tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מדרום לקסטל הייתה מחצבה יהודית שהייתה מטרה להתקפות ערביות עוד משנת 1936, ימי המרד הערבי הגדול.
בראשית המלחמה הוקמו שלושה משלטים להגן על המחצבה: משלט נחשון-מדרום למחצבה, המשלט המזרחי ומשלט "בועז" מצפון למחצבה.
במערכה על הקסטל כאשר ההתקפות הגיעו מסיבות טופוגרפיות מצד דרום, היוו משלטים אלה חיץ בין הקסטל ובסיסי הערבים בסובא, סטף ועין כרם.
בסוף מרץ 1948 נודע למטה מחוז ירושלים על תוכניתו של עבד אל-קאדר להשתלט על רכס הקסטל ולנתק את ירושלים ואז לתקוף אותה ממערב.
מפקד חטיבת עציוני דוד שאלתיאל ביקש מעוזי נרקיס שהיה מפקד הפלמ"ח באזור באותו הזמן, לכבוש את הקסטל על אף שידע שיש חשש שיסתבך עם הצבא הבריטי.
נרקיס הסכים ובלבד שלאחר כיבוש הכפר יוחלף הפלמ"ח על ידי כוח חי"ש מחטיבת עציוני שיתבסס במקום ויגן עליו.
בליל 3 באפריל התקיף כוח פלמ"ח בפיקודו של אליהו סלע (רעננה) את הקסטל.
בשעה 03:15 הגיעו לוחמי הפלמ"ח לקסטל ולאחר הפגזת מרגמות פרצו לכפר ולא נתקלו בהתנגדות.
למחרת הם הוחלפו על ידי פלוגה א' מגדוד מוריה של חטיבת עציוני בפיקודו של מרדכי גזית.
באותו יום הגיע למקום קמאל עריקאת, סגנו של עבד אל-קאדר, עם 100 לוחמים וסביבם התקבצו מאות לוחמים מכפרי הסביבה.
בשעה 14:00 החלה ההתקפה על המשלטים.
המגינים במשלט נחשון נאלצו לנטוש את המשלט ולסגת.
באותו זמן שהה עבד אל-קאדר בדמשק, כחלק מהמשלחת הפלסטינית בדיוני הליגה הערבית.
עבד אל-קאדר, שהיה מעודד מהצלחות כוחותיו, ניסה לרכוש ציוד ונשק למתקפה המתוכננת שלו.
תוך כדי דיון נודע לו שהיהודים כבשו את הר הקסטל והוא דרש תותחים.
כאשר הוועדה הצבאית של הליגה הערבית העדיפה לתת תותחים לצבא ההצלה בפיקוד פאוזי אל קאוקג'י הוא זרק את מפת ארץ ישראל בפניו של איסמעיל ספואת, ראש הוועדה, וקרא לעברו: "בוגד, ההיסטוריה תוקיע אותך.
אני חוזר לכבוש את הקסטל עם נשק כבד או בלעדיו.
עבד אל-קאדר הגיע למפקדתו בביר זית ומיד החל לארגן את המשך המתקפה בקסטל.
4 באפריל עבר בשקט יחסי.
שני הצדדים התכוננו להמשך הקרבות.
ב-5 באפריל חודשה ההתקפה כשמאות לוחמים ערבים התקיפו את המחצבה והמשלטים.
הם כבשו את המשלטים, וב-6 באפריל כבשו את המחצבה.
קו ההגנה התקצר, ונקבע בשיפולי הכפר.
לוחמים מהכפר קאלוניה תקפו את משק ילדים מוצא ולאחר קרב קשה הם נהדפו.
ב-7 באפריל 1948 המשיכו הערבים להתקיף את הכפר.
אנשי החי"ש שלא הוחלפו מאז 2 באפריל 1948 היו תשושים.
גזית פנה מספר פעמים וביקש תגבורת מהפלמ"ח אך לא נענה.
בלילה הצליחו חבלנים ערביים לחדור לכפר ולהניח חומר נפץ במשקל 20 ק"ג ליד בית המטה.
המטען שלא התפוצץ התגלה ופורק על ידי המגינים.
בשעה 21:00 עבר הפיקוד בגזרה זו ליוסף טבנקין.
מותו של עבד אל קאדר אל חוסייני
לפני עלות השחר של 8 באפריל 1948 עלה לקסטל עבד אל קאדר אל חוסייני.
לפי דני רובינשטיין הוא היה מלווה בשני לוחמים צעירים מכפר בית פג'אר.
לפי אחת ההשערות הוא עלה לבדוק מדוע חומר הנפץ שהונח ליד בניין המטה לא התפוצץ.
לגבי זהותו של מי שהרג אותו קיימות לפחות שתי גרסאות.
המקובלת יותר טוענת שבשעה 04:00 הבחין בהם הרס"פ הפלוגתי .
הוא סבר בתחילה שהשלושה הם גששי התגבורת מקריית ענבים שהובטחה להם וצעק לעברם בערבית שהייתה אז חלק מהסלנג: "תעלו יא ג'מעה".
קרמיול לבש מדים בריטיים וחבש כובע פלדה.
עבד אל קאדר חשב שהוא עריק בריטי וקרא לעברו "הלו בויס" (Hello Boys).
יעקב סלמן הסמ"פ צעק לעבר קרמיול שהם ערבים, וזה ירה צרור מתת המקלע שבידו.
עבד אל קאדר נפגע ונפל ועוזריו ברחו.
הוא ביקש מים והחובש הפלוגתי החל לטפל בו אך הוא מת תוך זמן קצר.
בכיסו נמצא רישיון נהיגה מצרי על שם עבד אל קאדר סולים.
לפי עדויות אחרות היה זה לוחם הפלמ"ח משה כצנלסון (אחיינו של ברל כצנלסון) שהרג את עבד אל קאדר אל חוסייני.
עדות זאת נתמכת על ידי הסופר יורם קניוק שהשתתף באותו קרב ועדויות נוספות.
משעות הבוקר של 8 באפריל 1948 החלה רשת ההאזנה של הש"י לקלוט תשדורות שבהן נרמז כי לערבים אירע אסון מדכא.
בכל שיחותיהם נמנעו הערבים מלנקוב בשמו של עבד אל קאדר ודברו על דיכאון משום "שהציפור נפלה לכלוב ומי יודע מה העורבים מעוללים לה".
היה ברור כי משהו אירע לאחד ממפקדי הערבים הבכירים אבל היהודים לא עמדו על זהותו עד לנפילת הקסטל.
השמועות על היעלמותו של עבד אל קאדר הגיעו לש"י הירושלמי בשעות לפני הצהרים ורק כשהתקשרו לגזית ושאלו אותו מה ידוע לו על כך, הבין מיהו ההרוג.
דוד שאלתיאל שהבין כנראה את ההשלכות שיש לכך על המשך הקרב נתן פקודה לשלוח את הגופה במשוריין לירושלים אך פקודי גזית סירבו להעמיס את הגופה וגם הפצועים שפונו במשוריין סירבו לנסוע עם גופה.
בשעה 07:00 הגיע למקום עוזי נרקיס עם שני משוריינים שסיפקו תחמושת ואספקה.
הוא לקח מהגופה קוראן מיניאטורי.
העובדה שעבד אל קאדר הושאר על הקסטל פצוע, שבוי או הרוג, התפשטה במהירות בקרב הערבים.
מיד הוכרזה פזעה ותוך מספר שעות גויסו כ-1,200 לוחמים תושבי האזור שמטרתם העיקרית הייתה למצוא את עבד אל קאדר חי או מת.
כל זה נעלם מידיעת הפיקוד ומהלוחמים על ההר.
עקב הפזעה חלה הפוגה בקרב על הקסטל.
בזמן הזה הגיע כאמור עוזי נרקיס להר עם שני משורייני אספקה ותחמושת ובשובו למפקדה דיווח לטבנקין כי מצב הרוח של לוחמי החי"ש השתפר לאחר הדיפת ההתקפה בלילה והגעת האספקה.
טבנקין השתכנע שהמצב אינו דחוף וכי החי"ש יוכל בינתיים להחזיק מעמד.
ההתקפה הגדולה החלה בשעה 10:00 מכיוון דרום, מהמשלטים "בועז" "המשלט המזרחי" ו"נחשון" שנכבשו עוד קודם על ידי הערבים.
הם פתחו באש ממכונות ירייה והחלו מיד להתקדם.
האש הייתה כבדה ומנעה תנועה חופשית בשטח.
מיד ניתן אות אזעקה והלוחמים הוכנסו לעמדות שם התנהגו באדישות וחלקם נרדמו לאחר שלא ישנו מספר לילות.
מרדכי גזית, מפקד כוח החי"ש בקסטל שלח כל הזמן הודעות בהולות למטה הפלמ"ח בקריית ענבים עם בקשה דחופה לתגבורת אחרת יצטרך לסגת.
בתחילה השיבו לו כי לדעתם יש על ההר כוח מספיק שיוכל לעמוד בהתקפה.
לאחר מכן הודיעו לו מדי פעם שמתארגנת תגבורת אך היא מתעכבת.
לבסוף הודיעו כי ב-13:30 יצאה התגבורת מקריית ענבים.
בשעה 13:30 יצא מקריית ענבים כוח התגבורת שכלל שלוש כיתות בפיקודו של נחום אריאלי.
כיתה אחת נשארה לאבטחה ליד הכביש הראשי ושתי כיתות החלו לטפס על ההר.
אריאלי הגיע למטהו של גזית בשעה 14:00 בערך.
באותה שעה התקבלה הודעה שעמדת בית השיח' נכבשה ומגיניהּ נסוגים.
גזית העיד כי הוא ואריאלי הגיעו להחלטה משותפת לסגת מיד.
שמעון אלפסי, סגנו של אריאלי, הורה לאנשיו כי "הטוראים ייסוגו והמפקדים יישארו לחפות", אמרה שהפכה מאוחר יותר לסמל צה"ל.
חלק מהנסוגים נסוגו לכיוון קריית ענבים ורבים מהם נפגעו.
חלק נסוגו לארזה ונחסמו על ידי משוריין ערבי שקטל את רוב הנסוגים.
רק ארבעה לוחמים ובניהם מרדכי גזית שהיה פצוע בראשו, הצליחו להגיע לארזה.
כל אנשי הפלמ"ח שנותרו לחפות על הנסיגה, נהרגו.
כל הפצועים שנשארו על ההר, נרצחו.
לא נלקחו שבויים בקרב זה.
גווייתו של אריאלי נמצאה רק כעבור שבועיים.
רוב חללי קרב הקסטל הועברו לקבורה בקבר אחים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל ב-19 בנובמבר 1953.
לאחר כיבוש הכפר מצאו הערבים את גופת מנהיגם.
הכוח הערבי הגדול שרוכז תחת עבד אל קאדר והיה מסוגל לכבוש את מוצא וארזה ולהסתער על פרבריה המערביים של ירושלים, התפוגג במהירות.
אחד הבולטים בוועד הערבי העליון, אמיל אל-ע'ורי אמר: "יש אצלנו משהו בדם המייחס חשיבות כה גדולה לאיש.
יש פולחן גיבורים כזה מסביב למנהיג עד שבמותו מתמוטט הכול".
ב-9 באפריל יצא כוח פלמ"ח בפקודו של אליהו סלע לעבר הקסטל.
לאחר הרעשת הכפר דיווח מטוס כי הערבים בורחים לצובא.
בשעה 6:20 פרצה יחידת החוד לפסגת הכפר ואחריה כל הכוח.
הכפר היה ריק מלוחמים ערבים.
לאחר התבססות במקום הוחל בפיצוץ בתי הכפר.
כל הבתים פוצצו פרט לבית המוכתר בפסגה.
באותו יום הגיעה לאזור יחידה גדולה של צבא ההצלה בפיקודו של קאוקג'י ובה תותחי שדה שהוצבו בגזרת בידו-בית סוריק.
מיד החלה הרעשת תותחים על מוצא והקסטל.
הפצצת מטוסים, מרגמות "3 וכיבוש הכפר קאלוניה ב-11 באפריל שכנעו את קאוקג'י לסגת מהאזור לכיוון רמאללה.
ב-9 באפריל התקיימה הלווייתו של עבד אל קאדר בירושלים.
מלבד אלפי לוחמים השתתפו בה תושבי העיר ומשלחות גדולות שהגיעו מהערים והכפרים בסביבה.
במקביל התנהל הקרב לכיבוש הכפר דיר יאסין על ידי האצ"ל והלח"י (עם סיוע מהפלמ"ח), ומשום שכל הלוחמים הערביים השתתפו בהלוויה, איש לא בא לעזרת דיר יאסין.
לקרב הקסטל היו שתי תוצאות חיוביות מבחינת היהודים:
פתיחה (זמנית) של הכביש לירושלים והעברת מספר שיירות.
פגיעה קשה בלוחמים המקומיים, לא רק בגלל האבדות שנגרמו להם אלא במוטיבציה שלהם ללחום לאחר נפילת מנהיגם הנערץ עבד אל קאדר אל חוסייני.
מבחינת ניהול הקרב – נתגלו פגמים רבים בפיקוד.
היו הוראות סותרות ולא היה פיקוד אחיד.
אנשי החי"ש העלו האשמות כבדות נגד הפלמ"ח בכלל ויוסף טבנקין בפרט על כי לא קרא נכון את זירת הקרב, לא שלח תגבורות לאנשי החי"ש על ההר ולבסוף שלח באיחור יחידה קטנה למשימה שרובם לא חזרו ממנה.
אתר הקסטל הוא כיום גן לאומי.
"קרב הראל" הוא שיר שנכתב על ידי המשורר והפזמונאי חיים חפר ב-1965 עבור שלישיית גשר הירקון, שכללה את אריק איינשטיין, בני אמדורסקי וישראל גוריון.
השיר מספר את סיפורה של חטיבת הראל במהלך המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות, ובהם קרבות שיירת נבי דניאל, קרב נבי סמואל וקרב הקסטל, במהלכם נפלו עשרות רבות מלוחמי החטיבה.
מקורו של השיר בשלישיית שירים שחוברו והולחנו בארצות הברית בשנות ה-50 של המאה ה-20, המתארים את תקופת מלחמת האזרחים האמריקנית.
שלושת השירים נכתבו בנפרד על ידי אירווינג גורדון, בוב קמפ ושל סילברסטיין; אחד מהם הולחן על ידי בובי גיבסון.
גיבסון וקמפ קיבצו את שלושת השירים למחרוזת אחת, שכונתה "טרילוגיית מלחמת האזרחים" (Civil War Trilogy).
השיר בוצע, כאמור, על ידי שלישיית גשר הירקון בתקליטם השני "התוכנית החדשה", ולאחר מכן על ידי הדודאים.
השיר מבטא את רוח תקופת מלחמת העצמאות בכלל היישוב, ומבטא נאמנה את הלך הרוח הקשה, הכאב הנפשי והאבלות בקרב הלוחמים, אשר נדחה כמעט שני עשורים עד שפורסם.
על כן, מקובל לנגן אותו באירועים, טקסים ובכלי התקשורת בימי זיכרון.
השיר מגולל בסגנון פואטי קצוב תכנים, אירועים ומצבים בתולדותיה של חטיבת הראל של הפלמ"ח בתקופת מלחמת העצמאות, מפיהם של האני השר בהווה בגוף ראשון רבים הפונה אל אישה אהובה.
הוא כולל שלושה עשר בתים מחורזים.
הבית הראשון, משרטט במילים קצרות את תמונת המצב של העיר ירושלים הנצורה בתקופת המלחמה, למשל במילים: "העיר גוועת במצור / אין לחם אין, אין כלום".
שעל פתיחת הדרך אליה נלחמו אנשי הפלמ"ח.
הוא פותח בשורת המילים: "בום בו, בו בום, בום, בום", אשר צורפה גם לבית השני והרביעי.
הבית השני מתאר את המצוקה בה שרויים הלוחמים, להם מוקצבת מנת תחמושת דלה, במילים: "עם ארבעים כדור לאיש".
בבית השלישי מתוארת הליכה בסך, אולי מצעד או שיירה של לוחמים, אשר מותם הצפוי בקרב הוא עניין וודאי בתודעתם, העוברים במקרה או כמעשה רומנטי, מתחת לחלון ביתה של האישה האהובה:
בבית הרביעי מכריזים הדוברים שתי אמירות, כי לבם "אטום" בסבלם, וכי למרות התבוסות הם יאספו כוחות לשוב ולחזור אל חזית הקרב: "אך אנו עוד נקום".
בבית החמישי מספרים הדוברים על הפגיעות הנפשית, המתדמה לזיקנה, שנוצרה בנפשם בשל הקרבות האכזריים, למשל במילים: „אם נחזור עוד מן הלילה / בעשרים שנה נזקין".
בבית השישי ובבית השמיני (ההופכים למעין פזמון) מבטיחים הדוברים לנערה אהובה שהדרך לירושלים הנצורה תפתח לבסוף, בידיהם, ובו צטט המשורר אמירה אותנטית שהושמעה במשך התקופה: "עוד תראי / את הדרך הפתוחה".
בבית השביעי מוזכרים קברי האחים שנכרו בתקופת המלחמה, אחד הידועים שבהם הוא קבר האחים ללוחמי הפלמ"ח שגופותיהם בותרו על ידי לוחמים ערבים, ונטמנו בבית הקברות הצבאי בקריית ענבים.
הבית התשיעי והבית העשירי הם קינה של הדוברים על החברים שנהרגו בקרב.
במידה רבה היא קינה עצמית של הדוברים על עצמם, בהמשך להודעתם על מותם הצפוי; הקינה המנוסחת כידיעה קשה הנמסרת לנערה מפי הדוברים השרים:
הבית האחד עשר והבית השנים עשר מבטאים בצבע ובמספרים את היקף האבדות הצפוי לכאורה.
האישה מתבקשת ללבוש שמלה בצבע שחור, עם חזרתם אליה או ביתם של שיירת הלוחמים, בשל אבלותה הצפויה לאחר שמביניהם לפי הערכתם אך מיעוט יישאר בין החיים, במילים: "כי נותרנו עשרה / מן הפלוגה עד הבוקר", הבוקר שלאחר ליל הקרב.
הבית השלושה עשר חוזר על מילות הבית הרביעי ומזכיר את שמותיהם של החברים האהובים שנפלו בקרב: "הג'ינג'י מוישה מיכאל / מנחם צביקה ושמואל / ומוטי גד ובצלאל", ומצרף הבטחה לקימה מחודשת מהאובדן, ההלם והאבלות, במילים: "אך אנו עוד נקום".
קרב הרוזבאד (או הקרב על נחל הרוזבאד; באנגלית: Battle of the Rosebud או Battle of Rosebud Creek) הוא קרב שהתרחש בתאריך 17 ביוני 1876, בטריטוריית מונטנה.
בקרב נלחמו אינדיאנים משבטי הלקוטה סו (Lakota Sioux) והשאיין כנגד כוחות של צבא ארצות הברית ובעלי בריתם משבטי הקרו (עורב) ומשבטי השושוני .
מטרת צבא ארצות הברית בקרב זה הייתה לגרש את שבטי הלאקוטה והשאיין מהאזור ולאפשר גישה לכורים למרבצי זהב שנתגלו באזור שהובטח לאינדיאנים כשמורה.
מטרה זו לא הושגה והצבא נסוג.
הקרב היה חלק ממערכת בלק הילס.
מערכה זו הייתה חלק ממאבק עגום של לוחמה ממושכת, שנבעה מניהול כושל, תאוות בצע ושחיתות בחברות ובממשל האמריקאי.
הנשיא רתפורד הייז הודה ב-1887 "רבות ממלחמות האינדיאנים שלנו, אם לא רובן, נובעות מהפרת הבטחות ומעוולות מצידנו"
בני שבט השאיין קראו לקרב "הקרב שבו הנערה הצילה את אחיה" על שם התקרית שבה הצילה האינדיאנית שכונתה "אשת דרך עגל הביזון" את אחיה הפצוע.
מתקפתו של גנרל ג'ורג' קרוק נהדפה על ידי האינדיאנים שהובלו בידי קרייזי הורס.
גנרל קרוק עצר את מתקפתו וחיכה לתגבורת לפני שחזר לקרב באוגוסט.
לאחר ניצחונם ב ועם חתימת , הוקצו לשבטי הלקוטה ולבני בריתם הצפוניים השאיין שמורה הכוללת את הגבעות השחורות, את טריטוריית דקוטה ושטח גדול נוסף של "טריטוריה בלתי מוסדרת" (טריטוריה גדולה בלתי מיושבת שהפכה בעתיד למדינות מונטנה וויומינג).
אזורים אלו הוגדרו לשימושם הבלעדי של האינדיאנים, והכניסה אליהם נאסרה על אנשים שאינם אינדיאנים (למעט פקידי ממשל של ארצות הברית).
השקט נשמר עד שבשנת 1874 התגלה זהב בגבעות השחורות.
חברות לכריית זהב פתחו במאמצים להשתלט על אזורים אלו.
ממשלת ארצות הברית ניסתה לקנות את הגבעות השחורות מהאינדיאנים, והורתה לשבטי לקוטה ושאיין להגיע לסוכנויות האחראיות על השמורה עד 31 בינואר 1876 כדי לנהל משא ומתן על המכירה.
כאשר חלף המועד האחרון של 31 בינואר, ממשלת ארצות הברית אילצה את קרייזי הורס, את פר רובץ ואת שבטיהם לפנות את האזור.
משלחת צבאית ראשונה נשלחה נגד האינדיאנים כדי לבצע את הפינוי במרץ 1876, הסתיימה ב ונחלה כישלון.
ביוני 1876 חידש צבא ארצות הברית את הקרב עם פלישה משולשת למדינת נהר ביגהורן ונהר פאוודר .
קולונל ג'ון גיבון הוביל כוח ממערב; הגנרל אלפרד טרי (עם לוטננט קולונל ג'ורג' ארמסטרונג קאסטר) הגיע ממזרח; והגנרל ג'ורג' קרוק התקדם צפונה מפורט פטרמן, ליד דאגלס של ימינו, וויומינג.
מטרת הטורים המתכנסים הייתה למצוא את האינדיאנים ולכפות עליהם להתכנס רק לשמורה המצומצמת שהוקצתה להם.
הכוח של קרוק, שנקרא משלחת ביגהורן וילוסטון, כלל 993 חיילי רגלים ופרשים רכובים על פרדים, 197 תומכי לחימה אזרחיים, 65 כורים ממונטנה, שלושה סיירים וחמישה עיתונאים.
הסייר הראשי המוערך של קרוק היה פרנק גרוארד.
בין חברי הצוות הייתה גם קלמיטי ג'יין, מחופשת לגבר.
קרוק עזב את פורט פטרמן באמצעות שביל בוזמן הנטוש שהוביל לזירות קרב רבות במהלך מלחמת ענן אדום (Red Cloud's War ) עשר שנים קודם לכן.
כוחו הגיע לנהר הלשון (Tongue River) ליד שרידן, וויומינג, ב-8 ביוני.
קרייזי הורס הזהיר שהוא יילחם אם "שלושה כוכבים" [קרוק] יחצה את הלשון וב-9 ביוני האינדיאנים פתחו במתקפה מטווח רחוק, ירו לתוך המחנה ופצעו שני גברים.
קרוק ואנשיו המתינו ליד נהר הלשון מספר ימים ללוחמי שבטי הקרו והשושוני שיצטרפו לצבאו.
175 לוחמי קרו ו-86 שושוני הופיעו ב-14 ביוני עם פרנק גרואר.
הם בירכו על ההזדמנות להכות את אויביהם הישנים למרות שהזהירו את קרוק שהלקוטה והשאיין "רבים כמו דשא".
השושוני והקרו היו חמושים היטב.
קרוק זכה במוניטין שלו כלוחם אינדיאני "המשתמש באינדיאנים כדי לתפוס אינדיאנים" ולוחמי קרו ושושוני היו חשובים לו.
ב-16 ביוני, כשהוא משאיר מאחור את הציוד בעגלות וברכבת עם רוב האזרחים כשומרים, קרוק והחיילים, עם הקרו ושושוני בראשם, התקדמו צפונה אל מעבר לנהר הלשון אל שפת המים של נחל רוזבאד כדי לחפש ולתקוף את הלקוטה והשאיין.
כל חייל נשא ציוד לארבעה ימים ו-100 כדורים של תחמושת.
כוונתו של קרוק להתקדם בצעדה שקטה סוכלה כאשר הקרו ושושוני נתקלו בעדר ביזונים וירו ברבים מהם.
קרוק צפה שבקרוב ימצא כפר אינדיאני גדול בנחל רוזבאד אותו יוכל לתקוף, אך הכפר האינדיאני היה ב-Ash Creek, ממערב לנחל רוזבאד.
קרוק גם לא העריך את הנחישות של אויביו.
הוא העריך שהאינדיאנים יפעלו בטקטיקות הרגילות של מפגשי פגע-וברח ומארבים, ולא בקרב של ממש.
הכוח האינדיאני, שכלל כמעט 1,000 איש, יצא מהכפר ב-16 ביוני באישון לילה כדי לחפש את החיילים על הרוזבאד.
הם רכבו כל הלילה, הניחו לסוסיהם לנוח במשך מספר שעות, ואז המשיכו ויצרו קשר עם הצופים של קרוק בערך בשעה 8:30 בבוקר, 17 ביוני.
ב-17 ביוני 1876 צעדו הכוחות של קרוק צפונה לאורך המזלג הדרומי של נהר הרוזבאד.
אווירת החג ששררה מאז שהגיעו האינדיאנים לתמוך בצבא הלבן ב-15 ביוני התפוגגה לפתע.
החיילים, במיוחד אנשי חיל הרגלים הרוכבים על פרדות היו עייפים מההשכמה המוקדמת בשעה 03:00 ומצעידה בת 56 ק"מ.
בשעה 8 בבוקר עצר קרוק כדי לאפשר מנוחה ללוחמיו ולפרדות.
למרות שנמצא עמוק בשטח עוין, קרוק לא ערך את כוחותיו להגנה.
חייליו עצרו באותו מבנה שבו צעדו.
צופי קרו ושושוני נותרו ערניים בזמן שהחיילים נחו.
חיילים במחנה החלו לשמוע יריות שהגיעו מהעמדות בהם הוצבו הקרו ושושוני, צפונית להם, אך תחילה חשבו שאלו יריות בעדרי תאו.
כאשר עוצמת האש התגברה, שני לוחמי קרו מיהרו אל מקום המנוחה של הצבא בצעקות, "לקוטה, לקוטה!" עד שעה 08:30, הסיו והשאיין תקפו את בעלי בריתו האינדיאנים של קרוק על התוואי השולט מצפון לכוח הראשי.
כיוון שלחמו נגד כוח עודף, הקרו ושושוני נסוגו חזרה לעבר המחנה, אך נסיגתם נתנה לקרוק זמן לפרוס את כוחותיו.
הקרב שהתפתח נמשך שש שעות וכלל פעולות התקפיות ונסיגות לחלופין של קרוק ושל קרייזי הורס.
שני הכוחות התפרסו על פני חזית ברוחב שלושה מיילים.
הלאקוטה והשאיין התחלקו למספר קבוצות וכך גם החיילים בשלבי הקרב השונים.
החיילים הצליחו להדוף התקפות של האינדיאנים ולאלץ אותם לסגת, אך לא הצליחו לתפוס אותם ולהשמידם.
קרוק כיוון בתחילה את כוחותיו לכיבוש התוואי השולט מצפון ומדרום לנהר הרוזבאד.
הוא הורה לקפטן ואן ולייט עם פרשים מחיל הפרשים השלישי לכבוש את המתחם הגבוה שמדרום לנהר כדי למנוע התקפה אינדיאנית מכיוון זה.
בצפון, הכוחות של מייג'ור צ'יימברס עם שתי פלוגות מגדוד החי"ר הרביעי ושלוש פלוגות של גדוד החי"ר התשיעי.
יחד עם קפטן נויס ושלושה כוחות של גדוד הפרשים השני הם יצרו קו מוצק והתקדמו לעבר הלאקוטה.
התקדמותם הייתה איטית עקב אש אגפית של אינדיאנים שכבשו את הקרקע הגבוהה מצפון-מזרח.
כדי להאיץ את ההתקדמות, קרוק הורה לקפטן אנסון מילס, שפיקד על שישה כוחות של גדוד הפרשים השלישי, להסתער על הלקוטה.
האינדיאנים נסוגו לאורך קו הרכס.
מילס ארגן מחדש במהירות שלושה כוחות והוביל התקפה נוספת, מה שגרם לנסיגת האינדיאנים לצפון-מערב אל הגבעה הבאה.
כאשר התכונן לגרש את האינדיאנים משם, מילס קיבל פקודות מקרוק להפסיק את ההתקדמות ולתפוס עמדות הגנה.
צ'יימברס ונויס הובילו את כוחותיהם קדימה כדי לתמוך בו ותוך דקות הצטרפו למילס על גבי הרכס.
קרוק, שאליו הצטרפו תומכי הלחימה והכורים, כבשו גבעה שהם כינו "גבעת קרוק".
המטה שלו הוקם שם בערך בשעה 09:30 וקרוק שקל את צעדיו הבאים.
במהלך התקדמותו של מילס התרחש האירוע שקבע את השם האינדיאני של הקרב על השאיין.
סוסו של לוחם שאיין נורה, בעודו נמלט רגלית מחייליו המתקדמים של מילס, אחותו של הלוחם, ששמה "אשת דרך עגל הביזון" (מוצימיונה) קפצה על סוסה, דהרה וחילצה את אחיה מהקרב והשניים נמלטו בהצלחה.
"הם היו חיילי הפרשים הטובים ביותר עלי אדמות.
כשהם הסתערו לעברנו הם חשפו רק מעט מעצמם, כשהם תלויים עם זרוע אחת על צוואר הסוס ורגל אחת על גבו, מטילים חנית ויורים מתחת לצוואר הסוסים, כך שלא היה חלק חשוב מהאויב שאליו יכולנו לכוון".
הכוחות של קרוק אבטחו את השטח המרכזי אך גרמו נזק מועט לאינדיאנים.
התקיפות פיזרו את האינדיאנים אך הם לא עזבו את המרחב.
לאחר שנסוגו לאחור, הלאקוטה והשאיין המשיכו לירות ממרחק ותקפו מספר פעמים בקבוצות קטנות.
כשהחיילים תקפו אותם, מיהרו הלוחמים לסגת על סוסיהם המהירים.
קרוק הבין שהתקפות אלו שלו אינן יעילות.
קרוק האמין בטעות שהעקשנות הבלתי רגילה של הלקוטה והשאיין מבוססת על הגנה על משפחותיהם בכפר סמוך.
הוא הורה לקפטנים מילס ונויס להסיג את הפרשים שלהם מהקרקע הגבוהה בגבעת קרוק ולנוע מזרחה כדי לעקוב אחרי הרוזבאד צפונה ולמצוא את הכפר החשוד.
הוא קרא לגדוד של ואן ולייט מהצד הדרומי של הרוזבאד כדי לתגבר אותו על גבעת קרוק.
בעוד מילס ונויס עשו את דרכם במעלה הרוזבאד בחיפוש אחר כפר שלא היה קיים, מצבו של לוטננט קולונל וויליאם בי רויאל החמיר.
רויאל רדף אחרי האינדיאנים שתקפו את מחנהו של קרוק עם שש פלוגות פרשים.
רויאל התקדם במהירות לאורך קו הרכס לכיוון צפון מערב עד לנקודה במרחק של כקילומטר אחד מקרוק המופרדת על ידי העמק של Kolmar Creek.
הלקוטה והשאיין הרחיקו את המאמץ העיקרי שלהם מקרוק וריכזו את התקפותיהם על רויאל, והוא היה בסכנת ניתוק מקרוק.
כשנוכח בסכנה, שלח קרוק פקודות לרויאל לסגת לגבעת קרוק.
רויאל שלח רק פלוגה אחת להצטרף לקרוק, וטען לאחר מכן כי כוחותיו היו מעורבים מדי בקרב ולא יכלו לסגת.
מצבו של רויאל המשיך להחמיר, והוא ניסה לסגת עם כל פיקודו על פני קולמר קריק, אך האש של האינדיאנים הייתה כבדה מדי.
לאחר מכן, הוא החל לסגת לכיוון דרום מזרח לאורך קו הרכס.
קבוצה גדולה של סיו ושאיין נפרדה מהקרב נגד כוחותיו העיקריים של קרוק, הסתערה באומץ במורד העמק של קולמר קריק, והתקדמה עד לרוזבאד.
כאשר קפטן גיא ו' הנרי נפצע, חייליו החלו להיכנס לפאניקה, אך הקרו ושושוני הגיעו והסיגו את הלקוטה והשאיין בחזרה.
קרוק גם שלח שתי פלוגות חי"ר לכבוש גבעה סמוכה כדי לסייע לרויאל באש רובים ארוכת טווח, ששמרה על הלקוטה והשאיין במרחק מהם.
הלקוטה והשאיין לא ניסו התקפה רצינית על חיל הרגלים, מחמת הטווח הקצר יותר של הרובים שלהם בהשוואה לקרבינים שנשאו הפרשים.
הקרו, השושוני ושתי פלוגות החי"ר הצילו כנראה את הפיקוד של רויאל מהשמדה.
בערך בשעה 11:30 המשיך רויאל בנסיגתו לכיוון דרום מזרח והשתלט על עמדת הגנה חדשה.
הוא היה תחת התקפה משלושה צדדים.
מהמפקדה שלו, קרוק הבין שרויאל זקוק לעזרה שרק הכוח של מילס, שיורד ברוזבאד קריק במרחק שניים או שלושה מיילים משם, יכול לספק.
קרוק שלח פקודות למילס והורה לו לפנות מערבה ולתקוף מאחור את האינדיאנים הלוחצים על רויאל.
בסביבות השעה 12:30, החל רויאל בנסיגה נוספת לתוך הגיא של Kollmar.
חיל הפרשים שלו התכונן לרכוב תוך כדי ירי מיסוך כדי להגיע לביטחון היחסי של עמדתו הראשית של קרוק.
כשהפרשים האמריקנים החלו לנוע, סיירי קרו ושושוני תקפו את הרודפים משבטי לאקוטה ושאיין והפיגו במידה רבה את הלחץ על אנשיו של רויאל.
שתי פלוגות החי"ר סיפקו אש כיסוי מהצד הצפון מזרחי של הגיא.
הפיקוד של רויאל ספג את רוב ההרוגים של ארצות הברית במהלך הקרב.
מילס הגיע מאוחר מדי לאגף את הלאקוטה והשאיין וכדי לסייע בנסיגתו של רויאל, אך הופעתו הבלתי צפויה גרמה ללקוטה ולשאיין לנתק מגע ולפרוש משדה הקרב.
הפרשים רדפו אחרי האינדיאנים, אך עד מהרה ויתרו על המרדף.
קרב הרוזבאד הסתיים בערך בשעה 2:30 אחר הצהריים, כששני הצדדים ניתקו מגע ונסוגו.
על פי אמות המידה של פשיטות הפגע וברח הרגילות של האינדיאנים במישורים, הקרב על הרוזבאד היה קרב ארוך ועקוב מדם.
הלאקוטה והשאיין נלחמו בהתמדה והפגינו נכונות להיפגע בלי לסגת.
פעולת העיכוב של בעלי בריתו האינדיאנים של קרוק בשלבים המוקדמים של הקרב הצילה את פיקודיו מהתקפת פתע הרסנית.
התערבותם של סיירי הקרו והשושוני לאורך הקרב הייתה מכרעת למניעת אסון עבור קרוק.
קרוק טען לניצחון מתוקף כיבוש שדה הקרב בסופו של יום, אך מעשיו סותרים את טענתו.
מודאג מהפצועים וממחסור באספקה, נסוג קרוק למחנה שלו ב-Goose Creek, ליד שרידן, ויומינג, ונשאר שם ללא תנועה במשך שבעה שבועות בהמתנה לתגבורת.
הוא לא ישחק שום תפקיד בקרב על הביגהורן הקטן שמונה ימים לאחר מכן.
בעלי בריתו, הקרו והשושוני, עזבו את הצבא לבתיהם זמן קצר לאחר הקרב.
הלאקוטה והשאיין חזרו לשדה הקרב לאחר עזיבתו של קרוק וערמו סלעים במיקום של אירועי מפתח בקרב.
חלק מערימות הסלע שבנו עדיין נמצאות שם.
מטרת צבא ארצות הברית בקרב זה הייתה לגרש את שבטי הלאקוטה והשאיין מהאזור ולאפשר גישה לכורים למרבצי הזהב.
לתוצאות הקרב היו השפעות על קרב ליטל ביגהורן.
הקרב על נחל הרוזבאד היה חלק מהאסטרטגיה הכוללת של צבא ארצות הברית באזור.
כשבוע לאחר הקרב ברוזבאד, יצא ג'ורג' קסטר עם רגימנט הפרשים השביעי למתקפה על האינדיאנים באזור נהר הליטל ביגהורן בלי לדעת שגנרל קרוק נהדף.
קרב זה זה היה רק אפיזודה במלחמה הכוללת של צבא ארצות הברית בילידים האינדיאנים.
בקרבות הבאים הצבא עתיד לתקוף עם כוחות גדולים יותר, תוך שימוש בכלים ואמצעים צבאיים מתקדמים יותר.
זו הייתה מלחמה כוללת חד-צדדית, שהשאירה את חותמה על האוכלוסיות המקומיות ותרבותן, ושינתה את המציאות הדמוגרפית בצורה בלתי הפיכה.
אתר הקרב נשמר בפארק הלאומי רוזבאד באטלפילד במחוז ביג הורן, מונטנה.
האתר נרשם במרשם הלאומי של מקומות היסטוריים בשנת 1972 והוגדר כנקודת ציון היסטורית לאומית בשנת 2008.
קרב הר אוסטן, הסוס הדוהר וסוסון הים היה סדרת היתקלויות בין הצבא היפני הקיסרי וכוחות בעלות הברית, בעיקרם מצבא ארצות הברית ומחיל הנחתים של ארצות הברית, שנמשכה מ-15 בדצמבר 1942 עד 23 בינואר 1943 באי גוודלקנל שבאיי שלמה.
הקרב היה חלק מקרב גוודלקנל במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט במלחמת העולם השנייה.
בקרב זה תקפו נחתים וחיילים אמריקנים, בפיקודו של מייג'ור גנרל אלכסנדר ונדגריפט, את חיילי הצבא הקיסרי, בפיקודו של הארוקיצ'י היאקוטאקה, שהתחפרו בעמדות מבוצרות באזור גבעות במערב האי.
המטרה הראשונה עבור האמריקנים היה הר אוסטן, אותו כבשו לאחר קרבות ממושכים, ומשם המשיכו להר הסוס הדוהר, ולבסוף לסוס הים.
סדרת קרבות אלה היו חלק מהניסיון האמריקני להשמיד את כל הכוחות היפנים בגוודלקנל, בעוד היפנים מנסים להחזיק מעמד עד הגעת אספקה ותגבורות.
הג'ונגל והאקלים הטרופי ששרר באי היו מכשולים רציניים בלחימה, עבור שני הצדדים.
חיילים רבים משני הצדדים לקו במחלות טרופיות שונות, ורבים מהם לא היו במצב רפואי שאפשר להם להילחם.
נוסף על כך, מרבית החיילים היפנים סבלו מתת-תזונה, מכיוון שבעלות הברית הצליחו לסכל כל ניסיון אספקה יפני לאי בשבועות האחרונים.
זמן קצר לפני פרוץ הקרב החליט הפיקוד העליון היפני להסיג את כוחותיו מגוודלקנל, והורה לכל החיילים להתכנס בחוף המערבי של האי, משם התפנו כולם בשבוע הראשון של פברואר 1943.
אוניות אלה היו מהירות דיין כדי להפליג מהבסיס היפני באיי שורטלנד שבאיי שלמה המערביים לגוודלקנל ובחזרה בתוך לילה אחד, בנתיב שכונה "החריץ" ("The Slot"), וכך נמנעו מלחשוף עצמן להתקפת מטוסי בעלות הברית, שלא פעלו בלילות.
הצבא היפני הקיסרי ניסה לכבוש את שדה הנדרסון לראשונה ב-21 באוגוסט בקרב טנרו, בשנית ב-12-14 בספטמבר בקרב רכס אדסון, ופעם נוספת ב-23 עד 26 באוקטובר בקרב על שדה הנדרסון, אך כל הניסיונות נכשלו במחיר אבדות רבות, והיפנים נאלצו לסגת מערבית למטניקאו.
גם ניסיון נוסף להוביל אספקה ותגבורות לארמייה ה-17 נכשל בקרב הימי על גוודלקנל, ב-12-15 בנובמבר.
ב-22 בנובמבר החליט הפיקוד העליון היפני על שינוי במבנה הארגוני של הזירה.
לוטננט גנרל היטושי איממורה קיבל את הפיקוד על הארמייה האזורית השמינית, ותחת פיקודו נמצאו הארמייה ה-17 היאקוטאקה והארמייה ה-18 בגינאה החדשה.
עם היכנסו לתפקיד החל איממורה בתכנון שליחת שתי דיוויזיות לגוודלקנל, אך התקפת בעלות הברית בבונה, גינאה החדשה, שהייתה קרובה יותר לבסיס האזורי ברבאול, גרמה לו לדחות את התגבור.
היפנים השתמשו בהר אוסטן, הניצב מערבית לנהר הלונגה וכ-9.7 קילומטרים ממתחם לונגה, כעמדת תצפית על שדה הנדרסון לאורך כל קרב גוודלקנל, ועמדות ארטילריה שבנו בו הפגיזו את שדה התעופה לעיתים תכופות.
ההר שימש גם עמדת הגנה על העמדות היפניות בעמק המטניקאו, וכן על דרך מרויאמה, ששימשה אותם להעברת ציוד ואספקה ללב האי.
הר אוסטן היה למעשה רכס סלעי המתנשא לגובה 461 מטרים מעל הג'ונגל.
לאחר התבוסה בקרב על שדה הנדרסון קיבל היאקוטאקה הוראה להקים עמדות מבוצרות על הר אוסטן כהכנה למתקפה נוספת על שדה הנדרסון.
לפיכך הורה היאקוטאקה לחלק מהכוחות הנסוגים מהקרב בשדה הנדרסון לנוע להר אוסטן ולהקים בו מוצבים.
הכוחות שנפרסו בהר באו בעיקר מרגימנט הרגלים ה-124 בפיקודו של קולונל אקינוסוקה אוקה, וסיוע ארטילרי.
מאוחר יותר הצטרפו לכוחות שרידי הרגימנט ה-230, שספגו אבדות רבות בקרב קולי פוינט ובנסיגה שלאחריה.
ב-5 בנובמבר, ב-7 בנובמבר וב-8 בנובמבר הביאו משחתות יפניות בגיחות טוקיו אקספרס את רגימנט הרגלים ה-228 של הדיוויזיית הרגלים ה-38, ואת הגדוד הראשון של רגימנט 229 לגוודלקנל, וב-10 בנובמבר הגיע לאי מפקד הדיוויזיה לוטננט גנרל טדיושי סאנו.
היאקוטאקה שלח מיד חיילים לעמק המטניקאו כדי לעצור את המתקפה האמריקנית שם, וב-11 בנובמבר שלח את שני הרגימנט החדשים לחבור לכוחו של אוקה בהר אוסטן, ומייג'ור גנרל טקאו איטו קיבל את הפיקוד על הכוחות היפנים שם.
הניסיון להוביל לגוודלקנל את שאר חיילי הדיוויזיה ה-38 נכשל בקרב הימי על גוודלקנל ב-12-15 בנובמבר, ורק 3,000-2,000 מתוך 7,000 החיילים הצליחו להגיע לחוף, לפיכך החליטו היפנים לבטל את המתקפה הבאה על שדה הנדרסון.
ב-12 בנובמבר הציע הצי הקיסרי לוותר על גוודלקנל, אך נתקל בהתנגדות מצד הצבא הקיסרי.
בסופו של דבר החליט הפיקוד העליון, לאחר אישור הקיסר הירוהיטו ב-31 בדצמבר, על נסיגה מלאה מהאי והקמת קו הגנה חדש במעלה איי שלמה.
מבצע הנסיגה נקרא "מבצע קה" (ケ号作戦), והוא נקבע לתאריך 14 בינואר 1943.
במקביל צמחה מצבת הכוחות האמריקנים בגוודלקנל.
שלושת הרגימנטים של דיוויזיית "אמריקל" של צבא ארצות הברית — הרגימנטים ה-164, ה-182 וה-132 — הגיעו לגוודלקנל ב-13 באוקטובר, ב-12 בנובמבר וב-8 בדצמבר, בהתאמה, ואילו הרגימנט ה-147, דיוויזיית הנחתים השנייה ורגימנט הנחתים השמיני נחתו באי ב-4 בנובמבר.
בנוסף לתגבורות, הביאו אוניות התובלה אספקה, ציוד כבד, כלי רכב, ארטילריה, ויחידות עזר נוספות.
עד סוף חודש דצמבר עזבה דיוויזיית הנחתים הראשונה את גוודלקנל, לאחר ששהתה מאז תחילת המערכה.
ב-9 בדצמבר החליף מייג'ור אלכסנדר פאץ' את ונדגריפט בפיקוד כמפקד כוחות בעלות הברית בגוודלקנל ובטולאגי, ומשימתו הייתה לטהר את האי מנוכחות יפנית.
לשם כך, הסביר למפקדיו, נדרשו לו חיילים נוספים, ומילארד הארמון, מפקד כוחות בעלות הברית בדרום האוקיינוס השקט, הורה לדיוויזיית הרגלים ה-25, שבדיוק יצאה מהוואיי, להפליג לישירות לגוודלקנל.
בתוספת יחידות נחתים נוספות שהגיעו לאי בסוף דצמבר, עמד מספר החיילים האמריקנים בגוודלקנל בראשית ינואר 1943 על כ-40,000.
ב-12 בדצמבר 1942 הצליחה קבוצה של חיילים יפנים להסתנן לשדה הנדרסון וחיבלה במטוס ובמשאית דלק לפני שנמלטה בחזרה לג'ונגל.
יומיים לאחר מכן נתקל סיור אמריקני ביחידה יפנית במורדות המזרחיים של הר אוסטן וחילופי אש התפתחו.
ב-15 בדצמבר חדרה חוליה נוספת לשדה התעופה והשמידה מספר מטוסים.
בשל חששו מחדירות נוספות שלח פאץ' את הרגימנט ה-132 לכבוש את הר אוסטן, על אף העובדה שהרגימנט הגיע זמן קצר לפני כן לגוודלקנל והיה חסר ניסיון קרבי.
גדוד הפושטים הראשון, שעבר במקום במהלך סיורו בחודש הקודם, דיווח על עמדות יפניות בהר, אך מגינים ספורים בלבד.
ב-16 בדצמבר יצא ממתחם לונגה הגדוד השלישי של הרגימנט, והגדוד הראשון צעד בעקבותיו.
האמריקנים מִספרו את כל אחת מהגבעות בהר אוסטן , וב-17 בדצמבר החל הגדוד השלישי לטפס על המדרונות הדרומיים של גבעה 35. בשעה 09:30 ביום המחרת נתקלו היחידות הקדמיות של הגדוד השלישי בעמדות יפניות, שפתחו עליהם באש מכונות ירייה ומקלעים, וריתקו אותן למקומן למשך היום.
בבוקר המחרת פתחו כלי הארטילריה של רגימנט התותחנות ה-246 של צבא ארצות הברית ורגימנט הנחתים העשירי בהפצצת העמדות היפניות על ההר.
בשעה 09:30 חצה מפקד הגדוד השלישי, לוטננט קולונל ויליאם רייט, את קו החזית כדי לסקור את העמדות היפניות ונהרג מאש מכונות ירייה.
העברת הפיקוד לסגנו, מייג'ור לואיס פרנקו, התעכבה והתקדמות הגדוד כולו נעצרה בשל כך.
בנוסף, במהלך כל היום הסתננו חיילים יפנים דרך קווי האמריקנים וביצעו פעולות חבלה, והארטילריה האמריקניות השיבה בהפגזת עמדותיהם בהר.
בין 20 בדצמבר ו-23 בדצמבר נסוגו היפנים מהר אוסטן, ונלסון הורה לשני הגדודים שלו לנוע מערבה לגבעה 31, ולאחר מכן לתקוף את גבעה 27 מצפון.
הגדודים החלו לצעוד, וביום המחרת נעצר הגדוד השלישי למרגלות גבעה 31 בשל אש כבדה שנורתה עליו מהגבעה.
האמריקנים נתקלו בעמדה היפנית המבוצרת ביותר בכל גוודלקנל, שבפי היפנים נקראה "גיפו", על שם מחוז גיפו ביפן.
עמדה זו שכנה בין גבעה 31 וגבעה 27, והייתה מערכת של עמדות מוסוות ומבוצרות המחוברות ביניהן בתעלות באורך 1.4 קילומטרים, שיצרו צורת פרסה הפונה מזרחה.
בכל עמדה הייתה לפחות מכונת ירייה אחת, וכן מספר רובאים, והעמדות נבנו כך שכל אחת תוכל לספק אש מסייעת לשכנותיה.
בנוסף, חפרו היפנים שוחות שסיפקו הגנה נוספת, וכן עמדות מרגמות.
על מתחם גיפו הגנו כ-800 חיילים מהגדוד השני של הרגימנט ה-228, והגדוד השני של הרגימנט ה-124, בפיקודו של מייג'ור טקיושי אינגאקי.
בין 25 בדצמבר ו-29 בדצמבר, הדפו היפנים את כל ההתקפות האמריקניות על מתחם גיפו.
תוכנית ההתקפה האמריקנית, לפיה תקף הגדוד השלישי את המתחם חזיתית, בעוד הגדוד הראשון מאגף אותו, נכשלה בשל ארגון כושל ובמחיר אבדות רבות.
עד 29 בדצמבר נהרגו 53 חיילים ונפצעו 129.
ב-2 בינואר הוציא נלסון את הגדוד השני שלו מעתודה, ושלח אותו לעקוף את מתחם גיפו ולכבוש את גבעה 27 הדרומית לו, ובאותו יום העביר את הפיקוד על הרגימנט ה-132 ללוטננט קולונל אלכסנדר ג'ורג'.
הגדוד השני הגיע למרגלות הגבעה בשעה 16:00, וביום המחרת כבש אותה ללא התנגדות רבה.
לאחר מכן השמידו חיילי הגדוד השני עמדת תותח 75 מ"מ שהייתה באזור, ובמהלך היום הדפו שש תקפות-נגד יפניות על עמדותיהם.
הגדודים הראשון והשלישי הצליחו באותו יום להתקדם לתוך מתחם גיפו, ותפסו עמדות בו תוך שהם מסבים ליפנים אבדות רבות.
לאחר שאיגפו את מתחם גיפו מצפון ומדרום, החלו האמריקנים לדחוק במגינים היפנים, אך הם העמידו התנגדות עיקשת.
בכיבוש הר אוסטן ספג הרגימנט ה-132 182 אבדות, ו-131 לקו במחלות.
האבדות הרבות נבעו, מלבד מהלחימה, ממחלות טרופיות, ומהקושי הרב לפנות נפצעים בשל תנאי השטח והג'ונגל בו נערכה הלחימה.
בשל האבדות הרבות איבדו הגדודים הראשון והשלישי של הרגימנט ה-132 את יכולת הלחימה האפקטיבית שלהם, ולכן נותרו במקום כדי להגן על העמדות שתפסו במתחם גיפו ובסביבתו, בעוד הגדוד השני המשיך בפעילות המבצעית.
עם הגעתן של הדיוויזיה ה-25 ודיוויזיית הנחתים השנייה לגוודלקנל ב-2 בינואר, נכנסו כל כוחות בעלות הברית באי תחת גיס XIV בפיקודו של פאץ', שב-5 בינואר מסר לפקודיו את תוכניתו לטיהור גוודלקנל מכוחות יפנים.
על פי התוכנית, תתקדם דיוויזיית הנחתים השנייה לאורך החוף מערבית למטניקאו, בעוד שהדיוויזיה ה-25 תטהר את שאר הגבעות בהר אוסטן, ואת העמדות היפניות במעלה עמק המטניקאו.
דיוויזיית אמריקל תישאר במתחם לונגה ותגן עליו.
הגאיות הצרים שחצו את מעלה עמק המטניקאו חילקו את זירת הפעילות של הדיוויזיה ה-25 לשלושה אזורים שונים: הר אוסטן שכן מזרחית למטניקאו, מערבה משם יצרו גבעה 43 וגבעה 44 את רכס "סוסון הים" במוצא המטניקאו, וצפונית-מערבית לשם שכנה הגבעה "הסוס הדוהר".
מייג'ור גנרל לוטון קולינס, מפקד הדיוויזיה ה-25, הורה לרגימנט הרגלים ה-35 שלו לנוע להר אוסטן, לכבוש את מתחם גיפו, ולאחר מכן להמשיך מערבה ולכבוש את גבעת סוסון הים.
על רגימנט הרגלים ה-27 פקד קולינס לנוע מערבה לאורך החוף, לפנות דרומה, ולכבוש את הסוס הדוהר מצפון.
לאחר מכן היה על הרגימנט ה-35 והרגימנט ה-27 לחבור זה לזה בגבעה 53 (שהייתה ה"ראש" של הסוס הדוהר).
הרגימנט ה-161 נותר בעתודה, ונעשו הכנות לקראת העברת אספקה לכוחות באמצעות ג'יפים, בסיוע כוח אדם של תושבים מקומיים.
היפנים צפו מתקפה אמריקנית מכיוון שידעו על הגעת התגבורות האמריקניות.
לפיכך הורה היאקוטאקה לחייליו במטניקאו ובמתחם גיפו להתכונן ולהחזיק מעמד בכל מחיר.
היפנים קיוו שלאחר שיתפרסו האמריקנים בגבעות שבעמק המטניקאו, קרבתן של העמדות היפניות תמנע מהאמריקנים את השימוש בארטילריה כבדה ובאש מטוסים.
היפנים אף תכננו להסתנן מבעד לקווי האמריקנים במהלך הלילות, ולשבש את נתיבי האספקה שלהם במטרה למנוע מהחיילים בחזית לקבל אספקה ותחמושת שתאפשר להם לתקוף.
היפנים לא שאפו לסלק את האמריקנים מהר אוסטן, אך רצו לעכב את התקדמותם עד הגעת תגבורות יפניות נוספות לגוודלקנל.
במבט על נראית גבעת הסוס הדוהר כשמה.
גבעות 54 ו-55 יוצרות את רגליו האחוריות, וגבעה 57 את הקדמיות.
גבעות 50, 51 ו-52, הנמתחות ממזרח למערב, יוצרות את גופו של הסוס, וגבעה 53 היא ראשו.
על האזור הגנו כ-600 חיילים מהגדוד השלישי של רגימנט הרגלים ה-228, בפיקודו של מייג'ור הרוקה נישיאמה.
מפקד הרגימנט ה-27, קולונל ויליאם מקקולוך, הורה לגדוד הראשון שלו לתקוף את גבעה 57, ולגדוד השלישי שלו לתקוף את גבעות 51, 52 ו-54.
ההתקפה האמריקנית נפתחה בשעה 05:50 ב-10 בינואר עם הפגזה של שישה גדודי ארטילריה ומטוסים מכוח אוויר קקטוס על עמדות יפניות בעמק שבין גבעה 57 ונקודת הפתיחה של הגדוד הראשון.
ב-11 בינואר בשעה 09:00 התקדם הגדוד השלישי לגבעה 53. אש יפנית כבדה ממכונות ירייה וממרגמות עצרה את התקדמותו והסבה לו אבדות.
בשלב זה של הקרב הייתה בעיה בהעברת מי שתייה לחזית, וחיילים אמריקנים רבים סבלו מהתייבשות, דבר שתרם למספר האבדות הגבוה, ובאחת הפלוגות רק 10 חיילים נותרו לאחר שהשאר איבדו את הכרתם בשל התייבשות.
ביום המחרת הכניס מקקולוך את הגדוד השני שלו לקרב, ושלח אותו לתקוף את גבעה 53 במקום הגדוד השלישי.
הגדוד הצליח להתקדם, אך נעצר מעט לפני שהצליח לכבוש את הפסגה, ובמהלך הלילה הסתננו חיילים יפנים מבעד לקווים ופגעו בקווי התקשורת בין הגדודים.
ב-13 בינואר חידשו האמריקנים את התקדמותם אך שוב נעצרו לאחר שאש מכונות ירייה ומרגמות ניחתה עליהם.
בליטה בקצה הדרומי של הרכס ("צוואר" הסוס) הייתה מוקד מערך ההגנה היפני, ובה הקימו היפנים מספר עמדות מכונות ירייה ומרגמות, שהדפו את התקדמות האמריקנים.
קצין המבצעים של הגדוד השני, קפטן צ'ארלס דייוויס, הוביל סיור של חמישה אנשים לבליטה זו, והם התקרבו כדי 9 מטרים מאחת העמדות היפניות, תקפו אותה באמצעות רימונים והשמידו אותה.
מאות חיילים צפו בפעולה זו מהגבעות הסמוכות, והדבר עודד אותם לתקוף, ותוך זמן קצר כבשו החיילים את גבעה 53. מ-15 בינואר ועד 22 בינואר, חיסלו חייליו רגימנט הרגלים ה-161 את שארית גדודו של נישיאמה, ובכך השלימו את כיבוש גבעת הסוס הדוהר.
בשבוע האחרון של דצמבר 1942 נשלח רגימנט הרגלים ה-35, בפיקודו של קולונל רוברט מקלור, לכבוש את רכס סוסון הים, ולטהר לחלוטין את מתחם גיפו ממגנים יפנים.
הגדוד השלישי של רגימנט הרגלים ה-182, בפיקודו של לוטננט קולונל רוי גוגין, ויחידת המודיעין הקרבי של הדיוויזיה ה-25 הסתפחו לרגימנט ה-35 למבצע זה.
מקלור הורה לגדוד השני שלו וליחידת המודיעין הקרבי של ה-25 לצעוד לגיפו ולתפוס את מקומם של חיילי הרגימנט ה-132 בקווים, ולהתמיד בלחץ על עמדות היפנים.
על הגדוד השלישי שלו הורה מקלור לנוע מגבעה 27 (דרומית לגיפו) לכיוון דרום מערב ולכבוש את גבעות 43 ו-44, שתי בליטות מחוברות שיצרו את רכס סוסון הים.
הגדוד השלישי של הרגימנט ה-182 נשלח לנוע מצפון לאורך גיא ששכן מערבית לגיפו, ולתקוף את רכס סוסון הים בצוותא עם הרגימנט ה-35.
ב-30 בדצמבר הגיע הגדוד השלישי של גוגין לרכס סוסון הים, והיה מעורב בלחימה עם היפנים.
מקלור הורה לגדוד השני שלו לתקוף את גיפו, ושלח את הגדוד הראשון והשלישי שלו לתקוף את רכס סוסון הים, שעליו הגנו הגדוד הראשון של הרגימנט ה-124, בפיקודו של אקינוסוקה אוקה.
בשעה 06:35 ב-10 בינואר פתח הגדוד השלישי של מקלור בהתקפה על גבעה 43 של רכס סוסון הים, והתקדם נוכח התנגדות קלה ביותר.
לקראת שעות הערב עצר הגדוד במרחק 640 מטרים מהפסגה.
ביום המחרת הצטרף גם הגדוד הראשון של הרגימנט ה-35 להתקפה, אותה הקדימה הרעשה ארטילרית, ותוך מספר שעות כבשו החיילים האמריקנים את הגבעה.
גם בדרכם לגבעה 44 לא נתקלו האמריקנים בהתנגדות ממשית, וכבשו גם אותה עד שעות הערב.
ב-12 בינואר המשיכו שני הגדודים של הרגימנט ה-35 לתקוף מערבה לעבר רכס הסוס הדוהר, אך נהדפו על ידי עמדה יפנית ששכנה על רכס צר על ציר התקדמותם.
נדרשו לאמריקנים יומיים שלמים, והרעשה ארטילרית כבדה כדי לנטרל את העמדה היפנית, ובצהרי 15 בינואר הגיעו לרכס הצופה על יובלו המערבי של המטניקאו.
באותו הלילה הצליחו חיילים יפנים רבים לחמוק מבעד לקווי האמריקנים ולחזור לקווים היפנים מערבית לשם.
ב-9 בינואר החליף הגדוד השני של הרגימנט ה-35, בפיקודו של לוטננט קולונל ארנסט פיטרס, את שלושת הגדודים של הרגימנט ה-132, והתכונן לתקוף את גיפו.
במהלך הימים הבאים למדו האמריקנים את מבנה המתחם, ואילו היפנים הטרידו את האמריקנים על ידי הסתננויות ליליות לקוויהם.
משכבשו האמריקנים את רכס סוסון הים, היו החיילים היפנים במתחם גיפו מנותקים מנתיבי האספקה שלהם, שהגיעה אליהם לאחרונה ב-13 בינואר.
מפקד הכוח היפני אף סירב לפקודה ממפקדת הארמייה ה-17 לסגת מהמתחם, ונשאר להילחם עד אחרון החיילים.
הגדוד השני ערך מתקפה כנגד היפנים בגיפו ב-15 בינואר, אך זו נהדפה, ובתגובה הדיח מקלור את פיטרס, ובמקומו מינה את מייג'ור סטנלי לארסן למפקד הגדוד.
לארסן החליט לנסות להפגיז את גיפו בהתקפה ארטילרית מסיבית, ואז לכתור אותו לגמרי מכל צדדיו.
בשעה 14:30 ב-17 בינואר פתחו 50 תותחי 155 מ"מ ו-105 מ"מ בהרעשה ארטילרית כבדה שנמשכה תשעים דקות, ובמהלכה שיגרו 1,700 פגזים לתוך שטח בגודל 910 מטרים רבועים.
אולם בשל השעה המאוחרת בה נפתחה המתקפה, נאלצו האמריקנים לדחות את המתקפה הקרקעית ליום המחרת, ובכך אפשרו ליפנים להתאושש ולהיערך.
ב-18 בינואר תקפו האמריקנים את האגף המערבי של מתחם גיפו והצליחו להתקדם, תוך שהם משמידים עמדות יפניות, אך ההתקדמות נעצרה יומיים לאחר מכן, בשל גשמים.
ב-22 בינואר נעו טנקים קלים אמריקנים לאורך נתיב האספקה שכבשו החיילים והתושבים המקומיים בג'ונגל, ובשעה 10:20 חדר כוח שריון ורגלים למתחם גיפו והשמיד מספר עמדות מבוצרות.
לאחר מכן המשיך הכוח בדרכו וחצה את המתחם, תוך שהוא משמיד עמדות נוספות ויוצר מרווח ברוחב 180 מטרים בקווים היפנים.
לאחר הטנקים נכנסו החיילים ואיישו עמדות במרכז מתחם גיפו.
באותו לילה ערכו 135 החיילים היפנים האחרונים בגיפו, כולל המפקד אינגאקי, מתקפת בנזאי על הקווים האמריקנים, שהסתיימה תוך זמן קצר במותם של כמעט כל החיילים.
ביום המחרת טיהרו החיילים האמריקנים את מתחם גיפו לגמרי.
במקביל להתקפת צבא ארצות הברית בפנים האי, תקפה דיוויזיית הנחתים השנייה, בפיקודו של בריגדיר גנרל אלפונס דה קאר, עמדות יפניות לאורך החוף הצפוני של גוודלקנל ושפך נהר המטניקאו.
באזור פוינט קרוז, אליו נעו הנחתים, התרכזו שאריות דיוויזיית הרגלים השנייה היפנית, בפיקודו של לוטננט גנרל מסאו מרויאמה, וכן הגדוד הראשון של הרגימנט ה-228, בפיקודו של מייג'ור קיקואו היקאווה.
ב-13 בינואר פתח רגימנט הנחתים השמיני בהתקפה לאורך החוף, והרגימנט השני תקף מעט דרומית לו, לכיוון פנים האי.
הנחתים נתקלו בהתנגדות עיקשת מצד היפנים, בשתחפרו בגאיות ובגבעות באזור החוף, ויום לאחר מכן החליפו נחתי הרגימנט השישי את הרגימנט השני.
ב-15 בינואר חידשו הנחתים את המתקפה, והרגימנט השישי הצליח להתקדם כ-1,400 מטרים מערבה ואיים לאגף את הכוחות היפנים שעמדו מול הרגימנט בחוף.
בשעה 17:00 הורה מרויאמה על נסיגה לקווי שהוכנו מראש, כ-1,200 מטרים מערבית לשם.
בבוקר המחרת, בעוד חייליו של מרויאמה נסוגים, פנה הרגימנט השישי צפונה והתקדם אל החוף, ולכד את הכוח היפני בינו לבין הרגימנט השמיני.
בשעות הצהריים של 17 בינואר השמידו הנחתים את כל הכוחות היפנים באזור, וספרו 643 גופות יפנים, לעומת חמישה הרוגים בצד שלהם, בנוסף ל-33 פצועים.
ב-14 בינואר הגיעו לגוודלקנל נציגים של הצי הקיסרי היפני בגיחת טוקיו אקספרס כדי להודיע להיאקוטאקה אודות החלטת הפיקוד העליון לסגת מהאי, וב-18 בינואר נמסרה תוכנית הנסיגה לכל הכוחות היפנים באי, לפיה על הדיוויזיה ה-38 לנתק מגע עם האויב ולסגת לכיוון כף אספרנס בקצה צפון מערבי של גוודלקנל החל ב-20 בינואר.
על נסיגה זו תחפנה הדיוויזיה השנייה ויחידות נוספות, שיצעדו בעקבות הדיוויזיה ה-38 לאחר שזו תעבור אותם לכיוון מערב.
לאחר שייאספו כל הכוחות בכף אספרנס, תכנן הצי הקיסרי לפנות אותם במהלך הימים האחרונים של ינואר ובשבוע הראשון של פברואר.
האמריקנים המשיכו בהתקפה על עמדות היפנית מערבית למטניקאו.
ב-21 בינואר נעו הרגימנטים ה-27 וה-161 מערבה מרכס הסוס הדוהר, והופתעו משלא נתקלו בכל התנגדות יפנית.
בשל כך התקדמו האמריקנים במהירות וביום המחרת כבר היו בעמדה נוחה לכבוש את הכפר קוקומבונה ששכן בחוף הצפוני של גוודלקנל, והיה מקום מושבה של מפקדת הארמייה ה-17. בתגובה פינו היפנים את קוקומבונה במהירות, והאמריקנים כבשו את הכפר ב-23 בינואר.
אף על פי שמספר יחידות יפניות נלכדו בין הכוחות האמריקנים, מרבית הדיוויזיה השנייה הספיקה לסגת מערבה.
במהלך השבוע שלאחר מכן הצליח חיל המאסף היפני לעכב את התקדמות הכוחות האמריקנים בצורה מספקת כדי לאפשר למרבית הכוחות היפנים להיאסף בכף אספרנס.
ב-1, ב-4 וב-7 בפברואר פינו אוניות הצי הקיסרי היפני מעל 10,000 חיילים מגוודלקנל, ויומיים לאחר מכן הכריזו האמריקנים על טיהור האי.
על אף זאת, היה כיבוש האי גוודלקנל להישג בעל חשיבות אסטרטגית רבה עבור בעלות הברית, וממנו הן המשיכו במערכה נגד האימפריה היפנית בדרום-מזרח אסיה ובאוקיינוס השקט, עד סוף מלחמת העולם השנייה וכניעת יפן באוגוסט 1945.
קרב הפירמידות היה קרב שהתנהל ב-21 ביולי 1798 במסגרת המערכה הצרפתית במצרים ובארץ ישראל.
צבא המהפכה הצרפתי תחת פיקודו של נפוליאון בונפרטה זכה בניצחון מוחץ כנגד הכוחות של השליטים הממלוכים המקומיים וחיסל כמעט את כל הצבא המצרי.
ניצחונם של הצרפתים חתם סופית את הניצחון הצרפתי במצרים כאשר מוראד ביי חילץ את שרידי צבאו, שנמלט באי סדר למצרים העליונה.
האבדות הצרפתיות בקרב הסתכמו ב-29 הרוגים וב-260 פצועים, בהשוואה לאבדות המצרים שהגיעו לאלפים.
לאחר הקרב נכנס נפוליאון לקהיר והקים בה ממשל מקומי חדש תחת פיקוחו.
כאחת ההיתקלויות הקלאסיות בין מזרח למערב, הבליט קרב הפירמידות את חולשתה של האימפריה העות'מאנית לנוכח השינוי שחל באירופה בעקבות המהפכה הצרפתית.
נפוליאון קרא לקרב על שם הפירמידות במצרים בשל העובדה שהן נראו על קו האופק הרחוק בעת הקרב.
ביולי 1798 צעד נפוליאון מאלכסנדריה לקהיר לאחר שכבש את זו הראשונה.
הוא נתקל בכוחות הממלוכים השליטים במרחק של 15 ק"מ מהפירמידות ובמרחק של 6 ק"מ בלבד מקהיר.
הכוחות הממלוכים היו בפיקודם של שני הגאורגים הממלוכים, מוראד ביי ואיברהים ביי ולרשותם עמד כוח פרשים רב עוצמה.
קרב זה נודע בשם קרב שוברה חיט.
נפוליאון הסיק את המסקנה שהכוחות המצריים היחידים שהיו בעלי ערך כלשהו היו הפרשים.
הוא האיץ בכוחותיו, באומרו: "חיילים!
זכרו שממרומי המבנים האלה ארבעת אלפים שנה משקיפות עליכם".
נפוליאון הורה לכוחותיו להתקדם מול צבאו של מוראד ביי כשכל אחת מחמש הדיוויזיות של צבאו מאורגנת בצורת ריבוע חלול כשהפרשים, התגבורות והאספקה במרכז והארטילריה בפינות.
הדיוויזיות הצרפתיות התקדמו דרומה במדורג, כשהאגף הימני מוביל והאגף השמאלי מוגן על ידי הנילוס.
נפוליאון מיקם מימין לשמאל את הדיוויזיות של לואי דיסה, ז'אן רנייה, שארל דוגה, ויאל ולואי אנדרה בון.
בנוסף, שלח דיסה כוח קטן שיכבוש את הכפר הסמוך ממערב, ביקטיל.
מוראד ביי ציווה על האגף הימני שלו לעגון על גדת הנילוס בכפר אימבבה (إمبابة), שהיה מבוצר והוחזק על ידי כוח רגלים וחומש בכמה תותחים עתיקים.
הפרשים שלו התפרסו על האגף שלכיוון המדבר.
איברהים ביי, יחד עם הצבא שבראשותו, השקיף חסר אונים על הנעשה מהגדה המזרחית של הנילוס, כשאין בידו להושיע.
צ'נדלר טוען שצבאו החזק של נפוליאון שמנה 25,000 איש, היה ביתרון מספרי על פני 6,000 הפרשים ו-15,000 חיילי הרגלים של הממלוכים.
בערך בשעה 15:30 הסתערו הפרשים הממלוכים על הצרפתים ללא התראה מוקדמת.
הריבועים הדיוויזיונים של דיסה, רנייה ודוגה החזיקו מעמד והניסו את הפרשים בירי רובי מוסקט ועם אש ארטילריה.
בהיעדר יכולת מצידם לעשות רושם על העוצבות הצרפתיות, כמה מהממלוכים המתוסכלים רכבו כדי לתקוף את הכוחות המנותקים של דיסה, אך גם פה הם נחלו כישלון.
בינתיים, קרוב יותר לנהר, התפרסה הדיוויזיה של בון בטורי תקיפה והסתערה על אימבבה.
עם כניסתם לכפר, הניסו הצרפתים את חיל המצב.
כשהם לכודים כנגד הנהר, רבים מהפרשים הממלוכים וחיילי הרגלים ניסו לשחות אל מקום מבטחים ומאות מהם טבעו.
נפוליאון דיווח על 29 הרוגים ועל 260 פצועים מקרב חייליו.
אבדותיו של מוראד ביי היו כבדות הרבה יותר, ככל הנראה כ-3,000 איש מחיל הפרשים הממלוכי שלא היה להם תחליף ומספרים בלתי ידועים של חיילי רגלים.
מוראד ביי עצמו נמלט למצרים העליונה, שם הוא המשיך לנהל מערכת גרילה עד שהוא הובס על ידי דיסה בסוף שנת 1799.
בהגיע החדשות על התבוסה שנחלו הפרשים האגדיים שלהם, נמלטו הצבאות הממלוכים שהמתינו בקהיר לכיוון סוריה כדי להתארגן מחדש.
קרב הפירמידות סימל את תחילת הסוף של 700 שנות השלטון הממלוכי במצרים.
למרות התחלה מעודדת זו, ניצחונו של האדמירל הוריישו נלסון בקרב הנילוס, עשרה ימים מאוחר יותר, שם קץ לתקוותיו של נפוליאון לכבוש את המזרח התיכון.
מאתר הקרב, שנבלע בימינו בחלק המערבי של קהיר, לא נותר דבר.
קרב הליארטוס היה קרב שהתרחש בשנת 395 לפנה"ס במהלך המלחמה הקורינתית.
הקרב התרחש בעיר הליארטוס שבבויאוטיה, בין כוח ספרטני לכוח בויאוטי, והיה הקרב הראשון במהלך המלחמה.
הקרב הסתיים בניצחון בויאוטי ובמותו של המפקד הספרטני ליסנדרוס.
בשנת 404 לפנה"ס הסתיימה המלחמה הפלופונסית בניצחון הליגה הפלופונסית בהנהגת ספרטה.
סיום המלחמה, החל ביוון את התקופה המכונה "ההגמוניה הספרטנית".
עד מהרה הסתכסכה ספרטה עם בעלות בריתה לשעבר, וסכסוכים אלו החריפו במהלך מסעו של אגסילאוס השני מלך ספרטה לפרס בשנת 398 לפנה"ס.
הפרסים, שלא הצליחו לבלום את הפלישה הספרטנית, שיגרו את טימוקרטס מרודוס כדי שיעבור בין ערי יוון וידרבן אותם לצאת למלחמה בספרטה.
ואכן, אתונה, תבאי, קורינתוס, וארגוס, החלו לנקוט במדיניות אנטי-ספרטנית, ותבאי אף הגדילה לעשות וגררה את ספרטה להכריז עליה מלחמה על ידי כך שהתערבה בסכסוך בין לוקריס ופוקיס.
כך נפתחה המלחמה הקורינתית, ועד מהרה הצטרפה אתונה להכרזת המלחמה על ספרטה.
הספרטנים הכינו תוכנית לכיבוש בויאוטיה, והחליטו לכבוש ראשית כל את העיר הליארטוס.
הצבא הספרטני נע בשני ראשים מהפלופונסוס, ראש אחד בפיקודו של המצביא המהולל ליסנדרוס (גיבור קרב אייגוספוטמוי) היה אמור לנוע דרך פוקיס, בעוד ראש שני בפיקודו של המלך פאוסניאס היה אמור לנוע סביב הר קיתיירון.
ליסנדרוס, שהכוחות הפוקיים הצטרפו אליו, נע מהר יותר מפאוסניאס, שהתעכב כמה ימים בעמדת המוצא.
ליסנדרוס חדר אל בויאוטיה ושכנע את העיר אורכומנוס למרוד בליגה הבויאוטית.
הצבא האורכומוני הצטרף אל ליסנדרוס ובזז את העיר ליבאדיאה מדרום לאורכומנוס.
במקביל, פאוסניאס כבש את פלטאיה.
על פי פלוטרכוס, ליסנדרוס שיגר איגרת אל פאוסניאס לחבור אליו במהירות האפשרית כדי שיצאו שניהם להתקפה המשותפת על הליארטוס.
השליח של ליסנדרוס נפל בשבי התבנים, שמיהרו להניע כוח גדול אל הליארטוס בעוד את חיל המצב שבעירם תגברו בכוח אתונאי.
באישון ליל הכניסו התבנים בחשאי את צבאם להליארטוס, ולמחרת, משראה לינדרוס שפאוסניאס לא מגיע החליט לצאת להתקפה בלעדיו.
ליסנדרוס נע עם חייליו בטור עורפי לכיוון חומות העיר.
על פי קסנופון הוא ניסה להסית את ההליארטים למרוד בתבנים, ולשחזר בכך את הצלחתו באורכומנוס, אולם התבנים שבתוך העיר מנעו מההליארטים לעשות זאת.
לאחר מכן פתח ליסנדרוס בהתקפה על החומות, והתבנים מיהרו לפתוח במתקפת נגד שכללה פרשים.
התנפלותם הפתיעה את ליסנדרוס, שלא הספיק לערוך את חייליו במגננה, והתבנים נחלו ניצחון והרגו את ליסנדרוס.
כשראו הספרטנים שליסנדרוס מת, פתחו בנסיגה.
על פי פלוטרכוס, ליסנדרוס התקרב אל העיר, והתבנים המתינו עד שהגיע קרוב מאוד לחומות העיר, ואז בהפתעה פתחו את השערים והרגו אותו ומעטים מחייליו.
כך או כך, שני המקורות מסכימים שלאחר הקרב פתחו התבנים במרדף אכזרי.
המרדף נגרר רחוק משדה הקרב המקורי, והספרטנים נסוגו אל ראש הר ובכך שללו את יתרונם של ההופליטים הכבדים והפרשים של התבנים.
הם גלגלו אבנים על רודפיהם והתבנים נאלצו לוותר על המרדף.
פלוטרכוס כותב שהספרטנים איבדו 1,000 איש, והתבנים איבדו 300 אנשים.
הוא כותב שהתבנים בזו לאלו שנהרגו במהלך המרדף מאחר ש"בהשתדלותם לזכות עצמם בעיני בני עירם, לא חסו על גופם במרדפם ואבדו מהעולם".
קסנופון כותב שהתבנים איבדו רק 200 איש.
שאר הצבא של ליסנדרוס התפזר, ובני הברית שלא הגיעו מספרטה חזרו לעריהם.
פאוסניאס הבין שלא ניתן לנצח את הכוח התבני-אתונאי המשולב, וידע שגם אם ינצח הסיכוי לגאול את גופתו של ליסנדרוס הוא נמוך כיוון שכאמור לעיל, הוא מת ממש סמוך לחומות.
כאשר פאוסיאס חזר לספרטה, הוא הועמד למשפט, ראשית כל על כך שלא הזדרז להגיע ולמנוע את התבוסה, ושנית על כך שעשה הסכם משפיל עם התבנים, תחת להיאבק בכבוד על גופתו של ליסנדרוס.
כמו כן הועלו נגדו האשמות ישנות עוד מימי פיקודו על הכוח הספרטני שהשתתף במלחמת האזרחים באתונה.
פאוסניאס ידע שהוא עתיד לשלם בחייו, ועל כן נמלט לטגאה ומצא חסות במיקדשה של אתנה.
קרב הלגולנד היה קרב ימי שהתרחש ב-9 במאי 1864 במהלך מלחמת שלזוויג השנייה, בין הצי המלכותי הדני לבין הציים המשותפים של פרוסיה והאימפריה האוסטרית.
הקרב התרחש ליד האי הלגולנד שבמפרץ הגרמני (אז תחת שליטת בריטניה).
למרות נחיתות מספרית קלה, ניצחו הדנים.
קרב הלגולנד היה קרב קטן יחסית, ולא נודעה לו השפעה על מהלך המלחמה.
ב-1 בפברואר 1864 הכריזו ממלכת פרוסיה והאימפריה האוסטרית מלחמה על ממלכת דנמרק, אשר הפכה להיות "מלחמת שלזוויג השנייה".
ב-25 בפברואר הטיל הצי המלכותי הדני הסגר על שלזוויג והולשטיין, וב-8 במרץ הרחיב את ההסגר אל כל נמליה של פרוסיה.
הצי הפרוסי היה חלש מכדי להתנגד בעצמו לדנים, ועל כן שיגרה אוסטריה לעזרתה של בעלת בריתה את שייטת הים התיכון הקטנה, בפיקודו של וילהלם פון טגטהוף (לימים גיבור קרב ליסה).
השייטת של טגטהוף כללה את הפריגטות "שוורצנברג" (Schwarzenberg) ו"רדצקי" (Radetzky), ואת ספינת התותחים "זהונד" (Seehund).
ה'זהונד' נפגעה בתאונה בתעלת למאנש, כך שלא המשיכה במסע.
פרוסיה מצדה הזעיקה גם כן שייטת קטנה בפיקודו של גוסטב קלאט, אשר חברה אל הצי האוסטרי.
הצי האוסטרי-פרוסי הצי המלכותי הדני הצי האוסטרי שמות הספינות שוורצנברג (Schwarzenberg) ספינת הדגל של השייטת נילס ז'ואל (Niels Juel) ספינת הדגל של השייטת רדצקי (Radetzky) יוטלנד (Jylland) היימדאל (Hejmdal) הצי הפרוסי הנשר הפרוסי (Preußischer Adler) בליץ (Blitz) בסיליסק (Basilisk)
השייטת הדנית התקרב אל הצי של טגטהוף מצפון באזור השעה 10.00 בבוקר.
שתי השייטות התקרבו זו לזו, ובשעה 13.15 פתחה ה"שוורצנברג" באש אל הדנים.
הדנים מצדם פתחו באש גם כן, והמרחק הלך והתקצר.
בניסיון לאגף את הצי של סואנסון, טגטהוף שינה כיוון למערב לכיוון הנמל של הלגולנד.
ספינות התותחים הפרוסיות לא יכלו לעמוד בקצב של הפריגטות האוסטריות המהירות, ונותרו הרחק מאחור.
השייטות האוסטרית והדנית חלפו זו מול זה במרחק של 1.9 קילומטר, תוך חילופי אש זועמת.
טגטהוף נאלץ לפנות מזרחה במטרה לאפשר לפרוסים להדביק אותו, והדנים ניצלו את ההפוגה במתקפה האוסטרית כדי לפתוח במתקפה משלהם.
"נילס ז'ואל" התרכזה ב"שוורצנברג", בעוד "יוטלנד" ו"היימדאל" תקפו את "רדצקי".
ספינות התותחים הפרוסיות היו עדיין רחוקות מכדי לשחק תפקיד משמעותי בקרב.
בסביבות השעה 15.30 שוורצנברג ניזוקה קשות, עלתה באש ולא הייתה מסוגלת להמשיך.
טגטהוף נאלץ להורות על נסיגה, וסוואנסון פתח במרדף.
טגטהוף עגן בנמל הנייטרלי של הלגולנד, שהיה אז תחת שליטת האימפריה הבריטית, והבריטים מצדם הזניקו את הפריגטה "אורורה" (Aurora) כדי לוודא שסואנסון לא ינסה לתקוף את האוסטרים בנמל הנייטרלי.
בשעה 16.30 ויתר סואנסון על המרדף, ועגן במרחק של 5.6 קילומטרים מהלגולנד כדדי לוודא שהאוסטרים לא ינסו להימלט.
עם זאת, באישון לילה הצליח טגטהוף להוציא את הפריגטות שלו מהנמל, לחבור אל הפרוסים, ולהימלט אל קוקסהאפן בפתחו של האלבה.
ניצחונותיהם של הפרוסים ביבשה, אילצו את הדנים לבקש הסכם שלום, וזה נחתם ב-12 במאי.
בהוראתו של מלך דנמרק, החזיר סואנסון את הספינות שלו לקופנהגן, ובכך הסתיים ההסגר הימי.
הקרב נחשב לניצחון דני, כיוון שהאוסטרים נאלצו להימלט, אולם בשעתו הוא נחשב באוסטריה כניצחון מכיוון שהדנים לא השיגו את מטרותיהם.
אנשיו של סואנסון התקבלו כגיבורים בקופנהגן, ופרנץ יוזף הראשון, קיסר אוסטריה טילגרף אל טגטהוף, והעלה אותו לדרגת קונטראדמירל (מקביל לתת-אלוף).
לסיכומו של דבר ניתן לומר שקרב הלגולנד היה קרב קטן וחסר חשיבות, הן מבחינת השפעתו על המלחמה כולה, והן מבחינת כלי השיט שלקחו בו חלק.