tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הרב קראהן פגש את הרב שבדרון לראשונה בשנת תשכ"ד, כאשר אביו הזמינו להתארח בביתם באחד מביקוריו התכופים בארצות הברית כשהיה אוסף כספים לנזקקי ירושלים, במשך חמשת החודשים שהרב שבדרון שהה בבית משפחת קראהן, נוצר קשר קרוב בינו לבין המשפחה המארחת.
כשעזב אותם המשפחה נפרדה ממנו אך ביקרה אותו שוב בישראל, בהמשך נפטר אבי המשפחה ממחלה קשה.
לאחר כששה חודשים קיבלו משפחת קראהן מכתב מהרב שבדרון המודיע כי הוא מגיע שוב לארצות הברית.
מאז עמד הרב שבדרון עם המשפחה בקשר רציף.
עם דחיפה רבה מצד הרב שבדרון ועזרה פעילה, הרב קראהן כתב את הספר הראשון של רב המכר בסדרת המגיד "המגיד מדבר", שיצא לאור בשנת תשמ"ז.
הרב שבדרון נפטר לפני יציאת הספר השני בסדרה.
עד שנת תשע"ב, הוציא הרב קראהן שמונה ספרים בסדרה, כולן בהשראתו של הרב שבדרון, ספריו תורגמו למספר שפות.
הרב קראהן הוא דור חמישי של מוהלים במשפחתו.
הוא הוכשר למילה בגיל 21, ובכך היה למוהל הצעיר ביותר שהוכשר אי פעם במועצת המוהלים בניו יורק.
הרב קראהן חיבר גם ספר בנושאי מילה, וספר הלכה לשמאליים, הספרים יצאו בהוצאת ArtScroll.
ערך אחד מכרכי ש"ס שוטנשטיין ואת סידור מנחה ומעריב של ארטסקרול.
הרב קראהן הוא דרשן, ו"מגיד" הוא גם מלווה מסעות יהודיים היסטוריים באירופה, תוך סיפורים על הקהילות הגדולות והתוססות שהיו שם לפני מלחמת העולם השנייה.
את מסעו הראשון הוא תיעד והדפיס בספרו "מסע עם המגיד".
בשנת תשס"ד הרב קראהן הקים ארגון בשם PaL בבריטניה, תת-ארגון דומה בארצות הברית המחבר בין חוזרים בתשובה לבין אברכים לשעה של לימודי יהדות ודיונים בטלפון.
הרב קראהן כותב טור חודשי במגזין זמן.
כל כתביו יצאו לאור בהוצאת ארטסקרול
הרב פול צבי (פסח) לרנר הוא יו"ר תנועת ארץ הקודש ב ופעיל חרדי-אמריקאי.
בנוסף הוא מכהן כסגן יו"ר ישראל הצעיר בדימוס.
לרנר למד בישיבת נר ישראל בבולטימור.
לרנר מונה ב-1991 לחבר המועצה הארצית של ישראל הצעיר, ושימש במשך כעשרים שנה כיו"ר ישראל הצעיר עד 2012, וקיבל את התואר סגן יו"ר ישראל הצעיר בדימוס.
לרנר היה מהפעילים לשחרור יונתן פולארד.
באוקטובר 2007 הקים לרנר את המועצה המאוחדת לירושלים , חזית של 18 ארגונים יהודים־אמריקאיים למען שמירה על אחדות ירושלים.
המועצה הוקמה לאחר רמיזות של ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט וסגן ראש הממשלה חיים רמון כי סוגיית ירושלים עשויה לעלות לדיון בוועידת אנאפוליס בנובמבר אותה שנה.
לרנר הקים את תנועת ארץ הקודש על מנת לייצג את הקהילות האורתודוקסיות.
לדעתו, הרפורמים והקונסרבטיבים השתלטו על המוסדות הלאומיים ומשתמשים בהם על מנת להשפיע על השיח במדינת ישראל במגוון רחב של נושאי דת ומדינה.
ב-2020 התמודדה התנועה לראשונה בבחירות ל, קיבלה 20,000 קולות ובכך הפכה לסיעה השלישית בגודלה בארצות הברית, השווים ל-25 מושבים.
נטען שלרנר קשור לתנועת דגל התורה ולחבר הכנסת יצחק פינדרוס, טענות שלרנר הכחיש.
לרנר הוא חבר בחבר הנאמנים של ההסתדרות הציונית העולמית.
לרנר חבר בוועדת פרס מוסקוביץ' לציונות.
לרנר עמד בראש הקואליציה לערכים יהודיים מהקמתה ב-2017 ועד ל-2022.
פסטה אלה נורמה (באיטלקית: Pasta alla Norma), שנקראה קודם לכן Pasta con le melanzane (פסטה עם חצילים), היא מנה איטלקית של פסטה וחצילים.
היא אופיינית למטבח הסיציליאני, ולקטניה בפרט.
היא עשויה מספגטי או פסטה אחרת עם רוטב עגבניות, מכוסה (או בתחתיה) בפרוסות של חציל מטוגן ומוגש עם גבינת ריקוטה סלטה (כלומר ריקוטה מומלחת) מגורדת ולעיתים קרובות בתוספת ריחן מצוי.
היא נקרא לכבודו של וינצ'נצו בליני, יליד קטניה המלחין של האופרה נורמה.
מסופר כי הסופר האיטלקי נינו מרטוליו (Nino Martoglio) קרא "זוהי 'נורמה' אמיתית!", כלומר יצירת מופת, כאשר טעם את המנה, אם כי שם המנה לא תועד כך עד עשרות שנים לאחר מותו.
פסטה אלה נורמה זכתה בתואר "מנת השנה" על ידי ה-BIT (Borsa internazionale del turismo, כלומר בורסת התיירות הבינלאומית) פרס תיירות איטלקי בשנת 2018.
פסטה קון לֶה סַרְדֶה (בסיציליאנית: Pasta con le sarde) היא מנה סיציליאנית של פסטה עם סרדינים ואנשובי.
היא מוכרת כמנת אוכל איטלקי מסורתי שנמצא בתוכנית prodotto agroalimentare tradizionale (מוצרים חקלאיים מסורתיים) של ממשלת איטליה.
המנה מקושרת בעיקר לבירת סיציליה פלרמו, אך ניתן למצוא אותה בכל רחבי האי.
המרכיבים העיקריים הם שמן זית, בצל, פסטה ותערובת קצוצה דק של סרדינים ואנשובי.
סוגים שונים של פסטה משמשים למנה, אבל בוקטיני הוא המסורתי.
שומר בר, זעפרן, צנוברים, צימוקים ומלח מוסיפים לטעם המנה.
לסיום המנה משטחים אותה בפירורי לחם קלויים.
עדיף סרדינים טריים, אבל אם אין כאלה אפשר להשתמש בסרדינים משומרים.
שומר בר יש בשפע בסיציליה, אבל אולי קשה למצוא במקומות אחרים.
אם לא ניתן להשיג, ניתן להשתמש בחלק העליון של שומר רגיל במקום.
כמה וריאציות משתמשות ברוטב עגבניות.
מחבר ספרי הבישול פינו קורנטי טוען שהמתכון ללא עגבניות שפורסם ב-1886 על ידי הפולקלוריסט ג'וזפה פיטרה הוא הגרסה האותנטית היחידה.
בראיון לפירס מורגן מ-CNN, השופט המנוח של בית המשפט העליון של ארצות הברית אנטונין סקאליה הצהיר, בתגובה לשאילתה של המראיין שלו, כי "פסטה קון סרדה" היא מנת הפסטה האהובה עליו.
פסטה מוליקטה (באיטלקית: Pasta mollicata; מילולית: פסטה עם פירורי לחם) היא מאכל ממחוז בזיליקטה, מנה מסורתית שמכינים אותה בכל דרום איטליה (מצוג'ורנו).
בהשוואה למתכוני פסטה אחרים, היא נחשבת ל"מנה ירודה או ענייה" מכיוון שלא מכינים אותה עם מרכיבים רבים.
מנת פסטה מוליקטה מבושלת בדרך כלל על ידי טיגון בצל קצוץ (שנטבל בעבר ביין אדום) במחבת בישול עם שמן זית כתית מעולה ומעט שומן חזיר.
לאחר מכן מוסיפים לתערובת עגבנייה קצוצה ומבשלים על אש גבוהה במשך מספר דקות.
לאחר מכן מוסיפים מעט לחם מיושן שנטחן לפירורים ומניחים את המחבת על אש גבוהה במשך כ-15 דקות.
לאחר שמנקזים את הפסטה המלוחה ומקפיצים אותה עם מעט גבינת קצ'וריקוטה, המנה מתובלת בעוד קצ'וריקוטה טרייה, שמן ומעט פלפל חריף.
לפסטה מוליקטה, כמו "מנות ירודות או עלובות" אחרות, יש וריאציות עונתיות רבות.
הכנות מיוחדות כוללות החלפת בצל בכרישה טרייה.
יש גם כמה מתכונים שבהם מוסיפים לתיבול הבסיסי אגוזים קצוצים ו/או פטריות טריות.
למנת פסטה זו יש וריאציות רבות בהתאם לאזור.
בבזיליקטה מכינים את הגרסה הפשוטה ביותר גם עם פרטי (Ferretti) או סטרשינטי (Strascinati), שמוגש עם פירורי לחם, שמן ושום.
מרכיבים נוספים הם עגבניות קצוצות או רוטב בשר, גבינה מגוררת או פלפל מפורר או אבקה.
לעיתים רחוקות יותר, מוסיפים גם אנשובי, צימוקים או שקדים.
הפסטה הזו עם פירורי לחם נכללת בין מנות המזון המסורתיים של לוקני, תחת השמות:
בקלבריה ובסיציליה מתבלים לפעמים פסטה כזו (בדרך כלל ספגטי) בפירורים אחרים במקום בפירורי לחם ונהוג להשתמש באנשובי.
הרב פסח יצחק שטיין (אדר ה'תרע"ח, 1918 – כ"ח באייר ה'תשס"ב, 10 במאי 2002) היה ראש ישיבת טלז בקליבלנד באוהיו שבארצות הברית.
נולד בבריינסק (כיום בפולין) לרב אהרן שמואל שטיין שהיה אב"ד בעירו, מתלמידיו של הרב שמעון שקופ.
משפחתו הייתה במקורה מלודמיר שבאוקראינה.
שמם המקורי היה לרנר אך סבו החליף את שמו למלמד כדי להיפטר מגיוס לצבא הרוסי.
כשהתארס אביו, הוא השתמש במסמכים מזהים של צעיר בשם 'שטיין' שנפטר, כדי לחמוק אף הוא מגיוס, וכך נותר שם המשפחה.
בברית המילה שלו שימש הרב שמעון שקופ כסנדק.
בצעירותו למד בישיבת סלונים אצל הרב שבתי יגל, ובשנת ה'תרצ"ו עבר לישיבת מיר שם למד אצל הרב אליעזר יהודה פינקל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה חזר לבית הוריו, ומשם נשלח למחנה עבודה לתקופה קצרה.
בעצת ידידו הרב אליהו חזן ברח משם באישון לילה וחזר לישיבה, שבינתיים גלתה ממקומה לוילנה.
היה בין עשרה תלמידים שקיבלו סרטיפיקטים לארצות הברית, אך לבסוף ברח עם כל בני הישיבה לשאנגחאי, במהלך תקופה זו יצר קשר עם המשגיח רבי יחזקאל לוינשטיין.
לאחר המלחמה היגר עם בני הישיבה לארצות הברית.
הרב שטיין היה בן משפחתו היחיד ששרד את השואה.
הוריו ושלושת אחיו נרצחו על ידי הנאצים במהלך השואה.
לאחר המלחמה הצטרף לשאר תלמידי ישיבת מיר בעיר ניו יורק, שם נפתחה הישיבה מחדש.
לתקופה קצרה הצטרף לקבוצת תלמידים שנסעו לסינסינטי, אוהיו, שם הקים הרב אליעזר סילבר ישיבה.
בשנת תש"ח נשא את נעמי בתו של הרב זלמן שמואל בלוך, מנהלה הרוחני של ישיבת טלז, בנו הבכור של הרב יוסף יהודה לייב בלוך ראש הישיבה.
לאחר נישואיו התחיל ללמוד בישיבת טלז ולאחר תקופה בשנת התשט"ו החל למסור שיעורים בקביעות בישיבה, ובהמשך לאחר פטירת ראש הישיבה הרב חיים מרדכי קטץ בשנת תשכ"ה, מונה לראש ישיבה יחד עם הרב אייזיק אוזבנד.
הרב שטיין היה בזמנו הרב היחיד בישיבת טלז שלא למד בה בבחרותו, ועל כן על אף שלימד בישיבה שיטת לימודו נשארה כשיטת הלימוד של ישיבת מיר.
שיטת לימוד זו מתאפיינת בין היתר בדקדוק רב בלשון רש"י, והוצאת גדרים למדניים מדיוקים אלה, בניגוד לשיטת טלז אשר הציבה לה למטרה להעמיד את ההיגיון וכושר הניתוח בראש מעייניה.
בשנת ה'תשל"ט החלו תלמידיו להוציא לאור את שיעוריו תחת השם 'שיעורי רבינו הגאון הרב פסח שטיין' ולאחר מכן בשנת ה'תשס"א החל להוציא את שיעוריו במהדורה מחודשת עם וספות תחת השם 'ליקוטי שיעורים' ולאחר מותו המשיכו בניו בהוצאת ספריו.
בשנת 1988 נפטר ממחלת הסרטן בנו בכורו של הרב שטיין, רבי שמואל זלמן, בגיל 38. הוא חיבר את הספר "פרי שמואל", ושימש כר"מ בישיבת היכל התורה בירושלים.
הרב שטיין נפטר ביום שישי, 10 במאי 2002 (כ"ח באייר תשס"ב).
הוא נקבר בהר הזיתים לצד בנו הרב שמואל זלמן.
סדרת ליקוטי שיעורים על הש"ס הסדרה כוללת שיעורים ושיעורים כלליים וכן בירורים והערות בסדרה זו יצאו חמשה כרכים על ידי מכון באר התורה.
הסדרה יצאה לאור בין השנים תשנ"ט-תשע"ט, חלק מהסדרה יצא לאור בשם "שיעורי רבינו פסח שטיין" ויצא לאור לאחר מכן במהדורה מחודשת עם הוספות ועריכות.
קונטרס המועדים תשס"ג כולל בירורים וביאורים בענייני המועדים, רובם מכתב ידו.
הרב זלמן שמואל (נפטר תשמ"ח) ר"מ בישיבת היכל התורה - פרשבורג ומחבר הספרים פרי שמואל.
הרב אהרן שטיין, ראש ישיבה בישיבת אור המאיר בפיקסקיל, ניו יורק.
חתנו רבי ישראל גינזבורג, מגיד שיעור בישיבת סטטן איילנד.
חתנו רבי אברהם דאוק, מגיד שיעור בישיבת טלז בקליבלנד.
אחות אשתו, שושנה, נשואה לרב מרדכי גיפטר אחות נוספת, רבקה, נישאה לרב עקיבא הכרמי, רבה של קריית שמואל.
פסטה אולנד (בשוודית: Fasta Åland; בפינית: Manner-Ahvenanmaa) הוא האי הגדול והמיושב ביותר בקבוצת איי אולנד שבים הבלטי, המשתייכת לפינלנד.
בשל קו החוף הבלתי סדיר של האי קשה לקבוע את שטחו היבשתי, והוא מוערך ב-685 ועד 1,010 קילומטר רבוע.
הנקודה הגבוהה ביותר באי נמצאת בגובה של 129 מטר מעל פני הים.
מספר תושבי האי הוא כ-27 אלף, שהם כ-90 אחוזים מתושבי הארכיפלג.
באי שוכנת בירת פרובינציית אולנד, העיר מרייהאמן.
בחלקו המזרחי של האי נמצא מפרץ לומפארן , אשר מעריכים שנוצר כמכתש פגיעה של מטאוריט לפני כמיליארד שנה.
דניאל סמואל קוסטודיו לימה (בפורטוגזית: David Samuel Custódio Lima; נולד ב-20 בפברואר 2000 בברזיליה שבברזיל), הידוע בכינוי פסטור (בפורטוגזית: Pastor), הוא כדורגלן ברזילאי המשחק בעמדת הקשר בקבוצת פארנסה מליגת העל הפורטוגלית.
פסטור גדל במחלקות הנוער של אלוספורט ולונדרינה, ושיחק בקבוצות הבוגרות של לונדרינה ושל פרוביאריה במסגרת הליגות הנמוכות בברזיל.
הוא הושאל מפרוביאריה לליישואש מהליגה הפורטוגלית השנייה ולפורטימוננסה מליגת העל הפורטוגלית.
בהמשך הושאל לפארנסה מהליגה הפורטוגלית השנייה, ובתום תקופת ההשאלה העפיל עם המועדון לליגת העל הפורטוגלית, והשאלתו הוארכה בעונה.
לקראת עונת חתם באופן קבוע בפארנסה.
פסטיבל אייקון (ICon; במקור נקרא "כנס אייקון", ולעיתים עדיין נקרא כך) הוא פסטיבל חובבים שנתי למדע בדיוני, פנטזיה ומשחקי תפקידים הנערך בתל אביב-יפו מאז שנת 1998. הפסטיבל נערך בחול המועד סוכות במתחם סינמטק תל אביב, תיכון א' ואשכול הפיס שבתיכון.
הפסטיבל מאורגן על ידי האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה והעמותה למשחקי תפקידים בישראל.
בעבר היה מועדון חובבי מסע בין כוכבים "סטארבייס 972" שותף בארגון הפסטיבל.
בתחילת דרכו נקרא הפסטיבל "כנס אייקון", עד שבשנת 2001 שונה השם הרשמי ל"פסטיבל אייקון", במטרה לפנות קהל רחב יותר.
מקור שמו של הפסטיבל הוא באנגלית: ICon - Israeli Convention.
המילה "Convention" היא המילה בה נהוג לכנות כנסי חובבים, והיא לרוב מקוצרת ל-"Con".
בעברית, השם "אייקון" הוא קיצור ל"ארץ ישראל Con".
לוגו הפסטיבל עושה שימוש עיצובי בדמיון שבין צירוף האותיות IC לאות א' בכתב יד.
בסוכות 1997 קיימה האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה בסינמטק תל אביב כנס דו-יומי שכונה "סקטור 972", ונושאיו היו מסע בין כוכבים, בבילון 5 וקומיקס.
מנחה הכנס היה רובי דואניאס.
בעקבות הצלחת הכנס, הוקמה עמותת "מסע בין כוכבים" ישראל כגוף נפרד מהאגודה.
חברי העמותה יזמו יחד עם האגודה את כנס אייקון הראשון, שהתקיים בסוכות 1998 וארך שלושה ימים.
הכנס, שכלל הרצאות, פאנלים ואף הקרנת בכורה של שני סרטים, הוגדר כהצלחה, ובעקבותיו הוחלט להפכו לכנס שנתי קבוע.
בסוכות 1999 התקיים כנס אייקון השני, ובו הוכללו לראשונה משחקי התפקידים כאחד מנושאי הכנס, ובנוסף הוענק, לראשונה, פרס גפן.
ב-2000 נעשה ניסיון להגדיל את הכנס, והוא ארך ארבעה ימים וחצי.
ההשתתפות בכנס הייתה מתחת לצפוי בשל פרוץ האינתיפאדה השנייה.
לקראת הכנס בשנת 2001 הוחלט להופכו לכנס מדע בדיוני ופנטסיה על מנת לפנות לכל קהל האגודה.
בנוסף, הוחלט לשנות את שמו ל"פסטיבל אייקון".
את אירוע הפתיחה הנחה גידי גוב.
ב-2002 צורף לפסטיבל מתחם אשכול פיס שבתיכון א', ולהנהלת הפסטיבל הצטרפה העמותה למשחקי תפקידים בישראל.
ב-2003 צורף לפסטיבל מתחם תיכון א' לאמנויות תל אביב.
ב-2005 הושק, במקביל לפסטיבל, פסטיבל סרטים בין-לאומי.
ב-2008 נוסדה תחרות הסיפורים הקצרים של הפסטיבל, שקרויה פרס עינת.
בנוסף, באותה שנה חדלה עמותת "מסע בין כוכבים" ישראל מלקחת חלק רשמי בהנהלת הפסטיבל.
אייקון 2009 היה נקודת שיא של אי הסכמה בין הנהלת הפסטיבל לבין העמותות המארגנות, ובתחילת 2010 התגלעה מחלוקת בין מנהל הפסטיבל, אורי אביב, לבין העמותות המארגנות.
המחלוקת נסבה בעיקר סביב אופי הפסטיבל ומטרותיו.
האידאולוגיה של אביב קראה להתמסחרות הפסטיבל, בעוד העמותות התנגדו לכך.
תוך כדי ניסיון המשא ומתן, ייסד אביב עמותה חדשה לצורך הקמת פסטיבל מתחרה.
עקב המחלוקת בסוכות 2010 התפצל פסטיבל אייקון לשני פסטיבלים ואירוע משחקי תפקידים אשר התקיימו במקביל:
פסטיבל אייקון התקיים באשכול פיס ובתיכון א', בארגון האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה.
אייקון TLV התקיים בסינמטק תל אביב ואורגן על ידי העמותה ליצירה פנטסטית וספקולטיבית בישראל.
חלקים מהפסטיבל התקיימו גם בחולון, הרצליה ושדרות.
העמותה למשחקי תפקידים בישראל קיימה מספר אירועי משחקי תפקידים תחת הכותרת NoCon.
ב-2011 התקיימו שני הפסטיבלים, אייקון ואייקון TLV, במקביל.
בעקבות המקרה התנהל סכסוך משפטי בין אביב לבין העמותות המארגנות סביב השימוש במותג "אייקון", וב-2012 הסתיים תהליך רישום סימן מסחר "אייקון" בבעלות האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה והעמותה למשחקי תפקידים בישראל, וכנס אייקון TLV הפך לפסטיבל "אוטופיה".
בעקבות הפיצול, החליטו העמותות המנהלות את הפסטיבל כי אף גורם המעורב בניהול ובהפעלת הפסטיבל לא יהיה עובד בשכר, למעט שכירים של חברות חיצוניות.
ב-2011 חזרה העמותה למשחקי תפקידים בישראל להשתתף בהנהלת פסטיבל אייקון.
ב-2014 חזר הפסטיבל לעשות שימוש במבנה סינמטק תל אביב.
אייקון 2020 התקיים באופן מקוון בשל התפרצות נגיף הקורונה בישראל.
הפסטיבל אורך 3 ימים, וכולל מספר רב של פעילויות, בהן הרצאות, פאנלים, חידונים, סדנאות, הקרנות סרטים, הרקדות, שירה בציבור, קרבות ראווה, אירועי שטיח אדום, תחרות תחפושות קוספליי ואף חדר בריחה.
רבות מהפעילויות עוסקות בנושא הפסטיבל.
נוסף לנושא הפסטיבל, הפעילויות עוסקות בנושאים רבים בהם אנימציה, גיימינג, דת ומיתולוגיה, חברה וסוציולוגיה, יצירה וכתיבה, מדע פופולרי, פוליטיקה, פילוסופיה ועוד.
בנוסף, פעילויות רבות עוסקות בפאנדומים ספציפיים, כגון הארי פוטר, הלגנדריום של טולקין, דוקטור הו, מלחמת הכוכבים, מסע בין כוכבים, משחקי הכס ועוד.
הכניסה למרבית האירועים בפסטיבל כרוכה בתשלום, אך ישנם אירועים חינמיים, והנחות שונות לחברי הארגונים המארגנים וגופים נוספים.
בנוסף לפעילויות המסודרות, במתחם הפסטיבל יריד דוכנים נרחב, אוהל משחקי קופסה מקורה וזירת קרבות.
עד שנת 2022 פעלו בכנס דוכן משקאות ומזון המכונה "הפונדק" ובסמוך אליו פינות ישיבה ומתחם יד שנייה.
בנוסף, מעמידה הנהלת הפסטיבל לרשות באי הפסטיבל סוכה, שירות שמירת חפצים, חדרי החלפה וחדר ייעודי לתינוקות ולפעוטות.
מרבית האירועים בפסטיבל הם חד-פעמיים, אך ישנם אירועים קבועים (כמו אירוע הסיום והענקת פרסי גפן ועינת) ואירועים שנשנים כגון מופעים קבועים, פאנלים קבועים וכדומה.
בנוסף, עולות בפסטיבל הפקות מקור, לרוב הצגה או מחזמר.
כמו כן, מושקים בפסטיבל מוצרים בהם משחקי קופסה וספרים, וכן האסופה השנתית של האגודה הישראלית למדע בדיוני ולפנטסיה, היה יהיה.
במסגרת פסטיבל אייקון מוענקים שני פרסים שנתיים:
פרס גפן – הפרס הישראלי ליצירות המקוריות והמתורגמות הטובות ביותר בתחומי המדע הבדיוני והפנטזיה.
פרס עינת – פרס הניתן לסיפורים מקוריים בתחומי המדע הבדיוני, הפנטזיה והספרות הספקולטיבית העוסקים בנושא השנתי של כל פסטיבל אייקון החל משנת 2007.
פרס נוסף, שנקרא "פרס אייקון לסרט המדע הבדיוני הטוב ביותר שהוצג בכנס", הוענק החל מ-2005, אך הענקתו עברה לפסטיבל אוטופיה לאחר הפיצול.
פסטיבל אבו גוש הוא פסטיבל מוזיקה ווקאלית, המתקיים פעמיים בשנה, בסוכות ובשבועות, בכנסיית גבירתנו של ארון הברית ובשטחים שסביבה, בכפר אבו גוש שבהרי יהודה.
ראשיתו של הפסטיבל בשנת 1957. מספר חובבי מוזיקה ובראשם ד"ר פליכס זולמן, מרצה לרוקחות מבית הספר לרפואה בירושלים וזיגי שטדרמן, פסנתרן ומנצח, גילו את מעלותיה האקוסטיות של הכנסייה שבראש ההר.
בשנים הראשונות התקיים הפסטיבל בארבע השבתות של חודש מאי, עם שני קונצרטים בכל שבת בצהריים.
הקהל היה מגיע מצויד בסלי פיקניק, ובין הקונצרטים ותוך ישיבה על שמיכות אל מול הכנסייה, היה מצטרף לשירת המקהלה בכורלים ומדריגלים.
בשנת 1970 כלל הפסטיבל עשרה קונצרטים, שבעה באבו גוש ושלושה נוספים בחיפה, בבית צבי ברמת גן ובקיבוץ דפנה.
הפסטיבל ענה בזמנו על הצורך בהשמעת מוזיקה כנסייתית, שהוחרמה אז באולמות אחרים בלחץ יהודים דתיים, ובמשך שנים היה זה המקום היחיד בישראל שאפשר היה להאזין בו ליצירות כמו פסיונים, מיסות וקנטטות.
כל מפעל הפסטיבל דאז נעשה בהתנדבות מלאה.
הנגנים, הסולנים וזמרי המקהלות, הן מישראל והן מחוצה לה, עשו את המלאכה ללא תמורה ומתוך אהבת המוזיקה לשמה, וגם הכנסייה העמידה את המקום לרשות הפסטיבל ללא תשלום.
הקהל שילם מחיר מוזל, לכיסוי ההוצאות בלבד.
עבור אמנים שבאו לפסטיבל מחוץ לישראל התקבל אישור לפטור ממס נסיעות מפקיד בכיר במשרד האוצר, אוהד הפסטיבל, כדי לעקוף את הוועדה במשרד החינוך שהתנגד לפסטיבל.
בשנת 1968 הוכלל הפסטיבל בתוכנית חגיגות 20 השנים למדינת ישראל.
בשנת 1971, לאחר 14 שנים של קיום הפסטיבל בתנאים אלה, התחלפה הנהלת המסדר שהחזיק את הכנסייה והאחראים החדשים לא הביעו עניין להמשיך במפעל, שלא הביא להם תמורה כספית ולא מיסיונרית.
שטדרמן ניסה להעביר את הפסטיבל לקיבוץ עין השופט, אך לא עמד בנטל ההוצאות.
בקשה להשמיע פסיון של באך במסגרת הפסטיבל בהיכל התרבות נדחתה, בנימוק שליצירה תוכן אנטי-יהודי.
פנייתו לבג"ץ נגד משרד החינוך בדרישה לתמיכה כספית נדחתה ברב דעות.
הפסטיבל התקיים בשנת 1972 וכעבור זמן מה עזב שטדרמן את ישראל.
הוא לימד מוזיקה בניו יורק, שם נפטר ב-21 ביולי 2011.
בשנת 1992 חודש הפסטיבל ביוזמת דליה מרוז שהביאה את חנה צור כמנהלת מוזיקלית וגרשון כהן כמפיק ומאז הוא מנוהל על ידי העמותה לקידום מוזיקה ותרבות באבו גוש והרי יהודה.
כיום המנהל המוזיקלי של הפסטיבל הוא נגן הויולה דה גמבה ובונה הכלים עמית טיפנברון.
פסטיבל ביירוית הוא פסטיבל קיץ שנתי, המתקיים בחודשים יולי-אוגוסט בעיר בָּיְירוֹיְת שבגרמניה, ומוקדש בעיקר לביצוע אופרות של המלחין הגרמני בן המאה ה-19, ריכרד וגנר.
וגנר עצמו הגה וקידם את רעיון הפסטיבל להצגת יצירותיו, ובמיוחד את מחזור האופרות המונומנטלי שלו "טבעת הניבלונג" והאופרה הדרמטית "פרסיפל".
פסטיבל ביירוית, שמתקיים לסירוגין משנת 1876, הוא פסטיבל המוזיקה הקלאסית הוותיק ביותר, ונחשב לבין המכובדים ביותר מבחינה אמנותית ולכן גם מבוקש מאוד (מספר הבקשות לכרטיסים עולה על חצי מיליון בשנה).
מאז מותו של ריכרד וגנר, עברה הנהגת הפסטיבל לידי בני משפחתו והיא נגועה בלא מעט סכסוכים ומאבקים פנימיים.
בעבר התנהל הפסטיבל כחברה פרטית ומאז 1973 הוא נמצא תחת חסותה של קרן ציבורית, ונעזר במימון ציבורי ובתרומות פרטיות.
במשך שנות קיום הפסטיבל הופיעו על במתו רבים מחשובי המנצחים והזמרים בעולם והוא נודע ברמת המצוינות של התזמורת והמקהלה.
מאז מלחמת העולם השנייה עושים במאים שונים ניסיונות לחידושים שונים, שמקוממים עליהם חלק מקהל המאזינים הקבוע.
"טבעת הניבלונג" הוא מחזור אופרות של המלחין הגרמני ריכרד וגנר.
זוהי טטרלוגיה (יצירה בעלת ארבעה חלקים) אפית המבוססת באופן רופף על שירת הניבלונגים, על אגדות גרמאניות פגאניות ועל המיתולוגיה הנורדית.
"טבעת הניבלונג" כוללת ארבע אופרות:
וגנר כתב הן את המוזיקה והן את הלברית (הטקסט).
בכורת האופרה "זהב הריין" הוצגה לראשונה ב-1869, ה"וולקירות" הושלמה ב-1856 אך בכורתה נערכה רק ב-1870, ואילו "דמדומי האלים" הושלמה רק בשנת 1876.
הטבעת עשויה להקנות לבעליה שליטה עולמית, אך הוא יתקשה מאוד להיפרד ממנה, מוטיב שהופיע גם בסיפורי "שר הטבעות" של טולקין.
המיתולוגיה הגרמנית הייתה אהובה מאוד על לאומנים גרמנים.
דיוויזיה 38 של האס אס נקראה בשם " ניבלונגן".
"טבעת הניבלונג" הייתה לפי המסופר האופרה האהובה על היטלר.
ההופעות נערכות בתיאטרון שתוכנן במיוחד לכך, ה"פסטשפילהאוס" (Festspielhaus).
וגנר פיקח אישית על תכנון ובניית התיאטרון, שהוכנסו בו שכלולים וחידושי אדריכלות רבים כדי להכיל את תזמורות הענק שדרשה המוזיקה שלו, ובה בשעה לענות על חזונו הייחודי בכל הנוגע לבימוי יצירותיו.
הפסטיבל, המתקיים מדי שנה החל מסוף יולי ובמהלך חודש אוגוסט, הפך כמעין אתר עלייה לרגל עבור חסידי וגנר, שנאלצים לעיתים לחכות שנים לכרטיסים.
הפקות חדשות של "הטבעת" מועלות כל חמש עד שבע שנים, לאחר שנה שבה "הטבעת" כלל אינה מוצגת.
בשנים שבהן מבוצעת "הטבעת", מוצגות שלוש אופרות אחרות, וכשאין הפקה של "הטבעת", מוצגות חמש אופרות אחרות וכן, כיוצא מן הכלל יחיד, הסימפוניה התשיעית של בטהובן.
הפקת הבכורה החדשה האחרונה של "הטבעת" התקיימה בשנת 2013.
מקורות הפסטיבל עצמו נעוצים ברצונו של וגנר לבסס את עצמאותו הכלכלית.
ניסיונותיו להשפיע על המלך לודוויג השני מבוואריה לפטר שרים בממשלתו, שלא נכנעו לרצונו של וגנר, הביאו להוצאת עצומה נגדו, שהוצגה, בחתימת ארבעת אלפים מאזרחי בוואריה, לפני המלך.
זאת, בתוספת לחץ מצד דודו של לודוויג, הנסיך קארל מבוואריה, העיבו על יחסיו של וגנר עם פטרונו והביאו לגירושו ממינכן, שם היה בדעתו לייסד את הפסטיבל במקור.
המלך ראה לנכון להמשיך לשלם לו את משכורתו הנדיבה, כך שווגנר לא סבל מחסרון כיס, אך עם כל הערכתו ללודוויג, הוא לא סלח לו על כניעתו ללחצים שהביאו לגירוש וגנר מבוואריה.
אחר כך בדק וגנר את האפשרות לייסד את הפסטיבל בנירנברג, שהייתה מחזקת את משמעותן התמטית של יצירותיו כדוגמת "המייסטרזינגר מנירנברג".
אך באופן מקרי, לאחר עיון ב"ברוקהאוס אנציקלופדיה", בחר לבסוף בביירוית, שלזכותה עמדו שלושה יתרונות ברורים.
ראשית, בית האופרה המפואר, רחב הידיים ובעל האקוסטיקה המשובחת, שנבנה בה בשנת 1747, יתאים, כך סבר וגנר לפני שראה אותו, לדרישות הבימוי וההפקה שהציב וגנר בחזונו.
שנית, העיר ביירוית נמצאה בתחום שבו החזיק וגנר בזכויות הביצוע ליצירותיו הוא, לאחר שמכר חלק מזכויותיו בשנת 1864 כדי להיחלץ ממצוקות פיננסיות.
שלישית, העיר חסרה חיי תרבות, שיכלו להתחרות בעליונותו האמנותית של וגנר.
ההערכה הייתה, כי הפסטיבל, לאחר שייצא לדרך, יהיה לסימן ההיכר הבולט ביותר בנוף התרבותי של ביירוית.
באפריל 1871 באו וגנר ואשתו קוזימה לביקור בביירוית.
בבחינה מקרוב, נמצא שבית האופרה איננו עומד בציפיות.
הוא נבנה להכיל את התזמורת הבארוקית של המאה ה-18 ומשום כך לא התאים לבימוי המורכב ולתזמורות הגדולות, שהיוו חלק בלתי נפרד מן האופרות של וגנר.
ואולם, מנהיגי העיר גילו נכונות לסייע לווגנר בבניית תיאטרון חדש לגמרי, והשקת הפסטיבל נקבעה לשנת 1873. לאחר פגישה עקרה באביב 1871 עם הקנצלר הגרמני אוטו פון ביסמרק להשגת מימון, יצא וגנר למסע התרמה והפצת מינויים בגרמניה, כולל בלייפציג ובפרנקפורט.
היענות הציבור לשלב הראשון של הפצת המינויים הייתה מאכזבת.
כחלק מן המאמץ להבטיח מימון נוסף לפסטיבל ולבניית תיאטרון חדש, הקים וגנר, בעצת ידידו ומעריצו אמיל הקל (Emil Heckel), מספר "אגודות וגנר" להגברת העניין ברכישת מינויים לפסטיבל.
אגודות כאלה הוקמו, בין השאר, בלייפציג, בברלין ובווינה.
על אף המגביות הישירות, שביססו את פניותיהן על מעמדו של וגנר כמלחין הרייך הגרמני החדש, הכספים שהתקבלו מהאגודות ומשאר אפיקי ההתרמה היו רחוקים מההשקעה הנדרשת בסוף 1872. כתוצאה מכך יזם וגנר פנייה ישירה אל ביסמרק באוגוסט 1873, אך נדחה שוב.
בייאושו, פנה וגנר אל פטרונו הקודם, לודוויג השני, שעל אף חששותיו הסכים להגיש סיוע פיננסי.
בינואר 1874 הקציב לודוויג 100,000 טאלר, ובניית התיאטרון, בתכנון האדריכל גוטפריד זמפר (Gottfried Semper), החלה זמן קצר אחר כך.
הפתיחה, שתוכננה ל-1875, נדחתה בשנה, בשל העיכוב בהתחלת הבנייה וסיבות נוספות.
מאז פתיחתו, בשנת 1876, היווה פסטיבל ביירוית תופעה סוציולוגית-תרבותית יוצאת דופן.
באירוע מוזיקלי ייחודי זה נכחו אורחים רמי מעלה: הקייזר וילהלם השני, דום פדרו השני, קיסר ברזיל, לודוויג השני, מלך בוואריה (שבא בחשאי, להופעה פרטית באולם ריק, לפי דרישתו, כנראה כדי להתחמק מפגישה עם הקייזר ומחשיפה לציבור) ובני אצולה אחרים.
דברי קייזר וילהלם לווגנר שיקפו כנראה את מחשבותיהם של כל שאר הנוכחים: "לא האמנתי שתצליח לעשות את זה." בנוסף, נכחו בו מלחינים ידועי-שם כמו אנטון ברוקנר, אדוורד גריג, פיוטר איליץ' צ'ייקובסקי ופרנץ ליסט.
מבחינה אמנותית, נחל הפסטיבל הצלחה יוצאת דופן – "בביירוית אירע משהו, שנכדינו וילדיהם עתידים לזכור", כתב צ'ייקובסקי, שבא לפסטיבל כמבקר מוזיקה מטעם עיתון רוסי.
מבחינה כספית, מכל מקום, היה הפסטיבל כישלון, ועברו עוד שנים אחדות עד שהחל להיות רווחי.
וגנר זנח את תוכניתו המקורית, לקיים פסטיבל שני בשנה שלאחריה, ונסע תחת זאת ללונדון לנצח על סדרת קונצרטים, בניסיון לכסות את הגירעון.
אף כי הפסטיבל סבל מבעיות כלכליות בשנותיו הראשונות, הוא החזיק מעמד הודות לתמיכה מתמשכת של חסידי וגנר בעלי השפעה, ובהם לודוויג, מלך בוואריה והנס פון בילו, שתרם את מלוא הכנסותיו ממסע קונצרטים לכיסוי הגירעון.
כישלונו של וגנר לגייס די מנויים מקרב ידידיו, חסידיו ומוקירי המוזיקה שלו, אילץ אותו להיכנע ולפתוח את שערי הפסטיבל לפני קהל האופרה הרגיל, שהיה בזוי בעיניו.
מראשיתו, משך אליו הפסטיבל את גדולי המנצחים והזמרים, שרבים מהם הופיעו בו ללא שכר.
בין אלה היה גם הנס ריכטר, שניצח על הצגת הבכורה של "מחזור הטבעת" בשנת 1876 בעזרת אנגלברט הומפרדינק הצעיר.
כך גם המנצח המחונן הרמן לוי, שווגנר בחר בו אישית לנצח על הצגת הבכורה של "פרסיפאל" בשנת 1882. לוי היהודי, בנו של רב, היה למנצח הראשי של הפסטיבל במשך שני העשורים הבאים.
פליקס מוטל, שהיה מעורב בפסטיבל משנת 1876 עד 1901, ניצח על "טריסטן ואיזולדה" בשנת 1886.
עד שנות ה-20 של המאה העשרים, התנהלו ההצגות בביירוית מתוך הקפדה מוחלטת על המסורות שנקבעו בחסות המלך לודוויג.
אף לא תו יחיד "קוצץ" מן הפרטיטורות העצומות, וזאת מבלי להתחשב במגבלות הסיבולת של הקהל.
ריכרד וגנר תבע נוכחות בעלי חיים אמיתיים על הבמה למילוי תפקידי החיות השונים, וקוזימה וגנר המשיכה בדרכו.
כתוצאה מכך זכו עולי הרגל לביירוית לראות במחזור "טבעת הניבלונג" את בעלי החיים הנלווים אל גיבורי מחזור הטבעת, את העורבים של ווטאן, האל הראשי השוכן בוואלהאלה, להקת העיזים החיות של פריקה, אשתו, ואת הדוב והקרפדה של זיגפריד, נכדו של ווטאן מבתו זיגלינדה.
בנות הריין היטלטלו, על-פי הוראת וגנר, על כבלים שחוברו אל תקרת הבמה דרך "מי נהר" של אריג רשת כחול-ירוק.
מקהלות הענק, בייחוד, היו אות ומופת לתוצאותיו של תרגול טבטוני יסודי.
בשנות ה-20, זמן רב לפני עליית המפלגה הנאצית לשלטון, נעשתה ויניפרד, כלתו של וגנר, לתומכת איתנה וידידה אישית קרובה של אדולף היטלר.
ב-1930, לאחר מות בעלה זיגפריד, בנו של ריכרד וגנר, עמדה ויניפרד בראש הפסטיבל.
הודות לתמיכה זו, שמר הפסטיבל על עצמאות אמנותית רבה יחסית לבתי אופרה רבים אחרים בימי המשטר הנאצי.
ויניפרד אף ניצלה את קרבתה לשליט כדי להגן מחרמות ולחצים על שניים מזמריה שהיו נשואים ליהודיות, פרנץ פון הסלין ומקס לורנץ.
קשריה של ויניפרד עם היטלר היו איתנים עד כדי כך שכתב לבקשתה אל המנצח האיטלקי האנטי-פשיסט ארטורו טוסקניני, והזמינו לעמוד בראש הפסטיבל ב-1933, אך טוסקניני סירב.
משנת 1933 עד 1942 היה קרל אלמנדורף המנצח הראשי של הפסטיבל.
בשלטון הרייך השלישי התנתק הפסטיבל לראשונה מכבלי המסורת, כאשר ויתר על התפאורות המתפוררות מהמאה ה-19 שיצר ריכרד וגנר.
רבים מחו נגד השינויים, בהם מנצחים חשובים כמו טוסקניני וריכרד שטראוס, ואף כמה מבני משפחת וגנר.
לדעתם, כל שינוי בעקרונות המקוריים של הפסטיבל כמוהו כחילול זכרו של "המאסטרו" (וגנר).
היטלר אישר את השינויים, ובכך סלל את הדרך לחידושים נוספים בעשורים הבאים.
בשנות מלחמת העולם השנייה נמסר הפסטיבל לידי המפלגה הנאצית, שהמשיכה לממן אופרות למען חיילים פצועים ששבו מהחזית.
חיילים אלה נאלצו לשמוע הרצאות על וגנר לפני ההצגות, ורבים מצאו את הפסטיבל טרחני ומייגע.
עם זאת, בהיותם "אורחי הפיהרר", איש מהם לא התלונן.
אף על פי כן, נקל היה לראות, שהיו מעדיפים לבלות את הזמן עם משפחותיהם.
יחס הציבור השראלי למוזיקה של וגנר
עד עליית היטלר לשלטון, קיבל קהל חובבי המוזיקה בארץ ישראל, בעיקר עולי גרמניה, את יצירותיו של וגנר ברצון ובהתפעלות, אך בהמשך, לאחר שנוצר הקשר בין וגנר לבין רעיונות המפלגה הנאצית, חלה דחייה מוחלטת של המוזיקה שלו.
התזמורות שהחלו לפעול אז בארץ ישראל, תזמורת רשות השידור והתזמורת הפילהרמונית הארץ ישראלית נמנעו מנגינת יצירותיו של וגנר ורשות השידור לא השמיעה אותן בשידוריה.
מצב זה נשמר במירה רבה עד היום, וניסיון להעלות קונצרט מיצירות וגנר באוניברסיטת תל אביב בוטל שבועיים לפני המועד, בגלל הלחץ שהופעל על הנהלת האוניברסיטה.
שני שלישים מהעיר ביירוית נחרבו בהפצצות בעלות הברית בימיה האחרונים של מלחמת העולם השנייה, אם כי התיאטרון עצמו לא נפגע.
לאחר המלחמה נשפטה ויניפרד וגנר לתקופת מבחן, ונאסר עליה לנהל את פסטיבל ביירוית ואת נכסיו, שעברו לידי שני בניה, וולפגנג ווילנד.
הפסטיבל נפתח מחדש בשנת 1951, לאחר שהמבנה שימש זמן מה כתיאטרון לחיילים אמריקאים.
וולפגנג ווילנד ניהלו את הפסטיבל יחד עד למותו של וילנד בשנת 1966.
בניהולו של וילנד וגנר, פתחה "ביירוית החדשה" תקופה מהפכנית.
לא נותר עוד זכר לתפאורות הנטורליסטיות, ואת מקומן ירשו הפקות פוסט-מודרניות מינימליסטיות.
בהשוואה לכך, התמורות שלפני המלחמה נראו מתונות וקלות-ערך.
לראשונה בתולדותיו, קרה שקהל המאזינים בפסטיבל שרק וקרא קריאת בוז בסיום הופעות.
ההפקה של "המייסטרזינגר מנירנברג" שביצע וילנד בשנת 1956 הייתה ללעג ולקלס.
"פאר המסורת הגרמנית המקודשת" עורטל מהדרו, והשמרנים התקוממו על השערורייה.
וילנד הגן על התמורות בהציגו אותן כניסיון ליצור "במה סמויה", שתאפשר לקהל להתנסות במלוא ההיבטים הפסיכו-סוציאליים של הדרמה, ללא הנטל והסחת הדעת של תפאורות משוכללות ועיצוב במה מורכב.
אחרים שיערו, שבערטול יצירותיו של וגנר מהיסודות הגרמניים וההיסטוריים שלהן, מנסה וילנד להרחיק את פסטיבל ביירוית מעברו הלאומני וליצור הפקות בעלות כוח משיכה אוניברסלי.
עם הזמן, החלו מבקרים רבים להעריך את היופי והייחוד שבפרשנותו החדשנית של וילנד ליצירות סבו.
הפקותיו החדשניות של וילנד הזמינו השוואה לאלה של וולפגנג, שהמבקרים פסקו פה אחד כי הן חסרות השראה.
אם הפקותיו של וילנד היו קיצוניות בחדשנותן, אלה של וולפגנג היו שמרניות יותר.
אף כי היה מינימליסט בגישתו, וולפגנג החיה רבים מהיסודות הנטורליסטים והרומנטיים של ההפקות מלפני המלחמה.
וכך, כשווילנד מת מסרטן הריאות בשנת 1966, פקפקו רבים בעתידו של פסטיבל ביירוית.
הם החלו להטיל ספק בעליונותו של הפסטיבל על פני בתי אופרה גרמניים אחרים, והיו שהביעו את דעתם, כי הפקות מעניינות יותר של האופרות של וגנר עולות במקומות אחרים.
בשנת 1973, לנוכח ביקורות קשות וסכסוכים בתוך המשפחה, הועבר פסטיבל ביירוית על נכסיו אל "מוסד ריכרד וגנר החדש".
מועצת המנהלים כללה את בני משפחת וגנר ואנשים אחרים שמינתה המדינה.
וולפגנג המשיך בתפקידו כיושב ראש הממונה על ניהול הפסטיבל, משרה שאיש לא הטיל ספק בכישוריו לבצעה כהלכה.
בעוד שוולפגנג וגנר המשיך לנהל את הפסטיבל, החל משנות ה-70, נמסר הניהול האמנותי של ההפקות למספר במאים חדשים, במה שוולפגנג כינה Bayreuth Werkstatt ("סדנת ביירוית").
הרעיון היה להפוך את הפסטיבל לכר ניסויים לבחינת שיטות בימוי חדשות להצגת האופרות.
השינוי היה הכרחי, כיוון שוולפגנג לא יכול היה לנהל את הפסטיבל הן בצד הארגוני והן בצד האמנותי.
כך גם ניתנה לביירוית הזדמנות להתחדש עם כל הפקה, במקום להמשיך ולהציג את אותן אופרות באותה דרך, שנה אחר שנה.
אינגמר ברגמן, שהפיק את הגרסה השוודית המפורסמת ל"חליל הקסם" של מוצרט, דחה הזמנה לנהל את הפסטיבל.
ההפקה המהפכנית ביותר בסדנת ביירוית הייתה הפקת המאה של מחזור הטבעת בידי הבמאי הצרפתי פטריס שרו.
שרו השתמש בתפאורה מעודכנת מן המאה ה-19, נאמנה לפרשנות של ג'ורג' ברנרד שו, שראה ב"טבעת" אמירה חברתית על ניצול מעמד הפועלים בידי הקפיטליסטים של המאה ה-19. תגובת הקהל נחלקה בין אלה שראו בהפקה כעלבון, לאלה שראו בה את "מחזור הטבעת" הטוב ביותר שעלה אי פעם על הבמה.
המחלוקת שהתפתחה כתוצאה מכך בין המחייבים לשוללים, עלתה על כל הזכור בתולדות הפסטיבל.
על רמת המשחק, מכל מקום, לא היו עוררין והוא נמנה עם המעולים ביותר בתולדות האופרה.
במאים נוספים ידועי שם שלקחו חלק בסדנת ביירוית הם ז'אן פייר פונל, סר פיטר הול מהלהקה השייקספירית המלכותית וגץ פרידריך והארי קופפר, שניהם מן האופרה של ברלין במזרח ברלין הקומוניסטית.
בסופו של דבר, החלטתו של וולפגנג להזמין בימוי ניסיוני מבמאים חדשים, עזרה לחדש את נעורי הפסטיבל ולשקם את שמו כראש וראשון באופרה הווגנרית.
הפסטיבל המשיך את דרכו בניהולו של וולפגנג וגנר, שסירב לפנות את מקומו, אם כי 21 החברים במועצת המנהלים של הפסטיבל הצביעו בשנת 2001 בעד החלפתו בבתו, אווה וגנר-פסקיה.
וגנר תכנן להעביר בבוא היום את השליטה לאשתו השנייה, גודרון, ולבתם קתרינה.
באפריל 2008 הודיע וולפגנג וגנר בן ה-88, שעמד בראש הפסטיבל מאז 1951, על פרישתו בחודש אוגוסט הקרוב, ולפיכך התנהל חיפוש אחר המנהל הבא.
ב-1 בספטמבר 2008 מינה שר התרבות של בוואריה, תומאס גופל, את בנותיו של וולפגנג וגנר, אווה וקתרינה, אחיות למחצה.
הן היו אמורות להיכנס לתפקידן תיכף ומייד, כיוון שאביהן הודיע על פרישתו עם נעילת הפסטיבל של 2008. הן נבחרו על פני דודניהן, ניקה וגנר וז'ראר מורטייה, שהציגו את מועמדותם להנהלה באיחור, ב-24 באוגוסט.
המנצח כריסטיאן תילמן הסכים לפעול כיועץ ראשי למנהלות החדשות, למעשה בתפקיד מנהל מוזיקלי של הפסטיבל.
על אף מאבקי השליטה מאחורי הקלעים, מושך הפסטיבל אלפי חסידי וגנר אל ביירוית מדי קיץ.
הביקוש לכרטיסים לפסטיבל (כ-500,000, על פי ההערכה) עולה בהרבה על ההיצע (58,000 כרטיסים), ועל כן זמן ההמתנה של המבקשים לרכוש כרטיסים נע בין חמש לעשר שנים.
אף כי הכרטיסים מחולקים על פי הגרלה, ישנה העדפה לחברים באגודת ידידי ביירוית התורמים פיננסית לפסטיבל, לתומכים מפורסמים ולחסידי וגנר מובהקים.
בשנים שבהן מבוצעת "הטבעת", מוצגות שלוש אופרות אחרות, וכשאין הפקה של "הטבעת", מוצגות חמש אופרות אחרות.
הפקת הבכורה החדשה האחרונה של "הטבעת" התקיימה בשנת 2006.
הצגות ה"טבעת" באוגוסט 2006 היו רצופות חידושי בימוי, שלא התקבלו בעין יפה מצד הקהל השמרני הפוקד את הפסטיבל בקביעות.
הבמאי, טנקרד דורסט, נחשב לאחד הבמאים הגדולים בגרמניה, אך לא ביים אופרה קודם לכן.
וולפגנג וגנר פנה אליו לאחר שבמאי הקולנוע הדני לארס פון טריר נסוג מהסכמתו לביים את מחזור האופרות, שנראה לו כ"מבצע מונומנטלי, מעל לכוחותיו".
דורסט שילב בבימוי את תפיסותיו הייחודיות לגבי ממלכת האלים, הממשיכה להתקיים, על פי השקפתו, ברקע החיים המודרניים היום-יומיים, ושאיננו מודעים לה.
הקהל לא שבע נחת, בלשון המעטה, מהטיפול החדשני, ודורסט וצוותו התקבלו בשריקות בוז וברקיעות רגליים.
טיפול דומה קיבל מן הקהל גם הבמאי כריסטוף שלינגנזיף על הבימוי החדשני של "פרסיפאל", שבו שילב את האסלאם הקנאי ואיומו על הנצרות.
קונדרי, המכשפה שווגנר רמז בעקיפין ליהדותה, הפכה אצל שלינגנזיף למוסלמית פונדמנטליסטית, הנושעת ומושבת לנצרות בתוקף אהבתו של פרסיפאל.
שלינגנזיף לא היסס להעלות על הבמה מאבטחים בודקי תיקים, שערים אלקטרוניים ושאר אביזרים מודרניים, שהקהל דחה בשאט נפש.
בהפקת מחזור "הטבעת" של 2013 הזמינו מנהלות הפסטיבל את פרנק קסטורף, במאי שנודע כדקונסטרונקטיביסט, כנראה בעיקר בשל חדשנותו.
כדי למנוע מראש תקריות חמורות, הכניסו בחוזה סעיף שאסר עליו לשנות דבר במוזיקה או בלברית של וגנר.
הוא שמר אפוא על המוזיקה והלברית, אך יצר עלילה חדשה, שלא עלתה בקנה אחד עמן ולעיתים אף פעלה נגדן.
החידושים והשינויים הקיצוניים שהכניס לעלילת האופרה עוררו את מורת רוחו של הקהל, שרובו חסידיו הנאמנים של ריכרד וגנר ושל מסורת הפסטיבל, מהם באים ממרחקים מדי שנה.
היו שעזבו במחאה את המחזור במחציתו ושטחו את טענותיהם לפני ההנהלה.
אלה שנשארו עד תום ההצגה האחרונה ביטאו את שאט נפשם מן הבימוי בצעקות בוז, רקיעות רגליים ודברי גינוי חמורים כשהבמאי ועוזריו עלו על הבמה.
בניגוד לכך, תגובתם לתזמורת, לסולנים ולמקהלה הייתה אוהדת ומכבדת.
הבמאי התייחס לביטויי הזעם והגינוי בבדיחות דעת, ואולי אף ראה בהם מחמאה לחדשנותו.
המנהלות לא התרגשו מתגובת הקהל ומן הירידה הצפויה במכירות הכרטיסים לפסטיבלים העתידיים.
"פסטיבל בשקל" היא עמותה הפועלת לשינוי חברתי לחיזוק הפריפריה הכלכלית, החברתית והגאוגרפית בישראל.
העמותה פועלת בקרב הקהילות השונות והנוער על ידי העצמה ופעילות תרבותית.
הכניסה וההשתתפות בכלל פעילויות העמותה היא במחיר סמלי של שקל אחד.
בתשלום של שקל אחד יש אמירה חברתית על מחירי הכניסה הגבוהים למופעי בתרבות בארץ, המונעים מרבים ליהנות מהמופעים.
התשלום הסמלי מבטיח שפעילויות העמותה יהיו נגישות באופן שווה לכל חברי הקהילה.
מסר העמותה הוא שכל אדם זכאי לתרבות וכי תרבות איננה מותרות.
מטרות העמותה הן הרחבת מעגל צריכת התרבות, קידום היצירה בקהילה המקומית בשכונות והקמת בסיס למפגש בין קצוות חברתיים.
העמותה נוסדה בשנת 2001 על ידי קבוצת חברים ואמנים ובהם שאנן סטריט סולן להקת הדג נחש, מפיק הפסטיבל כרמי וורטמן, הזמר חיים אוליאל ועוד.
הפסטיבל, נודד ברחבי הארץ ומקיים אחת לשנה במספר שכונות ויישובים בפריפריה, בשיתוף עם הרשות המקומית.
בעזרת בני נוער מקומיים מעלים פסטיבל ססגוני שנותן במה ללהקות וכישרונות מקומיים וכן לטובי אומני ישראל בתחום המוזיקה בהם: ברי סחרוף, היהודים, הדג נחש, קרולינה, כנסיית השכל, מושיק עפיה, דודו טסה, מיכאל גריילסאמר, גבע אלון, חיים אוליאל, עידן יניב, מירי מסיקה, רמי פורטיס, טיפקס, סינרגיה, סגול 59 ועוד.
משנת 2002 התקיימו פסטיבלים בשכונות ובישובי פריפריה כגון: שכונת הקטמונים, פסגת זאב ובקריית מנחם שבירושלים.
קריית שמונה, עכו, מגדל העמק, בית שאן, מועצה אזורית גלבוע, בת ים, לוד, קריית גת, ירוחם, שדרות, דימונה, ערד, קריית מלאכי מעלות-תרשיחא ועוד.
כמות המשתתפים הממוצעת באירועי העמותה עומדת על כ-7,000.
ב-22 באוגוסט 2012 התארח הפסטיבל במעלות-תרשיחא, בפארק "ברוכים הבאים" שבכניסה לעיר.
אל הפסטיבל הגיעו קרוב ל-8,000 משתתפים וברשימת המופיעים: תיאטרון רחוב לופטגישפט ומופע ילדים, ברי סחרוף, רמי פורטיס, מושיק עפיה, קרולינה, לוס כפרוס, מופע הארנבות של דוקטור קספר, טג', פלורנטין, עושאק אל שיח אימאם ו-Selfish Shepherd.
בספטמבר 2013 התקיים הפסטיבל שוב במעלות-תרשיחא בהנחיית מודי בר-און.
בשנת 2016 נערך הפסטיבל לראשונה גם בסחנין.
פסטיבל האופרה השנתי של גליינדבורן, אחד הפסטיבלים החשובים ביותר בעולם, מתקיים מאז 1934 בגליינדבורן, במזרח אסקס, אנגליה.
הפסטיבל עובד בצמוד עם התזמורת הפילהרמונית של לונדון (מאז 1964) ועם תזמורת עידן הנאורות.
מדי שנה הוא מציג מופע אופרה בלונדון כחלק מהפרומס.
ג'ון כריסטי רכש בית כפרי בגליינדבורן בשנת 1920. הוא היה בעליה של חברת היל, נורמן וברד בע"מ לבניית עוגבים, והחל להתאים את אולם המוזיקה של גליינדבורן, שאורכו 24 מטרים, לחדר עוגב, כך שיתאים לאחד העוגבים הגדולים ביותר באנגליה, שאיננו בקתדרלה.
אהבת המוזיקה של כריסטי הביאה אותו לקיום ערבי אופרה לחובבים בחדר זה.
באחד הערבים האלה פגש את אשתו לעתיד, אודרי מילדמיי, הייתה זמרת מקצועית, והוזמנה לשוות נופך של מקצועיות למופע.
במהלך ירח הדבש שלהם, שכלל ביקורים בפסטיבל זלצבורג ובפסטיבל ביירוית, עלה בדעתם של כריסטי ואשתו הרעיון להביא אופרה מקצועית אל גליינדבורן.
הם בנו תיאטרון עם אולם בן 300 מושבים ובור תזמורת גדול.
כריסטי הזמין את המנצח פריץ בוש ואת הבמאי קרל אברט, שניהם גולים מגרמניה הנאצית, והעלה את ההפקה הראשונה ב-28 במאי 1934.
התיאטרון המקורי של ג'ון כריסטי, שנבנה לצד הבית, הורחב ושופר פעמים רבות מאז הקמת המבנה המקורי, ובראשית שנות ה-90' הוקף מכלול מבני-עזר - מסעדות, חדרי הלבשה, מחסן ושאר מתקנים.
בשנת 1992 אירח התיאטרון הישן את הפסטיבל האחרון שלו.
בשנת 1994 הושלמה בגליינדבורן בנייתו של תיאטרון חדש וחדיש, שבו אולם בן 1200 מושבים, בעלות של כ-34 מיליון לירות שטרלינג, שנאספו בתרומות מן הציבור.
רובין טיקיאטי (2014 – ממשיך)
מנהל ההפקות בפסטיבל בין השנים 1994 ל-2000 היה במאי האופרה סר גרהם ויק, אשר הלך לעולמו בגיל 67 לאחר שחלה בקורונה.
פסטיבל אדינבורו הוא מונח המציין אוסף של פסטיבלים שונים, המתקיימים מדי שנה, בשלושת השבועות האחרונים של חודש אוגוסט, בעיר אדינבורו שבסקוטלנד.
הפסטיבל הבינלאומי של אדינבורו - הפסטיבל המקורי (החל משנת 1947) והרשמי למוזיקה ואומנויות הבמה בו מתקיימים מופעי תיאטרון קלאסי ומודרני, אופרה, מוזיקה ומחול.
אדינבורו פרינג' פסטיבל - החל את חייו כאירוע "שולי" לפסטיבל הבינלאומי, אבל עכשיו הוא הגדול בפסטיבלים ולמעשה פסטיבל האמנות הגדול ביותר בעולם.
הוא כולל תיאטרון, על כל סוגיו וסוגותיו, מהמחזמר, הטרגדיה, הקומדיה ועד הצגות ילדים, וכן מוזיקה, מחול ועוד.
פסטיבל הסרטים הבינלאומי של אדינבורו.
פסטיבל אדינבורו לתזמורות צבאיות, המכונה טאטוּ (Tattoo).
פסטיבל הטלוויזיה הבינלאומי של אדינבורו.
פסטיבל המדע הבין-לאומי של אדינבורו.
מלבד הפסטיבלים האלה, נערכים באדינבורו עוד פסטיבלים, רובם ייחודיים לתרבות הסקוטית ומנהגיה.
פסטיבוס (Festivus) הוא חג חילוני הנחגג ב-23 בדצמבר כחלופה ללחצים והמסחריות הנתפסים כחלק מעונת חג המולד.
החג נוצר במקור על ידי הסופר דניאל אוקיף, ונכנס לתרבות הפופולרית לאחר שהפך לנושא מרכזי בפרק "השביתה" מסדרת הטלוויזיה סיינפלד ששודר בשנת 1997, אותו כתב בנו של אוקיף, דן אוקיף.
בגרסה שהוצגה בסיינפלד, חגיגת פסטיבוס כוללת ארוחת ערב, עמוד אלומיניום לא מקושט, מסורות כמו "הבעת תלונות" ו"מבחני כוח" (האבקות), ותיאור אירועים יומיומיים כ"ניסי פסטיבוס".
בפרק מתוארת החגיגה כ"חגיגה עבור השאר".
החג תואר גם כפארודיה על פסטיבל וגם כסוג של התנגדות למסחור הצרכני של תקופת החגים.
העיתונאי אלן סלקין תיאר אותו כ"תמה חילונית מושלמת עבור מפגש דצמבר כוללני".
פסטיבוס נוצר על ידי הסופר והעורך דניאל אוקיף, אביו של התסריטאי דן אוקיף, ונחגג במשפחתו כבר משנת 1966. המונח Festivus נלקח מהמילה הלטינית festivus, שמשמעותה "מצוין, שמח, תוסס".
אוקיף האב יצר את המונח לציון תאריך חשוב עבורו, יום השנה לפגישתו הראשונה עם אשתו לעתיד, דבורה.
המשפט "פסטיבוס עבור השאר" היה במקור מחווה לאנשים שנותרו אחרי מות אמו של דניאל בשנת 1976, כלומר "השאר" הם החיים.
ב-1982, דניאל או'קיף פרסם ספר בשם "ברק גנוב: תיאוריה חברתית של קסם" שדן בטקסים ייחודיים ובמשמעותם החברתית, נושא הרלוונטי למסורת פסטיבוס.
כיום החג נחגג ב-23 בדצמבר, כפי שתואר בפרק סיינפלד שנכתב על ידי או'קיף הבן.
הפרק של סיינפלד בו הופיע פסטיבוס נקרא "השביתה", אם כי או'קיף מציין שהתסריטאים התחרטו מאוחר יותר שלא קראו לו "פסטיבוס".
הוא שודר לראשונה ב-18 בדצמבר 1997. העלילה מתמקדת בקוזמו קרמר (מייקל ריצ'רדס) שחוזר לעבודה הקודמת שלו במאפיית H&H בייגלס.
כשהוא סועד במסעדת מונק, ג'ורג' קוסטנזה (ג'ייסון אלכסנדר) מקבל מכתב מאביו שמאחל לו "פסטיבוס שמח".
זה מוביל לשיחה בין ג'רי סיינפלד ואיליין בנס (ג'וליה לואיס-דרייפוס) על כך שאביו של ג'ורג' המציא את חג הפסטיבוס, למרות שג'ורג' לא מעוניין לדבר על כך.
קרמר מתעניין בהחייאת החג, כאשר במאפייה פרנק קוסטנזה (ג'רי סטילר) מספר לו כיצד יצר את פסטיבוס כתגובה למסחריות של חג המולד.
בינתיים, ג'ורג' יוצר כרטיסי תרומה לצדקה מזויפת בשם "The Human Fund" (עם הסיסמה "Money for People") במקום מתנות לחג המולד לעמיתיו לעבודה.
כאשר הבוס שלו, מר קרוגר (דניאל פון בארגן), שואל אותו על תרומה של 20,000 דולר שתרם לקרן האדם, ג'ורג' ממציא תירוץ ומסביר שהמציא את הקרן מכיוון שחשש לרדיפה על אמונתו בחגיגת פסטיבוס במקום חג המולד.
קרוגר מנסה לאמת את דבריו, ומצטרף לג'ורג' בביתו כדי לראות את חגיגת הפסטיבוס.
קרמר מחליט לשבות מעבודתו במאפיית הבייגל, לאחר שהמנהל מסרב לתת לו חופשה ב-23 בדצמבר כדי לחגוג את החג.
קרמר נראה בהמשך כשהוא מפגין על מדרכת המאפייה, נושא שלט עם הכיתוב "פסטיבוס כן!
בייגלים לא!" וצועק לעוברים ושבים.
לבסוף, בביתו של פרנק בקווינס, ניו יורק, ג'רי, איליין, קריימר וג'ורג' מתאספים כדי לחגוג את פסטיבוס.
ג'ורג' מביא את קרוגר כדי להוכיח לו שפסטיבוס הוא "כל כך אמיתי".
או'קיף היה בתחילה מסויג מלשלב את המסורת המשפחתית שלו בפרק, אך כאשר המפיקים האחראים, אלק ברג וג'ף שפר, שמעו על החג המוזר דרך אחיו של או'קיף, הם הסתקרנו, התלהבו, ולבסוף התעקשו שזה יהיה חלק מהפרק.
שפר אמר מאוחר יותר: "זה העניין עם סיפורים בסיינפלד, הסיפורים האמיתיים הם תמיד הכי טובים.
לפעמים יש גוון של מציאות שהוא פשוט מושלם.
יכולנו לשבת בחדר מיליארד שנה ולעולם לא היינו ממציאים את פסטיבוס.
זה משוגע ומצחיק ופשוט כל כך מצחיק וכל כך מטריד.
מנהגי ומסורות הפסטיבוס החלו במקור כמנהגים ייחודיים למשפחת או'קיף, ובהמשך התרחבו לכלול את המסורות שהוצגו בפרק "The Strike" בסדרה "סיינפלד" בשנת 1997.
חג הפסטיבוס של משפחת או'קיף כלל מנהגים נוספים, כפי שמפורט בספר The Real Festivus (2005), שנכתב על ידי בנו של דניאל או'קיף, דן או'קיף.
הספר מספק תיאור ממקור ראשון של גרסת הפסטיבוס המוקדמת כפי שנחגגה במשפחת או'קיף, ומסביר כיצד דן או'קיף שינה או החליף פרטים מהמצאת אביו לצורך פרק הסדרה "סיינפלד".
בקטע ששודר ב-CNN בשנת 2013 על מקורות חג הפסטיבוס, דן או'קיף דיבר על החוויות האמיתיות הקשורות לחג.
אביו של או'קיף, שיצר כמה ממנהגי הפסטיבוס המוכרים כיום, נהג לתלות על הקיר שעון בתוך שקית, ולא עמוד אלומיניום.
לא תמיד הייתה זו אותה שקית ולא תמיד אותו שעון, אך תמיד היה זה אותו קיר.
פעולת הנעיצה בקיר בוצעה לרוב בסתר ואז נחשפה בגאווה למשפחה.
או'קיף הצעיר אמר ל-CNN: "הסמל האמיתי של החג היה שעון שאבי שם בתוך שקית ותלה על הקיר כל שנה...
אני לא יודע למה, לא יודע מה זה אומר, הוא אף פעם לא הסכים לספר לי.
הוא תמיד אמר, 'זה לא בשבילך לדעת'".
פרקטיקות בדיוניות שהוצגו עקב פרק הטלוויזיה של סיינפלד (1997-אילך)
החג, כפי שתואר בפרק של סיינפלד, כולל מנהגים כמו "שחרור התלונות", שמתרחש במהלך ארוחת פסטיבוס, בו כל אחד מספר לאחרים את כל הדרכים בהן אכזבו אותו במהלך השנה האחרונה.
לאחר הארוחה מתקיימת "היאבקות", שבה משתתפים נאבקים עם ראש המשפחה ומנסים להטיל אותו לרצפה.
החג מסתיים רק אם ראש המשפחה נכנע ומוצמד לקרקע.
בפרק של סיינפלד, מסורת הפסטיבוס מתחילה עם עמוד אלומיניום.
פרנק קוסטנזה מציין את "היחס הגבוה בין החוזק למשקל" של האלומיניום כגורם המושך אותו.
במהלך פסטיבוס, העמוד מוצג ללא כל קישוט, שכן פרנק מוצא שהנוצץ מפריע לו.
דן או'קיף מציין כי כותב נוסף של סיינפלד, ג'ף שפר, היה זה שהכניס את הרעיון של עמוד האלומיניום.
עמוד האלומיניום לא היה חלק מהחגיגה המקורית של משפחת או'קיף, שהתמקדה בהנחת שעון בתוך שקית ותקיעתו בקיר.
בשנת 2021, חשבונות המדיה החברתית של סיינפלד יחד עם ארגון הסביבה One Tree Planted ניסו לתת לעמוד משמעות סביבתית חדשה.
הם התחייבו לשתול עץ על כל מי שיפרסם תמונה עם עמוד כלשהו באמצעות ההאשטאג #FestivusSavesTrees.
הם ציינו ששימוש בעמוד פסטיבוס במקום בעץ חג המולד חוסך עצים, והבהירו שהעמוד לא חייב להיות מאלומיניום ויכול להיות מכל חומר ובכל גודל.
בפרק "The Strike" מוצגת ארוחת ערב חגיגית בערב פסטיבוס, לפני הפגנת הכוח ובמהלך שחרור התלונות.
הארוחה הטלוויזיונית מציגה את אסטל קוסטנזה מגישה מאכל בצורה של כיכר בשר אדמדמה על מצע של חסה.
בפרק לא מוגש אלכוהול בארוחה, אך הבוס של ג'ורג', מר קרוגר, שותה ממשהו מתוך מימייה קטנה.
בארוחת החג המקורית בבית משפחת או'קיף הוגשו תרנגול הודו או חזיר, כפי שתואר בספרו של דן או'קיף, "הפסטיבוס האמיתי".
"שחרור התלונות" מתבצע מיד לאחר שמוגשת ארוחת פסטיבוס.
בפרק הטלוויזיה, פרנק קוסטנזה פותח את התהליך במשפט, "יש לי הרבה בעיות עם כולכם, ועכשיו תשמעו על זה!" הוא כולל התפרצות של כל משתתף כלפי אחרים וכלפי העולם על איך הם אכזבו אותו במהלך השנה החולפת.
ישנם אנשי מקצוע בתחום בריאות הנפש המאמינים שיצירת מרחב שבו אנשים יכולים לשחרר חלק מהתלונות שלהם כלפי משפחות וחברים עשויה להיות טובה לבריאות הנפש, אף על פי שזהו נושא שחגים אחרים לרוב נמנעים ממנו.
"הפגנת הכוח" היא המסורת הסופית הנחגגת במסגרת פסטיבוס, והיא נערכת מיד לאחר (או, במקרה של "The Strike", במהלך) ארוחת הפסטיבוס.
ראש המשפחה בוחר אדם אחד בחגיגת פסטיבוס ומאתגר אותו לקרב היאבקות.
המסורת קובעת כי פסטיבוס לא יסתיים עד שראש המשפחה יוצמד לקרקע.
בפרק "The Strike", לעומת זאת, קריימר מצליח להתחמק מהחוק באמצעות תירוץ לעזוב.
"הפגנת הכוח" מוזכרת פעמיים בפרק לפני שהיא מתבצעת.
בשתי הפעמים לא ניתנו פרטים לגבי מה קרה, אך בשתיהן, ג'ורג' קוסטנזה רץ החוצה מבית הקפה בבהלה, רומז שהיה לו ניסיון רע עם "הפגנת הכוח" בעבר.
מה כללה הפגנת הכוח נחשף בסוף הפרק כאשר זה התרחש.
קוזמו קריימר מכריז פעמיים על "נס פסטיבוס" במהלך חגיגת פסטיבוס בבית משפחת קוסטנזה.
קריימר גורם להתרחשות שני "נסים" על ידי כך שהוא מזמין שני סוכני הימורים לארוחה עם איליין (אנשים שאיליין רצתה להימנע מהם), ועל ידי כך שהוא גורם לחברתו של ג'רי, גוון, להאמין שג'רי בוגד בה.
אימוץ נרחב של חגיגת פסטיבוס
אחר שידור הפרק של סיינפלד, אנשים רבים, בהשראת הסדרה, החלו לחגוג את פסטיבוס בדרגות שונות של רצינות.
ספרו של אלן סאלקין משנת 2005, Festivus: The Holiday for the Rest of Us, מתעד את אימוץ החגיגות המוקדמות של פסטיבוס, ואילו ספרו של הרב יהושע אלי פלאוט משנת 2012, A Kosher Christmas: 'Tis the Season to Be Jewish, מתייחס גם הוא לפסטיבוס.
ב-2020, מרטין בודק פרסם את The Festivus Haggadah, המשלב בין פסח לפסטיבוס.
עבור אחרים, פסטיבוס משמש כהזדמנות לחגיגה לא-דתית במהלך עונת החגים, באמצעות חגיגות חורף.
במהלך ההכנות של קבוצת בולטימור רייבנס לאליפות סופרבול XXXV בשנת 2000, המאמן הראשי בריאן ביליק הכריז על איסור על השימוש במילה "פלייאוף" עד שהקבוצה תבטיח מקום בפלייאוף, ובמקום זאת כינה את הפלייאוף "פסטיבוס" ואת הסופרבול "פסטיבוס מקסימוס".
ב-2005, מושל ויסקונסין ג'ים דויל הוכרז כ-"מושל הפסטיבוס", והעמיד עמוד פסטיבוס בחדר המשפחה בבית המגורים הרשמי במדיסון, ויסקונסין.
עמוד זה הפך לחלק מאוסף המוזיאון ההיסטורי של ויסקונסין.
בשנת 2010, סיפור של CNN בהשתתפות ג'רי סטילר, דן בפופולריות ההולכת וגדלה של פסטיבוס, כולל גיוס תרומות תחת השם "פסטיבוס" על ידי חבר הקונגרס אריק קנטור.
באותה שנה, החג גם היה אחד הנושאים הפופולריים ביותר בטוויטר.
ב-2012, גוגל יצרה תוצאה מיוחדת לחיפוש המילה "Festivus", ובה הופיע עמוד אלומיניום ריק לצד תוצאות החיפוש, יחד עם ההכרזה "נס פסטיבוס!" לפני מספר התוצאות וזמן החיפוש.
באותה שנה גם הוקם עמוד פסטיבוס בעיר דירפילד ביץ' בפלורידה לצד תצוגות חג דתיות.
בנוסף, עמוד דומה הוצג לצד תצוגות דתיות בבירת מדינת ויסקונסין, עם כרזה שתומכת בהפרדה בין כנסייה למדינה מטעם ארגון Freedom From Religion Foundation.
ב-2013 וב-2014, צ'אז סטיבנס הציב עמוד פסטיבוס עם פחיות בירה בגובה 1.8 מטרים בבניין קפיטול של פלורידה במחאה על תמיכה בהפרדת דת ומדינה.
ב-2015, סטיבנס קיבל אישור להציב עמוד פסטיבוס עם עיצוב בסגנון גאווה, כולל כדור דיסקו, לציון החלטת בית המשפט העליון של ארצות הברית בנושא נישואים חד-מיניים במדינות שונות.
ב-2016, הסנאטור האמריקני רנד פול פרסם דו"ח "בזבוזים" מיוחד לחג הפסטיבוס והפך את "שחרור התלונות" למסורת שנתית בטוויטר.
באותה שנה, העיתון טמפה ביי טיימס אפשר לכל מי שמעוניין להגיש תלונות פסטיבוס באתרו עם הבטחה לפרסמן ב-23 בדצמבר, יום הפסטיבוס.
העיתון ממשיך לקבל ולפרסם תלונות פסטיבוס מכל רחבי העולם מדי שנה.
פסטיבוס ציבורי נערך מדי שנה בפיטסבורג מאז 2005, כולל מופעי להקות חיות, חידון סיינפלד ומסורות החג.
ב-2018, מועצת עיריית וולונגונג בניו סאות' ויילס, אוסטרליה, קראה לסמטה בשם "Festivus Lane", כהוקרה על החגיגות שהחלו כתופעה מקומית וגדלו לאירוע שנתי.
ב-2021, אלוף העולם בהיאבקות ב-WWE, Big E, החל ללבוש בגדי היאבקות מותאמים אישית עם ביטויים ודמויות הקשורות לפסטיבוס.
ב-2022, חשבונות המדיה החברתית של סיינפלד יצרו עצומה באתר change.org להכרזת פסטיבוס כחג לאומי ב-23 בדצמבר ועודדו את השימוש בהאשטאג #MakeFestivusOfficial.
בסרטון קידום העצומה, ציינו שפסטיבוס ראוי להכרה בדומה לחגים לאומיים לא רשמיים נוספים, כמו יום הבייגל הלאומי, יום הבוס ויום חיבוק למוזיקאי.
פסטיבל אקטיביזם או פסטיבל פעילים הוא אירוע שנערך בישראל, וכולל מפגש של תנועות אקטיביסטיות, מכמה ממרכיבי האוכלוסייה, מרביתן מזוהות עם השמאל הפוליטי הכלכלי והחברתי.
במפגשים מוצגות דרכי פעולה, צורות חשיבה ודעות של המשתתפים.
הפסטיבל פתוח לארגוני אקטיביסטים במגוון תחומי פעילות:
זכויות אדם וזכויות בעלי חיים.
התנגדות לניצול ודיכוי של עובדים.
התנגדות לגלובליזציה התאגידית וקידום כלכלה אלטרנטיבית.
היוזמה לקיום הפסטיבל היה של עמותת פעולה ירוקה והוא הופק בתמיכתם הכספית של ארגונים רבים ובראשם: אוקספם (Oxfam), הקרן לסביבה ירוקה, הקרן החדשה לישראל והאיחוד האירופי.
הפסטיבל מתקיים אחת לשנה מאז 2002 (עם הפסקה של 4 שנים), ואירועיו התמקדו בשלושה ימים מרוכזים של סדנאות, הופעות של אמנים מחאתיים, הפגנות ופעולות ישירות, ובעיקר היכרות עם פעילים.
אחת המטרות העיקריות של הפסטיבל הייתה ליצור כנס סיום שבו יוחלט על התארגנויות ויוזמות שיאחדו בתוכם את כל הגופים שהשתתפו בפסטיבל, אך באף אחד מהפסטיבלים מטרה זו לא הושגה.
כל אחד ואחד מהפסטיבלים התקיים באופן שלא יזיק לסביבה - לא נעשה שימוש בכלים חד פעמיים, בתי השימוש של הפסטיבל היו שירותי קומפוסט, האוכל היה טבעוני ולאחר קיום הפסטיבל לא נותר לו זכר.
בכך היווה הפסטיבל ניסיון לחיות באופן השונה מחיי היום יום הרגילים.
"הפסטיבל הראשון לאקטיביזם": אפריל 2002, שדרת האקליפטוסים בחולות ניצנים.
"הפסטיבל השני לאקטיביזם": מאי 2003, יער עופר.
"הפסטיבל השלישי לאקטיביזם": אפריל 2004, גבעת חביבה.
"פסטיבל אקטיביזם הרביעי": אפריל 2005, לוד.
יוזמת הפסטיבל הייתה של עמותת פעולה ירוקה.
אך מדי שנה ההפקה נעשתה ביוזמת פעילים חברתיים שלקחו עליהם באופן ספונטני את האחריות.
מאז הפסטיבל הרביעי בלוד, שנערך ב-2005 אף אחד לא לקח את האחריות לקיים פסטיבל נוסף, וניתנו לכך הסברים אחדים.
אחד מהם הוא הכישלון שביצירת כנס סיום.
הסבר אחר שנפוץ בקרב קהילת השמאל הרדיקלי בישראל הוא שהפסטיבל שיקף תקופה מסוימת שעברה על הקהילה, ושכיום הפסטיבל פחות רלוונטי.
עם זאת, כיום מתקיים הפסטיבל בפעם השישית במאי 2011.
בפסטיבל החמישי השתתפו מעל 180 ארגונים, העוסקים במגוון נושאים שונים, ובהם: אנימלס, אחותי - למען נשים בישראל, מגמה ירוקה, גוש שלום, הקשת הדמוקרטית המזרחית, השומר הצעיר, זוכרות, אדם טבע ודין, יש גבול, ככר הלחם, פרופיל חדש, סדאקה-רעות, בנק"י, מאבק סוציאליסטי, זנגביל - מרכז קהילתי לצמחונות ואחרים.
הרעיונות המרכזיים העומדים מאחורי הפסטיבל הם: "התנדבות", "שמירת סביבה", "לקיחת אחריות על חיינו" וכדומה.
מטרת הפסטיבל היא הקטנת הוצאות למינימום ואי קביעת מחיר כרטיס בכניסה או ביציאה, תוך ניסיון להבהיר למשתתפים את עלות הפסטיבל.
בשנת 2011 עלות הפסטיבל הייתה 250 אלף שקל.
נוצר מצב של גירעון שמעמיד בספק את המשך קיומו בעתיד.
פסטיבל אלטמונט היה מופע רוק מפורסם שהתקיים ב-6 בדצמבר 1969, במתחם מרוצי מכוניות באלטמונט שבקליפורניה.