tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בימי שלטונו של המלך ז'וזה הראשון (1777-1750) הפכה אברנטש למרכז תעשיית המשי, ששגשג עד לשנות 1800. בשנת 1802 הוקמה ביישוב החברה הספרותית הטובוסיאנית או האקדמיה הטובוסיאנה, מוסד כלכלי ותרבותי לקידום גידול התותים וייצור המשי ולקידום המדע והאומנויות.
בראשו עמד רודריגו דה סילבה ביבאר.
בנובמבר 1807 בימי מלחמת חצי האי, כתגובה לסירובו של מלך פורטוגל להצטרף לחרם היבשתי נגד אנגליה, פלשו לאזור כוחותיו של נפוליאון בפיקוד הגנרל ז'ינו.
ב־23 בנובמבר 1807 נכנסו ליישוב, שדדו אותו והקימו בו קסרקטינים.
בעקבות הניצחון העניק נפוליאון לגנרל ז'ינו את התואר "דוכס אברנטס".
הכיבוש הצרפתי נמשך פחות משנה.
מכיוון שהפקידות המקומית המשיכה לשרת את הצרפתים בדיוק כמו ששירתה בעבר את המלכות הפורטוגזית, בעם נפוצה האמרה בחרוזים :"הכל הוא כמו קודם, מטה כללי באברנטש "- «Tudo como dantes, Quartel General em Abrantes!»
התושבים הצטרפו בסופו של דבר למאמץ המלחמתי של הצבא הבריטי בפיקודו של ולינגטון שהצליח בשנת 1808 לגרש את הצרפתים.
בסופו של דבר באוגוסט 1808 נחתם בקלוש הסכם סינטרה שהחזיר את אברנטש לידי פורטוגזים.
ב-1820 תמכו תושבי אברנטש במהפכה הליברלית ואחר כך חגגו את חוקת 1822. אף על פי שדון מיגל מפורטוגל מצא גם הוא תומכים רבים בעיירה, ההפיכה שהוביל, שכונתה "וילאפרנקדה" לא הוציאה הפגנות תמיכה לרחוב.
ב-1 באוקטובר 1833 יצאה מאברנטש ההצהרה המפורסמת של הטוען לכתר ספרד, דון קרלוס מבית בורבון שנמצא באותה תקופה בגלות פורטוגל.
בנובמבר 1862 נחנכה מסילת הברזל סנטרם-אברנטש ובמרץ 1868 נבנה בגשר שחיבר בין אברנטש והרוסיו שלו אל האזור שמדרום לטז'ו.
ב־1891 נחנכה מערכת אספקת מים שוטפים לעיר.
בשנת 1900 נחנכה זירה למלחמת שוורים ובשנת 1909 הונהגה בעיר לראשונה תאורה חשמלית.
כמרכז רפובליקני חשוב, עמדה אברנטש במרכז המפגשים המכינים את המהפכה ב-5 באוקטובר 1910. בהמשך הכיר לה המשטר החדש הרפובליקני את המעמד של עיר.
ב-1933 הוצגו בקולנוע עדן -סאלאו סרטי הקולנוע הראשונים בעיר.
אברנטש שוכנת במובלעת מרכזית המהווה אזור מעבר בין חבלי ריוואטז'ו, ביירה באישה ואלטו אלנטז'ו.
מיקומה מאפשר השפעות מגוונות מכמה תרבויות מקומיות שסבבו אותה.
היא נמצאת כ-50 ק"מ צפונית-מזרחית מן העיר סנטרן על גדות הנהר טחו.
בצפון - עם וילה דה ריי, סרדואל ומאסאו.
במזרח - עם מאסאו וגאוויאו
בדרום - עם פונטה-דה-סור ושאמושקה
במערב - עם שאמושקה, קונשטנסיה,, ולה נובה דה ברקיניה וטומאר.
העיר נחשבת לצומת חשובה בדרכי הרכבת והכבישים, לרבות מסילת הברזל מדריד - בדחוס -ליסבון, הפוגשת גם את הקו גווארדה-ברנטש ואת כבישי הגישה בין ליסבון לפורטו.
(כבישי A 23 וביירה באישה)
אברנטש שולטת מעל הכביש לאורך עמק הטז'ו מבלוור (בפרנזיית גאוויאו) עד לקונשטנסיה.
היא שוכנת על גבעה עם עצי זית, גנים וכרמים.
מבחינה היסטורית העיר המבוצרת נחשבה למקום אסטרטגי מבחינה צבאית.
לעיר שני מקורות מים ראשיים: הנהר טחו, החוצה את המוניקיפיום לאורך 30 ק"מ, והנהר אבלופיירה - מקשטלו לבודה.
מועצת אברנטש מחולקת ל-13 פרגזיות:
אברנטש (סאו ויסנטה וסאו ז'ואו) ואלפרארדה
אלווגה וקונקאוואדה (Alvega e Concavada)
סאו פאקונדו א ואלה דאש מוש
אברנטש הוא מרכז מסחר ותעשייה עבור האזור הסמוך המתאפיין בחקלאות פורייה.
פועלת בעיר תעשייה מטלורגית ומטרלומכנית בעלת חשיבות לאומית, כגון מפעלי המשאיות Mitsubishi Fuso Truck Europe
כמו כן פועלת כאן ביישוב פגו תחנה תרמו-אלקטרית Tejo Energia, המפעל הגדול ביותר שבמחוז סנטארם.
שולטת על העיר מעל רמה בגובה 250 מ'.
היא הייתה חלק מקו הביצורים של הנהר טז'ו (linha do Tejo) מן המאה ה-12 שהגן על פורטוגל.
הטירה תוכננה על ידי האבירים הטמפלרים.
המורים ניסו מאוחר יותר לכבוש אותה מחדש.
הסגנון האדריכלי הוא מתקופת השיפוצים שלאחר מלחמת הרסטורציה של פורטוגל במאה ה-17. אז הונמכו וחוזקו החומות.
במאה ה-18 בימי מלחמות חצי האי נוספו חומות מגן.
כנסיית סנטה מריה דו קשטלו (מרים הקדושה של הטירה) Igreja de Santa María do Castelo- נמצאת בתוך מתחם הטירה, היא כנסייה גותית שנבנתה במאה ה-14, ייתכן על חורבות מקדש רומי.
בחפירות בה נמצא פסל רומי משיש.
הכנסייה איננה פעילה והפכה לאתר לתערוכות ארכאולוגיות עם קרמיקות אסלמיות, חפצי אבן רומיים וכלים פהיסטוריים.
כמו כן היא משמשת כמוזיאון של משפחת אלמיידה, רוזני אברנטש - מוזיאון דון לופו דה אלמיידה (Museo Dom Lopo de Almeida).
נמצאים בה קברים מקושטים של המשפחה בסגנון מנואלי מסביבות שנות 1500.
בכנסייה ניתן לראות את הציור "השתחוות האמגושים" מאת גרגוריו לופש (1550-1490), פסל של השילוש הקדוש פרי יצירתו של פסל אלמוני בשם M.P
בחדר הכמרים - סקריסטיה - נשמרים כתבי יד מאוירים מימי הביניים.
במקהלה רואים פריזה מעץ כהה המתארת שני מלאכים שרים.
משער הכנסייה לפי האגדה עלה נונו אלוורש על הפרד ויצא אל הקרב באלז'ובארוטה.
כנסיית סאו ויסנטה (ויקנטיוס הקדוש ) - עם צריח חסר - כנסייה מונומנטלית שנבנתה על ידי המסדר הצבאי של ישו המשיח
סגנונה מנייריסטי עם עמודים קלאסיים, גמלון, נישות ומעקה מעל השער הראשי.
בתוכה תשעה מזבחים, כל אחד בתוך שלוש קפלות צידיות, ועוד שלושה בקצה של כל ספינה.
בכנסייה שפע של פסלים ושני פנלים המתארים את חיי וינסנט הקדוש.
עבודת הקודש מתלווה בצלילי עוגב מפואר מן המאה ה-18.
כנסיית סאו ז'ואו בפטישטה (כנסיית יוחנן המטביל) - בסגנון בעיקר פיליפיני (שוקמה בימי פילפה השני) בה שני צריחים שלא הושלמו
כנסיית הרחמים - Igreja de Misericordia - ברחוב הרפובליקה (Rua da República) נבנתה ב-1584. כוללת שישה ציורים מרשימים המיוחסים לגרגוריו לופש
ככרות המרכז ההיסטורי - רחובות וככרות צפופים במדרון של גבעת הטירה.
אנדרטת הנופלים למען המולדת 1914–1918 - עוצבה על ידי רוי רוקה גמיירו
המוזיאון העירוני דון לופו דנ אלמיידה
אקוואפוליס - פארק עירוני על גדת הנהר
הספרייה העירונית על שם אנטוניו בוטו
קולנוע סאו פדרו - נחנך בשנת ב-1949 במקום כנסייה בעלת אותו שם שנחרבה.
חוף הרחצה של הנחל אלדיה דו מאטו
פארק הסקייטבורדינג - קשטלו דה אברנטש
האצטדיון העירוני - עיר הספורט (כדורגל, אתלטיזם)
מסלול הקרטינג (קרטודרומו) - רוסיו מדרום לטז'ו
הסכר קשטלו דה בודה -אתר לשיט - קנו, קאיאק, גלישת רוח - ולדיג
פארק הרפובליקה - נפתח ב־1943 במקום שבו היה הככר העתיקה "רוסיו" של העיר
24 בפברואר יד ליום א' הראשון בחודש מרץ - היריד השנתי ביום מתיא הקדוש
14 ביוני - חג העיר אברנטש - שיאה של חגיגה המתחילה ב-9 ביוני
סוף השבוע האחרון של חודש אוקטובר - השוק הלאומי לקונדיטוריה מסורתית - במרכז ההיסטורי
בשבתות הראשונות של כל חודש - שוק המטבעות - בככר בראו דה בטליהFeira da Ladra (Numismática)
בשבת האחרונה של כל חודש הכולל חמש שבתות - Feira franca השוק החופשי - במרכז ההיסטוריה
fESTA - פסטיבל להקות הזמרה המעורבות של המכללה הטכנית של אברנטש, המאורגן על ידי Esta Tuna
אָבֶּרֵצִ'י אולוצ'י אֶזֶה הוא כדורגלן אנגלי המשחק בעמדת הקשר ההתקפי בארסנל מהפרמייר ליג ובנבחרת אנגליה.
אזה נולד בגריניץ' שבאנגליה להורים ניגרים.
בגיל 8 התחיל לשחק באקדמיית הנוער של ארסנל, ממנה עבר גם לאקדמיות הנוער של פולהאם, רדינג ומילוול.
באפריל 2016 עזב את מילוול, לאחר שזו לא הציעה לו חוזה מקצועני.
אזה הלך להבחן בקבוצת קווינס פארק ריינג'רס מהפוטבול ליג צ'מפיונשיפ, וב-3 באוגוסט 2016 חתם במועדון.
ב-7 בינואר 2017 ערך את הופעת הבכורה שלו במדי הקבוצה הבכירה של המועדון, בהפסד 1–2 לבלקברן רוברס במשחק גביע ה-FA.
לאחר אותו משחק, האריך את חוזהו במועדון עד ליוני 2019.
ב-31 באוגוסט 2017 הושאל לוויקומב וונדררס מההפוטבול ליג השנייה עד לינואר 2018. הוא ערך את הופעת הבכורה שלו ב-9 בספטמבר 2017, בתיקו 0–0 עם ניופורט קאונטי.
הוא הופיע ב-20 משחקי ליגה וכבש חמישה שערים, שסייעו לוויקומב להעפיל לצ'מפיונשיפ בתום העונה.
בינואר 2018 שב לקווינס פארק ריינג'רס, והשתלב בהרכב הקבוצה.
ב-7 באוגוסט 2018 האריך את חוזהו במועדון עד ליוני 2021. בעונות 2018/2019 ו-2019/2020 הפך לשחקן מרכזי בקבוצה, כשלאורך שתי עונות אלו שיחק 94 משחקים וכבש 18 שערים.
ב-28 באוגוסט 2020 נרכש על ידי קריסטל פאלאס מהפרמייר ליג בכ-18 מיליון אירו, וחתם על חוזה לחמש עונות.
הוא ערך את הופעת הבכורה שלו במחזור הראשון של הליגה, בניצחון 1–0 על סאות'המפטון.
את שערו הראשון בקבוצה כבש ב-7 בנובמבר 2020, כשכבש בבעיטה חופשית בניצחון 4–1 על לידס יונייטד.
במאי 2021 נפצע בגיד האכילס, והחמיץ את סוף עונת 2020/2021 ואת תחילת עונת 2021/2022. בעונת 2022/2023 אזה הפך לאחד מהשחקנים המובילים של המועדון כששיחק בכל 38 המשחקים בליגה וכבש 10 שערים.
גם בעונת 2024/2025 המשיך אזה להיות מהשחקנים המובילים בקבוצה, ב-17 במאי 2025 כבש את שער הניצחון ב-1–0 של קבוצתו בגמר הגביע האנגלי על מנצ'סטר סיטי, ועזר לה לזכות בתואר הראשון בתולדות המועדון.
את עונת 2025/2026 פתח אזה עם ניצחון בדו-קרב פנדלים במגן הקהילה על האלופה ליברפול.
ב-23 באוגוסט 2025 חתם אזה בארסנל.
ב-31 באוגוסט ערך אזה הופעת בכורה במדי ארסנל בהפסד 0–1 לליברפול במסגרת המחזור השלישי בעונת 2025/2026 בפרמייר ליג.
ב-8 בספטמבר 2025 בגיל 27, ערך אזה הופעת בכורה באירופה, בניצחון של ארסנל 2–0 על אתלטיק בילבאו במסגרת שלב הליגה בליגת האלופות.
ב-24 בספטמבר 2025 כבש אזה שער בכורה במדי ארסנל בניצחון 2–0 על פורט וייל במסגרת גביע הליגה.
ב-26 באוקטובר כבש אזה שער בכורה בפרמייר ליג עבור ארסנל בניצחון 1–0 על קבוצתו לשעבר קריסטל פאלאס.
אזה התאמן בעבר עם נבחרת ניגריה, אך בחר לייצג את נבחרות אנגליה הצעירות השונות.
במאי 2021 זומן לראשונה לסגל נבחרת אנגליה הבוגרת, אך נפצע באימון הנבחרת והחמיץ את יורו 2020, בו הגיעה הנבחרת עד לגמר.
זומן לסגל נבחרת אנגליה ליורו 2024. במהלך הטורניר שותף אזה בשלושה משחקים כמחליף, בטורניר הגיעה אנגליה לגמר.
ב-24 במרץ 2025 כבש אזה את שערו הראשון בנבחרת בניצחון 3–0 על לטביה במסגרת מוקדמות מונדיאל 2026.
נבחרת השנה של התאחדות הכדורגלנים המקצועיים : 2019-20 (בצ'מפיונשיפ)
אברם אדמס המונד היה פוליטיקאי אמריקאי מאינדיאנה, איש המפלגה הוויגית ולאחר מכן המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסגן מושל אינדיאנה ה-13 בשנים 1857–1860 ולאחר מכן במשך כשלושה חודשים כמושל אינדיאנה ה-12.
אברם המונד נולד בברטלבורו, ורמונט כבנם של נתניאל ופטי בול המונד.
כשהיה בן שש עברה המשפחה לברוקוויל, אינדיאנה.
המונד התחנך בבית הספר המקומי ולאחר מכן למד משפטים והתקבל ללשכת עורכי הדין.
ב-1835 הוא עבר לגרינפילד, אינדיאנה ופתח שם משרד עורכי דין.
ב-1838 נשא המונד לאישה את מרי אנסדן ולזוג נולדה בת אחת.
ב-1840 הוא עבר שוב, הפעם לקולומבוס, אינדיאנה, שם הוא נכנס לשותפות במשרד עורכי דין עם ג'ון ה' ברדלי.
לזמן מה הוא היה התובע של מחוז ברתולומיאו.
ב-1846 עבר המונד שוב לאינדיאנפוליס, לשם העבירו הוא ושותפו את משרד עורכי הדין שלהם.
ב-1847 הם עברו שוב לסינסינטי, וב-1849 הם שבו לאינדיאנפוליס וצירפו למשרד את יו אוניל.
ב-1850 הקים בית המחוקקים של אינדיאנה את בית המשפט לעתירות והמונד מונה כשופט הראשון בו.
במשרה זו הוא החזיק לזמן קצר בלבד והתפטר ממנה ב-1852 כדי לעבור לסן פרנסיסקו, שם הוא פתח משרד עורכי דין חדש בשותפות עם רופוס א.
ב-1853 שב המונד לאינדיאנה, וב-1855 הוא עבר לעיר טר הוט שבאינדיאנה, שם הוא פתח משרד עורכי דין חדש בשותפות עם תומאס ה.
בטר הוט הוא נשאר עד לבחירתו למשרת סגן המושל.
ב-1852 מינתה ועידת המפלגה הדמוקרטית באינדיאנה את ג'ון סי.
ווקר כמועמדה לתפקיד סגן המושל.
אך כאשר התברר שהוא לא כשיר לתפקיד בשל גילו, בחרה הוועדה המרכזית של המפלגה בהמונד, שקודם לכן היה מזוהה עם המפלגה הוויגית.
אחרוני חברי המפלגה הוויגית באינדיאנה השתלבו באותה שנה במפלג הדמוקרטית, והמונד היה אחד מבין אלה שהצטרפו למפלגה והיו תומכי העבדות.
ב-1856 היה המונד מועמד המפלגה לתפקיד סגן המושל כשותפו למרוץ של אשבל וילארד, זאת בתקווה למשוך את קולותיהם של ויגים לשעבר שעברו לשורות המפלגה הרפובליקנית.
ב-5 באוקטובר 1860, כאשר נפטר המושל וילארד, הושבע המונד במקומו וכיהן בתפקיד במשך שלושת החודשים שנותרו עד לתום הכהונה של המושל המנוח.
מותו של וילארד הותיר את המפלגה הדמוקרטית ללא מועמד למשרת המושל.
המונד לא ביקש להיבחר מחדש, שכן המפלגה הייתה בעיצומו של תהליך פיצול כאשר רבים מחבריה עזבו אותה כדי להצטרף למפלגה הרפובליקנית.
בבחירות לנשיאות של 1860 הוא תמך במועמדותו של סטיבן דאגלס והמשיך לנסות לקדם פתרון של סוגיית העבדות בדרכי שלום.
הצעד המשמעותי היחידי של המונד כמושל היה נאומו בפני האספה הכללית של אינדיאנה ב-11 בינואר 1860. בנאום זה הוא הציע את חקיקתם של מספר חוקים חדשים, והציע פתרון זמני לבעיות שנגרמו עקב המבוי הסתום שנוצר באספה.
המסר העיקרי שלו היה לשמור על ההרמוניה באיחוד.
בנאומו שכנע המונד את האספה לשלוח נציגים לוועידת השלום שהתקיימה בהשתתפות רוב המדינות בניסיון לדון על פשרה בשאלת העבדות ולמנוע מלחמה.
בכל אופן, ארצות הברית הייתה על סיפה של מלחמה, ואינדיאנה הייתה הראשונה מבין מדינות המערב שגייסה כוחות לפלישה לדרום פחות מארבעה חודשים לאחר מכן.
זמן קצר לאחר שסיים את כהונתו כמושל, לקה המונד בשיגרון ובאסתמה קשות, ופרש מהחיים הציבוריים.
הוא עבר לדנוור, שם הוא האמין שהאוויר החם והיבש יותר יקל על סבלו.
אברם המונד נפטר בדנוור ב-27 באוגוסט 1874. הוא נטמן בבית הקברות קראון היל שבאינדיאנפוליס.
אֶבְרָנִית הַנֶּשֶׁר (שם מדעי: Pteridium aquilinum) הוא שרך הנמנית עם משפחת האברניתיים והוא מין יחיד בסוגו, ולו שני תת-מינים צפוני ודרומי.
תפוצתו גדולה מאוד ומגיעה כמעט לכלל חלקי תבל.
ישראל הוא גבול התפוצה הדרומי באזור הממוזג, וגם השרך הגדל בה.
דרומה יותר היא מופיעה רק באזור הטרופי.
בתנאים טובים לגידול עשוי הצמח להתנשא לגובה שני מטר ויותר.
העלה גדול מאוד ואורכו 40–100 ס"מ.
הערות הוא מנוצה שלוש פעמים ויש בו מאות עלעלים ירוקים.
באירופה כדי כך העלים מתים בסתיו, וצבעם החום צהוב נראה יפה להפליא באור השמש.
בניגוד למרבית השרכים יכולה אברנית הנשר לצמוח גם במקומות יבשים יחסית.
כושרו זה של הצמח נובע מהעובדה שהוא בעל קני שורש המעמיקים לחדור לקרקע.
עקב תפוצתו הרחבה לצמח זה נימצו שימוש לאורך השנים ברחבי העולם בין היתר באירופה השתמשו בצמח לצורכי ריפוד ברפתות.
לפנים נהגו להשתמש בו גם לקירוי בניינים.
אברנית הנשר נחשבת גם לצמח רעיל, שרעייה שלו עלולה להזיק לבקר, ואם זאת במזרח הרחוק מצאו דרך להפקת הרעלים ובכך להשתמש גם לצורכי מאכל ומרפא.
אברפראו (בוולשית: Aberffraw) היא עיירה וקהילה במערב מחוז האי אנגלסי שבצפון-מערב ויילס.
העדויות הקדומות ביותר להתיישבות באזור אברפראו הן מהתקופה המזוליתית, לפני כ-9,000 שנה.
חפירות מהמחצית השנייה של המאה ה-20 גילו כלי צור מתקופה זו וקבר מתקופת הברונזה מהסביבות 2000 לפנה"ס.
מן התקופה הנאוליתית נותרו סביב המקום קברים בנויים מאבן, ובקרבת הנהר הסמוך נמצאו שרידי מעגלי בתים מימי הברזל, לצד עקבות לנוכחות רומית בראשית האלף הראשון לספירה.
תור הזהב של אברפראו החלה במאה ה-5 לספירה, כאשר קדרולון לאהיר אפ אייניון הקים במקום ארמון, ובהמשך, במאה ה-9, שוקמה הבירה על ידי רודרי הגדול.
אז נוסד במקום בית אברפראו – שושלת מלכי גווינד' שנחשבה לשושלת הוותיקה ומהחשובות בתולדות ויילס.
הארמון הפך למוקד ממשל מרכזי ולמושב נסיכי גווינד', ובמאות ה-12 וה-13 שירת כמקום מושבו של הנסיך ל'ואלין הגדול, שהפך לסמל לעצמאות הוולשית עד הכיבוש האנגלי בסוף המאה ה-13. במהלך המאה ה-14, פגעה סופה עזה (1331 לספירה) באזור וגרמה להיווצרות דיונות חול שהרסו את הנמל של אברפראו.
בעקבות אסון זה איבד היישוב את מעמדו כנמל מרכזי, ומשפחות רבות נאלצו לעזוב את בתיהן.
הירידה בחשיבות הכלכלית והבידוד התחבורתי הובילו גם הם להמשך התדרדרות.
במקביל, לאחר כיבוש ויילס בידי אדוארד הראשון, מלך אנגליה, פורקו מבני הארמון ונעשה שימוש באבנים לבניית טירת בומריס.
במאה ה-20 הפכה אברפראו לאחת העיירות העניות באנגלסי, והרבה מבתיה המסורתיים נהרסו לטובת בניית שיכון ציבורי שהוקם על חורבות אתר הארמון מימי הביניים.
בשנות ה-80 הוכרזה חלק מהעיירה כאתר שימור והמבנים המסורתיים שהיו ניתנים להצלה שומרו במטרה לשמר את אופיו ההיסטורי של המקום.
בשנים האחרונות הפכה אברפראו לאתר תיירות פופולרי, כשהמגמות הדמוגרפיות השתנו בעקבות גל רכישות מקרב תושבי ערים מחוץ לוויילס, שפגע במעמד השפה הוולשית המסורתית.
אברם פיז ויליאמס היה מורה, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם מדינת קליפורניה.
אברם ויליאמס נולד בניו פורטלנד, שבמדינת מיין, ב־3 בפברואר 1832. הוא למד בבתי הספר הציבוריים המקומיים, ובין השנים 1846–1848 השלים את לימודיו באקדמיית נורת' אנסון.
לאחר סיום לימודיו החל ללמד בבית הספר בנורת' אנסון, ולאחר מכן עבר לעיירה פיירפילד שבמיין, בשנת 1853, שם עסק במסחר.
בשנת 1858 עבר לקליפורניה ועבד במכרות במחוז טולומי.
כעבור שנה חזר לעסוק במסחר.
בשנת 1861 עבר לסן פרנסיסקו, שם פעל כיבואן, מגדל בקר וחקלאי.
הוא היה ממייסדי "מועצת המסחר של סן פרנסיסקו" ושימש כנשיאה הראשון.
בנוסף היה חבר בלשכת המסחר של סן פרנסיסקו.
בשנת 1886 נבחר ויליאמס לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הרפובליקנית, כדי למלא את מקומו של הסנאטור ג'ון פ.
הוא כיהן בסנאט עד 3 במרץ 1887, אך לא התמודד מחדש בבחירות שלאחר מכן.
לאחר שחזר לקליפורניה המשיך לעסוק במסחר סיטונאי בסן פרנסיסקו.
אברם ויליאמס נפטר בעיר ב־17 באוקטובר 1911, בגיל 79, ונטמן בבית העלמין מייפלווד שבעיירה פיירפילד, מיין.
אברם טריג היה בעל מטעים, עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי, אשר ייצג את מחוז מונטגומרי שבווירג'יניה בוועידת האשרור של וירג'יניה ובבית הנבחרים של ארצות הברית בין השנים 1797–1809, לאחר שלחם במלחמת העצמאות האמריקאית במסגרת מיליציית וירג'יניה.
אברם טריג נולד ב-1750 בחווה של אביו סמוך לניו לונדון, במחוז לוננברג שבמושבת וירג'יניה.
אזור זה הפך למחוז בדפורד בשנת 1754. סבו, שנשא אף הוא את השם אברם טריג, היגר מקורנוול שבאנגליה סביב שנת 1710. אביו, ויליאם טריג (1716–1773), שימש במשך שנים רבות כשופט במחוז בדפורד.
אמו, מרי ג'ונס טריג (1720–1773), ילדה שמונה ילדים במסגרת נישואיה.
אחיו ג'ון ג'ונס טריג כיהן לצדו בקונגרס.
אח נוסף, סטיבן טריג, היה חבר בוועדת קרקעות בקנטקי בשנת 1779 ונהרג בעת שפיקד על רגימנט בקרב בלו ליקס.
אח אחר, ויליאם טריג, היה אב לשושלת שממנה יצאו בין היתר חבר הקונגרס ובונה האוניות מריצ'מונד, ויליאם רוברטסון טריג.
טריג הוסמך לעריכת דין והחל את הקריירה המשפטית שלו במחוז מונטגומרי שבווירג'יניה.
הוא התגורר באחוזתו 'Buchanan's Bottom' שעל נהר הניו, וכיהן במשרות מקומיות שונות, ובהן פקיד ושופט, וכן בתפקידים ציבוריים נוספים במחוז מונטגומרי.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית שירת כלוטננט קולונל במיליציה בשנת 1782, ובהמשך כגנרל במיליציה של וירג'יניה.
טריג היה ציר בוועידת האשרור של וירג'יניה בשנת 1788, והצביע יחד עם פטריק הנרי ואנשי הסיעה האנטי־פדרליסטית נגד אשרור חוקת ארצות הברית.
הוא נבחר מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית לקונגרס החמישי ולחמישה קונגרסים לאחר מכן, וכיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית מ־4 במרץ 1797 ועד 3 במרץ 1809. הוא נפטר ונקבר באחוזת המשפחה, כאשר תאריך מותו אינו ידוע.
כמו אביו, אחיו ואחרים ממעמדו, טריג עסק בחקלאות תוך שימוש בעבודת עבדים.
לפי מפקד המס של וירג'יניה משנת 1787, היו בבעלותו חמישה עבדים, שישה סוסים ועשרים ראשי בקר במחוז מונטגומרי — מעט פחות מדניאל טריג, ייתכן קרוב משפחה, שכיהן כמה קדנציות בבית הנבחרים של וירג'יניה.
בשנת 1779 נישא אברם לסוזנה אינגלס, בתם של ויליאם אינגלס ומרי דרייפר אינגלס, אשר נמלטה משבי אינדיאני וצעדה כ־800 מיילים כדי לשוב לביתה בשנת 1755. לבני הזוג נולדו עשרה ילדים.
אַבְּרָקָדַבְּרָה (או אברא כדברא) היא מילת קסם.
לפי מאמיני תורת הנסתר אם היא כתובה על קמע, ביכולתה לשחרר את נושא הקמע ממחלות.
יכולת זו של המילה הופיעה בספר De Medicina Praecepta, שאותו כתב רופאו של הקיסר הרומי קרקלה, קווינטוס סרנוס.
אין ידיעה ודאית על מקור המילה ועל פירושה.
קיים מספר רב של השערות בנושא:
בלוח שנמצא באוגרית מצוי שם העצם : hbrk (אברכ), ייתכן שפרושה מכשף.
משמעות הביטוי בארמית "אברא כדברא" – אמת כדבריי – כלומר ציווי להפוך מילים למציאות.
-בכך יש אזכור למעשה בריאת העולם שגם הוא נעשה באמצעות "עשרה מאמרות" (לדוגמה: ביום הראשון נאמר "יְהִי-אוֹר").-
טענה נוספת היא כי מקור המילה בשמו של האל היווני אברקסס, שנקרא גם אברסקס, והתגלגל למילה אברקדברה.
במילה מצויות ארבע האותיות הראשונות באלפבית הלטיני A-Bra-Ca-Dabra.
ייתכן שזהו שם של שד נושן שהיה שד המחלות.
גרסה אחרת למקור הביטוי טוענת כי "אברה" הוא שיבוש של "הברכה" (בלשון סגי נהור: "הקללה"), ודברה היא המילה הארמית למחלת הדבר.
לפי גרסה אחרת, מדובר בדקלום לחש או ברכה, והמשמעות המילולית של הביטוי היא "אברך (אבר) את הבורא (קדברה)".
גרסה נוספת למקור המילה מתרגם אותה מארמית "אברהם שדיבר".
הגרסה הזו נשענת על דברי חז"ל האומרים שאברהם לימד לבניו מן הפלגשים דרכים כיצד לבצע כשפים, ושלחם למזרח הרחוק.
פירוש ארמי/עברי אחר מפרש את המילה כאזכור לשילוש הקדוש: אברא - סילוף של אב ובר (בן) קדברה - ראשי תיבות "קדוש ברוך הוא" (האב, הבן ורוח הקודש הנוצרים).
בלטינית, HABRA CADABRA משמעותו "תהיה כאן גופה".
בעבר הביטוי היה שמיש במעשי כישוף שבחלקם ניסו מכשפים להרוג זה את זה, ולא במופעי קוסמות כמובן.
על פי עמרם קהתי, מקור המילה הוא עברי, ומשמעותה ארבע-אחד-ארבע.
אם נסדר את האותיות הלועזיות ונקרא אותן מימין לשמאל ABRA-CAD-ABRA, פונטית, המילה תקרא ארבע-אחד-ארבע (CAD הוא חד, אחד).
סכום המילים 4+1+4=9, "תשעה" או האות "ט" מסמלים את הרוע, כוחות החושך וממלכת השדים בספרות הקבלה.
המילה "תשעה" כוללת רק ארבע אותיות לכן, אין אפשרות לכתוב את הפירמידה ההפוכה לתשעה ימים.
זאת הסיבה שיצרו את ה"תשעה" על ידי "ארבע"+"אחד"+"ארבע.
כלומר, המילה "ארבעאחדארבע" שהיא מילה בת 11 אותיות, מאפשרת יצירת הפירמידה ההפוכה, המחסלת את השד (או המחלה) בעזרת הפחתת אות ראשונה מימין, עבור כל יום מתשעת הימים, שבהם עונד החולה את הקמע.
את המילה "אחד" כתבו במקור בסדר שונה כ"דאח" כדי "לבלבל את השד" ולצורכי כישוף שונים, כפי שהיה מקובל ביצירת קמעות בזמן הקדום.
הסבר זה מצליח במקום שכל ההסברים האחרים נמנעו מלהסביר מדוע החולה צריך לענוד את הקמע במשך תשעה ימים.
לפי הסבר זה הקמע צריך להראות כך:
על פי סרנוס, שהשתמש בכישוף כדי לטפל בחום, יש לכתוב את המילה ABRACADABRA אחת־עשרה פעמים על פיסת נייר, כשכל אות נעלמת כל פעם:
את הנייר היה צריך לקשור עם חוט עור מחיה סביב צווארו של החולה עם פשתן.
ביום התשיעי, עמד החולה כשגבו לנהר הזורם מזרחה, והשליך אחורנית את הבד.
כשמוססו המים את המילים, החום היה נעלם.
הפופולריות של השיטה עלתה בימי הביניים, והיו אף שניסו להשתמש בה כדי לרפא את המגפה השחורה.
קמע בעל צורה דומה מכיל את שמו של שברירי, השד הגורם לעיוורון, כך:
כיום המילה משמשת להטוטנים וקוסמים מאחזי עיניים בדומה לביטוי "הוקוס פוקוס" על מנת להכריז על מעשה "הקסם" כביכול.
לקראת פסטיבל שירי הילדים של 1972 התבקש המפיק אברהם דשא (פשנל) לשלוח הרכב חדש והקים את שלישיית שוקולד מנטה מסטיק בה היו חברות ירדנה ארזי, רותי הולצמן ותמי עזריה.
השיר "אברא קדברא" בביצוע השלישייה החדשה שכתבו לאה לופנפלד ומשה וילנסקי, הגיע למקום השני בפסטיבל ובעקבות הצלחתו הוחלט להמשיך בפעילות ההרכב שזכה להצלחה גדולה מאד בשנות השבעים.
השיר מספר על ילד שפותר לעצמו את כל הבעיות על ידי השימוש במילת הקסם.
בהמשך זכה השיר לביצועים נוספים, בין המבצעים: אלי גורנשטיין ב"טלאפלא", חני נחמיאס ב"שירים קטנים 8", יעל בר זוהר בקלטת "רדיו גן" ודפנה דקל ב"מותק של פסטיבל".
בספרי הארי פוטר נעשה שימוש במלת הקסם "אבדה קדברה" (במקור: Avada Kedavra, אשר לדברי רולינג היא הגרסה הארמית המקורית) כקללה שהורגת את מי שהיא פוגעת בו.
זוהי אחת משלוש "הקללות שאין עליהן מחילה", ושימוש בה נגד אדם אחר דינו מאסר עולם בכלא הקוסמים, אזקבאן.
לא ניתן להתגונן מפני הקללה הזו, והיחיד שנותר בחיים לאחר שהוטלה עליו הוא הארי פוטר עצמו.
בזיכיון המדיה "פוקימון" קיים יצור פוקימון בשם "Abra", המתפתח אל "Kadabra", ולבסוף אל "Alakazam".
במשחק "קסם התות" לשליט של ארץ הקסמים קוראים הקוסם אברא.
השיר Abracadabra של Steve Miller Band משנת 1982, ובעקבותיו סימפול של הזמר אמינם בשיר "הודיני" מ-2024.
השיר Abracadabra של הזמרת האמריקאית ליידי גאגא מאלבומה השביעי mayhem מ-2025.
אַבְשָׁלוֹם הוא יישוב קהילתי-חילוני ומרכז אזורי של פתחת שלום, נקרא גם חבל שלום - אזור שבו הוקמו יישובים וקיבוצים שפונו מפתחת רפיח לאחר הסכם השלום עם מצרים.
אבשלום נמצא סמוך לגבולות מצרים ועזה, והוא אחד מ-32 יישובי מועצה אזורית אשכול, הממוקמת בנגב המערבי.
אבשלום הוקם בשנת 1990, ונקרא על שם היישוב אבשלום בסיני, שהוקם עוד ב-1979, על שמו של אבשלום פיינברג, ממקימי ניל"י.
בתחילת שנות ה-90 היישוב אוכלס וקלט גל עליה מרוסיה, בעקבות העלייה מברית המועצות לשעבר בשנות התשעים.
ב-7 באוקטובר 2023 במתקפת הפתע על ישראל והמתקפה על היישובים במועצה האזורית אשכול, ניתנה הוראה לתושבי אבשלום להסתגר בממ"ד.
חברי כיתת הכוננות של היישוב הגנו על היישוב עם מעט כלי נשק שהיו בידיהם.
פצועים והרוגים מהלחימה בזירות הקרב הסמוכות לאבשלום הובלו למועדון היישוב ששימש כבית חולים שדה, אך בלי רופאים וללא ציוד רפואי.
התושבים ניסו לעזור ולהציל חיים בעזרת תחבושות וחוסמי עורקים שהיו בביתם.
מחבלים שהגיעו למחרת בבוקר עד לגדר הצפונית של היישוב, חוסלו על ידי כוחות צה"ל, לפני שעלה בידם לחדור ליישוב ולבצע טבח.
התושבים פונו מהיישוב לאחר יממה וחצי של שהות בממ"ד, בליווי כוחות צבא עד לנקודה מסוימת, ומשם המשיכו רובם לבתי מלון שקלטו אותם.
שני שוטרים תושבי אבשלום נפלו בהתקלות עם מחבלים שטבחו במסיבה ברעים: רס"ם ורס"ם .
נכון לשנת 2024 היישוב מונה 368 נפשות, כ-90 משפחות.
חתך הגילים באבשלום רחב ומגוון וכולל זוגות צעירים, משפחות ואזרחים ותיקים.
ילדי היישוב לומדים בבית הספר המושבי היסודי של המועצה, "יובלי הבשור", ובבית ספר תיכון משותף למושבים ולקיבוצים, "נופי הבשור".
במרחק הליכה: מרכז נוער אזורי "הדיונה", בריכה אזורית, מגרשי ספורט, קופת חולים אזורית, ומערך גנים אזורי - אשכול גנים.
ביישוב פועלת ועדת תרבות המפיקה אירועים חברתיים שונים.
הקהילה חוגגת את חגי ישראל יחד, וכך גם חגיגות לילדי כיתות א', מתגייסים לצה"ל וכדומה.
היישוב מסווג כאזור עדיפות לאומית א' להטבות מס ולצורך קבלת משכנתא בתנאים מועדפים.
אַבְשָׁלוֹם היה בנו השלישי של דוד המלך.
סיפורו מסופר בספר שמואל ב' פרקים י"ג–י"ט.
אימו הייתה מעכה בת תלמי מלך גשור, ממלכה קטנה בגולן.
אבשלום נולד בחברון בתחילת מלכות דוד ביהודה והוא מתואר כגבר יפה תואר במיוחד, חכם וערמומי.
הוא הרג את אחיו למחצה אמנון לאחר שאמנון אנס את אחותו תמר.
לאחר חזרתו מגשור, ומשהוסרו שאר המתחרים על הכתר מדרכו, מרד בדוד והצליח לתפוס את השלטון.
בקרב מכריע שנערך בין צבאות שני הצדדים הובס צבא המורדים ואבשלום הוצא להורג במצוות יואב בן צרויה.
סיפור חייו ומותו של אבשלום עורר עניין ומחלוקת בקרב חוקרי המקרא.
מערכת היחסים המורכבת והאינטנסיבית של אבשלום עם אביו דוד, שסופם במרד ובגידה, הפכה את אבשלום לסמל לבן סורר שבא על עונשו.
כפי שמסכם מדרש רבה: "כיוצא בו דוד שלא ייסר לאבשלום בנו ולא ענשו ולכן יצא לתרבות רעה ושכב עם נשי אביו וגרם לו לילך יחף והוא בוכה, והפיל כמה אלפים מישראל, וגרם לו דברים רעים שאין להם סוף".
מאידך, הסיפור המקראי התמציתי מתאפיין בעמימות ואף ברב-משמעות, שבה נשמעים קולות אחדים בתיאור מעשיו של אבשלום.
רב המשמעות פתחה פתח לפרשנותו של הסיפור על ידי פרשנים רבים במספר רבדים: פשט (המובן הראשוני של הכתוב), רמז (פרשנות), דרש (פרשנות מרחיבה) וסוד (מיסטיקה).
השם מופיע במקרא גם בצורה המלאה – "אֲבִישָׁלוֹם", ובתרגום השבעים נכתב השם Αβεσσαλωμ (Abessalōm), על כן נראה ש"אבישלום" היא הצורה המקורית.
חוקרים מסכימים שקיים קשר בין השם אבשלום לשם האל הכנעני שלם, אולי בעקבות שיבוש מכוון של השם התאופורי אבישלם המהדהד את שם האלוהות, בדומה לשם אחיו שלמה ולשם העיר ירושלים שהוא שיבוש מאוחר של ירושלם.
רבי יעקב בן אשר (בעל הטורים) בפרשנות לפרשת כי תצא, על הפסוק כתב (בעקבות חז"ל, שנימקו מדוע היה אבשלום בן סורר ומורה) רמז לאחריתו של אבשלום: .
למרות הקונוטציה השלילית העולה מהסיפור המקראי, השם נפוץ בעיקר כשם פרטי בעברית, במיוחד ביישוב העברי החדש (למשל: אבשלום פיינברג, אבשלום חביב ואבשלום קור).
גרסאות של שמו קיימות בשפות לועזיות, בדרך כלל כשם פרטי ולעיתים נדירות כשם משפחה.
בשפות גרמאניות הפך השם מאבשלום לאקסל (אנגלית, גרמנית: Axel; דנית: Aksel)
אבשלום נולד בעת שדוד מלך על שבט יהודה בעיר בירתו הזמנית - חברון - ונלחם לבסס את אחיזתו בישראל מול הנאמנים האחרונים לבית שאול המלך.
דוד נשא לאישה ראשונה את מיכל בת שאול, שלא ילדה לו ילדים.
אשתו השנייה הייתה אחינעם היזרעאלית, ממנה נולד בנו הבכור אמנון.
אשתו השלישית הייתה אביגיל אשת נבל הכרמלי, ממנה נולד בנו השני כלאב.
אשתו הרביעית הייתה מעכה בת תלמי מלך גשור, ממנה נולד אבשלום.
על פי פרשנות אחרת התחתן דוד עם מעכה כחלק ממערכת של בריתות עם שליטים שכנים על מנת לבצר את מעמדו כמלך ישראל.
אף על פי שכלאב (הקרוי דניאל בספר דברי הימים) היה השני בתור לכתר, הוא - בניגוד לאבשלום - לא תבע את המלוכה.
המפרשים מביאים לכך שתי סיבות אפשריות: כלאב נפטר בגיל צעיר, או שלא היה ראוי למלוך מסיבה כלשהי.
לפי המקרא אמנון, בכורו של דוד, התאהב בתמר, אחות אבשלום.
בעצת רעהו, יונדב בן שמעה, העמיד אמנון פני חולה וביקש מאביו לשלוח אליו את תמר, שתכין לעיניו לביבות ותטפל בו.
תמר עשתה כבקשת דוד, ובעת הכנת הלביבות ביקש אמנון להשאירם לבד, הביא אותה אל חדרו, ואנס אותה.
לאחר מכן ביקשה ממנו תמר לפרוש עליה את חסותו, אך אהבתו הפכה לשנאה והוא הורה למשרתו לגרש אותה מעל פניו.
תמר שמה אפר על ראשה וקרעה את כתונת הפסים שלה כמנהג האבלים.
בפרשנות מודרנית לסיפור שיערה אריאלה דים-גולדברג, סופרת עברית וחוקרת מקרא, כי אונס תמר היה מעשה שכוון גם כנגד אבשלום.
לשיטתה, אמנון רצה להפוך את תמר לזונה ואת אבשלום אחיה – לאחי הזונה.
לאחר היוודע מקרה האונס נקט דוד כאמור בעמדה סבילה.
הוא לא ברר את ההאשמות כנגד אמנון.
הוא הכניס את תמר לביתו ונמנע מלבוא במגע עם אמנון.
המלבי"ם כתב בפירושו, כי לא דיבר אבשלום עם אמנון מרע ועד טוב, בגלל רוב השנאה שהייתה בלבו על הדבר הזה, שאם היה מוכיחו היה לבסוף גם מפייסו.
לאחר שנתיים שבהן ישבה תמר בבית אבשלום ארגן אבשלום חגיגה לרגל הגז בבעל חצור, אליה הזמין את כל אחיו הנסיכים למשתה.
קודם לכן נתן אבשלום ל"נעריו" הוראה להרוג את אמנון בעת שהוא יהיה שיכור.
לאחר שביצע את זממו ברח אבשלום לבית סבו המלך תלמי בגשור.
ניסן אררט טוען שאבשלום הוא שניצל את חולשת אמנון ותמרן אותו ואת תמר על מנת ליצור אמתלה לסילוק אמנון מהקרב על ירושת מלכות אביהם.
לאחר הרצח ברח אבשלום לגשור אל תלמי, שהיה אבי אמו, ושהה שם במשך שלוש שנים.
למרות מעשה הרצח של יורש העצר ובנו בכורו התגעגע דוד לאבשלום, אך לא נקט בכל צעד להחזירו לירושלים, וכך נמנע דוד מלדון את אבשלום על רצח אמנון אחיו.
על פי הרב משה אלשיך, לאחר שגלה אבשלום לגשור, התנחם דוד על מות אמנון, והחל להתאבל על אבשלום.
בריחת אבשלום אינה נתפסת עוד כגלות הרוצח והתנתקות המשפחה ממנו, אלא כהיעלמות הבן האובד.
לדעת הרב אלחנן סמט, המילים "ויתאבל על בנו כל הימים" מכוונות לאבלו של דוד על אבשלום ולא על אמנון, שעליו כבר ניחם.
סמט מציין את הדיווח החוזר על בריחת אבשלום, לכאורה מחוץ להקשר, בפסוקים שמוקדשים לתיאור תגובתו הרגשית של דוד לרצח אמנון ולגלות אבשלום.
עם מותו של אמנון כבר השלים, שהרי "גזירה על המת שישתכח מן הלב".
לאחר שלוש שנות גלות יזם יואב בן צרויה מהלך ששחרר את דוד מהסבך: הוא שלח לדוד, בשבתו על כס המשפט, אישה מהעיר תקוע, המבקשת פסק דין שיאפשר לבנה שרצח את אחיו לחזור לבית ללא חשש מנקמת דם: דוד המלך פוסק כי מאחר שלרצח לא היו עדים: .
בכך קבע דוד המלך הלכה לא רק עבור המקרה הבדיוני של האישה החכמה מתקוע, אלא גם עבור המקרה של רצח אמנון.
סופו של פרק הגלות של אבשלום נותר ללא קתרזיס, אבשלום מוחזר מגשור לירושלים אך דוד מסרב לפגוש בו או לראותו, שולח את אבשלום אל ביתו וגוזר עליו "גלות" קטנה:
מניעיו של יואב לנקוט עמדה פעילה בסכסוך בין דוד לאבשלום לא מפורטים בספר שמואל.
השערה שהועלתה על ידי חיים גבריהו היא שמות אמנון והעדויות הברורות לחולשת דוד, הביאו את יואב להטיל את משקלו לטובת יורש העצר החוקי - אבשלום, אדם שהפגין נחישות וחוסר מעצורים שדיברו אל לב יואב.
ייתכן וחנינה לאבשלום הציבה את יואב במצב נוח יותר בהקשר להרג אבנר בן נר בעיני דוד המלך, סייעה לשבור את הקרח ולקדם את האינטרסים שלו כיורש העצר.
על פי חוק פעל אבשלום בערוץ התקשורת היחיד שהיה פתוח ובחר ביואב כמתווך בינו לבין דוד.
ממקום מושבו בירושלים הוא קרא ליואב אך נתקל בסירוב על הסף מצד יואב לפגוש בו.
כדי להכריח את יואב לבוא אליו, ציווה אבשלום על עבדיו להצית באש את חלקת יואב המלאה שעורים.
יואב מגשר בין אבשלום לדוד, .
במאמר, המשתמש במחקר השוואתי עם מסורות טקסי החיטוי והכפרה לרוצח השב למולדתו, שהיו נהוגים בעולם העתיק, שכתב חוקר התנ"ך חיים גבריהו, מועלות סברות מספר: על פי אפלטון, במקרים מקלים של ענישה על מעשי רצח היו נהוגות שלוש מידות זמן של גלות: שנה אחת, שלוש שנים וחמש שנים.
הקבלה מוצא החוקר בין דברים אלו לשלוש שנות גלות אבשלום בגשור ולאחר מכן שנתיים של נידוי מחצר המלך.
על דרך השיבה של הרוצח לארץ מולדתו מצוטט אפלטון כי: עם תום תקופת גלותו ישלחו שליחים של בית המשפט ויחקרו את מעשי הגולה, ומוסיף חיים גבריהו "ייתכן שבעניין שיגורו של יואב לגשור להשבת אבשלום משתקף תהליך משפטי מסוים, ששליח הציבור בודק את מעשי הגולה אם הוא ראוי להיות מושב למולדתו."
חז"ל מבקרים את אבשלום על שריפת שדהו של יואב: "כל השורף תבואתו של חברו, אינו מניח בן ליורשו".
עוד בפרק הפיוס בין אבשלום לדוד, נכתב כי: .
תיאור זה קורע צוהר אל לב הנפשות הפועלות לפני המרד ובמהלכו.
אבשלום מתואר באריכות יחסית כגבר יפה תואר, באמירה שיש בה יותר מרמז על סוד קסמו של אבשלום על אביו במהלך כל חייו ועל ישראל במהלך המרד.
המלבי"ם כותב כי אבשלום הבין, הן מפגישתו הצוננת עם דוד המלך והן משהותו בנידוי בירושלים, שדוד אינו מתכונן להמליכו אף על פי שהוא הבכור אחרי אמנון, שמת, ולכן החליט להקדים ולמרוד בטרם יקבל שלמה, אחיו למחצה, את כס המלכות.
אבשלום, שחשב כי יופיו הוא השער למלוכה, החל לארגן את המרד.
דברים דומים משתמעים מדברי מדרש משלי: "רבות מחשבות בלב איש ועצת ה' היא תקום, אמר רבי יוסי הגלילי, כנגד מי אמר שלמה המקרא הזה, אלא אמרו כנגד אבשלום אחיו, שהיה מחשב בלבו ואומר אם אני הורג את דוד אבי אני נוטל המלכות לעצמי, ואינו יודע שמחשבתו של מקום קדמה לשלו".
פרופ' אלכסנדר רופא כתב כי ההתמקדות המקראית בפן האישי ובאופיו של אבשלום חושפים רק חלק מהתמונה הכוללת, וכי בפרספקטיבה רחבה יותר לא יכול היה אבשלום "לגנב את לב כולם" מבלי שגורמים עמוקים בעלי הד רחב יותר יפעלו לטובתו וכנגד דוד.
מלכות דוד סימנה מהפכה בשיטת המשטר שהיה קיים בישראל מימי קדם - ממשטר של שבטים, משפחות ובתי-אב, המונהגים בעיתות חירום על ידי שופטים, עבר השלטון בימי דוד למשטר מלוכני בעל מוסדות של קבע ובראשם צבא, שבבסיסו חיילים שכירים מקצועיים המקבלים שכר מקופת המלוכה.
שיטת ממשל זו מצריכה שלטון מרכזי חזק, היוזם פרויקטים לאומיים, ובהם סלילת כבישים ובניית ביצורים.
חלק מפרויקטים אלו, כמו גם המלחמות והקרבות שניהל המלך דוד כנגד העמים השכנים, נעשו בדרך של גיוסי חובה שהיו לטורח על אזרחי המדינה, שעיקר כלכלתה נשען על חקלאות.
גיוסי חובה אלו היו בדרך כלל ללא תמורה וללא התחשבות בלוח השנה החקלאי.
כל אלו יצרו אנטגוניזם בקרב ישראל כנגד מלכם.
נקודה אחרת שגרמה להתרחקות העם ממלכו היא תופעת שירות הזרים בראש האדמיניסטרציה של הממלכה.
דוד העסיק חיילים שכירים זרים, פקידים זרים ובעלי מלאכה זרים הבאים מצור.
הבחירה בהם באה, בחלקה לפחות, מהיעדר מסורת של שלטון מרכזי בישראל שהייתה מחולקת לשבטים אוטונומיים למחצה, וכן מהיעדר אנשי מקצוע בתחומי הממשל והניהול.
ייתכן ועל יחסו של דוד לזרים אפשר ללמוד עוד בהיותו נרדף על ידי שאול המלך וחייליו, ובהיותו מפקד כנופיית עבריינים, כפי שנאמר: " וַיִּתְקַבְּצוּ אֵלָיו כָּל אִישׁ מָצוֹק וְכָל אִישׁ אֲשֶׁר לוֹ נֹשֶׁא וְכָל אִישׁ מַר נֶפֶשׁ וַיְהִי עֲלֵיהֶם לְשָׂר וַיִּהְיוּ עִמּוֹ כְּאַרְבַּע מֵאוֹת אִישׁ" ().
פרופ' רופא כתב כי "המסורת של דוד ראש גדוד הביאה אותו לקרב אנשים, לא על פי מוצאם אלא לפי כישוריהם, לפי התועלת שהם יכולים להביא לעניין המשותף...
בכך פרץ דוד את המסגרות הישנות.
המשפחה והשבט אינם קובעים עוד דבר, קובע הממשל של המלכות.
פקיד זר, הדרם בן עבדא או שושא הסופר, קובע יותר מאספת זקני יהודה בחברון!".
ראיה לעוצמת הרגשות כנגד המצב הקיים והמלך דוד ניתן למצוא בעובדה כי אף על פי שכל ישראל מרד, בראש המרד עמד שבט יהודה - שבטו של המלך.
ייתכן ואבשלום בחושיו החדים חש בהתמרמרות ביהודה ושאפתנותו העמידה אותו כמנהיג למרד שלא פרץ קודם לכן מחוסר מנהיג.
לסיבות אלו ניתן גם להוסיף טינה בקרב נאמנים של שאול המלך ויורשיו שעדיין נטרו לדוד על מלחמתו בשאול ותפיסת המלכות ונתינת בני השושלת לגבעונים שהמיתו אותם.
הד ברור לכך ניתן למצוא במעשי שמעי בן גרא, איש משבט בנימין ומשפחת שאול המלך שקילל את דוד כשזה עבר בעירו של שמעי, בחורים, בבורחו מפני אבשלום.
אבשלום החל את המרד ברכישת אהדתם של תושבי ממלכת ישראל.
הוא רכש גינוני מלכות והיה נע במרכבה המלווה בפמליה של 50 איש ההולכים לפניו, סימן לאדנות ועמדה רמה אך גם הד לנבואתו של שמואל הנביא: .
במקביל הוא ישב על כס המשפט והיה אומר למתדיינים כי דבריהם מבוססים אבל ספק גדול אם הם יזכו, במצב הדברים הנוכחי, למשפט צדק.
אבשלום לא דיבר במפורש נגד המלך, אולם הכניס את הספק בלבו של כל מי שבא לדון ומאידך הבהיר למתדיינים ובני ישראל הרבים שבאו לשערי המשפט שאם אבשלום היה השופט - הם היו הזוכים.
ברגע המתאים התניע אבשלום את מזימת המרד, תוך שהוא גונב את לב אביו, כפי שמתואר במקרא: .
החידה הראשונה היא הגדרת הזמן, שהרי כל שנות מלכותו של דוד היו ארבעים שנה.
התלמוד הבבלי דן בפסקה זו לעומק ב.
רש"י הרחיב על פרשנות זו: "מקץ ארבעים שנה ששאלו ישראל מלך משמואל נתגלגל דבר מרד והשפלה במלכות", כלומר על פי רש"י אזהרותיו של שמואל התגשמו כעבור ארבעים שנה, שבסופן הופיע טוען לכס המלכות.
פרשנות נוספת מופיעה בתרגום השבעים וב"קדמוניות היהודים" שנכתב כאלף שנה מאוחר יותר על ידי יוסף בן מתתיהו, במקורות אלו נכתב "ארבע שנים" במקום "ארבעים שנה".
שאלה שנייה נוגעת לבחירת העיר חברון כמקום הכרזת המרד והכתרת אבשלום.
עם זאת קיימת הקבלה ברורה בין מעשי דוד בטרם הוכתר לבין מעשיו של אבשלום, דוד נמשח אף הוא למלך במסווה של זבח, ומלך תחילה בחברון - שם גם נולד אבשלום.
בחברון מצטרף אחיתופל הגילוני לאבשלום, נוכחותו הייתה בעלת חשיבות עליונה והיטתה את הכף לטובת אבשלום, המקרא מפרט בהמשך את מהות היתרון: .
האגדה הצביעה על חסרונו היחיד של אחיתופל - אנוכיות שנאמר:" חכם גדול היה אחיתופל ודבריו נאמרו כברוח הקודש, למעלה מדרך הטבע...ומה היה חסר?
עיקר היה חסר, שלא היה ירא שמים".
סביב אבשלום ואחיתופל נאספים תומכים רבים המאפשרים לו לצעוד ישירות על ירושלים ולהתעמת עם דוד.
הרב יוסף כרמל כתב פרשנות מורחבת לאירועים: דוד בחר בירושלים כמרכז דתי בלעדי והפסיק את תמיכת משטרו בבמות שהיו מרכזי פולחן במקומות שונים ביהודה וייתכן ואף אסר על תמיכה של משפחת המלוכה בבמות אלה.
בכך הקים דוד המלך על עצמו את זעמם של הכוהנים שערכו את הפולחן בבמות, שאחת המרכזיות שבהן הייתה בחברון, והסיתו את המאמינים שנהנו מפולחן הקרוב למקום מגוריהם (בניגוד לפולחן בעיר זרה).
על פי פרשנות זו, בשבתו בשער המשפט פגש אבשלום את המשלחות שהגיעו אל דוד ונדחו על ידו.
הבטחתו של אבשלום להצדיק את הפונים אליו הייתה למעשה הבטחה שאם הוא יקבל את השלטון יבוטל הפולחן המרכזי האקסקלוסיבי בירושלים ויותר הפולחן על הבמות.
על רקע זה בחר אבשלום את חברון כמקום המרד ואת הזבח על במה בעיר כנושא המאחד את העם אחריו.
דבר המרד הגיע לדוד והוא החליט שלא להתבצר בירושלים ועזב בחופזה את העיר מחשש כי כוחותיו ההולכים וגדלים של אבשלום יטילו מצור על ירושלים ויחריבו אותה, בארמון בירושלים נשארות מאחור 10 נשים מפלגשי דוד "לשמור על הבית".
באופן סמלי מספר המלווים את דוד בבורחו מאבשלום זהה למספר הלוחמים שליוו את דוד בבורחו משאול.
בהמשך הדרך פוגש חושי הארכי הנושא בתואר הרשמי רע המלך בשיירה: .
שביקש דוד לעבוד עבודה זרה והנה לקראתו חוּשַׁי הָאַרְכִּי.
אמר לו לדוד: מלך שכמותך יעבוד עבודה זרה?
אמר לו: מלך שכמותי יהרגנו בנו?
מוטב יעבוד עבודה זרה ואל יתחלל שם שמים בפרהסיה, שיאמרו: חסיד שכמוני הרגו בנו, ויהיו מתרעמים על מידותיו של הקב"ה ונמצא שם שמים מתחלל בפרהסיה.
אמר לו חוּשַׁי הָאַרְכִּי לדוד: הרי אתה נשאת יפת תואר - אמו של אבשלום, ונסמכה פרשת יפת תואר לפרשת בן סורר ומורה, שכל הנושא יפת תואר יש לו בן סורר ומורה.
בהוראת דוד נותר חושי בירושלים כדי שיהיה מרגל במועצת היועצים של אבשלום, ויסכל את עצותיו של אחיתופל.
לאחר שהתחיל לרדת בשיפולי הר הזיתים, פגש דוד במפתיע בציבא, משרתו של מפיבושת, ואיתו צידה לשיירת המלך, לשאלת המלך היכן אדונו עונה ציבא כי הלה מעדיף להישאר בביתו בירושלים בתקווה שאבשלום יחזיר לו את מעמדו כיורש בית שאול.
בתגובה לכך פועל דוד באופן נמהר ומעביר לידי ציבא את כל רכושו של מפיבושת.
תגובתו הנמהרת של דוד נובעת ככל הנראה ממצוקתו הקשה אך הפרשה תגיע לשיא טרגי לאחר המרד.
ציבא מתגלה כאן כאיש ערמומי אך בעל ראייה כמעט נבואית, בשעה קשה בה המלך בורח על נפשו הוא 'מהמר' שדוד ישוב לשלטון ויקיים את הבטחתו.
הוא ממשיך ומסביר לאבשלום כי הוא לא רואה בו מורד זר אלא בנו ממשיכו של דוד.
אבשלום, שדברי חושי נעימים לאוזניו ונראה כאילו נותנים משנה תוקף לתביעתו לכתר, מצרף את חושי ליועציו.
אבשלום הגיע אל המטרה העיקרית של המרד, אך ניצב עתה בפני שתי בעיות שנובעות מהצורך לבסס את ניצחונו, אחיזתו בכס וסילוק האיום מצד דוד ונאמניו.
הוא פנה לאחיתופל וביקש את עצתו: .
אבשלום פונה ישירות רק "אֶל אֲחִיתֹפֶל", אך פנייתו נעשית בלשון רבים, פרשנות אחת היא כי פנייתו היא גם לחושי והרד"ק פירש: "לשון תפארת, או פירושו: אתה והחכמים אשר אתך".
מטרת המהלך היא להפוך את המרד והקרע בין דוד לאבשלום לבלתי הפיך, כך ייאלצו תושבי ירושלים, יהודה וישראל לקבוע את הצד בו הם תומכים וללא חשש מהסכם שירקם בין המורד למלך שיוביל לחזרת דוד למלכותו, וענישת מי שתמך באבשלום בפומבי.
כמאמר רש"י: "כי עתה ידם רפה לעזור לך שאומרים בלבם הבן יתחרט אצל אביו ואנו נהיה שנואים למלך".
הקבלות למעשים בעלי משמעות זהה ניתן למצוא במעשהו של ראובן שבעל את בלהה, פילגשו של יעקב אביו.
ובסמוך יותר למרד בתגובתו האגרסיבית של איש בושת כנגד מעשהו של אבנר בן נר ששכב עם רצפה בת איה פילגש שאול המלך, ובהמשך, כעסו של שלמה המלך על בקשתו של אדוניהו לשאת לאישה את אבישג השונמית כפי שמסביר שלמה:
אבשלום קיבל את עצת אחיתופל, אך במקום לעשות את המעשה ולהפיץ את השמועה, אבשלום החליט לעשות מעשה נחרץ עוד יותר, והוא בעל את הפילגשים באוהל על גג הארמון, לעיני כל תושבי ירושלים.
מעשהו של אבשלום היה התגשמות נבואת נתן הנביא בפרשת דוד ובת שבע: .
העצה והמעשה מזעזעים מבחינה דתית מוסרית ואנושית, דבר שאינו פוגם ביעילות המעשה.
רבי דוד בן זמרא ניסה ליישב את הבעיה המוסרית-דתית: "ואפשר לתרץ בדוחק כי אחיתופל היה יודע שהיו לדוד פילגשים בלא כתובה ובלא קידושין ועליהם יעץ אחיתופל שיבוא אבשלום, אבל לא על אותם שהיו בקידושין, כי לא יעלה על הדעת שהתיר לו".
בספר "אמונות ודעות" אומר רב סעדיה גאון:
"ושואלים עוד היאך נענש דוד עליו השלום על עבירה שעשה, בכך שנגרם לאבשלום לעשות כמוה או יותר חמורה ממנה, כמו שאמר כי אתה עשית בסתר ואני אעשה את הדבר הזה נגד כל ישראל ונגד השמש.
בשלב הבא של המרד פנה אחיתופל לאבשלום והציע תוכנית להשלים את מהלך תפיסת השלטון ולהסיר את האיום היחיד שנותר לאבשלום כמלך:
בהצעתו של אחיתופל שלושה שלבים: גיבוש יחידה צבאית בת 12,000 - מספר סמלי של 1,000 לוחמים לכל אחד משבטי ישראל יציאה במרדף אחרי המלך הבורח והרג המלך על מנת לפזר את מחנה תומכיו והבטחת כיסא המלכות בידי אבשלום.
ורש"י מפרש: "האיש אשר אתה מבקש – יעשה בו בקשתך ויהרג, ואחר כך כל העם יהיה שלום, וזה מקרא קצר".
ייתכן שהפגם בתוכנית של אחיתופל, מבחינת אבשלום, הוא שביצועה מתמקד בו ושבע פעמים נעשה שימוש בפעלים בגוף ראשון יחיד, ומוציא את אבשלום אל מחוץ לתמונה.
וכך מבקש אבשלום גם את עצת חושי הארכי.
בתשובה לפניית אבשלום חושי הדגיש כי העצה שיעץ אחיתופל אינה טובה "בַּפַּעַם הַזֹּאת".
דברי חושי נחלקים לשניים: הוא מסביר מדוע לדעתו טעה אחיתופל הפעם, ומציע הצעה משלו כיצד להתמודד עם דוד ואנשיו.
גם חושי מדגיש כי הציר המרכזי לניצחון הוא המומנטום, אך בניגוד לעצת אחיתופל לנצל את המומנטום מיידית ולהכריע את המערכה, טען חושי שהמומנטום יטה לטובת אבשלום במהלך קרב גדול ומכריע.
לדברי חושי, אם יצאו אבשלום וצבאו מיד לקראת דוד הם יפעלו מבלי שגורם הפתעה יהי לצידם ויסכנו את הישגיהם השבריריים.
במקום זה חושי הציע לאסוף צבא ענק מכל אנשי ישראל, ולזכות בניצחון מכריע.
בדבריו נזהר חושי להזכיר את אבשלום כמי שעומד בראש הפירמידה וכמי שכל פעולה נסבה סביבו, עם זאת, כשחושי עבר לתאר את הגורל הצפוי לדוד, הוא מקפיד לדבר עליו בגוף שלישי ונמנע מאזכור שמו.
דברי חושי לאבשלום עמוסים בדימויים ציוריים שיצרו ערפול ומאידך שבו את לבו של אבשלום, ומעל לכל נמנע חושי מלהתייחס לעצמו ובכך האדיר את דמותו של אבשלום.
מטרתו האמיתית של חושי הייתה להרוויח זמן בתקווה שהמרד ידעך ודוד המלך ייהנה מפסק זמן להתארגנות.
בסיכומו של דבר בחר אבשלום לנהוג על פי עצת חושי אך המספר המקראי מציין כי החלטתו של אבשלום לא נבעה מתהליך "אנושי" בו מעורבת חכמת חושי ומחשבת אבשלום בלבד, אלא הייתה כאן מעורבות אלוהית ישירה.
"...ואולי בחרו ישראל באבשלום כי רע בעיניהם עניין בת שבע ושבנה ימלוך, ואבשלום ראוי מצד אמו ומצד עסקו במשפט, ואחיתופל בראותו שלא הייתה בכוונת אבשלום למרוד ולהמית את אביו יעץ לו בעניין הפלגשים, שלא יוכל לתקן ולהשלים עוד עם אביו, וגם לפרסם עניין בת שבע בעם.
וכששמע אבשלום עצת אחיתופל להרוג את אביו סמר בשרו, וביקש את עצת חושי גם כן, ודוד שידע שאין בדעת אבשלום להורגו ציווה לחוס עליו, אבל יואב פחד שאם ישלימו האב והבן ישנאהו אבשלום, ובחר להורגו."
– יכולתו לחזות את אשר יקרה אם לא תתקבל עצתו, והבנתו כי המרד למעשה נכשל, הביאה אותו לנקוט בצעדים דרסטיים.
לאחיתופל היה ברור שיאשימו אותו כמורד במלכות על כל הכרוך בכך למשפחתו ולרכושו, הוא "מצווה אל ביתו" כלומר מכריז על צוואתו ואחר כך מתאבד.
המקרא איננו מפרט מה היה כתוב בצוואה של אחיתופל אך בתלמוד הבבלי, מסכת בבא בתרא דף קמ"ז מובא הציטוט, "תנו רבנן שלושה דברים ציווה אחיתופל את בניו: אל תהיו במחלוקת, ואל תמרדו במלכות בית דוד, ויום טוב של עצרת ברור זרעו חיטים." ועל כך כתב המהר"ל:
"...ויש לשאול מה עניין אלו דברים שצוה עליהם ביותר.
ונראה מפני שראה אחיתופל שהיה בקושרים ובמחלוקת שהייתה לו ומה שמגיע אליו מן המחלוקת, ולפיכך היה מזהיר על המחלוקת...
כאשר אין חכם גדול יותר מבעל ניסיון...
וכדי לחזק יותר אמר שיהיו נזהרים וזריזים שלא יבא סיבה לבטל השלום שהוא דבר גדול.
והנה השלום הוא מצד ג' פנים, האחד הוא שלום בית, השני השלום שיש לו עם ריעיו וחבריו, והוא השלום שיש לו עם עצמו, והג' עם שאר בני אדם, ודבר זה תלוי בשלום מלכות, שהוא מחזיק השלום בעם.
ולכך נגד שלום ביתו שהוא עם אשתו אמר יום של עצרת ברור זרעו חטים, כי עיקר ביטול שלום בית שהוא עם אשתו הוא מתוך שאין לו חטים, וכדאמרינן בפרק הזהב, לעולם יזהר אדם בתבואה בתוך ביתו, שאין מריבה בתוך ביתו אלא בשביל חטים...
וכנגד השלום השני שלא יתחדש מחלוקת בין איש ובין אחיו אמר אל תהיו במחלוקת זה עם זה, כי דבר זה נחשב כאלו הוא חולק עם עצמו, כי אחיו הוא כמותו.
ושלא יבא לידי מחלוקת שהוא בין איש לרעהו אמר אל תמרדו במלכות בית דוד, שהוא שלום מלכות".
חושי הארכי לא הסתפק בפעילותו בחצר אבשלום ושלח את המידע העדכני לדוד תוך אזהרה שעליו לעבור את הירדן.
בתגובה דוד חצה את הירדן במהירות וביסס את מחנהו במחניים שם קיבל סיוע נדיב ממכובדי עבר הירדן.
בחירת דוד במחניים כמקום מבצרו, נבעה מרצונו במקום מרוחק יחסית מירושלים ובו בעת מרכז שלטוני וכלכלי שככל הנראה היה מבוצר היטב.
אך יש פן אחר לבחירת מחניים בה נפגש יעקב עם שליחי האלוהים שנאמר: "ויעקב הלך לדרכו ויפגעו בו מלאכי אלהים.
ויאמר יעקב כאשר ראם מחנה אלהים זה ויקרא שם המקום ההוא מחנים", מפגש שהשרה על העיר ייחוד של קדושה וכוח ומקום אליו יברח אדם המרגיש צורך להתקרב לאלוהים בעת מצוקה קשה.
על החשיבות הרבה של אזור זה ועל עושרו נתן ללמוד מן העובדה שבימי שלמה המלך ישב במחניים אחד מ-12 הנציבים של הממלכה.
בעת שהותו במחניים מצטרפים אנשים נוספים למחנה דוד ובחישוב מתמטי פשוט על דברי חייליו , ניתן להניח שצבאו של דוד מנה כעשרים אלף איש.
על רקע הגידול במספר חייליו נוקט דוד בטקטיקה התקפית, מחוץ לביצורי העיר ומחלק את צבאו לשלושה כוחות נפרדים: טקטיקה האופיינית ללחימה בשטח פתוח בה הצבאות חולקו למרכז ושני אגפים.
דוד שנמנע ממנו מלצאת לקרב בעצמו נותן את הוראתו היחידה: .
אחרי דוד רודף אבשלום, שהצליח לאסוף צבא במהירות ומקים את מטהו בגלעד וקובע מפקד חדש לצבא ישראל, את עמשא בן יתר במקום יואב בן צרויה.
המקרא מוסר פרטים מועטים על מהלך הקרב, ככל הנראה צבא דוד שנסמך בעיקר על חיילים מקצועיים תקף ראשון במקום בגלעד שנקרא יער אפרים.
וכותב רש"י: "היכן היה יער לאפרים בעבר הירדן מזרחה, שלא ניתן שם חלק אלא לבני גד ולבני ראובן ולמנשה?
אלא מתוך שהתנה יהושע שיהיו מרעין בחורשין, והיה אותו היער סמוך לאפרים אלא שהירדן מפסיק, היו מרעין שם בהמותיהם, והיה נקרא 'יער אפרים'".
כתוצאה מההתקפה נשבר צבא אבשלום חלקו ברח משדה הקרב וחלקו נכנס אל תוך היער, שם נספו רוב ההרוגים המקרא מציין כי - כנראה חיות טרף ששרצו ביער.
בסך הכל נהרגו 20,000 מחיילי אבשלום - מספר דומה למספר חיילי דוד.
הרב אמנון בזק מסביר כי "הפרד היה בהמת הרכיבה של בני המלך; מעברו של הפרד הוא ביטוי למעבר המלכות מאת אבשלום." אבשלום המופתע מהמפגש עם חיילי דוד מנסה לברוח ונלכד בעץ האלה.
וכך תלוי בין שמים וארץ הוא חסר אונים ונתון לרחמי אויביו, החיילים סירבו להרוג את אבשלום ולהמרות את פי המלך אך דיווחו ליואב על שאירע.
יואב לא נרתע ותוקע שבטים (חצים או חניתות) בלב אבשלום, אך מותיר אותו חי בלב האלה.
את סיומה של המלאכה הוא מותיר לנעריו, בהנחה כי הוא לא יואשם בהרג אבשלום.
עם מות אבשלום מפסיק יואב את הלחימה מתוך הבנה שאחרי מותו של אבשלום אין שום טעם בהמשך המלחמה: .
לאחר מכן מטפל יואב בגופת אבשלום, המושלכת בבזיון לבור ועליו גל אבנים כפי שנהג יהושע בן נון לקבור את אויבי ישראל לאחר שתלה אותם על עץ כגרדום.
בין חוקרי המקרא יש המקבלים פירוש זה, ואחרים דוחים אותו בטענה שאין זה סביר שהמחבר ישמיט את עובדת מותם.
חוקרים רבים רואים בפסוק זה (יח, יח) תוספת של עורך מאוחר, שביקש להזכיר מסורת שהייתה המקובלת בימיו על יד אבשלום שבעמק המלך, ולא הבחין בסתירה שנגרמה או שלא הוטרד ממנה.
מיעוט מן החוקרים סבור שדווקא גרסה זו היא הראשונית.
פרשנות אחרת קובעת כי: "והכתיב ויולדו לאבשלום שלשה בנים ובת אחת, אמר רב יצחק בר אבדימי שלא היה לו בן הגון למלכות".
מעכה בת אבשלום מוזכרת במקרא כאמו של אביה מלך יהודה או כאם בנו אסא.
עם תום המערכה נותר לספר לדוד היושב בשערי העיר וממתין לבשורות על הניצחון ומות אבשלום.
יואב, המכיר את דוד היטב, יודע שדוד יתעלם מהניצחון ויתמקד במות בנו, שולח במקומו חייל כושי למסור לדוד את הבשורה מרה, ובניגוד להרגלו הוא לא שם מילים בפי הכושי ובכך מרחיק עצמו מהבשורה על מות אבשלום ומאחריות למעשה והבשורה: .
בתחילה יואב מצליח לעכב במקצת את אחימעץ, אך לבסוף הוא נכנע להפצרותיו, מניח לו לרוץ והוא מקדים את הכושי.
דוד מקבל תחילה את הידיעה על הרץ המתקרב ומשכנע את עצמו כי הוא עתיד לקבל בשורות טובות.
מול דוד המלך מאבד אחימעץ מעוז רוחו ולא יכול לספר לו על מות אבשלום.
את הבשורה מוסר הכושי המגיע אחריו .
ודוד שואל: והכושי עונה שלא במישרין אך מבלי להותיר ספק: ".
קינתו של דוד על אובדן אבשלום
דוד מבטא את כאבו ללא מוטיבים ספרותיים או שימוש בדימויים ואומר משפט הנאמר על ידי מי ששכל את יקירו "מי יתן מותי אני תחתיך".
להוציא משפט זה, הכולל פנייה אל הבן ומשאלה פשוטה, מורכבת הקינה משני חלקים כמעט זהים, שמתקיימת בהם חזרה אוטומטית על כינוי החיבה 'בני' עם שמו של הבן האהוב 'אבשלום' – שניים שהם אחד.
כך מדגיש המספר את עוצמת הכאב, הוא אינו מזכיר את הרצח ואינו מספר בשבחי המת, אלא מביע את כאבו שאין לו גבול תוך חזרה על המילה "בני" שמונה פעמים.
חז"ל מצאו משמעות סמלית בדבר: "הני תמניא 'בני' למה?
שבעה – דאסקיה משבעה מדורי גיהנם.
ואידך – איכא דאמרי: דקריב רישיה לגבי גופיה, ואיכא דאמרי: דאייתיה לעלמא דאתי" (תרגום: אלו שמונה "בני" למה?
שבעה – שהעלהו משבעה מדורי גיהנום.
והאחרון – יש אומרים: כדי לקרב את ראשו לגופו ויש אומרים: כדי להביאו לעולם הבא).
ורש"י אומר לגבי הפעם השמינית "שהיה ראשו מושלך רחוק מגופו".
פרופ' אהרן קומם טוען כי החזרה 8 פעמים מעיד על הספונטניות שבזעקת הכאב, בלי הזדקקות למספר מקובל כגון 3 או 7.
אבלו הפרטי של דוד כאב שכול התנגש עם תפקידו כמלך ומפקד עליון של הצבא, על כך פונה אליו יואב בפגישה פנים-אל-פנים שנערכה בבית המלך.
בדברים נוקבים וחריפים המתארים את נקודת המבט קרת הרוח ובה האמת של נאמני דוד, יואב מזכיר לדוד כי הקרב בין דוד לאבשלום היה על "כל הקופה" ועל כס המלכות, אם המרד היה מצליח דינם של תומכי דוד היה מוות.
יואב ממשיך ומסביר כי האבל על אבשלום שנערך ברשות הרבים וללא התחשבות בצבא הנאמנים גרם לתומכי דוד מפח נפש, יואב מרחיק לכת וטוען, כי התנהגותו של דוד עלולה להבריח ממחנהו גם את הנאמנים לו ביותר.
דוד למרות אבלו אינו יכול להתעלם מן האמת שבדברי יואב: .
מותו של אבשלום וכישלון המרד לא סימנו חזרה אוטומטית של דוד כמלך של הממלכה המאוחדת.
המקרא מספר כי ישראל - כלומר עשרת השבטים מלבד שבט יהודה ושבט בנימין התדיינו על עמדתם כלפי דוד ומלכותו ורק בסוף הוויכוח הגיעו להכרעה כי יש להשיב את דוד להיות מלך על כל ישראל: .
מאידך דוד מקדיש את תשומת לבו ומאמציו לחיזוק הקשר עם בני שבטו - שבט יהודה: .
נראה, שדוד הסיק כאן מסקנות מבחירתו של אבשלום להתחיל את מרדו בחברון וההבנה כי מעמדו התערער בקרב בסיס כוחו המסורתי - שבט יהודה, על רקע זה בחר דוד לחזר אחרי שבט יהודה על חשבון שאר ישראל.
צעד זה נגע ישירות במתיחות המסורתית בין הצדדים, וכך הוכשרה הקרקע למרד הבא כנגד דוד.
המקרא מציין את הצלחת המהלך: .
הרלב"ג עצמו מעלה סיבה אחרת לפיטורי יואב: "או אולי התפעל על זה קצת התפעלות כנגד יואב בעבור הדברים הקשים שאמר לו על בכותו על אבשלום".
צעדי הפיוס והטקטיקה של דוד הביאו להתלקחות סכסוך בין ישראל ליהודה ששיאו מרד שבע בן בכרי:
מרד שבע בן בכרי הוכרע בפעולה צבאית מהירה והחלטית בפיקודו של יואב בן צרויה, אבל תוצאות השבר שהתחולל נדחו בדור אחד, עד לאחר שנות מלכותו של שלמה.
כאשר פרץ המרד בראשות ירבעם בן נבט שפיצל את ממלכת ישראל המאוחדת, חזרה ונאמרה קריאתו של שבע בן בכרי: (.
דוד המלך ראה את שני מעשי הרצח הללו כאחד ובצוואתו לשלמה הורה לו למצות את הדין עם יואב בן צרויה:
בדרכו חזרה לירושלים ובטרם עבר את הירדן מערבה פגש דוד את שמעי בן גרא, שבשלב קודם, כאשר דוד ברח מירושלים, בחר להתקיף את המלך ונאמניו.
שמעי, שהימר על המתמודד הלא נכון - ממהר להתנצל לפני דוד על מעשיו ומכה על חטא ומציין כי הוא הראשון ממנהיגי השבטים בישראל שירד לקבל את פני המלך.
על מנת לחזק את עמדתו הגיע שמעי למפגש מלווה באלף נכבדים משבט בנימין להפגין את מעמדו הפוליטי האיתן.
דוד דוחה על הסף בקשה של אבישי בן צרויה להרוג את שמעי.
דוד שב ומוכיח את אבישי בכינוי "בני צרויה", על מזגו החם ורומז כי נזיפתו גם מופנית ליואב.
ביום חזרתו לבירתו ולמעמדו כמלך ישראל לא רצה דוד לבוא חשבון עם מי שהאשים אותו בהשמדת בית שאול.
דוד המגלה ראייה ארוכת טווח מעדיף להתרחק בשלב זה מנקמה ומעדיף להשקיע את עצמו בבניה מחדש של מלכותו שהייתה בצומת דרכים רגיש ביותר.
לפני שובו לירושלים התפנה דוד לגמול טובה לברזילי הגלעדי מרוגלים שכלכל את דוד ואת צבאו בעת המרד.
דוד הציע לברזילי לשבת בירושלים ולקבל את כל משאלותיו ותאוותיו מאת המלך, אך ברזילי, שהיה אז כבר בן 80, הציע שבנו כִמהם יעבור עם דוד את הירדן, והוא שייהנה מטוב לבו של המלך.
הכרת הטוב של שושלת המלוכה למשפחת ברזילי נמשכה גם לאחר מותו, ודוד ציווה את שלמה לפני מותו כי בני ברזילי יהיו סמוכים על שולחנו - בצוואת דוד לשלמה הוא מבקש ממנו , ורש"י מציין כי לשון הרבים מעידה שהיו לברזילי עוד בנים, ודוד מבקש משלמה לדאוג גם לרווחתם.
השם כמהם מופיע במקרא שוב לאחר הריגת גדליה בן אחיקם, לקח יוחנן בן קרח את שארית העם, .