tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
כמו כן שימש בהתנדבות כמרצה אורח במכללה האקדמית לחינוך אורנים, בבתי ספר, בקיבוצים ובמושבים.
אף שזו השערה ואפילו השערה הגיונית, אינני יכול לקבוע מסמרות בעניין זה".
פסק דין זה זכה לכינוי "הנאנסת שנהנתה" ועורר ביקורת רבה כלפי אמינוף.
לדבריו, לא היה בדבר מאום, ועמיתותיו ביקשו ממנו סליחה.
ב-28 באוקטובר 2008, במלאת לו שבעים שנה, פרש לגמלאות.
בסוף 2023 יצא לאור ספרו האוטוביוגרפי "יושב על מִדִּין".
במהלך לימודיו, בשנת 1965, נשא לאישה את עירית מלברגר שנודעה לימים כמרצה, סופרת וחוקרת מחשבת חז"ל.
נולדו להם שני בנים ובת, בהם השחקן הראל נוף.
אחיו הצעיר של אהרן, יוסי אמינוף, שיחק אף הוא בבית"ר ירושלים, ואחיו הבכור הוא משה אמינוף.
אהרן אמינוף נפטר ב-27 במרץ 2025, כ"ז באדר תשפ"ה, והובא לקבורה בבית הקברות בעפולה.
רבי אהרן בכור אלחדיף (מכונה "אב"א"; ה'תקצ"ה - ה'תרס"ט; 1835–1909) היה רב ושד"ר, שכיהן כרב הראשי והחכם באשי של טבריה וכרב הראשי לצפת.
נולד בשנת ה'תקצ"ה בטבריה, לרב חיים אלחדיף.
נשא לאישה את בתו של המקובל הרב יעקב שאלתיאל ניניו.
בחודש סיוון ה'תרל"ו (1876) יצא בשליחות מטעם הקהילה בטבריה.
בשנת 1896 החל לכהן כרבה של צפת במקום הרב יוסף יהודה חכים אך משלא קיבל מינוי רשמי של "חכם באשי" המקנה לו סמכויות בקהילה, שב לטבריה לאחר כשלוש שנים, ובשנת ה'תרנ"ח החל לכהן כחכם באשי של טבריה.
בשנותיו הראשונות היה במחלוקת על התפקיד עם הרב שלמה רחמים אבולעפיה (בנו של החכם באשי רבי יוסף דוד אבולעפיה), כאשר הראשון לציון הרב יעקב שאול אלישר הכריע לטובת הרב אבולעפיה, אך החכם באשי של האימפריה העות'מאנית, משה הלוי ובעקבותיו השלטונות העות'מאניים, קבלו את מינויו של הרב אלחדיף בסוף שנת 1900.
השיב לשאלות הלכתיות שהופנו אליו ממקומות שונים.
היה עשיר גדול ובעל אדמות חקלאיות ובית קיץ בפקיעין.
בנו היה רבי חיים אלחדיף, מחבר הספר "יצב גבולות" שנבחר ב-1913 לתפקיד החכם באשי של טבריה, אך לא כיהן בו בשל מחלוקת.
נכדו, זאכי אלחדיף, היה ראש העירייה היהודי הראשון בארץ ישראל.
הוא כיהן בראשות עיריית טבריה משנת 1928 עד הירצחו בשנת 1938.
ראש אהרן - על שולחן ערוך אורח חיים
מצח אהרן - על שולחן ערוך יורה דעה
תנוך אזן אהרן - על שולחן ערוך אבן העזר
בשנה יראה - על התנ"ך
ויקרא אהרן - על התורה
הרב אהרן בן יוסף הכהן (ה'תרכ"ג, הורדנה - כ"ה בשבט ה'תרצ"ו תל אביב) היה חתנו של החפץ חיים, מחבר ספר "עבודת הקרבנות".
נולד בהורודנה בשנת ה'תרכ"ג ליוסף הכהן, והניה בת צבי.
בהיותו בביאליסטוק סייע לחפץ חיים בעת ביקורו בעיר, והחפץ חיים בחר בו כחתן לבתו גיטל (נפטרה בכ"ג תמוז ה'תש"ט).
באלול ה'תרמ"ב השניים נישאו והרב אהרן עבר להתגורר ליד חותנו בראדין, שם לימד בישיבה, וסייע לחותנו בכתיבת ספריו והפצתם.
על תקופה זו הוא מספר:
גיסו מספר על תקופה זו:
בערך בשנת ה'תרס"ב עבר לכהן כרב בעיירה מיכאילישוק, שם הוציא בשנת ה'תרע"ג (1913) את ספרו "עבודת הקרבנות", לאחר מכן כיהן כרב בעיירה נאווא שווינצאן, שם הוציא, בשנת ה'תרפ"ד, את החלק השני של ספרו "עבודת הקרבנות".
תחילה התגורר בשכונת שערי חסד בירושלים, אולם בעקבות המחלוקת בין הקנאים לבין הרב קוק עזב את ירושלים ועבר ליפו, שם החליף את הרב יוסף צבי הלוי בניהול ישיבת אור זורח שהקים זרח ברנט.
בשנת ה'תרפ"ח, עקב מחלתו, פרש מניהול הישיבה.
בכ"ז בשבט ה'תרצ"ו נפטר ונטמן בבית הקברות בהר הזיתים.
בנו, הרב אברהם הכהן (נולד אחרי ה'תרנ"ב - נפטר בי"ז תשרי ה'תשי"ד), נישא למניה סלונוביץ.
עלה לארץ ישראל וכיהן כרב בביהכנ"ס "אהל רבקה" בת"א.
בנו, הרב שלמה הכהן קגן (נולד ב־1905 – נפטר בכ"א תשרי ה'תשכ"ב), למד בישיבת מרכז הרב בתקופת הרב קוק, נישא ליוכבד, בתו של הרב בן ציון אפשטיין.
כיהן כרב בביהכנ"ס "בני משה" בשיקגו.
בנו, הרב יוסף חיים הכהן קגן (נפטר בכ"ח סיון ה'תשל"א), נישא לרבקה ביתו של הרב שמואל שך מגדולי רבני שיקגו.
כיהן כרב בביהכנ"ס "קהלת יעקב" בשיקגו, חיבר את הספרים רעיונות על אבות, עיוני הלכה והגיונות.
בתו, רחל (נפטרה בד' תמוז ה'תש"ד), נישאה לרב יהושע משה מרמינסקי מחבר הספר "אני חומה", כיהן כרב בכמה קהילות בארצות הברית.
- כעין "שולחן ערוך" על הלכות עבודת הקרבנות (פיעטרקוב ה'תרע"ג)
(ירושלים, בין ה'תרפ"ו לה'תר"ץ )
- על חמשה חומשי תורה (תל אביב ה'תר"ץ)
רבי אהרן אריה לייב לייפר (ה'תק"פ – י"ד בשבט ה'תרנ"ז, 1820–1897) היה אדמו"ר ואב"ד בנדבורנה.
נולד בנדבורנה בשנת ה'תק"פ (1820), לרבי ישכר בער לייפר, האדמו"ר הראשון בשושלת נדבורנה, ולרבנית רחל.
נישא לבת רבי חיים משה הלוי מסטעפאן - המגיד מגריידינג, בנו של רבי דוד הלוי מסטעפאן חתנו של רבי יחיאל מיכל מזלוטשוב.
לאחר נישואיו עבר לעיר קאליש.
לאחר פטירת אביו בשנת ה'תר"ח (1848) חזר לנדבורנה והחל לכהן כאב בית דין וכאדמו"ר לצד אחיו רבי מרדכי לייפר.
למד אצל גדולי החסידות בדורו, רבי שלום רוקח מבעלזא, רבי ישראל פרידמן מרוז'ין, ואצל דודו רבי מאיר מפרמישלאן, כמו כן עמד בקשרים עם רבי חיים מצאנז.
רבי יצחק לייפר, האדמו"ר מהרץ ומרומאן.
רבי משה לייפר, מילא את מקום אביו בנדבורנה.
רבי יוסף, דומ"צ בנדבורנה, מח"ס זכר צדיק.
רבי ניסן חיים לאנגענאויער, חמיו של רבי אליעזר זאב רוזנבוים (קרעטשניף).
דברי תורתו נדפסו בספר יד אהרן למברג, תרפ"ב, ושוב במהדורת צילום בירושלים, תשכ"ז.
בשנת תש"ס הוציא הרב מרדכי קוט בסיוע מכון "מים חיים" שע"י מרכז מוסדות נדבורנה את ספרו במהדורה חדשה.
רבי אהרן בן חסין (ה'תרנ"א, 1891 – ה'תשכ"ד, 1964) היה רב בערים אלקצר ודבדו, ואב בית דין בעיר אסואירה שבמרוקו.
חיבר את הספר "מטה אהרן".
נולד בשנת ה'תרנ"א (1891) במלאח של מקנס שבמרוקו לרבי רפאל בן חסין, בנו של רבי אברהם בן חסין ודור רביעי לרבי דוד בן חסין.
בילדותו למד מקרא, יחד עם ידידו רבי יוסף משאש, אצל רבי שמואל בן יתאח ורבי יוסף אלבאז.
אחר כך למדו יחד תלמוד ופוסקים בישיבת "עץ חיים" בעיר, אצל רבי חיים בירדוגו.
בעודו צעיר לימים ירד אביו מנכסיו ורבי אהרן קיבץ נדבות עבור הוריו ובני משפחתו.
לאחר מספר שנים הוא נישא לבליידא, בת רבי שמואל בן עמרן, שהייתה יתומה מאב ואם, אולם אחיה תמכו בהם כלכלית.
בניסן ה'תרפ"ו (1926) התייתם מאביו.
כעבור מספר שנים, ביקשו אנשי קהילת אל-קסר אל-כביר מרבה של מרוקו, רבי רפאל אנקווה, המלצה לרב לקהילתם.
הרב אנקווה המליץ להם על הרב בן חסין והם מינו אותו לרב.
היות שהמשכורת שסופקה מקופת הקהילה הייתה דלה, עבר הרב בן חסין לאחר כשלוש שנים לכהן כרב בעיר דבדו.
המושל הצרפתי במקום הקשה על היהודים ורבי אהרן הוכיח אותו על כך.
בעקבות המאורע העבירה אותו הממשלה אל העיר אסואירה.
וכך החל משנת תש"ו, כיהן במשרת רב העיר ואב בית דין, כשתחתיו הדיינים: רבי שמעון אביקציץ ורבי משה ויזגאן.
לימים הצטרף הרב רפאל יוסף בירדוגו (לאחר פרישת הרב אביקציץ).
במשרה זו כיהן עד מאי 1960.
בשנת ה'תש"ז היה ממייסדי מועצת רבני מרוקו, והשתתף בכינוסיה.
באחד ממפגשיו עם ידידו רבי יוסף משאש, שהיה מקיים מדי פעם כשהיה מבקר בעיר מקנס, הוא העלה את משאלת לבו לעלות לישראל.
הוא הביא בפני ידידו את הבטחתם של שליחי הציונות למנותו למשרה רבנית באחת מהערים הגדולות בארץ.
הוא גם ציין בפניו את העובדה שבארץ הוא יוכל להדפיס את כתביו שעליהם עמל שנים רבות.
רבי יוסף משאש עודד אותו לעלות מפני חיבת הארץ, אך הזהיר אותו כי ().
רבי אהרן שהיה נחוש בדעתו לא שעה אל האזהרות ועלה לארץ.
בעלותו ארצה שוכן במעברה בירושלים.
הוא כיהן כרב המושב שדות מיכה.
בשנותיו האחרונות חווה רגשות תסכול מכך שלא עולה בידו להדפיס את כתביו ולכהן במשרה רבנית שהולמת את מעמדו.
לדברי ידידו רבי יוסף משאש, ייסורי הקליטה שחווה גרמו לו לחלות ולמות.
שכנו של רבי אהרן במעברה היה הרב חיים סבתו שהיה צעיר לימים.
בספרו "אמת מארץ תצמח", מקדיש סבתו חלק נכבד לתיאור אישיותו של רבי אהרן וייסורי הקליטה שהיו מנת חלקו.
הוא מתאר גם את הניכור שחווה מצד גורמים שונים בממסד.
לדבריו שח לו רבי אהרן כי
רבי אהרן נפטר בכ"ו באב ה'תשכ"ד (אוגוסט 1964), ונקבר בבית העלמין הר המנוחות.
"זובח תודה" – על הלכות שחיטה וטריפות.
אהרן אסטרייכר (נולד בי"א בכסלו ה'תשכ"ד, 27 בנובמבר 1963) הוא חסיד בעלז, אדריכל ומעצב פנים מפורסם בציבור החרדי, מתכנן ומעצב מאות מוסדות ציבור בתי כנסת ואתרי מורשת יהודיים.
אסטרייכר נולד בניו יורק למנחם אליעזר יליד העיר דברצן וניצול מחנה ההשמדה אושוויץ, משפחתו מתייחסת לרבי שמשון ורטהיימר מגדולי המנהיגים היהודיים במפנה המאה ה-18. בגיל 16 נכנס ללמוד בישיבת בעלז בירושלים, בסיום לימודיו נשא לאישה את מרים, תקופה קצרה התגורר באנטוורפן, ולאחר מכן עבר להתגורר בבורו פארק ברובע ברוקלין.
כשנה לאחר נישואיו החל ללמוד במגמת אדריכלות ועיצוב פנים בבית ספר פרסונס לעיצוב בניו יורק, ופתח משרד לעיצוב פנים בברוקלין.
בשנת תשס"ו (2006) נמנה עם מאה המשפיעים החרדים בישראל.
כאמן, הוא עוסק גם בציור והלחנה, בשנת תשע"ו (2015) התפרסם לחנו על המילים 'נכספה וגם כלתה נפשי לחצרות השם', כמו כן התפרסמו במשך השנים עוד כמה מלחניו.
חוץ מתכנון ועיצוב בתי כנסת לכל שכבות הציבור החרדי, ליטאים, חסידים, עדות המזרח, דתיים לאומים, נבחר לעצב ולתכנן במגוון בתי כנסיות ואתרים מיוחדים, כדלהלן:
תכנון מרכזי חסידויות גדולים בארץ ובעולם
אסטרייכר עוסק גם בשחזור אתרי מורשת יהודיים עתיקים בשילוב התאמתם לשימוש באמצעות מערכות מיזוג ותאורה.
בשנת תשס"ז (2007) מונה על ידי "קרן אוורסט" שבניהול הפילנתרופ היהודי מר ארווינג מוסקוביץ' לשקם את פנים בית הכנסת "אהל יצחק" ברובע המוסלמי בעיר העתיקה בירושלים, שנחנך שנה לאחר מכן ברוב פאר והדר, ומשמש עד היום מניני תפלה ולומדים רבים.
לאחר מכן נבחר על ידי הסוכנות היהודית לעצב ולשחזר את אתר קבר רחל, ועל ידי המרכז הארצי לפיתוח המקומות הקדושים לעצב ולשחזר את קבר דוד המלך ואתרי מורשת נוספים, ביניהם קבר הרמב"ם, קבר רבי עקיבא, וקבר רבי מאיר בעל הנס בטבריה ששופץ מחדש בתרומת קרן אדמונד ספרא.
שחזור בתי כנסיות עתיקים באירופה
מרכזים ובתי כנסת על ידי שלוחי חב"ד בעולם
כחלק מעבודתו, עיצב ותכנן מרכזי ובתי חב"ד ברחבי העולם, כגון בית הכנסת חב"ד בקריבוי רוג, בית חב"ד בזפוריז'יה, בית חב"ד בוולגוגרד, ועוד.
כמו כן ליוה את בניית "היכל אדמו"ר הזקן" שנבנה ליד קברו של בעל התניא, בעיר האדיטש באוקראינה.
ברבים מהפרויקטים להם הוא שותף בתכנון וביצוע, הוא נוטל חלק גם בפעילות הכללית של הפרויקט, החל בסיוע ליזמים לגיוס כספים במסגרת קשרים אישיים עם פילנתרופים, בבחירת אנשי מקצוע מומחים בתחומים שונים הקשורים לפרויקט, וכן נואם בדינרים ובאסיפות, ומסייע בשלל פעילויות נחוצות לקידום הפרויקטים שאותם הוא מתכנן.
במסגרת עבודתו זו יצר קשר קרוב עם מנהיגים יהודיים רבים, בעיקר מהיהדות החרדית.
בנוסף להתמחותו של אסטרייכר בעיצוב מבנים, הוא עוסק רבות בעיצוב כלי קודש.
ארונות קודש רבים עוצבו על ידו, כדוגמת ארון הקודש במרכז העולמי של חסידות ויז'ניץ בבני ברק, וארון הקודש ברחבת הכותל המערבי מתחת לקשת וילסון.
כמו כן, עיצב את החנוכיה הגדולה ברחבת הכותל המערבי, ואלמנטים יהודיים אחרים, המפארים את הפרויקטים הרבים בהם הוא השתתף.
קרבתו של אסטרייכר לאדמו"ר מבעלז הביאה אותו לעסוק בפעילות ציבורית בתוך החסידות, בחורף שנת תש"ע (2010) מונה על ידי האדמו"ר כחבר מרכזי בוועד הפועל של מרכז מוסדות בעלזא בא"י, וכיום הוא עסקן בולט בחסידות ומחוצה לה.
כמו כן, כחסיד בעלז נלהב נוהג אסטרייכר לתכנן בתי כנסת וישיבות עבור החסידות ללא כל תמורה.
מרכז עולמי לתורה וחסידות בעלז.
שיפוץ ועיצוב מבנה הקבר ואולמות התפילה בקבר רבי שמעון בר יוחאי במירון.
עיצוב פנים של בית המדרש של חסידות גור בירושלים
בית המדרש של חסידות ויז'ניץ בבני ברק
קבר רבי מאיר בעל הנס בטבריה
ישיבת אורות התשובה בשכונת הר נוף
היכל האדמו"ר הזקן בהאדיטש בסמוך לקבר בעל התניא.
בית המדרש של חסידות סקווירא בעיירת ניו סקוור שבניו יורק
בית המדרש של חסידות תולדות אהרן בירושלים
בית הכנסת ברובע פודיל בקייב שבאוקראינה
ארון הקודש של ישיבת עטרת שלמה.
היצירה מכונה "כלי הכסף הגדול בעולם".
שטח הארון הוא 120 מטר מרובע, ומכיל מעל 2 טון כסף טהור, מוזהב בחלקו בזהב טהור 24 קרט.
סביב הארוך הוקמה גדר מנחושת יצוקה במשקל 4 טון.
בנייתו של ארון הקודש הסתיימה לכבוד חג השבועות ה'תשפ"ה.
הרב אהרן בידרמן (נולד בי"ג באב ה'תשי"ח, יולי 1958) הוא האדמו"ר מלעלוב בבית שמש, לו החצר הגדולה ביותר מבין שאר חצרות בית לעלוב.
נולד כבן שני לרבי שמעון נתן נטע בידרמן (השני), גדל והתחנך אצל סבו הרב משה מרדכי בידרמן מלעלוב.
נישא לנכדת האדמו"ר רבי יעקב הלברשטאם מטשאקווא, ולאחר נישואיו התגורר בארצות הברית.
כיהן כרב חסידי לעלוב בארצות הברית.
לאחר פטירתו הפתאומית של אביו, בליל יום הכיפורים התש"ע, הוכתרו שלושת בניו לאדמו"רים.
הרב אהרן הוכתר לאדמו"ר מלעלוב בבית שמש, ומרבית חסידי אביו קיבלו את הנהגתו.
לחצר בראשותו מוסדות חינוך בבית שמש, תלמוד תורה וישיבה קטנה.
חסידיו הקימו בתי כנסיות בערים נוספות, כמו בבני ברק ובצפת.
נוהג לעלות עם קהל חסידיו לחג ראש השנה בירושלים, על פי מנהג אביו וזקניו לשהות בירושלים בימי ראש השנה.
בשבת פרשת בהעלותך הוא נוהג לשהות עם חסידיו במירון, לשבת התאחדות שנתית.
נולד בפאס לאביו רבי אברהם, ולמד אצל חכמי עירו.
כבר בשנת תר"ס נמנה עם חכמי העיר.
שימש כחזן בבית הכנסת 'צלא דלחכם' של רבי אליהו הצרפתי.
בשנת תרצ"ג ערך חוברת פזמונים שנהגו לומר בבית כנסת זה היה עשיר, ובעקבות כך קיבל פניות מחכמי מרוקו לעזרה כספית בהדפסת ספרים וצדקה.
כמו כן היה אחד מרבני הישיבה בפאס, ואחד מתלמידיו הוא רבי יצחק סיסו.
בט"ו בשבט תרע"ט התמנה לדיין שלישי בפאס בבית הדין בראשות רבי וידאל הצרפתי ורבי מתתיה סירירו.
בהמשך כיהן בבית הדין בראשות הרב שלמה אבן דנאן והרב מתתיה סירירו, אותו החשיב לרבו.
היה אחראי על סידור הגיטין, מקצוע אותו לימד לורבי יוסף בן נאיים.
בנוסף, היה ידוע כמומחה בהלכות שחיטה וטריפות.
בשנת תרצ"ט לאחר פטירת רבי מתתיה סירירו, מילא את מקום אב בית הדין של פאס לימים מועטים, עד בואו של רבי משה בן סמחון, שאז שב לכהן כדיין.
בשנת תש"א יצא רבי משה בן סמחון לגמלאות, ורבי משה אבן דנאן החליפו בתפקיד אב בית הדין.
רבי אהרן המשיך לשבת בבית דינו של רבי משה אבן דנאן לצד ידידו רבי ידידיה מונסונייגו.
בסיוון תש"ד, לאחר פטירתו של רבי משה אבן דנאן, התמנה הרב אהרן בוטבול לתפקיד אב בית הדין ורבה של פאס.
בתפקידו עמד בקשרי מכתבים עם רבנים נוספים, כדוגמת רבי יוסף משאש, רבי יוסף בירדוגו ורבי אבא אלבאז.
בתפקיד זה כיהן עד כסלו תש"ו, עת יצא לגמלאות.
הרב חיים דוד סירירו החליפו בתפקיד.
נפטר ונקבר בפאס בה' תשרי ה'תש"ז.
לרב בוטבול שמונה ילדים, שבעה מתוכם נולדו לו מאשתו השלישית.
גיסו הוא הרב מתתיה סירירו - אב בית הדין של פאס.
מזכרת הגיטין - בכ"י, חלקים ממנה נעתקו בספר 'יבין לאחריתו' על ידי רבי יוסף בן נאיים.
פסקי דין - בכתבי יד.
אהרן אבן אלעמאני (או בשמו הערבי אבו מוסא הרון; נפטר ב-1141 לערך) היה דיין, פייטן ורופא באלכסנדריה במאה ה-12, מחשובי המשוררים העבריים במצרים בדורו.
מוצא משפחתו הוא כנראה מעמאן שבעבר הירדן, אבל אבותיו הגיעו לאלכסנדריה מארץ ישראל, ככל הנראה מירושלים.
חיים שירמן, וחוקרים אחרים בעקבותיו, העריכו כי אלעמאני ברח בעצמו מארץ ישראל לאחר כיבוש הצלבנים ב-1099.
היה מהדמויות הבולטות בין יהודי אלכסנדריה בימיו; נשא במשרה רשמית כלשהי, שניצל כדי למנוע העלאה בלתי חוקית של מס גולגולת באמצעות פניה אל הסולטן בקהיר.
מעמדו הכלכלי היה גבוה והוא היה עשיר מופלג, מה שאיפשר לו לאמץ גינוני אצילות שהיו נהוגים בספרד ואצל בני המעמד הגבוה במזרח.
היה דור שמיני לרופאים ועסק גם הוא בתחום ורופא נודע בזמנו.
ריה"ל התפייט על גדולתו של אלעמאני ברפואה, ומתארו כמי שנלחם עם מלאכי המוות השואפים לגדוע את חיי מטופליו, וכנגדם נעזר בחרבותיו (תרופות ומילות עידוד) ומנצח כאהרן הכהן שעצר המגפה.היה מחשובי דייני העיר, וכונה, בין בשיריו של ריה"ל, ובין בחתימת שיריו שלו, "החבר" – תואר ההסמכה לדיינות בישיבות ארץ ישראל.
בחלק משיריו הוא גם חותם בתואר הבבלי לדיין "אלוף".
במהלך מסעו לארץ ישראל של רבי יהודה הלוי, יחד עם המשורר יצחק אבן עזרא, התארחו השניים אצל אלעמאני באלכסנדריה ברוב החגים, הצומות והשבתות, בעקבות המלצת ידידו המצרי של ריה"ל, חלפון בן נתנאל, ובשאר הזמן גרו בדירה שכורה.
בהמשך עבר ככל הנראה ריה"ל לדור אצל אלעמאני.
פליישר וגיל העריכו כי הסיבות לבחירה באלעמאני כמארח, היו עושרו המופלג וארמונו המפואר, כמו גם מוצאו הארץ־ישראלי "שריגש מאד את ריה"ל", השכלתו הרחבה והיותו משורר מוכשר.
חיים שירמן כתב כי ריה"ל "התקשר עמו בקשרי ידידות אמיצים".
ריה"ל שלח אליו ואל משפחתו יותר מחמישה עשר שירים ואיגרות, והתפעל מאוד מהאירוח המפואר בביתו , עד שכששבת אלעמאני שבת אחת מחוץ לעיר כתב ריה"ל:
בעקבות בחירת ריה"ל להתארח בביתו, ומטעמים שאינם ידועים לנו, הסתכסך אלעמאני עם חלק מדייני אלכסנדריה, והם הוציאו את דיבתו רעה בפני שמואל בן חנניה הנגיד, וריה"ל השתדל למענו אצל הנגיד.
אלעמאני סייע לריה"ל כאשר הסתבך בעקבות עלילה שטפל עליו המומר אבן אלבצרי.
אלעמאני ליווה אותו אל מפקד המשטרה החשאית, מה שתרם לחילוצו מהסבך המשפטי אליו נקלע.
גם שותפו של ריה"ל למסע, המשורר יצחק אבן עזרא כתב שיר תהלה לאלעמאני.
אלעמאני ליקט את שירי ריה"ל אליו ואת שירי המענה שלו לשירים אלו, דבר שעורר תרעומת בקרב חלק ממשכילי אלכסנדריה שסברו כי אין אלה שירים שראויים לפרסום.
מן האניה, בהיפרדו מעל הדיין לקראת עלייתו לארץ ישראל, כתב לו ריה"ל שיר ידידות מרגש, בו הוא כותב כי יקלל את הרוח שתסיע אותו מידידו, ואיננו מבין כביכול את החלטתו שלו עצמו לעזוב את עיר חברו.
פליישר וגיל כתבו כי אלעמאני נפטר "זמן לא רב אחרי עלייתו של ריה"ל לארץ ישראל", המתוארכת ליוני 1141.
אלעמאני היה אבי משפחה ידועה במצרים; בניו היו: ישועה, מבורך, יהודה, שמואל וצדוק, אשר נזכרים באחד משירי השבח ששלח לו ריה"ל בהיות אלעמאני כבן 80. מספר פיוטים מבניו צדוק וישועה אלעמאני הגיעו לידינו.
גם נכדיו, יעקב והלל בני בנו יהודה היו פייטנים.
בגניזה נמצא גם שריד מאיגרת מחורזת ששיגר שמואל, בנו של צדוק אלעמאני.
ניניו של אלעמאני מתועדים אף הם בגניזה, אחד מהם כמלמד, השני כחזן של אלכסנדריה, והשלישי כרופא חצר בקהיר.
אלעמאני יצר בעיקר שירת קודש, והגיעו לידינו רק שלשה שירי חול שלו, שניים מהם בנויים כשיר תהלה ספרדי רגיל השקול המשקל הכמותי ושווה חרוז, ושקול במשקל ונחרז באותה הדרך בה שקול ונחרז שירו של ריה"ל עליו הוא משיב.
גם פיוטי הקודש שכתב הם ספרדיים לעניין הלשון, העיצוב והתוכן.
רובם של פיוטיו שקולים במשקל ההברתי־דקדוקי, המקובל בשירת הקודש הספרדית; רובן של הסטרופות בשיריו הן מעין אזוריות, ומיעוטן שירי אזור מובהקים.
גיל ופליישר כתבו כי "תהליך ספיגתה של ההשפעה הספרדית מגיע לבשלות סופית במצרים זמן מועט אחרי ימיו".
אלעמאני שאף להביא סיומות מקראיות בסוף מחרוזותיו, כמקובל בפייטנות המזרחית.
שלא כפייטנים הספרדים, הוא גם הרבה לחתום את שמו הפרטי בסטרופת הפתיחה, ככל הנראה בהשפעת הפייטן יצחק כנזי.
רוב פיוטיו הם פיוטי סליחות.
סליחותיו של ר' אהרן לאומיות, גם כאשר הוא נוקט בלשון יחיד, וזאת לעומת הסליחות הספרדיות הרבות המעמידות את האדם במרכז הפיוט, וככלל הוא נאמן בנושאי פיוטו לרוח הפייטנית המקובלת, ומושפע בעיקר במבנים ובעיצוב הספרדיים, עובדה התואמת את היותו בשלב הביניים שבין הפייטנות המזרחית המאוחרת לפייטנות הספרדית.
יצר גם קינות לתשעה באב, צידוק הדין, פיוט למילה, רשות לברכו, פיוט לפורים, רהטים לשביעי של פסח, ופיוט לשבועות.
בלשונו, שאף להיצמד לרוח משוררי ספרד שהקפידו על שימוש בלשון המקרא בטהרתה ובכך לכתוב שירים מובנים, ולא להשתמש בצורות אופייניות לפייטנים קודמים.
אמנם במספר מקרים נראה כי הוא פייט בצורות משונות מכוח המסורת המזרחית, ואולי אף בהשפעת האסכולה שייסד רס"ג בתפיסתו הבלשנית המחודשת, שבקש להחיות את שפת המקרא ולגזור ממנה חידושים רבים.
יצירתו מגוונת מבחינת תבניות; רובם הגדול של השירים אמנם כתובים בתבנית מעין אזורית, אך חמישה אחרים בנויים כדרך 'המרובעים הספרדיים' ללא משקל כמותי, אחד מעוצב כמרובע ספרדי שקול, שלשה פיוטי אזור, ארבעה בחריזה סטרופית, שניים חד חרוזיים לא שקולים ואחד שווה חרוז ושקול במשקל כמותי, כמו גם שירי החול שבידינו.
לפי השערה סליחה עמך לשחרך נכתבה על ידו או על ידי בנו.
שיריו היו נפוצים במצרים בימיו ולאחר ימיו, וחלקם אף נדפסו במחזורים שונים.
בגניזה נשתמרו יותר מ-90 כתבי יד ובהם שיריו וקטעים מהם.
חיים שירמן התקין בשנת התש"ו 27 משיריו, חלקם ידועים ו-19 מהם מצא בגניזה.
חוקרים נוספים כגון שרגא אברמסון, אלכסנדר שייבר, ועזרא פליישר הוציאו לאור עוד מפיוטיו, עד שבשנת ה'תשס"ח, הוציאה לאור שרה כהן מהדורה מוהדרת מבוארת של שיריו, ובה 62 שירים שכתב, ועוד אחד מסופק.
בשנת ה'תשע"ח זיהה יהושע גרנט את שיר השבח "אני צעיר" שיוחס עד אז ליהודה הלוי, לאבן אלעמאני, והדפיס אותו מחדש.
רבי אהרן בן בנימין וולף (נולד בסביבות 1670, נפטר ב-25 ביולי 1721) היה רב הקהילה היהודית בברלין ובפרנקפורט על האודר.
נולד בסביבות 1670. אביו היה הרב יצחק בנימין וולף בעל "נחלת בנימין".
נישא לרייזל בתו של יהודי החצר יוסט ליבמן, שהיה גם אחי אביו.
ליבמן ורעייתו אסתר הקימו בברלין ישיבה ומינו את חתנם אהרן לעמוד בראשה, ואת גיסו יחיאל מיכל חסיד מינו לצידו למלמד בישיבה.
ב-20 בפברואר 1697, לאחר הרעה במצב בריאותו של הרב שמעיה (סימון) ברנד רבה של ברלין, ירש אהרן – בהשתדלות חמיו וחמותו – את חלק מסמכויותיו, וב-8 באפריל 1709, מספר ימים לאחר פטירת הרב שמעיה, מונה רשמית לרב העיר ברלין והיישובים הסמוכים.
ב-1713, נתן הסכמה לספר "עוז לאלוהים" של השבתאי נחמיה חייא חיון.
בהסכמה כתב שאין לו ידע בקבלה אך הוא סומך על המסכימים שקדמו לו (רבי דוד אופנהיים ורבי גבריאל אסקלס).
ב-1714, בעקבות מות חמותו וסכסוך ארוך עם בני העיר סביב הקמת בית הכנסת הישן, עזב את ברלין ועבר לפרנקפורט על האודר שם המשיך לשמש כרב, ואת מקומו בברלין ירש גיסו הרב יחיאל מיכל חסיד.
נפטר בפרנקפורט על האודר בראש חודש אב ה'תפ"א.
ד"ר אהרן בן-שמש (31 בדצמבר 1899, כ"ט בטבת ה'תר"ס, יקטרינוסלב, רוסיה – 24 באוגוסט 1985, ז' באלול ה'תשמ"ה, תל אביב) היה משפטן, עורך דין ומתרגם ישראלי שהתמחה בתחום המשפט המוסלמי.
בן-שמש ידוע במיוחד בשל תרגומו העברי לקוראן שיצא בשנת 1971.
בן-שמש נולד בשנת 1899 ביקטרינוסלב שבאימפריה הרוסית בשם אהרן שפקטורוב לשמואל משה שפקטורוב וללינה לבית קפלוניק.
בשנת 1905 עלתה משפחתו לארץ ישראל והשתקעה ביפו.
בן שמש למד בבית המדרש למורים "עזרה", ואחר כך עבד כפקיד במשרד ועד הצירים והצטרף לחברת הכשרת היישוב.
בן-שמש למד משפטים בבית הספר המנדטורי למשפטים בירושלים וקיבל רישיון לעריכת דין בשנת 1929. כעורך דין ייעץ לקרן הקיימת והיה עוזרו של יהושע חנקין.
במקביל לעבודתו בקרן הקיימת הקים חברה פרטית "צור חברה להכשרה ובניין בע"מ" שעבדה לצד הקרן הקיימת ברכישת קרקעות, והיה יועצה המשפטי.
התמחה בדיני מקרקעין, ובשנת 1953 פרסם ספר בשם חוקי הקרקעות במדינת ישראל בהוצאת מסדה.
בשנת 1935 נישא לנעמי דבורה לבית לייסטינה, לה הקדיש את תרגום הקוראן שפרסם.
בפעולתו במחלקת הקרקעות של הקרן הקיימת, כיועץ משפטי, עמד בחזית המאבק כנגד מגבלות הספר הלבן של שנת 1939 שלא איפשרו רכישת קרקעות חופשית על ידי יהודים בזמן המנדט.
הוא הפעיל אסטרטגיות שונות לעקיפת המגבלות, ועמד בראש צוות משפטי שניהל את המערכה לרכישת קרקעות כדי לאפשר התיישבות יהודית בארץ.
עורכי דין אלו כינו עצמם בכינוי שאותו טבע בן-שמש, "המחתרת היורידית".
בן-שמש גילה עניין באסלאם, בקוראן ובתרבות הערבית בארץ ישראל עוד מצעירותו, ונעזר בידע הרב שרכש בתחום זה במגעיו לרכישת אדמות עבור קק"ל.
לאחר פרישתו מעבודה כעורך דין, בשנת 1955 הגיש עבודת דוקטורט במרכז למחקרי יהדות מתקדמים בפילדלפיה בהנחיית רפאל פטאי.
העבודה הייתה תרגום לאנגלית של כתבי ההוגה האסלאמי המוקדם , שפורסמה לאחר מכן כספר בשנת 1958. ספר זה היה הראשון מבין שלושה ספרים שפרסם על שיטת המיסוי באסלאם, שיצאו לאור בהוצאת בריל בעיר ליידן בין השנים 1958 ל-1969. כן לימד במשך שנים רבות משפט מוסלמי באוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1957 פרסם ספר על המשפט המוסלמי בארץ ישראל בשיתוף עם החוקר שלמה דב גויטיין.
לאחר צאתו לגמלאות החליט להשלים את מפעל חייו, ולסיים את תרגום הקוראן לעברית.
הספר יצא לאור בהוצאת מסדה בשנת 1971.
אהרן בן-שמש נפטר בשנת 1985 ונטמן בבית הקברות נחלת יצחק בתל אביב.
לאחר פטירתו הקימה הקרן הקיימת קרן לזכרו ולזכר אחיו יוסף בן-שמש, שחילקה פרסים על עבודות מדעיות מצטיינות בתחום דיני הקרקעות בישראל.
תרגומו של בן-שמש לקוראן יצא לאור בשנת 1971 בהוצאת מסדה בכותרת הקראן: ספר הספרים של האסלאם.
תרגומו של בן-שמש יצא במהדורה מדעית, הכוללת פרט לתרגום גם הערות שוליים המפרשות את הטקסט, ומוסיפות מראי מקומות למקורות יהודיים מקבילים בתנ"ך ובתלמוד.
המהדורה היא בלשון עברית חופשית ושוטפת, ואינה צמודה למספור הפסוקים המקובל, אלא לחטיבות של חמישה פסוקים, זאת כדי ליצור תרגום בשפה קולחת.
בן-שמש טען כי מוחמד מסר את הקוראן למאמינים כשהוא כתוב בלשון המובנת לכל, ולכן יש לשמור על בהירות הטקסט בתרגום.
המהדורה כוללת מבוא העוסק בדת האסלאם.
מהדורה נוספת יצאה בהוצאת קרני בשנת 1978. בשנת 1979 הוציא בהוצאת מסדה תרגום לאנגלית של הקוראן, בכותרת The Noble Quran.
אַהֲרֹן בָּרָק (נולד ב-16 בספטמבר 1936) הוא משפטן ישראלי שכיהן נשיא בית המשפט העליון בשנים 1995–2006. שימש שופט בית המשפט העליון משנת 1978 והיה גם היועץ המשפטי לממשלה (1975–1978), פרופסור למשפטים ודיקן הפקולטה למשפטים ב, חתן פרס ישראל למדעי המשפט לשנת תשל"ה (1975) ומרצה באוניברסיטת רייכמן ובאוניברסיטת ייל בארצות הברית.
ברק, יליד קובנה, הוא ניצול השואה.
לאחר המלחמה, עבר עם הוריו בין מחנות העקורים עד שהוברחו לאיטליה, ומשם עלו לארץ ישראל ב-1947. הוא למד משפטים, כלכלה ויחסים בין-לאומיים באוניברסיטה העברית ובהמשך שהה כחוקר בתר-דוקטורט באוניברסיטת הרווארד.
החל לעבוד בפרקליטות המדינה, וב-1975 מונה ליועץ המשפטי לממשלה.
היה חבר בצוות למשלחת הישראלית בקמפ דייוויד שהובילה להסכם השלום בין ישראל למצרים.
ב-1978 מונה לשופט בית המשפט העליון.
היה חבר בוועדת כהן לחקר טבח סברה ושתילה.
עם פרישתו של מאיר שמגר ב-1995, התמנה ברק לנשיא בית המשפט העליון.
לאורך כהונתו בבית המשפט העליון, פיתח ברק את המשפט הישראלי בכמה היבטים מרכזיים: הרחבת זכות העמידה בבג"ץ, שפתחה את שערי בג"ץ לעותרים בעתירות ציבוריות.
הרחבת עילת הסבירות, שהרחיבה את טווח הביקורת של הרשות השופטת על פעילותה של הרשות המבצעת.
בתיאום עם חוקי היסוד שנחקקו על ידי הכנסת מעט לפני כניסתו לתפקיד - הרחבת מרחב השפיטות וקידום המהפכה החוקתית, כפי שנקבע בפסק דין בנק המזרחי, כשקודמו, מאיר שמגר, עמד בראש ההרכב.
ברק עסק רבות בדין העסקי והכלכלי, למשל, פסק דין אפרופים, שעסק בפרשנות חוזים, ופסק דין קיבוץ חצור נגד פקיד השומה רחובות שקבע שבדיני מיסים יש חשיבות רבה יותר לתכלית החקיקה מאשר היצמדות ללשון החקיקה.
לאורך שנות כהונתו נמנע ברק מלהתערב בפסקי דין הנוגעים לשואה, אך היה חבר במותב בערעור של ג'ון איוון דמיאניוק, שזיכה אותו.
בראשית 2024 כיהן ברק כשופט אד הוק מטעמה של מדינת ישראל בבית הדין הבין-לאומי לצדק (ICJ), בדיון בו תבעה דרום אפריקה את ישראל בטענה של ביצוע רצח עם ברצועת עזה ואי מניעתו.
באמצע 2024 הפסיק את כהונתו עקב מה שהגדיר כ"סיבות אישיות - משפחתיות."
אַהֲרֹן בָּרָק נולד ב-1936 כאַריק בֵּרִיק בקובנה שבליטא, בנם היחיד של הירש (צבי), עורך דין, וליבה (לאה), מורה.
סבו מצד אימו, אברהם מאירוביץ, היה רב חרדי של שתי עיירות ליטאיות, רוקישקיש שם התגורר ובה התגוררו כ-3,000 יהודים, ואבאל (Obeliai) בה חיו כ-120 יהודים.
אימו גדלה ברוקישקיש, בבית ליברלי שלצד התורה חינכו גם להשכלה כללית.
כדי להתקדם בלימודי הוראה, עברה לאה לקובנה, שם התקבלה לגימנסיה הריאלית העברית ופגשה בצבי.
השניים נישאו והשתכנו ברחוב גורודינו מס' 18 בקובנה.
המחויבות של צבי לפעילות הציונית מנעה ממנו מלעלות לארץ ישראל במהלך שנות ה-30 של המאה ה-20.
אביו צבי נולד בעיירה פלונגיאן, ובבגרותו עבר לקובנה, שם למד משפטים.
צבי בריק היה לפעיל ציוני וחניך השומר הצעיר, ובהמשך היה לראש המשרד הארצישראלי בקובנה, שם היה אחראי על מתן סרטיפיקטים לעלייה לארץ ישראל ליהודי ליטא ויהודים שברחו מהמשטר הנאצי בפולין.
ב-15 ביוני 1940 פלש הצבא האדום לליטא וסיפח אותה לברית המועצות.
משטר הרודנות הסובייטי רדף אחר פעילים ציוניים, סגר את העיתונים היהודיים והמיר אחד מהם לעיתון תעמולה סובייטי.
על פעילותו הציונית נרדף צבי בריק בידי הסובייטים.
המשפחה עברה להתגורר ברחוב ויטאוטו בעיר, אשר בשונה מגורודינו לא היה בעל אופי יהודי מובהק.
ב-22 ביוני 1941, יום לאחר תחילתו של מבצע ברברוסה, הלופטוואפה החל בהפצצה אסטרטגית בשמי קובנה.
עם פלישת גרמניה הנאצית לברית המועצות היו מבין הליטאים, שראו בגרמנים משחררים מהכיבוש הסובייטי וקיבלו אותם בברכה.
תושבי ליטא החלו לבצע פוגרום ביהודי העיר בטרם הגעת החיילים הנאצים.
בפוגרום זה, שהתבצע בשכונת סלובודקה נרצחו כ-800 מיהודי העיר.
בתי כנסת ובתי מגורים של יהודים הוצתו.
בימים הראשונים לפלישה הנאצית לעיר קובנה נרצחו למעלה מ-2000 יהודים.
ביולי ניתנה ההוראה להעביר את כל יהודי העיר אל גטו קובנה עד לאמצע חודש ספטמבר.
צבי בריק התמנה בגטו כמנהל כוח אדם במפעל לייצור מדים עבור הוורמאכט ולאה טיפלה בבנם.
עם תחילת אקציית הילדים בגטו קובנה, אריק הוסתר במחבוא.
אמו חינכה אותו, וניתנו לו נעלי פלטפורמה כך שייראה מבוגר מבן 5. כאשר היה עליו להצטרף לכוח העבודה הוא העביר שליחויות מהמפעל של אביו.
כאשר חייל גרמני עצר אותו ושאל לגילו ענה כי הוא בן 9, ולדרישת החייל כתב את שמו כפי שלימדה אותו אמו.
ב-1943, לנוכח האקציה, הוחבא אריק בידי הוריו במסתורים ליד הגטו.
ב-1944, עם נסיגת הגרמנים בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, פשטו הגרמנים והפורעים הליטאים על הגטו בכדי להרוג את הילדים הנותרים.
היה זה במרץ כאשר החליטה לאה שעליה להבריח את בנה מהגטו.
צבי התקשר עם איכר מקומי בשם ירוסלבאס ראקוויצ'יוס, לימים חסיד אומות העולם, אשר התגורר בכפר לא מרוחק מהעיר והבריח יהודים מהגטו.
בכדי להעביר את אריק בשערי הגטו הוא הוחבא בתוך שק קש על עגלת קש.
אמו שיחדה את השומרים להעלים עין ביציאתה מהגטו אחר העגלה.
משפחת האיכר כללה את אשתו ואת ארבעת ילדיהם.
ביתם היה דל והיה על אריק ולאה אמו להתגורר בתוך הבית.
האיכר החביא יהודים רבים ביער על יד ביתו, אך שיירת חיפוש גרמנית תפסה אותם והוציאה אותם להורג.
בתוך הבית בנה האיכר דלת כפולה על גבי קיר, שם אריק ואמו הסתתרו כל פעם שנשמע קולם של זרים המתקרבים אל הבית.
בהיותם שם לימדה לאה את בנה מתמטיקה בסיסית, גאוגרפיה וליטאית רהוטה.
כאשר שמע האיכר את לאה מחנכת את בנה, ביקש שהיא תחנך גם את ילדיו והיא השיבה בשמחה.
בנאום שנשא במאי 2002 תיאר ברק תקופה זו בחייו:
ביולי 1944, עם נסיגת הגרמנים, יצאו אריק ולאה מהמחסה שלהם בביתו של האיכר.
עם שחרור גטו קובנה בידי הצבא האדום, חשש צבי בריק לגורל אשתו ובנו ויצא לחפש אחריהם.
בדרכם אל הגטו ההרוס פגשו אריק ולאה באחיה של לאה, ובהמשך התאחדו עם האב צבי.
בשובה של המשפחה למרכז העיר קובנה, שבו הרדיפות של הרשויות הסובייטיות אחר צבי, על מעורבותו בפעילות ציונית.
צבי ולאה בריק הגיעו למסקנה שעליהם לברוח עם אריק מליטא.
בפגישה חשאית עם גורמים מטעם ההסתדרות הציונית, ניתנו לצבי תעודות מזויפות לו ולבני משפחתו לפיהן הם אזרחים יוונים מסלוניקי אשר נקלעו לקובנה ונתקעו בעיר לאורכה של המלחמה.
משפחת בריק נעזרה בשם הבדוי גרין.
תחילה נעו מקובנה לווילנה ומשם לביאליסטוק ולוורשה אשר בפולין.
משם עברו את הגבול אל ממלכת רומניה והסתתרו במחנה פליטים בבוקרשט.
ממחנה הפליטים עברו להתגורר אצל קונסול דיפלומטי יהודי אמריקאי בבוקרשט.
כאשר הגיעה הידיעה על כך שמישהו הלשין לרשויות על כך שיהודים מהמדינות הבלטיות מסתתרים בבוקרשט, החליטה משפחת בריק לנוס פעם נוספת, הפעם לבודפשט, הונגריה.
מהונגריה נעו ברגל, בעיקר בלילות, עד שחצו את אזור הכיבוש הסובייטי באוסטריה והגיעו לאזור הכיבוש הבריטי.
במעבר גבול אזורי הכיבוש פגשו בני המשפחה באנשי הבריגדה היהודית.
כאשר נודע לרשויות הבריטיות על מעבר הגבול בידי בני המשפחה, הם הוכנסו למאסר בבסיס צבאי מחשד להיותם מרגלים בשירות ברית המועצות.
אנשי הבריגדה היהודית נחלצו לעזרתם של היהודים בבסיסם ובאישון לילה העבירו אותם דרך יער את הגבול לאיטליה, עד אשר הגיעו למילאנו.
מילאנו הייתה לנקודת התארגנות עבור פליטים רבים, וממנה עברה המשפחה לרומא, שם התגוררה בווילה שהייתה שייכת לדוכס לבית סבויה.
ברומא למד אריק לראשונה בבית ספר, לא היה זה בית ספר מקובל, וכלל לימוד ילדים בני 8 עד 16 ביידיש באותה הכיתה.
אריק דיבר איטלקית קלוקלת אל המקומיים.
כל אותה העת ארגן האב צבי את העלייה של המשפחה, אך עקב תקנות הספר הלבן השלישי היה צורך ב-1,000 ליש"ט לסרטיפיקט.
ההסתדרות הציונית סידרה עבור המשפחה דרך מעבר לקפריסין וממנה לארץ ישראל.
המשפחה עלתה על אוניית הנוסעים "טרנסילבניה" שעשתה דרכה בים התיכון, עצרה בלימסול והמשיכה עד אשר עגנה בחיפה.
צבי ביקש מרשויות הבריטים לרדת מהאונייה לארבעה ימי טיול בעיר, הודות לוויזה האמריקאית שהייתה בידו דרך עבודתה של לאה בג'וינט, לא חשדו הבריטים כי המשפחה תתיישב בארץ ולכן התירו להם להמשיך בדרכם.
דרך התקשרותה של המשפחה עם אנשי "ההגנה", אורגנו עבורם תעודות זהות מזויפות.
כך עלה ב-1947 אריק עם הוריו לארץ ישראל.
תחילה עברה משפחת בריק, ששמה עוברת לברק, מחיפה לתל אביב.
לחץ כלכלי הוביל את האב צבי לחפש עבודה בהסתדרות הציונית, הוא התמנה למזכיר מוסד ביאליק.
עד למציאת התעסוקה בידי האב, אריק, שלא דיבר עברית, הועבר להתגורר אצל קרובי משפחה במושב ירקונה והשקיע את חופשת הקיץ הראשונה שלו בהשלמת חומר לימודי, ושם גם החל ללמוד בבית ספר בכפר מל"ל.
עם הסדר פרנסת המשפחה עברה המשפחה לירושלים.
אהרן התחיל ללמוד בכיתה ו' בבית הספר היסודי בית הילד.
ברק הסתגל היטב בכיתה בין חבריו והצטיין במתמטיקה ובפיזיקה והתקשה בתנ"ך ובלשון.
עבר בילדותו את המערכה על ירושלים במלחמת העצמאות.
למד בבית הספר התיכון ליד האוניברסיטה בירושלים.
לאחר מכן למד משפטים באוניברסיטה העברית בירושלים, במסגרת העתודה האקדמית.
בשנת 1958 הוענק לו תואר שני במשפטים.
ברק ניסה להמיר את מקצועו העתודאי להנדסת חשמל.
המערכת הבירוקרטית של צה"ל סירבה להמרת המקצוע והתאפשר לברק ללמוד הנדסת חשמל בטכניון רק לאחר השלמת שירות החובה.
בנסיבות אלו ויתר ברק על הנדסת החשמל והמשיך במסלול המשפטים המקורי.
במקביל למד שם גם כלכלה ויחסים בין-לאומיים.
בשנים 1958–1960 שירת בצה"ל, בלשכת היועץ הכספי לרמטכ"ל.
בתום קורס מ"כים קיבל ברק דרגת ממלא מקום קצין, אך לבקשתו נשלח בהמשך לקורס קצינים קרבי בן שלושה חודשים.
ברק התבלט בלימודים העיוניים בקורס ועבר את קורס הקצינים לצידו של ראובן ריבלין.
עם שחרורו מהצבא חזר ללמוד באוניברסיטה העברית.
במקביל החל לעבוד כמתמחה של היועץ המשפטי לממשלה, גדעון האוזנר, ואולם משזה החל לעסוק במשפט אייכמן, העדיף, בשל היותו ניצול השואה, שלא לעסוק בכך, ועבר לבקשתו לפרקליטות המדינה.
הוא הגיש להאוזנר חוות דעת אחת בלבד בעניין אייכמן קודם שעבר לפרקליטות.
בפרקליטות עבד תחילה במחלקה האזרחית, שם הסתכסך עם ראש המחלקה, ד"ר מרטין אלטס, ובהמשך עבר למחלקת בית המשפט העליון ("הבג"צים").
בהמשך עבד תחת עורך הדין זאב שר במחלקת החקיקה ובה התמצא לראשונה במערכת הפוליטית.
ברק מצא עניין מיוחד במשפט אזרחי, אותו החשיב לענף הגדול ביותר בכלל עסקי המשפטים.
בשנת 1963 סיים בהצטיינות את עבודת הדוקטורט, שנושאה "אחריות שילוחית וטובת המעביד", בהדרכת פרופסור גד טדסקי.
ברק החל לעבוד על הדוקטורט שלו עוד במהלך שירותו בצה"ל.
לדבריו עשה זאת בתנאים קשים, אף במחנה מטכ"ל שבו לא היה חשמל.
עד אותה העת לא הרכיב ברק משקפיים, ולדבריו היו אלו תנאי המחקר שהובילו לכך שראייתו נפגעה.
בשנת 1966 נתמנה ברק למרצה בכיר באוניברסיטה העברית, והחל לעסוק בדיני נזיקין.
ברק טען בזכות עמדת הפרשנות התכליתית, שהייתה באותה עת בעלת השפעה מזערית לעומת פרשנות שמבוססת על היצמדות ללשון הכתובה של הדין.
ההתנגדות לגישות המשפטיות שבהן אחזו ותיקי האוניברסיטה הובילה להתפתחות גרעין מרצים צעירים של האוניברסיטה מסביב לברק.
גרעין זה כלל את יצחק אנגלרד, מישאל חשין, יצחק זמיר, יהושע ויסמן, יהודה בלום, יורם דינשטיין ואבנר חי שאקי.
גרעין ההתנגדות לשיטה המשפטית שקידמה הפקולטה נודע בכינוי "הטורקים הצעירים".
את מחקר הפוסט-דוקטורט השלים בשנים 1966–1967 בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד.
משפחות ברק וזמיר נסעו יחדיו לארצות הברית ללימודים.
ברק התוודע לשיטת המשפטים ושיטת לימוד המשפטים האמריקנית.
הוא הביע אהדה כלפי שיטת הלימוד הסוקרטית שהייתה נהוגה בהרווארד, אשר העדיפה פיתוח של שיח ודיון בין המרצה לסטודנטים על פני הרצאות של המרצים.
במחקרו שם התמקד ברק בחקר דיני תאגידים ודיני שטרות, שני תחומים שהיה עליו להתחיל ללמד בהרצאותיו באוניברסיטה העברית עם שובו המיועד.
בסיום שהותו בהרווארד פרסם ברק את הספר "מהותו של השטר".
בהרווארד התוודע ברק לגישת "ההליך השיפוטי" (Legal Process), הנוגע לתפקידן וסמכויותיהן של הרשויות.
חקר ההליך השיפוטי השפיע לימים על טיפוח האקטיביזם השיפוטי של ברק.
בשובם של ברק וזמיר לאוניברסיטה העברית, החלו במעין "מהפכה" בפקולטה למשפטים, כאשר זמיר נבחר לראש מכון החקיקה והחל לטפח את המכון ולקדם את יוקרתו.
בשנת 1968 נתמנה ברק לפרופסור חבר באוניברסיטה העברית, ושם ייסד את כתב העת "משפטים".
בשנת 1973 זכה בפרס קפלון, וב-1974 מונה לדיקן הפקולטה למשפטים.
מינויו של ברק לדיקן, בגיל שלושים ושמונה, סימל את חילופי הדורות בפקולטה.
בכהונתו כדיקן ניכר אצל ברק שתיעב ויכוחים, קידם פשרות והגעה לקונצנזוס וניחן בשקט ובשלווה במילוי תפקידו.
כל אותה העת נרתע ברק מלתייג עצמו פוליטית ושמר על נייטרליות מבחינה פוליטית.
הוא זכה בפרס ישראל למדעי המשפט לשנת 1975 (בגיל 38, מהצעירים בזוכי הפרס).
הדבר העניק לו פרסום ציבורי רב.
באותה שנה נבחר כחבר האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים , ולימים אף כיהן כראש החטיבה למדעי הרוח במוסד זה.
בתקופה זו, מונה ברק על ידי נשיא בית הדין הארצי לעבודה השופט צבי בר-ניב לקדנציה כנציג ציבור בבית הדין.
בשנים 1975–1978 כיהן כיועץ המשפטי לממשלה, מינויו של ברק למשרה נעשה ביוזמתו של שר המשפטים, חיים צדוק, שהציע לברק את משרת היועץ המשפטי לממשלה עם פינוי המושב בידי מאיר שמגר, שהתמנה לשופט בבית המשפט העליון.
ברק ביקש מצדוק זמן לחשוב על קבלת המינוי.
מינויו של ברק נתמך בין לבין בידי יואל זוסמן, נשיא בית המשפט העליון.
למינוי זה היו מספר חסרונות: לברק לא הייתה מיומנות במשפט פלילי ומעולם לא העיד מול בית משפט.
צדוק תמך במינוי של ברק וזה מצידו הסכים למינוי לאחר שהתייעץ עם זמיר וזוסמן.
בכדי להסתגל לתפקיד החדש וללמוד את כל נושאיו התייעץ ברק בחשין ובגבריאל בך.
במקור חשין ציפה לקבל את משרת היועץ המשפטי לממשלה, אך עם מינויו של ברק הוא תמך בו והיה ליד ימינו.
באותה העת היה יצחק רבין ראש ממשלת ישראל, והיה נתון למאבקים פנימיים מתוך המערך מול שר הביטחון שמעון פרס.
מאבק זה בין רבין לפרס הגיע לשיאו בפרשות ממושכות של הדלפות תוכן מסווג לתקשורת.
בתחילת דרכו בתפקיד היה ברק מעורב במשא ומתן סביב הסכם הביניים בין ישראל למצרים.
זמן קצר לאחר כניסתו לתפקיד פורסמה בעיתון "הארץ" הדלפה שכונתה "מסמך רוזן" – חוות דעת שנועדה לראש הממשלה מאת היועץ המשפטי של משרד החוץ, לפיה הסכם קידוח הנפט של ממשלת מצרים עם חברת אמוקו נוגד את הסכם הביניים.
רבין זעם על ההדלפה, וברק נענה לה בקביעת תקדים לפיו שרים אינם חסינים מפני דין פלילי במקרה של הדלפת סודות מדינה.
במהלך הבחירות לרשויות המקומיות הערביות ביהודה ושומרון (1976), שני מועמדים שהיו מקורבים לאש"ף גורשו לפי הוראת הממשלה.
עם מעצרם עורכי הדין שלהם הגישו עתירה לבג"ץ.
הממשלה התעקשה על כך שאין לעכב את הגירוש והוא בוצע לבסוף רבע שעה בלבד לפני קיומו של הדיון.
ברק, כנציג המשפטי של הממשלה, ננזף בידי השופט משה עציוני.
לראשונה, נמתחה ביקורת ציבורית חריפה על ברק עצמו.
אלמלא שר המשפטים צדוק, שהגן על ברק, ייתכן והקריירה הציבורית של ברק הייתה מגיעה לסופה עם משבר הגירוש.
על אף שבמינויו של ברק לתפקיד היועץ המשפטי נסמך רבין על צדוק וכלל לא הכיר את ברק, עם הזמן הפך ברק ליועץ מקורב של רבין וראש הממשלה מצידו מצא בברק אדם ענייני יותר מרבים מהשרים בממשלתו.
בשנת 1976 אישר ברק לבתי הדין הרבניים לערוך ולאגור רשימה של ממזרים.
את ניסיונו המשפטי-הפלילי הראשון השיג ברק כאשר הוביל לעונש מאסר בפועל ליהושע פרץ, יו"ר הוועד של עובדי התפעול בנמל אשדוד, אשר קידם התפרעויות בנמל.
ברק היה אחראי להחלטה לפתוח בחקירה משטרתית של אשר ידלין, מנכ"ל קופת חולים הכללית ומועמד לתפקיד נגיד בנק ישראל.
שלושה ימים לאחר אישור מינויו של ידלין, בעת ארוחת צהריים בהשתתפות ברק ומפכ"ל המשטרה, שאול רוזוליו, שיתף המפכ"ל את ברק בעניין חשדות למעורבות ידלין בפלילים, שנשמרה בסוד.
ברק הנחה את רוזוליו לקיים חקירה ראשונית סמויה, אך תוך שבועיים מתחילתה דלפה הפרשה לידיעת הציבור.
בעת חגיגות בר המצווה לבנו הבכור של ברק, אבנר, התקשר ידלין לברק, וטען בפניו כי "מעלילים עלי עלילת דם." ברק הציע לידלין להיבדק בפוליגרף וטען בפניו כי אם יקבע כי הוא דובר אמת יסגרו כל החקירות ואם יקבע כי אינו דובר אמת החקירה תימשך כרגיל והבדיקה לא תיוודע לציבור.
ידלין הסכים לאחר לחץ רב ובבדיקה התברר כי אינו דובר אמת, כך שהחקירה המשיכה.
בסופו של דבר ידלין הורשע בלקיחת שוחד ונדון לחמש שנות מאסר, ומעמדו הציבורי של ברק כאדם בעל יושרה מברזל חוזק.
בפרשה זו טבע ברק את המונח "מבחן בוזגלו", באומרו: "דין ידלין – כדין בוזגלו".
המונח עורר תרעומת אזרחית עקב משמעות הלוואי בין השם בוזגלו לבין בני עדות המזרח, הרווח בקרבם.
מכאן עלתה הטענה כי המונח טומן בחובו הערה נגד בני עדות המזרח מצידו של ברק.
שנים לאחר מכן, בריאיון שנערך עמו לספר "ללא גלימה", אמר בעניין: "כשאמרתי בוזגלו לא התכוונתי להבדיל בין ספרדי לאשכנזי, אלא להבחין בין איש שלטון לאיש מהעם".
לאורכה של החקירה בפרשת ידלין היה אברהם עופר, שר השיכון, מבין התומכים העיקריים של ידלין, בטענה כי הוא חף מפשע וכי "שותים את דמו".
לאורך הפרשה עלו חשדות למעורבותו של עופר בחלק מהעבירות של ידלין ובסופו של דבר החלה פרשת עופר על בסיס קובלנות פליליות פרטיות.
החשדות עסקו בפעילותו של עופר בתקופה שפעל בחברת שיכון עובדים.
מהלך החקירה, ובעיקר אורכה, הובילו לקרע בין ברק לראש הממשלה רבין.
עיקר התנגדותו של רבין למהלך החקירה נגע למשך הזמן שלקחה, שכן טען כי בלתי אפשרי שעופר, שר בממשלתו, יוכל לתפקד כראוי בתפקידו לנוכח החקירה הממושכת.
ברק היה אחראי על ההחלטה להמשיך בחקירת משטרה בעניין עופר, חרף בקשת השר להפסיק חקירה זו.
רוב החשדות בחקירה התבררו כחסרות שחר מלבד הממצאים האחרונים בה, שעיכבו אותה.
ממצאים אלו כללו עדות של עורך הדין גושן, שהיה עד מפתח בפרשת ידלין.
עקב התעכבות הפרשה זימן רבין את ברק ושר המשפטים צדוק לביתו, מהלך שהוביל לסיקור תקשורתי רב בעניין.
לאורכה של החקירה נדמה היה כי עוול גדול נעשה לעופר, והוא התקשה לתפקד כשר.
רבין התקשה לראותו במצב זה שכן היה חבר קרוב שלו וברק גם כן חיבב אותו על סגולותיו כשר צעיר ונמרץ.
על אף הלחץ הכבד שהופעל על ברק, הוא המשיך בחקירה.
עופר התאבד ב-3 בינואר 1977, קודם שהסתיימה חקירתו.
הוא הותיר אחריו מכתב אחרון.
עם התאבדותו של עופר נגנזה החקירה וב-9 בינואר שלח ברק לרבין תקציר של מהלך החקירות.
בניו של עופר לא ראו בברק האשם במות אביהם, וכאשר ביקשו ממנו את תקציר החקירה הוא שלח את עורך הדין אמנון גולדנברג לתמלל עבורם את החקירה.
במרץ 1977 נחשפה פרשת חשבון הדולרים כאשר פורסם בעיתון "הארץ" כי רעיית ראש הממשלה לאה רבין החזיקה חשבון בנק פעיל בארצות הברית, דבר שנגד את חוקי המטבע בישראל באותה העת.
ברק כינס את צוותו בלשכת היועץ המשפטי לממשלה כדי לבחון אפשרות לסגור את הפרשה בתשלום כופר.
ברק ביקר את רבין בביתו, תשאל את ראש הממשלה ובהמשך גם את רעייתו, וביוצאו מביתם הבטיח להם "אל תדאגו, הכל יהיה בסדר".
לאחר התשאול הגיעו לידיו של ברק מסמכי הבנק, והוא שינה את עמדתו וחזר בו מההצעה לסגירת הפרשה בכופר.
מאוחר יותר הסביר ברק שאם היה סוגר את הפרשה בכופר היה פועל נגד החוק ועל כן היה חייב להתפטר מתפקידו כיועץ המשפטי לממשלה.
כאשר נודע לברק על המאבקים סביב הפרשה שצצו בתוך משרד האוצר, הורה להעביר את ניהול הפרשה לידי משרד היועץ המשפטי.
לאחר לחצים רבים מצידם של אישים, כדוגמת שר האוצר יהושע רבינוביץ, לסגור את הפרשה, ברק החליט להעמיד לדין את לאה רבין בשל חשבון הדולרים, החלטה שהביאה ליציאתו של ראש הממשלה יצחק רבין לחופשה ולפרישתו מהנהגת המערך לפני הבחירות לכנסת ב-1977. במקור התכוון ברק להעמיד לדין גם את ראש הממשלה.
לדבריו של מנכ"ל משרד ראש הממשלה, עמוס ערן: "כשרבין קיבל את הידיעה שברק מתכוון להעמידו לדין, חל אצלו שינוי מיידי בגישה וכבר באותו יום אמר לנו, אני הולך להתפטר." רבין עמד תחילה להתפטר מראשות הממשלה וגם מהכנסת, ולבסוף, לאחר שמקורביו ניסו לשכנעו שלא לעשות זאת, החליט להישאר בכנסת.
עוד באותו היום סיפר שר המשפטים צדוק לברק על כוונתו של רבין.
ברק בתגובה ויתר על העמדתו לדין של רבין.
את החלטתו להימנע מהעמדת יצחק רבין לדין נימק כך: "יצאתי מתוך הנחה שרבין נענש עונש כבד על כך שנאלץ לפרוש מתפקידו.
לא היה מקום להענישו פעם נוספת."
באותה השנה נחשפה פרשת חשבון דולרים נוספת, זאת של שר החוץ לשעבר בממשלתה של גולדה מאיר, אבא אבן.
בפרשה זאת דובר על סכום כסף גדול בהרבה מהפרשה של הזוג רבין.
לבסוף החליט ברק שלא להעמיד לדין את אבן, משום שנמצא כי אבן ביקש היתר בעניין, ואף טען כי קיבלו, על אף שלא נמצאו סימוכין לקבלת ההיתר.
נוסף על עניין ההיתר, היה קושי ראיות וברק העריך שלא יוכל להופיע עם חוסר ראיות שכזה בפני בית המשפט.
עם מינויו של מנחם בגין לראש הממשלה, בעקבות הבחירות לכנסת התשיעית, הפך ברק עם הזמן לידיד קרוב של בגין והוזמן על ידיו להיות נוכח בישיבות הממשלה.
בתחילת כהונת ממשלתו הראשונה כיהן בגין במקביל גם כשר המשפטים.
כאשר בגין העביר המלצת חנינה לנשיא אפרים קציר כדי שיחון את יהושע בן-ציון – בעקבות קשריו עם הליכוד – שהורשע בעבירות פליליות ונכנס במאסר, ברק הזדעזע ואף שקל להתפטר.
ברק נמנע מלהתפטר בעקבות לחצו של נשיא בית המשפט העליון יואל זוסמן שיישאר בתפקידו לנוכח המצב הפוליטי החדש שנוצר בעקבות "המהפך".
עוד קודם לביקור נשיא מצרים סאדאת בישראל ותחילת תהליך המשא ומתן לשלום בין ישראל למצרים, בגין ביקש מברק שיכין עבורו טיוטה של הסכם שלום אשר תכלול את שלל הפרטים העיקריים שעל הסכם שכזה לכלול.
עם תחילת תהליך השלום עם מצרים, היה המאמץ להגעה להסכם שלום בראש מעייניו של ברק.
במסגרת מאמצים אלו נקשר ברק עם שר הביטחון, עזר ויצמן, ושר החוץ, משה דיין.
במקביל החל ברק גם להיות בקשר עם נשיא ארצות הברית, ג'ימי קרטר.
כאשר בגין כתב את הטיוטה המקדימה ל"הסכם אוטונומיה", ברק היה מהראשונים לקרוא אותו ולהעיר בעניין קשיים שעלו מתוכו ברמה המשפטית.
בעקבות התנפצות השיח בין ראשי המדינות באחת הישיבות בטירת לידס שבממלכה המאוחדת, נשלחו ויצמן וברק להרגיע את הרוחות בצידו של נשיא מצרים אנואר סאדאת.
לוויצמן היו קשרים חמים עם סאדאת, וגם ברק התחבב עליו.
לדברי מנכ"ל משרד החוץ, יוסף צ'חנובר: "סאדאת פשוט ראה והבין שברק מחפש כל הזמן דרכים וניסוחים שיתקבלו על שני הצדדים, גם עליו."
ב-1 באוגוסט 1978 פרש מכהונתו כיועץ המשפטי לממשלה, לאחר שהודיע שהחליט להסתפק בשלוש שנות כהונה.
במקום ברק מונה יצחק זמיר, והוא עצמו מונה לשופט בבית המשפט העליון.
קודם שהושבע לתפקידו כשופט, בספטמבר 1978, צורף ברק על ידי ראש הממשלה בגין, כיועץ משפטי לצוות המשא ומתן הישראלי, ובתפקידו זה סייע לגיבושם של הסכמי קמפ דייוויד.
במהלך השיחות בקמפ דייוויד מצא הנשיא קרטר את ייעוצו של ברק מועדף על ייעוצו של מאיר רוזן עקב מתינותו, האמון שנתן בו בגין, כושר האלתור שלו ויכולתו למציאת פשרות.
עם התקדמות השיחות לכדי שלב הניסוח, בחר הנשיא קרטר בשני יועצים, אוסאמה אל-באז מן הצד המצרי, וברק מן הצד הישראלי.
ברק נע בין בגין לקרטר לקידום הניסוח של הסכם השלום ומאוחר יותר אמר קרטר שברק "עשה" את הסכם קמפ דייוויד.
במהלך המשא ומתן בקמפ דייוויד היו שני משברים קיצוניים, האחד נגע למעמדה של ירושלים והשני נגע ליישובים בקרבת רפיח בחצי-האי סיני.
לבסוף ברק וקרטר שכנעו את בגין להעביר את עניין היישובים להצבעה בכנסת במקום החלטה שלו בלבד.
לאחר עשרים ושלוש טיוטות נכתב הנוסח הסופי של הסכם השלום.
בשאלת הגדה המערבית ורצועת עזה, ברק קידם את תוכנית האוטונומיה דרך הניסוח "זכויות לגיטימיות לעם הפלסטיני." ברק ניסח משפט זה באופן עמום במכוון, כך שהשפעתו לא תהיה מחייבת.
ברק העריך כי בניסוח זה, הצליח לשמר את "ארץ ישראל השלמה" לצד ההסכם.
ב-22 בספטמבר 1978 החל לכהן כשופט בבית המשפט העליון, והיה הצעיר מבין השופטים.
באוקטובר, עם קידום שיחות השלום בוושינגטון די.
סי., התבקש ברק להצטרף לשיחות על אף השבעתו לשופט בבית המשפט העליון.
לנוכח הביקורת הציבורית מבית על כך ששופט בבית המשפט העליון מעורב בשיחות השלום עם מצרים, ברק שב לירושלים כחודש לאחר שיצא להשתתף בשיחות.
בכהונתו כשופט שפט תחת ארבעה נשיאים: יואל זוסמן, משה לנדוי, יצחק כהן ומאיר שמגר.
בשנה שבה החל ברק לכהן בבית המשפט העליון קיבלה רעייתו אלישבע את רישיון עריכת הדין והחלה לעבוד אף היא בבית המשפט העליון בלשכת הנשיא זוסמן.
במהלך מלחמת לבנון הראשונה, בתגובה להתנקשות בחיי בשיר ג'ומאייל, אנשי הפלנגות הנוצריות ביצעו את טבח סברה ושתילה במחנות פליטים בביירות.
בוועדה מסר רב-סרן עמוס גלעד, שהיה אז קצין מודיעין בביירות, עדות על פעילותו.
לפי עדותו של גלעד, הוא התריע כי הכנסת אנשי הפלנגות הנוצריות לתוך ביירות תוביל לטבח במחנות הפליטים ותגרום לכך שישראל "תשקע בבוץ" בלבנון, אך בתוך פחות משעה מאוחר יותר אירע הטבח וגלעד מיהר להכתיב דיווח לראש אמ"ן.
במהלך החקירה נחקרו הרמטכ"ל – רפאל איתן, בכירי "המוסד", בכירי אמ"ן, שר הביטחון – אריאל שרון ואף ראש הממשלה בגין.
דוד ברטוב היה מזכיר הוועדה בעוד איסוף החומר הוטל על דורית ביניש, עדנה ארבל ואלכס איש-שלום.
לברק הייתה עמדה דומיננטית בדיוני הוועדה, והוא התמקד בעיקר בתפקודו של המודיעין בפרשת הטבח.
בדו"ח הוועדה הואשמו ברשלנות הרמטכ"ל רפאל איתן, ראש אמ"ן יהושע שגיא, שר החוץ יצחק שמיר ואחרים.
הביקורת החריפה ביותר של דו"ח הוועדה הופנתה כלפי שר הביטחון שרון.
כחלק ממסקנות הוועדה הועבר שר הביטחון, אריאל שרון, מתפקידו, תוך המלצה שלא למנותו עוד לתפקיד זה.
בגין לקח על עצמו את תפקיד שר הביטחון.
ראש הממשלה בגין יוצג בעדותו על ידי מזכיר הממשלה, דן מרידור.
נגד בגין נטען כי הועבר לו דיווח לפיו עלול להתרחש טבח בדומה לדיר יאסין ממלחמת העצמאות.
הטענה הופנתה מצידו של העד מרדכי גור, שכיהן באותה עת כחבר הכנסת באופוזיציה מטעם המערך.
מרידור הוכיח כי הדיווח, שעבר דרך "המוסד", שוכתב כך שהאזהרות רוככו בהגיען לידיעת ראש הממשלה.
בעקבות שמועות על היות ברק המחמיר מבין חברי הוועדה ביחסו לנחקרים, החלו איומים על חייו.
חודשים ספורים לאחר פרסום דו"ח ועדת כהן, בגין קטע את חייו הציבוריים והתפטר מכל משרותיו.
ברק ראה את צעדו הזה של בגין כלקיחת אחריות מצידו של מנהיג על ההתרחשויות בסברה ושתילה.
במהלך שנות ה-80 קידם ברק את שינוי הגישה של בג"ץ בתחום זכות העמידה – תנאי הסף הנדרש לדיון בעתירה לבג"ץ.
קודם לכן נדרש עותר לבג"ץ להראות נזק ספציפי כתוצאה מפעילות המדינה כנגדה הוא עותר.
בפסק דין זאב סגל נ' שר הפנים בתחילת שנות השמונים, כאשר העותר טען לנזק אישי אך עקיף שנעשה לו בעקבות פעילות שר הפנים, רבים מהשופטים פנו נגד העמדה המקורית של בג"ץ.
השופט חיים כהן ייצג את עמדת בג"ץ כ"שומר שלטון החוק" והשופט שלמה לוין סבר שניתן לראות בעתירה כי היא נוגעת באופן ישיר לתובע.
ברק טען כי מעצם היות העותר "עותר ציבורי", יש לו זכות עמידה:
ב-1986 אימץ שמגר, נשיא בית המשפט העליון, את הגישה החדשה לזכות העמידה בפרשת ויליאם נקש ובפסק דין אלוני נ' שר המשפטים, ובכך קבע תקדים משפטי להרחבת זכות העמידה.
באמצע העשור, בעקבות פרסום פרשת קו 300 והמגעים להסדר חנינה מטעם נשיא המדינה חיים הרצוג עבור המעורבים בפרשה מטעם השב"כ, הוחלט, בהרכב מצומצם שכלל את ברק, הנשיא שמגר והשופטת מרים בן-פורת, כי גם במקרה וייתן הנשיא הרצוג חנינה למעורבים, יש להמשיך את חקירות הפרשה עד תום.
בשאלת החנינה היו השופטים חלוקים.
כאשר בדעת מיעוט קבע ברק על סמכות החנינה של הנשיא להשתלב במערכת המשטרתית והמשפטית, ועל נשיא להעניק חנינה רק בתום החקירות:
בהמשך החל ברק מתרכז בקידום עילת הסבירות למעורבות בג"ץ בפסילת החלטות של הרשות המחוקקת והרשות המבצעת דרך ביקורת שיפוטית.
עילת הסבירות עלתה לדיון בבג"ץ דפי זהב – עתירת חברת דפי זהב נגד הסכם של רשות השידור שנגע לשירותי הפרסום בשידור, בשנת 1980, במותב שכלל את הנשיא לנדוי ואת השופטת מרים בן-פורת.
ברק נימק מדוע ניתן להיעזר בביקורת שיפוטית בפסק הדין בעניין סבירות קביעת רשות השידור.
לצד זאת, בסופו של פסק הדין, הסביר גם מדוע ניתן לדחות את העתירה.
לנדוי התנגד לפסק דינו של ברק לשימוש בביקורת שיפוטית, אך בן-פורת תמכה בו, ובכך נקבע תקדים עבור "מהפכת הסבירות".
על אודות עילת הסבירות כתב ברק כי:
ב-1988 נידון בג"ץ רס"ן יהודה רסלר נ' שר הביטחון, בקשר לגיוס בני ישיבות.
בית המשפט קבע כי הסוגיה שפיטה והכיר במעמדם של העותרים, אך דחה את העתירה.
בהמשך, התפתחה מחלוקת בין ברק לשמגר בשאלת תחומי השפיטות של בית המשפט.
ברק סבר כי "מלוא הארץ שיפוט", כלומר כי כל סכסוך, גם סכסוף פוליטי במהותו, הוא שפיט.
בעקבות התקדים שנוצר בעילת הסבירות, נדונו במהלך שנות ה-90 מספר עתירות שעוררו ויכוח פוליטי.
בין היתר: עתירות בקשר למינויו של יוסי גנוסר לתפקיד בכיר למרות מעורבותו בפרשת קו 300, רפי פלד בעקבות טובת הנאה שקיבל.
ברק, במותב עם השופטים אליהו מצא ואליעזר גולדברג, קבע כי יש להעמיד את רפי פלד לדין משמעתי ולא פלילי.
רפאל פנחסי בעקבות העברת כספים שלא כדין ואריה דרעי בעקבות לקיחת שוחד, מרמה והפרת אמונים.
בהלכת דרעי-פנחסי, נפסק שהגשת כתב אישום נגד שר או סגן שר עשויה לחייב, בחלק מהמקרים, את פיטוריהם על ידי ראש הממשלה.
על אף העובדה ששמגר כתב את פסק הדין שפסל את כהונת דרעי בממשלה, רוב האשמה מצד גורמים פוליטיים הופנתה כלפי ברק.
בנוגע למינוי של יוסי גנוסר למנכ"ל משרד השיכון, ברק פסל את המינוי.
בפסק הדין כתב ברק: "מתן עדות שקר, הוא עבירה פלילית חמורה ומעשה בלתי חוקי, שעליו מתנוסס אותו דגל שחור האומר אסור."
בדצמבר 1992, בעקבות חטיפת נסים טולדנו ורציחתו בידי אנשי גדודי עז א-דין אל-קסאם, החליטה ממשלת רבין השנייה לגרש פעילי חמאס מהשטחים ללבנון.
למהלך קיבל רבין את תמיכתם של היועץ המשפטי לממשלה יוסף חריש ושר המשפטים דוד ליבאי.
המבצע נעשה בחשאיות בכדי למנוע עתירות לבג"ץ וכאשר לבסוף הגיע דבר הגירוש לידיעת פרקליטות המדינה, דורית ביניש ונילי ארד נחרדו.
הפרקליטות פנתה לסגן הרשם של בג"ץ, וכאשר נודע לו מהפרקליטות הצבאית כי לא ניתן לדחות את צו הגירוש, הוא פנה לברק, השופט התורן, שהורה לו להביא את המסמכים על המתרחש לביתו.
כאשר הגיעו שתי עתירות לידי ברק, הוא הוציא צו ביניים שקבע דיון משפטי למחרת.
הממשלה ניסתה לזרז את הדיון במספר שעות ושמגר קרא למותב שיכלול אותו, את ברק ואת מנחם אלון.
הרכב השופטים תשאל את היועץ המשפטי לממשלה, וברק לחץ בשאלותיו בעניין חוסר זכות הטיעון של המגורשים ודלות הראיות של הממשלה נגדם.
שמגר נקט עמדה ביטחונית בעוד ברק סירב להסכים לגירוש בלי הענקת חופש הטיעון לכל אחד מהמגורשים.
בעוד אלון היה לקול הקובע, החליט שמגר להרחיב את ההרכב לשבעה שופטים שכלל את זימונם של שושנה נתניהו, אליעזר גולדברג, תיאודור אור ואליהו מצא.
בעקבות הצעת הממשלה, זימן שמגר את הרמטכ"ל אהוד ברק להעיד בפני בג"ץ.
במהלך עדותו של הרמטכ"ל בפני השופטים לא הותר לעורכת הדין לאה צמל לתשאל את הרמטכ"ל.
בסיכום דבריו טען אהוד ברק כי השבת האוטובוסים עם המגורשים מהגבול תהיה הפסד של מדינת ישראל לחמאס.
בחבר השופטים נוצר קרע חריף בין ברק, שהתנגד נחרצות לגירוש ההמוני, לבין הנשיא שמגר, שהעמיד את הביטחון הלאומי מעל לשיקולים נוספים.
תיאודור אור ניצב לצד ברק ובהמשך התווסף למחנה שלהם גם השופט אליהו מצא.
מחנה שמגר, שכלל רוב של 4 מתוך 7 שופטים בהרכב, ביטל את צו הביניים שעצר בדרכו לשליחת המגורשים אל מעבר לגבול קודם פרסם נימוקים להחלטה.
עם כתיבת דעת המיעוט ודעת הרוב, אך לפני פרסומן, שופט חיצוני החל לפעול לגשר בין ברק לשמגר והפגיש את השניים בכדי למנוע קרע בתוך בג"ץ על גבי פסק הדין המהותי שעמד מולו.
שמגר שכנע את ברק לגנוז את דעת המיעוט ובפשרה ביניהם הוסכם כי שמגר יוותר על כתיבתו כי הגירוש חוקי וברק יוותר על השפיטה הערכית של הליך הגירוש.
ב-1992 אושר בכנסת חוק יסוד: כבוד האדם וחירותו (וגם חוק יסוד: חופש העיסוק), שניתן לו, לראשונה, מעמד מעל לחוקים אחרים, והוטלה בידי בית המשפט העליון הסמכות לפסול חוקים העומדים בסתירה לו.
החוק התבסס למעשה על חוק יסוד דומה שניסה שר המשפטים דן מרידור להעביר שלוש שנים קודם לכן.
מהלך זה של הכנסת, אשר היה לקידום רחב היקף של האקטיביזם השיפוטי, נחשב לתחילתה של המהפכה החוקתית ולאבן יסוד בהליך החיזוק של סמכויות בית המשפט העליון שקידם ברק.