tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתחרות שנערכה בדרבן, דרום אפריקה במאי 2021 הוא שחה 200 מטר מעורב אישי בשיא אישי של 1:57.60 דקות ובמשחה ל-100 מטר פרפר בשיא אישי חדש של 51.83 שניות וקבע את הקריטריון האולימפי.
באולימפיאדת טוקיו שנערכה בסוף יולי הוא סיים במקום 14 במשחה ל-200 מטר מעורב אישי בתוצאה של 1:58.75 דקות, בשלב המוקדמות הוא קבע תוצאה של 1:58.08 דקות ועלה במקום 15 לשלב חצי הגמר ובמקום 32 במשחה ל-100 מטר פרפר בתוצאה של 52.34 דשניות.
באליפות העולם (בריכת 25 מטר) שנערכה במלבורן, אוסטרליה בדצמבר אותה שנה הוא זכה בשתי מדליות, זהב וארד.
נוסף לכך, הוא סיים במקום 12 במשחה ל-400 מטר חופשי בתוצאה של 3:41.05 דקות ובמקום 13 במשחה ל-200 מטר חופשי בתוצאה של 1:43.22 דקות.
סייטס לא השתתף באליפות העולם שנערכה בפוקואוקה, יפן ביולי 2023.
מתיחה היא צורה של אימון גופני שבו שריר, גיד, או קבוצת שרירים ספציפיים מתרחבים ומתגמשים באופן מכוון, על מנת לשפר את הגמישות של השריר ולהגיע לטונוס שרירי נוח.
התוצאה היא תחושה של שליטה מוגברת בשרירים, ושיפור בגמישות ובטווחי התנועה של השרירים.
מתיחות משמשות גם במטרות טיפוליות כדי להקל על התכווצויות שרירים ולשפר את תפקודם על ידי הגדלת טווחי התנועה שלהם.
בצורתה הבסיסית ביותר, מתיחה היא פעילות טבעית ואינסטינקטיבית, ומבוצעת על ידי בני אדם וחיות רבות אחרות באופנים שונים, כגון פיהוק.
מתיחות מתבצעות לעיתים קרובות באופן אינסטינקטיבי לאחר התעוררות משינה, לאחר תקופות ארוכות של חוסר פעילות, או לאחר יציאה מחללים ואזורים סגורים.
בנוסף לחולייתנים (יונקים וציפורים), נמצאו גם מתיחות אצל עכבישים.
הגברת הגמישות באמצעות מתיחות היא אחד העקרונות הבסיסיים של כושר גופני.
מקובל שספורטאים מבצעים מתיחות לפני ואחרי פעילות גופנית, במטרה להפחית את הסיכון לפציעה ולשפר את הביצועים.
על המתיחות להתבצע בצורה נכונה, אחרת הן עלולות להיות מסוכנות ולגרום נזק זמני או קבוע.
באופן כללי, ישנן טכניקות רבות למתיחה, אך היעילות שלהן משתנה בהתאם לקבוצת השרירים המסוימת שנמתחת.
טכניקות מסוימות עשויות להיות לא יעילות או מזיקות, עד כדי גרימה של גמישות יתר, חוסר יציבות או נזק קבוע לגידים, לרצועות ולסיבי השריר.
האופי הפיזיולוגי של המתיחות, ותיאוריות לגבי השפעתן של טכניקות מתיחה שונות מהווים נושא למחקר רחב.
למרות שמתיחות סטטיות הן חלק משגרות חימום מסוימות, הן בדרך כלל מפחיתות את רמת הכושר, לכן מומלץ לבצע לפני אימון חימום דינמי אקטיבי.
מחקרים מראים כי בניגוד ממה שמקובל לחשוב, שהמתח השרירי המתרחש במהלך מתיחה הוא חוץ תאי, למעשה המתח מתרחש בתוך תאי השריר, והוא משפיע על רכיב חלבון בשם טיטין הנמצא בתוך המיופיברילים (רכיבים שמרכיבים את הסיבים של השריר) שבתוך שרירי השלד.
עקב אמצעי הגנה נוירולוגיים מפני פציעה, בדרך כלל בלתי אפשרי לאנשים מבוגרים למתוח את רוב קבוצות השרירים למלוא אורכן ללא אימון, עקב הפעלת התנגדות של השרירים כאשר השריר מגיע לגבול טווח התנועה הרגיל שלו.
ישנם שני סוגים של מתיחות: סטטיות או דינמיות.
במתיחות סטטיות מבצעים מתיחה של השריר ונשארים במצב המתיחה למשך פרק זמן מסוים.
במתיחות דינמיות מבצעים הארכה ומתיחה של השריר תוך כדי תנועה.
מתיחות יכולות להיות אקטיביות או פסיביות, כאשר במתיחות אקטיביות לא משתמשים בעזרים חיצוניים, ואילו במתיחות פסיביות לפעמים מערבים עזרים חיצוניים לביצוע המתיחה.
מתיחות יכולות גם לכלול רכיבים פסיביים ואקטיביים כאחד.
מתיחה דינמית היא מתיחה המבוססת על תנועה, שמטרתה להגביר את זרימת הדם בכל הגוף ובמקביל לשחרר את סיבי השריר.
במתיחות דינמיות מותחים שריר מסוים בתנועה ללא שמירת המתח.
דוגמה למתיחה דינמית היא .
צורה נוספת של מתיחה דינמית היא מתיחה בליסטית, שהיא מתיחה אקטיבית שבה מותחים את השריר לאורך כל טווח התנועה האפשרי.
ניתן לבצע מתיחה בליסטית גם עם כלי עזר כמו רצועות התנגדות.
מתיחה בליסטית עלולה לגרום לנזק למפרקים.
מתיחות נמצאו יעילות ולא יעילות, תלוי במטרה היישומית שלהן.
למרות שאנשים רבים עושים מתיחות לפני או אחרי פעילות גופנית, ממצאים רפואיים הראו שאין לכך תועלת משמעותית במניעה של כאבי שרירים ספציפיים.
עם זאת, זה עשוי להפחית את הצטברות החומצה הלקטית בשרירים, ולהגדיל את כושר הסבילות לאימון הבא.
נראה כי מתיחות אינן מפחיתות את הסיכון לפציעה במהלך תרגילים, למעט חימום דינמי לפני ריצה, משום שהיא משפרת את גמישות המפרקים כנגד הלחץ שמופעל עליהם במהלך הריצה.
עם זאת, לא הוכח שזה מפחית את הסיכון לפציעה.
חימום של מתיחות דינמיות הוכח כמסייע באופן כללי לביצועים בריצה.
למרות שמתיחות סטטיות יוצרות מתיחה אינטנסיבית יותר מכיוון שהן מסוגלות לבודד קבוצת שרירים טוב יותר, הן יכולות לגרום למעשה להיחלשות השרירים, משום שלאחר שחרור המתח השריר נוטה להתכווץ.
הדבר הוכח אצל ספורטאים, שלאחר מתיחות סטטיות לא יכלו לקפוץ אנכית לגובה שבו קפצו לפני כן, וכן לא היה שיפור בקפיצה או בגמישות שלהם.
כמו כן, ככל שמשך המתיחה הסטטית ארוך יותר, השריר נעשה מוחלש יותר.
כאשר המטרה היא להגביר את הגמישות, הטכניקה הנפוצה ביותר היא תרגול קבוע של מתיחות סטטיות שמגדילות את טווח התנועה של השריר.
בניגוד לתוצאות השליליות אצל ספורטאים, מתיחות סטטיות מגדילות את חוזק וכוח השרירים בקרב אוכלוסייה מבוגרת שפעילה פחות מבחינה פיזית.
מתיו קאסל הוא עיתונאי, צלם עיתונות ויוצר דוקומנטרי יהודי-אמריקאי, הידוע בעבודתו הנרחבת בסיקור המזרח התיכון.
קאסל נולד ב-1982 לאביו דאגלס קאסל ואימו גייל לוקסנבורג.
הוריו חיו בשנות השבעים באפגניסטן ושבו לארצות הברית לפני שנולד, שם שמרו על קשר עם פליטים אפגנים גולים שהיו חלק מילדותו של קאסל.
משפחתו מצד אמו הגיעה לארצות הברית בתחילת המאה ה-20, וסבו איזידור לוקסנבורג (1926–2025) לחם בשורות צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה באירופה.
מתיו ואחותו לייני גדלו בשיקגו, קיבלו חינוך יהודי ולמדו עברית בבית הספר, וב-2003 ביקר קאסל לראשונה בישראל.
קאסל החל את דרכו העיתונאית כאשר התמחה בסוכנות הצילום VII בפריז בשנת 2005.
ב-2006 ייסד במחנה הפליטים בלאטה את Picture Balata, סדנה ללימוד צילום לצעירים פלסטינים בגילאי 11-18. בשנת 2007 לקח שלושה ממשתתפי הסדנה לסיור בארצות הברית, אך כשביקש לשוב עימם למחנה הפליטים, נמנעה כניסתו לישראל.
הוא עבר ללבנון והחל לדווח משם עבור אתר החדשות האמריקני הפרו-פלסטיני The Electronic Intifada עד לשנת 2011.
ב-2010 הגיע מלבנון לרצועת עזה דרך מצרים, בעקבות פתיחת מעבר רפיח לכניסת עיתונאים לראשונה לאחר מבצע עופרת יצוקה, והעביר משם דיווחים מצולמים.
בהמשך אותה שנה נסע לאיראן מטעם המגזין In These Times כדי לדווח על המחאה לאחר הבחירות לנשיאות איראן 2009.
ב-2011 הצטרף כעיתונאי לרשת "אלג'זירה" באנגלית, והתפרסם כשסיקר את אירועי האביב הערבי וסיפק עדכונים וניתוחים רציפים ישירות מכיכר תחריר בקהיר.
לאחר עבודתו במצרים, המשיך קאסל לסקר את אירועי "האביב הערבי" גם בלוב, סוריה ותוניסיה, וכן היה אחד העורכים של אוסף העדויות האישיות ממשתתפי האירועים שליקטה הסופרת הסורית סמר יזבכ תחת השם Diaries of an Unfinished Revolution Voices from Tunis to Damascus.
בשנת 2013, במסגרת תפקידו כעיתונאי, הותר לו להיכנס שוב לישראל, שם תיעד את סיפורו האישי בסרט הדוקומנטרי Identity and Exile שזכה בפרס הסרט הדוקומנטרי בפסטיבל מונטה קרלו.
ב-2014 היה חלק מצוות ההקמה של הפלטפורמה הדיגיטלית של אלג'זירה,AJ+, באיסטנבול.
בשנת 2016 ביים עבור הניו יורקר סדרה דוקומנטרית בת שישה חלקים על מסעה של משפחת פליטים מסוריה לאירופה.
בשנת 2019 יצר עבור NBC Left Field בשיתוף פעולה עם הצלב האדום את סדרת הדוקו The Missing, שעקבה אחרי חמש משפחות מהגרים, שבמהלך מסעם נעלם אחד מבני המשפחה.
בהמשך, הצטרף קאסל לרשת Vice כמפיק וכתב, והמשיך להתמקד במזרח התיכון.
הוא דיווח על המלחמה נגד דאעש בעיראק והפיק קטעי דוקו בנושאים אזוריים שונים, כולל משבר הפליטים וחוסר היציבות הפוליטית בלבנון.
כמו כן כתב על אתיקה עיתונאית, וטען בעד גישה מותאמת-הקשר ואמפתית יותר לדיווח על ענייני חוץ, במיוחד בעולם הערבי והמוסלמי.
ב-2025, במהלך מלחמת חרבות ברזל, יצר עבור הגרדיאן דוקו של שלושה חלקים בשם Along the Green Line בו ראיין ישראלים ופלסטינים משני עברי הקו הירוק על עמדותיהם בנוגע לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
קאסל סיפר כי הוא ואימו היהודייה מסוכסכים בשל דעותיו הפרו-פלסטיניות, ולאחר שראתה אותו עם דגל פלסטין בהפגנה אמרה לו כי היא אינה רואה בו עוד כבנה.
לימים הצליחו השניים לשקם את יחסיהם.
מתיו הייל קרפנטר (נולד בשם דיקייטר מריט המונד קרפנטר, באנגלית: Matthew Hale Carpenter; 22 בדצמבר 1824 – 24 בפברואר 1881) היה עורך דין, פוליטיקאי וחלוץ בוויסקונסין.
הוא ייצג את ויסקונסין כחבר הסנאט של ארצות הברית במשך שמונה שנים – בין 1869 ל-1875 ושוב מ-1879 ועד מותו.
קרפנטר נודע כסמכות משפטית מרכזית במשפט החוקתי האמריקאי, והופיע בפני בית המשפט העליון במקרים חשובים בנושאי זכויות המדינות, רגולציה של תאגידים, סמכויותיו של הנשיא לינקולן בתקופת מלחמת האזרחים, וחוקי השיקום שלאחריה.
בזכות כישורי הנאום המרשימים שלו כונה "ובסטר של המערב".
קרפנטר נולד ב-22 בדצמבר 1824 בעיירה מורטאון שבוורמונט.
סבו, ספס קרפנטר, היה ממייסדי העיירה, קולונל במיליציה ולחם במלחמת 1812, ואביו, איירה קרפנטר, היה חקלאי ובעל תפקידים ציבוריים מקומיים.
מגיל צעיר הפגין מריט (שמו המקורי) כישרון רטורי יוצא דופן, אך סלד מעבודת כפיים.
בגיל 13 הורחק מבית הספר לאחר ויכוח חריף עם המורה, ועבר להתגורר בביתו של פול דילינגהאם (לימים מושל ורמונט) כדי ללמוד אצלו משפטים.
ב-1843 התקבל לאקדמיה הצבאית בווסט פוינט, אך עזב לאחר שנתיים בשל חוסר עניין ב"חיים הצבאיים" ובעיות בריאותיות.
לאחר מכן למד משפטים אצל רופוס צ'ואט בבוסטון, וב-1847 הוסמך לעריכת דין בוורמונט.
למרות הצעות לשותפות מדילינגהאם וצ'ואט, החליט לפנות מערבה ולבנות קריירה עצמאית.
ב-1848 הגיע לבלויט שבוויסקונסין, והקים שם משרד מצליח.
זמן קצר לאחר מכן לקה במחלת עיניים שגרמה לו לעיוורון זמני, אך התאושש לאחר שנה בבית משפחת דילינגהאם, שם גם התארס עם קתרין דילינגהאם עימה התחתן ב-1855. ב-1850 אימץ את השם מתיו הייל קרפנטר כהוקרה למשפטן האנגלי מתיו הייל.
הוא היה חבר המפלגה הדמוקרטית ותמך במסורת של תומאס ג'פרסון ואנדרו ג'קסון, אך התנגד לעמדתה התומכת בעבדות, ובד בבד דחה את תפיסת "החוק העליון יותר" של המפלגה הוויגית, שלפיה אמונה אישית בצדק מוסרי מתירה להפר חוקים שנראים בלתי צודקים.
בשנת 1854, לאחר שהפסיד לכאורה בבחירות צמודות לכהונה נוספת כתובע המחוזי של מחוז רוק, טען קרפנטר בהצלחה כי לבית המשפט סמכות לבחון מחדש את תוצאות ההצבעה מעבר לאישורי ועדת הבחירות.
בעקבות כך בוטלו התוצאות והוא הוכרז כמנצח.
במהלך שנות ה-50 של המאה ה-19 טיפל בתיקים גדולים, בהם סכסוכי קרקעות בבלויט, המאבק המשפטי על הבחירות לתפקיד המושל ב-1855, ותביעות מורכבות נגד חברות רכבת.
הוא גם נטל חלק בהגנת פעיל הביטול שרמן בות', שם רכש מוניטין כמשפטן מבריק.
קרפנטר תמך במועמד הדמוקרטי סטיבן דאגלס בבחירות 1860, אך ראה בפרישת הדרום בגידה והפך לנואם מרכזי בעד האיחוד.
הוא הצדיק צעדי חירום כמו מעצרים ללא משפט בתקופת המלחמה, והיה בין הראשונים שדגלו בשחרור עבדים כצעד מלחמתי.
אף שהתבטא בעבר בחריפות נגד לינקולן, תמך בו בגלוי בבחירות 1864.
קרפנטר היה עורך הדין המרכזי בשורה של תיקים תקדימיים בפני בית המשפט העליון של ארצות הברית, אשר סייעו לעצב את סוגיית זכויות המדינות והגדירו את חוקיותם של חוקי השיקום (Reconstruction Acts) שחוקק הקונגרס לאחר מלחמת האזרחים.
בפרשת Ex parte Garland נדונה שאלת שלילת רישיון מעורכי דין דרומיים שסירבו להישבע כי לא נשאו נשק ולא סייעו לקונפדרציה.
קרפנטר טען שהחוק שנחקק ב־24 בינואר 1865 הוא בלתי חוקתי, משום שהוא חוק רטרואקטיבי (ex post facto) – שכן המלחמה כבר הסתיימה – ואף מהווה Bill of Attainder (חוק ענישה ללא משפט).
בדצמבר אותה שנה קיבל בית המשפט את טענותיו, וחוות הדעת של הרוב אף השתמשה בציטוטים מתוך טיעוניו.
בפרשת Ex parte McCardle, שעסקה בסמכותו המשפטית של הצבא הפדרלי בדרום, עמד לדין קולונל לשעבר מהקונפדרציה, ויליאם ה.
מקרדל, עורך עיתון בוויקסבורג, באשמות של הסתה למרד, השמצת פקידים פדרליים ואיומים על בוחרים.
לאחר שבית משפט מחוזי דחה את בקשתו לצו הביאס קורפוס, ערער מקרדל לבית המשפט העליון.
קרפנטר טען כי לבית המשפט אין סמכות להתערב במעשיו הרשמיים של הנשיא, כפי שטען גם בתיק קודם, Georgia v.
לדבריו, המדינות הדרומיות ויתרו על זכויותיהן החוקתיות כאשר פרשו מהאיחוד, ובכך חזרו למעמד של טריטוריות.
טיעוניו היו כה מרשימים עד ששר המלחמה, אדווין סטנטון, חיבק אותו ואמר: "קרפנטר, הצלת אותנו!" אפילו עורך דינו של מקרדל, ג'רמיה בלאק, שיבח אותו כ"משפטן החוקתי המוביל במדינה".
אולם הרפובליקנים הרדיקלים בקונגרס חששו שהחוקים ייפסלו כלא חוקתיים, ומיהרו להעביר חוק שביטל את סמכות בית המשפט לדון בעתירות מסוג זה, ובכך מנעו פסיקה חד־משמעית.
בפרשת Slaughterhouse Cases ייצג קרפנטר את חברת Crescent City בניו אורלינס, שקיבלה מונופול על פעילות בתי המטבחיים בעיר.
קצבים וסוחרי בקר שנפגעו מהחוק טענו שהדבר מפר את התיקון ה־14 לחוקה ופוגע בזכויותיהם הקנייניות.
קרפנטר טען כי מטרת התיקון ה־14 הייתה להבטיח זכויות לאפרו-אמריקאים בלבד, ולא להסדיר ענייני כלכלה או רגולציה מדינתית, והזהיר מפני ריכוז סמכויות יתר בממשלה הפדרלית.
בית המשפט אימץ את פרשנותו המצמצמת של קרפנטר.
Illinois ייצג קרפנטר את מיירה בראדוול, עורכת עיתון משפטי משיקגו, שנאסר עליה להתקבל ללשכת עורכי הדין באילינוי משום שהייתה אישה.
קרפנטר טען שאין לשלול מכל קבוצה באוכלוסייה את הזכות לעסוק בעריכת דין.
אך בית המשפט הפדרלי דחה את עתירתה, בנימוק שאין זה מתפקידו להכריע על תנאי קבלה ללשכת עורכי הדין ברמת המדינה.
הצלחותיו בתיקים אלו הקנו לקרפנטר שכר טרחה נדיב, תהילה לאומית – וגם ביקורת חריפה מצד הצדדים המפסידים.
עם זאת, הוא זכה לאמונו של סטנטון ושל הנשיא יוליסס ס.
גרנט, שהפצירו בו להתמודד לסנאט מטעם המפלגה הרפובליקנית.
לאחר מלחמת האזרחים הושלמה מהפכתו הפוליטית של קרפנטר, והוא עבר סופית מהמפלגה הדמוקרטית אל המפלגה הרפובליקנית.
אף שנפוצו שמועות כי תמך במדיניותו הפייסנית של הנשיא אנדרו ג'ונסון, בפועל נשא נאומים שתמכו בקונגרס הרדיקלי.
הוא קרא להענקת זכות הצבעה לגברים אפרו-אמריקאים, והזמין את חברי תנועת Loyal Democracy להצטרף לרפובליקנים – צעד שהוא עצמו נקט בקיץ 1867, כאשר הביע תמיכה בבחירתו מחדש של המושל לוציוס פיירצ'יילד.
בעזרת תמיכה רחבת היקף התמודד קרפנטר בהצלחה על מושב הסנאט של ג'יימס רוד דוליטל – רפובליקני "תומך ג'ונסון" שאיבד את אמון מפלגתו.
ניצחונו ביסס את מעמדו בתוך "הקבוצה המדיסונית", חוג רפובליקני שכלל את המושל לשעבר ושר הדואר בממשל ג'ונסון אלכסנדר רנדל, את מנהל הדואר של מדיסון אלישה וו.
קיז, ואת הוראס רובלי, עורך Wisconsin State Journal ויושב ראש הוועד המרכזי הרפובליקני של המדינה.
עם מינויו של רובלי לציר בשווייץ בידי הנשיא גרנט, הפך קיז ליו"ר המפלגה ותיאם מקרוב עם קרפנטר את חלוקת משרות החסות הפדרליות לבעלי ברית פוליטיים.
בסנאט נקט קרפנטר קו מתון יותר והפך לדובר בולט של סיעת ה"נאמנים" במפלגה הרפובליקנית (Stalwart Republicans).
הוא התנגד להצבת "תנאים יסודיים" בפני מדינות שביקשו לשוב לאיחוד, ותמך בעקרון החנינה הכוללת לתומכי הקונפדרציה לשעבר.
קרפנטר היה מזוהה כאחד מתומכיו הנאמנים ביותר של ממשל גרנט, והגן בגלוי על שיטת משרות החסות הפוליטיות תוך שהוא לועג לרעיונות של רפורמה בשירות המדינה.
הוא רכש מוניטין כנואם רהוט גם מחוץ לוושינגטון; כך למשל, בנאום שנשא בקולג' בלויט בשנת 1869 על מדיניות החוץ – נאום שנחשב בדיעבד לבעל חשיבות היסטורית.
קרפנטר הסתכסך לא פעם עם סנאטורים רפובליקנים ליברלים, בהם צ'ארלס סאמנר וקארל שורץ.
הוא נשא נאום לגלגני נגד הצעתו של סאמנר להוסיף תיקון נרחב לזכויות אזרח במסגרת חוק החנינה לתומכי הקונפדרציה, וכיו"ר ועדת חקירה חשף את חוסר הדיוק בטענותיהם של סאמנר ושורץ כי משרד המלחמה האמריקני הפר את הנייטרליות כשמכר רובים מיושנים לצרפת במלחמת פרוסיה–צרפת.
למרות מחלוקות אלו, נחשב קרפנטר לדמות מכובדת בסנאט.
בשנת 1871 נבחר לנשיא הזמני של הסנאט, ובנוסף כיהן כיו"ר ועדת החוקים המאושרים ויו"ר ועדת הפיקוח על ההוצאות הנלוות של הקונגרס.
במסגרת ועדה אחרת יצא ללואיזיאנה כדי לבדוק טענות זיופים בבחירות לתפקיד המושל.
בדו"ח שהגיש ביקר בחריפות את שני המחנות, אך המליץ להכיר במושל הרפובליקני ויליאם פיט קלוג.
שנים מאוחר יותר עוררה שאלות על טוהר שיקול דעתו חשיפת מכתבים אישיים, מהם עלה כי היה ביחסים קרובים עם קלוג ואף ביקש ממנו הלוואה של 1,000 דולר בתקופה של מצוקה כלכלית.
על אף הביקורת הבלתי פוסקת, נחשב קרפנטר כמועמד כמעט ודאי להיבחר מחדש בבחירות של 1875. עם זאת, פרישה מפתיעה מצד רפובליקנים ממורמרים, בשילוב הצבעותיהם של דמוקרטים שפעלו משיקולים פוליטיים, הובילה לבחירתו של אנגוס קמרון, רפובליקני מלה קרוס.
בשנת 1875 נקשר שמו של קרפנטר ב"פרשת טבעת הוויסקי", שערורייה שבמסגרתה הועברו כספי מיסים פדרליים על אלכוהול לקופות המפלגה הרפובליקנית בכמה מדינות.
אף על פי שהיה מקורב לדמויות מרכזיות בכנופיה שפעלה במילווקי, לא נמצאה ראיה ישירה שהפלילה אותו.
באותה תקופה שימש קרפנטר, לצד ג'רמיה בלאק ומונטגומרי בלייר, כעורך דינו של מזכיר המלחמה של הנשיא גרנט, ויליאם בלקנאפ, שהואשם בקבלת כספים תמורת מינוי "בעל זיכיון מסחר במוצב צבאי".
אף שבלקנאפ התפטר מיד עם התפוצצות הפרשה, התעקשו הדמוקרטים בבית הנבחרים להמשיך בהליך ההדחה נגדו.
קרפנטר הציג את בלקנאפ כקורבן אומלל של אשתו השאפתנית, וטען כי סמכות השיפוט של הקונגרס פגה עם התפטרותו – טענה משפטית שהובילה לזיכויו.
באותה שנה גם שימש קרפנטר כסנגורם של בכירים ב"האיגוד הלאומי של הכורים" (MNA) במשפט עבודה תקדימי שניסה להחיל על שביתה והתארגנות עובדים את עקרון ה"קשירת קשר".
הפרשה צמחה משביתת כורי פחם במחוז קלירפילד שבפנסילבניה, בה תמך ה־MNA, שהיה אז אחד האיגודים הגדולים בארצות הברית.
תחילה הועמדו לדין יותר מחמישים שובתים באשמת קשירת קשר פלילי; 36 מהם הורשעו, וחלקם נשלחו לכלא, אף שלא עשו יותר מאשר משמרות מחאה שקטות.
לאחר מכן הועמדו לדין גם נשיא האיגוד ג'ון סיני ואחד ממארגניו הבולטים, זינגו פארקס; סיני זוכה, בעוד פארקס הורשע – אך קיבל חנינה זמן קצר לאחר מכן.
לאחר הבחירות השנויות במחלוקת לנשיאות בשנת 1876 נשכר קרפנטר על ידי תומכי המועמד הדמוקרטי סמואל טילדן, כדי לבחון את ספירת הקולות בלואיזיאנה ולטעון לניצחונו מול יריבו הרפובליקני רתרפורד הייז.
תיאורי השחיתות שהביא קרפנטר על ממשל הרפובליקנים במדינה עוררו תקווה בקרב הדמוקרטים, אך הרכב ועדת הבחירות המיוחדת (7 רפובליקנים מול 6 דמוקרטים) וסירובה לבחון מחדש את תוצאות ההצבעה המאושרות הובילו בסופו של דבר לניצחונו של הייז.
למרות ביקורת מתמשכת בעיתונות ומצב בריאותי מתדרדר, השיק קרפנטר בשנת 1878 מסע בחירות לסנאט מול הסנאטור הרפובליקני טימותי האו.
בסיוע לובי חזק הצליח להשיג רוב בקרב המחוקקים ולגבור על ראש המפלגה במדינה (וחברו לשעבר) אלישה ו.
כהונתו השנייה של קרפנטר בסנאט הייתה מתונה בהרבה מהדרמה הפוליטית של שנות השיקום.
הוא נאם בעד הצבת חיילים פדרליים בקלפיות בדרום, והתנגד בתקיפות ליוזמת הדמוקרטים לחון את הגנרל פיץ ג'ון פורטר, שהואשם בכך שהתעלם מפקודות בקרב בול ראן השני ב־1863. קרפנטר טען כי סמכות החנינה נתונה בלעדית לנשיא.
הוא נותר נאמן לנשיא גרנט ותמך בניסיונו להשיג כהונה שלישית, צעד שהצית עימותים חריפים בינו לבין הסנאטור ג'יימס בליין ממיין, שהתמודד אף הוא על המועמדות לנשיאות.
קרפנטר סבל ממחלת כליות ומת ב-24 בפברואר 1881 בביתו בוושינגטון די.
הוא נקבר בבית העלמין "פורסט הום" במילווקי.
ב-1855 נישא לקרוליין דילינגהאם, בתו של פול דילינגהאם.
לשניים נולדו ארבעה ילדים: שתי בנות (אדה ואני) שנפטרו בינקותן, בת בשם ליליאן (1857–1942) ובן, פול דילינגהם קרפנטר (1867–1932), שהיה עורך דין ושופט במילווקי.
מתיו סטנלי קווי היה פוליטיקאי אמריקאי מהמפלגה הרפובליקנית, אשר ייצג את פנסילבניה בסנאט של ארצות הברית בשנים 1887–1899 ושוב בשנים 1901–1904, עד מותו.
שליטתו במכונת המפלגה הרפובליקנית של פנסילבניה במשך כמעט עשרים שנה הפכה אותו לאחד הפוליטיקאים החזקים והמשפיעים ביותר בארצות הברית.
קווי שימש כיושב ראש הוועדה הלאומית של המפלגה הרפובליקנית, ובתפקיד זה היה למעשה מנהל מערכות הבחירות של המפלגה.
הוא מילא תפקיד מרכזי בבחירתו של בנג'מין הריסון לנשיאות בבחירות 1888, וכן היה גורם משמעותי בבחירתו של תאודור רוזוולט לסגן הנשיא בבחירות של שנת 1900.
קווי למד משפטים והחל את הקריירה הציבורית שלו בשנת 1856, כאשר מונה לרשם בתי המשפט של מחוז ביבר בפנסילבניה.
בשנת 1861, לאחר שסייע במסע הבחירות של בשנה הקודמת, מונה למזכירו האישי של מושל פנסילבניה, אנדרו גרג קרטין.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית שירת בצבא האיחוד ופיקד כקולונל על רגימנט הרגלים ה-134 של פנסילבניה.
על גבורתו בקרב פרדריקסברג עוטר במדליית הכבוד של ארצות הברית.
לאחר מכן שימש כסוכן הצבאי של פנסילבניה בוושינגטון, ולבסוף שב להאריסברג, שם סייע לקרטין והיה שותף להיבחרו מחדש בשנת 1863. בשנים 1865–1868 כיהן כחבר בבית הנבחרים של פנסילבניה.
משנת 1867 החל קווי להזדהות יותר ויותר עם המכונה הפוליטית של הסנאטור סיימון קמרון, ועד לשנת 1880 הפך לעוזרו הבכיר של קמרון ושל בנו ויורשו, ג'.
במהלך השנים כיהן כמזכיר המדינה של פנסילבניה, כרשם מחוז פילדלפיה וכגזבר מדינת פנסילבניה.
בשנת 1885 נבחר לגזבר המדינה, ובכך הדיח למעשה את דון קמרון מעמדת "הבוס" הרפובליקני של פנסילבניה, והציב את עצמו כמועמד טבעי לסנאט של ארצות הברית.
הוא נבחר לסנאט בשנת 1887 וכיהן בו עד 1899, ולאחר הפסקה קצרה שב וכיהן מ-1901 ועד מותו בשנת 1904.
בסנאט התמקד בעיקר בקידום האינטרסים הכלכליים של פנסילבניה, והקדיש תשומת לב מועטה לנושאים שלא השפיעו ישירות על מדינתו.
בשיא כוחו השפיע קווי על מינויים של אלפי משרות מדינתיות ופדרליות בפנסילבניה, כאשר נושאי התפקידים נדרשו לסייע במימון המכונה הפוליטית שלו.
מתנגדיו בתוך המפלגה הרפובליקנית בפנסילבניה, ובהם הסוחר ג'ון וונמייקר, ערערו לעיתים על הנהגתו – לרוב ללא הצלחה.
עם זאת, הם הצליחו לעכב את בחירתו לכהונה שלישית בסנאט למשך כשנתיים, כך שהבחירות לבית המחוקקים בשנת 1899 הסתיימו ללא בחירת סנאטור.
בשנותיו האחרונות סבל קווי מבריאות לקויה והמעיט בעימותים פוליטיים חדשים.
לאחר מותו הועברה השליטה במכונה הפוליטית שלו לידי הסנאטור מפנסילבניה בויס פנרוז, שניהל אותה עד מותו בשנת 1921.
מתיו סטנלי קווי נולד בדילסבורג שבפנסילבניה, ב־30 בספטמבר 1833. אביו היה אנדרסון ביטון קווי, כומר פרסביטריאני, ושם משפחתה של אמו בלידתה היה קתרין מקיין.
משפחת קווי הייתה ממוצא סקוטי ומאנקסי, ולמתיו קווי הייתה סבתא־רבתא ממוצא אינדיאני.
מתיו נקרא על שמו של הגנרל מתיו סטנלי, שגידל את מקיין לאחר מות הוריה.
הוא היה אחד משמונה ילדים, והבן הבכור שהגיע לבגרות.
במהלך ילדותו התגוררה משפחת קווי בכמה עיירות במרכז ובמערב פנסילבניה, כאשר האב קיבל משרות חדשות, עד שלבסוף השתקעה בביבר בשנת 1850, שם התגוררה המשפחה גם בראשית שנות ה-40 של המאה ה-19. למרות אורח החיים הנודד של המשפחה, חינוך הילדים, כולל הבנות, לא הוזנח.
מתיו למד באקדמיות בביבר ובאינדיאנה, ולאחר מכן נרשם ללימודים בקולג' ג'פרסון (כיום מכללת וושינגטון וג'פרסון).
לאחר סיום לימודיו בשנת 1850 נסע קווי למיסיסיפי, שם התגורר אחד מחבריו לספסל הלימודים במטע.
הם תכננו להקים עסק להרצאות באמצעות סטריאופטיקון, אך הציוד התקלקל.
משלא הצליח למצוא עבודה מתאימה בדרום, חזר לפנסילבניה, שם למד משפטים במשרד עורכי הדין פני וסטארט בפיטסבורג.
פני, שותף במשרד, ציין כי "מעולם לא הכרתי אדם בגילו שמוחו כה ממושמע ובשל".
בסוף 1852, כשהיה מסופק אם מקצוע המשפטים מתאים לו, יצא קווי למסע נוסף בדרום, אך שוב לא מצא תעסוקה רווחית וחזר להשלים את לימודיו המשפטיים בהדרכת קולונל ריצ'רד רוברטס מביבר.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין במחוז ביבר ב־13 באוקטובר 1854.
בשנת 1856 מינה מושל פנסילבניה, , את קווי לפקיד בתי המשפט של מחוז ביבר, כדי להשלים כהונה שלא הסתיימה.
המינוי ניתן בשל ההערכה שרחשו המושל ויועציו לאביו, והעורך דין הצעיר נבחר לכהונות של שלוש שנים בשנים 1856 ו־1859. באותה תקופה הוקמה המפלגה הרפובליקנית; קווי הצטרף אליה ושימש כמנהל הקמפיין במחוז ביבר של מועמד המפלגה למשרת המושל בשנת 1860, .
הצלחתו של קווי בגיוס צירים ממערב פנסילבניה לתמוך בקרטין הייתה גורם מרכזי בהשגת המועמדות.
באוקטובר 1860 נבחר קרטין למושל, וזכה ברוב גדול במחוז ביבר, דבר שגרם לו להעריך מאוד את כישוריו הפוליטיים של קווי.
כאשר נכנס קרטין לתפקיד המושל בינואר 1861, הוא מינה את קווי למזכירו האישי, קידום משמעותי עבור עורך דין מן הפריפריה.
עם פרוץ מלחמת האזרחים היה קווי בין הראשונים ממחוז ביבר שהתנדבו.
במאי 1861 קיבל דרגת לוטננט ראשון בדיוויזיה ה־19 של המיליציה האחידה של פנסילבניה, אך לא נכנס לתפקיד זה.
במקום זאת מינה אותו המושל קרטין לעוזר המפקח הכללי על האפסנאות של פנסילבניה, בדרגת לוטננט קולונל.
לאחר שסמכויות האפסנאות הועברו לוושינגטון, המשיך קרטין להעסיק את קווי כמזכירו האישי.
קרטין ביקש להיות ידידם ומגינם של חיילי פנסילבניה, ומאות מכתבים זרמו מדי יום, מכתבים שהמושל הורה להשיב על כל אחד מהם באופן אישי, גם אם התלונה הייתה שולית.
המשימה הוטלה על קווי, והוא ביצע אותה ללא דופי, ואף חיקה את חתימתו של קרטין בצורה מושלמת עד כדי כך שאפילו המושל עצמו לא הצליח להבחין בהבדל.
משימות נוספות שביצע קווי עבור קרטין כללו תפקיד של מתווך מול בית המחוקקים.
הרפובליקנים איבדו את הרוב בבית הנבחרים של פנסילבניה בבחירות 1861, אך קווי הצליח ליצור ברית בין המיעוט הרפובליקני לבין הדמוקרטים תומכי המלחמה, ובכך הבטיח בית מחוקקים שישתף פעולה עם קרטין בענייני המלחמה.
קרטין העריך מאוד את שירותיו של קווי והתקשה לוותר עליו, אך קווי ביקש תפקיד קרבי, ובאוגוסט 1862 קיבל אותו כמפקד בדרגת קולונל של רגימנט הרגלים ה־134 של פנסילבניה.
הוא וחייליו הצטרפו בסוף ספטמבר 1862 לארמיית הפוטומק של הגנרל ג'ורג' מקללן, שרדף אחרי צבא הקונפדרציה של הגנרל רוברט אדוארד לי לאחר קרב אנטיאטם.
באותה עת לא השתתף בלחימה, שכן מקללן הסתפק בנסיגתו של לי לווירג'יניה ללא קרב נוסף.
זמן קצר לאחר מכן חלה קווי בטיפוס, ובעצת רופאים, וגם משום שקרטין רצה שישמש כסוכן הצבאי של פנסילבניה בוושינגטון, הגיש את התפטרותו ב־5 בדצמבר 1862, אם כי קבלתה התעכבה.
בסוף 1862 נערכו כוחות האיחוד, ובהם יחידתו של קווי, למתקפה על פרדריקסברג, וירג'יניה, בדרך לריצ'מונד, בירת הקונפדרציה.
קבלת התפטרותו של קווי הגיעה בערב קרב פרדריקסברג, והוא סירב לעזוב את אנשיו, ושכנע את המפקדים לקבלו כעוזר שליש מתנדב.
ראש הרופאים הזהיר אותו שלא להשתתף בקרב בשל מצבו הבריאותי ואמר לו כי ימות כטיפש.
קווי השיב: "מוטב לי למות כטיפש מאשר לחיות כפחדן".
ההתקפה הייתה אסון לכוחות האיחוד; חיילי הקונפדרציה היו מבוצרים היטב ולא ניתן היה להדפם.
חייליו של קווי נשלחו להסתער על העמדות במרי'ס הייטס; כוחות הקונפדרציה, שהסתתרו מאחורי חומת אבן, המטירו אש כבדה על התוקפים.
רכוב על סוס, עודד קווי את אנשיו להתקדם, והם הצליחו להתקרב עד כ־25–30 יארד (כ־23–28 מטרים) מהחומה לפני שנסוגו, כאשר מחצית מהחיילים נהרגו או נפצעו.
קווי עצמו לא נפגע, והתנהגותו זיכתה אותו במדליית הכבוד.
לאחר מכן שימש קווי כסוכן הצבאי של פנסילבניה בוושינגטון.
אף שהממשלה הפדרלית נטלה תפקיד מרכזי במלחמה, מינו מושלי המדינות סוכנים לקשר עם הרשויות הפדרליות, לדאוג לרווחת חיילי המדינה ולהשיב למכתבים ותלונות מהחזית.
קווי לא היה שבע רצון מהתפקיד, ובשנת 1863 השיג העברה חזרה להאריסברג כמזכירו הצבאי של קרטין, שם ביצע עבודה דומה וסייע גם בקמפיין המוצלח של המושל לבחירה מחדש באותה שנה.
בשנת 1864 נבחר קווי לבית הנבחרים של פנסילבניה מטעם מחוזות ביבר וושינגטון, ונבחר מחדש בשנים 1865 ו־1866. בשנת 1866 הפך למנהיג הרוב הרפובליקני בבית וליושב ראש ועדת הדרכים והאמצעים.
הוא כמעט שלא השתתף בדיונים, אלא חתר ליעילות, ודאג שהצעות חוק התקציב יובאו מוקדם במושב, ולא בסופו, כפי שהיה מקובל.
בשנת 1867 נדרש בית המחוקקים לבחור סנאטור, שכן עד 1913 נבחרו הסנאטורים בידי המחוקקים ולא בידי הציבור.
קרטין ביקש את המושב, וכך גם הסנאטור לשעבר ומזכיר המלחמה של ארצות הברית, סיימון קמרון.
קווי תמך בקרטין, ובמקביל ביקש להיבחר ליושב ראש בית הנבחרים של פנסילבניה, אך יריביו של קרטין חששו שהענקת סמכויות היושב ראש לקווי תוביל לבחירתו של קרטין לסנאט, ולכן התאחדו כדי להביסו.
קמרון זכה במועמדות סיעתית לסנאט, וקווי שיקם את היחסים כאשר יזם החלטה להפוך את המועמדות לאחידה.
לאחר מכן נבחר קמרון על ידי כלל בית המחוקקים.
במהלך השנים הבאות השתלט קמרון על המפלגה הרפובליקנית בפנסילבניה, בעוד כוחו של קרטין דעך, במיוחד לאחר שמונה לשגריר ארצות הברית ברוסיה בשנת 1869 והיעדרותו הממושכת מהמדינה.
רפובליקנים צעירים נאלצו לבחור בין ברית עם קמרון לבין קץ הקריירה הפוליטית, וקווי בחר באפשרות הראשונה.
עם זאת, כדי שלא להיתפס כבוגד בקרטין, שינוי נאמנותו היה הדרגתי מאוד, ורק בשנת 1872 הושלם לחלוטין.
קווי לא ביקש להיבחר מחדש לבית המחוקקים בשנת 1867, אלא חזר לעיר הולדתו והקים עיתון שבועי בשם "Beaver Radical", שהחל לצאת לאור בינואר 1868. קווי, כעורך העיתון, הצהיר כי הוא רפובליקני בהשקפתו אך אינו מזוהה עם פלג מסוים.
תפוצת העיתון גדלה במהירות, ועד 1872 טען ה־Radical כי הוא השבועון הנפוץ ביותר במערב פנסילבניה.
העיתון התנגד לנשיא אנדרו ג'ונסון, אך גינה את חוק כהונת המשרה, שעל הפרתו הודח ג'ונסון, כבלתי חוקתי בעליל.
כמו כן קרא ה־Radical למדינות הצפון לתמוך באפרו-אמריקאים באמצעות יישום מלא של הבטחת התיקון ה־15 לזכות בחירה כללית לגברים.
לפי פרנק ברנרד אוונס, בעבודת המחקר שלו על הפוליטיקה של פנסילבניה בשנות ה-70 של המאה ה-19, הפך קווי את ה־Radical לאחד העיתונים "המוכרים והמצוטטים ביותר במדינה".
זמן קצר לאחר מלחמת האזרחים החל סיימון קמרון לבנות בפנסילבניה מכונה פוליטית רפובליקנית רבת־עוצמה.
המכונה הכלל־מדינתית הייתה למעשה ברית של מכונות פוליטיות עירוניות ומחוזיות רפובליקניות, שהאינטרסים שלהן נדרשו לתיאום בידי מנהיג אחד.
החשובות שבהן היו הארגונים של מחוז פילדלפיה הרפובליקני ושל מחוז אלגני (פיטסבורג).
התאחדות יצרני פנסילבניה הייתה קשורה קשר הדוק למכונה, שנקטה קו שמרני במשך עשרות שנים.
מעבר למנהיגות האישית של ה"בוס", ההצלחה דרשה ארגון מפלגתי יעיל, מצע פוליטי שיאחד את המפלגה, וכישלון מתמשך של המפלגה הדמוקרטית, שנחשבה לאחר מלחמת האזרחים ל"מפלגת הבגידה", להשיב את אמון ציבור הבוחרים בפנסילבניה.
לאחר שובו מרוסיה, הרס המושל לשעבר קרטין בשנת 1872 את שרידי השפעתו במפלגה הרפובליקנית בפנסילבניה כאשר תמך במפלגה הרפובליקנית הליברלית, שהורכבה מרפובליקנים שהתנגדו למדיניותו של הנשיא יוליסס ס.
גרנט או נגעלו מהשחיתות בממשלו.
קווי ניתק סופית את קשריו עם קרטין ותמך בתוקף במועמדים הרפובליקנים הרשמיים.
הוא תמך בגרנט לבחירה מחדש מול המועמד הליברלי־רפובליקני והדמוקרטי הוראס גרילי מניו יורק, וכן במועמד הרפובליקני למשרת המושל, מבקר המדינה של פנסילבניה (וגנרל האיחוד לשעבר) .
שני המועמדים הרפובליקנים ניצחו, וקווי זכה לגמול על מאמציו למען הרטרנפט במינוי למשרת מזכיר המדינה.
עם חזרתו למרכז הפוליטיקה הרפובליקנית, ויתר קווי על העיתון "Radical", ומכר אותו לג'יימס ס.
בינואר 1873 ניהל קווי את מסע הבחירות של קמרון לבחירה מחדש לסנאט.
לרפובליקנים היה רוב כולל של 31 בבית המחוקקים, אך רפובליקנים מורדים קידמו את התעשיין שרלמן טאואר, טירון פוליטי, למושב.
קווי סיכל את האתגר בכך שכינס מוקדם סיעה רפובליקנית של המחוקקים, מהלך שטאואר לא היה מוכן אליו, וקמרון נבחר מחדש בקלות.
עם בחירתו מחדש של קמרון לסנאט ועם קווי כיועצו הראשי של המושל הרטרנפט, התבססה מכונת קמרון עמוק יותר מאי פעם.
קמרון, שכבר היה בשנות השבעים לחייו, בילה יותר ויותר בנסיעות והשאיר את ניהול המכונה היומיומי בידי בנו ג'.
דונלד קמרון, קווי ורוברט מאקי, סגן ותיק של קמרון שכיהן חמש כהונות כגזבר המדינה בסוף שנות ה־60 ובראשית שנות ה־70.
קווי כיהן כציר בוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1876, וביחד עם דון קמרון סיכל את שאיפותיו של הסנאטור ג'יימס בליין ממיין, לטובת מושל אוהיו רתרפורד הייז.
קווי ודון קמרון הציעו לאנשי בליין את קולות פנסילבניה בתמורה להבטחה למנות את בן המדינה לקבינט, אך בליין סירב.
בשנה שלאחר מכן כתב קווי להייז כי הוא נושא באחריות הישירה לפעולת משלחת פנסילבניה שהובילה למועמדותו.
קווי כיהן כיו"ר המפלגה הרפובליקנית במדינה, וסייע לזכיית הייז בפנסילבניה בפער של פחות מ־10,000 קולות מול סמואל טילדן, למרות יחסים קרים עם המועמד.
זו הייתה המדינה שבה זכה הייז במספר האלקטורים הרב ביותר.
לאחר שהבחירות לנשיאות היו שנויות במחלוקת, נמנה קווי עם הרפובליקנים שהוזמנו בידי הנשיא גרנט לנסוע ללואיזיאנה, אחת המדינות שבמחלוקת, ולחקור את המצב שם.
ועדת בחירות הכריעה לטובת הייז.
גרנט מינה את דון קמרון למזכיר המלחמה, אך הייז סירב להשאירו בתפקיד או למנות נציג אחר מפנסילבניה.
בזעם התפטר סיימון קמרון מהסנאט, אך דאג שבית המחוקקים יבחר בבנו דון כמחליפו.
הדמוקרטים הצליחו בבחירות בפנסילבניה של 1877, והבחירות של השנה הבאה נעשו קריטיות, שכן אמור היה להיבחר מחליף להרטרנפט ומושב הסנאט של דון קמרון אמור היה להתמלא בידי בית המחוקקים של 1879. מאחר שקווי ומאקי ייצגו את מערב פנסילבניה והקמרונים פעלו מהאריסברג, לפילדלפיה לא היה ייצוג בצמרת המכונה הרפובליקנית.
הוחלט שקווי יעבור לפילדלפיה ויקבל משרה חדשה ורווחית כפקיד רישום מחוזי.
בית המחוקקים יצר את המשרה, והרטרנפט מינה את קווי אליה.
קווי התפטר מתפקיד מזכיר המדינה ועבר לפילדלפיה.
המהלך עורר תרעומת בקרב תושבי פילדלפיה, שזעמו על כך שהתפקיד לא ניתן לאחד משלהם.
קווי פעל לבחירת מושל ובית מחוקקים רפובליקניים, ואף שכנע פוליטיקאים מחוץ למדינה, בהם מנהיג המיעוט בבית הנבחרים ג'יימס גרפילד מאוהיו, לנאום בפנסילבניה.
לאחר הבחירות, שבהן נבחר הרפובליקני בפער דחוק, והרפובליקנים השיגו רוב בשני בתי המחוקקים, שב קווי לביתו בביבר.
אף שמאקי מת בראשית 1879, נבחר דון קמרון מחדש לכהונה מלאה.
קווי התפטר מתפקידו ומונה מחדש למזכיר המדינה בידי המושל הויט.
לפי אלכסנדר מקלור, זה היה הקמפיין שבו הפך קווי לשליט הרפובליקני המוכר של המדינה.
בשנת 1880 היה קווי מעורב בשערורייה פיננסית.
בלייק וולטרס, קופאי אוצר המדינה, הפקיד כספים בבנקים מועדפים באמצעות ניירות ערך חסרי ערך, בעוד הכסף עצמו שימש לספקולציות במניות עם קווי ואחרים.
כאשר התגלה גרעון של כ־250,000 דולר, קיבל קווי אחריות, מכר חלק ניכר מרכושו, ואת היתרה כיסה בהלוואה מדון קמרון.
קבלת האחריות סיפקה את דעת הקהל.
מקור נוסף למימונו של קווי היה חברת Standard Oil.
הוא הגיע להבנות עם חברת ג'ון ד.
קווי המשיך בקשרים פיננסיים עם החברה עד מותו.
כדי למנוע משלחת תומכת בליין בוועידה הלאומית של 1880, כינסו קווי ודון קמרון ועידה מדינתית מוקדמת והתחייבו להצביע כגוש אחד בעד הנשיא לשעבר גרנט, שביקש כהונה שלישית.
הוועידה הלאומית נתקעה, והמועמדות ניתנה לבסוף לג'יימס גרפילד.
קווי וקמרון נמנו עם "306 האלמותיים" שהצביעו לגרנט בסיבוב האחרון.
לאחר רצח ג'יימס גרפילד, עלה צ'סטר ארתור לנשיאות, והוא היה קרוב יותר ל"בוסים".
קווי חתר לאיחוד המפלגה ולפיוס הרפובליקנים העצמאיים, ובשנות ה-80 של המאה ה-19 חיזק את שליטתו במדינה באמצעים פוליטיים, ארגוניים וכלכליים, עד שהגיע לרמת שליטה שמכונת קמרון לא השיגה מעולם.
בסופו של דבר, בשנת 1887, נבחר קווי לסנאט של ארצות הברית ברוב גדול, והפך למנהיג הפוליטי הבלתי מעורער של פנסילבניה ולדמות מרכזית במפלגה הרפובליקנית ברמה הלאומית.
אף שכהונתו הראשונה של קווי בסנאט החלה ב־4 במרץ 1887, הקונגרס באותה עת לא התכנס עד דצמבר.
לפיכך, מאחר שטרם הושבע, נשאר קווי בתפקיד גזבר המדינה; הוא התפטר ממנו באוגוסט.
הוא בחר בסנאטור המדינתי בויס פנרוז מפילדלפיה לפעול במקומו בזמן שהותו בוושינגטון.
בהיעדרו של קווי במשך חלק מן השנה בוושינגטון, הוא נזקק לאדם בהאריסברג שיוכל לטפל במושל ובבית המחוקקים ולהפעיל את הארגון המדינתי.
פנרוז התגלה כבחירה יעילה; קווי, באמצעות פנרוז, הפעיל כוח חסר תקדים בפוליטיקה המדינתית.
הקונגרס התכנס בדצמבר, אך מאחר שהנשיא הדמוקרטי גרובר קליבלנד עדיין כיהן בתפקידו, הייתה זו תקופה שקטה יחסית עבור קווי.
ככל שהתקרבה הוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1888 בשיקגו, כמה מועמדי "בן המדינה" חיפשו תמיכה כדי להפוך למועמדים שיאתגרו את קליבלנד.
בליין הותיר עמימות בשאלה אם יתמודד, אף שעדיין היו לו תומכים.
קווי היה יושב ראש המשלחת של פנסילבניה, שלא תמכה בעוצמה במועמד מסוים, אף שהייתה נטייה מסוימת לטובת הסנאטור מאוהיו ג'ון שרמן – משפחת קמרון הייתה קשורה אליו בקשרי נישואין.
קווי היה מוכן לתמוך בשרמן, אך בראש ובראשונה רצה מועמד אשר, אם ינצח, יתגמל את פנסילבניה על תמיכתה.
הוועידה נקלעה למבוי סתום; קווי, משהבין ששרמן אינו יכול לנצח, פתח במשא ומתן עם מנהלי הקמפיין של הסנאטור לשעבר בנג'מין הריסון מאינדיאנה.
קווי ביקש התחייבות כתובה למנות לפקידות הקבינט אדם מפנסילבניה שיהיה מקובל עליו, אך הריסון סירב.
אף על פי כן, כאשר הוועידה נטתה לעבר הריסון בהצבעה השמינית והאחרונה, העניק קווי את קולות פנסילבניה לאיש אינדיאנה, אך הנסיבות לא העניקו למדינה את הקרדיט על השגת המועמדות להריסון כפי שקווי קיווה.
באותה תקופה שימש יושב ראש הוועד הלאומי הרפובליקני (RNC) כמנהל קמפיין של המועמד לנשיאות, וקווי, שהיה חבר בוועד, נעדר מישיבת הוועד שלאחר הוועידה בניו יורק.
הוא נבחר ליושב ראש ה־RNC ברוב גדול.
קווי גייס את איש העסקים מפילדלפיה ג'ון וונמייקר לצורך גיוס כספים נרחב.
וונמייקר תרם בעצמו 10,000 דולר, עמד בראש ועד של עשרה אנשי עסקים שתרמו סכום זהה, וגייס למעלה מ־200,000 דולר.
אף שהסכומים אינם נראים חריגים בסטנדרטים מאוחרים יותר, באותה עת היה זה הסכום הגדול ביותר שנאסף אי פעם בקמפיין נשיאותי.
בין אלה שקווי מינה לוועד ההנהלה הלאומי של הקמפיין היה התעשיין ממדינת אוהיו, מארק האנה מקליבלנד, ובכך הכניס את הסנאטור לעתיד לזירה הפוליטית הלאומית.
טכניקת קווי של חיוב תאגידים בתרומות קמפיין בשיעור מסוים מנכסיהם הועתקה בידי האנה כאשר שימש כיושב ראש ה־RNC בבחירות 1896.
בעוד שקווי ניהל את הארגון הכללי מניו יורק, ניהל הריסון "קמפיין מרפסת קדמית" מעיר הולדתו אינדיאנפוליס.
קווי התנגד בתחילה לתוכניתו של הריסון, אך באוגוסט שיגר לו מברק: "תמשיך כך, אתה צובר קולות".
קווי חשש שנאומיו של הריסון יפגעו בתוכניתו להחליף את הטכניקה הרפובליקנית המסורתית של "ניפנוף החולצה המדממת" (האשמת הדמוקרטים בפרוץ מלחמת האזרחים) בקמפיין שמטרתו לחנך את הבוחרים בנושאים באמצעות חוברות ועלונים.
קמפיין 1884 של בליין קרס כאשר הכומר סמואל ד.
ברצ'רד, בעצרת בנוכחות המועמד, כינה את הדמוקרטים מפלגת "רום, רומאיות ומרד", וגם קווי וגם הריסון היו נחושים להימנע מאמירה ספונטנית מזיקה נוספת.
לאחר שבליין נשא נאום שבו תיאר את התאגידים כהתאגדויות עסקיות תמימות שאין להתערב בהן – עמדה שסתרה את מצע המפלגה – דאג קווי שבליין ייצמד לנושאים פחות שנויים במחלוקת והגביל את הופעותיו הציבוריות.
קווי האמין שהונאת בחירות שביצעה טמאני הול העניקה לקליבלנד את קולות האלקטורים של ניו יורק בבחירות 1884, ואת הניצחון בבחירות, והוא היה נחוש למנוע הישנות הדבר.
כדי להבטיח שהונאת בוחרים לא תתרחש בעיר ניו יורק, שכר קווי סוכנים שעבודתם הרשמית הייתה להכין מדריך עירוני, אך בפועל כלל המדריך את שמות כל בעלי זכות הבחירה בעיר, מה שצמצם מאוד את אפשרויות ההונאה.
לאחר השלמת העבודה, פרסם קווי את קיומה.
הוא הציע פרסים למי שיספק ראיות שיובילו להרשעות ברישום בלתי חוקי או בהצבעה בלתי חוקית – צעד שהציבור התייחס אליו ברצינות רבה יותר לאחר שהפרס הראשון שולם בעקבות הרשעת רפובליקני.
מקלור טען שקווי השתמש בחלק מכספי הקמפיין כדי לשחד מנהיגים בטמאני הול שהתאכזבו מקליבלנד.
הוא גם שלח כספים כדי לזכות במחוזות קונגרס בדרום, ושכר בלשי פינקרטון כדי להגן על אפרו-אמריקאים שהצביעו לרפובליקנים שם, מה שהוביל לרווחים אלקטורליים ולשליטה רפובליקנית בבית הנבחרים בקונגרס הבא.
זמן קצר לפני הבחירות החל להתפתח סקנדל, כאשר מכתב מאת גזבר הקמפיין הרפובליקני ויליאם ו.
דאדלי, שהציע עצות כיצד לארגן אנשים שיצביעו מספר פעמים, נשלף מדואר.
קווי הגיב בזעם על כך שמכתב נפתח, איים בהעמדה לדין על פגיעה בדואר, והבחירות נערכו בטרם הסקנדל הספיק להתפתח במלואו.
אף שקליבלנד קיבל יותר קולות בעיר ניו יורק, ניצח הריסון בניו יורק ובנשיאות, אף שהפסיד בהצבעה הכללית הארצית.
הריסון ייחס את ניצחונו ל"השגחה עליונה", אמירה שגרמה לקווי לומר כי "להשגחה העליונה לא היה שום קשר לעסק", ולהוסיף שהריסון לעולם לא ידע עד כמה קרוב הגיעו אחדים מתומכיו לשערי בית הסוהר כדי להפוך אותו לנשיא.
למרות דברי הריסון, קמפיין 1888 המוצלח העניק לקווי מוניטין לאומי והוכיח כי הוא מסוגל לבחור נשיא.
קווי נפגש עם הריסון באינדיאנפוליס ב־19 בדצמבר 1888 והגיש המלצות למינויים, ובהן שלא למנות את בליין ואת וונמייקר לתפקידי קבינט אלא לשלוח אותם לתפקידים דיפלומטיים, וכן למנות את סגנו ב־RNC, ג'יימס קלרקסון, לקבינט.
בליין מונה למזכיר המדינה של ארצות הברית, ווונמייקר קיבל את התפקיד עתיר המינויים של מנהל הדואר הכללי.
קווי, שלא רצה בעצמו תפקיד בקבינט, תמך במינוי לאחר שהוכרז, שכן לפחות הציב אדם מפנסילבניה בקבינט.
אף שקווי תמך פומבית במינויו של וונמייקר, הוא והסנאטור קמרון זעמו, מאחר שהריסון לא פעל לפי הנוהג המקובל של התייעצות מראש עם הסנאטורים ממדינת המועמד, ומינויו של וונמייקר הוביל לקרע בין קווי להריסון.
מינויו של וונמייקר היה לכל היותר ברכה מעורבת עבור קווי, שכן הוא העלה למשרה רמה אדם שיהפוך לקוץ בצידו לשנים רבות, ומנהל הדואר הכללי החדש עורר את חמתו כאשר פיטר אחד מעוזריו של קווי מתפקידו בדואר.
קווי והריסון הגיעו במהירות לחילוקי דעות בנוגע למינויים הנשיאותיים של פקידים פדרליים.
הנשיא ביקש לשמור בידיו את השליטה במינויים ולצמצם את האפשרות למנות אנשים מושחתים שעלולים לפגוע בשמו; לעומת זאת, ראשי המפלגה במדינות הבטיחו הבטחות במהלך מסע הבחירות, והיו חייבים לקיימן כדי לא לאבד את השפעתם.
המצב הוחמר כאשר העיתונים תיארו כל מינוי בפנסילבניה כניצחון של קווי או של הריסון, דבר ששני האנשים היו מודעים לו.
באחד המקרים הגיש קווי להריסון רשימת אנשים שהוא והסנאטור קמרון רצו למנות, וכאשר הנשיא שאל על כישוריהם השיב קווי כי הסנאטורים מפנסילבניה ערבים להם.
הריסון סירב למנות ללא בדיקה, ואמר שאינו יכול להאציל את סמכות המינוי באופן עיוור.
במקרה אחר ניסה קווי להניא מבקש משרה בכך שאמר לו שהנשיא כנראה יתעלם מהמלצה.
מבקש המשרה, בתדהמה, שאל: "הוא לא יודע שאתה בחרת אותו?" וקווי השיב: "לא.
בני חושב שאלוהים עשה את זה".
כאשר הקונגרס התכנס בדצמבר 1889, הרפובליקנים, ששלטו בכל זרועות השלטון לראשונה מאז תקופת גרנט, היו להוטים לקדם את סדרי העדיפויות החקיקתיים שהבטיחו בבחירות 1888: חקיקת מכסים, חקיקה מוניטרית וחוק בחירות שיאפשר לאפרו-אמריקאים בדרום להצביע בחופשיות רבה יותר.
החוק המוניטרי, חוק רכישת הכסף של שרמן, עבר בקונגרס במאי 1890. חוק המכס, מכס מקינלי, הקרוי על שם יוזמו ויליאם מקינלי מאוהיו, עבר בבית הנבחרים במאי 1890 ללא אף קול דמוקרטי, אך נתקע בסנאט.
חוק לודג', שנועד לרפורמה בבחירות הפדרליות בדרום, עבר בבית הנבחרים ביולי, אך סיכוייו בסנאט היו לא ברורים, שכן לבנים דרומיים ראו בו חזרה לתקופת השיקום.
קווי רצה שחוק המכס יעבור משום שנתמך בידי יצרנים רבים שסייעו במימון המפלגה הרפובליקנית, במיוחד בפנסילבניה, והוא עצמו הבטיח מדיניות הגנתית במסע הבחירות של 1888. לעומת זאת, לאפרו-אמריקאים לא היו תרומות כספיות להעניק.
הוא גם האמין שחוק לודג' יעורר מחדש מתיחות אזורית.
כדי לשבור את הקיפאון בין שני החוקים, יזם קווי החלטה בסיעת הרפובליקנים לקבוע מועד הצבעה מוגדר על מכס מקינלי, תוך דחיית הדיון ברוב החוקים האחרים, כולל חוק הבחירות של לודג', למושב הבא של הקונגרס בדצמבר.
צעד זה זעזע את הריסון ופילג את סיעת הסנאט הרפובליקנית.
לבסוף הושגה פשרה שלפיה הרפובליקנים יקדמו את חקיקת המכס ויעלו את חוק לודג' לדיון ביום הראשון של המושב החדש בדצמבר.
הריסון חתם על מכס מקינלי כחוק ב-1 באוקטובר 1890. כאשר חוק לודג' הובא למליאת הסנאט בדצמבר, הודיעו סנאטורים דרומיים על כוונתם למשוך זמן בדיבור, ורפובליקנים בעלי סדרי עדיפויות אחרים, בעיקר מן המערב, הצטרפו לדמוקרטים ודחו ללא הגבלת זמן את המשך הדיון בו.
בראשית ממשל הריסון החלו להתפרסם בעיתונים תחקירים על קווי ושיטותיו.
תומכיו היללו אותו כגאון פוליטי, אך אחרים ראו בו כוח אפל מאחורי כס הנשיאות של הריסון.
אל המתנגדים לקווי הצטרפו רפורמיסטים מפנסילבניה כמו הנרי ליה וורטון בארקר, וכן יריבים מאוכזבים על כוח פוליטי, כגון כריסטופר מגי מפיטסבורג.
בראשית 1890 פרסם העיתון New York World סדרת כתבות שהעלו אירועים מעברו של קווי, החל במרוץ לסנאט ב-1867, שבו הואשם בקבלת תשלומים כדי לגייס תמיכה בסיימון קמרון.
קווי הגיב בשתיקה, כפי שנהג לעשות.
בבחירות 1890 איבדו הרפובליקנים לא רק את השליטה בקונגרס, אלא גם בפנסילבניה נבחר הדמוקרטי למושל לכהונה שנייה, לא רצופה.
כאשר נשאל מדוע נכשל המועמד הרפובליקני ג'ורג' ו' דלאמטר, ייחס זאת קווי ל"חוסר בקולות", אך ההיסטוריון ויליאם אלן בלייר קבע כי דלאמטר הובס בשל ההתנגדות לקווי.
קווי השיב לבסוף להאשמות בפברואר 1891, בנאום בסנאט, שבו דיבר לעיתים רחוקות, וכינה את ההאשמות "שקריות ומושחתות מן היסוד".
דבריו לא סיפקו את מתנגדיו, ונשמעו קריאות להתפטרותו מתפקיד יושב ראש הוועדה הרפובליקנית הלאומית.
הריסון, שזמן רב רצה בפרישתו, לא היה מוכן להגן עליו.
ביוני 1891 הודיע קווי כי לא ינהיג את מסע הבחירות הנשיאותי הבא, והתפטר בחודש שלאחר מכן.
קווי לא תמך בהתלהבות בהריסון כאשר זה עמד בפני מועמדות מחודשת בבחירות 1892, אך גם לא חיבב את היריב היחיד הרציני, בליין.
בוועידה הלאומית הרפובליקנית ב-1892 במיניאפוליס הבין קווי שלא ניתן למנוע את חידוש מועמדותו של הריסון, והצביע בעצמו למקינלי, אז מושל אוהיו, שהיה שלישי בספירה אף שלא הכריז על מועמדותו.
מתוך רצון שלא לאבד מינויים אם הריסון ייבחר מחדש, התחייב קווי לפעול למען הכרטיס הרפובליקני, אך עשה מעט עד אוקטובר, אז לאחר מגעים וויתורים לא ידועים הופיע במטה הקמפיין והתחייב לסייע בגיוס כספים.
למרות זאת, הובס הריסון בידי הנשיא לשעבר קליבלנד.
לפי פולוק, הקרע בין קווי להריסון ואי-מעורבותו הפעילה במסע הבחירות של 1892 היו מן הגורמים המרכזיים לניצחון הדמוקרטי באותה שנה.
בחירות האספה המחוקקת של 1892 היו חשובות גם הן עבור קווי, שכן האספה שתיבחר תצביע בשנה שלאחר מכן אם להעניק לו כהונה שנייה כסנאטור.
בתוך המפלגה הרפובליקנית הייתה התנגדות לקווי, שהתמקדה בעיקר בפילדלפיה, אך גם ראשי המפלגה בפיטסבורג, כמו מגי, התנגדו לו והעמידו כיריב את חבר הקונגרס ג'ון דאלזל ממחוז אלגני.
מעבר לביקורת על שלטון עסקנים, הותקף קווי גם על נוכחותו המועטה בקונגרס, והוא הגן על עצמו בטענה שעדיין סבל מבעיות בריאות בעקבות מאמציו במסע הבחירות של 1888 ונאלץ לשהות לעיתים בביתו שבסנט לוסי שבפלורידה.
טענותיו קיבלו חיזוק כאשר חלה שוב בתחילת 1892, ואשתו אגנס נאלצה לצאת באחת מנסיעותיה הנדירות מביבר כדי לטפל בו בפלורידה.
דאלזל היה פגיע לביקורת בשל היותו עורך דין של מסילות ברזל ותאגידים, והושגה הסכמה להציב את שני השמות בקלפי הפריימריז הרפובליקניים, כאשר המחוקקים המקומיים אמורים היו, עקרונית, לכבד את התוצאה.
בתמיכת ותיקי מלחמת האזרחים ניצח קווי את דאלזל כמעט בכל מחוז, היה הבחירה המובהקת של סיעת המחוקקים הרפובליקנים בינואר 1893, וזכה בכהונתו השנייה מאוחר יותר באותו חודש, כאשר שני שלישים מן האספה הצביעו בעדו.
עם חזרתו של קליבלנד לבית הלבן היו הרפובליקנים במעמד מיעוט בקונגרס.
הדמוקרטים ביקשו לשוב ולבחון את מכס מקינלי, אך נושאים אחרים, כגון ביטול חוק רכישת הכסף של שרמן, קיבלו עדיפות גבוהה יותר, ורק ב-1894 עבר בבית הנבחרים החוק שנודע בשם מכס וילסון-גורמן.
בניסיון לשמר מכסי מגן עבור יצרני פנסילבניה, איים קווי למשוך את הדיון בחוק עד אין קץ.
מאחר שבכהונתו הראשונה כמעט שלא נאם בסנאט בענייני חקיקה, לא התייחסו לאיומיו ברצינות, אך הוא אכן כמעט עשה זאת: החוק שיצא לבסוף מן הסנאט שונה כל כך, עד שהנשיא קליבלנד סירב לחתום עליו והניח לו להיכנס לתוקף ללא חתימתו.
קווי שלט במליאת הסנאט למעלה מחודשיים, מ-14 באפריל עד 16 ביוני 1894, כשנאומיו וטיעוניו בלבד ארכו 14 ימי חקיקה, ולא סיים את דבריו עד שהוא וחוקקים תומכי מכס מגן אחרים השיגו פשרה ששמרה על מכסים על תוצרת תעשייתית, כפי שהעדיפה התעשייה בפנסילבניה, וכללה סעיפי הגנה נוספים.
ג'ון אוליבר כתב כי "ניתן לראות בבירור את הקשר בין מאבקו של קווי למען מכס מגן גבוה לבין תרומות נדיבות מצד יצרני פנסילבניה".
קווי עמד בפני מרד נוסף בתוך המפלגה הרפובליקנית בפנסילבניה בשנת 1895. הרפובליקנים בחרו בדניאל הייסטינגס למושל ב-1894; הוא היה המועמד שרפורמיסטים רצו כבר ב-1890 במקום דלאמטר, והפעם קווי השלים עם מועמדותו.
לאחר בחירתו של הייסטינגס לחצו מתנגדי קווי על יתרונם והביסו את פנרוז בניסיונו לזכות במועמדות הרפובליקנית לראשות עיריית פילדלפיה בראשית 1895. מאחר שהמושל הייסטינגס נטה לאופוזיציה, הביא קווי את העימות לשיאו כאשר ערער על כהונתו של יושב ראש ועדת המדינה של המפלגה הרפובליקנית, שהיה מזוהה עם מתנגדיו.
הוא פנה לפוליטיקאים מן האזורים הכפריים וטען כי מכונות המפלגה של פילדלפיה ופיטסבורג מנסות להשתלט עליהם.
בוועידת המדינה הושגה עסקה שלפיה קווי יקבל את התפקיד, והוא יזם אימוץ מצע שהתחייב לרפורמה.
הדבר שימח את האופוזיציה, ורבים אימצו את קווי כ"חוטא שחזר בתשובה".
מקינלי פעל מוקדם לפתיחת מסע הבחירות שלו לנשיאות, ונפגש עם פוליטיקאים רפובליקנים מן הדרום בתחילת 1895 בתומסוויל, ג'ורג'יה, בית החורף של ידידו ויועצו מארק האנה.
עם שובו צפונה נפגש האנה עם מושל מישיגן לשעבר ראסל אלגר, ששימש כשליחם של קווי ושל הבוס הרפובליקני של ניו יורק, הסנאטור לשעבר תומאס פלאט, כדי לדון בעסקה אפשרית למועמדות לנשיאות.
למרות זאת, ואף לאחר פגישה נוספת בין האנה לקווי, התעקש מקינלי שלא יעשה עסקאות כדי להשיג את המועמדות.
פלאט וקווי החליטו לקדם מועמדי "בן מועדף" כדי למנוע ממקינלי רוב בסיבוב הראשון בוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1896 ולכפות עליו משא ומתן.
סטרן, ההתנגדות למקינלי "נראית כי הונעה במידה רבה מרצונם של פוליטיקאים כאלה להפיק את המרב מן המצב הקיים".
קווי היה ה"בן המועדף" של פנסילבניה, והוא מצא במדינה התלהבות רבה לרעיון של מועמד מפנסילבניה, שכן המדינה הייתה הגדולה ביותר שנשארה נאמנה בעקביות למפלגה אך מעולם לא קיבלה מקום בכרטיס רפובליקני.
בהיותו בטוח ברוב 64 הקולות של פנסילבניה, נסע קווי לביתו של מקינלי בקנטון, אוהיו, לשיחות, אך לפי העיתונות קיבל רק הבטחות כלליות.
לאחר שהמושל הייסטינגס הציג את מועמדותו של קווי לנשיאות, קיבל הסנאטור 61 וחצי קולות, מקום שלישי אחרי מקינלי, שנבחר, ואחרי יושב ראש בית הנבחרים ממיין.
על אף היסוסיו, שירת קווי בוועדת הייעוץ הארצית של מסע הבחירות תחת יושב הראש החדש של הוועדה הרפובליקנית הלאומית, האנה, ובכך התחלפו תפקידיהם לעומת 1888. קווי מילא תפקיד מצומצם במסע הבחירות של הסתיו, סייע בניהול מטה ניו יורק והמליץ להאנה להוציא יותר כסף בכמה מדינות דרומיות, המלצות שהאנה קיבל בחלקן.
מקינלי ניצח בבחירות את המועמד הדמוקרטי-פופוליסטי ויליאם ג'נינגס ברייאן, וניצח בפנסילבניה בפער של כמעט 300 אלף קולות, שסיפקו כמעט מחצית מהפער הכולל שלו בהצבעה העממית.
מאבקים עם ואנמייקר; המאבק לבחירה מחדש (1896–1901)
דון קמרון עמד לפרוש מן הסנאט עם תום כהונתו ב-1897, ומנהל הדואר הכללי לשעבר וונמייקר חפץ במושב.
אף שוונמייקר תרם כרגיל 10,000 דולר למועמד הרפובליקני לנשיאות, הוא לא זכה לתמיכתו של קווי, שחשש כי אם לא ייבחר מחדש ב-1899, וונמייקר עשוי להשתלט על המפלגה במדינה.
לפי מקלור, השניים הסכימו תחילה, אך ההסכם התפרק כאשר וונמייקר מינה אדם בלתי מקובל על קווי לניהול עניינים כספיים.
וונמייקר נשא נאומים ברחבי פנסילבניה לקידום מועמדותו לסנאט וביקש את תמיכת מועמדי האספה המחוקקת, אך ניצב מול עוצמת מכונת קווי, שנהנתה מתמיכת רוב המחוקקים הרפובליקנים שנבחרו.
בינואר 1897 הביס פנרוז את וונמייקר בוועידת הסיעה הרפובליקנית, 133 מול 75, ונבחר כסנאטור הזוטר של פנסילבניה.
וונמייקר הזועם המשיך לתקוף ולהתנגד לקווי ללא הרף עד מותו של הסנאטור ב-1904.
לאחר הקרב בסנאט העביר הנשיא מקינלי את סמכויות המינויים בפנסילבניה לידי קווי ופנרוז; בקשתו של וונמייקר למנות שכן שלו למנהל דואר של סניף מדרגה רביעית נדחתה.
וונמייקר פתח במסע להשגת מועמדות המפלגה למושל ב-1898, נאם ברחבי המדינה על "קווייזם ושלטון הבוסים בפוליטיקה של פנסילבניה", אך הובס בידי חבר הקונגרס , שהיה נאמן לקווי.
למרות זאת, במסע הבחירות של הסתיו נשא וונמייקר 140 נאומים בתקווה לעורר די התנגדות לקווי כדי למנוע את בחירתו מחדש כאשר האספה תתכנס בינואר 1899.
ב-3 באוקטובר 1898 נעצר קווי באשמת קשירת קשר להונאת בנק פיפל'ס של פילדלפיה.
קווי דאג ב-1896 להפקדת מיליון דולר מכספי המדינה בבנק ושכנע את ג'ון ס' הופקינס, הקופאי והמנהל, להשקיעם בחברת Metropolitan Traction של ניו יורק, תוך שיגור מברק: "אם תקנה ותישא אלף מניות Met בשבילי אנער את עץ השזיפים", ביטוי שהחוקרים פירשו ככוונה להשתמש בכספי אוצר המדינה לכיסוי הספקולציה.
המניה קרסה, הבנק פשט את הרגל, והופקינס ירה בעצמו למוות.
נטען כי הבנק שילם את הריבית על כספי המדינה לא לאוצר אלא לקווי.
למרות ההאשמות, סטון ניצח ביותר מ-110 אלף קולות.
קווי היה בחירת הסיעה הרפובליקנית באספה בינואר 1899, אך חלק מהמחוקקים נעדרו ותמיכתו לא הספיקה לרוב הדרוש בהצבעה משותפת של שני בתי המחוקקים.
במשך שלושה חודשים נמשך הקיפאון, כהונתו של קווי הסתיימה והמושב נותר פנוי.
קווי הצליח למנוע ממנהיגים דמוקרטים להתאחד עם הרפובליקנים המתנגדים לו כדי לבחור סנאטור, והקיפאון נמשך לאורך 79 הצבעות.
באפריל 1899 הועמד קווי למשפט, אך התביעה סיימה את טיעוניה שעה לאחר נעילת מושב האספה, לאחר שנכשלה בבחירת סנאטור, והוא זוכה במהירות.
תומכיו טענו כי כתב האישום היה פוליטי בלבד.
בתוך שעה מן הזיכוי מינה המושל סטון את קווי למלא את מושב הסנאט הפנוי.
מאחר שהחוקה התירה אז מינויי מושל לסנאט רק כאשר המושב התפנה בזמן פגרת האספה, התעוררו מיד שאלות לגבי תוקף המינוי.
כאשר התכנס הקונגרס בדצמבר, לא הושבע קווי, ותעודותיו הועברו לוועדה.
בינואר 1900 המליצה הוועדה, ברוב 5 מול 4, שלא להושיב את קווי, ובאפריל דחה הסנאט את ישיבתו ברוב של 33 מול 32, בהצבעה שחצתה קווים מפלגתיים, ובכלל זה רפובליקנים שהתנגדו לקווי כגון האנה, שכבר היה סנאטור מאוהיו.
קווי, שכעס על האנה, מצא הזדמנות לנקמה בוועידה הלאומית הרפובליקנית של 1900 בפילדלפיה.
לאחר מותו של סגן הנשיא גארט הוברט ב-1899 נזקק מקינלי לשותף חדש לריצה.
אחדים תמכו במושל ניו יורק תאודור רוזוולט, שנחשב גיבור מלחמה ורפורמטור.
בין התומכים היה פלאט, שלא רצה בו כמושל וסבר שיהיה בלתי מזיק כסגן נשיא.
האנה נחרד מן האפשרות להציב אדם פזיז כל כך קרוב למוקדי הכוח.
כאשר פנה פלאט לקווי, זה שמח לסייע, בין היתר כדי לנקום בהאנה.
לפי מקלור, נטישתו של קווי בידי האנה במאבק על מושבו בסנאט היא שגרמה לכך שרוזוולט מונה לסגן הנשיא, בניגוד למחאותיו, ובכך נעשה לימים לנשיא ארצות הברית.
באוגוסט 1900 אישרה ועידת המדינה הרפובליקנית את קווי וגינתה את פעולת הסנאט, וקראה לאספה של השנה הבאה להשיבו לסנאט.
בעוד וונמייקר שב ונאם בסתיו, יצא גם קווי למסע נאומים.
אף שכיהן שתי כהונות בסנאט, כמעט שלא נאם בפומבי בעבר, אך באוקטובר–נובמבר 1900 נשא 19 נאומים ברחבי פנסילבניה.
הכרטיס מקינלי–רוזוולט ניצח וזכה בפנסילבניה, אך עדיין לא היה ברור אם לקווי יש די תמיכה באספה.
לישיבת הסיעה לא הגיעו די רפובליקנים כדי להעניק לקווי רוב; הוא חסר ארבעה קולות.
קווי נבחר משום ששני מחוקקים דמוקרטים הצביעו בעדו ושניים אחרים נעדרו.
לפי מקלור, "רק תושייתו הפוליטית המבריקה ושליטתו המתוחכמת בדמוקרטים קלי דעת יכלו להוביל לניצחון".
אחד הקולות המכריעים היה של רפובליקני חולה שהובא על אלונקה מבית החולים אל הקפיטול כדי להצביע.
הוא נזנח במסדרון בעוד נושאיו מצטרפים לחגיגות הניצחון של קווי, חלה בדלקת ריאות ומת.
נערכה לו לוויה מרשימה שבה השתתפו קווי ופנרוז, חובשי כובעי משי.
קווי הושבע לכהונתו השלישית בסנאט ב-18 בינואר 1901 באולם מלא תומכים, מברקי ברכה ופרחים.
במאי הודיע כי לא יבקש כהונה נוספת; המאבק הארוך על המושב תש את כוחו והוא לא תכנן קרבות פוליטיים חדשים.
ברוב המקרים עמד בהחלטתו, ולדברי מקלור, לאחר ההכרזה "דעכו בהדרגה המתחים הסיעתיים שהטרידו אותו שנים רבות".
רצח ויליאם מקינלי בספטמבר 1901 הפך את רוזוולט לנשיא.