tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא זז לאחור ואז התפוצץ לידם רימון ונורו כדורים מכיוון חומת המנזר.
פדה נפצע מרסיס ורגב נפגע מכדור.
ניר, שסבר שהאש נורתה מהסמטה, הכין רימון יד לזרוק לתוכה אך ררנ"ט פגע בידו וצרור כדורים פגע גם ברגלו.
ניר, שנפל, קרא לחובש ובעוד זה בדרכו אליו רץ פרידמן לכניסה לסמטה, משך לאחור את רגב בראשו אל מחוץ לפתח הסמטה, לאחר מכן חזר פעם נוספת לכניסה לסמטה ומשך גם את פדה לאחור.
רגב נפטר במקום, ניר ופדה היו פצועים.
פרידמן ניסה להציץ לתוך הסמטה, אך צרור שנורה ממנה גרם לו להחזיר את ראשו.
פרידמן לא השתהה, הוא הוציא רימון, שלף את הניצרה ובעודו מוציא מחצית מגופו לתוך הסמטה, כדי להשליך את הרימון, נפגע מצרור נוסף, שנורה מתוך הסמטה, ונהרג.
פלוגה ג' של הגדוד החליפה את פלוגה א', אך גם פלוגה ג' איבדה שלושה לוחמים שנהרגו מהירי מתוך הסמטה.
רק כשהגיע למקום הטנק של רפי ישעיה, סגן מפקד פלוגת הטנקים הוא הצליח להשמיד את העמדה בשני פגזים.
בסיורים שנערכו אחרי המלחמה התברר שבתוך הסמטה הייתה עמדת בטון מבוצרת שהיוותה חלק ממערך חפירות ובונקרים של הקו העירוני הירדני.
על מעשה גבורתו קיבל פרידמן את צל"ש הרמטכ"ל ועיטור הגבורה, עליו נכתב:
מרדכי פרידמן הונצח על אנדרטאות לזכר הנופלים.
ביטאונה של הסתדרות המהנדסים בישראל ("המהנדס") הוקדש לזכרו.
לקראת מלאת 50 שנה לשחרור ירושלים, לקרב ב"סמטת המוות" ולנפילתם של אליעזר ("לייזרקה") רגב (רוגצ'בסקי) ופרידמן, נערך ביום ו', 12 במאי 2017 סיור בסימן "חוזרים לסמטה 1967 - 2017", אשר אורגן על ידי בני משפחות הנופלים.
הסיור נפתח במפגש בגבעת התחמושת בנוכחות בני המשפחות וחברים ועם לוחמי הצנחנים: שמעון כהנר (קצ'ה), שהיה סמג"ד 28 במלחמה, אריה ויינר, יעקב ברנע (וקסי), עמוס גול, גבי גרביה, נחום גלבוע ועופר פדה, שנפצע בסמטה.
עופר פדה הדריך את המשתתפים בסיור לאנדרטת גדוד 28 ולסמטת המוות, תוך תיאור מהלך הקרב.
בתום הסיור נערכה אזכרה לנופלים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
ב-2017 ציינו מפקדי חטיבת כפיר מלאת 50 שנה לשחרור ירושלים כשפתחו את אימון החטיבה בשחזור קרבות, ביניהם בסמטת המוות, בה צולם גם צילום שחזור.
מרדכי פְרִיזִיס היה קולונל יהודי בצבא היווני, מפקד באוגדת הרגלים ה-8, אשר נהרג בראש כוחותיו במהלך מלחמת איטליה–יוון.
בנרטיב ההיסטורי היווני נתפש פריזיס כאחד מגיבוריה הבולטים של מלחמה זו.
פריזיס נולד למשפחה יהודית רומניוטית בת 15 נפשות בעיר חלקידה וכבר מגיל צעיר שאף לשרת כקצין בצבא.
הוא החל את לימודיו באקדמיה הצבאית היוונית באתונה, אך לא סיימם ולפי חלק מהמקורות אירע הדבר על רקע יהדותו.
בהמשך, למד בבית הספר הצבאי לקציני מילואים וב-1916 סיים בהצלחה את לימודיו והוצב כקצין רגלים בדרגת סגן משנה.
פריזיס לחם בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה ובהמשך לחם במסגרת המיליציה היוונית שהצטרפה לכוחות הצבא הלבן במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
פריזיס לחם במלחמת יוון–טורקיה וב-1922 נפל עם מספר מחייליו בשבי הטורקים בגזרת איזמיר.
בני הקהילה היהודית באיזמיר, אשר דבר שביו של הקצין היהודי נודע להם, ניסו לפדותו בתרומות שנאספו מבני הקהילה, אך הוא סירב להשתחרר משביו ללא חייליו.
ב-1923 שוחררו פריזיס וחייליו משביים ושבו ליוון.
בהמשך נשלח לאקול מיליטר בפריז ולאחר שסיים בהצלחה את לימודיו הוצב בגיס היווני ה-3 בסלוניקי.
ב-1936 הועבר לכרתים, שם שירת במנגנון ממשל החירום של הגנרל יואניס מֶטָאקְסָס.
באוקטובר 1940, בפרוץ מלחמת איטליה–יוון, נמנה עם סגל הפיקוד הבכיר של אוגדת הרגלים ה-8 של הצבא היווני בדרגת קולונל והיה לקצין הבכיר ביותר מקרב בני הקהילה היהודית ביוון.
פריזיס הוצב עם אוגדתו בגזרת אפירוס ולחם בראש כוחותיו נגד פלישת הכוחות האיטלקים.
אוגדתו הצליחה לבלום את התקדמות האיטלקים לתוך שטחי יוון ובהמשך אף להדוף אותם לשטחי אלבניה, תוך שכוחותיו שובים מאות לוחמים איטלקים ומזנבים בצבא האיטלקי אל תוך אלבניה עצמה.
ב-5 בדצמבר 1940 הופצצו הקווים הקדמיים של האוגדה ה-8 בידי מטוסי קרב איטלקיים ובהמשך החלה תקיפת כוחות רגלים איטלקיים.
פריזיס שהיה מפקד הגזרה, הגיע לקווים הקדמיים של כוחותיו כשהוא רכוב על סוסו, ייצב את קו החזית ופעל להרגעת האנדרלמוסיה בקרב חייליו.
בהמשך, הוביל את כוחותיו למתקפת נגד.
רכיבתו על סוסו הפכה אותו למטרה בולטת והוא נפצע פצעי מוות מאש מקלעי מטוס איטלקי.
לפי אחת הגרסאות אמר פריזיס את פסוק שמע ישראל בטרם מת מפצעיו.
פריזיס נקבר בבית עלמין צבאי מאולתר בשטח אלבניה.
בצעד חריג שלח גאורגיוס השני, מלך יוון מכתב לאלמנתו ובו נכתב, שפריזיס מת מות גיבורים למען מדינתו.
בהמשך הצטרפה גרמניה הנאצית למערכה וממלכת יוון נכבשה.
המיקום המדויק של בית העלמין המאולתר אבד ובמשך שנים לא נודע מקום קבורתו.
ב-2002 אותרו שרידי גופתו בשטחי אלבניה והוא הובא לקבורה בבית העלמין היהודי בסלוניקי בהלוויה צבאית בנוכחות נשיא יוון קוסטנטינוס סטפנופולוס ומאות מבני הקהילה היהודית שחלקו לו כבוד אחרון.
בעיר כלקיס מוצבות מספר אנדרטאות לזכרו, וב-25 ערים שונות ברחבי יוון, וביניהן באתונה, יש רחוב הנושא את שמו.
פרוטומה של מרדכי פריזיס מוצבת במוזיאוני המלחמה היווניים באתונה וקלפאקי.
נכדו של פריזיס נקרא גם הוא מרדכי פריזיס, על שמו.
הוא כיהן כרב הראשי ליהודי סלוניקי ועלה לארץ, מאז הוא מתראיין לעיתים בנושאים הקשורים ליהדות יוון.
בהמשך הוא נמנה עם סגל הגרעין התורני "דביר אביה" בשכונת פסגת זאב שבצפון ירושלים.
הרב מרדכי יהודה הלוי פרום (י' בשבט ה'תרפ"ח, 1 בפברואר 1928 – כ"ח באלול ה'תשל"ב, 7 בספטמבר 1972) היה ר"מ בישיבת מרכז הרב, שהשפיע רבות על אופייה של הישיבה ועל דמותה.
נולד בפיוטרקוב שבפולין לנפתלי יצחק הלוי ולאה פרום, חסידי גור.
את שמו הוא קיבל על שם אבי סבו מרדכי לייב צדרבוים בעל הדפוס בפיטריקוב.
בשנת תרצ"ה (1935), בגיל חמש, עלה עם משפחתו לארץ ישראל, ולמד בישיבות נובהרדוק בתל אביב, חיי עולם בירושלים ומרכז הרב.
הרב פרום היה נחשב מקורב לסטייפלר, בעל הקהילות יעקב וראש ישיבת נובהרדוק בה למד.
בשנת ה'תשי"ג (1953) מינהו הרב צבי יהודה הכהן קוק למגיד שיעור בישיבת מרכז הרב, והוא היה לר"מ המרכזי בה.
היה ידוע כבעל אופי מסודר וכושר הסברה מיוחד, שיעוריו הצטיינו בסדר ובבהירות רבה, והתייחד בהקפדתו על שמירת הזמנים.
לפני החגים היה נוהג לתת שיעורים בנושאי המועד בהלכה, אמונה ומוסר.
שיעוריו אלו נכתבו על ידו בעשרות מחברות בסדר מופתי.
חיבב מאד חזנות, ובימים הנוראים היה משמש כשליח ציבור בתפילות ערבית ובמוסף של היום השני של ראש השנה.
חלק מהתפילות הולחנו על ידו.
בשנותיו האחרונות גברה השפעתו בישיבת מרכז הרב, הוא העביר שיעורים לכל התלמידים, ואף היה אחראי על קבלת התלמידים.
הוא סבר שצריך לנקוט בגישה מחמירה ביחס לקבלת תלמידים, על מנת להעלות את רמתה של הישיבה בהשוואה לישיבות אחרות.
לאחר פטירת חותנו הרב רענן, בי' בניסן תשל"ב, נטל על עצמו גם את ניהול הישיבה.
הוא הנהיג שלכל בחור חדש שמגיע לישיבה מוצמד חברותא מבוגר, נוהג שקיים בישיבה עד היום.
ביום השלושים לרב הנזיר נפטר בפתאומיות.
ובכך חתם את השנה בפטירתם של שלושה מהבולטים ברבני מרכז הרב - הרב רענן, הרב הנזיר והוא.
לפני הקמת המדינה היה מרכז לשכת הגיוס של ירושלים.
כיהן כיו"ר ועדת פרס הרב קוק של עיריית ירושלים.
הרב פרום נשא את צפורה (ילידת שנת תר"צ), בתם של הרב שלום נתן רענן ובתיה מרים, בתו של הרב קוק.
לזוג לא נולדו ילדים במשך חמש עשרה שנים.
מסופר כי במוצאי יום הכיפורים באחת השנים כינס הרב אריה לוין בית דין, שכלל מלבדו את הרב אברהם אלקנה כהנא שפירא ואת מנהל ישיבת מרכז הרב ר' שבתי שמואלי, והם "פסקו" שלרב פרום ייוולדו ילדים.
באותה שנה נולדה להם בת.
בהמשך נולדה לבני הזוג בת נוספת, ובן שנולד לאחר שהרב פרום נפטר, בשנת תשל"ג, ונקרא נתן מרדכי על שם אביו וסבו.
נפטר מהתקף לב בכ"ח באלול תשל"ב (1972), בגיל 44. נקבר בבית הקברות בהר הזיתים.
בגיל עשרים וארבע, בשנת תשי"ב (1952), הוציא לאור את ספרו תורת הלוי על שמונה המצוות הראשונות בספר החינוך.
הספר זכה להסכמות מהרבנים הראשיים - הרב הרצוג והרב עוזיאל, ומהרב צבי פסח פרנק.
על חיבורו זה זכה בפרס הרב קוק לספרות תורנית לשנת ה'תשי"ד.
לאחר פטירתו ב-1972 הוציאו תלמידים מישיבת מרכז הרב מספר ספרים מתורתו, בעיקר מתוך מחברות שהותיר אחריו.
תורת הלוי על ספר החינוך, דפוס חורב, ירושלים תשי"ב.
תורת הלוי על מסכת כתובות, המכון על שם הרצי"ה קוק, ירושלים תש"ס.
תורת הלוי על מסכת בבא קמא, המכון על שם הרצי"ה קוק, ירושלים תשס"ח.
תורת הלוי – גבורת יהודה – על מסכת פסחים, המכון על שם הרצי"ה קוק, ירושלים תשע"א.
(נכתב על ידיו בצעירותו ויצא לאור מכתביו).
חידושי הגאון הרב מרדכי יהודה הלוי פרום זצ"ל - חוברת חידושים שכתב בצעירותו על חלקים ממסכתות חולין ושבועות.
בנוסף, ערך הרב נריה גוטל חוברות קצרות ובהן שיעוריו על ענייני חנוכה ופורים.
ערך וההדיר את תוספות הרשב"א על מסכת פסחים לר"ש משאנץ, עם הערות האדר"ת, בצירוף מבוא מפרי עטו (ירושלים תשט"ז, מהדורה שנייה בתשל"א, ושלישית בתשמ"ו).
'קבלת תרומות ממשלת ארצות הברית', בתוך: זכור זאת ליעקב, ירושלים תשל"א, עמ' פז-צב
הרב ד"ר מרדכי צבי אורבך, ידוע במחוזות פעילותו גם כהִינְקוֹ אוּרְבָּךְ (בסרבו-קרואטית: Hinko Urbah, בסרבית קירילית: Хинко Урбах; 29 בספטמבר 1872, הכפר מוראבקה, מוראביה, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 1 באפריל 1960, פריז, צרפת) היה הרב הראשי האשכנזי ליהודי סרייבו בתקופה שקדמה לשואה והרב הראשי ליהודי זאגרב לאחר מלחמת העולם השנייה.
הינקו אורבך נולד בכפר מוראבקה אשר בחבל מוראביה לנתן ולנה.
בגיל שבע התייתם מאימו ונאלץ להתפרנס למחייתו.
הוא נשלח ללמוד בתלמוד תורה ובהמשך למד בישיבת פרשבורג אשר בברטיסלאבה, תחת שמחה בונם סופר.
בהמשך, ועד 1898 לימד לימד בישיבת פרשבורג.
אורבך עבר לבודפשט ורכש תואר בלימודי רבנות (MRb) בבית המדרש לרבנים בבודפשט, שם היה מוזש פלדמן רבו המובהק.
לימים נישא אורבך לבתו של פלדמן, שרה.
ב-1904 סיים תואר באוניברסיטת בודפשט והתמחה בפילולוגיה השוואתית של שפות שמיות.
בבודפשט נישא לשרה לבית פלדמן.
בין 1906 ל-1909 כיהן כרב בטוזלה שבאזור בוסניה.
ב-1909 עבר לעיירה זמון הסמוכה לבלגרד ומונה לרב הראשי של הקהילה אשר מנתה כ-700 נפשות.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה גויס לצבא האוסטרו-הונגרי ושרת כרב צבאי.
לאחר המלחמה וכינון ממלכת יוגוסלביה שב לזמון וכיהן כרבה הראשי עד 1927.
ב-1928 מונה לרב הראשי האשכנזי של יהודי סרייבו, וזאת לאחר פטירת קודמו שמואל וסל.
במסגרת תפקידו נמנה עם מייסדי הסמינר התאולוגי היהודי בסרייבו, וניהל את המוסד אשר הכשיר מורים לעברית והחל את תהליך ההכשרה לקראת לימודי רבנות.
הינקו אורבך כיהן במועצה העליונה של הרבנות הראשית ביוגוסלביה.
במהלך מלחמת העולם השנייה נמלטו אורבך ומשפחתו לאיטליה.
לאחר כניעת איטליה נמלטו הרב אורבך ורעייתו ללוזאן שבשווייץ.
בנו בנימין אורבך (1922–2012) נלקח לעבודות כפייה.
הוא ניצל מגירוש למחנות ההשמדה בזכות פעולתה של משפחת קומליינוביץ (סרבו-קרואטית: Komljenovic) שהעניקה לו מחסה אף על פי שבן המשפחה בוריסלאב היה חבר באוסטאשה ובנימין היה בחזקת מבוקש על ידי השלטונות.
לבסוף עלה בידי אימו של בנימין להמציא לו מסמכים מזויפים והוא נמלט בעזרתם למוסטאר שהייתה בשטח הכיבוש האיטלקי וכך ניצל.
ב-1995, העניק ארגון יד ושם את עיטור חסיד אומות העולם למשפחת קומליינוביץ.
לאחר המלחמה היגר בנימין אורבך לצרפת.
לאחר שחרור יוגוסלביה שבו הרב אורבך ורעייתו ליוגוסלביה וב-1946 מונה הינקו אורבך לרב הראשי ליהודי זאגרב.
אורבך היה היחיד מבין המועצה העליונה של הרבנות הראשית בממלכת יוגוסלביה אשר שרד את השואה וזכה להערכה רבה בקרב הקהילות היהודיות על גווניהן השונים.
הוא היה פעיל בהקמת ארגון הקהילות היהודיות של יוגוסלביה ובחידוש פעולתו של בית הדין הרבני הגדול.
מעמדו בקרב יהודי ארצות הברית הקל על קבלת סיוע חומרי וכספי שסייע לתקומתן של הקהילות השונות.
הוא יזם את כנס רבני הקהילות של יוגוסלביה שנערך בבלגרד ב-26 במרץ 1947 ובו התקבלה רשמית עמדתו בדבר הצורך באופי יהודי-אורתודוקסי בניהול חיי הדת בקהילות השונות.
בפועל, נשמר הסטאטוס קוו בקהילות השונות.
בשלהי 1948, לאחר הקמת מדינת ישראל עלו הרב אורבך ורעייתו ארצה.
הוא השתקע בירושלים אך ב-1953 היגר עם רעייתו לפריז, שם התגורר בנו ומשפחתו.
ב-1960 הלך הרב הינקו אורבך לעולמו בפריז והוא בן 88 שנים.
הרב מרדכי פינחס טייץ (ח' בתמוז ה'תרס"ח, 7 ביולי 1908 - ד' בטבת ה'תשנ"ו, 26 בדצמבר 1995) היה רב אמריקאי, רבה של אליזבת, ניו ג'רזי.
חבר נשיאות אגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה, גזבר "עזרת תורה" ומראשי ועד ההצלה.
נולד בסובאט שבלטביה למשפחה בת עשרה בנים ובנות, לשינא סירא בתו של הרב משה מישל שמואל שפירא, רבה של רוגובה, ולרב אברהם בנימין טייץ (שכיתום גדל אצל אחי אמו האדר"ת), שהיה אחיו של הרב אליהו עקיבא רבינוביץ', רבה של פולטבה.
בהיות פינחס בן שש נאלצו הוריו להימלט ממקום מגוריהם והמשפחה התגוררה בין השנים 1914–1917 בבית הדוד הרב עקיבא רבינוביץ' עד פטירתו.
המשפחה נשארה בפולטבה, והאב מילא את מקום אחיו ברבנות עד 1921, אז שבה המשפחה ללטביה.
פינחס למד בישיבת פוניבז' במשך שנתיים ואחריהן שנה נוספת בישיבת ריגה בבירת לטביה.
ב-1924 נסע ללמוד בישיבת סלובודקה, בה כונה "פינחס ריגער".
אביו לא הירשה לו לעלות עם חלק מתלמידי הישיבה לסניף הישיבה בחברון, אף שהאח דוב יוסף (טייץ-רבינא) ואשתו רוחמה עלו והתיישבו בחדרה ב-1925, ולאחר מכן האחות יונה עלתה עם בעלה שלמה בקרמן לחיפה.
במחלוקת שהתפתחה בסלובודקה סביב רבנותו של הרב יוסף זוסמנוביץ "הירושלמי", צידד טייץ ברב זוסמנוביץ, בניגוד לעמדת הרב יצחק אייזיק שר, שהייתה עמדתה הרשמית של הישיבה.
פעל רבות לבחירתו של מרדכי דובין לסיאמה הלטבי, וחבר לחבר הסיאמה שמעון ויטנברג, וליו"ר אגודת ישראל בלטביה אביגדור בלשאנק בפעילות למען בחירתו של דובין.
בשנים שלאחר בחירתו סייע לדובין בעניינים רבים בקהילה היהודית והתמנה כמזכיר אגודת ישראל בלטביה.
הוא ערך בריגה עיתון בשם "אונזער שטימע" (קולנו), והיה נוסע מטעם אגו''י ברחבי לטביה לעודד לקהילות לייסד בתי ספר ("חדרים") לספק חינוך תורני לילדיהם.
בשנים 1929-1933 היה נוסע כמה פעמים בשבוע מבית משפחתו בליבנהוף, בה שימש אביו כרב העיר, לדווינסק הסמוכה לה, ללמוד אצל הרב יוסף רוזין "הרוגאצ'ובר", שחלק מספריו ראו אור על ידו.
בסוף שנת 1933 נסע עם הרב אליהו מאיר בלוך למסע לשנה להתרמת כספים מיהדות אמריקה הצפונית עבור ישיבת טלז.
הרב בלוך פגש בו בחתונת אחותו אייגא להרב ישראל מעל, ממצטייני ישיבת טלז, בה נאם, והחליט לגייס את כישרונו לטובת הישיבה.
בהיותם בארצות הברית שידך אותו הרב בלוך עם בתיה, בתו של רבה המנוח של אליזבת, ניו ג'רזי, הרב אלעזר מאיר פרייל (ידיד לאביו של הרב בלוך, הרב יוסף ליב, ראש ישיבת טלז) שנפטר חודש לפני בואם לארה''ב.
החתונה התקיימה בינואר 1935, והוא התמנה לפי צוואת חותנו כרב על מקומו הריק.
הוא הצטרף לאגודת הרבנים, ולמרות גילו הצעיר נתמנה ליו''ר ועד הפועל, אבל עורר רגזם של כמה מהדור הוותיק בהביעו דעותיו בדבר חובות רבני אמריקה, בעיקר דרישתו שישאו את דרשותיהם באנגלית כדי לא לאבד הצעירים שלא היה להם ידע ביידיש.
הדבר גרם למזכירות אגודת הרבנים לשלוח לו מכתב נזיפה ולהשיב לו את דמי החבר ששילם.
אבל כעבור שנה נקרא לשוב, ובשנת 1958 נבחר יחד עם הרב אליעזר סילבר והרב דוד ליפשיץ כחברי הנשיאות.
הוא כונן באליזבת מערכת חינוך אורתודוקסית שכללה בית ספר יסודי (1941), תיכון לבנים (1955), ותיכון לבנות בשם ברוריה (1963).
הוא ראה 'עם הארץ'ות אם כל חטאת, וגרס אם ערך התורה יעלה בארה''ב, הוא יהווה חיסון בפני הרפורמה וההתבוללות, יותר ממתקפות חוזרות ונשנות, ובדרך כלל חסרות תכלית, מול מנהיגיהם של הרפורמים והקונסרבטיבים.
עד 1953 כונן את מוסדות הקהילה, ודאג לבניית בית כנסת חדש, ובנינים חדשים לבתי הספר ולתלמוד התורה והישיבה הקהילתיים בקמפוס שנקרא "המרכז לחינוך יהודי" (JEC) .
קהילת אליזבת נחשבה כדוגמה להצלחה לקהילות אחרות, והרב עזר לעיירות אחרות להקים בתי ספר שלהן.
עם הקמת מדינת ישראל ראה בתקופה עת מבחן ליהדות החרדית וניסה לפעול למען איחוד בין כל המפלגות הדתיות בישראל, איחוד שלא התממש.
הוא התנגד לקביעת יום צום לזיכרון אימי השואה, והציע לקבוע את יום השואה בל"ב בעומר, יום לפני ל"ג בעומר, במטרה להעבירו מחודש ניסן בו נאסרה האבלות לפי המסורת.
ב-1965 נסעו בני הזוג טייץ לביקור ראשון במוסקבה שמעבר למסך הברזל.
הם התמידו בשנים הבאות בביקורים אלו, יצרו קשר עם יהודים, ודיווחו בארצות הברית על מצב היהדות ברוסיה הסובייטית.
הרב טייץ הדפיס אלמנכים וחומרי הסברה יהודיים והגניב אותם לרוסיה.
הוא הקים למטרה זו ארגון בשם "מהיר": מפעל הצלת יהודי רוסיה.
הארגון סיפק טליתות ותפילין, מזוזות וסידורים למבקשים בברית המועצות.
החל בינואר 1953 הגיש הרב טייץ תוכנית שבועית ברדיו WEVD הסוציאליסטי, בשם "דף השבוע" ובה לימד דף מן התלמוד הבבלי.
השיעור הועבר ביידיש בתקווה ששמיעת השפה תעורר זכרונות בקרב יהודים שהתרחקו מהמסורת ושפת אמם תזכיר אותה להם.
חוגים שמרניים ביקרו את השימוש במדיה המודרנית לצרכים אלו, אך הרב טייץ זכה לגיבוי מהרבנים: משה פיינשטיין, יצחק אייזיק הלוי הרצוג, מנחם מנדל שניאורסון, יוסף שלמה כהנמן, יחיאל יעקב וינברג ואליעזר סילבר.
בשלב מסוים העלה הרב טייץ רעיון חדש, להקליט את שיעוריו על תקליטים, אך מגבלת הזמן גרמה לכך שיצאו רק 12 תקליטים בסדרה זו והרעיון נגנז.
לפי הערכה של גוף ממשלתי, האזינו בשנות ה-50 לתוכנית זו 200,000 איש מדי שבוע.
בראשית שנות ה-60 של המאה ה-20 הקליט שיעורי תלמוד עבור קול ציון לגולה; שידורים אלו נקלטו גם באירופה ובברית המועצות.
שיעורי דף השבוע הועברו על ידי הרב טייץ במשך 35 שנים, החל בשנת 1980 החליף אותו לעיתים בנו.
ב-1981, לאחר שקריאותיו החוזרות ונשנות לחברי אגודת הרבנים לפתוח את שורות הארגון לרבנים צעירים ילידי אמריקה, נענו בשלילה, הקים הרב טייץ בשיתוף עם רבי יעקב קמינצקי, ידידו מתקופת לימודיו בסלובודקה, איגוד רבנים חדש בשם "מרכז הרבנים".
הם זכו לגיבוי בכתב מהרבנים יעקב ישראל קניבסקי ואלעזר מנחם מן שך, "גדולי הדור" הליטאים בישראל.
פעילות המרכז העיקרית הייתה להפנות אברכי כוללים לאחר מספר שנות לימוד, להפצת תורה בפריפריה, בתפקידי הוראה ובתפקידי רבנות.
מרכז הרבנים נסגר לאחר שנות פעילות מועטות.
לעת זקנה, מינה את בנו הרב אלעזר מאיר טייץ, שהיה סגנו החל משנת 1958, למלא את מקומו כרב העיר ולעמוד בראש המוסדות לחינוך יהודי באליזבת.
הוא נפטר בד' בטבת ה'תשנ"ו, 26 בדצמבר 1995, והועלה לקבורה בבית הקברות בהר הזיתים בירושלים.
הרב מרדכי פוגרמנסקי (ה'תרס"ג, 1903 - כ"ה בשבט ה'תש"י, 12 בפברואר 1950) היה דמות בולטת בישיבות ליטא, ראש ישיבה בכמה ישיבות שונות בלטביה ובלגיה.
נולד בטבריג שבליטא לאליהו פוגרמנסקי.
אמו הייתה בתו של רבי חיים סגל מיאנובה.
בעקבות מפגש ברב אליהו לופיאן עבר לישיבתו בקלם.
אחר כך למד בישיבת טלז, שם התפרסם כעילוי ומדקדק בהלכה.
בשלב מאוחר יותר קבע את מושבו בקובנה והיה מגיע לעיתים לטלז ומעביר שם שיחות מוסר ושיעורים.
בקיץ 1932 מינה אותו הרבי יוסף יצחק שניאורסון לעמוד בראשות ישיבת תומכי תמימים שהקים אז בריגה.
הישיבה נסגרה לאחר כשנה, והרב פוגרמנסקי עבר לכהן בראשות ישיבת היידה באנטוורפן, בלגיה, למשך כמה שנים.
בסוף שנות ה-30 שב לקובנה, ועבר את השואה בגטו קובנה.
לאחר המלחמה הגיע לצרפת, שם הקים ישיבות לבחורים מקרב שארית הפליטה.
הוא הקים עם הרב אברהם אליהו מייזס ישיבה בפרבר פריזאי בשם באיי ושניהם עמדו בראשה.
לאחר נישואיו בחודש אדר ה'תש"ט, 1949, התדרדר מצבו הרפואי, הוא לקה כנראה בשחפת ונפטר בשווייץ כמעט שנה לאחר מכן, בכ"ה בשבט ה'תש"י, 12 בפברואר 1950. ארונו הועלה לקבורה בישראל והוא נקבר בבית הקברות שומרי שבת בבני ברק.
אלמנתו בלומה נישאה בשנית לרבי חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים-מייער, האדמו"ר מסאסוב.
דוד צינמון, דרש טוב: דברים ששמעתי מהרב שמעון סגל...
ששמע מרבינו הרב מרדכי פגרמנסקי...
ואחר המלחמה בצרפת, ניו יורק 2011
הרב מרדכי עמרם (מרקוס) הירש (בהונגרית: Hirsch Márkus; בגרמנית: Markus Hirsch; כ"ח בשבט תקצ"ג, 17 בפברואר 1833 – כ"ז באייר תרס"ט, 18 במאי 1909) היה אב בית דין אובודה, פראג והמבורג.
נולד בטיסהבה (Tiszabő) הסמוכה לסולנוק; אביו צבי היה אב בית דין העיירה.
הירש התייתם משני הוריו בגיל צעיר.
ב-1848 יצא לישיבת פרשבורג ולמד תחת הכתב סופר, ומשם המשיך לישיבת הרב משה אפרים ברוין מטשאבא (Hejőcsaba) שליד מישקולץ.
ב-1853 נסע לפראג לקבל חינוך כללי, והשתלם באוניברסיטה במשך שלוש שנים במקביל ללימודים עם שי"ר.
בשובו להונגריה ב-1856 קיבל את רבנותו הראשונה בקרצג ותוך זמן קצר קודם לרב הנפה בטיסבה.
ב-1861 נקרא לאובודה, שהייתה אחת מהקהילות החשובות בארץ בדור הקודם אך הלכה ושקעה.
הירש היה בעל גישה מתונה במיוחד בימים בהם גבר המתח בין הנאולוגים לאורתודוקסים בהונגריה.
הוא התחתן עם מארי, בתו של הרב יחזקאל משה פישמן ממישקולץ, שנודע כפשרן והסכין עם בית-כנסת לפי מנהג וינה בעירו.
הירש עצמו היה אחד מאנשי מחנהו של הרב עזריאל הילדסהיימר, שניסה להנחיל את הנאו-אורתודוקסיה ('תורה עם דרך ארץ') בסביבה ההונגרית השמרנית.
הילדסהיימר והנאולוגים גם יחד חפצו בהקמת סמינר מרכזי להכשרת רבנים עם לימודי חול, אף כי חלקו על אופי המוסד, בעוד שהאורתודוקסים האחרים התנגדו לכך בחריפות ותמכו בהותרת הישיבות במתכונתן.
ב-1864 הקימה הממשלה ועדת הכנה לסמינר.
היא הפקידה על הנושא את הירש והרבנים שמואל לייב בריל מפשט, שנחשב אף הוא לשמרן ויעקב שטיינהרדט מארד, נאולוג מובהק.
התוכנית עוררה זעם בחוגים המסורתיים ומעמדו של הילדסהיימר נפגע קשות בקרבם.
ב-1868 עמד שוב במוקד המחלוקת.
יותר משנתיים קודם הוציאו הקנאים בראשות רבי הלל ליכטנשטיין פסק דין שאסר כל שינוי בארחות בית הכנסת המוכרים, כולל הזזת הבימה לאמצע או ליווי מקהלה, והכריז על כל מבנה שעבר על הוראותיהם כמשכן אפיקורסות.
בקהילת קאשוי נבנה בית-כנסת שחרג מהתקנות ועורר את מחאת הקיצונים.
הירש נקרא על ידי הרשויות לשמש כבורר, והכריע כפי דעת פטרונו הילדסהיימר שהפסק לא מחייב וחסר ברובו בסיס הלכתי.
"שומרי הדת", הארגון האורתודוקסי שהוקם זמן קצר קודם לכן, פרסם הצהרה תקיפה נגד הכרעתו של הרב מאובודה.
במכתב פרטי להילדסהיימר, שכעס על הפגיעה בנאמנו, הודה יושב-הראש שמעון קראוס כי עשה זאת כדי לשמור על חזית אחידה עם הקנאים.
הירש הוסיף לשמור על עמדה פשרנית.
במהלך דצמבר ערכו האורתודוקסים אספת הכנה לקונגרס היהודי הארצי המתקרב, בו תכננו לפרוש ולהתפלג.
הוא לא נכח בה אלא השתתף במועצת מחאה קטנה, יחד עם מעט אורתודוקסים מתונים ונאולוגים.
במהלך הכינוס הארצי היה ציר בסיעתו של הילדסהיימר; בימי הקרע ביהדות הונגריה התבלט כנציג של גישת הסטטוס קוו, ששללה את הפילוג, והצהיר שאינו מוצא פגם בתקנון הקהילות של הקונגרס, שנדחה בידי האורתודוקסים ככפירה.
הוא עצמו ניסה להשאיר את אובודה מחוץ לשני הארגונים הארציים החדשים, אך העדה הצטרפה כמעט מיד לוועד הקונגרסאי.
הוא נותר כרב בקהילה הנאולוגית עוד עשור.
ב-1880 הוזמן לכהן בפראג, שמנתה אז קרוב לעשרים אלף יהודים ושרר בה סכסוך ממושך על הרבנות מאז מות שי"ר.
הירש הובא למקום כמועמד המחנה השמרני וקיבל את התפקיד ב-6 במרץ.
ב-1889 נתמנה לרב הכולל של המבורג.
כפי שציין מיכאל סילבר, עמדות שנחשבו פתוחות וליברליות בארץ הולדתו הפכו אותו עתה לאדוק נוקשה בסביבה החדשה.
מאיש הסטטוס קוו הפך לחבר ב"התאגדות החופשית למען היהדות האורתודוקסית" שייסד רש"ר הירש ב-1885, ממנה צמחה גם אגודת ישראל.
בשנותיו בעיר היה פופולרי בקרב הציבור.
הוא הקים שני בתי-ספר יהודיים, אחד לבנים ואחד לבנות, ועוד פנימייה לבנות.
כמו כן חנך את בית הכנסת הגדול החדש בבורנפלאץ, שנבנה בסגנון נאו-רומנסקי וכלל 1,200 מקומות.
ב-1901 פרצה מחלוקת ארוכת שנים בינו לאב בית דין אלטונה מאיר לרנר בנושא קבורת יהודים שמסרו את גופתם לשריפה.
הירש וחתנו חנוך ארנטרוי, אף שגינו נחרצות את הנוהג והגדירו את העושים זאת כפושעים, היו מוכנים להתיר הטמנה של האפר בבית-העלמין היהודי בדיעבד, בתנאי שלא יעשה הדבר על ידי החברה קדישא.
לרנר דרש איסור גמור גם על כך.
הפולמוס בין הצדדים עירב לבסוף כ-150 רבנים מכל העולם, שהכריעו ברובם לטובת יריבו.
בתחום אחר, שאלת ההכרה בגיורים שהייתה טעונה מאוד אז, נקט קו נוקשה.
כמו כן כיהן בחבר הנאמנים של בית המדרש לרבנים בברלין.
מרדכי פְּלוּנְגיאן (ה'תקע"ד, 1814 – כ"ז בחשוון ה'תרמ"ד, 27 בנובמבר 1883) היה למדן, בלשן וסופר, מראשי משכילי וילנה.
נולד בפלונגיאן שבליטא לשלמה יפה, צאצא למשפחת רבי מרדכי יפה בעל ה"לבושים".
בבחרותו למד אצל רבי צבי הירש ברוידא רבה של סלנט, ואחר כך אצל רבי אהרן מקרטינגה, מחבר "תוספות אהרן".
אחר כך למד זמן ממושך באיישישוק עד שעבר להתגורר בווילנה.
התמנה כמורה ראשי לש"ס ופוסקים בבית המדרש לרבנים בווילנה לצדם של ש"י פין, אד"ם הכהן לבנזון ושלמה זלקינד, ובנוסף היה מגיה ראשי בבית הדפוס של האלמנה והאחים ראם.
הוא התפרסם בכתיבתו העברית הצחה, ומלבדה ידע עוד שמונה שפות.
ספריו התפרסמו והקנו לו שם בקרב קהילת יהודי וילנה ובקרב יהדות ליטא כולה, ונמסר שרבי יצחק אלחנן ספקטור העיד כי לא ראה אדם מופלג בתורה כמותו.
הוא היה חלק מחוג משכילי וילנה, והסכמות שלו מתנוססות על ספרים שונים, חלקם בתחום מחשבת ישראל ופילוסופיה.
נפטר ביום רביעי, כ"ח בחשוון ה'תרמ"ד, 28 בנובמבר 1883. הלווייתו יצאה מבית הכנסת גחש"א בווילנה, בו הספידו חיים זליג סלונימסקי.
בבית הקברות ספד לו המגיד מישרים הווילנאי דאז, ר' יעקב.
בתו בלה נישאה לאהרן הכהן בילינסון, רוקח.
בנם (נכדו של פלונגיאן) משה בילינסון היה ממנהיגי תנועת העבודה.
תל פיות - הסבר לשוני על הגזירות שוות הנמצאות בתלמוד.
- ביוגרפיה של רבי מנשה מאיליה, ראה אור בווילנה בשנת 1858 וזכה מיד לביקורת חריפה מקרב החוגים האדוקים בעיר, גם מקרב המתונים שבהם.
לדברי המבקרים, הספר כולו, הן העובדות והן הפרשנות להן, כולן פרי דמיונו של פלונגיאן.
הם כינו את הספר בשם "בן פריץ" ו"בן פרוץ" במקום "בן פורת", ודנו אותו לשריפה.
הספר מציג את רבי מנשה מאיליה כמי שלא האמין, בין היתר, בתקפות הקבלה.
והמבקרים ביקשו להוכיח מתוך כתביו שהאמין בה, אף אם תקף את המתפארים כמקובלים ואינם יודעים מאומה.
בעיתון "המגיד" התפרסם מכתב חריף נגד הספר בעילום שם, במכתב נאמר שהספר מציג בזדון את רבי מנשה מאיליה כבן דמותם של ברוך שפינוזה ושלמה מימון "אשר רחקום בני דורם בזרוע".
כותב המכתב הוא הרב מתתיהו שטראשון.
אברהם יעקב פפירנא מספר בספרו "זכרונות" (ורשה תרפ"ג) בשם פלונגיאן עצמו, כי בחג הפורים בשנת הדפסת הספר, כמעט ושילם בחייו כשנכנס לבית הכנסת והותקף בידי קנאים שקראו "להכות את מרדכי יחד עם המן".
ויכוח על דבר העלילה הנתעבה היא עלילת דם.
חיבור נוסף שלו בשם קריית ארבע על שורשים מרובעים בלשון הקודש, לא נדפס, אך קטעים ממנו התפרסמו בכרם חמד (חלק ט מכתב כ').
חיבורים אחרים שלו שלא נדפסו:
ביאור רחב על ספר יוחסין השלם
מאמר מרדכי - על כל אגדות חז"ל שבספר "עין יעקב"
ביוגרפיה של רבי אברהם דנציג, מחבר "חיי אדם"
בשל הביקורת החרדית החריפה על ספרו ובשל השקפותיו הקרובות להשקפות תנועת ההשכלה היהודית, כאשר שימש בתפקיד המגיה של דפוס ראם בווילנה, ואף צירף מחידושיו ופירושיו למהדורות דפוס זה לספרי יסוד יהודיים, השמיטו המדפיסים את שמו.
המתרגם - ביאור מילים לועזיות, נדפס בסוף כל כרך של התלמוד הבבלי, ש"ס וילנא.
בדומה לחיבור זה כתב חיבור על "עין יעקב" שבדפוס ראם, הנקרא "המתורגמן".
ה"מילואים" הנדפסים על גליונות "שולחן ערוך - יורה דעה" שבדפוס וילנה - מדפיסי החיבור כתבו שמחברו הוא "רב מופלא אחד אשר צוה להעלים את שמו" ותוכן החיבור הוא תירוצים לקושיות הש"ך על ספר "לבוש עטרת זהב" של אבי משפחתו של פלונגיאן, רבי מרדכי יפה.
הרב יהודה ליב הכהן מימון סבור שדבריו של פלונגיאן בחיבורו זה "חלשים וקלושים".
מילואים אלו הוסרו במהדורות מאוחרות בהוראת הרב יעקב ישראל קניבסקי בשל ביקורת שמתח עליהם הרב שמריהו יוסף קרליץ ובשל תרעומת של בנו, הרב אברהם ישעיהו קרליץ על עצם הדפסת חידושיו של אדם כזה, בלא להתייחס לתוכנם.
כוונות פשטיות וכוונות ישרות - בסידור תפילה של דפוס ראם.
בשער הסידור נאמר כי פירושים אלו נכתבו בידי אחד הגאונים, ולדברי אפרים דיינארד היה זה פלונגיאן.
אור חדש - ביאור על אגדות הירושלמי שב"עין יעקב"
ילקוט עיקרי הספרים יפה תואר ויפה מראה - שנדפס על מדרש רבה בדפוס ראם.
מרדכי (מקס) פרבמן (1 באפריל 1886 - 20 באפריל 1950) היה פסל ישראלי, יליד האימפריה הרוסית.
מרדכי פרבמן נולד בסלקאס, האימפריה הרוסית (כיום ליטא), בשנת 1886. בין השנים 1918-1917 למד אמנות בווינה אצל ג'וזף מילנר ופרופ' הלמר.
לאחר לימודיו פעל בווינה כפסל.
בשנת 1924 קיבל הזמנה, מאת עיריית וינה, ליצור פורטרטים של ראש העירייה קרל זייץ ושל הסופר קרל קראוס.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל והתיישב בתל אביב.
משלוח ובו פסלים רבים שלו אבד בדרך.
בתל אביב המשיך ליצור ואף עסק בהוראת אמנות בסטודיו.
בנוסף, אוסף מיצירותיו נתרם על ידי בתו רותי רם למחלקת העור של המרכז הרפואי תל אביב (איכילוב).
נפטר ב-20 באפריל 1950, ונקבר בבית הקברות נחלת יצחק.
1918-1917 האקדמיה לאמנות הפיסול והציור, וינה, אוסטריה
הרב מָרְדְּכַי פְרִידְלַנְדֶר (כ"ג בחשוון תש"ד נובמבר, 1943 – ח' בטבת תשע"ז, ינואר 2017) היה רב וראש ישיבה וראש כולל ומנהיג קהילת שומרי החומות ברמת שלמה.
נולד בבודפשט שבהונגריה להרב שלמה ויוטל פרידלאנדר בעיצומה של מלחמת העולם השנייה.
באותם ימים פלשו הנאצים להונגריה, ואביו נשלח למחנה עבודה ואילו אמו נשלחה לאושוויץ.
כתינוק קטן הופקד יחד עם בן דודו אצל משפחה הונגרית בבודפשט.
באחד הימים הופצץ הבניין בו שהו והבית נהרס לחלוטין.
באופן ניסי ניצלו שני הילדים כשנפלו מתחת לשולחן שהגן עליהם.
בגיל שמונה היגר לארצות הברית יחד עם אמו ואחיו יודא ואחותו מרת מרים קאהן והתיישבו בויליאמסבורג.
כבחור צעיר הפך לחסידו של רבי יעקב יוסף מסקווירא ולאחר פטירתו גם של בנו האדמו"ר הנוכחי מסקווירא.
למד בישיבת נייטרא אצל רבי מיכאל דוב וייסמנדל ולאחר מכן בישיבת לייקווד אצל רבי אהרן קוטלר.
בשנת תשכ"ה נישא לבתו של הרב דוד לובל.
לאחר מכן כיהן במשך ארבע עשרה שנה כר"מ בישיבת "באר שמואל" בבורו פארק.
בתקופה זו נסמך לרבנות על ידי רבי משה פיינשטיין.
בשנת תשמ"ב עלה לישראל וגר בירושלים.
כפי שסיפר מאוחר יותר, מטרת עלייתו הייתה כדי להתמחות בהלכות סת"ם אצל הרב יוסף שלום אלישיב ואצל הרב שמואל הלוי ואזנר.
בתקופה זו התבקש לעמוד בראשות מכון משמרת סת"ם של הרב וואזנר.
התפרסם במיוחד במומחיותו בהלכות אלו.
בישראל כיהן בראשות ישיבת העולים מארצות הברית "אור חדש" בטלז סטון, וכן בראשות הכולל "בני אפרים".
כן שימש כר"מ בישיבת "נווה ציון" בטלז סטון.
בשנת תשס"ה מונה לכהן כרבה של קריית שומרי החומות ברמת שלמה.
לצורך כך מונה גם כמו"צ מטעם העדה החרדית.
נפטר בפתאומיות בח' בטבת תשע"ז ונטמן בחלקת החסידים בהר הזיתים.
צאצאיו: בנו הרב שלמה נחום, ממלא מקומו בישיבתו בטלז סטון; חתנו הרב אברהם דוד ליווי, רב ומו"צ בשכונת מקור ברוך בירושלים ומרבני חסידות באיאן, ממלא מקומו בקהילת שומרי החומות ברמת שלמה; חתנו הרב שלמה שטרנברג, ראש כולל בירושלים.
מרדכי פנחס חסון (28 במאי 1894 – 7 בדצמבר 1979) היה בנקאי ישראלי, ממקימי לשכת החליפין לניירות ערך, ומנכ"ל משותף בבנק לאומי.
חסון נולד ב-28 במאי 1894 לחנוך ולקלרה בחברון.
בשנת 1910, החל לעבוד כפקיד בבנק אנגלו-פלשתינה בחברון עד לשנת 1915, אז התגייס לצבא העות'מאני.
בצבא שירת חסון בדמשק עד לשנת 1918.
בשנת 1918, חזר לעבוד בבנק אנגלו-פלשתינה ביפו, ולאחר שנה, ב-1919, הועבר לסניף הבנק בביירות.
בשנת 1921, קיבל רשות חתימה (Signatory) מהבנק.
בשנת 1922, חזר חסון לעבוד בסניף הבנק ביפו, ולאחר מכן עבר לסניף בתל אביב.
במשך השנים הפך חסון למנהל בכיר בבנק.
בטבח חברון (תרפ"ט) נרצחו הוריו קלרה והרב חנוך חסון.
בעקבות עליתם לארץ של בנקאים גרמנים יהודים בשנות ה-30 של המאה ה-20, הקים בנק אנגלו-פלשטינה בספטמבר 1935 את לשכת החליפין לניירות ערך.
פעילות לשכת החליפין רוכזה במשרד של חסון עד לשנת 1953, אז הוחלפה בבורסה לניירות ערך בתל אביב.
על תרומתו של חסון בהקמת הבורסה לניירות הערך, ועל סיועו בענייני אוצר המדינה ובעיות מטבע זר, הוענק לו בשנת 1976 פרס יקיר העיר תל אביב.
חסון נישא לשושנה אביטבול בשנת 1928. לזוג היו 4 ילדים: לאה, חנוך, מרים, דן.
חסון היה פעיל במספר ועדות וארגונים וביניהם ועד הקהלה, ועד העדה הספרדית בתל אביב, ארגון בני ברית ובמועדון הציוני קדימה בביירות.
הרב מרדכי עזראן (1848, ה'תר"ח - 1938, ט"ז באדר ה'תרצ"ח) היה חבר בבית הדין הספרדי ביפו נמנה בין נכבדי רבני העדה המערבית בארץ ישראל בתקופתו.
נמנה בין חכמי בית המדרש של ישיבת פורת יוסף כמעט מראשיתה.
בצעירותו למד אצל חכמי מרקש, ובעיקר אצל הרב מרדכי הצרפתי.
כשבגר התפרסם בעירו כתלמיד חכם וכדרשן מבוקש.
לפרנסתו עסק במסחר, וייסד במרקש בית מדרש הקיים עד היום.
בביתו היו מתארחים שד"רים שבאו מארץ ישראל.
כן רבי יעקב אבוחצירא היה מרבה להתארח בביתו.
ביפו מונה לכהן כדיין בבית הדין של העדה הספרדית לצד הרב יוסף ארוואץ והרב שבתי בחבוט.
בשנת ה'תרע"ד (1914) ירד עם משפחתו לאלכסנדריה שבמצרים, בעקבות מצב היישוב היהודי בארץ ישראל בימי מלחמת העולם הראשונה, ובשל היותו נתין צרפת.
בתום המלחמה חזר לארץ ישראל ליפו.
בשנת ה'תרפ"א (1921) עבר עם משפחתו לגור בתל אביב עקב מאורעות תרפ"א.
בשנת ה'תרפ"ו (1926) עברה המשפחה לעיר העתיקה בירושלים, שם החל ללמוד בחברותא בישיבת פורת יוסף עם רבי בן ציון אטון (אביו של רבי שבתי אטון).
כן התמנה לר"ם בישיבה, ובד בבד החל להשיב לשאלות הלכתיות עד ימיו האחרונים.
בספר משה האי"ש שכתב הראשון לציון הרב חיים משה אלישר מובא קונטרס של שאלה הלכתית שנשאל הרב עזראן בשנת התרע"ד (1914) על ידי ראש העדה במרקש, ותשובה הלכתית שהשיב הרב עזראן על כך.
את תשובה זו שלח לעיונם של הרב אלישר והרב בן ציון חי עוזיאל ותשובתם מצורפת אף היא שם.
בשנת ה'תרצ"ג, 1933 יצא לאור חיבורו "עם מרדכי" ובו דרשות, הספדים בהם הספד לרב שמואל סלנט ופסק דין שכתב ב-ה'תרס"ט עם שני חברי בית הדין הספרדי של יפו בעניין היתר עגונה, עקב אירוע משנת התרס"ו שם.
לצד תכתובת הלכתית בנושא זה עם הראשון לציון הרב אליהו משה פאניז'יל.
נפטר בט"ז באדר ה'תרצ"ח ונקבר בבית הקברות שבהר הזיתים על מצבתו נכתב: ""מק' השקדן בתורה רה"ג מרדכי עזראן נלבע ט"ז אדר ב ש'(נת) עזרא בצרות לפ"ק..."
נכדו, הרב נסים דוד עזראן, הקים בירושלים את ישיבת "בית שמואל ואוהל מרדכי" לזכרו ולזכר בנו.
לרב היו ארבע נשים במהלך חייו, אך רק שתים מהן ילדו לו ילדים.
אישה אחת נפטרה בגיל צעיר מהפלה או קשיי לידה ואישה נוספת הייתה נשואה לו כעקרה עד פטירתה בה'תרצ"ב (1932).
בנו, הרב שמואל עזראן היה אב"ד לעדת המערבים בירושלים, בנותיו - פרחה, חנה, ג'וג'ט וחיה.
נכדו, הרב נסים דוד עזראן, היה ראש ישיבת בית שמואל ואוהל מרדכי.
נינתו הרבנית צביה נישאה לראשון לציון הרב מרדכי אליהו.
נינתו דינה פלפל פרופסור אמריטה במחלקה לאפידמיולוגיה באוניברסיטת בן-גוריון בנגב.
מרדכי פְּרָס (נולד ב-15 בפברואר 1931) הוא פרופסור לרפואה, מומחה לרפואה פנימית ולראומטולוגיה, לשעבר מנהל מחלקה פנימית ו' בבית החולים שיבא.
מחשובי חוקרי מחלת קדחת ים תיכונית משפחתית (FMF).
מרדכי פרס נולד בעיר ברנוביץ' (אז בפולין, היום בלארוס), לד"ר שלום פרס, רופא ילדים, ולד"ר חיה פרס, רופאת שיניים.
בשנת 1934 עלה עם הוריו ואחותו ורדה לארץ ישראל.
למד בבית הספר הכרמל ומשם עבר לגימנסיה הרצליה.
עם פרוץ קרבות מלחמת העצמאות, הפסיק מרדכי פרס בן ה-17 את לימודיו, ויחד עם חבריו ילידי שנתון 1931 התגייס לנח"ל, עבר טירונות במחנה 80 ויצא להכשרה ברמת דוד.
עם שוך הקרבות ב-1949, חזר לספסל הלימודים למשך 6 חודשים על מנת להשלים את לימודיו התיכוניים.
משם חזר לצה"ל ובמסגרת גרעין נח"ל היה ממקימי קיבוץ תל קציר.
בתום שירותו הצבאי החל ללמוד רפואה בצרפת.
בתום שנת הלימודים הראשונה, חזר לישראל והמשיך את לימודי הרפואה באוניברסיטה העברית בירושלים, אותם סיים בשנת 1957. עם גמר הבחינות, התייצב ד"ר פרס בבית החולים תל השומר בפני מנהלו, פרופסור חיים שיבא לראיון עבודה.
ד"ר פרס שאף להיות מנתח לב, אך פרופסור שיבא קיבלו כמתמחה במחלקה הפנימית, בהדרכתם של מנהל האגף לרפואה פנימית, פרופסור הרי הלר, ופרופסור עזרה זוהר, מנהל המחלקה הפנימית, שפעלה בביתן 39א'.
בשנת 1965, לאחר גמר התמחות של כחמש שנים במחלקה הפנימית בתל השומר, נשלח מרדכי פרס על ידי הפרופסורים זהר והלר להתמחות בראומטולוגיה בבית החולים בלוויו (Bellevue) בניו יורק והפך לאחד מהרופאים הישראליים הראשונים שהתמחו בתחום זה.
במהלך ההשתלמות חקר ד"ר פרס את מחלת העמילואידוזיס, ששיעור הארעותה בקרב חולי FMF הגיע ל-30% וגרמה לכשל כלייתי בקרב רוב החולים במחלה.
הוא הצליח לבודד את העמילואיד, חלבון הגורם לתהליך זה
עם שובו לישראל בשנת 1968, חזר לבית החולים שיבא, בו הקים וניהל את המרפאה הראומטולוגית.
בשנת 1969 מונה למרצה בכיר באוניברסיטת תל אביב ובשנת 1973 קיבל תואר פרופסור מאוניברסיטת תל אביב על הישגיו בתחום התורשה והתסמינים הקליניים של מחלת ה-FMF ובידוד העמילואיד.
היה סגן מנהל ומנהל בפועל של המחלקה הפנימית בביתן 39 א', בהנהלתו של פרופסור עזרה זהר.
בשנת 1985, עם המעבר של האגף הפנימי בבית החולים שיבא לבניין אשפוז מרכזי, ופרישתו לגמלאות של זוהר, מונה פרופסור פרס למנהל מחלקה פנימית ו', אותה ניהל במשך 16 שנים עד פרישתו בשנת 2001.
פרס נמנה עם מייסדי מרפאת ה-FMF, בבית החולים שיבא.
מרפאה זו עוסקת בטיפול ייחודי לחולי ה-FMF.
מטופלים בה היום מעל 5,000 חולי FMF מרחבי ישראל והיא הגדולה מסוגה בעולם.
במהלך התמחותו במחלקה הפנימית בבית החולים, החל פרס לערוך מחקר גנטי על קדחת ים תיכונית משפחתית (FMF), מחלה קטלנית באותם ימים, שהייתה נפוצה בקרב יהודים יוצאי צפון־אפריקה, עיראק וטורקיה.
מטרת המחקר הייתה להוכיח שהמחלה מועברת על ידי גן דומיננטי.
זמן קצר לאחר תחילת המחקר גילה ד"ר פרס שהמחלה מועברת על ידי גן רצסיבי ולא על ידי גן דומיננטי, כמקובל עד אז.
גילוי זה התפרסם במאמר משנת 1961 בכתב העת Archive Of Internal Medicine.
משמעות הממצא הייתה שאף על פי ששיעור נשאי גן המחלה בקרב היהודים יוצאי המזרח התיכון וצפון אפריקה היה כ-20%, מספר החולים היה קטן בהרבה, ביחס שבין 1:500 ל-1:250 בקרב יהודים יוצאי צפון אפריקה.
במהלך עבודתו ערך פרס רישום של כלל החולים במחלת קדחת ים תיכונית משפחתית (FMF) ובשנת 1966–1967 פרסם סקירה של 470 מקרים של המחלה.
פרסום זה שימש כמדריך לרופאים לענייני המחלה ופרס הוזמן לכנסים רבים להרצות בעניין מחלת ה-FMF.
בבית החולים בלוויו בניו יורק התמקד מחקרו של פרס בבידוד העמילואיד, שהיה שוקע ברקמות, בעיקר בכליות, וגורם לכשל כלייתי חמור בקרב חלק מחולי FMF.
לצורך זה צורף מרדכי פרס למעבדתו של הכימאי מקסוול שוברט, שעסק בקשרים הקיימים בין חלבונים לסוכרים.
בטחול רווי עמילואיד של נפטר חסר בית, שנמצא ללא רוח חיים ברחוב בניו יורק, התחיל מחקר במטרה לבודד את החומר העמילואידי מרקמת הטחול.
הטחול נטחן ונחשף לחומרים שונים על מנת להשיג מטרה זו.
ניסיונות לבודד את העמילואיד בעזרת אצטון ומיני כוהל שונים, לפי עצתו של פרופסור שוברט, כשלו.
פרס ניסה לפתור את הבעיה על ידי חשיפת הרקמות הטחונות לריכוזי מלח גבוהים, וכקבוצת ביקורת בחר במים מזוקקים, תוך הורדה הדרגתית של ריכוז המלח.
כבר בניסוי הראשון הבחין פרס שדווקא בקבוצת הביקורת המים המזוקקים הפכו צהבהבים ומעט עכורים.
הוא הבין מיד שהחומר הצהבהב הוא העמילואיד והוכיח זאת על ידי הוספת תמיסת הצבע CONGO RED שנצמד אל סיבי העמילואיד שנצבעו אדום ושקעו.
שיטת הבידוד הפשוטה שזכתה לכינוי PRAS METHOD האיצה את בידוד סיבי העמילואיד מתסמונות רבות ואפשרה את זיהוי החלבונים שגרמו לתסמונות העמילואיד השונות.
כיום ידועים למעלה מעשרים חלבוני עמילואיד השונים אחד מהשני במבנה שלהם במחלות העמילואיד השונות.
התגלית אפשרה להוכיח שהעמילואיד הוא חלבון ופורסמה כמאמר בכתב העת Journal of Clinical Investigation.
שימוש בקולכיצין לטיפול בחולי FMF
בעקבות גילוי האפשרות לקשר בין נטילה יומית של קולכיצין להעלמות התקפי FMF, יזמו פרס וחבריו ממכון הלר בבית החולים שיבא ניסוי רב משתתפים של חולי FMF שקיבלו קולכיצין על בסיס יומי ונמצא כי אכן קולכיצין יומיומי מונע התקפי FMF.
בעקבות ההצלחה הגדולה בקרב החולים, שוכנעו כל הקבוצות ברחבי העולם שטיפלו בחולי FMF שנמצאה התרופה המיוחלת.
במעקב רב שנתי נוסף, שבמהלכו נבדקו במשך 11 שנים 972 חולים, גילה פרופסור פרס כי קולכיצין לא רק מונע את התקפי החום המאפיינים קדחת ים תיכונית, אלא גם מונע את הארעות מחלת העמילואידוזיס ואת הפגיעה החמורה בכליות בקרב החולים.
המחקר הראה ששיעור החולים שטופלו בקולכיצין ונמצא אצלם משקע חלבונים, שייתכן שמסמן עמילואידוזיס היה פחות מחצי אחוז.
בקרב קבוצת חולים שהשתתפו במחקר, אך לא נטלו את התרופה שנרשמה להם, ממניעיהם הם והיוו למעשה קבוצה ביקורת לא מתוכננת מראש, שיעור ההיארעות עלה דרמטית והגיע ל-30%.
למרדכי פרס ולבנו הבכור, פרופסור אלון פרס, הייתה תרומה משמעותית בבידוד הגן הגורם למחלת ה-FMF.
במחקר משותף עם דר' דן קסטנר מהמכון לבריאות לאומית שבארצות הברית (NIH) שהחל בשנת 1989 ונמשך עד עצם היום הזה, בודד הגן שגורם למחלה והושגה התקדמות ניכרת בהבנת מנגנון הפעולה של גן זה ואופן היווצרות המחלה.
עקב פועלם של פרס ועמיתיו, FMF הפכה בתקופת פועלו כרופא, ממחלה קטלנית וחשוכת מרפא למחלה בת טיפול, עם מהלך טוב, המאפשר לחולים בה התנהלות ואורח חיים תקין.
יתרה מכך, הבנת המנגנון הגנטי מאחורי המחלה פתחה אפיקים חדשים של מחקר והבנת המדע הבסיסי.
הסתבר שקיימות מחלות נוספות, רובן תורשתיות, המתאפיינות בדלקת שנוצרת בגוף לכאורה ללא סיבה נראית לעין וגם הלוקים במחלות אלו עלולים לפתח עמילואידוזיס.
מחלות אלו משויכות היום לקבוצת המחלות האוטואינפלמטוריות כאשר מחלת ה-FMF מהווה אב-טיפוס למחלות אלו.
אות יקיר האיגוד הישראלי לראומטולוגיה
מרדכי פרס היה נשוי לדליה לבית מלבסקי משנת 1955 ועד לפטירתה ב-2022. להם שני בנים, ארבע נכדות ושני נכדים.
שני בניו, פרופסור אלון פרס, מנהל המכון הגנטי בבית החולים שיבא וד"ר ערן פרס, מנהל מערך העיניים במרכז הרפואי שמיר, ממשיכים את דרכו המקצועית – מדעית.
בנו האמצעי, סגן , קברניט מסוק בחיל האוויר הישראלי, נספה בשנת 1982 כאשר מסוקו נפל במהלך תרגיל שיתוף פעולה קרקע-אוויר, באזור ירוחם.
מרדכי פודכלבניק או מיכה פודכלבניק (בפולנית: Mordechaj Podchlebnik; 1907 – 1985) היה יהודי פולני ששרד בשואה.
במשך כמעט שנתיים היה חבר בזונדרקומנדו במחנה ההשמדה חלמנו בפולין הכבושה.
פודכלבניק היה אחד משלושה אסירים (או יותר) שברחו ליער שסביב אזור הקבורה ההמונית בחלמנו.
פודכלבניק נולד ליעקב וסוסיה (זוסיה) לבית וידבסקה מקולו.
הוא היה עד לגירוש אביו, אמו, אחותו עם חמשת ילדיה, ואחיו עם אשתו ושלושה ילדיהם.
בתחילת 1942 ברח ממחנה חלמנו, לאחר שהייה של 10 ימים בקומנדו של עבודות כפייה.
הגיע לעיר ז'שוב (ריישא), והסתתר שם עד לשחרורו של האזור בידי הצבא האדום.
פודכלבניק היה עד מפתח בשנת 1945 במשפטי חלמנו של אנשי האס-אס לשעבר במחנה חלמנו.
בשנת 1961 העיד במשפט אייכמן בירושלים.
פודכלבניק התראיין לסרט הדוקומנטרי שואה.
בעדותו במשפט אייכמן, פודכלבניק סיפר את סיפורו.
הוא סיפר שעם פרוץ המלחמה התגורר בעיירה בשם קולו (kolo), ומשם התחילו הגרמנים להוציא אותם לחלמנו לעבודה.
בסוף שנת 1941, שוטרי הס"ס ושוטרים גרמנים לקחו קבוצה של 30 איש חזקים, כשירים לעבודה, והעבירו אותם לארמון בחלמנו ומשם במכונית למחנה.
שם הם נספרו והורדו למרתף שנסגר אחריהם ללא אפשרות יציאה.
על פי עדותו, על הקיר היו כתובות: "איש לא יוצא מכאן חי, כל אשר יוכל יציל את נפשו, כל יום, כל לילה הולכים 2-3 מאתנו ואינם חוזרים עוד.
איש אינו חי כאן זמן רב, כשמוציאים אנשים לעבודה, מהם מתים ביריות." למחרת, הוא סיפר, הגיעו משאיות עם אנשים שנשלחו לבית מרחץ ומשם הועלו למשאיות גז.
לאחר מכן, נלקחו 5 אנשים מן המרתף ונדרשו לאסוף את החפצים והנעלים של הגופות.
כל יום, יצאו קבוצת אנשים לעבודה ותמיד חזרו פחות 2-3 שהיו תשושים מכדי לעבוד.
לאחר שרוקנו את המשאיות מן הגופות, הורידו מהם את שיני הזהב והניחו את הגופות ליד הבורות שחפרו במהלך העבודה והם התבקשו לקבור אותם.
באחת הפעמים הורידו מהמשאית את אשתו ואת ילדיו.
מרדכי נשכב לידם וחיכה שירו בו, אך קראו לו לקום משום שהיה חזק.
כשרצה להתאבד, חבריו שכנעו אותו לנסות להציל את עצמו, וכך ברח מן המשאית והתחבא במתבן של איכר במשך יומיים.
מרדכי פיג'ו ("הטורקי"; י"ג בתמוז ה'תרע"ו, 14 ביולי 1916 – כ"ג בשבט ה'תשנ"ב, 27 בינואר 1992) היה חבר בתנועת ברית החשמונאים (ברי"ח), לוחם בארגון הצבאי הלאומי (אצ"ל) וסגנו של יעקב מרידור, מפקד הארגון.
נצר לרב עזריה פיגו, שהיה רבה הראשי של ונציה.
פיג'ו נולד באיזמיר שבטורקיה, לאליהו פיג'ו וזימבול (אביבה) לבית קוריאל.
בספרדית מבוטא שמו "פצ'ו" (Petcho), אך הוא נקרא פיג'ו על שם הרב עזריה פיגו מאיטליה.
סיים את בית הספר התיכון הצרפתי סאן ז'וזף בטורקיה, שלמדו בו יהודים, מוסלמים ונוצרים, בעקבות רפורמות אטאטורק.
לפי חיים שיקיאר, חברו של פיג'ו מטורקיה שעבד כפקיד בבנק דיסקונט בארץ ישראל, הצטיין פיג'ו במתמטיקה, הוקפץ כיתה, ולא איפשר לגויים להציק ליהודים בבית הספר.
ב-1934 ביקר לראשונה בארץ ישראל, וחזר לאיזמיר.
ב-1935, כשהתברר לו שהבריטים מגבילים הוצאת סרטיפיקטים (אשרות עליה), רכש אשרת תייר, נפרד ממשפחתו ויצא בגפו לארץ ישראל.
אחרי העפלתו, השמיד את דרכונו, הפך ל"בלתי לגאלי" ולאחר מכן עבר לירושלים.
למחייתו עבד בסוכנות היהודית וגם ככיסוי לפעילותו המחתרתית.
חברו לעבודה חיים עזר, גם כן מאיזמיר, הכניס אותו לאצ"ל.
באצ"ל שירת תחת פיקודו של בוגר ישיבת מרכז הרב ולימים מפקד האצ"ל, דוד רזיאל.
בברית החשמונאים היה מפקד בשלישייה הפותחת של מפקדת הנוער, לצד הרב משה צבי סגל "התוקע בשופר" בכותל, שהיה הרועה הרוחני, ברוך דובדבני המדינאי, כאשר תפקידו היה ארגוני-צבאי.
פיג'ו אהב סדר ומשמעת, היה אחראי למסדרים וטקסים, הצטיין בחריצות, ארגון, יצירתיות, תכסיסי מלחמה, מידור חוליות הפעילים ודבקות במשימות.
פקודיו לא הכירו את השמות האמיתיים של חבריהם לחוליה, ולא את החוליות המקבילות.
פיג'ו סירב בעקשנות נחרצת להצטלם.
כתוצאה מכך, בכל פעם שפרסמה הבולשת הבריטית תמונות של מבוקשים על לוחות המודעות עם שמותיהם מתחת לתמונות, הופיע במקרה של פיג'ו ריבוע ריק בלבד.
ב-16 ביולי 1939, במהלך פעילותו המחתרתית, נעצר לאור יום ברחוב המלך ג'ורג', אבל הצליח להבריח בפתק הודעה על מעצרו באחת החנויות שסייעו לארגון, בלי שאנשי הבולשת והשוטרים שמו לב.
במעצרו על ידי הבולשת נדרש לשתף פעולה ולמסור את שמות חבריו לארגון, אך הכחיש וסירב לשתף פעולה.
עקב כך עונה עינויים קשים, שלא היו קיימים גם בתקופת השלטון הטורקי, אך לא חשף מידע.
סגל, שהיה עצור גם כן, שמע מפיג'ו על מסכת העינויים, ורשם את דבריו על מפית האוכל הכשר שקיבל מאשתו.
המפית הועברה לאריה אלטמן, ששלח דו"ח לזאב ז'בוטינסקי.
ז'בוטינסקי מסר זאת לציר הפרלמנט הבריטי ג'וזאיה קלמנט וג'ווד, והלה הגיש שאילתה דחופה לפרלמנט, ימים ספורים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
במקביל הוגשה תלונה לוועדת המנדטים בז'נבה, וראשי המנדט הבריטי ננזפו.
משנודע על עינויים שעברו חברים נוספים, דבק קלון באישור המנדט לבריטים, והמשך המנדט היה רק שאלה של זמן.
בתגובה, עקבו חבריו של פיג'ו אחרי קצין הבולשת וראש המחלקה היהודית ראלף קֶרֶנְס, ששלט בשפה העברית וידע תנ"ך, עד שב-26 באוגוסט 1939 עלה על מוקש בשביל בגן רחביה בירושלים והתפוצץ.
ב-24 באוגוסט 1939 הוצא פיג'ו מהצינוק בירושלים והושם במעצר במחנה המעצר בלטרון עם רזיאל, מרידור ואברהם שטרן.
אחרי שגורש מירושלים, התמקם במהלך 1941 בדירת גג של 300 מ"ר ברחוב אמזלג ליד רחוב שלוש.
במהלך מלחמת העצמאות הציב במרפסת הדירה חוליית מפגיזים שהשיבו אש להפגזות הערבים מיפו על תל אביב, ובעיקר על רחוב הרצל.
אחרי התקפת האצ"ל על יפו, שפיג'ו השתתף בה, עלה לירושלים בדרך בורמה והצטרף ללוחמי האצ"ל בירושלים שנלחמו על שחרור העיר העתיקה.
ב-1949 הוא גויס לצה"ל, ועקב דרגת הגונדר שהייתה לו, צורף לקורס קצינים.
במלחמת סיני גויס למילואים, ואחריה שוחרר מצה"ל.
באוגוסט 1959 מונה פיג'ו לוועדת התרכובת לרשימת המועמדים של תנועת החרות לעיריית תל אביב.
ב-1961 שכר דירה מקיבוץ ברחוב הפרדס בתל אביב, והמשיך להחזיק בדירה בנווה צדק כבית מלאכה לצביעת בדים.
בשבט ה'תשכ"ד (ינואר–פברואר 1964) קיבל מאצ"ל תעודה של אסיר ציון על כליאתו במשך שישה חודשים בירושלים ובצריפין, בחתימותיהם של מנחם בגין, איתן לבני, יו"ר ברית אצ"ל בישראל, ויהודה בורוכוב, מוועדת אותות וסמלים.
מסגן שר הביטחון מרדכי צפורי קיבל את אות האצ"ל.
פיג'ו ידע עברית, לאדינו, צרפתית ואנגלית.
דובדבני, כמנהל מחלקת העלייה בסוכנות היהודית, מינה אותו לשליח עלייה בארגנטינה מיוני 1965 עד אוגוסט 1967. בתקופת שליחותו קשר פיג'ו קשרים דיפלומטיים גם עם אורוגוואי, שם חי במונטווידאו בן דודו, יעקב (ג'ק) פיג'ו, נשיא הקהילה היהודית הספרדית.
אבי שכנו של פיג'ו בשדרות מדראנו בבואנוס איירס היה יהודי מחלב שבסוריה, ד"ר סלומון הלק, רופא אורתופד בכיר, ודרכו ערך פיג'ו כנסים וחוגי בית לרופאים יהודים.
פיג'ו עודד אותם לעלות לישראל, שבה היה ביקוש גדול לרופאים, ובעיקר לרופאים אורתופדיים, עקב פציעות מלחמה.
פיג'ו נפטר ב-1992 ונקבר בבית העלמין ירקון.
ב-1951 נישא לג'ויה (יהודית) לבית פומפס מטורקיה.
מרדכי (מונדי) פיקר (20 במרץ 1943 - 10 במאי 2020) היה כדורגלן ישראלי, מהבולטים בשחקני הפועל חיפה בשנות ה-60 של המאה ה-20.
מרדכי (מונדי) פיקר נולד בשנת 1943 בתוך מחנה ריכוז במוגילב, שבאוקראינה.
לאחר שחרור המחנה על ידי הצבא האדום, משפחת פיקר עברה לצ'רנוביץ ובשנת 1951 עלתה לישראל והתיישבה בחיפה.
מונדי שהיה ספורטאי מצטיין החל את דרכו ככדורגלן בגיל 13 במחלקת הנוער של הפועל חיפה.
ב-1961 הוא זכה עם קבוצת הנוער באליפות מחוז הצפון.
ב-1962 פיקר עלה לבוגרים, בעונה בה הפועל חיפה זכתה בגביע המדינה לראשונה בתולדותיה.
בעונה שלאחר מכן המאמן מינדה יובנוביץ' הציב את פיקר בתפקיד הבלם.
הוא תפס מקום של קבע בהרכב והתבלט בזריזותו, כושרו הגופני ומשחקו החכם.
הוא חיפה על מידות גופו הצנומות עם מיקום נהדר ונודע כבלם שקשה מאוד לעבור אותו.
בשנת 1964 הפועל חיפה הגיעה שוב לגמר הגביע אבל הפסידה למכבי תל אביב לאחר שלושה משחקים שבכולם פיקר שיחק בהרכב.
בעונה שלאחר מכן הוא היה שותף לזכייה השנייה של הפועל חיפה בגביע המדינה לאחר ניצחון על שמשון תל אביב בגמר של 1966. בשנת 1967 פיקר רשם שתי הופעות במדי נבחרת ישראל.
הוא היה אחד השחקנים הבולטים בעונה הכפולה 1966/68 שאותה סיימה הפועל חיפה במקום השלישי.
ב-1968 הגיע לקבוצה המאמן מייק דה-יונג והסב את פיקר לתפקיד של קשר, כשיוחנן וולך הוצב כבלם במקומו.
גם בתפקיד זה פיקר המשיך להצטיין והקבוצה סיימה במקום הרביעי.
בעונה שלאחר מכן הוא היה ממובילי מאבק השחקנים שדרשו להשוות את המענקים לאלה שנהוגים בקבוצות אחרות.
באותה עונה פיקר הצליח לשבור בצורת בת שישה משחקים של הקבוצה כשכבש שער ניצחון מול מכבי פתח-תקוה.
בתחילת עונת 1971/72 פיקר נפצע ובהמשך נעדר בגלל חילוקי דעות עם ההנהלה.
כשחזר לאימונים נותר על הספסל לאחר ששמעון צלקה תפס את מקומו בהרכב.
בסיום אותה עונה פיקר עזב את הפועל חיפה לאחר עשר עונות בקבוצה הבוגרת.
ב-1972 פיקר עבר לשחק בהפועל קריית אתא בליגה ב' ועלה איתה לליגה א', שהייתה אז הליגה השנייה.
ב-1976 הוא חזר לליגה הלאומית כשהצטרף לעולה החדשה הפועל עכו בגיל 33 והיה אחד השחקנים המבוגרים בליגה.
לאחר פרישתו ב-1977 הוא אימן את הפועל קריית אתא ועלה איתה פעם נוספת לליגה א'.
לאחר מכן פיקר אימן את הפועל תל חנן.
במקביל הוא עבד בנמל חיפה, שם המשיך לשחק כדורגל בליגה למקומות עבודה.
לאחר כ-40 שנה בנמל הוא פרש בתפקיד ניהולי.
מרדכי פיקר נפטר בשנת 2020 לאחר מחלה קשה.
פיקר שהתאלמן מאשתו ב-1991 הותיר אחריו שלושה ילדים ושישה נכדים.
רבי מרדכי עטייא (ה'ת"נ - 1690 - ה'תק"ו - 1746), מחבר הספר "מר דרור", היה ר"מ בעיר מרקש שבמרוקו ובעיר איזמיר שבטורקיה, בראש המאה ה-18.
מרדכי עטייא נולד לכל המאוחר בשנת ה'ת"נ (1690) בעיר דמנאת שבמרוקו ושם הוא קיבל את ראשית חינוכו.
בגיל בר מצווה שלח אותו אביו רבי יצחק לעיר מרקש, בה הוא למד בישיבה שבראשה עמדו שלושה מחכמי העיר: רבי יצחק דילויה, רבי שלמה עמאר ורבי אברהם אזולאי.
על לימודו מחכמים אלה, עד ששימש כר"מ במרקש, הוא כותב: .
בתקופתו הכביד אסמאעיל מלך מרוקו את עול המיסים מעת לעת.
היטלי המס פגעו קשות בשכבות החלשות מבחינה כלכלית שבתוכן בלטו תלמידי החכמים.
את עיקר הביקורות מפנה הרב עטייא על גובי המס היהודים:
בגלל המצב הוא נאלץ להגר ממרוקו, כאשר פניו מועדות לארץ ישראל, אל העיר חברון.
בהקדמתו הוא מספר שההגירה פתחה תקופה של סבל בחייו, בה נאלץ לנדוד "מעיר לעיר וממדינה למדינה".
ואף קרה שבמהלך הנדודים נתקל בשודדים שגזלו את ממונו והותירו אותו חסר כל.
לאחר תקופת הנדודים הוא השתקע בעיר איזמיר שבטורקיה ונבחר לכהן שם ר"מ: .
בתפקיד ההוראה החדש הוא נתקל בקושי שמקורו בהבדלי השפה שהיו בינו לבין תלמידיו.
את הקושי הזה הוא פתר בדרך מקורית, כאשר הוא כתב להם את עיוניו על התלמוד ומפרשיו בעברית רבנית במקביל להרצאת החומר על פה:
בספרו הזכיר דברי תורה ששמע משניים מהחכמים באיזמיר: רבי דוד חזן, מחבר הספר "חוזה דוד" ושותף בבית הדפוס באיזמיר, ו"החכם השלם הגביר" רבי יהודה מורסייא.
עם שנות ההוראה נאספו תחת ידיו כתבים המבארים מסכתות רבות מן והוא החליט להדפיסם.
בסיוע גיסו האמיד שלמה הכהן, תושב העיירה יזיל היסאר הסמוכה לאיזמיר, הוא הדפיס את ספרו על התלמוד, תחת השם "מר דרור" הרומז לשמו "מרדכי".
הספר יצא בשנת ה'ת"ץ (1730) בבית הדפוס באיזמיר, בצירוף הסכמותיהם של חכמי העיר: רבי חיים אבולעפיה ורבי יצחק הכהן רפפורט, שהביעו את הערכתם על צניעותו ועל פעילותו החינוכית.
בהקדמה הוא מספר כי נותרו בידיו כתבים למסכתות נוספות ומספר דרשות, הוא מביע את תקוותו להדפיסם אך לא זכה שהיא תתממש.
ספרו המבאר כ-12 מסכתות זכה לתפוצה רחבה ביהדות ארצות האסלאם, עליה יעידו האזכורים הרבים שלהם הוא זכה.
כמו כן הוא זכה לחיבה יתירה בין חלק מן החכמים, אשר חלקו לו שבחים מופלגים.
על ראש ישיבת פורת יוסף, רבי עזרא עטייה העידו שחיבב מאוד את חידושיו, ואף טען כי ייתכן שיש ביניהם קשר משפחתי.
עת פטירתו בלתי ידועה, אך מאזכורים המצרפים לשמו את ברכות החיים או המתים ניתן לשער כי הוא נפטר בשנת ה'תק"ו (1746).
מרדכי (מוקה) פוירשטיין (1949 – 16 ביולי 2014) היה כדורסלן ישראלי, ששיחק בעמדת הקלע ומזוהה עם הפועל חיפה.
פוירשטיין נולד בחיפה לבנימין ופירחה, בצעירותו שיחק בקבוצות הנוער של הפועל חיפה בכדורגל ובכדורסל ובעונת 1965/66, כאשר היה בן 16, הצטרף לקבוצת הבוגרים של הפועל חיפה בכדורסל ששיחקה אז בליגה הבכירה.
בעונה זו שיחק פוירשטיין ב-7 משחקים בהם קלע 3.9 נק' בממוצע והקבוצה סיימה בצמרת הליגה במקום ה-3. בעונתו השנייה בקבוצה שיחק ב-3 משחקים וקלע 2.5 נק' בממוצע.
בעונה זו שיתף פעולה עם מולי אבישר, יצחק מזרחי ויואב כץ שנחשבו לקלעים מצטיינים.
במקביל, הוא שיחק בקבוצת הנוער.
בעונתו הרביעית בקבוצה הרבה פוירשטיין לשחק ושותף בכ-20 משחקים בהם העמיד ממוצע של 11.6 נק' למשחק, בעונה זו קבע שיא אישי חדש כאשר קלע 29 נק' במחזור הסיום נגד גבעת ברנר, בעונה זו סיימה הקבוצה במקום הרביעי בצמרת הליגה.
גם בעונתו החמישית בקבוצה, [עונת 1969/70, הרבה פוירשטיין לשחק, ושותף ב-21 משחקים בהם העמיד ממוצע של 11.4 נק'.
באותה עונה הקבוצה נחלשה עד מאוד וסיימה במקום ה-10 בשוויון נקודות עם היורדות הפועל ירושלים והפועל בית אלפא.
בעונתו השמינית במועדון שיחקה הקבוצה בליגת המשנה, בסיום אותה עונה שבה הקבוצה לליגה הבכירה.
בעונתו התשיעית במועדון מונה לקפטן הקבוצה הבוגרת וב-17 משחקים העמיד ממוצע של 15.7 נק', בעונה זו שיתף פעולה עם הלל גלבוע, שרי בן צבי, ישראל רוב ועופר צלנר.
בעונה זו, שבלטה בפערי האיכות בין הקבוצות השונות בליגה, סיימה הקבוצה במקום ה-7 במרכז הטבלה.
עונתו העשירית הייתה גם האחרונה במדי הפועל חיפה, בעונה זו לא הרבה לשחק ושותף כקפטן הקבוצה ב-5 משחקים בלבד בהם העמיד ממוצע של 5.5 נק'.
בעונת 1975/76 עבר לשחק בהפועל קריית חיים אשר ירדה עונה קודם לכן לליגת המשנה.
במועדון שיחק כשנתיים ושימש בו גם כמאמן עד לפרישתו ממשחק פעיל.
בקריית חיים שיתף פעולה עם אחיו הקטן יצחק.
פוירשטיין שיחק בליגת העל 9 עונות בהן שיחק 126 משחקים וקלע 1553 נק', הוא ממוקם במקום ה-10 בקלעי כל הזמנים של הפועל חיפה.
לאחר שבפרש ממשחק פעיל החל לעסוק בתחום נדל"ן, בשנות ה-90 שימש כנותן החסות הראשי של הפועל חיפה בכדורסל.
פוירשטיין הלך לעולמו בשנת 2014 היה נשוי ואב לשני בנים.
מרדכי אריה (מוטי) פלדשטיין הוא מנכ"ל קרן קמ"ח - קידום מקצועי חרדי, יזם חברתי חרדי, פעיל בולט בקידום תעסוקת חרדים.
פלדשטיין, יליד 1962, נשוי למרים ואב לחמישה, תושב ירושלים, בוגר ישיבת חברון.
את שירותו הצבאי עשה ברבנות חיל מודיעין.
לאחר השירות הצבאי, הקים וניהל חברת כוח אדם, שנסגרה בשנת 2000. בין השנים 1996–1999 שימוש כיועץ למגזר החרדי לשר הבריאות יהושע מצא.
במסגרת תפקידו, היה אמון על טיפול בפניות הציבור הדתי והחרדי, ובמתן מענה לצרכים של הציבור החרדי במשרד הבריאות.
בשנת 2004 מונה לתפקיד מנכ"ל ארגון זק"א - זיהוי קורבנות אסון.