tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עבודת הבנייה נמשכה עד 1889 ובינתיים מת הנסיך, כשאת הפרויקט שלו נטל הקיסר הרוסי, אלכסנדר השלישי שביקש מהאדריכל מקסימיליאן מסמאכר לסיים את העבודה, אלא שהעבודה הסתיימה ב-1900 ובינתיים נפטר הקיסר.
בשנים הסובייטיות, הארמון היה בשימושו של יוסיף סטלין, שהפך את המקום למעון הקיץ שלו.
לאחר סיפוח קרים הפכה למעון רשמי של נשיא רוסיה.
ארמון פוטוצקי (палац Потоцьких) בעיר לבוב נבנה בשנות 1880 כמקום מושבה של המשפחה האריסטוקרטית פוטוצקי.
האדריכל לואי דה ורני הצרפתי עיצב חלקים מסוימים בארמון.
עם השלמת השיפוצים בבניין ב-1972 נערכו בו טקסי נישואין שונים ובשנות ה-2000 היה לאחד ממעונות הנשיא האוקראיני.
קונצ'ה-זספה (Конча-Заспа) הוא מעון ממלכתי בקונצ'ה-זספה בדרום קייב אשר שימש את נשיאי אוקראינה לשעבר, בהם לאוניד קרבצ'וק, לאוניד קוצ'מה וויקטור יושצ'נקו.
כרגע איש אינו מתגורר שם.
"מיזם האוויר האוקראיני" משמש כחברת תעופה עבור ממשלת אוקראינה ובכירי המדינה, באמצעותה הנשיא האוקראיני טס במטוס טופולב Tu-134 המשמש כמטוס הנשיאותי האוקראיני.
הנשיא נבחר בהצבעה ישירה על ידי העם לתקופת כהונה של 5 שנים והוא מוגבל לשתי כהונות רצופות.
על מועמד לזכות ברוב קולות מוחלט, אם אף מועמד לא משיג רוב שכזה נערך סיבוב שני.
על פי פרק 5 סעיף 103 בחוקת אוקראינה, מועמד לנשיאות חייב להיות אזרח אוקראיני לא פחות מגיל 35, בעל זכות בחירה המתגורר באוקראינה בעשור שלפני רישומו כמועמד לנשיאות ודובר אוקראינית.
על פי החוקה הבחירות נערכות ביום ראשון האחרון של החודש האחרון לשנה החמישית לכהונת הנשיא המכהן.
אם סמכויות הנשיא מופסקות לפני תום הכהונה החוקית (עקב נבצרות), הבחירות נערכות בתוך 90 יום מסיום הכהונה ועל המועמדים לשלם סכום של 500,000 הריבניה (כ-20,000 דולר אמריקאי), שמוחזרים רק למועמדים שהתקדמו לסיבוב שני בהצבעה, במקרה שנערך כזה.
№דיוקןName(לידה–פטירה)תקופת כהונה ממשלות הערותשיוך פוליטי1 ליאוניד קרבצ'וק<small>Леонід Кравчук(1934–2022) 5 ביולי19915 בדצמבר1991 ממשלת פוקין(1990–1992) יושב ראש הראדה העליונה (1990–1991) המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות
№דיוקן שם(לידה–פטירה)תקופת כהונה ממשלות הערותשיוך פוליטי1 ליאוניד קרבצ'וק<small>Леонід Кравчук(1934–2022) 5 בדצמבר 1991 19 ביולי 1994 ממשלת פוקין(1990–1992) התפטר.
גוש יוליה טימושנקו לשעבר יושב ראש הראדה העליונה5 פטרו פורושנקו<small>Петро Порошенко(1965–) 7 ביוני2014 19 במאי2019 זכה בסיבוב הראשון בבחירות.
נשיא הרפובליקה של אזרבייג'ן (באזרית: Azərbaycan Prezidenti) הוא ראש המדינה אזרבייג'ן, המפקד העליון של צבא אזרבייג'ן ומגן הריבונות האזרית ושלמותה הטריטוריאלית.
הארמון הנשיאותי שוכן בבירה באקו.
על פי החוקה, הנשיא נבחר לכהונה בת 5 שנים ואחראי, בין השאר, על מינוי השרים בממשלה.
נשיא הרפובליקה של אוזבקיסטן (באוזבקית: O'zbekiston Respublikasining Prezidenti, או Ўзбекистон Республикасининг Президенти) הוא ראש מדינת אוזבקיסטן והמפקד העליון של צבא אוזבקיסטן.
עד לפטירתו ב-2 בספטמבר 2016 היה אסלאם קרימוב נשיא אוזבקיסטן, לאחר שנבחר לתפקיד בפעם השלישית.
הנשיא נבחר בבחירות ישירות לתקופה של 7 שנים.
ב-29 בדצמבר 1991 נערכו הבחירות הנשיאותיות הראשונות בתולדות המדינה.
לנשיא האוזבקי הראשון נבחר אסלאם קרימוב ברוב מוחץ של 86%.
המועמד שנגדו קרימוב התמודד היה מנהיג הארק - המפלגה הליברל-דמוקרטית של אוזבקיסטן, מוחמד סאליח, שמיד לאחר הבחירות אולץ לצאת לגלות.
ב-9 בינואר 2000 נערכו שוב בחירות לתפקיד נשיא המדינה, קרימוב זכה שוב הפעם ברוב של 91.9%.
המתמודד היחיד שהיווה אתגר היה עבדולחפיז ג'לולוב, מנהיג מפלגת העם הדמוקרטית.
ב-23 בדצמבר 2007 אסלאם קרימוב התמודד שוב, לקראת קדנציה שלישית רצופה.
אסלידין רוסטאמוב, ממפלגת העם הדמוקרטית
דילוֹרוּם טוֹשמוּחמדוֹבה, האישה הראשונה המועמדת בתולדות אוזבקיסטן, מועמדת מטעם מפלגת הצדק הסוציאל-דמוקרטית.
אקמל סעידוב, היה מועמד עצמאי שלא נתמך על ידי אף מפלגה
חוקת אוזבקיסטן מצהירה כי מועמד לתפקיד הנשיא חייב להיות לפחות בן 35, שולט ומדבר בשפת המדינה (אוזבקית), חי והתגורר באוזבקיסטן עשור לפחות.
בעת היכנסו לתפקיד, על הנשיא לשאת את השבועה הנשיאותית, שמצוטטת בסעיף 92 בחוקה האוזבקית ושהתקבל על ידי הפרלמנט האוזבקי.
נשות השָאלִים (מכונות גם כת השאלים, וכן בכינוי הגנאי "נשות הטליבאן") הוא כינוי לקבוצות נשים חרדיות קיצוניות בישראל, המתאפיינות בהתכסות ב"שאל", בגד עליון דמוי בורקה שמסווה את צורת הגוף, בעת יציאה מביתן.
נשים אלה נוהגות לכסות בשאל גם את בנותיהן.
לטענתן, זהו לבוש יהודי נשי קדום, שלבישתו מעוגנת במקורות הלכתיים.
חלק מנשות הקבוצה אף עוטות רעלה.
קבוצה אחת של נשים המתלבשות כך נמצאת בירושלים, ומכונה "כתר מלכות".
קבוצה שנייה, שמרכזה בבית שמש, התפרסמה עקב מעשי התעללות בילדים של אחת ממנהיגות הקבוצה, ברוריה קרן (כונתה בתקשורת "אמא טליבאן"), שהורשעה ב-2009 ונשלחה למאסר.
בתקופות מסוימות היה כיסוי פנים מאפיין לבוש גאוגרפי.
במשנה במסכת שבת מתוארים סוגי לבוש שונים שנחשבים ללבוש רגיל, ועל כן אין הם נחשבים למשא שאותו אסור להוציא בשבת מרשות היחיד לרשות הרבים (מלאכת הוצאה מרשות לרשות).
אחת הדוגמאות במשנה היא: "ערביות יוצאות רעולות", כלומר בארצות ערב, שם מקובל לצאת בלבוש רעלה, מותר לצאת כך גם בשבת.
במקום אחר מוזכר כי בנות ישראל שהתגוררו בעיירות כיסו את כל הפנים חוץ מעין אחת, אך בנות הכפרים לא נהגו כך.
נשות השאלים מביאות ראיה למנהג עטיית השאל מפרשנותן ללשון הרמב"ם : .
עם זאת, יש המוכיחים מהרמב"ם כי מדובר היה בדין התלוי בנוהג בכל מקום ואינו חובה על הכול: .
פסק הבד"ץ של העדה החרדית
חלק מנשות השאלים מעדיפות מנימוקי צניעות ללדת בביתן.
בשנת 2011 ילדה חברת הקבוצה בביתה וסירבה לקחת את התינוק לבית חולים למרות סכנה שנשקפה לחייו.
הוא ניצל בזכות התערבות אנשים שלקחו את התינוק לבית החולים נגד רצון הוריו ועירבו את גורמי הרווחה.
בעקבות מקרה זה ומקרים נוספים פרסם הבד"ץ של העדה החרדית בירושלים מכתב גלוי שבו התריע מפני "קבוצת נשים שעקרו דעת תורה מישראל" ומונעות מילדיהן חינוך מסודר וטיפול רפואי מסודר.
במכתב זה לא הוזכר במפורש עניין השאלים.
לאחר פרסום המכתב אמר הרב בן-ציון מוצפי כי יש להפריד בין הקבוצה העיקרית של עוטות השאלים, שהוא מנהג טוב, לקבוצה מצומצמת של נשים היולדות בביתן תוך סכנת חיים, וכן פועלות למען נישואים שלא על פי ההלכה ושאינן שולחות את ילדיהן למסגרות חינוכיות מקובלות.
לדבריו, נגד אלה יצא הבד"ץ.
על הרב אהרון צבי רומפלר נטען כי הוא אחד ממנהיגי הקבוצה, למרות שהוא עצמו הכחיש זאת.
תומכיו מציינים את העובדה שאשתו ובנותיו אינן עוטות שאל.
הרב רומפלר אמר בשיעור ששמע מפי רבני הבד"ץ כי הכרוז אינו קשור אליו.
אתר בחדרי חרדים פרסם הקלטה של שיחה טלפונית שבה אמר הרב משה שטרנבוך, ראב"ד העדה החרדית, שהכרוז אינו מכוון לרב רומפלר.
בהקלטות נוספות התירו רבנים נוספים של העדה הליכה עם שאלים בתנאים מסוימים.
מייסד דת האסלאם מוחמד נשא במהלך חייו 11 עד 13 נשים בנסיבות שונות.
כאות כבוד לנשותיו, כל אחת מנשותיו זכתה בפי המאמינים לכינוי אום אל-מומינין .
נישואיו הראשונים של מוחמד היו בשנת 595 לח'דיג'ה בנת ח'וויילד והם התקיימו כאשר הוא היה בן 25 והיא הייתה בת 28 או 41. ח'דיג'ה הייתה אשתו היחידה עד מותה בשנת 619, כאשר נישואיהם, שארכו 24 שנים, הסתיימו.
בנוסף, מעמדם של ריחאנה בנת זייד ומאריה אל-קבטיה הוא שנוי במחלוקת, שכן הייתה מחלוקת בין חוקרים מוסלמים אם הן היו פילגשות או אם הן היו נשואות למוחמד.
למעט עאישה, כל הנשים שהיו נשואות למוחמד היו בעבר אלמנות או גרושות.
הדעה הרווחת היא שלמוחמד היו שבעה ילדים ביולוגיים (שלושה בנים וארבע בנות) ושאת כל הילידים, מלבד ילד אחד, ילדה ח'דיג'ה בין השנים 598 ל-611 או 615. מאריה ילדה למוחמד בן בשנת 630 (ילדו השביעי), אך אף אחד מבניו לא הצליח להגיע לבגרות.
נישואיו הראשונים של מוחמד היו בשנת 595, בגיל 25, לח'דיג'ה, בת ה-40, שהייתה סוחרת אלמנה ומעסיקתו של מוחמד.
מוחמד היה נשוי לה במשך 25 שנה עד שנפטרה בגיל 65. מנישואין אלו נולדו לו שני בנים שמתו בצעירותם ובת אחת (פאטמה בת מוחמד), בנוסף על שלוש בנות שהיו לח'דיג'ה מנישואיה הראשונים.
כל עוד הייתה ח'דיג'ה בחיים היו אלו נישואין מונוגמיים וכנראה גם מאושרים כי מוחמד לא נישא לאישה נוספת.
בתרבות הערבית, נישואין היו בדרך כלל מוסדרים בהתאם לצרכים של שבט והתבססו על הצורך לכרות בריתות בתוך השבט ועם שבטים אחרים לפיכך נישואיו הנותרים של מוחמד נועדו בין היתר לחזק בריתות ידידות.
במהלך נישואיהם רכשו עבד בשם זיאד והחליטו לאמץ אותו.
אשתו שנייה של מוחמד הייתה סודה בנת זמעה, אלמנה משבט קורייש, שבטו של מוחמד.
באותה שנה (620) התארס לעאישה בת ה־6 והרווקה, בתו של חברו הטוב אבו בכר.
לפי מספר חדית'ים, מוחמד שכב עם עיישה בהיותה בת 9 שנים.
מלומדים באסלאם מנסים לטעון שמוחמד שכב עימה בגיל מאוחר יותר, אך אין שום חדית' שתומך בגרסה זו.
עאישה היא דמות דומיננטית באסלאם.
לאחר מותו של מוחמד, היא הייתה דומיננטית מבחינה פוליטית, והייתה מעורבת במאבקים ובמלחמות בין הפלגים השונים באסלאם.
מספר רב של חדית'ים נאמרו בשם עאישה.
למשל, יש חדית' בו היא אומרת ש"הפסוק שעוסק בהנקת מבוגרים ובסקילה, היה תחת הכרית שלי, ונאכל על ידי עז ביום בו הנביא הלך לעולמו".
החדית' הזה בעייתי מבחינה תאולוגית, כי התאולוגיה המוסלמים טוענת שהאל הבטיח לשמר את הקוראן במלואו, ולכן, פסוק שנאכל על ידי עז, סותר טענה זו.
חדית'ים נוספים של עאישה טוענים שהנביא כושף, והתחיל לדמיין שהוא עושה בלילה דברים, שהוא כלל לא עשה.
במהלך כיבוש מכה נהרגו גברים רבים וכתוצאה מכך נשים רבות התאלמנו.
מוחמד נישא לאלמנות מהקרבות: ב-625, בהיותו בן 55, נישא לחפסה בת עומר, אלמנה בת 19 שהתאלמנה בקרב על באדר, היא נפטרה בשנת 666. בשל היותן קרובות בגיל התיידדה חפסה עם עיאשה.
ב-626 נישא לזינב בנת חוזימה שהייתה אלמנה מאז קרב בדר.
היא הייתה בסוף שנות ה-20 או בת 48 (לפי גרסאות שונות).
זינב נפטרה לפי גרסאות שונות בין חודשיים לשנתיים לאחר חתונתם.
ב-627 נישא לקרובת משפחתו, הינד (אום סלמה) שהייתה אלמנה (יש גרסאות אחדות לגילה מ-31 ועד 47).
בעלה הראשון, עבדאללה אבן עבד-אל-אסאד שהיה מוסלמי מסור נהרג בקרב אוחוד והותיר אותה עם ארבעה ילדים.
היא נפטרה בשנת 680 (או 683) ובכך האריכה ימים להיות האחרונה מנשותיו של מוחמד שנשארה בחיים.
אחרי קרב השוחה שניהל מוחמד, מוחמד לקח את ריחאנה כשפחה, במקורה בת שבט בני נדיר ואלמנתו של אחד מבני שבט בנו קורייזה היהודים.
יש גרסאות הטוענות שהיא התאסלמה ונישאה למוחמד ויש כאלו הטוענות שלא התאסלמה או לא נישאה לו.
היא הלכה לעולמה כנראה שנה לפני מוחמד.
זינב בנת ג'חש, בת דודתו של מוחמד, הייתה אלמנה כשארגן את נישואיה לזיאד, בנו המאומץ.
כשמוחמד נישא לה זינב הייתה אשתו החמישית במקביל, בזמן שלאחרים הותר לשאת רק ארבע נשים בבת אחת והתעוררה בעיית גילוי עריות בכך שמוחמד נישא למי שהייתה אשת בנו.
זינב נפטרה בערך במועד פטירתו של מוחמד.
מוחמד אבן ג'ריר א-טברי מספר כי מוחמד ביקר בביתו של בנו, זיאד, כאשר זה לא היה בבית.
זינב הייתה לבושה למחצה, ומוחמד קרא "יבורך האל שגורם ללבבות לרטוט".
זינב הבינה שמוחמד חושק בה, ומכאן ואילך היא דחתה את בעלה זיאד.
זיאד הציע למוחמד להתחתן עם אשתו, אך מוחמד אמר לו שישמור את אשתו לעצמו.
מקורות מוסלמיים אחרים דוחים מסורת זו.
מאחר שזינב כבר לא רצתה אותו, זיאד התגרש מאשתו.
לאחר הגירושין, נשא אותה מוחמד לאישה.
קהל המוסלמים לא קיבל בצורה יפה שאדם מתחתן עם גרושתו של בנו, ובתגובה לכך התקבל הפסוק בקוראן שאומר שיש לבטל את אימוץ הבנים באסלאם.
ב-628, בהיותו בן 58, נישא לג'וירייה בנת אל-חארת', אלמנה שבוייה בת 20 מהקרב נגד שבט בנו מוסטליק.
בסוף אותה שנה נישא לרמלה, הידועה גם בכינוי אום חבּיבּה, בת לאחת המשפחות התקיפות בשבט קורייש - בני אומייה.
רמלה הייתה אחותו של מועאויה הראשון ובת דודו של עות'מאן בן עפאן.
בעלה הראשון ואב בתה חביבה, עבד-אללה, היה אחיה של זינב בת ג'חש, הם התגוררו באתיופיה, כאשר בעלה התנצר והיא סירבה לעזוב את האסלאם היא התגרשה ממנו.
אחרי מותו של עבד-אללה נישאה רמלה בת ה-30 למוחמד.
טקס הנישואין נערך באתיופיה בלי נוכחותו של מוחמד, רק 6 שנים מאוחר יותר נסעה למדינה והצטרפה למוחמד.
ב-629 מוחמד בן ה-59 נישא לצפייה (ספיה) בת ה-17, בתו של חי בן אחיטוב, יהודייה בת שבט בני נדיר, אלמנה ידועה ביופייה ומשכילה, שבעלה הראשון ואביה נהרגו בקרב ח'ייבר בו היא נלקחה בשבי.
ב-630 נישא למימונה בנת אלחארת' (בַּרַה) בת ה-36, אחותה למחצה של אשתו המנוחה זינב בת חוזיימה, נפטרה ב-674.
האחרונה בנשותיו הייתה מאריה הקופטית, רווקה נוצרייה בת 20 אשר נשלחה אליו כשפחה.
מאריה ילדה לו בן (אברהים) שמת בגיל שנה לערך.
לפי המקורות האסלאמיים, מאריה התגוררה אצל אשתו של מוחמד, חפסה.
חפסה חזרה לביתה, ונתגלה לה מה שאירע, והיא כעסה על מוחמד.
מוחמד ביקש מחפסה שלא לספר ברבים את שאירע, אולם היא סיפרה את המעשה לעיישה.
מוחמד נשבע לשתי נשותיו שלא לשכב יותר עם מאריה.
אולם לאחר מכן, ג'בריל נתגלה למוחמד ואמר לו את הפסוק "מדוע אתה הנביא מונע מעצמך את אשר האל ייעד לך?".
מציין כאשר ישנה מחלוקת מתי בדיוק מוחמד נישא לאותה האישה.
שמות הצאצאים והאבות הישירים של מוחמד מסומנים בטקסט מודגש.
ציר הזמן של נישואיו של מוחמד
הערה: לא כל המקורות מסכימים על התאריכים המדויקים הללו
הקווים האנכיים בגרף מציינים, בסדר כרונולוגי, את המועד בו מוחמד החל להיות נביא, את ההג'רה, ואת קרב בדר.
ארגון נשי ובנות חב"ד (מכונה בקיצור: נשי חב"ד) הוא הארגון עולמי של נשות חב"ד.
לארגון מאות סניפים ברחבי העולם, בעיקר בישראל ובארצות הברית.
הארגון מפעיל את תנועות הנוער 'בת מלך' ו'בנות חב"ד', את ארגון הסיוע ליולדות 'שפרה ופועה' ומיזמים נוספים.
הארגון נוסד בשנת תשי"ב, 1952 בניו יורק על ידי הרבי מנחם מנדל שניאורסון, זמן קצר לאחר שמונה למנהיג תנועת חב"ד.
הארגון היה ראשון מסוגו במגזר החרדי, בכך שהתמקד בנשים עצמן, ומטרותיו לא היו גיוס כספים או פעילויות עזר לארגונים הגבריים.
והיה בין ארגוני הנשים הראשונים שקמו בארצות הברית.
מטרת הארגון היא העצמה נשית, בין השאר באמצעות לימודי תורה וחסידות.
הרבי חלק נחרצות על עמדתם של זרמים מסוימים ביהדות שיש להגביל את לימוד התורה לגברים בלבד, וטען כי הלימוד הנשי של תורה וחסידות מספק תוכן ומשמעות לדרך החיים היהודית הנשית, על ידי הדגשת התפקידים והכוחות הנשיים הייחודיים.
בנוסף מפעיל הארגון תוכניות להבאת יופי התורה והמצוות לידיעתם של אחרים, בעיקר נשים ובנות, חסרות רקע יהודי או תורני.
הרבי ייחס חשיבות רבה להתפתחות הארגון, ואף השתתף בעצמו בוועידות השנתיות של הארגון שנערך בבית מדרשו שבניו יורק
הארגון מפעיל סמינרים ותוכניות עולמיות לבנות מגיל בית הספר ועד זקנה.
מתנועת נוער והדרכת כלות, ועד פעילויות ושיעורים לקשישות.
במאות קהילות ברחבי העולם, ארגון נשי חב"ד נותן חסותו ל"שבוע האישה היהודייה".
אלפי נשים מכל גוני הקשת נפגשות יחד בוועידות של נשי חב"ד כדי ללמד וללמוד, לתת ולקבל השראה, ולשמוע את האג'נדה של הארגון שנקבעה עבור השנה הקרובה.
חטיבת בנות חב"ד, מארגנת פעילויות מקבילות עבור בנות בגילאים צעירים.
מטה הארגון בישראל פועל במרכז צעירי אגודת חב"ד בכפר חב"ד, ומחולק ל-12 מחלקות, הפונות לנשים בכל הגילאים והתקופות.
כל בנות חב"ד בישראל חברות בארגון או במיזמי הבת.
הארגון מפעיל פעילות תרבותית וחברתית ענפה לנשות ובנות חב"ד בישראל, ופעם בשנה מקיים כנס ארצי לכלל הפעילות והחברות בארגון.
הארגון מעודד ומפעיל פעילות חינוכית, ומפגשי יהדות לנשים, שבהם הנשים לומדות מתורת החסידות ועורכות התוועדויות.
הקרן הארצית ליולדת הוקמה על ידי ארגון שפרה ופועה בשיתוף עם ארגון נשי ובנות חב"ד בארץ הקודש בשנת תשנ"ה על מנת לממן ליולדת עזרה במצרכי מזון וארגון הבית, ומימון ימי נופש.
בראש הארגון עומדת הגברת ציפורה הבר.
כינוס נשי ובנות חב"ד הארצי, מתקיים מדי שנה בחופשת הקיץ, וכנס נוסף במתכונת צנועה יותר בסמיכות לכ"ב שבט.
שיר לשבת, מסרון שבועי עם תכנים נשיים חסידיים להפצה בוואטצאפ.
בצוותא, כתיבת ספר תורה על ידי כל נשי ובנות חב"ד בארץ לרגל 30 שנה להסתלקות הרבנית חיה מושקא שניאורסון.
מכון צופיה, כנסי 'בואי כלה' לנערות בתקופת השידוכים והחתונה, ימי עיון למדריכות כלות, ועוד, בראשות מרת אסתר ירוסלבסקי.
קייטנופש, ארגון ימי מרגוע באווירה חסידית ומעצימה, בראשות מרת חדווה סגל.
מאירות עולם, יצור מיתוג והפצת ערכות נרות שבת במחיר מסובסד לחלוקה, וארגון מבצעי עידוד לבנות ונערות, בניהול מרת צביה רוזנשיין.
מידי מספר שנים מתקיימות בחירות לתפקיד יו"ר הארגון נבחרה בשנת התשע"ט (2019) הגב' מלכה טברדוביץ.
מרת מלכה טברדוביץ - יו"ר הארגון
נשי חב"ד מפעילות ארגון עזרה ליולדות בשם 'שפרה ופועה' התומך מדי שנה באלפי יולדות.
הארגון הוקם בשנת תשל"ז בהוראת הרבי מלובביץ' על ידי הרב שלמה מיידנצ'יק ורבו של כפר חב"ד דאז הרב מרדכי שמואל אשכנזי.
הפעילות כוללת הכנת ארוחות חמות ליולדות ולמשפחותיהן, שירותי שמרטפות בהתנדבות לילדיהן של היולדות ולעיתים גם סיוע במשק הבית ועוד.
אחת המטרות המרכזיות של הארגון היא עידוד הילודה.
פעם בשנה במוצאי שבת פרשת שמות מקיים הסניף המרכזי שבכפר חב"ד כנס הצדעה לארגון.
רבעון 'די אידישע היים' הוא ביטאון שיוצא לאור על ידי 'נשי ובנות חב"ד' בשפת היידיש והאנגלית.
העלון נכתב על ידי נשים והוא מיועד לנשים, הרבי נהג להגיה בקביעות את העלון לפני הוצאתו לאור - וזאת כדי לבטא את החשיבות שהוא ייקר למעמד האישה.
שמו של העלון בתרגום לעברית הוא 'הבית היהודי'.
תנועת הנוער "בת מלך" מיועדות לבנות ונערות עד גיל 14. המדריכות הן תלמידות הכיתות ט' עד י"ב.
במסגרת הפעילות, הבנות מחולקות לקבוצות לפי שכבות גיל, לכל כיתה - קבוצה עם מדריכה משלה.
פעם או פעמיים בשבוע מתאספות הבנות בשעות אחר הצהריים לפעילות חווייתית.
מדי שנה מתקיים 'כנס בת מלך' (בדרך כלל בתאריך פטירתה של הרבנית חיה מושקא שניאורסון, אשת הרבי מנחם מנדל שניאורסון) בבנייני האומה בירושלים.
לכנס מגיעות הבנות מכל הסניפים בארץ יחד עם המדריכות או המורות שלהן בבית הספר.
לכל כנס יש נושא משלו והוא מוצג בצורה אומנותית על במה בשילוב מסכים.
התוכנית כוללת הצגות, ריקודים של סניפים נבחרים, נאומים, אמירת 12 הפסוקים, והחלטות טובות.
בשנת 2014 הפכה תנועת הנוער לארגון נוער רשמי המוכר מטעם משרד החינוך, כאשר התאחדה עם ארגונים נוספים לעמותה בשם "ארגון נוער חב"ד": בת מלך, הפנסאים - צבאות ה' ומועדון המעשים הטובים.
נשיא אוניברסיטה או נגיד אוניברסיטה הוא הניצב בראש אוניברסיטה.
מעל שני אלה נמצא הנשיא.
בחלק מהמדינות, במיוחד מדינות חבר העמים הבריטי, נשיא האוניברסיטה מכונה גם סגן הנגיד, ומעליו ניצבת דמות ייצוגית לגמרי - הנגיד (chancellor).
באוניברסיטת אדינבורו, למשל, אן, הנסיכה המלכותית היא הצ'נסלור.
במדינות אחרות, כמו ארצות הברית, ישנן אוניברסיטאות בהן תפקיד הנשיא מכונה צ'נסלור.
במדינות אחרות, כמו אוסטרליה, גרמניה וישראל נשיא האוניברסיטה הוא הדמות הבכירה ביותר בהיררכיה של האוניברסיטה.
הנשיא אינו עוסק בניהול השוטף של האוניברסיטה, אלא בקידום מיזמים אסטרטגיים, כגון פתיחת מסלולי מחקר ולימוד חדשים, גיוס תורמים המממנים חלק ניכר מתקציב האוניברסיטה וכדומה.
עם זאת, לנשיא יכולות להיות סמכויות נוספות.
כך למשל, באוניברסיטה העברית הנשיא חבר מתוקף תפקידו בסנאט האוניברסיטה ובוועדה המתמדת שלה, והוא רשאי להשתתף בישיבותיהם ובדיוניהם של כל הרשויות והגופים של האוניברסיטה.
היקף סמכויותיו של נשיא האוניברסיטה נמצא לעיתים במחלוקת בין חבר הנאמנים המעוניין בסמכויות גדולות לנשיא שיאפשרו גמישות ניהולית, לבין סגל האוניברסיטה הדורש הבאת החלטות לאישורו של הסנאט.
לדוגמה, בראשית ימיה של האוניברסיטה העברית החזיק יהודה מגנס, שכונה אז קנצלר האוניברסיטה, בסמכויות ניהוליות רחבות.
בשנת 1934 הוקם סנאט לאוניברסיטה, ובשנת 1935 הועברו רוב סמכויותיו לסנאט, לרקטור ולדיקנים של הפקולטות השונות, ותוארו הומר ל"נשיא".
מחליפו בתפקיד, זליג ברודצקי, התפטר מתפקידו לאחר שלא הצליח לרכז בידיו סמכויות ניהוליות רבות יותר.
בשנות ה-50 החזיק בנימין מזר בו זמנית בתפקידי הרקטור והנשיא של האוניברסיטה העברית.
סביב תפקיד כפול זה נוצרה מחלוקת, כאשר ותיקי האוניברסיטה דרשו את המשך הצמדת התפקידים, בעוד הצעירים דרשו את הפרדת התפקידים.
בניגוד לרקטור הנבחר על ידי הסנאט, נשיא האוניברסיטה ומנכ"ל האוניברסיטה נבחרים על ידי חבר הנאמנים של האוניברסיטה, והם כפופים לחבר הנאמנים, המהווה את "הבעלים" של האוניברסיטה.
קיימת מחלוקת ציבורית האם על נשיא אוניברסיטה להיות איש אקדמיה.
תומכי היות הנשיא איש אקדמיה גורסים שתפקיד הנשיא הוא תפקיד ייצוגי ועל האוניברסיטה להיות מיוצגת על ידי אקדמאי מובהק.
לעומת זאת, המתנגדים לדרישה שהנשיא יהיה איש אקדמיה גורסים שתפקיד הנשיא הוא קודם כל תפקיד ניהולי ותפקיד של גיוס משאבים ויש לבחור לתפקיד את האדם המתאים ביותר לביצועו.
נשות וינדזור העליזות היא קומדיה מאת ויליאם שייקספיר שהתפרסמה במהדורת דפוס בשנת 1602. זהו המחזה היחיד בו מציג שייקספיר את מעמד הביניים בתקופה האליזבתנית העכשווית לתקופתו.
המחזה היה בסיס למספר אופרות, המפרסמת בהן היא "פלסטף" מאת ג'וזפה ורדי.
ברדולף, פיסטול ונים (אנשיו של פלסטף)
רובין - משרתו של פלסטף, ייתכן כי הוא בנו של מר פייג'
מר פורד ומר פייג' – שני אדונים המתגוררים בממלכת וינדזור
ויליאם פייג' – נער, בנו של מר פייג'
סר יו אוונס – אדון וולשי
דוקטור קיוז – רופא צרפתי
רגבי – משרתו של דוקטור קיוז
סלנדר – בן דודו של שלואו
סימפל – משרתו של סלנדר
בעל הפונדק גברת פורד גברת פייג' אן פייג' ''' – בתם של הזוג פייג', מאוהבת בפנטון
באופן אנכרוניסטי, המחזה ממקם את סר ג'ון פלסטף, המוכר ממחזות שייקספיר, הנרי הרביעי (חלק ראשון ושני) והנרי החמישי, בשנת 1400 בעידן האליזבתני שהחל רק בשנת 1558, בתקופתו של שייקספיר.
פלסטף מגיע לממלכת וינדזור ללא פרוטה ומחליט להרוויח כסף על ידי כך שיחזר אחר גברת פורד וגברת פייג' הנשואות והעשירות.
משרתיו מספרים לבעליהן של הנשים על מזימתו המתוכננת של פלסטף.
בינתיים שלושה גברים שונים מנסים לזכות בידה של הבת, העלמה אן פייג'.
גברת פייג' מעוניינת שבִתהּ תינשא לרופא צרפתי העונה לשם דוקטור קיוז, ולעומתה פייג' האב מעוניין להשיא את בתו למר סלנדר.
אן עצמה מאוהבת במר פנטון, אך אביה דחה אותו כמחזר לביתו כיוון שהוא בזבזן.
יו אוונס מווילס, מנסה לגייס לעזרתו את גברת קוויקלי (המשרתת של דוקטור קיוז) על מנת להרשים את אן כדי שמר סלנדר יזכה בה, אך הרופא קיוז מגלה את מזימתו ומזמין את אוונס לדו-קרב.
הבעלים של הפונדק מונע את הקרב על ידי כך שהוא מוסר לשני הגברים שני מיקומים שונים בהם אמור להיערך המפגש.
אוונס וקיוז מחליטים לנקום ביחד בשלאו, בעל הפונדק, על שמנע מהם לערוך דו-קרב.
"הנשים העליזות" אינן מעוניינות בפלסטף השמן והמזדקן כמחזר; אך לשם השעשוע ולשם נקמה בו בשל הצעותיו המגונות כלפיהן, הן משתפות פעולה עם חיזוריו, וזה מסב מבוכה רבה לפלסטף.
פלסטף ממהר לצאת לפגישה ופורד פוצח במונולוג על חשדותיו המוצדקים באשתו ועל כך שאין לבטוח בפייג'.
כאשר פלסטף מגיע לפגישה עם גברת פורד, 'הנשים העליזות' דוחפות אותו להתחבא בסל מלא בבגדים מלוכלכים המיועדים לכביסה.
הן מערימות עליו שוב וגורמות לו להסוות את זהותו על ידי כך שהוא מתחפש לדודה השמנה של המשרתת, גברת פורד הידועה כ'גברת השמנה מברנטפורד'.
מר פייג' גורם לביתו אן ללבוש לבן ואומר לסלנדר לחטוף אותה במהלך המהומה ולהינשא לה.
אמה של אן, גברת פייג', ודוקטור קיוז זוממים לעשות את אותו דבר אך הם מעוניינים שאן תלבש ירוק.
אן מספרת לפנטון אהובה על התוכניות, ושניהם בעזרתו של שלאו מתכננים להינשא זה לזה.
סלנדר קיוז ופנטון חוטפים את כלתם לעתיד במהלך המהומה, ושאר הדמויות חושפות את זהותן האמיתית בפני פלסטף.
פורד דורש ממנו בחזרה את התשלום בעבור פיתוי אשתו ולוקח ממנו גם את סוסו כפיצוי.
לפתע מופיע סלנד וטוען כי היה קורבן לתרמית כיוון שהכלה אותה חטף על מנת להינשא לה לא הייתה אן אלא ילד קטן בתחפושת.
אן ופנטון מגיעים ומתוודים כי הם אוהבים אחד את השני וכי זה עתה נישאו.
פנטון נוזף בהוריה על כך שניסו לכפות עליה נישואין עם גברים שאינה אוהבת.
הוריה מקבלים את הנישואין ונותנים את ברכתם לזוג הצעיר.
ייתכן ומספר מוטיבים ב"נשות וינדזור העליזות" לקוחים מתוך "איל פקורונה", אוסף סיפורים מאת סר ג'ובני פיורנטינו; אחד מן הסיפורים הללו נכלל ב"ארמון התענוגות" של ויליאם פיינטר.
(גם במחזהו של שייקספיר "סוף טוב הכל טוב" נראה כי הוא מסתמך על סיפור של פיינטר).
"נשות וינדזור העליזות" נחשב אחד ממחזותיו הפחות מוצלחים של שייקספיר.
דמותו של פלסטף גם היא נחשבת לכתובה פחות טוב מאשר בשני מחזות "הנרי הרביעי".
קשה להסביר מדוע שייקספיר כתב את המחזה ברשלנות, וייתכן שהמחזה הוזמן לצורך אירוע מיוחד והיה עליו להשלים אותו בחיפזון.
שייקספיר היה המחזאי האהוב ביותר על המלכה אליזבת הראשונה, מלכת אנגליה, שאהבה את דמותו של פלסטף וביקשה במיוחד מחזה שייסוב סביב דמותו.
כך ניתן גם להסביר את נוכחותן של דמויות נשיות רבות במחזה כמחווה למלכה, ואת המהומה הגדולה בסוף המחזה, מעין קומדיית טעויות הסובבת כולה סביב פלסטף.
בשנת 1960 הועלה המחזה בתיאטרון הקאמרי (נוסח עברי: נתן אלתרמן, בימוי משה הלוי, תפאורה ג'ניה ברגר)
בשנת 2014 עלתה הפקה של המחזה בתיאטרון החאן, בשם "הנשים העליזות מווינדזור" (נוסח עברי: נסים אלוני, עיבוד ובימוי: אודי בן-משה).
נשיא הרפובליקה האיטלקית הוא ראש המדינה של איטליה.
סמכויותיו של הנשיא הן סמליות בעיקרן, ותפקידו מוגדר כמייצג האחדות והערבות באיטליה.
הנשיא הנוכחי וה-12 במספר הוא סרג'ו מטרלה, שנבחר לתפקיד ב-31 בינואר 2015 והחל בכהונתו ב-3 בפברואר 2015.
כהונתו של הנשיא האיטלקי אורכת שבע שנים.
הוא נבחר במושב משותף של שני בתי הפרלמנט - הסנאט ובית הנבחרים, במספר הסבבים הדרוש על-מנת להשיג רוב מחויב של שני שלישים.
הנשיא יכול לסיים את תפקידו באופן שאינו טבעי כתוצאה מאחת מהסיבות הבאות:
נכות צמיתה או מחלה קשה;
פיטורים עקב עבירה על החוק.
נשיא איטלקי לשעבר מכונה "נשיא אמריטוס של הרפובליקה".
בהיעדרו של הנשיא באיטליה לרבות יציאות רשמיות לחו"ל, ממלא תפקידו הוא נשיא הסנאט.
הנשיא מתגורר בארמון קווירינאלה שברומא.
סמכויותיו של הנשיא כאמור הן סמליות בעיקרן.
למרות הגבלת סמכויותיו המשמעותית של הנשיא, תפקידו חשוב מאוד בהשוואה למדינות אחרות בהם הנשיא הוא בעל סמכויות סמליות (בדומה לישראל), היות שמתפקידו לבחור על מי להטיל את הרכבת הממשלה, ובעקבות הפיצול הפוליטי באיטליה מאז ימי מלחמת העולם השנייה - מדובר בדבר היכול לקבוע למעשה את זהותו של ראש הממשלה.
בחוקת איטליה מפורטות סמכויותיו השונות של נשיא איטליה:
מינוי ואישור תפקידיהם של דיפלומטים;
חתימה על אמנות בינלאומיות, באישור של הפרלמנט;
ביצוע ביקורים רשמיים בחו"ל בליווי של חברי ממשלה;
הכרזה על מצב מלחמה, באישור של הפרלמנט.
מיני של עד חמישה "סנאטורים לכל החיים";
לכנס את הפרלמנט למושב מיוחד;
אישור הצעות של צווים ממשלתיים לפני הפרלמנט;
עיכוב הצעות חוק ודרישה לבחינה מחודשת (אפשרי פעם אחת בלבד בכל בצעת חוק).
הטלת מלאכת הרכבת הממשלה לאחר בחירות כלליות:
מינוי שרי קבינט הממשלה בהמלצתו של ראש הממשלה; אך קיימת מוסכמה חוקתית שהנשיא יכול לדחות מינוי של שר אחד.
קבלת שבועתו של ראש הממשלה, עם כניסתו לתפקיד;
קבלת התפטרותו של ראש הממשלה, עם עזיבתו את התפקיד;
אישור צווים אשר הוצעו על ידי ראש הממשלה.
צווים אלו, במקרה שאינם זוכים לאמון הפרלמנט, פגים לאחר 60 יום;
פיקוד על הכוחות המזוינים של איטליה.
מינוי נשיא הסוכנות הלאומית לבטיחות בתעופה.
אישור מינויים של שופטי בית המשפט העליון;
נשיא איסלנד (באיסלנדית: Forseti Íslands) הוא ראש המדינה הנבחר של איסלנד.
הנשיא נבחר לתקופת כהונה של ארבע שנים על ידי הצבעה כללית של כלל המבוגרים.
החוקה האיסלנדית לא מגבילה את מספר הפעמים שנשיא יכול להיבחר.
מאז עצמאותה של איסלנד מדנמרק בשנת 1944, כיהנו באיסלנד שבעה נשיאים.
הנשיאה הנוכחית היא האלה תומאסדוטיר, שמכהנת בתפקיד מ-1 באוגוסט 2024.
משכנו של נשיא איסלנד ממוקם בפֶּסָאסְטָאדִ'יר שבעיר גארדבאיר שהיא חלק מהמטרופולין רייקיאוויק.
לפי החוקה האיסלנדית, במקרים בהם נבצר מהנשיא לבצע את תפקידיו (למשל בשל נסיעה לחו"ל או הרדמה רפואית), שלושת נושאי המשרות הבכירות באיסלנד – ראש הממשלה, נשיא הפרלמנט ונשיא בית המשפט העליון, ממלאים את מקומו של הנשיא, על ידי הצבעה משותפת בכל נושא שיש להכריע בגינו ללא דיחוי.
הנשיא של איסלנד מקבל עם כניסתו לתפקיד גם את תואר הכבוד "נשיא מסדר הבז".
שם הנשיא (שנות חיים) תמונה תחילת כהונה סיום כהונה מערכות בחירות הערות סוון ביירנסון 1881–1952 17 ביוני 1944 25 בינואר 1952 1944 1945 1949 עוצר איסלנד בשנים 1941–1944 ולאחר מכן היה לנשיא הראשון של איסלנד.
הנשיא היחידי שמת בעת כהונתו.
בכל הפעמים בהן הסתיימה תקופת הכהונה שלו, הוא היה המתמודד היחיד לתפקיד ולפיכך הוארכה תקופת הכהונה שלו באופן אוטומטי.
אולפור רגנר גרימסון נולד ב-1943 1 באוגוסט 1996 1 באוגוסט 2016 1996 2000 2004 2008 2012 הנשיא הראשון שעשה (שלוש פעמים) שימוש בסמכותו להטיל וטו על צעדי חקיקה ולפיכך העביר את ההחלטה על צעדים אלו למשאל עם.
נשות ניחומים היו נשים וילדות שהצבא היפני הקיסרי השתמש בהן כשפחות מין במהלך מלחמת סין-יפן השנייה ומלחמת העולם השנייה.
המושג "נשות ניחומים" הוא תרגום מקובל של המונח 慰安婦 בשפה היפנית (בתעתיק: אִיאָנפוּ) ושל המונח 위안부 בשפה הקוריאנית (בתעתיק: וִיאָנבּוּ).
המונח איאנפו עצמו הוא לשון נקייה למילה 娼婦 ביפנית (בתעתיק: שׁוֹפוּ), שמשמעותה היא עובדת מין.
אין הסכמה לגבי המספרים המדויקים של נשות הניחומים, וההערכות לגבי מספרן נעות בין כ-20,000 נשים, עד כ-360,000, ואף 410,000 נשים על פי המקורות הסיניים.
רוב הנשים היו מהארצות הכבושות בידי היפנים, כולל קוריאה, סין והפיליפינים, ואף נשים מבורמה, תאילנד, וייטנאם, מלזיה, טאיוואן, איי הודו המזרחיים ההולנדיים (היום אינדונזיה), טימור הפורטוגזית (היום מזרח טימור), ושטחי כיבוש יפניים אחרים.
מספר קטן של נשים ממוצא אירופאי מאיי הודו המזרחיים ההולנדיים ואוסטרליה נפלו גם הן קורבן לתופעה.
הנשים שימשו כשפחות מין ב"תחנות ניחומים" צבאיות שמוקמו ביפן, סין, פיליפינים, אינדונזיה, מלזיה, באילנד, בורמה, גינאה החדשה, הונג קונג, מקאו והודו-סין הצרפתית.
על פי העדויות, נשים צעירות מהארצות שהיו תחת הכיבוש היפני, נחטפו מבתיהן.
במקרים רבים פותו נשים בהבטחות שווא לעבודה בבתי חרושת ובמסעדות, אך מרגע ש"גויסו" הן נכלאו בתחנות הניחומים בארצות זרות.
לצד רוב מובהק של נשות ניחומים, היו גם "גברי ניחומים".
במהלך שנות העשרים של המאה ה-20, החלה יפן לבצע צעדים להחלת שלטון דמוקרטי במדינה.
אולם החברה היפנית לא הספיקה להטמיע את השיטה החדשה במידה מספקת כדי לעמוד בלחץ הפוליטי והכלכלי שגבר בשנות השלושים, ושגרם לעלייה בכוחם של מנהיגי הצבא במדינה.
בשנת 1931 כבשה יפן את חבל הארץ והקימה בה את מדינת מנצ'וקוו אשר נשלטה במשטר בובות, שבראשו הועמד פויי, הקיסר הסיני-מנצ'ורי האחרון משושלת צ'ינג.
אותה מדיניות הביאה אותה גם לפתוח במלחמה נגד סין (מלחמת סין–יפן השנייה) ב-1937, ולהצטרף למדינות הציר של מלחמת העולם השנייה ב-27 בספטמבר 1940, בחתימה על ההסכם התלת-צדדי.
ההצטרפות למלחמה נתפסה בעיני היפנים כצעד שלבטח יביא אחריו מלחמה עם ארצות הברית, וזאת לאור המתח הרב ששרר ביחסים בין שתי המדינות.
צעדים אלו יצרו ביפן מצב לא יציב שבו ניסו ראשי המערכת הפוליטית למנוע מלחמה על ידי חיפוש פתרון דיפלומטי (בהבינם שמלחמה בארצות הברית תסתיים בתבוסה), בעוד מנהיגי הצבא חתרו לביצוע פעולה צבאית זריזה ונחרצת.
האמריקאים, שהאמינו כי ליפן לא יהיה האומץ הדרוש להתקפה על בסיס אמריקני בשטח ארצות הברית, קיבלו את המתקפה על פרל הארבור, שהתרחשה ב-7 בדצמבר 1941, בהפתעה גמורה.
בנוסף לקולוניות שכבר הוקמו בטאיוואן ובמנצ'וריה, החלה יפן לכבוש את מרבית ערי החוף בסין, בהן שאנגחאי, וכן את הודו-סין הצרפתית (וייטנאם, לאוס וקמבודיה), תאילנד, מלזיה, סינגפור, מלאיה הבריטית ואינדונזיה.
לאחר כארבע שנות לחימה, במהלכן ספגו היפנים יותר מ-3 מיליון אבדות בנפש, שתי התקפות בנשק גרעיני ("ילד קטן" ו"איש שמן") והרס מוחלט של כל הערים הגדולות במדינה, קיבל ב-14 באוגוסט 1945 הקיסר הירוהיטו את תנאי הצהרת פוטסדאם, ולמחרת נכנעה יפן ללא תנאי.
אחר-כך הציגו היפנים תנאי אחד - שלא ייפגע מעמד הקיסר.
מדינת מנצ'וקוו פורקה ושטחה הושב לסין, קוריאה הועברה לחסות האו"ם, האי סחלין ואיי קוריל סופחו לברית המועצות, השלטון בטאיוואן בוטל והשליטה באי וולקנו, איי בונין וריוקיו, הועברה לאמריקאים.
בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק, בית דין בינלאומי שהוקם לשפוט פושעי מלחמה, דן ב-12 בנובמבר 1948 לעונש מוות 7 אנשי צבא ושלטון יפניים שהיו אחראיים להצטרפות יפן למלחמה.
תכתובות של הצבא היפני הקיסרי מעלות שמטרת הקמתן של תחנות הניחומים הייתה למנוע את ביצועם של מעשי אונס על ידי אנשי הצבא, ובכך למנוע את עוינותם של תושבי הארצות הכבושות על ידי היפנים.
על פי האופי הפתוח והמאורגן היטב של מוסד הזנות ביפן, נראה היה הגיוני שיהיה צורך בקיומו של מוסד זנות מאורגנת לשירותם של הכוחות הלוחמים.
הצבא היפני הקים את תחנות הניחומים כדי למנוע את הפצתן של מחלות מין, את ביצועם של מעשי אונס על ידי החיילים ומקרי ריגול.
עם זאת, תחנות הניחומים לא היוו פתרון לשתי הסיבות הראשונות, ועל פי ההיסטוריון יושיאקי יושימי הן רק החמירו את הבעיות.
יושימי ציין ש"הצבא היפני הקיסרי חש, יותר מכל, שאי שביעות רצון מתחת לפני השטח של החיילים עלולה הייתה להתפרץ לצורת מהומות ומעשי מרד.
עקב כך הם סיפקו להם את הנשים".
תחנת הניחומים הראשונה הוקמה ב-1932 בשטח שהיה בשליטת היפנים בשאנגחאי.
עוד לפני כן הועסקו זונות יפניות שהתנדבו להיות נשות ניחומים, אך עם התרחבות השליטה הצבאית היפנית, מצא עצמו הצבא במחסור ב"מתנדבות" ופנה לאוכלוסייה המקומית כדי לכפות על נשים לשרת בתחנות אלה.
נשים רבות נענו לקריאות לעבוד כפועלות בבתי חרושת או כאחיות ולא היה להן מושג כי הן תשמשנה שפחות מין.
בשלבים הראשונים של המלחמה, גייסו הרשויות היפניות זונות בדרכים המקובלות.
באזורים העירוניים, פרסום באמצעות מתווכים שימש לצד מעשי חטיפה.
המתווכים פרסמו מודעות בעיתונים ביפן ובמושבותיה בקוריאה, בטאיוואן, במנצ'וקוו ובסין.
מקורות אלה יבשו עד מהרה, בעיקר ביפן.
משרד החוץ היפני סירב להנפיק אשרות נסיעה נוספות לזונות היפניות, בטענה שהתופעה תכתים את תדמיתה של האימפריה היפנית.
הצבא עבר לצעדים להשגת נשות ניחומים מחוץ ליפן, בעיקר מקוריאה ומהשטחים הכבושים בסין.
נשים רבות הוכנסו לבתי הבושת הצבאיים במעשי רמייה והונאה.
היפנים כפו על בנות המיעוט המוסלמי, החווי, לשרת כשפחות מין על ידי הקמתו של "בית הספר לבנות החווי" והכנסתן של בנות עם החווי כתלמידות בבית ספר זה למטרה זו.
המצב החמיר עם התקדמות מהלך המלחמה.
הצבא נתקל בקשיי אספקה ליחידות הלוחמות.
בתגובה דרשו מפקדים מקומיים שיתאפשר להן להשלים את החסר באמצעות מעשי ביזה בקרב האוכלוסיות המקומיות.
באזורי החזית, בעיקר באזורים הכפריים, בהם מתווכים היו נדירים, דרש הצבא היפני באופן ישיר מהמנהיגים המקומיים לספק לו נשים לבתי הבושת.
במקרים בהם המקומיים, בעיקר הסינים, נחשבו לעוינים, ביצעו החיילים היפנים את המדיניות שנקראה בתרגום לאנגלית "Three Alls" ("להרוג הכול, לשרוף הכול, לבזוז הכול"), שכללה גם את חטיפתן ואינוסן של נשים מקומיות.
ב-1944 הוציא "המשרד למידע על המלחמה של ארצות הברית" (United States Office of War Information – OWI) דו"ח על ראיונות שבוצעו עם 20 נשות ניחומים קוריאניות בבורמה ועל פיו הנערות פותו בסכומי כסף, הזדמנות לשלם את חובות משפחותיהן, בעבודה קלה ובסיכוי לבניית חיים חדשים בארץ חדשה, סינגפור.
על בסיס מצגי שווא אלו, גויסו נערות רבות לעבודה מחוץ לארצן תמורת סכומי כסף זעומים.
רק חלק קטן של הנערות הללו שילמו את חובותיהן והורשו לשוב לקוריאה.
ב-17 באפריל 2007 פרסמו ההיסטוריונים ישיאקי יושימי והירופומי היאשי שבארכיונים של בית הדין הבינלאומי הצבאי למזרח הרחוק התגלו שבעה מסמכים רשמיים שעל פיהם כוחות הצבא היפני הקיסרי, וכן המשטרה הצבאית של הצי, אילצו נשים שאבותיהם תקפו את המשטרה הצבאית של הצבא, לעבוד בבתי הבושת בסין, בהודו-סין ובאינדונזיה.
מסמכים אלו פורסמו בתחילה במשפטים שנוהלו בנוגע לפשעי המלחמה.
באחד מהמסמכים צוטט קצין בדרגת לוטננט שהתוודה על קיומו של בית בושת מאורגן ועל כך שהוא השתמש בעצמו בשירותיו.
מקור נוסף תיאר את אנשי המשטרה הצבאית של הצי שעצרו נשים ברחובות, ולאחר שכפו עליהן ביצוע בדיקות רפואיות, הן הוחזקו בבתי הבושת.
ב-12 במאי 2007 הודיע העיתונאי טאיצ'ירו קאג'ימורה על קיומם של 30 מסמכים של ממשלת הולנד שהוגשו לבית הדין הצבאי בטוקיו כעדות למקרה של הדחה מאולצת לזנות במאלאנג שבאינדונזיה ב-1944.
ב-2014 חשפה סין כמעט 90 מסמכים מהארכיון של צבא קוואנטונג שעל פיהם אילצו הכוחות הצבאיים של יפן נשים אסיאתיות לעבוד בבתי הבושת בחזיתות במהלך מלחמת העולם השנייה.
ביוני 2014 נחשפו מסמכים נוספים מהארכיון של ממשלת יפן המתעדים אלימות מינית וכפיית עבדות מינית כלפי נשים על ידי חיילים יפניים בהודו-סין הצרפתית ובאינדונזיה.
מחסור בתיעוד רשמי גרם לקשיים בהערכת היקף התופעה, שכן חומר רב הנוגע לפשעי מלחמה ולאחריות על המלחמה של מנהיגי יפן, הושמד בהוראת ממשלת יפן לקראת סוף המלחמה.
ההיסטוריונים הגיעו להערכות שונות על ידי בדיקה של התיעוד ששרד ושהצביע על היחס בין מספר החיילים היפנים באזור מסוים לבין מספר הנשים, בנוסף לשיעור התחלופה של הנשים.
ההיסטוריון יושיאקי יושימי, שערך את המחקר האקדמי הראשון על התופעה וחשף אותה בפומבי, מעריך שמספרן של נשות הניחומים נע בין 50,000 ל-200,000.
בהתבסס על נתונים אלו, רוב כלי התקשורת העולמיים מציינים את המספר של 200,000 נשים צעירות שנחטפו על ידי החיילים היפנים כדי לשרת בבתי הבושת הצבאיים.
ב-2014 התנצל העיתון היפני "אסאהי שימבון" על מספר לא מדויק של 200,000 נשות ניחומים קוריאניות שהוא פרסם ושבחישוב מחודש התברר כסיכום של מספר נשות הניחומים יחד עם נשים שגויסו לעבודות בבתי חרושת.
על פי פרופסור יושיקו נוזקי מאוניברסיטת באפלו ועל פי מקורות נוספים, רוב נשות הניחומים היו קוריאניות וסיניות.
יושימי נוקב במספר של 2,000 תחנות ניחומים שבהן הוחזקו 200,000 נשים יפניות, סיניות, קוריאניות, פיליפיניות, בורמזיות, אינדונזיות, הולנדיות ואוסטרליות.
בניתוח של הרשומות הרפואיות של הצבא הקיסרי היפני, הוא מסיק שאם שיעורי הבדיקות הרפואיות שעברו הנשים מרמזים על מספרן הכללי, אזי כ-52% מהנשים היו קוריאניות, 36% סיניות ו-12% יפניות.
מחקר של ממשלת הולנד מתאר את האופן שבו נחטפו הנשים באיי הודו המזרחית ההולנדית.
המחקר מסכם שבין 200 עד 300 הנשים שנמצאו בתחנות הניחומים היפניות, כשישים מהן אולצו לעסוק בזנות.
אחרות עמדו בפני חרפת רעב במחנות הפליטים והסכימו לקבל מזון בתמורה לעבודה שאת טיבה לא ידעו מראש.
עד כה, רק אשת ניחומים יפנית אחת פרסמה את זיכרונותיה.
ב-1971 פורסמו זיכרונותיה של אישה שאולצה לעבוד בשירותם של החיילים היפנים בטאיוואן תחת שם העט סוזוקו שירוטה.
כשלושה רבעים מנשות הניחומים מתו במהלך שעבודן.
רוב השורדות נותרו עקרות לאחר שחוו טראומות מיניות ולאחר שלקו במחלות מין.
הלקאות ועינויים פיזיים היו שכיחים.
עשר נשים הולנדיות נלקחו בכוח ממחנה מעצר בג'אווה על ידי קצינים יפניים כדי להיות שפחות מין בפברואר 1944. הן הוכו ונאנסו באופן שיטתי יומם ולילה.
כקורבן של מקרה זה, העידה יאן ראף או'הרן ב-1990 בפני ועדה של בית הנבחרים של ארצות הברית:
בבוקר הראשון לשהותן בתחנות הניחומים, צולמו או'הרן וחברותיה ותמונותיהן נתלו על מרפסת התחנה ששימשה כאזור הקבלה של החיילים היפנים שיכלו לבחור את הנשים על פי תצלומים אלה.
במשך ארבעת החודשים הבאים הן נאנסו והוכו יומם ולילה ואלה שהרו כתוצאה מיחסי המין שנכפו עליהן, אולצו לעבור הפלה.
לאחר ארבעה חודשי אימה, הנערות הועברו למחנה בבוגור שבמערב ג'אווה, שם הן התאחדו עם משפחותיהן.
מחנה זה שימש אך ורק נשים שנכלאו בבתי הבושת הצבאיים, והיפנים הזהירו אותן שאם מישהי מהן תחשוף את מה שקרה להן, בני משפחתה ירצחו.
חודשים ספורים לאחר מכן הועברה או'הרן למחנה בבטאוויה, ששוחרר ב-15 באוגוסט 1945.
הקצינים היפנים שהיו מעורבים בשעבודן של נשות הניחומים נענשו באופן זה או אחר על ידי הרשויות היפניות לאחר המלחמה.
11 קצינים נמצאו אשמים וחייל אחד נדון למוות על ידי בית הדין הפלילי בבטאוויה.
בהחלטתו ציין בית הדין כי המעשים שהקצינים ביצעו היו בניגוד להחלטת רשויות הצבא להעסיק נשות ניחומים שבחרו לעשות זאת מרצונן.
נשים ממזרח טימור העידו שהן אולצו לשמש כשפחות מין אף על פי שהן היו עוד צעירות וטרם קיבלו מחזור חודשי.
על פי העדויות בבית הדין, נערות אלו נאנסו שוב ושוב על ידי החיילים היפנים.
אלו שסירבו לשתף פעולה הוצאו להורג.
הנק נלסון, מהאוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה, כתב על בתי הבושת שניהלו הכוחות הצבאיים היפנים ברבאול שבגינאה החדשה במהלך המלחמה.
הוא ציטט מיומנו של גורדון תומאס, שבוי מלחמה ששהה במקום באותה תקופה.
תומאס כתב שהנשים שעבדו בבתי הבושת, "קיבלו ככל הנראה 25 עד 35 גברים מדי יום" ושהן היו "הקורבנות של סחר העבדים הצהוב".
נלסון גם ציטט מזיכרונותיו של קנטרו איגוסה, רופא של הצי הקיסרי היפני שהוצב ברבאול, שכתב שהנשים המשיכו לעבוד אף על פי שהן סבלו מזיהומים ומאי נוחות ואף על פי שהן "בכו והתחננו לעזרה".
נשים קוריאניות שנשארו בסין נישאו שם לגברים מקומיים.
ב-1944, לכדו כוחות בעלות הברית עשרים נשות ניחומים קוריאניות ושני בעלי תחנת ניחומים יפנים בבורמה והוציאו את דיווח מספר 49. על פי דוח זה, הנערות הקוריאניות הפכו להיות נשות ניחומים במרמה על ידי היפנים.
ב-1942 הועברו כ-800 נערות באופן זה מקוריאה לבורמה.
ב-1973 נכתב ספר על נשות הניחומים על ידי הסופר קאקו סנדה כשהוא מתמקד בנשים היפניות.
על הספר נמתחה ביקורת על ידי היסטוריונים יפנים ודרום-קוריאנים על כך שהוא עיוות את העובדות.
ספר זה היה האזכור הראשון לתופעה לאחר המלחמה והוא היה מקור חשוב לפעילות הקשורה לנושא שהתרחשה בשנות התשעים.
הספר הראשון שנכתב בנושא על ידי קוריאני יצא לאור ב-1981, אך הייתה זו גנבה ספרותית של ספר יפני שהוצא על ידי הקוריאני תושב יפן, קים איל מיון, ב-1976.
ב-1989 תורגמו עדויותיו של סייג'י וישידה לקוריאנית.
ספרו של וישידה, שבו הוא הודה בחלקו בחטיפתן של 2,000 נשות ניחומים בקוריאה, הופרך כמעשה הונאה על ידי עיתונאים יפנים וקוריאנים.
וישידה עצמו הודה במאי 1996 שזיכרונותיו הם בדיוניים, בהצהירו ש"אין כל תגמול בכתיבת האמת בספרים.
הסתרת העובדות וערבובם עם דעותיך האישיות הוא דבר שהעיתונים עושים כדבר שבשגרה".
באוגוסט 2014 חזר בו העיתון אסאהי שימבון על פרסום מאמרים שהתבססו על המידע שהגיע מיושידה, בעיקר עקב לחצים שהופעלו מצדם של ארגונים ופעילים שמרניים.
בעקבות זאת התגברו המתקפות מצדם של השמרנים.
טאקאשי אומורה, עיתונאי שכתב את אחד המאמרים שהעיתון חזר בו לגביהם, זכה למתקפות דומות מצדם של השמרנים, והאוניברסיטה בה הוא הועסק לחצה עליו להתפטר.
ב-1993 בעקבות עדויות רבות שהושמעו, פורסמה "הצהרת קונו" על ידי ממשלת יפן, על פיה היא אישרה את העובדה שגיוסן של נשות הניחומים היה כרוך בכפייה.
ב-2007 חזרה בה ממשלת יפן וקיבלה החלטה שעל פיה נאמר, "אין כל עדות לכך שגורמים רשמיים בצבא יפן חטפו את הנשים בכוח".
ב-2014, הקים מזכיר ממשלת יפן, יושיהידה סוגה, צוות לבחינה מחדש של הדוח.
חקירה זו חשפה את התיאום בין יפן לבין קוריאה הדרומית בתהליך ניסוחה של הצהרת קונו ובסיכומה נאמר שעל פי בקשתה של ממשלת סיאול, קבעה ממשלת טוקיו שגיוסן של הנשים הייתה כרוכה בכפייה.
לאחר שהסתיימה הבחינה מחדש, הודיעו סוגה וראש ממשלת יפן, שינזו אבה, שיפן ממשיכה להחזיק בהצהרת קונו.
ב-2010 הוקמה האנדרטה הראשונה בארצות הברית שהוקדשה לנשות הניחומים.
ב-2013, הוקם פסל לזכרן של נשות הניחומים בגלנדייל, קליפורניה.
כנגד זאת הופעלו לחצים משפטיים להסירו.
ב-2014 פרסמה סין מסמכים שנאמר שהם "הוכחות מוצקות" שנשות הניחומים אולצו לעבוד כזונות נגד רצונן, כולל מסמכים מארכיוני כוחות המשטרה הצבאית של צבא קוואנטונג ומסמכים של משטר הבובות במנצ'וריה.
באוגוסט 2014, הוסר הלוט מפסל זיכרון חדש לזכרן של נשות הניחומים בסאותפילד שבמישיגן.
בתחילתו של המשא ומתן על הסכמי הפיצויים ביניהן, דרשה קוריאה הדרומית מיפן סכום של 364 מיליון דולר כפיצויים לקוריאנים שנכפו עליהם עבודות כפייה ושירות צבאי במהלך הכיבוש היפני של קוריאה.
סכום זה חושב על פי "תעריפים" של 200 דולר לכל אדם ששרד, 1,650 דולר לכל אדם שקיפח את חייו ו-2,000 דולר לכל מי שנפצע.
במסגרת ההסכם הסופי ביניהן, שנחתם ב-1965, הסכימה יפן על חבילת סיוע של 800 מיליון דולר ועל חבילת הלוואות בריבית נמוכה לעשר שנים.
ב-1994, הקימה ממשלת יפן את "קרן נשות אסיה" שבמסגרתה שולמו פיצויים נוספים לקוריאה הדרומית, לפיליפינים, לטאיוואן, להולנד ולאינדונזיה.
בדצמבר 1991, בסמיכות ליום השנה החמישים למתקפה על פרל הארבור, הגישו שלוש נשים קוריאניות תביעה משפטית נגד יפן, בדרישה לפיצויים על העסקתן בזנות בכפייה.
ב-1992 נמצאו בארכיון של כוחות ההגנה של יפן, מסמכים שאוחסנו בו מאז 1958, לאחר שהם הוחזרו לשם על ידי כוחות צבא ארצות הברית.
מסמכים אלה הצביעו על כך שהצבא לקח חלק משמעותי בהפעלת מה שכונה בלשון נקיה, "תחנות ניחומים".
ממשלת יפן הודתה שהצבא הקיסרי היפני אילץ עשרות אלפי נשים קוריאניות לקיים יחסי מין עם חיילים יפנים במהלך מלחמת העולם השנייה.
ב-14 בינואר 1992, פרסם הדובר הראשי של ממשלת יפן, קואיצ'י קאטו, התנצלות פומבית שבה נאמר: "אין אנו יכולים להכחיש את העובדה שהצבא היפני לקח בכך חלק" בחטיפה ובמעצר של "נערות הניחומים" ו"ברצוננו להביע את התנצלותנו ואת רגשי החרטה שלנו".
שלושה ימים לאחר מכן, ב-17 בינואר, התקיימה ארוחת ערב רשמית מטעם נשיא קוריאה הדרומית, רו טאה וו, בה אמר ראש ממשלת יפן, קיאיצ'י מיזאווה, למארחו: "עלינו היפנים בראש ובראשונה ומעל הכול לזכור את האמת על התקופה הטראגית שבה מעשינו גרמו לסבל ולצער לבני עמך.
אסור לנו לשכוח לעולם את רגשות החרטה שלנו.
כראש ממשלת יפן, ברצוני להכריז על רגשות החרטה שלנו על מעשים אלה ולהביע את התנצלותי כלפי תושבי הרפובליקה של קוריאה".
מיזאווה התנצל שוב למחרת היום בנאום שנשא בפני האספה הלאומית של קוריאה הדרומית.
ב-28 באפריל 1998 פסק בית משפט ביפן שעל ממשלת יפן לפצות את הנשים ולשלם לכל אחת מהן 2300 דולר (3328 דולר בערכים של 2015).
ב-2007, דרשו שפחות המין ששרדו שממשלת יפן תביע התנצלות.
דרישה זו באה על רקע הצהרתו של ראש ממשלת יפן דאז, שינזו אבה, ב-1 במרץ אותה שנה, כי אין כל עדות לכך שממשלת יפן החזיקה שפחות מין, אף על פי שממשלת יפן הודתה בכך כבר ב-1993 ב"הצהרת קונו".
ב-27 במרץ פרסם הפרלמנט היפני התנצלות רשמית.
ב-20 בפברואר 2014, אמר המזכיר הראשי לממשלת יפן, יושידה סוגה, שממשלת יפן עשויה לשקול מחדש את המחקר על הנושא ואת התנצלותה.
בכל אופן, ב-14 במרץ אותה שנה, הבהיר ראש הממשלה אבה שאין לו כל כוונה להתכחש או לשנות את ההצהרה הזאת.
ב-28 בדצמבר 2015 הגיעו ראש הממשלה היפני שינזו אבה והנשיאה הקוריאנית פאק גון-הייה להסכמה רשמית בדבר הסכסוך.
יפן הסכימה לשלם מיליארד ין (8.3 מיליון דולר) ל'קרן הפיוס והריפוי' המספקת תמיכה וסיוע לנשות הניחומים ששרדו, ובתמורה הסכימה קוריאה הדרומית לחדול מהשמעת ביקורת על הממשלה היפנית בנושא זה, ולפעול להסרת פסל המנציח את נשות הניחומים שהוצב מול השגרירות היפנית בסיאול.
הודעה רשמית בדבר ההסכמה נמסרה לאחר ששר החוץ היפני פומיו קישידה נועד עם עמיתו הקוריאני יון ביונג-סה בסיאול, ולאחר מכן התקשר אבה לגון-הייה וחזר על ההתנצלויות שיפן הביעה בעבר.
הממשלה הקוריאנית מנהלת את קרן הסיוע לנשות הניחומים ששרדו, והודיעה שמבחינתה הנושא נפתר באופן סופי.
בעקבות ההסכמה בין יפן לקוריאה, קראה ממשלת טאיוואן לממשלת יפן לפתוח עמה בשיחות על מנת להסדיר את סוגיית נשות הניחומים הטאיוואניות.
ממשלת טאיוואן דורשת מיפן התנצלות ופיצויים, והממשלה היפנית הביעה נכונות לפתוח בשיחות בפברואר 2015.
באוגוסט 2016, 12 נשים דרום קוריאניות שדחו את ההצעה לפיצוי מהקרן, תבעו את ממשלת דרום קוריאה בשל ההסכם, וטענו שאינו עושה די כדי למצות את הדין עם יפן.
נשיא דרום קוריאה, מון ג'אה-אין, שנבחר ב-2017, והיה ממבקריו החריפים של ההסכם, אמר בספטמבר 2018, לראש ממשלת יפן, אבה, כי הקרן לא מתפקדת כראוי, בשל התנגדות עזה מטעם הקורבנות והציבור, ובנובמבר 2018, הודיעה דרום קוריאה שהחליטה לפרק את קרן הפיצויים.
שר החוץ היפני טארו קונו מתח ביקורת חריפה על ההחלטה, וסגנו, טקאו אקיבה זימן את שגריר דרום קוריאה ביפן לשיחת נזיפה.
ב-2016 הגישה קבוצה של נשים תביעה נגד יפן בבית המשפט המחוזי המרכזי בסיאול.
חמש שנים מאוחר יותר דחה בית המשפט את התביעה בטענה לחסינות ריבונית.
ב-2023 ביטל בית המשפט העליון של קוריאה הדרומית את פסק הדין.
בפסק דינו קבע בית המשפט כי הוא מכיר בסמכות השיפוט של דרום קוריאה על ממשלת יפן מכיוון שהנשים חיו במדינה ותבעו פיצויים על מעשים שנחשבו בלתי חוקיים.
שרת החוץ של יפן, יוקו קמיקאווה, הגדירה את פסק הדין "מצער מאוד ולא מתקבל על הדעת".
היא המשיכה ואמרה, "יפן קוראת שוב בתוקף לרפובליקה של קוריאה לנקוט מיידית באמצעים מתאימים כדי לתקן את מצב ההפרות שלה לחוק הבינלאומי".
בחברה היפנית קיימת עדיין מחלוקת בנוגע לשימוש שנעשה בנשות הניחומים על ידי הצבא הקיסרי היפני.
פוליטיקאים, פעילים פוליטיים ועיתונאים יפנים, בעיקר מהאגפים הלאומניים, הרוויזיוניסטים והימניים הקיצוניים במפה הפוליטית היפנית, נוקטים בקו של הכחשת התופעה או מזעורה.
איקוהיטו האטה, ההיסטוריון היפני והפרופסור מאוניברסיטת ניהון, מעריך שמספרן של כל נשות הניחומים הסתכם ב-10,000 עד 20,000. האטה טוען שאף אחת מנשות הניחומים לא גויסה בכוח.
חלק מהפוליטיקאים היפנים טוענים שעדויותיהן של נשות הניחומים סותרות זו את זו ושלא ניתן להסתמך עליהן.
בספר קומיקס שפורסם בשנת 2000 על ידי יושינורי קוביאשי, מתוארות נשים לבושות בקימונו, העומדות בתור לפני חייל יפני.
ספרו של קוביאשי כולל ריאיון עם התעשיין הטאיוואני, שי וון לונג, שהצהיר שאף אישה לא הוכרחה להיות אשת ניחומים ושהן עבדו בתנאים ההיגייניים ביותר בהשוואה לזונות רגילות בשל העובדה שהן חויבו להשתמש בקונדומים.
בראשית 2001 התגלעה מחלוקת שבה היה מעורב תאגיד השידור של יפן, ה-NHK.
תוכנית שהייתה אמורה לסקר את פעילותו של גוף שנקרא "בית הדין הבינלאומי של הנשים לפשעי המלחמה של יפן בנוגע לעבדות מינית צבאית" (Women's International War Crimes Tribunal on Japan's Military Sexual Slavery), עברה עריכה שלאחריה היא הפכה להיות תוכנית ששיקפה את הדעות הרוויזיוניסטיות.
הנשיא החדש של NHK השווה את תופעת נשות הניחומים עם הנוהגים בצבאות המערביים.
ההיסטוריונים המערביים ציינו שההבדלים בין התוכנית של ממשלת יפן שכפתה על הנשים להשתתף במאמץ המלחמתי, לבין מוסדות היוזמה החופשית שפעלו עם כוחות בעלות הברית שבמסגרתן פעלו הנשים רק עקב הצרכים הכלכליים או אולצו לעשות כן על ידי גורמים לא ממשלתיים.
ראש ממשלת יפן, אבה, ורוב חברי ממשלתו, מזוהים עם הארגון הרוויזיוניסטי, "ניפון קייג'י" שמתכחש לפשעי המלחמה של יפן, כולל תופעת נשות הניחומים.
אף על פי שאביו, יסוהירו נקסונה, ניהל תחנת ניחומים ב-1942 כאשר הוא שירת כקצין תשלומים בצבא הקיסרי היפני, כיהן שר החוץ, הירופומי נקסונה כיושב ראש ועדה שהוקמה לשקול מחדש "צעדים מוחשיים להחזיר את כבודה של יפן בנוגע לסוגיית נשות הניחומים".
אחרונות נשות הניחומים שעדיין בחיים, הפכו לדמויות ציבוריות בקוריאה, שם הן מכונות "הלמוני" (בקוריאנית: 할머니, שהוא שם החיבה ל"סבתא").
סין נמצאת עדיין בשלב של גביית העדויות, בעיקר באמצעות הסניף המקומי של מרכז המחקר על נשות הניחומים באוניברסיטה הנורמלית של שאנגחאי, לעיתים בשיתוף פעולה עם חוקרים קוריאנים.
יחסי הגומלין ושיתוף הפעולה המחקרי עם קורבנות מארצות אחרות, נמצא בשלב מתקדם פחות בסין.
מדי יום רביעי, מתקיימות "הפגנות יום רביעי" מול שגרירות יפן בסיאול, בהשתתפות נשות הניחומים שעדיין בחיים, ארגוני נשים, קבוצות חברתיות אזרחיות, קבוצות דתיות ואנשים פרטיים.
ההפגנות מתקיימות בתמיכתה של "המועצה הקוריאנית למען הנשים שגויסו לעבדות מינית צבאית על ידי יפן".
ההפגנה הראשונה התקיימה ב-8 בינואר 1992, בעת ביקורו של ראש ממשלת יפן, קיאיצ'י מיזאווה, בקוריאה הדרומית.
בדצמבר 2011, הוצב פסל של אישה צעירה מול בניין השגרירות לכבוד נשות הניחומים, לרגל הפגנת יום רביעי ה-1000. ממשלת יפן בקשה פעמים רבות מממשלת קוריאה הדרומית להסיר את הפסל, אך נענתה בשלילה.
בית השיתוף, הוא בית לנשות הניחומים שעדיין בחיים.
הבית הוקם ביוני 1992 באמצעות כספים שגויסו על ידי ארגונים בודהיסטים ועל ידי קבוצות חברתיות שונות.
בית השיתוף מכיל את "המוזיאון לעבדות המינית על ידי הצבא היפני", שמטרתו להפיץ את האמת על ההשפלה הברוטלית של הצבא היפני כלפי נשות הניחומים וכדי לחנך את הדורות הבאים ואת הציבור.
כמה מנשות הניחומים שנותרו בחיים, כמו קאנג דוק קיונג, קים סון דוק ולי גונג ניאו, הנציחו את סיפורן האישי באמצעות ציורים המוצגים בארכיון ויזואלי.
מנהל המרכז למדיה אסיאתית-אמריקנית, דאי סיל קים-גיבסון, יצר עבור נשות הניחומים ארכיון סרטים בסיועם של סטודנטים.
ארכיונים ויזואליים פמיניסטים קידמו את הסולידריות בין הקורבנות לבין הציבור.
הארכיון מהווה מקום לימוד חי בנושא הכבוד לנשים ולזכויות האדם על ידי קירוב בין אנשים למרות פערי הגילים, השוני המגדרי, הגבולות הלאומיות והשקפות העולם.
בפיליפינים, נשות הניחומים שעדיין בחיים מאוגדות בקבוצות שונות.
בדומה לחברותיהן בקוריאה, הן מכונות Lolas (סבתות).
קבוצה אחת, הנקראת "Lila Pilipina" (הליגה לנשים פיליפיניות), החלה את פעולתה ב-1992 והיא חלק מארגון הנשים השמאלני GABRIELA.
ארגון נוסף הוא "Malaya Lolas" (הסבתות החופשיות) והוא דורש התנצלות פומבית מממשלת יפן.
קבוצות אלו נקטו בצעדים משפטיים כנגד יפן, ולאחר מכן כנגד ממשלת ארצן כדי שתתמוך בתביעתן.
קבוצות אלו מפגינות פעמים רבות מול שגרירות יפן במנילה, או מוסרות את עדויותיהן באוזניהם של תיירים יפנים המגיעים למנילה.
בדומה למקבילותיהן בקוריאה, מפעילות נשות הניחומים בפיליפינים בית משלהן ובו נאספים העדויות שלהן.
מאז שנות התשעים, העלו נשות הניחומים הטאיוואניות שנותרו בחיים את סיפוריהן לתודעה הציבורית של החברה הטאיוואנית.
הן זכו לתמיכה של פעילות למען זכויות הנשים ושל קבוצות אזרחיות.
עדויותיהן וזיכרונותיהן תועדו בעיתונות בספרות ובסרטים תיעודיים.
טענותיהן של נשות הניחומים הטאיוואניות גובו על ידי המוסד להצלת נשים של טאיפיי, ארגון ללא כוונת רווח המסייע לנשים הסובלות מאלימות פיזית ומינית.
הארגון מעניק סיוע משפטי ופסיכולוגי לנשות הניחומים הטאיוואניות וכן מסייע לגביית עדויות ומבצע מחקרים אקדמאים בנושא.
ב-2007 היה ארגון זה אחראי לקידום המודעות לנושא בחברה, לקיום מפגשים באוניברסיטאות ובבתי הספר התיכוניים שבמסגרתם מסרו נשות הניחומים את עדויותיהן באוזני הסטודנטים והציבור הרחב.
המוסד להצלת נשים של טאיפיי קיים תערוכות שנתנו לנשים את ההזדמנות להשמיע את קולן בטאיפיי, אך גם במוזיאון נשים אקטיבי לשלום ומלחמה הממוקם בטוקיו.
הודות למודעות בחברה הטאיוונית ולסיועו של המוסד להצלת נשים, זכו נשות הניחומים הטאיווניות לגיבוי ממשלתן, שבהזדמנויות רבות דרשה מיפן להביע התנצלות ולפצות אותן.
בנובמבר 2014, זכה הסרט התיעודי "שירת קנה הסוף", בבימויו של וו סיו צ'ינג ובהפקת המוסד להצלת נשים, בפרס פנדת הזהב הבינלאומי.
עניינן של נשות הניחומים זוכה כבר זמן רב לתמיכה מצדן של מדינותיהן וארגונים כמו אמנסטי אינטרנשיונל, מובילים מערכות בארצות בהן הממשלות עדיין לא הביעו את תמיכתן בעניינן של נשות הניחומים, כמו אוסטרליה, או ניו זילנד.
התמיכה בנשות הניחומים בארצות הברית ממשיכה להתרחב, במיוחד לאחר שב-30 ביולי 2007, הועברה החלטה 121 של בית הנבחרים של ארצות הברית, הקוראת לממשלת יפן לתקן את המצב וללמד במוסדות החינוך שלה את העובדות ההיסטוריות הנכונות.
ביולי 2012, גינתה מזכירת המדינה של ארצות הברית דאז, הילרי קלינטון, תומכת נלהבת בעניינן של נשות הניחומים, את השימוש בלשון הנקייה במונח "נשות ניחומים" למה שלדעתה אמור להיקרא "שפחות מין בכפייה".
הבית הלבן ממשיך להביע את הצורך בכך שיפן תעשה יותר כדי להתייחס לנושא.
בנוסף, האנדרטאות שהוקמו בניו ג'רזי ב-2010 ובקליפורניה ב-2013, מראות את התמיכה בנושא שהפך לסוגיה בינלאומית.
ב-2014 קיים האפיפיור פרנציסקוס, פגישה עם שבע נשות ניחומים לשעבר בקוריאה הדרומית.
באותה שנה, קראה ועדת האו"ם לביעור האפליה הגזעית ליפן "לסיים את החקירות בנוגע להפרת הזכויות של נשות הניחומים על ידי הצבא ולהעמיד לדין את האחראים ולהגיע לפתרון מקיף וסופי בנושאים אלו".
נציבת האו"ם לזכויות האדם, נאווי פילאי הביעה גם היא את תמיכתה בנשות הניחומים מספר פעמים.
ארגון נשות המזרחי באמריקה הוקם תחילה כהסתדרות עצמאית של נשים בתנועת "המזרחי" בהנהגתן של בסי גוטספלד ואדלה גולדשטיין בארצות הברית.
בהמשך בשנת 1934 הוכרז הארגון באופן רשמי כארגון עצמאי למען האישה הדתית לאומית בארץ ישראל.
הארגון כאמור נולד מתנועת המזרחי העולמית וחולק עמו את האידאולוגיה שלו.