tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אולם, הערכות אחרות מצביעות על כך שהמספר האמיתי עשוי לעלות על 4 מיליון, או כמעט 10 אחוזים מאוכלוסיית המדינה.
על פי ההערכות, כ-1.2 מיליון קולומביאנים עזבו את המדינה במהלך השנים 2000–2005 ולא חזרו.
בשנת 2005, תנועת האוכלוסייה לכיוון צפון אמריקה ואירופה הונעה בחלק מהמקרים מאיום האלימות, אך בדרך כלל יותר מחיפוש אחר הזדמנות כלכלית טובה יותר מההזדמנויות הכלכליות הקיימות בקולומביה.
בשל המצב הסוציו-פוליטי הנוכחי בקולומביה, ההגירה משפיעה על הקולומביאנים מכל המעמדות החברתיים ומכל האזורים הגאוגרפיים.
שיעורי ההגירה הגבוהים ביותר נרשמו במרכזים העירוניים העיקריים של המדינה, כגון: בוגוטה, מדיין, קאלי, בוקארמנגה, פריירה, מניסלס וקוקטה.
עד 2002, ההגירה החיצונית הייתה בעיקר לארצות הברית, ונצואלה, ספרד ואקוודור.
בפנמה, איטליה, הולנד, גרמניה ובריטניה קיימות אוכלוסיות קולומביאניות משמעותיות.
ב-2003, צפון אמריקה הייתה היעד של 48 אחוזים מהמהגרים מקולומביה, אמריקה ההיספנית והאיים הקריביים היוו 40 אחוזים, אירופה הייתה היעד של 11 אחוזים, ואסיה, אוקיאניה ואפריקה, אחוז אחד.
הפזורה הקולומביאנית מתייחסת לתנועה ההמונית של אנשים בעלי אזרחות קולומביאניות שהיגרו מהמדינה בחיפוש אחר ביטחון, איכות חיים טובה יותר ו/או התרחקות מהשחיתות השלטונית הרווחת בקולומביה.
רבים מאלה שעברו היו קולומביאנים משכילים מהמעמד הבינוני והמעמד הבינוני הגבוה, בגלל זה, ניתן להתייחס לפזורה הקולומביאנית כבריחת מוחות.
גורמים בקולומביה מצהירים כי תנועה זו הגיעה לשיא בשנת 2000 וכי היעדים הפופולריים ביותר להגירה כוללים את צפון אמריקה ואירופה.
בספרד יש את הקהילה הקולומביאנית הגדולה ביותר ביבשת אירופה, אחריה נמצאות איטליה בריטניה.
קולומביאנים רבים מפוזרים גם בכל אמריקה ההיספאנית: מקסיקו, קוסטה ריקה, פרו וצ'ילה קיבלו פליטים פוליטיים מאמצע עד סוף המאה ה-20, ועובדים אורחים קולומביאנים בתחילת שנות ה-2000. הפזורה הקולומביאנית יכולה להיות מיוחסת גם לגל הגדול של אמנים קולומביאנים שהיגרו בחיפוש אחר הזדמנויות טובות יותר ושווקים חדשים ורווחיים יותר.
1.5 מיליון מהקולומביאנים החיים מחוץ למדינה עזבו את קולומביה במהלך השפל הכלכלי בין 1996 ל-2002.
ממשלת קולומביה פיתחה תוכניות מניעה נגד קבוצות בלתי חוקיות המציעות עזרה בהגירה.
רבים מהאנשים הנעזרים בשירותם נאלצים בסופו של דבר לעבדות, זנות כפויה וסחר בבני אדם במדינות זרות.
המונח הגירה נכנסת (Immigration) מתייחס לתנועה של אוכלוסייה ממדינות שונות בעולם למדינת יעד מסוימת בה עדיין אין להם תושבות או אזרחות, במטרה להפוך בהמשך לתושבי קבע.
תיירים ואנשים אחרים אשר שוהים במדינה לטווח קצר אינם נופלים תחת ההגדרה של הגירה נכנסת.
באשר להשפעות הכלכליות של ההגירה הנכנסת, מחקרים מצביעים על כך שההגירה הנכנסת מועילה הן למדינת היעד והן למדינה ממנה המהגרים הגיעו.
למעט מספר מקרים יוצאים מן הכלל מהמחקרים בתחום עולה שלהגירה יש בממוצע השפעות כלכליות חיוביות על האוכלוסייה הילידית הכללית, אך ישנם נתונים מעורבים לגבי השאלה האם ההגירה של אוכלוסייה בלי מיומנויות מתקדמים משפיעה לרעה על האוכלוסייה הילידית המוחלשת.
מחקרים מראים שלהסרת המחסומים על ההגירה הנכנסת תהיה השפעה ניכרת על התמ"ג העולמי, כאשר ישנן הערכות לפיהן הרווחים צפויים לנוע בין 67 ל-147 אחוזים עבור התרחישים שבהם 37 עד 53 אחוזים מעובדי המדינות המתפתחות יהגרו למדינות המפותחות.
ישנם כלכלנים שסבורים שצמצום החסמים למעבר של עובדים ממדינות מתפתחות למדינות מפותחות יהיה אחד הכלים היעילים ביותר לצמצום העוני.
יש גם אנשים שסבורים שעלייה בהגירה הנכנסת למדינות בהם שיעור הילודה נמוך עשוי לרכך את הדילמות החברתיות שאותן החברות צפויות להתמודד עימן בעשורים הבאים.
באופן כללי אין נתונים חד משמעמיים בספרות האקדמית שמעידים על קשר בין הגירה נכנסת לעלייה בפשע בכל מדינות העולם שחוו הגירה נכנסת מהותית, אך במקרה של ארצות הברית עלה כי להגירה הנכנסת אין השפעה על שיעור הפשיעה או שאפילו במקרים מסוימים ההגירה הנכנסת הפחיתה את שיעור הפשיעה.
מחקרים מראים שלארץ המוצא של המהגרים יש השפעה ניכרת על המהירות שבה המהגרים מצליחים להיטמע במדינה אליה הם היגרו, למרות שלרוב הן הדור הראשון והן הדור השני של האוכלוסייה המהגרת מצליחים להיטמע באופן ניכר במדינה אליה הם היגרו.
ישנם גם עדויות נרחבות לכך שנוטה להיות אפליה בארצות הברית ובאירופה נגד אוכלוסיות מהגרים במשפט הפלילי, בעסקים, בכלכלה, בדיור, בשירותי הבריאות, בתקשורת ובפוליטיקה.
בתקופת הפלאוליתית העליונה אנשים נהגו להגר לאזורים בעולם בהם עדיין לא גרו בני אדם.
מאז התקופה הנאוליתית רוב ההגירה התרחשה בעיקר במסגרת מלחמות כאשר אוכלוסיות מסוימות כבשו אזורים שנשלטו לפני כן על ידי אוכלוסיות אחרות.
בתקופה המודרנית ההגירה האנושית מתרחשת בתוך מדינות ובין מדינות ריבוניות, בין אם היא חוקית או לא חוקית.
ההגירה יכולה להתבצע מרצון או להיות בלתי רצונית.
הגירה בלתי רצונית כוללת מקרים של עקירה כפויה כגון גירוש, סחר בעבדים, בריחה (פליטי מלחמה ואנשים שברחו כתוצאה מטיהור אתני).
ההגירה הנכנסת הפכה עם השנים לנושא פוליטי רגשי במדינות רבות באירופה בעיקר משום שעם השנים היא הפכה קשורה יותר ויותר לנושאים כמו ביטחון לאומי וטרור, ובמיוחד במדינות מערב אירופה בהן האסלאם הופך בהדרגה לדת מרכזית חדשה.
המהומות בצרפת ב-2005 ופרשת קריקטורות מוחמד ב-2006 יוחסו לאורך השנים כדוגמאות לסכסוכים הנובעים מהגירה גדולה של אוכלוסייה מוסלמית למערב אירופה.
במדינות מסוימות בעולם פועלות כיום אף קבוצות אינטרס מיוחדות אשר חותרות להפחית את ההגירה הנכנסת של קבוצות אוכלוסייה מסוימות למדינותיהן ולהגדיל את ההגירה ממדינות אחרות למדינותיהן, וזאת משום שהן רואות בהשפעות של ההגירה הנכנסת ממדינות מסוימות כמזיקות.
להבדיל מהפליטים אשר נכללים בהגירה הנכנסת משום שהם נמלטו מרדיפות במדינת המוצא, חלק אחר מההגירה הנכנסת כוללת גם מהגרים שמגיעים למדינת היעד בראש ובראשונה מסיבות כלליות במטרה למצוא עבודה טובה יותר במדינת היעד ובאופן זה לשפר באופן ניכר את איכות החיים ואת הגישה למשאבים.
במדינות רבות בעולם נאסר להיכנס לתחומי המדינה על מנת לעבוד בה אם אין לאותו האדם אשרת עבודה תקפה.
כאשר אדם נחשד בהפרה של חוקי ההגירה הרשויות באותה המדינה עשויים להגדיר את אותו האדם כאדם שמעוניין להגר מסיבות כלכליות ולסרב לאלתר להרשות לו להיכנס לתחומי המדינה.
לפי הערכה של הבנק העולמי משנת 2009, מתוך כל ההעברות הכספיות שבוצעו על ידי עובדים זרים באותה השנה, אשר עמדו על כ-420 מיליארד דולרים, כ-317 מיליארד דולרים הועברו למדינות מתפתחות.
בעוד שההשפעה הכלכלית של ההגירה הנכנסת על האדם הממוצע באוכלוסייה הילידה נוטה להיות קטנה, ישנם נתונים מעורבים לגבי ההשפעה הכלכלית של ההגירה הנכנסת על האוכלוסייה הילידית שאינה בעלת כישורים מתקדמים, למרות שבין אם ההשפעות חיוביות או שליליות, הן נוטות להיות קטנות בכל מקרה.
מחקרים מצביעים על כך שאוכלוסיית המהגרים נמצאת בסיכון גבוה יותר לעבוד בעבודות מסוכנות מאשר עובדים ילידי ארצות הברית, בין היתר משום שהמהגרים אינם שולטים היטב בשפה האנגלית ובשל השכלתם.
כאשר מהגרים רבים מתחרים על עבודה במקצוע מסוים הדבר עלול לגרום לכך שקשה לציבור הכללי למצוא תעסוקה באותו המקצוע, אך עשוי גם לסייע להגדיל את השכר לאנשים אחרים בקרב האוכלוסייה הילידה.
מחקר שנערך בממלכה המאוחדת ב-2014 מצא שההגירה הנכנסת באופן כללי הפחיתה את מחירי הבתים באזורים אליהם המהגרים עברו משום שלרוב האוכלוסייה הילידה עם השכר הגבוה יותר בחרו לעזוב את השכונות אליהם המהגרים עברו והדבר תרם לירידה בביקוש לדיור באותן השכונות.
אף על פי כן, ברמה הלאומית, כאשר ישנם יותר מהגרים נכנסים הדבר צפוי להעלות לבסוף את מחירי הדירות במדינה.
אין ממצאים חד משמעים בספרות האקדמית לקשר בין ההגירה הנכנסת לפשע.
המחקרים שבוצעו בארצות הברית נוטים להצביע על כך שלהגירה הנכנסת אין השפעה על שיעורי הפשיעה וכמו גם שהמהגרים נוטים להיות פחות מעורבים בפשיעה.
מחקרים וסטטיסטיקות שבוצעו לאורך השנים במספר מדינות אחרות, ובעיקר במדינות אירופיות, מצביעים על כך שישנו קשר בין הגירה נכנסת לפשע – במקרים רבים מהגרים ממדינות מסוימות מיוצגים יתר על המידה בנתוני הפשיעה במדינות מסוימות באירופה.
המונח הגירה יוצאת (Emigration) מתייחס לתנועה של אוכלוסייה החוצה מהמדינה בה יש לאנשים תושבות ו/או המדינה בה הם גרים, מתוך הכוונה להתיישב במדינה אחרת ולעזוב את מדינת המוצא לצמיתות.
ישנם סיבות שונות שדוחפים או מפתים אנשים להגר למדינות אחרות.
לעיתים ההגירה היוצאת עשויה לנבוע מרצון לברוח מנסיבות שליליות כמו מחסור בקרקע או במקומות עבודה, או בשל יחס לא הוגן.
אנשים רבים עשויים להתעניין במיוחד בהזדמנויות אשר זמינות במדינות אחרות.
בריחה מתנאים מעיקים, ההפיכה לפליט, ובקשת מקלט על מנת לקבל מעמד של פליט במדינה זרה עשויים לעיתים רבות להוביל לכך שאדם נשאר לצמיתות במדינה אליה הוא היגר.
הגירה יוצאת יכולה גם להתייחס למקרים בהם קבוצות אוכלוסייה נאלצו לנטוש את מדינת מולדתם, לדוגמה במסגרת טרנספר כפוי או איום בדבר טיהור אתני.
פליטים ומבקשי מקלט מהסוג הזה נאלצים לרוב להתמודד עם מכשולים רבים על מנת להשתלב במסגרות החדשות.
הגירה אנושית היא תופעה מתמשכת שקיימת לכל אורך ההיסטוריה האנושית.
ההגירה גדלה במיוחד במהלך עידן התגליות.
במהלך מאה ה-15, ובמיוחד בעקבות גילוי אמריקה, חלה עלייה ניכרת בהגירה מאירופה לעולם החדש.
במסגרת הקולוניזציה של אמריקה, אוסטרליה, אוקיאניה, וחלקים מאפריקה במאות הבאות אירופאים רבים היגרו לאותם האזורים.
במקביל, סחר העבדים האטלנטי הגיע לשיאו במאה ה-18, ובמסגרתו בוצעה הגירה כפויה של עבדים מאפריקה אשר הייתה בעל השפעה עצומה על התרבות, החברה והכלכלה של מדינות רבות.
לאורך המאה ה-19 והמאה ה-20 בעיקר משפחות אירופאיות ממעמד הפועלים והמעמד הנמוך חיפשו הזדמנויות חדשות באמריקה הצפונית, אמריקה הדרומית ובאוסטרליה.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 הייתה הגירה גדולה במיוחד לאמריקה הצפונית ואמריקה הדרומית, בעוד שבאסיה מהגרים סינים רבים עברו למדינות דרום מזרח אסיה.
אירועים בולטים נוספים במאה ה-20, כולל חלוקת הודו, מלחמת העולם הראשונה ומלחמת העולם השנייה, השואה והגירושים ההמוניים שבוצעו בברית המועצות, הביאו לשינויים מהותיים בדפוסי ההגירה ברחבי העולם.
המניעים העיקריים שמשפיעים על ההגירה היוצאת
תנאי חיים ירודים או צפיפות אוכלוסין גבוהה
היעדר הזדמנויות תעסוקה או הזדמנויות ליזמות
רדיפה או חוסר סובלנות על בסיס גזע, דת, מין או נטייה מינית
שחיתות פוליטית, אין שקיפות ממשלתית או שאין חופש ביטוי
חוסר יכולת למצוא בן/בת זוג לנישואין
אין חופש דת, ואסור שלא להשתייך לשום קבוצה דתית
גיוס חובה לצבא, מלחמה מתמשכת או בשל פיגועי טרור
בשל מלחמת תרבות בין קבוצות שונות באוכלוסיית המדינה
איכות חיים גבוהה יותר, צמיחה כלכלית או יוקר מחיה נמוך יותר
האפשרות להצטרף לקרובי משפחה או קהילה של מהגרים מאותה מדינת המוצא
האפשרות להתעשר באופן מהיר יותר
יותר הזדמנויות עבודה או הבטחה לשכר גבוה יותר
אפשרויות לימוד מוצלחות יותר (כולל אוניברסיטאות למבוגרים והאפשרות של K-12 לילדים)
כאשר אחרים מוכנים לשלם את עלות הנסיעה (לדוגמה כאשר קרובי משפחה מציעים זאת)
לקיחת חלק בהקמה של אומה חדשה
לקיחת חלק בהקמה של קהילה תרבותית או דתית ספציפית
הזדמנויות רבות יותר למצוא בן או בת זוג
קל יותר לבקר במדינות השכנות
בעוד שהגירה נכנסת מתועדת היטב בכל העולם, במדינות רבות יש מעט תיעוד לגבי האוכלוסייה שעזבה את המדינה באופן זמני או קבוע.
משום כך הערכות לגבי הגירה יוצאת לעיתים רבות חייבות להסתמך על מקורות משניים כמו רישומים של הגירה נכנסת במדינות אליהם אותם האנשים היגרו, או רישומים מסוכנויות אחרות.
בארמניה, למשל, כמות האנשים שהגירו החוצה מארמניה מחושבת על ידי ספירת כל האנשים שמגיעים או עוזבים את המדינה באמצעות מטוסים, רכבות, או אמצעי תחבורה אחרים.
במקרה של ארמניה ההערכה היא שבסביבות 1.5% מאוכלוסיית המדינה עוזב את ארמניה מדי שנה.
למעשה, זו אחת המדינות בהן ההגירה היוצאת הפכה לחלק מרכזי בתרבות הארמנית מאז המאה ה-20. לדוגמה, בין 1990 ל-2005 עזבו את המדינה בסביבות 700,000 עד 1,300,000 ארמנים.
הכמות הגדולה של המהגרים הארמנים היא תגובה ישירה לקשיים הסוציו-פוליטיים והקשיים הכלכליים במדינה.
היעדים העיקריים של המהגרים הארמנים הם רוסיה, צרפת וארצות הברית.
הטלת הגבלות על הגירה יוצאת
ישנן מדינות שמגבילות את היכולת של אזרחיהן להגר למדינות אחרות.
לאחר שנת 1668 הקיסר הסיני של שושלת צ'ינג אסר על הגירה יוצאת של סינים מהקבוצה האתנית האן למנצ'וריה.
בשנת 1681 הורה הקיסר על בניית מחסום מיוחד כאשר על הסינים נאסר לעבור אותו לתוך טריטוריות בשליטה מנצ'ורית או מונגולית.
ב-1945, לאחר מלחמת העולם השנייה, ברית המועצות כבשה מספר מדינות במרכז אירופה, כאשר רוב האוכלוסייה שהתגוררו באותם המדינות חתרו לעצמאות ורצו שהסובייטים יעזבו.
בשל כך, מסוף מלחמת העולם השנייה ועד תחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 מעל ל-15 מיליון אנשים היגרו ממדינות מזרח אירופה אשר היו תחת שליטה סובייטית למדינות הגוש המערבי.
בתחילת שנות ה-50 רוב מדינות הגוש המזרחי בחרו ליישם את המדינות הסובייטית על מנת למנוע הגירה יוצאת.
ההגבלות שהוטלו במדינות הגוש המזרחי עצרו את רוב ההגירה יוצאת ממדינות הגוש המזרחי למדינות הגוש המערבי, כאשר רק 13.3 מיליון אנשים היגרו מערבה בין השנים 1950 ל-1990. עם זאת, מאות אלפי תושבי גרמניה המזרחית היגרו מדי שנה לגרמניה המערבית דרך "פרצה" בגבול שבין מזרח למערב ברלין.
ההגירה היוצאת הוביל ל"בריחת מוחות" מאסיבית מגרמניה המזרחית לגרמניה המערבית של אנשי מקצוע משכילים צעירים, כאשר עד 1961 קרוב ל-20% מאוכלוסיית גרמניה המזרחית היגרה לגרמניה המערבית.
בעקבות כך ב-1961 הקימה גרמניה המזרחית מחסום תיל אשר בהמשך הוסב לחלק מורחב של חומת ברלין אשר גרם לסגירה של הפרצה.
ב-1989 נפלה חומת ברלין, ולאחר מכן אירע האיחוד של גרמניה המזרחית וגרמניה המערבית ושנתיים לאחר מכן התפרקה ברית המועצות.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 סין, מונגוליה וקוריאה הצפונית בחרו גם ליישם מדיניות הדומה למדינות הסובייטית על מנת למנוע הגירה יוצאת.
קוריאה הצפונית ממשיכה עד היום למנוע הגירה יוצאת, ויש לה את אחד מאיסורי ההגירה המחמירים ביותר בעולם כיום, למרות שלאורך השנים חלק מאוכלוסיית קוריאה הצפונית הצליחה להגר באופן בלתי חוקי לסין.
מדינות נוספות בעת המודרנית אשר הגבילו באופן מהותי, בזמן זה או אחר, את ההגירה היוצאת כוללות את אנגולה, מצרים, אתיופיה, מוזמביק, סומליה, אפגניסטן, בורמה, קמפוצ'יאה הדמוקרטית, לאוס, צפון וייטנאם, עיראק, דרום תימן, וקובה.
הגירה לברזיל היא תנועה של אנשים זרים לברזיל לצורך מגורים קבועים.
אין לבלבל אותה עם הבאת אנשים מאפריקה בכפייה כעבדים.
אירופה הלטינית היוותה 80 אחוז מהמהגרים (1.8 מיליון פורטוגזים, 1.5 מיליון איטלקים ו-700,000 ספרדים).
זה יצר חברה רב-תרבותית בולטת.
אך במשך מספר דורות, ברזיל קלטה את האוכלוסיות החדשות הללו באופן הדומה לחוויה של שאר העולם החדש.
לאורך ההיסטוריה שלה, ברזיל תמיד הייתה יעד למתיישבים, אך הדבר החל לקבל חשיבות רבה בסוף המאה ה-19 ולאורך המאה ה-20 כאשר המדינה קיבלה הגירה מאסיבית מאירופה, מהמזרח התיכון ומיפן, שהותירה סימנים מתמשכים על הדמוגרפיה, התרבות, השפה והכלכלה של ברזיל.
באופן כללי נחשב כי אנשים שנכנסו לברזיל עד שנת 1822 שנת העצמאות של ברזיל היו כולם מתיישבים קולוניאליים.
מאז חלק מאלו שנכנסו לאומה העצמאית היו מהגרים, בעיקר פורטוגלים, איטלקים וספרדים, אך גם גרמנים, יפנים, פולנים, לבנונים, סורים, ליטאים, אוקראינים, יהודים, רוסים ורבים אחרים.
לפני 1871 מספר המהגרים לברזיל לעיתים נדירות עלה על שניים או שלושה אלף אנשים בשנה.
ההגירה גברה בעקבות סיום הסחר העבדים בברזיל, התרחבות הכלכלה ובמיוחד בתקופת המטעים הגדולים של הקפה במדינת סאו פאולו.
ההגירה הייתה גורם דמוגרפי חשוב מאוד בהרכב, מבנה והיסטוריה של הרכב האוכלוסייה בברזיל, עם כל הגורמים והתוצאות הנלווים לה בתרבות, בכלכלה, בחינוך ובסוגיות גזעיות.
ברזיל קיבלה אחד מהמספרים הגדולים ביותר של מהגרים בחצי הכדור המערבי, יחד עם ארצות הברית, ארגנטינה וקנדה.
מהשנה 1872 ועד שנת 2000, קיבלה ברזיל כ-6 מיליון מהגרים.
מריה סטלה פריירה לוי מציעה את התקופות הבאות בתהליך ההגירה לברזיל:
התקופות הללו משקפות את השינויים בכמות ובמוצא של המהגרים שהגיעו לברזיל, ואת השפעתם על ההרכב הדמוגרפי והתרבותי של המדינה.
כאשר ברזיל יושבה כארץ חדשה בעולם החדש על ידי הפורטוגלים בשנת 1500, אוכלוסייתה הילידית הייתה מורכבת מכ-2.4 מיליון שבטים ילידים.
במהלך שלושת העשורים שלאחר מכן, נותרה המדינה מאוכלסת בדלילות על ידי אירופאים.
בין אלו המעטים, בעיקר פורטוגלים, היו בעיקר עריקים, פושעים שגורשו מפורטוגל, ניצולי ספינות טרופות או מלחים מרדניים.
הם השתלבו בשבטים המקומיים, תוך ניצול הטכנולוגיה המתקדמת שלהם כדי להשיג עמדות מיוחדות בתוכם.
לאחר 1530 החלו הפורטוגלים להתיישב בברזיל במספרים משמעותיים.
עם זאת, פורטוגל הייתה בעלת אוכלוסייה קטנה מכדי לפתח את ניצול ברזיל באופן מלא.
עד שנת 1550, החלו המתיישבים להביא עבדים מאפריקה.
מ-1500, כאשר הפורטוגלים הגיעו לברזיל, ועד לעצמאותה בשנת 1822, התיישבו בברזיל בין 500,000 ל-700,000 פורטוגלים, כאשר 600,000 מתוכם הגיעו במאה ה-18 בלבד.
הפורטוגלים התיישבו בכל השטח, תחילה נשארו ליד החוף, למעט באזור סאו פאולו, משם התפשטו הבנדיירנטים לתוך פנים הארץ.
במאה ה-18, גלים גדולים של פורטוגלים התיישבו במדינה בעקבות גילוי הזהב באזור מינאס ז'ראיס, אך מספר הפורטוגלים שהתיישבו בברזיל בתקופה הקולוניאלית היה נמוך בהרבה ממספר העבדים האפריקאים: מ-1550 עד 1850 הובאו לברזיל כ-4 מיליון עבדים.
אין להבין מכך שאוכלוסיית ברזיל לפני העצמאות הייתה בעיקרה שחורה: תוחלת החיים הממוצעת של עבד אפריקאי בברזיל הייתה רק שבע שנים לאחר הגעתו, מה שמרמז על שיעורי תמותה גבוהים במיוחד.
למרות שהילדים שנולדו לנשים עבדים ירשו את מעמד העבדות, הפורטוגלים תמיד הסתמכו על עבדים שנרכשו מסוחרי עבדים כדי להחליף ולהגדיל את כוח העבודה; הגידול הטבעי של אוכלוסיית העבדים היה תמיד קטן מאוד.
בתחילת המאה ה-19 ברזיל הייתה מורכבת בעיקר מאנשים משלושה מקורות שונים: התושבים הילידים, הפורטוגלים וצאצאיהם, האפריקאים וצאצאיהם, וכמובן, אנשים בדרגות שונות של תערובת "גזעית".
ההגירה החלה כהלכה עם פתיחת הנמלים הברזילאים, ב-1808. הממשלה החלה לעורר את הגעתם של האירופים לכבוש חלקות אדמה ולהפוך לחקלאים קטנים.
ב-1812 הובאו מתיישבים מהאיים האזוריים לאספיריטו סנטו וב-1819, שוויצר לנובה פריבורגו, ריו דה ז'ניירו.
לאחר העצמאות מפורטוגל, האימפריה הברזילאית התמקדה בכיבוש מחוזות דרום ברזיל.
זה היה בעיקר בגלל שבדרום ברזיל הייתה אוכלוסייה קטנה, חשופה להתקפות של ארגנטינה ואינדיאנים קיינגאנג.
ההגירה לברזיל החלה באופן מסודר עם פתיחת הנמלים הברזילאים בשנת 1808. הממשלה החלה לעודד את הגעתם של אירופאים על מנת לאכלס חלקות אדמה ולהפוך לחקלאים קטנים.
בשנת 1812 הובאו מתיישבים מהאיים האזוריים לאספיריטו סנטו ובשנת 1819 הובאו שווייצרים לנובה פריבורגו, ריו דה ז'ניירו.
לאחר קבלת העצמאות מפורטוגל, התמקדה האימפריה הברזילאית באכלוס הפרובינציות של דרום ברזיל.
הסיבה העיקרית לכך הייתה שבדרום ברזיל הייתה אוכלוסייה קטנה, שהייתה פגיעה להתקפות מצד ארגנטינה והאינדיאנים מקבוצת קיינגאנג.
מ-1824 החלו מהגרים ממרכז אירופה לאכלס את האזור המוכר כיום כאזור סאו לאופולדו, בפרובינציית ריו גראנדה דו סול.
לפי הגאוגרף הגרמני לאו וייבל, מהגרים גרמנים אלה היו בעיקר "איכרים מדוכאים וחיילים לשעבר בצבאו של נפוליאון".
בשנת 1830 עבר חוק שאסר על הממשלה הקיסרית להוציא כסף על יישוב מהגרים, מה שעצר את ההגירה עד 1834, כאשר הממשלות הפרובינציאליות קיבלו אחריות על קידום ההגירה.
לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית כ-20,000 תומכי הקונפדרציה מהדרום האמריקאי היגרו לאימפריה של ברזיל.
רבים מהם התיישבו בסאו פאולו, במיוחד בסמוך לעיר של ימינו.
המהגרים היו הראשונים שהביאו את הבפטיזם ואת המתודיזם לברזיל.
בשנת 1859 פרוסיה אסרה על הגירה לברזיל.
זאת בעיקר בשל תלונות על כך שגרמנים נוצלו במטעי הקפה של סאו פאולו.
מתוכם, 45.72% היו פורטוגלים, 35.74% מ"לאומים אחרים", 12.97% גרמנים, בעוד שאיטלקים וספרדים יחדיו לא הגיעו ל-6%.
מספר המהגרים הכולל לשנה היה בממוצע כ-6,000. רבים מהמהגרים, ובמיוחד הגרמנים, הובאו כדי להתיישב בקהילות כפריות כבעלי קרקע קטנים.
הם קיבלו אדמה, זרעים ובעלי חיים על מנת להתאקלם.
ברבע האחרון של המאה ה-19 גדל בצורה משמעותית מספר המהגרים הנכנסים לברזיל.
מצד אחד אירופה עברה משבר דמוגרפי חמור שנבע מגידול מהיר באוכלוסייה שיצר לחץ על משאבי הקרקע והעבודה והוביל לאבטלה ולהגירה מוגברת; מצד שני המשבר הסופי של העבדות בברזיל גרם לרשויות הברזילאיות למצוא פתרונות לבעיית כוח העבודה.
כל זה התרחש במקביל לזמינות הולכת ופוחתת של אדמות טובות יותר בדרום ברזיל— בעוד שהמהגרים הגרמנים שהגיעו בתקופה הקודמת התיישבו בעמקי הנהרות, האיטלקים שהגיעו ברבע האחרון של המאה התיישבו באזורים ההרריים של המדינה.
במהלך תקופה זו ההגירה הייתה אינטנסיבית הרבה יותר: מספרים גדולים של אירופאים, במיוחד איטלקים, החלו להגיע למדינה כדי לעבוד בקציר הקפה.
הקליטה, החקיקה ומדיניות ההתיישבות של מהגרים בברזיל היו הרבה פחות מאורגנים מאשר בקנדה ובארצות הברית באותה תקופה.
עם זאת, בית אכסניה למהגרים (Hospedaria dos Imigrantes) נבנה בשנת 1886 בסאו פאולו, ונקבעו שגרות קבלה ורישום מהירות להמוני המהגרים שהגיעו באוניות בנמלי הים של ויטוריה, ריו דה ז'ניירו, סנטוס, פארנגואה, פלוריאנופוליס ופורטו אלגרה.
האתר בסאו פאולו לבדו עיבד יותר מ-2.5 מיליון מהגרים במהלך כמעט 100 שנות פעילות רצופה.
תועדו אנשים מיותר מ-70 לאומים שונים.
בשנת 1850 הכריזה ברזיל על ביטול העבדות בברזיל.
להכרזה זו היו השפעות שונות על אזורים שונים בברזיל.
באותה תקופה, אזור סאו פאולו היה בעיצומו של תהליך של פריחה כלכלית, הקשור להתרחבות גידול הקפה, ולכן נדרש כמות גדולה יותר של כוח עבודה.
אזורים אחרים, במיוחד הצפון-מזרח, לעומת זאת, חוו נסיגה כלכלית ולכן יכלו לוותר על כוח עבודה.
כתוצאה מכך, סחר העבדים האטלנטי הוחלף בסחר עבדים פנימי או בין-מחוזי, שבו נמכרו עבדים מצפון-מזרח ברזיל במספרים גדולים לאזור הדרום-מזרח.
הדבר פתר באופן זמני את בעיית כוח העבודה בסאו פאולו ובאזורים אחרים של מטעי הקפה.
עם זאת, עד 1870 הבינה האליטה הפאוליסטית שבעלי העבדים בצפון-מזרח ברזיל למעשה מצליחים לקבל פיצוי כספי עבור עבדיהם, או במילים אחרות, ביטול העבדות עם פיצוי.
חששות ממצב דומה לזה בארצות הברית, עם חלוקת המדינה למחוזות חופשיים ומחוזות עבדים, התעוררו.
כתוצאה מכך, החלו פוליטיקאים פאוליסטים לחפש אמצעים נגד הסחר הבין-מחוזי בעבדים, בזמן שבו, בכל מקרה, מחירי העבדים מהצפון-מזרח הלכו ועלו בשל נדירותם הגוברת.
בתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19, האפשרות של הסחר הבין-מחוזי בעבדים התמצתה, בעוד שהביקוש לכוח עבודה במטעי הקפה המשיך לגדול.
כך, חיפשה האוליגרכיה הפאוליסטית למשוך עובדים חדשים מחו"ל, על ידי חקיקת חוקים מחוזיים ולחץ על הממשלה הקיסרית לארגן הגירה.
בעקבות שיצא ב-1902 ואסר על הגירה מסובסדת לברזיל, חלה ירידה דרסטית בהגירה האיטלקית: ממוצע ההגירה השנתי שלהם מ-1887 עד 1903 היה 58,000, ובתקופה זו ירד ל-19,000 בשנה בלבד.
הפורטוגלים היוו 38% מהכניסות, ואחריהם הספרדים עם 22%.
בין השנים 1914 ל-1918, בשל מלחמת העולם הראשונה, חלה ירידה בהגירת מהגרים מכל הלאומים.
לאחר המלחמה ההגירה של אנשים מ"לאומים אחרים" התחדשה מהר יותר מזו של פורטוגלים, ספרדים ואיטלקים.
חלק מקבוצה זו הורכב ממהגרים מפולין, רוסיה, ליטא, מולדובה ורומניה, שהיגרו כנראה בשל סיבות פוליטיות, וחלק נוסף מאנשים סורים ולבנונים.
שתי הקבוצות כללו מספר מהגרים יהודים, שהגיעו בשנות ה-20 של המאה ה-20.
בין השנים 1932 ל-1935 היוו המהגרים מיפן 30% מסך הכניסות.
לפני תקופה זו, מספר המהגרים היפנים הוגבל למספר שלא עלה על 5% מאוכלוסיית היפנים הנוכחית.
המהגרים המשיכו לעבוד במטעי הקפה.
עד שנת 1934, למעלה מ-40% מייצור הקפה בסאו פאולו הופק על ידי האוכלוסייה הזרה של המדינה, שהיוותה 14.5 אחוזים מהאוכלוסייה הכוללת.
למהגרים במאה ה-19 הייתה בדרך כלל השכלה פורמלית ובלתי פורמלית והכשרה שהיו טובות יותר מאלו של הברזילאים הילידים.
המדינה הרוויחה מהגעתם לא רק בגלל כוח העבודה שלהם, אלא גם בגלל הכישורים והידע שהם הביאו עמם.
השפעות הרוחב הובילו לעלייה ברמות ההון האנושי, כאשר ההשפעה הייתה בולטת ביותר באזורים עם המספרים הגבוהים ביותר של מהגרים.
עם עליית הפאשיזם באירופה, המשבר הכלכלי, סיום המשבר הדמוגרפי, דעיכת תרבות הקפה, המהפכה החוקתית בברזיל ועליית ממשלה לאומית, ההגירה לברזיל ירדה באופן משמעותי.
המיקוד עבר להטמעה תרבותית של המהגרים ול"מילוי" האוכלוסייה.
מספר המהגרים השנתי ירד ל-33,500. הפורטוגלים נותרו הקבוצה המשמעותית ביותר, עם 39.35%.
האוכלוסייה היפנית המשיכה לגדול והפכה לקבוצה השנייה בחשיבותה, עם 12.79% ובמיוחד בין השנים 1932 ל-1935 היוו המהגרים מיפן 30% מסך כל הכניסות.
ההגירה הפכה גם לתופעה עירונית יותר; רוב המהגרים הגיעו לערים, ואפילו צאצאי המהגרים מהתקופות הקודמות עברו באופן אינטנסיבי מהכפר לעיר.
בשנות ה-50, ברזיל החלה בתוכנית הגירה כדי לספק עובדים לתעשיות הברזילאיות.
בסאו פאולו, למשל, בין השנים 1957 ל-1961, למעלה מ-30% מהמהגרים הספרדים, מעל 50% מהמהגרים האיטלקים ו-70% מהמהגרים היוונים הובאו לעבוד במפעלים.
במהלך שנות ה-70 קיבלה ברזיל כ-32,000 מהגרים לבנונים שנמלטו ממלחמת האזרחים, וכן מספרים קטנים יותר של פלסטינים וסורים.
בין השנים 1974 ל-1980 קיבלה ברזיל גם כמעט 500 משפחות מתיישבים פורטוגלים שנמלטו מאנגולה או מוזמביק וכן כ-1,000 גולים מפורטוגל עצמה, רבים מהם קצינים בשירות הצבא או המשטרה הפורטוגלית, שנמלטו מפורטוגל לאחר מהפכת הציפורנים בשל קשריהם עם המשטר הקודם.
בשנות ה-90 קיבלה ברזיל מספרים קטנים של מהגרים מהרפובליקות לשעבר של יוגוסלביה, מאפגניסטן ומאנגולה.
ההגירה האחרונה מורכבת בעיקר מסינים וקוריאנים, ובמידה פחותה יותר מארגנטינאים ומהגרים אחרים מאמריקה הלטינית.
בשל סוגיות פוליטיות אנשים מבוליביה מהגרים לברזיל.
רוב הבוליביאנים מגיעים מערים כגון לה פאס, סוקרה, סנטה קרוז דה לה סיירה וקוצ'במבה.
בדרך כלל הם נכנסים לברזיל דרך קויאבה, במאטו גרוסו, או סן מתיאס, בבוליביה.
בין 1,200 ל-1,500 מהגרים בוליביאנים מגיעים לברזיל מדי חודש בחיפוש אחר עבודה.
רובם עובדים בתעשיית הטקסטיל הבלתי חוקית באזור מטרופולין סאו פאולו.
מעריכים כי כ-200,000 בוליביאנים חיים באזור מטרופולין סאו פאולו, רובם מהגרים בלתי מתועדים.
ביולי 2019, הנשיא ז'איר בולסונארו הסדיר את זכות השהייה של רופאים קובנים שהשתתפו בתוכנית Mais Médicos, או "יותר רופאים".
כדי להיות מורשים להישאר בברזיל למשך שנתיים, על המועמד להגיש בקשה למשטרת הפדרלית של ברזיל.
לאחר מכן, המהגרים יכולים להגיש בקשה לשהות במדינה באופן בלתי מוגבל עם תושבות קבע, על ידי הגשת בקשה נוספת תוך תשעים ימים לפני תום תקופת השהות של השנתיים.
רופאים המבקשים את זכות השהייה חייבים להציג מספר מסמכים, כגון תעודת זהות או דרכון, וכן רישומים פליליים מהמדינות הברזילאיות ומהמדינות שבהן הם גרו, ולבסוף, הוכחה להשתתפותם ביוזמת Mais Médicos, מסמכי הגירה ותמונות.
בשנת 2020 אישרה ברזיל 24,880 תהליכים לבקשת הכרה בסטטוס פליט.
בשנת 2020, אישרה ברזיל 24,880 תהליכים לבקשת הכרה במעמד פליט.
בשנת 2020 בעקבות הוונצואלים היו קבוצת המהגרים הגדולה ביותר החיה בברזיל.
הארגנטינאים הם קבוצת המהגרים החמישית בגודלה בברזיל, וזאת בשל גורמים כמו הקרבה הגאוגרפית לברזיל, הסכמי הגירה, הדמיון הלשוני בין פורטוגזית לספרדית והצמיחה הכלכלית בברזיל, המאפשרים מעבר זה למדינה השכנה.
עם זאת, ג'ודיקאל קלבלריו טוען כי מורטרה לא לקח בחשבון בצורה מספקת את הגידול הפנימי המלא של אוכלוסיית המהגרים, בעיקר בגלל שהמהגרים התיישבו באזורים כפריים (אשר נוטים להיות בעלי שיעורי ילודה גבוהים יותר בהשוואה לערים).
בעקבות זאת, קלבלריו לא רק האריך את החישובים עד שנת 1980, אלא גם ביצע אותם מחדש והגיע למסקנות שונות במעט.
אחת הבעיות בחישוב ההשפעה של ההגירה על הדמוגרפיה בברזיל היא ששיעורי החזרה של המהגרים אינם ידועים.
לכן, קלבלריו הציע ארבעה הנחות שונות בנוגע לשיעורי החזרה.
ההנחה הראשונה, שהוא מחשיב כגבוהה באופן לא ריאלי, היא ש-50% מהמהגרים לברזיל חזרו למדינות מוצאם.
השנייה מבוססת על עבודתו של ארתור נייבה, שסבור ששיעור החזרה בברזיל היה גבוה מזה של ארצות הברית (30%) אך נמוך מזה של ארגנטינה (47%).
ההנחה השלישית נלקחה ממורטרה, שקובע שיעור של 20% למאה ה-19, 35% לשני העשורים הראשונים של המאה ה-20, ו-25% משנת 1920 והלאה.
למרות שמורטרה עצמו חשב שהנחה זו היא נמוכה מהמציאות, קלבלריו סבור שהיא הקרובה ביותר למציאות.
ההנחה האחרונה, שגם היא לא ריאלית לדעת קלבלריו, היא ששיעור החזרה הוא 0%, מה שידוע כלא נכון.
מסקנותיו של קלבלריו הן כדלקמן: בהתחשב בהנחה 1 (שנחשבת לגבוהה באופן לא ריאלי), אוכלוסיית המוצא המהגר ב-1980 הייתה מונה 14,730,710 אנשים, או 12.38% מהאוכלוסייה הכוללת.
בהתחשב בהנחה 2 (מבוססת על נייבה), האוכלוסייה הייתה מונה 17,609,052 אנשים, או 14.60% מהאוכלוסייה הכוללת.
בהתחשב בהנחה 3 (מבוססת על מורטרה ונחשבת לריאלית ביותר), האוכלוסייה הייתה מונה 22,088,829 אנשים, או 18.56% מהאוכלוסייה הכוללת.
בהתחשב בהנחה 4 (ללא חזרה כלל), אוכלוסיית המוצא המהגר הייתה מונה 29,348,423 אנשים, או 24.66% מהאוכלוסייה הכוללת.
קלבלריו מאמין שהמספר הסביר ביותר קרוב ל-18%, גבוה מהערכתו הקודמת של מורטרה מ-1947.
האוכלוסייה הלבנה גדלה מהר יותר מהאוכלוסייה הלא-לבנה בשל ההגירה המסובסדת של אירופאים בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20. עד שנת 1890, האוכלוסייה הלא-לבנה הצטמצמה ל-47% ואוכלוסיית האמרינדים ל-9%.
במהלך תקופה זו, רוב המהגרים הגיעו מאיטליה (58.49%) ואחריהם מפורטוגל עם 20%.
הגידול המהיר והבלתי פרופורציונלי של האוכלוסייה הלבנה בשל ההגירה ההמונית נמשך עד 1940, כאשר חלקה באוכלוסיית ברזיל הגיע לשיא של 63.5%.
במהלך התקופה שבין 1900 ל-1940, ההגירה האיטלקית הופחתה באופן משמעותי, בעקבות צו פרינטי שאסר על הגירה מסובסדת לברזיל בשנת 1902, ולאחר מכן בשל מאמצי המלחמה של איטליה בשנים 1915–1918. לפיכך, בתקופה שבין 1904 ל-1940, ההגירה הפורטוגלית הפכה למנוע העיקרי של ההגירה לברזיל, עם 36.52% מהכניסות, בהשוואה ל-14.99% של איטלקים.
אנשי ההגירה הברזילאים אינם שואלים שאלות לגבי "מוצא אתני", ולכן אין נתונים השוואתיים שיטתיים על השפעת ההגירה.
גופים שונים, בעיקר שגרירויות של מדינות זרות בברזיל ואיגודים מסחריים שמקדמים סחר חליפין בין ברזיל למדינות אחרות, מצהירים על נתונים לגבי מספר "צאצאי המהגרים" בברזיל, אך אף אחד מהם אינו מקושר לסקר ממשי כלשהו.
בנוסף, אם מדובר באקסטרפולציות של נתונים ממשיים על מספר המהגרים, החישובים אינם מוסברים בשום מקום.
בשנת 1998 במסגרת ההכנות למפקד האוכלוסין של שנת 2000, ערך המכון הברזילאי לגאוגרפיה וסטטיסטיקה (IBGE) ניסוי שכלל שאלה על "origem" (מוצא/אילן יוחסין) במסגרת "Pesquisa Mensal de Emprego" (מחקר תעסוקה חודשי), כדי לבדוק את הכדאיות של הכללת משתנה זה במפקד: (ה-IBGE החליט בסופו של דבר לא לכלול שאלות בנושא במפקד האוכלוסין).
במחקר זה רואיינו כ-90,000 אנשים בשישה אזורים מטרופוליטניים (סאו פאולו, ריו דה ז'ניירו, פורטו אלגרה, בלו הוריזונטה, סלבדור ורסיפה).
עד היום, זהו הסקר המפורסם היחיד על מוצא המהגרים של הברזילאים.
הנתונים שמספקות השגרירויות על "ברזילאים ממוצא ערבי" מרמזים על שיעור ילודה בלתי אפשרי.
תהליך הניפוח של אוכלוסיית "הברזילאים הערבים" מתואר על ידי ג'ון טופיק קארם: "בשמירה על נוכחות מועדפת במעגלי עסקים ופוליטיקה, הערבים מהאזור המזרח התיכון נוטים להפריז במספרם כדי לחזק את מקומם באומה הברזילאית."
כיום, ניתן למצוא מיליוני צאצאים של איטלקים, מהמדינה הדרום-מזרחית של מינאס ז'ראיס ועד למדינה הדרומית ביותר של ריו גראנדה דו סול, כאשר רובם חיים במדינת סאו פאולו (15.9 מיליון) והאחוז הגבוה ביותר בדרום מזרח מדינת אספיריטו סאנטו (60–75%).
בעיירות קטנות בדרום ברזיל, כמו נובה ונזה, יש עד 95% מאוכלוסייתן ממוצא איטלקי.
כפי שקרה עם כמה מדינות אחרות ביבשת אמריקה, כמו ארצות הברית, שקיבלה הגירה ממדינות רבות, ברזיל הפכה במהרה לכור היתוך של גזעים ולאומים, אך היא מיוחדת במובן של נישואי תערובת ברמה הגבוהה ביותר בעולם.
אלפי אמריקאים לבנים מדרום ארצות הברית (כולל קרובי משפחה של הנשיא לשעבר ג'ימי קרטר), המכונה קונפדראדוס, ברחו לברזיל לאחר מלחמת האזרחים האמריקאית, שם התיישבו בעיר סנטה ברברה ד'אוסטה והקימו עיר בקרבת מקום, אמריקנה.
הגירה מאפריקה לאירופה כוללת הגירה של אנשים אשר נולדו באפריקה לאירופה.
קבוצה זו כוללת אנשים שנולדו בצפון אפריקה ובאפריקה שמדרום לסהרה.
הקיסר הרומאי ספטימיוס סוורוס נולד בלפטיס מגנה שבצפון אפריקה, באזור טריפוליטניה, לוב של היום.
בתקופת השלטון הרומאי חלק מהתושבים הצפון אפריקאים עברו לפרובינקיה בריטניה.
נמצא כי שישה גברים בריטים בעלי אותו שם משפחה נדיר ביותר, נושאים כרומוזום Y הנובע מקבוצה גנטית (הפלוגרופ) שמקורה בגבר אפריקאי מדרום לסהרה, ככל הנראה מהמאה ה-16 ואילך.
מאז שנות ה-60 המדינות העיקריות שמהן יצאה הגירה מאפריקה לאירופה היו מרוקו, אלג'יריה, תוניסיה ובמידה פחותה גם מצרים.
כתוצאה מכך, עד סוף המאה ה-20, נוצרו קהילות גדולות ממוצא מהמדינות הללו ברחבי אירופה.
בתקופה שלאחר משבר האנרגיה העולמי בשנת 1973, הוחמרו אמצעי הפיקוח על ההגירה במדינות אירופה.
ההשפעה העיקרית של צעדים אלה הייתה לעודד הגירה קבועה של מהגרים שהיו אמורים להיות זמניים, ולגרום להגירה נלווית של בני משפחותיהם.
רוב ההגירה הזו הייתה מהמגרב לצרפת, הולנד, בלגיה וגרמניה.
מהמחצית השנייה של שנות ה-80, יעדי ההגירה עבור מהגרים מהמגרב התרחבו וכללו גם את ספרד ואיטליה, בעקבות הגברת הביקוש לעובדים לא מיומנים במדינות אלה.
בספרד ובאיטליה הוטלו דרישות אשרות כניסה על מהגרים מהמגרב בתחילת שנות ה-90, מה שהוביל לעלייה בהגירה בלתי חוקית דרך הים התיכון.
מאז שנת 2000, מדינות אפריקה שמדרום לסהרה הפכו אף הן למקור חשוב של מהגרים לאירופה.
בין השנים 2000–2005 היגרו מאפריקה כ-440,000 איש בשנה, רובם לאירופה.לדברי היין דה האס, מנהל המכון הבינלאומי להגירה באוניברסיטת אוקספורד, השיח הציבורי בנוגע להגירה מאפריקה לאירופה מציג את התופעה כ"אקסודוס", המורכב ברובו ממהגרים בלתי חוקיים, המונעים על ידי סכסוכים ועוני.
הוא מבקר את הצגת הדברים הזו, וטוען כי המהגרים הבלתי חוקיים הם לעיתים קרובות משכילים ויכולים להרשות לעצמם את העלויות הניכרות של המסע לאירופה.
לדבריו, ההגירה מאפריקה לאירופה מונעת על ידי ביקוש מבני לכוח עבודה זול.
מרבית המהגרים מהגרים מיוזמתם, ולא בשל היותם קורבנות של סוחרי אדם.
יתרה מזאת, הוא טוען שרוב המהגרים מגיעים באמצעות אשרות תייר או מסמכים מזויפים, או דרך המובלעות הספרדיות, סאוטה ומלייה.
הוא מדגיש כי "מרבית המהגרים האפריקאים הבלתי חוקיים נכנסים לאירופה באופן חוקי ולאחר מכן נשארים לאחר שפג תוקף האשרה".
מומחה ההגירה סטיבן קאסלס מוסיף כי "למרות ההיסטריה התקשורתית סביב הגידול בהגירה האפריקאית לאירופה, המספרים בפועל נראים קטנים למדי – אם כי יש חוסר דיוק מפתיע בנתונים".
על פי ארגון ה-OECD ההגירה ממדינות אפריקה למדינות מפותחות קטנה יחסית בהשוואה להגירה הכלל-עולמית.
ה-BBC דיווח בשנת 2007 כי ארגון ההגירה הבין-לאומי מעריך כי כ-4.6 מיליון מהגרים אפריקאים מתגוררים באירופה, אך מכון מדיניות ההגירה מעריך כי בין 7 ל-8 מיליון מהגרים בלתי חוקיים מאפריקה חיים באיחוד האירופי.
הגירה לא מתועדת מאפריקה לאירופה היא משמעותית.
אנשים רבים ממדינות אפריקה פחות מפותחות יוצאים למסע המסוכן עבור אירופה, בתקווה לחיים טובים יותר.
בחלקים מאפריקה, במיוחד צפון אפריקה (מרוקו, מאוריטניה ולוב), הסחר במהגרים לאירופה הפך למשתלם יותר מסחר בסמים.
הגירה לא מתועדת לאירופה מתרחשת לעיתים קרובות בסירה דרך הים התיכון, או במקרים מסוימים ביבשה במובלעות הספרדיות של סאוטה ומלילה, ועלתה לכותרות בינלאומיות.
מהגרים רבים מסתכנים בפציעה חמורה או מוות במהלך מסעם לאירופה ורוב אלה שבקשות המקלט שלהם לא צלחו מגורשים בחזרה לאפריקה.
לוב היא נקודת המוצא העיקרית של מהגרים בלתי חוקיים היוצאים לאירופה.
עם זאת, מהגרים אפריקאים לא מתועדים באירופה לא בהכרח נכנסו לאירופה בדרכים לא מורשות.
רבים מהם, נכנסו עם אשרות תקפות שאותן האריכו.
מול הדרה מוגברת של מדיניות ההגירה האירופית, למהגרים אפריקאים רבים לא נותרה אפשרות להיכנס ולהתגורר באופן בלתי חוקי.
כפי שכתב אפוסטולו אנדריקופולוס, בהקשר זה של עוינות מוגברת והדרה משפטית, מהגרים אפריקאים רבים "פונים לקרבה בחיפוש אחר ביטחון, יציבות ויכולת חיזוי".
קרבה ויחסים חברתיים מספקים תמיכה למהגרים לא מורשים להתמודד עם מצבם המשפטי הרעוע.
ההגירה הבלתי מתועדת מאפריקה לאירופה היא משמעותית.
אנשים רבים ממדינות אפריקה הפחות מפותחות יוצאים למסע המסוכן לאירופה, בתקווה לחיים טובים יותר.
בחלקים מאפריקה, במיוחד בצפון אפריקה (מרוקו, מאוריטניה ולוב), סחר במהגרים לאירופה הפך לרווחי יותר מסחר בסמים.
מהגרים רבים מסתכנים בפציעות חמורות או מוות במהלך מסעם לאירופה, ורוב אלו שבקשות המקלט שלהם נדחו מגורשים חזרה לאפריקה.
לוב היא נקודת המוצא העיקרית למהגרים בלתי חוקיים היוצאים לאירופה.
עם זאת, מהגרים אפריקאים בלתי מתועדים באירופה לא בהכרח נכנסו לאירופה בדרכים בלתי חוקיות.
רבים מהם נכנסו עם אשרות חוקיות שלאחר מכן פג תוקפן.
מול החרפת המדיניות ההגירה האירופית, מהגרים אפריקאים רבים נאלצים להיכנס ולהתגורר באופן בלתי חוקי.
בין אוקטובר 2013 לאוקטובר 2014 ממשלת איטליה ניהלה את מבצע "מארה נוסטרום", מבצע ימי ואווירי שמטרתו הייתה לצמצם את ההגירה הבלתי חוקית לאירופה ואת מקרי טביעות הספינות בים התיכון ליד חופי למפדוזה.
ממשלת איטליה הפסיקה את המבצע כיוון שהתגלה שאינו בר-קיימא בשל המעורבות הרבה של הצי האיטלקי.
המבצע הוחלף במבצע משותף ומוגבל יותר להגנת גבולות האיחוד האירופי, שנקרא מבצע "טריטון" ומנוהל על ידי הסוכנות האירופית לניהול מבצעים משותפים Frontex.
ממשלות אירופיות אחרות, כולל בריטניה, טענו שמבצעים כמו "מארה נוסטרום" ו"טריטון" משמשים כ"גורם משיכה בלתי מכוון" המעודד הגירה נוספת.
בשנת 2014, תועדו 170,100 מהגרים בלתי חוקיים שהגיעו לאיטליה דרך הים (גידול לעומת 42,925 הגעות שתועדו בשנת 2013), כאשר 141,484 מהם עזבו מלוב.
רובם הגיעו מסוריה, קרן אפריקה וממערב אפריקה.
הנושא חזר לכותרות בינלאומיות עם סדרת טביעות ספינות מהגרים, כחלק מגל הגירת הפליטים לאירופה בשנת 2015. הערכות ארגון ההגירה הבין-לאומי (IOM) מצביעות על כך שבין תחילת 2015 לאמצע אפריל, 21,000 מהגרים הגיעו לחופי איטליה ו-900 מהגרים מתו בים התיכון.
מבקרי מדיניות ההגירה האירופית כלפי הגירה בלתי חוקית בים התיכון טוענים שביטול מבצע "מארה נוסטרום" לא הרתיע מהגרים, ושבמקום זאת, ההחלפה שלו ב"טריטון" יצרה את התנאים להעלאת מספר מקרי המוות.
בספטמבר 2023, למעלה מ-120 סירות שנשאו כ-7,000 מהגרים מאפריקה – יותר מאוכלוסיית למפדוזה כולה – הגיעו לאי בתוך 24 שעות.
בנוגע להשפעות על מדינות המקור באפריקה, מאמר במגזין "האקונומיסט" מתאר את ההגירה מאפריקה ככזו שיש לה יתרונות כלכליים מסוימים עבור המדינות האפריקאיות מהן מגיעים המהגרים (בעיקר הודות למשלוחי הכספים, וגם בהצגת היתרונות של חינוך, מה שמעודד יותר אנשים ללכת לבית הספר).
באשר להשפעות על מדינות היעד באירופה, על פי דיווח של ה-BBC, קיימת עלייה במספר הפשעים הקשורים להגירה האפריקאית באירופה, במיוחד במדינות סקנדינביה, מה שמוביל להתנגדות להגירה ולהופעת מפלגות לאומניות כמו ה-AfD בגרמניה, השוודים הדמוקרטים וה-ווקס בספרד.
אלפי מהגרים מתו בניסיונותיהם לחצות את מדבר סהרה ואת הים התיכון בדרכם לאירופה.
לאיחוד האירופי אין מדיניות הגירה משותפת ביחס לאזרחי מדינות עולם שלישי.
חלק מהמדינות כמו ספרד ומלטה קוראות למדינות חברות אחרות באיחוד לשאת באחריות המשותפת לטיפול בזרמי ההגירה מאפריקה.
ספרד גם יצרה נתיבי הגירה חוקיים למהגרים אפריקאים, ומגייסת עובדים ממדינות כמו סנגל.
מדינות אחרות, כמו צרפת תחת ניקולא סרקוזי, אימצו מדיניות מגבילה יותר, וניסו להציע תמריצים למהגרים לשוב לאפריקה.
אף על פי שאימצה גישה ליברלית יותר מצרפת, ספרד ניסתה גם היא, על פי דיווח של המועצה ליחסי חוץ, "לכונן הסכמים בילטרליים רחבים עם מדינות אפריקאיות שיכללו חילופי גירוש בתמורה למימון שיסייע למהגרים שהוחזרו".
ספרד גם ניהלה תוכניות הסדרה כדי להעניק זכויות עבודה למהגרים בלתי חוקיים לשעבר, במיוחד בשנת 2005 אך מהלך זה ספג ביקורת מממשלות אחרות באיחוד האירופי, שטענו כי הוא מעודד הגירה בלתי חוקית נוספת וכי המהגרים שהוסדרו צפויים להגר בתוך האיחוד למדינות עשירות יותר לאחר שקיבלו מעמד בספרד.
טבלה זו מתייחסת גם לאפריקאים מצפון אפריקה וגם לאפריקאים שמדרום לסהרה, רוב המספרים מתייחסים רק לאנשים שנולדו ביבשת אפריקה.
מדינהאוכלוסייה אפריקאיתשנהמרכזי אוכלוסייהתיאורצרפתכ-3,115,5002019פריז, ליון, טולוז, בורדו, מרסיי, נאנט, ליל, מונפלייהכולל כל אדם שנולד באפריקה.
רובם קשורים למושבות הצרפתיות לשעבר.
לפי INSEE, ישנם 4.6 מיליון אנשים שנולדו בצפון אפריקה או שיש להם מוצא מצפון אפריקה, בעיקר מאלג'יריה, מרוקו ותוניסיה.
כמו כן, ישנו מספר דומה של מהגרים וצאצאים מאפריקה שמדרום לסהרה, בעיקר מסנגל, מאלי, חוף השנהב, קמרון, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו והרפובליקה של קונגו.הממלכה המאוחדת1,656,002021לונדון, ברמינגהם, מנצ'סטר, לידס, שפילד, בריסטול, נוטינגהאם, ניוקאסל על הטייןהערכות ONS מ-2021 לגבי אוכלוסייה שנולדה באפריקה; כוללת רק אוכלוסייה שנולדה מחוץ למדינה.
רובם קשורים למושבות הבריטיות לשעבר באפריקה.
רבים מהאפריקאים מדרום לסהרה הם עובדים בחוזים.איטליה1,150,6272021רומא, מילאנו, טורינו, פלרמו, ברשה, בולוניה, לצ'ה, פירנצה, פרארה
, ג'נובה, ונציהבעיקר ממדינות צפון אפריקה כמו מרוקו, תוניסיה, לוב, מצרים ואלג'יריה, אך גם ממערב אפריקה (ניגריה, סנגל, מאלי, חוף השנהב, בורקינה פאסו וגאנה) ומהמושבות האיטלקיות לשעבר (אריתריאה, סומליה).
אינו כולל מהגרים לא סדירים מהחציות הים התיכון שהחליטו להישאר באיטליה.גרמניה1,000,0002020ברלין, המבורג, פרנקפורט, קלן, מינכן, שטוטגרטבעיקר מאלג'יריה, מצרים, מרוקו ותוניסיה וממושבות גרמניה לשעבר כמו קמרון וטוגו וכן מהגרים נוספים בעיקר מקניה, אריתריאה, גאנה, ניגריה ואתיופיה.
כ-50% מהאוכלוסייה מורכבת משחורים אפריקאים שמדרום לסהרה והיתר מצפון אפריקאים ערבים וברברים.
כולל סטודנטים, עובדים ומהגרים חוקיים מיומנים ולא מיומנים וכן מבקשי מקלט ומהגרים לא סדירים.הולנד714,7322020ראנדסטאד; אזור המטרופולין ארנהם-ניימכןרובם ממרוקו, אך ישנם מיעוטים גדולים ממדינות כמו סומליה, מצרים, דרום אפריקה, גאנה, כף ורדה ואריתריאה.פורטוגל700,000אזור המטרופולין של ליסבון, אלגארבהבעיקר מהמושבות הפורטוגזיות לשעבר באפריקה, במיוחד כף ורדה, אנגולה, גינאה-ביסאו וסאו טומה ופרינסיפה.
47% מהתושבים החוקיים הזרים בשנת 2001 היו במקור ממדינה אפריקאית.בלגיה550,000–600,0002018בריסל, לייז', אנטוורפן, שרלרואהרובם בעלי שורשים מקונגו הבלגית לשעבר ובמדינות אפריקה דוברות הצרפתית האחרות.
כך למשל, אנשים עם הורה פיני אחד והורה אפריקאי אחד או אנשים עם מוצא אפריקאי רחוק יותר אינם נכללים בנתון מבוסס מדינה זה שאינו אתני.
כמו כן, רקע של ילדים מאומצים שנולדו באפריקה נקבע על פי הוריהם המאמצים, ולא על פי הוריהם הביולוגיים.
הם מגיעים בעיקר מסומליה, ניגריה, מרוקו, הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, אתיופיה וגאנה.
קצב ההגירה צפוי להמשיך לעלות בעשורים הקרובים, על פי סר פול קולייר, כלכלן בתחום הפיתוח.
הערה: מבקשי מקלט לאירופה הם מבקשים בפעם הראשונה לאחר הסרת בקשות שהוסרו.
מהגרים מאפריקה שמדרום לסהרה עשויים להיכנס לכל יעד באמצעים שונים מהדרכים המוצגות בטבלה זו.
כתוצאה מכך, נתוני הזרימה הללו אינם מלאים וסביר שהם מייצגים מינימום.
גידול במלאי המהגרים והזרימות אינו זהה.
הגירה בכפייה היא תהליך בו קבוצת בני אדם מורחקים מביתם או מאזור מגוריהם בכפייה ובלית ברירה, משלל סיבות.
נציבות האו"ם לפליטים (UNCHR) מגדירה הגירה בכפייה כתהליך שנגרם "כתוצאה מרדיפה, סכסוך, אלימות או הפרה של זכויות אדם".
אדם שעבר הגירה בכפייה נקרא "מהגר כפוי" או "אדם עקור" (DP).
אם אדם עבר הגירה בכפייה בתוך שטח מדינתו, הוא נקרא עקור בארצו (IDP).
נכון לשנת 2023, בעולם חיים 117.3 מיליון עקורים:
75.9 מיליון מהם הם עקורים בארצם.
זאת אומרת שנכפה עליהם לעזוב את ביתם אך הם עדיין מתגוררים בתוך גבולות מדינתם.
זאת אומרת שנכפה עליהם לעזוב מחשש לרדיפה על רקע גזע, דת, לאום.
6.8 מיליון מהם מבקשי מקלט.
זאת אומרת שהם מבקשים להיקלט במדינה אחרת בשל מצוקה במדינתם.
עקירה כפויה יוצרת אתגרים מורכבים החל ממציאת מקום מגורים בטוח או הסתגלות לחיים במחנה פליטים, כמו גם גישה לסיוע הומניטרי בסיסי במקום העקירה, שלעיתים קרובות, הוא לא מוכר ולא בטוח.
אתגרים בסיסיים נוספים, כמו פרנסה וגישה לשירותי בריאות או חינוך, משותפים, לעיתים קרובות, לאוכלוסיות עניות מקומיות באזורים שבהם מתיישבים העקורים.
הצטרפותם של העקורים לאוכלוסיית העניים המקומיות יוצרת, לא פעם, מתח בין האוכלוסייה הקבועה לעקורים שהצטרפו שלא מרצונם.
עקורים ופליטים שנפגעו כתוצאה מעקירה בכפייה ניתנים למציאה בשלושה מצבים שונים: משבר/חירום, עקירה ראשונית ועקירה ממושכת.
עם זאת קטגוריות אלו אינן מדויקות ולעיתים קרובות מתקיימות זו לצד זו בתוך מדינה או אזור.
לפיכך, עקירה ממושכת, כולל ניסיונות לטפל במצב ולסייע לעקורים, עשויה להתקיים לצד עקירה חדשה, כפי שקרה יותר מפעם אחת למשל אפגניסטן או סרי לנקה.
משברים עוקבים עשויים לעורר גלים של עקירה בתוך מדינה או אזור, וזה עשוי לכלול עקירה משנית של אנשים שכבר עקורים כמו במזרח קונגו, או עקירה של אנשים שחזרו לאחרונה או מנסים לחזור ממצב עקירה כמו באפגניסטן.
הנפגעים כוללים אנשים הרשומים או שאינם רשומים כעקורים; אשר עשויים להיות במחנות פורמליים או מחוץ להם; ואשר עשויים להיות במצב כפרי או עירוני.
עקרונות מנחים להגדרת עקירה פנימית
ב-1998 קיבץ האו"ם עקרונות מנחים על זכויותיהם של עקורים פנימיים (Guiding Principles on Internal Displacement).
העקרונות המנחים אינם אמנה בינלאומית מחייבת בנושא זכויותיהם של עקורים פנימיים בדומה לאמנה בדבר מעמדם של הפליטים.
עם זאת, אף על פי שהעקרונות אינם מחייבים כשלעצמם, הם משקפים את החוק הבינלאומי המחייב בנושא זכויות אדם ומשפט הומניטרי.
העקרונות הוכרו במסמכי תוצאות פסגת 2005 ועצרת האו"ם כ"מסגרת בינלאומית חשובה להגנה על עקורים פנימיים".
אסון טבע עלול לפגוע בתשתיות, בגישה למים ולאוכל ובכלכלה המקומית והאזורית.
לכן, אסונות טבע עלולים להוביל לעלייה משמעותית בכמות עקורים.
התחממות עולמית גם כן עלולה להוביל לעלייה בכמות אסונות הטבע, מה שמאלץ אנשים רבים להפוך לעקורים בארצם.
אסונות טבע והתחממות גלובלית עלולה להוביל גם לאי צמיחה של יבול.
רעידת האדמה והצונאמי באוקיינוס ההודי (2004) - רעידת האדמה השלישית בעוצמתה שנמדדה בעולם ואחת מהקטלניות ביותר בעת המודרנית.
עוצמתה הגיעה לדרגה 9.1 בסולם מגניטודה לפי מומנט, והאנרגיה שלה שקולה לכ-10,000 פצצות אטום מהסוג שהוטל על הירושימה.
1.7 מיליון אנשים הפכו לעקורים באינדונזיה, סרי לנקה והודו.
הוריקן קתרינה - סופת הוריקן אשר חצתה את פלורידה ופגעה בחופי ארצות הברית בקרבת העיר ניו אורלינס שבלואיזיאנה ב-29 באוגוסט 2005. מיליון אנשים הפכו לעקורים.
אסון מעשה ידי אדם הוא אסון שלרוב נגרם כתוצאה מפעילות של האדם בסביבה.
לדוגמה, אסון סביבתי לרוב נגרם כתוצאה מפעילות של האדם בסביבתו, ולכן הוא מוגדר כאסון מעשה ידי אדם.
עם זאת, על פי אונסק"ו, האסונות הנפוצים ביותר בקטגוריה הזאת הם סכסוכים פוליטיים.
מלחמת הסמים במקסיקו - אנשים רבים במקסיקו הפכו לעקורים כתוצאה ממלחמת הסמים באזור.
ונצואלה וקולומביה - ב-2016 פרץ משבר בין קולומביה לוונצואלה השכנה, על רקע משבר כלכלי, כאשר נשיא ונצואלה ניקולס מדורו הורה על גירוש אלפי קולומביאנים מהמדינה בטענה שהם עוסקים בהברחת מוצרי ייסוד לקולומביה ומסייעים לאופוזיציה.
עשרות אלפי פליטים מוונצואלה יצרו משבר הומניטרי באזורי הגבול.
דוגמאות לאירועי הגירה בכפייה שנגרמו כתוצאה מסכסוך פוליטי
גירוש היהודים ממדינות ערב - לאחר מלחמת העצמאות, 850,000 עקורים.
משבר הפליטים בהודו-סין הצרפתית - לאחר מלחמת וייטנאם, מיליונים.
מלחמת האזרחים באל סלוודור - לאחר ההפיכה הצבאית הסלוודורית ב-1979, מיליון.
ההפיכה הצבאית במיאנמר (2021) - מיליון.
דוגמאות לאירועי הגירה בכפייה שנגרמו כתוצאה מאסון סביבתי
השרפות באמזונאס (2019) - שרפות יער שהתרחשו בקיץ 2019 והובילו לעלייה בכמות העקורים הילידים.
אסון צ'רנוביל - תאונה גרעינית, החמורה ביותר מאז החל העולם להשתמש באנרגיה גרעינית.
רעב תפוחי האדמה הגדול באירלנד - רעב ההמוני ששרר באירלנד בין השנים 1846 ו-1849. הוביל למיליון עקורים.
הגינה של תמרי היא סדרת ילדים ישראלית אשר מתרכזת בגינה קהילתית ובחוויות של ילדים המבלים בה.
הסדרה נוצרה על ידי חיים אידיסיס שגם כתב את תסריטה, ובוימה על ידי שירלי דשא.
הסדרה משודרת בכאן חינוכית מאז ה-27 ביולי 2025.
הסדרה עוסקת בתמרי, האחראית על הגינה הקהילתית שבשכונה.
העלילה מתמקדת באירועים יום־יומיים המתרחשים בגינה הקהילתית, כגון משחקים, עבודה משותפת בגינה, התמודדות עם מחלוקות, רגשות וקבלת החלטות.
לצד הילדים מופיעות גם דמויות בוגרות, ובהן אביה של תמרי, חדוה השכנה ואריק, המבקרים בגינה ומשפיעים על המתרחש בה.
הגישה הביקורתית למשפט היא זרם המאפיין את הביקורת המשפטית החל משנות ה-70 של המאה ה-20. היא מכונה גם ביקורת רדיקלית.
זרם זה רואה במשפט חלק בלתי נפרד מהפוליטיקה, בחזקת חוק הוא פוליטיקה.
גישה זו של המשפט מהווה למעשה חלופה לגישת המשפט הליברלי, זרם זה בעל השלכות על מגוון תחומים: שפה, תקשורת, משפט ועוד.
הגישה הביקורתית מניחה ביסודה שהמציאות איננה כפי שאנו צופים בה במבט ראשוני - כלומר אין היא שחור או לבן - אלא נקלטת מלכתחילה כהבניה תרבותית.
הגישה הביקורתית למשפט מבקרת גישות פרשנות שונות ובמקביל מרוממת תפישה כיצד יש לפרש את המשפט.
על-פי גישה זו כללי הפרשנות אינם מובילים לפתרון אחד, מכיוון שלכל מקרה ניתן להציג כללי פרשנות שונים, ובשל כך יש חוסר תועלת בכללי הפרשנות של השופטים.
על-פי גישה זו, המשפט נועד לתת פתרונות לבעיות הווה ובהיעדר אפשרות לכוון את הפרשן, עליו ליתן את הפירוש הסביר.
לפי גישה זו על הפרשן לבחור את הפרשנות הראויה בעיניו.
על דרך זו כתבה השופטת שושנה נתניהו: "נקודת המוצא לפרשנות, לא נקודת הסיום...
עדיין יש לבחון את מטרתה של ההוראה ואת תכליתה ולבחור בין האפשרויות השונות שיש להן נקודת אחיזה בלשון ההוראה את הפירוש שיביא להגשמת מטרתה".
וכן השופט אהרן ברק הוסיף: בדרך כלל יש למצוא נקודת אחיזה ארכימדית למטרה בלשון החוק, אך באותה המידה אין השופט רשאי להסתפק בבדיקה הלשונית, שכן החוק אינו אך טקסט בלשני גרידא.
החוק הוא יצירה נורמטיבית, הבאה להגשים תכלית חברתית, והוא ביטוי למדיניות.
על הפרשן לחשוף, מבין קשת האפשרויות הלשוניות, אותה משמעות אשר תגשים את מטרת החוק."
בבסיס הגישה הביקורתית למשפט עומדת ההנחה שהעולם המשפטי הוא מעשה ידי אדם ובבסיסו ערכים, אמונות ואינטרסים.
התפיסה הביקורתית גורסת שיש לחשוף את ההנחות הללו ולבארן מתוך מגמה להביא לשינוי הסדר החברתי, הכלכלי והמשפטי.
לדוגמה: שלטון החוק, מתאר כביכול מוסד אבסטרקטי נייטרלי.
הגישה הביקורתית אומרת שזהו שלטון בני אדם שאינו נפרד מן הפוליטיקה, התרבות, הערכים וההעדפות הן של המחוקקים והן של השופטים.
הגישה הביקורתית יוצאת נגד הצגת המשפט כנייטרלי, כאובייקטיבי או כפורמלי.
אחד הביטויים של הגישה הביקורתית למשפט הוא התאוריה הביקורתית של גזע, לפיה חוקים רבים בארצות הברית נחקקו ממניעים גזעניים והתבססו על עליונות לבנה, וגם כיום נדרשים עדיין תיקונים משפטיים רבים על מנת לתקן את עוולות העבר.
הנחות יסוד של הגישה הביקורתית למשפט
המשפט אינו נייטרלי אלא משמש את מוקדי הכוח והממסד, ומטרתו לשמור על יציבות המשטר הקיים.
זוהי תפיסה מרקסיסטית-מעמדית במידה מסוימת.
מוקדי כוח נחשבים כל מי שיש לו כוח המשתקף ברבדים שונים מלבד כסף, כגון: לבנים מול שחורים, נשים מול גברים, עשירים מול עניים.
המשפט מנציח את פערי הכוח ומשרת את אלה הנמצאים בעמדות הכוח.
מטרת הביקורת היא לחשוף מה באמת עומד מאחורי המשפט המתיימר להיות נייטרלי.
המשפט יוצר קיבעון מחשבתי ומשתק חשיבה ופעולה יצירתית.
המשפט מונע למעשה שינויים שאינם משרתים את הממסד.
המשפט כבעל תכונה מכוננת – כיוצר מציאות ותפיסת "עצמי" באמצעות השיח המשפטי.
האם המשפט מתאר את המציאות ומסביר מה קורה בלבד, או שמא יוצר את המציאות ואת המחשבות אצל הציבור וכן יוצר את ההבנה לגבי מה שהם רשאים ולא רשאים לצפות לו.
הגירוש מגן עדן (באיטלקית: La Cacciata dei progenitori dall'Eden) - פרסקו של תומאסו די סר ג'ובאני די מונה קאסאי, המכונה מזאצ'ו מתקופת הרנסאנס המוקדמת (המאה ה-15: 1425–1428) התמונה נמצאת בקפלת בראנקצ'י.
ביצירה מוצג רגע הגירוש של אדם וחוה מגן עדן, סצנה מהברית הישנה.
יש הרואים ביצירה זו פריצת דרך באמנות משום שהיא מייצגת את תפיסות העולם החדשות ברנסאנס.
ביצירה חוה מכסה את איבריה, לאחר שאכלה את פרי עץ הדעת.
פניה מראות כאב, פיה פעור בזעקה והיא בוכה.
האדם ביצירה שפוף וידיו על פניו.
ישנה פרספקטיבה הבנויה על קווי אלכסון: צל הרגליים שמשתרך מאחורי אדם וחווה, ובעיקר, הקו שמפריד את השמיים מהארץ מעוצב באופן אלכסוני על מנת להדגיש שהדמויות נעות לפנים.
קיימת אקצרה בדמותו של מלאך האלוהים שנמצא מעל אדם וחווה, שתורמת אף היא לתחושה של חלל תלת־ממדי.
קיימים גם מעברים עדינים בין אזורים מוצללים בגוף של הדמויות באופן שמשווה להן נפח ותלת־ממדיות.
בניגוד ליצירות אמנות מימי הביניים ולאחר מכן, ניתן לראות ביצירה זו הומניזם בולט, זאת בניגוד למסורת האמנותית.
יש הרואים בדרך התיאור של אדם וחווה בתמונה כדרך תיאור הרוויה ברגש ואנושיות: סבל, כאב, בושה, זעקה, הבאה לידי ביטוי גם בארשת פניהם של אדם וחווה וגם בתנועות גופם.
זוהי אחת היצירות הראשונות מאז העת הקלאסית שמתארות את גוף האדם באופן שמבקש להיות נטורליסטי.
מסיבה זו הפרופורציות האנטומיות אינן מושלמות ואפשר לראות שידיו של אדם קצרות מדי ביחס לגופו, ושידה השמאלית של חוה ארוכה מדי.
בסוף המאה ה-17, שלוש מאות שנה אחרי שהתמונה צוירה, הדוכס הגדול של טוסקנה, קוזימו השלישי דה מדיצ'י, ציווה להוסיף עלי תאנה שיכסו את ערוותן של שתי הדמויות.
העלים נמחקו כשהתמונה עברה ניקוי ושחזור בשנות ה-80 של המאה העשרים.
יש כמה הבדלים בין התמונה לתיאור שנמצא בספר בראשית:
בתמונה, אדם וחוה עירומים (ובצנזורה – מכוסים בעלי תאנה); במקרא () כתוב: "ויעש ה' אלהים לאדם ולאשתו כתנות עור וילבישם".
(עלי התאנה אמנם מופיעים בסיפור המקראי, אך בשלב מוקדם יותר).
בתמונה יש רק מלאך (כרוב) אחד; במקרא () כתוב: "וישכן מקדם לגן עדן את הכרובים", בלשון רבים.
בתיאור המקראי אין אזכור של הקשת שמופיע בצד שמאל של התמונה.
אין אזכור לצבע עורם של אדם וחוה במקרא, בתמונה אדם וחוה לבנים.
הגישה הפמיניסטית למשפט היא גישה ביקורתית למשפט, אשר רואה במשפט תוצר גברי המעוצב על פי סטנדרטים גבריים, ועל כן משרת את הגברים על חשבון הנשים.
הגישות הפמיניסטיות טוענות שרובם המכריע של יוצרי המשפט ומעצביו היו גברים.
כתוצאה מכך, אין פלא שהמשפט משקף ערכים פטריארכליים המדכאים נשים, הסוגיות שהוא בוחר להסדיר הן סוגיות שמעניינות גברים והלוגיקה ואופני החשיבה שהוא מפעיל אופייניים לגברים ולא לנשים.
יש המתארים את תהליך הניתוח הפמיניסטי של המשפט כמורכב מהשלבים הבאים: מציאת אי-התאמה בין ההתנסות וההנחות הנשיות לתפיסותיו והנחותיו של החוק בתחום מסוים, בירור האינטרסים שמשרתת אי-ההתאמה ומציאת דרכים לשינוי המצב הקיים.
פרופ' דפנה ברק-ארז הציגה את המניע והיעד של הגישה הפמיניסטית למשפט: "גישות מפלות וסטראוטיפים הותירו חותמם על המסורת המשפטית.
על רקע זה, לפמיניזם חייב להיות חלק חשוב ביצירת משקל נגד למסורת זו."
על מרכזיותה של הגישה הפמיניסטית למשפט עמד פרופ' אוון מ.
פיס, שציין כי בכתבי עת משפטיים: "פמיניזם אינו מוצג אך כאידאולוגיה פוליטית, אלא כתאוריה משפטית, ואעז אף לומר כי זו התאוריה המשפטית בהא הידיעה של שנות התשעים: הפמיניזם משמש מקור ונושא לדיונים התאורטיים הסוחפים והמבוקשים ביותר באקדמיה המשפטית כיום".
מופע קדום של גישה פמיניסטית למשפט מופיע בסיפורן של בנות צלפחד, שביקשו לשנות את חוקי הירושה, כך שיתאפשר לבנות לרשת את אביהן, כאשר אין בנים יורשים.
קיימות גישות פמיניסטיות שונות למשפט: הגישה הפמיניסטית הליברלית, התרבותית, והרדיקלית.
הגישה הפמיניסטית הליברלית שמה דגש על השוויון הנדרש בין גברים לנשים ועל האפליה הפסולה אשר לדבריהם קיימת ביניהם.
כך למשל מגלה גישה זו התנגדות לחוקי עבודה המעניקים הגנה מיוחדת לנשים, כגון הגבלת שעות העבודה שלהן.
הגבלה זו נסמכה בפועל על סטריאוטיפים אודות מקומן של נשים בחברה כמופקדות על הילודה, וכחלשות פיזית מן הגבר, ופגעה ביכולתן של נשים להתקדם בעבודה ולהגדיל את שכרן.