tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הילד מכונה על ידי חבריו "צ'יבי" ככינוי גנאי לפרחח (בהונגרית):
"צ'יבי כינוי לטף, אך גם כינוי זילזול של המילה "צ'בס" שפרושה פרחח, גונב תרנגולות, קונדס" (הסבר בגוף הספר).
אולם הילד הדחוי פילס את דרכו בחברה באמצעות יושר, חריצות, כוח רצון ומנהיגות הבאים לידי ביטוי סביב משחק הכדורגל.
המספר מזכיר בסיפורו ספרי ילדים אחרים וביניהם את הספר הנערים מרחוב פאל המתרחש גם הוא בבודפשט.
הכדורגלן היהודי הונגרי יוז'ף בראון, שכונה צ'יבי, היווה ההשראה לספר..
הספר ראה אור בשנת 1919 – השנה שבה היה בראון בן ה-18 לכוכב החדש של הכדורגל בהונגריה וגיבור לאומי בהונגריה.
צ'יבי בראון שיחק כמו הדמות הספרותית במ.ט.ק.
למרות שנות התהילה, הוא מת בעבודות כפייה בגדודי העבודה ההונגריים בחזית הרוסית במלחמת העולם השנייה.
בספר לא מוזכר כל קשר יהודי אך הסופר, מקור ההשראה, וחברו היחיד של הגיבור בסיפור הם יהודים.
גם משמו של הגיבור נרמז שהוא יהודי.
שם משפחתו, הורבץ', הוא שם שאימצו היהודים במקום השם יהודי הגלוי הורוביץ (המורה הקשוח מתבלבל בין שמות אלו).
המחבר בלה סנש, האמין מאוד בהשתלבות היהודים בחברה בהונגריה, והספר מקרין אופטימיות לאפשרות זו.
אולם גורלם של בתו של המחבר חנה סנש, של מקור ההשראה לספר יוזף (צ'יבי) בראון ושל שאר יהדות הונגריה היה אכזר מאוד.
הספר ראה אור בתרגום עברי מאת אביגדור המאירי בהוצאת הקיבוץ המאוחד בשנת תש"י (1950), מלווה באיוריו של אונדז'יי סקורא (Ondřej Sekora).
בשנת תשמ"ג-1983 הופיעה מהדורה ה' מחודשת של הספר.
צ'י דונג-וון (בהנגול: 지동원; ) הוא כדורגלן דרום קוריאני המשחק בעמדת החלוץ בפ.צ.
צ'י דונג-וון נולד באי צ'ג'ו אשר בקוריאה הדרומית.
הוא החל את הקריירה שלו כספורטאי בריצה למרחקים ארוכים בבית הספר, ובשלב מאוחר יותר הצטרף לקבוצת הכדורגל של בית הספר.
סקאוטים של שונאם דראגונס ראו אותו משחק בבית הספר וצירפו אותו לקבוצת הנוער של המועדון.
הוא נשלח לרדינג לתוכנית של ההתאחדות הקוריאנית והרשים שם.
לאחר מכן, שיחק בקבוצת הנוער של שונאם בליגת הנוער, ומשם קודם לקבוצה הבוגרת של המועדון.
צ'י דונג-וון חתם בסנדרלנד לאחר שהרשים סקאוטים שצפו בו כובש ארבעה שערים בגביע אסיה ב-2011. צ'י שיחק בסנדרלנד 24 משחקים וכבש 2 שערים, ולאחר מכן נשלח לקבוצת המילואים ולהשאלה באאוגסבורג.
צ'י כבש 6 שערים ב-29 משחקי ליגה במדי הקבוצה.
בינואר 2014 חתם על חוזה ל-4 שנים בבורוסיה דורטמונד.
החוזה כלל חצי שנת השאלה באאוגסבורג ומאוחר יותר מעבר לדורטמונד ב-1 ביולי 2014.
ב-22 בדצמבר 2014 שוחרר צ'י דונג-וון מבורוסיה דורטמונד ועבר תמורת 2 מיליון יורו חזרה לאאוגסבורג.
צ'י נמנה עם סגל נבחרתו למשחקים האולימפיים בכדורגל וברבע הגמר כבש שער מול נבחרת בריטניה.
צ'י נמנה עם סגל נבחרתו למונדיאל 2014 אך מיעט לקבל דקות משחק.
צִ'יבּוֹק היא עיירה בדרום מדינת בורנו שבצפון־מערב ניגריה.
המשרדים הראשיים ממוקמים בעיירה צ'יבוק.
העיירה ברובה נוצרית עם מיעוט של מוסלמים.
מיקוד הדואר של האזור הוא 601.
האזור והעיירה במיוחד סבלו במהלך 2014 הטרדות קשות מצד טרור מוסלמי באזור, דוגמת אירוע חטיפת 276 נערות על ידי ארגון הטרור האסלאמי בוקו חראם.
בנובמבר 2014 דווח כי בוקו חראם השתלט על העיירה וכלל תושביה נמלטו, נהרגו או נחטפו.
ארגון הטרור הכריז על השלטת שריעה באזור.
לאחר ההשתלטות של גורמי הטרור ביצע צבא ניגריה פעולה נרחבת תחת לחץ כבד מגורמים בינלאומיים לפעול כנגד הזוועות, בפעולה זו הצליח לכבוש חזרה את העיירה ולהניס את לוחמי בוקו-חראם.
העיירות השכנות הונג וגומבי אשר נכבשו אף הן על ידי הטרוריסטים, נותרו בידיהם.
צִ'י (בסינית מסורתית: 啓, בסינית מפושטת: 启, בפין-יין: qi; בערך 2146 לפנה"ס – 2117 לפנה"ס) היה מלך סיני, בנו של יו' הגדול והשליט השני של שושלת שיה.
ישנם דיווחים שונים על אורך שלטונו, בין אם 10 שנים, 16 שנים או 29 שנים.
לאחר שיו' נישא לנוּ גְ'יָאו, הוא נשאר בביתו למשך שלושה ימים בלבד לפני שיצא שוב לעצור את השיטפונות.
בזמן שעצר את השיטפונות, ילדה אשתו של יו' את בנם, אשר יו' נתן לו את השם צִ'י.
לאחר תשע שנים סיים יו' את הטיפול בשיטפונות.
כשלבסוף הגיע לביתו, שמח צִ'י מאוד, ורץ לזרועות אביו.
הקיסר יו' נפטר לאחר שלטון שנמשך 45 שנים, והשלטון עבר לשותפו לעשיה, (益).
תוך שלוש שנים עבר השלטון שוב, הפעם לבנו של יו', צ'י.
ישנן שתי גרסאות על עלייתו של צִ'י לשלטון: המנציוס ורשומות ההיסטוריון טוענים להתפטרות של יי על מנת שצ'י יוכל לקחת את התפקיד, לפי המודל שמאפיין שרים אידיאליים.
"", "האן פיי דזה" ו"" טוענים שצ'י הדיח את יי בכפייה.
סְה-מָה צְ'ייֵן ב"רשומות ההיסטוריון" מפרט שעם מותו העביר יו' את השלטון ליִי שסייע לו בטיפול בהצפות, אך האצילים לא קיבלו זאת והם עזבו את יי והלכו אל צ'י, בטענה שהוא הבן של מלכם, וכך, עם תום שלוש שנות האבל על יו' ויתר יי על השלטון לטובת צ'י וברח למקום אחר.
גם במנציוס מתואר יי כמי שוויתר על השלטון ופינה את מקומו לצ'י.
רשומות הבמבוק בגרסה המודרנית לא מזכירות בשום צורה תקופת שלטון של יִי, אלא רק שבשנה השנייה לשלטונו של צ'י הוא הלך לשלוט בנחלתו.
מכך משתמע שיי איבד את מקומו בממשל.
מוזכר בהן גם מותו של יִי בשנה השישית לשלטון צִ'י וקורבן שהעמיד צִ'י לזכרו.
לעומתן רשומות הבמבוק בגרסה העתיקה טוענות במפורש שצ'י הרג את יי לאחר שזה התעסק במעמדו.
הספר "רשומות המדינות הלוחמות" מספק תיאוריה קונספירטיבית יותר לפיה יו' לא יכל בזקנתו להמליך את בנו, אז העלה את יי לשלטון, אך במקביל חיזק את נאמנות המערכת השלטונית לבנו ובכך סלל לו את הדרך להשתלט עצמאית על השלטון.
ב-1994 התגלה ספר הבמבוק הקדום , ומסתבר שהוא תומך בגרסת ההדחה: נכתב שם במפורש שצ'י תקף את יי ולקח מידיו את השלטון.
לפי הסיפור קיסר השמיים קיבל את ההמלצה ומינה שליח שידאג להמלכתו.
ייתכן שהסיפור הזה הוא גם הרקע לאמירה של מנציוס שנשאל אם אכן "פחתה הסגולה בימי יו' עד כדי שנעשה מינוי של בן ולא של מי שראוי" והתייחס לבחירת השמיים כקובעת מי הם בפועל הראויים.
ההיסטוריון והפוליטיקאי ק.סי.וו טען על בסיס "רשומות ההיסטוריון" שיו' לא רצה שבנו יהפוך למלך, ורצה להעביר את השלטון לגָאו יָאו, שר המשפטים שלו.
אולם גָאו יָאו נפטר עוד בחייו של יו', ולפיכך סימן יו' כיורש את יִי (הידוע גם בתור בָּוֹיִי), אשר ליווה אותו ב-13 השנים של הטיפול בשיטפונות, והיה השר לאחזקת בעלי חיים.
אולם עקב השפעתו החזקה של יו', מנהיגי מדינות שיה הלכו בעקבות צִ'י ולא שעו אחר יִי, ולפיכך נאלץ יִי להעביר את השלטון אל צִ'י בתום שלוש שנות האבל על יו'.
צִ'י עלה לשלטון בשנה גְווֵיְהָאי (癸亥), וחגג את עלייתו לשלטון עם כל נתיניו בג'וּ'נְטָאי.
על פי חלק מהמקורות הוא מת בגיל 91, 16 שנים לאחר שעלה לשלטון.
מקורות אחרים טוענים ל-10, 29 או 39 שנות שלטון וגיל מוות 98 או 78.
המו דזה טוען כי צ'י התמסר לתאוות, למוזיקה, לריקוד ולאכילה ושתייה, וכי היה אוכל במקומות לא ראויים, והדברים הגיעו לשמיים שם לא ראו זאת בעין יפה.
לאחר שלטונו של צִ'י, עלה לשלטון בנו של צִ'י, טָאי קָאנְג.
רשומות הבמבוק בגרסה החדשה מתעדות את האירועים הבאים במהלך שלטונו של צ'י:
בשנתו הראשונה ערך משתאות גדולים גם בבירה הקודמת וגם בבירתו החדשה.
בשנתו השנייה, בָּוֹיִי עזב את החצר והלך למדינתו.
צ'י הוביל את צבאו להילחם בנסיך המורד של מחוז חוּ בקרב גָאן.
קרב גאן מהווה את הרקע לפרק "הנאום בגָאן" בקלאסיקה של המסמכים שם מציג צ'י את עצמו כמוציא לפועל של עונש שהטילו השמיים על הנסיך המורד שהזניח את עשייתו.
הקרב מוזכר גם ב"רשומות ההיסטוריון".
בשנתו השישית מת בָּוֹיִי, וצ'י העמיד קורבן לזכרו.
בשנה השמינית לשלטונו, צ'י שלח את מֶנְגְטוּ, אחד משריו, לבָּה על מנת לעמוד בראש התדיינויות.
בשנתו העשירית, עשה סיור וחגג טקס שלם של המוזיקה של שׁוּן בדָאמוּ.
חלק מהמקורות מוסיפים שהוא יצר ריקוד בשם "תשעה שָׁאו".
בשנתו ה-11 גירש צ'י את בנו הבכור (או אחיו הצעיר) ווּגְווָאן לשִׂיחֶה.
בשנתו ה-15, ווּגְווָאן הוביל מרד בשִׂיחֶה המערבית.
צ'י שלח אחד משריו בשם שׁוֹאוּ להעניש את ווּגְווָאן כאשר זה נכנע.
צ'יאסמודונטיים (שם מדעי: Chiasmodontidae) הם משפחת דגים מסדרת הדקראים החיים בעומקים בכל האוקיינוסים.
הם קרוביהם הרחוקים של הדרקוניים ושל האצטגנוניים בקבוצה דמויי-אצטגנון.
עם זאת כמה חוקרים רואים אותם כקרובים של הקולייסיים.
אורך דגים אלה 3-26 סנטימטרים הם בעלי מבנה גוף מוארך וראש בעל עיניים גדולות ופיות רחבים בעלי שיניים חדות ולוע מתרחבת.
המאפיין העיקרי שלהם הוא בטנן המנופחת המכילה קיבה עצומה היכולה לבלוע יצורים הגדולים מהיצור עצמו.
בעודם עסוקים בעיכול בטנם נראית שקופה ואפשר לראות את הטרף העובר דרכה.
לדגים מעט סנפירים מצוייצים הכוללים סנפירי חזה דקים, זנב בעל 2 אונות וסנפירי גב קצרים.
כל המינים במשפחה הם טורפים של חסרי חוליות ושל דגים אחרים היכולים לבלוע יצורים הגדולים מהם בהרבה.
ב-2007 נמצא פרט מת מהמין Chiasmodon niger באורך 19 ס"מ שבבטנו נתקע פרט של Gempylus serpens (ממשפחת הגמפיליים) שאורכו היה ס"מ, פי 4 וחצי מהטורף שלו.
סוג Chiasmodon - בו 8 מינים
סוג Dysalotus - בו 3 מינים
סוג Kali - בו 7 מינים
צ'יאקי מוקיי (ביפנית: 向井 千秋; נולדה בטַטֶביאשי, גונמה, ב-6 במאי 1952) היא טייסת חלל לשעבר ורופאה יפנית.
מוקיי הייתה האישה היפנית הראשונה בחלל, והראשונה מיפן שטסה לחלל פעמיים.
השתתפה בטיסת מעבורת החלל STS-65 ביולי 1994, ובטיסת STS-95 באוקטובר-נובמבר 1998. בסך הכול היא שהתה בחלל 23.5 ימים.
בשנת 2015, מונתה מוקיי לסגנית נשיא אוניברסיטת טוקיו למדע .
צ'יאקי נייטו (内藤 千秋) נולדה בטַטֶביאשי, גונמה, ב-6 במאי 1952.
מוקיי סיימה את תיכון קיאו לבנות בטוקיו, בשנת 1971. בשנת 1977 סיימה לימודי רפואה באוניברסיטת קיאו שבמינאטו, האוניברסיטה הוותיקה ביותר ביפן; בשנת 1988 סיימה תואר שלישי בפיזיולוגיה, בבית הספר לרפואה באוניברסיטת קיאו והוסמכה ככירורגית לב וכלי דם בשנת 1989.
מוקיי היא חברת האגודה האמריקאית לתעופה אווירית, חברת האגודה היפנית ליישומים במיקרוכבידה, האגודה היפנית לרפואה סביבתית ורפואה תעופתית, חברת האגודה היפנית לכרירוגיית כלי דם.
מוקיי הוסמכה לרפואה ב-1977 והייתה מתמחה בכירורגיה כללית, באוניברסיטת קיאו גיג'וקו דאיגאקו, בין השנים 1977–1978. ב-1978 הצטרפה לצוות הרפואי בבית החולים הכללי שימיזו בשיזואוקה, והייתה חלק מצוות הניתוח בחדר מיון בבית החולים קנאגאווה סאיסייקאי שבמחוז קנאגאווה ב-1979.
ב-1980 הייתה מתמחה לניתוח לב בבית החולים האוניברסיטאי באוניברסיטת קיאו.
לאחר מכן עברה להיות חלק מצוות הרפואי לניתוח המערכת הקרדיווסקולרית בבית החולים אצונומיה סאיסייקאי באוצונומיה, במחוז טוצ'יגי (1982), ועם סיום הסבב, בניתוחי כירורגיית כלי דם בבית החולים האוניברסיטאי של אוניברסיטת קיאו בטוקיו ב-1983. כמו כן הפכה לפרופסור חבר במחלקה לכירורגיית כלי דם באוניברסיטה.
מוקיי פרסמה למעלה מ-60 מאמרים מדעיים מאז 1979.
בשנת 1985 נבחרה מוקיי כאחת משלושת המועמדים היפנים להיות מומחי מטען למעבדת הספייסלאב שטסה על טיסת מעבורת החלל STS-47. היא שימשה כגיבוי למומחה המטען למעבדת ה-Neurolab במהלך משימת המעבורת STS-90.
מוקיי צברה למעלה מ־566 שעות של שהייה בחלל.
היא טסה לחלל בטיסת מעבורת החלל STS-65 ב-1994 ו-STS-95 ב-1998. היא האישה היפנית הראשונה שטסה בחלל, והאזרח היפני הראשון (משני המינים) שטס פעמיים לחלל.
בתור אסטרונאוטית של NASDA (חלק מסוכנות החלל היפנית לפני שהפכה ל-JAXA) היא הייתה מדענית אורחת במכון המחקר הביו-רפואי בחלל, במחלקת פיזיולוגיה של הלב וכלי הדם, במרכז החלל ג'ונסון, מ-1987 ועד 1988. מוקיי נשארה כמדריכת מחקר במחלקה לניתוח באוניברסיטת ביילור לרפואה , יוסטון, טקסס, משנת 1992 ועד 1998.
בין השנים 1992 ל-1998 היא הייתה פרופסור חבר במחלקה לניתוח של בית הספר לרפואה באוניברסיטת קיאו, בטוקיו, ובשנת 1999 מונתה לדרגת פרופסור אורח של האוניברסיטה.
במהלך משימת מעבורת החלל STS-107, מוקיי הייתה סגנית מדען המשימה.
במסגרת תפקיד זה היא הייתה האחראית לתיאום תפעול הניסויים במהלך המשימה.
טיסתה הראשונה לחלל של מוקיי הייתה בטיסת מעבורת החלל קולומביה STS-65 בין התאריכים 8–23 ביולי 1994.
טיסה זו הייתה הטיסה השנייה של מעבדת המיקרו-כבידה הבינלאומית (IML-2).
המשימה כללה 82 ניסויים של מדעי החיים (ניסויים אודות גוף האדם, ביולוגיה בחלל, השפעות קרינה, ו-Bioprocessing) וניסויים של התנהגות חומרים במיקרוכבידה (הנדסת חומרים, התנהגות נוזלים בחלל ומחקר על סביבה בחוסר כבידה ופעולות נגד).
במהלך המשימה, המעבורת השלימה 236 הקפות של כדור הארץ, במשך 353 שעות ו-55 דקות.
טיסתה השנייה לחלל של מוקיי הייתה על גבי טיסת מעבורת החלל דיסקברי STS-95 בין התאריכים 29 באוקטובר ל-7 בנובמבר 1998.
משימה זו נמשכה תשעה ימים, במהלכם הצוות תמך במגוון מחקרים ומטע"דים, בהם פריסה של הלוויין Spartan 201-5 שביצע תצפיות על ההילה של השמש ולאחר מכן נאסף שוב על ידי הזרוע הרובוטית של המעבורת.
כמו כן פלטפורמת HOST נועדה לבדוק מטע"דים ורכיבים עבור טלסקופ החלל האבל לקראת טיסת מעבורת החלל STS-103 שתבצע משימת שירות שלישית לטלסקופ החלל.
היותו של ג'ון גלן בן ה-77 בטיסתו השנייה לחלל כללה בדיקות של השפעות החלל על תהליך ההזדקנות.
במהלך המשימה, המעבורת ביצעה 134 הקפות סביב כדור הארץ בשהות מצטברת של 213 שעות ו-44 דקות.
ב-1 באוקטובר 2003, NASDA אוחדה עם ארגון ISAS (המכון למדעי תעופה וחלל) ו-NAL (המעבדה הלאומית לתעופה של יפן) ליצור את JAXA, הסוכנות היפנית לחקר החלל.
בין השנים 2004–2007 מוקיי הייתה מרצה אורחת באוניברסיטת החלל הבינלאומית.
מוקיי עברה לעבוד בסוכנות החלל היפנית החל מ-2007, והייתה ראש המשרד למחקר ביורפואי בחלל, משרד האסטרונאוטים והמחלקה לאדם בחלל.
מ-2011 היא הייתה יועצת בחירה למנכ"ל סוכנות החלל היפנית, והחל מ-2012 היא ראש המרכז לרפואה בחלל ומחקר על גוף האדם בחלל (J-CASMHR).
במרץ 2015, מונתה להיות סגנית הנשיא של אוניברסיטת טוקיו למדע.
ומשמשת יועצת טכנית לסוכנות החלל היפנית.
החל מיוני 2015 היא חברת דירקטוריון של Fujitsu ומינואר 2016 נמצאת בהנהלה של Kao Corporation .
מוקיי קיבלה את הפרסים הבאים:
לגיון הכבוד: אביר – ממשלת צרפת (2015)
פרס החלום – ארגון סורופטימיסט של יפן (2013)
פרס ג'ו קרווין – האיגוד לרפואה תעופתית התעשייה האווירית האיגוד הרפואי (2013)
מדליית שירות יוצא מן הכלל – ארגון המדעניות היפניות (1996)
אות הוקרה מיוחד מהקונגרס האמריקאי (1995)
עיטור ידיים שמחות – לשכת המסחר של Satte (1995)
חברות כבוד באגודת התעופה האווירית הקוריאנית (1995)
נשיאת כבוד של אקספלורטוריום המדע טַטֶביאשי לילדים (1995)
ציון לשבח של ראש הממשלה היפני לתרומה מיוחד לקידום השוויון בין המינים (1995)
מדליית De La Vaux – הפדרציה הבינלאומית לאווירונאוטיקה (1995)
פרס לשירות מיוחד לקידום מחקר ביולוגיה בחלל - האגודה היפנית למדעי הביולוגיה בחלל (1995)
אות מיוחד של ראש הממשלה היפני (1994)
אות הוקרה משרד המדע והטכנולוגיה היפני (1992 ו-1994)
תעודת הוקרה מטעם מחוז גונמה (1994)
אזרחית הכבוד של העיר טַטֶביאשי (1994)
פרס שירות יוצא מן הכלל – סוכנות החלל היפנית (1992 ו-1994)
פרס על הישגים נכבדים – איגוד נשות טוקיו (1994)
ציון לשבח בתחום טכנולוגי – האגודה היפנית לתעופה ומדעי החלל (1993)
צ'יאנשוזאורוס (שם מדעי: Qianzhousaurus; מילולית: "הלטאה של גאנג'ואו") הוא סוג של דינוזאור ממשפחת הטירנוזאוריים, אשר חי בדרום סין לפני 66–72 מיליון שנה במהלך המאסטריכט שבקרטיקון העליון ונכחד עם הכחדת הקרטיקון הגדולה.
דינוזאור זה התגלה בחפירות בקרבת העיר גאנג'ואו שבמחוז ג'יאנגשי בדרום סין ותואר בידי החוקר לו ג'ונצ'נג בשנת 2014. הוא היה בעל מראה דומה לאליוראמוס ממדבר גובי ושניהם היו שונים משאר בני משפחתם, בעלי מראה קדום יותר המזכיר מינים כמו הדריפטוזאורוס.
הם קובצו לשבט עצמאי - Alioramini, שבט המצוי בין המינים הדומים לטירנוזאורוס והטרבוזאורוס לבין האלברטוזאורוס והגורגוזאורוס.
הצ'יאנשוזאורוס היה בעל חוטם מוארך והוא זכה לכינוי "פינוקיו רקס" והיה בעל לסת מוארכת בעלת שיניים ארוכות וצרות יחסית אך עוצמת נשיכה חזקה כמו שאר הטירנוזאורים.
אורכו הגיע למעלה מ-9 מטרים והוא היה טורף-העל של אסיה בתקופתו.
הצ'יאנשוזאורוס מופיע בסדרה כוכב פרהיסטורי שם הוא צד קוריתורפטור.
צִ'יאַנְג צִ'ינְג-קֻוֹאוֹ (במנדרינית: 蔣經國; 27 באפריל 1910 – 13 בינואר 1988) היה פוליטיקאי טאיוואני, חבר במפלגת הקוומינטנג, בנו של צ'יאנג קאי שק ויורשו.
שימש כנשיא הרפובליקה הסינית לאחר מות אביו, בין השנים 1978 עד מותו ב-1988.
בצעירותו נשלח צ'יאנג ללימודים גבוהים במוסקבה, בתוך ברית המועצות בשנת 1925 (בה בעת התקיים איחוד כוחות בין המפלגות הלאומית והקומוניסטית).
בעת טבח שאנגחאי, המזכיר הכללי של ברית המועצות, דאז יוסיף סטלין הפך את צ'יאנג לאסיר פוליטי במערכה בין הקומוניסטים לאביו צ'יאנג קאי שק.
במסגרת היותו אסיר, הממשלה במוסקבה שלחה אותו לעבוד במפעלי ייצור פלדה מעבר אל הרי האורל.
בעובדו שם, צ'יאנג נפגש, התאהב והתחתן עם פאינה וקרבה (לעתיד פאינה צ'יאנג פנג-ליאנג).
בשנת 1937, כשהחלה מלחמת סין–יפן השנייה, הממשלה במוסקבה שלחה את הזוג לנאנג'ינג במסגרת ההסכם בין הלאומיים לקומוניסטים.
לאורך המלחמה צ'יאנג פעל והפך ראוי בעיני אביו ליטול יותר ויותר אחראיות, בין לבין גם אחראיות ניהולית.
לאחר כניעת האימפריה היפנית ניתלה על צ'יאנג האחראיות להפיל את המאפיות והמיליציות המושחתות בשאנגחאי.
על פועלו מול המשימה נאמר כי נהג ב"יעילות חסרת רחמים".
בשנת 1949 ניצחון המפלגה הקומוניסטית של סין במלחמת האזרחים הסינית הכריח את הממשלה הלאומית ליסוג לעבר האי טאיוואן.
צ'יאנג צ'ינג-קו היה הראשון לקבל על עצמו את ניהול המשטרה החשאית, עמדה עליה שמר עד שנת 1965 ולאורכה פעל על מציאת בוגדים ומאפיונרים בין לבין בעזרת עינויים קשים בעת צורך למען שמירה על סמכות השלטון של הקוומינטנג.
בין 1965 ועד 1969 צ'יאנג פעל בתור שר ההגנה, בין 1969 ו-1972 שימש כסגן ראש הממשלה ומשנת 1972 והלאה שימש כראש ממשלת הרפובליקה הסינית.
כל זמן זה צ'יאנג שימש ללא עוררין כידו ויורשו של אביו הנשיא.
לאחר מות אביו בשנת 1975, צ'יאנג לקח על עצמו את ראשות הממשלה בעוד נמנה ליושב ראש מפלגת הקוומינטנג ובשנת 1978 (בבחירות הראשונות מאז מות אביו) צ'יאנג הפך לנשיא הרפובליקה הסינית ובשנת 1984 נבחר לקדנציה שנייה אותה לא יממש עד סופה שכן נפטר בשנת 1988.
תחת כהונתו של צ'יאנג, ממשלת הרפובליקה הסינית שמרה על סמכותה אבל נפתחה יותר לקראת מחאות פוליטיות ולקראת חופש הביטוי אל מולה.
צ'יאנג פעל בשביל השגת קולות הבוחרים והתקדם לעבר הדמוקרטיה בעוד עדיין שמר על עין צופה לגבי כלל המתיישבים החדשים באי שמקורם בסין היבשתית (הרפובליקה העממית של סין).
בשנותיו האחרונות תמך צ'יאנג בהעלאת חופש הביטוי והורדת הצנזורות על התקשורת.
בקשור לירושת מוסד הנשיאות צ'יאנג העלה בני האן מתוך טאיוואן לעלות ולהפוך דמויות מפתח, ביניהם גם לי טנג-הואי אשר יירש אותו.
תהליך הפיכתה של הרפובליקה הסינית בטאיוואן לדמוקרטית יימשך עד לשנות ה-2000.
צ'י ג'י-גואנג (בסינית מסורתית: 戚繼光, בפין-יין: Qī Jìguāng; 12 בנובמבר 1528 – 17 בינואר 1588) היה מצביא, וסופר בתקופת שושלת מינג המאוחרת.
הוא נודע כגנרל שהביא להכנעת הוו-קואו (wokou) ופיקד על ביצור והרחבת החומה הסינית.
בנוסף, חיבר שלושה ספרי הדרכה על מיומנות צבאית, אשר ראו אור בין השנים 1561-1584.
צ'י ג'י-גואנג נולד בעיירה לו-צ'יאו במחוז שאנדונג, לבית-אב עם מסורת צבאית ארוכה.
צ'י היה דור שישי בשושלת של חיילים, אשר החלה כאשר אחד מאבותיה לחם עם ג'ו יואן-ג'אנג מייסד שושלת מינג.
אביו של צ'י ג'י-גואנג (1473-1544) היה קצין שהתמחה באומניות לחימה וגם בנשק-חם.
הוא כיהן כסגן מפקד יחידת הנשק-החם בבייג'ינג בין השנים 1535–1538. צ'י ג'י-גואנג, בנו הבכור, נולד כשהיה בן 55. האב הקפיד שבנו בכורו ירכוש השכלה הן באמנויות הלחימה והן בחיבורי המופת הקונפוציאניים.
צ'י הבן גילה עניין במקצוע הצבאי מגיל מוקדם.
כבר בילדותו נהג לבנות סוללות ביצורים מחמר, ערם גרוטאות כדי ליצור קסרקטינים וייצר דגלים ממקלות במבוק ונייר.
כול אלו שימשו אותו במשחקי מלחמה עם חבריו בהם שימש הוא עצמו כמפקד.
הקריירה הצבאית של צ'י ג'י-גואנג החלה בגיל 17, לאחר שאביו נפטר.
בהתאם לנוהג המקובל הוא קיבל את דרגת אביו ותפקידו בירושה, והחל את השירות בפלך הולדתו - צפון-מערב פרובינציית שאנדונג.
בגיל 22, הגיע לבייג'ינג כדי להשתתף בבחינות הקיסריות הצבאיות.
במהלך תקופה זו הופסקו לימודיו, כדי לסייע בהגנה על אזור מצפון לעיר הבירה, שהותקף על ידי שבטים נומאדיים.
לאחר שהיחידות הצבאיות בפיקודו הצליחו לסכל את פלישת השבטים הנומאדיים, הוא קיבל קידום והושב לשאנדונג בשנת 1552.
בשנת 1554 שודדי הוו-קואו פלשו לפרובינציית ג'ה-ג'יאנג, והקימו בסיסים יבשתיים, אשר שימשו למתקפות על שלוש ערים חשובות בשפך נהר היאנג-צה: האנג-ג'ואו, סו-ג'ואו ונאנג'ינג.
כתוצאה מכך, מספר קצינים בכירים הודחו, וצ'י ג'י-גואנג קיבל קידום בדרגה ובתפקיד.
בקרב הראשון הוא הפיל עם חיציו שלושה ממנהיגי השודדים, והוביל את חייליו לניצחון גדול.
בשנת 1558 צ'י ועוד שלושה קצינים הודחו ודרגותיהם נשללו באופן זמני, לאחר שכשלו בהסגת הוו-קואו מאי בסמוך לפרובינציית ג'ה-ג'יאנג.
בשנת 1559 הוא קיבל שוב את דרגתו ושב לפיקוד מבצעי.
עד לסוף אותה שנה זכו היחידות בפיקודו לניצחונות משכנעים על הוו-קואו.
למרות ההצלחה, צ'י סבר שלחייליו אין את הקשיחות הנדרשת.
לכן, בשונה מהנוהג בתקופת שושלת מינג, לפיו השירות בצבא היה מקצוע העובר בירושה, ביקש שייאושר לו לגייס, באופן חריג, בחורים מאזור כפרי.
בשנת 1560, לאחר אישור בקשתו, גויסו כ-4,000 חיילים חדשים ממחוז יי-וו (Yìwū) בפרובינציית ג'ה-ג'יאנג.
צ'י קבע את מערך האימונים, ואת גודל היחידות החדשות, אשר נקראו "צ'י ג'יא-בינג" (סינית מסורתית: 戚家兵), מילולית - 'הצבא של צ'י'.
היחידות בפיקודו זכו לניצחונות גדולים, ובשנת 1562 קיבל צ'י ג'י-גואנג את הפיקוד על רצועת החוף של פרובינציית פוג'יין.
הקצינים ממחוז יי-וו עברו עמו לגזרה החדשה.
בנוסף, בשונה מהמקובל, אושר לצ'י לגייס עשרת-אלפים חיילים חדשים שאינם מקומיים, אלא מפרובינציית ג'ה-ג'יאנג.
בראשית שנת 1566, הוו-קואו נסוגו לכיוון ממלכת אנאם (וייטנאם של ימינו) בדרום.
בסוף אותה שנה, כאשר הגזרה שבפיקודו כבר התפרשה על רצועת חוף באורך יותר משבע-מאות ק"מ, צ'י קיבל קידום נוסף.
הגזרה הצפונית: ביצור החומה הגדולה
בתחילת שנת 1567, לאחר מות ג'יאג'ינג, קיסר סין, החל ארגון מחדש של מערך ההגנה בגזרה הצפונית.
צ'י כיהן בתפקיד סגן מפקד יחידת הנשק-החם של בייג'ינג למשך שלושה חודשים.
בשנת 1568 הוא מונה למפקד מחוז ג'י-ג'ואו (蓟州), מצפון לעיר הבירה.
הגזרה בפיקודו הייתה במיקום בעל חשיבות אסטרטגית, משום ששני הנתיבים היבשתיים הראשיים מצפון לדרום עברו דרכה.
צ'י שימש כמפקד גזרה זו במשך כחמש-עשרה שנה, פרק זמן ארוך מאוד באופן יחסי.
לשם השוואה, בחמש-עשרה השנים שקדמו למינויו, הוחלפו לא פחות משמונה קצינים בתפקיד.
הורשה לו להגדיל את מצבת החיילים תחת פיקודו, שבשנת 1570 כבר מנתה מאה אלף פקודים.
במהלך שנות פיקודו הוא קודם שוב ושוב סולם הדרגות, עד שבשנת 1574 קיבל את דרגת הקצונה הגבוהה ביותר.
צ'י היה אחראי על הרחבה וביצור של החומה הגדולה.
עד שנת 1568 היו בחומה פרצות רבות, ולמעשה כמעט וכלל לא היו קיימים מגדלי שמירה.
צ'י פיקד על בניית יותר מאלף מגדלי שמירה לאורך החומה, אשר כל אחד מהם נועד להכיל שלושים-חמישים לוחמים על ציודם.
צ'י נהנה מגיבוי של פקיד רב-עוצמה.
תוכניותיו לביצור החומה קיבלו את אישורו של המזכיר-העליון גָ'אנְג ג'וּ-גֶ'נְג (張居正, Zhāng Jūzhèng 1525–1582).
אין פלא, אפוא, ששבעה חודשים לאחר שגָ'אנְג הלך לעולמו, הודח צ'י מתפקידו.
כמה חודשים לאחר ההדחה, צ'י ג'י-גואנג פרש מהשירות הצבאי וחזר למקום הולדתו.
משנתו הצבאית של צ'י ג'י-גואנג הייתה פורצת דרך ותועדה בשלושת חיבוריו.
היא נשארה רלוונטית בחלקה אפילו בתחילת המאה העשרים.
כך, למשל, צ'יאנג קאי שק כתב שבנושאי ארגון ופיקוד על יחידות הצבא, שני החיבורים הראשונים שכתב צ'י הם הטובים ביותר שנכתבו מאז אמנות המלחמה של סון דזה.
המדריך החדש ליעילות צבאית: מהדורה בת שמונה-עשר פרקים (紀效新書: 十八卷本) יצא לאור בשנת 1561. חיבור זה דן בתרגולות ובאימונים צבאיים.
החיבור נכתב ברקע גיוס החיילים מהאזורים הכפריים, במהלך המערכה נגד הווקאו בדרום סין.
הוצעה בו תוכנית חדשה לגיוס והכשרת חיילים, חלוקת תפקידים ושכר, בחירה נכונה של כלי נשק, אסטרטגיות לחימה יבשתית וימית ועוד.
בספר צ'י פירט מבנה של כיתת חיילים שנקרא "יוּאן-יאנג (鴛鴦), מילולית - 'ברווז-מנדרין', שהותאם ללחימה בדרום.
כול כיתת חיילים (隊) מנתה שנים עשר אנשים: מפקד, שני נושאי מגנים (אחד ארוך ואחד קצר), שני נושאי מוטות עם להבים שנקראו לָאנְג שׂיֵין (狼筅, lángxiǎn), ארבעה נושאי רומחי חזרן, שני נושאי חרבות וטבח.
היתרון בעת לחימת שטח פתוח במבנה זה הוא שהמפקד ונושאי הרומחים מוגנים וממוקמים במרכז, נושאי המגנים והלָאנְג-שׂיֵין ניצבים בחזית, ואילו נושאי החרבות מגנים על הטבח ומאבטחים מאחור.
מדריך מעשי לאימון הצבא (''练兵实纪) יצא לאור בשנת 1572. החיבור כולל תשעה פרקים ושישה פרקי נספחים.
החיבור נכתב ברובו במהלך אימוני החיילים בגזרת ג'י-ג'ואו.
החיבור התייחס בעיקר לאסטרטגית לחימה בעת מגננה, בתנאי מצור באזור הצפון.
הוא הותאם ללחימת ביצורים, באזור החומה הגדולה.
נכתב בו, בין השאר, על פיתוח סוגי נשק חם מבוססי טכנולוגיה מערבית.
המדריך החדש ליעילות צבאית: מהדורה בת ארבעה-עשר פרקים (紀效新書:十四卷本) יצא לאור בשנת 1584. חיבור זה הוא מהדורה ערוכה ומעודכנת של שני ספריו הקודמים, העוסקת בעיקר באסטרטגיית לחימה בדרום.
רובי ארקבוז עם טכנולוגית בריח פתיל הגיעו לראשונה לחופי דרום סין בראשית המאה השש-עשרה עם הפורטוגלים.
עד מחצית אותה מאה הצליחו הסינים לתפוס מספר רובי ארקבוז מהווקואו.
ככל הנראה, היו אלה השודדים שנשבו אשר הדריכו לראשונה את הסינים על טכנולוגיה החדשה.
צ'י ג'י-גואנג התייחס בהרחבה לרובה הבריח-פתיל (ארקבוז) במשנתו הצבאית.
שלושת חיבוריו כללו הדרכה טכנית ומעשית על הרובה, בשילוב עם איורים.
הארקבוז נקרא בסין ניאו צ'ונג (סינית מסורתית: 鳥銃), מילולית: 'רובה הציפור'.
המצביא הדגיש, בעיקר, שני יתרונות של הרובה ביחס לקשת: עוצמה ודיוק.
הוא שילב את הרובה במערך הטקטי, והגה שיטה שתגדיל את קצב הירי.
חיבורו משנת 1561 היה הראשון בשפה סינית, בו נכתב על "ירי מדורג" בחוליה של ארבעה.
לפי שיטה זו, שני חיילים טענו את רוביהם, בזמן שרובאי אחד כיוון למטרה ורובאי נוסף ביצע ירי בתזמון מקביל.
רובי הארקבוז שימשו את חייליו של צ'י בין השנים 1563-1559 במערכה נגד הווקואו למטרות תקיפה ומגננה.
בקיץ שנת 1561 נערך קרב נגד אחת מכנופיות השודדים בשטח פתוח.
השודדים התפרסו בשורה ארוכה והתכוננו להסתער.
חייליו של צ'י פתחו בירי מתותחים ורובי ארקבוז.
הירי גרם רק לנסיגה זמנית של הווקואו, אשר הונהגו על ידי לוחם נועז בעל מיומנות יוצאת-דופן - הייתה לו יכולת להשתמש בשני כלי-נשק בו-זמנית: חרב ביד אחת, וחנית ביד השנייה.
או אז, צ'י ג'י-גואנג הציע את שריון הכסף האישי שלו, ששוויו כמאתיים זהובים, כפרס לחייל אשר יצליח להרוג את אותו מנהיג.
אחד מקציניו הצליח לירות ולפגוע שלוש פעמים.
בירייה הראשונה הוא פגע בחנית של הלוחם האיטר, בירייה השנייה הוא פגע בחרבו וככל הנראה בירייה השלישית הוא פגע בראשו.
רוחם של השודדים נפלה בהם, והם נסוגו.
מחוז צ'יאנג מאי (בתאית: เชียงใหม่) הוא המחוז השני בגודלו בתאילנד.
נכון לשנת 2024 אוכלוסיית המחוז כללה בסביבות 1,799,019 תושבים.
בירת המחוז, המכונה גם כן צ'יאנג מאי, היא אחת הערים החשובות בתאילנד אשר מהווה מרכז תעבורה חשוב.
ההר הגבוה ביותר בתאילנד, דוי אינתנון, שגובהו 2,575 מטרים, ממוקם בתחומי מחוז צ'יאנג מאי.
מקור הנהר פינג, אחד מיובליו העיקריים של נהר צ'או פראיה, הוא באזור הרי צ'אנג דאו.
במחוז כמה פארקים לאומיים, בהם דוי אינתאנון, דוי סותפ-פואי, מיי פינג, סרי לאנה, הואאי נאם דאנג, מיי פאנג, וצ'יאנג דאו.
העיר צ'אנג מאי שימשה כבירת ממלכת לאנה לאחר הקמתה בשנת 1296. במאות השנים הבאות העיר הפכה לבירה ולגרעין התרבותי של ממלכת לאנה, למרכז הבודהיסטי של צפון תאילנד ונבנו בה מקדשים רבים.
בשנת 1599 איבדה הממלכה את עצמאותה והפכה לחלק מממלכת איוטאיה.
בשנת 1932 הפך האזור לחלק אינטגרלי מתאילנד לאחר שמחוז מונטון פאיאפ, אשר היה שריד לממלכת לאנה, התפרק באופן סופי.
מחוז צ'יאנג ראי (בתאית: เชียงราย) הוא המחוז צפוני ביותר בתאילנד.
בירת המחוז נקראת גם כן צ'יאנג ראי.
המחוז גובל במיאנמר מצפון, בלאוס ממזרח, במחוז פאיאו מדרום, במחוז למפאנג מדרום-מערב ובמחוז צ'יאנג מאי ממערב.
נכון לשנת 2024 אוכלוסיית המחוז כללה 1,297,657 תושבים.
המחוז ממוקם גבוה בהרים, כאשר הגובה הממוצע במחוז הוא 580 מטרים מעל פני הים.
החלק הצפוני ביותר של המחוז נמצא באזור המכונה "משולש הזהב".
הפארק הלאומי דוי לואנג בדרום המחוז הוא אחד מהפארקים הגדולים ביותר בתאילנד.
בעבר השתייך אזור זה לממלכת לאנה במשך מאות שנים.
למחוז צ'יאנג ראי ישנם בסך הכל 18 תתי-מחוזות:
צ'יבורקי הוא כיסון בצק מטוגן, הממולא לרוב בבשר טחון ובבצל.
צורתו של הצ'יבורקי היא כחצי סהר.
מקורו של הצ'יבורקי במטבח של הטטרים של קרים, אך הוא נפוץ גם באזורי הקווקז, ומרכז אסיה, וכן במדינות רוסיה, ליטא, לטביה, אסטוניה, אוקראינה ומזרח אירופה, כמו גם בפזורות של הטטרים של קרים בטורקיה וברומניה.
ניתן למצוא את הצ'יבורקי גם בישראל, בחנויות ובמסעדות של עולים ממדינות ברית המועצות לשעבר.
הצ'יבורקי הוא בורק חצי עגול, ממולא בשכבת בשר טחון דקה, עם בצל ותבלינים.
את המילוי עוטפת שכבת בצק דקה אף היא, כך שהמילוי יתבשל היטב בעת טיגון הצ'יבורקי.
בטורקיה, הצ'יבורקי מכונה "צ'י בורק" (בטורקית: çiğ börek, שמשמעו "בורק נא").
הוא פופולרי מאוד במקומות בהם נמצאת קהילה טטרית, ובמיוחד באסקישהיר.
טובורק (Töbörek) הוא וריאציה נוספת של המאפה, בה הצ'יבורק לא מטוגן בשמן אלא נאפה בתנור לבנים.
צ'י קופטה (בטורקית: Çiğ köfte) הוא מאכל טורקי העשוי מבשר בקר נא ובורגול ונחשב לנפוץ בטורקיה עיראק, סוריה ומדינות ומרכז אסיה.
המאכל מורכב מבשר בקר נא, בורגול, בצל, פטרוזיליה, איזוט ועגבניות שאותם מערבבים יחד ולשים עד לקבלת מרקם אחיד.
נהוג לאכול את המאכל כשהוא קר מיד לאחר שנעשה ולהגישו בליווי חסה, לימון פטרוזיליה, רכז רימונים ולחם.
למאכל גרסאות שונות ומלבד הגרסה הבשרית, קיימת גם גרסה צמחונית העשויה מעדשים.
צ'יארה תרזה אייזי (באיטלקית: Chiara Iezzi; נולדה ב-27 בפברואר 1973) היא זמרת, משוררת ושחקנית איטלקייה.
היא הייתה חלק מהצמד פאולה וצ'יארה ביחד עם אחותה פאולה אייזי עד 2013 אז החליטה להתמקד בקריירת המשחק שלה ובקריירת סולו היא חזרה לשיר בשנת 2022 עם אחותה פאולה.
לאחר שהחלה את הקריירה שלה בלהקות פאנק וג'אז, בשנת 1996 היא ואחותה פאולה הקימו ביחד את הצמד פאולה וצ'יארה והשתיים חתמו על חוזה עם חברת סוני מיוזיק איטליה.
בשנת 2000 הן הוציאו את הסינגל Vamos a bailar (Esta vida nueva) מתוך אלבום בשם Television שקיבל אלבום פלטינה וזכה להצלחה בינלאומית.
בשנת 2007 הוציאה אייזי מיני-אלבום ראשון כזמרת סולו: Nothing at All הוא היה אחד הסינגלים הנמכרים ביותר באיטליה בשנת 2007. הקליפ הרשמי צולם בלונדון על ידי מאקי גרזי.
בשנת 2013 היא הוציאה את המיני-אלבום L'Universo.
בדצמבר 2013 היא הוציאה גרסת כיסוי לשיר Hallelujah של ליאונרד כהן.
בשנת 2015 היא השתתפה כמתמודדת בעונה השלישית של The Voice איטליה.
בשנת 2022 החליטה ביחד עם אחותה להקים מחדש את הצמד פאולה וצ'יארה.
בדצמבר 2022 הן הודיעו שייקחו חלק בפסטיבל המוזיקה של סן רמו 2023 עם סינגל בביצוע מחודש שלהן בשם "Furore".
הסינגל זכה להכרה ציבורית רבה והפך במהרה ללהיט ולשיר טרנדי בטיקטוק.
בקיץ 2023 הוציאו הצמד את הסינגל "Mare Caos" מתוך אלבום מלא שלהם בשם "Per Sempre" שכלל להיטים רבים ובין היתר ביצועים חוזרים לשירים שלהן שהצליחו בעבר ושיתופי פעולה עם אמנים מעולם המוזיקה האיטלקי.
הצמד השתתף גם בסינגל הקיץ "Lambada" של להקת Boomdabash .
בדצמבר 2023 הוציאו הצמד את הסינגל "Solo Mai".
אייזי התעניינה במשחק מאז גיל ההתבגרות.
לאחר שסיימה לימודים בתחום עיצוב אופנה היא החלה ללמוד בבית ספר למשחק כתחביב, ובעקבות כך שיחקה בכמה וידאו קליפים.
כשהייתה בת 22 היא הוזמנה לאודישן לתפקיד משחק ברומא.
בשנת 2010 היא שיתפה פעולה בביצוע פסקול הסרט "Maledimiele", סרט בבימויו של מרקו פוצי, שם שרה את שיר הנושא L'altra parte di me ("הצד השני שלי").
השיר זכה בפרס הווידאוקליפ של רומא.
בשנת 2011 היא החלה בלימודי משחק מקצועיים.
בשנת 2014 היא הצטרפה לצוות השחקנים של הסרט "מתחת לסדרה" (2014) של איוון סילבסטריני.
חלקו הוצג בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של ונציה, בפסטיבל הסיפורת של רומא ובפסטיבל האינטרנט של רומא.
בשנת 2015 היא שיחקה בעונה השנייה של הסדרה Alex & Co בתפקיד ויקטוריה וויליאמס, אמה של לינדה ובעלת בית הספר.
היא השתתפה בסדרה Il ragazzo della Giudecca ומאוחר יותר באותה שנה הצטרפה לצוות השחקנים של סרטו של לואי נרו, The Broken Key בתפקיד אסתר .
שנה לאחר מכן היא נבחרה על ידי פראדה לקחת חלק בסרטון פרסומת The Hour of the Wolf במסגרת קמפיין למשקפי פראדה.
קיארה עובדת כמפיקה ובמאית, ובפברואר 2014 ייסדה את החברה שלה: Licantro Bros Film.
באוקטובר 2021 היא לקחה חלק בסרט " The Solemn Vow", בבימויו של ארוס ד'אנטונה.
בשנת 2008 היא החלה בתהליך של גיור.
בשנת 2014 נישאה למאיר כהן.
מאז שנת 2016 אייזי חולקת את חייה בין מילאנו ללוס אנג'לס.
צ'יזבורגר הוא המבורגר עם גבינה.
באופן מסורתי, פרוסת הגבינה מונחת על גבי קציצת הבשר.
את הגבינה מוסיפים בדרך כלל להמבורגר זמן קצר לפני ההגשה, מה שמאפשר לגבינה להינתך.
צ'יזבורגרים מגוונים מאוד במבנה, במרכיבים ובהרכב.
כמו בהמבורגרים אחרים, צ'יזבורגר עשוי לכלול תוספות כגון חסה, עגבנייה, בצל, חמוצים, בייקון, מיונז, קטשופ וחרדל.
במסעדות מזון מהיר, הגבינה המשמשת בצ'יזבורגרים היא בדרך כלל גבינה מעובדת.
גבינות נמסות אחרות עשויות לשמש כחלופות.
דוגמאות נפוצות לגבינות על צ'יזבורגר הן צ'דר, גבינה שווייצרית, מוצרלה, גבינה כחולה ומונטריי ג'ק.
מסעדות פופולריות שמוכרות צ'יזבורגרים הן למשל מקדונלד'ס, ברגר קינג, ונדיס ורבות נוספות.
בישראל, בעקבות בעיית הכשרות (עירוב בשר בחלב), צ'יזבורגרים נפוצים פחות, בדומה לקותלי חזיר.
עם זאת, ברוב סניפי מקדונלד'ס ישראל (הלא כשרים) ניתן להזמין המבורגר בתוספת גבינה.
עד סוף המאה ה-19, שטחי המרעה רחבי הידיים של המישורים הגדולים שבמרכז ארצות הברית נפתחו לגידול בקר.
זה אפשר לאמריקאים רבים לצרוך בשר בקר כמעט מדי יום.
ההמבורגר נשאר כאחד המקורות הזולים ביותר לבשר בקר באמריקה.
הוספת גבינה להמבורגרים הפכה פופולרית בסביבות 1920. ישנן מספר טענות מתחרות לגבי מי יצר את הצ'יזבורגר הראשון.
ליונל שטרנברגר נחשב כמי שהציג את הצ'יזבורגר בשנת 1924, בגיל 16 בלבד.
הוא עבד כמטגן בחנות הכריכים של אביו בפסדינה, קליפורניה, "The Rite Spot", ו"הפיל בניסוי פרוסת גבינה אמריקאית על המבורגר מיטגן".
הצ'יזבורגר הופיע לראשונה בתפריט בשנת 1928 במסעדת O'Dell's בלוס אנג'לס, שמכרה צ'יזבורגר "חנוק" בצ'ילי תמורת 25 סנט.
ישנן מסעדות אחרות הטוענות שהן המציאו את הצ'יזבורגר.
לדוגמה, מסעדת Kaelin's בלואיוויל, קנטקי, טוענת שהיא המציאה את הצ'יזבורגר ב-1934. שנה אחת לאחר מכן, סימן מסחרי עבור השם "צ'יזבורגר" הוענק ללואי באלסט מ-Humpty Dumpty Drive-In בדנוור, קולורדו.
לפי ארכיון Steak 'n Shake, מייסד המסעדה, גאס בלט, הגיש בקשה לסימן מסחרי על המילה בשנות ה-30 של המאה ה-20.
סניף A&W Restaurants בלאנסינג, מישיגן, נחשב למי שהמציא את הצ'יזבורגר בייקון בשנת 1963, והכניס אותו לתפריט לאחר בקשות חוזרות ונשנות של אותו לקוח.
על פי הסברה הרווחת, הצ'יזבורגר המאודה , המוגש כמעט אך ורק במרכז קונטיקט, הומצא במסעדה בשם Jack's Lunch במידלטאון, קונטיקט, בשנות ה-30.
הצ'יזבורגר הגדול ביותר שנוצר אי פעם שקל 914 קילוגרם.
שיא זה נקבע בשנת 2012 על ידי קזינו Black Bear במינסוטה, וניפץ את השיא הקודם של 400 ק"ג.
בארצות הברית, יום הצ'יזבורגר הלאומי נחגג מדי שנה ב-18 בספטמבר.
למרכיבים המשמשים להכנת צ'יזבורגרים יש דפוס דומה החוזר על עצמו גם בגרסאות המקומיות שלו.
למשל, רוב הקציצות עשויות מבשר בקר טחון.
הגבינות הנפוצות המשמשות לציפוי הן גבינות אמריקאיות, שווייצריות, צ'דר וגבינות נמסות אחרות.
התוספות הפופולריות לצ'יזבורגר הן חסה, עגבנייה, בצל, חמוצים, בייקון, אבוקדו או גואקמולי, פטריות מוקפצות פרוסות, רוטב גבינה או צ'ילי, אבל מגוון התוספות האפשריות הוא רחב.
בצ'יזבורגר יכולה להיות יותר מקציצה אחת או יותר מפרוסת גבינה אחת.
לרוב מספר הקציצות ופרוסות הגבינה יהיה שווה, אך אין זה הכרחי.
בצ'יזבורגר כפול (double cheeseburger) יש שתי קציצות, בצ'יזבורגר משולש (triple) שלוש ובמרובע (quadruple) ישנן ארבע קציצות בשר.
לפעמים מכינים צ'יזבורגרים כשהגבינה סגורה בתוך הבשר הטחון, ולא מעליו.
צ'יזבורגר זה ידוע בשם ג'וסי לוסי .
ביהדות, הצ'יזבורגר נחשב ללא כשר, מכיוון שהוא משלב בשר בקר טחון וגבינה.
עירוב בשר בחלב אסור בהלכה היהודית, בעקבות פסוק בספר שמות בו נכתב "לֹא תְבַשֵּׁל גְּדִי בַּחֲלֵב אִמּוֹ" (שמות ל"ד, כ"ו).
איסור זה מופיע שוב בספר דברים.
חוק זה עורר מחלוקת בירושלים כשמקדונלד'ס החלה לפתוח שם סניפים שמוכרים צ'יזבורגרים.
מאז, מקדונלד'ס פתחה בישראל מסעדות כשרות וגם לא כשרות.
בניסיון לספק "צ'יזבורגר כשר", מסעדה כשרה בניו יורק יצרה גרסה שנויה במחלוקת של צ'יזבורגר המחליפה את הגבינה בגבינת סויה.
צ'יוואווה (בספרדית: Chihuahueño) הוא גזע הכלבים הקטן בעולם, וקרוי על שם מדינת צ'יוואווה במקסיקו.
כלבי הצ'יוואווה ידועים בעיקר בשל קוטנם, עיניהם הגדולות, ואוזניהם הגדולות והזקורות.
ניתן להבחין בין שני סוגי צ'יוואווה בהתאם לשיער שלהם: ארוך או חלקלק.
לכלב הצ'יוואווה ראש מעוגל בצורת תפוח ופרצוף זעיר מאוד.
מקור הצ'יוואווה אינו ברור לחלוטין, אך הן הפולקלור והן המחקר הארכאולוגי מצביעים על הגעת הגזע במקסיקו.
התאוריה המקובלת ביותר היא שאבותיו של הגזע הם כלבי "טצ'יצ'י", כלבי לוויה שהיו חביבים על עם הטולטק במקסיקו.
מקורות שונים קושרים את אבותיו גם עם האצטקים והמאיה, ויש הטוענים שהייתה להם משמעות דתית בעבר.
עדויות לכלבים אלו נמצאו בחורבות צ'יצ'ן איצה.
מקורו של אבי הגזע המודרני מצוי בשנת 1850 בקאזס גרדנס שבמדינת צ'יוואווה שבמקסיקו, משם קיבל את שמו.
עדויות רבות גם קושרות אותו למקסיקו סיטי.
הצ'יוואווה נותר גזע פופולרי, במיוחד באמריקה, וב-1904 הוכר על ידי מועדון הכלבנים האמריקאי כגזע רשמי.
בשנת 1520 מגלה הארצות הרנן קורטז כתב מכתב ובו הוא מתאר כיצד האצטקים הרביעו ומכרו אותם למאכל.
שרידים של צ'יוואווה הדומה במאפייניו לגזע המודרני התגלו בווראקרוס שבמקסיקו, ומתוארכים לשנת 100 לספירה.
כלבי הצ'יוואווה ידועים ככלבים נאמנים במיוחד, אך ששים לקרב.
צ'יוואווה בעל מזג חם לא יהסס לתקוף, ומסיבה זו הם בדרך כלל לא מתאימים לבית עם ילדים קטנים.
עם זאת, כלבים אלו נוטים להיות נאמנים בצורה קיצונית לבעליהם, ולעיתים להגן עליהם יתר על המידה מפני אנשים זרים וחיות.
כלבי הצ'יוואווה נוטים להעדיף את חברתם של כלבי צ'יוואווה אחרים על פני גזעים אחרים.
בשל אופיים הסקרני וממדיהם הקטנים הם מסתגלים במהירות לסביבות שונות, ובכלל זאת בערים גדולות ובדירות קטנות.
כלבי הצ'יוואווה נחשבים בדרך כלל כבעלי אופי עקשני וקשה, בעיקר בגלל הקושי באילופם והצורך שלהם להתגונן מפני חיות גדולות מהם.
ניתן למנוע אופי בעייתי בעזרת אילוף מתאים מגיל צעיר וחשיפה מקסימלית של הצ'יוואווה לסביבתו.
הצ'יוואווה אוהב חום ומעדיף לישון תחת שמיכה ובמקומות קטנים וצרים שם הוא מרגיש מוגן.
לודוביקו קרדי (באיטלקית: Lodovico Cardi, הידוע כצ'יגולי (Cigoli); 1559, סן מיניאטו, טוסקנה – 1613, רומא) צייר ואדריכל איטלקי אשר השתייך למנייריזם המאוחר ולבארוק המוקדם.
צ'יגולי נולד בווילה קסטלווקיו די צ'יגולי (Villa Castelvecchio di Cigoli) שממערב לסן מיניאטו, ומכאן כינויו.
הוא גדל וחי רוב שנותיו בפירנצה.
את הכשרתו הראשונית רכש אצל הצייר המנייריסט אלסנדרו אלורי, בהמשך עבר לסדנה של ברנרדו בונטלנטי (Bernardo Buontalenti) שם גם למד גאומטריה יישומית מאוסטיליו ריצ'י.
בהמשך הושפע על ידי הציירים הקונטרה מנייריסטים החשובים סנטי די טיטו וברוקי.
בפירנצה צייר עבור פאלאצו פיטי, לפי הזמנת פרנצ'סקו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, את "ונוס והסאטיר" ו"עקידת יצחק".
ברומא צייר, לפי הזמנת הפטרון הרומאי שלו, הקרדינל מסימו מסיני, את "זה האיש" (Ecce Homo) (הנמצאת כיום בפאלאצו פיטי בפירנצה).
מסיני הזמין תמונות באותו נושא גם מהאמנים המפורסמים יותר: קאראווג'ו ומפסינינו Passignano).
"פטרוס מרפא את חולה הצרעת" בבזיליקת סן פיירו בותיקן.
"החיזיון של פאולוס" בכנסיית בזיליקת פאולוס הקדוש מחוץ לחומות ברומא.
פרסקו של פסיכה בוילה בורגזה ברומא.
"בנדיקטוס הקדוש" במוזיאון האקדמיה האטרוסקי בקורטונה.
בין תלמידיו היו קריסטופנו אלורי, ג'ובאני בוליבטי, דומניקו פטי, ג'ובאני אנטוני ללי, אורליו לומי, גרגוריו פגאני, ואנדריאה קומודי.
צ'יוויטווקיה (באיטלקית: Civitavecchia) היא עיר בנפת רומא, במרכז מחוז לאציו.
צ'יוויטווקיה, הנמצאת כ-80 ק"מ מצפון-מערב לרומא, היא עיר נמל לחוף הים הטירני ובשפך נהר מיניונה.
בנמל שני רציפים ושובר גלים, עליו ניצב מגדלור.
משמעות שם העיר הוא "עיר עתיקה".
העיר המודרנית של צ'יוויטווקיה ניצבת באתר יישוב אטרוסקי קדום.
נמל העיר נבנה על ידי הקיסר טראיאנוס בתחילת המאה ה-2 לספירה.
העיר נזכרה לראשונה במכתב של פליניוס הצעיר, בשם Centum Cellae בשנת 107 לספירה.
קיימת מחלוקת בין היסטוריונים באשר למקור שם זה, יש המייחסים אותו למאת (centum - מאה) האולמות בחווילה של הקיסר.
בימי הביניים הייתה העיר מעוז ביזנטיני.
היא נכבשה על ידי הסרצנים בשנת 828 ומאוחר יותר עברה לשלטון מדינת האפיפיור.
נמל העיר היה לנמל חופשי בשנת 1696, בימי האפיפיור אינוקנטיוס השנים עשר ובעידן המודרני היה לנמל הראשי של רומא.
בשנת 1849 עברה העיר לשלטון צרפת.
ב-16 באפריל 1859 נפתחה לתנועה מסילת הרכבת בין רומא צ'יוויטווקיה.
בשנת 1870 פתחו חיילי האפיפיור את שערי מצודת העיר לכוחות הצבא האיטלקי במסגרת איחוד איטליה.
בעת מלחמת העולם השנייה ניזוקה צ'יוויטווקיה קשות בהפצצות וסבלה אבדות בין אזרחיה.
בשנים 1934 עד 1938 התקיים בצ'יוויטווקיה בית ספר ימי של בית"ר.
נמל צ'יוויטווקיה הוא נמל מרכזי לאוניות נוסעים ולמעבורות.
מנמל צ'יוויטווקיה יוצאות הפלגות סדירות לסרדיניה, סיציליה, מלטה, תוניס וברצלונה.
בנמל מתקיימת אף פעילות משנית של ספינות דיג.
בתחומי העיר שוכנות אף שתי תחנות כוח.
מבצר מיכלאנג'לו (Forte Michelangelo) אשר תכנונו נעשה על ידי דונטו ברמנטה בהזמנת האפיפיור יוליוס השני כדי להגן על נמל העיר.
בנייתו הושלמה בשנת 1535 בעת כהונת האפיפיור פאולוס השלישי.
את חלקו העליון של המגדל "הגברי" תכנן מיכלאנג'לו ולכן נקרא על שמו המבצר כולו.
במבנה, שמידותיו 100X82 מטר, ארבעה מגדלים שקוטרם 21 מטר.
כל צלע של המגדל הראשי, בחתך מתומן, אורכה 12 מטר.
עובי חומות המבצר 6–7.6 מטר.
המבצר נבנה מעל מבנה רומי קדום, ככל הנראה בסיס צבאי של הצי הרומי.
הטירה (Rocca) נבנתה מחדש בשלהי המאה ה-15 על ידי האפיפיור סיקסטוס החמישי.
במאה ה-16 נוסף לטירה ארמון אפיפיורי (Palazzo Apostolico) על ידי פיוס הרביעי.
קתדרלת סן פרנסיסקו מאסיסי (San Francesco d'Assisi) נבנתה על ידי מסדר הפרנציסקנים, החל משנת 1610, באתר בו נצבה כנסייה קטנה.
המבנה הנוכחי בעיצוב בארוק-נאו-קלאסי הוקם במאה ה-18.
מרחצאות טאורינה (Terme Taurine) אתר בריכות תרמיות הנמצא מצפון לעיר בפיקונצ'לה (Ficoncella), על שם עצי התאנה הנטועים בין הבריכות, פעל עוד בימי רומא העתיקה ואהוד עד היום על בני ציוויטווקיה.
סמוך לעיר נמצאים רציפי אוניות התענוגות מהם מפליגים תושבי המטרופולין של רומא.
כל קווי שיט התענוגות העיקריים מתחילים ומסיימים את מסלוליהם בנמל זה ובנמל מבקרות אוניות נוסעים נוספות המביאות תיירים לתור את אתרי רומא והוותיקן, מרחק של כ-90 דקות נסיעה.
נמל צ'יוויטווקיה, הידוע בשם "נמל רומא", משמש אחד הנמלים החשובים לתחבורה ימית באיטליה ולשינוע סחורות.
הנמל נמצא על "הדרכים המהירות בים" (Motorways of the Sea) שהיא יוזמה של האיחוד האירופי לקשר בין מספר נמלים מרכזיים במדינות האיחוד ומשמש נקודת קישור חשובה בין איטליה לסרדיניה.
תחנת הרכבת של צ'יוויטווקיה נפתחה בשנת 1859 ונמצאת בקצה המערבי של קו הרכבת בין רומא לצ'יוויטווקיה, שהוא חלק מקו הרכבת המקשר בין רומא-ליוורנו-פיזה.
עד לתחילת המאה ה-21 פעל אף קו רכבת קצר בין מרכז העיר לנמל.
אל צ'יוויטווקיה מגיע הקטע הדרומי של הכביש המהיר A12, היוצא מרומא, בעוד חלקו הצפוני מסתיים בג'נובה.
כביש SS1 מקשר בין שני קטעי הכביש המהיר.
צ'יוואווה (ספרדית: Chihuahua; באופן רשמי: המדינה החופשית והריבונית של צ'יוואווה, ספרדית: Estado Libre y Soberano de Chihuahua), היא אחת מ-31 מדינות מקסיקו, אשר יחד עם המחוז הפדרלי, מרכיבות את 32 הגופים הפדרליים של מקסיקו.
עיר הבירה שלה היא צ'יוואווה והעיר הגדולה ביותר בה היא סיודאד חוארס.
היא גובלת עם המדינות סונורה במערב, סינלואה בדרום-מערב, דורנגו בדרום, וקואווילה במזרח.
בצפון וצפון-מזרח, לצ'יוואווה גבול רחב עם ארצות הברית, והיא סמוכה למדינות ניו מקסיקו וטקסס.
צ'יוואווה היא המדינה בעלת השטח הגדול ביותר בין מדינות מקסיקו, והיא משתרעת על שטח של 247,455 קילומטרים רבועים (מעט גדולה יותר מבריטניה).
כתוצאה מכך היא ידועה גם בכינוי El Estado Grande ("המדינה הגדולה").
למרות שצ'יוואווה מזוהה בעיקר עם מדבר צ'יוואווה, יש בה יותר יערות מאשר בכל מדינה אחרת במקסיקו.
בשל האקלים המשתנה מתקיים במדינה מגוון רחב של צומח וחי.
מבחינה טופוגרפית, המדינה מאופיינת בעיקר על ידי שטח הררי וסלעי, ועמקי נהרות רחבים.
רכס הרי סיירה מדרה אוקסידנטל, חלק מהרי הרוקי, שולט בפני השטח של המדינה, והוא מכיל אטרקציה תיירותית מהגדולות במדינה, קניון הנחושת (Las Barrancas del Cobre) אשר גדול ועמוק יותר מהגרנד קניון.
במדרון של הרי סיירה מדרה אוקסידנטל, קיימות כרי עשב גדולים של עשב צהוב קצר, מקורו של רוב הייצור החקלאי של המדינה.
רוב התושבים חיים לאורך העמקים של הנהר ריו גראנדה.
מקור המילה צ'יוואווה שנוי במחלוקת ונחקר על ידי היסטוריונים ובלשנים.
התאוריה המקובלת סוברת כי השם נגזר משפת נאוואטל, ומשמעותו "המקום בו מי הנהרות נפגשים".
עיר מספר תושבים (2005) הערות סיודאד חוארס 1.3 מיליון העיר הגדולה במדינה צ'יוואווה 750 אלף עיר הבירה, העיר השנייה בגודלה סיודאד קוואטמוק 125 אלף דליסיאס 100 אלף פאראל 100 אלף
צ'יוודה (בהינדי: चिवड़ा; ידוע גם באנגלית כ-Bombay mix) הוא חטיף הודי מסורתי.
הצ'יוודה הוא לקט של דגנים או קטניות מיובשים ומתובלים, אשר עשוי לכלול עדשים מטוגנות, בוטנים, גרגרי חומוס או אטריות יבשות מקמח חומוס, תירס, אורז מותפח, או שבבי תפוחי אדמה, המתובלים במלח, כוסברה, כורכום, צ'ילי, שוש קירח, זרעי חרדל ועוד.
צ'יז'ב (בפולנית: Czyżew) היא עיר על גדת הנהר ברוק במחוז ויסוקומזובייצקי בפרובינציה פודלסיה בפולין.
בין השנים 1738 ל-1870 החזיקה העיר בזכויות עיר.
ב-1854 חובר היישוב למסילת הברזל שבין ורשה וסנט פטרסבורג.
קו תחבורה זה תרם לפיתוחה של העיירה ומספר תושביה עלה ל-1,500, כמעט כולם יהודים.
בסוף המאה ה-19 היו ביישוב כנסייה בנויה מלבנים, בית משפט מחוזי, בית ספר, בית כנסת וסניף דואר.
בעת זו כבר היו בעיירה כ-2,300 תושבים, 94% מהם יהודים.
בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את צ'יז'ב במסגרת המערכה בפולין.
באוקטובר 1939 הועברה העיירה לשליטת ברית המועצות במסגרת הנספח הסודי להסכם ריבנטרופ–מולוטוב.
ביוני 1941 שבו הגרמנים וכבשו את צ'יז'ב, במהלך מבצע ברברוסה.
היישוב נכבש על ידי הצבא האדום במחצית הראשונה של 1944 ונכלל בתחומי פולין לאחר תום מלחמת העולם השנייה.
בשנת 2011 הוכר היישוב שוב כעיר.
בעיירה ניצבת כנסייה על שם ניקולאוס הקדוש, יעקב בן זבדי ואנה הקדושה, כנסייה שהוקמה במאה ה-15, וכן בית כנסת מהמאה ה-19, מספר וילות מעץ מהמאה ה-19, בית קברות לחללי מלחמת העולם הראשונה, בתי קברות נוספים וכן אתרים נוספים.
בשנות השלושים של המאה ה-20 חיו בצ'יז'ב כ-1,600 יהודים.
בעיירה פעלו סניפים של טו"ז ושל "צנטוס".
בעיירה פעל בית ספר לבנות מרשת "בית יעקב" וכן הייתה בה פעילות ציונית.
בתקופת הכיבוש הגרמני הקצר, בין ספטמבר לאוקטובר 1939, גויסו חלק מיהודי העיר לעבודות כפייה.
כשעברה העיירה לשליטת ברית המועצות הלאימו הסובייטים עסקים של יהודים ופיזר את המפלגות הציוניות.
פליטים יהודים רבים הגיעו לעיירה מאזורי פולין שסופחו לגרמניה הנאצית.
רבים מהם המשיכו מזרחה לשטחי ברית המועצות, אך כאלפיים מהם נותרו בעיירה.
עם כיבושה מחדש של צ'יז'ב בידי הגרמנים, ביוני 1941, שבו הגרמנים וגייסו יהודים לעבודת כפייה.
כמו כן שדדו מהם כספים ורכוש.
באוגוסט 1941 הובלו רוב היהודים שהיו בעיירה ליער סמוך ונרצחו שם - או בדרך לשם - בירי.
בין מאה למאתיים בעלי מקצוע שוכנו באזור שהיה גטו או מחנה עבודה בעיירה.
ילדים שהתגנבו לגטו נתפסו ונורו למוות בבורות סמוכים.
בנובמבר 1942 הוסעו תושבי הגטו לזמברוב, שם רוכזו עשרות אלפי יהודים.
מקום ריכוז זה חוסל בתחילת ינואר 1943 וכל תושביו נרצחו.
יחיאל אליאש (ט' באייר תרס"ח, 10 במאי 1908 – ז' בתשרי תשנ"ח, 8 באוקטובר 1997) היה מייסד בני עקיבא ומשמרות אליצור, אחראי על הפלוגות הדתיות בהגנה.
צ'יזלהרסט היא פרבר ברובע ברומלי, שבדרום-מזרח לונדון החיצונית, בין בקסלי וגריניץ'.
מרכז הפרבר נותר כאזור לשימור מאז 1888 והפך לאתר פופולרי לטיולי-יום ממרכז לונדון, בזכות אווירתו הכפרית וריבוי הגנים והפארקים.
בין 1894 ל-1934 היה הפרבר עיר במסגרת מחוז קנט.
במקום התקיים יישוב סקסוני, השם מקורו בסקסונית והוא מורכב מהמילים cisel (חצץ) ו-hyrst (גבעה מיוערת).
במרכז הפרבר מצוי ארמון קמדן, על שם ההיסטוריון, האנטיקווריאט ואיש חצרה של אליזבת הראשונה ויליאם קמדן, שחי במקום במאה ה-17, הארמון הקיים הוקם ב-1717. במקום התגוררו מאז פקידי חצר המלוכה.
ב-1873 השתכנו במקום קיסר צרפת הגולה נפוליאון השלישי, אשתו אז'ני דה מונטיז'ו ובנם נפוליאון אז'ן לואי.
נפוליאון השלישי ובנו אף נקברו בכנסיית סנט מרי הקתולית שבצ'יזלהרסט לפני שהועברו למאוזוליאום המשפחתי בכנסיית סנט מייקל בפארנבורו.
ב-1865 נפתחה תחנת רכבת צ'יזלהרסט על קו לונדון-דובר.
כיום ניתן לנסוע מן התחנה למרכז לונדון (תחנת צ'רינג קרוס).
ב-1903 התגלתה מערכת מערות באורך כולל של 35 ק"מ, ככל הנראה שימשו המערות כמכרה אבן גיר עבור הרומאים ואולי אף לפני כן.
בימי מלחמת העולם הראשונה שימשו המערות לאחסון תחמושת של רויאל ארסנל ובתקופת הבליץ במלחמת העולם השנייה שימשו כמקלט.
בין מעצבי המערות לביקורים תיירותיים בשנת 1955 היה גם אדריכל הנוף הישראלי יצחק דנציגר.
סוזי סו, מנהיגת להקת סוזי והבאנשיז
צ'יוואווה (בספרדית: Chihuahua) היא בירת מדינת צ'יוואווה במקסיקו.
בעיר מתגוררים למעלה מ-800,000 תושבים, מה שהופך אותה לעיר השנייה בגודל אוכלוסייתה במדינת צ'יוואווה, אחרי סיודאד חוארס.
צ'יוואווה נמצאת במרחק של 1,487 קילומטרים צפון-מערבית למקסיקו סיטי, בירת מקסיקו.
העיר נוסדה ב-12 באוקטובר 1709 על ידי שני ספרדים תחת השם "אל ריאל דה מינס דה סן פרנסיסקו דה קואיאר" לאחר שהתגלו באזור כמה מכרות אשר ההתיישבות שהייתה קיימת באזור, סנטה אאולליה, הייתה על שטח הררי שלא אפשר את התפתחותה בהתאם לגילויים החדשים.
ב-1718 שם העיר שונה ל"סן פליפה אל ריאל דה צ'יוואווה".
העיר הפכה בהמשך התקופה הקולוניאלית למרכז האזור.
בעיר לא התרחשו קרבות גדולים במהלך מלחמת העצמאות של מקסיקו, שהתחילה ב-1810. ב-1823, לאחר סוף המלחמה וקבלת העצמאות של מקסיקו, שם העיר קוצר לצ'יוואווה בלבד והיא הפכה להיות בירת מדינת צ'יוואווה שהוקמה זה עתה.
ב-1847, במהלך מלחמת ארצות הברית–מקסיקו, העיר נפלה לידי כוחות ארצות הברית לאחר שהצבא המקסיקני הובס בקרב נהר סקרמנטו בקרבת העיר.
במהלך הניסיון של צרפת להשתלט על מקסיקו בין 1864 ו-1867 צ'יוואווה הייתה המושב של הממשלה הגולה של נשיא מקסיקו בניטו חוארס.
צ'יוואווה היא אחת הערים המתועשות במקסיקו.
הכלכלה המקומית מסתמכת בעיקר על תעשייה, כרייה מהאזור, תיירות ומסחר.
בעיר פועלים מספר אוניברסיטאות ומוסדות להשכלה גבוהה, בהם האוניברסיטה האוטונומית של צ'יוואווה, מכון צ'יוואווה לטכנולוגיה, מרכז המחקר לחומרים מתקדמים והאוניברסיטה הפוליטכנית של צ'יוואווה.
את צ'יוואווה משרת נמל התעופה הבינלאומי רוברטו פיירו ויאלובוס, הנמצא במרחק של 13 קילומטרים מהעיר ומציע טיסות ליעדים במקסיקו ובארצות הברית.
העיר מקושרת ברכבות לערים אחרות במקסיקו, כמו סיודאד חוארס ומקסיקו סיטי, וכן היא מקושרת ללוס מוצ'יס שבחוף האוקיינוס השקט על ידי מסילת צ'יוואווה-פסיפיק.
בצ'יוואווה עצמה פועלת מערכת אוטובוסים מהירה בשם "ויבבוס" הכוללת שני קווים.
צ'יוויטנובה מארקה (איטלקית: Civitanova Marche) היא עיירה הנמצאת בנפת מצ'רטה שבמחוז מארקה באיטליה, וממוקמת כ- 40 קילומטר מדרום-מזרח לאנקונה, בירת המחוז, וכ- 25 קילומטר ממזרח למצ'רטה, בירת הנפה.
העיירה שוכנת על מישור ההצפה של הנהר קיינטי.
זו עיירת נופש ותיירות, ויש בה גם נמל דייגים ומרכז לתעשיית הנעלה.
בעיירה כמה ארמונות, וילות וכנסיות מהמאה ה-19 ומתחילת המאה העשרים, וכן שתי כנסיות מהמאה ה-13 וה- 14 שנבנו מחדש במאה ה-19.
צִ'יוֹדָה (ביפנית: 千代田区) הוא אחד מ-23 הרבעים של טוקיו אשר בצוותא מהווים את לבה של טוקיו, בירת יפן.
הרובע בנוי סביב הארמון הקיסרי של טוקיו והוא משתרע על פני כ-12 קמ"ר בלבד.
ברובע נמצא המרכז השלטוני של יפן, אשר כולל בין היתר את הארמון הקיסרי, מעונו הרשמי של ראש ממשלת יפן, בניין הדיאט (הפרלמנט היפני), בית המשפט העליון, רבים ממשרדי הממשלה ושגרירויות רבות.
אתרים אחרים ברובע הם מקדש יסוקוני, מרכז העסקים מארונוצ'י ובו תחנת הרכבת המרכזית של טוקיו, אזור העסקים אקיהאברה (המוכר בזכות שפע חנויות האלקטרוניקה שבו ומכונה גם "עיר החשמל"), מטות המשטרה ומכבי האש של מטרופולין טוקיו, בניין קסומיגסאקי ומרכזי קניות רבים.
שגרירות ישראל ביפן נמצאת ברחוב Nibancho שברובע.
הרובע קיבל את שמו מטירת צ'יודה - שמה השני של טירת אדו, כיום הארמון הקיסרי.
פירוש השם ביפנית הוא "שדה אלף הדורות".
רובע צ'יודה נוסד ב-15 במרץ 1947, על ידי איחודם של שני רבעים: קאנדה (חלקו הצפון-מזרחי של רובע צ'יודה של ימינו) וקוג'ימאצ'י.
אירועים היסטוריים בולטים שהתרחשו בשטחו של הרובע כוללים:
ההתנקשות בראש הממשלה של השוגון, נאוסוקה איי, בשנת 1860 בידי כנופיה של סמוראים, במסגרת שרשרת האירועים שהובילו לרסטורציית מייג'י, אירעה מחוץ לשער סאקוראדה של הארמון הקיסרי.
התנקשות בחייו של ראש ממשלת יפן, אינוקאי צויושי, במהלך ניסיון ההפיכה של 15 במאי 1932.
במרד הנפל של 26 בפברואר 1936 השתלטו חיילים על בנייני מפתח ברובע, ובראשם בניין הדיאט ובתיהם של ראש הממשלה ושל אישים מרכזיים באליטה השלטונית.
המורדים ניסו להשתלט גם על הארמון אך נכשלו, בשל התנגדות חיילי המשמר הקיסרי.
ב-1960 מנהיג המפלגה הסוציאליסטית, אינג'ירו אסאנומה, נדקר למוות על ידי לאומן צעיר במהלך נאום שנשא במתחם הקונצרטים הפתוח בפארק הִיבִּיָה.
ב-1995 אנשי הכת אום שינריקיו ביצעו את התקפת הסארין ברכבת התחתית במרכז טוקיו וגרמו למאות נפגעים.
מבקרים יכולים לבקר בגן המזרחי של הארמון (בו נמצא מוזיאון המציג את האוספים הקיסריים), וכן בארמון הנפתח לציבור יומיים בשנה - ביום הולדתו של הקיסר (23 בדצמבר) וב-2 בינואר.
צ'יודה מנוהלת על ידי מושל הנבחר בבחירות ישירות.
המושל הנוכחי הוא מאסאמי אישיקאווה, עצמאי.
האספה המחוקקת של הרובע מונה 25 חברים.
באספה הנבחרת של מטרופולין טוקיו, צ'יודה מהווה אזור בחירה יחיד.
במשך 50 שנים יוצג הרובע באספה על ידי המפלגה הליברל דמוקרטית, עד לבחירות 2009, כאשר מועמד המפלגה הדמוקרטית בן ה-26, זנקו קורישיטה, הביס את המועמד בן ה-70 מטעם המפלגה הליברל דמוקרטית ונשיא אספת המטרופולין לשעבר, שיגרו אושידה.
ואולם ב-2013 חזר המושב של צ'יודה באספת המטרופולין למפלגה הליברל דמוקרטית.
מאז 1990 מהווים רובע צ'יודה יחד עם הרבעים מינאטו ושינג'וקו את אזור הבחירה הראשון לבית הנבחרים של יפן.
אזור הבחירה מיוצג כיום על ידי מיקי ימאדה מהמפלגה הליברל דמוקרטית.
צְ'יוּ גִ'ין (בסינית 秋瑾, בפין-יין: Qiū Jǐn; 8 בנובמבר 1875 – 15 ביולי 1907) הייתה מהפכנית, פמיניסטית וסופרת סינית.
היא כונתה גם שׂוֵאנְצִ'ינְג וגִ'ינְגְשְׂיונְג ("שמות מחווה" שנהוג לתת בבגרות בנוסף לשם שניתן בעת לידה), וכתבה בשם העט גְ'ייֵנְחוּ נוּשְׂיָה (סינית 鉴湖女侠; סינית מסורתית 鑑湖女俠), אשר, בתרגום מילולי, פירושו "אבירת אגם הראי".
צ'יו הוצאה להורג לאחר מרד כושל נגד שושלת צ'ינג, והיא נחשבת בסין לגיבורה לאומית.
צ'יו נולדה ב-1875 למשפחת אצילים בשיאמן, פוג'יין, וגדלה באחוזה המשפחתית בכפר שָׁאן-יִין, בג'ג'יאנג.
כנהוג לבנות אצולה, היא זכתה להשכלה נרחבת, והיא אהבה במיוחד לכתוב שירה, על מגוון נושאים, כולל על גיבורות ההיסטוריה הסינית, ובשיריה הייתה משבחת את גבורתן ויופיין.
בגיל 19, צ'יו נישאה לגבר שבחר עבורה אביה, בנו של סוחר עשיר.
היא הייתה אומללה בנישואיה הכפויים, ותיארה את בעלה כאדם "עם התנהגות נחותה מזו של חיה.
הוא מתייחס אלי כאילו שאני פחות מאפס." וכן ש"כשאני חושבת עליו, שערותי מסמרות מכעס, זה בלתי נסבל".
הביטחון העצמי שלה ירד, והיא שרתה בדיכאון עמוק.