהה של הטריוויאלי ו"נטול הערך" — תפוחי אדמה, חביתה, חבית יין, חבילת טמפונים — על חשבון הציבורי וה"חשוב" — המדינה, הרמטכ"ל, הביטחון.
בשנת 2014 מספר שירים מתוך ספרו "טניה" הוצגו בתערוכה "גזר דין גוף" בגלריה החדשה במוסררה ובאוצרתו של המשורר איתי עקירב.
אהרן שבתאי הוא אחד המשוררים הפעילים בגרילה תרבות.
קיבוץ, הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1973
הפואמה הביתית, ספרי סימן קריאה, 1976
ספר הכלום, ספרית פועלים, 1982
הלב, סימן קריאה / הקיבוץ המאוחד, 1995
בחודש מאי הנפלא, סימן קריאה / הקיבוץ המאוחד, 1997
פוליטיקה, הוצאת אבן חושן, 1999
זימה, 2014 (ביחד עם יונתן הירשפלד)
פתחתי דלת, ועמדת שם, עם עובד, 2019
מבחר ושירים חדשים (עורך המבחר: אלעד זרט), עם עובד, 2021
רקוויאם, הבה לאור ודחק, 2024
חרוזי תה לשליט, מעיין, 2025
המיתולוגיה היוונית - מיתוסים, ספרי תל אביב, 2000
קורס מזורז בשירה, דחק, 2023.
אוריפידס, אורסטס, הוצאת שוקן, 2009
אוריפידס, איון, הוצאת שוקן, 2005
אוריפידס, איפיגניה באוליס, הוצאת שוקן, 1989
אוריפידס, איפיגניה בארץ הטאורים, הוצאת שוקן, 2007
אוריפידס, אלקטרה, הוצאת שוקן, 2001
אוריפידס, אלקסטיס, הוצאת שוקן, 1986
אוריפידס, אנדרומכה, הוצאת שוקן, 2003
אוריפידס, הבאקכות, הוצאת שוקן, 1994
אוריפידס, היפוליטוס, הוצאת שוקן, 1992
אוריפידס, הלנה, הוצאת שוקן, 2010
אוריפידס, הנשים הפיניקיות, הוצאת שוקן, 2011
אוריפידס, הקבה, הוצאת שוקן, 1992
אוריפידס, הקיקלופ, הוצאת שוקן, 2001
אוריפידס, הרקלס, הוצאת שוקן, 2002
אוריפידס, ילדי הרקלס, הוצאת שוקן, 2011
אוריפידס, מבקשות החסות, הוצאת שוקן, 2011
אוריפידס, מדיאה, הוצאת שוקן, 1983
אוריפידס, נשי טרויה, הוצאת שוקן, 2010
אייסכילוס, אגממנון, הוצאת שוקן, 1990
אייסכילוס, הפרסים, הוצאת שוקן, 1994
אייסכלוס, מבקשות החסות, הוצאת שוקן, 2011
אייסכילוס, נוטות החסד, הוצאת שוקן, 1990
אייסכילוס, נושאות הנסכים, הוצאת שוקן, 1990
אייסכילוס, פרומתאוס הכבול, הוצאת שוקן, 1994
אייסכילוס, שבעה נגד תבי, הוצאת שוקן, 2011
אריסטופאנס, הצפרדעים, הוצאת שוקן, 1997
אריסטופאנס, ליסיסטרטה, הוצאת שוקן, 1997
אריסטופאנס, מהפכת הנשים, הוצאת שוקן, 2003
מננדרוס, הנרגן, הוצאת שוקן, 2004
סופוקלס, אדיפוס בקולונוס, הוצאת שוקן, 1999
סופוקלס, אדיפוס המלך, הוצאת שוקן, 1994
סופוקלס, איאס, הוצאת שוקן, 2003
סופוקלס, אלקטרה, הוצאת שוקן, 2001
סופוקלס, אנטיגונה, הוצאת שוקן, 1990
סופוקלס, נשי טרכיס, הוצאת שוקן, 1989
סופוקלס, פילוקטטס, הוצאת שוקן, 1998
פרס שר התרבות לתרגום ספרות, 2021
פרס אביב למפעל חיים מטעם פסטיבל המשוררים במטולה, 2021
פרס ביאליק על מכלול היצירה, 2018
פרס טשרניחובסקי לתרגומי מופת, 1999
רבי אהרן רוֹקֵחַ (מכונה המהר"א מבעלז, בחסידות בעלז מכונה "דער רב זכרונו לברכה", אלול ה'תר"ם – כ"א באב ה'תשי"ז; 1880 – 18 באוגוסט 1957) היה האדמו"ר הרביעי של חסידות בעלז ורבה האחרון של העיירה בלז בגליציה לפני השואה.
בהנהגתו השתקמה חסידות בעלז בארץ ישראל לאחר השואה.
נולד בחודש אלול שנת ה'תר"ם (1880) לרבי ישכר דב רוקח, האדמו"ר השלישי בשושלת בעלזא, ולבתיה רוחמה רוקח נכדת רבי אהרן טברסקי מצ'רנוביל.
בגיל צעיר התייתם מאמו וגדל בצל סבו רבי יהושע רוקח.
בגיל 14 התארס עם מלכה, בת דודו, רבי שמואל מסקאהל ובב' באדר ה'תרנ"ח נישא לה.
השידוך נסגר עוד בחיי סבו רבי יהושע מבעלזא ובעידודו.
לרבי אהרן נולדו מספר בנים ובנות והוא איבד את כל משפחתו בשואה.
לאחר פטירת אביו בשנת תרפ"ז (1926) מונה לממלא מקומו באדמו"רות ורבנות העיירה.
בשנת ת"ש (1939), ביום הושענה רבה, נכנס חיל החלוץ הגרמני לבעלזא.
לאחר שסיים את ההקפות בערב שמחת תורה מבלי לקצר בהן, החליט האדמו"ר להימלט מן העיר.
הוא נמלט לגטו קרקוב ומשם לגטו בוכניה, ליד קרקוב, משם חולץ תמורת ממון רב, ביחד עם אחיו, הרב מרדכי רוקח מבילגוריי.
בפסח שני, ט"ו באייר ה'תש"ג (1943) הגיע להונגריה, התיישב בבודפשט למשך שמונה חודשים עד כ"ד בטבת תש"ד (1944).
משנודע לו שהגסטאפו עוקב אחריו ודורש מממשלת הונגריה את הסגרתו בחזרה לשלטונות הנאציים עזב במהירות את הונגריה.
הדרשה שנשא אחיו בשמו קודם עזיבתם עוררה לימים פולמוס סביב עזיבתו, בטענה שהדברים יצרו רושם שלא צפויה סכנה לנשארים בהונגריה.
בכ"א בטבת ה'תש"ד יצאו שני האחים מהונגריה ברכבת והגיעו לאיסטנבול.
משם המשיכו לדמשק במכונית שהסוכנות היהודית העמידה לרשותם.
משה חיים שפירא, בעידודו של הרב יצחק אייזיק הרצוג, פעל להשגת רישיונות עלייה ממכסת "ציונים ותיקים" עבור שני הרבנים.
ביום חמישי ט' בשבט ה'תש"ד (3 בפברואר 1944) הגיעו השניים לארץ ישראל.
האדמו"ר סירב להפצרות חסידיו לגור בירושלים, בבני ברק או בפתח תקווה, קבע את ביתו ברחוב אחד העם במרכז תל אביב.
היו לו לכך נימוקים רבים, ובהם שבתל אביב אין שום מסגד או כנסייה.
בשנת 1944 סירב להפצרותיו של עמרם בלוי שיצא בקריאה לפרישה מכנסת ישראל.
הקים מחדש את חסידות בעלז בארץ ישראל, תחילה בתל אביב, ואחר כך בירושלים, בני ברק וחיפה.
בקיץ, מערב חג השבועות עד אחרי חגי תשרי, היה שוהה בירושלים, עד שנת ה'תשט"ו (1955) בשכונת קטמון, ומאוחר יותר ברחוב אגריפס ליד ישיבת בעלזא.
לאחר השואה נשא הרב אהרן לאשה את אסתר הגר, בת ר' יצחק מאיר הגר מסטאנוביץ', אחות ר' יהודה זונדל הגר, אביהם של האדמו"רים מסאווראן.
נישואים אלה הסתיימו בגירושין תוך זמן קצר.
בשנת ה'תש"ט (1949) נישא לחנה, בתו של הרב יחיאל חיים לאבין ממאקווא ואלמנת האדמו"ר יוסף מאיר פולק מבערגסאז שנרצח בשואה.
בעת נישואיהם היו לה בן ובת מבעלה הראשון והאדמו"ר הפך לאביהם החורג.
הבן הוא הרב אברהם אלטר פולק האדמו"ר מבערגסאז-פתח תקווה, הבת היא ביילא חיה, שהייתה נשואה לרב מנחם מנדל מנדלזון.
בליל שבת פרשת עקב כ' באב ה'תשי"ז (1957) השמיע האדמו"ר לחסידיו משא תורני כהרגלו מדי ליל שבת, בין השאר אמר: "כשאבא או רבי נפטר מהעולם, אם בניו או תלמידיו ממשיכים להתנהג בדרך הטוב שהוא לימד אותם, הם מרבים את שכרו של האבא או הרבי בעולם העליון".
דבריו אלה התפרשו מאוחר יותר על ידי החסידים כצוואה מפורשת של הרבי.
במוצאי שבת כ"א באב (18 באוגוסט 1957) נפטר בבית החולים שערי צדק.
הלווייתו התקיימה למחרת, והשתתפו בה אלפים.
במקביל נערכו הספדים בבתי הכנסת בריכוזים החרדיים ברחבי העולם.
הוא נטמן בבית העלמין "הר המנוחות" בירושלים, וקברו מהווה מוקד משיכה לציבור חסידי בעלז ולרבים מהציבור החסידי אשר מבקרים שם במשך כל השנה ובפרט ביום ה'יארצייט' - כ"א באב.
על שמו נקראים רחוב קדושת אהרן בקריית בעלז בירושלים ובבית שמש, רחוב האדמור מבעלזא בבני ברק, וכן שתי ישיבות של חסידי בעלז בירושלים: ישיבת 'ברכת אהרן' בגבעת שאול ו'קדושת אהרן' בקריית בעלז.
וכן ישיבת פאר אהרן באשדוד
אחיינו רבי ישכר דב רוקח, בנו של אחיו רבי מרדכי מביילגוריא, ירש את מקומו באדמו"רות.
הוא היה ילד בזמן שנפטר דודו והחל להנהיג את החסידות כמה שנים לאחר מכן ומשמש כאדמו"ר מבעלז עד היום.
בקרב חוגי החסידים התפרסם הרב רוקח כצדיק וכבעל מופתים.
רבי יחזקאל שרגא הלברשטאם, הרבי משינובה אמר עליו כשהיה צעיר לימים שנראה שהיצר הרע שכח ממנו.
הוא טען שניתן לעבוד כך את הקב"ה באופן נעלה יותר.
הקפיד ללחוץ את ידיהם של ילדים לפני גיל בר מצווה רק באמצעות מגבת שבה עטף את ידו.
היה נוטל את ידיו פעמים רבות במשך היממה.
מסופר כי אמר על עצמו: "במידה שאדם נולד עמה מותר לו להתפאר בה, אני ברוך השם, נולדתי עם מידת הרחמנות".
נודע גם בכך שאינו מסוגל לשמוע רע על שום יהודי, ואפילו ברמז.
לכן הקפיד לא לומר על אדם שהוא "מחלל שבת", אלא "שוכח עיקר שבת" או "החושב שהוא יום שישי".
הוא תמך בחזית הדתית המאוחדת בבחירות לכנסת הראשונה, שבה השתתפו אנשי אגודת ישראל יחד עם המזרחי והפועל המזרחי.
כשאחד מחסידיו אמר שהתאחדו בה יהודים וגויים ביחד (וכוונתו ב"גויים" הייתה לדתיים לאומיים), הזדעזע והורה לו כמה פעמים ליטול את ידיו שלוש פעמים, ולחזור ולומר שהתאחדו יהודים עם יהודים.
לבסוף הזהירו שלא לומר שוב את דבריו הקודמים.
אמר שבארץ ישראל יש להקפיד להעסיק יהודים, ובפרט בבניין בית כנסת.
סיפר שאביו רבי ישכר דב רוקח (הראשון) אמר שרוצה להקפיד על כך אבל לא יכול מפני החשש מאיבת הגוים בגלות, וסיים שאם כן בבואנו לארץ ישראל יש להקפיד על כך.
כל ילדיו נולדו מאשתו הראשונה.
מלבד שני בניו אברהם ואלעזר ובת אחת שנפטרו בצעירותם, כל ילדיו נרצחו בשואה.
בארץ ישראל נשא לאשה את חנה רוקח, כשלה בן ובת שגודלו בבית האדמו"ר.
רבי משה - חתן רבי פנחס שלום מוולברום נכד רבי שלום רוקח והחוזה מלובלין.
רבי ישראל - חתן רבי אליהו חיים מסקאהל נכד רבי שלום רוקח.
איידעלע - אשת רבי משולם ישעיה זושא טברסקי בן רבי פנחס מאוסטילא חתן רבי ישכר דב רוקח (הזקן).
מירל - בזיווג ראשון אשת רבי יודא ווגשל מלבוב.
בזיווג שני אשת רבי משה אליקים בריעה ז"ק.
רבקה מרים - אשת רבי שמואל פרנקל בן רבי אברהם יהושע העשיל אב"ד היבנוב.
שרה ברכה - אשת רבי ישראל רוזנפלד בן רבי נפתלי שמואל צבי מקמינקא.
הרב יהושע מנחם אהרנברג, מחבר ספר דבר יהושע ואב"ד בתל אביב.
הרב ראובן מרגליות, מחברם של ספרים רבים.
רבי צבי הירש רוזנבוים, האדמו"ר מקרעטשניף סיגט.
רבי אברהם חיים ראטה, האדמו"ר משומרי אמונים.
רבי חי יצחק טברסקי, האדמו"ר מרחמסטריווקא - ארצות הברית.
רבי משה נתן נטע למברגר ממאקווא.
רבי יוחנן סופר, האדמו"ר מערלוי.
הרב יוסף גרינוולד, האדמו"ר מפאפא.
הרב שמואל אפרים זלמן הויפמאן משכונת גאולה ירושלים.
הרב ישראל יעקב קלפהולץ מוכר גם כר' ישראל באכניער, מחבר ספר אדמור"י בעלזא, ארבע חלקים.
הרב הלל וינד (חתן הרב פנחס עפשטיין ראב"ד בד"ץ העדה החרדית).
הרב יצחק לאנדא מחבר ספר בקודש פנימה שני חלקים.
הרב אברהם אלתר פולק האדמו"ר מברגסז פתח תקווה (בנו המאומץ מאשתו השנייה).
הרב מרדכי ובר (מכונה ר' מרדכי'לע וועבער).
הרב יוס'ל אייכלר (מקים ומייסד ישיבת המתמידים).
הרב משה יעקב זילבר (חתנו של הרב אברהם חיים נאה).
מהר"א, על ידי ישראל קלפהולץ, בהוצאת "מישור" בני ברק
לקט אמרי קודש 6 כרכים, על ידי אהרן רינגל
ביאורי החסידות, על ידי מכון "אור הגנוז", קריית בעלזא, ירושלים
הבינה והברכה, על ידי מכון "מעשה רוקח", קריית בעלזא, ירושלים, תשע"ה
אהרן ראובני (שִימשֶלֶביץ') (י"א באב ה'תרמ"ו, 12 באוגוסט 1886 – כ' באלול ה'תשל"א, 10 בספטמבר 1971) היה סופר, משורר עברי ומתרגם מהשפות אנגלית, צרפתית ורוסית.
חתן פרס ביאליק לספרות יפה (1969).
ראובני נולד בעיר המחוז פולטבה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום באוקראינה), בתחום המושב היהודי, לקריינה (עטרה) בת הרב ישראל לייב קופילביץ, ולצבי שימשלביץ (לימים שמשי), עסקן וסופר ציוני.
מצד אמו היה נין הרב מאיר הלוי אפשטיין ומצד אביו היה צאצא הרב יחיאל היילפרין, הרב אליהו חיים מייזל מלודז', הרב המקובל משה אשכנזי (משה איוויער), ונצר לרש"י.
אחיו היו יצחק בן-צבי ומשה (שנפטר בגיל 12 במרץ 1906), ואחיותיו היו המשוררת שולמית קלוגאי ודינה, אשת בנימין מזר.
מילדותו היה אינדיבידואליסט, סקרן והרפתקן.
בגיל צעיר פרש מלימודים מסודרים, ובגיל 17 נסע לארצות הברית.
הוא קיווה להכיר את העולם החדש, ואכן הכיר אותו, אך רק מלמטה.
הוא סבל מאבטלה ורעב, לעיתים ישן ברחוב, ורכש ידע ממקור ראשון על עולמם של עלובי החיים.
היה זה "כור היתוך" שטבע חותם על חייו ועל יצירתו.
עם פרוץ מהפכת 1905 ברוסיה מיהר למצוא עבודה על אניה, שהפליגה לרוסיה.
מטרתו הייתה להשתתף במהפכה, אך לדאבונו היא כבר דוכאה כשהגיע.
עם שובו הצטרף לאחיו הגדול, יצחק בן-צבי, בארגון ההגנה היהודית בפולטבה.
שלושה שבועות לאחר חזרתו פשטה המשטרה על חצר המשפחה ומצאה 'סליק', שבו הטמינו שני האחים אקדחים וחומרי נפץ.
כל בני המשפחה נעצרו, למעט יצחק, שהצליח להתחמק.
לאחר שנתיים של מעצר בכלא מקומי נשלחה המשפחה לגלות בסיביר.
המקום היה קשה, אך לא סגור ושמור כמחנה.
ראובני ראה את השהות שם כהזדמנות ללמוד ולחקור את האזור ותושביו.
לאחר כשנה החליט ראובני שמיצה את "מחקרו", השיג תעודות מזויפות, וברח מהמקום ביחד עם צעיר נוסף.
השניים הגיעו ברגל, ואחר כך ברכבת לאירקוטסק, משם לגבול רוסיה סין, ומשם לעיר חרבין שבצפון-מזרח סין.
שם עלה בידם של השניים לקבל עבודה במחנה אמריקני בהוואי.
אחרי חודשיים של עבודה בהוואי כמתורגמן חזר ראובני לשאנגחאי ומשם החל במסע לארץ ישראל.
המסע - שהיה לו גם אופי "אנתרופולוגי" - נמשך כשנה, ועבר בסינגפור, ציילון, הודו, פורט סעיד ואיסטנבול.
לבסוף, בשנת 1910 הגיע ראובני ליפו.
לאחר הגיעו לארץ התגורר ראובני בירושלים והתפרנס מכתיבה, בין היתר במסגרת עיתון האחדות, עיתון מפלגת 'פועלי ציון' בארץ ישראל, שאחיו יצחק בן-צבי היה בין מנהיגיה.
חברו הקרוב ביותר היה הסופר יוסף חיים ברנר, אשר תרגם אחדים מסיפוריו של ראובני מיידיש לעברית, ועזר בפרסומם של סיפורים אחרים.
ב-1916 נשא ראובני לאישה את אסתר שרה (סופי) בת ד"ר אהרן יוסף ירמנס.
לאחר מאורעות תר"פ (1920) השתתף במשלחת של ועד העיר ליהודי ירושלים, שנסעה ללונדון כדי לתבוע את סידור מעמדה המדיני של ירושלים וארץ ישראל.
בשנת 1929 פרש ראובני בהפגנתיות ממפלגת 'פועלי ציון' ותקף בחריפות את הסתדרות העובדים ובמיוחד את ברל כצנלסון.
בעקבות התקפות אלו נוצר קרע בינו לבין מחנה השמאל בארץ ישראל, והוא נכנס לעמדה פוליטית מבודדת.
גם מבחינה ספרותית ראובני פעל כיחיד.
הוא לא הצטרף לשום קבוצה, בוודאי לא ל'חבורת ביאליק' ו'חבורת שלונסקי' - שתי הקבוצות שריכזו את מרב הכוח הספרותי באותה תקופה.
כתוצאה מבידודו הפוליטי והספרותי, החלו הבמות המרכזיות של התקופה להסגר בפניו.
בשנות ה-30 יצירותיו לא זכו לכל התייחסות, ונראה כי נעלם מן המפה הספרותית בארץ.
אך בשנות ה-40 חל שינוי ביחס אליו, והחלו להתפרסם ביקורות חיוביות על יצירתו, ובעיקר על הטרילוגיה 'עד ירושלים', המתארת את ירושלים במהלך מלחמת העולם הראשונה.
בשנת 1955 זכה ראובני בפרס ירושלים על מפעלו הספרותי.
בשנות ה-60 נתן זך, דן מירון וגרשון שקד כתבו ביקורות נלהבות על 'עד ירושלים', ובשנת 1969 הוא זכה בפרס ביאליק על יצירה זאת.
לאחר קבלת תוכנית החלוקה באו"ם ב-29 בנובמבר 1947 התנהל דיון ציבורי על בחירת שם למדינה החדשה, שעמדה לקום.
ראובני טען שהוא הראשון שהציע (בדצמבר 1947) את השם "ישראל"
כתיבתו מגוונת מאוד: מאמרי עיתונות, שירה וסיפורת, מסות ספרותיות, תרגומים מספרות אירופה, ואף מחקרים עיוניים במקרא, ענייני חברה ובתולדות עם ישראל וארצו.
בסיפוריו הקצרים היה מהראשונים שתיארו את ימי העלייה השנייה.
היצירה הידועה ביותר של ראובני היא הטרילוגיה "עד ירושלים", שהופיעה מחדש בשנת 1987 בהוצאת הקיבוץ המאוחד, ספרי סימן קריאה.
הספר זכה בפרס ביאליק ובפרס אוסישקין לספרות.
1923 - האוניות האחרונות, ורשה
1930 - עיצבון (תרגום מיידיש של הרומן פיין), הופיע בהוצאה מחודשת ב-1978
1932 - בראשית המבוכה (שני כרכים), תל אביב
1940 - דמוקרטיה וטוטליטריות, ירושלים
1941 - ספרות והווי, ירושלים
1954 - עד ירושלים (טרילוגיה), ירושלים
1980 - ילקוט סיפורים (בעריכת חמוטל בר-יוסף), הוצאת יחדיו
"אבא גוריו" מאת אונורה דה בלזק, תר"ץ
"האם" מאת פרל בק, תרצ"ד
"דבר אל העמים" מאת אבא אבן, תש"ך
אהרן קפלן (נולד ב-22 בדצמבר 1959) הוא במאי טלוויזיה, פרסומות וקליפים, יוצר תוכן, מנחה אירועים, זמר ושחקן ישראלי.
קפלן נולד בשיקגו שבארצות הברית ועלה למדינת ישראל בשנת 1969. הוא החל את דרכו בגיל 14 כשחקן בתוכניות ללימוד אנגלית "Here we are" אותה ביים אביו, אירווינג קפלן.
בהמשך השתתף במספר סרטים, בהם "מחץ הדלתא" ו"השגריר".
ניגן ושר עם אחיו, הזמר ירמי קפלן, ועם רמי קלינשטיין בלהקה בשם "ליקוי חמה" - שזכתה בתחרות כישרונות צעירים ב"עיר הנוער".
לאחר שירותו הצבאי למד קולנוע וספרות אנגלית באוניברסיטת תל אביב.
בזמן לימודיו הגיש פינת קולנוע בתוכנית הטלוויזיה החינוכית "זהו זה!".
כמו כן, היה תקליטן ראשי במועדון הקולוסיאום, וה"סינרמה".
הגיש פינות ושיחק דמויות עם יקיר אביב בתוכנית הרדיו "30 בצל" של יקיר אביב.
במשך כשנה וחצי תפקד כיד ימינו של רוני בראון, מנכ"ל הליקון, ובזמן זה הוציא עם להקת "פנצ'ר" את תקליטם הראשון מתוך שלושה.
כשעבד בהליקון התחיל לביים קליפים למוזיקאים והיה בין הגורמים הישירים ל"מהפכת הקליפים בישראל", במסגרתה יצירת קליפים לאמנים הפכה נפוצה.
ביים מאות פרסומות וקליפים, וכן סרטי שיווק ותדמית ותוכניות טלוויזיה, ואף זכה על כך בפרסים.
היה במאי ראשי בערוץ הילדים במשך כ-14 שנים.
ב-2006, יחד עם אשתו - סיגל קפלן יועצת למשפחות פרק ב', עיתונאית רבת שנים בנושאי משפחה, כותבת בלוגים וטורים ב-xnet ו-ynet - ייצר מוצרי צריכה ותוכן לשיפור תקשורת בינאישית תחת שם המותג "do-meez".
במהלך כל השנים הוא קריין ומנחה אירועים באנגלית וגם בעברית.
הנחה טקסים רבים עבור מסע ישראלי והנחה את מצעד החיים בפולין.
קריין ודיבב דמויות ותוכניות רבות.
בין היתר דיבב את בוב בסדרה "בוב השד מהבקבוק" ואת ברני בסדרה "ברני הכלב" בתחילת שנות ה-90.
בשנים 2007–2008 שימש מנהל קריאייטיב בחברת אורפאן המפיקה מרכזי מבקרים עם חוויה, סרטי תלת מימד, ריידים וסרטים אינטראקטיביים.
בשנת 2009 שב לייצר תכנים ולביים תוכניות לטלוויזיה ביניהן "הישרדות 3", רחוב סומסום", "ראש גדול", "ארץ נהדרת", "נשות הטייסים","ששטוס" (ו"הכיתה המעופפת"), הוגו וכדור פורח" .
ב-2010 אהרון היה במאי ראשי של התוכנית "המקום האמיתי" בערוץ הילדים.
קפלן לימד בימוי באולפן (מולטיקאם) במכללת עמק יזרעאל.
קפלן לימד משחק מול מצלמה אצל ענת ברזילי.
ב-2012 ביים את העונה השלישית והאחרונה של סדרת הטלוויזיה "בית ספר למכשפים" ששודרה בערוץ לוגי, כמו כן ביים את הסדרה "מקס ומוזה" ששודרה באותו ערוץ.
ב-2013 שימש כבמאי של תוכנית הטלוויזיה החינוכית שרגא בישגדא שעורך חיים אידיסיס בכיכובו של מוני מושונוב.
כבמאי פרסומות ביים עשרות פרסומות, בין היתר: רשות הדואר" - התערוכה, "אופטיקנה", "צריך שניים למנגו", "אין דבר-מחר נקנה עוד אבוקדו", "אקמול", מועצת הבקר – "מחר זה - יון זוגי", טרה - "צוציקים","- משרד ראש הממשלה, לפ"ם "נגד אלימות במשפחה", "האגודה למלחמה בסרטן", "מרכז לתרבות הדי, "פלאפון" "בנק אמריקאי-ישראלי" "האריה".
ביים עשרות מיצגים ומרכזי מבקרים בטכנולוגיות מתקדמות ותלת מימד סטריאוסקופי, ביניהם מרכזים עבור שטראוס, עלית קוקה קולה ובנק דיסקונט.
כיום קפלן יוצר תכנים, מביים, מפיק ויזם שותף בסטארט-אפ בתחום לימוד שפות.
במסגרת עבודות שעשה בתחומים שונים היה כותב תוכן מקורי עבור חברת המשחקים הדיגיטליים פלייטיקה, ומתחילת העשור משמש קופי ויצירת תוכן מצולם עבור חברת קנדגו B2C המתמחה בשיווק ומיתוג דיגיטלי עבור מוצרים וחברות בארצות הברית.
קפלן מדריך קבוצות צעירים במסגרת תוכנית קק"ל למצוינות בנוף הגליל בתחום בימוי והפקה.
לימד והרצה בבתי ספר שונים בארץ בתחום הפקות ועבודת הבמאי.
לימד ב"בית ספר למשחק של ענת ברזילי".
אהרן יוסף רזאל (נולד בב' באלול ה'תשל"ד, 20 באוגוסט 1974) הוא זמר-יוצר, מוזיקאי, מלחין, ופזמונאי ישראלי.
בהיותו בן חודש עלתה משפחתו לישראל.
למד בבית הספר "דוגמה לבנים" ובבית הספר ליד האקדמיה למוזיקה בירושלים.
שירת בצה"ל כמעבד מוזיקלי בחיל חינוך, וחזר בתשובה יחד עם משפחתו לאחר הצבא.
למד בישיבות "שלום רב" בצפת, "נתיב דעת" בירושלים, ובמכון מאיר.
בעבר שימש כקלידן של הלהקה המשפחתית, "להקת רזאל".
רזאל הוא אחיו של המוזיקאי יונתן רזאל, איתו הוא מופיע לעיתים, אחיה של המוזיקאית ריקה רזאל, ובן דודו של הכנר ניצן חן רזאל.
את תחילת דרכו המוזיקלית עשה דווקא בתחום הקלאסי, אך לאחר שחזר בתשובה התחבר יותר למוזיקת הרוק שהוא עושה כיום.
בעל תואר שני במוזיקה (קומפוזיציה במוזיקה קלאסית) ומנגן במספר כלים מגיל צעיר.
סגנונו מהווה שילוב של ג'אז ובלוז יחד עם רוק אלטרנטיבי.
תמליליו מתבססים על המקורות היהודיים ועל כתיבה אישית וחלקם בעלי מסרים פוליטיים ודתיים.
רזאל היה מהראשונים שפרצו את מחסום המוזיקה החסידית ויצרו סגנון מוזיקה חדש המכונה "מוזיקה יהודית מקורית".
מספר סינגלים שלו אף הגיעו למצעדים בתחנות הרדיו הכלליות, הבולט שבהם הוא "זמן הגאולה".
בתקופת תוכנית ההתנתקות הרבה להשתתף בהפגנות נגד התוכנית ולהסתובב ברחבי גוש קטיף ולהעלות שם את המורל.
כשנתיים לאחר הפינוי, הוציא את הדיסק "להיות מחובר", שעוסק, בין השאר, באירועי ההתנתקות.
רזאל מרבה להופיע בהופעות לזכרו של הרב שלמה קרליבך, ובשנת ה'תשס"ז הוציא יחד עם חיים דוד סרצ'יק ושלמה כ"ץ את האלבום "כשושנה" שבו ניגונים מיוחדים של קרליבך שלא הוקלטו עד אז.
בעבר הופיע עם אריאל זילבר במופע המשותף "אריאל ורזאל".
במרץ 2011 הוציא את האלבום "מה עשית היום", שכלל את הסינגל המצליח "מה עשית היום", וכן דואט עם שולי רנד בשם "עולה בשביל".
בדצמבר 2012 (חנוכה ה'תשע"ג), הוציא את אלבומו השמיני "קבעתי את מושבי (בבית המדרש)".
באלבום בא לידי ביטוי המהפך הרוחני, שחווה אהרון בשנים האחרונות, עת הצטרף ללימודים בכולל.
האלבום נבחר לאלבום השנה במצעד השנתי של רדיו קול חי.
בפברואר 2015, הוציא סינגל ראשון בשם "ימי צפת" מתוך אלבומו "האיש בקצה המנהרה", שיצא בהמשך אותה השנה.
הסינגל "אחי, יש'ך אש" מתוך האלבום יצא ב-11 במאי 2015.
ביוני 2017 הוציא את האלבום "עד אמצא מקום" בו מתארחים בין היתר מרדכי בן-דוד, יונתן רזאל, וישי ריבו.
באוגוסט 2020 הוציא יחד עם אביתר בנאי את השיר "אני אחר" שהלחין על מילותיו של הרמב"ם.
השיר הופק על ידי נאור כרמי.
בדצמבר 2020 הודיע שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה זאב אלקין כי רזאל הוא מהזוכים בפרס שר ההשכלה הגבוהה והמשלימה לתרבות יהודית על תרומה משמעותית בתחום המוזיקה והתרבות היהודית בישראל לשנת ה'תש"פ, 2020.
בשנת 2020 הוציא את ספרו הראשון "החיים כניגון" שבו הוא כותב על מסע חייו ועל שיריו, חלק מהמאמרים בספר פורסמו בעלון השבועי "קרוב אליך".
כמו כן רזאל כותב טור בעלון הידברות, שבו הוא מתאר חוויות מעולם המוזיקה וחוויות כלליות.
באוגוסט 2021 הוציא את הסינגל "בני ברק" אותו כתב והלחין.
בדצמבר הוציא שיר בשם "מכתב מאהוביה".
השיר מבוסס על מכתב שכתב אברהם סנדק, אביו של אהוביה סנדק, במהלך השבעה על בנו.
ב-26 בינואר 2022 הוציא את הסינגל "מועד קטן".
ב-9 במרץ הוציא את הסינגל "רק עוד ניגון אחד".
ב-22 במרץ הוציא את הסינגל "אני העני".
ב-18 במאי הוציא את הסינגל "כי לא תישכח".
ב-29 ביוני הוציא את הסינגל "שמע ישראל" יחד עם דוד ד'אור.
ב-6 בספטמבר הוציא את האלבום "כבן המתגעגע".
ב-10 בדצמבר 2023 הוציא לאור את הסינגל "מבחן האהבה".
ב-25 בפברואר 2024 הוציא לאור את הסינגל "אני נצחי".
ב-16 באפריל הוציא את הסינגל "אתגעגע לכאן".
ב-18 בספטמבר הוציא לאור את הסינגל "איש תחת גפנו".
נשוי לאפרת - זמרת יוצרת.
בני הזוג הורים לתשעה, ומתגוררים בשכונת נחלאות בירושלים.
אחיו הוא הזמר יונתן רזאל, ואחיינו הוא הזמר אוהד ואן לואן.
אחים אנחנו, בשיתוף עם נפתלי כלפה 2014
מכתב מאהוביה - לציון שנה למות אהוביה סנדק, 2021
מועד קטן, מתוך סיפור של הרב שלמה קרליבך, 2022
שמע ישראל, בשיתוף עם דוד ד'אור, 2022
בין השמשות - להקת בין השמשות, 2002
אהבת חינם - להקת רבע לשבע, 2002
ובכל זאת - חסידי הרב המרקד, 2005
ימים כתומים - שירי תקווה ואמונה, 2005
הנשמה לך 6 - להקת שלהבת וגלעד פוטולסקי, 2005
כשושנה - עם חיים דוד סרצ'יק ושלמה כץ, 2007
כולם אהובים - מרדכי בן-דוד, 2009
קולות - יעקב שוואקי, 2014
צמאה - אמנים שרים את ניגוני הרבי מלובביץ', 2015 (השיר אתה בחרתנו)
רזא דשבת - ירחמיאל זיגלר, 2015
- יחד עם יונתן רזאל ולהקת "Special עלי שיח" (סינגל, ה'תשע"ד)
שמחת עולם - אומנים מבצעים את ניגוני הרב גינזבורג בו שר אהרון את הניגון א-ל אדון
כמו כן, בשנת ה'תשס"ה (2005), יצא DVD לילדים בכיכובו בשם "שמח בגן", שיתוף פעולה שלו עם הרב עודד דוד.
אהרן שי (נולד ב-1942) הוא פרופסור אמריטוס להיסטוריה של סין המודרנית באוניברסיטת תל אביב ומופקד הקתדרה על שם שאול נ' אייזנברג לחקר מזרח אסיה, איש חינוך וסופר.
בשנים 2010–2015 כיהן כרקטור האוניברסיטה.
אהרן שי הוא בן למשפחה ספרדית מהיישוב הישן שהתיישבה בעיר העתיקה בירושלים באמצע המאה ה-19. מקור המשפחה ביוון וביוגוסלביה.
עד הדור שלו שימרה המשפחה את שפת הלדינו.
שי הוא נינו של הרב אברהם פילוסוף, ששימש כאב בית הדין של העדה הספרדית בירושלים.
השלים לימודי תואר ראשון בהיסטוריה כללית ובפילוסופיה באוניברסיטה העברית בירושלים, ולימודי מוסמך בהיסטוריה כללית באוניברסיטה העברית בירושלים.
את התואר השלישי סיים באוניברסיטת אוקספורד.
נושא התזה שלו היה מערכת היחסים בין בריטניה לסין בשנות ה-30 של המאה ה-20, בעת מלחמת סין–יפן השנייה.
הוא התמקד בשאלת הפייסנות שגילו המעצמות כלפי יפן, ובדק באיזו מידה אפשר שפייסנות זו דמתה לפייסנות כלפי גרמניה הנאצית ואיטליה הפאשיסטית, מפירות הסדר והחוק הבינלאומי שנקבעו בתום מלחמת העולם הראשונה.
אהרן שי טען שאכן, גם כלפי יפן נהגו המעצמות בפייסנית.
הן לא מנעו ממנה לחדור לסין ולפגוע בריבונותה ובשלמות הטריטוריאלית בניגוד למשפט הבינלאומי.
היה ראש החוג להיסטוריה כללית, ממקימי החוג למזרח אסיה, שניהם באוניברסיטת תל אביב.
הוא מופקד הקתדרה על שם שאול נ' אייזנברג לחקר מזרח אסיה.
שנים רבות שימש מרצה ודיקן אקדמי במכללה לחינוך על שם דוד ילין והוא חבר בהנהלת המכללה.
הופיע פעמים רבות בטלוויזיה, שוחח ברדיו כפרשן לענייני סין ויעץ לחברות שפעלו בסין ובהן "טבע" ו"נטפים".
היה חבר דירקטוריון בשתי חברות ביטוח.
בפברואר 2009 נבחר לסגן רקטור האוניברסיטה במקום פרופסור רענן ריין.
במאי 2010 נבחר לרקטור האוניברסיטה ובאוגוסט 2010 נכנס לתפקיד, וכיהן בו עד קיץ 2015, אז הוחלף על ידי פרופסור ירון עוז.
אהרן שי חוקר את האימפריאליזם המערבי ובמיוחד האנגלי בסין.
תקופת מחקרו היא ההיסטוריה החדשה של סין, החל מאמצע המאה התשע-עשרה, כלומר ממלחמת האופיום הראשונה והשנייה ועד היום.
עוסק בהיסטוריה בינלאומית בדגש על היבטים כלכליים.
מחקרו עוסק ביחסי הגומלין שבין ארצות המערב, ובמיוחד אנגליה, כלפי סין, לאורך תקופה של כמה עשרות שנים.
אחת הסוגיות שבדק היא באיזו מידה אפשר לומר שהאימפריאליזם המערבי ניצל את סין במידה כלכלית וכן באיזו מידה אפשר לקבוע שלאחר מאה שנים של ניצול כזה, כשסין התעשתה והפכה לרפובליקה עממית, היא הגיעה לתחושת שוויון עם מדינות המערב.
הוא מתרשם מאוד מהתעצמותה של סין מאז מדיניות הדלת הפתוחה.
בתהליך זה של ההתעצמות היא הצליחה לפרוץ דרכים חדשות, להגיע להישגים כלכליים חדשים וחסרי תקדים, ובתחומים רבים אף הדביקה והשיגה את מדינות המערב.
בהדרגה יצאה סין מתהליכי ייצור בתחום התעשייה הבסיסית ועברה לתעשייה עילית.
השאלה האקטואלית ביותר היא באיזו מידה אפשר לומר שסין מנסה לתרגם את העוצמה הכלכלית שלה למונחים פוליטיים גלובליים, והאם מסתמן עימות חריף ומסוכן בין סין לארצות הברית.
כתב טרילוגיה של מחקרים שראו אור בשפה האנגלית אודות סין בזירה הבינלאומית ויחסי בריטניה וסין.
ספר אחד עוסק בשנות ה-30 של המאה ה-20 ודן בשורשי מלחמת העולם השנייה במזרח אסיה, השני עניינו בשנות ה-40 של המאה ה-20 ובניסיון של המעצמות לחזור לעמדת השפעה כלכלית בסין, השלישי דן בשנות ה-50 של המאה ה-20 ובגורל החברות הזרות בסין.
חיבר שני ספרים כלליים בעברית על סין במאות התשע-עשרה והעשרים.
חיבר ביוגרפיה על ג'אנג שואה ליאנג, מושל מנצ'וריה שהיה אחד האישים הבולטים בסין במאה העשרים.
אחד מספריו שעניינו גורל החברות הזרות, ראה אור בסינית ויצא בהוצאת האקדמיה למדעים בבייג'ינג.
זו הייתה הפעם הראשונה שהסינים הוציאו ספר של חוקר ישראלי בתחום מחקרי הנוגע לסין.
ממלחמת האופיום עד יורשי מאו: סין בזירה הבינלאומית 1990-1840. תל אביב: זמורה-ביתן, תש"ן, 1990.
סין במאה העשרים, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, אוניברסיטה משודרת, 1998.
ג'אנג שואה ליאנג - הגנרל שלא נלחם, הוצאת זמורה-ביתן, 2008.
סין וישראל: בין סינים ליהודים, בין בייג'ינג לירושלים, ידיעות ספרים, 2016.
אירופה מאז נפוליאון/ דייוויד תומסון.
תל אביב: זמורה ביתן מודן, 1983.
יוון ורומי: יוון העתיקה - רומי הקיסרית/ אנטון פאול, פטרישיה ונגס; איורים - איון לפר; תרגם, ערך והוסיף על ארץ ישראל: אהרן שי.
המחקר האיכותני בחקר החינוך: מהתאוריה אל השדה ומהשדה אל התאוריה/ עורכים אהרן שי ויהודה בר-שלום.
המכללה לחינוך ע"ש דוד ילין, 2002.
קוריאה: היסטוריה ופוליטיקה/ אלון לבקוביץ.
ההוצאה לאור של אוניברסיטת תל אביב, 2003.
אהרן שי כתב שני רומנים היסטוריים, שעוסקים בראשיתה של המדינה, שבהם שילב היסטוריה וספרות.
הוא שזר ברומנים שלו ביטויים ופתגמים בשפת הלדינו שהיו בשימוש במשפחתו מדורי דורות:
עם עובד, 1990. הספר ראה אור גם באנגלית.
הרב אהרן (הרון) שויקה (שוויכה) (ה'תרנ"ז, 1897 – ד' בשבט ה'תשל"ח, ינואר 1978) היה ראש ישיבה ודרשן יליד סוריה, ששימש ברבנות ופעל במצרים ובישראל.
היה רב שכונת מעוז אביב וחבר לשכת הרבנות בתל אביב.
נולד בחלב לרב מנחם שוויכה, בן למשפחת רבנים מפורסמת בחלב.
נקרא על שם סבו רבי אהרן שוויכה שהיה החכם באשי בחאלב.
יש הטוענים לקשר פילולוגי בין שם המשפחה לשם עיר שוֹכֹה התנכית.
כבן עשר עברה משפחתו למצרים.
שם למד אצל ראש ישיבת פורת יוסף הרב עזרא עטייה מירושלים אשר ירד למצרים במלחמת העולם הראשונה.
בתום לימודיו הרב שויקה הקים את ישיבת אהבה ואחווה בקהיר בבית הכנסת גדול בעיר.
הרב שויקה עסק במסחר והגיע בשנת 1947 לירושלים.
הוא פנה לרבו, ראש ישיבת פורת יוסף, הרב עזרא עטייה, ובקש ממנו כי ימצא עבור הקהילה בקהיר מנהיגים רוחניים.
היה זה לאחר שנפטרו שני הדיינים הבכירים בבית הדין של הקהילה היהודית בקהיר.
הרב עטייה המליץ כי הרב עובדיה יוסף ודיין נוסף, הרב קצין, ירדו למצרים ואכן כך היה.
הרב עובדיה יוסף החל לכהן כר"מ בישיבה, כדיין בבית הדין והיה לסגן הרב הראשי במצרים כ-4 שנים.
הרב אהרן שויקה היה דרשן מבוקש, ונהג לשזור מקורות מהמקרא עם מקורות מהראשונים ומהרמב"ם, לחבר את דבריו עם ענייני היום ולהוסיף "מילתא דבדיחותא".
כשנה לפני מבצע סיני נמלט ממצרים בדרכון מזויף מחשש שייעצר בידי השלטונות.
הוא עלה לירושלים והתגורר בקריית יובל, ושימש שם ברבנות קהילה.
בבואו לארץ מונה גם כחבר לשכת הרבנות בתל אביב וכרב שכונת מעוז אביב.
בשבתו בקריית יובל פתח את בית הכנסת "דוד משען אמרי נועם" – כדוגמת בית הכנסת בקהיר ושימש כרבו.
נפטר בד' בשבט ה'תשל"ח והובא לקבורה בבית הקברות בהר הזיתים.
על המצבה נכתב: "עמוד הימני ליהדות התורה במצרים...
נטע נטיעה במצרים ובארותיה לאלפים ולרבבות בכל קצווי הארץ"
חלק מדברי תורתו נאספו בספר "מנחת אהרן" שיצא לאור לאחר מותו.
הרב עובדיה יוסף שהיה בידידות עם הרב שויקה, הביא כמה מפסקי הרב שויקה בספריו, והוא מכנה אותו במכתבו "מיחידי סגולה".
בניו הם פרופ' יעקב שויקה ופרופ' יצחק שווה.
נכדיו הם הרב חיים סבתו, הרב שבתי סבתו וחוקר התלמוד רוני שויקה.
ניניו הם הפייטן עוזיאל סבתו, הרב יצחק סבתו והרב ד"ר דוד סבתו.
נכדו, הרב חיים סבתו, שהעיד כי הושפע רבות מסבו, שילב בספריו סיפורים מחיי סבו ובעיקר בספריו "אמת מארץ תצמח" ו"בואי הרוח".
אהרן שוּלוֹב (5 בנובמבר 1907 – 21 בפברואר 1997) היה זואולוג ואנטומולוג ישראלי, הוגה, מייסד ומנהל גן החיות התנ"כי בירושלים, פרופסור לזואולוגיה ב.
שולוב נולד ביליזבטגרד שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (כיום אוקראינה), בנם של חוה לבית דוסקובסקי ושלמה, בעל משק חקלאי.
הוא היה ראש הארגון המחוזי של תנועת הנוער "השומר הצעיר" וחבר ועד הארגון הנוער הציוני הסוציאליסטי.
בשל כך נאסר בגיל 18 והוגלה לסיביר בגין פעילותו הציונית.
ב-15 בנובמבר 1926 עלה לארץ ישראל דרך נמל יפו, והצטרף להגנה.
שולוב היה אחד מתלמידיה הראשונים של האוניברסיטה העברית בירושלים; הוא למד בה עד 1932, ואז נסע ללמוד באוניברסיטאות פדובה ונאפולי.
ב-1935 קיבל בה תואר דוקטור למדעים באנטומולוגיה, והצטרף לסגל האוניברסיטה העברית.
הוא ארגן בירושלים "קלוב תעופה", והיה ממייסדי "האגודה להפצת ידיעת הטבע".
בשנת 1947 התמנה למרצה, ב-1953 למרצה בכיר, ב-1960 לפרופסור חבר ובשנת 1970 לפרופסור מן המניין.
בין השנים 1951–1976 עמד בראש המחלקה לאנטומולוגיה, ונחשב למומחה בינלאומי לחיות ארסיות ולטוקסיקולוגיה.
במסגרת זו עסק בחקר העכבישנים ותרם, בעומדו בראש המעבדה לחקר חרקים וחיות ארס, תרומה לפיתוח נסיוב לעקרב הצהוב.
בנוסף עסק בחקר מניעת התפשטות הארבה במזרח התיכון.
במסגרת המחלקה לזואולוגיה הקים שולוב בשנת 1940 גן חיות קטן במרכז ירושלים.
גן החיות נדד ממקום למקום, עקב היותו מטרד של רעש וריחות, עד שב-1947 עבר להר הצופים המבודד, הרחק משכונות מגורים, שם היה אמור לשכון דרך קבע.
ניתוקו של הר הצופים מירושלים ופגעי המלחמה הביאו לפינויו סמוך לשכונת רוממה ב-1950. שולוב המשיך ללוות את הגן ולנהל אותו במשך עשרות שנים.
הוא העניק לגן את הייחוד התנ"כי, בהעמידו שלטים שבהם צוטטו פסוקים מהתנ"ך המזכירים את חיות הגן.
הרחוב המוביל לגן החיות, שעבר מאז למשכנו החדש בשכונת מלחה, נקרא על שמו של שולוב.
כן קרויה על שמו "קרן אהרון שולוב לחקר חיות בשביה", המממנת מלגות מחקר לנושאים הקשורים לגן החיות.
בשנת 1985 הוקם ברחובות מכון שולוב למדע (Shulov Institute for Science), שבמסגרתו חוקרים כיצד ניתן להפיק מארס הנחש תרופות להקלת סבל וכאב.
ב-1987 זכה שולוב בתואר יקיר ירושלים.
משנת 1930 היה שולוב נשוי ליוכבד לבית פרסמן, בתו של מיכאל פרסמן ואחותו של אורי מיכאלי, ממייסדי תחום התעופה בארץ ישראל.
אשתו הייתה מעסקניות ארגון אמהות עובדות והוועד למען החייל.
בני הזוג היו הורים לשניים: מיכאל וד"ר שלומית שולוב ברקן.
עכבישים בארץ, אביב: אגוד המורים לטבע על ידי הסתדרות המורים העברית
אנטומולוגיה כללית: מורפולוגיה, אנטומיה, סיסטמטיקה ופיזיולוגיה של החרקים: רשימות לפי הרצאותיו של א' שולוב, כפי שנתנו בשנת תשי"ז-1957 (הדפסה מחודשת); ערך: דוד רוזן, ירושלים: מפעל השכפול, תשכ"א.
(מהדורה בתוספת תיקונים (תשכ"ד): תיקנו: ליאה ציבידאלי, אליעזר קמון, תשכ"ד)
וגר זאב עם כבש: 40 שנות גן החיות התנ"כי בירושלים; ערך והתקין לדפוס: אברהם שלוין, ירושלים: גן החיות התנ"כי, תשמ"א 1981.
אהרן שולוב, נפתלי פרימור, צחי אברהם, מדריך חיות ארס בישראל; צילם: נפתלי פרימור, ירושלים: אקדמון; זמורה-ביתן מוציאים לאור, תשמ"ז 1987
רבינוביץ נולד בעיר סלונים שבפולין.
ב-1930 עלה לארץ ישראל ושיחק בתיאטרון האהל.
בהמשך ייסד את חברת "ססגון" לייצור שלטים.
חיבר את המנון בני ברית שבה היה אח.
רבינוביץ החל לכתוב שירים ופזמונים שפורסמו והולחנו על ידי טובי המלחינים בארץ באותם ימים.
ב-1999 קיבל את התואר יקיר העיר תל אביב.
שומע קולות: שירים ושירי זמר (תל אביב: עקד, תש"ן 1990), כולל שירים בלווי תווים; המוזיקה של מלחינים ישראלים שונים כגון: אברהם מינדלין, נחום נרדי, עדן פרטוש
ארוכה הדרך מבעד לחלוני: שירים ושירי זמר (תל אביב: עקד, תשנ"ו 1996)
אופק בכף היד: שירים ושירי זמר (תל אביב: תחשים, תשנ"ט 1998)