tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הקרן גם שיקמה בית ספר בלובומבאשי, תרמה לבניית מרכז מחשבים, ספרייה וכיתות נוספות, סללה תשתיות, הקימה חוות וגן חיות.
כמו כן הקרן תורמת לתוכניות מזון שונות, מסייעת לנערות שעברו התעללות מינית מטפלת בנפגעי אסונות טבע וחולי איידס, תומכת בסיוע לילדים ומבוגרים פגיעים מכפר הילדים SOS ועוד.
הקרן נסגרה זמן קצר אחרי שהוכנסה לרשימת הסנקציות האמריקאית בדצמבר 2017.
בנוסף לפעילות בקונגו, גרטלר הוא תורם קבוע לרשת החינוך "מגדל אור" בראשות הרב יצחק דוד גרוסמן, לארגוני חב"ד ולארגון "מאורות הדף היומי" בראשות הרב חיים דוד קובלסקי.
מקורב לאדמו"ר מנדבורנה והיה מקורב לאביו רבי יעקב ישכר בער רוזנבוים, לרבי דוד חי אבוחצירא, ואף היה ממקורביו של הרב אהרן לייב שטיינמן עד למותו ב-2017, כמו כן תרם מיליוני שקלים לקרן לסיוע לחולי איידס.
ב-2014 שיפץ את בית הכנסת הגדול בבני ברק לטובת כולל אברכים גדול שהוא מחזיק, בכולל מתקיימים סדרים סביב היממה, והוא מספק לאברכים מלגות חודשיות גבוהות מהרגיל, מענקים מיוחדים לחגים ועזרה במימון טיפולי שיניים יקרים, בר מצוות וחתונות.
באותה שנה היה מהגורמים המכריעים בשחרור של ג'ושוע פרנץ', אזרח נורווגי שהורשע ברצח אזרח מקומי.
ראש ממשלת נורווגיה ארנה סולברג והשגריר תור ונסלן העניקו על כך תעודה לגרטלר.
באסון סופת השלגים ברכס אנאפורנה שלח משלחת רפואית במטוסו הפרטי.
ב-2003 היה שותף פעיל בשיחות השלום בקונגו (הסכמי סאן סיטי), לאחר שתיווך בין ז'וזף קבילה, פול קגאמה ודיפלומטים אמריקאים (ביניהם קונדוליזה רייס ועוד), בתקופה זו קבילה מינה את גרטלר ל"שליח הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו לוושינגטון".
לדברי שגריר ישראל בארצות הברית לשעבר רון דרמר, גרטלר מהווה נכס לביטחונה של מדינת ישראל ולאינטרסים שלה בשל קשריו באפריקה ותרומותיו הפילנתרופיות.
גרטלר נישא ב-1997 לענת, מתגורר בבני ברק.
לבני הזוג שנים עשר ילדים.
דן דינר (נולד ב-20 במאי 1946, מינכן) הוא היסטוריון, פרופסור אמריטוס בחוג להיסטוריה באוניברסיטה העברית בירושלים.
דינר עמד בראש מכון שמעון דובנוב להיסטוריה ולתרבות יהודית, וכיהן גם כפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת לייפציג וכחבר מן המניין באקדמיה הסקסונית למדעים בלייפציג .
דינר נולד להורים ניצולי שואה במחנה עקורים במינכן.
בשנת 1949 עלה עם הוריו לישראל.
בשנת 1954 שבה המשפחה לגרמניה המערבית.
הוא סיים את לימודיו התיכוניים בבית ספר טכני ועבר הכשרה מקצועית במכניקה עדינה.
לאחר מכן השלים את תעודת הבגרות.
דינר למד באוניברסיטת יוהאן וולפגנג גתה בפרנקפורט.
ב־1973 השלים שם לימודי הדוקטורט במשפט בין-לאומי פומבי וב־1980 השלים את תזת ההביליטציה (תואר אקדמי גבוה באוניברסיטאות אירופיות).
בין השנים 1980 ל־1985 שימש כפרופסור להיסטוריה ערבית מודרנית באוניברסיטת אודנסה בדנמרק.
ב־1985 מונה לפרופסור להיסטוריה לא־אירופית באוניברסיטת אסן שבגרמניה.
משנת 1988 שימש גם כפרופסור להיסטוריה אירופית באוניברסיטת תל אביב, ושם התמנה למנהל המכון להיסטוריה גרמנית בין השנים 1994 ל־1999.
בשנת 1999 מונה דינר למנהל מכון שמעון דובנוב להיסטוריה ולתרבות יהודית ולפרופסור להיסטוריה באוניברסיטת לייפציג.
החל מ־2001 הוא מכהן גם כפרופסור להיסטוריה אירופית באוניברסיטה העברית וכחבר במרכז קבנר להיסטוריה גרמנית.
בשנת 2006 זכה דינר בפרס ארנסט בלוך ובשנת 2007 בפרס קפלביו (Capalbio).
בשנת הלימודים 2004/2005 שהה במכון ללימודים מתקדמים באוניברסיטת פרינסטון.
הוא שימש כמרצה אורח במגוון אוניברסיטאות בעולם ומכהן במגוון ועדות מדעיות.
ב־2013 זכה דינר בפרס לייפציג למדע.
בעבודתו קישר דינר בין מסורות ההיסטוריה האירופית, ההיסטוריה של המזרח התיכון והיסטוריה יהודית - תוך שימת דגש על הצמתים שבין אלה.
הוא חתר בשיטתיות לחצות הבחנות תרבותיות, זאת על ידי בחינת נקודת המבט הפריפריאלית - הן מבחינה מרחבית והן מבחינה משמעותה האפיסטמית.
עבודותיו מתמקדות בסוגיות מתודולוגיות בדבר הקשר בין היסטוריה לזיכרון, בייחוד בנוגע לנציונאל-סוציאליזם.
במסגרת עבודתו האקדמית טבע את המונח האפיסטמי "שבר התרבותי".
מחקריו הנוכחיים עוסקים בשני נושאים מרכזיים: המשגה מחדש של ההיסטוריה היהודית בתקופה המודרנית וחשיבותה של ההיסטוריה היהודית כברומטר של תהפוכות המודרנה.
מחקר זה נערך במכון שמעון דובנוב בלייפציג ומתבטא בניהול הפרויקט המחקרי "מסורות אירופאיות - אנציקלופדיה של תרבויות יהודיות" במסגרת אוניברסיטת לייפציג.
דינר חיבר וערך ספרים רבים אשר תורגמו לשפות רבות ביניהן אנגלית, ערבית, טורקית, פולנית וצ'כית.
לזכור את המאה העשרים, עם עובד ומרכז קבנר להיסטוריה גרמנית, 2009
דן דינר, זמנים אפלים, מאגנס, 2022
דן דינר, מלחמה זרה: פלשתינה-א"י ומלחמת העולם השנייה, 1942-1935, מאגנס, 2024
דן זיסקינד (נולד ב-7 בפברואר 1944) הוא מנהל ודירקטור ישראלי, מבכירי חברת טבע תעשיות פרמצבטיות.
זיסקינד למד כלכלה ומדע המדינה באוניברסיטה העברית בירושלים.
קיבל תואר במנהל עסקים מהשלוחה בתל אביב בשנת 1968. בשנת 1968 עתר לבג"ץ נגד ההגבלה על רווקים שעומדים להנשא להשתתף בהגרלת מגרשים בגבעת המבתר.
לאחר תום לימודיו עבד במשך כשנה במשרד התחבורה ככלכלן, באגף שעסק בתחבורה ציבורית.
לאחר תקופת לימודים בארצות הברית חזר לישראל לתפקיד ב"אינטרנשיונל קונסלטנטס" (חברת בת של בנק לאומי).
בתפקיד זה ייעץ ב-1976 לעסקת המיזוג בין החברות "אסיא", "צורי" ו"טבע", מיזוג שיצר את החברה המאוחדת - "טבע תעשיות פרמצבטיות".
בעקבות זאת, התבקש על ידי אלי הורביץ להצטרף לטבע.
כעבור שנה מונה למנהל הפיננסי של החברה, ושימש בתפקיד במשך 31 שנים, עד 2008 ותחת שלושה מנכ"לים: אלי הורביץ, ישראל מקוב ושלמה ינאי.
החליף אותו איל דשא, שכיהן בעבר כמשנה שלו.
זיסקינד הצטרף לטבע כששווי השוק שלה היה 37 מיליון דולר וכשפרש הוא הגיע ל-37 מיליארד דולר.
כיהן כדירקטור במספר חברות, ובהן: טבע (בשנים 1981-2001 ושוב מ-2010), חברת הביטוח מגדל, נס טכנולוגיות, החברה לישראל ועוד.
זיסקינד היה ממייסדי פורום מנהלי כספים ראשיים CFO וחבר ועדת ההיגוי שלו, ובשנת 2000 קיבל אות הוקרה מיוחד של הפורום על תרומתו להצלחתה של טבע והיותו דוגמה לתפקודו של CFO בחברה.
ביוני 2008 הוערך הונו של זיסקינד על ידי העיתון TheMarker בסכום שבין 70 ל-100 מיליון דולר.
הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ומדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במנהל עסקים מאוניברסיטת מסצ'וסטס.
בספטמבר 2017 חזר זיסקינד לדירקטוריון טבע.
דן ומוזלי היא סדרה קומית לילדים ששודרה בטלוויזיה החינוכית בין השנים 2014–2017 במשך 4 עונות ו-102 פרקים, בכיכובם של חברי "ענן על מקל" - עידן אלתרמן, ירדן בר-כוכבא, טל בלכרוביץ' ודידי שחר.
ב-6 בספטמבר 2016 נודע כי "דן ומוזלי" עלתה לשלב הגמר בתחרות "פרס יפן" אשר התקיימה בסוף אוקטובר של אותה השנה, הסדרה התמודדה מול מועמדות מקנדה, צ'כיה, דנמרק, גרמניה, אקוודור וקוריאה.
במרוצת השנים הסדרה נמכרה למספר מדינות ודובבה אל השפות המדוברות בהן, הסדרה נמכרה בשנת 2014 לקנדה ודובבה לצרפתית, בשנת 2015 נמכרה לצ'כיה ודובבה לצ'כית, בשנת 2016 נמכרה לדנמרק ודובבה לדנית, בשנת 2017 נמכרה לגרמניה ודובבה לגרמנית, בשנת 2018 נמכרה לאקוודור ודובבה לספרדית ובשנת 2019 נמכרה לקוריאה ודובבה לקוריאנית.
ב-15 במאי 2017 שודר הפרק האחרון של הסדרה ומאוגוסט 2018 הסדרה משודרת בערוץ כאן חינוכית בשידורים חוזרים.
העלילה מספרת על דן-דן (נעם פרנק), ילד שובב, הנוהג לעשות צרות רבות שבעקבותיהן הוריו כועסים עליו.
כאשר הוא מתחבא באוהל שבמיטתו הוא מדבר עם מוזלי, בובת המחמד שלו אשר מקשיבה ומנסה לייעץ לו ללא הועיל.
בהמשך, מוזלי לוקחת את דן-דן לארץ קונפיטורה (ארץ דמיונית ממנה מגיעה מוזלי, הנורמות החברתיות בה הפוכות לחלוטין מהנורמות בעולמו של דן-דן) שם הקונפיטורים (תושבי המקום) חוגגים ונהנים בדרכים שלהם ובשובבות שלהם.
דן-דן נהנה בחברת הקונפיטורים וגם לומד מהם מוסרי השכל הקשורים לפרק.
ולבסוף, כשהוא חוזר לחדרו הוא מתפייס עם הוריו.
דן-דן (נעם פרנק) - ילד שובב אשר נוהג להסתבך בצרות.
מוזלי (ז'יל בן דוד) - בובת המחמד של דן-דן, אף על פי שיש לה קול גברי, תמיד מתייחסים אל הבובה כנקבה.
אביו של דן-דן (עידן אלתרמן)
אימו של דן-דן (ירדן בר-כוכבא)
פרצעל עונה 1, משנה בעונות 4-3-2) (עידן אלתרמן)
דן זכאי (זקהיים) (Zachai; נולד ב-1939) הוא פסיכולוג ישראלי, חוקר פסיכולוגיה קוגניטיבית ופרופסור אמריטוס בחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב, שבו שימש בעבר ראש החוג.
כיהן בעבר כראש התוכנית לתואר שני בהתנהגות ופיתוח ארגונים בחוג לפסיכולוגיה במרכז הבינתחומי הרצליה וכיו"ר הסתדרות הפסיכולוגים בישראל.
דן זכאי נולד בתל אביב ב-1939, בנם של יהודית ויואל, ואחיהן הצעיר של השחקנית ומדבבת שפרירה זכאי והווירולוגית פרופ' זִכריה זכאי-רוֹנֶס.
לאורך השנים היה פרופסור אורח במוסדות מחקר כגון אוניברסיטת אילינוי, MIT, המכון הטכנולוגי של טוקיו ואוניברסיטת מינכן.
במסגרת החוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב כיהן כראש החוג (בשנים 1996–1999), וכן כראש ועדת ההוראה של הפקולטה למדעי החברה (2002–2007).
זכאי הוא פסיכולוג חברתי-תעסוקתי-ארגוני בדרגת מומחה מ-1980, ובדרגת מדריך מ-1981. כיהן גם במספר תפקידי ניהול מקצועיים, בהם יו"ר האיגוד הישראלי לפיתוח ארגוני (1992–1995) ויו"ר הסתדרות הפסיכולוגים בישראל (2005–2009).
כחוקר פרסם יותר מ-100 פרסומים מדעיים.
תחומי מחקרו עוסקים בשיפוט ואומדן זמן פסיכולוגי, שיפוטים קוגניטיביים ומטה קוגניטיביים, תהליכי קבלת החלטות וניהול סכסוכים.
ב-2011 זכה בפרס א.מ.ת, על הישגיו בפיתוח הבנת תפיסת ושיפוט הזמן, השפעת שיפוט זה על תהליכי קבלת החלטות, ו"מודל שער הקשב" שפיתח בתחום זה.
לאחר פרישתו מהחוג לפסיכולוגיה באוניברסיטת תל אביב ב-2007, החל לכהן כפרופסור בבית הספר לפסיכולוגיה במרכז הבינתחומי הרצליה, ולאחר מכן מונה לראש החוג לתואר שני "התנהגות ופיתוח ארגוני".
משנת 2016 מרצה במכללה האקדמית אשקלון.
זכאי נשוי ולו ארבעה בנים.
יסודות הפסיכולוגיה הקוגניטיבית, 1985, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה
קבלת החלטות, 1998, הוצאת פרולוג
זמן פסיכולוגי, 1998, הוצאת משרד הביטחון
פסיכולוגיה קוגניטיבית, 2006, הוצאת האוניברסיטה הפתוחה
דן גרלינג היה אנטומולוג ישראלי ואוצר נלווה במוזיאון הטבע ע"ש שטיינהרדט.
גרלינג נולד בישראל להיינץ ואלזה גרלינג.
בין השנים 1956–1959, למד לתואר ראשון בחקלאות באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1965 השלים את עבודת הדוקטורט באוניברסיטת קליפורניה בברקלי, שם התמחה בביולוגיה של פרזיטואידים, צרעות טפיליות, ובהדברה ביולוגית.
לאחר פוסט דוקטורט במכון לחקירת קרקע יבשה באוניברסיטת קליפורניה בריברסייד, והשלמת פוסט-דוקטורט, גרלינג הצטרף לסגל אוניברסיטת תל אביב ב-1966. מחקריו עסקו בחרקים מזיקים והאויבים שלהם, ובעיקר בכנימת עש הטבק וצרעות טפיליות, וכן בהדברה ביולוגית.
גרלינג שימש כיועץ בארץ ובעולם בתחומים אלו, ושיתף פעולה עם פרויקטים בתחום בטיחות המזון העולמית באפריקה ובאסיה.
גרלינג היה שותף בהקמת המפעל הראשון להדברה ביולוגית בשדה אליהו.
היה נשוי לנעימה ואב לעפרה, ארנה ומיכל.
נפטר בגיל 79 ברמת השרון.
גרלינג תרם תרומה גדולה למדע האנטומולוגיה בישראל, וקידם את תחום ההדברות הביולוגיות בישראל.
הוא כתב שני ספרים, וחיבר מעל 100 מאמרים מדעיים בנושאים אלה.
גרלינג גילה שאפשר לטפל בכנימת עש הטבק באמצעות צרעות טפיליות, התמקד באקולוגיה ובהתנהגות חרקים, ובמיוחד בכנימות עש ובאויבים הטבעים שלהם, וחקר את התנהגותם של אויבים טבעים אלו בשדה, ואת השפעתם על אוכלוסיית השדה, וזאת בשביל לבדוק האם ניתן להשתמש בהם למטרת הדברה טבעית.
בין מחקריו הרבים הוא עסק ב:
יחסים טריטרופיים בין הצמחייה הרב שנתית במזרח התיכון לבין הכנימות וטפיליהם.
ההתנהגות של 2 סוגים של טפילי הכנימות (אנקרסיה וארטמוכרוס).
ביולוגיה של Cales noacki שהוא טפיל של סוג אחר של כנימות.
הוא ראה שהטפילים השונים מטילים ביצה על הכנימה וכשהזחל בוקע הוא הורג את הכנימה המארחת.
דן וגנר הוא ספורטאי פאראלימפי ישראלי לשעבר.
במהלך שירותו בצה"ל, בסמיכות למלחמת סיני, נפצע מהתהפכות רכבו הצבאי והפך למשותק בגפיו התחתונות.
ב-1964 השתתף ב וזכה במדליית ארד עם נבחרת הכדורסל.
ב-1975 השתתף בנבחרת ישראל לטורניר הספורט האירופי למשותקים.
ב-1982 חזר משליחות בת ארבע שנים בארצות הברית.
עם שובו החל במאבק מול רשות התעופה במטרה לאפשר לבעלי מוגבלויות להשתתף בקורס טיס אזרחי, כמקובל בארצות הברית.
מאבקו הוביל להסכמה במתן היתר בכפוף לאיתור מדריך טיסה אישי שילווה את הכשרתו.
וגנר סיים את לימודי הטיסה והוכשר לרישיון טיס.
בנו הוא יובל וגנר, שנפצע אף הוא בעת שירותו הצבאי, והקים את עמותת נגישות ישראל.
דן הלפרן (נולד בשנת 1942) הוא דיפלומט ועיתונאי ישראלי, אשר היה בעבר בכיר במשרד האוצר וכיהן כציר הכלכלי בשגרירות ישראל בארצות הברית.
שימש יו"ר הוועד המנהל של מכון ירושלים למחקרי מדיניות, יו"ר עמותת פסטיבל ישראל, יו"ר האספה הכללית של הצוללת הצהובה ויו"ר דירקטוריון אקדמון.
התגייס לשירות צבאי בחיל המודיעין בשנת 1960. בשנת 1967 השלים תואר ראשון במדעי הרוח באוניברסיטה העברית בירושלים.
במהלך לימודיו שימש כתב בפי האתון, עיתון האוניברסיטה העברית.
בשנים 1965–1975 שימש כתב כלכלי, עורך ומגיש בקול ישראל ופרשן כלכלי בטלוויזיה הישראלית, בין השאר בתוכנית הרדיו הכלכלית ברשת ב' "על מספרים ואנשים – מגזין המשק והחברה", יחד עם צבי קסלר, יצחק טישלר ויצחק טאוב.
בשנת 1963 הצטרף לשירות הציבורי במשרד האוצר.
היה יועץ לשר פנחס ספיר, דובר המשרד וסמנכ"ל לקשרים בינלאומיים.
בתפקידו זה ניהל בין השאר את פעילות ממשלת ישראל נגד החרם הערבי, שהובילה להעברת חוק בקונגרס האמריקאי שעליו חתם הנשיא קרטר, שהפך את הכניעה לחרם הערבי לעבירה פלילית.
בשנת 1979 מונה לציר הכלכלי בשגרירות ישראל בארצות הברית.
היה ראש המשלחת הישראלית למשא ומתן על הסכם הסחר החופשי ושותף להגדלת הסיוע האמריקאי לישראל לרבות הפיכתו כולו למענק.
בשנת 1986 עזב את השירות הציבורי, ועם חזרתו לישראל הקים יחד עם אלוף במיל' מנחם מרון את חברת איפטיק בע"מ, המייעצת לחברות ישראליות המרחיבות את עסקיהם בעולם ולחברות בינלאומיות שרוצות לפעול בישראל.
משמש מנהל החברה עד היום.
הלפרן היה יו"ר ועדת ההשקעות בקרנות הנאמנות של ביטוח ישיר, ושימש חבר במועצות המנהלים של חברת החשמל, חברת אל-על, ארזים קופות גמל, קופות הגמל של הבנק הבינלאומי, נייר חדרה, קרן קיסריה ועוד.
הלפרן גר בירושלים, נשוי לרונית ואב לחמישה.
משנת 1991 ועד היום משמש יו"ר העמותה של פסטיבל ישראל.
משנת 2010 ועד היום משמש יו"ר הוועד המנהל של מכון ירושלים לחקר ישראל.
משנת 2011 ועד היום משמש יו"ר האספה הכללית של הצוללת הצהובה.
בשנים 2006–2012 חבר בחבר הנאמנים באוניברסיטה העברית בירושלים ומכון טרומן.
בשנים 1986–1991 היה יו"ר מועצת המנהלים של מוזיאון ישראל.
דן הארדי יעלון (11 במאי 1924 – 29 בינואר 2014) היה מדען וחוקר קרקע ישראלי, שתרם לחקר הפדולוגיה והפלאופדולוגיה של הקרקעות באזורי אקלים צחיח וים תיכוני, לצד חקר ההיסטוריה, הסוציולוגיה והפילוסופיה של מדעי הקרקע.
שימש חבר פעיל באיגוד הבינלאומי לחקר הרביעון (INQUA) ובאיגוד הבינלאומי למדעי הקרקע (ISSS, שמאוחר יותר שינה את שמו ל-IUSS).
הישגיו זיכו אותו במדליית סארטון (על תרומתו להיסטוריה של מדעי כדור הארץ) ובפרס דוקצ'ייב ("פרס נובל" של מדעי הקרקע).
נולד בשם הארדי ברגר, בעיירה אוהרסקה הראדישטה שבצ'כוסלובקיה (כיום הרפובליקה הצ'כית), למשפחה יהודית מהמעמד הבינוני שהתפרנסה מעסקי הטקסטיל.
כבן צעיר להוריו, הוגו י.
ברגר ואלסה ילינק, ולשתי אחיותיו הגדולות, דיטה וסטלה, יעלון היה ילד סקרן ותלמיד מצטיין, שמצא עניין רב בחקר הסביבה כבר משלב מוקדם בחייו.
כחלק מהמסורת המשפחתית, יעלון היה פעיל גם במסגרות חוץ-בית ספריות והיה חבר בתנועת המכבי הצעיר.
ילדותו הנוחה של יעלון באה לקצה כשהיה בן 10, עם פטירתו בטרם עת של אביו.
עם כיבוש הנאצים את צ'כוסלובקיה ב-1939, במרץ 1939, עזב את ביתו ושם פניו לפראג, לבית הספר של עליית הנוער, שם שהה כתלמיד למשך שלושה חודשים.
במהלך זמן זה, הוצע ליעלון להצטרף לתוכנית ההכשרה החקלאית הציונית בדנמרק, כחלק מההכנה לעלייה לישראל.
בספטמבר 1943 הוא החל את לימודיו באוניברסיטה המלכותית לחקלאות בקופנהגן, אולם במהרה נמלט לשוודיה במסגרת הצלת יהודי דנמרק.
עם הגעתו לשוודיה, הגיש יעלון בקשה להתקבל לאוניברסיטה השוודית למדעי החקלאות בעיר אופסלה.
הוא זכה לקבלת פנים חמה מכימאי הקרקע הידוע, פרופ' סנט אמיל מטסון (1886 – 1980), שמינה את יעלון להיות עוזר המחקר שלו.
בתקופה זו השתלם בניסויים מדעיים לצד פרופסור מטסון ואף זכה לערוך את תצפיות השדה הראשונות שלו.
ב-1944, כאשר סוף מלחמת העולם השנייה כבר נראה באופק, חזר יעלון לצ'כוסלובקיה והתנדב לצבא הצ'כי.
לאחר המלחמה גילה יעלון שאמו נשלחה למוות במחנה ריכוז, תחילה לטרזיינשטט, ולבסוף לאושוויץ, ולאור ההבנה כי כל שאר בני משפחתו מצאו את מותם בשואה, עזב יעלון את צ'כוסלובקיה וחזר לדנמרק, כדי להמשיך את לימודיו.
ביולי 1947 השלים תואר ראשון במדעי החקלאות (בתחום כימיית קרקע).
ביולי 1948, לאחר מסע ארוך מאירופה למזרח התיכון, הגיע יעלון למדינת ישראל שזה עתה קמה.
ב-1949 התגייס לצה"ל, ושירת שנה בחיל המדע.
במהלך תקופה זו שינה יעלון את שמו הפרטי מהארדי לדן, ואת שירותו הצבאי עשה בשם "דן ברגר".
במהלך שירותו הצבאי, השתתף יעלון בסקרים הגאולוגיים הראשונים שנעשו בנגב.
עבור יעלון, שגדל באירופה, השילוב של אקלים הנגב הצחיח והנוף הטרשי עם קרקעות הרג והלס, היה חידוש מלהיב.
הנגב שבה את דמיונו, ומאוחר יותר הפך למרכזי מאוד במחקריו.
לאחר שחרורו מצה"ל, מצא יעלון עבודה כמורה לכימיה וחקלאות בתיכון בית ירח.
ב-1951, וברוח התקופה ההיא, החליף יעלון את שם משפחתו האירופי ("ברגר") בשם "יעלון", שילוב של "יעל" (תרגום שם הנעורים של אמו "Jellinek"), ו"עלייה".
מתוך רצון לשמר את זיכרון עברו, הפך יעלון את השם "הארדי" לשמו האמצעי, וכך נולד השם "דן ה.
זמן לא רב לאחר מכן, באחת הפגישות בנושא מיפוי גאולוגי, הציעו עמיתיו של יעלון לקרוא על שמו ואדי והר בדרום הערבה.
ועדת השמות הרשמית אישרה את הרעיון, וכך קיבלו את שמם "הר יעלון" ו"ואדי יעלון" (סמוך לקיבוץ יהל).
כחמש-עשרה שנים מאוחר יותר, התיישב גרעין נח"ל למרגלותיו המזרחיים של הר יעלון, והחליט לאמץ את השם "יעלון", כשם הגרעין.
לדן יעלון הייתה קריירה אקדמית שנמשכה שישה עשורים (1950 - 2014).
ב-1950 פנה יעלון לאברהם א.
רייפנברג (1899–1953), פרופסור למדעי הקרקע באוניברסיטה העברית בירושלים, וביקש להיות סטודנט במחלקה החדשה למדעי הקרקע.
בזכות הישגיו בתואר הראשון, מעט הניסיון שצבר, וההמלצות שהציג, התקבל יעלון ללא כל קושי כדוקטורנט במחלקה.
התזה שלו עסקה בנושא הצטברות מלחים בקרקעות בעמק הירדן.
יעלון התמסר למחקר בהתלהבות רבה, שבאה לידי ביטוי בפרסום הראשון שלו.
היה זה ספר לימוד מעבדה מפורט שכתב בשנת 1952, ביחד עם מאיר ריגבי, חברו לספסל הלימודים.
בשל בעיות בריאות של המנחה שלו, פרופ' רייפנברג, התעכבו לימודיו של יעלון.
עם פטירתו של פרופ' רייפנברג ב-1953 וכיוון שלא היה יכול להגיש את עבודתו ללא מנחה מטעם האוניברסיטה, נרשם יעלון כסטודנט של שלמה רביקוביץ (1899-2000).
ב-1954 קיבל יעלון את תואר הדוקטור מהאוניברסיטה העברית בירושלים, ועבר ללימודי פוסט-דוקטורט בתחנת הניסוי של רוטהמסטד שבאנגליה.
עם שובו לישראל ב-1955, עבד יעלון זמנית במפעל הדשנים בחיפה ובמקביל הצליח לפרסם כמה מרעיונותיו המדעיים (מחקרו מאותה שנה על המינרולוגיה של החרסיות בקרקעות ישראל היה ראשון מסוגו).
ב-1957 מונה יעלון למרצה באוניברסיטה העברית בירושלים, ושם נשאר עד פרישתו.
הנושאים הרבים בהם עסק בעשר השנים הראשונות שלו באקדמיה, הצטברות גיר בקרקע, אבק איאולי והשפעת האדם על הקרקע, התפתחו וליוו אותו במהלך רוב מחקריו.
ב-1965, פעל יעלון לאמץ את המונח "פלאופדולוגיה" (פדולוגיה קדומה) ב-INQUA, והקים את "הוועדה לפלאופדולוגיה" בתוך האיגוד, ומאוחר יותר, גם ב-IUSS.
ב-1966 הציג יעלון תפיסה מהפכנית לשעתה, בה תיאר 'מטהפדוגנזה', כתהליך המתאר את חשיבות הפעילות האנושית כגורם בהיווצרות הקרקע.
באוגוסט 1970 נערך באמסטרדם כנס משותף של ה-ISSS ו-INQUA אשר היווה אבן דרך בתחום הפלאופדולוגיה.
הכנס סוכם מאוחר יותר בספר "פלאופדולוגיה – מקור, מאפיינים ותארוך פלאוסולים" (Paleopedology: Origin, Nature and Dating of Paleosols), בעריכתו של יעלון.
הפרסום המיוחד כלל 29 מאמרים נבחרים.
תרומתו זו של יעלון בספר זה הפכה עד מהרה לקלאסיקה.
במאמר "תהליכי היווצרות קרקע בזמן ובמרחב", הציע יעלון מודל דינמי של מערכת הקרקע, תוך הבחנה בין שתי קבוצות עיקריות של תהליכי שיווי משקל: 1) אלה המתקרבים למצב שיווי משקל בשיעורים שונים; 2) תהליכים בלתי הפיכים או כאלה המסתיימים מעצמם.
לאחר מכן המשיך לפתח כל קבוצה, והציג סיווג של מאפייני קרקע (Pedofeatures) אבחנתיים, על פי מצבם המקורי ועמידותם היחסית.
בשנת 1970 הועלה יעלון לדרגת פרופסור חבר.
ב-1973 פרסם יעלון יחד עם תלמידו לשעבר, אליעזר גנור (1935 - 2011), עבודה הנוגעת לתפקיד המרכזי שממלא אבק אאולי בהיווצרות קרקע במזרח הים התיכון, בעידן הרביעון.בעבודה זו עסק יעלון בתנאים הגלובליים של האבק האאולי ודרכי תפוצתו במרחב.
בנוסף לכך, אסף ראיות חותכות לכך שמקור הצבע האדום של קרקעות הטרה רוסה הוא במינרלי הברזל שבאבק.
ממצא זה עמד בסתירה לטיעוניהם של חוקרים כגון רייפנברג ואחרים, אשר ייחסו את הצבע האדום לתחמוצות הפחמה (קרבונט) שבסלעי האב.
בסופו של דבר, טיעוניו של יעלון לגבי התפקיד המרכזי שממלא אבק אאולי רביעוני בהתהוות קרקע התקבלו על דעת מומחים רבים בעולם.
בזכות רעיונותיו המקוריים, הוכר יעלון עד מהרה כמומחה בעל שם עולמי.
כשנשאל לימים מה הייתה לדעתו נקודת השיא בקריירה שלו, השיב כי תרומתו המשמעותית ביותר הייתה בחקר השפעת האבק על הקרקע.
ב-1975 פרסם יעלון את מאמרו "מודלים קונספטואליים בפדוגנזה: האם ניתן לפתור פונקציות היווצרות קרקע?" (Conceptual models in pedogenesis: Can soil-forming functions be solved) במאמר חשוב זה, אשר גם היום עדיין מושך תשומת לב רבה, המחיש יעלון את המורכבות של כימות תהליכים פדוגנטיים.
בהמשך, נבחר יעלון ב-1977 לנשיא הוועדה לחקר הפלאופדולוגיה של INQUA.
ציון דרך נוסף בעבודתו היה הוצאת גיליון מיוחד של Geoderma תחת הכותרת "משמעות אקלימית וליטוסטרטיגרפית של פליאוסולים" (Climatic and Lithostratigraphic Significance of Paleosols), המסכם את הכנס שנערך בנושא זה, באוטווה שבקנדה.
ב-1994, בגיל 70 ושנתיים לאחר פרישתו הרשמית, עזב יעלון את משרדו באוניברסיטה העברית בירושלים וכמעט שלא חזר אליו עוד.
עם זאת, כשהוא מוקף באלפי הספרים שבביתו שמר על קצב גבוה של כתיבה, עריכה ובקרת ספרות מדעית.
ב-1997 פרסם מאמר חשוב על ייחודן של קרקעות הים התיכון, השואל "מה עושה אותן שונות?" מאמר זה, המתייחס למאפייני הקרקע והנוף, מספק סקירה רחבה ומפורטת באשר לתנאים הסביבתיים הים תיכוניים, כמו גם השפעות גאומורפולוגיות, גאוכימיות, פדולוגיות ואנתרופוגניות, על המערכות האקולוגיות של אגן הים התיכון.
לצד התמקדותו העיקרית בתהליכי היווצרות הקרקע, תרם יעלון רבות בתחומי ההיסטוריה, הפילוסופיה והסוציולוגיה של מדעי הקרקע.
היה לו תפקיד מרכזי בהקמת קבוצת העבודה של ISSS להיסטוריה של מדעי הקרקע (כיום ועדה 4.5 באיגוד הבינ"ל למדעי הקרקע - היסטוריה, פילוסופיה וסוציולוגיה של מדעי הקרקע).
בין פרסומיו השונים בתחום, ב-1997 בשיתוף עם סימון ברקוביץ' ערך יעלון את הספר "היסטוריה של מדעי הקרקע: פרספקטיבות בינלאומיות" (History of Soil Science: International Perspectives).
הספר קיבץ עבודות מחקר המציגות התפתחויות היסטוריות בהבנה ובהתייחסות של בני האדם לקרקע.
כפי שהספר מדגים, גישתו של יעלון להיסטוריה של מדעי הקרקע שמה את הדגש על הכרה בייחודיות הקרקעות השונות, והתפתחות תת-דיסציפלינות, בהתאם לשימושי הקרקע של החקלאים הקדומים.
המוטיבציה הרבה של יעלון להישאר פעיל במחקר נותרה עד ימיו האחרונים, וניכרה בפרסומיו.
בשנת 2012, לאחר שנים של כתיבת טיוטות, פרסם את האוטוביוגרפיה שלו, "הסיפור של יעלון: הלהט למדע וציונות".
בשנתיים האחרונות לחייו עסק יעלון, יותר מכל, בקריאת ספרות בנושא ארכאולוגיה וגאו-ארכאולוגיה.
בקיץ 2013 הידרדר מצבו הבריאותי, ובינואר 2014, נפטר יעלון בביתו שבמבשרת ציון.
החל מזמן קצר לאחר נישואיהם, הם התגוררו בשכונת קריית משה, בשנת 1975 לשכונת גבעת המבתר ובשנת 1997 עברו למבשרת ציון.
ברבות השנים התברכו דן וריטה בשבעה נכדים.
בשונה מאופיו הצנוע, זכה יעלון בפרסים חשובים והוקרה רבה על עבודתו.
בשנת 2000, קיבל את מדליית סארטון (הפרס היוקרתי ביותר בתחום ההיסטוריה של מדעי כדור הארץ) מטעם אוניברסיטת גנט בבלגיה, על תרומתו יוצאת הדופן להיסטוריה של מדעי הקרקע.
בשנת 2010 זכה יעלון בפרס ע"ש דוקצ'ייב ("פרס נובל" של מדעי הקרקע) מטעם האיגוד הבינלאומי למדעי הקרקע (IUSS), כהוקרה על תרומתו לפדולוגיה ולמדעי הקרקע.
בנוסף לשני פרסים מכובדים אלה, יעלון היה עמית כבוד באגודות מדעי הקרקע של בריטניה, גרמניה ורוסיה.
הוא זכה גם בחברות כבוד באגודה הגאולוגית הישראלית (2001) והאמריקנית (2008), חברות כבוד באיגוד הבינ"ל למדעי הקרקע (1998) חברות כבוד על מפעל חיים ב-INQUA, ותואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת טביליסי, גאורגיה.
באפריל 2015 התקיים כנס בינ"ל מיוחד לזכרו של יעלון, מטעם האיגוד הבינ"ל למדעי הקרקע, באוניברסיטה למשאבים טבעיים ומדעי החיים (BOKU) בווינה (אוסטריה) והורסקה הרדיסטה (צ'כיה).
בעקבות כנס זה פורסם גיליון מיוחד לזכרו של יעלון בכתב העת CATENA.
בשנת 2016 הוחלט באיגוד הבינ"ל למדעי הקרקע להנציח את זכרו של יעלון באמצעות "מדליית המדען הצעיר ע"ש דן יעלון".
מדליה זו תוענק מדי ארבע שנים במסגרת הקונגרסים העולמיים של מדעי הקרקע.
דן יעלון פרסם ללמעלה מ-200 פרסומים, ובהם מאמרים מקוריים, פרקי ספרים וסקירות, רשימות מדעיות שונות, ערכי אנציקלופדיות, ותקצירים חשובים שזכו לציטוטים רבים.
בנוסף, בתפקידו כעורך הוציא יעלון אסופות קלאסיות בנושא פדולוגיה ומדעי הקרקע.
הוא היה העורך המייסד של כתב העת CATENA, וחבר מערכת בעיתון זה, כמו גם בכתבי העת Geoderma ו-Soil Science.
להלן חלק מהפרסומים החשובים ביותר של יעלון:
הרשימה הביבליוגרפית המלאה של דן יעלון מופיעה במאמר מערכת של CATENA שיצא במסגרת מהדורה מיוחדת לזכרו (כרך 146), בעמודים 3 – 9.
דן וסעדיה או דן קישוט וסעדיה פנסא, הוא סרט ילדים ישראלי משנת 1956 בהפקתו ובבימויו של נתן אקסלרוד.
העלילה היא על הרפתקאותיהם של שני נערים, דן וסעדיה, תלמידי פנימייה בתקופת מלחמת העצמאות.
דן הוא ממוצא אירופי, יש לו הורים דואגים והוא לומד בבית ספר.
סעדיה הוא תימני עם פאות, הוריו אינם מוזכרים והוא עובד כל היום לפרנסתו כמצחצח נעליים ברחוב.
הסרט צולם ברובו בכפר הנוער הדסים.
את המוזיקה חיבר חנן וינטרניץ אבל שיר הנושא של הסרט הוא "עורי ציון" של משה וילנסקי שמופיע בפסקול בביצוע תזמורת, חליל סולו ובשירה.
שמשון בר-נוי מופיע באחד התפקידים הראשיים וגם שר ביחד עם תלמידי הדסים את "עורי ציון".
בתפקיד אביו של דן מופיע אלימלך רם שהיה אז מפורסם כקריין בקול ישראל וביומני גבע.
דן (מוטי דגן) הוא נער תל אביבי חובב חוברות הרפתקאות.
הוא מפקדה של יחידת מחץ מסתורית, "הדרקון השחור" שמה, והיא קיימת רק בדמיונותיו הפרועים.
סגנו הוא סעדיה התימני (אברהם קאסטרו), ילד תל אביבי המתפרנס מצחצוח נעליים.
דן הוא "המפקד" הפותר תעלומות וסעדיה הוא "סגנו" הממלא את פקודותיו ללא עוררין.
הם עושים מעשי קונדס שבאחד מהם מתגנב דן לכלוב האריות בגן החיות של תל אביב כדי למצוא "מטמון", אך מסולק משם ונמסר למשטרה משם משחרר אותו אביו (אלימלך רם).
בהמלצת המורה מחליטים הוריו של דן לשלוח אותו לפנימיית הדסים בתקווה שישתלב בטבע בחברת ילדים ויוציא ממוחו את דמיונותיו הפרועים.
סעדיה מחליט להצטרף אליו ומתגנב למשאית שמסיעה אותם להדסים.
מנהל הפנימיה הוא דב (שמשון בר-נוי), גבר נאה וסמכותי.
אביבה (שרה בנבנישתי) מתאהבת בו, אך הוא אדיש כלפיה.
אחד המדריכים הוא "המשורר" אורי (יאיר ולין) המחבר שירים ומכריח אנשים להאזין להם למרות חוסר סבלנותם.
מדריך אחר הוא יורם המאוהב באביבה, אך היא קוראת לו "צוציק" ומאוהבת רק בדב.
אביבה מכנה את דן "דן קישוט" ואת חברו "סעדיה פנסא".
דב מחליט להשאיר את סעדיה בהדסים וממנה אותו לרועה כבשים.
גם בהדסים ממשיכים שניהם בתעלולים ופעם אחת הם עדים להטמנת נשק בסליק.
בלילה הם מוציאים מהסליק ארגז רימוני יד, טומנים אותו בקרקע ודן מצייר מפה למציאת המטמון כמו שקרא בספרים קורע אותה ונותן את חצייה לסעדיה.
כולם מאזינים למקלט הרדיו לשמוע את החלטת האו"ם ב-29 בנובמבר 1947 וכשההחלטה מתקבלת פורצים כולם בריקודים ושירת "עורי ציון".
מצב הביטחון מתערער ומוחלט לפנות מהמקום את כל הילדים והבלתי לוחמים, למרוב בקשותיהם של דן וסעדיה להישאר.
הערבים מטילים מצור על הדסים ומתקיפים אותה מכל הצדדים.
אביבה שנמצאת כעת כקשרית בעורף מקבלת דיווחים על המצב הקשה.
דן מחליט לחזור להדסים ולגלות את ארגז הרימונים לשם כך עליו לחדור בין קווי הערבים.
סעדיה מצטרף אליו כמבין ערבית וכן מצטרפת הכלבה "דיצה".
מצב המגינים בכי רע, יורם ואורי פצועים ונשקלת נסיגה.
דן וסעדיה מצליחים להגיע לארגז הרימונים, לחבר אותם בחבלים שיגרמו לפיצוץ בעת דריכה.
הערבים מתחילים בהתקפה אך הם עולים על החוטים.
הרימונים מתפוצצים וקוטלים אותם ההתקפה נכשלת ואז מגיע למקום כוח לוחמים ביחד עם דן וסעדיה וכולם משבחים אותם על הצלת המקום.
דניאל ג'יימס "דן" הרמון הוא תסריטאי, מפיק, שחקן, ראפר וקומיקאי אמריקאי.
הרמון יצר, כתב והפיק את הסיטקום "קומיוניטי" של NBC (2009–2015) ויצר וכתב יחד עם ג'סטין רוילנד את סדרת האנימציה המצליחה "ריק ומורטי" (2013–הווה).
הרמון הוא אחד מהמייסדים של הרשת האלטרנטיבית לטלוויזיה וקולנוע Channel 101, שהתחיל כפסטיבל בו מגישים סרטים קצרים שמטרתם לאפשר חופש יצירתי שאינו מוגבל על ידי הנחיות של רשתות גדולות.
ב-2013, הרמון פרסם ספר בשם "אתה תהיה מושלם כשתמות" ("You'll Be Perfect When You're Dead"), שמבוסס על אנקדוטות ופרסומים שלו ברשתות חברתיות.
בנוסף הרמון מפיק את הפודקסט השבועי "הרמונטאון", החל מ-2011, שהתחיל בשעשועונים בסגנון של מי השורה הזאת והתפתח בהמשך לפודקסט שמניח שכאשר יהיו מושבות במאדים, הרמון ייסד את הרמונטאון, יהיה ראש העיר וייקח איתו את המעריצים שלו לשם.
הפודקסט כולל ראיונות ושיחות עם שחקנים, כותבים ומפיקים שונים על נושאים אקטואליים, קומדיה ועוד.
הוא סיים את לימודיו בתיכון בבראון דיר, שמוקם בבראון דיר, פרבר של מילווקי, ופקד את אוניברסיטת מרקט, אותה עזב טרם השלמת התואר.
לאחר מכן למד הרמון לתקופה קצרה בקולג' הקהילתי "גלנדייל", בהשפעת חברתו, על-מנת שהם יוכלו לבלות יותר זמן יחד.
מאוחר יותר בקריירה שלו, הרמון ישתמש בזכרונותיו מגלנדייל כדי ליצור את הבסיס לסדרה קומיוניטי שמתרחשת בקולג' קהילתי בשם "גרינדייל".
הרמון התחיל להופיע ולפעול ב-1996 ב"קומדי ספורט מילווקי", יחד עם מי שיהיה שותפו היצירתי, רוב שרב, במסגרת קבוצת האלתור "The Dead Alewives".
במסגרת זו הרמון הופיע וכתב מערכונים יחד עם שרב, ועלה למופעי סטנדאפ ב"קומדי ספורט מילווקי", אותם הוא נהג לסיים עם שיר על אוננות.
בעקבות קשריו עם הקומיקאים השונים שהכיר בתקופה זו, נכנס הרמון לפיתוח של תכנים טלוויזיוניים.
הוא יצר פיילוט לסדרה "Heat Vision and Jack" (בכיכובם של ג'ק בלק ואוון וילסון) ועוד כמה הפקות לערוץ 101, בהם השתתפו דרו קארי, שרה סילברמן ועוד.
ביולי 2006, הרמון כתב יחד עם שרב את התסריט לסרט ""בית המפלצות".
בין 2007 ל-2009, הוא הפיק במשותף עם שרב את "התוכנית של שרה סילברמן" עבור ערוץ קומדי סנטרל ואף היה הכותב הראשי במספר פרקים.
בין 1994 ל-2008, שרב כתב ופרסם סדרת חוברות קומיקס בשם "Scud: The Disposable Assassin", לה הרמון תרם וכתב חלק מהחוברות, וכן לסדרת ההמשך "La Cosa Nostroid".
הסדרה "קומיוניטי", שעלתה ברשת NBC ב-2009, התחילה כרעיון שמבוסס על החוויות האמיתיות של דן הרמון, בזמן שניסה להציל את הקשר עם החברה לשעבר שלו.
הרמון וחברתו החליטו להירשם למכללה הקהילתית "גלנדייל" שבלוס אנג'לס (בסדרה המכללה נקראת "גרינדייל"), בה למדו ספרדית יחד.
הקשר לא החזיק מעמד, אבל החוויה סייעה לו לפתח את הרעיון לסדרה בה עו"ד אגואיסט שמרוכז בעצמו, מוצא את עצמו נאלץ ללמוד בקולג' קהילתי, ומפתח קשרי חברות לא צפויים עם קבוצת לימוד שהקים במקור כדי להתחיל עם אחת הבנות בקורס ספרדית למתחילים.
כל אחד מפרקי הסדרה נכתב לפי מודל הכתיבה שהרמון פיתח שנקרא "מעגל הסיפור", שנועד לפתח בצורה אפקטיבית ויצירתית סיפור מובנה ואחיד.
הרמון היה המפיק המוביל ("שואו-ראנר") של הסדרה במשך שלוש העונות הראשונות שלה שזכו להצלחה ביקורתית ומסחרית רבה, אולם פוטר בידי הרשת לפני העונה הרביעית עקב סכסוכים פומביים עם השחקן צ'בי צ'ייס, והתנהלות שנתפשה כבלתי מקצועית ובלתי הולמת.
לאחר שהעונה הרביעית קיבלה ביקורות קשות ממבקרים ומקהל המעריצים של הסדרה, הרמון חזר לסדרה לעונה חמישית, שלאחריה רשת NBC ביטלה את הסדרה.
בלחץ מעריצים, הסדרה לבסוף חודשה לעונה שישית ואחרונה, הפעם תחת יאהו.
העונה השישית, הייתה קצרה יותר (13 פרקים) והסתיימה ב-2 ביוני 2015.
ב-23 במאי 2011 החל הרמון לארח תוכנית חודשית בשם "הרמונטאון" ("Harmontown"), שהנוגשה גם בפודקאסט, בשידור חי מחנות ה-"Meltdown Comics" בהוליווד.
לאחר שפוטר מתוכנית הטלוויזיה קומיוניטי, התוכנית הפכה שבועית.
את התוכנית אירח בשיתוף עם ג'ף דייוויס.
בתוכנית ניהלו השניים פינה קבועה של משקי תפקידים שולחניים, בתחילה מבוכים ודרקונים, ובהמשך מרוצללים בעזרתו של אשף המשחקים ספנסר קריטנדן.
הפינה היוותה השראה לסדרת אנימציה שהוצאה מאוחר יותר על ידי הרמון וקריטנדן, "HarmonQuest".
הרמנוטאון אירחה קומיקאים ושחקנים כמו אוברי פלזה, אריק איידל, ג'ייסון סודייקיס, ראיין סטיילס ועוד.
כמו כן, הרמון אירח את אשתו דאז, הפודקאסטרית ארין מקגתי (Erin McGathy).
הרמון ודייוויס יצאו לסיבוב שידורים ברחבי ארצות הברית באוסטין, נאשוויל, ברוקלין, רוד איילנד ועוד.
הסבב הפך לסרט דוקומנטרי בשם "Harmontown", ששודר בשידור בכורה בפסטיבל הסרטים של אוסטין, SXSW ב-8 ברמץ 2014. ב-10 בספטמבר 2019 הוכרז בחשבון הטוויטר של הסדרה שהיא מגיעה לסיומה.
הפרק האחרון שלה שודר ב-5 בספטמבר 2019.
במהלך העונה הראשונה של "קומיוניטי" ייסד הרמון בשיתוף עם דינו סטמטופולוס, ששיחק את דמות סטאר-ברנז בקומיוניטי, את "תעשיות סטאר-ברנז" ("Starburns Industries").
בשנתם הראשונה, עבדו על פרק סטופ מושן לסדרה קומיוניטי ("Abed's Uncontrollable Christmas", עונה 2, פרק 11), שזיכה אותם בפרס אמי בקטגוריית "הישג אישי יוצא מן הכלל בתחום האנימציה".
תעשיות סטאר-ברנז לקחו חלק גם ביצירת ריק ומורטי, וסרטי האנימציה "אנומליסה" ו-"בועות" ("Bubbles").
דן הרמון וג'סטין רוילנד, נפגשו לראשונה בעקבות סרטון פרודי מונפש על "בחזרה לעתיד" שיצר רוילנד ב-2006 עבור פסטיבל "Channel 101", אותו הרמון ייסד.
בעקבות פנייה שקיבל הרמון ב-2012, מנציגי ערוץ הטלוויזיה Adult Swim, במטרה לפתח איתו תוכנית טלוויזיה מונפשת, פנה הרמון לרוילנד והציע לו להרחיב את הסרטון שיצר, לסדרה.
הרמון צוטט כי ההומור בסדרה והקונספט שלה מושפעים מסדרות האנימציה "משפחת סימפסון" ו"פיוצ'רמה", וכן מהסדרות הבריטיות "מדריך הטרמפיסט בגלקסיה" ו"דוקטור הו".
הסדרה עצמה עוקבת אחרי סיפורם של מדען אלכוהוליסט בשם ריק סנצ'ז ושל נכדו התמים מורטי סמית', במסעותיהם בין יקומים, ובמערכות היחסים המשפחתיות שלהם (שמות הדמויות הם משחק מילים על שמותיהם של הדמויות הראשיות מזיכיון הסרטים בחזרה לעתיד, דוק ומרטי).
רוילנד מדבב את זוג הדמויות הראשיות, והשחקנים כריס פרנל, ספנסר גרמר ושרה צ'וק מגלמים את בני משפחתם (ג'רי, סאמר ובת', בהתאמה).
הסדרה שודרה לראשונה ב-2 בדצמבר 2013, וזכתה לביקורות משבחות.
בינואר 2014 היא חודשה לעונה שנייה, שהחלה ב-26 ביולי 2015. הפרק הראשון של העונה השלישית שוחרר ב-1 באפריל 2017, ללא הודעה מוקדמת.
שאר פרקי העונה שודרו מ-30 ביולי 2017 ועד 1 באוקטובר 2017. לאחר תקופה ארוכה של ספקולציות והעדר מידע על חזרת הסדרה גם ליוצרים עצמם, במאי 2018 נודע כי ערוץ Adult Swim הזמין 70 פרקים נוספים של הסדרה, למספר לא ידוע של עונות.
מאוחר יותר באותה שנה, בספטמבר בטקס האמי 2018, הסדרה זכתה בפרס "סדרת האנימציה הטובה ביותר" בטקס פרסי האמי 2018. במאי 2019 נודע כי צפויה לעלות עונה רביעית בנובמבר 2019
ב-2017, יצאה הכרזה רשמית שהפרויקט הבא של הרמון יהיה עיבוד טלוויזיוני לספרו המפורסם של קורט וונגוט, הסירנות של טיטאן יחד עם איוון כץ.
התסריט הושלם במאי 2018 והרמון טוען שהפרויקט עדיין קיים בפודקסט שלו הרמונטאון, אולם חדשות נוספות לא יצאו נכון למאי 2019.
בשנת 2011, בזמן שכתב את הדמות "עאבד" לסדרה קומיוניטי, הבחין הרמון במהלך מחקר שביצע שייתכן שהוא בעל תסמונת אספרגר.
לאחר התייעצות עם רופא הבין שהוא עצמו על הספקטרום האוטיסטי.
הרמון התייחס לזה בפודקאסט של קווין פולאק.
בדצמבר 2013 הרמון הציע נישואים לחברתו ארין מקגתי.
השניים נישאו בנובמבר 2014. הם הכריזו על גירושיהם באוקטובר 2015.
בשנת 2016 החל הרמון לצאת עם קודי הלר.
בינואר 2019 הלר הציעה נישואים להרמון.
הלר הציגה את מערכת היחסים ביניהם בסדרת הטלוויזיה "Dummy" של שירות הסטרימינג קוויבי, סדרה בכיכבובה של אנה קנדריק בתפקיד הלר, ודואל לוג בפקיד הרמון.
דן וינד (15 בינואר 1935, י"ב בטבת ה'תרצ"ה – 4 באוקטובר 2006, י"ב בתשרי ה'תשס"ז) היה מהנדס אזרחי, ניהל פרויקטים ומבנים רבים בירושלים, מהחשובים ומהבולטים שבהם.
ממעצבי פרויקט הרכבת הקלה וקריית הלאום, זוכה אות יקיר ירושלים (2004), מנהל ומייסד חברת תפנית הנדסה.
וינד נולד בשכונת הבוכרים בירושלים למשה, יליד פולין ומהנדס במקצועו ולמרים ילידת רוסיה.
בגיל שנה עבר עם משפחתו לשכונת בית הכרם ושם גדל.
בוגר תואר בהנדסה אזרחית מהטכניון בשנת 1961. בשנת 1995 הקים את חברת תפנית וינד, ביחד עם עמיתיו שמעון קורינפלד, אלי גורדון, שלומית שער, משה עוז ומיכאל אלון.
בשנת 1996 זכה באות "עמית כבוד של הטכניון".
נשא לאשה את נעמי וינד, אמנית ופסלת משכונת בית הכרם.
לזוג נולדו שלושה ילדים: ארנה ציירת (1966), מיכאל אדריכל, והשחקנית אלונה וינד רז (1973).
אזור הסינמטק וגיא בן הינום
דרום-מערב העיר ירושלים לרבות אזור הקניון
קריות האוניברסיטה בגבעת רם ובהר הצופים
חבר בארגוני המהנדסים במשך 40 שנה
חבר במועצה לרישום קבלנים במינוי שר הבינוי והשיכון בשתי קדנציות
יועץ לסגן הבכיר לחשב הכללי במשרד האוצר במסגרת הקמת קריית הלאום בירושלים
מראשי ועד העצמאים בתחום הניהול
מנהל קרן מלגות לבני ירושלים שלמדו בטכניון
שוחר באוניברסיטה העברית ובמוזיאון ישראל וחבר בארגונים הירוקים.
עיריית ירושלים הנציחה כיכר על שמו ברחוב העלייה על יד מלון קראון פלזה ירושלים.
לאחר פטירתו הוקמה קרן מלגות על שמו לבוגרי הטכניון.
דן דוד וילסון הוא מוזיקאי, זמר, כותב שירים, מפיק ואמן ויזואליה אמריקאי, אשר נולד ב-26 במאי 1961 במינסוטה.
במהלך הקריירה שלו הוא כתב והפיק מגוון רחב של שירים ביניהם לאמנים כמו אדל, דיקסי צ'יקס, סלין דיון, פינק ועוד.
על עבודותיו הוא זכה בשני פרסי גראמי והיה מועמד לאחד נוסף.
בנוסף שימש כחבר בלהקת Semisonic ואף הוציא מספר אלבומים משלו.
וילסון נולד בסנט לואיס פארק שבמינסוטה.
תחילה הוא למד באוניברסיטת הרווארד אומנות ויזואלית, בדגש על הדפסה, וסיים את התואר בהצטיינות.
בשנת 1983 זכה בפרס לואי סדלר לכישרון אומנותי יוצא דופן.
בזמן שהיה במכללה שיתף פעולה עם אחיו, הזמר והיוצר מאט וילסון.
באותה עת, שניהם ניגנו בלהקות שונות.
לאחר שסיים את לימודיו במכללה החל לעסוק ברישום וציור.
בנוסף לפרויקטים אלו עבד וילסון גם עם אמנים אחרים.
עבודתו אלו זיכו אותו בשני פרסי גראמי בקטגוריות אלבום ושיר השנה.
הרבה מהאמנים תיארו את וילסון כאמן שלימד אותם איך לבטא את הרגשות והרעיונות שלהם בשיריהם.
הזמרת פינק ציינה זאת בריאיון, תוך שהיא מכנה את וילסון כ"מבריק" וכ"מעצב שירים" וטענה כי הוא גרם לה להיפתח כמלחינה.
אחת מעבודותיו הבולטות היו עם דיקסי צ'יקס על אלבומה Taking the Long Way, בו וילסון היה שותף לכתיבת שישה משירי האלבום.
האלבום זכה בפרסי גראמי רבים ובכך העניק לווילסון את הגראמי הראשון שלו בקטגוריית שיר השנה, על השיר "Not Ready to Make Nice".
בנוסף האלבום זכה להצלחה מסחרית כאשר הגיע למעמד פלטינה כפולה בארצות הברית.
בהמשך הוא הופיע בסרט דוקומנטרי שיצא אודות הלהקה ובו דיבר על העבודה עם בנות הלהקה ועל האתגר לעבוד על אלבום שהיה טעון מבחינה רגשית, לאור העובדה שהאלבום עסק בתקופה בה הלהקה הוחרמה ברדיו ועל ידי המעריצים בשל התבטאויות פוליטיות כלפי נשיא ארצות הברית לשעבר, ג'ורג' ווקר בוש.
בנוסף הוא כתב עבורם שיר בשם "Easy Silence".
לבסוף, השיר לא נכנס לאלבום, אך נכנס לאלבום של וילסון עצמו.
בשנת 2011 יצא אלבומה השני של הזמרת אדל 21, אשר זכה להצלחה מסחרית אדירה ולימים הפך לאלבום הנשי השני הנמכר ביותר בהיסטוריה.
בנוסף הוא זכה בפרסי גראמי רבים, ביניהם פרס אלבום השנה אשר הוענק גם לווילסון עצמו.
אחד מהשירים היה השיר "Someone like You" שהפך לאחד מהשירים הגדולים ביותר בהיסטוריה, כאשר בין היתר דורג כשיר ה-144 המצליח ביותר בהיסטוריית ארצות הברית והשיר ה-25 המצליח ביותר בהיסטוריית בריטניה.
בנוסף, וילסון שימש כנגן הפסנתר של שיר זה.
בריאיון וילסון סיפר שהשיר היה אמור להיות גרסת דמו, אך אדל השמיעה את הדמו של השיר למנהל שלה והוא אהב אותו מאוד.
לאחר מכן השמיעה אותו גם לאמה שבכתה מהשיר ולכן הוחלט כי גרסת הפסנתר תהיה הגרסה הסופית של השיר.
אדל התייחסה לעבודתה עם וילסון בנאום הזכייה שלה בטקס פרסי הגראמי, כאשר זכתה בפרס בקטגוריית "ביצוע סולו הפופ הטוב ביותר" ואמרה: "אני רוצה להודות לדן וילסון שכתב את השיר הזה איתי.
חיי השתנו כשכתבתי את השיר הזה והרגשתי כך עוד לפני שכולם שמעו אותו".
בנוסף השיר שבר שיא כאשר היה לשיר שהורד הכי הרבה פעמים דיגיטלית בהיסטוריית בריטניה.
בסך הכל השיר מכר 2.4 מיליון עותקים בבריטניה ובכך זכה למעמד פלטינה מרובעת במדינה.
בנוסף הוא הגיע למעמד פלטינה או יותר ב-12 מדינות נוספות.
וילסון נשוי לדיאן אייספלדון, יועצת אסטרטגיה למגזר הפילנתרופי והעמותות.
הם הכירו כאשר למדו באוניברסיטה ובשנת 1997 נולדה בתם קוראזון.
בתם נולדה עם מוגבלות מפני שנולדה טרם זמנה.
בשנת 2007 הם אימצו את בתם השנייה לילי מהפיליפינים כשהייתה בת שנתיים.
רשימת השירים המלאה שכתב והפיק עבור אמנים אחרים
אט דה דיסקו כותב "Emperor's New Clothes"אנתוני וילסון כותב "Your Footprints" 2015 פלורנס כותב "Conductor" הארי קוניק ג'וניור כותב "You Have No Idea" ד.א.
שנהפרסקטגוריהפרויקטתוצאהמקור2024פרס גראמישיר השנה"Butterfly"שיר הקאנטרי הטוב ביותר"White Horse"פרס אוסקרהשיר המקורי הטוב ביותר"It Never Went Away" (מתוך "ג'ון בטיסט: סימפוניה אמריקאית"; עם ג'ון באטיסט)פרס איגוד מוזיקת הקאנטרישיר השנה"White Horse"2025פרס גראמיהשיר הטוב ביותר שנכתב עבור מדיה חזותית"It Never Went Away"
הרדן נולד בבוקרשט ובתחילת דרכו שיחק בתיאטרון העירוני של העיר.
בתיאטרון הקאמרי הופיע במחזות "אילוף הסוררת" ו"יוליוס קיסר".
כמו כן הופיע בתיאטרון הבימה, ובתיאטרון לילדים שהוקם על ידי אורנה פורת
ב-1987 גילם את השופט בסרט "אבא גנוב".
ב-1988 שיחק את אבא של בנצי בסרט האחרון בסדרת סרטי "אסקימו לימון" - "בלוז לקיץ".
ב-1990 שיחק רופא פסיכיאטר בסרט "נשיקה במצ"ח".
ב-1993 הופיע בסרט "מחפשת בעל על ארבע".
ב-1995 שיחק בסרט "זיכרון דברים" המבוסס על הספר באותו שם.
דן הדני (נולד ב-24 באוגוסט 1924) הוא צלם עיתונות, איש תקשורת ואספן ישראלי, מייסדה של סוכנות הצילום י.פ.פ.א (IPPA; ראשי תיבות של: Israel Press and Photo Agency).
דן הדני נולד ב-1924 בעיר לודז' שבפולין, תחת השם דונק זלוצ'בסקי.
אביו, קלמן, חייט במקצועו, היה פעיל במפלגת "פועלי ציון", ואמו, לאה, הייתה תופרת ועקרת בית.
להדני הייתה גם אחות, סבינה, הגדולה ממנו בשלוש שנים.
עם פלישת גרמניה הנאצית לפולין ב-1939 הועברה משפחתו לגטו לודז'.
כמו רוב תושבי הגטו, אולצו הוא ואחותו לעבוד עבור הצבא הנאצי.
אב המשפחה נפטר בגטו ב-1942 ויתר המשפחה הועברה לאושוויץ ב-1944, שם פגש הדני, לפי עדותו, את יוזף מנגלה.
בכל ארבע השנים בגטו לודז', אמו ואחותו לא נפרדו ממנו, אך עם הגעתם לרציף תחנת הרכבת באושוויץ, הוא הופרד מיד מאחותו ומאמו.
אמו נרצחה באותו היום, ואחותו, ככל שהצליח לברר, נרצחה כמה חודשים לאחר מכן באחד ממחנות העבודה.
הדני, שכל משפחתו נספתה, עבר כמה מחנות עבודה שונים בהם נשלח, בין היתר, לעבודות פרך במפעל שעסק בייצור טנקים גרמניים.
לאחר סיום מלחמת העולם השנייה עבד בפולין ובגרמניה והצטרף לפעילים ציונים.
ב-1948 עלה לישראל תחת זהות בדויה, במסגרת עלייה ד' ומיד גויס לצה"ל, לשירות בחיל הים.
הוא נפצע קל במהלך מלחמת העצמאות.
לאחר המלחמה עבר קורס חובלים וקורס קציני מבצעים.
בהמשך הוצב ביחידת דובר צה"ל והיה לקצין עיתונות, שעסק בין היתר בצילומים ומגעים עם צלמים ותקשורת.
ב-1964 השתחרר בדרגת רב־סרן והקים את סוכנות הצילום IPPA.
ריכז את הצילומים הרבים שהיו ברשותו משירותו הצבאי.
היה עיתונאי פרילנס ועבד עם צלמים רבים בישראל ומחוצה לה.
הדני והסוכנות שלו סקרו וצילמו את אירועי הפיגוע במלון סבוי ב-1975. הצילומים נקנו על ידי דב יודקובסקי מ"ידיעות אחרונות".
במקביל לניהול הסוכנות, המשיך לצלם בעצמו ולכתוב כתבות לעיתונות ישראלית וזרה.
ב-1977 הצטרף למשלחת ישראלית במצרים ותיעד את מנחם בגין, עזר ויצמן ומשה דיין בפגישתם עם אנואר סאדאת.
בהמשך השתתף בסקירת מהלך חתימת הסכם השלום בין ישראל למצרים.
הסוכנות נסגרה ב-2000, והדני החל לסרוק את אוסף צילומיו, שכולל מאות אלפי נגטיבים ולהעלות אותם לאינטרנט.
ב-2016 העביר את הצילומים לרשות הספרייה הלאומית, כאוסף דן הדני.
דן איתמר (דני) הוּפֶּרְט (17 בינואר 1944 – 4 ביוני 2019) היה כימאי פיזיקלי ישראלי ופרופסור מן המניין בבית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב.
את לימודיו לתואר ראשון עשה במסגרת המחזור הראשון של בית הספר לכימיה, והשלים את חובותיו בשנת 1967. את לימודיו לתואר שני סיים בשנת 1970 ומיד לאחר מכן המשיך ללימודי תואר שלישי בכימיה בהנחיית פרופ' יהושע יורטנר.
את עבודת הדוקטורט, שעסקה בתהליכי רלקסציה אלקטרוניים במצבים מעוררים של מולקולות גדולות, הגיש בשנת 1974.
באותה שנה יצא הופרט לארצות הברית ושהה כעמית בתר-דוקטורי במעבדות בל.
עם חזרתו לישראל בשנת 1977, הצטרף לבית הספר לכימיה באוניברסיטת תל אביב כחבר סגל, ובשנת 1990 קודם לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 1994 מונה הופרט לדקאן מיוחד לענייני עלייה, וכיהן בתפקיד זה עד לשנת 2001. בשנים 2010–2014 הופקד על הקתדרה לתהליכים כימיים שם אמריקו-לטאי.
בשנת 2012 יצא הופרט לגמלאות אך המשיך לעסוק במחקר פעיל גם לאחר מכן.
במרץ 2019 נערך בבית הספר לכימיה סימפוזיון לכבודו, עם מלאות לו 75.
בחודשים האחרונים לחייו לקה במחלה נוירולוגית, ונפטר ביוני 2019. הותיר אחריו את רעייתו, זכריני, ואת ילדיהם.
מחקרו של הופרט עסק בתופעות מולקולריות במצב המעורר, ובפרט בצורונים הנקראים פוטו-חומצות.
אלה הן מולקולות המשנות את החומציות שלהן במצב המעורר, בכעשרה סדרי גודל ביחס למצב היסוד שלהן.
המולקולות אותן חקר הופרט, עוררו ממצב היסוד האלקטרוני באמצעות תהליכים מושרי קרינת על-סגול ואור נראה הנישאת על גבי פולסי לייזר בתחום הפמטושנייה.
הופרט חקר את בשיטות קצב מעבר הפרוטון מהפוטו-חומצות אל מולקולות אחרות המשמשות כבסיס כימי.
במחקרו מצא הופרט כי פוטו-חומצות חזקות מעבירות פרוטון למים ולכהלים בתוך פרק זמן של 100 פמטו-שניות, בו כל אופני התנודה המולקולריים אינם פעילים, למעט ויברציות מהירות.
בשלהי שנות פעילותו התמקד הופרט במציאת תופעות פוטו-חומציות בחומרי טבע, ובפרט בצמחים.
דניאל פרנסיס ירן ואן דר ואט (בהולנדית: Daniel Francis Jeroen van der Vat; 28 באוקטובר 1939 – 9 במאי 2019) היה עיתונאי, סופר והיסטוריון צבאי, עם דגש על היסטוריה של לוחמה ימית.
ואן דר ואט נולד באלקמאר, צפון הולנד, וגדל בהולנד הכבושה על ידי גרמניה.
הוא למד בבית הספר לזכר הקרדינל ווהן בלונדון.
בשנים 1957 עד 1960 למד באוניברסיטת דרהאם וסיים תואר ראשון בלימודים קלאסיים.
הוא היה חניך מתלמד ב-The Journal, עיתון בניוקאסל על הטיין.
מאוחר יותר הצטרף לדיילי מייל במנצ'סטר וחזר לניוקאסל ככתב הראשי האזורי של עיתון זה.
הוא גויס על ידי סאנדיי טיימס בשנת 1965 ועבר לטיימס בשנת 1967. הוא היה כתב חוץ במשך עשר שנים, פתח את סניף העיתון בדרום אפריקה, אך מאוחר יותר גורש מהמדינה לאחר שתואר על ידי רשויות האפרטהייד כ"ליברל מזיק".
הוא הפך למנהל סניף העיתון בגרמניה, אך לאחר שרופרט מרדוק רכש את הטיימס בשנת 1981, עזב והצטרף לגרדיאן בשנה שלאחר מכן.
הוא היה כתב זר מוביל וב-1988 עזב כדי לכתוב ספרים.
הוא המשיך לכתוב הספדים לגרדיאן.
דן (דני) דולפין (וולפיאנסקי) (נולד ב-29 במרץ 1941) הוא רופא אורולוג, שעבר לתחום המִנהל הרפואי והיה במשך 24 שנים הרופא המוסמך הראשי וראש היחידה לשירותים רפואיים של אגף השיקום במשרד הביטחון.
הוריו, שאול וולפיאנסקי ויפה לבית גרודזין, עלו ב-1936 מליטא, שניהם בוגרי בתי הספר העבריים של רשת "תרבות".
למד בבית הספר "ארלוזורוב", והיה חניך ומדריך בסניף הנוער העובד והלומד בשכונה.
באוגוסט 1959 התגייס לצה"ל, סיים קורס חובשים ונשאר להדרכה בבה"ד 10 עד השחרור משירות סדיר.
במלחמת ששת הימים שימש חובש מילואים באוטובוס פינוי פצועים בין רצועת עזה לבית החולים באר שבע; במלחמת ההתשה היה סטז'ר במילואים במעוז ליד האגם המר בתעלה; בשנת 1972 השלים קורס קציני רפואה; במלחמת יום כיפור שימש רופא בגדוד התותחנים "קצה" 834 (אגד 214) בחזית התעלה.
לאחר מכן מונה למפקד פלוגה כירורגית בי"ח שדה באוגדה 36, והיה סגן רופא אוגדתי באוגדה 143. לאחר תפקיד זה שוחרר ממילואים בדרגת רב-סרן.
דן דולפין החל את לימודי הרפואה ב-1963 בעיר פריבור שבשווייץ.
היה פעיל בקמפיין לשחרור יהדות רוסיה ("שלח את עמי") באוניברסיטאות שווייץ, נבחר לוועד הסטודנטים היהודים בשווייץ וייצג אותם בכנס ארגון הסטודנטים היהודיים העולמי (WUJES) בקיימברידג', אנגליה.
בשנת 1966 עבר לבית הספר לרפואה של אוניברסיטת תל אביב וסיים ב-1971 את המחזור השלישי של בית הספר.
עם סיום הלימודים נישא לציפורה דולפין (לבית רוזנברג).
דן דולפין החל התמחות באורולוגיה בבית החולים פוריה בטבריה בשנת 1971, המשיך בבית החולים תל השומר (1973) וסיים בבית חולים דונולו (וולפסון) ב-1978.
ב-1979 נסע להתמחות בטורונטו קנדה.
עבד במשך שנה כ-Chief Resident באורולוגיה ב-Toronto General Hospital, ושנתיים נוספות כ-Clinical Resident ב-Sunnybrook Hospital, שם עסק בעיקר בשיקום אורולוגי של משותקים בבית החולים השיקומי המסופח Lyndhurst Center, והיה שותף לפרויקט מִחשוב רפואי, שנחשב חלוצי באותה תקופה.
בתחילת 1982 חזרה המשפחה לישראל, אל ביתה ברחובות.
כיוון שלא חיכתה לו משרה מסודרת בבית חולים שימש דן דולפין באופן זמני כרופא מחוזי בלשכת השיקום של משרד הביטחון ברחובות.
באמצע 1982 מונה לסגן הרופא הראשי באגף השיקום, וב-1986 מונה לרופא הראשי באגף השיקום, וראש היחידה לשירותים רפואיים, תפקיד שמילא עד 2009, כשפרש לגמלאות בגיל 68.
כיום עובד דן דולפין במשרה חלקית כיועץ בקרן הפנסיה "מקפת".
הוא נשוי לציפורה ואב לשלושה.
שנותיו באגף השיקום במשרד הביטחון
הרופא הראשי של אגף השיקום, כנקבע בחוק, כפוף רק להנהלת משרד הביטחון והוא המחליט היחיד בכל נושא רפואי הנוגע לכלל הנכים.
ראש היחידה לשירותים רפואיים הם מנהלם של כל עובדי היחידה, ביניהם 25 רופאים (יותר ממספר הרופאים במחלקה רפואית ממוצעת בבית חולים), וכפוף מנהלית לראש אגף השיקום.
דרגת התפקיד מקבילה לסמנכ"ל במשרד הבריאות 11 (כשמנכ"ל משרד הבריאות, למשל, דרגתו 12).
מינוי רופאי אגף השיקום (כמו של ראשי אגפים במשרד הביטחון וכמו אלופי צה"ל) מסור בידי שר הביטחון עצמו.
דן דולפין מונה על ידי יצחק רבין.
על פי החוק, התקנות והמסורת שהתגבשה במשך שנים רבות באגף השיקום, הרופא הראשי קובע אישית את רמת ואיכות הטיפול הרפואי בקבוצת הנכים: היכן יקבלו את הטיפול, מי יטפל בהם, את סל התרופות והטיפולים, ואת רמת ההוצאה המותרת לטיפול הפרטני.
תפקיד הרופא הראשי להחזיר את הנכה למצב שבו יוכל לעמוד בקו התחלה אחד עם מי שלא נפגע, ולהציבו במקום שבו יוכל לחיות חיים מלאים במידת האפשר.
צד חשוב בעבודתו של דולפין כרופא הראשי היה הטמעת ההפרדה בין חולי נפש והלומי הקרב.
ועדה של פסיכיאטרים בכירים, בעזרת צוות פסיכולוגים, בדקה אחד לאחד את כל 5500 התיקים שנשאו הגדרות פסיכיאטריות, סיננה מביניהם את הלומי הקרב, הגישה והעבירה הוספת סעיף נפרד לנפגעי פוסט טראומה, וכך נקבע מעמדם המקביל לפצועים בקרב, בניגוד למי שחלו תוך שירותם.
לאחר האירוע הטרגי של הלום הקרב איציק סעידיאן באפריל 2021 הוקמו על ידי משרד הביטחון וארגון נכי צה"ל כמה ועדות לבחינת תפקוד אגף השיקום, ודן דולפין התבקש להצטרף כדי לשפר וליעל את תפקוד האגף.
ווקר היה עורך דין, איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אילינוי ה-36 בשנים 1973–1977. הוא נולד בוושינגטון הבירה, גדל בסן דייגו, ושירת כקצין בצי ארצות הברית במלחמת העולם השנייה ובמלחמת קוריאה.
בין המלחמות הוא עבר לאילינוי כדי ללמוד בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן, ובשנות ה-60 נכנס לפוליטיקה המדינתית.
ווקר נודע ככל הנראה בעיקר בשל מסע הבחירות שלו שבו צעד ברגל מרחק עצום, ובשל היותו זר למנגנון הפוליטי של אילינוי.
בהתמודדותו על מועמדות המפלגה כנגד מועמד של המנגנון המפלגתי של הדמוקרטים הוא גרם לתהפוכה נדירה בבחירות המקדימות במרץ 1972. בהמשך השנה הוא הביס את המושל המכהן מטעם המפלגה הרפובליקנית, אך ב-1976 הפסיד בבחירות לתקופת כהונה שנייה.
התקופה שלאחר הקריירה הפוליטית שלו התאפיינה ברמת חיים גבוהה, אך עמדה בצילה של הודאה באשמה בהונאה בנקאית ובשבועת שקר בשיאו של משבר ההלוואות והחסכונות של שנות ה-80 המאוחרות.
לאחר תקופת מאסר של שנה וחצי שריצה בבית כלא פדרלי, פרש ווקר לאזור סן דייגו וכתב כמה ספרים עד למותו ב-2015.
דן ווקר נולד בוושינגטון די.
כבנם של וירג'יניה מיי (לבית לינץ') ולואיס וסלי ווקר, שניהם ילידי טקסס.
הוא גדל ליד סן דייגו, קליפורניה, וכשסיים שם את בית הספר התיכון ב-1940 הוא היה המצטיין בכיתתו.
עוד כאשר למד בבית הספר התיכון, הוא הצטרף לכוחות המילואים של צי ארצות הברית ובעונות הקיץ שירת על משחתת.
תוכניותיו ללמוד בקולג המדינתי של סן דייגו נקטעו כאשר הוא נקרא לשירות פעיל ב-1940 ושירת על סיפון שולת מוקשים ליד פוינט לומה, סן דייגו.
ב-1941 הוא נבחן בבחינות הסמכה לקצונה, והגיע למקום החמישי מבין 3,000 הנבחנים שנבחנו יחד אתו.
בעת המתקפה על פרל הארבור הוא היה בעיצומם של לימודים במכינה של האקדמיה הימית בנורפוק, וירג'יניה.
ב-1945 הוא סיים את הכשרתו באקדמיה הימית של ארצות הברית.
הוא היה מושל אילינוי השני שהיה בוגר האקדמיה הימית.
לאחר מכן, לקראת סוף מלחמת העולם השנייה הוא שירת כקצין בצי.
ב-1947 עבר ווקר לאילינוי כדי ללמוד באוניברסיטת נורת'ווסטרן.
במהלך מלחמת קוריאה הוא נקרא מחדש לשירות, והיה לקצין קשר על סיפון המשחתת "קיד" .
ב-1950 הוא סיים את לימודיו בבית הספר למשפטים של נורת'ווסטרן ושימש כעוזר משפטי לשופט בית המשפט העליון של ארצות הברית פרד וינסון וכעוזר למושל אילינוי עדלי סטיבנסון.
בהמשך היה ווקר מנהל בתאגיד מונטגומרי וורד, ובמקביל תמך ברפורמות פוליטיות בשיקגו.
ב-1970 היה ווקר מנהל מסע הבחירות לסנאט של ארצות הברית של עדלי סטיבנסון השלישי (בנו של עדלי סטיבנסון).
הוועדה הלאומית לחקירת האלימות ולמניעתה מינתה את ווקר כיושב ראש צוות המחקר של שיקגו שיחקור את ההתנגשויות האלימות בין המשטרה לבין המפגינים בוועידה הארצית של המפלגה הדמוקרטית של 1968. בדצמבר הגישה הוועדה את הדוח שלה.
הדוח היה שנוי מאוד במחלוקת ומחברו זכה לפרסום.
בדוח נאמר שבעוד שהמפגינים הטרידו את כוחות המשטרה והציקו להם, המשטרה הגיבה באלימות חסרת הבחנה נגד המפגינים ועוברי האורח, שאותה הוא תיאר כ"התפרעות משטרתית".
הדוח טען שרבים מהשוטרים ביצעו פשעים פליליים, וגינה את הכשל בהעמדתם למשפט או אפילו העמדתם לדין משמעתי.
ב-1971 הכריז ווקר על מועמדותו למשרת מושל אילינוי, ומשך תשומת לב רבה כאשר באותה שנה צעד 1,197 מילים (1,926 ק"מ) בכל רחבי אילינוי.
באותה עת הוא היה היועץ המשפטי הראשי של חברת מונטגומרי וורד, משרה שבה הוא החזיק בחמש השנים הקודמות.
במהלך מסע הבחירות, המשיכה החברה לשלם את משכורתו, שעמדה על 200,000 דולר לשנה (2 מיליון דולר בערכים של 2020).
הוא גם העסיק את עוזרו המנהלי במסע הבחירות שלו, שגם את משכורתו שילמה מונטגומרי וורד.
החברה קיוותה שתמיכה פוליטית זו תניב לה הטבות כאשר ווקר ייבחר כמושל.
תקווה זו לא התממשה מעולם.
המצע הפוליטי של ווקר היה לבלום את סלילתו של הכביש המהיר שהיה אמור לחצות את שיקגו.
כביש זה היה אמור לחצות את העיר מצפון לדרום לאורך שדרת סיסרו והיה חלק מהתכנית התחבורתית של אילינוי מאז שנות ה-50. היא הייתה אמורה לקבל מימון פדרלי של מיליארד דולר (10 מיליארד דולר בערכים של 2020).
ווקר קיבל תמיכה כספית במסע הבחירות שלו מהארכידיוקסיה של שיקגו כדי לעצור את סלילת הכביש המהיר, שכן הוא היה אמור להשפיע על שניים מהמחוזות הכנסייתיים הרווחים ביותר בצפון העיר ובסיסרו.
לאחר בחירתו כמושל, בלם ווקר את עבודתה של מחלקת התחבורה המדינתית על מיזם הכביש המהיר.
הייתה זו מכה פוליטית ישירה נגד ראש העיר דיילי, שלא תמך בווקר.