tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יש אומרים שמאז ומתמיד הייתה הקשת קיימת, אלא שכעת היא הוגדרה כאות וסימן לכך שלא ירד עוד מבול לעולם.
יש אומרים שרק לאחר המבול התחדשה הקשת, אם משום שקרני השמש זרחו מאז יותר בחוזקה על העננים, ואם מסיבות אחרות.
ויש אומרים שחוק טבע זה של הופעת הקשת לא התחדש לאחר המבול, אלא שבפועל עד המבול הגשם היה יורד תמיד באופן שלא נראתה אחריו קשת.
כי כל הארץ הייתה מתכסה כולה בעננים ללא חלקים בשמיים שבהם קרני השמש יכולים לחדור מבעד העננים.
וגם תמיד העננים היו עבים וגסים, ופגיעת קרני השמש בהם לא הייתה יוצרת את התופעה האופטית של מחזה הקשת.
ברית "המוצא" (גם "היציאה", בארמנית: «Ելք» դաշինք) היא שמה של מפלגה ליברלית פוליטית בארמניה.
נוצרה ב-12 בדצמבר 2016 ממיזוגן של מפלגת "ההסכם האזרחי", "ארמניה הבהירה" ותנועת "רפובליקה".
על פי התוצאות של הבחירות לפרלמנט ב-2017 למפלגה 9 מושבים בפרלמנט והיא נוקטת בעמדה ביקורתית כלפי הקואליציה בראשות המפלגה הרפובליקנית של ארמניה.
נציגי המפלגה השתתפו במחאות ההמוניות שפרצו באפריל 2018.
האידאולוגיה של המפלגה מבוססת על ליברליזם.
בענייני מדיניות החוץ, המפלגה מתנגדת להצטרפות ארמניה לאיחוד הכלכלי האירואסייתי וכי הייתה להצטרפות השפעה שלילית על המדינה.
הברית מציעה לחדש את המשא ומתן עם האיחוד האירופי באשר לחתימת הסכם על סחר חופשי מקיף.
בחירותמועמדקולות%מושבים במועצת העיר 2017 ניקול פשיניאן 70,730 21 %
ברית ההצלה הוא סרט ביוגרפי רוסי, המבוסס על אירועים אמיתיים ומגולל את סיפורה של אגודה חשאית של הדקבריסטים במאה ה-19 בעיר סנקט פטרבורג.
הסרט הופק בשיתוף פעולה בין דירקציה קינו עם מוספילם ולנפילם בתמיכת קרן הקולנוע הרוסי.
בוים על ידי אנדריי קראבצ'וק ובכיכובם של מקסים מאטבייב ואנטון שאגין.
הפקת הסרט יצאה לדרך בשנת 2017 כשאולפני דירקציה קינו החלו באיסוף צוות להפקת הסרט.
צילומי הסרט החלו בינואר 2018 בערים סנקט פטרבורג ובלגורוד.
הקרנת הבכורה של הסרט נערכה ב-26 בדצמבר 2019 במוסקבה, במלאת 194 שנים למרד הדקבריסטים.
הסרט זכה לביקורות מעורבות ובסך הכל הכניס בחבר המדינות סכום של 729,122,269 מיליון רובל.
הסרט היה מועמד ל-14 פרסים בטקס פרסי נשר הזהב הרוסי ה-19 וזכה בשמונה מהם: פרס הסאונד הטוב ביותר, עיצוב התלבושות הטוב ביותר, עיצוב ההפקה הטוב ביותר, עבודת הצילום הטובה ביותר, האפקטים הוויזואלים הטובים ביותר, אמן האפקטים המיוחדים הטוב ביותר ושחקן המשנה הטוב ביותר (לאלכסנדר דומוגארוב).
הדֶקַבְּרִיסְטִים הוא כינוי ל"אנשי דצמבר", חברי תנועה מחתרתית שניסתה לבצע הפיכה בדצמבר 1825 ולכונן מלוכה חוקתית.
חברי התנועה היו יוצאי המעמד הגבוה ברוסיה, רובם אצילים, בעלי אחוזות וקציני צבא, אשר השתייכו לאגודות מחתרת שונות שפעלו ברוסיה.
אחת מאותן אגודות סתרים שנוסדו הייתה "ברית ההצלה" שהוקמה בשנת 1816 ודגלה ברעיונות הקידמה החברתית והמדינית של המערב.
הסרט מתמקד בקורות האגודה והכנותיה למרד, כמו גם סיפור המרד עצמו והשלכותיו.
שנת 1808. בית הארחה פרטי בפריס.
קיסר צרפת נפוליאון מחליט למצוא את התלמיד המוכשר ביותר, מתברר שזהו סרגיי מוראביוב-אפוסטול הרוסי.
בשנת 1814, הצבא הרוסי הביס את צרפת של נפוליאון וכבש את פריז.
רוסיה הפכה לכוח החזק ביותר באירופה.
הצבא הצרפתי של נפוליאון וקציני המשמר הקיסרי מתכוננים לשתות שמפניה עם הקיסר אלכסנדר הראשון, אך קיסר רוסיה רק עובר במקום ואינו נעצר לשתות עם החיילים.
שנת 1820. בוגרי מלחמת רוסיה–צרפת זועמים על הענישה הגופנית התכופה ושואפים לדמוקרטיזציה של מערכת השלטון במדינה.
חיילי גדוד סמיונובסקי שהתנגדו לצאר נשלחים לשרת ביחידות צבאיות בעוד החיילים הרגילים שלא נשאו דרגות בכירות נשלחים לגלות בסיביר.
מוראביוב-אפוסטול עוזב את הבירה לגדוד צ'רניהיב בכפרי פולטבה שבאוקראינה.
שנת 1825. קציני המשמר, המנצחים הצעירים, בטוחים ששוויון וחופש יבואו גם לכאן ומהר.
לשם השגת המטרה הם מוכנים להקריב הכל: עמדה, עושר, אהבה וחיים, את תפקידם כקצינים בכירים ואת הכפופים להם.
באמצעות הרפורמה המוצעת, האצילים שואלים את עצמם את השאלה העיקרית, האם להעדיף את "האמת הרוסית" שהגה פאבל פסטל, ברוח הרפובליקה הצרפתית ובה רוסיה תיפטר מהצאר ותהפוך לרפובליקה, או את טיוטת החוקה שכתב ניקיטה מורביוב, בה רוסיה נשארת אימפריה, אך הופכת למלוכה חוקתית.
התקוממות הדקבריסטים בכיכר הסנאט בסנקט פטרבורג פורצת לצד התקוממות גדוד צ'רניהיב בכפר וסילקובה, שבאוקראינה.
14 בדצמבר 1825. הגדוד המוסקבאי של המשמר הקיסרי בראשות ניקיטה מוראביוב ופיוטר קאחובסקי נכנס לכיכר הסנאט ומתכונן לתקוף את הסנאט (מבלי לדעת שהסנאט כבר השביע את ניקולאי לקיסר).
המושל הכללי מילוראדוביץ' מנסה לשכנע את החיילים לחזור לצריפים.
הוא למעשה מצליח, אך אחד ממנהיגי ההתקוממות, קאכובסקי, מחליט לירות בגבו ואז הנסיך אובלונסקי דוקר אותו בכידון.
עם זאת, במהלך החקירה טען אובלונסקי שהוא רק רוצה להרחיק את הסוס בדרך זו.
בהבנה כי המורדים לא ייכנעו, ניקולאי הראשון מורה לחיל הפרשים בפיקוד אלכסיי אורלוב לתקוף אותם.
ההתקפה לא מצליחה וניקולאי מצווה על התותחנים להתכונן לירי.
חיילים מורדים רבים מתים, הקצינים מורים למורדים לפנות על קרח אל נהר הנייבה הקפוא כדי לכבוש את מצודת פיוטר ופאבל ואת מבנה התחמושת.
בתגובה, ניקולאי מצווה לבנות מחדש קו ארטילרי ולשבור את הקרח בכדורי תותח.
המורדים הנותרים מתים מרסיסי תותחים או מבקיעת הקרח והם נופלים אל תוך הנהר הקפוא.
שנת 1826. חמשת מנהיגי המרד מוצאים להורג בתלייה.
סרגיי מוראביוב-אפוסטול, שנפל מהגרדום, רואה בעיני רוחו כיצד הצאר אלכסנדר הראשון מסכים לשתות שמפניה עם קציני המשמר הקיסרי.
צילומי הסרט החלו בקיץ 2018 ונמשכו עד דצמבר אותה שנה ונערכו במוסקבה, ניז'ני נובגורוד, סנקט פטרבורג, גטצ'ינה בכפר דמיטרייבקה שבמחוז בלגורוד (בו צולמה סצנת מרד גדוד צ'רניהיב).
הצילום הראשי החל בקיץ 2018 והתקיים בכפר דמיטרייבקה, מחוז שבקינסקי, מחוז בלגורוד, כשהוא ממלא את תפקיד הכפר וסילקובה בו נתפס גדוד צ'רניהיב.
המקום נבחר בגלל הדמיון של נופים טבעיים.
הכפר נוצר במיוחד לצורך הצילומים והוא מורכב מ-22 בתים, כנסייה, בית מרחץ רוסית, כוורות, סוככים וגשרים.
לאחר הצילומים הפך הכפר למוזיאון כאשר חברת קולנוע "Cinema Direction" תרמה את האתר לממשל המקומי.
את האירועים שהתרחשו בעיר סנקט פטרבורג היה צורך לצלם חלקית בביתנים.
סצנת המרד צולמה בכיכר הארמון, במבצר הפטרופאבלי, בצארסקויה סלו, בארמון יוסופוב ובטירת מיכאיל הקדוש.
בגטצ'ינה הצילומים נערכו בארמון גטצ'ינה הגדול.
לצורך הצילומים נוצרו העתקים מדויקים של אקדח 12 קילו מדגם של שנת 1806, אשר שימש בפועל במלחמה עם נפוליאון ולאחר מכן גם במהלך המרד בכיכר הסנאט.
במהלך צילומי סצנת השיא של המרד, שרר קור מקפיא בכיכר הסנאט, בה נערכו הצילומים - טמפרטורת האוויר צנחה למינוס 24 מעלות צלזיוס, שהרגישה כמו 30- מעלות צלזיוס בשל לחות גבוהה, ולכן הלחיים הוורודות והאפים האדומים אינם מהווים איפור, אלא תגובה אמיתית לקור.
השחקנים והניצבים לבשו בגדים תרמיים והתחממו בכלי רכב בין הסצנות.
מכיוון שהסרט מתרחש בראשית המאה ה-19, כאשר פאות ושפמים היו באופנה, אמני האיפור היו צריכים לעשות מאות עיצובים שונים כך שכל שחקן יקבל סט של צבע שיער בצבע הנכון.
הכפפות והמדים נוצרו בעבודת יד.
בעלי המלאכה הכינו 500 מעילים ובעזרת חלקים ואביזרים שונו התלבושות לצילומי גדודים שונים.
לדמויות הראשיות של הסרט נתפרו 5–6 תלבושות, מכיוון שבשנים שונות הם שירתו בתפקידים שונים.
כובעים נוצרו במיוחד עבור הנשים.
תיקים, מטריות, כפפות ונעליים הובאו משוק הפשפשים או הוזמנו מראש, תוך התבססות על התיאורים מספרות התקופה ומציורים בני אותה תקופה.
הסרט נוצר תוך שימוש בטכנולוגיה העדכנית ביותר בתחום הגרפיקה הממוחשבת.
עם זאת, לא היה צורך לבנות עולמות חדשים - היה צורך בגרפיקה כדי לשחזר את המבנים הישנים.
כתוצאה מכך, הצופה יכול היה לראות את פטרבורג בדיוק כפי שהדקבריסטים ראו אותה.
סולם האירועים מועבר באמצעות תאורה, גרפיקה ממוחשבת ופוטוגרמטריה.
לדוגמה, חייל הצטלם עם מכשיר המורכב ממצלמות רבות.
כך, ניתן היה ליצור מודלים תלת־ממדיים של השחקנים האמיתיים ואם במהלך צילומי סצנות ההמונים באתר היו 300–500 שחקנים, מספרם הוכפל על המסך באופן ממוחשב, כאשר בסך הכל השתתפו בצילומים 1,800 ניצבים ששימשו כחיילים.
במשך שנה וחצי כל תהליך הצילומים הוקלט במצלמת Samsung 360 Round, זו החוויה הראשונה מסוגה ב.
בעזרת גרפיקה ממוחשבת שוחזרה סנקט פטרבורג כפי שהיא נראתה בשליש הראשון של המאה ה-19: קתדרלת איסק הקדוש עומדת בחיפויי עץ, כי אז היא רק נבנתה וקירות ארמון החורף היו צבועים בטרקוטה חיוור ולא בצבע ירוק כפי שהוא כיום.
טיזר ראשון המהווה הצצה ראשונה לסרט הוקרן בבתי הקולנוע ברחבי רוסיה החל ממאי 2018. קדימון רשמי מלא באורך 2 דקות הופץ באופן נרחב ב-14 בדצמבר 2018 במלאת 193 שנים לפרוץ המרד.
פסקול הסרט נכתב על ידי המלחין דמיטרי ימליאנוב, שיר הנושא נכתב על ידי הזמר וסילי ואקולנקו ("בסטה") ונקרא בשם "סנסארה" (Сансара).
הסרט הופק על ידי חברת התקליטים Navigator Records, כאשר דמיטרי ימליאנוב עיבד לבקשתו של המפיק, קונסטנטין ארנסט, נעימות מפורסמות אחרות ברוסיה כמו "ולדיווסטוק 2000" של להקת מומי טרול, "טיול על המים" של נאוטילוס פומפילוס, "טוס" של מד דוג, כולם מושמעים בסרט בליווי סימפוני.
אלכסיי קוזין, המפיק המוזיקלי של הסרט, אמר כי שיתוף הפעולה עם ימליאנוב הוא תמיד תהליך מעניין ונעים מאחר שימליאנוב הוא מקצוען ואדם מוכשר בתחומו.
הפסקול היה מועמד בקטגוריית הפסקול הטוב ביותר בפרס נשר הזהב של האקדמיה הרוסית לקולנוע, אלא שמלחינים רוסיים הגישו עצומה להסרת הפסקול מהתמודדות עקב פלגיאט והעתקה מתוך פסקול הסרט קינג ארתור: אגדת החרב, כך לטענתם.
באתר ביקורות הסרטים kritikanstvo.ru הוענקו לסרט 50 נקודות מתוך 100 שמיקמו אותו ברשימת עשרים הסרטים הגרועים של השנה, הסרט זכה לביקורות פושרות במספר פורטלי קולנוע למרות התלהבות הצופים, אם כי באתר kinopoisk.ru הסרט זכה לדירוג 6.5 מתוך 10 על סמך 6,565 ביקורות, בעוד בפורטל IMDb הוענקו לו דירוג 5.60.
מבקר הקולנוע יגור מוסקביטין בריאיון לתחנת הרדיו קומרסאנט FM ציין כי: "מצד אחד, אתה באמת יכול לתפוס את הסרט הזה כמשלים לצעירים, אידיאליסטים שמוכנים לתת את חייהם למען המולדת.
מצד שני, ניתן לפרש את הסרט הזה כסיפור שכל מהפך מוביל לטרגדיות גדולות עוד יותר.
הבלגן של הדקבריסטים היה די גדול מאשר משמעותי".
מצדה הפרשנית אנגלינה גורה ממערכת Kanobu טענה כי כסרט היסטורי הסרט אינו נותן מקום לפיתוח דמויות והבנת צעדיהן.
באוגוסט 2020 החלו ההכנות להפקת סדרת טלוויזיה, כאשר מפיקיה הגישו בקשת תמיכה למשרד התרבות של רוסיה.
ב-24 בינואר 2021 החלו צילומי סדרת הטלוויזיה ברית ההצלה: זמן הזעם ("Союз Спасения.
Время гнева") בהפקת דירקציה קינו וקונסטנטין ארנסט מהערוץ הראשון ברוסיה שהפיק גם את סרט הקולנוע.
הסדרה מהווה תוספת והמשך לסרט הקולנוע.
על התסריט והבימוי אחראי ניקיטה ויסוצקי עם אנטולי מקסימוב כמפיק כשהפרויקט מבוסס על הרעיון לתיאור מפורט יותר של האירועים המוצגים בסרט עצמו.
ברית המאבק למען המהפכה (רוסית: Союз борьбы за дело революции) — ארגון מחתרת סובייטי אנטיסטליניסטי של צעירים שהתקיים בין השנים 1950–1951 בברית המועצות.
על מנת להפיץ את המסמכים חברי הארגון בנו הקטוגרף (מכשיר שכפול המיועד לכמאה פעולות).
בינואר-פברואר 1951 נעצרו חברי הארגון על ידי וב-13 בפברואר 1952 קיבלה החלטה בתיק.
בהחלטה נכתב כי קבוצת לאומנים עבריים יצרה ארגון טרור בוגדני שחבריה שמו להם למטרה חיסול צורת השלטון של ברית המועצות בדרכי מרד צבאי וביצוע פעולות טרור כנגד מנהיגי והמפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
כעונש למנהיגי הארגון יבגני גורביץ', בוריס סלוצקי וולאדילן פורמן נקבע עונש מוות, עשרה מאנשי הארגון קיבלו 25 שנים בכלא, עוד שלושה קיבלו 10 שנים בכלא.
חלק מן השנים עד לזיכוי רובם העבירו במחנות עבודה גולאג שונים.
פרט למאיה אולנובסקאיה כולם הודו באשמה.
שלושת מנהיגי הארגון הוצאו להורג ב-26 במרץ 1952 וגופותיהם נקברו ב.
שאר העצורים ששרדו שוחררו לאחר פתיחת התיק מחדש ב-1956. ב-1989 כל הנאשמים, חלקם לאחר מותם, בתיק הזה זוכו "על בסיס חוסר תוכן ואירוע בו נאשמו".
חמישה מתוך אלו שנשפטו עלו בהמשך לישראל.
נשפטו לעשרים וחמש שנות כלא
ברית הקואופרטיבים הבין-לאומית היא איגוד פדרטיבי המייצג את הקואופרטיבים ותנועות הקואופרציה בעולם.
הוא נוסד ב-1895 על מנת לאחד, לייצג ולהגן על קואופרטיבים ברחבי העולם.
באמצעות 'ההצהרה על הזהות הקואופרטיבית' הגדירה הברית את הקואופרציה ברחבי העולם.
היא מייצגת 313 פדרציות קואופרטיביות בכ-109 מדינות.
על פי הערכות הארגון ב-2017 בעולם כ-2.94 מיליון קואופרטיבים בהם חברים כ-1.217 מיליארד בני אדם.
על בסיס נתונים שאסף הארגון ב-2017 ב-154 מדינות, לפחות 279.4 מיליון בני אדם, המהווים כ-9.46% מאוכלוסיית העולם העובדת, מוצאים את פרנסתם העיקרים בקואופרטיבים.
מתוכם, כ-11.1 מיליון עובדים-חברים בקואופרטיבים, 16 מיליון שכירים בקואופרטיבים ו-252.2 מיליון עובדים 'בחסות קואופרטיבים' (על פי רוב חקלאים נעזרים בקואופרציה לארגון ומכירת תוצרתם בחלקות המוחזקות בבעלות פרטית).
הברית מכוננת מרכז לידע משותף ומומחיות בתחום הקואופרציה, כמו גם בסיסים לשיתופי פעולה בתחום.
חברי הברית הם ארגונים קואופרטיביים לאומיים ובין-לאומיים מכל ענפי הכלכלה, ובכללם חקלאות, בנקאות, צרכנות, דייג, בריאות, דיור, ביטוח ועבודה.
ב-2006 פרסם הארגון את ה-ICA גלובל 300 - אינדקס הקואופרטיבים והיוזמות המשותפות הגדולים בעולם, המדגימים את קנה המידה של התנועה הקואופרטיבית הבין-לאומית.
ביולי מדי שנה, ביום ראשון בשבוע הראשון לחודש, מציינת הברית את 'יום הקואופרציה'.
לברית אספה כללית, וחבר נאמנים המונה 20 חברים.
היא מפולחת לארבעה אזורים גאוגרפיים: אפריקה, אירופה, אסיה-פסיפיק ואמריקה.
חלוקה נוספת שלה היא לארגונים סקטורליים: חקלאות, צרכנות, דייג, בריאות, דיור, וביטוח משותף.
כמו כן כוללת הברית שורה של ועדות נושאיות: מחקר, תקשורת, משאבי אנוש, ושוויון מגדרי.
ב-1925 אמצה הברית את דגל הקשת בת 7 הצבעים, המייצג אחדות, גיוון, את כוחו של האור, נאורות וקידמה.
ב-2001 אומץ דגל חדש באספת הברית בסיאול, קוריאה, על מנת למנוע בלבול עם דגל-קשת אחרים כגון דגל הקהילה הגאה.
הדגל החדש הציג רבע-קשת בת 6 צבעים ממנה פורחות יונים, ותחתיו ראשי התיבות ICA.
ב-2014 הוחלף הדגל בלוגו סגול או לבן על רקע סגול, המורכב מהאותיות CO-OP כששתי ה-O מחוברות ביניהן בדימוי של שרשרת.
ברית הגנה היא אמנה או ברית צבאית בין מדינות, בה הצדדים החתומים מתחייבים לתמוך זה בזה מבחינה צבאית ולהגן זה על זה.
בדרך כלל האמנה מציינת איומים ספציפיים שעליהם יש להגיב בכוחות צבא.
להלן נמנות בריתות ההגנה העיקריות כיום בעולם.
בנוסף להן קיימות בריתות נוספות, שלא תמיד זוכות לפרסום.
למשל, אמנת איגוד מדינות דרום-מזרח אסיה מתמקדת בשיתופי פעולה בתחומי כלכלה, מסחר, תיירות, סביבה, חינוך, תרבות וספורט, אך כלולה בה גם ברית הגנה צבאית בין מדינות האיגוד.
1992 – ארגון האמנה לביטחון משותף, ברית פוליטית-צבאית הכוללת את ארמניה, בלארוס, טג'יקיסטן, קזחסטן, קירגיזסטן ורוסיה.
אפגניסטן וסרביה מדינות משקיפות בארגון.
2010 – הסכם לשותפות אסטרטגית, תמיכה הדדית ושיתוף פעולה ביטחוני בין אזרבייג'ן לטורקיה.
1947 – הסכם בין-אמריקני לסיוע הדדי (אמנת ריו) – ברית הגנה הדדית של מדינות ביבשת אמריקה.
כיום חתומות על האמנה איי בהאמה, אל סלוודור, ארגנטינה, ארצות הברית, ברזיל, גואטמלה, האיטי, הונדורס, הרפובליקה הדומיניקנית, ונצואלה, טרינידד וטובגו, פנמה, פרגוואי, פרו, צ'ילה, קולומביה וקוסטה ריקה.
1949 – ברית נאט"ו, עליה מבוסס ארגון נאט"ו.
1951 – ברית הגנה בין ארצות הברית לפיליפינים.
1951 – ANZUS – הברית הצבאית של אוסטרליה, ניו זילנד וארצות הברית.
1951 – ברית הגנה ראשונית בין ארצות הברית ליפן.
1953 – ברית הגנה בין ארצות הברית לדרום קוריאה.
1960 – ברית הגנה מורחבת בין ארצות הברית ליפן.
האפשרות שישראל וארצות הברית יכריזו על ברית הגנה אסטרטגית עלתה בעבר מספר פעמים במסגרת יחסי ארצות הברית–ישראל.
בשנת 2019 דווח כי בפגישה בין בנימין נתניהו לדונלד טראמפ נדונה האפשרות לצאת בהצהרה משותפת, שאינה ברית הגנה רשמית, לפיה ארצות הברית תתחייב לסייע לישראל במקרה חירום ביטחוני.
בשנת 2023 כתב מייק פומפאו בספרו כי נתניהו ידע ש"מדובר בשקר", אבל בחר בכל זאת להדליף את הדברים במטרה לקדם את עצמו בתקופת בחירות כי "זה היה סיפור טוב בשבילו".
ב-11 בספטמבר 2020 חתמו הודו ויפן על ברית הגנה צבאית למשך עשר שנים, צעד שנועד לבלום את פעילות צבא סין באזור האינדו-פסיפי ולסייע בהתמודדות עם סכסוכי הגבולות בין הודו לסין.
צעד זה מחזק את הברית לדיאלוג ביטחוני רב-צדדי (QUAD), פורום לשיתוף פעולה בלתי פורמלי בין ארצות הברית, יפן, אוסטרליה והודו שבמסגרתו מתקיימים חילופי מידע ותרגילי צבא משותפים.
1873 – ברית שלושת הקיסרים – בין קיסרי האימפריה הגרמנית, אוסטריה־הונגריה והאימפריה הרוסית.
1892 – הברית הצרפתית-רוסית – בין הרפובליקה הצרפתית השלישית ובין האימפריה הרוסית.
1955 – ברית ורשה – בין אלבניה, בולגריה, צ'כוסלובקיה, מזרח גרמניה, הונגריה, פולין, רומניה וברית המועצות.
1920 – ההסכמה הקטנה – בין צ'כוסלובקיה, ממלכת יוגוסלביה ורומניה.
1921 – ברית ההגנה הפולנית-רומנית – בין פולין ובין רומניה, נחתמה לאחר מלחמת העולם הראשונה והתפרקה בשנת 1939 עם פרוץ מלחמת העולם השנייה.
1955 – ברית בגדאד – בין הממלכה המאוחדת, עיראק, טורקיה, פקיסטן ואיראן.
בשנת 1979, לאחר פרישת איראן בעקבות המהפכה האיראנית, הודיעה טורקיה על פירוק הברית.
1954 – SEATO – ברית הגנה בין אוסטרליה, צרפת, בריטניה, ניו זילנד, פקיסטן, הפיליפינים, תאילנד וארצות הברית.
1955 – ברית הגנה בין טאיוואן לארצות הברית.
הסתיימה בשנת 1979 והוחלפה באמנה המסדירה את היחסים בין שתי המדינות, בהם מחויבות עמומה של ארצות הברית להגן על טאיוואן.
ברית ההצלה , הייתה תנועה פוליטית שנוסדה בשנת 1816, הידועה גם בשם אגודת בני האמת של המולדת (Общество истинных и верных сынов отечеств) מאז 1817, הייתה לאגודה הפוליטית הסודית הראשונה של הדקבריסטים.
בשנת 1816, ביוזמתו של אלכסנדר ניקולאייביץ' מוראביוב, קבוצה של קצינים צעירים של הצבא הרוסי הקימה את "ברית ההצלה".
החברים הראשונים לקחו חלק במלחמת 1812 ובמלחמות בשנים 1813–1814. האגודה מנתה כ-30 חברים, בהם ניקיטה מוראביוב, סרגיי מוראביוב-אפוסטול, מאטווי מוראביוב-אפוסטול, סרגיי טרובצקוי, איוואן יאקושקין, פבל פסטל, יבגני אובלונסקי, איוואן פושצ'ין, מיכאיל לונין ואחרים.
בשנת 1817 הם אישרו את אמנת האגודה ושינו את שמה לאגודת בני האמת של המולדת.
האגודה שמה לה למטרה לבטל את הצמיתות וליישם מלוכה חוקתית באמצעות מרד מזוין בזמן טקס ההכתרה של הקיסר הבא.
במהלך ההכנות לתפיסת השלטון, חברי האגודה ניסוי להרחיב את השפעתה של האגודה, להבטיח תפקידים צבאיים ואזרחיים מרכזיים במבני הממשלה ולגבש דעת קהל אוהדת כלפיהם.
חברי האגודה השתייכו לאחת משלוש הקטגוריות - bolyare (боляре), muzhi (мужи), ו-brat'ya (братья).
הקנוניה פעלה באופן שרק שתי הקטגוריות הראשונות של החברים ידעו את מטרתה הסופית של האגודה.
חברים בעלי מעמד נמוך היו צריכים לציית לחברים בעלי רמה גבוהה יותר.
קבלת חברים חדשים, כמו גם קידום פנימי, יכולה להתקיים רק בהסכמת המועצה העליונה.
יוזמות הושגו בהתאמה מוחלטת למערכת מורכבת של טקסים ונדרים, שאומצו מבני הבונים החופשיים.
היו שתי קבוצות בתוך האגודה - קיצוניות ומתונות.
הם התווכחו על טקטיקות ומבנה האגודה, שחלקם ראו כמבודדים ומסובכים במיוחד.
חברי האגודה הציגו מספר פרויקטים של ריגול, אך הם נדחו בשל היעדר מימון וחוסר הכנות לפעולה מכרעת.
לאור זאת, רוב החברים החליטו להצביע בעד פירוק האגודה ולהקים ארגון חדש, שיהיה בו יותר חברים ויהיה מוכשר יותר בניהול מרד.
הקיצוניים יצרו את "החברה הצבאית" "Военное общество", או Voyennoye obshchestvo) ולאחר מכן ב-1818 — נקראה בשם ברית השגשוג (Союз благоденствия).
ברית הפריפריה או דוקטרינת הפריפריה או ברית המיעוטים הייתה אסטרטגיה דיפלומטית, על פיה ישראל פתחה בריתות אסטרטגיות עם שכנותיהן של המדינות הערביות העוינות את ישראל ושוכנות במזרח התיכון או עם תת-אוכלוסיות של מיעוטים ברחבי המזרח התיכון בעלות אינטרסים העולים בקנה אחד עם אלו של ישראל.
מטרתה המיידית של האסטרטגיה היא להסיר איומים מתהווים על ביטחונה ובטווח הרחוק לנטרל את ההתנגדות הרחבה של מדינות ערב לקיומה של ישראל וליצור בסיס ליצירת יחדות אזוריות דוגמת הסכמי אברהם.
שתי הבריתות משקפות מדיניות של "חיפוש שותפים בשוליים" כדי להתמודד עם הגמוניה עוינת במרכז.
אך בעוד ברית הפריפריה נשענת על מדינות ריבוניות, ברית המיעוטים מתבססת על שחקנים לא-מדינתיים שמעמדם שברירי, ולעיתים נוצרת ביניהם מתיחות או אף עימות — למשל כשהאינטרסים של טורקיה שחברה לישראל בברית הפריפריה מתנגשים באלו של הכורדים שחברו לישראל בברית המיעוטים.
האסטרטגיה נהגתה ופותחה על ידי ראובן שילוח יועצו הקרוב של ראש ממשלת ישראל הראשון, דוד בן-גוריון והתמקדה בעיקר בטורקיה, איראן בתקופת שושלת פהלווי, אתיופיה בתקופת שלטונו של היילה סלאסי ואף הרחבת הקשרים בין ישראל לבין הקהילה הכורדית שמפוזרת ברחבי רוב מדינות המזרח התיכון אך מרוכזת בעיקר בעיראק ובאיראן.
בנוסף, קיימה ישראל קשרים חמים עם המורדים בדרום סודאן ועזרה להם במלחמות האזרחים שניהלה מול סודאן עצמה.
המדיניות יושמה גם עם הבלוצ'ים בפקיסטן ואיראן.
משום הרגישות של שיתוף פעולה שאינו רשמי עם דגש על נושאים של צבא וביטחון היו אלו גופי הביטחון של ישראל, אמ"ן והמוסד, האמונים על התנהלות בערוצים בלתי רשמיים, שנשאו בנטל ולא משרד החוץ על שלוחותיו.
המונח "פריפריה" שימש בשל העובדה שלא ערבים, טורקים ולא מוסלמים, פרסים, הקיפו גאוגרפית במידה רבה את האוכלוסייה הערבית-מוסלמית במזרח התיכון.
הברית כללה במקור את ישראל, טורקיה, המדינה האימפריאלית של איראן והאימפריה האתיופית.
לדברי ברוך עוזיאל, הברית תכריע את הערבים ותסיים את האימפריאליזם שלהם, תביא שלום לקהילות לא ערביות ולא מוסלמיות, ובסופו של דבר לאזור כולו.
עוזיאל הכיר באתגרים של ברית כזו, כמו האסלאמיזם והסכסוך בין כורדים לטורקים, וטען כי "אף רעיון חדש ונועז לא פילס את דרכו מעולם בקו ישיר וללא עיקולים".
בשנת 1958 קיימו ראש ממשלת ישראל דוד בן-גוריון וראש ממשלת טורקיה עדנאן מנדרס פגישה חשאית, בה דנו בברית, והחליפו תמיכה מודיעינית וצבאית.
גם איראן הייתה מעורבת, אך במידה פחותה.
איראן, טורקיה וישראל ייסדו הסכם המכונה "הטריידנט" ב-1958. ב-1967, טורקיה קראה לנסיגת ישראל מהשטחים הכבושים אך סירבה להצטרף לערבים בגינוי ישראל כ"מדינה תוקפנית".
בישיבת ארגון הוועידה האסלאמית ברבאט התנגדה טורקיה להחלטה הקוראת למדינות מוסלמיות לנתק את היחסים הדיפלומטיים עם ישראל.
המהפכה האיראנית של 1979 הייתה מכשול גדול למדיניות.
הממשלה החדשה של איראן ניתקה את היחסים עם ישראל וחזרה בה מהכרה.
מנהיגים איראנים כמו רוחאללה חומייני, עלי חמינאי ומחמוד אחמדינז'אד כינו את ישראל שוב ושוב "ישות בלתי חוקית" ואף קראו להשמדתה.
ישראל עשתה כמה ניסיונות מפוקפקים לחידוש הברית עם הרפובליקה האסלאמית של איראן.
ישראל גם מימנה וחימשה את איראן במהלך מלחמת איראן-עיראק, וסייעה לאיראן במכירת הנפט שלה.
טורקיה הקלה על היחסים בין ישראל לאיראן.
יהודים איראנים המתגוררים בישראל היו מבקרים בטורקיה, שולחים את הדרכונים הישראלים בחזרה לישראל, ונכנסים לאיראן באמצעות הדרכונים האיראניים שלהם.
פקידי ממשל איראניים טסו לישראל מטורקיה, ולא החתימו את הדרכונים שלהם.
מכיוון שטורקיה ואיראן היו עמודי התווך של הברית, הכורדים לא מילאו תפקיד גדול.
עם זאת, ישראל תמכה באופן פעיל בתנועה הבדלנית הכורדית בעיראק.
טורקיה ואיראן לא רצו מדינה כורדית בגבולותיהן, למרות שהתמיכה בכורדים בעיראק החלה באמצע שנות ה-60 באישור איראן.
בן-גוריון דחק במוסד לתמוך במפלגה הדמוקרטית של כורדיסטן "מבלי לדרוך על בהונות איראן וטורקיה".
סוגיית המיעוטים הייתה קיימת באימפריה העות'מאנית שיצרה את הסדר ה'מילת' שהסדיר את קיומם של המיעוטים הלא מוסלמים תחת השלטון האיסלאמי האימפריאלי, בהתאם להלכת הקוראן המקבל את קיומו של האחר בתנאי שהאחר מכיר בעליונות האסלאם ומשלם את המס הנדרש.
תפיסת המילת הביאה לאוטונומיה פנימית ודתית רבה ולפלורליזם כלפי המיעוטים ברחבי האימפריה העות'מאנית.
שורשיה נטועים במדיניות הד'ימי שהייתה נהוגה כלפי בני המיעוטים המונותאיסטים במדינות האסלאם.
שלושה דפוסים מרכזיים של מיעוטים בסהר הפורה:
מיעוט אתני לאומי דוגמת הכורדים בעיראק, סוריה, איראן וטורקיה.
מיעוט דתי דוגמת הנוצרים - הקהילה הקופטית במצרים.
מיעוט עדתי שהוא חלק או תוצר של הציוויליזציה המוסלמית אבל הוויתו כשל מיעוט בעייתי מבחינה הלכתית דוגמת השיעים, הדרוזים והעלווים.
מיעוט שהוא שילוב של אתניות לאומית ודתיות דוגמת הארמנים.
בימי מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט הבין היישוב שהמפעל הציוני עומד בפני אתגר חסר תקדים של התקוממות בעיקר מצד האוכלוסייה הכפרית של ערביי ארץ ישראל ועלה הרעיון לחבור למיעוטים אחרים בגבולות ארץ ישראל ומחוצה לה החולקים את החשש מפני מה שכינה אחד ממנהיגי היישוב 'הים הערבי החשוך'.
שלושה נדבכים לאסטרטגיית ברית המיעוטים שהתפתחה ביישוב ולאחר מכן במדינת ישראל:
פוליטי ביטחוני - האויב של אויבי הוא ידידי.
אידאולוגי - הכרה בזכות קיומם של מיעוטים, הדגשת הפלורליזם של האזור, משמע הכרה בזכות ההגדרה העצמית של העם היהודי במזרח התיכון.
מוסרי - הושתת יד ציונית למיעוטים הנחשבים על ידה כנרדפים או חוששים מרוב ערבי או חותרים להדגשת קיומם במסגרת בדלנית, מדגישה את מוסריות המפעל הציוני.
מדיניות זו הוחלה לגבי הדרוזים, הקופטים, הכורדים, הברברים, הנוצרים המזרח תיכוניים (ארמים, אשורים, מארונים) והדרום סודנים.
המיעוט הנגיש ביותר בארץ ישראל במהלך המרד של ערביי ארץ ישראל היו הדרוזים שנמנעו מלקחת חלק במרד ואף נקטו נייטרליות במלחמת העצמאות.
לימים התפתח הקשר למה שנקרא ברית הדמים בין המדינה לדרוזים.
נדבך אחר בברית הדמים הייתה ההחלטה ב-1956 לגייס את הדרוזים לשירות חובה בצה"ל בהסכמת המנהיגות המסורתית של העדה ומתן פטור לנשים הדרוזיות.
ברית ההצלה: זמן הזעם היא סדרת טלוויזיה רוסית, דרמה היסטורית בבימויו של ניקיטה ויסוצקי ובכיכובם של מקסים מאטבייב, פאבל פרילוצ'ני, אנטון שאגין, איוואן קולסניקוב, איוואן יאנקובסקי, טיכון ג'יזנבסקי, קיריל קוזנצוב ואחרים.
הסדרה מגוללת את אירועי מרד הדקבריסטים בפירוט ניכר.
הסדרה מהווה הרחבה וגרסה מורחבת יותר לסרט הקולנוע עטור הפרסים "ברית ההצלה".
הסדרה שודרה בערוץ 1 הרוסי בפברואר 2024.
בשנת 1814, צבא האימפריה הרוסית הביס את צרפת של נפוליאון וכבש את פריז.
רוסיה הפכה לכוח החזק ביותר באירופה ועכשיו הכל נראה אפשרי בעיני חייליה.
אך חוסר הסובלנות כלפיהם פוגם באמון שלהם כלפי המשטר ובשנת 1820. בוגרי מלחמת רוסיה–צרפת זועמים על הענישה הגופנית התכופה ושואפים לדמוקרטיזציה של מערכת השלטון במדינה.
חיילי גדוד סמיונובסקי שהתנגדו לקיסר נשלחים לשרת ביחידות צבאיות אחרות בצ'רניגוב בעוד החיילים הרגילים שלא נשאו דרגות בכירות נשלחים לגלות בסיביר.
אך זעמם רק גובר ופורצים מרידות ביחידות השונות.
הזעם לא שוכך וב-14 בדצמבר 1825 הגדוד המוסקבאי של המשמר הקיסרי בראשות ניקיטה מוראביוב ופיוטר קאחובסקי נכנס לכיכר הסנאט ומתכונן לתקוף את הסנאט ולהמליך את קונסטנטין פאבלוביץ' לקיסר, עם מותו של אלכסנדר הראשון, קיסר רוסיה, אלא שהסנאט מכתיר את ניקולאי והחיילים מסרבים להכיר בו.
חיילים מורדים רבים מתים והמרד מדוכא באלימות.
שנה לאחר מכן, בשנת 1826 חמשת מנהיגי המרד מוצאים להורג בתלייה, אך החבלים נקרעים וחלקם נתלים מחדש, האחרים נשלחים לגלות בסיביר.
הסדרה פותחה בעקבות עצומה של צופי הסרט, שדרשו לצלם את אירועי הדקבריסטים במסגרת סדרה ולא סרט קולנוע.
כך, באוגוסט 2020 החלו ההכנות להפקת סדרת הטלוויזיה, כאשר מפיקי הסדרה הגישו בקשת תמיכה למשרד התרבות של רוסיה.
ב-24 בינואר 2021 החלו צילומי סדרת הטלוויזיה בעיר סנקט פטרבורג ובפרבריה, בהפקת דירקציה קינו וקונסטנטין ארנסט מהערוץ הראשון ברוסיה שהפיק גם את סרט הקולנוע.
הצילומים נערכו גם במחוז טבר ובעיר טבר.
במאי 2021 נערכו צילומים גם ברוסטוב על הדון.
הצילומים הושלמו לבסוף ב־23 ביולי 2021.
ברית הנשים הבין-לאומית (נקרא גם הארגון הבין-לאומי לנשים; בצרפתית: Alliance Internationale des Femmes, AIF, באנגלית: International Alliance of Women, IAW) הוא ארגון חוץ-ממשלתי בינלאומי הפועל לקידום זכויות האישה ברחבי העולם, תוך התמקדות בשוויון מגדרי והעצמת נשים.
זהו אחד הארגונים הוותיקים, הגדולים והמשפיעים ביותר בתחום זכויות האישה.
הארגון הוקם בברלין בשנת 1904 תחת השם International Woman Suffrage Alliance (הברית הבינלאומית למען זכות בחירה לנשים) על ידי מנהיגות פמיניסטיות מרחבי העולם, בהן מארי סטריט, מיליסנט פוסט, קארי צ'פמן קאט וסוזן ב.
הארגון מייצג כיום למעלה מ-50 ארגוני נשים ברחבי העולם ובהם מאות אלפי חברות.
החל משנת 1926 קשר הארגון קשרים חזקים עם חבר הלאומים.
בשנת 1947 היה הארגון בין הראשונים שקיבלו מעמד ייעוץ כללי במועצה הכלכלית-חברתית של האומות המאוחדות, ולאחר מכן מעמד דומה במועצת אירופה.
לארגון נציגים בגופים בינלאומיים רבים נוספים, בהם ארגון המזון והחקלאות, הליגה הערבית ומועצת שיתוף הפעולה של מדינות המפרץ.
לאחר כנס מועצת נשים בינלאומית בשנת 1902 התאכזבו פעילות פמיניסטיות בארצות הברית מכך שהארגון נרתע מלתמוך בזכות בחירה לנשים, והן החליטו להקים ארגון שיקדם מטרה זו.
הארגון הוקם בברלין ב-3 ביוני 1904, במהלך הכנס השני של מועצת הנשים בינלאומית.
הארגון נקרא בתחילה International Woman Suffrage Alliance (הברית הבינלאומית למען זכות בחירה לנשים) ומקום מושבו היה בלונדון.
בין מייסדות הארגון נמנו מארי סטריט, מיליסנט פוסט, קארי צ'פמן קאט וסוזן ב.
פעילות הארגון נרתעו מהסגנון התוקפני של אמלין פנקהרסט ואיגוד הנשים החברתי והפוליטי, ובכנס בשנת 1906 סירבו לקבל את האיגוד לשורותיו.
לארגון הצטרפו ארגונים לאומיים שנאבקו למען זכות הבחירה לנשים, והוא הוציא לאור כתב-עת חודשי.
כנסי הארגון נערכים מעת לעת בערים שונות בעולם.
בשנת 2017 נערך הכנס בניקוסיה, קפריסין.
בשנת 1946 שינה הארגון את שמו לברית הנשים הבינלאומית.
נשיאת הארגון הייתה קארי צ'פמן קאט, שהייתה גם בין המייסדות של בארצות הברית.
הצבע המסורתי של הארגון, המשמש כסמל לזכויות האישה וזכות הבחירה לנשים, הוא צהוב.
הנושא המרכזי בו עוסק הארגון כיום הוא מימוש מלא של האמנה לביעור כל הצורות של אפליה נגד נשים (CEDAW).
בכנסים האחרונים של הארגון אומצה הסיסמה "זכויות האישה הן זכויות האדם" והוחלט שהארגון יפעל לקידום נושאים נוספים, בהם צדק וזכויות אדם, קידום הדמוקרטיה והשלום, חיסול האלימות נגד נשים ונערות, שינוי אקלים, קידום , קידום הבריאות בעולם וקידום נשים בכלכלה.
כיום מייצג הארגון יותר מ-50 ארגונים ברחבי העולם, בהם ויצו.
הלנה גלזר, יושבת ראש הנהלת ויצו העולמית, היא גם חברת הנהלה בברית הנשים הבינלאומית.
ב-23 באוגוסט 1939 חתמה ברית המועצות על הסכם ריבנטרופ-מולוטוב לאי-תוקפנות עם גרמניה הנאצית.
זאת, כשנה לאחר שבריטניה, צרפת ואיטליה הפשיסטית חתמו עם גרמניה הנאצית על הסכם מינכן ב-30 בספטמבר 1938, שוויתר לגרמניה על שטח חבל הסודטים בצ'כוסלובקיה, למרות הברית הצבאית בין צ'כוסלובקיה לבעלות הברית.
בנוסף להסכם אי-תוקפנות, כלל ההסכם פרוטוקול סודי, שחילק את שטחי רומניה, פולין, ליטא, לטביה, אסטוניה ופינלנד ל"תחומי השפעה" של גרמניה ושל ברית המועצות, והסדרים טריטוריאליים ופוליטיים במדינות אלו.
באוקטובר ובנובמבר 1940 התקיימו בברלין המגעים לצירוף ברית המועצות למדינות הציר, אך הדיונים לא נשאו פרי, מאחר שהמטרה האידאולוגית של היטלר הייתה לשלוט בכל מזרח אירופה.
פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1 בספטמבר 1939 פתחה את מלחמת העולם השנייה.
סטלין המתין עד 17 בספטמבר לפני שהחל בפלישה משלו לפולין.
מחוזות קרליה וסאלה בפינלנד סופחו לברית המועצות לאחר מלחמת החורף ב-1940. לאחר מכן, ברית המועצות סיפחה את אסטוניה, לטביה וליטא וחלקים מרומניה (בסרביה, צפון בוקובינה וחבל הרצה).
הפלישה לבוקובינה הפרה את הסכם ריבנטרופ-מולוטוב, שכן היא חרגה מתחום ההשפעה הסובייטי שהוסכם עם גרמניה.
ב-22 ביוני 1941 פלש היטלר לברית המועצות במבצע ברברוסה.
סטלין היה בטוח שמכונת המלחמה הכוללת של בעלות הברית תעצור בסופו של דבר את גרמניה, ובסיוע השאל-החכר (כינויו של חוק אמריקאי, שנחקק בתקופת מלחמת העולם השנייה ואיפשר לנשיא ארצות הברית לספק סיוע לבעלות הברית), הסובייטים עצרו את הוורמאכט כ-30 ק"מ ממוסקבה (במהלך הקרב על מוסקבה).
במהלך ארבע השנים הבאות, ברית המועצות הדפה את התקפות הציר, כמו בקרב סטלינגרד וקרב קורסק, ודחקה קדימה את הנאצים בהתקפות סובייטיות גדולות, כמו במתקפת ויסלה-אודר.
עיקר הלחימה הסובייטית התרחשה בחזית המזרחית – כולל מלחמת ההמשך עם פינלנד – אבל היא גם פלשה לאיראן באוגוסט 1941 בשיתוף פעולה עם הבריטים ובסוף המלחמה תקפה את יפן במבצע סערת אוגוסט, על אף שחתמה איתה על הסכם נייטרליות.
ליפן וברית המועצות היו מלחמות גבול עד 1939, טרום מלחמת העולם השנייה.
סטלין נפגש עם וינסטון צ'רצ'יל ופרנקלין דלאנו רוזוולט בוועידת טהראן ודן עימם בעתידה של אירופה לאחר המלחמה.
ברלין נפלה לבסוף באפריל 1945.
ברית המועצות ספגה את האבדות הגבוהות ביותר במלחמה, ואיבדה יותר מ-20 מיליון אזרחים, כשליש מכלל ההרוגים במלחמת העולם השנייה.
ההפסד הדמוגרפי לכלל העמים הסובייטים היה גדול אף יותר.
במהלך שנות ה-30 של המאה העשרים, שר החוץ הסובייטי מקסים ליטבינוב הוביל למדיניות סובייטית רשמית של התייצבות עם מעצמות המערב נגד גרמניה הנאצית.
בשנת 1935, ליטבינוב ניהל משא ומתן על הסכמי סיוע הדדי עם צרפת וצ'כוסלובקיה במטרה לבלום את התעצמותו של היטלר באירופה.
ועידת מינכן, שהעניקה חלקים מצ'כוסלובקיה לגרמניה הנאצית, הובילה את ברית המועצות להתקרב לגרמניה.
ב-3 במאי 1939 החליף סטלין את ליטבינוב, שהיה מזוהה מאוד עם העמדה האנטי-גרמנית, בויאצ'סלב מולוטוב.
באוגוסט 1939, סטלין קיבל את הצעתו של היטלר להסכם אי-תוקפנות עם גרמניה.
רשמית נחתם הסכם אי-תוקפנות בלבד, אך פרוטוקול סודי חילק את כל מזרח אירופה לתחומי השפעה גרמניים וסובייטיים.
לברית המועצות הובטח החלק המזרחי של פולין, שאז היה מאוכלס בעיקר באוקראינים ובלארוסים, לטביה, אסטוניה, פינלנד וליטא.
סעיף נוסף בהסכם היה שסרביה, אז חלק מרומניה, אמורה להצטרף לרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובנית שבשליטת מוסקבה.
חלוקת מזרח אירופה ופלישות אחרות
ב-17 בספטמבר פלש הצבא האדום למזרח פולין וכבש את השטח הפולני שהוקצה למוסקבה בהסכם ריבנטרופ-מולוטוב, בתיאום עם הכוחות הגרמניים בפולין.
אחד-עשר ימים לאחר מכן, שונה הפרוטוקול הסודי של הסכם ריבנטרופ-מולוטוב, והקצה לגרמניה חלק גדול יותר מפולין, בתמורה למתן רוב ליטא לברית המועצות.
מוסקבה שלטה ממזרח לקו קרזון.
לאחר שלקחו כ-300,000 שבויים פולנים ב-1939 ובתחילת 1940, קציני נ.ק.ו.ד ערכו חקירות ארוכות של השבויים במחנות תוך מטרה להוציא מהם הודאת שיתוף פעולה עם האויב ולהוציאם להורג.
ב-5 במרץ 1940, מזכר ששלח שר הפנים הסובייטי לברנטי בריה לסטלין הציע להוציא להורג קצינים פולנים, וכתוצאה ממנו 22,000 אנשי צבא ואינטלקטואלים פולנים הוצאו להורג בטבח יער קאטין.
האלוף וסילי בלוחין, התליין הראשי של הנ.ק.ו.ד, ירה אישית ב-6,000 מהקצינים הפולנים שנתפסו ב-28 לילות רצופים.
במהלך 29 שנות הקריירה שלו בלכין ירה בכ-50,000 איש, מה שהפך אותו לתליין הגדול ביותר בהיסטוריה העולמית המתועדת.
באוגוסט 1939 הצהיר סטלין כי הוא עומד "לפתור את הבעיה הבלטית", ולאחר מכן, אילץ את ליטא, לטביה ואסטוניה לחתום על אמנות ל"סיוע הדדי".
בנובמבר 1939 פלשה ברית המועצות לפינלנד.
ההגנה הפינית הפתיעה את ההנהגה הסובייטית, ולאחר הפסדים קשים והניסיון הלא מוצלח להקים ממשלת בובות בהלסינקי, הסתפק סטלין בהסכם ביניים שיעניק לברית המועצות חלקים מקרליה וסאלה (8% משטח פינלנד).
מספר ההרוגים של ברית המועצות במלחמה עלה על 200,000. ראש ממשלת ברית המועצות ניקיטה חרושצ'וב טען מאוחר יותר שייתכן ומספר הקורבנות הגיע לכמיליון.
לאחר מלחמה זו, סטלין נקט בפעולות לשינוי האימונים ולשיפור מאמצי התעמולה בצבא הסובייטי.
באמצע יוני 1940, כאשר תשומת הלב הבינלאומית התמקדה בפלישה הגרמנית לצרפת, פשטו חיילי הנ.ק.ו.ד.
הסובייטיים על עמדות גבול במדינות הבלטיות.
סטלין טען כי הסכמי הסיוע ההדדי הופרו, והציב אולטימטומים של שש שעות להקמת ממשלות חדשות בכל מדינה.
לאחר מכן, חוסלו ממשלי המדינה והוחלפו בסובייטים, וגורשו או נהרגו 34,250 לטבים, 75,000 ליטאים וכמעט 60,000 אסטונים.
בסוף יוני 1940, סיפח סטלין את סרביה וצפון בוקובינה, והכריז על השטח כחלק מהרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית המולדובית.
בסיפוח צפון בוקובינה, סטלין חרג מהגבולות המוסכמים בפרוטוקול הסודי עם הנאצים.
לאחר שההסכם התלת-צדדי נחתם על ידי מדינות הציר גרמניה, יפן ואיטליה באוקטובר 1940, סטלין שלח את מולוטוב לברלין כדי לנהל משא ומתן על התנאים של ברית המועצות להצטרף לציר וליהנות משלל ההסכם.
בהוראתו של סטלין, מולוטוב התעקש לשמור על האינטרס הסובייטי בטורקיה, בולגריה, רומניה, הונגריה, יוגוסלביה ויוון.
ריבנטרופ ביקש ממולוטוב לחתום על פרוטוקול סודי נוסף עם ההצהרה: "המוקד של השאיפות הטריטוריאליות של ברית המועצות יהיה ככל הנראה מרוכז מדרום לשטח ברית המועצות לכיוון האוקיינוס ההודי".
סטלין לא הסכים עם הפרוטוקול המוצע, והמשא ומתן התפוצץ.
בתגובה להצעה גרמנית נוספת, סטלין הצהיר כי הסובייטים יצטרפו לציר אם גרמניה תעצור את הפעולה בתחום ההשפעה של הסובייטים.
זמן קצר לאחר מכן, היטלר הוציא הנחיה הקשורה לתוכניתו לפלוש לברית המועצות.
במאמץ להפגין כוונות שלום כלפי גרמניה, ב-13 באפריל 1941, סטלין חתם על הסכם נייטרליות עם יפן.
מאז הסכם פורטסמות', רוסיה התחרתה עם יפן על תחומי השפעה במזרח הרחוק, שם נוצר ואקום עם קריסת שושלת צ'ינג בסין.
ביטול הסכם ריבנטרופ-מולוטוב ומבצע ברברוסה
בשעות הבוקר המוקדמות של 22 ביוני 1941, היטלר הפר את הסכם ריבנטרופ-מולוטוב ופתח במבצע ברברוסה.
לפני הפלישה חשב סטלין שגרמניה לא תתקוף את ברית המועצות עד שתביס את בריטניה.
זאת אף על פי ששני מרגלים סובייטים בעלי מעמד גבוה בגרמניה, "סטרשינה" ו"קורסיקאנץ", שלחו עשרות דוחות למוסקבה המכילים עדויות על הכנה למתקפה גרמנית.
אזהרות נוספות הגיעו מריכרד זורגה, מרגל סובייטי בטוקיו ועובד סמוי כעיתונאי גרמני שחדר עמוק לתוך שגרירות גרמניה בטוקיו בזכות קשריו עם אשתו של הגנרל יוגן אוט, שגריר גרמניה ביפן.
שבעה ימים לפני הפלישה, מרגל סובייטי בברלין, חלק מרשת הריגול התזמורת האדומה, הזהיר את סטלין כי הדיוויזיות הגרמניות בגבול אמורות לפתוח במלחמה מול ברית המועצות.
חמישה ימים לפני המתקפה, קיבל סטלין דיווח ממרגל בחיל האוויר הגרמני כי "הושלמו כל ההכנות של גרמניה למתקפה על ברית המועצות".
סטלין כתב בתגובה לקומיסר לביטחון המדינה, "אתה יכול לשלוח את ה'מקור' שלך ממטה התעופה הגרמני.
למרות שסטלין הגדיל את כוחות הגבול המערבי הסובייטי ל-2.7 מיליון איש והורה להם לצפות לפלישה גרמנית אפשרית, הוא לא הורה על גיוס כוחות בקנה מידה מלא כדי להתכונן למתקפה.
סטלין חש כי התגייסות עלולה לעורר את היטלר לפלוש בטרם עת לברית המועצות.
בשעות הראשונות לאחר תחילת המתקפה הגרמנית, סטלין היסס במקום להורות על מתקפה נגד הכוחות הגרמניים.
עדויות של ניקיטה חרושצ'וב ואנסטאס מיקויאן טוענות כי לאחר הפלישה, סטלין היה בדאצ'ה שלו מיואש למשך מספר ימים ולא השתתף בהחלטות ההנהגה.
עד מהרה הפך את עצמו סטלין למרשל של ברית המועצות, אז הדרגה הצבאית הגבוהה ביותר במדינה, ולמפקד העליון של הכוחות המזוינים של ברית המועצות.
הוא עמד בראש הסטאבקה, ארגון ההגנה העליון.
בינתיים, מרשל גאורגי ז'וקוב ירד לדרגת סגן המפקד העליון של הכוחות המזוינים הסובייטים.
בשלושת השבועות הראשונים של הפלישה, כשברית המועצות ניסתה להגן על עצמה מפני ההתקדמות הגרמנית הגדולה, היא ספגה 750,000 אבדות, ואיבדה 10,000 טנקים ו-4,000 מטוסים.
ביולי 1941 אימץ סטלין אסטרטגיה של ביצוע התקפות מרובות.
אך הגרמנים בלמו כל אחת מהמתקפות וגרמו לסובייטים אבדות קשות.
הדוגמה הבולטת ביותר לכך הייתה קרב קייב (1941), בו נהרגו, נתפסו או נעדרו מעל 600,000 חיילים סובייטים.
עד סוף 1941, הצבא הסובייטי ספג 4.3 מיליון אבדות והגרמנים לכדו 3 מיליון שבויים סובייטים, 2 מיליון מתוכם מתו בשבי הגרמני עד פברואר 1942. הכוחות הגרמניים התקדמו כ-1,700 ק"מ, ושמרו על חזית של ליניארית כ-3,000 ק"מ.
הצבא האדום בלם את הגרמנים בשלבים הראשונים של המלחמה.
למרות זאת, לטענת ההיסטוריון האמריקני דוד גלנץ, הם היו לא יעילים נגד כוחות גרמניים מאומנים ומנוסים, למרות שהחזיקו בציוד סובייטי מודרני, כמו טנקי 1-KV ו-T-34.
בעוד שהגרמנים ביצעו התקדמות ענק ב-1941, והרגו מיליוני חיילים סובייטים, בהנחייתו של סטלין הפנה הצבא האדום משאבים נכבדים כדי למנוע מהגרמנים להשיג את אחת מהמטרות האסטרטגיות המרכזיות שלהם: ניסיון לכידת לנינגרד.
הם החזיקו בעיר עם יותר ממיליון חיילים סובייטים באזור ומיליון אזרחים הרוגים, שרבים מהם מתו מרעב.
בזמן שהגרמנים התקדמו, סטלין היה בטוח בניצחון של בעלות הברית על גרמניה.
בספטמבר 1941 אמר סטלין לדיפלומטים בריטים שהוא רוצה שני הסכמים:
הכרה בכך שאחרי המלחמה ברית המועצות תזכה בשטחים שהיא לקחה בהתאם לחלוקת מזרח אירופה עם היטלר בהסכם ריבנטרופ-מולוטוב.
בהערכה שהתבררה כנכונה שהיטלר יכוון את מאמציו לכבוש את מוסקבה, ריכז סטלין את כוחותיו כדי להגן על העיר, כולל דיוויזיות רבות שהועברו מגזרות המזרח הסובייטיות לאחר שטען שיפן לא תצטרף להתקפה באזורים אלה.
עד דצמבר, חייליו של היטלר התקדמו למרחק של 25 ק"מ מהקרמלין במוסקבה.
ב-5 בדצמבר, הסובייטים פתחו במתקפת נגד, ודחקו את הכוחות הגרמניים כ-80 ק"מ לאחור ממוסקבה בתבוסה הגדולה הראשונה של הוורמאכט במלחמה.
בתחילת 1942 החלו הסובייטים בסדרת התקפות.
מתקפת הנגד נתקעה, בין השאר בגלל בוץ מהגשם באביב 1942. ניסיונו של סטלין לכבוש מחדש את חרקוב באוקראינה הסתיים בתבוסה של הכוחות הסובייטיים, עם יותר מ-200,000 הרוגים.
סטלין תקף את כשירותם של הגנרלים המעורבים.
הגנרל גאורגי ז'וקוב ואחרים חשפו לאחר מכן שחלק מאותם גנרלים רצו להישאר במצב הגנה, אך סטלין ואחרים דחפו למתקפה.
במקביל, היטלר היה מודאג מהתמיכה האמריקאית בסובייטים לאחר כניסת ארצות הברית למלחמה בעקבות המתקפה על פרל הארבור, ומפלישה אנגלו-אמריקאית פוטנציאלית לחזית המערבית ב-1942. הוא שינה את מטרתו העיקרית מניצחון מיידי במזרח, לכיבוש דרום ברית המועצות כדי להגן על שדות נפט חיוניים למאמץ המלחמה הגרמני.
המערכה הגרמנית בדרום החלה בניסיון לכבוש את חצי האי קרים, שהסתיים באסון עבור הצבא האדום.
במסעותיהם לדרום, הגרמנים לקחו 625,000 שבויים סובייטים ביולי ובאוגוסט 1942. במקביל, בפגישה במוסקבה, אמר וינסטון צ'רצ'יל לסטלין שהבריטים והאמריקאים עדיין לא מוכנים לבצע נחיתה בחוף צרפתי בשליטה נאצית ב-1942, ויפנו את מאמציהם לפלישה לצפון אפריקה שבשליטה גרמנית.
בהערכתם שהרוסים "הובסו", החלו הגרמנים במבצע נוסף בסתיו 1942, קרב סטלינגרד.
היטלר התעקש לרכז את הכוחות הגרמניים במצור על סטלינגרד ובו-זמנית במתקפה נגד העיר באקו בים הכספי.
סטלין הורה לגנרלים שלו לא להסתפק במאמץ להגן על סטלינגרד.
למרות שהסובייטים סבלו יותר מ-2 מיליון אבדות בסטלינגרד, ניצחונם על הכוחות הגרמניים, כולל כיתור של 290,000 חיילי הציר, סימן נקודת מפנה במלחמה.
שנה לאחר מבצע ברברוסה, סטלין פתח מחדש את הכנסיות בברית המועצות.
ב-4 בספטמבר 1943, סטלין הזמין את ההיררכיים סרגיוס, אלכסיי וניקולאי לקרמלין.
הוא הציע להקים מחדש את הפטריארכיה של מוסקבה, שנסגרה ב-1925. ב-8 בספטמבר 1943, ההירכך סרגיוס נבחר לפטריארך.
הסובייטים הדפו את גרמניה, תוך כ-2.5 מיליון אבדות.
ב-1943, סטלין ביטל את כינוס הגנרלים שלו בקרמלין בגלל הפסדים מאכזבים אחרי קרב סטלינגרד, מחסור בציוד התקפי ותחזית שהגרמנים כנראה יתקפו בפעם הבאה בקורסק.
הגרמנים אכן ניסו לכתר את קורסק, אך המתקפה נהדפה בהצלחה על ידי הסובייטים לאחר שהיטלר ביטל אותה, בין השאר, בגלל פלישת בעלות הברית לסיציליה, אך למרו זאת הסובייטים ספגו יותר מ-800,000 אבדות.
עד סוף 1943 כבשו הסובייטים מחצית מהשטח שכבשו הגרמנים בשנים 1941–1942. גם התפוקה התעשייתית הצבאית הסובייטית גדלה באופן משמעותי מסוף 1941 ועד תחילת 1943 לאחר שסטלין העביר מפעלים למזרח החזית, בטוחים מפני פלישה גרמנית ומתקפה אווירית.
האסטרטגיה השתלמה, שכן המפעלים הצליחו להתקיים גם בזמן שהגרמנים כבשו בסוף 1942 יותר ממחצית מרוסיה האירופית, כולל 40 אחוז (80 מיליון) מאוכלוסייתה, וכ-2,500,000 קמ"ר מכלל שטח ברית המועצות.
בעוד שכמעט כל 5 מיליון החיילים המקוריים של הצבא האדום מתו עד סוף 1941, הצבא גדל עד ל-8 מיליון חיילים עד סוף אותה שנה.
למרות הפסדים משמעותיים ב-1942, הצבא האדום גדל עוד יותר, ל-11 מיליון חיילים.
בנובמבר 1943, סטלין נפגש עם צ'רצ'יל ופרנקלין ד.
רוזוולט, נשיא ארצות הברית בטהראן.
רוזוולט אמר לסטלין שהוא מקווה שבריטניה וארצות הברית יפתחו בחזית שנייה מול גרמניה ויוכלו בתחילה להשמיד 30–40 דיוויזיות גרמנית מהחזית המזרחית.
בשנת 1944, ברית המועצות התקדמה ברחבי מזרח אירופה לכיוון גרמניה, כולל במבצע בגרטיון, מתקפה מסיבית בבלארוס נגד הצבא הגרמני.
הפעולה הביאה לכך שהסובייטים השתלטו מחדש על בלארוס ומערב אוקראינה, יחד עם השמדה יעילה מוצלחת של 300,000 הרוגים גרמנים, ו-750,000 הרוגים סובייטים.
ההצלחות במבצע בגרטיון ובשנה שלאחר מכן נבעו, במידה רבה, משיפור מבצעי של הצבא האדום, תכנון טוב יותר של התקפות, ושימוש יעיל בארטילריה.
היחלשות הוורמאכט תרמה גם להתקפות סובייטיות מכיוון שלא ניתן היה לפתוח במתקפת נגד גרמנית יעילה.
החל מקיץ 1944, הצבא הגרמני מנע מהסובייטים להתקדם באזור ורשה במשך כמעט חצי שנה.
כמה היסטוריונים טוענים שכישלון הסובייטים להתקדם היה מהלך סובייטי מכוון לאפשר לוורמאכט לטבוח במורדי מרד ורשה באוגוסט 1944 שהתרחש עם התקרבות הצבא האדום.
מוקדם יותר ב-1944, סטלין התעקש שהסובייטים יספחו את חלקי פולין שחילקה עם גרמניה בהסכם ריבנטרופ-מולוטוב, בעוד הממשלה הפולנית הגולה דרשה להחזיר את גבולות פולין לכפי שהיו לפני המלחמה.
מה שהחמיר את המשבר היה סירובו של סטלין לחמש את ארמייה קריובה, וסירובו לאפשר למטוסי אספקה אמריקאים להשתמש בבסיסי האוויר הסובייטיים הדרושים כדי להעביר אספקה לארמייה, שאותם כינה סטלין במכתב לרוזוולט וצ'רצ'יל כ"פושעים שוחרי כוח".
מודאג מההשלכות האפשריות של פעולות אלה, סטלין החל מאוחר יותר בהנחת אספקה סובייטית למורדים הפולנים, אם כי רוב האספקה הגיעה לידי הגרמנים.
המרד הסתיים באסון עם 20,000 מורדים פולנים ו-200,000 אזרחים שנהרגו על ידי כוחות גרמנים, ולאחר מכן כוחות סובייטים נכנסו לורשה בינואר 1945.
התקדמויות חשובות אחרות התרחשו בסוף 1944, כמו הפלישה לרומניה ובולגריה באוגוסט.
ברית המועצות הכריזה מלחמה על בולגריה בספטמבר 1944 ופלשה למדינה, ומינתה במדינה ממשלה קומוניסטית.
בעקבות הפלישה למדינות הבלקן הללו, נפגשו סטלין וצ'רצ'יל בסתיו 1944, שם הסכימו על אחוזים שונים עבור "תחומי השפעה" במספר מדינות בלקניות.
הצבא האדום גם גירש כוחות גרמנים מליטא ואסטוניה בסוף 1944, ונהרגו 260,000 הרוגים סובייטים.
בסוף 1944, הכוחות הסובייטיים נאבקו בחירוף נפש כדי לכבוש את הונגריה במתקפה על בודפשט, אך לא הצליחו.
הגרמנים החזיקו מעמד בקרב שלאחר מכן על בודפשט עד פברואר 1945, כאשר הכוחות ההונגרים הנותרים חתמו על הסכם שביתת נשק עם ברית המועצות.
באפריל 1945 עמדה גרמניה הנאצית בפני ימיה האחרונים, כאשר 1.9 מיליון חיילים גרמנים במזרח נלחמו ב-6.4 מיליון חיילי הצבא האדום בעוד מיליון חיילים גרמנים במערב נלחמו ב-4 מיליון חיילי בעלות הברית המערביות.
סטלין חשד שבעלות הברית המערביות ינסו לכבוש את ברלין, על אף שלאחר שסטלין הצליח ללחוץ על בעלות הברית המערביות שהסכימו שמזרח גרמניה תיכנס ל"תחום ההשפעה" הסובייטי בוועידת יאלטה בפברואר 1945.
סטלין הנחה את הצבא האדום לנוע במהירות לתוך גרמניה מכיוון שהוא לא האמין שבעלות הברית המערביות ימסרו את השטח שכבשו, והוא הפך את כיבוש ברלין למטרה העליונה.
לאחר כיבוש מוצלח של פרוסיה המזרחית הקרב על אודר-נייס העמיד את הסובייטים בשערי ברלין.
עד 24 באפריל כיתרו שתי חזיתות סובייטיות את ברלין.
ב-20 באפריל החלה החזית הבלארוסית הראשונה בהובלת ז'וקוב בהפגזה מאסיבית על ברלין עד כניעתה של העיר.
ב-30 באפריל 1945 היטלר ורעייתו אווה בראון התאבדו, ולאחר מכן מצאו הכוחות הסובייטיים את גופותיהם, שנשרפו בהוראתו של היטלר.
הכוחות הגרמניים שנותרו נכנעו ללא תנאי ב-7 במאי 1945.
בלימת הפלישה הגרמנית והניצחון על גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה דרשה הקרבה אדירה מצד ברית המועצות (יותר מכל מדינה אחרת בהיסטוריה האנושית).
ההרוגים הסובייטים הסתכמו בסביבות 27 מיליון.
מניין ההרוגים של אזרחים סובייטים הגיע כנראה ל-18 מיליון.
מיליוני חיילים ואזרחים סובייטים נעלמו במחנות המעצר הגרמניים ובמפעלי עבדות, ומיליונים נוספים סבלו מנזק פיזי ונפשי קבוע.
הפסדים כלכליים של ברית המועצות, כולל אובדן משאבים וכושר ייצור במערב רוסיה ואוקראינה, היו גם הם קטסטרופליים.
במסגרת ועידת יאלטה בראשית 1945, הסכימה ברית המועצות, לבקשת ארצות הברית, לבטל את הסכם הנייטרליות הסובייטי-יפני ולהצטרף למערכה במזרח הרחוק נגד יפן, שלושה חודשים לאחר תום המלחמה באירופה נגד גרמניה הנאצית.
במהלך ועידת פוטסדאם ביולי 1945, שב סטלין ואישר את מחויבות ארצו להצטרף למלחמה נגד יפן.
זה היה הרקע לעריכת המתקפה הסובייטית על הצבא היפני בצפון-מזרח אסיה בשלב הסיום של המערכה הצבאית, שניהלו כוחות בעלות הברית נגד האימפריה היפנית.
תוך 11 יום הביסו שלוש הארמיות הסובייטיות שהשתתפו במתקפה את צבא קוואנטונג היפני בצפון סין, והשתלטו על שטח עצום הכולל את מנצ'וריה, קוריאה הצפונית, דרום האי סחלין והאיים הקוריליים, בסדרת מבצעים מהירים שבהם השתתפו כוחות יבשה, ים ואוויר.
המבצע הסתיים ב-2 בספטמבר 1945, עם חתימת הסכם הכניעה של יפן וסיום מלחמת העולם השנייה.
המתקפה הסובייטית הפתיעה לחלוטין את ההנהגה היפנית וזעזעה אותה.
הייתה לה השפעה משמעותית על החלטת יפן להסכים להיכנע ללא תנאי ב-14 באוגוסט 1945. המבצע נחשב למבצע הצבאי הסובייטי המוצלח ביותר בתקופת מלחמת העולם השנייה.
במסגרת המבצע הנחיל הצבא האדום לצבא היפני את התבוסה הקשה ביותר, שנחלו כוחות היבשה שלו במהלך המלחמה כולה.
על פי הדיווחים, כוחות הצבא האדום אנסו נשים ונערות גרמניות, וההערכה הכוללת של הקורבנות נעה בין עשרות אלפים לשני מיליון.
במהלך ואחרי המצור על בודפשט, נאנסו כ-50,000 נשים ונערות.
בנוגע לאונס שהתרחש ביוגוסלביה, סטלין הגיב לתלונות ואמר: "האם הוא לא יכול להבין שחייל שחצה אלפי קילומטרים של דם ואש ומוות נהנה עם אישה?".
במדינות הציר לשעבר, כמו גרמניה הנאצית, רומניה והונגריה, קציני הצבא האדום בזזו ערים, כפרים וחוות.
חיילי הצבא האדום ואנשי הנ.ק.ו.ד בזזו רכבות תובלה בשנים 1944 ו-1945 בפולין וחיילים סובייטים הציתו את מרכז העיר דמין תוך שהם מנעו מהתושבים לכבות את השריפה, אשר, יחד עם מעשי אונס מרובים, נטלו חלק בגרימה ללמעלה מ-900 אזרחים בעיר להתאבד.
בשטח הכיבוש הסובייטי בגרמניה, כאשר חברי מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה דיווחו לסטלין כי ביזה ואונס על ידי חיילים סובייטים עלולים לגרום להשלכות שליליות על עתיד הסוציאליזם במזרח גרמניה שלאחר המלחמה, סטלין הגיב בכעס: "לא אסבול שמישהו יגרור את כבודו של הצבא האדום דרך הבוץ".
בהתאם לכך, כל העדויות לביזה, אונס והשמדה על ידי הצבא האדום נמחקו מהארכיונים באזור הכיבוש הסובייטי.
לפי נתונים עדכניים, מתוך 4 מיליון שבויים שנלקחו על ידי הרוסים, גרמנים, יפנים, הונגרים, רומנים ואחרים, כ-580,000 לא חזרו, כנראה מתו מרעב או בעבודות בגולאג, לעומת 3.5 מיליון שבויים סובייטים שמתו במחנות הגרמנים מתוך 5.6 מיליון שנלקחו סך הכל.
פשעי מלחמה נאצים נגד שבויי מלחמה ואזרחים סובייטים
ההיסטוריון הבריטי איאן קרשו הגיע למסקנה שחובתו של הוורמאכט הייתה להבטיח שלאנשים שהיו חלק מהגזע הארי יהיה מרחב מחיה.
במהלך ההתקדמות הגרמנית המהירה בחודשי המלחמה הראשונים, שכמעט הגיעו לערים מוסקבה ולנינגרד, עיקר התעשייה הסובייטית שלא ניתן היה לפנותה נהרסה או אבדה עקב הכיבוש הגרמני.
הייצור החקלאי הופסק, כשקצירי התבואה נותרו עומדים בשדות וגרמו מאוחר יותר לרעב שמזכיר את הרעב הסובייטי (1932–1933).
באחד ההישגים הגדולים ביותר של לוגיסטיקת מלחמה, מפעלים פונו בקנה מידה עצום, עם 1,523 מפעלים שפורקו ונשלחו מזרחה לאורך ארבעה מסלולים עיקריים לקווקז, מרכז אסיה, הרי אורל ואזורי סיביר.
ככלל, הועברו הכלים, התבנית וטכנולוגיית הייצור, יחד עם השרטוטים וניהולם, צוותי הנדסה וכוח אדם מיומן.
כל ברית המועצות התמסרה למאמץ המלחמתי.
אוכלוסיית ברית המועצות הייתה מוכנה לסבול את הקשיים החומריים של המלחמה.
בעיקר מכיוון שהסובייטים היו רגילים למחסור ולהתמודדות עם משבר כלכלי בעבר, במיוחד בתקופת מלחמת העולם הראשונה.
ובכל זאת, התנאים היו קשים.
מלחמת העולם השנייה הייתה הרסנית במיוחד לאזרחי ברית המועצות מכיוון שהלחימה הייתה בשטחם וגרמה להרס מסיבי.
בלנינגרד, תחת מצור גרמני, מתו יותר ממיליון בני אדם מרעב וממחלות.
עובדי מפעל רבים היו בני נוער, נשים וקשישים.
הממשלה יישמה צנע ב-1941 והחילה אותו על לחם, קמח, דגנים, פסטה, חמאה, מרגרינה, שמן צמחי, בשר, דגים, סוכר וממתקים.
האיכרים לא קיבלו מנות ונאלצו להסתפק במשאבים מקומיים שאותם עיבדו בעצמם.
רוב האיכרים הכפריים נאבקו וחיו בעוני בלתי נסבל, אבל אחרים מכרו כל מה שהיה להם במחיר גבוה ומעטים הפכו למיליונרים, עד שרפורמת מטבעות שנתיים לאחר תום המלחמה חיסלה את עושרם.
למרות התנאים הקשים, המלחמה הובילה לזינוק בלאומיות ובאחדות הסובייטית.
התעמולה הסובייטית הפחיתה את הרטוריקה הקומוניסטית הקיצונית, כאשר האנשים התגייסו לאמונה של הגנה על מולדתם מפני הרוע של הפולשים הגרמנים.
מיעוטים אתניים שנחשבו כמשתפי פעולה עם הנאצים גלו.
הדת, שבעבר נמנעה ממנה, הפכה לחלק ממסע התעמולה של המפלגה הקומוניסטית בחברה הסובייטית על מנת לגייס את הגורמים הדתיים.
ההרכב החברתי של החברה הסובייטית השתנה באופן דרסטי במהלך המלחמה.
היה פרץ של נישואים ביוני וביולי 1941 בין אנשים שעמדו לגירוש בגלל המלחמה, ובשנים הבאות שיעור הנישואים ירד בצורה תלולה, כאשר שיעור הילודה הגיע זמן קצר לאחר מכן למחצית.
מסיבה זו אמהות עם מספר ילדים במהלך המלחמה קיבלו כבוד והטבות כספיות משמעותיות אם היו להן מספר מספיק של ילדים – אמהות יכלו להרוויח בסביבות 1,300 רובל עבור ילדן הרביעי ועד 5,000 רובל עבור העשירי שלהן.
חיילים גרמנים נהגו למתג את גופותיהן של נשים פרטיזניות שנתפסו - וגם נשים אחרות - במילים "זונה לכוחותיו של היטלר" ולאנוס אותן.
לאחר לכידתם, כמה חיילים גרמנים התרברבו בצורה קיצונית על ביצוע אונס ורצח.
סוזן בראונמילר טענה כי לאונס היה תפקיד מרכזי במטרה הנאצית לכבוש ולהשמיד אנשים שנחווים בעיניהם, כמו יהודים, רוסים ופולנים.
רשימה נרחבת של אונס שבוצעו על ידי חיילים גרמנים נערכה במה שנקרא "הערת מולוטוב" בשנת 1942.
דוגמאות לאונס המוני בברית המועצות שבוצעו על ידי חיילים גרמנים:
סמולנסק: הפיקוד הגרמני פתח בית בושת לקצינים שבו מאות נשים ונערות הונהגו בכוח, לרוב בזרועות ובשיער.
לבוב: 32 נשים שעבדו במפעל בגדים נאנסו ונרצחו על ידי חיילים גרמנים בגן ציבורי.
כומר שניסה לעצור את הזוועה נרצח.
בנוסף, חיילים גרמנים אנסו ילדות יהודיות, ורצחו אותן לאחר שנכנסו להריון.
העיר לנינגרד (כיום סנט פטרסבורג) סבלה יותר סבל וקשיים מכל עיר אחרת בברית המועצות במהלך המלחמה, שכן הייתה במצור במשך 872 ימים, מ-8 בספטמבר 1941 ועד 27 בינואר 1944. רעב, תת-תזונה, מחלות, רעב ואפילו קניבליזם נפוצו במהלך המצור על לנינגרד; אזרחים ירדו במשקל, נחלשו והפכו פגיעים יותר למחלות.
אזרחי לנינגרד הצליחו לשרוד באמצעות מספר שיטות בדרגות שונות של הצלחה.
מכיוון שרק 400,000 איש פונו לפני תחילת המצור, הדבר הותיר 2.5 מיליון אזרחים בלנינגרד, כולל 400,000 ילדים.
מספר אזרחים הצליחו להימלט מהעיר בהצלחה בזמנים שימת לדוגה (שהיה הנתיב היחיד שחיבר את לנינגרד הנצורה עם יתר ברית המועצות) קפאה ואנשים יכלו ללכת על דרך הקרח, שכונתה דרך החיים.
רוב אסטרטגיות ההישרדות במהלך המצור כללו הישארות בתוך העיר והתמודדות עם הבעיות באמצעות תושייה או מזל.
אחת הדרכים לעשות זאת הייתה על ידי הבטחת תעסוקה במפעלים מכיוון שמפעלים רבים הפכו לאוטונומיים והחזיקו בכלי הישרדות רבים יותר במהלך החורף, כמו מזון וחום.
עובדים קיבלו מנות גדולות יותר מאשר אזרחים רגילים ולמפעלים סביר שהיו חשמל אם הם ייצרו מוצרים חיוניים.
המפעלים שימשו גם כמרכזי תמיכה הדדית והיו להם מרפאות ושירותים אחרים כמו צוותי ניקיון וצוותים של נשים שתפרו ותיקנו בגדים.
עובדי המפעל עדיין נדחקו מדי פעם לייאוש ואנשים פנו לאכול דבק או סוסים במפעלים שבהם האוכל היה מועט, אבל עסקאות המזון במפעל היו השיטה המוצלחת ביותר להישרדות.
הזדמנויות הישרדות הפתוחות לקהילה הסובייטית הגדולה יותר כללו סחר חליפין וחקלאות על קרקע פרטית.
השווקים השחורים שגשגו כאשר סחר חליפין פרטי והמסחר הפך נפוץ יותר, במיוחד בין חיילים ואזרחים.
חיילים, שהיה להם יותר מזון, היו להוטים לסחור עם אזרחים סובייטים שהיו להם בגדים חמים במיוחד לסחור.