tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
גורם בעייתי נוסף היה מזג האוויר ששרר במכה, החם ביותר מזה 20 שנה.
על פי הצהרה של הנהלת ההגנה האזרחית הסעודית, השעטה התרחשה ביום חמישי, 24 בספטמבר 2015, בשעה 9:00. בצומת בין הרחובות 204 ו-223 כאשר עולי הרגל חזרו מטקס השלכת האבנים לכיוון גשר ג'אמראת.
על פי משרד הפנים הסעודי, המהומה החלה כאשר שתי קבוצות גדולות של עולי רגל הצטלבו מכיוונים שונים על אותו הרחוב.
האזור לא זוהה בעבר כצוואר בקבוק מסוכן, והמשטרה לא נערכה בהתאם.
ההתנגשות נגררה לאלימות, דוחק ורמיסה.
ניצול איראני מהאירוע, ששמו לא נחשף, אמר כי רק קומץ של חיילים סעודיים סייע להמונים שנרמסו.
"כשחזרתי לנקודת האסון כדי לסייע, חיילים סעודיים מנעו ממני להיכנס לאזור.
זה, כמו שרק קומץ חיילים סעודיים סייע לנפגעי האסון, בעוד מספר גדול מהם עמדו בחיבוק ידיים והסתכלו".
ניצולים נוספים סיפרו סיפורים דומים, והוטחה ביקורת כלפי הניהול הסעודי הכושל.
מספר ההרוגים המדויק אינו ידוע בוודאות - סוכנות הידיעות Associated Press, דיווחה על 2,177 הרוגים, ואילו סוכנות הידיעות הצרפתית דיווחה על 2,223. מקורות סעודיים רשמיים, דיווחו בתחילה על 769 הרוגים בלבד ו-934 פצועים, אולם מאוחר יותר הודו הסעודים שהמספר גדול בהרבה.
אסון המקדש בפאראוור התרחש ב-10 באפריל 2016 במדינת קראלה שבדרום-מערב הודו, כאשר זיקוק שהוצת על ידי קהל חוגגים במקדש הינדי בעיירה פאראוור פגע במצבור של זיקוקין די-נור וגרם להצתתו, להתפוצצות ולשרפות שגרמו למותם של 111 איש ולפציעתם של למעלה מ-350 איש.
האסון התרחש בשעה 03:33 לפי השעון המקומי במתחם המקדש ההינדי פוטינגל דווי (Puttingal Devi) בעיירה שלחוף מפרץ בנגל.
באתר נכחו באותה עת כ-15 אלף חוגגים.
במקום החל מופע זיקוקין בשעת חצות לערך.
התפוצצות מצבור הזיקוקין הורגשה למרחק של כקילומטר סביב.
ההתפוצצות והשריפות שגרמה הביאו לקריסתם של שני מבנים, ועקב כך נפגעו מרבית ההרוגים והפצועים.
לפחות 40 פצועים הועברו לבתי חולים כשהם סובלים מכוויות חמורות ומקצתם נפטרו בימים שלאחר האסון.
הצי ההודי שיגר כלי טיס ואנשי רפואה כדי לסייע בפינוי הנפגעים מאתר המקדש.
נזק פיזי נגרם למקדש עצמו ולכ-150 מבנים נוספים בקרבתו.
חקירת המשטרה ושלטונות מדינת קרלה העלתה כי הזיקוקין במתחם המקדש הופעלו ללא רישיון מתאים.
הפעלת זיקוקין די-נור במהלך חגיגות דתיות הינדיות היא שכיחה בדרום הודו.
ב-1952 התרחש אסון דומה במדינת קראלה, שבו נספו 68 אנשים.
ב-2012 אירעה התפוצצות במפעל זיקוקין במדינת טמיל נאדו.
באותו אירוע נספו 40 איש.
אסון העטלפים בחדרה אירע ב-16 ביוני 2016, כאשר נהרס בניין נטוש ברחוב תרנ"א בעיר, שהיה מיועד לשמש כמשכנו החדש של שוק חדרה הוותיק בעיר.
באותה עת שהו במבנה אלפי עטלפי פירות ועטלפים ממינים אחרים, שמצאו בו את ביתם למעלה מ-20 שנה.
בשטח הבניין שנהרס הוקם מרכז המגורים והמסחר "פרויקט ויוה".
הבניין נהרס בניגוד להבנות שהיו עם עיריית חדרה ועם יזם הבנייה על פינוי העטלפים לפני ההריסה כדי להצילם.
אלפי עטלפים מצאו את מותם בעת ההריסה או מפציעות בימים שאחריה, במה שהיה אסון העטלפים הגדול ביותר הזכור בישראל.
בניין השוק שכונה גם "הפיל הלבן" היה מבנה נמוך בשטח של 3,000 מ"ר שנבנה בסביבות 1990, במטרה לשמש שוק עירוני.
השוק לא הוקם, ומבנה הבטון החשוף עמד בשיממונו יותר מרבע מאה.
במשך הזמן קיננו בו אלפי עטלפי פירות, והמושבה העצומה הייתה מוקד לעניין ולימוד.
במאי 2016 הבחין תושב חדרה, פטר ויט, בתכונה במתחם בנין השוק, והודיע לעמותת ע.ט.ל.ף על הסכנה.
הפעילים פנו לעיריית חדרה וליזם צפריר בלכנר, כדי לפנות את העטלפים לפני ההריסה ולמנוע הרג המוני.
ב-11 ביוני 2016 התקיימה פגישה בה נכחו חדוה יחזקאלי סגנית ראש עיריית חדרה מטעם הירוקים, נורה ליפשיץ מנהלת עמותת ע.ט.ל.ף, וכן נכח בפגישה זואולוג.
ליפשיץ ביקשה שהות כדי לפנות את מושבת העטלפים, שמנתה לפי הערכות בין 5,000 ל-10,000 פרטים, ולפי הערכות אחרות אף יותר.
סגנית ראש העירייה הבטיחה לעמוד בקשר עם היזם ולמנוע את הרג בעלי החיים במבנה.
הפעילים שהגיעו לאתר כדי לסקור את המקום דיווחו "נתגלתה לעינינו ממלכה מופלאה מלאה בחיים.
שלושה ימים מאוחר יותר, ב-14 ביוני, דיווח ויט שבניגוד להסכמות התחילה פעילות הריסה במבנה, לקראת טקס הנחת אבן הפינה.
ב-16 ביוני נצפתה הריסה מסיבית, ועמותת ע.ט.ל.ף הסיקה שעיריית חדרה הפנתה לה עורף.
המתנדבים שהגיעו למקום גילו זירת הרס ובה אלפי עטלפים מתים או פצועים לכודים מתחת לאבנים ומשופדים על תיילי ברזל.
בעמוד הפייסבוק של העמותה התפרסם קול קורא להתגייסות למבצע הצלה.
לקראת ערב התגבר זרם הפעילים ועשרות אנשים עסקו בחילוץ עטלפים מתוך כוכים וכיסים מתחת להריסות.
נורה ליפשיץ ניהלה את המבצע והקימה עמדת מיון, עמדת עזרה ראשונה, ותינוקייה.
צוותי החילוץ תרו אחרי עטלפים פצועים, תקועים או מבולבלים.
בין העטלפים היו ולדות ותינוקות רבים.
לדברי ד"ר מאיה וינברג מהגן הזואולוגי באוניברסיטת תל אביב, ההריסה התבצעה בשיא עונת ההמלטות, ובנוסף היו לידות מוקדמות רבות בגלל הבהלה.
הפעילה קרן לסרי שעסקה בחילוץ תיארה ולדות עם חבל טבור ועיניים עצומות, שנתפסו על אמותיהן בקצה הכנף.
פטר ויט שהתריע לראשונה על ההריסה סיפר: "כשאתה רואה שני גורים קבורים כשמעליהם הנקבות חגות בצווחות זו לא סיטואציה פשוטה".
וטרינרים מתנדבים נתנו לעטלפים הפצועים טיפול ראשוני, ועטלפים שלא היה להם סיכוי הורדמו במקום כדי לקצר את סבלם.
המחלצים ביקשו מצביקה גנדלמן, ראש עיריית חדרה, קו חשמל כדי להאיר את הבניין, אך הוא סרב, ופעולות החילוץ נמשכו עד הבוקר לאור פנסים.
למחרת בשעות אחר הצהריים הגיעו שוטרים כדי לפנות את המתנדבים.
לדברי השוטרים הם הגיעו בעקבות תלונה שהוגשה על ידי היזם.ב-17 ביוני השיגה המחלקה המשפטית של תנו לחיות לחיות צו מניעה זמני נגד ההריסה; כשהקבלן התייצב באתר עם עובדיו, הוא קיבל את הצו והתרחק מהמקום.
עבודות ההצלה נמשכו כדי לחלץ את מי שעוד ניתן היה להציל, ולהרדים את הגוססים.
300 עטלפים פצועים הגיעו לבית החולים לחיות בר בספארי ברמת גן ולבית החולים הווטרינרי של הגן הזואולוגי של אוניברסיטת תל אביב, והרופאים ביצעו בהם ניתוחי חירום.
מאות עטלפים פצועים קל יותר נקלטו בבית המחסה של עמותת ע.ט.ל.ף, ועטלפים שהתאוששו אחרי הניתוחים הועברו גם הם מבתי החולים למחסה בעמותה.
ב-27 ביוני נסגר הסכם בין עורכי הדין של תנו לחיות לחיות, זואולוגים של החברה להגנת הטבע, פקחים של רשות הטבע והגנים, עמותת ע.ט.ל.ף ויזם הבניין.
ב-28 לחודש לעת לילה פינו הפעילים את העטלפים שעדיין נשארו בבניין.
לגן הזואולוגי באוניברסיטת תל אביב הגיעו כמאה עטלפים פצועים, וטופלו על ידי הוטרינרים יוסי יובל ומאיה וינברג, שביצעו ניתוחי הצלה רבים.
הגיעו גם גורים שאומצו על ידי נקבות מניקות במושבת הגן.
מאות עטלפים הועברו למחסה של עמותת ע.ט.ל.ף, ומאות נוספים הגיעו אליה אחרי טיפול בבתי החולים הוטרינריים.
חלק מהעטלפים מתו במחסה, הפצועים קל שהחלימו שוחררו.
ב-4 ביולי נותרו במקלט של עמותת ע.ט.ל.ף 350 עטלפים מפצועי חדרה.
חלק מהעטלפים הם נכים ויישארו כל חייהם ב"אגף הקבועים" שבמחסה.
ב-8 בספטמבר 2016, שלושה חודשים אחרי ההריסה, שוחררו מהמקלט אחרוני העטלפים שהיו כשירים לחזור לטבע.
ב-26 בפברואר 2013, בשעה 07:00 שעון מצרים, התרסק כדור פורח ליד לוקסור, שבמצרים.
בתאונה נהרגו 19 מתוך 21 הנוסעים – 18 מייד, ואחד בבית החולים, שעות מאוחר יותר.
תאונה זו הייתה הקטלנית ביותר בהיסטוריה של הכדורים הפורחים מאז אסון ההינדנבורג בשנת 1937, בו נהרגו 36 אנשים.
כדורים פורחים משמשים בדרך כלל במצרים כדי לתת לתיירים מראה מהאוויר של הנוף של המדינה ואתריה המפורסמים.
בלוקסור, טיסות כאלה מציעות נופים של נהר הנילוס, של מקדש כרנך, עמק המלכים, ואטרקציות נוספות.
חששות על בטיחות הנוסעים הועלו מעת לעת, עם מספר תאונות שדווחו ב-2007, 2008 ו-2009.
באפריל 2009, 16 אנשים נפגעו כאשר בלון פורח התרסק במהלך סיור מעל לוקסור.
לאחר ההתרסקות, טיסות הכדורים הפורחים קורקעו למשך שישה חודשים, ואמצעי הבטיחות שופרו.
אימון הטייסים שופר, והוקצה לכדורים אזור נחיתה ספציפי.
בעקבות הפלתו מהשלטון של חוסני מובארכ ב-2011, רבים התעלמו מציות לחוקי התעופה לכדורים הפורחים.
לחברת Sky Cruise, מפעילת הטיסה, קרתה תאונה קודמת, באוקטובר 2011. שאחריה הצהירה החברה כי היא מבוטחת כראוי ומוכנה לפצות את משפחות הקורבנות.
ב-26 בפברואר, כדור פורח מסוג Ultramagic N-425, רישום SU-283, המופעל על ידי חברת Sky Cruise המריא כשהוא נושא עשרים נוסעים וטייס.
על פי עדותו של טייס כדור פורח סמוך, מוחמד יוסוף, פרצה אש בכדור הפורח כמה מטרים מעל הקרקע, תוך כדי ניסיון לנחות, כתוצאה מדליפת דלק.
האש אפפה את הסל, הטייס ונוסע אחד קפצו, אך הבלון הפורח עלה במהירות בגלל משב רוח חזק.
כאשר הבלון הפורח עלה באוויר, בערך שבעה נוסעים קפצו אל מותם תוך ניסיון להימלט מהאש.
בגובה של כ- 300 מטרים, היה פיצוץ אשר נשמע כמה ק"מ משם.
הבלון עם שאר הנוסעים צלל אל הקרקע, והרג את כול הנוסעים שנותרו.
עד ראייה אחד ציין כי הוא שמע "פיצוץ גדול.
זה היה מפחיד", אף על פי שזה היה כמה קילומטרים מהמיקום שלו.
יוסף אמר כי נראה שדליפת דלק באחד ממכלי הדלק של הבלון גרמה לשריפה וכתוצאה מכך לפיצוץ.
דיווחים נוספים ציינו כי אולי הכדור הפורח פגע בקו חשמל.
שתי דקות מאוחר יותר, הכדור הפורח השרוף התרסק בשדה-סוכר מערבית ללוקסור.
פיצוץ נוסף נשמע 15 שניות מאוחר יותר.
אמבולנסים הגיעו למקום לאחר 15 דקות.
גופות היו מפוזרות על פני השדה, כאשר עובדי הצלה הגיעו למקום.
הרגעים האחרונים של הכדור השרוף צולמו על ידי חובב וידאו.
בזמן שהמריא, נשא הכדור הפורח 20 נוסעים, ואת Momin Murad, הטייס המצרי.
תשעה עשר מהנוסעים היו תיירים: תשעה מהונג קונג, ארבע מיפן, שלושה מבריטניה, שניים מצרפת ואחד מהונגריה; הנוסע ה-20 היה מדריך טיולים מצרי.
אחרי שקיבל את החדשות על התאונה הטרגדית, אסר מושל לוקסור, עזת סעד, על כל טיסה של כדורים פורחים בתוך תחום השיפוט שלו עד להודעה חדשה.
השר המצרי לתעופה אזרחית, וואיל אל-מדעווי, השעה את כל טיסות הכדורים הפורחים בפריסה ארצית.
הנשיא מוחמד מורסי הביע את "תנחומיו העמוקים ביותר ואהדתו לבני משפחותיהם של אלה שאיבדו את חייהם באירוע הטרגי."
תוצאות ראשוניות של החקירה הממשלתית שללו עבירה פלילית כסיבת ההתרסקות.
רשות התעופה האזרחית המצרית פרסמה דו"ח סופי של ההתרסקות, בן 219 עמודים, ב-7 בינואר 2014. הדו"ח קבע כי דליפת דלק מצינור שהיה מחובר למבער של הכדור פורח גרמה לתאונה.
הצינור היה בלוי, מאחר שהיה בשימוש מאז 2005. הדליפה הוצתה בעת הנחיתה.
טייס הכדור הפורח ומהנדס התחזוקה נעצרו בחשד לרשלנות.
אסון הסכר בברזיל אירע ב-25 בינואר 2019 כשסכר ברומדיניו במדינת מינאס ז'ראיס בברזיל קרס, וגרם למותם של לפחות 186 בני אדם, ולמפולת בוץ במכרה הסמוך ובבתים באזור.
מפעילת הסכר הייתה חברת "ואלי" הברזילאית, אשר החזיקה בחצי מהבעלות על סכר "בנטו רודריגס", שקרס אף הוא בנובמבר 2015.
האסון התרחש בזמן שמאות מפועלי המכרה אכלו ארוחת צהריים.
הקריסה גרמה למפולת של בוץ ופסולת, שהגיעה עד לכפרים הסמוכים.
מכון איניוטים, המוזיאון הפתוח הגדול בעולם, פונה אף הוא מחשש להצפה.
ב-28 בינואר, זמן קצר לאחר האסון, נפל ערך המנייה של ואלי ב-24% שאיבדה ערך של 71.3 מיליון ריאל ברזילאי, במה שהייתה הירידה הגדולה ביותר בהיסטוריה של בורסת סאו פאולו.
נשיא ברזיל, ז'איר בולסונארו, שלח שלושה שרים לעקוב אחרי מאמצי החילוץ וההצלה של הלכודים בבוץ.
ישראל שלחה משלחת סיוע לאזור שנחתה ב-28 בינואר.
יום לאחר הקריסה הטילו הרשויות בברזיל קנס של 250 מיליון ריאל על ואלי.
משלחת חילוץ של צה"ל, ינואר 2019
אסון המוקש בחוות הלימוד בירושלים התרחש ב-13 במרץ 1950. נערים חניכי החווה הביאו אליה מוקש שמצאו, והוא התפוצץ וגרם למותם של שבעה נערים בגילאי 16 עד 18.
המוסד החינוכי "חוות הלימוד" מצא עצמו לאחר מלחמת העצמאות בשטח מפורז בדרום מזרח ירושלים, כ-500 מטר מקו הגבול.
לאחר המלחמה למדו בחווה עשרות חניכים, רובם עולים מטורקיה.
ביום האסון יצאו כמה מחניכי החווה, לאחר תום לימודיהם, לקטוף כלניות בשטח שבין החווה והגבול.
הם מצאו חפץ מתכתי שסברו שהוא נראה כפרימוס ונטלו אותו עמם בחזרה לחווה.
הנערים הכניסו את החפץ למטבח החווה.
אחת מעובדות המטבח חשדה בחפץ והזעיקה למקום מדריך של החווה, שהיה קצין לשעבר בצה"ל.
המדריך הרחיק את המוקש לשטח הפתוח, כמאה מטר מחדר האוכל של החווה.
שם ירה לעברו ארבע יריות מאקדח שהיה ברשותו במטרה לפוצצו, אך המוקש לא התפוצץ.
המדריך החל ללכת חזרה לחווה, ואז הרים אחד מהנערים שנמצאו במקום את המוקש והשליך אותו אל סלעים בשטח.
עקב ההתפוצצות והרסיסים שהמטירה נפגעו המדריך ועמו 17 מהנערים שנמצאו בקרבת המוקש.
רוב הפצועים נפצעו פצעים קשים.
האסון אירע בשעה 17:30. קול ההתפוצצות נשמע למרחוק וענן עשן היתמר מעל מקום האסון.
במקום נראה מחזה קשה וקמה מהומה.
משקיפי האו"ם מארמון הנציב הסמוך נזעקו למקום והחלו להעביר במכוניותיהם את הנפגעים לבתי החולים הדסה ושערי צדק במרכז העיר.
פצועים אחרים הועברו לשם באמבולנסים של מגן דוד אדום.
לאחר האסון באו לחווה השרים גולדה מאיר ודוד רמז וכן חברי הכנסת בבה אידלסון ויצחק בן-צבי, שאשתו רחל ינאית בן-צבי הייתה מנהלת החווה.
הטרגדיה הסלימה לאחר ששלושה מהפצועים מתו מפצעיהם ביום האסון ועוד שניים מתו בימים הבאים.
הנערים שנהרגו הובאו לקבורה בבית הקברות בשיח באדר בירושלים.
אנדרטה הוקמה לזכרם, והם הוכרו לימים כחללי פעולת איבה.
משקיפי האו"ם החלו לחקור ראשונים את האסון.
לאחריהם חקרה אותו משטרת ישראל באמצעות ועדת בדיקה שהוקמה ובה שלושה קצינים.
מסקנות הוועדה הוגשו לכנסת ב-20 במרץ.
הוועדה מצאה כי המוקש היה מדגם ששימש את צה"ל ומשקלו היה חמישה קילוגרם.
היא קבעה שהחניכים שהביאו את המוקש אל החווה נהגו בחוסר זהירות, שכן הוזהרו מפני הימצאות מוקשים בשטח.
כמו כן קבעה כי המדריך שטיפל במוקש התרשל כאשר לא הרחיק ממנו את החניכים.
אסון המכרות במונונגה התרחש ביום שישי, 6 בדצמבר 1907. בהתפוצצות בשני מכרות פחם תת-קרקעיים בעיירה מונונגה במדינת וירג'יניה המערבית נספו לפחות 362 בני אדם.
היה זה אסון המכרה החמור ביותר בתולדות ארצות הברית.
האסון אירע בחבל כריית הפחם של וירג'יניה המערבית, שידע שגשוג מאז שנות ה-80 של המאה ה-19 ומשך אליו המוני מהגרים מאירופה ואפרו-אמריקאים ממדינות הדרום.
האסון התרחש בשעה 10:28 במכרות מס' 6 ומס' 8 של חברת הפחם פיירמונט.
באותו זמן היו במכרות 367 בני אדם לפחות, אך נראה שמספרם היה גדול יותר, שכן עובדים נהגו להביא אל המכרות את ילדיהם וקרובים אחרים כדי שיסייעו להם להגביר את תפוקת עבודתם וכך להגדיל את הכנסתם.
התפוצצות התרחשה באותו רגע וסבורים שהיא הרגה בו במקום את רוב הקורבנות.
ההתפוצצות זרעה הרס מתחת לפני הקרקע וגם מעליה.
רכיבי מערכת האוורור, קרונות וציוד אחר נהרסו.
תמוכות של תקרות המנהרות הועפו ממקומן וחלק מהתקרות קרסו עקב כך.
פתחי הכניסה למכרות נחסמו בציוד שהועף ונהרס.
ההתפוצצות חוללה רעידת אדמה שהורגשה עד למרחק של כ-13 קילומטר סביב וגרמה נזקים גם על פני השטח.
פעולות חילוץ התקיימו בימים שלאחר האסון, במאמץ להגיע מהר ככל האפשר אל ניצולים שנותרו בחיים.
קבוצת מחלצים ראשונה ניסתה להיכנס אל המכרות 25 דקות לאחר ההתפוצצות, אך נאלצה לסגת עקב מחסור בחמצן במכרה ונוכחות של גזים רעילים, שלא היה לה ציוד המגן הדרוש להתמודדות עמם.
היכולת לפנות את הגזים ולהחדיר אוויר צח אל המכרות ההרוסים נפגעה קשות בעקבות הרס ציוד האוורור באתר.
אש שפרצה בשני המכרות שנהרסו הוסיפה עשן לגזים הרעילים שהתפשטו בהם.
המונים התקבצו ליד הכניסות למכרות ההרוסים בתקווה לחדשות על גורלם של קרובים וידידים.
ארבעה ניצולים מההתפוצצות הצליחו לצאת בעצמם מן המכרה ורק ניצול חי יחיד חולץ בנוסף להם.
לפיכך הועמד מספר הנספים הרשמי על 362, אם כי מספרם היה ללא ספק גדול יותר, עד כדי 500. בין הנספים היו בני שישה לאומים, רובם מהגרים, מהם לפחות 171 מהגרים מאיטליה.
לא ניתן היה לזהות חלק מגופות ההרוגים שחולצו.
הנספים הותירו אחריהם כ-1,000 עד 1,250 אלמנות ויתומים.
הסיבה לאסון לא נקבעה רשמית, אך נראה כי החומר שהתפוצץ היה אבק פחם או גז מתאן שהצטבר, אשר הוצתו על ידי זיק חשמלי או להבה גלויה שהדליק אחד העובדים.
כשבועיים לאחר האסון, ב-19 בדצמבר, התרחש אסון מכרה נוסף במדינת פנסילבניה, שבו נספו 239 איש .
בטיחות המכרות בארצות הברית בראשית המאה ה-20 הייתה ירודה.
הנספים באסון היו חלק מ-3,242 קורבנות באסונות מכרות בארצות הברית ב-1907. כתוצאה מאסון זה דומים לו התגברה בציבור הדרישה לקיים פיקוח ממשלתי מוגבר על בטיחות הפעילות במכרות.
עקב כך הקים הקונגרס בחקיקה ב-1910 את לשכת המכרות של ארצות הברית .
רשות זו עסקה בהדרכה, בפיקוח על בטיחות ובחקירת תאונות.
ב-1996 פורקה וסמכויותיה הועברו לגופים ציבוריים אחרים.
בשנת 2003 נחנכה בעיירה סן ג'ובאני אין פיורה בקלבריה שבאיטליה אנדרטה לבני העיירה שהיגרו לארצות הברית ונספו באסון.
בשנת 2007, לרגל מלאת 100 שנה לאסון, העניק מחוז מוליזה באיטליה פעמון זיכרון לעיירה מונונגה, והוא מוצב בכיכר העירונית בה.
בשנת 2007 נחנך במונונגה פסל לכבוד האלמנות של נספי האסון, המוכר בשם "גיבורת מונונגה" (Monongah Heroine).
הוא עשוי בדמותם של האלמנה קתרינה דאביה (Caterina Davia) וילדיה.
אסון המהגרים במשאית בסן אנטוניו התרחש ב-27 ביוני 2022 בעיר סן אנטוניו במדינת טקסס שבארצות הברית.
עשרות מהגרים לא חוקיים נמצאו בתוך משאית סגורה בעיר כשהם מתים או פגועים.
הם נכנסו למדינה שלא כחוק, הוסעו במשאית ונפגעו בה עקב חנק, מכת חום והתייבשות ואף צפיפות.
מספר הנספים באירוע עלה לאחר חילוץ הנפגעים והגיע עד ל-53. היה זה אסון המהגרים החמור מסוגו בהיסטוריה של ארצות הברית.
הסתננות של מהגרים בלתי חוקיים לארצות הברית דרך גבולה עם מקסיקו היא תופעה מוכרת ורבת שנים.
מראשית שנת 2022 נעשו בתחומי ארצות הברית שני מיליון מעצרים של חשודים בהסתננות ממקסיקו, מהם 239,416 מעצרים במהלך חודש מאי - עליה של כשליש בהשוואה לחודש מאי 2021.
העיר סן אנטוניו, המרוחקת ב-240 קילומטר מהגבול, מוכרת כנקודת מעבר מרכזית של מהגרים לא חוקיים בדרכם מהגבול אל חלקי ארצות הברית השונים.
מספר רב של מבריחים עוסקים בהברחתם אל העיר וממנה באמצעות כלי רכב גדולים.
ב-27 ביוני בשעה 18:00 לערך נמצאה בשטח פתוח בסן אנטוניו משאית שאליה היה מחובר נגרר.
היא נמצאה בקרבת הכביש הבין-מדינתי 35, המשתרע מדרום טקסס אל צפונה ומשמש את מבריחי המהגרים.
אנשים שעבדו בקרבת מקום עצרו ליד המשאית כששמעו קריאה לעזרה וראו שדלתות הקרון הנגרר פתוחות למחצה, וכי בתוך הקרון נמצאים אנשים ללא רוח חיים, או כאלו שהיו חיים אך חלשים מכדי לצאת מהפתחים.
שירותי החירום הוזעקו לאתר והחלו בחילוץ הנפגעים מהקרון ובטיפול בהם.
מותם של 46 מיושבי הקרון נקבע במקום.
19 נוספים פונו לבתי חולים, ומהם מתו בהמשך עוד שבעה (לפי גרסה אחרת היו במשאית 67 אנשים).
40 מהנספים היו גברים ו-13 היו נשים.
נמצא שמוצאם של 27 מהנספים היה ממקסיקו, 14 מהונדורס, שבעה מגואטמלה ושניים מאל סלוודור.
בין הנפגעים באירוע ששרדו היו גם ילדים.
ניצולה מהאסון סיפרה כי הייתה בקבוצה של מהגרים שהסתתרו במחסן ליד הגבול, ומבריחים העלו אותם על המשאית לאחר שהחרימו את הטלפונים הסלולריים שלהם.
לדבריה המשאית עצרה מספר פעמים ומהגרים נוספים הועלו לתוכה.
עקב כך נוצרו בקרון דוחק עד כדי קושי לנשום וחום רב, כ-38 מעלות צלזיוס, לאחר שגם מערכת מיזוג האוויר שבקרון פסקה לפעול.
גם נמצאה בתוכו כמות מעטה של מי שתייה, שהובאה על ידי המהגרים.
נהג המשאית שניסה לברוח מהזירה נעצר לאחר זמן קצר על ידי המשטרה.
למחרת נעצרו עוד שלושה חשודים במעורבות בהסעת המהגרים שנפגעו.
במסגרת חקירת האסון נמצא כי המשאית נשאה לוחיות רישוי מזויפות.
השלטונות בטקסס התקשו לזהות חלק מהקורבנות, שלא נשאו תעודות מזהות.
אנשי הסגל הקונסולרי בארצות הברית מהמדינות שאזרחיהן נפגעו טיפלו בהעברת הודעות לקרובי הנפגעים ובהחזרת גופות הנספים לארצותיהם.
ב-27 ביולי 2017 התרחש בסן אנטוניו אסון דומה, שבו נספו בתוך משאית עשרה מהגרים ו-29 נפצעו.
באירוע שהתרחש בטקסס ב-2003 נספו באותה צורה 19 מהגרים.
אסון המוקש בבאר אורה היה פיגוע טרור, שהתרחש ביום שני, 18 במרץ 1968, ובו הוטמן מוקש בדרך נחל רחם, כיום היציאה מהיישוב באר אורה.
המוקש הונח על ידי מחבלים שהסתננו מירדן, והתפוצץ כאשר עלה עליו אוטובוס של תלמידי בית הספר גימנסיה הרצליה שטיילו במקום.
בפיגוע נרצחו 2 אנשים ונפצעו 26.
ב-18 במרץ 1968 טיילו 150 תלמידי שמינית מבית הספר גימנסיה הרצליה במסגרת טיול שנתי להרי אילת והערבה, תלמידי בית הספר לנו ליד מלון על קו החוף באילת.
מחקירת הפיגוע עלה כי המוקש הונח על ידי מחבלים שחדרו מגבול ירדן, וכי מדובר במוקש מדגם מארק 7 שהכיל כ-10 ק"ג חומר נפץ.
במקום נתגלו עקבות 3 אנשים שהוליכו לכיוון גבול ירדן המרוחק כ-2.5 ק"מ ממקום הפיגוע.
הערכת גורמי הביטחון הייתה כי חוליית המחבלים של הפתח היא שהניחה את המוקש והיא פעלה בתיאום מלא עם הצבא הירדני וייתכן כי היא אותה חוליית מחבלים שביצעה פיגוע תופת כמה ימים לפני כן באילת בה נפצע קשה נהג המונית אלפונסו בר-אור בוארון שנפטר מפצעיו ב-2007.
דובר צה"ל והממשלה הכריזו שתגובה לפיגוע תבוא.
יומיים לאחר הפיגוע יצא צה"ל לשני מבצעים מבצע אסותא ומבצע תופת.
אסון הסיוע ההומניטרי ברחוב א-רשיד בעזה, שנקרא גם "טבח הקמח", התרחש ב-29 בפברואר 2024, במהלך מלחמת חרבות ברזל.
משאיות סיוע מזון הגיעו לעיר בעקבות המשבר ההומניטרי, ואלפי תושבים התנפלו עליהן בנסיעה בדרך א-רשיד (כביש החוף של עזה).
לפחות 118 אנשים נהרגו וכ-760 נפצעו מירי ותדחוקת קהל.
על פי גרסת צה"ל, התקהלות של כ-12 אלף תושבים התפתחה סביב המשאיות, וכתוצאה מכך התרחשו דחיפות.
צה"ל טוען כי הכוח ירה לעבר כעשרה פלסטינים, שהתקרבו לחיילים בצורה מאיימת.
לפי גרסה זו יתר ההרוגים נפגעו ממנוסת בהלה לאחר ירי האזהרה.
תחקירים של רשתות טלוויזיה כמו CNN, BBC והניו יורק טיימס הציגו צילום וידאו מרחפן צה"לי, שבו נראה קהל מצטופף ליד המשאיות, קטיעה, ואז נראים אנשים שרועים על הקרקע.
צה"ל דחה את הבקשות לקבל את הסרטון המלא ללא עריכה.
על פי עדויות של פלסטינים, לאחר הגעת המשאיות ותחילת ההתנפלות עליהן, כוחות צה"ל פתחו בירי לעבר הקהל, ובכאוס שנוצר, אחרים נרמסו ונפגעו.
אל-ג'זירה פרסם סרטונים שתיעדו את הירי.
דיווחים מבתי חולים בעזה ציינו כי היו הרבה פצועי ירי.
לפי דיווחם של בתי החולים "אל-עודה" ו"כמאל עדואן", פונו אליהם פצועי ירי רבים.
האו"ם אישר שמספר רב של פצועים מירי טופלו בבית החולים שיפא.
מספר ארגוני זכויות אדם טענו כי ישראל אשמה בפשע מלחמה וטבח באוכלוסייה אזרחית.
מאז 2007 נתונה עזה בסגר מצד ישראל ומצרים, המגביל את האפשרות להכניס ולהוציא סחורות מרצועת עזה.
ב-7 באוקטובר, כתגובה למתקפת הפתע בה הרגו וטבחו מחבלי חמאס כ- ישראלים, הידקה ישראל את הסגר ומנעה כניסת סיוע הומניטרי מ-9 באוקטובר ואילך.
על פי דו"ח של האו"ם מ-27 בפברואר, מעל לחצי מיליון בני אדם בעזה נמצאים על סף רעב ברמות גבוהות, בעיקר בצפון הרצועה.
גורמי רפואה בעזה דיווחו על 15 ילדים שמתו בבית החולים כמאל עדואן עקב תת-תזונה והתייבשות.
במהלך פברואר 2024 נכנסו לרצועת עזה רק 2,300 משאיות סיוע, כמחצית ממספר המשאיות שנכנסו בינואר, והרבה מתחת ל-500 משאיות ביום שהיו נכנסות לפני תחילת המלחמה, אך מבחינת משאיות המזון שנכנסו לעזה בשבוע האחרון של פברואר חלה עלייה ל-150% בהשוואה לכמות בטרם המלחמה.
ב-6 בפברואר פתחו כוחות צה"ל באש על תושבים שביקשו סיוע.
ב-20 בפברואר נהרג פלסטיני בזמן שהמתין לקבלת סיוע הומניטרי.
ב-28 בפברואר הייתה תקרית ברחוב א-רשיד בעזה שבה נהרגו שלושה בני אדם שהמתינו לסיוע הומניטרי.
דרך א-רשיד היא דרך החוף של רצועת עזה: בצפון היא מגיעה עד חלקו הדרומי של מחנה הפליטים שאטי שבעיר עזה, ובדרום עד ציר פילדלפי שממערב לרפיח.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, לקראת סוף 2023, הפך צה"ל את דרך א-רשיד לפרוזדור הומניטרי, לאחר שסגר את דרך סלאח א-דין ששימשה עד אותה עת פרוזדור הומניטרי.
כיכר אל-נבולסי, בה התרחשה התקרית, נמצאת מדרום־מערב לעיר עזה, בסמוך לכניסה הדרומית לשכונת שיח' עג'לין.
ב-29 בפברואר, לפנות בוקר, נשלחו בין 18 ל-30 משאיות סיוע למעבר כרם שלום.
המשאיות שייכות לאנשי עסקים פלסטינים מעזה, וסיפקו מזון לצפון עזה, בעוד שהאבטחה וארגון הסיוע נעשה על ידי ישראל.
טנקים של צה"ל ליוו את המשאיות ליעד.
לפי גרסת צה"ל, בזמן נסיעת המשאיות לעבר מוקדי החלוקה, התפתחה סביבן התקהלות אלימה של כ-12 אלף תושבים עזתים שבזזו את הציוד שהובילו; ההרוגים נספו כתוצאה מתדחוקת קהל, מנוסת עדר ודריסה כאשר ההמון שעט לכל עבר.
לדברי דובר צה"ל, עקב האנדרלמוסיה שהשתררה במקום ירו חיילי צה"ל והטנקים שהוצבו בסמוך לשיירה יריות אזהרה, בניסיון לפזר את ההתקהלות סביב המשאיות.
לאחר שהצליחו לפנות את השטח, חזרו אליו אנשים רבים והחלו להתקרב לכוחות צה"ל ולטנקים.
משאיות הסיוע ניסו להימלט מהאזור, ודרסו תושבים נוספים, חלקם מתו וחלקם נפצעו.
בשולי האירוע, כוח צה"ל ירה למוות בכעשרה פלסטינים שהתקרבו אליו בצורה מאיימת.
לטענת הפלסטינים, אחרי שהגיעו המשאיות ואנשים הסתערו עליהן, התחילו כוחות צה"ל "לירות ללא הבחנה לתוך הקהל", ובכאוס שנוצר אחרים נרמסו ונדרסו.
אל-ג'זירה פרסמה סרטונים שתיעדו את הירי, ודיווחה כי "הדיווחים מאלפי הפלסטינים שהיו שם ברורים יותר: כוחות ישראליים ירו ללא הבחנה לתוך ההמון מה שהרג עשרות אנשים והוביל לדריסה שבה מתו אנשים נוספים".
חלק מהפלסטינים שנפצעו באירוע טענו שכוחות צה"ל ירו בהם בזמן שחילקו מזון מהמשאיות, וחלקם טענו שהם נורו על ידי כוחות ימיים וכלי רכב משוריינים, בזמן שמל"טים טסו מעליהם.
חאדר אל זענון, עיתונאי מ"וואפא" שהיה עד לאסון, סיפר כי "רוב האנשים שנהרגו נפגעו על ידי משאיות הסיוע במהלך הכאוס ותוך כדי ניסיון להימלט מהירי הישראלי".
לטענתו הכאוס והבלבול שהובילו לפגיעת אנשים מהמשאיות החלו רק לאחר שחיילי צה"ל פתחו בירי.
במהלך התקרית נהרגו לפחות 118 פלסטינים ועוד כ-760 נפצעו.
הפצועים פונו לבית החולים שיפא, בית החולים כמאל עדואן ובית החולים אל-עודה.
הסהר האדום הפלסטיני מסר שרבים מהפצועים לא יקבלו טיפול עקב קריסת מערכת הבריאות בעזה.
לפי המנהל הזמני של בית החולים אל-עוודה שבצפון רצועת עזה, מתוך 176 פצועים שבהם טיפלו רופאיו, 142 היו פצועי ירי; 34 האחרים נפצעו מדריסה.
מנהל בית החולים כמאל עדואן דיווח על קבלת 12 גופות של אנשים שנהרגו מירי ו-100 אנשים נוספים עם פציעות ירי.
לפי האו"ם, מספר רב של פצועים מירי טופלו בבית החולים שיפא.
ארגון אמנסטי אינטרנשיונל הודיע כי יפתח בחקירת התקרית.
מספר ימים לאחר מכן, יועצת בכירה באמנסטי הצהירה כי "יש ראיות קונקרטיות הסותרות את כל ההצהרות שנאמרות על ידי הרשויות הישראליות".
גורמים רבים בקהילה הבין-לאומית קראו לחקירת התקרית על ידי גוף בין-לאומי, בהם שר החוץ הצרפתי סטפן סז'ורנה, שירות החוץ האירופי, הנציג העליון של האיחוד לענייני חוץ ומדיניות ביטחון ז'וזפ בורל ומזכ"ל האו"ם אנטוניו גוטרש.
לפי חקירה של הארגון הפרו-פלסטיני Euro-Med Human Rights Monitor, כדורים רבים מ"מדגם של 200 הרוגים ופצועים", כמו גם באתר ה"טבח", היו 5.56x45 מ"מ נאט"ו, המשמשים את צה"ל.
לאחר ביצוע תחקיר צה"ל הודיע דובר צה"ל, כי לכל היותר נהרגו עשרה תושבים מירי כוחות צה"ל, הכוחות ביצעו ירי מדויק להרחקה לעבר מספר חשודים, ולא על השיירה, והאחרים נהרגו באנדרלמוסיה ששררה במקום, או נדרסו על ידי משאיות.
תיאור זה מתאים לתוכן סרטון ערוך שפרסם דובר צה"ל, שצולם מכטב"ם.
הסרטון שפרסם צה"ל מורכב מארבעה קטעים שנערכו ביחד, ועל פי ה-BBC לא ניתן להסיק ממנו מה היה רצף האירועים בתקרית.
הניו יורק טיימס הגדירו את הסרטון בתור "ערוך בכבדות בכדי להסית את האשמה".
הסרטון, שאינו כולל אודיו, נערך על ידי צה"ל עם מספר קטעים שחוברו יחדיו, תוך השארת רגע מפתח לפני שרבים בקהל מתחילים לברוח מהמשאיות, עם כמה אנשים זוחלים מאחורי קירות, ככל הנראה תופסים מחסה.
בסרטון ניתן לראות "לפחות תריסר גופות" על הקרקע, וכן משאיות סיוע ושני כלי רכב צבאיים ישראליים.
לפי ה-CNN, הטענות של ישראל שהתקרית החלה לאחר 4:30 מטילות ספק בנרטיב שלה, שכן היא אספה וניתחה צילומים מניצולים, כולל סרטון אחד המראה כי הירי החל שבע דקות לפני כן.
צה"ל דחה את בקשות הניו יורק טיימס ו-CNN, אשר ערכו חקירה על האירוע, לקבל את הסרטון המלא ללא עריכה.
שלושה ארגונים, "המרכז הפלסטיני לזכויות אדם", מרכז אל-מיזאן לזכויות האדם ואל-חק, פרסמו הודעה משותפת בגנות "טבח הקמח" ברחוב א-רשיד.
לדבריהם הם ערכו תחקיר ראשוני המבוסס על ראיונות עם ניצולים, תיעוד בסרטוני וידאו ופרטים שהתקבלו מאנשי הצוות הרפואי.
בסיכום מסקנותיהם ציינו כי "בסביבות השעה 4:30 לפנות בוקר, פתחו טנקים וצלפים ישראלים שהוצבו מדרום-מערב לעיר עזה באש כבדה על אלפי אזרחים פלסטינים שהמתינו נואשות במשך שעות להגעת שיירות הסיוע".
אילון לוי, נציג ההסברה הישראלית בלונדון, הביע צער על התקרית ואמר: "לבי עם האזרחים שנרמסו בדריסה".
השר לביטחון לאומי איתמר בן גביר הגיב על התקרית: "יש להעניק גיבוי מוחלט ללוחמינו הגיבורים הפועלים בעזה, שפעלו מצוין מול המון עזתי שניסה לפגוע בהם.
היום הוכח שהעברת הסיוע ההומניטרי לעזה היא לא רק טירוף בשעה שחטופינו מוחזקים ברצועה בתת-תנאים, אלא גם מסכנת את חיילי צה"ל.
זו עוד סיבה מובהקת לכך שחייבים להפסיק להעביר את הסיוע הזה".
ארגוני זכויות אדם פלסטיניים גינו את התקרית וכינו אותה "טבח הקמח".
נשיא הרשות הפלסטינית מחמוד עבאס כינה את האירוע "טבח מכוער" וגינה את התקרית.
חמאס גינה את התקרית ואיים להפסיק את המשא ומתן לעסקת החטופים.
אסון המכרה בטאבאס הוא תאונת כרייה במכרה פחם , שהתרחשה ב-21 בספטמבר 2024 בעיר טאבאס במחוז טאבאס (בפרסית: طبس) אשר במזרח איראן.
בתאונה נהרגו 51 אנשים, 17 נפצעו ו-24 לכודים במכרה.
במכרה פחם המנוהל על ידי חברת מדנג'ו הממוקמת בטאבאס, דרום ח'וראסאן, אירע פיצוץ מתאן ב-21 בספטמבר 2024, בשעה 21:00 בשעון המקומי של איראן (17:30 UTC).
בפיצוץ נהרגו 51 אנשים, 17 נפצעו ופונו לטיפול רפואי, ו-24 נותרו לכודים בתוך המכרה.
אסון טבע הוא תופעת טבע רבת עוצמה הנגרמת על ידי כוחות הטבע ואשר זורעת הרס וחורבן בסביבה.
בין 2011 ל-2021, כ-45,000 אנשים מתו בממוצע ברחבי העולם מאסונות טבע מדי שנה.
רעידת אדמה: בעת רעידת אדמה משתחרר לחץ בין הלוחות הטקטוניים, ופני הקרקע רועדים במשך זמן קצר (עד כדקה).
באזורים מיושבים ובנויים, רעידת אדמה עזה גורמת להתמוטטות מבנים, הכרוכה בנזק רב בנפש וברכוש, בהתאם לעוצמת הרעידה ולאיכות הבנייה במקום.
התפרצות געשית: תהליך שבסופו פורצת מאגמה מסדקים בקרום כדור הארץ אל פני השטח.
החומרים המשתחררים במהלך התפרצות געשית הם מאגמה, גזים ואדי המים שהיו כלואים במאגמה, וכן סלעים הבונים את תא המאגמה ואת צינורות ההזנה.
השתחררותם יוצרת תוצרים געשיים: לבה, חומרים פירוקלסטיים וחומרים נדיפים, חלקם רעילים.
מפולת שלגים: הידרדרות וגלישה מהירה של גושי שלג גדולים על גבי מורדות הרים.
מפולות שלגים נושאות כמויות גדולות מאוד של שלג, אפילו מיליוני טונות, ומהירות התקדמות המפולת עלולה לעלות על 300 קילומטרים לשעה.
מפולות השלג מועכות וגוררות איתן את כל מה שאפשר למעוך או לגרור ונמצא בדרכן, לכן סכנתן גדולה לחיים ולרכוש.
שיטפון: הצפה במים של שטח יבש תוך פרק זמן קצר.
שיטפונות נגרמים כתוצאה מסופות, רעידות אדמה, ועלייה של נהרות על גדותיהם.
צונאמי: גלי ים ענקיים המתפרצים בעוצמה רבה אל חוף הים, בעיקר בעקבות רעידות אדמה בלב האוקיינוסים.
התפרצות מימית: התפרצות פתאומית של פחמן דו-חמצני, מתוך מימי אגם עמוקים.
התפרצות שכזו גורמת לחנק של בעלי חיים בסביבה, כולל בני אדם.
אסונות טבע שקשורים למזג האוויר
גל חום: ימים אחדים של מזג אוויר חם במיוחד, יחסית למזג האוויר השגרתי באותו מקום ובאותה עונה.
גלי חום חמורים עלולים לגרום למוות, בעיקר של זקנים, והם התופעה האקלימית הקטלנית ביותר.
במהלך גל חום גדל הסיכון שפעילות גופנית תגרום למכת חום.
גל חום המלווה ביובש עשוי לגרום לגל שרפות.
סופה: תופעה במזג האוויר המביאה עמה שינוי קיצוני בתנאים האקלימיים בעת התרחשותה.
לרוב כרוכה הסופה במשטר רוחות סוער ובירידת משקעים.
בישראל ידועות סופות חול במרחבי המדבר, סופות שלג בפסגות ההרים הגבוהים וסופות גשם בעיצומו של החורף.
בעולם ידועות סופות כבירות ממדים הרסניות ביותר, כמו הטורנדו וההוריקן.
הוריקן: סוג של שקע ברומטרי הנוצר באזורים הטרופיים, שקוטרו עשוי להגיע עד 500 קילומטר.
מבחינה מבנית, סופה טרופית היא אזור לחץ נמוך אשר מכיל עננים ופעילות של סופות רעמים, כל אלה נישאים עם הרוח, שלעיתים מגיעה לעוצמות קטסטרופליות, סביב מרכז הלחץ הנמוך.
טורנדו: רוח סערה הרסנית מקומית, נושאת אבק ואדי מים, ומתקדמת במערבולת סיבובית.
מהירות הרוח עשויה לנוע בין 115 קמ"ש לבין 510 קמ"ש.
הטורנדו הוא יבשתי וקוטרו הממוצע הוא כמאה מטר, והוא מתקיים במשך דקות ספורות בלבד.
סופת הטורנדו הרסנית ביותר, הן בשל עוצמת הרוח והן בשל כח היניקה העז הנוצר במרכז מערבולת האוויר, השואבת אליה חפצים הנקרים בדרכה, המועפים ופוגעים בסובב.
בצורת: מצב שבו זמינות המים במקום מסוים יורדת במידה ניכרת מתחת לממוצע לתקופות מקבילות.
באופן מסורתי מתייחסים לבצורת כאל תופעה שלילית, בשל התלות ההיסטורית של האנושות במים שמקורם במשקעים.
לפני התקופה המודרנית בצורת סמלה סכנת כליה עקב מוות ברעב.
בארצות העולם השלישי השלכות הבצורת משמעותיות גם כיום.
רעב המוני: מחסור במזון שפוקד אוכלוסייה נרחבת, תוך כדי הבאת רבים לידי רעב, תת-תזונה ומגפות לרוב עד כדי העמדתם בסכנת מוות.
מקומות מסוימים בעולם חשופים עדיין לרעב המוני, כתוצאה מפגעי טבע, ובפרט בצורת או ארבה.
מגפה: התפרצות פתאומית של מחלה מדבקת המתפשטת במהירות בקרב האוכלוסייה ופוגעת בחלק ניכר ממנה.
מגפות שכיחות בימינו הן מחלות הנגרמות מנגיפי השפעת, הקורונה, ו-HIV.
אסונות טבע שמקורם בחלל החיצון
מרבית אסונות הטבע מתאפיינים בחוסר יכולת של האדם למנוע את האירוע.
עם זאת, פעמים רבות ניתן להיערך לקראת אסון צפוי, כדי למזער את נזקיו.
היערכות ארוכת טווח: היערכות זו אינה לקראת אסון ספציפי, שמועד התרחשותו ניתן לחיזוי, אלא היערכות כללית לקראת אסון מסוג מסוים או אסונות טבע בכלל.
בנייה הנערכת לרעידת אדמה מצמצמת את הנזק שנגרם בעת רעידת אדמה.
הקמת מערכות ניקוז וסכרים מצמצמת, ועתים אף מבטלת כליל, את נזקי השיטפונות.
תרגול צוותי רפואה וחילוץ בהליכים הנדרשים בעקבות אסון רב נפגעים.
היערכות קצרת טווח: היערכות לקראת אסון טבע ספציפי, שהתחזיות מלמדות על התרחשותו הקרובה.
חלק מהאסונות, כגון רעידת אדמה, אינם ניתנים לחיזוי.
אחרים, כגון סופה, ניתן לחזות זמן מה מראש ולהיערך בהתאם.
פינוי התושבים מאזור שבו צפויה התפרצות קרובה של הר געש מונעת את הנזקים בנפש כתוצאה מהתפרצות כזו, ומצמצמת את הנזק לרכוש.
כניסה למחסה בעת התקרבותה של סופה.
לאחר התרחשותו של אסון טבע מושקעים מאמצים בהתאוששות מהאסון.
לעיתים נערכת ההתאוששות בהתאם לתוכנית שהוכנה מראש לקראת אירוע כזה, ולעיתים ההתארגנות להתאוששות נעשית בעקבות האסון.
איתור ניצולים שנפגעו באסון וטיפול בהם.
אספקת צורכי קיום בסיסיים - מזון, משקה ומחסה - לניצולים, כתחליף למערכות האספקה השגרתיות שנפגעו באסון.
הבאה לקבורה של הנספים באסון.
במקרה של אסון שבו הרוגים רבים, משימה זו אינה נעשית רק משום כבוד המת, אלא גם כדי למנוע סכנת מגפות.
תוכניות ביטוח רכוש מבטיחות מימון לשיקום הנזק לרכוש.
במקרה של אסון טבע רחב היקף, משתתפת הממשלה (לעיתים בסיוע ממשלות זרות) בשיקום הנזק, גם לאלה שלא ביטחו את רכושם.
"אסון השייטת" הוא הכינוי הנפוץ לקרב שהתחולל בלבנון בלילה שבין 4 ל־5 בספטמבר 1997 (ג' באלול ה'תשנ"ז), במסגרת מבצע "שירת הצפצפה" של שייטת 13 של חיל הים הישראלי.
בקרב נהרגו 11 מלוחמי השייטת ורופא מכוח החילוץ, נפצעו ארבעה, ונותרה בשטח גופתו של לוחם מהשייטת.
זהו האירוע הקשה ביותר בתולדות השייטת.
בתחילה תוכננו שני מבצעים במקביל: סיירת גולני קיבלה יעד בכפר אל-כפור ושייטת 13 בכפר אנצאריה.
התכנון הראשון היה להנחית את הכוחות באותו הלילה, אך בהמשך הוחלט לבצע שני מבצעים נפרדים במועדים שונים מחשש לבעיית שני כוחות לא אורגניים באותו אזור.
הפשיטה של סיירת גולני, מבצע טרף קל, הושלמה בהצלחה.
הפשיטה של השייטת התבצעה חודש בדיוק לאחר מכן.
בלילה שבין 4 ל־5 בספטמבר 1997 יצא כוח שמנה 16 לוחמים: 4 פושטים, 4 לוחמי טרור ו-8 משיטי סירות, בפיקודו של סגן-אלוף למבצע פשיטה חשאי בלבנון.
משימתו הייתה להניח מארב של מטענים נגד בכיר בארגון אמל בסמוך לעיירת החוף אנצאריה.
הכוח הושט בסטי"ל, לאחר מכן התקדם בסירות גומי למרחק של 800–1,000 מטר מהחוף, ולאחר שחייה הגיע לחוף בין צור לצידון (לקראת השעה 21:00), כשלפניו תנועה רגלית של כ-3 ק"מ וחצי.
במהלך התנועה נפגע הכוח ממספר מטעני צד.
פיצוץ המטען התרחש מייד לאחר שהכוח הקדמי, שמנה 5 לוחמים בהובלת סרן רוני פולט, חצה צומת דרכים בין שני שטחי פרדס, במקום שכונה ברשת הקשר הישראלית מפגש ציר "דרך הערבה" ו"צומת אלנבי".
הפיצוץ גרם לנתק בין הכוח הקדמי לכוח העיקרי – 11 הלוחמים שנותרו מאחור.
לדברי הלוחמים ששרדו, מייד לאחר שהופעל המטען החלו יריות לעבר הכוח הקדמי וקריאות בערבית – עדות שחיזקה את הטענה שמדובר היה במארב מתוכנן.
הלוחמים השיבו אש תוך שימוש באמצעים לראיית לילה.
במהלך הקרב התפוצץ גם מטען שנשא הכוח האחורי.
11 לוחמים נהרגו, בהם מפקד הכוח סא"ל קורקין.
ארבעה נפצעו, בהם אחד מהכוח האחורי והנותרים – מהכוח הקדמי.
הקשר, סער ישראלי, יחד עם שלומי ספורטה ואלי אספנדי שכבו בנקודה אחת והשיבו ירי.
סער, שהיה קשר הכוח, העביר דיווח בקשר על אודות מיקום הכוח ומצב הלוחמים, והזעיק את כוח החילוץ.
במהלך ההמתנה לחילוץ צפה שלומי ספורטה, שהיה הנווט של הכוח, באמצעות הציוד התרמי לכיוון הפרדס וראה את אחד ממניחי המטענים נסוג.
הרמטכ"ל, אמנון ליפקין-שחק, עודכן והגיע למוצב הפיקוד העליון בקריה, ומשם ניהל את אופן החילוץ.
בין היתר העמיד הרמטכ"ל בכוננות כוח תגבורת מיחידת אגוז.
כוח החילוץ הראשון, שמנה 12 לוחמים בפיקודו של סגן בועז, נחת במקום בשעה 00:30 והחל בפינוי ההרוגים והפצועים.
במהלך הפינוי חלף רכב בסמוך לכוח ולאחר קרב יריות נגדו, נהרג הרופא שנלווה לכוח, סרן ד"ר .
למרות לחץ מצד הדרג הפיקודי הבכיר של חיל האוויר הישראלי בקריה לסיים את האירוע בהקדם, המשיך כוח החילוץ בחיפושים.
הירי מכיוון הכפרים התגבר, ולאחר שפצצת מרגמה נחתה מטרים ספורים ממסוק החילוץ, נדרש המסוק להמריא בטרם אותרו שני לוחמים.
בשעה שמסוק החילוץ טס לעבר בית חולים נהריה לטיפול בפצועים, כוח החילוץ יחד עם פולט נותרו בשטח בהחלטת מפקד כוח החילוץ, על מנת לאתר את הלוחמים הנעדרים.
במהלך החיפוש הצליחו לאתר ולחלץ את גופתו של .
לפנות בוקר הורה הרמטכ"ל ליפקין-שחק לכוח החילוץ להתפנות מהשטח, ובסביבות השעה 04:30 נחת מסוק ופינה את הלוחמים.
גופתו של אחד ההרוגים, רב-סמל , נותרה בשטח, והוחזרה לישראל ביוני 1998 יחד עם חלקי גופות של חיילים נוספים שנהרגו בפעולה.
עסקת החזרת חלקי גופתו של איתמר איליה התאפשרה לאחר מבצע נוף פראי, בו הרגו לוחמי יחידת אגוז בקרב את האדי נסראללה, בנו של מזכ"ל חזבאללה חסן נסראללה.
גופתו, יחד עם גופותיהם של לוחמי חזבאללה אחרים, הוחזרה ללבנון בתמורה לחלקי גופתו של לוחם שייטת 13 איתמר איליה.
מוביל צוות החילוץ מיחידה 669, סגן דניאל גוטמן, זכה לצל"ש מפקד חיל האוויר על פועלו.
בעקבות כישלון המבצע הוקמו שתי ועדות חקירה שקבעו שהמארב היה מתוכנן מראש.
בראשן עמדו תת-אלוף (מיל') גדי זהר, תת-אלוף (מיל') גיורא זורע, שניסו להסביר מה גרם לפיצוץ – מארב של כוח עוין או תאונה, ובהנחה שהיה מדובר בכוח עוין, האם וכיצד הושג המודיעין על הפעולה.
הוועדה הוקמה בשביל להשלים את עבודתה של ועדת אופיר בתחומי המודיעין והחבלה.
במסקנות הוועדה נאמר כי אם השידורים הגלויים של גיחות המזל"ט נקלטו, אפילו בחלקם, על ידי החזבאללה, היה בכך כדי לחשוף באופן מובהק את מתווה הפעולה של השייטת.
הרמטכ"ל אמנון ליפקין-שחק לא קיבל את מסקנות ועדת זהר, וכך נותר דו"ח ועדת אופיר – הקובע שמדובר היה במארב אקראי – כמסקנה הרשמית שאין עליה עוררין.
ועדת חקירה של צה"ל, בראשות אלוף גבי אופיר, הסיקה שהכוח נתקל במארב אקראי, שהיה חלק מרשת של מארבים שהונחו באזורים שונים בלבנון.
תת-אלוף משה תמיר, מפקד יחידת אגוז באותה עת, תיאר בספרו את התחושות הקשות שחווה בעקבות אסון השייטת וגרס כי האסון התרחש בשל מידע מוקדם על הפעולה המתוכננת שהגיע לחזבאללה, אשר ביצע מארב מתוכנן ללוחמי השייטת.
ב-31 באוגוסט 2007 נטען בתחקיר "מעריב" כי מזל"ט צה"לי ששידר לישראל במשך יותר משבועיים לפני הפעולה תמונות מהשטח בערוץ לא מוצפן הוא שגרם לחשיפת המבצע המתוכנן.
באוגוסט 2010 טען חסן נסראללה כי ארגונו אכן קלט את שידורי המזל"ט והציב מספר מארבים ששהו בשטח מספר שבועות, עד שהגיע כוח השייטת ועלה על אחד המארבים.
בתחילה הכחיש דובר צה"ל טענה זו, אך לאחר שהתברר שהתצלומים שהציג נסראללה מקוריים, וכי ישנה סבירות גבוהה שהיה זה מארב מתוכנן, שינה צה"ל את עמדתו, ומפקד חיל הים, אלי מרום, הודיע על כך למשפחות השכולות.
לאחר גילויו של נסראללה, פנו המשפחות השכולות לצה"ל בבקשה לחשוף את חומרי ועדת החקירה.
צה"ל איפשר לדני יתום לשמש כנציג המשפחות, ובנובמבר 2012 הוצגו ממצאים חדשים על אסון השייטת בתוכנית טלוויזיה ששודרה בערוץ 1. על פי הממצאים, צה"ל הודה שארגון חזבאללה הצליח במאמצי המודיעין שלו וידע על המבצע מראש.
כמו כן נחשף שלוחמי השייטת נשאו על גבם מטעני חבלה שנועדו לחסל יעד בלבנון.
הערוץ דיווח כי שלושה סוגים שונים של חומרי נפץ הביאו למותם של הלוחמים: חומרי נפץ של חזבאללה ועוד שני סוגים של חומרי נפץ שנישאו על ידי חיילי השייטת.
קצין שבדק את הגופות מצא כי סוג הרסיסים שנמצא בגופות לא דומה לחומרי הנפץ הנמצאים בשימוש על ידי צה"ל, ולכן מדובר בחומר נפץ של חזבאללה, או "חומר נפץ ישראלי לא שגרתי, המשמש למטרות מבצעיות".
הדו"ח מעלה השערה לפיה תוכנן שימוש בשני חומרי נפץ שונים, כדי לגרום לחיסול להיראות כחלק מהסכסוך הפנימי בלבנון.
עורך הדין של המשפחות ציין כי ארבע ועדות חקירה חקרו את התקרית, וכל אחת מהן הגיעה למסקנות שונות.
ממסקנות הוועדות לא ברור אם התקרית הייתה תאונה או מלכודת מתוכננת, ולא ברור אם חזבאללה קיבל מידע מוקדם על הפעולה.
דני יתום גינה את האופן שבו טופלו האירועים, ואמר: "עד היום לא נערכה חקירה ראויה, מה שמסביר מדוע כל ועדה הגיעה למסקנות שונות."
אירוע זה, כמו גם אסון המסוקים שאירע בפברואר אותה השנה, היה אחד האירועים שהגבירו את הלחץ הציבורי לצאת מרצועת הביטחון שבדרום לבנון.
לחץ זה הוביל לפינוי כוחות צה"ל מרצועת הביטחון בחודש מאי 2000.
משה רודובסקי, אביו של חלל השייטת גל רודובסקי, עתר לבג"ץ בדרישה להקים ועדת חקירה ממלכתית לחקירת אסון השייטת, אך עתירתו נדחתה.
ב-14 באפריל 2013 הוצג בערוץ 10 סרטון שבו נראים חיילי השייטת רגע לפני היציאה למבצע האחרון.
ב-4 באפריל 2017 הוצג סיפור האירוע מפי חמשת הלוחמים ששרדו בראיון מול עמרי אסנהיים, בתוכנית "עובדה" של אילנה דיין בערוץ 2. בין היתר נטען בסרט כי בעקבות הצלחת הפשיטה המוקדמת של סיירת גולני הוגברה רמת הכוננות בקרב החזבאללה.
בתגובה לשידור, פרסם העיתונאי רן אדליסט תחקיר לפיו האסון אירע מכשל במטעני הנפץ שנשאו הלוחמים במבצע ולא בעקבות מארב חזבאללה כפי שתואר בתוכנית.
על פי התחקיר שלו, מטעני הנפץ סבלו מתקלה עוד במבצעים קודמים, והובע ספק כלפי עדויות החיילים בדבר היתקלות וירי אויב באירוע.
בשנת 2022 יצא הסרט "דפיקה בדלת", אותו יצרו אוהד מילשטיין ואיה איליה, אחותו של רב-סמל איתמר איליה, שנהרג באסון.
הסרט מספר על ההתמודדות של משפחתו של איתמר איליה אחרי נפילתו, לצד סיפורם של "המודיעים" - הקצינים המודיעים למשפחות השכולות על מות יקירהם, ולצד סיפורן של קצינות הנפגעים המלוות את המשפחות.
ב-20 בספטמבר 2024, הודיע שר הביטחון יואב גלנט כי בכירי חזבאללה אבראהים עקיל ואחמד והבי שפיקדו על המארב באסון השייטת חוסלו ברובע הדאחייה בביירות.
לזכר הנופלים הוקמה אנדרטה בחוף שבי ציון, שיצר ברני פינק.
האנדרטה בנויה מ-12 טבלאות של סלע כורכר קשה שהובאו ממלטה.
הטבלאות נשענות זו על זו ונוטות צפונה לעבר לבנון, לשם יצאו הלוחמים.
במקום נמצא גם סלע ועליו לוח ברונזה עליו מוטבעים שמות הנופלים.
הסטי"ל מדגם סער 4, אח"י כידון, הוטבע בשנת 1999 מול חוף שבי ציון ומשמש אתר צלילה להנצחת זכרם של 12 לוחמי שייטת 13. לחרטום הסטי"ל הוצמדו 12 כיסאות, כמספר לוחמי השייטת שנספו.
שמות הלוחמים חרוטים על כיסאות אלו.
יוזמת הקמת האנדרטה בחוף שבי ציון והטבעת אח"י כידון בים הייתה מיכל לוינס, אימו של סרן רם לוינס.
בשנת 2008, עקב התפוררות ושחיקת האנדרטה האחרונה, הוקמה אנדרטה נוספת של סמל העטלף, אשר מזוהה מאוד עם היחידה, עשוי מבטון ועליו מסודרים כיסאות בחצי גורן.
אנדרטה נוספת הוקמה לזכרו של סמ"ר גל רודובסקי בהרצליה על ידי הפסל יוסי בראל, ביוזמת חבריו לתיכון.
האנדרטה ממוקמת מול בית הספר העממי ויצמן שבו למד גל.
אנדרטה נוספת הוקמה בטיילת שבחוף הים של ראשון לציון, ביוזמתו של תושב העיר נחשון טבי, שבנו רז טבי נמנה עם חללי האסון.
האנדרטה בנויה מתריסר עמודי פלדה עומדים עם שמות הנופלים היוצרים את הסמל מגן דוד.
בנוסף לאנדרטה שונה שם הטיילת מ"טיילת ראשון לציון" ל"טיילת שייטת 13".
חברו לשייטת של הלוחם , שנמנה עם חללי האסון – איש העסקים אריה שוורץ, הנציח את זכרו בהקמת שלושה בתי כנסת באוקראינה – בערים קייב, אודסה ואוז'גורוד.
כמו כן, בגוש קטיף, שבו התגורר הילברג, הונהג "מרוץ לפיד" לזכרו.
משפחות החללים תרמו ספר תורה להנצחתם לבית הכנסת בכפר הנופש של האגודה למען החייל בגבעת אולגה.
הזמר והמלחין ידן כהן הלחין והקליט שיר לזכר חברו של אחיו, הלוחם , שנפל באסון.
מילותיו של השיר הן מספר ישעיהו .
לזכרו של רס"ל איתמר איליה הוקם מצפור בגבעת גורני אשר צופה אל נחל צאלים במדבר יהודה.
לזכרו של מפקד הכוח, יוסי קורקין, מוקדשת שבת להנצחתו בפנימיית מבואות ים, שביישוב שהתגורר בו, מכמורת.
במסגרת השבת מתבצע משט לזכרו.
משנת 1998 מתקיימת אחת לשנה, תחרות שחייה על שם סמ"ר גל רודובסקי, בבריכת פארק המים ברעות, בהשתתפות אגודות השחייה המובילות בישראל.
מילדותו ועד גיוסו לצה"ל היה גל שחיין מצטיין בקבוצות בני הרצליה וקרית אונו ותחרות זו מנציחה את דרכו כפי שאמר – "לא פורש".
לזכרו של יניב שמיאל מוצבת אנדרטה בצומת קריית חיים, השכונה בה נולד וגדל.
לזכרו של רז טבי הוקם מצפה הצופה לים התיכון ביישוב חריש, עיר מגוריהם של הוריו, בספטמבר 2019.
לזכרו של הוקם "גן צבי גרוסמן" בשכונת מגוריו, תל חיים בתל אביב, ובו אנדרטה לזכרו.
כמו כן מתקיים בחנוכה מדי שנה בבית הספר אורט סינגאלובסקי בו למד גרוסמן מרוץ לפיד על שמו בהשתתפות לוחמי השייטת ותלמידים משכבה י"ב.
אסון התצוגה האווירית ברמשטיין הוא אחד מאסונות המופע האווירי הגדולים בכל הזמנים.
התאונה האווירית התרחשה ב-28 באוגוסט 1988, 300,000 איש התאספו לצפות במופע הראווה (Flugtag '88) של מטוסים בבסיס חיל האוויר האמריקני רמשטיין במערב גרמניה.
שלושה מטוסי סילון המשמשים לתצוגות אירובטיקות מסוג אארמקי MB-339 המשרתים בחיל האוויר האיטלקי התנגשו זה בזה בעת פעלול ראווה מסוכן, ואחד מהם התרסק אל תוך הקהל.
שלושת הטייסים ו-67 מהצופים נהרגו באסון, ועוד מאות רבות נפצעו כתוצאה מהתפוצצות.
עשרה מטוסי חיל האוויר האיטלקי מסוג אארמקי MB-339 של קבוצת התצוגה Frecce Tricolori של חיל האוויר האיטלקי ביצעו את תרגיל 'הלב המחורר' (איטלקית: Cardioid, גרמנית: Durchstoßenes herz) שלהם.
בתרגיל זה שתי קבוצות של מטוסים יוצרים צורה של לב מול הקהל, אשר עמד לאורך המסלול.
בסיום פינתו הנמוכה של הלב, שתי קבוצות המטוסים חולפות אחת ליד השנייה במקביל למסלול ההמראה.
בשלב זה הלב נחדר על ידי מטוס בודד בכיוונו של הקהל.
התאונה אירעה כאשר שתי קבוצות אשר יצרו יחד צורת לב חלפו זו לצד זו, ומטוס אשר היה אמור לחדור את הלב התנגש בהם.
המטוס החודר התרסק על מסלול ההמראה והתפוצץ תוך שהוא פוגע ברכב קירור שחילק גלידה חינם לקהל רב שהתגודד סביבו ביום הקיץ החם.
באותו זמן, אחד המטוסים יוצרי-הלב שנפגע התרסק לתוך מסוק UH-60 בלק הוק שנועד לפינוי נפגעים.
כתוצאה מההתנגשות נהרג הטייס, והמכונאי המוטס נפצע קשה ומת מפצעיו מאוחר יותר.
טייס המטוס שפגע במסוק הפינוי היה היחיד שפלט, אך גם הוא נהרג לאחר שהמצנח שלו לא נפתח.
לאחר ההתנגשות נחתו המטוסים שלא נפגעו בבסיס האווירי Sembach.
מתוך 31 האנשים שנהרגו במקום, 28 נפגעו מרסיסים.
16 מן ההרוגים נפטרו ימים ושבועות לאחר האירוע, עקב כוויות קשות.
האחרון שנהרג היה המכונאי המוטס של מסוק פינוי הפצועים.
מעל 500 איש פונו לטיפול רפואי בעקבות האירוע.
היא לא הייתה מתוכננת כראוי, משום שכל יחידת פינוי התאמנה רק עם עצמה, ולא היה כל תיאום בין צוותי ההצלה.
מרכז ההצלה בקייזרסלאוטרן לא היה מודע לגודל האירוע עד כשעה לאחר שהתרחש, וזאת, אף על פי שהפצועים כבר הגיעו ואושפזו בבית החולים.
מסוקים ואמבולנסים אמריקנים היוו את התגובה המהירה והגדולה ביותר לפינוי פצועי הכוויות הקשים, אך לא יכלו לטפל בהם עקב מחסור באמצעים.
כשעתיים לאחר האירוע הגיעו פרמדיקים גרמנים לבית החולים הצבאי האמריקאי לנדשטול ומצאו מספר רב של פצועי כוויות קשות שכלל לא טופלו.
אוטובוס אחד הגיע לבית חולים בעיר לודוויקשאפן במרחק של כ-80 קילומטרים, כשלוש שעות לאחר האירוע, וזאת משום שהנהג לא ידע את הדרך ולא דיבר גרמנית.
הפרמדיקים הגרמנים השתמשו בקטטרים שלא היו מתאימים לסטנדרטים האמריקניים, והדבר גרם לבלבול ברגעים הקשים ביותר של האירוע.
כמות גדולה של חומר מצולם ומתועד הגיע מן האסון.
היה ברור שהמטוס שחדר אל הקבוצה לקבוצה נפגע בצידו הימני על ידי המטוס העליון בקבוצה.
חלקי המטוסים שהתרסקו פגעו והרסו מטוס נוסף באותה קבוצה.
התאונה נגרמה על ידי טעות של הטייס, שכן המטוס החודר הגיע במהירות גבוהה מדי ובגובה נמוך מדי, דבר שגרם לו להתנגש באחד המטוסים, אשר סיימו באותו רגע ליצור את צורת הלב, בגובה הנמוך מ-150 מטר.
נחשד כי טייס המטוס החודר ניסה להאט את מטוסו על ידי הנמכת כני הנסע שלו.
עקב גובהו הנמוך של המטוס הוא היה עלול להתנגש במגדל הפיקוח.
תיאום וארגון טוב יותר של כוחות ההצלה כנראה היה מונע חלק ממקרי המוות.
הרשויות הגרמניות החליטו למנוע כישלונות דומים בעתיד על ידי תרגולים בקנה-מידה גדול של אסונות אשר יכללו את כל כוחות ההצלה.
בעקבות האסון הכבד, הוקמה ועדת חקירה, שמסקנותיה פורסמו כעבור 3 שנים.
ההשלכות הטראומתיות של התאונה הורגשו שנים רבות לאחר האירוע.
לרבים מהצופים, מהנפגעים ומצוותי ההצלה נגרמה הפרעת דחק פוסט-טראומטית שאצל חלק מהם הגיעה עד לניסיונות התאבדות.
תמיכה פסיכולוגית מועטה ביותר סופקה לנפגעים לאחר האירוע, אולם כיום, תמיכה פסיכולוגית מהווה חלק בלתי נפרד מעבודתם של כוחות ההצלה בגרמניה.
גובה טיסה מינימלי של 400 מטר בין הצופים ובין המטוסים, וכן כוחות כיבוי והצלה שישהו בסמוך למופעים.
ללא תמרונים מסוכנים בכיוון הצופים.
כל התמרונים והפעלולים באישור ובאימון מוקדם, ולא על דעת הטייסים בלבד.
בסיס חיל האוויר האמריקני ברמשטיין לא החזיק עוד צוות אירובטי לאחר האסון.
התייחסות של התרבות הפופולרית לאסון
ב-1994 הוקמה הלהקה הגרמנית רמשטיין, ששמה נקרא על שם מקום האסון.
כמו כן כתבה הלהקה את השיר "שיר החותמת" להנצחת האסון.
אסון ילדי אוסלו היה תאונה אווירית שהתרחשה ב-20 בנובמבר 1949. מטוס שהטיס 28 ילדים יהודים מתוניס להבראה בנורווגיה לפני עלייתם לישראל התרסק ליד אוסלו.
בהתרסקות נספו 27 ילדים, ארבעה אנשי צוות המטוס ושלוש המלוות של הקבוצה.
באותה תקופה הייתה תוניסיה ארץ חסות של צרפת.
יהודי המדינה מנו כמאה אלף איש, שרובם התגוררו בעיר הבירה תוניס ובסביבותיה.
עם הקמת מדינת ישראל הגיעו לתוניס שליחים של עליית הנוער ובהסכמת השלטונות הצרפתיים נבחרו ילדים, ברובם ממשפחות עניות, לעלייה למדינת ישראל.
בשנת 1949 נחתם הסכם בין ארגון הג'וינט ומשרד הסעד הנורווגי לפיו יועמדו 200 מקומות במרכז הבראה לחולי שחפת שפונה, לרשותם של ילדים יהודים מצפון אפריקה.
הילדים נשלחו למרכז ההבראה כדי לחזק אותם מבחינה בריאותית לפני הטסתם לישראל.
באפריל 1949 הגיע למחנה המחזור הראשון, כ-200 ילדים ממרוקו.
מחזור שני המורכב מילדים מתוניסיה היה מיועד להגיע בעקבותיו.
ב-20 בנובמבר 1949 המריאו משדה התעופה ליד תוניס שני מטוסי DC-3 דקוטה של חברת אירו הולנד, בדרכם לאוסלו.
המטוס השני נחת בבריסל לשם תיקון מכשיר הקשר ובשעה 12:56 המריא להמשך הטיסה לאוסלו.
לקראת הנחיתה נתקל הטייס בערפל כבד.
הוא הנמיך את המטוס בשטח הררי.
ליד הורום , כ-39 קילומטרים דרומית לאוסלו, פגעה אחת הכנפיים בעץ.
המטוס המשיך עוד 60 מטר והתנגש בצלע הר.
מעוצמת ההתנגשות בקרקע התהפך המטוס ורוב הנוסעים הועפו החוצה.
מכלי הדלק נצתו וחלקו הקדמי של המטוס עלה באש.
בעת ההתרסקות ניתק זנב המטוס מהגוף והתלקח.
בחלק אחורי זה נותר הילד בן ה-11 יצחק אלל, כשהוא חגור בחגורת הביטחון לכיסאו.
הוא לא נפגע מהאש, שהמשיכה לבעור וכך הצילה אותו ממוות בקפיאה.
בזנב המטוס נמצא גם ארגז תפוחים שממנו יכול היה אלל לאכול.
מזג האוויר באזור ההתרסקות היה קר מאוד, אך האש שבערה בזנב המטוס, והוסיפה לבעור כמה ימים, הצילה את אלל מקפיאה.
הוא ניזון מהתפוחים שמצא, וכך שרד שלושה ימים, עד שנמצא על ידי צוותי הצלה.
אלל היה הניצול היחיד מן האסון, שבו נספו גם אחותו ושני אחיו.
גל של חמלה שטף את נורווגיה.
באמצעי התקשורת דובר על הנס של יצחק אלל ומלך נורווגיה שסיפור זה נגע ללבו ביקש לאמצו לבן.
לאחר שבוע של זיהוי הגופות הוחלט להחזיר את הגופות לתוניס ולקבור אותן בארץ מוצאן ולא בישראל.
ב-1 בדצמבר 1949 התקיימו טקסי הקבורה בתוניס בהשתתפות נציגי השלטון התוניסאי והצרפתי ביחד עם ראשי הקהילה היהודית והארגונים הציוניים בתוניס.
ב-23 בנובמבר 1949 נשא יושב ראש הכנסת יוסף שפרינצק נאום הספד בכנסת:
יו"ר מפלגת העבודה בנורווגיה, יזם מבצע התרמת כספים להקמת מושב בישראל בשם "מושב נורווגיה".
נורווגיה שלחה עצים וקורות להקמת צריפים, שיועדו למושב ינוב.
המשלוח הראשון עלה באש בנמל בטורקיה, ולאחריו נשלח משלוח חלופי.
מחמישים הצריפים שנתרמו נשאר אחד המשמש כ"בית ראשונים".
יצחק אלל עלה לישראל ושינה את שמו ליצחק אל על.
הוא התיישב במושב ינוב והקים משפחה.
באזור ההתרסקות, בהורום, הוקמה אנדרטה בצורת מגן דוד.
במקום ההתרסקות הוקמה אנדרטה נוספת.
במושב ינוב בו התיישבו יצחק אלל ומספר משפחות של הילדים שנספו, הוקמה אנדרטה לזכרם.
בעיר נתיבות הוקמה אנדרטה לזכרם, שנחכנה ב-13 בנובמבר 1969 במלאת 20 לאסון.
הפסל צבי אלדובי יצר את האנדרטה.
במרכז נתניה קיים גן על שם ילדי אוסלו וגם בו נמצאת אנדרטה.
ברחוב הרב פינטו בפתח תקווה נמצא "גן ילדי אוסלו" ובו עמוד הנצחה לנספים באסון.
בבית הכנסת "בית יוסף" של עולי תוניסיה שבשכונת מקור חיים בירושלים הותקן לוח זיכרון לזכר קורבנות האסון.
בבאר שבע קיימת כיכר המנציחה את הנספים באירוע, הכיכר ממוקמת בשכונת רמות סמוך לבית הספר היסודי על שם הנשיא הרצוג.
בשנת 2010 החליטה ועדת השרים לענייני סמלים וטקסים שהאסון יצוין בד' באייר, במסגרת טקס האזכרה הממלכתי לחללי ההעפלה והעלייה שנספו בדרכם לישראל.
אסון חוֹדִינְקָה (ברוסית Ходынская катастрофа) היה אירוע של תדחוקת קהל שהתרחש בבוקר 18 במאי 1896, בשטחו של שדה חודינקה, בצפון-מערב מוסקבה שבאימפריה הרוסית, במהלך החגיגות לרגל הכתרתו של הצאר ניקולאי השני.
כתוצאה מהאירוע נרמסו למוות 1,389 בני אדם.
ניקולאי השני הוכתר לצאר האימפריה הרוסית ב-13 במאי 1896. ארבעה ימים לאחר מכן, תוכנן להיערך בשדה חודינקה (באותם ימים בשולי העיר מוסקבה) משתה המוני עבור העם, לרגל ההכתרה.
בעקבות שמועות שנפוצו, שבאירוע כביכול יחולקו מתנות ומטבעות, המון מכל רחבי מוסקבה והסביבה החל להתקבץ כבר ערב לפני האירוע.
לקראת שעה 5 בבוקרו של 18 במאי, כבר נקבצו בשדה חודינקה כ-500 אלף איש.
לאחר שבקרב ההמון נפוצה שמועה כי עובדי נקודות החלוקה הארעיות, שהוצבו לכבוד האירוע, מחלקים את המתנות קודם כל למקורבים להם, ולכן לא יספיק לכולם, החלה נהירה המונית לכיוון נקודות החלוקה,
בעוד אלה שלא הצליחו לעמוד בקצב, בהם נשים וילדים (חלק מהנוכחים הביאו עמם את כל משפחותיהם) נמחצים תחת רגלי ההמון.
1,800 השוטרים שהוצבו באזור האירוע מבעוד מועד לא הצליחו להשתלט על ההמון.
עובדי נקודות החלוקה, שהבינו שההמון עלול למוטט את המבנים הארעיים, ולמחוץ את העובדים תחתיהם, החלו להשליך שקיות מזון לתוך ההמון הדוהר, מה שהגביר עוד יותר את ההיסטריה, והגדיל את כמות הנפגעים.
הצאר ניקולאי השני ואשתו עודכנו לגבי האירוע, ובילו את שארית יום ההכתרה בביקור בבתי חולים, שבהם היו מאושפזים חלק מהנפגעים.
באותו ערב תוכנן להיערך אירוע חגיגי בבית שגרירות צרפת.
לאחר האסון הוגש סיוע ממשלתי נרחב למשפחות נפגעי האסון, ומספר נושאי משרות ציבוריות הודחו מתפקידם.
למרות זאת, הורגשה התמרמרות בקרב העם על ההזנחה של השלטונות ובית המלוכה את פשוטי העם, שלדעת רבים הייתה הסיבה העקיפה לאסון.
מיסטיקנים ניבאו כי העובדה שהצאר לא נמנע מלהופיע באירוע שערכה לכבודו צרפת, תוביל אותו לאבדון.
המשורר קונסטנטין בלמונט כתב ב-1905 כי .
הנבואה התגשמה – אף שלא במובנה המילולי – 13 שנים לאחר מכן, ב-1918.
אסון לוז'ניקי התרחש ב-20 באוקטובר 1982 באצטדיון לוז'ניקי במוסקבה, ובמהלכו נמחצו למוות 67 אוהדי כדורגל לפי הנתונים הרשמיים.
מקורות אחרים טוענים כי מספר ההרוגים באסון היה כ-340 איש.
ב-20 באוקטובר 1982 נערך באצטדיון לוז'ניקי משחק בין קבוצת ספרטק מוסקבה לבין הקבוצה ההולנדית הארלם במסגרת גביע אופ"א.