tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-26 בנובמבר 2025, פורסם שפדון מכר את חלקו בלוקאויל, קרוב ל-10%, תמורת 7 מיליארד דולר.
בשנת 2003 רכש את מרביות המניות במועדון הכדורגל ספרטק מוסקבה
שעמדה בפני סכנת קריסה ופשיטת רגל.
תחת פדון ספרטק זכתה באליפות העשירית שלה והראשונה אחרי 16 שנים וזכתה לראשונה בטורניר הסופר קאפ הרוסי.
בינואר 2019 נודע כי הרכב המניות בקבוצה כולל את ואגיט אלקפרוב (המחזיק ב-36,7% מהמניות), פדון (עם 32,7% מהמניות) ואזרח רוסי נוסף ששמו לא פורסם (ומחזיק ב-30,5% ממניות הקבוצה).
הוא נשוי, יש לו שני ילדים והוא מתגורר במוסקבה.
לאוניד אהרונוביץ' שוורצמן היה אנימטור ואמן יהודי-רוסי.
עבד בסטודיו סויוזמולטפילם, במוסקבה במשך כל הקריירה שלו, שם שימש כארט דירקטור בסרטים המצוירים "צ'בורשקה", "38 תוכים", "אנטילופת הזהב", "פרח הארגמן", "מלכת השלג" ועוד סרטים רבים אחרים.
לאוניד שוורצמן נולד בשם ישראל אהרונוביץ' שוורצמן למשפחה יהודית דתית בעיר מינסק.
אביו עבד כמנהל חשבונות בבית חרושת ללבנים, אך מת מתאונת דרכים כאשר לאוניד היה בן 13 בלבד.
סבו וסבתו מצד אמו היגרו לארצות הברית בשנת 1924, מה שהותיר את משפחתו במצב כלכלי קשה והוא נאלץ לדאוג לצורכי אחיו ואחותו.
אמו של שוורצמן גוועה ברעב במצור על לנינגרד.
בשנת 1945 כאשר היה חסר בית, נרשם למכון לקולנוע על שם גרסימוב, ובשנת 1951 כשסיים את לימודיו במכון הקולנוע, החל לעבוד בסויוזמולטפילם, שם עבד במשך כל הקריירה שלו.
שוורצמן השתתף ביצירת 70 סרטים באולפן זה.
שוורצמן ידוע כיוצר הוויזואלי של הדמות צ'בורשקה.
שוורצמן אהוב ברחבי אמריקה ואירופה, ואהוד אפילו ביפן בעקבות השפעתו על במאי האנימה הידוע ביותר, ומייסד סטודיו ג'יבלי, הייאו מיאזאקי, מיאזאקי סיפר שהוא התחיל לצייר שוב בעקבות עבודתו של לאוניד שוורצמן על מלכת השלג.
ביום הולדתו ה-100 תיאר אותו ולדימיר פוטין, כאיש עם כישרון יוצא דופן.
נערך טקס במוסקבה לרגל יום הולדתו ה-100.
בשנת 2002 הוענק לו תואר אמן העם של הפדרציה הרוסית בגיל 82.
לאוניד שוורצמן נפטר ב-2 ביולי 2022 בבית חולים במוסקבה מדום לב, בגיל 102.
לאונידס דרוסיס היה פסל יווני נאו קלאסי.
דרוסיס התמחה באתונה ואחר כך במינכן בתמיכתו של הפילנתרופ היווני סימון סינאס.
עיקר עבודתו הפיסולית היא בשיתוף פעולה עם האדריכל הדני אוסטרי תאופיל הנסן בבניית האקדמיה של אתונה.
עבור פסל לידת אתנה בגמלון של האקדמיה של אתונה על פי עיצוב של קרל ראל הוענק לו הפרס הראשון בתערוכה העולמית של וינה (1873).
לאוניד קוראבליוב היה שחקן תיאטרון וקולנוע רוסי סובייטי.
לאוניד קוראבליוב נולד במוסקבה למשפחת פועל במפעל של תעשייה אווירית וספרית.
בשנת 1941 אימו הואשמה בבגידה ונשלחה לסיביר ואחר כך מחוז מורמנסק.
לאוניד הצעיר בילה איתה מספר שנים.
היא קיבלה רשות לחזור למוסקבה רק בשנת 1951.
קוראבליוב לא היה תלמיד מצטיין וקשה במיוחד היה לו עם מדעים מדויקים.
בהמלצת בת דודתו הוא ניסה להתקבל למכון לקולנוע על שם גרסימוב, אך בשנת 1953 לא התקבל ורק בשנת 1955 החל בלימודי משחק.
בשנת 1960 הוא סיים את הלימודים.
במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 קוראבליוב הצטלם לסרטים רבים, אך לפופולריות גדולה הוא זכה במהלך שנות ה-70 של המאה ה-20 כאשר הצטלם לסרטים "איוואן וסילייביץ' מסב את מקצועו" (1973), "שבעה עשר רגעים של אביב" (1973), "אפוניה" (1975), "מימינו" (1977).
בסך הכול הוא שיחק בעשרות סרטים.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 הוא צולם לסרטים כמו "הספר מסיביריה" ו"נס רוסי".
בין סרטיו האחרונים היה "גמביט טורקי" (2005).
במשך שנתיים הוא היה מנחה של תוכנית טלוויזיה על ספרים חדשים.
לאוניד קוראבליוב היה נשוי לנינה קוראבליובה אותה הכיר כאשר היא הייתה בת 13 והוא בן 16. הם היו נשואים 52 שנים עד שהיא נפטרה בשנת 2012. מאז ועד למותו, קוראבליוב כמעט ולא הופיע בציבור.
בשנת 1977 הוענק לו תואר של אמן העם של הפדרציה הרוסית ובשנת 2012 עיטור ההצטיינות למען המולדת.
בשנת 2016 על פעילותו בקולנוע צולמו מספר סרטי תעודה שהוקרנו בערוץ הראשון הרוסי.
קוראבליוב מת ב-30 בינואר 2022 מדלקת ריאות.
לאוניד אלכסנדרוביץ' רדזיחובסקי הוא פובליציסט, מדען-פסיכולוג ועיתונאי רוסי-יהודי.
רדזיחובסקי בעל טור בעיתון רוסיסקאיה גאזטה, ומשתתף קבוע בתוכניות של תחנת הרדיו "הד מוסקבה".
רדזיחובסקי נולד במוסקבה למדען אלכסנדר פרידנשטיין .
למד בפקולטה לפסיכולוגיה באוניברסיטת מוסקבה, וסיים את לימודי ב-1975. אחר כך עבד במכון המחקר לפסיכולוגיה כללית ופדגוגית של האקדמיה למדעי הפדגוגיה של ברית המועצות.
שם סיים עבודת דוקטורט המוקדשת למחקריו של לב ויגוצ'קי.
בין השנים 1992–1993 הוא היה פרשן פוליטי בערוץ 1, אוסטנקינו.
ב-1995 החל לעבוד כפרשן פוליטי של תחנת הרדיו "הד מוסקבה".
ב-5 באפריל 1995 הפך לחבר הדומה הממלכתית של הפדרציה הרוסית (הדומה הראשונה).
בשנת 1996 כתב נאומים של המועמד לנשיאות הפדרציה הרוסית אלכסנדר לבד.
חתן פרס "איש השנה" של פדרציית הקהילות היהודיות של רוסיה (2005).
ליאוניד לבנוביץ' פסצ'ניק (באוקראינית: Леонід Іванович Пасічни; נולד ב-15 במרץ 1970) הוא המנהיג של הרפובליקה העממית של לוהנסק.
בין השנים 2014 ל-2017 כיהן כשר לביטחון המדינה של הרפובליקה.
אביו של פסצ'ניק היה מפקח של המשטרה הפיננסית הסובייטית במשך 26 שנה.
בשנת 1975 משפחת פסצ'ניק עברה למגדן אשר במזרח הרחוק הרוסי, היכן שאביו של ליאוניד פעל בתחום מכרות הזהב המקומיים.
פסצ'ניק קיבל את השכלתו במכללה הצבאית-פוליטית של דונצק ועבד בשירות הביטחון האוקראיני במחוז לוהנסק במחלקת הפיקוח על המסחר.
ב-15 באוגוסט 2006 התפרסם בזכות תפיסה של סחורות מוברחות בשווי של 1.94 מיליון דולר ועל סירובו לקבלת שוחד.
במרץ 2007 קיבל מנשיא אוקראינה ויקטור יושצ'נקו את מדליית השירות הצבאי של אוקראינה עבור "גילוי של יושרה ומקצועיות במילוי חובתו".
בשנת 2014 צידד במהפכה של הרפובליקה העממית של לוהנסק וב-9 באוקטובר 2014 מונה לשר לביטחון המדינה של הרפובליקה.
ב-21 בנובמבר 2017, גברים חמושים במדים לא מסומנים תפסו עמדות במרכז לוהנסק במה שנראה כמאבק כוחות בין ראש הרפובליקה איגור פלוטניצקי לבין שר הפנים איגור קורנט.
שלושה ימים לאחר מכן קבע אתר הרפובליקה כי פלוטניצקי התפטר "מסיבות בריאותיות.
באתר נכתב כי פסצ'ניק מונה למנהיג בפועל עד הבחירות הקרובות.
כלי תקשורת ברוסיה דיווחו כי פלוטניצקי נמלט מהרפובליקה הלא מוכרת ב-23 בנובמבר 2017 לרוסיה.
ב-25 בנובמבר אישרה מועצת העם של הרפובליקה, המונה 38 חברים, בפה אחד את התפטרותו של פלוטניצקי.
פסצ'ניק הצהיר על דבקותו בהסכמי מינסק, וטען כי "הרפובליקה תבצע באופן עקבי את ההתחייבויות שנלקחו על פי הסכמים אלה".
ב-30 במרץ 2018 הצהיר פסצ'ניק "הניסיון שלנו (של הרפובליקה) יכול לעזור לכל מחוזות אוקראינה להשיג בסופו של דבר חופש ועצמאות, ואז נוכל יחד להכריז על אוקראינה חדשה שבה נציגים של לאומים ותרבויות שונות יחיו בחופשיות.
במפגש עם תושבי הרפובליקה בקיץ 2019 פסצ'ניק הצהיר: "זה לא אומר שנחזור לאוקראינה.
זו הדרך היחידה לעצור את הטירוף הזה, המלחמה הזאת.
צריך להבין שאנחנו, כמדינה ריבונית נהיה כמדינה בתוך מדינה, זה יהיה המעמד המיוחד שלנו.
ב-6 בדצמבר 2021 הפך פסצ'ניק לחבר במפלגת השלטון רוסיה המאוחדת, יו"ר רוסיה המאוחדת, דמיטרי מדבדב, העניק לו באופן אישי את כרטיס המפלגה שלו במהלך הקונגרס השנתי של המפלגה במוסקבה.
לאוניד מנדלשטם היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
לאוניד מנדלשטם נולד בשנת 1879 במוהילב למשפחה יהודית.
אביו היה רופא יליד זאגר ואמו פסנתרנית ילידת קובנו.
הוא התחיל לימודים באוניברסיטת אודסה אך בשנת 1899 סולק מלימודים בעקבות השתתפות במהומות סטודנטים.
הוא נסע לגרמניה) להשלמת את לימודים באוניברסיטת שטרסבורג (באותה תקופה העיר הייתה בשטח האימפריה הגרמנית).
לאחר השלמת הלימודים וכתיבת דוקטורט הוא עבד כעוזר של קרל פרדיננד בראון.
בשנת 1913 קודם לתואר פרופסור.
בשנת 1914, לפני תחילת מלחמת העולם הראשונה הוא חזר לאודסה ונכלל בסגל של האוניברסיטה ממנה סולק בעבר.
בשנת 1917 מנדלשטם היה פרופסור של האוניברסיטה הטכנולוגית של גאורגיה.
בשנת 1918 הוא מונה לפרופסור של האוניברסיטה הטכנית באודסה ועבד בה עד לשנת 1922. בשנת 1922 הוא עבר למוסקבה.
בשנת 1925 מנדלשטם מונה לראש קתדרה ובשנת 1925 מונה לפרופסור באוניברסיטת מוסקבה.
בשנת 1929 מנדלשטם התקבל כחבר באקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1934 הוא מונה לראש מעבדה במכון לבדב לפיזיקה.
על הישגיו בשנת 1940 הוענק לו עיטור הדגל האדום, בשנת 1942 פרס ברית המועצות בשנת 1944 עיטור לנין.
מנדלשטם נפטר בשנת 1944 ממחלת לב.
בנו סרגיי שנולד בשנת 1910 היה פרופסור לפיזיקה במכון לפיזיקה וטכנולוגיה של מוסקבה.
מנדלשטם עסק במחקרים בתחום אופטיקה, רדיו פיזיקה קואנטית והיסטוריה של פיזיקה.
בשנת 1928 ביחד עם גריגורי לנדסברג הוא גילה תופעת פיזור ראמאן.
באותה שנה הוא פרסם מאמר פורץ דרך בתחום חקר מנהור קוונטי.
בשנת 1942 מנדלשטם הציע שימוש בגלי רדיו באסטרונומיה.
בשנת 1944 הוא חתם על "מכתב 14 חברי אקדמיה" שנוסח ביוזמת פיוטר קאפיצה ובהמשך חתם על "מכתב 4 חברי אקדמיה" על המצב הבעייתי של מצב קידום חקר פיזיקה בברית המועצות (חתם בתוספת ל-4 מקוריים ביחד עם ניקולאי פפהלקסי).
בין תלמידיו של מנדלשטם איגור תם וסמיון חייקין.
לאוניד לייבנזון היה פיזיקאי סובייטי ממוצא יהודי.
לאוניד לייבנזון נולד בשנת 1989 בחרקיב (אז בתחומי האימפריה הרוסית כיום באוקראינה) למשפחה יהודית.
לאחר סיום לימודי רפואה באוניברסיטה המשפחה עברה לאזור מחוז טולה ולאוניד גדל שם.
בשנת 1890 אביו הועבר לעבודה בטולה והוא המשיך לימודי בית ספר בעיר.
הצלחותיו בלימודים היו בינוניים, אך הודות לזיכרון טוב הוא התעניין בהיסטוריה ובגאוגרפיה.
לאחר סיום בית ספר, לייבנזון ניסה להתקבל לבית ספר להנדסה, אך נכשל במבחנים.
בסופו של דבר הוא התקבל לאוניברסיטת מוסקבה במטרה בהמשך לעבור ללימודי הנדסה.
בשנת 1901 לייבנזון סיים לימודים באוניברסיטה ורצה לחזור לטולה.
בהמלצת אביו הוא ביקש להתקבל ללימודי הנדסה והתקבל ישירות ללימודי השנה השנייה.
הוא סיים לימודים בשנת 1906.
בשנים 1906–1908 לייבנזון עבד במפעל בטולה.
בשנת 1908 הוא קיבל תואר שני במתמטיקה שימושית מאוניברסיטת מוסקבה.
הוא החל ללמד ועבד באוניברסיטה עד לשנת 1911. בשנת 1911 במחאה למדיניות משרד החינוך קבוצת עובדי האוניברסיטה כולל לייבנזון עזבה את המוסד.
לייבנזון עבד בתכנון מתקנים הנדסיים תחת ולדימיר שוחוב.
בשנת 1915 הוא חזר לאוניברסיטת מוסקבה וסיים בו תואר שני נוסף.
בשנת 1915 לייבנזון החל ללמד באוניברסיטת דרפט, בה קודם לפרופסור בשנת 1916 וקיבל תואר שלישי בשנת 1917. בעקבות אירועי מלחמת העולם הראשונה ומלחמת האזרחים ברוסיה לייבנזון עבר לטביליסי בה לימד באוניברסיסטה.
בשנת 1920 הוא התחתן לסופיה שטרמן שהייתה רופאה.
בשנת 1921 הוא מונה לפרופסור במכון הפוליטכני של באקו.
בשנת 1922 לייבנזון חזר לאוניברסיטת מוסקבה ומונה לראש קתדרה למכניקה שימושית.
בשנת 1934 לייבנזון החל לבצע עבודות עבור המכון האווירו-הידרודינמי המרכזי.
בשנת 1936 הוא סיים פוסט-דוקטורט.
ב-10 ביולי 1936 לייבנזון נעצר ושחורר בתחילת דצמבר.
לאחר מספר ימים הוא נעצר פעם נוספות והוגלה לקזחסטן הסובייטית ל-3 שנים.
בהיותו בגלות לייבנזון עבד כמורה בבית ספר בעיירה נידחת.
מפקח בית ספר ציין ששיעוריו של לייבנזון היו ברמה מדעית נמוכה.
הודות למאמצים של סרגיי צ'פליגין במאי 1939 לייבנזון טוהר מכל אשמה.
הוא חזר למוסקבה והחל לעבוד במכון לחקר גאופיזיקה של אקדמיה למדעים של ברית המועצות.
בשנת 1943 לייבנזון התקבל לאקדמיה למדעים של ברית המועצות וקיבל פרס ברית המועצות עבור ספרים בתחום מכניקה.
את הפרס לייבנזון העביר לבניית מטוס קרב "ניקולאי ז'וקובסקי".
עקב אירועים הקשים שעבר בחייו לייבנזון עבר פעמיים התקף לב ומשנת 1949 לא היה יכול לקום מהמיטה.
הוא נפטר בשנת 1951 ונטמן בבית העלמין נובודוויצ'י.
על פעילותו בתחום המדע לייבנזון קיבל מספר עיטורים.
לייבנזון כתב מספר ספרים בתחום מכניקה, חוזק חומרים, תורת האלסטיות ונושאים סמוכים.
הוא היה עורך של אוסף עבודות של ניקולאי ז'וקובסקי וסרגיי צ'פליגין.
לאוניד וילגלמוביץ' לש היה גנרל בצבא האימפריה הרוסית.
הוא שירת במרד הבוקסרים, מלחמת רוסיה–יפן ומלחמת העולם הראשונה.
לש נולד ב-9 בינואר 1862 בפלך סמולנסק של האימפריה הרוסית.
הוא התחנך במוסד חינוכי פרטי.
בשנת 1883 סיים את לימודיו במכללת חיל הפרשים של הצאר ניקולאי.
לאחר מכן למד בבית הספר לקציני חיל תותחנים מיכאילובסקי.
בתום לימודיו הוצב בחטיבת הארטילריה ה-39. מאוחר יותר הוא הועבר לחיל הרגלים.
בשנים 1900–1901 הוא שירת בחיל המשלוח הרוסי שהשתתף בדיכוי מרד הבוקסרים בסין.
בשנת 1903 הוא הועלה לדרגת קולונל, ובשנת 1904, עם תחילת מלחמת רוסיה–יפן, לבקשתו שלו, הוא והצב ברגימנט הרובאים המזרח-סיבירי ה-1. ב-4 ביוני 1904 הוא קיבל את הפיקוד על הרגימנט לאחר מותו של קולונל חוסטונוב בקרב טליסו.
ב-7 בספטמבר 1905 הוא מונה למפקד חטיבה 2 של דיוויזיית הרובאים המזרח סיבירית ה-9, וב-27 ביוני 1906 מונה למפקד חטיבה 2, דיוויזיית הרגלים ה-23. ב-30 באפריל 1907 מונה למפקד חטיבת הרובאים הפינית השנייה.
ב-19 ביוני 1908 מונה למפקד חטיבת הרובאים של המשמר, ובשנת 1910 מונה למפקד דיוויזיית המשמר השנייה והועלה לדרגת גנרל לייטננט.
ב-30 ביולי 1912 הוא מונה למפקד הקורפוס הטורקסטני הראשון, וב-15 בינואר 1913 מונה למפקד הקורפוס הטורקסטני השני.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה באוגוסט 1914 הוא עמד בראש הקורפוס ה-12 (שהורכב מדיוויזיות הרגלים ה-12, ה-19 וה-65) של הארמייה השמינית בפיקודו של אלכסיי ברוסילוב.
לש קיבל לידיו את הפיקוד על הארמייה השלישית ב-7 במאי 1915, במהלך מתקפת גורליצה-טרנוב.
הוא פיקד על הארמייה גם במהלך מתקפת ברוסילוב, וב-3 באוגוסט 1917 הודח מתפקידו.
לאחר מהפכת אוקטובר, הוא צידד בתנועה הלבנה במהלך מלחמת האזרחים ברוסיה.
עם תבוסת התנועה הלבנה, הוא התפנה מאודסה ב-25 בינואר 1920 והיגר ליוגוסלביה.
הוא מת ב-28 באוגוסט 1934 בדוברובניק, יוגוסלביה.
לאוניד פטרוביץ' מויסייב הוא דיפלומט רוסי.
מויסייב, שהתחנך במכון ליחסים בינלאומיים במוסקבה, היה חבר תחילה בשירות הדיפלומטי הסובייטי ולאחר מכן בשירות הדיפלומטי הרוסי מאז 1973. הוא שירת בעיקר בסין וביפן.
בשנים 1994–2001 שימש כסגן המנהל ולאחר מכן כמנהל הדירקטוריון האסייתי הראשון של משרד החוץ של רוסיה, שעסק בנושאים הקשורים לסין, טייוואן, קוריאה הצפונית, קוריה הדרומית ומונגוליה, וכן היה חבר של הקולגיום של משרד החוץ של רוסיה.
מויסייב שימש כשגריר רוסיה באוסטרליה בין השנים 2001–2005 (הוחלף על ידי אלכסנדר בלוחין), וכשגריר בסינגפור בשנים 2011–2015.
לאוניד סמילוביצקי (נולד ב-15 באוגוסט 1955, רצ'יצה, מחוז הומל, בלארוס הסובייטית, ברית המועצות) הוא היסטוריון סובייטי וישראלי, מומחה לתולדות יהדות בלארוס.
הוא בעל תואר דוקטור להיסטוריה, פרופסור חבר, והוא מחברם של 450 מאמרים ו-10 מונוגרפיות.
הוא לחם במלחמת העולם השנייה, שוחרר מהצבא ב-1947, סיים את לימודיו במכון למשפטים של מינסק ב-1952, ונישא לגלינה צ'צ'יק.
הוא עבד בוועד המרכזי של הליגה הקומוניסטית הצעירה הלניניסטית של בלארוס (LKSMB), שימש כעוזר לשר התרבות, וקיבל תואר דוקטור בהיסטוריה.
הוא היה פרופסור חבר במכון הפדגוגי של מינסק ובמכון לתרבות.
אמו - גלינה צ'צ'יק (2008-1929), לאחר המלחמה נכנסה למכון הרפואי מס' 2 של לנינגרד וסיימה את חיק לימודיה בשנת 1954. היא עבדה במינסק כרופאת תברואה, ובעשרים השנים האחרונות - כראש המחלקה האפידמיולוגית של תחנת התברואה של רובע פרבומייסקי במינסק.
לאוניד נולד בשנת 1955 ברצ'יצה, למד בבית הספר התיכון המקיף ה-49 במינסק (1972-1962), ובשנת 1977 סיים את לימודיו במחלקה להיסטוריה ושפות זרות במכון הפדגוגי הממלכתי ע"ש א.
גורקי במינסק, והתמחה בהוראת היסטוריה, מדעי החברה ואנגלית.
בתום שירותו בצבא הסובייטי (1979-1977), עבד במוזיאון הממלכתי של בלארוס להיסטוריה של המלחמה הפטריוטית הגדולה.
בשנת 1980 עבר לאוניברסיטה הבלארוסית לתרבות כעוזר מעבדה במחלקה להיסטוריה.
הוא השלים את לימודי התואר השני שלו במחלקה להיסטוריה של האוניברסיטה הממלכתית של בלארוס ובשנת 1984, בהנחייתו של פרופסור חבר מ.א.
פשקביץ', נהיה מועמד למדעי ההיסטוריה, הוא הגן על עבודת הדוקטורט שלו בנושא "פעילות המפלגה הקומוניסטית של בלארוס בשיקום ופיתוח בתי ספר תיכוניים ייעודיים (1944-1955)" (התמחות 07.00.01 - היסטוריה של המפלגה הקומוניסטית של בלארוס).
מ-1984 עד 1992 - פרופסור חבר במחלקה להיסטוריה של בלארוס, ברית המועצות, ומדינות זרות באוניברסיטה הבלארוסית לתרבות במינסק.
בשנת 1992 עלה סמילוביצקי לישראל עם משפחתו (אשתו ובנו).
הוא התגורר בפתח תקווה, ובדצמבר 1993 עבר לירושלים, שם החל לעבוד בארכיון "יד ושם".
כמו כן, הוא לקח חלק בפעילות קרן סטיבן שפילברג לאיסוף עדויות וידאו של ניצולי השואה.
הוא ערך כ־100 ראיונות עם אסירי גטאות, ניצולי מחנות הריכוז ופרטיזנים לשעבר.
משנת 1995 - עמית מחקר (משנת 2000 - עמית מחקר בכיר) במרכז לחקר התפוצות ע"ש גולדשטיין-גורן באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1999 יצא לאור במינסק ספרו הראשון של לאוניד סמילוביצקי, "יהודי בלארוס: מההיסטוריה המשותפת שלנו, 1905-1953" ().
הספר נכתב בשפה הרוסית, כאשר המחבר שימש גם כעורך.
בשנת 2000 פורסם בתל אביב ספרו של לאוניד סמילוביצקי, "שואת היהודים בבלארוס, 1941-1944".
מונוגרפיה זו סימנה אבן דרך בעבודתו.
בשנת 2008 פורסם ספרו החדש של לאוניד סמילוביצקי, "יהודים בטורוב: תולדות עיירה בפולסיה של מוזיר" ().
הספר יצא לאור בשפה הרוסית.
פרקים בודדים מתוכו פורסמו באתר האינטרנט "עתיקות היהודים" (חלק מאתר "רשימות על היסטוריה יהודית" בשפה הרוסית).
בשנים 2009 ו-2020, לאוניד סמילוביצקי זכה בתואר "מחבר השנה" בקטגוריית "עתיקות היהודים" בפורטל המקוון "רשימות על היסטוריה יהודית".
בין השנים 2012 ל-2016, השתתף בפרויקט "מלחמת העולם השנייה במקורות אישיים: המקרה של ברית המועצות".
בשנת 2014, הוא פרסם את המונוגרפיה "חיים יהודיים בבלארוס.
בשנת 2015, פורסמה בירושלים המונוגרפיה "צנזורה בברית המועצות: השנים שלאחר המלחמה, 1956-1944" ().
בשנת 2016, פורסם ספר זיכרונות של אביו - "מניסיון החיים.
בין השנים 2016 ל-2021, השתתף בפרויקט "בעקבות בתי העלמין היהודיים בבלארוס".
משתף פעולה עם המכון למדיניות יהודית בלונדון, המכון ללימודי השואה בוושינגטון, מערכת האנציקלופדיה היהודית הקצרה (בשפה הרוסית) בירושלים ומוסדות אקדמיים אחרים.
עבודותיו התפרסמו באנגלית, גרמנית, פולנית, עברית, רוסית, בלארוסית ושפות נוספות.
הוא תורם קבוע לכתבי עת ומגזינים יהודיים ברוסית, ביניהם "אביב", "ברגה" (מינסק), "משפחה" (ויטבסק), "ווזרוז'דניה" (מלבורן, אוסטרליה) ו־Belarusian Review (פראג).
2008: "השואה בבלארוס במהלך מלחמת העולם השנייה".
דו"ח בסדנה "אירופה מאוחדת - זיכרון מפולג" במכון למדעי האדם, 19-21 בספטמבר 2008, וינה.
2009: מבצע 1005 בבלארוס: מינסק, ויטבסק, מוגילב, בוברויסק, בוריסוב, גרודנו, גומל.
כנס בינלאומי "אקציה 1005: ניסיונות הנאצים למחוק את הראיות לרצח ההמוני במזרח ובמרכז אירופה", 1942-1944, שאורגן על ידי יחד-In Unum, אוניברסיטת סורבון IV בפריז, המרכז ללימודי שואה מתקדמים במוזיאון זיכרון השואה בארצות הברית ומכללת ברנרדינה, 15-16 ביוני 2009 בפריז.
2010: "פליטים יהודים ופינוי: פרק מתוך תולדות "השואה הלא ידועה", כנס אקדמי בינלאומי "מלחמת ההשמדה: רצח העם הנאצי במזרח אירופה", מוסקבה, 26-28 באפריל 2010. "ההיסטוריה של בלארוס משתקפת בישראל: סקירה של אוספי ארכיון של מסמכים וחומרים".
דו"ח בכנס הבינלאומי "חזרה לאירופה: עברה ועתידה של בלארוס", 12-14 בנובמבר 2010. המכון למרחב אזרחי ומדיניות ציבורית, אוניברסיטת לזארסקי בוורשה.
2012: "התכתבות ביידיש של חיילי הצבא האדום וקרוביהם: במהלך מלחמת ברית המועצות-גרמניה 1941–1945".
דו"ח בכנס הבינלאומי "השואה והמלחמה בברית המועצות כפי שמשתקפות במכתבים ויומנים מתקופת המלחמה." 19–20 בנובמבר 2012. המכון הבינלאומי לחקר השואה "יד ושם" (ירושלים).
2014: "פשעי הנאצים בברית המועצות כפי שמשתקף במכתבים, יומנים וזיכרונות של יהודי ברית המועצות.
"יהודים בברית המועצות כותבים לצבא האדום (1941–1945): בניית אוסף מכתבי מלחמה במרכז קר התפוצות באוניברסיטת תל אביב".
דו"ח בכנס הבינלאומי "חיילים יהודים במלחמת העולם השנייה - אוניברסיטת תל אביב", 9–10 בדצמבר 2014.
2015: "מלחמה כמשתקפת בתודעת ילדים.
התכתבות בין ילדים יהודים להוריהם, חיילי הצבא האדום במהלך מלחמת ברית המועצות-גרמניה 1941–1945".
דו"ח בכנס הבינלאומי באוניברסיטת ברצלונה, 14–15 בדצמבר 2015.
2016: "החוויה של הקמת אוסף מכתבי מלחמה במרכז לחקר התפוצות באוניברסיטת תל אביב.
תובנות חדשות." דו"ח בכנס הבינלאומי של "החברים הצרפתים" של אוניברסיטת תל אביב בנושא "חיילים יהודים במלחמת העולם השנייה", שהתקיים באוניברסיטת תל אביב.
2017: "משפחות של חיילים יהודים סובייטיים כותבות לחו"ל, 1941-1945. מכתבים ויומנים ממלחמת העולם השנייה כמקורות היסטוריים".
הרצאה בכנס הבינלאומי "חיילים יהודים במלחמת העולם השנייה, 1939-1945", אוניברסיטת תל אביב.
2018: "יהודים בהיסטוריה של בלארוס".
שולחן עגול בינלאומי "יהודים בהיסטוריה של בלארוס" נערך בווילנה כחלק מתוכנית INTERMARIUM של BELSAT TV.
וילנה, 24-25 באפריל 2018. "השואה בבלארוס וגורל גטו מינסק".
שולחן עגול בינלאומי "גטו מינסק: 75 שנה מאוחר יותר" נערך במוסקבה במחלקה להיסטוריה של אוניברסיטת לומונוסוב, מוסקבה.
2019: "השואה בבלארוס: רצח עם של יהודים או בלארוסים?" אוסף מאמרי מחקר.
2022: מכתבים ויומנים של יהודים חיילי הצבא האדום כמקור היסטורי.
הרצאה בסדנה הבינלאומית "שואה בזכר העמים במרחב הפוסט-סובייטי".
— ירושלים, 2019. הרצאה בכנס הבינלאומי "שואה והתנגדות במהלך מלחמת העולם השנייה.
הבדלים אזוריים בצפון הקווקז ואזורים אחרים של ברית המועצות".
2024: שימור זיכרון השואה בבלארוס.
הרצאה בסדנה הבינלאומית "מיפוי נוכחות משותפת של אלימות וזיכרון בבלארוס".
לאוניד סמילוביצקי הוא מחברם של סדרת פרסומים עיתונאיים פופולריים בכתבי עת ומגזינים שונים, בפרט במגזינים ובעיתונים "רשימות על היסטוריה יהודית", "אנחנו כאן", "אביב", "ברגה", "Belarusian Review", "משפחה", ועוד.
אנטישמיות בפרטיזנקה הביילורוסית, בתוך: ילקוט מורשת לתיעוד ועיון, גיליון 59, מורשת – בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ' תל אביב, ניסן תשנ"ה – אפריל 1995, עמ' 61-53.
רצ'יצה שלי: משפחה ועיירה בביילורוסיה כדגם, בתוך: ילקוט מורשת לתיעוד ועיון, גיליון 60, מורשת – בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ' תל אביב, תשרי תשנ"ו – אוקטובר 1995, עמ' 125-132.
יהודים ופולנים בתנועה הפרטיזנית הביילורוסית 1944-1941, בתוך: ילקוט מורשת לתיעוד ועיון, גיליון 63, מורשת - בית-עדות ע"ש מרדכי אנילביץ', תל אביב, אייר תשנ"ז - מאי 1997, עמ' 100-83
יש לדייק בדיון בנושא השראה בבלורוסיה.
בתוך: ילקוט מורשת לתיעוד ועיון, גיליון 66, מורשת - בית-עדות ע"ש מרדכי אנילביץ', תל אביב, 1998, עמ' 167-159
גורל הילדים היהודים בביילורוסיה בשנות השואה, 1944-1941, בתוך: ילקוט מורשת לתיעוד ועיון, גיליון 68, מורשת – בית עדות ע"ש מרדכי אנילביץ' תל אביב, תשרי תש"ס אוקטובר 1999, עמ' 144-122
הניסיונות להינצל בשטחי בילורוסיה, בתוך: שלושה מיליון: השואה בשטחי ברית-המועצות, עורך: יואל רפל, משרד הביטחון, משואה - המכון ללימודי השואה, תשס"א – 2001, עמ' 199-220
חוויות ומחשבות של חיילים הודים בצבא האדום .1941-1945, לוחמה יהודית במלחמת העולם השנייה, מיזם משותף של המחלקה להיסטוריה ומרכז דדו
יהודי ביילרוס ב-1998-1996, מתוך: יהודי ברית-המועצות במעבר, כרך 4 (19), עורכת: לודמילה דימרסקי-ציגלמן, פרסומים על יהדות ברית-המועצות בשיתוף ועד המדענים על יד המועצה הציבורית למען יהודי ברית-המועצות, ירושלים, תש"ס 2000, עמ' 296-285
לאוניד פרפיונוב הוא עיתונאי, מגיש טלוויזיה, יוצר דוקומנטרי וסופר רוסי, מן הדמויות הבולטות בתקשורת הרוסית מאז שלהי התקופה הסובייטית.
הוא נודע בעיקר בזכות סדרת התוכניות והספרים „נאמֶדני.
עידן שלנו" ו„האימפריה הרוסית" וכן בזכות ערוץ היוטיוב שלו „פרפנון", שבו הוא ממשיך לעסוק בהיסטוריה, חברה ותרבות דרך פרויקטים תיעודיים שונים.
פרפיונוב נולד בצ'רפובץ שבמחוז וולוגדה בצפון־מערב רוסיה (אז בברית המועצות).
הוא למד עיתונאות באוניברסיטת לנינגרד (כיום אוניברסיטת סנקט פטרבורג) והחל את דרכו העיתונאית כבר בשנות נעוריו, ככתב צעיר בעיתונות הסובייטית.
בשנות ה־80 כתב לעיתונים מרכזיים בברית המועצות, ובהמשך עבר לעבודה בטלוויזיה – תחילה בטלוויזיה האזורית בוולוגדה ולאחר מכן בערוצי הטלוויזיה הארציים במוסקבה.
החל משנות ה־90 הפך לאחת הדמויות המזוהות עם גל התוכניות החדשות והאנליזה הטלוויזיונית ברוסיה.
בשלהי שנות ה־80 וראשית שנות ה־90 עבר פרפיונוב מן העיתונות הכתובה לעבודה בערוצי הטלוויזיה הארציים.
הוא היה בין היוצרים והמגישים של תוכניות חדשות ותחקיר, ולאחר מכן פיתח סגנון אישי ששילב בין מידע חדשותי, הומור ואלמנטים של "אינפוטיינמנט".
"נאמֶדני" – תוכנית חדשות ואקטואליה בשילוב אלמנטים תיעודיים ובידוריים, ששודרה תחילה בטלוויזיה הסובייטית ובהמשך בערוץ НТВ בפורמטים שונים (תוכנית שבועית, סדרה תיעודית על עשורים בהיסטוריה הסובייטית והרוסית ועוד).
"האימפריה הרוסית" – סדרת סרטים תיעודיים טלוויזיוניים על ההיסטוריה של האימפריה הרוסית.
תוכניות מיוחדות לראש השנה האזרחית, פרויקטים בנושאי תרבות פופולרית ותולדות חיי היומיום בברית המועצות וברוסיה שלאחריה.
בשנות ה־2000, לאחר סיום שידור "נאמֶדני" בטלוויזיה, המשיך ליצור סרטים תיעודיים לערוצים מרכזיים, ובמקביל שימש כעורך ראשי של שבועון החדשות "Russian Newsweek".
פרפיונוב מזוהה גם עם פרויקטים תיעודיים רחבי היקף ועם ספרים פופולריים העוסקים בעבר הסובייטי והרוסי.
במסגרת מותג „נאמֶדני" יצר עשרות סרטים וסדרות תיעודיות, ובהמשך הפך את הפרויקט לסדרת ספרים כרונולוגית המתארת עשורים שלמים באמצעות אירועים, דמויות ותופעות תרבותיות.
Наша эра) – כרכי עיון פופולריים על היסטוריה חברתית־תרבותית.
הטרילוגיה התיעודית "רוסיים יהודים" (Russian Jews) על תולדות יהודי רוסיה והאימפריה הרוסית, שנוצרה בשיתוף Genesis Philanthropy Group וזכתה להקרנות גם בישראל.
הסרט התיעודי "חזון אלוהי" (Глаз Божий) שנעשה במלאת 100 שנה למוזיאון פושקין במוסקבה.
הסרט שודר בערוץ הראשון ברוסיה ועסק באוסף האמנות של המוזיאון ובהיסטוריה שלו.
פרפיונוב הוא חתן מספר פרסי טלוויזיה ותיעוד, בהם פרסי "ТЭФИ" בקטגוריות שונות על פרויקטים תיעודיים ועל עבודתו כמגיש.
הקשר של פרפיונוב לישראל בא לידי ביטוי הן ביצירתו והן בפעילות תרבותית וציבורית:
הטרילוגיה "יהודים ממוצא רוסי" הוקרנה בישראל, בין היתר במסגרת דיון בוועדת העלייה, הקליטה והתפוצות של הכנסת.
כתבות ופרסומים בתקשורת הישראלית עוסקים ביצירתו ובביקוריו בארץ, כולל הקרנות מיוחדות וערבי מפגש עם קהל בתיאטרון גשר ובמסגרות תרבות נוספות.
לאונרד אוֹילֶר היה מתמטיקאי ופיזיקאי שווייצרי, שבילה את רוב חייו ברוסיה ובגרמניה.
אוילר תרם תרומה מכרעת לתחומים רבים ומגוונים במתמטיקה.
הוא גם הגה רבים מהמינוחים ומסימני המתמטיקה המודרניים.
כמו כן, הוא ידוע בזכות עבודותיו במכניקה, באופטיקה ובאסטרונומיה.
אוילר נחשב למתמטיקאי המוביל של המאה ה-18 ולאחד מהבולטים ביותר בכל הזמנים.
הוא פרסם 886 ספרים ומאמרים בימי חייו, ונחשב למתמטיקאי הפורה ביותר בהיסטוריה.
ישנם מאות מושגים במתמטיקה הנקראים על שמו.
אמרה המיוחסת לפייר-סימון לפלס באה לתאר את גדולתו והשפעתו של אוילר במתמטיקה: "למדו מאוילר, למדו מאוילר, הוא המאסטר של כולנו".
לאונרד אוילר נולד בבזל לפאול אוילר, כומר של הכנסייה המתוקנת, ולמרגרט ברוקר, שהייתה אף היא בת למשפחת כמרים.
לאוילר היו שתי אחיות צעירות ממנו בשם אנה מריה ומריה מגדלנה.
זמן קצר לאחר הולדתו היגרה משפחת אוילר מבזל לעיר רייהן, בה בילה אוילר את רוב ילדותו.
פאול אוילר היה חבר של משפחת ברנולי ושל יוהאן ברנולי, שנחשב אז לאחד המתמטיקאים החשובים באירופה, ואשר השפיע רבות על אוילר הצעיר.
את חינוכו המוקדם רכש אוילר בבזל, שם נשלח לגור עם סבתו.
בגיל 13 נרשם ללימודי פילוסופיה באוניברסיטת בזל, וב-1723, והוא בן 16 בלבד, הוענק לו תואר שני בפילוסופיה, על תזה שהשוותה בין הפילוסופיה של דקארט לזו של אייזק ניוטון.
באותה התקופה הוא קיבל שיעורי אחר-הצהריים במתמטיקה מיוהאן ברנולי, שעמד במהרה על כישרונו המתמטי יוצא הדופן של תלמידו החדש.
בהשפעת אביו, למד אוילר בתקופה זו תאולוגיה, יוונית ועברית, במטרה ללכת בדרכיו ולהיות כומר.
לאחר שיוהאן ברנולי שכנע את פאול אוילר כי לאונרד נועד להיות מתמטיקאי דגול, התיר האב לבנו ללמוד מתמטיקה.
ב-1726 השלים אוילר את עבודת הדוקטורט שלו על מהירות הקול, שכותרתה הייתה "De Sono".
ב-1727 הוא נרשם לתחרות של האקדמיה הצרפתית למדעים, שעסקה באותה השנה במציאת המיקום האופטימלי של התרנים באוניה.
הוא זכה במקום השני, והפסיד רק לפייר בוגה, המוכר כיום כ"אבי האדריכלות הימית".
במהלך הקריירה שלו עתיד היה אוילר לזכות בפרס האקדמיה הצרפתית 12 פעמים.
באותה תקופה שני בניו של יוהאן ברנולי, דניאל ברנולי וניקולס ברנולי, עבדו באקדמיה למדעים של האימפריה הרוסית, בסנקט פטרבורג.
ב-1726, נפטר ניקולס מדלקת התוספתן אחרי שעברה עליו שנה ברוסיה וכאשר דניאל קיבל על עצמו את משרת אחיו בחלוקה של מתמטיקה/פיזיקה, הוא המליץ שאת המשרה שפינה בפיזיולוגיה יתפוס חברו אוילר.
בנובמבר 1726, אוילר קיבל בלהיטות את ההצעה, אבל דחה את ההגעה לסנקט פטרבורג.
עוד בזמן שהותו בבזל הוא ניסה, ללא הצלחה, להתמחות כפרופסור לפיזיקה באוניברסיטת בזל.
אוילר הגיע לבירת רוסיה ב-17 במאי 1727, שם הוא קודם ממשרתו הקודמת במחלקת הרפואה של האקדמיה למחלקת המתמטיקה.
הוא התגורר באותה דירה יחד עם דניאל ברנולי ושיתף איתו פעולה בעבודתו.
אוילר למד היטב את השפה הרוסית והחליט להתיישב בסנקט פטרבורג.
הוא גם לקח על עצמו עבודה נוספת כקצין רפואה בצי הרוסי.
האקדמיה בסנקט פטרבורג, שיוסדה על ידי פיוטר הגדול, יועדה לשפר את החינוך ברוסיה ולאחות את הנתק המדעי בין רוסיה לאירופה המערבית.
כתוצאה מכך, הפכה האקדמיה מושכת במיוחד עבור מלומדים זרים כגון אוילר: האקדמיה שלטה במשאבים פיננסיים שופעים וכללה ספרייה מקיפה שנלקחה מן הספריות הפרטיות של פטר עצמו ושל האצולה.
תלמידים מעטים נרשמו לאקדמיה, כך שעומס ההוראה הופחת והאקדמיה העניקה לחברי הסגל הן את הזמן והן את החופש לשקוד על מחקר מדעי.
התורמת של האקדמיה, יקטרינה הראשונה, שהתאמצה להמשיך את מדיניות בעלה המנוח פטר, נפטרה ביום הגעתו של אוילר.
האצולה הרוסית שאבה כוח רב מעלייתו של פיוטר השני בן ה-12. האצולה הייתה חשדנית מאוד כלפי המדענים הזרים שהגיעו לרוסיה ולכן החליטה להפסיק את המימון ובכך גרמה נזק רב לאוילר ועמיתיו.
התנאים השתפרו במקצת לאחר מותו של פיוטר השני ב-1730 ואוילר התקדם במהירות רבה במעלה הדרגות האקדמיות והפך לפרופסור לפיזיקה ב-1731. שנתיים מאוחר יותר, דניאל ברנולי, שנפגע קשות מן הביקורת ומן העוינות שהפנו כלפיו עמיתיו בסנקט פטרבורג, שב לבזל ואוילר החליף אותו בהצלחה כראש המחלקה למתמטיקה.
ב-7 בינואר 1734, נישא אוילר לקתרינה גיסל, בת של אומן מן האקדמיה גימנזיום.
הזוג הצעיר קנה בית ליד נהר נייבה.
מבין 13 הצאצאים שהביאו לעולם שרדו רק 5.
מודאג מהמהפכה המתמשכת ברוסיה, התלבט אוילר לגבי המשך שהייתו בסנקט פטרבורג.
לבסוף הציע לו פרידריך השני, מלך פרוסיה משרה באקדמיה של ברלין, אותה החליט לקבל.
הוא עזב את סנקט פטרבורג ב-19 ביוני 1741 וחי את 25 השנים הבאות בברלין, בה כתב למעלה מ-380 מאמרים.
בנוסף, התבקש אוילר להדריך את הנסיכה של אנהלט-דסאו, אחייניתו של פרידריך.
הוא כתב למעלה מ-200 מכתבים אליה, אשר מאוחר יותר קובצו לכרך רב-מכר שכותרתו "מכתבים של אוילר לגבי נושאים שונים בפילוסופית הטבע שנשלחו לנסיכת גרמניה", או בקיצור, "מכתבים לנסיכת גרמניה".
הכרך ביטא את השקפותיו של אוילר על תחומים שונים בפיזיקה ובמתמטיקה, והעניק הזדמנות נדירה לצפות באישיותו ובאמונותיו הדתיות.
כרך זה זכה לפופולריות רבה יותר מאשר כל אחת מעבודותיו במתמטיקה, ופורסם בכל אירופה וכן בארצות הברית.
הצלחת המכתבים העידה על יכולתו של אוילר להציג נושאים מדעיים בצורה נהירה לציבור הרחב, יכולת נדירה יחסית לחוקר מדעי מסור.
על אף תרומתו העצומה של אוילר ליוקרתה של האקדמיה, הוא נאלץ לעזוב את ברלין, בעיקר בגלל עימות אישי עם פרידריך.
פרידריך החשיב את אוילר לחסר תחכום בהשוואה לפילוסופים שהמלוכה הגרמנית הביאה לאקדמיה.
וולטר הועסק אף הוא על ידי המלך, ונהנה ממקום מועדף במעגל החברתי של המלך.
אוילר, איש דתי פשוט ועובד מסור, היה שגרתי מאוד באמונותיו, בדעותיו ובטעמיו.
במובנים רבים הוא היה ההפך מוולטר.
לאוילר היה ניסיון מוגבל בלבד ברטוריקה, והוא נטה לדון בדברים עליהם ידע מעט, וכך הפך את עצמו תדיר למטרה ישירה לשנינותו של וולטר.
פרידריך התאכזב גם מיכולתו ההנדסית של אוילר, וכאשר ביקש ממנו לבצע חישוב הנדרש לבניית מזרקה בגני המלך, שגה אוילר בחישוביו והבנייה נכשלה בצורה מחפירה.
ראייתו של אוילר הידרדרה במהלך חייו.
שלוש שנים לאחר שסבל מקדחת כמעט קטלנית ב-1735, הוא כמעט והתעוור בעינו הימנית.
הוא תלה את הסיבה לכך בתנאים הקשים בהם עבד בסנקט פטרבורג במחקר בקרטוגרפיה.
ראייתו של אוילר בעין ימין הידרדרה כל כך במהלך שהותו בגרמניה, עד שפרידריך התייחס אליו כאל "קיקלופ".
ב-1766 החל אוילר לסבול מקטרקט בעינו השמאלית, שהותיר אותו עיוור לגמרי תוך שבועות ספורים.
ברם, ראייתו המשובשת לא פגמה ביכולת היצירה שלו, וב-17 שנותיו האחרונות הוא יצר כמעט מחצית מעבודתו, הישג נדיר גם בקרב פיקחים.
הוא פיצה על עוורונו ביכולת חישובית יוצאת דופן ובזיכרון מצוין.
לדוגמה, הוא היה מסוגל לדקלם בעל פה את האינאיס של ורגיליוס מבלי לטעות, ומאוחר יותר גם היה יכול לצטט מזכרונו את המשפט הראשון והאחרון בכל עמוד מעמודי יצירה זו.
עד ראייה שהתבונן בו עובד פעם העיד: "אוילר עורך חישובים מסובכים ללא כל מאמץ ניכר, ממש כשם שאנשים אחרים נושמים או כשם שנשרים נושאים עצמם באוויר".
המצב ברוסיה השתפר משמעותית לאחר שיקטרינה השנייה עלתה לשלטון.
ב-1766 נענה אוילר להצעתה, וחזר לאקדמיה של סנקט פטרבורג, בה התגורר למשך שארית חייו.
על שהותו השנייה בסנקט פטרבורג העיבה טרגדיה; שרפה שפרצה ב-1771 בעיר החריבה את ביתו וכמעט שגרמה למותו.
אוילר הושפע קשות משתי הטרגדיות, אולם נישא מחדש שלוש שנים מאוחר יותר.
בשנותיו האחרונות הוא נעזר בחברו אנדרס יוהאן לקסל בכתיבה.
ב-18 בספטמבר 1783 במהלך שיחה עם לקסל הוא הספיק להגיד "אני עומד למות" ונפטר משבץ מוחי.
הוא נקבר בבית העלמין טיחבין.
הפילוסוף והמתמטיקאי הצרפתי, המרקיז דה קונדורסה, אמר עליו:
תרומותיו בפיזיקה עוסקות בתנועת הירח ובתחומים נוספים.
לפוריותו של אוילר אין שני בתולדות המתמטיקה; רק פאול ארדש, המתמטיקאי בן המאה ה-20, הגיע לתפוקה קרובה.
אוילר המציא סימנים מתמטיים שהפכו לנחלת הכלל.
- היחידה המדומה, - בסיס הלוגריתם הטבעי, אשר אוילר הוכיח שהוא מספר אי-רציונלי (למעשה אוילר הוכיח שגם אי-רציונלי), כצורת סימון לפונקציה של המשתנה x (במקום לרשום את הפונקציה בצורה ישירה), הסימן כיחס בין היקף המעגל לקוטרו, כסכום,קבוע אומגה, Ω-הפתרון למשוואה Ω•e^Ω=1, הסימונים המודרניים לפונקציות הטריגונומטריות, ועוד.
ב-1735 פתר אוילר את בעיית בזל והוכיח ש-
פתרון בעיית בזל זיכה את אוילר בתהילה אדירה, מאחר שבעיה זו ניצבה ללא פתרון במשך זמן רב, חרף ניסיונותיהם של המתמטיקאים הדגולים שקדמו לאוילר, בהם בני משפחת ברנולי וגוטפריד וילהלם לייבניץ.
במסגרת מחקרו על פונקציית זטא הכליל אוילר את הבעיה והצליח, בהישג נדיר של האנליזה המתמטית של המאה ה-18, למצוא ביטוי המתאר את הערכים של פונקציית זטא לכל מספר טבעי זוגי .
בהמשך חייו אוילר חקר רבות את פונקציית זטא, וכשניסה ללא הצלחה למצוא צורות מתמטיות סגורות לערכים המדויקים של , הוא הגדיר פונקציות הנקראות כיום פונקציות זטא מכופלות (multiple zeta functions), וגילה מספר זהויות יפות הקושרות אותן לפונקציית זטא, למשל: .
אוילר גם שיער, במה שמהווה הישג אנליטי מזהיר נוסף שלו, את המשוואה הפונקציונלית שמקיימת פונקציית זטא:
משוואה זו, המדגימה את הסימטריה של פונקציית זטא ביחס לציר , היא הבסיס לתאוריה הענפה של פונקציה זו.
קשר זה הוכח לראשונה על ידי ברנהרד רימן במאמרו המכונן על תורת המספרים האנליטית.
אוילר נחשב לאחד מאבות תורת הסומביליות בזכות גישתו החדשנית שניתן לתת ערך מספרי (סופי) בר-משמעות לטור מתבדר.
למשל, באמצעות מניפולציות אנליטיות מבריקות, הוא הראה במאמר מ-1760 ש-:.
אוילר כינה את טור העצרת המתחלף הזה "טור מתבדר פר אקסלנס", והטכניקות שאפשרו לו לסכום את הטור הזה קרובות מבחינה רעיונית לסיכום בורל שפיתח אמיל בורל ב-1899.
אוילר הציג ופיתח את השימוש של פונקציה מעריכית ושל לוגריתמים בהוכחות אנליטיות.
הוא גילה דרכים לתאר מגוון פונקציות לוגריתמיות כטורים אינסופיים, ובאחת מעבודותיו החשובות הצליח לשלב בין לוגריתמים לבין תורת המספרים המרוכבים.
הוא הגדיר את הפונקציה המעריכית עבור מספרים מרוכבים, וגילה את הקשר בינה לבין פונקציות טריגונומטריות, המובא בנוסחה הבאה: לכל מספר ממשי , נוסחת אוילר קובעת כי: .
מקרה פרטי של נוסחה זו נקרא זהות אוילר, הקושרת חמישה קבועים מתמטיים בסיסיים מעולמות שונים: .
לזהות זו קרא לימים הפיזיקאי ריצ'רד פיינמן "הזהות הפלאית ביותר במתמטיקה".
אוילר קידם את התורה של פונקציות טרנסצנדנטיות גבוהות על ידי ההצגה של פונקציית בטא ושל פונקציית גמא, המהווה הרחבה של פונקציית העצרת אל שדה המספרים המרוכבים.
הוא גם מצא שיטה חדשה לפתרון משוואות ממעלה רביעית.
הוא מצא שיטה לחשב אינטגרל עם גבולות מרוכבים, ובכך הביא את בשורת האנליזה המרוכבת.
הוא פיתח את חשבון הווריאציות יחד עם ז'וזף לואי לגראנז'.
התוצאה המפורסמת הנובעת משיתוף פעולה זו ידועה כמשוואות אוילר-לגראנז'.
אוילר הוביל את השימוש בשיטות אנליטיות כדי לפתור בעיות בתורת המספרים.
בעשותו זאת הניח את היסודות של תורת המספרים האנליטית.
בתחום זה, אוילר יצר את התורה של טורים היפרגאומטריים, סדרת q, פונקציות היפרבוליות ושברים משולבים.
לדוגמה, הוא תרם תרומה מכרעת לפתרון משוואת פל באמצעות שברים משולבים, הוכיח באופן מקורי באמצעות הטור ההרמוני כי קיימים אינסוף מספרים ראשוניים, ואף השתמש בשיטות אנליטיות כדי להגיע להבנה מסוימת של התפלגות המספרים הראשוניים.
עבודתו של אוילר בתחום זה הובילה למשפט המספרים הראשוניים.
אוילר החל להתעניין בתורת המספרים בהשפעת חברו, כריסטיאן גולדבך.
חלק נכבד מעבודתו המוקדמת של אוילר מבוסס על עבודתו של פייר דה פרמה.
מאז פרמה ועד הופעתו של אוילר לא קם מתמטיקאי מוכשר דיו כדי להוכיח את השערותיו הבלתי מוכחות של הראשון, ושיכול היה לפרוץ דרך בהבנת הרעיונות שמאחורי המשפטים בתורת המספרים.
אוילר הוכיח רבות מהשערותיו של פרמה, פיתח את רעיונותיו (הסמויים), גילה תוצאות רבות חדשות והוסיף השערות משלו.
מכלול העבודות שלו העשירו רבות את התחום, והוא היה הדמות המרכזית בהתפתחות תורת המספרים במאה ה-18.
אוילר הוכיח את זהויות ניוטון, את המשפט הקטן של פרמה ואת משפט פרמה על סכום של שני ריבועים, ותרם תרומה מכרעת להוכחת משפט ארבעת הריבועים של לגראנז'.
הוא המציא את פונקציית אוילר (φ(n, שהיא מספר המספרים הטבעיים הקטנים או שווים ל-n שזרים לו.
באמצעות תכונות הפונקציה הזו הוא הכליל את המשפט הקטן של פרמה למה שכעת ידוע בתור משפט אוילר.
הוא תרם משמעותית לתאוריה של מספרים מושלמים, אשר ריתקו מתמטיקאים עוד מאז ימי אוקלידס.
הוא סיפק הוכחה ראשונה למקרה n = 3 של המשפט הגדול של פרמה.
ב-1783, שנת מותו, הוא שיער את משפט ההדדיות הריבועית, משפט מפתח בנוגע לשאריות ריבועיות, המאפשר לקבוע את פתירותה או אי פתירותה של כל משוואה ריבועית בחשבון מודולרי.
אוילר נעזר בשיקולים אנליטיים עמוקים כדי להשיג הבנה כיצד מתפלגים המספרים הראשוניים בקרב המספרים הטבעיים, ובכך הוא חזה את תורת המספרים האנליטית.
הוא הוכיח את התבדרות סכום הערכים ההופכיים של המספרים הראשוניים.
בעשותו כך, הוא חשף את הקשר העמוק בין פונקציית זטא של רימן והמספרים הראשוניים.
קשר זה ידוע בתור מכפלת אוילר לפונקציית זטא של רימן.
באמצעות מניפולציות על פונקציות יוצרות, שיטה חדשנית לזמנו, הגיע לתוצאות רבות על חלוקות של מספרים.
בין השאר הוכיח את משפט החלוקה של אוילר ואת משפט המספרים המחומשים.
מספר זה נשאר המספר הראשוני הידוע הגדול ביותר עד שנת 1876.
העיר קניגסברג שבפרוסיה משתרעת על שני עברי נהר הפרגוליה, ובה שני איים גדולים המחוברים אחד לשני וליבשה המרכזית באמצעות חמישה גשרים, שני גשרים נוספים עברו מעל שתי שלוחות של הנהר.
הבעיה הייתה לקבוע האם אדם יכול להתחיל ללכת מנקודה כלשהי בעיר ולעבור על כל גשר בדיוק פעם אחת.
לצורך פתרון הבעיה אוילר חקר את תכונותיו של גרף שקיים בו מסלול כזה (אשר לימים נודע כמסלול אוילר) והוכיח שמסלול כזה קיים אם ורק אם הגרף לא מכיל אף צומת מדרגה אי זוגית, או שהוא מכיל שני צמתים כאלה בדיוק.
אם נתייחס לכל אחד מארבעת גושי היבשה בעיר כצומת ולכל גשר כקשת בין שני צמתים ניתן לראות בנקל שכל הצמתים הם מדרגה אי-זוגית ועל כן מסלול כזה לא קיים.
תוצאה זו פתחה פתח לתחום מחקר בשם תורת הגרפים אשר נותר פורה עד היום.
בהקשר זה יש לציין את פתרונו של אוילר לחידת מסע הפרש; החידה מהווה מקרה פרטי של בעיה חשובה בתורת הגרפים - מציאת מסלול המילטוני בגרף.
הקבוע בנוסחה זו ידוע כעת כמאפיין אוילר של הגרף (או של אובייקט מתמטי אחר), והוא קשור לגנוס של האובייקט.
יתרה מכך, אוילר נעזר בנוסחה הזו כדי להוכיח מחדש את התוצאה העתיקה שישנם רק 5 פאונים אפלטוניים, ובכך הדגים הוכחה מנקודת מבט שונה לחלוטין מאילו שנראו עד אז.
אוילר לא פעל הרבה בתחום הגאומטריה.
אף על פי כן הוא גילה מספר משפטים ועובדות חשובות בגאומטריה, בהם: משפט אוילר לגבי מעגל חוסם ומעגל חסום במשולש, גילה את ישר אוילר ומעגל אוילר ואת תכונותיהם, ועוד.
במסגרת עבודתו המכנית על תיאור התנועה של גופים קשיחים, אוילר עשה תרומה חשובה לגאומטריה, כשגילה והוכיח את משפט הסיבובים שלו, שהוא הבסיס למושג של חבורת הסיבובים התלת-ממדיים (3)SO, המרכזית לענפי מתמטיקה ופיזיקה רבים.
ההוכחה הקונסטרוקטיבית שנתן לה ניחנה באלגנטיות רבה.
מחקרו המתמטי של אוילר נגע גם בגאומטריה דיפרנציאלית.
אוילר חקר רבות את התאוריה של משטחים והעקמומיות של משטחים, והגיע לתוצאות ניכרות.
בין השאר הכליל את הנוסחה לעקמומיות בנקודה ממישור למשטח כלשהו במרחב.
הוא תיאר צורה שקיבלה שם "תיבת אוילר".
כמה מהצלחותיו הגדולות ביותר של אוילר היו ביישום שיטות אנליטיות לפתרון בעיות שימושיות.
אוילר הוכיח מספר תוצאות בנוגע למספרי ברנולי, לטורי פורייה ולדיאגרמות ון, הגדיר את מספרי אוילר, והשתמש בחשבון הדיפרנציאלי והאינטגרלי של ניוטון ושל לייבניץ לפתרון בעיות פיזיקליות.
הוא תרם תרומות מכרעות לתחום האינטגרציה והמשוואות דיפרנציאליות, ביניהן שיטת אוילר לפתרון משוואה דיפרנציאלית ליניארית.
כשהוא חקר את הבעיה של ממברנות רועדות, הוא פיתח את משוואת בסל ופתר אותה באמצעות ההצגה של פונקציות בסל.
הוא הגדיר את קבוע אוילר: .
בהקשר של קבוע זה, ניסח אוילר את נוסחת אוילר-מקלורן, או נוסחת הסכום של אוילר.
אחד מתחומי העניין מעט יוצאי הדופן של אוילר היה היישום של רעיונות מתמטיים במוזיקה.
ב-1739 הוא פרסם את "Tentamen novae theoriae musicae", וקיווה להפוך את המוזיקה לחלק מן המתמטיקה.
עבודתו זו לא זכתה להכרה רבה, ותוארה כמתמטית מדי בשביל מוזיקאים ומוזיקלית מדי בשביל מתמטיקאים.
אוילר כתב עבודות חשובות רבות במכניקת הזורמים, בתורת התנודות, באקוסטיקה, בבליסטיקה, בתורת הטורבינות, בתורת בניית האוניות ובתחומי פיזיקה אחרים.
מכלול העבודות שפרסם בתחומים אלה דיו להנחיל לו תהילת עולם.
במסגרת עבודתו זו פיתח את משוואות אוילר במכניקה של גוף קשיח.
בהנדסת בניין, אוילר פיתח מודל המתאר תהליך קריסת קורות (הנקרא תורת אוילר ברנולי), שהפך ברבות הימים לאבן בסיס בתחום.
בספרו החשוב על חשבון הווריאציות, אשר אחד הנושאים המרכזיים הנידונים בו הוא כפיפתן של קורות, עסק אוילר רבות בתורת האלסטיות, ופתר את הבעיה הכללית של צורתן של עקומות אלסטיות (תוך שהוא בונה על עבודותיהם הקודמות של ג'יימס ודניאל ברנולי בתחום).
במכניקת הזורמים, אוילר פרסם ב-1757 מערכת של משוואות הנקראות משוואות אוילר, שמהוות את הבסיס להבנת זרימה לא צמיגה.
בתורת בניית האוניות, אוילר פרסם שני כרכים בנושא, בהם הרחיב את הטיפול של ניוטון בצורות בעלות התנגדות הידרודינמית מינימלית ונעזר בעקרונות וריאציוניים כללים יותר כדי לגזור את התכנון האופטימלי הידרודינמית של אוניה, וכן עסק בהיבטים נוספים של תכנון אוניות.
בשנת 1752 הוא פרסם משוואות שבהמשך נקראו משוואת המשאבה והטורבינה של אוילר.
אוילר גם חזה את התופעה של קוויטציה בשנת 1754, הרבה לפני התצפיות הראשונות שלה בשלהי המאה ה-19, ומספר אוילר חסר-הממדים בו משתמשים בחישובי זרימה מגיע מעבודתו הקשורה לנצילות של טורבינות.
כדמות דומיננטית ביותר במפעל המדעי הפוסט-ניוטוני של המאה ה-18, אוילר תרם רבות לפתרון בעיות שטופלו בפרינקיפיה של ניוטון באופן לא מלא, ועבודתו הנרחבת בתחומים אלו זיכתה אותו בפרסים רבים.
למשל, במקביל ובאופן בלתי תלוי בז'אן לה רון ד'אלמבר, אוילר היה הראשון שהצליח לתת הסבר כמותי מדויק לתופעות הפרצסיה של ציר כדור הארץ והנוטציה של ציר כדור הארץ כתוצאה מהאפקט הכבידתי של השמש והירח.
לפניו, ניוטון נתן הסבר איכותי נכון לתופעה, אולם לא הצליח לספק תאוריה מתמטית בעלת ניבוי שתואם את התצפיות.
על עבודתו המעמיקה על התיאור המתמטי של הגאות והשפל זכה בפרס של האקדמיה הצרפתית למדעים לשנת 1740, ובה אוילר הרחיב את הטיפול המקורי של ניוטון מסטטיקה בלבד לדינמיקה, במה שמהווה למעשה את הצעדים הראשונים לקראת התאוריה הדינמית של גאות ושפל (שלניסוחה העיקרי אחראי לפלס ב-1776).
בפרט, עבודתו סיפקה הסברים איכותיים לתופעות העיקריות הקשורות בגאות באוקיינוסים הפתוחים וליד איים.
באסטרונומיה אוילר היה הראשון שפיתח שיטה מעשית לחישוב מסלול הירח, שיטה שהיוותה התקדמות משמעותית בהשגת פתרונות מקורבים לבעיית שלושת הגופים.
הוא היה חלוץ בשימוש בכלים אנליטיים לניתוח האי רגולציות במסלול הירח (בניגוד לטיפול הגאומטרי המסורבל של ניוטון), ובמחקריו בתחום היה אחראי על גילוי קבוצה של פתרונות אפשריים לבעיית שלושת הגופים, כמו גם על גילוי נקודות לגראנז' (על שום הטיפול המתמטי המעמיק יותר של לגראנז' בנקודות הללו, הן נקראו על שמו).
הישגיו הנוספים באסטרונומיה כללו קביעה בדיוק רב של מסלוליהם של שביטים וגופים שמימיים אחרים, הבנת הטבע של שביטים, וחישוב הפרלקסה של השמש.
חישוביו תרמו רבות גם לפיתוח של טבלאות קווי אורך (longitude tables) מדויקות.
בנוסף, אוילר תרם תרומות משמעותיות לאופטיקה.
הוא לא קיבל את התאוריה החלקיקית של ניוטון שהופיעה בספרו אופטיקה (ספר), שהייתה אז התאוריה המקובלת.
בסדרת מאמרים שפרסם בין השנים 1740 ו-1750 הוא פיתח את המודל הגלי של האור, שהוצע קודם על ידי כריסטיאן הויגנס, ובכך עזר להפכו למודל המקובל יותר של האור.
אוילר נעזר בעקומות סגורות כדי להמחיש סיבתיות לוגית (1768).
הדיאגרמות הללו נקראו מאז בשם דיאגרמות אוילר.
למעשה אוילר היה הממציא האמיתי של שיטת ההצגה של סיבתיות באמצעות עקומות סגורות, ולא ג'ון ון שנודע כממציאה של דיאגרמת ון.
אוילר וחברו דניאל ברנולי התנגדו למונאדיזם של לייבניץ ולפילוסופיה של כריסטיאן וולף.
אוילר התעקש שידע נמצא בחלקו בבסיס החוקים הכמותיים המדויקים, דעה אשר מונדיזם ומדע וולפאני לא היו מסוגלים לספק.
עבודותיו אלו מראות כי אוילר היה נוצרי אדוק שהאמין שכתבי הקודש מהווים מקור להשראה.
אוילר חיבר מאות כתבים; הידועים ביותר שבהם הם:
Elements of Algebra, חיבור באלגברה אלמנטרית הדן בטבע המספרים ובהקדמה מעמיקה לאלגברה, ואף מספק נוסחה לפתרון משוואות פולינומליות.
מלבד מאות המושגים המתמטיים והפיזיקליים הקרויים על שמו, אוילר הונצח גם במספר דרכים נוספות:
מדליית אוילר - פרס הניתן כל שנה מאז 1993 על ידי "המכון לקומבינטוריקה ויישומיה" שבסיסו בקנדה.
אוילר (שפת תכנות) - שפת תכנות שמהווה הרחבה ל-ALGOL 60.
AMS Euler - גופן שפותח בחסות האגודה האמריקאית למתמטיקה שייעודו כתיבת טקסט מתמטי.
אוילר (תוכנה) - חבילת תוכנה מתמטית חופשית.
פרויקט אוילר - אתר אינטרנט המוקדש לחידות מתמטיות.
הדיסקית של אוילר - צעצוע חינוכי
ראו רשימת מושגים על שמו של אוילר בוויקיפדיה האנגלית.
לאונרד מקס אדלמן הוא פרופסור יהודי-אמריקאי למדעי המחשב ולביולוגיה מולקולרית באוניברסיטת דרום קליפורניה.
ידוע בעיקר בזכות חלקו בפיתוח מערכת ההצפנה במפתח פומבי RSA, ופיתוחיו בתחום המחשוב המולקולרי.
אדלמן למד באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, ושם קיבל תואר דוקטור בשנת 1976.
בשנת 1994 תיאר במאמרו Molecular Computation of Solutions To Combinatorial Problems (חישוב מולקולרי של פתרונות לבעיות קומבינטוריות) את השימוש הניסויי ב-DNA ככלי חישוב.
מאמר זה היה ההצלחה הראשונה בשימוש ב-DNA כדי לחשב אלגוריתמים.
עבודתו הראתה שלחישוב מולקולרי יש פוטנציאל ככלי לפתרון בעיות קומבינטוריות.
בעקבות תרומתו להמצאת מערכת ההצפנה RSA, הנמצאת בשימוש נרחב ביותר, קיבל אדלמן את פרס טיורינג לשנת 2002, יחד עם שותפיו רון ריבסט ועדי שמיר (השם RSA הוא ראשי התיבות של שמות המשפחה של השלושה).
ב-2006 נבחר כחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים ולאקדמיה הלאומית למדעים של ארצות הברית.
אדלמן היה היועץ המתמטי למפיקי הסרט "סניקרס", שגיבוריו הם האקרים העוסקים בפיצוח מערכות הצפנה.
לאונל אנטוניו פרננדס ריינה (בספרדית: Leonel Antonio Fernández Reyna; נולד ב-26 בדצמבר 1953) הוא פוליטיקאי מן הרפובליקה הדומיניקנית, כיהן כנשיא בשנים 1996–2000 ושוב בין 2004 ל-2012.
פרננדס נולד בסנטו דומינגו, אך גדל בניו יורק, וחזר לרפובליקה הדומיניקנית בבגרותו.
הוא החל ללמוד בפקולטה למשפטים ולמדעי החברה באוניברסיטה של סנטו דומינגו, וגם היה מעורב בפעילות פוליטית-סטודנטיאלית.
ב-1978 קיבל תואר דוקטור, והיה למרצה בחוגים לסוציולוגיה ותקשורת.
זמן קצר לאחר חזרתו לרפובליקה הדומיניקנית, ב-1973, הצטרף למפלגת השחרור הדומיניקנית (PLD: Partido de la Liberación Dominicana), מפלגת ימין-מרכז ליברלית, שאך הוקמה.
בבחירות שנערכו ב-1994 היה פרננדס מועמד מטעם ה-PLD לתפקיד סגן הנשיא, אך מועמד המפלגה לנשיאות, חואן בוש, לא הצליח לנצח בהן.
ב-1996 היה לראשונה מועמד המפלגה לנשיאות.
בסיבוב הבחירות הראשון הגיע למקום השני, אך בסיבוב השני ניצח, והיה לנשיא הראשון של הרפובליקה הדומיניקנית מטעם ה-PLD.
בהיותו בן פחות מ-43, היה גם לנשיא הצעיר ביותר באמריקה הלטינית.
פרננדס שאף לשפר את מעמדה הבינלאומי של הרפובליקה הדומיניקנית, במיוחד בארגונים האזוריים כמו ארגון מדינות אמריקה.
בתקופת כהונתו, נהנתה הכלכלה משיעור צמיחה גבוה במיוחד.
האינפלציה התייצבה, והייתה הנמוכה ביותר מבין מדינות אמריקה הלטינית.
עם זאת, מההישגים הכלכליים נהנו רק המעמדות הגבוהים, ורוב הדומיניקנים חשו כי מדיניות הממשלה אינה שוויונית.
כתוצאה מכך, בבחירות לפרלמנט הדומיניקני, שנערכו ב-1998, ניצחה מפלגת ה-PRD הסוציאל-דמוקרטית.
החוקה הדומיניקנית לא אפשרה באותה עת שתי כהונות רצופות, ועל כן פרננדס לא התמודד בבחירות בשנת 2000. בבחירות אלה ניצח מועמד ה-PRD, איפוליטו מחייה.
בבחירות שנערכו ב-2004 שב פרננדס להתמודד על הנשיאות.
המדינה הייתה שרויה במצב כלכלי קשה, עקב מעשי הונאה שבהם היו מעורבים 3 מהבנקים הגדולים בה.
שער הפסו הדומיניקני צנח, האבטלה גדלה, החוב החיצוני גדל, והמדינה הייתה על סף פשיטת רגל.
במצב דברים זה, ניצח פרננדס בקלות כבר בסיבוב הבחירות הראשון, אף שהיה חבר במועצת המנהלים של אחד הבנקים שהיו מעורבים בפרשה.
עם היבחרו, ביצע פרננדס רפורמה במיסוי.
הרפורמה הצליחה להגדיל את הצמיחה, אך האינפלציה והאבטלה נותרו גבוהים.
פרננדס הואשם לא פעם בפגיעה בזכויות אזרח, ובפרט בחופש הביטוי.
במספר מקרים אסר על קיומן של התארגנויות אזרחיות שונות.
פרויקט הרכבת התחתית של סנטו דומינגו, עליו החליט פרננדס, שנוי במחלוקת.
גם מבקריו סבורים כי יש לתת פתרונות לבעיות התחבורה של העיר, אך סבורים כי הושקעו בכך משאבים רבים מדי, שהיה עדיף להשקיעם בבריאות ובחינוך.
במהלך כהונתו של מחייה שונתה החוקה כך שנשיא מכהן יוכל להתמודד על כהונה נוספת.
בבחירות המקדימות על מועמדות מפלגתו, שעוררו מחלוקת בשאלת בחירתם החוזרת של נשיאים מכהנים, ניצח פרננדס ברוב של 72%.
גם בבחירות הכלליות, שנערכו במאי 2008, ניצח פרננדס, לאחר שקיבל 53.8% מקולות הבוחרים מול 40.5% של יריבו העיקרי, והחל את תקופת כהונתו השלישית.
בבחירות שהתקיימו ב-20 במאי 2012 לא התמודד פרננדס.
דנילו מדינה (Danilo Medina), המועמד בו תמך פרננדס, ניצח בבחירות.
ב-16 באוגוסט 2012 התמנה מדינה לנשיא, ופרננדס סיים את תפקידו.
לאונרד זונקה (גרמנית: Leonhard Sohncke; 22 בפברואר 1842 – 2 בנובמבר 1897) פיזיקאי גרמני שידוע כמי שהניח את היסודות לגילוי רשימת החבורות הסימטריות המרחביות המשמשות להגדרת מבנה הגביש בקריסטלוגרפיה.
לאונרד זונקה נולד בשנת 1842 בהַאלֶה על הנהר זַאלֶה (Halle an der Saale, כיום במדינת סקסוניה-אנהלט).
זונקה למד בהאלה והגיש את עבודת הדוקטורט שלו ב-1866 באוניברסיטה של העיר.
הוא הרצה באוניברסיטת קניגסברג וב-1871 קיבל משרת פרופסור בפוליטכניון של קארלסרוהה.
אחר-כך עקר ליינה וב-1886 קיבל את תפקיד המנהל של המכון לפיזיקה (אז Physikalisches Cabinet, כיום Physikalische Institut) בבית הספר הטכני הגבוה של מינכן (Technische Hochschule München - כיום האוניברסיטה הטכנית של מינכן - Technische Universität München).
בין השאר יזם זונקה את הסמינר המשותף לפיזיקאים מהאוניברסיטה הטכנית של מינכן ומאוניברסיטת מינכן, המכונה על שמו "Sohncke-Kolloquium", והמתקיים עד היום.
זונקה ניהל את המכון עד מותו במינכן ב-1897.
עבודתו על חבורות סימטריות מרחביות
לזכותו של זונקה נזקפת תגלית המושג חבורת סימטריות מרחבית.
את הרעיון העלה זונקה ב-1867 וב-1879 יצא לאור בלייפציג ספרו "Entwicklung der Theorie einer Kristallstruktur" (התפתחותה של תאוריית מבנה הגביש), ובו פירט את 65 החבורות הסימטריות המרחביות שגילה.
לאונל גיירמו סאנצ'ס לינרוס (בספרדית: Leonel Guillermo Sánchez Lineros; 25 באפריל 1936 – 2 באפריל 2022) היה כדורגלן צ'יליאני.
שיחק כקשר שמאלי בין 1953 ל-1973. במשך 17 שנים הוא שיחק עבור קבוצת אוניברסידד דה צ'ילה, והוא היה אחד מסמלי הקבוצה שזכתה בשש אליפויות בין 1959 ל-1969.
סאנצ'ס נולד בסנטיאגו דה צ'ילה.
הוא נחשב לאחד מטובי השחקנים בהיסטוריית הכדורגל של צ'ילה, והוא שיחק ב-85 משחקים במדי נבחרת צ'ילה בין 1955 ל-1968, ובהם הוא הבקיע 27 שערים.
סאנצ'ס הוא שיאן ההופעות בנבחרת צ'ילה.
הוא כבש ארבעה שערים במונדיאל 1962, והוא היה אחד משיאני ההבקעות ביחד עם חמישה שחקנים נוספים.
באותו טורניר הוא ביצע עבירה על מריו דויד מנבחרת איטליה, עבירה שזכתה לתהודה רבה באותה תקופה ומאוחר יותר כונתה הקרב על סנטיאגו.
סאנצ'ס נותר באוניברסידאד אף על פי שקיבל הצעות ממועדונים אירופיים ידועים כגון מילאן.
אולם, אוניברסידאד נאלצה למכור את כרטיס השחקן שלו ב-1969 בעקבות פסיקה משפטית.
בשלהי הקריירה שלו הוא שיחק עבור קולו-קולו, פלסטינו ופרובייארוס.
לאונל דה חסוס אלברס סולֶטה (בספרדית: Leonel de Jesús Álvarez Zuleta; נולד ב-30 ביולי 1965) הוא כדורגלן עבר קולומביאני ששיחק בעמדת הקשר האחורי, וכיום מאמן כדורגל.
נחשב לחלק מדור השחקנים המוצלח של המדינה שכלל בין היתר את רנה היגיטה, קרלוס ולדרמה, פאוסטינו אספרייה, פרדי רינקון ואדולפו ולנסיה.
אלברס החל את הקריירה שלו בדפורטיבו אינדפנדיינטה מדיין ב-1983. הוא שיחק שם במשך ארבע שנים, וב-1987 עבר ליריבה העירונית אתלטיקו נסיונל.
הוא זכה עם אתלטיקו בקופה ליברטדורס ב-1989, לאחר ניצחון בגמר על אולימפיה מפרגוואי בדו-קרב פנדלים שבו הבקיע את הפנדל המכריע.
הייתה זו הפעם הראשונה שקבוצה קולומביאנית זוכה בתואר.
ב-1990 הוא עבר לשחק באמריקה קאלי, וזכה עמה באליפות ב-1992. באותה שנה הוא הצטרף לחבריו קרלוס ולדרמה ורנה היגיטה בריאל ואיאדוליד מספרד, אותם אימן המאמן פרנסיסקו מטוראנה, אך לאחר עונה לא מוצלחת הוא חזר לאמריקה קאלי למשך שלוש עונות נוספות.
ב-1996 הוא הצטרף לוולדרמה בדאלאס ברן מה-MLS.
הוא אף נבחר להשתתף במשחק האולסטאר של הליגה.
ב-1997 הוא עבר לוורקרוז מליגת העל המקסיקנית, אך תוך זמן קצר שב לארצות הברית ועבר לניו אינגלנד רבולושן תמורת האקוודורי אריאל גרציאני.
הוא שיחק בניו אינגלנד עד 2001, ועזב כיוון שחוזהו לא חודש.
הוא חזר לקולומביה והצטרף לדפורטס פריירה, וסיים את הקריירה בדפורטס קינדיו.
אלברס היה אחד משחקניה הבולטים של הנבחרת ואחד מסמליה.
הוא ערך את הבכורה ב-14 בפברואר 1985 במשחק ידידות מול .
התחיל את קריירת האימון כעוזרו של הוגו קסטניו בדפורטיבו פריירה ואחר כך כעוזרו של סנטיאגו אסקובר באינדפנדיינטה מדיין ב-2008. ב-2009 החליף את אסקובר כמאמנה של אינדפנדיינטה מדיין בטורניר הקלאוסורה של 2009 והוליך אותה לאליפות כבר בעונת הבכורה שלו כמאמן ראשי.
ב-2010 מונה לעוזרו של הרנן דריו גומס בנבחרת קולומביה, אבל באוגוסט 2011 מונה למאמן הראשי של הנבחרת לאחר התפטרותו של גומס.
ב-3 בספטמבר ערך אלברס את הבכורה כמאמן ראשי בניצחון על במשחק ידידות וכעבור חודש החלה את משחקיה במוקדמות מונדיאל 2014. ניצחון בחוץ על 1-2, תיקו ביתי 1-1 מול והפסד ביתי ל 1-2 הספיקו לראשי ההתאחדות בשביל לפטר את אלברס ולמנות במקומו את חוסה נסטור פקרמן.