tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם עמיתיו ותלמידיו באותה תקופה נמנו אוגוסט פורל, קרל ורניקה, גבריאל אנטון וארנולד פיק.
בין תלמידיו המצטיינים בווינה היו גם יוזף ברויר וזיגמונד פרויד, כמו כן יוליוס וגנר-יאורג שהנהיג את הטיפול בחום גבוה לעגבת.
בשנים 1886-1883 פרויד עבד בבקליניקה הפסיכיאטרית ובמעבדה ההאנטומית של מיינרט בבית החולים הכללי של ווינה.
גם הוא שאף למצוא את התשתיות הנוירו-אנטומיות של התהליכים הפסיכולוגיים.
הוא חקר באותה תקופה את התכונות המרדימות של הקוקאין ואת האפזיה.
בקליניקה של מיינרט נחשף פרויד לרעיונות של הרבארט וגריזינגר שדיברו התייחסו לחשיבות התהליכים הבלתי מודעים ובמוח קיימות מחשבות מתחרות שמתוכן חלק מגיעות למודע ברגע מסוים.
מיינרט העריך את פרויד וב-28 בפברואר 1885, יחד עם ארנסט בריקה והרמן נוטנאגל חתם על ההמלצה לקדם את פרויד לתפקיד מרצה ("פריוואט דוצנט")..
כשפרויד פנה לשיטות מחקר וטיפול אחרות כמו היפנוזה מיינרט התרחק מפרויד.
הוא לעג גם לרעיון של פרויד על "היסטריה אצל גברים".
יש שסברו שהוא עצמו סבל בסתר מהפרעה מסוג זה, מה שהביא אותו לפיוס עם פרויד בסוף חייו.,
כשהיה מתוח, היה מיינרט מאוד עצבני ורגיש, זמן רב לפני סוף חייו סבל מהתקפי סחרחורת ואף משיתוקים חלקיים חולפים מלווים בהפרעות דיבור שאותם ניסה להסתיר מפני הסובבים.
ב-1884 התמודד מיינרט גם עם מות בנו האהוב, קרל, שמת בגיל 17 ממחלת ראות.
בשנים 1892-1889 מיינרט ערך שנתון לפסיכיאטריה Jahrbucher für Pscyhiatrie.
באפריל 1892 בגלל הידרדרות במצבו הבריאות עקב מחלת לב עזב מיינרט את ניהול הקליניקה.
הוא פרש לביתו בקלוסטרנויבורג באוסטריה התחתית ברחוב לאופולדשטראסה 62,
כעבור זמן מה נראה שחזרו כוחותיו ורצה לשוב לעבודתו, במיוחד כשנודע לו כי בסתיו ייבחר כרקטור האוניברסיטה.
אף על פי כן, מחלת ראות פתאומית מנע זאת ממנו והוא נפטר בביתו בקלוסטרנויבורג ב-31 במאי 1892 בערב.
הובא לקבורה ב-2 ביוני 1892 בבית הקברות אוברה שטאט בקלוסטנויבורג.
פעילותו של מיינרט בווינה התרחשה בעיצומה של "תקופת הזוהר השנייה" של הפקולטה לרפואה בווינה שנציגיה הבולטים היו שקודה, בילרוט ורוקיטנסקי.
לצדו של וילהלם גריזינגר היה מיינרט אחד ממייסדי הפסיכיאטריה כענף רפואי המושתת על מדעי הטבע וברוחו של רוקיטנסקי, אחד ממייסדי האנטומיה ההשוואתית של מערכת העצבים המרכזית.
מיינרט בדק מאות בעלי חיים על מנת לקבוע איזה חלק של המוח מאחראי על איזה חלק של הגוף.
הוא הצליח להבחין מבחינה מורפולוגית את המערכות האחראיות לתנועות הרפלקסיות הבלתי רצוניות ואת מסלולי העצבוב הרצוני שהתפתחו מאוחר יותר.
לראשונה ב-1867 הבהיר מיינרט את ההבדלים האזוריים בקליפת המוח ואת ארגון תאיה בחמש שכבות אופקיות.
כך הוא הבחין בין החלק של קליפת המוח ששטחו מורכב מחומר אפור (ניאוקורטקס או נאו-פאליום, והחלק ששטחו מורכב מחומר לבן ("אלו-קרוטקס" או ארכי-יפאליום)
הוא ראה בקליפת המוח את החלק של המוח שבו נוצרים תפקודי האישיות של האדם.
הוא תיאר נוירונים אסוציאטיביים ותיאר מושג של "עצמי ראשוני" כ"מודעות גופנית", שונה מה"מודע" ושנראה להיסטוריונים קשורה ל"לא מודע" של פרויד.
((מבנה קליפת המוח וההבדלים המקומיים שלה, לרבות קונקורדנציה אנטומית-פתולוגית) התעמק במיוחד בתיאור קליפת המוח, אזור ההיפוקמפוס, פקעת ההרחה ו"קרני הראייה" (optic radiation).
הוא הבחין את מענית הפריש כמענית החשובה ביותר באונה האוקציפיטלית.
הוא מצא שפרט לאונה האוקציפיטלית, כל האונה הרקתית (טמפורלית)יכולה להיות מעורבת בראייה.
מיינרט לא טען שהמציא בעצמו שיטה לחקר האנטומי של המוח, והכיר תודה לגלריה שלמה של חוקרים קודמים שאפשרו זאת, ארנולד, סטילינג, קליקר, פוביל, ובמיוחד רוקיטנסקי..
בתחומו נעזר מאוד בטכניקה של בורדך להבלטת סיבי העצבים (Abfaserung) בנתיחה קפדנית וסבלנית של מערכת העצבים.
פרט לחמש שכבות תאי העצב בקליפת המוח, מיינרט גילה מספר מבנים אנטומיים הקרויים לפי שמו:
1869 - ה"דקוסציה" (צומת או הצלבה) הגבית הטגמנטית של המסלולים הטקטו-ספינלי והטקטו-בולברי - במוח האמצעי ("הצומת על שם מיינרט" או "צומת הבאר")
1872 - הגרעין הבזלי ע"ש מיינרט או הגנגליון הבזלי BNM
(שמו של מיינרט ניתן על ידי קליקר)
מיינרט מצא שמחלת פרקינסון יכולה להיות קשורה לליקוי בתפקוד הגרעין הבזלי.
1872 תאי מיינרט - סוג של תאים פירמידליים בודדים בקליפת המוח, על יד מענית הפריש.
מיינרט הקדיש את עבודתו למציאת המיקום האנטומי של הפונקציות השונות של המוח.
הוא ניסח מספר תאוריות לגבי קורלציות בין נוירואנטומיה לתהליכים הנפשיים.
הוא שיער שחיבור בין אסוציאציה מחשבתית אחת לאסוציאציה הבאה אחריה בזמן הוא קשור למגע בין תאי עצב של קליפת המוח המחוברים זה עם זה על ידי סיבים עצביים.
לדעתו, שורה של אסוציאציות קליפתיות יכולות להיחשב ל"זרם חשיבה".
הוא שיער שמחשבות וזיכרונות מסוימים קשורים לתאים ספציפיים של קליפת המוח.
מיינרט סיווג את ההפרעות הנפשיות על בסיס אנטומי.
בנוגע להפרעות נפשיות מיינרט סבר שקונפליקטים בין קליפת המוח לאזורים תת-קליפטיים הם הסיבה הראשונית להפרעה בתפקוד המרכיבים המוחיים.
לדעתו הפרעות וזו-מוטוריות גורמות לליקויים ב"תזונה המוחית" ואלו אחראים להיווצרות סוגים של פתולוגיה מוחית.
מיינטר שאף לבסס את הפסיכיאטריה כמדע מדויק המושתת על אנטומיה.
בספר הלימוד המקיף שלו Psychiatrie.
קליניקה של מחלות המוח הקדמי") הוא כתב:
ייחס את מחשבות השוא ואת ההזיות לגירוי של השכבות התת-קליפתיות (תת-קורטיקליות).
את המלנכוליה ואת המאניה ייחס להפרעות במחזור הדם של קליפת המוח (קורטיקליים).
תגליות בפסיכיאטריה הנושאות את שמו
1890 - ה"אַמֶנְציה על שם מיינרט-פרויד" - הפסיכוזה ההלוצינטורית החריפה"
לימים ידוע כמצב בלבולי חריף והפיך.
מנעוריו מיינרט כתב שירים, בלדות, התעניין בתיאטרון ובהיסטוריה.
בביתו אירח סלון של מפגשי תרבות שבו השתתפו סופרים, מוזיקאים, ציירים ושחקני תיאטרון.
מיינרט היה מיודד עם תאודור בילרוט ועם יוהאן גבריאל זיידל.
בתו, הייתה המספרת והמשוררת דורה פון שטוקרט-מיינרט (1947-1870).
ב-1930 היא כתבה ספר ביוגרפיה על אביה ועל תקופתו.
נכדו של מיינרט היה הפסיכיאטר פרנץ-גינטר פון שטוקרט (1967-1899)
מחקריו של מיינרט השפיעו במידה רבה על הקריירה של הנוירופתולוג הגרמני פאול פלכסיג שהיה ליריבו.
1872 – חבר כבוד של איגוד הקריאה של הסטודנטים הגרמנים.
מאוחר יותר – חבר כבוד של חוג הקריאה האקדמי בווינה.
1884 – התמנה ליועץ סתרים של הכתר האוסטרו-הונגרי.
פברואר 1890 – בחצר הקשתות של אוניברסיטת וינה הוצב פסל פרוטומה של מיינטר, יצירה שהוזמנה על ידי משרד החינוך האוסטרי מהפסל תאודור חואן (1922-1860).
תמונה של מיינר הוצבה בקלינית הילדים של בית החולים הכללי של וינה.
סימטה בווינה-אלזרגרונד (רובע 9) קיבלה את שמו: מיינרטגאסה
בקלוסטרנויבורג - קטה תחבורה בעיר קיבל את שמו.
1937 - הדואר האוסטרי הנפיק בול דואר עם דיוקנו של מיינרט במסגרת סדרת בולים על רופאים אוסטרים מפורסמים
1872 - ספר לימוד מקיף על מוח היונקים Vom Gehirne der Säugethiere כפרק בספר הלימוד המקיף של סלומון שטריקר -" מדריך לרקמות האדם ובעלי החיים"'Handbuch der Lehre von den Geweben des Menschen und der Thiere,
קליניקת מחלות המוח הקדמי, המבוססת על מבנהו, על תפקודיו ותזונתו)
1905 - שירים - Gedichte'' - פורסמו אחרי מותו על ידי דורה פון שטוקרט-מיינרט, הוצאת וילהלם בראומילר, וינה, לייפציג
תאודור בראונר או טדי בראונר (ברומנית:Teodor Brauner, בצרפתית:Théodore Brauner, 20 במרץ 1914 - 7 במרץ 2000) היה צלם וגרפיקאי יהודי-רומני שפעל מאוחר יותר בצרפת ובישראל.
הוא היה אחיו הצעיר של הצייר הסוריאליסטי ויקטור בראונר.
תאודור בראונר נולד ב-1914 בווינה במשפחה יהודית שמוצאה מפיאטרה ניאמץ ברומניה.
אביו היה הרמן בראונר, תעשיין עץ שבזמנו הפנוי התעניין בשירה, בהיפנוזה, ספיריטיזם ותאוסופיה.
זמן קצר אחרי לידתו, המשפחה חזרה לרומניה והחל מ-1918 התגוררה בבוקרשט.
בגיל 13 הקים תאודור בראונר וחבריו את המגזין "Fiunk".
ב-1929 הוא הצטרף למגזין "Alge" ("אצות") כתב עת לאמנות מודרנית, סוריאליסטית, בעריכתו של אאורל ברנגה ושהופיע בשנים 1930–1931 ב-7 גליונות.
עוד שלושה התפרסמו ב-1933. עם המשתתפים הפעילים בכתב העת נמנו גם פאול פאון וגרסים לוקה.
בראונר הפך לצלם נלהב המעודכן בחידושי האוונגרד האמנותי וב-1934 בבוקרשט המציא שיטה חדשנית של יצירה אמנותית שהוא קרא לה "סולרפיקס" Solarfix,
אלו היו "צילומים" ללא שימוש במצלמה או בחדר חושך.
השתמש בנייר צילום, חשיפה לאור השמש, והוספת צבעים באמצעות מתכונים ותהליכים כימיים חשאיים.
בראונר ראה ביצירות מופשטות שיצר כמעין "ציור בעזרת האור".
הוא סירב להציג אותן בגלריות שהתמחו בתצלומים בלבד.
השתמש בנייר צילום, אור שמש (לפעמים אף אור ירח), ומגוון חמרים כימיים.
ב-1942 נמלט מרומניה על אנייה יחד עם עוד צעירים יהודים והגיע אחרי מסע של ששה חדשים לנמל ביירות.
נעצר על ידי הבריטים שגירשו אותו למחנות ההסגר בקפריסין.
בראונר שתחרר אחרי שנתיים וב-1944 הגיע לתל אביב.
לצורך הבטחת מחייתו שלח לעיתונים כתבות מצולמות.
החל מ-1945 התיידד עם רוברט קאפה .
בו זמנית המשיך לעבוד על סולרפיקס.
ב-1952 אוסף תמונות אלה הוצג בשם "סטורנליה" בתערוכה קיבוצית בבית האומנים בירשלים.
באותה שנה גר בפריז ויצר צילומים ברוח הסוריאליזם.
ב-1954 התחיל לכתוב סיפור שיפורסם מאוחר יותר, ב-1962, תחת הכותרת " Silent visitor" (מבקר שתקן - עדות אישית מאויירת על עטלף קלפטומן".
יצר מנגנון שדרכו בעל החיים עצמו הפעיל את החשיפות לאור ואת צילום מעשיו.
ב-1956 התיישב סופית בפריז והתחיל ליצור סדרת "מסיכות", צילומים אנתרופומורפיים, בהם חיפש באופן שיטתי לזהות את העצמים מסביב ולהעניק להם קיום פואטי.
בשנים 1960-1950 עבד בראונר כצלם בלשכת העיתונות הממשלתית של ישראל.
1952 - ב"גלריית אובו" - תערוכה קיבוצית ראשונה הציגה את עבודותיו Théodore Brauner: Solarfixes—Photographic Paintings (סולַרפיקסים - ציורים פוטוגרפיים)
בגלריית יאנוש גת - הוצגו Masques - "מסיכות - האנשות פוטוגרפיות"
1954 - "Silent Visitor." (מבקר שקט) - פרויקט צילומים - על מסלוליו של עכבר בתוך דירת האמן
תאודור סדג'וויק היה עורך דין, פוליטיקאי ומשפטן אמריקאי שכיהן כציר בקונגרס הקונטיננטלי, חבר בית הנבחרים וסנאטור ממסצ'וסטס.
הוא כיהן כנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית מיוני עד דצמבר 1798. הוא גם שימש כיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית הרביעי.
בשנת 1802 מונה כשופט בבית המשפט העליון של מסצ'וסטס וכיהן שם עד סוף חייו.
סדג'וויק, שנולד ב-9 במאי 1746 בווסט הרטפורד במושבת קונטיקט, היה בנו של בנג'מין סדג'וויק (1716–1755).
אביו הקדמון שהיגר, מייג'ור גנרל רוברט סדג'וויק, הגיע ב-1636 למושבת מפרץ מסצ'וסטס, כחלק מההגירה הגדולה.
סדג'וויק למד במכללת ייל, שם למד תאולוגיה ומשפטים.
הוא לא השלים את לימודיו, אבל המשיך בלימודי משפטים תחת עורך הדין מארק הופקינס מגרייט ברינגטון.
הופקינס היה סבו של מארק הופקינס שלימים הפך לנשיא ויליאמס קולג'.
בשנת 1766 התקבל סדג'וויק ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בכך ב-Great Barrington, מסצ'וסטס.
בין עורכי הדין הפוטנציאליים שלמדו את החוק במשרדו היה סטיבן ג'ייקוב, שכיהן מאוחר יותר בבית המשפט העליון של ורמונט.
במהלך מלחמת העצמאות האמריקאית, שירת בצבא צבא הקונטיננטלי כמייג'ור, והשתתף במשלחת לקנדה ובקרב וייט פליינס ב-1776.
כעורך דין צעיר יחסית, סדג'וויק וטאפינג ריב הגישו תביעה של "ברום ובט נגד אשלי" (1781), "תביעת חירות" מוקדמת, בבית המשפט המחוזי עבור העבדים אליזבת פרימן (הידועה כבט) וברום.
בט הייתה שפחה שחורה שנמלטה מאדונה, קולונל ג'ון אשלי משפילד, מסצ'וסטס, בגלל יחס אכזרי מצד אשתו.
ברום הצטרף אליה בתביעה לחופש מאשלי.
עורכי הדין קראו תיגר על שעבודם במסגרת חוקת המדינה החדשה משנת 1780, שקבעה כי "כל בני האדם נולדו חופשיים ושווים".
חבר המושבעים הסכים וקבע שבט וברום חופשיים.
ההחלטה אושרה בערעור על ידי בית המשפט העליון של המדינה.
בט סימנה את חירותה בכך שהיא קיבלה את שמה של אליזבת פרימן, והיא בחרה לעבוד בשכר בבית סדג'וויק, שם סייעה בגידול ילדיהם.
היא עבדה שם במשך רוב שארית חייה, וקנתה בית נפרד לה ולבתה לאחר שילדי סדג'וויק גדלו.
לאחר מותה של פרימן, בני הזוג סדג'וויק קברו אותה בבית הקברות סטוקברידג' ב-Sedgwick Pie, חלקת המשפחה.
המשפחה סימנה את קברה של פרימן באנדרטה כתובה, והיא נמצאת לצד זו של ילדה הרביעית, הסופרת קתרין מריה.
סדג'וויק, חבר המפלגה הפדרליסטית, החל את הקריירה הפוליטית שלו ב-1780 כציר לקונגרס הקונטיננטלי.
הוא נבחר כנציג לבית הנבחרים של מסצ'וסטס, ולאחר מכן כחבר הסנאט של מסצ'וסטס.
בשנת 1780 מונה לחבר האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים.
בשנת 1802 מונה סדג'וויק לשופט של בית המשפט העליון של מסצ'וסטס.
הוא החזיק בתפקיד עד מותו.
מערכת יחסים פוליטית עם ג'ון אדמס
סדג'וויק היה צעיר בתשע שנים מג'ון אדמס, ציר ב-1780 בקונגרס הקונטיננטלי השני, עורך דין ופוליטיקאי מדינתי ופדרלי.
סדג'וויק העריץ מאוד את אדמס ופעל למען בחירתו לנשיאות ב-1796. הוא נכח בהשבעתו של אדמס לנשיא ב-4 במרץ 1797, אז שימש כסנאטור אמריקאי המייצג את מסצ'וסטס.
סדג'וויק כינה את השבעתו של אדמס "האירוע הכי מכובד ונשגב" שבו השתתף אי פעם.
למרות ההבדלים ביניהם, החל מהבוקר של ה-4 במרץ 1801, היום האחרון לכהונתו של אדמס כנשיא ויום לאחר פרישתו של סדג'וויק כיושב ראש בית הנבחרים של ארצות הברית, נסעו סדג'וויק ואדמס יחד בנסיעה בכרכרה מוושינגטון די.
בסביבות 1767, סדג'וויק התחתן עם אליזבת "אליזה" מייסון, בתו של דיאקון מפרנקלין, קונטיקט.
בשנת 1771, סדג'וויק חלה באבעבועות שחורות שאותם העביר לאשתו שהייתה אז בהריון עם הילד הראשון של בני הזוג.
היא מתה מהמחלה ב-12 באפריל 1771 בעודה בחודש השמיני להריונה.
סדג'וויק התחתן בפעם השנייה ב-17 באפריל 1774 עם פמלה דווייט ממשפחת ניו אינגלנד דווייט.
היא הייתה בתם של בריגדיר גנרל ג'וזף דווייט מברינגטון הגדול ואשתו השנייה, האלמנה אביגיל ויליאמס סרג'נט.
אביגיל הייתה בתו של קולונל אפרים ויליאמס, ואחותו למחצה של אפרים ויליאמס הבן, מייסד ויליאמס קולג'.
למשפחת סדג'וויק היו עשרה ילדים, שלושה מהם מתו תוך שנה מהלידה, מה שמשקף את שיעור תמותת התינוקות הגבוה באותה תקופה.
במהלך הנישואים, סדג'וויק השאיר לעיתים קרובות את אשתו וילדיו בביתם בסטוקברידג', מסצ'וסטס בזמן שהתמקד בבניית הקריירה הפוליטית שלו.
היעדרויותיו התכופות, יחד עם מותם של שלושה ילדים והעומס של טיפול בילדים רבים (אם כי בעזרת אמה ומשרתים ועבדים רבים), גרמו לבריאותה הפיזית והנפשית של פמלה להידרדר.
לאחר שאמה של פמלה מתה בפברואר 1791, היא פיתחה דיכאון והחלה להפגין סימנים של היפומאניה.
היא הייתה במוסד לתקופה מסוימת בדצמבר 1795, אך בריאותה הפיזית והנפשית המשיכה להידרדר בשנים שלאחר שחרורה.
היא התאבדה על ידי צריכת רעל ב-20 בספטמבר 1807.
כשמונה חודשים לאחר מותה של פמלה, הודיע סדג'וויק על כוונתו להתחתן עם פנלופה ראסל.
ראסל הייתה הבכורה מבין עשרה ילדים (שישה מהם מתו) של ד"ר צ'ארלס ואליזבת (לבית וסאל) ראסל.
צ'ארלס ראסל היה רופא משכיל באוניברסיטת הרווארד, אשר בשנת 1771 מונה כרשם בבית המשפט סגן האדמירל.
אביה של אליזבת ואסל, הנרי, היה בעל מטעים בולט בג'מייקה והותיר לילדיו ירושה נכבדה.
משפחות ראסל וואסל היו לויאליסטים מושבעים שביקשו מקלט באנגליה ובאנטיגואה במהלך מלחמת העצמאות.
סדג'וויק וראסל נפגשו כאשר ייצג את דודה, ויליאם ואסל, בתיק הון שהביא נגד מדינת מסצ'וסטס כדי לזכות בבתים ולפדות את הקרקע שהוחרמה במהלך המלחמה.
ילדיו של סדג'וויק נבהלו ונפגעו מכך שאביהם תכנן להינשא כל כך מהר לאחר מות אמם, פמלה.
הם גם לא אישרו את "מיס ראסל" שאותה הם ראו בזבזנית שהתעניינה רק בהון של סדג'וויק.
בניגוד לרצונות ילדיו, סדג'וויק נישא לראסל ב-7 בנובמבר 1808 בקינגס קפלה בבוסטון.
אף אחד מילדיו של סדג'וויק לא הודיע על החתונה ולא השתתף בה.
תאודור סדג'וויק ופנלופה ראסל נשארו נשואים עד מותו של סדג'וויק בינואר 1813.
על פי מחקר שנערך על ידי הוושינגטון פוסט בשנת 2022 והאגודה ההיסטורית של מסצ'וסטס, סדג'וויק החזיק לפחות עבד אחד.
שטר מכירה מ-1 ביולי 1777 מראה שהגנרל ג'ון פלוס מכר אישה בשם טון לסדג'וויק בן ה-30.
בעודו על ערש דווי, המיר סדג'וויק את דתו לאוניטריות עם בתו קתרין מריה ובנוכחות ויליאם אלרי צ'נינג.
ב-24 בינואר 1813, סדג'וויק מת בבוסטון, מסצ'וסטס בגיל 66. הוא נקבר בסטוקברידג', מסצ'וסטס.
קברו נמצא במרכז "פאי סדג'וויק".
תאודור סדג'וויק היה סבא רבא של אלרי סדג'וויק, הבעלים והמוציא לאור של ה־Atlantic Monthly (1908–1938); סבא רבא רבא של אידי סדג'וויק, כוכבת על משנת 1965 בעולם הסלבריטאים של אנדי וורהול; ושל הסופר ג'ון סדג'וויק; והוא סבא רבא רבא לשחקנים קירה סדג'וויק ורוברט סדג'וויק.
תאודור אלייז'ה ברטון היה עורך דין אמריקאי ופוליטיקאי רפובליקני מאוהיו.
הוא כיהן בבית הנבחרים של ארצות הברית, בסנאט של ארצות הברית ובמועצת העיר קליבלנד.
ברטון נולד ב-20 בדצמבר 1851 בג'פרסון, מחוז אשטבולה, אוהיו, והיה בנם של אליזבת (גרנט) והכומר ויליאם ברטון.
הוא למד בבתי הספר הציבוריים, מכון גרנד ריבר, אוסטינבורג, אוהיו, ומכללת איווה, גרינל, איווה.
הוא סיים את לימודיו באוברלין קולג' ב-1872. הוא למד משפטים בשיקגו עם לימן טרמבל, חברו של לינקולן, וחבר הסנאט של ארצות הברית במשך שמונה עשרה שנים.
הוא החל לעסוק בעריכת דין בשנת 1875, והפך לעורך דין בולט בקליבלנד.
תפקידו הציבורי הראשון היה חבר מועצת העיר קליבלנד, שם כיהן בין השנים 1886 עד 1888, ולאחר מכן הוא נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית.
הוא נבחר לבית הנבחרים לקונגרס ה-51 בשנת 1888 מהמחוז ה-21 של אוהיו בקליבלנד, אך הובס בניסיונו להיבחר מחדש ב-1890 על ידי יריבו למפלגה הדמוקרטית, טום ל.
הוא לא היה המועמד הרפובליקני ב-1892, אבל היה מועמד שוב ב-1894 והפעם ניצח בבחירות לקונגרס ה-54, והביס את יריבו לשעבר שעדיין כיהן בקונגרס, טום ל.
הוא נבחר מחדש שבע פעמים, וכיהן בבית הנבחרים עד 1908.
הוא נודע בזכות עבודתו בשימור מפלי הניאגרה ובכך שהתנגד לפרויקטים בזבזניים של נתיבי מים.
הנשיא תאודור רוזוולט מינה אותו ליושב ראש ועדת נתיבי המים הפנימיים ב-1907 וליושב ראש הוועדה הלאומית לנתיבי המים ב-1909. הוא גם העניק חסות לחקיקה המאשרת את בניית תעלת פנמה.
הוא התנגד להוצאות בזבזניות באופן כללי, ולמרות הרקע שלו כעורך דין תאגידי, הוא התנגד להשפעת העסקים הגדולים.
בקדנציה הראשונה שלו הוא היה שותף לחוק ההגבלים העסקיים של שרמן.
לאחר בחירתו מחדש ב-1908, הוא נבחר לסנאט, והתפטר ממושבו בבית הנבחרים.
הוא כיהן כיו"ר הוועדה לנהרות ונמלים.
הוא לא ביקש לכהן קדנציה שנייה בסנאט.
במקום זאת, הוא עבר לניו יורק ועבד בבנקאות במשך כמה שנים.
ב-1916 הוא נחשב למועמד אפשרי לנשיאות, וקיבל ½77 קולות בהצבעה הראשונה (מתוך 987) בוועידה הלאומית הרפובליקנית.
ב-1920 חזר לאוהיו ושוב נבחר לבית הנבחרים, הפעם מהמחוז ה-22 (הגבולות השתנו ב-1912).
במהלך כהונתו מאוחר יותר בבית הנבחרים, הוא מונה על ידי הנשיא הרדינג לוועדה למימון החוב של מלחמת העולם הראשונה ב-1922; והיה יו"ר משלחת ארצות הברית לוועידה לפיקוח על תעבורה בינלאומית בנשק בז'נבה, שווייץ, ב-1925.
כנשיא אגודת השלום האמריקאית, ברטון אירח את הוועידה העולמית הראשונה לצדק בינלאומי בקליבלנד בשנת 1928, עם 13,000 משתתפים, כולל מנהיגים עולמיים.
ב-1928 הוא לא ביקש להיבחר מחדש לבית הנבחרים.
במקום זאת הוא זכה בבחירות מיוחדות לסנאט להשלים את כהונתו של פרנק ב.
הוא כיהן בסנאט מ-15 בדצמבר 1928 ועד מותו ב-28 באוקטובר 1929. יום שלישי השחור (התרסקות בוול סטריט של 1929) היה ביום שלאחר מכן, 29 באוקטובר 1929.
משנת 1900 עד 1912, ברטון היה הבעלים של בית מגורים כפרי בדובר (כיום וסטלייק), אוהיו, אשר נבנה בשנת 1838 על ידי תומאס וג'יין הרסט.
הבית תועד ב־Historical American Buildings Survey בשנת 1936, והונצח על ידי סמן היסטורי של אוהיו בשנת 2002.
תאודור וולפגאנג הנש הוא פיזיקאי גרמני, חתן פרס נובל לפיזיקה לשנת 2005.
הנש נולד ב-30 באוקטובר 1941 בהיידלברג, בשנת 1969 קיבל הנש את תואר הדוקטור שלו מאוניברסיטת היידלברג שם המשיך לעבוד עד 1970.
בשנת 2005 זכה הנש בפרס נובל לפיזיקה, יחד עם רוי גלאובר וג'ון הול (פיזיקאי), על תרומתם לפיתוח ספקטרוסקופיה מדויקת מבוססת לייזר, כולל טכניקת מסרק התדירויות האופטי, שאפשר למדוד בדיוק גבוה בהרבה את תדירות האור.
תאודור גילמור בילבו היה פוליטיקאי אמריקאי שכיהן פעמיים כמושל מיסיסיפי (1916–1920, 1928–1932), ובהמשך נבחר לסנאט של ארצות הברית (1935–1947).
בילבו היה דמגוג שנודע כתומך מובהק בעליונות הלבנה.
כמו רבים מהדמוקרטים הדרומיים בתקופתו, הוא האמין שהשחורים נחותים; הוא הגן על ההפרדה הגזעית והיה חבר בגלגול השני של הקו קלוקס קלאן בשנות ה־20. הוא גם פרסם ספר התומך בהפרדה, בשם "בחרו בעצמכם: הפרדה או ערבוב גזעים".
בילבו למד בבתי ספר כפריים והמשיך את לימודיו בקולג' פיבודי ובבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ואנדרבילט.
החל משנת 1906 עבד כעורך דין בפופלרויל, וכיהן כחבר הסנאט של מיסיסיפי במשך ארבע שנים, מ־1908 עד 1912.
לאחר שהתמודד עם ההאשמות שקיבל על קבלת שוחד, נבחר בילבו לסגן המושל, תפקיד שבו כיהן בין השנים 1912 ל־1916. ב־1915 נבחר למושל וכיהן בתפקיד מ־1916 עד 1920. בתקופת כהונתו הראשונה זכה לשבחים על קידום רפורמות פרוגרסיביות, כולל חובת לימוד והגדלת ההוצאות על פרויקטים ציבוריים.
בבחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית ב־1920 כשל ולא הצליח להיבחר לתפקיד.
בילבו נבחר שוב למושל ב־1927, וכיהן בשנים 1928–1932. במהלך כהונתו עורר סערה כאשר ניסה להעביר את אוניברסיטת מיסיסיפי מהעיר אוקספורד לג'קסון.
בנוסף, הוא סייע למועמד הדמוקרטי אל סמית' בבחירות לנשיאות 1928 על ידי הפצת שמועה שהמועמד הרפובליקני הרברט הובר התערבב חברתית עם אישה שחורה; רוב הבוחרים במיסיסיפי תמכו בסמית', על אף שהיה קתולי ותמך בביטול האיסור על אלכוהול, לאחר פנייה זו של בילבו לגזענות.
בשנת 1930, תחת ממשל בילבו, מיסיסיפי הייתה המדינה הראשונה בארצות הברית שהנהיגה מס מכירה.
ב־1934 נבחר לסנאט של ארצות הברית, ושם שמר על תמיכתו בהפרדה גזעית ובעליונות לבנה.
הוא הושפע גם מרעיונות התנועה להפרדה של שחורים, וראה בהם דרך אפשרית לשמור על ההפרדה.
בילבו הציע להעביר 12 מיליון שחורים אמריקאים לאפריקה.
בתקופת כהונתו השנייה הפך נושא הגזענות נגד שחורים לנושא מרכזי.
בתחום הכלכלי התרחק מתמיכה בניו דיל והצטרף בהדרגה לקואליציה השמרנית.
בהתנגדותו לרוזוולט, הפך לבדלן במדיניות החוץ והתנגד לאיגודי עובדים.
הוא הוביל את ההתנגדות לוועדת "העסקה הוגנת" של רוזוולט וסייע לחסום את מינויו של אוברי ויליס ויליאמס, ליברל מהדרום, לנהל את רשות החשמל הכפרית.
על אף שנבחר מחדש ב־1946, ליברלים בראשות הסנאטור גלן טיילור חסמו את כניסתו לסנאט בשל מניעת זכות הצבעה לשחורים וקבלת שוחד.
עד מותו, מבלי שישב בסנאט, הציגה אותו התקשורת הלאומית כסמל לגזענות.
בילבו מת בבית חולים בניו אורלינס תוך כדי טיפול בסרטן, ונקבר בבית הקברות ג'וניפר גרוב בפופלרויל.
הוא היה נמוך קומה (כ־1.57 מטר), נהג ללבוש בגדים בולטים ומנוגדים כדי למשוך תשומת לב, ונודע בכינוי "האיש" משום שהרבה לדבר על עצמו בגוף שלישי.
בילבו נולד ב־13 באוקטובר 1877 בעיירה הקטנה ג'וניפר גרוב במחוז הנקוק (לאחר מכן מחוז פרל ריבר) שבמיסיסיפי.
הוריו, אובידיינס "בידי" (לבית ווליס או וולאס) וג'יימס אוליבר בילבו, היו ממוצא סקוטי-אירי.
ג'יימס היה חקלאי וותיק צבא הקונפדרציה, שעל אף עוני משפחתו, התקדם במהלך שנות ילדותו של תאודור בילבו ומונה לסגן נשיא הבנק הלאומי של פופלרויל.
תאודור בילבו קיבל מלגה ללימודים בקולג' פיבודי בנאשוויל שבטנסי, ובהמשך למד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת ואנדרבילט, אך לא סיים את לימודיו באף אחד מהמוסדות.
במהלך לימודיו עבד כמורה וכעוזר בחנות תרופות.
בתקופת עבודתו כמורה, הועלו נגדו טענות על יחסים בלתי הולמים עם תלמידה.
ב־1906 התקבל ללשכת עורכי הדין בטנסי והחל לנהל משרד עורכי דין בפופלרויל שבמיסיסיפי, בשנה שלאחר מכן.
על אף שהתקבל לשנת הלימודים האחרונה בוואנדרבילט, עזב את המוסד מבלי לסיים תואר.
הוא הואשם ברמאות אקדמית, אך סביר להניח שעזיבתו נבעה מסיבות כלכליות.
אף שהאשמות אלו מעולם לא הגיעו לרמת אישומים פורמליים, הן סייעו ליצור את התפיסה שבילבו היה פזרן ולא ישר.
ב־5 בנובמבר 1907 נבחר בילבו לסנאט של מדינת מיסיסיפי וכיהן שם בין 1908 ל־1912. בשנת 1909 השתתף בקורסי קיץ ללא קרדיט בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מישיגן, כאשר הפרלמנט היה בפגרה.
ב־1910 זכה בילבו לתשומת לב לאומית בעקבות שערוריית שוחד.
לאחר מותו של הסנאטור ג'יימס גורדון, הסנאט של מיסיסיפי לא הצליח להכריע בבחירת מחליף בין לירוי פרסי או המושל הקודם ג'יימס ורדמן.
לאחר 58 סבבי הצבעה, ב־28 בפברואר, היה בילבו אחד מכמה מחוקקים ששברו את הקיפאון על ידי מעבר לתמיכה בפרסי.
ביום הבא סיפר לוועדת מושבעים שקיבל שוחד בסך 645 דולר מל.
דולאני, אך טען שזה נעשה כחלק מחקירה פרטית.
סנאט המדינה הצביע 28–10 להדיחו, אך לא הושג המספר הדרוש של 3/4 מהקולות.
עם זאת, הסנאט קיבל החלטה שאינה דורשת רוב של 3/4 וכינה אותו "לא כשיר לשבת עם אנשים ישרים ומכבדים בגוף חקיקה מכובד".
במהלך מסע הבחירות הבא שלו לתפקיד סגן המושל, התייחס בילבו בזלזול לוושינגטון דורסי גיבס, סנאטור מדינתי מיאזו סיטי.
גיבס נעלב ושבר את מקלו על ראשו של בילבו במהלך מריבה שהתפתחה בעקבות זאת.
עם זאת, מסע הבחירות של בילבו הצליח, והוא כיהן כסגן מושל משנת 1912 עד 1916. אחד מפעולותיו הראשונות כסגן מושל היה להסיר מהרשומות את ההחלטה שקראה לו "לא כשיר לשבת עם אנשים ישרים".
בתקופה זו תוכניתו הפרוגרסיבית יושמה ברובה.
הוא נודע בכינוי "בילבו הבונה" לאחר שאישר מערכת כבישים מדינתית, מפעלי כתישת אבן גיר, מעונות חדשים בבית החיילים הוותיקים, בית חולים לטיפול בשחפת, ועבודתו למיגור קרציות דרום אמריקאיות.
רפורמות נוספות הוטמעו בתחומים כגון חקלאות, חינוך, מיסוי, בריאות ציבורית, רווחה חברתית וזכויות עובדים.
ב־1916 קידם חוק שביטל את ההוצאות להורג הפומביות.
דו"ח היינס, שקרא לפעולה לאומית בעקבות מהומות גזע שהתרחשו במהלך קיץ 1919, ציין את בילבו כדוגמה לכישלון הקולקטיבי של המדינות למנוע או להעמיד לדין אלפי הוצאות להורג בלתי חוקיות שהתרחשו במשך עשרות שנים.
לפני הלינץ' ההמוני של ג'ון הרטפילד באליסוויל, מיסיסיפי, ב־26 ביוני 1919, לפי הדו"ח, אמר בילבו בנאום:
הארטפילד נחשד בקיום מערכת יחסים מרצון עם אישה לבנה מקומית; כאשר התגלתה מערכת היחסים, הוא ברח אך נלכד ונחטף על ידי המון מקומי.
הארטפילד הוחזק והוכה לפני שלבסוף הוצא להורג בפומבי ללא משפט.
לאחר מכן, ההמון שרף ותקף את גופתו, ולכאורה מכר חלקים ממנו כמזכרות.
כל זה, כולל הרצח המתוכנן, נעשה בתמיכת הרשויות המקומיות ופורסם בעיתונות המקומית ביום שלפניו.
מסע הבחירות לקונגרס ותביעת אבהות
חוקת המדינה אסרה על מושלים לכהן שתי כהונות רצופות, ולכן ב-1918 בחר בילבו להתמודד לבית הנבחרים של ארצות הברית.
במהלך מסע הבחירות פרצה מחלת טקסס בקרב הבקר; בילבו תמך בתוכנית לטבול את הבקר בחומרי הדברה כדי להרוג קרציות נושאות מחלה.
חקלאי מיסיסיפי לרוב לא שמחו על הרעיון, ובסופו של דבר הפסיד בילבו בפריימריז ל.
, שכיהן אז כמושל, כיהן קודם לכן כסגן המושל של בילבו, והוגשה נגדו תביעה על ידי מזכירתו לשעבר, שטענה כי הפר את הבטחתו, פיתה אותה והכניס אותה להריון.
היא עברה הפלה אשר מנעה ממנה להרות בעתיד.
ראסל ביקש מבילבו לשכנע את האישה לא לתבוע.
בילבו לא הצליח במשימתו, אך גם המזכירה של ראסל לא הצליחה בתביעתה.
הולמס דרש מבילבו להגיש מסמכים הקשורים למקרה.
בילבו סירב ולאחר מכן נתפס מסתתר באסם כדי להתחמק מצו.
בעקבות זאת, הוא נשפט ל־30 ימי מאסר על זילות בית המשפט וריצה 10 ימים בכלא.
כמו כן, הפסיד בניסיונו להיבחר מחדש לכהונת המושל ב־1923.
ב־1927 נבחר בילבו שוב לתפקיד המושל לאחר שניצח בפריימריז הדמוקרטי את המושל , אשר ירש את התפקיד מהמושל הקודם לאחר מותו.
בילבו מתח ביקורת על מרפרי על כך שקרא למשמר הלאומי של מיסיסיפי למנוע לינץ' בג'קסון, והכריז כי אין אף אדם שחור שמגיע לו להגן עליו על ידי המשמר הלאומי.
במהלך הבחירות לנשיאות ב־1928, סייע בילבו למועמד הדמוקרטי אל סמית' לזכות במיסיסיפי.
דמוקרטים פרוטסטנטים אוונגליסטיים ברחבי הדרום שקלו לא להצביע לסמית' בשל היותו קתולי ותמיכתו בביטול האיסור על אלכוהול.
בילבו הפיץ את השמועה שמועמד הרפובליקנים הרברט הובר התערבב חברתית עם אישה שחורה, מה שסייע לשמור על תמיכתם של הדמוקרטים הדרומיים בסמית'.
בילבו הציע להעביר את אוניברסיטת מיסיסיפי מאוקספורד לג'קסון, אך הרעיון לא צלח.
ב־1930 כינס פגישה של מועצת המדינות לאוניברסיטאות ומכללות כדי לאשר את תוכניתו לפטר 179 חברי סגל.
נשיאי אוניברסיטת מיסיסיפי, Mississippi A&M (לאחר מכן אוניברסיטת המדינה של מיסיסיפי), והמכללה למדעי הנשים של מיסיסיפי פוטרו והוחלפו, בהתאמה, על ידי מתווך נדל"ן, סוכן עיתונות ובוגר חדש.
דיקן בית הספר לרפואה באוניברסיטת מיסיסיפי הוחלף ב"אדם שלמד פעם קורס ברפואת שיניים".
כתוצאה מכך, אגודת האוניברסיטאות האמריקאית והאגודה הדרומית למכללות ותיכונים הפסיקו להכיר בתארים מכל ארבעת המכללות המדינתיות של מיסיסיפי.
האגודה האמריקאית לרפואה ביטלה את הסמכת בית הספר לרפואה של המדינה.
האגודה האמריקאית של פרופסורי אוניברסיטה (AAUP) קיבלה החלטה כי פרופסורים שנותרו במדינה ייחשבו "חברים בפנסיה", לאחר שהחלו לפטרם מסיבות פוליטיות וללא התחשבות ברווחת הסטודנטים.
במהלך המשבר, סטודנטים באוניברסיטת מיסיסיפי שרפו פסל של בילבו, אך הוא לא התרגש מתדמית המדינה.
המשבר הסתיים ב־1932 לאחר שסופקה לאגודות הראיות מספקות לשיפור המצב.
בשנה האחרונה לכהונתו, נקלעו בילבו והמחוקקים למבוי סתום: הוא סירב לחתום על חוקי המיסוי שלהם, והם סירבו לאשרם.
בסיום כהונתו, מדינת מיסיסיפי הייתה בפועל פושטת רגל, עם יתרה בקופת המדינה של 1,326.57 דולר וחוב של 11.5 מיליון דולר.
בילבו, שפעולותיו עצרו את מימון משרד החקלאות האמריקאי לבית הספר החקלאי ב־Mississippi State, הועסק לפרק זמן קצר כ"יועץ ליחסי ציבור" ל־USDA, קיבל שכר גבוה עבור גזירת מאמרי עיתון, כהוקרה מתומך מסע הבחירות שלו, הסנאטור פט הריסון, וכונה על ידי פרשנים "Pastemaster General".
מאוחר יותר תכנן להתמודד על מושב הסנאט של ארצות הברית, אותו החזיק יוברט סטיבנס.
ב־1934, ניצח בילבו את סטיבנס וזכה במושב בסנאט של ארצות הברית.
שם דיבר נגד "רוצחי חקלאים", "שונאי עניים", "יורים אל אלמנות ויתומים", "הורסי בתי חולים צדקיים", "מתפלצים על גיבורי הצבא שלנו", "אויבי בתי הספר הציבוריים העשירים", "בנקאים פרטיים שצריכים להיחשף בפני הציבור", "מבוטלי חובות אירופאיים", "יוצרי אבטלה", פציפיסטים, קומוניסטים, יצרני תחמושת ו"סתומים הגונבים ספרי תנ"ך מחדרי מלון".
בוושינגטון, ניהל בילבו עימות עם הסנאטור הבכיר של מיסיסיפי פט הריסון.
בילבו, שמקור התמיכה שלו היה בקרב חקלאים שכירי קרקע, שנא את הריסון מהמעמד הגבוה, שייצג את בעלי המטעים והסוחרים העשירים.
כאשר הריסון עמד בפני אתגר בפריימריז מצד המושל הקודם , תמך בילבו בקונר.
שותפו לשעבר של בילבו, סטיוארט ברום, ערך קמפיין עבור הריסון, אשר זכה בבחירות מחדש.
תמיכתו הפומבית של בילבו בהפרדה גזעית ובעליונות לבנה עוררה מחלוקות בסנאט.
מושפע מרעיונות מובילי ההפרדה השחורים כמו מרקוס גארבי, הציע בילבו תיקון לחוק סיוע פדרלי לעובדים ב־6 ביוני 1938, שהציע לגרש 12 מיליון שחורים לאפריקה על חשבון הממשל הפדרלי למען הפחתת האבטלה.
בילבו אף כתב ספר שתמך ברעיון זה.
גארבי שיבח אותו, אך תומכי התנועה האפרו־אמריקאית המרכזיים התרחקו ממנו בשל נאומיו הגזעניים.
בילבו המשיך לקדם את רעיון הגירה חזרה לאפריקה, בשיתוף תומכים שחורים כמו מיטי מוד לנה גורדון, מייסדת תנועת השלום של אתיופיה.
ב־24 באפריל 1939 הציג בילבו את הצעת החוק לסנאט, שהציעה העברת האפרו־אמריקאים לליבריה ורכישת 400,000 מיילים רבועים במערב אפריקה מצרפת ובריטניה, במימון פדרלי.
הצעת החוק נכשלה בשל חוסר תמיכה.
הדמוקרטים מינו את בילבו לוועדה הפחות חשובה בסנאט לניהול מחוז קולומביה כדי להגביל את השפעתו.
בילבו השתמש במעמדו לקדם את דעותיו הגזעניות, התנגד להענקת זכות הצבעה לתושבי המחוז, במיוחד לאוכלוסייה השחורה הגדלה.
לאחר הבחירות מחדש, התקרב לדרגת בכירות מספקת כדי לכהן כיו"ר הוועדה (1945–1947).
בבחירות 1940, הנשיא רוזוולט שיבח את בילבו כ"חבר אמיתי לממשל ליברלי".
בילבו, בתמורה, הכריז כי הוא "100% בעד רוזוולט והניו דיל".
בשנות ה־30 תמך בילבו בניו דיל הליברלי של הנשיא רוזוולט, אך לאחר 1940 העביר את עצמו לימין הקיצוני, התמקד במדיניות חוץ מבודדת, במדיניות כלכלית פרו-עסקית, והפך עוין לזכויות איגודי עובדים.
בילבו חשף בראיון רדיו באוגוסט 1946 כי הצטרף לקו קלוקס קלאן השני בשנות ה־20. הוא השתתף באופן בולט בדחיית החוק נגד מעשי לינץ' של קוסטיגן-ווגנר ב־1938, והביע חשש מהגברת האלימות בדרום אם החוק יעבור.
בילבו גינה את האוטוביוגרפיה של ריצ'רד רייט, Black Boy, בכנס הסנאט, ותמיכתו בהפרדה גזעית ובעליונות לבנה עוררה מחלוקות רבות.
ב־1946, במהלך הפריימריז הדמוקרטי במיסיסיפי, עודד בילבו את הלבנים למנוע מהשחורים להצביע.
לפחות חצי מהאזרחים השחורים נמנעו מהצבעה.
הוא זכה בפריימריז עם 51% מהקולות, וכרגיל לא עמד בפני התנגדות רפובליקנית בבחירות הכלליות.
לפי בקשתו של הסנאטור הליברלי גלן טיילור, הרפובליקנים בסנאט סירבו לאשר את מושבו בשל נאומיו והאשמות בהסתה לאלימות כלפי שחורים.
מאוחר יותר הוסדר המצב כשהוא חזר למיסיסיפי לטיפול רפואי בסרטן הפה.
בילבו פרש לאחוזת "בית החלומות" שלו בפופלרויל שבמיסיסיפי, שם כתב ופרסם את סיכום רעיונותיו הגזעיים Take Your Choice: Separation or Mongrelization (1947).
הבית שלו נשרף בסתיו 1947, ושריפת הבית השמידה עותקים רבים של הספר.
בילבו נפטר ב-21 באוגוסט 1947, בגיל 69 בניו אורלינס שבלואיזיאנה.
לפני מותו, קרא לעיתונאי השחור לאון לואי להביע הצהרה בנוגע לשחורים וללבנים.
הלווייתו התקיימה בבית הקברות ג'וניפר גרוב בפופלרויל, והשתתפו בה כ־5,000 משתתפים, כולל המושל והסנאטור הצעיר.
פסל ברונזה שלו הוצב ברוטונדה של בניין הקפיטול של מיסיסיפי והועבר מאוחר יותר לאחסון ב־2021.
לפי צ'ארלס פופ סמית', בילבו היה אולי הדמות הציבורית השנויה ביותר במחלוקת בזירה הלאומית, כשהקיצוניות בדבריו על יחסי גזע הקפיצה את המדינה לשני קצוות, ולרוב הלבנים הדרומיים הפך לדובר המרכזי לשמירה על הפרדה גזעית.
תאודור פרנסיס גרין היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כמושל רוד איילנד ה-57 (1933–1937) וכחבר הסנאט של ארצות הברית (1937–1961).
גרין היה תומך נלהב של אינטרנציונליזם וילסוני (על שם הנשיא וודרו וילסון) במהלך כהונתם של הנשיאים פרנקלין דלאנו רוזוולט והארי טרומן.
הוא כיהן כיו"ר ועדת החוץ של הסנאט בין השנים 1957 ל-1959. כשיצא לגמלאות ב-1961, קבע את השיא של האדם המבוגר ביותר שכיהן בסנאט, בגיל 93; שיא זה נשבר מאוחר יותר על ידי סטרום ת'ורמונד.
גרין נולד ב-2 באוקטובר 1867 בפרובידנס שברוד איילנד, לארנולד גרין, עורך דין, ולקורנליה אבי ברג'ס.
הוא סיים את לימודיו בתיכון פרובידנס ב-1883 ובאוניברסיטת בראון ב-1887, שם קיבל תואר שני ב-1888. גרין למד בבית הספר למשפטים באוניברסיטת הרווארד בין השנים 1888–1890 ולמד גם באוניברסיטת בון ובאוניברסיטת ברלין בין השנים 1890–1892. גרין היה רווק כל ימיו, והקדיש את מרצו למשפטים, פוליטיקה ופעילויות אזרחיות, עסקיות ותרבותיות.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין של רוד איילנד ב-1892, והיה עורך דין במשך שנים רבות.
במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד שירת במיליציה של רוד איילנד, כקצין בדרגת לוטננט ראשון, מפקד של פלוגת חיל רגלים זמנית.
בנוסף, הוא שימש כנשיא חברת J.P.
Coats בין השנים 1912–1923 וכחבר באיגוד הבנקאים של תוכנית מוריס בין השנים 1900–1929.
גרין החל את הקריירה הפוליטית שלו ב-1907 כחבר בבית הנבחרים של רוד איילנד.
הוא היה פעיל במפלגה הדמוקרטית, כיו"ר ועדות מדינתיות וכנציג בקונגרס הדמוקרטי הלאומי.
למרות מספר ניסיונות כושלים להתמודד לתפקיד המושל (1912, 1928, 1930) ולחבר בבית הנבחרים של ארצות הברית (1920), נבחר גרין למשרת מושל ב-1932, בזכות נאמנותו למפלגה, התמדה ונסיבות המשבר הכלכלי הגדול.
עד לבחירות בארצות הברית ב-1934, המפלגה הרפובליקנית שלטה בסנאט של רוד איילנד, בשל מבנה מחוזות הסנאט הלא שוויוני.
לדוגמה, גם העיר פרובידנס עם 275,000 תושבים וגם העיירה וסט גריניץ' עם 485 תושבים היו מיוצגות על ידי סנאטור אחד.
הרפובליקנים ניצחו בעיירות קטנות עם רוב פרוטסטנטי, בעוד שהדמוקרטים ניצחו בערים הגדולות עם אוכלוסייה קתולית ומהגרים.
על אף שהדמוקרטים זכו ביותר קולות במדינה כולה, שלטו הרפובליקנים ביותר מחוזות בסנאט.
בסופו של דבר, הדמוקרטים טענו לזיופים בשני מרוצים, וב-1 בינואר 1935 סגן המושל רוברט קווין מנע משני סנאטורים רפובליקנים שנבחרו מלהיכנס לתפקידם.
ועדה של שלושה סנאטורים (שניים דמוקרטים ואחד רפובליקני) ביצעה ספירה מחדש של הקולות והכריזה פה אחד על זכיית הדמוקרטים.
בעקבות שליטה דמוקרטית בסנאט, ממשלת המדינה שונתה באופן מיידי, בית המשפט העליון פונה והוכנסו שינויים נוספים בתפקוד הממשל.
האירועים הללו כונו מאוחר יותר כ"מהפכה חסרת הדם".
בגיל 69, נבחר גרין לסנאט של ארצות הברית ב-1936, במהלך גל הניצחון הדמוקרטי, וכיהן ארבע קדנציות עד פרישתו ב-1961. הוא תואר כ"שליחו של הנשיא", ונחשב לנאמן לנשיאים הדמוקרטיים שלצידם כיהן, ובמידה רבה יותר מאחרים בקרב הדמוקרטים הצפוניים, גם לנשיא דווייט אייזנהאואר, הרפובליקני.
גרין תמך נלהב באמצעים של הניו דיל המקומי, כולל הצעת חוק שנויה במחלוקת של הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט לשינוי הרכב בית המשפט העליון (חוק "העמסה על בית המשפט") ב-1937, אך הצעה זו לא עברה.
הוא הצביע בעד חוקים לשכר ושעות עבודה ולדיור זול ב-1937, ותמך במימון מתמשך לתוכניות סיוע לחקלאים ולעובדים במסגרת הניו דיל.
כחבר בכיר בוועדת החוץ של הסנאט, גרין לקח עמדה בינלאומית חזקה בנוגע לעניינים עולמיים, במיוחד בהתנגדות להתרחבות הנאצים באירופה.
הוא תמך בהרחבת הצי והצבא, בשינוי חוקים נייטרליים למרות התנגדות הבדלנים, ובחוק השאל-החכר, אשר באחד משידורי הרדיו הרבים שלו כינה אותו כ"סיוע לאמריקה".
במהלך מלחמת העולם השנייה, התנגד גרין בתוקף להצעה לפטור עובדים חקלאיים מגיוס כדי להגדיל את הייצור החקלאי, והצליח לקדם חקיקה שהתירה שימוש בכסף שבבעלות הממשלה למטרות מלחמה.
הוא תמך בחוק שאִפשר הצבעה מרחוק לחיילים ששירתו בתוך ארצות הברית, ועמד בראש ועדת סנאט שחקרה הפרות של חוק האץ'.
במהלך כהונתו בסנאט, גרין היה תומך נלהב בחוקי זכויות האזרח.
הוא נאבק בניסיון לחוקק חוקים שיאסרו את מיסי הבחירות (Poll Tax), יהפכו לינצ'ינג לפשע פדרלי, וישנו את כללי הסנאט על מנת להקל על סיום פיליבסטרים.
תוך שיתוף פעולה הדוק עם מנהיג הרוב, לינדזי ב.
ג'ונסון, הוא עזר להשיג את תמיכתם של ליברלים מהמזרח לחוק זכויות האזרח של 1957. כאשר המדינה נטתה ימינה בשנות ה-50, גרין שמר על אמונתו הליברלית, והצביע לשמירה על וטו של הנשיא הארי טרומן נגד הצעות החוקים המגבילים בתחום ההגירה, כולל הצעת חוק מקקארן-וולטר (1952) וחוק הביטחון הפנימי של מקקארן (1950).
במהלך המחלוקות עם מקארתי, הוא הצביע בעד הטלת סנקציות על חברו לסנאט, סנאטור ג'וזף מקארתי.
במשך 20 מתוך 24 שנותיו בסנאט, כיהן גרין בוועדת החוץ של הסנאט, החל מ-1938 ועד 1947–1949, שם היה תומך נלהב בארגון האומות המאוחדות וביוזמות המלחמה הקרה של הנשיא טרומן, כולל דוקטרינת טרומן, תוכנית מרשל, נאט"ו, וההתערבות בקוריאה.
ב-1952, במהלך כינוס העצרת הכללית של האומות המאוחדות, שאליו מינה אותו הנשיא טרומן, הביע גרין את אמונתו בארגון האומות המאוחדות כ"תקווה הגדולה האחרונה של האנושות".
הוא עמד יחד עם 31 סנאטורים במיעוט, אשר בהצבעה אחת מנעו את השגת הרוב הדרוש של שני שלישים על מנת לאשר תיקון לחוק, שהציע סנאטור ג'ון בריקר, המגביל את סמכויות הנשיא במדיניות חוץ.
באפריל 1943, ניתוח סודי של החוקר הבריטי ישעיה ברלין לגבי ועדת היחסים הבינלאומיים, הוצג למשרד החוץ הבריטי, שבו תיאר את גרין כך:
למרות חששותיו מהפחתת תוכניות סיוע חוץ עם עליית ממשל אייזנהאואר, היה גרין אחד הדמוקרטים הצפוניים המעטים שתמכו בצעדי הממשל בסנאט הדומיננטי הרפובליקני של הקונגרס ה-83. בקונגרס ה-85 (1957–1958), כיהן גרין כיו"ר ועדת החוץ של הסנאט.
הוא היה בעל ברית נאמן של מנהיג הרוב הדמוקרטי, לינדון ג'ונסון.
ב-1959, עם הידרדרות במצבו הבריאותי, התפטר גרין מכהונתו כיו"ר ועדת היחסים הבינלאומיים.
הוא פרש מהסנאט בסיום כהונתו ב-1961. גרין הלך לעולמו ב-19 במאי 1966 בפרובידנס שברוד איילנד, בגיל 98 ונקבר בבית הקברות סוואן פוינט בפרובידנס.
על שמו נקרא נמל התעופה הראשי של רוד איילנד – נמל התעופה הבינלאומי תאודור פרנסיס גרין (לשעבר נמל התעופה הילסגראוב), אשר ממוקם בוורוויק.
ב-2010 החלה יוזמה לשנות את שמו ל"נמל התעופה של זיכרון העובדים" בעקבות מעורבותו של גרין בדיכוי אלים של שביתת עובדים במפעל סיילסוויל ב-1934. כמו כן, מוצגים שני פסלי ברונזה של גרין, אחד בנמל התעופה ואחד בבית המדינה של רוד איילנד בפרובידנס.
האי תאודור רוזוולט הוא אנדרטה לאומית אמריקאית הממוקמת על אי בנהר הפוטומק במחוז קולומביה בארצות הברית.
האי קרוי על שם תאודור רוזוולט, הנשיא ה-26 של ארצות הברית.
התושבים המקוריים של האי (האינדיאנים) קראו לאי "אנאלוסטן".
במאה ה-19 היה האי בבעלות משפחת מייסון ואחד מבניה, ג'ון מייסון, בנה באי בית אחוזה גדול.
בני המשפחה עזבו את האי בשנת 1831, לאחר שדרך שנבנתה סביב האי הפכה את המים בו לבלתי ראויים לשתייה.
בשנת 1932 נקנה האי על ידי אגודת הזיכרון של תאודור רוזוולט במטרה לבנות במקום אנדרטה לתאודור רוזוולט.
בשנת 1960 הקצה הקונגרס האמריקאי את התקציבים לאנדרטה ובשנת 1967 הושמה אבן הפינה.
האנדרטה תוכננה על ידי אריק גוגלר והיא כוללת פסל בגובה 5.1 מטרים של הפסל פול מנשיפ.
תיאודור פונטאנה (גרמנית: Theodor Fontane; 30 בדצמבר 1819 - 20 בספטמבר 1898) היה סופר ומשורר גרמני מהזרם הריאליסטי.
תיאודור פונטאנה נולד בנוֹירוּפּין שבפרוסיה.
אביו היה רוקח, ובשנת 1836 התחיל לעבוד אף הוא כשוליה של רוקחים.
הוא המשיך את לימודיו בלייפציג, ומשרתו הראשונה כרוקח הייתה בדרזדן.
בגיל 20 החל לכתוב שירים, בעיקר בלאדות ורומאנסות על נושאים היסטוריים.
הוא גם פרסם מאמרים פוליטיים בעיתונות.
ב־1849 נטש את הרוקחות והחליט להתפרנס מכתיבה עיתונאית.
הספרים הראשונים שהנחילו לו פרסום היו קובצי שירה שיצאו לאור ב־1850 :
קובץ בלדות "גברים וגיבורים, שמונה שירים פרוסיים" שנכתבו בהשראה סקוטית, ומחזור רומנסות, "על אודות רוזאמונדה היפה".
הוא נשלח ללונדון ככתב של העיתונות הפרוסית, והתגורר שם מ־1855 עד 1859, ב־1859 חזר לברלין.
אחרי כן היה כתב צבאי במלחמות שניהלה פרוסיה נגד שכנותיה בשנים 1864, 1866, ו־1870-1871. במלחמה האחרונה, מלחמת פרוסיה צרפת, נפל פונטאנה בשבי הצרפתי בשעה שסייר בשדה המערכה.
הוא היה במאסר שלושה חודשים, ושוחרר הודות להתערבותו של ביסמרק עצמו.
בשנים 1862 עד 1882 פרסם רשמי מסעות שערך לאורכה ולרחבה של מולדתו, בארבעה כרכי "נדודים על פני מארק ברנדנבורג", וכן ראו אור שלושה ספרים בנושאים צבאיים.
למרות שפונטאנה ידוע בעיקר בזכות הרומאנים שלו, הוא התחיל לכתוב רומנים רק בשני העשורים האחרונים של חייו.
ב־1878 יצא לאור הרומן הראשון פרי עטו "לפני הסערה", רומן היסטורי שנכתב בסגנונו של סר וולטר סקוט.
הוא היה סופר פורה ופרסם ספר כמעט כל שנה.
הרומנים והנובלות שלו נחשבים עד היום לפסגת הפרוזה הגרמנית הריאליסטית במאה ה־19.
הרומן אפי בריסט, שיצא לאור ב־1894, הוא אחד הרומנים הידועים ביותר בשפה הגרמנית.
הוא עוסק בבגידה של אישה צעירה הנשואה לגבר מבוגר ממנה, והטרגדיה הנובעת מכך.
מקומו של הרומן לצד "אנה קארנינה" ו"מאדאם בובארי", המציגים את הנישואים במאה ה־19 מנקודת מבטה של האישה.
הספר תורגם לעברית על ידי נילי מירסקי, ויצא לאור בהוצאת עם עובד (1981).
סטינה: רומן [1890], תורגם לעברית בידי חיים תרסי, תל אביב: הקורא, [תשי"-].
אפי בריסט [1894] (תרגמה מגרמנית והוסיפה אחרית-דבר והערות: נילי מירסקי), תל אביב: עם עובד, תשמ"א-1981.
ללא תקנה [1892], תרגם מגרמנית: רועי כנען, ירושלים, הוצאת אפרוח, 2021.
השטכלין [1898], תרגם מגרמנית: רועי כנען, ירושלים, הוצאת אפרוח, 2024.
תאודור רוסו היה צייר צרפתי.
תאודור רוסו נולד בפריז להורים שהיו חייטים.
הוא נשלח ללמוד בבית ספר בפרברי העיר, ושם עשה את היכרותו הראשונה עם הטבע.
בנעוריו בילה עם דודו שהיה צייר, ושניהם יצאו יחדיו לצייר ביער קומפיין, סמוך לעיר קומפיין שמצפון-מזרח לפריז.
הוא עבד כמנהל חשבונות במנסרת עצים שהייתה ממוקמת ביער, בחבל פראנש קומטה שבמזרח צרפת.
משחזר לפריז הוריו הועידו אותו להיות מהנדס, אך הוא החליט להיות צייר.
אם כי אביו הצטער על החלטו זו, הוא הפך למעריצו והגן על ציוריו בפני מבקרי האמנות במשך כל ימי חייו.
ב-1831 תאודור רוסו הציג את ציורו "נוף באוברן" בתערוכה שאורגנה על ידי "האקדמיה לאמנויות יפות" בפריז, וב-1834 הציג שם את תמונתו "פאתי יער קומפיין", אך ב-1835 ציוריו נדחו על ידי חבר השופטים של האקדמיה, שהיו רובם ככולם ציירים שהעדיפו את הציור הקלאסי.
ב-1841 נדחה גם ציורו "שדרת עצי ערמון", ובשל כך דבק בו הכינוי "הדחוי הגדול".
אחרי מהפכת 1848 התערוכות של "האקדמיה לאמנויות יפות" אורגנו מחדש, ותאודור רוסו נתמנה לחבר השופטים של האקדמיה.
ב-1849 זכה בפרס ראשון מטעם האקדמיה, אך החל להתרחק מחיי העיר וקבע את מושבו בכפר ברביזון (על שמו קרויה אסכולת ברביזון), בפאתי יער פונטנבלו שמדרום מזרח לפריז.
ב-1852 זכה בתואר "אביר לגיון הכבוד", וב-1853 הציג בתערוכה של האקדמיה את כל תמונותיו שנדחו על ידה בעבר.
הוא זכה לשבחים רבים, אך החל ב-1857 יצירותיו הותקפו שוב על ידי מבקרי האמנות.
ב-1860 אשתו החלה לסבול מהתקפות שיגעון.
ב-1863, כאשר שהה בהרי האלפים חלה בדלקת ריאות, וכאשר חזר לברביזון סבל מנדודי שינה.
ב-1867 נתמנה לראש חבר השופטים של האקדמיה, אך באוגוסט של אותה שנה לקה בשיתוק בזרועו הימנית.
הוא סבל מהתקפות של שבץ מוחי, ונפטר בביקתתו שבכפר ברביזון בדצמבר 1867.
עצי אלון ליד ברביזון (1852)
לפני כן היה מושל מדינת ניו יורק וסגן הנשיא.
בתור מנהיג המפלגה הרפובליקנית, היה רוזוולט מנהיג האגף הפרוגרסיבי במפלגה בתחילת המאה העשרים, ונחשב לתומך רפורמות.
ראשו חקוק על הר ראשמור לצד ראשיהם של ג'ורג' וושינגטון, תומאס ג'פרסון ואברהם לינקולן.
רוזוולט היה אדם צבעוני עם תחומי עניין רחבים והישגים רבים.
הוא היה חובב וחוקר טבע, בעת לימודיו בהרווארד ובקולומביה כתב ספר על המלחמה הימית במהלך מלחמת 1812 שביסס את מעמדו כהיסטוריון מלומד וכסופר אהוד.
עם כניסתו לפוליטיקה, הפך למנהיג האגף התומך ברפורמות של הרפובליקנים במועצה המחוקקת של ניו יורק.
לאחר מות אשתו ואמו, החליט לגדל בקר באזור דקוטה.
הוא שירת כסגן מזכיר הצי תחת הנשיא ויליאם מקינלי, אולם התפטר מתפקידו כדי לפקד על גדוד הפרשים "הרוכבים הקשוחים" במהלך מלחמת ארצות הברית–ספרד בקובה.
הוא נבחר למושל ניו יורק ב-1898 ולסגנו של הנשיא מקינלי ב-1900.
לאחר ההתנקשות בנשיא מקינלי בספטמבר 1901, הפך רוזוולט, בגיל 42 בלבד, לנשיא ארצות הברית, הנשיא הצעיר ביותר בתולדות המדינה.
כמנהיג התנועה הפרוגרסיבית, הוא הנהיג מדיניות של סחר הוגן, והבטיח לאזרח הממוצע את חיסול המונופולים, רגולציה ממשלתית של הרכבת, וניקיון באוכל ובתרופות.
הוא יצר מערכת חדשה של פארקים לאומיים כדי לשמור על הטבע.
במדיניות חוץ, התמקד במרכז אמריקה, בה התחיל את כריית תעלת פנמה.
הוא הרחיב את הצי האמריקני, ושלח את "הצי הלבן הגדול" למסע עולמי כדי להציג את כוחה הימי של ארצות הברית.
הוא זכה בפרס נובל לשלום בשנת 1906 על תרומתו לחתימת הסכם פורטסמות' בין יפן לרוסיה, שסיים את מלחמת רוסיה–יפן.
ב-1904 נבחר רוזוולט לכהונה מלאה והמשיך בקידום מדיניות פרוגרסיבית, שנחסמה בידי הקונגרס.
רוזוולט טיפח את ידידו, ויליאם הווארד טאפט, כדי שיירש אותו בתור נשיא.
רוזוולט נחשב לאחד הנשיאים הטובים ביותר בתולדות המדינה.
לאחר שהתאכזב ממדיניות יורשו, הקים רוזוולט את המפלגה הפרוגרסיבית ב-1912, ופיצול הכוחות שנוצר סייע למועמד הדמוקרטים וודרו וילסון לזכות בבחירות לנשיאות.
לאחר תבוסתו בבחירות, הוביל משלחת חקר אל האמזונאס, בה כמעט מת ממחלה טרופית.
במלחמת העולם הראשונה תמך בהתערבות אמריקנית.
תאודור רוזוולט נולד ב-27 באוקטובר 1858, בניו יורק.
הוא היה השני מבין ארבעה ילדים שנולדו למרתה בולוק רוזוולט ולאיש העסקים תאודור רוזוולט האב.
הייתה לו אחות גדולה, אנה ("במי"), אח קטן, אליוט, ואחות קטנה, קורין.
אליוט היה אביה של אלינור רוזוולט, אשתו לעתיד של דודנו הרחוק של תאודור, פרנקלין דלאנו רוזוולט.
סבו מצד אביו היה ממוצא הולנדי.
הצד השני של משפחתו היה ממוצא סקוטי, אירי, אנגלי ועם קצת רקע גרמני, וולשי וצרפתי.
תאודור האב היה בנו החמישי של האיש העסקים קורנליוס רוזוולט.
בן דודו הרביעי של תאודור, ג'יימס, היה איש עסקים גם הוא ואביו של פרנקלין דלאנו רוזוולט.
ילדותו של רוזוולט הושפעה מבריאותו הרופפת מהאסתמה שפיתח.
הוא חווה התקפים ליליים שגרמו לו להיחנק, ללא מרפא מצד הרופאים..
הוא החל להתעניין בזואולוגיה בגיל שבע כשראה כלב ים מת בשוק מקומי.
לאחר שלקח את ראשו של כלב הים, יצר עם שני בני דודיו "מוזיאון להיסטוריית הטבע".
לאחר שלמד פחלוץ, מילא את המוזיאון המאולתר בחיות שהרג או תפס.
לאחר מכן חקר את החיות.
בגיל תשע, תיעד את תצפיותיו על חרקים במסמך.
כשהיה בן שש, צולם רוזוולט צופה יחד עם אחיו אליוט במסע הלוויה של אברהם לינקולן מחלון אחוזת סבו בכיכר יוניון.
אביו של רוזוולט היה מנהיג תרבותי בניו יורק וסייע בהקמת מוזיאון המטרופוליטן לאמנות.
אביו גם גייס תומכים של צבא האיחוד במהלך מלחמת האזרחים, אף על פי שהיה קרוב משפחה למנהיגי קונפדרציה.
המשפחה טיילה באירופה ב-1869 וב-1870, ולמצרים ב-1872, מה שסייע לעצב את תפיסתו של רוזוולט בנושאי חוץ.
לאחר נסיעה עם משפחתו להרי האלפים ב-1869, גילה רוזוולט שפעילות גופנית צמצמה את השפעות האסתמה שלו.
הוא החל במשטר אימונים, והחל ללמוד אגרוף.
רוזוולט היה דתי ברמה מסוימת, והפך לאפיסקופלי בעקבות אשתו.
רוזוולט למד בחינוך ביתי מידי מורים פרטיים והוריו.
החיסרון המובהק בשיטה היה בקיאות לא מאוזנת בתחומים שונים.
רוזוולט היה מוצלח בגאוגרפיה ומצוין בהיסטוריה, ביולוגיה, צרפתית וגרמנית; אולם הוא התקשה במתמטיקה ובשפות קלאסיות.
הוא למד באוניברסיטת הרווארד החל מ-27 בספטמבר 1876.
לאחר שהתאושש ממותו הפתאומי של אביו ב-9 בפברואר 1878, הגביר רוזוולט את מאמציו הלימודיים.
הוא הצליח בתחומי המדעים, הפילוסופיה והרטוריקה אולם המשיך להתקשות בלטינית וביוונית.
הוא למד ביולוגיה והצטיין בכך, בעיקר בתחום הצפרות.
הוא קרא הרבה מאוד והיה לו זיכרון צילומי.
בנוסף, עסק בחתירה ובאגרוף, ואף הגיע למקום השני בטורניר האגרוף של האוניברסיטה.
בהרווארד למד אצל ויליאם ג'יימס.
רוזוולט היה חבר באגודת הספרות אלפא דלתא פי, באחוות דלתא קאפה אפסילון, ב"מועדון הפורצלן" היוקרתי ומועדון ההצטיינות פי בטא קפא.
בנוסף לכך היה עורך של העיתון של האוניברסיטה.
ב-1880 סיים את לימודיו במקום ה-22 מתוך 177 תלמידים, בתואר באומנויות ובהצטיינות.
רוזוולט ירש מצוואת אביו כ-60,000 דולר (השקולים לכ 1.9 מיליון דולר במונחי 2023).
הוא החליט ללמוד משפטים בקולומביה לאחר לימודיו וחזר לגור עם משפחתו בעיר ניו יורק.
הוא הצליח בלימודיו אך השקיע את מרב זמנו בכתיבת ספר על הצי במלחמת 1812. כשהוא נחוש להיכנס לפוליטיקה, החל רוזוולט להגיע לפגישות של האגודה הרפובליקנית במקום מגוריו.
על אף שאביו היה רפובליקני מובהק, הייתה בחירתו של רוזוולט חריגה ביחס לחבריו ממעמדו החברתי שנמנעו מלעסוק בפוליטיקה.
רוזוולט מצא בעלי ברית במפלגה הרפובליקנית המקומית, וניצח חבר מועצה רפובליקני יוצא שהיה קשור למנגנון המפלגתי של הסנאטור רוסקו קונקלינג.
רוזוולט החליט לעזוב את לימודיו בבית הספר למשפטים כדי להיות "ממעמד השליטים".
בעודו בהרווארד, החל רוזוולט ללמוד על תפקידו של הצי האמריקני הצעיר במהלך מלחמת 1812. בעזרת שני דודיו, חקר מקורות ראשוניים ופרוטוקולים של הצי.
ספרו של רוזוולט, שפורסם ב-1882, נחשב לאחד מהמחקרים החשובים ביותר על המלחמה, וכלל בתוכו ציורים של מנגנוני ספינות, טבלאות שמתארות את ההבדלים ביכולת שיגור כדורי התותח, וניתוח של ההבדל במנהיגות הצי הבריטית לעומת זו האמריקנית.
לאחר סיום לימודיו בהרווארד, זכה הספר המלחמה הימית של 1812 לביקורות משבחות, והראה את בקיאותו ההיסטורית של רוזוולט.
אלפרד תייר מהן היה קצין צי אמריקאי שנחשב לתאורטיקן חשוב בתחום הלוחמה הימית באירופה לאחר שפרסם את הספר "השפעת העוצמה הימית על ההיסטוריה, 1660–1783" ב-1890, רוזוולט הקדיש תשומת לב מיוחדת לטענתו של מהן שרק אומה עם צי חזק תוכל לשלוט בימים, להפעיל לחץ דיפלומטי מלא, ולהגן על גבולותיה.
הוא השתמש ברעיונותיו של מהן לעיצוב האסטרטגיה הימית האמריקנית כששירת כסגן מזכיר הצי ב-98–1897. כנשיא, בין 1901 ל-1909, הקדיש רוזוולט מאמץ רב לבניית צי עוצמתי, ושלח את הצי הלבן הגדול להקיף את כדור הארץ בין 1908 ל-1909 כדי להפגין את כוחה הימי של ארצות הברית.
הצי עדיין לא התקרב אל הצי הבריטי, אולם הפך לצי החזק בחצי הכדור המערבי.
בניית תעלת פנמה לא נועדה רק כדי לפתוח את ערי החוף המזרחי אל הסחר באוקיינוס השקט, אלא גם כדי לאפשר לצי החדש להפליג הלוך ושוב ולהפגין את עוצמתו.{{הערה|Stephen G.
ביום הולדתו ה-22 ב-1880, נישא רוזוולט לאליס האת'וויי לי.
בירח הדבש שלהם נסעו לאירופה.
רוזוולט טיפס על הרי יונגפראו ומטרהורן.
בתם, אליס לי רוזוולט, נולדה ב-12 בפברואר 1884. יומיים לאחר מכן מתה אשתו של רוזוולט מאי-ספיקת כליות, שההריון הסווה.
ביומנו, סימן רוזוולט איקס גדול על העמוד של אותו התאריך וכתב שהאור יצא מחייו.
אמו מרתה מתה ממחלת טיפוס הבטן אחת עשרה שעות קודם לכן באותו הבית.
רוזוולט ההרוס השאיר לאחותו אנה את הטיפול באליס ונסע להתאבל.
כשהייתה אליס בת שלוש, חזר רוזוולט לגדל אותה.
רוזוולט התמקד בעבודתו, ובעיקר השקיע מאמצים שהמועצה המחוקקת תחקור את השחיתות בממשל העירוני של ניו יורק, שמקורה בריכוזיות יתר במשרת ראש העיר.
בשארית חייו לא דיבר כמעט על אשתו אליס ולא כתב עליה באוטוביוגרפיה שלו.
כשעבד על ביוגרפיה שכללה את אוסף מכתביו, לא הזכיר את נישואיו לאליס או את נישואיו השניים לאדית קרמיט קארו.
רוזוולט הוצב כמועמדה של המפלגה הרפובליקנית עבור ייצוג מחוזו באולבני.
הוא היה חבר האספה של מדינת ניו יורק ב-1882, 1883 ו-1884. הוא התבלט מיומו הראשון, בעיקר בנושא השחיתות בתאגידים.
הוא חסם את ניסיונו של הבנקאי ג'יי גולד להוריד את המיסים ששילם.
רוזוולט חשף קנוניה שיפוטית בנושא והצליח להשיג אישור לחקירה שנועדה להדיח את השופט.
החקירה דחתה את ניסיון ההדחה, אולם רוזוולט חשף את השחיתות באולבני והפך לפוליטיקאי בולט.
התנגדותו לשחיתות סייעה לו להיבחר מחדש ב-1882 כשהוא משיג שני שלישים מהקולות, הישג מרשים בהתחשב בעובדה שהמושל הדמוקרטי גרובר קליבלנד ניצח במחוז של רוזוולט.
כשאגף ה"איתנים" של קונקלינג במפלגה היה מפורק לאחר ההתנקשות בנשיא ג'יימס גרפילד, הצליח רוזוולט להיבחר למנהיג המפלגה באספה.
לאחר היבחרו מחדש, שיתף פעולה עם המושל קליבלנד והצליח להעביר חוק לרפורמה בשירות הציבורי.
רוזוולט נבחר שוב מחדש, וביקש להיבחר ליושב ראש האספה, אולם הובס ולא הצליח להיות המועמד מטעם המפלגה.
בכהונתו האחרונה, שירת רוזוולט כיושב ראש הוועדה לענייני ערים; הוא כתב יותר חוקים מכל מחוקק אחר.
רוזוולט היה פעיל בבחירות לנשיאות של 1884 והתבלט אז.
בתחילת המרוץ כאשר היו כמה מועמדים לנשיאות, תמך רוזוולט בסנאטור ג'ורג' אדמונדס מוורמונט, תומך רפורמה שנחשב אפרורי.
לעומת זאת הייתה תמיכה בניו יורק בנשיא היוצא, צ'סטר ארתור, שהעביר את חוק הרפורמה בשירות הציבורי.
ארתור סבל ממחלת כליות שהוסתרה מהציבור, ולא השקיע מאמצים רבים בהתמודדות.
רוזוולט לחם והצליח להשפיע על הצירים ממנהטן בוועידה של המדינה והצליח לעצור את תומכיהם של ארתור ושל ג'יימס בליין.
רוזוולט נכח בוועידה הרפובליקנית הלאומית של 1884 בשיקגו ונאם בזכות בחירת ג'ון לינץ', שחור תומך אדמונדס, להיות יושב הראש הזמני.
הוא לחם לצד ה-"Mugwumps", תומכי הרפורמה.
אולם בליין זכה לתמיכה מתומכי ארתור ואדמונדס, והצליח לזכות במועמדות בסיבוב הרביעי עם 541 קולות.
ההזדמנות לנאום בפני עשרת אלפים אנשים, הקהל הגדול ביותר שנאם בפניו עד אז, ריגשה אותו והוא נמשך לפוליטיקה הלאומית.
למרות נטייתו לתמוך במועמד הדמוקרטי גרובר קליבלנד הוא נאלץ להודיע על תמיכתו בבליין, כדי לשמר את מעמדו בקרב הרפובליקאים.
לאחר שאיבד את תמיכתם של רוב תומכי הרפורמה, החליט לפרוש מהפוליטיקה ולעבור לדקוטה הצפונית.
רוזוולט עבר מערבה לאחר הבחירות של 1884, ובנה חווה שנייה בגודל 56 קמ"ר.
רוזוולט למד רכיבה על סוסים ולכידה וציד חיות.
על אף שזכה לכבוד מצד הבוקרים, הם לא התרשמו ממנו.
הוא הזדהה עם הבוקרים בטענה שהיו חיוניים למדינה.
לאחר מכן החל לכתוב מאמרים על החיים במערב בספר שפורסמו בכתבי עת.
בנוסף פרסם שלושה ספרים בנושא.
רוזוולט הביא למערב את רצונו לדאוג לחיי האזרחים הפשוטים.
הוא הצליח לארגן את החוות בצורה שמנעה ניצול יתר של המשאבים ויצר איגוד לחוואים באזור.
הוא גם פעל למען שימור הסביבה והחיות.
לאחר שחורף קשה חיסל את הבקר שלו, ומעל 80,000 דולרים שהושקעו בו, חזר רוזוולט למזרח.
אף על פי שנפגע כלכלית, גרמה לו תקופת שהותו במערב לא להחשב כאינטלקטואל מרוחק.