tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשל הנסיבות המיוחדות הם האריכו בדבריהם ופנו לציבור הרחב לרכוש את הספר כדי לסייע באחזקת משפחתו של הנרצח.
הספר היה פופולרי בקרב תלמידי ישיבות ליטא.
בהקדמה להוצאה השנייה, מספר הרב חיים מיליקובסקי כי בלומדו בישיבות סלונים ומיר "יד הכל הייתה ממשמשת בספר היקר הזה".
בשנת תשס"ד יצא הספר במהדורה חדשה על ידי מכון "אבני שוהם".
בן ציון ישראל (1897 – 28 בינואר 1953) היה ראש המועצה המקומית השני של בת ים.
בן ציון ישראל נולד בשנת 1897 בשכונת מונטיפיורי בירושלים.
בן לרבי משה ישראל, שהיה איש ציבור מוכר ועסקן בכיר בקהילת הגורג'ים בירושלים, ובן למשפחת רבנים וסוחרים מפורסמת מגאורגיה.
רעייתו, מלכה בת מזל ומנחם פפסימודורף, ילידת שכונת נחלת שבעה בירושלים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה (1914) הוכרח לנדוד עם משפחתו לאלכסנדריה שבמצרים בגזירת השלטון הטורקי.
בגמר המלחמה חזר עם משפחתו ובחר להתיישב בתל אביב, שם עסק במסחר והפך לאחד הסוחרים הגדולים בעיר.
הצטרף לאגודת "בית וגן" ונבחר לסגן יושב ראש האגודה.
האגודה רכשה חלקת אדמה בדרומה של יפו כדי לתקוע יתד ליישוב של שומרי דת ומסורת.
ב-1926 יחד עם חברי האגודה ו-33 משפחות, הקים את היישוב בית וגן, שלימים שינה את שמו לבת ים.
ב-1934 הקים את ועד העדה הספרדית ונבחר לנשיאה.
ב-1935 יזם את הקמת בית הכנסת "מרום ישראל", כשהוא תורם את חלקת האדמה ומממן את בניית בית הכנסת.
ב-1936, עם פרוץ המרד הערבי הגדול, הקים את תחנת הנוטרים.
פעל מול השלטון הבריטי לקבל הכרה למועצה מקומית, וב-24 בדצמבר 1936 קיבל אישור להפוך את האגודה למועצה מקומית, ובכך פתח את הדרך להשגת תקציבים מהשלטון.
ב-1937 התמנה לראש המועצה השני של בת ים, עד הבחירות בקיץ 1939.
ב־11 באוגוסט 1938 יצא בנו בכורו, יוסף, לגבות כספים מבעלי חוב ערביים ביפו.
ליד מגדל השעון ירו בו ערביים ופצעו אותו קשה מאוד.
הצער הרב הביא לפרישתו של בן ציון מהחיים הפוליטיים.
בן ציון ישראל נפטר ב-28 בינואר 1953, בגיל 55, ונקבר בהר המנוחות בירושלים.
הרב שלום בן ציון פלמן (כ"ד בסיוון תרצ"ד, 7 ביוני 1934 - י"ב בשבט תשע"ה, 1 בפברואר 2015) היה פוסק הלכה חרדי-ליטאי.
רב קהילת "נחלת משה" בבני ברק ומחבר סדרת ספרי ההלכה "שלמי תודה".
נולד בתל אביב לשמואל, רב קהילת היכל מאיר בתל אביב, בנו של הרב שלום בן ציון רבה של זאגר בליטא ותלמידו של הרב חיים מבריסק.
לאחר שהסב נפטר בצעירותו, עלה אביו לארץ ישראל יחד עם אמו בעודו בחור, בהמלצת הרב אלחנן וסרמן (עמו למד בחברותא בזמן מלחמת העולם הראשונה בסמילוביץ', בזמן שאביו כיהן כר"מ בישיבת ראדין הגולה).
אביו התקבל לכהן כר"מ בישיבת אור זורח בהמלצת הרב וסרמן, ובהמשך שידכו הרב וסרמן לבתו של הרב צבי הירש גוטמן משגיח ומנהל ישיבת אוהל תורה.
למד בתלמוד תורה יסודי התורה בתל אביב ולאחר מכן בישיבת היישוב החדש.
בבחרותו נסע לחזון איש לדבר עמו בלימוד, ובהמלצתו עזב בגיל 15 את ישיבת ה'יישוב' ועבר ללמוד בישיבת פוניבז'.
בשנת תשי"ח נישא לשרה פיגה, בתו של הרב אברהם יצחק רוטשטיין, (נפטרה באוגוסט 2018), והמשיך ללמוד בכולל פוניבז'.
בהוראת רבי יעקב ישראל קניבסקי החל למסור שיעורי הלכה בכולל.
בהמשך התמנה לדיין, בבית דינו של הרב נסים קרליץ.
בשנות ה-70 עם ייסודה של שכונת רמת אלחנן, מונה בהמלצת הרב שך על ידי הוועד המאכלס לכהן כרב השכונה.
הוא רכש דירה בשכונה ועבר להתגורר בה.
לאחר שפנה אליו אדם שטען שהוא היה צריך להתמנות לרב השכונה.
הודיע לוועד המאכלס שהוא מסרב לכהן כרב, חרף טענותיהם שמעולם לא היה כוונה למנות את אותו אדם לרב.
בהמשך מונה הרב יצחק זילברשטיין לרב השכונה.
בשנות ה-90 התמנה בהמלצת הרב שך לרב קהילת "נחלת משה" בבני ברק.
בשנתיים האחרונות לחייו נחלש, ובמוצאי שבת י"ב בשבט נפטר בשנתו.
בלווייתו השתתפו הרב שטיינמן והרב חיים קניבסקי.
הספידוהו הרב שמואל יעקב בורנשטיין, הרב יעקב אדלשטיין, הרב גרשון אדלשטיין, הרב ברוך דב פוברסקי והרב ברוך דב דיסקין.
הרב צבי, מונה לכהן במקומו ברבנות.
הרב אברהם יצחק ליפקוביץ', בנו של הרב מיכל יהודה ור"מ בישיבת בית מדרש עליון.
הרב שלמה גרוסברד (בנו של הרב שרגא גרוסברד)
בין גיסיו, הרב חיים שלמה ליבוביץ, הרב פינחס שרייבר, החוקר הרב דב צבי רוטשטיין והרב עוזיאל משה רוטשטיין.
דודו (מצד אמו) היה הרב מנדל קפלן ר"מ בישיבת פילדלפיה ובן דודו מצד אמו היה הרב יוסף ישראלזון, חתנו של הרב אלישיב.
הוציא סדרת ספרים בשם שלמי תודה.
על שבועות, יום טוב ועירוב תבשילין, תשנ"ז
על סוכות וחול המועד, תשס"ו
תלמידיו הוציאו את הספר שיעורי שלמי תודה, על ברכות, ימים נוראים, ירידת גשמים והלכות בישול בשבת, בני ברק תשע"א; וכן את קונטרס השמיטה, אלעד תשע"ז.
כמו כן, תלמידיו מוציאים החל משנת תשע"ה עלון שבת בשם "שלמים בציון" ובו מחידושיו על התורה, הלכה ודרשותיו.
הרב בן ציון חי כהן יהונתן (1894 – ד' בכסלו ה'תשל"ב, 22 בנובמבר 1971) היה רב בג'רבה שבתוניסיה ובזווארה שבלוב, ומחבר ספרים רבים.
ר' (בן) ציון כהן נולד באי ג'רבה, שבשעתו כלולה הייתה בשטחה של לוב.
נולד בשנת 1894 לערך לאביו ר' יעקב כהן יהונתן.
כמו רבים מבני גילו התחנך אצל ר' דוד כהן יהונתן שהיה ידוע בהרבצת התורה שלו באי ג'רבה.
בשנת תר"פ (1920) לערך בהיותו בשנות העשרים לחייו נקרא לשרת בקדש כרבה הראשי של זווארה.
עם הגיעו לזווארה מצא קהילה במצב דתי מוזנח למדי, ללא מערכת חינוך מסודרת, עזובה והזנחה בכל תחומי הדת.
ר' בן ציון כהן החל מיד עם הגיעו בפעולות לתיקון המצב ובעיקר כדי לשנות את האווירה ששרתה בעיר.
עד כדי כך הייתה אווירה של חולין שקשה היה להבחין בין הנוער היהודי ובין זה הערבי.
יהודי זווארה (הגברים והנשים) היו ידועים ביכולות השירור של שירי אהבה לבנות היהודיות.
ר' בן ציון כהן ראה בשירים אלה טעם לפגם והוא פעל בכל מאודו כדי להחליפם בשירה בעלת תכנים מקודשים יותר.
יכולות השירה והנגינה שירש מאביו היו לו לעזר והוא חיבר והלחין שירים רבים ואף הקים מקהלת זמר מבכירי תלמידיו.
מילות שירי החולין שהיו מושרים בפי כל באירועי שמחה שונו ובמקומם חיבר הרב מילות קודש וערגה לארץ ישראל ולגאולה השלמה.
ר' בן ציון כהן היה פורה מאוד בכתיבה וזכה בחייו להדפיס ספרים רבים.
הרב כלפון משה הכהן כתב עליו:
היה בעל דעות ציוניות וראה בהקמת המדינה כחלק גדול וחשוב בהליך הגאולה.
עוד בג'רבא עמד בראש ארגון שעודד לדבר בעברית.
הוא כתב עשרות שירים על אהבת ארץ ישראל.
לאחר הקמת המדינה, בשנת 1953, עלה לארץ ישראל והתגורר באשקלון.
תמך בחינוך בבתי ספר גם לבנות והורה לתלמידיו ומשפחתו לשלוח את בנותיהם לסמינר 'בית יעקב'.
בשנותיו האחרונות סבל ממחלה קשה והיה רוב הזמן מרותק למיטה.
בשנת התשל"ה הוקם בעיר אשקלון בית כנסת על שמו שנקרא בשם "עטרת ציון", בית הכנסת מתופעל ומתוחזק כיום על ידי נכדיו וניניו.
קרן הצבי - הכולל חידושי תורה ודברי מוסר, 1924
בני ציון - פירושים על פרקי אבות, 1928
אומר לציון - מעשיות מחומש בראשית, 1940
לספר בציון - פירושים על הגדה של פסח, 1940
תהילת ציון - פירוש על התהילים
מבשרת ציון - פירוש על שיר השירים
קהלת ציון - פירוש על מגילת קהלת
שירי ציון - שירי הקודש ששר בלוב
בנות ציון - על פרקי אבות
תורה מציון - חידושי תורה
נר מציון - על פרקי אבות
יתן מציון - על הגמרא
בן ציון ליבר (אנגלית Benzion Liber, יידיש בן ציון ליבער; 6 בספטמבר 1875 - 6 ביוני 1958) היה רופא, פסיכיאטר, סקסולוג, מחנך, אנרכיסט, סופר, מו"ל ומחזאי.
בן ציון נולד ביאשי שברומניה בשנת 1875, ליצחק ואסתר (סטרול) לִיבּרֶסקוֹ (Librescu).
אביו היה סוחר ואמו הילרית ומספרת סיפורים.
הוריו היו חילונים שראו עצמם רומנים לא פחות מיהודים והיו קשורים לתיאטרון גולדפדן היידי ביאשי, אך לא דיברו יידיש בבית.
בגיל צעיר מאוד הוא הצטרף למפלגה הסוציאל-דמוקרטית הרומנית והחל לכתוב מאמרים לעיתונות שמאל.
הוא שירת בצבא ככתב צבאי ונכלא לתשעה חודשים בכלא צבאי על הטפה לאנרכיזם.
אחרי השחרור היגר עם הוריו לפריז, בה לימים החל ללמוד רפואה.
באמצע שנות העשרים שלו חזרו הוריו לרומניה אך הוא נסע לווינה להשלים את לימודי הרפואה.
בשנת 1904, שב ליבר לצרפת ונשא את אהבת נעוריו רוזילין פיסקוס (Fiscus).
מפריז היגר הזוג לניו יורק, בה נולד להם בנם יחידם ארמור, ששמו מורה על גישתם האנרכיסטית של הוריו (ארמור מלשון amour libre, תנועת האהבה החופשית ).
בניו יורק עסק בן ציון כרופא כללי.
באמצע שנות השלושים לחייו השלים ליבר את לימודי הפסיכיאטריה ולימים הפנה את רוב עיסוקו לטיפול נפשי ובהוראה בבתי ספר לרפואה פסיכיאטרית.
הוא שימש כמנהל מחלקת בריאות הנפש בבית החולים Polyclinc בניו יורק, והתנגד לפרויד ודגל במה שהוא כינה שיטת הטיפול הרציונלי.
הוא גם כיהן כגזבר הצלב האדום האנרכיסטי , ארגון שתמך באסירים פוליטיים באימפריה הרוסית.
הוא למד ציור עם רוברט הנרי , ונחשב אמן חובבני טוב.
ליבר היה חילוני מוצהר שלחם בכל הדתות ובנציגיהם ובהשפעתם על החברה, בעיקר בנושא ילודה ונישואי בוסר.
הוא דיבר רומנית, צרפתית, גרמנית, יידיש ואנגלית.
המעבר מפריז ווינה האירופיות לניו יורק הרעשנית, המלוכלכת והוולגרית, לא היה קל עבורו, אך מיד הוא הפשיל שרווליו ולמד את השפות המקומיות, יידיש ואנגלית, והחל לעבור את המבחנים לקבלת רישיון רפואה.
בתקופה זו הוא שינה את שמו מליברסקו הרומני לליבר היהודי, כי מהגרים רבים התקשו בהגיית שמו ונמנעו מלבוא אליו.
עם קבלת הרישיון פתח ליבר משרד בלואר איסט סייד בו טיפל במהגרים מכל המגזרים חינם אין כסף, והתמקד ברפואה מונעת.
הוא האמין שרוב המחלות נובעות מאורח חיים לא בריא ולא נכון, הן פיזית והן מנטלית, והמליץ למטופליו על אוויר צח, פעילות גופנית, אכילה מבוקרת וצמחונית ולהימנע מלחצים נפשיים.
בנוסף הוא גם עסק בפעילות ציבורית לטובת מהגרים, בעיקר יהודים ממדינת הולדתו, בשיפור תנאיהם בדיור, שכר והשכלה, וזכה לכינוי The People's Doctor ׁ(רופא העם).
בשנת 1910 החל ליבר להוציא לאור מגזין רפואי ביידיש בשם "אונזער געזונד" ("הבריאות שלנו") שלאחר מכן שונה שמו ל"דאָס ראַציאָנאַלע לעבן" ("החיים הרציונליים").
המגזין קידם את רעיונותיו וזכה לתפוצה רחבה בארצות הברית ובאירופה.
במגזין ליבר גם כתב אודות יחסי מין ואמצעי מניעה, בעיקר כדי למנוע מחלות המין שהיו למגפה בקרב המהגרים היהודים באותה תקופה.
לפי ההערכה, בשנת 1901 לבדה, היו בקרב המהגרים כמאה שישים אלף נגועים חדשים במחלות מין (כמו עגבת, זיבה והרפס), בעיקר בגלל חוסר ידע והדרכה מינית.
המגזין זכה להמלצת הדירקטוריון החינוכי של מדינת ניו יורק ששיבח אותו על שעוזר להפיץ מידע רפואי עדכני ומדויק ובכך עוזר, בין היתר, להפחית את מחלות המין בקרב המהגרים.
גם משרד הבריאות של מדינת ניו יורק המליץ על המגזין כמקור חשוב ומדויק לרפואה עדכנית.
ליבר היה גם מהראשונים שתמכו ועודדו אמצעי מניעה, וסיפק למטופליו אמצעי מניעה בניגוד לחוק.
בשנת 1918 פרסם ליבר מדריך מין מפורט ביידיש בשם "דאס געשלעכטס לעבען פון מאן און פרוי" ("חיי המין בין גבר לאשה") שנועד להרחיב את הידע המיני בקרב המהגרים היהודים שהיגרו מעיירות יהודיות מסורתיות לארה"ב המתירנית, נטולי הדרכה מינית.
ליבר ראה בספר זה תרומה לעם היהודי, וכתב בעמוד הראשון שספר זה הוא "א מתנה דעם אידישען פאלק" (מתנה לעם היהודי).
בספרו הוא גם מתפלמס עם הרפואה המדיצינית דאז ועם התרבות השמרנית-דתית הנפוצה.
באחד המאמרים שפרסם במגזין Birth Control Review , המגזין שהיה השופר של עידוד בקרת ילודה, כותב ליבר:
הלך הרוח הזה קיים בספר.
ליבר היה מהרופאים היהודים הראשונים בארצות הברית שהתנגדו לברית מילה, וביקרו נוהג זה בחריפות לציבור דוברי היידיש.
הוא מכנה את ברית המילה "אקט של ברוטליות ובושה" ומסיק שברית המילה היא "תחליף לקרבן אדם".
מאמר זה נדפס שוב ב"אונזער געזונט", 1913. כך הוא גם כותב בספרו "דאס געשלעכטס":
בסוף הספר הוא פרסם כשישים תמונות ואיורים, על מחלות מין, מבנה הגוף הנשי ועוד.
איורים אלו גרמו לכך שחודש אחר פרסום הספר משרד הדואר אסר עליו להפיץ את הספר כי הוא עובר על חוק קומסטוק למניעת הפצת דברים בוטים ולא מוסריים דרך הדואר.
כל מאמציו לשכנע את הפקידים ברצינות הספר ובנחיצותו הציבורית עלו בתוהו.
שלוש שנים אחר כך, בשנת 1922, אושר לו להפיץ את הספר בתנאי שיצנזר תמונות בוטות וקטעים בוטים.
הוא עשה זאת (כגון בחלק על מניעת הריון נמנע ליבר מלפרט את אמצעי המניעה השונים, האסורים על פי החוק), אך ציין: "אני מקוה שלפחות במהדורה הארופאית יתאפשר לי לפרט את מגוון אמצעי המניעה העומדים לרשות הזוגות."
ליבר אולץ למחוק את הקטע בצבע שחור וביקש מהמדפיס במהדורה השנייה להשאיר את הקטע חלק לאות מחאה על הצנזורה, והוסיף: "למען ידע הקורא כי כאן היה אמור להיות רשימת אמצעי מניעה."
בן ציון ליבר היה שותף להקמת בית הספר המודרני הראשון ע"ש ובהשראת פרנסיסקו פרר , בשנת 1911, ובנו ארמור היה ראשון התלמידים.
את בית הספר הקימו קבוצת אנרכיסטים שהמכנה המשותף ביניהם היה האמונה בחינוך חופשי ודמוקרטי.
מספר חודשים אחר כך, מסיבה לא ידועה, הוציא ליבר את בנו מבית הספר ולימד אותו יחד עם עוד מספר ילדים בבית.
את משנתו החינוכית שטח ליבר בספרו The Child and the Home: Essays on the Rational Upbringing of Children, בו הוא מקיף את כל הנושאים הקשורים בגידול ילד מלידתו ועד בגרותו.
הספר התבסס על ניסיונו האישי של ליבר בחינוך ולימוד הילדים בביתו, והרבה רעיונות בו היו חדשים ונועזים לתקופה בה הוא נכתב.
הספר מסביר את עקרונות החינוך הרציונלי: השמת הילד במרכז, לתת לו להרגיש אחראי לעתידו, לאפשר לו חשיבה חופשית ולעודד את סקרנותו הטבעית, וללמד אותו בהתאם לשאלותיו וחקירותיו.
וכמובן, גידולו בסביבה בריאה, עם אוויר צח, טיולי טבע, תזונה נכונה, צמחונות והיגיינה מרבית.
ליבר לא ראה עצמו כמורה ומלמד אלא כמנטור ומכוון.
הוא נהג לצאת עם התלמידים לשדות, מוזיאונים, גלריות ולתת להם להרחיב את השכלתם לבדם.
הוא עורר דיונים על קפיטליזם וסוציאליזם ועודד אימוץ ערכי שוויון וזכויות שוויוניות בין כל בני האדם, עם נטייה לכיון הג'ורג'יזם.
ליבר היה בראש ובראשונה אנרכיסט סוציאליסטי ששילב טרוצקיזם וג'ורג'יזם.
אולם לא הצטרף באופן פורמלי לשום ארגון שמאלי, בעיקר כדי לשמור על חופש דעה ופעולה.
ליבר היה ממקימי קומונת Free Acres בניו ג'רזי שהקים בולטן הול , תלמידו של הנרי ג'ורג', בה נהג מס אחיד ותשלום מסוים על שכירת הבתים.
ליבר נהג לבלות שם את הקיץ עם בני משפחתו.
בשונה מחבריו אמה גולדמן ואלכסנדר ברקמן, שהשתתף עימם בהקמת בית הספר פרר, בהפגנות הכורים בקולורדו ובפעילויות רבות אחרות, שהתנגדו בסופו של דבר לבולשביקים ברוסיה, תמך ליבר בסטלין ובשלטון הקומוניסטי ברומניה, אם כי באופן מסויג, וקומם עליו את האנרכיסטים היהודים בעיקר
הוא נהג להרצות באופן קבוע לארגוני שמאל על בריאות הנפש.
לתלמידיו הצעירים חדורי ההתלהבות המהפכנית היה אומר תמיד: אתה רוצים לעשות מהפכה עולמית, קודם תעשו מהפכה בתוככם.
את הצמחונות הוא ראה כחלק מתפיסת עולם כוללת של זכויות ויחס אנושי לזולת.
יחסו לציונות היה אוהד בתחילה והצטנן עם השנים בגלל החשש שמדינה יהודית תפגע בתושבים הערבים בארץ ישראל.
ב-6 ביוני 1958 נסע עם רוזילין רעיתו לביתם במנהטן חזרה מביקור בברוקלין, ולפתע לקה בהתקף לב.
הוא הטה את הרכב בזהירות לצד הכביש כדי לא לגרום לתאונה, ומת.
ליבר כתב ופרסם והוציא לאור ספרים רבים באנגלית, יידיש, גרמנית וצרפתית, שלושה מחזות, ומאמרים שהתפרסמו בז'ורנאלים רפואיים שונים.
די אידישע סאציאליסטען און ארץ ישראל (1918)
דאס געשלעכטס לעבען פון מאן און פרוי (1919)
דארפן מיר עסן פלייש: געדאנקען וועגן וועגעטאריזם (1956)
"די באשעדיקטע" (הפגומות), 1918, תרגום של Les Avariés מאת המחזאי הצרפתי Eugène Brieux שעסק בבעיה החברתית שנוצרה לנערות נגועות סיפיליס.
ב-1918 הוא גם החל לתרגם ליידיש את "המעגל", מחזה מאת ארתור שניצלר, וקרא לו "דער טאנץ" (הריקוד).
הרב בן ציון ליפסקר (24 ביולי 1944, ח' באב תש"ד – ה' בתשרי תש"ע, 23 בספטמבר 2009) היה רבה הראשי האשכנזי של ערד ורב קהילת חב"ד וחבר בבית דין רבני חב"ד.
נולד בעיר כותאיסי שבמערב גאורגיה לרב אריה זאב ומלכה ליפסקר, שהיגרו לשם מברית המועצות.
בט"ו בכסלו ה'תש"ט עלה לישראל עם משפחתו.
הוריו התיישבו בהתחלה במעברה בבאר יעקב, וכעבור חודש עברו לבתים הנטושים ליד תחנת הרכבת בלוד, שם הקימו את ישיבת חב"ד והיו מהמייסדים של קהילת חב"ד בלוד.
למד בתלמוד תורה חב"ד בלוד וכפר חב"ד, בישיבת תומכי תמימים בלוד, ובישיבת תומכי תמימים המרכזית בכפר חב"ד.
בשנת ה'תשכ"ד נסע ללמוד בישיבת תומכי תמימים המרכזית ב-770.
לאחר חתונתו בה' בניסן ה'תשכ"ה עם שרה בת מאיר סנדר, התגורר בלוד ולמד בכולל אברכים בכפר חב"ד.
בשנת ה'תשכ"ז התחיל לעבוד חצי יום כמורה בתלמוד תורה בכפר חב"ד, באדר ה'תש"ל עבר בהוראת הרבי מליובאוויטש לנחלת הר חב"ד ולמד שם בכולל.
בשנים ההם קיבל מהרבנות הראשית לישראל תעודת 'כושר' לכהן כרב שכונה.
בשנת ה'תשל"א החל לשמש כמנהל רוחני בישיבת "אחי תמימים" בראשון לציון.
בשנת ה'תשל"ח יצא לשליחות בעיר ערד ונבחר לחבר במועצת הרבנות במקום.
בבחירת שנערכו בט' בניסן ה'תשמ"ג (1983) נבחר הרב ליפסקר לרב האשכנזי של ערד, בכ"ג בכסלו ה'תשמ"ד נערך טקס ההכתרה של הרב ליפסקר בהשתתפות הרב מרדכי אליהו ועוד.
מאז פתח בפעילות עם בני הנוער, הקים ופתח בית כנסת חב"ד, גן ילדים, בית ספר יסודי לבנות ועוד.
היה חבר בבית הדין של רבני חב"ד.
לרב ליפסקר היה קשר מיוחד עם האדמו"ר הלב שמחה מגור, בעת שהיה מגיע לערד כמה פעמים בשנה, בכל פעם שערך טיש ביקש מהרב ליפסקר להגיד דבר תורה בתחילת הטיש ועוד.
משנת ה'תשל"ח ערך בכל שנה הרב ליפסקר טקס של חגיגת בר מצווה לילדי ערד על הר מצדה.
בחודשיו האחרונים התגלה בגופו גידול ממאיר ובה' בתשרי ה'תש"ע נפטר בגיל 65. בהלווייתו שיצאה מבית הכנסת המרכזי בערד השתתפו רבים, ספדו לו הרב הספרדי יוסף אלבו, הרב מרדכי שמואל אשכנזי רבה של כפר חב"ד וראש הוועדה הקרואה בעיר ערד גדעון בר לב.
במהלך הלוויה מינה הרב מנחם מנדל גלוכובסקי את חתנו הרב מנדלזון לממשיך דרכו.
הרב ליפסקר נטמן בהר הזיתים בירושלים.
חתנו, הרב יעקב מנדלזון, משמש רב קהילת חב"ד ושליח חב"ד בערד.
חתנו, הרב יוסף יצחק דרוק, שליח חב"ד בטנא עומרים.
אחיו אלי ליפסקר היה מלחין חסידי ידוע והקים את מלהקת הילדים חב"דית אלי והילדים.
הרב בן ציון הלוי לִיכטמן (ה'תרנ"ב, 1892 – י"ב באדר ה'תשכ"ד, 25 בפברואר 1964), היה רבה הראשי של הקהילה היהודית בביירות בירת לבנון, ואב בית הדין.
מחבר סדרת הספרים "בני ציון" – באור רחב על סדר שולחן ערוך אורח חיים.
הרב בן ציון הלוי לִיכטמן, נולד לאברהם לוי הלוי בשנת ה'תרנ"ב (1892), בעיירה בראילוב שליד עיר המחוז ז'יטומיר, שבאוקראינה (אז חלק מהאימפריה הרוסית).
הוא דור שביעי לרבי שכנא צבי מנמירוב (תלמיד רבי מנחם נחום מצ'רנוביל בעל המאור עיניים), שהיה המגיד מישרים בעיר נמירוב בזמן תלמידי הבעל שם טוב, בסביבות השנים ה'ת"ף–ה'תק"ם, ומחבר ספרי "הרי בשמים" על חמשה חומשי תורה, ועל חידושי הלכות ואגדות.
הרב לִיכטמן למד בישיבות ליטא – סלובודקה, מיר, ראדין וסלוצק.
הוסמך לרבנות על ידי ראש ישיבת סלוצק הרב איסר זלמן מלצר.
למד גם אצל "העילוי מפולטבה" רבי יואל שורין, ראש ישיבת "אור תורה" בנובוהרד-וולינסקי (זוועהיל), ואף נשא לאישה את בתו בזיווג ראשון, בהמשך התגרש ממנה.
היה ר"מ בזוויעהל, וכן שימש כרב העיירה פאלין (פולן או פוילין, נקראת כיום Chervonoarmiys'k) שבאוקראינה.
אחיו יעקב נרצח בפוגרום שנערך באוקראינה בשלהי מלחמת העולם הראשונה (ככל הנראה על ידי אנשי סימון פטליורה ב-1919), ולימים הוא קרא לבנו הקטן על שמו.
בתקופת המלחמה, באמצע שנות ה'תר"פ (תחילת שנות העשרים), עלה לארץ ישראל.
נישא בירושלים לאסתר אהובה (בת הרב משה ניישילר), דור שישי לרבי מנחם מנדל מרימנוב, ובשבט ה'תרפ"ח נולדו להם תאומים, יוסף ומשה.
הרב לִיכטמן שימש בתפקידים תורניים והיה פעיל ציבורי בירושלים, ובין היתר היה ר"מ "ישיבת גבעת שאול".
כמו כן היה פעיל בתל אביב, ושימש תקופה כמנהל תלמוד תורה "שארית ישראל" בעיר.
בהמשך, לאחר מותו של הרב שבתי בוחבוט, רבה הראשי של הקהילה בביירות, התמנה הוא תחתיו.
השפעתו הייתה רחבה, הוא היה מקובל על העדה האשכנזית והספרדית, ונחשב למנהיג הרוחני של כל יהודי לבנון.
בביירות נולדו לו ילדיו יעקב, וחוה שפרינצה (הלפגוט).
בפעילותו בביירות שימש גם כרב בית הכנסת האשכנזי שהיה מעל בית הספר "תלמוד תורה".
בית הספר הנוסף היה ה"אליאנס" של "כל ישראל חברים", ובניו למדו גם בו.
הוא היה פעיל גם בענייני ארץ ישראל ונפגש עם ראשי המזרחי, וראשי אגודת ישראל, הרב יצחק מאיר לוין והרב משה בלוי, שבאו לבקרו ב-1945. כן תמך בבקשות הרבנים יצחק הרצוג ויהודה לייב מימון לסיוע למוסדות תורניים בישראל, ועל פי דרישתו אספו בני קהילתו כסף לסיוע למעפילים שניסו להסתנן לישראל.
בשנות החמישים נפגש עם פייר ג'ומאייל.
כמו כן תמך גם בפעילות המכבי הצעיר בעירו.
למרות מצבו הכלכלי האיתן בלבנון, שאף הרב ליכטמן לחזור לישראל.
בשנת ה'תשי"ט (1959), חזר עם משפחתו לירושלים, שם הייתה לו משפחה ענפה, בתקווה שיהודים נוספים מלבנון יבואו בעקבותיו.
התגורר ב"שיכון הפועל המזרחי" בגבעת מרדכי.
בשנת ה'תשכ"ד (1964) נפטר בה לאחר מחלה, ונקבר בהר המנוחות.
רעייתו נפטרה בירושלים בשנת ה'תשמ"ב (1982).
בני ציון חלק א – על סימנים א'–מ"ה.
בני ציון חלק ב – על סימנים מ"ו–קנ"ו.
הוא סיים לכותבו בסיוון ה'תשי"ב.
בני ציון חלק ג – על סימנים קנ"ז–רמ"א.
(הוא סיים לכותבו ביום שני י"ח בכסלו ה'תרצ"ח).
בני ציון חלק ד – על הלכות שבת, סימנים רמ"ב–ש'.
בני ציון חלק ה – על הלכות שבת, סימנים ש"א–שמ"ד.
מוסד הרב קוק, ירושלים ה'תש"ך.
בני ציון חלק ו – על הלכות שבת, עירובין וראש חודש, סימנים שמ"ה–תכ"ח, ובסופו קונטרס ביאורים בעניין "מצוות לאו להנות נתנו", שכתב בצעירותו (את הספר הוא החל לכתוב ביום שלישי ז' בחשוון ה'תשכ"ב, וסיימו ביום רביעי ראש חודש אב באותה שנה).
ששת הספרים מקיפים בהרחבה את חציו הראשון של שולחן ערוך אורח חיים.
הרב לִיכטמן היה למדן מופלג ובעל הוראה, וסדרת ספריו כוללת עומק והיקף עצום בסוגיות רבות, בדינים הנוגעים הלכה למעשה.
סגנון הספרים הוא מערכות למדניות על סעיפי השולחן ערוך עד למסקנת ההלכה.
סמוך לעלייתו ארצה, ולפני שיצא הספר הראשון, כתבו לו הרבנים קוק ומלצר המלצות עם ביטויים מפליגים כאמור, וכשיצא הספר בשנת ה'תש"א הוא זכה להסכמות מחשובי הרבנים באותה תקופה, הרבנים יצחק אייזיק הלוי הרצוג, בן ציון חי עוזיאל, ומשה אביגדור עמיאל.
בספריו מתכתב הרב לִיכטמן עם רבנים ופוסקים רבים בישראל ומחו"ל.
הספר התקבל בציבור הרבנים, הלומדים, ופוסקי ההלכה, כאחד מספרי היסוד, בפרט בהלכות שבת.
בין פסקיו המפורסמים – דין מחללי שבת בזמנינו, שאינם אוסרים את היין במגעם.
הרב לִיכטמן הדפיס שישה חלקים מהסדרה בחייו ותכנן להמשיכה על סדר השולחן ערוך, אך לא הספיק.
בשנת ה'תשנ"ה יזם בנו יוסף, הדפסה מחודשת בירושלים של הסדרה, בסיוע אדמונד ספרא, יליד ביירות.
הם אף פתחו במפעל להשלמת החיבור, שכשל.
אצל צאצאי הרב נותרו כתבי יד רבים שלו וחלקם אבד, ביניהם כרך המשך לסדרה.
ספרייתו שכנה בדירתו בשכונת זיכרון משה, ונמכרה כחמישים שנה לאחר מותו.
בעשור השני של המאה ה-21 נדפסה הסדרה במהדורת צילום בהוצאת "מכון הכתר", בתוספת מדור הערות, שבתוכו נכללו מגיליונות בכתב יד של הרב עובדיה יוסף, ובכרך ו' נוסף קונטרס "כתר ציון", ובו חידושים מכתב יד המחבר.
כמו כן הוא כתב בכתבי עת תורניים שונים, ביניהם, "אהל תורה" ו"המאור".
בן ציון פישלר (1921, ה'תרפ"א – 20 בנובמבר 2019, ה'תשע"ט) היה חוקר הומור, חוקר הלשון העברית, וחבר האקדמיה ללשון העברית.
בן ציון נולד לאדלר וריטה.
גורש לקפריסין במסגרת ההעפלה ועלה ארצה בספינה בג' בשבט ה'תש"ט.
היה אוטודידקט: עקב השואה לא השלים את לימודיו בבית הספר התיכון, ומעולם לא קיבל תואר אקדמי כלשהו על אף הידע הנרחב שרכש.
למד עברית במחנה המעצר בקפריסין משליח היישוב היהודי בארץ ישראל (לימים פרופסור) דב נוי והשלים בזה את ידיעותיו משכבר בלטינית, יוונית, גרמנית, רומנית ורוסית.
היה בעל טור שבועי קבוע בנושאי לשון בעיתון הארץ.
נהג לשבת ב ושם ערך את מחקריו.
שנה לפני מותו קיבל את אות יקיר מכון שוקן בספריית שוקן, ונערך ערב לכבודו, בנוכחות אשתו ברכה, לשונאית אף היא, ובניו ספי איש הסיינטולוגיה ומפיק הטלוויזיה רמי.
חקר וניסה להסביר את שירו של איציק מנגר ביידיש ובתרגומים לעברית על מכתב האהבה של מלכת טורקיה לרבינו תם.
הפירוש והשיר הוזכרו בהשקת ספרו של פרופסור אברהם (רמי) ריינר על רבינו תם, בהקשר עם רוחו הנוחה לכעוס של רבינו תם, ועם הצדדים החיוביים שיש לעיתים לכעס במידה.
פישלר מצא את המקור הרומי בכתבי הורציוס לביטוי על הגוי שבא לפני שמאי הזקן וביקש ללמוד את כל התורה על רגל אחת.
פישלר חיבר ספרים שונים, וכתב מאמרים רבים:
הנחלת הלשון העברית בימי העלייה השנייה (פרקים מהספר באתר מט"ח וקישור לספר הסרוק באתר כותר)
תשעים ושנים 92 מאמרים של בן ציון פישלר באתר רמב"י של הספרייה הלאומית, אתר המאמרים המדעיים בחקר היהדות.
הספר לכבוד בן ציון פישלר
מנחה לקודש: אסופת מאמרים על לשון ועל הנחלתה מוקדש לשלמה קודש במלאת לו שבעים וחמש שנה / העורכים - חיים רבין ובן ציון פישלר
כלשון עמו: אסופת מאמרים בבלשנות שימושית מוקדשת לחיים רבין במלאת לו שישים שנה / העורכים - רפאל ניר ובן-ציון פישלר
ספר רוזן / העורכים - עוזי אורנן ובן ציון פישלר
אלף אמירות בפורטוגזית יהודית (בפורטוגזית) / בן ציון פישלר
רבי בן ציון חיים שלמה משולם זושא טברסקי היה האדמו"ר מהורניסטייפול ורב הקהילה היהודית בדנבר, קולורדו, ארצות הברית.
נולד לאדמו"ר השלישי מהורניסטייפול, רבי יעקב ישראל טברסקי, בקרקוב בה' בתמוז ה'תרפ"ח.
סבו רבי בן ציון יהודה לייב העיד עליו כשהיה בן 18 בלבד שהוא בקי בעץ חיים של רבי חיים ויטאל כמו שיהודי בקי בפסוקי 'אשרי'.
למד בישיבת תורה ודעת, אצל רבי שרגא פייבל מנדלוביץ' ואצל רבי שלמה היימן שחיבבו אותו מאוד והיה שם ראש חבורת החסידים.
נשא את בתו של רבי יוסף לייפר מפיטסבורג.
הרב טברסקי כיהן כאדמו"ר במשך תשע שנים עד לפטירתו בשמחת תורה - כ"ג בתשרי ה'תשמ"ב.
נכדו רבי יעקב ישראל ניסן הוציא ספר "מלכות שלמה" ובו מקבץ מדברי תורותיו והנהגותיו.
מהדורה שנייה ומורחבת של הספר יצאה לאור בליקווד, תשע"ו.
בנו רבי מרדכי דוב, ממלא מקום אביו כאדמו"ר מהורניסטייפול בבית מדרשו שבפלטבוש, ברוקלין, ניו יורק.
חתנו רבי שלום שכנא פרידמן, ממלא מקום וממשיך דרך חותנו כאדמו"ר מהורניסטייפול בארץ ישראל.
בתחילה בשכונת סנהדריה שבירושלים, ומתשע"ח בביתר עילית.
בן ציון (בנצי) נוה (נולד ב-8 בפברואר 1938) הוא מהנדס ומנהל ישראלי, אשר שימש כמנכ"ל רפא"ל - רשות לפיתוח אמצעי לחימה וראש מפא"ת.
בן ציון נוה נולד בתל אביב ב-1938 לשלמה והניה וולצקי, תעשיינים שעלו מפולין ב-1934. הוא גדל בשכונת פלורנטין ולמד בבית הספר תחכמוני ובהמשך בתיכון עירוני ב'.
עשה תואר ראשון בטכניון במסגרת העתודה האקדמית ושירת ברפא"ל - רשות לפיתוח אמצעי לחימה.
בשנת 1962 נוה סיים בהצטיינות תואר שני באווירונאוטיקה בטכניון.
שנה מאוחר יותר נשלח לפריז מטעם משרד הביטחון, ובינואר 1967 חזר לישראל ושב לרפא"ל, בה עבד כראש תחום.
ב-1971 קודם לתפקיד ראש חטיבת אווירומכניקה ברפא"ל, בשנה זו זכה בפרס ביטחון ישראל.
שנתיים לאחר מכן נשלח ללימודי דוקטורט באווירונאוטיקה באוניברסיטת נוטרדאם בארצות הברית, שאותם סיים בהצטיינות כעבור שנתיים בלבד.
בשנת 1978 מונה למנכ"ל רפא"ל.
בתקופת כהונתו הונחה אבן הפינה להקמת מכון לשם - מתקן נוסף של רפאל בגליל.
בשנת 1982 הושאל למשרד הביטחון, לשם הקמת מפא"ת, ולאחר שיזם את חיבור המחקר והפיתוח עם ניהול התשתיות במשרד הביטחון, כיהן כראש מפא"ת הראשון בשנים 1982–1985. במסגרת תפקידו זה, נוה גם היה חבר במטכ"ל.
בשנים 1985–1987, בעודו בשבתון מרפא"ל, כיהן כמנכ"ל סאיטקס.
בתקופה זו הוביל תוכנית רה-ארגון והתייעלות בחברה, והשקעה של החברה בתחום המזל"טים, בחברת ההזנק "חץ הכסף" (שלימים הפכה חלק מחברת אלביט מערכות).
בשנת 1988 פרש מרפאל, והקים עם שותפים חברת ייעוץ בשם "בינה" שהייתה פעילה כעשור בעולמות הייעוץ הביטחוני.
שימש גם כיועץ בחברת Wales העוסקת בייעוץ אסטרטגי ביטחוני לגופים בינלאומיים.
נוה שימש כדירקטור בממגורות דגון ויו"ר הדירקטוריון במפעלים הקיבוציים כבירן וכפר סאלד.
הוא נמנה גם עם חבר הנאמנים של הטכניון במשך כעשרים שנה.
בין השנים 1986–1995 שימש כחבר מועצת המנהלים של קרן גרמניה-ישראל למחקר ולפיתוח מדעי, שמטרתה לעודד שיתוף פעולה מחקרי בין האוניברסיטאות במדינות.
פרס ביטחון ישראל בשנת 1971.
ניהול תעשיות עתירות-ידע בישראל, רמות, 1995.
Theater ballistic missile defense, עם עזריאל לורבר, הארגון האמריקאי לאווירודינמיקה ואסטרונאוטיקה, 2001. הספר עוסק באסטרטגיית הגנה מפני טילים בליסטיים.
נוה חתום גם על עשרות פרסומים מקצועיים נוספים בתחומי האווירונאוטיקה והניהול.
נוה נשוי לנעמי ואב לשלושה.
הרב שלום בן־ציון פלמן (ה'תר"ל בקירוב, 1870 – ה'תר"ץ בקירוב, 1930) היה מתלמידי החכמים הבולטים בליטא בראשית המאה ה-20, שכיהן כרבן של קהילות וישטינעץ וזאגר־ישן.
נולד בטלז סביב שנת תר"ל, לרב משה פלמן בן למשפחה תורנית מיוחסת.
כבר בילדותו ניכרו בו כישרונות עיוניים ונטייה ללימוד מעמיק.
בצעירותו נשלח לישיבת טלז, ממרכזי התורה החשובים בליטא, שם התבלט בחריפותו ובעמקותו, וזכה לתואר "אחד מאריות טלז" מפיהם של בני דורו.
בהמשך למד בישיבת ראדין אצל החפץ חיים, ובישיבת וולוז'ין בעת כהונתו של רבי חיים סולובייצ'יק.
בבחרותו למד יחד עם רבי אלחנן וסרמן והרב מפוניבז' שהיו ידידיו הקרובים.
עם נישואיו נקרא לכהן כרבה של וישטינעץ, עיירה יהודית במחוז סובאלק.
כהונתו התאפיינה בהקפדה על סדרי הדת ובהנהגת תקנות קהילתיות, ובהן פיקוח על השחיטה ותיקון מערך הכשרות המקומי, חיזוק בתי המדרש, ופתיחת מסגרות לימוד חדשות לילדים ולבני נוער.
עדויות בני המקום מתארות אותו כרב קשוב לצורכי הציבור אך תקיף בשמירת גדרי ההלכה.
בתקופה זו קשר קשרי ידידות עם דמויות רבניות נוספות באזור, וביסס את מעמדו כפוסק מוכר גם מחוץ לקהילתו.
בשנת תרע"ד (1914) לערך התמנה לרב ואב"ד בזאגר־ישן, אחת הקהילות הוותיקות בליטא.
במשרה זו עמד בראש בית דין פעיל, שדן בענייני ממונות, גיטין וקידושין, והכריע בשאלות הלכתיות שהגיעו אליו מעיירות שכנות.
רבי אלחנן וסרמן, מזכירו בכתביו בתואר "הגאון רבי בן־ציון פלמן אב"ד דק"ק זאגר", בבהקשר תורני המובא בספרו קובץ הערות.
במהלך מלחמת העולם הראשונה נאלצה קהילת זאגר להתמודד עם קשיי אספקה, זרם פליטים והפגזות.
בני משפחתו סיפרו כי בתקופות הסכנה נהג הרב פלמן ללמוד עם בנו, שמואל, בעליית גג של ביתם, לאור נר יחיד ששאל משכנים.
בשנת תרע"ז (1917), בעקבות המצב הביטחוני הקשה, פוצלה ישיבת ראדין לשני חלקים.
רוב תלמידי הישיבה עזבו את ראדין יחד עם ה"חפץ חיים" ורבי אלחנן וסרמן, והתמקמו בעיירה סמולוביץ.
רבי אלחנן פנה אז לידיד נעוריו, הרב בן־ציון פלמן, שלמד באותה עת במריופול אצל הרב יצחק רבינוביץ בישיבת פוניבז' ששהתה שם באותה עת, בבקשה שיבוא לכהן כר"מ בישיבה, והוא נענה והחל למסור שיעורים בישיבה.
נפטר בווילנה סביב שנת תר"צ (1930), ככל הנראה לאחר תקופה של חולשה ובריאות רופפת.
מקום קבורתו המדויק אינו ידוע, אולם ההערכה היא כי נטמן בבית העלמין היהודי הישן בווילנה.
נפטר בצעירותו, ואלמנתו שבה להתגורר בטלז.
ידידיו רבי אלחנן וסרמן והרב יוסף שלמה כהנמן פעלו להביא את האלמנה ובנה היחיד, הרב שמואל פלמן, לארץ ישראל באמצעות פנייה לישיבת אור זורח בתל אביב, בה כתבו כי בנו של ידידם, רבה של זאגר־ישן, ראוי לשמש כמגיד שיעור בישיבה, וביקשו עבורו אשרת כניסה לארץ.
בהמשך דאג רבי אלחנן וסרמן גם לשידוך עבורו.
נכדו, הרב בן ציון פלמן, היה פוסק ידוע בבני ברק, רב קהילת "נחלת משה" ומחבר סדרת הספרים "שלמי תודה".
בן ציון פיגלסון (נולד ב-27 בינואר 1981) הוא עורך דין ישראלי, המכהן כהאפוטרופוס הכללי והממונה על ענייני ירושה במשרד המשפטים של מדינת ישראל.
בעבר כיהן כסגן הממונה על חדלות פירעון במשרד המשפטים.
במסגרת תפקידו הוא עומד בראש הגוף הממלכתי האמון על ניהול נכסים של חסויים, נעדרים ונפטרים, על פיקוח על אפוטרופסים, ועל טיפול בעיזבונות ובנכסים שאין לגביהם בעלים ידועים או יורשים מאומתים.
פיגלסון נולד בבני ברק, למד תואר ראשון ושני במשפטים באוניברסיטת בר-אילן ובעל תואר שני במינהל עסקים בתוכנית למנהלים מאוניברסיטת בר אילן.
הוא בוגר התכנית לפיתוח מנהלים של משרד המשפטים בפקולטה לניהול, אוניברסיטת תל- אביב ותוכנית העמיתים לסגל הבכיר במדרשה הלאומית למנהיגות, ממשל וניהול.
במהלך שנות פעילותו במערכת המשפטית רכש מומחיות בתחומי האפוטרופסות, הירושה וניהול נכסים במישור הממלכתי.
מינויו לתפקיד האפוטרופוס הכללי והממונה על ענייני הירושה הציב אותו בראש אחת היחידות הרגישות והמורכבות במשרד המשפטים, הפועלת בממשק יומיומי עם בתי המשפט, עורכי דין, רשויות המדינה והציבור הרחב.
בתפקידו מופקד פיגלסון על מערך רחב היקף העוסק בכספים, מקרקעין ונכסים בהיקפים משמעותיים, ופועל לאיזון בין שמירה קפדנית על רכושם של חסויים ונפטרים לבין הנגשת המידע לציבור והחזרת נכסים לבעליהם.
כחלק מתפקידו הציבורי עוסק פיגלסון גם בהסברה לציבור בנושאי ירושה ואפוטרופסות.
הוא משתתף בדיונים מקצועיים, ימי עיון וכנסים משפטיים, ומופיע בתקשורת בהקשרים הקשורים לאיתור נכסים עזובים, לניהול עיזבונות ולשמירה על זכויותיהם של מי שאינם מסוגלים לנהל את ענייניהם בעצמם.
בשנת 2025 הוביל את קידום תיקון 21 לחוק הכשרות המשפטית והאפוטרופסות (התשפ"ד–2024), אשר העביר סמכויות מסוימות לאישור פעולות כלכליות של קטינים, אנשים שמונה להם אפוטרופוס וממנים בייפוי כוח מתמשך מבתי המשפט לאפוטרופוס הכללי, לצד התאמת התקנות הנלוות לחוק.
במסגרת זו הורחבו אפשרויות ההשקעה עבור מי שאיבד את כשרותו המשפטית, בכפוף למגבלות שנקבעו בתקנות.
במהלך מלחמת חרבות ברזל זכה במקום הראשון בפרס חדשנות ממשלתית בחירום על פעילות מערך רשם הירושה.
מערך רשם הירושה אימץ פתרונות חדשניים, מהירים ורגישים להנפקת צווי ירושה וצווי קיום צוואה למשפחות שכולות במלחמה..[3]
בפרסומים תקשורתיים הודגשו מקרים שבהם אותרו נכסים בהיקפים משמעותיים והושבו ליורשים שלא היו מודעים לקיומם, לעיתים שנים רבות לאחר פטירת הבעלים המקוריים.
בכתבה בגלובס על רפורמת האפוטרופוסים נכתב כי במסגרת תקנות חדשות המאפשרות לאפוטרופוסים להשקיע כספי חסויים במניות ובאג"ח ללא צורך בהסכמת בית המשפט, צוטט פיגלסון בתפקידו כמי שמוביל את השינוי הזה וטען שהתקנות מהוות הקלה משמעותית בבירוקרטיה ותורמות לשיפור ניצול נכסים אלה בשוק ההון.
תפקיד האפוטרופוס הכללי נחשב לאחד התפקידים המרכזיים בהגנה על אוכלוסיות מוחלשות במערכת המשפט ובהבטחת ניהול תקין, שקוף ואחראי של נכסים שאינם מצויים בשליטה ישירה של בעליהם.
פעילות היחידה בראשות פיגלסון משלבת היבטים משפטיים, כלכליים וחברתיים ומשפיעה על חייהם של אלפי אזרחים מדי שנה.
פיגלסון נשוי, אב לארבעה ילדים, ומתגורר בעיר מודיעין.
סר בן קינגסלי הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי.
זוכה פרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, שני פרסי גלובוס הזהב, ופרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר על תפקידו כמהמטמה גנדי בסרט "גנדי" בשנת 1982. קינגסלי זכה גם בפרס גראמי, פרס גילדת שחקני המסך ובפרס אינדפנדנט ספיריט והיה מועמד לעוד שלושה פרסי אוסקר ולארבעה פרסי גלובוס הזהב.
נולד בשם קרישנה פנדיט באנג'י (Krishna Pandit Bhanji) ביורקשייר, אנגליה, לאב ממוצא הודי-מוסלמי (אשר נולד בקניה), ולאם נוצרייה ממוצא אנגלי.
הוא שינה את שמו המקורי לזה הנוכחי כי חשש ששם זר יפגע בקריירה שלו.
בשנת 1991 השתתף בסרט "באגסי" ומועמד לאוסקר כשחקן המשנה הטוב ביותר.
בשנת 1993, גילם את יצחק שטרן, מנהל החשבונות היהודי במפעלו של אוסקר שינדלר בסרט "רשימת שינדלר", ואף קיבל מועמדות לפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד משנה.
בנוסף, שיחק בתפקיד סגן נשיא ארצות הברית בסרט "דייב".
בשנת 1994 שיחק את ד"ר רוברטו מירנדה, איש משטר הרודנות הדרום אמריקני, המנגן את שוברט בעת שהוא מענה את קורבנותיו, בסרט "המוות והעלמה".
בשנת 2000, גילם את דון לוגן, מאפיונר בריטי בסרט "לצאת נקי" וקיבל מועמדות שלישית לפרס האוסקר הפעם בקטגוריה לשחקן משנה.
בשנת 2003 שיחק בדרמה "בית של חול וערפל" לצדה של ג'ניפר קונלי, ואף היה מועמד על תפקידו בפעם הרביעית לפרס האוסקר, בקטגוריה לשחקן ראשי.
בעונה השישית של סדרת הטלוויזיה "הסופרנוס" הופיע קינגסלי בתפקיד עצמו, בפרק בו מנסים המאפיונרים גיבורי הסדרה ללהק אותו לסרט אותו הם מפיקים.
בשנת 2010 הופיע קינגסלי בסרטו של מרטין סקורסזה "שאטר איילנד" בתפקיד הפסיכיאטר ד"ר ג'ון קאולי.
בשנת 2015 כיכב במיני-סדרה "תות" ברשת Spike, בתפקיד של איי, יועצו האישי של תות ענח' אמון.
ב-2016 דיבב את דמותו של בגירה הפנתר השחור בגרסה המחודשת של "ספר הג'ונגל" מאולפני וולט דיסני.
בשנת 2017 שיחק בדרמת המלחמה "לוטננט".
בשנת 2018 השתתף בסרטו של כריס וייץ, "מבצע פינאלה" בתפקיד הראשי את אדולף אייכמן.
בשנת 2023 השתתף בסרט הקצר "הסיפור המופלא של הנרי שוגר" בבימויו של וס אנדרסון.
ב-2007 קינגסלי נישא בפעם הרביעית בחייו, ויש לו ארבעה ילדים מנישואיו הקודמים, ביניהם השחקן פרדיננד קינגסלי.
מועמד פרס באפט"א לטלוויזיה לשחקן הטוב ביותר (1986)1989רוצחים בקרבתנו: סיפורו של שמעון ויזנטלשמעון ויזנטלסרט טלוויזיה
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן הראשי הטוב ביותר במיני סדרה או סרט (1989)מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (1990)1995יוסףפוטיפרמועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן משנה הטוב ביותר במיני-סדרה או סרט (1995)1998סיפורו של סוויני טודסוויני טודסרט טלוויזיה
מועמד פרס גילדת שחקני המסך להופעה הטובה ביותר של שחקן במיני סדרה או סרט טלוויזיה (1999)2001אנה פרנק: הסיפור המלאאוטו פרנק2 פרקים
מועמד פרס אמי לבידור בפריים טיים לשחקן ראשי הטוב ביותר במיני סדרה או סרט (2006)מועמד פרס סטלייט לשחקן הטוב ביותר - מיני סדרה או סרט טלוויזיה (2006)מועמד פרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר במיני-סדרה או בסרט טלוויזיה (2007)2006הסופרנוסעצמופרק אחד2015תותאיי3 פרקים
מועמד פרס גילדת שחקני המסך להופעה הטובה ביותר של שחקן במיני סדרה או סרט טלוויזיה (2016)2018גבעת ווטרשיפגנרל ווונדוורטדיבוב; 4 פרקים2019חסד נצחי בע"מ הכומר ביירון בראוןתפקיד ראשי; 10 פרקיםTBAוונדר מןטרבור סלאטרי מיני-סדרה עתידית של דיסני+
בן ציצית הכסת היה מעשירי ירושלים בדור של חורבן בית שני.
מוזכר בספרות המדרש והאגדה מספר פעמים.
באבות דרבי נתן (פרק ו) נמנה בן ציצית הכסת כאחד האנשים המכובדים ביותר בירושלים בימיו של רבן יוחנן בן זכאי ורבי אליעזר בן הורקנוס.
לצדו מצוינים כלבא שבוע ונקדימון בן גוריון.
גם בתלמוד הבבלי על מסכת גיטין (נו, א) נמנה בן ציצית הכסת כאחד מעשירי ירושלים הגדולים לצד כלבא שבוע ונקדימון בן גוריון.
התלמוד מספר שמחסני המזון של שלושת העשירים הללו יכלו להזין את העיר במצור כעשרים שנה.
במדרש בראשית רבה (פרק צח, ח) נכתב שנמצאה בירושלים מגילת יוחסין ולפיה "בית ציצית הכסת" הם מצאצאיו של אבנר בן נר.
נראה שהדברים מכוונים אל בן ציצית הכסת.
הנחה זאת מתעצמת לאור העובדה שלצד יחוסו של בן ציצית הכסת נכתב גם על יחוסו של כלבא שבוע.
כפי שראינו לעיל כלבא שבוע ובן ציצית הכסת נמנו יחדיו מספר פעמים ולכן סביר שהמילים 'בית ציצית הכסת' מכוונים אל 'בן ציצית הכסת'.
מקור השם בן ציצית הכסת
התלמוד (במסכת גיטין דף נו עמוד א) גם מספר על מקור השם בן ציצית הכסת.
הסבר אחד הוא ש"ציצית בגדו הייתה נגררת על (כרים ו) כסתות" על מנת שלא תתלכלך.
הסבר אחר המופיע בתלמוד הוא שבן ציצית היה מסב עם גדולי רומא כלומר עם ראשי השלטון הרומאי על מטה של כסף בראש כל גדולי ישראל.
ייתכן שהיה זה במשלחת של יהודים מארץ ישראל לרומא.
בן ציון שהם (11 באוגוסט 1930 – 28 בדצמבר 2005) היה מורה ומחנך, כיהן כמנהל הגימנסיה העברית "הרצליה".
בן ציון שהם נולד וגדל בחיפה.
בצעירותו התגייס לפלמ"ח (אחר כך לצה"ל) ולחם במלחמת העצמאות במסגרת חטיבת הנגב.
בשנות העשרים לחייו היה ממקימי קיבוץ רעים בנגב.
בהמשך חייו למד שהם באוניברסיטה העברית בירושלים ובפקולטה לחקלאות ברחובות, שם התגורר עד פטירתו בשנת 2005.
לימד ביולוגיה בגימנסיה הרצליה בתל אביב, ובשנים 1989–1993 שימש כמנהל הגימנסיה.
בנג'מין לואיס "בן" קרדין הוא פוליטיקאי יהודי-אמריקאי חבר המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כסנאטור מטעם מדינת מרילנד משנת 2007 עד לינואר 2025. במשך כשלוש שנים היה הדמוקרט הבכיר ביותר בוועדת יחסי החוץ בסנאט, ובשנתיים האחרונות לכהונתו כיהן כיו"ר ועדה.
במשך עשרים שנה קודם לכן היה חבר בית הנבחרים האמריקאי ולפני כן כיהן במשך כעשרים שנה כחבר ושמונה שנים מתוכן אף יו"ר בית הנבחרים המדינתי של מרילנד.
הוא אחד הפוליטיקאים האמריקאים הבכירים היחידים שמעולם לא נוצח במערכת בחירות כלשהי.
קרדין נולד ב-1943 בבולטימור שבמרילנד, בנם השני של דורה (לבית גרין) (נפטרה ב-1972) ומאיר קרדין (1907–2005).
שם המשפחה המקורי היה "קרדונסקי".
סבו של קרדין, האריס קרדונסקי שינה את שמו ל-קרדין לאחר שהגיע מרוסיה לארצות הברית ב-1905. גם הוריה של האם דורה, בנימין ורחל גרין היגרו מליטא לארצות הברית בראשית המאה העשרים.
משפחתו של קרדין הייתה פוליטית מאוד.
האב כיהן כחבר בית הנבחרים המדינתי מטעם העיר בולטימור החל מגיל 27 ובמשך 4 שנים (1935 עד 1939).
אחר כך הקים עם אחיו מוריס, דודו של קרדין, משרד עורכי דין והחל מ-1955 עד 1977 ושוב מ-1984 עד 1994 כיהן במישרות שיפוטיות שונות, כשופט בבית המשפט העירוני של בולטימור וכשופט שלום.
מוריס, אחיו - שותפו של מאיר קרדין, הידוע באופן רשמי כמוריס קרדונסקי, כיהן גם הוא כחבר בית הנבחרים המדינתי, נציג העיר בולטימור, מ-1951 עד 1966. האווארד, אחיו הבכור של קרדין, היה פרקליט מחוז בבולטימור.
ומושל מרילנד וראש עיריית בולטימור לשעבר, הרפובליקני תיאודור מק'קלדין היה אחד האורחים ב"בר מצווה" של קרדין.
בשנת 2002, גם האחיין בן ה-32 של קרדין, ג'ון קרדין, בנו של אחיו הבכור האווארד, נבחר לכהן בבית הנבחרים המדינתי של מרילנד.
בהשבעתו נכחו סבו, מאיר קרדין, שכיהן כחבר בית הנבחרים המדינתי של מרילנד, והן דודו.
קרדין למד באוניברסיטת פיטסבורג, פנסילבניה, לתואר ראשון וסיים בהצטיינות ב-1964. בתקופת לימודיו זו, הוא השתייך לאחווה הסטודנטיאלית "פי למדא פי" (Pi Lambda Phi), שהיא אחווה יהודית במקורה ורוב חבריה עד היום יהודים.
תקופה מסוימת הוא אף כיהן כנשיא האחווה באוניברסיטה.
ב-1967 הוא סיים כראשון בשכבה בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת מרילנד וקיבל תואר J.D במשפטים.
באותה עת הוא כבר היה חבר בבית הנבחרים המדינתי של מרילנד.
בשנים 1995–1998, בהיותו חבר הקונגרס האמריקאי כיהן גם כיושב ראש תאגיד השירותים המשפטיים של מרילנד (MLSC) (הסניגוריה הציבורית).
מ-1998 עד 1999, כיהן בחבר הנאמנים של "קולג' סיינט מרי של מרילנד", ב-1999 מונה לחבר הנאמנים של קולג' גאוצ'ר לאומנות, וב-2002 מונה לוועדת הייעוץ של אוניברסיטת סיינט מרי, ללימודי דמוקרטיה.
בית הנבחרים המדינתי של מרילנד
ב-1966 החליט מוריס קרדונסקי שלא לרוץ למושב בבית הנבחרים המדינתי המייצג את העיר בולטימור, כדי שהתלמיד שלו למשפטים, אחיינו בן ה-23, בן קרדין יוכל לרוץ.
שם המשפחה קרדין הוכח כבלתי ניתן לעצירה וקרדין הצעיר ניצח, ונכנס לתפקידו כחבר בית הנבחרים המדינתי בינואר 1967. קרדין סיים את בית הספר למשפטים מאוחר יותר באותה שנה.
הוא המשיך וכיהן עוד עשרים שנה בתפקיד זה, מכהן לבסוף כיושב ראש בית הנבחרים המדינתי (Speaker) בגיל 36, ובמשך שמונה שנים, לפני שהחליט לעבור למישרה במישור הכלל ארצי, בבית הנבחרים האמריקאי.
ב-1986 רץ קרדין לקונגרס האמריקאי.
הוא ניצח בבחירות המקדימות בתוך המפלגה הדמוקרטית, כשקיבל 82% מהקולות, ניצח בהמשך את המועמד הרפובליקני עם 79% מהקולות ונכנס לתפקידו החדש בינואר 1987. הוא עתיד היה להיבחר מחדש עוד תשע פעמים ולכהן בקונגרס בסופו של דבר עשרים שנה, מנצח ללא קושי בדרך כלל, בכל מערכות הבחירות הללו.
בהיותו בבית הנבחרים של ארצות הברית הוא כיהן כיו"ר ועדת הסחר של הקונגרס וכן כחבר ועדת הדרכים, חבר תת-הוועדה למשאבי אנוש וחבר ועדת "הארגון לביטחון ושיתוף פעולה באירופה" (OSCE).
הוא גם היה פעיל בכיר בוועדת ההיגוי של שדולת חברי הסנאט (Caucus) למען המפלגה הדמוקרטית וכיהן כאחד המצליפים הדמוקרטים.
ב-1997 כיהן קרדין כיושב ראש משותף של צוות עבודה בין מפלגתי שהוקם בקונגרס במאמץ לבצע רפורמה בכללי האתיקה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
בעקבות זאת וכחבר הקונגרס מטעם מרילנד הוא מונה ב-1998, על ידי בית הנבחרים המדינתי, לכהן כיושב ראש הוועדה שהוקמה במדינה זו למחקר מיוחד בחוק האתיקה הציבורית של מרילנד.
ב-12 בספטמבר 2006, התמודד קרדין בבחירות המקדימות שנערכו במפלגה הדמוקרטית, לקראת קבלת מועמדות המפלגה לסנאט.
הוא זכה במועמדות כנגד מספר רב של מועמדים דמוקרטים אחרים, עם 44% מהקולות, כ-4% יותר מהמועמד שהגיע אחריו, קוואיסי אמפומיי, ובבחירות הכלליות הביס את יריבו הרפובליקני ברוב של 54% ממניין הקולות.
בבחירות נובמבר 2012 ניצח קרדין במירוץ משולש, ברוב עצום.
הוא זכה ב-56% מהקולות, בעוד המועמד הרפובליקני זוכה ב-26% בלבד ומועמד עצמאי בכ-16%.
בבחירות נובמבר 2018 ניצח קרדין שוב ברוב עצום.
כיום הוא מכהן כסגן נשיא האספה הפרלמנטרית של משלחת הארגון.
קרדין היה מעורב בנושאים פיסקליים, רפורמת הפנסיות וביטוח בריאות, כמעט תמיד מהכיוון השמאלי ביותר של המפה הפוליטית האמריקאית.
בין השאר הוא הצליח להעביר למשל חוקים שונים להרחבת הביטוח הרפואי, חוק למימון לימודים לבוגרי רפואה, חוק להגדלת ההשקעות בחינוך, חוק להרחבת תשלומי מזונות, חוק לשיפור תוכנית ויסקונסין, חוק להגדלת הזיכוי ממס בגין הוצאות טיפול בילדים, ועוד.
בתחום החוץ תמך בשיתוף פעולה בנושאים גרעיניים אזרחיים עם הודו.
כמו כן, באוקטובר 2002 היה קרדין בין חברי המיעוט בקונגרס האמריקאי, שהצביעו נגד הסמכת הנשיא ג'ורג' ווקר בוש להשתמש בכוח כנגד עיראק.
באוגוסט 2009 היה קרדין אחד משלושה סנאטורים שקראו לנשיא ברק אובמה, שלא להסתפק בהחלטה נוספת של מועצת הביטחון נגד איראן, אלא ליישם ביתר שאת את ההחלטות הקודמות, בנוסף לקבלת ההחלטה החדשה.
השלושה דרשו שמועצת הביטחון תמנה ועדה עצמאית מקצועית, שתפקח על יישום הסנקציות, כמו אלה שמונו ופעלו כדי לוודא את יישום החלטות מועצת הביטחון נגד עיראק בעת שלטונו של סדאם חוסיין.
שני הסנאטורים האחרים שהצטרפו לקרדין בקריאה זו היו ג'ו ליברמן עצמאי ודמוקרט לשעבר, יהודי אף הוא, וג'ון קאיל הרפובליקני.
בדצמבר 2012 השתתף עם חברי סנאט וקונגרס יהודים אמריקאים נוספים בטקס מיוחד של הדלקת נרות חנוכה וכתיבת אותיות בספר התורה של אל על לאחדות ישראל, בבניין הסנאט בגבעת הקפיטול בוושינגטון.
בינואר 2013 היה בין הסנאטורים הדמוקרטים הבודדים שהתלבטו אם לתמוך במינויו של צ'אק הייגל למזכיר ההגנה, עקב התבטאיותיו בעבר שנתפסו כאנטי ישראליות, אך לבסוף תמך במינוי.
בפברואר 2013 הוא עמד בראש משלחת משותפת של חברי הסנאט האמריקאי מטעם שתי המפלגות, בביקור בישראל.
ב-23 בנובמבר 2012 פנה קרדין, יחד עם הסנאטורית הרפובליקנית סוזן קולינס, ליו"ר הרשות הפלסטינית אבו מאזן, ודחק בו לא להמשיך במאמציו לקבלת הכרה חד צדדית במדינה פלסטינית.
ביוני 2014, יזם יחד עם קולינס מכתב לנשיא ברק אובמה, עליו חתמו בסופו של דבר 88 מתוך 100 הסנאטורים משתי המפלגות האמריקאיות, בו קראו לו להימנע מסיוע לממשלת האחדות הפלסטינית, הנתמכת בין השאר על ידי החמאס.
ב-24 בנובמבר 1964, נישא קרדין למירנה (לבית אדלמן), מורה, אותה הכיר עוד כשלמדו ביחד בבית הספר היסודי.
הם החלו "לצאת" בהיותם בני 15 ומאז לא נפרדו.
יש להם כיום בת אחת, דברה, המשמשת כמנהלת החינוך במוזיאון היהודי של מרילנד.
בנם מייקל התאבד ב-1998 בהיותו בן 30. מירנה קרדין מכהנת כיום (2013) בהנהלת בית החולים "סיני" של בולטימור ובהנהלת הפדרציה הקהילתית היהודית של בולטימור.
הוא מחזיק בתוארי כבוד אחדים מכמה מוסדות, בהם בית הספר למשפטים של אוניברסיטת בולטימור (1990), אוניברסיטת מרילנד בבולטימור (1993), האוניברסיטה העברית בבולטימור (1994), וגאוצ'ר קולג' לאומנות (1996).
משפחתו הייתה קשורה לקהילה האורתודוקסית המודרנית במשך שלושה דורות, וקרדין הצעיר ומשפחתו נהגו, וקרדין עצמו נוהג עד היום, להתפלל בבית הכנסת "קהילת בית תפילות", בית הכנסת האורתודוקסי הגדול ביותר בצפון אמריקה, ליד ביתם.
הוא תומך נלהב בציונות ובמדינת ישראל.
בן ציון שפירא (22 במאי 1890 – 22 באוקטובר 1972) היה ציר בקונגרס הציוני העשרים בציריך מטעם תנועת המזרחי, עיתונאי ומחנך.
שפירא נולד בקלווריה שליד קובנה, ליטא, אחד משבעה ילדים (שלושה בנים וארבע בנות), להוריו משולם (שלמה) זלמן שפירא וחנה רייזל לבית ראשגולין (ראשיגולסקי).
המשורר הלל בבלי היה בן דודו.
שפירא היה נכדו של רבי חיים יעקב שפירא, לימים ראב"ד ירושלים, נינו של ר' אריה לייב שפירא - ר' "ליבלי קובנר", דור 27 לרש"י, הנחשב לצאצא ישיר לדוד המלך ונצר לאחת המשפחות העתיקות ביהדות אשכנז, שפירא, שמוצאה מתחיל באמצע המאה ה-14, מהרב שמואל שפירא מהעיר שפייר שבאשכנז (גרמניה).
סבו, חיים יעקב שפירא, עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים, כששפירא היה בן שנה בלבד, וכעבור עוד שמונה שנים, ב-1899, בעיצומה של העלייה הראשונה עלתה המשפחה כולה לארץ ישראל והשתקעה בירושלים.
בן 13 נפטר עליו אביו, והיה זה סבו, הראב"ד של ירושלים, שגידל אותו לאחר מכן.
שפירא למד בישיבת עץ חיים, שבראשה עמד גיסו, הבעל של אחותו שיינה גיטל, מרדכי דוד לוין.
הוא הוסמך לאחר מכן לרבנות, אך במקביל חרג מהנורמה המקובלת של היישוב הדתי בארץ באותה תקופה ולמד בעצמו לימודי חול, לרבות היסטוריה כללית, מתמטיקה וצרפתית.
לימים השתמש בידע שרכש בצרפתית, לתרגום ספרות ושירה צרפתיים, לעברית, תחת שמות עט שונים.
ב-1912 נישא לביילה גולדה, בתו של שמואל צוקרמן ונולדו להם שבע בנות ושני בנים (ביניהם שלמון שפירא).
שפירא למד במחזור הראשון של הסמינר למורים של המזרחי והחל לשמש כמורה לעברית.
במהלך מלחמת העולם הראשונה שימש כמורה ואחר כך, בגיל 28 בלבד, המנהל של בית הספר הדתי הראשון של המושבה יבנאל.
בתום המלחמה חזר לירושלים וייסד יחד עם כמה חברים נוספים את בית הספר הדתי הראשון של תנועת "המזרחי" בירושלים.
למד באוניברסיטה העברית ובמקביל החל לפרסם בעיתונות של התקופה מאמרים בענייני היום, שירים וסיפורים שכתב וכן שירים וסיפורים שתרגם מצרפתית לעברית.
מאמריו ויצירותיו התפרסמו ברבים מהעיתונים שיצאו לאור אז בארץ ישראל, לרבות "מוריה" (שעורכו היה גיסו של שפירא, בעלה של אחותו לאה מרים, יצחק יעקב ילין) "דאר היום", (שעורכו היה איתמר בן-אב"י), "התקופה", "התור" (שעורכו היה מנהיג תנועת המזרחי דאז יהודה לייב פישמן מימון) ועוד.
בדרך כלל הוא פרסם את יצירותיו תחת שם העט "אבי שלמון" (כשם בנו הבכור), ושמות עט נוספים.
לעיתים רחוקות התפרסמו יצירותיו בשמו המלא.
במקביל לפעילותו החינוכית והספרותית היה שפירא גם פעיל פוליטי בתנועת "המזרחי".
ב-1937 היה ציר מטעם התנועה בקונגרס הציוני העשרים בציריך (נשיא הקונגרס היה חיים ויצמן).
שימש כחבר בוועד המפקח של בתי הספר של תנועת המזרחי בארץ ישראל.
היה חבר בהנהלת בנק מסד ונציג המזרחי בוועדה שהוקמה בירושלים להצלת ילדי יהדות גרמניה.
בן קרוס היה שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי, שהיה ידוע בעיקר מתפקידו בסרט "מרכבות האש" בו גילם את דמותו של האתלט היהודי בריטי הרולד אברהמס.
נולד בלונדון בשם הארי ברנרד קרוס למשפחה אירית קתולית ממעמד הפועלים.
אמו הייתה עוזרת, ואביו היה שוער ואח במקצועו.
הוא החל לשחק בגיל צעיר מאוד, ובלט במשחקו כישו בתחרות בבית הספר בגיל 12. התחנך בבית ספר תיכון לבנים דוונפורט בעיר פלימות' במחוז דבון.
בתחילה עבד קרוס בעבודות שונות כגון ניקוי חלונות, מלצרות ונגרות.
הוא היה נגר באופרה הוולשית הלאומית וב"תיאטרון אלכסנדרה" בברמינגהאם.
ב-1970 התקבל לבית הספר למשחק האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA), אך לא גילה עניין בתחום התיאטרון הקלאסי.
לאחר סיום לימודיו ב-RADA הופיע קרוס במספר מחזות בתיאטרון "דיוק'ס פלייהאוס" (Duke's Playhouse) בהם "מקבת'", "חשיבותה של רצינות", ו"מותו של סוכן" מאת ארתור מילר.
אחר כך הצטרף ל"פרוספקט תיאטר קומפני", ושיחק ב"פריקלס", "הלילה השנים עשר" ובמחזה "The Royal Hunt of the Sun" של פיטר שאפר.
כמו כן השתתף במחזמר המצליח "יוסף וכתונת הפסים המשגעת", ושיחק בתפקידים ראשיים ב"אקווס" של פיטר שאפר, ב-"Mind Your Head" ובמחזמר "אירמה לה דוס" בתיאטרון היימרקט שבעיר לסטר.
תפקידו המשמעותי הראשון בקולנוע היה בשנת 1976 בסרט "גשר אחד רחוק מדי" בתפקיד טרופר בינס, בסרטו של ג'וזף אי לוין, דרמה אפית על מלחמת העולם השנייה בכיכובם של שחקנים בינלאומיים כמו דירק בוגארד, שון קונרי, מייקל קיין וג'יימס קאן.
ב-1977 התקבל קרוס לרויאל שייקספיר קומפני ושיחק בהצגת הבכורה של "Privates on Parade", ובמחזה "Wild Oats".
דרכו של קרוס להצלחה בינלאומית החלה ב-1978 עם הופעתו במחזמר "שיקגו" בתפקיד בילי פלין, עורך הדין החלקלק של רוקסי הארט.
כשהופיע במחזמר "שיקגו" נבחר להשתתף בסרט "מרכבות האש" שזכה במספר פרסי אוסקר.
שני השחקנים הראשיים של הסרט קרוס עצמו ואיאן צ'ארלסון זכו בתואר "השחקן המבטיח של שנת 1981" בפרסי מועדון ורייאטי.
תפקידו הבא היה כרופא סקוטי, ד"ר אנדרו מייסון, הנאבק בפוליטיקה של מערכת הבריאות הבריטית בשנות העשרים של המאה העשרים, בסדרת הטלוויזיה "המצודה".
הסדרה בת 10 פרקים היא עיבוד דרמטי לרומן באותו שם מאת הסופר א.
קרונין, והופקה על ידי ה-BBC.
עוד השתתף במיני-סדרה "The Far Pavilions" של רשת ITV בה גילם את דמותו של אשטון פלהאם-מרטין, קצין בחיל הפרשים הבריטי, הנקרע בין שתי תרבויות.
ב-1982 אפשר איגוד השחקנים האמריקאי לקרוס לשחק במחזה "Lydie Breeze" מאת ג'ון גואר שהועלה באוף ברודוויי בניגוד להחלטה קודמת.
ההחלטה הייתה קשורה למאמץ משותף של איגוד השחקנים, הליגה של תיאטראות ניו-יורק ואיגוד השחקנים הבריטי לאפשר לשחקנים בריטים ואמריקאים הזדמנויות לעבוד בשתי המדינות ללא הגבלה.
במהלך אולימפיאדת לוס אנג'לס בשנת 1984, השתתף קרוס בפרסומת עבור חברת אמריקן אקספרס יחד עם ג'קסון שולץ בן ה-87, אצן שהשתתף באולימפיאדת 1924 ושדמותו הופיעה בסרט "מרכבות האש".
ב-1986 החליף קרוס את ג'יימס גרנר בסדרת סרטי פרסומת של מצלמות פולארויד ספקטרה.
ב-1985 השתתף קרוס בתפקיד ברני גרינוולד בעיבוד מחודש של "המשפט הצבאי של המרד על הקיין" על פי המחזה של הרמן ווק שהועלה ב"תיאטרון המלכה".
בשנת 2000 שיחק קרוס בתפקיד אייקי סולומון בהפקה אוסטרלית של הרומן ההיסטורי "The Potato Factory".
ב-2005 כיכב קרוס במחזה "Coyote on a Fence" מאת ברוס גרהאם בתפקיד אסיר הנידון למוות ב"תיאטרון הדוכסית".
ב-2006 גילם את דמותו של רודולף הס בסרט דוקומנטרי "Nuremberg: Nazis on Trial" בהפקת ה-BBC.
אותה שנה גילם את דמותו של פאביוס מאקסימוס, בסרט "חניבעל–הסיוט הגדול ביותר של רומא".
בנובמבר 2007, קרוס לוהק לתפקיד סארק בסרט המדע בדיוני סטארטרק בבימויו ובהפקתו של ג'יי ג'יי אברהמס.
ב-11 בינואר 2013 החל לשחק בסדרת הדרמה באנשי.
בנוסף להיותו שחקן קרוס היה גם במאי, סופר ומוזיקאי.
הוא כתב מוזיקה, תסריטים ומאמרים לכתבי עת בשפה האנגלית, וכן כתב מילים לשירים לאלבום יחד עם הזמר הבולגרי וסיל פטרוב.
בספטמבר 2007 קרוס שר שני שירים של סינטרה עם פטרוב בפסטיבל אפולוניה בים השחור.
קרוס חי במקומות רבים בין השאר בלונדון, לוס אנג'לס, ניו יורק, דרום ספרד, וינה ובסופיה בירת בולגריה.
היה לו ידע נרחב בשפות ספרדית, איטלקית, גרמנית וכן נרשם לקורס ללימודי בולגרית.
מ-1977 ועד 1992 היה נשוי לפֶּנִי, ונולדו להם שני ילדים לורין ותיאודור.
אחר כך היה נשוי למישל עד לשנת 2005.
נפטר מסרטן בווינה ב-18 באוגוסט 2020.
גשר אחד רחוק מדי (1977) A Bridge Too Far
לגנוב את השמיים (1988) Steal The Sky
בלתי קדושים (1988) The Unholy
ראשון האבירים (1995) First Knight
סודות המסדר (2001) The Order
הרפתקאותיו של הכלב רין טין טין (2007) Finding Rin Tin Tin
שודדי העיר האבודה (2008) - סרט טלוויזיה
הרב בן ציון הכהן קוק (נולד ב-22 בדצמבר 1960, ג' בטבת תשכ"א) הוא פוסק הלכה, ראש בית הוראה בירושלים, רב קהילה בפתח תקווה, מחבר ספרי הלכה, תלמיד מובהק של הרב יוסף שלום אלישיב.
נולד בטבריה, בנם של הרב הראשי של רחובות, הרב שלמה, ויהודית קוק.
אמו היא בתו של הרב דב כ"ץ ונכדתו של הרב זאב גולד.
הוא דור 11 לבעל שם טוב.
כשהיה בן 11 נהרגו הוריו ושניים מאחיו בתאונת דרכים.
למד בישיבת באר יעקב אצל ראש הישיבה הרב משה שמואל שפירא והמשגיח הרב שלמה וולבה, ששידך אותו לאחייניתו, בת הרב יצחק גרודזינסקי.
לאחר נישואיו עבר לירושלים, למד בכולל של ישיבת לייקווד ושימש כראש ישיבת 'אור יצחק'.
באמצע שנות ה-80 החל להשתתף בשיעורו היומי של הרב אלישיב, והנהיג בו את האפשרות לשאול שאלות.
היה הראשון שהוציא ספר ובו פסקי הלכה ושיעורים של הרב אלישיב.
בסדרת ספריו, בגינה זכה בשנת תשע"ב בפרס לספרות תורנית על שם הרב מאיר שפירא, מובאים פסקים ושיעורים ששמע מהרב אלישיב ולצידם הערות "ציוני הלכה".
הספרים זכו למכתבי הסכמה מהרב אלישיב.
בהסכמת חתני הרב אלישיב, הרב חיים קניבסקי והרב עזריאל אוירבך הם מציינים את מאמציו לדייק בדברי הרב אלישיב ובהארת הפנים המיוחדת של הרב אלישיב כלפיו.
פסקי דין הלכתיים שלו פורסמו בסדרת 'גלאט' היוצאת על ידי בד"ץ שארית ישראל.
מוסר שיחה שבועית בישיבת 'מאורות החיים', ב'בית המוסר' שהקים הרב וולבה ושיעורים נוספים בהלכה ובתלמוד.
לקראת ראש השנה תשע"ו הוקם בירושלים בית הוראה רב-מגזרי בנשיאותו של רב העיר, הרב אריה שטרן, והרב קוק מונה לעמוד בראש בית ההוראה.
במסגרת זו הוא גם מכשיר רבנים ומורי הוראה העושים אצלו 'שימוש' בהלכה.