tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לבסוף, הושגה פשרה שבה הוחלט על הסרת ההנהגה הבכירה במפלגת הבעת' ועל הקמת מועצה שתבחן את אישומיהם של חברי המפלגה שהיו בדרגות נמוכות יותר.
בכירים רבים בממשל האמריקאי שקידמו את מדיניות הדה-בעת'יפקציה הרבו להשוותה לתהליך הדה-נאציפיקציה שהוחל בגרמניה לאחר מלחמת העולם השנייה.
בדומה לדה-נאציפיקציה, ארצות הברית לא רק קבעה מנגנון משפטי רשמי להדחת בכירי מפלגת הבעת', אלא גם ביקשה להבטיח שבכיריה יתנו דין וחשבון על מעשיהם במשפטי ראווה פומביים, כשהמוכר מכולם הוא משפטו של סדאם חוסיין ששודר בטלוויזיה בין 2004-2006.
אולם, בניגוד לדה-נאציפיקציה, שהייתה תוכנית מוסדרת ומורכבת שלקחה בחשבון את האווירה הפוליטית בגרמניה ואת הניואנסים התרבותיים במדינה, בעיראק המצב היה אחר, שכן לממשל האמריקאי לא היה ידע מספק על החברה העיראקית ועל מפלגת הבעת'.
דבר זה הוביל לכך שמטרות מדיניות הדה-בעת'יפיקציה והיקפה לא היו ברורים דיו לצורך יישומה.
בתוך כך, הפער בין המדיניות הכתובה לבין הביצוע בשטח הוביל לאכיפת יתר של המדיניות על קהילת הסונים במדינה, שהייתה מזוהה, באופן אוטומטי, עם מפלגת הבעת'.
דה-בעת'יפיקציה תחת הרשות הזמנית של הקואליציה
הרשות הזמנית של הקואליציה הוקמה במאי 2003 על-ידי כוחות הקואליציה בהובלת ארצות הברית, בעקבות הפלישה האמריקאית למדינה והפלתה של מפלגת הבעת' העיראקית.
הרשות שימשה כממשלה הזמנית של עיראק, בראשותו של פול ברמר, והיא החליפה את המשרד לשיקום ולסיוע הומניטרי שבראשו עמד הגנרל האמריקאי לשעבר, ג'יי גארנר.
במסגרת תפקידיה, הרשות הייתה אמונה לפקח על הכיבוש האמריקאי ועל תהליך הדמוקרטיזציה במדינה.
ראש הרשות, פול ברמר, היה תומך נלהב של מדיניות הדה-בעת'יפיקציה, ופעולתו הרשמית הראשונה הייתה לפרסם את צו מספר 1 שעסק בדה-בעת'יפיקציה של החברה העיראקית, שלושה ימים בלבד לאחר הגעתו לבגדאד.
הסיבות לנקיטה במדיניות הדה-בעת'יפיקציה מצוינות בהקדמה של צו מספר 1 של הרשות הזמנית של הקואליציה והן כדלקמן:
בהתאם לשאיפותיה של הרשות הזמנית של הקואליציה ליצור "סביבה בטוחה ויציבה שתאפשר את מימוש החופש והדמוקרטיה עבור העם העיראקי", מטרת המדיניות הייתה לקדם את הקמתה של מערכת פוליטית דמוקרטית בעיראק.
יש לזכור כי הדה-בעת'יפיקציה בוצעה במסגרת הפלישה האמריקאית לעיראק, שחלק ממטרותיה המוצהרות היו לחסל את הנשק להשמדה המונית שהיה בידי המשטר העיראקי ולכונן משטר דמוקרטי במטרה לסייע במלחמה העולמית בטרור.
בהתאם ליעדי העל הללו, הדה-בעת'יפיקציה נתפסה כדרך ההגיונית להבטיח את הסרתו של המשטר הישן ואת השפעותיו השליליות על התרבות הפוליטית במדינה.
ראש הרשות הזמנית של הקואליציה, פול ברמר, וצוותו המנהלי ניהלו הלכה למעשה את מדיניות הדה-בעת'יפיקציה כפי שנקבעה על-ידי מחלקת ההגנה, באמצעות פרסום צווים שהחילו אותה.
בין מאי 2003 ליוני 2004, פרסמה הרשות מאה צווים לקידום המדיניות.
הצו הראשון פורסם ב-16 במאי 2003 והוא היווה את יריית הפתיחה של מדיניות הדה-בעת'יפיקציה.
הצו ביקש לבטל את מפלגת הבעת' על-ידי הסרת מבניה הפוליטיים-חברתיים ועל-ידי הוצאת מנהיגותה מעמדות סמכות ואחריות בחברה העיראקית.
באופן ספציפי יותר, צו זה קבע שכל עובדי המגזר הציבורי המזוהים עם מפלגת הבעת' צריכים להתפטר מתפקידיהם ונאסרה עליהם כל עבודה עתידית במגזר הציבורי.
כמו כן, הצו אסר על הצגתן של תמונות של סדאם חוסיין ושל סמלים של מפלגת הבעת' במרחבים הציבוריים.
ב-23 במאי 2003, שבוע לאחר פרסומו של הצו הראשון, פורסם צו מספר 2, שעסק בפירוק ישויות.
היה זה הצו שנמתחה עליו הביקורת הרבה ביותר במסגרת מדיניות הדה-בעת'יפיקציה.
הצו הורה על פירוקם של משרדים, מוסדות וארגונים של מפלגת הבעת', ובכך הוא הוביל לפירוקם של כוחות הביטחון העיראקיים, מספר משרדים ממשלתיים וארגונים רבים אחרים.
בעקבות כך, מאות אלפי אזרחים עיראקים נותרו ללא עבודה.
ב-25 במאי 2003 פורסם צו מספר 5, שהורה על הקמת מועצת הדה-בעת'יפיקציה העיראקית.
מטרתה הרשמית של המועצה הייתה לפקח על תהליך הדה-בעת'יפיקציה בעיראק.
גוף זה אמור היה להיות מורכב כולו מאזרחים עיראקים שנבחרו על-ידי ברמר עצמו, ובראשו עמד אחמד צ'לבי, אחד מהוגי המדיניות.
המועצה הייתה כפופה לסמכותו של ראש הרשות הזמנית של הקואליציה וכל החלטה מטעמה הייתה כפופה לאישורו.
הצו האחרון פורסם ב-30 ביוני 2004 ומטרתו הייתה לבטל את סמכותה של הרשות הזמנית של הקואליציה ולהעבירה לממשלת הביניים העיראקית.
בתוך כך, הוטל על הממשלה ליישם את החוקים, את התקנות, את הצווים, את המזכרים ואת ההוראות שנקבעו על-ידי הרשות הזמנית של הקואליציה, ביניהם הצווים והמזכרים שעוסקים בדה-בעת'יפיקציה של עיראק.
המסמך המרכזי בדבר יישום הדה-בעת'יפיקציה היה מזכר 1 לצו מספר 1 של הרשות הזמנית של הקואליציה.
המזכר הטיל על כוחות הקואליציה את תהליך אכיפת המדיניות וקבע כי בכל משרדי הממשלה יוצבו חוקרים צבאיים אמריקאיים, שיהיו מורשים לאסוף מידע על העובדים במגוון דרכים.
בהתבסס על העובדות, החוקרים היו צריכים לקבוע אם אדם נחשב כבעל קשר למפלגת הבעת', ובהתאם לממצאים לבצע מולו פעולות אכיפה כפי שהופיעו בצו מספר 1. אזרחים שהואשמו כבעלי קשר למפלגה וכפרו בכך היו זכאים להגיש ערעור לוועדות לבדיקת ההסמכה שהוקמו על-ידי כוחות הקואליציה.
חברי הוועדות היו צריכים להחליט אם הם מקבלים את הערעורים או לא, בכפוף לאישורו של ראש הרשות הזמנית של הקואליציה.
עוד נקבע במזכר כי לאחר שמועצת הדה-בעת'יפיקציה תוסמך לכך ותציג יכולת מספקת, היא זו שתהיה אחראית על יישום המדיניות בכפוף להנחייתו ובקרתו של ראש הרשות הזמנית של הקואליציה.
עם זאת, פרסום שני הצווים הראשונים של הרשות הזמנית של הקואליציה עורר בלבול מנהלי באשר ליישום מדיניות הדה-בעת'יפיקציה.
בתוך כך, בנובמבר 2003 פורסם מזכר מספר 7 שבו הוחלט להעביר את הסמכות ליישום המדיניות למועצת הממשל העיראקית, שהקימה את הוועדה הלאומית העליונה לדה-בעת'יפיקציה, שהחליפה את מועצת הדה-בעת'יפיקציה.
במזכר נקבע כי אזרח שפוטר מעבודתו היה צריך לקבל הודעה מראש על פיטוריו וכי הוא רשאי להגיש ערעור על ההחלטה לפטר אותו.
אם ערעורו נדחה, הוא יכול היה לבקש שתתבצע בחינה נוספת של העניין על-ידי הוועדה הלאומית העליונה לדה-בעת'יפיקציה.
אם הערעור התקבל והוביל להחזרתו של האזרח לעבודה, הוא היה צריך לקבל תשלום רטרואקטיבי מיום פיטוריו.
למדיניות הדה-בעת'יפיקציה הייתה השפעה עמוקה על עיראק.
צו מספר 1 של הרשות הזמנית של הקואליציה הוביל לאבטלתם של אזרחים רבים ממגוון רחב של ענפי תעסוקה במגזר הציבורי – מרופאים ומהנדסים ועד לספרנים בבתי ספר יסודיים.
פגיעה משמעותית התרחשה גם בצבא העיראקי, שפוזר בעקבות פרסומו של צו מספר 2, מה שהוביל לאבטלתם של חצי מיליון אזרחים.
לצד זאת, מאות אלפי אזרחים איבדו את הפנסיות שלהם אחרי שנים רבות של עבודה, והתסכול בקרבם הלך וגאה.
מעבר לכך, תהליך הדה-בעת'יפיקציה הוביל, באופן בלתי נמנע, לפגיעה חמורה בקהילה הסונית במדינה, שהייתה מזוהה עם מפלגת הבעת'.
בראש ובראשונה, הסונים נושלו מנכסיהם החומריים – מהונם הפרטי, מהכנסותיהם הקבועות, מהפנסיות שלהם, מבתיהם ומהשקעותיהם.
מעבר לכך, הסונים הודחו גם מעליונותם הפוליטית, שנשמרה לאורך השנים באמצעות מנגנון מפלגת הבעת' – מנגנון שהוכחד לחלוטין בעקבות יישום המדיניות.
כך, החל לצמוח תפקידן של המפלגות הפוליטיות המייצגות את העדות והקבוצות האתניות האחרות בעיראק, בדגש על הרוב השיעי במדינה.
על אף שמספר לא מבוטל של שיעים היו רשומים כחברי מפלגת הבעת', הם אינם קופחו והודרו כמו חברי הבעת' הסונים, משום שהם נתפסו בעיני האמריקאים כבעלי לגיטימציה שלטונית לאור היותם עדת הרוב במדינה.
במובנים רבים, הנישול הסימבולי והממשי של הסונים מנכסיהם, דחיקתם הפוליטית כמגזר וסימונם כבוגדי המדינה הובילו לעליית קרנם של אנשי דת סונים רדיקליים – מה שגרם, בתורו, להאצת תפוצתם של ארגוני הטרור במדינה, כדוגמת צבא אנשי המסדר הנקשבנדי וכן ארגון אל-קאעדה ובהמשך גם ארגון המדינה האסלאמית.
ארגונים אלה משכו לשורותיהם את הסונים שנפגעו ישירות מהדה-בעת'יפיקציה, כדוגמת יוצאי הצבא המתוסכלים, שהביאו עמם מומחיות טכנית וטקטית.
מדיניות הדה-בעת'יפיקציה הייתה שנויה במחלוקת בקרב אנשי אקדמיה ומוסדות ממשל וצבא אמריקאים, וכן בקרב כלי התקשורת הבינלאומיים.
התומכים במדיניות טענו כי היא טיהרה ביעילות את החברה העיראקית מההשפעה של מפלגת הבעת', באופן שאפשר את הקמתה של ממשלה עיראקית דמוקרטית.
המבקרים, לעומת זאת, טענו כי לא רק שהמדיניות הייתה לא דמוקרטית, אלא שהיא היוותה גורם משמעותי להידרדרות המצב הביטחוני בעיראק.
כמו כן, ביקורת נוקבת נמתחה על המדיניות מצד הסונים בעיראק, שטענו כי הם הודרו באופן מתמשך מתעסוקה במגזר הציבורי.
דדריק לוסון הוא כדורסלן אמריקאי המשחק בעמדת הפאוור פורוורד בבשיקטש.
לוסון לשחק כדורסל בתיכון המילטון בממפיס.
בשנת 2015 נבחר לסגל משחק מקדונלד'ס אול-אמריקן.
הוא בחר לשחק עבור קבוצת הכדורסל של אוניברסיטת ממפיס, ובשנתו הראשונה רשם ממוצעים של 15.8 נקודות ו-9.3 ריבאונדים למשחק.
בעונתו השנייה העמיד ממוצעים של 19.2 נקודות, 9.9 ריבאונדים ו-3.3 אסיסטים למשחק.
באפריל 2017 הכריז כי הוא מתכנן לעבור לאוניברסיטת קנזס, ועל כן לא שיחק בממפיס עד שעזב.
בעונתו היחידה בקנזס, העמיד ממוצעים של 19.4 נקודות ו-9.3 ריבאונדים למשחק, ובתום העונה הכריז כי יתמודד בדראפט 2019 ב-NBA.
לאחר שלא נבחר בדראפט, לוסון הצטרף לסגל גולדן סטייט ווריורס לקראת ליגת הקיץ של ה-NBA, ולאחר הליגה הצטרף לאוסטין ספרס מליגת הפיתוח של ה-NBA.
ב-9 במרץ 2020 רשם שיא של 33 נקודות ו-10 ריבאונדים, שהיה משחק הדאבל-דאבל העשירי שלו בעונה, בניצחון קבוצתו 117–114 על אוקלהומה סיטי בלו.
ב-9 ביולי 2020 הצטרף לגויאנג אוריון אוריונס מליגת העל הדרום-קוריאנית.
ב-2 ביוני 2021 חתם בבשיקטש מליגת העל הטורקית.
לאחר עונה אחת, שב לגויאנג אוריון אוריונס.
דדפול & וולברין הוא סרט גיבורי-על אמריקאי המבוסס על הדמויות דדפול ווולברין מבית מארוול קומיקס שמופק בשיתוף פעולה בין אולפני מארוול, ואולפני ומופץ על ידי סרטי אולפני וולט דיסני.
הסרט מהווה המשכון לסרט "דדפול 2", וכן את סרטו ה-34 של היקום הקולנועי של מארוול.
את הסרט ביים שון לוי על פי תסריט שכתב יחד עם רט ריס, פול ורניק, זב ולס וראיין ריינולדס, שאף שב לגלם את דמותו של וייד וילסון / דדפול, לצדו של יו ג'קמן כג'יימס "לוגאן" האולט / וולברין, בנוסף למורנה בקארין ובריאנה הילדברנד.
בנובמבר 2016, נמסר לראשונה על פיתוחו של סרט שלישי בכיכובו של דדפול באולפני המאה ה-20, שהוקפא לאחר רכישת החברה על ידי חברת וולט דיסני במרץ 2019.
עם רכישת האולפנים, הועברה השליטה בדמות לאולפני מארוול, שהחלו לפתח מחדש את הסרט בשיתוף פעולה עם ריינולדס.
הסרט מכניס לראשונה את דמותו של דדפול אל היקום הקולנועי של מארוול תוך שמירה על סיווג הצפייה "R" לו זכו הסרטים הקודמים.
בנובמבר 2020, נמסר על שכירתם של התסריטאים ונדי מולינו וליזי מולינו-לוגלין לכתיבת התסריט, אך במרץ 2022, נמסר כי יחליפו אותן ריס וורניק, שהיו אמונים על כתיבת שני הסרטים הראשונים והופקדו על שכתוב התסריט, לצד האישור כי את הסרט יביים לוי.
צילומי הסרט החלו בשלהי מאי 2023 בלונדון ובאולפני "פיינווד" שבבקינגהמשייר, אנגליה, והתקיימו גם בוונקובר, קנדה.
הסרט עלה לאקרנים בקיץ 2024 והפך לשובר קופות כשגרף למעלה ממיליארד דולר, ובכך הפך לסרט במקום ה-11 מהסרטים הכי מכניסים, בתור סרטי היקום הקולנועי של מארוול.
ב-12 בנובמבר 2024 הסרט עלה לדיסני+.
דדפול מגלה שרשות המשתנים בזמן (רמ"ז) רוצה למחוק את היקום שלו, בגלל שדמות העוגן של וולברין מתה (בסרט לוגאן).
הוא מביא ליקום שלו וולברין מיקום אחר אך מסתבר שזהו וולברין כושל ומוכה טראומה נפשית אחרי שביקום שלו הוא נכשל בהצלת האקס-מן וגרם למותם.
ביחד עם וולברין על דדפול לברוח מריק היקומים שנגרסו (שבו מופיעים דמויות של מארוול קומיקס מסרטים כושלים וקווי זמן שבוטלו), להילחם ברמ"ז ובקסנדרה נובה, אחותו התאומה ורבת העוצמה של פרופסור צ'ארלס אקסבייר, ולהציל את היקום שלו מגריסה.
בשנת 2018, וייד וילסון מארץ-10005 משתמש במכשיר מסע הזמן של קייבל על מנת לנסוע לארץ-616. כשמגיע, מנסה וייד להצטרף לקבוצת הנוקמים, אך בקשתו נדחית על ידי האפי הוגאן.
שש שנים לאחר מכן, וילסון חוזר ליקום הבית שלו, פורש מתפקידו כדדפול ומתחיל לעבוד כמוכר מכוניות משומשות.
בנוסף, וייד עובר פרידה מבת הזוג שלו, ונסה קרלייל.
בעקבות הגילוי, וילסון בורח ממטה הרמ"ז ומטייל ברחבי המולטיוורס כדי למצוא גרסה חלופית של לוגאן למען הצלת היקום שלו.
לאחר שנתקל בכמה גרסאות שונות של לוגאן, וילסון לוכד את אחד מהם בבר ושב לרמ"ז, שם הוא מגלה כי הלוגאן הנ"ל הרס את ציר הזמן והיקום שלו, מה שגורם לפרדוקס למחוק את השניים ולהעביר אותם לתוך הריק, אזור שומם בסוף הזמן אליו נשלחים יקומים המיועדים להריסה.
לאחר שהם נלחמים אחד בשני, וייד ולוגאן פוגשים בג'וני סטורם.
השלושה נלכדים ונשלחים ל, אחותו התאומה של צ'ארלס אקסבייר.
קסנדרה הורגת את ג'וני לאחר שווילסון הלשין עליו כאשר לעג עליה בדרכם לאחר שנלכדו.
לאחר מכן, מופיע יצור דמוי הענן, אליות', השומר על הריק ומונע מהנמצאים בו לברוח.
וילסון ולוגאן בורחים לפני שיהרוג אותם.
לאחר בריחתם, וילסון ולוגאן מופנים על ידי גרסה חלופית של וילסון (בשם "נייספול" הנראה כגרסה בריאה ומנומסת של וייד, אך ללא יכולת החלמה) לאזורי הגבול של הריק על מנת שיחברו לחברי ההתנגדות נגד קסנדרה וכוחותיה.
בהגיעם לאזורי הגבול, השניים פוגשים את חברי ההתנגדות: אלקטרה, בלייד, גמביט ולורה קיני.
חברי ההתנגדות רוצים לחבור לווילסון ולוגאן על מנת להילחם בקסנדרה, ולוגאן מסרב, אך נענה לאחר שניהל שיחה עם לורה על עברו הטרגי אשר גרם לו להפוך לוולברין הכי לא מוצלח במולטיוורס.
וילסון, לוגאן ושאר חברי ההתנגדות תוקפים ונלחמים בקסנדרה וכוחותיה.
וילסון מצליח לחבוש את הקסדה של ג'אגרנוט על קסנדרה על מנת לחסום את כוחותיה.
קסנדרה נורתה על ידי פיירו, המתגלה כסוכן סודי שעובד עבור פרדוקס.
לוגאן משכנע את וילסון להסיר את הקסדה מקסנדרה על מנת לאפשר לה לחיות, ואומר לה כי צ'ארלס אקסבייר יעזור לה אם היה יודע שהיא קיימת.
בתמורה, קסנדרה פותחת שער ליקום של וייד באמצעות טבעתו של גרסה חלופית של דוקטור סטריינג' עבור השניים.
בהגיעם לארץ-10005, וילסון ולוגאן מגלים כי פרדוקס משתמש במכשיר שנקרא ה"מרטש", שהורס את ציר זמנו של וילסון ללא רשות מהממונה עליו.
קסנדרה מגלה על כך, הורגת את פיירו ומגיעה דרך שער שפתחה וחוטפת את פרדוקס.
לאחר מכן, וילסון ולוגאן נלחמים בצבא גרסאות של דדפול שמגיעות מהשער.
קסנדרה משתלטת על ה"מרטש" כנקמה על בגידתו של פרדוקס ומתכננת להרוס את כל צירי הזמן מלבד הריק.
פרדוקס נחקר באיומים על ידי לוגאן ומסביר להם איך להרוס את ה"מרטש", אך מזהיר אותם שהריסת המכונה תביא להשמדה של מי שמנתק לה את האנרגיה.
בעזרת שיתוף פעולה של השניים, וילסון ולוגאן הורסים את ה"מרטש" וכתוצאה קסנדרה נהרגת.
ציידת בי-15 עוצרת את פרדוקס אחרי שווילסון ולוגאן שרדו בזכות נשיאה משותפת בנטל והם חושפים את האמת על פרדוקס.
חברי ההתנגדות לשעבר מוחזרים לצירי הזמן שלהם, בעוד שלוגאן נשאר ביקום-10005 של וילסון.
לוגאן מקווה לשינוי בעברו, אך בי-15 מספרת לו כי עברו הוא מה שהופך אותו לעוגן הדרוש עבור הצלת ציר זמנו של וילסון.
לאחר הצלחתם, השניים מתיישבים לאכול שווארמה ביחד.
לאחר מכן, וילסון מפגיש את לוגאן עם חבריו ולורה קיני מועברת ליקום - 10005 עקב בקשתו של וייד.
בעידודו של לוגאן, וילסון מתפייס עם ונסה אך מערכת היחסים ביניהם נשארת מעורפלת.
לוגאן מחליט לפרוש מתפקידו כוולברין ונשאר לחיות ביקום של וייד.
במהלך כתוביות הסיום, נראים צילומי "מאחורי הקלעים" של סרטי מארוול של אולפני המאה ה-20 מהעבר.
בסצנה שלאחר הכתוביות, וילסון חושף צילומים של ג'וני לועג לקסנדרה (לאחר שוייד ולוגאן התווכחו במהלך הסרט האם הדבר אכן קרה או לא).
ראיין ריינולדס – וייד וילסון / דדפול, שכיר חרב חד-לשון וחייל מובחר לשעבר בכוחות המיוחדים של צבא ארצות הברית, שזכה ליכולות ריפוי מואצות אך נותר עם צלקות פיזיות חמורות לאחר שעבר מוטציה רגנרטיבית ניסיונית לטיפול בסרטן סופני.
התסריטאי רט ריס תיאר את פיתוח דמותו של דדפול בסרט כחוויה של "דג מחוץ למים", מכיוון שהוא מטורף שנפל לתוך "העולם השפוי מאוד" של היקום הקולנועי של מארוול.
בנוסף, ריינולדס מגלם גרסה מנומסת ובריאה של דדפול בשם "נייספול".
יו ג'קמן – ג'יימס "לוגאן" האולט / וולברין, מוטאנט בעל יכולות ריפוי מואצות ושלד אדמנטיום.
ג'קמן תיאר את לוגאן ודדפול כהפכים בעלי "דינמיקת מריבות" שמתסכלת את לוגן.
על מנת להתכונן לתפקיד, החל ג'קמן בשגרת אימונים קפדנית, שכללה אכילה של עד 8,000 קלוריות ביום.
מורנה בקארין – ונסה קרלייל (הופעת קמע), בתחילה ארוסתו של וילסון, אך במהלך הסרט מוסבר שהשניים נפרדו.
לזלי אגאמס – אלתיאה העיוורת (הופעת קמע): שותפתו הקשישה והעיוורת של וילסון לדירה.
– דופינדר (הופעת קמע), נהג מונית ומעריצו של וילסון, המשמש לו הלכה למעשה כנהג אישי.
– (הופעת קמע), מוטאנטית צעירה בעלת היכולת לשחרר פרצי אנרגיה מגופה וחברה בצוות "אקס-מן".
– (הופעת קמע), חברתה של אלי פימיסטר וחברה בצוות "אקס-מן".
– פיטר רספוטין / קולוסוס (הופעת קמע), מוטאנט רוסי בעל היכולת להפוך את עורו לפלדה אורגנית המקנה לו כוח וסיבולת על-אנושיים, המשמש כמפקח ראשי על צוות ה"אקס-מן".
מת'יו מקפדיין – , אנטגוניסט משני בסרט.
עובד ברמ"ז ומנסה להשמיד את היקום ממנו וייד הגיע מבלי שהממונים עליו ידעו.
אמה קורין - , דמות האנטגוניסט בסרט.
אחותו התאומה של צ'ארלס אקסבייר בעלת היכולת להשתמש בטלקינזיס וחדירה למוחם של אחרים.
ארון סטנפורד - ג'ון אלרדייס / פיירו, חבר לשעבר בצוות האקס מן.
סטנפורד חוזר לגלם את דמותו של פיירו לאחר שגילם אותה בסרטים "אקס מן 2" ו-"אקס מן 3: המפלט האחרון".
כריס אוונס - ג'וני סטורם / הלפיד האנושי, חבר בצוות "ארבעת המופלאים".
בעל יכולת להבעיר את עצמו כמו לפיד ולרחף.
אוונס חוזר לגלם את דמותו של ג'וני סטורם לאחר שגילם אותה בסרטים "ארבעת המופלאים" ו-"ארבעת המופלאים: עלייתו של הגולש הכסוף".
צ'נינג טייטום - רמי לבו / גמביט, חבר בצוות ה"אקס-מן" בעל מבטא קייג'ון-צרפתי.
בעל יכולת להטעין חפצים באנרגיה קינטית ולפוצץ אותם.
חמוש במוט לחימה וקלפים אותם הוא מיידה כנשק.
וסלי סנייפס - בלייד, חצי ערפד בעל יכולת להתהלך באור השמש וכן בעל יכולות לחימה גבוהות ומתקדמות במיוחד.
סנייפס חוזר לגלם את דמותו של בלייד לאחר שגילם את הדמות בטרילוגיית סרטים הנושאת את אותו השם.
דפני קין - לורה קיני / X-23, בת ושיבוט למחצה של לוגאן, מוטנטית בעלת תכונות ריפוי בעלת שלד אדמנטיום וטופרים הנשלפים מידיה ורגליה.
קין חוזרת לגלם את דמותה של X-23 לאחר שגילמה אותה בסרט "לוגאן".
ג'ניפר גארנר - אלקטרה נצ'יוס, שכירת חרב שעבדה בעבר לצדו של דרדוויל.
גארנר חוזרת לגלם את דמותה של אלקטרה לאחר שגילמה אותה בסרט "דרדוויל" וכן בסרט הספין אוף המבוסס על הדמות.
הנרי קאביל (הופעת קמע) - גרסה נוספת של וולברין מהמולטיוורס.
לואיס טאן - שאטרסטאר (הופעת קמע).
בעברו חבר בצוות האקס פורס שוויד הקים.
- סייברטות', מוטנט וחבר לשעבר בפרויקט "נשק אקס".
מתגורר בריק ומשמש כאוכף הסדר עבור קסנדרה נובה.
מיין חזר לגלם את דמותו של סייברטות' לאחר שגילם אותה בסרט "אקס מן".
בנוסף, נמסר כי ישוב לגלם את דמותו של , חבר בצוות "אקס פורס" בהנהגתו של וילסון.
כמו כן, משפחתו של ריינולדס מופיעה בתור גרסאות שונות של דדפול בחיל דדפול: בלייק לייבלי, אשתו של ריינולדס מגלמת בסרט את ליידי דדפול, גרסה נשית של וייד וילסון / דדפול בעוד שילדיו מגלמים גרסאות צעירות של דדפול.
דמותו של סטן לי המנוח מופיעה לזמן קצר על פרסומת בצד אוטובוס, המשווקת חברה שפעילה מאז 1922 (שנת לידתו של לי).
במאי הסרט הראשון, טים מילר, בחר שלא לחזור לבימוי סרטי ההמשך עקב אי-הסכמות יצירתיות בינו לבין ראיין ריינולדס, ובמקומו נשכר דייוויד ליץ' לביים את "דדפול 2" (2018) בנובמבר 2016. במקביל, חיפשו האולפנים קולנוען אחר שיופקד על פיתוח ובימוי הסרט השלישי.
כאשר הוכרז על רכישתה של חברת "" על ידי חברת וולט דיסני בדצמבר 2017, הצהיר מנכ"ל החברה, בוב אייגר, כי דמותו של דדפול תהיה חלק מהיקום הקולנועי של מארוול, וכי "דיסני" מוכנה להפיק סרטי "דדפול" שידורגו בסיווג צפייה R "כל עוד אנחנו מודיעים לקהל מה צפוי".
אייגר הוסיף כי ניתן לפתח "מותג Marvel-R" עבור דמויות ייחודיות מבית מארוול קומיקס, כמו דמותו של דדפול.
במאי 2018, הצהיר ריינולדס כי הפקתו של סרט "דדפול" שלישי לא תתקיים, בהינתן העברת המיקוד של הזיכיון לסרט "אקס פורס", אך מנגד, ציינו ריס ושותפו לכתיבה, פול ורניק, כי הפקתו של סרט שלישי "בהחלט" אפשרית לאחר שריינולדס לקח הפסקה מהדמות והוכרז על ביטולו של סרט הספין אוף.
בנוסף, הביע ליץ' את רצונו לשוב לבימוי סרט "דדפול" נוסף, בהתאם לזמינותו לקראת הפקת הסרט.
באוגוסט 2018, נמסר כי על פי השמועות, פיתוחו של סרט שלישי של דדפול החל, וכי צילומי הסרט עתידים להתקיים באטלנטה, ג'ורג'יה, ולא בוונקובר, קנדה, שם צולמו שני הסרטים הקודמים.
בשלהי שנת 2018, הופץ הסרט "Once Upon a Deadpool", גרסת PG-13 של הסרט השני, כחלק ממהלך שיווקי שתוכנן על ידי אולפני מארוול וחברת וולט דיסני במטרה לראות לאילו ביקורות תזכה דמותו של דדפול בגרסה "מרוככת" המותאמת ליקום הקולנועי של מארוול.
(1982) במהלך הקרנת בכורתו של הסרט "דדפול" בשנת 2016, על אף שבאותה תקופה הכריז על פרישה רשמית מהתפקיד.
במרץ 2019, רכשה "דיסני" רשמית את "פוקס המאה ה-20" וקיבלה את זכויות עיבודן של מספר דמויות מבית "מארוול קומיקס" עבור אולפני מארוול, כולל דמותו של דדפול.
עקב הרכישה, הסרטים מבוססי-מארוול ש"פוקס" שקדה על פיתוחם, "הוקפאו".
ביוני 2019, חשף ג'וש ברולין שהוא ניהל דיונים מול אולפני מארוול על עתידו כקייבל, לאחר שכיכב בדמותו ב"דדפול 2" במקביל לגילום דמותו של תאנוס בסרטי היקום הקולנועי של מארוול.
באוקטובר 2019, הצהירה זאזי ביטס שתופתע אם תתבקש לשוב לגלם את דמותה של דומינו בסרט עתידי.
בנוסף, הצהירו ריס וורניק שהם וריינולדס לקחו "מנוחה נחוצה מדדפול" בזמן שחיכו לשמוע מאולפני מארוול על עתיד הזיכיון.
השניים ציינו כי לתחושתם, ביקום הקולנועי יהיו יותר דמויות זמינות שישמשו כמושא ללעג ובדיחות מצד דדפול בהשוואה לאפשרויות המוגבלות שהיו להם בבחירת הדמויות שעליהם ל"פוקס" הייתה זכויות עיבוד בסרטים הקודמים.
במקביל, אישר ריינולדס שהוא נפגש עם אולפני מארוול.
בדצמבר 2019, אישר ריינולדס כי תהליך פיתוחו של הסרט באולפני מארוול אכן החל רשמית.
בהמשך, חשף ריינולדס שהוא דחק בנשיא אולפני מארול, קווין פייגי לכלול את דמותו של וולברין בסרט, על אף שנאמר לו שזה "לא אפשרי".
באוקטובר 2020, נמסר כי אולפני מארוול וריינולדס נפגשו עם תסריטאים פוטנציאליים עבור הסרט, ובנובמבר 2020, נמסר כי לכתיבת התסריט נשכרו האחיות ונדי מולינו וליזי מולינו-לוגלין.
ריינולדס ואולפני מארוול הרגישו שסגנון הכתיבה של האחיות תואם את כוונתם להשאיר את הסרט בסיווג צפייה R.
אולפני מארוול וריינולדס אף היו פתוחים לאפשרות לשכור את ליץ' לבימוי הסרט, אך ירדו מאפשרות זו בעקבות אילוצי לוח הזמנים של ליץ' במהלך 2021 ואי-מעורבותו בהעסקת התסריטאיות.
ליץ' אישר שאכן נפגש עם אולפני מארוול ואת אי-העסקתו בשל אילוצים חיצוניים.
בינואר 2021, אישר פייגי בשנית כי לסרט יהיה סיווג צפייה R ואכן יתרחש במסגרת היקום הקולנועי של מארוול.
פייגי אף הצהיר כי צילומי הסרט יתחילו רק אחרי שנת 2021, בעקבות לוח הזמנים העמוס של ריינולדס.
ביולי 2021, קידמו ריינולדס וטאיקה ואיטיטי את סרטם, "לשחרר את גאי" (2021), באמצעות פרסומת בדיונית בה הופיעו בדמויותיהם של דדפול וקורג, במהלכה דן דדפול על הצטרפותו ליקום הקולנועי של מארוול.
באוגוסט 2021, הצהיר ריינולדס כי הצילומים עתידים להתחיל בשנת 2022, עובדה שזכתה לאישור מפייגי, שאף הצהיר כי אולפני מארוול שוקדים על מציאת חלון זמן לשיבוץ הסרט לעלייתו לאקרנים, וכי ריינולדס שותף לכתיבת התסריט.
בנובמבר, הביעו ביטס ורוב דילייני את רצונם לשוב לגילום דמויותיהם מ"דדפול 2" בסרט ההמשך עם זאת, בסופו של דבר נמסר כי ביטס לא תשוב לגלם את דמותה של דומינו.
במקביל, הצהיר ריינולדס כי כתיבת הסרט "נתקעה".
במרץ 2022, נמסר כי על בימוי הסרט יופקד הקולנוען והמפיק שון לוי, לאחר ששיתף פעולה בעבר עם ריינולדס בסרטים "לשחרר את גאי ו"פרויקט אדם" (2022).
עוד נמסר כי תסריטאי שני הסרטים הראשונים, ריס וורניק, נשכרו למלאכת שכתוב התסריט.
לוי אף הצהיר כי צילומי יתקיימו רק לאחר שנת 2022, בשל לוח הזמנים העמוס שלו לשארית השנה.
בנוסף, אישר ריינולדס כי חברת ההפקה שלו, "Maximum Effort", תהיה שותפה להפקת הסרט.
ביוני 2022, הצהירו ריס וורניק על התרגשותם מהאפשרות להשתמש ביקום הקולנועי של מארוול כרקע עבור עלילת הסרט, וכי "דיסני" ומארוול תומכים בבדיחות על היקום הקולנועי שהם כותבים עבור הסרט, בהתחשב בהצלחתם בשני הסרטים הקודמים.
כשנשאלו אם הם עובדים על תסריט חדש לגמרי או משתמשים בחלקים מהתסריט שנכתב על ידי האחיות מולינו, סירבו ריס וורניק לאשר זאת, בנימוק שאינם רוצים לחשוף את פרטי העלילה.
במקביל, נמסר כי על עיצוב ההפקה הופקד המעצב ריימונד צ'אן, שעבד בעבר על הסדרה "הפלקון וחייל החורף" (2021).
ביולי 2022, הצהיר פייגי שאיכותו של הסרט תהיה שווה לאיכותם של סרטים שלישיים בטרילוגיות סרטים נוספות בתוך היקום הקולנועי, בהם "קפטן אמריקה: מלחמת האזרחים" (2016), "תור: ראגנארוק" (2017) ו"הנוקמים: מלחמת האינסוף" (2018).
באוגוסט 2022, נמסר על החלטתו של ג'קמן להצטרף להפקת הסרט לאחר ששהה בעצמו במסע בדרכים, ועל יצירת קשר מצדו עם ריינולדס בנוגע לשובו לגילום דמותו של וולברין, כשמקביל התכונן ריינולדס לפגישה עם פייגי בנושא זה.
בספטמבר 2022, אישר ריינולדס שג'קמן ישוב לגלם את דמותו של וולברין בסרט, במקביל להכרזת תאריך עליית הסרט לאקרנים ב-6 בספטמבר 2024. עם אישור שובו של ג'קמן לתפקיד, הבהירו ריינולדס וג'קמן כי עלילת הסרט לא תסתור את אירועי "לוגאן" (2017), במהלכם הדמות מתה, ובמקום זאת, תתקיים בצורה "נפרדת", ולפני אירועי "לוגאן".
בשלהי פברואר 2023, נמסר על ליהוקה של אמה קורין לתפקיד האנטגוניסטית הראשית.
עוד נמסר כי אולפני מארוול היו מעוניינים ללהק את קורין לתפקיד כבר משלהי 2022, אך כי קורין נאלצה לסיים את התחייבויותיה הקודמות לפני הצטרפותה לצוות השחקנים; וכי צילומי הסרט עתידים להתקיים בלונדון.
במרץ 2023, דווח כי הרשות למשתנים בזמן ודמויותיהם של מוביוס מ.
מוביוס (בגילומו של אוון וילסון) וגברת דקות (בדיבובה של טרה סטרונג) יופיעו בסרט.
בתחילת אפריל 2023, הודיעה מורנה בקארין על ניהול משא ומתן מול אולפני מארוול בדבר שיבתה לגילום דמותה של ונסה, ובשלהי אפריל, אושר דבר ליהוקה לצוות השחקנים לצד סטפן קפיצ'יק שישוב לדבב את דמותו של קולוסוס.
במאי 2023, נמסר כי דילייני ישוב לגלם את דמותו של פיטר, וכי ריינולדס ולוי שותפים גם הם לכתיבת התסריט.
בשלהי מאי 2023, נמסר על שובן של בריאנה הילדברנד ושיורי קוטסונה לגילום דמויותיהן של אלי פימיסטר / נערה נגאסונית נפיצה ויוקיו, בהתאמה.
צילומי הסרט החלו ב-22 במאי 2023, בלונדון, ובאולפני "פיינווד" שבבקינגהמשייר, אנגליה, ועליהם הופקד צלם הקולנוע ג'ורג' ריצ'מונד.
צילומים נוספים התקיימו גם בוונקובר, קנדה.
במקור, התעתדו צילומי הסרט להתחיל בינואר 2023, ולאחר מכן באפריל 2023. חרף שביתת גילדת התסריטאים שהחלה בתחילת מאי 2023, צילומי הסרט התעתדו להתקיים כמתוכנן, על אף שהוטלו הגבלות על יכולתו של ריינולדס לתרום לתסריט במהלך הצילומים, כפי שעשה במהלך צילומי שני הסרטים הקודמים.
על פי הדיווחים, אולפני מארוול תכננו לצלם את מה שהם יכולים במהלך תקופת הצילומים ולבצע התאמות ותיקונים נדרשים בתסריט במהלך השלמות וצילומים מחודשים.
הסרט זכה לתואר "המחזיר שירים לחיים" לאחר שהצליח להחזיר לתודעה הציבורית לא מעט שירים משנות ה-90 וה-2000. המוכר ביותר, השיר "Bye Bye Bye" של אן סינק, שהפך לוויראלי ברשתות החברתיות בעקבות השימוש בו בסצנת הפתיחה של הסרט.
באותו שבוע ליציאת הסרט, אן סינק שינו את כותרת השיר הרשמי ביוטיוב ל:
הסרט עלה לאקרנים בישראל ב-25 ביולי 2024 וב-ארצות הברית ב-26 ביולי 2024. במקור, התעתד הסרט לעלות לאקרנים ב-6 בספטמבר 2024, לפני שנדחה ל-8 בנובמבר 2024, ולאחר מכן ל-3 במאי בנוסף, הסרט הוא חלק מהשלב החמישי ביקום הקולנועי של מארוול.
ב-16 בפברואר 2024 יצא במהלך הסופרבול הטיזר הרשמי של הסרט, בו נראה חלק קטן מוולברין.
ב-22 באפריל פורסם טריילר לסרט.
בספטמבר 2024, הסרט חצה את רף 600 מיליון דולר במכירות כרטיסים בצפון אמריקה, והוא אחד מ-16 הסרטים היחידים אי פעם שהגיעו להישג זה.
הסרט הכניס נכון ל-1 בספטבר 2024 כ-603.8 מיליון דולר בצפון אמריקה ו-1.25 מיליארד דולר ברחבי העולם.
רוביו האפקטים המיוחדים הטובים ביותר סוון גילברג, מתיו טוויפורד, וינסנט פאפיי ודומיניק טווהי
דה-הומניזציה היא הכחשת אנושיות מלאה או חלקית מצד בני-אדם מסוימים כלפי בני-אדם אחרים, וזאת לעיתים לצד התעללות הנלווית לה בעקבות כך.
למעשה, זו התבוננות והתייחסות לאנשים אחרים כחסרי יכולות נפשיות ושכליות המיוחסות לבני אדם.
על פי הגדרה זו, כל מעשה או מחשבה המתייחסים לאדם כ"פחות מאנושי" היא דה-הומניזציה.
לדה-הומניזציה פנים רבות, וצורתה משתנה מתקופה לתקופה, ממקום למקום, בהתאם לתפיסה של מהי אנושיות בכלל.
דה-הומניזציה היא הבסיס לאפליות רבות בחברה.
במקרי קצה, היא סוג אחד של הסתה לרצח עם.
היא שימשה גם להצדקת מלחמה, הרג שיפוטי וחוץ-משפטי, עבדות, החרמת רכוש, שלילת זכות בחירה וזכויות אחרות, ואף תקיפה של יריבים פוליטיים.
מבחינה התנהגותית, ניתן להבין דה-הומניזציה כהפוכה להאנשה, שמשמעותה היא הענקת תכונות אנושיות לצמח או חפץ דומם.
דה-הומניזציה היא אפוא התנערות מאותן תכונות או הפחתה להפשטה.
כמעט בכל הקשר, דה-הומניזציה מגיעה בד בבד עם שיבוש של נורמות חברתיות.
למשל, דה-הומניזציה קיימת כלפי קבוצות אוכלוסייה הנתפסות כבלתי-מתורבתות, כאשר המונח "תרבות" הוא הקו המפריד בין בני-אדם לבעלי-חיים.
לכך השלכות על הזכויות המיוחסות לקבוצה.
ברחבי העולם נשים סובלות מדה-הומניזציה.
במקומות ותקופות נטולי דמוקרטיה, נשים נסחרות כרכוש, נטולות מעמד חוקי, מנועות מהשכלה, ומוכשרות ככלי לשירות בעליהן, בדומה לבעל חיים.
בשנת 1949, הפילוסופית סימון דה בובואר הגדירה נשים כ"האחר" של החברה.
רק בשנת 1990, הושלם מאבק הסופרג'יזם בשווייץ, והוענקה זכות הצבעה לנשים בכל מחוזות המדינה.
התופעה משתנה בצורתה ומידתה ממדינה למדינה.
תנועת הפמניזם נועדה להיאבק בה.
עבדים וצאצאי עבדים סבלו מדה-הומניזציה במשך עשורים בארצות הברית, גם לאחר ביטול העבדות הרשמי ב-1865. דוגמה אחת לכך הייתה הפרדה גזעית במרחבים ציבוריים כגון מסעדות, אוטובוסים, שירותים וכו'.
במלחמת העולם השנייה, נשים ואנשים ממוצא יהודי סבלו מדה-הומניזציה ושלילת זכויות הדרגתית תחת השלטון הנאצי בגרמניה, שהסתיימה בניסיון השמדה שיטתי שבמהלכו נרצחו כשישה מיליון יהודים.
לעיתים קרובות, דה-הומניזציה מגיעה יחד עם השפלה פומבית של הקורבנות, שימושם ככלי לבידור ושעשוע, או הסתת הציבור כנגדם על ידי תעמולה.
במונחים מדעיים, דה-הומניזציה מתוארת כמין נחות כי לכאורה מפחית מאיכותו של מין אחר, מה שנכתב באופן ברור בתורת הגזע.
במדע המדינה ובמשפטים, מעשה הדה-הומניזציה הוא ניכור מסקנתי של זכויות אדם או דה-נטורליזציה של זכויות טבעיות, הגדרה המותנית בנשיא החוק הבינלאומי ולא בנורמות חברתיות המוגבלות על ידי הגאוגרפיה האנושית.
בהקשר זה, התמחות במינים אינה חייבת להוות אזרחות עולמית או זכויותיה הבלתי ניתנות לביטול; הגנום האנושי יורש את שניהם.
התיאוריה היא, שדה-הומניזציה לובשת שתי צורות: דה-הומניזציה חייתית, המופעלת בעיקר על בסיס בין-קבוצתי; ודה- הומניזציה מכניסטית, המועסקת בעיקר על בסיס בין-אישי.
דה-הומניזציה יכולה להתרחש באופן דיסקרסיבי (למשל, שפה אידיומטית המדמה בני אדם אינדיבידואליים לבעלי חיים שאינם אנושיים, התעללות מילולית, מחיקת הקול מהשיח), באופן סמלי (למשל, דימויים), או פיזית (למשל, עבדות רכוש, התעללות פיזית, סרבנות עין איש קשר).
דה-הומניזציה מתעלמת לעיתים קרובות מהאינדיבידואליות של המטרה (כלומר, מההיבטים היצירתיים והמרגשים של אישיותם) ויכולה למנוע מאדם לחוש אמפתיה או להבין קבוצה סטיגמטית.
דה-הומניזציה עשויה להתבצע על ידי מוסד חברתי (כגון מדינה, שלטון דתי, בית ספר או משפחה), באופן בינאישי, או אפילו בתוך עצמו.
דה-הומניזציה יכולה להיות לא מכוונת, במיוחד על יחידים, כמו בסוגים מסוימים של גזענות דה פקטו.
דה-הומניזציה מאורגנת על ידי המדינה הופנתה היסטורית נגד קבוצות מיעוט פוליטיות, גזעיות, אתניות, לאומיות או דתיות.
אנשים וקבוצות אחרים ממוזערים ושוליים (המבוססים על נטייה מינית, מגדר, מוגבלות, מעמד או עיקרון מארגן אחר) רגישים גם הם לצורות שונות של דה-הומניזציה.
מושג הדה-הומניזציה זכה לתשומת לב אמפירית בספרות הפסיכולוגית.
היא קשורה רעיונית לאינפרהומניזציה, דה-לגיטימציה, הדרה מוסרית, וואובייקטיפיקציה.
"דה-הומניזציה נתפסת כמרכיב מרכזי באלימות בין-קבוצתית, משום שלעיתים קרובות היא מהווה את המבשר החשוב ביותר להדרה מוסרית, התהליך שבו קבוצות סטיגמטיות מוצבות מחוץ לגבול שבו חלים ערכי מוסר, כללים ושיקולי הוגנות".
דייוויד ליווינגסטון סמית', מנהל ומייסד פרויקט טבע האדם באוניברסיטת ניו אינגלנד, טוען שמבחינה היסטורית, בני אדם עושים דה-הומניזציה זה לזה במשך אלפי שנים.
בעבודתו "הפרדוקסים של הדה-הומניזציה", סמית' מציע שדה-הומניזציה מתייחסת בו-זמנית לאנשים כאל אנושיים ותת-אנושיים.
הפרדוקס הזה מתגלה, כפי שמזהה סמית, מכיוון שהסיבה לכך שאנשים עוברים דה-הומניזציה היא כדי שניתן יהיה לנצל את התכונות האנושיות שלהם.
בעבודתו של הרברט קלמן על דה-הומניזציה, לאנושות יש שתי תכונות: "זהות" (כלומר, תפיסה של האדם "כאינדיבידואל, עצמאי ומובחן מאחרים, המסוגל לעשות בחירות") ו"קהילה" (כלומר, תפיסה של האדם כ"חלק מרשת מקושרת של אנשים הדואגים זה לזה").
כאשר מוכחשות שתי תכונות אלה באחר, הוא עלול להיות קורבן לאלימות, כיוון ואינו מעורר חמלה או תגובה מוסרית אחרת.
הפסיכולוגיות ברברה פרדריקסון וטומי-אן רוברטס טענו שהאובייקטיביזציה המינית של נשים משתרעת מעבר לפורנוגרפיה (שמדגישה את גופן של נשים על פני המאפיינים הנפשיים והרגשיים הייחודיים של האנושות שלהן) לחברה בכלל.
ישנו דגש נורמטיבי על המראה הנשי שגורם לנשים לחזות בגוף שלישי על גופן.
המרחק הפסיכולוגי שנשים עשויות להרגיש מגופן עלול לגרום להן לעשות דה-הומניזציה של עצמן.
כמה מחקרים הצביעו על כך שנשים וגברים מפגינים "הטיה לזיהוי חלקי גוף מיניים", שבה חלקי הגוף המיניים של נשים מזוהים טוב יותר כשהם מוצגים בבידוד מאשר עם כל גופן.
לעומת זאת, חלקי הגוף המיניים של גברים מזוהים טוב יותר בהקשר של כל גופם מאשר בבידוד.
על פי מחקרה של ד"ר אביגיל מור, גברים שמבצעים דה-הומניזציה של נשים כבעלי חיים או כחפצים עלולים יותר לאנוס ולהטריד מינית נשים ולהפגין גישה שלילית יותר כלפי נפגעות אונס (האשמת הקורבן), וסלחנית יותר כלפי התוקף.
הפילוסופית מרתה נוסבאום זיהתה שבעה מרכיבים של אובייקטיביזציה מינית: אינסטרומנטליות, שלילת אוטונומיה, אינרטיות, ניתוק, הפרות, בעלות ושלילת סובייקטיביות.
בהקשר זה, אינסטרומנטליות מתייחסת כאשר האובייקטיבי משמש כמכשיר לתועלת האובייקטיב.
שלילת אוטונומיה מתרחשת בצורה של האובייקטיב המעטה בערכו של האובייקטיב ושולל את יכולותיו.
במקרה של אינרטיות, מתייחסים לאובייקטיביים כאילו הם עצלנים ועצלים.
תנופתיות היא כאשר המחפץ אינו מכבד את המרחב האישי או הגבולות של האדם המופץ.
בעלות היא כאשר החפץ נתפס כרכוש של אדם אחר.
לבסוף, הכחשת הסובייקטיביות היא חוסר אהדה כלפי האובייקטיבי, או ביטול התפיסה כי לאובייקטיביות יש רגשות.
שבעת המרכיבים הללו גורמים למחפץ לראות את המופץ בצורה לא מכבדת, ולכן מתייחס אליהם כך.
ילידי אמריקה עברו דה-הומניזציה, והוגדרו כ"פראים חסרי רחמים" בהכרזת העצמאות של ארצות הברית.
בעקבות טבח הברך הפצועה בדצמבר 1890, הסופר ל' פרנק באום כתב:
החלוץ הכריז בעבר שהביטחון שלנו תלוי בהשמדה מוחלטת של הילידים.
לאחר שעשינו להם עוול במשך מאות שנים, מוטב לנו, על מנת להגן על הציוויליזציה שלנו, לבצע עוול נוסף ולמחוק את היצורים הבלתי מאולפים ובלתי ניתנים לאילוף מעל פני האדמה.
בכך טמון ביטחון למתנחלים שלנו ולחיילים שנמצאים תחת פיקוד לא כשיר.
אחרת, אנו עשויים לצפות שהשנים הבאות יהיו מלאות בצרות עם אדומי העור כפי שהיו בעבר.
לעומת זאת, על דהומניזציה קולוניאליסטית כתב מרטין לותר קינג ג'וניור בשנת 1964 בספרו:
"האומה שלנו נולדה לרצח עם, כשהיא אימצה את הדוקטרינה שילידי אמריקה, הם גזע נחות.
עוד לפני שהיו מספר רב של שחורים בחופינו, צלקת השנאה הגזעית כבר עיוותה את החברה הקולוניאלית.
מהמאה השש עשרה ואילך, דם נשפך בקרבות על עליונות הגזע.
אנחנו אולי המדינה היחידה שניסתה, כמשימה לאומית, לחסל את האוכלוסייה הילידית שלה.
יתר על כן, לקחנו את החוויה הטרגית ההיא למסע צלב אצילי.
ואכן, גם היום אנו לא מגנים או חשים חרטה על הפרשה המבישה הזו.
התרבות והפולקלור שלנו למעשה מרוממים אותה."
קינג היה תומך פעיל של תנועת זכויות הילידים האמריקאים, והקביל אותה לבתנועת זכויות האזרח.
שתי התנועות שאפו לבטל עמדות דה-הומניסטיות שקיימו נגדן הציבור הרחב.
אינפרהומניזציה (Infrahumanization) מציעה שאנשים חושבים ומתייחסים לחברי קבוצת חוץ כאל "פחות אנושיים" ויותר כמו חיות; בעוד שהאתנולוג האוסטרי אירנאוס אייבל-אייבספלדט משתמש במונח פסאודו-ספייסציה, מונח שהוא שאל מהפסיכואנליטיקאי אריק אריקסון, כדי לרמוז שהאדם או האנשים שעברו דה-הומניזציה לא נחשבים כבני המין האנושי.
למעשה, אנשים מקשרים רגשות משניים (שנתפסים כאנושיים וייחודיים) יותר לקבוצה הפנימית מאשר לקבוצה החוץ.
רגשות ראשוניים (אלה שחווים כל היצורים החיים) נמצאו קשורים יותר לקבוצה החיצונית.
יותר מכך, מסתמן כי אדם לא יכול לפגוע באחר מבלי לעשות דה-הומניזציה תחילה במוחו, כצורה של רציונליזציה.
אימון צבאי הוא, בין היתר, דה-סנסיטיזציה ודה-הומניזציה שיטתית של האויב, ואנשי צבא עשויים למצוא צורך פסיכולוגי להתייחס לאויב כאל חיה או יצור תת-אנושי.
סא"ל דייב גרוסמן טען שללא חציצה כזו יהיה קשה, אם לא בלתי אפשרי, לאדם אחד להרוג אדם אחר, אפילו בקרב או תחת איום על חייו שלו.
על פי דניאל בר-טל, דה-לגיטימציה היא "סיווג קבוצות לקטגוריות חברתיות שליליות קיצוניות המודרות מקבוצות אנושיות הנחשבות כפועלות בגבולות הנורמות והערכים המקובלים".
הדרה מוסרית מתרחשת כאשר קבוצת חוץ כפופה למערכת שונה של ערכים מוסריים, חוקים והגינות, משל קבוצת הפנים.
כאשר אנשים עושים דה-הומניזציה, הם אינם חווים ייסורי מצפון.
להפך, הדרה מוסרית משמשת כדי להצדיק התנהגויות קיצוניות כמו רצח עם, מדיניות הגירה קשוחה ואאוגניקה, אבל זה יכול להתגלם גם באפליה יומיומית יותר.
במחקרי מעבדה, אנשים שמוצגים כחסרי תכונות אנושיות זוכים ליחס קשוח ואלים במיוחד.
תפיסה דה-הומניסטית מתרחשת כאשר נבדק חווה תדרים נמוכים של הפעלה בתוך הרשת העצבית הקוגניטיבית החברתית שלו.
זה כולל אזורים של רשתות עצביות כגון ה-Superior Temporal sulcus (STS) וקליפת המוח הקדם-פרונטלית המדיאלית (mPFC).
מחקר משנת 2001 של הפסיכולוגים כריס ואוטה פרית', מצביע על כך שלקריטיות של אינטראקציה חברתית בתוך רשת עצבית יש נטיות לנבדקים לעשות דה-הומניזציה לאלו הנראים כמעוררי גועל, מה שמוביל להתנתקות חברתית.
משימות הכרוכות בקוגניציה חברתית מפעילות בדרך כלל את הרשת העצבית האחראית על תחזיות סובייקטיביות של תפיסות ודפוסי דה-הומניזציה מעוררי גועל.
"מלבד מניפולציות של אנשי מטרה, מניפולציות של מטרות חברתיות מאששות את התחזית הזו: הסקת העדפה, הסקת מצב נפשי, מגדילה משמעותית את פעילות ה-mPFC וה-STS למטרות הבלתי-אנושיות הללו".
מחקר משנת 2007 של האריס, מק'קלור, ואן דן בוס, כהן ופיסק מציע כי בחירתו של אדם לעשות דה-הומניזציה של אדם אחר נובעת מירידה בפעילות העצבית לעבר היעד החזוי.
ירידה בפעילות העצבית הזו מזוהה כהפעלה נמוכה של קליפת המוח הקדם-מצחית, הקשורה לתפיסת מידע חברתי.
בעוד ריחוק חברתי מיעד קבוצת החוץ הוא תנאי הכרחי לדה-הומניזציה, חלק מהמחקרים מצביעים על כך שזה לבדו אינו מספיק.
מחקר פסיכולוגי זיהה מעמד גבוה, כוח וחיבור חברתי כגורמים נוספים.
חברי קבוצות במעמד גבוה מקשרים לעיתים קרובות יותר את האנושות לקבוצה הפנימית מאשר לקבוצה החוץ, בעוד שחברים בקבוצות במעמד נמוך אינם מציגים הבדלים בשיוך לאנושות.
לפיכך, מעמד גבוה מעלה את הסיכוי לדה-הומניזציה של אחרים.
קבוצות במעמד נמוך קשורות יותר לתכונות הטבע האנושיות (למשל, חום, רגשנות) מאשר מאפיינים אנושיים ייחודיים, מה שמרמז שהן קרובות יותר לבעלי חיים מאשר לבני אדם מכיוון שתכונות אלו אופייניות לבני אדם אך ניתן לראותן במינים אחרים.
קו עבודה אחר מצא שאנשים בעמדת כוח נוטים יותר לדכא את הכפופים להם, להתייחס אליהם כאמצעי למטרה במקום להתמקד בתכונותיהם האנושיות בעצם.
לבסוף, קשר חברתי - חשיבה על זולת קרוב או הימצאות ממשית בנוכחותו של זולת קרוב - מאפשר דה-הומניזציה על ידי הפחתת הייחוס של מצבים נפשיים אנושיים, הגברת התמיכה בטיפול במטרות כמו חיות והגברת הנכונות לאמץ טקטיקות חקירה קשות.
זה מנוגד לאינטואיציה מכיוון שהקשר החברתי תיעד יתרונות בריאותיים ורווחה אישיים, אך נראה כי הוא פוגע ביחסים בין קבוצות .
מחקרי הדמיית עצבים גילו שקליפת המוח הקדם-מצחית המדיאלית - אזור מוחי המעורב באופן מובהק בייחוס מצבים נפשיים לאחרים - מראה הפעלה מופחתת למטרות דה-הומניסטיות ביותר (כלומר, אלו שדורגו, על פי מודל התוכן הסטריאוטיפ, כבעלי חום נמוך וכשירות נמוכה.
כגון מכורים לסמים או מחוסרי בית).
דה-הומניזציה מתרחשת לעיתים קרובות כתוצאה מקונפליקט בין-קבוצתי.
קבוצות אתניות "זרות" מיוצגות לעיתים קרובות כבעלי חיים בתרבות הפופולרית והמשכילה.
יש עדויות לכך שהייצוג הזה נמשך בהקשר האמריקאי עם אפרו-אמריקאים הקשורים באופן מרומז לקופים.
אם לאדם יש אסוציאציה מרומזת דה-הומניזית זו, סביר יותר שהוא יתמוך באלימות נגד אפרו-אמריקאים (למשל, החלטות חבר מושבעים להוציא להורג נאשמים).
מבחינה היסטורית, דה-הומניזציה קשורה לעיתים קרובות לקונפליקטים של רצח עם, בכך שאידאולוגיות לפני ובמהלך הסכסוך מתארות קורבנות כתת-אנושיים (למשל, מכרסמים).גם מהגרים עלולים לעבור דה-הומניזציה באופן זה.
בשנת 1901, שש המושבות האוסטרליות הסכימו לפדרציה, ויצרו את מדינת הלאום המודרנית של אוסטרליה וממשלתה .
סָעִיף 51 (xxvi) הוציא את האבוריג'ינים מהקבוצות המוגנות על ידי חוקים מיוחדים וסעיף 127 הוציאו את האבוריג'ינים מספירת האוכלוסייה.
חוק הזכיינות של חבר העמים משנת 1902 שלל מכל וכל את זכות ההצבעה של האבוריג'ינים.
ילידי אוסטרליה לא הורשו להטבות ביטוח לאומי (למשל, קצבאות זקנים ודמי לידה) שניתנו לאחרים.
האבוריג'ינים באזורים כפריים הופלו לרעה ונשלטו לגבי היכן וכיצד יכלו להתחתן, לעבוד, לחיות ולתנועותיהם.
דה-הומניזציה ותפישה דה-הומניסטית יכולות להתרחש כתוצאה מהטרמינולוגיה המשמשת לתיאור קבוצות של אנשים.
מילים כמו מהגר, פליט וגולה, מוקצות לזרים בהתבסס על מעמדם החברתי והכלכלי, ולא על פי יכולתם, הישגיהם או התאמה פוליטית.
כיום, אקספאט או תייר היא מילה לתאר זר אורח, תכופות בהיר עור, ובעל השכלה רלוונטית ובסיס כלכלי.
בעוד שהמונחים מהגר, עובד זר או פליט מתארים מי שמגיע למקום חדש למען שיפור איכות החיים, ללא כלים להשתלבות.
למונחים אלה הקשר שלילי יותר עבור המקומיים.
לעיתים קרובות, בערים, נוצרות שכונות נפרדות על פי הסיווגים הללו.
במדינת ישראל, המונח "עולה" נועד לשבח את מי שמוצאו יהודי והיגר לישראל.
ריאן אלר, המנכ"ל של קבוצת הסברה למהגרים Define American, תיאר את הבעיה כך:
סדרה של בדיקות שפה, מצאה קשר ישיר בין כינויים הומופוביים להתרחקות קוגניטיבית חברתית כלפי קבוצה של הומוסקסואלים.
כינויים אלה (לדוגמה, fagot) היוו תוויות דה-הומניסטיות שהזהירו מפני סטייה, סטייה מן התרבות התקנית לכאורה.
צמד מחקרים אחד מצא שנבדקים נוטים יותר לשייך שפה גסה וולגרית להומוסקסואלים, ושאסוציאציות שפה כאלה הגבירו את הריחוק הפיזי בין הנבדק להומוסקסואל.
זה הצביע על כך שהשפה הממאירה יכולה לעודד דה-הומניזציה, ריחוק קוגניטיבי ופיזי בדרכים שצורות אחרות של שפה ממאירה אינן עושות.
בארצות הברית, אפרו-אמריקאים עברו דה-הומניזציה על ידי סיווג כפרימטים לא אנושיים.
קצין משטרת קליפורניה שהיה מעורב גם במכת רודני קינג, תיאר סכסוך בין זוג שחור אמריקאי כ"משהו ממש מתוך הגורילות בערפל".
פרנץ בואס וצ'ארלס דרווין שיערו שאולי יש תהליך אבולוציוני בקרב הפרימטים.
הקופים כהכי פחות מפותחים, אחריהם אנתרופואידים, שיוחסו לאנשים ממוצא אפריקאי, כשהקווקזים כמפותחים ביותר.
חוקרי רכוש מגדירים דה-הומניזציה כ"כישלון להכיר באנושיות של אדם או קבוצה".
דה-הומניזציה מתרחשת לרוב לצד החרמת רכוש.
כאשר השתלטות על רכוש משולבת עם דה-הומניזציה, התוצאה היא לקיחת כבוד.
ישנן מספר דוגמאות של נטילת כבוד הכרוכה בדה-הומניזציה.
מאז הקמתה, ארצות הברית עסקה שוב ושוב בקבלת כבוד מילידי אמריקה, ולקחה אדמות ילידים ב"רשומה נוראית, אלימה וטרגית" של רצח עם.
אף בשנת 2013, השפלה של הר המקודש לאנשי ההופי - על ידי ריסוס עציץ השיא שלו בשלג מלאכותי העשוי משפכים - היוותה טקס כבוד נוסף של שירות היערות האמריקאי.
הטבח במרוץ טולסה ב-1921 היווה גם נטילת כבוד הכרוכה בדה-הומניזציה.
מתפרעים לבנים עשו דה-הומניזציה של אפרו-אמריקאים על ידי תקיפה, ביזה והרס של בתים ועסקים בגרינווד, שכונה שחורה בעיקר המכונה "וול סטריט השחור".
במהלך מלחמת העולם השנייה, ביצעו הנאצים הרס וגזילת רכוש מיהודים וקהילותיהם.
ליל הבדולח הוא דוגמה חריפה לכך.
דה-הומניזציה מגולמת בסחר בבני אדם ובשעבוד בכפייה, תופעות השזורות זו בזו.
הקורבנות נאלצים לעבוד ללא תשלום, בתנאים נפשיים ופיזיים מסוכנים עד כדי מוות.
מודל התעמולה של אדוארד ס.
הרמן ונועם חומסקי טוען שתקשורת תאגידית מסוגלת לבצע קמפיינים מוצלחים של דה-הומניזציה בקנה מידה גדול, כאשר הם מקדמים את המטרות (עשיית רווחים) שהתאגידים מחויבים במקסימום חוזית.
התקשורת הממלכתית מסוגלת גם לבצע קמפיינים של דה-הומניזציה, בין אם בדמוקרטיות ובין אם בדיקטטורות, שהן מתפשטות מספיק כדי שהאוכלוסייה לא יכולה להתחמק מהממים המהווים דה-הומניזציה.
גופים בלתי ממלכתיים, ארגוני טרור במיוחד - נקטו גם הם בדה-הומניזציה כדי לקדם את מטרותיהם.
ארגון הטרור Weather Underground משנות ה-60 דגל באלימות נגד כל גורם סמכות, השתמש בסיסמה "שוטרים היא חזירים" כדי לשכנע שאינם פוגעים בבני אדם אלא בחיות בר.
ההיסטוריה העדכנית יחסית ראתה שהקשר בין דה-הומניזציה למדע מביא למחקר מדעי לא אתי.
ניסוי העגבת של Tuskegee, יחידה 731, וניסויים נאציים בבני אדם באנשים יהודים הם שלוש דוגמאות כאלה.
בראשונה גויסו אפרו-אמריקאים עם עגבת להשתתף במחקר על מהלך המחלה.
גם כאשר בסופו של דבר פותחו טיפול ותרופה, הם נמנעו מהמשתתפים האפרו-אמריקאים כדי שהחוקרים יוכלו להמשיך במחקרם.
באופן דומה, מדענים נאצים במהלך השואה ערכו ניסויים מחרידים באנשים יהודים ויחידה 731 של שירו אישי עשתה זאת גם ללאומים סינים, רוסים, מונגוליים, אמריקאים ואחרים שהוחזקו בשבי.
שניהם היו מוצדקים בשם המחקר והקדמה, מה שמעיד על ההשפעות מרחיקות הלכת שהייתה לתרבות הדה-הומניזציה על חברה זו.
כאשר מחקר זה התגלה, נעשו מאמצים להגן על משתתפי מחקר עתידיים, וכיום קיימות ועדות ביקורת מוסדיות כדי להגן על אנשים מפני ניצול על ידי מדענים.
בהקשר רפואי, כמה שיטות דה-הומניזציה הפכו מקובלות יותר.
בעוד שהנתיחה של גופות אנושיות נתפסה כדה-הומניזציה בימי החושך (ראה היסטוריה של האנטומיה), הערך של נתיחה כעזר אימון הוא כזה שכיום הם מקובלים יותר.
דה-הומניזציה נקשרה לרפואה המודרנית באופן כללי והוצעה במפורש כמנגנון התמודדות לרופאים שעובדים עם חולים בסוף החיים.
חוקרים זיהו שישה גורמים פוטנציאליים לדה-הומניזציה ברפואה: שיטות ביטול אינדיבידואליות, פגיעה בסוכנות החולה, אי-דמיון (גורמים שאינם מקלים על מתן טיפול רפואי), מיכון, הפחתת אמפתיה והתנתקות מוסרית (שניתן לטעון כמקל על מתן טיפול רפואי).
בחלק ממדינות ארצות הברית, החקיקה דורשת מאישה לצפות בתמונות אולטרסאונד של עוברה לפני הפלה.
מבקרי החוק טוענים שעצם ראיית הדימוי של העובר מאיש אותו ומטה נשים נגד הפלות.
באופן דומה, מחקר שנערך לאחרונה הראה שנראה שהאנשה עדינה של חולים רפואיים משפרת את הטיפול בחולים אלה.
רדיולוגים שהעריכו צילומי רנטגן דיווחו על פרטים נוספים למטופלים והביעו יותר אמפתיה כאשר צילום פניו של המטופל מלווה את צילומי הרנטגן.
נראה ששילוב התמונות נוגד את הדה-הומניזציה של התהליך הרפואי.
לדה-הומניזציה יש יישומים מחוץ להקשרים חברתיים מסורתיים.
אנתרופומורפיזם (כלומר, תפיסת יכולות נפשיות ופיזיות המשקפות בני אדם בישויות לא אנושיות) הוא היפוך של דה-הומניזציה.
מציעים שההיפוך של הגורמים המאפשרים דה-הומניזציה (למשל, מעמד גבוה, כוח וחיבור חברתי) צריך לקדם אנתרופומורפיזם.
כלומר, לאדם בעל מעמד נמוך, מנותק חברתית ללא כוח, יש סיכוי גבוה יותר לייחס תכונות אנושיות לחיות מחמד או לחפצים דוממים מאשר לאדם בעל מעמד גבוה, בעל עוצמה גבוהה, מחובר חברתית.
חוקרים מצאו שעיסוק במשחקי וידאו אלים מפחית את התפיסה של האדם עצמו ושל האנושיות של השחקנים שהם מטרות לאלימות במשחק.
בעוד שהשחקנים עוברים דה-הומניזציה, הדמויות של משחקי הווידאו עוברות לעיתים קרובות אנתרופומורפיזציה.
דה-הומניזציה התרחשה היסטורית תחת יומרה של "התקדמות בשם המדע".
במהלך תערוכת הרכישה של לואיזיאנה בשנת 1904, גני חיות אנושיים הציגו כמה ילידים משבטים עצמאיים ברחבי העולם, בעיקר צעיר קונגולזי, אוטה בנגה.
מאסרו של בנגה הוצג כשירות לציבור המציג "גזע מושפל ומנוון".
בתקופה זו, הדת עדיין הייתה הכוח המניע מאחורי פעילויות פוליטיות ומדעיות רבות.
בגלל זה, האאוגניקה זכתה לתמיכה רחבה בקרב הקהילות המדעיות הבולטות ביותר בארצות הברית, דמויות פוליטיות ואליטות תעשייתיות.
לאחר המעבר לניו יורק ב-1906, הסערה הציבורית הובילה לאיסור קבוע ולסגירה של גני חיות אנושיים בארצות הברית.
הפילוסוף הדני סורן קירקגור הסביר את עמדתו של אנטי-דה-הומניזציה בתורתו ובפרשנויותיו לתאולוגיה הנוצרית.
הוא כתב בספרו " מעשי אהבה " שהבנתו היא ש"לאהוב את רעתו פירושו שוויון...
הוא רעך על בסיס השוויון איתך לפני אלוהים; אבל שוויון זה יש לכל אדם, ו יש לו את זה לחלוטין."
צייר הרומנטיקה הספרדי פרנסיסקו גויה תיאר לעיתים קרובות סובייקטיביות המערבת את זוועות המלחמה ואלימות אכזרית המעבירות את תהליך הדה-הומניזציה.
דדלוך היא סדרת טלוויזיה אוסטרלית מסוגות פשע, מסתורין וקומדיה שחורה, שנוצרה על ידי קייט מקארטני וקייט מקלנאן .
העלילה מתרחשת ב'דדלוך', עיירה דמיונית בטסמניה שבדרום מזרח אוסטרליה.
בסדרה מככבים קייט בוקס , מדליין סמי , אליסיה גרדינר ונינה אויאמה .
דדלוך הופקה באולפני אמזון, ושודרה לראשונה באמזון פריים וידאו ב-2 ביוני 2023.
ביולי 2024 פורסם כי הסדרה תחודש לעונה שנייה, שצפויה לעלות ביום שישי, 20 במרץ 2026, להכיל 6 פרקים, בני כ־45 דקות האחד.
העיירה השלווה דדלוך השוכנת על קו החוף של טסמניה, מזועזעת לאחר שגופה של גבר מקומי נמצאת על החוף סמוך לתקופת פסטיבל החורף של העיירה.
שתי חוקרות מצוותות בעל כורחן לחקור את המקרה ולהתמודד עם סגנונות החקירה השונים בתכלית אחת של השנייה, כדי לחשוף את הסודות והמחלוקות המסתתרים מתחת לפני השטח של העיירה המנומנמת.
קייט מקארטני וקייט מקלנאן הפיקו את הסדרה, ושאבו השראה מסדרת הטלוויזיה הבריטית ברודצ'רץ' עד שכותרת הפרויקט הייתה 'ברודצ'ר'ץ' המצחיקה'.
השחקנית נינה אוימה ספרה לסידני מורנינג הראלד שהסדרה נוצרה קודם כל כסדרת פשע, אך היא גם מאד משעשעת.
הסדרה נכתבה על ידי קייט מקארטני וקייט מקלנאן יחד עם קים ווילסון, כריסטיאן ווייט, אנצ'ולי פליסיה קינג, כריסטי פישר ומדליין סמי.
הפקת הסדרה החלה בפברואר 2022. בין במאי הסדרה בן שסל, גרצי אוטו ובק קול.
הסדרה צולמה בדרום טסמניה, באזור הובארט, סיגנט וקינגסטון .
שלושת הפרקים הראשונים בסדרה הוזרמו באמזון פריים וידאו ב-2 ביוני 2023, ומאז הוזרם בפלטפורמה פרק מדי שבוע, עד 7 ביולי 2023.
הסדרה זכתה לביקורות חיוביות יחסית; באתר Rotten Tomatoes הסדרה קיבלה ציון ממוצע 7.5 מתוך 10, כש-100% מ-21 המבקרים דירגו אותה בציון חיובי ו-88% בדירוג הקהל של האתר.
לוק בקמאסטר מהגרדיאן העניק לסדרה ארבעה (מתוך חמישה) כוכבים ושיבח את יוצרות הסדרה על כך ש"התקדמו שלב בקריירה שלהם עם דדלוך, סדרה עשירה בנרטיבים, אפלה ודרמטית, ומשעשעת מאד לרוב".
ניב הדס בהארץ כתב שהסדרה "מותחת ומהנה כמו מעט מאד סדרות" וכי היא "מבקרת את המדיום וחותרת תחתיו בהנאה צרופה".
תמה ספיר בגלובס כתבה על הסדרה: "מעטות הסדרות שמצליחות ללהטט בין שני ז'אנרים בכזו מיומנות..."דדלוך"...
מתעסקת בחילופי תפקידים מגדריים ויחסים בין דור מבוגר לצעיר, ועושה זאת באופן חינני וחסר מאמץ.
גילי איזיקוביץ, בפודקאסט הטלוויזיה של הארץ, המליצה על הסדרה בחום וכינתה אותה "פארודיה ממש מוצלחת" על ז'אנר תעלומות הרצח בעיירה המנומנמת על מרכיביו השונים.
שנהפרסקטגוריהמועמד/יםתוצאהמקור2024פרס התקשורת של הליגה ההומו-לסבית נגד השמצהסדרת הטלוויזיה החדשה הטובה ביותר"דדלוך"
דדלוס ואיקרוס הוא ציור מאת שארל לה ברן, שנוצר בתקופה המוקדמת של חייו האמנותיים של האמן, במהלך שהותו באיטליה.
היצירה מתבססת על סיפור מן היצירה מטמורפוזות מאת אובידיוס (ספר ח', שורות 183–235), ומתארת את ניסיונם של דדלוס ובנו איקרוס להימלט ממאסר באמצעות כנפיים מעשה ידי אדם.
הקומפוזיציה מציגה את דמותו של דדלוס ואת דמותו של בנו איקרוס, כשהם מותאמים בקפידה לחלל הציורי.
הדמויות מתוארות בפרספקטיבה מורכבת של אקצרה, היוצרת תחושת תנועה ודינמיות.
תנוחות הגוף מחזקות את הדרמה של הסצנה ומדגישות את המתח שבין הדמויות לבין הסביבה שבה הן נתונות.
העיבוד הצבעוני כולל ניגודים חדים בין גוונים קרים וחמים.
שמי הרקע מתוארים בגוון ירקרק־כחלחל קר, המעיד על מזג אוויר סוער, בעוד הבדים העוטפים את הדמויות צבועים בגוונים חמים של חום־זהוב.
צבעי הבדים מטילים השתקפויות על גופו הלבן של איקרוס ותורמים לאפקט החזותי של הסצנה.
הנושא הדרמטי של היצירה מטופל בריאליזם מודגש ובדגשים חזקים של אור וצל, היוצרים קונטרסטים חדים ומעצימים את המטען הרגשי של הסצנה.
המידול העוצמתי של הדמויות והאופן שבו האור מעצב את נפחן מעידים על עיסוקו המעמיק של לה ברן ביצירותיו של קאראווג'ו ובמסורת האמנותית של אמני האקדמיה הבולונזית.
הטיפול הריאליסטי בנושא המיתולוגי והבחירה להדגיש את הדרמה האנושית משקפים את העניין של האמן בהבעה רגשית ובכוחו של המודל האנושי לשאת משמעות נרטיבית ופסיכולוגית.
דֵּה־נָאצִיפִיקַצְיָה הייתה יוזמה של כוחות בעלות הברית, לאחר מלחמת העולם השנייה, לטיהור עמדות השפעה בחברה באירופה מאנשי המשטר הנאצי: בפוליטיקה, בתרבות, בעיתונות, בכלכלה ובמערכת המשפט.
עיקר הפעילות היה בהעברת המעורבים במעשי הנאצים ממשרותיהם בעלות ההשפעה, ובפירוק או איסור על פעולתם של ארגונים המקושרים עם הנאצים.
בעיקר נעשתה פעילות זו בגרמניה ובאוסטריה, אך גם במדינות אחרות שבהן הייתה תמיכה ניכרת בנאצים, כגון הולנד וצרפת.
פעילות הדה-נאציפיקציה החלה עם תום מלחמת העולם השנייה והתקבלה כהחלטה מחייבת בוועידת פוטסדאם.
דה-נאציפיקציה הושגה דרך סדרת הוראות שהוצאו על ידי מועצת השליטה של בעלות הברית (כינויו של הגוף השליט בגרמניה מיד לאחר סיום המלחמה) שמושבה בברלין, וניתנה בינואר 1946. "הנחיות הדה-נאציפיקציה" התייחסו לאנשים ולמוסדות מסוימים, וקבעו הליכים משפטיים והנחיות לטיפול בהם.
למרות שהיוזמה התקבלה על דעת כל כוחות הכיבוש בגרמניה, השיטות שבהן השתמשו לדה-נאציפיקציה, והחומרה שבה נאכפו, היו שונות בין אזורי הכיבוש של המעצמות השונות.
דה-נאציפיקציה התייחסה אף להסרת הסמלים הפיזיים של המשטר הנאצי.
לדוגמה, בשנת 1957 החלה הממשלה הגרמנית להנפיק עיטורי צלב הברזל לזכאים לענוד אותם, אך ללא סמל צלב הקרס במרכזם.
ארצות הברית ניסתה תחילה לפעול לדה-נאציפיקציה באופן שהראה על מחויבות, אך בצורה ביורוקרטית.
בממשל הכיבוש הצבאי שהוקם דנו 545 בתי דין ב-900,000 מקרים.
עם זאת, בשנת 1948, עם תחילתה של המלחמה הקרה, הופנתה תשומת לבם של האמריקנים לאיום מן הגוש המזרחי.
הליכי הדה-נאציפיקציה הואצו, וההליך המקוצר לא הותיר זמן לבחינה יסודית של כל מקרה ומקרה, ופסקי הדין מתקופה זו הם בעלי ערך שנוי במחלוקת.
כך, למשל, בשנת 1952 הוכרזו חברי האס אס כאוטו סקורצני (איש הקומנדו הנערץ על היטלר, אשר ביצע פעולות כחטיפתו של בניטו מוסוליני מידי שוביו) כמי שעברו דה-נאציפיקציה בהיעדרם על ידי ועדה של ממשלת גרמניה ללא כל הוכחה של ממש כי הדבר נכון.
האמריקנים השתמשו במדענים גרמנים כוורנר פון בראון לצורכי קידום מחקריהם.
פון בראון ואנשיו הובאו עוד בשנת 1945 לארצות הברית, ושירתו שם בצבאה, כשם ששירתו בצבאו של היטלר, ועל אף העובדה כי כלי הנשק שפיתחו (ובמיוחד הרקטות V-1 וV-2) שימשו להרג אזרחים חפים מפשע בלונדון, ובפיתוחם נעשה שימוש בעובדי כפייה שהועסקו בתנאים בלתי אנושיים.
ההליכים המהירים והרדיקליים ביותר אירעו בשטח הכיבוש של ברית המועצות, אשר הייתה מחויבת מבחינה אידאולוגית לשינוי יסודי בחברה הגרמנית.
חברים במפלגה הנאצית ובארגונים המסונפים אליה הוסרו מכל משרותיהם ללא זכות לערעור, וכמה מהם נשלחו למחנות, על פי שיקול הדעת של סוכנויות הביטחון והמודיעין הסובייטיות.
השלטון הצבאי הכריז על תום הדה-נאציפיקציה ב-26 בפברואר 1948, לאחר שסטלין הורה אישית להתחיל בשילוב-מחדש לתוך החברה של הנאצים-לשעבר.