tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1480 השתחררה נסיכות מוסקבה מעול המונגולים, ובימיו של איוואן האיום השלימה את כיבוש כל הנסיכויות שיהפכו לרוסיה המאוחדת.
בנו אל איוואן, פיודור הראשון, היה הצאר הראשון של רוסיה והשליט האחרון מהענף המוסקבאי של בית רוריק.
אחריו שלט וסילי שויסקי מענף אחר של "בני יורי", בשנים 1610–1612. לאחר מותו של שויסקי נבחר מיכאיל רומנוב לצאר של רוסיה ויסד את שושלת רומנוב.
מבית רוריק יצאו משפחות אצולה רבות, חלקן מתקיימות גם בימינו.
הידועות שבהן: אובולנסקי, אוסטרוגסקי, בורובסקי, בריאטינסקי, וולקונסקי, שויסקי, דולגורוקוב, גורצ'קוב, איזמאילוב, מסלסקי, פוזינה, בולגקוב, גגרין, שחובסקוי.
קשרים עם בתי מלוכה אחרים באירופה
שליטי אירופה בימי הביניים נהגו לחזק כל ברית פוליטית על ידי נישואי ילדיהם.
בשיטה זו השתמשו גם נסיכי בית רוריק.
אנה בתו של ירוסלב החכם נישאה למלך צרפת אנרי הראשון והייתה אמו של פיליפ הראשון, בתו האחרת, אנסטסיה, נישאה למלך הונגריה אנדרש הראשון.
בתו של לב מגליציה נישאה למלך פולין מבית פיאסט.
שושלת יג'ו (מכונה גם שושלת גוונגול) היא שושלת שליטים בני עם האורומו שהיו השליטים של חבל בגמדר ושבט היג'ו תחת התואר "ראס".
שמה של שושלת זו נזכר בעיקר מכיוון שהייתה השליטה בפועל של האימפריה האתיופית תחת התואר "אנדארסה" ("רנגט" "סגן-קיסר") כך שלמעשה שליטי בגמדר ושבט יג'ו היו גם בו בזמן סגני קיסרי אתיופיה, מקומם מושבה של השושלת הייתה העיר דברה תבור ("הר תבור").
ההיסטוריה של השושלת מתחילה עוד בתקופת הגירת האורומו הגדולה כאשר אוכלוסיות של שבט האורומו יג'ו.
פולשת מערבה לכיוון בגמדר, הצ'יף אשר הוליך את שבטו לאזור היה שייח' עומר אשר נפטר ב-1529, בתחילת תקופת השופטים האתיופית ודעיכת האימפריה השושלת הצליחה להשתלט על אזור בגמדר ולהיות שליטיו תחת התואר "ראס".
שושלת זו שלטה על כיסא סגן הקיסר ולמעשה הייתה השולטת בכס הקיסרות ולממליכת קיסרי השושלת הגונדרית, תור הזהב של השושלת הזו הייתה בתקופתו של גוגסה.
קיצה של שושלת זו היה במהלך איחוד אתיופיה על ידי קאסה היילו בקרב אישל ב-29 ביוני 1853.
שםתחילת כהונהסיום כהונההערות1 סארו גוונגול ????
שושלת שְׂיָה (בסינית: 夏朝, בפין-יין: Xià Cháo), הייתה השושלת הראשונה בתולדות סין הקדומה, שלטה על סין בין השנים 2200 לפנה"ס עד 1600 לפנה"ס.
במקביל לשושלת שיה התקיימו שושלת שאנג ושושלת ג'ואו כבר מתחילתה, אך היו כפופות לה.
שושלת זו היא השושלת הראשונה המתוארת בכתבים עתיקים כגון: רשומות הבמבוק, ספר המסמכים הסיני ורשומות ההיסטוריון.
השושלת נוסדה על ידי יו' האגדי, שקיבל את כסאו לאחר הקיסר שון, הקיסר האחרון משלושת המלכים וחמשת הקיסרים.
שושלת שיה, הוחלפה לבסוף על ידי שושלת שאנג בשנת 1600 לפנה"ס.
לפי הכרונולוגיה המסורתית, המבוססת על החישובים של ליו שין, שושלת שין שלטה בין השנים 2205 לפנה"ס ל-1766 לפנה"ס.
ולפי הכרונולוגיה המבוססת על רשומות הבקבוק, שושלת שין שלטה בין השנים 1989 לפנה"ס ל-1558 לפנה"ס.
ולבסוף פרויקט כרונולוגית שיה-אנג ז'או, הגיעו למסקנה שהשושלת התקיימה בין השנים 2070 לפנה"ס, ו-1600 לפנה"ס.
המסורת של חיבור בין קיסרים הרואים מההיסטוריה הפוליטית העתיקה של סין, להצלחתה של שושלת שיה, נובע מרעיון מנדט השמים, לפיו רק שושלת לגיטימית אחת יכולה למלוך בכל זמן נתון.
רעיון זה קודם על ידי האסכולה הקונפוציאניסטית בתקופת שושלת ג'ואו המזרחית, שמאוחר יותר הפכה אותו לרעיון הבסיסי שעומד מאחורי ההיסטורגרפיה והאידאולוגיה הקיסרית.
אף על פי ששושלת שיה מהווה מרכיב חשוב בהיסטוריה העתיקה של סין, מידע אמין על ההיסטוריה הסינית לפני המאה ה-13 לפני הספירה יכול להימצא רק בעדויות ארכאולוגיות כיוון שמערכת הכתיבה הסינית הראשונה, עצמות הניחוש, לא התקיימה עד אז.
לפיכך, הקיום הממשי של שושלת שיה עדיין לא הוכח, למרות מאמציהם של ארכאולוגים סיניים לקשר בינה שושלת שיה לבין ממצאי ארליטואו מתקופת הברונזה.
השושלת, שנוסדה על ידי יוּ' הגדול והסתיימה בימיו של גְ'יֵה איש שְׂיָה, מנתה 17 מלכים ו-14 דורות.
כך על-פי רשומות ההיסטוריון, שנכתבו על ידי סְה-מָה צְ'ייֵן במאה השנייה לפנה"ס ומקורות אחרים מתקופת שושלת צ'ין (השושלת ששלטה אחרי תקופת סין הקדומה).
משך קיומה של שושלת שְׂיָה
סְה-מָה צְ'ייֵן ורשומות הבמבוק, שנכתב במאה הרביעית לפנה"ס, קובעים כי השושלת התקיימה במשך 4,200 שנה, אולם אין אימות לנתון זה על ידי מקורות נוספים.
למרות הטענה של המקורות המוזכרים בסעיף הקודם, מעריכים כיום ש 431 או 471 שנים הן שתי החלופות הסבירות ביותר לקביעת משך שלטונה של השושלת.
בהמשך ההיסטוריה הסינית שאנג ייסדה את השושלת הבאה (1700-1100 לפנה"ס), וג'ואו ייסדה את השושלת שלאחריה (1100-221 לפנה"ס).
תחילת השושלת - הכתרת מלך שְׂיָה יו' הגדול
במיתולוגיה הסינית קיים מיתוס יו' הגדול מלך סין משושלת שְׂיָה הראשון.
הקיסר הגדול שון הטיל על יו' לרסן את מימיו של שיטפון גדול.
כהוקרה על עבודתו, התפטר הקיסר הגדול שון מתפקידו לטובת יו שייסד את שושלת שְׂיָה.
שְׂיָה גְ'יֵה, המלך האחרון של שושלת שְׂיָה, מתואר כשליט מושחת ששלט במשך 52 שנה, והודח על ידי טאנג, המלך הראשון בשושלת שאנג.
משפחת מלכי שְׂיָה המשיכה את שלטונה על מדינת צִ'י בלבד עד שנת 445 לפנה"ס.
באתר זה נתגלו כור היתוך מברונזה משנת 2000 לפנה"ס לערך, חפצים העשויים מירקן ומשובצים באבנים יקרות, ובסיסים של מבני ציבור גדולים שהיו עשויים להיות ארמונות או מקדשים.
נטען גם כי סימונים על-גבי חרס וקונכיות מתקופה זו הן גלגול קדום של כתב על חרסים מאתר ארליטואו.
בהיעדר עדויות כתובות בכתב המוכר מעצמות הניחוש של שושלת שאנג, ומכלי הברונזה של שושלת ג'ואו, נותר טיבה של שושלת שיה לוט בערפל.
ישנם חוקרים שטוענים שאין בממצאים מאתר אר-לי-טואו להוכיח את קיומה של השושלת, ויתרה מכך - הדמיון ביניהם לבין ממצאים מתקופות קדומות יותר עשוי להעיד על כך שהיא בחזקת מיתולוגיה בלבד.
ממצאים דומים לאלו שבאתר אר-לי-טואו שהתגלו באזורים מרוחקים יותר עשויים להעיד על כך שבתקופת שיה המצב הפוליטי היה מורכב יותר מכפי שמתואר במסורת הסינית.
שלושת המלכים וחמשת הקיסרים שושלת שיה2200 לפנה"ס-1600 לפנה"ס שושלת שאנג
סין המיתולוגית שושלת שיה2200 לפנה"ס-1600 לפנה"ס סין הקדומה
שושלת סווי (בסינית: 隋朝; בפין-יין: Suí cháo) הייתה שושלת הקיסרים הסינית השישית, אשר שלטה בסין לאחר תקופת השושלות הדרומיות והצפוניות, בין השנים 581 עד 618. ב-618 היא הודחה בידי מייסד שושלת טאנג.
מייסד השושלת של סווי היה יָאנְג גְ'ייֵן וֶן גָאודְזוּ.
השושלת נחשבת למאחדת סין לאחר תקופה ארוכה, שבה הייתה סין מפוצלת למדינות שונות.
בזמנה שופצה החומה הגדולה, ונחפרה התעלה הגדולה.
השושלת ערכה מספר מלחמות נגד שכנותיה, לאחר שתי מערכות צבאיות מוצלחות מול קוריאה, באה פלישה כושלת לקוריאה, לחימה קשה בווייטנאם, פלישת עמים מצפון ומערב (טיבטים, טורקים, הונים).
למרות שיגשוג ראשוני, סר חינה מהעם שמאס בקורבנות הרבים שנגרמו עקב הלחימה ומפעלי הבניה הקשים.
השושלת הופלה על ידי קצינים בצבא הקיסרות, שאחד מהם, לִי יוּ'אָן, הקים את שושלת טאנג שבאה לאחריה.
זאת תקופה בתולדות סין שהחלה בשנת 420 עם נפילתה הסופית של שושלת ג'ין המזרחית, והסתיימה עם עליית שושלת סווי בשנת 581, בה הייתה סין מחולקת לשתי מדינות בצפון ובדרום.
תקופה זו אופיינה במלחמת אזרחים, וחוסר אחדות בין תושבי סין, במשך תקופה זאת שלטו בשתי המדינות שושלות שונות שהתחלפו ביניהן, ונחשבת לאחת התקופות החשוכות והאפלות של סין.
בתקופה זו חלה פריחה תרבותית, הדתות המתחרות נאבקו על הבכורה ולבסוף גילו סובלנות אחת כלפי השנייה לקראת סיום התקופה.
איחוד הצפון והדרום על ידי שושלת סווי
ב-581 הצליח יָאנְג גְ'ייֵן וֶן גָאודְזוּ, מייסד שושלת סווי, להשתלט מבפנים על מדינת ג'ואו הצפונית.
תאריך זה נחשב זמן ייסוד שושלת סווי.
ב-587 הצליח יָאנְג גְ'ייֵן וֶן גָאודְזוּ להשתלט על ליאנג המערבית.
ב-589 השלים הקיסר יָאנְג גְ'ייֵן וֶן גָאודְזוּ של סווי את תהליך איחודה של סין, תוך כיבושה של צֶ'ן הדרומית, והפיכת השליט האחרון של צ'ן הדרומית, הנסיך , לממונה תחתיו (בתפקיד לא חשוב, תוך עידוד נטייתו לשתייה חריפה).
תאריך זה שנת 589 נחשב לתאריך איחודה של סין תחת שושלת סווי.
שם הקיסר שנות שלטונו הערות יָאנְג גְ'ייֵן וֶן גָאודְזוּ 581-604מייסד השושלת,קיסר מוצלח, אגר מזון לשנים רבות, בזמנו שררה רווחה בקיסרות, ביטל את המדיניות נגד בני ההאן של שושלת זאוו, יצר מערכת יחסים טובה עם העמים הנוודים, דגל בבודהיזם.
יָאנְג גוָאנְג סְווֵידְזוּ מִין מִינְג 605-618קיסר יעיל, החל את פרויקט התעלה הגדולה של סין, נכשל בפלישה לקוריאה, לא שמר על היחסים עם העמים הנוודים, איבד את תמיכת העם, נרצח על ידי אנשי ממשלו.
יָאנְג גונְג יוּאוּ 617-618נחשב לקיסר האחרון של השושלת, כי הוא מסר את הכס למייסד שושלת טאנג.
יָאנְג גונְג חְוָאנְגטָאי טונְג 618-619הכריז על עצמו כקיסר, חוסל על ידי קיסר טאנג הראשון.
שם הקיסר המייסד היה יָאנְג גְ'ייֵן וֶן גָאודְזוּ, יָאנְג הוא שם המשפחה, גְ'ייֵן הוא השם הפרטי בלידה.
וֶן הוא שמו שלאחר המוות, בפירוש לעברית :האזרחי .
שם הקיסר השני היה יָאנְג גוָאנְג סְווֵידְזוּ מִין יָאנְג מִינְג, יָאנְג הוא שם המשפחה, גוָאנְג שמו בלידה.
מִין מִינְג הם שמותיו לאחר המוות על פי מקורות שונים, ופירושם בהתאמה :הזהיר, המבין.
לראשונה משנת 306 מזמן מלחמת שמונה הנסיכים מאוחדת סין בשנת 581, על ידי השושלת.
זהו הישג אדיר בהתחשב, בכל מלחמות האזרחים העקובות מדם שהתחוללו, ובבני העמים השונים שפלשו מצפון.
חידוש ושיקום החומה הגדולה של סין
העבודה על החומה הגדולה של סין חודשה, ורבים גויסו לעבודה המפרכת, רבים פצעו את עצמם בכוונה כדי לחמוק ממשימה המתסכלת.
בתקופת השושלת של סווי הוחל בתהליך בחינות למועמדים לממשל הציבורי, דבר חיובי זה הושרש בזמן שושלת טאנג שלאחריה.
צפון וייטנאם הייתה תחת חסות סינית מאז שלטון שושלת האן, במהלך זמן שושלת סווי נערכו מלחמות נגד הישויות בדרום וייטנאם.
למרות ניצחונות של הקיסרות הסינית, החיילים של שושלת סווי מתו בהמוניהם, בשל אי-התאקלמות לתנאי הסביבה הטרופית, ולמחלת המלריה.
הקיסר השני של השושלת פלש לקוריאה, הפלישה נכשלה ועלתה לקיסרות ביותר משני מיליון הרוגים.
התעלה הגדולה: הישג שגבה חיי אדם
התעלה עברה מנהר היאנגדזה לנהר הצאנגאן, מפעל זה היה בשימוש שנים רבות, אך במשך הזמן חלקים רבים של התעלה נסכרו, ולא היו מתאימים לתחבורה.
בתקופה מאוחרת יותר, הוארכה התעלה עד העיר בייגין.
בשנת 605 הורה הקיסר להרחיב את רשת התעלות הקיימת על מנת לחבר בין שתי הבירות של השושלת צ'אנג-אן ולְווֹיָאנְג עם האנגג'ואו מדרום וג'וג'ו באזור בייג'ינג של ימינו.
המיזם לבניית התעלה הגדולה של סין ארך שש שנים וגבה קורבנות רבים.
יחד עם זאת, המבצע ההנדסי של כריית התעלה, שהיה מרשים מאוד לתקופתו, אפשר בניית יישובים חדשים לאורכה ותרם להרחבת הסחר בין חלקי סין השונים.
תעלה זו היא עד היום התעלה הארוכה ביותר מעשה ידי אדם אם כי כיום התעלה היא מקור של מים מזוהמים שזורמים לים.
שושלת טאנג מפילה את שושלת סווי
עקב המחיר הכבד ששילם העם הסיני בחיי אדם, ובפגיעה באורח החיים שלו.
נוצרה מורת רוח קשה, נגד השושלת וקיסריה.
קיסר שושלת טאנג הראשון נטל את הקיסרות מהקיסר השלישי של שושלת סווי (למרות שהקיסר הרביעי של השושלת של סווי הכריז על עצמו קיסר) .
השושלות הדרומיות והצפוניות שושלת סווי 581-619שושלת טאנג
שושלת צִ'ין (בסינית: 秦朝, בפין-יין: Qín Cháo) היא שושלת הקיסרים הסינית הראשונה, ששלטה בין השנים 221 לפנה"ס ל-207 לפנה"ס; היא החליפה את שושלת ג'ואו והוחלפה בתורה על ידי שושלת האן.
מקורה של השושלת הוא במדינת צ'ין, אחת מהישויות המדיניות האוטונומיות שהתקיימו בתקופת המדינות הלוחמות; באמצע וסוף המאה השלישית לפנה"ס, צ'ין כבשה את נחלתם של קיסרי ג'ואו ואת שאר שבע המדינות אליהן התפרקה שושלת ג'ואו המערבית.
איחוד סין ב-221 לפנה"ס על ידי הקיסר הראשון בשושלת, צִ'ין שְׁה חְוָאנְג, נחשב כתאריך הקמתה של קיסרות סין, קיסרות שהתקיימה עד נפילתה של שושלת צ'ינג והקמת הרפובליקה הסינית ב-1912. שמה של סין, הן בעברית והן ברבות מהשפות הלועזיות, נגזר משמה של שושלת צ'ין.
למרות ששלטה בסין בסך הכל 14 שנים, השושלת הטביעה את חותמה על סין.
שושלת צ'ין שאפה להקים מדינה בעלת שלטון ריכוזי, שבו המדיניות נקבעת ישירות בידי הקיסר ("חואנג-די"), שמעמדו היה גבוה בהרבה מאשר מלכי השושלות הקודמות (שאנג וג'ואו), ונחשב לדמות אלוהית כמעט.
כמו כן, בימי צ'ין נכבשו חלקים מהערבה שמצפון לסין מהשיונגנו וחלקים מצפון וייטנאם של היום.
בימיה של השושלת אוחדו המידות, המשקולות, המטבעות והכתב.
בירתה של שושלת צ'ין, שׂייֵנְיָאנְג, הייתה ממוקמת בסמוך לשיאן של ימינו.
השיטה הפילוסופית שהנחתה את השושלת הייתה הלגליזם , "אסכולת החוק", מיסודו של שאנג יאנג .
אסכולה זו העלתה על נס את חשיבותם של השלטון המרכזי היציב, הכבוד לקיסר, החקלאות והמלחמה (שנחשבו ל"עיסוקים המועילים" לעומת העיסוקים ה"לא מועילים" כגון הטקסים, הלמדנות והמוזיקה), ואת ה"חוק" האחיד, הקשוח והבלתי-מתפשר, לפיו תתנהל המדינה.
מדיניות זו התבטאה, כביכול, בשריפת הספרים וקבירת המלומדים הקונפוציאניים, שאמנם ספק אם התקיימה, אך היא בכל זאת מייצגת במידה מסוימת את הקו שנקטה השושלת.
מותו של הקיסר הראשון היה נקודת המפנה של השושלת; הקיסר השני, שעלה לכס בזכות תככיו של כמה מיועצי הקיסר, והסכסוכים ביניהם הובילו בסופו של דבר למותם, למות הקיסר ולקריסת השושלת.
המרד שפרץ כנגד השושלת הצליח, והמצביא ליו באנג תפס את השלטון בשנת 207 לפנה"ס וייסד את שושלת האן המערבית.
לפי מספר מקורות היסטוריים, מדינת צ'ין הייתה קיימת כבר במאה השמינית לפנה"ס, ולרשותה עברה עיר הבירה המערבית של שושלת ג'ואו; עם זאת, צ'ין הפכה לגורם משמעותי מבחינה פוליטית רק במאה השישית לפנה"ס; בהדרגה, הרחיבה צ'ין את תחום שלטונה מערבה, אל השבטים הלא-סיניים שישבו לאורך עיקולו של הנהר הצהוב.
בספרים רבים מתקופת המדינות הלוחמות צ'ין מתוארת כמדינה "נוכרית", אך לא ברור האם שליטיה אכן היו "לא-סיניים" במידה מסוימת, או שטענות אלו הומצאו על ידי יריביה לצורכי תעמולה.
מכאן ואילך ירדה צ'ין מעל במת ההיסטוריה של התקופה, עד המאה החמישית.
ייחודה של מדינת צ'ין נבע ממספר גורמים.
ראשית, היא אימצה את הפילוסופיה הלגליסטית של המדינאי שאנג יאנג, שקידשה את המלחמה וכתוצאה מכך הביאה לרפורמות מעמיקות בשלטון שנמשכו בין 361 לפנה"ס עד מותו, ב-338 לפנה"ס.
כחלק מהרפורמות ירד קרנה של האצולה התורשתית, יוסדה שיטת קידום המתבססת על הצטיינות בשדה הקרב או על תשלום מס גבוה מהדרוש, והצבא התחזק משמעותית.
שנית, מיקומה - הרחק מהמישור המרכזי עליו נלחמו המדינות האחרות זו בזו - גרם למיעוט ניסיונות פלישה אליה, ואפשר לה גמישות פוליטית וכלכלית ביחס למדינות האחרות בתקופתה, שירשו מתקופת ג'ואו המערבית מערכת פיאודלית נוקשה.
שלישית, שילובם של מלומדים ממדינות אחרות הביא אל צ'ין רעיונות חדשים.
כיבוש המדינות הסובבות והקמת הקיסרות
אמנם בתחילה צ'ין הובסה בידי המדינות הסובבות אותה, אך עד מהרה התהפך הגלגל - תחת פיקודו של השר פָ'אן סוּי הלכו והתרחבו השטחים שתחת שליטתה של צ'ין, והחלשתה של מדינת ג'או אפשרה את הבסתה ב-257 לפנה"ס.
ב-256 לפנה"ס נכבשה נחלת מלכי ג'ואו, וכך בא לסיומו שלטונה של השושלת (ה"מדינה" הזעירה בה החזיק מלך ג'ואו האחרון, חוי, סופחה ב-249 לפנה"ס).
ב-247 לפנה"ס עלה לשלטון המלך ג'נג, לימים קיסרה הראשון של השושלת, ובשנת 237 הדיח את יועצו לוּ בּוּ וֶיי וכך נטל את המושכות לידיו.
תוכנית שהגה וֶיי לָאו, אחד מיועציו של הקיסר (וכללה מתן שוחד לשליטי המדינות שסירבו להצטרף לברית נגד צ'ין והתנקשות באלו שהצטרפו אליה), אפשרה לו לפורר ביעילות את ברית המדינות שהופנתה נגדו.
כמוצא אחרון כנגד המדיניות האגרסיבית של צ'ין, שליטי יֶאן ניסו להתנקש בחיי המלך ג'נג.
לארמונו נשלח המתנקש גִ'ין קָה, בתואנה של הבאת מפות הממלכה למטרת כניעה בפני המלך.
לתוך הארמון לא ניתן היה להיכנס עם כלי נשק, ולכן הוסתרה החרב בתוך המפות.
המתנקש קר הרוח הצליח להיכנס לארמון ולהתקרב למלך ג'נג, ואז שלף בפתאומיות את החרב והטיח אותה לעברו.
המלך הצליח להתחמק, ולרוע מזלו של המתנקש החרב ננעצה באחד מעמודי הארמון.
הקיסר הצליח בסופו של דבר להרוג את המתנקש.
המלך ג'נג החל במסע כיבושים נרחב בו נכבשו כל המדינות אליהן התפצלה סין.
האחרונה מביניהן, צ'ִי, הובסה ב-221 לפנה"ס, השנה בה הוכרזה רשמית השושלת החדשה.
על מנת להבדיל את עצמו משליטי המדינות אותן כבש, המלך ג'נג המציא לעצמו תואר חדש, "חואנג-די" (מתורגם כ"קיסר"), שהורכב מהמילים "חואנג" - שם-תואר לשמיים ולאלים - ו"די", שמו של אל השמיים, תארם של שלושת המלכים וחמשת הקיסרים, וכן תארם של מלכי שושלת שאנג לאחר מותם.
תואר זה ישמש את שליטי סין במשך כאלפיים וחמש מאות שנה, עד לנפילתה של שושלת צ'ינג ב-1911.
המלך ג'נג, או כפי שנקרא מאז הכריז על עצמו כקיסר סין – צ'ין שה חואנג-די, פתח בסדרה של פעולות שנועדו לאחד את האימפריה.
בימיו אוחדו הכתב הסיני, המטבעות ויחידות המדידה.
הקיסר הראשון יצר בסין שלטון מרכזי ממשלתי, וחילק את המדינה למחוזות ותתי מחוזות, עליהם שלטו פקידים.
בימי שלטונה של השושלת, הלגליזם (שנקרא גם "החוקתיות" או "אסכולת החוק") הפך לאידאולוגיה השלטת.
הוקמה מערכת מסודרת של חוקים, לפיהם אדם קיבל שכר או עונש.
מערכת חוקים זו נגעה לכל אדם בקיסרות, ללא קשר למעמדו.
לצורך מימון מיזמי הבנייה השאפתניים והמערכת הפקידותית, הקיסר הטיל על נתיניו מיסים כבדים.
מי שלא עמד במיסוי הכבד נשלח לעבודת כפייה באתרים השונים בהם נבנתה החומה, או לאחד ממפעלי הבנייה המפרכים האחרים שיזם הקיסר הראשון.
במסגרת שלטונו צ'ין שה-חואנג, העתיק אוכלוסיות לאזורי ספר, במיוחד לכיוון אתרי בניית החומה.
הראוותנות והתנאים הקשים בהם נבנתה החומה הפכו אותה לסמל שנוא של התקופה, ומסופר שמי שנהרג במהלך העבודות נטמן בחומה כחומר לביסוסה.
תקופת שלטונו של הקיסר הראשון אופיינה בהתפשטות טריטוריאלית.
בשנת 214 לפנה"ס, שלח הקיסר הראשון כ-500,000 חיילים מצבאו דרומה.
במערכה נכבשו רוב אזור סצ'ואן, אך בהמשכה חיילי צ'ין הובסו בידי השבטים המקומיים במלחמת גרילה שגבתה את חייהם של 100,000 מחייליה; למרות זאת, בניסיון הכיבוש השני, הוספו לתחום שלטונה של השושלת שטחים נרחבים בדרום (שהגיעו עד אזור האנוי), ביניהם סביבות גואנגג'ואו, פוג'ואו וגווילין.
כ-100,000 אסירים ופושעים הוגלו לאזורים אלו כדי לפתחם.
למרות שכבר מתחילת שלטונה ערכה השושלת מסעות צבאיים צפונה, היא לא הצליחה להחזיק בטריטוריות שכבשה במשך זמן רב, ושבטי השיונגנו שישבו באזור האורדוס ערכו פשיטות על שטחי סין.
במערכה עליה הופקד המצביא מֶנג דיאָן, אזור האורדוס נכבש ב-215 לפנה"ס, והועברו אליו אוכלוסייה על מנת לפתח אותו מבחינה כלכלית; עם זאת, האיכרים לא היו מרוצים מהתנאים להם זכו באזור זה, ובסופו של דבר מרדו כנגד צ'ין.
על מנת להגן על חלקה הצפוני של הקיסרות מפלישותיהם של השבטים הנוודים, נבנו באזורים החדשים שנכבשו חלקים מהחומה הסינית הגדולה.
רדיפת המלומדים ורדיפה אחרי האלמוות
לפי מספר מקורות, ביניהם רשומות ההיסטוריון מתקופת האן, הקיסר שְׁה חְוָאנְג רדף את המלומדים הקונפוציאניים, הוציא להורג מאות מהם, ופקד על שריפת כל הספרים שלא עסקו בנושאים "שימושיים", כגון חקלאות, או שנקודת המבט בהם הייתה לא-לגליסטית.
לא ברור אם אירוע כזה אכן קרה, אך זהו פשע שזוכרים לו רבים.
מסיבה זו, ומכיוון שראה את עצמו כאל, הקיסר הראשון חיפש באובססיביות אחר סם החיים; בין השאר, הוא שתה כספית כמשקה של אריכות ימים (מה שהרעיל את גופו, ולמרבה האירוניה גרם ככל הנראה למותו).
כמו כן, הוא שלח משלחות שיחפשו עבורו את סמי האלמוות בסין, במדינות שכנות ומעבר לים.
במקרים מסוימים, שליחים אלו שחששו מחזרה בידיים ריקות העדיפו להישאר בגלות (התיישבו מחוץ לתחומי הממלכה, ואף באוקינווה שביפן) ולא לחזור למוות בטוח בסין.
למרות רצונו בחיי נצח, שְׁה חְוָאנְג הכין את עצמו לעולם המוות על ידי בניית קבר מפואר.
כדי לשמור על הקבר ולהבטיח את שלטונו של הקיסר, נבנה ליד הקבר צבא ענק של חיילי טרקוטה שנתגלו בשנת 1974. בשנת 210 לפנה"ס יצא שְׁה חְוָאנְג למסע ברחבי הקיסרות, שמטרתו הייתה החיפוש אחר שיקוי האלמוות.
הוא נחלש ומת בזמן המסע.
צ'ין-שְׁה חְוָאנְג לא הכשיר יורש, למרות שמינה את בנו הבכור ליורשו.
מיד עם מותו של הקיסר הראשון, יועצו הקרוב, ראש הממשלה ועוזריו הסתירו את דבר מותו, הם שינו את צוואתו (הדיחו את הבן המיועד הבכור, והציבו בצוואה במקומו את הבן הצעיר החלש והלא מנוסה.
הצוואה נשלחה לארמון הקיסר בבירה, בעוד השיירה עם גווייתו של צ'ין שה-חואנג נעה לאיטה לכיוון הבירה.
לאחר מותו של צ'ין שה-חואנג בשנת 210 לפנה"ס, עלה לשלטון הקיסר צ'ין אר שה בנו, וזאת עקב תחבולה של ראש הממשלה של הקיסר הראשון שחיבל בצוואה, והביא להתאבדות הבן הבכור של צ'ין שה-חואנג (היורש המיועד והמנוסה).
הקיסר צ'ין אר שה שנחשב לשליט בובה לא הצליח להיכנס לנעליו הגדולות של אביו ואיבד את השליטה על הקיסרות.
תוך זמן קצר לאחר מות הקיסר הראשון, פרצו מרידות של יורשי משפחות האצולה של שש המדינות שאוחדו קודם לכן על ידי קיסר צ'ין.
גם אסירים, איכרים, וחיילים מכל רחבי סין השתתפו במרד.
לאחר קרב ג'ולו שנערך בשנת 207 לפנה"ס, שבו הושמד רובו של צבא הקיסר, בידי צבא המורדים, הקיסר השני צ'ין אר שה אולץ להתאבד.
הקיסר השלישי והאחרון של השושלת דְזְהיִינגָ (בנו של פוסו, בנו הבוגר של צ'ין שה-חואנג) שלט 46 יום עד שנרצח על ידי מפקד המורדים, שהביא לסוף השושלת של צ'ין ותחילת שושלת האן השושלת השנייה של סין המאוחדת.
שם הקיסרתקופת השלטוןהערותצִ'ין שְׁה חְוָאנְג221 לפנה"ס - 210 לפנה"סמייסד השושלת, והקיסרות, בונה החומה הסינית הגדולה, וקבר הקיסר המפואר (עם חיילי הטרקוטה ומרכבות הברונזה), איחד את סין משבע מדינות עיקריות
שלט כמלך על מדינת צ'ין משנת 246 לפנה"ס עד שנת 221 לפנה"ס, אז הוכרז לקיסר סין (צ'ין).צ'ין אָר שְׁה210 לפנה"ס -207 לפנה"סשליט חלש, הופל מהשלטון, ואולץ להתאבד.דְזְהיִינגָ207 לפנה"סשלט רק 46 יום, וחוסל.
משפחות האצולה של תקופת צ'ין חיו באופן דומה, התנהלות שעודדה על ידי השלטון המרכזי, שהיה מעוניין למנוע פלגנות.
בין שכבות האוכלוסייה הנמוכות יותר באזורים שונים, לעומת זאת, היו עשויים להיות הבדלים משמעותיים.
פשוטי העם היוו כ-90% מהאוכלוסייה, עסקו ברובם בחקלאות, וברוב המקרים נשארו כל חייהם בכפרים בהם נולדו.
מקצועות עברו, ברובם, בירושה לבן הבכור לאחר מותו של האב.
ספרות התקופה עסקה בעיקר בפוליטיקה ובחיים העירוניים, וכמעט ולא הוזכרו בה האיכרים.
בתקופת צ'ין חלו שינויים משמעותיים בשיטת הכתב שהייתה נהוגה עד אז: אחד מצעדיו הידועים ביותר של איש החצר לי סה הוא איחוד גודלו וצורתו של הכתב הסיני, צעד שהשפיע רבות על ההיסטוריה של סין.
בנוסף, הוא שיצר את "כתב החותם הקטן", שממנו התפתח הכתב הסיני המודרני (ונמצא עדיין בשימוש כיום).
שלוש-מאות השנים שקדמו להקמתה של השושלת - המכונים "תקופת מאה האסכולות" - אופיינו בהתפתחותם של זרמי חשיבה רבים ושונים, ביניהם הקונפוציאניזם, הדאואיזם, הלגליזם והמואיזם.
לא ידוע בוודאות עד כמה צ'ין יישמה הנחיות אלו כנגד המלומדים: אמנם בספרו רשומות ההיסטוריון, סְה-מָה צְ'ייֵן מתאר שב-213 לפנה"ס, בפקודת הקיסר, נשרפו כל הספרים שתוכנם נגד את הלגליזם והמלומדים שסירבו להביא את ספריהם לשריפה נקברו חיים, אך המאורע לא מוזכר באף חיבור קודם ולכן ספק אם הוא אכן התרחש.
הממשל בצ'ין בוסס על מערכת בירוקרטית, המבוססת על פקידים המצייתים ישירות לקיסר.
הקיסרות חולקה ל"נפות" ו"פיקודים", ועל כל אחד מהם מונו מושל, מפקד צבאי ומפקח; בהתאם לשיטתו של חאן פיי דזה, כל המנגנון השלטוני היה כפוף ישירות לקיסר, שהיה יכול לפטר את פקידיו כרצונו.
שיטת ממשל זו שונה מאוד מזו שהייתה נהוגה בתקופת ג'ואו, בה המושלים בחלקיה השונים של סין היו אצילים שהורישו את התפקיד לבניהם ונהנו מאוטונומיה רבה.
בתקופת צ'ין אוחדו השפה ויחידות המידה, ונקבעו תקנים אחידים (כמו למשל - אורכם של צירי המרכבות) בכל האזורים עליהם שלט הקיסר.
שיטת המנהל של צ'ין הייתה יעילה מאוד, ואפשרה לה לפקח באופן הדוק אפילו על התושבים בכפרים הקטנים ביותר.
צורת השלטון הזו, בשינויים מסוימים, נשמרה במשך רוב שנות קיומה של הקיסרות הסינית.
שושלת צ'ין הייתה מוכנה להעסיק, ואף העסיקה, יועצים ואנשי צבא שבמקורם היו מהמדינות היריבות לה; שיטת הדירוג החברתי בן 20 הדרגות, שמקורו בימי מדינת צ'ין, הוחל על כל הקיסרות, וכך השווה בין תושביה המקוריים של מדינת צ'ין לתושביהן של המדינות האחרות.
בתקופת שלטונה של שושלת צ'ין (ולמעשה, לכל אורך התקופה הקיסרית המוקדמת), האמונה ברוחות ("שֶן", ) ובשדים (יִין), החיים בעולם שמקביל לעולם האנושי.
מותו של אדם, לפי אמונה זו, הוא הפיכתו לרוח ומעברו לעולם המקביל.
הקשר עם העולם המקביל התנהל על ידי הקרבת בעלי חיים, שאפשרה לרוחות להמשיך ולהתקיים, ובנוסף על כך - פייסה אותן, ועל ידי כך גרמה להן לסייע לבני האדם.
הגדת עתידות נעשתה על ידי שבירתם של שריונות צבים ועצמותיהם של בעלי חיים שונים, ותופעות אסטרונומיות כגון הופעתם של שביטים וליקויי ירח וחמה נחשבו כאותות המבשרים על העתיד לבוא.
הטקסים הדתיים התנהלו בעיקר במקדשים ובאתרים מקודשים שונים, בהם הוצבו מזבחות.
הטקסים היו מלווים בהקטרת קטורת ובמוזיקה; נהוג שהמקריב הראשי היה צם ומכין את נפשו בדרכים שונות לפני הטקס, כדי שיוכל לקבל מסרים מהעולם האחר.
"מתווכים" רוחניים שונים יצרו אף הם "קשר עם האלים" במהלכם של ריקודים ומצבי היפנוזה.
סה-מה צ'יין התייחס אל האחרונים בספקנות, ופטר אותם כשרלטנים.
תקופת המדינות הלוחמותשושלת צ'ין 221 לפנה"ס-207 לפנה"סשושלת האן המערבית
סין הקדומהשושלת צ'ין 221 לפנה"ס-207 לפנה"ססין הקיסרית
שושלת שָׁאנְג (בסינית: 商; בפין-יין: shang) או שושלת יִיְן (בסינית: 殷代; בפין-יין: Yīn dài) על שם בירתה האחרונה, הייתה השושלת השנייה בתולדות סין.
לפי ההיסטוריוגרפיה הסינית, שושלת זו שלטה לאחר שושלת שיה, באלף השני לפני הספירה באזור עמק הנהר הצהוב; היא הוחלפה על ידי שושלת ג'ואו לאחר קרב מויה בשנת 1046 לפנה"ס.
לפי הכרונולוגיה המסורתית, המבוססת על ההערכות שנעשו על ידי ליו שין בתחילת הספירה, שושלת שאנג שלטה בשנים 1766–1122 לפנה"ס, אך לפי הכרונולוגיה של רשומות הבמבוק, השושלת שלטה מ-1556 עד 1046 לפנה"ס.
בפרויקט תיארוך שלוש השושלות של ממשלת סין העממית, הוערך ששלטון שאנג נמשך משנת 1600 עד 1046 לפנה"ס.
שושלת שאנג היא השושלת הסינית הראשונה שקיומה מגובה בעדויות ארכאולוגיות.
במהלך חקר חורבות יין, שנחשבות כיום לאתר בירתה של השושלת, התגלו אחד עשר קברים מלכותיים, שרידי ארמונות ואתרי פולחן, כשבהם כלי נשק מסוגים שונים ושרידי קורבנות בעלי חיים ואדם.
נוסף על כך, נמצאו במקום עשרות אלפי כלים עשויים מארד, ירקן, אבן, עצמות וחומרים קרמיים.
בחורבות יין נתגלו יותר ממאה אלף כתבים, רובם ככולם על עצמות ניבוי; כתבים אלו הם העדויות העתיקות ביותר לשימוש בכתב הסיני.
לפי "ספרי השנים של היין" שבספרו של ההיסטוריון שימה חיאן, רשומות ההיסטוריון הגדול, מייסד השושלת, שייה (偰), או שי (契), נולד באופן ניסי לאחר שאשתו של הקיסר קו בלעה ביצה של ציפור שחורה.
ההיסטוריון מתאר כיצד שייה סייע למייסד שושלת שיה, הקיסר יו הגדול, לעצור את המבול , וקיבל בתמורה כנחלה אזור בשם שאנג.
שלושה עשר דורות לאחר מכן, טאנג, יורשו של שייה, הביס את צבאו של שְׂיָה גְ'יֵה, קיסר שיה האחרון שתואר כקיסר מושחת ואכזר, בקרב שהתרחש במינגטיאו (צפון אניי של ימינו), וכך עלתה לשלטון שושלת שאנג.
ישנם היסטוריונים המפקפקים בסיפור זה, וטוענים שלא בהכרח התרחשה החלפת שושלות בין שיה לשאנג, אלא סביר להניח שהן התקיימו במשך תקופה מסוימת במקביל.
בהמשך הרשומות מתוארות תולדותיהם של רק מעט מקיסרי שאנג הידועים לנו, בעוד השאר הוזכרו בשמם בלבד.
בירתה של השושלת הוחלפה חמש פעמים; האחרונה הייתה יין.
התקופה לאחר המעבר, שהתחילה משלטונו של פאן גנג, נחשבה לתור הזהב של השושלת.
פֿוּ הָאו (שנקראה גם מוּ-שִׂין), אחת משישים נשותיו של הקיסר ה-23 וו דינג, הייתה לוחמת מצטיינת שעלתה בדרגות בצבא שאנג עד לרמת גנרל.
היא הייתה המצביא המוערך ביותר בתקופתה.
עם 13,000 חייליה, היא הובילה מערכות נגד מדינות יי, שיאנג ובא השכנות, כאשר האחרונה כללה את המארב הגדול הראשון בהיסטוריה הסינית.
כיום מוצב פיסלה בעיר יִין-שׂוּ'.
קרב מויה היה הקרב בו התרחשה נפילתה הסופית של שושלת שאנג.
הקרב נערך מול צבאו של וו מג'ואו, שלימים יהיה הקיסר הראשון של השושלת הבאה, במרכז חנאן, בין יותר מחצי מיליון חיילי שאנג (חלקם הגדול עבדים), לבין כ-50,000 חיילי ג'ואו.
במהלך הקרב ערקו כ-170,000 חיילי שאנג לשורות ג'ואו, מהלך שמוטט את מעט המשמעת והמורל שהיו לצבא שאנג.
העריקה חרצה את גורלה של שושלת שאנג.
כל חיילי שאנג הנאמנים נהרגו בקרב, או חוסלו אחריו (כ-350,000 איש).
מלך שאנג האחרון נמלט לאחר הקרב לארמונו, ענד את כל תכשיטיו, והעלה את עצמו באש.
לאחר הפלתה של השושלת, וו העניק לבנו של די שן, וו גנג, נחלה עליה יוכל לשלוט כוסל.
צבאם של שלושה מאחיו של וו, שנשלח לנחלה, וידא שגנג לא ינסה למרוד.
למרות זאת, לאחר מותו של וו, גנג השתתף במרד נגד הדוכס מג'ואו .
המרד נכשל, והביא לכך שגנג וצאצאיו נושלו מנחלתם.
בשושלת שאנג היו 31 מלכים, והיא הייתה הארוכה שבשושלות סין, שושלת ג'ואו שבאה אחריה שלטה רשמית במשך תקופה ארוכה יותר, אך למעשה בתקופת שלטונה החלה תקופת המדינות הלוחמות, שבה שליטתה הייתה רק על הנייר.
מספר המלך שם המלך שלטון בשנים הרחבה 1 טָאנְג 29 מייסד השושלת.
הפסיד בקרב מויה מול שושלת ג'ואו, התאבד תוך שריפת ארמונו.
על פי ממצאים ארכאולוגיים והיסטוריים התרכזה שושלת ש'אנג בעיקר באגן הנהר הצהוב המרכזי.
בצפון היא שלטה על חביי, ובדרום על חונאן.
היקף שליטתה של שאנג מעבר למרכזה הפוליטי לא ברור, וייתכן שבשטחים רבים שהיו כביכול בתחום שליטתה, היה שלטון מקומי בעל אוטונומיה גדולה מאוד.
סביר שהשפעתה של שאנג על אזורים אלו הייתה עקיפה בלבד.
הכתובות על עצמות הניחוש מחזקות השערה זו: מוזכרים בהם עמים רבים, שלשמם הוספה בכתובות הסיומת "פאנג" (שמשמעותה צד"), וכמה מהם מתוארים בכתובות מסוימות כבעלי ברית ובאחרות כאויבים.
כביכול, בתקופת שאנג הייתה חלוקה ברורה מאוד למעמדות; בעצמות הניחוש מוזכרים תוארי כבוד רבים, ששימשו בתקופות מאוחרות יותר לחלוקה מעמדית של ממש בפקידות הקיסרית הגבוהה.
למרות זאת, ככל הנראה, שליטתו של הקיסר בנושאי תארים אלו הייתה מוגבלת למדי, וכוחם הרב גרם לכך שהוא נאלץ להשיג את תמיכתם למטרות שונות, כמו גיוס חיילים לצבא.
בשונה מבתקופות מאוחרות יותר, שושלת שאנג לא התבססה על בירוקרטיה, והמנגנון השלטוני התבסס ברובו על פעולותיו האישיות של הקיסר.
כלי הנשק העיקריים ששימשו בתקופת שאנג היו קשתות, כידונים וגרזנים; המרכבות שימשו בעיקר ככלי רכב טקסי או את מפקד הצבא בזמן הקרב.
הדת בתקופת שאנג בוססה בעיקר על הקשר בין עולם בני האדם לעולם המתים והאלים, שנשמר באמצעות פולחן האבות; כאשר על האחרונים נמנו אלים כלליים כגון דִי, אלים האחראים על תחומים שונים בטבע ואלים מקומיים, שהשפעתם מוגבלת לאזורים ספציפיים.
יוקרתו של הקיסר בוססה, בין השאר, על ההשפעה הגדולה של אבותיו על האל די, כאשר זה יכל לגרום להורדת גשמים.
פולחן האבות היה עשוי להתבצע על ידי הקרבת בעלי חיים או בני אדם.
לפני המאה ה-20, לא נמצאו כתבים שהוכיחו את קיומה של שושלת שאנג.
כלי חרס מאותה תקופה, שהתגלו עוד לפני כן, שויכו לשושלת, אך לא היה ניתן להוכיח זאת בוודאות.
ממצאים ארכאולוגיים, המעידים על קיומה של השושלת בשנים 1600–1046 לפנה"ס בקירוב, מחולקים לשתי קבוצות.
אמנם העדויות הכתובות מאתר יין שו מאששות את קיומה של שושלת שאנג, אך חוקרים מערביים אינם נוטים לזהות יישובים בני אותה תקופה עם שושלת שאנג דווקא.
כך למשל, ממצאים ארכאולוגיים מאותה עת באתר סָאנְשִׂינְגְדְווֵי מצביעים על חברה מתקדמת, השונה בתרבותה מזו שנתגלתה בְּיין שו.
ההנחה המקובלת היא כי שושלת שאנג, שבהיסטוריה הרשמית אכן שלטה בעיר יין, תוך שהיא מקיימת קשרי מסחר עם יישובים שונים בסביבתה, שהיו שונים זה מזה מבחינה תרבותית.
עיר בצורה שככל הנראה הוקמה במאה ה-15 לפנה"ס, ולכן עתיקה יותר מיין שו.
נחפרה לראשונה בשנות החמישים של המאה העשרים.
רוחבה של החומה עשוית העפר שהקיפה את העיר היה כ-20 מ', גובהה היה 9 מ', ואורכה הכולל היה כ-7 ק"מ.
באתר נחשפו בסיסים של מבנים גדולים, בורות פולחן בהם הוקרבו קרבנות בעלי חיים ואדם, וכלים עשויים מברונזה.
שרידי עיר בצורה שממוקמים במרכז עמק היאנגצה.
נמצאו בו כלי ברונזה המזכירים את אלו שבאתר אר-לי-גאנג.
האתר המרכזי ביותר מתקופת שאנג, שבו כנראה שכנה בירתה של השושלת.
נתגלה ב-1928. זו הייתה כנראה עיר פרזות, שלא הוקפה בחומה, ונמצאו בה שרידי מבנים גדולים, שביסודות כמה מהם עצמות אדם ובעלי חיים שכנראה הוקרבו בזמן בנייתם, ובורות ובהם מאות עצמות ניבוי.
חשיבותן של אלו נובעת מכך שהן המסמכים הכתובים הסיניים המוקדמים ביותר, ומכך ששמם של כמה מקיסרי שושלת שאנג, שהוזכר על העצמות, הוכיח את קיומה הממשי של השושלת.
באתר נחשפו 13 קברי ענק ובורות פולחן רבים, בהם הוקרבו קרבנות אדם.
בניית הקברים על ידי הידוק העפר הצריכה ארגון בקנה מידה גדול; ככל הנראה, דרכי הכניסה המדורגות לקברים שימשו לטקסי הקבורה שנערכו בהם.
ב-1999, התגלו בסמוך לנהר הואן שרידי עיר בצורה בשטח של כ-4,700 דונם.
ככל הנראה, העיר יושבה במשך חצי מאה לכל היותר, ונהרסה זמן קצר לאחר בנייתו של אתר יין שו.
התגלו מספר אתרים נוספים מתקופת השושלת בסמוך לעיר יאנשי שעל נהר הלואו, פלג של הנהר הצהוב.
ב-1959, התגלה אתר ארכאולוגי גדול עם מבנים דמויי ארמונות, שככל הנראה יושב בין 2100 ל-1800 לפנה"ס.
האתר יוחס על ידי מספר חוקרים לראשית שושלת שאנג או לסוף שושלת שיה.
שושלת שיה שושלת שאנג1600–1045 לפנה"ס שושלת ג'ואו
סין הקדומה שושלת שאנג1600–1045 לפנה"ססין הקדומה
שושלת מנליק היא שושלת מלכים חבשים ממוצא שמי ששלטו על חבש מ-978 לפנה"ס - 928. שושלת זו היא צאצאית של שתי שושלות על פי מסורתה שושלת בית דוד דרך אביו של מנליק שהוא שלמה המלך והשושלת האגעזית דרך אמו המלכה מקדה.
שושלת זו שלטה באופן מוחלט על קיסרות אקסום במהלך כל שנות קיומה.
מוצאה של שושלת זו היא משתי שושלות שונות.
הראשונה השושלת השליטה באזור חבש השושלת האגעזית דרך המלכה מקדה אשר הייתה המלכה ה-52 של ממלכת שבא והשנייה שושלת בית דוד הישראלית דרך שלמה המלך.
משני מלכים אלו יצא בן אשר ניתן לו השם "אבנה אל חכם" ("בנו של החכם") שנודע יותר בשם "מנליק" ("בן המלך").
על פי המסורתתחילת כהונה הכוהניםסיום כהונההערות1מנליק הראשון 975 לפנה"ס950 לפנה"ס2חניאון 950 לפנה"ס949 לפנה"ס3סארה הראשון 949 לפנה"ס923 לפנה"ס ידוע יותר בשם זרח4אמן חותפ זגדור 923 לפנה"ס892 לפנה"ס5אקסומאווי רמיסו 892 לפנה"ס872 לפנה"ס6אוסיו סארה השני 872 לפנה"ס834 לפנה"ס7טוסאי השני 834 לפנה"ס813 לפנה"ס8אברליאוס ויאנקיהי השני 813 לפנה"ס781 לפנה"ס
הטבלה הבאה מציגה את קיסרי שושלת מנליק לאחר שהם התנצרו, ובכך מתחילים באופן רשמי את האימפריה האתיופית.
בתקופה זו קיסרים אלו השתמשו בשם אתיופיה והשווה אותו לשם חבש - טעות שעד היום קיימת.
שושלת כלב שושלת קיסרי אתיופיה שמוצאם מהקיסר כלב שהוא עצמו מוצאו משושלת מנליק.
שושלת זו תמשיך לשלוט באתיופיה עד אמצע המאה ה-8 כאשר האימפריה תיפול בעקבות מרד יהודית המלכה.
בשנת 858 היהודים מביתא ישראל משתלטים על קיסרות אקסום, היהודים מצליחים להחזיק את אתיופיה תחתיהם עד לעליית שושלת הזאגווה וחלוקת אתיופיה, השטח המזרחי שהיה נוצרי ניתן לזאגווה והשטח המערבי של ביתא ישראל המשיך להישלט על ידי מלכי היהודים משושלת הגדעונים, על כל שטח אתיופיה הצליחו לשלוט כשלושה מלכים יהודים.
במקביל שושלת המלוכה של אקסום אינה נכחדת אלא ממשיכה לשלוט על שאווה עד ששוב עולה לשלטון ב-1270.
מלכים אלו הם למעשה יורשי כתר קיסרי אקסום לאחר שנכבשה בידי היהודים, לאחר התמוטטות אקסום קיסרי אקסום מוצאים מקלט בשאווה וממשיכים לשלוט על אזור זה ומרחיבים את השפעתם לאזורים כגון הרר, דירה דאווה וגורגה.
על פי המסורתתחילת כהונהסיום כהונההערות1אנבסה וואדם 8989182דיל נהואד 9189283מחרבה וואדם 4אגבאה ציון 5צינף ארד 6נגשה זרה 7אספה 8יעקב 9בהר ארגד 10אדם אסגד
שושלת סונג הייתה השושלת ששלטה בחלקים נרחבים מסין בין 960 ל-1279. היא הוקמה בתום תקופת חמש השושלות ועשר הממלכות, ולאחריה שלטה בסין שושלת יואן.
ממשל שושלת סונג היה הממשל הראשון בהיסטוריה של העולם שהדפיס כסף על שטרות נייר, והממשל הסיני הראשון שהקים צי ימי חזק.
בתקופתה נעשה לראשונה בהיסטוריה שימוש באבק שרפה ובמצפן.
תקופת שושלת סונג מחולקת לשניים: תקופת סונג הצפונית, ותקופת סונג הדרומית.
במהלך תקופת סונג הצפונית (960–1127), הייתה בירת סונג העיר הצפונית ביאנג'נג (כיום קאיפנג) והשושלת שלטה ברוב סין.
תקופת סונג הדרומית (1127–1279) מתייחסת לתקופה לאחר ששושלת סונג איבדה שליטה בשטחים רחבים בצפון סין לשושלת ג'ין.
בתחילת תקופה זו נסוג ממשל סונג דרומית לנהר יאנגצה, וביסס את בירתו בלינאן (כיום האנגג'ואו).
אף על פי ששושלת סונג איבדה שליטה על האזור המקובל כמקור הציוויליזציה הסינית לאורך הנהר הצהוב, הכלכלה של סונג לא נפגעה, משום שהאימפריה הדרומית של סונג כללה 60 אחוז מאוכלוסיית סין, ואת רוב הקרקעות החקלאיות הפוריות.
ממשלת סונג הדרומית, הגבירה משמעותית את כח הצי שלה, כדי להגן על גבולותיה הימיים והיבשתיים, וכדי לאפשר משלחות מחקר ימיות.
כדי להדוף את צבא שושלת ג'ין, ומאוחר יותר את המונגולים, פותחה טכנולוגיה צבאית מהפכנית שהשתמשה באבק שרפה.
ב-1233 נכבשה קאיפנג בירת שושלת ג'ין על ידי צבא משותף למונגולים ושושלת סונג הדרומית.
הטריטוריות של שושלת ג'ין היו אמורות להתחלק בין האימפריה המונגולית לבין שושלת סונג, אבל אי הסכמה על חלוקת השטחים הובילה למלחמה בין שתי הישויות.
מונגקה חאן, החאן הרביעי של האימפריה המונגולית, מת ב-1259, עת צר על עיר במחוז צ'ונגצ'ינג.
אחיו הקטן קובלאי חאן הומלך להיות החאן הבא, למרות שההמלכה הוכרה רק חלקית בחלקים המערביים של האימפריה.
ב-1271 הוכרז קובלאי חאן כקיסר סין בשושלת חדשה היא שושלת יואן.
לאחר שני עשורים של לחימה לסירוגין, כבש צבא קובלאי חאן את כל הטריטוריה של שושלת סונג ב-1279. סין הייתה מאוחדת שוב, והפעם תחת שושלת יואן (1271–1368).
האוכלוסייה של סין הוכפלה בגודלה בין המאות העשירית לאחת עשרה.
גידול זה התאפשר בזכות הרחבת שדות גידול האורז בדרום סין.
מפקד האוכלוסין בתקופת שושלת סונג הצפונית, העריך את האוכלוסייה בכ-50 מיליון, כמו בתקופת שושלת האן או שושלת טאנג.
אבל הערכה מודרנית משערת שהמספר הנכון יותר הוא כ-100 מיליון איש, כאשר בתחילת שושלת מינג שהחליפה את שושלת יואן כבר חיו בסין כ-200 מיליון תושבים.
הגידול העצום באוכלוסייה עורר מהפכה כלכלית בסין.
התרחבות האוכלוסייה הייתה בין הגורמים לנסיגה ההדרגתית של הממשל המרכזי מהפעלה מסיבית של תהליכי ויסות על השוק החופשי.
אוכלוסייה רבה יותר גרמה להעלאת חשיבותם של בני האצולה הנמוכה בחיי הקהילה המקומית.
פקידי ממשל רשמיים במרכזי המחוזות והנפות, הסתמכו על שירותיהם של משכילים מקומיים מבני האצולה ביישום החלטות ופיקוח על ביצוען.
חיי החברה במהלך סונג היו תוססים.
אזרחים השייכים לאליטה החברתית היו נוהגים להתאסף על מנת לצפות ולסחור ביצירות אמנות יקרות ערך.
האוכלוסייה על שכבותיה השונות נהגה להתערבב בחגיגות ופסטיבלים ציבוריים, ובמועדונים פרטיים, ובערים היו מקומות בילוי תוססים.
המצאות כדוגמת הגרסאות הראשונות של הדפוס אפשרו הפצה של ספרות וידע.
תחומים כדוגמת טכנולוגיה, פילוסופיה, מתמטיקה, הנדסה וכדומה פרחו במהלך תקופת סונג.
פילוסופים דוגמת צֶ'נְג יִי וג'ו שי הפיחו רוח חיים חדשה בקונפוציאניזם תוך שימוש בפרשנות חדשה, ששילבה רעיונות בודהיסטיים, והדגשה של ארגון מחדש של הטקסטים הקלאסיים, רעיונות שהיוו את לב הדוקטרינה של הנאו-קונפוציאניזם.
למרות ששיטת הבחינות הקיסריות לכניסה לשירות הציבורי הייתה קיימת מאז שושלת סווי, היא הפכה להיות משמעותית יותר בתקופת שושלת סונג, והייתה הגורם העיקרי למעבר מאליטה של אריסטוקרטים לאליטה של בירוקרטים.
שושלת יאמפולה היא שושלת חסידית שהראשון בה היה רבי יוסף יונגרלייב בנו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
כיום מכהנים רבים מצאצאי השושלת בשמות שאץ וסקאליה.
רבי יוסף בנו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב כיהן ביאמפולה לאחר פטירת אביו.
היה חתנו של הרב מנחם מן מויטקוב.
שלושת בניו כיהנו באדמו"רות לאחר פטירתו.
היה חתנו של רבי אהרן מקיפין (תלמידו של רבי פנחס מקוריץ).
רבי יצחק מקאליס חתנו וממלא מקומו של רבי ברוך ממז'יבוז'.
חתנו היה רבי אליקים געציל.
בנו של רבי ליבר הגדול מברדיצ'ב ואביו של רבי לייבוש מפרוסקורוב.
בני רבי ישראל מטושהן היו רבי אליעזר מראדוויל ורבי נחמן (-כ"ו בתמוז תרכ"ו) מסקאלט.
רבי אליעזר מראדוויל היה חתנו של רבי דב בער מטולצ'ין (בנו של רבי שלמה מקרלין).
היה מפורסם בגדולתו בלימוד וכקדוש.
בני רבי חיים מסאטינוב היו רבי יואל מוסקוביץ' אבי שושלת שאץ, הרב משה (בנו היה רבי יחיאל מיכל אבי חסידות גלינא), הרב מנחם מנדל מסטאנוב (חתן רבי יוסף משה השיל ממז'יבוז', בנו של הרב מאפטא) וחתנו רבי יצחק גדליהו אב"ד סלאוויטא.
בני רבי יצחק מקאליס היו רבי ברוך רבינוביץ מיאסי ורבי יחיאל מיכל מדרוהוביץ' (חתנו של רבי מרדכי טברסקי מצ'רנוביל).
רבי ברוך היה חתנו של רבי שמואל הורביץ מווחנובקה.
דברי תורתו ותולדותיו הודפסו בספר "שיח אליעזר".
בנו היה רבי אליעזר חיים אבי חסידות סקאליה.
בנו של רבי אליעזר מראדוויל, רבי יוסף, כיהן בגיל 18 בלנוביץ ולאחר מכן בראדוויל.
התייתם בילדותו וגדל אצל סבו רבי ישראל.
נישא לבתו של רבי פנחס מאוסטילה.
נאסר על ידי הרוסים ולאחר ששוחרר עבר לגלינה שבגליציה המזרחית (באזור לבוב).
ילדי רבי נחמן מסקאליט היו רבי ישראל מקארסילוב (-י"ח בכסלו תרנ"ו), רבי יחיאל מיכל מסקאליט (חתן רבי פנחס חתן רבי צבי אריה מאליק) וחתנו רבי בנימין זאב אוירבך נינם של רבי יעקב יוסף מפולנאה ורבי יחיאל מיכל מזלוטשוב וחותנו של רבי חיים דוד מנזון (נכדו של רבי ישראל מרוז'ין).
בנו של רבי יוסף מראדוויל, רבי אליעזר אינגרלייב מילא את מקום אביו.
היה חתנו של רבי מרדכי מרגליות מדוביסאר.
בניו היו הרב ישראל דוד אב"ד ראדוויל, הרב יוסף מוינצה, הרב משה מגאיסין והרב שלמה מאקרמן, בוקרשט ותל אביב.
חתניו היו רבי ברוך בן ציון מאומן ורבי יוסף מבנדרי.
בן נוסף של רבי יוסף היה רבי סנדר (אלכסנדר) שמואל שכיהן כרב בווישנוביץ שבאזור קרמניץ.
חתניו של רבי יוסף היו רבי מרדכי לרנר (נישא לבתו ריזל'ה) (-תרס"ח, בנו של רבי מיכל לרנר (נכד רבי מרדכי מלעכוויטש).
כיהן כאדמו"ר ורב בשומסק שבווהלין כ-40 שנה.
בנו של רבי ישראל מקארסילוב היה רבי ברוך יוסף ז"ק חתנו של רבי דוד שלמה מקוברין.
עלה לארץ ישראל בשנת תרע"ג, במלחמת העולם הראשונה גורש למצרים.
בשנת תרע"ו נקרא על ידי חסידי קוברין בארצות הברית לשמש להם כאדמו"ר ובנה את בית הכנסת קוברין בברוקלין.
חיבר את הספרים: "ברכת יוסף" ו"זרע קודש".
רבי משה בנו של רבי סנדר שמואל, חתן דודו רבי מרדכי לרנר כיהן בקרמניץ.
בסוף ימיו נסע לארצות הברית והתגורר בפילדלפיה ושם נפטר בט"ז באב תרצ"ב.
בן נוסף, רבי יצחק, התיישב בהורחוב הסמוכה ללוצק ופתח בה חצר חסידית.
היה חתנו של רבי מאיר מרובנה.
בהמשך עבר ללוצק ופתח בה בית כנסת.
ילדיו האחרים של רבי סנדר שמואל היו רבי מאיר נחום מווישניביץ וחתנו רבי יוסף מקישינוב.
ילדי רבי מרדכי לרנר היו:
כיהן כרב בוולוטשיסק ולאחר פטירת אביו כרב, ראש ישיבה ואדמו"ר בשומסק.
היה חתנו של רבי יצחק מבנדר.
הקדיש את ביתו להכנסת אורחים לעוברי דרך ולבחורי ישיבתו.
נאסר על ידי בריוני סימון פטליורה למטרת ערבות על כופר שהטילו על יהודי העיר, ומשלא שילמו עינוהו ונפטר מפצעיו בב' בניסן תרע"ח.
את מקומו מילא תלמידו ואחיינו רבי יוסף רובין.
כיהן באדמו"רות בשומסק ולאחר מכן באוסטרהא.
הרב יצחק, רבה של ראדוויל.
יוכבד אשת קרוב משפחתה, רבי ברוך בן ציון יוזפוב מדובנה.
נרצחה בשואה עם כל משפחתה (מלבד בנם הרב שמואל הלוי יוזפוב).
חוה אשת הרב מיכל טובמן אב"ד סלאוויטא מגזע לובושוב.
נרצחו בשואה עם כל משפחתם.
פייגא אשת בן דודה רבי משה מקרמניץ-פילדלפיה.
חתנו רבי אהרן ראבין מלנוביץ (בן אחר בן לבעל שם טוב).
הרב מרדכי ראבין אשר כיהן ברבנות בארצה"ב, ובתו הרבנית רחל לאה וורטהיים.)
כיום מכהן במונסי אדמו"ר מיאמפולה, צאצא של השושלת בשם רבי ברוך מוסקוביץ.
שושלת נשכיז (נעשכיז, נסכיז) הייתה שושלת חסידית שפעלה ברחבי ווהלין (כיום אוקראינה).
אבי השושלת היה רבי מרדכי מנשכיז.
משושלת זו התפצלו שושלות אוסטילה וקובלה.
חסידות נובומינסק אף היא מקורה בשושלת זו.
רבי מרדכי נולד לרב דב בער מטולצ'ין בשנת תק"ב.
היה מגדולי תלמידיו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
כיהן בלשנוב, קאוולי, לודמיר ונסכיז'.
היה בעל מופת גדול וצדיקי דורו החשיבוהו מאוד.
דברי תורתו נדפסו בספר "רשפי אש".
מתלמידיו היה רבי נטע מחלם.
חתנו היה רבי חיים מסאטינוב.
ממשיכו היה בנו השלישי רבי יצחק מנשכיז.
היה חתנו של הרב מאיר בנו של רבי לוי יצחק מברדיטשב.
היה תלמידם של רבי לוי יצחק מברדיצ'ב, רבי ברוך ממז'יבוז' ושל החוזה מלובלין.
כאביו היה בעל מופת ואף הוא זכה לשבחים גדולים מצדיקי דורו.
תורותיו הודפסו בספר "זיכרון טוב" ו"תולדות יצחק".
נפטר ללא בנים בכ"א בשבט תרכ"ח.
בנו הגדול של רבי מרדכי היה רבי יוסף קצנלבוגן מאוסטילה שבווהלין.
היה חתנו של רבי יהודה מאיר משפיטובקה.
רבי פנחס חתן רבי אלכסנדר שמואל מהורוחוב.
חתנו היה רבי יוסף מראדוויל.
חתנו היה רבי נח מקוידנוב.
חתנו של רבי פנחס מאוסטרהא.
רבי לוי יצחק מסטפין חתנו וממלא מקומו של רבי ישראל דב מסטפין.
חתנו רבי שמואל יחיאל מבוטושאן.
חתונתו היא החתונה המפורסמת באוסטילה.
בדור השלישי לשושלת אוסטילה כיהנו:
בנו של רבי פנחס מאוסטילה- רבי שמעון פרלוב מזאוויחוואסט.
קרא את שם משפחתו פרלוב כשם משפחת חותנו רבי שלמה חיים מקוידנוב.
בניו של רבי ברוך מקונסטנטין- רבי מרדכי קצנלבוגן מבילירודקא (-כ"ו באב תרנ"ג) חתן רבי צבי אריה מפלעשטין ורבי יעקב יוסף קצנלבוגן מקונסטנטין (-ט"ז בכסלו) חתן רבי שמואל מקשיבקא.
בנו יחידו של רבי לוי יצחק מסטפין- רבי מאיר חיים מסטפין.
בדור הרביעי לשושלת כיהנו בני רבי שמעון מזאוויחוואסט:
רבי יעקב אבי חסידות נובומינסק.
חתן דודו של אביו רבי לוי יצחק מסטפין ובזיווג שני חתן רבי משולם זושא מטלומשט (חתן רבי יעקב ישראל מצ'רקס).
רבי ישראל אהרן פדובה מאופוטשנה.
חתנו של רבי מאיר מפשיסחא.
חתנו היה רבי יעקב יהודה מבלוינא.
רבי יהושע השיל פדובה מבוליחוב.
חתנו של רבי ישראל שמואל מטומשוב.
את מקומו מילא חתנו, אחיינו רבי שלמה חיים פרלוב מבולחוב.
רבי יוסף דוד מלוצק בנו של רבי מרדכי מבילירודקא וחתנו של רבי אברהם מאוסטרהא.
בשנת תרפ"ח עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
נפטר בכ"ח בטבת תרצ"ה ונקבר בהר הזיתים.
רבי אהרן מסורוצק בנו של רבי יעקב יוסף מקונסטנטין וחתנו של הרב אפרים פישל אב"ד אוחאטי.
בזמן מלחמת העולם הראשונה עבר לפולין וכיהן בסורוצק, אוטבוצק ווורשה שם נפטר בי"ד בחשוון תרפ"ז.
בדור החמישי כיהנו בני רבי ישראל אהרן מאופטושנה:
רבי יצחק מרדכי נולד בפשיסחא בשנת תרמ"ד.
נישא לבתו של הרב מרדכי שפירא.
כיהן כרבה של אופטושנה ואחרי פטירת אביו גם כאדמו"ר.
היה אוהב ציון ושלח את רוב ילדיו בשנת תרפ"ה לכפר חסידים.
בנו רבי ישראל אהרן (תרע"ו-תש"ד), כיהן כרב בבית הדין באלכסנדרוב.
כמו כן כיהן בתל אביב רבי אברהם קצנלבוגן (תרל"ז - כ' באדר תש"ג) בן רבי יוסף דוד מלוצק וחתן רבי מרדכי דב טברסקי מטומשפול (נכדו של רבי יעקב ישראל מצ'רקס).
לאחר פטירתו, עלה לישראל בנו הצעיר ר' ברוך שהיה אסיר ציון יותר מעשר שנים, והתיישב בבית אביו והמשיך לנהל את בית המדרש, לצידם של חסידי לוצק, הרב לוי גרוסמן (מחבר הספר שם ושארית) והרב מרדכי שרייבמן.
בנו השני של רבי מרדכי היה רבי יעקב אריה שפירא מקובל שבווהלין.
היה נחשב לאדמו"ר גדול בדורו.
חתניו היו רבי אברהם טברסקי מטריסק ורבי מנחם מאניש מרגליות אב"ד מאציוב.
בנו רבי ישראל מסטביכוב היה חתנו של רבי מיכל מווישנוביץ (בנו של רבי מרדכי מקרמניץ).
בנו רבי מרדכי מסטביכוב חתנו של בן דודו של אביו, רבי שמואל יחיאל מבוטושאן
בנו רבי יעקב אריה מנשכיז.
היה חתנו של הרב אלתר יחיאל פרגר אב"ד איבנצק (חתנו של רבי יעקב מאפטא).
רבי יצחק דוד (תרל"ג - ב' בשבט תרע"ד) בנו של רבי יעקב אריה כיהן ברבנות באיבנצק מחבר ספר "תנובות שדי".
רבי שמואל מרדכי (-ב' באייר תר"ף) בנו השני של רבי יעקב אריה כיהן בקובלה ונסכיז, חתנו של רבי שלמה גולדמן מזוויהל.
בנותיו גדלו אצל רבי ישכר דב מבעלז ולימים עלו לישראל ונישאו לרבי מרדכי גולדמן לימים האדמו"ר מזוויהל, ולמתתיהו מינץ (אביהם של בנימין מינץ שר הדואר ושמואל מרדכי מינץ מזכ"ל אגודת ישראל).
רבי שמואל בן רבי יצחק דוד וחתנו של דודו רבי שמואל מרדכי מילא את מקום חמיו בקובל.
בן נוסף של רבי יעקב אריה היה רבי לוי יצחק מקאמין, חתנו של דודו רבי יוסף מאוסטילה.
בנו רבי יוסף מילא את מקומו בקאמין.
היה חתנו של רבי אברהם מאוסטרהא.
חלק מאדמו"רי השושלת ורוב חסידיהם, נרצחו בשואה.
צאצאי השושלת שכיהנו באדמו"רות ועלו לישראל, היו ציוניים, ומשפחתם לא המשיכה באדמו"רות.
בשנות ה-90 פתח רבי ישראל שטרן (תשכ"ב - תשע"ג, בנו של הרב מאיר רבה של מירון וחתנו של רבי אברהם חיים ראטה משומרי אמונים) בית כנסת בשם נעשכיז באשדוד.
עם השנים נאסף סביבו קהל אוהדים וחסידים.
רבי ישראל לא היה צאצא ישיר לאדמו"רים, אלא דרך אשתו.
בשנת תשע"ד הוכתר לאדמו"ר בנו רבי מרדכי, חתנו לשעבר של רבי שלום מאיר מפאליטשאן.
שושלת יואן (במונגולית: , Их Юань Улс, במנדרינית תקנית: 元朝, בפין-יין: Yuán Cháo) הייתה אימפריה של שושלת קיסרים ממוצא מונגולי ששלטה בסין בין תחילת המאה ה-13 לאמצע המאה ה-14. מייסד האימפריה היה קובלאי חאן, נכדו של ג'ינגיס חאן, מקים האימפריה המונגולית.
אף שהמונגולים שלטו על שטחים שכללו את צפון סין במשך עשרות שנים, רק ב-1271 הכריז קובלאי חאן רשמית על הקמת שושלת קיסרים בסגנון הסיני המסורתי.
באותה תקופה הייתה ממלכתו רק אחת מהישויות (ח'אנות) שנוצרו מהאימפריה המונגולית שהקים ג'ינגיס חאן, ושלטה רק על השטחים שהשתרעו על מרבית סין של ימינו והשטחים סביבה, כולל מונגוליה המודרנית.
הייתה זו השושלת הזרה הראשונה ששלטה על כל סין, והיא הצליחה לשמור על השלטון עד שהוחלפה ב-1368 על ידי הקיסרים משושלת מינג.
למרות התקופה הארוכה שבה שלטו הקיסרים משושלת יואן על כל סין, שליטתם בשפה הסינית ובכתב הסיני הייתה שטחית והם השתמשו בשפה ובכתב המונגולי.
שושלת יואן נחשבת הן כממשיכת דרכה של האימפריה המונגולית והן כשושלת קיסרים סינית.
בהיסטוריה הרשמית של סין קיבלה שושלת יואן את מנדט השמים, כשהמשיכה את שושלת סונג וקדמה לשושלת מינג.
אף שמייסד השושלת בפועל היה קובלאי חאן הוא מיקם בדיעבד בראש השושלת את סבו, ג'ינגיס חאן, כקיסר בשם טָאיְדְזוּ (太祖, בפין-יין: Tàizǔ).
בנוסף לתוארו כקיסר סין תבע קובלאי חאן גם את התואר החאן הגדול, שליט עליון על כל שאר הח'אנות שנוצרו מהאימפריה המונגולית: צ'אגאטאי, אורדת הזהב ואילחאן.
משום כך נהגו לעיתים להתייחס לאימפריה של יואן כאל "האימפריה של החאן הגדול".
עם זאת, אף שלעיתים הכירו החאנים המערביים בתביעה זו של הקיסרים משושלת יואן, הייתה הכפיפות שלהם מן השפה ולחוץ והישויות שעמדו בראשם התפתחו בנפרד.
הקיסרים בשושלת יואן זיהו את המדינה שבה שלטו עם המושג ההיסטורי "סין" (中國, פין-יין: Zhōngguó, ג'ונְגְגְווֹ, תרגום מקובל "הממלכה התיכונה"), אם כי האימפריה תחת שלטון השושלת הייתה קרויה "יואן הגדולה" (大元, בפין-יין: Dà yuán).
עלייתו של קובלאי חאן לשלטון
ג'ינגיס חאן איחד את השבטים המונגולים והטורקיים שהתגוררו בערבות מצפון לסין ומונה לחאן הגדול ב-1206. הוא ויורשיו הרחיבו את האימפריה המונגולית ברחבי אסיה.
תחת שלטון אוגדיי חאן, בנו השלישי של ג'ינגיס, השלימו המונגולים ב-1234 את הרס שושלת ג'ין, וכבשו את מרבית צפון סין.
אוגדיי הציע לקובלאי אחיינו, בנו השני של טולוי שהיה בנו הרביעי של ג'ינגיס חאן, נחלה פיאודלית ובה כ-10,000 בתי אב במחוז חביי.
תחילת שלטונו בנחלה התאפיינה במשבר עם אוכלוסיית האיכרים המקומית שנמלטה עקב המיסים הגבוהים שהוטלו עליה.
בעצת אימו סורגאגטני ביצע קובלאי רפורמות והחל להתייעץ עם אנשי דת ומלומדים סיניים.
השינויים שערך נשאו פירות והאחוזה התאוששה.
ב-1251 עלה מונגקה חאן, אחיו הגדול של קובלאי, לשלטון כחאן הגדול במקומו של גויוק חאן, בנו של אוגדיי.
הוא העניק לקובלאי אחיו מעמד של שליט על כל הטריטוריות שבשליטת המונגולים בסין.
בתפקידו זה הורה קובלאי לבנות בתי ספר למלומדים קונפוציאנים, הנפיק שטרי כסף, החיה מחדש את הטקסים הסיניים ואימץ מדיניות שהמריצה את הצמיחה החקלאית והמסחרית.
את בירתו קבע בעיר קאיפינג (开平) במונגוליה הפנימית, שאחר-כך שינה את שמה לשאנגדו.
מונגקה חאן המשיך במערכה הצבאית אותה התחיל אוגדיי חאן כנגד שושלת סונג הדרומית בדרום סין.
הוא מת ב-1259 מבלי להשאיר יורש.
קובלאי חזר מהמלחמה בצבא שושלת סונג ב-1260 כאשר למד שאחיו הצעיר, אריק בוק, חלק על זכותו לכס המלכות.
קובלאי כינס קורילטאי בעיר בירתו קאיפינג שבחר בו להיות החאן הגדול.
קורילטאי מתחרה במונגוליה בחר באריק בוק כחאן הגדול, והחלה עקב כך מלחמת אזרחים.
קובלאי חאן היה תלוי בשיתוף הפעולה מצד נתיניו הסיניים להבטיח אספקה שוטפת לצבאו.
הוא הגביר את הפופולריות שלו בין נתיניו בכך שעיצב את ממשלו על בסיס הבירוקרטיה של השושלות הסיניות המסורתיות ואימץ שם סיני: ג'ונְגְטונְג (中統, מילולית "שלטון מתון").
במערכה הצליח קובלאי לנתק את קווי האספקה לצבאו של אריק בוק, והאחרון נאלץ להיכנע ב-1264. הח'אנות המונגוליות האחרות הכירו בקובלאי חאן כחאן הגדול, אבל בפועל היו אוטונומיות.
המאבק הפנימי שם קץ לאחדות של האימפריה המונגולית.
שנות שלטונו הראשונות של קובלאי חאן התאפיינו בחוסר יציבות.
קאידו, נכדו של אוגדיי, סירב לקבל את מרותו של קובלאי ויצר איום על הגבול המערבי של תחום שלטונו של קובלאי.
שושלת סונג העוינת, אף כי כוחה נחלש, המשיכה להוות מכשול מדרום.
קובלאי הבטיח את הגנת הגבול הצפון מזרחי ב-1259 כשהעלה לשלטון בקוריאה את הנסיך בן הערובה וונג'ונג משושלת קוריו והיא הפכה למדינת חסות שהעלתה מס למונגולים.
היו כנגד קובלאי גם איומים מבית.
לי טאן, בנו החורג של פקיד רם מעלה, יזם מרד כנגד השלטון המונגולי ב-1262. לאחר שדיכא את המרד בהצלחה, צמצם קובלאי את השפעתם של היועצים הסינים בני האן בחצרו.
הוא חשש שהתלות בפקידים הסיניים הפכה אותו לפגיע למרידות עתידיות ועריקות לצד שושלת סונג.
לאחר 1262, נקט ממשל קובלאי במדיניות של התפשרות בין שמירה על האינטרסים של המונגולים בסין ובין היענות לדרישות של נתיניו הסינים.
קובלאי מיסד את הרפורמות שהציעו יועציו הסיניים באמצעות בירוקרטיה ריכוזית, הרחבת השימוש בשטרות כסף, ושמירה על המונופולים המסורתיים על המלח והברזל.
הוא שיקם את מנגנון הפקידות הקיסרי והותיר את המבנה המנהלי של שושלות סיניות קודמות בלא שינוי.
עם זאת, דחה קובלאי תוכניות להחיות את הבחינות הקיסריות הקונפוציאניות וחילק את החברה תחת שלטונו לשלושה, ואחר-כך לארבעה, מעמדות, כשהסינים בני האן הוצבו בתחתית הסולם.
ליועצים הסיניים של קובלאי היו עדיין סמכויות משמעותיות בממשל, אבל מעמדם הרשמי היה מעורפל.
קובלאי הכין את מעבר בירת האימפריה המונגולית מקארקורום במונגוליה לחאנבליק ("עירו של החאן" במונגולית) ב-1264 בכך שבנה עיר חדשה בסמוך לג'ונְגְדוּ, הבירה לשעבר של שושלת ג'ין היורצ'נית ב-1266. ב-1271 תבע קובלאי רשמית את מנדט השמיים והכריז, בסגנון שושלת סינית מסורתית, כי 1271 היא השנה הראשונה של "יואן הגדולה" (大元).
מקור שם השושלת בספר אי צ'ינג והוא מתאר את "מקור היקום" או "הכוח הקמאי".
קובלאי הכריז על חאנבליק כ"בירה גדולה", בסינית 大都, תעתיק דָאדוּ, שם שהמונגלים נהגו לתעתק כדאידו.
שמו המלכותי שונה לגְ'ה-יְוֵּ'אן (至元, בפין-יין: Zhìyuán) על מנת לבשר על תקופה חדשה בהיסטוריה של סין.
אימוץ שם מלוכתי היה מתן גושפנקה לשלטון המונגולי באמצעות שילוב הממשל בנרטיב של רצף השלטון הפוליטי הסיני המסורתי.
קובלאי קידם את דמותו הציבורית כקיסר מלומד בכך שהקפיד לנהוג על פי כללי הנימוס הקונפוציאניים ולקיים את טקסי הסגידה לאבות הקדמונים ובה בעת שמר על שורשיו כמנהיג מהערבות.
קובלאי חאן קידם את הצמיחה הכלכלית, המדעית והתרבותית.
הוא תמך בסוחרים של רשת נתיבי הסחר של דרך המשי באמצעות הגנה על מערכת הדואר המונגולית, בניית תשתיות, מתן הלוואות שמימנו שיירות מסחר, ועידוד ההפצה של שטרי כסף (鈔, צ'או).
פקס מונגוליקה , "השלום המונגולי", אפשר את התפשטות הטכנולוגיות, המוצרים הבסיסיים (דוגמת מתכות) ותרבות בין סין למערב.
קובלאי האריך את התעלה הגדולה מדרום סין לדאידו בצפון.
השלטון המונגולי תחת קובלאי חאן היה קוסמופוליטי.
הוא ברך על בואם של מבקרים זרים לחצרו, כדוגמת הסוחר הוונציאני מרקו פולו שחיבר את הדו"ח הידוע ביותר על סין תחת שלטון שושלת יואן שנכתב על ידי אירופאי.
מסעותיו של מרקו פולו יהוו בעתיד השראה לרבים אחרים דוגמת כריסטופר קולומבוס לנסות לאתר נתיב למזרח הרחוק בחיפוש אחרי עושרו האגדי.
לאחר שחיזק את ממשלו בצפון סין, ישם קובלאי מדיניות של התפשטות על פי המסורת של האימפריאליזם הסיני והמונגולי.
הוא חידש את המערכה הכבדה כנגד שושלת סונג בדרום.
בין השנים 1268 ל-1273 הטיל צבאו של קובלאי מצור על שְׂיָאנְגְיָאנְג, המכשול האחרון בדרכו לאגן הנהר יאנגצה.
ב-1274 נכשלה משלחת צבאית ימית בניסיון לפלוש ליפן.
ב-1276 לכד צבא קובלאי את האנגג'ואו, בירת שושלת סונג והעיר העשירה ביותר בסין.
נאמני שושלת סונג נמלטו מהבירה והמליכו נער צעיר כקיסר בינג.