tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הבקשה להליך הדחה נגד דילמה רוסף, הנשיאה ה-36 של ברזיל, התקבלה בבית התחתון של הפרלמנט של ברזיל ב-2 בדצמבר 2015. ההאשמות נגד רוסף כוללות אי-סדרים ניהוליים והתנהגות מזלזלת כלפי תכתיבי התקציב הפדרלי, וכן חשד למעשי שחיתות בחברת פטרוברז, אשר היה נושא לחקירה על ידי המשטרה הפדרלית תחת "מבצע שטיפת רכב".
לאחר קבלת הבקשה, ועדה מיוחדת הוקמה בבית התחתון להחליט באשר לקבילות הנתונים.
בתחילה נשמעה עדותם של מגישי הבקשה, ואחריה הוצגו כתבי ההגנה של רוסף.
בינתיים, הפגנות רחוב בעד ונגד ההדחה התרחשו מעת לעת בכל רחבי המדינה.
הדו"ח המסכם של הוועדה המליץ על הליך הדחת הנשיאה, ברוב של 38 בעד מול 27 נגד.
ב-17 באפריל נערכה הצבעה על תחילת הליכי הדחה נגד רוסף.
נקבע שבתחילת מאי תתקיים הצבעה על כך בסנאט כדי לאשר את התוצאה.
באותה הצבעה שנערכה ב-11 במאי החליט הסנאט ברוב מוחץ (55 מול 22) להשעות את רוסף לחצי שנה עד למיצוי התהליך.
יריבה הפוליטי ששימש כסגנה, מישל טמר, מונה לנשיא זמני במקומה.
הדור היה שבועון עברי ספרותי שיצא בוורשה בגרסתו הראשונה בשנת 1901 בהוצאת אחיאסף ובעריכתו של דוד פרישמן, ובגרסתו השנייה בשנת 1904 בהוצאתו הפרטית ועריכתו של דוד פרישמן.
על אף שהשבועון יצא במהלך שנתיים לא רציפות בלבד, הוא הטביע את חותמו על הספרות העברית, בכך שפתח צוהר אל התרבות האירופית ולא התמקד רק בהווי ובנושאים יהודיים, ובכך שהצליח לשתף בפרסומיו את טובי היוצרים של התקופה.
בשנת 1900 החליטה הוצאת הספרים "אחיאסף", שהוציאה עד אז ספרים עיוניים בלבד, להוציא כתב עת נוסף ל"השילוח" שיצא גם הוא בהוצאת אחיאסף ובעריכתו הקפדנית של אחד העם.
"השילוח" היה ירחון איכותי ורציני, שפרסם אמנם גם ספרות יפה, אבל כזו שיש לה קשר ישיר עם נושאים יהודיים – לאומיים.
אחד העם הצהיר כבר בחוברת הראשונה של השילוח, שלא יפרסם ספרות יפה לשמה.
"השתפכות הנפש על הדר הטבע ונועם האהבה" לא תתקבל בהשילוח, כתב אחד העם ב"תעודת השילוח".
ההוצאה לא הייתה מרוצה ממספר המנויים של השילוח, והחליטה להוציא כתב עת ספרותי, שיפנה לשכבות נוספות מקוראי העברית.
זמן קצר קודם לכן פרש מההוצאה אחד ממייסדיה, בן אביגדור, והקים את הוצאת "תושיה" שזכתה תוך זמן קצר, בעזרת המהלך החדש בספרות והפצה של ספרוני אגורה (מעין ספרוני כיס זולים) לפופולריות גדולה בקרב קהל הקוראים.
"אחיאסף" החליטה גם היא לנסות ולהגיע אל מספר גדול יותר של קוראים בעזרת כתב עת שיהיה עממי יותר מהשילוח.
היא פנתה לדוד פרישמן, שהיה ידוע בגישתו האירופית אל הטקסטים הספרותיים, שיערוך את השבועון החדש.
אחד העם לא היה מרוצה מהתחרות של כתב-עת חדש, ולא מהעורך שלו.
הוא טען שפרישמן ידוע בגישתו הלא ציונית, ואין זה תואם את רוח ההוצאה.
אך בלית ברירה הוא נענה לבקשתו של פרישמן, וכתב מאמר תומך בחוברת הראשונה.
החוברת הראשונה של השבועון יצאה בי"ח כסלו, תרס"א, ועל אף שמקום ההוצאה היה בוורשה, היא הודפסה בקרקוב, מטעמי חיסכון.
שמו של העורך דוד פרישמן לא הופיע על החוברת, הן משום השקפותיו הידועות לגבי הציונות, והן משום שהוא לא היה תושב אוסטריה, וקרקוב הייתה בשטח שיפוטה של אוסטריה.
במאמר מערכת מציג פרישמן את תוכניתו של השבועון, לפנות עורף לפראזות המיותרות ולרטוריקה הריקה, שאין בה אלא הצלצול בלבד, ולכתוב דברים ברורים, מדויקים ומצומצמים, ובכך הוא יוצא כנגד המליצה שהשתרשה עמוקות בקרב הכותבים בספרות ההשכלה.
אין השבועון מייצג מפלגה או תנועה מסוימת, אלא פונה אל העם כולו.
גם הנושאים הנדונים יהיו כלליים ולא רק אלו הקשורים לעם היהודי; שילוב של פרקי חיים וחברה, פרקים בחכמה, בטעם וביופי.
פרישמן הצליח לגייס לכתב העת שבעריכתו את מיטב היוצרים ואנשי הרוח שחיו בתקופה.
יצירות של ספרות יפה תרמו: חיים נחמן ביאליק, שאול טשרניחובסקי, יעקב כהן, אורי ניסן גנסין, יעקב פיכמן, ש.
בן ציון, יהודה שטיינברג, מנדלי מוכר ספרים, ואפילו שלום עליכם שפרסם ב"הדור" גרסה עברית לכמה מסיפוריו.
למדור הביקורת והפובליציסטיקה תרמו האישים הבאים: יוסף קלוזנר, ראובן בריינין, שמעון ברנפלד, הלל צייטלין, מ.ל.
טביוב, מרדכי בן הלל הכהן, שמריהו לוין ופרישמן עצמו שכתב כמעט בכל גיליון שהופיע.
במדור זה במיוחד באה לידי ביטוי הסרת המחיצה בין נושאים יהודיים ואירופיים כלליים.
הכתבות שהתפרסמו לא נתנו עדיפות לנושאים היהודיים, בניגוד גמור לכתבות שהתפרסמו ב"השילוח".
מאמרים על כינון אוניברסיטה עברית (לאו דווקא בארץ ישראל) התפרסמו לצד מסות על מכס שטירנר ופרידריך ניטשה, מאמר בשמונה המשכים של י.ל.
ברוכוביץ (ברוך) על "היהודי הנצחי באגדה ובפואזיה" לצד מאמר ביקורת על שארל בודלר.
על אף כל ניסיונותיו של פרישמן להעמיד את השבועון על רמה ספרותית גבוהה, לא עלה בידו לגייס מספר רב של מנויים, והם לא הגיעו אפילו לאלף אחד.
הוצאת אחיאסף נוכחה לדעת שההוצאות של העיתון עולות על ההכנסות, והפסיקה את הדפסתו בתום שנה מהופעתו.
אפילו אחד העם, שהתנגד מלכתחילה לפרסומו של "הדור", הביע את צערו על סגירת העיתון.
קפלן הוא טוען שאמנם לא היה צריך להקים את "הדור", אך מכיוון שיצא לאור וסיפק מאמרים רבים, שהוא התענג על קריאתם, חבל לראות מיזם ספרותי כזה שעולה בתוהו.
ההוצאה לא שעתה גם הפעם לדעתו של אחד העם, ו"הדור" חדל להופיע.
בתחילת 1904 הוציא פרישמן בעצמו את השבועון, עם הדגשה מחודשת על המלחמה במליצות ובזיוף האסתטי והאידאולוגי.
הפורמט השתנה קצת, החלק הספרותי עוד התרחב, וגם הפעם הייתה רמת המשתתפים בכתבות גבוהה.
אלא שהשנה שזה עתה חלפה, 1903, הייתה שנה רבת אירועים בקרב הקהילה היהודית, פולמוס נורדאו-אחד העם, פרעות קישינב, משבר אוגנדה, ואירועים אלו הותירו את רישומם העז על קהילה.
הקוראים לא מצאו לכך הד נרחב בשבועונו של פרישמן.
מעבר לכך, "השילוח" הוותיק עבר לידיו העורכות של יוסף קלוזנר, שפתח את שערי העיתון בפני הספרות היפה, והייחוד של "הדור" פג.
ב-28 באוקטובר 1904 הופיעה החוברת האחרונה של "הדור".
הדור השקט הוא הדור הדמוגרפי אשר נולד בעולם המערבי לאחר מלחמת העולם הראשונה ולפני דור הבייבי בום.
לרוב הכוונה לאלה שנולדו בין השנים 1926–1945. המונח "הדור השקט" הוטבע בכתבה ב"מגזין טיים" מ-5 בנובמבר 1951 שעסקה בבני הנוער של אותה התקופה.
סביהם של בני הדור השקט היו לרוב מדור המיסיונרים או הצעירים שבדור האבוד, הוריהם השתייכו לדור מלחמת העולם השנייה, ילדיהם השתייכו לדור הבייבי בום ודור ה-X ונכדיהם לרוב הם דור ה-Y ולעיתים אף בני דור ה-Z.
המונח "הדור השקט" אשר הוטבע לראשונה בכתבה במגזין "טיים" ב -5 בנובמבר 1951 בו צוין כי לדור זה אין שאיפות גדולות, אך כי בני הדור השקט למדו כיצד לשרוד בצורה הטובה ביותר במצבים הקשים ביותר.
אף על פי שמהדור השקט היו בעולם המערבי כמה ממנהיגי תנועות האזרח הבולטים ביותר בהיסטוריה, מרבית חברי הדור השקט מתאפיינים ברצונם להתמקד בקריירה על פני אקטיביזם.
בארצות הברית היה דור זה קטן יחסית בשל השפעות המשבר הכלכלי הקשה של שנות ה-30, ומלחמת העולם השנייה בראשית שנות ה-40. ישנם כ-55 מיליון אנשים אשר נולדו בדור השקט, המורכב מאנשים שנלחמו במהלך מלחמת העולם השנייה או שהיו ילדים בתקופה זו.
הם היו גם בריאים יותר וגיל הפרישה שלהם היה מוקדם יותר.
קשיים כלכליים ועוני - השפל הגדול הכניס את הדור השקט למצוקות כלכליות מגיל צעיר מאוד.
רבים היו עדים להוריהם נאבקים באבטלה או בתת-תעסוקה, מה שהוביל לאי יציבות כלכלית ולעוני.
חשיפה מוקדמת זו לאי ודאות כלכלית החרישה בהם נטייה לחסכנות ומוסר עבודה חזק, תכונות שישפיעו על התנהגויותיהם גם בבגרותם.
ערך החינוך - למרות הקשיים הכלכליים של אותה תקופה, או אולי בגללן, החינוך נתפס כדרך קריטית לצאת מהעוני.
הדור השקט המשיך בחינוך בתקווה להבטיח עתיד טוב יותר, ותרם לעלייה בשיעורי סיום התיכון והמכללות בתקופה שלאחר המלחמה.
דגש זה על חינוך היה גם אסטרטגיית הישרדות וגם שאיפה ליציבות ושגשוג.
שמרנות פוליטית וחברתית - חוסר היציבות והמהפך שחוו במהלך שנותיהם הראשונות הובילו רבים בדור השקט להעריך יציבות, סדר ומסורת.
כמבוגרים, הם נוטים להיות בעלי דעות שמרניות יותר על פוליטיקה וחברה, ומעדיפים שינוי מצטבר על פני מהפך קיצוני.
אמון בממשלה - עבור רבים, מדיניות ה"ניו דיל" שיישם הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט כדי להילחם בשפל הגדול ייצגה גלגל הצלה.
זה הוביל לאמון כללי בממשלה להתערב בכלכלה ולדאוג לרווחה המשותפת, סנטימנט שעמד בניגוד לאתוס האינדיבידואליסטי יותר של הדורות הקודמים.
מוסר עבודה - לאחר שהיו עדים למאבקים של הוריהם בתקופת השפל, הדור השקט פיתח מוסר עבודה חזק, המאופיין לרוב בנאמנות למעסיקיהם ובמסירות ליציבות בעבודה.
האתיקה הזו הייתה תגובה ישירה לחוסר הביטחון הכלכלי של נעוריהן.
אישים בולטים שמזוהים עם הדור השקט
אישים אמריקאים בולטים אשר השיוך שלהם לקבוצה הדמוגרפית "הדור השקט" התפרסם במקורות מהימנים בולטים:
ניל ארמסטרונג (1930 - 2012), אסטרונאוט אמריקאי שהתפרסם בזכות היותו האדם הראשון שצעד על אדמת הירח.
אלביס פרסלי (1935 - 1977), זמר אמריקאי מהזמרים המצליחים והמשפיעים במאה ה-20. זכה לכינוי "מלך הרוק אנד רול", או בכינוי המקוצר "המלך".
בנוסף היה שחקן קולנוע מצליח והשתתף ב-33 סרטים.
מרטין לותר קינג (1929 - 1968), כומר בפטיסטי אפרו-אמריקאי, לוחם למען זכויות האדם של שחורים בארצות הברית, הוגה דעות מרכזי של התנועה לזכויות האזרח
בוב דילן (נולד ב-1941), זמר-יוצר אמריקאי-יהודי, הנחשב לאחד מגדולי הכותבים במוזיקה הפופולרית האמריקאית.
מרילין מונרו (1926 - 1962), הייתה שחקנית, דוגמנית וזמרת אמריקאית.
גלוריה סטיינם (נולדה ב-1934), פמיניסטית, ופעילת זכויות אדם אמריקאית ממוצא יהודי אשר הוכרה בארצות הברית כמובילה ודוברת התנועה הפמיניסטית האמריקאית החל מסוף שנות ה-60.
נחשב לדעת רבים למתאגרף במשקל כבד הטוב בכל הזמנים.
ג'ו ביידן (נולד ב-1942) - נשיא ארצות הברית ה-46, הראשון מבני דור זה שמכהן כנשיא.
וורן באפט (נולד ב-1930) - משקיע אמריקאי ומנהל השקעות, נחשב לאחד האנשים העשירים והמוצלחים בעולם בתחום ההשקעות.
מלקולם אקס (1925 - 1965) - אקטיביסט אפרו-אמריקאי בתנועה לזכויות האזרח ואחת מהדמויות המרכזיות בתנועה האזרחית של שחורים בארצות הברית.
רוברט קנדי (1925 - 1968) - פוליטיקאי אמריקאי, שימש כשר המשפטים של ארצות הברית והיה דמות מרכזית במאבק לזכויות האזרח.
אישים לא-אמריקאים בולטים אשר השיוך שלהם לקבוצה הדמוגרפית "הדור השקט" התפרסם במקורות מהימנים בולטים:
אנה פרנק (1929 - 1945), נערה יהודייה ילידת גרמניה שנספתה בשואה, והיומן שכתבה התפרסם בכל העולם.
מיכאיל גורבצ'וב (1931 - 2022), המנהיג הסובייטי האחרון שכיהן בשלטון כאשר ברית המועצות התפרקה בשנת 1991.
פידל קסטרו (1926 - 2016), מנהיג קובה משנת 1959, עת עלה במהפכה, עד 2008. הפך את מדינתו למדינה הקומוניסטית הראשונה בחצי הכדור המערבי.
מרגרט תאצ'ר (1925 - 2013) - ראש ממשלת בריטניה, האישה הראשונה בתפקיד זה
הדורה (ביפנית: ヘドラ; באנגלית: Hedorah) הוא דמות בדיונית של מפלצת-ענק המופיעה בסדרת סרטי גודזילה של חברת סרטי טוהו.
הדמות הופיעה לראשונה במהלך 24 ליולי, 1971, בסרט גודזילה נגד הדורה, מבית היוצר של טוהו, ונוצרה על ידי יושימיצו באנו.
מראהו של הדורה כשל נוזל שחור-ירוק עם עיניים גדולות וכתומות.
הוא מסוגל לעוף, אף על פי שאין לו כנפיים, בדומה לגייגן.
הדורה מסוגל לבלוע ערמות של פסולת.
בנוסף, הדורה גם מסוגל לזהם סביבות, להמיס בשר וגם לפרוק כמות עצומה של קרינה רדיואקטיבית.
צורת-חיים חוצנית מיקרוסקופית שמזינה את עצמה מהפסולת של כדור הארץ וגדלה למפלצת-ענק ימית רעילה, המפריחה חומצה.
אחרי שהיא טורפת מכלית דלק ותוקפת את ד"ר טורו יאנו ובנו הצעיר קן יאנו, המפלצת מתגלה כ"הדורה".
לקן יש חזיונות על גודזילה שנלחם למען האנושות נגד הדורה.
הדורה משנה צורה לצורה אמפיבית, המאפשרת לו לנוע אל הקרקע כדי לאכול פסולת נוספת.
הדורה מתמודד נגד גודזילה, הדורה מנוטרל בקלות על ידי גודזילה ונסוג אל הים.
עם זאת במהלך הקרב, כמה חתיכות של הגוף של הדורה מוטלות בקרבת המקום, אשר זוחלים בחזרה אל הים כדי לגדול מחדש ולאפשר ליצור גרסה יותר חזקה של הדורה.
הוא חוזר זמן קצר לאחר מכן, וכעת הוא מסוגל לעבור דרך כל דבר בדומה לנוזל, דבר שמעיד על כך שהדורה מתחיל להתפתח קדימה אבולוציונית.
אלפי אנשים מתים מהזיהום של הדורה, ואפילו גודזילה מוצף בפליטות הרעילות של הדורה.
מסיבה נערכת על הר פוג'י כדי לחגוג יום אחד אחרון של החיים לפני שהמין האנושי מושמד על ידי הדורה.
אך קן יאנו, יוקיו קוצ'י, מיקי פוג'יאמה, ומפלגתם של האחרים מבינים שגודזילה והדורה הגיעו להר פוג'י כדי להילחם אחד נגד השני בפעם האחרונה.
ד"ר טורו יאנו ואשתו טושי יאנו החליטו כי ייבוש הגוף של הדורה עשוי להרוג אותו, אף על פי שהוא מוגדר כ"בלתי-מנוצח".
יחידת ה-JSDF בונה במהירות שתי אלקטרודות ענקיות למטרה זו, אך כוחן מנותק על ידי הקרב האלים של גודזילה והדורה.
גודזילה מטעין את האלקטרודות עם קרני החום האטומיות שלו, והן מייבשות לחלוטין את הגוף החיצוני של הדורה.
הדורה משיל את הגוף החיצוני שלו ומנסה להימלט, אבל גודזילה דוחף את עצמו עם הקרן האטומית כדי לרדוף אחריו.
גודזילה גורר את הדורה בחזרה אל האלקטרודות וממשיך להתייבש עד שהדורה מת.
גודזילה קורע את גופו המיובש של הדורה ומייבש את החלקים, עד ששום דבר לא נשאר חוץ אבק.
גודזילה חוזר אל הים, אך לא לפני שהוא נועץ מבט מאיים על האנשים שנותרו בחיים, שהזיהום שלהם הוליד את הדורה.
קן יאנו נפרד לשלום מגודזילה.
הדורה מנסה להשמיד את העולם משום שנשלט על ידי האקסיליאנים, אך מושמד בעצמו על ידי גודזילה ואבירה במפרץ טוקיו.
הדור הבא הוא סרט הנפשה ממוחשבת אמריקאי-קנדי-סיני, מסוגת פעולה ומדע בדיוני, שמבוסס על הקומיקס "7723" מאת ואנג נימה.
הסרט בוים על ידי קווין ר.
הסרט הופץ על ידי שירות הסטרימינג נטפליקס ב-7 בספטמבר 2018 ודובב לשפות שונות, ביניהן עברית, כאשר זהו הסרט המקורי הראשון של השירות שדובב לשפה זו.
מיי היא נערה שחיה בעולם עתידני שבו רובוטים הם בעלי תפקידים שגרתיים שממלאים מגוון פונקציות בחיי היומיום.
רובוט אישי הוא גאדג'ט נפוץ.
אביה של מיי עזב אותה ואת אימה כשהייתה ילדה קטנה וזיכרון הנטישה הזו צובע את כל חייה.
לאחר הנטישה של האב פנתה האם להפיג את הכאב באמצעות הכהיית חושים שמאפשרים הרובוטים (על משקל האסקפיזם שמציעים מסכים בימינו) ובמקום להיקשר למיי דווקא התכנסה בעולמה שלה ונוצר ביניהן ריחוק רגשי.
ההקשרות הזו של האמא לרובוטים גורמת למיי לשנוא אותם.
במסגרת ביקור עם אימה בבנייני חברה שמייצרת רובוטים לרגל הוצאה לשוק של דגם חדש של רובוט מעירה בטעות מיי רובוט סודי ביותר, וקשר מפתיע מתחיל להירקם ביניהם.
הם נלחמים ביחד בבריונים ומנסים לסכל מזימה מרושעת.
תפקידמדבב באנגלית7723ג'ון קרסינסקימאי סושרלין ייג'סטין פיןג'ייסון סודייקיסמומומייקל פניהד"ר טאנר רייסדייוויד קרוסמולי סוקונסטנס ווגרינוודקיאנה לדאניאנה אקנהRJקיטנה טרנבולזוּטָרג'ט יורגנסמאיירריקאיזאק ראיין בראון
הדורם כנראה התגורר באזור תימן, וחוקרים מסוימים וגם רב סעדיה גאון השוו אותו לאזור בתימן הנקרא צ'מאר.
יש חוקרים הסוברים שהדורם התגורר בתימן, איפה שנמצא כיום אהל אל-הדר.
פירוש השם הדורם הוא האל הדד רם.
הדורות העתידיים או הדורות הבאים הם הדורות של האנשים הבאים בעתיד, אחרי הדורות החיים של בני האדם כיום.
דור העתיד מנוגד לדורות הנוכחיים והקודמים, והוא מתעורר במטרה ליצור חשיבה על צדק בין דורי.
המונח משמש לעיתים קרובות בתיאור שימור מורשת תרבותית או מורשת טבע.
תנועות הקיימות ופעולות האקלים אימצו את הרעיון ככלי לעגן עקרונות של חשיבה לטווח ארוך בחוק.
המושג מחובר לעיתים קרובות לחשיבה הילידית כעקרון לפעולה אקולוגית, כמו קיימות שבעת הדורות, הקובעת כי כל לגבי כל החלטה הנעשית צריך לשקול את ההשפעה שלה על 7 הדורות הבאים, המיוחסת למסורת האירוקוית.
המונח מתייחס להשפעה שיש לדור החי כיום על העולם בו יחיו הדורות הבאים, ועל העולם שהם יירשו מבני האדם החיים כיום.
מתייחסים לתפיסה זו בהגדרה המצוטטת ביותר של קיימות כחלק מהתפיסה של פיתוח בר-קיימה של ועדת ברונדטלנד של האו"ם ב-20 במרץ 1987: "פיתוח בר-קיימא הוא פיתוח העונה על צורכי ההווה מבלי לפגוע ביכולתם של הדורות הבאים לענות על צורכיהם שלהם".
השימוש בדורות הבאים בחוק הבינלאומי מוכר בחלקו על ידי מגילת האומות המאוחדות המתמקדת במניעת "ייסור המלחמה" על הדורות הבאים.
הצהרת סטוקהולם מ-1972 החזירה את הרעיון שוב והדגישה את "האחריות הפורמלית להגן ולשפר את הסביבה לדורות הנוכחיים והעתידיים".
הצהרת אונסק"ו על אחריות הדורות הנוכחיים כלפי דורות העתיד שהוכרזה ב-12 בנובמבר 1997, היא הסכם בינלאומי (שעלול להיות חלק מהמשפט הבינלאומי המנהגי) הכולל הוראות הנוגעות למורשת המשותפת של האנושות.
"לדורות ההווה יש אחריות להנחיל לדורות העתיד כדור ארץ שלא יפגע יום אחד באופן בלתי הפיך כתוצאה מפעילות אנושית.
כל דור שיורש את כדור הארץ באופן זמני צריך לדאוג להשתמש במשאבי טבע באופן סביר ולהבטיח כי החיים לא יפגעו בידי שינויים מזיקים במערכות האקולוגיות וכי ההתקדמות המדעית והטכנולוגית בכל התחומים אינה פוגעת בחיים על פני כדור הארץ".
— אונסק"ו, הצהרה על דורות העתיד סעיף 4 – שימור החיים על פני כדור הארץ
"עם הכבוד הראוי לזכויות האדם ולחירויות היסוד, על הדורות הנוכחיים לדאוג לשמר את המגוון התרבותי של האנושות.
על הדורות הנוכחיים מוטלת האחריות לזהות, להגן ולשמור על המורשת התרבותית המוחשית והלא מוחשית ולהעביר מורשת משותפת זו לדורות הבאים".
— אונסק"ו, הצהרה על דורות העתיד סעיף 7 – מגוון תרבותי ומורשת תרבותית
"הדורות הנוכחיים עשויים להשתמש במורשת המשותפת של האנושות, כהגדרתה בחוק הבינלאומי, ובלבד שאין בכך כדי לפגוע בה באופן בלתי הפיך".
— אונסק"ו, הצהרה על דורות העתיד סעיף 8 – מורשת משותפת של האנושות
"1. על הדורות הנוכחיים להבטיח שגם הם וגם הדורות הבאים ילמדו לחיות יחד בשלום, ביטחון, כבוד לחוק הבינלאומי, זכויות אדם וחירויות יסוד.
2. הדורות הנוכחיים צריכים לחסוך מהדורות הבאים את מכת המלחמה.
לשם כך עליהם להימנע מחשיפת הדורות הבאים לתוצאות המזיקות של סכסוכים מזוינים כמו גם לכל צורות אחרות של תוקפנות ושימוש בכלי נשק, בניגוד לעקרונות הומניטריים".
— אונסק"ו, הצהרה על דורות העתיד סעיף 9 – שלום.
רוב הגישות הקפיטליסטיות מניחות שהדורות הבאים ישגשגו.
עם זאת, הנחות אלו אינן מתממשות – ומרבית ההחלטות הכלכליות מתקבלות תוך מחשבה על יתרונות לטווח הקצר.
זכויות משפטיות של הדורות הבאים
מרבית היישומים של הדורות הבאים מתמקדים בעיגון הזכויות והצרכים של הדורות הבאים בחוק, כדי לייצג את אלו שאינם מסוגלים להביע את צורכיהם.
כמה מדינות ניסו לעגן בחוק חובות כלפי הדורות הבאים.
בוויילס, חובה מוסרית זו מקודדת כחובה חוקית בחוק רווחת הדורות העתידיים (ויילס) 2015 ובתפקיד נציב דורות העתיד.
הקומישנרית הראשונה סופי האו עיצבה את התפקיד והציעה מספר מדיניויות חדשות המיועדות למדיניות חשיבה עתידית בוויילס, כולל מניפסט לעתיד משנת 2020. באופן דומה בהונגריה, המשרד הנציב הפרלמנטרי ההונגרי עבור דורות העתיד הוקם בשנת 2008.
בשנים 2001–2006 פעל בכנסת נציב הדורות הבאים, שתפקידו היה לעיין בחקיקה העומדת על הפרק, וכאשר החוק בעל עניין מיוחד לדורות הבאים, לצרף חוות דעת בנוגע להשפעתו הצפויה בעתיד.
זכויות הדורות הבאים מוגנות יותר ויותר בתקדימים משפטיים כחלק מהמגמות העולמיות בהתדיינות באקלים.
הדורות הבאים היו התובעים בנאשמים הקריטיים בתיק "דורות העתיד נגד המשרד לאיכות הסביבה ואחרים" משנת 2018 בקולומביה שהגן על אגן יער הגשם באמזונאס לדורות הבאים.
הזכויות של הדורות הבאים היו ההשראה לעלילה העיקרית ב"משרד לעתיד" של קים סטנלי רובינסון.
הדותהו היה פייטן בן המאה השישית שפעל בארץ ישראל תחת האימפריה הביזנטית.
כתב מחזור קדושתאות העוסק בעשרים וארבע משמרות הכהונה, שהשתמר בחלקו.
פיוטיו מייצגים מנהג ארץ ישראלי קדום לציין כל שבת את זכרו של משמר הכהונה שאמור לשרת באותה שבת לפי התורנות שהייתה נהוגה בבית המקדש.
על פי מבנה פיוטיו של הדותהו שיער עזרא פליישר שזמנו של הדותהו היה בין זמנם של יניי ורבי אלעזר הקליר ושהוא בן דורו של שמעון בן מגס, כלומר במאה השישית כאשר הביזנטים עדיין שלטו בארץ ישראל.
יעקב עציון הוסיף הוכחה להשערה זו מכך שכתב היד שבו נתגלו פיוטי הדותהו למשמרות הוא מהקדומים שבכתבי היד שבגניזה ומופיעים בו רק פיוטים פרי עטם של הפייטנים הקדומים יוסי בן יוסי וייני ואין בו פיוטים מאת הקליר (חוץ מכמה פיוטים שנוספו על ידי מעתיק אחר בתקופה מאוחרת יותר).
לא ידועים פרטים על חייו של הדותהו וכל המידע עליו הוא השערות המבוססות על סגנון פיוטיו.
קטעים ראשונים מפיוטי הדותהו הודפסו לראשונה בשנת 1927 בידי פאול קאלה בספרו "מסורות בני המערב".
הפיוטים לא נדפסו שם לצורך עצמם אלא מפני שכתב היד שבו הם נמצאו היה מנוקד בניקוד ארץ ישראלי.
קאלה הדפיס את הפיוטים כפיוטים אנונימיים מבלי ליחסם לפייטן זה או אחר וסבר בטעות שהפיוטים נועדו לצורך תשעה באב.
בשנת 1929 פרסם ארתור שפנייר מאמר תגובה לספרו של קאלה, ובו הראה שפיוטים אלו הם קדושתאות לשבתות השנה ושבכל הקדושתאות יש אקרוסטיכון בפיוט ד ובו חתם הפייטן את שמו 'הדותהו'.
באותה שנה הדפיס אלבוגן פיוט מהגניזה שבו חתום השם 'חדותא'.
גילויים של שני הפייטנים בעלי השמות הנדירים והדומים יצר פולמוס בשאלה האם מדובר בפייטן אחד או בשני פייטנים.
א"מ הברמן וי"נ אפשטיין סברו שמדובר בפייטן אחד שלעיתים חתם את שמו באות ה' ולעיתים באות ח'.
התופעה קיימת אצל פייטנים ארץ ישראלים שהגו את אותיות אהח"ע באופן זהה.
לעומתם, מנחם זולאי סבר שהחתימות השונות מעידות שהדותהו וחדותא הם שני פייטנים שונים.
בשנת 1981 הוכיח עזרא פליישר מתוך פיוטיו של חדותא שהוא פעל באיטליה במאה התשיעית.
בסוף מאמרו הוא ציין שמסקנה זו מקשה על ההנחה שהדותהו וחדותא הם אותו אדם שכן מפיוטיו של הדותהו עולה שהוא פעל בארץ ישראל בתקופה הביזנטית.
בנוסף, טען פליישר שגם אם חתימותיהם היו זהות לחלוטין היה צורך להניח שמדובר בשני פייטנים שונים בעלי שם זהה, מכיוון שהפער בין סגנונום של פיוטי הדותהו לפיוטי חדותא משקף פערי זמן ומקום גדולים מכדי שיהיה ניתן לגשר עליהם ולהניח ששני הסגנונות יצאו מתחת ידו של אותו אדם.
הדותהו כתב מחזור בן 24 קדושתאות, כשכל קדושתא עוסקת באחד מ-24 משמרות הכהונה.
קדושתאותיו של הדותהו משקפות את המנהג הארץ-ישראלי להמשיך ולציין כל שבת את המשמר שתורו לעבוד במקדש בשבת זו אם בית המקדש היה קיים, מנהג שמופיע גם בכתבי יד מגניזת קהיר ובכתובות ארכאולוגיות שנמצאו בכמה בתי כנסת בארץ ישראל, ואף בכתובת אחת מהכפר בית אל חאצ'ר שבתימן.
ככל הנראה בקהילתו של הדותהו נהגו לומר כל שבת קדושתא (בדומה לקהילות אחרות, כמו קהילותיהם של יניי ושמעון בן מגס), אך בניגוד לקהילות אחרות שאמרו כל שבת קדושתא העוסקת בסדר או בפרשת השבוע שנקראו בתורה בשבוע זה, בקהילתו של הדותהו אמרו קדושתא העוסקת במשמר שאמור היה לשמש במקדש בשבוע זה.
גם בקהילתו של הפייטן רבי פינחס ברבי יעקב הכהן, נהגו לומר כל שבת פיוטים העוסקים במשמרות, אך הם לא הקדישו לכך את הקדושתאות שבתפילת השחרית, אלא הסתפקו באמירת שבעתות ופיוטי עושה השלום העוסקים במשמר של אותה שבת.
כמו כן נמצאו בגניזה פיוטים נוספים המזכירים את המשמרות, חלקם הקטן מיועד גם הוא לתפילות השבת של משמר פלוני, ורובם מזכיר את כל המשמרות יחד כנושא קבע.
התופעה האחרונה מצויה במיוחד בקרובות וקינות לתשעה באב (כדוגמת איכה ישבה חבצלת השרון).
קדושתאותיו של הדותהו עוסקות כולן בתפילה להחזרת המשמרות לעבודתם ואגב כך לבניין המקדש, ולפורענות באומות.
הדותהו בונה את תפילתו על משחקי מילים והטיות של שורשים הדומים לשם המשמר כפי שהוא מופיע ברשימה שבספר דברי הימים ולשם מקומו וכינויו של המשמר המופיעות בברייתא דכ"ד משמרות, כמו כן לעיתים עושה הדותהו שימוש גם במספרו של המשמר ברשימת המשמרות שבדברי הימים.
משחקי המילים והשימוש הרב שעשה הדותהו בשמות וכינויי המשמר יצר תוכן ייחודי מעט לכל אחת מהקדושתאות, למשל הקדושתא למשמר מלכיה עסקה בתפילה למלכות ה' שבה יחזור המשמר לתפקידו .
פיוטי הדותהו מבוססים בעיקר על תכנים הלקוחים מהתנ"ך, וכמעט ואין בפיוטים רמזים מדרשיים, שהם מרכיב עיקרי בקרובותיהם של שאר הפייטנים הקלאסים, רק בפיוט ז יש לעיתים רמזים מעטים למדרשים.
כמו כן, כאשר ישנו אזכור ספצפי של משמר מסוים בספרות חז"ל שעמדה לפני הדותהו הוא לוקח התייחסות זו ומשלבה בתכני פיוטו.
בפיוטי הדותהו נפוצים מאוד חילופים בין אותיות דומות (בעיקר אותיות אהח"ע אבל גם האותיות ז,ס וצ, וכן האות ו ועם ב ופ רפות).
החריג אצל הדותהו הוא שלעיתים החילופים מתרחשים לא רק בחריזה אלא אף באקרוסטיכון.
בנוסף למחזור קדושתאותיו למשמרות, שרדה באופן חלקי גם שבעתא שכתב הדותהו לשבת.
השבעתא עוסקת בחזון הגאולה העתידית וייתכן שהיא נכתבה לצורך אחת משבתות הנחמה.
השבעתא היא שבעתא מקהלתית בעלת מחרוזת ראשית ומחרוזת משנה, אך בניגוד למקובל בשבעתות מקהלתיות שני המחרוזות חורזות בחרוז אחיד.
בגניזה שרדו חלקים מתוך 24 הקדושתאות וכן חלק משבעתא לשבת, פיוטי הדותהו ששרדו נדפסו בצירוף מבוא ופרוש בעבודת הדוקטור של יעקב עציון.
לכל קדושתאותיו של הדותהו שבידינו מבנה זהה שיש בו כמה דברים חריגים ששונים מהמקובל בקדושתאותיהם של שאר הפייטנים, אך יש דברים שבהם המבנה של הדותהו והמבנה המקובל זהים.
בקדושתאותיו של הדותהו יש שמונה פיוטים שמחולקים לשלוש חוליות.
החוליה הראשונה כוללת את פיוטי ה'מגן', ה'מחיה' וה'משלש'.
המבנה של שלושת פיוטים אלו זהה ובכל אחד מהם יש שלושה בתים שכל אחד מהם בן ארבע שורות ולאחר שלושת הבתים ישנה שרשרת פסוקים שתכניהם נוגעים לתוכן הקדושתא, בדרך כלל פסוקים שבהם מילים מאותו שורש של המשמר שבו עוסקת הקדושתא.
בסוף שרשרות הפסוקים של המגן והמחיה יש מחרוזת סיום המתחילה במילה שבה הסתיימה שרשרת הפסוקים ומעבירה לחתימת הברכה.
בניגוד למקובל בפייטנות, כל ארבעת השורות במחרוזת הסיום מתחילות בשתי האותיות שבהם התחילה המילה הראשונה במחרוזת הסיום (שהיא המילה האחרונה במחרוזת הפסוקים).האקרוסטיכון של המגן הוא אותיות א-ו, ושל המחיה ז-ל ושל המשלש מ-צ, כאשר כל אותו חוזרת פעמיים ברצף.
גם העובדה שהאקרוסטיכון לא מסתיים בחוליה הראשונה היא תופעה ייחודית לפיוטיו של הדותהו, שכמעט ואין לה אח וריע אצל פייטנים אחרים.
בסוף שרשרת הפסוקים של המשלש מופיעים פסוקי הקבע 'ימלוך ה לעולם' ו'ואתה קדוש'.
החולייה השנייה מתחילה בפיוט המכונה במחקר 'פיוט ד'.
בדרך כלל פיוט זה הוא בעל חרוז אחיד וכך גם אצל הדותהו.
אולם, בניגוד למקובל בתקופה הקלאסית לכתוב את פיוט ד' ללא כל אקרוסטיכון, הדותהו נוהג לחתום את שמו דווקא במקום זה.
פיוטי ד של הדותהו הם בני שמונה שורות, כך ששתי השורות שנותרו לאחר שסיים לחתום את שמו משוחררות מהאקרוסטיכון.
כמקובל בפייטנות, פיוט זה מסתיים במילים 'חי וקים נורא מרום וקדוש'.
לאחר מילים אלו בא פיוט שמכונה 'פיוט ה'.
אצל הדותהו פיוט זה הוא בן ארבעה בתים שכל אחד מהם בן שלוש שורות.
האקרוסטיכון של פיוט ה' הוא האותיות ק-ת שנותרו מהא-ב שהחל בחוליה הראשונה.
בדרך כלל מסתיים פיוט זה במילות הקבע 'אל נא לעולם תוערץ ולעולם תוקדש וכו'', ואצל הדותהו באה תפילה זו בנוסח מקוצר בתוספת שם המשמר, למשל 'אל נא לעולם תוערץ...
החוליה השלישית פותחת בפיוט המכונה 'פיוט ו', פיוט ו של הדותהו הוא בן 11 בתים בני ארבע שורות שהאקרוסטיכון שלו הוא כל אותיות הא"ב כשכל אות מופיעה פעמיים, מבנה זה דומה למבנה פיוטי ו בקדושתאותיו של יניי.
לאחר פיוט ו מופיע פיוט מסוג 'רהיט' שמתחיל במילה 'ובכן'.
פיוט זה בן 22 שורות המקיימות אקרוסטיכון של כל אותיות הא-ב.
הרהיט כולו מחורז חרוז אחיד.
הדותהו הקפיד שהחרוז האחיד יתחרז עם שם המשמר או אחד מכינוייו (למשל, בפיוט למשמרת יקים החרוז האחיד הוא 'קים') .
קדושתאותיו של הדותהו מסתימות בסילוק.
הסילוקים של הדותהו הם קצרים יחסית כמו שהיה נהוג בתקופת יניי (ולא כמו הסילוקים הארוכים הנהוגים החל מימי הקליר).
סימן קדמות נוסף בסילוקי הדותהו, ניתן לראות בכך שהם לא מתחילים במשפט הקישור 'ובכן לך נעלה קדושה' (או מקבילו 'ובכן נעריצך אלוהינו'), משפט שלהשערת פליישר נוסף בזמנו של הקלירי.
סילוקיו של הדותהו מתחילים תמיד במילה האחרונה של הרהיט, ומסתיימות ברמיזה לפסוק הראשון של הקדושה ('קדוש קדוש קדוש').
כנהוג בסלוקים הם כתובים כפרוזה מחורזת, בלי ארגון אקרוסטיכוני או חלוקה לבתים, אך המחודש אצל הדותהו הוא שלעיתים חלקים נכבדים מהסילוק כלל אינם מחורזים, תופעה ייחודית וחריגה בפייטנות הקלאסית .
הדוקטור המטורף הוא סרט הנפשה קצר אמריקאי של מיקי מאוס שיצא לאקרנים בשנת 1933. הוא ידוע כהופעתו הראשונה של דמות משם הכותרת הדוקטור המטורף, או ד"ר XXX.
זהו הסרט הקצר ה-52 בסדרת סרטי "מיקי מאוס" והשני שיצא באותה השנה.
העלילה מתמקדת בדמות הכותרת, מדען מטורף שחוטף את הכלב של מיקי, פלוטו.
מיקי מנסה לחלץ אותו לפני שהרופא יוכל לבצע את הניסוי שלו: השתלת ראשו של פלוטו לגוף של תרנגולת כדי לראות אם גור יבקע מביצה (כלומר אם התוצאה הסופית "תנבח או תקרא או תקרקר") .
מיקי נאבק בדרכו בין מלכודות ושלדים מואנשים לפני שבסופו של דבר נתפס ונקשר לשולחן כדי להיחתך על ידי מסור ענק, מה שמאלץ את מיקי לכווץ את בטנו מפחד.
לאחר מכן, הסצנה מתפוגגת למיקי ישן במיטה ולפתע התעורר מיתוש, שזמזומיו מזכירים את זמזום המסור.
עדיין לא הבין שהאירועים שקרו היו רק סיוט, מיקי קורא לפלוטו, שמזנק בהתלהבות למיטתו של מיקי כשהמלונה והשרשרת שלו עדיין מחוברים לקולר שלו.
הדוקטור המטורף – בילי בלטשר
הסרט משתמש בכמה בדיחות שהופיעו ב"הבית הרדוף", ביניהן הדלת שנועלת את עצמה לאחר שמיקי נכנס לטירתו של הדוקטור המטורף, העטלפים שמגיחים בין הסדקים, עכביש ענק (אך הפעם הוא מופיע כשלד), צלליות מאיימות, כיבוי אורות פתאומי וידית הדלת שנהפכת לזרוע שלד.
הרמיזות של ז'אנר האימה בסרט הפכו אותו ליוצא דופן עבור סרט מצויר של מיקי מאוס.
כמה בתי קולנוע סירבו להציג אותו, והאמינו שהוא מפחיד מדי עבור ילדים.
פעם אחת, מסיבה זו, הוא נאסר לחלוטין בבריטניה, כמו גם בגרמניה הנאצית.
ב-10 בפברואר 1933 עיתון חדשות הקולנוע "The Film Daily" פרסם: "אחד מסרטי ההנפשה התוססים ביותר שהגיעו אלינו, עם הרבה בידור".
לדמות מכותרת הסרט היה קמאו בסרט קצר של רוג'ר רביט משנת 1989, "Tummy Trouble", שבו הוא נראה בתמונה על הקיר בחדר בית החולים.
הסרט משמש גם כבסיס וככותרת של הרמה השנייה במשחק הווידאו "Mickey Mania: The Timeless Adventures of Mickey Mouse" שיצא בשנת 1994 לסופר נינטנדו, סגה ג'נסיס, Sega CD ופלייסטיישן (בשם "Mickey's Wild Adventure"); תיאור של רמת הדוקטור המטורף משמש כעטיפה של המשחק.
בנוסף הוא גם מופיע כדמות מרכזית במשחק "Epic Mickey" מ-2010 ובהמשך שלו "Epic Mickey 2: The Power of Two" מ-2012.
משחק הווידאו "Kingdom Hearts III" כולל מיני משחק המבוסס על הסרט, כאשר הדוקטור המטורף מופיע כאויב.
הדוקטור הוא סרט דרמה אמריקאי משנת 1991 בבימויה של רנדה היינס, עם ויליאם הרט, כריסטין לאטי, אליזבת פרקינס ומנדי פטינקין בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס חלקית על ספרו האוטוביוגרפי של ד"ר אדוארד רוזנבאום משנת 1985 שבו הוא מתאר את חוויותיו כחולה בסרטן הגרון.
העלילה היא על כירורג בכיר ויהיר שלאחר שלקה בסרטן משתנה אופיו ויחסו לחולים, לעמיתיו בעבודה ולמשפחתו.
ג'ורג' מק'קי (ויליאם הרט) הוא כירורג לב-חזה בכיר בבית חולים גדול בסן פרנסיסקו.
הוא נמצא בשיא הצלחתו, מוערך על ידי עמיתיו ובהם ידידו הקרוב הכירורג מורי קפלן (מנדי פטינקין).
הוא משקיע פחות בקשר עם אשתו אן (כריסטין לאטי) ובנו ניקי (צ'רלי קורסמו).
מעניין אותו בעיקר להצליח בניתוח בלי להיכנס לתחום האישי-רגשי של המטופלים שלו.
יום אחד הוא מתחיל להשתעל ולפלוט דם.
הוא פונה למרפאת אף אוזן גרון, מחכה בתור, מתבקש למלא טפסים כמו כל חולה.
הוא מרגיש בפעם הראשונה איך זה להיות בצד השני.
הוא מתקבל ביובש על ידי המומחית ד"ר לסלי אבוט (ונדי קרוסון) שמכניסה לגרונו ברונכוסקופ ומודיעה לו ביובש כי יש לו גידול.
לאחר הביופסיה היא מודיעה לו כי יש לו גידול סרטני.
בדיקת MRI מגלה שאין לו גרורות והוא מופנה לטיפול רדיותרפיה.
מקבל אותו ד"ר צ'ארלס ריד (זקס מוקאי) שמתייחס אליו יותר באמפתיות.
בהמתנה לטיפולים הוא נפגש במטופלת ג'ון אליס (אליזבת פרקינס) שסובלת מגדול ממאיר במוח במצב מתקדם לאחר שהרופאים אחרו באבחנה כי חברת הביטוח לא אישרה לה MRI.
הוא מעודד אותה בשקר כי הכיר חולה במצבה שהבריאה לאחר טיפול אך היא לא מאמינה לו.
הטיפול הרדותרפי לא עוזר והוא זקוק לניתוח.
הוא פונה לתלמידו ד"ר בלומפילד (אדם ארקין) שמסכים לנתחו ואומר לו בבדיחות כי לאחר ההערות המעליבות שאמר עליו ג'ורג' התעוררה בו אז התשוקה לחתוך את גרונו...
ג'ון אומרת לו כי היא הולכת למות ומביעה את רצונה לחזות במופע של אינדיאנים בנבדה.
באמצע הדרך היא מבקשת ממנו לעצור והם מקיימים שיחה באמצע המדבר.
ג'ורג' עובר כריתה של הגידול עם שימור מיתרי הקול וחוזר לעבודה.
הוא משוחח בנימוס עם משפחתו של חולה שעומד לעבור השתלת לב, משפר את יחסיו עם אשתו ובנו ומדריך את הסטודנטים להתייחס לחולה בחמלה ולשם זה הוא מחלק להם מדי חולים לכמה ימים.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותויליאם הרטד"ר ג'ק מק'קיכירורגכריסטין לאטיאן מקימנדי פטינקיןד"ר מורי קפלןכירורגאדם ארקיןד"ר אלי בלומפילדכירורגאליזבת פרקינסג'ון אליסחולהונדי קרוסוןד"ר לסלי אבוטרופאת אא"גזקס מוקאיד"ר צ'ארלס רידרדיותרפיסטצ'לי קורסמוניקי מקי
הדור האחרון היא תנועה של הדוגלים במגוון דרכי מחאה.
התנועה פעילה בעיקר באיטליה, בריטניה, גרמניה וצרפת.
התנועה נוסדה בשנת 2021 כאיחוד של תנועות אחרות של פעילי אקלים.
שם התנועה, "הדור האחרון", מייצג את השקפתם לפיה הם הדור האחרון בכדור הארץ שמסוגל לגרום לשינוי לפני התפרצות משבר האקלים.
התנועה נקטה בשיטות של מרי אזרחי, בהן מאות מקרים של חסימת כבישים כמחאה, ושימוש בצבע כדי להשחית יאכטות, ציורים של אמנים ידועים, מבנים, מסעדות ומטוסים פרטיים.
פעולות אלה נחשבות בעיני חלק מהציבור כעבריינות.
פוליטיקאים שמרנים ואנשי ימין קיצוני בגרמניה קראו לאנשי התנועה "פושעים" ודרשו מהמשטרה לפעול נגדם.
במאי 2023 אישר בית משפט בבוואריה חקירה נגד התנועה עקב חשדות לפלילים מצד אחד הפעילים.
מספר פעילים מהתנועה מתמודדים בבחירות לפרלמנט האירופי בשנת 2024.
מטרתה העיקרית של התנועה היא מיגור משבר האקלים.
לדבריהם יש לנקוט במספר פעולות, ואלה צריכות להיות ממומנות על ידי קבוצות אוכלוסייה בעלות הכנסה גבוהה.
בין דרישות התנועה: תשלום פיצויים למדינות העולם השלישי הסובלות משינוי אקלים, הגבלת מהירות של 100 קמ"ש באוטובאן, והנהגת כרטיס "חופשי חודשי" במחיר 9 אירו לתחבורה ציבורית בגרמניה.
בתחילת 2023 הכריזה התנועה שההליך הדמוקרטי אינו מתאים להתמודדות עם משבר האקלים, ובמקומו נדרשת מריטוקרטיה.
הם דורשים למנות מועצות אזוריות של מומחים שיגדירו אמצעי חירום להתמודדות עם משבר האקלים, והחלטותיהם יהיו מחייבות.
בינואר 2024 הודיעה התנועה כי היא לא תבצע עוד חסימות כבישים, ותתמקד בהפגנות ליד מתקני נפט, משרדי חברות האנרגיה ונמלי תעופה.
באוקטובר 2022 השליכו שני פעילים מתנועת "הדור האחרון" מחית תפוחי אדמה על ציור של קלוד מונה במוזיאון ברבריני בפוטסדאם, הציור היה מוגן בזכוכית ולא נפגע, אך מסגרתו נזקקה לשיקום.
באותו חודש מספר פעילים בתנועה הדביקו את עצמם למעקים סביב תצוגה גדולה של שלדי דינוזאורים בברלין.
אחת המפגינות אמרה: "בניגוד לדינוזאורים, אנחנו מחזיקים את גורלנו בידיים שלנו.
האם אנחנו רוצים להיכחד כמו הדינוזאורים, או שאנחנו רוצים לשרוד?"
בנובמבר 2022 פעיל התנועה השליך מרק על ציור של וינסנט ואן גוך בפאלאצו בונפרטה ברומא, איטליה.
הציור היה מוגן בזכוכית ולא נפגע.
שבועיים לפני כן ארגון Just Stop Oil פגע באופן דומה בציור אחר של ואן גוך בלונדון.
באותו חודש ב-15 בנובמבר 2022 שפכו פעילים מהקבוצה שמן על הציור "מוות וחיים" של גוסטב קלימט במהלך מחאת אקלים במוזיאון לאופולד.
הציור עצמו לא ניזוק, מאחר שהיה מוגן בזכוכית מגן.
במאי 2023 רוסס בצבע מטוס פרטי בנמל התעופה של ברלין, וברומא שני פעילים מהתנועה שפכו על עצמם בוץ מחוץ לבניין הסנאט האיטלקי כדי למחות על השימוש בדלק מאובנים.
פעילים נוספים שפכו נוזל שחור למזרקת טרווי ברומא, ופעילה הדביקה את עצמה ליצירת אמנות בגלריה אופיצי בפירנצה.
באותו חודש מת בווינה חולה שהובל באמבולנס שהתעכב בגלל חסימות כבישים.
דובר התנועה התנצל ואמר שחסימת האמבולנס נעשתה בטעות.
בספטמבר 2023 התיזו פעילי הארגון צבע כתום וצהוב על עמודי שער ברנדנבורג בברלין.
שני פעילים מתנועת "הדור האחרון" באיטליה נעצרו בפברואר 2024 לאחר שהדביקו מספר תצלומי שיטפונות באמיליה-רומאניה על הציור "הולדת ונוס" של סנדרו בוטיצ'לי, שהוצג בגלריה אופיצי בפירנצה.
הם דרשו הקמת קרן של 20 מיליארד יורו כדי לסייע לנפגעי אסונות האקלים באיטליה.
במאי 2024 שישה פעילי אקלים הדביקו את עצמם למסלולי ההמראה בנמל התעופה של מינכן.
המחאה נמשכה שעתיים, ובמהלכה בוטלו כ-60 טיסות ו-14 נותבו מחדש.
התנועה ממומנת בעיקר על ידי תרומות או מימון המונים.
בדו"ח כספי לשנת 2021 נמסר שהתנועה קיבלה כ-900,000 יורו בתרומות, והוצאותיה הסתכמו ב-535,000 יורו.
בסוף 2022 פרסם העיתון וולט אם זונטג תחקיר לפיו כל פעיל בתנועה מקבל מדי חודש סכום של עד 1,300 יורו.
מקור הכספים ב בארצות הברית, בה פעילים בין השאר אדם מקיי וג'רמי סטרונג.
בדצמבר 2022 ביצעה משטרת גרמניה חיפושים בבתים של פעילי אקלים המשתייכים לארגון "הדור האחרון".
לדברי התביעה, יש חשד שהם מעורבים בפלילים והקימו ארגון פשע.
דובר הארגון אמר ש"מדובר בניסיון הפחדה".
גם בבריטניה ובצרפת נקטה המשטרה בצעדים דומים, בהם ציתות לשיחות בין פעילים ומעקב אחר מעשיהם באמצעות איכוני GPS.
הדור הוא עלון שבת שבועי, אשר החל לצאת לאור בפברואר 2025, ומיועד לציבור הדתי-לאומי בישראל.
העלון מופץ בבתי כנסת ברחבי הארץ ומציע תוכן תורני, הגותי וחדשותי המותאם לשבת.
את העלון הקימו אנשי תקשורת ותוכן מהציבור הדתי-לאומי, כחלופה לעלוני השבת הקיימים שתרחיב את השיח התורני והחברתי בשבתות.
"הדור" כולל מאמרי פרשנות על פרשת השבוע, דברי תורה, ראיונות עם דמויות מפתח בציבור הדתי, טורים אישיים, סקירות חדשותיות וכתבות מגזין.
העלון שם דגש על שילוב בין תכנים תורניים לבין נושאים אקטואליים, חברתיים ותרבותיים.
בין הכותבים בעלון: הרב אברהם סתיו, הרב אייל ורד, דקלה אהרן-שפרן, שי צ'רקה, הרב יובל שרלו, הרבנית מיכל טיקוצ'ינסקי, עקיבא נוביק, רעות גזבר ומשה שפירא (אביו של ענר שפירא).
העלון מופץ מדי שבוע בבתי כנסת, מוסדות חינוך ובקהילות דתיות ברחבי הארץ.
בדצמבר 2025 פורסמה בעלון כתבה בה אחד המרואיינים הציע לאפשר מגורים משותפים של גבר ואישה לפני החתונה כדי לבדוק את ההתאמה ביניהם..
הכתבה עוררה שיח באתרים שמרניים וחרדיים.
בין שני עולמות: הדיבוק הוא מחזה מאת ש.
אנ-סקי, אשר חובר בין השנים 1913 ל-1916. "הדיבוק" נכתב ברוסית ולאחר מכן תורגם ליידיש בידי המחבר.
"הדיבוק", העוסק בפולקלור ובמיסטיקה יהודיים, הוא אחת היצירות הקאנוניות ביותר בתיאטרון היידי והעברי גם יחד, ואחד המחזות היהודיים המפורסמים והמוכרים ביותר בעולם.
לאה – בת סנדר, עלמה שהגיעה לפרקה אך אביה מתמהמה מלהשיאה.
חנן – בחור ישיבה עני העוסק בקבלה אסורה, מאוהב בלאה.
סנדר בן הניא – אביה של לאה, עשיר גדול.
המשולח – שליח מסתורי וחסר שם.
הרב עזריאל בן הדסה – צדיק המתגורר במירופול.
ניסן בן קרינה – אברך שהכיר את עזריאל, מת בדמי ימיו.
הרב שמשון – מרא דאתרא דמירופול.
מיכאל – הגבאי של ר' עזריאל.
מאיר – שמש בית הכנסת.
פרידה – אומנתה הזקנה של לאה.
גיטל ובתיה – חברותיה של לאה.
מנשה – ארוסה של לאה.
שני הדיינים – דייני בד"ץ מירופול לצד הר' שמשון.
הנך ואשר – חבריו של חנן מהישיבה.
החסידים – שלושה מחסידיו של ר' עזריאל.
הבטלנים – שלושה בטלנים המעבירים זמנם בישיבה.
הסיפור מתרחש בשלהי המאה ה-19, לאחר 1882 (שנת פטירתו של "ר' דוד'ל מטלנא, זכרונו לברכה..." המוזכר בפתיחה), בעיירה בריניץ שמשתמע כי היא סמוכה למירופול שבווהלין.
בבית-הכנסת יושבים שלושה בטלנים, מספרים סיפורי צדיקים ועל העוצמה שמקנה תורת הקבלה לבקיאים בה.
יחד עמם יושב המשולח, שליח מוזר המגלה ידע חריג בנושא.
לשיחתם מצטרף גם חנן, בחור ישיבה הידוע כעילוי שמלחשים עליו כי גם הוא עוסק בקבלה מעשית אסורה.
הם עוברים לעסוק בשידוכיה של לאה, בת סנדר הגביר, שאביה מערים ללא הרף דרישות על אבות החתנים המוצעים לה; ניכר כי חנן מאוהב בה.
כשמספר מישהו ששוב דחה סנדר חתן לבתו, עולץ חנן.
אך אז מגיע סנדר בעצמו ומודיע כי התפשר לבסוף וחתם על התנאים.
האחרים, חוגגים, מנסים להעירו; הם מבחינים בבהלה כי נפטר.
כמה חודשים לאחר מכן, מגיע יום חתונתה של לאה.
בטרם מגיע חתנה מנשה, נערכת סעודה לעניי העיר, והכלה רוקדת עם הקבצניות.
לאה מדברת עם חברותיה ועם אומנתה על נשמות המתים ועל המקום אליו הולכים אלה שמתו בדמי ימיהם, ומזכירה את חנן.
היא הולכת אל הקבר הקדוש במרכז העיירה - קברם של חתן וכלה שנהרגו מתחת לחופתם "בשעה שנפל הרשע חמיל על העיירה." מנשה בא וטקס הנישואין מתחיל.
הוא ניגש להסיר את ההינומה מפניה של לאה; היא הודפת אותו בצרחות, בקול גבר.
המשולח, העומד בסמוך, מודיע כי דיבוק נכנס בכלה.
במוצאי שבת, בביתו של האדמו"ר עזריאל ממירופול, מודיע השמש מיכאל כי סנדר הגיע עם בתו אחוזת הדיבוק.
הצדיק שופך את לבו בפני מיכאל ואומר כי הוא זקן ותשוש, אך זה מזכיר לו את גדולת אבותיו.
הצדיק מתעודד וקורא לסנדר פנימה.
הלה אומר לו כי לפי קולו, זיהה את הדיבוק כחנן.
לאחר שהוא דורש מהרוח לצאת וזו מסרבת, קורא עזריאל לבד"ץ מירופול על מנת להחרים את הדיבוק.
שמשון, רב העיר, מספר כי ניסן, אברך שנהג לפקוד קודם את בית הצדיק ונפטר, בא אליו בחלום ואמר כי חנן היה בנו וכי הוא תובע את סנדר לדין תורה באשמה שהוא אחראי למותו.
הרבנים מחליטים לערוך את המשפט למחרת, ולגרש את הדיבוק רק לאחר שיתברר העניין.
למחרת, מגיעה רוחו של ניסן ומתקשרת דרך הר' שמשון: הוא מספר כי הוא וסנדר נדרו נדר כי אם ייוולדו לאחד מהם בן ולשני בת, ישיאו אותם זה לזה.
כך אכן קרה, אך ניסן נפטר שנה אחרי לידת בנו, חנן.
ניסן מוסיף כי משגדל בנו, הגיע לבריניץ, ונשמתו נהתה מיד אחר לאה, שכן יועדה לו; סנדר זיהה אותו אך לא אבה לתת לו את בתו, כי היה עני.
סנדר מודה כי היה לו דחף מוזר לדחות כל חתן ולהשיא את בתו דווקא לחנן.
ניסן ממשיך ומאשים כי בשל כך אחז בבנו היאוש, והוא פנה אל הסטרא אחרא ולבסוף מת.
בית הדין מזכה את סנדר מאשמת הפרת נדר שכן אין אדם יכול להקנות דבר שלא בא לעולם, אך גוזר עליו לתת חצי מרכושו לעניים ולומר קדיש על ניסן ועל חנן כל ימיו.
הם פוקדים על המת לצאת מלאה, והוא מסרב שוב.
בית הדין עורך טקס נידוי דרמטי, והדיבוק עוזב.
לאחר שחנן יוצא מגופה, מותירים את לאה לשכב בחדר.
חתנה מוזמן שוב, ונערכים להשיאם.
לאה מדברת עם רוחו של חנן, ומודה כי אהבה אותו מאז ראתהו לראשונה.
נשמתה יוצאת מגופה והשניים מתאחדים במותם.
בשנת 1912 החלה לפעול משלחת אתנוגרפית בראשות אנ-סקי בפודוליה ובווהלין שבתחום המושב, במטרה לתעד את תרבותם ואת מסורותיהם של יהודי האזור, שהלכו ונכחדו בהשפעת המודרנה.
המשלחת מומנה על ידי הברון ולדימיר זאב וולף גינצבורג, בנו של הוראצי גינצבורג, ונקראה על שם האב.
אנ-סקי יצא לדרך עם שמואל שרירא, שתיאר בטור בעיתון "דבר" מ-8 בנובמבר 1940, תחת הכותרת "עם אנסקי במסעותיו", כיצד שמעו שניהם על אדמו"ר מקומי שעסק בהוצאת דיבוקים:
אנ-סקי החל בחיבור "הדיבוק" כנראה לקראת סוף 1913, בשפה הרוסית.
האזכור הראשון ל"הדיבוק" מופיע במכתבו של הברון ולדימיר גינצבורג לאנ-סקי מ-12 בפברואר 1914: "אני מודה לך על מכתבך מ-24 בינואר, ועל כתב-היד שקיבלתי למחרת...
הוא שבה אותי, ולא יכולתי להניחו מידי עד שהגעתי לעמוד האחרון...
"הדיבוק" מייצג עבורי ביטוי אמנותי, פואטי אך מציאותי של כל מה שעניין אותי ואותך בשנתיים-שלוש האחרונות...
אך אתה מצפה לניתוח מעמיק הן מהבחינה האמנותית והן מהבחינה הטכנית-תיאטרלית...
מה גם שאני נוטה מדי לשפוט את עבודתך כמושלמת ממילא." בעצת ידידים, החליט אנ-סקי לתרגם בעצמו את הטיוטה מרוסית ליידיש.
אנ-סקי החל לנסות לארגן הצגה של "בין שני עולמות" זמן קצר לאחר מכן.
הוא פנה לסמיון ונגרוב, חבר הוועד האמנותי של תיאטרון אלכסנדרינסקי, אולי הנחשב ביותר במדינה.
עם זאת, אחד מבכירי התיאטרון, לאופולד סולרז'יצקי, קרא את המחזה בסתיו 1914 והחל בהתכתבות ענפה עם אנ-סקי.
הוא דרש שינויים נרחבים במחזה על מנת שיתקבל.
במשך השנה הבאה שכתב הלה לסירוגין את "הדיבוק".
בספטמבר 1915 כתב הדרמטורג למחזאי כי "בין שני עולמות" השתפר מאוד, אך עדיין נדרשו תיקונים: היה זה סולרז'יצקי שהציע לתת לרב למסור את דברי רוח ניסן בן קרינה בבית-הדין, במקום שקולה של הרוח יישמע, על מנת לשוות לסצנה גוון ריאליסטי יותר.
בערך בתחילת ספטמבר, החל אנ-סקי במגעים עם הצנזורה על מנת לקבל אישור להציג את המחזה.
המוציא-לאור שלו, זינובי גרז'בין הגיש עותק לעיונו של הצנזור הבכיר הברון ניקולאי פון אוסטן-דריזן.
הצנזור הודיע כי הוצאת הדיבוק דומה מדי לגירוש השדים בידי ישו בברית החדשה ולכן לא יוכל לאשר את המחזה.
אנ-סקי שכתב את הקטע: בין השאר, הוא השתמש במילים עדינות יותר כמו "צל" או "נפש" לתיאור הדיבוק.
ב-10 באוקטובר 1915 נפגש בשנית עם דריזן, שביקש רק להוציא אזכור אחד למלאכים ואז נתן את הסכמתו.
עם זאת, אנ-סקי עדיין עסק בשיפור עבודתו: ב-21 באוקטובר הציע לסולרז'יצקי להכניס מערכה שנייה עם יום חתונתה של לאה, כמו גם פרולוג ואפילוג.
גרסה שנייה זו הוגשה לצנזורה ואושרה ללא בעיות מיוחדות ב-30 בנובמבר.
ב-2001, מצא החוקר הרוסי ולדיסלב איבנוב את שני העותקים המקוריים הללו בספריית התיאטרון הלאומית ע"ש לונצ'רסקי בסנקט פטרבורג.
שם היצירה ברוסית היה "(Меж двух миров (Дибук" ["בין שני עולמות (דיבוק)"].
שתי הגרסאות, שהיו צריכות לעמוד בדרישות הצנזורה הרוסית, שונות במידת מה מהגרסה המוכרת.
השנייה והארוכה מוצגת כסיפור שמספר אב - תלמיד ישיבה לשעבר, שמשתמע כי השתלב בחברה הרוסית - לבתו החולה, ששבה לביתו זמן קצר קודם לכן אחרי שנמלטה מטקס חתונתה כדי לברוח עם גבר אחר.
הבת מאשימה אותו כי אינו מבין את עצמת אהבתה, ולאחר ויכוח ביניהם הוא מתחיל בסיפורו ("לרב דוד'ל מטלנא...").
אז נופל המסך ומתחיל המחזה באותן מילים מפי אחד מזקני בריניץ.
כשאומר הצדיק "ברוך דיין האמת", שוב נופל המסך ועוברים חזרה לבית האב, שחוזר על אותן מילים.
גם הדמויות אינן זהות בדיוק: למשל, שמו של הצדיק הנו ר' שלוימל'ה מטרטקוב ולא עזריאל ממירופול.
חשוב מכל, דמות המשולח אינה מופיעה; כמה מהתפקידים שהוא ממלא בעלילה ניתנים לדמויות אחרות, ורבים אחרים אינם.
למעשה, אף כי מאוחר יותר צפה בחלקים מהחזרות של וכטנגוב ונשא הרצאות בפני השחקנים, הוא מעולם לא ראה את המחזה בשלמותו.
בחורף 1916 פרסם העיתון היהודי המוסקבאי "יברסקאיה ז'יזן" (החיים היהודיים) חלק ארוך מהמערכה הראשונה.
ככל הנראה, דיונים לגבי "הדיבוק", ואולי אף שכתוב נרחב נוסף, נמשכו לכל אורך השנה.
ב-25 בנובמבר (12 לפי היוליאני) כתב המחזאי ביומנו כי היצירה הוקראה בתיאטרון האמנותי; סטניסלבסקי היה מרוצה כמעט לחלוטין אף כי המליץ עוד על שינויים קלים במערכה האחרונה.
ב-8 בינואר 1917 התפרסם בעיתונות כי התיאטרון האמנותי קיבל את המחזה ומתכנן להעלותו.
באותו הזמן תמך סטניסלבסקי בניסיונו של נחום צמח להקים תיאטרון עברי, "הבימה".
בפברואר, השתתף אנ-סקי בהתוועדות בביתו של הלל זלטופולסקי, שם הקריא את "הדיבוק" בגרסתו היידית.
זלטופולסקי, שהיה אף הוא פטרון של "הבימה", ביקש לרכוש את הזכויות על המחזה ולהציגו בעברית.
אנ-סקי העמיד אך תנאי אחד, שהמתרגם יהיה חיים נחמן ביאליק.
ב-26 בפברואר 1917 התפרסם בעיתון היהודי "יברסקאיה נדלה" בפטרוגרד כי "הבימה" תציג את "בין שני עולמות", וכי ביאליק לקח על עצמו את מלאכת התרגום.
ההפקה בתיאטרון האמנותי, שליהקה את מייקל צ'כוב לתפקיד הצדיק ואת גריגורי חמרה כחנן, לא יצאה לבסוף אל הפועל.
הדרמטורגים והשחקנים נתקלו בקשיים, בעיקר מסיבות של פערים תרבותיים.
על רקע מחלתו של סטניסלבסקי וסיבוכים כלכליים, כתב אנ-סקי ב-8 במרץ 1918 ביומנו: "ההצגה לא תיכלל ברפרטואר לעונה הזאת.
סושחביץ' הודיע לי אתמול: 'אף כי כולנו אוהבים את המחזה, איננו יכולים להעלותו עכשיו, עם מה שקרה לסטניסלבסקי ולצ'כוב.'"
עבודתו של ביאליק היא המהדורה הראשונה של המחזה שיצאה לאור.
מספר חוקרים אף טענו כי מאחר שאנ-סקי איבד את המקור היידי כשעבר לווילנה לאחר מהפכת אוקטובר, הוא תרגם את "בין שני עולמות" בהתבסס על ביאליק, מעברית ליידיש, וכך למעשה ביאליק הוא הכותב האמיתי של הגרסה המוכרת.
הצגה זו של האירועים אינה נכונה: כדי לשחזר את המחזה השתמש אנ-סקי גם בעותק ביידיש שהיה מצוי בידי שמואל ניגר.
בעת שהותו בווילנה, הקריא אנ-סקי את המחזה בפני דוד הרמן, במאי הלהקה הווילנאית, והציע לו להפיק את ההצגה.
הוא מת זמן קצר לאחר מכן, ב-8 בנובמבר 1920. הרמן החליט להעלות את "הדיבוק" במלאת השלושים לפטירתו.
ב-9 בדצמבר 1920 העלו חברי הלהקה הווילנאית את "בין שני עולמות" לראשונה ב תיאטרון האליזאום שבוורשה, בשפת היידיש.
מרים אורלסקה, אלכסנדר שטיין, אברהם מורבסקי ונח נאכבוש גילמו בהתאמה את לאה, חנן, הצדיק והמשולח.
ההצגה הפכה להצלחה מסחררת: "במשך למעלה משנה", כתב מיכאל שטיינלאוף, "עשירים ועניים, חופשיים ואדוקים, מתבוללים ולאומיים, כולם זרמו לתיאטרון, כמו גם מספר ניכר של פולנים.
עיתונות היידיש בוורשה הצמידה לתופעה את השם 'דיבוקיאדה'." שלושה חודשים אחרי הבכורה, כתב בעל טור יידי: "אם תערכו סקר, תגלו שמתוך כל חמישה יהודים בוורשה, ראו תריסר את 'הדיבוק'.
עליכם לדעת כי 'הדיבוק' אינו דבר שאתה הולך אליו פעם אחת וזהו." בעיר לבדה ביצעו הווילנאים את המחזה כשלוש-מאות פעם.
ב-1 בספטמבר 1921 בוצע "הדיבוק" לראשונה על אדמת ארצות הברית, בתיאטרון היידיש האמנותי של מוריס שוורץ בשדרת לקסינגטון.
שוורץ עצמו גילם את הצדיק ממירופול וסליה אדלר, בתו של יעקב אדלר, הופיעה כלאה.
ב-31 בינואר 1922 העלתה 'הבימה' את הבכורה העברית של "הדיבוק", במשכנה דאז בתיאטרון סקרטריובה במוסקבה.
זה היה המחזה השלישי שהעלתה הבימה, לאחר "נשף בראשית" ו"היהודי הנצחי".
גם הפקה זו הפכה להצלחה גדולה, בקרב המבקרים לא פחות מאשר עם הקהל.
חנה רובינא, שקיבלה את התפקיד זמן קצר לפני כן לאחר שהמיועדת, שושנה אביבית, נטשה את התיאטרון, גילמה את לאה.
נחום צמח הופיע כעזריאל, ומרים אליאס (שהוחלפה לאחר מכן ברפאל צבי ובשחקנים אחרים) שיחקה את חנן.
המחזה הועלה בדיוק שלוש-מאות פעמים בברית המועצות: מאתיים-תשעים-ושתיים במוסקבה ושמונה בלנינגרד.
במהלך ביקורו במוסקבה ב-1923, צפה דוד בן-גוריון בהצגה בעברית, וזו הותירה בו רושם עז.
לאחר שצפה במערכה השנייה, ובה ריקוד הקבצנים, כתב: "אני הלום, נרעש, לא יודע נפשי".
למחרת חזר לראות את ההצגה שוב.
הוא נפגש עם השחקנים ושמע מהם על געגועיהם לארץ ישראל.
ב-18 בינואר 1926, בהופעת הסיום של התיאטרון לפני שעזבה 'הבימה' את ברית המועצות, בוצע "בין שני עולמות" במוסקבה על ידה בפעם האחרונה.
לאחר מכן יצאה 'הבימה' לסיבוב הופעות בינלאומי שארך כשנה וחצי, והציגה את 'הדיבוק' באירופה ובארצות הברית.
מל גורדון כתב "רק בברלין זכה 'הדיבוק' לעידוד מהקהל המתבולל והלא-יהודי...
גם בניו יורק, מרכזו הדמוגרפי של העולם היהודי, היה זה כישלון מסחרי...
ההפקות בלשון הזרה בלבלו את הצופים, יהודים ושאינם כאחד."
'בין שני עולמות' הוצג על אדמת ארץ ישראל לראשונה בידי חברי תיאטרון החובבים של גדוד שומריה שעסקו בסלילת כביש חיפה-ג'דה, בפברואר 1922. בהפקת החובבים שיחק יערי את חנן, חלוצה בשם רחל שינדלר הופיעה כלאה וחבר הגדוד אבא חושי היה עזריאל ממירופול.
ב-8 ביוני 1922 הוצג המחזה לראשונה בתיאטרון מקצועי, כשמיכאל גור העלה אותו בתיאטרון הדרמטי בתל אביב, בעברית אך לפי הנוסח הווילנאי.
ב-20 בפברואר 1926 עלתה בכורת "הדיבוק" לפי הנוסח של וכטנגוב בתיאטרון הארץ ישראלי, בבימוי מנחם גנסין.
בתל אביב נערך ביוני 1926 דיון פומבי במחזה, שנודע כ"משפט הדיבוק".
בשתי ישיבות ב-6 וב-16 בו, בהשתתפות קהל של כ-5,000 איש ואנשי תרבות ידועי שם, דנו חברי אגודת הסופרים העבריים בנתק בין נושא ההצגה לבין מציאות החיים בארץ והצורך לגייס את התרבות למאבקי החלוצים.
כמו כן, הובע חשש לגבי התרבות העברית הצעירה, ש"אם נוסיף להלבישה בשדים, יש סכנה שתהיה לה קפוטה ארוכה, אבל לא גלימה של חול." לבסוף הוחלט לא להתנגד למחזה.
ב-3 באפריל 1928, פחות משבוע לאחר מעבר "הבימה" לארץ-ישראל, העלה התיאטרון את גרסתו ל"הדיבוק" בארץ לראשונה, באולם ציון שבירושלים.
ההצגה נעשתה לאחת ההפקות המועלות ביותר של "הבימה": ב-26 בפברואר 1955 היא עלתה בפעם ה-1,000 בדיוק, 33 שנים אחרי הבכורה, וגם אז בכיכובה של חנה רובינא.
ב-1921 הביאו הווילנאים את המחזה לברלין לראשונה, והוא זכה להצלחה גדולה בגרמניה.
הוא תורגם לגרמנית עוד באותה שנה, על ידי ארנו נאדל ולאו וינץ .
תרגום נוסף, בידי רוזה נוסיג, יצא ב-1922. ב-28 בפברואר 1925 בוצעה הגרסה הגרמנית לראשונה בתיאטרון היהודי רולנד (Rolandbühne) ברח' פראטר מס' 25 בווינה.
בהצגה שיחקו מספר שחקנים מפורסמים: מגדה זוניה גילמה את לאה, פרידריך פהר את הרב עזריאל וסטלה קדמון את בתיה.
ב-1925 תורגם "בין שני עולמות" לשפה האנגלית על ידי הנרי ג'יי.
גרסה זו הועלתה ב-15 בדצמבר אותה שנה ב-Neighborhood Playhouse, תיאטרון אוף ברודוויי בניו יורק, בבימויו של דייוויד ורדי.
הפקה ראשונה זו, בכיכובם של אלברט קרול ומרי אליס כחנן ולאה, הוצגה בסך הכל 120 פעמים וירדה במרץ 1926. 'הבימה' הציגה לראשונה את "הדיבוק" בעברית בניו יורק, בתיאטרון הברודוויי מנספילד (כיום ברוקס אטקינסון) ב-13 בדצמבר 1926.
ב-30 ביוני 1926 העלתה 'הבימה' את "בין שני עולמות" בצרפת לראשונה, בתיאטרון מדלן בפריז.
גרסה צרפתית של המחזה, שתורגמה בידי מארי-תרז קורנר ב-1927, הוצגה לראשונה בידי הבמאי גסטון באטי ב-31 בינואר 1928, בסטודיו של שאנז אליזה - תיאטרון ניסויי המסונף לתיאטרון שאנז אליזה ושוכן באותו בניין.
"הדיבוק" הוא המחזה היהודי המצליח, המוכר והמפורסם ביותר שנכתב אי-פעם.
ההיסטוריון פרופ' מיכאל שטיינלאוף כתב:
ב-1977 הוכנה גרסה מחודשת של המחזה על ידי המתרגמת מירה רפאלוביץ, עבור הבמאי ג'וזף צ'ייקין.
הם הסירו את כל הפרטים הנטורליסטיים מהעלילה ומיקדו אותה בדיבוק עצמו.
ההצגה הועלתה בתיאטרון הציבורי בניו יורק, במת אוף ברודוויי ניסויית, ב-6 בדצמבר 1977, וזכתה בשני פרסי אובי.
צ'ייקין הוזמן לביים את גרסתו ב'הבימה'; מחזהו תורגם מאנגלית לעברית על ידי יהודה עמיחי, והועלה לראשונה בישראל ב-15 ביוני 1979. "הדיבוק" הועלה ב'הבימה' גם בבימוי אנדז'יי ויידה ב-1988 ובבימוי חנן שניר ב-1988. הוא בוים בידי יוסי יזרעאלי בתיאטרון החאן ב-1988.
טוני קושנר ערך גרסה משלו ל'הדיבוק', אותה עיבד בהתבסס על תרגומו של המחזה מיידיש לאנגלית בידי יהויקים נויגרשל.
הוא שינה את מבנה העלילה מארבע לשלוש מערכות, הוסיף דמות של כתבן שרוחו של ניסן בן קרינה מדברת דרכה והכניס סצנה חדשה בה מביע עזריאל ממירופול את ספקותיו וחששותיו באופן מפורש יותר.
ההצגה הועלתה לראשונה בתיאטרון העיר הרטפורד שבקונטיקט ביום שישי, ה-17 בפברואר 1995, בבימוי מרק לאמוס ועם מייקל סטולברג בתפקיד המשולח.
בשנת 1998, הועלתה ההצגה הדיבוק בתיאטרון הבימה בבימויו של חנן שניר, ועם מיכה סלקטר בתפקיד חנן ונאוה זיו בתפקיד לאה.
המבקר בן עמי פיינגולד כתב אז: "המשחק ברוח הפרשנות של הבמאי הוא בעיקר משחק של אנסמבל, לא של דמויות וגיבורים אינדוידואלים.
לרשותו של הבמאי עמד צוות מצוין וזה זמן רב לא ראיתי על בימת התיאטרון הישראלי משחק צוות מסוגנן להפליא כל כך.
ניתן לציין את המשחק המצוין של נאוה זיו בתפקיד לאה, מיכה סלקטר בתפקיד חנן, יוסי יבלונקה בתפקיד השמש מאיר, שמעון לב-ארי בתפקיד סנדר אבי הכלה, שלום שמואלוב בתפקיד הצדיק ממירופול ויוסי טולדו בתפקיד המשולח".
המבקר מיכאל הנדלזלץ כתב לעיתון הארץ: "כשהקהל נחשף לאפקט התפאורה המרהיב באמת, כשהבית שסבב תחילה על במה מסתובבת עולה למעלה, חושף רקע אדום ומין שממה עם עץ, ניתנת האפשרות למיכה סלקטר כחנן ולנאוה זיו כלאה לשחק בפשטות, ובאופן נוגע ללב את איחוד האוהבים".
בשנת 2008 הועלו על ידי תיאטרון 'הבימה' מספר הפקות שונות של 'הדיבוק' במסגרת פסטיבל ישראל.
ביניהן עיבוד למחזה שנעשה על ידי הבמאי והמעצב שמואל שוחט, המשלב בובות כסמל להפעלה של עולם החומר על ידי עולם הרוח.
בעיבוד זה שיחקו שלושה שחקנים: אילת שדמון פישר, ירון סנצ'ו גושן ונמרוד איזנברג.
במסגרת תיאטרון הקאמרי הועלה "הדיבוק" בגרסה של כלת פרס ישראל רנה ירושלמי, בהפקת אנסמבל עיתים.
בשנת 2014 הועלתה גרסה חדשה להצגה על ידי תיאטרון גשר.
הגרסה נכתבה על ידי רועי חן, בוימה על ידי יבגני אריה וכיכבו בה סשה דמידוב, אפרת בן צור ודורון תבורי.
הכותב מציין שהמחזה נכתב בהשראת אנ-סקי.
בשנת 1951 יצרה אנה סוקולוב בניו יורק את "הדיבוק" כריקוד, ובשנת 1974 העלו ג'רום רובינס וליאונרד ברנשטיין בבלט העיר ניו יורק את גרסת הבלט ל"הדיבוק".
בשנת 1999 עלתה "הדיבוק - אופרה ביידיש", הפקת בכורה עולמית מאת המלחין האמריקאי סולומון אפשטיין, בבימוי רחל מיכאלי.
ב-1937 ביים מיכל ואשינסקי את הסרט היידי "הדיבוק" בפולין.
אלתר קציזנה עיבד את התסריט מהמחזה.
ב-1968, לקראת חגיגות היובל ל"הבימה", ביים אילן אלדד סרט נוסף שהתבסס על המחזה, בהפקה משותפת של ישראל וגרמניה המערבית.
הקרנת הבכורה של "הדיבוק" בבימוי אלדד התקיימה בקולנוע מוגרבי ב-3 באוקטובר 1968. שרגא פרידמן עיבד את התסריט.
פיטר פריי הופיע כסנדר, טינה וודצקי שיחקה את לאה, דוד אופאטושו היה הצדיק, שמואל סגל ושמעון בר גילמו את הבטלנים ורפאל קלצ'קין שיחק את גבאי בית הכנסת.