tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-5 בנובמבר 1942 נערכה בגטו שבעיירה אקציה, בה שולחו רוב יושביו למחנה המעבר הקשה קלבסין שליד הורדנה, אשר ממנו שולחו כעבור כחודש וחצי למחנה ההשמדה טרבלינקה.
כ-400 יהודים שהושארו בגטו שבעיירה, וכן יהודים נוספים מהסביבה שהובאו לגטו, שולחו ב-23 בפברואר 1943 לאושוויץ.
סוקולי (בפולנית: Sokoły; ביידיש: סאקאלי) הוא כפר במחוז ויסוקי מזובייצקי שבפרובינציית פודלסיה בפולין, כ-35 ק"מ דרומית מערבית לביאליסטוק, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה באמצע המאה ה-15, ותחת שלטון פולין הקונגרסאית הוענקו לו זכויות עיר.
בשנת 1870, בעקבות מרד ינואר, נשלל מהיישוב מעמדו העירוני.
במהלך השנים התקיימו ביישוב ימי שוק שבועיים וירידים שנתיים.
יהודים ישבו בסוקולי מהמאה ה-18, וחרף האיסור שחל על ישיבת יהודים באזור הגבול בין השנים 1823 ו-1862, גדלה הקהילה במקום, ובשנת 1857 היוו היהודים כ-80% מתושבי היישוב.
בשנת 1880 נבנה ביישוב בית כנסת מאבן, ובשנת 1897 נמנו ביישוב 1,723 יהודים.
מראשית המאה ה-20 התקיימה ביישוב פעילות ציונית.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב 1,558 יהודים, כשלושה רבעים מתושביו, והתקיימה בו פעילות של אגודת ישראל, של הבונד ושל המפלגות הציוניות השונות.
בשנים 1931 ו-1936 התרחשו תקיפות אנטישמיות נגד יהודים ביישוב.
ב-10 בספטמבר 1939 נכבש היישוב בידי הגרמנים, ובו ביום רצחו בו אלו ארבעה יהודים, והציתו כ-30 בתים של יהודים.
בהתאם להסכם ריבנטרופ מולוטוב העבירו הגרמנים את השליטה ביישוב לידי הסובייטים, ובזמן זה הגיעו למקום פליטים יהודים ממערב פולין.
בתקופה הסובייטית הולאמו עסקי היהודים ביישוב, ומספר יהודים ממנו הוגלו לעומק ברית המועצות.
ב-24 ביוני 1941, במהלך מבצע ברברוסה, שבו הגרמנים לכבוש את היישוב, והפקידו את השליטה בו בידי הפולנים המקומיים.
במועד זה החלו הפולנים בעריכת מעשי שוד, התעללות ואונס בקרב יהודי היישוב.
בהמשך, נצטווה יודנרט שהוקם ביישוב לספק לגרמנים תשלומי כופר, דברי ערך ועובדי כפייה יהודים, אשר חלקם הועסקו בבית הכנסת ובבית המדרש המקומיים, אשר הוסבו למחסנים.
בד בבד, נצטוו יהודי היישוב לענוד טלאי צהוב, ומעת לעת הוצאו יהודים מהיישוב להורג.
בעקבות הגעת ידיעות על השמדת יהודי הסביבה, נמלטו בתחילת סתיו 1942 כ-100 בני נוער יהודים מהיישוב ליערות הסביבה.
ב-2 בנובמבר 1942 ריכזו אנשי גסטאפו ושוטרים פולנים כ-500 מיהודי היישוב בכיכר המרכזית בו, תוך ירי במתנגדים, ומשם הוסעו כולם לביאליסטוק, ממנה שולחו למחנה ההשמדה טרבלינקה.
את יהודי היישוב שהצליחו להימלט ליערות הסביבה רצחו פולנים לאומנים.
מכ-1,600 יהודי היישוב שרדו את השואה כ-30 איש, אך אלו לא שבו להתגורר במקום, לאחר ש-7 מהם נרצחו עם שובם בידי לאומנים פולנים.
סוקס (15 במרץ 1989 – 20 בפברואר 2009) היה החתול של משפחתו של נשיא ארצות הברית ה-42, ביל קלינטון, בתקופת נשיאותו.
סוקס נקרא כך בשל הכתמים הלבנים המופיעים בקצות רגליו השחורות, המזכירים בצורתם גרביים .
סוקס אומץ בשנת 1991 על ידי צ'לסי קלינטון, בתו של ביל קלינטון, כאשר הוא קפץ לזרועותיה בזמן שיצאה משיעור הפסנתר הפרטי שלה.
באותם רגעים שיחק סוקס עם אחותו, מידנייט, שאומצה בסופו של דבר על ידי משפחה אחרת.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית בשנת 1992 נבחר ביל קלינטון לנשיא ארצות הברית, ובשנת 1993 עבר עם משפחתו ועם סוקס לבית הלבן.
באותה עת סוקס היה חיית המחמד היחידה של משפחת קלינטון.
סוקס התלווה פעמים רבות למשפחת קלינטון כשביקרו ילדים בבתי ספר ובבתי חולים.
בשנת 1997 אימצה משפחת קלינטון את באדי, כלב מגזע לברדור רטריבר.
בעקבות זאת, מרבית תשומת הלב שהוענקה לסוקס נגזלה ממנו לטובת באדי.
מאז הפך באדי לשנוא נפשו של סוקס.
הילרי קלינטון, הגברת הראשונה של ארצות הברית, אמרה כי .
ביל קלינטון, בהתייחסו ליחסים העכורים בין סוקס לבאדי, אמר כי .
לאחר שקלינטון הוחלף בבית הלבן על ידי ג'ורג' ווקר בוש בינואר 2001, עזב סוקס את הבית הלבן, ועבר להתגורר אצל בטי קורי, מזכירתו של ביל קלינטון.
באדי נשאר בבעלותה של משפחת קלינטון, עד אשר נדרס על ידי מכונית בתאונת דרכים בשנת 2002.
סוקס הומת בהמתת חסד בשנת 2009, לאחר שסבל מסרטן זמן רב.
סוקס כיכב בספר סוקס היקר, באדי היקר - מכתבי ילדים לחיות המחמד הנשיאותיות שנכתב על ידי הילרי קלינטון, ופורסם בשנת 1998. הספר כלל 50 מכתבים שנכתבו על ידי ילדים לסוקס ולבאדי, וכמו כן 80 תמונות שלהם.
אליס סוקי ווטרהאוס (; נולדה ב-5 בינואר 1992) היא שחקנית, זמרת, דוגמנית ויזמית אנגלייה.
ווטרהאוס נולדה בהאמרסמית' שבלונדון וגדלה בצ'יזיק.
היא בתם של אליזבת, אחות במקצועה, ונורמן ווטרהאוס, מנתח פלסטי.
יש לה אח בשם צ'ארלי ושתי אחיות צעירות ממנה – מדלן ואימוג'ן הידועה בשם אִימִי שגם היא דוגמנית.
קריירת הדוגמנות של ווטרהאוס החלה כשהייתה בת 16 והתגלתה בפאב בלונדון.
בגיל 19 דגמנה הלבשה תחתונה במסע פרסום של מרקס אנד ספנסר.
היא ה"פנים" של חברת האופנה ברברי ושל המותג Redken.
ווטרהאוס דגמנה גם עבור מותגים כגון טומי הילפיגר (יחד עם אחותה אימי), סווטש, Lucy in Disguise,H&M, אליס + אוליביה, Coast, מקס סטודיו, Sass & bide, קתרינה גאטה ופפה ג'ינס.
ווטרהאוס הופיעה על שערי מגזין ווג הבריטי, הקוריאני, התאילנדי, הטייוואני והטורקי.
היא הופיעה בשער מגזין Tatler, מגזין Elle הבריטי והקוריאני, וכן במגזין Lucky, מגזין L'Officiel, מגזין מארי קלייר האמריקאי, מגזין Grazia הצרפתי וב-1883 Magazine.
היא צולמה למאמרי המערכת במגזינים ווג האמריקאי, הסיני, הרוסי והיפני.
בין השאר צולמה גם למגזין Love, מגזין Elle האמריקאי, Velour ו-Stylist Magazine.
ווטרהאוס השתתפה בתצוגות אופנה עבור מותגים שונים בהם ברברי ו-Balenciaga.
באפריל 2017 נבחרה ווטרהאוס ל"Mercier Muse" עבור מותג האיפור Laura Mercier.
ווטרהאוס הציגה צילומים שלה בגלריית Eb and Flow בלונדון יחד עם רג'י ייטס ואימוג'ן מוריס קלארק בתערוכה בשם "I'll Be Your Mirror" שנערכה על ידי Next Model Management.
בפברואר 2014 דגמנה בעירום מלא עבור קמפיין הסתיו-חורף של תכשיטי דומיניק ג'ונס בשבוע האופנה בלונדון.
ב-2015 שיחקה ווטרהאוס בתפקיד מרלין בסרט הסיקוול "מורדים" המבוסס על ספר באותו שם.
במרץ 2015 פורסם שווטרהאוס לוהקה לתפקיד ארלן בסרט "The Bad Batch" של אנה לילי אמירפור.
עוד שיחקה ווטרהאוס בסרט "Billionaire Boys Club" בתפקיד קווינטנה.
ב-2017 גילמה ווטרהאוס את דמותה של ססילי מיורק במיני-סדרה של רשת Starz "נסיכה לבנה" עיבוד לרומן באותו שם מאת פיליפה גרגורי.
ווטרהאוס שיחקה בתפקיד הנשי הראשי בסרט הדרמה משנת 2017 "The Girl Who Invented Kissing" בבימויו של טום סיירצ'יו.
בספטמבר 2016 פורסם שווטרהאוס תככב לצדו שלו אנסל אלגורט בסרט "ג'ונתן", סרט אשר יצא בשנת 2018.
בשנת 2019 שיחקה בסרט "פוקימון: הבלש פיקאצ'ו" והופיעה בסרטו של וודי אלן "יום גשום בניו יורק" וגם הופיעה בוידאו קליפ לשיר "Nightmare" של הזמרת הלסי.
בשנת 2020 לוהקה לסדרת הטלוויזיה "Daisy Jones & The Six" של רשת הסטרימניג פריים וידאו אשר עוקבת אודות הצלחתם של להקת רוק בשנות השבעים.
הסדרה אשר מככבים בה גם ריילי קיאו וסם קלאפלין, מבוססת על הספר באותו שם מאת הסופרת האמריקאית טיילור ג'נקינס ריד משנת 2019.
בשנת 2017 הוציאה ווטרהאוס את הסינגל "Good Looking", שנהפך ויראלי בשנת 2022 ברחבי הרשת ובמיוחד באפליקציית הטיקטוק.
בשנת 2022 הוציאה ווטרהאוס את אלבום הבכורה שלה "I Can't Let Go" ואת המיני אלבום "Milk Teeth".
ב-13 בספטמבר 2024, הוציאה את אלבומה השני "Memoir of a Sparklemuffin".
בספטמבר 2016 הכריזה ווטרהאוס על השקת מותג בשם "Pop & Suki", לשיווק ישירות לצרכן של אביזרי אופנה, שהקימה יחד עם חברתה הטובה פופי ג'יימי והמנכ"ל ליאו סיגל.
"Pop & Suki" הוצגו במגזינים כגון ווג, הרפרס בזאר, W Magazine, ו-Elle.
ווטרהאוס יצאה עם המוזיקאי האנגלי מיילס קיין בשנים 2011—2013, עם השחקן האמריקאי בראדלי קופר בשנים 2013—2015, ועם השחקן המקסיקני דייגו לונה בשנים 2016—2017.
ב-2018 התחילה לצאת עם השחקן האנגלי רוברט פטינסון, וכעת מאורסת לו.
בנובמבר 2023 פורסם כי הזוג מצפים לילד משותף ראשון.
במרץ 2024, ילדה ווטרהאוס את בתה הראשונה.
שנה סדרה תפקיד הערות 2010נערה חומרנית לורדס פרק: "Episode #1.4" 2017 נסיכה לבנה ססילי מיורק מיני-סדרה; 5 פרקים2018Into the Darkאלכסיספרק: "New Year, New You"2022Zayaווילופודקאסט; 4 פרקים 2023 דייזי ג'ונס והסיקס קארן סירקו מיני-סדרה
מועדון ההוקי סוקיל קייב (באוקראינית: Хокейний клуб «Сокіл» Київ) הוא מועדון הוקי קרח מקצועני מהעיר קייב, בירת אוקראינה, אחד ממועדוני ההוקי קרח המעוטרים ביותר בתולדות אליפות אוקראינה בהוקי קרח.
לרשותו זכייה ב-12 אליפויות לאומיות יותר מכל מועדון באוקראינה.
המועדון הוקם בשנת 1963 בחסות אגודת "דינמו" ונקרא בשם דינמו קייב בשנים הראשונות והתמודד באליפויות האזוריות.
הקבוצה אירחה בהיכל הספורט בקייב שבאותן שנים היה בעל תכולה של 11,712 מושבים.
ב-1973 שונה שמו ל"סוקיל" וזהו נותר שם הקבוצה במרבית שנות קיומה.
בשנת 1985 סיימה במקום השלישי באליפות ברית המועצות בהוקי קרח, במה שהיה להישג השיא שלה בתקופה הסובייטית והעפילה עד לגמר גביע שפנגלר ב-1986. המועדון התמודד בשנות ה-90 של המאה ה-20 בליגת ההוקי של מזרח אירופה וזכתה בה בשנים 1998-1999 ובאותן שנים זכתה גם בגביע הליגה.
בשנת 2008 השתתפה גם באליפות רוסיה הפתוחה והעפילה עד לשלב שמינית גמר הטורניר ובעונת 2009 הודחה בשלב רבע הגמר.
היא זכתה להצלחה גם במפעלים האירופיים כשהעפילה לשלב חצי גמר ליגת האלופות בהוקי קרח בשנים 1993, 1995, 1996. היא השתתפה גם בגביע הקונטיננטלי בהוקי קרח אך לא העפילה מעבר לשלב המוקדמות השלישי.
הקבוצה אירחה את משחקיה בהיכל הספורט בקייב המכיל (6,451 מושבים ובעל יכולת הגדלה לכדי 7,337 מושבים).
מאז 2011 הקבוצה הבוגרת כבר לא פעילה ופועלת רק קבוצת הילדים, המארחת את משחקיה בהיכל "טרמינל" (בעל תכולה של 1,387 מושבים).
אליפות ליגת ההוקי של מזרח אירופה: 1998, 1999
מחזיקת גביע ליגת ההוקי של מזרח אירופה: 1998, 1999
סוקולניקי הוא ראיון של המחוז המזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה, שברוסיה.
המרכז האולימפי על שם האחים זנאמנסקי
קמפוס ראשי של ה"אוניברסיטה היהודית"
מרכז יהודי חב"ד של המחוז האדמיניסטרטיבי המזרחי של מוסקבה ובית כנסת
נפת סוקולינאיה גורה היא נפה במחוז המזרחי של העיר הפדרלית מוסקבה שברוסיה.
השטח סופח לעיריית מוסקבה בשנת 1917 והנפה הוקמה בשנת 1991.
ייחודו של המקום טמון בריכוז חברות של ענפים שונים בשטח הנפה.
למעלה מ-90 חברות תעשייתיות של הנדסת מכונות ועבודות מתכת נמצאים בו.
39.8% מכלל המועסקים בחברות בענף הייצור של המחוז המזרחי עובדים בחברות של הראיון.
מרכז העסקים "גבעת הבזים" בכיכר סמיונובסקאיה
מקדש דמטריוס של סלוניקי בבלגושה
בניין מרכז מחשוב עיקרי של המינהל המרכזי לסטטיסטיקה
סוקורו מנבה (ביפנית: 真鍋 淑郎, נולד ב-21 בספטמבר 1931) הוא מטאורולוג וקלימטולוג אמריקאי-יפני, שהיה חלוץ השימוש במחשבים לדימוי שינויי אקלים וההתחממות העולמית.
הוא זכה בפרס נובל לפיזיקה לשנת 2021 ביחד עם קלאוס האסלמן "על מודלים פיזיקליים של אקלים כדור הארץ, כימות השתנותו והחיזוי האמין של ההתחממות עולמית".
בנוסף על פרס נובל, מנבה זכה גם במדליית בנג'מין פרנקלין (2015) ובפרס קראפורד (ב-2018, ביחד עם סוזן סולומון).
בשנת 2021 צורף מנבה למסדר התרבות.
מנבה נולד בשנת 1931 בכפר במחוז אהימה שבדרום יפן .
גם סבו וגם אביו היו רופאים, שהפעילו את המרפאה היחידה בכפר.
בילדותו החל להתעניין במזג אוויר.
מנבה למד מטאורולוגיה באוניברסיטת טוקיו.
מאנבה סיים את התואר הראשון ב-1953, תואר שני ב-1955 ודוקטורט ב-1958- כולם באוניברסיטת טוקיו.
לאחר שסיים את הדוקטורט שלו, נסע מנבה לארצות הברית ועבד במעבדות של מנהל האוקיינוסים והאטמוספירה הלאומי עד 1997. בשנים 1997-2001חזר מנבה לעבוד ביפן.
בשנת 2002 החל לעבוד כחוקר בתוכנית למדעי האטמוספירה והאוקיינוס שבאוניברסיטת פרינסטון.
כיום הוא משמש כמטאורולוג בכיר באוניברסיטה.
הוא גם עסק כפרופסור אורח באוניברסיטת נגויה מדצמבר 2007 עד מרץ 2014.
סוקנדאל (בנורווגית: Sokndal) היא הרשות המקומית הדרומית ביותר בנפת דאלאנה שבמחוז רוגלנד, נורווגיה.
במזרח היא גובלת בפלקפיורד ובאגדר, במערב באייגרסונד ובצפון בלונד.
המרכז המנהלי של סוקנדאל הוא הכפר האוגה אי דאלאנה, וכפרים נוספים ברשות כוללים את , , , ו.
בסוקנדאל ישנם ארבעה אתרים מרכזיים: (ובו ), , ו שבו התרחשה תקרית אלטמרק.
יסינגפיורד הוא גם מקור הכינוי "יסינג" בו כינו הפשיסטים בנורווגיה את הנורווגים תומכי בריטניה במלחמת העולם השנייה.
סוקנדאל הייתה הראשונה בנורווגיה שהפכה לחברה ביוזמת צ'יטאסלו הבינלאומית לשיפור איכות החיים בערים.
חברת טיטניה כורה טיטניום במכרה פתוח בהאוגה ונחשבת קריטית לקיום ההתיישבות באזור.
הטיטניום מצוי במינרל אילמניט, שהמרבץ שלו בהאוגה הוא הגדול באירופה.
המחצב שנכרה בהאוגה עובר זיקוק נוסף באתר קרונוס טיטן בפרדריקסטאד.
מקור השם סוקנדאל הוא בעמק סוקנדאלן שם נבנתה הכנסייה הראשונה באזור.
התחילית "סוקן" (Sókn) שמשמעה בנורדית עתיקה "לחפש" נתנה לנהר שנקרא כיום "סוקנו" (Sokno) את שמו.
הסופית "דאלר" משמעה בנורדית עתיקה "עמק".
כך שמשמעות השם "סוקנדאלן" מכוונת לנהר המחפש את דרכו בעמק.
איות השם הוגדר רשמית בצו מלכותי מ־1917 כ"סוקנדאל", במקום Sogndal או Soggendal ששימשו לפני כן.
הסמל של סוקנדאל, שנמצא גם על דגלה, כולל שלושה מכושים על רקע מוזהב, ומסמל את חשיבות הכרייה והחקלאות לרשות המקומית.
את הסמל עיצב ג'ון דיגרנס (John Digernes) מ.
הכנסייה של נורווגיה מחשיבה את סוקנדאל קהילה אחת: קהילת סוקן, שמהווה חלק מהפרוסטי של דאלאנה בדיוקסיה של סטאוואנגר.
בסוקנדאל שתי כנסיות של הכנסייה הנורווגית:
בנסיית סוקנדאל בהאוגה, שנבנתה ב-1803.
כנסיית אונה-סירא בכפר אונה-סירה, שנבנתה ב-1888.
בסוקנדאל פועלת קהילת "ביתניה" (מקור השם: בית עניה): קהילה נוצרית מיסיונרית שקמה בסוקנדאל 1921 ומקושרת לתנועה הפנטקוסטלית הנורווגית.
קהילת ביתניה בסוקנדאל רואה בישראל "אדמת האלוהים" וביהודים "העם הנבחר של אלוהים", ובהשראת הפסוקים "שאלו שלום ירושלים" (תהילים קכ"ב, ו') ו"מְבָרְכֶיךָ בָרוּךְ, וְאֹרְרֶיךָ אָרוּר" (במדבר כ"ד, ט') מעודדת תפילות לשלום ירושלים ולהגנת האל על ארצו ועל עמו.
הכנסייה הראשונה של ביתניה נבנתה ב־1924, וב-1948 הועברו המבנה והקהילה מסטראנדאנסט להאוגה.
המבנה חודש לאורך השנים ובשנת 2013 נוספו לו בית קפה, מועדון נוער, חדרים לבית ספר יסודי וחטיבת ביניים, משרדים ואולם עם מערכת אורקולית.
ב-2022 היו בביתניה סוקנדאל 541 חברי קהילה רשומים.
ההגדרה הראשונה של סוקנדאל כישות נפרדת ניתנה ב־1838 במסגרת הפיכת קהילות הכנסייה הנורווגית ל רשמיות.
סוקנדאל נקראה אז "סוגנדאל" (Soggendal).
ב-1845 הופרדה עיירת השוק סונדאל, על 311 תושביה, והפכה לרשות מקומית נפרדת מסוקנדאל.
ב-1940 הובילו הנאצים שבוי מלחמה בריטיים דרך יאסינגפיורד שבסוקנדאל בליווי ספינות נורווגיות.
כוחות בריטיים תקפו ושחררו את השבויים בעוד הנורווגים לא עושים דבר מלבד למחות.
התקרית, שערערה את עמדתה הנייטרלית של נורווגיה, נודעה בתור תקרית אלטמרק והניעה את הנאצים לכבוש נורווגיה בסופו של דבר.
ב-1947 הועבר שטח בעל שבעה תושבים מסוקנדאל ל, אך ב־1967 הועברה חוות טיארן (Tjørn) ובה עשרה תושבים מאייגרסונד לסוקנדאל.
סוקנדאל גובלת בים הצפוני מדרום ומערב, בנהר סירה ובפיורד אונה מדרום מזרח, בגבולה עם , ברשות המקומית במזרח ובצפון, וברשות המקומית אייגרסונד בצפון מערב.
האגמים החשובים בסוקנדאל הם אייאוואטנה, גרספיילוואטנה שנמצאים בגבולה הצפוני ואונה בדרום מזרח.
החוף בסוקנדאל רציף יחסית, ונחתך על ידי שני פיורדים בלבד: רקנפיורד ויסינגפיורד.
הקרקע בדרום סוקנדאל סלעית מאוד, ונכללת ב.
דרום מזרח רוגלנד, שבתוך נפת דאלאנה, הוא שטח בשם אזור האנורתוזיט של רוגלנד, לשעבר "שדה אגרסונד".
זוהי תצורה געשית של סלעים עמוקים ששטחה היבשתי דומה לשטחה שנמצא תחת הים הצפוני.
סוגי הסלע הנפוצים שם הם אנורתוזיט, נוריט ויוטוניט, כמו גם אפטיט, מגנטיט ואילמניט בעלי החשיבות הכלכלית והסלע העמוק מנגריט.
מרבצי האפטיט עשירים במיוחד בזרחן שבתבטא בצמחייה עבותה במיוחד.
לקראת סוף האורוגנזה הסווקונורווגית לפני 932 מיליון שנים, עלו מסות ממעטפת כדור הארץ לעומק של 8 קילומטרים.
אזורי הגרניט והגנייס הסווקונורווגיים העתיקים סביב תצורת האנורתוזיט הותכו בחום העז, וחלקם הפכו לאוסומיליט ברוחב 15–30 קילומטרים.
מרבץ האנורתוזיט של אגרשון-אוגנה מורכב בעיקר מאנורתוזיט ומעט נוריט במזרח.
במרבצים הגדולים המזרחיים יותר כמו מרבצי האנורתוזיט של הלרן או של אונה-סירה המצב הפוך: כמות הנוריט עולה על זו של האנורתוזיט.
הזרועות של חדירת ביארקריים-סוקנדאל בצפון-מזרח הן החלק החד ביותר עם שכבות סלע בעלות עומק של 1–7 קילומטרים והופעות של יוטוניט, אפאטיט, מגנטיט ואילמניט (FeTiO3) בצפון ביארקריים ודרום סוקנדאל.
בצפון סוקנדאל חברת טיטניה AS כורה אילמניט לצורך ייצור טיטאניום.
לכרייה ברוגלנד שורשים עוד במאה ה-18.
הרשות המקומית אחראית בתחומה לחינוך היסודי עד כיתה י', לשירותי אשפוז, לשירותים לאזרחים ותיקים, לשירותי רווחה ושירותים חברתיים, לחלוקה מנהלית, לכבישים ולעזרים.
הנציגים במועצה המקומית נבחרים בבחירות ישירות.
ראש המועצה נבחר בהצבעה של חברי המועצה.
מבחינה משפטית סוקנדאל נמצאת תחת ו.
בחירות לרשות המקומית 2023 שם תחילת כהונה סוף כהונה משך כהונה בשנים מפלגה 1972 1975 2 ימינה רנדולף סקרטינג 1986 1990 4 תורלייף פ.
עם הכניסה לשנות ה־2000 נדרשו כל מחוז וכל רשות מקומית לבחור "אתר מילניום" בתחומם שיזכה להשקעה וטיפוח.
בסוקנדאל נבחר בית הספר הישן בהאוגה כאתר המילניום.
מבנה בית הספר שהוקם ב-1937, הפסיק לשמש בית ספר והפך למוקד פעילות של עמותות ומתנדבים עם הקמת בית ספר חדש בכפר בה בשנות ה-60.
(1747-1814) מן הסופרים הפוריים ביותר של נורווגיה בתחילת המאה ה-19.
(1895-1966), קצין נורווגי שידוע בכינוי "הרב-סרן מהגרה".
(פרנק טנסן) (נולד 1972), זמר מבצע וגיטריסט.
(נולדה 1974), כדורגלנית ואלופה אולימפית בסידני 2000.
ויבקה סטנה (נולדה 1978) זמרת סופרן מתחום המטאל הגותי ושחקנית.
שחקנית כדוריד שהשתתפה בנבחרת נורווגיה, זוכת מדליית הארד באליפות העולם הכדוריד לנשים בסין 2009.
(נולד 1997), פוליטיקאי נורווגי ממפלגת העם הנוצרית.
בקבצים הבאים ניתן לשמוע את הדיאלקט של סוקנדאל:
סוקטה TB 30 אפסילון הוא מטוס אימונים צבאי קל, המיוצר על ידי SOCATA.
מדובר במטוס דו מושבי בתצורת טנדם, עם שלדת אוויר מתכתית.
טיסת הבכורה של אב הטיפוס הראשון נערכה ב-22 בדצמבר 1979.
בשנת 1978 דרש חיל האוויר הצרפתי מטוס מאמן בסיסי חדש עם מושבי טנדם ומנוע בוכנה.
SOCATA הציעה את ה-TB 30B, שהתבסס על TB 10 Tobago, ונבחר בפברואר 1979.
הראשון מבין שני אבות-טיפוס טס ב-22 בדצמבר 1979, אך בדיקות הראו כי לאפסילון היו בעיות בטיפול, ולכן הוא עוצב מחדש.
השינויים כללו סנפיר סוחף לאחור, רצועת גחון, מטוס זנב גדול יותר, וכנפיים עם קצות אליפטיים שהגדילו את מוטת הכנפיים מ-7.40 מ' ל-7.59 מ'.
אב הטיפוס הראשון טס מחדש עם השינויים הללו ב-31 באוקטובר 1980, ובעיות הטיפול נפתרו בהצלחה.
האפסילון הוא מטוס חד-כנף מונופלאי נמוך עשוי מתכת, מונע על ידי מנוע Lycoming O-540 שטוח עם שש בוכנות, שמניע מדחף דו-להבי.
המטוס מצויד בגלגל אף נשלף.
הטייס והמדריך יושבים יחד מתחת לחופה פרספקס הזזה, עם פריסת תא טייס שמסייעת במעבר למטוס Dassault/Dornier Alpha Jet, שאליו עוברים סטודנטים צרפתיים לאחר סיום הכשרתם באפסילון.
אב הטיפוס הראשון הוסב למטוס ניסוי עבור מנוע הטורבו-פרופ Turbomeca TP 319 Arrius, וטס בתצורה זו לראשונה ב-9 בנובמבר 1985. לאחר מכן הוסב מטוס הניסוי למאמן טורבו-פרופ ייעודי בשם TB 31 Oméga, שהונע על ידי מנוע Turbomeca Arrius 1A2 בהספק של 360 קילוואט (483 כ"ס) וצויד במושבי פליטה.
הוא חזר לטיסה ב-30 באפריל 1989. המטוס הוצע במסגרת התחרות המשותפת של חיל האוויר וצי ארצות הברית למערכת אימון מטוסים ראשונית, שנועדה להחליף את מטוסי Beechcraft T-34 Mentor ו-Cessna T-37. עם זאת, ההצעה נדחתה ולא הניבה מכירות.
חיל האוויר הצרפתי (ארמי דה ל'אייר) ביצע הזמנה ראשונית ל-30 מטוסי אפסילון בשנת 1981, ולאחר מכן הוזמנו עוד מטוסים עם סך כולל של 150 הזמנות.
המשלוחים הראשונים החלו ב-1983, כאשר קורסי ההכשרה המבוססים על האפסילון החלו בספטמבר 1984.
הזמנות יצוא עבור האפסילון התקבלו מטוגו לשלושה מטוסים חמושים ב-1984, שנמסרו ב-1986, עם רביעי שסופק מאוחר יותר להחליף מטוס שהתנגש.
בנוסף, פורטוגל הזמינה 18 מטוסים ב-1987, אשר הורכבו בפורטוגל על ידי OGMA.
TB 30 Epsilon : מטוס אימונים צבאי
TB 31 Oméga : גרסה מוצעת מונעת טורבו-פרופ של ה-TB 30 Epsilon.
+מפעיליםחיל האוויר לשעברחיל האוויר כיום
"מדריך: כוחות האוויר של העולם".
"מדריך כוחות האוויר של העולם".
סוקומפה (בספרדית: Socompa) הוא הר געש שכבתי (הר געש מורכב) גדול, הממוקם על גבול ארגנטינה וצ'ילה.
גובהו 6,051 מטרים (19,852 רגל), והוא חלק מרכס הרי הגעש האנדים של צ'ילה וארגנטינה (Andean Volcanic Belt – AVB).
סוקומפה נמצא בתחום האזור הגעשי המרכזי (Central Volcanic Zone) – אחד המקטעים של רצועת הרי הגעש האנדים, הכולל כ-44 הרי געש פעילים.
האזור מתחיל בפרו, עובר תחילה בבוליביה ובצ'ילה, ובהמשך בארגנטינה ובצ'ילה.
הר הגעש שוכן סמוך למעבר ההררי הנושא את אותו השם, שבו חוצה מסילת הרכבת סלטה–אנטופגסטה את גבול צ'ילה.
רוב המדרון הצפון-מערבי של הר סוקומפה קרס באופן קטסטרופלי לפני כ-7,200 שנים, וכתוצאה מכך נוצר משקע עצום של מפולת סחף געשית (debris avalanche).
קריסת סוקומפה היא מהגדולות ביותר הידועות על פני היבשה, עם נפח של כ-19.2 קילומטרים מעוקבים ושטח פנים של כ-490 קילומטרים רבועים.
תצורתה נשמרה היטב הודות לאקלים הצחיח באזור.
בתחילה סברו שהמשקע הוא מורנה קרחונית או תוצר של זרם פירוקלסטי, עד אשר התפרצות הר סנט הלנס ב-1980 העלתה את המודעות לחוסר היציבות של מבנים געשיים ולקיומן של קריסות גדולות מסוג זה.
בתוך מכתש הקריסה נותרו גושי סלע עצומים מסוג "בלוקי טורבה" (Toreva blocks), שנותרו במקומם לאחר הקריסה.
לאחר המפולת, הר הגעש נבנה מחדש כתוצאה מזרימות לבה, וחלק ניכר מהצלקת שנוצרה התמלא מאז.
סוקומפה בולט גם בשל קיומן של קהילות אורגניזמים בגובה רב, הקשורות לפומרולות (פתחים געשיים הפולטים גזים חמים) על ההר.
קהילות אלו מתקיימות בגבהים שמעל לגבול הצמחייה הרגילה והדלה של האזור, שאינה מגיעה כלל למדרונות ההר.
האקלים בהר סוקומפה קר ויבש במיוחד, מה שמבליט עוד יותר את נדירותן של מערכות חיים אלה.
הר הגעש סוקומפה ממוקם על גבול ארגנטינה-צ'ילה, דרומית-מזרחית לתחנת הרכבת מונטוראקי של קו הרכבת סלטה-אנטופגסטה.
הרכבת חוצה את הגבול בין שתי המדינות ממש למרגלות סוקומפה, מה שהופך את ההר לנגיש יחסית – על אף מיקומו הנידח.
מעבר ההרים הסמוך היה נתיב תחבורה חשוב בין שתי המדינות, ויש דיווחים כי בין השנים 1940–1970 החזיקו כוחות הקרבינרוס של צ'ילה תחנת משמר במקום.
פסי הרכבת והכבישים באזור סוקומפה מגיעים עד לגובה של כ-3,860 מטרים, ומנקודה זו ניתן לטפס על ההר מצידו הדרומי, המזרחי או הצפוני.
ההר נחשב ל"אפו" (apu) – הר מקודש – בקרב האוכלוסייה המקומית, ונמצאו בו שרידים של מבנים אינקיים, בין אם על מדרונותיו או על פסגתו.
שם ההר מגיע משפת הקונסה (Kunza), וייתכן שהוא נגזר מהמילים socke ו-sokor, שפירושן "מעיין" או "זרוע של מים".
כיום שוכן סוקומפה בתוך שני אזורים מוגנים.
ההר שייך לאזור הגעשי המרכזי (Central Volcanic Zone), אחד מארבעת האזורים הגעשיים של רצועת הרי הגעש של האנדים (Andean Volcanic Belt).
אזור זה משתרע על פני פרו, בוליביה, צ'ילה וארגנטינה, וכולל כ-44 הרי געש פעילים, לצד הרי געש מונוגנטיים (שמתפרצים פעם אחת) והרבה הרי קלדרה סיליקיים.
חלק מהרי הגעש הקדומים שאינם פעילים נשמרו היטב בזכות האקלים הצחיח של האזור.
רבים מהרי הגעש הללו ממוקמים באזורים נידחים ולכן נחקרו באופן מוגבל, אך לרוב הם אינם מהווים סכנה ממשית לאוכלוסייה.
ההתפרצות ההיסטורית הגדולה ביותר באזור זה התרחשה בשנת 1600 בהר הגעש הוואינאפוטינה (Huaynaputina) שבפרו, ואילו הר הגעש הפעיל ביותר בשנים האחרונות הוא לסקר (Lascar) שבצ'ילה.
סוקומפה הוא הר געש שכבתי (stratovolcano) בגובה 6,051 מטרים (19,852 רגל), המורכב ממבנה חרוטי מרכזי וכמה כיפות לבה.
זהו הר הגעש בעל הנפח הגדול ביותר באזור הגעשי המרכזי של האנדים (Central Volcanic Zone), ואחד המבנים הגבוהים ביותר באזור, כשהוא מתנשא לגובה של יותר מ-2 ק"מ מעל השטח שמסביב לו.
מספר זרמי לבה דקיטיים יוצרים את אזור הפסגה של ההר, כאשר הצעיר מביניהם יוצא מכיפת לבה בפסגה.
כיפה זו מסתיימת במכתש לוע הר הגעש, בגובה של כ-5,850 מטרים.
ארבעה מכתשים נוספים נמצאים מצפון-מזרח לפסגה, בגבהים של 5,600–5,800 מטרים.
צפון-מערבית לפסגה קיימת כיפת לבה דקיטית שממנה יוצא מדרון סחף בגובה של 500 מטרים.
אזור הפסגה מוקף במדרון תלול שצונח פנימה ונפתח לכיוון צפון-מערב, כאשר שפתו הדרומית קבורה בזרמי לבה.
באזור הצפון-מערבי נחשפים זרמים פירוקלסטיים מתחת לזרמי הלבה, בתוך המדרון.
בצד הדרומי והמזרחי של ההר ישנם מצוקים בגובה של 200–400 מטרים ובאורך של כ-5 ק"מ.
המדרון הדרומי משתרע לאורך של כ-9 ק"מ בסך הכול.
במדרון הצפון-מערבי קיימת צלקת ענקית בצורת טריז, המוגדרת על ידי מדרונות חדים בצדדים המערביים והצפוניים של ההר.
קיימים דיווחים על אגם הנמצא באזור הפסגה, בתוך תחום הצלקת, בגובה של כ-5,300 מטרים.
מרבץ אבן ספוג נראה בצידו הצפון-מזרחי של הר סוקומפה.
כיפות לבה בצורות שונות ניתנות לזיהוי במדרונות הדרומיים והמערביים, בעוד שזרמי לבה מופיעים בעיקר במדרונות המזרחיים והצפוניים.
כל המבנה הגעשי (החרוט) מתפרש על פני קוטר של כ-16 ק"מ, וכמו הרי געש רבים בהרי האנדים המרכזיים, הוא כנראה מורכב מכיפות לבה, זרמי לבה ותצורות פירוקלסטיות.
נפחו של ההר מוערך בכ-102 קילומטרים מעוקבים, מה שהופך את סוקומפה לאחד מהרי הגעש השכבתיים הגדולים ביותר עם פעילות גאולוגית.
נראה שההר התפתח בתוך עמק בכיוון צפון-מערב, אשר חלקו הדרומי מכיל את אגם סוקומפה (Laguna Socompa), שנמצא בגובה של כ-3,400 מטרים.
מצפון להר משתרע אגן מונטוראקי (Monturaqui Basin), שגובהו כ-3,200 מטרים.
מפלס מי התהום באזור נע בין 100 ל-200 מטרים עומק, אך הנגר עילי (מים זורמים על פני השטח) מופיע רק לעיתים נדירות ובאופן זמני.
מחקר מגנטוטלורי (magnetotelluric) זיהה מבנה תת-קרקעי בעומק של 2 עד 7 קילומטרים אשר עשוי להיות תא המאגמה של סוקומפה.
סוקולו מהמט פאשה (בטורקית עות'מאנית: صوقوللى محمد پاشا, בטורקית: Sokollu Mehmet Paşa, בסרבית: Мехмед паша Соколовић; סביבות 1505 – 11 באוקטובר 1579) היה הווזיר הגדול של האימפריה העות'מאנית בתקופתם של הסולטאנים סולימאן הראשון, סלים השני ומוראט השלישי.
נולד למשפחה נוצרית בעיירה סוקולאץ' , בסנג'ק בוסניה, על גדות הדרינה, סמוך לעיר וישגראד, והוטבל בשם באיצ'ה ננאדיץ' (Bajica Nenadić).
בנערותו נלקח לאדירנה בגיוס הדוושירמה, אוסלם ואומן כיניצ'ר.
שמו שוּנה למהמט, והוא נודע בשם העיירה שממנה הובא – סוקולו, וגם בכינוי "טוויל" בשל קומתו הגבוהה.
מהמט סוקולו התקדם בסולם הדרגות בצבא.
השתתף בקרב מוהאץ' ב-1525 ובמצור על וינה ב-1529. הודות ליכולות שהפגין הועבר לארמון הסולטאן באיסטנבול להשלמת הכשרתו לתפקידים במנגנון השלטון – רכישת ידע במגוון מקצועות ושליטה בשפות זרות.
סוקולו שירת במשרות שונות ב"חצר השלישית" של הארמון, זכה באמונו של סולימאן הראשון וב-1541 נשלח לנסיכויות הדנובה (ולאכיה ומולדובה) כנציג הסולטן .
בשנים 1543–1546 שימש כמפקד משמר הסולטאן.
ב-1546 מונה למפקד הצי העות'מאני (Kapudan-i Derya).
ב-1549/50 קוּדם לתפקיד הביילרביי של רומליה.
במערכה נגד הקיסרות האוסטרו-הונגרית ב-1551/2 כבש את רובה של טרנסילבניה.
טימישוארה, שבביצוריה נבלם, נכבשה שנה לאחר מכן.
ב-1553 נשלח לאנטוליה בראש גיס של חיילים מרומליה למלחמה בפרס הספווית.
בשובו, ולאור הצלחתו הצבאית במערכה על נחצ'יבאן, הועלה ב-1555 לדרגת "וזיר שלישי" וצורף לדיוואן (Dîvân-ı Hümâyun).
עלייתו המהירה בסולם הדרגות מצביעה על ההוקרה שרחש לו הסולטאן סולימאן, שקידם אותו ב-1561 לדרגת "וזיר שני" ושנה לאחר מכן השיא אותו לנכדתו איסמיהאן , בתו של יורש העצר סלים.
ב-1565 מונה סוקולו לתפקיד הווזיר הגדול של האימפריה העות'מאנית והחזיק בתפקיד זה גם בימי הסולטאנים הבאים, עד למותו ב-1579. הסולטאן סולימאן בטח בסוקולו ובזקנתו העניק לו סמכויות נרחבות.
במותו של הסולטאן ב-1566 תמך סוקולו בחותנו סלים במאבקים על ירושת הכס.
בתקופתו של סלים השני, שלא גילה עניין בשלטון והתמסר לחיי הוללות, ניהל סוקולו מהמט פאשה את האימפריה למעשה וללא מצרים.
בימיו של מוראט השלישי, שעלה לכס הסולטנות ב-1574, גברו יריביו של סוקולו ומעמדו התערער.
סוקולו מהמט פאשה נרצח ב-11 באוקטובר 1579 על ידי מתנקש בלבוש דרוויש.
נטמן בבית הקברות איופ , איסטנבול, באחוזת קבר שבנה עבורו מימר סינאן, וסמוכים לקברו גם קברות בני משפחתו.
סוקולו מהמט פאשה נישא פעמיים.
אין מידע על אשתו הראשונה.
ב-1562 נישא לאיסמיהאן, בתם של הסולטן לעתיד סלים השני ושל נורבאנו סולטאן ונכדתם של הסולטן סולימאן המפואר והורם סולטאן.
רק שניים מתוך תשעת ילדיהם שרדו את ינקותם.
בנו מנישואיו הקודמים, סוקולוזדה חסן פאשה (מת ב-1602, או ב-1604), היה איש צבא, ובין היתר מושל האיילטים של דיארבקיר, חלב, בגדאד ודמשק, בן נוסף, כורד ביי (מת ב-1572), או 1574, היה אף הוא איש צבא שנלווה לאחיו בתפקידיו.
בנו מנישואיו לאיסמיהאן היה סוקולזדה אברהים חאן פאשה (1576–1621), שקידומו נעצר עם ירידת קרנו של אביו בימי מורט השלישי.
הוא מילא תפקידים בארמון ורק ב-1609, בימי מהמט השלישי, מונה למושל סנג'ק באיילט בוסניה.
הבת ספייה האנים סולטן (מתה ב-1594) הושאה לסוקולו מוסטפא פאשה, , הביילרביי של איילט בודין.
כמה וכמה מקרוביו של סוקולו מהמט פאשה, בנֵי משפחת סוקולוביץ' הסרבית, נשאו משרות שלטוניות רמות, והקרבה המשפחתית תרמה לביצור מעמדם.
נמנו עמם דודנו שהיה לחתנו, סוקולו מוסטפא פאשה מושל איילט בודין, אחיינו סוקולו פרהאד פאשה הביילרביי של בוסניה, גיסו, סינאן-בג בוליאניץ' , הביי של סנג'ק הרצגובינה, דודנו סוקולוזדה לאלה מהמט פאשה , חתנו של הסולטאן מוראט השלישי, שהיה הווזיר הגדול בימי אהמט הראשון, וכן דודנו לאלה מוסטפא פאשה, "כובש קפריסין".
חלק מקרוביו אוסלמו בכפייה, חלק התאסלמו מרצונם וחלק נשארו נוצרים.
סוקולו לא ניתק את קשריו עם בני משפחתו הנוצרים.
בהשתדלותו חוּדשה הפטריארכיה של הכנסייה האורתודוקסית הסרבית בפץ', נותקה מהפטריארכיה הבולגרית של אוחריד ובראשה הועמד בן משפחתו מקאריֶה סוקולוביץ' .
בתקופתו של סוקולו מהמט פאשה נקבע הניב השטוקאווי של השפה הסרבו-קרואטית כאחת מהשפות הרשמיות במנגנון השלטוני.
סוֹקְרַֿטֶס – 7 במאי 399 לפנה"ס) בן סוֹפְרוֹנִיסְקוֹס (Σωφρονίσκος) היה פילוסוף יווני הנחשב לאחד מאבות הפילוסופיה המערבית.
היה הוגה כה משמעותי מתקופתו והלאה, עד כי כל שאר הפילוסופים שקדמו לו מכונים "קדם-סוקרטיים".
הוא לא הותיר אחריו כתבים כלשהם, וידיעותינו עליו מגיעות מתיאורים חיצוניים, בעיקר תיאוריו ביצירותיהם של תלמידיו אפלטון וקסנופון.
קיימת עדויות שונות היכולות לספק מידע על חייו של סוקרטס.
בנאום ההגנה האפולוגטי שלו, אותו נשא במהלך משפטו, מספר סוקרטס כי בצעירותו השתתף בלחימה במהלך המלחמה הפלופונסית, ולחם בקרבות בפוטידיאה (432 לפנה"ס, הדיפת מתקפתם של הספרטנים בפיקוד ברסידאס), בתבוסת אתונה בדליון (424 לפנה"ס) וגם לאחר שביתת הנשק בין אתונה לספרטה, בקרב אמפיפוליס (422 לפנה"ס – אז הביס ברסידאס את האתונאים).
בשנת 406 לפנה"ס, ימי הדמוקרטיה האתונאית, כיהן סוקרטס כאחד מחמש מאות השופטים שנבחרו בגורל במועצת העם.
בשנה זו אירע קרב ארגינוסאי, בו זכו האתונאים לניצחון ימי על הספרטנים – אך מיד לאחר הקרב אירע אסון, כאשר טבעו בסערה אלפי חותרים ומלחים מצוותיהן של 25 ספינות שניזוקו בקרב והתמלאו מים.
כשהגיעה בשורת האסון לאתונה, לחצו משפחות המתים להעניש מיד את עשרת הסטרטגים שפיקדו על הצי, בטענה שלא אספו את גופות הנטבעים והשאירום להירקב בים, וזאת בניגוד לחוקי האלים.
שמונה מהם הובאו לדין בפני אספת העם.
השופטים נכנעו לזעם ההמון, ובהליך חפוז ובניגוד לחוקי אתונה גזרו את דינם של שישה מהם למוות.
השניים הנותרים לא שבו לאתונה מחשש לגורלם.
סוקרטס מספר במשפטו כיצד היה "היחידי שהתייצב כנגדכם לבל תפרו במעשיכם את החוקים, והצבעתי בניגוד לרצונכם" לחנינת המפקדים.
"וכשעמדו הנואמים להאשימני ולאסרני, ואתם תבעתם זאת בצעקותיכם, חשבתי כי מוטב לי כי אסתכן עם החוק והצדק, משאפחד ממאסר או מוות ואעשה איתכם יד אחת במה שהחלטתם שלא כדין".
סוקרטס אמר שם כי מלבד הפעם ההיא, מעולם לא כיהן בתפקיד כלשהו באתונה.
במהלך שלטון שלושים האוליגרכים באתונה, לאחר התבוסה במלחמה הפלופונסית והפלת המשטר הדמוקרטי (בשנת 404 לפנה"ס), הוטל על סוקרטס ועל ארבעה אנשים נוספים להביא בפניהם מסלמיס אדם בשם ליאון הסלמיני, שנידון למיתה.
סוקרטס סירב לציית לפקודה זו, שב לביתו ולא השתתף עם ארבעת האחרים בהבאתו של ליאון, אף על פי שידע כי בכך הוא מסכן את חייו, וייתכן שאף היה מוצא להורג, אלמלא הופל משטר האוליגרכים זמן קצר לאחר מכן, ב-403 לפנה"ס.
סוקרטס התפרסם בשנים שלאחר מכן, ונודע כ"חכם מכל אדם".
דימויו זה התחזק כתוצאה מן הנבואה של האורקל מדלפי, שנטען כי מסרה לחברו הטוב של סוקרטס, כירפון, את דברי אפולו האומר כי הוא האיש החכם בעולם.
סוקרטס נהג ללכת ברחובות אתונה ולשאול כל אדם שפגש שאלות פילוסופיות ומוסריות – לדבריו, כדי להוכיח שחוכמתו המוזכרת בנבואתה של האורקל נובעת מהעובדה כי "את אשר לא ידעתי – אין אני מדמה לדעתו".
בניגוד לאנשי אתונה, אשר כל אחד מהם בגלל כישרונו או מעמדו "דימה את עצמו חכם מאוד גם בשאר עניינים חשובים ביותר, וחסרונם זה הסתיר את חכמתם ההיא"; הדבר עורר את חמתם של מכובדי אתונה.
בשנת 399 לפנה"ס, בשנתו השבעים של סוקרטס, נערך לו משפט באתונה באשמת כפירה באלים והשחתת מידותיו של הנוער באתונה, אשר נהנה לצפות בסוקרטס מוכיח לבן שיחו כי אינו יודע דבר וחצי דבר בהליכות העולם.
תלמידו אפלטון, שבא ממשפחה עשירה, הציע לשחררו בערבות, השופטים הסכימו בתנאי שיפסיק להפיץ את דעותיו, סוקרטס סירב לכך והעדיף את מותו.
סוקרטס הוצא להורג בשתיית רעל.
כתב ההגנה שנשא במשפטו, האפולוגיה, הוא אחד הדיאלוגים המפורסמים שכתב תלמידו אפלטון.
סוקרטס טען רבות שהוא מונחה על ידי קול נבואי האומר לו להימנע מדברים מסוימים, אם כי לא מנחה אותו מה לעשות על דרך החיוב.
סוקרטס ראה באותו קול נבואי דבר שבהחלט אפשר לסמוך עליו גם בהחלטות הרות גורל.
בנאום ההגנה שלו בפני בית המשפט, למשל, אומר סוקרטס שכיוון שהקול הנבואי לא עצר אותו כאשר הוא לא ניסה להתנגד לעונש המוות שהושת עליו, הרי שהמוות אינו רע כפי שנהוג לחשוב.
אף על פי שדמותו של סוקרטס כפי שהיא מצטיירת אצל תלמידו הגדול אפלטון היא המוכרת והמעניינת יותר, נראה שתיאורו אצל קסנופון נאמן יותר.
ציטוט מדבריו מופיע גם במחזותיו של אריסטופאנס.
אפלטון לקח לעצמו מידה רבה של חירות אמנותית בתיאורו את סוקרטס.
לעיתים קרובות הוא מלביש עליו את דעותיו שלו עצמו, במקום להציג את דעותיו המקוריות.
במקרים רבים ברור שהדברים שהוא שם בפיו לא היו יכולים להיאמר באמת על ידי סוקרטס עצמו, כמו, למשל, כאשר הוא מציג אותו מחווה דעה על מאורעות שלא התרחשו אלא לאחר מותו.
כך דווקא דמותו כפי שמתוארת אצל קסנופון, הפחות מרתקת והפחות תוססת, היא האמינה יותר.
השאלה עד כמה אפלטון דייק בתיאוריו את סוקרטס נקראת "הבעיה הסוקרטית".
סוקרטס עסק בעיקר בתורת המידות ובחיפוש אחר ה"מידה הטובה" (הארטה).
המידות הטובות הקלאסיות הן חמש תכונות אופי: צדק, אומץ, מתינות, חכמה וחסידות.
השלמות המוסרית היא תנאי הכרחי לבריאות הנפשית, ובריאות זו היא תנאי יסוד להשגת האושר בעולם הזה, ולגאולת הנשמה בעולם הבא.
לטענתו, כל אדם רוצה באושרו שלו, דהיינו כל מעשה נעשה בראש ובראשונה מתוך השאלה "באיזו מידה תורם המעשה להנאתי ומונע ממני את הסבל".
סוקרטס ראה במידה הטובה ערך עליון, וחלק ממנה הוא החיפוש אחר ההגדרה הנכונה על מנת לדון בנושאי המוסר.
בהסתובבו ברחובות אתונה, הוא פנה לאנשים ושאל אותם שאלות על טיב העולם.
כדי לברר את דעתם בנוגע לנושא מסוים, עליו לברר תחילה מהי הגדרתם לאותו נושא, והאם הגדרה זו אכן אמיתית.
סוקרטס משתמש בשאלות רבות, במעין חקירה צולבת הנקראת "אלנכוס" (ἔλεγχος), תוך שהוא נמנע מלהכניס לדיון את דעותיו.
את כל מסקנותיו, כביכול, מסיק סוקרטס מתשובותיו של בן שיחו, המשמשות אותו בהמשך הדיון, על מנת להפריך את דעותיהם של בן או בת שיחו.
כך הוכיח בעצם שאנשים אינם יודעים על מה הם מדברים כאשר הם טוענים טענות ערכיות.
שיטת דיון שכזו מכונה "דו-שיח דיאלקטי", דו-שיח בו הטיעונים של סוקרטס נובעים מעמדותיו של בן שיחו, מבלי שסוקרטס עצמו מתחייב לשום עמדה משלו.
סוקרטס מצליח להצביע על הסתירות הפנימיות בכל הגדרה שנותן בן שיחו, ולפיכך מוכיח לו כי אינו באמת מבין את הנושא שהוא מתיימר להבין.
סוקרטס אף מציג לפעמים דעה מסוימת כאילו הייתה זו דעתו, אך בעצם עושה הוא שימוש בדעתו של בן שיחו על מנת לצלוב את השקפתו.
פעולה זו מובילה את בני שיחו לחוש מבוכה (מצב הנקרא אפוריה).
בשל כך הואשם סוקרטס באירוניה הסוקראטית המפורסמת, שכן נראה היה שידע את כל התשובות מראש ורק רצה להטיח בורותם של אזרחי אתונה בפניהם.
תכונה זו של סוקרטס (ואף רמז לסכנה הצפויה לו) מופיעה בדיאלוג מנון.
מנון, צעיר מלומד מתסליה שנמצא בוויכוח עם סוקרטס, מדמה אותו למכשף או לדג חשמל (חשמלן עינוני, הנפוץ בים התיכון), הגורם לבני שיחו הלם עמוק:
בשנת 399 לפנה"ס נשפט סוקרטס בן ה-70 על כפירה באלים והשחתת מידותיו של הנוער ונמצא אשם.
סוקרטס ניהל בעצמו את הגנתו, ובדיון על גזר דינו, כשהתבקש להציע את העונש הראוי לו, הציע שתינתן לו הזכות לאכול ארוחת חינם בבית המועצה לכל ימי חייו (כבוד שהוענק לאזרחים שהעיר הכירה להם טובה).
תשובתו זו הרגיזה את בית הדין עד כדי כך שדינו נגזר למוות, ברוב גדול של כ-300 קולות נגד 200 קולות.
יותר מאשר הרוב שבו נמצא אשם מלכתחילה (281 כנגד 219; אפלטון מעגל את המספר באפולוגיה ל-280 כנגד 220) והוא נידון להוצאה להורג בשתיית רעל מסוג רוש.
כמה מן הדיאלוגים המפורסמים בהם מדבר סוקרטס הם הדיאלוגים המוקדמים והאמצעיים של אפלטון (לא לפי סדר): קריטון, אפולוגיה, אותיפרון, פיידון, פרוטגורס, המשתה, פוליטיאה, פיידרוס.
אולם בדיאלוגים אלו ישנה בעיה של אותנטיות, ולא ברור עד כמה אפלטון ייצג בכתיבתו את דעתו של מורו.
סוקרטס נחשב לדמות מוערכת גם בקרב הוגים יהודים רבים, ביניהם הרמב"ם, רבי יוסף אלבו, רבי חיים יאיר בכרך וריה"ל, ששם בפי ה'פילוסוף' בספרו הכוזרי את המילים: "...זאת היא מדרגת סוקרטס והדומים לו, אבל אלה אינם כי אם יחידי סגולה, שכיום אין תקווה להגיע למדרגתם".
הוא התכוון בדברים אלו להציג במערומיה את דעתו של סוקרטס כי אין לאדם ממוצע הבנה ויכולת לדבוק בבוראו (בניגוד לטענת ריה"ל כי לא תיתכן דת אמת המושתתת על כישורים אנושיים יוצאי דופן).
בדיאלוג 'מנון' מדגים סוקרטס את שיטת ההנחיה שלו, בשיחה בינו לבין עבדו של מנון, שהוא נער צעיר וחסר השכלה.
בדיאלוג מוצגת הן היכולת של כל אדם ללמוד דברים חדשים, והן חשיבותה של ההכרה בבורות העצמית וסילוק הדעות הקדומות לשם פיתוח הסקרנות והלמידה.
בהינתן ריבוע שבו צלע באורך 2 רגליים, שטח הריבוע הוא 4 רגל רבועות.
סוקרטס מנחה את הנער-העבד לחפש תשובה לשאלה מה יהיה גודל הצלע של ריבוע חדש ששטחו יהיה כפול, כלומר 8 רגליים רבועות.
בתחילה טוען הנער כי יש צורך בצלע גדולה פי 2 – של 4 רגליים, אך סוקרטס מעמידו על טעותו, וגורם לו להבין שמדובר בריבוע בעל שטח גדול פי 4 משטח הריבוע המקורי.
גם תשובה של 3 רגליים אינה נכונה.
סוקרטס גורם לעבד להודות בכך שבעצם אינו יודע את התשובה.
בשלב זה פונה סוקרטס אל מנון.
הוא טוען כי העבד ביצע התקדמות משמעותית – הן בתחילת השיחה והן בשלב זה, העבד אינו יודע את התשובה, אך בתחילת הדיון הוא חשב שהוא יודע אותה וענה בביטחון כאילו היא אכן ידועה לו, ואין לו שום קושי.
כעת יש לו קושי, כאשר הוא אינו יודע את התשובה אך גם אינו חושב שהוא יודע את התשובה.
דבר זה מאפשר לו להתחיל בשלב של חיפוש תשובה לשאלה, או לימוד, דבר שלא היה בו לכאורה צורך בתחילת השיחה.
בדיאלוג עם קריטון, שנערך בבית הסוהר בו המתין סוקרטס לביצוע גזר דין המוות שהוטל עליו, הציע קריטון לסוקרטס להציל את נפשו ולברוח משם.
קריטון אמר כי אוהדיו של סוקרטס עשו כבר הכנות והביאו ממון כדי לשחד את הסוהרים ולהבריח אותו מהמדינה למקום אחר שבו יוכל לחיות ולפעול בחופשיות.
סוקרטס התנגד לכך והסביר לקריטון באריכות כי צריך לציית לחוקים ולשלטונות של המדינה בכל תנאי היות שהמדינה לא יכולה להתקיים בלי שהאנשים יקיימו את החוקים שלה.
לדבריו: "עיר שאין בה שום יפוי-כח לפסקי-הדינים המוצאים, ואנשים פרטיים פוסלים ומבטלים אותם, כלום אתה חושב שעיר כזו יכולה להתקיים?".
לפי סוקרטס, בעצם הישארותו במדינה האדם מסכים מראש וחייב לקבל על עצמו את כל הגזירות שתגזור עליו המדינה.
זאת הייתה אחת הסיבות לכך שסוקרטס לא הסכים להפר את גזר הדין במשפט שלו ולברוח מאתונה.
הטיעון הזה בא בסתירה גמורה לכך שסוקרטס עצמו הפר את חוקי המדינה והשליטים שלה כאשר סירב לצו של האוליגרכיה השלטת להביא מסלמיס את אחד ממתנגדי השלטון.
סוקרטס פשוט התעלם מהם והלך הביתה.
לפי סוקרטס, יש חוקים שהאדם יכול להתעלם מהם ולא מתוך יהירות יתירה אלא מתוך חשיבה עצמאית של האדם מה נכון ומה לא נכון לעשות ומה צודק וקדוש ומה לא (בנאום שלו במשפט לפני פסק הדין).
בעניין זה סוקרטס מתאים את עצמו לסופיסטים שמתוכם צמח.
מידה טובה על פי סוקרטס
מידה טובה או סגולה טובה (Ἀρετή, אַרֵטֶה) היא כינוי לאותן תכונות אופי אשר לדעת סוקרטס צריך האדם בכלל והאתונאי בפרט להיות ניחן בהן כדי להיות נאה וטוב, וכפי שהיוונים הגדירו זאת: "אדם מצוין ומוצלח במובן הרחב".
אפלטון מקדיש מספר דיאלוגים לבירור המושג "סגולה טובה", כאשר בכל אחד מהם נידונה סגולה טובה מסוימת:
מתינות וכיבוש היצר (הנידונה בכארמידס).
בדיאלוג מנון, מנון וסוקרטס מנסים לברר את המושג בצורה כללית.
בדיאלוגים אלו סוקרטס מנסה לבחון מה הדבר שמצד אחד מגדיר בצורה כוללת את הסגולה הטובה ומצד שני אינו חל על סגולות אחרות: האם יש מכנה משותף בין כל הסגולות הטובות (הן אחת למעשה) או שכל אחת מהן היא חלק מהסגולה הטובה.
סוקרטס משווה את הסגולה הטובה לידיעה מקצועית של אומן מומחה ועל כן היא מתאפיינת בתכונות הבאות:
היא כרוכה בידיעת תכנים מסוימים – לכן יש צורך לדעת מהי המטרה של הסגולה הטובה וכיצד מממשים אותה.
אין הבדל בין הלכה למעשה – כלומר, מי שמכיר את הסגולה הטובה מתנהג על פי ההגדרה שלה.
מכאן נובע כי אדם רשע פשוט לא יודע על המידות הטובות, ועושה את מעשי הרוע שלו מתוך שגגה; אף אחד לא יעשה רע אם יידע שהמעשה הוא רע.
כמו כל אומנות, גם הסגולה הטובה נקנית בלימוד על ידי מורים (כאן דווקא יוצא סוקרטס נגד העמדה הזאת – לדוגמה, בדיאלוג פרוטגורס הוא טוען כי לא ניתן ללמד את הסגולה הטובה, ומכיוון שכך היא אף איננה ידועה.
בדיאלוג מנון הוא מסביר כי הסגולה הטובה היא סברה נכונה ולא ידיעה ממש).
תלמידיו של סוקרטס החלו עם מותו לעמול על מימוש משנתו הפוליטית, ושקדו במקביל על פיתוחן של אסכולות פילוסופיות חדשות.
תלמידו של אפלטון, אריסטו, שהוא דמות חשובה נוספת בתקופה הקלאסית, היה למורה באקדמיה עד שיצא למוקדון שם נשכר ללמד את אלכסנדר הגדול, ולאחר מכן הקים באתונה בית ספר משלו בשנת 335 לפנה"ס – הליקיאון – שהיה גם הוא מושפע מהפילוסופיה הסוקראטית.
גם השם "ליקיאון" הפך עם הזמן לתואר המשמש מוסדות חינוכיים.
בעוד שסוקרטס עסק בעניינים מוסריים ולא התייחס כלל לטבע, אפלטון הדגיש ב"דיאלוגים" שלו עניינים מתמטיים עם גוונים מטאפיזיים המשקפים את הגותו של פיתגורס; גם גדולתו המדעית של אריסטו הייתה רבה כמו גדולתו הפילוסופית – עבודותיו עסקו בהרחבה בתחומי הביולוגיה והפיזיקה.
המחשבה הסוקרטית, שקראה תיגר על המוסכמות המקובלות (במיוחד כשהדגישה אורח חיים פשטני), התפצלה מעיסוקיו הפילוסופים של אפלטון.
רעיון זה עבר בירושה לאחד מתלמידיו הבכירים של סוקרטס, אנטיסתנס, שהפך ליוצרה של אסכולה פילוסופית חדשה שהתפתחה בשנים שלאחר מותו של סוקרטס: הציניקניזם.
גם רעיון הסגפנות ההולך יד ביד עם חיים אתיים או אדיקות לא קיבל חשיבות רבה מצד אפלטון ואריסטו, אך קיבל מידה מסוימת של תשומת לב מצד הציניקנים, והוא שימש כבסיס הליבה של אסכולה פילוסופית אחרת שצמחה בשנת 281 לפנה"ס: האסכולה הסטואית.
בעוד שחלק מן התרומות המאוחרות יותר של סוקרטס לתרבות ההלניסטית ולתרבות הרומית אבדו עד מהרה, התעניינות מחודשת בתורתו התעוררה הן באירופה של ימי הביניים והן במזרח התיכון האיסלאמי, לצד התעניינותם גם בכתבי אריסטו והאסכולה הסטואית.
סוקרטס מוזכר ברבים מספרי ההגות היהודיים, ביניהם בספר הכוזרי של ריה"ל, בו מסביר יהודי ("החבר") למלך כוזר על היהדות.
אל-כינדי, פילוסוף ערבי ידוע, ניסה לפשר בין פילוסופיית סוקרטס והפילוסופיה ההלניסטית לבין הקהל המוסלמי, והתייחס אל סוקרטס בשם "סוקרַת".
מעמדו של סוקרטס בפילוסופיה המערבית שב ועלה במלוא כוחו בתקופת הרנסאנס ובעידן הנאורות באירופה, כאשר הוגים כמו לוק והובס שאבו השראה מהתאוריה הפוליטית שלו.
וולטר הרחיק לכת עד כדי כתיבה סאטירית על משפט סוקרטס, בספר שעלה כמחזה בשנת 1759.
מספר ציורים על חייו צוירו בסוף המאה ה-18. ז'אן-בפטיסט רגנו צייר את "סוקרטס קורע את אלקיביאדס", וז'אק-לואי דויד צייר את מותו של סוקרטס.
עד היום, השיטה הסוקרטית מצויה עדיין בשימוש בשיעורים בכיתות ובבתי הספר למשפטים, על מנת לחשוף סוגיות בסיסיות הן בנושא המחקר והן לדובר עצמו.
שיטתו זכתה לשבחים ואף לפרסום רב, החל מאזכורים תכופים בתרבות הפופ (כגון הסרט "ההרפתקה המצוינת של ביל וטד", ולהקת רוק יוונית בשם "סוקרטס") ועד לפסטיבלים רבים במוסדות אקדמיים, מתוך הכרה בתרומתו לחינוך.
במאה האחרונה התמקדו מחזות רבים גם בחייו של סוקרטס ובהשפעתו הפילוסופית.
אחד האחרונים שבהם היה המחזה "סוקרטס במשפט", המבוסס על ספריהם של אריסטופאנס ואפלטון ("עננים" ו"אפולוגיה"), להם נעשתה גרסה מודרנית.
היסטוריונים ופילוסופים כאחד חקרו וביקרו את הגותו של סוקרטס, החל מרגע מותו ועד היום.
על אף שלא הועמד לדין בגין קשריו הישירים עם קריטיאס (מדינאי יווני ומנהיג שלושים הטיראנים באתונה), ואף הפגין אומץ אישי בסירובו להיכנע לרעיונותיו הרודניים, הוא נתפס כדמות שהדריכה אוליגרכים שהפכו לעריצים מתעללים, וחתר תחת הדמוקרטיה האתונאית, כי סבר שאף היא רדודה ומושחתת.
מותו של סוקרטס נחשב אייקוני ומעמדו כ"קדוש מעונה של הפילוסופיה" מאפיל על הביקורת האישית שיש שמותחים עליו כיום, גם לאחר מותו.
עם זאת, קסנופון מזכיר את "יהירותו" של סוקרטס, והוא כותב גם שסוקרטס היה "מומחה בהצגה עצמית".
העמימות וחוסר האמינות של כתבי אפלטון משמשים כבסיס הביקורת המודרנית לפיה אין בידינו האפשרות להכיר את סוקרטס האמיתי.
אפלטון השווה את סוקרטס לסטיר (אחד מבני הלוויה של דיוניסוס).
עם זאת, סוקרטס עדיין נלמד ונחשב כאביה של הפילוסופיה המערבית בימינו.
מחלוקות רבות קיימות בקרב החוקרים גם על פרטים שונים בהשקפותיו של סוקרטס: מה היה יחסו של סוקרטס כלפי הומוסקסואליות?
האם האמין באלים האולימפיים, או אולי היה מונותיאיסט, או שמא בעל השקפה דתית אחרת?
בכל אלו אין לדעת האם שם אפלטון את השקפותיו שלו בפיו של מורו או שמא שיקף בהם נאמנה את דעותיו של סוקרטס.
כתבי אפלטון (כל הדיאלוגים של אפלטון; סוקרטס משתתף בכולם; חמישה כרכים), תרגום והערות יוסף ליבס, הוצאת שוקן, תשט"ו–תשכ"ז ומהדורות המשך
"חייו ומותו של סוקרטס" (תרגום הדיאלוגים אותיפרון, אפולוגיה וקריטון), תרגום והערות שמעון בוזגלו, ספרי עליית הגג/ידיעות אחרונות, 2005
פיידון, תרגום והערות שמעון בוזגלו, ספרי עליית הגג/ידיעות אחרונות, 2005
סוקרה (בספרדית: Sucre) היא הבירה החוקתית של בוליביה, העיר הרביעית בגודלה בבוליביה (לאחר סנטה קרוז, לה פאס וקוצ'במבה) ומושב בית המשפט העליון של המדינה (מקום מושבם של הממשלה והפרלמנט הוא בירתה השנייה של המדינה, לה פאס).
העיר ממוקמת בדרום מרכז המדינה, ובגובה של 2,800 מטרים מעל פני הים, היא עיר הבירה השנייה בגובהה בעולם, אחרי קיטו (לה פאס גבוהה יותר משתי הערים).
הספרדים ייסדו את העיר ב-20 בנובמבר 1538 בשם "סיודד דה לה פלטה דל לה נואבה טולדו" (Ciudad de la Plata de la Nueva Toledo; מילולית: עיר הכסף של טולדו החדשה).
בסמוך להקמתה, הוציא מלך ספרד, פליפה השני, צו שהפך אותה לבירת האאודיינסיה צ'רקאס, כחלק ממלכות המשנה של פרו.
האאודיינסיה השתרעה בשטח שמהווה כיום את רוב בוליביה, פרגוואי, צפון ארגנטינה וצ'ילה וכן את דרום פרו.
בראשית המאה ה-17 הוקמו בעיר כמה מוסדות חשובים, ובהם המנזר הפרנציסקני "הרקולטה" (1601) ואוניברסיטת סן פרנסיסקו חאווייר (1624).
ב-1609 מונה לעיר ארכיבישוף, והיא משמשת כמרכזו של הממסד הקתולי בבוליביה גם כיום.
במהלך מאה זו, הוחלף שמה של העיר, והיא נקראה צ'וקיסאקה (Chuquisaca), שיבוש שמו של המקום בפי בני שבט הצ'רקה – צ'וקצ'אקה (Choquechaca).
לאחר עצמאות בוליביה, ב-1825, הייתה סוקרה לבירתה של המדינה, וב-1839 הוענק לה שמה הנוכחי, על שמו של לוחם העצמאות אנטוניו חוסה דה סוקרה.
במהלך המאה ה-19 דעכה חשיבותה של העיר הסמוכה לה, פוטוסי, עקב הידלדלות מרבצי הכסף, והדבר השפיע גם על סוקרה.
האזור, שהיה בעבר לאחד העשירים והמאוכלסים ביבשת אמריקה כולה, הפך לאזור נידח.
בשל כך, עקרה ממשלת בוליביה ב-1898, והעבירה את מקום מושבה ללה פאס.
רחובותיה של סוקרה בנויים שתי וערב, כמקובל בערים קולוניאליות.
העיר נחשבת לאחת הערים שבהן השתמר סגנון הבנייה הספרדי הקולוניאלי באופן הטוב ביותר באמריקה הלטינית.
בעיר מבנים דתיים חשובים ובהם כנסיית סן לָסָארוֹ, שנבנתה ב-1544 כנסיית לה מֶרסֶד בעלת הקפלה המרשימה, מנזר סן פרנסיסקו חוויאר והקתדרלה, שבנייתה החלה ב-1571 ונמשכה כמאה שנה.
מבנים מרשימים אחרים בעיר כוללים את בית החולים שהוקם ב-1554, אוניברסיטת סן פרנסיסקו חוויאר, בית המשפט העליון, ואת קאסה דה לה ליברטאד ("בית העצמאות") שבו התכנס הקונגרס הבוליביאני לראשונה.
הספרייה הלאומית של בוליביה שוכנת אף היא בסוקרה, ובה למעלה מ-100 אלף ספרים.
בשנת 1991 החליט ארגון אונסק"ו להכריז על המרכז ההיסטורי של סוקרה כעל אתר מורשת עולמית.
בנימוקי הבחירה צוין כי המורשת העשירה של המרכז ההיסטורי מציגה באופן מצוין ושמור היטב את הארכיטקטורה האופיינית לאמריקה הלטינית, המשלבת בין המסורת המקומית לסגנונות שהובאו מאירופה.
הארכיטקטורה הקולוניאלית בסוקרה, שהשתמרה יפה, מהווה מוקד משיכה לתיירים.
על המבנים החשובים והמפוארים בעיר נמנים הקתדרלה, בית המשפט העליון, בניין האוניברסיטה, קאסה דה לה ליברטאד, קפלת גואדלופ (נבנתה ב-1617), וכנסיות לה מרסד, סן פרנסיסקו, סנטה ברברה, סנטו דומינגו, סן מיגל, סנטה מוניקה וסן לסארו.
מבנה מפואר נוסף, המצוי שבעה קילומטרים מחוץ לעיר, הוא ארמון הגלורייטה, המשלב סגנונות אדריכליים שונים – מורי, גותי, רנסאנס, בארוק ונאו-קלאסי.
בעיר מספר מוזיאונים: בקאסה דה לה ליברטאד מוצגים הקשורים בהיסטוריה של בוליביה ובעצמאותה, וכנסיית הרקולטה משמשת כמוזיאון לאמנות.
מוזיאונים נוספים הם מוזיאון צ'רקאס (אף הוא מוזיאון לאמנות), המוזיאון לאמנות מודרנית, המוזיאון האנתרופולוגי והמוזיאון האתנוגרפי לטקסטיל.
קילומטרים ספורים מסוקרה, בשטחה של מחצבה שוכן אתר קאל אורקו (Cal Orko), שבו נמצאו מאובנים של דינוזאורים מסוגים שונים, וטביעות רגליים של דינוזאורים.
אף הכפרים הסובבים את סוקרה מושכים תיירים, ובמיוחד טראבוקו, שבו שוק יום א' ססגוני.
סורא הייתה עיר בדרום בבל (כיום, עיראק) אשר הייתה ממוקמת ממערב לנהר הפרת.
בסורא פעלה ישיבת סורא, שהייתה אחד המרכזים האינטלקטואליים הגדולים של היהדות, מהמאה ה-2 ועד המאה ה-11. אדמות הסביבה של סורא התפרסמו בגידוליהן, בעיקר כרמים, שדות חיטה ושעורה ומטעי פירות.
יוסף בן מתתיהו כותב בספרו קדמוניות היהודים, שלאחר ביטול ממלכתם הקטנה (שהייתה על אדמות בבל, והוקמה על ידי חסינאי וחנילאי, יהודים בבלים, כ-45 שנים לפני חורבן בית המקדש השני), פקד משבר חמור ביותר את יהודי דרום בבל.
גל של פעולות תגמול אנטי-יהודיות גרם לסדרה של הגירות, והתרוקנות של מרכזים רבים כמו סורא.
חלק מהיהודים נמלטו לעיר סלוקיה שעל שפת החידקל.
בעיר זו, הייתה מלחמה בין היוונים ובין הסורים, ולאחר בואם של היהודים לשם, הם השלימו, ועשו יד אחת נגד היהודים.
התוצאות היו הרס וחורבן של סלוקיה היהודית, ומותם של רבים מהיהודים שהיגרו לשם.
לאחר ההרס הרב, פנו יהודי סלוקיה (לשעבר) לעיר קטסיפון, בירת מלכות הפרתים, אך גם שם התנכלו להם.
כדי להציל את נפשם, ברחו רוב יהודי המקום לערים נהרדעא ונציבין, שהיו ערי מבצר, שבהם יד היהודים הייתה על העליונה.
מכיוון שרוב יהודי דרום בבל עברו דרך תלאות זו עד לערים אלו, נתדלדל היישוב היהודי בדרום בבל, וקהילות סורא וסביבותיה נחרבו.
כ-180 שנה לאחר חורבן והתדלדלות העם הזו, החלה קהילת סורא להתאושש, ואף נמצאו שם יהודים רבים במאה השלישית.
לאחר שרב חזר לבבל בתחילת המאה השלישית, הוא נוכח במצב הרוחני העגום של קהילת סורא ולכן בשנת 225, בחר לעזוב את המרכז התורני של יהודי בבל אז, נהרדעא, ולהקים ישיבה בסורא.
ישיבה זו הפכה למרכז תורני חשוב בדרום בבל ובבבל בכלל, ולימים הפכה לאחת משתי ישיבות בבל הגדולות, סורא ופומבדיתא.
יש הסוברים (רב שרירא גאון, ספר הקבלה) שסורא היא העיר מתא מחסיא המוזכרת בתלמוד, ואולם, מתא מחסיא, המוזכרת בתלמוד, מובאת שם פעמים רבות כעיר סמוכה או בפרבר של העיר סורא, והישיבה שהתקיימה במתא מחסיא הועברה או שימשה מעת לעת כסניף נוסף לישיבת סורא.
עד המאה ה-10 היו רוב תושביה של סורא יהודים.
כאשר נסע בנימין מטודלה לאזור בסביבות שנת 1170, הוא כבר לא מצא בו יישובים יהודיים.
סוראמין (Suramin) היא תרופה המשמשת לטיפול במחלת השינה ובמחלות נוספות הנגרמות על ידי פרוטיסטים מהסוג טריפאנוזומה (Trypanosoma), וכן בעיוורון הנהרות (אונכוצריאזיס), מחלה הנגרמת על ידי התולעת Onchocerca volvulus.
סוראמין, אשר פותחה ב-1916 על ידי הכימאי הגרמני אוסקר דרסל (Oskar Dressel) מחברת באייר (Bayer), מפתחת האספירין, היא מולקולה סימטרית שבמרכזה קבוצת שתנן (NH-CO-NH).
סוראמין, שנוסחתה C51H34N6O23S6, מכילה בנוסף שש קבוצות סולפונט (HSO2OH), שתי קבוצות מתיל (CH3), ארבע קבוצות אמיד (בנוסף לזו של קבוצת השתנן) ושמונה טבעות בנזן, מהן ארבע מאוחות בשני זוגות (נפתלן).
כשהמולקולה ניתנת כתרופה היא מכילה בדרך כלל שישה אטומי נתרן הקשורים לקבוצות הסולפונט.
את התרופה נוטלים באמצעות זריקה שבועית בת גרם אחד במשך שישה שבועות.
בין תופעות הלוואי ניתן למנות בחילה, הקאות, פריחה בעור ולעיתים נדירות נזק לכליות ודלקות עור.
לאחרונה התגלה השפעה מרפאת של סוראמין על חולים בסוגים מסוימים של סרטן.
המינונים לא ידועים ולכן יכולים לגרום תופעות לוואי.
אין לקחת ולצרוך על דעת עצמכם
סוּקְצֶסְיָה (בעברית מַעֲקוֹבֶת; באנגלית: Succession) היא המהלך הטבעי של חילוף החברות בטבע, מחברת החלוץ ועד לחברת השיא.
הסוקצסיה היא תהליך הדרגתי בו אט אט מתחלפות החברות (טור סוקצסיוני), החל מחברה ירודה ומהירת התפתחות (חברת החלוץ הראשונית שהגיעה לבית הגידול, כגון: צמחים חד שנתיים וחרקים שונים) ועד לחברות המפותחות ביותר ומן הסתם גם האטיות ביותר בהתפתחותן וברבייתן (חברת השיא שכוללת אורגניזמים כגון עצים רחבי עלים ובעלי חיים שונים).
חברת החלוף היא מעין שלב ביניים בין חברת החלוץ לחברת השיא.
הסוקצסיה נעצרת כשהחברה השלטת במקום היא חברת השיא, הנקראת חברת קלימקס.
המודל המלא לסוקצסיה הוא מודל ובו חברת החלוץ מתיישבת במדבר שבו המים אינם זמינים לצמחים בשל חלחולם המהיר למי התהום (דרך הרווחים הגדולים שבין גרגירי הקוורץ ושברי הצדפות), חברת החלוץ מייצבת מעט מאוד את הקרקע, אך מספקת מזון ומחסה לחרקים קטנים.
לאחר שהקרקע מעט מיוצבת וישנם חרקים ממינים שונים, מגיעים צמחים מפותחים יותר שמייצבים את הקרקע באמצעות שורשיהם באופן טוב יותר.
בעקבות החרקים מגיעים מכרסמים קטנים.
בכל פעם שהקרקע מיוצבת יותר, מגיעים צמחים מפותחים יותר ובעלי חיים שהם הטורפים הטבעיים של בעלי החיים שנמצאים כבר בבית הגידול.
חברת החלוף היא חורש העשוי שיחים ובני שיח, האדמה כבר די מיוצבת, בבית הגידול נמצא מגוון רחב של בעלי חיים.
בחברת השיא כבר יש יערות גשם (כמו האמזונאס, למשל), הקרקע מיוצבת ביותר ומתקיימת במקום מערכת אקולוגית שלמה הכוללת מגוון גדול של מיני בעלי חיים.
במודל הסוקצסיה המלאה, חברת השיא מקיימת את כל יחסי הגומלין הקיימים, בין כל האורגניזמים הנמצאים בבית הגידול; זאת בניגוד לחברת החלוץ ולחברת החלוף שמקיימות רק חלק מיחסי הגומלין, בדרך לחברת השיא, בזמן שבית הגידול מתפתח.
מחקריו של פרדריק קלמנס תרמו רבות לפיתוח תאוריה זו.
סוקצסיה ראשונית (Primary Succession) מתרחשת כאשר יצרנים (בדרך כלל צמחים) מיישבים בית גידול חדש בו לא היו יצרנים מעולם (למשל שטחי קרקע חדשים שנוצרו על משטחי לבה מהתפרצות געשית, שטחים של קרקעית ים שאך זה נחשפו או מקום שעבר הפרעה קיצונית (שרפה חזקה למשל) ואין בו שאריות חיות של צמחים).
מקום כזה נקרא בית גידול ראשוני (Primary Habitat).
סוקצסיה משנית (Secondary Succession) מתרחשת לאחר הפרעה במהלך הסוקצסיה במקום שבו היה קיים בית גידול קודם לכן (למשל הזרמת מים באזור צחיח, או שטח שנשרף), ויש בו שרידים חיים של צמחים או זרעים שלא נפגעו.