tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בגיל צעיר נסמך לרבנות על ידי הגאון הרב דוד פרידמן הידוע בשם רבי דוד'ל קרלינר ועל ידי הגאון הרב מנחם נחום ירושלמסקי.
מפני המהפכה הקומוניסטית ועליית שלטון הבולשביקים ברוסיה בשנת ה'תרפ"ד היגר לארצות הברית, והקים שם את בית מדרשו בו התקבצו שרידי מלחמת העולם הראשונה ולאחר מכן שרידי מלחמת העולם השנייה חסידי צ'רנוביל טומשפול וקוידנוב.
הוא נפגש פגישת ידידות עם קרוב משפחתו האדמו"ר הריי"צ בעת ביקורו בארצות הברית.
בסביבות שנת ה'ת"ש העביר את בית מדרשו סמוך ל-770, ברחוב איסטרען פארקווי שבשכונת קראון הייטס בסמיכות לבית מדרשו של האדמו"ר מחב"ד.
בזיווג ראשון נשא את חנה שיינדל ליבסון-ליפסון שנפטרה בגיל צעיר בדמי ימיה.
דבורה לאה ובעלה מרדכי, ירושלים.
בזיווג שני נשא את מנוחה נעמי פרלוב.
הרב לוי יצחק שניאורסון-טברסקי ואשתו זיסל.
שפרה פריידא פופקא (אשת הרב חיים יצחק פופקא).
שרה טריינא קלויזנר (אשת הרב חיים מנחם קלויזנר).
חנה פרלוב (אשת הרב אברהם ברבי יוסף פרלוב מקוידנוב).
לאחר נישואיו עמה עבר להתגורר ליד חותנו ופעל רבות למען חסידות קוידנוב, הקים מוסדות ככולל בתמיכה כספית קבועה לאברכים, וכן ישיבה, עד לפטירתו של חותנו.
נפטר אור לי"א באלול ה'תשי"ט.
הרב חיים משה מורינו הכהן היה רב ודיין באזמיר במאה ה-19. מחבר ספר פני חמה.
כיהן כדיין בבית דינו של הרב רפאל אשכנזי, יחד עם רבי דוד אמאדו, רבי נסים אריה ארייאש ורבי שלמה חכים.
תורתו מופיעה בספרי חכמי דורו, כמו בספר "נחמד למראה".
על מידותיו מעיד רבי חיים פאלאג'י, בעודו משבח את הבדחנות המותרת:
נפטר במיתת נשיקה בז' בשבט ה'ת"ר באזמיר, שם נטמן.
רבי נסים אברהם אשכנזי סידר וכתב דרוש להספדו, המופיע בספרו דרש אברהם שם הוא מכנה אותו אך לא נשא אותו ברבים משום שרבי חיים משה ציווה שלא יספידוהו בפטירתו.
בתו, שולטאנה נישאה לרבי אברהם קורקידי בעל ספר "וייקח אברהם".
נכדו, הנקרא על שמו, היה רבי חיים משה קורקידי, שהוציא לאור את חיבורו של סבו יחד עם ספרו שלו, משה עבד.
פני חמה (אזמיר תרמ"ב, כרוך עם ספר משה עבד לנכדו) - דינים וכללים בסדר א-ב, וכולל מאה ושלושים סימנים שנותרו מהחיבור שנשרף.
את החיבור הוציא לאור נכדו, הרב חיים משה קורקידי.
מזכרת גיטין ונוסחי שטרות (כת"י) - מצויים באוצר כתי"ו של האדמו"ר מקרלין מירושלים מס' 33.
הרב ד"ר חיים מנחם לויטס היה רב ומנהיג בכמה קהילות בארצות הברית וקנדה, מחבר תורני, ועורך.
לויטס נולד בניו יורק בשנת 1912. למד בישיבת רבנו יצחק אלחנן, ושם נסמך לרבנות בשנת 1932, וגם קיבל תואר ראשון אקדמי.
תואר שני קיבל מאוניברסיטת הארוואד.
מאוחר יותר קיבל תואר ד"ר לשם כבוד מהישיבה יוניברסיטי.
את רוב תורתו קיבל ממורו ורבו הרב משה סולובייצ'יק.
בשנת 1936 נשא לאישה את את'ל, ביתו של הרב אהרון דרייזן, נשיא ארגון 'ועד העיר' במונטריאול.
בצעירותו נשא בכמה תפקידים רבניים באזור מדינת ניו יורק: בשנת 1936 נתמנה לרב בפורטלנד, מיין.
בשנת 1942 עבר לכהן כרב קהילה בבוסטון.
בשנת 1949 הגיע למונטריאל ונתמנה לרבה של קהילת 'ישראל הצעיר' המקומית, תפקיד אותו נשא כעשרים שנה.
בשבתו כרב שם התמקד בחינוך ליהדות וציונות, והקים בית ספר בצמוד לבית הכנסת, אותו ניהל בכל שנותיו שם.
בשנים אלו עמד בקשרי מכתבים עם רבנים רבים ברחבי קנדה וארצות הברית.
הרב לויטס היה חבר 'המרכז העולמי' של תנועת המזרחי.
ובעל השקפה ציונית, ולדעתו הקמת המדינה היא אתחלתא דגאולה העתידית.
לאורך השנים פרסם מאמרים בכתבי עת רבים, בהם: הדרום, אור המזרח, שנה בשנה ועוד.
בשנת 1969 עלה לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בשנים אלו לא נשא בתפקיד רבני אלא עסק בכתיבה ועריכה תורנית, ופרסם מספר רב של ספרים ומאמרים בעברית ובאנגלית.
הרב לויטס ערך את כתב העת של הרבנות הראשית 'שנה בשנה' משנת תשנ"א ועד שנת תשנ"ה.
כמו כן, הוא העביר קורס בדרשנות במכון הרי פישל, לימד שיעור דו שבועי בתלמוד ירושלמי, וכתב את מדור ביקורת ספרי היהדות בגרוזלם פוסט.
הרב לויטס נפטר ב-1994 בירושלים, כתבה על פטירתו פורסמה בניו יורק טיימס.
הכנסת מכשיר רפואי לתוך הרחם איננה מטמאה, שכן הכלל 'אי אפשר לפתיחת הקבר בלא דם' נאמר רק לגבי פתיחה שנגרמה באופן עצמאי על ידי הרחם.
בהקדמה לספרו 'צמיחת גאולתנו' תיאר שהוא מתנגד להקצנה הלכתית וההשקפתית בציבור החרדי, כך למשל על כך שנעשה מובן מאליו שאסור להשתמש במדיח כלים אחד לבשרי וחלבי, אף שלפי רוב הדעות הדבר מותר.
ניתן לגייר אישה הנשואה לכהן בנישואין אזרחיים שנים רבות ואין סיכוי שבעלה יגרשה, חרף האיסור של גיורת לכהן, שכן יש להכשיר גיורים שנעשים תוך ידיעה שהגר לא ישמור מצוות באופן מלא.
אתחלתא דגאולה - קובץ מאמרים בהלכה ובבעיות הזמן.
צמיחת גאולתנו - קובץ מאמרים בהלכה באגדה ובהגות יהודית.
ספר דברי חיים מנחם: קובץ מאמרים בהלכה, באגדה ובהגות יהודית.
ההלכה יסודה והשתלשלותה, ירושלים, הוצאת ראובן מס, תש"ן/ 1989.
(בהוצאת אוניברסיטת ייל) the code of Maimonides
חיים מנור (1945 – 17 ביולי 2011) היה מפיק טלוויזיה ישראלי ובעל חברת ההפקות "מעגלות".
מנור היה דמות מרכזית בתעשיית הטלוויזיה הישראלית והיה אחראי על הפקות רבות.
חיים מנור נולד בשנת 1945 בישראל.
הוא החל את דרכו האמנותית בקולנוע בשלהי שנות ה-1970, אך החל לבלוט במיוחד כאשר עבר להתמקד בהפקות טלוויזיה עם הקמת ערוץ 2 בשנת 1993. במהלך הקריירה שלו, מנור הפיק מספר רב של תוכניות פופולריות אשר השפיעו על תרבות הפנאי בישראל.
בין התוכניות הידועות שהפיק מנור ניתן למנות את:
מנור היה בעל חברת ההפקות "מעגלות" והיה חבר באיגוד המפיקים וחבר הנהלת האיגוד במשך שנים רבות.
הוא נפטר ב-17 ביולי 2011 לאחר מאבק ממושך במחלה קשה, בגיל 66. הלווייתו נערכה בבית העלמין בקיבוץ שדות ים.
חיים מנור השאיר חותם משמעותי על תעשיית הטלוויזיה הישראלית.
תוכניותיו ממשיכות להשפיע על התרבות הפופולרית בישראל והן מהוות חלק בלתי נפרד מההיסטוריה הטלוויזיונית של המדינה.
חבריו ומכריו זוכרים אותו כאיש מקצוע מהמעלה הראשונה אשר תרומתו ונוכחותו הורגשו תמיד בתעשייה.
הרב חיים משאש (ח' באלול ה'תר"ג, 1843 - ח' בתמוז ה'תרס"ד, 1904) היה דיין, פוסק הלכה, ראש ישיבה, ומשורר במקנס שבמרוקו במאה ה-19 ובראשית המאה ה-20. אביו של רבי יוסף משאש.
נולד במקנס שבמרוקו לאביו רבי זכרי ולאימו מירא.
נהג ללמוד עם תפילין של ר"ת עד הצהריים.
נהג ללמוד את המסכתות שלא רגילים ללמוד בישיבות.
נהג להרצות לפני אחיו הגדול רבי שלום את חידושיו בהלכה.
כמו כן עסק בגמילות חסדים, וכן דאג לקנות כלי אפייה ובישול כדי להשאילם לעניים.
בשנת ה'תרל"ה התמנה לש"ץ קבוע בבית הכנסת של המהרח"ט.
לאחר פטירתו של רבי שמואל עמאר, בשנת ה'תר"ן, התמנה לדיין בבית דינו של רבי יעקב בירדוגו (ה'עדות ביעקב'), יחד עם דיינים חדשים: רבי אברהם בן חסין, רבי שמואל טולידאנו, ורבי שלום עמאר.
שיטתו הייתה לנסות לפשר בין הצדדים, מבלי שיצטרך לחרוץ את הדין.
כראש ישיבה, העמיד קרוב למאה וחמשים תלמידים, והעמיד את המנהיגים הרוחניים העתידיים של קהילת מקנס.
בין תלמידיו יש למנות את רבי חיים בירדוגו, רבי יוסף אלקובי, רבי יוסף בירדוגו, רבי אברהם אביחצירא, רבי ברוך אברהם טולידאנו, רבי יעקב טולידאנו בן יוסף, רבי רפאל ברוך טולידאנו ורבי יוסף משאש.
לצד התנהגותו המתחסדת, הקפיד שלא להחמיר לציבור יותר משורת הדין.
מפסיקותיו: ביאר שהמנהג לשתות חלב נוכרי, אישר את המנהג שנשים לא שומעות את קריאת המגילה ביום הפורים (אלא רק בלילה בלבד).
כמו כן עסק בשירה, וכתב שירים רבים.
רבי חיים משאש תכנן לעלות לארץ ישראל פעמיים, ולא עלתה בידו.
הפעם הראשונה הייתה בעקבות עלייתם של למעלה משמונים יהודים בשנת ה'תרמ"ה.
בעקבות זאת, רבי חיים ואחיו הגדול רבי שלום התעוררו גם הם לעלות לארץ ישראל, ותכננו את עלייתם לקיץ ה'תרמ"ו.
אך בפסח של ה'תרמ"ו חלה רבי שלום את חוליו ונפטר תוך זמן קצר, וכך העלייה התבטלה.
הפעם השנייה הייתה בתשרי ה'תר"ס, או אז תכנן לעלות יחד עם חבירו רבי שלום עמאר.
אך ימים ספורים לפני מועד העלייה, רבי שלום נפטר בפתאומיות, וכך העלייה לא יצאה לפועל.
חודשים ספורים לאחר שעלייתו לא יצאה לפועל, נשלח מכתב למקנס מאת אחד העולים בו הוא מתלונן על כך שלא נמצאה פרנסה בשפע בארץ.
רבי חיים התרגז לשמע המכתב, וכה התבטא: "משוגעים האנשים הללו מה חושבים?
חבל שאין מכירין בערך הארץ".
וציווה לקרוע את המכתב ולא לספר את הכתוב בו לשום אדם, שלא ירפה את ידי הרוצים לעלות.
ועוד ציווה על הכותב, שיכתוב מעתה רק דברים טובים על ארץ ישראל וחכמיה.
רגעים ספורים לפני פטירתו, פנה בתפילה לה' שיזכו ישראל לנחול את ארץ ישראל: "זכור לאברהם ליצחק ולישראל עבדיך אשר נשבעת להם בך, ותדבר אליהם ארבה את זרעכם ככוכבי השמים, וכל הארץ הזאת אשר אמרתי אתן לזרעכם ונחלו לעולם.
וינחם ה' על הרעה אשר דבר לעשות לעמו".
נפטר ונקבר במקנס בח' תמוז תרס"ד.
תלמידיו רבי יוסף בירדוגו ורבי יהושע אדרעי כתבו קינות לשמע פטירתו.
בנו, רבי יוסף משאש בהגיעו לחיפה הקים בית כנסת 'נשמת חיים' על שמו.
וכן קרא את ספר השו"ת שלו - 'מים חיים' להנציח את שמו.
אבי סבו של רבי חיים הוא רבי ברוך טולידאנו שכיהן בדיינות עם רבי רפאל בירדוגו.
אביו של רבי חיים - רבי זכרי, נשא תחילה את סרירה, וממנה הוליד את רבי שלום משאש (הזקן), ולאחר פטירתה, נשא את מירא והוליד ממנה את רבי דוד ואת רבי חיים משאש.
רבי חיים נשא את שמחה לבית משפחת זנו, ממנה הוליד את מירא ואת רבי יוסף משאש.
לאחר פטירת אשתו בשנת ה'תרנ"ה, נשא את ביידא לבית משפחת בוסידאן, והוליד ממנה שני בנים ובת.
נשמת חיים - דרשות ופנינים על התנ"ך.
לקט הקמח - מערכת חידושי דינים על סדר הא-ב.
החיבורים יצאו לאור בהשתדלותו של רבי יוסף משאש, שדיווח כי רבים מכתביו התבלו או אבדו, וכי הצליח להוציא לאור רק את שרידי כתביו.
חיים מקבילים (בספרדית: El lugar de la otra) הוא סרט קולנוע צ'יליאני מסוגת דרמה היסטורית משנת 2024 בבימויה של מייטה אלברדי , עם אליסה סולואטה ופרנסיסקה לוין בתפקידים הראשיים.
הסרט הוקרן לראשונה בפסטיבל הסרטים הבין-לאומי סן סבסטיאן והיה מועמד ל"פרס צדף הזהב".
כן היה מועמד לפרס אריאל לסרט האיברו-אמריקאי הטוב ביותר.
התסריט מבוסס על מקרה אמיתי של רצח במלון קריון בסנטיאגו דה צ'ילה ב-1955.
בסרט מוזכרת פרשה דומה באותו מקום בשנת 1941 בו ירתה הסופרת מריה לואיסה בומבל במאהבה ופצעה אותו.
מרסדס (אליסה סולואטה) היא אישה כבת ארבעים שעובדת כקלדנית בבית המשפט בסנטיאגו דה צ'ילה.
מן המעמד הבינוני הנמוך, גרה בדירה קטנה עם שני בנים בוגרים שלא עוזרים לה בבית ובעל עם סטודיו ביתי קטן לצילום.
בבית היא עובדת כשפחה לשלושת הגברים ואף עוזרת לבעלה בפיתוח הצילומים.
בלילות היא אינה ישנה בגלל הנחירות העזות של בעלה.
היא שקטה ופסיבית ומקבלת את מצבה בהכנעה.
ב-1955 מתרחשת פרשיית רצח שמסעירה את כל צ'ילה – הסופרת הידועה מאריה קרולינה חיל הידועה בשמה הספרותי חורחינה סילבה רצחה את מאהבה לעיני סועדים במלון קריון.
השופט אלירו התמנה לשפוט במשפט הזה שבגלל הנאשמת הידוענית הוא מתרחש בדלתיים סגורות בנוכחות השפוט, עדים, תובע, סניגור ומרסדס כקלדנית ועוזרת לשופט.
העדים מתארים את הנרצח כדמות חיובית ואת הרוצחת כדמות לא יציבה.
השופט מחליט לשלוח אותה לבדיקה פסיכיאטרית ובינתיים מחליט לשלוח אותה למעצר במתקן שמנוהל על ידי נזירות.
מרסדס מקבלת את מפתחות דירתה של חורחינה כדי להביא לה בגדים.
כאן היא נחשפת לדירה מהמעמד העליון.
שקט, ניקיון, אמבטיה מודרנית ותמרוקים ובגדים בשפע.
היא מתמכרת לזה ומבלה שעות שם אחרי עבודתה.
למקום מגיע במקרה גם מאהב של חורחינה בשם רנה והם אוכלים, שותים ומתגפפים.
בעלה של מרסדס עוקב אחריה ומבקש מממה שתעזוב את הדירה אך היא ממשיכה לחיות חיים מקבילים בדירתה הקטנה ובדירה המפוארת.
חורחינה נדונה למאסר ומפרסמת את ספרה "כלא נשים" שהופך לרב מכר.
מוגשת בקשת חנינה לנשיא והיא משוחררת.
בסוף הסרט מוקרנים צילומים וקטעי עיתונות על פרשת הרצח הזאת.
שם השחקן שם הדמות הערותאליסה סולואטהמרסדספרנסיסקה לויןמאריה קורלינה חילסופרתפבלו מקאיהאפרייןבעלה של מרסדסמרסיאל טאגלאלירושופטפבלו שוורץמונטרותובענסטור קנטילנהרנהמאהב של מאריה
הרב חיים מרדכי פרלוב היה רב חסידי שכיהן ברבנות בערים שונות באוקראינה ובגאורגיה.
הרב חיים מרדכי פרלוב נולד בשנת ה'תרמ"ט לאביו ר' דוד בעיר חרסון שבאוקראינה.
בשנת ה'תרס"ד החל ללמוד בישיבת תומכי תמימים בליובאוויטש.
היה לומד שמונה עשרה שעות ביום ורוב עיסוקו היה בש"ס ופוסקים, מלבד זאת בהוראה מיוחדת מהאדמו"ר הרש"ב היה לומד משניות ומאמרי חסידות בעל פה ומכך היה בקי בכל ששה סדרי משנה ומאמרי חסידות בעל פה.
בשנת תרע"ב נשא לאשה את שיינא ביילא בת רבי אברהם בער שהיה מרא דאתרא בעיר שאדעווע ליד קובנה שבליטא ועבר לגור שם.
בשנת ה'תרע"ח עבר לכהן כרבה של בעריסלאוו שבאוקראינה וכיהן במשרה זו עד שנת תרע"ט.
בשנת תרע"ט מונה לר"מ בישיבת תומכי תמימים בעיר חרסון.
אך בעקבות הרעב ששרר באזור הוכרח לעזוב את המדינה בשנת תרפ"ב ונסע לעיר קולאש בגאורגיה וכיהן שם כרב מורה הוראה.
משם עבר לעיר סאטשילי שם ייסד ישיבה וחדר עבור ילדי המקום וכן מקוה טהרה.
בשנת ה'תרפ"ח עבר לעיר סאטשחארי להיות שם רב מורה הוראה, במשך כהונתו שם עשה תעמולה לשמירת שבת, בעקבות כך אסרו אותו בשנת תרצ"ג עד חורף תרצ"ד.
כשחזר ממאסרו עבר לעיר כותאיסי גם שם בהפצת התורה עד שנתפס על ידי השלטונות בשנת תרצ"ו ונשלח לסיביר לגלות ומאסר של 6 וחצי שנים.
לאחר מלחמת העולם השנייה בשנת תש"ו הצליח לעזוב את ברית המועצות והיגר למחנה פליטים במינכן, שם כיהן כחבר בוועד הרבנים שהוקם על מנת לפתור בעיות של עיגון וחליצה שהתעוררו בעקבות המלחמה.
על יסוד הדברים שפסקו שם הוציא את ספרו גט למעשה (נדפס בשנת תש"ל).
על ספרו זה קיבל מכתב ברכה מהרבי מליובאוויטש והסכמות מרבי יוסף אליהו הנקין והרב נחום שמריהו ששונקין.
בשנת תש"ט עבר למילאנו באיטליה לכהן כרב בבית הכנסת אהל יעקב, שם התעסק גם בבניית מקוה טהרה בור על גבי בור (כשיטת רבו האדמו"ר הרש"ב).
בשנת תשי"ט עבר לעיר מלבורן באוסטרליה לגור בסמיכות לבנו יחידו דוד.
גם שם כיהן כרב מורה הוראה ובנוסף כיהן כמשפיע בישיבת אהלי יוסף יצחק.
בשנת תשכ"ב התחיל לכתוב את ספרו לקוטי סיפורים הכולל את הסיפורים ששמע בצעירותו אודות הבעל שם טוב, המגיד ממעזריטש ואדמו"רי חב"ד.
רוב הסיפורים בספר הם ממה שראה בעצמו וממה ששמע מהמשפיע הרב שמואל גרונם אסתרמן.
הספר נדפס לראשונה בשנת ה'תשכ"ו.
ביום הכיפורים ה'תשל"ח נפטר לבית עולמו ונקבר במלבורן, אוסטרליה.
חיים נַחמן בְּיַאלִיק (9 בינואר 1873, י' בטבת ה'תרל"ג – 4 ביולי 1934, כ"א בתמוז ה'תרצ"ד) היה משורר לירי, מגדולי משוררי ישראל ב, סופר, מסאי, מתרגם, עורך ומו"ל שהשפיע רבות בשירתו ובפעליו על התרבות העברית החדשה, וזכה לתואר "המשורר הלאומי".
יצירותיו תורגמו למספר שפות זרות.
נולד בכפר ראדי הסמוך לז'יטומיר, בחבל ווהלין שבתחום המושב של האימפריה הרוסית (בימינו בתחומי אוקראינה), לדינה פריבה וליצחק יוסף ביאליק.
בגיל שש עברה המשפחה לז'יטומיר, ואביו פתח שם בית מרזח.
באותה שנה התייתם מאביו, ועבר לגור אצל סבו יעקב משה ביאליק, ששקד על התורה כל העת, ולא השגיח בהתעללות שעבר חיים נחמן בידי בני דודיו שקינאו בכישרונו.
ההתייתמות וחוויותיו ממראות בית המרזח, שבו התבזה אביו בהענקת שירותים לאנשים שתויים, באו לידי ביטוי בהמשך ביצירתו של ביאליק, ובמיוחד במחזור שיריו "יתמות".
בשנת 1890 הגיע ביאליק בן ה-17 לישיבת וולוז'ין, בראשות הרב נפתלי צבי יהודה ברלין (הנצי"ב), ושהה בה כשנה וחצי.
לימוד גמרא לא היה הסיבה המרכזית בגינה הגיע לישיבה, אלא רצונו העז לרכוש השכלה כללית.
ביאליק חשב שהוא מגיע לישיבה שבה לומדים גם לימודי חול, אך התאכזב כשגילה כי בסדרי הישיבה לומדים רק לימודי קודש.
במהלך החודשים הראשונים לשהותו בישיבה התמיד ביאליק לשקוד על תלמודו, אך בהמשך השתלב בחברה ה"משכילה" שבישיבה, שעסקה גם בלימודי חול ובפעילות ציונית.
ביאליק היה מהבחורים הפופולריים בחוג ה"משכילי", ויצא לו מוניטין של צעיר רהוט ושנון הבקיא בתנ"ך ובעברית.
בישיבה כתב ביאליק את שירו "אל הציפור", ונמנה עם מקימי האגודה הציונית הסודית "נצח ישראל".
הוא אף חיבר את המניפסט שלה ופרסמו בעילום שם בעיתון "המליץ".
בעת המרד נגד הנצי"ב מצד חלק מהבחורים, על רקע הכוונה למנות את בנו הרב חיים ברלין לראשות הישיבה, לא התערב ביאליק.
הוא רק השאיר לנצי"ב מכתב עלום שם, מנומס ומליצי.
ראש הישיבה השתבח באיכות הלשון במכתב והבטיח פרס למי שיחשוף את הכותב.
עקב הסכסוך החמור, ששיתק את הלימודים, עזב ביאליק את וולוז'ין.
יותר ממאה תלמידים ליוו אותו לתחנת הרכבת "שתי פרסאות" עד תחנת הרכבת.
הוא כתב מאוחר יותר בפואמה המתמיד: הגבעה מעליה נפרד מחבריו כונתה לימים "גבעת ביאליק".
יחסו הדו-ערכי לשהותו בוולוז'ין, שנמסכו בו נוסטלגיה וכבוד ללומדי התורה לצד תסכול וסלידה מצרות האופקים והניוון של העולם המסורתי, התבטא בשירים כמו "עַל סַף בֵּית-הַמִּדְרָשׁ".
בשנת 1892 (ה'תרנ"ב) הגיע ביאליק לאודסה, מוקדה של ההשכלה והתרבות היהודית החדשה בדרום רוסיה.
ביאליק חשש מתגובת סבו האדוק לכך שישתקע במוקד של פריקת עול, והסתיר את נסיעתו.
אודסה הפכה בהמשך למקום מגוריו העיקרי: הוא שהה בה כמעט ברצף בין 1900 ל-1921 (תר"ס-תרפ"א), למעט שנה בוורשה ב-1904 ה'תרס"ד, וכתב בה את רוב יצירותיו.
עם הגעתו לראשונה העירה, התארח ביאליק במשך מספר חודשים בביתו של הרב אברהם יואל אבלסון, שם נתן לליליינבלום את מחברת השירים שלו, וזה הפנה אותו לאחד העם, אשר המליץ עליו בפני עורך ה"פרדס" י"ח רבניצקי.
רבניצקי היה לימים שותפו במפעלותיו.
בחוברת הראשונה של "הפרדס", בשנת תרנ"ב, התפרסם שירו של ביאליק "אל הצפור".
לקראת ציון שנת היובל של ביאליק, תיאר אחד העם את הפגישה עימו באודסה כפגישה מכוננת, שבה החל ביאליק לרכוש את אהדתו:
אחרי כחצי שנה שב לז'יטומיר אל סבו, ששכב על ערש דווי.
מאחר שישיבת וולוז'ין נסגרה, לא היה יכול עוד לטעון שהוא שוהה שם.
השיבה לז'יטומיר הייתה כרוכה בייאוש גדול, שלימים קיבל ביטוי בשירו "בתשובתי", ונראה היה לו שנסתם הגולל על שאיפותיו.
במהלך השנה בה ישב בבית סבו בעל כורחו, כתב כעשרים שירים, בהם הוא מציג את עצמו כאסיר מדוכא השואף למרחבים.
בשנת 1893 שידכו לו סבו ובני המשפחה את מאניה לבית אָוֶרְבּוּך, בת למשפחת סוחרי עצים אמידה מהעיירה הסמוכה קורוסטישיב.
לאחר נישואיו נכנס ביאליק לעסקיהם.
לו ולאשתו לא היו ילדים כל חייהם.
בתקופה זו כתב כמה יצירות שנחשבות למרכזיות בשירתו, בהם השירים: "עַל סַף בֵּית-הַמִּדְרָשׁ", "מֵתֵי מִדְבָּר הָאַחֲרוֹנִים", ואת הפואמה "הַמַּתְמִיד".
ב-1897 כתב ביאליק את שיר התוכחה הראשון שלו, "אָכֵן חָצִיר הָעָם", על רקע ההכנות לכינוס הקונגרס הציוני הראשון בבזל בסוף אותה שנה עברית.
כמו כן כתב באותה תקופה את השיר "אִם-יֵשׁ אֶת-נַפְשְׁךָ לָדַעַת", והחל בכתיבת סיפורים.
הראשון בסיפוריו הוא "אריה בעל גוף".
משם עבר לסוסנוביצה לעסוק בהוראה.
ב-1899 נפתח באודסה החדר המתוקן בהנהלת הסופר והפדגוג ש.
בן-ציון, וחברי הוועד הציעו לביאליק להורות ב"חדר" החדש.
ביאליק הסכים והחל לעבוד כמלמד בחדר.
עם התלמידים בחדר המתוקן נמנה נחום גוטמן.
שנותיו הראשונות באודסה היו תקופה מאושרת בחיי ביאליק, ובה חיבר שירים רבים, ביניהם "צפרירים", "שירתי", "זהר" ו"משירי החורף".
קובץ השירים הראשון שלו ראה אור בשנת ה'תרס"א 1901.
יחד עם י"ח רבניצקי, ש.
בן ציון, אלחנן ליב לוינסקי ומאיר דיזנגוף, ייסד ב-1902 את הוצאת "מוריה", שמטרתה הייתה להוציא לאור ספרי לימוד הכתובים בשפה העברית.
ב-1903, בגיל שלושים, חיבר רשימה אוטוביוגרפית לבקשת פרופ' יוסף קלוזנר.
בעקבות פרעות קישינב, שהיו בסוף פסח של אותה שנה, כתב ביאליק שתיים מיצירותיו הידועות ביותר, שהיו גם הקשות והחריפות ביניהן: "עַל הַשְּׁחִיטָה" ו"בְּעִיר הַהֲרֵגָה".
פואמה זו, "בעיר ההרגה", פורסמה לראשונה בעיתון "הזמן".
בגלל דרישת הצנזור הרוסי קוצצו ממנה מספר שורות, ושמה שונה ל"משא נמירוב", כאילו הייתה אודות גזירות ת"ח-ת"ט.
פרסום הפואמה, שכללה תיאורי זוועה וביקורת נוקבת על החולשה וחוסר האונים של היהודים שהסתתרו והתפללו בעוד נשיהם ובנותיהם נאנסות, עורר הד גדול.
היא נתפשה בציבור כקריאה לאימוץ ערכי גבורה וגבריות, ולצורך בארגון הגנה עצמית ועמידה נחושה מול הפורעים.
בשנת הפרעות הכיר ביאליק את הציירת אירה יאן, שהתגרשה מבעלה בשל הקשר עם המשורר.
ביאליק היה אז נשוי ומיואש מכך שהוא ואשתו לא הצליחו להביא ילדים.
היא הפכה בהשפעתו ממהפכנית סוציאליסטית לציונית, ועלתה עם בתה לארץ ישראל ב-1906. ביאליק חי בפחד מתמיד פן תתגלה פרשת האהבים ותעיב על שמו הטוב, וניתק את הקשר עמה זמן מה לאחר שעלתה לארץ.
הקשר התגלה לציבור רק ב-1972.
ביאליק השתתף בשלושה קונגרסים ציוניים, הקונגרס השמיני ב-1907, הקונגרס ה-11 ב-1913 והקונגרס ה-17 ב-1931. ביאליק ביקר בארץ ישראל בפעם הראשונה (ביחד עם רבניצקי) בשנת 1909. הוא נחת בחוף יפו ב-29 במרץ.
הוא התקבל בהערצה רבה על ידי היישוב היהודי הקטן בארץ.
מיפו יצא לסיור במושבות ארץ ישראל.
נלווה אליו לחלק מסיור זה הסופר הצעיר ש"י עגנון, שהתגורר ביפו.
בכך החלה ידידותם, שנמשכה עד לפטירתו של ביאליק.
באותה עת כתב בין היתר את סיפורו "מאחורי הגדר" סיפור אהבה בין נער יהודי בשם נֹח (היפוך הצירוף ח"נ – חיים נחמן) לנערה גויה, המנכר את הגיבור ממשפחתו.
סיפורים מרכזיים נוספים שלו הם "סָפִיחַ", "יום הששי הקצר" ו"החצוצרה נתביישה".
בשנים 1910–1920, בנוסף לחיבורם של שירים חשובים כמו "מְגִלַּת הָאֵשׁ", ו"צָנַח לוֹ זַלְזַל", עסק ביאליק בייחוד בכתיבת מסות.
הוא חיבר את "הלכה ואגדה" ו"גילוי וכיסוי בלשון", שהן מהחשובות ביותר במסות בספרות העברית החדשה.
ביאליק תרגם שורה של יצירות קלאסיות אירופיות לעברית, ביניהן, נוסח מקוצר ברוסית של יצירת המופת הספרדית "דון קישוט" מאת מיגל דה סרוואנטס, "יוליוס קיסר" מאת שייקספיר, "וילהלם טל" מאת שילר, ושירים של היינריך היינה.
הוא תרגם מיידיש את "הדיבוק" לש.
הקים יחד עם רבניצקי ושמריהו לוין את הוצאת "דביר", וערך עם רבניצקי את "ספר האגדה" (1908–1911).
מאחורי העיסוק המוגבר במסות, והתרגום והליקוט של מעשיות זרות, ניצב משבר קשה בחייו של ביאליק.
במקביל להפיכתו למשורר לאומי, הוא חש כי יבש מעיין יצירתו השירית.
"צָנַח לוֹ זַלְזַל" שנכתב באלול תרע"א (1911) היווה מעין קינה מראש על האובדן הצפוי:
לאחר מכן, כמעט שלא הוסיף ביאליק לכתוב שירה.
עד מותו בשנת 1934 כתב רק עוד תשעה שירים.
בשנת 1918 ייסד באודסה עם רבניצקי ודרויאנוב את המאסף לזכרונות, אתנוגרפיה ופולקלור, "רשומות".
המאסף שם לו למטרה לבטא את ההוויה והמסורת של כל תפוצות ישראל.
עד 1921 התגורר ביאליק כמעט ללא הפסקה באודסה.
באותה שנה, הוצאת "מוריה" נסגרה על ידי השלטון הקומוניסטי החדש.
בעקבות התערבותו האישית של הסופר הרוסי מקסים גורקי, ובהוראתו המיוחדת של לנין, ניתנה לביאליק רשות לעזוב את ברית המועצות עם קבוצה של כמה סופרים יהודים.
באוקטובר 1919 פורסמו בעיתונות ידיעות, שעוררו התרגשות רבה, על מותו של ביאליק מידי חיילי צבא המתנדבים שכבשו את אודסה.
בשנת 1921 הגיע ביאליק לברלין, שם עסק רבות בהוצאת ספרים בשפה העברית במסגרת הוצאות הספרים "מוריה" ו"דביר".
בשנת 1922 עבר, בעצת רופאו, לעיר המרחצאות באד הומבורג, והתגורר בה כשנתיים.
באותה תקופה הכיר את הציירת וסופרת הילדים תום זיידמן פרויד, אחייניתו של זיגמונד פרויד.
הם הקימו ביחד את הוצאת "אופיר" לספרי ילדים בעברית, וביאליק תרגם את חרוזיה של פרויד בספר "מסע הדג" מ-1924. ההוצאה התפרקה עקב חילוקי דעות עם בעלה.
ב-1924 עלו ביאליק ורעייתו לארץ ישראל.
כעבור שנה וחצי עברו להתגורר בבית בתל אביב, ואליהם הצטרפו חותניו.
ביאליק ואשתו אימצו כלב לו קראו "קאפי".
בשבתו בתל אביב, תרם ביאליק להפיכתה למרכז התרבותי והספרותי של היישוב.
בתחילת 1927 הנהיג את מסורת "עונג שבת" – מפגשי תרבות שנערכו מדי שבת אחר הצהריים, ובמסגרתם ניתנו הרצאות בקשת רחבה של נושאים ובהם ספרות, היסטוריה, יהדות והגות, על ידי טובי המרצים והמלומדים.
ב-1929 הקים הנדבן שמואל בלום את בית "אוהל שם" כאכסניה למפגשי "עונג שבת".
ב-1928 פרסם את "אלוף בצלות ואלוף שום", מקאמה הומוריסטית לילדים שהומחזה מאז כמה פעמים.
ב-1933, חגג היישוב את יום הולדתו השישים בטקסים ובאירועים, וכל תלמידי בתי הספר בתל אביב נכחו לחלוק לו כבוד.
לרגל האירוע יצאה מהדורה מחודשת של כתביו וכן יצא הספר "שירים ופזמונות לילדים".
זמן קצר לאחר מכן עבר לגור ברמת גן, והחל בהכנות לבנות שם את ביתו.
לאורך שבע שנותיו האחרונות סבל ביאליק מאבנים בכליות.
ב-1934 נסע לווינה לצורך טיפול.
לפני נסיעתו פנה מעל בימת "עונג שבת" במסר אודות חמשת חוליי היישוב:
ביאליק נפטר בווינה ב-4 ביולי 1934 (כ"א בתמוז ה'תרצ"ד), עקב סיבוך בניתוח.
לאחר העברת גופתו לארץ ישראל, עברו על פני ארונו והשתתפו בהלווייתו כ-100,000 איש.
הוא נטמן בבית הקברות טרומפלדור.
יצירת ביאליק כוללת שירים ליריים, שירי תוכחה, סיפורים, אגדות, מאמרים, פירושים, וגולת הכותרת: הפואמות "המתמיד", "מתי מדבר", "בעיר ההרגה", "הבריכה", ו-"מגילת האש".
ביאליק החשיב את מראות הטבע שחזה בילדותו כמקור השראתו.
הוא השתמש באגדה למבע לירי ובעולמו הנפשי האוטוביוגרפי כלבוש לדברי אגדה.
כמעט כל צירופי-המלים שבשיריו מבוססים על מקורות מהמקרא או מספרות חז"ל או מאוצר היצירה העממי, תוך הקניית משמעויות חדשות למטבעות לשון עתיקים.
שירתו מתאפיינת בצמצום ופשטות, באמת-בניין חמורה, בקיפול עולמות מלאים תחת ניבים מעטים.
כתב יעקב פיכמן: "הוא הביא תמיד רק את הפרי אשר גידל בגן־נשמתו ימים רבים, העניק רק מאשר הצמיח בעצמו – ויתר על כל שלל מקרי, על מה שאינו כולו שלו; לא זכה מעולם מן המוכן גם בצורה...
בשירתו נתכוון תמיד ליותר משירה – לנעלה גם ממנה...
יצר לנו שוב את הניב המוצק, הקדמוני, – הניב המצומצם והחריף, שבו רוכזו הכוחות הפזורים, האבודים, שבו שבה ואזרה עוז הרוח הנחשלת...
בכל יצירה של ביאליק, הייתה תמיד מעין השתחררות של כוחות אסורים, שיצאו לאור־עולם....
ביצירתו נתגלם בניין האומה בכוח".
ביאליק ראה חיזוק ליצירה בכל המשך לספרות העבר.
המקורות הכתובים העיקריים שהשפיעו על יצירת ביאליק היו המקרא, מדרשי חז"ל ואגדותיהם, ושירת יהדות ספרד של ימי הביניים.
בנוסף לכך השפיעו עליו במיוחד המשוררים הבאים.
ביאליק העריץ את יל"ג, ראה בו את רבו ומורו כל ימיו, כפי שהתבטא למשל בשיר הקינה "אל האריה המת", והתרשם מהאופן בו שילב יל"ג את שפת המקרא והתלמוד.
במחזות הרמח"ל ראה אבטיפוס לשירה העברית החדשה, וראה עצמו כממשיך מהלכו הספרותי.
בתחילת דרכו חיבר שירים בהשפעה מובהקת של שירת פרוג.
כמשורר לירי ביאליק הושפע מהשירים והמאמרים של מרדכי צבי מאנה.
הוא חיבר את השיר "אל הציפור" בעקבות שירו של מאנה "משאת נפשי", כן שירי טבע אחרים שלו שואבים משירתו.
ביאליק הקפיד על אמת-בניין חמורה, ברוח "נוסח אודסה" של מנדלי מוכר ספרים ואחד העם, בהם ראה את רבותיו.
מחוץ למקורות יהודיים, ביאליק הכיר היטב את השירה הרוסית.
הוא אהב מאוד את שירת פושקין, ויש קוים מקבילים בין שירתו לבין משוררי הרומנטיקה, הריאליזם והסימבוליזם הרוסי.
שתי תקופות בהתפתחות ביאליק כמשורר.
האחת, המשורר הלירי שרבים מיהודי מזרח אירופה הזדהו עם שיריו בהם ראו את בבואת עצמם.השנייה, משורר הייסורים והתוכחה שהוכתר כמשורר הלאומי.
לאחר ששירת ביאליק תורגמה ללשון רוסית, כתב עליו הסופר הרוסי מקסים גורקי:
ברוך קורצווייל, מחשובי המפרשים של ביאליק, כתב:
יעקב רבינוביץ ראה את ביאליק כמי שלא רק פעל בכל שדות הספרות העברית המתחדשת, משירה ועד הגהה ותיקון גופנים, אלא היה מעורב למכביר ביצירתם של רבים אחרים.
ביאליק עודד משוררים וסופרים וחוקרים צעירים, בשיחות בעל-פה, בתשובות למכתבים שנשלחו אליו, בעריכת ספריהם והוצאתם לאור.
ביאליק היה ממייסדי "ברית עברית עולמית" בברלין בשנת 1931. ביאליק החל בפעולות לחידוש השפה העברית עוד בישיבת וולוז'ין והתמיד בעיסוק בתחום זה כל חייו.
הוא היה שותף בוועדות לחידושי מילים בתחומים כתברואה, חשמל, טכניקה ודפוס.
ביצירתו חידש ביאליק מילים עבריות אשר רבות מהן נקלטו בשפה ובהן המילים "מטוס", "תגובה", "גחלילית", "שלדג", "פַקָּח", "קדחתני", "מצלמה", "מענק" ו"פריון".
כך גם המילים "יבוא" ו"יצוא".
הוא חידש יותר מ-300 מילים, והעניק משמעות חדשה לכ־100 מילים מן המקורות.
ביאליק העיר פעם על התקבלות תחדישיו:
כינוס אוצר המילים הקדום היה חשוב משום שביאליק העדיף לנצל מילים קיימות מרבדים קדומים של השפה על פני המצאת מילה חדשה.
ביאליק התנגד ליצירת מילים חדשות באמצעות הוספת הסיומת "יה" או "יון".
כך, למשל, הציע "סוכך" ו"אספוג" במקום חידושיו של בן יהודה מטרייה וסופגנייה.
לביאליק מייחסים פניני-לשון וחידודים מרובים.
למשל הגדרתו את משחק הביליארד (מתחרז בהברה אשכנזית): "עומדים שני לצים, אוחזים בעצים, מכים בביצים; והמטיב להכניס ללוך (חור), הרי זה משובח".
בפסח, כשראה מצות עם מי סודה, הוא קרא לזה: "לחם צר ומים לחץ".
ביאליק הפריד בין אמונות דתיות לבין המשכיות התרבות היהודית.
על פי תפיסתו, אין להבין את כל גודל ועומק היצירה והמסורת היהודית רק במונחים דתיים, ויש להמשיכה תוך התאמתה לימינו.
במובנים אלה היה הוא תלמידו המובהק של אחד העם.
ניתן לזהות מספר יסודות במשנתו להמשכיות זו.
הוא הטיף ל"כינוס", לאיסוף של הנכסים הספרותיים מן המסורת היהודית והפיכתם למקור לתרבות הציונית החדשה.
ביאליק שלל את הטענה שליצירות העבר אין תוקף ותועלת, וראה בהן משאב ראשון במעלה לרוח הלאומית.
הוא עצמו ורבניצקי ערכו ביחד את "ספר האגדה", לקט של מדרשים מכל כתבי חז"ל.
לטענת ביאליק חיי תרבות כרוכים בשפה, בספרות, ביצירה ובאמנות, אך הם קשורים יותר מכך באורחות חיים, בהכרעות משותפות, בבניית רשות רבים בעלת אופי מסוים ובמחויבות עמוקה.
בשפתו של ביאליק תרבות נבנית על יסודות של אגדה והלכה.
ביאליק טען שתרבות שאין בה הלכה היא "תרבות אוננית".
במרכז תפיסתו התרבותית-הלכתית העמיד ביאליק את השבת, שבה ראה יסוד חברתי ותרבותי ראשון במעלה לעיצוב קלסתרו הרוחני של העם.
הרעיון והיישום של יום שבועי שבו נוהגים בקדושה, מהווה לטעמו של ביאליק את היסוד של התרבות העברית ואת מתנתה הגדולה לתרבויות העולם.
בניסיון להחיות את רעיון השבת בארץ, ייסד ביאליק את פרויקט "עונג שבת".
הוא עישן בביתו בשבת, אך ראה בשבת יסוד מכונן של התרבות היהודית, ויצירת פרהסיה ללא שבת עלולה הייתה לדעתו למוטט את המפעל הציוני.
בעניין זה הזהיר את החלוצים: "ארץ-ישראל בלי שבת לא תיבנה, אלא תחרב, וכל עמלכם יהיה לתוהו...
בלי שבת אין ישראל, אין ארץ ישראל ואין תרבות ישראל".
ב-1930 התנגד ליצירת טקסים מחודשים עבור הפסח, אלא קבע שיש לחוג בצורה מסורתית, ולהוסיף רק מעט ובצורה אורגנית, ללא חידוש יתר.
לביאליק שירים רבים המולחנים בזמר העברי.
החל משירו הראשון "אל הציפור" והמשך בשירים כמו "ברכת עם" ("תחזקנה"), "ביום קיץ, יום חום", "ים הדממה פולט סודות", "אחרי מותי", "הכניסיני תחת כנפך" או "קומי צאי".
מלחינים הרבו לעסוק במזמורים ובפזמונות של ביאליק.
נחום נרדי התאים בין היתר מנגינות בעלות אופי "ים תיכוני" לשירים כמו "בין נהר פרת ונהר חדקל" או השיר "יש לי גן", שהולחנו במיוחד עבור הזמרת ברכה צפירה.
צפירה הרבתה לשלב בהופעותיה משירי ביאליק, בליווי נרדי ליד הפסנתר.
פזמונות אחרים שהולחנו הם "מנהג חדש" ("מנהג חדש בא למדינה"), "שיר העבודה והמלאכה" ("מי יצילנו מרעב?"), "שבת המלכה", "תרזה יפה", "לא ביום ולא בלילה", "בין העצים הירקרקים - (אונטער די גרינינקע בוימעלעך)", "לא ידע איש מי היא" ואחרים.
רבים משירי הילדים של ביאליק הולחנו גם כן, כגון "קן ציפור", "שתי בנות" (צילי וגילי), "מקהלת נוגנים" (יוסי בכינור), "פרש" (רוץ בן סוסי), "נדנדה" (נד-נד, נד-נד), "בגנת הירק" (בערוגת הגינה, מסביב לחבית), "הפרח לפרפר" (פרפר, פרפר, פרח חי), "מעבר לים", ו"לכבוד החנוכה" (אבי הדליק נרות לי).
בתקופות מאוחרות יותר שבו מלחינים ועסקו בשירי ביאליק ובפזמוניו, כשהם מלחינים (ולעיתים קרובות שבים ומלחינים פעם נוספת) שירים כמו "קומי צאי" (נעמי שמר), "בשל תפוח" (שלמה ארצי), "היא יושבה לחלון", "תאמר אהיה רב", ו"הכניסיני תחת כנפך" (מיקי גבריאלוב), "אחרי מותי" (ציפי פליישר) ו"מאחורי השער".
שיריו גם הולחנו לתחרויות זמר אחרי קום המדינה, כגון "מנהג חדש" (פסטיבל הזמר תשכ"ו) ו"תִרזה יפה" (פסטיבל הזמר תשכ"ז 1967, ו-תש"ל 1970).
בין מבצעי שיריו של ביאליק מוכרים במיוחד ביצועיה של נחמה הנדל באלבום שהוקדש לשירי ביאליק, הביצועים ל"הכניסיני תחת כנפך" של אסתר עופרים וריטה, הביצוע של אריק איינשטיין בלחן חדש של מיקי גבריאלוב והלחן של נורית הירש בביצועו של יהורם גאון.
בשנת 1967 יצא תקליט שירי ילדים של ביאליק בעיבודי ג'אז של מוני אמריליו, אלברט פיאמנטה ובני נגרי בשם "ח.נ.
ביאליק - שירים ופזמונות" ובו ביצעו את השירים יהורם גאון, אופירה גלוסקא, שולה חן וליאור ייני.
בשנת 2008 יצא אלבום אוסף המאגד את שיריו המולחנים של ביאליק, ובו נכללו גם שירים חדשים, ביניהם "רועת הכוכבים" של נתן סלור ויסמין אבן.
בשנת 2010 הוציאה להקת "אל המשורר" אלבום הנושא את שם הלהקה ובו שירו הגנוז של ביאליק "אל המשורר".
חברי הלהקה הלחינו את כל שירי האלבום וביצעו בעיבודים מודרניים שירים נוספים שלו, שלא נכנסו לאלבום.
עוד משלב מוקדם של דרכו האמנותית זכה ביאליק להכרה רחבה כמשורר הלאומי, ונודעה לו השפעה רבה בחיי הציבור.
יצירתו נכנסה לקאנון הספרותי העברי, והיא נלמדת בבתי הספר היסודיים והתיכוניים ונחקרת באוניברסיטאות.
ספרות עיונית ענפה העוסקת בה התפרסמה לאורך השנים.
מספר מהדורות של מכלול יצירת ביאליק יצאו לאור, בהן "ספר היובל" שיצא לאור בשנת החמישים לחייו, ב-1923. מהדורות שיצאו לאחר מותו כוללות גם כתבים נוספים על היצירות שפורסמו בחייו - מכתבים, נאומים, רשימות שונות ויצירות גנוזות מתוך ארכיונו.
על דמותו הציבורית של ביאליק העיבה עוד בחייו עלילת שווא כאילו התבטא נגד הספרדים, שמקורה בעיוות אמירה של אריה לייב סמיאטיצקי.
במקור, אמר סמיאטיצקי כי 'איך אפשר לשנוא את הערבים, הלא הם דומים לפרענקים', אך הציטוט המעוות, שיוחס לביאליק ולא לסמיאטיצקי, היה 'אני שונא את הערבים על שהם דומים לפרענקים'.
ביאליק עצמו הזדעזע כששמע שהדברים יוחסו אליו: "שמע, בני, הדברים שהשמעת פסולים מעיקרם, ואיני יודע אם הם מופצים בזדון או כהומור-נפשע.
ורק זאת אומר: אין עלילה נוראה מזו, והשם ירחם על עמו כשהם חוטאים".
כתוצאה מעלילה זו התעורר בסוף שנות ה-60 פולמוס ציבורי כאשר נכנס למחזור שטר כסף בן 10 לירות עם דיוקנו, והיא אף מצאה את ביטויה באזכורים לדמות ביאליק בכתביהם של משוררים וסופרים כגון קובי אוז, איתן נחמיאס גלס ויוסי סוכרי.
לכבוד יום הולדתו ה-60 קבעה עיריית תל אביב פרס ספרותי על שמו, פרס ביאליק, לספרות יפה ולמחשבת ישראל.
רחוב ביאליק בתל אביב, שבו התגורר, נקרא על שמו עוד בחייו, וכן נקראו על שמו הרחובות בתל אביב: שדרות ח"ן (ראשי תיבות של שמותיו: חיים נחמן) ו"אלוף בצלות" על שם יצירתו "אלוף בצלות ואלוף שום".
לאחר מותו הונצח ביאליק במספר רב של אופנים.
ימי ביאליק היה מפעל הנצחה שהופק בשנת פטירתו, כלל תערוכה ומופעים שחגגו את התרבות העברית המתחדשת, והתקיים בין התאריכים 16 באפריל 1935 עד 25 במאי 1935 ביריד המזרח בתל אביב.
הציבור חש לקרוא בשם המשורר חשוך הילדים את בניו ובנותיו, ובדרך זו נפוץ שם המשורר באופנים שונים בתפוצות הגולה וברחבי ארץ ישראל, ממטולה ועד אילת: חן, בת־חן, ביאליק, ביאליקה ועוד.
על שמו נקראו העיר קריית ביאליק, המושב גבעת ח"ן והיישוב השיתופי כפר ביאליק, שהוקם על ידי עולים מגרמניה בשנת מותו של ביאליק.
בשנת 1935 נקראה על-שמו הוצאת הספרים "מוסד ביאליק".
כן נקראו על שמו בתי ספר, ורחובות בחמישה עשר מערי ישראל, ביניהן: רמת גן, בית שמש, באר שבע, ראשון לציון, רעננה, אשדוד, חולון, פתח תקווה ונס ציונה.
ב-18 בנובמבר 1951 נחנך בית ספר יהודי על שם ביאליק בבואנוס איירס ארגנטינה.
לרגל האירוע נופקה מדליה שעליה נטבעה דמות דיוקנו.
המדליה מוצגת במוזיאון בית ביאליק השוכן בביתו הישן (ששופץ) של ביאליק בתל אביב.
בשנת 1959, במלאת 25 שנים לפטירתו, הונפק בול דואר עם דיוקנו.
באוגוסט 1970 נכנס למחזור שטר כסף בן 10 לירות עם דיוקנו.
בשנת 1977 הופיע שירו "למתנדבים בעם" על שובל הבול "התנדבות".
בשנת 1984 הופיע שיר הילדים שלו, "מעבר לים" על בול בסדרה "ספרי ילדים".
בשנת 2013 הופיע שיר הילדים שלו, "רוץ בן סוסי" על בול בסדרה "מוזיקה ישראלית -שירי ילדים".
בשנת 2017 נכלל בול עם מילות שירו "הכניסיני תחת כנפך" בסדרה "מוזיקה ישראלית - שירי אהבה".
כתביו של ביאליק יצאו לאור בחייו בארבע מהדורות: כינוס ראשון בוורשה ב-1901, כינוס שני בקרקוב ב-1908, כינוס שלישי בברלין ב-1923 וכינוס רביעי בתל אביב ב-1933. שתי המהדורות הראשונות כוללות רק שירים, ובמהדורה השלישית נוסף לכרך השירים כרך של סיפורים ומסות ושני כרכים של תרגומים (דון קישוט ווילהלם טל).
המהדורה הרביעית (בכרך אחד) כללה את השירים, הסיפורים והמסות (ללא התרגומים).
ספר האגדה, עם יהושע חנא רבניצקי.
המלך שלמה והדבורה, מעבד על פי נוהמי על ידי מ.
ספר הדברים, איור : תום זיידמן-פרויד, הוצאת אופיר, ירושלים, ברלין, תרפ"ב, 1922
דוד המלך בילדות: שלוש אגדות כתובות בידי חיים נחמן ביאליק, איור : נחום גוטמן, הוצאת דביר, תל אביב, תרפ"ח, 1927
ויהי היום,תשל"ט, 1933, איור: נחום גוטמן, הוצאת דביר
שירים ופזמונות לילדים 1933, איור : נחום גוטמן, הוצאת דביר, תל אביב
אלוף בצלות ואלוף שום 1934
אגרות ביאליק | מכונסות ומסודרות בצירוף הערות פישל לחובר, הוצאת דביר, תל אביב, תרצ"ח - תרצ"ט, 1937
לידער און פאעמען / שירים, הוצאת השומר הצעיר בהעפלה, מינכן, גרמניה, 1948
ספיח | חיים נחמן ביאליק: בצירוף מערכת ליתוגראפית ורישומים מעשי ידי אביגדור אריכא, הוצאת מוסד ביאליק, ירושלים, תשט"ו, 1955
מזמורים ופזמונות: מעין שירי עם / מאת ח.נ.
ביאליק, עם רשומי צפורן מאת יוסל ברגנר, הוצאת דביר, תל אביב, 1973
ח"נ ביאליק, (5 כרכים), הוצאת דביר, נדפס בדפוס י.
זילברברג, תל אביב (כרך "כל שירי ח"נ ביאליק" נדפס בדפוס "שם", (הדפסה שנייה), תל אביב), תשי"ז-תשי"ח, 1956–1957
דברי נביאים: עם ציורים: פרקים מספרי הנביאים לנערים, / מסודרים ומפורשים על ידי יהושע חנא רבניצקי, ח"נ ביאליק, ושמחה בן-ציון, מוציא לאור: מוריה, קראקוי, תרס"ו, 1906
דברי משל ואמרות חכמים < לתלמידים > : מלקטים מתוך התלמוד והמדרשים ושאר ספרים / סדורים לפי העניינים על ידי יהושע חנא רבניצקי וח"נ ביאליק, אודיסא, דפוס ח"נ ביאליק וש.
די יודישע אגדות: פאלקסטימליכע ערצעהלונגען, זאגען, לעגענדען, משלים, אפאריזמען און שפריכווערטער, געקליבען פון תלמוד און מדרשים נאכ'ן העברעאישען "ספר האגדה" בערבייט און גרופירט נאכ'ן אינהאלט דורך י.ח.
ביאליק, דפוס מוריה, אדעסא, תרע"ב, 1911, 2 כרכים
דברי כתובים: עם ציורים: פרקים מתהילים, משלי, ואיוב, / מסודרים ומפורשים על ידי יהושע חנא רבניצקי, ח"נ ביאליק, וש.
בן-ציון, מוציא לאור: מוריה, אודיסה, תרע"ט, 1918, 137 עמודים
ספר המשלים והפתגמים-מלקטים מתוך המקרא, התלמוד והמדרשים והספרות שלאחריהם- סדורים, מנקדים ומבארים על ידי יהושע חנא רבניצקי וח.נ.
שירי שלמה אבן גבירול, מקובצים על פי ספרים וכתבי יד, סדורים, מוגהים ומבוארים על ידי ח.נ.
ביאליק, יהושע חנא רבניצקי, (אוצר שירת ישראל בספרד, כרך א'-ז'), הוצאת דביר תל אביב / ברלין, ברלין תרפ"ד - תרצ"ב
שירי משה בן יעקב אבן עזרא, מקובצים על פי ספרים וכתבי יד, סדורים, מוגהים ומבוארים על ידי ח.נ.
ביאליק, יהושע חנא רבניצקי, הוצאת דביר תל אביב, ירושלים תרפ"ח
נתן שיפריס, יחיאל גרינפלד, מלון למונחי התכניקה: סדר על פי..."מלוני התכניקה המצוירים", בהשתתפות חיים נחמן ביאליק, ויוסף טישלר, ונערך בידי "הוועדה למונחי התכניקה" בתל אביב, על ידי ועד הלשון העברית בירושלים, הוצאת שלומן-אולדנבורג, תרפ"ט, 1929
סדר זרעים של שישה סדרי משנה מנוקדים ומפורשים על ידי ח.
ביאליק, הוצאת דביר, תל אביב, תרצ"ב, 1932 (פירוש למסכת כלאים כאן)
ספורי המקרא לילדים, נסדרו על ידי ח.נ.
ביאליק, יהושע חנא רבניצקי, שמחה בן-ציון, התמונות מעשה ידי נחום גוטמן, הוצאת דביר, תל אביב, 1938
דור דור וסופריו : אנתולוגיה ספרותית לתלמידים ולעם, המסדרים : חיים נחמן ביאליק, יהושע חנא רבניצקי, ובהשתתפות יעקב פיכמן, הוצאת דביר, תל אביב, 1957, 2 כרכים
אנ-סקי, הדיבוק: בין שני עולמות, מו"ל לא ידוע, גרמניה?, 1922, הוצאה מחודשת: הוצאת אור-עם, תל אביב, 1983
נובק וילהלם, הליכות המדינה של העברים בימי קדם עד ימי חורבן בית שני, (תורגם במשותף עם א.
זליצ'נקו), הוצאת אחיאסף, ווארשא, 1904, הוצאה מחודשת: מקור, ירושלים, תשל"א, 1970
תום זיידמן-פרויד, עשר שיחות לילדים, (מבחר מאגדות האחים גרים, הנס כריסטיאן אנדרסן ועוד), הוצאת פרגרין בבעלות בילה יעקב זיידמן ותום זיידמן-פרויד, (1922), תורגם על ידי ביאליק ב-1923
תום זיידמן-פרויד, מסע הדג, הוצאת פרגרין, 1923, תורגם על ידי ביאליק ב-1924, הוצאה מחודשת : הוצאת אבן חושן, 2003
תום זיידמן-פרויד, ספר ספורי הארנבת, 1924, תורגם על ידי ביאליק בשם : על הארנבת, 1938, הוצאת דביר, מהדורה שנייה - 1947
רבניצקי, חיים פרל, Sefer Ha-aggadah, הוצאת דביר, תל אביב, 1988. תרגום לאנגלית של קטעים חשובים מתוך "ספר האגדה"
רבניצקי, agada, תרגום לרוסית של "ספר האגדה", שתי הוצאות: הוצאת ס.ד.
זלצמן, ברלין, גרמניה, 1922. הוצאת ספרית עליה, ירושלים, ישראל, 1993
חיים משה בצלאל שפירא (26 במרץ 1902 – 16 ביולי 1970) היה חבר הכנסת ושר בממשלות ישראל.
עמד בראש הפועל המזרחי ובראש תנועת המזרחי.
משה שפירא נולד בגרודנו שברוסיה הלבנה (אז חלק מהאימפריה הרוסית; כיום בלארוס) בשם בצלאל לרב שלמה זלמן ולשושנה.
למד במוסדות חינוך דתיים לרבות מספר שנות שקידה בישיבה המקומית אצל הרב שמעון שקופ, שנחשב לאחד מגדולי הדור.
בשנים 1924–1925 למד בבית המדרש לרבנים בברלין.
אחיו זליג היה בחור בולט בישיבת החפץ חיים בראדין.
היה פעיל בארגון צעירי מזרחי, ובזמן לימודיו בישיבה ארגן בעיר קבוצת נוער בשם "בני-ציון".
בשנת 1925 עלה לארץ ישראל והשתמש בשם אחיו משה כדי לקבל סרטיפיקט.
באותה שנה נבחר לוועד הפועל הציוני ומאז השתתף בכל הקונגרסים הציוניים.
בשנים 1936–1946 שימש מנהל מחלקת העלייה של הסוכנות היהודית, ובשנים 1946–1948 כיהן כראש המחלקה.
במסגרת תפקידו זה נפגש עם אדולף אייכמן, והביא להצלת כמה אלפים מיהודי העיר וינה.
בשנת 1948 מונה לחבר מועצת העם ובעקבותיה מועצת המדינה הזמנית, ולחבר במנהלת העם, ובשל כך היה בין החותמים על מגילת העצמאות.
שפירא כיהן כחבר הכנסת מהכנסת הראשונה (1949) ועד מותו בעת כהונתו בכנסת השביעית, ב-1970. עמד בראש הפועל המזרחי ומשנת 1951 עמד בראש תנועת המזרחי כולה.
עם איחודן של מפלגות המזרחי והפועל המזרחי למפד"ל ב-1956 ועד לפטירתו היה מנהיגה הפוליטי של הציונות הדתית.
כמו כן כיהן כיו"ר ועד המנהלים של אוניברסיטת בר-אילן וכיו"ר ועד המנהלים של בנק המזרחי.
שפירא, שמיעט לעסוק בהגות ובפובליציסטיקה, אך היה ידוע כמנהיג מפוכח ומציאותי, היה יריב בתחום הדתי ליוסף בורג, מנהיג סיעת "למפנה" בפועל המזרחי.
אף על פי שנחשב למתון בנושאי דת, וגם הציג פשרנות מדינית עקבית, הוא שלל התקרבות יתרה לחוגי השמאל.
התעקשותו שלא לרשום במרשם התושבים כיהודים את אלו שאינם יהודים על פי ההלכה הובילה למשבר בשאלת "מיהו יהודי", שדוד בן-גוריון ניסה לפותרו באמצעות שליחת מכתבים לעשרות מחכמי ישראל בישראל ומחוצה לה ובהם בקשה לחוות דעתם בנושא.
ב-29 באוקטובר 1957 נפצע קשה כאשר משה דואק יידה רימון יד במליאת הכנסת.
בעקבות המקרה, על פי החלטת הרבנים הראשיים נוסף השם "חיים" לשמו כסגולה לרפואה.
שפירא נפטר מהתקף לב ב-16 ביולי 1970.
את שפירא ניתן לשייך בבירור לקו היוני בציונות הדתית.
קו זה נדחק הצידה לאחר מלחמת ששת הימים לטובת תפיסה הקושרת בין ראיית הציונות כ"אתחלתא דגאולה" ובין תמיכה בהתיישבות ובשליטה ישראלית בכל חלקי ארץ ישראל, שמובילה הרוחני היה הרב צבי יהודה הכהן קוק.
שפירא התנגד לקיומם של הארגונים הפורשים, האצ"ל והלח"י, אף שהוא התפטר עקב ההתקפה על אניית הנשק והעולים אלטלנה.
על פרשיות דיר יאסין וקיביה אמר: "זוהי דרך פסולה מבחינה יהודית.
יהודים אינם יכולים לעשות כך".
זאת בניגוד לקולות אחרים ב"פועל המזרחי", למשל קולו של שלמה זלמן שרגאי.
בטרם החליט האו"ם על חלוקת הארץ היה שפירא בעמדת מיעוט בתנועתו כשתמך בהצעת החלוקה וגם כשדובר במהלכים צבאיים במלחמת העצמאות צידד בעמדות מתונות ואמר "אל נלך בגדולות יותר מדי".
לאחר הקמת המדינה תמך במתן זכות שיבה למאה אלף פליטים תמורת הסכם שלום.
שפירא צידד בנסיגה לאחר מבצע קדש ואמר "קצת יותר ענווה, קצת פחות התרברבות וגאווה לא יזיקו לנו".
באותו הקשר הזכיר את החלטתו של רבן יוחנן בן זכאי להידבר עם הרומאים.
כפי שהעיד יצחק רבין, שפירא היה התקיף מבין המתנגדים לפתיחה ביוזמה התקפית במלחמת ששת הימים, כשאמר לו: "איך אתה מעז ללכת למלחמה כאשר כל התנאים הם לרעתנו?".
בעמדה זו הצטרפו לשפירא גם שריה האחרים של המפד"ל.
אחר כך התנגד ליוזמה התקפית ברמת הגולן.
עם זאת, היה לו חלק חשוב בהכללת שרי גח"ל ורפ"י בממשלת הליכוד הלאומי טרם המלחמה.
בנאומיו של שפירא אחרי מלחמת ששת הימים הביע תמיכה מסוימת בתנועת ההתיישבות, אך אמר שפשרה בעתיד תתבסס על ויתורים טריטוריאליים.
עם זאת, לדעתו לא היה טעם לדון בכך כל עוד הערבים מחזיקים בסרבנותם.
דעה החלטית יותר הייתה לו בקשר לירושלים: "אין לעקור את בירת הנצח משלטונו של עם הנצח".
כשהביעו תלמידי ישיבת מרכז הרב מורת רוח מגישתו המתונה, טען כי אין "להרחיקנו מעל ידידינו הספורים בעולם".
הוא הסתייע בעמדתו המפורסמת של הרב יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק, שלפיה את ההכרעות המדיניות יש למסור למומחי הביטחון.
על רקע זה פרץ פולמוס בינו לבין משה דיין, שתבע לספח את יהודה ושומרון.
שפירא התנגד ודיין תהה: "כיצד יכול יהודי דתי להיות ותרן כזה?".
דיין אף טען שדעותיו של שפירא אינן משקפות את הדעה הכללית במפד"ל.
היה נשוי לנחמה לאה לבית בסטומסקי.
ילדיו: עורך הדין יהודה שפירא ונעמי כהן, שנישאה לארתור כהן.
נינו, ענר אליקים שפירא, נרצח במתקפת הפתע על ישראל ב-2023, כשהדף בידיו את הרימונים שהושלכו על ידי המחבלים לעבר המיגונית שבה שהה, ובכך הציל את שאר השוהים בה.
כמו כן, מוענק לזכרו "פרס שפירא" למחשבת הציונות הדתית, לספרות תורנית ולספרות יפה דתית.
חיים נגיד (8 בספטמבר 1940 – 31 באוגוסט 2025) היה סופר, משורר, מחזאי, עורך, מבקר ספרות ומבקר תיאטרון ישראלי.
נגיד נולד בבוקרשט, רומניה בשם קרול סילביו לוונברג ועלה לישראל בשנת 1948. לאחר שחרורו מצה"ל עבד כמנהל חשבונות בהנהלת שק"ם, ובמקביל למד פילוסופיה, ספרות, וחינוך באוניברסיטת תל אביב, שם קיבל תואר דוקטור.
בשנה השלישית ללימודיו, החל להורות ספרות ופילוסופיה בבתי ספר תיכוניים.
לאחר שבע שנות הוראה החל לעסוק בעריכה, תחילה של הירחון לחינוך ילדים "אורים להורים", ואחר כך בכתיבה במוסף לספרות של "ידיעות אחרונות", ובעריכת העיתון "בין גלים" של חיל החינוך.
בין השנים 1968–1972 פרסם ביקורות על ספרים ב"משא", המוסף הספרותי של "למרחב", ובשנים 1968–1987 כתב ביקורות על ספרים ב"מאזנים", ומאמרים על תרבות בירחון "סקירה חודשית" של חיל החינוך.
משנת 1976 עד 1992 היה עורך המדור הספרותי ב"מעריב", עורך התרבות וחבר מערכת "מעריב".
כן שימש מבקר התיאטרון של "במחנה" בין השנים 1986 ו-1990 ושל עיתון "דבר" בין השנים 1994 ו-1996. חיבר מאות מאמרי ביקורת ספרותית ותיאטרונית אשר פורסמו בעיתונים "ידיעות אחרונות", "מעריב", "מאזנים", "עכשיו" ורבים אחרים, ואשר שודרו בתחנות הרדיו קול ישראל וגלי צה"ל.
מאז 1996 הוא הרצה על תיאטרון, ספרות, חינוך ותקשורת במוסדות אקדמיים שונים, אוניברסיטת ת"א, מכללת אורנים, בית ברל ומכללת סמינר הקיבוצים.
שירים שלו הולחנו על ידי אורי וידיסלבסקי, נעמה אור ואליה סממה.
שימש עורך של כתבי העת "אורים להורים", "קלעים", "גג" ו"תיאטרון", ושל מעל 80 ספרים, ביניהם סדרת ספרים על שפת האמנות, "מפתחות", בהוצאת החברה למתנ"סים וספרי הוצאת "ספרא".
חיבר ערכים על תיאטרון, אמנות וספרות בישראל לאנציקלופדיות בישראל ומחוצה לה.
היה בין מקימי איגוד כללי של סופרים בישראל (1996), בו יסד את כתב העת "גג" (1998), מייסד הוצאת "ספרא" של איגוד הסופרים והעורך הראשי שלה, יוזם הפרסים הספרותיים של איגוד הסופרים "פרס אס"י" ומיוזמי פרס פסח מילין למשוררים בתחילת דרכם.
נגיד הוא אביה של המשוררת והעורכת מיא שם-אור.
כיהן כיושב ראש תא כתבי תרבות ואמנות ותא מבקרי התיאטרון באגודת העיתונאים בתל אביב (שנות ה-80 של המאה ה-20)
היה חבר בוועדות השיפוט של פרס ההסתדרות, פרס רוזנבלום של עיריית תל אביב, פרס חולון, פרס ספיר של מפעל הפיס ופרס ברנשטיין של התאחדות המו"לים (שנות ה-80 של המאה ה-20).
היה יושב ראש האיגוד הכללי של הסופרים בישראל.
פרס ראש הממשלה לסופרים עבריים (1988)
פרס קרן דב סדן לחקר הספרות העברית והיידית (1996)
פרס רמת גן לספרות על מפעל חיים (2011)
פרס שרת התרבות לעריכה ספרותית (2014)
סיפורו של הצב מר גדעון ששוני, התיאטרון לילדים ולנוער, 1987
הצב צבי, פסטיבל חיפה להצגות ילדים, 1994
יזהר, מבחר מאמרי ביקורת על יצירתו.
ליקט וצירף מבוא וביבליוגרפיה חיים נגיד 1972
סיפורו של הצב מר גדעון ששוני, ספר ילדים, 1986
מטטרון, רומן הוצאת זמורה ביתן 1989
פיקניק בחוסמסה הוצאת אור עם 1990
שפת הבמה, על הסמיוטיקה של התיאטרון 1996
צחוק וצמרמורת, מונוגרפיה על חנוך לוין, הוצאת אור עם 1998
בגנות האשליה, מחקר על הז'אנר התיעודי בדרמה העברית, ספרא ואסף מחזות של אוני.
הליצן בן דמות היגון, על רצינותה של הקומדיה הישראלית: נסים אלוני, חנוך לוין ומיקי גורביץ, ספרא ואסף מחזות של אונ.
שלושים שירים, הוצאת הקיבוץ המאוחד 1971
שירה מקומית, הוצאת עם עובד 1986
סיור באזור האסור, תג, 1994
ימינה לסמטת גן-עדן: מבחר שירים,2011-1971, הוצאת הקיבוץ המאוחד וספרא, 2012
עד תום העצב (2015) (Hasta el final de la tristeza)- במתכונת דו לשונית, עברית ספרדית, בהוצאת Verbum הספרדית בשיתוף עם הוצאת ספרא (התרגום לספרדית מאת דניאל בלאושטיין)
חיים נוי (נולד בתל אביב בשנת 1946) הוא עיתונאי ועורך ישראלי.
אביו של נוי היה העיתונאי שבתי פורטנוי, כתב לענייני פלילים, מוותיקי העיתון "ידיעות אחרונות".
נוי עבד בעתי"ם, סוכנות החדשות הישראלית החל מ-1969. את דרכו המקצועית הוא התחיל ככתב בבתי המשפט וכתב פלילים.
היה מייסד ויושב ראש תא הכתבים לענייני משטרה ופלילים שהוקם באגודת העיתונאים בתל אביב בהמשך שימש עורך חדשות ראשי ומרכז המערכת.
הוא מונה לעורך הראשי, ולמנכ"ל ב-1998.
בסוף 2003 נסגרה סוכנות עתי"ם על ידי בעלי המניות שלה, העיתונים הגדולים בישראל, נוי המשיך לעבוד בעת"ים עד אפריל 2004, בעקבות רכישתה בידי צביקה גנות ושאול גולן, בעלי חברת "אטלס" להפצת עיתונים.
לאחר שפרש הוא מונה לעורך הראשי של סוכנות ידיעות חדשה שהוקמה באותה עת בשם "אי.פי.איי" (IPA) - "סוכנות העיתונות הישראלית".
במקביל, עסק נוי בכתיבת רשימות ביקורת בנושאי תרבות ואמנות, ובעיקר סיקור הצגות תיאטרון שונות ומופעי אופרה .
רשימותיו מתפרסמות, בין השאר, באתרי אינטרנט ובלוגים שונים, ובכללם news1, דה מרקר קפה, מאמרים, יו-פוסט, ועוד.
נוי נשוי למשוררת והפסלת מיכל הירש נוי, והם מתגוררים ברמת-גן.
חיים סבן הוא איש עסקים ישראלי-אמריקאי שהרוויח את רוב הונו האישי כמפיק טלוויזיה בארצות הברית.
ביוני 2022 דירג אותו העיתון הכלכלי "TheMarker" במקום ה-17 ברשימת עשירי ישראל, עם הון של כ-3.7 מיליארד דולר.
סבן נולד כבן בכור באלכסנדריה, שבמצרים למשפחה ממעמד הביניים.
לאביו, נסים, הייתה חנות לצעצועים וכלי־בית.
הוא למד בבית ספר יהודי ובביתו דיברו צרפתית.
נסים סבן היה פעיל ציוני שסייע בהברחת בני נוער לישראל דרך יוון ואיטליה.
בעקבות חששו של האב שהשלטונות עומדים לכלוא אותו עקב פעילותו, עלתה המשפחה ב-1957 לישראל.
סבן היה אז בן 12 והגיע עם משפחתו לחצור הגלילית.
ב-1960 עברו להתגורר בדירת חדר בתל אביב, בסמוך לתחנה המרכזית.
אביו עסק במכירת עפרונות מדלת לדלת.
בנעוריו למד בבית הספר החקלאי בכפר הנוער בן שמן.
בשנת 1964 השלים את לימודיו העל-יסודיים בתיכון ערב "לסל" בתל אביב, במקביל לעבודה ונגינה.
לאחר שירותו הצבאי בקריה, בשנת 1966, הצטרף ללהקת "האריות" כנגן גיטרה בס והופיע איתם באזור המרכז, בין היתר ברמלה, ביפו ובתל אביב.
בשנת 1968 הפך לאמרגן "האריות" ואמרגנה של להקת "הכוכבים הכחולים".
אחר כך הקים שותפות עם האמרגן יהודה טלית, שניהל את להקת "הצ'רצ'ילים", והשניים הפיקו מופע ותקליט של אריק איינשטיין עם ה"הצ'רצ'ילים".
בתחילת שנות ה-70 הביאו להופעות בישראל להקות ואמנים מחו"ל, בהם חוזה פליסיאנו ודמיס רוסוס.
סבן עבר לצרפת בשנת 1975, שם היה אמרגנם של הצמד "שוקי ואביבה" (שוקי לוי ואביבה פז) ונועם קניאל.
בנוסף הקים שם חברת תקליטים שהצליחה למכור מיליוני תקליטים.
במקביל עסק בהלחנת מוזיקה לסדרות טלוויזיה, בעיקר סדרות אנימציה.
שמונה שנים מאוחר יותר, ב-1983, עבר להתגורר בלוס אנג'לס שבארצות הברית, והקים שם אולפני הקלטות המספקים מוזיקה לסדרות טלוויזיה, כדוגמת ערי הזהב הנסתרות.
סבן זכה להצלחה בתחום המוזיקה לסדרות טלוויזיה, והוא חתם כמלחין על עשרות הפקות טלוויזיוניות בשנות ה-80, לרוב בשם "כוסא מחשי" (Kussa Mahchi).
במקביל החל לשמש כמפיק ראשי של סדרות אנימציה לטלוויזיה.
שנה לאחר שהיגר לארצות הברית, הפיק את סדרת הטלוויזיה הראשונה שלו, "קיד וידאו", שהצליחה בעיקר בישראל.
הנסיקה בקריירה והקמת סבן אנטרטיינמנט
בשנת 1980 הקים סבן, יחד עם שוקי לוי את חברת סבן אנטרטיינמנט.
יחד עם השניים היה שותף אחיו של חיים, אריה סבן, שהיה בעל זכויות מרבית תוכניות הילדים בישראל תחת המיתוג "I.A.C אריה סבן".
החברה הפיקה מספר סדרות טלוויזיה מצליחות מבוססות קומיקס, בהן: "אקס מן", "אגדות האחים גרים", "מקרון 1" ולמעלה מ-30 סדרות ילדים שהיו תחת זכיינות החברה.
סדרות אחדות התבססו על סיפורים או אנימציות קומיקס מיפן (אנימה), למשל "החתולים הסמוראים", אשר דובבה באופן פארודי.
החל משנת 1993 הפיק סבן סדרת סרטי קולנוע וטלוויזיה שהצליחה במיוחד - שמו של הסרט הראשון בסדרת הסרטים המבוססת על סדרה יפנית הוא "מייטי מורפין פאוור ריינג'רס" (בישראל: "פאוור ריינג'רס").
סבן רכש את זכויות השידור של התוכנית מחוץ ליפן תמורת חצי מיליון דולר.
ההצלחה של סדרת סרטי "פאוור ריינג'רס" שימשה בסיס לתעשיית מוצרים משלימים (בעיקר צעצועים) שהוסיפה לרווחיו של סבן.
בשנת 1995 איחד סבן את חברתו עם חברת "פוקס קידס נטוורק", שהייתה שייכת לאיל התקשורת האוסטרלי רופרט מרדוק, ובשנת 1997 קנתה החברה המשותפת את "פוקס פמילי" המאגד מספר ערוצי טלוויזיה למשפחה ומשדר בכבלים לעשרות מיליוני בתים בארצות הברית ובאירופה.
באוקטובר 2002 מכר סבן את עסקי הטלוויזיה שלו לחברת וולט דיסני.
במסגרת העסקה, קיבל סכום מזומן של 1.7 מיליארד דולר - עסקת המזומן הגדולה ביותר שבוצעה מול אדם יחיד באותה העת.
ערוץ "פוקס קידס" ששידר את תוכניות הטלוויזיה של סבן שינה את שמו ל"ערוץ ג'טיקס", ולאחר מכן הפך ל"ערוץ דיסני".
לאחר המכירה, הקים סבן חברת החזקות בשם "סבן קפיטל גרופ", שהמשיכה לעסוק בתחום התקשורת.
בין השאר, רכשה ב-2003 מספר ערוצי טלוויזיה מרכזיים בגרמניה.
ב-2008, רכש סבן יחד עם שותפים את יוניוויז'ן, רשת הטלוויזיה הגדולה בעולם המשדרת בספרדית תמורת 14 מיליארד דולר.
סבן מרבה לעסוק בפעילות הקשורה לישראל, והוא תורם למוסדות שונים כדוגמת אוניברסיטת תל אביב.
סבן תרם 15 מיליון דולר להקמת בניין למחלקות הילדים, היום בית החולים לילדים ע"ש סבן וכן סכום להקמת בניין נוסף לחטיבת המיילדות והגינקולוגיה בבית החולים סורוקה.
הוא הקים את "פורום סבן לדמוקרטיה", שנועד לחילופי דעות ורעיונות, ולחיזוק הקשרים בין ארצות הברית לישראל, ובמסגרתו אף הביא להתפתחויות פוליטיות כדוגמת מפגש ראשון בין בכירי ממשל מפקיסטן ומישראל.
במאי 2005 רכשה קבוצת אנשי עסקים בראשות סבן (המונה גם את מורי ארקין וקרן אייפקס) מממשלת ישראל חבילת מניות בחברת התקשורת הישראלית בזק (המאגדת בתוכה את חברות התקשורת : פלאפון, בזק בינלאומי, בזק אונליין ו-yes) תמורת כ-4.2 מיליארד ש"ח.
נכון לאוקטובר 2009, קבוצתו הרוויחה על השקעתה כ-5 מיליארד שקל.
סבן רכש 22 אחוזים ממניות השליטה של שידורי קשת, אחת הזכייניות של ערוץ 2, תמורת 12 מיליון דולר, ומכר את מניות החברה תוך פחות משלוש שנים תמורת 300 אחוזים רווח.
באוקטובר 2009, בעלי השליטה בבזק, קבוצת סבן-אייפקס-ארקין, קיבלו את הצעתו של איש העסקים שאול אלוביץ' ומכרו לו 30.7% ממניות החברה תמורת 7 מיליארד שקל.
ב-2 בדצמבר 2012 הקים יחד עם זרוע ההחזקות שלו בישראל את ערוץ זום לרשת הכבלים HOT ולאחר מכן גם ל-Yes הטלוויזיה בלוויין.
בשנת 2013 רכשה חברת ההחזקות של סבן, "סבן קפיטל גרופ", את השליטה בחברת פרטנר תקשורת, אשר מפעילה רשת סלולרית תחת אותו השם.
היא רכשה כ-33 אחוז ממניות החברה מידי אילן בן דב.
מאז הפרישה מתחום ההפקות, מבלה סבן חלק ניכר מזמנו בעיסוק בצדקה ובפוליטיקה.
סבן נחשב לאחד התורמים הגדולים של המפלגה הדמוקרטית בארצות הברית, והוא אחד האנשים הקרובים לנשיא ארצות הברית לשעבר, ביל קלינטון.
בעת ממשל קלינטון שימש סבן כיועץ לנשיא בענייני מסחר, ואף נטען כי ישן עם אשתו מספר פעמים בבית הלבן.
הנשיא קלינטון תיאר את סבן כ"חבר קרוב מאוד ותומך".
בשנת 2002 תרם שבעה מיליון דולר להקמת מטה חדש למפלגה הדמוקרטית, ובעקבות כך כינה אותו יושב ראש הוועדה הדמוקרטית הלאומית טרי מקאוליף, "המציל של המפלגה".
אחר כך תרם שבעה מיליון דולר נוספים לדמוקרטים, ושלושה מיליון דולר לקרן ההומניטרית של קלינטון.
בבחירות המקדימות של המפלגה הדמוקרטית בבחירות לנשיאות 2008, תמך במועמדותה של הילרי קלינטון, וגייס עבורה כספים.