tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הסמלים המזוהים ביותר עם פולחן השטן היום הם הפנטגרם ההפוך, הצלב ההפוך והמספר 666. סמלים אלו מזוהים כיום בעיקר עם כת השטן, ולכן נעשה בהם שימוש גם בתרבויות נגד, למשל בתרבות המטאל.
הפנטגרם שימש תחילה דתות פגניות שונות במערב אירופה ועדיין משמש את הוויקה, אך ברבות השנים, בדומה לסמלים ופולחנים פגנים רבים הוגדר כ"פולחן השטן" על ידי הכנסייה הנוצרית.
בספר 'הדוגמה והריטואל של המאגיה העליונה' קובע אליפז לוי כי פנטגרם עם החוד למעלה מסמל את הטוב, ואילו פנטגרם עם החוד למטה מסמל את הרע.
ארבעת הפינות האחרות, על פי לוי, מסמלות את ארבעת היסודות: אדמה, אוויר, אש ומים.
כשהחוד למטה, אם כן, החומר מושל ברוח.
על פי לוי, זהו מאפיין של עבודת השטן.
הוא ממשיך וקובע כי הפנטגרם עם החוד למטה הוא סמל הבפומט, שעבדו האבירים הטמפלרים כאל.
לוי היה הראשון שטען טענה מסוג זה, ולא מצדיק את התאוריה או נותן לה סימוכין.
צלב הפוך משמש כסמל השטן בעיקר בהקשר של אנטי-נצרות.
כיוון שהצלב הוא הסמל לנצרות, צלב הפוך מסמל את ההתנגדות לנצרות ואת השטן.
מקורו של המספר 666 כסמל השטן נמצא בחזון יוחנן בברית החדשה, שמציג מספר זה כ"מספרה של החיה" או "מספרה של הבהמה".
לפי הפרשנות המקובלת, "החיה" או "הבהמה" היא השטן.
מספר זה שימש נושא מרכזי במספר רב של ספרים, סרטים, שירים ומסורות סיפוריות.
התאוריה המקובלת להימצאות מספר זה בברית החדשה היא שהמספר מייצג את שמו של נירון קיסר בגימטריה.
אלן איטקן, פרופסור קנדי לתולדות הנצרות הקדומה, העלה באחרונה טענה כי מספרה של הבהמה צריך להיות דווקא 616, אך הסימוכין לטענה נדחו על ידי חוקרים אחרים.
במהלך שנות ה-60 וה-70, מספר להקות רוק - בעיקר Coven ו-Black Widow, התאפיינו בליריקה ואסתטיקה שעסקו במפורש בנושאים של השטן וכישוף.
למעשה, Coven מוכרת על ידי חובבי הארד רוק והיסטוריונים שונים בתור הלהקה הראשונה שהציגה את ה"מאנו קורנוטה" לתרבות הרוק, המטאל והפופ, כפי שניתן לראות באלבום הבכורה שלהם משנת 1969, Witchcraft Destroys Minds & Reaps Souls.
בשנת 1970 הוציאה הלהקה Black Sabbath את אלבום הבכורה שלה, Black Sabbath, אלבום שלעיתים קרובות נחשב לאלבום ההבי מטאל הראשון, ואף לאלבום פרוטו-דום.
האלבום אופיין בליריקה ואווירה אפלה ופסימית אשר לא הייתה נפוצה בתקופה זו, והכיל אזכורים ללוציפר ולתורת הנסתר.
בכך, הם קבעו את הסטנדרטים של ההבי מטאל.
בשנות ה-80, נעשה שימוש רב וישיר יותר בדימויים שטניים פרובוקטיביים על ידי להקות מטאל רבות; הראשונה שאפשר להחשיב לשטנית של ממש היא Venom, שהוציאה את אלבום הבכורה שלה, Welcome to Hell, ב-1981.
בעוד שנושאי המוות, הרצח והאלימות הם נושאים שכיחים מאוד במטאל על כל סוגיו, להקות בלאק מטאל רבות מתיימרות לנגן מוזיקה "שטנית" ממש, מטיפות נגד הנצרות, ומרבות לדבר על קץ האנושות.
רבים מיוצרי הסגנון לא רואים בבלאק מטאל מוזיקה בלבד, אלא אידאולוגיה ודרך חיים של ממש, אשר ביטויה הגיע לשיא בגל הצתות של כנסיות בנורווגיה בתחילת שנות ה-90 של המאה ה-20.
סרטים רבים נעשו על כתות השטן השונות, אחד הידועים שבהם הוא תינוקה של רוזמרי , סרט אימה מפורסם בבימויו של רומן פולנסקי משנת 1968, המבוסס על רב-המכר של איירה לוין, בכיכובה של השחקנית מיה פארו.
כמו כן ניתן לראות התייחסות דומה לכת השטן בסרטו של פיטר היימס (Peter Hyams) סוף העולם (End of Days), בכיכובם של השחקנים ארנולד שוורצנגר, גבריאל ביירן, ורובין טאני.
כשתפגשי זר גבוה ומסתורי הוא סרט דרמה קומית משנת 2010 בבימויו של וודי אלן, שגם כתב את התסריט לסרט.
הסרט מספר את סיפורם של שני זוגות: אלפי והלנה, שנישואיהם מתפרקים בתחילת הסרט, ובתם סאלי ובעלה רוי, שנישואיהם מתפרקים בסוף הסרט.
שלושה מבין ארבעה גיבורים אלה מוצאים בני זוג אחרים במהלך הסרט.
אלפי (אנתוני הופקינס) והלנה (ג'מה ג'ונס) הם בני זוג מזדקנים.
אלפי מרבה לעסוק בספורט כדי להחזיר לעצמו את נעוריו, ונפרד מהלנה.
בתם סאלי (נעמי ווטס) נשואה לרוי (ג'וש ברולין) שלמד רפואה אך אינו עוסק בכך, משום שהעדיף להיות סופר.
ספרו הראשון זכה להצלחה, אך ספריו הבאים נכשלו, והוא שקוע בכתיבת ספרו הנוכחי.
סאלי ורוי מתפרנסים בדוחק, וזקוקים לתמיכה חודשית מהלנה.
אלפי מזמין את סאלי ורוי למסעדה, שבה הוא מציג בפניהם את כלתו הצעירה, שרמיין (לוסי פאנץ'), הלבושה באופן פרובוקטיבי.
הוא מציג את שרמיין כשחקנית, ואינו מספר שפגש אותה כאשר הגיעה לביתו כנערת ליווי.
הלנה מוצאת תנחומים בתחזיותיה האופטימיות של מגדת עתידות, אליה היא מגיעה באופן קבוע.
סאלי מעודדת אותה בפעילות זו, מתוך ידיעה שמגדת העתידות תורמת לשלוותה של האם, אך רוי שולל זאת מכל וכל (וגם סולד מביקוריה של הלנה בביתם).
הלנה מתחברת עם ג'ונתן (רוג'ר אשטון-גריפיתס), בעל חנות לספרי מיסטיקה שהתאלמן לאחרונה, ועדיין קשור מאוד לאשתו המנוחה.
סאלי מוצאת עבודה כמזכירה בגלריה לאמנות וחולמת על תינוק משלה.
היא מתוסכלת מחוסר יכולתו של רוי לתרום לפרנסת המשפחה.
סאלי מתאהבת בבוס, גרג (אנטוניו בנדרס), בזמן שרוי מתאהב בדיה (פרידה פינטו), צעירה המתגוררת בדירה שממול, ואותה הוא רואה מדי יום מבעד חלון ביתו.
רוי מגיש את ספרו החדש ללקטור, ומחכה בקוצר רוח לתשובה.
אחד מידידיו מטלפן לספר לו ששניים מחבריהם המשותפים נפגעו בתאונת דרכים - אחד מת והאחר שקע בתרדמת.
לאחר שקיבל תשובה שלילית מהלקטור, מחליט רוי לפרוץ לביתו של המת ולגנוב את טיוטת ספרו, שעל קיומה רק הוא ידע, ולהגיש אותה ללקטור כיצירה שלו.
הלקטור מתלהב מאוד מספר זה, אך רוי מופתע לשמוע מידידיו שמחבר הספר אינו המת, אלא דווקא זה ששקע בתרדמת, והכל מקווים שיתעורר ממנה.
אלפי חולם על ילד שיוולד לו משרמיין, כתחליף לבן שאותו איבד לפני שנים רבות, אך מגלה שהיא בוגדת בו.
הוא מציע להלנה שיחזרו לחיות יחד, אך הלנה מודיעה לו שמצאה מחליף, ג'ונתן.
כאשר שרמיין מודיעה לאלפי שהיא בהריון, הוא אינו משוכנע שהוא האב, ומודיע לה שעם הולדת התינוק הוא יעבור בדיקת אבהות, ואוי ואבוי אם התוצאות יהיו מאכזבות.
הקשרים בין רוי לדיה מתהדקים, וגורמים לדיה לבטל את חתונתה המתוכננת (בסצנה שבה וודי אלן מופיע לרגע).
סאלי מבקשת מאמהּ הלוואה כדי לפתוח גלריה משלה, אך האם מסרבת בהתאם לעצתה של מגדת העתידות.
הסרט "עוסק בשחיקה של חיי הנישואים, במשבר יצירתיות, במועקת המוות המתקרב, ומתבל את הדברים בראייה צינית על הצורך הבולט ברוחניות ובניו אייג' שמאפיין את החברה המערבית השבעה".
שם הסרט, "כשתפגשי זר גבוה ומסתורי", מופיע במהלך הסרט כאמירה נזעמת ולעגנית של רוי להלנה, במתכונת אמירותיה של מגדת העתידות שהלנה מרבה להשתמש בשירותיה.
זוגיות שבה אינטלקטואל מבוגר מתאהב באישה צעירה מופיעה באחדים מסרטיו של אלן.
בסרט שלפנינו היא מופיעה בפער גילים בולט בקשר שבין אלפי לשרמיין, הצעירה מבתו.
מבקר הקולנוע מאיר שניצר ציין:
המתח המיני בין גבר מבוגר במיוחד לאישה צעירה ביותר משמש בשנים האחרונות כיסוד מוביל בעבודותיו של וודי אלן.
למען האמת זה איננו בדיוק הדבר המפתיע ביותר בהתחשב במערכת היחסים הפרטית שלו עם סון-יי, בתו החורגת ואשתו העכשווית.
פער גילים בולט פחות מתקיים בקשר שבין רוי לדיה.
מבקר הקולנוע שמוליק דובדבני מתייחס לשני זוגות אלה ומציין: נשים אצל אלן הן לא יותר מפנטזיה מוגבלת של נרקיסיסט טרחן.
לאמונה בעל טבעי מקום נכבד בסרט: מגדת עתידות מנחה את חייה של הלנה, וג'ונתן מתקשר עם אשתו המנוחה כדי לקבל ממנה אישור לקשר זוגי חדש.
רוי, חתנה של הלנה, ולקראת סוף הסרט גם בתה סאלי, מסתייגים בחריפות מתלותה של הלנה במגדת העתידות.
ואמנם, אלן דואג שצחוק הגורל ייתן אותותיו ודווקא היא זו שחוזה נכונה את השתלשלות האירועים, פעם אחר פעם.
אלן התייחס לכך בריאיון ואמר:
מרבית מבקרי הקולנוע בישראל הסתייגו מהסרט, מהם שעשו זאת באופן בוטה.
אורי קליין, מבקר הקולנוע של "הארץ" ציין:
לעומתו כתב המבקר יואב אברמוביץ':
הכת נקלעה מאוחר יותר לתיקי הונאות פליליות ביפן בנושא ניבוי עתידות.
הכת כונתה "כת קריאת כף הרגל", בשל כך שמייסדה, הוגן פוקונאגה, טען שהוא יכול לאבחן מחלות על ידי בחינת כפות רגלי אנשים.
הוא ייסד את הכת בשנת 1987 לאחר חוויה רוחנית לכאורה, שבעקבותיה טען שהבין שהוא גלגולם של ישו והבודהה.
לטענת חברי הכת, הקבוצה מנתה בעת ובעונה אחת כ-30,000 חברים.
פוקונאגה גבה 900 דולרים עבור קריאה בכפות רגליהם של אנשים ונשים ומאוחר יותר התעורר החשד כי הוא השתמש בכסף למטרות אישיות.
בשל הכספים הגדולים שדרש הוא הורשע על ידי בית המשפט המחוזי בטוקיו בהונאות של עקרות בית, שאת כפות רגליהן בחן וגבה מהן כספים רבים, והיה עליו לשלם למעלה ממיליון דולר כפיצויים.
פוקונאגה החל להטיף את משנתו עוד בשנת 1980, בטענה להיותו המושיע הסופי של העולם בעקבותיהם של ישו ובודהה.
הוא היה אז בן 34 ונשא על עצמו חובות כספיים של כ-500 מיליון ין.
עד מהרה שמו הפך לשגור בבתיהם של המונים בסביבתו, באמצעות פרסום של עשרות נאומים חוצבי להבות, שנכתבו על ידי סופרי צללים.
בשנת 1987 קיבלה העדה הכרה רשמית כתאגיד דתי.
כטוויסט של קריאה בכף היד, פוקונאגה ועוד כמה ממנהיגי הכת טענו ליכולת לקרוא בסוליות כפות רגליהם של אנשים וליכולת איבחון מחלות ובעיות שיש לאדם על ידי קריאה זו.
הם השתמשו במילים מפחידות ומזעזעות כדי להגביר את דאגתם של הקורבנות, טענו כי את מחלותיהם ניתן לרפא באמצעות אימונים הנלמדים בטקסי הכת, והונו אותם בכמויות מופרזות של כספים, ששולמו כדמי השתתפות בטקסים.
הקורבנות נדרשו לרכוש מגילות יקרות ותשמישים אחרים שבקריאתם ניתן להדוף את הרוע, לרפא מחלות, להעביר מחטא ולהתיר קללות משפחתיות.
ההפחדות היו מלוות לעיתים קרובות באיומים מסוימים.
הקורבן הוכרח על ידי ממוני הכת, במהלך ביקוריו במוסדות הכת לשלם כ-22 אלף דולר עבור סמינר הדרכה בן חמישה ימים במטה הפולחן של הכת, המצוי מתחת להר פוג'י.
המטרה, כך נאמר לו, הייתה "לטהר" את מוחו ואת גופו.
מנהיג הכת פוקונאגה קבע יעדי גיוס קפדניים עבור חברי הכת במטרה להפיח את שורות הקבוצה.
נקבעו מטרות נפרדות עבור כל אחת מסניפי הכת.
על פי הדיווחים, כאשר נבנה המתקן החדש של הכת, בעלות של כ-600 מיליון ין, פוקונאגה הורה לחברי הכת לפעול למען מטרות גיוס נוקשות עוד יותר.
אנשי הכת למדו בשקידה את שיטות האיום של פוקונאגה בפגישות מיוחדות שארגן במטרה ללמד אותם דרכי גיוס אנשים לשורות הכת.
בפגישות אלה אמר פוקונאגה שוב ושוב כי ניתן ולעיתים אף רצוי לשקר בהטפות גיוס האנשים.
"אתה צריך לפעול ב'חוכמה' ולומר דברים, גם אם הם לא ממש אמיתיים", אמר.
הוא הסביר כי שקרים רצויים על מנת שאנשים יקבלו סיבה מספקת להירשם ולהתחיל את האימון המיוחד של הכת.
הכת הכינה מדריך להכשרת אנשים.
פוקונאגה היה נוהג ללבוש חליפות יקרות בעלויות של כ-5,000 דולר ונעל נעליים איטלקיות בהתאמה אישית.
אשתו, על פי עדויותיהם של חברי הכת הבכירים, בילתה באופן קבוע בשופינג ורכשה מוצרים ושירותים בעלויות של בין 6,000 ל-7,000 דולר בחודש.
מייסד הכת נידון ל-12 שנות מאסר על הונאותיו בסך 150 מיליון ין בשם ההכשרה הדתית שהעביר.
15 חברי כת בכירים נוספים הואשמו בהונאה המונית.
על תשעה מתוך ה-15 כבר ניתן פסק דין על ידי בתי המשפט, כולם הורשעו.
התביעה האשימה אותם בעיסוק ברפואה ללא רישיון.
פוקונאגה עלול להישפט באשמת "הריגה" על הריגתם של ארבעה מגויסים שמתו במהלך טקסי חניכה קפדניים שערך בהר פוג'י.
מומחים משפטיים טוענים כי מערכת המשפט הפלילית של יפן אינה מצוידת באמצעים מספיקים במאבק כנגד תופעת הכת.
כתאב אל-אסמא (ידוע גם בשמו הנוסף, בפרסית: چهار شأن; בתעתיק לעברית, צ'האר שאן או בעברית: ספר ארבע הדרגות) הוא ספר שנכתב בערבית על ידי עלי מוחמד שיראזי, הידוע בכינויו הדתי, הבּאבּ, מייסד הבאביזם, הזרם הדתי שקדם להופעת הדת הבהאית, במהלך מאסרו במאקו ובצ'הריק שבאיראן (1847–1850).
עם נפח כולל של יותר מ-3000 דפים, זה הוא הגדול מבין כתבי הקודש הנגלים בהיסטוריה הדתית העולמית.
קיימים לפחות עשרים ושישה כתבי יד, ויש להדגיש שרובו של הטקסט עדיין לא אותר.
זמינים באנגלית כמה טקסטים מתומצתים בכרך מבחר מתוך כתביו של הבאב.
לפי דבריו של דוקטור סטיבן למבדן (Dr.
Stephen Lambden), המנהל את אתר האינטרנט הורקליה (Hurqalya), המשמש כמאגר מקוון ללימוד כתבי הקודש הבאבים והבהאים, המסונף לאוניברסיטת מרסד שבקליפורניה, את כתבי היד של כתאב אל-אסמא יש למנות בין הטקסטים החשובים ביותר מבחינה תאולוגית, אשר נכתבו על ידי הבּאבּ.
הטקסטים עשירים, לדוגמה, בדחיפות משיחית, בהם ניתן לציין את הביטוי הנבואי התיאופני "זה שאלוהים יגלה (לאנושות)" (מַן יֻטְ'הִרֻהֻ אללה, בערבית: من يظهره الله; באנגלית: He whom God shall make manifest) וכן את השם בהאא' (بهاءِ).
ביטוי, אשר נאמר על ידי הבּאבּ באופן המזכיר מעין תפילה, אשר באה ממעמקי נשמתו של המתפלל אותה.
חשיבותם של הביטוי והשם הנ"ל, למאמיני הדת הבהאית, טמונה בכך שלדידם הם מתייחסים אל מייסד הדת, בהאא אללה.
כמו כן, נאמרים בטקסטים 99 שמותיו של האלוהים באסלאם, כאשר סודותיהם נחשפים באופן פתלתל .
דבר ההופך את כתאב אל-אסמא לטקסט הנאמר בקצב ובאינטנסיביות ושצריך להאזין לו כאל טקסט המבוטא באופן עוצמתי, אשר יש להתייחס אליו כאל טקסט בעל מאפיינים של התגלות נבואית.
הטקסט מחולק לתשע עשרה יחידות (וחיד) ול-361 שערים (או באב; פרקים).
הוא מורכב במידה רבה מ-"וריאציות ארוכות של תפילות הכוללות את שמותיו של האלוהים".
כל שם נידון בארבעה חלקים שונים, כל חלק כתוב בצורה שונה, המהווה 'מצב של התגלות' שונה: פסוקים אלוהיים, תפילות, מדרשים, טיעונים הגיוניים.
361 הפרקים מסמלים "את כל הדברים" (כל-י שי), ואת הימים הכלולים בלוח השנה הבאבי-בהאי - הבדיע.
שאלת עניין מיקום החומרים על לוח השנה בכתאב אל-אסמא מצריכה עדיין מחקר נוסף.
הבאב נותן הסברים רבים לגבי השמות והתכונות האלוהיים, ומתאר כיצד האנושות יכולה להיות רוחנית יותר על ידי הכרה ברעיון ההתבטאות האלוהית, המשתקף בהופעתם של נביאים בשר ודם, המעבירים אל האנושות, באופן ייחודי לזמן ולמקום, את המסר האלוהי.
קטע הפתיחה של הואחיד הראשון והשער הראשון של החיבור
להערכתו של דוקטור סטיבן למבדן, על בסיס המצוי במאגר הנתונים של החוקר הבהאי דוקטור סטיבן פלפס (Steven Phelps), קטע הפתיחה של הואחיד הראשון והשער הראשון של כתאב אל-אסמא, מתחיל כדלקמן, באופן הבא:
דוקטור סטיבן למבדן מציין שהתרגום שלו את טקסט הפתיח של ואחיד מס' 1 (אשר נמצא בארכיונים של המרכז הבהאי העולמי בחיפה, אך מעולם לא פורסם ועדיין לא זמין לציבור הרחב) הוא חופשי וראשוני, זאת מפני שהוא עדיין לא ראה את כתב היד המקורי של הואחיד הנ"ל.
למרות זאת, הוא מציין שהוא תרגם את הסופרלטיב המאוד לא נפוץ המופיע בנוסחת הנאו-בסמלה, במסגרת הקטע הנדון, כ-s-m-m, על בסיס השורש s-m-y, אשר משמעותו בערבית היא "לקרוא בשם".
מבחינתו של הבאב, היה זה מתאים לפתוח את כתאב אל-אסמא בצורה זאת וכן לתאר את האלוהים כמעניקם העליון של השמות.
הסופרלטיב اسمم (asmam), בא לציין בנוסף לכך שהאלוהים הוא היוצר העליון של נוסחאות הנאו-בסמלה המופיעות באופן כה תכוף, בכתביו של הבאב.
קטע הפתיחה של כתב היד מס' 29, ואחיד מס' 8
משמעות שורש לשוני זה, בערבית, היא 'להיות על המסלול הנכון, בדרך הנכונה, להדריך'.
כמו כן, ישנן הטיות נוספות בטקסט של שורש זה, למשל ראשיד ומורשיד.
לא ברור למה הבאב בחר דווקא להתמקד בשורש לשוני זה, אולם לא יהיה מפתיע להניח שהבאב ראה את עצמו כמקבלה של ההדרכה האלוהית - האסכטולוגית העליונה ביותר והוא בא לבטא השראה זו בפתיחה של טקסט זה.
בנוסף, ראוי לציין שבמסגרת כמה ספרי קונקורדנציות של הקוראן, מספר המופעים הכולל בקוראן, של המילים הנגזרות מן השורש הערבי ר-ש-ד, הוא 19, הוא מופיע ב-9 סורות וכן בחמישה אופנים בלשניים.
19, 9 ו-5 מהווים מספרים הקדושים לדתות הבאבית והבהאית.
אם כן, לא יהיה זה בלתי סביר להניח שהבאב היה מודע היטב למופעי השורשים התלת עיצוריים בקוראן ולכן בחר בקפידה את המילים הנגזרות מאותו שורש (במקרה זה, ר-ש-ד).
כמו כן, מובא פה קטע הפתיחה של כתב היד מספר 29, כפי שהוא מצוי באתרו של דוקטור סטיבן למבדן, באתר האינטרנט הורקליה וכפי שהוא מצוי באתר כתבי היד של אקדמיית גטינגן למדעי הרוח, הקטלוג המאוחד לכתבי יד, המחלקה למזרחנות, הן בערבית והן באנגלית:
האופן הספציפי של התבטאות ארבע הדרגות בחיבור
כאשר יובאו להלן רק חלק מארבע הדרגות לכל פורמולה של נאו-בסמלה:
מופעי השם בהאא' והביטוי מַן יֻטְ'הִרֻהֻ אללה בחיבור
חיבור ארוך זה, שנכתב בערבית כאמור, כולל בתוכו כתבי יד רבים ושונים לרוב והוא כולל מופעים רבים של השם בהאא' וכן נגזרות שונות מאותו שורש.
כמות נכבדה של מופעים רבים אלו, קשורה בקשר הדוק לתפילת השחר השיעית של צום הרמדאן (دعاء السحر, תעתיק לעברית: דועאא' אלסהר; دعاء البهاء, תעתיק לעברית: דועאא' אלבהאא') וכן לתפילת הקללה ההדדית (دُعاء ٱلْمُبَاهَلَة, תעתיק לעברית: דועאא' אלמובהלה), הקשורה לחדית' הקללה (حديث ٱلْمُبَاهَلَة).
שתי תפילות אלו, חוברו כל אחת, על ידי האימאמים השיעים מוחמד אל-באקר וג'עפר א-צאדק.
הנוסח הכמעט זהה של שתי תפילות אלו, בתורו, כולל כמה שמות וייחוסים שונים של אללה, כאשר השם בהאא' מופיע כמה פעמים בתחילת הטקסטים של שתי התפילות.
במסגרת חדית' זה, מסופר אירוע הקללה, ٱلْمُبَاهَلَة, אלמובהלה.
משמעות מילה זו בקוראן, היא לעורר את קללתו של אללה על מי שלא מאמין באסלאם.
אירוע זה התרחש כשמוחמד כינס את מאמיניו בעיר נג'ראן שבערב הסעודית של היום, כדי להשתתף במסגרת עימות דתי עם הקהילה הנוצרית שהתגוררה בעיר ולנהל ויכוח על טיבו האלוהי של ישו.
לפי חדית' זה, ניסיונו הראשוני של מוחמד היה לאסלם את הקהילה הנוצרית בנג'ראן ולהכיר בו כנביא האמונה החדשה.
במהלך הוויכוחים הדתיים שניהלו לגבי נקודות הדמיון והשוני בין שתי האמונות, עלה לדיון נושא טיב האלוהות של ישו.
במהלך הוויכוח, הנוצרים סירבו לקבל את עקרונות הדת של מוחמד לגבי טיבו האלוהי של ישו וסירבו להתכחש לאמונתם.
בתגובה, מוחמד עורר את קללתו של אללה, על הנוצרים, בהקשר לסרבנותם וקרא לילדיו ולנשותיו להשתתף בתפילה זו.
לפי אחד חיבורי הפרשנות לאירוע זה, מוחמד הזמין אך ורק את נציגיה הבכירים ביותר של משפחתו, כלומר את פאטמה, עלי, חסן וחוסיין, כאשר על ארבעתם הוא מסוכך בגלימתו.
הנוצרים הופתעו מכך ועל פי המסורות השונות, החליטו לא לעורר את קללתם הנגדית על מוחמד ואנשיו.
במקום זאת, הם הציעו לו תשלום דמי חסות בתמורה לכך שיגן עליהם.
אולם, יש כמה מקורות מוסלמיים הטוענים שמוחמד הזהיר אותם מפני טבח אם הם יעוררו את קללתם על מוחמד ומאמיניו.
לזכר אירוע זה, מכונים מוחמד ובני משפחתו שהשתתפו בו, אנשי הגלימה (أهل الكساء, אהל אלכיסאא; אנגלית: People of the Cloak; People of the Mantle).
בהקשר של כתב היד מס' 29, מופיע, כמה עמודים לאחר קטע הפתיחה המוצג לעיל בערך (עמ' 4 -5), טקסט המכיל עשרים ואחד שמות וייחוסים אלוהיים, הדומה לנוסח של הטקסטים של שתי התפילות המוזכרות בפסקה שלעיל.
זאת לאחר פסוק הכולל את מילת הציווי כל (كل):
המופעים הראשונים של השם בהאא' (بهاءِ), כמילת ברכה על ה"ואחיד" הבאבי הראשון (الواحد الاول), שמספרו בגימטריה שווה ל-19 וכן של התואר המשיחי מַן יֻטְ'הִרֻהֻ אללה (من يظهره الله), זה אשר אלוהים יגלה (לאנושות), מצויים בכתב היד מספ' 29 של כתאב אל-אסמא, בעמודים 8 - 9, של כתב היד:
אל-אירשאד (בפרסית: ارشاد; תעתיק לעברית: ארשאד), הנקרא גם ספר ההדרכה לתוך חייהם של 12 האימאמים, ביוגרפיה של חייהם של 12 האימאמים השיעים.
הוא מתאר את הנסיבות ההיסטוריות, את הניסים שהם חוללו ואת מעלותיהם.
הספר כולל גם ראיות לשלטון האימאמים בין שיעים.
השייח' מופיד היה תאולוג שיעי תריסרי בולט.
הוא היה בנו של מועלים, והוא נקרא אבן מועלים.
מופיד למד אצל אל-שייח' אל-סאדוק, אבן קולאוויה, אבו עבדאללה אל-בצרי ואל-רומאני.
הוא העביר את תורתו שלו לתלמידים, כולל שריף אל-מורטאצ'א ושייח' טוסי.
רק 10 מתוך 200 עבודות שלו שרדו, כולל אל-אמאלי, אל-אירשאד, אל-מוק'ניעה ותצחיח' אל-אעיתיקדאת.
הוא תיאר את מצבם ואת חייהם של כל אימאם ואת הנסיבות של מות כל אחד מהם.
הוא הזכיר את היעלמותו של האימאם האחרון מוחמד אל-מהדי.
העבודה משקפת את נקודת המבט של מופיד על ההיסטוריה והחדית' יותר מאשר ניסיון להציג חיבור תאולוגי או פילוסופי.
ספר זה מתחיל בשבחו של אללה, הנביא מוחמד ושנים עשר האימאמים השיעים.
כמעט מחצית הספר מוקדש לאימאם עלי, וכן מפרט הספר את תכונותיו ואת מעלותיו.
ספר זה תורגם לאנגלית על ידי א.
הספר זמין בשפות רבות, כגון: ערבית, פרסית, אורדו, הינדית, אזרית וגרמנית.
כתאב-י איקאן (בעברית: ספר הוודאות; בערבית: كتاب الإيقان; בפרסית: كتاب ايقان; באנגלית: The Book of Certitude) הוא חיבור תאולוגי מאת בהאא אללה, נביאה המייסד של הדת הבהאית.
חיבור זה נחשב לחיבור האפולוגטי המרכזי של האמונה הבהאית.
בעיני בהאא אללה, מחברו, הטקסט נועד להגן על האמונה החדשה אותה ייסד ולהגן על נכונות נבואותיו של מבשר הדת הבהאית ומייסד הבאביזם, התנועה הדתית שקדמה לזו הבהאית, סיד עלי מוחמד שיראזי.
תוך שבהאא אללה נשען ומסתמך על נבואותיו של הבאב לגבי הופעתו של נביא חדש, דמות דתית-משיחית כבירה יותר שתחליפו.
הבאב הרבה לאזכר בכתביו את הביטוי הנבואי "זה שאלוהים יגלה (לאנושות)" (מַן יֻטְ'הִרֻהֻ אללה, בערבית: من يظهره الله; באנגלית: He whom God shall make manifest).
הבהאים רואים בבהאא אללה את התגשמות נבואות הבאב.
החיבור הבאבי הבאיאן הפרסי הוא חיבור שחשיבותו טמונה בעצם היותו החיבור שבו הבאב החל לראשונה לפתח את הבדיע, לוח שנה המבוסס על 19 חודשים, בני 19 ימים (לוח השנה הבהאי תוכנן ומאוזכר על ידי הבאב גם בספר השמות).
הבאב הסביר שחיבור זה לא יהיה שלם, עד שהדמות הבאה שתחליפו תשלים אותו.
הבהאים מאמינים שנביאם, בהאא אללה, השלים את חיבור הבאיאן הפרסי של קודמו בעצם כתיבת חיבור זה, כתאב-י איקאן.
כתאב-י איקאן נחשב בעיני המאמינים הבהאים לחיבור תאולוגי מרכזי אשר אותו חיבר נביאם, בהאא אללה ובהתאם לכך, נתפס כקדוש לאמונתם.
כתאב-י איקאן הוא החיבור השני בחשיבותו לחיבור הבהאי אל-כתאב אל-אקדס, ספר הקודש המרכזי והחשוב ביותר לדת הבהאית, אותו חיבר בהאא אללה.
לשם השוואה בין שני חיבורים אלו, בחיבור אל-כתאב אל-אקדס, בהאא אללה מתווה לדוגמה את חוקי וכללי המוסר של הדת הבהאית ובנוסף מתווה את הקמת מנגנוני המנהל הבהאי לאחר מותו.
באל-כתאב אל-אקדס ישנה גם צוואה מפורשת מצד בהאא אללה למינוי בנו, עבד אל-בהאא', ליורש תפקיד המנהיג הדתי של הקהילות הבהאיות.
בהתאם לכך יש לראות את אל-כתאב אל-אקדס כחיבור מורלי ויש אף לראותו כחיבור לגיסלטיבי ומנהלי.
את כתאב-י איקאן, לעומת זאת, ניתן לראות כחיבור האפולוגטי הדוקטרינלי המייצג של האמונה הבהאית.
בהאא אללה אף העניק לחיבורו זה, כתאב-י איקאן, את הכינוי "אדון כל החיבורים" (בפרסית: سید اکوتوب; תעתיק לעברית: סיד-י כֻּתֻּבּ).
כתאב-י איקאן הוא כנראה החיבור הבהאי הראשון שהודפס, כאשר הוא יצא לאור במומבאי, בשנת 1882.
החוקר הבהאי כריסטופר באק קבע באחד מספרי המחקר שלו על בהאא אללה שחיבורו כתאב-י איקאן עשוי להיחשב "כפרשנות הקוראן המשפיעה ביותר שנכתבה בפרסית מחוץ לעולם המוסלמי", זאת בשל החשיפה הבינלאומית הניכרת לה זוכה הספר בקהילות הבהאיות ברחבי העולם.
רקע ונסיבות היסטוריות לכתיבת החיבור
הטקסט של כתאב-י איקאן, חובר על ידי בהאא אללה ב-1861, כאשר חלקו נכתב בפרסית וחלקו נכתב בערבית, בהיותו גולה בבגדאד, שכיום היא עיר בירתה של עיראק ונכון למעמד כתיבת החיבור, הייתה עיר מחוז של האימפריה העות'מאנית.
בעוד בהאא אללה טען כי זכה להתגלות כעשר שנים קודם לכן, עוד כשהיה כלוא בסיאה צ'אל, צינוק בטהראן, הוא עדיין לא הכריז בגלוי על שליחותו.
התייחסויות לשליחותו שלו, ניתן למצוא רק באופן מרומז וחבוי.
כריסטופר באק, מחברו של ספר מחקר עיקרי בנושא כתאב-י איקאן, התייחס לתמה זו המופיעה בחיבור הנ"ל, בתור חיבור המכיל בחובו מעין "סוד משיחי", כמקביל לתמה המופיעה גם ולחלופין, באחת הבשורות של הברית החדשה, הבשורה על-פי מרקוס.
כתאב-י איקאן מהווה את העבודה התאולוגית העיקרית של בהאא אללה ומכאן, של האמונה הבהאית.
מתייחסים אליו, לעיתים רבות, כאל טקסט המשלים את הבאיאן הפרסי.
כאשר הודפס החיבור, בשנת 1882, הוא היה כתב הקודש הבהאי הראשון לצאת לאור.
הוא תורגם לראשונה לאנגלית ב-1904, אחת היצירות הראשונות של בהאא אללה, שהופיעו בשפה זו.שוגי אפנדי, שתרגם מחדש את החיבור לאנגלית בשנת 1931, התייחס לחיבור כדלקמן:
מסופר שדודו של הבאב, ח'אג'י מירזא סיד מוחמד, היה נבוך ואובד עצות כל כך, בשומעו שהאחד המובטח של האסלאם, הוא אחיינו.
כאשר נאמר לו שהתנגדות זהה הובעה גם מצד דודו של נביא האסלאם, מוחמד, הוא הזדעזע והחליט לחקור את העניין.
בשנת 1861, הוא החליט לנסוע לכרבלא, עיראק, לבקר את אחיו, ח'אג'י מירזא חסן עלי ולאחר מכן החליט לנסוע לבגדאד, כדי לבקר את בהאא אללה.
שם הוא הציב בפניו ארבע שאלות לגבי סימני הופעתו של המובטח, כפי שהם מופיעים בכתבי בהאא אללה.
200 הדפים המקוריים של כתאב-י איקאן (נכתבו במקור בפרסית ובערבית כמוזכר לעיל), נכתבו בפרק זמן של שני ימים ושני לילות לכל היותר, בתשובתו של בהאא אללה לח'אג'י מירזא סיד מוחמד, בסביבות ה-15 בינואר 1861.
הספר מורכב משני חלקים: החלק הראשון עוסק בשיח היסודי שמדבר על כך שכל התגלות אלוהית היא פרוגרסיבית בבסיסה.
הדתות קשורות זו בזו, כאשר כל דת מונותאיסטית עיקרית מקבלת את הקודמות לה ולעיתים קרובות, בשפה של מונחים מוסווים, מנבאת את הופעתו של הנביא הבא במחזוריות מתמשכת זו.
מאחר שהשואל הוא מוסלמי, בהאא אללה משתמש בפסוקי התנ"ך כדי להראות כיצד נוצרי יכול לפרש את כתבי הקודש שלו במונחים אלגוריים כדי להאמין בהופעת האמונה החדשה הבאה.
בהרחבה, אותה שיטת פרשנות יכולה לשמש את המוסלמי כדי להוכיח את תקפות הטענות של הבאב.
החלק השני והגדול יותר של הספר, עוסק בשיח המהותי של שליחותו של הבאב.
תוך שמובאות בו, הוכחות, הן לוגיות, הן תאולוגיות, של שליחותו זו.
אחד הקטעים המוכרים והאהובים ביותר של חלק זה, ידוע בשם "הלוח של המחפש האמיתי" .
שוגי אפנדי הציע את התיאור הארוך המובא פה למטה, של חיבור זה:
"כשתבוא" הוא שיר שהוקלט על ידי הזמרת הישראלית עדן בן זקן.
הוא יצא לאור ב-17 במרץ 2020, בהוצאת חברות התקליטים שרית הפקות וארומה מיוזיק, כסינגל השני מתוך אלבום האולפן החמישי שלה, מועבט (2021).
בשיר מופיעים קולות רקע אשר בוצעו על ידי יהלומי וקלימי.
השיר הוא מעין בלדת פופ מיד-טמפו, בה בן זקן מדברת על התינוק שמצפה לו והאושר שמחכה לו.
שיר זה מגיע לאחר מספר ביטולים של הופעות בפסטיגל 2019 ומופע בהיכל מנורה מבטחים של בן זקן שנדחה בשל הריונה ועניין בריאותי.
טרם יצא הווידאו קליפ של השיר, העלתה בן זקן לערוץ היוטיוב שלה את קליפ המילים המלא של השיר.
כמו כן, הקליפ מציג בתוכו את עטיפתו של הסינגל, ולאורכו ניתן לראות את עטיפת הסינגל ותמונות של ילד ואישה בהריון.
"כשתבוא" הוא שיר שכתב אהוד מנור, ובעז שרעבי הלחין וביצע.
השיר נכתב על ידי אהוד מנור כחלק מקמפיין להשבתו של הנווט הישראלי רון ארד מן השבי.
שיר נוסף שכתב מנור 11 שנים אחר כך היה "לא מפקירים חבר", בו הוזכר שמו של ארד.
במקביל, העביר מנור את טקסט השיר לעפרה חזה, אך זו בחרה להקדיש אותו לכלל השבויים והנעדרים, ולכן הקליטה את השיר בשינוי מילים קל ללחן של אילן וירצברג.
בווידאו קליפ לשיר מובאים תחילה דברי הסבר אודות שביו של רון ארד.
במהלכו נראים תאריכים רצים לאורך הקליפ משנת 1986, מועד נפילתו של ארד בשבי, ועד לשנת 1993, שנת עריכת הקליפ.
בקליפ סרטונים מן האלבום המשפחתי, תמונות של רון ארד, של אשתו תמי ושל בתו יובל.
במצעד הפזמונים העברי השנתי לשנת ה'תשנ"ד-1994 של רשת ג' דורג השיר במקום השמיני.
בשנת 2004 ביצע הראל מויאל את השיר במסגרת סבב האודישנים השני של התכנית "כוכב נולד".
בשנת 2023, במהלך מלחמת חרבות ברזל הקליט שרעבי מחדש את "כשתבוא".
בפברואר 2022, במסגרת פרק הפתיחה של העונה החמישית של היהודים באים, ביצע עידו מוסרי שיר סאטירי שחיקה את השיר המקורי.
הביצוע המחודש השווה בין הפעילות הציבורית בישראל להשבתו של רון ארד (וכן הפעילות לשחרורם של גלעד שליט ואלחנן טננבוים), ובכללה השיר המקורי, לבין מיעוט הנוכחות של היעדרותו של אברה מנגיסטו בשיח הציבורי, וביקר את הפערים בין המקרים ככאלו שנגרמו על רקע אפליה עדתית.
הדובר בשיר הוא הציבור הישראלי, שבאמצעות שלל נימוקים מנסה להשקיט את מצפונו, ולהצדיק בפני מנגיסטו את חוסר־הפעילות להשבתו.
"כשתבוא תראה" הוא אלבום האולפן הרביעי של הזמרת הישראלית שלומית אהרון.
את האלבום הוציאה לאור בשנת 2006 חברת התקליטים הד ארצי.
בין השירים שהצליחו מתוך האלבום נמנים "כאן הבית", שנכתב והולחן על ידי אדמית הראל וליאור אלבו; "בכל הדברים הפשוטים", שגם אותו כתבה הראל עם טל שגב ו"את השקט שלי", שהושמע רבות בתחנות הרדיו השונות בישראל.
הכּתאב אל-טַבּיח' , בשמו המלא כּתאב אל-טַבּיח' פי אל-מַע'רִבּ ואל-אנדלוס פי עַצְר אל-מוַחִּדון , הוא ספר הבישול הקדום ביותר הידוע מחצי האי האיברי (ספרד ופורטוגל של ימינו).
הספר נכתב בשפה הערבית, וסביר כי חובר במאות ה-12 או ה-13, בתקופת בה נשלט האזור על ידי שושלת אל-מוואחידון או זמן קצר לאחר מכן.
הספר כולל 462 מתכונים המסווגים לפי סוג ותכלית.
בראשיתו משולבים ציטוטים מן המסורת הספרותית הקלאסית על חשיבות התיאבון והטעם.
החיבור מחולק לחמישה חלקים, ובהם מתכונים למאכלים פשוטים, למיני בשר, לירקות, ללחמים, למיני מתיקה וכן מתכונים רפואיים.
בין כל אלה מופיעים שישה מתכונים המתוארים במפורש כיהודיים.
בנוסף, בספר מופיעים כמה מתכונים שייתכן שגם הם ממקור יהודי, והם מהווים גרסאות מוקדמות למנות הנהוגות עד היום במטבח של מגורשי ספרד.
זהות המחבר אינה ידועה, אך סביר כי היה בן אנדלוסיה משכיל, בעל ידע רפואי הבקיא בקולינריה המקומית.
תרגום הספר לאנגלית נעשה בידי חוקר האוכל צ'ארלס פרי.
הכּתאב אל-טַבּיח' מאורגן באופן שיטתי.
הספר נפתח בציטוטים מכתבי הרופאים הקלאסיים היפוקרטס וגאלנוס, המדגישים את חשיבות התיאבון והטעם בבחירת המזון.
השילוב בין פרקטיקות קולינריות לידע בתחום הרפואה מעיד בבירור על הבנה מתקדמת של הקשר בין תזונה לבריאות.
כל מתכון כולל פרטים על אופן ההכנה וקהל היעד, ולעיתים אף מידות של רכיבים.
סדר ההצגה של כל מנה מתחיל בהצגת המתכון, ממשיך בהסברים על מי עשוי להנות מהמאכל, ומסתיים באפשרויות לשינויים והתאמות.
החיבור כולל בסך הכול 462 מתכונים, המחולקים למספר חלקים.
החלק הראשון כולל שלושה פרקים ובהם 93 מתכונים, המתמקדים במנות פשוטות ובבשרים צלויים.
החלק השני מורכב משבעה פרקים ובהם 220 מתכונים, הכוללים מגוון רחב של מנות עם בשר, דגים וירקות.
החלק השלישי עוסק בלחמים ובמיני מתיקה, ואילו החלקים הרביעי והחמישי כוללים מתכונים נוספים לירקות, בשרים וקינוחים, ומסתיימים בפרק של הכנות רפואיות.
הפרופיל הקולינרי של החיבור מתאפיין בהדגשה של מנות בשריות: 311 מתכונים מוקדשים לסוגי בשר שונים.
עם זאת, ניכרת גם נוכחות רבה של מנות מתוקות, רבות מהן עושות שימוש בדבש.
הספר כולל מנות שנועדו הן לאליטה והן לציבור הכללי.
ייחוד נוסף הוא הכללת מנות צמחוניות, המהוות כ-14% מן המתכונים המלוחים.
בספר נכללים שישה מתכונים המוגדרים במפורש כיהודיים, לצד אזכורים למסורות קולינריות נוצריות.
מתכונים אלו מעידים על יחסי הגומלין בין הקהילות האתניות והדתיות השונות בספרד באותה התקופה.
ייחודו של הספר בהשוואה לספרי בישול בני זמנו הוא אזכור מפורש של מתכונים יהודיים, המזוהים במפורש ככאלה.
בין אלה ניתן למצוא "מאכל יהודי של עוף (ממולא)", "מאכל יהודי של חוגלה", "מאכל יהודי ממולא, קבור" ו"מאכל יהודי של חצילים ממולאים בבשר".
השימוש במונח "יהודי" מרמז כי מדובר במנות שהוכנו באופן ייחודי למנהגי המטבח היהודי או גרסאות יהודיות של מנות שאינן יהודיות.
בנוסף לאלה מופיעים בספר גם מתכונים שמקורם ככל הנראה יהודי, אף שאינם מוגדרים במפורש ככאלה.
ישנם מתכונים שנחשבים לגרסאות מוקדמות של מנות הנהוגות עד ימינו בקרב קהילות מגורשי ספרד, כמו מורכּבה, בהן מה שנראה כמו גרסה מוקדמת של מאכל המופלטה הנאכל עד היום על ידי יהודי מרוקו.
הספר כולל גם מתכון ללחם קלוע הדומה לחלה בת זמננו, מה שעשוי לשפוך אור על ההיסטוריה של החלה: בעקבות המתכון הזה הוצע שהחלה עברה עם מגורשי ספרד אל מרכז אירופה, שם אומץ והפך למרכיב יסוד במטבח של יהדות אשכנז.
מתכונים נוספים משקפים מנהגים קולינריים משותפים ליהודים ולמוסלמים, דוגמת ספינג'.
כתב היד מתאר גם העדפות קולינריות אזוריות ולאומיות, ומספק תובנות על יחסה של כל תרבות לאוכל.
כך למשל מוזכרות ערים כקורדובה וסביליה בקשר למנות מסוימות, ונרשמות העדפות שונות: הפרסים העדיפו אורז עם סומאק, המצרים חיבבו תבשיל עוף בשם "מורוזיה", ואילו העיראקים נמנעו ממנו בשל שימוש באגסים, שיזף סיני ושמן שנתפסו כבעלי תכונות רפואיות.
עוד מצוין כי פיזור פלפל שחור על מאכלים היה מנהג המזוהה עם נוצרים ועם הברברים.
זהות מחבר הכתאב אל-טַבּיח' אינה ידועה.
על אף שתוכן הספר מצביע על אדם משכיל, המושג ה"מחבר" בימי הביניים היה שונה מן המקובל כיום: ייתכן שמדובר במעתיק או במלקט טקסטים, ואולי היו כמה מחברים.
הטקסט מלמד כי המחבר היה בן המעמדות הגבוהים באל-אנדלוס (ספרד תחת שלטון האסלאם) עוד לפני כיבוש קורדובה ב-1236, והכיר היטב את כללי השולחן והאירוח.
עיסוקו בדמויות היסטוריות ובמנהגים קדומים מעיד על ידע תרבותי רחב.
המחבר כנראה היה בן אנדלוסיה, אולי ערבי, על סמך היכרותו עם המנהגים המקומיים.
הוא חי במקומות שונים, בהם גם הערים מרקש וסאוטה שבמגרב, לפני תקופת השושלת החפסית.
התייחסויותיו למנהגים קולינריים זרים מלמדות על בקיאות בתרבויות שונות.
ידיעותיו המפורטות ברפואה ובתזונה תומכות בהשערה שהיה איש אשכולות עם השכלה רחבה.
חוקרים אחדים, בהם ברנרד רוזנברגר, הציעו כי היה רופא בשל ההמלצות התזונתיות שבספר, אך ייתכן גם שהיה בוטנאי, אגרונום או טבח מקצועי.
החוקרת מנואלה מרין הציעה לזהותו עם אבו אל-חג'אג' יוסוף בן יחיא בן יצחק אל-ישראאילי, רופא יהודי מפאס, תלמידו של רמב"ם בפוסטאט.
כתב דֵמוֹטִי הוא אחת משלוש צורות הכתב שבהן נכתבה השפה המצרית העתיקה.
הכתב המצרי הראשון שנוצר הוא הכתב ההירוגליפי הידוע גם כ"כתב החרטומים".
כתב הירוגליפי הוא כתב אסתטי, אך מסורבל ואיטי לכתיבה, ולכן התפתח ממנו הכתב המחובר המצרי הקרוי כתב היראטי.
הכתב קיבל את שמו מהמילה היוונית היראטיקוס ("של כהן") בזמן שהכתב היה בשימוש לכתבי קודש בלבד.
טקסטים חילוניים לשימוש יום-יומי נכתבו בכתב אחר, שלישי, הכתב הדֶמוֹטִי (ביוונית "דמוטיקוס" – "עבור העם").
הפעם הראשונה שנתקלים בכתב הדמוטי היא בתחילת השושלת ה-26, בערך בשנת 660 לפנה"ס.
סימני הכתב מראים בבירור קשר לכתב ההיראטי, על אף שהיחס המדויק אינו ברור עדיין.
התווים בכתב הדמוטי מחוברים יותר ובכך דומים יותר אחד למשנהו וכתוצאה מכך יותר קשים להבנה מהכתב ההיראטי.
משקל נגד לקושי זה הוא שיש לכותב פחות חופש לשינויים אישיים.
נראה שהכתב הדמוטי פותח במקור במפורש עבור שימוש ממשלתי, כלומר עבור מסמכים בהם באופן נרחב השפה הייתה רשמית ומותאמת לכן לכתב מחובר תקני.
רק זמן מה לאחר שהוכנס לשימוש לראשונה במסמכים ממשלתיים, החל השימוש בו בטקסטים ספרותיים בנוסף למכתבים ומסמכים.
בשלב מאוחר הרבה יותר החל השימוש בו גם בטקסטים דתיים.
השיטה של הכתב הדמוטי תאמה לכתב ההיראטי ולכן לכתב ההירוגליפי.
עם זאת, במקביל לאיות המסורתי היה גם איות אחר שהתחשב בשינויים הפונטיים הבולטים שחלו במילים על ידי איות מחדש.
מאפיין זה יושם במיוחד בקבוצה רחבה של מילים שלא היו קיימות בשפה הישנה, ולפיכך לא הייתה להן צורה כתובה מסורתית.
האיות הבלתי-מסורתי היה בשימוש גם עבור מילים ותיקות ומוכרות בשפה הישנה.
הכתובת המאוחרת ביותר שהתגלתה בכתב דמוטי חקוקה בסלע מהאי פילה (Philae) ומתוארכת ל-2 בדצמבר 425 לספירה.
בניגוד לכתב ההיראטי, שתמיד נכתב בדיו על פפירוס או על משטח חלק אחר, לעיתים קרובות נחקקו כתובות דמוטיות על אבן או נחרטו על עץ.
לאחר שנשתכח הכתב הדמוטי מרוב העם, החליף את מקומו הכתב הקופטי.
כְּתַב בְּרָייל הוא כתב, שסימניו מורכבים מנקודות בולטות ממשטח הדף כלפי מעלה, המאפשר קריאה של טקסט באמצעות חוש המישוש.
כתב זה משמש עיוורים, אולם מרבית העיוורים אינם קוראים ברייל.
בשנת 1771 הבחין צרפתי בשם ולנטין הַאוּאִי בכך שהעיוורים מסוגלים לקרוא סימנים שניתן למשש בעזרת קצות אצבעותיהם והביא דפי תבליט של דפוס רגיל לשימושם.
בפריז ייסד את הידוע כבית הספר הראשון לילדים עיוורים ואחד מתלמידיו היה לואי ברייל (Louis Braille).
בשנת 1847 פיתח ויליאם מון סדרה של אותיות תבליט הניתנות לקריאה באמצעות קצות האצבעות.
שיטה זו נזנחה כי ברבות הימים רכש פופולריות הכתב שפיתח לואי ברייל והנקרא על שמו.
לואי ברייל התעוור בתאונת ילדות.
בגיל 15 הוא התאים שיטה צבאית שהייתה נהוגה בצבא צרפת, לקריאת פקודות בלילה ובתנאי ראות לקויים אחרים.
שיטה זו כללה צירוף של 12 נקודות.
הוא הקטין את מספר הנקודות לשש ובכך המציא את כתב ברייל, שכולל צירופים שונים של שש נקודות.
כתב ברייל במקור היה חסר סימון עבור האות W, שמשמש בצרפתית רק עבור מילים זרות.
כתב ברייל התקבל כתקן שנתיים לאחר מותו.
כל סימן בברייל תופס שטח מלבני, הקרוי "תא ברייל", שבו יש בליטה אחת עד שש בליטות.
מספר התאים השונים האפשרי הוא שתיים בחזקת שש, כלומר אפשריים שישים וארבעה צרופים שונים.
ישנם סימני ברייל התופסים תא ברייל אחד, ישנם כאלה התופסים יותר (סימנים משני סוגים אלה מסתכמים בכשלוש מאות), ישנם סימנים שמשנים את המשמעות של המסומן בתאי הברייל הבאים אחריהם וישנם תאי ברייל שמשמעות הסימן שבו הם כלולים משתנה בהתאם למיקומם במשפט.
לכן, מספר סמני הברייל הוא בלתי מוגבל.
לצרופי הנקודות היוצרים את "אותיות" הברייל יש לעיתים משמעויות שונות בשפות שונות.
מצד שני, כל שפות הברייל משתמשות באותם צרופי נקודות, גם אם כאמור במשמעות שונה, לכן מכונת כתיבה שיכולה להדפיס ברייל בשפה אחת, יכולה להדפיס ברייל בכל השפות, בניגוד למכונות הכתיבה המדפיסות אותיות רגילות.
שש הנקודות בהרכב סימני הברייל ובמכונה שיצרה אותם מכונת כתיבה לברייל.
כשמניחים עליה את הידיים, המקשים לירידת שורה מול הזרתות, מקש הרווח מול האגודלים, מקשי הנקודות 4, 5 ו-6 מול האצבע, האמה והקמיצה הימניות בהתאמה ומקשי הנקודות 1, 2 ו-3 מול האצבע, האמה והקמיצה השמאליות.
מקום שש הנקודות בתא הברייל.
התא מלבני ועומד על בסיסו הצר.
נקודה מספר 1 בפינה השמאלית עליונה.
נק' 2 משמאל במרכז ו-3 משמאל למטה.
אי אפשר לכתוב כתב ברייל עם עט או עיפרון ואי אפשר לכתוב עם אותיות בצבעים וסגנונות עיצוב (משפחות גופנים) שונים.
לסימני הברייל יש גודל אפשרי אחד בלבד.
תמונות של סימני ברייל גדולים הן תמונות של אומנות בהשראת כתב ברייל.
בכל השפות הכתובות באותיות לטיניות מוגדרות האותיות הלטיניות באותו אופן.
אולם, סימנים הייחודיים לשפות שונות, כגון אותיות לטיניות עם סימן דיאקריטי, מוגדרות אחרת בכל שפה כזו.
בנוסף, יש סימנים המורכבים מתא ברייל אחד ומכילים צירוף של אותיות.
סימנים אלה שונים משפה לשפה בהתאם לשכיחות הצירופים ובהתאם לשיקולים טכניים אחרים.
חשיבות הסימנים בעלי התא האחד המקודדים לצירופי אותיות היא בזירוז הקריאה ובהקטנת נפח החומר הכתוב.
חסרונם של סימנים אלה הוא בהפיכת הקריאה בברייל למסובכת יותר ללמידה.
מרבית העיוורים אינם קוראים ברייל אולם ההערכה היא שהסיבה העיקרית לכך אינה הקושי בלמידה (הגדל עקב השימוש בטכניקות לחיסכון במקום וזמן) אלא משום שהרבה מהעיוורים לא למדו ברייל בילדותם.
במקרים רבים משום שבילדותם הם לא היו עיוורים.
השפה הראשונה שנכתבה בברייל הייתה צרפתית, אולם ההתאמה של הברייל לעברית התבססה על הברייל האנגלי.
סימני הברייל העברי מוגדרים כך שצלילי האותיות המקודדות בהם מזכירים את צלילי האותיות וצירופי האותיות המקודדים דווקא בברייל האנגלי.
כתב ברייל העברי מבוסס על כתב ברייל האנגלי ולכן הוא נכתב משמאל לימין כמו באנגלית.
סימני האותיות האנגליות הוגדרו כסימני אותיות עבריות על פי דמיון צליל.
חלק מהסימנים שמשמשים בתור אותיות התנועות באנגלית משמשים כסימני תנועות גדולות (סימני התנועות המכילים י' או ו') בעברית.
ברייל עברי נכתב תמיד עם סימני התנועות הגדולות.
סימן האות O בברייל האנגלי משמש לסימן החוֹלם המלא (וֹ) בברייל העברי.
סימן U בברייל האנגלי משמש לשורוק (וּ) בברייל העברי.
סימן I משמש לחיריק המלא (ִי) בברייל העברי.
י' שאינו חלק מחיריק מלא מסומן בסימן ה-J האנגלי ו-ו' שאינו חלק מחוֹלם או שורוק מסומן בסימן ה-W האנגלי.
סימן האות A הוגדר בברייל עברי בתור א' ולא כסימן ניקוד.
סימון האות E לא נכלל בין האותיות וסימני הניקוד העבריים.
מלבד לסימן ה – E, גם לסימנים של C ושל Y לא הותאמו בעברית סימנים של אותיות או של ניקוד.
סימן הצירוף TH בברייל האנגלי משמש לאות ת'.
הסימן ל-SH משמש לשׁ' ימנית והסימן ל-WH משמש ל-שֹׂ השמאלית.
הסימן ל-CH משמש כסימן לכ' רפה.
סימן הקיצור למילה the משמש ל-צ'.
הסימן לצירוף ED משמש ל-ע'.
טעמי המקרא: קיים פרויקט המאפשר הוספת סימני ברייל מיוחדים המייצגים טעמי מקרא לכל טקסט מן התנך.
האתר להוספת טעמי מקרא בברייל לטקסט תנ"כי: https://brith.sadinoff.com/transcode
ספרות ופיסוק בברייל עברי הסימן # מופיע בראש סדרת הספרות, לא לפני כל סיפרה סמני הספרות 1 - 9 זהים לאותיות A - I.
השפות הכתובות באותיות לטיניות חולקות אותו אלפבית בכתב ברייל אולם לכל אחת מהן יש תוספות לאלפבית זה בהתאם לאותיות הנוספות באותה השפה (כגון â בצרפתית) ולצירופי האותיות הנפוצים בה (כגון th באנגלית).
בשפות שאינן כתובות באותיות לטיניות, כגון שפות הכתובות באותיות קיריליות (רוסית ועוד), ערבית או יוונית, ההתאמה של כתב ברייל לשפה המקומית נעשתה באופן דומה להתאמת העברית לברייל.
רוב הקודים לאותיות הותאמו על פי דמיונן לצלילי השפה האנגלית או שפה שגורה אחרת בעלת אותיות לטיניות.
התאמה של שפות המזרח הרחוק הנכתבות במאות אותיות שונות היא אתגר גדול יותר (ראה קישוריות לחומר נוסף).
יש כתב ברייל גם באמהרית.
ביידיש כתב ברייל נדיר ביותר.
בשנת 1995 הוצע כתב ברייל יידי על ידי התאמת הברייל העברי לצורכי שפה זו.
כתב ברייל משמש למעבר מידע בתקשורת כתובה (ספרים, קובצי מחשב מודפסים) וכאמצעי נגישות.
ספר ברייל הוא ספר שבולטים ממנו סימני ברייל רק מצד אחד של הדף.
בשל כך ובשל עוביו של הדף, ספרים אלו הם עבי כרס.
כתב ברייל נכתב בעת המצאתו בעזרת מכונות כתיבה מיוחדות לדבר ומכונות דפוס מיוחדות לדבר.
מכונות הכתיבה האלה היו רועשות כמו מכונות כתיבה מכניות אחרות ואדם המשתמש בטכנולוגית ברייל לא היה יכול, למשל, לכתוב כשבני ביתו או כששכניו ישנים.
המחשב הפך את הברייל לטכנולוגיה נוחה יותר לשימוש.
יש חברות שעל האריזות שלהן מוטבעות מילים בכתב ברייל לטובת אוכלוסיית העיוורים.
על פי החוק האמריקני (ADA of 1990), בכל המעליות וליד דלתות של מבני ציבור חייבים להופיע סימני ברייל העוזרים לעיוורים להתמצא.
אולם לכתב ברייל יש גם חסרונות כאמצעי נגישות.
סימני ברייל חייבים להימצא רק במקומות צפויים.
אין טעם, למשל, להוסיף סימני ברייל לשלטים הנמצאים מעל ראשם של העוברים והשבים כי אף עיוור לא ינחש שהוא צריך לחפש שם סימני ברייל.
בעיות נוספת עם שלטי ברייל נובעות מהעובדה שאי אפשר לקרוא אותם מרחוק ושרוב העיוורים אינם קוראים ברייל.
כתיבת ברייל שלא במכונת כתיבה
לפני עידן המחשב, אדם שרצה לכתוב ברייל בלא להפיק את הרעש של מכונת הכתיבה ובלא הצורך לשאת מכונת כתיבה כבדה עמו השתמש בכרטיס קרטון שאותו סגר בתבנית מיוחדת ודקר את הכרטיס בעזרת חרט.
התבנית אפשרה לדקור את הכרטיס רק במקומות הנכונים ליצירת כתב ברייל תקין.
תבנית זו הכילה שורות מסודרות עם תאים מסודרים לאותיות וחורים לדקירה עבור כל אחת משש הנקודות היוצרת כל אות.
החיסרון הבולט של שיטת כתיבה זו הוא הקושי המנטלי הנובע מהעובדה שכיוון הכתיבה הפוך לכיוון הקריאה.
זאת משום שהכתיבה נעשתה על צידו של הכרטיס שבו דקר הכותב שקעים בעזרת החרט ואילו הקריאה נעשתה בצידו ההפוך של הכרטיס - הצד בו נוצרו בליטות.
על כן כתיבה באופן זה נאלצה להתמקד בהערות קצרות ודמתה לשימוש שעושים אנשים רואים בפנקס ובעט.
שיטה זו לא דמתה לכתיבה במחברות.
החסרונות המרכזיים של השימוש בברייל לפני עידן המחשב היו הנפח הגדול שתפסו ספרי הברייל, משקלם והרעש הרב שעשתה מכונת הכתיבה שכותבת ברייל.
הליכה לבית ספר עם ספרי ברייל בתיק, שליחת ספרי ברייל בדואר וסיכום שיעור עם מכונת כתיבה מרעישה היו משימות מאוד לא נעימות.
כיום, אדם הנעזר בטכנולוגית ברייל יכול לשמור את כל החומר הכתוב שלו בקובצי מחשב.
המחשב גם יכול להמיר קובצי מסמך הכתובים באלפבית רגיל לברייל ומברייל לאלפבית רגיל.
קורא ברייל הנעזר במחשב יכול לקרוא את הקבצים שלו אחרי הדפסתם במדפסת ברייל או בהצגתם בצג ברייל.
צג ברייל הוא התקן בעל סדרת פינים שהמחשב יכול להבליט ולהצניע.
במחשב לא כותבים אותיות דגושות ולכן התרגום לברייל יפיק רק את האותיות הלא מודגשות (למשל ב ולא ב דגושה).
המחשב מרכיב בעזרת סדרת פינים זו שורה כתובה בכתב ברייל.
בשורה זו כתוב תוכנהּ של אחת מהשורות המופיעות על צג המחשב הרגיל.
צג ברייל מכיל גלגל המאפשר למשתמש "לעלות שורה" או "לרדת שורה".
סימני הברייל שיוצר צג ברייל מורכבים משמונה נקודות כל אחד ולא משש כמקובל בברייל מודפס, כדי לאפשר ביטויי לסימנים שמוסיף המחשב לאותיות כגון סימן ללינק בדף אינטרנט.
רוב צגי הברייל מונחים תחת המקלדת כך ששורת הפינים שלהם בולטת כלפי המשתמש ואצבעות המשתמש לא צריכות לנוע למרחק רב בין צג הברייל למקלדת.
את תפקיד מקלדת הברייל של מכונת הכתיבה בכתב ברייל תפסה מקלדת המחשב.
עיוורים מוחלטים וכבדי ראייה המשתמשים בברייל מקלידים עליה על פי רוב בהקלדה עיוורת.
כבדי ראייה שאינם מצליחים ללמוד כתיבה עיוורת משתמשים באמצעי טכנולוגיה מסייעת כדי לשפר את השימוש במקלדת המחשב.
בעבר נעשו ניסיונות לשווק מקלדת מחשב שבמקום קלידי האותיות שלה יש שישה קלידים כמו במקלדת של מכונת הכתיבה הכותבת ברייל, אולם ניסיונות אלה לא צלחו.
כבר באמצע שנות השמונים יצא דגם ראשון של מחשב כף יד שעובד בטכנולוגיית ברייל.
למחשב כף יד זה קראו Speak 'n Braille.
אמצעי הקלט והפלט של מכשיר זה היו שקעים לחיבורי כבל למחשבים אחרים ולמדפסות ברייל, רמקול שנתן פלט קולי על תוכנת הקראה פרימיטיבית ומקלדת בעלת שבעה קלידים בלבד עבור צירופי שש הנקודות שיוצרות את אותיות הברייל ועבור הרווח.
למכשיר היה נפח זיכרון גדול ותוכנה שמתרגמת ברייל לכתב אנגלי רגיל וכתב אנגלי רגיל לברייל.
כאשר מכשיר זה היה מנותק ממכשירים אחרים הוא שימש לכתיבת מסמכים בברייל והיה נוח בהרבה הן ממכונת הכתיבה בברייל, משום שהיה שקט וקל, והן מהתבנית הניידת והחרט, משום שלא אילץ את הכותב לכתוב אחורנית.
כאשר המכשיר חובר למחשב אחר הוא הפך אותו לנגיש לעיוורים – הוא אפשר פלט קולי ותרגם את מסמכים לברייל לקראת הדפסתם במדפסת ברייל.
נכון לשנות האלפיים, מחשבים אישיים כמו גם מחשבי כף יד רבים מכילים תוכנות נגישות שונות לעיוורים או שניתן להתקין עליהן תוכנות כאלה.
ניתן גם לחבר למחשבי כף יד רבים מקלדת מתקפלת שנוחה לעיוורים.
עיוור יכול כיום להשתמש במחשבי כף יד שונים שיוצרו עבור האוכלוסייה הכללית והמסמכים שבהם להדפיס בברייל אחרי העברתם למחשב אישי עם תוכנת תרגום לברייל.
ישנם מחקרים המציגים שהשימוש בכתב ברייל בארצות הברית במגמת ירידה.
לפני דור, 50% מהתלמידים העיוורים השתמשו בכתב ברייל, וב-2006 פחות מ-12%.
ב-2016, מצאו שפחות מ-9% מהאוכלוסייה בין גילאי 4-21 ידעו לקרוא ברייל.
בניגוד לכך, ישנם מחקרים אחרים הטוענים שאין סטטיסטיקה מהימנה עבור אוריינות ברייל.
כתב הוא כל מערכת של סימנים (כגון קווים וצורות) המיועדת להעברת מסרים.
בדרך כלל כתב מופיע כסדרה של סמלים רשומים על משטח, כגון נייר או אבן, ומייצג שפה דבורה באופן גרפי.
על פי רוב, לכל שפה דבורה יש מערכת כתב המאפיינת אותה עבור תקופה מסוימת, אך קיימות שפות שנכתבות ביותר מכתב אחד ושפות חסרות כתב.
חלק גדול מהשפות הדבורות היום חולקות מערכת כתב עם שפות נוספות, לדוגמה שפות רבות חולקות את האלפבית לטיני כמערכת הסימנים המרכזית שלהם.
תהליך יצירת קטע כתוב מכונה כתיבה ותהליך הפענוח שלו מכונה קריאה.
בנוסף, ישנם מושגים דומים עבור המרה בין כתב לדיבור: העלאה על הכתב (לפי שמיעה) של דבר אשר נאמר קודם בקולו של דובר, נקראת הכתבה, בעוד ביטוי בקול לפי קטע כתוב נקרא הקראה.
השימוש של הכתב לצורכי תקשורת מצריך יכולת הבעה בכתב והבנת הנקרא.
מיומנויות אלו הן חלק מהיכולת האוריינית של האדם.
עבור שפות בהן המילים הכתובות מורכבות ממספר סימנים, הכתיב מתייחס לאופן שבו יש לצרף סימנים אלו בהתאם לכללי האיות הנכון והתקני של אותה השפה.
ייתכנו כמה שיטות כתיב מקובלות שונות באותה השפה.
בעברית, למשל, ישנן כמה צורות כתיב מקובלות: כתיב חסר וכתיב מלא, וכן כתיב מנוקד וכתיב חסר ניקוד.
צורת כתב קדומה ביותר היא הפיקטוגרף שהיווה ייצוג גרפי למילים שלמות או אף לחוויה מלאה.
המצאת הכתב קשורה כנראה לתהליך התגבשות מִנהל וכלכלה, עם הצורך לנהל תיעוד מסודר.
הכתב הומצא בצורה עצמאית בכמה מקומות: כתב היתדות בשומר, עם העדות העתיקה ביותר מסביבות 3200 לפנה"ס בעיר ארך; במצרים, זמן קצר לאחר מכן; בסין, באמצע האלף השני לפנה"ס; ובמסו־אמריקה, עם גליפים של המאיה החל מסביבות 300 לפנה"ס.
האלפבית פותח לראשונה בקרב השמיים הצפון־מערביים בלבנט באלף השני לפנה"ס, ורוב האלפביתים הנהוגים כיום השתלשלו ממנו.
לחלק גדול מהשפות יש מערכת תווים ייחודית משלהן, אך הרבה שפות חולקות מערכת תווים עם שפות נוספות, לדוגמה באלפבית העברי עושות שימוש גם העברית, גם היידיש, גם הארמית וגם הלאדינו.
באלפבית הלטיני עושות שימוש רוב השפות האירופאיות.
מצד שני ייתכנו לשפה אחת כמה מערכות תווים שונות, לדוגמה השפה היפנית עושה שימוש בארבע מערכות תווים שונות.
ישנן כמה גישות לסווג כתבים.
הנפוצה והבסיסית ביותר מסווגת את כלל הכתבים לחמש קטגוריות: כתב לוגוגרפי, כתב הברתי, כתב אלפביתי, כתב אָבְּגַ'ד וכתב אָבּוּגידַה.
עם זאת, עולים קשיים בסיווג של מערכות כתב לקטגוריה בצורה בלעדית, ממספר סיבותː הראשונה היא שמספר שיטות כתב הנהוגות היום מכילות מאפיינים השייכים ליותר מקטגוריית כתב אחת, דבר שמקשה לשייך שפה לקטגוריה בצורה בלעדית.
בנוסף, מערכת תווים אחת לפעמים משמשת למספר שפות בצורה שונה (לדוגמה, הכתב העברי משמש בעברית ככתב אבג'ד וביידיש כאלפבית).
לדעת מרבית החוקרים, הכתבים הראשונים היו לוגוגרפים שהתפתחו מפיקטוגרפים, ושאר סוגי הכתב התפתחו מתוך קטגוריה זו.
נהוג לכנות את כל סוגי הכתב פרט לכתב הלוגוגרפי כתבים פונטים.
הכתב הלוגוגרפי, או כתב סימניות, הוא ככל הנראה הקטגוריה הקדומה ביותר של כתב בה עדיין עושים שימוש היום.
הכתבים בקטגוריה זו מאופיינים בכך שכל תו (או לוגוגרמה) מייצג משמעות ולא צליל, כפי שנהוג בכתבים הפונטיים.
הכתב הסיני לדוגמה הוא כתב לוגוגרפי מודרני, בו כל תו מסמן מילה מלאה ללא קשר לצליל המילה.
כך לדוגמה, המילה חתול, הנהגת במנדרינית מאוֹ, אינה נכתבת כיצוג של הצלילים מא ו-אוֹ כפי שנהוג ברוב השפות, אלא כסימן אחד בעל משמעות שלמה- 猫.
הסיבות לכך שקטגורית כתב זו היא הדומיננטית בשפה הסינית ואף חדרה למספר שפות באזורים הגובלים בסין (לדוגמה כתב הקאנג'י היפני) נעוצות בצורך של החברה הסינית העתיקה לייצר כתב אחיד בו כל נתיני הממלכה יוכלו להשתמש גם אם הם אינם דוברים את אותה השפה.
כך דובר מנדרינית ודובר שפת המין יוכלו להתכתב ביניהם בכתב אף על פי שהם אינם דוברים את אותה השפה.
המקור של קטגוריית כתב זו היא בכתב פיקטוגרפי, או כתב סמלים, סגנון כתב שהיה נהוג בתחילת העת העתיקה.
קטגוריה זו דומה לכתב הלוגוגרפי בכך שכל תו מייצג משמעות ולא צליל, אך צורת התו קשורה באופן ויזואלי מובהק למשמעותו.
כדי לכתוב את המילה "מים" בכתבים אחדים ציירו שלושה קווים אופקיים מסולסלים שנראים כמו גלים.
דוגמה המוכרת ביותר לכתב פיקטוגרפי היא הכתב ההירוגליפי שבו נכתבה המצרית הקדומה.
כתבים פיקטוגרפים אינם משמשים בימינו לכתיבה של שפות שלמות, אך כן משמשים לשילוט ולתמרורים.
קטגוריית כתב זו רלוונטית בעיקר לארכאולוגים ובלשנים החוקרים אותם.
הכתב הפיקטוגרפי הוא ככל הנראה סוג הכתב העתיק ביותר, ורוב החוקרים משערים ששאר סוגי הכתב התפתחו ממנו.
בכתב ההברות כל אות מייצגת הברה שלמה, המכילה או עיצור ותנועה או רק עיצור, ללא עקביות הכרחית בין הסימן הגרפי לצליל.
לדוגמה, במערכת הכתב היפני היראגאנה, ההברה קוּ נכתבת בתו היחיד く, וההברה קי נכתבת בתו היחיד き.
דוגמה נוספת לקטגוריה זו היא הקאטאקאנה.
שפות שעושות שימוש בכתב הברות מאופיינות לרוב במספר מצומצם של עיצורים ותנועות ומספר רב של אותיות, מכיוון שקטגוריית כתב זו תכלול מספר גדול במיוחד של אותיות בשפות מרובות צלילים.
כך לדוגמה, כתב ההיראגאנה עושה שימוש ב-15 עיצורים וחמש תנועות, אך מכיל 48 אותיות בסך הכל.
סוג כתב זה דורש מהכותב לזכור מספר רב של סימנים.
לכן רק קומץ שפות משתמשות בסוג כתב זה כיום.
בכתב האלפביתי כל סימן מייצג פונמה שהיא עיצור או תנועה, ולכן הוא מורכב ממספר מועט יחסית של אותיות.
האותיות נרשמות זו לצד זו לצורך יצירת צליל המסמן מילה בעלת משמעות, שמתקבל על ידי חיבור הצלילים של כל עיצור עם התנועה שבאה אחריו או לפניו.
לדוגמה, המילה "כלב" נהגית באנגלית דּוֹג.
לכן, כדי לכתוב את המילה, על הכותב להשתמש בעיצור D, אחריו בתנועה O ואחריה בעיצור G.
רוב השפות המדוברות באירופה עושות שימוש בכתב מקטגוריה זו, רובן באלפבית הלטיני או הקרילי, או בווריאציה של אחד מהם.
כתב אבג'ד, הידוע גם בשם כתב עיצורי, הוא כתב בו כל סימן מייצג עיצור פונמי ואין צורך לציין בכתב כל תנועה.
לדוגמה, בעברית אין כותבים את התנועה אָ במילה כתב.
המילה נרשמת כאוסף של עיצורים העוקבים אחד את השני, והתנועות נשמטות מהכתב.
במקור המונח אבג'ד שימש לתיאור השפה הערבית בלבד, ומקור שמו במילה הערבית الأبجد (אל-אבג'ד- "האלפבית" בערבית).
בקטגוריה זו דומיננטיות בעיקר השפות השמיות התיכונות, למשל עברית וערבית, מכיוון שבשפות אלו התנועות במילה מסוימת משתנות בהתאם לתפקידה במשפט ולהקשר שלה.
כך למשל המילה "כְּתַב " משנה תנועות והופכת למילה "כַּתָּבֵי" כאשר היא בסמיכות.
שפות אלו נסמכות על הכרת הקורא את המילה ועל ההיכרות של הקורא עם מבנה השפה עצמו, ולכן על מנת לפצות על חוסר היכרות עם השפה פותחו בשפות אלו מערכות של סימנים דיאקריטיים, כמו הניקוד בעברית בת ימינו, הקושרים קטגוריה זו עם קטגוריית האבוגידה.
בניגוד לאבוגידה, שפות בקטגוריה זו משתמשות בסימנים הדיאקריטיים לעיתים רחוקות, לרוב כדי לסמן את דרך ההגייה של מילים שאולות, או כדי ללמד קריאה ילדים וזרים.
בכתב אבוּגידה כל אות מייצגת הברה שלמה, אך בניגוד לכתב ההברתי ולכתב האבג'ד, התנועה מגולמת בתוך האות ויש קשר גרפי בין סימנים בעלי צליל דומה.
לדוגמה, בכתב של שפת האינוקטיטוט, צורת האות מסמלת את העיצור, והרוטציה שלה מסמנת את התנועה.
כך למשל ההברה מִי נכתבת כך: ᒥ, בעוד ההברה מוּ נכתבת כך: ᒧ.
מערכות כתב בקטגוריה זו נמצאות במחלוקת מתמדת מכיוון שהן חולקות מאפיינים עם הכתב ההברתי ועם האבג'ד.
ניתן לדוגמה לטעון שעברית מנוקדת היא בעצם מערכת אבוגידה, ולא מערכת אבג'ד.
כיום כתבי אבוגידה נמצאים בשימוש במספר שפות, מקור רובן בתת-היבשת ההודית ובצפון אמריקה, וקצתן במערב אפריקה.
מערכות כתיבה מאופיינות בכיוון בו הן נכתבות.
הירוגליפים מצריים נכתבו משמאל לימין או מימין לשמאל, כאשר האידיאוגרמות של בעלי החיים והאדם הופנו לתחילת השורה.
האלפבית המוקדם נכתב בכיוונים רבים: אופקית (זו לצד זו), או אנכית (למעלה או למטה).
לפני עידן התקינה בכתיבה, הכתיבה האלפביתית נעשתה הן משמאל לימין, והן מימין לשמאל, ולעיתים כיוון הכתיבה השתנה לסירוגין משורה לשורה: החל מכיוון אחד (אופקי), ואז פנייה בסוף השורה לכיוון ההפוך, לאחור, בשורה החדשה שמתחת לקודמת.
האלפבית היווני וצאצאיו החליטו על תבנית שמאל-ימין, מלמעלה לתחתית העמוד.
כתבים אחרים, השפות השמיות, כמו ערבית ועברית, נכתבו מימין לשמאל.
טקסטים באותיות סיניות נכתבו באופן מסורתי בצורה אנכית (מלמעלה למטה), מימין לשמאל בעמוד, אך נכתבים לעיתים קרובות גם משמאל לימין, זאת בשל השפעה מערבית, צורך הולך וגדל להתאים מונחים כתב לטיני, ומגבלות טכניות בפורמטים פופולריים של מסמכים אלקטרוניים .
לעיתים, במיוחד כאשר מסמנים משהו ישן או מסורתי, ניתן לכתוב תווים סיניים מימין לשמאל.
בשפות מזרח אסייתיות אחרות, לדוגמה יפנית, גם נהוג לכתוב מלמעלה למטה, כשהשורה הראשונה נכתבת בצד ימין של הדף, וגם מימין לשמאל.
תרבויות שונות פתחו מערכות כתב שונות בעלות מאפיינים שונים.
האופן שבו תרבות מסוימת מעצבת או מנצלת כישורים חשיבתיים עשוי להשפיע על ארגונם של כישורים אלה במערכת העצבים.
לדוגמה: מנגנון הקריאה יהיה שונה אצל אנשים שגדלו בתרבויות שפתחו כתב אלפביתי (המבוסס על התאמה צלילית) בהשוואה לאנשים שגדלו בתרבויות שפתחו כתב לוגוגרמי חזותי (כמו בסין).
לכן, חבלה מוחית הגורמת להפרעות קריאה בתרבות אחת אינה גורמת כל בעיה בתרבות אחרת שבה מתבצעת הקריאה על ידי מנגנון שונה.
בעבר עיקר העוסקים בכתב היו קליטוגרפים.
רוב האוכלוסייה ואף בני המעמדות הגבוהים לא החזיקו בכישורי כתיבה, אלא העסיקו אדם בחצרם שעיקר תפקידו היה לרשום את שנמסר להם על ידי האדונים, לעיתים דברי דואר ולעיתים דברי הדור.
התיעוד הראשון לכתבים נמצא במצרים בדמות כהני דת מצריים מיוחסים עליהם נאסר לדבר, להעביר מידע או לדבר מחוץ לארמון על שאירע בארמון ואם נמצאו אשמים באירוע הוצאו להורג.
טרם הכניסה לקבר, כל משרת עבר תחקיר שתועד בכתב, אודות אילו פרטים מסר ולמי, ואם נמצא כי המידע היה בעל חשיבות צירפו גם את אלו שהיה עמם במגע לקבר.
באירופה הכתבים היו לרוב כומר או נזיר, הספרים היו נשמרים בספריית האדון.
בעת החדשה דובר בסופרים, כתבים או עיתונאים.
רבים משתמשים בכתב ככלי למימוש עצמי וביטוי אישי, בדומה להבעה באמצעות אמנות, שפת גוף (ריקוד ותיאטרון) ועוד.