tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
רמת אשכול וגבעת המבתר היו הראשונות שנבנו מבין שכונות אלה.
המכשול העיקרי להקמה מהירה של שכונות יהודיות במזרח ירושלים היה הקושי ברכישת אדמות פרטיות מבעליהן הערבים.
חלק מבעלי האדמות דרשו מחירים גבוהים, חלקם סירבו למכור וחלקם לא אותרו.
הצורך בבנייה מהירה אילץ את הממשלה להוציא, ב-11 בינואר 1968, צו הפקעה גדול (לשטח של 3,345 דונם), שזכה לגינוי ממועצת הביטחון.
חלק מהקרקעות שהופקעו בצו נלקחו מבעלים יהודיים כגון האוניברסיטה העברית, ורבים מהאנשים שאדמתם הופקעה סירבו לקבל פיצויים עבורה.
חלק גדול מאדמות גבעת המבתר כלול בשטח ההפקעה הגדולה.
עם זאת, במרץ 1968, הודיעה ממשלת ישראל שבמקום יבנו גם 100 יחידות דיור לתושבים הערבים ובתכנון השכונה יועסקו גם מהנדסים ערבים, אך הדבר לא יצא אל הפועל.
בניגוד לגבעת שפירא השכנה, לא השתמשה ממשלת ישראל ביתר שכונות הבריח כדי להוכיח את יכולתה בשטח כנגד מועצת הביטחון.
על גבעת שפירא הוקמו אזבסטונים למגורים מייד לאחר הגינוי של מועצת הביטחון (אחדים מהם נשארו שם עד שנות ה-80 ואחר כך שימשו את בית הספר של התנועה הקונסרבטיבית).
בשנת 1969 החליטה הממשלה להרשות בגבעת שפירא, על פי חוק הגבהת הבתים, הקמת בניינים בני ארבע קומות עד שש קומות; וזאת כתגובה להצעת "תוכנית רוג'רס", שיזם מזכיר המדינה האמריקני ויליאם רוג'רס, להחזרת נוכחות ירדנית סמלית לעיר.
אולם בגבעת המבתר, כמו בכלל השכונות שהוקמו במזרח העיר, המשיכה הבנייה להתנהל על פי אמות מידה אדריכליות ענייניות.
בין השנים 1968 לבין 2009 בוצעו בגבעת המבתר כעשר חפירות ארכאולוגיות נקודתיות.
בנחל צופים הסמוך לגבעה נמצאו בפיזור רב כלי צור רבים ותיארוכם טרם נקבע, וכן שרידים רבים של מבנים מתקופת בית שני ומהתקופה הרומית-ביזנטית.
המבנים היו בורות מים, מבני מגורים, מתקני חקלאות, מבנים לא מזוהים ומחצבות.
בשכונת שועפאט הסמוכה נמצאה כנסייה עתיקה חצובה.
בנחל צופים היו ככל הנראה יישובים חקלאיים, שסחרו עם ירושלים שבין החומות במשך התקופות.
בנחל זה, כמו בכלל סביבתה של סנהדריה, כולל גבעת המבתר, נמצאו מערות קבורה מתקופת בית שני; לדוגמה מערת אם אל-עמִד שבנחל צופים הסמוך.
בגבעת המבתר, בנחלים ובגבעות הסמוכים לה נמצאו קרוב לעשרים מערות קבורה מתקופת בית שני.
שתיים מהמפורסמות שבהן הן מערת אבה הכהן (אבה בר כהנא) ומערת שמעון בונה ההיכל (סמון בנא הכלה), המרשימה בגלוסקמאות המעוטרים שבה.
במערת אבה הכהן ישנם רחבת כניסה, חדר קבורה מרכזי, מקום להלנת מתים חדשים וכוכים לליקוט עצמותיהם של מתים ותיקים.
מערת אבה הכהן מפורסמת בכתובת הארמית המפורטת שנמצאה בה:
הכתובת מעידה כי שם קבר אבה הכהן, ירושלמי שגלה לבבל וחזר ממנה, את מתתיה בן יהודה, יליד ירושלים שעצמותיו הועלו מבבל.
ישנה השערה כי מתתיה בן יהודה זה הוא מתתיהו אנטיגונוס השני, אחרון מלכי החשמונאים, שמלך בירושלים כשלוש שנים עד שנישבה והובל לאנטיוכיה שבסוריה, והומת שם בשנת 37 לפני הספירה.
במערת קבורה אחרת אשר נחפרה על ידי הארכאולוג וסיליוס צפיריס, על גבעת המבתר עצמה, נמצאו ב-1 בספטמבר 1968 כמה שלדים; אחד מהם הוא של אדם שהומת בשנות העשרים לחייו בצליבה בתקופת המרד הגדול.
תגלית מקורות רבים מהעת העתיקה בכלל, ובתקופה הרומית בפרט, מספרים על אלפי צליבות של השליטים כצורת ענישה והוצאה להורג של הנתינים.
מיעוט הממצאים הארכאולוגיים לכך, הוסבר בנוהג להפקיר את הגופה על הצלב לפגעי מזג האוויר ולאוכלי נבלות.
זו אחת התגליות הארכאולוגית היחידות בעולם של שלד אדם צלוב, אם לא היחידה בהן.
השלד במערת הקבורה נטמן בארון שעליו נכתב השם יהוחנן בן חגקול.
מסמר בודד היה נעוץ בשתי עצמות העקב של השלד ורגליו שוברו.
מייסדי השכונה חששו מבניית בניינים גבוהים על גבעת המבתר, שבשל גובההּ של הגבעה עצמה יהפכו לדומיננטיים בקו הרקיע של ירושלים ו"יגנבו את ההצגה" למבנים חשובים מהם מבחינה היסטורית ותרבותית.
הדרישה לבניית מבנים נמוכים על הגבעה הובילה להקצאתה כאזור בנייה בשיטת "בנה ביתך", שבה אדם קונה מגרש ושוכר אנשי מקצוע לתכנן ולבנות עליו את ביתו.
לצד רחוב רמת הגולן שבשכונת רמת אשכול הייתה גבעת המבתר אזור "בנה ביתך" הראשון שהוקצה בירושלים אחרי 1967, אחרי תקופה ארוכה בה לא נבנו בירושלים שכונות בשיטה זו.
רוב בתי השכונה נבנו תחילה כקוטג'ים דו-משפחתיים, צמודי קרקע ובמהלך השנים נוספה להם קומת מגורים שנייה.
רחובות השכונה נבנו בהתאם לקווי הגובה המקוריים של הגבעה, ללא עבודות עפר רבות לשינויים.
בשכונה ארבעה רחובות, ושמותיהם בעלי זיקה למלחמת ששת הימים: רחוב ששת הימים פרוש בשוליים המזרחיים והצפוניים של גבעת המבתר; רחוב מדבר סיני מטפס אל פסגת הגבעה, בעיקולים, ויורד ממנה; הרחובות מצרי טירן ומפרץ שלמה נמצאים על הפסגה עצמה.
תחנת הרכבת הקלה של גבעת המבתר, מצויה מעט מחוץ לשכונה, בצומת של רחוב ששת הימים עם שדרות בר-לב, בסמוך מאוד לנחל צופים.
עם תכנון השכונה, הוקצו מרבית המגרשים בה עבור בניית בתים פרטיים ודו-משפחתיים צמודי-קרקע.
בתים אלה נבנו כאמור בשיטת "בנה ביתך".
המגרשים הבודדים שהוקצו עבור בתי דירות רב-קומתיים נמצאים בתפר שבין גבעת המבתר לרמת אשכול, ולא תמיד נחשבים לחלק ממנה.
אוכלוסיית השכונה הייתה כה קטנה עד שבמרבית שנות קיומה היו בה רק שני מבני ציבור - בית הכנסת וגן הילדים.
תושבי השכונה קיבלו שרותי מסחר מהשכונות הסמוכות, במיוחד רמת אשכול, שהמרכז המסחרי שלה נבנה בכוונה תחילה סמוך לגבולה עם גבעת המבתר כדי לשרת גם אותה.
באמצע שנות השמונים הוקם בשכונה מרכז תנועת המקויה, תנועה יפנית נוצרית חובבת ישראל.
במהלך שנות התשעים החל תהליך "התחרדות" בשכונת רמת אשכול הסמוכה, ובמהלך העשור הראשון של המאה ה-21, החלה גם האוכלוסייה החילונית והדתית-לאומית של גבעת המבתר להתחלף בחרדים בעלי אמצעים.
תהליכים אלה היו חלק מתהליך של התפתחות רצף שכונות חרדיות בצפון העיר.
נכון לשנת 2010, רוב התושבים ברמת אשכול הם חרדים, ובגבעת המבתר כ-20%.
ביצורי המוצב הירדני של גבעת המבתר שוחזרו והוסבו לאנדרטה לשמונה חיילי חטיבת השריון במילואים - חטיבת הראל.
עד לשיקומה הנציחה האנדרטה, בטעות, רק שבעה מהנופלים.
הנופל השמיני, , נשמט מהרישומים.
ייתכן שההשמטה נובעת מחוסר הסדר שהיה כאשר גויס למילואים, או בשל הסיבה שהוא נהרג במהלך הניסיון הראשון לכיבוש הגבעה, בניגוד לאחרים שנהרגו בניסיון השני לכיבוש.
גופתו של מאיר זוהתה באיחור ובעיכוב, ולא בשטח כמו שאר החללים אלא בבית החולים.
בשל הזיהוי המאוחר נקבר מאיר במקום אחר, דבר שהוסיף לבלבול.
ישנה סברה על פיה הייתה סיבה להסתיר את מותו - בניגוד לאחרים שנהרגו מאש הירדנים, הוא, ככל הנראה, נהרג מאש שירו בטעות הכוחות הישראלים שהיו בגבעת התחמושת וככל הנראה הופקר כפצוע בשטח.
כעבור שנים אחדות הוספו לרשימה גם שמות חללי סיירת דוכיפת שנהרגו במרחק כמה קילומטרים מגבעת המבתר.
אתר הנצחה נוסף בשכונה קיים סמוך לפסגת הגבעה, ברום כ-800 מטר מעל לפני הים.
במקום הוקם "מצפה עודד", לזכר סמ"ר עודד אבנר, מפלנ"ט צנחנים, שגדל בשכונה ונהרג בתאונת אימונים בלבנון.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-21 הוקמו בשכונה עוד שלושה אתרי זיכרון: ברחבה שממערב לבית הכנסת הוקם מגרש משחקים לזכרו של אדיר זיק שהיה פעיל בולט בבית כנסת זה ושני הצמתים בהם נפגשים הרחובות "מדבר סיני" ו"ששת הימים" נקראו על שם חיילים בני השכונה שנפלו.
האחד על שם עומר שליט, שנספה באסון המסוקים והשני על שם נדב אלעד, שנהרג בפעילות מבצעית בחברון.
במשך שנים רבות היה בגבעת המבתר בית כנסת אחד בלבד, בית הכנסת על שם רייך.
בית הכנסת היה מיוחד בכך שסגנון התפילה בו לא היה ייחודי לאף עדה, ותושבי השכונה הדתיים-לאומיים מכל העדות נהגו להתפלל בו יחדיו.
בראשית דרכו של בית הכנסת, כל מי שקרא בקול רם, קרא בסגנונה של עדתו שלו.
כעבור שנים אחדות הכירו תושבי השכונה סגנונות של עדות שונות וכל מתפלל קרא בסגנון שונה מזה שקרא בו קודמו, בלי קשר למוצאם של המתפללים.
לתושבי השכונה הדתיים-לאומיים, שהבולט בהם היה אדיר זיק, היה חזון להפסקת ההפרדה העדתית בבתי הכנסת בכלל.
נוסח התפילה הייחודי התגבש כשבית הכנסת שכן באופן ארעי במרתף של אחד מדיירי השכונה, פרופסור זאב לב (רב השכונה היה הרב פינקל).
המבנה הקבוע של בית הכנסת (אדריכל: דוד קאסוטו), שנחנך ביום ירושלים ה'תשל"ט (1979) במעמד נשיא המדינה, יצחק נבון, צופה על נוף ירושלים מרחוב מפרץ שלמה שבשכונה.
הוא הוקם בסיוע העירייה ותרומות התושבים.
אחד התורמים הבולטים היה מר שחר, בעל חברת עבודות העפר "שחר ושות'", שחפר את יסודות בית הכנסת בהתנדבות.
בשנות ה-90 התגלע סכסוך בקהילה, ושחר פרש מבית הכנסת יחד עם כמה תושבים נוספים, שהקימו בית כנסת ספרדי ברחוב מצרי טירן.
בניית בית הכנסת הספרדי החדש (אדריכל: דניאל שרון) הסתיימה ב-2010. עם מתפללי בית הכנסת הספרדי נמנה הראשון לציון, הרב שלמה משה עמאר, תושב השכונה.
בשנים האחרונות הוקם בית כנסת חדש בגבעת המבתר בשם "קהילת ראש הגבעה", והוא מתאפיין בכך שהתפילה בו היא בנוסח "קרליבך" על שם הרב שלמה קרליבך ולזכרו.
לבית כנסת זה אין מקום קבע והוא נודד במקומות ארעיים בשכונה.
סרטים שצולמו בשכונה וספרים שנכתבו עליה
"קוראים לי דנה ואני אלכוהוליסטית" (1983) - סרט דרמה טלוויזיוני באורך מלא, בכיכובה של לאורה ריבלין, צולם בגבעת המבתר ובשכונות הסמוכות לה.
חלקים נרחבים של הסרט צולמו בבית ברחוב מדבר סיני 25, שהיה כביכול ביתה של הדמות הראשית.
אחת הסצנות צולמה בבית קפה בגבעה הצרפתית, וכמה סצנות נוספות צולמו ב"גן החמישה-עשר" שבשכונת רמת אשכול.
בספר "אותי לא תשאירו בבית", מאת ימימה אבידר-טשרנוביץ ודנה אבידר-פלר, מתוארת מערת אבה, שברחוב "מדבר סיני", שבשכונה.
אולם הרחוב נקרא, בספר, "הר סיני", וכתוב שהוא באזור "הגבעה הצרפתית".
דמות חשובה בספר היא דמות ארכאולוג, שמחפש את קבר הורדוס, בהרודיון, ומתגורר ברחוב זה, בדומה לאהוד נצר, שהתגורר, במציאות, בזה הרחוב.
גבעת המטוס היא גבעה בגובה 813 מטר מעל פני הים הנמצאת בדרום ירושלים, מדרום לקו הירוק, בין הר חומה וגילה לבין תלפיות מחד, ובין בית צפאפא וצור באהר מאידך.
הגבעה נקראת על שם מטוס פוגה מגיסטר שנפל במקום ב-6 ביוני 1967, ביום השני לקרבות מלחמת ששת הימים וטייסו סגן נהרג.
במקום שרידים מתקופת בית שני.
לאחר הכיבוש הירדני הקימו הירדנים במקום ביצורים ועמדות ירי, מהם ירו לעיתים על השכונות היהודיות הסמוכות תלפיות ובקעה.
ב-1991 הוקם במקום אתר קראוונים לעולי אתיופיה.
שטח מתחם הקראוונים הוא כ-170 דונם.
גבולות המתחם הם תלפיות בצפון, דרך חברון במזרח, גילה בדרום ובית צפאפא במערב.
משנת 2007 מקדמת עיריית ירושלים תוכנית להסיר את מתחם הקרוונים ולבנות שכונה במקומו.
בגלל לחץ בינלאומי התוכניות הוקפאו שוב ושוב, אך בשנת 2020 קודמה תוכנית ויצא מכרז להקמת השכונה.
בינואר 2021 הוכרזו הזוכים במכרז, ושנה לאחר מכן החלו העבודות בשטח.
ב-1991 הוקם על הגבעה אתר קרוואנים במטרה לקלוט את גלי העלייה מאתיופיה במבצע משה ובמבצע שלמה, וכן לפתור בעיות דיור נוספות.
שטח מתחם הקראוונים הוא כ-170 דונם, ועליו הוקמו כ-400 קרוואנים, כשהכוונה הממשלתית הייתה שתוך שנתיים יעברו כולם למבני קבע.
במהלך השנים שחלפו לא נבנו במקום מבנים, ורבים לקחו הלוואות וניסו את מזלם בשכונות ובערים אחרות.
ביולי 2014 עדיין היו מוצבים במקום כ-40 קרוואנים המאוכלסים על ידי אזרחים ישראלים שלא מהעדה האתיופית.
במקום אין סיוע ממשלתי או עירוני, והשכונה לא נמצאת תחת חסותו של מינהל קהילתי או מתנ"ס כלשהו.
היחידה הפועלת במקום היא קבוצת נוער המפעילה מועדונית ודואגת לפעילות חינוכית לילדי השכונה.
במסגרת תוכניות הבנייה בירושלים בעקבות ביטול תוכנית ספדיה, מקדמת העירייה מאז שנת 2007 תוכנית לפינוי הקראוונים הנותרים במקום והקמת שכונה חדשה.
בדצמבר 2012 אישרה הוועדה המקומית לתכנון ובנייה בירושלים תוכנית "גבעת המטוס א'" לבניית 2,610 יחידות דיור בשכונה, מתוכם כ-600 יחידות דיור לאוכלוסייה הערבית של בית צפאפא.
תוכנית נוספת, "גבעת המטוס ד'" מדברת על הקמת מתחם מלונות לאורך דרך חברון ואזור תעסוקה ושירותים עירוניים לאורך כביש הרכבת.
התוכנית אושרה ב–2013 בוועדה המחוזית, אך קידומה עוכב.
בתקופת ברק אובמה הביע ממשל ארצות הברית מספר פעמים את התנגדותו להקמת השכונה בגבעת המטוס, בטענה שיצירת רצף ישראלי מהר חומה ועד לגילה, תנתק את מזרח ירושלים מבית לחם ותמנע רצף פלסטיני בין דרום יהודה ושומרון למזרח ירושלים.
במהלך ממשלו של מחליפו של אובמה, דונלד טראמפ הוסרה ההתנגדות האמריקאית.
ב-20 בפברואר 2020 אישר ראש הממשלה, בנימין נתניהו, את הקמת השכונה.
בטקס ההכרזה על הקמת השכונה השתתפו נתניהו וראש העיר ירושלים משה ליאון.
בסוף שנת 2020 הודיעה חברת עמידר לכ-30 משפחות שנותרו בקרוואנים במקום שעליהן להתפנות לצורך עבודות הפיתוח, וכי לצורך כך תסייע להם בשכר דירה חלופית.
ב-15 בנובמבר 2020 פרסמה רשות מקרקעי ישראל מכרז לבניית 1,257 יחידות דיור בשטח.
ב-20 בינואר 2021 הוכרזו הזוכים במכרזים לבניית 1,257 יחידות דיור בשכונה.
הבנייה כוללת 670 דירות שישווקו לכלל הציבור, 468 דירות לזכאי משרד השיכון ו-36 דירות לזכאי הדיור הציבורי.
שנה לאחר מכן החלו העבודות בשטח.
כן פורסמו מכרזים נוספים ובסך הכל השכונה מיועדת לכלול מעל 2,500 יחידות דיור.
בגבעת המטוס קיימים מספר אתרים ארכאולוגיים ובהם: שרידי מבנים מתקופת בית שני, גת חצובה, כבשן סיד גדול, מערכת מערות תת-קרקעית שכללו שני תאים ובאחד מהם נתגלה שלד אדם כבול בשרשרות ברזל.
קיימת תוכנית לשמר במקום גן ארכאולוגי פתוח.
האתר הארכאולוגי נפגע כתוצאה מבניית ביצורים ירדניים, בין מלחמת השחרור למלחמת ששת הימים.
במהלך חפירות הצלה שנערכו ב־2021 נחשפו מספר מחצבות, לצד חלקים מאמת המים העליונה, שעשרות מטרים ממנה נחשפו במדרונות המערביים והצפוניים של הגבעה.
בסמוך לאתר ניצבת אנדרטה לזכר יהודי אתיופיה שנספו בדרכם לישראל.
גבעת הקיבוצים היא אתר התיישבות ארעי, שפעל בשנים 1932–1948. האתר נמצא מדרום-מזרח לנס ציונה, בין נס ציונה לבין רחובות, ליד תחנת הרכבת של רחובות ופארק המדע.
גבעת הקיבוצים הייתה "גבעת המתנה".
גרעינים, בוגרי מפעל ההכשרות לקיבוצים, בטרם עלו על הקרקע במקום הקבע שהוקצה להם, או הצטרפו ליישובים קיימים אחרים, "המתינו" על קרקע שהקצתה להם הסוכנות היהודית.
את השטח בן 42.5 דונם רכשה קרן קיימת לישראל ממשה חרש ומלייבוש אייזנברג מרחובות וחילקה אותו לשלוש תנועות מיישבות לטובת המתנה והכשרה - השומר הצעיר, גורדוניה והנוער הציוני למרות הדמיון בייעוד המקום, אין מדובר בגבעת הקיבוצים שישבה כארבעה ק"מ צפונית מערבית לה, בצפון מערב נס ציונה, ונקראה גבעת מיכאל.
תחילה ישבו על הגבעה קבוצת גורדוניה ג' מפולין, שהצטרפה לדגניה ב' וקבוצה אחרת שהצטרפה לרמת יוחנן.
כן שהו במקום חברי קבוצת "ניר חיים" גורדוניה מבסרביה שעברו לקריית ביאליק כדי להאבק על עבודה עברית בנמל חיפה וב-1943 הקימו את ניר עם.
בשנת 1936 שכנו בגבעה שלושה קיבוצים: גורדוניה במעלה שחבריו עלו לנחלת יצחק בהרי ירושלים וב-1938 הקימו את מעלה החמישה, קבוצת אחוה מגליציה וקיבוץ השומר הצעיר "לשחרור" שהקים בסוף 1941 את רמת השופט.
בשנת 1940 נותרו במקום שני קיבוצים: קיבוץ לשחרור של השומר הצעיר ו"שרשים" של הציונים הכלליים.
בשנים 1948-1945 שהו בגבעה חברי קיבוץ הצופים א' שעבדו במכון איילון ולאחר מכן הקימו את מעגן מיכאל.
בין היתר ישבו באתר זה הגרעינים שהקימו או הצטרפו לקיבוצים רמת יוחנן, עין השופט, בית אלפא, תל יצחק ויד מרדכי.
בשנים 1948-1945 פעל באתר זה מכון איילון, מפעל לייצור תחמושת של תעש וארגון ההגנה.
מפעל סודי זה פעל מתחת לאדמה, בתקופת השלטון הבריטי.
את מכון איילון הפעילו חברי קבוצת הצופים א', הכשרת רגבים של הנוער העובד והלומד ואנשי תעש, בהנהלתו של פסח איילון.
ב-29 בפברואר 1948 פוצץ הלח"י רכבת חיילים בריטית ליד הגבעה וחברי הקיבוץ במקום יצאו לסייע בטיפול בפצועים.
במקום קיים מוזיאון המספר את סיפור מורשת מכון איילון, מתקיימות פעילויות חינוכיות ערכיות לילדים, בני נוער, חיילים ומחנכים.
גבעת הממשלה היא האזור בו מרוכזים מבני ממשלת הונג קונג.
אזור זה נמצא בשכונת סנטרל שבאי הונג קונג, בין דרך אלברט העליונה (מדרום), דרך המלכה (מצפון), דרך הגן ממזרח ודרך גלנילי.
האזור שימש את ממשלת המושבה הבריטית הונג קונג מאז הקמת המושבה, והמשיכה לשמש כמשכנה של הממשלה גם לאחר העברת השליטה במושבה בשנת 1997 לידי סין העממית.
במתחם ממוקם בית הממשלה - משכנו הרשמי של ראש הרשות המבצעת של הונג קונג כיום, ובעבר משכנו הרשמי של מושל הונג קונג, וכן במתחמים ממוקמים משרדי הממשלה המרכזיים של הונג קונג.
בסמוך ממוקמת קתדרלת ג'ון הקדוש, המשמשת את הכנסייה האנגליקנית, וכן בית המשפט העליון לערעורים הממוקם בבניין המיסיון הצרפתי לשעבר.
הגבעה שונה באופייה מיתר חלקי שכונת סנטרל, בכך שמבניה נמוכים (בשונה מגורדי השחקים הרבים שביתר חלקי סנטרל).
בדרום הגבעה (במעלה הגבעה) ממוקם הגן הבוטני והזואולוגי של הונג קונג.
בשנת 2006 התקבל אזור המועצה המחוקקת של הונג קונג להחלטת ממשלת הונג קונג להעביר את מבני הממשלה מגבעת הממשלה לאזור מתחם טמר.
גבעת הטירה בבודפשט (בהונגרית: Budai várnegyed) היא גבעה בבודה (האזור הגבוה, העתיק, של העיר בודפשט), אחד מסמליה ואתר מורשת עולמית.
בגובה של כ-60 מטרים מעל הדנובה, היוותה הגבעה לאורך ההיסטוריה עמדה אסטרטגית טובה, היא הייתה הבסיס למתיישבים המדיארים הראשונים, בה הקים בלה הרביעי, מלך הונגריה את מבצרו ומתיאש הוניאדי פיתח בה את עיר בירתו.
הגבעה כוללת את ארמון המלוכה, את באסטיון הדייגים ואת כנסיית מתיאש, מראש הגבעה נשקף נופה של פשט, המשתרעת ממול.
כמו כן מהווה גבעת הטירה, המוקפת בחומה, רובע המכיל רחובות קטנים ומפותלים המשמרים אופי ימי ביניימי ובהם פסלים וצלבים לאות הודיה על הנצלות העיר ממגפות במהלך ההיסטוריה.
רוב שטח גבעת הטירה סובל מיתר-מסחור ותיירותיות המתבטאים בדמי כניסה הנגבים לביקור באתרים השונים ובתי אוכל מהיר.
בלב הגבעה שוכן מלון הילטון בודפשט, שהוקם באופן המשתלב עם יסודות מבנים עתיקים ושקירותיו השקופים משקפים את הכנסייה ובאסטיון הדייגים.
בנית הארמון המלכותי החלה ליד כנסיית מתיאש על ידי בלה הרביעי, מלך הונגריה.
זיגמונד, קיסר האימפריה הרומית הקדושה (זיגיסמונד מלוקסמבורג) בנה ארמון גותי על המקום בו נמצא הארמון הנוכחי.
במאה ה-18 הקים שלטון בית הבסבורג את ארמון המלוכה של "הבירה המשנית" של אימפריה האוסטרו-הונגרית באותו מקום.
הארמון המקורי נהרס במלחמת העולם השנייה ושוקם.
במהלך עבודת השחזור גילו ארכאולוגים הונגרים את שרידי הארמון הגותי מהמאה ה-15 וחשפו את קירות המגן המקוריים וכן את החדרים המלכותיים של הארמון.
חלק מהארמון משמש כיום כגלריה ההונגרית הלאומית.
ומוצגות בו יצירות אמנות המתעדות את ההיסטוריה ההונגרית הסוערת במהלך תקופות ארוכות בה נשלטה על ידי מעצמות זרות.
שער האריות מוביל לחצר פנימית בארמון המלכותי, קיבל את שמו מארבעת האריות שמתבוננים מעליו.
הכנסייה נבנתה בין המאה ה-13 למאה ה-15. חלק מהארכיטקטורה הקיימת היא מתקופת שלטונו של זיגיסמונד מלוקסמבורג, אך שמה מתייחס למלך מתיאש הוניאדי (מתיאש קורבינוס) שפעל רבות לקידום הכנסייה.
רוב הפרטים המקוריים אבדו כאשר הטורקים הסבו את הכנסייה למסגד הגדול בשנת 1541. במהלך שחרור בודה מעול הטורקים נהרסה הכנסייה כמעט לחלוטין, אך נבנתה מחדש בסגנון ברוקי על ידי המסדר הפרנציסקני.
הרס נוסף נגרם לכנסייה בשנת 1723, והיא שוחזרה בסגנון נאו-גותי בשנים 1873–1896.
לפני הכנסייה, בינה ובין באסטיון הדייגים, מוצב פסלו של אישטוון הראשון, מלך הונגריה רכוב על גבי סוס.
באסטיון הדייגים (בהונגרית: Halászbástya) - בעברית מצודת הדייגים.
היא מרפסת-נוף וטיילת מסוגננת שתוכננה והוקמה בין 1895 ו-1905 בסגנון נאו-גותי בין כיכר כנסיית מתיאש לגבול הגבעה הפונה אל נהר הדנובה ונופה של פשט, שבמרכזו בניין הפרלמנט ההונגרי.
ה"מצודה" כוללת שבעה מגדלונים ("בסטיונים"), לכבוד שבעת השבטים המדיארים שכבשו את הונגריה ב-896 בין המגדלונים משתרעת טיילת נוף ובה בית קפה ומסעדה.
למצודה נגרם נזק רב בעת מלחמת העולם השנייה והיא שוקמה ב-1947 על ידי יאנוש שולק, בנו של פרידש שולק, אדריכל המבנה המקורי.
שם המצודה נובע מגילדת הדייגים שהייתה אחראית על הגנת מקטע זה של גבעת הטירה בימי הביניים.
גבעת הצלבים (בליטאית: Kryžių kalnas) או תל יורגאיצ'יאי (Jurgaičių piliakalnis) הוא אתר צליינות קתולי, השוכן כ-12 ק"מ צפונית-מזרחית לעיר שיאוליאי בצפון ליטא.
במקום שוכנת גבעה קטנה, באורך של 60 מטרים וברוחב של כ-45 מטרים, אליה נוהגים הולכי רגל להגיע ולהניח צלבים.
עם השנים החלו מונחים באתר גם קרוסיפיקסים, פסלי מרים, תמונות ופסלים של פטריוטים ליטאים ומחרוזות תפילה נוצריות.
מספר הצלבים באתר מוערך בדרך כלל בכ-100,000, אם כי יש הטוענים כי הוא כפול.
מקורו המדויק של הנוהג אינו ידוע, אך מקובל שהחל באופן ספונטני לאחר התקוממות נובמבר בשנים 1830-1831.
גבעת הצלבים נזכרה לראשונה בכתובים בשנת 1850 וצוין כי ניצבו בה 17 צלבים; אך מקובל שהצלבים הראשונים הונחו באתר בו שכנה קודם לכן מצודת יורגאיצ'יאי-דומנטאי (Jurgaičiai-Domantai), כבר ב-1831. הצלבים הונחו בידי קרוביהם של קורבנות התקוממות נובמבר שהתחוללה בשנים 1831-1830, לאחר שממשלת האימפריה הרוסית מנעה מהם לקוברם.
צלבים נוספים הונחו במקום לאחר מרד ינואר בשנת 1863. בתחילת המאה ה-20 כבר נודעה הגבעה כמקום קדוש, ונהגו בה עריכת מיסות והתייחדות.
בתקופת השלטון הסובייטי בליטא, הפך האתר לסמל להתנגדות למשטר, וזה ראה בו גורם חתרני.
לפחות בשתי הזדמנויות, ב-1961 ובין השנים 1975-1973, פגעו השלטונות באתר והשמידו אלפי צלבים: צלבי עץ שוברו או נשרפו, צלבי מתכת נלקחו מהמקום לשם שימוש בחומר הגלם וצלבי אבן שוברו ונקברו.
בולדוזרים פקדו את הגבעה מספר פעמים ופגעו בה.
בשנים שלאחר מכן הרסו השלטונות צלבים באתר בטיעון שהם חסרי ערך אמנותי, אסרו על הגעה למקום בשל חשש לכך שהוא נגוע במגפה וחסמו את הדרכים המובילות אליו.
על האתר הוצבה שמירה משטרתית ובשנים 1979-1978 ניסו השלטונות להציף את השטח.
לאחר שינוי האקלים הפוליטי בברית המועצות החל שמה של הגבעה להיוודע ברחבי ליטא כולה ומחוץ לה, וספירה שנערכה ב-1990 גלתה כי באתר כ-55,500 צלבים.
ב-7 בספטמבר 1993 ערך האפיפיור יוחנן פאולוס השני ביקור במקום ונשא דרשה, ושנה לאחר מכן פנה אל המסדר הפרנציסקני בבקשה כי יקימו מבדד סמוך לגבעה.
זה נבנה כ-300 מטרים מצפון לאתר ונחנך ב-7 ביולי 2000. מאז 1997 נוהג טקס התייחדות באתר בכל יום ראשון הלפני האחרון בחודש יולי.
גבעת היקבים הוא אתר ארכאולוגי ליד חרשה שבגוש טלמונים ובו שרידי יישוב יהודי מתקופת הברזל ובית שני עם ארבעה בתי בד וגת משוחזרת מימי בית ראשון.
באתר נשתמרו רחובות, קירות בתים ומערכת בורות תת-קרקעית הכוללת כ-30 בורות פעמון חצובים בסלע ומחוברים ביניהם.
בורות אלה (בקבוקונים) מכונים במחקר "בורות גבעון", מפני שבורות מסוג זה נמצאו והוגדרו לראשונה על ידי פריצ'רד ב-1956 בחפירות אל ג'יב המזוהה כגבעון המקראית.
הם שימשו כיקבים לאחסון של קנקני יין ושמן זית בימי בית ראשון.
אולם בימי בית שני נעשה שימוש בבורות אלו כמחסנים וקולומבריום.
בזמן מרד בר-כוכבא הבורות שימשו למסתור מפני הרומאים, פתחיהם נאטמו באבנים והם חוברו במחילות.
עד היום ניכר כי איטום הבורות נעשה בצורה מסודרת.
האתר נמצא בסמוך לחורש ירון ושיח' עיסא.
הוא נקרא כיום "גבעת היקבים" בהשראת דברי רש"י
ברחבי האתר ניתן לזחול במערות המסתור, לראות את מערת הקולומבריום במבט מעליה, להקשיב להסברים על האתר מעמדות השמע שמוצבות בו, לטייל בין השרידים הארכאולוגיים השונים והצמחייה הירוקה, וכן לעלות על מגדל תצפית גבוה מעץ שממנו ניתן לצפות מערבה עד לים התיכון.
גבעת הכלניות (בעבר נקראה גם גבעת לילי) היא תל שנמצא מול חוות שקמים בנגב הצפון-מערבי.
הגבעה ידועה בזכות פריחת הכלניות שבה בחורף אך גם בזכות מיקומה הצופה על חוות שקמים של אריאל שרון.
בגבעה קבורים אריאל שרון ואשתו לילי שרון.
בגבעה פורחות בחורף בעיקר כלניות מצויות בצבעי אדום עז אך פורחים בה גם ציפורני חתול וסביונים צהובים.
באביב פורחות בה חרציות בצבע צהוב-זהוב.
הגבעה מגודרת, ולמרות זאת מטיילים בה ישראלים רבים.
ליד התל נמצא מנחת מסוקים.
בראש התל נמצאת חלקת הקבר של משפחת שרון, שבה קבורים אריאל ולילי שרון.
לילי שרון נקברה במרץ 2000 במהלך שהוכשר בדיעבד על ידי בג"ץ.
אריאל שרון נקבר לצד אשתו ב-13 בינואר 2014. חלקת הקבר מגודרת ומטופחת.
גבעת הכלניות נקראת לעיתים בטעות גם בשם תל הוג' או חורבת הוגה למרות שחורבת הוגה נמצאת כשני קילומטר מדרום-מזרח לשדרות ורחוקה במידת מה מגבעת הכלניות.
בתל הוג' התקיים יישוב מתקופת הברזל ועד התקופה הערבית הקדומה וכן הכפר הערבי הוג', שפונה מלחמת העצמאות.
במרכז האתר תל ובו בית קברות מוסלמי מהמאה ה-7.
גבעת הראל היא התנחלות ויישוב קהילתי הפועלת במתכונת אגודה שיתופית.
נמנה עם יישובי גוש שילה ושייך למועצה אזורית מטה בנימין.
שוכן בגדה הצפונית של נחל שילה העליון, בגובה 740 מטר מעל פני הים.
היישוב קרוי על שמו של הראל בן נון, בנו של הרב אלחנן בן נון, לשעבר רבה של שילה הסמוכה, שנרצח יחד עם שלמה ליבמן על ידי מחבל בעת שמירה על התנחלות יצהר.
גבעת הראל הוקמה בשנת 1998 (חשוון ה'תשנ"ט), כחלק מהליך ההקמה, הוקמה ליישוב אגודה שיתופית.
בפברואר 2023 החליט הקבינט המדיני ביטחוני להכשיר את היישוב יחד עם המאחז השכן, גבעת הרואה.
ב־29 באוקטובר 2023 חתם אלוף פיקוד המרכז יהודה פוקס על צו המעניק ליישובים מעמד רשמי בשם "גבעות הרואה".
במרץ 2025 קיבל הקבינט המדיני-ביטחוני החלטה להעניק לגבעת הראל מעמד עצמאי, ולהפרידו מגבעת הרואה.
היישוב ממוקם כ-740 מטר מעל פני הים.
בפסגת היישוב הוקם "מצפור אברהם" המעניק תצפית פנורמית על כל האזור.
בשנת 2024 התגוררו ביישוב 105 משפחות, שלהן היו מאות ילדים.
כ-70 מהמשפחות מתגוררות בבתי קבע.
הלכידות הקהילתית גבוהה ורבים מתושבי היישוב עוסקים במקצועות חופשיים.
בשכונה פועלים: בית כנסת, מקווה טהרה, מעונות וגני ילדים, גן משחקים, מגרש ספורט, משחקייה לילדים, ספרייה, חדר נוער, וסניף בני עקיבא.
ביישוב מספר אתרים תיירותיים, בהם: חוות סוסים, מערת הנחושת, מערת השקד, פינת חי, גלריית אמנות מקרמיקה, יקב בוטיק המפיק גם שמן זית, מסעדת בשרים, ואתר מזבח האבן.
גִּבְעַת הָעֲרָלוֹת היא גבעה באזור מזרח יריחו שנקברו בה ערלות עם ישראל לאחר ברית המילה בגלגל בכניסה לארץ, על פי ספר יהושע.
גבעת הערלות ממוקמת בסמוך לגלגל יריחו.
חגי בן-ארצי הציע לזהות את גבעת הערלות עם גבעה בולטת המצויה בין דיר חג'לה ובין קסר אל-יהוד.
עם ישראל קברו את ערלותיהם בגבעה לאחר שנימולו על ידי יהושע בן נון, לפי מדרש סדר עולם, בי"א בניסן ב'תפ"ט.
ישנם מדרשי אגדה שלפיהם הגבעה נוצרה מערלות אלו ומעפר קבורתן, ומכאן נגזר שמה.
מאידך, על פי רד"ק, רלב"ג, אברבנאל והמצודות, שם הגבעה נגזר מכך שערלות עם ישראל נקברו עליה, אך הגבעה הייתה קיימת קודם לכן.
גבעת הקפיטול בנוסף להיותה מטונימיה לקונגרס של ארצות הברית, היא שכונת המגורים ההיסטורית הגדולה ביותר בעיר וושינגטון די.
שבארצות הברית, אשר משתרעת ממזרח לבניין הקפיטול לאורך שדרות רחבות.
הביטוי "גבעת הקפיטול" עשוי לעיתים להתייחס לקונגרס של ארצות הברית במקום לשכונה עצמה.
זוהי אחת משכונות המגורים הוותיקות ביותר בוושינגטון די.
סי., בה חיים כ-35,000 אנשים בשטח המשתרע על פני מעט פחות מ-5 קמ"ר, מה שהופך אותה לשכונה הצפופה ביותר בעיר עם 4,672.20 תושבים לקמ"ר.
גבעת הקיפטול היא גם אחת מהשכונות הצפופות ביותר בוושינגטון די.
בניין בית המשפט העליון של ארצות הברית
הגן הבוטני של ארצות הברית
אתר גבעת הקרב ביד מרדכי הוא אתר בקיבוץ יד מרדכי, המשחזר את קרב יד מרדכי, שנערך במלחמת העצמאות בניסיון לעצור את הצבא המצרי הסדיר שנע צפונה לעבר תל אביב.
קרב יד מרדכי היה קרב בלימה, שנערך במלחמת העצמאות בניסיון לעצור את הצבא המצרי הסדיר, שנע צפונה לעבר תל אביב.
במשך שישה ימים החל מ-18 במאי ועד ל-23 במאי נערכו ניסיונות של חטיבה מצרית סדירה לכבוש את קיבוץ יד מרדכי, עליו הגנו 150 לוחמים עם 75 כלי נשק קלים.
כאשר התברר סופית שהתגבורת שנשלחה לא מצליחה לחדור את הכיתור המצרי, ולאחר שהלוחמים נותרו ללא תחמושת ונשק ראוי וספגו אבדות כבדות, הוחלט על נטישת הקיבוץ.
סיפור עמידת קומץ הלוחמים החמושים בנשק דל, מנותקים ללא סיוע חיצוני כנגד חטיבה מצרית סדירה, הפך לאחד הסמלים הבולטים של עמידה עיקשת בתש"ח.
גבעת הקרב - אתר השחזור
אתר שחזור הקרב מ־1948, הניצב בדרום-מערב הקיבוץ, נפתח למבקרים ב־1965.
באתר, בו מוצגות תעלות ההגנה ושדה הקרב.
מדמות דמויות מתכת את הצדדים הלוחמים בשדה הקרב.
לעומת שחזורים אחרים, המקום ייחודי, מאחר ששוחזר בו הקרב בקנה מידה 1:1, עם כלי לחימה אמיתיים (חלקם המקוריים מהקרב מול המצרים) ואף דמויות של חיילי הגדוד המצרי שחדרו את גדרות היישוב.
גבעת העֲמָדוֹת היא גבעה בעיר נשר.
על הגבעה שרידי בונקרים של הצבא הבריטי ממלחמת העולם השנייה, עמדות תותחים ששימשו להגנה על האזור מפני התקפות אוויריות ועמדת בטון מבוצרת ממלחמת העצמאות.
מצדה המערבי משקיפה הגבעה על שכונת גבעת נשר, מצידה הצפוני על עמק זבולון ומפרץ חיפה ומצידה המזרחי, מחצבת נשר הישנה שהייתה שייכת לבית החרושת נשר שעברה ניסוי שיקום נקודתי במסגרת פרויקט ניסיוני של האמן יצחק דנציגר, פרויקט שיקום מחצבת נשר.
'גבעת העמדות' נמצאת ברשימה של האתרים לשימור שהוגשה ב-2015, על ידי המועצה לשימור אתרי מורשת בישראל, מחוז חיפה לעיריית נשר.
נכון לדצמבר 2020, העירייה עדיין לא אישרה את רשימת המבנים לשימור שהגבעה כלולה בה.
גבעת העמדות היא שלוחה במורדות הכרמל המשתרעת על פני כ-25 דונם.
חלקה הצפוני הנמוך חופף לנקודת המפגש של כביש 7212 עם כביש 752 (דרך בר יהודה) מול אצטדיון נשר שם ניצב מבנה הדואר המנדטורי שנבנה ב-1935 בסגנון הבינלאומי והיה בשימוש עד שנת 2001, עת נפגע משריפה.
צידה המערבי של הגבעה משתרע במקביל ולאורך כביש 7212 (רחוב הכלניות) שנסלל ב-1942 על ידי בית החרושת נשר כדרך ל"מחצבת חרייבה" השוכנת ליד גבעת ההגנה ושימשה כמחצבה חליפית לאחר שממחצבת נשר הישנה נחצב עד תום חומר הגלם לייצור מלט.
הגבעה ממשיכה ועולה במעלה הרכס ומתרחבת כשצידה המזרחי תחום במורדות מחצבת נשר הישנה.
צידה הדרומי של הגבעה תחום בכביש שתחילתו מול שכונת גבעת נשר מול רחוב הרקפות המשמש ככביש יציאה חד סטרי משכונת גבעת נשר.
שטח גבעת העמדות היה פתוח לציבור עד תחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, אז גודר על ידי בית חרושת נשר.
השטח נמצא היום בבעלות חברת כלל תעשיות שבעליה הוא האוליגרך הרוסי לאונרד בלווטניק.
מבנה הדואר המנדטורי, נבנה על ידי מפעל המלט נשר, בסוף שנות השלושים בסגנון הבינלאומי, פעל עד תחילת שנות האלפיים.
יסודות בית העם ורצפתו (צריף הפועל) נבנו באמצע שנות השלושים, על ידי מפעל המלט נשר על שטח צריף כתות הלימוד של בית הספר לילדי העובדים הראשון.
בית העם פעל עד סוף שנות ה-50 של המאה ה-20 שאז ניטש ובהמשך נהרס.
ריצפת שירותים מנדטוריים בבניה טרומית.
שישה בונקרים ששימשו למגורי חיילים במחנה נבנו בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20
מוצב תותחי נ"מ בריטי, נבנה בתחילת שנות ה-40 של המאה ה-20,
ברכת מים מנדטורית מעליה ניצבת עמדת ההגנה.
הבריכה הוקמה בסוף שנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי מפעל המלט נשר, לצרכיו בסגנון אדריכלי מודרניסטי, הברכה ממשיכה להיות פעילה.
עמדת ההגנה הוקמה מיד לאחר עזיבת הבריטים את ארץ ישראל והייתה חלק ממערך ההגנה היקפי של נשר במלחמת העצמאות.
מוצב פיקוד הכולל עמדת תותח נ"מ קל להגנה על הבסיס, מרחב לאחסון תחמושת ושני חדרים תת-קרקעיים.
שתי עמדות לתותחי נ"מ כבדים.
שני בונקרים לוגיסטיים קטנים מעל מוצב הפיקוד.
פרויקט שיקום מחצבת נשר, הוא פרויקט אמנותי-אקולוגי שנערך בשנת 1971 על ידי הפסל יצחק דנציגר מהפקולטה לארכיטקטורה מהטכניון, האקולוג זאב נאווה וחוקר הקרקע יוסף מורין לבדיקת שיקום מחצבת מפעל נשר חיפה.
הפרויקט נחשב לאחת מעבודותיו הידועות של דנציגר.
כלל תעשיות, בעלי השטח, ביחד עם ראש עיריית נשר אברהם בינמו, הגישו תוכנית בנייה מקפת, לוועדה המרחבית לתכנון ובניה מורדות הכרמל, התוכנית הועברה ב-3 במרץ 2016 לוועדה המחוזית לתכנון ובנייה מחוז חיפה והיא אושרה ב-27 במרץ 2017,.
התוכנית כוללת בניית שכונה חדשה במזרח העיר המחולקת לשני שלבים, והכוללת בסה"כ כ-5,000 יחידות דיור על שטח של כ-2,500 דונם.
התוכנית כוללת שלב א' בנייה מדרום-מערב של כ-2,000 יחידות דיור וקצת מסחר ותעסוקה, ושלב ב' מצפון-מזרח לכביש 752 על שטח מפעל נשר חיפה מדרום לכביש שיבוצע לאחר פינוי מפעל המלט שקיבל אישור חריג להמשך פעילות לעוד 25 שנה.
שלב א' כולל בתוכו בנייה על שטח גבעת העמדות ומחצבת נשר הישנה מדרום-מערב לכביש.
בזמן בניית שלב זה, מפעל בית החרושת נשר ימשיך לפעול במתכונת בה הוא פועל בשנת 2017. האישור ניתן ל-25 שנים.
על גבי שטח גבעת העמדות לאורך כביש 7212, מתוכנן לבנות שורת מגדלים בני 14 קומות ובית ספר יסודי.
התוכנית כוללת בניית שלוש כיכרות על כביש 7212 ההיסטורי המוביל לגבעת נשר ולכביש 672 על רכס הכרמל שאמצעותו מגיעים מנשר לאוניברסיטת חיפה ולעספיא.
שלוש הכיכרות יובילו לכבישים מזרחה שיחתכו ויחצו את הרכס הכולל את גבעת העמדות בשלוש נקודות:
כיכר בתחילת הכביש מול רחוב התשבי בנשר (כיכר קיימת)
כיכר מול בית הספר היסודי "בית יהושע"
כיכר מול רחוב הרקפות המשמש כדרך יציאה מגבעת נשר (אחד משני דרכי יציאה מהשכונה)
כביש יציאה נוסף לשכונה החדשה המתוכננת יהיה בדרום-מזרח השכונה באמצעות כיכר שתיבנה מול הקאנטרי קלאב של נשר.
מכיכר זאת ייבנה גשר שיוביל להמשך השכונה שתיבנה על שטח מפעל נשר.
תוכנית הבנייה לא אושרה על ידי מועצת עיריית נשר.
בעקבות כך, עתרו שמונה מחברי האופוזיציה במועצת נשר לבית המשפט המחוזי בחיפה (ביחד עם נושאים נוספים) לביטול ההחלטה בטענה שהיא מנוגדת לחוק.
בישיבה שהתקיימה ב-26 באוקטובר 2017 קיבל בית המשפט את העתירה והורה לבינמו לכנס בתוך שבוע את מועצת העיר שבה ידונו על נושאים שונים שהועלו בעתירה כולל תוכנית הבנייה הכוללת את גבעת העמדות.
בישיבה שהתקיימה במועצת העיר החליטה המועצה על הקפאת החלטת בינמו להצטרף כמגישה תוכנית התב"ע לוועדה המחוזית חיפה.
הטענות כנגד התוכנית היו שתוכנית כה גדולה לא הובאה בפני מועצת העיר, תושבי העיר וועדות הבנייה של העירייה, וכי הצטרפות העירייה כמגישה חושפת אותה לתביעות נוספות.
במקביל לפעילות חברי האופוזיציה במועצת העיר נשר, הקימו תושבי העיר מטה מאבק בשם רכס נשר ההיסטורי בסכנה.
באתר מטה המאבק ובדף הפייסבוק פורטו הליקויים של התוכנית שהוגשה לוועדה המחוזית לתכנון ובנייה חיפה.
תוכנית הבנייה הופקדה ופורסמה לציבור ב-31 בינואר 2023 לצורך הגשת התנגדויות במשך 60 ימים.
מועד אחרון להגשת התנגדות היה 1 במאי 2018, לאחר שהתגלתה תקלה באתר של מינהל התכנון בזמינות התוכניות.
בין מתנגדים היו: המועצה לשימור אתרים, סניף חיפה.
קבוצה של תושבי נשר שהתאגדה ביחד להגשת התנגדות.
הקבוצה כללה בעיקר תושבי שכונת גבעת נשר הקרובה ביותר לגבעת העמדות, חבר האופוזיציה דאז רועי לוי שבאוקטובר 2018 נבחר לראשות העיר, החברה להגנת הטבע וגופים נוספים.
הוועדה החליטה לקבל מעט מההתנגדויות של המועצה לשימור אתרים ושל קבוצת תושבי נשר.
בעיקר בנוגע לשני בונקרים שהושמטו מהתוכנית של כלל והנמכת גובה המבנים על צלע הגבעה הפוגעים בתצפית הנוף.
בעקבות כך התאגדה קבוצת התושבים והגישה ערעור לבית המשפט.
הוגשו גם ערעורים על ידי המועצה לשימור אתרים ועיריית נשר.
בהסכם פשרה שמספרו עת"מ 10745-12-18 שהוגשה ב-5 בדצמבר 2018, הוסכם שמבנה בית הספר שמתוכנן להיבנות בתחתית הגבעה יבנה בקו גובה שלא יפגע בתצפית מהחלק העליון של הגבעה, וישמור על קשר עין עם מבנה בית העם.
לאחר קבלה חלקית של ההתנגדות, החליטה קבוצת המתנגדים של תושבי נשר לפנות לבית משפט לעניינים מנהליים שבסופו הסתיים בהסכם פשרה שהתקבל בבית המשפט.
ב־13 באוקטובר 2020 פורסמה הודעה לציבור לאפשרות הגשת התנגדויות לתוכנית המתאר של נשר עד 13 בדצמבר 2020. קבוצת תושבי נשר הגישה התנגדות להקמת בית ספר בחלקה הצפוני של הגבעה כפי שאושר בתוכנית הבנייה של כלל.
ההתנגדות כללה דרישה להסבת מבנה הציבור של בית הספר להקמת מוזיאון לתולדות העיר נשר.
התנגדות זאת תואמת את רצונו של רועי לוי ראש העיר נשר, לבנות במקום מבנה מוזיאון..
בדצמבר 2023 הסתבר שכלל נדל"ן הגישה בקשה לפקיד היערות במשרד החקלאות לכרות 3,658 עצים, ולהעתיק 236 עצים סה"כ 3,894 עצים במחצבת נשר הישנה ובשטח מפעל נשר חיפה, חלק מהעצים הם בגבעת העמדות.
בעקבות כך הגישה החברה להגנת הטבע ערר לפקיד היערות.
ותושבים מהעיר נשר חיפה ובכל הארץ התאגדו להגשת ערר נפרד.
גבעת הנדרסין או גבעת הנדרסן או גבעת הנדרסון היא גבעה עגולה מכוסה קרח בחלק הדרום - מערבי של האי ת'רסטון, אי המצוי בסמוך לקצה הצפון-מערבי של ארץ אלזוורת', שבאנטארקטיקה.
הגבעה מתנשאת בין ראשו של קרחון קרפט, לבין ראשו של קרחון רושריי.
הגבעה מופתה לראשונה בהתבסס על תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית, במהלך מבצע קפיצה לגובה, בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי), 1946 – 1947.
שמה של הגבעה ניתן לה על ידי הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים.
הגבעה נקראת על שם האלחוטן ונדל ק.
Hendersin), מצי ארצות הברית, אשר נפל חלל בעת התרסקות מטוס ימי באי ת'רסטון, בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) ב-30 בדצמבר 1946.
גבעת הנסון היא גבעה מכוסה שלג, הממוקמת בחצי האי טריניטי, באזור ארץ גרהאם של חצי האי האנטארקטי, שבאנטארקטיקה.
לגבעת הנסון שתי פסגות, האחת בדרום הגבעה, והשנייה בצפון הגבעה.
שיא גובהה של גבעת הנסון 900 מטרים מעל פני הים.
גבעת הנסון ממוקמת 7 קילומטרים דרומית-מזרחית מכף רוקמורל;
גבעת הנסון ממוקמת 3 קילומטרים מערבית - צפון-מערבית מגבעת זנוגה.
הגבעה מופתה לראשונה, באופן גס, במרץ 1838, על ידי המשלחת הצרפתית השנייה לאנטארקטיקה, בפיקודו של ז'ול דומון ד'אורוויל.
המשלחת הצרפתית לא נתנה לגבעה שם.
בשנת 1946, סקר שטחי חסות איי פוקלנד (FIDS) ניסה לאתר (בלא הצלחה), לשון יבשה שגילה ד'אורוויל, לה הוא קרא "כף ת'אנארון" (קאפ ת'אנארון - Cap Thanaron).
מאחר שהסקר לא גילה את הכף, ומתוך כבוד לד'אורוויל - ורצון לשמר את השם שנתן - בשנת 1948, הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה (UK-APC), קראה לגבעה בשם "גבעת ת'אנארון" (Thanaron Hill).
לימים התגלתה הכף (אותה גילה ד'אורוויל), והיא נקראת כיום "נקודת תאנארון".
בשנת 1963 החליטה הוועדה המייעצת לשמות אנטארקטיים של בריטניה, לקרא לגבעה על שם תומאס א.
Hanson), שהיה סוקר מטעם סקר שטחי חסות איי פוקלנד, ששירת בתחנת המחקר מפרץ התקווה (מפרץ הואופ), בין השנים 1957–1959.
גבעת המכשפות (Raganų kalnas; רגאנו קלנס-בשפה הליטאית) היא גבעה מיוערת בפארק הלאומי של הרצועה הקורונית, עליה ממוקמים כ-100 פסלי עץ אשר נושאיהם שאובים מהפולקלור הליטאי.
בין דוברי העברית המקום ידוע כ"יער המכשפות".
"גבעת המכשפות" היא חלק מהדיונות הפרבוליות של הרצועה הקורונית.
רוב הפסלים ממוקמים סביב "עמק האשוחים", המוקף דיונות.
העמק היה ידוע בשמו הגרמני Tannental, ונמצא בצמידות לעיירה
הרצועה הקורונית עצמה ידועה גם בשם נרינגה, על שם דמות אגדית של נערה ענקית, טובת לב.
לפי אותה אגדה נרינגה יצרה את הרצועה הקורונית כדי להגן על דייגי מפני הסערות בים הבלטי.
בשפה הגרמנית המילה neringe פרושה רצועה צרה וארוכה של חול.
האזור הידוע היום בשם "הארצות הבלטיות" היה אזור של דתות פגניות.
כאשר האזור נכבש על ידי המסדר הטאוטוני, במאה ה-13, אבירי המסדר ניסו לכפות על האוכלוסייה המקומית את הנצרות, אך ללא הצלחה מרובה.
גם האליתה הבלטית הגרמנית, אשר שלטה באזור מאוחר יותר, עשתה פעולות רבות להחדרת הנצרות, אך אוכלוסיית הכפרים המשיכה לאחוז באמונות הפגניות.
העדות לאמונה בקיומן ופעילותן של מכשפות באה לידי ביטוי בקיומם של משפטים נגד מכשפות בדוקסות הגדולה של ליטא.
רוב המשפטים הללו הסתיימו בגזר דין מוות והעלאה על המוקד של הנאשמים.
רק בשנת 1776 נאסרו משפטים כאלה על ידי הסיים של איחוד פולין-ליטא.
דמותה של אלילה/ מכשפה בשם רגאנה מופיעה באזור זה כבר באמונות קדומות מאד, בתקופה הניאוליטית.
בתקופה מאוחרת יותר היא דמות מרכזית בפולקלור, אחראית למחזורי החיים בטבע ומלווה על ידי "מכשפות פשוטות", הנקראות גם כן רגאנה.
בתקופות קדומות אזור זה נחשב בעל איכויות מגיות.
בהתאם, השתרשה אמונה שבגבעה זו נהגו להתאסף מכשפות יחד עם יצורים דמונים נוספים, לחגיגות ליליות אשר פסקו עם עלות השחר וקריאת התרנגול, אך התחדשו בלילה שלאחר מכן.
כך הגבעה קיבלה את שמה כ"גבעת המכשפות".
עד מלחמת העולם הראשונה, קהל של אלפים נהג להגיע לכאן בליל ה-24 ביוני, לחגיגה בשם Jonines(סנט ג'ון) לכבוד יוחנן המטביל.
החגיגות כללו תפילות לכבוד אמצע הקיץ.
במסגרת שארית האמונות הפגניות, חלק מקהל זה התפזר ביער בלילה, בחיפוש אחר פריחה של השרך הקסום.
לפי האמונה, השרך פורח רק בלילה זה והאדם שימצא אותו יזכה ביכולות נדירות כגון הבנת שפת בעלי חיים וניבוי העתיד., למרות שבמציאות שרכיים אינם פורחים כלל.
בשנת 1979, כאשר ליטא הייתה חלק מברית המועצות, השלטונות יזמו סדנת פיסול בעץ, ליצירת פסלים על מוטיבים מהפולקלור הליטאי.
הסדנא הוקדשה לשנת הילד הבינלאומית ועוצבו בה 25 פסלים.
בהמשך, אוסף הפסלים גדל וחודש.
בשנת 1988 נוספו 12 פסלים משעשעים ובשנת 1999 הוחל בשיקום הפסלים הראשונים.
בשנת 2002 חלק מהפסלים הישנים, אשר נפגעו מהלחות, הוחלפו בפסלים חדשים.
גבעת העיזים היא גבעה במורדות הכרמל, הנמצאת בתחומי העיר חיפה וגובלת בחלקה הדרום מערבי בטירת כרמל.
עם הצמחים החד-פסיגיים נמנים: רומולאה צידונית, צבעוני ההרים וצבעוני השרון.
עם הצמחים הדו-פסיגיים נמנים: כלנית מצויה, נורית אסיה, חרצית עטורה, סביון ואורן.
בגבעת העיזים ניתן למצוא שפני סלע, חזירי בר, כבשים, שועלים, תנים, דבורים, צרעות, דבּורים, יונים, דרור הבית.
גִּבְעַת זְאֵב היא התנחלות הנמצאת צפונית־מערבית לירושלים בהרי בנימין, הוקמה ב־1977 והוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1983. היישוב נמצא דרומית לכביש 443. היישוב נקרא על שם זאב ז'בוטינסקי לכבוד מאה שנה להולדתו.
בשנת 2021 אוכלוסיית היישוב עברה בגודלה את אוכלוסיית אריאל, והיישוב הפך להתנחלות הרביעית בגודלה ביהודה ושומרון עם 25,100 תושבים נכון למאי 2025.
בשנת 1886 ביקשו יהודים להקים יישוב בקרבת אתר נבי סמואל.
במרץ 1895 הם עלו על הקרקע וניסו לעסוק בחקלאות, אך עזבו את המקום לאחר מספר שבועות, מאחר שכספי החברה אזלו.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-20, רחל ענבר, ממייסדות גוש אמונים, עמדה בראש קבוצה שפעלה באזור נבי סמואל במטרה לרכוש אדמות מערבים (כבר ב-1968 עברה לגור בסביבה, בבית ששכרה בבית חנינא).
הקבוצה קיבלה סיוע כספי מח"כ יגאל הורביץ (שהיה גם איש עסקים אמיד והחזיק במחלבות טנא נגה).
לטענת הקבוצה הם רכשו 300 דונם ממתווכים ערבים.
העסקאות האלה התגלו כמעשי רמיה, כשהמתווכים מכרו אדמות שלא היו שייכות להם, ולעיתים אף מכרו את אותן אדמות לאנשים שונים.
בנוסף לכך, מדיניות הממשלה באותה עת אסרה על אנשים פרטיים לרכוש אדמות מעבר לקו הירוק.
בשנת 1977, ארגנה רחל ענבר גרעין של עולים מברית המועצות וישראלים ותיקים להתיישבות במחנה גבעון (מחנה צבאי ירדני נטוש מדרום למיקום הנוכחי של גבעת זאב).
הגרעין השתלב במערך הגרעינים של גוש אמונים ונאחז במקום בלא אישור מהממשלה.
העלייה הראשונה למקום התבצעה מיד לאחר ה"המהפך" ועליית מנחם בגין לשלטון בקיץ 1977. ב-14 באוקטובר 1979 החליטה הממשלה על הקמת התנחלות בגבעת התול"ר על 150 דונם שהוכרזו כאדמות מדינה, אך ההחלטה לא בוצעה.
נעשו ניסיונות התיישבות ללא אישור בדצמבר 1978 ובספטמבר 1980. המתיישבים התפנו מרצונם, לאחר שקיבלו הבטחה בכתב מסגן שר הביטחון, מרדכי ציפורי, שהשטח יועמד לרשותם.
ארבעה חודשים אחר כך, לאחר שהשטח עדיין לא הועמד לרשותם, עלו שוב על הקרקע ללא אישור.
בדצמבר 1980, הוחלט לקרוא ליישוב באופן רשמי "גבעת זאב" (ולא "קריית גבעון" כפי שנקבע בתחילה).
בינואר 1981, התפנו שוב המתיישבים מרצונם, לאחר שנפגשו עם ראש הממשלה מנחם בגין וקיבלו הבטחה שהשטח המאושר ליישוב יגדל.
ב-25 ביוני 1981, הונחה אבן הפינה ליישוב.
בשנת 1983 החלה הבנייה במקום ובסוף 1986 התגוררו במקום כ־4,000 תושבים.
בסוף שנות ה-90 של המאה ה-20, החלו בבניית שכונת "אגן האיילות" במערב היישוב.
לאחר שפרצה האינתיפאדה השנייה בספטמבר 2000, סמוך לפרויקט התרחשו תקריות אלימות, תנועת הקונים פסקה כמעט לחלוטין, ומעט הקונים שהספיקו להתקשר עם חברות הבנייה בחוזי רכישה ביקשו לבטלם.
הבנייה במקום הוקפאה עד שנת 2008, כאשר ראש הממשלה, אהוד אולמרט אישר לחדש את הבנייה.
השכונה עברה הסבה לטובת הציבור החרדי והציבור הדתי לאומי, לאחר שמעמד הביניים החילוני שעבורו נועדו הדירות לא גילה עניין.
כביש הגישה לשכונה מכביש 443, נסלל על אדמות פלסטיניות פרטיות.
ב-26 ביולי 2001 נרצח בפיגוע ירי בכניסה לגבעת זאב רונן לנדאו, תושב היישוב בן 17.
בזמן האינתיפדה השנייה בשנת 2003, החלה הקמת גדר הפרדה באזור, כחלק מעוטף ירושלים.
במהלך גל הטרור הפלסטיני בשנים 2015–2016, אירעו מספר פיגועי דקירה ותקריות של יידוי אבנים סמוך ליישוב.
באוגוסט 2017 וכן ביום הזיכרון לראש הממשלה יצחק רבין פורסמו דבריו של ראש הממשלה בנימין נתניהו של יוזמתו לחוק 'ירושלים רבתי' לסיפוח גבעת זאב, מעלה אדומים, וביתר, לחברם לירושלים והפיכתם לעיר אחת.
אך באוקטובר 2017 ביקש לדחות את קידום החוק.
ב-16 במאי 2021 התרחש אסון בבית כנסת של חסידות קרלין ביישוב.
בו נהרגו 3 אזרחים, ו-219 נפצעו.
ההתיישבות התחילה בשנת 1977, בעקבות אישור הממשלה ליישב אזרחים כגרעין התיישבות במחנות צבאיים באיו"ש.
המקום היה נחשב כהתנחלות עצמאית, ועם הקמת המועצה אזורית מטה בנימין, נכנס תחת ניהולה
ביולי 1978 קיבלה חברת עמידר הרשאה להשכיר 126 יחידות דיור במחנה.
בקיץ 1981 התיישבו במקום המשפחות הראשונות בקראוונים
במקביל, עוד בתחילת 1981 החל משרד השיכון בהכשרת השטח של גבעת זאב להתיישבות.
בשנת 1983 קיבלו רוב המשפחות במחנה גבעון מגרשים בגבעת זאב, אולם 24 משפחות שבקשו להתגורר ביישוב קהילתי ולא ביישוב עירוני רגיל, נותרו במקום והיוו את הגרעין להקמת גבעון החדשה.
בשנת 1983, עם יצירת תחום מוניציפלי למועצה מקומית גבעת זאב, נכלל המחנה, וצורף רשמית לגבעת זאב.
משרד השיכון התכוון להרוס את המבנים הריקים במחנה גבעון, אולם מועצת גבעת זאב בקשה להקים במקום מפעל תיירותי ולכן המבנים לא נהרסו.
ביולי 1990 פלשו למבנים במחנה 70 מחוסרי דיור מירושלים.
כ-30 מהם קיבלו אישור בדיעבד להתגורר במקום.
בתחילת 1992 הועברה האחריות למחנה לידי החברה לפיתוח גבעת זאב.
בשנת 2011 חודשה ההרשאה של מינהל מקרקעי ישראל למועצת גבעת זאב לניהול המקום ועלו רעיונות לקיים במקום תוכנית של פינוי בינוי.
בשנת 2025 החלו להתפרסם מכרזים לחכירת קרקעות במחנה גבעון במטרה לפנות את השכונה עבור התחדשות עירונית.
במקביל להקמת גבעת זאב, החלה חברה פרטית בבנייה על אדמות בדרום מזרח גבעת זאב בבניית שתי שכונות: מורשת בנימין א' ומורשת בנימין ב'.
החברה הגישה הצעה לתוכנית מתאר, אולם התוכנית לא קודמה בגלל בעיות בהוכחת הבעלות על האדמות.
למרות זאת, הבנייה נמשכה ונבנו במקום מאות יחידות דיור.
בסוף שנת 1990 קבעה מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה, פליאה אלבק, שמכיוון שעברו שמונה שנים מאז הגשת התוכנית והתחלת הבנייה ולא הועלו טענות בעלות על הקרקע, יש מקום לאשר את הבנייה במקום.
עם זאת, אלבק הורתה שעל גבי מסמכי היתרי הבנייה יכתב שרשויות התכנון אינן אחראיות לבעלות על המגרשים ושהן לא תישאנה באחריות אם יתברר בעתיד שהמגרש שייך למישהו אחר.
ישנם אזורים בשכונה שטרם הוסדרו ובהיעדר הוכחת בעלות לא ניתן לבנות בהם.
שכונת הר שמואל ממוקמת כשלושה קילומטר מדרום לגבעת זאב, כחצי קילומטר מערבית לנבי סמואל, ואין לה רצף טריטוריאלי עם גבעת זאב.
השכונה מאוכלסת על ידי שתי עמותות: חילונית ודתית, מקור השם בעובדה שהשכונה שוכנת ליד נבי סמואל - המקום בו על פי המסורת נקבר שמואל הנביא.
היוזמה להקמת השכונה הייתה של איש עסקים וסוחר הקרקעות שמואל עינב, שרכש קרקעות במקום כבר בשנת 1973. בהמשך מכר אותם עינב לחברת "מורשת בנימין לבנייה ומסחר (קרני שומרון) בע"מ", שמכרה מגרשים לכמאתיים מתיישבים ומשקיעים, ביניהם: פיני זהבי, אורי שטנדל וג'רי בית הלוי.
בדצמבר 1980⁩ החליטה הממשלה להקים יישוב במקום שרובו בתים פרטיים שייבנו בשיטת "בנה ביתך", אך ראש עיריית ירושלים התנגד לתוכנית בטענה שהקמת היישוב תבוא על חשבון פיתוח שכונות צפון ירושלים.
בנוסף התברר שמדובר בקרקע חקלאית ולא ניתן לבנות עליה (ואחר כך, ב-1995, הוכרזה כחלק מגן לאומי שמואל הנביא).
ניסיונות לשנות את ייעוד הקרקע, לא צלחו בתחילה.
כדי לפתור את בעייתם של רוכשי המגרשים החליטה הממשלה בינואר 1988, להקצות בלי מכרז או הגרלה, מגרשים למי שרכש מגרש במישרין מהחברה בשטח סמוך, באדמות שרכשה חברת הימנותא (חברה בת של הקרן הקיימת לישראל) ממערב לכביש 436. על בסיס פשרה שהציעה המישנה ליועץ־המשפטי לממשלה פליאה אלבק.
הוחלט גם שהרוכשים יחויבו בתשלום דמי חכירה מופחתים בגובה 51% מערך הקרקע ובלבד שהמתיישב יתגורר במקום תקופה של 5 שנים לפחות מיום הבנייה.
החלק הדתי-חרדי עבר בראשיתו קשיי התפתחות, אולם בשנים שלאחר מכן קיבל תנופת קידום ופיתוח ואכלוסו יצא לפועל.
נושא החלפת הקרקעות הגיע לשולחנה של ממשלת ישראל.
חברת מורשת בנימין פשטה רגל ומונה לה מפרק, עקב כך חלק מהתשתיות הבסיסיות בשכונה לא הושלמו.
בנוסף, הזכויות במגרשים אינן רשומות בלשכת רישום המקרקעין (כנהוג ביהודה ושומרון), אלא ב"חברה המשכנת", שהיא חברת מורשת בנימין.
נווה מנחם (מזרח) – על שם מנחם בגין.
מורשת וקריית יערים (דרום שכונת המכבים) – השם "קריית יערים" מוזכר לראשונה ב:
המכבים (צפון) – השכונה הראשונה שהוקמה ובה שוכן בניין המועצה המקומית, על שם המכבים שפעלו באזור בית חורון, הנמצא בסמוך ליישוב.
הברוש (צפון) – שכונה חדשה אשר החלה להתאכלס באוגוסט 2021, מאופיינת בבניינים בעלי 11 קומות ובעלת אוכלוסייה מעורבת.
מחנה גבעון (דרום) – השם "גבעון" מוזכר לראשונה ב:
הרימון (דרום) – שכונה המתאפיינת בבניינים ובבתים פרטיים, היא קרויה על שם הרחוב היחיד בה ובעלת אוכלוסייה מעורבת, השכונה מוקפת בשטחים חקלאיים של תושבי אל ג'יב.
משכנות גבעת זאב (מערב) – שכונה חדשה המאוכלסת בעיקר על ידי דתיים לאומיים.
נקראת גם בשם 'שכונת משהב'.
אגן האיילות (מערב) – שכונה חדשה המאוכלסת בעיקר על ידי חרדים, השכונה נקראת על שם הצבאים והאילות שהיו פזורים בעבר בשטחי העמק שבה.
רמת גבעת זאב (מערב) – שכונה חדשה (רובה בבנייה), מעורבת המאוכלסת בעיקר על ידי חרדים עובדים, במעמד סוציו-אקונומי גבוה.
בגבעת זאב פועלת תחנת משטרה, תחנת כיבוי אש ונקודת הזנק של מגן דוד אדום.
גבעת זאב הוכרזה כמועצה מקומית ב-2 באוגוסט 1983. ענייני היישוב נוהלו על ידי מועצה ממונה ובראשה גדעון הוכפלד.
חברי המועצה היו נציגי היישוב הזמני גבעון ונציגי המתיישבים הראשונים.
במאי 1988 התקיימו הבחירות הראשונות ביישוב.
בראשות היישוב עמדו במשך השנים ארבעה ראשי מועצה - גדעון הוכפלד, שאול מזרחי, עמוס טרטמן ויוסי אברהמי.
המועצה הורחבה לאחר הבחירות ב-2018 מ-11 ל-13 מושבים.
ב־2023 הודיע אברהמי כי אין בכוונתו להתמודד לכהונה נוספת בראשות המועצה.
בבחירות לראשות המועצה ב־2024 נבחר יוסי אסרף לראשות המועצה.
במבנה המתנ"ס פועל, משנת 2000, מרכז מדע ואומנויות, המספק פעילויות העשרה לגיל הרך ולילדי כיתות א-ג.
ישנם שבעה בתי ספר יסודיים: שניים ממלכתיים (בי"ס אגמים ובי"ס יע"ד) ואחד ממלכתי-דתי (בי"ס ממ"ד אתרוג), שני תלמודי תורה חרדיים לבנים, ואחד לבנות של החינוך העצמאי.
ביישוב פועלת חטיבת ביניים קהילתית על שם יצחק רבין.
כמו כן, קיים בית ספר לחינוך מיוחד (בי"ס שבילים), בית ספר כוללני, על-אזורי מכיתות א'-י"ב., ביישוב אין בית ספר תיכון ולכן התלמידים המסיימים את המסלול בחטיבת הביניים עוברים בדרך כלל לבתי ספר שונים ברחבי ירושלים.
תלמידים מהחינוך הדתי עוזבים את מסגרת החינוך היישובית כבר לאחר בית הספר היסודי, בהיעדר חטיבת ביניים דתית ביישוב.
ביישוב קיימים מקומות בילוי, תרבות ופנאי:
סניפים של תנועות הנוער הצופים העבריים (שבט ערבה) אריאל ובני-עקיבא
מועדון הנוער (הסובה) ובה יושבת מועצת הנוער יחד עם שלל תנועות כמו סובוץ -קפה לנוער, מד"צים, של"ח וכולי.
פארק הגיא אשר בשנת 2022 החליטה המועצה על שיפוץ הגן והרחבת המתקנים, העבודה הסתיימה באפריל 2022.
ביישוב התקיימה קבוצת כדורגל עירונית, בית"ר שבי גבעת זאב.
הקבוצה, שהיו לה גם מחלקות נוער וילדים, הוקמה בשנת 1999 ובשיאה שיחקה בליגה א'.
לקבוצה מגרש ויציע המכיל עד 200 איש.
בגבעת זאב ישנם מספר אתרים ארכאולוגיים:
ח'רבת א-לתאתין - בחורבה נערכו חפירות ביוני 1995, ונמצאו בה שרידי כנסייה ותחנת דרכים מתחילת המאה ה-5 לספירה, רצפת פסיפס ובית בד.
מסקירות ארכאולוגיות שנעשו באתר בשנת המנדט הבריטי, אותרו בו גם ממצאים מתקופת בית שני.
החורבה מזוהה מתחילת המאה ה-20 עם תחנת הדרכים הנזכרת במפת מדבא בשם TO ENNATON (מילולית: "התשיעית").
זאת, בשל שימור מסוים של שם האתר בשם החורבה, בשל ממצאי תחנת הדרכים במקום, ובשל מיקומו של האתר בסביבות המיל התשיעי בדרך הרומית שבין ירושלים ללוד, היא דרך בית חורון
חורבת ג'עפר - ישוב שתחילתו בימי בית שני וסופו בתקופה המוסלמית הקדומה.
נחפר לראשונה בתחילת שנות התשעים במקום בית בד משוכלל וכן קירות רבים של בתים שהשתמרו, בתוך כל בית ישנו בור מים.
בחפירות שבוצעו בשנת 2014 נמצא בית בד נוסף באתר, בית מרחץ ביזנטי ובית יוצר לכלי חרס מתקופת בית אומייה.
גִּבְעַת הַשְּׁלֹוֹשָׁה הוא קיבוץ המשתייך למועצה האזורית דרום השרון ופועל כחלק מהתנועה הקיבוצית.
הוא שוכן כארבעה קילומטר מזרחית לפתח תקווה, ליד מקורות נחלי הירקון.
הקיבוץ נקרא על שם שלושה מפועלי פתח תקווה, מנחם גרויליך, שמואל שטרייפלר ואייזיק מרינג, אשר הואשמו במהלך מלחמת העולם הראשונה בריגול, נשלחו על ידי השלטון העות'מאני לכלא דמשק, עונו ומתו שם בשנת 1917. אנדרטה לזכרם נמצאת בקיבוץ עינת.
הקיבוץ נוסד ב-1 במאי 1925 על ידי גרעינים שהשתייכו לתנועת "החלוץ": גרעין 'אחווה', פלוגת עין חרוד וקבוצת 'מעבר' (שאנשיה ברובם היו אף הם יוצאי 'אחווה').
בסוף שנות ה-20 וראשית ה-30 הצטרף לקיבוץ גרעין גדול של פועלים מ"קיבוץ חוצבי האבנים" בקלוסובה שבפולין.
מיקומו המקורי של הקיבוץ היה ממערב לפתח תקווה, באזור שנמצא בשנות האלפיים בסביבות קרן הרחובות ארלוזורוב וצה"ל בעיר פתח תקווה.
ליד מתחם הקיבוץ פעל בית הספר המחוזי ע"ש רוזה כהן, בית ספר חקלאי על יסודי שהפך לחווה החקלאית העירונית וכן סמינר למורים.
ב, בשטח הקיבוץ הישן פועל מוסד גריאטרי השייך לעירית תל אביב-יפו.
בקיבוץ פעל אחד מחדרי האוכל הגדולים ביותר בארץ ישראל שהיו קיימים באותה העת, שתוכנן על ידי האדריכל אריה שרון, שתכנן בקיבוץ עוד מספר מבנים.
מבנה חדר האוכל הוכרז כמבנה המיועד לשימור.
בשנת 1932 על רקע של תחרות קשה על עבודות עפר באזור פתח תקווה, הקיבוץ היה בין יוזמי הקמת חברת חריש שהייתה חברה לעבודות עפר יהודית ראשונה בארץ.
בתקופה שקדמה להקמת המדינה היה גבעת השלושה אחד הקיבוצים שבהם התאמנו ועבדו הכשרות הפלמ"ח, ובסליקים שבקיבוץ הוסתר נשק של ההגנה.
לפיכך הבריטים פשטו עליו, ועל קיבוצים נוספים, באירועי ה"שבת השחורה".
עם עליית שארית הפליטה קלט הקיבוץ חברות נוער רבות במסגרת מפעל עליית הנוער.
בשיאו (חצי יובל להיווסדו) מנה הקיבוץ כ-900 חברים.
בראשית ימי מדינת ישראל התרחבה פתח תקווה וסגרה על הקיבוץ, שנחשב לאחד הקיבוצים הגדולים בישראל, מכל עבריו.
עקב כך הוחלט באמצע שנת 1950 לעזוב את המקום ולעבור לאדמות החקלאיות של הקיבוץ ב"נזלה" בין פתח תקווה וראש העין.
לקראת המעבר, על רקע של מתיחות בין חברי מפא"י שהיו מיעוט בקיבוץ, לחברי מפ"ם שהיו הרוב, הודיעו חברי מפא"י שבמהלך המעבר הם דורשים לחלק את הקיבוץ לשניים.
האספה הכללית דחתה את הדרישה.
מזכירות הקיבוץ המאוחד הביעה גם היא התנגדות לפילוג.
אולם בעקבות התעקשותם של חברי מפא"י מונתה בדצמבר 1950 ועדה לפיצול הקיבוץ.
מזכירות הקיבוץ המאוחד לא ויתרה והודיעה שהיא תוציא משורותיה את חברי הקיבוץ אשר יתפצלו.
במאי 1951 החליטה מועצת הקיבוץ המאוחד על הוצאה משורותיה של המתפלגים בגבעת השלושה ובאשדות יעקב ובעקבות זאת אירע הפילוג בקיבוץ המאוחד, ובין דוברי מפ"ם ומפא"י התנהל ויכוח האם פרשת גבעת השלושה הייתה תירוץ או הגורם לפילוג.
ב-3 באפריל 1952 הונחה אבן פינה ליישוב החדש של גבעת השלושה, של חברי מפ"ם שנשארו בקיבוץ המאוחד.
באותו זמן הונחה אבן פינה לקיבוץ של חברי מפא"י, שלימים קיבל את השם עינת, שלאחר הפילוג השתייכו לאיחוד הקבוצות והקיבוצים.
בשנת 1953 עברו חברי הקיבוץ ליישוביהם החדשים.
במסגרת הפילוג פוצל גם מפעל הנעליים וכל קיבוץ הקים מפעל נעליים משלו.
תוכנית המיקום החדש של הקיבוץ נעשתה על ידי האדריכל שמואל ביקלס, אשר תכנן בו גם את מבני הציבור המרכזיים: חדר האוכל ובית התרבות ע"ש בנדורי.
משנת 2018 נמצא הקיבוץ במרכזה של ביקורת ציבורית, זאת על רקע הסכמת הקיבוץ לאפשר הקמת תחנת כוח מונעת גז טבעי על אדמות בבעלות הקיבוץ הנמצאות בצמוד למחלף קסם ושאינן סמוכות למבני המגורים של הקיבוץ.
טענת המבקרים היא כי הקמת תחנת כוח מונעת גז לייצור חשמל תגרום לפגיעה סביבתית חמורה ותהווה סכנה ממשית לתושבים המתגוררים או עובדים בסמיכות לשטח המתוכנן וזאת עקב סמיכות לאזורי מגורים ומקורות מים.
מוסדות הקיבוץ אישרו את הקמת התחנה.
תוכנית ההקמה מקודמת על ידי ות"ל (הוועדה לתשתיות לאומיות).
בעל השליטה במבטח שמיר, מאיר שמיר נמצא במגעים מתקדמים עם הקיבוץ להקמת תחנת הכוח בשווי של 450 מיליון דולר.
מרכז גבעת חביבה (ע"ש חביבה רייק) הוא קמפוס הכולל מספר מרכזים ומוסדות חינוכיים, מייסודה של תנועת השומר הצעיר וקיבוציה.
נמצא ממערב לקיבוץ מענית, בסמוך לוואדי עארה ולכביש 6.