tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
קרי החל להתעניין בפוליטיקה עוד בפנימייה היוקרתית בה למד בתיכון, וכשסיים את לימודיו בשנת 1962 התנדב למסע הבחירות הראשון לסנאט של אדוארד קנדי – שהיה מתומכיו הגדולים.
באותה שנה הוא גם פגש בנשיא ג'ון קנדי, בזכות היכרותו עם אחותה־למחצה של ג'קלין קנדי.
בהמשך אותה שנה החל ללמוד באוניברסיטת ייל, שם הצטיין בעימותים ובנאומים.
כבר בכמה מנאומים אלה הביע התנגדות למלחמה בווייטנאם.
עם סיום לימודיו, התגייס בפברואר 1966 לחיל העתודה של הצי האמריקאי, הוסמך כקצין בדרגת סגן ונשלח לווייטנאם בסוף 1967, שם שירת לסירוגין עד 1969, כמפקד ספינת סיור.
קרי פיקד על סיורי נהרות באזורים שהיו בשליטת הווייטקונג.
במהלך שירותו בצבא עוטר קרי על אומץ ליבו בעיטור כוכב הכסף וכוכב הארד, וכן עוטר בלב הארגמן שלוש פעמים על פציעה בעת קרב.
על פי הרישום הצבאי, קרי זכה באות על מעשיו במהלך קרב אינטנסיבי ב-28 בפברואר 1969, במהלכו ירה והרג לוחם וייטקונג שהיה חמוש במשגר רקטות.
חברי אגודת 'ותיקי ספינות הסיור עבור האמת' (Swift Boat Veterans for Truth) האשימו את קרי על פעולתו בטענה כי לוחם הווייטקונג היה נער שהיה לבדו, שלא היה חלק מכוח רב מספרית, ושכבר נפצע וברח כשקרי ירה בו.
עם זאת, ניצנים להתנגדותו למלחמה, שהחלו עוד בתחילתה, לא השתנו – כפי שניכר ממכתבים ששלח למקורביו בארצות הברית.
לאחר פציעתו השלישית במלחמה, הוחזר קרי להמשך השירות בארצות הברית, אך מוין מחדש בתפקיד עורפי.
בחירתו המועדפת הייתה לשרת בצבא כעוזר לדרג הצבאי הבכיר בבסיס חיל הים בברוקלין.
מיד לאחר נישואיו ב-1971 החל את פעילותו הציבורית נגד המלחמה, והיה מראשי ארגון חיילים משוחררים נגד המלחמה.
הוא התפרסם בעדות שנתן בפני ועדה של הסנאט בה תיאר עדויות שהארגון אסף מווטרנים על זוועות מלחמה אותם ביצעו.
הוא היה ממארגני ההפגנה בה וטרנים השליכו את המדליות שבהן עוטרו מול בניין הקפיטול בוושינגטון די.
במהלך פעילותו זו זכה לתשומת לב של התקשורת, ובריאיון בתוכנית "60 דקות" אף נשאל האם הוא חושב אי פעם להיות נשיא ארצות הברית.
על פעילותו של קרי נגד מלחמת וייטנאם נמתחה גם ביקורת קשה.
נטען כי הביא עדויות לא מוכחות וכי השמיץ שלא בצדק את צבא ארצות הברית, וכן ספג ביקורת מבוגרי מלחמה.
ב-1972 התמודד קרי על מקום בבית הנבחרים האמריקאי אך הפסיד למועמד הרפובליקני.
בין השנים 1973 ו-1976 למד משפטים, ואחרי סיום לימודיו היה עוזר תובע, ואחר כך פתח משרד עצמאי.
החל מתחילת כהונתו בסנאט שירת בוועדה לקשרי חוץ, אשר נחשבת ליוקרתית - דבר חריג לסנאטור חדש.
קרי בלט בשימועים בעניין פרשת איראן־קונטראס שנערכו בוועדה, ואף פרסם דו"ח משלו בעניין.
הוא עמד גם יחד עם הסנאטור הרפובליקני ג'ון מקיין בראש ועדה לבדיקת סוגיית הנעדרים והשבויים ממלחמת וייטנאם, ואחרי סיום עבודתה תמכו השניים בנירמול הקשרים בין ארצות הברית לווייטנאם.
במהלך כהונתו הארוכה קרי לא בלט ביוזמות חקיקה.
רקורד ההצבעות שלו נחשב שמאלי ("ליברלי" בעגה אמריקנית).
בין השאר הצביע נגד היציאה למלחמת המפרץ.
באותה עת גם הזכיר כי מחלקת המדינה היא תחנתו האחרונה בחייו הפוליטיים, ושבכוונתו לפרוש מהם בעת סיום כהונתו.
המירוץ לנשיאות ארצות הברית (2004)
בשנת 2003 הכריז על מועמדותו לנשיאות ארצות הברית.
בתחילה היה המועמד המוביל לקראת הבחירות המקדימות.
הוא הדגיש את ניסיונו הצבאי הקרבי, בייחוד לאור חוסר הניסיון הצבאי הן של המועמדים הדמוקרטיים האחרים (למעט הגנרל וסלי קלארק) והן של בוש.
עם התחזקותו של הווארד דין החלה מועמדותו להיחלש.
בתקופה זו, בה המלחמה בעיראק הגיעה לשפל בפופולריות שלה, פגעו בו העובדה שהצביע בסנאט בעד הענקת יד חופשית לג'ורג' בוש (הבן) לצאת למלחמה, והתפתלויותיו בניסיון להסביר את הצבעתו זו.
אולם בימים האחרונים לפני הבחירות הראשונות באיווה הוא שב במפתיע להוביל את המירוץ, בין השאר בזכות ותיק מלחמה שאת חייו הציל קרי בווייטנאם, ושנרתם עתה למען מסע הבחירות שלו.
קרי זכה באיווה ב-38% מהקולות, כשאחריו ג'ון אדוארדס עם 32% והווארד דין עם 18%.
ניצחון זה נתן תנופה אדירה למסע הבחירות שלו, שכבר נראה אבוד ימים ספורים לפני כן.
בעזרת התנופה מאיווה זכה בבחירות המקדימות בניו המפשייר עם 39% מהקולות, לפני דין עם 26%.
מאז ניצח בבחירות המוקדמות בכל המדינות למעט קרוליינה הדרומית, בה ניצח ג'ון אדוארדס, אוקלהומה בה ניצח וסלי קלארק, וורמונט בה זכה הווארד דין.
ב"סופר טיוסדיי" ב־2 במרץ זכה למעשה במועמדות המפלגה הדמוקרטית, אחרי שניצח בתשע מתוך עשר המדינות בהן נערכו בחירות ביום זה, דבר שגרם לג'ון אדוארדס לפרוש מהמירוץ.
קרי בחר את אדוארדס כמועמד למשרת סגן הנשיא, ויחד הם התמודדו מול ג'ורג' בוש ודיק צ'ייני.
הסתבכותו של בוש בעיראק עמדה לו לרועץ, ונראה היה שגם דעותיו השמרניות בנושאים שונים, בהם מחקר בתאי גזע עובריים, יפגעו בו בקלפי.
מערכת הבחירות כללה השמצות אישיות, ועלה נושא מלחמת וייטנאם בה שירת קרי, וממנה בוש התחמק (לדבריהם של מבקריו).
כנגד קרי נטען כי אף על פי שהשתתף במלחמת וייטנאם, הרי בפעילותו אחריה השמיץ את הלוחמים האמריקאים בפשעי מלחמה, ובכך מכר את חבריו לנשק בעבור רווח פוליטי.
במסגרת המסע שניהלו נגדו, הפיצו מתנגדיו תמונה מזויפת שבה נראה קרי יחד עם שחקנית ההוליוודית ופעילת השלום ג'יין פונדה, בעצרת מחאה נגד מלחמת וייטנאם.
קרי הפסיד במערכה, על אף שזכה למספר קולות רב מאוד, מספר שתיים עד אותה עת בהיסטוריה של מערכות בחירות לנשיאות ארצות הברית.
בוש, עם כ-62 מיליון קולות, בהפרש של 3 מיליון קולות מקרי, נבחר לכהונה שנייה בבית הלבן.
המשך כהונתו בסנאט האמריקני (2004–2013)
קרי המשיך לכהן בסנאט האמריקני, וב-2008 נבחר לכהונה נוספת.
אחרי הבחירות ירש את הסנאטור הדמוקרט מדלאוור, ג'ו ביידן, שנבחר לסגן הנשיא, כיושב ראש ועדת יחסי החוץ של הסנאט של ארצות הברית.
ב-21 בדצמבר 2012 הודיע נשיא ארצות הברית ברק אובמה כי בכוונתו להביא למינויו של קרי למזכיר המדינה של ארצות הברית.
וב-29 בינואר 2013 אישר הסנאט האמריקני את מינויו של קרי.
קרי נכנס לתפקיד ב-1 בפברואר 2013. החל מתחילת כהונתו בתפקיד זה, קרי דאג לקדם בראש ובראשונה את המשא ומתן בין ישראל לבין פלסטינים.
קרי אף ביקר באיזוור המזרח התיכון פעמים רבות, והפעיל לחץ פוליטי כלפי ירושלים וכנגד רמאללה, על מנת להחזירם לשולחן המשא ומתן.
בתחילה היה נראה שהלחץ מניב תוצאות, ואף ב-19 ביולי 2013 הכריז על חידוש המשא ומתן בין הצדדים לאחר כשלוש שנות "קיפאון מדיני", אך לבסוף המשא ומתן לא הצליח ונפסק באפריל 2014.
במהלך המתקפה הכימית בע'וטה שבסוריה, באוגוסט 2013, קידם קרי מהלך צבאי נגד משטרו של בשאר אל-אסד, נוכח "שימוש אכזרי ובוטה בנשק כימי" בלתי-קונבנציונלי שנעשה על-ידי כוחות הביטחון הסורים נגד אזרחיה שלה, עקב מרד כנגד אל-אסד וממשלתו.
במסיבת עיתונאים שנערכה ב-26 באוגוסט 2013, ציין קרי כי אין בכלל ספק שמתקפה כימית בלתי-נסלחת התרחשה ב-21 באוגוסט וכי הממשל האמריקאי סבור שמשטר אסד הוא זה שביצע את המתקפה.
בהמשך הוביל יחד עם שר החוץ הרוסי סרגיי לברוב את פירוק הנשק הכימי בסוריה.
בספטמבר 2013 נפגש קרי עם שר החוץ האיראני מוחמד זריף בעת כינוס מעצמות ה-P5+1 (חמש החברות הקבועות במועצת הביטחון יחד עם גרמניה), זו הייתה הפגישה הישירה בין הדרגים הגבוהים ביותר של שתי המדינות זה שש שנים, והיא הפכה אותו למזכיר המדינה הראשון שנפגש עם עמיתו האיראני מאז המהפכה האיראנית.
קרי נכח והשתתף בהסכם הביניים בז'נבה והסכמות לוזאן, ושימש מרכיב מרכזי בהשגת הסכם המעצמות על תוכנית הגרעין האיראנית ביולי 2015.
באפריל 2015 נפגש קרי עם שר החוץ הקובני בוועידה שנערה במדינת פנמה, וזוהי הפגישה הראשונה בין שרי החוץ של המדינות האמריקני והקובאני, מאז הטלת האמברגו של ארצות הברית על קובה ב-1958. ב-5 במאי 2015 היה למזכיר המדינה האמריקני הראשון שביקר בסומליה.
עם חידוש היחסים הדיפלומטיים בין ארצות הברית לקובה לאחר נתק של כ-54 שנה, שהוכרזו לראשונה על ידי הנשיא ברק אובמה בדצמבר 2014, השתתף ב-14 באוגוסט 2015 בטקס רשמי לפתיחת השגרירות האמריקאית בהוואנה, בירת קובה.
ביקורו במדינה היה הראשון של מזכיר מדינה מאז הטלת האמברגו האמריקאית על קובה בשנת 1945.
במרץ 2021, התפרסמה ב"ניו יורק טיימס" הקלטה בה נשמע שר החוץ האיראני, מוחמד זריף, חושף כי קרי הדליף לו מידע על כ-200 התקפות ישראליות נגד יעדים איראניים.
מייק פומפאו ובכירים רפובליקנים נוספים בקונגרס האמריקני דרשו חקירה רשמית כנגד ג'ון קרי בעקבות הגילוי.
ב-1 באפריל 2010 ביקר קרי בסוריה, ונועד במשך שלוש שעות עם הנשיא הסורי בשאר אל-אסד.
בסיום הישיבה הצהיר שסוריה מחויבת לשלום, שארצות הברית תסייע לסוריה ולטורקיה, במאבקן כנגד ארגון הטרור חזבאללה בלבנון, וכנגד משטר האייתוללות באיראן.
בשנת 2011, כמו מרבית המועמדים לתפקידים בכירים בארצות הברית, הכריז גם קרי על תמיכתו בישראל ובתהליך השלום במזרח התיכון.
הוא תמך במפת הדרכים של הנשיא ג'ורג' וו.
בוש, אך מתח ביקורת על חוסר פעילותו של הממשל כדי לקדם אותה.
קרי מתח ביקורת גם על התבטאותו של הדמוקרט האמריקני הווארד דין שאמר בתורו כי "ארצות הברית אינה צריכה לקחת צד בסכסוך הפלסטיני–ישראלי".
ערב הבחירות המקדימות במדינת ניו המפשייר שארצות הברית, אמר באספת בחירות כי לעמדתו, הרחבת ההתנחלויות תהיה שגיאה, וכי יש לחזק את הרשות הפלסטינית כדי שתוכל לעמוד מול ארגון החמאס ברצועת עזה.
כמו כן, לדבריו של קרי - אין בצד הפלסטיני "מי שיספק את הסחורה" בכל הנוגע למשא ומתן עם המדיני - מול מדינת ישראל.
בהמשך, קרי צידד בעמדת ישראל בקשר לגדר ההפרדה ולאי־סמכות בית הדין הבינלאומי לצדק בהאג לדון בנושא זה.
ב-16 ביולי 2013 יצא קרי למסע למזרח התיכון, שבעקבותיו הכריז על מתווה לתוכנית שלום שארצות הברית תתמוך בה, המבטיחה שלום עם 22 מדינות ערב ועוד 32 מדינות מוסלמיות, עם יישום פתרון שתי המדינות על בסיס גבולות 1967 תוך חילופי שטחים הדדיים.
בעקבות ההודעה בכירים ברשות הפלסטינית הסכימו לפתוח בתהליך שלום בתנאים אלו, ונטען כי בממשלת ישראל יש הסכמה עקרונית לכך.
הדברים הוכחשו, אך בכירים בימין הישראלי הודיעו שהם יפרשו מהממשלה אם ישראל תיכנס למשא ומתן על בסיס זה.
המשא ומתן בין ישראל לפלסטינים החל רשמית ביולי באותה שנה, וקרי פעל באינטנסיביות לקידומו, עד שנפסק באפריל 2014.
במהלך כהונתו של קרי התקיים מבצע צוק איתן.
ב-31 ביולי הגיעו מזכ"ל האו"ם באן קי-מון ומזכיר המדינה האמריקאי ג'ון קרי להסכמה עם ישראל וחמאס על הפסקת אש הומניטרית ל-72 שעות שתיכנס לתוקף ב-1 באוגוסט ב-8:00 בבוקר.
בעוד שישראל נצרה את האש, חמאס הפר את הפסקת האש תוך זמן קצר על ידי ירי תלול מסלול לעבר ישראל ותקיפה בדרום רצועת עזה שבה נהרגו שלושה חיילים.
בעקבות התקרית הפסקת האש קרסה וצה"ל שב לתקוף ברצועה.
האו"ם והממשל האמריקאי גינו את חמאס בחריפות על הפרת הפסקת האש.
ב-28 בדצמבר 2016 נאם קרי, בבניין מחלקת המדינה בוושינגטון, בנושא הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
זה היה גם נאום סיום כהונתו של קרי.
בנאום זה הציג את עקרונות הממשל לפתרון הסכסוך, ולפיהם, על הסכם הקבע לכלול את היסודות הבאים: גבולות על בסיס קווי 1967, ירושלים כבירת שתי המדינות, פתרון מציאותי לסוגיית הפליטים, שמירה על ביטחון ישראל, וסיום הכיבוש.
הנאום של קרי נישא 23 ימים לפני שיסיים את תפקידו כמזכיר המדינה של ארצות הברית, ובו סיכם שלוש שנים של ניסיונות כושלים להשגת פתרון לסכסוך הישראלי-פלסטיני.
במהלך כהונתו עסק קרי לא מעט בעניין זה וביקר מספר פעמים בישראל ובשטחי הרשות הפלסטינית על מנת לקדם את תהליך השלום.
בין מאמציו נשא התבטאויות נגד הבנייה בהתנחלויות ותמך בפתרון שתי המדינות על בסיס גבולות 1967.
הנאום של קרי הגיע ימים מעטים לאחר שארצות הברית, בצעד יוצא דופן, בחרה להימנע ולא להטיל וטו על החלטה 2334 של מועצת הביטחון של האו"ם, צעד שגרם לבכירים בממשל נתניהו לבקר בפומבי את אובמה ואת קרי, ולהאשים אותם במסע נקמה בנתניהו רגע לפני שהם מפנים את מקומם לממשל דונלד טראמפ.
ב-6 בינואר 2017 בריאיון ל-CBS טען כי העברת שגרירות ארצות הברית בישראל לירושלים עלולה להביא להסלמה באזור.
במאי 2024, קיבל את מדליית החירות הנשיאותית מידי הנשיא הדמוקרטי ג'ו ביידן.
כשליח המיוחד לענייני אקלים בממשל ביידן
בנובמבר 2020 הוכרז כי קרי ימונה לשליח מיוחד לענייני האקלים בממשלו של נשיא ארצות הברית, ג'ו ביידן, וכך היה.
כמו כן, נפגש עם השרה להגנת הסביבה, עידית סילמן והם התדיינו על קידום חוק אקלים ישראלי שיעמיד אותה בקו-אחד עם מרבית שאר המדינות 38 החברות המפותחות בפורום ה-OECD, תיאום עם ארצות הברית וקידום פרויקטים משותפים בנושא.
ב-13 בינואר 2024 דווח כי בכוונתו של קרי לעזוב את תפקידו כשליח הנשיאותי המיוחד לענייני אקלים באביב הקרוב.
הוא התפטר רשמית מתפקידו ב-6 במרץ אותה שנה, וג'ון פודסטה החליף אותו בתפקיד.
ב-1971 נישא לראשונה לג'וליה ת'ורן, לאחר כשש שנות זוגיות עמה, ונולדו להם שתי בנות.
אולם, דווח שבני הזוג נפרדו ב-1982, והתגרשו סופית ב-1988.
בשנת 1992, בעת השתתפותו בפסגת כדור הארץ (Earth Summit) בריו דה ז'ניירו שבברזיל, פגש את תרזה היינץ - בתם של קולוניאליסטים פורטוגלים ילידת מוזמביק ואלמנתו של ג'ון היינץ, שהיה סנאטור רפובליקני והבעלים של תאגיד הענק היינץ לרטבים.
קרי נישא בשנית לתרזה היינץ בשנת 1995.
בעת כהונתו בסנאט האמריקאי, היה קרי לסנאטור העשיר ביותר, ומימן חלק גדול מהוצאות קמפיין הבחירות שלו מכיסו הפרטי.
באוקטובר 2004, טרם הבחירות לנשיאות ארצות הברית, העריך המגזין האמריקאי "פורבס" כי אם ייבחר קרי לנשיאות, הוא יהיה לנשיא השלישי העשיר ביותר שעשוי להתגורר בבית הלבן, בהתאמה לאינפלציה באותה עת.
לפי הצהרתו מ-2011, שווי נכסיו נעים בקנה מידה של 230 ל-320 מיליון דולר.
ג'ון קרואו רנסום היה משורר, מסאי ופרשן חברתי אמריקאי.
רנסום נולד בפולסקי, טנסי, בנו של כומר מתודיסט.
בגיל 15 נכנס רנסום לאוניברסיטת ואנדרבילט בנאשוויל, טנסי, וסיים את לימודיו במוסד זה בגיל 21 (1909).
בשנים 1910 עד 1913 למד באוניברסיטת אוקספורד באנגליה במסגרת מלגת רודז.
ב-1914 החל רנסום לעבוד במחלקה האנגלית בוואנדרבילט.
הקריירה שלו נקטעה לזמן מה על ידי מלחמת העולם הראשונה, והוא שרת כקצין ארטילריה בצרפת.
לאחר המלחמה חזר רנסום לוואנדרבילט, והפך לחבר במחלקה האנגלית באוניברסיטה זו.
ב-1930 הצטרף רנסום, יחד עם עוד 11 אגררים דרומיים (Southern Agrarians), לפרסום המניפסט האגררי, שנדמה כי סחף עמו את התרבות האמריקאית הדרומית המסורתית.
בשנות השלושים פרסם רנסום מאמרים שונים, שהושפעו מהאמונות האגרריות, אך עד ל-1945 הוא הפנה את גבו לתנועה זו.
אוסף המסות שלו, "God Without Thunder", פורסם ב-1938, השנה בה הוא פרסם גם את "The World's Body".
ב-1941 הוא פרסם את "The New Criticism" (הביקורת החדשה).
ב-1937 עזב רנסום את וואנדרבילט, וקיבל משרה בקניון קולג' באוהיו.
לאחר שהגיע לקניון, הוא נעשה העורך של ה-"Kenyon Review", ונשא במשרה זו עד ל-1959.
ב-1966 הוא נבחר לאקדמיה האמריקאית לספרות ולאמנויות.
ב-1972 פורסם אוסף מסות נוסף שלו, שפורסמו קודם ב-"Kenyon Review".
רנסום מת בגמבייר, אוהיו ב-3 ביולי 1974. קברו נמצא מאחורי ספריית צ'למרס של הקניון קולג'.
ג'ון קרין הוא מוזיקאי, מפיק, טכנאי קול, תמלילן ומתכנת.
הוא שר, ומנגן על קלידים, גיטרה, גיטרה בס, ותופים.
קרין ניגן במספר אלבומים והופעות חיות, בעיקר של פינק פלויד ו-The Who.
כיום מלווה את רוג'ר ווטרס ודייוויד גילמור בהופעות בתור קלידן.
ג'ון קנת גלְבּרָיִית היה כלכלן קנדי-אמריקאי מהאסכולה הפוסט-קיינסיאנית.
גלבריית לימד באוניברסיטת הרווארד במשך שנים רבות.
כתב עשרות ספרים בנושאי כלכלה וחברה, ואלפי מאמרים.
נשא בכמה תפקידי כלכלן בשירות השלטון האמריקאי, ובמשרת שגריר ארצות הברית בהודו.
זוכה מדליית החירות (1945) ומדליית החירות הנשיאותית.
גלבריית היה כותב פורה וכתב 48 ספרים ולמעלה מ-1000 מאמרים בנושאים שונים.
הוא היה אחד הכלכלנים הבודדים שזכה למספר עצום של קוראים.
עבודתו המפורסמת ביותר הייתה אולי טרילוגיית הספרים שלו על כלכלה: קפיטליזם אמריקני (1952), חברת השפע (1958), ו-המדינה התעשייתית החדשה (1967).
גלבריית היה גם מעורב בפוליטיקה והוא שירת בממשלים של רוזוולט, טרומן, וקנדי, בין יתר התפקידים הוא שירת כשגריר ארצות הברית בהודו בתקופתו של קנדי.
לגלבריית הייתה השפעה על המפלגה הדמוקרטית והוא שירת כאחד מיועציו המרכזיים של הנשיא ג'ון קנדי וכתב את המתווה לתוכנית "החברה הגדולה" של הנשיא ג'ונסון, שלמדיניותו בווייטנאם הוא התנגד לאחר מכן.
קיבל את מדליית החירות (1945) מהנשיא טרומן ב-1946 ואת מדליית החירות הנשיאותית מביל קלינטון ב-2000.
גלבריית כתב גם שלשה רומנים, אחד מהם - "Tenured Professor" בו לגלג על הפרופסורים בחוג לכלכלה בהרווארד, שם לימד במשך שנים רבות.
גלבריית ראה את הכלכלה כדיסציפלינה הקשורה לתרבות ולחברה ולא רק דיסציפלינה העוסקת במספרים.
גלבריית היה שותף לביקורת של תורסטן ובלן על תרבות הצריכה לפיה תעשיית הפרסום גורמת לאנשים לצרוך מוצרים שאין להם בהם כל צורך.
בספרו האחרון "The Economics of Innocent Fraud" שאותו כתב בגיל 95, גלבריית המשיך לתקוף את הנחות היסוד של הכלכלנים, את היכולת של השוק הכלכלי לפעול באופן חופשי, את הנחות הכלכלה המוניטרית ואת התנהגותם של גופי השליטה של התאגידים הגדולים.
גלבריית היה מאמין גדול בכוחו של השלטון לשנות את חייהם של בני אדם לטובה, וקרא להקמתה של קואליציה של אלה שאכפת להם - "העשירים יישארו עשירים, אלה הנהנים מחיים נוחים ימשיכו ליהנות מהם, אולם בואו נפנה מקום בשולחן גם לעניים".
גלבריית האמין בממשלה עולמית אחת ועזר לקלאוס שוואב להקים את הפורום הכלכלי העולמי.
חברת השפע 1958;הוצאת עם עובד, תל אביב, תרגם יוסף עוזיאל, 1972
כסף מאין הוא בא לאן הוא הולך 1975; הוצאת זמורה ביתן, תל אביב, תרגם עמוס כרמל, 1983
עידן אי-הוודאות 1977; הוצאת שוקן, תל אביב, תרגם שלמה גונן, 1978
מדריך כלכלי לכל אחד (כמעט) 1978; הוצאת שוקן, תרגום: שלמה גונן, 1981
תרבות השאננות 1992; הוצאת הקיבוץ המאוחד, תרגם עמנואל לוטם, 1996, 1997
החברה הטובה 1996; הוצאת אסטרולוג
ג'ון קנינגהם גייקי היה כומר סקוטי שסייר בארץ ישראל מספר פעמים במאה ה-19, ועל סמך ביקוריו כתב את הספר "ארץ הקודש והתנ"ך", שיצא לאור בשנת 1887.
גייקי נולד באדינבורו ולמד תאולוגיה בקנדה, שם פעל כמיסיונר.
כאשר חזר לאנגליה שירת ככומר בכנסייה האנגלית.
כתב ספרים פופולריים על נושאים מקראיים ודתיים, ביניהם: "שעות עם התנ"ך", "חייו ומילותיו של ישו".
מעניינת הערכתו לעניין עתיד ההתיישבות היהודית בארץ ישראל:
"איש אינו יכול לראות מראש את עתידה של ארץ ישראל.
אין זה מתקבל על הדעת שמספר גדול של יהודים יחזרו אליה...
עתידה של הארץ שייך כפי הנראה לי לפלחים החזקים, אם ההשגחה העליונה תשחרר אותה פעם מהמציאות המזיקה של הטורקי...
ויעמידה תחת חסות מצמחת חיים של איזו מדינה נוצרית."
ג'ון קרלוס הוא אתלט ושחקן פוטבול אמריקאי בעבר, שהתפרסם בצעד המחאה שנקט על דוכן המנצחים אחרי שזכה במדליית ארד בריצת 200 מטר באולימפיאדת מקסיקו סיטי (1968).
קרלוס נולד וגדל בשכונת הארלם שבניו יורק.
בזכות כישרונו כאתלט בריצות למרחקים קצרים זכה במלגת לימודים לאוניברסיטת המדינה של מזרח טקסס, ולאחר שנה, עבר לאוניברסיטת סן חוזה בקליפורניה.
ב-1967 זכה להישג משמעותי ראשון בזירה הבינלאומית, כשנטל את מדליית הזהב בריצת 200 מטר במשחקים הפאן-אמריקאיים שנערכו בוויניפג.
ב-1968 ייצג קרלוס את ארצות הברית באולימפיאדה שנערכה במקסיקו סיטי וזכה במדליית הארד בריצת 200 ממטר.
בטקס חלוקת המדליות עוררו הוא והזוכה במדליית הזהב טומי סמית' סערה כאשר הופיעו לטקס הענקת המדליות עטויים בכפפות ובצעיפים שחורים ובגרביים שחורות וללא נעלים, וכאשר הצדיעו בהצדעת הכוח השחור בעת השמעת ההמנון האמריקני.
הזוכה במדליית הכסף, האוסטרלי פיטר נורמן, הצטרף למחאתם בענידת תג של "הפרויקט האולימפי לזכויות אדם".
סמית' הסביר מאוחר יותר כי הניף את ידו הימנית כסמל לכוחה של אמריקה השחורה, ואילו קרלוס הניף את ידו השמאלית כסמל לאחדותה של אמריקה השחורה.
הצעיף שעטו בא לסמל את גאוותם של השחורים ואילו היעדר הנעליים היה סמל לעוניים של השחורים באמריקה.
נשיא הוועד, אוורי ברנדג', איים כי אם לא יסולקו השניים, תושעה המשלחת האמריקנית כולה מהמשחקים.
ב-1969 המשיך קרלוס להתחרות כאתלט, במסגרת נבחרת האתלטיקה של אוניברסיטת סן חוזה.
באליפות ה-NCAA זכה במדליית זהב בריצות ל-100 ול-220 יארד, והיה שותף לרביעיית השליחים שזכתה במדליית הזהב במירוץ ל-110X4 יארד.
קרלוס גם השווה את שיא העולם בריצת 100 יארד, שעמד אז על 9.1 שניות.
בהמשך הקריירה הספורטיבית שלו פנה קרלוס למשחק הפוטבול הוא התקבל לקבוצת פילדלפיה איגלס מליגת ה-NFL, אך פציעה בברכו במהלך מחנה האימונים מנעה ממנו לשחק והוא עזב את הקבוצה לאחר עונה אחת בה היה ברשימת הפצועים הלא פעילים.
קרלוס המשיך מכאן לשתי עונות נוספות בליגת הפוטבול הקנדית - האחת במונטריאול אלואטס והשנייה בטורונטו ארגונאוטס.
עם פרישתו מפעילות ספורטיבית עבר קרלוס לעבוד בחברת ציוד הספורט פומה, בוועד האולימפי האמריקני, בוועדה המארגנת של אולימפיאדת לוס אנג'לס ב-1984 ועבור עיריית לוס אנג'לס.
בשנת 1985 עבר קרלוס לעבוד כמאמן אתלטיקה בבית־ספר תיכוני.
ואלרי ג'וּן קרטר קאש הייתה זמרת קאנטרי, בלוגראס ורוקנרול, קומיקאית, פזמונאית ונגנית בנג'ו, גיטרה מפוחית ואוטוהארפ.
קרטר הייתה חברה בלהקת משפחת קרטר והופיעה גם עם הזמר ג'וני קאש, לו הייתה נשואה במשך 35 שנה.
קרטר נולדה למשפחה מוזיקלית במדינת וירג'יניה.
אביה עזרא ואמה מייבל ואחיותיה הלן ואניטה היו להרכב מוזיקלי בשם "משפחת קרטר" (שכלל לעיתים גם בני משפחה אחרים).
המשפחה הופיעה והקליטה שירי קאנטרי ובלוגראס מאז הייתה ג'ון בת עשר ב-1939.
קרטר הופיעה הן על הבמה והן בתוכניות רדיו בשירה ובמערכונים קצרים והקליטה גם תשדירי פרסומת.
במסעי ההופעות שלה התיידדה עם זמרים כהאנק ויליאמס, אלביס פרסלי וג'וני קאש.
במהלך שנות השישים הופיעה יחד עם ג'וני קאש, כולל בהופעתו יוצאת הדופן בבית הכלא פולסום והשניים הפכו לידידים קרובים.
קרטר כתבה את אחד השירים המזוהים ביותר עם קאש "Ring of fire" והשתתפה עמו בדואט "ג'קסון", עליו זכו השניים בפרס גראמי משותף ב-1970. היא אף סייעה לו להחלץ מהתמכרותו לסמים מספר פעמים, עוד בטרם היו נשואים.
למרות פרסומה הגדול כזמרת למדה קרטר משחק אצל לי סטרסברג והופיעה במספר סרטים ותוכניות טלוויזיה בהן הסרט "חופשת מוזיקת הקאנטרי" לצדה של פטי דיוק ובסדרת הטלוויזיה "ד"ר קווין רופאה במערב".
בשנת 1952 נישאה לזמר הקאנטרי קרל סמית', לו הייתה נשואה עד 1956. בתם המשותפת, רבקה-קרלין היא זמרת קאנטרי.
בין השנים 1958–1966 הייתה נשואה לאדווין "ריפ" ניקס, שחקן פוטבול, נהג מרוצים ושוטר.
בתם רוזי-ניקס אדמס הייתה זמרת, היא נפטרה ב-2003.
ב-1968, בעת הופעה משותפת באונטריו, קנדה הציע ג'וני קאש לקרטר נישואים על הבמה, לעיני הקהל.
השניים נישאו ב-1 במרץ 1968 והיו נשואים עד מותה של קרטר.
קאש נפטר ארבעה חודשים אחריה.
לבני הזוג יש ילד משותף אחד, ג'וֹן קאש, פזמונאי ומפיק מוזיקלי.
בשנת 2005 יצא לאקרנים סרט המספר את סיפור חייו של ג'וני קאש, הולך בדרכי, כשאת ג'ון קרטר גילמה השחקנית ריס וית'רספון, שגם זכתה בפרס אוסקר לשחקנית הטובה ביותר על תפקידה בסרט.
בשנת 2013 יצא לאקרנים סרט המספר את סיפור חייה "בטבעת האש" בכיכובה של ג'ול קילצ'ר ובבימוי אליסון אנדרס.
ג'ון קריזי (באנגלית - John Creasey; 17 בספטמבר 1908 - 9 ביוני 1973) היה סופר בריטי שחיבר ספרי מתח, מערבונים, מדע בדיוני ורומנים רומנטיים.
פרסם יותר מ-600 ספרים בימי חייו.
קריזי זכה לתואר אביר האימפריה הבריטית.
קריזי פעל בשמות עט שונים על פי הסוגה בה כתב.
כשפרסם ספרי מתח הזדהה כ"פטריק דאוליש", "אנטוני מורטון", "מייקל האלידיי", "קייל דין", "גורדון אש", "הנרי סנג'ין קופר", "רוברט קיין פרייזר", "ג'יימס מרסדן", "קולין יוז", "מרטין ריצ'רד" ושמות רבים נוספים.
כשפרסם מערבונים הזדהה כ"טקס ריילי", "ויליאם ק.
ריילי", "ג'ימי ויילד" ו"קן ריינג'ר".
כן פרסם רומנים רומנטיים בשמות העט הנשיים "מרגרט קוק", "מ.
קריזי יצר מספר דמויות שזכו לפרסום ולפופולריות, בהן "הטוף", המפקח גדעון מהסקוטלנד יארד, המפקח רוג'ר וסט ודוקטור סטניסלאוס אלכסנדר פלפרי.
הדמות הפופולרית ביותר הייתה גדעון מהסקוטלנד יארד ששימש נושא לסדרת טלוויזיה בשם "דרכו של גדעון", שהוקרנה בשנים 1964 ו-1965, ולסרט קולנוע בשם "גדעון מהסקוטלנד יארד" בבימויו של ג'ון פורד בשנת 1958.
רבים מספריו יצאו לאור בעברית.
רובם תורגמו בשנות ה-70 על ידי מתרגמים שונים, עבור הוצאת מ.
מזרחי ויצאו לאור ב"סדרת מסתורין", בכריכה רכה ועטיפה צבעונית.
קריזי נולד בסאות'פילד שבחבל סארי באנגליה למשפחה ממעמד הפועלים.
הוא היה ילד שביעי מתוך תשעה.
בין 1923 ל-1935 עבד במגוון עבודות מזדמנות, אך ניסה לבסס עצמו כסופר.
לאחר מאות דחיות הצליח לפרסם את ספרו הראשון בשנת 1930. ספר המתח הראשון שכתב פורסם בשנת 1932, בכותרת "שבע פעמים שבע".
ב-1935 הצליח לבסס עצמו כסופר, והחל להתפרנס מכתיבה.
בשנת 1937 לבדה פרסם עשרים ותשעה ספרים.
הוא היה סופר פורה באופן יוצא מגדר הרגיל, ופעם אף הציע כי יוצג לקהל כשהוא יושב בתוך קופסת זכוכית וכותב ספר שלם מתחילתו ועד סופו.
בשנת 1938 יצר את גיבורו "הטוף" ששימש נושא ל-59 ספרים שנכתבו בין 1938 ל-1978. ה"טוף" הוא תואר הניתן לבנו הבכור של וייקאונט או ברון, וגיבור הספרים היה איש החברה הגבוהה בשם ריצ'רד רוליסון המשמש גם כבלש חובב.
במהלך מלחמת העולם השנייה יצר את דמותו של ד"ר סטניסלאוס אלכסנדר פלפרי, סוכן ריגול בריטי המסייע לבעלות הברית במלחמתן.
בשנת 1962 זכה בפרס אדגר עבור הספר הטוב ביותר, "האש של גדעון" אותו פרסם בשם העט ג'.
בשנת 1969 קיבל מאגודת סופרי המסתורין של אמריקה, המחלקת את פרס אדגר, את פרס "גראנד מאסטר" המוענק על מפעל חיים.
ספריו היו פופולריים בבריטניה, ושמשו נושא למספר סרטי קולנוע, סדרות טלוויזיה ותסכיתים.
ההערכה היא כי עד שנת 1971 נמכרו ספריו ביותר משמונים מיליון עותקים.
ספריו תורגמו ל-28 שפות, בהן עברית.
לאחר שהתפרסם חי קריזי בבריטניה ובארצות הברית, אך היה נוסע מתמיד, וביקר בארצות רבות.
בין היתר הקיף את כדור הארץ באמצעות מכונית ובדרך הים פעמיים.
הוא נישא ארבע פעמים, והיו לו שלושה בנים.
בנו ריצ'רד הוא מפיק טלוויזיה ידוע.
קריזי היה פעיל במסגרת המפלגה הליברלית, לטענתו ארגן מפגשים של המפלגה עוד כשהיה בן 12. במספר מערכות בחירות בשנות ה-40 ובשנות ה-50, לאחר המלחמה, ניסה לקבל מושב בפרלמנט, אך כשל.
במהלך שנות ה-50 הביע אכזבה ממדיניות המפלגה, במיוחד בהקשר למשבר סואץ, ופרש משורותיה, והכריז על עצמו כעצמאי.
הוא ייסד את "ברית כל המפלגות" שתמכה בקידום האישים הראויים בלי קשר להשתייכות מפלגתית.
במסגרת זו התמודד כעצמאי במספר מערכות בחירות בשנות ה-60, וכשל.
במהלך מלחמת העולם השנייה היה פעיל בקידום השקעות בבנק "National Savings" וסייע לכלכלת המלחמה.
על פועלו זה הוענק לו תואר אביר האימפריה הבריטית
בשנת 1953 ייסד את "התאחדות סופרי הפשע" (Crime Writer's Association) בבריטניה.
ההתאחדות מעניקה פרסים ספרותיים יוקרתיים המכונים "פרס הפגיון", ומשנת מותו של קריזי מוענק "פגיון הדם" על שמו של קריזי לסופר שהוציא לאור ספר מתח ראשון מצטיין.
ספריו שיצאו לאור בשם עט, מופיעים תחת שם העט -
ג'ון קריזי, בלש פרטי: רומן מתח, תרגם מ.
ג'ון קריזי, צפרי לילה: רומן מתח, תרגם א.
ג'ון קריזי, התאונה: מסדרת ספרי האינספקטור ווסט, תרגמה תמר לידור (ל' תמרי), הוצאת ספרי תמר, 1963.
ג'ון קריזי, מתנקשי הנסיך: מסדרת ספרי האינספקטור ווסט, תרגמה תמר לידור (ל' תמרי), הוצאת ספרי תמר, 1963.
ג'ון קריזי, רצח מלכות היופי: מסדרת ספרי האינספקטור ווסט, תרגמה תמר לידור (ל' תמרי), הוצאת ספרי תמר, 1963.
ג'ון קריזי, אינספקטור ווסט בעקבות שוד הרכבות, תרגמה תמר לידור (ל' תמרי), הוצאת ספרי תמר, 1966.
ג'ון קריזי, אינספקטור ווסט בתעלומת הרצח, תרגם חיים גיבורי, הוצאת מ.
ג'ון קריזי, אינספקטור ווסט נגד קיסר המרצחים, תרגמה עפרה בן-עמי, הוצאת מ.
ג'ון קריזי, הבוגד במחלקה Z, תרגם יהודה רגבים, הוצאת מ.
ג'ון קריזי, הברון בעקבות אוצר קסטילה, תרגמה הניה אופנהיים, הוצאת מ.
ג'ון קריזי, הברון ותעלומת המכתב האדום, תרגם ד' הלחמי, הוצאת מ.
ג'ון קריזי, הברון מהעולם התחתון, תרגם חיים גיבורי, הוצאת מ.
ג'ון קריזי, המפקח ווסט בפעולה, תרגמה דניאלה כרמי, הוצאת מ.
ג'ון קריזי, מוות בדפוס, תרגם משה בן חורין, הוצאת מ.
ג'ון קריזי, מסתרי היד האלמונית, תרגם משה בן חורין, הוצאת מ.
ג'ון קריזי, מסתרי הרוצח התמים, תרגם יהודה רגבים, הוצאת מ.
ג'ון קריזי, רצח בנשף הדיפלומטים, תרגם ישראל רוזן, הוצאת מ.
ג'ון קריזי, רצח על חשבון הברון, תרגם חיים גיבורי, הוצאת מ.
מייקל האלידיי, מותו של זר, תרגם משה בן חורין, הוצאת מ.
מייקל האלידיי, סוד הכספת השחורה, תרגם משה בן חורין, הוצאת מ.
ג'רמי יורק, הרצח מהמארב, תרגם צ' צבי, הוצאת מ.
ג'ון קריזי, הרצח בשדירה, תרגם יואב הלוי, הוצאת מ.
ג'ון קריזי, המפקח ווסט במלכודת, תרגם יואב הלוי, הוצאת מ.
ג'ון קריזי, הבוגד נמצא בינינו, תרגם א' בן מרדכי, הוצאת מ.
ג'ון קריזי, יהלומים נוטפי דם, תרגם חיים גיבורי, הוצאת מ.
ג'ון קריזי, מלכודת הטרור, תרגם מ' שריג, הוצאת מ.
ג'ון קריזי, נקמה בסקוטלנד-יארד, תרגם נ' סהר, הוצאת מ.
ג'ון קריזי, חי או מת, תרגם אריק כהן, הוצאת מ.
ג'ון קריזי, תעלומת ההצתות, תרגם ר' שמעון, הוצאת מ.
מייקל האלידיי, הרוצח היה אכזר, תרגמה מרגנית וינברגר, הוצאת מ.
ג'ון קריזי, אינספקטור ווסט במלכודת, תרגם חיים גיבורי, הוצאת מ.
ג'ון קריזי, רצח הכפיל, תרגם חיים גיבורי, הוצאת מ.
ג'ון קריזי, קטורת המוות, תרגם חיים גיבורי, הוצאת מ.
י' י' מאריק, רעל במגירה, תרגם ח' הלחמי, הוצאת מ.
ג'ון קריזי, הרצח במשחק הקריקט, תרגם ר' שמעון, הוצאת מ.
מאריק, רצח האסיר שברח, תרגם חיים גיבורי, הוצאת מ.
ג'רמי יורק, חפש את הגווייה, תרגם צ' אלעזר, הוצאת מ.
ג'ון קריזי, המפקח ווסט נגד כנופיית "הזאבים", תרגם חיים גיבורי, הוצאת מ.
ג'ון קריזי, אשראי למוות, תרגם אלי עוז, הוצאת מ.
אנטוני מורטון, הבארון פעל שוב, תרגם א' רון, הוצאת מ.
ג'ונתן ניבן "ג'ון" קראייר הוא שחקן קולנוע וטלוויזיה אמריקאי.
ידוע בעיקר בתור הדמות אלן הרפר בסדרת הטלוויזיה שני גברים וחצי.
הוריו דייוויד וגרטצ'ן (לבית קיגר) היו גם הם שחקנים וזמרים.
בעבר (1999–2004) היה נשוי לשחקנית הבריטית שרה טריגר, לשניים יש בן משותף.
מאז 2007 נשוי לכתבת הבידור האמריקאית ליסה ג'וינר, ב-2009 אימצו תינוקת.
בזכות תפקידו בקומדיית המצבים "שני גברים וחצי" זכה בפרס אמי 2009 לשחקן המשני ובפרס אמי לשנת 2012 לשחקן הראשי (עבר לשחק בתפקיד הראשי לאחר פיטוריו של השחקן הראשי צ'ארלי שין).
בסדרה "סופרגירל" מגלם את הדמות לקס לותור.
ב-2014 כיכב בסרט הקומדיה הרומנטית "Hit by Lightning", לצד סטפני שוסטאק.
משבר בעולמות האינסוף - לקס לות'ר
ג'ון קרטר הוא דמות בדיונית שנוצרה על ידי סופר הספרות הזולה אדגר רייס בורוז ואשר הופיעה בסדרת ספרי בארסום.
אף על פי שמקורו של קרטר מווירג'יניה בכדור הארץ, הוא מבקר במאדים ולעיתים מכונה בשם ג'ון קרטר ממאדים עם התייחסות לרקע הכללי בו מתרחשות הרפתקאותיו.
ג'ון קרטר הופיע לראשונה ברומן הנסיכה ממאדים, סיפורו הראשון של בורוז שהתרחש על גרסה בדיונית של מאדים אותה כינה הסופר בשם "בארסום".
הסיפור נכתב בין יולי לספטמבר 1911 ואוגד כסדרה בשם "תחת ירחי מאדים" בגליונות המגזין All-Story, שהתפרסמו בין פברואר ליולי 1912. הסדרה פורסמה לראשונה בצורת ספר באוקטובר 1917.
קרטר הופיע בכרכים נוספים בסדרה, ביניהם בכרך השני אלילי מאדים (1918), בשלישי שר-המלחמה של מאדים (1919), בשמיני חרבות מאדים (1936), בעשירי לאנה מגאתול (1948) ובאחד עשר ג'ון קרטר ממאדים (1964).
ג'ון קרטר הוא גם דמות משנה חשובה בכרך הרביעי, תוביה נערת מאדים (1920) ובתשיעי האנשים הסינתטיים ממאדים (1940).
דמותו גם הופיעה ברצועות קומיקס רבות משנות ה-30 ושנות ה-40 של המאה ה-20, בכתיבתו של ג'ון קולמן בורוז, וכן בעיבודי קומיקס שנעשו לדמות על ידי חברות הקומיקס DC קומיקס, מארוול קומיקס ודארק הורס בשנים 1972–1973, 1977-1979 ו-1996, בהתאמה.
סרט לייב אקשן על עלילות הדמות יצא ב-9 במרץ 2012, "ג'ון קרטר ממאדים", בכיכובם של טיילור קיטש כג'ון קרטר ולין קולינס כדג'ה ת'וריס.
גובהו של קרטר הוא מטר שמונים ושמונה סנטימטר, ולו שיער שחור קצר ועיניים אפורות-כמתכת.
בורוז משרטט אותו כישות אלמותית.
בפתיחת הספר "הנסיכה ממאדים", הסופר מגלה לקורא כי קרטר אינו זוכר את ילדותו.
דורות רבים של בני משפחתו מתייחסים אליו כ"דוד ג'ק", משום שהוא תמיד האריך חיים וראה את בני משפחתו מזדקנים ומתים בעוד הוא נותר צעיר.
דמותו ואורח חייו משקפים את האידיאלים של דרום ארצות הברית מתקופה קדומה.
קרטר נולד בווירג'יניה, ושירת כקפטן במלחמת האזרחים האמריקנית לצד הקונפדרציה.
עם תום הלחימות, הוא מתחבא במערה מהאפאצ'ים, ומת ככל הנראה.
נשמתו עוזבת את גופו חסר החיים ועוברת מסע אסטראלי למאדים, שם היא מתגלמת מחדש בגוף שדומה לגופו הארצי.
קרטר רגיל לכוח המשיכה של כדור הארץ, לכן הוא מגלה שיש לו כוח רב יותר מזה של ילידי מאדים.
במאדים - לו קוראים ילידיו בארסום - קרטר נתקל ביצורים חייזריים אימתניים הדומים לחיות מהמיתולוגיה העתיקה וכן בני אנוש נוספים, ומוצא את יעודו כלוחם ומושיע עבור תושבי הכוכב.
הוא זוכה בידה של הנסיכה דג'ה ת'וריס, אך מקריב את עצמו כדי להציל את בארסום.
הוא מתעורר לאחר מותו השני ומגלה כי הוא שוגר חזרה לגופו הגשמי בכדור הארץ.
עד מהרה, הוא הופך לעשיר לאחר שמצא זהב באריזונה.
הוא מעביר את שארית ימיו בקוטג' קטן בנהר הדסון אשר בניו יורק, שבו הוא מת פעם נוספת בשנת 1886.
מותו של קרטר אינו מתברר כאמיתי, משום שהוא מועבר שוב לבארסום, ולאחר מספר הרפתקאות נוספות עולה לתואר שר מלחמה.
הוא חוזר לכדור הארץ במספר מקרים, בהם הוא מגולל את עלילותיו בפני אחיינו, ומגלה לו כי למד לשלוט במסע האסטראלי בין כוכבי הלכת.
במהלך הרפתקאותיו במאדים, גופו הארצי מתחדש מתוך קבר מיוחד הנפתח רק מבפנים.
לג'ון קרטר ודג'ה ת'וריס נולדים בן ובת, קרטוריס וטארה.
קרטוריס משחק תפקיד חשוב בעלילות "אלילי מאדים" ו"שר-המלחמה של מאדים", והוא הפרוטגוניסט בספר "תוביה נערת מאדים".
טארה היא גיבורת אנשי-השחמט ממאדים (1922), והיא אימה של לאנה, גיבורת "לאנה מגאתול".
ג'ון קרטר הוא סרט פעולה/הרפתקאות אמריקאי משנת 2012, המבוסס על עלילת הספר "הנסיכה של מאדים" מאת הסופר אדגר רייס בורוז.
הסרט בוים על ידי אנדרו סטנטון (מוצאים את נמו), שידוע בתור במאי סרטים של חברת פיקסאר.
ג'ון קרטר מווירג'יניה, קצין לשעבר במלחמת האזרחים האמריקנית, מחפש אחר זהב ברחבי ארצות הברית.
במהלך חיפושיו הוא פתאום מועבר באופן בלתי מוסבר לכוכב הלכת מאדים, המכונה "בארסום".
הוא נאלץ להיות מעורב בקונפליקט ארוך ועמוק בין תושבי הכוכב.
תחילה הוא נתקל ב"שבט הענקים הירוקים" החי בכוכב, ובהדרגה מתיידד עם טארס טארקאס, ג'דאק (שליט) השבט.
בהמשך הוא מתאהב בדז'ה טוריס, נסיכת העיר הליום.
הנסיכה מבקשת את סיועו במלחמתה בשליט זודנגה, המנסה להשתלט על עירה.
לאחר שהוא מבין שחייהם של אנשי הכוכב תלויים בו, הוא נעתר לבקשה, מגייס את שבט הענקים הירוקים לעזרתו, ומביס את אנשי זודנגה.
ג'ון קרטר נישא לנסיכה דז'ה, וכבר לא מבקש לחזור לארצו בכדור הארץ, אך מתאי שאנג, מנהיג שבט הת'רנים המעוניין בחיזוק כוחותיו העל-טבעיים, משבש את תוכניתו ומחזיר אותו לשם.
הוא עוסק בעשור שלאחר מכן בחיפושים קדחתניים אחר המדליון שבאמצעותו יוכל לשוב למאדים.
את כל קורותיו הוא מספר באמצעות יומן המועבר ל"אחיינו", הסופר אדגר רייס בורוז.
זאת לאחר שהתקיימה הלווייתו של קרטר.
קרטר מבקש ממנו את עזרתו בשמירה על מבנה הקבר שלו.
כשבורוז מגיע לשם ופותח את דלת המבנה - מנהיג הת'רנים מופיע מאחוריו ומנסה להרוג אותו.
אך קרטר מופיע פתאום והורג את מנהיג הת'רנים.
הוא נוטל ממנו את המדליון האבוד, מודה לבורוז על סיועו, ונועל את עצמו בתוך מבנה הקבר, כדי להפעיל את המדליון ולחזור למאדים.
טיילור קיטש - ג'ון קרטר
לין קולינס - דז'ה תוריס, נסיכת הליום
סמנתה מורטון - סולה, בתו של שליט שבט הענקים ירוקים
וילם דפו - טארס טארקאס, שליט שבט הענקים הירוקים
קירן היינדס - טארדוס מורס, שליט הליום
דומיניק וסט - סאב תאן, שליט זודנגה שרוצה להשתלט על בארסום (מאדים), תאן הוא הנבל המשני של הסרט
תומאס היידן צ'רץ - טאל הג'וס, שליט לשעבר של הענקים הירוקים ויריבו של טארס טארקאס, הנבל השלישי של הסרט
מארק סטרונג - מתאי שאנג, מנהיג שבט הת'רנים שמסייע לתאן, הנבל הראשי של הסרט
דריל סאבארה - אדגר רייס בורוז, אחיינו של ג'ון קרטר
בנוסף הסרט נכשל בקופות ובקושי הצליח לכסות את הוצאותיו, עם הכנסות של כ-280 מיליון דולר לעומת תקציב של 250 מיליון דולר לפחות.
ג'ון ניקולס קסאווטס היה שחקן, במאי ותסריטאי אמריקאי.
נחשב למייסד ולגדול במאי הקולנוע העצמאי.
היה מועמד לשלושה פרסי אוסקר על הופעתו בסרט "12 הנועזים", על תסריטו לסרט "פנים" ועל בימויו בסרט "אישה תחת השפעה".
קסאווטס נולד בניו יורק לשחקנית האמריקאית קתרין קסאווטס ולמהגר יווני, ניקולס ג'ון קסאווטס, בילה את תחילת חייו ביוון וחזר כילד ללונג איילנד כאשר הוא לא יודע מילה אחת באנגלית.
למד בתיכון "אקדמיית בלייר" שבניו ג'רזי, ב"מכללת קולגייט" שבכפר המילטון, ניו יורק וב"אקדמיה האמריקאית לאמנויות הדרמה" המפורסמת שבמנהטן.
לאחר שסיים את לימודיו שיחק בתיאטרון, במספר סרטים כניצב ועבד בטלוויזיה.
קסאווטס נחשב לבמאי משפיע ביותר בתולדות הקולנוע האמריקאי והוכתר על ידי רבים בהוליווד כחלוץ הקולנוע העצמאי.
ביים במהלך הקריירה שלו 12 סרטים שהיו למשפיעים ביותר בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20.
את סרט הביכורים פורץ הדרך שלו כבמאי וכתסריטאי "צללים" הציג קסאווטס בשנת 1959, על עבודתו זכה בפרס המבקרים בפסטיבל ונציה והועמד לשני פרסי באפט"א.
את הסרט צילם פעמיים בשנים 1957 ו-1959 ובחר את הגרסה השנייה שהייתה המועדפת עליו.
הסרט שצולם במצלמת 16 מ"מ בניו יורק במהלך דור הביט הופק על ידי צוות מתנדבים והוגדר על ידי מבקרי הקולנוע כ"לידתו של הקולנוע העצמאי".
סרטו השני של קסאווטס דרמת הג'אז "Too Late Blues" בכיכובו של הזמר בובי דארין היה הסרט היחיד שגם הפיק בפועל לבדו.
בסרטו השלישי "ילד מחכה" בהפקת סטנלי קריימר ליהק קסאווטס בפעם הראשונה את אשתו כוכבת הקולנוע ג'ינה רולנדס.
בשנת 1968 זכה להכרת האקדמיה על כתיבתו כאשר הועמד לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר שכתב לסרטו "פנים", הסרט זכה לביקורות משבחות והועמד לשני אוסקרים נוספים על משחק.
בשנת 2011 הוכנס הסרט לארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית.
קסאווטס ביים וכתב בשנת 1970 את הדרמה "בעלים" עליה הועמד לפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר.
קסאווטס גם כיכב בסרט בתפקיד ראשי לצד חבריו ושותפיו המקצועיים פיטר פאלק ובן גזארה.
ב-1971 ביים וכתב את הדרמה הקומית "מיני ומוסקוביץ'", בסרט הופיע (ללא קרדיט) בתפקיד מאהב (אלים ובעל משפחה) של הגיבורה שאותה גילמה אשתו ג'ינה רולנדס.
בשנת 1974 יצר קסאווטס לדעת רבים את סרטו הטוב ביותר "אישה תחת השפעה".
בסרט עליו הועמד לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר ולשני פרסי גלובוס הזהב, שיחקה גם אימו השחקנית קתרין קסאווטס.
הסרט היווה חוויה חד פעמית לקהל מאחר שקסאווטס לא עשה לכוכבי הסרט אף לא חזרה אחת והשתמש בעיקר בטכניקות אלתור שהכריחו את השחקנים להפגין רמת המשחק ריאליסטית ככל האפשר לאורך כל סרט.
ב-1976 ביים את סרט הפשע רצח סוכן הימורים סיני שזכה לביקורות טובות וב-1977 את הדרמה "ליל הבכורה", בה שיחק בתפקיד משני.
בשנת 1980 זכה בפרס אריה הזהב של פסטיבל ונציה על סרט הפשע שלו גלוריה.
קסאווטס הסכים לביים את הסרט הזה לבקשת אשתו שהייתה כוכבת הסרט.
בשנת 1984 ביים וכתב וכיכב לצד אשתו בפעם האחרונה בדרמה הקומית "זרמי אהבה".
את סרטו ה-12 והאחרון "בעיה גדולה" ביים קסאווטס בשנת 1986.
בשנות ה-70 הופיע בהפקתו של רוג'ר קורמן "קאפונה" בתפקיד הגנגסטר פרנקי ייל, במותחן העל טבעי של בריאן דה פלמה "הזעם" בתור איש המודיעין בן צ'ילדרס ובמותחן המסתורין "הזעקת שתי הדקות" בתור סמל יחידת ה־SWAT כריס בוטון.
את העשור האחרון לחייו סיים קסאווטס עם תפקידים בדרמה הקומית "הסערה" ע"פ מחזהו של ויליאם שייקספיר בתפקיד הארכיטקט פיליפ דמטריוס ובדרמה "בכל מקרה של מי החיים האלה?" בתור מנהל בית החולים ד"ר אמרסון.
את הופעתו האחרונה ערך בשנת 1984 לצד אשתו בסרט שביים וכתב ביחד עם התסריטאי הקנדי טד אלן "זרמי אהבה" שהופק על ידי מנחם גולן ויורם גלובוס, סרט אשר זיכה את קסאווטס בפרס דב הזהב.
לאחר מותו יצא הסרט הדוקומנטרי בהפקת גולן-גלובוס "I'm Almost Not Crazy: John Cassavetes, the Man and His Work" על דרכו האחרונה של קסאווטס בקולנוע.
קסאווטס היה אב לשלושה ילדים: השחקנית והבמאית אלכסנדרה קסאווטס, השחקנית והבמאית זואי קסאווטס ובמאי הקולנוע ניק קסאווטס מאשתו כוכבת הקולנוע ג'ינה רולנדס לה היה נשוי במשך 25 שנה עד למותו.
לאחר מספר שנים של בעיות רפואיות נפטר קסאווטס ב-3 בפברואר 1989 בגיל 59 ממחלת שחמת הכבד.
נקבר בבית הקברות "פארק הזיכרון ווסטוד וילג'" שבלוס אנג'לס.
בשנת 1997 ביים בנו ניק את הסרט "היא כל כך יפה" שנעשה ע"פ תסריטו המקורי של קסאווטס לפני שנפטר.
פנים (1968) (מועמדות לפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר)
בעלים (1970) (מועמדות לפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר)
אישה תחת השפעה (1974) (מועמדות לפרס אוסקר לבמאי הטוב ביותר)
רצח סוכן הימורים סיני (1976)
ד"ר ג'ון קְרוֹפֶּר היה רופא ומיקרוביולוג אנגלי, חלוץ המחקר הרפואי בארץ ישראל בתחום המחלות הזיהומיות בכלל ומחלת המלריה בפרט.
קרופר נולד בכפר גִּיסְבּוֹרוֹ (Guisborough) שבמחוז יורקשייר ב-17 בספטמבר 1864 לאדוארד ותאודוסיה קרופר.
גדל והתחנך בליברפול שבמחוז מרזיסייד ולאחר סיום לימודיו בבית הספר צ'רטרהאוס, שבמחוז סארי, התקבל ללימודי רפואה באוניברסיטת קיימברידג'.
בשנת 1891, לכשסיים את לימודי הרפואה, פנה להתמחות באופתלמולוגיה.
פעילותו במסגרת החברה המיסיונרית הכנסייתית
בשנת 1896, במסגרת החברה המיסיונרית הכנסייתית האנגלית, יצא קרופר לשליחות מיסיונרית-רפואית בארץ ישראל.
בשנת 1900, בתום תקופת השליחות הראשונה, חזר לבריטניה לפרק זמן של כשנה וחצי.
באמצע שנת 1901 יצא לתקופת שליחות שנייה בארץ ישראל שנמשכה כ-7 שנים.
בשנת 1908, בתום תקופת השליחות השנייה, חזר לבריטניה והחל לפעול למען הקמת שלוחות של ארגון הצלב האדום ברחבי אנגליה.
בסך הכל שהה ופעל קרופר בארץ ישראל, להוציא חופשות מולדת, במשך 12 שנה.
פרט לשליחותו המיסיונרית-רפואית בארץ ישראל, נשלח קרופר גם לטורקיה, סודאן ואוגנדה.
בשנת 1896, במסגרת תקופת שליחותו הראשונה, הגיע קרופר לעיר עכו וניהל במשך 3.5 שנים את המרכז הרפואי שהפעילה החברה המיסיונרית הכנסייתית האנגלית.
במהלך תקופת שליחותו השנייה, בין השנים 1901 - 1908, פעל במוסדות החברה המיסיונרית בשכם וברמאללה ולעיתים תכופות גם בירושלים במרפאה של החברה הלונדונית להפצת הנצרות בקרב היהודים, אשר פעלה בעיר העתיקה.
ג'ון קרופר התכונן היטב לשליחותו בארץ ישראל.
במסגרת הכנותיו התמחה באופתלמולוגיה, שכן שיעור היארעות מחלות העיניים היה גבוה מאוד במזרח התיכון.
כמו כן למד ערבית על מנת שיוכל לתקשר ולבוא במגע בצורה מיטבית עם האוכלוסייה המקומית.
בשנת 1906 הצטרף לתאולוג וחוקר המקרא, בנג'מין ויזנר בייקון (Benjamin Wisner Bacon), מאוניברסיטת ייל, למסע בעבר הירדן.
במהלך שהותו בארץ ישראל פרסם 35 מאמרים ודוחות לכתבי עת רפואיים בריטיים, בהם The Lancet ו-British Medical Journal, המבוססים על ניסיונו הרפואי האישי במסגרת השליחות.
כך, בנוסף לניתוחי העיניים, מתאר קרופר בהרחבה רבה ניתוחים שונים שבוצעו לראשונה על ידו בארץ ישראל, דוגמת: ניתוח בית חזה בנער, ניתוחי חלל הפה, ניתוח בטן בנער שנפל מגג וניקב את שלפוחית השתן, ניתוח היגרומה ציסטית בתינוק בן 3 שבועות ורבים אחרים.
במקביל לפעולותיו הרבות בתחום הרפואה עסק במחקר על מחלת המלריה אשר הייתה נפוצה באותה התקופה ברוב חלקי הארץ.
ג'ון קרופר הגיע לארץ ישראל בתקופה שבה המחקר המדעי אודות מחלת המלריה היה בראשיתו.
בשנת 1900, בהיותו בבריטניה בחופשת מולדת, נחשף למספר מחקרים מלריולוגיים.
הראשון, שפורסם בשנת 1897 על ידי סר רונלד רוס, הציג את אופן העברת מחלת המלריה של העופות באמצעות יתושים מהסוג אנופלס והשני, שפורסם בשנת 1899 על ידי ג'ובאני בטיסטה גרסי (Giovanni Battista Grassi), הציג את אופן העברת מחלת המלריה של בני האדם באמצעות יתושי האנופלס.
בינואר 1901, עם שובו לארץ ישראל, יצא קרופר למסע הסקר הראשון לקביעת תפוצת היתושים הבוגרים ושל פגיותיהם בדרום סוריה וצפון הארץ (עמק החולה ומישור החוף הצפוני).
במהלך מחקריו החלוציים בדק אילו מיני אנופלס מצויים באזור הלבנט בכלל ובחלקי ארץ ישראל השונים בפרט, סימן ביצות המהוות בית גידול ליתושי האנופלס והתייחס להיבטים האקולוגיים הקשורים בתפוצת מחלת המלריה, כגון: אפיון בתי גידול ומקומות דגירה וניטור ההתנהגות היומית של יתושי האנופלס בבורות המים באזור ירושלים.
פרט לכך סקר ובחן את היעילות של האמצעים האנטימלריים של תקופתו, דוגמת: אטימת בורות ובארות מים והתקנת משאבות לפתחם, שתילת עצי אקליפטוס ומתן כינין כטיפול מונע.
בעקבות טענה זו נחשב קרופר לראשון אשר הציע לנקוט פעולה ישירה כנגד הגורם הבלעדי להפצת מחלת המלריה, הלא הם יתושי האנופלס.
ד"ר תאופיק כנעאן, רופא ומלריולוג בעצמו, ציין שקרופר היה הראשון שהנהיג בדיקות שיטתיות של משטחי דם לאיתור גורם מחלת המלריה בארץ ישראל.
לשם כך החל ליישם שיטות צביעה חדישות, דוגמת צביעת רומנובסקי וגימזה.
את תצפיותיו פרסם בשורה של עבודות, שבהן נעזר בכישוריו כאמן, להן צירף רישומים וציורים בצבע, המתעדים את מחזור חיי טפילי הפלסמודיום בתוך אריתרוציטים.
תרומתו של ג'ון קרופר בלטה בתחומי מיקרוביולוגיה נוספים.
במהלך שהותו בארץ ישראל תיאר את המקרה הראשון של קדחת חוזרת אנדמית (קדחת המערות).
תיאורו כלל גם תצפיות מיקרוסקופיות של חיידקי הסוג Borrelia, גורמי המחלה, בדם נער ירושלמי.
כמו כן דיווח לראשונה על המצאות חולי גחלת בארץ ישראל ואבחן מחלות זיהומיות נוספות, כגון: אמביאזיס (Amoebiasis) הנגרמת כתוצאה מהדבקות בטפיל המעיים Entamoeba histolytica, שחפת הנגרמת כתוצאה מהדבקות בחיידקי Mycobacterium tuberculosis ועוד.
לעיתים תכופות נהג לשלוח דגימות וממצאים מעבדתיים לאישור מומחים בבריטניה ובלבנון.
שירותו הצבאי במהלך מלחמת העולם הראשונה
בשנת 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, התנדב קרופר לחיל הרפואה המלכותי בדרגת קפטן ונשלח לצרפת יחד עם חיל המשלוח הבריטי.
בשנת 1915 הקים בכפר סַדְבְּרוּק (Sudbrook) שבוויילס, בסיוע אשתו, בית חולים לפצועי המלחמה (על סיועהּ בהקמת בית החולים התקבלה אשתו כחברה למסדר האימפריה הבריטית).
בשנת 1916 הוצב קרופר על סיפון אוניית בית החולים בריטניק (Britannic), ספינת פאר שנבנתה יחד עם טיטניק על ידי חברת וייט סטאר ליין, אשר פעלה לטיפול בפצועי החזית המזרח תיכונית ולפינויים לסאות'המפטון.
ב-21 בנובמבר 1916, במהלך מסעה השישי טבעה בריטניק לאחר שנפגעה ממוקש ימי, או מטורפדו בסמוך לאי קיאה שביוון.
לדברי הניצולים, ד"ר קרופר עלה על אחת מסירות ההצלה האחרונות שהורדו למים.
אולם באותו הרגע החליט רב החובל של בריטניק להניע מחדש את המנועים על מנת לנסות להושיט את הספינה אל החוף.
כתוצאה מכך נשאבו 3 סירות הצלה אל מדחפי הספינה, דבר שגרם למותם של 30 מהנוסעים.
מתוך 1,066 בני אדם שהיו סיפונה של בריטניק, בעת שנפגעה, ניצלו 1,036. ד"ר ג'ון קרופר היה מבין 30 הנוסעים אשר קיפחו את חייהם במהלך ניסיון השווא להציל את הספינה.
בשנת 1895 נישא לאן אלן ווקר (Anne Ellen Walker), בת למשפחה אמידה מהעיירה קראנט (Caerwent) שבוויילס, שם הקימו את ביתם.
אשתו הצטרפה אליו לפחות לתקופת השליחות הראשונה בארץ ישראל.
ממפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1901 נראה כי ילדיהם נולדו בבריטניה, מכאן ניתן להניח כי לקראת הלידות הייתה אן אלן חוזרת לוויילס.
ב-5 במאי 1898 נולד בנו הבכור תומאס אנדרו קרופר (Thomas Andrew Cropper).
ג'ון קרופר היה בעל כישורים מגוונים ובנוסף להיותו רופא וחוקר עסק רבות גם בפיתוח וייעול אביזרים רפואיים שונים, דוגמת: מצבט מיוחד לטיפול בגרענת וסד לקיבוע עצם השכם.
פרט לכך היה אמן חובב שקיבל פרסים רבים על ציוריו ורישומיו וגם נהג נלהב שרכש את אחת המכוניות הראשונות במקום מגוריו.
בשנת 1909 אף רשם פטנט על אמצעי לייעול תהליך הגיפור של צמיגי רכב ממונע.
בנו סג"ם תומאס אנדרו קרופר התגייס לחיל התותחנים המלכותי ונהרג ב-19 באפריל 1918, במהלך מתקפת האביב.
הוא נטמן בבית הקברות הצבאי הבריטי בקומונת זִ'יזָנְקוּר (Gézaincourt) שבצרפת.
ד"ר ג'ון קרופר טבע תוך כדי ניסיון החילוץ מבריטניק הטובעת וגופתו לא נמשתה.
הודעה על מותו התפרסמה 3 שבועות לאחר טביעת בריטניק בכתבי The Lancet ו-British Medical Journal.
הוא מונצח באנדרטה לזכר טביעת בריטניק בבית הקברות הצבאי הבריטי במִיקְרָה (Mikra) בסמוך לסלוניקי שביוון וכן, יחד עם בנו תומאס אנדרו קרופר, בלוחית זיכרון בכנסייה בעיירת מגוריו בקראנט.
ג'ון קרול לינץ' הוא שחקן אופי ובמאי קולנוע אמריקאי.
למד בבית ספר התיכון הישועי "רג'יס" שבדנוור.
למד תיאטרון באוניברסיטה הקתולית של אמריקה בוושינגטון די.
סי, וסיים את לימודי התואר הראשון באומנויות הבמה בשנת 1986.
לינץ' נשוי לשחקנית ברנדה ולה מאז 1997.
לינץ' נודע לראשונה כאשר גילם את סטיב, אחיו הקרוס-דרסר של דרו קארי בסדרה הקומית המופע של דרו קארי ועל תפקידו הראשי בסרטם של האחים כהן פארגו משנת 1996 לינץ' גם גילם במשך שלוש עונות את הבלש באד מוריס בסדרת הדרמה הרפואית בגוף ההוכחה.
החל משנת 2014 משתתף בקביעות בעונה הרביעית בסדרה האנתולוגית של המפיק ראיין מרפי "אימה אמריקאית", "אימה אמריקאית: פריק שואו" ברשת FX Networks, בתור טוויסטי, ליצן רצחני.
ב-2017 כיכב בסרט הדרמה הביוגרפי "המייסד", לצדם של מייקל קיטון, ניק אופרמן ולורה דרן.
בשנת 2019 החל לשחק בסדרה "אימה אמריקאית: 1984", המהווה העונה התשיעית בסדרת "אימה אמריקאית".
ב-2020 שיחק בסרט הגרמני-ישראלי "חתונה עם סבתא".
ג'ון ג'וזף קרטין היה מדינאי אוסטרלי שכיהן כראש ממשלת אוסטרליה הארבעה עשר מ-1941 ועד למותו וכן היה מנהיג מפלגת הלייבור מ-1935 ועד מותו.
ב-1941 הקים קרטין ממשלת מיעוט וב-1943 הנהיג את מפלגתו במערכת בחירות שבה זכתה הלייבור בשני שלישים של מושבי בית הנבחרים, שיא שקיים עד היום.
במלחמת העולם השנייה הנהיג קרטין את אוסטרליה לנוכח סכנת הפלישה היפנית וכיום הוא נחשב לאחד מראשי הממשלה הגדולים של ארצו.
כשסוף המלחמה נראה באופק, מת קרטין בעודו מכהן בתפקידו.
לזמן קצר ירש אותו פרנק פורד ולאחר מכן כיהן בתפקיד בן צ'יפלי.
ג'ון קרטין נולד בעיירה קרסוויק שבמדינת ויקטוריה.
אביו היה קצין משטרה ממוצא אירי ובראשית חייו הוא גודל על ברכי הנצרות הקתולית.
הוא למד בבית ספר עד גיל 13, אז החל לעבוד בעיתון בעיירת הולדתו.
עד מהרה הוא הפך להיות פעיל הן במפלגת הלייבור והן במפלגה הסוציאליסטית של ויקטוריה, שהייתה ארגון בעל גוון מרקסיסטי.
הוא כתב עבור עיתונים רדיקלים וסוציאליסטים וככל הנראה הוא קיבל אז לראשונה הצעה לעמוד לבחירה למשרה ציבורית כמזכיר מועדון פוטבול אוסטרלי, אך הובס.
מוקדם יותר, בין השנים 1903–1904 הוא שיחק בשורות מועדון זה.
בין השנים 1911–1915 הועסק קרטין כמזכיר איגוד חוטבי העצים ובמהלך מלחמת העולם הראשונה הוא היה מתנגד חריף לגיוס החובה.
לזמן קצר הוא אף נאסר עקב סירובו להתייצב לבדיקות החובה הרפואיות, למרות שהוא ידע שהוא לא יעבור אותן עקב ראייתו הלקויה.
הוא התמודד בבחירות לפרלמנט האוסטרלי של 1914, אך כשל.
המתחים שהיו מנת חלקו באותה תקופה הובילו אותו לשתיית משקאות חריפים, הרגל שפגע בקריירה שלו לאורך שנים.
ב-1917 נישא לאלסי נידהאם, אחותו של סנאטור מטעם הלייבור ועבר להתגורר בקוטסלאו שליד פרת', כדי להתמנות כעורך עיתון של הלייבור באוסטרליה המערבית.
באוסטרליה המערבית הוא נהנה מחיים נינוחים יותר ודעותיו הפוליטיות נעשו בהדרגה מתונות יותר.
הוא הצטרף לאיגוד העיתונאים האוסטרלים ב-1917 ונבחר לנשיא הסניף המערב אוסטרלי שלו ב-1920. בנוסף לדעותיו בנוגע לזכויות העובדים, היה קרטין גם תומך נלהב לזכויות הנשים והילדים.
ב-1927 מינתה הממשלה הפדרלית ועדת חקירה מלכותית על נושא קצבאות הילדים.
קרטין נמנה עם חברי ועדה זו.
ב-1925 התמודד קרטין פעם נוספת כמועמד לפרלמנט והפסיד וב-1928 נבחר לראשונה במסגרת בחירות ביניים לאחר פרישתו של ויליאם ווטסון.
בבחירות הכלליות של 1929 הוא נבחר מחדש וציפה להיות חבר בממשלתו של ראש הממשלה ג'יימס סקאלין, אך אי שביעות הרצון מהרגלי השתייה שלו הותירה אותו על הספסלים האחוריים.
ב-1931 החליט ווטסון לשוב לפרלמנט והביס את קרטין בקלות.
בבחירות אלו נחלה מפלגת הלייבור תבוסה מוחצת וכוחה בפרלמנט הצטמק ל-14 מושבים בלבד.
לאחר התבוסה היה קרטין לתומך נלהב של אוסטרליה המערבית בוועדה פדרלית לסיוע הכלכלי למדינות.
ב-1934, כאשר הודיע ווטסון על פרישתו הסופית, עמד קרטין שוב לבחירה והצליח לזכות במושב הקודם שלו בפרלמנט.
ב-1935, כאשר התפטר סקאלין מתפקידו כמנהיג המפלגה, העמיד קרטין את עצמו לבחירה כדי להחליף אותו, למרות שלא היו צפיות שהוא יזכה.
מתחרהו היה פרנק פורד, חבר פרלמנט ידוע שהיה מצוי במדיניות הכלכלית בממשלתו של סקאלין.
האגף השמאלי של המפלגה והאיגודים המקצועיים תמכו בקרטין, בניסיון לנסות לחסום את פורד מלזכות בתפקיד המנהיג.
עם תמיכתם הצליח סקאלין להביס את פורד בהפרש של קול אחד ולהיות מנהיג מפלגת הלייבור ומנהיג האופוזיציה.
תמיכתם הוענקה לקרטין על בסיס הבטחה שלו לוותר על הרגלי השתייה שלו, הבטחה שאותה קיים.
בבחירות של 1937 עלה במעט מעמדה של הלייבור וב-1939 הוא השתפר במידה משמעותית.
בבחירות של 1940 הנהיג קרטין את הלייבור לזכייה בחמישה מושבים נוספים בפרלמנט.
בספטמבר 1939 הכריז ראש ממשלת אוסטרליה, רוברט מנזייס על הצטרפותה של אוסטרליה למלחמת העולם השנייה לצדה של בריטניה ונגד גרמניה.
ב-1941 נסע מנזייס לבריטניה לדון על תפקידה של אוסטרליה באסטרטגיית המלחמה ולהביע את דאגתו בנוגע להגנתה של סינגפור.
בזמן שהותו בבריטניה, איבד מנזייס את תמיכת מפלגתו ובשובו הוא אולץ להתפטר.
התפטרותו חשפה את מפלגת אוסטרליה המאוחדת למשבר מנהיגותי, למרות שהיא הייתה בשלטון מזה עשור.
המפלגה בחרה בראש הממשלה לשעבר, בילי יוז כמנהיגה החדש.
עם זאת היה אז יוז כבר בן 78 ומבוגר מדי כדי שיוכל להנהיג את אוסטרליה בעת מלחמה.
למרות שמפלגת אוסטרליה המאוחדת הייתה השותפה הבכירה בקואליציה, שוכנע יוז לוותר על תפקידי מנהיג הקואליציה וראש הממשלה ובמקומו נבחר ארתור פאדן ממפלגת הכפר.
כבר בתקופת כהונתו של מנזייס כראש ממשלה, סירב קרטין לקבל את הצעתו להצטרף לממשלה לאומית עקב מצב המלחמה, בין השאר עקב חששו שצעד כזה יפלג את מפלגת הלייבור, למרות שהוא הסכים להשתתף במועצת המלחמה המייעצת של הפרלמנט.
באוקטובר 1941 חצו שני חברי הפרלמנט העצמאיים שעד אז העניקו רשת תמיכה לממשלתו של מנזייס, ארתור קולס ואלכסנדר וילסון, את הקווים, חברו למפלגת הלייבור, הצביעו נגד התקציב וגרמו להפלת הממשלה.
המושל הכללי, הלורד גאורי, סירב לתת יד לעריכת בחירות פחות משנה לאחר כינון הפרלמנט, במיוחד לאור המצב הבינלאומי הרגיש.
הוא זימן את וילסון וקולס, וקיבל את הבטחתם לתמיכה בקרטין במידה והוא ימונה להיות ראש ממשלה ובכך להבטיח יציבות שלטונית.
ב-7 באוקטובר 1941 הושבע קרטין לתפקיד ראש הממשלה בהיותו בן 56.
ב-7 בדצמבר 1941 תקפו היפנים את פרל הארבור והמערכה באסיה ובאוקיינוס השקט פרצה.
קרטין פנה לאומה בנאום ברדיו באומרו: "אנשי ונשות אוסטרליה...
זהו המצב החמור ביותר בהיסטוריה שלנו.
לנו האוסטרלים יש מסורות בנות קיימא.
אנו נגן על הארץ הזו ונשמור עליה כמבצר של דובר האנגלית וכמקום בו הציוויליזציה תמשיך להתקיים".
ב-10 בדצמבר הוטבעו הספינות אה"מ פרינס אוף ויילס ואה"מ ריפאלס על ידי מפציצים יפנים ליד חופי מלאיה.
היו אלה ספינות הקרב העיקריות האחרונות שחצצו בין יפן לבין אסיה, אוסטרליה והאוקיינוס השקט, מלבד כמה ספינות ששרדו את ההתקפה על פרל הארבור.
ב-23 בדצמבר שיגר קרטין מברקים לנשיא ארצות הברית, פרנקלין דלאנו רוזוולט ולראש ממשלת בריטניה, וינסטון צ'רצ'יל, באומרו, "משמעות נפילתה של סינגפור היא בידודם של הפיליפינים, נפילתם של איי הודו המזרחית ההולנדים וניסיון להחניק את כל שאר הבסיסים.
אנו נקבל בשמחה את מפקדי הכוחות האמריקנים באוקיינוס השקט.
קרטין קיבל כמה החלטות גורליות במסגרת המאמץ המלחמתי.
ב-26 בדצמבר פרסם העיתון מלבורן הרלד מנשר מאת קרטין:
מנשר היסטורי זה נחשב לאחד החשובים בתולדותיה של אוסטרליה, ומהווה נקודת תפנית ביחסיה של אוסטרליה עם מדינת האם שלה, בריטניה.
רבים חשו שקרטין נטש את הקשרים המסורתיים עם בריטניה מבלי לבסס קודם את השותפות החלופית עם ארצות הברית.
נאום זה ספג גם ביקורת בחוגים גבוהים בממשלות אוסטרליה, בריטניה וארצות הברית.
תגובתו של צ'רצ'יל הייתה זועמת, רוזוולט אמר שהיה לנאום "טעם של פאניקה".
בכל אופן, הנאום השיג את מטרתו בכך שהסב את תשומת הלב לאפשרות של פלישה יפנית לאוסטרליה.
במקביל, הפעילה ממשלתו של קרטין חוק שהכיר במעמדה של אוסטרליה כדומיניון על פי חוק וסטמינסטר של 1930 ושעד אז אוסטרליה לא הכירה בו.
החוק נכנס לתוקף בדיעבד מ-3 בספטמבר 1939 עם פרוץ המלחמה.
למרות שמבחינה פוליטית החוק היה תוצר של מדינות הממשלה לשינוי כיוון כלפי ארצות הברית, מבחינה חוקתית הוא סימן את הפיכתה של אוסטרליה לאומה עצמאית עם בית מלוכה נפרד ולא עוד כפופה לחוק הבריטי ולמלוכה הבריטית.
קרטין יצר יחסי עבודה קרובים עם המפקד העליון של בעלות הברית בזירת דרום מערב האוקיינוס השקט, גנרל דאגלס מקארתור.