tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, קבוצה אחרת של ילדים, נערים צעירים בגילאי 8 עד 12, הצליחה להזהיר את חבריהם האסירים על ידי קריאות לעזרה בזמן שהומתו על ידי הנאצים: "מאמו!
אמא!"), צעקות הגסיסה של הילדים נשמעו על ידי מספר אסירים והותירו בהם רושם מצמרר בל יימחה.
היקף התוכנית התבהר לכוחות הברית במשך חודשים, כשמצאו קבוצות של ילדים "גרמניים" והבינו כי רבים נוספים נמצאים בקרב האוכלוסייה הגרמנית.
איתור הילדים חשף את סיפוריהם על הוראה בכפייה בשפה הגרמנית וכיצד הכישלונות הומתו.
צוותים הוקמו כדי לחפש את הילדים, נקודה חשובה במיוחד כאשר התמודדו עם מוסדות, שבהם חוקר יחיד יכול היה לראיין רק כמה ילדים לפני שכל היתר הוכנו לספק מידע כוזב.
ילדים רבים היו צריכים להיות מפתים לדבר אמת; למשל, על ידי מחמאות על גרמנית שלהם ושאלה כמה זמן הם מדברים אותה, ורק כאשר ילד בן תשע אמר שדיבר גרמנית במשך ארבע שנים, ציינו שהוא ודאי דיבר לפני כן, וכך ניתן היה לגרום לילד להודות שדיבר פולנית.
חלק מהילדים סבלו מטראומה פסיכולוגית כאשר הוצאו מהוריהם המאמצים הגרמנים, לעיתים ההורים היחידים שהם זכרו, והוחזרו להוריהם הביולוגיים, כאשר הם כבר לא זכרו פולנית, אלא רק גרמנית.
הילדים המבוגרים זכרו בדרך כלל את פולין; ילדים צעירים כבני עשר שכחו הרבה, אך לעיתים ניתן היה להזכיר להם על ידי דברים כמו שירי ילדים פולניים; הצעירים ביותר לא זכרו דבר שניתן היה לעורר.
כוחות הברית עשו מאמצים להשיב אותם.
עם זאת, ילדים רבים, במיוחד פולנים ויוגוסלבים שהיו בין הראשונים שנלקחו, הכריזו כשנמצאו שהם גרמנים.
ילדים רוסים ואוקראינים, אף שלא הגיעו לשלב זה, עדיין לימדו אותם לשנוא את ארצות מולדתם ולא רצו לחזור.
בעוד שהורים מאמצים רבים הביאו מרצונם ילדים שטופלו היטב, ילדים אחרים התגלו כמי שסבלו התעללות או נוצלו לעבודה, והורים מאמצים אחרים עשו מאמצים רבים להסתיר את הילדים.
לאחר המלחמה, משפט ארצות הברית נגד אולריך גרייפלט ואחרים, או משפט RuSHA, השמיני מבין שנים עשר משפטי נירנברג, עסק בחטיפת ילדים על ידי הנאצים.
ילדים רבים העידו, אם כי הורים רבים חששו לתת להם לחזור לגרמניה.
בין השנים 1947 ל-1948, קבעו משפטי נירנברג כי החטיפות, ההשמדות והגרמניזציה היוו רצח עם.
רק 10 עד 15 אחוזים מהחטופים חזרו לבתיהם.
כאשר מאמצי הברית לזהות ילדים כאלה פסקו, 13,517 חקירות עדיין היו פתוחות, והיה ברור שהרשויות הגרמניות לא יחזירו אותם.
המטוס שוחרר מקץ יממה בפעולה של סיירת מטכ"ל, במהלכה נהרגו שני חוטפים ובת ערובה אחת.
המאבק שהתנהל בספטמבר השחור בירדן בין אש"ף לצבא הירדני הסתיים באלפי הרוגים מקרב אש"ף וסילוק הארגון מירדן ללבנון.
בעקבות אירועים אלה הוקם ארגון "ספטמבר השחור".
ארגון טרור זה, שהוקם ברובו מפעילים של הפת"ח, שם לעצמו מטרה לבצע פעולות נקם כנגד ממשלת ירדן.
בין השנים 1971–1972 ביצע הארגון שורה של פעולות נגד בכירים ירדנים ויעדים המזוהים עם המשטר הירדני.
אולם אש"ף, מפוצל בהנהגתו וחלש יותר מתמיד, חיפש דרכים לשקם את מעמדו ולכן הוחלט לשנות את ייעודו המקורי של "ספטמבר השחור" ולהפנותו לראשונה למאבק בישראל.
ההתקפה תוכננה על ידי עלי חסן סלאמה, מראשי "ספטמבר השחור".
חוליית המחבלים שגיבש מנתה שני גברים ושתי נשים.
מפקד החוליה היה עלי טהא אבו סניינה, שכונה "קפטן רפעת".
הוא היה מוסלמי מירושלים ובן למשפחת אבו סְנֵיינֶה מחברון.
עלי השתתף ארבע שנים קודם לכן בחטיפת מטוס אל על לאלג'יריה שהסתיימה בשחרור אסירים בידי ישראל, ושלושה חודשים קודם לכן בחטיפת מטוס לופטהנזה לתימן (חטיפת טיסה 181 של לופטהאנזה).
יחד איתו היו עבד אל-עזיז אטרש, בן 33 מבית סאחור, שכונה זכריה על פי התעודה הישראלית המזויפת שלו, וחברתו רימה תאנוס, בת 21 מבית לחם.
רימה הייתה יתומה נוצרייה, שגדלה במנזר ברבת עמון ובילדותה הותקפה מינית.
הרביעית בחוליה הייתה הנערה תרז הלסה, נוצרייה ילידת עכו בת 19, שחצתה את הגבול ללבנון מרצונה החופשי, יחד עם זוג חברים נוצרים בני גילה מבית הספר לאחיות בנצרת בו למדה, על מנת להצטרף למאבק נגד מדינת ישראל.
בריאיון משנת 2005 טענה גם שלא הכירה כלל את האחרים בחוליה, ושהאימונים בשימוש בנשק וחמרי נפץ ארכו שבועיים בלבד, ושבניגוד לנאמר במקורות רבים, היא לא חבשה פאה.
בשלושת ימים שלפני החטיפה התערתה החוליה בחיי הלילה של בריסל, והארבעה בילו במסעדות ובריקודים במועדונים, וכן בדקו בנפרד את הדרכונים ואת סדרי האבטחה בשדה התעופה.
בלילות ישנו בזוגות בבתי המלון.
בבוקר 8 במאי 1972 נסעו המחבלים לתחנת הרכבת בעיר, שם אספו מתוך תא שמירה שני אקדחים, שני רימוני יד ושתי חגורות נפץ שהוברחו לעיר באמצעות הדואר הדיפלומטי של איראן.
משם נסעו לשדה התעופה במוניות נפרדות, ועלו על טיסה 571 מבריסל לתל אביב, תוך שהם מדברים בעברית ומשתמשים בדרכונים מזויפים.
המטוס המריא מבריסל וביצע נחיתת ביניים בווינה.
לאחר תדלוק והעלאה והורדה של נוסעים המריא המטוס לכיוון תל אביב.
על סיפונו היו 99 נוסעים, רובם ישראלים, ועשרה אנשי צוות.
זמן קצר לאחר ההמראה מווינה נכנסו המחבלים בזה אחר זה לשירותי המטוס והוציאו את הנשק והפצצות.
אקדח אחד היה בידו של עלי, מפקד חוליית המחבלים, ואקדח נוסף בידיה של תרז.
הרימונים היו בידיהם של עבד ורימה, וחגורות הנפץ על גופן של הנשים, כשהנפצים החשמליים להפעלתן מוסתרים בחזייתה של תרז.
ברגע שסיימו להתחמש פרץ עלי ("קפטן רפעת") לתא הטייס כשהוא חמוש באקדח והודיע לקברניט, רג'ינלד לוי, על חטיפת המטוס.
לאחר מכן שידר הודעה בערבית הממוענת לעם הפלסטיני ובפרט לטרוריסטים הפלסטינים בכלא הישראלי.
הנשים הורידו את חגורות הנפץ והניחו אותן במעבר, והחלו צעקות ובהלה.
תרז העבירה את האקדח לידיו של עבד, ואת הנפצים לרימה, והיא עצמה עברה בין הנוסעים, ולדבריה, הרגיעה אותם בעברית.
המטוס נחת בנמל התעופה לוד בשעה 17:15. כוחות משטרה, צבא ומד"א מיהרו לנמל התעופה.
כן הוחשה לאירוע סיירת מטכ"ל, שלוחמיה החלו להתכונן לפרוץ למטוס ולהשתלט על המחבלים.
החוטפים דרשו לשחרר 315 טרוריסטים פלסטינים הכלואים בישראל ואיימו לפוצץ את המטוס על נוסעיו.
שר הביטחון, משה דיין, ניהל צוות משא ומתן שדן ממגדל הפיקוח עם הטייס בשם המחבלים באנגלית, ובמקביל נעשו הכנות למבצע חילוץ.
רחבעם זאבי הגה את רעיון הסרבלים הלבנים והתחפושת כמכונאים ואנשי תחזוקה.
ישראל הודיעה שיש תקלה והמליצו שאין להזיז את המטוס ממקומו.
הטייס התווכח עם הצוות, ונאמר לו "אנו ממליצים בכל הרצינות שלא לעשות זאת." בתגובה לכך הטייס לוי ענה וחשף את המצב המדויק במטוס:
עלי אבו סנינה, מנהיג החוטפים, ביקש לפגוש נציג מהצלב האדום.
לאחר זמן הגיע נציג הצלב האדום מירושלים ברכב של הארגון, עלה למטוס ושמע את דרישות החוטפים, אך הבהיר להם שהוא יכול רק להעביר את דרישותיהם לישראלים.
צוות המשא ומתן הודיע שאין אפשרות לתדלק ללא בדיקה מכנית, ודיבר עם "קפטן רפעת" בערבית, הרגיעו, והוא הסכים לאפשר את הבדיקה המכנית והתדלוק עם בוקר ולאור יום.
בעת הלילה חיבלו במטוס כך שלא יוכל להמריא.
למחרת דרשו החוטפים את אספקת הדלק וכן אספקת מזון חדשה.
צה"ל האמינו כי זו הזדמנות להוציא לפועל את פעולת החילוץ.
המחבלים כביכול יובאו למקום, הצוות הטכני כביכול עמד להגיע למטוס, וכשפתח הגחון של המטוס ייפתח לאספקת המזון, תחל הפריצה.
אהוד ברק, מפקד סיירת מטכ"ל, נקבע כמפקד פעולת החילוץ, והרכיב כוח שהתבסס על קציני ולוחמי היחידה, ובהם גם אנשי מילואים של היחידה, אשר עבדו כמאבטחים בשירות הביטחון הכללי ונכללו בכוח הפורץ משום שהיו מיומנים בשימוש בנשק שנבחר לפעולה - אקדח ברטה בקוטר 0.22 אינץ'.
תוכנית הפעולה אותה הציע האלוף רחבעם זאבי, ועליה שקדו ברק ואנשיו, קבעה כי הכוח ינוע לקרבת המטוס מחופשים למכונאים שכביכול באו לטפל במטוס ולצורך כך לבשו סרבלים לבנים.
ההשתלטות על המטוס תוכננה באמצעות פריצת חמש חוליות לוחמים דרך חמישה פתחים:
חוליה בפיקוד דני יתום, סגן מפקד היחידה, תוכננה לפרוץ הן מן הדלת הקדמית מחד והן מן הפתח בתחתית חרטום המטוס.
בראש החוליה עמד איציק גונן, שהיה אמור להיכנס ראשון בדלת הסמוכה לתא הטייס.
חוליה בפיקוד עוזי דיין, שהיה מפקד צוות ביחידה, תפרוץ למטוס מן הדלת האחורית.
חוליה בפיקוד עומר ערן תוכננה לפרוץ מדלת החירום שעל הכנף הימנית.
חוליה בפיקוד מרדכי רחמים תוכננה לפרוץ מדלת החירום שעל הכנף השמאלית.
רחמים, איש מילואים ולוחם ותיק בסיירת מטכ"ל, שימש באותם ימים כמאבטח ביחידה לאבטחת אישים.
שלוש שנים קודם לכן, ב-1969, מנע רחמים פיגוע בציריך נגד מטוס אל על, כשלחם בחוליית מחבלים שפתחה באש על המטוס, והרג ביריות אקדח את ראש החוליה.
בשל ניסיונו הקרבי הרב, תודרך רחמים באופן אישי בידי הרמטכ"ל, דוד אלעזר, כי עליו להיות הראשון שפורץ למטוס ומשימתו הראשונה היא נטרול מטעני חומר הנפץ שבאמצעותם מלכדו המחבלים את המטוס.
חוליה בפיקוד בנימין נתניהו, מפקד צוות ביחידה, תוכננה לפרוץ מדלת החירום שעל הכנף השמאלית, בעקבות החוליה שבפיקוד רחמים.
ב-9 במאי 1972, בשעה ארבע אחר הצהריים יצא לפועל המבצע שקיבל את שם הקוד "איזוטופ".
צוות בן שישה עשר לוחמי סיירת מטכ"ל, בפיקודו של אהוד ברק וסגנו דני יתום, החל להתקרב למטוס.
במקביל בוצעו פעולות הונאה שנועדו להטעות את החוטפים לחשוב שדרישותיהם מולאו, וכי לא מתוכננת פעולת חילוץ.
פעולות ההונאה כללו גרירת מטוס בואינג של חברת TWA לכיוון המטוס החטוף בטענה שלתוכו יובלו המחבלים המשוחררים, וכן תנועה של משאיות צבאיות מכוסות ברזנט ואוטובוסים, שהביאו כביכול את המחבלים הכלואים ששחרורם נדרש על ידי החוטפים.
עלי (קפטן רפעת) ביקש לדבר עם המחבלים המשוחררים, ונאמר לו שזה ייקח 15 דקות.
לדברי קרובת משפחה של תרז, המחבלים התחבקו אלו עם אלו ושתי המחבלות, חבושות כובעי דיילות, עברו לאורך המסדרון ולחצו את ידי החטופים הלא יהודים.
לדבריה שלושה נציגי "צלב אדום" שוחחו עם רפעת מבעד לחלון תא הטייס.
לפי משה זונדר בספרו "סיירת מטכ"ל", ברגע שכל הלוחמים התמקמו בעמדותיהם מסביב למטוס, נתן אהוד ברק את פקודת הפריצה על ידי שריקה.
במהלך הפריצה למטוס התמקם ברק בעמדה בתחתית המטוס כדי לפקד על מאמצי ההשתלטות ולתאם בין הלוחמים, כוחות החילוץ, החבלה והעתודה הנוספים.
לעומת זאת לפי הכתבה ב'קולות מלחמה' של ערוץ 10, הפעולה החלה כשלפי התיאום עבד אל-עזיז אטרש, המחבל השני, פתח את דלת הגחון כדי להכניס את המזון.
את החוליה הראשונה הוביל רחמים.
עבד אל-עזיז אטרש, המחבל השני, פתח באש לעברו ועומר ערן ירה בו והרגו.
באותה עת החל איציק גונן בפתיחת הדלת הראשית ונתקל ביריות של רפעת.
הדלת הייתה תקועה וגונן הכניס את ידו וירה את כל המחסנית לכיוונו של מפקד החוליה.
בפעולה זו נפצע גונן בידו.
דני יתום שעמד מאחוריו ניסה גם הוא לפתוח את הדלת ולא הצליח.
בו בזמן רחמים ניהל קרב יריות בין המושבים עם רפעת, אשר הסתתר בתא השירותים במטוס, אולם רחמים רדף אחריו ולבסוף ירה בו למוות מטווח קצר בתא השירותים.
בשל המרחק בין החוליות לא שמעו לוחמי החוליה בפיקוד עוזי דיין את שריקתו של ברק והתעכבו בביצוע הפריצה.
משהתברר כי הפעולה החלה פרץ עוזי דיין למטוס, ואחריו יובל גלילי וחזי כהן.
שניות לאחר הפריצה, התרוממה ממושבה אחת המחבלות עם רימון בידה, בן ערובה שישב לידה, מפיק סרטים יהודי גרמני - מנפרד קוריטובסקי (הסרט הגרמני "ועידת ונזה"), קם בניסיון לחטוף את הרימון, אך הלוחמים שפרצו טעו לחשוב כי הוא מחבל וירו בו שישה כדורים.
אף על פי שנפגע קשה חייו ניצלו והוא החלים מפציעתו.
הוא נפטר בישראל בשנת 1999.
מיד לאחר מכן, לכד עוזי דיין את המחבלת רימה טאנוס.
אחד הנוסעים פנה לעוזי דיין והצביע על נוסעת שישבה מכורבלת בשמיכה במושב לפניו.
זו הייתה המחבלת רימה טאנוס.
המחבלת החזיקה רימון יד ללא נצרה ואמרה באנגלית "אל תירה".
דיין הצמיד אקדח לרקתה ולקח ממנה את הרימון.
הכוח בפיקוד בנימין נתניהו פרץ אף הוא, בעקבות החוליה בפיקוד רחמים, אל תוך המטוס, הרג את עבד אל-עזיז אטרש שפרפר עדיין, ולכד את המחבלת הנוספת, תרז הלסה.
במהלך המאבק עם המחבלת נפצע נתניהו בזרועו מכדור אקדח שפלט מרקו אשכנזי.
כמו כן נפצע לוחם היחידה, איציק גונן, במהלך חילופי היריות עם המחבלים.
מרגע הינתן פקודת ה"פעל" חלפה כדקה עד שחוסלו שני המחבלים ונלכדו שתי המחבלות, ובתוך דקות ספורות השתלט צוות הלוחמים על המטוס ונטרל את המטענים.
שלושה מהנוסעים נפצעו במהלך ההשתלטות, לפחות שניים מירי דו-צדדי.
אחת מהפצועות, , נפטרה מפצעיה.
מרי, ישראלית חברת קיבוץ לוחמי הגיטאות הנשואה לנורווגי, ששבה לביקור מולדת לאחר שהחלה את לימודיה בבלגיה, הייתה ההרוגה היחידה מבין הנוסעים.
סבורים שנהרגה כתוצאה מזיהוי שגוי שלה כמחבלת.
שני לוחמים מן היחידה, נתניהו וגונן, נפצעו באורח קל במהלך ההשתלטות.
מפקד החטיפה, עלי טהא אבו סניינה, וסגנו, עבד אל-עזיז אטרש, נהרגו בפעולה.
שתי המחבלות הנותרות, רימה טאנוס ותרז הלסה, נלכדו ונדונו למאסר עולם.
טאנוס שוחררה בעסקת ג'יבריל הראשונה ב-1979 (שבה שוחררו 76 אסירים תמורת חייל המילואים אברהם עמרם) והלסה בעסקה שנחתמה עם אש"ף לשחרור ששת הנחלאי"ם שנפלו בשבי בשנת 1983.
המטוס החטוף, מדגם בואינג 707, המשיך לשרת את חברת סבנה עוד כחמש שנים, לאחר מכן נקנה על ידי התעשייה האווירית ונמכר על ידה לחיל האוויר הישראלי, בו שימש כמטוס ביון במשך שנים רבות (קיבל את המספר 137) והשתתף ברוב המבצעים ארוכי הטווח של החיל.
לאחר הוצאתו מהשירות עמד בבסיס החיל בלוד כגרוטאה.
בשנת 2008 הוחלט לשקמו ולהעבירו לתצוגה במוזיאון חיל האוויר בבסיס חצרים, אך בסופו של דבר המטוס נגרט.
ביצוע החטיפה על ידי "ספטמבר השחור", שנחשב עד אז לארגון שפועל רק נגד ירדן, הפתיע את המודיעין הישראלי.
כישלון הפעולה גרם לירידה במורל הפלסטיני, אך לא ריפה את ידיו של הארגון בניסיונו לשחרר את האסירים: כ-4 חודשים לאחר מכן "ספטמבר השחור" ביצע את טבח הספורטאים באולימפיאדת מינכן, שבו תבעו לשחרר 234 אסירים שהיו כלואים בישראל, ועוד שניים שהיו כלואים בגרמניה.
בשנת 2005 נערך ריאיון עם המחבלת תרז הלסה, שהתגוררה בירדן, בו לא הביעה חרטה על השתתפותה בחטיפה, ואף קראה למאבק מזוין נגד ישראל.
בשנת 2009 הורשתה לעבור בישראל, על מנת להגיע לוועידת אש"ף בבית לחם.
בריאיון עמה שבה להאשים את ישראל בזוועות מכוונות נגד ילדים ערבים בתחומה, שלדבריה טיפלה בהם, וקראה שוב להמשך המאבק המזוין נגד ישראל.
בשנת 2012 מתה המחבלת רימה טאנוס מסרטן.
בשנת 2020, מתה בירדן המחבלת תרז הלסה מסרטן.
בשנת 2015 הופק סרט דוקו-דרמה בשם "סבנה", אותו יצרו נתי דינר, רני סער ומשה זונדר, על החטיפה והמבצע לשחרור החטופים.
הסרט שודר לראשונה ב-8 בספטמבר 2015 בערוץ 2. בסרט ישנן עדויות של הנוסעים, של הלוחמים, בהם עוזי דיין, בנימין נתניהו, דני יתום ואהוד ברק, ושל שר התחבורה דאז שמעון פרס.
כמו כן, הסרט כולל קטעים מהקלטה של תיאור המקרה מנקודת ראותו של קפטן המטוס רג'ינלד לוי, המספר על כך בגוף ראשון, וכן ראיון עם אחת החוטפות, תרז הלסה, שנותרה בחיים.
נחשון וקסמן היה סמל בצה"ל שנחטף ב-9 באוקטובר 1994 והוחזק כבן ערובה במשך 6 ימים בידי ארגון החמאס בביר נבאלא שמצפון לירושלים.
הוא נרצח על ידי המחבלים ב-14 באוקטובר 1994 במהלך ניסיון של צה"ל לחלצו.
נולד ב-3 באפריל 1975 בירושלים ליהודה ואסתר וקסמן.
וקסמן היה בן שלישי מתוך שבעה בנים.
וקסמן התגייס באוגוסט 1993 לחטיבת גולני ושובץ בפלנ"ט גולני, הוכשר כלוחם, והשתתף בלחימה ברצועת הביטחון בדרום לבנון.
ב-9 באוקטובר 1994 המתין וקסמן בצומת הטייסים ליד יהוד לטרמפ שייקח אותו לבית של ידידה שלו ברמלה.
הוא עלה למכונית ובה ארבעה מחבלים מארגון חמאס, אשר התחפשו ליהודים דתיים.
המחבלים לקחו את וקסמן לביר נבאלא שמצפון לירושלים כבן ערובה.
למחרת יום חטיפתו ב-10 באוקטובר 1994 העבירו החוטפים לרצועת עזה קלטת וידאו שבה צולם וקסמן כשאקדח מוצמד לרקתו, מבקש מראש הממשלה יצחק רבין שישחרר את השייח' אחמד יאסין ועוד 200 אסירים ביטחוניים.
לפי המסר שהעביר וקסמן, אם לא תיכנע ישראל לדרישה, יוציאו אותו להורג ביום שישי בשעה 20:00.
הקלטת הופצה ברצועת עזה במטרה להקשות על צה"ל באיתור מיקומו האמיתי של וקסמן, ואכן גורמי המודיעין השקיעו מאמצים לאתרו ברצועה ללא הצלחה ובכך התבזבז זמן יקר בניהול האירוע.
גדעון עזרא, מפקד מרחב יהודה ושומרון בשב"כ, שלל את האפשרות שנחשון וקסמן נמצא בעזה, והחל, בסיוע המשטרה, בבדיקת האפשרות שהרכב נשכר ביהודה ושומרון.
בבדיקה נמצא כי אחת הסוכנויות השכירה רכב לאזרח ממזרח ירושלים.
בבדיקה באותה סוכנות הסתבר כי הרכב הוחזר לסוכנות והיה שטוף וללא סימנים מיוחדים כלשהם.
אבל בדיקת זהותו של השוכר העלתה כי מדובר בחבר או באח של אחד מאותה חוליית חוטפים שנתפסה קודם לכן.
האיש נעצר ביום חמישי בלילה מבלי לעורר מהומה ורעש.
התברר שהוא שכר את הדירה בביר נבאלה שבה הוחזק נחשון וקסמן.
הוא גם היה זה שנהג ברכב והעביר את הקלטת מירושלים לעזה כדי להטעות את כוחות הביטחון לכיוון עזה.
המידע הזה הועבר רק ביום שישי, 14 באוקטובר 1994. בעמדת הפיקוד שהו בעת הפעולה הרמטכ"ל, אהוד ברק, סגנו, אמנון ליפקין-שחק, ראש אמ"ן, אורי שגיא, אלוף פיקוד המרכז אילן בירן, ראש השב"כ, כרמי גילון, ומפקד אוגדת איו"ש, שאול מופז אשר פיקד על המבצע.
בעקבות המידע המודיעיני שהשיגו אנשי השב"כ בחקירת הנהג, הוצגו למופז שתי תוכניות פריצה לבית המחבלים, האחת של הימ"מ והאחרת של סיירת מטכ"ל.
מופז בחר בתוכנית של סיירת מטכ"ל.
בשעה 19:00, עם רדת החשיכה, הגיע כוח החילוץ של סיירת מטכ"ל, בפיקודם של שחר ארגמן, מפקד היחידה, ורס"ן מיכאל כפרי, וצוותי הלוחמים בפיקודם של סרן ניר פורז, רון שרף, סרן ליאור לוטן וניצן אלון, לווילה שבפאתי הכפר.
במהלך שהות הסיירת במקום נצפה אחד ממשתפי הפעולה עם החוטפים כשהוא נכנס לבית ויוצא כעבור כעשרים דקות.
לאחר יציאתו נעצר משתף הפעולה, נחקר ומסר שווקסמן מוחזק בחיים.
בשלב זה הוחלט לתת לסיירת מטכ"ל את הפקודה לפרוץ אל הבית.
הכוח התפצל לשלושה צוותים שתוכננו לפרוץ לבית, כל אחד מכיוון שונה: צוות ניר מהמטבח דרך המרפסת בקומה השנייה, צוות לוטן מהכניסה הראשית בקומה התחתונה, וצוות אלון מהגג.
הצוותים תוכננו לפרוץ במהירות לבית תוך ניצול גורם ההפתעה.
על פי ספרו של ראש השב"כ, כרמי גילון, "שב"כ בין הקרעים", עקב שימוש במטען חלש מדי לפריצת דלתות הברזל של הבית, התעכבה הפריצה לחדר שבו הוחזק וקסמן, בקומה השנייה של הבניין.
מיד כשנשמעו הפיצוצים בנקודות הפריצה, אחד המחבלים ירה בוקסמן שבע יריות, אחת בראשו ושש בחזהו, והוא נהרג במקום.
אחרי שפרץ עם צוותו למטבח, הגיע ניר פורז ראשון למגע עם המחבלים, נורה מטווח קצר ונפצע אנושות.
שלושת המחבלים שהו בשני חדרים שונים, כאשר שניים נמצאים יחד עם וקסמן בחדר אחד, והמחבל הנוסף שוהה בחדר מרוחק יותר מכיוון הפריצה.
המחבלים ניהלו קרב יריות פנים אל פנים עם צוותו של פורז וצוותו של ליאור לוטן, שהתעכב אחרי שנתקל בדלת ברזל נוספת בקומה השנייה, אחרי שפרץ את הכניסה הראשית בקומה התחתונה.
אחרי קרב שכלל זריקת רימונים, שלושת המחבלים חוסלו וגופתו של וקסמן חולצה.
פורז נפצע בסמוך לכניסה לחדר בו הוחזק וקסמן, ולאחר מכן מת מפצעיו.
שבעה חיילים נוספים נפצעו במהלך הפריצה.
לסרן ניר פורז ולסרן ליאור לוטן הוענק צל"ש הרמטכ"ל על חלקם בפעולה זו.
וקסמן הובא למנוחות לאחר הירצחו ב-14 באוקטובר 1994 בבית הקברות הצבאי בהר הרצל, והועלה לדרגת סמל לאחר מותו.
לאחר מותו של וקסמן הגישה משפחתו תביעה בארצות הברית (וקסמן היה אזרח ארצות הברית, מאחר שאמו אסתר נולדה בניו יורק ועלתה לארץ בסוף שנות ה-60) נגד שלטונות איראן בטענה לאחריותם לפעולות חמאס ונפסק בשנת 2009 כי על איראן לשלם פיצויי נזיקין בגובה של 25 מיליון דולר אמריקאי.
בעקבות ניסיון החילוץ שנכשל הופקו בצה"ל לקחים, שהובילו, בין היתר, להקמת מדור "מדרון מושלג" ב-1995. מדור זה יועד להכשיר לוחמים בפריצה חמה וקרה, ובהמשך המדור הפך לפלוגה מבצעית ביחידת יהל"ם של חיל ההנדסה הקרבית.
לזכרו של נחשון הוקם "בית נחשון" בשכונת הר נוף, בירושלים, המהווה את מרכז הפעילות של עמותת "שלוה" המסייעת לבעלי מוגבלות.
ב-2 באוקטובר 2010 הוקרן בערוץ 2 סרטם של לוי זיני ואייל בלחסן, "נחשון וקסמן – הספירה לאחור", העוסק בפרשת החטיפה וניסיון החילוץ.
באפריל 2010 שוחרר זיאד נג'יב, הפלסטיני שבביתו הוחזק וקסמן.
נג'יב שהה בירדן בעת החטיפה, היה מבוקש, ונעצר כאשר ניסה לשוב לכפרו.
במסגרת עסקת שליט שוחרר וגורש לטורקיה המחבל זכריה נג'יב, שחטף את וקסמן, והיה מנהיג המחבלים שהובילו את וקסמן לאחר חטיפתו לבית בביר נבאלה.
נג'יב נהרג בידי צה"ל במבצע ניתוח מקומי בבית החולים שיפא בעזה במלחמת חרבות ברזל.
המחזה "עשר דקות מהבית" של מאיה ערד יסעור שעלה בתיאטרון הבימה בשנת 2015 עוסק בשיקולי יצחק רבין בזמן חטיפת נחשון וקסמן.
נטשה קמפוש היא אזרחית אוסטרית אשר נחטפה ב-2 במרץ 1998 בהיותה ילדה בת עשר בדרכה לבית ספר, והוחזקה על ידי חוטפה וולפגנג פריקלופיל (Wolfgang Priklopil) כמעט שמונה שנים וחצי, עד שנמלטה ב-23 באוגוסט 2006.
החטיפה התרחשה ב-2 במרץ 1998. באותו הבוקר התחוללה מריבה בין נטשה לאמה.
מאחר שיום זה הסתיים בחטיפה הועלתה סברה כי היעלמותה של הילדה קשורה למריבה עם האם.
אביה של נטשה אף האשים את אשתו לשעבר כאחראית להיעלמותה של קמפוש, טענה שלאחר מכן הוא נאלץ להתנצל עליה.
בפועל, באותו יום הלכה קמפוש מבית מגוריה ברובע דונאוושטט לכיוון בית ספרה, אליו לא הגיעה באותו יום.
עדי ראייה דיווחו כי ראו אותה נכנסת למכונית מסחרית לבנה, שאחוריה וחלונותיה שחורים והאותיות G או GF היו רשומות בלוח הרישוי של הרכב.
חיפוש מאסיבי התנהל בכל האזור אך ללא תוצאות.
מעל ל-700 כלי רכב אשר תאמו על פי העדויות את זה של החוטף נבדקו, כולל זו השייכת לחוטף ושהוחזקה בביתו בשטראסהוף שבצפון אוסטריה, כחצי שעה נסיעה במכונית מווינה.
פריקלופיל טען שבאותו הבוקר של 2 במרץ 1998 הוא היה לבדו בביתו.
חקירה מתקדמת נוספת בנושא לא הופנתה אליו כיוון שהמשטרה הסתפקה בהסבריו המשכנעים, ויתר על כן הוא היה חסר כל רישום פלילי.
קמפוש הוחזקה בחדר קטן שנבנה מתחת לאדמה, שהיה אטום עם שתי דלתות ודלת חזקה מפלדה.
במשך שנותיה הראשונות בשבי היא לא הורשתה לעזוב את המרחב הקטן שבו חיה.
לאחר כמה שנים הורשתה קמפוש לעצב מחדש את החדר לפי העדפותיה, וכשגבר ביטחונו של פריקלופיל היא הורשתה להסתובב בגינתו ביוני 2005, וכמו כן בפברואר 2006 חצי שנה לפני בריחתה אף יצאה עמו משטח הבית.
ב-23 באוגוסט 2006 קמפוש הצליחה לברוח מביתו של פריקלופיל, תוך ניצול חוסר תשומת לב מצדו.
היא הקישה בחלון ביתה של אישה מבוגרת בעודה אומרת לה "אני נטשה קמפוש", והאישה התקשרה מיד למשטרה, וקמפוש הועברה לתחנת המשטרה בעיירה דויטש ואגרם לצורך חקירה וזיהוי.
הזיהוי הושלם על פי צלקת על גופה, דרכון עם שמה שנמצא בחדר החבוי שבו הוחזקה, ובנוסף גם על ידי דגימות DNA.
בריאותה הפיזית הייתה תקינה אך המשקל נותר זהה למשקלה בעת חטיפתה, ובנוסף היא גבהה ב-15 סנטימטרים.
קמפוש ציינה לאחר בריחתה שפריקלופיל נהג בשבי להתעלל בה באלימות פיזית ומילולית.
פריקלופיל, שהבין שהמשטרה בעקבותיו לאחר גילוי בריחתה של קמפוש, התאבד באותו יום בכך שהשליך את עצמו על פסי רכבת הפרברים ליד תחנת נורדבאנהוף בווינה ורכבת שעברה דרסה אותו למוות.
חטיפת שמואל רוזנווסר הייתה אירוע שהתרחש בליל 1 בינואר 1970 עת חדרה חוליית מחבלים מלבנון, השייכים לארגון הפת"ח ליישוב מטולה וחטפה שומר-לילה בן 58 בשם שמואל רוזנווסר, תושב קריית מוצקין, שהיה באותה עת על משמרתו.
אירוע זה פתח תקופה של משא ומתן עקיף מול הפת"ח, שהסתיימה בהסכם בו הוחלף רוזנווסר במחמוד חיג'אזי ללא נוכחות רשמית של הפת"ח.
אירוע החטיפה בליל השנה החדשה בוצע לרגל ציון חמש שנים לפיגוע הראשון של פת"ח.
חוליית המחבלים הסתננה דרך גדר הגבול במטרה להניח מטעני חבלה במטולה, אך בסופו של דבר שבה על עקבותיה כשבידיה רוזנווסר, שניסה להתנגד, אולם בסוף נכנע.
לאחר ארבעה ימי היעדרות, הודיע ארגון הפת"ח כי רוזווסר בידיו ודרש את שחרורם של חברי הארגון העצורים בישראל - כ-100 במספר.
כמו כן שאף ארגון הפת"ח שישראל תקיים משא ומתן ישירות עמו, ובכך תכיר בקיומו ובאסירי הארגון כשבויי מלחמה.
החוליה נסוגה לעבר כפר כילא, הנמצא כשני קילומטרים ממערב למטולה.
כיוון שכך וכיוון שידוע היה שריכוז של כ-15 מחבלים מצוי בכפר ומסתייע בחלק מתושביו, הגיבה מדינת ישראל לחטיפה בפעולה שבוצעה בליל 2 בינואר נגד הכפר כילא בדרום לבנון.
בפעולה שכוונה נגד שלטונות לבנון, שבהם ראו ראש הממשלה גולדה מאיר ושר הביטחון משה דיין אחראים לחטיפה שבוצעה על ידי מחבלים שיצאו משטחה הריבוני.
המשימה הוטלה על חטיבת גולני, והמבצע נקרא "קונטרבס 10".
על פי התוכנית, כוח בעוצמה של גדוד תוכנן לתפוס את השכונה המזרחית של הכפר, לחסום כלפי מזרח, מערב ודרום ולפוצץ בתים של מחבלים ומסייעים למחבלים.
כוח שני בעוצמה של מחלקה מוגברת תוכנן להשתלט על תחנת מכס לבנונית בסמוך לכפר, בה היו חיילים לבנוניים, לשבות אותם ולפוצץ את התחנה.
בפעולה השתתפו כוחות מגדוד 17 בפיקוד מרא אלעמי, גדוד 51 בפיקוד דוד כהן וכן לוחמי סיירת גולני.
הכוחות יצאו לביצוע המשימה ב-2 בינואר 1970 בשעה 11 בלילה.
כאשר השלימו הכוחות את היערכותם בשטח, כולל הצבת שתי חסימות, פתחו הכוחות בשלב הבא של המבצע.
האגף המזרחי של השכונה נמצא נטוש, דלתות רוב הבתים היו נעולות ומוגפות, ונראה שהתושבים הרגישו בתכונה בצד הישראלי ונמלטו.
כיוון שכך טוהרו הבתים ללא אש, והוכנו לפיצוץ.
באזור הצפוני של הכפר היו תושבים אשר פונו מהבתים המיועדים להריסה ומספר גברים נלקחו בשבי.
הכוח אשר נע לכיוון תחנת המכס קרא לחיילים להיכנע, הם נשבו ומבנה התחנה פוצץ.
תוצאות הפעולה: נלקחו בשבי 9 חיילים ו-12 אזרחים, וכן נתפסו כלי נשק וציוד רב.
ופוצץ מקור הכוח של תחנת מכ"ם לבנונית.
שלטונות לבנון לחצו על הפת"ח להעביר לידיהם את רוזנווסר, אך ללא הצלחה.
במשך התקופה שלאחר חטיפתו הוחזק רוזנווסר בשבי לסירוגין בלבנון, בעיראק, בסוריה ובירדן ועבר עינויים קשים.
במהלך התקופה הגיעו למשפחתו מכתבים אחדים ממנו, ופעם אחת הוא הופגש עם עיתונאים ברבת עמון.
והצהיר כי הוא מעדיף לחזור להונגריה בה נולד משום "שהציונות הוליכה אותו שולל".
לבסוף הסתפק הפת"ח בשחרורו של מחבל אחד בלבד והוא מחמוד חיג'אזי, מחבל שנלכד כ-6 שנים קודם לכן ובשלב מסוים אף נידון למוות.
ישראל התעקשה שלא להכיר בפלסטינים ודרשה כי אף נציג בעל זיקה לפת"ח לא יהיה נוכח בחילופי השבויים.
העסקה יצאה לפועל ב-28 בפברואר 1971. שמואל רוזנווסר הוחזר לישראל ומחמוד חיג'אזי הוחזר ללבנון.
סיפור חטיפתם של בטי ובארני היל הוא אירוע חטיפה נודע שהתרחש לכאורה בליל 19-20 בספטמבר 1961 באזור ההרים הלבנים שבניו המפשייר כאשר במהלכו, לטענתם של בני הזוג האמריקנים בטי ובארני היל, הם נחטפו על ידי חוצנים בעת שנסעו במכוניתם.
סיפור החטיפה היה הסיפור הראשון מסוגו שהתפרסם בהרחבה באמצעי התקשורת בעולם.
הסיפור עודנו מהווה אחד ממקרי החטיפה על ידי עב"ם (עצם בלתי מזוהה) המפורסמים ביותר בהיסטוריה של חקר העב"מים, וממשיך להיות שנוי במחלוקת.
המיקום במדינת ניו המפשייר שבו התבצעה לכאורה החטיפה
בשנת 1966 פורסם הספר "The Interrupted Journey", אותו כתב הסופר ג'ון פולר בשיתוף הפעולה עם בני הזוג היל וד"ר סיימון, אשר הפך במהרה לרב מכר.
הספר כלל בין היתר עותק של סקיצת "מפת הכוכבים" אותה יצרה בטי.
כמו כן, הופק גם בשנת 1975 סרט טלוויזיוני העוסק במקרה בשם "The UFO Incident" בו כיכבו אסטל פרסונס וג'יימס ארל ג'ונס.
באוניברסיטת ניו המפשייר, בה למדה בטי היל, קיים אוסף גדול של 87 תיקיות המכילות בין היתר כתבי יד וקלטות שמע עם העדויות של בטי ובארני היל, בנוסף לגזרי עיתונים, תמונות, שקופיות וסרטים הקשורים לאירוע.
ביולי 2011, לרגל 50 שנה לאירוע החטיפה לכאורה של בטי ובארני היל, הציבה מדינת ניו המפשיר שלט היסטורי במקום שבו התקיים לכאורה המפגש בין בני הזוג היל לחוצנים.
בני הזוג היל התגוררו בעיירה פורטסמות' שבניו המפשייר.
בארני עבד בסניף הדואר המקומי.
הזוג היו נוצרים יוניטריאלים וחברים באיגוד הלאומי לקידום אנשים צבעוניים (NAACP).
הזוג היל היה זוג מעורב, בתקופה שבה נחשב דבר זה לנדיר וחריג.
בארני היה אפרו-אמריקאי ובטי - לבנה.
סיפורם של הזוג מתחיל בליל 19 בספטמבר 1961 עת חזרתם מחופשה במונטריאול שבקנדה.
בני הזוג נסעו דרומה ברכבם לעבר ביתם לאורך כביש מספר 3. בסביבות השעה 22:30 בהגיעם לאזור ההרים הלבנים שבניו המפשייר השניים טענו כי הם הבחינו לראשונה באור בהיר ומשונה שנע בשמיים.
תחילה האמינו כי הם חוזים במטאור אך האור נע מעלה במקום מטה, ונעצר ליד הירח.
בטי שחשבה כי מדובר בלוויין תקשורת, הפצירה בבארני לעצור את הרכב על מנת לחזות בעצם בצורה טובה יותר.
בארני נענה לבקשתה, עצר את הרכב, ובטי מיד הוציאה משקפת ובעזרתה החלה לעקוב בדריכות אחרי האור המוזר, שהחל לשנות צבעים ולנוע לאורך הירח.
בארני, שהאמין כי האור הוא מטוס רגיל, לא היה שותף לסקרנותה.
בני הזוג המשיכו בנסיעה לאורך הכביש השומם והמבודד כאשר להפתעתם האובייקט הבהיר החל להנמיך ולהתקרב לכיוונם.
הזוג היל תיארו את תנועתו של האור כנע בהתאם לטופוגרפיית הארץ, עד אשר הגיע לפסגות של הר שם הם טענו כי הוא החל להנמיך באיטיות, ולפעמים אף נראה היה כאילו הוא נוחת.
פעמים רבות, הם טענו, האור התקרב לעברם במהירות ואז נסוג.
בשלב מסוים האור התקרב לעבר מכוניתם של בני הזוג במהירות כה רבה עד שבארני נאלץ לעצור את הרכב באמצע הכביש.
הוא יצא מהרכב כשהוא לוקח איתו את אקדחו האישי ואת המשקפת.
האובייקט הבהיר החל בינתיים לרחף במרחק של כ-250 מטרים מהרכב ומילא את האזור באור בוהק.
בארני התקרב לעבר האור על מנת לחוקרו, והבחין כי הוא נע בצורה הדומה למטוטלת.
בעזרת המשקפת, הצליח בארני להבחין כי מדובר בכלי טיס בצורת דיסק בקוטר של כ-20 מטר, המוקף בטבעת אור, בעל שתי שורות של חלונות, אשר ריחף בגובה 80 עד 100 מטרים מעל לפני הקרקע.
לטענתו של בארני הוא הבחין ב-8 עד 11 דמויות המסתכלות לעברו מתוך החלונות של כלי הטיס.
ברגע מסוים כל הדמויות מלבד אחת פנו אל עבר מה שנראה כלוח מחוונים, ונראה היה כי בכוונתם לבצע פעולה חשובה כלשהי.
הדמות היחידה שנשארה במקומה המשיכה להסתכל על בארני, ולטענתו שידרה לו בטלפתיה את המשפט "הישאר במקומך והמשך להסתכל".
באותו הרגע, כנפיים החלו להיפרס מצדי העב"ם ומבנה מוזר, דמוי סולם, החל לצאת מגחונו.
בעקבות כך בארני נכנס במהירות לרכב תוך שהוא צועק לבטי "הם עומדים לתפוס אותנו".
בני הזוג המבוהלים ניסו להימלט מהמקום ברכבם.
בארני ביקש שבטי תבדוק אם היא מבחינה בעב"ם, ובטי בתגובה הוציאה את ראשה מהחלון, הביטה מעלה ולא ראתה דבר מלבד אפלה.
בתוך זמן קצר, החל להישמע צפצוף אלקטרוני מוזר מחלקו האחורי של הרכב.
הצפצוף היה כה חזק, לטענתם, עד כי הרכב רעד, וכאשר בטי נגעה בדלת היא הרגישה אותה רוטטת.
הזוג סיפר כי הבחין בשלב זה במה שנראה כמו חבורה של אנשים, או לפחות דמויי אנוש, שהופיעו על הכביש עליו נסעו, ובו בעת החלו הזוג להרגיש בעקצוצים מוזרים שהחלו לעבור בגופם, ולאחר מכן מצאו עצמם בקהות חושים.
בפעם הבאה שהזוג היל שמעו את הצפצופים המוזרים הם מצאו את עצמם כ-60 ק"מ ממקומם המקורי.
השניים לא הצליחו לזכור כיצד הגיעו למקום או את הדרך שעברו.
זמן קצר לאחר מכן הצפצופים נעלמו ולא חזרו עוד.
לאחר שהגיעו לביתם שבפורטסמות' בבוקר 20 בספטמבר טענו בני הזוג כי הם חשו בהרגשה מוזרה שאותה הם התקשו להסביר.
הם הבחינו כי שעוני היד של שניהם מקולקלים וכי השעון בבית הורה על השעה חמש בבוקר.
הדבר הוביל אותם למסקנה כי למעלה משעתיים מחייהם נעלמו.
כמו כן, בארני גילה כתמים על מכוניתו, חבורות על עורפו, וכי נעליו היו בלויות.
כמו כן, בטי החלה לסבול מסיוטים שבהם חלמה שהיא ובארני נחטפים על ידי חייזרים אל החללית.
אובדי עצות, השניים ניסו ארוכות להיזכר את שאירע להם בין שמיעת שני הצפצופים, ללא הצלחה.
יום למחרת, ב-21 בספטמבר 1961, בטי התקשרה לבסיס חיל האוויר המקומי על מנת לדווח על העב"ם.
ב-22 בספטמבר יצר עימה קשר סרן פול הנדרסון מחיל האוויר האמריקני על מנת לערוך עימה שיחה מפורטת יותר.
בדו"ח של הנדרסון מ-26 בספטמבר 1961 קבע הנדרסון כי בני הזוג היל הבחינו ככל הנראה בכוכב הלכת צדק.
הזוג נבדק בהמשך על ידי שני רופאים במשך למעלה משנה.
לאחר מכן הופנו השניים לפסיכיאטר מבוסטון בשם ד"ר בנג'מין סיימון אשר ערך היפנוזה רגרסיבית כדי לנסות ולשחזר מה אירע להם במהלך השעתיים שבהם כביכול חוו "זמן אבוד".
בני הזוג הופנטו בנפרד ונחקרו בתהליך שארך שבעה חודשים, ובמהלכו שוחזרו פרטים רבים מהמפגש אותו קיימו לכאורה עם החוצנים.
תחת השפעה היפנוטית סיפרו השניים שבאותו הלילה, לאחר שעצרו בצד הדרך, החוצנים גרמו לחושיהם להיות מעורפלים למחצה על מנת שלא יוכלו להתנגד וכי לאחר מכן הם נלקחו לתוך החללית בידי חוצנים דמויי אנוש, בעלי עור אפור, ראשים בצורת אגס, עם עיניים גדולות מלוכסנות, ואפים קטנים.
בחללית הם הופרדו ונערכו עליהם מספר בדיקות רפואיות פולשניות כאשר בסיומם הם הוחזרו לרכבם כשהם עדיין במצב של ערפול חושים.
בטי נזכרה גם במהלך הטיפול ההיפנוטי כי תחושתה במהלך החטיפה הייתה שלמרות הבדיקות שנערכו עליהם ושהיו לא נעימות ברובן (ייתכן כללו גם נטילת זרע מבארני), היא חשה שהחייזרים, ובמיוחד המנהיג שלהם, ניסו להיות ידידותיים ולא להפחיד את בני הזוג.
היא אף ציינה כי אחד החייזרים הציע לה לקחת למזכרת חפץ מסוים מהחללית (שלדידה נראה כמו ספר), אך לאחר זמן קצר לדבריה התקיים מעין דיון סוער קצר בקרב החייזרים בעניין זה והחפץ נלקח ממנה.
בין הממצאים הרבים שעלו מההיפנוזה, בטי הצליחה לצייר סקיצה של מפת כוכבים בה לטענתה הבחינה כאשר הייתה בתוך החללית.
בשנת 1968, עם גילוי מערכת הכוכבים ζ ברשת (Zeta Reticuli), ערכה החוקרת החובבת מרג'ורי פיש השוואה בין המפה ששרטטה בטי היל ומפת המערכת ומצאה דמיון מדהים בין המפות.
ממערכת כוכבים זו התקבלו במהלך השנים אותות רדיו מסתוריים שטיבם לא ברור.
בארני היל נפטר לבסוף מדימום מוחי בשנת 1969, בהיות בן 46. בטי היל נפטרה מסרטן ב-17 באוקטובר 2004 בהיותה בת 85.
חטיפתם של בטי ובארני היל בתרבות
בשנת 1975 הופק סרט טלוויזיוני העוסק במקרה בשם "The UFO Incident" בו כיכבו אסטל פרסונס וג'יימס ארל ג'ונס.
נעשה שימוש בפרטי המקרה בפרק ה-20 של העונה השלישית של סדרת המדע הבדיוני האמריקנית "תיקים באפלה".
חטיפת נסים טולדנו ורציחתו התרחשה ב־13 בדצמבר 1992 ובה שוטר משמר הגבול רס"ב נחטף על ידי חוליה של ארגון החמאס בעיר מגוריו לוד.
הארגון דרש את שחרורו של מנהיג החמאס שייח אחמד יאסין בתמורה לשחרור טולדנו, ולבסוף נרצח טולדנו על ידי חוטפיו.
ניסים טולדנו בנם של אודט ויהודה, נולד בקריית טבעון, אשר בה גם גדל והתחנך.
הוא סיים בהצטיינות את לימודיו בבית הספר התיכון בפנימיית אחוזת ילדים בחיפה במגמת חשמל.
הוא התגייס למשמר הגבול ושירת כלוחם.
את שירות הקבע עשה במסגרת בסיס מג"ב בלוד כאיש תחזוקה.
בלוד הכיר את רבקה ונישא לה, ונולדו להם בת ובן.
בשנת 1989, במהלך האינתיפאדה הראשונה, ארגון החמאס ביצע את פיגועי הטרור הראשונים נגד מטרות ישראליות אשר במסגרתם נחטפו ונרצחו החיילים הישראלים אבי סספורטס ואילן סעדון.
בתגובה כוחות צה"ל עצרו את מייסד ארגון החמאס השייח' אחמד יאסין ודנו אותו למאסר עולם על תכנון פיגועי טרור.
כתוצאה מכך ארגון החמאס החל לתכנן חטיפה של חייל ישראלי במטרה לשחרר את יאסין בעסקת חילופי שבויים.
ב-13 בדצמבר 1992 בארבע לפנות בוקר חוליית מחבלים מארגון החמאס חטפה את טולדנו שהיה בן 30 מלוד בעת שיצא מבית הורי אשתו לכיוון הבסיס בו שירת במטה מג"ב בלוד.
הוא נחטף ככל הנראה בצומת מרומזר, כ-600 מטר מבסיסו.
הכיפה שחבש נמצאה בסמוך לצומת, ומציאתה הצביעה כנראה על מאבק שניהל עם חוטפיו.
טולדנו החזיק באקדח, אך החוקרים היו משוכנעים שלא נעשה בו שימוש במקום האירוע.
במסמך נדרש גם לשחרר את יאסין לעיני מצלמות הטלוויזיה הישראלית והצלב האדום, ובנוכחות שגרירי מצרים, צרפת, שוודיה וטורקיה.
אנשי כוחות הביטחון הוזעקו למקום, קראו את האיגרת ופתחו במצוד אחר החוטפים ושני רעולי הפנים.
ישראל סירבה לנהל משא ומתן עד שלא תקבל הוכחה לכך שטולדנו חי.
בהמשך על אף איתותים פומביים של ישראל לגבי נכונותה להידבר עם החוטפים, טולדנו לבסוף נרצח.
ב-15 בדצמבר 1992, התגלתה גופתו של טולדנו ליד כפר אדומים.
ממצאים פתולוגיים הצביעו על כך שטולדנו נרצח בין שעתיים עד שש שעות לאחר שהאולטימטום פג.
בנוסף, הממצאים הצביעו על כך שפצעי הדקירה והחניקה לא בוצעו באתר שבו התגלתה הגופה.
בתגובה לרצח של טולדנו, במהלך מצוד נרחב שבוצע ברצועת עזה ובגדה המערבית עצרו כוחות צה"ל כ-1,200 מבוקשים פלסטינים (אשר רובם היו פעילי חמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני, בנוסף ל-22 פעילים שהשתייכו לגדודי עז א-דין אל-קסאם).
על מנת להעמיק את הפגיעה בתשתית של החמאס, ישראל החליטה בצעד חסר תקדים לגרש מתוכם 415 פעילי טרור פלסטינים בולטים ללבנון לתקופה של שנתיים.
פעילי הטרור גרושו למרג' א-זוהור, מעבר לרצועת הביטחון שבדרום לבנון.
בין הפעילים הפלסטינים הבולטים ביותר שגורשו היו מחמוד א-זהאר, עבד אל-עזיז א-רנתיסי, אסמאעיל הנייה, סעיד סיאם, עז א-דין שיח' ח'ליל, עבדאללה קוואסמה, עזיז דוויק ונאיף רג'וב.
פרסום הגירוש הוביל לכך שממשלת לבנון התכוננה לכך מראש ומנעה מהמגורשים להיכנס ללבנון, ובעקבות כך אילצה את המגורשים להישאר ברצועת חיץ שוממה בין לבנון וישראל, שם המגורשים הקימו מחנה אוהלים שמיקד את תשומת לב התקשורת העולמית.
בלחץ ארצות הברית, ולחץ בין-לאומי כבד על ישראל (כולל איום מפורש להצביע בעד הטלת סנקציות נגד ישראל במועצת הביטחון), ובעקבות משא ומתן, בתיווך ארצות הברית וגורמים נוספים, שהביא לחתימת "הצהרת העקרונות", הסכם מסגרת שמטרתו הייתה להביא לסיום הסכסוך הישראלי-פלסטיני, הותר לרוב המגורשים לחזור לאחר כשנה.
ביוני 1993 כוחות צה"ל הצליחו ללכוד את ארבעת חברי החוליה שחטפה ורצחה את טולדנו: מחמוד מוסא עיסא (בן 25) ומג'יד אבו קטיש (בן 23), תושבי ענאתא, מחמוד עטואן (בן 23) מצור באהר, ומוסא עקארי (בן 22) משועפאט.
חברי החוליה נשפטו ובאוגוסט 1993 נידונו כל אחד לשלושה מאסרי עולם.
ב-18 באוקטובר 2011 אבו קטיש, עטואן ועקארי שוחררו לחופשי וגורשו לטורקיה במסגרת עסקת שליט.
ישראל סירבה לשחרר את מחמוד מוסא עיסא בעסקת שליט ובעסקת החטופים השנייה במלחמת חרבות ברזל בינואר 2025, אך הוא השתחרר בעסקת החטופים השלישית באוקטובר 2025.
לזכר טולדנו נכתב ספר תורה, והוקם בית כנסת על שמו במטה משמר הגבול בלוד.
מדי שנה בחג סוכות נערך טורניר קט-רגל במטה משמר הגבול (מטה מג"ב) לזכרו של טולדנו.
מספר שנים לאחר הירצחו של טולדנו, אשתו רבקה התגייסה למערכת הביטחון כעובדת שירות בתי הסוהר.
בנו של טולדנו, שי, שהיה בן שנתיים כשהוא נרצח, המשיך בדרכו והתגייס למשטרת ישראל.
חטיפתו ורציחתו של הנס מרטין שלאייר התרחשו בחודשים ספטמבר ואוקטובר 1977. שלאייר, ממנהיגי התעשיינים בגרמניה המערבית, נחטף ב-5 בספטמבר 1977 על ידי אנשי סיעת הצבא האדום, תוך הריגת ארבעה אנשים נוספים.
חוטפיו דרשו תמורת שחרורו את שחרורם מהכלא של חברים בארגונם.
לאחר שממשלת גרמניה המערבית סירבה להיענות לדרישותיהם ושלושה מאנשי סיעת הצבא האדום נמצאו מתים בכלאם נרצח שלאייר על ידי חוטפיו ב-18 באוקטובר.
היה זה אחד מסדרת אירועי טרור בגרמניה המערבית בשנת 1977 שכונו לימים "הסתיו הגרמני".
הנס מרטין שלאייר (Hanns Martin Schleyer), בן 62 בעת החטיפה, היה תעשיין גרמני אמיד.
בשנות השלושים היה חבר המפלגה הנאצית וקצין זוטר באס אס ולאחר מלחמת העולם השנייה היה כלוא במחנה שבויים של בעלות הברית.
בגרמניה המערבית החל לעבוד בחברת דיימלר בנץ עד שהיה לחבר מועצת המנהלים של החברה.
בעת חטיפתו היה נשיא הקונפדרציה של ארגוני המעסיקים בגרמניה וכן נשיא פדרציית התעשיות הגרמניות.
הוא היה לסמל של קפיטליזם בגרמניה ועקב כך הפך למטרה לאנשי סיעת הצבא האדום והוענקה לו הגנה משטרתית.
ב-5 בספטמבר 1977 אחר הצהריים נסע שלאייר במכונית מרצדס בעיר קלן.
עמו במכונית היו נהג ושוטר.
מאחוריהם נסעה ניידת משטרה שאיבטחה את שלאייר ובה שני שוטרים.
אנשי סיעת הצבא האדום שארבו לשלאייר גרמו למכוניתו לעצור כאשר הסיעו לכביש לפניה בפתאומיות עגלת תינוק.
ניידת המשטרה שמאחורי מכוניתו של שלאייר לא הספיקה לבלום והתנגשה בה.
אז הסתערו ארבעה או חמישה אנשים על שתי המכוניות כשהם יורים מכלי נשק אוטומטיים.
119 קליעים נורו בתוך דקה וחצי.
מהאש נהרגו נהגו של שלאייר והשוטר שישב במכוניתו וכן שני השוטרים שבניידת.
שלאייר, שלא נפגע, נגרר ממכוניתו לרכב מילוט של החוטפים והוסע מהמקום.
החוטפים העבירו את שלאייר לדירת מסתור ששכרו בבניין רב-קומות בעיר ארפטשטדט (Erftstadt) שמדרום-מערב לקלן.
הם דרשו מממשלת גרמניה המערבית לשחרר 11 מחבריהם לארגון שהיו כלואים בבתי כלא בגרמניה תמורת שחרור שלאייר.
ממשלת גרמניה המערבית בראשות הקאנצלר הלמוט שמידט סירבה להיענות לדרישה.
במהלך החיפושים אחרי שלאייר חשדו אנשי המשטרה המקומית כי הוא מוחזק בבניין בארפטשטדט שבו אכן נמצא, אך משום מה מידע זה לא הועבר למנהלי משבר החטיפה ולא נעשה בו שימוש.
בהמשך העבירו החוטפים את שלאייר לעיר האג שבהולנד ומשם לבריסל שבבלגיה.
ב-13 באוקטובר נחטף מטוס של חברת לופטהנזה על ידי מחבלים אנשי החזית העממית לשחרור פלסטין.
אלו דרשו כנגד שחרור יושבי המטוס את שחרורם של עשרה כלואים מאנשי סיעת הצבא האדום ושניים מחברי ארגונם שלהם שהיו כלואים בטורקיה וכן סכום של 15 מיליון דולר.
ב-18 באוקטובר, בעוד המטוס החטוף חונה במוגדישו שבסומליה, תקפו אותו אנשי GSG-9, יחידה ללוחמה בטרור של גרמניה המערבית, הרגו שלושה מארבעת החוטפים ושחררו את הנוסעים ואנשי הצוות.
סמוך לאחר מכן נמצאו שלושה מאנשי סיעת הצבא האדום - אנדראס באדר, גודרון אנסלין ויאן-קארל ראספה - מתים בתאיהם בכלא בגרמניה.
אפשר שהם התאבדו בעקבות כישלון פעולת החטיפה, אך נסיבות מותם נותרו מעורפלות.
לאחר מות שלושת חבריהם בכלא החליטו חוטפיו של שלאייר להמית אותו והוא נרצח ביריות ב-18 באוקטובר, לאחר 43 ימי שבי.
גופתו נתגלתה למחרת בתוך מכונית בעיר מילוז בחבל אלזס שבמזרח צרפת.
היא נתגלתה לאחר שארגון סיעת הצבא האדום פרסם הודעה על רציחתו של שלאייר ועל מיקום המכונית.
בשנת 2007 נקב חבר לשעבר בארגון סיעת הצבא האדום בשמותיהם של שני חברים אחרים בארגון שלפי טענתו הם שרצחו את שלאייר.
עם זאת עד היום לא נעצר ונשפט איש בקשר לרצח.
לאחר מותו של שלאייר נשכח עברו בגרמניה הנאצית וזכרו הונצח בגרמניה על ידי פרס, קרן מחקר והיכל ספורט בעיר שטוטגרט, שנקראו כולם על שמו.
חטיפת פסקגאולה היה אירוע של חטיפה בידי חוצנים שהתרחש לכאורה בשנת 1973 ובו נחטפו צ'ארלס היקסון וקלווין פרקר בעיר פסקגאולה שבמיסיסיפי, ארצות הברית.
התקרית זכתה לסיקור תקשורתי נרחב.
בערב ה-11 באוקטובר 1973, שני עמיתים לעבודה בשם צ'ארלס היקסון (בן 42) וקלווין פרקר (בן 19), דגו על גדות נהר פסקגאולה במיסיסיפי.
הם סיפרו לשריף של מחוז ג'קסון שבאמצע הדיג הם שמעו מעין קולות של זמזום או שריקה, ולאחר מכן הבחינו בצמד אורות כחולים מהבהבים ובעצם בלתי מזוהה אליפטי ברוחב של 9–12 מטרים ובגובה של 2.5–3 מטרים.
פרקר והיקסון סיפרו שהם היו "משותקים אך בהכרה", בעוד ששלושה "יצורים" העלו אותם לסיפון העב"ם, ביצעו בהם בדיקות שונות ולבסוף שחררו אותם.
בתוך ימים, צוותי עיתונות וחדשות נהרו לעיירה כדי לסקר את האירוע.
העב"מולוגים ג'יימס הרדר וג'י אלן היינק ראיינו את שני החטופים.
הרדר ראיין אותם תחת היפנוזה והגיע למסקנה שהם חוו "תופעה על טבעית חוצנית", בעוד שהיינק הסיק שהם עברו "חוויה טראומטית וממשית מאוד".
היקסון הופיע לאחר מכן בתוכנית אירוח וסיפר החטיפה שלו, וכן כתב ספר ובו פרסם את התקרית לפרטי פרטים.
הוא אף טען שפגש חייזרים פעם נוספת בשנת 1974 ושהחייזרים אמרו לו שכוונתם לשלום.
מספר שנים לאחר החטיפה פרקר הקים חברה שמטרתה לחקור ולהפיק תוכניות טלוויזיה לגבי חייזרים ועצמים בלתי מזוהים.
צ'ארלס היקסון נפטר ב-9 בספטמבר 2011 בגיל 80,
עיתונאי וספקן בשם פיליפ ג'יי.
קלאס מצא "פערים" בסיפורו של היקסון.
היקסון עבר בדיקת פוליגרף ונמצא דובר אמת, אך קלאס ייחס את תוצאות הבדיקה לכך שהיקסון פשוט "האמין" לסיפורו האישי וכן שהמבחן נערך על ידי חוקר פוליגרף שאינו מנוסה דיו.
בנוסף, היקסון סירב לעבור בדיקת פוליגרף נוספת והדבר הוביל את קלאס לקבוע שמדובר במתיחה.
ספקן נוסף בשם ג'ו ניקל כתב שהתנהגותו של היקסון הייתה "מעוררת חשד" וכן שהוא שינה או ערך את סיפור החטיפה כאשר התראיין בתוכניות אירוח.
ניקל הוסיף וטען שהיקסון כפי הנראה "פינטז" על חטיפה בעת שעבר ממצב של שינה למצב של ערות ושפרקר הצטרף אליו במתן עדות במשרד השריף מתוך בשנת 2018 התגלתה הקלטה שחיזקה את הדעה שמשהו באמת אירע להיקסון ופרקר.
החוקר שחקר את השנים,השתיל בלי ידיעתם מכשיר הקלטה בחדר בו הם נחקרו,כאשר השניים יצאו להפסקה מהחקירה.
ובהקלטה נשמעו דברים,המחזקים את ההשערה,שמשהו אכן אירע לשניים,בין היתר נשמע היקסון שאומר לפרקר,"האם אתה חושב שאנשים יאמינו למה שקרה לנו?".
חטיפת מרדכי קורנגולד התרחשה בירושלים ב-29 בדצמבר 1944, במסגרת הסזון, והסתיימה בשחרורו כעבור שבוע.
מרדכי קורנגולד, בן שש-עשרה וחצי, היה חבר בתנועת הנוער הציונית דתית ברית החשמונאים, אשר שימשה כמאגר כוח אדם מבצעי לפעולות האצ"ל והלח"י, וכך פעל קורנגולד בלח"י.
בהמשך התקבל לעבודה כשליח בסוכנות היהודית.
באותה תקופה, דצמבר 1944, החלו ההגנה והפלמ"ח לנהל מאבק נגד האצ"ל, שכונה "הסזון", כדי לאלצו לחדול מביצוע פעולות נגד כוחות המנדט הבריטי.
במסגרת פעולות אלו, נחשד כנראה קורנגולד שהוא משמש כ"מודיע" של האצ"ל בסוכנות היהודית ולכן הוחלט לחטוף ולחקור אותו.
החטיפה בוצעה בערב ב-29 בדצמבר 1944, באותו ערב שבו בוצעה גם חטיפת דניאל ינובסקי ובאותה שיטה - שני "שוטרים", אחד "אנגלי" והאחר "יהודי", מלווים בבלש ללא מדים, הגיעו לביתו של קורנגולד והודיעו לו כי באו לעוצרו.
הם אזקו והובילו אותו למכונית שהמתינה בחוץ.
כל הפעולה נמשכה דקות מספר ואיש מן הנוכחים לא העלה על דעתו כי מדובר בחטיפה.
אביו של קורנגולד פנה לרב אריה לוין וביקשו לברר אצל השלטונות מה עלה בגורלו של בנו.
לוין, הלך עוד באותו לילה אל מרכז הבולשת בירושלים ושאל את הקצין התורן היכן מרדכי קורנגולד ובמה מאשימים אותו.
הקצין בדק והודיע ללוין: "אנו לא עצרנו אותו.
החוטפים השכיבו את קורנגולד על רִצפת המכונית, כשעיניו קשורות, והביאוהו לחדר המעצר במערה שליד משמר העמק.
אחר-כך הוסרה המטפחת מעל עיניו, אך השומרים היו נכנסים אליו במסכות על פניהם ולא דיברו אתו הוא עצמו ביקש מהם רק תפילין וסידור ונענה בחיוב.
בהמשך שהה מספר ימים בבידוד מוחלט.
אחר-כך הובא לחקירה במהלכה ספג מכות.
קורנגולד נשאל על חבריו, שהיו אנשי אצ"ל, ונתבקש לספר על פגישותיהם ומעשיהם.
חוקריו האשימו אותו בהדבקת כרוזים של אצ"ל והוא נדרש למסור את שמות החברים שהיו אתו.
כן שאלו אותו על עבודתו בסוכנות היהודית ועל הקשר בין עבודתו לבין פעילותו המחתרתית.
קורנגולד הכחיש שהיה חבר באצ"ל, אבל לא סיפר לחוקריו כי היה חבר לח"י.
כשעובדת חברותו בלח"י נודעה לחוקריו הם הודיעו לו על שחרורו.
קורנגולד הוכנס למכונית, כשעיניו קשורות, והוסע לאחד הפרדסים בקרבת כפר-סבא.
שם הוסרה המטפחת מעיניו, נמסר לו כי נחטף בטעות, ניתנה לו חצי לירה להוצאות הדרך, ונאמר לו: "רוץ לכיוון האורות.
שומריו האיצו בו לקום ולהמשיך בריצה, ותוך כדי כך הסתלקו מן המקום.
לאחר שחרורו, הוזמן קורנגולד למשרדי הבולשת בירושלים ונתבקש לתאר את פרטי חטיפתו, מקום מעצרו ומה עשו בו בזמן המעצר.
לאחר מכן הודיעו לו שהוחלט להטיל עליו מעצר בית.
כן הוטל עליו להתייצב פעמיים ביום בתחנת המשטרה.
חטיפת פלהם 123 הוא סרט פעולה ומותחן אמריקאי משנת 1974 בבימויו של ג'וזף סרג'נט, עם וולטר מתאו, רוברט שו, מרטין בלסם והקטור אליזונדו בתפקידים הראשיים.
התסריט מבוסס על רומן בשם זה מאת מורטון פריגוד משנת 1973 שפרסם בשם העט ג'ון גודי.
העלילה היא על כנופיית חמושים משתלטת על קרון ברכבת התחתית של ניו יורק ומאיימת להוציא להורג חטוף אחד בכל דקה שעוברת עד שתענה דרישתם למיליון דולר ועל המשא ומתן העיקש שמנהל אתם בערמה רבה קצין משטרה הממונה על הרכת התחתית.
החטיפה מתרחשת בקו 6 של הרכבת התחתית של ניו יורק שמתחיל בפארק פלהם בברונקס ומסתיים בגשר ברוקלין.
המספר 123 כוונתו לשעת יציאת הרכבת מפלהם - 1:23 בצהרים.
ב-1998 הופק סרט טלוויזיה וב-2009 הופק רימייק בהשקעה גדולה עם דנזל וושינגטון וג'ון טרבולטה שהצליח מסחרית כקודמו.
ארבעה אנשים מאופרים ונושאי נשק, עולים בתחנות שונות על רכבת שיצאה מתחנת פלהם בשעה 1:23. הם מזדהים בשם הקוד שלהם - כחול (רוברט שו), ירוק (מרטין בלסם) אפור (הקטור אליזונדו) וחום (ארל הינדמן).
המפקד ברנרד ריידר (כחול) משתלט על הנהג (ג'יימס ברודריק) והמכונאי הרולד לונגמן (ירוק) מנתק את קרון אחד ובו 17 נוסעים משאר הרכבת.
במרכז השליטה נמצא לוטננט גרבר (וולטר מתאו) שעורך ביקור לקבוצת יפנים מהרכבת התחתית של טוקיו.
המפקח פרנק קורל (דיק אוניל) מקבל שיחה ראשונה מריידר שמודיע לו כי הקרון נחטף ובידיהם 17 בני ערובה.
הם דורשים מיליון דולר כופר תוך שעה אחרת יוציאו להורג כל דקה בן ערובה אחד.
גרבר נפרד מהיפנים ותופס פיקוד עם סגנו ריקו פטרון (ג'רי סטילר).
כוחות גדולים של משטרה מוזעקים וראש העיר מקבל מידע על הדרישה לכופר.
הוא עם חום גבוה ומתקשה לתפקד, אבל סגנו (טוני רוברטס) ביחד עם מפקד המשטרה מציעים לו להיענות לדרישת השודדים.
ראש התפעול של הרכבת אינו מודע למצב, מתקרב לקרון בצעקות ונורה ונהרג בידי "אפור".
הזמן דוחק ובבנק מכינים את שטרות הכסף לפי דרישותיו של ריידר.
גרבר משוחח איתו כל הזמן ושומע את עטישותיו של לונגמן.
על כל עטישה הוא מגיב: "גזונטהייט" (לבריאות).
הכסף מגיע בידי שני שוטרים.
החוטפים יורדים מהקרון ולא יודעים כי כל הזמן היה שם שוטר סמוי חמוש באקדח.
לונגמן המכונאי משבית את מנגנון הפיקוח של הקרון ומפעיל אותו.
הקרון מתחיל לדהור במהירות הולכת וגורת לחרדת הנוסעים ורק בסוף מופעלים אמצעי ביטחון והוא נעצר והנוסעים נחבלים.
החוטפים מחלקים ביניהם את הכסף, מסירים את האיפור וזורקים את הנשק חוץ מ"אפור" שמסרב וריידר יורה והורג אותו הם לוקחים ממנו את הכסף אבל אז השוטר בסמוי יורה והורג את "חום".
ריידר משחרר את לונגמן והולך לחסל את השוטר.
גרבר יוצא לשטח ומשער שהחוטפים נמצאים במקום שהרכבת עצרה.
הוא יורד למנהרה בדיוק ברגע שריידר מתכונן לחסל את השוטר הסמוי.
גרבר מתרה בו כי הוא מוקף וריידר דורך על פס המסילה החשמלי ומחשמל עצמו למוות.
מארבעת החוטפים נשאר בחיים רק לונגמן שחוזר לדירתו ורוקד עם שטרות הכסף.
אבל גרבר לא מפסיק את עבודתו.
הוא יודע שהחוטף הוא מכונאי שעבד ברכבת.
לאחר עבודה מהירה ומאומצת הוא מגיע ביחד עם סגנו לדירתו של לונגמן.
כשלונגמן שומע את הדפיקות בדלת הוא מסתיר את הכסף בתנור.
גרבר וריקו עורכים חיפוש בחדר ולא מוצאים דבר ולונגמן מתלונן כי זאת חדירה לפרטיות וכי יתלונן.
לבסוף גרבר וריקו עוזבים אך גרבר אומר ללונגמן שישוב.
כאשר גרבר כמעט סוגר את הדלת, לונגמן מתעטש וגרבר אומר לו "גזונטהייט" ומסתכל עליו במבט חודר.
שם השחקן/ית שם הדמות הערותוולטר מתאולוטננט גרברמפקח ראשירוברט שוברנרד ריידר (כחול)מפקד השודדיםמרטין בלסםהרולד לונגמן (ירוק)מכונאיהקטור אליזונדוג'וגפה בנוונוטו (אפור)שודדארל הינדמןג'ורג' סטיוורס (חום)שודדג'רי סטילרלוטננט ריקו פטרוןמפקחטום פדיקאסמפקח רכבותדיק אונילפרנק קורלמפקחלי וואלאסראש העירטוני רוברטסוורן לסלסגן ראש העירג'יימס ברודריקדני דוילנהג הקטר
דייוויד שייר היה מועמד לפרס באפט"א למוזיקה הטובה ביותר בסרט.
מרטין בלזם היה מועמד לפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה.
פיטר סטון היה מועמד לפרס גילדת הכותבים של אמריקה לתסריט המעובד הטוב ביותר.
חטיפת עדי שרון הייתה פרשיית חטיפה של שני ישראלים, אב ובנו, על ידי חברי כנופיה צ'צ'נית ברוסיה, שביקשה לקבל עבורם כופר נפש.
האב, יוסף שרון, שוחרר לאחר יום אחד בלבד, והחוטפים דרשו ממנו לשלם סכום של מיליוני דולרים תמורת שחרור בנו.
עדי, בנו בן ה־12, הוחזק בשבי במשך עשרה חודשים, שבמהלכם עבר עינויים קשים.
עדי נולד בישראל בשנת 1987, בן יחיד ליוסי ולאמה שרון (לבית בניאשווילי).
כשהיה בן ארבע, נפטרה אמו ממחלת הסרטן.
אביו, שהתמודד עם קשיים כלכליים, קיבל הצעת עבודה ברוסיה והחליט לעבור לשם, בעוד בנו נותר בישראל אצל סביו, שגידלו אותו בחולון.
בקיץ 1999 נסע עדי, בן 12 באותה עת, לבקר את אביו במוסקבה, ובמהלך שהותו שם היה מתלווה אליו בקביעות.
ב-23 באוגוסט 1999, במהלך נסיעה בשדרת קוטוזובסקי פרוספקט שבמוסקבה, נחטפו עדי ואביו בידי כנופיית פשע מקומית.
למחרת האב שוחרר, והחוטפים דרשו ממנו סכום של 9 מיליון דולר תמורת שחרור בנו.
שרון פנה למשטרת מוסקבה, והכופר הופחת לשני מיליון דולר.
במהלך החודשים הבאים נמשך המשא ומתן, וב-21 בינואר 2000 קיבל האב את הזרת של בנו כתמריץ נוסף לתשלום.
סכום הכופר הופחת שוב ל-80,000 דולר.
מאוחר יותר קיבל את הזרת השנייה, בצירוף איום ברור: "בפעם הבאה תקבל את הראש".
תנאי השבי של עדי שרון היו קשים ואכזריים במיוחד.
הוא נכלא בבור חשוך מתחת לאדמה, שבו כמעט לא היה אור או אוויר וסבל מאלימות אכזרית מצד החוטפים.
האוכל היה מועט מאוד – בעיקר לחם, גבינה ותפוחי אדמה, שניתנו לו רק פעם ביום או ביומיים.
במהלך השבי, עדי כמעט ולא זכה להיגיינה בסיסית כמו מקלחת או צחצוח שיניים.
הבור כוסה בשלג כבד, וכשהוא נמס עדי כמעט טבע.
המים הגיעו לגובה שהצריך ממנו להיתלות על סולם כדי לא להיחנק.
כשצעק לעזרה, הגיעו החוטפים והוציאו את המים בדליים, אך לאחר מכן החזירו אותו שוב לתוך הבור, שם הותקנה לו מיטת קומתיים מאולתרת.
המיטה הייתה קרובה לתקרה, וקצרה מאוד, כך שלא יכל ליישר את רגליו.
עקב גובהה והצפיפות בבור היא דרשה טיפוס קשה, מה שמנע מעדי לרדת ממנה.
לעיתים גם היו תקופות ארוכות ללא אור, כולל חודש שלם בחשכה מוחלטת.
באחת מהפעמים שניסה לרדת מהמיטה בחושך, נפל והתרסק עם פניו על הבלוקים שעל הרצפה, מה שהגביר עוד יותר את החרדה מלרדת ממנה.
כתוצאה מכך נשאר עליה רוב הזמן.
על המיטה, מים טפטפו ללא הפסק על אצבעות רגליו, מה שהביא לכוויות קור ופגיעה בלתי הפיכה ברגלו.
השהות הפכה לעינוי מתמשך, חודשים ללא אור, טפטוף מים על גופו וקור קיצוני הובילו להתדרדרות קשה במצבו הבריאותי והנפשי.
הוא כמעט לא אכל, והמצב הפיזי שלו הידרדר עד כדי דימום פנימי בקיבה.
עדי סבל ממצוקה נפשית קשה במהלך השבי.
הוא התמודד עם בדידות מוחלטת, ללא גירויים חיצוניים, ונאלץ להפעיל את דמיונו כדי לשמור על שפיות.
בנוסף, שרר אצלו חשש מתמיד לחייו ולחייו של אביו, שנאלץ להשאירו לבדו בבור.
חרף הפחד והאכזריות שחווה, עדי לא איבד את התקווה, האמין כי אלוהים שומר עליו, והחל בתהליך של חזרה בתשובה, שסייע לו להתמודד עם תנאי השבי.
ב-1 ביוני 2000, כעבור עשרה חודשים, שוחרר לבסוף בפאתי העיר פנזה.
כשחולץ הוא היה על סף מוות, החל להקיא דם וללא יכולת ללכת.
לאחר עשרה חודשים, הוא חולץ במצב פיזי קשה ביותר, כשהוא על סף מוות בעקבות דימום פנימי וחולשה חמורה.
ביום שחרורו עצרה המשטרה הרוסית 16 חשודים, ובראשם האחים ויטייב, שתכננו את החטיפה.
החוטפים נידונו לתקופות מאסר ממושכות: רוסלן, חיזיר ושמשאן ויטייב נשלחו למאסר של שמונה עד עשר שנים; גוריאצ'ב נידון לעשר שנים, וסאליא לתשע.
לדברי האב יוסי, החוטף שכרת לעדי את האצבעות מצא את מותו בכלא בעימות עם אסירים אחרים.
ראש ממשלת ישראל אהוד ברק, הודה לנשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, על מעורבותו, ואמר כי "הפעולות הנחרצות של הכוחות המיוחדים הרוסיים הוכיחו בפני קבוצות טרור מכל הסוגים שממשלה רצינית ואחראית לא תתמסר לאיום באלימות".
חטיפת נשים או חטיפת כלות מתייחסת לחטיפה של ילדה או אישה למטרת נישואים.
חטיפת נשים הייתה נהוגה ברחבי העולם לאורך ההיסטוריה והפרהיסטוריה בקרב עמים מגוונים, בהם המונג בדרום מזרח אסיה, צלטל במקסיקו, צוענים באירופה ושבטים ביער האמזונאס.
המנהג עדיין קיים נפוף במידה מסוימת בקווקז, מעין שחזור סמלי של מנהג עתיק בדרך כלל בהסכמת הכלה.
עדיין בקווקז ובמרכז אסיה, מתרחשים גם מקרים של חטיפת כלה אמיתית למרות היותם בלתי חוקיים.
בתקופות היסטוריות עתיקות, לקיחת נשים וגברים כ"שלל מלחמה" הייתה פרקטיקה נפוצה.
את הגברים הרגו או שעבדו לעבדים ואת הנשים שבו, הן לשם שימוש בהן כפילגשים לצרכים כלליים והן לשם עבדות מינית.
חטיפת נשים מתוארת בקבוצות של ציידים לקטים, כאשר חבורות יריבות מאיימות לחסל את הגברים ולקחת את הנשים כשלל.
חטיפת גברים ונשים לעבדים ושפחות הפכה לנוהג נפוץ לאחר התפשטות האסלאם.
האסלאם אסר על שעבוד נשים או גברים מוסלמים ושחרר גם את בני העבדים לחופשי.
התוצאה הייתה חטיפת עבדים ושפחות חדשים מקרב קבוצות לא מוסלמיות כמו יהודים, נוצרים ועובדי אלילים מאפריקה.
כיום, ברוב המדינות, חטיפת נשים נחשבת לפשע מיני ולא כצורת נישואין תקפה.
במקרים מסוימים, האישה משתפת פעולה עם החטיפה או נעתרת לה, בדרך כלל במטרה להציל עצמה או את משפחתה.
גם באזורים בהם המעשה מנוגד לחוק, האכיפה נותרה רופפת באזורים רבים.
חטיפת נשים היא לעיתים קרובות (אך לא תמיד) סוג של נישואים כאשר ישנו פער גדול בין הגילים של בני הזוג.
ייתכן שהדבר קשור למוהר, וחוסר היכולת או חוסר הרצון לשלם אותו.
אף על פי שהמניעים מאחורי חטיפת כלות משתנים לפי אזורים, התרבויות עם מסורות של נישואין על ידי חטיפה הן בדרך כלל פטריארכיה עם סטיגמה חברתית חזקה על יחסי מין או הריון מחוץ לנישואין ולידות לא לגיטימיות.
בחלק מהמקרים המודרניים יותר, בני הזוג מתקבצים יחד כדי להתחמק במסווה של חטיפה, ומציגים זאת להוריהם כעובדה מוגמרת.
אולם ברוב המקרים הגברים הפונים לחטיפת אישה הם בעלי מעמד חברתי נמוך יותר כתוצאה מעוני, מחלות, אופי לקוי או עבריינות.
לעיתים הם נרתעים מלחפש אישה באופן לגיטימי בגלל הציפייה להכנסת משכורת גבוהה לה מצפה משפחת האישה.
בנוסף לנושא הנישואים בכפייה, לחטיפות נשים עשויות להיות השפעות שליליות אחרות על הנשים הצעירות ועל החברה שלהן.