tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם יש להדגיש שעצם העובדה שאדם הוא איש ציבור איננה מתירה את דמו ואין היתר לומר עליהם דברי גנאי אישיים בעניינים שאינם קשורים לפעילותם הציבורית ואיננה משליכה עליהם.
מותר לאדם לספר לשון הרע על עצמו.
ובמדרש: "אמר לו הקב"ה (לישעיה): על שאמרת "כי איש טמא שפתים אנכי" שרא [=מותר] לך, שאתה שליט בעצמך, שמא בבני היית שליט שאמרת "ובתוך עם טמא שפתים אנכי יושב"?!"
רבנים רבים טוענים שאין ההיתר שייך ביחס לציבור החילוני, כיוון שהם נחשבים תינוק שנשבה.
לעומתם הרב משה צוריאל כותב: "החפץ חיים התיר לדבר לשון הרע על האפיקורסים, ולא הוציא מכלל זה תינוק שנשבה."
הרב דב ליאור כותב: "מי שמזדהה עם התורה והמצוות אלא שיש לו חולשות, כגון: לא מתפלל במנין או שוכח לפעמים ליטול ידיים, הוא עקרונית נחשב ל"עושה מעשה עמך", ולכן אסור להגיד עליו לשון-הרע.
אבל מי שלא מקיים דברים בסיסיים, אין הוא בכלל "עושה מעשה עמך"."
מעיקר הדין אין איסור לדבר ולשמוע לשון הרע על גוי, שהרי נאמר בתורה (ויקרא יט טז) "לא תלך רכיל בעמך", וגויים אינם בכלל עמך.
ומכל מקום יש אומרים שראוי להימנע היות שזה יכול לגרום לו להתרגל לדבר לשון הרע גם על יהודים.
אם לא אומרים את שמו של האדם עליו נאמרת הגנות, ואין דרך סבירה שיזהו אותו, אין בזה איסור לשון הרע ורכילות.
אך אם השומע מבין במי מדובר מתוך דברי המספר, על אף שהמספר לא אמר במי מדובר, על השומע לעצור את המספר ולומר לו שהוא מזהה במי מדובר, ורק אם הדיבור עומד בתנאי לשון הרע לתועלת יהיה מותר להמשיך.
אמנם אם אין באפשרותו לדחות מעליו את האשמה מבלי אמירה מפורשת מי אשם, כתב החפץ חיים שהדבר מותר והוסיף שם "אבל ראוי לבעל נפש שיעשה לפנים משורת הדין" וייקח על עצמו את האשמה.
בתלמוד נאמר "כל מילתא דמתאמרא באפי תלתא לית בהו לישנא בישא" כלומר כל דבר שנאמר בפני שלושה אין בו משום לשון הרע.
ורבו השיטות בראשונים ובאחרונים בהבנת סוגיה זו, כמובא בחפץ חיים.
והוסיף תנאים וסייגים רבים בזה, ואף ציין שצריך עיון אם הלכה כן.
אולם אין היתר לומר דברי גנאי גמורים גם אם כבר נאמרו באפי תלתא או יותר מתלתא, ואף אם ברור שהם ייוודעו בהמשך.
ויש דעה בראשונים שהיתר אפי תלתא נאמר רק לגבי גילוי סוד, שאם כבר נתגלה לשלושה אין איסור לספרו יותר.
אך גם בזה הרב שמואל טל נקט שעדיין יש בזה מידה מגונה.
חזרה בתשובה על איסור לשון הרע
אדם שסיפר לשון הרע ומעוניין לחזור על כך בתשובה, כתב החפץ חיים :
כלומר אם אדם עשה נזק לחברו בכך שדיבר עליו לשון הרע- עליו לבקש ממנו מחילה ככל חטא שבין אדם לחבירו.
אמנם הגאון רבי ישראל מסלנט חלק על החפץ חיים בנוגע לסיפא ודעתו כי אסור לגלות למי שדיבר עליו כדי לבקש מחילתו כי בכך הוא מוסיף ומצער אותו, ואין לומר שמחמת חובת התשובה של האחד יהיה מותר לצער את חברו.
וכמו כן כתב הרב יצחק זילברשטיין שאם על ידי שיגלה את הדבר לחבירו כדי לבקש מחילה הוא יודע שתתעורר מחלוקת או קפידא מצד החבר אז גם לדעת החפץ חיים אין לגלות.
פיצוי וענישה על הוצאת דיבה
על פי שורת הדין אין פיצוי או ענישה על הוצאת דיבה וסיפור לשון הרע, כלשון הגמרא: "ביישו בדברים – פטור מכלום" (בבא קמא צא ע"א).
אולם, רב שרירא גאון כתב שיש לנדות את המבייש עד שיפייס את המתבייש (הובא ברא"ש בבא קמא ח, יד).
עוד כתב הרא"ש: "נהגו בכל מקומות מושבות ישראל לעשות תקנה וסייג לדבר, להטיל חכה בפי בעלי לשון, ולקנוס המבייש, הכל לפי העניין; וכן יעשו בית דין, בכל עניין לפי הראוי, הכל לפי המבייש והמתבייש" (שו"ת הרא"ש קא, ט).
בימינו, בית הדין של ארץ חמדה גזית חייב ממון על לשון הרע על בסיס חוק איסור לשון הרע מהמשפט הישראלי.
בהלכה היהודית, איסור ייחוד קובע שאסור לגבר ואישה לשהות יחד במקום סגור (או במקום שאנשים אינם מגיעים לשם), אלא אם כן הם נשואים זה לזה או קרובי משפחה מדרגה ראשונה (אבא ובת, אמא ובן, אח ואחות), או שאחד צאצא של השני (סבא ונכדה, סבתא ונכד, וכו').
האיסור נובע מהחשש שבמקום בו אין איש רואה, עלולים להגיע לידי יחסי אישות אסורים.
דיני ייחוד נידונים בהרחבה בפרק הרביעי (והאחרון) של מסכת קידושין.
לא קיים מקור מפורש לאיסור בתורה, אך חז"ל מצאו לו רמז בפסוק מספר דברים: .
קיימת מחלוקת בין הראשונים אם איסור זה הוא איסור דאורייתא, הרמב"ם לא מנה איסור זה בתרי"ג מצוות, כיוון שלדעתו איסור זה אינו מהתורה.
אולם לדעת הרבה ראשונים איסור זה מהתורה וביארו דבריהם בספרות האחרונים שהוא איסור עשה, שכן אין מפורש בתורה האיסור אלא בעקיפין.
המשנה למלך צידד בבאור דברי הרמב"ם, שהוא איסור דאורייתא, אך כיוון שאינו מפורש בכתוב אין הרמב"ם קורא לזה איסור תורה כי אם מדברי קבלה.
בתלמוד מובא שדוד המלך ובית דינו הרחיבו את איסור ייחוד גם לייחוד עם אישה פנויה, בעקבות מעשה אמנון ותמר.
בתקופה מאוחרת יותר בית דינם של הלל ושמאי הרחיבו שוב את האיסור, וגזרו גם על ייחוד של יהודים עם גויים.
למעשה חלק מהמקרים של ייחוד יהיו מדרבנן, כמו למשל ייחוד בין אשה פנויה לבין גבר, וחלק מהמקרים יהיו מהתורה, כמו במקרה של ייחוד בין גבר לאשה נשואה או נידה.
לפי רוב רבני אשכנז, אם אישה נמצאת במקום עם שני גברים יהודים לפחות שאינם פרוצים בענייני עריות, מותרת שהייתם יחד.
לפי רוב רבני ספרד אישה אסורה בייחוד עם גברים (לא משנה כמה).
איש אחד אסור בייחוד עם נשים (גם לפי האשכנזים וגם לפי הספרדים).
מותר לגבר להתייחד עם נשים בזמן שאשתו עמו.
אם הגבר והאישה נמצאים במקום ציבורי, או במקום שייתכן כי כל רגע ייכנס מישהו - אין איסור בשהייה יחד.
נחלקו הפוסקים האם איסור ייחוד נוהג רק בבית שדלתותיו נעולות, או גם בבית שדלתותיו סגורות, אף על פי שאינן נעולות.
להלכה נפסק לפי נוהג המקום, אם הדלת פתוחה ורגילים להיכנס ולצאת בה בדרך קבע (כגון מעלית) אז אין איסור ייחוד מאחר שידוע כי לא יהיה ייחוד של יותר מכשתי דקות.
אך אם ידוע כי לא יכנסו לחדר בתדירות רבה - הרי זה בגדר ייחוד.
נסיעה במונית בשעות היום, מאחר שכאשר נוסעים בעיר והחלונות שקופים ויושבים מאחור, ניכר לאנשים בחוץ מה הנעשה בפנים ואין זהו איסור ייחוד.
באופן כללי: העיקרון בייחוד אומר, שאם אדם כלשהו יכול להיכנס פתאום - אזי מותר להתייחד.
למרות שאיסור קרבה לעריות חל בין קרובים (כגון אם, אחות, דודה, ובת חורגת), עם הקרובים ביותר מותר להתייחד (אם ואחות), כי אין חשש לעבירה.
גם איש ואשתו נידה אסורים בקרבה, אך בייחוד - מותרים.
לגבי משך הזמן בו נחשב הדבר לאיסור ייחוד ישנן כמה דעות.
לדבר זה ישנה השלכה לגבי השאלה האם קיים איסור ייחוד בעליה של איש עם אשה במעלית.
אחת הדעות היא שמשך הזמן המינימלי הנחשב לייחוד הוא שלש דקות.
איסור כתובת קעקע הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות לפיו אסור לשרטט כתובת קעקע בגופו של יהודי.
האיסור חל על כתובת קעקע בכל מקום בגוף, בין מקום שרגיל להיות גלוי ובין מקום שרגיל להיות מכוסה.
העונש על קעקוע הוא מלקות.
לעומת זאת, מותר לבצע איפור קבוע, הנשאר על העור למשך כשנה-שנתיים ודוהה לגמרי עם חלוף הזמן.
כך כותב הרמב"ם בהלכות עבודה זרה:
פרשן המקרא חזקוני כותב את הטעם שלא ראוי ליהודי לשים בגופו אות אחר מלבד האות של המילה.
טעם אחר שניתן (למשל בספר החינוך) לאיסור הוא הצורך להבדל ממנהגי עבודה זרה.
גדר האיסור הוא בשעת עשיית הקעקוע ולא בכל רגע שהקעקוע על גופו של האדם, לכך אדם החוזר בתשובה אינו מחויב להסיר את כתובת הקעקע, יתרה מכך כאשר הסרת הקעקוע גורמת לחבלה בגופו דנים הפוסקים אם הדבר מותר, אך למרות זאת חוזרים רבים בתשובה פונים להסירו במקומות, בדרכים ובאמצעים שונים.
בהלכה, איסור חדש הוא האיסור לאכול מתבואת השנה החדשה קודם להקרבת מנחת העומר בט"ז בניסן, בזמן שבית המקדש היה קיים, או קודם לי"ז בניסן בימינו.
התבואה החדשה נקראת על שם האיסור - 'חדש'.
על אף שאכילת 'חדש' נאסרה, ההנאה מהתבואה מותרת אף קודם הקרבת קורבן העומר.
איסור חדש הוא איסור מהתורה, והאוכל מהתבואה החדשה קודם היתרה עובר על מצוות לא תעשה.
מקור האיסור בפרשת אמור בספר ויקרא, מיד לאחר תיאור מנחת העומר:
גם בספר יהושע מובא כי בני ישראל אכלו מתבואת הארץ החדשה רק למחרת הפסח.
האיסור על אכילת התבואה החדשה, חל על כל תבואה מחמשת מיני דגן שנזרעה החל מי"ג בניסן של השנה שעברה.
הקרבת מנחת העומר בזמן שבית המקדש היה קיים, הוא יום י"ז בניסן (שכן מחמת תקנתו של רבן יוחנן בן זכאי נאסר יום ט"ז כולו לאכילת חדש), מתירה את כל התבואה שנזרעה מתאריך זה בשנה שעברה, עד תאריך זה בשנה הנוכחית.
הסיבה לתאריך זה הוא שלפי ההלכה, לכל זרע שנזרע לוקח שלושה ימים להשתרש באדמה, ויוצא שכל זרע שנזרע בי"ג בניסן, השתרש עד ט"ז ניסן, שהוא יום הבאת קורבן העומר, והותר על ידו.
איסור חדש הוא איסור אכילה ולא נאסרה ההנאה מהתבואה.
ביום השני של חג הפסח (ט"ז בניסן), שהוא היום הראשון של חול המועד, הקריבו את קורבן מנחת העומר בבית המקדש, שהתיר את התבואה החדשה.
לפי תיאור המשנה במסכת מנחות, הכנת מנחת העומר נעשתה ברושם גדול בתקופת בית שני, "כדי להוציא מלִּבּן של צדוקים", כלומר לבטל את דעת הצדוקים שסברו שיש להקריב את העומר במוצאי שבת שאחרי יום טוב, ולא ביום ט"ז בניסן.
קציר העומר נעשה בלילה, וקציר זה שקצרו בית דין לצורך הקרבת העומר, היה הקציר הראשון בארץ ישראל.
בזמן שהוקרבה מנחת העומר, היה מותר לאכול מהתבואה החדשה בכל ארץ ישראל מחצות היום אף שאין ידוע אם הקורבן הוקרב כבר, כיוון שחזקה שבית הדין עשו את המוטל עליהם, וקורבן העומר הוקרב.
משחרב בית המקדש, תיקן רבן יוחנן בן זכאי לאסור אכילת תבואה חדשה, כל יום ט"ז.
בתלמוד בבלי ישנם שתי שיטות עיקריות בדבר איסור החדש בזמן שאין מקדש:
לדעת רבנן דבי רב אשי ישנם שני זמנים לגבי היתר החדש:
כשבית המקדש קיים, איסור אכילת חדש הוא "עד הביאכם את קרבן אלהיכם", היינו בזמן שבית המקדש קיים, אסור לאכול חדש גם ביום ט"ז, עד שיקריבו את מנחת העומר על המזבח.
בזמן שאין בית המקדש קיים ואין קרבן, אסור לאכול מן החדש "עד עצם היום הזה" - היינו עד הזריחה של יום ט"ז בניסן.
לפי הבנה זו תקנתו של רבן יוחנן בן זכאי שלא לאכול חדש עד י"ז ניסן, נובעת מחשש שבית המקדש יבנה ויאכלו לפני הקרבת מנחת העומר, ואם כך איסור חדש ביום ט"ז בניסן בזמן הזה היא דרבנן.
לדעת רב נחמן בר יצחק, רבן יוחנן בן זכאי לא תיקן תקנה חדשה אלא דרש את הפסוקים אחרת, והמילים "עד עצם היום הזה" משמעותן: שגם באותו יום אכילת חדש אסורה, פרשנות זו לפסוק היא גם דעתו של רבי יהודה.
לפי אפשרות זו, בארץ ישראל אסור חדש עד יום י"ז בניסן, ואיסור זה הוא מן התורה בזמן שאין בית המקדש קיים.
כך נהג אביו של רבינא, וכדעה זו פסק הרמב"ם.
לדעת הראשונים שסוברים שחדש בחוץ לארץ מדאורייתא, מאחר שבחו"ל מקיימים שני ימים טובים מחמת ספק שמא יום זה אינו ט"ז בניסן אלא ט"ו, איסור חדש לא ניתר עד ליל יום י"ח, שמא אינו י"ח אלא י"ז.
אמנם בפועל, רוב תושבי חוץ לארץ נהגו להקל באיסור חדש בחוצה לארץ, משום שסמכו על דעת הסובר שאין איסור חדש נוהג אלא בארץ, או שסוברים שאינו שייך בשדה של נכרי, או שסומכים על ספק ספיקא שסתם תבואה מותר.
בכל מקרה, לדעת השולחן ערוך ורוב הראשונים, איסור זה נוהג מדאורייתא גם בחו"ל.
חדש מותר לאכילה מהיום שהקריבו את העומר.
אבל להקריב בבית המקדש מנחות מהתבואה החדשה מותר רק מיום הביכורים, שהוא חג השבועות.
אז מקריבים את שתי הלחם, ומאותו יום מותר להקריב למזבח מנחות מהתבואה החדשה.
לפי מגילת המקדש יש חמישה מועדים שבכל אחד מהם ניתרת אכילת והקרבת הדבר המוקרב בו.
חמשת המועדים חלים ביום ראשון ובתאריך קבוע בלוח השנה במגילות קומראן:
מועד השעורים ב-26 בחודש הראשון, יום הקרבת העומר.
מועד החיטים ב-15 בחודש השלישי, יום הביכורים - חג השבועות.
מועד התירוש ב-3 בחודש החמישי, מתיר ענבים ויין.
מועד היצהר ב-22 בחודש השישי, מתיר זיתים ושמן.
מועד העצים - נמשך שישה ימים ומסתיים ב-29 בחודש השישי, ממנו ואילך נאסר שימוש בעצים ישנים.
התנאים נחלקו במשנה לגבי איסור חדש בחו"ל.
לדעת רבי אליעזר האיסור נוהג גם בחו"ל מן התורה, אך לדעות אחרות הוא נוהג רק בארץ ישראל (אך ייתכן שגם לדעות אלה יהיה בחו"ל איסור דרבנן).
עד לפני כשלש מאות שנה לא חששו היהודים בחוצה לארץ כלל לאיסור חדש, מפני שכל התבואה שהייתה מצויה להם נזרעה לפני פסח והותרה ביום הקרבת העומר.
בעת החדשה התפתח היישוב בצפון אירופה, במקומות שהשלג נמס רק סמוך לפסח, והרבה פעמים זורעים דגן אחרי פסח וקוצרים אותו בסוף הקיץ, והוא עומד באיסור חדש כל החורף עד פסח.
כמו כן יושבים כיום יהודים בחצי כדור הארץ הדרומי, ושם מפסח עד סוכות חורף ומסוכות ועד פסח קיץ, ורוב זריעותיהם אחרי פסח, ורוב קצירם נקצר מחנוכה ואילך, ורוב התבואות בארגנטינה ובאוסטרליה אסורות עד פסח - הן בחזקת "חדש".
דינו של איסור חדש בזמן הזה הוא מחלוקת בגמרא ובפוסקים: .
במשנה נאמר: לפי זה העומר בחו"ל אינו מדאורייתא.
להלכה השולחן ערוך פסק כדעת רוב הראשונים שאיסור חדש נוהג גם בחו"ל, אך המנהג הרווח (לפחות בקהילות האשכנזים) להקל בזה.
ביהדות, איסור והיתר הוא שמן הכולל של ההלכות, העוסקות בדברים המותרים והאסורים לאכילה.
כדי לקבל הסמכה להוראה מהרבנות הראשית צריך לעבור בין היתר גם מבחן על "איסור והיתר" הכולל הלכות מליחה, בשר בחלב, תערובות.
מקורן של רוב הִלכות איסור והיתר מופיע לראשונה בתורה, אך ישנם פרטי הלכות רבים בנושא, שהם למעשה הרחבות או גזירות של חז"ל.
מכיוון שהנושא כולל הלכות רבות, אין מקור אחד בתורה, במשנה, בתלמוד או בהלכה, המרכז את כל ההלכות שבנושא.
כך שניתן לראות, כי ההלכות מפוזרות במקומות רבים:
בתורה: בעיקר בפרשות שמיני (ויקרא, יג) וראה (דברים, יד, ג-כ), העוסקות במיני בעלי החיים המותרים והאסורים באכילה (בלשון התורה, "הטמאים" ו"הטהורים"), אך גם בפרשות אחרות העוסקות בין היתר:
בתערובת בשר בחלב (שמות, כג, יט; שם, לד, כו; דברים, יד, כא).
באיסור אכילת קודשים מסוימים לזרים (שמות, כט, לג; ויקרא, כב, י-טז).
באיסור אכילת קודשים מסוימים בטומאה (ויקרא, ז, יט-כא; במדבר, יט, יא-יג; שם, שם, כ-כב).
באיסור אכילת פיגול או קרבן שהוקרב במחשבת "חוץ למקומו", וכן נותר (שמות, יב, א-י; ויקרא, ז, יא-יח; שם, יט, ה-ח; שם, כב, כט-ל; במדבר, ט, ט-יב).
באיסור אכילת עבודה זרה וקרבנות המוקרבים לה, וההנאה מהן (שמות, לד, יב-יג; דברים, ז, כג-כו; שם, יג, יח; שם, לב, לח).
באיסור אכילת חדש (ויקרא, כג, ט-יד).
באיסור אכילת חמץ בפסח (שמות, יב, יד-כ; שם, יג, ג-י; דברים, טז, א-ד).
באיסור אכילת תבואה, יין או שמן, לפני שהופרשו מהם תרומות ומעשרות (במדבר יח, ח-יג; שם, שם, כה-לב).
באיסור אכילת קודשים מסוימים מחוץ למקום אכילתם, כגון אכילת מעשר שני או נטע רבעי מחוץ לירושלים (דברים, יב, יז-יח).
באיסור אכילת גיעולי נכרים (במדבר, לא, כא-כג).
באיסור שתיית יין, ואכילת ענבים ותוצריהם לנזיר (במדבר, ו, א-ד).
באיסור אכילת שור שנידון לסקילה לאחר שהרג אדם, והנאה מבשרו (שמות, כא, כח-לב).
באיסור אכילת אבר מן החי (בראשית, ט, א-ד).
באיסור אכילת גיד הנשה (בראשית, לב, לג).
באיסור אכילת ערלה וכלאי הכרם, והנאה מהם (ויקרא, יט, כג-כה; דברים, כב, ט).
באיסור אכילת טבל (ויקרא, כב, יד-טז; דברים, יב, יז-יט).
באיסור בפת גויים בישולי גויים וחלב עכו"ם (יו"ד סי' קיב, קיג, קטו)
באיסור יין נסך (יו"ד סי' קכג).
באיסור תולעים (יו"ד סי' פד).
במשנה ובתלמוד: בעיקר במסכתות פסחים, עבודה זרה, זבחים, מנחות וחולין.
במשנה תורה: בעיקר בהלכות עבודה זרה וחוקות הגויים, חמץ ומצה, מאכלות אסורות ובהלכות רבות בספר זרעים, עבודה, קרבנות וטהרה.
בשולחן ערוך ובארבעה טורים: בעיקר ביורה דעה, סימנים סא-קיא, אך גם באורח חיים, סימנים תלא-תסז, ואחרים.
בשערי דורא של ר' יצחק מדורא בן ר' מאיר הלוי במהדורתו המקורית מ-1534. במהדורות הבאות, נוספו תוספות על ידי ר' ישראל איסרלן ור' יעקב בן ר' משה מולין הלוי (מהרי"ל).
באיסור והיתר הארוך שהוא ספר בעל 60 שערים שנכתב כנראה על ידי ר' יונה אשכנזי והכולל מלבד דיני מאכלות גם הלכות הגעלת כלים ודיני פיקוח נפש בשבת וביום הכיפורים.
בים של שלמה- רבי שלמה בן יחיאל לוריא שעוסק בכמה סוגיות מכמה מסכתות ובניהם גם על איסור והיתר.
נושא האיסור וההיתר כולל הלכות רבות ושונות זו מזו, אך לכל ההלכות השונות יש מן המשותף ביניהן.
ההגדרות והכללים המשותפים לכלל ההלכות, הן "רוב הבניין" בנושא, ובהן רוב העיסוק בספרי הפסיקה השונים, החל במשנה תורה, ארבעה טורים ושולחן ערוך וכלה בספרי הקיצורים הרבים.
אם המאכל עצמו אסור באכילה, אין כמעט יותר דיון בו, כך שעיקר הדיון הפסיקתי הוא לגבי תערובות של איסור בהיתר, או דברי איסור שנבלעו בבישולם בתוך כלים.
ישנו גם דיון, לגבי דברי היתר שבושלו בכלים, שבלעו איסור זה.
אף על פי שרוב הדיון הפסיקתי הוא בדיני תערובות, כפי שנאמר, ישנן גם הגדרות וכללים הנלווים לדיני מליחה ודם, או לדינים אחרים:
תערובת מין במינו היא המדובר בכל תערובת של איסור ממין מסוים, עם היתר מאותו מין.
למשל, תערובת של בשר נבלה עם בשר שחוטה, תערובת של חלב גמל עם חלב פרה, תערובת של גיד הנשה עם גידים אחרים, וכדומה.
במשנה (זבחים, עז, ב; דיון על משנה זו בבבלי מנחות, כב, א) ישנה מחלוקת בין ר' יהודה לחכמים, אם בתערובת של איסור מין במינו, האיסור בטל.
לפי ר' יהודה, במין במינו אין ביטול לאיסור לעולם, ובכל כמות שהיא של היתר כנגד האיסור, תישאר התערובת אסורה באכילה.
לעומתו סבורים חכמים, כי בתערובת של מין במינו, יהיה ביטול לאיסור בשלב מסוים.
יוצאי דופן הם איסורי עבודה זרה, יין נסך וטבל, שבהם אפילו חכמים מודים לר' יהודה, שאין ביטול לאיסור, במין במינו, לעולם.
ישנה מחלוקת בדברי הראשונים לגבי יסוד הביטול ברוב בתערובת של מין במינו.
בשל מחלוקת זו, רשב"א סבר שגם לאחר ביטול זה, אסור לאכול מכל התערובת בבת אחת.
זאת משום, שאז ברור בהכרח לאוכל ("ממה נפשך"), שאכל מן האיסור המבוטל.
לעומתו, הרא"ש סבר שלאחר ביטולו של האיסור הוא הפך להיתר גמור, ושוב אין איסור לאכול מן התערובת כלל, ואפילו כשנאכלת בבת אחת.
להלכה, באופן כללי, חששו לשיטת רשב"א.
תערובת מין בשאינו מינו (מבשא"מ)
המדובר בכל תערובת של איסור ממין מסוים, עם היתר ממין אחר.
למשל, תבשיל של גיד הנשה עם בשר אחר, תבשיל של בשר עם חלב, וכדומה.
יש להדגיש, כי כדי שתיקרא התערובת - תערובת, צריך שייבלל האיסור בהיתר באופן שלא ניתן להבחין בו, שהרי אם ניתן להבחין באיסור, יש פשוט להוציאו, והתערובת אינה אסורה עוד.
לכן, רק בשלושת המצבים הבאים ייווצר מצב של תערובת מין בשאינו מינו.
כאשר מין האיסור קטן או מורכב מחתיכות קטנות ודקות, שאינן מזוהות בכל התערובת, ואינן ניתנות לסינון ממנה.
כאשר מין האיסור דומה מאוד למין ההיתר, ולא ניתן להבחין ביניהם (ואף על פי כן מין האיסור שונה, אחרת, זוהי תערובת מין במינו).
במקרה כזה, גם אם הוצא האיסור עצמו מתוך התערובת, טעמו נבלע בה, והוא, אינו ניתן להבחנה בה.
ישנה מחלוקת ראשונים, לגבי שיעור ביטולו של איסור, בתערובת מין בשאינו מינו: לפי שיטת רש"י ואחרים (עיין בסעיף טעם כעיקר), זה שמורגש בהיתר טעמו של דבר איסור, אינו אוסרו מדאורייתא, ולפיכך מדאורייתא, איסור בטל ברוב בתערובת מין בשאינו מינו.
רק מדרבנן, צריך שלא ירגישו את טעמו של האיסור בתוך ההיתר, ולכן נזקק ביטול בנתינת טעם או ביטול בשישים.
לעומת זאת, ראשונים אחרים כבעלי התוספות, סבורים כי טעמו של האיסור אוסר את תערובתו מדאורייתא, ולכן נזקק איסור בתערובת מין בשאינו מינו, מדאורייתא, לביטול בנתינת טעם או לביטול בשישים.
ישנן גם שיטות ביניים, כשיטת הר"ן, המבחין בין שני מצבים בתערובת מין בשאינו מינו.
להלכה נפסק (יו"ד צח סעיף ב), כי חוששים לשיטות המחמירות, ואפילו במצבי ספק בהם "ספקא דאורייתא לחומרא" ו"ספקא דרבנן לקולא", נוטים להחמיר ולדרוש ביטול בנתינת טעם.
תערובת לח בלח אינה בהכרח תערובת של שני נוזלים, כגון תערובת חלב בהמה טהורה בחלב בהמה טמאה.
כיוון שבתערובת של נוזלים, רכיבי התערובת אינם עומדים בפני עצמם אלא נבללים באופן הומוגני, קרויה כל תערובת כזאת "תערובת לח בלח".
ישנם הסוברים שנוסף לתנאי זה נדרש תנאי נוסף בתערובת, על מנת שתיקרא תערובת לח בלח.
לאחר ערבוב של נוזלים, לא ניתן להפריד את שני הנוזלים זה מזה, ולהצביע על כל אחד מהם בפני עצמו.
הנוזל האחד נתערב בשני, ונתן בו את טעמו.
לעומת זאת, באופן תאורטי, היה ניתן להפריד גרגיר גרגיר בתערובת של קמח.
לכן, לגבי תערובת של קמח איסור בקמח היתר נטושה מחלוקת, מכיוון שהיא תערובת הנבללת באופן הומוגני, אך גרגירי קמח האיסור אינם נותנים טעם בגרגירי קמח ההיתר, ובאופן תאורטי הם ניתנים להפרדה מהם.
להלכה נפסק כשיטה שאינה מצריכה תנאי נוסף זה.
בדרך כלל, בתערובת כזו נדרש ביטול בששים.
תערובת המכילה מינים שעומדים בפני עצמם ואינם נבללים, קרויה "תערובת יבש ביבש".
לדוגמה, תערובת שטרם נתבשלה של חתיכות בשר נבלה בחתיכות בשר שחוטה, נקראת "תערובת יבש ביבש".
בדרך כלל, בתערובת כזו מספיק ביטול ברוב, מלבד בתערובת מין בשאינו מינו (ביו"ד בסי' קט).
סיבת הדבר: כל רכיב בתערובת נאכל בנפרד, בלא שניתן בו טעם מן הרכיב האחר.
לפיכך, על כל אחד מן הרכיבים נשאלת השאלה האם הוא של היתר או של איסור.
אם רוב רכיבי התערובת מותרים, רוב הסיכויים שהרכיב הנאכל כרגע מותר, ולכן יוּתר, וההפך בההיפך.
הדבר אינו נכון כשהתערובת היא תערובת לח בלח, שבה גם אם רכיב אחד מותר, ניתן בו טעם מחברו האסור, והוא נאסר.
על תערובת של מין בשאינו מינו נגזרה גזרה מדרבנן, שאף אם נתערבה יבש ביבש ביטולה יהיה בשישים, מחשש שמא תתבשל התערובת לאחר שהותרה, תיהפך לתערובת של לח בלח או לח ביבש, ותיאסר.
כאשר מתבשל דבר איסור בתוך תערובת היתר, הוא לעיתים נותן בה את טעמו.
לעיתים, כמותו בתוך תערובת ההיתר כה זעירה, כך שאין מורגש טעמו בה.
השאלה הנידונית בראשונים היא, האם הרגשת טעמו של האיסור בתוך תערובת ההיתר, אסורה ממש כמו אכילת האיסור עצמו.
באופן כללי, ניתן לומר שמי שסובר ש"טעם כעיקר מדאורייתא", סובר שמדאורייתא הרגשת טעמו של האיסור תוך כדי אכילת דבר ההיתר, כמוה כאכילת דבר האיסור עצמו, כפשט מילות הביטוי: טעמו של האיסור כעיקרו!
לעומת זאת, מי שסובר ש"טעם כעיקר מדרבנן", סובר שמדאורייתא הרגשת טעם האיסור בתערובת אינה מעלה ואינה מורידה.
מדאורייתא איסור בטל מרגע שאינו ניכר בתערובת, ואף אם מרגישים בטעמו אך אין בכמותו בתערובת כזית כדי אכילת פרס, הוא בטל בה.
מדרבנן עדיין התערובת אסורה, אך מדאורייתא אין בה איסור.
הראשונים הסוברים שטעם כעיקר מדאורייתא: בעלי התוספות, רשב"א, רא"ש, ועוד, וכמותם נפסק בשולחן ערוך.
הראשונים הסוברים שטעם כעיקר מדרבנן: רמב"ם, רש"י.
ישנה גם שיטת ביניים של הר"ן בנושא.
הדברים מוסבים על תערובת מין בשאינו מינו, אך בתערובת מין במינו שבה טעם האיסור אינו מורגש כלל, יפעל הביטול על פי עקרונות אחרים.
מאכל חריף - דבר חריף שנחתך בסכין בשרית או חלבית [בת יומה], מקבל טעם מהסכין אפילו שהוא לא רותח.
נחלקו הפוסקים אם החריף כולו מקבל טעם [רמ"א] או רק עובי אצבע ממנו [שו"ע צ"ו,א].
בגמ' מבואר שלשה סוגים של ירקות חריפים צנון סלק וחלתית (=חזרת הגינה), אולם הפוסקים סוברים שגם שאר דברים חריפים דינם כן, ואפילו דברים מלוחים או חמוצים דינם כחריפים כגון לימון [שו"ע צו,ה].
לדוגמה: בלנדר שטחן בו בשר רותח, או שלא ניקה את הלהבים משומן הבשר, ואחר כך טחן בו בצל וכדומה הבצל דינו כבשרי.
אם עבר 24 שעות מחיתוך הבשר, וחתך בסכין דבר חריף אין איסור לאכול את החריף [לדוג' סלט עם בצל] עם גבינה.
אולם אם חתכו חלתית [=חזרת הגינה], אפילו שהסכין אינו בן יומו אין לאכול את החזרת עם חלבי.
כתבו הפוסקים שגם אם חתכו את החריף בסכין איסור [כגון שנחתך בסכין זו נבלה וכדומה] אפילו אם עבר 24 שעות החריף נאסר כדין חזרת [יבי"א].
כזית כדי אכילת פרס (כזית בכא"פ)
חתיכת היתר שנאסרה, כל החתיכה כולה נחשבת מעתה כאיסור בפני עצמו (וכאילו הייתה נבלה) ולא רק טעם האיסור הבלוע בה.
לפיכך, אם תיפול החתיכה הנאסרת לתבשיל היתר, יש צורך בביטול בששים כנגד כל החתיכה.
מספר הסברים נאמרו בטעם דין זה:
רבי אליעזר ממיץ סובר משום שנקרא על החתיכה שם איסור, או שמא ישערו בתערובת שנפלה לתוכה חתיכת איסור רק כנגד הטעם היוצא מן החתיכה ולא כנגד כולה.
לעומתו, סובר הר"ן שנעשית נבלה משום בשר בחלב, דהיינו, כשם שתערובת בשר בחלב נאסרה כולה, כך תערובת עם איסור אחר נאסרה כולה.
באיסור בשר בחלב חענ"ן מדאורייתא.
בשאר איסורים, לדעת הר"ן, המהרש"ל, והש"ך חענ"ן מדרבנן, ולדעת רבי עקיבא איגר והכרתי ופלתי מדאורייתא.
לעומתם, סובר רבינו אפרים שאין דין חענ"ן בשאר איסורים, ומשערים רק כנגד האיסור הבלוע בחתיכה.
כדעתו פוסקים הרמב"ם והשולחן ערוך (סי' צב סעיף ד').
הרמ"א פוסק שיש דין חענ"ן בשאר איסורים
יש עוד שיטות ביניים בדין חענ"ן בשאר איסורים המחלקות בין תערובת לח בלח לתערובת לח בבלוע, או בין התערבו בדרך בישול להתערבו בדרכים אחרות.
דין זה קשור למושג הקודם (חנ"ן): ע"פ כללי ביטול האיסורים, אם התבטל האיסור הבלוע בחתיכה שנעשתה נבלה (למשל, חָלָב שנבלע בבשר, ואותה חתיכה נפלה לתערובת שיש בה 60 כנגד החלב שבחתיכה), יש לדון האם החתיכה חוזרת להיות מותרת (שהרי הטעם הבלוע בה התבטל), או שהיא נשארת לעולם באיסורה.
סברת האוסרים (רשב"א, ועוד) היא שאין אפשרות להוציא לחלוטין את הטעם הבלוע בחתיכה.
יש שהקבילו דין זה להגעלת הכלי, והצביעו על כך שבכלי ניתן "לסחוט" לחלוטין את האיסור הבלוע בכלי; לעומת זאת במאכל, לא ניתן להוציא אותו לחלוטין ועל כן האיסור נשאר בעינו.
מכאן נפסק להלכה שאיסור שאינו ראוי למאכל גר, אינו אסור ואף אינו אוסר אם התבשל ביחד עם היתר (מכיוון שטעמו פגום- עיין בסעיף "נותן טעם לפגם").
כאשר מתערבב מאכל מותר עם מאכל אסור [יבש ביבש], מהתורה כל תערובת שרובה היתר מותר לאוכלה (יש מחלוקת אם מדובר ברוב של שני שלישים, או די ברוב מינימלי- 51%).
בתערובות שהם יבש בלח או לח בלח, גזור חז"ל גזרו שלא יתבטל ברוב, אלא צריך להתבטל באופן שהאיסור לא נותן כלל טעם ברוב ההיתר, או בתערובת של פי 60 שאז בוודאי מתבטל האיסור.
לגבי מספר דברים חז"ל לא גזרו והם עדיין בטלים ברוב (לדוגמה: קטניות בפסח בטלות ברוב).
איסור שנפל לסיר היתר, משערים בשישים בכל מה שבסיר, אולם לא מצרפים את הסיר עצמו לשישים ההיתר, ולא את הבלוע בסיר, באיסורי דרבנן לדעת השו"ע משערים גם את הבלוע בסיר.
איסור עם עצם שנפל לסיר, העצם מצטרפת לשישים ההיתר [שו"ע צט,א] ויש אומרים שלא מצטרפת [רמ"א שם].
בעיקרון מאכל נאסר רק אם האיסור נותן טעם במאכל.
אם גוי -שמותר לו לאכול מאכלות אסורים- טעם את המאכל ואמר שאין בו טעם איסור מותר ליהודי לאכול את שאר המאכל.
אף על פי שאיסורים בטלים בשישים (או אפילו ברוב) אסור לעשות זאת לכתחילה, לדוגמה: אם ידוע שיש גרגירי חומוס מנוגעים, אין לטחון אותו ולעשות ממנו פלאפל, וחז"ל קנסו שאין לאכול את אותו המאכל -אם ביטל במזיד.
ישנם איסורים חריגים שמותר לבטלם ברוב [חלת חוץ לארץ -לכהן טמא].
איסורי דרבנן יש מחלוקת אם מותר לבטלם לדעת השו"ע [רשב"א] מותר לבטלם באופן שכבר נפלו לתערובת, ולדעת הרמ"א [רא"ש] אסור לבטלם.
קמא קמא בטיל, חוזר ונעור
איסור שנפל לתערובת שמבטלת אותו (שישים, בלח, ורוב ביבש), ולאחר מכן נוסף שוב לתערובת אותו איסור, באופן שבהצטרף שניהם כבר אין ביטול, דעת הרא"ש והרמב"ן לאסור.
כלומר, ואין אומרים את הכלל קמא קמא בטיל, שלפיו מחשיבים את האיסור הקודם שהתבטל כמי שאינו, אלא האיסור החדש, מצטרף לאיסור הישן וכבר אין שישים בתערובת והכל אסור.
אולם דעת הראב"ד והרמב"ם להתיר, שלדבריהם האיסור שכבר התבטל, שוב נהפך להיתר ואומרים את הכלל "קמא קמא בטיל".
הש"ך, חולק על פסק זה, במקרים של הפסד מרובה, ובתנאי שהייתה ידיעה שהאיסור הראשון התבטל.
באיסור חמץ בפסח, ישנה מחלוקת ראשונים אם דנים את החמץ שהתבטל לפני פסח, כמי שאינו, ובפסח אינו נחשב לחמץ, או שאין לסמוך על הביטול של ערב פסח, והחמץ שהתבטל בערב פסח אסור, מדין חוזר וניעור.
דעת הרב יצחק אבן גיאת להחמיר וכן דעת הרמב"ם, ודעת הרא"ש להתיר.
מחלוקת זו הובאה בשולחן ערוך.
דבר איסור שיש לו חשיבות בפני עצמו נקרא "דבר חשוב", ודינו שאינו בטל כלל בתערובת.
ואף על פי שטעמו אינו מורגש, הרי שמו קיים מחמת חשיבותו, ועל כן נשאר שם איסור על התערובת.
קיימים כמה מיני 'דברים חשוב': ' חתיכה הראויה להתכבד' (חהר"ל) - חתיכה שראוי להגיש לפני אורח חשוב.
נחלקו הראשונים אם יש דין חהר"ל בחתיכה החסרה הכנה, כגון: הפשטת העור, בישול החתיכה, חיתוכה - שהרי אחרי ההכנה תהיה ראויה לאורח, או שמכיוון שעתה אינה ראויה אין לה דין ראויה להתכבד.
'דבר שבמניין' - דבר שרגילים לקנותו במניין מדויק.
בימינו, ביצה, לדוגמה, נחשבת דבר שבמניין כיוון שקונים במניין ולא במשקל או באומד כללי.
לעומת זאת, גפרורים נמכרים באומד כללי, ועל כן אינם נחשבים כדבר שבמניין.
דברים חשובים נוספים הם 'בריה', "בעלי חיים".
בעל-חיים קטן (חרק), שנפל לתוך תערובת.
מן התורה בריה בטלה, אולם חז"ל גזרו שבריה לא בטלה אפילו באלף משום שהיא "דבר חשוב".
כל זאת בזמן שהיא שלמה, אולם במקרה שהיא נמוחה או נחתכה, היא בטלה בשישים כמו בכל תערובת.
שאם יחלק עדיין שמו עליו.
גם אבר מן החי או ביצה שיש בה אפרוח דינה כבריה.
בריה שהיא מאוסה, כגון נמלה שנפלה לתבשיל יש אומרים שבטלה בשישים ואין לה חשיבות בריה [רמ"א קג,א] ויש אומרים שדינה כבריה רגילה [שו"ע קד,ג].
דבר שיש לו מתירין (דשיל"מ)
דבר איסור כלשהו שאין איסורו תמידי.
איסורו של הדבר אינו תמידי, או משום שבעלי הדבר יכולים להתירו, כגון טבל שיכולים בעליו להתירו באמצעות הפרשת תרומות ומעשרות; או משום שכעבור זמן מה יוּתר איסורו ממילא, כגון ביצה שהוטלה ביום טוב או בשבת ואסורה משום מוקצה למשך אותו יום, אך תוּתר בחול.
דינו של דבר שיש לו מתירין הוא שאינו בטל כלל בתערובת, גדולה ככל שתהיה, וכן שספקו ואפילו אם הוא ספק מדרבנן, אסור.
לדעת הרמב"ם גם חמץ בפסח איסורו במשהו מאותו דין של "דבר שיש לו מתירין".
נימוק שאותו מביא רש"י לַדין, הוא שממילא יוּתר האיסור, או שהוא יכול להיות מותר, ואם כן "עד שתאכלנו באיסור, תאכלנו בהיתר".
ר"ן מביא נימוק אחר לדין זה.
על כל פנים, על העיקרון הכללי אין מחלוקת כלל, אלא רק על יישומיו הפרטיים.
איסור שנאסר במשהו, כגון חמץ בפסח, שנפל לתערובת אחרת והתבטל שם בשישים, יהיה מותר לאכול את התערובת בפסח.
איסור הדבוק להיתר, כגון כבד אסור [שיש בו דם] שמחובר לעוף כשר, והתבשל העוף בתוך סיר עם אוכל כשר, לסוברים דין דבוק, כדי לבטל את הכבד צריך שישים כנגד כל הכבד והעוף.
[רמ"א ע"ג,ו] ולחולקים על דין דבוק צריך רק שישים כדי לבטל את הכבד בלבד [שו"ע ע"ב,ג]
דבר יבש שאין בו רוטב, כגון חתיכת בשר אסור שנצלה בתנור ביחד עם דבר היתר, אין הדבר ההיתר נאסר, כגון שהאיסור הוא נבלה, שהרי אין כאן העברת טעמים ממש אלא רק העברת ריח איסור.
אבל באיסור בשר בחלב כגון בשר כשר שנצלה בתנור עם פת, אזי אין לאכול את הפת עם חלב, שהרי יכול לאכול את הפת בפני עצמה.
בניגוד לדין ריח, אם בתנור מתבשל מאכל עם רוטב, ובתוך התנור יש מאכל אחר, כגון איסור נבלה עם רוטב שמתבשל ביחד עם פת בתנור אחד, הפת אסורה [רא"ש, שו"ע צב,ח]
נותן טעם בן נותן טעם (נ"ט בר נ"ט) -
מאכל פרווה [כגון ביצה או דג] שבישלו במחבת בשרי בן יומו, מותר לאכול את המאכל עם חלב ממש, והטעם משום שנקלש טעם איסור הבשר המועבר למאכל הפרווה.
דין זה נאמר רק בבשר וחלב אבל לא בשאר איסורים, ולכן ביצה שבשלה במחבת אסורה מאיסור נבלה וכדומה אין לאכול כלל את הביצה.
איסורי בשר בחלב (בב"ח), באכילה, בישול והנאה -
כלי חלבי שנכנס מקצתו לתוך תבשיל בשרי (כלי ראשון), נחלקו הראשונים אם משערים בכל הכלי שנתחב משום שהחום בחלק שנתחב בתבשיל מוליך את בליעת הבשר לכל הכלי, או לא.
דין זה אינו משליך על דיני הגעלת כלים, ולכן כדי להגעיל את הכלי צריך להכניסו כולו למים ולא אומרים את הכלל שחם מקצתו חם כולו (סימן קכא סעיף ו')
הגדרות וכללים בדיני דם, מליחה וצלייה
הדחה קמייתא - חובת הדחת הבשר לפני מליחתו (חולין קיג.).
נחלקו ראשונים בסיבה לחיוב זה.
דעת הראב"ן הייתה כי מטרתה היא לנקות את הדם בעין שיצא על גבי החתיכה בעת החיתוך, כדי לאפשר למלח להוציא את הדם הבלוע בחתיכה, וכן כתב גם הראבי"ה.
לעומת זאת, דעת רבי אברהם בן רבי שמואל החסיד הייתה כי מטרת ההדחה היא בעיקר לרכך את הבשר על-מנת שהמליחה תועיל, וגם להסיר את הדם שעליה.
מליחה, שיעור זמן, שיעור כמות -
הדחה בתרייתא - לאחר המליחה צריך להדיח הבשר 3 הדחות, ישנה מחלוקת האם צריך ניפוץ ושטיפה ופעמיים הדחה בכלי או 3 פעמים הדחה בכלי.
ציר - נוזל אדמומי היוצא מהבשר לאחר שיעור מליחה.
כלי נקוב וכלי שאינו נקוב -
סברת כבולעו כך פולטו (כבכ"פ) -
סברת דמא מישרק שריק -
סברת איידי דטריד למפלט לא בלע -
עוד הגדרות וכללים בדיני תערובות
בישול - בכלי ראשון וכלי שני
אוכל מותר שהתערב בבישול עם אוכל אסור, הטעמים של האוכל האסור, נכנסים לתוך האוכל המותר ואוסרים אותו.
כדי להתיר את המאכל המותר צריך שיהיה בו פי שישים מהאוכל האסור, יש מקרים שאפשר להתיר בפחות משישים, במקרים שיש הבדלי טעם בין האוכל האסור לאוכל המותר, וגוי שטועם את המאכל יכול לומר לנו אם יש טעם איסור או שכבר הטעם איננו.
בבישול יש הבחנה בין כלי ראשון לכלי שני.
כלי ראשון, והוא כלי שהתבשל בו מאכל, בין אם הכלי נמצא על האש כעת ובין אם כבר הוסר ממנה (כגון סיר).
כלי שני, כלי שאליו הועבר המאכל מכלי ראשון (כגון קערה או צלחת).
דינו שאינו מבשל, ולכן אם התערב איסור והיתר בכלי שני, אין לאסור את המאכל המותר, אף שהכלי השני רותח מאוד, בהגדרה ההלכתית אינו מבשל.
הטעם שכלי שני לא מבשל כתבו התוספות משום שהדפנות של הכלי השני מקררות את המאכל.
דברים שנחלקו בהם אם דינם ככלי ראשון או ככלי שני
גוש, הרב שלמה לוריא חידש שאם הועבר המאכל מכלי ראשון לכלי שני, אולם המאכל הוא "גוש" דוגמת תפוח אדמה, החום כנוס בתוכו ודינו ככלי ראשון.
הרמ"א חלק על חידוש זה [דרכי משה קה].
מצקת, מצקת יש מחלוקת אם דינה ככלי ראשון או ככלי שני.
חתיכת איסור וחתיכת היתר שלא התבשלו בכלי אחד אלא נצלו זה בסמוך לזה, דינם קל יותר, שאין אנו אומרים שהאיסור נותן טעם בהיתר ואוסרו, אלא נאסר רק שיעור של קליפה בחתיכת ההיתר ויש הסוברים שנאסר כדי נטילה שהוא מעט יותר.
במקרים מסוימים דין הצלייה כדין הבישול וכגון בחתיכת חֵלֵב שנצלתה בסמוך לחתיכת בשר שאוסרת אותה כאילו נתבשלו ביחד, זאת משום שהחלב דרכו לפעפע ונותן טעם בחתיכת ההיתר אף על ידי צלייה.
חתיכת בשר שנמלחה באופן הנצרך להוצאת הדם ממנה, דינה כחתיכה רותחת באופן של צלי, אשר על כן חתיכת איסור וחתיכת היתר סמוכות שנמלחו נאסרה חתיכת ההיתר בשיעור של כדי קליפה או כדי נטילה, נחלקו הראשונים האם באופן זה נאמר הכלל דלעיל שאם הייתה חתיכת האיסור מפעפעת הרי היא אוסרת כבישול.
דבר שנכבש ביחד עם דבר איסור, דינו כאילו התבשל עמו,
פת עכו"ם - לחם שאפה אותו גוי אסור לאוכלו.
שתי סברות כלליות נאמרו בזה: 1 אולי הגוי יכשיל את ישראל באיזה איסור (לדוגמה יערב בפת שומן חזיר וכדומה).
2 חשש "חותנות" כלומר אם יאכלו אחד עם השני יתקרבו זה לזה, ואולי בסוף יתבוללו.
בישולי עכו"ם - אסור ליהודי לאכול מתבשיל שבשלו גוי.
הטעם לגזרה כמו ב"פת עכו"ם".
ישנם מספר היתרים, לדוגמה: אם יהודי השתתף בישול - מותר לאכול.
חלב עכו"ם - אסור ליהודי לאכול או לשתות חלב שגוי חלב מבהמתו.
הטעם לגזרה כמו ב"פת עכו"ם", וחשש שיערב חלב של בהמה טמאה (שאסור לישראל לשתות).
גבינת עכו"ם - אסור ליהודי לאכול גבינה שגוי הכין.
גזרה זו נחשבת חמורה מגזרת "חלב עכו"ם"
טבילת כלים - חז"ל גזרו שכלי שגוי הכין או שהיה בבעלותו של גוי, צריך טבילה במקווה.
וטעם הגזרה אינו מפני שאולי הגוי אכל מאכל לא כשר או אולי הכלי אינו נקי, אלא להבדיל בין ישראל לגוים.
שכליהם טמאים וצריך להעלות אותם מבחינה רוחנית על ידי המקווה.
הכשרת כלים בליבון או בהגעלה -
חום שהיד סולדת בו (חום שהיס"ב) -
כלי שאינו בן יומו (כלי שאב"י) -
איסור והיתר הארוך - מיחס לרבינו יונה תלמיד מהרא"י
שערי דורא - רבי יצחק מדורא
טור ושולחן ערוך יורה דעה - רבי יעקב בן אשר ורבי יוסף קארו
שולחן ערוך הרב - רבי שניאור זלמן מלאדי
חוכמת אדם - רבי אברהם דנציג
יד יהודה - הרב יהודה לנדא
בהלכות ערובין, איסור טלטול בין רשויות היחיד הוא איסור דרבנן על טלטול חפצים בשבת בין שתי רשויות היחיד שהבעלות עליהם אינה זהה.
לדוגמה, טלטול חפצים מבית מגורים פרטי לבית פרטי אחר, מבית פרטי לחדר מדרגות משותף (שנחשב כחצר משותפת) או מחצר משותפת למבוי משותף.
מדין התורה מותר לטלטל ללא הגבלה בין רשויות היחיד ללא תלות בבעלות עליהם, ואיסור זה הוא גזירה מאוחרת מדרבנן.
הסיבה לאיסור דרבנן זה הוא חשש מחוסר הבחנה בין הוצאה מרשות היחיד פרטית לרשות היחיד משותפת (כגון מבית לחצר), לבין הוצאה מרשות היחיד לרשות הרבים, שאף היא רשות משותפת, ואיסור ההוצאה אליה הוא מהתורה.
בעקבות חשש זה נאסרה הוצאת החפצים לא רק בין רשות יחיד פרטית למשותפת, אלא גם בין שתי רשויות היחיד פרטיות בבעלות שונה, (בין שני בתים פרטיים או בין שני חדרים בבית אחד שנמצאים בבעלות נפרדת) ובין שתי רשויות היחיד משותפות בבעלות שונה (מחצר משותפת למבוי משותף).
כאשר אסרו חכמים את טלטול החפצים בין רשויות היחיד בבעלות נפרדת, הם אסרו דווקא את טלטול החפצים שהיו בשעת כניסת שבת בתוך הבתים.
אולם מותר לטלטל חפצים שהיו בשעת כניסת שבת בתוך החצר או במקומות אחרים, כגון בתוך גינה או על גג, בכל השטח שבו הם נמצאים, ואף להכניסם לבתים.
ניתן להתיר איסור זה באמצעות תיקון עירוב חצרות, שהוא מזון בשיעור מסוים המונח באחד הבתים ומשותף לכל הדיירים, ובאמצעותו משתפים כל הרשויות הפרטיות והמשותפות והופכים אותם לרשויות בבעלות זהה, דבר המתיר את טלטול החפצים ביניהם.
(במבוי דווקא באמצעות שיתוף מבואות).
עצה אחרת היא ביטול רשות.
כיום מקובל להקיף מקומות מיושבים בעירוב, שהוא מחיצה הלכתית המקיפה בשלמות שטח גדול, והופכת את כל השטח הפתוח באזור מכרמלית לרשות היחיד.
אולם גם לאחר הקמת העירוב עדיין אסור לטלטל בין בתים פרטיים לשטח הפתוח, בגלל איסור זה של טלטול בין רשויות היחיד בבעלות שונה.
על מנת להתיר את טלטול החפצים בלי לעבור על איסור דרבנן זה, דואגות הרבנויות המקומיות לתיקון עירוב חצרות משותף לכל דיירי המקום, דבר המתיר את טלטול החפצים בכל השטח המוקף בעירוב.
האוסרים את הטלטול לחצר זה על זה
דיירים הגרים בבתים הפתוחים לחצר משותפת, אסורים לטלטל חפצים בין בתיהם לחצר המשותפת, מפני הבדלי הבעלות בין הבית הפרטי לחצר המשותפת, עד שישתתפו כולם בעירוב החצרות.
די בכך שדייר אחד לא השתתף בעירוב החצרות על מנת לאסור על כל הדיירים את הטלטול מהבית לחצר, מפני חלקו בחצר.
אולם הדרים במבנים שאינם בתי מגורים, כגון הגר בבית השער של החצר או במרפסת אינם נחשבים כבעלי החצר, ואינם אוסרים על כולם לטלטל מבתיהם לחצר אף אם לא השתתפו בעירוב יחד עם כלל הדיירים.
מחסנים ומתבנים נחשבים לעניין זה כבתי מגורים, והדרים שם נחשבים לדרים בבתים, ואוסרים את הטלטול על כל דיירי החצר אם לא השתתפו בעירוב.
דייר שאינו נמצא בשבת בדירתו - אינו צריך לתת חלק בעירוב, ואינו אוסר את הטלטול לחצר אם לא השתתף בעירוב, היות שבית ללא דיירים אינו אוסר.
גם אם הלך למקום קרוב, כל זמן שאינו מתכנן לחזור בשבת - אינו נחשב אחד הדיירים בחצר לעניין עירוב חצרות.
לגבי איסור זה הולכים אחר מקום האכילה ולא אחר מקום המגורים והשינה, ולכן מי שמתגורר בחצר אחת ואוכל בחצר אחרת - אוסר את הטלטול בחצר בו הוא אוכל, ולא בחצר בו הוא מתגורר.
וממילא הוא צריך להשתתף בעירוב החצרות של החצר בה הוא אוכל ולא של החצר בה הוא ישן.
אם כל הדיירים בחצר אוכלים במקום אחד, כגון בחדר אוכל - מותר לטלטל ללא הגבלה בין רשויות היחיד, היות שרואים כאילו כולם גרים במקום אחד.
לדוגמה, חיילים המשרתים בבסיס צבאי מותרים בטלטול החפצים בין המבנים השונים ואף אינם צריכים לעשות עירוב חצרות, היות שכולם אוכלים במקום אחד.
אורחים שמתארחים אצל אחד מדיירי החצר - אינם אוסרים את הטלטול על בני החצר, ואינם צריכים להשתתף בעירוב החצרות, אפילו אם הם מתארחים בבית מיוחד להם, כל זמן שבחצר גר בעל הבית של האכסניה, היות שאז הם נחשבים כאורחי בעל האכסניה.
אך אם הם מתארחים במקום אחד יותר מ-30 יום, או שבעל הבית של האכסניה מתגורר במקום אחר - הם נחשבים כדיירי החצר, ואוסרים את הטלטול בין הרשויות השונות אם לא השתתפו בעירוב החצרות.
אך מי שגר בחדר בבית ללא תשלום, כגון תלמיד הגר בבית רבו - אינו אוסר את הטלטול ואינו צריך לתת חלק בעירוב החצרות.
מי שבבעלותו מספר בתים בחצר, אותם הוא משכיר או משאיל לאחרים - הדיירים בבתים אוסרים עליו את הטלטול בחצר אם לא השתתפו בעירוב חצרות, היות שהבית נחשב עכשיו כבית בבעלות נפרדת.
אם למשכיר יש 'תפיסת יד' בבתים - הבתים נחשבים כרשותו, ואין הדיירים בבתים אוסרים את הטלטול בחצר אף אם לא נשתתפו בעירוב חצרות.
'תפיסת יד' משמעה שיש למשכיר מקום בבתים המושכרים בו הוא מניח חפצים פרטיים שלו, שאי אפשר להוציאם בשבת מחמת כובדם, או מחמת איסור מוקצה.
על ידי 'תפיסת היד' נחשב הבית כביתו של המשכיר, והדיירים בו נחשבים כאורחים, שאינם אוסרים את הטלטול בחצר אף אם לא נשתתפו בעירוב החצרות.
אולם אם החצר הפנימית מותרת בטלטול החפצים מבתיה לחצר הפנימית, אין דיירי החצר הפנימית פוגמים בעירוב החצרות של החצר החיצונה, היות שאז אומרים את הכלל: 'רגל המותרת במקומה - אינה אוסרת שלא במקומה'.
כלל זה של 'רגל האסורה במקומה - אוסרת שלא במקומה' נאמר רק במקרה ופתח היציאה היחידי של הדיירים בחצר הפנימית הוא דרך החצר החיצונה, ולא במקרה ויש להם יציאה אחרת.
טלטול במקום ללא עירוב או שיתוף
במקום שלא עירבו עירוב חצרות או שיתוף מבואות עדיין מותר לטלטל את החפצים שנמצאים בחצר המשותפת או במבוי המשותף בתוך שטח החצר והמבוי או לטלטלם מהחצר לחצר אחרת או למבוי ובין מבואות שונים, אבל אסור להוציא ולהכניס חפצים מהחצר ומהמבוי לבתים.
סיבת הבדל זה היא שחכמים אסרו באיסור הטלטול בין רשויות היחיד רק טלטול חפצים מהבתים או אל הבתים, אבל לא אסרו על טלטול החפצים בתוך החצר ובמבוי, וביניהם.
באופן דומה מותר לטלטל חפץ מגג לגג, מחצר לחצר ומקרפף לקרפף בכל העיר ללא צורך בעירוב חצרות או שיתוף מבואות, היות שחכמים לא אסרו על טלטול בין רשויות היחיד נפרדות מסוגים אלו, אלא רק על טלטול מהבתים ואל הבתים.
טלטול מבית לקרפף שלא הוקף לדירה
קרפף נחשב לרשות היחיד מן התורה, בין אם הוקף לדירה ובין אם לא.
אך חכמים גזרו שקרפף שלא הוקף לדירה נידון ככרמלית אם הוא גדול משטח בית סאתיים, ואם הוא בשיעור בית סאתיים או פחות- אסור מדרבנן לטלטל ממנו לבתים, ומבתים אליו, אך מותר לטלטל ממנו לחצרות ומהן אליו.
בשולחן ערוך נפסק כדברי המחמירים.
בספרות חז"ל, לימוד תורה לנוכרי הוא דין הלכתי, שלפיו אסור ללמד תורה, למעט דיני שבע מצוות בני נח, לאדם שאינו יהודי.
על פי דברי חז"ל, גוי הלומד דינים בתורה שהוא אינו רשאי ללמוד, חייב מיתה בידי שמים.
ובהמשך נכתב שדין זה נכון רק ביחס לדינים שהגויים אינם מצווים בהם, אולם על גוי הלומד את דיני שבע מצוות בני נח נאמר:
התלמוד במסכת סנהדרין, לאחר שהביא את דינו של רבי יוחנן, שואל, מדוע דין זה, של איסור לימוד התורה לגוי, אינו נמנה כאחת משבע מצוות בני נח?
ותשובתו של התלמוד היא: שלדעה המפרשת את המילה "מורשה" מלשון "ירושה", איסור זה כבר כלול באיסור גזל, הנמנה עם מצוות בני נח.
ולדעה המפרשת את המילה "מורשה" מלשון "מאורסה", איסור זה כלול באיסור גילוי עריות, הנמנה גם כן על המצוות שבני נח מצווים בהן.
כלומר, טעם האיסור הוא משום שגוי הלומד תורה נחשב כגוזל מהיהודים את אותם החידושים שחידש או משום שהוא נחשב כבועל את ארוסתם של היהודים.
ספר הזוהר מוסיף, שאסור לגוי ללמוד תורה אף משום שהנכרי ערל ואינו נִמול.
לימוד תורה הוא דבקות באלוהים והוא מתאפשר רק על ידי ברית המילה, שקיומה מביא את האדם למדרגה רוחנית מאוד עליונה.
אדם שאינו נמול העוסק בתורה, נחשב כמחריב את העולם.
לדעתו, אם הגויים ילמדו תורה, יבואו היהודים גם ללמוד ממעשיהם.
לכן, הותר להם ללמוד רק את הדינים הנוגעים לשבע מצוות בני נח, שאותם הם כן מקיימים.
מסיבה זו, הוא כותב שלגוי הלומד על מנת לקיים את מה שהוא לומד או על מנת להתגייר, מותר ללמוד גם מה שאינו נוגע לשבע מצוות בני נח.
העונש על גוי שלמד תורה באיסור הוא "חייב מיתה" ולא נתפרש אם מיתה זו היא בידי שמים או שבית דין מצווים להורגו.
ובכמה מקומות לשון 'חייב מיתה' נאמרה אף על מי שלא נתחייב מיתה בידי אדם, כגון "ואם חיסר אחת מכל סמניה (של הקטורת) חייב מיתה".
הר"ן כתב שמכך שהגמרא דנה מדוע האיסור אינו מוסיף על שבע מצוות בני נח, ומסיקה שהוא כלול באחת מהן, נראה שהגוי אכן חייב מיתת בית דין, בדומה לגוי שגזל או שבעל נערה מאורסה.
אך להלכה פסק הרמב"ם מענישים את הגוי ומודיעים לו שהוא חייב מיתה, אך אין ממיתים אותו.
לביאור שיטת הרמב"ם כתב הכסף משנה שגוי נהרג רק על שבע המצוות ולא על דינים אחרים הקרובים להם.
הכללתו של דין זה באיסורי גזל או עריות היא רק לעניין דמיון האיסור ולא לעניין חיוב המיתה.
הלחם משנה, לעומתו, כתב שלא הורגים על איסור זה משום שלדעת הרמב"ם, איסור זה הוא רק מדרבנן.
לשיטתו, הפסוקים שהגמרא הציגה הם רק "אסמכתא בעלמא" בעוד שטעם האיסור הוא, כפי דעת המאירי, כדי שלא ילמדו היהודים ממעשי הגויים.
כתוצאה מאיסור זה ומאיסור גוי ששבת, הסיק הרמב"ם שגם את שאר המצוות אסור לגוי לשמור, אם אומר שמקיימם משום שנצטווה עליהם.
אך אם כוונתו לקבל שכר כאינו מצווה ועושה, מותר, ואף מקבל שכר ויש לו חלק לעולם הבא.
ישנן מספר דעות בנוגע לשאלה, מה בדיוק נאסר ללמד לגוי.
השלטי הגיבורים כתב שכל האיסור הוא רק בנוגע לתורה שבעל פה, אך נביאים וכתובים מותר ללמד לגוי.
הסיבה לכך היא שכך הוא יוכל לחזור בתשובה ולתקן את מעשיו, כאשר קורא על השכר המגיע לצדיקים והעונש המגיע לרשעים.
המהר"צ חיות אף הרחיב היתר זה לכל התורה שבכתב.
אך היו רבים שחלקו על היתר זה.
השו"ת יהודה יעלה דקדק על פי הט"ז מהלשון "עובד כוכבים העוסק בתורה", שכל האיסור הוא רק ב"משא ומתן" של תורה ולא בהלכות.
המהרש"א מדייק אף מהלשון "אין מוסרין סתרי תורה לגוי", שגם בדיני שבע מצוות בני נח, שעקרונית מותר ללמדם, אסור להודיעם את טעמי המצוות וסודותיהן.
לדעת הרב עובדיה יוסף, האיסור אינו קיים במצב שבו הגוי מקשה קושיות על היהדות.
במצב כזה, מצווה להתווכח איתו כדי שלא יביא לזלזול בדת.
וראיות רבות לדבר שרואים שחכמי ישראל לא היססו לענות לקושיותיהם של הגויים.
וכך גם כותבת הגמרא: .
החת"ם סופר כתב שלדעת הרמב"ם, איסור זה תקף רק בגוי העובד עבודה זרה.
אך לגוי שקיבל על עצמו לשמור שבע מצוות בני נח, מותר ללמוד תורה.
וכן כתב למעשה הרב אורי שרקי.
הרמב"ם בתשובותיו מתייחס לפן נוסף בדין זה:
בעניין גוי העומד להתגייר כותבת הגמרא, שמלמדים אותו את עיקרי ההלכות ששייכות ליהודים.
לדעת המהרש"א, מותר ללמדו אף את שאר הדינים, משום שהוא ממילא עומד להתגייר.
אך רבי עקיבא איגר מפקפק בדין זה ואומר שמותר ללמד גוי העומד להתגייר רק את מה שמפורט בגמרא, משום שאלו דברים שהוא מוכרח לדעת, כדי שידע אם הוא בכלל רוצה להתגייר.
גם מהמאירי רואים שמותר ללמד לגוי כזה.
השו"ת צמח צדק אומר שעל פי הזוהר, שאומר שטעם האיסור הוא משום שאסור לאדם שאינו נמול ללמוד תורה, אסור לו ללמוד כל עוד לא מל עצמו.
בכ"ד בטבת ה'תשע"ה (הילולת אדמו"ר הזקן) קרא הרב יצחק גינזבורג להתחיל ללמד תורה לגויים, כחלק מ"המהפכה הרביעית" מאז רבי יהודה הנשיא (ראה להלן).
בשנת תשע"ו החל הרב גינזבורג למסור שיעורי תורה באנגלית המועלים באינטרנט, ומיועדים ליהודים ולגויים כחלק מאותה מהפכה מיועדת.
ה'מהפכה' מבוססת על שלש מהפכות בלימוד התורה שקדמו לה: כתיבת התורה שבעל פה – מהפכה שנעשתה על ידי רבי יהודה הנשיא; לימוד תורה בשכר – התרחשה לפני כמה מאות שנים (בעיקר בידי רבי יוסף קארו); ולימוד תורה לנשים – התרחשה לפני כ-200 שנים, בעיקר בידי שרה שנירר.
המיזם זכה להסכמה של רבנים רבים, ביניהם הרב שמואל אליהו, והרב דניאל צפון.
איסור והיתר הארוך (ידוע בקיצור או"ה או ארוך) הוא ספר על הלכות איסור והיתר.
המחבר כתב את הספר על פי הוראות שקיבל מרבי שלום מנוישטט (מהר"ש).
ישנם שני נוסחים של הספר.
נוסח כתבי היד של הספר שונה מנוסח הספר שבדפוס, שכנראה נדפס על פי כתב יד אחר.
מספר פעמים הובאו בדברי הרמ"א פסקים מהספר שאינם נמצאים בדפוס ולפעמים נמצאים אך במשמעות אחרת.
כבר הרמ"א בעצמו העיר על ההבדל בין שני נוסחי הספר.
זהות מחבר הספר אינה ידועה, אך הוא חובר על ידי אחד מהקדמונים מחכמי אשכנז בדורו של רבי ישראל איסרלן מחבר ספר תרומת הדשן.
ישנן כמה השערות בדבר מחבר הספר, יש הסוברים ששמו הוא רבי יונה אשכנזי.
הספר מהווה מקור בסיסי ומשמעותי בפסיקת ההלכה בתחומי איסור והיתר.
הוא אחד המקורות המובהקים לפסקי הרמ"א בחלק יורה דעה, והעובדה שרבי יוסף קארו לא השתמש בספר הייתה אחד הגורמים שהניעו את הרמ"א לחיבור ספר דרכי משה.
גם בדורות מאוחרים יותר, המשיך הספר לשמש מקור חשוב לפסיקת ההלכה, וכך לדוגמה כתב רבי יהונתן אייבשיץ בהקדמתו לספר כרתי ופלתי:
בהלכות כשרות, איסור לינת לילה הוא חשש באכילת בצלים, שומים וביצים שנקלפו ועבר עליהם לילה, מפאת סכנה שרוח רעה שנכנסה בהם תעבור לאדם ותגרום למותו.
מקור הדין בברייתא המובאת בגמרא בשם רשב"י, ותוקפו וגדריו שנויים במחלוקת.
הגמרא מבארת כי חשש הסכנה הוא מפני 'רוח רעה'.
דין זה הושמט ולא הובא בספרות הפסיקה המרכזית כדוגמת: הרי"ף, הרמב"ם, הטור, השולחן ערוך והרמ"א, וההנחה היא שפוסקים אלו סברו שאיסור זה אינו נוהג כיום.
פרשנים רבים סבורים כי הסיבה לכך היא התחשבות בדעתו של רבינו תם לפיה ההקפדות שנאמרו בגמרא משום עניין ה'רוח רעה' אינם נוהגים בזמנינו, שכן "אין אותה רוח רעה מצויה בינינו כמו שאין אנו נזהרין על הזוגות ועל הגילוי".
טעמו של דין זה אף הוא משום רוח רעה ובהתאם לכך אין חובה להקפיד עליו.
עם זאת, בין האחרונים, היו שקיבלו איסור זה, כדוגמת שולחן ערוך הרב, ערוך השולחן והפרי חדש, ובעקבותיו גם הרב עובדיה יוסף.
בין הדעות הסוברות כי איסור זה קיים גם בימינו ישנה מחלוקת האם זה הידור לכתחילה או איסור שנוהג אף בדיעבד (למעט במקום הפסד מרובה).
איסור לינת לילה נכלל בספר נוהלי הכשרות של הרבנות הראשית לישראל ובד"צים שונים.
הכיתוב "ללא חשש לינת לילה" המופיע לעיתים על מוצרי ביצים, בצל ושום, מציין את ההקפדה על איסור זה.
בגדרי איסור זה מבארת הגמרא כי חל גם אם המאכל הקלוף הונח בכלי סגור, אבל אם נותר הבצל, השום או הביצה ב'מאכל' או קליפתו - אין חשש באכילתו.
לאחר שהמאכל הקלוף עורבב ברכיבים אחרים, הנוהג הוא שכבר אין חשש בהלנתו..
ישנה מחלוקת לגבי תוקפו של איסור זה כלפי ביצים קשות קלופות.
איסור משכב בהמה הוא מצוות לא תעשה מן התורה, האוסרת קיום יחסי מין בין אדם לבהמה.
איסור זה הוא חלק מאסורי עריות (יחסי מין אסורים), ועונש העובר עליו הוא סקילה.
יש מהראשונים שהסתפקו האם איסור זה נכלל בשלוש העבירות החמורות, וחל עליו דין ייהרג ואל יעבור.
בתורה איסור זה מחולק לשני איסורים: איסור אחד לאדם הרובע בהמה, ואיסור שני לאישה הנרבעת על ידי בהמה.
בהתאם לכך, בספרי המצוות נמנה איסור זה בשני לאווים נפרדים.
בתורה נזכר איסור משכב בהמה בארבעה מקומות:
עונש השוכב עם בהמה הוא בסקילה, אחת ממיתות בית דין, בתלמוד למדו דין זה מסמיכות הפסוק 'מכשפה לא תחיה' שדינה בסקילה לדין משכב בהמה.
התורה אוסרת להקרבה בהמה שנרבעה וקויימו בה יחסים על ידי אדם.
אם הייתה הבהמה מעוברת, גם הוולד אסור בהקרבה, זאת גם לפי הדעה האומרת שהוא לא נחשב כחלק מגוף אמו, לפי דעתו של רבא, שכן הוא נהנה מהרביעה באופן נפרד.
הרמב"ם מרחיב על כך בהלכות איסורי ביאה, ובמסכת בבא מציעא, רב יוסף אוסר על אלמנה לגדל כלב מחשש שכזה.
יחד עם זאת, מקובל להניח שבני ישראל אינם נחשדים במשכב בהמה וכי האיסור שלעיל נועד על מנת למנוע לשון הרע.
איסור משכב אח עם אחותו כולל שניים מתוך מחמישה עשר איסורי עריות שנמנו בפרשת אחרי מות, שהעונש על העובר במזיד על כל אחד מהם הוא כרת, ובשוגג - הבאת קרבן חטאת לבית המקדש.
ישנו איסור על משכב עם אחותו מצד אביו או אמו ואיסור נוסף על משכב עם בתה של אשת אביו.
מקור האיסור במקרא הוא בפסוק בפרשת אחרי מות שבחומש ויקרא: .
והעונש מבואר בפרשה שאחריה, פרשת קדושים: .
ובפרשת כי תבוא איסור זה נכלל ברשימת הארורים שבמעמד הברכה והקללה: .
כפי המבואר בפסוקים, איסור משכב עם אחות הוא בין באחות מן האב ובין באחות מן האם.
ומהמילים: למדו חכמים שגם אחות שנולדה מביאת איסור, כלולה באיסור משכב עם אחות, אולם אחות שנולדה ממשכב האב עם נכרית או שפחה כנענית, אינה נחשבת לאחות ולא חל עליה איסור זה של משכב עם אחות:
התורה מנמקת את טעם איסור המשכב עם אחות בטעם: .
מספר פירושים ניתנו למהות טעם זה:
הפירוש העיקרי מתבסס על הפסוק: שמשמעותו היא: פן יבזה ויחרף אותך השומע אותך מרכל.
על פי פירוש זה התורה מציינת שמשכב אדם עם אחותו, עימה גדל יחד בבית כל ימי הילדות, הוא מעשה חרפה, בוז וקלון.
הראב"ע פירש את המילה חסד: .
והרמב"ן באר את המילה כפשוטה, שהאח שבעל את אחותו נהג בה ההפך ממידת החסד המצופה ממנו לנהוג בה לדאוג להשאתה לאישה לבעלה, והוא פגע בשמה הטוב בכך שכעת היא בעולה, והתאכזר אליה בכך שיקשה עליה למצוא כעת בעל:
ורבנו בחיי בשם הרמב"ן באר שכשם שהעושה חסד עושה מעשה שהוא יוצא מגדר הרגיל בטובו, כך השוכב עם אחותו עושה מעשה יוצא מגדר הרגיל בתיעובו:
משכב אח עם אחות במקרא
חז"ל מבארים שהמילים רומזות לכך ש.
כאשר ירדו אברהם ושרה מחברון לגרר, הסביר אברהם לאבימלך מדוע אמר ששרה היא אחותו ולא אשתו: .
והדבר היה מותר להם הואיל ועוד לא ניתנה התורה באותה שעה.
אמנם להסבר חז"ל שרה לא הייתה אחותו ממש אלא בת אחיו הרן, ו"בני בנים הרי הם כבנים".
על פי המסופר בספר שמואל ב', אמנון בן דוד התאווה לשכב עם אחותו מן האב, תמר, ולאחר שהבחין בכך חברו יונדב בן שמעה, אחיינו של דוד, יעץ לו לעשות עצמו חולה ולבקש שאחותו תמר תבוא להאכילו ממאכל שתכין לו לבקשתו.
וכשתבוא אליו, יציע לה שתשכב עמו.
אמנון עשה כדבריו, אולם משסירבה תמר להצעתו, תפסהּ בכח ואנס אותה.
לכאורה יש כאן דוגמה קלאסית של משכב אסור של אח עם אחותו לאחר שניתנה התורה.
אולם חז"ל מבארים שתמר הייתה בת דוד מאשת יפת תואר, ולכן לא נחשבה לאחותו של אמנון, שאם הייתה נחשבת לאחותו, לא הייתה מציעה לו שהדבר ייעשה בצורה פורמלית בהסכמת אביהם דוד: .
בישראל חל איסור על כריתת עצים בוגרים, או עצים מסוימים שנרשמו כמוגנים (כ-70 מינים הנפוצים בישראל), גם אם אינם בוגרים.
עץ בוגר מוגדר כעץ בגובה של לפחות 2 מטר, וקוטר גזעו לפחות 10 סנטימטרים (במדידה בגובה 130 סנטימטרים מעל פני הקרקע).
אדם המבקש לכרות עץ חייב לקבל אישור מפקיד היערות.
איסור זה חל גם על עץ הנטוע בגינה פרטית, ואף על עץ שאדם נטע בעצמו.
גם במקרה שהעץ נתפס על ידי הדיירים כמפגע סביבתי - למשל: כניסת ענפים לחלונות, פגיעה בצנרת הביוב, לכלוך או הפצת מזיקים, כריתתו דורשת אישור רשמי מפקיד היערות.
במידה ופקיד היערות מוצא את הבקשה לכריתת העצים רלוונטית - הוא מנפיק עבורה רישיון כריתה.
רישיונות הכריתה מתפרסמים באתר משרד החקלאות ופיתוח הכפר או באתרי פקידי היערות העירוניים וניתן להגיש להם ערר.
כריתת עץ, או אף העתקתו ממקום למקום, ללא אישור נחשבת לעבירה פלילית.
העונש על כריתת עץ בוגר הוא כחצי שנת מאסר, או קנס של עד 15,000 שקלים.
גם גיזום מסיבי של רוב העץ, גבוה מעל פני הקרקע, נחשב לכריתה.
עקירת עץ (כולל שורשיו) נחשבת לעבירה חמורה יותר, והקנס עליה גבוה יותר.
עקירה לצורך העתקת העץ ממקום למקום אינה נחשבת לכריתה, אך גם פעולה זו נחשבת לעבירה פלילית כיוון שבדרך כלל היא מובילה למות העץ.
הפיקוח על עבירה זו נעשה לרוב על ידי דיווח של אזרחים בפנייה למוקד העירוני או למשטרה.
בישראל, כל עץ בוגר נחשב לעץ מוגן.
לצד זאת, ישנם כ-70 מיני עצים המוגדרים כמוגנים בכל שלב התפתחות: ביניהם אורן, אקליפטוס, אלון, ברוש, צפצפה, ערבה, אדר, אגס סורי, פיקוס, צפצפה, זית, ארז, אשל, צאלון, קטלב, הדס מצוי, דולב, שיזף, חרוב, אולמוס, אלביציה, אלה, אראוקריה, ברכיכיטון, כליל החורש, מילה, עוזרר, תמר מצוי, שקד, שיטה, שזיף הדב, סקוויה, ועוד.
למעשה, רוב העצים הנפוצים בישראל כלולים ברשימה זאת.
פקודת היערות המנדטורית משנת 1926 הגדירה את איסור הכריתה רק במקרים של כריתה הסמוכה לקרקע, ורק לגבי עצים שהוגדרו כמוגנים.
תיקון לחוק היערות משנת 2008 הגדיר כל עץ בוגר ככלול בחוק.
בשנת 2012 התווסף תיקון נוסף לחוק, שקבע כי גם גיזום מסיבי בגובה העץ, באופן שפוגע אנושות בצמיחתו, הוגדר ככריתת העץ (כאשר החוק המנדטורי התייחס רק לחיתוך העץ סמוך לקרקע ככריתה).
איסור כריתת ברית עם עובדי עבודה זרה הוא איסור הלכתי מהתורה לכרות ברית עם עובדי עבודה זרה, כדי שלא ימשכו את עם ישראל אחריהם.
שלוש פעמים נאמר בתורה לבני ישראל שמתי שהם נכנסים לארץ ישראל שאסור לכרות ברית עם שבעת העממין.
בתורה האיסור נאמר לגבי שבעת העממים ונחלקו הראשונים מה הדין לגבי שאר האומות העובדות עבודה זרה.
והתוספות אומר שהסיבה שהאיסור דווקא בשבעת העממים זה בגלל שהם הכי דבוקים בעבודה זרה, במקום אחר אומר טעם אחר, שכל טעם האיסור זה כדי שנכבוש את כל ארץ ישראל ולא נכרות אתם ברית שלא להרוג אותם והם יישארו בארץ.
לדברי הרב יוסף דוב סולובייציק - לפי שיטת הרמב"ם והחינוך אסור למדינת ישראל להשתתף באו"ם שהרי זו כריתת ברית עם עובדי עבודה זרה.
האיסור לטמא לאכול קדשים הוא מצוות לא תעשה מתוך תרי"ג מצוות, לפיה אסור לאדם טמא לאכול דבר קדוש כמו קרבן.
בתורה נזכר בפרשת צו שעונשו של טמא שאוכל קודש במזיד, הוא חיוב כרת: .
כאשר אכל קודש בשוגג - חייב להביא קרבן עולה ויורד.
אמנם, ישנו כלל תלמודי לפיו 'אין עונשין אלא אם כן מזהירין'.
כלומר: מלבד תיאור העונש לעובר על האיסור - בהכרח שישנו ציווי מפורש האוסר על טמא לאכול קודש.
ואכן בתלמוד נחלקו אמוראים מהו מקור האיסור:
לדעת ריש לקיש האיסור נלמד מהפסוק בפרשת טומאת יולדת: .
לדעת רבי יוחנן האיסור נלמד בגזרה שווה מהאיסור לטמא להיכנס לבית המקדש.
בטעם המצווה, כתב בספר החינוך שהטהרה היא מעלה וכבוד לאדם, ולכן ראוי שרק אדם טהור יאכל קדשים, כדי לכבד את המקדש וקדשיו.