tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
+ רדיואקטיביות יחסית של חומרים החומר זרם (פיקואמפר)אורניום מזוהם בפחמן 24U2O5 27U3O8 18K2UO4 Na2UO4 12UO2(NO3)2 K2UO2(SO4)2 U2(SO4)3 7כלקוליט טבעית Cu(UO2)2(PO4)2 52כלקוליט מלאכותי 9
מחקרה העלה את המסקנות הבאות:
מכל היסודות הידועים, רק שניים הראו פעילות רדיואקטיבית: המתכות אורניום ותוריום, שהן היסודות בעלי המשקל האטומי הגבוה ביותר מבין היסודות הטבעיים.
הפעילות הרדיואקטיבית הייתה קיימת בכל התרכובות של מתכות אלו.
הפעילות הרדיואקטיבית ירדה ככל שאחוז המתכת בתרכובת היה נמוך יותר.
מספר מינרלים טבעיים הראו פעילות רדיואקטיבית חריגה, והקרינה שפלטו הייתה חזקה אף מזו של המתכת הטהורה.
על סמך מסקנותיה העלתה קירי שתי השערות:
הרדיואקטיביות היא תכונה אטומית, תכונה של היסוד האקטיבי, ואינה תלויה באינטראקציות כימיות עם יסודות אחרים.
המינרלים הטבעיים מכילים יסוד אחר, לא ידוע, שפעילותו הרדיואקטיבית גבוהה משל האורניום.
כדי לאשש את ההשערה השנייה, הכינה קירי כלקוליט (מינרל המכיל אורניום) באופן מלאכותי מיסודותיו, והראתה כי פעילותו נמוכה בהרבה מזו של הכלקוליט הטבעי, ואף מזו של האורניום (שורה אחרונה בטבלה לעיל).
כדי לבודד את היסוד הלא-ידוע, שהרדיואקטיביות שלו רבה יותר משל האורניום, ביצעה קירי אנליזה כימית למינרל זיו הזפת (פצלת העטרן), שהראה את הפעילות הגבוהה ביותר במחקרה הראשוני.
פייר ומארי עקבו אחרי תהליך ההפרדה באמצעות האלקטרומטר, ומצאו כי היסוד הרדיואקטיבי הנעלם מלווה את הביסמות בכל התהליכים.
כדי להפרידו מהביסמות השתמשו בטכניקה נוספת: חימום הביסמות הגופרי בצינור זכוכית.
היסוד הנעלם המריא ונאסף בחלקים הקרים יותר של הצינור, בעוד תרכובת הביסמות נשארת ברובה באזור המחומם.
בדרך זו הצליחו בני הזוג לרכז את היסוד הנעלם במידה כזו שהקרינה שהוא פלט הייתה גדולה פי 400 מזו של אורניום.
ב-18 ביולי 1898 דיווחו על גילויו של היסוד החדש לאקדמיה הצרפתית למדעים, כשהם משתמשים לראשונה בשם "רדיואקטיביות" כדי לתאר את תופעת הקרינה האטומית.
קירי בחרה ליסוד החדש את השם "פולוניום", על שם מולדתה.
בני הזוג הצליחו לזהות את הפולוניום, אך לא לבודדו.
התוצר שקיבלו אפילו לא התקרב ליסוד הטהור – הקרינה של פולוניום גבוהה פי 10 מיליארד מזו של אורניום, וכמותו במחצבי האורניום קטנה פי 5000 מזו של הרדיום.
רק 12 שנה מאוחר יותר עתידה הייתה קירי להצליח להפיק כמות של 0.1 מ"ג של פולוניום.
מארי-פרנסואה-סדי קארנו היה פוליטיקאי צרפתי, שכיהן כנשיא צרפת בזמן הרפובליקה הצרפתית השלישית.
נרצח בעת כהונתו על ידי אנרכיסט.
קרנו הוא בן למשפחת מדינאים מן השמאל הצרפתי ושל מהנדסים: סבו היה המדינאי והמדען לזאר קרנו מתקופת המהפכה הצרפתית וכך גם אביו, איפוליט קרנו.
דודו היה המהנדס והפיזיקאי סאדי קרנו.
מארי-פרנסואה-סדי קארנו היה מהנדס במקצועו.
הוא נבחר לאספה הלאומית בשנת 1871, ושירת כשר לעבודות ציבוריות בשנים 1880–1881. משנת 1885 שירת כשר המסחר והכספים ובמקביל גם כשר העבודות הציבוריות.
בשנת 1887 נבחר כמועמד השמאל לכהונת נשיא צרפת.
ב-24 ביוני 1894, אחרי שהנשיא סיים לנאום בתערוכה בליון, הוא נדקר על ידי אנרכיסט איטלקי בשם סנטה קסריו ומת מפצעיו כעבור מספר שעות.
מגיל צעיר רצתה פרדריקסון להיות זמרת.
במהלך קונצרט ב-1978 פגשה בחור בשם סטפן ועברה להאלמסטד כדי לחיות עמו.
היא הצטרפה ללהקתו, "Strul" (שוודית: "ברדק"), שבהמשך נהייתה ל-"Mamas Barn" ("ילד של אמא"), אך לא הצליחה עם אף אחת מהן.
לפרדריקסון היה חבר בשם פר גסלה שעימו חלקה סטודיו.
גסלה סידר עבורה מבחן בד עם המפיק השוודי הידוע לאסה לינדבום.
מהר מאוד החתים לינדבום את פרדריקסון על חוזה תקליטים, והיא פצחה בקריירת סולו עם האלבומים "Het Vind" ("רוח חמה") ו-"Den Sjunde Vågen" ("הגל השביעי").
בשנת 1984 ביקש לאסה לינדבום, שהיה גם המפיק של יילנה טידר, מפרדריקסון להקליט איתו דואט - "Så Nära Nu" ("כה קרובה עכשיו").
לינדבום התרשם מקולה, ולכן דחפו אותה הוא וגסלה לפנות לקריירת סולו.
לאחר כמה דחיות, התקבלה פרדריקסון, והחלה את ההקלטות של אלבום הבכורה - "Het Vind", כשהמפיק הוא לינדבום בכבודו ובעצמו.
הסינגל הראשון, "Ännu Doftar Kärlek" ("עדיין מריח כמו אהבה") הצליח מאוד.
האלבום נחל הצלחה, אך משנתבקשה פרדריקסון לצאת לסיבוב הופעות, היא העדיפה לצאת עם לינדבום ולהקתו, משום שלא היה לה די ביטחון להופיע לבדה.
לאסה, מארי, פר גסלה ומאטס פרסון הקימו יחד להקה משלהם, בשם "Spännande Ostar" ("גבינות מסעירות").
הלהקה הופיעה בכמה מועדוני לילה.
באותה שנה, מארי ולאסה נסעו לאיים הקנריים על מנת לכתוב שירים לאלבומה הבא של פרדריקסון.
הסינגלים שיצאו הם "Den Bästa Dagen" ("היום הטוב ביותר") ו- "Silver I Din Hand" ("כלי כסף בידך").
האלבום הצליח אף יותר מקודמו, וכך גם סיבוב ההופעות.
באחת מההופעות ארעה תקרית שבה זרק מישהו מהקהל זכוכית על ראשה של פרדריקסון, והיא נאלצה להתפנות לבית החולים.
לאחר החלמה החלה סיבוב הופעות נוסף.
בשנת 1986, ייסדו פר גסלה ומארי פרדריקסון את להקת רוקסט.
הם נחלו הצלחה רבה בשוודיה עם הסינגל הראשון "Neverending Love", ואילו מארי הוציאה אלבום סולו חדש - "Efter Stormen" ("אחרי הסער").
רק ב-1989 הגיע הצמד רוקסט לתודעה העולמית, עם הלהיט "The Look" מאלבומם השני "Look Sharp".
הלהקה הוציאה להיטים רבים נוספים, בהם "It Must Have Been Love" והאלבום המצליח "Joyride".
סיבוב ההופעות שליווה את האלבום Efter stormen, נעשה באופן שונה.
ההופעות היו אקוסטיות, מה שיצר אווירה חדשה לגמרי, והתאים מאוד לשירים המלנכוליים החדשים של פרדריקסון.
בפברואר 1989 היא הוציאה סינגל חדש.
לא היה זה שיר שנלקח מאלבום מסוים, אלא שיר שהוקלט במיוחד לסדרה השוודית - "Sparvöga" ("עין של דרוֹר"), וכזה גם היה שמו של הסינגל.
השיר נכתב והולחן על ידי מארי.
הוא נכנס לרשימת עשרת המובילים של שוודיה ומכירותיו היו מרשימות.
ב-1992 חזרה פרדריקסון לקריירת הסולו והקליטה את האלבום "Den Ständiga Resan" ("המסע הנצחי").
אלבום אישי זה מספר על תקופה קשה בחייה של פרדריקסון, והיה הפורטרט העצמי שלה; הוא נכתב כיומן אישי המכיל שירים אישיים על חייה, רגשותיה ומערכות היחסים שלה.
השיר "Ett enda liv" ("חיים פעם אחת") מספר על חברה הטוב שהתאבד.
כשחבר אחר שלה שמע את השיר, תגובתו הייתה - "זה נשמע כאילו היא רצתה להרוג את עצמה"; פרדריקסון הודתה שמחשבות על התאבדות עברו בראשה אבל אישרה שאינה אובדנית.
היא כתבה והלחינה את האלבום בעצמה, ואפילו הפיקה אותו, יחד עם אנדרס הרלין.
בסיבוב ההופעות הבינלאומי של רוקסט באוסטרליה, פגשה פרדריקסון את מיקאל בוליוס.
הם התארסו 3 ימים אחרי שנפגשו, ומארי נכנסה להיריון תוך שנה.
כיום, לשניים נותרו שני ילדים - ג'וזפין ואוסקר.
שנת 1996 הייתה שנה מלאת פעילות עבור פרדריקסון: הקלטת אלבום הבלדות הספרדיות של רוקסט, אלבום הסולו החדש של פרדריקסון עצמה - "I en tid som vår" ("בִזמן כמו שלנו") והולדתו של בנה אוסקר.
באותה שנה, פרידה, סולנית להקת אבבא, הוציאה אלבום סולו משלה שהכיל דואט עם פרדריקסון - "Alla Mina Bästa År" ("שנותיי הטובות ביותר").
האלבום החדש הביא בעקבותיו שני סינגלים, יש אומרים הטובים ביותר שלה, "Tro" ו- "I En Tid Som Vår".
באותה שנה הצטרפה מארי למסיבת השקה של אלבום הסולו החדש של פר גסלה.
בשנים 1998 ו-1999, מארי ופר עבדו על אלבום רוקסט חדש - "Have A Nice Day", ובשנה שאחרי, מארי הוציאה סוף סוף את אלבום האוסף הראשון שלה, שנקרא - "Äntligen - Marie Fredrikssons Bästa 1984-2000" ("סוף סוף - הטובים של מארי פרדריקסון").
בשנת 2000 הוציאה מארי את Äntligen, ובהמשך יצאה למסע הופעות קיצי.
אותו סיבוב הופעות יצא לאחר מכן על DVD.
האלבום מכר למעלה מ-350 אלף עותקים, ושני סינגלים ליוו אותו - "Äntligen" ו-"Det som var nu" ("מה שהיה עכשיו").
האלבום דחף אחורה את אלבום האוסף של הביטלס, והיה לאלבום המצליח ביותר בשוודיה באותה שנה.
פרדריקסון גם הוציאה את כל אלבומיה מחדש (Remastered).
אותה קופסה נקראת "Kärlekens Guld" ("זהב האהבה") וכללה גם שירים שלא נחשפו מעולם.
היה זה בעת תהליך ההחלמה שלה, שהזמרת כתבה את אלבומה הראשון באנגלית - "The Change", שיצא לחנויות באוקטובר 2004, אך לא בארצות הברית.
האלבום קיבל השראה מההתמודדות של פרדריקסון עם המוות, וחלק מהשירים הולחנו בעזרתו של בעלה בוליוס.
האלבום החדש הכיל שירי בלוז ושירים מלנכוליים מהמתכונת הקודמת של רוקסט.
על פי נתונים שפורסמו בשוודיה בשנת 2005, האלבום מכר מעל ל-30 אלף עותקים בשבוע הראשון ליציאתו, וברחבי העולם עבר את סף ה-350 אלף.
הסינגל הראשון - "2nd Chance" - נכנס למצעדי ה-Top 10 של שוודיה.
אולם, בסך הכול הנתונים לא היו כה מרשימים, והאלבום נחשב לכישלון.
פרדריקסון ובעלה הקימו חברת הפצה משלהם - MaryJane Music.
החברה הוקמה למעשה כדי שפרדריקסון תוכל להקליט שירים בביתה.
באתר הרשמי של החברה, נכתב "אל תתפלאו אם עוד חברים טובים יצטרפו לפרויקטים שלנו!".
פרדריקסון חזרה עם אלבום חדש בפברואר 2006 - "Min Bäste Vän" ("חברי הטוב ביותר"), אסופת גרסאות כיסוי לשירים שוודים ידועים.
מארי השתמשה בשירים שעליהם גדלה ושתמיד היו חלק ממנה.
הסינגל הראשון היה "Sommaräng" ("שדה קיצי").
חלק מהשירים היו מחווה לזמר ג'ון הולם.
מארי פצחה גם בקריירת אמנות - היא פתחה תערוכה שהציגה את עבודותיה ונקראה "After The Change".
בתצוגה נחשפו 24 מהציורים האישיים ביותר שלה.
התערוכה נמשכה עשרה ימים בלבד.
אחד מהציורים נמצא באלבום "The Change" ועל הסינגל "All about You" שנלקח מאותו אלבום.
באותה שנה חגגו רוקסט 20 שנה והוציאו סינגל חדש - "One Wish".
מיקאל בוליוס, בעלה של פרדריקסון, השיק את אלבום הבכורה שלו - "A Family Affair", ב-14 ביוני 2007. מעריצי רוקסט הופתעו לגלות שארבעה שירים מבוצעים על ידי מארי פרדריקסון, בכבודה ובעצמה.
אחרי הכישלון המחפיר של האלבום "The Change", וגרוע מכך - ההתעלמות הטוטאלית מהקאמבק של רוקסט ברוב המדינות, נראה היה שפרדריקסון אינה מתכוונת עוד לחזור לקריירת סולו דוברת אנגלית.
לכן היה זה משונה לגלות שהיא אכן משתתפת באלבומו של בוליוס.
אחד מהשירים - "Hometown", הוא שיר שהושמע באופן חלקי בסרט שוודי שעלה לאקרנים ב-1996. אחת עשרה שנים מאוחר יותר סוף כל סוף נחשף השיר במלואו.
פרדריקסון הייתה אחראית גם לקולות הרקע של יתר השירים באלבום.
ב-11 בספטמבר 2002, התעלפה מארי בחדר האמבטיה בביתה ונחבלה בראשה.
לאחר שהובהלה לבית החולים, נמצא גידול סרטני במוחה, והיה עליה לעבור ניתוח.
פרדריקסון עברה כימותרפיה וטיפולי הקרנות, סבלה מנזק תמידי במוחה ולא יכלה עוד לקרוא או לספור.
במהלך החלמתה, כתבה והקליטה את אלבום הסולו דובר האנגלית הראשון שלה.
באותה שנה, רוקסט קיבלו את תואר המדליה המלכותית והסרט הכחול, ממלך שוודיה קארל גוסטף ה-16. הטקס היה האירוע הראשון שבו הופיעה מארי אחרי הניתוח שעברה.
היא החלימה מספיק כדי לשיר עם פר גסלה את אחד משירי אלבום הסולו החדש שלו - "På Promenad genom Stan" ("טיול בעיר").
ב־9 בדצמבר 2019 נפטרה לאחר מאבק ממושך במחלתה.
2007 - A Family Affair, אלבומו של מיקאל בוליוס עם הופעת אורח של פרדריקסון
מארי סטיבנסון קאסאט הייתה אמנית אמריקנית.
הייתה ממובילי זרם האימפרסיוניזם, יחד עם צ'יילד האסאם וג'ון הנרי טוואצ'טמן בארצות הברית.
קאסאט נולדה ב-1844 באלגני סיטי, פנסילבניה שבארצות הברית, כיום חלק מהעיר פיטסבורג, לזוג הורים משכילים ומבוססים.
אביה, רוברט סימפסון קאסאט, סוכן בורסה וסוחר קרקעות, היה צאצא למשפחה צרפתית הוגנוטית שהגיעה לניו אמסטרדם ב-1662. אמה, קתרין קלסו ג'ונסטון הייתה בת של משפחת בנקאים.
היא הייתה אישה משכילה מאוד והשפיעה מאוד על בתה.
מרי הייתה אחת מבין שבעה ילדים, כאשר שניים מתו בינקותם.
בילדותה עברה לגור עם המשפחה מזרחה ללנקסטר, פנסילבניה, ולאחר מכן לפילדלפיה בה התחילה ללמוד בבית ספר בגיל שש.
כאשר הייתה בת 7 ב-1851, אביה החליט לעבור לפריז, זמן קצר לאחר הגיעם התרחשה הפיכה שהביאה כעבור שנה להקמת הקיסרות השנייה בראשות נפוליאון השלישי.
אי השקט והסכנות ברחובות, גרמו למשפחה לעבור לגרמניה, שם נשארו עד 1855 ואז שבו לאמריקה.
בשנת 1860 החלה קאסאט ללמוד באקדמיה לאמנות של פנסילבניה.
לאחר שנתיים סיימה את לימודיה.
קאסאט הבינה שכדי לפתח את יכולותיה האמנותיות עליה לנסוע למערב אירופה, כדי ללמוד מיצירות אמנות המצויות במוזיאונים וכמו כן ללמוד אצל מורים.
למרות הקשיים בנסיעה לבדה כאישה צעירה, מעשה שבתקופתה לא היה מקובל, נסעה קאסאט ב-1866.
לאחר שמונה שנים שבהן ביקרה במוזיאונים ולמדה אמנות בפריז, ברומא, בפארמה, בסביליה ובאנטוורפן, התיישבה בפריז ב-1874.
קאסאט שלחה את עבודותיה לסלון בפריז.
ב-1877, לאחר שעבדה כשלוש שנים בפריז, הביא אמן שהכירה באנטוורפן לסטודיו שלה את אדגר דגה.
דגה הזמין אותה להצטרף לקבוצת האמנים האימפרסיוניסטים ולהציג את עבודתה איתם במקום בסלון.
קאסאט הסכימה באופן מיידי ובהתלהבות, כיוון שהעריכה את החדשנות האמנותית של דגה ורעיו האימפרסיוניסטים ובהם גם ברת מוריזו.
קאסאט הציגה בפעם הראשונה עם האימפרסיוניסטים ב-1879 וזכתה מיד להערכה רבה מצד מבקרי אמנות ואספנים חשובים קנו את עבודותיה.
האמצעים הקומפוזיציוניים של אדגר דגה, ושל ההדפס היפני, ניכרים בעבודותיה, למשל בציור "האמבט", אבל אינם פוגמים במקוריות של הציירת ובעיצוב המיוחד לה.
הדמויות בציורים של מארי קאסאט הן בעיקר נשים וילדים, אותם היא מציגה באובייקטיביות וברגש.
קסאט, התמקדה בחיי נשים, המשפחה והיום־יום, והייתה אחת הנשים הבודדות והאמריקאית היחידה שהתקבלה לחוגי האימפרסיוניסטים בפאריס, מתוך חברות עמוקה עם אדגר דגה.
היא יצרה ציורים שהראו בצורה חדשה ובעדינות רבה את מערכת היחסים שבין אמהות לילדיהן.
קאסאט חשה על בשרה את ההבדל בין היחס לאמניות בצרפת והיחס אליהן באנגליה ובאמריקה, שם עדיין דרשו שאמניות תציירנה רק נושאים נשיים טבעיים, מספר הנשים שבקשו חינוך אמנות הלך וגדל והן חשו שעליהן לנהל משא ומתן על התקבלותן כאמניות.
רק מועטות כמו אליזבט תומפסון [Elizabeth Thompson] ורוזה בונור [Rosa Bonheur] הוכרו כ'יוצאות מהכלל'.
אבל את יתר האמניות המבקרים העריכו רק במונחים מגדריים.
Huysmans] טען שיכולותיה של מרי קאסאט לצייר ילדים נובעים מתוך הנשיות שלה, ככה התעלם והמעיט בערכה של העבודה הרבה שנשים אמניות השקיעו בלימודי האמנות שלהן.
בשנת 1893 מרי כותבת "אחרי הכל תנו לי את צרפת, נשים אינן צריכות להאבק להכרה כאן, אם הן יוצרות יצירות רציניות".
קאסאט נהגה לרכוש יצירות מחבריה האימפרסיוניסטים, ולשלוח אותן לפילדלפיה - לאחיה אלכסנדר קאסאט.
כך התרחב ציבור האוהדים של הציור האימפרסיוניסטי אל מעבר לים, והאמנים זכו להכרה והצלחה בארצות הברית עוד לפני שכוכבם דרך באירופה.
בהיותה בפריז היא עזרה לציירות אמריקאיות לרבות לוסי אנג'לין בייקון להתקבל ללימודים אצל ציירים צרפתים.
בשנת 1912, סבלה מקטרקט בעיניה, והטיפול שקבלה לא הצליח, ולכן הפסיקה לצייר.
אך המשיכה לעזור במאבק למתן זכות בחירה לנשים ואף הציגה תערוכה למענו בשנת 1915.
האמנית הייתה בעלת כושר הסתכלות מצוין וידעה להעביר לא רק את רגשות המצוירים שלה, אלא לעיתים אף את מצבם הבריאותי, בציור 'נערה בגינה' רואים בבירור שהנערה חולה בדלקת מפרקים שיגרונית.
בבית הספר לרפואה בבירמינגהאם באלבמה משתמשים בציור שלה בקורס לאיבחון רפואי.
באוספי מוזיאון ישראל שבירושלים שמור ציור מקורי אחד של מארי קאסאט בשם "ראשה של אדל" מס' 3.
אחיה, אלכסנדר ג'ונסטון קאסאט, היה לימים יושב ראש חברת מסילות הברזל Pennsylvania Railroad
1904 - לגיון הכבוד של צרפת בדרגת אביר
1904 - פרס ולטר ליפינקוט - האמנית סרבה לקבל אותו
1973 - נבחרה בהיכל התהילה הלאומי של הנשים בארצות הברית
1999 - הוקדש לה סרט טלוויזיה תיעודי בבימוי ריצ'רד מוזר Mary Cassatt: An American Impressionist
מארי פרחיה הוא פסנתרן ומנצח יהודי-אמריקאי.
נשיא המרכז למוזיקה ירושלים משנת 2009.
מארי משה פרחיה נולד ברובע הברונקס, ניו יורק כבן לדוד ופלורה פרחיה, יהודים ספרדים דוברי לאדינו שמוצאם מסלוניקי.
פרחיה החל לנגן בפסנתר בגיל ארבע.
ניצוח והלחנה למד בבית ספר מאנס למוזיקה.
בין השאר למד פסנתר עם מיידזיסלב הורשובסקי והיה מיודד עם הפסנתרן ולדימיר הורוביץ, אשר לדבריו שימש לו השראה.
זכייתו בפרס הראשון בתחרות פסנתרנים "לידס" ב-1972 סללה את דרכו להכרה בינלאומית.
ב-1973 ביצע את קונצרט הסולו הראשון שלו, ומאז ועד היום הוא מרבה להופיע באירופה, באמריקה ובמזרח הרחוק, הן בהופעות פסנתר סולו והן עם תזמורות והרכבים קאמריים.
הקלטותיו של פרחיה ידועות באיכות הצליל, בדייקנות הביצוע שלו ובפרשנותו המוקפדת.
רפרטואר היצירות שבחר לבצע מגוון ורחב יריעה.
בין השאר הקליט את כל הקונצ'רטי לפסנתר ותזמורת של מוצרט ובטהובן.
ב-1999 זכה בפרס גראמי עבור הקלטת הסוויטות האנגליות של באך, ובשנים 1995 ו-1997 זכה בפרס המגזין גראמופון על הקלטת הבלדות של שופן ויצירות נוספות מאת גאורג פרידריך הנדל וסקרלטי.
פרס גראמי נוסף קיבל ב-2003 עבור הקלטת כל האטיודים של שופן.
חתן פרס וולף באמנות בתחום המוזיקה לשנת 2015.
פרחיה הופיע פעמים רבות בישראל כסולן עם התזמורת הפילהרמונית הישראלית וכן ברסיטלים סולו.
בין השאר גם נתן סדרת שיעורי פסנתר במסגרת כיתת אמן במרכז למוזיקה ירושלים שבמשכנות שאננים.
מארי מרים, בפורטוגזית: Marie Myriam (נולדה בשם: מרים לופּשׂ-Myriam Lopes ב-8 במאי 1957 בקננגה, קונגו הבלגית) היא זמרת צרפתייה ממוצא פורטוגזי.
ב-1963 עזבה עם הוריה ואחותה הקטנה את קונגו ועברה לפריז.
היא ייצגה את צרפת באירוויזיון 1977 שנערך בלונדון, אנגליה עם השיר "L'oiseau et l'enfant" (בעברית: הציפור והילד) וזכתה במקום הראשון עם 136 נקודות.
מאז צרפת לא זכתה באירוויזיון.
בשנת 1981 יצגה מרים את צרפת בפסטיבל ימאהה למוזיקה עם השיר "Sentimentale" שזכה במקום ה-9.
היא הופיעה (מחוץ לתחרות) בשיר היובל באירוויזיון ב-22 באוקטובר 2005 בעיר קופנהגן, דנמרק.
זמן קצר לאחר ניצחונה באירוויזיון התחתנה מרים עם המפיק המוזיקלי והמנהל האומנותי היהודי מישל אלמוסנינו, ולהם בת ובן.
השניים חיו יחד כ-34 שנים, עד למותו בדצמבר 2013 כתוצאה מהתקף לב, בגיל 67. מעבר לחיים האישיים, מישל, שהיה דמות מוכרת בתעשיית המוזיקה הצרפתית- עבד עם מרים כמפיק.
הוא חתום על הפקת אלבומה הנושא את שמה שיצא בשנת 1979 תחת הלייבל Polydor, וכן הוא ליווה אותה בניהול הקריירה ובמיזמים עסקיים משותפים (כמו מסעדה משפחתית שניהלו יחד בפריז).
בראיונות שנתנה לאחר מותו, מארי מרים שיתפה בכאב גדול כי הוא היה "אהבת חייה" והאדם הקרוב אליה ביותר.
היא ציינה כי לאחר מותו היא התקשתה מאוד להמשיך לשיר, שכן הוא היה חלק בלתי נפרד מהקריירה והיצירה שלה והיה המפיק שלה והאדם שליווה אותה לכל הופעה והקלטה, ולכן היא לא מסוגלת לעלות על במה בלעדיו.
בלעדיו, השירה איבדה את הטעם שלה".
בספרה האוטוביוגרפי "La fille de l'oiseau et l'enfant" (הבת של הציפור והילד) משנת 2017, אותו הוציאה לציון 40 שנה לזכייתה בארוויזיון, היא אף הקדישה לו חלקים נרחבים ותיארה את חייהם המשותפים ואת ההתמודדות עם האובדן שלו.
הספר שימש עבורה כסוג של תרפיה- בה היא כתבה על הקריירה שלה, אך בעיקר על אהבתה הגדולה למישל והתמודדותה עם האבל.
לאורך השנים האחרונות, הוזמנה מארי מרים מספר פעמים להיות "מגישת הנקודות" של חבר השופטים הצרפתי בשידור החי של גמר האירוויזיון.
כיום היא מתמקדת בעיקר בילדיה ובנכדיה, אך מופיעה מדי פעם בתוכניות אירוח בטלוויזיה הצרפתית (בעיקר סביב עונת האירוויזיון או בתוכניות נוסטלגיה).
הופעתה האחרונה היתה בכזמרת אורחת בגמר בחירת השיר של לוקסמבורג לאירוויזיון 2025, אז ביצעה את שירה המפורסם זוכה הארוויזיון- וזכתה לתשואות רבות.
זו הייתה הופעה נדירה עבורה על במה גדולה מאז האסון האישי שלה.
מארי פטריסיה מקאליס (באירית: Máire Pádraigín Bean Mhic Ghiolla Íosa; באנגלית: Mary Patricia McAleese; נולדה ב-27 ביוני 1951, בלפסט) היא הנשיאה השמינית של אירלנד, שכיהנה בתפקיד בשנים 1997–2011.
מקאליס היא האישה השנייה שכיהנה כנשיאת אירלנד, והאישה הראשונה בעולם שנבחרה לכהן כראש מדינה אחרי אישה אחרת (מרי רובינסון).
כיהנה בתפקיד נשיאת הרפובליקה החל משנת 1997 ונבחרה שוב ללא עוררין בשנת 2004 ועד לשנת 2011 כשמייקל היגינס החליפהּ.
לפני בחירתה לתפקיד הרם מטעם מפלגת פיאנה פול השמרנית היא עבדה כעורכת דין, עיתונאית ובהוראה בתחום המשפט.
מארי מקאליס נולדה וגדלה כמארי פטריסיה לנגהן (Máire Pádraigín Ní Lionnacháin) במשפחה קתולית ב, בלפסט.
אביה היה פטריק ג'וזף לנגהן ואמה קלייר לבית מקמאנוס.
בפרוץ "הצרות" – המהומות וסכסוכי הדמים – משפחתה נאלצה לעזוב את האזור על ידי הלויאליסטים, הפלג הפרוטסטנטי הרדיקלי.
פעם חנות אביה הותקפה ביריות ואחיה הוכו על ידי בריונים מהמחנה האויב.
היא למדה בתיכון סנט דומיניק ואחר כך באוניברסיטת קווינז (Queen's University) בבלפסט, לאחר מכן בטריניטי קולג' בדבלין.
בשנת 1974 נקראה לכהן בלשכת עורכי הדין הצפון אירלנד ובו זמנית היא חברה בלשכת עורכי הדין ברפובליקה של אירלנד.
בשנת 1975 מונתה לפרופסור בקתדרה על שם רייד למשפט פלילי, קרימינולוגיה ופנולוגיה בטריניטי קולג' שם החליפה את מרי רובינסון כפי שיקרה גם 20 שנה מאוחר יותר בתפקיד נשיאת המדינה.
באותו העשור פעלה כיועץ משפטי וחבר מייסד של המערכה לשינוי החוק נגד ההומוסקסואלים, אבל עזבה תפקידים אלה בשנת 1979 כדי להצטרף לרשות השידור האירית כעיתונאית ומגישה, לזמן מה ככתבת ומגישת התוכנית "טודיי טונייט".
ב-9 במרץ 1976 נישאה למרטין מקאליס, רופא שיניים.
לזוג נולדו 3 ילדים: בת ושני בנים תאומים.
ב-1981 חזרה ללמד בקתדרת רייד ובו זמנית עבדה ארבע שנים נוספות במשרה חלקית ברשות השידור RTÉ.
ב-1987 חזרה לאוניברסיטת קווינז כמנהלת המכון ללימודי משפט.
באותה השנה ניסתה ללא הצלחה להיבחר לפרלמנט מטעם מפלגת פיאנה פול.
מקאליס הייתה חברה במשלחת הכנסיות הקתולית והאפיסקופלית בפורום של אירלנד החדשה בשנת 1984 וחברה במשלחת הכנסייה הקתולית בוועדה שדנה ב-1996 במצעדים השנויים במחלוקת של המחנות הניצים באלסטר.
כמו כן השתתפה בוועידה בשנת 1995 בבית הלבן על מסחר והשקעות באירלנד ובוועדת ההמשך בפיטסבורג ב-1996. ב-1994 מונתה לסגן רקטור של אוניברסיטת קווינז בבלפסט והייתה האישה הראשונה והקתולית השנייה למלא תפקיד זה.
מאוחר יותר כיהנה מקאליס גם כמנהלת ערוץ הטלוויזיה 4, של חברת החשמל של צפון אירלנד, מנהלת תאגיד "הקבוצה הממלכתית של בתי חולים" וחברה מייסדת בוועדה האירית לאסירים שמעבר לים.
בשנת 1997 ניצחה מקאליס את ראש הממשלה לשעבר אלברט ריינולדס בבחירות הפנימיות במפלגתה פיאנה פול, למועמדות לתפקיד הנשיא.
עיתונאי ופרשן ימני (Koghan Harris) הגדיר אותה באותם הימים כ"פצצת זמן שבטית".
יריביה בבחירות לנשיאות בשנת 1997 היו מארי באנוטי ממפלגת פיין גייל, אדי רוש ממפלגת הלייבור האירית ושני מועמדים עצמאיים – דנה רוזמרי סקאלון ודרק נאלי.
בסיבוב הראשון של הבחירות ניצחה ב-45.2%.
בסיבוב השני גברה על מארי באנוטי עם 58.7%.
הושבעה כנשיאה ב-11 בנובמבר 1997.
ב-1 באוקטובר 2004 הוכרזה כנשיאה בשנית, כשהפעם נבחרה ללא השתייכות מפלגתית וללא מתחרים לתפקיד.
בהתחשב בפופולריות שהיא נהנתה בסוף כהונתה הראשונה, אף מפלגה לא הציגה מועמדים נגדה.
מקאליס הצהירה שנשיאותה תתמקד ב"בניית גשרים".
כראשונה שנבחרה לנשיאות אירלנד מקרב בני צפון אירלנד, ביקרה בצורה קבועה באלסטר שם זכתה לקבלת פנים חמה מצד שתי הקהילות גם יחד, תוך פיזור הנבואות השחורות שתהיה דמות מפלגת.
היא גילתה הערצה למלכת בריטניה, אליזבת השנייה, אותה הכירה עוד מהביקור המלכותי באוניברסיטת קווינז שבהנהלתה כיהנה.
אחת השאיפות שלה האישיות הייתה לארח את הביקור הראשון של ראש המדינה הבריטית ברפובליקה של אירלנד, דבר שהתגשם בקדנציה שלה ב־17–20 במאי 2011.
במרץ 1998 הודיעה שהיא תחגוג רשמית לא רק את 17 במרץ, יום פטריק הקדוש, אלא גם את החג החשוב של הפרוטסטנטים מאולסטר, 12 ביולי, יום הקרב באוגרים מ-1698. עוררה עליה ביקורת מסוימת מחוגים של בכירי הכנסייה הקתולית האירית כשקיבלה את היין ואת הלחם הקדוש בקתדרלה האנגליקנית של דבלין.
ב-27 בינואר בטקס למלאת שישים שנה לשחרור מחנה ההשמדה אושוויץ עוררה מחלוקת כאשר השוותה בין הדרך בה התחנכו הילדים הפרוטסטנטים בצפון אירלנד לשנאת הקתולים לאופן שהילדים אירופים לומדו דורות אחרי דורות לשנוא את היהודים.
בינואר 2004 הסניף הפריזאי של מרכז שמעון ויזנטל ביקש ממקאליס לדחות את הענקת "אות מוזיאון השנה" שניתן באותה שנה ל"מוזיאון הצייד", זאת בשל טענה שלמייסדי המוזיאון היה קשר הדוק עם המפלגה הנאצית באירלנד.
טענה זו העלתה חשד שחלק מהפריטים במוזיאון הם רכוש גזול ממלחמת העולם השנייה.
לאחר בדיקה, מקאליס טענה כי המרכז פורש "רשת של שקרים".
בדצמבר 2008 המרכז פרסם דו"ח תגובה.
ב-22 במאי 2005 בנאום באוניברסיטת וילנובה במדינת פנסילבניה בארצות הברית הביעה מקאליס דעות מנוגדות לקו הקתולי השמרני בקשר של הסמכת הומוסקסואלים ונשים לכמורה.
על ידי כך עוררה מחאות מיידיות מצד גורמים קתוליים שמרנים.
לעומת זאת בביקור באוניברסיטת נוטרדאם במאי 2006 הזכירה את רגיש הגאווה שהיא חשה כלפי המורשת האירית של האוניברסיטה שקיבלה את הכינוי "האירית הלוחמת".
בעקבות תום כהונתה של נשיאת סרי לנקה, צ'נדריקה קומרטונגה, החל מ-19 בנובמבר 2005 הפכה מקאליס לראש המדינה-אישה הנבחרת הוותיקה בעולם.
ב-3 במאי 2007 זכתה בפרס ההומניטרי של הקרן האירית האמריקאית.
ב-3 ביוני 2007 תוך כדי ביקורה החמישי בוותיקן בתוך שנתיים, נכחה בהכרזתו כקדוש של צ'ארלס אוף מאונט ארגוס.
באוקטובר 2007 אוניברסיטת אוטגו מניו זילנד העניקה לה את התואר של דוקטור כבוד למשפטים.
מקאליס חברה ב"מועצת מנהיגות העולם", רשת בין-לאומית של נשים ראשי ממשלות ונשיאות מכהנות ולשעבר, שיעדה לגייס את המנהיגות לפעולה משותפת במאבק לקידום עניינים חשובים לנשים ולשוויון זכויותיהן.
ב-2006 דורגה במקום ה-55 בין הנשים החזקות בעולם על ידי המגזין פורבס.
מארי מקאליס נשואה החל משנת 1976 למרטין מקאליס, ולזוג נולדו שלושה ילדים.
בן אחד הוא הומוסקואל מוצהר.
3 במאי 2007 – הפרס ההומניטרי של הקרן האירי-אמריקאית
2013 – גשר על כביש M1 על יד דרוהדה, אירלנד – נקרא על פי שמה Mary McAleese Boyne Valley Bridge
דוקטור לשם כבוד של אוניברסיטת אוטאגו בניו זילנד (2007), של מכללת מאונט הוליוק בסאות' הדלי, מסאצ'וסטס (2009), של אוניברסיטת פורדהם, ברובע הברונקס, ניו יורק (2010), של אוניברסיטת מסאצ'וסטס בלאוול (ארצות הברית) (2010), של אוניברסיטת סנט אנדרוס בסקוטלנד (2013).
קתרין מארי קולווין הייתה עיתונאית, שעבדה עבור העיתון הבריטי סאנדיי טיימס משנת 1985 ועד יום מותה; נהרגה תוך כדי סיקור המצור והקרבות בעיר חומס בסוריה, בין כוחותיו של הנשיא אסד לבין כוחות המורדים.
סימן ההיכר שלה היה רטייה שחורה על עינה השמאלית.
מארי קולווין נולדה בעיר אויסטר ביי בלונג איילנד שבמדינת ניו יורק.
בשנת 1974 השלימה את חוק לימודיה בבית הספר התיכון באויסטר ביי, ועברה ללמוד באוניברסיטת ייל.
בשנת 1978 סיימה את לימודיה לאחר שקיבלה תואר ראשון באנתרופולוגיה.
את דרכה העיתונאית החלה בשנת 1979 ככתבת לענייני משטרה של סוכנות יו פי איי בניו יורק, ובשנת 1984 מונתה לראש הלשכה של יו פי איי בפריז.
בשנת 1985 עברה לעבוד בסאנדיי טיימס, ועד שנת 1995 שימשה ככתבת לענייני המזרח התיכון שלו.
בשנת 1986, לאחר ההפצצה האמריקנית על לוב בתגובה על התקפת הטרור על הדיסקוטק בברלין, הייתה זאת מארי קולווין שקיבלה את זכות הראשונים לראיין את מועמר קדאפי.
במהלך הקריירה העיתונאית שלה סיקרה סכסוכים רבים, בהם בלבנון, עיראק, צ'צ'ניה, קוסובו, סיירה לאון, זימבבווה, סרי לנקה ומזרח טימור.
בשנת 1999 במזרח טימור הייתה קולווין שותפה להצלתם של כ-1500 נשים וילדים אשר כותרו על ידי מיליציות של הצבא האינדונזי.
מתוך 350 עיתונאים ששהו במקום ופונו, היא היחידה שנשארה עם הנצורים במתחם, עד לפינויָּם מהמקום לאחר ארבעה ימים.
עבור ביצועיה בקוסובו ובצ'צ'ניה, היא זכתה בפרס מקרן האישה הבינלאומית לתקשורת, עבור אומץ עיתונאי.
את סימן ההיכר שלה, רטייה שחורה על עינה השמאלית, החלה מארי קולווין עונדת לאחר שנפצעה מרסיס רימון יד, תוך כדי דיווח על מלחמת האזרחים בסרי לנקה.
הרסיס החטיא כחוט השערה את מוחה של העיתונאית.
עיתונאים עמיתים העידו על קולווין שהיא הייתה אמנית התיאור, וכמעט לא נזקקה לצילומים כדי לתאר את זוועות המלחמה.
היא ידעה להעביר לקוראיה, מאזיניה, וצופיה תחושות אותנטיות של מקומות והתרחשויות, ולא התפתתה להשתמש בקלישאות ומליצות.
כמי שהסתובבה זמן רב מחייה העיתונאיים במזרח התיכון, לקולווין היה קשר גם לישראל.
היא דיווחה על מלחמת לבנון השנייה מתוך צור שבשטח לבנון, וסיפרה כי יחס תושבי דרום לבנון השתנה, מביקורת קשה כלפי החזבאללה בתחילת המלחמה, לתמיכה בחזבאללה בהמשך, וביקורת על ישראל, שלטענתם הרסה את מדינתם.
קולווין הייתה מעורבת גם בפרשת הנשיא קצב.
ב-11 בפברואר 2007 התפרסם בסאנדיי טיימס ריאיון מפתיע ועמוס בתיאורים של א' המתלוננת נגד הנשיא לשעבר, ריאיון שקיימה א' עם מארי קולווין.
בשלב הראשון הכחישה כנרת בראשי, עורכת הדין של א', את קיום הריאיון מכל וכל.
בהמשך הודתה בקיומו, אך טענה שא' לא התירה לקולווין לפרסם את הדברים.
קולווין נכנסה לסוריה ימים אחדים קודם לאירוע, ושהתה במרכז תקשורת שהוקם בחומס, במבנה, יחד עם עיתונאים זרים נוספים.
בבוקר האירוע, 22 בפברואר 2012, ישנה קולווין בחדרה, כאשר לפתע התחדשו ההפגזות של כוחות המשטר; זווית האש השתנתה, והבניין החל להיפגע באופן משמעותי.
העיתונאים התארגנו בחדר המרכזי, וכאשר התקדמו לעבר בניין אחר כדי להסתתר בו, שבה קולווין למבנה כדי לאסוף את נעליה.
תוך שניות פגעה רקטה נוספת בחזית הבניין, וכתוצאה מכך נהרגו קולווין והצלם הצרפתי רמי אוצ'ליק.
לדברי אמה של קולווין, רוזמרי, היא הייתה אמורה לעזוב את סוריה יום לפני האירוע, אך נשארה יום נוסף כדי לסיים דיווח על סיפור שהגדירה כחשוב מאוד.
גופתה הוחזרה לארצות הברית, וב-12 במרץ היא נקברה בעיירת מגוריה אויסטר ביי.
הדיילי מייל הבריטי דיווח כי מארי קולווין והסאנדיי טיימס קיבלו התרעות על כך שבכוונתו של אסד לחסל עיתונאים זרים המדווחים על הנעשה בסוריה.
לאחר מעשה התקבלו עדויות מהימנות כי ההפגזה שנערכה על הבית נעשתה בידיעה ברורה כי קולווין נמצאת בו ובכוונה לרצחה
בפעם הראשונה לעיתונאי פטריק בישופ, נישואים שהסתיימו בגירושים.
בפעם השנייה נישאה לעיתונאי חואן קרלוס גומוסיו, שהתאבד בשנת 2002. משני נישואיה אלו לא היו לקולווין ילדים.
מארי יוהאנה קיביניימי (בפינית: Mari Johanna Kiviniemi; נולדה ב-27 בספטמבר 1968) היא פוליטיקאית ומדינאית פינית.
היא כיהנה כראשת ממשלת פינלנד בין 22 ביוני 2010 ל-22 ביוני 2011, כמנהיגתה של מפלגת המרכז.
מארי קיביניימי היא בת לחקלאים מן העיירה סייניוקי במערב פינלנד.
בשנת 1988 החלה לימודי כלכלה באוניברסיטת הלסינקי, ורכשה תואר שני במדעי החברה.
היא נשואה לאיש פרסום ואם לשני ילדים.
קיביניימי שימשה כמזכ"לית אגודת הסטודנטים של מפלגת המרכז בשנים 1990–1991. היא נבחרה לראשונה לפרלמנט בשנת 1995. בשנים 2004–2005 שירתה כיועצת המדיניות הכלכלית של ראש הממשלה.
היא הייתה שרת מסחר החוץ והפיתוח בשנים 2006–2005, ושרת המנהל הציבורי בשנים 2007–2010. ביוני 2010 נבחרה ליושבת ראש מפלגת המרכז ולתפקיד ראש הממשלה, בעקבות התפטרותו של מאטי ואנהאנן.
קיביניימי היא האישה השנייה שכיהנה כראש ממשלת פינלנד אחרי אנלי יטנמקי (2003).
היא עמדה בראש ממשלת קואליציה שהוקמה בשנת 2007 המורכבת ממפלגת המרכז, מפלגת האיחוד הלאומי, ברית הירוקים ומפלגת העם השוודית.
לאחר תבוסת מפלגתה בבחירות בשנת 2011 פינתה את ראשות הממשלה ליורקי קאטאינן שהיה שר האוצר בממשלתה.
מארי מבורגונדי, דוכסית סבויה , הייתה בתו של פיליפ השני, דוכס בורגונדיה, ואשתו של אמדאו השמיני, דוכס סבויה.
מארי נולדה בספטמבר 1386 בדיז'ון, לפיליפ השני, דוכס בורגונדיה ולמרגריט השלישית, רוזנת פלנדריה, בתם של לואי השני, רוזן פלנדריה ומרגרט מבראבאנט, רוזנת פלנדריה.
ב-30 באוקטובר 1401 התחתנה מארי עם אמדאו השמיני, רוזן סבויה, ממנו נולדו לה 9 ילדים.
ב-8 באוקטובר 1422 מתה מארי בתונון-לה-בן, והיא בת 36 שנים.
לאחר מות מארי הקים אמדאו את מסדר סנטי מאוריציו ולצארו יחד עם 6 אבירים אחרים, וחי עמם בהתבודדות בקסטלו די ריפאליה על יד ז'נבה.
בשנת 1439 נבחר אמדאו על ידי ועידת בזל לאנטי-אפיפיור בשם פליקס החמישי לאאוגניוס הרביעי, ובעקבות כך מסר אמדאו את דוכסות סבויה לבנם לודוביקו, דוכס סבויה.
אמדאו כיהן כאפיפיור עד לאפריל 1449, וב-7 בינואר 1451 הוא מת בקסטלו די ריפאליה.
ב-30 באוקטובר 1401 התחתנה מארי עם אמדאו השמיני, דוכס סבויה, ממנו נולדו לה 9 ילדים:
מארי פרולז הייתה ידועה גם בשמות מרי פרולז, מורה פרולז, וכ"מיס פרוז" במסמך רשמי אחד.
היא הייתה לאומנית אירית ופמיניסטית, מארגנת איגודי עובדים, סוציאליסטית, וחברה בארגון הנשים הלאומני-תרבותי איניניה נה הרין וכן בארגון הפארה-צבאי קומן נה מאן, זרוע הנשים של ארגון המתנדבים האירים.
מרי פרולז נולדה בלימריק ב-7 במאי 1874, הילדה השלישית של ריצ'רד פרולז וברידג'ט קרטר, ולה שתי אחיות ואח.
אביה והסבא-רבא שלה היו דפסים במקצועם, דבר שהשפיע על הקריירה הספרותית שלה.
אביה היה פרוטסטנטי, ואמה קתולית.
הם חיו בשנותיה הראשונות בטראלי, ואז עברו לקורק, שם עבד אביה בעיתון The Examiner.
היא הצטרפה לאיניניה נה הרין עם הקמתו בשנת 1900. היא הייתה חברה בוועדה הזמנית בראשות מוד גון ולאחר מכן קונסטנס מרקייביץ', אשר חברותיה כללו גם את האחיות גיפורד והלנה מולוני.
היא גם פעלה כמזכירת הארגון לתקופה.
היא הביאה נשים נוספות, כגון בנות משפחתה המורחבת כמו רוז מקנמרה לארגון.
כמו חברות איניניה אחרות, היא הייתה מעורבת בתיאטרון, ושיחקה במחזה הראשון שהוצג בפומבי בשפה האירית בעיר דבלין, בדצמבר בשנת 1902, כשהיא מגלמת את תפקיד מיידה (Meadda) במחזה Eillis agus an Bhean Deirce (אליס והקבצנית) מאת המחזאי פדר טונר מקפינלי המוכר יותר בשם העט Cú Uladh.
היא, הלנה מולוני ושון קונולי, אשר נהרג מאוחר יותר במרידת 1916, היו הגרעין של הלהקות התיאטרליות "שחקני החירות" ו"השחקנים הלאומיים".
פרולז, כפי שקראו לה חברותיה, לימדה את השפה וההיסטוריה האירית בכיתות שאורגנו על ידי איניניה עבור תלמידי בית הספר בדבלין, ואשר נערכו לאור עששיות בלילות.
בשנים שלפני מרידת 1916, פרולז כבר הייתה מהפכנית מחויבת, אשר הצטרפה לקומן נה מאן, וכן למיליציה הסינדיקליסטית צבא האזרחים האירי, אשר קם במהלך "הנעילה", השביתה הגדולה של 1913, בו חברתה הרוזנת מרקייביץ' הייתה קצינה בכירה.
בתקופה זו, היא עבדה בחנות פירות, והייתה מחביאה שם נשק שהשיגה מאיש קשר בטירת דבלין, ואותו הייתה מעבירה לארגון.
היא הייתה חברה טובה של ג'יימס קונולי ובקשר עם ג'ים לרקין, המנהיגים של איגוד עובדי התחבורה הפועלים (ITGWU), ועבדה באיגוד הפועלות האיריות (IWWU), והייתה נציגת האיגוד באסיפות קונגרס האיגודים.
פרולז היה רשומה בתור הבעלים הרשמיים של Spark, שבועון סוציאליסטי אשר יצא בין פברואר 1915 לאפריל 1916, אשר ג'יימס קונולי היה המו"ל ונערך על ידי מרקייביץ'.
באירוע ציבורי גדול במרץ 1916, היא דיברה בשמה של מרקייביץ', אשר הייתה תחת צו השתקה תחת החוק להגנת הממלכה 1914 ונאסר עליה לנאום בפומבי.
פרולז הקריאה את הטקסט של מרקייביץ', והקריאה גם את צו ההשתקה, ואז ענתה על שאלות הקהל.
לפני ובמהלך מרידת חג הפסחא פרולז פעלה כשליחה, והעבירה נשק וכן את פקודת הגיוס של פטריק פירס לווטרפורד, קורק, לימריק וטיפררי, וגם ארגנה שש שליחות נוספות לשאת את הפקודה לאזורים אחרים ברחבי הארץ.
היא חזרה לדבלין ביום הרביעי או החמישי של המרידה, קרוב לסופה.
היא חזרה עם שחר לביתה, עליו סיפרה שחיו בדירה הקטנה כשישה בני משפחתה, כולם מובטלים, ושאפילו פת לחם היה קשה להם להשיג.
אך בעדותה ללשכת ההיסטוריה הצבאית, היא סיפרה שסירבה לקבל תשלום על שליחויותיה, ורק מה שיכלה לעשות עבור "קייט הוליהאן" - שם קוד לאירלנד - היה בראש מעייניה.
אבטלה ועוני היו מנת חלקן של רבות מהפעילות הרפובליקניות באותה תקופה, כשאת כל זמנן ומרצן הקדישו למטרה.
כפי שניסחה זאת פרולז, "היו אלה זמנים גדולים, והייתי זוחלת על ברכיי לעשות זאת שוב.
כמובן שאני ענייה, אך איני ממורמרת".
לאחר המרידה פרולז הייתה מבוקשת, יחד עם חברות קומן האחרות, והיא הסתתרה בטראלי, אך מישהו הלשין עליה, והיא נעצרה ב-2 במאי 1916, והובאה למחנה ריצ'מונד, ואחר כך לכלא קילמיינהאם, בזמן שהוצאו להורג מנהיגי המרידה.
האישום שהובא נגדה היה בהקשר ל"בעלותה" של העיתון של קונולי, אשר כונה בכתב האישום "העיתון השבועי המסית".
הסתה הייתה פשע חמור, שווה ערך לבגידה, ויכול היה לשאת עונש מוות.
ביוני, היא נשלחה לכלא באנגליה יחד עם עוד מספר מחברותיה: מרקייביץ', נשלחה לכלא איילסברי, קתלין לין נשלחה לכלא הנשים בבאת', ופרולז, מזכירתו של ג'יימס קונולי, ויניפרד קרני, הלנה מולוני בריג'יד פולי, ואלן ריאן נשלחו לכלא לואיס, כלא גברים בסאסקס.
יתר הנשים מתוך כ-77 שנעצרו אחר המרידה שוחררו בדבלין לאחר זמן קצר יותר.
עם הגעתן לאנגליה, ניתנו לנשים שבעה ימים לערער על משפטן.
הערעורים נשלחו לשופט בית המשפט העליון בלונדון.
המעצר של פרולז נחשב כסקנדל במשפחתה, שחלקם היו פרוטסטנטים ולא חלקו את האידאולוגיה הרפובליקנית שלה; כמה מהם החליטו לשנות את שמם לפרול (Prole) כדי לא להיות מקושרים אליה.
פרולז, לאחר שענתה על שאלות בפרלמנט הבריטי והופיע בבית משפט, שוחררה יחד עם בריג'יד פולי ביולי 1916, והן חזרו לאירלנד.
שם, היא מיד נבחרה כנשיאה בפועל של איגוד הפועלות האיריות במקומה של מרקייביץ', שעדיין ישבה בכלא.
כשזו השתחררה מכלא איילסברי ב-17 ביוני 1917, פרולז נסעה לאנגליה לברך פניה, וליוותה אותה בחזרה לאירלנד.
ב-1919 נישאה פרולז לג'יימס מייקל פלנגן, פעיל שמאל שהיה מכונה בשם החיבה "האזרח פלנגן".
היא המשיכה לפעול למען זכויות נשים בתנועת העבודה.
מרים "מארי" סוסאן הייתה שחקנית וזמרת יהודיה-אלג'יראית המזוהה עם עלייתו של התיאטרון האלג'יראי מתחילת שנות ה-30 של המאה ה-20, והאישה הראשונה במדינה ערבית שהופיע בתיאטרון (עד אז גברים שיחקו תפקידי נשים).
יחד עם ראשיד קסנטיני הפכה לשותפה באחד מזוגות התיאטרון הפופולריים ביותר בתקופה של בין שתי מלחמות העולם.
כמו כן הקליטה 20 תקליטי 78-rpm.
סוסאן נולדה ב-1895 בקסבה התחתית באלג'יר.
אמה לונה אבוקאיה הייתה הדודה מצד האם של האמרגן אדמונד נתן יאפיל.
כמו רבים מהאומנים מהתקופה שלה, היא השתפשפה בכישוריה המוזיקליים באירועים משפחתיים, שם התמסרה לשירה ולדרבוקה.
בשלב מסוים לאחר מלחמת העולם הראשונה, היא הצטרפה ל"אל מוטריביה", תזמורת ולהקת תיאטרון של בן דודה המפורסם יפיל.
ייתכן שהבכורה שלה לבמה התרחשה בשנת 1925 בקזינו d'Alger.
במהלך חמש עשרה השנים הבאות, הייתה לה קריירה עמוסה עם "אל מוטריביה", כשהיא משחקת ועושה סיבובי הופעות לצד בן זוגה הקומי ראשיד קסנטיני.
יחד הצמד היהודי-מוסלמי היה למרכז הבמה.
רבים מאותם מערכונים הוקלטו בתקליטור.
סוסאן, שהייתה גם אמן סולו מוכשר והקליטה מגוון של ז'אנרים - קלאסיים ופופולריים - תחילה עם חברת התקליטים גרמופון ואחר כך עם פוליפון.
כל זה זיכה אותה בחברות מוקדמת ב-Société des auteurs, compositeurs et éditeurs de musique (אגודת הסופרים, המלחינים והמו"לים של המוזיקה בצרפת).
עזבה את אלג'יריה ב-1959 ופתחה בקריירה עסקית בדרום צרפת, בטרם אלג'יריה קיבלה עצמאות ולאחר התדרדרות שם במצב האומנים ומצב האומנים היהודים בפרט בעקבות מלחמת העולם השנייה.
נפטרה ב-1977, ונקברה בבית הקברות היהודי במרסיי.
מארי שרלוט סטופס הייתה סופרת בריטית, פלאו-בוטנאית, לוחמת למען זכויות נשים ותמכה באאוגניקה.
היא תרמה תרומה משמעותית לפלאונטולוגיה וסיווג פחם, והייתה האישה הראשונה בסגל האקדמי של אוניברסיטת מנצ'סטר.
עם בעלה השני, המפרי ורדון רו הקימה את המרפאה הראשונה למניעת היריון בבריטניה.
היא ערכה ניוזלטר "פיקוח לידה", אשר נתן עצות מעשיות לנשים במניעת הריון.
כמו כן כתבה מדריך למיניות "אהבה בנישואים" (1918), שהיה ספר שנוי במחלוקת, אבל הביא את נושא פיקוח הילודה לשיח ציבורי רחב בתום מלחמת העולם הראשונה.
סטופס התנגדה להפלות מלאכותיות, בטענה שמניעת ההריון היא כל מה שנדרש כדי לשנות את החברה.
אביה, הנרי סטופס, היה בעל מבשלת בירה, מהנדס, אדריכל ופליאונטולוג מקולצ'סטר.
אמה הייתה שרלוט קרמייקל סטופס, מלומדת שייקספירית ולוחמת לזכויות נשים סקוטית.
המשפחה עברה ללונדון ב-1880. שני הוריה היו חברים באגודה הבריטית לקידום המדע.
מארי נלקחה לפגישות שבהן פגשה את החוקרים המפורסמים לאותם ימים, אלה השפיעו על קורות חייה.
סטופס הלכה ללמוד ביוניברסיטי קולג' בלונדון למדה בוטניקה וגאולוגיה.
היא סיימה תואר ראשון במדעים, בשנת 1902 לאחר שנתיים בלבד.
בהמשך מארי סטופס קבלה דוקטורט במדעים, מאוניברסיטת קולג' בלונדון, ונהפכה לאדם הצעיר ביותר בבריטניה שקיבל תואר כזה.
בשנת 1903 היא פרסמה מחקרים שונים בבוטניקה לאחר מכן יצאה למינכן ללמוד וקבלת דוקטורט בבוטניקה.
ב-1904. התקבלה ללמד באוניברסיטת מנצ'סטר עד שנת 1910 והייתה האישה הראשונה שהתקבלה ללמד באוניברסיטה זו.
סטופס הפכה למרצה בפליאובוטניקה באוניברסיטת קולג', לונדון עד 1920.
בשנת 1910, חברה שעסקה בסקר הגאולוגי של קנדה הזמינה את סטופס לקבוע את גילו של מבנה גאולוגי בסנט ג'ון, ניו ברונסוויק.
סטופס הגיעה לצפון אמריקה לפני חג המולד כדי להתחיל את המחקר שלה.
ב־29 בדצמבר פגשה את הגנטיקאי הקנדי רג'ינלד ראגלס גייטס בסנט לואיס, מיזורי.
הם התארסו יומיים לאחר מכן.
היא החלה את עבודתה ב-1911, ועבדה בתחום הגאולוגיה וחקרה באוספים גאולוגיים במוזיאונים והעבירה דגימות לאנגליה לחקירה נוספת.
בני הזוג נישאו וחזרו לאנגליה ב-1 באפריל באותה שנה.
מארי סטופס שמרה על שם משפחתה המקורי מתוך עקרון, מעשה נדיר באותם ימים.
נישואיה לגייטס עלו על שרטון, ובשנת 1913, הגישה בקשה לגירושין בטענה כי הנישואים מעולם לא מומשו.
גייטס עזב את אנגליה בשנה שלאחר מכן.
כישלון הנישואים הראשונים היה גורם מאיץ חשוב בהמשך פעילותה של מארי סטופס בתחומי תכנון משפחה וחינוך מיני.
בשנת 1918 נישאה להמפרי ורדון רו, בנקאי עשיר ופילנתרופ.
בנם, הארי סטופס-רו (אנ') נולד ב-1924 (נפטר 2014) לימים נעשה הארי סטופס-רו פרופ' לפילוסופיה והתאהב בבחורה צעירה.
סטופס לא אהבה את חברתו של בנה וכאשר הארי הכריז על האירוסין באוקטובר 1947, מארי סטפס ניסתה לחבל בהן.
היא הבחינה כי כלתה המיועדת היא קצרת ראייה, וסטופס, שדגלה בעיקור בעלי מוגבלויות בחברה, הייתה חרדה שפגם זה יועבר לנכדיה.
סטופס ניסתה להשיג את תמיכתו של בעלה נגד הנישואין של בנם.
בנה לא שוכנע לבטל את הנישואין.
מארי סטופס האמינה כי בנה בגד בה בנישואין אלה, כתוצאה מכך ניתקה את הקשר איתו וסילקה אותו מירושתה הגדולה.
במהלך השנים, מארי סטופס כתבה גם שירים ומחזות.
הצלחתה הגדולה הייתה המחזה - "היענים שלנו", מחזה שעסק בגישה של החברה למעמד הפועלים שנאלצו ל"ייצר" תינוקות במשך כל חייהם.
המחזה הוצג שלושה חודשים בתיאטרון בלונדון.
עוד מחזה שסטופס כתבה היה ניסיון אוטוביוגרפי לנתח את כישלון הנישואים הראשונים שלה.
המחזה היה נועז מאוד לזמנו ונאסר להצגה על ידי הצנזורה בבריטניה.
כמו כן פרסמה כמה כרכים של שירה בשנותיה המאוחרות.
ביניהם "שירי אהבה לאוהבים צעירים" ב-1939.
סטופס מתה ב-2 באוקטובר 1958, בגיל 77, מסרטן בביתה.
בצוואתה השאירה את רשת המרפאות שלה לאגודת האאוגניקה הבריטית.
רוב האחוזה שלה נמסרה לחברה המלכותית לספרות.
בנה הארי סטופס-רוי קיבל רק את העותק שלה ממילון אוקספורד הגדול ופריטים קטנים אחרים.
אישיותה הייתה במחלוקת בעקבות קשריה עם גרמניה הנאצית.
אבל בראשית המאה 21, זכתה להכרה רשמית: בשנת 2008, הנפיק הדואר המלכותי של בריטניה במסגרת סדרת בולים על "נשים דגולות", בול לזכרה, בערך של 50 פני, ועליו דמותה המלווה בכתובת "חלוצת תכנון המשפחה".
במהלך שהותה של סטופס במנצ'סטר, היא התמחתה מרבצי הפחם וחקרה משפחת שרכים מאובנים שנמצאו במרבצים אלה.
המחקר שלה ניסה להוכיח, בין השאר, את התאוריה לגבי קיומה של Gondwana או Pangea - יבשות קדומות.
פגישה מקרית עם חוקר אנטארקטיקה, רוברט פלקון סקוט, באחת ההרצאות שנתן ב-1904, העלתה את האפשרות כי אפשר להוכיח תאוריה זאת.
הרצון של סטופס להוכיח את התאוריה הנזכרת הובילה אותה לדון איתו באפשרות להצטרף למסע הבא לאנטארקטיקה.
היא לא הצטרפה למשלחת, אבל סקוט הבטיח להחזיר דוגמאות של מאובנים כדי לספק ראיות לתאוריה.
סקוט נפטר במהלך משלחת לטרה נובה ב־1912, אך מאובנים של צמחים שנמצאו ליד גופותיהם של סקוט ושל חבריו סיפקו עדות זו.
בשנת 1907, סטופס נסעה ליפן במשימה מדעית.
היא בילתה שמונה-עשר חודשים באוניברסיטה הקיסרית, בטוקיו בחקירת צמחים מאובנים במכרות פחם בהוקאידו.
כאמור, בעקבות כישלון נישואיה הראשונים ומלחמת העולם הראשונה, סטופס ניהלה מאבק בנושא מניעת הריון ונישואים.
היא כתבה את ספרה החשוב "אהבה בנישואים".
המאבק הפמיניסטי הציבורי שלה הביאה לצמצם את פעילותה האקדמית, אבל המשיכה לפרסם מאמרים בתחום הפלאונטולוגיה עד שנת 1935 ותרמה תרומה חשובה לתחום מחקר זה.
בתחילת הליכי הגירושין בשנת 1913, החלה סטופס לכתוב ספר על האופן שבו היא חושבת שנישואים צריכים "לעבוד".
כתיבת הספר של סטופס הסתיימה בסוף 1913. היא הציעה אותו להוצאות ספרים לונדוניות, אך הן סירבו להדפיסו מאחר שהנושא היה לדעתם שנוי במחלוקת - השימוש באמצעי מניעה.
בשנת 1917 הכירה סטופס את מי שיהיה בעלה השני Humphrey Verdon Roe.
המפרי רו היה פילנתרופ שדגל במניעת הריון, הוא שילם להוצאת ספרים בניו-יורק - Fiffield & Co כדי לפרסם את ספרה של סטופס.
הספר הפך מיידית לרב-מכר וזכה להצלחה מיידית והופיע בחמש מהדורות בשנה הראשונה.
"אהבה בנישואים" פורסם ב-1918. באותו יום ביקרה סטופס את המפרי רו, שחזר עם קרסול שבור משירות במלחמת העולם הראשונה, לאחר שמטוסו התרסק.
פחות מחודשיים לאחר מכן הם נישאו, ולסטופס הייתה ההזדמנות הראשונה לתרגל את מה שהטיפה בספרה.
ההצלחה של "אהבה בנישואים" עודדה את סטופס להמשיך לכתוב בנושא, והוציאה חוברת - "מדריך על אמצעי מניעה" שפורסם מאוחר יותר באותה שנה.
מארי סטופס קיבלה תגובות נלהבות מקוראות ששיתפו אותה בחייהן, והודו לה על מה שכתבה.
בשנה שלאחר מכן, סטופס פרסמה חוברת תקציר של דעותיה ב"מכתב לאמהות עובדות" גרסה תמציתית על "הורות חכמה" שהייתה מכוונת לאוכלוסיית העניים.
זה היה קונטרס בן 16 עמודים והיה אמור להיות מופץ ללא תשלום.
קהל היעד הרגיל של מארי סטופס היו אנשי המעמד הבינוני.
בשלב הקודם בחייה היא לא גילתה עניין רב במעמד הפועלים, ולא כיבדה אותם, החוברת נועדה לתקן את ההטייה שלה.
ב-1917, לפני הפגישה עם מארי סטופ, הציע מי שהיה בעלה השני, המפרי רו, לבנות מרפאה למניעת הריון, בבית החולים סנט מרי בעיר מנצ'סטר.
הוא הציע שכל המטופלות תהיינה נשואות ושלא יעשו הפלות במרפאה, אך ההצעה נדחתה.
נושא תכנון המשפחה היה חשוב מאוד עבורו ולאחר נישואיהם הוא וסטופס תכננו לפתוח מרפאה לאמהות עניות בלונדון.
מארי סטופס התפטרה מיוניברסיטי קולג' בלונדון בסוף 1920 כדי להתרכז בפתיחת המרפאה לתכנון המשפחה.
היא ייסדה את האגודה "לפיקוח על הלידה ובקרה גזעית", כארגון תמיכה לפתיחת הקליניקה.
סטופס הסבירה כי מטרת האגודה היא לנטרל את התופעה של הגדלת מספר הילדים בשכבות החלשות של החברה, המתאפיינת באנשים עניים וחסרי השכלה, ולהקטין בהן את קצב הילודה כדי שהחברה תגיע לרווחה כללית.
בתחילת שנת 1921, פתחו מארי סטפס והמפרי רו את המרפאה הראשונה, שהתנהלה על ידי מיילדות ורופאים.
המרפאה הציעה לאמהות לשלוט באמצעי המניעה ונתנו להן הסברה מינית.
המרפאה הייתה פתוחה לנשים נשואות ולא דרשה תשלום עבור ההדרכה.
סטופס בדקה במרפאה אמצעי מניעה חדשים, ואף חזרה, בדקה והציעה אמצעי מניעה שתועדו במקורות יוונים ורומאיים.
בשנת 1925 עברה מרפאת אמהות למרכז לונדון, שם היא נותרה עד שנת 2015. בהמשך חייה פתחה מארי סטופס מרפאות רבות נוספות בבריטניה ובסקוטלנד.
עם כל פעולתה לתכנון משפחה, מארי סטופס התנגדה מאוד להפלות והפסקת הריון.
במהלך חייה לא ביצעו המרפאות שלה הפלות.
סטופס חשבה שמניעת הריון היא האמצעי היחיד שמשפחות צריכות להשתמש בו כדי להגביל את מספר צאצאיהן ולא הפלות.
דרך אביה פגשה מארי סטופס את פרנסיס גולטון ממייסדי האאוגניקה המודרנית.
היא הצטרפה לאגודת החינוך של אאוגניקה בשנת 1912. בהתחלה מארי השתמשה בטרמינולוגיה האאוגניקית, כאשר הרגישה שהדבר משרת את מטרותיה, אבל מאוחר יותר הפסיקה להשתמש בטרמינולוגיה זו.
בביוגרפיה של מארי סטופס, טענה רוז, כי מארי סטופס הייתה אליטיסטית, אידיאליסטית, המעוניינת ליצור חברה שבה רק הטוב והיפה צריך לשרוד.
התלהבותה של סטופס מתורת ה"אאוגניקה" ושיפור הגזע עלתה בקנה אחד עם זו של אינטלקטואלים ואנשי ציבור רבים בברטניה ובארצות הברית באותה תקופה כמו ג'ורג' ברנרד שו, עיליתות חברתיות ותרבותיות, פמיניסטיות ופוליטיקאים.
בפרק העשרים של ספרה משנת 1920 "Radiant Motherhood" מארי סטופס הטיפה לרעיונות האאוגניקה וכתבה כי יש בעולם שתי סכנות: הראשונה היא חוסר הידע - הבורות והשנייה היא הכמות הגדולה של אנשים מוגבלים, פושעים או נכים שמביאים להרס החברה.
היא דימתה אותם לטפילים התוקפים עץ והורגים אותו מבפנים בסופו של דבר.
רעיונות אלה שאבה מתורה אאוגניקה ששלטה בשיח הציבורי של המעמדות הבינוניים והגבוהים בבריטניה ובארצות הברית מסוף המאה ה-19. רעיונות אלה, שנתמכו במחקרים מדעיים חדשים בגנטיקה, בתורתו של דרארווין לגבי האבולוציה האנושית, ובפרסומים דמוגרפים רשמיים.
כל אלה הצביעו על כך כי לאוכלוסיות חלשות "רפות שכל" (Feeblemindedness) ועניות ישנם הרבה ילדים, שהם בתורם ממשיכים להיות רפי שכל ועניים - לגדוש את בתי הסוהר ולהיות נטל כלכלי על החברה.
הפתרונות על פי האאוגניקה היו לגרום להקטנת מספרם של "רפי השכל" והעניים על ידי פעולות כמו בידוד מיני או עיקור וזאת כאמור עוד בראשית המאה העשרים.
אין פלא כי מארי סטופס הסבירה בספרה כי החלטות של השלטון בבריטניה יכולות להביא להקטנת הסכנה לחברה האנגלית, על ידי עיקור של אותם רפי שכל - חסרי תקווה וחסרי תועלת לחברה.
סטופס פרסמה את רעיונותיה הנזכרים לפוליטיקאים הבריטים, ושלחה להם עותק של ספרה כולל לראש הממשלה.
זמן קצר לפני הבחירות הכלליות, שלחה שאלון למועמדים פרלמנטריים שבו ביקשה כי ייחתמו על הצהרת תמיכה בדעותיה.
בראשית שנות השלושים, היה נראה כי מארי סטופס נסוגה מחלק מדעותיה בתחום האאוגניקה, אבל בשנת 1935 היא השתתפה בקונגרס הבינלאומי ל"מדעי הדמוגרפיה" בברלין, שיזמה המפלגה הנאצית ועסק בשאלות של "טוהר הגזע והדרך ליצור חברה בריאה יותר".
דעותיה של סטופס עלו בקנה אחד עם המדיניות הגזע של גרמניה הנאצית.
היא התנגדה לנישואי תערובת, ואמרה שאם יהיו כאלה - צריך לעקר את הנשים על מנת שלא יביאו לעולם ילדים שיהיו אומללים כל חייהם.
לאחר מלחמת העולם השנייה, והתפרקות האימפריה הבריטית, החלה מארי סטופס וארגונה להקים מרפאות לתכנון משפחה בעולם השלישי, שנקראים על שמה - Marie Stops International.
זהו ארגון לא ממשלתי בין-לאומי המספק שירותי מניעה והפלה בטוחה ב-37 מדינות ברחבי העולם.
"מארי סטופס אינטרנשיונל" כארגון שדולה פועל לטובת שינוי הגישה כלפי הפלות ומספק מגוון רחב של שירותי בריאות מינית כולל ייעוץ, ביצוע הפלות בבריטניה ובארצות אחרות שבהן הפרוצדורות האלה חוקיות.
בשנת 2015 היו כ-21 מיליון נשים ברחבי העולם שהשתמשו באמצעי מניעה שסופקו על ידי "מארי סטופס אינטרנשיונל".
כתוצאה מפעולת הארגון יש להניח כי קטן גידול האוכלוסייה בכמה מקומות בעולם השלישי.
שירותי הליבה של הארגון מקיפים תכנון משפחה; הפלה בטוחה וטיפול לאחר הפלה; בריאות האם והילד, מילדות, אבחון וטיפול בזיהומים המועברים במגע מיני ומניעת איידס.
מארי קונדו (ביפנית: 近藤 麻理恵, באנגלית: Kondō Marie; נולדה ב-9 באוקטובר 1984) היא יועצת סדר וארגון וסופרת יפנית.
קונדו כתבה ארבעה ספרים על ארגון וסדר, אשר נמכרו ביחד במיליוני עותקים ותורגמו מיפנית לשפות רבות, ובכלל זה קוריאנית, סינית, ספרדית, אינדונזית, צרפתית, גרמנית, שוודית, פורטוגזית, אנגלית ועברית.
בפרט, ספרה "סוד הקסם היפני" (The Life-Change Magic of Tidying Up, 2011) פורסם בלמעלה מ-30 מדינות, היה רב-מכר ביפן ובאירופה, ופורסם בארצות הברית בשנת 2014.
קונדו נבחרה לאחד מ-100 האנשים המשפיעים ביותר של המגזין "טיים" בשנת 2015.
קונדו אומרת שהיא התעניינה בסדר וארגון מאז ילדותה.
כשהייתה בחטיבת הביניים, נהגה קונדו לרוץ לתוך הכיתה כדי לסדר מדפי ספרים, בעוד חברי הכיתה שלה שיחקו בשיעור חינוך גופני.
בכל פעם שהיו בחירות לתפקידים בכיתה, היא לא ביקשה להיות נציגת הכיתה או אחראית להאכלת חיות המחמד.
במקום זאת, היא השתוקקה להיות אחראית למדף הספרים כדי להמשיך ולסדר ספרים.
קונדו אמרה שיום אחד חוותה פריצת דרך בעניין הסדר והארגון: "הייתי אובססיבית בנוגע למה שאני יכולה לזרוק.
יום אחד הייתה לי התמוטטות עצבים והתעלפתי.
הייתי מחוסרת הכרה במשך שעתיים.
כאשר חזרתי להכרתי שמעתי קול מסתורי, כמו איזה אליל-סדר שאמר לי להסתכל על הדברים שלי יותר מקרוב, והבנתי את הטעות שלי: רק חיפשתי דברים לזרוק.
מה שאני צריכה לעשות זה למצוא את הדברים שאני רוצה לשמור.
זיהוי הדברים שגורמים לך אושר: זוהי העבודה של סדר וארגון."
קונדו בילתה חמש שנים כמשמשת במקדש שינטו.
היא הקימה את העסק שלה לייעוץ בנושא סדר וארגון בגיל 19, כאשר הייתה סטודנטית לסוציולוגיה באוניברסיטה הנוצרית של טוקיו.
שיטת הארגון של קונדו ידועה כשיטת קון-מארי, והיא מורכבת מאיסוף כל חפציו של אדם, קטגוריה אחת בכל פעם (בגדים, ספרים, ניירת, קומונו וסנטימנטלי), ולאחר מכן מיונם, ושמירה רק של הדברים ש"מציתים שמחה" (tokimeku – とき めく, המילה ביפנית, פירושה "לרטוט, לפעום, לדפוק"), ובחירת מקום לכל חפץ מאותו זמן ואילך.
קונדו אומרת כי השיטה שלה קיבלה באופן חלקי את השראתה ממסורת דת השינטו העממית היפנית.
ניקוי וארגון דברים כראוי יכול להיות תרגול רוחני בשינטו, אשר עוסקת באנרגיה או ברוח האלוהית של דברים (kami) ובדרך הנכונה לחיות (kannagara).
קונדו מעבירה סמינרים בעולם בהם היא מכשירה יועצים ויועצות ללוות אנשים בשיטה שהמציאה.
כיום בישראל ישנן שבע יועצות קון-מארי מוסמכות - סיוון גונן, ענבל קפלן, אלי מאור, דנה הורוביץ, אנאבל קופרלי, שרית סלע והילה קמפר פילוסוף.
דרמה טלוויזיונית בת שני חלקים, המבוססת על קונדו ועל עבודתה, צולמה בשנת 2013. קונדו העבירה הרצאות רבות ונתנה הופעות רבות בטלוויזיה.
היא פרסמה סדרה של קטעי וידאו המלמדים את "הדרך הטובה ביותר לקפל למען המראה המושלם".
ב-1 בינואר 2019 החלה נטפליקס לשדר סדרה בשם "עושים סדר עם מארי קונדו" (Tidying Up with Marie Kondo).
בסדרה, קונדו מבקרת בכמה בתים מלאי אי-סדר של משפחות אמריקאיות ומנחה אותן בסידור בתיהן בשיטת קון-מארי שלה.
קונדו נשואה לטאקומי קאוואהרה (Takumi Kawahara).
נכון לשנת 2019, היא ומשפחתה מתגוררים בלוס אנג'לס, קליפורניה.
מארי קלוטילד, נסיכת צרפת הייתה אחותו של לואי השישה עשר, מלך צרפת ואשתו של קרלו אמנואלה הרביעי, מלך סרדיניה.
מארי קלוטילד נולדה ב-23 בספטמבר 1759 בארמון ורסאי, ללואי, דופן צרפת, בנו של לואי החמישה עשר, מלך צרפת, ולמריה יוזפה, נסיכת סקסוניה, בתם של אוגוסט השלישי, מלך פולין ומריה יוזפה, ארכידוכסית אוסטריה.
אליזבת התחנכה על ידי מאדאם דה מרסן, יחד עם אחותה אליזבת, אולם מכיוון שאליזבת לא התייחסה ללימודים ברצינות, העדיפה מאדאם דה מרסן את קלוטילד על פני אליזבת, ובעקבות כך חל קרע בין האחיות.
בשנת 1770 התחתן אחיה לואי אוגוסט עם מריה אנטוניה, ארכידוכסית אוסטריה, אשר מיד עם הגיעה לצרפת נקשרה מאוד לאליזבת, ובעקבות כך לא אהבה קלוטילד את מארי אנטואנט.
אף על פי שקלוטילד שאפה להיות נזירה, אחיה רצה בברית עם ממלכת סרדיניה, ולכן ב-30 בספטמבר 1775 התחתנה מארי קלוטילד עם קרלו אמנואלה, נסיך פיימונטה.
הפרידה ממנה הייתה מאוד קשה לאחותה אליזבת, והשתיים בקושי הסכימו להיפרד האחת מהשנייה.
אף על פי שהתחתנו בנישואים פוליטיים, היו בין השניים יחסי אהבה חמים, אולם לא היו להם ילדים, ולכן לאחר 8 שנות נישואים ביקשה קלוטילד להפסיק לקיים יחסי מין ולחיות בצניעות.
קלוטילד נקשרה מאוד לגיסותיה מריה תרזה, דוכסית אאוסטה ומריה אנה מסבויה, דוכסית שאבלה, והייתה מאוד פופולרית בקרב הציבור.
בשנת 1789 פרצה המהפכה הצרפתית, ועד מהרה התמלאה טורינו במהגרים צרפתים אריסטוקרטיים, אשר לא היו אהודים על הציבור המקומי, וגרמה לסכסוך בין ממלכת סרדיניה לצרפת.
בסוף 1789 הגיע לטורינו אחיה שארל, רוזן ארטואה, ובשנת 1791 הגיעו גם דודותיה מארי אדלייד, נסיכת צרפת וויקטואר, נסיכת צרפת.
בשנת 1796 מת חמיה ויטוריו אמדאו השלישי, מלך סרדיניה, ובעלה הוכתר כקרלו אמנואלה הרביעי, מלך סרדיניה.
בעקבות תבוסת צבא סרדיניה על ידי נפוליאון, נאלץ קרלו אמנואלה להסכים לתנאי חוזה פריז מ-1796 שאפשרו לנפוליאון מעבר חופשי בשטח הממלכה.
ב-6 בדצמבר 1798 כבש הגנרל המהפכני הצרפתי ברתלמי קתרין ז'ובר את טורינו, וגירש ממנה את קרלו אמנואלה וקלוטילד, שנמלטו אל האי סרדיניה, וויתרו על נחלותיהם ביבשת.
בעת שהותם בסרדיניה ניהלה למעשה קלוטילד את הממלכה, ותמכה בבעלה כל העת שלא יתפטר מתפקידו לטובת אחיו.
בספטמבר 1800 עזבו קרלו אמנואלה וקלוטילד את סרדיניה לפירנצה, משום שהברית הרוסית-אוסטרית במלחמה נגד צרפת גברה על תקוותיהם לשובם לטורינו, אך קרב מרנגו גרם להם להימלט לרומא ואחר כך לנאפולי, שם נשארו מנובמבר 1800 עד מרץ 1801 לפני שחזרו לרומא.
בעת שהותם ברומא הם חיו כאורחים של עשירים ממשפחת קולונה, ובמאי 1801 הם חזרו לנאפולי.
ב-7 במרץ 1802 מתה מארי קלוטילד, ובעקבות כך החליט קרלו אמנואלה ב-4 ביוני 1802 להתפטר לטובת אחיו ויטוריו אמנואלה הראשון, מלך סרדיניה.