tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
למרות יוזמותיו למשוך גורמי עסקים שונים ואישים כמו נשיא ארצות הברית לשעבר ביל קלינטון, במאמצים לשיקום המדינה אחרי רעידת האדמה הגדולה של האיטי משנת 2010, מאזן הנשיאות של מרטלי נחשב מאכזב.
החל מ-2022 נתון מרטלי לסנקציות מצד ממשלת קנדה בגלל שיתוף פעולה שלו עם כנופיות מזוינות וזיקתו למערכת השחיתויות בארצו.
באוקטובר 2023 דו"ח של האו"ם מדגיש שמישל מרטלי מעורב במימון כנופיות מזוינות בהאיטי.
לדעת המומחים שערכו את הדו"ח הוא "מימן את הכנופיות של ה Base 257
באוגוסט 2024, משרד האוצר האמריקנ הטיל סנקציות על מרטלי על שימוש לכאורה בהשפעתו כדי להקל על סחר בסמים במדינה ובארצות הברית.
מישל מרטלי נשוי לסופיה סן-רמי, האמרגנית שלו, שמוצאה מגונאיב.
לזוג יש ארבעה ילדים: שלושה בנים (אוליבייה, מישל-יאני, מישל-אלכסנדר) ובת (מלאיקה מישל).
1996 – האלבום הטוב של השנה
מרטלי במדיה האומנותית הלא מוזיקלית
2015 – Sweet Micky for President – סרט על עלייתו של מרטלי לנשיאות
מישל אנג'ליק פלורנוי היא פקידת ממשל ויועצת לענייני ביטחון לאומי אמריקאית לשעבר, שכיהנה כתת-מזכיר ההגנה של ארצות הברית לענייני מדיניות, המשרה השביעית בחשיבותה בפנטגון.
הסנאט של ארצות הברית אישר את מינויה לתפקיד ב-9 בפברואר 2009, ופלורנוי הייתה באותה העת האישה שהחזיקה במשרה הבכירה ביותר בתולדות הפנטגון.
קודם להקמת ה-CNAS, בצוותא עם קורט קמפבל, שימשה פלורנוי כיועצת בכירה במרכז ללימודים אסטרטגיים ובין-לאומיים (Center for Strategic and International Studies), שם עסקה בטווח רחב של סוגיות מדיניות הגנה וביטחון בינלאומי.
היא יושבת במועצת המנהלים של המרכז לביטחון אמריקאי חדש (the Center for a New American Security – CNAS), ארגון שנמנתה עם מקימיו וכיהנה כנשיאתו.
קודם להצטרפותה לאוניברסיטה לביטחון לאומי, כיהנה פלורנוי כמינוי פוליטי בכיר במחלקת ההגנה של ארצות הברית, שם שימשה, בכהונתו של ביל קלינטון כנשיא ארצות הברית, בתפקיד הכפול של משנה לעוזר מזכיר ההגנה לנושאי אסטרטגיה וצמצום נשק, ומשנה לעוזר מזכיר ההגנה לאסטרטגיה.
בתפקידים אלו היא פיקחה על שלושה משרדי מדיניות בלשבת מזכיר ההגנה של ארצות הברית: אסטרטגיה; דרישות, תוכניות ומניעת הפצה; וענייני אירואסיה, רוסיה ואוקראינה.
בעקבות בחירתו של ברק אובמה לנשיאות בנובמבר 2008, נבחרה פלורנוי כאחת ממובילות צוות הביקורת למחלקת ההגנה של ארצות הברית, כחלק מצוות המעבר לקראת כניסתו של אובמה לתפקיד נשיא ארצות הברית.
ב-8 בינואר 2009 הודיע הנשיא הנבחר אובמה כי הוא ממנה את פלורנוי כתת-מזכיר ההגנה למדיניות במקום אריק אדלמן, תחת מזכירי ההגנה של ארצות הברית רוברט גייטס ולאון פנטה.
ב-12 בדצמבר 2011 הודיעה פלורנוי כי בפברואר 2012 תתפטר מתפקידה ותחזור לחייה הפרטיים ותסייע לקמפיין לבחירתו מחדש של ברק אובמה לתפקיד נשיא ארצות הברית, בנובמבר אותה שנה.
לפלורנוי תואר ראשון במחקר חברתי מאוניברסיטת הרווארד ותואר שני מחקרי ביחסים בין-לאומיים מאוניברסיטת אוקספורד, שם הייתה Newton-Tatum scholar בבייליול קולג'.
פלורנוי תומכת במפלגה הדמוקרטית ורשומות מימון הבחירות מראות שפלורנוי תרמה 500 דולר אמריקני למרוץ הנשיאותי של הילרי קלינטון ביוני 2007.
בשנים 1989–1993 שהתה פלורנוי בבית ספר ג'ון פ.
קנדי לממשל של אוניברסיטת הרווארד, שם הייתה עמיתת מחקר בתוכנית לביטחון בינלאומי.
פלורנוי ושותפה לייסוד CNAS, קורט קמפבל, כתבו בנייר עמדה שנקרא "The Inheritance and the Way Forward": "ראשית, האסטרטגיה האמריקאית חייבת להיות מושתת על פרגמטיזם של שכל ישר (a common sense pragmatism) ולא על אידאולוגיה.
אסטרטגיית הביטחון הלאומי האמריקאית חייבת להיות מבוססת על הערכה מפוכחת של האתגרים וההזדמנויות של סביבת הביטחון החדשה, כמו גם על היעדים הריאליים הנגזרים מהאינטרסים הלאומיים שלנו".
סקוט גולד, הוא קפטן בדימוס, לאחר 26 שנים בהן היה חלק מהצי האמריקני.
הוא כיהן כסגן נשיא IBM לפני שהפך לסגן מזכיר המשרד לענייני יוצאי צבא.
היא הייתה חברה בקואליציה המנחה של Project on National Security Reform (הפרויקט לרפורמה בביטחון לאומי).
מישל פיירלי היא שחקנית קולנוע, תיאטרון וטלוויזיה צפון-אירית.
מישל פיירלי נולדה בעיירה קולריין, מחוז לונדונדרי בצפון אירלנד, השנייה מתוך ששת ילדיהם של תרזה ובריאן פיירלי, ולאחר מכן גדלה בעיירה בייליקאסל.
הופיעה במבחר תוכניות טלוויזיה בריטיות מפורסמות כמו "החשבון", (The Bill), "הולבי סיטי" ו"פעימת לב".
הופיעה גם בסדרה "המפקח מורס".
הופיעה בסרט "הארי פוטר ואוצרות המוות" בתפקיד גברת גריינג'ר, אמהּ של הרמיוני גריינג'ר (תפקיד אותו מילאה הת'ר בליסדייל בסרט "הארי פוטר וחדר הסודות").
הופעותיה בתיאטרון כוללות את ההצגות "אותלו" (בתפקיד אמיליה) ו"מקבת'" (בתפקיד ליידי מקבת).
עבור "אותלו", קיבלה מועמדות לפרס אוליבייה.
בין השנים 2011–2014 הופיעה פיירלי כקייטלין סטארק בשלושת עונותיה הראשונות של סדרת הפנטזיה "משחקי הכס" מבית רשת הטלוויזיה האמריקאית HBO.
בשנת 2014, עם חידושה של הסדרה "24" הוותיקה לעונה תשיעית, גילמה פיירלי תפקיד מרכזי בסדרה, כטרוריסטית מרגו אל-חרזי.
בשנת 2015 הופיעה בעונה השנייה של הסדרה "תחיית המתים" כמרגרט לנגסטון, אמם של גיבורי הסדרה, ושיחקה בסרט המתח "בלב הים" בכיכובו של כריס המסוורת'.
בשנת 2017 שיחקה במיני סדרה נסיכה לבנה, בתפקיד מרגרט בופורט, אימו של המלך הנרי השביעי, ושיחקה בעונה השנייה של המותחן הפסיכולוגי "רצח בדם קר".
ב-2020 גילמה דמות ראשית במיני-סדרה "כנופיות לונדון".
בשנת 2022 שיחקה בסרט הקצר "An Irish Goodbye" שזכה בפרס אוסקר לסרט הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי אוסקר ה-95 וזכה בפרס באפט"א לסרט הקצר הטוב ביותר בטקס פרסי האקדמיה הבריטית לקולנוע ה-76.
בשנת 2023 פיירלי כיכבה בתפקיד אוגוסטה, נסיכת סקסוניה-גותה-אלטנבורג במיני סדרה "ברידג'רטון: סיפורה של המלכה שרלוט".
ב-2024 שיחקה בסרט "דברים קטנים כאלה".
מישל סטרבצ'ינסקי (Michel Strawczynski; נולד ב-1961) הוא כלכלן ישראלי, פרופסור חבר בחוג לכלכלה ובביה"ס למדיניות ציבורית ע"ש פדרמן באוניברסיטה העברית בירושלים, ומשמש כעורך משותף של ה-Israel Economic Review מאז היווסדו בשנת 2003. לשעבר מנהל חטיבת המחקר של בנק ישראל.
מישל סטרבצ'ינסקי נולד במונטווידאו, אורוגוואי (1961).
סטרבצ'ינסקי הוא בעל תואר ראשון בכלכלה מהאוניברסיטה של הרפובליקה באורוגוואי, תואר מוסמך (בהצטיינות) ותואר שלישי מהאוניברסיטה העברית בירושלים ופוסט-דוקטורט באוניברסיטת M.I.T.
לאחר עלייתו בשנת 1985, הוא עבד במשרד האנרגיה והתשתית בתקופה בה עוצבה הרפורמה במשק הנפט.
בין השנים 1993 עד 2012 הוא עבד בחטיבת המחקר של בנק ישראל.
הוא כיהן ככלכלן בכיר, ראש תחום הסקטור הריאלי והסקטור הציבורי, והחל משנת 2000 היה בהנהלת החטיבה ונטל חלק פעיל ורצוף בעיקר בנושאים הקשורים לייעוץ הכלכלי לממשלה.
בין שנים אלה הוא כיהן בתקופתם של שלושה נגידים – יעקב פרנקל, דוד קליין וסטנלי פישר.
במשך ארבעה חודשים, בין יולי 2011 עד אוקטובר 2011 שימש כממלא מקום מנהל חטיבת המחקר.
ב-2012 הוא פרש מהבנק לאחר שלא מונה למנהל החטיבה ולתפקיד מונה פרופסור נתן זוסמן.
במסגרת תפקידיו בבנק ישראל הוא ניהל נושאים רבים הקשורים לייעוץ הכלכלי לממשלה, שכללו את ניהול הקבוצה הכלכלית במסגרת תהליך הכניסה של ישראל לארגון ה-OECD.
הוא ניהל את קבוצת המחקר הבין-משרדית של התוכנית "מענקי ההכנסה" ("מס הכנסה שלילי") שהוקמה ביולי 2008 בסמוך להתחלת יישום התוכנית.
הוא השתתף בוועדות שונות ובהן ועדת הרפורמה במיסוי של שנות התשעים (ועדת גבי), רישום חברות הזנק בחשבונאות הלאומית, רישום ערבויות המדינה בתקציב הממשלה וייצוג בנק ישראל בתקציב הלאומי אשר כלל את חישוב אומדן עלות האינתיפאדה למשק הישראלי.
במסגרת מחקריו בבנק הוא בצע יישום אמפירי (עם פרופ' צבי הרקוביץ) של תאוריית "בריכת משאבים משותפת" (common pool problem), תוך אפיון התנהגות ממשלות במסגרת מחזורי העסקים: ממשלות נוטות להעלות את ההוצאה בתקופות גאות מבלי לקצץ אותה בתקופות שפל.
במקביל לעבודתו בבנק ישראל, בחלק מהשנים, לימד באקדמיה: באוניברסיטה העברית או באוניברסיטת תל אביב, והוא פרסם מאמרים בכתבי עת מובילים בעולם.
עבודותיו מתמקדות בכלכלת ישראל ועוסקות במדיניות פיסקלית, מיסוי אופטימלי, תוכנית מענקי ההכנסה, ותהליך הצמיחה במשק הישראלי.
בין אוקטובר 2012 עד אוקטובר 2017 הוא כיהן כמנהל האקדמי של תוכנית הצוערים לשירות המדינה, וכראש התוכנית לכלכלה וחברה במכון ון ליר בירושלים, המכינה חומר שוטף על נושאים כלכליים אקטואליים ובתוכם תקציב הממשלה.
כמו כן הוא הוביל ב-2013 את הצוות שהכין את נייר המקרו לקראת הכנס של פורום קיסריה שעסק בבניית תוכנית חדשה לממשלה כדי להתמודד עם האתגרים הדמוגרפיים של המשק הישראלי עד שנת 2059.
באוקטובר 2017 הוא מונה על ידי נגידת ישראל, ד"ר קרנית פלוג, למנהל חטיבת המחקר בבנק ישראל.
בתפקיד זה שימש עד לינואר 2023.
מישל נשוי לפאולה ולהם 3 ילדים ונכדים.
מדיניות מקרו-כלכלית, שוק העבודה ואי שוויון במשק הישראלי, ספר לזכרו של פרופ' צבי זוסמן, בעריכת נתן זוסמן ומישל סטרבצ'ינסקי, 2007
ישראל והמשבר העולמי: המלצות מדיניות לממשלה, חטיבת המחקר, בנק ישראל, מארס 2009
מס הכנסה שלילי: תוצאות השנה הראשונה ליישום החוק, יוני 2010, בנק ישראל
דו"ח הצוות לגיבוש מדיניות משרד האנרגיה להרחבת השימוש ברכב דיזל בישראל, בעריכת אילן מעוז, יעקב גבאי ומישל סטרבצ'ינסקי, ינואר 1987
מירי אנדבלד, אסף בן-שוהם, דניאל גוטליב, אלה שחר, מישל סטרבצינסקי, ניצה קסיר קלינר, חגית סופר פרומן, אלכס גאליה מענק העבודה - דו"ח מעקב של צוות המחקר עד שנת הזכאות 2012, באתר ברוקדייל, 2015.
צמיחה מתמשכת ומדיניות מקרו-כלכלית בישראל, (עם קרנית פלוג), אוגוסט 2007, סקר בנק ישראל
מחזוריות המדיניות הפיסקלית בישראל, (יחד עם יוסי זעירא), 2007, Israel Economic Review
תכונות מערכת מס הכנסה שלילי הרצויה בישראל לאור מאפייני היצע העבודה ותחולת העוני של בעלי פוטנציאל הכנסה נמוך, (עם עדי ברנדר), אוגוסט 2005, בנק ישראל
מישל מרסייה הוא מעצב שיער, יזם ואיש עסקים ישראלי-צרפתי.
מרסייה נולד בשאטודן (Châteaudun) שבצרפת.
הוא גדל בבורדו ובפרובאנס ובגיל 10 עלה עם משפחתו לישראל.
למד גרפיקה ושרטוט בתיכון המקיף בראשון לציון.
לאחר שבע שנים חזר לצרפת עם משפחתו, ושם למד ב-1981 עיצוב שיער בבית הספר של וידאל ששון ובהמשך השתלם אצל קלוד מקסים מונדיאל, בפריז.
ב-1985 עלה מרסייה לישראל בשנית ופתח את המספרה הראשונה שלו ברחוב דיזנגוף בתל אביב.
לאורך השנים הקים מרסייה ארבעה סניפים נוספים והפך את המספרה לרשת ארצית.
נכון לשנת 2014 שניים מבין סניפי הרשת עדיין פועלים, תחת זיכיון.
ב-1998 הקים בית ספר לעיצוב שיער בתחנה המרכזית בתל אביב.
כבעלים של מוסד להכשרת מעצבי שיער פעל מרסייה לקידום חקיקה רשמית מטעם המל"ג אך כיוון שטרם אושר חוק כזה, נפסקה פעילות בית הספר.
מרסייה שימש גם כיועץ מקצועי בתהליכי בדיקה והכוונה של פיתוח מוצרים בכמה מהחברות הגדולות בעולם בתחום עיצוב השיער.
ב-2002 הקים את חברת coloright (לשעבר see through) שפיתחה סורק ייחודי שנועד לאסוף מידע על השערה באמצעות הקרנת אור, בליעתו והחזרתו.
הרעיון שעמד מאחורי המערכת היה מתן אפשרות למעצבי שיער להגיע אל צבע השיער הרצוי לאחר שיש בידיהם כל הנתונים הדרושים לשם כך.
היזם בני לנדא רכש בהדרגה את מרבית מניותיה של החברה, ובדצמבר 2014 מכר אותה לחברת לוריאל.
ב-2006 החל מרסייה לשווק את קו מוצרי השיער שפיתח בשיתוף פעולה עם מעבדות וצוותי הנדסה.
עד היום נמכרים מוצרי המותג בסניפי הרשת ובסופר-פארם.
מסיבות אידאולוגיות אף לא אחד מהמוצרים שמפתח מרסייה מנוסה על בעלי חיים.
מרסייה הוא ההוגה והמפתח של כמה מוצרים שנרשם עליהם פטנט, בהם מברשת להתרת קשרים בשיער שייחודה בגובה, עובי וגמישות הסיבים ו-S.O.S COLOR, אפליקטור המאפשר צביעת שורשי שיער שיבה בתוך שניות.
בשנת 2012 היה מרסייה בין צוות המומחים של התוכנית "שעת הדרקון" של דורין אטיאס ובה ייעץ לידועניות עדי אשכנזי, אפרת גוש, אנה ארונוב, רותם סלע ועוד.
מרסייה משמש יו"ר "התאחדות מעצבי השיער בישראל", עמותה שהקים על מנת להוביל מהלכים מקצועיים וחברתיים בענף עיצוב השיער בישראל.
מרסייה שם לו למטרה לקדם בארץ את מעמדם של מעצבי השיער ולהביא להסדרה של התחום.
לדבריו, "הבנתי שעל מנת שיתייחסו אל המקצוע שלנו כמקצוע מכובד, עלינו קודם כל להתאגד לגוף אחד וגדול.
אחר כך, עלינו גם למקצע את התחום ולדאוג לכך שרק מעצב שיער בעל ידע לימודי מוכח, יוכל לפתוח מספרה".
אחד ממאבקי ההתאחדות עסק בגובה הארנונה שקבעה עיריית תל אביב למספרות.
להגדרתה של העירייה, מספרות נחשבו בתי מסחר ולא מקומות תעשייה ומלאכה ועל כן נדרשו לשלם ארנונה גבוהה במיוחד.
מרסייה נאבק משפטית ברשויות העירייה במשך 4 שנים ואף הגיע לבית המשפט העליון.
בסיום המאבק, נקבע כי מספרות אינן בתי מסחר והעירייה חויבה להשיב את ההפרשים למעצבי השיער.
לדברי מרסייה, המניע להקמת ההתאחדות היה כי "תוך כדי התעסקות בתביעה הפרטית שלי מול העירייה, הבנתי שמעצבי השיער בישראל הם בגדר הפקר בכל הקשור לחקיקה- אין לנו שום מנגנוני הגנה ושום כוח כיחידים אל מול הרשויות".
מאבק נוסף שהוביל מרסייה עסק בפיקוח על שימוש בחומרים אסורים ומסוכנים על ידי מעצבי שיער.
לאור העובדה כי בישראל החוק אינו מחייב מעצבי שיער לעבור הכשרה וכיוון שאין פיקוח של משרד הבריאות על ענף הספרות, ברבות מהמספרות נעשה שימוש בחומרים מסוכנים, דוגמת פורמלין המשמש להחלקת שיער וידוע בוודאות כי הוא חומר מסרטן.
בנובמבר 2014 נפגש מרסייה לדיון בנושא עם הוועדה לפניות הציבור בראשות ח"כ עדי קול.
בסיכום הוועדה אמרה חברת הכנסת קול כי תפנה למשרד הבריאות בבקשה לגבש רשימת חומרים מסוכנים בהם משתמשים במספרות וכן למשרד הכלכלה ולמשרד הפנים, על מנת ליצור פיקוח על ענף עיצוב השיער.
מרסייה היה נשוי לדוגמנית לשעבר רונית זילברשטיין.
לזוג נולדו שלושה ילדים ובהם השחקן טום מרסייה.
משנת 2015 מרסייה בזוגיות עם הקוסמטיקאית הפרא-רפואית חלי גבריאל, לה שתי בנות מנישואה הקודמים.
בני הזוג נישאו באוקטובר 2022.
מישל פוּגאן הוא פזמונאי וזמר צרפתי שהחל את הקריירה ב-1964 ופועל בסוגות הפופ והשאנסון.
מישל פוגאן החל את הקריירה המוזיקלית שלו ב-1964 עת כתב מספר שירים לזמר מישל סרדו.
בהמשך כתב לזמרים נוספים כגון דלידה ומארי לאפורה.
ב-1967 הופק אלבומו הראשון, שנקרא: "Je n'aurai pas le temps".
ב-1972 הקים את ההרכב "הבזאר הגדול", שמנה 25 חברים (זמרים, רקדנים ונגנים) ובמשך ארבע שנות פעילותו זכה להצלחה בינלאומית.
בראשית שנות ה-80 דעכה הפופולריות שלו.
ב-1988 הוציא לאור את הסינגל "Viva la vida", אשר זכה להצלחה בצרפת.
פוּגאן זכה לפופולריות רבה בישראל במחצית שנות ה-70 של המאה ה-20 עת כיכב בראש ההרכב המוזיקלי "הבזאר הגדול".
שירי "הבזאר הגדול" תורגמו לעברית והושרו על ידי דני ליטני.
פוּגאן נשוי למישל פוגאן לסטפני, ולזוג נולדו שתי בנות: מארי פוגאן (שחקנית, נולדה ב-1973) ולורט פוגאן, שנפטרה ב-2002 מלוקמיה.
מישל עזרא ספרא ובניו היא מיני סדרת טלוויזיה ישראלית, ששודרה בין 1981 ל-1983. את התסריט למיני הסדרה כתב ניסים דיין, על פי ספר מאת אמנון שמוש, בשם זהה.
העלילה סוקרת את קורותיה של משפחת ספרא העשירה וברוכת הילדים, במהלך המאה העשרים, ובעזרת קורותיה, העלילה ממחישה את אורחות חייה ואת גורלה של הקהילה לה שייכת המשפחה.
בראשית העלילה המשפחה מתגוררת באושר בעיר חלב שבסוריה.
אולם, חשיבותה הכלכלית של העיר הולכת ויורדת וגם האנטישמיות הולכת ונפוצה.
המשפחה, כמו כל הקהילה, מתחילה להגר ולהתפצל בין צרפת, ארגנטינה, מקסיקו, ארצות הברית וישראל.
חלקה השני של הסדרה מתמקד יותר בחלקה של המשפחה שעולה לישראל ובקשיי ההתאקלמות שלו.
עוד מתמקדת הסדרה ביחסים המתוחים בין אבי המשפחה, מישל עזרא (מכרם ח'ורי) ובין שניים מבניו: בנו הבכור, רחמו (עמוס לביא), שלשמחת האב הופך לסוחר ממולח כמו אביו, אך לצערו של האב הופך לרשע ולנואף, ובן אחר, אלבר (דוד מנחם), שלמרות התנגדותו של האב הופך לפעיל ציוני.
מאוחר יותר, כשהמציאות מאלצת את מישל להשלים עם העובדה שחלק מילדיו (ואחייניו) עלו לישראל, עם אלבר קשה לו להשלים.
זאת משום, שאלבר הפך לקיבוצניק ולחילוני לחלוטין.
(דמותו של אלבר מתגוררת באותו הקיבוץ, בו גר הסופר יוצר העלילה, אמנון שמוש).
אלבר גם מסרב לספר למישל ממה הוא מתפרנס; אלבר מנהל מפעל של התעשייה הצבאית ולכן מנוע מלדבר על עבודתו.
בין השלושה מתפתחת עוד בעיה - מישל עזרא, שנחשב לאחד ממכובדי העיר, הציל מבית הכנסת המרכזי של חלב, בעת פרעות חלב (1947), את כתר ארם צובא - מן היקרים באוצרות הרוח של העם היהודי.
אולם מישל לא הצליח לחלוק את הספר הקדוש עם שאר עם ישראל.
מישל גנב את רוב דפי החומש של הספר, והעביר לקהילה את שאר הספר.
כשמישל נפטר בארגנטינה, הוא מוריש הדפים הגנובים מהספר לרחמו, שגר בצרפת, וזה שם אותו בכספת.
אלבר והמקורב לממסד בישראל, שקיבל את שאר הספר, בדרך לא דרך, מנחש ששאר הספר היה מצוי תחילה אצל מישל ואחר כך אצל רחמו.
בסופו של דבר הכספת נפרצת, רחמו מת מהתקף לב ודפי הספר הנותרים אובדים.
לאחר מותם של מישל ושל רחמו, לאלבר מתערער הביטחון בהתרחקות המוחלטת ממסורת ישראל.
אלבר מאושפז כמחוסר הכרה, לאחר תאונת דרכים ומישל גוער בו, בחלומו, על כך שאפילו לא אמר עליו קדיש.
כמו כן, אם המשפחה, לינדה (לילית נגר), שתמיד הייתה דמות ממתנת ומפשרת, עולה לישראל.
קטעים מן העלילה מראים גילויי גזענות מצדן של דמויות רבות, והרבה פעמים מראים גם את חוסר ההגינות שבגילויי גזענות אלו.
מישל, לדוגמה, מנצל את חוסר הכרותו של לקוח איטלקי, שבא לקנות ממנו בדים בחלב, וגובה ממנו סכומים גדולים בהרבה מן המקובל.
הוא מסביר לרחמו - "זה לא משלנו".
מישל גם קורא בשם גנאי גזעני ("אפרנג'י"), ליוסק'ה (שמיל בן-ארי) - היהודי האשכנזי, שליח המחתרת הציונית, שהוא מגלה שמתחבא במרתף שלו.
אולם, מישל אינו סולד רק מאנשים ממוצא אירופאי - הוא גם לא אוהב ערבים.
לידידו הפוליטי, כאמל (יוסף אבו ורדה), הוא קורא בין בני משפחתו "ידידנו ימח שמו".
כאמל רוצה להשיא את בנו לבתו של מישל, אך מישל, שלא רוצה שבתו תתחתן עם גוי, דואג שהיא תעזוב את סוריה תיכף ומיד ותהגר לצרפת.
לאכזבתו המרה, אותה בת מתאהבת ומתחתנת בצרפת עם נוצרי.
למרות התקרית, כאמל נשאר ידידו של מישל, ובעת הפוגרום, כאמל מחרף את נפשו כדי להגן על חיי משפחתו של מישל ולחלץ אותה מהעיר.
לאחר שכאמל הוכיח את נאמנותו למישל, למרות הבדלי המוצא ביניהם, מישל לא חוזר עוד למנהגיו הגזעניים.
אותם בני משפחת ספרא, שעלו ארצה, חווים גם הם גזענות - גזענות של האשכנזים נגד יהודי המזרח.
בכל מפגש משפחתי הם דנים בזה, ונתן (חיים בנאי) תמיד מרגיע ואומר, שעוד כמה שנים, התופעה תיעלם.
אולם אותם דיונים חוזרים על עצמם גם כעבור עשרים שנה.
אחד מבני המשפחה, למשל, לא מצליח, להשתלב בתפקיד רם במפלגה פוליטית.
הוא מאמין שזה בגלל הגזענות.
בן משפחה אחר, שהיה לו סיכוי גדול להתקדם בצבא, נהרג במלחמת ששת הימים.
אלבר, שמנסה להתנתק מכול סממן של הגלות, של מסורת ישראל ושל יהדות המזרח, חווה בכל זאת הרבה גילויי גזענות.
בחדר האוכל של הקיבוץ, אשתו האשכנזיה, דיטה, נשאלת, "האם אצלכם חשוב שיוולדו דווקא בנים?" במפעל שהוא מנהל, הוא מסתדר היטב עם ראש ועד העובדים, אזולאי (אלברט אילוז) וזוכה למשפט הגנאי "בא הזרזיר אצל העורב - בא ספרא אצל אזולאי".
מיני-הסדרה צולמה בין 1980 לבין 1982, בתקציב גדול לאותם הימים - חמישה מיליוני לירות.
על כן, ראשית צולם והוקרן הפרק הראשון של הסדרה והמפיקים המתינו למשוב חיובי מהקהל, כדי לצלם את שאר פרקי הסדרה.
צילום הסדרה הושלם אחרי יותר משנה מאז הקרנת הפרק הראשון ולכן הפרק הראשון הוקרן שנית, יחד עם שאר הפרקים.
הפקת מיני הסדרה הייתה מסובכת ויקרה.
זאת משום שבסדרה מופיעות דמויות רבות והיה צורך ללהק עבורה שחקנים רבים וטובים, שאת כולם הקהל הישראלי יכול לתפוס כיהודי ארצות האסלאם.
מעבר לליהוק הקשה, היה קושי גם בשחזור המראות של מקומות מגוונים בעולם בזמנים מגוונים במאה העשרים.
היה צורך לשחזר את התלבושות המקובלות בזמנים ומקומות רבים ואת מראה הבניינים והרחובות בזמנים ומקומות אלו.
היה צורך לחפש בישראל של תחילת שנות השמונים אתרי צילום שנראים כמו ישראל, סוריה, צרפת, לבנון, ארגנטינה וארצות הברית, בין שנות השלושים לבין שנות השבעים.
כך, למשל, צילומי בית הקפה המפואר של חלב בשנות השלושים נעשו בימק"א ירושלים של שנות השמונים ואת מרבית צילומי רחובות העיר חלב, בעיר העתיקה של עכו.
מכרם ח'ורי - מישל, אבי המשפחה
לילית נגר - לינדה, אם המשפחה
דוד מנחם - אלבר, הבן הציוני
עמוס לביא - רחמו, הבן הבכור
תיקי דיין - מזל, הבת שעולה לארץ ופותחת עסקים
אבי לוזיה - לניאדו, בעלה של מזל, פעיל פוליטי, שמגלה למשפחה, שהחומש של כתר ארם צובא נגנב ולא נשרף.
בעיבוד הטלוויזיוני, בניגוד לספר, הוא גם פעיל המוסד לעליה ב.
חיים בנאי - נתן, האחיין הציוני
שמיל בן ארי - יוסקה, שליח המחתרת הציונית ומאוחר יותר האיש עם הקשרים עם השלטון
נתן כוגן - קולונל צרפתי
אבינועם מור חיים - אליהו
אסנת ראם - איווט, אשתו של רחמו
הראל קלמרו - אדואר, הבן שמהגר לארצות הברית
יוסף אבו ורדה - כאמל, פוליטיקאי מקומי סורי
עמיקם לוי - יעקב שמיר
איציק סיידוף - עו"ד פיצ'וטו
אלברט אילוז - אזולאי מוועד העובדים של המפעל של הקיבוץ
יעקב בנאי - רב קהילת חלב בדרום אמריקה
רוחמה רז - זהווה/זהבה, זמרת
ההבדלים העיקריים בין הספר לעיבוד הטלוויזיוני
ההבדל העיקרי בין הספר לעיבוד הטלוויזיוני הוא שהספר מספר, בפרוטרוט, עם מי התחתן כל אחד מתשעת ילדיהם של מישל ולינדה, מנכדיהם ומניניהם, איפה הוא גר, והאם הפך לאיש עסקים מצליח.
הספר אמנם מפרט מעט יותר את קו העלילה המרכזי, ביחס למיני-הסדרה, ואמנם הדמויות המרכזיות מוצגות בו בצורה מפורטת יותר, אך עיקר ההבדל הוא, שהוא מפגיש את הקורא עם הרבה יותר דמויות.
הספר יוצר אצל הקורא את הרושם, שהקורא לומד להכיר את כלל העדה היהודית החלבית, ואת קישרי החיתון בתוכה.
בולטת בספר גם השוואת הניגוד בין העדה לבין האשכנזים.
הבדל מרכזי נוסף הוא שהסופר, כחבר קיבוץ וכאיש התנועה הסוציאליסטית, מביא בספר ביקורת נגד הקפיטליזם של משפחת ספרא.
הסופר מבקר גם גילויי קפיטליזם רבים בתנועה הקיבוצית.
זאת למרות שהוא מציג קפיטליזם זה כסיבת הצלחת פרנסת הקיבוץ ועיירת הפיתוח, שלידו.
עוד הבדל מרכזי הוא, שבמיני הסדרה, מלחמת יום הכיפורים מוזכרת רק ברמז.
לעומת זאת, הדי מלחמה זו ברורים בהרבה בספר.
המפגש המשפחתי הגדול בתל אביב, שנות דור אחרי העלייה, שבו חברי המשפחה המורחבת מבינים שהקיפוח העדתי לא נעלם, מעורב בספר עם האכזבה ממחדל יום הכיפורים.
כמו כן, התלונות הרבות שיש לחברי הקיבוץ נגד שיטות ניהול המפעל בידי אלבר, מתגברות, בספר, כחלק מהאכזבה מהממסד, בעקבות המחדל.
אלבר נתפש בקיבוץ כחלק מהממסד.
כמו כן, בעיבוד הטלוויזיוני מוצגים אלבר, לניאדו, נתן ויוס'קה כפעילים של המוסד לעליה ב', שמבריחים חלק נכבד מיהודי חלב לישראל.
לעומת זאת, בספר, דרך עליית חלק מבני המשפחה לארץ, כמעט ואינה מוסברת.
פעיל המוסד לעליה ב' הוא אך ורק אליאס, שדמותו לא מופיעה במיני-הסדרה.
אליאס, ששינה את שמו לאליהו, הוא יהודי מדמשק, ששכל את כל משפחתו בהברחה זו.
דמותו של יוס'קה לא קיימת בספר, ולניאדו ואלבר מצטרפים לעשייה הביטחונית רק אחרי עלייתם.
לניאדו הופך לאיש איסוף מודיעין מתוך העיתונות, ומשם הוא מצורף כפעיל חשוב למפלגת השלטון.
כמו כן, אלבר נכשל בניסיון להפוך למרגל שתול בסוריה.
(כנראה, שהניסיון של אלבר להפוך למרגל בדמשק הוא רמז לפועלו המוצלח של אלי כהן, איש העדה).
מישל סַרדוּ הוא זמר ופזמונאי צרפתי, שהחל את הקריירה שלו ב-1965 ולאורכה כתב והלחין כ-350 שירים והקליט 25 אלבומי אולפן ו-18 אלבומי הופעות, אשר נמכרו בקרוב ל-90 מיליון עותקים.
מישל סרדו נולד בפריז למשפחה של אמני במה שנודעה בצרפת בתחום הקברט עוד מאמצע המאה ה-19. אביו פרננד (1910 – 1976) היה שחקן וזמר ואימו ז'אקי (1919 – 1998) הייתה שחקנית.
הוא החל את הקריירה ב-1965 עת פרסם את שירו "Le Madra" אשר נכתב במשותף עם מישל פוגאן.
עד לשלהי שנות ה-60 לא זכו יצירותיו להצלחה רבה.
ב-1970 הוציא לאור את אלבומו הראשון "J'habite en France" (מצרפתית: אני חי בצרפת) אשר זכה להצלחה מסחרית והגיע למקום השני ברשימת האלבומים הנמכרים בצרפת.
במהלך שנות ה-70 פרסם סרדו שורה ארוכה של להיטים אשר זכו להצלחה בצרפת ודורגו במקומות גבוהים במצעדי הפזמונים.
סרדו הפך לאחד מבולטי האמנים הצרפתיים.
חלק משיריו הביעו מחאה נגד הממסד השלטוני הצרפתי.
במהלך שנות ה-80 התמסד סרדו ויצירתו מוצבה בזרם המרכזי של המוזיקה בצרפת.
הוא זכה להכרה ממסדית ב-1990 ו-1999 זכה לפרס "Victoires de la Musique" מטעם משרד התרבות של צרפת על הישגים יוצאי דופן בתעשיית המוזיקה בצרפת.
ב-2001 הודיע סרדו על פרישתו משירה והחל לעסוק במשחק.
ב-2004 שב מישל סרדו לתחום המוזיקה והוציא לאור את אלבומו "Du Plaisir".
הוא המשיך בהופעות ברחבי אירופה.
ב-2012 הוציא לאור אלבום אוסף משיריו.
ב-2005 שודרה בערוץ France 2 בצרפת התוכנית הצרפתים הדגולים ביותר ובה נשאלו אזרחי צרפת מיהם 100 הצרפתים הדגולים בהיסטוריה.
מישל סרדו מוקם במקום ה-45 ברשימה.
בשנים 1965 – 1977 היה סרדו נשוי לרקדנית פרנסואז פטרה ולזוג נולדו שתי בנות סנדרין (1970) וסינתיה (1973).
בשנים 1977 - 1999 היה סרדו נשוי לאליזבת האס ולזוג נולדו שני בנים.
ב-1999 נישא סרדו לאן-מארי פריה שהייתה העורכת של המגזין Elle.
מיכאל (מישל) פורטל (11 באוקטובר 1936 – 11 באוגוסט 2021) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בעמדת השוער, במספר קבוצות ובנבחרת ישראל, ומאמן כדורגל.
פורטל עלה עם אימו מצרפת בתחילת שנות ה-50, ובתחילה התגורר עמה בצריף בקריית חיים.
החל לשחק בהפועל קריית חיים המקומית כקיצוני ימני ולאחר מספר משחקים הועבר לעמדת השוער בעקבות פציעתו של השוער הקבוע, והציג יכולת טובה.
את פורטל גילה המאמן היוגוסלבי זלאטקו צ'ייקובסקי שצרף אותו לקבוצה.
בין השנים 1957–1960 עמד בשערה של הפועל חיפה ואף הוזמן לשחק בנבחרת ישראל על ידי גיולה מאנדי במסעה להודו למשחקי קדם של גביע אסיה בדצמבר 1959, בעקבות פציעתו של השוער הקבוע.
במדי הנבחרת פורטל רשם שבע הופעות.
ב-1960 ניסה את מזלו בארץ הולדתו, צרפת, אך בעקבות הופעותיו בנבחרת ישראל ההתאחדות הצרפתית דרשה ממנו להיכנס ל"שנת הסגר" בה לא ישחק עבור הנבחרת או עבור מועדון ישראלי.
תקופת ההסגר הסתיימה באוגוסט 1961 ובמהלכה התאמן עם הקבוצה המיועדת סטאד פראנסה פריז, כאשר לאחר מכן חתם בשורותיה לשלוש שנים.
לאחר מכן שיחק עבור מועדון פריזאי אחר, מועדון כדורגל רד סטאר.
ב-1964 קיבל מכתב שחרור מההתאחדות הצרפתית וחתם בשורות מכבי חיפה אך לא התאקלם בקבוצה, ובעונה העוקבת חתם בהפועל ירושלים שם שיחק עד 1967. ב-1967, לאחר שחרורו מהפועל, החל להתאמן עם בית"ר ירושלים עד שהוחתם לבסוף ואייש את עמדת השוער המחליף בבית"ר.
בבית"ר פורטל שיחק כשלוש עונות בהן רשם שמונה הופעות בלבד, ולאחר מכן פרש מכדורגל בגיל 35.
פורטל אימן את הנוער של בית"ר ירושלים החל מ-1970 במשך שלוש עונות.
בשנים אלו קלט לשורות הנוער, בין היתר, את יוסי מזרחי ואורי מלמיליאן.
ב-1974 הועלה לקבוצה הבוגרת ואימן אותה כעונה, בה הגיעה בית"ר למעמד גמר גביע המדינה הראשון בתולדותיה, ובו הפסידה 3-1 להפועל כפר סבא.
לאחר עונה זו הוחלף פורטל על ידי ישראל חליבנר, אשר שימש אז בתור יועצו.
פורטל השתתף בקורס מאמנים של המאמן עמנואל שפר בשנת 1974, ולאחר מכן אימן את הפועל בית שמש.
בחלוף השנים פרש פורטל מתחום הכדורגל, והיה למדריך במרכז הטניס בשכונת קטמון ומעסה של נבחרת הטניס של ישראל.
מישל פיליפס היא זמרת, פזמונאית ושחקנית אמריקאית.
היא נולדה בקליפורניה ובהיותה נערה הכירה את ג'ון פיליפס בסן פרנסיסקו, נישאה לו וב-1965 הקימה יחד איתו ועם קאס אליוט ועם דני דוהרטי את להקת The Mamas & the Papas.
הלהקה עלתה לתהילה עם הסינגלים הפופולריים שלהם California Dreamin' ו-Creeque Alley שפיליפס הייתה שותפה לכתיבתם.
הלהקה הוציאה חמישה אלבומי אולפן עד להתפרקותה ב-1970.
בתה היא הזמרת והשחקנית שיינה פיליפס.
מישל פיליפס נולדה בשם הולי מישל גיליאם (Holly Michelle Gilliam) בלונג ביץ', קליפורניה כילדתם השנייה של ג'ויס לאון (לבית פול), מנהלת חשבונות ושל קרדנר בורנט גיליאם, איש צי הסוחר.
יש לה אחות אחת גדולה ממנה.
אמה של פיליפס מתה ממפרצת תוך-גולגולתית כאשר היא הייתה בת חמש.
מגיל שש ועד גיל שתים עשרה גדלה פיליפס במקסיקו סיטי, שם למד אביה סוציולוגיה בקולג' המקומי.
בשנותיה שם היא התחנכה בבתי ספר מקומיים ורכשה שליטה בשפה הספרדית.
בגיל שלוש עשרה היא שבה לארצות הברית עם אביה ועם אחותה והם התיישבו מחדש בלונג ביץ', שם היא החלה את לימודי התיכון שלה.
בבית הספר התיכון הייתה פיליפס פעילה בכמה ענפי ספורט וכן למדה לנגן בפסנתר, גיטרה וצ'לו.
קומתה של פיליפס הגיעה ל-1.70 מטר והיא עברה לסן פרנסיסקו מתוך תקווה לעבוד בדוגמנות.
שם היא הכירה את ג'ון פיליפס שהיה אז בעיצומו של מסע הופעות בקליפורניה עם להקתו, The Journeymen.
הוא התגרש מאשתו הראשונה וב-31 בדצמבר 1962 נשא את מישל לאישה כאשר היא הייתה בת שמונה עשרה.
ב-1968 נולדה בתם שיינה פיליפס, שבשנות התשעים הייתה זמרת בשלישיית הבנות וילסון-פיליפס.
לאחר נישואיה לגון פיליפס, עבר הזוג לניו יורק, שם הם החלו לכתוב שירים ביחד.
מישל הייתה אחת מהחברים המייסדים של להקת The Mamas & The Papas בשנת 1965. היה השתתפה בכתיבת כמה מלהיטי הלהקה, כולל California Dreamin', שנכלל באלבום הביכורים שלהם If You Can Believe Your Eyes and Ears שיצא לאור ב-1966.
ההקלטות לאלבום השני של הלהקה (שבעילום שם נקרא The Mamas & the Papas ולעיתים נקרא "קאס, ג'ון, מישל, דני", ששמותיהם הופיעו על עטיפת האלבום מעל שם הלהקה) הופרעו כאשר מישל חשפה את הרומן שלה עם ג'ין קלארק מלהקת הבירדס.
רומן בין מישל פיליפס לבין חבר הלהקה דני דוהרטי, שהתגלה שנה קודם לכן, נסלח.
דוהרטי וג'ון פיליפס התפייסו וכתבו יחדיו את השיר I Saw Her Again שנכתב לכאורה על הפרשה, אף על פי שמאוחר יותר התגלעה מחלוקת ביניהם על מידת חלקו של דוהרטי בכתיבת השיר.
הפעם היה ג'ון פיליפס נחוש בדעתו להדיח את אשתו.
לאחר התייעצות עם עורך דינם ועם חברת ההקלטות, שיגרו ג'ון פיליפס, דוהרטי ואליוט ב-28 ביוני 1966 מכתב למישל שבו הם הודיעו לה על הרחקתה מהלהקה.
זמן קצר לאחר מכן, ב-23 באוגוסט אותה שנה, הוחזרה מישל ללהקה לאחר שהשלושה הגיעו למסקנה שמחליפתה, ג'יל גיבסון, חסרה את הכריזמה הבימתית של קודמתה.
לאחר שובה של פיליפס, יצאה הלהקה למסע הופעות קצר בחוף המזרחי והופיעה בסדרה של הופעות בוושינגטון די.
סי., בולטימור ובאוניברסיטת פורדהם בניו יורק.
לאחר שובם לקליפורניה ולאחר שהתמקמו בלוס אנג'לס, הקליטה הלהקה את אלבומם השלישי, The Mamas & The Papas Deliver שיצא לאור ב-1967. ביוני אותה שנה הופיעה פיליפס עם הלהקה בפסטיבל הפופ במונטריי שבקליפורניה, אירוע שאורגן על ידי ג'ון פיליפס ולו אדלר.
בפסטיבל הופיעו גם מוזיקאים בולטים אחרים שנמנו על תרבות הנגד והרכבי רוק פסיכדלי, כמו ג'פרסון איירפליין, ג'ניס ג'ופלין וג'ימי הנדריקס.
בספרה על החוויה, אמרה פיליפס:"זה היה כמו יריד רנסאנס.
זה היה נוח לאמנים ולקהל.
באופן מעשי לכולם היה מקום לשבת, ואם לא, האנשים נתלו על הגדרות ויכלו לראות ולשמוע את ההופעות.
או שהאנשים שישבו בחוץ יכלו לשמוע הכל משם...
באוגוסט 1967 הופיעה הלהקה במה שהיה להופעתם החיה האחרונה בהוליווד בול.
יחד עם הלהקה הקליטה פיליפס את האלבום הרביעי שלהם The Papas & The Mamas, שיצא בשנת 1968, לפני שיצאו להפסקה זמנית.
מישל וג'ון פיליפס, שנישואיהם עלו על שרטון באותה עת, הגישו במאי 1969 בקשה לגירושים בבית המשפט של מחוז לוס אנג'לס וב-1971 התפרקה הלהקה רשמית, עוד לפני שיצא אלבומה החמישי והאחרון People Like Us, שהוקלט כדי לקיים את התחייבותם לחברת ההקלטות.
ב-1969 עוד לפני פירוק הלהקה, הצטלמה פיליפס לסרט המדע הבדיוני של גראם פרסונס, Saturation 70, לצדם של נודי כהן, אניטה פלנברג וג'וליאן ג'ונס, אז בנו בן החמש של גיטריסט הרולינג סטונז, בריאן ג'ונס.
הפקת הסרט לא הושלמה מעולם.
בשנה שלאחר מכן, לאחר פירוק The Mamas & the Papas, החלה פיליפס לקחת שיעורי משחק בלוס אנג'לס והיא אמרה שכוונתה להתחיל את קריירת המשחק שלה "מאפס", בציינה שהתמלוגים ממכירות התקליטים של הלהקה אפשרו לה לקבל הכנסה יציבה כאשר היא החלה להיכנס לעולם הקולנוע.
תפקידה הקולנועי הראשון של פיליפס היה בסרטו של דניס הופר, "הסרט האחרון" (The Last Movie) שיצא לאקרנים ב-1971 ובו היא גילמה תפקיד משני.
זמן קצר לאחר סיום הפקת הסרט נישאה פיליפס להופר, אך נישואים אלו החזיקו מעמד שמונה ימים בלבד.
שנתיים לאחר מכן לוהקה פיליפס לתפקיד ראשי במותחן "דילינג'ר" (Dillinger), כחברתו של ג'ון דילינג'ר, בילי פריצ'ט.
הסרט זכה לשבחי הביקורת ובמגזין וראייטי נאמר על הופעתה של פיליפס: "פיליפס, בהופעת הביכורים שלה לאחר שהייתה חברה בלהקת The Mamas & the Papas, בולטת כחברתו של דילינג'ר", בעוד שהניו יורק טיימס תיאר את הופעתה כ"יעילה למדי".
על הופעתה בסרט זה הייתה פיליפס מועמדת לפרס גלובוס הזהב.
באותה שנה הקליטה פיליפסקולות כמעודדת יחד עם דרלין לאב, עבור הסינגל של צ'יץ' וצ'ונג, Basketball Jones, שהגיע למקום ה-15 במצעד הסינגלים של מגזין בילבורד.
ב-1974 לוהקה פיליפס בסרט האימה הטלוויזיוני The California Kid בכיכובו של מרטין שין.
ב-1975 היא הופיעה בהופעה קצרה בסצנת מסיבה עם וורן בייטי בסרט "שמפו".
פיליפס ניהלה מערכת יחסים קצרה עם בייטי והופעתה בסרט זה הייתה הופעת קמע.
באותה שנה חתמה פיליפס על חוזה הקלטות סולו עם חברת איי אנד אם רקורדס והוציאה סינגל פרומו בשם "אלוהה לואי" (Aloha Louie), שיר שכתבה יחד עם בעלה לשעבר, ג'ון פיליפס.
ב-1976 היא הוציאה את סינגל הסולו הראשון שלה, "אין אהבה היום" (No Love Today) שהיה חלק מפסקול הסרט Mother, Jugs & Speed.
אלבום סולו והמשך הקריירה הקולנועית
ב-1977 הוציאה פיליפס את אלבום הסולו הראשון והיחיד שלה, "קורבן הרומנטיקה" (Victim of Romance) שהופק על ידי ג'ק ניטשה עבור חברת איי אנד אם רקורדס.
על האלבום הזה אמרה פיליפס: "לא עשיתי זאת קודם בשל העובדה שמעולם לא חשתי בטוחה מספיק בעצמי כזמרת.
אני טובה, אך קאס הייתה תמיד טובה יותר".
פיליפס גם הגיבה על מעורבותה בהפקת האלבום באומרה שהיא הייתה מעורבת "בכל היבט של ההפקה, החל מבישול ההקלטה ועד לעיצוב העטיפה".
שני הסינגלים הראשונים שלה שנכללו באלבום לא הצליחו להגיע לדירוגים הארציים בארצות הברית.
באותה שנה ביצעה פיליפסקולות רקע יחד עם בתה החורגת לשעבר, מקנזי פיליפס (בתו של ג'ון פיליפס מנישואיו הראשונים) בשיר "לוחם הזולו" באלבום הסולו של בעלה לשעבר, Pay Pack & Follow.
באותה שנה היא גם כיכבה בסרטו של קן ראסל, "ולנטינו", בתפקיד נטשה רמבובה, אשתו השנייה של רודולף ולנטינו.
הביקורות על הסרט היו מעורבות וב-Time Out של לונדון נאמר: "כסרט שמובנה כסדרה של פלשבקים מהלווייתו של ולנטינו בחזרה לימיו המוקדמים באמריקה, השעה הראשונה מתאפיינת בשפיות והיא עבודתו המבוקרת ביותר של ראסל מזה כמה שנים, על אף הציניות החלולה שבו".
ב-1979 הופיעה פיליפס בעיבודו הקולנועי לרומן של סידני שלדון "קשר דם" (Bloodline), מותחן בכיכובם של אודרי הפבורן ובן גזארה.
הסרט זכה לביקורות שליליות, והופעתה של פיליפס, יחד עם הופעתם של ג'יימס מייסון ומוריס רונה, ספגו ביקורת מהווראייטי כ"משמעממות".
באותה שנה הקליטה פיליפס את השיר "לנצח" (Forever) עבור הפסקול של הסרט "קליפורניה חולמת", סרט גלישה שלמעט שמו לא היה לו שום קשר ללהיט של להקתה לשעבר של פיליפס.
בין השנים 1983 – 1986 הצטרפה פיליפס לצוות הסדרה Hotel בתפקיד הקונסיירז', בתו של יריבה של בעלת המלון ויקטוריה קבוט, שמשתיל את בתו כמרגלת כצעד מקדים להשתלטותו על המלון.
פיליפס כיכבה בשש עונות של הסדרה נוטס לנדינג בתפקיד אן מתסון סאמר התככנית הנצחית, אמה של הדמות הראשית פייג' שאותה גילמה ניקולט שרידן.
פיליפס גילמה את אותו תפקיד בסרט הטלוויזיה "נוטס לנדינג - בחזרה למבוי הסתום" שיצא לאקרנים ב-1997. במהלך אותן שנים היא הופיעה גם בסרטים Let It Ride משנת 1989, במותחן "מספריים" (Scissors) בכיכובה של שרון סטון ובסרט "שוטר מושחת" (Joshua Tree) משנת 1993 בכיכובו של דולף לונדגרן.
באמצע שנות התשעים של המאה ה-20 שיחקה פיליפס בתפקיד אבי מלון, אמה של ולרי מלון (בכיכובה של טיפאני ת'יסן) בסדרה בוורלי הילס 90210.
בסוף 1987 שרה פיליפס את קולות הרקע בלהיט של בלינדה קרלייל, Heaven Is a Place on Earth וכן באלבום Heaven on Earth של קרלייל.
היא גילמה תפקיד אורח בסדרת הטלוויזיה "שבעת המופלאים" כמוד סטנדיש, אמו של אחד מהשבעה.
התפקיד האחרון עד כה של פיליפס בסדרת טלוויזיה היה בסדרה הרקיע השביעי" בתפקיד לילי ג'קסון, אחותה של אם המשפחה, אנני ג'קסון קמדן.
ב-1996 היא גילמה את דמותה של לאורה קולינס בסרט הטלוויזיה "אף אחד לא יספר" (No One Would Tell), וגם שיחקה בסרט הטלוויזיה "השדרה החמישית 919", לצד דניס ריצ'רדס וג'יימס מרסדן.
עם תחילת העשור הראשון של המאה ה-21 המשיכה פיליפס להופיע מעת לעת בסרטים שונים.
היא הופיעה בתפקידי משנה בסרטים Jane White Is Sick & Twisted משנת 2002, Harry + Max משנת 2004 ו-Unbeatable Harold מ-2006. בשנת 2009 הופיעה פיליפס בטקס הפרסים השנתי של ערוץ TV Land לרגל שלושים שנה לנוטס לנדינג.
היא גם הופיעה בתפקיד קטן בסרט ההיסטורי הנורווגי "בגידה" שתיעד את תקופת הכיבוש הגרמני של נורווגיה במלחמת העולם השנייה.
מישל פיליפס נישאה חמש פעמים וילדה שלושה ילדים:
ג'ון פיליפס (31 בדצמבר 1962 – מאי 1969) ממנו התגרשה ויחד איתו ילדה את שיינה פיליפס, לימים זמרת בזכות עצמה.
דניס הופר (31 באוקטובר 1970 – 8 בנובמבר 1970) התגרשו לאחר שמונה ימים.
גריינג'ר היינס, ממנו התגרשה לאחר שילדו שני בנים.
ב-1986 פרסמה פיליפס את האוטוביוגרפיה שלה "קליפורניה חולמת: הסיפור האמיתי של האימהות והאבות" (California Dreamin': The True Story of the Mamas and the Papas) שיצא לאור שבועות ספורים לאחר שפורסמה האוטוביוגרפיה של ג'ון פיליפס, Papa John.
ב-2007 הביעה פיליפס את מחאתה בפומבי על מלחמת עיראק וטענה שהיא מאמינה שנשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש וסגנו דיק צ'ייני צריכים להישפט על פשעי מלחמה.
פיליפס תומכת בלגליזציה של קנאביס וב-2008 היא טענה שעישון קנאביס מסייע לה לגמילה מעישון.
ב-2 בדצמבר 1987 נעצרה פיליפס באמרילו, טקסס על החזקת קנאביס לאחר שהרכב שבו נסעה נעצר על ידי שוטרים בעוון מהירות מופרזת.
פיליפס נסעה אז ברכב עם מי שהיה אז בן זוגה, ג'פרי טוזר והסם התגלה בחיפוש של השוטרים ברכב.
היא נעצרה ושוחררה בערבות של 500 דולר.
מישל סלואן (נולדה ב-7 באוקטובר 1952) היא פרופסור מן המניין במגמה לפסיכולוגיה קלינית-מחקרית בבית הספר למדעי הפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
היא עומדת בראש המעבדה לחקר חוסן בתנאי חסך, טראומה ואלימות פוליטית וכן חברה במועצת המנהלים של מרכז אדלר לחקר התפתחות ופסיכופתולוגיה של הילד.
בעבר שימשה כראש המגמה הקלינית של הילד באוניברסיטת תל אביב.
פרופסור סלואן היא חוקרת מובילה ברמה עולמית בתחום ההשפעות הרגשיות של חשיפה לטראומה על ילדים במגוון הקשרים, כגון טרור ומלחמה, פליטים ומבקשי מקלט, אימוץ בינלאומי, נוער בסיכון, ועוד.
בעבודתה המחקרית סלואן פיתחה מודל לאיתור גורמי חוסן וגורמי סיכון הממתנים השלכות של חשיפה טראומטית, וכן כלי לכימות ולמדידה של חשיפה טראומטית.
בנוסף לכך, סלואן מרצה ומדריכה במגמה לפסיכולוגיה קלינית-מחקרית באוניברסיטת תל אביב.
סלואן פעילה למען זכויות בעלי החיים.
הייתה מעורבת בהקמת ארגון "תנו לחיות לחיות" וכן בהקמתו של ארגון דומה בדרום אפריקה.
מישל סלואן גדלה ביוהנסבורג בדרום-אפריקה, ולמדה בבית ספר יהודי.
בשנת 1970 החלה את לימודי התואר הראשון בפסיכולוגיה ולימודי יהדות באוניברסיטת ויטווטרסראנד בדרום אפריקה.
בשנת 1975 החלה את לימודי התואר שני בפסיכולוגיה התפתחותית באוניברסיטת דרום אפריקה, וב-1981 החלה את לימודי הדוקטורט בפסיכולוגיה התפתחותית באוניברסיטת תל אביב.
לאחר מכן, סלואן חזרה לתקופה לדרום אפריקה, שם השלימה התמחות בפסיכולוגיה קלינית.
בהמשך הייתה מרצה ומדריכה קלינית בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת קייפטאון ומנהלת יחידת המחקר של המרפאות ההתפתחותיות בבית החולים לילדים של הצלב האדום בקייפטאון.
החל משנת 1994 סלואן היא חברת סגל בית הספר למדעי הפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 2008 קיבלה את דרגת הפרופסורה.
סלואן מתגוררת במושב גן יאשיה בעמק חפר.
הייתה נשואה לד"ר זאב סלואן, שנפטר, ולהם 4 ילדים.
סלואן חוקרת את השלכות החשיפה לטרור ומלחמה, תוך ניסיון לאתר את גורמי העמידות הממתנים את התוצאות הפסיכולוגיות וההתפתחותיות של חשיפה שכזו.
מטרת מחקרים אלה היא לזהות את גורמי החוסן אשר חיזוקם, באמצעות תוכניות התערבות, מאפשרת לילדים ולמבוגרים להתמודד עם חשיפה טראומטית.
סלואן בנתה מספר רב של תוכניות התערבות שהועברו בבתי ספר רבים בארץ ונמצאו כיעילות בהגברת עמידותם של הילדים.
לאחר תוכנית ההתערבות, ילדים הראו ירידה במצוקה הפסיכולוגית ובסימפטומים הפוסט-טראומטיים ותפקוד בית ספרי טוב יותר.
כיום סלואן עומדת בראש מחקר רחב היקף המשותף לארגון ג'וינט אשלים ולמשרד החינוך, ומטרתו לגבש תוכנית התערבות מיטבית אשר תשמש פרוטוקול למענה טיפולי ראשוני ומידי בכל בתי הספר בארץ בעתות מלחמה וטרור.
סלואן משתפת פעולה עם חוקרים רבים מרחבי העולם ופרסמה מעל 60 פרסומים (נכון לשנת 2018).
תחומי העניין של סלואן כוללים את חקר ההשלכות של חשיפה טראומטית במגוון הקשרים: גדילה בסביבה של קונפליקט פוליטי, חשיפה לטרור באופן ישיר ובאופן עקיף דרך המדיה, גדילה בתנאי חסך, עיסוק בזנות בקרב נוער בסיכון, נשירה בית ספרית, ועוד.
מחקריה מתמקדים באיתור גורמי עמידות וחוסן בקרב אנשים הנחשפים לטראומה ובבניית תוכניות התערבות לחיזוק גורמי חוסן אלה.
בנוסף, סלואן עוסקת בסוגיות בין-תרבותיות הקשורות באבחון ובטיפול פסיכולוגי.
תרומתה של פרופסור סלואן לחקר ההשלכות הרגשיות והקוגניטיביות של חשיפה טראומטית היא משמעותית וזוכה להכרה ברמה העולמית.
תרומתה המרכזית היא בשני מודלים שפיתחה לחקר טראומה והשלכותיה.
האחד הוא מודל לאיתור גורמי סיכון ועמידות לאחר חשיפה טראומטית, הממתנים את השפעות החשיפה.
מודל זה אפשר זיהוי של גורמי עמידות רבים, כגון דימוי עצמי, תמיכה חברתית, מסוגלות עצמית, מורכבות עצמית, ייחוס משמעות, אופטימיות ועוד.
מעבר לכך, המשגה זו של סלואן קידמה את בניית תוכניות ההתערבות על פי ממצאים אלה, באופן שהוביל להטבה במצוקה הפסיכולוגית של ילדים שנחשפו לטראומה.
תוכניות ההתערבות של סלואן מועברות בבתי ספר רבים עד היום.
המודל השני שפיתחה הוא כלי לכימות ולמדידה של חשיפה טראומטית, באמצעות שאלון שבנתה הנקרא Political Life Events Scale, בקיצור PLE.
כלי זה סיפק מענה לסוגיה מורכבת בתחום חקר הטראומה, שעיקרה הוא הקושי בכימות חשיפה טראומטית, הן כשמדובר בחשיפה בודדת והן כשמדובר בחשיפה מצטברת.
המודל שפיתחה מאפשר כימות למדד אובייקטיבי ולמדד סובייקטיבי של חומרה.
כלי זה נמצא בשימוש במחקרים בתחום בכל העולם והביא להתפתחות מחקרית משמעותית.
מישל סטיבנסון היא קולנוענית האיטית ועורכת דין לשעבר לזכויות האדם.
סטיבנסון יוצרת סרטים דוקומנטריים ועלילתיים, מתוך מחויבות לספר סיפורים אנושיים ואישיים, אשר לעיתים קרובות אינם נכללים בתקשורת המיינסטרים.
עם בן זוגה ג'ו ברוסטר, סטיבנסון ייסדה את Rada Film Group, במטרה לספר סיפורים על קהילות אשר הוזנחו על ידי הזרם המרכזי של התקשורת ולתרום לפסיפס הנרטיב האמריקאי.
הזוג, שחי עם ילדיהם בברוקלין, ניו יורק, מביימים ומפיקים סרטים תיעודיים ועלילתיים.
בשנת 2008, הם ביימו את Slaying Goliath, סרט דוקומנטרי העוקב אחר 10 ימים בחיי קבוצת הכדורסל בהארלם של בנם, שבכיתה ה'.
הסרט מראה את ההתנגשות התרבותית שהילדים חווים בטורניר לאומי שמתקיים בפרברי פלורידה.
ברוסטר וסטיבנסון גם הפיקו וביימו את הסרט Faces of Change, אשר עוקב אחר חמישה פעילים בחמש יבשות הנלחמים בגזענות בקהילות שלהם.
בשנת 1999, ברוסטר וסטיבנסון יצאו לתעד את החוויות של הבן שלהם ושל חברו הטוב ביותר, מהזמן ששניהם נכנסו לגן חובה בבית ספר פרטי במנהטן ועד סיום התיכון ב-2012, בסרט הדוקומנטרי American Promise.
מטרתם הייתה לבחון מקרוב את חוויית ההתבגרות והניסיון של שני בנים אפריקאים-אמריקאים ממעמד הביניים, בבית ספר פרטי שהוא בעיקרו לבן.
ברוסטר וסטיבנסון הם עמיתי מכון סאנדנס, עמיתי טרייבקה, וזוכי מימון קרן טרייבקה גוצ'י לפרויקט סרט American Promise בן 13 השנים.
הסרט הוא הליבה של קמפיין מולטי-תקשורתי המשתמש במדיות שונות כדי לסייע לקידום צעירים של צבע.
הקרנת הבכורה של American Promise אירעה בפסטיבל הסרטים סאנדנס ב-2013, שם זכה הסרט בפרס השופטים המיוחד למצוינות ביצירת קולנוע, והסרט גם היה נבחר פסטיבל הסרטים בניו יורק.
American Promise זכה בפרס השופטים לסרט התיעודי הטוב ביותר בפסטיבל Full Frame, וכן באותו הפרס בפסטיבל הוט ספרינגס, ובפרס סרט רב-ההשפעה ב-PUMA BritDoc.
עבודתה של סטיבנסון הופיעה ב-PBS, ההצגה מתחילה, MTV ועוד ערוצי תקשורת.
פרסים וכיבודים שזכתה בהם כוללים: הסרט הטוב ביותר שבוים על ידי אישה של צבע, ADFF (Architecture & Design Film Festival); פרס השופטים לסרט התיעודי הטוב ביותר, הפסטיבל האמריקאי לסרטים שחורים; פרס הגיוון, פסטיבל הסרטים התיעודיים הבינלאומי SilverDocs; פרס הנרי המפטון למצוינות בקולנוע ובמדיה דיגיטלית.
סטיבנסון היא אחת המייסדים, והפיקה בשיתוף מספר סרטים דוקומנטריים קצרים בפרויקט השיחה, סדרה של סרטי דעה דוקומנטריים עבור "הניו יורק טיימס", כולל חינוך לשוויון, שיחה עם אנשים לבנים על גזע, ושיחה עם נשים שחורות על גזע.
סטיבנסון משתתפת במגוון כנסים ופאנלים, ומשמשת כנואמת ומרצה על נושאים הקשורים לקהילות של צבע.
מישל איבון סימונס היא פרופסור לפיזיקה קוונטית באוניברסיטת ניו סאות' ויילס.
נולדה באנגליה, גדלה, למדה וגרה באוסטרליה, סימונס גילתה את התאים הסולארים II-VI והוכרזה כאוסטרלית השנה לשנת 2018.
סיימה דוקטורט על התאים הסולאריים II-VI באוניברסיטת דורהאם (1992) והייתה בעבר פעמיים עמיתה בפדרציה של מועצת המחקר באוסטרליה, ועמיתה תת-מועצת המחקר באוסטרליה.
סימונס מנהלת את מרכז המצוינות במועצת המחקר האוסטרלית לטכנולוגיית חישוב קוונטים וטכנולוגיית תקשורת והיא חלוצה בינלאומית בתחום האלקטרוניקה האטומית.
פרופסור סימונס גם עורכת ראשית ב- NPJ Quantum Information, עיתון אקדמי שמפרסם מאמרים בתחום המתהווה של מדעי המידע הקוונטי.
ב־25 בינואר 2018, סימונס נבחרה לאוסטרלית השנה 2018 עבור עבודתה ומסירותה למדע קוונטי.
ב־10 ביוני 2019 מונתה סימונס לממונה על מסדר אוסטרליה (AO) בתואר יום ההולדת של מלכת 2019, כהוקרה על "שירותה הנכבד לחינוך מדעי כמובילה בתחום האלקטרוניקה הקוונטית והאטומית וכמודל לחיקוי.
סימונס מתגוררת באוסטרליה מאז 1999, קיבלה אזרחות בשנת 2007. היא נשואה לתומאס בארלו, סופר ומנתח עסקי.
סימונס סיימה לימודי תואר ראשון בפיזיקה וכימיה של חומרים באוניברסיטת דורהאם (מכללת טרווליאן), (1985–1988.)., וסיימה את לימודי הדוקטורט במכללת סנט איידן בנושא "אפיון מבני תאים סולאריים אפיטקסיאלים מבוססי CdTe שהופקו על ידי MOVPE" בשנת 1992.
בשנות התשעים סימונס עבדה כעמיתת מחקר במחלקה לאלקטרוניקה קוונטית לצד מייקל פפר במעבדת Cavendish בבריטניה, שם זכתה למוניטין בינלאומי בזכות עבודתה בגילוי התכונה 0.7 ופיתוח טרנזיסטורים חדשים.
בשנת 1999 הוענקה לה מלגת QEII במסגרתה טסה לאוסטרליה, שם הייתה חברה מייסדת במרכז המצוינות של מועצת המחקר האוסטרלית לטכנולוגיות מחשב קוונטיות.
היא הקימה "יום אוסטרליה" ל NSW בשנת 2017 ודיברה על החשיבות של הצבת ציפיות גבוהות לסטודנטים.
היא הבהירה כי אוסטרלים צריכים להגדיר רף גבוה לתלמידיהם.
מאז שנת 2000 הקימה סימונס קבוצת מחקר גדולה המוקדשת לייצור מכשירים בקנה מידה אטומי בסיליקון וגרמניום תוך שימוש ברמת הדיוק האטומית של סריקת מיקרוסקופיית.
קבוצת המחקר שלה היא הקבוצה היחידה בעולם שיכולה ליצור מכשירים מדויקים אטומית בסיליקון - הם היו גם הצוות הראשון בעולם שפיתח טרנזיסטור "מושלם" חד אטומי ואת חוטי המסומנים הצרים ביותר המוליכים סיליקון ולאחרונה הדגמת השער הראשון של 2 הרבעונים באמצעות אטומי זרחן בסיליקון .
לסימונס למעלה מ -400 פרסומים מדעיים (peer reviewed articles) ובהם למעלה מ־9,000 ציטוטים, היא כתבה חמישה פרקי ספרים ופרסמה ספר בנושא ננו-טכנולוגיה, 21 פטנטים רשומים על שמה, היא המובילה הבינלאומית בתחום האלקטרוניקה האטומית.
1999: הוענקה לה מלגת QEII והגיעה לאוסטרליה.
2005: זכתה סימונס במדליית הפווסי של האקדמיה האוסטרלית למדע
2006: היא הפכה לאחת החוקרות הצעירות ביותר שנבחרה כעמיתת האקדמיה האוסטרלית למדע (FAA)
2011: נבחרה למדענית השנה NSW על ידי משרד הממשלתי של NSW של המדען והמהנדס הראשי.
2014: נבחרה כחברה באקדמיה האמריקאית לאמנויות ומדעים.
2015: זכתה במדליית תומאס ראנקן לייל, והיא הייתה הזוכה בפרס יוריקה למנהיגות במדע.
היא נבחרה גם כעמיתת האקדמיה האוסטרלית למדעי טכנולוגיה והנדסה (FTSE).
2017: זכתה בתואר פרסי לוריאל-אונסק"ו לנשים בחתן זוכה מדע אסיה-פסיפיק בשנת, והופעלה לאחר מכן בסרט תיעודי קצר בטלוויזיה.
2018: נבחרה לאוסטרלית השנה בשנת 2018 בגלל עבודתה בפיזיקה קוונטית, ונבחרה עמיתת החברה המלכותית (FRS).
2019: מונתה לממונה על מסדר אוסטרליה (AO).
מישל פאבלו היה שם העט של מיכאליס נ.
ראפטיס , מנהיג פוליטי טרוצקיסטי יווני, יליד מצרים.
בסוף שנות השלושים של המאה העשרים ביוון החל פאבלו מעורבות בפוליטיקה מהפכנית.
כשהוא נמשך לסיעת "ספרטקוס", הוא ייצג טרוצקיסטים יוונים בכנס המייסד של האינטרנציונל הרביעי בפריס בשנת 1938. יליד אלכסנדריה שבמצרים, סיים פאבלו את האוניברסיטה הטכנית הלאומית באתונה והמשיך בלימודי תכנון עירוני בסורבון.
בפריס, שם היה אמור לבלות חלק גדול מהעשורים הבאים.
במהלך הדיקטטורה הצבאית של יואניס מטאקסס בשנת 1936, נעצר פאבלו והוגלה באי האגאי פולגנדרוס.
שם לא התקבל על ידי הקומוניסטים האורתודוקסים, גם הם בגלות, ולכן הצטרף לחבורת גנבי בקר וסוסים, שבאותה עת נענשו בגלות.
בפולגנדרוס הוא פגש את אשתו לעתיד אלי דיובוניוטי.
יחד הם ברחו מהאי ומאוחר יותר מיוון.
פאבלו היה חולה בפריס כשחל מלחמת העולם השנייה.
אותה בריאות לקויה עד שנת 1944 גרמה לכך שהוא מילא חלק מועט בפעילותם של הטרוצקיסטים הצרפתיים אם כי דווח כי העביר שיעורים חינוכיים ל"איגוד הקומוניסטי" של דייוויד קורנר, מנהיג קומוניסטי רומני-צרפתי ממוצא יהודי.
עד 1944 היה מעורב לחלוטין בתנועה ונבחר למזכיר הארגוני של הלשכה האירופית שלה, וחידש את הקשר בין המפלגות הטרוצקיסטיות.
לאחר המלחמה הפך פאבלו למנהיג המרכזי של האינטרנציונל הרביעי בתמיכת ה-SWP (מפלגת הפועלים הסוציאליסטית) האמריקנית וג'יימס פ.
פאבלו מילא תפקיד מפתח באיחוד מחדש, ריכוזו מחדש וכיוונו של האינטרנציונל.
בשנת 1946 ביקר פאבלו ביוון כדי לאחד בהצלחה את ארבע המפלגות הטרוצקיסטיות הנפרדות.
פבלו וארנסט מנדל סייעו בשנים אלה בכך שהאינטרנציונל הרביעי קיבל עמדה שטענה כי מדינות מזרח אירופה שנכבשו על ידי הכוחות הסובייטיים בשנים 1944–1945 הפכו עד 1948 למה שתוארו כ"מדינות עובדים מעוותות".
בעקבות התהום הלא וודאית של מלחמת העולם השנייה, כאשר הטרוצקיסטים התגמדו מספרית על ידי המפלגות הקומוניסטיות ההמוניות ותקוותיהם לפריצת דרך מהפכנית נופצו, קידם פאבלו גם טקטיקה חדשה עבור ה - אינטרנציונל הרביעי משנת 1951 ואילך.
הוא טען שמלחמת עולם שלישית, שלדעת אנשים רבים הייתה קרובה, תתאפיין בהתפרצויות מהפכניות במהלך המלחמה בפועל.
פיצולים של מתנגדים מהפכניים עשויים להתפתח במפלגות הקומוניסטיות.
כדי להשיג השפעה, לזכות בחברים ולהימנע מלהפוך לקליקות עדתיות קטנות שרק מדברות זאת עם זאת, על הטרוצקיסטים – ככל האפשר – להצטרף, או במינוח טרוצקיסטי "להיכנס", למפלגות הקומוניסטיות ההמוניותה סוציאל-דמוקרטיות (לייבור).
זה היה ידוע בשם "אנטריזם סוי ג'נריס" או כניסה לטווח הארוך.
לכל חבר היה ברור כי האינטרנציונל הרביעי ישמור על זהותו הפוליטית ועל העיתונות שלו.
באותה תקופה האמינו כי "המרכז" הבינלאומי צריך להיות מסוגל לכפות משמעת צנטרליסטית דמוקרטית על ידי התערבות ישירה בפוליטיקה של מפלגות מקומיות.
פאבלו השתמש גם בחשיבות האינטנציונל לתמוך בנטיות שהיו הכי קרובות למיינסטרים בתוך האינטרנציונל.
לדוגמה, פבלו וקאנון נתנו חסות משותפת לסיעה אנטריסטיסטית בתוך התנועה הבריטית שהתנגדה להנהגתו של ג'וק האסטון ב-RCP, ותרמה לקריסת ה-RCP כארגון פתוח.
פאבלו המשיך עם המזכירות הבינלאומית האירופית של האינטרנציונל הרביעי, שפעלה מאמסטרדם ופריס.
את הטקטיקה האנטרליסטית שהציע לא ניתן היה ליישם במדינות רבות והצליחו רק במידה מסוימת במדינות בהן ניתן 'להיכנס' לתוך מפלגה סוציאל-דמוקרטית גדולה.
אף אחת מהקבוצות הטרוצקיסטיות השונות לא זכתה למספר רב של חברים חדשים בשנות המלחמה הקרה הראשונות, בין אם 'בוני מפלגות עצמאיות' או 'אנטריסטיים'.
לאחר הפלישה להונגריה בשנת 1956, אינטלקטואלים רבים התפצלו מהמפלגות הקומוניסטיות, והיה פיצול פוליטי נוסף שנבע מהפיצול הסיני-סובייטי, אך הטרוצקיסטים כמעט ולא קיבלו מהם תומכים חדשים.
בשנות ה-50 של המאה ה-20, פבלו היה משוכנע שהסיכויים המהפכניים הטובים ביותר נמצאים כעת במה שהיה עתיד להיקרא העולם השלישי של אפריקה, אמריקה הלטינית ואסיה.
הוא כתב גם חיבור נבואי שצפה בתנועת השחרור של הנשים.
הוא היה מעורב באופן אישי בתמיכה במאבק השחרור הלאומי של אלג'יר נגד צרפת, שהביאו למאסר בהולנד בקשר לכסף מזויף ופעולות הברחת נשק.
קמפיין לשחרורו הושק על ידי ז'אן-פול סארטר.
בשנת 1961 נדון לבסוף פאבלו ל-15 חודשי מאסר, ושוחרר בתום משפטו.
לאחר ניצחונה של המהפכה האלג'יראית, הוא הפך לשר בממשלת FLN.
עד שנת 1963, כוחות ICFI סביב מפלגת הפועלים הסוציאליסטים התקדמו לאחדות עם ISFI וחלקו עמדות משותפות לקראת המהפכה הקובנית.
פאבלו נתפס על ידי ה-SWP כמחסום לאיחוד זה.
הקונגרס העולמי בשנת 1963 הקים את הבינלאומי הרביעי המאוחד.
פאבלו ניהל החלטה נגדית בקונגרס האיחוד המחודש בשנת 1963, כמו גם את ההחלטה העיקרית על אלג'יריה, ונבחר לוועד המנהל הבינלאומי.
המתיחות הלכה וגברה, ופבלו והלשכה האפריקאית שלו היו מחוץ לאינטרנציונל בסוף 1965 מסיבות שנויות במחלוקת: לדעתם של תומכיו של פאבלו, האיחוד מחדש הביא במהירות את הרוב החדש להדיח את פאבלו; לדעתו של האינטרנציונל, נטייתו של פאבלו נפרדה עם האינטרנציונל הרביעי באופן ציבורי והציבה את עצמה מחוץ לאינטרנציונל הרביעי.
באותה תקופה היו לפאבלו הבדלים פוליטיים מרכזיים עם האינטרנציונל הרביעי.
השפעתו של פאבלו במהלך תקופה זו הייתה בעיקר באמצעות כתביו.
הנושא המרכזי במחשבתו של פאבלו בשנות ה-60 וה-70 המאוחרות היה זה של "ניהול עצמי של עובדים" (Arbeiter-selbstverwaltung).
בתחילת שנות ה-70 הוא היה פעיל פוליטי בצ'ילה, תחת ממשלת איינדה.
לאחר נפילת החונטה היוונית הוא שב ליוון, ומשנת 1981 שימש כיועץ המיוחד של ראש הממשלה אנדראס פפנדראו; הטלוויזיה היוונית גם ערכה סרט תיעודי על חייו.
פאבלו המשיך בפוליטיקה המהפכנית שלו, וארגן את ה"נטייה המרקסיסטית המהפכנית" ואת ה"נטייה המרקסיסטית המהפכנית הבינלאומית" שבסיסה בצרפת.
אלה לא היו מתחרים רציניים עם הקבוצות הטרוצקיסטיות הגדולות יותר.
הסיעות של ה-IRMT הצטרפו לאינטרנציונל הרביעי המאוחד ב-1994 וב-1995, אם כי ההסכם לא הוחל במקרה הפרטי של פאבלו.
באופן בלתי רגיל למהפכן, הלווייתו הייתה אירוע ממלכתי ביוון הולדתו.
זה מוסבר על ידי ידידותו האישית משנות השלושים עם אנדראס פפנדרו שהיה טרוצקיסט בצעירותו.
המוטו של פאבלו היה: "משמעות החיים הם החיים עצמם" (Νόημα της ζωής είναι η ίδια η ζωή).
מישל לואיז הלן סנט מרטין פישבאך היא פוליטיקאית אמריקאית, המכהנת כחברת בית הנבחרים של ארצות הברית מטעם מחוז הקונגרס השביעי של מדינת מינסוטה מאז ינואר 2021. טרם היבחרה לקונגרס, כיהנה פישבאך כסגנית מושל מינסוטה, וכאישה הראשונה בתפקיד נשיאת הסנאט של מינסוטה.
פישבאך גדלה בעיר וודברי (Woodbury) שבדרום-מזרח מינסוטה.
לאחר שסיימה את לימודיה בבית הספר התיכון וודברי, למדה במכללת סנט בנדיקט השוכנת בסנט ג'וזף בין השנים 1984–1986. בהמשך למדה באוניברסיטת סנט קלאוד סטייט שבסנט קלאוד, שם השלימה ב-1989 לימודי תואר ראשון בכלכלה ובמדע המדינה.
היא הייתה האישה הראשונה שנבחרה למועצת עיריית פיינסוויל, וכיהנה שם בין השנים 1995 עד 1996. בשנת 2011 השלימה פישבאך את לימודיו בבית הספר למשפטים ע"ש ויליאם מיטשל בסיינט פול.
ב-1996 נבחרה פישבאך נבחרה לראשונה אל הסנאט של מינסוטה, הבית התחתון של בית המחוקקים במדינה.
היא נבחרה בבחירות מיוחדות שנערכו לאחר התפטרותו של הסנאטור הדמוקרטי ג'ו ברטרם, שהודה אז בגניבה מחנות.
פישבאך נבחרה מחדש חודשים לאחר מכן לתקופת כהונה מלאה בבחירות הכלליות ב-1996, ומחדש כל שנתיים עד 2018. היא כיהנה כעוזרת מנהיג המיעוט בין השנים 2001–2002 ושוב במשך שנה מ-2007 עד 2008, וכסגנית מנהיג המיעוט בשנים 2009–2010. נוסף על כך, פישבאך ישבה בראשות ועדת ההשכלה הגבוהה של הסנאט.
בשנת 2011, לאחר בחירות בהן זכתה המפלגה הרפובליקנית לרוב המושבים בסנאט המדינתי לראשונה מאז 1976, נבחרה בידי עמיתיה לסנאט לנשיאה הראשונה של הסנאט במינסוטה, תפקיד אותו מילאה עד 2013. לאחר שהרפובליקנים שוב נטלו את הרוב בסנאט לאחר בחירות 2016, הושבעה פישבאך כנשיאת הסנאט מחדש ב-3 בינואר 2017.
בינואר 2018 נהפכה פישבאך לסגנית המושל ה-49 של מינסוטה, כאשר סגנית המושל טינה סמית' מונתה לסנאט של ארצות הברית בעקבות התפטרותו של אל פרנקן.