tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ח"כ רות קלדרון הקדישה חלק ניכר מנאום הבכורה שלה בכנסת לסיפורו של רב רחומי, ומצאה בו מוסר השכל התואם את עמדתה הפוליטית:
ראשית אני לומדת שמי ששוכח שיושב על כתפי האחר ייפול.
ופעמים אנשים אחרים מרגישים שהם נושאים את כל משא המסורת והתרבות והתורה על גבם, ואנחנו הולכים לים ועושים חיים.
גם אני וגם הצד השני מרגישים שעל כתפיהם כל האחריות לבית.
עד שלא אבין את זה, לא אראה את הבעיה נכוחה ולא אוכל למצוא פתרון.
אני מזמינה את כולנו לשנים של עשייה מתוך מחשבה, ומחלוקת מתוך הבנה וכבוד לאחר.
שמו של רב רחומי משך את תשומת לב הפרשנים, שדרשו את שמו:
הרב מתניה שטרנברג: "השם רחומי מגיע מהשורש ר.ח.מ.
רב רחומי הוא שם של אוהב, אך נראה כי אהבתו של רב רחומי נתונה בעיקר לתורה בעוד אשתו נדחקת הצידה."
ח"כ רות קלדרון: "רחומי בארמית זה אהבה.
רחומי מהמילה רחם, מישהו שיודע להכיל, שיודע לקבל לגמרי, כמו שרחם של אישה יודע להכיל את התינוק.
זאת בחירה מאוד יפה למילה אהבה בארמית, כי אנחנו יודעים שביוונית לקחו את המילה רחם ובנו ממנה את המילה היסטריה.
אז הבחירה הארמית, לקחת מרחם את המילה אהבה, היא בחירה פמיניסטית של חז"ל.
רב עינא (רבים מזהים אותו עם רב גיזא או רב גדא שמופיע ב"סדר תנאים ואמוראים") - חכם יהודי מראשי הדור השני של הסבוראים.
ראש ישיבת סורא שבבבל ומקבילוֹ של רב סימונא, ראש ישיבת פומבדיתא.
היה תלמידו של רבינא האחרון.
לפי דברי רב שרירא גאון באיגרתו, הוסיפו רב עינא ורב סימונא תוספות אנונימיות בתלמוד הבבלי, במסגרת העריכה הסבוראית שכללה ביאורים, דיוקים והכרעות.
רב עינא נפטר בסביבות שנת ד'ש' (540).
ישיבת סורא בראשותו של רב עינא
בסוף תקופת האמוראים, הייתה ישיבת סורא המרכז הרוחני הגדול של היהדות בבבל (ובכלל), ובה התבצעה עריכת התלמוד הבבלי.
עם פטירתו של רבינא האחרון, בסיומה של תקופת האמוראים, חלה ירידה משמעותית במעמדה של ישיבת סורא, והמרכז היהודי הגדול בתחילת ימי הסבוראים היה בעיר פומבדיתא, בראשותו של רבה יוסי (רב יוסף).
יהודי סורא סבלו מרדיפות קשות, בעיקר מצידם של כמרי האמגושים, שזכו לשיתוף פעולה של השלטון הסאסאני.
לאחר פטירתו של רבה יוסי (ד'רע"ד - 514), החליטו חכמי הדור לחדש את הלימוד בישיבת סורא, בעקבות רגיעה מן הרדיפות.
במקביל לרב סימונא, שהתמנה לעמוד בראש ישיבת פומבדיתא, עמד רב עינא בראש ישיבת סורא.
הלימוד בישיבת סורא בתקופה זו היה קשה, הן בגלל הרדיפות כנגד היהודים, שהתחדשו על ידי האמגושים הזורואסטרים, והן בגלל פעולתה של תנועה פרסית דתית-חברתית - המזדקים, בהנהגתו של מזדק.
הללו, שהצליחו להשיג את תמיכתו של המלך קבאד הראשון, תבעו שיתוף מוחלט ברכוש ובנשים.
פעילי התנועה היו נוהגים לערוך פרעות מפעם לפעם, כחלק מן הפעולות להשגת יעדיהם.
משמעות הדבר, עבור היהודים, הייתה ניסיון לפגיעה חמורה בטהרת המשפחה.
בעיר פומבדיתא היה ריכוז גדול ומבוסס של יהודים, שהייתה להם את היכולת להתגונן מפני הפרעות הללו.
לעומת זאת, ליהודי העיר סורא והעיירות הקטנות לא הייתה היכולת להתגונן, ורבים עזבו את מקומם.
הלימודים בישיבת סורא הצטמצמו משמעותית, ובירת יהדות בבל בתקופה זו הייתה פומבדיתא.
בספר "סדר תנאים ואמוראים", וכן ב"ספר הכריתות" לרבי שמשון מקינון, מוזכרת המסורת ש"רב גיזא ורב סימונא סוף סברא", כלומר - סוף תקופת הסבוראים, ורבים זיהו את "רב גיזא" עם רב עינא.
הבסיס לזיהוי זה הוא העובדה שהמקורות הקדומים שמזכירים את רב עינא - איגרת רב שרירא גאון וספר הקבלה להראב"ד - אינם מזכירים חכם בשם רב גיזא או רב גדא; וכן להפך, במקורות שמוזכר רב גיזא (או רב גדא) - סדר תנאים ואמוראים וספר כריתות - רב עינא אינו מוזכר.
אמנם יש שפקפקו בזיהוי זה, ומדובר - לדעה זו - בשני חכמים שונים.
לאור הזיהוי של רב גיזא עם רב עינא, מסמנת פטירתם של רב עינא ורב סימונא, בסביבות שנת ד'ש' (540), לפי דעת מספר חוקרים המסתמכים על המסורת ש"רב גיזא ורב סימונא סוף סברא", את סופה של תקופת הסבוראים.
רב רחומי (רב ריחומי) היה מראשוני הסבוראים, שעסקו בעריכת התלמוד הבבלי ובהשלמתו אחרי האמוראים.
לפי אגרת רב שרירא גאון, נפטר בחודש ניסן שנת ד'רס"ו (506).
קדמו לו שני חכמים בשם זה, "רב רחומי": הראשון היה אמורא בן הדור החמישי ותלמידו של אביי, והשני בדור השביעי, אמורא גם הוא, תלמידו של רבינא; לכן מקובל לכנות אותו רב רחומי השלישי.
היה תלמידו של רבה תוספאה.
נשא ונתן עם רבה יוסי (שמוזכר כ"רב יוסף" או כ"אבא יוסי"), ראש ישיבת פומבדיתא, ומחלוקת אחת שלהם מובאת פעמיים בתלמוד.
המחלוקת היא בעניין פירוש המושג "פתחי שימאי", שמוזכר בעירובין בעניין "צורת הפתח" ובמנחות בפרטי דיני מזוזה.
לדעה אחת, "פתחי שימאי" הם פתחים חסרי משקוף מלמעלה; ולדעה השנייה אלו פתחים חסרי מזוזות - שתי דפנות הפתח.
כמה חוקרים זיהו את רב רחומי עם "רב נחומי" (או רב נחומאי), שמוזכר בתלמוד כמי שחולק על רבה, בהסבר מחלוקת תנאים בנושא עירוב חצרות בלחם וביין.
לפי זיהוי זה, מדובר בשני סבוראים.
באותו מקור תלמודי קיימות נוסחאות אחרות בספרי הראשונים והאחרונים, כמו: "רב רחומי ורבה בר יוסף", "רבה יוסי ורב רחומאי", "רב ריחומאי ואבא יוסי", "רב רחומאי ורב יוסף" ועוד.
זיהוי נוסף, הוא עם "ר' נחוניא" שמוזכר במסכת חולין בלימוד הלכה ששאל בארץ ישראל בהלכות טרפות.
גם שם מופיעות נוסחאות נוספות בכתבי יד ובספרות התורנית, כמו "רב נחומאי", "רב נחמיה" ועוד.
חוקרים מסוימים זיהו אותו עם רב רחומי.
רב פעלים הוא ספר שו"ת של רבי יוסף חיים מבגדאד, בעל הבן איש חי.
בספר זה הוא משיב לשואליו מארצות שונות ורבות כסינגפור, הודו, ארץ ישראל ואף וילנה.
ישנם ארבעה חלקים על סדר השולחן ערוך.
כרבים מספריו של רבי יוסף חיים, גם שמו של ספר זה לקוח מפסוק בספר שמואל, המתאר את בניהו בן יהוידע.
הסיבה לכך היא שרבי יוסף חיים ביקר בקברו של בניהו בן יהוידע, והרגיש שם הארה מיוחדת.
והבין שנשמתו קשורה לנשמת בניהו בן יהוידע והחליט לקרוא לספריו על שמו.
החלק הראשון יצא לאור בירושלים בדפוס הרי"ד פרומקין בשנת תרס"א, וזאת כחלק ממאמציו של רבי יוסף חיים לחזק את ארץ ישראל.
בחלק א' אין תשובות על חושן משפט.
חלק שלישי - תרס"ה בסוף הכרך נוסף קונטרס בית תפילה סדר חנוכת בית הכנסת שעשה הגביר מנשה מאיר בסינגפור..
החלק הרביעי יצא לאור לאחר פטירתו בשנת תרע"ב.
בסוף כל כרך נכתב קונטרס "סוד ישרים", ובו שאלות בתורת הסוד (בחלקו האחרון של הספר לא נכתב קונטרס "סוד ישרים", אולם המו"ל שהיה תלמידו של רבי יוסף חיים, רבי בן ציון חזן קיבץ שאלות שונות של רבינו, והדפיסן בסוף הכרך, וקראן גם כן "סוד ישרים").
מהדורה השנייה יצאה על ידי "קרן להוצאת כל ספרי רבני בבל", במהדורה זו קונטרס בית תפילה הושמט, בסוף חלק ד' יורה דעה נוספה תשובה מכתב יד, והוסרה התשובה על גילוח הזקן.
בשנת ה'תש"ם הוצאת שיח ישראל, הוציאה מהדורה אשר בה חידשו את הכתב וחילקו את התשובות לפי סדר השולחן ערוך, כלומר, כל החלקים א-ד שעוסקים בענייני אורח חיים רוכזו בכרך אחד שנקרא "רב פעלים - אורח חיים".
כל התשובות של יורה דעה לכרך אחד וכן על זה הדרך.
בשנת תשע"ב פרסם הרב יוסף חיים מזרחי מהדורה חדשה ומתוקנת עם תוספות מכתב יד, כמו כן הם החזיר את הספר למתכונתו הישנה.
בנוסף, המוציאים לאור ציינו בהקדמתם כי מצויים בידם תשובות נוספות בכתב ידו של הבן איש חי והם עתידים להוציא לאור חלק חמישי.
רבי יוסף חיים היה נשאל שאלות בכל ארבעת חלקי השולחן ערוך, ובכל שטחי החיים.
השואלים היו רבים ומגוונים, מחכמי בבל הן הזקנים והן הצעירים, דיינים ועוד.
חכם אפרים הכהן, מגדולי מקובלי בבל בדור האחרון, העיד כי כאשר היה רבי יוסף חיים כותב תשובה, היה פותח מאות ספרים ומעמיק בהלכה, אמנם בתשובה לא הביא מקורות רבים, כדי לא להלאות את המעיין, ומפני סיבות נוספות.
הרב מרדכי אליהו הוסיף על דבריו ואמר כי הצמצום והמיצוי של הבן איש חי בתשובותיו ברב פעלים הן תכונה של גדלות ושליטה מלאה בחומר כולו.
הנה היום הזה בעוונתי הרבים שיני כאיב לי ולא יכולתי לעיין בזה העניין כראוי, ולא פתחתי רק ספרי המגינים עם פתחי תשובה וכו', ועל כן אשיב למעלת כבוד תורתכם בקיצור נמרץ על השאלה הראשונה בלבד".
ספר רב פעלים הוא אחד הספרים החשובים במסורת פסיקת ההלכה הספרדית בעקבות כך הקדיש הרב עובדיה יוסף תשובה בת מאה עמודים, אשר בה הערות והארות על הספר.
לפני שנים אחדות היה אברך שחיבר ספר ובו טען כי נעלמו מהרב פעלים דברי הפוסקים, הוא בא עם ספרו לרב מרדכי אליהו, הרב אליהו הוכיח שלא נעלמו ממנו והוא הזכירם בתשובה אחרת, ואף סירב לתת לו הסכמה לספרו בעקבות לשונו החריפה נגד הרב פעלים.
הספר סוכם ויצא גם לאור כפסקי הלכות, בשם הריח הטוב.
לבד מעצם השאלות והתשובות, יש בספר חומר חשוב המעיד על מנהגי בבל ואגפיה.
סוד ישרים חלק ד סימן ה
בסימן זה ישנה תשובה המתירה גילוח זקן גם על פי הקבלה.
היו שאמרו שתשובה זו הוכנסה לספר בטעות, וכך נקטו הרב נסים כדורי, הרב עזרא עטייה, והרב מרדכי אליהו, ואכן תשובה זו הושמטה ממהדורה שנייה ואילך.
במהדורת תשכ"ב אף שינו את ציוני השאלות שבעמוד זה, והפכו את סדר הסימנים.
הרב בן-ציון אבא-שאול והרב עובדיה יוסף נקטו שתשובה זו יצאה מתחת יד המחבר והקפידו על אלו שפקפקו על הרב בן ציון חזן, כמו כן, כך העידו הרב סלמאן מוצפי ונכד הבן איש חי הרב דוד חיים, בעקבות כך החליט הרב יוסף חיים מזרחי עורך המהדורה להכניס תשובה זו.
התר אמירת חצי פסוק, התר נהיגה באופניים בשבת, דין אתרוג עורלה שנערב באתרוגים כשרים, איסור תרגום הזוהר, תשובות לאפיקורס, אמירת חשמונאי בחיריק, זיהוי שואל בתשובת אבקת רוכל, באור ענייני גן עדן, אמירת תהלים בלילה, הכנסת לימודי חול לבית מדרש, קבלת הוראת מרן בתשובותיו.
רב ראשי הוא תואר מקובל בחלק מהמדינות בהן יש קהילה יהודית משמעותית, עבור הרב שמחזיק בתפקיד העליון בהיררכיה הרבנית באותה מדינה או עיר.
הרב הראשי מקביל למה שהיה החכם באשי באימפריה העות'מאנית, ונקבע – היסטורית, לראשונה באנגליה.
לאחר מכן נקבעה משרה זו במדינות נוספות, אך לא בכל המדינות בהן ישבו יהודים.
תפקיד הרב ביהדות התפוצות התפתח במהלך הדורות ממעמד של מורה, למומחה לפסיקה היהודית, ועד לדיין ומנהיג קהילתי.
היעדרה של סמכות מרכזית יצרה מצב בו כל רב נהייה אוטונומי בקהילתו.
בקהילות היהודיות שפט הרב בסיועם של שני פרנסים או דיינים ולא הייתה אפשרות לערער על פסיקות בית הדין, אלא לסמכות החילונית של השלטונות המקומיים.
עם התפתחות המדינה המודרנית, השלטונות השונים ניסו להסדיר גם את חיי המיעוט הדתי היהודי וליצור מנגנון מרכזי, דוגמת הקונסיסטוריה, שיקל עליהם את הדיאלוג איתם.
עם יצירת ארגונים המאחדים את כל הקהילות היהודיות ברחבי המדינה, נוצר גם הצורך בפסיקה הלכתית אחידה, שתינתן על ידי "רב ראשי".
הרב הראשי נזקק להסכמת השלטונות למינויו, ולעיתים אף נכפה על הקהילה היהודית, כשהשלטון מעדיף רב פלוני על פני האחרים, מתוך שיקולים זרים לחלוטין ליהדות.
לא בכל מדינה נוצר תפקיד של רב ראשי.
באימפריה האוסטרו-הונגרית, בגרמניה שלפני השואה, באימפריה הרוסית, באיטליה, בארצות הברית ובקנדה מעולם לא היה רב ראשי.
בחלק מהמדינות בהן לא היה רב ראשי דה יורה, דוגמת איטליה ורוסיה, הרב הגדול (מרא דאתרא) של עיר הבירה נחשב לרב הראשי דה פקטו.
הרב הראשי יכול להיות, אך לא חייב להיות, הסמכות הרבנית הדתית הגבוהה ביותר באותה מדינה והוא הנציג הבכיר ביותר של הקהילה הדתית היהודית במגעיה עם הסמכות החילונית, במדינה המארחת את המיעוט.
בחלק ממדינות אירופה, בתקופות שונות בהיסטוריה, הנושא בתפקיד הרב הראשי התמנה מתוקף תפקידו גם לבית המחוקקים של המדינה.
במדינות בהן יש הכרה של המדינה בזרמים היהודיים השונים תיתכן תופעה של מספר רבנים ראשיים, אחד לכל זרם, אך ללא הסמכויות והמעמד הנלווה לתואר הרב הראשי של אותה מדינה.
בישראל נושאים בתואר "רב ראשי", עוד מתקופת המנדט הבריטי, ראשי הרבנות הראשית (הרב הראשי הספרדי מכונה, בנוסף, גם הראשון לציון).
בערים שונות בישראל מקובל התואר של רב ראשי של העיר – כשהכוונה היא לרב הבכיר, שסמכותו עולה על סמכות הרבנים האחרים הפועלים באותה עיר (כיוון שביהדות יש זרמים רבים, לא תמיד מקובלת סמכותו של הרב הראשי על בני כל הזרמים באותה עיר).
בחלק מערים אלו יש גם "רב ראשי אשכנזי" וגם "רב ראשי ספרדי", אם כי הנטייה היא למנות לעיר רק רב ראשי אחד לכולם.
נכון לשנת 2023 בישראל רבנים הראשיים נבחרים באספה המונה 150 אנשים מתוכם 80 רבנים ו-70 נציגי ציבור כגון ח"כים וראשי ערים ומועצות כמו גם עשרה אנשי ציבור שממונים על ידי שר הדתות.
הרבנים זוכים בתואר "רב ראשי" ולכהונה של 10 שנים.
בישראל ישנו רב ראשי אשכנזי ורב ראשי ספרדי, הרב הראשי האשכנזי הוא הרב קלמן בר והרב הראשי הספרדי הוא הרב דוד יוסף.
בגרמניה, רוסיה, צרפת, ארצות הברית וישראל ישנם גם רבנים ראשיים לצבא.
רב פפי היה אמורא בבלי בדור החמישי.
חבר ובר-פלוגתא של רב פפא ושל רב הונא בריה דרב יהושע.
מתלמידיו היו רב אשי ורב ירמיה מדפתי.
על משפחתו לא נמסרו פרטים רבים.
ידוע שהיה חתנו של רבי יצחק נפחא.
היה מצוי בקרבתו של ראש הגולה.
רבו המובהק של רב פפי היה רבא, והוא מסר מאמרים הלכתיים רבים בשמו.
רב עמרם היה אמורא בבלי בן הדור השני והשלישי (המאה ה-3), תלמידו המובהק של רב ששת.
רוב מאמריו בתלמוד הם בשם חכמים אחרים.
הוזכר פעמים מעטות גם בתלמוד הירושלמי.
רב עמרם היה בתחילה מתלמידיו של רב ומסר כמה ממאמריו.
במעשה מסוים שהתלבטו בו תלמידי רב היה זה הוא שהכריע, על פי פסק של רב שהיה בידו.
למד גם מפי רב אסי, רב נחמן, ורבה בר נחמני, אף קיבל את שמועותיו של רבי יוחנן מתלמידיו ה'נחותי' (הנוסעים מארץ ישראל לבבל), כגון רבי יצחק.
אולם רבו המובהק היה רב ששת.
שגור בפיו המשפט: "האי מילתא אמר לן רב ששת, ואנהרינהו לעיינין ממתניתין": "דבר זה אמר לנו רב ששת, והאיר את עינינו במשנתנו", כלומר, הוכיח אותו מדיוק מאיר עיניים בלשון המשנה, שאיננו ברורה בקריאה פשוטה.
בפניו הציע את ספקותיו, ורבו השיב לו בלשון אוהבת: "עמרם בני".
היה הבולט בקרב תלמידי רב ששת, כלשון התלמוד: "רב עמרם וכל גדולי הדור יתבי כי אמר רב ששת להאי שמעתא".
על ההערכה אליו בקרב חבריו מעידה העובדה הבאה: פעם הפליג בספינה עם רב נחמן ורמי בר חמא.
רב עמרם עזב אותם לזמן קצר, ובינתיים באה אשה לשאול אותם בהלכה.
רב נחמן החל להתייעץ עם רמי בר חמא על התשובה, ורמי בר חמא הציע להמתין לרב עמרם, מפני כבודו וזקנתו ("לא ליחוש ליה לסבא?" - האם נתעלם מן הזקן?), ואכן, בשובו ענה להם תשובה בשם רב.
הרבה למסור בשמו האמורא רב אידי בר אבין, וגם אחיו, רב חייא בר אבין.
כמו כן מסר בשמו רב מנשיא בר תחליפא, שאף הוא כמותו התייחד בשינון מקורות התנאים.
כרבו, רב ששת, היה בקי במשנה וברייתות ומדקדק מהן.
כמעט בכל שאלה בתלמוד שהוא דן בה הוא מוכיח ממקורות התנאים ("אף אנן נמי תנינא", ו"מתיב רב עמרם"), ולא הרבה להקשות מסברה גרידא.
אופייני לו הביטוי: "אפשר איתא להא דרבי יוחנן ולא תניא לה במתניתין?
- האם ייתכן שחידוש זה ששמע בשם האמורא רבי יוחנן אכן נכון ואין לו שום אזכור ורמז במשנה?
יצא, דקדק במשנה ומצא ראיה לדבר.
כשנטה פעם אחת להעמיד משנה באופן דחוק, הוכיחו רבו רב ששת: "דלמא מפומבדיתא את, דמעיילין פילא בקופא דמחטא?" (תרגום: שמא אתה מישיבת פומבדיתא, שמכניסים פיל בקוף המחט?).
רב עמרם פעל גם בדור הרביעי לאמוראים, דורם של אביי ורבא, ודן בדבריהם.
השפעתו על ישיבתו של רבא מתבטאת בדברי רבין בר רב אדא, תלמיד רבא, שאמר לרבא מספר פעמים: "אמרי תלמידיך אמר רב עמרם", כלומר, תלמידיך, רבא, אומרים בשם רב עמרם.
לא ידוע דבר על מקום מגוריו ומשפחתו.
נראה שהאריך ימים וחי לפחות שמונים שנה, משלהי ימי רב ועד בגרותו של רבא (ג'תתקצ-ד'ע, 310-230 בערך).
חוקר תולדות האמוראים אהרן הימן סבור שהיו שני רב עמרם: האחד - תלמיד רב, והשני - תלמיד רב ששת.
לדעתו, לא ייתכן שהסיפור הנ"ל אודות רב עמרם עם רב נחמן ורמי בר חמא, בו נחשב רב עמרם כזקן שבחבורה, ייאמר על רב עמרם תלמיד רב ששת, חברו של רב נחמן.
יש אומרים שרב עמרם סתם הוא רב עמרם חסידא, אך הדעה המקובלת היא שאלו שני אישים שונים.
באיסור שנגרם כתוצאה מכוונתו של אדם (כגון השוחט בהמה לשם עבודה זרה (יהדות), וכתוצאה מכך הבהמה אסורה בהנאה) נוהג הכלל: אין אדם אוסר דבר שאינו שלו.
רווקה המקיימת יחסי אישות - אינה נחשבת כזונה האסורה לכהן, למרות האיסור שבדבר.
רב עמרם הגדיר במדויק את גודל רגליו של עובר בהיותו בן ארבעים יום (כשני חוטי צמר הצבוע בתולעת שני, כעובי חוט של ערב ולא של שתי), לצורך השלכות הלכתיות שונות.
מעשה באדם שהפקיד כשות אצל חברו, ולשומר הייתה גם כשות משל עצמו.
השומר שלח את עוזרו להביא לו כשות, לצורך הכנת שיכר, וציין את המקום שבו הונח רכושו שלו, והלה סבר בטעות שגם הכשות השנייה שייכת לשומר, וציון המקום שנמסר לו אינו בדווקא, ונתן את הפיקדון בתוך השיכר.
רב עמרם הורה שהשומר והעוזר פטורים מלשלם על הפיקדון, מכיוון ששניהם אינם אשמים בטעות שנוצרה, אלא שהשומר צריך לשלם רק את מה שנהנה והרויח מן הפיקדון (ואם התקלקל השיכר, ולא הרוויח כלום - המפקיד פטור לגמרי).
שלוש עבירות אין אדם ניצול מהן בכל יום: הרהור עבירה, ועיון תפילה, ולשון הרע.
אלא: אשרי שעושה תשובה כשהוא איש", כלומר, בעודו צעיר.
רב עמרם חסידא (=החסיד) היה אמורא בבלי בן הדור השני (המאה ה-3), שהתפרסם בחסידותו ובמעשיו הטובים.
הוא עורר את חמתם של אנשי ראש הגולה, והללו עינו אותו בשכיבה על שלג, עד שילתא, אשת רב נחמן, שהייתה מקורבת לראש הגולה, טיפלה בו והצילה אותו.
המלבי"ם משער שהיה זה בנערותו.
התפרסם במיוחד עקב מעשה שאירע לו: כמה בנות ישראל שנשבו הגיעו לעיר נהרדעא, וכשניפדו על ידי יהודי המקום - שוכנו בביתו של רב עמרם, בקומה העליונה.
גרם המדרגות הכבד ששימש לעליה לקומה זו הורחק משם, כדי שאף אחד לא יגש אליהן ללא רשות.
אחת השבויות הייתה יפה מאוד, ורב עמרם ראה אותה ונתאווה לה, ומעוצמת תאוותו הרים לבד את גרם המדרגות על מנת לעלות אליה.
באמצע עלייתו התעשת, והחל לזעוק "אש בבית עמרם", על מנת שיבואו אנשים וימנעו אותו מן העבירה.
תלמידיו מיהרו למקום, וכשהבינו את שאירע - התביישו בו, ואמר להם: מוטב שתתביישו בי בעולם הזה מאשר בעולם הבא.
מעשה זה שימש מופת מוסרי לדורות, כמאמר הגמרא "כל הגדול מחברו יצרו גדול הימנו" (סוכה דף נ"ב ע"א), וכדברי ספר מנורת המאור (פרק ו): "ואם יש אדם שיצרו מתגבר עליו - יזכור את רב עמרם חסידא".
אמו ציותה לו בעל פה לפני מותה רכוש רב יותר מחלקו היחסי, ורב נחמן, דיין מפורסם בדורו, נתן לצוואתה תוקף חוקי, על פי הכלל: "דברי שכיב מרע - ככתובין וכמסורין דמו".
אחרי פטירתו אשתו מכרה תכלת לציצית, וחכמים סמכו עליה שלא זייפה את התכלת בתחליפים זולים הרבה יותר, על פי הכלל: "אשת חבר - כחבר".
ידוע שנפטר לפני שנת ד'פג (323).
כשות נחשבת כסוג של עץ, ולא כירק, ולכן אסור לנטוע אותה בכרם, משום איסור כלאי הכרם.
לדעתו הדבר אסור בהחלט, אפילו בחוץ לארץ, וכדיין היה עונש את העושים זאת.
יש אומרים שעשה כן משום שבמקום מגוריו ההמון היו עמי הארץ, וחשש שההיתר יהווה פרצה באיסור כלאים.
שם ציצית בבגדיה של אשתו.
יש אומרים שלדעתו זוהי חובה, משום שסבר שמצוות ציצית נוהגת גם בלילה, ולכן אין זו מצוות עשה שהזמן גרמה, שאישה פטורה ממנה.
ויש אומרים שעשה זאת כמידת חסידות בלבד.
רב צבאי הוא רב הפועל במסגרת יחידה צבאית, ומעניק שירותי רבנות לחייליה.
בממלכה ההבסבורגית, הרבנים הראשונים בצבא עשו זאת במסגרת חיל המורדים ההונגרי של 1848. יצחק איינהורן היה הראשון לקבל מינוי רשמי, אם כי לאופולד לעף שירת עוד לפניו.
ב-1866 מונה הרב הראשון בצבא הרשמי.
במלחמת העולם הראשונה, שירתו 133 קציני דת יהודים בשלושת הצבאות של אוסטרו-הונגריה..
ב-1860 מונה הרב הצבאי האמריקני הראשון, יעקב פרנקל מפילדלפיה.
הרב הצבאי הבריטי הראשון היה פרנסיס ליון כהן, ב-1892.
הרב מיכאל אדלר היה הרב הצבאי הראשי בצבא הבריטי במלחמת העולם הראשונה..
בחיל החפרים המלכותי, שבו שירתו רבים מבני היישוב בארץ ישראל, היו מקיימים תפילות, סעודות ולימוד תורה, עם הגיע הרב הצבאי למקום, ואתו תשמישי הקדושה.
במלחמת העולם השנייה התפרסם אברהם קלאוזנר.
הסופר חיים פוטוק שימש רב צבאי בעת מלחמת קוריאה.
בשנת 2021 הוכנס לשורות הצבא הגרמני רב צבאי ראשון מאז עליית הנאצים.
בשנת 2023 בזמן מלחמת רוסיה–אוקראינה, לראשונה בהיסטוריה הצבאית של אוקראינה גויס רב אורתודוקסי לתפקיד רב צבאי ראשי.
בזמן המלחמה שירתו עד מספר מאות חיילים יהודים.
הרב אברהם זיידה הלר אמנם מעולם לא לבש מדי צבא, אך פעל לגיוס חיילים ופסק שיש לחלל שבת בעת המלחמה ולהצטרף ללוחמים.
תמונות החיילים הצפתיים בעלי הפיאות - במידה רבה היא בזכותו.
טרם הקמת צה"ל הוקמה בהגנה "המחלקה לענייני דת", ומספר חודשים לפני ההכרזה על הקמת מדינת ישראל החליט מפקד ההגנה - ישראל גלילי, על הקמת מחלקה מיוחדת שתטפל בהסדרת העניינים הדתיים.
עם הקמת צה"ל קיבלה המחלקה בהגנה את השם "השירות הדתי", ובמקביל הוקמה בצה"ל הרבנות הצבאית.
זמן קצר לאחר מכן מוזגו "השירות הדתי" והרבנות הצבאית ובסוף 1948 פרסם הרמטכ"ל, רא"ל יעקב דורי את פקודות המטכ"ל הראשונות על הקמת הרבנות הצבאית.
עד מבצע קדש, צה"ל ראה את עצמו בעיקר כצבא עממי נוסח מזרח אירופה, ואת העידוד הרוחני עשו קציני חינוך דוגמת אבא קובנר, שהגיע מהנהגת הפרטיזנים.
רבנים אזרחים שימשו בטקסי הזיהוי והקבורה של חללי הקרבות.
לשם דוגמה את קבורת הרוגי הטבח בגוש עציון - שנקברו תחילה בקבר אחים, ערך הרב אריה לוין בטקס אשר כלל גורל הגר"א.
עם כניסתו לתפקיד של הרב שלמה גורן, חל מפנה בתפקידי הרב הצבאי.
עם סיומו המוצלח של מבצע קדש הממשלה הייתה נרגשת ביותר.
הכנסת נעמדה על רגליה (פרט לבודדים) וראש הממשלה דוד בן-גוריון הודיע על כינון "ממלכת ישראל השלישית".
באווירה זו יצא הרב לטקס "קידוש הארץ" בסיני - שכלל התזת מים ממקווה טהרה לאורך הגבולות החדשים.
במלחמת ששת הימים הרב נסע בג'יפ צבאי דרך הר הבית, השתתף במסדר מול כיפת הסלע, ולאחר מכן תקע בשופר בכותל המערבי.
במלחמת יום הכיפורים רבנים צבאיים הקימו את "ישיבת גושן" בעיר סואץ בצד המצרי על גדת התעלה - ובה היה בית כנסת ובית מדרש לחיילים.
כמו כן, הרב אריה בינה הקים ישיבה נוספת בשדה התעופה פאיד.
במלחמת לבנון הראשונה לחמו יחידות הסדר של השריון.
אלו נסעו עם רבנים צבאיים, שחלקם השתתף באופן פעיל בעידוד החיילים.
אחד הרבנים הצבאיים הללו, הרב אביחי רונצקי - לימים הפך לרב הצבאי הראשי, וראה את תפקיד המורה הרוחני לחיילים כתפקידו העיקרי.
בשנת 2006 עם מינויו של הרב רונצקי הרבנות תפסה מקום רחב יותר בתפקיד הנחלת "הרוח הקרבית"
בזמן ההתנתקות התפקיד העמיד במבחן את נאמנותם של הקצינים הדתיים והרבנות הצבאית.
עמדתו הבלתי מתפשרת של הרב ישראל וייס לא הייתה מקובלת על חיילים דתיים רבים, ואלו השתדלו להתחמק מהתפקיד או להתרחק מאזורים בהם יכול להתעורר חיכוך.
הרב הצבאי הראשי מקריא את דברו (ובתקופת אלוף הרב גד נבון - פרק תהלים קבוע) בטקסי זיכרון לאומיים מרכזיים.
החל מתשס"ז, יוצא לאור כתב העת מחניך על ידי הרבנות הצבאית, ורוב מוחלט של מאמריו נכתב על ידי רבנים צבאיים.
תת-אלוף הרב אייל קרים (מ-2016)
רב (לפעמים נדפס בטעות: מר) עוקבא בר חמא היה אמורא בבלי שחי בדור הרביעי.
בשונה מאחיו הידוע רמי בר חמא, שנפטר בצעירותו לפני שנקרא בשם רב, הרי שהוא שהיה האח הגדול יותר וכבר הגיע לגיל הוראה, נקרא רב עוקבא בר חמא ברוב המקומות בהם מוזכר בש"ס, ולעיתים "מר" עוקבא בר חמא.
הייתה לו שותפות יחד עם אחיו רמי בר חמא
אנו מוצאים אותו דן בהלכה עם רב נחמן שהיה רבו ככל הנראה, עם חבריו אביי ורבא, ועם אמורא צעיר יותר - רב הונא בריה דרב יהושע.
רב עוקבא בר חמא היה אחיו של רמי בר חמא, והם נישאו לשתי אחיות - בנותיו של רב חסדא.
מסופר כי אמם של רמי בר חמא ומר עוקבא בר חמא העניקה קרקע שהייתה ברשותה לבנה רמי בר חמא, אך לאחר מכן העניקה אותה קרקע עצמה למר עוקבא בר חמא.
רמי בר חמא בא לפני רב ששת (שהיה רבו המובהק) וזה פסק שהקרקע שלו מכיוון שהשטר נכתב על שמו לפני השטר השני שנכתב על שמו של מר עוקבא בר חמא.
מר עוקבא בר חמא בא לפני רב נחמן וזה פסק בדין שודא דדייני שהקרקע שלו.
כאשר בא רב ששת לרב נחמן, שאל אותו רב נחמן: מדוע פסקת כך?
ענה לו רב ששת - כי רמי בר חמא היה קודם.
שאל אותו רב נחמן: וכי בירושלים אנו יושבים, ששם מקפידים על סדר השעות ונוהגים לכתוב שעות, כדי לגלות דעת שהם מקפידים גם באותו יום על השעות?
בבבל אנו, וכאן אין אנשים מקפידים בכתיבת השטר על כתיבת השעות ועיקר דעתם בכתבת השטר היא שהקניין יחול באותו יום, ולכן אין משמעות לשעה בה ניתנה השטר, וממילא אין לרמי בר חמא עדיפות על פני מר עוקבא.
שאל אותו רב ששת: ולמה פסק מר כמו שפסק?
השיב לו רב נחמן: לפי הבנתי הקרקע צריכה להיות של מר עוקבא בר חמא וכפי הכלל שודא דדייני, לפיו במקום שאין ראיות לאחד מבעלי הדין מסור הדין בידי הדיין כפי החלטתו וסברתו.
נענה רב ששת: אם כן יחול הפסק אותו פסקתי מדין שודא?
ענה לו רב נחמן: אין ביכולתך לעשות כך מפני שתי סיבות: האחת - לא פסקת את פסקך בתור שודא דייני אלא בתור פסק משפטי ומכיוון שכך לא היה לו תוקף, בנוסף, הכרעתך ב"שודא דדייני" אינה תקפה, מכיוון שזו תקפה רק אם נעשתה על ידי דיין גמור ואתה אינך דיין.
רב פנחס היה אמורא בבלי בדור החמישי.
רב פנחס מוסר תורה פעמים רבות בשם רבא.
יש להבדיל בינו לבין אמורא ירושלמי "ר' פנחס" (ככל הנראה רבי פנחס).
בתלמוד בבלי מוזכר ר' פנחס אך לא ידוע למי הכוונה.
כמו כן מוזכר אמורא בשם רב הונא בריה דרב פנחס, ייתכן שהיה בנו.
רב ענן (בר תחליפא) היה אמורא בדור השני לאמוראי בבל.
תלמידו המובהק של שמואל, שהביא מאמרים רבים משמו וגם משם רב.
בתלמוד מובא כי הוא שלח לרב הונא מכתב (בבקשה לגבות לנערה יתומה נדוניה מעשירית הנכסים שירש אחיה) ובו קרא לרב הונא "הונא חברנו".
רב הונא, שהיה גדול הדור סבר שמדובר בפגיעה בכבוד התורה, ושלח את רב ששת שישב לפניו לומר לרב ענן בלשון זה: "ענן ענן, מי יושב בראש הקרואים בבית המרזח?" הוא הזהיר את רב ששת שאם לא יאמר לו כך, הוא יהא בשמתא.
רב ששת הלך לרב ענן למסור לו את הדברים, אך הקדים לפניו: מר (אתה) רבי, אך רב הונא הוא רבו של רבי (רבו של רב ענן) והוא ציווה עלי לומר כך - ואם לא אהיה בשמתא, ואז מסר לו את דברי רב הונא כלשונם.
הלך רב ענן למר עוקבא התלונן על פנייתו המעליבה של רב הונא ("ענן ענן"), והוסיף שאינו יודע מהו ה"מרזח" ששלח לו.
הסביר לו מר עוקבא כי רב הונא רמז לו שאין ראוי לרב ענן, שאינו יודע שמרזח בהקשר זה הוא האבל, לקרוא לרב הונא הגדול ממנו בתורה בשם "הונא חברנו".
במסכת כתובות מובא כי רב ענן חיבר את הספר תנא דבי אליהו, שם רשם את שלמד מפי אליהו הנביא, שהתגלה אליו.
בעקבות מעשה מסוים השתנה סדר הלימוד.
המעשה מסופר בגמרא על מסכת כתובות בדף קה':
אדם אחד הביא לרב ענן מתנה, וסיפר לו שהוא עתיד לבוא לדין תורה עם עמיתו בבית דינו של רב ענן.
כאשר שמע זאת רב ענן הוא אמר שמכיוון שהביא לו מתנה, נחשבת המתנה כשוחד אף על פי שלא הובאה במפורש לצורך זה, ואין הוא יכול לדון אותו.
הוא שלח אותו לרב נחמן, ומסר לרב נחמן שהוא אינו יכול לדון אותו על פי ההלכה, ולכן ידון אותו רב נחמן.
רב נחמן ששמע כך, הבין שכנראה מדובר בקרוב של רב ענן.
באותה עת היו במקום גם יתומים.
שקל רב נחמן בדעתו ואמר: יש לפני עשה של כבוד תורה העדיף על מצוות עשה של "ושפטתם צדק" שלפיו אסור לכבד אחד מבעלי הדינים מחשש שמא יסתתמו טענותיו של בעל דינו, ומחויב אני להקדים את קרובו של רב ענן בדין התורה.
אף על פי שרב ענן גרם לעוולה זו בשוגג, בכך שהטעה בשוגג את רב נחמן לחשוב שמדובר בקרובו, הוא קיבל על כך עונש חמור:
תרגום: רב ענן, היה רגיל אליהו לבוא אליו ולשנות לו את "סדר אליהו".
כיוון שעשה רב ענן כך (המעשה שמסופר קודם לכן, שהיטה דין שלא בכוונה), הסתלק אליהו.
ישב רב ענן בתענית וביקש רחמים ושב אליהו.
כשבא אליהו היה מפחיד את רב ענן, עשה רב ענן תיבה וישב בתוכה לפני אליהו עד שסיים אליהו ללמדו.
וזהו ששנינו שיש "סדר אליהו רבה" (מה שלימדו קודם המעשה) ו"סדר אליהו זוטא" (מה שלימדו בתיבה לאחר המעשה).
אמר רב ענן אמר רב, מנין ששכינה סועד את החולה, שנאמר ה' יסעדנו על ערש דווי.
כפי שמסר רב ענן בשם רבו שמואל אם הציעו לאלמנה שידוך וסירבה, בנימוק שאין מדובר בשידוך מתאים או די מכובד, איבדה את חיוב מזונותיה, מכיוון שגילתה בדעתה שאינה מסרבת להינשא מחמת כבוד בעלה, אך אם הנימוק לסירוב היה כבוד בעלה, לא הופקעה זכותה לאכול מזונות על חשבון נכסי בעלה.
מקום קבורתו של רב ענן אינו מוזכר בספרות חז"ל, ומספר מקורות מאוחרים מתארים מיקומים שונים לקברו.
המסורת העיקרית, שעדויות רבות מעידות על קיומה החל מהמחצית השנייה של המאה ה-19, ממקמת את קברו בטבריה.
לצד זאת, קיימים שני אזכורים בודדים נוספים: האחד משנת 1765 מציין מיקום לא ברור סמוך לצפת, והשני, משנת 1933, מציב את קברו בכפר חיטין, כנראה בטעות.
המקור הקדום ביותר לקבורת רב ענן מצוי בכתביו של יהושע בן שמחה מזאלזיץ משנת 1765, המתאר את קבר רב ענן באם הדרך בצאתו מצפת.
עקב נוסח לקוי שהתפרסם בדפוס הראשון של תיאור המסע, היה מקובל לחשוב שהקבר ממוקם בכפר חיטין.
במחקר שפורסם בשנת 2026 על ידי דיויד שפירו התפרסם כתב היד ופיענוחו, הכולל התייחסות לכפר ראמין - המזוהה עם ראמה.
על פי מחקר זה, הקבר ממוקם בתוואי המערבי שבין צפת לראמה, ומשם המשיך זאלזיץ את מסעו לפקיעין ולעכו.
בשנת 1933 תיאר אשר אנשיל גרינוולד בחיבורו את קברו של רב ענן בכפר חיטין.
על פי המחקר הנ"ל, ייתכן שגרינוולד הבין את דבריו של זאלזיץ בטעות וזיהה את הקבר שם, במיוחד לאור העובדה שגרינוולד נהג ללקט מקורות ממסעות קדומים לו, כפי שמעיד הוא בעצמו בהקדמה לספרו.
שפירו טען כי גם אם התקיימה מסורת בכפר חיטין, אין לראות בה המשכיות ישירה לדבריו של זאלזיץ.
על פי מסורת מקומית של יהודי טבריה, שתועדה לראשונה בשנות ה-80 של המאה ה-19, נקבר רב ענן בסמוך לשער המערבי של העיר.
בעקבות מחקר משנת 2007 בקירוב, שנערך בידי ישראל הרצברג, הארכאולוג יוסף סטפנסקי וישראל מאיר גבאי, אותר המקום שבו סומן הקבר בעבר - כיום לצד סניף של בנק לאומי.
במקום הוצב שילוט קטן על ידי ועד אהלי צדיקים.
בינואר 2026 הוצבה מצבה במקום, והדבר עורר סערה תקשורתית, בטענה כי מדובר בהטרלה.
זמן קצר לאחר מכן הוסרה המצבה על ידי עיריית טבריה.
בעוד שרווחה הטענה כי מדובר בהטרלה, מספר ימים לאחר האירוע פרסם לראשונה החוקר ישראל שפירא מספר מקורות לכך שאכן התקיימה במקום מסורת על קברו במאה ה-19, שלא הייתה ידועה בימינו, ושאין מדובר בהטרלה.
בעקבות זאת פרסם דיויד שפירו מחקר נרחב בנושא, בו הוא מזהה לראשונה את כפר ראמין עם ראמה , ומצטט למעלה מעשרה מקורות שונים המתעדים את קברו של רב ענן במאות ה-18, ה-19 וה-20.
רב קטינא היה אמורא בדור השני לאמוראי בבל.
מוסרים בשמו רבה בר רב הונא ורב חסדא.
רב קטינא התייחס למשך זמן קיום העולם.
לדעתו, העולם יהיה קיים שישה אלפי שנה, ובאלף השביעי יהא חרב, כנלמד מהפסוק .
אביי חלק עליו וסבר כי העולם יהא חרב במשך אלפיים שנה, שנאמר .
בתלמוד הובאה ראיה תומכת בדברי רב קטינא מברייתא האומרת:
בגמרא במסכת מנחות מסופר כי רב קטינא היה לבוש בסדין (בגד פשתן) הפטור מציצית.
עונשים גם על ביטול מצוות עשה כמו אי לבישת ציצית, למרות שלא חייבים בה מעיקר הדין.
עוד אמר כי ליצנות גורמת למיעוט פרנסה ברווח: כל המתלוצץ מזונותיו מתמעטין שנאמר מָשַׁךְ יָדוֹ אֶת לֹצְצִים.
רב קטינא סיפר על האהבה הגדולה של הקדוש ברוך הוא לעם ישראל שניכרה בזמן שבית המקדש היה קיים: בשעה שהיו ישראל עולין לרגל, מגללין להם את הפרוכת ומראין להם את כרובים שהיו מעורים זה בזה, ואומרים להן ראו חבתכם לפני המקום כחבת זכר ונקבה.
רב רחומי השני היה אמורא בדור השביעי.
עמד בראש ישיבת פומבדיתא אחרי רפרם בשנים 449 - 493, היה תלמידו של רבינא (חברו של רב אשי), והוא מספר על מנהגי רבינא רבו במסכת יומא בסוף ימיו נגזר שמד על יהודי בבל על ידי המלך יזדגרד.
רב פלטוי ב"ר אביי גאון היה גאון ישיבת פומבדיתא בין השנים ד'תר"ב, 842 - ד'תרי"ח, 858.
רב פלטוי עלה על כס הגאונות בשנת 842, לאחר תקופה ארוכה של סכסוכים ושסעים בישיבת פומבדיתא, שבשיאם התמנו שני גאונים במקביל.
סכסוכים אלו גרמו לכך שהגאונים התמנו בגיל מופלג כדי שלא יאריכו ימים בתפקידם.
רב פלטוי, לעומת זאת, התמנה בגיל צעיר יחסית (שכן כיהן בתפקיד שש עשרה שנה) והתמנה בלי מחלוקות, הגם שלא בא ממשפחה מיוחסת, דבר המעיד על ההערכה שרחשו לו כל הצדדים.
הוא היה אחד הגאונים הפעילים ביותר שהקימה ישיבת פומבדיתא.
אחד החוקרים כתב עליו: "הוא האחד מגאוני פום [פומבדיתא] במאה זו שנוכל להעמידו בשורה אחת עם גאוני סורא המפורסמים של אותה מאה: רב נטרונאי, רב עמרם ורב נחשון.
הוא הגביר פעלים להפצת התלמוד ולהוראתו יותר מכל גאוני פום שהיו לפניו".
הוא פעל בתקיפות לייצב את מצבה של ישיבת פומבדיתא.
הוא יצר וביסס קשרים עם התפוצות במערב, דבר שהוביל להגדלת הבסיס הכלכלי של הישיבה ולייצוב מעמדה התורני, אף בהשוואה לישיבת סורא.
לפי עדות בן נינו, הוא אשר שלח את התלמוד עם פירוש ליהודי ספרד, ובאופן כללי חיזק את הקשר של ישיבת פומבדיתא עם יהודי התפוצות, ובפרט עם ספרד.
הוא תיקן תקנות חשובות בתחום המשפט, בהן: היתר פנייה לערכאות של גויים כשהנתבע מסרב לידון בבית הדין היהודי; היתר לאסור עבריין בשבת מחשש שיתפס על ידי הגויים ויתלה; הסדרת נוסח החרם ועוד.
מקורות מסוימים מצביעים על עיסוקו בקבלה ופילוסופיה, אך גרשם שלום, ובעקבותיו יתר החוקרים, טוענים שמדובר בזיוף.
רב פלטוי השיב יותר תשובות הלכתיות מכל גאוני פומבדיתא שקדמו לו.
הרב יואל מילר מנה 75 תשובות שפורסמו בקובצי תשובות הגאונים שפורסמו עד ימיו, אך מאז נתגלו עוד תשובות רבות.
רב פלטוי לא בא ממשפחת גאונים מיוחסת, כאמור, אך למעשה יצר שושלת כזו.
בנו, רב צמח בן פלטוי היה אף הוא מהגאונים הבולטים של ישיבת פומבדיתא.
רבים מצאצאיו כיהנו כגאונים בפומבדיתא: רב חנניה בר יהודה, רב שרירא גאון ובנו רב האיי גאון.
נכדתו נישאה לרב יהודה בן שמואל גאון מפומבדיתא.
נינו רב נתן בר יהודה כמעט התמנה לגאון סורא.
צאצאים נוספים כיהנו בתפקידים אחרים: רב טוב כיהן כאב בית דין בישיבת פומבדיתא, רב צמח צדק היה ראש ישיבה במתא מחסיא ומייסדה מחדש של ישיבת סורא.
רב עינא היה אמורא בדור השני לאמוראי בבל.
חברו ובן-מחלוקתו של רב יהודה, אשר יחדיו נקראו בתלמוד "סבי דפומבדיתא" (זקני ישיבת פומבדיתא).
מעמדו הרם ניכר גם מהעובדה כי היה דורש בפתחו של ראש הגולה.
נחלק עם רב יהודה האם החגיגה בבית המקדש בחג סוכות נקראה "שמחת בית השואבה" או "שמחת בית החשובה".
בגמרא מוזכר חכם בשם "רב עינא סבא", שנשא ונתן עם רב נחמן.
ייתכן שהוא אותו רב עינא.
רב עינא סבא מסר שמועה בענייני אגדה:
בתלמוד מסופר, לאחר שדרש כי השוחט בשבת לחולה משום פיקוח נפש צריך לכסות את דמו, אמר רבה או רבינא כי דבר זה הוא שיבוש, וכי יש "לישמטוה לאמוריה מיניה", כלומר לחתוך את לשונו שאמרה דבר זה.
הרב אהרן הימן מפקפק בכך שרבה או רבינא, שהיו צעירים מרב עינא בהרבה, יאמרו ביטוי כה חריף כלפיו, ולכן מעלה השערה שזו סוגיה סבוראית ומדובר ברב עינא הסבורא ובחברו רבינא בר אומציא.
נוסף למקומות אלו, נזכר רב עינא עוד פעמים נוספות בתלמוד כשהקשה קושיה, כשהביא אסמכתא מפסוק לדין, וככששאל שאלה בהלכות נזיקין שלא הוכרעה ונותרה ב"תיקו"
רב עיר הוא תפקיד מקובל בחלק מהמדינות בהן יש קהילה יהודית משמעותית, עבור הרב שמחזיק בתפקיד העליון בהיררכיה הרבנית באותה מדינה או עיר.
רב העיר יכול להיות, אך לא בהכרח, הסמכות הרבנית הדתית הגבוהה ביותר באותה מדינה, (רב ראשי), והוא הנציג הבכיר ביותר של הקהילה הדתית היהודית.
רב עיר הוא כינוי כללי לרב של עירייה או של מועצה מקומית.
משרת רב העיר היא המשך של משרת רב הקהילה שהייתה נהוגה בתקופת המנדט הבריטי.
ישנן סמכויות סטטוטוריות של רבני ערים המעוגנות בחקיקה כדוגמת הסמכות לתת תעודות כשרות המוסדרת בחוק איסור הונאה בכשרות.
סמכויות אחרות מוסדרות בנהלים פנימיים ובהן סמכות רישום הנישואין.
מלבד הסמכויות הקונקרטיות של רבני ערים, תיקון חקיקה כללי משנת 1999 לחוק שירותי הדת היהודיים הוסיף את סעיף 6א, ולפיו "המועצה הדתית וחבריה יפעלו לפי פסיקת הרבנות המקומית והרבנות הראשית לישראל, בכל עניין שבתחום תפקידיה וסמכויותיה של המועצה הדתית".
רבני הערים בישראל אחראים על אספקת שירותי הדת ביישוב, ועל כל הטיפול בענייני הלכה, בהם רישום לנישואין לזוגות הנישאים בתחום שיפוטם, וכן מתן תעודות כשרות לעסקים הפועלים בתחום שיפוטם.
חוק שירותי הדת היהודיים קובע כי השר לשירותי דת רשאי להתקין תקנות בעניין "בחירות של רבני עיר".
נכון לשנת 2024 מכהנים בישראל בסך הכול 82 רבני ערים.
בחלק מהערים יש גם "רב עיר אשכנזי" וגם "רב עיר ספרדי", אם כי הנטייה כיום היא למנות לעיר רק רב ראשי אחד לכולם.
בכל עיר בה מכהנים שני רבנים ראשיים, בדרך כלל מתבצעת ביניהם חלוקת עבודה - האחד אחראי על תחום הכשרות והשני על תחום הנישואין.
בעיר בה רק רב אחד מכהן בתפקיד הוא האחראי היחידי על כל התחומים.
רב עיר נבחר על ידי אספה בוחרת המורכבת מנציגי ציבור מקומיים.
לאורך השנים נערכו שינויים רבים בהרכב האספה הבוחרת.
על פי התקנות הנוכחיות 50% מחברי האספה הבוחרת הם חברי מועצת הרשות המקומית, והיתר הם מנכ"ל הרשות המקומית ונציגים מקומיים שמחציתם מתמנים על ידי מועצת הרשות המקומית ומחציתם מתמנים על ידי השר לשירותי דת.
בתקנות הראשונות שנקבעו בשנת 1936 הייתה קצובה כהונת רב העיר לחמש שנים, שלאחריהן מועצת הרשות המקומית הייתה יכולה להאריך את כהונתו או לערוך בחירות חדשות.
לאחר קום המדינה שונה הנוהל ונקבע שכהונת הרבנים לא תהיה קצובה.
בתקנות משנת 2022 הוחזרה קציבת הכהונה, כך שכהונת רב עיר נקבעה לעשר שנים.
על מנת לכהן כרב עיר בישראל, יש צורך לעבור מבחני הסמכה מטעם הרבנות הראשית לישראל.
על מנת להיות זכאי לכושר להתמנות כרב עיר, על המבקש לעבור 11 בחינות חובה ובחינה בע"פ בפני ועדה.
מלבד מבחן הסמכה זה, קיימים עוד מספר מבחני הסמכה:
זכאות לכושר לדיינות 'ידין ידין' - מבחנים על דיני ממונות ואישות.
מעמדו של רב עיר הוא מורכב.
מחד, הוא נבחר על ידי אספה בוחרת ובכך הוא מהווה נבחר ציבור.
מאידך, הוא משמש בתפקידים מקצועיים סטטוטוריים במערך שירותי הדת המקומיים המשווים לו מעמד של עובד ציבור.
בג"ץ עמד על ייחודיות זאת בתפקיד רב העיר וקבע כי "רב עיר הוא נושא משרה ייחודי, בעל מאפיינים מעורבים של נבחר ציבור ועובד ציבור.
הרב הוא מנהיג דתי ורוחני, והוא מהווה סמכות הלכתית־רוחנית לבני עירו.
הוא ממלא תפקידים סטטוטוריים שונים".
פסק דין עקרוני העוסק בחופש הביטוי של רבני הערים ניתן בספטמבר 2020 על ידי בג"ץ, במסגרת עתירה שהוגשה כנגד שרת המשפטים בדרישה להעמיד את רבה של צפת, הרב שמואל אליהו, לדין משמעתי.
בעניינן של התבטאויות אלה קבע שטיין כי חופש הביטוי וחופש הדת מאפשרים לרב עיר לתת להן פומבי כחלק מתפקידו כאיש ציבור האמון על מתן שירותי דת.
עימות נוסף הנוגע למעמדם של רבנים התעורר ביחס לרישום ימי עבודה ודיווח על היעדרויות.
דוח מבקר המדינה משנת 2018 מלמד כי רבני ערים מסרו למבקר המדינה כי "דיווח על פעולות הרב, לרבות על שעות עבודה וימי היעדרות, כמוהו כאי־הבנת מהות התפקיד".
לדברי המבקר "התברר כי כמה רבני ערים כופרים בחובתם המינהלית לדווח על ימי חופשה או מחלה, לדבריהם בהתבסס על עמדה הלכתית".
מבקר המדינה לא קיבל עמדה זו וטען כי "תפקיד רב עיר מוגדר בחוק ובתקנותיו, והממלא אותו מועסק על ידי רשויות המדינה ושכרו משולם מכספי ציבור, ולפיכך ברי הוא שיתנהל על פי דרישות מינהליות הקשורות לכך".
הרב נהג שלא כהלכה במילוי תפקידו.
הרב התנהג באופן שאינו הולם את מעמדו של רב בישראל.
תפקיד הרב הראשי לירושלים נוסד לפני מאות שנים, והחזיק בו בן העדה הספרדית.
משה גאלנטי כיהן כראשון לציון, תואר המשמש מתחילת המאה ה-17 לרב הראשי של ירושלים.
בשנת 1878 מינתה העדה האשכנזית רב משלה.
מאז היו לירושלים רב אשכנזי ורב ספרדי.
מאז הקמת מדינת ישראל, תפקיד הרב הראשי לירושלים כולל ייצוג בפגישות דיפלומטיות ובטקסים חשובים.
ניתן למלא את התפקיד עד גיל 75 אך ניתן להאריך אותו עד גיל 80.
רב רבא היה ישיבת פומבדיתא (ששכנה באותה עת, לפי ירחמיאל ברודי, בנהרדעא) במאה ה־7, בין רב חנינא מבי גוהרא ורב בוסאי.
בשנת 651 (תתקס"ב לשטרות) תיקן יחד עם רב הונא, גאון ישיבת סורא, את "תקנת המורדת".
לתקופת כהונתו נאמרו השערות שונות: הרב יצחק אייזיק הלוי קבעה בשנים 640–650, ואילו צבי גרץ איחרה לשנים 670–680. השיטה האחרונה אינה מקובלת עוד.
רָבָא (278–352) היה מראשי הדור הרביעי של אמוראי בבל במאה הרביעית.
מפורסם במחלוקות הרבות שלו עם אביי, שבהן נפסקה ההלכה על פיו כמעט בכל מחלוקת.
דיוניהם בגמרא ידועים בשם "הוויות אביי ורבא", ו"הם שיא בדרכי העיון של ההלכה והמשפט התלמודי".
אביו היה רב יוסף בר חמא, ורבו המובהק היה רב נחמן.
לאחר פטירתו של אביי עברה ישיבת פומבדיתא, שהייתה המרכז לפעילות ההלכתית באותה העת, למחוזא, עירו של רבא, והוא כיהן בה 14 שנה כראש הישיבה.
רבא נולד במחוזא שליד החידקל לרב יוסף בר חמא.
באגרת רב שרירא גאון כתוב שרבא נפטר בשנת ד'קי"ב (352) (בן 73 שנה לערך).
לעומת זאת, קיימת גרסה בתלמוד האומרת, שרבא חי ארבעים שנה בלבד, מכיוון שהיה צאצא של עלי הכהן שבניו נתקללו שצאצאיהם ימותו בגיל צעיר, אך רבות הראיות כי הגרסה המדויקת היא "רבה" ולכן מדובר על רבה – דודו של אביי שאכן היה כהן, ולא על רבא.
על זמן לידתו של רבא נאמר בתלמוד: "כשמת רבי עקיבא נולד רבי כשמת רבי – נולד רב יהודה, כשמת רב יהודה – נולד רבא, כשמת רבא נולד רב אשי, ללמדך שאין צדיק נפטר מן העולם עד שנברא צדיק כמותו, שנאמר וזרח השמש ובא השמש".
אולם, גרסת הרמב"ם היא "עד שלא מת רב יהודה נולד רבא", וגם אם מקבלים את גרסת הגמרא ניתן לפרש שהדברים אינם מכוונים לתאריך מדויק אלא לרעיון כללי.
אכן, החוקר הרב יצחק אייזיק הלוי (ובעקבותיו הרב אהרן היימן) סובר שרבא נולד לפני פטירת רב יהודה, בגלל מספר פעמים בתלמוד שבהן מובא שרבא מסר דברי תורה משמו של רב יהודה כמו כן, רבא פגש גם את עולא שנפטר עוד לפני רב יהודה.
ראיה נוספת לכך שרבא נולד לפני פטירת רב יהודה היא שרבא היה בערך בן גילו של אביי, שראה גם הוא את רב יהודה ואת עולא.
הרב יצחק אייזיק הלוי מביא עוד ראיות, בהן שבנו של רבא עוד הספיק ללמוד אצל רב יוסף.
בעקבות כל אלו כותבים הרב היימן והרב יצחק אייזיק הלוי שרבא נולד ככל הנראה בשנת תקפ"ט לשטרות (278 לספירה), ובעת פטירתו של רב יהודה בשנת תר"י לשטרות (299) הוא היה בן 21.
לעומת זאת, חוקרים אחרים, כמו פרופ' חנוך אלבק ואייזיק הירש וייס, כותבים שרבא נולד כשמת רב יהודה, ובמקומות שבהם מובאים דברי תורה בין רב יהודה לרבא, הגרסה הנכונה היא "רבה", כפי שמוכח בגרסאות ישנות ובכתבי יד.
רב יוסף בר חמא, אביו של רבא, דאג לו וסיפק את כל צרכיו עד שלא הייתה מוטלת על כתפיו שום טרדה, ולימים אמר רבא "גם אם הייתה עוקצת אותי כינה כבר לא הייתי יכול ללמוד באותה התמדה שלמדתי".
אביו זכה לראות את בנו רבא כאשר כבר היה גדול בתורה, ובתלמוד אף מוזכרים דיונים הלכתיים בין שניהם.
רבא שימש רב עוד לפני שמלאו לו ארבעים שנה.
בתלמוד הביאו על כך את אמרתו של רב הונא בשם רב: "זה תלמיד שהגיע להוראה ואינו מורה, ועד כמה?
עד ארבעים שנים" (משנולד, על פי רש"י).
והקשו על כך, איך ייתכן שרבא הורה לפני שמלאו לו ארבעים שנה ותירצו שלא היה גדול בעירו של רבא יותר ממנו, ולכן היה מותר לו להורות על אף שלא הגיע לגיל ארבעים.
כבר מצעירותו בלטו כשרונותיו, וכך נכתב במסכת ברכות:
ובתרגום לעברית: אביי ורבא ישבו לפני רבה, אמר להם: למי מברכים?
רבא הצביע למעלה ואביי יצא החוצה והצביע לשמים.
כמו שאומרים אנשים: "כל דלעת ודלעת, משעה שמתחיל בה השרף (כלומר, כאשר הדלעת מתחילה לגדול) יודעים מה יצא ממנה (משל הוא, שלפי מה שהאדם בצעירותו יודעים מה יהיה בבגרותו).
יש המפרשים קטע זה על רבא בר חנן, שהיה בן פומבדיתא כרבה וכאביי, ולא על רבא בר יוסף, שהיה בן מחוזא ולא סביר שהיה בקטנותו עם אביי בעיר אחרת.
רבא סיפר על עצמו: "הני תלת מילי בעאי קמי שמיא.
תרתי יהבו לי, חדא לא יהבו לי: חוכמתיה דרב הונא ועותריה דרב חסדא – ויהבו לי, ענותנותיה דרבה בר רב הונא – לא יהבו לי".
בתרגום לעברית: שלושה דברים ביקשתי מהשמים.
שניים נתנו לי, ואחד לא נתנו לי: חוכמתו של רב הונא ועושרו של רב חסדא – נתנו לי, ענוותנותו של רבה בר רב הונא – לא נתנו לי.
לפעמים כאשר היה רבא במצב של יישוב הדעת ופתיחת הלב, היה אומר על עצמו: הריני כבן עזאי בשוקי טבריה, שניתן היה לשאול אותו כל דבר בכל תחום שהוא וענה.
הוא העיד על עצמו שלפקחותו סייעו גם יינות ובשמים טובים שבהם היה רגיל.
רבא היה בקי גם בקבלה מעשית, ואף ברא גולם – אדם, על ידי ספר יצירה, ושלח אותו לרבי זירא, שניסה לדבר עמו אך זה לא ענה לו.
הבין רבי זירא מיד כי מדובר באדם שנוצר על ידי ספר יצירה, ואמר לו: שוב לעפרך!
במיוחד הידר בכבוד התורה ובכבודם של זקנים.
כאשר בא לפניו תלמיד חכם, לא היה מניח את ראשו על משכבו עד שהיפך בזכותו, וכאשר היה עובר אדם זקן היה מושיט לו את ידו כדי לעזור לו ללכת.
גם על כבוד תורתו היה מקפיד, כאשר חיתן את בנו, השקה את החכמים שסעדו בסעודת הנישואים, כאשר מזג כוס לתלמידיו רב פפא ורב הונא בריה דרב יהושע הם קמו בפניו, ואילו כאשר מזג כוס לתלמידיו רב מרי ורב פנחס בריה דרב חסדא הם לא קמו בפניו, ורבא הקפיד על כך.
למרות זאת, רבא לא נמנע מלהודות בטעותו, וכאשר חזר בו מדברי תורה שאמר, קרא לאמורא שמסר את תורתו ואמר לו לפרסם "דברים שאמרתי לפניכם טעות הם בידי!".
כאשר חלה, היה עורך לעצמו חשבון נפש, ובאחת הפעמים שחלה, זמן קצר לאחר שהורה לאחד משואליו פסק הלכה המנוגד לדעתם של רב יהודה ורבה בר אבוה, הוא תלה את חוליו בהוראתו זו, ואמר לתלמידיו: שמא נענשתי על שחלקתי על זקני האמוראים.
רבא גם עסק רבות בצדקה, הוא היה אוסף צדקה כדי לתת לעניים, ובעצמו כפה על רב נתן בר אמי, שהיה עשיר, לתת ארבע מאות זוז לצדקה.
רבא אמר לבני העיר מחוזא: בבקשה מכם, עשו צדקה וחסד זה עם זה כדי שיהיה לכם שלום מן המלכות.
פעם אחת קיבל מעות לצדקה מאיפרא הורמיז, אמו של שאפור המלך, לאחר שזו שלחה אותם לרבי אמי שסירב לקבלן ולחלקן לצדקה.
כאשר שמע רבי אמי שרבא קיבל את הכסף וחילקו לצדקה הוא הקפיד על רבא שמרבה את זכויותיה של המלכות הרשעה וגורם שלא תיפול.
ורבא חילקם לעניי עובדי כוכבים בשביל שיהיה שלום מלכות, ועל כך רב אמי מסכים שעדיף לעשות כך מאשר להימנע לגמרי מלקבל את המעות ולפגום בשלום המלכות.
בניגוד לחברו אביי, וכעדותו של רבא על עצמו "ביקשתי משמים את עושרו של רב חסדא ונתנו לי", רבא נודע כאיש אמיד, בעל שדות שהחכיר לאריסים ובעל עסקים נוספים.
הורה לתלמידיו שיפרנסו עצמם ביומי ניסן וביומי תשרי, באופן שיאפשר להם לפנות זמן לתורה ביתר חודשי השנה.
רבא נודע גם בחוגי המלכות.
אם המלך העריצה אותו, והגנה עליו כשחמת בנה התעוררה לאחר שאביי דן גוי והענישו.
במחלוקותיו המרובות עם אביי, הלכה כמותו בכל מקום, למעט שישה מקרים, שסימנם יע"ל קג"ם.
לאחר פטירת רב יוסף, ראש ישיבת פומבדיתא, היה רבא מועמד לתפקיד, אך אביי מונה לראש הישיבה, ורבא חזר לעירו מחוזא.
לאחר פטירתו של אביי עברו חכמי ישיבת פומבדיתא לישיבת מחוזא, למשך ארבע עשרה שנה שבהן היה רבא ראש הישיבה, עד לפטירתו.
רבא היה תלמיד של רב נחמן, ואף נחלק עמו פעמים רבות.
אחת מהן היא במעשה שהיה, שבו נחלקו רב נחמן ורבא בדין עדים הסותרים זה את זה וזילותא דבי דינא.
הוא פסק והכריע בבעיות אלה במקרה שנדון בפניו, כאשר שני אנשים טענו לפני בית הדין לבעלות על קרקע.
טענו העדים של הצד הראשון שהקרקע הייתה שייכת לאבותיו של הצד הראשון ושהוא מוחזק בה ואכל את פירותיה במשך שלוש השנים האחרונות.
כנגדו טען רבא, אשר ישב גם הוא באותו בית דין, כי מכיוון שהעדים סותרים אלו את אלו, אחד משני הזוגות מעיד שקר ועל כן יש לפסול את כל העדויות מחמת הספק.
ההלכה הוכרעה על פי פסיקתו של רב נחמן והקרקע ניתנה לצד הראשון שהביא עדים שהקרקע הייתה בבעלות אבותיו.
רב נחמן פסק כי יש לבטל את פסק הדין הקודם.
לעומת זאת טען רבא כי מאחר שלא ידוע למי באמת שייכת הקרקע, אין לבטל את הפסיקה הקודמת על מנת שלא לפגוע בכבוד בית הדין.
רבא הביא ראיה לדבריו מברייתא שבה פסק רבי מנחם בר יוסי שחוששים לזילות בית הדין גם במקרים חמורים של חשש איסור עריות במקרה של ספק של תרי ותרי.
רבא שהה בפטירתו של רב נחמן.
מסופר כי כאשר גסס רב נחמן, אמר רב נחמן לרבא: תתפלל עלי שמלאך המוות לא יצער אותי בשעת הפטירה.
השיב לו רב נחמן: מכיוון שבאה שעתו של אדם להיפטר מן העולם ונמסר ביד מלאך המוות, אינו חשוב באותה שעה כדי שתתקבל תפילתו.
רבא ביקש מרב נחמן שיבוא אליו לאחר פטירתו ויאמר לו כיצד עבר עליו תהליך הפטירה.
שאל אותו רבא: כיצד עבר עליך תהליך הפטירה, האם חשת בייסורים כלשהם.
השיב לו רב נחמן, לא חשתי כל כאב, שכן מיתתי הייתה קלה כקלות הוצאת שערה שחורה מכוס חלב, ולמרות זאת, גם לו יאמר לי הקדוש ברוך הוא שאחזור לחיות שוב ואחר כך אמות לא אסכים לעבור שוב את התהליך מפני הפחד הגדול ממלאך המוות.
רבא היה גם תלמיד מובהק של רב חסדא, ואף ייחס את פרנסתו לזכותו.
על כך מסופר בתלמוד, כי רבא לא היה סמוך אל רב חסדא בשעת פטירתו, ושמע על כך ברמז מן השמים: אריסו של רבא היה מביא לו עופות שליו בכל יום (שהיה מוצא בכל יום).
רבא הבין כי מדובר ברמז מהשמיים כי רב חסדא נפטר, ופרנסתו באה לו בזכות רב חסדא, ולכן נפסקה בפטירתו.
אף על פי שרבא היה תלמידו של רב חסדא, אנו מוצאים כי הוא חלוק עליו בהלכה, ולפעמים אף על קודמיו.
במסכת יומא מתועדת מחלוקת הלכתית בין רבא ורב חסדא בפירוש אמרה של רב הונא.
רבא למד גם אצל רב יוסף.
כאשר רבא היה נפרד מרב יוסף היה הולך לאחוריו ביראת כבוד עד שרגליו נפצעו מקירות בית המדרש שנתקל בהם, והכתלים הושחרו בדם.
כאשר שמע מכך רב יוסף, שהיה סגי נהור, הוא בירכו שיהיה ראש ישיבה על כל בני העיר.
ברכה זו אכן התקיימה, ורב שרירא גאון כותב כי אף על פי שלאחר פטירתו של רב חסדא לא התמנה ראש ישיבה בסורא, התפרשה שליטתו של רבא באופן מיוחד על פומבדיתא ואף על סורא.
רבא היה נוהג למזוג את היין בצורה מיוחדת ורב יוסף היה מזהה את אופן המזיגה המיוחד של רבא.
רבא היה חשוב מאוד בעיני רב יוסף, וכאשר בנו של רבא למד אצל רב יוסף היה שואל אותו רב יוסף לעיתים תכופות על דעתו של רבא בעניינים מסוימים.
לאחר פטירתו של רב יוסף חי רבא 28 שנה (13–14 שנים בהן שימש אביי כראש הישיבה, ועוד 14 שנה בהן שימש רבא כראש הישיבה).
כמו כן נמנו על רבותיו רב אסי, זעירא, רב חסא, רבין, בר אהינא, בר המדורא, שמואל בר אבא ועוד.
כן נמנה עם רבותיו רב סחורה, תלמידו של רב הונא.
אמרותיו של רב סחורה בשם רב הונא מופיעות בתלמוד כעשר פעמים, וכולן נמסרו על ידי תלמידו של רב סחורה – רבא.
רבא היה משבח את רב סחורה לפני רב נחמן ואמר עליו שהוא אדם גדול.
תלמידיו הבולטים של רבא היו רב פפא, רב הונא בריה דרב יהושע, רב נחמן בר יצחק, רב שמעיה בר זעירא ורבים מאמוראי הדור החמישי; גם כמה מאמוראי הדור השישי, כרבינא הראשון, אמימר ומר זוטרא, הספיקו בצעירותם ללמוד ממנו.
לאחר מות אביי התמנה רבא לראש הישיבה, ורוב התלמידים עברו איתו למחוזא שם לימד ארבע עשרה שנה.
כמו כן נמנה רב זביד השני על תלמידיו.
השיב רבא: הספינה אינה נחשבת לחצר מהלכת, שכן הספינה עצמה נחה ואין לו כוח תנועה, ותזוזתה באה מכח חיצוני – מי הים.
בין תלמידיו נמנה גם רב נחמיה בריה דרב יוסף שלמד רבות מהנהגותיו, הנסתרות והנגלות.
כך למשל למד מפיו הלכה שאין מורים אותה לתלמידים ונחשבת להלכה ואין מורין כן, בנוגע להיתר השחזת סכין בחג בשינוי.
הלכה מחודשת אחרת, לימד אותו רבא במתכוון.
הוא שלח אותו להביא את תפיליו מביתו.
כאשר הגיע לביתו של רבא, הוא מצא אותן בין הכרית למיטה בצד הכרית, שלא כנגד הראש.
רב יוסף, שידע שהלילה הקודם היה ליל טבילה, הבין כי מותר אפילו לשמש את המיטה כאשר התפילין מונחות מתחת לכרית, אם הן שלא במקום הנחת הראש.
הסיבה לכך היא, מפני שמוטב להרבות בשמירת התפילין – במקום שהדבר נחוץ – גם אם בכך הוא ממעיט במעט מכבודן של התפילין.
גם רב ספרא ורב אחא בר הונא נמנו בין תלמידיו, ורבא אף היה מטיל עליהם לפעמים מטלות שונות.
על אחת מהן מסופר: איפרא הורמיז, אמו של שאפור המלך, שלחה לרבא קורבן וביקשה שיקריב אותו לאל.
רבא ידע שרב ספרא אינו מבטל מתורתו שלא לצורך, ועל סמך כך אף נפסק פסק דין בבית דינו של רבא, בנוגע לדין תפיסת הבית, האומר כי ההכנסות וההוצאות שנגרמות על ידי אחד מהאחים מתפוסת הבית, שייכות לכולם בשווה.
אם אחד מהאחים השקיע בנכסים, יש להניח שהוא עושה זאת בשביל כולם, וההכנסות גם הן לכל האחים.
רב ספרא השקיע בנכסי אביו, וכאשר תבע אותו אחיו לפני רבא, פסק רבא כי במקרה שאדם עסוק כרב ספרא משקיע בנכסים, ברור והדבר שההשקעה היא רק לעצמו, שכן לאדם כזה, שאינו מבטל אף רגע מזמנו, אין זמן להשקיע בשביל אחרים.
רב ספרא קרא לרבא, לפעמים, בתואר הכבוד "משה" – כינוי לגדול הדור, כמשה בדורו.
כמו כן נמנה עם תלמידיו רב שיזבי.
כאשר רב שיזבי אמר דברי תורה שהיו קשים להבנה, הזהיר רבא לעיין בתוכן דבריו ולא לזלזל בהם, שכן הם נאמרו מפי אדם גדול.
תלמיד אחר שלו היה רב רחומי שהיה לומד בישיבתו שבמחוזא כל ימות השנה, וחוזר רק בערב יום כיפור.
תלמידים נוספים המוזכרים בכמה מקומות שאומרים מימרות בשמו, הם אבימי מהגרוניא ורב פנחס.
תלמידים נוספים שלו היו רב שמואל בר זוטרא ומר שמואל מר.
רבא נישא לבתו של רב חסדא, מורו.
הסבר: בתו הילדה של רב חסדא ישבה בחיקו של אביה בעת שלימד את רבא ורמי בר חמא.
שאל אותה אביה: את מי מהם את רוצה (כחתן)?
ואכן, רמי בר חמא היה בעלה הראשון של בתו של רב חסדא, ולאחר פטירתו נשאה רבא.
על אהבתו של רבא לאשתו ניתן ללמוד מהסיפור הבא: אביי ורבא הלכו לפותר חלומות.
אביי נתן לו זוז, ורבא – לא.
עקב כך, את חלומותיו של אביי פתר הפותר לטובה, ואת חלומותיו של רבא – לרעה (ובכלל זה שימותו אשתו וילדיו).
כאשר התברר לרבא שמדובר בנוכל, אמר לו: .
תרגום לעברית: רשע, בידך היה הדבר וציערתני כל כך!
על הכול אני מוחל לך, מלבד בתו של רב חסדא.
רבא סמך על אשתו באופן מיוחד.
מתקנת חכמים, במקרה כזה צריכה האישה שנתבעה להישבע שבועת היסת, כדי להיפטר מהתשלום.
אך אשתו העידה לפניו, כי אותה אישה נוהגת להזכיר שם שמיים לבטלה וחשודה על השבועה.
רבא אמר, כי מכיוון שהוא יודע שאשתו לא משקרת לעולם, הוא סומך עליה בעיניים עצומות.
לעומת זאת במקרה אחר שבא לפני רבא, העיד לפניו תלמידו המובהק רב פפא כי אדם המחויב שבועה, הוא חשוד על שבועת שקר.
במקרה זה לא סמך רבא על דבריו, באומרו שדווקא צריך עדים.
את רב פפא איני מכיר אישית ברמה כזו שאוכל להעיד שאינו משקר, והסברה שאינו משקר כתלמיד חכם וכיהודי כשר אינה יותר מגדר של חזקה, שאי אפשר להוציא ממון על פיו.
לפי חלק מהגרסאות היה לו גם בן בשם רב חביבא.
אחיו של רבא, היה רב סעורם או רב "שעורים", שעמד ליד מיטתו בעת פטירתו.
ההיסטוריון מיכאל אבי יונה מציין כי רבא "היה מצרף", אל ההלכות שמסר, "את ההבחנה המעשית במציאות היומיומית"; וזאת לעומת אביי, אשר ייצג את "ההיגיון העקבי והשיטתי שבפירוש ההלכה"; ולכן נקבעה הלכה כרבא.
רבא אמר (בתרגום לעברית): "כמה טפשים האנשים שקמים מפני ספר תורה ואינם קמים מפני בן אדם גדול" ובכך הדגיש שגדולתה של התורה וקדושתה מתבטאות דווקא בלימודה ובחיים על פיה.
הוא שיבח את העיסוק בלימוד תורה, ואמר "כל העוסק בתורה אינו צריך לא עולה ולא מנחה ולא אשם".
על המאריכים בתפילה אמר: "מניחין חיי עולם ועוסקים בחיי שעה" (כלומר: עדיף להקדיש את הזמן ללימוד תורה ולא לתפילה).
רבא היה מומחה לחינוך ודאג להתאים את דרשות רבני הישיבה לקהל השומעים.
רבא העדיף את החריפות כדרך ללימוד ההלכה, וציטט את הפתגם: "טבא חדא פלפלתא חריפתא ממלי צנא דקרי", כלומר: עדיף גרגר פלפל שחור אחד ממלוא הסל קישואים.
הוא התאונן על מיעוט החריפות בדורו ואמר ש"אנן כאצבעא בקירתא לסברא – כשעווה קשה שאין האצבע יכול ליכנס בתוכה אלא מדבק מעט".
רבא היה בטוח בפסקיו בוודאות גמורה, והיה נוהג לפעמים להישבע כי כך אמר רב, אף על פי שרבא לא ראה את רב מעולם ונולד עשרות שנים לאחר פטירתו, והוא הסביר כי וודאי כך אמר רב שכן לא ייתכן שאמר אחרת.
אחת מהתפילות שחיבר נכללה במחזור התפילה ליום הכיפורים.
ההלכה נפסקת כרבא בכל מחלוקותיו עם אביי, מלבד שישה דינים, המסומנים בראשי התיבות יע"ל קג"ם.
אחד מהם הוא דין ייאוש שלא מדעת.
אם נאבדה לאדם אבדה, ובשעה שבאה לידי המוצא, המאבד עדיין לא שם לב שהיא נאבדה ממנה.
אמנם, אילו היה יודע שנאבדה ממנו היה מתייאש לבטח, ועל פי ההלכה הייתה האבדה מותרת לכל אדם, אולם כיוון שבשעת המציאה עדיין לא נודע לו, נמצא שבפועל לא היה כאן ייאוש מצדו.
נחלקו אביי ורבא: אביי סבר שהאבדה אסורה למוצאהּ, כי לא די בייאוש בכוח, ורק ייאוש בפועל מפקיע את בעלותו של המאבד מן האבדה והמוצא זוכה בה.
רבא סבר שדי לנו בייאוש בכוח כדי שיזכה בה המוצא.
השאלה היא, האם אפשר לפעול על פי דעתו של האדם (בעניינים המחייבים זאת) כאשר האדם טרם נתן דעתו על הנידון, על סמך ידיעתנו הוודאית מה תהיה דעתו.
בדומה, האם זה שעתה נודעה לנו דעתו החיובית על נושא כלשהו, מכשירה פעולות שנעשו לפני כן.
לדוגמה, אם אדם הפריש תרומות ומעשרות מפירות חברו, שלא ברשותו, ובחר לשם כך בפירות משובחים במיוחד.
בעוד שדעת אביי מובנת כפשוטה, הרי להסבר דעתו של רבא נדרשו רוב האחרונים לבאר: כיצד יכול אדם להיחשב מיואש מחפץ, בו בזמן שהוא עדיין אינו יודע שהחפץ אבד לו ולמיטב ידיעתו החפץ נמצא ברשותו.
ההסבר המקובל בדעת רבא הוא, שדין ייאוש המזכה את המוצא באבדה, הוא בעצם היתר של התורה, ללא מעשה פעיל מצדו של המאבד, בניגוד להפקר, פעולה בה הבעלים הוא העושה את המעשה המתיר לאחרים לזכות בחפץ.
כתנאי להחלתו של הייאוש, נדרשת "ניחותא", כלומר אי התנגדות של הבעלים לכך שאחר יזכה.
לענייננו אין צורך בניחותא בפועל, אלא מספיקה ניחותא בכוח, מפני שברור לנו שאילו היה הבעלים יודע על האבדה, היה מתייאש ממנה, ולכן המוצא זוכה בה.