tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1773 התפטר מחברותו בבית הצירים לאחר שמונה לתובע המשנה למלך של מושבת וירג'יניה.
וייט לא שירת כלוחם במהלך מלחמת העצמאות, אך המשיך לעסוק בעריכת דין בעיר וינצ'סטר לאורך כל תקופת המלחמה.
לפי המסורת, סייע לשחרור אזרחים קווייקרים והסיאנים שהוחזקו כאסירים בידי הפטריוטים האמריקאים, בחשד לתמיכה בבריטים.
האסירים שילמו לו 100 לירות וירג'יניות עבור סיועו.
וייט נסע לפילדלפיה וניהל משא ומתן עם הרשויות, והשיג את שחרורם בתנאי שיצהירו כי יחיו על פי אמונתם ויקיימו שלום עם כל אדם.
בשנים 1782–1786 נבחר וייט מדי שנה לבית הצירים של וירג'יניה כנציג מחוז פרדריק, ולעיתים כיהן לצד צ'ארלס מין תרסטון וג'יימס ווד.
בשנת 1788 כיהן שוב בבית הצירים לצד ג'ון שירמן וודקוק.
באותה שנה השתתף גם בוועידת האשרור של וירג'יניה.
מקובל לייחס לו את כתיבת מאמרי התמיכה באשרור החוקה תחת שם העט 'An Independent Freeholder', שפורסמו בעיתון 'Winchester Virginia Gazette'.
לאחר שירותו בקונגרס חזר לכהן בבית הצירים בשנים 1799–1801 כנציג מחוז ברקלי.
וייט כיהן שתי כהונות כנציג הראשון של מחוז הקונגרס הראשון של וירג'יניה בבית הנבחרים של ארצות הברית (1789–1793).
הוא היה האדם הראשון שמקום מגוריו באזור שהפך לימים לוירג'יניה המערבית שכיהן בקונגרס.
מחוזו השתרע מהארפרס פרי ועד נהר אוהיו.
הוא נודע כנואם רהוט ובדייקנותו הרבה.
וייט הצביע בעד 'חוק המושב' שקבע את מיקום בירת ארצות הברית על נהר הפוטומק.
הוא תמך גם ב'חוק המימון' במסגרת פשרת 1790, אף שתומאס ג'פרסון ציין כי תמיכתו ניתנה בלב כבד לאחר ויכוח בארוחת ערב.
הצבעותיהם של וייט וריצ'רד בלנד לי היו מכריעות להעברת החוק.
וייט נבחר מחדש בשנת 1791, ולאחר סיום כהונתו השנייה פרש מהחיים הציבוריים ושב לאחוזתו 'Woodville' ליד וינצ'סטר.
ב־18 במאי 1795 מינה אותו הנשיא ג'ורג' וושינגטון לאחד משלושת הנציבים האחראים לגיוס כספים, תכנון, רכישת קרקעות והקמת מבני הציבור בעיר וושינגטון ובמחוז הפדרלי.
הוא כיהן בתפקיד זה עד ביטול המועצה בשנת 1802, ובמקביל שימש דירקטור בחברת הפוטומק, שפעלה לשיפור השיט בנהר.
בשנת 1769 נישא וייט לאליזבת ווד (1739–1782), בתו של קולונל ג'יימס ווד, מייסד וינצ'סטר.
לאחר מותה נישא בשנית, בשנת 1784, לשרה קוטר הייט, אלמנתו של ג'ון הייט.
בשנת 1773 רכש וייט אחוזה בשטח של כ־260 אקר, לה קרא 'Woodville', שהייתה מקום מגוריו העיקרי עד מותו.
הוא החזיק גם קרקעות רבות במחוז המפשייר ובמחוז ברקלי, שאותם ייצג בגופים המחוקקים.
וייט המשיך לעסוק בעריכת דין לאורך כל הקריירה הציבורית שלו.
הוא שימש נאמן בעיירות באת' וצ'ארלס טאון, והיה דמות מרכזית בחיים האזרחיים של האזור.
אלכסנדר וייט נפטר ב־9 באוקטובר 1804 באחוזתו 'Woodville' במחוז פרדריק.
הוא נפטר ללא ילדים, ונקבר באחוזת משפחת ווד 'Glen Burnie' בווינצ'סטר.
בצוואתו, שנכתבה בשנת 1804, הוריש את מרבית רכושו לאחייניו ולאחייניותיו, ושחרר את העבדים שהיו בבעלותו, אף שבעבר התנגד לעצומות קווייקריות נגד העבדות.
ההיסטוריון יו בלייר גריגסבי כתב עליו כי מעטים מחברי המשלחת המערבית לוועידה החוקתית השפיעו כמוהו על עיצוב דעת הקהל בתקופת אימוץ החוקה.
בשנת 1942 נקראה על שמו אוניית ליברטי אמריקאית, 'SS Alexander White', ששירתה במלחמת העולם השנייה ופורקה בשנת 1964.
פעל רבות לכיבוש העבודה והשמירה.
היה ממקימי כוח המגן העברי בארץ ישראל בארגונים "בר גיורא", "השומר", "הקיבוץ" ו"אגודת השומרים".
מהאישים הבולטים בעלייה השנייה, ומסמליה של התנועה הציונית ותנועת העבודה.
נרצח על ידי בדואי בעת המרד הערבי הגדול.
אלכסנדר זייד נולד בשנת 1886 באימפריה הרוסית בעיירה זימה שבמחוז אירקוטסק שבסיביר.
אביו, יצחק אליהו זייד (1842-1901), היה יוצק מתכת במקצועו, תושב וילנה שהואשם בצעירותו בפעילות מהפכנית והוגלה לסיביר.
אמו, רבקה (בתיה ליבה בת לייזר מאיר), הייתה ממשפחה סובוטניקית, בין אחיו היו שרה ופסח.
בשנת 1889 עברה המשפחה לבירת המחוז, אירקוטסק.
זייד החל ללמוד ב"חדר", אך כעבור זמן קצר עברה המשפחה לכפר, והוא עבר ללמוד בבית ספר חקלאי.
אביו התחתן בשלישית עם אישה בשם פרידה, שאימצה את אלכסנדר לבן, ודחפה את האב לחזור לווילנה, שם היה קל יותר לחיות כיהודי.
בעקבות זאת חזרה המשפחה בשנת 1901 לווילנה, אך כעבור שנתיים מת גם האב, כאשר אלכסנדר היה בן 15. אלכסנדר נאלץ לפרנס את ביתו, והחל לנהל את מפעל היציקה של המשפחה.
בשנת 1903, עם פרוץ פרעות קישינב, הצטרף זייד לקבוצת הגנה עצמית שהוקמה על מנת להגן על יהודי וילנה בעת פוגרום.
בקבוצת ההגנה פגש זייד את מיכאל הלפרין, איש העלייה הראשונה אשר השפיע עליו ברעיונותיו ובמעשיו.
השפעה זו הובילה את זייד לעלות לארץ ישראל בגיל 17.
זייד עלה לארץ ישראל בגפו ב-1904 במסגרת תנועת העבודה הציונית.
על פי רישומיו של זייד, החוויה הראשונה שלו בארץ התרחשה ביפו.
עם רדתו מהאונייה נאסר על ידי העות'מאנים בשל היעדר תעודת מסע.
באמצעות שוחד הצליח לקנות את שחרורו.
לאחר שחרורו עבד ביקב בראשון לציון, שם פגש את ישראל שוחט, שרוח החלוציות פיעמה בו ותאמה את רוחו של זייד.
חלומו של שוחט היה להקים קבוצת שומרים עבריים במושבות.
בשלב מסוים נפרדו דרכי השניים.
זייד עבר לפתח תקווה ושוחט מצא עבודה בשפיה, שם קיבץ סביבו מספר חברים שגילו עניין בעבודת השמירה במושבות השומרון.
כאשר אפשרות זו קרמה עור וגידים, נקרא זייד לחבור אל הקבוצה.
כאשר שמר בכרמי זכרון יעקב, נרדם פעם אחת במשמרתו, ונשקו נגנב על ידי ערבים.
בפעם הבאה שניסו לגנוב ממנו את הרובה, הכה את הגנב הערבי מכות חזקות, אך חבריו של הגנב הכו את זייד, ופצעו אותו בראשו, פציעה שממנה המשיך לסבול עד מותו.
בוריס שץ הזמין את זייד ויחזקאל חנקין ללמוד סיתות אבן בירושלים.
השניים הרבו לשוחח אודות יצירת כוח מגן עברי להגנת המפעל העברי בארץ.
בשנת 1907 התקיימה פגישה חשאית בהשתתפות זייד ושבעה צעירים נוספים, בהם חנקין, שוחט ויצחק בן-צבי.
בן-צבי מתאר את זייד בפגישה במילים:
זייד היה שותף מרכזי להחלטה שהתקבלה בפגישה להקים את ארגון "בר גיורא", שמטרתו הייתה להקים כוח יהודי לוחם בארץ ישראל במטרה להביא לריבונות יהודית בארץ.
במסגרת 'בר גיורא' עלה זייד לגליל התחתון והשתתף בהקמת הקולקטיב בסג'רה.
ב-1909 היה שותף להקמת ארגון "השומר" במטרה להרחיב את השמירה היהודית לכל המושבות בארץ ישראל.
אנשי "השומר" גרו בחווה החקלאית הגלילית אילניה (סג'רה), ועסקו בשמירה ובחקלאות.
הוא נשלח לכל מקום שבו צצו בעיות.
במסגרת פעילותו שמר ביבנאל ובמסחה, אבטח את החריש באדמות שנויות במחלוקת, ועזר לתושבי חדרה להתמודד עם הקדחת ועם הטרדות חוזרות מצד השכנים הבדואים והצ'רקסים.
זייד תיאר את שהתרחש בעת שאיבטח את החריש בחדרה:
בתקופה זו נשא זייד לאישה את ציפורה לבית בקר מווילנה שעלתה לארץ עם אחותה הבכורה קיילה.
קיילה נישאה לישראל גלעדי, מראשי ארגון "השומר".
זייד ואישים נוספים מארגון "השומר" התנגדו לכך שהארגון יקים בסמוך לעפולה את המושב תל עדשים, משום שטענו שיישובי השומרים צריכים לקום באזורי הספר.
הם החליטו להקים בשנת 1916 בגליל העליון את קיבוץ "בר גיורא" שבהמשך נקרא כפר גלעדי, אך זייד פרש מן הקיבוץ משום שלא קיבל את דעת החברים על אופן גידול הילדים בבתי ילדים המרוחקים מבתי ההורים, והתנגד לתפיסה שילדי הקיבוץ הם "רכוש" הקיבוץ.
ב-1926 עבר זייד לשייח' אבריק שבעמק יזרעאל, והועסק שם כשומר במסגרת הקרן הקיימת לישראל.
בחווה שבנה שם במו ידיו ניהל קרבות עם שודדים ופורעים.
זייד, שחיבב ארכאולוגיה, נהג לחפור ליד היישובים שבהם התגורר.
בשנת 1936 גילה באקראי פרצה באחת המערות בסמוך לשייח' אבריק, ופנה ליצחק בן-צבי ולבנימין מזר מהאוניברסיטה העברית ודיווח להם על הגילוי.
בעקבות כך החל מזר לחפור במקום, והתגלו בו מערות הקבורה שהובילו לגילוי בית שערים.
במשך חייו הותקף פעמים רבות על ידי פורעים ערבים ושרד, עד ההתקפה שגבתה את חייו.
בתקופת המרד הערבי הגדול, בליל 11 ביולי 1938, ארבה לו כנופיה בזמן שהיה בדרכו לאספת חברים בקבוצת אלונים.
הוא נרצח בידי קאסם אל-טבאש, בדואי משבט ערב אל-חילף.
ב-1942 התגלה רוצחו של זייד על ידי אנשי פלמ"ח בראשותו של יצחק חנקין.
הוא נשפט בבית דין שדה והוצא להורג.
זייד מונצח באנדרטת אלכסנדר זייד שהוצבה ב-1941 ליד שטחי המרעה של משפחת זייד, בקרבת הגן הלאומי בית שערים שבקריית טבעון.
כמו כן, נקראו על שם זייד היישובים "בית זייד" ו"גבעות זייד" ורחובות ברחבי הארץ.
האנדרטה היא פסל של זייד, רכוב על סוסתו ומשקיף על עמק יזרעאל.
את הפסל יצר הפסל דוד פולוס שפיסל את הסוסה שנקראה "דומיה" על פי אחותה.
הפסל, שהיה עשוי רשת ברזל מצופה בטון, התבלה עם הזמן, והוחלף ב-1979 בפסל ברונזה שנעשה על ידי הפסל דן זריצקי.
ב-5 באוקטובר 2007 הופל פסלו של אלכסנדר זייד בידי אלמונים, וב-31 בדצמבר הוקם שוב (על רקע המקרה התבסס הסרט "חצי טון ברונזה").
סמליל של האנדרטה לזכר זייד משמש כלוגו לארגון "השומר החדש".
ארגון זה מפעיל תוכנית מנהיגות המיועדת לבני נוער ונקראת "תוכנית אלכסנדר זייד".
בנקודה שבה נורה ונרצח (פינת הרחובות "יזרעאל" ו"השומרים" בקריית עמל), הוקם גן זיכרון ובתוכו צוין המקום בו עמד זייד כשנורה, וכן המקום בו כנראה ארבו לו המרצחים.
המשורר אלכסנדר פן חיבר שני שירים לזכר זייד, ושניהם הולחנו על ידי מרדכי זעירא.
המפורסם שבהם הוא "על גבעות שייח' אבריק" או "אדמה, אדמתי", במקצב דבקה.
השיר השני נקרא "שיר של זייד", ובוצע על ידי אופירה גלוסקא.
גם הסופר אליעזר שמאלי הנציח את סיפור חייו של זייד ומשפחתו ואת ההתיישבות ברחבי ארץ ישראל ובשייח' אבריק בספריו "אנשי בראשית", "חיי ראשונים", "שומר בישראל" ו"לפנות בוקר" - קטעים מיומניו של זייד מעובדים לקורא הצעיר.
אלכסנדר זיסקינד בן צבי-הירש רבינוביץ (בראשי תיבות: אז"ר; כ"ד בשבט תרי"ד, 22 בפברואר 1854 – 6 בספטמבר 1945, כ"ח באלול תש"ה) היה סופר, עורך, ביוגרף ומתרגם עברי.
רבינוביץ' נולד בשנת 1854 בעיר לאדי שבמחוז מוהילב של האימפריה הרוסית, באזור רוסיה הלבנה (כיום בלארוס), עיר שהייתה מרכז חב"ד.
בנערותו שימש כגבאי בבית הכנסת של החסידות בעיר, והיה אחראי על רכישת ספרי קודש לבית הכנסת.
בשנת 1887 החל ללמד בעיר פולטבה (כיום באוקראינה).
פרסם את סיפוריו הראשונים ברוסיה ולאחר מכן בפולין, בעיתונו של נחום סוקולוב "האסיף", שיצא לאור בוורשה.
היה מקורב לתנועת חובבי ציון.
בשנת 1897 נבחר לקונגרס הציוני הראשון.
אז"ר עלה לארץ ישראל בימי העלייה השנייה בשנת 1906, עבד כספרן בספריית שער ציון ועסק בהוראה.
במהלך מלחמת העולם הראשונה גורש אז"ר יחד עם שאר תושבי תל אביב, ושהה בצפת עד סיום המלחמה.
בעקבות הסיפור "מחרבנות החלוקה", שפרסם בקובץ הספרותי "הגליל", גזרו עליו רבני צפת נידוי.
היה פעיל בתנועת העבודה, ואף קיבל בגיל 75 את פנקס החבר מספר 1. ב-1918 אירח בביתו את ועידת היסוד של "אחדות העבודה", בה לקחו חלק בין היתר יצחק בן צבי ודוד בן-גוריון, ובסיום הישיבה ערך אז"ר את טקס הקידושין של בן צבי לרחל ינאית.
כמו כן הרבה להופיע בסניפי הנוער העובד ואף זכה לכינוי "הסבא" של הנוער העובד, כפי שמעיד זלמן שזר בנאום במסיבה בבית הנשיא:
אז"ר היה מקורב לסופרים ש"י עגנון ויוסף חיים ברנר וכן לרבה הראשי של יפו, אברהם יצחק הכהן קוק.
תמונתם המשותפת מונצחת בפסיפס המרכזי במרכז סוזן דלל בשכונת נווה צדק.
כיהן כחבר נשיאות אגודת הסופרים העבריים בארץ ישראל החל משנת 1921.
כך כתב עליו ש"י עגנון בספר תמול שלשום (ספר ראשון, פרק שישי), הוצאת שוקן:
היה מראשוני תל אביב, וממקימי שכונת בורוכוב בגבעתיים.
בחייו הוציא לאור כ-100 ספרים, ולרגל יום הולדתו ה-80, הוחלט לקרוא יישוב על שמו, הוא כפר אז"ר.
נפטר בשנת 1945, ונטמן בבית הקברות הישן של תל אביב ברחוב טרומפלדור.
אז"ר למד תורת ישראל, וקלט את מוסר חז"ל ואת נשמת החסידות.
הוא הושפע גם מסופרי רוסיה הגדולים טולסטוי וקוֹרוֹלנקוֹ, ומפיינרמן, תלמידו של טולסטוי, עד שהעבוֹדה הפּשוּטה הכּשרה הייתה בּעיניו לדבר שבּקדוּשה.
אז"ר קיים אורח חיים אדוק, שומר מצוות כהלכתן, ומתפלל מדי יום ביומו.
באחת ההזדמנויות אמר שאין להעלות על הדעת קיום העם העברי בלי הדת, ושאף לראות אנשים דתיים בתוך תנועת העבודה.
כאיש רב-פעלים דגל בעבודה למען הכלל.
סיפוריו עסקו במצוקות יהודים עשוקים (כמסורת הספרות העברית הריאליסטית מאז תקופת ההשכלה), והוא כונה "חלוץ הספרות הסוציאליסטית העברית".
מקובל לטעון כי בהגיעו לארץ ישראל התקרב יותר לאורח-חיים דתי, בהשפעתו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק.
אז"ר היה בן בית אצל הראי"ה קוק, מהראשונים שהכירו בו, ומשך עמו את חבריו הסופרים ל"סעודה שלישית" בבית הרב.
הוא אף ערך יחד עם בנו של הרב קוק, הרב צבי יהודה, קובץ בשם "התרבות הישראלית", בהשראת רוחו של הראי"ה קוק, שהוציא בו לאור את "זרעונים".
לדברי הרצי"ה, הקובץ נועד מלכתחילה לשמש כקונטרה לכתב העת מייסודו של אחד העם, "השילוח", אלמלא נאלצו להפסיק את הוצאתו לאחר הגיליון הראשון בשל פרוץ מלחמת העולם הראשונה.
בנוסף, כתב מאמר על הראי"ה קוק עוד בחייו בשם 'כתר תורה - לצורתו הרוחנית של רבינו' (יצא לאור ב-"לוח ארץ ישראל" תרע"ב) בו ביטא את הערצתו לרב.
בפעילותו בנוער העובד נאבק בהשפעות הפרקציה (הסיעה) הקומוניסטית ושאר השפעות לא-ציוניות, ששאפו לקשור את הנוער העובד לקומוניזם ולמהפכה הבולשביקית ולבטל את מטרותיה הלאומיות היהודיות של התנועה.
כתב, ערך ותרגם יותר ממאה ספרים.
מסיפוריו הבולטים: "בצל הכסף", "בת העשיר", "דרך הרוח".
חיבר מאמרים עיוניים שיצאו לאור בגליונות "לוח ארץ ישראל" בעריכת אברהם משה לונץ.
השקיע בתרגומים תורניים, בעיקר של ספרי מחקר התלמוד של הרב ד"ר בנימין זאב (וילהלם) בכר, וניכר בהם שהוסיף נופך משלו על פי למדנותו התורנית.
מתרומתו לספרות התורנית: אגדות התנאים, אגדות אמוראי ארץ ישראל, ערכי מדרש, הרמב"ם פרשן המקרא, מסילות לתורת התנאים, תרגום התרגום לשיר השירים, פירוש לאיוב ולקט פירושים למקרא מספרי המדקדק יונה אבן ג'נאח.
עם אשתו הראשונה, הניה לאה לבית לפיצקין, הביא לעולם 4 ילדים:
ימימה טאובקין (1891–1980) - ממקימות מושב אביחיל
מיכאל רבינוביץ' (1896–1967) - אביו של הסופר והעיתונאי יזהר ארנון
יהודה בן אז"ר (1900–1986) - אביו של הפסנתרן שאול בן אז"ר וסבם של השחקן נעם בן אז"ר והעיתונאי תומר בן אז"ר
מאשתו השנייה חיה נולד לו בן אחד - בנימין אז"ר (1910–1981), לימים איש משרד העבודה.
על הפרק, ורשה: דפוס א' גינז, תרמ"ח.
חטאת הצבור, ורשה: תושיה תרנ"ו.
אגריפוס הראשון, ורשה: תושיה תרנ"ז.
תולדות הספרות העברית: לבני הנעורים, אודסה: מוריה תרס"ו.
לתולדות החנוך וההשכלה של היהודים ברוסיה, ירושלים תרס"ז.
הגליל העליון, ירושלים: פרומקין, תרס"ט.
נר מצווה: והוא ספר הלכות למען תינוקות של בית רבן, וילנה: עפעל וגארבער, ת"ע.
השכר והעונש בחינוך, ירושלים: דפוס אחדות, תרע"א.
תולדות עם ישראל מראשית ימיו עד היום הזה, ורשה: תושיה תרע"ג.
תולדות היהודים בארץ ישראל, יפו תרפ"א.
יוסף חיים ברנר: חייו ותכונתו האישית והספרותית, יפו: אחדות העבודה, תרפ"ב.
חיי ליב ניקולייביץ טולסטוי, תל אביב: דפוס אחדות, תרפ"ד.
תולדות ישראל: היסטוריה מצירת לילדי ישראל, ורשה: תושיה תרפ"ה.
הפטרה: ספורים, מאמרים ורשימות, תל אביב: דפוס אחדות, תרפ"ה.
הרהורים: על חיי עולם וחיי שעה, תל אביב: דפוס אחדות, תרפ"ז.
האסלאם: מהותו, מקורו והתפתחותו, תל אביב: אגודת הסופרים, תרפ"ז.
הפטרה: ציורים, אמרות, שרטוטים היסטוריים והרהורים, תל אביב תרפ"ח.
דרך הרוח, תל אביב: דביר, תרפ"ט.
תולדות היהודים בארץ ישראל משנת ג' אלפים תת"ל ליצירה עד ה' אלפים תרע"ד, 1936.
כתבים מקובצים בשני כרכים, ועד היובל.
כתבי אז"ר אלכסנדר זיסקינד רבינוביץ'- מאמרים (שלושה כרכים), ועד הפועל, 1935.
ספר השנה של ארץ ישראל (ביחד עם ד"ר אברהם צפרוני ודוד שמעוני), תל אביב, הסתדרות הסופרים העבריים בארץ-ישראל, תרפ"ג-תרפ"ו (1923–1936).
אלכסנדר ולריויץ' חליפמן (; נולד ב־18 בינואר 1966) הוא שחמטאי יהודי-רוסי בדרגת רב-אמן.
אלוף העולם לשחמט מטעם הפיד"ה בין השנים 2000-1999.
חליפמן שימש כמאמנה של אנה אושנינה לקראת הדו-קרב על אליפות העולם בשחמט לנשים מול חואו ייפאן ב-2013 (בהתמודדות זו הפסידה אושנינה את תוארה).
1990 - זכה במקום הראשון בתחרות החזקה הפתוחה בניו יורק.
1999 - הוכתר לאלוף עולם בשחמט של פיד"ה, תואר שהחזיק בו למשך שנה.
אלכסנדר חליפמן השתתף בנבחרתה האולימפית של רוסיה.
אלכסנדר פון זֶמְלינסקי היה מלחין, מנצח ומורה יהודי-אוסטרי.
זמלינסקי נולד בווינה ולמד נגינה בפסנתר מגיל צעיר.
הוא ניגן בעוגב בבית הכנסת שלו בחגים, והתקבל לקונסרבטוריון בווינה בשנת 1894. הוא למד שם פסנתר אצל , וזכה בפרס הפסנתר של בית הספר בשנת 1890. הוא קיבל גם שיעורי קומפוזיציה, והחל להלחין.
זמלינסקי פגש בכמה הזדמנויות את יוהנס ברהמס, שבמסגרת פעולותיו לעודד את זמלינסקי, המליץ על שלישיית הקלרינט שלו (1896) לפני חברת ההוצאה לאור זימרוק.
זמלינסקי פגש גם את שנברג, כשזה הצטרף אל ה"פוליהימניה", תזמורת שהקים זמלינסקי בשנת 1895, כצ'לן.
השניים היו לחברים קרובים ובהמשך פיתחו הערצה הדדית.
זמלינסקי נתן לשנברג שיעורי קונטרפונקט והיה בכך למורה המוזיקה הרשמי היחיד שהיה לשנברג מעודו.
בהמשך ילמד גם את אריך וולפגנג קורנגולד ואת מנצח המקהלות איתן לוסטיג, לשעבר אוטו, שעלה בהמשך לישראל.
בשנת 1897 התקיים ביצוע הבכורה של הסימפוניה השנייה (למעשה השלישית שכתב, ולפעמים ניתן לה מספר זה) בווינה, ונחל הצלחה.
למוניטין שלו כמלחין ניתן עידוד נוסף כאשר גוסטב מאהלר ניצח על ביצוע הבכורה של האופרה שלו, "Es war einmal" ("היה היה") באופרת החצר בשנת 1900. בשנת 1899 התמנה זמלינסקי לקאפלמייסטר בתיאטרון קרל בווינה.
בישראל יצירותיו בוצעו לראשונה על ידי התזמורת הסימפונית הישראלית ראשון לציון.
בשנת 1900 פגש זמלינסקי את אלמה שינדלר (שתהיה לאלמה מאהלר) והתאהב בה.
הוא עזר לה בעבודה על כמה מן השירים שכתבה.
האהבה הייתה הדדית, אם כי אלמה התנסתה בלחץ רב מצד חברים קרובים ובני משפחה לשים קץ לקשר; מה שהטריד אותם בעיקר היה היעדרו של שם בינלאומי משמעותי ומה שנראה לחלקם כהופעה חיצונית דוחה.
בסופו של דבר נכנעה אלמה ללחץ וניתקה את יחסיה עם זמלינסקי.
היא פגשה את גוסטב מאהלר בשנת 1901, ולאחר ששכנעה את עצמה שהיא אוהבת אותו, נישאה לו במרץ של השנה שאחריה.
זמלינסקי נשא לאישה את אידה גוטמן, בשנת 1907, אך הנישואים היו אומללים וזמלינסקי ניהל פרשיות אהבים רבות.
לאחר מותה של אידה בשנת 1928, נישא זמלינסקי ב-4 בינואר 1930 ללואיז זאקסל, אישה צעירה ממנו בעשרים ותשע שנים, שלמדה אצלו שירה מאז 1914. אלה היו יחסים מאושרים הרבה יותר, שנמשכו עד מותו של זמלינסקי.
בשנת 1906 התמנה זמלינסקי לקאפלמייסטר ראשון של הפולקסאופר של וינה, ומשם עבר לעבוד ב"דויטשה לאנדסתיאטר" בפראג, משנת 1911 עד 1927; שם ניצח בביצוע בכורה על "ציפייה" (Erwartung) של שנברג, בשנת 1924. אחר כך עבר זמלינסקי לברלין, שם לימד ועבד אצל אוטו קלמפרר בניצוח על הקרולאופר.
עם עליית הנאצים לשלטון נמלט לווינה בשנת 1933. בווינה לא עבד בשום משרה רשמית, אלא התרכז בהלחנה ובהופעה מזדמנת כמנצח אורח.
בשנת 1938 עבר לארצות הברית והשתקע בניו יורק.
הוא מעולם לא למד אנגלית, וכאשר התערערה בריאותו עקב שורה של התקפי שבץ, הפסיק להלחין.
הוא מת בלארצ'מונט שבניו יורק מדלקת ריאות.
יצירתו הנודעת ביותר של זמלינסקי היא כנראה "הסימפוניה הלירית" (1923) – יצירה בת שבעה פרקים לתזמורת וסולני סופרן ובריטון, על פי שירים מאת המשורר הבנגלי רבינדרנאת טאגור (בתרגום לגרמנית).
זמלינסקי השווה את יצירתו זו, במכתב למו"ל שלו, ל"שיר על הארץ" של מאהלר.
היצירה נתנה השראה ל"סוויטה הלירית" של אלבן ברג, המצטטת ממנה ומוקדשת לזמלינסקי.
יצירות אחרות לתזמורת הן הפואמה הסימפונית "בת הים" (Die Seejungfrau), שביצוע הבכורה שלה היה באותו קונצרט עם "פליאס ומליסנדה" של שנברג (בווינה, 1905) וסינפונייטה מאוחרת בת שלושה פרקים (1934), יצירה שזכתה להתפעלותו של שנברג, בסגנון דומה לזה של היצירות הסימפוניות שחיברו פאול הינדמית, קורט וייל ודמיטרי שוסטקוביץ' באותה תקופה).
עוד חיבר מוזיקה קאמרית, מתוכה ראויות לציון ארבע רביעיות מיתרים, וסדרת אופרות, ביניהן "טרגדיה פלורנטינית" (Eine Florentinische Tragödie, 1915-16), על פי אוסקר ויילד, והבלט "ניצחון הזמן" (Der Triumph der Zeit, 1901).
השפעתו של ברהמס ניכרת ביצירותיו המוקדמות של זמלינסקי (אלה שהמריצו עידוד מצד ברהמס עצמו), בעוד שיצירותיו המאוחרות יותר אימצו הרמוניות מורחבות מן הסוג שהיה נהוג בשימוש אצל וגנר, ושגם השפעת מאהלר ניכרה בהן.
בניגוד לידידו שנברג, הוא מעולם לא כתב מוזיקה אטונאלית, ומעולם לא השתמש בטכניקת שנים-עשר הטונים.
כמנצח, זכה זמלינסקי להערכת מלחינים כמו וייל וסטרווינסקי, הן על ביצועי מוצרט והן על אלה של מוזיקה חדשה.
אליאקסנדר פאולביץ' חְלֶבּ (בבלארוסית: Алякса́ндар Па́ўлавіч Глеб; IPA: [alʲa'ksandar ɣlʲeb]; נולד ב-1 במאי 1981 במינסק שבבלארוס הסובייטית) הוא כדורגלן עבר בלארוסי ששיחק בעמדות הקשר ההתקפי והקיצוני.
חלב פרץ לתודעת הכדורגל העולמי כאשר כרטיס השחקן שלו נרכש על ידי שטוטגרט מהליגה הגרמנית והציג יכולת שליטה טובה בכדור בשתי רגליו.
חלב שיחק בשטוטגרט חמש שנים.
לאחר קמפיין מוצלח של שטוטגרט בליגת האלופות בו הרשים את ארסן ונגר, החליט המנג'ר הצרפתי של ארסנל לרכוש את כרטיסו משטוטגרט תמורת 8 מיליון ליש"ט.
מאז הגעתו לארסנל השתלב חלב היטב בקבוצה הלונדונית והיווה חלק אינטגרלי ממשחקה.
בעונת הגיע חלב עם הקבוצה לגמר ליגת האלופות.
עונת הייתה הטובה ביותר של חלב במועדון, אף על פי שהיא הסתיימה ללא תארים.
למרות חיבת אוהדי ארסנל לחלב, הוא הודיע במהלך שנת 2008 כי עקב אי הסתגלותו לחיים בלונדון הוא יעזוב את המועדון.
ב-16 ביולי 2008 חתם חלב בברצלונה על חוזה לארבע שנים.
בתחילת העונה נפצע לחודש חצי.
במשחקיו תופקד לסירוגין בכנף השמאלי ובמרכז הקישור.
בסיום העונה החליטה ברצלונה להשאילו לאינטר מילאנו, כחלק מעסקת רכישתו של זלאטן איברהימוביץ'.
חלב סירב לעבור לאינטר ובחר לחזור בהשאלה לעונה אחת לשטוטגרט; העסקה נחתמה ב-30 ביולי 2009. חלב כבש את שער הבכורה בקנדציה המחודשת שלו בקבוצה בניצחון 2:0 על פוליטכניקה טימישוארה במסגרת מוקדמות ליגת האלופות.
בתום תקופת ההשאלה, הושאל חלב לעונת אחת לבירמינגהאם סיטי האנגלית, כשבסיום העונה עבר בהשאלה לוולפסבורג הגרמנית.
בפברואר 2012 עבר לקרילייה סובייטוב הרוסית.
ב-26 ביולי 2012 חתם בבאטה בוריסוב.
ב-4 בינואר 2014 חתם בקוניאספור מליגת העל הטורקית לשנה וחצי עם אופציה לשנה נוספת.
השחקן הבלארוסי הראשון שמגיע לגמר ליגת האלופות
השחקן הבלארוסי הראשון שזוכה בליגת האלופות
אלכסנדר זרחין (2 בינואר 1897 – 18 באוקטובר 1988) היה מהנדס וממציא ישראלי.
זרחין המציא פיתוחים רבים בכימיה ובפיזיקה, עליהם הוציא פטנטים.
אלכסנדר זרחין נולד לתעשיין משה שמואל ולבלומה בת יהודה לייב לופאטה באוקראינה, וגדל בבית ציוני, מסורתי.
הוא סיפר כי בגיל 20 רשם את הפטנט הראשון שלו, על מכשיר ייבוש, אידוי וזיקוק נוזלים.
כעבור זמן נפגש עם לאון טרוצקי בעניין המצאתו לייבוש זרעים.
כששמע טרוצקי מזרחין שלא למד הנדסה בגלל סיבות מפלגתיות, מיד הרים טלפון לראש המוסד הטכנולוגי בלנינגרד וכך התקבל ללימודים.
תוך כדי לימודיו קיבל מהממשלה הרוסית חצי מיליון רובל, לצורך הקמת מתקן ניסיוני להפקת מגנזיום.
את תוכניתו כינה ל.צ.ל.א (=למען ציון לא אחשה), פרובוקציה שעלתה לו בחמש שנות מאסר לאחר שנחשד כמתנגד שלטון, במסגרת הטיהורים הגדולים.
במלחמת העולם השנייה לחם בשורות הצבא הסובייטי כנגד הנאצים.
בתום המלחמה מצא עצמו בגרמניה המערבית, וממנה עלה לארץ ישראל בקיץ 1947. בבואו לארץ ישראל ניסה לקדם שלוש המצאות שהגה עוד ברוסיה:
התפלת מי ים על ידי הקפאה, רעיון שהגה בראשית שנות ה-30 בעקבות הרצאה של איוואן פאפאנין, בה סיפר שהיו לו מים מהקרח בעת מסעו לקוטב הצפוני.
בתהליך ההקפאה, מסתדרות מולקולות המים במבנה מרחבי מסודר שלא מותיר מקום למלחים.
כך נפרדים המלחים מן המים.
תהליך דומה, קורה בקרחונים שבקוטבי כדור הארץ.
הפקת מגנזיום כלורי ממימי ים המלח
זרחין ניסה רבות לקדם את המצאותיו בישראל אך העלה חרס בידו, עד שבקיץ 1954 ציין דו"ח של המכון להנדסה של אוניברסיטת קליפורניה שהמצאתו עדיפה על שיטות התפלה אחרות.
זרחין שלח את הדו"ח לדוד בן-גוריון שביקש ממשרד הפיתוח לקדם את יישום המצאתו של זרחין.
בסוף 1955 מונה זרחין ליועץ של משרד הפיתוח ובקיץ 1956 נחתם איתו חוזה להקמת מתקן ליישום המצאתו להתפלת מים.
גם המצאתו להפקת נפט מביטומן נבחנה על ידי משרד הפיתוח.
בשנת 1956 יצא זרחין בביקורת כלפי ממשלת ישראל והמועצה המדעית על שאינם מקדמים את המצאותיו.
ד"ר צבי תבור השיב לביקורת באומרו שהיה צורך לבחון אם אכן ההמצאה הייתה כלכלית כדי להימנע מבזבוז כספי ציבור.
בשנת 1961 הוקמה על ידי ממשלת ישראל בשותפות עם חברה אמריקאית ואלכסנדר זרחין "חברת מתקנים להתפלה (מפתחי תהליך זרחין) בע"מ" אשר בשנת 1965 הפכה לחברה ששמה "הנדסת התפלה לישראל (תהליך זרחין) בע"מ" וברבות הימים לחברת איי.די.אי טכנולוגיות שבבעלות קבוצת דלק.
מתקן נסיוני הוקם בחוף תל ברוך ואבן פינה למתקן התפלה ראשון על פי שיטת זרחין הונחה במרץ 1961 באילת.
בתחילת 1964 הופעל המתקן באופן חלקי ואז התברר שהמים שהוא מייצר יקרים והשיטה אינה כלכלית.
זרחין טען שהסיבה לכך היא שלא בנו את המתקן על פי הוראותיו ודרש חצי מיליון לירות למימוש מתקן בקנה מידה מסחרי שיוקם על פי הוראותיו.
העניין עורר פולמוס בציבור בישראל והיה אף מי שהקים מגבית לגיוס חצי מיליון לירות לצורך מימוש תוכניותיו של זרחין.
ביוני 1964 הוחל בהזרמת מים מהמתקן של זרחין לתושבי אילת.
זרחין תבע את מדינת ישראל בדרישה לתמלוגים על כל מתקני ההתפלה שהוקמו בישראל, ללא קשר לשיטה בה פעלו, בהתאם לנוסח החוזה שהיה לו עם מדינת ישראל.
תביעתו זו נתקבלה בבית המשפט המחוזי, אולם בערעור בבית המשפט העליון נקבע שיש לפרש את החוזה בהתאם לשרשרת ההסכמים בין מדינת ישראל וזרחין, מהם ברור כי הכוונה הייתה רק למתקנים על פי שיטת ההקפאה.
הפרקליטות סירבה לשלם לזרחין תמלוגים אפילו על המתקן באילת שלטענתם היה נסיוני, אולם בית המשפט העליון לא קיבל טענה זאת והעניק לזרחין תמלוגים על המתקן באילת.
המתקן באילת פעל במשך כשלוש שנים אך נסגר בגלל חוסר הצדקה כלכלית להפעלתו.
בשנת 1970 הקימו שאול אייזנברג ויעקב נמרודי חברה להקמת מתקני התפלה בשיטת זרחין באיראן.
תרומתו הגדולה של זרחין הייתה בהבאת הרעיון של התפלת מי ים לדיון מעשי.
בחברת IDE ניצלו את שיטת זרחין לפיתוח מכונות לייצור שלג המשמשות לקירור מכרות עמוקים, יצור שלג למשטחי סקי, לאגירת אנרגיה ולחימום בשיטת משאבת חום.
לאחר מותו, נקראו על שמו רחובות ברעננה ובבאר שבע.
אלכסנדר זיסקינד מימון (1809 – 12 ביולי 1887) היה סופר ופרשן תלמוד ומשנה.
מימון נולד בעיירה סרהיי בליטא.
בין בני דורו עימם גדל בעיירה היו דוד גורדון ויעקב מרדכי לוינזון.
מאמריו בנושאי יהדות וספרות תורנית ופרשנויותיו למשנה, תלמוד ופסקי הלכה החלו להתפרסם בצעירותו.
מימון נמנה שנים רבות בין כותביו של העיתון העברי "המגיד".
מרבית מאמריו נחתמו בשם א"ז ברמ"מ ז"ל, ראשי התיבות של שמו ושם אביו (אלכסנדר זיסקינד בן רבי משה מימון ז"ל).
בשנות חייו האחרונות חי בעיר קלם והחל בכתיבת ספר.
הספר "קובץ מאמרים ועניינים שונים" הודפס על ידי משפחתו לאחר מותו, בשנת 1894, ונכללה בו אסופת מאמרים ומחקרים שמימון כתב לאורך השנים.
נכדו, משה מימון, היה מחשובי הציירים בקרב יהדות רוסיה.
קובץ מאמרים ועניינים שונים: במשנה ותלמוד, במפרשיהם ובפוסקי הלכותיהם עם באר היטב: על באור הרנה"ו (ר' נפתלי הירץ ויזל) לחומש ויקרא / מאת אלכסנדר זיסקינד ב"ר משה מיימון, וילנה: ראם, תרנ"ד-1894.
אלכסנדר (שמשון יעקב) זאובר (17 במאי 1903 - 9 בספטמבר 1961) היה עיתונאי ישראלי, איש התנועה הרוויזיוניסטית ובורר.
היה המוציא לאור והעורך של השבועון "עיתון מיוחד" משנת ייסודו ב-1934 ועד לסגירתו ב-1952.
ממנהלי "אוי קלט" בארץ ישראל, עיתונאי בעיתון "דואר היום" עיתונאי ב"ידיעות אחרונות" ומקים מוסף "7 ימים" ב"ידיעות אחרונות" ועורכו הראשי של "דאס אידישע פאלקסבלאט".
מלבד עיסוקו העיתונאי פעל בענייני ציבור, היה ממנהיגי יהדות הונגריה בארץ ועזר רבות לארגוני המחתרת השונים בתקופת המנדט.
זאובר נולד בעיירה נאדי-שומקוט (Nagysomkút) הסמוכה לבאיה מארה, שהייתה אז חלק מממלכת הונגריה (כיום ברומניה), בן לשמואל זאובר, מתלמידיו של ה"כתב סופר", וגיטל לבית שטרנבך.
בשל מותם של הוריו בגיל צעיר, הוא גדל אצל סבו, מיכאל שטרנבך, והתחנך בחדר מסורתי.
הוא התגייס לצבא הצ'כוסלובקי ושם קיבל את השם אלכסנדר.
בשנת 1930 עבר להתגורר בברלין שם למד בבית המדרש לרבנים בברלין, במהלך שהותו בגרמניה למד את השפה הגרמנית.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל, באותה שנה נשא לאישה את אילנה ברודי, לשניים היו שני ילדים: מיכאל ואמיצה.
העברית הייתה שגורה בפיו בזכות לימודיו בגימנסיה העברית שבעיר הולדתו.
נינו, רז זאובר, המשיך את דרכו בתקשורת ועבד בערוצים עשר ו-12. בהמשך, במהלך לימודיו באוניברסיטת תל אביב, היה ראש תא פוליטי.
לאחר מכן שימש כיועץ פרלמנטרי לח"כ סימון דוידסון, דובר של ח"כ אפרת רייטן וכיועץ של הקונסול הכללי בניו יורק לשעבר, אסף זמיר.
כיום רז הוא יזם, עורך ומנחה את "הפודקאסט של רז זאובר" והבעלים של חברת התקשורת והאסטרטגיה "זאובר תקשורת".
זאובר הקים בהונגריה את העיתון "דאס יודישע פאלקסבלאט" שהיה העיתון ההונגרי הציוני הראשון.
זאובר כתב רבות בעיתון "אוי קלט", ובעיתון "דואר היום".
זאובר נחשב ל"אבי העיתונות הצהובה בארץ ישראל" זאת בשל העיתון שהיה תחת עריכתו ובבעלותו "עיתון מיוחד", שעסק בפלילים וברכילות על חיי האישים בארץ ישראל דבר שהיה נדיר וראשוני בארץ.
את העיתון הקים לאחר שהעיתון הקודם שבו עבד "דואר היום" נסגר.
הוא נתבע כמה פעמים על ביזיון בית המשפט, לאחר שפרסם דיווחים על משפטים בטרם הסתיימו.
עיתון מיוחד זכה לתפוצה גדולה אך בשל קריאתו של יהודה מוזס לאלכסנדר זאובר להצטרף לסגל ידיעות אחרונות החליט זאובר לאחר 19 שנים לסגור את עיתון מיוחד ולהמשיך בקריירה העיתונאית שלו בידיעות אחרונות .
בשנת 1952 סגר את "עיתון מיוחד" והקים שבועון חדש בשם "7 ימים".
לאחר הפילוג ב"ידיעות אחרונות" והקמת "מעריב", יהודה מוזס פתח בגיוס מזורז של עיתונאים ובהם זאובר והשבועון החדש שהקים.
השבועון הפך למוסף "7 ימים" וזאובר היה עורכו הראשון.
הוא עבד ב"ידיעות אחרונות" עד סוף ימיו.
במהלך פעילותו היה כתב לענייני משפט.
אף שהרבה לכתוב על שערוריות, מעולם לא הוגשה למוסדות העיתונאיים תלונה נגדו.
מעמדו כעיתונאי הקנה לו מעמד ציבורי והוא שימש כבורר ומפשר בבעיות שהיו בין אנשי היישוב.
הוא השתייך לברית הציונים הרוויזיוניסטים, והיה חבר באגודות שונות כמו "התאחדות עולי הונגריה".
כאשר הקימו אב"א אחימאיר, אורי צבי גרינברג ויהושע ייבין את "ברית הבריונים", הצטרף גם זאובר לתנועה.
על אף היותו איש ימין היה גאה בבנו מיכאל זאובר שהלך אחרי דוד בן-גוריון ונמנה עם מקימי קיבוץ שדה בוקר.
את כשריו ניסה זאובר לתעל לטובת הצלתו של יעקב וייס, בנו של בן דודו, יוסף.
ניסיונות אלו עלו כאמור, בתוהו.
בזמן מלחמת העצמאות השתתף במשלחת לקניית נשק לצ'כוסלובקיה, זאובר נבחר לתפקיד זה בשל קרבתו והשפעתו על אנשי השלטון, כושר השכנוע שלו וידיעת השפה הצ'כית.
זאובר היו ידוע בנדיבות וברוחב הלב שגילה ובעזרה שנתן לאנשים בתקופתו, אחד מן הסיפורים הידועים ביותר בתל אביב של אז היה על שאול טשרנחובסקי, שהיה חבר בפרלמנט העיתונאים של זאובר ברחוב רוטשילד בתל אביב.
אחת לשבוע היו נפגשים עיתונאים כדוגמת שלום רוזנפלד ועוד רבים בבית קפה.
על אף היותו ריווזיניסט ובשל ידיעת השפה הצ'כית, נתבקש זאובר בידי בן-גוריון להוות חלק ממשלחת קניית הנשק מצ'כוסלובקיה.
הכסף לקניית הנשק נאסף מתרומותיהם של יהודי ארצות הברית, אך הממשל האמריקאי סירב לשחרר את הכספים לטובת בניית הצבא הישראלי העתיד לקום.
מי שנרתם לטובת המשימה היה לא אחר מאשר פרנק סינטרה, הזמר הידוע והציוני הנלהב השתמש בקשריו והעביר את הכספים במזומן בתוך מזוודה אל הארץ.
לאחר פטירת רעייתו בטרם עת (בגיל 40) חלה במחלת לב ונסע עם משלחת חסידי חב"ד לבקר את הרבי מלובביץ' בניו יורק ולזכות בברכתו.
זאובר נפטר שם בערב ראש השנה תשכ"ב.
ארונו של זאובר הובא לישראל.
כשפרשי המשטרה סוגרים את התנועה יצא מסע ההלוויה של זאובר מבית החולים איכילוב אל "בית סוקולוב", שם הספידוהו הרצל רוזנבלום, שר המשטרה בכור שטרית, יצחק ידידיה פרנקל, יהודה שפיגל מנהל משרד הדתות לשעבר ונשיא התאחדות עולי הונגריה בישראל דאז, ומרטין פלדי, יו"ר התאחדות עולי הונגריה בתל אביב.
ספר השנה של העיתונאים ל-1962 כלל מאמרים לזכרו.
נקבר בבית העלמין קריית שאול., סמוך לרעייתו, אילנה, שנפטרה במרץ 1952.
הותיר אחריו את בנו ובתו.
"דם קדושים בעפר הכביש" הוצאת "ספר" שנת 1936
אלכסנדר איליץ' זילוטי היה פסנתרן, מנצח ומלחין רוסי.
זילוטי נולד באחוזת אביו סמוך לחרקוב באוקראינה, שהייתה אז חלק מהאימפריה הרוסית.
משנת 1871 למד נגינה בפסנתר אצל ניקולאי זברב בקונסרבטוריון של מוסקבה והחל מ-1875 המשיך בלימודיו אצל ניקולאי רובינשטיין, טאנייב, צ'ייקובסקי והוברט.
בתקופה זו החל לעבוד בעריכת יצירות של צ'ייקובסקי, בייחוד הקונצ'רטי הראשון והשני שלו.
זילוטי פרש מן הקונסרבטוריון במאי 1891, ובשנים 1892–1900 חי באירופה ויצא למסעות קונצרטים בארצותיה.
כמו כן סייר בשנת 1898 בארצות הברית, בניו יורק, בוסטון, סינסינטי ושיקגו.
במסעותיו אלה התוודע לראשונה לפרלוד המפורסם בדו דיאז מינור של רחמנינוב.
הוא ניצח על ביצוע הבכורה העולמי של הקונצ'רטו השני לפסנתר מאת רחמנינוב בשנת 1901. מ-1901 עד 1903 ניצח זילוטי על התזמורת הפילהרמונית של מוסקבה; מ-1903 עד 1917 ארגן, מימן וניצח על "קונצרטי זילוטי" בסנקט פטרבורג, שהטביעו את חותמם בעולם המוזיקה שם.
בקונצרטים אלה הציג את ליאופולד אאואר, פבלו קזאלס, פיודור שאליאפין, ג'ורג'ה אנסקו, יוזף הופמן, ונדה לנדובסקה, וילם מנגלברג, פליקס מוטל, ארתור ניקיש, ארנולד שנברג ופליקס ויינגרטנר וכן בכורות מקומיות ועולמיות של דביסי, אלגר, גלאזונוב, פרוקופייב, רחמנינוב, רימסקי קורסקוב, סקריאבין, סיבליוס, סטרווינסקי ועוד.
דיאגילב שמע לראשונה את סטרווינסקי ב"קונצרט זילוטי".
בדור שקדם ל-1917 היה זילוטי אחד מאמניה החשובים של רוסיה, שיוצרים כמו ארנסקי, ליסט, רחמנינוב, סטרווינסקי וצ'ייקובסקי הקדישו לו מיצירותיהם.
ב-1918 התמנה זילוטי למפקח על תיאטרון מריינסקי, אבל בשלהי השנה שלאחריה נמלט מרוסיה הסובייטית לאנגליה ובסופו של דבר השתקע בניו יורק ב-1921. בשנים 1925 - 1942 לימד בבית הספר למוזיקה ג'וליארד והופיע מדי פעם ברסיטלים ובנובמבר 1930 הגיש קונצרט אגדי שכולו יצירות ליסט בניצוח ארטורו טוסקניני.
בין תלמידיו הפרטיים של זילוטי היו מארק בליצשטיין ויוג'ין איסטומין.
זילוטי כתב יותר מ-200 תסדירים ותעתוקות לפסנתר וערך הוצאות תזמורתיות של באך, בטהובן, ליסט, צ'ייקובסקי וויוואלדי.
התעתוקה המפורסמת ביותר שלו היא, יש לשער, הפרלוד בסי מינור, המבוסס על פרלוד במי מינור של באך.
זילוטי גם הקליט 8 גלילי פסנתר ו-26 דקות של תקליטים ביתיים.
במאה ה-21 חלה התעוררות משמעותית של אמנות התעתוקה - טרנסקריפציה.
מוזיקה כזאת, הלקוחה מיצירותיהם של אמני עבר דגולים, ביניהם באך, מוצרט, שופן, צ'ייקובסקי וליסט, רוכשת מחדש את החשיבות שנודעה לה בעבר.
שמו של אלכסנדר זילוטי, מתומכיה הגדולים של אמנות זו, חוזר למעמדו משכבר הימים.
קרל פישר הוציא לאור אנתולוגיה רחבת ממדים של תעתוקות הפסנתר של זילוטי והוצאת ראומן וליטלפילד הוציאה את הביוגרפיה הראשונה המלאה שלו.
אלכסנדר אנטולייביץ' זאברוב הוא כדורגלן עבר סובייטי ששיחק בעמדת קשר התקפי בקבוצות דינמו קייב הסובייטית ויובנטוס האיטלקית.
הוא שיחק גם תקופה ארוכה בנבחרת ברית המועצות.
אחרי פרישתו ממשחק פעיל הוא החל לאמן קבוצות חובבים בצרפת ובשווייץ.
כדורגלן השנה בברית המועצות - 1986
אלכסנדר (אלכס) חוזמן, הוא שחמטאי ישראלי בדרגת רב-אמן, אלוף ישראל (2014) וחבר נבחרת ישראל לשעבר.
חוזמן השתתף במספר אליפויות אוקראינה והישגו הטוב ביותר בה היה בשנת 1986 בה סיים במקום 4. בשנת 1990 סיים אותה במקום ה-7 (ניצח מיכאיל ברודסקי).
חוזמן עלה לישראל ב-1992. בשנת 2001 הוא סיים במקום 1–2 בתחרות בביל (שווייץ).
בשנת 2005 הוא סיים במקום שלישי בתחרות במונטריאול.
בשנת 2003 הוא סיים במקום השני באליפות ישראל הפתוחה.
ב-3 באוקטובר 2003 ניצח חוזמן את גארי קספרוב ב-23 מסעים ובכך היה לאדם שהשיג את הניצחון המהיר ביותר על קספרוב, אז השחקן הטוב בעולם.
היה מאמנו של רב-אמן מארק בלובשטיין מקנדה.
חוזמן הוא מאמנו של בכיר שחמטאי ישראל בוריס גלפנד.
נכון לספטמבר 2025, מדורג במקום ה-12 בישראל לפי מד כושר.
אלכסנדר חוזמן ייצג את ישראל 6 פעמים באולימפיאדות השחמט.
אלכסנדר טאראנובסקי , היה גנרל-מיור רוסי, אשר כיהן לזמן קצר כמפקד האוגדה הרוסית בחזית המקדונית במלחמת העולם הראשונה, ובהמשך כיהן כראש מטה הארמייה ה-3 של הצבא האדום במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית.
טאראנובסקי נולד למשפחת איכרים קשי יום באזור מחוז וולגוגרד של ימינו וב-15 באוקטובר 1907 סיים את המכללה הצבאית בטביליסי במגמת גאודזיה.
ב-18 במרץ 1908 נשלח לביצוע מדידות טופוגרפיות באזור המפרץ הפיני ושפך הנייבה.
מאפריל 1909 לימד גאודזיה באקדמיה הצבאית בטביליסי ובשלהי אותה שנה הוצב שוב בגזרה הפינית ומונה לפקד על פרישת רשת טריאנגולציה באזור.
ב-14 בינואר 1910 מונה לתפקיד שדה, כקצין רגלים בחטיבה ה-1 בפינלנד.
ב-6 באוקטובר 1912 הועבר לתפקיד מטה במפקדת הצבא במיקולאייב וב-14 באפריל 1913 הועלה לדרגת מיור ומונה למפקד גדוד בחטיבת הגרנדירים השנייה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה שירת טאראנובסקי בתפקידי מטה בחטיבתו.
בשלהי 1916 הועברה החטיבה ה-2 ביחד עם החטיבה ה-4 בפיקודו של מיור-גנרל לאונטייב לסלוניקי ושם הרכיבו כוח משותף עליו הופקד מיכאיל דיטריכס.
ביולי 1917 צורפו שתי חטיבות נוספות לכוח הרוסי וביחד הן הרכיבו אוגדה לא אורגנית.
בעת הזו כיהן טאראנובסקי כראש מטה החטיבה ולפי מרבית המקורות שהה ברוסיה.
ב-2 ביוני 1917 הועלה טאראנובסקי לדרגת מיור גנרל.
לאחר מהפכת פברואר, נקרא מיכאיל דיטריכס בבהילות למטה הכללי הרוסי, ביולי מונה טאראנובסקי רשמית למחליפו, אך רק באוקטובר הגיע מרוסיה לחזית והחל את תפקידו בפועל.
באוגדה הרוסית שמנתה 18,000 לוחמים החלו בעיות משמעת פנימיות ועימותים קשים בין חיילים לקצינים ובין תומכי מהפכת אוקטובר ומתנגדיה.
בינואר 1918 פורק מרבית הכוח הרוסי בחזית המקדונית מנשקו, חלק מהחיילים נכלאו, כמה עשרות מתנדבים צורפו לשורות הכוח הסרבי והגנרל טאראנובסקי חזר למולדתו, שוחרר מצבא האימפריה והתנדב לשורות הצבא האדום.
באביב 1918 מונה לראש מטה האוגדה ה-1 ה"עבר קווקזית" ולחם במהלך המלחמה הפולנית-סובייטית.
בין ה-20 באוקטובר ל-2 בנובמבר 1920 כיהן כראש מטה הארמייה ה-3 של הצבא האדום בחזית הפולנית ובהמשך כיהן בצוות המשא ומתן הרוסי לגיבוש תנאי הסכם ריגה.
במהלך 1921 כיהן כמפקד האוגדה ה-17 וה-4, אך בשלהי אותה שנה הורחק מתפקידי שדה ומונה לראש מחלקת הקרטוגרפיה באזור ארכנגלסק.
ב-21 בדצמבר 1930 נעצר טאראנובסקי על ידי סוכני המשטרה החשאיתבמסגרת טיהור האביב שביצע יוסיף סטלין בצבא האדום ומטרתו הייתה להוציא משורותיו את כל הקצינים ששירתו בצבא האימפריה הרוסית.
טאראנובסקי הועמד לדין וכפר באשמה, אך נידון ל-3 שנות מאסר ונשלח לגולאג בקוטלאס.
עם שחרורו, התיישב בעיר ארכנגלסק ועבד ברשות המקומית כמנהל המחלקה לגאודזיה ורישום מפות.
טאראנובסקי נעצר מספר פעמים בידי סוכני המשטרה החשאית בעוון חתרנות וב-30 בדצמבר 1937 הועמד לדין באשמת בגידה.
ב-8 באוקטובר 1938 הוצא טאראנובסקי להורג על ידי כיתת יורים.
ב-15 בספטמבר 1989 טיהר משרד ההגנה הסובייטי את שמו של טאראנובסקי וקבע כי הוצא להורג שלא בצדק.
הרב אלכסנדר זושא פרידמן (א' באב ה'תרנ"ז, 1897 - ה' - י"ב בחשון ה'תש"ד, 1943) ב"ר אהרן יהושע, היה תלמיד חכם, מחנך, מנהיג ציבור ועיתונאי, התפרסם בזכות חיבורו 'מעינה של תורה',כתב את המנון "בית יעקב", מחסידי גור.
הרב פרידמן החל את פעילותו הציבורית במסגרת תנועת "צעירי אגודת ישראל" וערך את ביטאונה "דגלנו" (כסלו תרפ"א - אלול תרצ"ג).
בשנת תרפ"ה התמנה למזכיר הכללי של תנועת אגודת ישראל בפולין, וערך את ביטאונה "דרכנו" (בשנים תרצ"ד-תרצ"ו).
עמד בראש רשת של תלמודי תורה "חורב".
כמו כן ייסד סמינר למחנכים חרדיים והיה מרצה בסמינר זה ובסמינרים למורות של בית יעקב.
במסגרת פעילות זו חיבר את המנון "בית יעקב" לבנות.
פרסם מספר ספרי לימוד לתלמידים, וזכה לפרסום בעקבות חיבורו הפופולרי על התורה "מעיינה של תורה".
בחודש אדר ראשון ה'תרצ"ה הגיע לישראל עם משלחת של אגודת ישראל מארצות שונות באירופה בהם היו רבי יעקב מאיר בידרמן רבי זלמן סורוצקין הרב יצחק מאיר לוין לחזק את כוחה של אגודת ישראל בארץ ישראל.
בתקופת השואה היה נציג היהדות החרדית בהנהגת גטו ורשה ומראשי פעילות העזרה הסוציאלית בגטו.
בגטו עבד גם בבית החרושת שולץ עם שאר רבני הגטו.
נרצח בה' בחשוון ה'תש"ד (1943) במחנה השמדה סמוך ללובלין.
אשתו ובתו נרצחו שנה קודם לכן בטרבלינקה.
בשנות החמישים הנציחה עיריית בני ברק את זכרו בקריאת סמטה במרכז העיר על שמו - סמטת אלכסנדר.
לאחר שרחוב אחר בעיר נקרא על שם אדמו"רי אלכסנדר, הוסב שם הרחוב ל"מעיינה של תורה", על שם ספרו.
מעיינה של תורה שנכתב על ידי פרידמן הוא אחד הספרים הקלאסיים על חמישה חומשי תורה, בו לוקטו מאות דברי תורה קצרים על פרשת השבוע.
הספר במקורו נכתב ביידיש בשם "דער תורה קוואל" ויצא לאור בוורשה בשנת תרצ"ח (1938), הדפסה נוספת נעשתה בשאנגחאי בשנת תש"ו (1946), ובניו יורק בהוצאת מסורה בשנת תשי"א (1950).
בשנת תשט"ז (1956) תורגם הספר לעברית על ידי הסופר מאיר צבי פרוש ויצאה לאור בהוצאת פאר וחזר ונדפס פעמים רבות.
המחבר אסף פירושים ורעיונות מחכמי ישראל השייכים לחוגים שונים, ולא רק לזרם החסידי אליו השתייך.
בהקדמה מסביר המחבר את הצורך בספר מסוג זה בתקופה של ירידה רוחנית.
לדבריו, על ידי כתיבת רעיונות קצרים ומושכים הכתובים בלשון קלה ונוחה להבנה ניתן לקרב את דברי התורה אל המוני העם הטרודים והעסוקים ובמיוחד אל צעירי הדור, שכבר אינם מסוגלים לפתוח בעצמם את הספרים הכתובים ב"לשון הקודש" ו"בסגנון התלמודי העתיק".
אלוף-משנה אלכסנדר פטרוביץ' ז'וקוב הוא איש שירותי ההצלה והחילוץ של הצבא הרוסי, מחזיק בעיטור גיבור רוסיה על ששרד את השבי הצ'צ'ני וחולץ על ידי כוחות הצבא.
כיום עומד בראש יחידה של המינהל הפדרלי לחיפוש והצלה אווירית (Федеральное управление авиационно-космического поиска и спасения) של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית.
בתור ילד הוא עבר עם משפחתו למחוז אוריול.
הוא סיים את לימודיו בפנימייה ובמועדון חיל האוויר.
לאחר שסיים את שירותו הסדיר בצבא, המשך לשרת בחיל האוויר ועסק באימון לוחמים בצניחה.
הוא בוגר בית ספר צבאי ועבר קורס במכון לחינוך גופני בלנינגרד.
מנובמבר 1994 ועד מאי 1996 השתתף בפעולות לחימה, במלחמת צ'צ'ניה הראשונה כראש צוות ההכשרה של צוות הצלה וחילוץ.
מאז אוקטובר 1999, השתתף בקרבות מלחמת צ'צ'ניה השנייה, והמשיך לבצע את אותן משימות.
ב-15 באוקטובר 1999 ליד הכפר סרנובודסקאיה נמצא מוקף על ידי הצ'צ'נים כשביצע פינוי פצועים תחת אש.
ב-30 וב-31 בינואר 2000 לאחר שהוביל מבצע חילוץ תחת אש של שלושה חיילים שנפצעו בעת מארב צ'צ'ני, הוא נפל בשבי הצ'צ'ני יחד עם רס"ן אנטולי מוגוטנוב, וסמל ואלרי סוסלין.
ביחד הם ניסו תחילה לפרוץ את טבעת האויב כדי להגיע למסוק החילוץ, אבל נפצעו קשה ונלקחו בשבי.
בשבי הוא הוכה קשות ועונה.
המפקד הצ'צ'ני שעינה אותם היה סלאודין טימירבולאטוב (שכונה "טרקטור", וידוע כמי שצילם סרטי וידאו של עריפת ראשי חיילים שבויים) שדרש מהם להופיע מול עיתונאים מערביים ולגנות את מדיניותה של רוסיה בצ'צ'ניה.
ז'וקוב הועבר תוך זמן קצר לידי מפקד השדה הצ'צ'ני אחר וסך הכל שהה 47 ימים בשבי.
ב-27 בפברואר 2000 נערך ניסיון כושל להחליף שבויים עם המורדים שבמהלכה שוחררו רק סוסלין ומוגוטנוב.
במרץ 2000, נמסר ז'וקוב לידי חמושים בכפר קומסומולסק.
עם זאת, כוח גדול של משרד הפנים הרוסי וצבא הטילו מצור על הכפר במטרה להשמיד את המורדים הצ'צ'ניים שהיו בו.
כוחות צבא רוסיים ירו לעבר הצ'צ'נים, הרגו רבים ונטלו בשבי כ-70 מהם, רובם פצועים.
במהלך המנוסה בלילה שבין ה-19 ל-20 במרס 2000, המחבלים השתמשו באלכסנדר ז'וקוב כמגן אנושי.
כשהוא לכוד באש צולבת בין הצדדים הלוחמים, ז'וקוב ספג ארבעה פצעים קשים - באמה, בפיקת הברך ובחזהו.
עם זאת, הוא נפל לתוך תעלה מים כשהוא זועק: "חבר'ה, אני משלכם.
בדרך נס הוא שרד ופונה לבית החולים במצב קריטי.
אלכסנדר ז'וקוב נאבק על חייו בבית החולים המחוזי הצבאי ברוסטוב על דון.
אמנם בתחילה הרופאים לא האמינו באפשרות להציל את חייו של הקצין, אך הוא הבריא וחזר לשירות לאחר 8 חודשים של טיפול בבתי חולים.
בינואר 2001, ז'וקוב הוזמן לנאלצ'יק בקברדינו-בלקריה, שם נערך משפט של המפקד הצ'צ'ני סלאוטדין טמירבולאטוב שהיה משוביו של ז'וקוב.
טמירבולאטוב הכחיש את מעורבותו פרשה, אך ז'וקוב העיד נגדו והצ'צ'ני נידון לשנות מאסר ממושכות.
בפברואר 2001 הוענק לו תואר גיבור הפדרציה הרוסית.
באותה שנה הוא ביצע את הצניחה הראשונה שלו לאחר ההחלמה.
בשנת 2003 ז'וקוב מונה לעמוד בראש יחידה במינהל הפדרלי לחיפוש והצלה אווירית (Федеральное управление авиационно-космического поиска и спасения) של משרד ההגנה של הפדרציה הרוסית.
היה זמר-יוצר, זמר קברט, סופר ושחקן רוסי, יליד אוקראינה.
היגר מרוסיה בשנת 1919 וחזר לברית המועצות ב-1943 בעיצומה של מלחמת העולם השנייה.
אלכסנדר ורטינסקי נולד בשנת 1889 בקייב כילד מקשר זוגי ללא נישואים.
אביו היה ניקולאי פטרוביץ' ורטינסקי (1894-1845), בן לפקיד רוסי של מסילות הברזל, עסק בעריכת דין ופרסם פיליטונים בעיתון תחת שם העט "הרוזן ניבר"..
אמו, יבגניה סטפאנובנה סקולאצקאיה הייתה בת למשפחת אצילים רוסים..
מפני שאשתו החוקית של האב סירבה להתגרש, הוא נאלץ אחרי מותה של יבגניה "לאמץ" את ילדיו, את הבת הבכורה נדז'דה ואת הבן אלכסנדר.
בגיל שלוש התייתם ורטינסקי מאמו ונמסר לטיפול דודה בשם מריה סטפאנובנה, אחות של אמו.
בגיל 5 איבד גם את אביו, שהתייסר מאוד אחרי מות בת זוגו ונפטר משחפת דוהרת.
אז גם אחותו, נדיה, שאלכסנדר הקטן נקשר אליה, נמסרה לטיפולה של דודה אחרת.
כדי שהילדים לא יפריעו להפרדתם, הודיעו לאלכסנדר שאחותו נפטרה.
הגורל הפגיש אותם מאוחר יותר..
בהמשך גדל אלכסנדר בקייב אצל דודתו, מריה סטפאנובנה..
בגיל 9 התקבל אחרי מבחן לכיתת מכינה של הגימנסיה האימפריאלית אלכסנדריסקי מס.1 בקייב, שבה למדו בני עשירים.
אבל, כעבור שנתיים, סולק ממנה בנימוק של אי עמידה בדרישות ושל "התנהגות רעה".
4, אך לא סיים אותה מפני שסולק גם ממנה, בערך בשנת 1904, בגיל 15.
בשנותיו בגימנסיה התוודע כמו תלמידים אחרים להצגות להקות התיאטרון הרבות שהתארחו בעיר הולדתו.
אלכסנדר הרגיש משיכה עזה והתלהבות כלפי אמנות הבמה, השתתף בהצגות חובבים ואף שיחק כניצב על במת התיאטרון "סולובצוב"
עם סילוקו מבית הספר, מצב יחסיו עם דודתו הורע והוא עזב את ביתה.
כחסר בית, הצטרך לא פעם למצוא קורת גג בפתחי בתים ולישון על מדרגות.
עבד לפרנסתו במכירת גלויות, בסבלות בנמל שעל הנהר דנייפר, כמנהל חשבונות של מלון או כמגיה בבית דפוס.
הופעתו על במת מועדון יהודי בשכונת פודול הסתיימה בכישלון..
הוא הזדמן לבקר בביתה של סופיה זלינסקיה, מורה בגימנסיה לבנות באותו בית ספר אלקסנדרינקי שבו למד, אישה משכילה ומוערכת, בעבר אשת אחיו של אנטולי לונצ'ארסקי.
בביתה התארחו רבים מבני האליטה האינטלקטואלית של קייב, כמו הפילוסוף ניקולאי ברדיאייב, המשוררים והסופרים מיכאיל קוזמין, ולדימיר אלסנר, בנדיקט ליבשיץ, הציירים אלכסנדר אוסמיורקין, מארק שאגאל, קזימיר מלביץ' ונתן אלטמן.
חבורה זאת עוררה אצל הצעיר עניין רב בסוגיות ספרותיות ותרבותיות וגרתה אותו להתחיל להתנסות בכתיבה.
התחיל לכתוב סיפורים קצרים בעיתונים המקומיים.
סיפורים כמו "דיוקן", "סיגריות", "אביב","ארוסתי" הופיעו ב"קייבסקיה נדליה", ו"פרפרים אדומים" בשבועון "לוקומוריה".
בהדרגה רכש ידע וניסיון בתחום הספרות ואמנויות אחרות והתחיל גם לכתוב מאמרי רוויו על הופעות של זמרי אופרה, אופרטות ורומנסות שביקרו בקייב, ביניהם פיודור שאליאפין, אנסטסיה ויאלצבה, מיכאיל ואוויץ', ג'וזפה אנסלמי, מריה קארינסקיה, טיטה רופו ואחרים.
בשנת 1912 עבר עם אחותו למוסקבה שם ניסה להתקבל לתיאטרון האומנותי אך לא עבר את ה"אודישן" אצל קונסטנטין סטניסלבסקי שלא אהב את הדיקציה המאולצת שלו.
בסביבות שנת 1916 התחיל ורטינסקי להופיע כ"פיירו" (Pierrot) ולשיר כשפניו מאופרים בפודר "שירים ריאליסטיים" הידועים כ "ארייטות" בעלי תוכן טראגי.
שירים אלה היו מורכבים מ"פרולוג", אקספוזיציה, שיא וסוף טראגי.
האמן הצעיר כונה "פיירו הרוסי" והיה לאובייקט הערצה וחיקוי בקרב רבים, אך הושמץ והושם ללעג על ידי מדורי הבקורת בעיתונים.
במקביל לקריירה שלו כזמר-יוצר ושחקן "סטאנד אפ" התחיל ורטינסקי לשחק כניצב ובתפקידים שוליים בראינוע.
בשנת 1912 הופעת הבכורה שלו בסרט הייתה בתפקיד של מלאך שנפל בערמת שלג בסרט שהופק לפי ספורו של לב טולסטוי בבימוי בנו של הסופר, איליה טולסטוי.
כאיש צוות ושחקן במשרה חלקית באולפן של אלכסנדר חנז'ונקוב הופיע בכתריסר מסרטיו של הבמאי הזה -"מלך ללא כתר", "מעבדות לחופש" (1916) ואחרים.
כמו כן שיחק בתיאטרון לדרמה "אליטור".
באותם ימים קישר ידידות ארוכת שנים עם כוכב הראינוע איוואן מוסז'וחין, עשה היכרות קרובה עם המשורר ולדימיר מאיאקובסקי ופקד את מועדון הפוטוריסטים.
באותה תקופה התחיל לצרוך קוקאין.
מבחינה אמנותית ואידאולוגית לא הושפע מהפוטוריסטים אלא מה"קונצרטים הפואטיים" של איגור סבריאנין.
מאוחר יותר התאהב בכוכבת הראינוע ורה חולודנאיה לה הקדיש רבים משיריו, ביניהם שירו המפורסם "Ваши пальцы пахнут ладаном" (לאצבעותיך ניחוח של קטורת)שהתפרסם אחרי מותה בשנת 1919.
בינתיים, אחרי פריצת מלחמת העולם בשנת 1914, התנדב כחובש ושרת בבית חולים של רשות מסילות הברזל - "הרכבת הסניטרית" מספר 68 בפיקודו של הרוזן ניקיטה טולסטוי.
ביומן העבודה נמצא שבתוקף תפקידו ביצע לא פחות מ-35,000 תחבושות.
נפצע קל בינואר 1915 וחזר למוסקבה.
אז התמכר זמנית לקוקאין אולם נגמל וחזר לפעילותו האמנותית במוסקבה.
שם נודע לו על מות אחותו ממנת יתר של קוקאין.
זמן קצר לפני מהפכת אוקטובר המציא ורטיסנקי דמות תיאטרלית של "פיירו השחור" ויצא לסיורי הופעות ברחבי רוסיה ואוקראינה, שבהם ביצע אלגיות "דקדנטיות" עם שיק קוסמופוליטי כמו "קוקאינטקה" (צורכת הקוקאין) והטנגו "מגנוליה" ("בסינגפור צהובת הבננות...")
שיריו שפעו בדימויים של דקלים, צפורים טרופיות, ערי נמל זרות, לובי של בתי מלון מכוסי פילוסין, ונטילטורים ושקיעות חמה מעל ים צבוע בוורוד, שהיו חביבים על הקהל בימי המלחמה.
אחרי עליית הבולשביקים לשלטון, בימי מלחמת האזרחים שפרצה ברוסיה, בנובמבר 1920 יצא ורטינסקי לגלות יחד עם רבים ממעריציו מהמעמד הבינוני וגבוה.
הופיע עם רומנסות צועניות ושירים רוסים מסוגננים בעיקר מול קהלים זרים ושל גולים רוסים בקברטים "צ'ורנאיה רוזה" ("הוורד השחור") ברחוב פרה
ו"סטלה" ברחוב שישלי באיסטנבול .
רכש דרכון יווני שפתח לפניו את האפשרות לנוע חופשי ברחבי העולם וחסך ממנו את המרוץ התמידי אחרי היתר שהייה.
ברומניה התקבל בחום והתאפשר לו לשיר בפני קהל רוסי .
עם זאת לבסוף גורש על ישי השלטונות הרומניים כ" סוכן סובייטי" המעורר רגשות אנטי-רומנים בקרב האוכלוסייה הדוברת רוסית בשטח בסרביה שזה עתה הפכה חלק מממלכת רומניה.
בשנת 1923 שר בערי פולין וגרמניה, ולאחר מכן עבר לגור בפריז שהייתה מרכז חשוב של המהגרים הרוסים במערב אירופה.
הופיע שם במשך כ-9 שנים בקברטים ברובע מונמארטר.
בשנת 1926 הקליט ורטינסקי אחת מההקלטות המוקדמות של השיר "הדרך הארוכה" (דורוגוי דלינויו -
"Дорогой длинною"), על לחן של בוריס פומין (1948-1900) ומלים של קונסטנטין פודרבסקי, שהפך ללהיט גדול בכל העולם בתרגום לאנגלית ולשפות אחרות.
אחרי כמה סיורי הופעות מוצלחים במזרח התיכון, כולל ארץ ישראל, בעקבות גולים רוסים אחרים, היגר ורטינסקי לארצות הברית, שם הופיע לראשונה בפני קהל שכלל ידועי-שם כמו סרגיי רחמנינוב, פיודור שאליאפין ומרלן דיטריך.
אולם השפל הגדול אילץ אותו לנדוד הלאה אל קהילת הגולים הרוסים בסין, בעיר שאנגחאי.
שם פגש את אשתו, אז בת 20, לידיה צירגוואבה, ושם נולדה בתם הבכורה, מריאנה.
בשנת 1943, בעיצומה של המלחמה להגנת המולדת, הרשו השלטונות הסובייטים לוורטינסקי לחזור לרוסיה.
קיבל דירה במוסקבה, ברחוב טברסקאיה 12. ללא כיסוי תקשורתי כלשהו ערך כ-2000 הופעות ברחבי ברית המועצות, מן האי סחלין במזרח ועד קלינינגרד במערב.
כדי להתפרנס הופיע בסרטים סובייטיים, לעיתים קרובות בתפקידים של אריסטוקרטים מלפני המהפכה, כמו למשל, בגרסה הקולנועית של סיפורו של צ'כוב "Анна на шее" (1955).
משחקו בתפקיד של קרדינל אנטיקומוניסט בסרט העלילתי התעמולתי "קנוניית המורשעים" של מיכאל קאלאטוזוב זיכתה אותו בפרס סטלין בשנת 1951.
אלכסנדר וירטינסקי נפטר ב-21 במאי 1957 במלון אסטוריה בלנינגרד.
הובא לקבורה בבית הקברות נובודוויצ'י במוסקבה.
שתי בנותיו, מריאנה ואנה ורטינסקאיה, התפרסמו כשחקניות בקולנוע הסובייטי.
למריאנה ורטינסקאיה הייתה פרשת אהבה מפורסמת עם הבמאי אנדריי קונצ'לובסקי ואנסטסיה ורטינסקאיה נישאה לאחיו של קונצ'לובסקי, במאי הקולנוע ניקיטה מיכלקוב.
אלכסנדר וירטינסקי השאיר חותם ארוך-שנים על התרבות המוזיקלית הרוסית.
זמרים ידועים כמו ולדימיר ויסוצקי ובוריס גרבנשיקוב ביצעו את שיריו.
אף קיימת גרסה של מוזיקה אלקטרונית של שיריו, בביצוע הלהקה "קוסמוס סאונד קלאב" (Cosmos Sound Club).
דמותו ויצירתו של ורטינסקי במדיה האמנותית אחרת
2021 - סדרת הטלוויזיה "ורטינסקי" בבימוי אבדוטיה סמירנובה - ב-8 פרקים, עם אלכסיי פילימונוב בתפקיד הראשי
1982 - האסטרונומית הרוסיה ליודמילה קאראצ'קינה גילתה בחלל כוכב לכת קטן שקיבל את השם "ורטינסקי 3669", לזכר האמן.
2017 - נחנכה לוחית זיכרון על הבית ברחוב טברסקאיה 12 שבו התגורר ורטינסקי בשנים 1945–1957.
2021 - רשת Kion וערוץ 1 הרוסי הפיקו סדרת טלוויזיה ביוגרפית על חייו של ורטינסקי ("ורטינסקי"), בבימויה של אבדוטיה סמירובה ובכיכובו של אלכסיי פילימונוב.
"רבע ממאה שנה ללא מולדת"
1969 Александр Вертинский אלכסנדר ורטינסקי - (מלודיה) Мелодия, Д 026773-4 (ברית המועצות)
הרב אלכסנדר זיסקינד מהוראדנא (גם כן גרודנו), מכונה מוהרא"ז או מהרא"ז (1738, ה'תצ"ט – י"ח באדר ב' ה'תקנ"ד, 20 במרץ 1794) היה רב ומקובל ליטאי מהמאה ה-18. התפרסם כאחד מגדולי הרבנים בדורו וכצדיק מיוחד במינו, ונודע בכינויו בעל יסוד ושורש העבודה על שם ספרו.
נולד בראזנאי לרב משה ולאמו מרת רבקה, מצאצאי רבי מרדכי יפה "בעל הלבושים", שהיה מאבות משפחתו.
רוב ימיו חי בעיר הוראדנא.
למד תורה אצל הרב אריה לייב הלוי אפשטיין בעל ה'פרדס', וכן היה תלמיד חבר לרבי משה איויער.
סירב לשמש במשרת רבנות רשמית או בכל משרה אחרת, בשל ענוותנותו ורצונו לא להיבטל מלימוד תורה, והימנעות ממחלוקת.
לצורך מחייתו עסק במסחר דרך עראי.
גם את זרעו אחריו הזהיר בצוואתו
נוהג היה לעסוק בגמילות חסדים עם עניים, ואף היה לווה כסף מגבירים עשירים לצורך כך.
חיבב את ארץ ישראל, ואף שלא זכה לעלות אליה בעצמו, היה מסתובב לאסוף כסף עבור יושבי הארץ.
באחד ממסעותיו לעיר המבורג שבגרמניה לשם מטרה זו, נתפס ונאסר למשך תקופה של שנה וחצי, בשל העבירה הכרוכה בהעברת כספים ממדינה למדינה.
ולאחר השתדלויות רבות שוחרר ממאסרו, אך המשיך בקיבוץ כספים ושליחתם לארץ ישראל.
נהג במנהגי חסידות רבים, כמו טבילה במקוה ולבישת בגדי לבן בשבת
בספרו היסודי "יסוד ושורש העבודה" מודגש רבות חשיבות העניין של מסירות נפש למען שמו יתברך ולמען קיום מצותיו כדי לעשות נחת רוח ליוצרנו ובוראנו, כאשר לדבריו מצווה זו היא "עבודה אחת פרטית ונשגבה מאוד", שאפשר לקיימה גם במחשבה ולא רק במעשה.
נפטר בשנת 1794. בצוואתו ביקש להיקבר כשהוא עטוף בטלית כשרה, בניגוד למנהג המקובל לפסול את ציציות הטלית שבה עוטפים את הנפטר.
הרב דניאל מהורדנה, מורה ההוראה המקומי נשאל וענה, שאף על פי שבכל נפטר אחר היה מורה שלא לקיים את צוואתו בניגוד למנהג, אך מפני כבודו של הנפטר הוא נאלץ שלא להתערב.
לפי הסיפור, נפסלו הציציות לבסוף כאשר הסתבכו בדבר מה בשעת הקבורה ונתלשו.
כן ביקש שלא יספרו עליו דברי שבח, ושיקיימו בו ארבע מיתות בית דין.
על פי צוואתו שתי מצבות הוצבו לו אחת לצד מראשותיו ואחת לצד מרגלותיו, ונחרת עליהן מפנים:
הגר"א אמר עליו: "רבי אלכסנדר זיסקינד גדול כספרו, וספרו גדול כמוהו"
החוזה מלובלין אמר שגילו לו משמיא: "שחשוב מאוד אצל הקב"ה סדר התנהגותו של הצדיק היסוד ושורש העבודה וגודל תמימות לבבו לפני ה', כי הוא היה מתנהג תמיד באמונה, ובהשגחה פרטית בכל ענייניו"
רבי נחמן מברסלב אמר עליו: שהיה חסיד לפני החסידות.
יסוד ושורש העבודה - ספר מוסר קבלי ופרוש על התפילה.
קרני אור - פירוש על הזוהר הודפס על ידי נכדו הרב משה הלוי ראב"ד קמניץ דליטא.
הרב יהושע העשיל כ"ץ בעל ישועות יהושע
כפי שמספר בצוואתו היו לו "בנים רבים, אך לא זכיתי לגדלם".
אמנם כפי הנכתב בצוואתו וכפי המקובל היו לו שלשה בנים: אריה ליב, משה ויוסף.
אריה ליב, שנקרא ע"ש רבו אריה לייב הלוי אפשטיין, התפרסם לימים ברוב צדקתו, והמשיך בדרכו של אביו ב"קלויז" שהוקם על שם אביו בהוראדנא.
זיקתם של צאצאיו אליו, הסתמנה בשם המשפחה שאותו נשאו: ברא"ז, שפירושו, בראשי תיבות, בני רבי אלכסנדר זיסקינד.