tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
וכשגוגה מסוים אוכל משהו הוא נהפך למשהו אחר.
השומר הסגול הוא הסבא של תיאו ונינה ובכל הגוגה הסגול.
מורדוק הוא האבא הזקן של אלכס.
אלכס גראנד הוא הנבל המרכזי של הסדרה.
הוא המייסד של חברת הענק, והחליף את כל המזון בעולם למזון כמו "ג'נקס 100".
נווס הוא המפקד השני של אלכס, בממלכה האדומה הוא לבוש כמו ליצן חצר.
חיילי ג'י הם צבא של חיילים שטופי מוח הנתונים לפקודתו של אלכס גראנד.
ג'נבייב היא הבת של השומר האדום ונסיכה בתחפושת אביר שחור.
השומר האדום הוא אבא של ג'נבייב והמלך של הממלכה האדומה.
ג'ומנדה היא האישה המתבודדת והשליטה של מדבר המלח.
פריץ הוא הדוכס של הממלכה המטוגנת.
פריץ ג'וניור הוא הבן של פריץ, ומואהב בג'נביב.
פרופסור גיזמו הוא אחד מהממציאים של ממלכת השומן שהפכה בהמשך לממלכת הבריאות.
פיט השמן הוא המלך של ממלכת השומן (בהמשך הפכה לממלכת הבריאות), אבל לאחר שהנינג'ה לימד אותו על דיאטות הוא שינה את השם של הממלכה לפיט.
הדרקון הוא האסיר של אלכס, אבל בזכות תיאו הוא מצטרף אל המרד בהמשך.
השומר הצהוב הוא השומר הזקן מכל השומרים.
בממלכה הירוקה הוא מתחזה כסופאו.
זד הוא איש עירוני שתומך בילדים הגיבורים.
טייקר זה הצבא של טיי פאו.
השומרת הלבנה גרה במדינה הלבנה, והיא אם ל-2 ילדים.
טינה היא אישה מהמדינה הלבנה שחיבלה בגיבורים והטכנאית של זאק ובלאק
זאק הוא אחד ממתחרי המרוצים של הרחפות, והוא האח התאום של בלאק
בלאק הוא האח התאום של זק וגם מתחרה במרוצי רחפות.
פקי הוא תוכי מדבר כחול עם בגדי פיראט בהמשך הפך לדג כעונש מנפטון.
השומר הכחול מספר בדיחות גרועות.
הוא אבא לתאומות (שהפכו לאחר מכן לבנות ים) והילד הקטן שלו.
קאפטן ערפל הוא פיראט טוב.
אינקה היא ילדה עם קוקו.
כאחת מהכפריים, היא הייתה הראשונה ללתת קבלת פנים לתיאו והקבוצה שלו.
השומר הירוק הוא השליט של הממלכה שלו.
טוקאן: הילד הנבחר לדרך האור.
בו הוא הנחש החכם של טוקן.
הגוגה הירוק הופך לתמנון מפלצת אוהב לשחק.
השומרת החומה היא גם השריף באיחוד החום.
קאנו שבור היא צ'יף הודי.
נחש מתפתל הוא היועץ הפרטי של ברוקן, אבל הוא בגד בה.
בטי בינס היא הבוקרת האמינה של השומרת החומה, אך היא בגדה בה גם.
ג'וני הוא הנכד של השומרת החומה.
הוא גם חבר טוב של נינה ושומר על הגוגה החום.
השומרת הכתומה מלמדת את קסמי הפירות והיא המנהיגה של הממלכה הכתומה.
הנביא הוא עץ שכולל בו את כל הידע בעולם, אבל לפני שהוא מביא למישהו את הידע, הוא מצריך את אותו אדם לעבור שלושה מבחנים קשים.
סיד הוא ילד שגר בממלכה הכתומה.
קאנדימן הוא נבל שמהפנט אנשים בעזרת סוכר.
בתורת החבורות, חבורת תומפסון היא חבורה של העתקות שומרות כיוון וליניאריות למקוטעין של קטע היחידה, המדגימה מספר תופעות מעניינות.
מסמנים ב- את חבורת ההומיאומורפיזמים שומרי הכיוון הליניאריים למקוטעין של קטע היחידה.
את אברי החבורה מקובל לתאר באמצעות זוג עצים בינאריים המקודדים את ההומיאומורפיזם, או באמצעות טריאנגולציות (עם צלעות שהן ישרים או חצאי מעגלים) של המעגל.
לחבורת תומפסון יש הצגה סופית, עם יוצרים a,b, והיחסים .
אפשר להציג אותה באמצעות האיברים ו-, עם היחסים לכל .
חבורת תומפסון היא חסרת פיתול.
היא אינה מקיימת אף זהות, אך גם אינה מכילה תת-חבורה (לא אבלית) חופשית (היא כן מכילה חבורה למחצה חופשית).
כל תת-חבורה שלה שאינה אבלית מדרגה סופית, מכילה תת-חבורה אבלית מדרגה אינסופית.
חבורת תומפסון היא בעלת ממד קוהומולוגי אינסופי.
תת-חבורת הקומוטטורים 'F היא פשוטה.
השאלה האם חבורת תומפסון היא חבורה אמנבילית עודנה פתוחה.
חבורת כירכוכ הייתה חבורה ספרותית שקיבצה משוררים, סופרים, מחזאים ואמנים פלסטיים בני העיר כירכוכ, בצפון עיראק.
החברים בחבורה, כורדים, טורקמנים, ערבים ואשורים הכירו בשנות לימודיהם בבית הספר בעיר ובפעילות המפלגה הקומוניסטית בכירכוכ ונהגו להיפגש בבתי קפה ובספריה העירונית כדי לקרוא יחד מספרות העולם וכן לקרוא ולבקר זה את כתביו של זה.
החבורה, ובעיקר המשוררים שיצאו ממנה, נודעו כבר מראשית דרכם כפורצי-דרך בכתיבת השירה הערבית המודרנית והיו מזוהים ככמה מן המחדשים המרכזיים של כתיבת השירה המודרנית בערבית, החופשיה לחלוטין ממשקל, מחרוז וממבני שירה מסורתיים.
כל המשוררים בחבורה עזבו לימים את עיראק בשל פעילותם הפוליטית והתנגדותם לשלטון מפלגת הבעת' העיראקית והיו מוכרים במקומות גלותם השונים ככמה מגדולי המשוררים של השירה הערבית במאה ה-20.
על משוררי החבורה נמנו סרגון בולוס, פאדל אל-עזאווי, סלאח פאיק, ג'אן דמו, מואייד א-ראווי, האב יוסף סעיד, אנוור אל-גסאני ואחרים.
חבורת רמון היא חבורה גאולוגית הכוללות תצורות גאולוגיות שהורבדו בתור הטריאס.
סלעי החבורה חשופים בכל רחבי ישראל (וכן בסיני).
תור הטריאס נקרא כך על שם שלושת מרכיביו:
תקופה שבה הושקעו סלעי משקע ימיים המורכבים משלדי יצורים ימיים שחיים בעמודת המים או על הקרקעית.
תקופה שבה הושקעו סדימנטים בסביבת היווצרות יבשתית כתוצאה מארוזיה או סחיפה על ידי נהרות.
תקופה שבה הושקעו סלעים אוופוריטים הנוצרים בסביבה של לגונות, סבחות ( ביצות מלוחות) כתוצאה מהתאדות המים ושקיעת המלחים.
הפציאס שעל בסיסו הוגדר הטריאס הוא פציאס גרמני המבוסס על ממצאים גאולוגיים באזור דרום גרמניה, שהיה בשולי ים תטיס.
אזור ארץ ישראל היה מצידו השני של ים תטיס, ובו נוצרה תמונת ראי של פציאס זה, כפי שבא לידי ביטוי בחבורת רמון.
תצורה המורכבת מגיר ומעט שכבות חוואר.
הגיר עשיר במאובנים דוגמת אמוניטים, צדפות וחבצלות ים- מסביבת היווצרות ימית רדודה.
הגיר מעיד על העמקה זמנית של מפלס המים (תצורת צפיר שקודמת לה ותצורת גוונים שמאוחרת לה הן תצורות בסביבת היווצרות יבשתית או ימית רדודה מאוד, המורכבות מסלעים קלסטיים).
בירדן קיימת תצורה מקבילה בואדי חיסבאן.
תצורה המורכבת מאבן חול, סילט וחרסיות.
התצורה נוצרה בסביבת היווצרות יבשתית וימית רדודה מאוד.
וכוללת מבנים סדימנטרים דוגמת שיכוב צולב ושינויי עובי גדולים.
בתצורה זו נמצאו שכבות דלות ועשירות במאובנים ימיים.
אחת השכבות היא דרגש המיאלינה שבה כמות גבוהה מאוד של צדפות מיאלינה.
תצורה הדומה באופיה לתצורת גוונים, אך הגבול ביניהן מבוסס על היעדר ייצוג משמעותי של אבן חול, וככלל המרכיב הקלאסטי נמוך יותר, בעל גרגרים דקים יותר וממוין טוב יותר.
קיומם של משקעים אוופוריטים בגג התצורה מלמדים על רדידות המים.
המאובנים בתצורה נותרו ברובם שלמים, מה שמלמד על אנרגיית מים נמוכה.
מאובנים כגון מרבצי אצות וסטרומטוליטים מלמדים על כך שסביבת ההיווצרות הייתה על תנודה של שולי הים.
תצורה אוופוריטית המורכבת מגבס, מאנהידריט (עם שכבות דולומיט, פצלים וגיר) כאשר גג התצורה נסחף באירוזיה בסוף הטריאס.
ברמון עובי התצורה 200 מטר.
בתקופה שבה הושקעה התצורה היו תנועות דיפרנציאליות שגרמו להשתפלות גושים.
תצורה נוספת הנחשפת בדרום מערב סיני שנכללה בחבורה כאשר הוגדרה, עוד קודם להשבת סיני לידי המצרים.
התצורה מורכבת מאבן חול, סילט וחרסית.
הסלעים עשירים בתחמוצות ברזל ולכן אדומים מאוד.
בפיזיקה ומתמטיקה, חבורת פאולי , הקרויה על שם המתמטיקאי וולפגנג פאולי, המוגדרת על קיוביט בודד היא חבורת מטריצות בגודל 2X2 המורכבת מ־16 אלמנטים הכוללים את מטריצת היחידה ומטריצות פאולי השונות:
וכן ממכפלותיהן ב ו , הקבוצה מוגדרת מתמטית כך:
חבורת פאולי על n קיוביטים מוגדרת בעזרת מכפלה טנזורית במרחב הילברט:חבורת המנרמלים של חבורת פאולי היא חבורת קליפורד והיא מוגדרת כחבורת המכפלות של חבורת פאולי לעצמה.
החבורה ושערי פאולי בכלל משמעותית ביותר במחשוב קוונטי וכוללת את שערי הבסיס החיוניים ליצירת מחשוב קוונטי יעיל.
חבורות שבלי הן חבורות ליניאריות המוגדרות מתוך מערכת השורשים של אלגברות לי פשוטות למחצה.
הדוגמאות הראשונות הוגדרו על ידי ב-1955.
למעשה, הבניה של חבורות שבלי מגדירה סכימות חבורה, המגדירות חבורות מעל כל שדה.
מעל שדה סגור אלגברית, חבורות שבלי (יחד עם התבניות המצורפות) הן בדיוק החבורות האלגבריות הפשוטות הקשירות.
תהי L אלגברת לי פשוטה למחצה מעל .
תהי H תת-אלגברת קרטן של L.
תהי מערכת השורשים של H.
תהי מערכת של שורשים פשוטים.
יהי בסיס שבלי של L.
תהי הצגה נאמנה של L על מרחב וקטורי V מממד סופי.
מתברר שיש סריג ב-V שהוא אינווריאנטי לכל הפעולות (לכל ולכל מספר טבעי m).
יהי R חוג קומוטטיבי כלשהו.
לכל שורש , הפונקציה מגדירה הומומורפיזם (זהו סכום סופי משום שכל
חבורת שבלי המתאימה ל-(L,V,R) היא תת-החבורה של הנוצרת על ידי התמונות של (לכל השורשים יחד).
סטיינברג (לשדות סופיים) והאמפריז (למקרה הכללי) הוכיחו שחבורת האוטומורפיזמים של חבורת שבלי G נוצרת על ידי ארבעה סוגי אוטומורפיזמים: פנימיים, "אלכסוניים" (כלומר כאלו המושרים על ידי חבורה אלגברית שבה G נורמלית), אוטומורפיזמים של שדה ההגדרה, ואוטומורפיזמים של דיאגרמת דינקין של מערכת השורשים.
בשנת 2019, ערכה אוניברסיטת בר-אילן ערב הוקרה לחבורת שהם לציון 25 שנים לפעילותה ותרומתה לשימור הזמר העברי.
החבורה נהגה להיפגש בביתם של חיים ויעל שהם מכפר מעש כדי לשיר ולנגן שירים נוסטלגיים - שירי תנועות נוער, שירי תנועת הקיבוצים, שירי פלמ"ח ופלי"ם, המנונים נשכחים למיניהם, שירים של יוצרים מוקדמים כגון חנינא קרצ'בסקי ואחרים.
חיים שהם ליווה את השירים במנדולינה, ושאר החברים ניגנו בכלים נוספים.
לאחר מותו של חיים שהם בשנת 1994, החליטו החברים לא להפסיק את המסורת ולהנציח את שמו במפעל שירה.
החבורה המונה כ-50 חברים, נוהגת להיפגש מדי חודש, לשיר ביחד ובתום כל עונה הם מוציאים את השירים שנאספו באותה עונה על גבי תקליטור בהוצאה מקומית.
עליזה נגר - מנדולה, מנדולינה
ניר ניצן, משה הדרי - מנדולינה
מוט'קה שלף, אורי אורלב - אקורדיון
שפר שחטר, נגה אשד - גיטרה
שולה נחמה - חליל צד
2000 - שירים היוצאים מהלב (אוסף כללי)
2001 - שירים היוצאים מהלב 2 (אוסף כללי)
2002 - שתי מנדולינות (אוסף כללי)
2003 - הבה נשירה (בעיקר שירים מתורגמים)
2005 - עלי להבה (שירי מעמד הפועלים)
2009 - ציון חמדתי (שירי העלייה הראשונה - בחלקם)
2011 - הי ציגעלעך - שירי יידיש מתורגמים
2019 - שירים שמוטקה אוהב
"חבורת שירו שיר" היא חבורת זמר ישראלית בניהולו של המלחין מאיר הרניק שפעלה בישראל בסוף שנות ה-50 ובתחילת שנות ה-60. החבורה כללה זמרים יוצאי "מקהלת בית הלל" עם הסולנית הדסה סיגלוב.
בסוף שנות ה-50 פעלה ב"בית הלל" שבאוניברסיטה העברית בירושלים, מקהלת סטודנטים שנודעה בשם "מקהלת בית הִלל".
מנצח המקהלה היה מאיר הרניק, וחבריה היו הסטודנטים של האוניברסיטה העברית ותושבים מירושלים וסביבתה.
המקהלה הייתה רבת משתתפים, בעלת ארבעה קולות מוזיקלייים, ונהגה לבצע יצירות של מלחינים קלאסיים, כגון מוצרט ושוברט.
בשנת 1957 החליט הרניק להקים תוכנית ברדיו ללימוד שירים עבריים.
הוא בחר קבוצה של זמרים מן המקהלה עם הדסה סיגלוב כסולנית.
מאיר הרניק היה מלמד שיר אחד בכל תוכנית, כשהוא מלווה בפסנתר את חברי המקהלה.
השם שנבחר עבור תוכנית הרדיו היה "שירו שיר", שהפך עם הזמן גם לשמה של החבורה והיא הוזמנה להשתתף במופעים פומביים שונים ברחבי הארץ.
תוכנית הרדיו הוקלטה באולפני קול ישראל בירושלים, ושודרה ב"תוכנית א'", ששמה שונה לימים לרשת א'.
התכנית הראשונה הוקלטה ב-15 ביולי 1958 ושידורה הראשון היה ב-20 ביולי 1958. התוכנית שודרה פעם בשבוע, בימי ראשון בערב.
בכל שבוע הייתה החבורה מלמדת שיר חדש, ובשבוע הרביעי, היו חוזרים על שלושת השירים נלמדו באותו חודש.
חברי "שירו שיר" לא ידעו מראש מה הוא השיר העתיד להילמד בכל תוכנית.
הם האזינו לו לראשונה בביצוע מאיר הרניק בעת ההתכנסות להקלטה.
הוא היה משמיע להם את השיר פעם אחת, ואחר-כך היו מתחילים את הקלטת התכנית.
בסוף 1960, מילות השירים העתידיים להילמד פורסמו בעיתון 'רדיו', שהיה שבועון "קול ישראל" באותה התקופה.
מאזיני התוכנית היו שולחים מכתבים עם חוות דעתם על השירים, והרניק היה משיב על המכתבים ומסביר על השיקולים שהנחו אותו בבחירת השירים.
בשנת 1959,הוקלט האלבום הראשון של החבורה, "שירו שיר עם מאיר הרניק" בהפקת הד ארצי, שהיה הראשון מבין שלושה תקליטים של החבורה, ובעקבותיו יצאו תקליטים נוספים, "שירו שיר עם מאיר הרניק" (1960) ו"שירו שיר עם הדסה סיגלוב ומאיר הרניק" (1961).
לאחר שהרניק נסע לשליחות בשוודיה בשנת 1967, פסקה פעילותה של חבורת שירו שיר במתכונתה זו, וחלק מחבריה המשיכו לשיר במסגרת להקת "השירוּשַלְמִים" בניצוחו ובניהולו של אריה לבנון, ואחר כך גם עם איתן צור, צבי בן-פורת ואחרים.
את השם "שירושלמים" הגה יגאל מולדבסקי, חבר הלהקה וגם כתב עיתון "למתחיל" באותה עת, שם שנוצר בהשראת "שירו שיר" המקורית.
דליה הכהן (אשתו של אליהו הכהן, חוקר הזמר העברי)
חנוך ושרונה תל אורן – חלילים
חבורת שירו שיר – סדרה 1, עם מאיר הרניק (1960)
חבורת שירו שיר – סדרה 2, עם מאיר הרניק (1961)
חבורת שירו שיר – סדרה 3, עם הדסה סיגלוב ומאיר הרניק (1962)
חבורת שירו שיר – היום אני שמח (1966)
השירים היפים של חבורת "שירו שיר" (1982)
חביב בורגיבה היה נשיא תוניסיה משנת 1957 ועד שנת 1987. הוא נחשב לאבי האומה התוניסאית, ונוהגים להשוותו למוסטפא כמאל אטאטורק בשל הרפורמות הפרו-מערביות שהונהגו במהלך שנות שלטונו.
בורגיבה נולד במונסתיר והפך לנשיא תוניסיה בשנת 1957 לאחר הדחתו של המלך (שמלוכתו הייתה מוסדרת בחקיקה).
הוא תמך בחילון ובשוויון זכויות לנשים.
בשנת 1975 בחר בו הפרלמנט התוניסאי כנשיא לכל חייו.
נשיאותו הופסקה ב-7 בנובמבר 1987 בהפיכה שביצע ראש הממשלה זין אל-עאבדין בן עלי: בן עלי הסתייע ברופאים כדי להכריז על בורגיבה בלתי כשיר לשלטון עקב שיטיון, תפס את מקומו כנשיא המדינה ושלחו למעצר בית במונסתיר, שם היה כלוא למעלה מ-12 שנים, עד מותו.
בורגיבה למד משפטים ומדע המדינה באוניברסיטת סורבון שבפריז, ובשובו לתוניסיה עבד כמשפטן ולאחר זמן ייסד עיתון לאומני.
בתחילת דרכו הפוליטית היה חבר במפלגת החוקה אך התאכזב מעמדותיה המתונות ומחוסר הישגיה והקים עם שותפיו לדעה מפלגה חדשה, נאו-דסתור.
חביב בורגיבה היה ממנהיגי המאבק הלאומי התוניסאי.
הוא תמך במאבק לא-אלים נגד הצרפתים ששלטו בתוניסיה מ-1881.
עוד לפני מלחמת העולם השנייה, הוגלה בורגיבה מתוניסיה כחלק מצעדי המנע הצרפתיים כלפי התנועה הלאומית.
בורגיבה הורשה לחזור לתוניסיה ב-1949 וכחלק ממדיניותו הלא אלימה ניהל מגעים עם הצרפתים למען הענקת עצמאות לתוניסיה.
הצרפתים מצידם הסתפקו ברפורמות מזעריות.
ב-1952 בעקבות כישלון המגעים בורגיבה שינה את מדיניותו והונהג מאבק אלים נגד הצרפתים.
בעקבות המאבק האלים ובעקבות עלייתו לשלטון בצרפת של פייר מנדס פראנס, התרככה העמדה הצרפתית, ובשנת 1955 הוכרזה עצמאות תוניסיה.
בורגיבה הנהיג רפורמות רבות והעניק זכויות שונות לנשים.
הוא נחשב כמנהיג פרו-המערבי בתקופת המלחמה הקרה והיה מקורב לארצות הברית.
על אף עמדותיו המערביות, האנטי אסלאמיות והרפורמות שהנהיג ב-1964 בורגיבה העביר חוק, שלפיו מפלגתו היא המפלגה החוקית היחידה בתוניסיה.
בורגיבה המשיך בצעדיו הטוטליטריים וב-1974 נהפך לרודן בהכריזו על עצמו כעל נשיא המדינה למשך כל ימי חייו.
מאות בני אדם, שהואשמו בחברות במפלגות ובארגונים בלתי חוקיים נאסרו.
ב-1982 בורגיבה העניק מקלט להנהגת אש"ף בתוניס, לאחר שזו עזבה את ביירות בזמן מלחמת לבנון הראשונה.
את המקלט לראשי אש"ף הסדירה ארצות הברית עוד טרם פינויים, בעזרת רעייתו של בורגיבה, ואסילה.
אחרי עצמאות תוניסיה ב-1956 חלה הרעה משמעותית במצב יהודיה.
בורגיבה נהג להתבטא בחריפות כנגד ישראל, והיהודים נחשפו לרדיפות על רקע לאומני.
על אף שהתבטא כנגד ישראל בחריפות, היה בורגיבה הראשון מבין מנהיגי ערב שקרא להכרה בישראל, עוד ב-1965, בנאום ביריחו שהייתה אז בשליטת ממלכת ירדן, וזאת בתמורה לחזרתה לגבולות החלוקה, והשבת הפליטים על פי החלטות האו"ם 181 ו-194. דברי בורגיבה עוררו סערה בעולם הערבי.
יוזמת בורגיבה לא הובילה לצעדים ממשיים, ומלחמת ששת הימים וועידת חרטום שבאו בעקבותיה מנעו את מימושה.
בעקבות מלחמת ששת הימים חלה החמרה נוספת במצבם של היהודים, ובתקופה זו עזבו רבים מהם את המדינה, והיגרו בעיקר לישראל ולצרפת.
ב-1984 פרצו בתוניסיה מהומות על רקע העלאת מחירי המזון.
כתוצאה מהמצב הכלכלי הקשה עלה כוחו של הזרם האיסלמי וגבר המאבק של השלטון בהם.
שיא המאבק הגיע ב-1986 עם שפיטתם של ארבעה מוסלמים קיצונים למוות.
ב-1987 בעקבות ההידרדרות החמורה בתוניסיה, לאחר 31 שנות שלטון, הוכרז בורגיבה על ידי רופאיו כבלתי כשיר לשלוט.
את מקומו תפס מי שכיהן אז כראש הממשלה, זין אל-עאבדין בן עלי, ובורגיבה הושם במעצר בית למשך 13 שנה בעיר הולדתו עד יום מותו.
חביב כנען (27 באפריל 1913 – 13 בפברואר 1993) היה עיתונאי וחוקר פרקים בתולדות היישוב.
כנען נולד בקוטי שבפולין למוויניה ודוד.
שמו בלידתו היה ליבר קרומהולץ ומגורי המשפחה היו בבית הברון מלובמירסקי.
מראשית שנות העשרים חי וגדל בלבוב בירת גליציה המזרחית (אז בשלטון פולין וכיום חלק מאוקראינה).
בשנות לימודיו בגימנסיה החל לכתוב עבור העיתונות הפולנית.
אחרי בחינות הבגרות למד בבית הספר הגבוה לעיתונאות בוורשה והרבה לכתוב בעיתונים פולניים ויהודיים.
בשנים 1934–1935 היה ממונה על מדור הספרים בסניף לבוב של אגודת שוחרי האוניברסיטה העברית בירושלים.
בגיל 21 כתב ביומון פולני בקרקוב סדרת מאמרים על היחסים בין האוקראינים ליהודים בפולין (שבאותה עת שלטה על מערב אוקראינה).
הוצאת ספרים בלבוב הציעה לו לפרסם ספר על נושא זה, אולם המשטרה הפולנית "יעצה" לכנען, שעמד על סף עלייתו לארץ ישראל, לוותר על כך.
בשנת 1977 פורסם המחקר בשנתון משואה, המוקדש ל ולגבורה.
בשנת 1935 עלה כנען לארץ ישראל כשבכוונתו ללמוד בפקולטה למדעי הרוח, אולם את שנתו הראשונה בארץ החליט להקדיש להכרתה היסודית.
באפריל 1936 פרץ המרד הערבי הגדול, שהיה מאבק של ערביי ארץ ישראל נגד היישוב ומרד בשלטון הבריטי.
באוגוסט אותה שנה נענה כנען לקריאת מוסדות היישוב והתגייס לשורות משטרת המנדט.
עם סיום קורס השוטרים בבית הספר לשוטרים בירושלים, שירת שמונה שנים וחצי במשטרת נפת ירושלים ונפת הכפרים שבסביבות ירושלים.
בין השאר שירת בתחנת המשטרה של המושבה הגרמנית בירושלים, שבה התגוררו באותה עת תושביה המקוריים, הטמפלרים הגרמניים, והיה ממונה על 200 נוטרים.
בשנות מלחמת העולם השנייה פיקד כנען על תחנת משטרה במזרח ירושלים.
החודשים מאי עד נובמבר 1942, היו חודשי חרדה ליישוב היהודי, כאשר קורפוס אפריקה של ארווין רומל הגיע לשערי מצרים והייתה סכנה שיעבור את תעלת סואץ ויכבוש את ארץ ישראל.
בתקופה זו, אשר כנען יכנה לימים "מאתיים ימי חרדה", נוסף לפיקודו גם מוצב משטרתי בהרי ירושלים, ששימש כתצפית לגילוי צנחנים גרמניים, שהיה חשש כי יוצנחו בארץ ישראל.
כמו כן שירת בתחנת המשטרה המרכזית בירושלים ופיקד על תחנת המשטרה ב ב.
לימים הדריך במלחמת ששת הימים, כעיתונאי, יחידת צנחנים של צה"ל, בסריקה ראשונה ברובע היהודי המשוחרר.
בנובמבר 1944 השתחרר משירותו במשטרה והצטרף לסגל מערכת עיתון הארץ, שבו שימש ככתב לענייני משטרה ובתי המשפט.
בשנת 1948, עם קום המדינה והקמת משטרת ישראל, התגייס כנען לשורותיה ושימש כקצין העיתונות במטה הארצי.
כעבור שנה השתחרר וחזר לעיתון "הארץ".
במשך שש שנים היה סופרו הצבאי של העיתון.
לאחר מכן שימש ככתב לענייני מפלגות, וכן ככתב לענייני תיירות ובריאות.
הוא הרבה לכתוב בעיתונו על פרשיות היסטוריות ועל ספרים חדשים.
בשנת 1978 הוענק לחביב כנען פרס סוקולוב לעיתונאות על מבצע עיתונאי שניהל להבאתו לדין של רוצח משפחתו בשואה, פיטר מנטן, הולנדי שהתגורר בפולין ואף היה מיודד עם בני משפחתו של כנען לפני השואה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה עזב מנטן את פולין וחזר אליה כעבור זמן כקצין אס אס ורצח מאות יהודים.
כנען ניהל מרדף של 33 שנה אחרי מנטן, תוך עבודת נמלים באיסוף חומר ובבדיקה בארצות רבות, בעומדו איתן כנגד איומים.
כנען פרסם מאמרים בישראל ומחוצה לה אודות חקירתו בעניין מנטן, וגייס לעזרתו עיתונאים אירופיים לשם הבאתו של מנטן לדין.
מאבקו של כנען הצליח, ובשנת 1977 הועמד מנטן לדין בהולנד ונדון ל-15 שנות מאסר.
על פרשת מאבקו של כנען להעמדתו של מנטן לדין פורסם בארצות הברית ספר פרי עטו של הסופר מלקולם מקפרסון.
חביב כנען פרסם ספרים בנושא הטמפלרים בארץ ישראל והתגייסותם לצד נאצים, על מאורעות תרצ"ו-תרצ"ט, על מאבק העיתונות בצנזורה הבריטית, על תליית שני הסרג'נטים הבריטיים על ידי האצ"ל ועל פרשיות מתקופת סיום המנדט הבריטי.
הוא פרסם את אחת התאוריות לרצח ארלוזורוב שבה נטען שארלזזורוב נרצח בידי שליחיו של גבלס.
על תקופת החרדה שעברה על היישוב מאביב 1942, עם התגברות סכנת הפלישה הגרמנית לארץ ישראל ועד לחלוף סכנה זו, עם ניצחון הבריטים בקרב אל עלמיין השני, כתב כנען את ספרו "מאתיים ימי חרדה" ובזאת העניק לתקופה זו את כינויה.
הספר, שראה אור בשנת 1974, מתבסס על קטעים מתוך יומן שכתב כנען בתקופה זו, ועל זכרונותיו מאירועי התקופה, מאישים שפעלו אז, ובעיקר תיאר את הלך הרוח הקודר של אותם ימים.
מלחמתה של העיתונות: מאבקה של העיתונות העברית בארץ ישראל נגד השלטון הבריטי.
מיהו חאג' אמין אל חוסייני.
זיגמונדטובסקה 17 - מוקדש ליובל הגימנסיה היהודית בלבוב.
גרדומים בנתניה - פרשת שני הסרג'נטים שנתלו בפקודת הארגון הצבאי הלאומי.
הגיס החמישי: הגרמנים בארץ ישראל 1933 -1948. הוצאת הקיבוץ המאוחד, 1968.
מאתיים ימי חרדה - על הכנות היישוב לפלישה גרמנית אפשרית לארץ ישראל במלחמת העולם השנייה.
חְבִּיבָּה מְסיכָּה הייתה זמרת ושחקנית תיאטרון יהודייה שהייתה דמות נערצת בתוניסיה בשנות ה-20, הן בציבור היהודי והן בציבור המוסלמי.
מסיכה נולדה כמרגריט בשנת 1903 למשפחה דלת אמצעים בעיר תסתור .
לאחר שהתייתמה עברה להתגורר עם דודתה, הזמרת לילה ספאז, ברובע היהודי ("אל-חארה") בעיר תוניס.
היא למדה קרוא וכתוב בצרפתית בבית ספר לבנות של הארגון היהודי הצרפתי כל ישראל חברים, אותו עזבה לאחר שבע שנות לימוד כדי ללמוד שירה, סולפג' וערבית קלאסית אצל המלחין הנודע ח'מיש תרבאן והטנור חסן בנאן.
לחינוך שרכשה במסגרות אלה הייתה השפעה רבה על גיבוש אישיותה ועל מהלך חייה.
מסיכה החלה להופיע על הבמה בגיל צעיר, תחילה כזמרת חתונות ברובע היהודי.
היא זכתה להצלחה, והקהל החל לכנות אותה "חביבת הכול" , כינוי שהפך לשם הבמה שלה: "חְבִּיבָּה".
היא פנתה ביוזמתה למוזיקאי אשר מזרחי, אשר כתב לה שירים ולימדה "כמה כללי יסוד במוזיקה ובמחול, ונגינה על עוד".
בגיל עשרים הצטרפה לתיאטרון הערבי החדש בתוניס.
היא עד מהרה הפכה לכוכבת התיאטרון.
היא דרשה וקיבלה שכר גבוה משאר השחקנים.
כאשר גילמה תפקידים ראשיים של דמויות גבריות, כמו זו של יוסף (המוזכר גם בקוראן), עוררה את חמתם של אנשי הדת והחוגים הדתיים השמרניים.
עם זאת, ההשפעה הצרפתית על החברה התוניסאית כבר יצרה מציאות חדשה בתוניסיה בתקופה זו.
את הרסיטל הראשון שלה נתנה בארמון אסוס בעיר אל-מרסה , שם פגשה את מזכירו של הביי, שהפך תומך ומאהב.
בשנות ה-20 הקריירה שלה נסקה לשיאים חדשים ושמעה יצא ברחבי תוניסיה.
חביבה הפכה מעין סמל מין של התקופה, וזכתה לכינויים כמו "הנאה שבנאוות" או "הטיגריס בעל העיניים הירוקות".
חביבה הקימה לעצמה להקה משלה שליוותה אותה בשיריה, ואיתה ויצאה למסע הופעות באירופה, יחד עם מאהבה.
בפריס היא פגשה את פבלו פיקאסו וקוקו שאנל, שאמרה עליה שמתחת לעידון המזרחי בוערת להבת אש עזה, וכי אין ספק שהיא תהפוך נודעת בפריס כמו גם בצפון אפריקה.
עם שובה לתוניסיה שיחקה במספר תפקידים ראשיים במחזות שיקספיריים.
מסיכה הייתה דמות נועזת ושנויה במחלוקת.
היא ניהלה חיי אהבה חופשיים שלא היו מקובלים בתקופה זו בחברה היהודית המסורתית.
היא נודעה כמי שהיו לה מחזרים רבים, יהודים ומוסלמים.
היא נהגה לבטא את עמדותיה באופן חופשי והייתה אישה עצמאית ומשוחררת.
היא שמה דגש על זהותה הלאומית התוניסאית, וכך למשל בשנת 1928 הופיעה עטופה בדגל תוניסיה ושרה למען שחרורה מהשלטון הצרפתי.
השיר "סוריה, את ארצי" , שהקליטה באותה שנה בחברת Baidaphon, הפך להמנון הלא רשמי של התנועה הלאומית הערבית, ונמכר ברבבות עותקים ברחבי המזרח התיכון.
הלווייתה נערכה ב-23 בפברואר 1930 בתוניס.
על פי דיווחים של ראש הביטחון במנהל החסות הצרפתי, אלפי אנשים (יהודים, מוסלמים ולאומנים תוניסאים כאחד) נאספו בצהרי היום בשדרת לונדון - הרחוב המרכזי בתוניס, המוליך אל הרובע היהודי.
במאי התיאטרון בשיר מתאני הספיד אותה באומרו שהרצח שלה היה "מטופש וסדיסטי", אבל דמותה והמוזיקה שלה לא ישכחו לעולם.
השלטונות הקולוניאלים חששו מהשפעתה על התנועות הלאומיות בצפון אפריקה.
מכירה או ייבוא של תקליטיה נאסרו ברחבי המגרב.
על חייה נכתבו שני רומנים לפחות.
בשנת 1994 ראה אור הסרט "מחול האש" (La Danse du Feu) של הבמאית התוניסאית סלמה באכר, המבוסס על חייה של מסיכה.
המוזיקאי אשר מזרחי חיבר קינה לזכרה.
חביבה הייתה נשואה למשך פרק זמן קצר לדודנה, ויקטור סטבון.
היא הייתה מאהבתו של המלך המצרי פואד הראשון.
באותה תקופה התוודעה ליהודי האמיד אליהו מימוני, אשר התאהב בה.
אף שדחתה את חיזוריו, ייתכן שהיו נאהבים.
כאשר התברר לה שהיא בהריון, היא החליטה להנשא לחבר נעוריה, מונדהר מהארזי.
אחוז קינאה, בבוקר ה-20 בפברואר 1930 מימוני נכנס לדירתה בתוניס, שפך עליה חומר דליק והציתה בחיים.
היא מתה מפצעיה יומיים לאחר מכן.
הבית שבנה עבורה מימוני בעיר תסתור הפך למרכז תרבות לזכרה בשם "בית חביבה מסיכה".
חַבּוּשׁ מוארך (שם מדעי: Cydonia oblonga), אַסְפַּרְגֵּל, או בשמו העממי חַבוּשׁ, הוא המין היחיד בסוג חבוש (Cydonia).
זהו עץ נשיר קטן, הגדל באזורים חמים וממוזגים בדרום-מערב אסיה ובאזור הקווקז.
צמחים שבעבר נחשבו כחלק מסוג החבוש (Cydonia) מסווגים עתה לסוגים ומינים נפרדים.
כך חבוש סיני (Pseudocydonia sinesis), הגדל בסין, וכן שלושה מינים אחרים פורחים ממזרח אסיה, בסוג Chaenomele.
העץ גדל לגובה של 5 עד 8 מטר ולרוחב של 4 עד 6 מטר, והוא קרוב משפחה של התפוחים והאגסים.
כמוהם, אף לחבוש פרי דמוי תפוח, המבריק בצבע זהוב כשהוא בשל וצורתו אגסית, 7 עד 12 ס"מ אורכו ו-6 עד 9 ס"מ רוחבו.
צבעו של הפרי הבלתי בשל, ירוק ועליו פלומה אפורה-לבנה, אשר רובה (אבל לא כולה) נושרת בטרם הפרי מבשיל.
הבשלת הפרי היא בסוף עונת הסתיו, אז משנה הפרי צבעו לצהוב עם ציפה קשה וניחוח עז.
העלים פשוטים, באורך 6 - 11 ס"מ ומסודרים לסירוגין.
העלים מכוסים אף הם בפלומה צפופה של שערות לבנות.
הפרחים, הפורחים באביב, אחרי הלבלוב, הם בצבע לבן או ורוד, בקוטר 5 ס"מ.
מספר זחלי חרקים ממשפחת ה-Lepidoptera ניזונים בפירות החבוש, על כן כל השתהות בקטיפת הפרי הבשל עלולה להניב תנובה פגומה.
מקורו של הצמח מאזור פרס, אנטוליה, מקדוניה ויוון.
תירבות עץ החבוש ייתכן והקדים את תירבות התפוח, על כן התייחסויות קדומות רבות ל"תפוח", (כמו למשל בשיר השירים: ועוד), נראה שהיו לחבוש ולא לפרי התפוח המוכר.
ביוון הקדומה החבוש היה פרי מנחה מסורתי בטקס הנישואין, היות שעל פי האגדה החבוש הגיע ליוון מן המזרח עם אפרודיטה והיא קידשה אותו.
פלוטרכוס דיווח שהכלה היווניה הייתה נוגסת בחבוש כדי לבשם את פיה לנשיקות בטרם תיכנס לחדר הייחוד "זאת על מנת שהברכה הראשונה לא תהיה דוחה או בלתי נעימה" (שאלות לרומאים 3.65).
מכאן כי ייתכן ובמושג "תפוח זהב" המופיע במיתולוגיה היוונית הכוונה לפרי המוכר לנו כיום כ"חבוש".
לדוגמה, היה זה חבוש שפאריס העניק לאפרודיטה וחבוש אותו עצרה אטאלנטה לאסוף באמצע מרוצה עם מלניון וכן הלאה.
אף הרומאים עשו שימוש בחבושים.
ספר הבישול הרומאי הנודע של אפיקיוס מספק מרשמים לבישול החבוש עם דבש, ואפילו לערבבו עם כרישה.
פליניוס הזקן מזכיר סוג אחד, חבוש מולבי, שאותו אפשר לאכול נא.
קולומלה, סופר רומאי ידוע, מזכיר שלושה סוגים, שאחד מהם, "תפוח זהוב" היה אולי תפוח גן עדן, אשר השאיל את שמו לעגבנייה באיטלקית, פומודורו.
שמו הלטיני והמדעי של החבוש "סידוניה" מקורו בשם היווני "μήλον κυδώνιον" ("תפוח סידוני").
"סידוניה" הוא השם הקדום של העיר חאניה שבאי כרתים.
במולדתו, באזור הקווקז, גדל החבוש פרא ביערות.
העץ פורה בעצמו אולם התנובה תעלה עם האבקה חיצונית.
באזורים חמים יותר, ניתן להותיר את הפרי על העץ כדי להבשיל ולהתרכך עד לרמה שבה ניתן לאכול אותו נא, אולם באקלים ארץ-ישראלי רב הסיכוי כי בשלב זה יהיה הפרי נגוע במזיקים ולא אכיל עוד.
רוב סוגי החבושים קשים, חמוצים ומרירים מכדי לאכלם נא, אלא אם מקפיאים ומפשירים אותם קודם לאכילה.
מפרי החבוש ניתן להכין ריבה, לפתן, או שניתן לקלפו, לצלותו, לאפותו או לבשלו.
לאחר הבישול הופך צבע ציפתו של החבוש לכתום כהה עד ארגמן.
ניתן להוסיף חבושים בכמות קטנה לעוגות תפוחים ולריבות, להגברת הטעם.
הוספת חבוש מגורר לרסק תפוחים יגביר את טעמו של הרסק וישפר את מרקמו.
מובנה המקורי של המילה "מרמלדה" היה ריבת חבושים בלבד ומבוסס על שמו הפורטוגזי של הפרי "מרמלו" (marmelo).
ניתן לעשות מפרי החבוש אף יין ומשקאות חריפים אחרים.
בספרד, שם קרוי הפרי "ממבריו" (membrillo) מבשלים את החבוש לריבה קרושה ואוכלים אותו עם גבינה.
בגרמניה ניתן לקנות מיץ חבושים טבעי, המשמר את ריחו המיוחד של הפרי.
בלבנון הפרי קרוי "ספרג'ל" ומשתמשים בו להכנת ריבה.
בהונגריה מבשלים את החבוש, לזמן ארוך, עם סוכר ויוצקים את העיסה הצמיגה לתבניות, להכנת "גבינת חבושים" (הונגרית: Birs-alma sajt).
לאחר תהליך של "הבשלה" והתקשות, ניתן לשמר את גבינת החבושים משך חודשים ללא חשש לריקבון, הודות לתכולת הסוכר הגבוהה.
בקרב יהדות תוניסיה נהוג לעטוף חבוש בסמרטוט לח ובו אבקת ציפורן לקראת יום כיפור.
את החבוש ששינה צבעו לחום וספג מריח הציפורן מעטרים בציפורנים שלמות, ומריחים לאורך יום הכיפורים.
יהודי תימן נוהגים לאכול את החבוש בדרך חזרה מבית הכנסת במוצאי יום הכיפורים.
בחלקים מאפגניסטן גלעיני החבוש מבושלים במים ומשמשים כתרופה נגד דלקת ריאות.
עצי חבוש גדלים באזורים הדרומיים של אירופה, בהם מזג האוויר חם דיו.
העצים גדלים בדרך כלל במטעים מעורבים עם עצי תפוח ועצי פרי אחרים.
עצי חבוש הובאו גם ליבשת אמריקה, אולם הם נדירים מאוד, כיוון שאינם עמידים למחלות העצים הנפוצות ביבשת זו.
בארגנטינה, צ'ילה, ואורוגוואי עדיין מגדלים עצי חבוש.
בעצי החבוש משתמשים ככנה ומרכיבים עליו עצי פרי אחרים, בדרך כלל תפוחים ואגסים.
חביב ונאיפה קהוואג'י היו זוג מרגלים, ילידי חיפה שבישראל.
פעלו כגייסי סוכני מודיעין למען "המשרד השני" (המודיעין) הסורי.
נאיפה נלכדה בישראל בשנת 1960 לאחר שחצתה את הגבול לירדן במטרה להגיע לסוריה וליצור קשר עם מפעיליה.
הירדנים לא האמינו לגרסה שמסרה בחקירתה וכלאו אותה.
היא שוחררה רק לאחר שנענתה להצעה לפעול למען המודיעין הירדני.
היא הועמדה לדין יחד עם מפעילה, נהג משפרעם בשם דאוד לביב עמורי, ונידונה לשתי שנות מאסר.
שמה עלה לכותרות שנים אחדות לאחר מכן כאשר עבדה כמורה וסטרה לאחד מתלמידיה שנעמד דום בזמן צפירת זיכרון לחללי צה"ל.
לימים נישאה לחביב קהוואג'י, חיפאי יליד 1931 ופעיל בתנועת אל ארד.
השניים עזבו את ישראל, ונחשפו שוב באפריל 1970, כשהתברר שהם מגייסים בקפריסין סוכנים עבור המודיעין הסורי.
חלק מהסוכנים שגויסו על ידם פעלו מאוחר יותר ברשת הריגול הערבית-יהודית שנלכדה ב-1973. בין חבריה המרכזיים של רשת זו נמנו דאוד תורכי, אודי אדיב, דן ורד, אניס קרעאווי וסוחבי נערני.
בטניס, חבטת גב יד היא הצלפה של המחבט בכדור שנלווית בתנועה סיבובית היוצאת מגופו של החובט כלפי חוץ, בהתאם לכיוון אליו הוא רוצה לחבוט אותו.
אצל שחקנים ימניים, חבטת גב היד מתחילה מצד שמאל של הגוף, ממשיכה לרוחב הגוף שם המחבט יוצר את המגע הראשוני עם הכדור, ומסתיימת מצד ימין של הגוף בו הכדור ניתק מהמחבט ועף לכיוון אליו נשלח.
החבטה יכולה להתבצע הן באחיזה של יד אחת במחבט והן באחיזה של שתי הידיים במחבט.
לרוב חבטת גב היד קשה יותר ללמידה ולביצוע מאשר חבטת כף היד, משום שהשליטה ביד כאשר "מושכים" את המחבט החוצה מהגוף (בחבטת גב היד) קשה מתנועת הדחיפה המתבצעת בחבטת כף היד שבאה באופן טבעי יותר.
ההבדלים לרוב בין שתי החבטות הבסיסיות הוא שגב היד מאופיין בעוצמה ויציבות נמוכה מכף היד.
לרבים מהשחקנים המתקדמים ניכרת העליונות בחבטת כף היד על פני חבטת גב היד וכמו כן אפשר להבחין בשחקנים רבים הבונים את אסטרטגיית המשחק שלהם על ניצול חולשת היריב בחבטת גב היד כדי להעניק להם נקודות קלות רבות יותר .
ברובה של המאה ה-20 גב היד נחבט בעזרת יד אחת; היו מקומות בעולם בהם ניסו להתחיל לחבוט עם שתי ידיים, כגון המזרח הרחוק ומרכז אסיה, אך סגנון זה לא היה מקובל ונחשב כלא אמין .
השחקנים הידועים הראשונים שהשתמשו באחיזת שתי הידיים היו האוסטרלים ויויאן מקגרט וג'ון ברומיץ' בסביבות שנות ה-30, אך חוץ מהם רבים המשיכו לחבוט ביד אחת במשך כמה עשורים .
המפנה המשמעותי הראשון החל בשנות ה-70 עם ג'ימי קונורס וכריס אברט, ואחריהם שחקנים רבים החלו להשתמש באחיזת שתי הידיים.
תופעה הפוכה שקרתה אצל פיט סמפראס וסטפן אדברג היא שהם עברו לחבוט גב יד מאחיזת שתי הידיים ליד אחת מאוחר יחסית, כאשר כבר הגיעו להישגים רבים בטניס.
בשנים האחרונות המעבר לחבטת גב יד בשתי הידיים כמעט ו"הושלם": בשנת 2007 היו 19 טניסאים בדירוג הטופ 50 שחובטים חבטת גב יד ביד אחת.
רוב השחקנים החובטים ביד אחת מתבלטים גם במשחק רשת טוב יותר משחקנים החובטים בשתי ידיים, אצלם היציבות טובה יותר בדרך כלל, וגם המשחק מהקו האחורי טוב יותר.
כמו כן שחקני היד אחת חובטים את רוב חבטות ההחזרה עם חבטת חיתוך לאזור החבטה בו יריבם חלש יותר.
השחקן הראשון שהתבלט ביכולתו לחבוט גב יד טוב יותר מיריביו באופן שיטתי היה דון בדג'.
לבאדג' הייתה חבטת גב יד ייחודית יחסית לשנות ה-30 וה-40, שהעניקה לכדור סיבוב עילי חזק שהקשה מאוד על יריביו להתמודד איתו.
קן רוזוול היה שחקן מקצוען נוסף שהיה ידוע בחבטת גב היד שלו בשנות ה-50 וה-60, שהקנתה לכדוריו מהירות גבוהה.
שחקנים מקצוענים נוספים שבלטו בכישורי חבטת גב-יד טובה:
כיהן כחבר הכנסת מטעם המערך בכנסת השמינית.
חביב שמעוני נולד בדהוכ שבכורדיסטן בשנת 1933 ועלה ארצה בשנת 1936.
בתום לימודיו התיכוניים הצטרף בשנת 1951 למפא"י והיה פעיל במוסדות המפלגה במחוז ירושלים.
בשנת 1965 נבחר לחבר מועצת הפועלים בעיר, בה כיהן ארבע שנים, ובשנים 1969–1974 ושוב בין 1978–1984 היה חבר מועצת העיר.
בתקופות אלו השלים שמעוני תואר ראשון במזרחנות ומדע המדינה ותואר שני במינהל ציבורי באוניברסיטה העברית.
בשנת 1964 החל שמעוני לעבוד במשרד המסחר והתעשייה.
משך תשע שנים היה חבר בהנהלת מכון האריזה.
לאחר מכן, בשנת 1973, מונה ליו"ר הנהלת המרכז הישראלי לעיצוב המוצר והיה ממונה על תחום זה במשרד.
במהלך שנות עבודתו נבחר גם ליו"ר ועד העובדים.
בראשית כהונתה של הכנסת השמינית הושבע אליה מטעמה של סיעת המערך, בעקבות פטירתו של עבד אל-עזיז זועבי.
שמעוני היה חבר ועדת העבודה והרווחה, ועדת החינוך והתרבות וועדת השירותים הציבוריים.
במהלך כהונתו הראשונה במועצת עיריית ירושלים הוביל את מאבק תושבי נחלאות לאינטגרציה בחינוך עם בתי הספר של רחביה, המאבק הראשון בישראל לאינטגרציה.
המאבק הוכתר בהצלחה ושמעוני התמיד בה, למרות בקשה אישית של ראש הממשלה, גולדה מאיר, עד שנבחר לכנסת.
שמעוני היה מדובריה של העלאת המודעות לתרבות של עדות המזרח והביא להקמת המרכז לשלוב מורשת יהדות המזרח במשרד החינוך בשנת 1976.
שמעוני תמך בחוק ההפלות ונימק זאת בכך שממילא מתבצעות הפלות רבות מחוץ לבתי החולים, בצורך להקל על צפיפות הדיור ובטענה שאין להכריח אשה להביא לעולם ילד שהיא אינה מעוניינת בו.
במקביל לעיסוקיו המקצועיים והפוליטיים, שמעוני היה שותף בשנת 1963 לייסוד הארגון הארצי של יהודים יוצאי כורדיסטן בישראל.
שימש עורך כתב העת "התחדשות" של העדה הכורדית ובמשך 31 שנים עמד בראש הארגון כמזכירו הכללי.
שמעוני שהיה מיוצאי כורדיסטן נשא לאשה את שלומית שהייתה מעדת האורפלים.
חבזיט היא משפחה של מינרלים טקטוסיליקטיים (סיליקטים במבנה מרחבי) המכילים הרכבים שונים של סידן, נתרן, אשלגן, מגנזיום ואלומיניום, השייכת לקבוצת הזאוליטים.
החבזיט מופיע בטבע בכמה צורות שכל אחת הוכרה כמינרל בפני עצמו על ידי האגודה הבינלאומית למינרלוגיה על פי סוג הקטיון הבולט.
הסוג הנפוץ ביותר, מוכר גם בשמות אקדיליט ואדיפיט.
פקוליט – חבזיט-Ca בתצורת גבישים תאומים מעוגלת
חבזיט-Na - Na2,K2,Ca,Sr,Mg)2[Al2Si4O12]•12H2O), סוג עשיר בנתרן מוכר גם בשם הרשליט.
חבזיט-Sr - Sr2[Al2Si4O12]2•12H2O סוג עשיר בסטרונציום.
כאמור, החבזיט משתייך לקבוצת המינרלים הגדולה של הזאוליטים.
בקבוצה זו ישנם שלושה סוגי מבנים, והחבזיט משתייך לזאוליטים במבנה הקרוי בעלי שלד.
משפחת המינרלים של החבזיט קרובה בהרכבה ובתכונותיה למשפחת המינרלים של הגמלניט (Na4(Si8Al4)O24•11H2O)
החבזיט-Ca מתגבש במערכת הטריקלינית, חבורת סימטריות נקודתית "טריקלינית רגילה" (או גם טריקלינית-פינקואידית) () וחבורת סימטריות מרחבית "".
חבזיט-K וחבזיט-Na מתגבשים במערכת הטריגונלית, חבורת סימטריות נקודתית "הקסגונלית סקלנוהדרלית" , וחבורת סימטריות מרחבית "".
הגבישים של החבזיט מופיעים בצורת מעוינון באורך עד 4.5 ס"מ ועשויים להיראות קובייתיים (פסאודוקובייתיים) משום שהזווית בין הפאות קרובה לזווית ישרה.
כמו כן המינרל מופיע בטבע במקבצים גרגיריים או חסרי צורה היוצרים קרום.
תופעת גבישים תאומים נפוצה בחבזיט, וקיימים הן תאומי מגע והן תאומי חדירה סביב ציר ה-c.
לחבזיט יש פצילות גרועה בשלושה כיוונים המקבילים לפאות המעוינון, ומובחנת בכיוון אחד ({1011}).
הקשיות של המינרל בינונית נמוכה, 5-4 בסולם מוס, ומשקלו הסגולי הממוצע 2.09 גרם לסמ"ק.
אופטית המינרל הוא דו-צירי חיובי או שלילי (חבזיט-Ca, חבזיט-K וחבזיט-Na) או חד-צירי חיובי (חבזיט-Sr).
גבישי החבזיט הם שקופים עד שקופים למחצה.
הם חסרי צבע או לבן, ורוד צהבהב, אדמדם וחום.
בשקף מנוסר החבזיט הוא חסר צבע.
הברק של החבזיט הוא זגוגי.
חבזיט-Ca נתגלה לראשונה ב-1792 על ידי הבוטנאי הצרפתי לואי-אגוסטין בוסק ד'אנטיק (Louis-Augustin Bosc d'Antic; 1828-1759) בקול דל לאר (Colle del Lares) בעמק פאסה (Val di Fassa) בנפת טרנטו במחוז טרנטינו - אלטו אדיג'ה שבאיטליה.
חבזיט-K נתגלה לראשונה בעיר ארקולנו השוכנת למרגלות מתחם סומה-וזוב – הכולל את הר הגעש וזוב - במחוז קמפניה שבאיטליה.
חבזיט-Na נתגלה לראשונה ברופה די אצ'י קסטלו (Rupe di Aci Castello) שבקומפלקס הגעשי אטנה בקטניה שבאיטליה.
חבזיט-Sr נתגלה לראשונה בהר סולוייב (Суолуайв) במסיב לובוזרו (Ловозёрские тундры) בחצי האי קולה במחוז מורמנסק שברוסיה.
מקור שם המינרל ביוונית "חבזיוס", נעימה או לחן, אחת מ-20 האבנים היקרות ששמן מופיע בשיר "פרי ליתוס" המדבר בשבחן של המינרלים.
שיר זה מיוחס לאורפיאוס, המייסד האגדתי של כת האורפיזם, שפרחה ביוון במאה השישית לפנה"ס.
בוסק ד'אנטיק קרא למינרל בתחילה שבזי (chabasie), והשם שונה אחר-כך.
אקדיליט (באנגלית Acadialite) ואדיפיט (באנגלית Adipite) הם שמות נוספים של חבזיט-Ca.
פקוליט (במקור הגרמני Phakolith) – תצורת גבישים תאומים של חבזיט-Ca.
הרשליט (באנגלית Herschelite) – שם נוסף חבזיט-Na.
המינרל קרוי על שמו של האסטרונום הבריטי ג'ון הרשל.
למינרל יש שני שימושים נפוצים: עבור אספני מינרלים, וכמסננת מולקולרית להפרדת מולקולות.
החבזיט, כמו שאר הזאוליטים, בנוי כך שהחללים המולקולריים מתחברים ויוצרים תעלות.
הגודל המקסימלי של מולקולות או יונים היכולים לחדור לנקבוביות של החבזיט נקבע על פי קוטר התעלות, ורק מולקולות בגדלים וצורות מסוימים יכולים לעבור.
החבזיט מצוי בדרך כלל בחללים דמוי השקד שבבזלת ובסלעים דומים כדוגמת אנדזיט יחד עם זאוליטים רבים אחרים.
כמו כן, בעורקים הידרותרמיים ובמשקעי טוף שעברו התמרה מזכוכית געשית.
כאמור, החבזיט הוא אחד מסוגי הזאוליטים הנפוצים.
בין המקומות בהם ניתן למצוא החבזיט:
חביב חסן תומא היה מלחין וחוקר אתנומוזיקולוגיה ערבי ישראלי.
תומא למד בקונסרבטוריון דוניה ויצמן בחיפה ואחר כך ב, שם סיים את לימודיו בשנת 1962. הוא למד הלחנה אצל אלכסנדר אוריה בוסקוביץ' ואחר כך אתנומוזיקולוגיה אצל קורט ריינהרד (Kurt Reinhard) בברלין והשלים בשנת 1968 דוקטורט באתנומוזיקולוגיה באוניברסיטה החופשית של ברלין, אשר עסק בנושא מקצבי המקאם.
באירופה למד בין השאר אצל אוליבייה מסייאן ואצל שטוקהאוזן.
בשנת 1970 החל לשמש כפרופסור באוניברסיטה החופשית בברלין.
בשנת 1975 פרסם בגרמנית את ספרו "המוזיקה של הערבים", הספר זכה להצלחה ותורגם לצרפתית ולאנגלית.
בין יצירותיו, "רפסודה אוריינטלית - יצירה לשני חלילים ותוף" משנת 1957. נישא למוניקה קירכברגר (Monika Kirchberger) והיה אב לבת.
חביב אל-עאדלי כיהן כשר הפנים של מצרים בין השנים 1997–2011.
אל-עאדלי סיים את לימודיו באקדמיה המשטרתית של מצרים בשנת 1961. שירת בתפקידים שונים במשטרה ובמשרד החוץ.
ב-1993 מונה לעוזר שר הפנים וב-1997, לאחר טבח התיירים בלוקסור, החליף את גנרל חסן אל-אלפי בתפקיד שר הפנים.
במסגרת תפקידו היה אחראי על שירותי הביטחון של מצרים.
נטען כי אל-עאדלי היה מעורב באופן אישי בארגון מכונית תופת שהתפוצצה בכנסייה קופטית באלכסנדריה ב־1 בינואר 2011 שבה נהרגו 24 איש.
ב-31 בינואר 2011, בעקבות ההתקוממות העממית נגד שלטונו של חוסני מובארכ, הוחלפו חלק משרי הממשלה ובהם אל-עאדלי שהוחלף במחמוד וַ֫גְדִי.
לאחר התפטרות מובארכ נעצר אל-עאדלי והואשם בשחיתות ובירי באש חיה לעבר המפגינים בכיכר תחריר.
נכסיו של אל-עאדלי שהוערכו בכ-1.2 מיליארד דולר הוקפאו.
ב-5 במאי הוא הורשע בעבירות הונאה והלבנת הון ונידון ל-12 שנות מאסר.
ב-3 באוגוסט נפתח משפטו ביחד עם מובארכ, שני בניו של מובארכ וקציני משטרה נוספים שהואשמו ברצח בכוונה תחילה ובהרג מפגינים.
חביב הורשע, אך התקבלה בקשת ההגנה למשפט חוזר.
חביב שחאדה חנא הוא מלחין ונגן עוד ובוזוקי ערבי-ישראלי.
זוכה פרס אופיר למלחין הטוב ביותר (2007) על סרטו ביקור התזמורת.
תחילה למד מדעי המחשב בפקולטה למדעי המחשב בטכניון ומאוחר יותר החליט ללמוד הלחנה באקדמיה למוזיקה ולמחול על שם רובין בירושלים, ומוזיקולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בתקופה זו ניהל את הסניף הירושלמי של הקונסרבטוריון הלאומי הפלסטיני ולימד תאוריה ונגינה בעוד.
כמו כן, ניגן עם "האנסמבל למוזיקה ערבית" בירושלים.
חנא מלחין פסקולים עבור סרטים דוקומנטריים ועלילתיים וכן למחזות.
המוזיקה שלו מורכבת מסגנונות רבים:
על הלחנת פסקול ביקור התזמורת זכה ב-2007 בפרס אופיר למלחין הטוב ביותר.
ב-2008 ייסד בחיפה את בית הספר למוזיקה "אל משע'ל" (המעבדה, הסדנה) אשר ייחודו הוא בשפת ההוראה - ערבית.
ד"ר חביב לוי (אוקטובר 1886 – 1984) היה פעיל ציוני והיסטוריון של יהדות איראן.
חיבר את הספר "ההיסטוריה של יהדות איראן" (تاريخ يهود ايران) בן שלושה הכרכים שפורסם לראשונה בפרסית.
חביב לוי נולד בטהראן באוקטובר 1886 למשפחה יהודית בת מעמד הביניים.
אביו רחמים היה צורף מומחה שעבד בין השאר עבור חצר השאה האיראני.
חביב למד בבית ספר אליאנס בטהראן, ובהמשך נסע לפריז והשלים תואר ד"ר ברפואת שיניים.
בשעה שלמד בפריז כבר החל בפעילות ציונית, וחבר לאישים כגון אלכסנדר מרמורק.
עם חזרתו לאיראן הוא היה לפעיל מרכזי למען עלייה לארץ ישראל והציונות, במיוחד בעקבות הצהרת בלפור בשנת 1917. בשנת 1920 הוא נבחר כחבר לוועד המנהל של התנועה הציונית באיראן, ובשנת 1926 מונה לסגן-נשיא התנועה.
הוא כיהן גם כחבר הוועד המנהל של אליאנס בטהראן, ונמנה בין מייסדי בית הספר היהודי "כורש" בעיר.
בית ספר זה שם דגש על לימודי עברית ופרסית, בניגוד לבתי הספר של אליאנס ששמו דגש על צרפתית.
בשנת 1929 נסע ד"ר לוי לקונגרס הציוני בשווייץ בו התקבלה ההחלטה על הקמת הסוכנות היהודית ומרגע ששב לאיראן החליט לבקר בקביעות בארץ ישראל ולהשקיע בבנייתה.
אחד מבניו עלה לארץ ישראל בשנת 1936.
במקביל הוא עסק במקצועו כרופא שיניים.
החל משנת 1922 הוא עבד בבית החולים הצבאי בטהראן, ורזא ח'אן היה בין מטופליו.
בהמשך הוא פתח קליניקה פרטית ועסק גם ביבוא תרופות לאיראן.
במהלך מלחמת העולם השנייה הוא היה פעיל במרכז "הצעירים היהודים של איראן" שנועד לעזור לפליטים יהודים מהשואה, וסייע בין השאר להעברתם של ילדי טהראן לארץ ישראל.
במהלך שנות ה-40 הוא הקים שני מועדונים קהילתיים יהודיים בטהראן.
בשנת 1949 הוא היה בין המייסדים של עיתון יהודי-איראני בפרסית בשם "העולם היהודי" (عالم یهود).
מלבד עיסוקיו הציבוריים השונים, במשך 40 שנה ד"ר חביב לוי אסף חומר ושקד על כתיבת חיבור היסטורי מקיף על תולדות יהדות איראן.
הספר פורסם לראשונה בשנת 1960 בפרסית בשלושה כרכים תחת השם "تاريخ يهود ايران" (ההיסטוריה של יהדות איראן), ובשנת 1999 הספר תורגם לאנגלית תחת השם Comprehensive History of the Jews of Iran.
ד"ר לוי שקד על כתיבת הספר, בעידוד יצחק בן-צבי, לאחר שסקירת הספרות על תולדות עם ישראל הביאה אותו לדעה שיהדות פרס לא נחקרה דיו.
לצורך כתיבת הספר ד"ר לוי נסע בין מדינות שונות בחיפוש אחר חומר ארכיוני ומקורות ראשוניים על יהודי איראן והקים אוסף גדול של ספרים ומסמכים שעוסקים בתולדות יהודי איראן, אותו הוא תרם בצוואתו לאוניברסיטת תל אביב.
לאורך השנים הוא פעל גם כאיש עסקים, תרם למוסדות ציונים והקים מלונות בתל אביב וירושלים, כולל את מלון "ארמון המלך שלמה" בירושלים.
בבעלותו היה גם בית המלון "קלינס" בטהראן שהיה מקום אירוח עבור קצינים ופוליטיקאים ישראלים שביקרו באיראן בשנות הפריחה של יחסי איראן–ישראל טרם המהפכה האסלאמית.
לאחר המהפכה לוי ומשפחתו נטשו את איראן באופן סופי מחשש לחייהם.
הוא נפטר בלוס אנג'לס בשנת 1984 והובא למנוחות בירושלים.
לזכרו אוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס מעניקה מלגה לפרופסורים מבקרים העוסקים בחקר יהדות איראן.
מרכז אליאנס ללימודים איראניים של אוניברסיטת תל אביב מנהל "תוכנית ע"ש ד"ר חביב לוי" אשר .
בשנת 2010 יצאה לאור האוטוביוגרפיה של ד"ר חביב לוי בתרגום מפרסית לעברית.
הוא היה נשוי לזוליכה בת שלמה שנאס"א, ולהם מספר ילדים.
חוקר יהדות איראן: חביב לוי - זכרונות, תרגום מפרסית: ששון בלום, הוצאת אוניברסיטת תל אביב, 2010
חבטת תילול בטניס היא חבטה בכדור במסלול גבוה, תלול ועמוק אל תוך חלק המגרש של היריב.
ניתן להשתמש בה כנשק התקפי או הגנתי בתלות במצב.
חבטת התילול נצפתה לראשונה על ידי אלוף ווימבלדון השני, פרנק האדו, בהפסדו לספנסר גור.
מסיבה זו נודע האדו כ"אלוף הנשגב ביותר".
חבטת תילול נחבטת בדרך כלל כאשר היריב עומד קרוב לרשת וממתין לחבטת יעף.
המטרה בחבטה זו היא להעביר את הכדור מעל לשחקן היריב, אל חלק המגרש הפתוח שמאחוריו.
חבטת תילול התקפית טובה היא כזו שהיריב לא מספיק להגיע אליה, כלומר חבטה נמוכה ובעלת מהירות מספקת שלא תאפשר ליריב לרוץ לאחור, לרדוף אחר הכדור ולהגיע אליו.
חבטה זו מסוגלת לְזַכּוֹת את החובט ישירות בנקודה, אולם יש בה גם סיכון מסוים.
סיבוב עילי משפר באופן משמעותי את יעילותה של חבטת התילול ההתקפית, אולם גם הופך אותה לקשה יותר לביצוע.
בעת ביצוע חבטת התילול, שחקנים חובטים לרוב בכדור בזווית שבין 0 מעלות (חבטה שטוחה) ל-45 מעלות (חבטה אלכסונית).
שחקנים מסוימים, דוגמת אנדרה אגאסי, מייקל צ'אנג, ולייטון יואיט, פיתחו חבטות תילול התקפיות טובות.
מטרתה של חבטת תילול הגנתית, לעומת זאת, היא פשוט לדחוק את היריב בחזרה לאחור, לקו הבסיס, ולהאריך את הנקודה.
כאשר שחקן מוּצָא מתחומי המגרש במהלך נקודה, חבטת תילול הגנתית שימושית גם משום שהיא מקנה לשחקן המגן זמן לרוץ לאחור ולהגיע לעמדה הגנתית טובה יותר.
חבטת תילול לא מוצלחת היא כזו שהיריב מסוגל להגיע אליה (לרוב משום שהיא איננה גבוהה דַּיּוֹ) ולסיימה בהנחתה בסבירות גבוהה.
בזוגות מפעילים על חבטת התילול סיבוב או חיתוך, וזאת במטרה להעביר את הכדור מעל לראשו של השחקן שברשת וכן שיקפוץ הרחק מן השחקן שבקו הבסיס.
שחקנים מסוימים מסוגלים לייצר חבטת תילול שלמראית עין נראית חזקה וארוכה מדי, אולם בפועל החבטה מספיק עמוקה כדי לנחות באזור קו הבסיס ובתוך חלק המגרש של היריב, ובכך מתווסף לה לעיתים גם ערך מוסף של הטעיית היריב.
חבטה מסוג זה נוצרת באמצעות סיבוב אחורי רב או חיתוך של הכדור המתווספים לה ומסייעים להעברתה מעל לראשו של השחקן היריב.
חבטה זו, אותה ניתן לחבוט גם באמצעות סיבוב עילי רב, מכונה גם "חבטת יעף דמוית ירח".
בספר הביוגרפיה העצמית שלו הקדיש טניסאי העבר האמריקני ג'ק קרמר עמוד אחד לחבטות הטניס הטובות ביותר שראה מימיו.
הוא כתב: "חבטת תילול - ריגס כמובן.
אך גם אלו של סגורה, ביטסי גרנט ורוזוול היו יעילות כמעט באותה מידה.
גם זו של קונורס מצוינת".
שחקנים נוספים שנודעו בחבטת התילול המצוינת שלהם הם:
(שחקנים מודגשים הם שחקנים פעילים).
חביב אלקאניאן (בפרסית: حبیب القانیان; 1909 – 9 במאי 1979, י"ב באייר תשל"ט) היה תעשיין ופילנתרופ יהודי-איראני.
כיהן כיושב ראש הקהילה היהודית באיראן במהלך שנות ה-60 וה-70. אלקאניאן היה היהודי הראשון שהוצא להורג לאחר המהפכה האיראנית.
אלקאניאן נולד בשנת 1909 בטהראן במשפחה יהודית.
אחיו היו אקאג'אן, דאוד, נור-אללה (אביו של הנרי אלקאניאן), ציון, עטא-אללה ונג'את-אללה.
התחיל בגיל 15 לעבוד במלון של דודו, אחר כך כמוכר בשוק.
במהלך השנים הקים יחד עם אחיו בתי חרושת ומפעלים שהיוו כוח חלוץ במודרניזציה של כלכלת איראן ותיעושה.
בין השאר הקימו מפעל לאלומיניום, בנו בניינים גבוהים ושווקים מקורים.
מילאו תפקיד חשוב בקידום יחסי המסחר עם סין.
בשנת 1959 הקים אלקאניאן מפעל לייצור פלסטיק בטהראן בשם "פלאסקו".
עם השנים הפך מפעל זה לאחד ממפעלי הפלסטיק המשוכללים ביותר מבחינה טכנולוגית באיראן ומהמפעלים הגדולים ביותר במזרח התיכון בתחומו.
בשנת 1960 בנה את גורד השחקים האייקוני "פלאסקו" בטהראן.
עוד באותה שנה נבחר לראשונה ליושב ראש הקהילה היהודית באיראן, תפקיד שעתיד היה למלא ברציפות עד מותו, בשנת 1979.
יחד עם אחיו ומספר אנשי עסקים נוספים מהקהילה, הקים אלקאניאן עמותה שייעודה לגייס תרומות.
על אף העובדה כי מרבית התרומות יועדו לקהילה היהודית, פעל אלקאניאן לגיוס תרומות גם לשאר חלקי האוכלוסייה.
הוא נהג לבקר בישראל לעיתים קרובות.
בשנת 1968, אלקאניאן ואחיו רכשו את מגדל שמשון במתחם הבורסה ברמת גן וכן בניין אשר ישמש בהמשך כמקום מושבה של השגרירות האיראנית בישראל.
בשנת 1978, במהלך המהומות באיראן נגד שלטונו של מנהיג איראן השאה, שהה אלקאניאן בארצות הברית במסגרת עסקיו.
למרות הפצרות מצד בני משפחתו ומכריו, החליט לחזור לאיראן בראשית 1979.
ב-16 במרץ 1979, זמן קצר לאחר המהפכה האיראנית, נעצר אלקאניאן על ידי שלטונות המהפכה והואשם בבגידה וב"ציונות", בשל קשריו עם ישראל ויהדות התפוצות.
לאחר ששהה במשך חודשיים במעצר, החל משפטו של אלקאניאן ב-8 במאי 1979. המשפט ארך כ-20 דקות בלבד.
אלקאניאן טען בפני בית הדין כי איננו ציוני, וזאת חרף העובדה כי את מפעל הפלסטיק שלו בנתה חברה ישראלית וכי היו לו קשרים ענפים עם ישראל, כולל השקעות שונות במדינה.
על אף טענותיו בפני בית הדין, הוא הורשע ונידון למוות.
ב-9 במאי 1979 הוא הוצא להורג על ידי כיתת יורים בטהראן, היהודי הראשון ומן האזרחים האיראנים הראשונים שהוצאו להורג בטהראן של אחרי המהפכה.
הממשלה האיראנית סירבה לבקשת משפחתו של אלקאניאן לקבל את גופתו למען קבורתו.
לאחר מסכת לחצים של מנהיגי הקהילה היהודית במדינה, דוגמת הרב הראשי של איראן ידידיה שופט, הסכימה איראן להעביר את הגופה למשפחה, אשר קברה את אלקאניאן בקבר לא מסומן בבית הקברות היהודי של טהראן, וזאת בהשתתפות מספר מצומצם של אנשים, בשל החשש כי פרסום הטקס יוביל למהומות נוספות.
בהמשך, הוקמה מצבה בצמוד לקברו של אלקאניאן, אך לא נחרט עליה כל פרט בנוגע לנסיבות מותו.
בעקבות הוצאתו להורג נדחה טקס חנוכת בניין חדש לבורסת היהלומים הישראלית ברמת גן שנבנה בידי משפחת אלקאניאן.
זמן קצר לאחר הוצאתו להורג, עברה בסנאט האמריקאי החלטה הקוראת לגנות את הוצאתו להורג של אלקאניאן ושל יהודים אחרים, וכי יש לראות במעשים אלו הפרה של זכויות האדם באיראן.
מותו של אלקאניאן גרם להלם ופחד בקרב הקהילה היהודית באיראן.
קרוב ל-75% מקרב יהודי איראן בחרו לעזוב את המדינה בזמן המהפכה וזמן קצר אחריה.
עם זאת, המומחים ציינו כי אין להסיק מכך על זהות המדינה שיצרה את סטוקסנט.
הרב חביב חיים דוד סתהון (1827 – 29 בדצמבר 1906) היה רב ומקובל ארץ-ישראלי ששימש כאב בית דין בטבריה וכראש ישיבה בחיפה.
נולד בטבריה בשנת 1827 (ה'תקפ"ז) לדוד ולמסעודה סתהון.
סבו הוא הרב גבריאל סתהון, בן למשפחת רבנים שעלה מארם צובא, ולו שני בנים, חביב ודוד.
הראשון נישא למסעודה בת הרב אהרון שבות הלוי, אולם נפטר ללא ילדים.
אחיו דוד ייבם את האלמנה, אולם נפטר בטרם עת ממחלה.
לאחר שנולד בנה, קראה לו אמו דוד על שם אביו וחביב על שם בעלה הראשון, והוסיפה לו את השם "חיים" כסגולה.
בצעירותו למד אצל הרב חיים שמואל הכהן קונורטי, ואצל סבו, הרב אהרון שבות הלוי, מחכמי ארם צובא, שעלה לארץ והתיישב בטבריה.
בשנת 1857 (ה'תרי"ז) החל ללמוד בישיבת "בית יעקב" בטבריה שנוסדה על ידי הגביר הרב יצחק גויטע מטריאסטה שבאיטליה.
בשנת 1865 (ה'תרכ"ה) יצא לשליחות בערי מרוקו מטעם כוללות טבריה יחד עם הרב אברהם צבאח.
בחודש מאי 1873 (אייר ה'תרל"ג) יצא שוב לשליחות בצפון אפריקה, שם הגיע גם לג'יברלטר.
נהג להתבודד וללמוד במערת אליהו הנביא ובקברו של רבי מאיר בעל הנס, ועסק גם בתורת הקבלה.
את ימי הקיץ היה מעביר בכפר פקיעין, שם סחר עם המקומיים, והודות להשתדלותו הוקם בכפר בית כנסת לתושבים היהודים.
כיהן במשך כ-30 שנה כאב בית דין בטבריה.
בעקבות מגפת הכולרה, נמלט בחודש אוקטובר 1902 (תשרי ה'תרס"ג) מטבריה יחד עם בנו מרדכי למשך תקופה.
שנה לאחר מכן בשנת 1903 (ה'תרס"ד) עבר להתגורר בחיפה, שם שימש כראש ישיבת "אליהו" על שם אליהו הנביא, שייסד הגביר אברהם אדרעי ממצרים עד שנת 1905 (ה'תרס"ו).
נודע בבקיאותו בצמחי מרפא, ובחיפה עסק בייצוא הצמח "אל מחמודיה" (איסקומניה), המשמש לייצור צבעים.
הלך לעולמו ב-29 בדצמבר 1906 (י"ב בטבת ה'תרס"ז), ונקבר בבית העלמין הישן "כנסת ישראל" בחיפה, במערה המיוחסת לרבי אבדימי דמן חיפה.
נישא בחייו פעמיים, ויחד נולדו לו חמישה בנים וארבע בנות.
בתו חנה נישאה לרב ישראל שמואל ענתבי, מרבני טבריה, ובתו רחל נישאה למאיר בודוך (בודוק) משפחה צפתית וותיקה.
תלמידו היה הרב יעקב חי זריהן.
כרסייא דאליהו - שירות ותשבחות לאליהו הנביא, וקיבוץ כל ענייניו, ירושלים ה'תרס"ו
תקפו של נס - פירוש בפרד"ס על כל מאמרי רבי מאיר בעל הנס בתלמוד, בפלפול ובדרוש, חלק א' בירושלים ה'תרנ"ד, חלק ב' שם בשנת ה'תרנ"ט
טל תורה - סלוניקי ה'תרל"ז [נדפס בסוף ספר קרבן אליצור].
שמש ומגן - ענייני קבלה, כולל פירוש דברי הרב שמשון מאוסטרופולי בעניין יציאת מצרים, עשר המכות, ובסופו נוסח וידוי, ירושלים ה'תרנ"א
כן חיבר שירים לכבוד רבי מאיר בעל הנס, שחלקם היו מושרים בהילולתו.
חביב קויטה, , הוא זמר, כותב שירים וגיטריסט המתגורר במאלי.
יחד עם להקתו באמאדה (Bamada), אותה הקים בשנת 1988, הוציא קויטה עד היום מספר אלבומים, והלהקה עדיין מופיעה ברחבי העולם.
חביב קויטה הוא אחד המוזיקאים הפופולריים והמוכרים באפריקה.
נולד בעיר תיאס (Thiès) שבסנגל, העיר השלישית בגודלה במדינה.
כשהיה בן חצי שנה, עברה משפחתו לעיר קאיה ולאחר מכן לעיר במקו שבמאלי.
קויטה גדל עם 17 אחים ואחיות ומגיע משושלת מוזיקלית, בעזרת אמו פיתח את הטכניקה המוזיקלית הייחודית שלו.
הוא ירש את אהבתו למוזיקה ולמד לנגן על כלי הנגוני (n'goni) מצפייה בסבא שלו.
חביב קויטה היה בדרכו לקריירה בתור מהנדס, אך בעידוד דודו שראה את הפוטנציאל הטמון בו, נרשם לבית הספר הבין-לאומי לאומנויות בבמקו, מאלי.
בשנת 1978, לאחר חצי שנה בלבד הפך למנצח בלהקה היוקרתית של בית הספר.
הוא למד מוזיקה 4 שנים וסיים את לימודיו בהצטיינות בשנת 1982. מיד עם סיום לימודיו הועסק על ידי בית הספר כמורה לגיטרה.
במהלך שנות לימודיו הופיע וניגן עם מספר אמנים מקומיים מפורסמים.
מאלי מאופיינת במגוון המוזיקלי העשיר שקיים בה, כאשר לכל אזור סגנון מוזיקלי האופייני לתרבות המקומית.
סגנונו של קויטה ייחודי מאחר שהוא מאחד בתוכו סגנונות וקצבים ממקומות שונים, ויוצר סגנון חדשני המשקף את גישתו הפתוחה והתעניינותו בכל סוגי המוזיקה.
הסגנון הבולט במוזיקה של קויטה מבוססת על הדנסה (danssa), מקצב פופולרי מהעיר בה גדל (Keyes).
הוא קורא לסגנונו דנסה דוסו (danssa doso), חיבור בין מקצבי עירו למקצבי ה"דוסו", משמעות המילה בשפת הבמברה היא שבטי ציידים, אחת המסורות העתיקות במאלי.
בשנת 1988 הקים חביב קויטה את להקתו באמאדה (Bamada), בתרגום חופשי הם מכונים "בלוע התנין", כינוי שניתן לתושבי במקו בירת מאלי.
חברי הלהקה הם חבריו של חביב קויטה מילדות והם מלווים אותו עד היום.
בשנת 1991 זכה בפרס ראשון בפסטיבל מוזיקה בצרפת ועם כספי הזכייה הקליט שני שירים.
אחד השירים הללו היה השיר "Cigarette Abana" (בתרגום חופשי- הסיגריה נגמרה), אשר הפך ללהיט ופרסם אותו במערב אפריקה.
לאחר הוצאת סינגל נוסף בשם Nanalé, קיבל קויטה פרס צרפתי יוקרתי (RFI), אשר אפשר ללהקה לקיים את סיבוב ההופעות הראשון שלה מחוץ לאפריקה בקיץ של שנת 1994.
לאחר הוצאת אלבומם השני בשנת 1998 התפרסמה הלהקה גם בארצות הברית ונכתבו עליהם מספר רב של כתבות בעיתונים ומגזינים.
בשנת 2001 הופיעו בתוכנית הפופולרית Late Night עם דייוויד לטרמן.
קויטה ולהקתו אף לקחו חלק באלבומה של הזמרת האמריקאית בוני רייט, שיצא בשנת 2002.
בשנת 2002 זכה קויטה בפרס היוקרתי ביותר באפריקה KORA AWARD הנחשב ל"גראמי האפריקאי".
במרץ 2015 הגיעו קויטה ולהקתו לראשונה לישראל וביצעו שתי הופעות במלון היוקרתי "אלמא", בזכרון יעקב.
חביב קויטה הוא שם דבר במוזיקה האפריקאית ובפרט זו של מאלי.
הוא התפרסם ברחבי העולם בדרך הייחודית לו, בעוד מוזיקאים כמו אומו סנגרה מנגנים ושרים את המוזיקה המאפיינת רק את הקבוצה האתנית שלהם, קויטה פיתח סגנון מוזיקלי ששואב השראה מהמערב ומאפריקה, מהמסורת הזו וגם מאחרות, באופן שמקשה לאפיין אותו תחת מסורת מוזיקלית מסוימת.