tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
משטר זה התבסס על הבורגנות שהתעשרה בעקבות ספקולציות עם נכסי האומה והאסינייאטים.
הוחזרה זכות הבחירה התלויה ברכוש ואורגנו על יסוד זה בחירות לשני בתים חוקקים חדשים:מועצת חמש המאות ומועצת הוותיקים.
מחד גיסא הייתה שאיפה ליציבות חברתית אך מאידך גיסא הוחלט לקיים כל שנה בחירות לשליש ממושבי הגוף המחוקק ובחירות לאחד או שניים מהדירקטורים.
בשנתיים הראשונות התמקד הדירקטורט בלשים קץ לזוועות של שלטון הטרור היעקוביני.
נעצרו ההוצאות להורג ההמוניות והוקלו האמצעים נגד הכמרים והמלוכנים הגולים.
המועדון הפוליטי היעקוביני נסגר ובשנת 1796 השלטון מחץ התקוממות מזוינת מתוכננת על ידי היעקובינים ועוד אחת של המהפכן הטרום-קומוניסט פרנסואה-נואל באבף שנודע כ"גראכוס באבף" ("קנוניית השווים").
אחרי גילוי קשר מלוכני שבו היה מעורב הגנרל ז'אן-שארל פישגרי, גברה השפעת היעקובינים בבתים המחוקקים והם החמירו את אמצעי הדיכוי נגד הכנסייה והמלוכנים המהגרים.
הם תפסו שני מושבים נוספים בדירקטורט וגרמו לקרע חמור בהנהגה.
נגד האויבים הפוליטיים השתמש הדירקטורט בעונשי הוצאה להורג וגירוש לעבודות פרך בגיאנה הצרפתית.
הדירקטורים נחלו פעמים חוזרות אכזבה מהבחירות השנתיות ופנו מספר פעמים להפיכות על מנת לשמור על שלטונם.
כך קרה למשל ב-18 פרוקטידור בשנה החמישית למהפכה כשהמלוכנים הפכו לרוב במועצות המחוקקות.
הושמעו קריאות חוזרות לשינוי חוקת השנה השלישית.
בשנת 1799 אחד מהתומכים בשינוי, האב עמנואל-ז'וזף סיאייס, נבחר כדירקטור וכעבור זמן קצר נמנה עם יוזמי ההפיכה ב-18 ברימר שהדיחה את משטר הדירקטורט והחליפה אותו בקונסולט שבמרכזו עמד נפוליאון בונפרטה.
בימי הדירקטורט נמצאה צרפת במלחמה מתמדת נגד קואליציות זרות שכללו את הממלכה המאוחדת, האימפריה ההבסבורגית (אוסטריה), ממלכת פרוסיה, ממלכת נאפולי, האימפריה הרוסית, שוודיה והאימפריה העות'מאנית.
בתקופה זו סיפחה צרפת את דרומן של ארצות השפלה או בלגיה, שהייתה עד אז חלק מהאימפריה ההבסבורגית, את הגדה השמאלית של הנהר ריין וחלק גדול מאיטליה, שנכבש על ידי בונפרטה תוך כדי קרבות בעיקר עם האוסטרים.
הדירקטורט הקים עשרות "רפובליקות אחיות" קיקיוניות באיטליה, בשווייץ ובהולנד שחתמו על איחוד מכסים עם צרפת.
הערים והמדינות שנכבשו נדרשו לשלוח לצרפת סכומים עצומים של כסף, כמו כן אוצרות אמנות שאכלסו את מוזיאון הלובר החדש בפריז.
מעבר לים נכבשה מרטיניק, הוקמו מחוזות בקולוניות הצרפתיות והוכרז מאבק בעבדות.
צבא בפיקודו של בונפרטה יצא למסע נועז למצרים וניסה לכבוש אותה.
הוא פלש גם לארץ ישראל העות'מאנית, שנודעה אז כחלק מ"סוריה העות'מאנית", אך נבלם על ידי הטורקים הנתמכים על ידי הבריטים, במצור על עכו.
הדירקטורט דיכא התקוממות מחודשת של המלוכנים בחבל הצרפתי של ואנדה.
הניסיון לתמוך במרד האירי של 1798 ובהקמת רפובליקה אירית נכשל.
בפנים הדירקטורט הקים מנהל נרחב, הפעיל מדדים כלכליים, הקים מוסדות חינוך ותעשיות.
תקופת הדירקטורט הייתה עידן של תסיסה תרבותית ושל שחרור האמנויות שבאו לידי ביטוי באופנת "המופלאים" וה"מדהימות" (ה"אנקראיאבל" וה"מרווייז") ובסגנון "דירקטורט" בריהוט ובאמנויות הקישוט.
הוקל על פרקטיקת האמונות הדתיות: הכמרים המרדנים המשיכו להיות נעצרים ולפעמים מוצאים להורג, אולם הצלבים חזרו לשימוש, בתי הספר הכנסייתיים פתחו מחדש את שעריהם והקהל חזר לפקוד את המיסות בכנסיות, אף על פי שבאופן כללי האמונה הדתית פחתה.
בהתחלה אוצר המדינה היה ריק.
המטבע מנייר – האסיניאטים – ירדו הרבה בערכם והמחירים עלו.
הדירקטורים עצרו אז את הדפסת האסיניאטים והחזירו ערך למטבע.
אבל החלטה זו עוררה משבר אחר: צנחו המחירים והמשכורות, והתחולל מיתון.
דירת הפגישות הוא סרט קולנוע אמריקאי מסוגת קומדיה רומנטית משנת 1965 בבימויו של ריצ'רד ת'ורפ, עם סנדרה די, בובי דארין ודונלד אוקונור בתפקידים הראשיים.
זה הסרט השלישי של דארין ודי כזוג לאחר "בבוא ספטמבר" (1961) ושיעור בנישואין" (1963).
ג'ואן האוול (סנדרה די) היא צעירה שרוצה להיות שחקנית אבל בינתיים גרה בדירה קטנה עם חברתה אודרי (ניטה טאלבוט) ושתיהן מוטרדות מהרעש שמשמיע שכנם הצמוד לותר (הארי סטורץ').
שתיהן עובדות כמנקות אצל לקוחות שאינן מכירות.
ג'ואן נתקלת שלוש פעמים ברחוב באותו בחור שלבסוף מציג עצמו כטום מילפורד (בובי דארין).
טום הוא עובד בכיר בחברת פרסום ביחד עם עמיתו לעבודה הארוויי גרנסון (דונלד אוקונור) שפרוד מאשתו.
טום מחזיק בביתו ציורים יקרים של הארוויי כדי שלא יעוקלו על ידי עורכי הדין של אשתו של הארוויי.
לאחר בילוי מבקש טום ללוות את ג'ואן לביתה אבל היא מתביישת להגיע לדירתה הקטנה ומגיעה לדירתו של מילפורד וטוענת שזו דירתה.
טום מופתע אבל ממשיך את היחסים אתה.
הוא עובר לגור בדירתו של הארוויי, שולח את הארוויי לבית מלון על חשבונו ומזמין את ג'ואן לשם.
לאחר שטום משאיר הודעה בדירתו כי ייעדר לעשרה ימים עוברת לשם ג'ואן עם אודרי ולותר.
ג'ואן שזקוקה לכסף ממשכנת את החליפות של טום אצל המשכונאי (לאו ג.
קרול) ומשוחחת אתו על הצרות עם "בעלה".
ג'ואן מגלה צילומים רבים של בחורות שהיו בקשר עם טום.
היא מזמינה אותן לנשף בדירתן של טום.
הדירה מתמלאת בבחורות הנראות כיצאניות ולתוך ההמולה נכנסים גם טום והארוויי.
המשטרה מוזעקת ועוצרת את כולם.
במכונית המשטרה מציע טום נישואין לג'ואן ואודרי מתחילה לפלרטט עם הארוויי.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותסנדרה דיג'ואן הוולבובי דאריןטום מילפורדדונלד אוקונורהארווי גרנסוןניטה טאלבוטאודרילארי סטורץ'לותררוברט סטראוסמוזג בברלאו ג.
דירת שותפים הוא אלבום הבכורה של ההרכב הישראלי הלם תרבות.
האלבום כולל 13 רצועות שהופקו על ידי כמה מפיקים: סטילה (חבר ההרכב), איתי גלדי, זי.
דירת שותפים היא דירה המושכרת לשוכרים אחדים, כך שבה לכל אחד מהם אזור משלו (בדרך כלל חדר משלו), וכולם חולקים שימוש בחלקים משותפים בדירה, כגון מטבח וחדרי שירותים.
דירת שותפים מקובלת באזורים שבהם יש ביקוש לדיור על ידי אנשים בודדים (להבדיל ממשפחות), שאינם זקוקים לדירה שלמה לעצמם או אינם מסוגלים לממן שכירת דירה שלמה.
דוגמה לכך היא עיר אוניברסיטאית, שבה סטודנטים רבים מסתפקים בדירת שותפים.
השוכרים בדירת שותפים הם לעיתים בעלי היכרות קודמת ולעיתים זרים זה לזה ורק הדירה המשותפת מאחדת ביניהם.
הצטרפות לדירת שותפים קיימת, שאחד השותפים פרש ממנה, מצריכה בדרך כלל הסכמה של בעל הדירה ושל השותפים שנותרו בדירה.
מחזות, סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה עוסקות במגורים בדירת שותפים, ובהם:
הזוג המוזר – מחזה קומי משנת 1965 מאת המחזאי ניל סיימון, המתאר שני גברים גרושים שונים באופיים, פליקס אונגר, כתב חדשות נוירוטי בעל נטייה אובססיבית לסדר וניקיון, וחברו, כתב הספורט אוסקר מדיסון, הנאלצים לחלוק דירה משותפת בניו יורק.
המחזה עובד גם לסרט קולנוע ולסדרת טלוויזיה.
שלושה בדירה אחת – קומדיית מצבים אמריקאית פופולרית שנוצרה בשנים 1977–1984 על ידי ABC, ועוסקת בשתי נשים וגבר המתגוררים בדירת שותפים.
פלורנטין – סדרת טלוויזיה ישראלית ששודרה בשנים 1997–2000 ובמרכזה שלוש דמויות המתגוררות בדירת שותפים בפלורנטין: תותי, צעירה תמימה וחובבת שוקו, איגי הומוסקסואל העובד כאופה, ושותפם החדש, תומר, סטודנט לקולנוע שעבר לתל אביב מירושלים ומתמודד במהלך הסדרה עם זהותו המינית כהומוסקסואל.
ילדות סכסכניות – סדרת טלוויזיה ישראלית מסוגה דרמה קומית, שעלתה לשידור ב-24 באוקטובר 2021 ב-HOT, ובמרכזה ליהי, סטודנטית לרפואה לסבית בת 24, עוברת לגור בדירת שותפים עם לאה, סטודנטית לאופנה דתייה לשעבר בת 24.
דיתי רונן (נולדה ב-25 במאי 1952) משוררת, עורכת, יועצת, מרצה וחוקרת בתחומי מדיניות תרבות, תיאטרון וספרות.
יצירתה פורסמה בכתבי עת, באנתולוגיות ובמוספים ספרותיים.
כמה משיריה הולחנו וחלקם תורגמו לשפות זרות.
רונן נולדה וגדלה בתל אביב.
סיימה את התיכון במגמה ביולוגית.
שירתה בנח"ל, בקיבוץ ארז ובקלייה.
רונן היא בוגרת לימודי תיאטרון בפקולטה לאמנויות שבאוניברסיטת תל אביב, ולימודי חינוך מיוחד במסגרת המכון להכשרת אקדמאים להוראה.
בעלת תעודת הוראה בחינוך מיוחד.
סיימה תואר שני בהצטיינות בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
עבודת הגמר שלה הוגשה ב-1987 ועסקה בבדיקת ההשפעה של התנסות בתיאטרון בובות על הדימוי העצמי של ילדים בעלי ליקויי למידה.
לאחר מכן סיימה תואר שלישי בחוג לתיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
כותרת עבודת הדוקטורט שלה משנת 2007 היא "העצמי המשחק - מחליפים זהויות", והיא עסקה בזהויות בפעילות משחקית.
בתחילת דרכה עבדה כמורה טיפולית במסגרת החינוך המיוחד ולאחר מכן כמדריכה פדגוגית ומרצה בתחומי החינוך המיוחד והתיאטרון.
בשנים 1998–1999 עבדה בריכוז תחומי התיאטרון והספרות באגף לאמנויות בעיריית תל אביב.
בשנים 1999–2002 עבדה בריכוז תחום מדיניות התרבות.
היא ניהלה בשנים 1999–2006 את המחלקה לספרות ובשנים 2002–2006 את המחלקה לתיאטרון במינהל התרבות במשרד התרבות.
רונן נשואה, אם לחמישה, ומתגוררת בנווה מונוסון.
בתה היא הזמרת-יוצרת אלה רונן.
פרס מנכ"ל משרד התרבות, 2001
אות קסת הזהב מטעם אגודת הסופרים העברים בישראל, 2006
תחרות המשוררים והשירים שהתקיימה במסגרת הפסטיבל הבינלאומי טרה פואטיקה, באוקראינה, 2014
פרס קוגל לספרות יפה לסיפרה 'שיבת הבית ונדודיו', 2016
אקו"ם פרס על שם נתן יונתן ליצירה המוגשת בעילום שם בתחום השירה על "דברי הימים", 2022
עם הבטנה בחוץ (תל אביב: גוונים, 1999)
יומן ירח (בני ברק: הקיבוץ המאוחד, 2002)
שיבת הבית ונדודיו (בני ברק: הוצאת הקיבוץ המאוחד, 2015)
ציפורקטן (סוצ'אבה: הוצאת מושאטיני, 2017)
הווים / נעמה יונג (חיפה: פרדס הוצאה לאור, 2015)
מחוללת / נטלי תורג'מן (חיפה: פרדס הוצאה לאור, 2016)
עד שהכישוף הפך את פניו / אורה הראל (חיפה: פרדס הוצאה לאור, 2017)
אם לא אומר זאת בקול / טל שמור (חיפה: פרדס הוצאה לאור, 2018)
שלושים רגעים שותקים / פנינה רינצלר (חיפה: פרדס הוצאה לאור, 2019)
במקום אחר מחוץ לזמן / ענבל אשל כהנסקי (חיפה: פרדס הוצאה לאור, 2019)
כה אמרה זאר לשוסתרא: פסוקי דרך / צילה זן-בר צור (רמת השרון: אסיה, 2020)
יד אחת החלה רושמת / בעז טרסי (חיפה: פרדס הוצאה לאור, 2021)
מעל אופק השכמות / הדס גלעד (תל אביב: לוקוס הוצאה לאור, 2021)
עננים מכי זהר / שושי שמיר (ירושלים: כרמל, 2021)
רואה אותי ציפור / עידית ברק (חיפה: פרדס הוצאה לאור, 2021)
אישה מבראשית / אורית קלופשטוק (חיפה: פרדס הוצאה לאור, 2022)
דירת מיטה (בסינית: 牀位寓所 או 籠屋) הוא סוג מגורים שנפוץ בהונג קונג, שגדול מספיק עבור מיטת קומתיים אחת מוקפת בכלוב מתכת.
נכון ל-2007, כ-53,200 אנשים חיו בדירות מיטה בהונג קונג.
האנשים שחיים בדירות מיטה הם בדרך כלל בעלי הכנסה נמוכה, כולל קשישים, משתמשי סמים ועובדים בעלי כישורים נמוכים או לא מיומנים.
על פי המועצה המחוקקת של הונג קונג, האנשים שחיו בדירות מיטה היו אלו שלא זכאים לרווחה סוציאלית, לדירה מסובסדת או לחשמל.
רוב האנשים שחיים בדירות מיטה הם גברים.
כמו כן, תנאי החיים ובטיחות דירות המיטה הם לרוב גרועים.
המונח דירת מיטה בהונג קונג מתייחס לבית המכיל 12 אנשים או יותר השוכרים חללי מיטה בנפרד.
ממשלת הונג קונג מכירה בסוג מגורים זה, אך מחייבת את בעלי דירות המיטה להגיש בקשה לרישיון מיוחד.
דירות המיטה היו פופולריות בהונג קונג במהלך שנות ה-50 וה-60 של המאה ה-20, וזאת בעקבות הגירה של סינים כתוצאה ממלחמת האזרחים הסינית, וכן העלייה בשיעורי הילודה בהונג קונג.
בניסיון להתמודד עם הביקוש לדיור, ממשלת הונג קונג החלה לבנות מבני דיור ציבורי.
עם זאת, היא לא יכלה לטפל בנטל הנוסף של מהגרי עבודה סינים על שוק הדיור בהונג קונג.
כמו כן, לא הייתה לממשלה מדיניות דיור או הגנה על עבודה באותה תקופה.
לפיכך, דירות המיטה נהיו פופולריים בקרב מהגרי העבודה מאחר שדמי השכירות של דירות אלו היו נמוכים.
כיום, אנשים עדיין גרים בדירות מיטה בהונג קונג וזאת בעקבות מערכת הניקוד לדיור ציבורי והורדת מכסות הדיור הציבורי בהונג קונג.
כמו כן, על פי חוק יסוד הונג קונג, מהגרים להונג קונג חייבים להמתין שבע שנים עד שיהו תושבי קבע הונג קונג.
כתוצאה מכך, מהגרים עניים נאלצים לעיתים קרובות לגור בדירות מיטה עד שהם מקבלים תושבות קבע.
דירת מסתור או בית בטוח היא משכן שהוכן מראש ומתאים לשהות של אנשים המצויים בסכנה ומנסים להסתיר את מקום הימצאם, קושרים, נמלטים, מרגלים וכדומה.
דירת מסתור יכולה להיות מקום מפגש של מתכנני קונספירציה חשאית.
היא יכולה להיות מקלט של אדם הבורח מהשלטונות או מחורשי רעתו.
סוכנויות ריגול נוהגות להכין דירות מסתור שבהן אפשר להסתיר אנשים שחשיפתם עלולה לסכן אותם.
במסגרת ההכנות ללכידת אדולף אייכמן, הצוות שנשלח מישראל שכר בארגנטינה שבע דירות מסתור לפני הלכידה.
דוגמה נוספת לדירת מסתור היה הבית בו שהה בן לאדן לפני מותו.
ב-2012 הופק הסרט Safe House (טעון הגנה), בבימויו של דניאל אספינוזה ובכיכובם של דנזל וושינגטון וראיין ריינולדס.
במרכז העלילה עומדים אירועים המתרחשים בדירת מסתור של סוכני CIA.
דירקה היא מלכת תבאי במיתולוגיה היוונית, אשתו של ליקוס מלך תבאי.
דירקה, ביתו של אל הנהר אכלואוס או איסמנוס או הליוס.
לאחר שזאוס מחופש לסאטיר עיבר את אנטיופה , אחייניתה של דירקה, האחרונה נמלטה בבושת פנים אל אפופאוס המלך מסיקיון, אך ליקוס החזירה בכוח, ובדרך ילדה את התאומים אמפיון וזתוס .
ליקוס נתן את אנטיופה לדירקה.
דירקה שנאה את אנטיופה והתנהגה אליה באכזריות, עד שלאחר שנים רבות אנטיופה נמלטה.
במחזהו האבוד של אוריפידס, "אנטיופה", אנטיופה בורחת חזרה למערה שבה ילדה את אמפיון וזיתוס; כעת הם חיים שם כגברים צעירים.
הם אינם מאמינים לטענתה שהיא אמם ודוחים את תחנוניה למקלט, אך כאשר דירקה מגיעה למצוא את אנטיופה ומצווה להרוג אותה, התאומים משוכנעים על ידי הרועה שגידל אותם שאנטיופה היא אמם.
הם הורגים את דירקה על ידי קשירתה לקרני שור.
דירקה הוקדשה לאל דיוניסוס, שגרם למעיין לזרום במקום מותה, בין אם בהר קיתאירון ובין אם בתבאי, והייתה זו מסורת מקומית שההיפארך התבאי היוצא היה משביע את ממשיכו בקברה.
בשיר האפי הלטיני "תבאיס" מאת סטאטיוס, המעיין הוא סמל של תבאי, ושמו משמש לעתים קרובות באופן מטונימי כדי להתייחס לעיר עצמה.
גלריה - עונשה של דירקה
דלאוור היא מדינה במזרח ארצות הברית, הידועה בכינויה "המדינה הראשונה" מהיותה הראשונה מבין 13 מושבות אמריקה שאישרה את חוקת ארצות הברית ב-7 בדצמבר 1787. היא גובלת בדרומה ובמערבה במרילנד, בצפון-מזרחה בניו ג'רזי ובצפונה בפנסילבניה.
המדינה נקראת על שם נהר הדלאוור, אשר בתורו גזר את שמו משמו של תומאס ווסט, הברון דה לה וור השלישי (Thomas West, 3rd Baron De La Warr; 1577–1618), אציל אנגלי והמושל הקולוניאלי הראשון של וירג'יניה, שכיהן בעת שהנהר נחקר לראשונה על ידי אירופאים.
אינדיאנים דלווארים, שם שהיה שגור בידי אירופאים כלפי בני שבט הלנאפי, שהיו ילידי עמק הדלאוור, גזרו את שמם גם כן מאותו המקור.
שם המשפחה דה לה וור (De La Warr) מגיע מסאסקס והוא ממקור אנגלו-נורמני.
המתיישבים האירופאים הראשונים שהתיישבו בדלאוור, היו מתיישבים הולנדיים שהתיישבו במקום שנקרא על ידם "סוואננדייל" (כיום לואיס), בשנת 1631.
מאוחר יותר נקרא המקום "שוודיה החדשה" על ידי מתיישבים שוודים בהנהגתו של פטר מינואי שהתיישבו בשנת 1638 בפורט כריסטינה (כיום וילמינגטון).
שם המדינה, דלאוור, נקרא על שם תומאס וסט, הברון דה לא וור, שהיה מושל מושבת וירג'יניה.
הזיכיון להקמת המושבה ניתן לוויליאם פן בשנת 1682 על ידי מלך אנגליה ג'יימס השני עוד בהיותו הדוכס מיורק, והמושבה הייתה בהתחלה חלק ממושבת פנסילבניה.
בשנת 1704 הפכה למושבה עצמאית ולה בית נבחרים עצמאי, ובשנת 1710 הוקמה מועצה מבצעת נפרדת מזו של פנסילבניה.
קסיליוס קאלוורט, הבארון ממרילנד, (Cæcilius Calvert) תבע את ויליאם פן בבית המשפט העליון של האוצר (High Court of Chancery) בטענה כי הזיכיון ניתן לו.
המשפט נמשך למעלה מ-100 שנים, והמשיכו בו היורשים של פן וקאלוורט.
הפשרה שהוצעה לבסוף על ידי בית המשפט הייתה קביעת קו גבול - קו מייסון דיקסון שמופה על ידי צ'ארלס מייסון וג'רמיה דיקסון בין השנים 1763–1767, והמהווה כיום את הגבול בין דלאוור למרילנד, וחלק מהגבול בין דלאוור ופנסילבניה.
דלאוור הייתה אחת מ-13 המושבות שמרדו נגד השלטון הבריטי במהפכה האמריקנית בשנת 1776. בשנת 1792 אימצה המדינה את החוקה הראשונה שלה, וקראה לעצמה "מדינת דלאוור" ולמושל הראשון ניתן התואר "נשיא מדינת דלאוור".
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית, על אף היותה של דלאוור מדינת עבדות, נשארה חלק מהאיחוד לאחר משאל עם שנערך בה ב-3 בינואר 1861 בה הצביעו האזרחים נגד פרישה.
לאחר תום המלחמה הצביעו התושבים ב-18 בפברואר 1865 נגד קבלת התיקון ה-13 לחוקת ארצות הברית, אולם התיקון עבר ברוב של מדינות אחרות.
התיקון אושר לבסוף על ידי המדינה ב-12 בפברואר 1901 - 40 שנה לאחר כניסתו לתוקף.
דלאוור גובלת בצפונה במדינת פנסילבניה, במזרחה בנהר דלאוור ובאוקיינוס האטלנטי, ובמערב ובדרום במדינת מרילנד.
העיר הגדולה במדינה היא וילמינגטון, ובירת המדינה היא העיר דובר.
בדובר נמצא אחד מבסיסי חיל האוויר האמריקני הגדולים ביותר.
הנקודה הגבוהה ביותר במדינה, גובהה כ-100 מטרים מעל פני הים.
בצפונה של המדינה ישנן גבעות נמוכות.
בדרומה של המדינה מישור חולי, ולעיתים אזורי ביצות.
נהר הדלאוור נשפך למפרץ צ'ספיק.
הנהרות העיקריים הם כריסטינה וברנדיווין.
נהר כריסטינה מאפשר לאוניות משא להגיע לווילמינגטון.
דלאוור מצויה במישור החוף האטלנטי.
האקלים ממוזג בשל הקרבה לאוקיינוס האטלנטי, החלק הדרומי של המדינה הוא בעל אקלים סובטרופי, עם קיצים חמים ולחים, וחורף מתון.
צפון המדינה הוא בעל אקלים מעבר עם חורפים מושלגים.
דלאוור היא רפובליקה ובה שלוש רשויות שלטון: מבצעת - מושל מדינת דלאוור, מחוקקת - המורכבת משני בתים: האספה הלאומית של דלאוור והסנאט של דלאוור, ושופטת, בראשה עומד בית המשפט העליון של דלאוור.
בירת המדינה הנוכחית היא דובר.
דלאוור ייחודית בכך שיש בה בתי דין של אוצר (Chancery), הדנים בסעדים מן היושר (equity).
כמו כן, מתאפיינת בחוק חברות נוח לחברות ובבית משפט לדיני חברות שזוכה למוניטין מעולה בקנה מידה עולמי.
החוקה הנוכחית של דלאוור - הרביעית במספרה של מדינה זו, אומצה בשנת 1897, וקובעת כי למדינה שלוש רשויות - מבצעת, מחוקקת ושופטת.
הרשות המבצעת בדלאוור מורכבת מהמושל, סגן המושל, התובע הראשי, מזכיר המדינה, שר האוצר, State Controller, State treasurer, Insurance Commissioner, ושר החינוך.
כל בעלי התפקידים נבחרים בנפרד לתקופה של ארבע שנים, ומוגבלים בשתי כהונות.
המושל הנוכחי של דלאוור הוא ג'ון קרני, חבר המפלגה הדמוקרטית.
בבית המחוקקים 21 חברי סנאט הנבחרים לתקופה של ארבע שנים ו-41 חברי אספה מחוקקת הנבחרים לתקופה של שנתיים.
בבית המשפט העליון של דלאוור חמישה שופטים, הממונים על ידי המושל ומאושרים על ידי בית המחוקקים.
דלאוור היא מדינה ליברלית באופייה, ומאז מערכת הבחירות של שנת 1992 היא מצביעה באופן קבוע למפלגה הדמוקרטית.
בנוסף רוב מצביעיה הרשומים חברי המפלגה הדמוקרטית.
ב-2020 נבחרה לסנאט המדינתי שרה מקברייד ובינואר 2021 הפכה להיות הסנאטורית הטרנסג'נדרית הראשונה בסנאט המדינתי של דלאוור ושל מדינה כלשהי בארצות הברית.
ב-2024 הודיעה כי תתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית, ובנובמבר אותה שנה הייתה לטרנסג'נדרית הראשונה שנבחרה לבית הנבחרים.
לדלאוור 3 קולות (אלקטורליים) - 2 סנאטורים וחבר בית הנבחרים בודד המייצגים אותה, בבחירות לנשיאות ארצות הברית.
הסנאטורים המייצגים את המדינה הם ליסה בלאנט רוצ'סטר וכריס קונס הדמוקרטים.
נציגתה היחידה בבית הנבחרים היא שרה מקברייד, המכהנת בבית הנבחרים מאז ינואר 2025.
נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן ייצג את דלאוור במשך 36 שנים, מ-1973 ועד 2009.
התוצר המדינתי הגולמי של דלאוור בשנת 2003 היה 49 מיליארד דולר אמריקאי.
התוצרת לנפש היא $34,199 (התשיעית בארצות הברית).
התוצרת החקלאית של דלאוור מתבססת על עופות, פולי סויה ותירס.
התוצרת התעשייתית העיקרית היא: מוצרי נייר, גומי ופלסטיק.
מערכת המשפט של דלאוור הופכת אותה למדינה מועדפת לרישום חברות, כל ש-60% מחברות Fortune 500 רשומות בה, כולל גוגל, אמזון, אפל, מטא ונטפליקס.
גם חברות היי-טק אחדות שמרכזן בישראל בחרו להירשם בה
מועצת החינוך של דלאוור, הייתה אחת מהמועצות שבעקבות פסק דין שניתן לטובתן - פסק דין בלטון נגד גבהארט הוגש ערעור לבית המשפט העליון הידוע כפסק דין בראון נגד מועצת החינוך שבעקבותיו נאסרה הפרדה בין תלמידים שחורים ולבנים בבתי הספר.
מקרה בנטון, עליו ערערה המדינה דווקא, היה היחיד מבין ארבעה המקרים שהדיון בהן אוחד במסגרת פ"ד בראון, בו בית המשפט קבע כי אכן יש להתיר הרשמה של שחורים לבתי ספר לבנים.
בית הספר למשפטים באוניברסיטת ויידנר
המכללה הטכנית והקהילתית של דלאוור
בדלאוור שתי קבוצות ספורט מקצועניות - הסלעים הכחולים של וילמינגטון (Wilmington Blue Rocks) - קבוצת כדור בסיס, והגריפונים של דלאוור (Delaware Griffins) קבוצת כדורגל אמריקני לנשים.
סמלי מדינת דלאוור דגל סמל מוטו כינוי דגל דלאוורFlag of Delaware סמל דלאוורSeal of Delaware "חירות ועצמאות""Liberty and Independence" "המדינה הראשונה""The First State" עץ פרח ציפור חיה צינית אופאקהIlex opaca פרח האפרסקPrunus persica דלאוור בלו הןDelaware Blue Hen שועל אפור מצויGray fox
דַּלָאִי לָאמָה (בטיבטית: ཏཱ་ལའི་བླ་མ་མ་) הוא תוארו של המנהיג הרוחני של הבודהיזם הטיבטי, ובין המאה ה-17 ועד 1959, גם תואר מנהיגה הפוליטי הרשמי של טיבט.
פירוש המילה "דלאי" בשפה המונגולית הוא "ים" (או "אוקיינוס").
"לאמה" היא הדרגה הרוחנית הגבוהה ביותר בבודהיזם הטיבטי ומשמעותה "חכמה".
מכאן שפירוש התואר הוא "ים החכמה".
על פי המסורת הטיבטית, הדלאי לאמה הוא גלגול נשמתו של הבודהיסטווה אַוַולוֹקִיטֶשְוַורָה.
כשהוא מת, נשמתו נכנסת בגופו של תינוק שנולד, שלאחר מבדקים דתיים-מסורתיים, הופך לדלאי לאמה החדש.
בטיבט היו מספר מסדרי נזירות שונים.
לכל מסדר הייתה מסורת נפרדת, ביאורים שונים לבודהיזם ודרך הוראה שונה.
המסדר הגדול ביותר הוא ה"גלוגפה" ("נוהג מוסרי") המוכר כ"מסדר הכובעים הצהובים".
מסדר זה נוסד במאה ה-14 על ידי ג'ה צונגקאפה, בראש המסדר עמד הלאמה של להסה.
הלאמה השלישי סונאם גיאטסו הגיע ב-1578, במסגרת הפצת הבודהיזם, למונגוליה ושם קיבל את התואר "דלאי לאמה" מידי המנהיג המונגולי אלטאן חאן.
בעקבות מאבק כוחות בין המסדר לבין מלך טיבט נמלט הדלאי לאמה הרביעי מטיבט ומת בגלות ב-1616. בשנת 1642, בסיוע כוחות מונגוליים שקיבלו על עצמם את הבודהיזם בגרסת מסדר הגולגפה, נקבע הדלאי לאמה החמישי כמנהיגה הרוחני של טיבט ושליטה הפוליטי.
הוא בנה את ארמון פוטאלה בלהסה, ארמון שהפך למקום משכנם של הדלאי לאמה עד ל-1959, ולאחד מסמליה הבולטים של טיבט.
ב-1682 עם בחירת הדלאי לאמה השישי, טסאנג-יאנג גיאטסו, הוחלט כי תפקיד המנהיג הרוחני והמנהיג הפוליטי יישארו בידי אדם אחד - הוא הדלאי לאמה.
ב-17 בנובמבר 1950, בגיל חמש עשרה בלבד, הוכתר טנזין גיאטסו על ידי ממשלת טיבט לראש המדינה ולמנהיגה הרוחני הרשמי, הדלאי לאמה ה-14, במקום קודמו טובטן גיאטסו (Thubten Gyatso), שנפטר בשנת 1933. בחודש אוקטובר 1950, בעקבות המינוי שסין התנגדה לו מאוד, כבשו כוחות הצבא הסיני את טיבט.
לאחר ניסיון התנקשות כושל של סין בגיאטסו וכישלון ניסיון של הטיבטים להתקומם, ברח גיאטסו לדרמסאלה שבצפון הודו ב-17 במרץ 1959, בה הוא שוהה עד היום.
בדרמסלה הוקמה הממשלה הטיבטית הגולה בראשות גיאטסו, המנהלת את המאבק לשחרור טיבט ולהשגת עצמאות או לכל הפחות, אוטונומיה.
ממשלת סין מחרימה את הדלאי לאמה ה-14 ומסרבת לחלוטין לשאת ולתת עמו, בשל היותו סמל למאבק לשחרור טיבט.
החזקה של כתבים, תמונות או סרטים הקשורים לדלאי לאמה נחשבת בסין לעבירה פלילית חמורה שעונש כבד בצדה.
גיאטסו קיבל את פרס נובל לשלום בשנת 1989 על הנהגת אופוזיציה לא אלימה (סאטיאגרהא) נגד השלטון הסיני בטיבט.
בשנת 1995 הכריז גיאטסו על גנדן צ'ואקי ניאמה, בן ה-6 אשר התגורר בטיבט, כגלגול ה-11 של הפאנצ'ן לאמה (התואר השני בחשיבותו בבודהיזם הטיבטי).
בעקבות חוסר שביעות רצון של השלטון הסיני מהבחירה, נאסרו ניאמה ובני משפחתו, ומאז לא נודע מה עלה בגורלם.
כתחליף, בחרו הסינים את גיאנסיאן נורבו (Gyaincain Norbu) כפאנצ'ן לאמה מטעמם, אף שמרבית הטיבטים אינם מכירים בבחירה זו.
דִּלְגִּית (קפיצה בחבל) או חבל קפיצה, היא משחק ילדים.
הדלגית היא בעצם חבל אשר מצויד בדרך כלל בידיות החזקה קלות, אשר עשויות להיות מחוברות באופן רופף בלבד לחבל, זאת כדי להתיר את סיבובו בתוכן.
הדלגית משמשת כמשחק ילדים תחרותי, כדוגמת גומי, וכן כאמצעי לשיפור קואורדינציה וסיבולת לב-ריאה במסגרת ספורטיבית בלתי תחרותית.
ניתן לקפוץ בחבל לבד או בשיתוף פעולה.
בשני המקרים, השימוש מאופיין בסיבוב החבל כך שהוא מקיף את הגוף, ובקפיצה במקום המתחילה כאשר החבל "מצליף" ברצפה.
שימוש נוסף לחבל הוא המשחק "הנחש בא".
קפיצה לבד מאפיינת בעיקר את השימוש בחבל כאמצעי ספורט, או משחק בתורות המיועד לשני שחקנים - כאשר שחקן מחזיק בתורו וזכאי לקפוץ בחבל כל עוד לא נכשל.
השיטה הקלאסית כוללת סיבוב החבל כאשר הידיים נותרות מקובעות במקום (ביחס לגוף), ורק פרקי הידיים נעים.
שיטות מתוחכמות יותר כוללות הצלבת הידיים במהלך סיבוב החבל, קפיצה לאחור, או הצמדת הידיים.
קפיצה בשיתוף פעולה היא משחק המיועד לשלושה שחקנים לפחות, ואינו בשימוש כאמצעי ספורטיבי.
שני שחקנים מסובבים את החבל בתיאום תוך הנעת ידיהם במעגל גדול.
על יתר השחקנים לחדור לתוך התחום המוקף בחבל, ולקפוץ בו מספר ספור של מחזורי סיבוב חבל.
המספר נספר בדרך כלל באמצעות שיר משחק, המושר בפי כל המשתתפים, למשל:
אני מזמינה אותך לחגוג איתי ביום הולדתי"; "שתיים וארבע, ארבע ושתיים"; "אחד בזמן לפי שורה בהפסקות לראשונה לאורך כל המגילה";
הסיבוב והקפיצות מתוזמנות על פי ההברות המודגשות.
במשחק המערב יותר משלושה שחקנים, מהווה נקודה מסוימת בשיר סמן לכניסתו של שחקן נוסף לתוך המרחב התחום בחבל.
למשך פרק זמן מסוים קופצים שני שחקנים יחד, ובתום השיר הקבוע מראש, פורש השחקן הראשון (עדיין, בלי להפריע לתנועת החבל), כאשר השחקן הבא מתחיל לקפוץ לפי השיר מחדש.
הראשון בטור קובע את הסדר ואת צורת הקפיצות, ההולכת ונעשית מורכבת יותר ויותר.
מי שעוצר את תנועת החבל תוך כדי קפיצותיו נפסל ומחליף את אחד הילדים המסובבים את החבל.
בדרך כלל הכניסה למתחם הקפיצה מתבצע מן הצד בו החבל יורד לכיוונך, ואולם מתקדמים נכנסים גם מן הצד ההפוך ומשלבים כניסות משני הצדדים.
בגרסה מורכבת יותר של המשחק מסובבים שני חבלים בשתי ידיים של כל מסובב לכיוונים מנוגדים, מה שמצריך מיומנות רבה יותר בקפיצה מבלי להיפסל.
משחק זה, המהווה אף הוא אימון ספורטיבי, ניתן למשחק באמצעות דלגית, אך גם באמצעות חבל פשוט.
שחקן אחד עומד במרכז שטח פנוי, כאשר יתר השחקנים עומדים סביבו.
השחקן, האוחז בקצה אחד של חבל, מסובב את החבל בגובה מסוים מעל פני הקרקע בקוראו "הנחש בא!".
אם הצליף את החבל ברגלי אחד מן השחקנים, נפסל השחקן.
דלאוור הוא נהר ראשי הממוקם באזור האטלנטי התיכון של ארצות הברית.
המקור לנהר הוא שני ענפים (נחלים): מזרחי ומערבי, הזורמים במדינת ניו יורק ונפגשים ליד הכפר האנקוק שבמחוז דלאוור, עדיין במדינת ניו יורק.
הנהר נשפך אל מפרץ דלאוור שהוא מפרץ של האוקיינוס האטלנטי.
אורכו של נהר הדלאוור ממפגש שני ענפיו ועד השפך במפרץ דלאוור הוא 454 ק"מ.
הוא זורם לאורך גבולות ניו יורק, פנסילבניה, ניו ג'רזי ומדינת דלאוור, לפני שהוא מתרוקן אל המפרץ.
הנהר הוכר על ידי הפדרציה הלאומית לחיות הבר כאחד מגופי המים חשובים של המדינה, והוא מכונה "דם החיים של הצפון מזרח" על ידי "ארגון הנהרות האמריקאים", שהכיר בו בשנת 2011 כאחד מתשעה גופי המים החדשים ב"יום המים הבינלאומי".
אגן הניקוז שלו מנקז שטח של 35,070 קמ"ר, ומספק מי שתייה ל-17 מיליון בני אדם, כולל חצי מהעיר ניו יורק דרך אמת המים של דלאוור.
לנהר דלאוור כאמור שני ענפים שמתחילים בהרי קטסקיל של ניו יורק: הענף המערבי בהר ג'פרסון בג'פרסון , מחוז סקוהרי, והענף המזרחי בגרנד גורג' , מחוז דלאוור.
הענפים מתמזגים ויוצרים את נהר דלאוור הראשי בהנקוק, ניו יורק.
הנהר זורם דרומה, ונותר יחסית לא מפותח, עם 245 ק"מ שמוגנים תחת "חוק הנהרות הפראיים והנופיים", ובפיקוח המסגרת המינהלית שהוקמה לצורך כך.
שלושת חלקי נהר הדלאוור הוכרו במסגרת הזו כנהר לאומי, והם קרויים: הנהר הנופי העליון , התיכון והתחתון של הדלאוור.
בטרנטון, ניו ג'רזי, הנהר יוצא מתחום החוק האמור, והופך למשַרֵת התעשייה.
קטע זה מהווה את עמוד השדרה של המטרופולין של עמק דלאוור , המשרת את ערי הנמל: פילדלפיה וקמדן, ניו ג'רזי; ווילמינגטון, דלאוור.
הנהר זורם לתוך מפרץ דלאוור בליסטון פוינט , 77 ק"מ במעלה הזרם של מוצא המפרץ לאוקיינוס האטלנטי.
מוצא המפרץ לאוקיינוס נמצא בין כף מיי, ניו ג'רזי ממזרח למוצא, לכף הנלופן שבמדינת דלאוור שממערב לו.
בסך הכל מתנקזים לנהר דלאוור 216 יובלים לאורך כל מהלכו.
מבחינה גאוגרפית, זרימת הדלאוור באגן הניקוז שלו, מתחלקת ל-6 אזורים גאוגרפיים כדלקמן:
הענף המערבי של נהר דלאוור, הנקרא גם ענף מוהוק, משתרע על פני כ-140 ק"מ, מהרי קטסקיל הצפוניים ועד למפגשו עם הענף המזרחי של נהר דלאוור בהנקוק, ניו יורק.
9.7 הקילומטרים האחרונים שלו מהווים חלק מהגבול בין ניו יורק לפנסילבניה .
הענף המערבי יוצא כאמור במחוז סקוהרי, ניו יורק בגובה 575 מטר מעל פני הים, ליד הר ג'פרסון, וזורם בפיתול דרך הרמה בתוך ערוץ עמוק.
הענף זורם בכיוון כללי לדרום מערב, נכנס למחוז דלאוור, וזורם דרך העיירות סטמפורד ודלהי .
בדרום-מערב מחוז דלאוור הוא זורם במסלול מתפתל יותר ויותר דרך ההרים, בדרך כלל בדרום-מערב.
בסטילסוויל הופקע הענף המערבי בשנות ה-60 כדי ליצור את מאגר קנונסוויל, שהוא המאגר המערבי ביותר במערכת המים של ניו יורק.
זהו המאגר שהחל לשרת את העיר בשנת 1964, ומנקז אגן גדול של 1,180 קמ"ר.
מים אלה זורמים לחצי דרך המאגר כדי להיכנס למנהרת מערב דלאוור באורך 44 מייל (71 ק"מ) בטומפקינס, ניו יורק .
לאחר מכן הוא זורם דרך האמה אל מאגר רונדאוט, שם המים נכנסים לאמת המים של דלאוור באורך 137 ק"מ, התורמת לכ-50% מאספקת מי השתייה של העיר.
בדפוזיט , על הגבול בין מחוז ברום ומחוז דלאוור, הוא פונה בחדות לדרום-מזרח והוא מקביל לכביש 17 של מדינת ניו יורק.
הוא מצטרף לענף המזרחי בגובה 270 מ' מעל פני הים בהנקוק ויוצר את נהר הדלאוור.
באופן דומה לענף המערבי, הענף המזרחי מתחיל מבריכה קטנה (Pond) דרומית לגראנד גורג' בעיירה רוקסברי במחוז דלאוור, זורם לדרום-מערב לכיוון האתר שהופקע על ידי מדינת ניו יורק כדי ליצור את מאגר פפאקטון - המאגר הגדול ביותר במערכת אספקת המים של העיר ניו יורק .
המפגש של שני הענפים נמצא ממש דרומית להנקוק.
מהנקוק, ניו יורק, הדלוור זורם בין צפון הרי הפוקונוס בפנסילבניה, לבין שכבות הפצלים מצפון להרי קטסקיל.
הנהר זורם במורד עמק האפלצ'ים, חולף על פני קן הנץ , המשקיף על הדרך הנופית העליונה של דלאוור.
הנהר זורם לדרום מזרח לאורך 125 קילומטרים, דרך אזורים כפריים לאורך גבול ניו יורק-פנסילבניה, לפורט ג'רוויס ורכס שוואנגונק .
בפורט ג'רוויס, ניו יורק, הנהר נכנס לבקע פורט ג'רוויס.
בשלב זה, רכס וולפאק מסיט את הדלאוור אל תוך עמק מיניסינק, שם הוא עוקב אחר מחשופי השכבות של תצורת מרסלוס בכיוון הדרום-מערבי שלהם, שנשחקו לאורך קו הגבול פנסילבניה-ניו ג'רזי ולאורך 40 ק"מ, עד לקצה הרכס בוולפאק, באזור הפנאי הלאומי של מפער המים של דלאוור .
המיניסינק הוא עמק קבור , בו הדלאוור זורם במצע של קרחונים (משקעי טיל), שקברו את סלע האם במהלך עידן הקרח האחרון.
לאחר מכן הוא חוצה את רכס קיטטיני , בפער המים של דלאוור , בין קירות כמעט אנכיים של אבן חול, קוורציט וקונגלומרט, ולאחר מכן עובר דרך חבל ארץ שקט של חוות ויערות, המגוון ברמות ומתלולים.
הנהר חוצה את מישור האפלצ'ים , ונכנס שוב לגבעות באיסטון, פנסילבניה .
מנקודה זו הוא מוקף לסירוגין בגבעות מתונות, ובמצוקים, שהבולטים שבהם הם צוקי נוקמיקסון (Nockamixon Cliffs), באורך של 5 ק"מ וגובה של מעל 61 מטר.
באיסטון, פנסילבניה , נהר לִיהָי מצטרף לדלאוור.
בטרנטון, הדלאוור חוצה את קו מצוק הנפילה האטלנטי עם ירידה של 2.4 מטר.
מְעֵבר לטרנטון ולכיוון דרום מערב, הנהר זורם בין פילדלפיה לניו ג'רזי, לפני שהופך למבואה רחבה ואיטית של הים, עם ביצות רבות לצדו, המתרחבות בהתמדה אל שפך הנהר הגדול שלו, אל מפרץ דלאוור.
נהר דלאוור מהווה את הגבול בין מדינת דלאוור לניו ג'רזי.
הגבול של דלאוור-ניו ג'רזי נמצא למעשה בקו החוף המזרחי ביותר של הנהר, ולא באמצע הנהר, או אמצע התעלה או דרך העמק וזאת בקטע המופיע במפה משמאל.
לפניו, ומשם ואילך, הנהר כגבול בין מדינות, עוקב אחר גישת אמצע הערוץ.
נהר דלאוור ומערכת הובלת המים לעיר ניו יורק
מערכת אספקת המים של העיר ניו יורק והובלתם לעיר, היא אחת ממערכות האחסון ואספקת מים עיליים הגדולים בעולם.
היא מספקת לעיר מדי יום 1.3 מיליארד גלונים של מי שתייה.
בארצות הברית, העיר ניו יורק היא אחת מחמישה אזורים מטרופולינים שעדיין מספקים מים עיליים לא מסוננים לתושבי העיר שלה.
אגן הניקוז הכפול הזה, שוכן על כ-250,000 דונם, בבעלות ציבורית ופרטית כאחד, אך מוסדר מאוד כדי לוודא שמזהמים יישארו מחוץ למים.
תרומת אגן הניקוז של הדלאוור
מועצת אספקת המים הגישה בקשה למועצת האומדן והחלוקה בשנת 1927, להשתמש בנהר דלאוור כמקור מים נוסף לעיר ניו יורק.
למרות שהבקשה אושרה, פרויקט אקוודוקט דלאוור התעכב עקב ערעור בבית המשפט העליון, שהוגש על ידי מדינת ניו ג'רזי, כדי למנוע ממדינת ניו יורק להשתמש בנהר דלאוור כמקור מים.
המאגר הגדול ביותר מבין הארבעה הוא מאגר פפאקטון, שמחזיק יותר מ-140 מיליארד גלונים - יותר מהספיקה של כל המערכת של קרוטון.
המאגרים, בגדה המזרחית של נהר ההדסון, מקבלים את המים ממערב דרך תחנת השאיבה של צ'לסי, ואז מתחת לנהר ההדסון, אל תוך המאגרים שממזרח לו: המאגר הענף המערבי, קנסיקו והילוויו, ומסתיים בהילוויו ביונקרס, ניו יורק ומשם למערכת הפנימית של אספקת המים של העיר .
רוחבה 4.1 מטר ואורכה 137 קילומטר, והיא המנהרה הארוכה בעולם.
תקופת ההתנחלות הראשונה של האירופאים
בזמן בואם של האירופים בתחילת המאה ה-17, האזור הסמוך לנהר דלאוור היה מיושב על ידי אנשי לנאפי האינדיאנים.
הם קראו לנהר דלאוור "לנַאפ וויהיטָק", שפירושו "הזרם המהיר של הלנאפ".
נהר דלאוור שיחק גורם מפתח בפיתוח הכלכלי והחברתי של האזור האטלנטי התיכון.
במאה השבע עשרה הנהר סיפק את הנתיב להתיישבות קולוניאלית על ידי השוודים (שוודיה החדשה) וההולנדים (הולנד החדשה).
החל משנת 1664, האזור הפך לנחלה אנגלית, כאשר ההתיישבות הקוויקרית הקימה את המושבות של פנסילבניה (כולל דלאוור של היום), ומערב ג'רזי.
במאה השמונה עשרה, ערים כמו פילדלפיה, קמדן (אז קופר'ס פרי), טרנטון, וילמינגטון וניו קאסל , הוקמו על הדלאוור, והמשך הצלחתן המסחרית עד ימינו הייתה תלויה בגישה לנהר לצורך סחר וכוח.
הנהר סיפק את הנתיב ליישוב עמק ליהַי בצפון-מזרח פנסילבניה, וצפון מערב ניו ג'רזי, על ידי מהגרים גרמניים פאלאטיניים - אוכלוסייה שהפכה למפתח בפיתוח החקלאי של האזור.
נהר דלאוור האסטרטגי היה הזירה של כמה מסעות לחימה חשובים במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית.
אולי האירוע המפורסם ביותר היה חציית נהר דלאוור על ידי ג'ורג' וושינגטון עם הצבא הקונטיננטלי בלילה שבין ה-25 ל-26 בדצמבר 1776, שהוביל להתקפת פתע מוצלחת וניצחון נגד הכוחות ה-הסן הגרמנים (ששימשו ככח עזר לצבא הבריטי) וכבש את טרנטון, ניו ג'רזי, בבוקרו של 26 בדצמבר 1776.
במהלך מערכת פילדלפיה, השליטה בנהר דלאוור הייתה נחוצה בדחיפות על ידי הבריטים, כדי שייתאפשר לצי שלהם לספק חיילים שכבשו בסופו של דבר את פילדלפיה.
לשם כך, הקרב על הגדה האדומה והמצור על פורט מיפלין התרחשו בחופי הדלאוור ולצדם, על ידי הצי האמריקני והבריטי, בפיקודם של קומודור ג'ון הייזלווד ואדמירל פרנסיס ריינולדס בהתאמה.
כאמור, הנהר שיחק גורם מפתח בפיתוח הכלכלי והחברתי של האזור האטלנטי התיכון, ובמאה השבע עשרה הנהר סיפק את הנתיב להתיישבות הקולוניאלית לאורכו.
במהלך המאה ה-18, הרכבת ורשת מסילות הברזל צברו פופולריות רבה, והפחיתו את ערכו של הנהר כנתיב המים להובלת סחורות ומטיילים.
אבל במקביל, מסילות הברזל הרחיבו את שטח השוק עבור מפעלי הייצור שקמו על גדותיו.
בהדרגה הפכה רצועת הנהר מטרנטון דרומה למפרץ דלאוור לאחד האזורים המתועשים ביותר של ארצות הברית, תוך ייצור טקסטיל, מוצרי גומי ועור, ספינות, ציוד מסילות ברזל ופלדה.
התחרות עם מערכת ההובלה ברכבות חייבה את התייעלותו של הנהר כמוביל סחורות, ולצורך כך הוקמו תעלות, שקישרו את נהר הדלאוור עם נהרות וגופי מים אחרים.
תעלת דלאוור לחציית פנסילבניה , העוברת במקביל לנהר מאיסטון ועד בריסטול.
התעלה נפתחה בשנת 1830, אורכה 97 ק"מ, והיא נחפרה במקביל לגדה הימנית של נהר דלאוור, מתא שיט הכניסה ליד שפך נהר לִיהָי ועד לקצה במורד הזרם של תעלת ליהי באיסטון שמדרום לבריסטול .
באיסטון תעלת דלאוור התחברה גם לתעלת מוריס שנבנתה כדי להוביל פחם אנתרציט לתעשיות ניו ג'רזי ששיוועו לאנרגיה מסוג זה.
תעלת דלאוור ורריטאן , העוברת לצד ניו ג'רזי של נהר דלאוור, מהאי בולס, ניו ג'רזי ועד טרנטון, נחפרה בשנות ה-30 של המאה ה-18 ואורכה 106 קילומטרים.
התעלה מאחדת את מי הנהרות דלאוור ורריטאן, כשהיא מרוקנת את מימי נהר דלאוור דרך מוצא התעלה בניו ברונסוויק.
תוואי מים זה עדיין משמש כמקור אספקת מים על ידי מדינת ניו ג'רזי.
תעלת מוריס (כיום נטושה וכמעט מלאה לגמרי) ותעלת דלאוור והדסון חיברו את נהרות דלאוור והדסון.
קשר זה בין חופי האוקיינוס האטלנטי, לנמלים השונים במדינות מרילנד, וירג'יניה, צפון קרוליינה וג'ורג'יה, מתאפשר בראש ובראשונה באמצעות התעלה הזו, שמאפשרת נתיב שייט מנמל בולטימור צפונה לנמלים של ווילמינגטון (דלאוור) ופילדלפיה (פנסילבניה) שעל נהר הדלאוור ובחזרה.
40% מהספינות הפוקדות את נמל בולטימור (כ-25,000 אוניות בשנה) עוברות דרך התעלה הזו.
בשנת 1885, ממשלת ארצות הברית לקחה על עצמה באופן שיטתי את חפירתה של תעלה בעומק 7.9 מטר ברוחב 180 מ' מפילדלפיה למים העמוקים במפרץ דלאוור.
חוק הנהר והנמל משנת 1899 איפשר את העמקתה ל-9.1 מ' מפילדלפיה למים העמוקים של המפרץ.
מאז שנת 1941, התעלה הראשית של נהר דלאוור נשמרה בעומק של 12 מטר.
ובוצע מאמץ להעמיק את הקטע של 102.5 מיילים של ערוץ ניווט פדרלי זה, מפילדלפיה וקמדן עד פתח מפרץ דלאוור לעומק של 14.8 מטר.
מתחם נמל נהר דלאוור מתייחס לנמלים ולמתקני האנרגיה לאורך הנהר באזור תלת המדינות PA-NJ-DE, הוא עמק דלאוור .
הם כוללים את נמל סאלם , נמל וילמינגטון , נמל צ'סטר , נמל פולסבורו , נמל פילדלפיה ונמל קמדן .
יחד הם יוצרים את אחד מאזורי השילוח הגדולים ביותר של ארצות הברית.
בשנת 2015, הנמלים של פילדלפיה, קמדן ווילמינגטון טיפלו ב-100 מיליון טונות של מטען מ-2,243 הגעת אוניות, ותמכו ב-135,000 משרות ישירות או עקיפות.
קטגוריית היבוא הגדולה ביותר הייתה פירות, שנישאו על ידי 490 אוניות, ואחריה נפט ומכולות, עם 410 ו-381 אוניות, בהתאמה.
הקטגוריה הגדולה ביותר של הייצוא הייתה של מכולות, עם 470 אוניות.
בשנת 2016, 2,427 ספינות הגיעו למתקני נמל נהר דלאוור.
מתוכם 577 ספינות פירות, 474 ספינות נפט ו-431 ספינות מטען של מכולות.
בשנת 1984, משרד האוצר האמריקאי אישר יצירת אזור יין או "אזור גידול גפנים אמריקאי" הנקרא Central Delaware Valley AVA הממוקם בדרום מזרח פנסילבניה וניו ג'רזי .
אזור היין כולל 388,498 דונם המקיפים את נהר דלאוור מצפון לפילדלפיה וטרנטון, ניו ג'רזי.
בפנסילבניה היא מורכבת מהטריטוריה שלאורך נהר דלאוור במחוז באקס ; בניו ג'רזי, ה-AVA משתרע לאורך הנהר במחוז הנטרדון ובמחוז מרסר מטיטוסוויל , ניו ג'רזי, מעט צפונית לטרנטון, צפונה עד להר מוסקונטקונג .
נכון לשנת 2013, אין יקבים בניו ג'רזי ב-Central Delaware Valley AVA.
אזור הנופש הלאומי של מפער המים של נהר הדלאוור
אזור הנופש הלאומי של מפער המים של דלאוור הוקם כתוצאה מכישלון תוכנית שנויה במחלוקת לבניית סכר על נהר דלאוור באי טוֹקְס, ממש צפונית למפער המים של דלאוור , כדי לשלוט במפלסי המים לבקרת שיטפונות וייצור חשמל הידרואלקטרי.
הסכר היה יוצר אגם באורך 60 קילומטר במרכז הפארק הנוכחי לשימוש כמאגר.
החל משנת 1960, האזור הנוכחי של אזור הבילוי נרכש עבור שימושו על ידי חיל ההנדסה של הצבא האמריקאי.
בין 3,000 ל-5,000 דירות נהרסו, כולל אתרים היסטוריים, וכ-15,000 בני אדם נעקרו מהפרויקט.
בגלל התנגדות סביבתית מסיבית, קיצוץ בתקציבים והערכה גאולוגית בעייתית על בטיחות הסכר, העבירה הממשלה בשנת 1978 את הנכס לשירות הפארקים הלאומיים.
השירות טיפל בשטח שהיה בעבר בסכנת הכחדה, ועם עזרה של הממשל הפדרלי והקהילות הסובבות אותו, פיתחו מתקני פנאי ופעלו לשימור המבנים ההיסטוריים שנותרו.
מפלי "פוּל ריפט" , בדרגה II בסולם הבינלאומי לסיווג דרגת הקושי של הרפטינג, קיימים בנהר דלאוור בין מייל 196.3 ל-196.7, וממוקמים כקילומטר מדרום לבלוודרה , ניו ג'רזי.
המפלים נגרמים כתוצאה מירידה של כ-7.5 מטר בגובה של אפיק הנהר של אבן גיר קשה לאורך כ-800 מטר, והם נחשבים למסוכנים ביותר בנהר הדלאוור.
במפלסי מים גבוהים, חלק מהמפלים הצרים יותר עלולים להפוך למסוכנים ביותר.
דל בע"מ היא חברת בת אמריקאית רב-לאומית, אחת מיצרניות המחשבים ומוצרי האלקטרוניקה הגדולות בעולם, שמקום מושבה בראונד רוק שבטקסס.
החברה מפתחת, מייצרת, מספקת תמיכה ועוסקת בשיווק מגוון של מחשבים אישיים, שרתים, אמצעים לאחסון נתונים, לוחות אם, מחשבי כף יד, תוכנה, ציוד היקפי, מדפסות ועוד.
נכון לשנת 2022 מועסקים בחברה כ-133,000 עובדים ברחבי העולם.
היקף הייצור של Dell הוא מהגדולים ביותר בעולם, וב-2008 היא דורגה כשנייה בעולם רק לחברת הטכנולוגיה האמריקנית HP.
ברשימת מגזין "פורבס" 500 לשנת 2006 מדורגת Dell במקום ה-25 ברשימת החברות הגדולות ביותר בארצות הברית.
ב-2006 דירג מגזין "פורצ'ן" את Dell במקום ה-8 כחברה המוערצת בארצות הברית.
ב-1984 הקים היזם האמריקאי-יהודי מייקל דל, בעודו סטודנט באוניברסיטת טקסס באוסטין, חברה בשם PC's Limited (בתרגום חופשי: מהדורה מוגבלת של מחשב אישי) בעלות של 1,000 דולר, בחדרו במעונות האוניברסיטה.
דל התכוון למכור מחשבים תואמי IBM שנבנו מרכיבים שהוחזקו במלאי.
דל הקים את החברה מתוך אמונה שעל ידי מכירת מחשבים אישיים בצורה ישירה ללקוחות תוכל PC's Limited להבין בצורה הטובה ביותר את צורכיהם ותספק מחשוב יעיל.
הוא סיפר אחר כך שזיהה נקודת תורפה בשרשרת השיווק וההפצה של ענף המחשבים באותם ימים: .
הוא הבין שאם יאסוף את חלקי החומרה בעצמו, ולא ימכור את המחשב דרך סוכן אלא ישווקו ישירות לצרכן, יוכל להציע מחיר תחרותי.
ב-1985 ייצרה החברה את המחשב הראשון שלה, "Turbo PC", שכלל מעבד Intel 8088 במהירות 8 מגה הרץ.
במגזיני המחשב פורסם על המכירה ישירות ללקוח, ורכיבים מותאמים אישית לפי בחירה.
המחשב הוצע במחיר זול יחסית לשאר המחשבים שנמכרו בשוק.
אף על פי שלא הייתה זו החברה הראשונה שייצרה את הדגם הזה, הייתה PC's Limited אחת החברות הראשונות שהצליחו בשיווקו.
מייקל דל נשר מהלימודים כדי להקדיש את כל זמנו לעסק.
החברה הרוויחה יותר מ-6 מיליון דולר ברוטו בשנה הראשונה להקמתה.
ב-1987 הקימה PC's Limited את שירות האינטרנט הראשון על מנת להתגבר על החוסר בחנויות.
באותה שנה החלה החברה לפעול בבריטניה; ולאחר מכן, במדינות נוספות.
הון החברה צמח באופן משמעותי ב-1988. באותה שנה שינתה החברה את שמה ל-Dell Computer Corporation (בתרגום חופשי: תאגיד המחשבים דל).
ב-22 ביוני 1988 הונפקה החברה בבורסת נאסד"ק תחת הסימן DELL.
באוקטובר 2000, דל עקפה את חברת קומפאק במכירות מחשבים בארצות הברית.
ברבעון הראשון של 2001 דל מכרה 4.16 מיליון יחידות, או 12.8% משוק העולמי וקומפאק ירדה למקום השני עם 3.9 מיליון יחידות, או 12.1% מהשוק העולמי.
באפריל 2001 דווח כי דל נטלה את ההובלה מקומפאק גם במכירת שרתים בארצות הברית.
ב-2002 נכנסה דל לפעול בשוק המדפסות.
ביולי 2003 הורידה דל את המלה מחשבים מהשם שלה, ומ-Dell Computers היא נהפכה להיות .Dell Inc.
זאת לאחר שהחברה נכנסה לפעול גם בתחום מוצרי האלקטרוניקה הבייתיים, וביקשה להתחרות בחברות דוגמת סוני, סמסונג ופיליפס.
המטרה הייתה להוביל את עידן "הבית הדיגיטלי" בו המחשב הביתי יהיה מרכז הבידור עבור שמיעת מוזיקה צפייה בסרטים ובטלוויזיה וכדומה.
אולם לאחר שלא הצליחה לתפוס נתח שוק משמעותי בתחום חדלה לפעול בו ב-2007.
ב-2004 השיקה דל תוכנית של אחריות תאגידית-סביבתית שהחלה להציע שירות מיחזור ללא תשלום עבור כל מחשב או מדפסת ישנים, בתנאי שהלקוח רכש מערכת דל חדשה.
אחר כך, עודכנה המדיניות כך שלקוחות יכולים למחזר את כל המדפסות, מחשבים או ציוד אלקטרוני אחר מתוצרת דל, ללא תנאי מוקדם של רכישת ציוד חדש.
בינואר 2007 דל הכריז כי החברה תיטע עץ על כל מחשב אישי מתוצרתה שיימכר, במטרה לקדם קיבוע פחמן במטרה להילחם במשבר האקלים.
במרץ 2004, ויתר מייקל דל על תפקיד המנכ"ל ונשאר יושב ראש החברה.
בפברואר 2007 חזר לתפקיד המנכ"ל, לאחר שדל פרסמה אזהרת רווח ופיטרה את המנכ"ל קווין רולינס.
באותה עת דל הפסידה נתח שוק ל-HP, סבלה מירידה ברווחים ולבסוף HP אף עקפה את דל כיצרנית המחשבים הגדולה בעולם.
עם חזרתו לתפקיד המנכ"ל הודיע מייקל דל כי הוא שוקל לשנות את מודל המכירות הישירות במאי 2007 זנחה את מודל השיווק המסורתי של מכירות ישירות בארצות הברית והחלה למכור מחשבים ב-3,000 סניפי רשת וולמארט.
בהמשך החלה למכור ברשתות קמעונאיות נוספות וברבעון הרביעי של 2007 חזרה החברה להיות יצרנית המחשבים הגדולה ביותר בארצות הברית.
ב חוותה דל האטה בעסקיה, וירדה ממעמד של יצרנית המחשבים האישיים הגדולה בעולם ליצרנית השלישית בגודלה, אחרי HP ולנובו.
מייקל דל ביקש להשתלט בחזרה על החברה לאחר שבמשך השנים מכר את רוב המניות שהחזיק והגיש הצעת רכש לבלי המניות בפברואר 2013,בשיתוף עם חברת ההשקעה הפרטית סילבר לייק.
במרץ 2013 קרן ההשקעות בלאקסטון והמשקיע קרל אייקן הגישו הצעה נגדית.
באוגוסט 2013 שיפר את הצעת הרכש לסכום של כ-25 מיליארד דולר.
חודש אחר כך התקבלה הצעת הרכש ודל חזרה להיות חברה פרטית.
ב-12 באוקטובר 2015 הודיע דל כי תרכוש, יחד עם שותפיו את חברת EMC תמורת 67 מיליארד דולר, פרמיה של 19% על מחיר הסגירה של המניה יום קודם להודעה.
ב-7 בספטמבר 2016, העסקה הושלמה תמורת כ־60 מיליארד דולר.
לאחר שהעסקה גררה שורה של בחינות רגולטוריות, הוא הושלם בספטמבר 2016 לאחר שהתקבלו כל האישורים.
החברה הממוזגת פעלה במשך מספר שנים בשם "Dell EMC", ואחר כך שונה שמה ל-"".
חברת דל החלה לפעול בישראל ב-1996 שמינתה את חברת חברת אלדור מחשבים למפיצה של מוצריה בישראל.
שנה אחר כך מינתה מפיצה שנייה בישראל, חברת יוניטק.
דל בחרה לפעול בישראל לא באמצעות מכירה ישירה, כמו בארצות הברית, אלא דרך מספר מפיצים שאינם מקבלים בלעדיות והתמקדה בעיקר במכירה לשוק העסקי והממשלתי.
ב-1999 פתחה בישראל סניף מקומי בניהולו של רענן ביבר.
במאי 2006 זכתה החברה באחד המכרזים הגדולים מעולם בישראל לאספקת מחשבים, שזכתה במכרז של צה"ל לאספקת 50,000 מחשבים.
בשנת 2000, בשיאה של בועת הדוט קום דל ונצ'רס (Dell Ventures), זרוע ההשקעות של החברה החלה להשקיע בחברות הזנק בישראל.
דל ונצ'רס נוסדה ב-1999 והשקיעה תוך חצי שנה כמיליארד דולר ב־90 חברות אמריקניות.החברה הישראלית הראשונה בה השקיעה הייתה "אנסמבל", שפיתחה ציוד גישה אלחוטית בטכנולוגיית LMDS.
אולם החברה סגרה כעבור שנתיים את מרכז הפיתוח בישראל, ושנה אחר כך חדלה לפעול לחלוטין, לאחר שהושקעו בה 100 מיליון דולר.
החברה השנייה בה השקיעה הייתה מוביליאן, שפיתחה שבבים דיגיטליים ואנלוגיים למודמים אלחוטיים, ונמכרה לחברת אינטל.
חברה שלישית בה השקיעה "דל ונצ'רס" הייתה אקזקט (XACCT), שפיתחה תוכנה בתחום הבילינג, ונמכרה לחברת אמדוקס.
קרן ההון סיכון של דל (Dell Technologies Capital), נכון לשנת 2017, השקיעה ב-15 חברות הזנק ישראליות.
מרכז המחקר והפיתוח הישראלי של דל, בו כ-120 עובדים, נוסד בשנת 2010 כתוצאה מרכישת חברת הסטארט אפ הישראלית אקסאנט (Exanet) שהקים היזם גיורא ירון.
המרכז הישראלי נמצא בהרצליה פיתוח, יחד עם סניף המכירות המקומי של דל.
מרכז התמיכה הטכנית שלהם מנוהל על ידי חברה חיצונית, CGS, שנמצאת באזור התעשייה של נתניה.
בשנת 2016, בעקבות המיזוג עם חברת EMC, גדל מספר עובדי המחקר והפיתוח של החברה בישראל לכ-1,200. EMC הפעילה מרכזי פיתוח בבאר שבע, גליל ים וחיפה שהוקמו בעיקר על בסיס מספר חברות שרכשה בישראל.
פעילות הפיתוח התרכזה בעיקר באחסון נתונים, אחזור מידע, ענן, מדע נתונים, ביג דטה, וסייבר (על בסיס מכרז הפיתוח של חברת RSA, שנקנתה על ידי EMC בטרם המיזוג שלה עם דל).
למנהלת הפיתוח מונתה ארנה ברי.
במרץ 2017, פוטרו עשרות עובדי פיתוח של בהרצליה (עובדי אקסאנט לשעבר).
בפברואר 2020 הודיעה על צמצומים נוספים והעברת משרות מחוץ לישראל.
בפברואר 2023 מונה אייל שפין למנכ"ל אתר הפיתוח של דל טכנולוגיות בישראל, במקום דן ענבר ששימש בתפקיד חמש שנים.
נכון ל-2023 לחברה 800 עובדי פיתוח בישראל.
OptiPlex (מערכות מחשב שולחניות למשרד) (כבר לא בשיווק)
Dimension (מערכות מחשב שולחניות לבית)
Vostro (מחשבים שולחניים וניידים לעסקים קטנים)
Dell n Series (מחשבים שולחניים ומחשבים ניידים המגיעים עם לינוקס)
Latitude (מחשבים ניידים עסקיים) (כבר לא בשיווק)
Precision (תחנת עבודה ניידות ומחשבים ניידים בעלי ביצועים גבוהים) (כבר לא בשיווק)
Dell Pro (מחשבים שולחניים ומחשבים ניידים החל משנת 2025)
Dell EMR (רשומות רפואיות אלקטרוניות)
|XPS (מחשבים נייחים ומחשבים ניידים מתקדמים) (כבר לא בשיווק)
Alienware (מערכות משחקים נייחות וניידות בעלות ביצועים גבוהים, בעיקר למחשבי גיימרים)
Dell Venue (טאבלטים של אנדרואיד או Windows) (כבר לא בשיווק)
דלברט מאן היה במאי קולנוע וטלוויזיה אמריקני, זוכה פרס האוסקר על הסרט "מרטי".
דלברט מרטין מאן ג'וניור נולד בעיר לורנס שבקנזס.
הוא סיים את לימודיו באוניברסיטה על שם קורנליוס ואנדרביט שבנאשוויל, טנסי.
הוא נישא לאן קרוליין מאן בשנת 1941, נישואין אשר החזיקו מעמד עד למותה של אן קרוליין, 60 שנה אחר כך (2001).
בתום לימודיו התגייס לחיל האוויר האמריקני ושימש כטייס בעת מלחמת העולם השנייה.
לאחר מכן למד בחוג הדרמה של אוניברסיטת ייל ובסיום לימודיו עבד כבמאי תיאטרון בדרום קרוליינה.
בסיוע חבר קרוב, שעבד כמפיק ב- NBC, נכנס לעולם הטלוויזיה, כשהוא עובר להתגורר בניו יורק (1941).
כך ביים מאן שורה של פרקים של סדרות טלוויזיה במהלך שנות החמישים, בהן "Goodyear Television Playhouse", שם כיכב וולטר מתאו בראשית דרכו.
בשנת 1953 ביים מאן סרט טלוויזיה ראשון, בשם "מרטי", אותו גילם רוד סטייגר.
מאן, שהחליט שלסרט יש פוטנציאל קולנועי החל לביים את סרט הקולנוע "מרטי", אף על פי שלא היה לו ניסיון קודם בבימוי סרטי קולנוע.
את מרטי נבחר לגלם ארנסט בורגניין.
העברתו של הסרט לקולנוע הוכיחה את עצמה כנכונה, לאחר שהסרט היה להצלחה קופתית גדולה וזכה בארבעה פרסי אוסקר, כולל לסרט הטוב ביותר, וכמו כן לדלברט מאן על הבימוי.
השניים שיתפו פעולה גם ב-1979 בסרט "במערב אין כל חדש".
לאחר מכן עברו עוד שנתיים של עשייה טלוויזיונית בטרם שב לביים סרטי קולנוע.
גם סרטיו הבאים עסקו בנושאים רומנטיים, כמו "מסיבת הרווק", "תשוקה בצל האילנות", בו כיכבו סופיה לורן ואנטוני פרקינס.
ב-1958 ביים את סרטו הקלאסי "שולחנות נפרדים", בו כיכבו דברה קר וריטה הייוורת', ואשר גרף 7 מועמדויות לפרס האוסקר, כולל לשחקן הראשי - דייוויד ניבן.
ב-1960 ביים את הסרט "האופל שבמעלה המדרגות" בהשתתפותם של רוברט פרסטון, דורותי מקגוויר ושירלי נייט.
שנה לאחר מכן, ביים את הקומדיה הרומנטית "אהובי חזור אלי", בו כיכבו רוק הדסון, דוריס דיי וטוני רנדל.
ב-1962 ביים עם דיי וקרי גרנט את הסרט "מגע של מינק".
הוא ביים דרמת מלחמה שעסקה בלחימה על האי איוו ג'ימה במסגרת מלחמת העולם השנייה.
החל מסוף שנות השישים מאן ביים כמעט אך ורק סרטי טלוויזיה, שהביאו לו שלוש מועמדויות לפרס אמי.
בין השנים 1967 - 1971 כיהן כנשיא איגוד הבמאים האמריקני.
דלגן (שם מדעי: Antidorcas marsupialis; ידוע גם כספרינגבוק), הוא מין אנטילופה אפריקנית בינונית בתת-משפחת הצבאיים, המהווה מין יחיד בסוגו.
מקור השם ספרינגבוק (Springbok) הוא באפריקאנס ופירושו איילה (Bok) קופצת (Spring).
באופן כללי, מזכיר הדלגן במראהו את צבי תומסון.
לשניהם זוג פסים שחורים בין הצוואר לבטן - אחד בכל צד - המפרידים בין החלק העליון והחום לבין הגחון הלבן.
גם העורף והחלק הקדמי של הרגליים חומים, ואילו הבטן, החלק האחורי של הרגליים ופלג הגוף האחורי לבנים - והראש הצר לבן-אפור.
בין העיניים לתחילת הפה זוג פסים חומים ודקים.
גובהו של דלגן בוגר כ-75 סנטימטרים, ומשקלו מגיע ל-50 קילוגרמים ואף ליותר מכך (אצל הזכרים) ו-37 קילוגרמים (אצל הנקבות).
הן לזכר והן לנקבה קרניים מעוקלות פנימה שיכולות להגיע לאורך 40 סנטימטרים, אולם קרני הזכר עבות יותר.
שמו המדעי של הדלגן, marsupialis, מגיע מקפל-עור המזכיר מעט את הכיס של יונקי הכיס אשר נמצא בגבו של הדלגן ונראה רק כאשר הוא רץ.
בית הגידול הטבעי של הדלגן הן ערבות הסוואנה הצחיחות של דרום ומזרח אפריקה, והוא מצוי בייחוד בנמיביה, בבוטסואנה, באנגולה וברפובליקת דרום אפריקה.
הוא מסוגל לחיות גם באזורים צחיחים וחמים מאוד שאין בהם מקורות מים רבים.
הדלגן איננו שרוי בסכנת הכחדה, אך הוא סובל מציד ומאובדן שטחי מחיה לטובת חוות חקלאיות.
כיום, דלגנים רבים חיים בשטחים פרטיים או בשמורות טבע ופארקים לאומיים, שם הם מוגנים על-פי חוק.
כאשר חש מאוים ומפוחד, או כאשר בורח מטורף, נע הדלגן בדילוגים ארוכים שיכולים להגיע לגובה של 3.5 מטרים - וזהו מקור שמו.
כאשר הוא מדלג בצורה זו, מתקשחות הרגליים, הגב מסומר כלפי חוץ, ושערות לבנות ארוכות מגיחות מתוך קפל עור בגב וניבטות למרחוק.
התנהגות זו עשויה לשמש לשם הזהרת בני-המין כאשר מבחינים בחיות הטרף.
הסבר אחר גורס שהתנהגות זו נועדה להזהיר דווקא את הטורפים: היא מבהירה להם שהדלגנים שמו לב לנוכחותם, ושאין טעם לנסות להתקיף.
הדלגן לא מדלג אך ורק בעת מנוסה: פרטים צעירים מדלגים גם תוך כדי משחק וכאמצעי לאימון שריריהם.
כאשר הוא רץ, הדלגן מסוגל להגיע למהירות של 90 קילומטרים בשעה, ויחד עם האנטילוקפרה האמריקנית והאנטילופה ההודית הוא מתחרה על תואר היונק השני במהירותו, לאחר הברדלס.
בתקופת היובש הדלגנים חיים בקבוצות קטנות.
הנקבות והעופרים הצעירים מתקבצים בלהקות של עד 100 פרטים, והזכרים מתקבצים בלהקות של עד 50 פרטים לערך.
בעונה הגשומה להקות קטנות אלה מתלכדות לעדרי-ענק, שנודדים על-מנת להגיע לאזורים שמשופעים בעשב טרי ובמיני צמחים שונים.
בעבר, עדרים כאלה יכלו למנות אפילו מיליון פרטים, אולם כיום הם מכילים 1,500 פרטים לכל היותר .
כל זכר מגדיר לעצמו טריטוריה של בין 1 ל-4 קילומטרים רבועים, ומתיר לנקבות לחיות בטריטוריה שלו.
הזכר מסמן את הטריטוריה שלו על ידי הזזת צמחייה ועשב בעזרת הקרניים.
הזכרים נלחמים ביניהם כדי להגן על הטריטוריה או כדי לזכות בנקבה.
הקרבות שמנהלים הדלגנים סוערים יותר מאלה של רוב מיני האנטילופות, והם כוללים התנגשות, "נעילת" הקרניים זו בזו והתגוששות שמטרתה לגרום ליריב לאבד את שיווי משקלו וליפול ארצה.
תזונתו של הדלגן משתנה בהתאם לעונת השנה ולאזור שבו הוא חי, ומבוססת על צמחים ממינים שונים.
בדרך כלל הוא מעדיף עלווה רכה וצעירה, ולפעמים הוא אף חופר באדמה על-מנת למצוא פקעות ושורשים עשירים במים.
הדלגן מסוגל לאכול אף מספר מיני צמחים שרעילים לבעלי חיים אחרים.
על מנת להשיג מינרלים חיוניים הוא נוהג לפעמים לאכול מעט אדמה.
הרבייה מתרחשת בתחילת העונה היבשה, והעופרים נולדים 24 שבועות לאחר מכן, בעונה הגשומה.
הדלגן היה אחד הסמלים הלאומיים של דרום אפריקה בתקופת שלטון המיעוט הלבן במדינה - גם לפני משטר האפרטהייד.
הוא אומץ בתור קמע על ידי מספר קבוצות ספורט דרום אפריקניות, שהידועה שבהן היא נבחרת הרוגבי של דרום אפריקה.
כמו כן, הדלגן הופיע בסמל של חיל האוויר הדרום-אפריקאי, בלוגו של חברת התעופה סאות' אפריקן איירווייז, על-גבי מטבע זהב שהונפק בדרום אפריקה ועל סמל דרום אפריקה.
ראש ממשלת דרום אפריקה לשעבר ואדריכל האפרטהייד הנדריק פרוורד התכוון לשנות את דגל דרום אפריקה, להסיר את שלושת הדגלים הקטנים שהיו במרכזו ולהחליפם בדלגן שמנתר מעל זר פרחים.
על כל פנים, הצעה זו עוררה מחלוקת ולבסוף לא יושמה.
כיום, הדלגן הוא החיה הלאומית של דרום אפריקה.
לאחר סיום האפרטהייד, ממשלת הקונגרס הלאומי האפריקני החליטה שהדלגן לא ישמש עוד כסמל של קבוצות הספורט, בגלל השימוש שנעשה בו בתקופת האפרטהייד.
למרות זאת, ובמחווה של רצון טוב לקהל שחקני ואוהדי הרוגבי שרובו היה מהמיעוט הלבן, כינויה של קבוצת הרוגבי הדרום אפריקנית נשאר Springboks (שמו של הדלגן).
כיום, הדלגן עדיין נמצא בשימוש בסמלים של ארגונים, קבוצות וחברות שונות בדרום אפריקה, אולם אין שימוש בדלגן בסמלים לאומיים או ממשלתיים.
מכל מקום, המחלוקת סביב השימוש בדלגן כסמל עדיין עולה מדי פעם בשיח הציבורי בדרום אפריקה.
דלאל ר'אזי מוחמד אבו אמנה היא זמרת, חוקרת מוח ואקטיביסטית ערבייה-ישראלית.
שרה שירים ותיקים מהמוזיקה הערבית ומוכרת בארצות ערב.
בהשכלתה היא דוקטור וחוקרת במדעי המוח ונוירולוגיה.
אבו אמנה נולדה והתחנכה בנצרת, ישראל.
היא החלה לשיר בגיל 13 בהופעות מקומיות, בתמיכה ועידוד של הוריה ושל מורתה, ובגיל 16 התמודדה בתחרות הערביזיון (המקבילה הערבית לאירוויזיון) הנערכת מדי שנה בתוניסיה.
ב-2006 אבו אמנא סיפרה בריאיון שיש לה שליחות כפלסטינית שצריכה להפיץ את השפה והמבטא הפלסטיניים..
אבו אמנה נודעת גם בשל ביצועיה לשיריהם של גדולי הזמרים והזמרות הערבים, ובמיוחד לשיריה של הזמרת המצרייה אום כולתום, וגם בשל שירי המורשת הפלסטינית.