tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך הנסיגה, מטוסי חיל האוויר הגרמני פגע בכ-70 כלי רכב בשטח הצחיח.
לאחר המבצע השורדים נהפכו לגדוד הראשון של שירות האוויר המיוחד.
השם הנפוץ, אם כי לא מדויק, מבצע "Snowdrop" מקורו במהדורות המוקדמות של ספר "קבוצת המדבר ארוכת הטווח" של ביל קנדי שו.
באותה עת, מדיניות ביטחון המידע של משרד המלחמה לא אפשרה להשתמש בשמות מבצעים אמיתיים.
מבצע ההתקפה האסטרטגית על בלגרד (בסרבית: Београдска операција, ברוסית: Белградская стратегическая наступательная операция) היה מבצע צבאי שהונהג בנפרד בידי הצבא האדום וצבא השחרור העממי של יוגוסלביה נגד גרמניה הנאצית במהלך שנת 1944 במסגרת המערכה ביוגוסלביה במלחמת העולם השנייה.
צבא בולגריה תמך גם הוא בבעלות הברית ובמהלך המתקפה נראה שיתוף פעולה הנהגתי בין יוסיף סטלין ויוסיפ ברוז טיטו.
המתקפה נמשכה בין החודשים ספטמבר לנובמבר והביאה לשחרור בלגרד, בירת ממלכת יוגוסלביה הכבושה, מידי הורמאכט.
בשנת 1941 התרחשה הפלישה ליוגוסלביה, במסגרתה ממלכת יוגוסלביה, אשר תחת שלטון העוצרות של פאבלה, נסיך יוגוסלביה תמכה בבעלות הברית במסגרת מלחמת העולם השנייה, נפלשה מידי מדינות הציר ופורקה לכדי מדינות חסות פשיסטיות.
נגד המשטר הפשיסטי החלו אזרחים חמושים להתארגן לכדי התקוממויות.
שני הפלגים המרכזיים שהנהיגו את הפעילות הפרטיזנית ביוגוסלביה; הראשונים היו הצ'טניקים שתמכו בשיבתו של פטר השני, מלך יוגוסלביה לכתר, השניים היו הפרטיזנים הקומוניסטים שתחת הנהגתו של יוסיפ ברוז טיטו הרכיבו את צבא השחרור העממי של יוגוסלביה.
הפלגים היו מפולגים ביניהם מבחינה אידאולוגית והפסיקו את שיתוף הפעולה ביחד.
הצ'טניקים תמכו במדיניות סלקטיבית שקראה לחכות עד להגעת תמיכה מבעלות הברית.
הפרטיזנים בשונה מהם יצאו בלוחמת גרילה ופגעו קשות בכוחות הגרמנים שהיו מוצבים ברחבי מדינות החסות והשטחים שהרכיבו קודם לכן את יוגוסלביה.
במהלך השנים 1943–1944, מצב החזית המזרחית במלחמת העולם השנייה הטיב עם ברית המועצות במאבקה נגד הורמאכט, צבא גרמניה הנאצית.
עוד בשנת 1943 הכירו בעלות הברית בפרטיזנים בתור היורשים הלגיטימיים של הממשלה היוגוסלביה ולא הצ'טניקים.
הפרטיזנים כללו בתוכם באותה העת יותר מרבע מיליון איש והם היו מקבוצות אתניות שונות ולא רק סרבים שהיוו את הקבוצה האתנית הגדולה ביותר.
עם התקדמותו של הצבא האדום לעבר חבל הבלקן החל שיתוף פעולה צבאי עם ההנהגה הפרטיזנית.
עם ההתקדמות של הצבא האדום לתוך ממלכת רומניה וממלכת בולגריה, קבוצת הארמיות החזית האוקראינית השלישית תחת פיקודו של פיודור טולבוחין החלה להתקדם אל מזרח יוגוסלביה בתמיכת צבא הרפובליקה העממית של בולגריה (מדינת חסות סובייטית שנוסדה זמן קצר קודם לכן).
הכוחות החלו להתקדם ב-14 בספטמבר, כשמולם עמדו כוחות של הדיוויזיה ההררית אס אס השביעית, לוחמי צ'טניק (אשר עקב התנגדותם לקומוניזם חלקם החליטו לשתף פעולה עם כוחות הציר) וכוחות משמר החזית הסרבית (מדינת החסות הסרבית תחת המשטר הנאצי).
ב-28 בספטמבר, הארמייה הסובייטית ה-57 החלה בהתקדמות נפרדת לעבר בלגרד מדרום, בסיוע גם הכוחות היוגוסלביים הפרטיזנים בהנהגתו של פקו דפצ'ביץ'.
מצפון לבלגרד, הארמייה הסובייטית ה-46 של החזית האוקראינית השנייה הסובייטית סיפק תמיכה עקיפה על ידי לקיחת מרכזי תחבורה לאורך נהר טיסה בדרום הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, הונגריה ויוגוסלביה כדי למנוע זרם אספקה של כוח אדם ונשק מגרמניה לבלגרד ולמנוע מכוחות הציר לנוע צפונה לאורך נהר טיסה.
הקורפוס הממוכן של המשמר ה-4 של החזית האוקראינית השלישית והקורפוס ה-12 של צבא השחרור העממי הפרטיזני היו הכוחות הראשונים שהגיעו לבלגרד, וחדרו להגנת הציר מדרום לעיר ב-14 באוקטובר 1944. ב-19 באוקטובר החלו כוחות גרמנים בפינוי העיר, וכוחות סובייטים ויוגוסלביה צעדו לתוכה במקומם.
למחרת, מכיוון שכוחות סובייטים חסמו את דרכי התחבורה מצפון לאזור סרביה ביוגוסלביה, הכוחות הגרמניים נאלצו לנוע מערבה על פני שטח הררי דרך אזור בוסניה והמדינה העצמאית של קרואטיה, ולכן כוחות אלה לא יוכלו למלא תפקיד אל מול מתקפת בודפשט; מבצע שהסובייטים עמדו להוציאו לפועל זמן קצר מאוחר יותר.
המתקפה הכריעה את המערכה על עצמאות יוגוסלביה והביאה לגירוש הכוחות הגרמנים צפונה.
מבצע בלוקבאסטר היה השלמת מבצע ממשי הגדול יותר שנערך על ידי הארמייה הקנדית הראשונה, שתוגברה על ידי הקורפוס ה-30 מהארמייה הבריטית השנייה מסוף פברואר עד תחילת מרץ 1945.
בפברואר 1945 ציפו בעלות הברית להיות מסוגלות לכבוש את הרייכסוואלד ליד קלווה בתוך שלושה עד ארבעה ימים.
לפני כן, הם התקדמו במהירות: לאחר מבצע בלקקוק (כיבוש משולש הרור בין רורמונד, היינברג וסיטארד) בין 14 ל-26 בינואר, הוורמאכט הגרמני פינה את עמדת מאס-רור בין היינברג לפנלו ללא קרב, כדי להימנע מכיתור.
אולם, הקרב התמשך, בין השאר בגלל תקופה של מזג אוויר סוער שמנע מבעלות הברית לנצל באופן מלא את העליונות האווירית המוחלטת שלהן.
מבצע ממשי היה איטי ויקר מהצפוי והמפקד הקנדי, הגנרל הארי קריראר, החליט להשיק את 'מבצע בלוקבאסטר' ב-26 בפברואר 1945.
שלוש דיוויזיות בריטיות וקנדיות התקדמו דרום-מזרחה, ותפסו עמדות גרמניות לא מוכנות ביער הוכוולד, לפני התקדמות לקסאנטן.
ב-27–28 בפברואר נערך קרב שריון גדול בין הכוחות הקנדיים לגרמנים על תחנת הרכבת במרינבאום, במהלכו הושמדה 40% מהעיר.
התקפות על פער הוכוולד החלו ב-27 בפברואר ונמשכו עד 2 במרץ, כאשר רגימנט אגם סופריור, שסבל אבדות כבדות, פרץ ואיבטח את הקצה המערבי של היער.
לאחר הקרב חברו הכוחות עם הארמייה האמריקאית התשיעית בברנדונק, ליד גלדרן ב-3 במרץ.
הקרב על פער הוכוולד היה הנושא של פרק בסדרה התיעודית "קרבות הטנקים הגדולים".
ותיקים משני הצדדים מסרו עדויות על אלימות הקרב.
הקנדים בפרט דיברו על העקשנות של חיילים גרמנים באזור הריין בעוד שחיילים גרמנים לשעבר מסרו עדויות על חוויותיהם שלהם עם הקנדים.
מבצע ביזה היה מבצע צבאי לחציית הריין בליל 23 במרץ 1945, שהושק על ידי קבוצת הארמיות ה-21 בפיקודו של פילדמרשל ברנרד מונטגומרי.
חציית הנהר הייתה בריס, וזל, ומדרום לנהר ליפה על ידי הארמייה השנייה הבריטית בפיקודו של לוטננט גנרל מיילס דמפסי, והארמייה התשיעית של ארצות הברית בפיקודו של לוטננט גנרל ויליאם ה.
הארמייה המוטסת הראשונה של בעלות הברית ניהלה את מבצע ורסיטי בגדה המזרחית של הריין לתמיכה במבצע ביזה, והורכבה מהקורפוס המוטס ה-18, שכלל את הדיוויזיות הבריטית ה-6 וה-17 האמריקאית.
הכנות כמו צבירת אספקה, סלילת כבישים והובלה של 36 ספינות נחיתה של הצי המלכותי, הוסתרו על ידי מסך עשן מסיבי מ-16 במרץ.
המבצע החל בליל 23 במרץ 1945. הוא כלל את הצנחת הכוחות במסגרת מבצע ורסיטי ליד וזל, ואת מבצע קשת, של שירות האוויר המיוחד.
שטחי הנחיתה הוצפו, וקרקע חקלאית שננטשה הפכה ליער.
4,000 תותחים של בעלות הברית ירו במשך ארבע שעות במהלך הפצצת הפתיחה.
מפציצים בריטיים תרמו בהתקפות על וזל במהלך היום והלילה של 23 במרץ 1945.
בליל 23 במרץ, פלוגות E ו-C מגדוד ההנדסה המשוריין ה-17, חלק מהדיוויזיה המשוריינת האמריקאית ה-2, הקימו רפסודות צפות כדי להכין את חציית הריין כחמישה קילומטרים מדרום לווזל.
בניית הגשר החלה בשעה 9:45 בבוקר ובשעה 16:00 חצתה המשאית הראשונה את גשר הפונטון הצף.
מעל של שביל M2 ו-93 מצופים פנאומטיים הונחו בפרויקט הבנייה של שש שעות וחמש עשרה דקות, שיא של גודל הגשר.
נדרשו עשרים וחמש משאיות של 2 וחצי טון GMC CCKW כדי להעביר את חלקי הגשר לאתר הבנייה, חלק מה-Red Ball Express.
שלוש יחידות של בעלות הברית ביצעו את ההתקפה הראשונית: הקורפוס ה-12 הבריטי, הקורפוס ה-30 הבריטי והקורפוס ה-16 האמריקני.
דיוויזיית השריון הבריטית ה-79 - בפיקודו של מייג'ור גנרל פרסי הוברט - עמדה בחזית הנחיתות בנורמנדי וסיפקה עזרה שלא תסולא בפז בפעולות שלאחר מכן עם כלי רכב משוריינים מותאמים במיוחד (הידועים כ-Hobart's Funnies).
אחד ה"מצחיקים" היה ה"באפלו" שהופעל על ידי רגימנט הטנקים המלכותי הרביעי, בפיקודו של לוטננט קולונל אלן ג'ולי, והיה כלי רכב אמפיבי חמוש ומשוריין, שהיה מסוגל לחצות קרקע רכה ומוצפת.
אלו היו כלי הרכב של החי"ר בחוד החנית.
את החלק הראשון של המבצע החלה דיוויזיית הרגלים 51 (היילנד), בראשות הגדוד ה-7, רגימנט המשמר השחור (ההיילנדרים המלכותי) של החטיבה ה-154 בשעה 21:00 ב-23 במרץ, ליד ריס, ואחריה הגדוד ה-7, רגימנט ארגייל וסאטרלנד (גם של החטיבה ה-154).
בשעה 02:00 ב-24 במרץ צלחה דיוויזיית הרגלים ה-15 (הסקוטית) בין וזל לריס.
בתחילה לא הייתה התנגדות, אך מאוחר יותר הם נתקלו בהתנגדות נחושה מקני מקלעים.
באותו יום נהרג מפקד הדיוויזיה ה-51, מייג'ור גנרל טום רני, מירי מרגמות.
חטיבת הקומנדו הבריטית הראשונה נכנסה לווזל.
דיוויזיית הרגלים ה-30 האמריקאית צלחה מדרום לווזל.
ההתנגדות המקומית נשברה על ידי ארטילריה והפצצות אוויריות.
לאחר מכן, נחתה גם דיוויזיית הרגלים ה-79 האמריקאית.
ההתנגדות הגרמנית לנחיתות הבריטיות נמשכה במידה מסוימת, ונערכו התקפות נגד משוריינות.
עם זאת, נמשכו הנחיתות, כולל טנקים וציוד כבד אחר.
לכוחות האמריקאים היה גשר ב-24 במרץ בערב.
מבצע ורסיטי החל בשעה 10:00 ב-24 במרץ, כדי לשבש את התקשורת של האויב.
למרות התנגדות כבדה להצנחות ולאחר מכן, הכוחות המוטסים התקדמו והדפו התקפות נגד.
הלקחים הקשים של מבצע מרקט גארדן יושמו.
אחר הצהריים, הדיוויזיה ה-15 (הסקוטית) חברה לשתי הדיוויזיות המוטסות.
ההתנגדות הגרמנית העזה נמשכה סביב ביינן, צפונית לריס, שם נדרשה כל חטיבת הרגלים הקנדית ה-9 כדי להקל על רגימנט המשמר השחור.
אולם ראש הגשר הוקם היטב, והיתרונות של בעלות הברית במספרים ובציוד יושמו.
עד 27 במרץ, ראש הגשר היה ברוחב ובעומק .
השפעה על הכוחות והפיקוד הגרמני
למבצע בעלות הברית התנגדה ארמיית הצנחנים הגרמנית הראשונה, בפיקודו של אלפרד שלם, חלק מקבוצת ארמיות H.
אף על פי שכוח זה נחשב לכוח הגרמני היעיל ביותר באזור, הוא היה מדולדל מאוד מפעולתו הקודמת בקרב הרייכסוואלד.
משלא יכלה לעמוד בלחץ של בעלות הברית, ארמיית הצנחנים הראשונה נסוגה מצפון-מזרח לכיוון המבורג וברמן, והותירה פער בינה לבין הארמייה ה-15 ברוהר.
יוזף גבלס היה מודע היטב להשפעה הפוטנציאלית של המבצע מלכתחילה.
ב-24 במרץ, הוא כתב ביומן שלו כי "המצב במערב נכנס לשלב קריטי בצורה יוצאת דופן, לכאורה כמעט קטלני".
הוא המשיך וציין את חציית הריין בחזית רחבה, וחזה את ניסיונות בעלות הברית לכתר את אזור הלב התעשייתי של הרוהר.
ב-27 במרץ הועבר הפיקוד על ארמיית הצנחנים הראשונה לידי גינתר בלומנטריט, בעקבות פציעתו של שלם.
בלומנטריט והממונה עליו, יוהנס בלסקוביץ, שניהם הכירו בכך שהמצב אבוד.
חזית הצבא לא הייתה שלמה, לא היו עתודות, ארטילריה חלשה, ללא סיוע אווירי ומעט טנקים.
התקשורת הייתה חלשה, ואכן, עם קורפוס אחד מעולם לא נוצר קשר.
התגבורות היו כל כך גרועות שהגנרלים החליטו שלא להשתמש בהם, כדי למנוע אבדות מיותרות.
אף על פי שלבלומנטריט היו פקודות קפדניות מהפיקוד העליון להחזיק ולהילחם, מ-1 באפריל, הוא נסוג עם מינימום נפגעים, ובסופו של דבר נסוג מעבר לתעלת דורטמונד-אמס ליער טאוטובורג.
תוך שבוע מתחילת המבצע, בעלות הברית לקחו 30,000 שבויי מלחמה מצפון לרוהר.
ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל נכח במטהו של פילדמרשל מונטגומרי ליד פנלו ערב המבצע.
לאחר מכן, צ'רצ'יל ומונטגומרי צפו בנחיתות של הכוחות המוטסים של מבצע ורסיטי ב-24 במרץ.
למחרת, 25 במרץ, ביקרו צ'רצ'יל ומונטגומרי במטה של הגנרל דווייט ד' אייזנהאואר.
לאחר ארוחת צהריים ותדרוך, הפמליה הלכה לבית עם שקי חול המשקיף על הריין ועל קטע שקט ובלתי מוגן של גדת הנהר שבידי גרמניה.
לאחר עזיבתו של אייזנהאואר, צ'רצ'יל, מונטגומרי וקבוצה של מפקדים ושומרים חמושים אמריקאים לקחו כלי נחיתה LCVP וצלחו למשך 30 דקות בשטח האויב, ללא בעיות.
לאחר מכן הם ביקרו בגשר הרכבת ההרוס בווזל, ועזבו כאשר נראתה ארטילריה גרמנית מכוונת אליהם.
מבצע גזל בשבוע השלישי של מרץ תוכנן כהסתערות העיקרית על פני הריין, אך בוועידת מלטה בתחילת פברואר 1945, הוחלט להוסיף מעבר נוסף מדרום לרוהר.
המעבר הנוסף נועד לשאוב כל ריכוז של כוחות המתנגדים לצליחה.
שני מעברים קודמים למעשה התרחשו.
ב-7 במרץ, כוחות אמריקניים כבשו באופן בלתי צפוי את גשר לודנדורף במהלך קרב רמאגן.
במהלך 10 הימים הבאים הקימו שש דיוויזיות ו-25,000 חיילים ראש גשר בצד המזרחי של הריין.
פטון שלח את הארמייה השלישית שלו מעבר לנהר הריין, בניירשטיין, כדי להקים ראש גשר נוסף.
הממונה עליו, גנרל עומר בראדלי, פרסם חדשות על המעבר הזה לעיתונות "בזמן שנועד לקחת חלק מהזוהר מהחדשות על המעבר של מונטגומרי".
מאוחר יותר בראדלי נזכר שפטון דחק בתוקף בהודעה שאמרה "אני רוצה שהעולם ידע שהארמייה השלישית צלחה לפני שמונטי התחיל".
מבצע בזק היה החלק של הארמייה האמריקנית התשיעית במבצע ביזה, חציית הריין התחתון על ידי קבוצת הארמיות ה-21 במהלך 22–28 במרץ 1945, בחודשים האחרונים של מלחמת העולם השנייה, בו הקימה הארמייה התשיעית ראשי גשר בגזרה בין וזל לוואלזום על הגדה הימנית של הריין.
מבצע בזק, בפיקודו של וויליאם ה.
סימפסון, כלל הסתערות של דיוויזיית הרגלים ה-30 (בין וזל למלן) ודיוויזיית הרגלים ה-79 (בין מלן לוואלזום), גזרה שהוגנה על ידי ארמיית הצנחנים הראשונה בפיקודו של אלפרד שלם.
מכיוון ששלם נפצע בהתקפה אווירית על עמדת הפיקוד שלו ב-Haltern ב-21 במרץ, הפיקוד הועבר ב-27 במרץ לגינתר בלומנטריט.
נהר הריין גושר על ידי גדוד ההנדסה המשוריין ה-17, שהיה חלק מדיוויזיית השריון ה-2. בליל 23 במרץ, פלוגות E ו-C כוננו שתי רפסודות צפות ראשוניות מעל הריין, דרומית לווזל ומול ספלן (כיום חלק מהעיר Voerde).
בבוקר החלה בשעה 9:45 פריסת גשר שיכול לשאת הובלה ממוכנת, ועד השעה 16:00 חצתה המשאית הראשונה את הגשר הצף.
יותר מ-1152 רגל של שביל M2 ו-93 מצופים פנאומטיים שימשו בפרויקט, שנדרש רק שש שעות וחמש עשרה דקות להשלמתו, וקבע שיא לגודל הגשר.
לאחר שהוקם גשר על הריין, חצתה דיוויזיית הרגלים ה-75 ב-24 במרץ ודיוויזיית הרגלים ה-35 חצתה את הריין ב-25–26 במרץ.
לאחר שדיוויזיית השריון ה-8 חצתה, הארמייה התשיעית הצליחה לפרוץ מראש הגשר, לדחוף לאורך הקצה הצפוני של כיס הרוהר, ולחבור ב-1 באפריל ליד ליפשטדט עם הארמיית האמריקנית הראשונה שהגיעה מדרום, כך כותרה קבוצת ארמיות B בפיקודו של ולטר מודל.
מבצע בוליבר היה שם הקוד של מבצעי מערכת הריגול של גרמניה הנאצית באמריקה הלטינית ובמיוחד בדרום אמריקה בארגנטינה וצ'ילה, במהלך מלחמת העולם השנייה.
שם המבצע נקבע על שם סימון בוליבר מחשובי המצביאים בדרום אמריקה במאה ה-19. המבצע התקיים בשליטה מבצעית של המחלקה VID 4 של סוכנות המודיעין של המפלגה הנאצית הגרמנית, שעסק בעיקר באיסוף מידע חשאי מאמריקה הלטינית ודרום אמריקה על פי פקודות המטה הגרמני הנאצי באירופה.
במטרה להשתלט על דרום היבשת, על בסיס ריכוזי האוכלוסייה הגרמנית שחיה שם מראשית המאה ה-19. במהלך המבצע, הגרמנים הצליחו להקים רק רשתות תקשורת סודיות המבוססות על שידורי רדיו, כשתחנת השליטה שלהן הייתה בארגנטינה, כמו גם מערכת שליחים, בלדרים וסוכנים שהשתמשו באניות סוחר ספרדיות למשלוח חומרי מודיעין כתובים לגרמניה.
השלטונות בארגנטינה עצרו את רוב הסוכנים הגרמנים שפעלו בארצם באמצע שנת 1944, והביאו לסיומה של כל פעילות אפקטיבית במבצע בוליבר.
ההערכה היא, שהמידע שנאסף במהלך המבצע היה שימושי יותר לבעלות הברית, שיירטו חלק גדול מהשידורים החשאיים, מאשר לגרמניה.
פעילות הרשת התקיימה בעיקר בכל מדינות דרום אמריקה ומרכז אמריקה כולל ארצות הברית, הייתה גם התעניינות מסוימת במדינות המייצרות סחורה אסטרטגית הנחוצה למאמץ המלחמתי הנאצי כמו ונצואלה (נפט), צ'ילה (נחושת), פרו (כותנה) וקולומביה (פלטינה).
יוהנס זיגפריד בקר (שם הקוד שלו היה: Sargo) היה הדמות הראשית במבצע והאדם האחראי באופן אישי לארגון רוב האיסוף המודיעיני באמריקה הלטינית.
בקר נשלח לראשונה לבואנוס איירס במאי 1940, במקור, הפקודה שהוא קבל לבצע פעולות חבלה, יחד עם שותפו, היינץ לאנג (ש.ק.
Jansen), שהגיע לארגנטינה זמן קצר אחריו.
לאחר התנגדות שגרירות גרמניה בארגנטינה באוגוסט 1940, מטרת המבצע שונתה לביצוע משימות ריגול בלבד.
מאחר שבקר ולנאג התגלו על ידי השלטונות בארגנטינה, הם העבירו את פעילותם לברזיל, שם הם נפגשו עם גוסטב אלברכט אנגלס (ש.ק.
Alfredo), שהיה מרגל גרמני נוסף והבעלים של חברת ג'נרל אלקטריק מהעיר קרפלד, בגרמניה.
גוסטב אנגלס גויס במקור על ידי סוכנות המודיעין הצבאי אבווהר, של הצבא הגרמני הנאצי.
בשנת 1939 אנגלס הקים תחנת רדיו בסאו פאולו, שאות הקריאה שלה היה CEL, הוא השתמש במשדר רדיו שהיה בבעלות חברת החשמל שלו כדי להעביר מידע שנאסף על ידי הסוכנים גם בברזיל וגם בארצות הברית.
אנגלס דיווח על כל הנושאים המעניינים את המודיעין הגרמני.
מלבד איסוף מידע הקשור לכלכלה, הסוכנים אספו מידע על ספנות, ייצור מלחמתי, תנועות צבאיות בארצות הברית ועניינים פוליטיים וצבאיים בברזיל.
אף על פי שמבצע בוליבר היה פרויקט של שירות המודיעין הצבאי במקורו, רבים מהסוכנים האחראים על איסוף המידע היו חלק מהאבווהר.
אחד המרגלים של אבווהר בארצות הברית שנסע לעיתים קרובות לברזיל כדי לדבר עם אנגלס היה דושקו פופוב (ש.ק.
Ivan), שהיה גם אחד הסוכנים הכפולים הבריטיים המצליחים ביותר במהלך המלחמה.
מרגלים חשובים אחרים של בוליבר כללו את נספח הצי והאוויר הגרמני בצ'ילה, לודוויג פון בולן (ש.ק.
Bach); הנספח הימי בריו דה ז'ניירו, הרמן בוהני (ש.ק.
Uncle Ernest); הנספח הצבאי בבואנוס איירס, גנרל Niedefuhr; והנספח הימי בבואנוס איירס, קפטן דיטריך ניבוהר (ש.ק.
Diego), שעמד בראש ארגון הריגול בארגנטינה.
Humberto) הצטרף לארגון כדי לספק מודיעין ימי.
במרץ 1942, בשעה שהשלטונות הברזילאים עצרו את כל הסוכנים הגרמנים החשודים בריגול.
בקר עצמו לא נעצר כי הוא שהה בגרמניה בזמן המעצרים, כדי להיפגש עם הממונים עליו.
במהלך שהותו בגרמניה הוא קבל פיקוד על כל פעילויות הריגול הגרמני בדרום אמריקה, שהתרכזו בעיקר סביב הקמת מערכת תקשורת הרדיו.
הוא הורה להפוך את תחנת בואנוס איירס לתחנת השליטה שממנה יצאה כל התקשורת מדרום אמריקה ישירות לברלין.
תחנת בואנוס איירס עמדה בקשר עם תחנות קטנות יותר במדינות אחרות בדרום אמריקה.
היינץ לאנג, שנמלט מברזיל לפרגוואי לפני המעצרים, קיבל הוראה לארגן רשת ריגול בצ'ילה, וג'וני הרטמוט (ש.ק.
Guapo), סוכן מחלקת VID 2 שגם הוא הצליח לברוח מברזיל, נשלח לארגן את הרשת בפרגוואי.
Luna), הופקד על הפעלת רשת הרדיו שהייתה אמורה לקום בפרגוואי.
בפברואר 1943, לאחר קושי לא מבוטל, הצליח בקר לחזור לארגנטינה כנוסע סמוי באנייה שהפליגה מספרד לבואנוס איירס.
בקר קיווה להקים תחנות רדיו חשאיות בכל מדינה ממדינות דרום אמריקה, אך בפועל הוא הצליח להקים תחנות רק בפרגוואי, צ'ילה וארגנטינה.
הקבוצה של אנגלס לא הייתה היחידה שפעלה בברזיל.
בשנת 1941 החלו לפעול, עוד שלוש תחנות רדיו חשאיות אחרות, כל אחת שרתה רשת ריגול אחרת.
בחודש מאי החלה לפעול תחנת הרדיו שאות הקריאה שלה היה LIR מריו דה ז'ניירו שתקשרה עם תחנה בשם MAX בגרמניה.
רשת LIRMAX, כפי שנקראה, התרחבה ופעלה בברזיל, בארגנטינה, אורוגוואי ואקוודור.
היא התרכזה באיסוף מידע מסחרי.
תחנת הרדיו נוהלה על ידי פרידריך קמפר (ש.ק.
הייתה חפיפה בכוח אדם בין הקבוצות, מכיוון שהקבוצות שיתפו פעולה באופן נרחב זו עם זו.
רשת הריגול נוספת של פון הייר התרכזה בתחנה שאות הקריאה שלה נקרא CIT בעיר רסיפה, ברזיל.
קבוצת CIT החלה את פעילותה ביוני 1941 והייתה פעילה רק בברזיל.
קבוצה שלישית קטנה יותר, המורכבת משני סוכנים, פריץ נואק והרברט ווינטרשטיין, אותרה בתקשורת בין העיר סנטוס וריו דה ז'ניירו.
כשלאנג הגיע לצ'ילה, כבר פעלו בשטח סוכנים ותחנת רדיו, לכן לאנג התאים את עצמו לפעול ברשת כמפעיל עצמאי עם מקורות משלו.
התחנה בצ'ילה, השתמשה באות הקריאה PYL כדי לתקשר עם תחנת REW בגרמניה.
תחנת PYL, הוקמה באפריל או מאי 1941, ככל הנראה על ידי לודוויג פון בולן ופרידריך פון שולץ האוסמן (ש.ק.
בפברואר 1942 הועברו מהתחנה דיווחים מסוכנים שהיו בצ'ילה, פרו, קולומביה, אקוודור, גואטמלה, מקסיקו וארצות הברית.
הדמויות המרכזיות בארגון היו פון בולן שישב בעיר סנטיאגו; ברונו דיטמן (ש.ק.
Dinterin), היה ראש הרשת בפועל, ישב בעיר ואלפראיסו; פרידריך פון שולץ האוסמן, בבואנוס איירס; וג'ורג' ניקולאוס (ש.ק.
ביולי 1941 נחשף הקשר בין רשת PYLREW עם מבצע בוליבר.
באמצעות יירוט תשדורות בין התחנות, כאשר פון בוהלן קיבל הוראה ברדיו ליצור קשר עם פון הייר בריו דה ז'ניירו כדי לקבל אספקה של דיו סתרים ומפתחים שפון בוהלן הזמין מגרמניה.
בסתיו 1942 נעצרו מספר סוכני ריגול גרמנים שפעלו בצ'ילה, כתוצאה ממידע שנאסף על ידי סוכנויות המודיעין הנגדי אמריקאיות, שנמסר לממשלת צ'ילה על ידי מחלקת המדינה.
פון בולן הספיק לברוח ולבנות מחדש רשת חדשה, שאות הקריאה שלה היה PQZ.
בסוף שנת 1943 כשפון בולן חזר לגרמניה החליף אותו ברנרדו טימרמן, שהמשיך להפעיל את הרשת עד מעצרו בפברואר 1944. כשטימרמן נעצר, סוכני הרשת הצליחו להימלט לארגנטינה ומשם המשיכו לפעול.
ג'ורג' ניקולאוס שהיה ראש רשת הריגול במקסיקו נעצר באביב 1942. הוא היה אדם מוכשר, שירת בהצטיינות בצבא הגרמני במהלך מלחמת העולם הראשונה, בילה שנים רבות בקולומביה וחזר לגרמניה בנובמבר 1938. בינואר 1939, הוא הוצב מחדש במפקדת כוחות היבשה של הוורמאכט והוצב במפקדת אבווהר שישבה בהנובר, גרמניה.
בסוף 1939, לפני תחילת מבצע בוליבר, ניקולאוס נשלח למקסיקו כדי להקים שם רשת ריגול.
בין 1940 ל-1942, ניקולאוס ארגן רשת ענפה ששמרה על קשר עם רשתות ריגול אחרות בדרום אמריקה וניסתה לאסוף מידע מארצות הברית.
אין ראיות שניקולאוס הצליח להשיג סודות צבאיים חיוניים.
פעילות הריגול הגרמני בקובה הייתה מינורית, למרות חשיבותה של המדינה למאמצי המלחמה של בעלות הברית, הפעילות חוסלה על ידי כוחות המודיעין הנגדי של בעלות הברית לפני שהצליחה להפוך לחלק יעיל מרשת בוליבר.
היינץ לונינג נשלח להוואנה כדי להקים תחנת רדיו במקום.
אבל לונינג לא הצליח להפעיל את מכשיר הרדיו שלו שיעבוד באופן תקין.
לאחר מעצרו באוגוסט 1942, לונינג נמצא אשם בריגול והוצא להורג בקובה בנובמבר 1942, הוא היה המרגל הגרמני היחיד שהוצא להורג באמריקה הלטינית במהלך מלחמת העולם השנייה.
המידע החשאי הראשון שהועבר מארגנטינה לגרמניה עסק בכספים, ארגון הרשת הדרום אמריקאית, פוליטיקה ארגנטינאית והקמת מערכת בלדרים בין ארגנטינה לספרד באמצעות אנשי צוות על סיפונן של ספינות סוחר ספרדיות.
לאחר שהרשת נכנסה לפעולה מלאה, נפח התעבורה גדל עד כדי חמש עשרה הודעות ביום.
בינואר 1944 עצרה ממשלת ארגנטינה מספר סוכנים גרמנים וספרדים, ובקר ופרנצ'וק נאלצו להסתתר.
התקשורת בין ארגנטינה לגרמניה הופסקה למשך כחודש.
כשהתקשורת הוקמה מחדש, ביקש בקר מברלין ציוד רדיו, כסף וחומרי דיו סתרים.
כדי לספק לבקר את צרכיו להקמת הרשת מחדש תכנן המודיעין הגרמני מבצע נוסף בשם "מבצע ג'ול", שבמסגרתו יחודש הציוד לחידוש הרשת של בקר בדרום אמריקה, אבל תוכנן גם ניסיון להקים תחנות רדיו חשאיות נוספות במקסיקו, ארצות הברית ומרכז אמריקה, שיעבירו מידע לגרמניה באמצעות הרשת הדרום אמריקאית של בקר.
התכנון היה ששני סוכנים בשם האנסן (ש.ק.
Valiente) יספקו את האספקה לבואנוס איירס באמצעות ספינה, ולאחר מכן היה עליהם להפליג למקסיקו, שם הם תוכננו לבנות משדר לתקשורת עם תחנת השליטה בארגנטינה.
ממקסיקו, על שרואל היה להמשיך לדרום מערב ארצות הברית.
בארצות הברית הוא היה אמור למצוא עבודה במפעל לייצור אמצעי מלחמה ולשלח את המידע שייאסף להאנסן במקסיקו.
בנוסף, שרואל והאנסן היו אמורים לגייס סוכנים חדשים להרחבת הרשת למדינות מרכז אמריקה.
סוכני בוליבר הצליחו לספק דיווחים על תנועות הספנות המסחריות ועל התפתחויות פוליטיות מקומיות.
להערכתו דיווחים אלה היו שימושיים יותר לבעלות הברית מאשר לגרמנים, כי הם חשפו את זהותם של משתפי הפעולה במדינות דרום אמריקה עם הנאצים.
כולל את שר הימייה ארגנטינאי לשעבר ומפקד חיל האוויר של פרגוואי.
בעלות הברית גם הצליחו להשיג מתעבורת הרשת החשאית את פרטי התכנון של מהפכת 20 בדצמבר 1943 בבוליביה ומהפכה נוספת בצ'ילה שנגדעה לפני שפרצה.
בתחילת 1946, כאשר מחלקת המדינה הכינה תיק משפטי כנגד ממשלת חואן דומינגו פרון בארגנטינה בנוגע לתמיכתה במדינות הציר שפעלו כנגד בעלות הברית בזמן מלחמת העולם השנייה, מחלקת המדינה ביקשה רשות להשתמש במידע חשאי שנאסף במבצע בוליבר, שיורט על ידי המודיעין הנגדי של בעלות הברית, כחלק מהראיות שלה.
חיל הים של ארצות הברית, שהיה אחראי על הריגול הנגדי של בעלות הברית בדרום אמריקה במהלך מלחמת העולם השנייה, סירב לתת אישור גורף לשימוש שכזה.
אך לאור פשרה שהושגה, נעשה שימוש במידע מהתקשורת החשאית שהתמזג עם מידע ממקורות אחרים.
זו הייתה תרומתו האחרונה של מבצע בוליבר למאמץ המלחמתי של בעלות הברית.
מבצע בולבנק (בדנית: Operation Bøllebank) הוא כינוי לקרב שנערך ב-29 באפריל 1994 כחלק ממלחמת בוסניה.
בקרב זה, ניסו כוחות סרבים לארוב לכוח דני שנשלח לסייע לכוחות שוודים ונורווגים שניצבו ליד טוזלה.
הדנים הצליחו להדוף את המארב ללא נפגעים.
אלימות ומלחמת אזרחים ברחבי הבלקן החלו ב-1991 עם קריסתה של יוגוסלביה.
החל משנת 1992 גלשו הקרבות לבוסניה והרצגובינה כאשר המדינה ניסתה לקבל עצמאות והכרה.
בתקווה להניח את היסודות להסכמי שלום ולמזער את ההשלכות ההומניטריות של הלחימה, פרס האו"ם כוחות שמירת שלום בבוסניה זמן קצר לאחר תחילת הסכסוך.
בשנת 1992, זמן קצר לאחר התפשטות המלחמה לבוסניה והרצגובינה, הוקם כוח ההגנה של האו"ם (UNPROFOR) ונשלח לאזור, בין היתר, כדי לקדם מאמצים הומניטריים ברחבי בוסניה והרצגובינה.
הכוח גדל בהדרגה עד שבמרץ 1995 כלל למעלה מ-38,000 חיילים מרחבי העולם.
ב-1993 הכריזה מועצת הביטחון של האו"ם על הקמת שישה "אזורים בטוחים" ברחבי המדינה: סרייבו, טוזלה, סרברניצה, ביחאץ', גוראז'דה וז'פה.
מטרתם הייתה להגן על אזרחים מפני הצבא הבוסני-סרבי המתקדם והאלימות נגד אוכלוסיות אזרחיות במהלך ההתקדמות.
יצירת האזורים הבטוחים תרמה לביקורת גוברת והולכת על שיטות שמירת השלום של האו"ם.
למרות שהצדדים נדרשו להתייחס לאזורים שהוקמו כ"בטוחים" בהתאם להחלטת מועצת הביטחון, חיילי האו"ם המנהלים ומגנים על האזורים קיבלו מעט אמצעים מעשיים לקיום המנדטים שלהם.
בעוד שבאופן עקרוני חיילי האו"ם הוסמכו להשתמש בכוח לצורך הגנה עצמית ולתאם סיוע אווירי למשימותיהם עם כוחות נאט"ו, הנהגת האו"ם נמנעה אסטרטגית ממצבים שאפשרו לשומרי השלום להשתמש בכוח באופן לגיטימי, אלא ציפו שעצם נוכחותם תרתיע התקפות אפשריות וישמרו את ביטחונם של תושבי האזורים הבטוחים.
לפני פרוץ הקרבות היו בטוזלה כ-170,000 אזרחים.
לאחר שהעיר הוכרזה כאזור בטוח, החלו תושבים מהערים הסמוכות לנהור אליה ואוכלוסייתה גדלה ל-370,000. טוזלה נחשבה ליעד אסטרטגי במיוחד עבור כוחות האו"ם, בין היתר מכיוון שהיא גבלה בין השטחים שנשלטו בידי הרפובליקה של בוסניה והרצגובינה לשטחי רפובליקה סרפסקה הסרבית.
כמו כן, בטוזלה נמצאו כמה משדות התעופה הגדולים בארץ.
מועצת הביטחון של האו"ם הטילה את הגנת טוזלה על "הגדוד הנורדי השני" (NORDBAT 2) – גדוד שכלל 1,246 חיילים מדנמרק, נורווגיה ושוודיה.
כמפקד הגדוד מונה אוברסט לארס מלר הדני.
ב-17 באוגוסט 1993 אישר הפולקטינג משלוח של 10 טנקים מדגם לאופרד 1 לעזרת הכוחות בטוזלה.
החל מתחילת 1994 החלו הכוחות הסרבים לתקוף את האזורים הבטוחים של האו"ם.
הסרבים הפגיזו ללא הרף את שדות התעופה של טוזלה.
במטרה להגן על שדות התעופה, גיבשו הכוחות הדנים את "תוכנית בולבנק" אשר במסגרתה הועמדו הטנקים הדנים בכוננות להגן על שדות התעופה בכל עת.
ב-29 באפריל 1994 קיבלו הדנים דיווח על פיו הסרבים מפגיזים את עמדה "טנגו 2" – עמדת תצפית שהייתה מאוישת בחיילים נורווגים ושוודים.
שבעה מתוך עשרת הטנקים הדנים נשלחו לעמדה במטרה לסייע למותקפים.
מפקד הטור הדני יצר קשר עם כוחות נאט"ו וביקש תמיכה אווירית, אולם סורב.
בלית ברירה, החליטו הדנים להחזיר אש לתוקפיהם.
החל מרגע זה, השתבש המארב הסרבי לחלוטין.
שלושת הטנקים נהרסו, וכך גם מחסן תחמושת וכמה בונקרים.
הסרבים נאלצו לסגת תוך שהם מותירים מאחור את הרוגיהם.
הסרבים דיווחו על תשעה הרוגים בלבד, אולם לפי הדיווחים הדנים מספרם הגיע ל-150. הדנים עצמם הצליחו לחזור לטוזלה ללא נפגעים פרט לטנק אחד שניזוק קלות.
למבצע בולבנק לא הייתה השפעה צבאית על המשך מהלכה של מלחמת בוסניה.
עם זאת, הוא גרם לזעזוע פוליטי בדנמרק.
מנהיגי האופוזיציה הדנית טענו שעצם משלוח הטנקים לבוסניה היה פרובוקציה שהחריפה את המתקפות הסרביות.
מטה כוחות האו"ם בזגרב הורה לפתוח בחקירה האם הדנים השתמשו בכוח מוגזם במהלך המבצע.
מסקנת החקירה הייתה שהדנים פעלו כיאות, והשיבו אש רק כאשר לא נותרה להם ברירה.
עם זאת, מפקדת האו"ם הגיעה למסקנה שכוח ההגנה מסורבל ואינו ממלא את תפקידו כיאות במרץ 1995 פורק כוח ההגנה ושמירת השלום בבוסניה חזרה לידי מפקדת האו"ם בזגרב.
מבצע בר יוחאי היה מבצע שנערך ב-27 במאי 1948, במהלך מלחמת העצמאות, ובו נכבשו הכפר הערבי אלקֻבֵּיבַּה ואחריו הכפר זַרְנוּקָה (זרנוגה), על ידי חטיבת גבעתי (תש"ח).
מבצע "בר יוחאי", שנקרא כך כיוון שתוכנן להיערך בל"ג בעומר, נועד להוות מעין "השלמה" למבצע ברק, שנערך כשבועיים קודם לכן, אשר נתבקשה עקב עלייתו של הצבא המצרי צפונה, לכיוון איסדוד.
הכפר אלקֻבֵּיבַּה היה הצפוני במובלעת ערבית של שלושה כפרים אשר נותרה לאחר שהחטיבה כבשה את הכפרים השכנים, כולל בַּשִית (בשיט), בשלבים קודמים.
אותה מובלעת כללה גם את זַרְנוּקָה, כשני ק"מ מדרום מזרח, ויבנא, כארבעה ק"מ מדרום מערב.
אלה היו מוקפים מצפון, ממזרח ומדרום ביישובים יהודיים, אשר כללו, מלבד רחובות וגבתון, את טירת שלום, כפר אהרון, קבוצת שילר (גן שלמה) וגבעת ברנר.
מן הצד הישראלי, במבצע השתתפו כל פלוגות גדוד 52 של 'גבעתי', וכן קיבל הגדוד, כסיוע מהחטיבה, מרגמה כבדה.
סיוע אחר נתן גדוד 55, אשר הטריד בזמן ההתקפה את זַרְנוּקָה, הן כהסחה, הן כדי למנוע מזַרְנוּקָה לשלוח תגבורות לאלקֻבֵּיבַּה.
גדוד 55, אשר הוקם ימים מספר קודם לכן, וכלל שיעור ניכר של חיילים מבוגרים יחסית, נחשב ב'גבעתי' לגדוד קו שני, וכשירותו הקרבית הייתה פחותה מזו של גדודי החטיבה האחרים.
באשר לצד הערבי, על פי הערכת הש"י, היו בכפר כ-60 עד 70 לוחמים, ולהם מקלע ברן אחד.
במקרה של התקפה עליו, ייתכן משלוח תגבורת של כמה עשרות לוחמים מכיוון יבנא, ואלה מצוידים גם בשני מקלעים ובמרגמה שני אינץ'.
הכפר היה מוקף בעמדות ובתעלות להגנתו.
לוחמי הכפר רכשו ככל הנראה ביטחון בכוחם, כיוון שהדפו שתי התקפות של גדוד 55.
המבצע החל בשעה 4:50 בבוקר 27 במאי.
פלוגה אחת (ד'), חדשה וחסרת ניסיון מבצעי, הוצבה לחסום את הצטלבות הדרכים יבנא-רחובות ואלקֻבֵּיבַּה-זַרְנוּקָה.
בהגיעה למקום מצפון נתקלה באש מפרדס סמוך, ונסוגה מבלי לבצע את תפקידה, אולם כיוון שלכפר לא שוגרו תגבורות, לא השפיע הדבר על תוצאות ההתקפה.
פלוגות א' וג', בתנועה מצפון לדרום, כבשו את גבעת נבי-גנְדה (כיום – הגבעה שעליה בריכת המים) ואת שכונת המוכתר, בהתאמה.
פלוגה ב' נעה אל מרכז הכפר מצפון, ובראשה מספר משוריינים.
אלה נתקלו בתעלה כמה מאות מטרים מן היעד, ונעצרו.
הפלוגה נערכה בפרדס שמשמאל הדרך, למרגלות גבעת נבי-גַּנְדָּה, ובסיוע אש מרגמות ואש פלוגות א' וג', פרצה לכפר, ופרט לבית אבן אחד, עליו התגברו בעזרת כמה רימונים, לא נתקלו בהתנגדות.
הכיבוש הסתיים בסריקות ובהצבת חסימה בבית הבאר שמדרום לכפר.
כיוון שהוכרע הקרב על אלקֻבֵּיבַּה, שינה גדוד 55 את משימתו, ובמקום להסתפק בהטרדה, כבש ללא אבדות את זַרְנוּקָה.
במבצע נהרג חייל ישראלי אחד.
אבדות הערבים, על פי הערכה, היו שמונה עד עשרה הרוגים ומספר דומה של פצועים.
בתחילת יוני, כמה ימים לאחר מבצע 'בר יוחאי', כבשה 'גבעתי' גם את יבנא.
בסופו של דבר, המצרים נעצרו מעט צפונה לאיסדוד.
מבצע בית וגן היה מבצע צבאי של צה"ל ושירות הביטחון הכללי שהתרחש מ-3 עד 5 ביולי 2023 במחנה הפליטים ג'נין ובעיר ג'נין, הממוקמת בגזרת חטמ"ר מנשה.
יציאת ישראל למבצע זה הייתה תגובה לפיגועי הטרור שבוצעו על ידי מחבלים ממחנה הפליטים ג'נין בחודשים שקדמו לפתיחת המבצע.
בחודש שקדם למבצע חוליות טרור קטנות נעו על הצירים בצפון השומרון וביצעו פיגועי ירי באופן יומי, ובסך הכל בוצעו מעל 50 פיגועי ירי על ידי מחבלים פלסטינים שיצאו ממרחב ג'נין מאז תחילת 2023, ו-19 מחבלים נמלטו למחנה הפליטים ג'נין לאחר שביצעו פיגועים.
כשבועיים לפני פתיחת המבצע התקיים עימות בין חיילי צה"ל למחבלים פלסטינים מהפלגים השונים במחנה הפליטים ג'נין, במסגרתו נהרגו 6 מחבלים ונערה, ונפצעו 7 חיילים ממטעני חבלה שפגעו בכלי הרכב הממוגנים.
יום למחרת, ב-20 ביוני, אירע פיגוע הירי בתחנת הדלק בעלי – ארבעה ישראלים נרצחו וארבעה נוספים נפצעו.
למחרת הפיגוע הרג צה"ל בעזרת כטב"ם חוליית מחבלים מג'נין שביצעה פיגוע ירי.
זה היה הסיכול הראשון מהאוויר באיו"ש מאז שנת 2006.
המבצע נוהל על ידי אוגדת איו"ש הנמצאת תחת פיקוד המרכז, כאשר הפיקוד הישיר עליו נעשה על ידי מפקד האוגדה תא"ל אבי בלוט.
על הקרקע הובילו שני צוותי קרב חטיבתיים עיקריים:
צק"ח קומנדו שפעל בתוך מחנה הפליטים ג'נין בפיקוד מח"ט הקומנדו אל"ם עומר כהן, אשר כלל בתוכו את יחידות חטיבת הקומנדו (מגלן, אגוז ודובדבן), סיירת צנחנים וסיירת חרוב.
צק"ח מנשה שפעל במרחב העיר ג'נין בפיקוד מח"ט מנשה אל"ם אריק מויאל אשר כלל בתוכו כוחות מעטפת מבצעית, רפואית ולוגיסטית חטיבתית, את סיירת הנח"ל אשר שימשה ככוח התקפי ופשטה על הכפר בורקין וכפרים נוספים במרחב וסיירת גולני אשר היוותה כוח עתודה ופינוי.
בנוסף, פעלו במאמץ ההגנה גדוד 931 של חטיבת הנח"ל, גדוד 334 של חטיבת האש 282 מחיל התותחנים וגדוד המילואים 7114.
איתם פעלו כוחות הנדסה קרבית, שכללו את יהל"ם, דחפורי D9 משוריינים ושופלים ממוגנים שעסקו בפתיחת צירים, נטרול מטעני חבלה והשמדת תשתיות טרור.
במבצע השתתפו יחידות מובחרות נוספות: יחידת רוכב שמיים, יחידת עוקץ וימ"מ, ימ"ס ומג"ב איו"ש של משמר הגבול.
המבצע לווה בחיפוי אווירי שסיפקו חיל האוויר הישראלי ויחידה 5252 של חיל התותחנים.
בין היתר, במבצע לקחה חלק פלוגת חנית של יחידה 636 אשר ביצעה פעולות רחפן וסריקות אמל"ח.
בסך הכל, פעלו במבצע מעל 1,500 לוחמים.
המבצע החל ב-3 ביולי בשעה 1:15 לפנות בוקר בשם הפקודה "בית וגן" כאשר צה"ל תקף מהאוויר מפקדה ששימשה כחמ"ל מאוחד של קבוצות הטרור בג'נין.
בנוסף, כלי טיס בלתי מאוישים תקפו 9 מטרות וחוליות טרור.
במקביל צה"ל והשב"כ נכנסו עם כוחות רגליים והנדסיים ותקפו מספר מטרות של הג'יהאד האיסלאמי הפלסטיני בג'נין.
בתקיפות האוויריות והקרקעיות נהרגו ונפצעו מספר מחבלים.
דחפורי D9 משוריינים נעו לפני הכוחות וחרשו את הכבישים על מנת לנטרל מטעני חבלה ומטעני גחון שהטמינו המחבלים (באחד הכבישים אחד הדחפורים כ-7 מטעני גחון במשקל 30 ק"ג כל אחד, ללא נזק ל-D9).
הכוחות הציבו צלפים בבתים ואלו ניטרלו מחבלים חמושים שאיימו על הכוחות.
אחר הצהריים איתרו לוחמי יחידת מגלן במחנה הפליטים ג'נין מעבדת נפץ ובה מאות מטענים מוכנים לשימוש, מטעני גחון במשקל 30 ק"ג, פצצות מרגמה ובור אמל"ח.
הלוחמים החרימו גם מכשירי קשר וציוד צבאי.
בנוסף, לוחמי צה"ל איתרו מעבדת נפץ ובה עשרות מטענים מאולתרים וחוברת הדרכה להכנת מטענים נוספים.
כל אלו הושמדו לאחר מכן.
במהלך היום התבצרו מחבלים במסגד אל-אַנְצַ֫אר (الأنصار) ומשם ירו על החיילים.
צה"ל הפעיל נוהל סיר לחץ והלחימה סביב המסגד נמשכה מספר שעות.
אחר הצהריים השתלטו כוחות צה"ל על רוב המבנה וגילו פתחי מנהרות תת-קרקעיות במרתף המסגד ובהם מצבורי אמל"ח רב ומהם גם בוצע ירי לעבר הכוחות.
כוחות של יהל"ם, יחידת אגוז ויחידת עוקץ מיפו את המסגד, וניטרלו את חללי הלחימה התת-קרקעיים והאמל"ח שבתוכם.
בערב הרסו כוחות הביטחון מספר חמ"לים של ארגוני הטרור, ששימשו למעקב במצלמות וידאו וניהול הלחימה בג'נין.
בשעות הלילה החלה בריחה של פלסטינים רבים מהמחנה עקב הלחימה, וההערכה היא שרוב הנותרים היו מחבלים וצעירים חמושים.
ביום הראשון של הקרב נהרגו 9 פלסטינים, כולם מחבלים בגילאי 16–23, ועשרות נפצעו, מתוכם לפחות 3 במצב קשה.
ב-4 ביולי כוחות הביטחון המשיכו בפעילות המבצעית.
לפנות בוקר כוח של הימ"מ איתר והשמיד פיר תת-קרקעי ששימש לאחסון מטעני חבלה בלב מחנה הפליטים ג'נין.
כוחות של יחידת מגלן איתרו והשמידו 2 חמ"לים וכוח של יחידה 636 איתרו והחרימו אמצעי לחימה.
בצהריים ניטרלו כוחות הנדסה קרבית 11 מטעני גחון שהטמינו המחבלים בכבישי מחנה הפליטים.
המטענים נוטרלו באמצעות כלי צמ"ה ממוגנים תחת הכוונה מודיעינית של השב"כ.
אחר הצהריים איתרו וניטרלו כוחות יחידת דובדבן ויהל"ם מעבדת נפץ נוספת ובה עשרות מטענים.
המעבדה הייתה ממולכדת בחומר נפץ.
בחילופי האש באותו יום נהרג מחבל, ובכך עלה מניין ההרוגים ל-11 מחבלים פלסטינים.
בסביבות השעה 21:00 החלו כוחות צה"ל לצאת מג'נין.
בשעה 21:52 תקף כלי טיס בלתי מאויש של צה"ל חוליית מחבלים ליד בית הקברות לאחר היתקלות בינם לבין כוח מסיירת נח"ל, הפלסטינים דיווחו על הרוג ומספר פצועים.
כוחות צה"ל סיימו את יציאתם לפנות בוקר ובכך הסתיים המבצע.
במבצע נהרג דוד יהודה יצחק, לוחם יחידת אגוז, שנורה בידי כוח צה"ל עקב טעות בזיהוי.
במבצע נהרגו 13 מחבלים פלסטינים.
בנוסף נפצעו כ-100 פלסטינים, מהם כ-30 נפצעו קשה.
כמו כן נעצרו 239 פלסטינים, מהם 105 נעצרו לחקירה בשב"כ.
במבצע נפגעו כ-90 תשתיות טרור, בהן:
21 דירות מבוקשים וחדרי ניהול מלחמה ששימשו לטרור אותרו וסוכלו.
13 מעבדות נפץ אותרו והושמדו.
מעבדות בהן נמצאו יותר מ-300 מטענים וחומרים לייצור מטענים.
מעל 1,000 מטענים שהוחרמו או הושמדו, בנוסף ל-11 מטענים אשר הונחו על הצירים והושמדו, מתוכם ארבעה מטעני גחון.
24 רובים מסוג M16 אותרו והוחרמו.
כמו כן, אותרו שמונה אקדחים ואלפי כדורים ואמצעי לחימה נוספים.
מאות אלפי שקלים ודולרים שיועדו לטרור והסתכמו כבחצי מיליון ש"ח נמצאו והוחרמו.
עשרות ק"ג של חומרים כימיים להכנת מטענים אותרו והוחרמו.
אותרו תשעה פירים תת-קרקעיים ושני סליקי אמל"ח של ארגוני הטרור, ובהם נמצאו אמצעי לחימה רבים.
כמו כן, אותרו גם דירות מסתור, מחסן אמל"ח בתוך מסגד, בבורות מסתור במרחב אזרחי וחדרי ניהול לחימה.
בנוסף לתשתיות אלה, נעצרו עוד 24 מבוקשים והוחרמו 31 אמצעי לחימה על ידי סיירת נח"ל בפיקוד חטמ"ר מנשה בעיר ג'נין ובסביבתה.
מתיחות ביטחונית בעקבות המבצע ופיגועי נקמה
בצהרי יומו הראשון של המבצע איימו ראשי החמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני שאם המבצע לא ייעצר עד הערב, תהיה "הסלמה" עם רמיזה לרצועת עזה.
בעקבות האיום צה"ל נערך להתקפות רקטות פלסטיניות מרצועת עזה.
לקראת ערב נפרסו בירושלים והסביבה סוללות כיפת ברזל כמענה לאיומים של חמאס והג'יהאד האסלאמי להגיב, אך החמאס לא מימש בתחילה את החשש מהתקפת רקטות.
ב-3 ביולי בשעות אחר הצהריים ביצע מחבל פלסטיני בן 16 מג'נין פיגוע דקירה בבני ברק ופצע קל אברך, ונעצר.
בחקירתו אמר שהפיגוע הוא נקמה על המבצע בג'נין.
בשעות הלילה של אותו היום השחיתו הפלסטינים את קבר יוסף בשכם.
ב-4 ביולי ביצע מחבל מהעיירה סמוע שבדרום הר חברון פיגוע משולב בשכונת נאות אפקה בתל אביב, בו נפצעו תשעה אזרחים, חלקם קשה, בהם אישה בהיריון.
דובר חמאס אמר כי הפיגוע הוא "תגובה ראשונה לפשעים במחנה הפליטים בג'נין".
ב-5 ביולי בסביבות השעה 1:30 שוגרו חמש רקטות מרצועת עזה אל עבר שדרות ויישובי עוטף עזה.
בעולם הערבי גינו את פעולת ישראל.
מדינות אירופה לא גינו את ישראל ביומו הראשון של המבצע, בעקבות כך שישראל שלחה מסר שמדובר ב"מבצע קצר וממוקד למיגור טרור".
ביומו השני של המבצע הביעו כמה ממדינות אירופה "דאגה" מן המבצע, לצד גינוי נמרץ לפיגוע בתל אביב.
מאחורי הקלעים שיגרו המדינות מסר שאם המבצע ייכנס ליומו השלישי, הן יצטרכו להתערב.
המבצע אכן הסתיים אחרי יומיים.
ארצות הברית העניקה גיבוי מלא לישראל, ולא הגיבה באופן רשמי למבצע.
ב-4 ביולי התראיין ראש הממשלה לשעבר נפתלי בנט ל-BBC כדי להסביר את ישראל במבצע ואמר שכל ההרוגים הפלסטינים היו מחבלים חמושים.
במהלך הראיון אמרה המגישה הבריטית אנג'נה גדג'יל ש"חיילי צה"ל שמחים להרוג ילדים".
המגישה וה-BBC ספגו גינויים על אמירתה, כולל מצד ארגון הגג של יהדות בריטניה, שדרש ממנכ"ל ה-BBC התנצלות.
מבצע ברוך 1 היה פעולת תגמול, שביצע כוח מחטיבת הצנחנים ב-28 ביוני 1954 במחנה של הלגיון הערבי ששכן סמוך לכפר עזון.
בפעולה נהרגו מספר חיילים ירדניים, ולוחם הצנחנים יצחק ג'יבלי נפצע קשה ונפל בשבי ירדן.
הפעולה בוצעה בתגובה לרצח החקלאי מאיר ריינר בשדות רעננה-כפר סבא, ככל הנראה על ידי חייל ירדני ממחנה עזון.
מבצע ברוך 1 נערך בלילה שבין 27 ל-28 ביוני 1954 על ידי חיילים מגדוד 890 נגד מחנה אוהלים של הלגיון הירדני ששכן סמוך לכפר עזון, השוכן כשמונה קילומטרים מזרחית לקלקיליה.
למשימה נבחרו שבעה חיילים: אהרן דוידי, מאיר הר-ציון, יצחק ג'יבלי, יורם "ימו" נהרי, עמירם הירשפלד, אלישע בן-צור וגלעד הראל.
הכוח יצא עם רדת החשיכה מקיבוץ אייל.
בדרכם הרגו בדקירות סכין ערבי שנקלע לדרכם וסיכן אותם ואת הפעולה.
עם נסיגת הכוח מהיעד ניסו הר ציון ונהרי לפנות את ג'יבלי לשטח ישראל אך התברר כי הפינוי מעכב את הכוח ומסכן אותו בהיתקלות בתגבורת ירדנית.
ג'יבלי דרש מחבריו להשאיר אותו בשטח ולא להסתכן בעבורו.
הוא נלקח בשבי ולאחר סיום אשפוזו הועבר לבית כלא בזרקא, כאשר בישראל גורלו לא נודע זמן רב.
דובר צה"ל דיווח כי "משמר צה"ל אשר סייר בליל יום א/ ה־27 ביוני, לאורך קו שביתת־הנשק, עבר בטעות לתוך השטח הירדני בגיזרת קלקיליה.
היחידה נתקלה במשמרות ירדניים ואירעו חילופי־אש אתם.
כתוצאה מהקרב נעדר ישראלי אחד." לפי רדיו רמאללה נהרגו בפעולה ארבעה חיילים של הלגיון הערבי.
על התנהגותו במבצע זה ג'יבלי צוין לשבח על ידי הרמטכ"ל משה דיין, ובאפריל 1973 הוענק לו עיטור העוז.
הפעולות לשחרורו של יצחק ג'יבלי
בליל 2-3 בספטמבר 1954 נערך מבצע ברוך 2, שנועד לקחת שבויים מהלגיון הערבי כדי להחליפם בג'יבלי.
משה ינוקא היה בראש מחלקתו בהתקפה על הכפר בית ליקיא.
החיילים לא שמרו על שקט ונתגלו בשלב מוקדם.
הם נתקפו בחרדה ולא קמו להסתער.
החלה נסיגה לא מאורגנת ומבוהלת, והחיילים אף סירבו פקודות לנשיאת הפצועים באלונקות.
רק תושייתו של המ"פ אהרן דוידי הצילה את המצב.
לאחר מבצע זה הופקו לקחים ובוצע מיון כוח אדם קפדני יותר בצנחנים כמו כן הושם דגש על משמעת.
ב-4 בספטמבר 1954 העביר ראש אגף המודיעין, אלוף-משנה בנימין גיבלי, לצנזור הצבאי הראשי, סגן-אלוף אורי וולש, את הוראת הרמטכ"ל, רב-אלוף משה דיין, להטיל איפול מוחלט על שחרורם הצפוי של חיילי הלגיון הירדני שנשבו על ידי צה"ל, כחלק מעסקת חליפין שנועדה להביא לשחרורו של סמל יצחק ג'יבלי.
האיפול נדרש בשל חשש כי קציני לגיון קיצונים יחבלו בעסקת החליפין, ואולי אפילו ירצחו את ג'יבלי.
גיבלי הסביר לוולש כי יש לאסור גם ציטוט ידיעות בנושא זה ממקורות במזרח ירושלים או בעמאן.
השניים שקלו אם להעביר הוראה מפורשת על האיפול למערכות העיתונים – ובכך לגרור את תשומת-לבם לנושא – ולבסוף סוכם שלא להודיע דבר אלא לפסול כל חומר בנידון שיוגש לצנזורה.
"ידיעות אחרונות" התקשר לצנזורה ושאל אם מותר לצטט את הידיעה ונענה בשלילה.
ב-9 בספטמבר, הופיעה ב"זמנים" ידיעה תחת הכותרת "מאמצים לשחרורו של יצחק ג'יבלי", אשר קישרה בין שחרור חיילי הלגיון לבין גורלו של חייל צה"ל השבוי.
בירור שנערך בצנזורה העלה, שהידיעה הוגשה לבסיס הצנזורה בירושלים וראש המשמרת אישר אותה.
להצדקתו טען שהידיעה הסתמכה על "חוגי האו"ם" וכי בהוראות הקבע שלו לא היה כל אזכור של הסמל ג'יבלי.
ראש המשמרת הודה ששגה בכך שלא התקשר עם הממונים עליו וקבל את הנחיותיהם.
ג'יבלי שוחרר בעסקת חילופי שבויים בסוף אוקטובר 1954.
מבצע ברטרם (Operation Bertram) היה מבצע הונאה צבאית במלחמת העולם השנייה שבוצע על ידי כוחות בעלות הברית במצרים, בפיקוד ברנרד לו מונטגומרי, בחודשים שלפני קרב אל-עלמיין השני ב-1942 כדי להונות את ארווין רומל לגבי העיתוי והמיקום של מתקפת בעלות הברית.
הפעולה כללה הטעיות פיזיות באמצעות ציוד דמה והסוואה.
לאחר קרב אל-עלמיין הראשון החליט וינסטון צ'רצ'יל לשנות את מערך הכוחות הבריטים במזרח התיכון ובצפון אפריקה, פיצל את המערך כך שקלוד אוקינלק מונה ל"פיקוד המזרח התיכון" - הכוחות הבריטיים באיראן ובעיראק, ול"פיקוד הים התיכון" שכלל את מצרים, ארץ ישראל וסוריה מונה במקומו הרולד אלכסנדר.
מונטגומרי מונה למפקד הארמייה השמינית, נכנס לתפקידו ב-13 באוגוסט ורשם לזכותו ניצחון בקרב עלם חלפה בספטמבר.
קו החזית היה קצר יחסית: הוא השתרע מהים התיכון בצפון, ליד תחנת הרכבת אל עלמיין, ועד לשקע קטארה הבלתי עביר למעשה בדרום, מרחק של כ-30 קילומטרים בלבד.
לפיכך היה ברור לאויב שההתקפה חייבת להגיע במרחב הזה, ומכיוון שהדרך היחידה הייתה בצפון, ייתכן שההפתעה והתקפה בקנה מידה מלא בכל מקום אחר היו נחשבות כבלתי סבירות.
ההטעיות תוכננו כדי לגרום לאויב להאמין שהתקיפה תתבצע דרומה, הרחק מכביש החוף וממסילת הרכבת, וכיומיים מאוחר יותר מהתקיפה האמיתית.
כהכנה לקרב נוסף על אל-עלמיין החליט מונטגומרי לבצע שלושה מבצעי הונאה:
מבצע ברטרם - הונאה חזותית שכוונה לאמצעי תצפית.
מבצע קנוול (Canwell) - הונאה אלקטרומגנטיות באמצעות תעבורת רדיו כוזבת שכוונה לייצר מצג של הכנה לתקיפה עתידית בדרום ולא בצפון.
מבצע טריטמנט (Treatment) - הונאה שכוונה לגורמי מודיעין אנושי (יומינט) ולייצר מצג של אי מוכנות ללחימה בטווח הקרוב.
כל אלה תוכננו כדי לגרום למדינות הציר להאמין שהתקיפה תתרחש דרומה, הרחק מכביש החוף ומהרכבת, כיומיים מאוחר יותר מתאריך התקיפה האמיתית.
את המבצע הגה דאדלי קלארק והוא תוכנן ובוצע על ידי מנהלת ההסוואה של פיקוד המזרח התיכון הבריטי בראשות ג'פרי בארקאס .
המבצע כלל יצירת יחידות צבא שלא היו קיימות ובהסתרת שריון, ארטילריה וציוד.
טנקים ותותחי דמה יוצרו בעיקר מחומרים מקומיים ואילו טנקים אמיתיים הוסוו בתור משאיות.
פחי דלק נערמו לאורך צידיהן של תעלות קיימות, שהוסתרו בצללים.
אספקה נערמה בערמות של קופסאות ונעטפה ברשתות הסוואה כדי להידמות למשאיות.
כדי לחזק את הרושם שהתקיפה לא הייתה מוכנה, נבנה צינור מים דמה בקצב איטי כביכול של 8 קילומטרים ליום.
זמן קצר לאחר הגעתו של הרולד אלכסנדר ב-8 באוגוסט 1942, הוא ביקר ביחידת ההסוואה של בארקאס בחלוואן כדי להעריך את יכולתה ליישם את ברטרם.
ב-16 בספטמבר 1942, פרדי דה גוינגנד , ראש המטה של מונטגומרי, זימן את בארקאס וטוני איירטון למפקדת הארמייה השמינית ליד בורג-אל-ערב.
הוא אמר להם שזה יהיה סודי ביותר, שאלכסנדר התרשם מביקורו בחלוואן, ושהוא רוצה להתייעץ בנושא הסוואה.
הוא הציג את צ'ארלס ריצ'רדסון , שעבד עבור כוח A החשאי של דאדלי קלארק, והיה אמור ליישם את ההונאה.
ריצ'רדסון לא עבר הכשרה בתכנון הטעיה, לאור ההכשרה המואצת של קציני המטה ב-1940, ואף לא הכין תוכנית הטעיה מעולם, אך היה נחוש שההטעיה תצליח, שכן, כפי שכתב, "אם זה ייכשל זה יגרום הרבה יותר נזק מאשר ללא תוכנית כלל".
דה גוינגנד התווה את התוכנית הבסיסית: התקפה בצפון, לאורך קו כביש החוף, עם חדירה של כ-20 מייל דרומה.
לטנקים יידרשו יומיים לעבור לעמדת קרב מעמדות ההמתנה שלהם.
עבודות הנדסה כבר היו בעיצומן.
הוא ביקש מהם להסתיר את מאות הטנקים ותותחי השדה, ואת אלפי הטונות של חומרים, שהיו אמורים לשמש למתקפה המכריעה באל-עלמיין.
בארקאס קיווה להזדמנות כזו, ועכשיו הוצעה לו הזדמנות להסוות את הקרב המדברי אולי הגדול ביותר שניסה אי פעם.
בארקאס ואיירטון יצאו לדיונות כדי לשבת ולחשוב.
ברקס נזכר בג'ספר מסקליין המפוטר, קוסם במה שעבד עבורו לזמן קצר, ואמר שהוא צריך את הטריקים הנעלמים שלו עכשיו.
איירטון הסכים, והציע להם להשתמש בסוככי שמש כדי לגרום לטנקים להיראות כמו משאיות, ולהפך.
בסוף אותו אחר הצהריים הם העלו תוכנית והציגו אותה לדה גוינגנד וריצ'רדסון.
הם הציעו להקים שתי חטיבות שריון דמה שיפרסו בדרום ויתנו מראה של חוסר מוכנות, על ידי כך שיראה שהטנקים לא זזו משטחי הכינוס שלהם.
אותו זמן יוסוו הטנקים כמשאיות ויועברו צפונה.
בנוסף, בארקאס התכוון להקים צינור מים דמה לכיוון דרום, כדי ליצור רושם של היערכות להתבססות בדרום, שתארך זמן רב ותעיד על חוסר מוכנות לקרב.
תוך שבועיים התקבלה תוכניתו של בארקאס בשינוי אחד שביקש מונטגומרי: שריון הדמה הוכפל כדי לייצג קורפוס שריון שלם של למעלה מ-600 כלי רכב.
ריצ'רדסון שילב את תוכנית ההסוואה עם התוכניות העיקריות: במילותיו של ברקס, ריצ'רדסון "העצים אותה מאוד כדי להשתלב בכל שאר השיקולים המרכזיים, שהוא ידע ואני לא".
בארקאס, במאי קולנוע לשעבר, היה אמור לעבוד "על המשימה לספק אביזרים ל'הפקת הסרט' הגדולה ביותר שבה אני מצפה להיות מעורב".
העבודה החלה ב-27 בספטמבר, ארבעה שבועות לפני יום המתקפה.
למבצע היו שתי מטרות: יצירת מראית עין של יחידות צבא שלא באמת היו קיימות, והסתרת השריון, הארטילריה והציוד האמיתי בחזית.
בארקאס ציין כי "הסתרת האוסף הענקי של חיל השריון היה בעצם חתיכת תכנון צבאי של מפקדת הצבא, כאשר הסוואה מבצעת משימות ספציפיות מסוימות".
מכיוון שאי אפשר היה להסתיר את קיומם של מספר כה גדול של כלי רכב, במיוחד של טנקים באזור מרטלו, בארקאס תכנן במקום זאת להפוך את כלי הרכב שם לבולטים, כמו המשאיות, הרבה לפני הקרב.
גם הטנקים הוצגו בגלוי, הרחק מאחורי החזית.
כשהאויב ראה ששום דבר לא קורה, המשאיות הוחלפו בטנקים, שהוסוו כמשאיות.
המשמעות הייתה שגם הטנקים היו צריכים להיראות נייחים כדי שיוחלפו בטנקי דמה.
נדרש מספר חסר תקדים של ציוד דמה: יותר מ-400 טנקים, 100 תותחים וקרוב ל-2000 כלי רכב "רכים".
בכל משימה נעשה שימוש בטכניקות שונות.
הצבא הבריטי גייס מעצבים, אדריכלים ואמנים לעבודות הסוואה.
טוני איירטון היה צייר, בנו של האדריכל מקסוול איירטון.
בריאן רוב הגיע בצורה לא פורמלית גם כן: הוא הצטרף לצבא כטוראי, אבל ברקס הבחין בו וניצל את כישוריו כאמן, מורה ומאייר בכך שקודם במהירות לדרגת סגן מפקד צוות.
איירטון ורוב הפכו ל"GSO2" של ברקס, קציני המטה הבכירים שלו, והם פיקחו על תוכניות ההסוואה ששימשו במבצע ברטרם.
שלוש פלוגות של הוקצו לפיקודו של ברקס לבצע את העבודה הפיזית של ייצור אלפי הבובות.
הם הגיעו בהתאמה ממזרח אפריקה, מאוריציוס ואיי סיישל.
חברה אחת עיבדה את הדקל של מסגרת המיטה הסטנדרטית לצורות הדרושות וקיבעה אותן יחד כדי ליצור גופי טנק, צריחים ורכיבי רכב דמה אחרים.
החברה השנייה הכינה כיסויים לחלקי הרכבים.
החברה השלישית צבעה והכינה את הבובות למידת כדי שייראו ריאליות כנדרש.
מכיוון שהחברות השונות של לא הסתדרו אחת עם השנייה, ברקס העביר את המחנות שלהן רחוק ככל האפשר זו מזו.
כדי לסייע בשמירה על האבטחה, הוקמה קנטינה של NAAFI באופן בלעדי לעובדי ההסוואה, כדי לעזור לשמור על כולם במחנה.
משאיות חנו בגלוי באזור הרכבת הטנקים במשך כמה שבועות.
טנקים אמיתיים חנו באופן דומה בגלוי, הרחק מאחורי החזית.
שני לילות לפני ההתקפה, הטנקים החליפו את המשאיות, כשהם מוסווים כמשאיות, לפני עלות השחר.
גנרל ארמיית הפאנצר אפריקה, וילהלם פון תומה, נשבה בקרב.
במהלך שביו הוא נפגש עם מונטגומרי ואמר שהאמין שלבנות הברית יש לפחות דיוויזיית שריון אחת יותר מהם ושהמתקפה תהיה בדרום.
ממלא מקומו של רומל, הגנרל גאורג שטומה, חשב שהמתקפה לא תתחיל אלא בעוד כמה שבועות.
מסמכים גרמניים ושבויי מלחמה אישרו כי המפקדים הגרמנים האמינו שיחידת ההטעיה היא יחידה אמיתית, ולא חזו את ההתקפה האמיתית.
ברטרם הצליח לממש את כל מטרותיו.
כשהכריז על הניצחון באל עלמיין בבית הנבחרים הבריטי, שיבח וינסטון צ'רצ'יל את מבצע ההסוואה.
ב-11 בנובמבר 1942 הוא תיאר את הקרב באל עלמיין ואת הצלחת מבצע ברטרם:
מבצע דינמו, שכונה גם הנס של דנקרק, היה מבצע פינוים הימי של כ־340,000 חיילים בריטים וצרפתים מדנקרק הנצורה שבצפון צרפת, אל חופי בריטניה, שנערך ב־1940 במסגרת קרב דנקרק במלחמת העולם השנייה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה הגיע לצרפת חיל משלוח בריטי גדול בפיקודו של לורד גורט.
חיל המשלוח הבריטי לא התערב במלחמה עד הפלישה הגרמנית לארצות השפלה ולצרפת במאי 1940. "תוכנית D" שהגה המטכ"ל הצרפתי, שכללה התקדמות חיל המשלוח אל תוך בלגיה, על מנת לפגוש שם את הפולשים הגרמנים, התמוטטה.
חיל המשלוח ביצע את חלקו, אך התמוטטות הקונספציה ההגנתית הצרפתית, שנשענה על קו מאז'ינו ולא הייתה מוכנה לטקטיקות הבליצקריג, ולחצייה המשוריינת של הגרמנים את יער הארדנים שנחשב לבלתי חדיר לשריון, הותירו את התמרונים על פי התוכניות המוקדמות חסרי תועלת.
עד מהרה מצא עצמו חיל המשלוח נצור על גדות תעלת למאנש, ומנותק מחלקם הגדול של הכוחות הצרפתיים, כאשר אין בכוחו להכריע את המערכה, שבשלב זה כבר נטתה לטובת הגרמנים באופן ברור.
עיקר הכוח של בעלות הברית היה נצור על חופי דנקרק, אך הגרמנים השעו את המתקפה הקרקעית, תקפו בעיקר מן האוויר ונמנעו מלחסל את שארית הכוח הבריטי והצרפתי.
בדיעבד, השעיית ההתקפה השפיעה על מהלך המלחמה כולה, אך הסיבות לה נותרו עלומות עד היום.
סברה אחת היא שעצירת המתקפה נועדה לתת בידי הגרמנים זמן לארגן מחדש את כוחותיהם.
סברה זו בעייתית, משום שקשה להבין מדוע החליטו הגרמנים להתארגן מחדש דווקא כאשר מיטב הכוח הבריטי נסוג לארצו והוא פגיע במיוחד.
סברה נוספת היא שהיטלר היה משוכנע שעתה, לאחר התבוסה שספגו בעלות הברית, יקל עליו להגיע איתן להסכם, ולכן אין צורך בהשמדת כל הכוחות בדנקרק.
סברה שלישית גורסת, כי היטלר חשש מהתקפה בריטית נגדית על העורף הגרמני, שייוותר חשוף במהלך ההתקפה על הכוחות בדנקרק.
במבט לאחור, לא סביר שהבריטים יכלו לארגן מתקפת נגד שכזו, אך ייתכן שהיטלר לא היה מודע לכך בעת ההתרחשות.
סברה נוספת היא שהרמן גרינג, מפקד הלופטוואפה, ביקש מהיטלר לאפשר לו לחסל מן האוויר את הכוח הנצור בדנקרק ולהפנות את חיל הרגלים למשימות אחרות.
גרינג רצה בכך להאדיר את שמו.
המתקפה האווירית על הכוחות לא צלחה גם בגלל מזג אוויר מאוד מעונן שהיה מעל האזור וגם עשן סמיך שהיתמר עד לגובה 5 ק"מ מבתי הזיקוק של דנקרק שהופצצו על ידי חיל האוויר הגרמני והפריע לביצוע ההפצצות.
הכוחות רוכזו ליד עיר הנמל דנקרק שבצפון צרפת, כאשר חלק מהם מעכב את האויב בלחימה לזמן של שבוע עד לפינוי הכוחות הבריטיים ומאפשר לרוב חיל המשלוח, וכן חיילים ואזרחים צרפתים, להתפנות לבריטניה.
להובלת החיילים שימשו ערב רב של יותר מ־900 ספינות: ספינות סוחר, ספינות דיג, יאכטות וספינות הצלה ואף סירות הכיבוי של התמזה.
235 ספינות טבעו במהלך המבצע.
על מבצע הפינוי פיקד תת אדמירל ברטרם רמזי ממפקדתו בבונקר בדובר.
הבונקר שימש כמחסן לציוד חשמלי בימי מלחמת העולם הראשונה, ומכאן שם המבצע.
גם אחרי שמזג האוויר הפך נוח יותר לביצוע הפצצות על ידי חיל האוויר הגרמני – מולו כבר לא ניצב צבא צפוף ונייח בדנקרק אלא בתעלה במאות ספינות, ומפציציו לא היו יעילים בהפצצת מטרות ניידות קטנות.
ההחלטה על מבצע הפינוי התקבלה בזכות נחישותו של גורט מול התנגדותם של הגנרלים הצרפתים, ובשלב מסוים גם מול התנגדותו של ראש הממשלה וינסטון צ'רצ'יל.
המבצע, שבו פונה חיל המשלוח הבריטי מצרפת, דרש הקרבה רבה מהטייסים ומהמלחים הבריטים, ואפשר למעשה את המשך המלחמה.
"רוח דנקרק" הייתה רוח של עמידה איתנה ועיקשת אל מול האויב הגרמני, אך גם סימלה את אחת התבוסות הגדולות בהיסטוריה של הצבא הבריטי.
בנאומו "נילחם בחופים" ציין צ'רצ'יל כי "מלחמות אין מנצחים באמצעות פינויים".
על גורט היה לשלם את המחיר, ולאחר שובו מצרפת מונה לשליש למלך ג'ורג' השישי – הייתה זו הסטה הצידה מהמסלול של פיקוד צבאי קרבי.
סיפור הפינוי בדנקרק הופיע במספר רב של ספרים וסרטים.
מספר סרטים נעשו על אודות מבצע הפינוי, בהם:
דנקרק – סרט מלחמה בריטי משנת 1958 בבימויו של לזלי נורמן.
דנקרק – סרט מלחמה משנת 2017 בבימויו של כריסטופר נולאן.
שעה אפלה – סרט קולנוע משנת 2018 בבימויו של ג'ו רייט.
מבצע דין וחשבון היה מבצע צבאי בגבולה הצפוני של מדינת ישראל שנערך בין 25 ביולי 1993 ו-31 ביולי 1993, אשר החל לאחר הסלמה במצב הביטחון בגבול הצפון.
את האסטרטגיה הזאת הוביל הרמטכ"ל אהוד ברק שהעריך שהלחץ של ממשלת לבנון יוביל לפעולת שרשרת, בה תפנה ממשלת לבנון לסוריה וסוריה תבקש מארצות הברית לרסן את ישראל.
הכתוצאה מהלחץ, האמריקאים יפעלו לרסן את ישראל בתמורה להתחייבות של סוריה לרסן את חזבאללה.
המבצע הופסק לאחר שבעה ימים, לאחר שהושגו הבנות בין ישראל לחזבאללה.
בתוך כחמישה שבועות, בין 13 באפריל ל-24 במאי, נהרגו בדרום לבנון תשעה חיילים ישראלים.
ב-13 באפריל נהרגו שלושה צנחנים מגדוד 101 שעלו על מטען ממולכד בעת שהיו בסיור רגלי באזור הכפר קנטרה.
כוח בפיקודו של המ"פ אלעד בן דוד יצא לסלוקי ועלה על זירת מטענים, אלעד, המ"מ סגן משה ברי והקשר פיטר רפפורט, נהרגו במקום.
ב-18 במאי נהרגו בקרב עם מחבלי החזבאללה שני חיילים ממפלוגת ה"עורב" החטיבתית, וב-24 במאי התרחש אירוע "ירי ידידותי" בין שני כוחות של צנחנים, במהלך מארב באזור קבריח'א.
באירוע זה נהרגו ארבעה צנחנים מגדוד 101. המתיחות עלתה שוב במהלך חודש יולי: ב-8 ביולי נהרגו שני חיילים מחטיבת גבעתי בעיישיה, ולמחרת נהרגו ארבעה חיילי יחידת "עורב" של חטיבת הצנחנים מירי טיל סאגר ומירי מרגמות על מוצב סוג'וד, בגבול הצפוני של רצועת הביטחון.
ב-20 ביולי ירה חזבאללה קטיושות ליישובי הצפון; יומיים לאחר מכן נהרג חובש של יחידת נ"מ במהלך פעולה מבצעית בדרום לבנון.
בימים שלאחר מכן ירה חזבאללה מספר פעמים טילים על יישובי הצפון.
בעקבות רצף האירועים הורתה הממשלה, בראשות ראש הממשלה ושר הביטחון, יצחק רבין, לרמטכ"ל אהוד ברק לצאת למבצע.
רבין הסביר את ההחלטה על היציאה למבצע בכך שחזבאללה יצר כללי משחק שישראל אינה מוכנה להשלים עימם יותר, כאשר הוא מגיב בירי קטיושות על כל פגיעה של ישראל באזרחים לבנונים ועושה זאת גם כאשר ישראל פועלת בלבנון מחוץ לרצועת הביטחון.
ראש הממשלה ושר הביטחון, יצחק רבין, הגיע לאזור והבטיח לתושבי הצפון שצה"ל לא ישתוק.