tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אנשי הקצ'ואה חוגגים את החגים הקתוליים כמו חג המולד או הפסחא, אבל בנוסף חוגגים את החגים עתיקי היומין שלהם, ופסטיבל השמש נחגג עד היום בקוסקו, בירת האינקה.
פסטיבל האינטי ריימי מושך אלפי תיירים מכל רחבי העולם.
האינטי ריימי מתקיים כל שנה ב-24 ביוני באזור של קוסקו, והוא השני בגודלו מבין הפסטיבלים בדרום אמריקה.
החגיגות מבוססות על טקסים דתיים מתקופת אימפריית האינקה, בה עושים כבוד לאל השמש "אינטי".
לפי האמונה שלהם, 24 ביוני הוא היום הארוך ביותר בשנה.
האינטי ריימי הוא יותר אירוע פגאני וסגידה לאל השמש מאשר חגיגה.
בהריסות סקסייוומאן שמעל קוסקו בונים במות ומאות מקומיים מתחפשים לכהנים, חיילים ושאר אנשים שהיו בתקופה ששבט האינקה שלט באזור.
כמו כן, יש את הקרנבל בקוסקו שאורך שבוע ומתקיים בחודש פברואר בתאריך שתלוי בחג הפסחא.
מתקיימות חגיגות בעיירה פיסאק שנמצאת באזור קוסקו 7 שבועות לפני חג הפסחא, ונמשכות במשך שבוע.
הקרנבל בפיסאק נחשב לצבעוני במיוחד, ובו מתחרות קבוצות בתחרות ריקודים על פרסים וכבוד.
התלבושת המסורתית שנלבשת על ידי הקצ'ואה היום היא שילוב של הלבוש לפני הכיבוש הספרדי ואחריו.
בשנת 1572 אסרו הספרדים על הקצ'ואה ללבוש את הטוניקות ואת הבגדים המסורתיים שלהם, ולכן הם אימצו את הלבוש האירופאי המודרני.
הנשים השתמשו בשק שנקרא קפרינה, המשמש לנשיאת ילדים או שאר דברים נחוצים.
פולרה היא חצאית צבעונית העשויה מצמר, ונשים לובשות בין 3–4 פולרות בשכבות.
בחגים ואירועים חגיגיים נלבשות 15 פולרות שנקשרות סביב המותן.
הלבוש אצל הגברים הוא יותר מערבי ומודרני, והלבוש המסורתי נלבש על ידי המבוגרים יותר, בעיקר חולצות צמר, והם גם משתמשים בחגורה שנקראת צומפי שתומכת בגב בזמן העבודה בשדה.
פריט הלבוש המיוחד ביותר אצל כל צעיר ומבוגר הוא הפונצ'ו הצבעוני.
הפונצ'ו מעוצב בכל מיני צורות, ולכל מחוז יש את העיצוב שלו.
בדרך כלל משתמשים בפונצ'ו באירועים מיוחדים ובחגים.
לילדים בחברת הקצ'ואה יש תפקידים רבים.
כבר מגיל צעיר הם ממלאים תפקידים רבים וחשובים במשק הבית.
למשפחה חשוב שיהיו ילדים רבים, כי הם מהווים ביטוח כלכלי לעתיד לתקופה בה ההורים מזדקנים.
המספר האופטימלי הוא 4 ילדים, עם זאת ישנן משפחות מגיעות עד לעשרה ילדים ויותר.
בנים מוערכים יותר על ידי ההורים, כי הם יכולים לתרום יותר מבחינת עבודה בשל כוחם הפיזי.
לנשים יש מעמד נחות יחסית לגבר אצל הקצ'ואה.
בדרך כלל הנשים לא מקבלות חינוך פורמלי, והמעמד שלהן בקהילה הוא נמוך יותר.
המשימות שניתנות להן הן בעיקר באחזקת משק הבית.
עד היום אנשי קצ'ואה ממשיכים להיות קורבנות של רדיפה פוליטית ורדיפה אתנית.
במלחמת האזרחים הפרואנית בשנות ה-80 של המאה ה-20 בין הממשלה והנתיב הזוהר, בערך 75 אחוזים מהקורבנות היו קצ'ואה, בעוד ששני הצדדים במלחמה היו מסטיסים – בני תערובת של אירופאים ומקומיים.
גם היום יש אפליה לרעת אנשי הקצ'ואה בתפקידים ציבוריים ובממשלה, וכאשר הילאריה הומאן ומריה סומירה נשבעו את שבועת הנאמנות לפרו בשפת קצ'ואה, סירבה מרטה הילדרברנט, היועצת לנשיא, לקבל את השבועה.
בעמקים ובמישורים של הרי האנדים מרבים להשתמש בתירס ובתפוחי אדמה.
הבשר שנאכל הוא בדרך כלל בשר אלפקה ושרקנים, וגם כבשים ופרות.
פצ'מנקה הוא מאכל שמייחד את האזור של הרי האנדים, הוא מכיל סוגים שונים של בשר, עשבים וירקות, שמבושלים בישול ארוך ואיטי מתחת לאדמה על מצע של אבנים לוהטות.
בדרך כלל מכינים אותו באירועים מיוחדים בחגים וחתונות.
עוד מאכל שמייחד את האזור הוא צ'ארקי, זה בשר שמכינים עם ירק שדומה לתפוח אדמה אך יש לו מרקם שונה.
משמעות המילה צ'ארקי היא שיטת ההמלחה ששמים על הבשר כדי להפוך אותו לראוי למאכל.
הבשר מוגש כנזיד עם בשר אלפקה או למה ויחד עם אורז.
מגאלי סולייר, שחקנית קולנוע שנולדה באייקוצ'ו
אויאנטה אומאלה – שירת כנשיא ה-65 של פרו בין השנים 2011–2016.
אלחנדרו טולדו – הנשיא ה-63 של פרו, בין השנים 2001–2006, וכעת מואשם על ידי האינטרפול בלקיחת שוחד של 20 מיליון דולר מחברת בנייה ברזילאית בתקופת כהונתו.
קץ כלזמן הוא סרט מדע בדיוני סובייטי משנת 1987 בבימויו של אנדריי ירמש, מבוסס על הרומן המפורסם משנת 1955 מאת אייזק אסימוב.
הסרט הופק על ידי אולפני מוספילם.
הסרט מספר על פעילותו של ארגון סודי בשם כלזמן שקיים מחוץ לזמן ושולט על כל דבר על כדור הארץ.
נציגיו יכולים להיכנס לכל מאה בתולדות כדור הארץ, החל מהמאה ה-27, המאה בה הופיע הארגון, בעזרת כמוסות זמן הנעות בארובות הזמן הבלתי פוסקות ולשנות את מהלך האירועים כפי שהם בעצמם רואים צורך – למיגור מלחמות, מנהגים, כלי נשק חדשים, מסע בחלל.
הארגון מגייס את חבריו החדשים מאוכלוסיית "אנשים" רגילים, לוקח אותם בילדותם.
אסור להם לשמור על קשר כלשהו עם ביתם, עם המאה המולדת שלהם.
לאחר האימונים הם הופכים לחברי הארגון - משקיפים, מחשבים, סוציולוגים, טכנאים...
בדרך זו מגיע אנדרו הרלן לארגון, שאחרי האימונים עובד כצופה במאה ה-48. הצופה המוכשר הצעיר מובא על ידי יו"ר מועצת הזמן, הבכיר לבאן טוויסל לביתו והופך אותו לטכנאי האישי שלו.
טוויסל הוא אדם שבוחר בדרך לשנות את המציאות שהמחשבים הקבועים החליטו לשנות.
הוא מתכוון להפקיד את אנדרו על מטלה אחראית, שבמהלכה צריך הרלן להכשיר סטודנט בשם קופר בידע בהיסטוריה הפרימיטיבית (כלומר, ההיסטוריה של כדור הארץ לפני הארגון), שהרלן היה מוקסם ממנה מאז ילדותו.
בטעות, הטכנאי הרלן מציג לקופר מכשיר קפסולת הזמן האסור בתכלית האיסור, שעבורו הוא מקבל את העונש על מינויו למשקיף במאה ה-48 שם הממונה הוא החשב פינג' ההופך לנמסיס של הרלן.
הרלן פוגש בחורה רגילה בשם נויס למבנט מהמאה ה-48, שעובדת זמנית אצל פינג' כמזכירה (זה מפתיע מאוד את הרלן, מכיוון שאין נשים בארגון).
כשהחשב פינג' מחליט לשנות את המציאות של המאה ה-48, הרלן מבקש מהסוציולוג ווי לחשב האם נויס עדיין קיימת במציאות החדשה.
כשהוא לומד שהיא לא שם, הוא מבצע מעשה בניגוד לכללים ומסתיר אותה במאה הנמצאת בעתיד שלאחר המאות הסמויות.
במאות הסמויות בעתיד לא מתאפשר לנציגי כל זמן להיכנס למציאות והחשד הוא שתושבי המאות הסמויות חסמו את הגישה אליהן.
לאחר שהשינוי מתרחש, הרלן לא מצליח להגיע לאהובתו ולהעביר אותה חזרה ממקום המסתור— קפסולת הזמן נחסמת עם הגעתה למאה ה-1000 ונויס מוסתרת במאה עתידית יותר.
כאשר אינו יכול להגיע לאהובתו חושד הרלן כי נחסם על ידי ארגון כלזמן והופך לאויב הארגון המוכן לעשות הכל כדי להחזיר את אהובתו ואפילו במחיר הרס הארגון עצמו.
אולג ואווילוב - אנדרו הרלן
גאורגי ז'ז'ונוב - לאבן טוויסל
ורה סוטניקובה - נויס למבנט
בוריס איוואנוב - החשב סנור
בוריס קליוב - הסוציולוג וויי
מיק מיקיבר - מנטור יארו
סרגיי יורסקי - החשב פינג'
צילומי אחת הסצנות (המקום אליו מגיע הרלן במאה ה-20) התרחשה באותו מקום בו צולם הסרט סטאלקר משנת 1979: באסטוניה, 25 קילומטרים מטאלין, על נהר יאגאלה באזור תחנת כוח הרוסה.
קץ כלזמן (מות הנצח, בהונגרית: A halhatatlanság halála) הוא מחזה טלוויזיוני מדע בדיוני הונגרי שנעשה בשנת 1976 על בסיס הרומן של אייזק אסימוב על פי תסריט של אנדרס ראינאי שביים אותו.
הסרט שודר בערוץ 4 של הטלוויזיה ההונגרית.
באמצעות שדה זמן שהתגלה במאה ה-21 בערוץ הזמן, גוף חיצוני "כלזמן" מפקח על התפתחות האנושות.
הארגון מתערב בהיסטוריה של האנושות בנקודות מסוימות על מנת להימנע מהתפתחויות שלדעת אנשי הארגון אינן רצויות.
כמות האנרגיה העצומה הדרושה לשמירה על שדה הזמן מתקבלת מ"הזמן העליון" כאשר השמש כבר הפכה לסופרנובה.
עם זאת, קיימת תקופה סמויה בין המאות ה-70,000 וה-150,000 בעתיד הרחוק שתושבי כדור הארץ החיים בהן אינם מאפשרים לפלוש לזמנם במטרה להגן על עצמם מפני מטיילים בזמן.
גיבור העלילה הוא אנדרו הרלן העובד כטכנאי בארגון "כלזמן".
הרלן עוסק בשינויי מציאות מזעריים כדי להשפיע על העתיד.
תחום העניין העיקרי שלו הוא ההיסטוריה של ימי הביניים הפרימיטיביים לפני המצאת תחום הזמן.
זה גורם לו להתחבר לקופר, נוסע בזמן צעיר, שרוצה לנסוע חזרה למאה ה-21 כדי להעביר את הידע המתמטי הדרוש לממציא תחום הזמן.
כחלק מעבודתו, נשלח הרלן הנחשב לטכנאי מוכשר, לערוך תצפיות במאה ה-480 לצורך היכרות טובה יותר של אותה תקופה וכדי לפתור את הבעיות שהתעוררו בה.
במהלך התערבות מוקדמת יותר במציאות נהרסו כל ההמצאות והטכניקות הקשורות לנסיעות בחלל.
ובמאה ה-480 נוצרה חברה המשרתת את עצמה ועסוקה בתענוגות.
הרלן פוגש כאן את נויס למבנט תושבת המאה ה-480 ומתאהב בה.
כאשר הוא מגלה שנויס צפויה להיעלם בשינוי המציאות הקרוב, הוא משתמש במכונת הזמן בניגוד לכללים כדי להעביר את אהובתו למאה עתידנית המאה ה-110,345 כדי שלא תיעלם בשינוי הצפוי.
עם זאת, בהמשך, תושבי המאות הסמויות יוצרים מחסום זמן והטכנאי מגלה שאינו יכול להגיע לאהובתו ולהחזיר אותה מהמאה העתידנית.
קץ לגלות הוא אלבום סולו מספר 4 של הזמר יוצר החסידי אברהם פריד.
האלבום יצא ב-1985 בחברת גל פז והוא מורכב משירים שאת רובם הלחין יוסי גרין.
האלבום יצא ב-1985 ובו 10 רצועות עם שירים חסידיים בעברית ואנגלית של גדולי המלחינים במוזיקה החסידית.
את השיר "וניקיתי" מבצע אברהם פריד בדואט עם עצמו כילד.
השיר "שבח" הוא ביצוע מחדש של שיר מבית חסידות ויז'ניץ.
קצ'ומבארי היא מנת סלט עגבניות ובצל טרי הפופולרית במטבחי אזור של האגמים הגדולים באפריקה.
זוהו סלט לא מבושל המורכב מעגבניות קצוצות, בצל ופלפל צ'ילי.
ניתן למצוא וריאציות של קצ'ומבארי בקניה, טנזניה, רואנדה, אוגנדה, בורונדי ובמדינות דרום אפריקה מלאווי וקונגו.
מקור המילה קצ'ומבארי בסוואהילי מהמילה ההינדית קצ'מברי.
קצ'ומבארי הוא סלט המשמש כתוספת בארוחה עיקרית.
בקניה משמש כתבלין המוגש עם פילאו (פילאף), מוקימו, או ארוחה של ניאמא צ'ומה (בשר צלוי) ואוגלי.
בטנזניה אוכלים אותו עם פילאו אורז או ביריאני.
במלאווי הוא נאכל בדרך כלל בפני עצמו כמו כל מנת סלט אחרת, בעוד שבאוגנדה אוכלים אותו בדרך כלל עם ניאמא צ'ומה.
ניתן להוסיף גם מרכיבים אחרים, כגון מיץ ליים או לימון, כוסברה טרייה (כוסברה או דניה), פטרוזיליה, אבוקדו או מלפפון, ובמקרים מסוימים ג'ין או וודקה.
וריאציות מסוימות של מתכונים דורשות גם פלפלים של חאבנרו או פלפל סקוטש, עם מגע של פלפל קאיין טחון.
קצ'ומבארי פופולרי באזור האגמים הגדולים באפריקה וניתן לאכול אותו עם פילאף אפריקאי וביריאני אפריקאי.
במלאווי קוראים לזה סומו או שום או פשוט "סלט עגבניות ובצל".
קצ'ופה הוא תבשיל ירקות ובשר ממטבח איי כף ורדה, הנחשב למאכל הלאומי של המדינה.
הוא נפוץ גם בקרב הפזורה העולמית של ילידי כף ורדה.
קצ'ופה הוא נזיד המבושל בבישול איטי - עד ארבע שעות.
הוא מורכב מגרעיני תירס מיובשים , פולי שעועית, שורש קסאווה, בטטה, דג או בשר - בקר, עוף, עז או נקניק - ותכופות גם נקניק דם.
לכל אי באיי כף ורדה יש גרסה מקומית משלו לתבשיל.
תוכן המרכיבים של התבשיל עשוי להשתנות לפי עושר היבול החקלאי בשנה מסוימת ולפי הישג ידה של המשפחה.
גרסה נוספת של המאכל היא קצ'ופה מטוגנת - שאריות של קצ'ופה, המטוגנות ומוגשות כארוחת בוקר ביחד עם ביצה, נקניק, או דג מקרל מטוגנים.
הקצ'ופה היא מאכל פופולרי גם בסאו טומה ופרינסיפה, שם מוסיפים לו שעועית ירוקה ופול.
ככל הנראה היא הובאה לשם מכף ורדה על ידי תושבים שהוגלו לעבדות.
באסטרונומיה, הקצב הזניתי לשעה (קז"ש) של מטר מטאורים הוא מדד של עוצמת המטר: זהו מספר המציין כמה מטאורים ייראו בשעה אחת בתנאי תצפית מיטביים, כלומר במקום חשוך עם שמיים נקיים.
הספירה היא רק של מטאורים הניתנים לצפייה בעין ללא ציוד עזר, כלומר, מטאורים שדרגת הבהירות נראית שלהם קטנה מ־6.5 (שזו בקירוב דרגת הבהירות המרבית שבה יכולים בני אדם להבחין בתנאי תצפית מיטביים) ובהנחה שנקודת הרדיאנט (radiant) של המטר נמצאת בזנית.
בפועל מספר המטאורים הנצפים בשעה יהיה קטן יותר, משום שרק לעיתים נדירות (ולזמן מוגבל) נמצאת נקודת הרדיאנט בזנית ממש.
ככל שנקודת הרדיאנט קרובה לאופק, וככל שהצופה קרוב למקורות אור (או שהירח נמצא בשמים), כך ייראו פחות מטאורים.
ניתן לחשב את הקצב הזניתי לשעה על ידי תצפית ישירה ואז חישובו באמצעות הנוסחה:
הוא הקצב שנצפה בפועל (מספר המטאורים שנצפה מחולק בזמן התצפית בשעות).
הוא גורם תיקון כאשר לא ניתן לצפות בכל השמים (למשל עקב עננים או עצים/בניינים המסתירים חלק משדה הראיה) ו- הוא האחוז משטח השמים שלא ניתן לצפייה.
לדוגמה, אם רבע מהשמים מעוננים אז - .
הוא גורם תיקון כאשר הצופה לא מסוגל להבחין בעצמים עם דרגת בהירות גבוהה מ- ו- הוא גודל המאפיין כמות המטאורים על פי בהירותם.
לדוגמה, עבור וצופה שמסוגל להבחין בעצמים עם בהירות מדרגה 6.0 לכל היותר, צריך להכפיל ב-.
הוא גורם התיקון למיקום של נקודת הרדיאנט של המטר ו- הוא הגובה של נקודת המוצא מהאופק במעלות.
לדוגמה, אם נקודת הרדיאנט נמצאת בגובה של 30° מעל האופק צריך לחלק את תוצאת המדידה ב-.
קֶצֶב הוא מושג המתאר כל סוג של חזרה, במרווחי זמן קבועים או משתנים, ומהווה מושג יסודי במוזיקה ובריקוד.
המושג מתייחס למכלול המקיף את כל יחסי הזמן במוזיקה, ומורכב ממִשְׁקָל, מִקְצָב ומִמִפְעָם.
מושג הקצב נוגע במתמטיקה, בפילוסופיה ובפסיכולוגיה.
קצב רענון או תדר ריענון הוא קצב הצגת הפריימים בצג.
טכנולוגיות התצוגה מתבססות על העובדה שרצף של תמונות סטטיות המוקרנות בזו אחר זו יוצרות בעין האדם אשליה של תנועה.
תדר רענון גבוה גורם לתנועה להיראות חלקה יותר ולריצוד מופחת, ואילו תדר רענון נמוך גורם לתמונה על הצג לרצד יותר ולהפריע יותר לעיניים.
בחירה בקצב רענון גבוה מדי עבור הצג עשויה להפוך את התצוגה לבלתי ניתנת לשימוש ולגרום נזק לחומרה, ואילו בחירה של קצב רענון נמוך מדי תגרום לתנועה יותר מקוטעת.
קצב הרענון המקובל בצגי מחשב הוא 60 הרץ.
קצב רענון גבוה יותר משמש בעיקר לצורך משחקי וידאו, היות שהוא מאפשר תנועה חלקה ותגובה מהירה יותר.
מכיוון שהזרחן מאיר רק לזמן קצר, צריכים התותחים להפציץ כל הזמן את רשת הצל, כך שהרשת עלולה להתחמם ולהתעוות עקב כך, ולגרום לכתמי צבע על הצג.
לכן, יש צורך לרענן את נקודות האור כל הזמן כדי שלא ייעלמו.
הקרן עוברת באופן סדרתי שורה אחר שורה משמאל לימין (אופקית) ומלמעלה למטה (אנכית), חוזרת לנקודת ההתחלה, וחוזר חלילה, כך שנראה כאילו הצג מאיר כל הזמן.
תדר הריענון קובע את מספר המחזורים של הקרן על פני כל הצג בשנייה.
בצג מודרניים, שאינם CRT, בעיית הריצוד אינה קיימת.
קצבה היא תשלום המשולם לאדם כאנונה (סכום כסף המשולם בתדירות קבועה, בדרך כלל מדי חודש), על ידי גוף ממשלתי (ובהכללה גם על ידי אחרים, כגון קרנות פנסיה ומעסיקים שונים) לזכאים לפי קריטריונים שונים.
חלק מהקצבאות נרכשות על ידי מקבליהן, למשל באמצעות תשלום פרמיה, ואחרות הן תשלומי העברה, כלומר ניתנות עקב צורך של מקבלן, בהתאם למבחן אמצעים, ללא שרכש זכאות להן.
קצבאות המשולמות על ידי המדינה
קצבאות משמשות לקיום מדיניות רווחה.
לרוב מטרתן המוצהרת היא לסייע או לפצות אוכלוסיות מסוימות או לעודד סוגי פעילויות מסוימים.
בישראל קצבאות משולמות על ידי המוסד לביטוח לאומי.
הקצבאות הנפוצות ביותר הן קצבאות פנסיה שמטרתן העיקרית היא לאפשר המשך זרם ההכנסות לאדם העובד ולתלויים בו, גם כאשר נפגע זרם זה במקרי נכות, זקנה ומוות.
לפיכך, סוגי הפנסיה העיקריים הם: פנסיית זקנה, פנסיית נכות ופנסיית שאירים.
הפנסיות יכולות להיות משולמות באמצעות קרן פנסיה או ישירות על ידי המעביד (בדרך כלל, המדינה לעובדיה, אך קיימים גם מעבידים אחרים המשלמים פנסיות ישירות לעובדיהם).
מימון הפנסיה יכול לבוא מכספי המעביד בלבד, מכספי העובד והמעביד או על חשבון העובד בלבד (בעיקר עובדים עצמאיים).
הפנסיה יכולה להיות ממומנת על ידי צבירת כסף והשקעתו במשך תקופת העבודה עוד לפני התחלת התשלומים לפנסיונר ("פנסיה צוברת") או שהפנסיה מכוסה על ידי תשלומים הנעשים רק בעת תשלום הפנסיה לזכאים, ללא צבירה של כספים מוקדמת (פנסיה תקציבית).
בישראל נהוגות שתי שיטות עיקריות: פנסיה צוברת במסגרת קרנות פנסיה, הממומנת על ידי המעביד והעובד ופנסיה תקציבית הממומנת על ידי המעביד (בדרך כלל המדינה) בשיטת pay as you go.
מתחילת המאה ה-21, נדרשת גם השתתפות של עובדים במימון הפנסיות התקציביות שלהם.
הקצבאות ניתנות לאורך זמן מסוים, אך קיימת הפרדה בין קצבאות המוענקות ללא הגבלת זמן, ובין כאלה הניתנות באורח זמני בלבד.
קצבת זקנה: מוענקת לרוב בהגיע האדם לגיל הפרישה הקבוע בחוק, עד ליום מותו.
קצבת שאירים (לבן זוג): מוענקת לאלמן או לאלמנה לכל החיים.
קיימות גם קצבאות המוגבלות בתקופה מסוימת או נפסקות במקרה נישואים מחדש.
קצבת נכות תמידית: קצבה המוענקת לנכה, וגובהה נקבע על פי דרגת הנכות.
כמו כן, קיימות קצבאות ייחודיות הניתנות לקבוצות מיוחדות, כגון ניצולי השואה או נפגעי מלחמה ואחרים.
הכנסה בסיסית לכל – מודל כלכלי המציע מתן קצבה קבועה ובלתי מותנת לכל אדם, המאפשרת חיים בכבוד.
קצבאות מסוג זה מניתנות לפרק זמן מוגבל, כדי לסייע לאדם בתקופה בה הוא פגיע במיוחד, תקופה שללא סיוע שיקבל, עלולה להוות עבורו נקודת מעבר אל מתחת לקו העוני או הרבה מתחת לרמת החיים אליה הורגל.
קצבת נכות זמנית: קצבה המוענקת לנכה, וגובהה נקבע על פי דרגת הנכות ואשר נפסקת לאחר תקופה מסוימת או לאחר שיפור מצבו או לאחר שהוא מקבל הכנסה אחרת מעל גובה מסוים.
דמי אבטלה – מיועדים לאנשים שאיבדו את עבודתם, קצבה זו נועדה לכלכל את אלו שאיבדו את עבודתם בזמן שבו הם מחפשים עבודה.
לרוב משך תקופת קבלת הקצבה מוגבל למספר חודשים.
אי כשירות זמנית לעבודה: אדם שנבצר ממנו מלעבוד, בשל בעיה רפואית.
גם כאן משך קבלת הקצבה הוא זמני, ותלוי במקרה.
קצבת ילדים: מוענקת על בסיס קבוע, לפי מספר הילדים, וניתנת עד הגעת הילד לבגרות (לרוב, וכך גם בישראל, עד הגעת הנער לגיל 18).
קצבת שאירים (ליתומים): מוענקת ליתומים עד הגיעם לגיל מסוים או אף לכל החיים במקרה של יתום שאינו מסוגל לכלכל את עצמו.
קצבת ילדים היא תשלום חודשי המשולם להורים על ידי המוסד לביטוח לאומי, כהשתתפות מינורית של המדינה בעלות גידול ילדיהם.
הקצבה משולמת להורים החיים בישראל שבחזקתם ילדים עד גיל 18. זכאותו של ילד נפסקת לאחר שהות של למעלה משלושה חדשים בחו"ל או לאחר נישואיו.
קצבת ילדים היא חלק אינטגרלי במערכת הביטחון הסוציאלי כמעט בכל מדינות הרווחה.
במקומות שונים ובתקופות שונות הוצבו לקצבת הילדים מטרות שונות שאותן ביקשו קובעי המדיניות להשיג:
השתתפות הכלל במימון עלויות גידול הילדים.
זאת מתוך הנחה שלחברה מחויבות לסייע בידי משפחות במשימה שאותה הגדירה כראויה למרות העלויות הגבוהות שכרוכות בה.
נקודת המוצא הייתה ששיקולים כלכליים מובאים בחשבון בהחלטה על הבאת ילד לעולם, וכי עדיף עידוד חיובי כמו קצבת ילדים, מאשר עידוד בדרך שלילית כמו מס על חוסר ילדים.
אמצעי לחלוקה מחדש אופקית (בין יחידים לבין משפחות עם ילדים) ואנכית (בהנחה שהמשפחות הגדולות יותר משתייכות לעשרוני ההכנסה הנמוכים).
בישראל קצבת הילדים היא חלק ממערכת התמיכה בילדים, הכוללת ביטוח בריאות חינם לילדים, חינוך חינם מגיל הגן ועד להשלמת לימודי התיכון (בהתאם לחוק לימוד חובה), מענק לידה, נקודות זיכוי ממס, והטבות נוספות להורים לילדים בישראל.
קצבת הילדים, בדומה לקצבאות אחרות של המוסד לביטוח לאומי, פטורה ממס הכנסה, אף שהייתה תקופה שבה חויבה במס זה ותקופה אחרת שבה נשללה כליל על פי מבחן הכנסה, כדרך להפנות את הקצבה רק אל השכבות החלשות.
רווחי תוכנית החיסכון חייבים במס.
משנת 1959 ועד המלצות ועדת בן שחר
קצבת ילדים משולמת בישראל החל מספטמבר 1959, כחודשיים לאחר אירועי ואדי סאליב, במטרה לסייע למשפחות מרובות ילדים.
גובה הקצבה נקבע לפי מספר הילדים במשפחה, המצב התעסוקתי של ההורים ושירות ההורים בצבא.
בתחילה שולמה הקצבה רק על הילד הרביעי ואילך, ורק עד לגיל 14. מאוחר יותר עלתה הקצבה לכל ילד עד הילד השמיני במשפחה, ומעל שמונה ילדים שולם סכום זהה לכל ילד.
בשנת 1965, בעקבות ביקורת שנמתחה על תוכנית הקצבאות, הורחב החוק והוחל על ילדים עד גיל 18. הופעלה תוכנית נוספת, שכונתה "קצבת ילדי עובדים", ובה שולמו קצבאות גם על שלושת הילדים הראשונים במשפחה, בתנאי שההורים הועסקו כשכירים.
בשנת 1970 הורחב בשנית החוק גם לילד השלישי, במשפחות שבהן ההורים אינם שכירים.
בשנת 1972 שוב הורחב החוק, לכל ילד שלישי, בין שהוריו שכירים ובין שאינם שכירים.
בראשית שנות ה-70 נוספה מערכת תשלומים חדשה, קצבת יוצאי צבא (קי"ץ), שהזכאות לה הותנתה בשירות בכוחות הביטחון ותשלומיה לא נכללו במערכת הביטוח הלאומי.
קצבת יוצאי צבא שולמה תחילה למשפחות שלהן ארבעה ילדים או יותר, ומאוחר יותר הורחבה למשפחות יוצאי צבא שלהן שלושה ילדים.
בינואר 1994 ממשלת רבין החליטה על ביטול הקצבה בהדרגתיות, זאת בכדי לקבל את תמיכת המפלגות הערביות בממשלה, ומשנת 1997 הקצבה שווה ליוצאי צבא ולשאינם.
בשנת 2002 אושר, במסגרת "חוק ההסדרים", קיצוץ גבוה בקצבאות הילדים של מי שאינם יוצאי צבא בלבד לעומת קיצוץ נמוך אצל מי ששירתו בצבא.
ההמלצות מומשו החל מיולי 1975.
נקודות הזיכוי שולמו באופן מדורג, כך שהילד הראשון והשני זיכו את המשפחה בנקודת קצבה אחת כל אחד, ואילו הילד השלישי וכל ילד נוסף אחריו זיכו ב-1.25 נקודות קצבה.
על פי ההמלצה ששווי נקודת קצבה אחת יהיה 5% מהשכר הממוצע במשק, ושווי זה יוצמד למדד המחירים.
בפועל היה שווי נקודת קצבה עם הפעלת התוכנית 4.4% מהשכר הממוצע במשק.
שינויים במדיניות מאז שנות ה-80
בשנת 1985 בוטלה הקצבה על הילד הראשון ובנוסף נשללה הזכות לקבלת הקצבה למשפחה שבה ראש המשפחה משתכר למעלה מ-95% מהשכר הממוצע במשק.
בשנת 1990 הופסקה הקצבה גם על הילד השני.
קצבאות הילדים שולמו בשנות ה-70 וה-80 בשתי רמות: רמה גבוהה לילדים בעלי קרבה משפחתית לאדם ששירת בצה"ל ורמה נמוכה יותר לילדים שקרוביהם לא שירתו בצה"ל.
בעקבות הסכם קואליציוני של ממשלת הליכוד עם אגודת ישראל ניתנו קצבאות ילדים ברמה הגבוהה גם לילדים שאביהם דחה את שירותו במסגרת הסדר תורתו אומנותו.
נגד מדיניות זאת הוגשה עתירה לבג"ץ על ידי חברי כנסת ערבים, בטענה של פגיעה בשוויון.
בג"ץ דחה את העתירה בנימוק שמקומו המיוחד של לימוד התורה בעם ישראל מצדיק את העדפת לומדי התורה.
בשנת 1993, לאחר הקמתה של ממשלת ישראל ה-25 בראשות יצחק רבין, חודש תשלום קצבת הילדים לכל ילד ללא מבחן הכנסות ובוטלה ההבחנה בין יוצאי צבא לשאינם כאלו.
בשלהי כהונתה של ממשלת ברק, בנובמבר 2000, אושרה בכנסת הצעת חוק משפחות ברוכות ילדים (הידועה בכינוי "חוק הלפרט", על שם יוזמה, חבר הכנסת שמואל הלפרט מיהדות התורה), שלפיה הוגדלה מאוד הקצבה לכל ילד במשפחה מן הילד החמישי ל-855 ש"ח לחודש (לעומת 171 ש"ח לילד הראשון).
התיקון עבר למרות התנגדות הממשלה, בתמיכת חברי הכנסת מהמפלגות הדתיות והערביות ומרבית חברי הכנסת של הליכוד.
הדיונים בוועדת העבודה והרווחה של הכנסת, שדנה בחוק, היו סוערים ונתגלעו בהם חילוקי דעות חריפים בין חברי הכנסת מהמפלגות החרדיות לחברי כנסת אחרים.
חבר הכנסת יוסף לפיד התבטא כי זוגות חילוניים לא יוכלו להביא ילד שני, "הם יצטרכו לממן ילד שמיני במשפחה חרדית".
ח"כ דוד טל הגיב: "אנשים שנולדו עם כפית של זהב בפה לא מבינים מהו מחסור.
הם חסרי רגישות והבנה חברתית ומפגינים אטימות בלתי מובנת.
החוק יעודד את הילודה ויעזור בפתרון הבעיות הדמוגרפיות של ישראל.
דוד בן-גוריון יהיה עליז ושמח על משכבו בעקבות החוק".
החוק קבע כי קצבת הילדים תעלה לסך של 850 ש"ח לילד החמישי ולכל ילד נוסף (כן הוגדל מענק הלידה בגין ילדים אלה ל-2,400 ש"ח).
עלות יישומו של החוק הוערכה על ידי משרד האוצר בסך של 450 מיליון ש"ח בשנה, ואולם בדיעבד נמצא שעלות יישומו הייתה כ-600 מיליון ש"ח בשנה.
על פי מחקרם של יורם מישר וצ'ארלס מנסקי ערכן של קצבאות הילדים הגיע ב-1999 ל-6.7 מילארד ש"ח בשנה.
ביוני 2003, בקואליציה בראשות אריאל שרון, שכללה את מפלגת "שינוי" ואת בנימין נתניהו כשר האוצר, בוטלו ההטבות שהעניק "חוק הלפרט", במסגרת תיקוני החקיקה שבחוק התוכנית להבראת כלכלת ישראל, ויותר מכך – קצבת הילדים קוצצה לרמה נמוכה במידה ניכרת מזו שהייתה לפני אישור "חוק הלפרט".
נקבע שקצבת הילדים בגין כל ילד שנולד מיום 1 ביוני 2003 ואילך, היא בסכום אחיד.
בגין ילדים שנולדו קודם לכן גובה הקצבה לילד הולך ועולה ככל שגדל מספר הילדים.
עוד נקבע כי החל משנת 2009 קצבת ילדים תינתן בסכום אחיד בגין כל ילד, בלי תלות בתאריך לידתו.
בתמורה להצטרפות ש"ס לממשלה בראשות אהוד אולמרט ב-2006 נקבע כי קצבאות שניתנות בגין ילדים שנולדו לפני 2003 יישארו ברמתן הגבוהה יותר, כלומר בגובה 1.1 נקודת קצבה בגין הילד השלישי, ובגובה 1.72 נקודת קצבה בגין כל ילד מהילד הרביעי ואילך.
בשנת 2009 נקבע בהסכם הקואליציוני של תנועת ש"ס עם ממשלת נתניהו כי קצבאות הילד השני עד הרביעי יעלו בהדרגה, בתהליך שיסתיים ב-1 ביולי 2012. כמו כן הוסכם כי הקצבה לא תינתן להורה שילדו אינו לומד באופן סדיר במוסד חינוך או אינו מקבל את החיסונים הנדרשים.
בינואר 2012 קצבת הילדים הייתה: 173 ש"ח לחודש בגין כל ילד, למעט הילדים 2–4 במשפחה עבורם הקצבה הייתה 252 ש"ח לחודש.
סכומים גבוהים יותר ניתנו בגין ילדים שנולדו עד 31 במאי 2003. עבור ילד שלישי שנולד עד מאי 2003 ניתנו 284 שקלים, עבור ילד רביעי ניתנו 446 שקלים ועבור ילד חמישי והלאה שנולד עד מאי 2003 ניתנו 384 שקלים.
תוספת של 121 ש"ח לכל ילד ניתנת למקבלי קצבאות אחרות של ביטוח לאומי.
החל מאוגוסט 2013 הונמכו הקצבאות והועמדו על 140 ש"ח לילד בלי קשר למספר הילדים.
עבור ילדים שנולדו עד מאי 2003 הסכומים היו גבוהים יותר.
עבור ילד שלישי שנולד עד מאי 2003 ניתנו 172 ש"ח, עבור ילד רביעי ניתנו 336 ש"ח ועבור ילד רביעי ואילך 354 ש"ח.
קצבת ילדים זו היא מהנמוכות בעולם המפותח.
בנובמבר 2015, למפרע ממאי 2015, הוגדלה קצבת הילדים: בעד הילד הראשון והחמישי ואילך – 150 ש"ח, בעד הילד השני, השלישי והרביעי – 188 ש"ח (ללא פגיעה בגובה הקצבאות לילדים שנולדו עד מאי 2003).
אופן ההשקעה של כספי החיסכון יבחר על ידי ההורה מקבל הקצבה, מבין אוסף תוכניות חיסכון בנקאיות ומסלולי השקעה בקופות גמל.
שנות האלפים: חסכון לכל ילד
בשנת 2008 הקימה ממשלת ישראל ועדת שרים לבחינת קצבאות הילדים.
שר הרווחה דאז, יצחק הרצוג הציע לפתוח תוכנית חיסכון לכל ילד, כתחליף להגדלת קצבת הילדים.
במסגרת המשא ומתן הקואליציוני להקמתה של ממשלת ישראל השלושים וארבע נקבע, לפי דרישת "יהדות התורה", לבטל את הקיצוץ בקצבאות הילדים שביצעה ממשלת ישראל השלושים ושלוש.
במסגרת התוכנית מפקיד המוסד לביטוח לאומי מדי חודש סכום קבוע (57 ש"ח בשנת 2025) בחשבון על שמו של כל ילד תושב ישראל שטרם מלאו לו 18 שנים.
פעמים רבות גובה הקצבה השתנה בעקבות שינויים בהרכב הקואליציה.
קיצוץ חד בקצבאות הילדים הונהג בשנת 2003 על רקע ההרכב הקואליציוני בממשלת שרון השנייה יחד עם המשבר הכלכלי עמו התמודדה ישראל, והוחל בחלקו רק על קצבאות ילדים שטרם נולדו אז.
המדיניות של תשלומי ההקצבה לילדים נתונה במחלוקת במשך שנים רבות.
המפלגות החרדיות והערביות תמכו בהגדלתה של קצבת הילדים, ובפרט בהגדלת גובה הקצבה לילד עם הגידול במספר הילדים.
בין נימוקי המתנגדים לגישה זו:
נטען כי הקצבה גורמת לעידוד ילודה בקרב משפחות עניות ובכך למעשה גורמת להרחבת העוני בעיקר בקרב ילדים.
קצבה גבוהה מתמרצת אי יציאה לעבודה בקרב אוכלוסיות בעלות מספר רב של ילדים.
הקצבה משמשת לצורכי המשפחה, ולמדינה אין פיקוח או אפשרות לנתב אותה לטובתו של הילד בלבד (בשונה מתקציב ישיר לפרויקטים לרווחת הילדים כגון מפעל ההזנה ומתנ"סים).
השפעת גובה קצבת הילדים על הילודה
בשנים שלאחר קיצוץ הקצבאות בשנת 2003 נמשכה מגמת הירידה בפריון אצל החרדים והמוסלמים, האוכלוסיות שהושפעו במידה הרבה ביותר מהקיצוץ בקצבאות.
קיימת סברה שהירידה הושפעה מהקיצוץ בקצבאות.
מחקר של מחלקת המחקר בבנק ישראל ביקש לבודד את גורם הקצבאות מגורמים אחרים ולהשוות בין אוכלוסיות זהות שחלקן הושפעו משינוי בקצבאות וחלק אחר לא הושפע מהשינוי.
המחקר מצא גידול בפריון בעקבות גידול בקצבאות בקרב דרוזיות במחוז חיפה אך לא מצא שינוי כזה אצל דרוזיות במחוז צפון ובדואיות בנגב.
חוקרים ממינהל המחקר והתכנון במוסד לביטוח לאומי ומחטיבת המחקר של בנק ישראל מצאו כי בין השנים 1994 ל-2007 קצבת הילדים הממוצעת לילד מסדר גבוה הגדילה את ההסתברות של נשים נשואות ערביות ללדת ב־6%–7% ושל נשים חרדיות בכ-3%; ילודה של נשים יהודיות לא חרדיות ונשים דרוזיות לא הושפעה מגובה קצבת הילדים.
ההשפעה הכוללת של קצבת הילדים על הילודה בכלל האוכלוסייה הסתכמה בפחות מ-2%.
מי שהגיבו לגובה קצבת הילדים היו בעיקר נשים מבוגרות, אימהות להרבה ילדים, נשים במשפחות מעוטות הכנסה, ונשים שגדלו במשפחות מרובות ילדים בעצמן.
קַצָּב הוא בעל מקצוע אשר מעבד בשר וסחורות קשורות אליו לממכר ועובד בבתי מטבחיים או באטליז, שבהם הוא מכין ומעבד את מוצרי הבשר.
קצבים רבים מוכרים את תוצרתם בחנויות מיוחדות הנקראות מעדנייה, אך בעולם המערבי נפוצה כיום מכירת בשר במרכולים.
קצבות היא מקצוע עתיק, ולה מורשת בתרבויות רבות.
הקצב בוחר את החתיכות בגוף החיה, מהן יכין נתחי בשר, כאשר מעבר לשיקולי היגיינה ובריאות עומדים בפניו גם שיקולי חיסכון (ניצול כל גוף בעל החיים), יעילות (חיתוך החלקים המשובחים כך שיהיה ניתן להשתמש בהם בצורה מיטבית), וכן הורדת חלקים משניים.
הקצב מאפסן את נתחי הבשר באופן היגייני, מכין את הנתחים למכירה ולעיתים אף מכין מהם מוצרי בשר כגון נקניקים ונקניקיות, פשטידות בשר ומאכלים מוקפצים.
קצב אשר עוסק בהכנת מוצרי בשר ונתחי בשר כשרים, נזקק להכשרה מיוחדת להבנת חוקי הכשרות (כגון ניקור).
כיום מקצועו של הקצב נפרד מזה של השוחט, אך עד לפני כמה מאות שנים היה זה מקצוע אחד.
בתקופת ימי הביניים היו הקצבים באירופה מאורגנים בגילדות.
קצב נתונים הוא מונח מתחום טכנולוגיית המידע ותקשורת מחשבים המציין כמות של ביטים העוברים תהליך כלשהו לאורך זמן מסוים.
דוגמה לתהליך יכולה להיות דחיסת נתונים או העברת נתונים בקו תקשורת.
לרוב, קצב נתונים נמדד ביחידות ביט לשנייה (bps או bit/s) הנפוצה בהעברת נתונים טורית, או בית-לשנייה (Bps או Byte/s), השקולה ל-8bps, בהעברת נתונים מקבילית או העברת קבצים.
בדרך כלל יחידות אלה מצוינות בשילוב עם תחיליות במערכת היחידות הבין-לאומית כגון קילו (Kbps), מגה (Mbps) וכו'.
שיטה אחרת לציין גדלים אלו היא בחזקות של 2, כמתואר בטבלה.
32kbit/s – איכות רדיו AM
96kbit/s – איכות רדיו FM
128-160kbit/s – קידודי שמע נפוצים
192kbit/s – לרדיו דיגיטלי וקובצי MP3
קצה אמיני (או N טרמינל) הוא קצה שרשרת חומצות אמינו (חלבון או פפטיד) אשר מסתיים בקבוצת אמין- NH2 או +NH3. לחומצת אמינו קבוצה אמינית, וקבוצה קרבוקסילית (COOH).
חומצות האמינו מתחברות זו לזו בקשר אמידי בין אמין לקרבוקסיל, ליצירת פפטיד או חלבון, כך שנוצר מצב שתמיד קצה אחד אמיני, והשני - קרבוקסילי.
ביצירת חלבונים על ידי הריבוזום, יוצא קודם הקצה האמיני, והשרשרת מתארכת מהכיוון הקרבוקסילי.
בתורת הקודים, הקצב של קוד תיקון שגיאות הוא כמות המידע הערכי מתוך כלל המידע המקודד.
קצב הקוד מסומן לרוב בתור השבר כאשר הוא אורך מילת המקור ו- הוא אורך המילה המקודדת (מילת הקוד).
למשל, בקוד (קונבולוציה) בעל קצב חצי, , כל ביט מקודד על ידי הפיכתו לשני ביטים, ועל כן כמות המידע ה"יעיל" הוא מחצית מהתשדורת.
בשנת 1948 הראה קלוד שנון כי עבור ערוץ תקשורת עם קיבול ערוץ , לכל קצב הקטן מקיבול הקוד - קיים קוד תיקון שגיאות בקצב אשר מאפשר העברת המידע באופן בו ההסתברות לשגיאה היא זניחה (משפט הקידוד של שנון).
הכפר קצביה, או בשמו המלא קצביה א-ג'דידה , הוא כפר סורי נטוש במרכז רמת הגולן, כשלושה קילומטרים ממזרח לקצרין, סמוך לצומת קצרין (צומת קצביה).
שמו נגזר מהמילה ﻗﺼﺒ (קצב) שמשמעה בערבית קנה, והתוספת "ג'דידה" מבדילה אותו מהכפר הסמוך קצביה, שנמצא מדרום-מערב לו.
ממזרח לכפר, מעבר לכביש 87, נמצא מעיין סלוקיה, המעיין שממנו שואבת חברת "מי עדן" את המים למוצריה.
בין בתיה של קצביה הישנה נמצאו שרידים של בית כנסת קדום, בהם משקוף אבן שעליו תבליט בדמות חיוויאי האוחז נחש במקורו, ומנורה בעלת 11 קנים חרוטה באבן.
מקומו של בית הכנסת אינו ידוע.
שני הכפרים ננטשו במהלך התקדמות צה"ל וכיבוש הגולן במלחמת ששת הימים.
קצב לב ותוחלת חיים - מחקרים עדכניים מצביעים על קשר ויחס הפוך, בין קצב פעימות הלב לבין תוחלת החיים.
קצב פעימות לב אנושי אופטימלי נקבע כיום (2013) על 50 פעימות בדקה או פחות בזמן מנוחה.
ככל שהקצב במנוחה עולה, כן צפוי אותו אדם לחיים קצרים יותר ולהפך.
התופעה היא אוניברסלית, לא רק באדם, אלא בכל עולם החי.
ככל שיש לבעל החיים קצב פעימות לב גבוה יותר, תוחלת חייו קצרה יותר.
הרפואה הסינית נהגה לייחס לקצב פעימות הלב חשיבות רבה ביותר לצורך הערכת בריאותו הכללית של אדם.
הרפואה המערבית לעומתה, יודעת אמנם לפחות מאז 1987, על קשר בין קצב פעימות הלב לבין מחלות לב, אבל עד לאחרונה היא לא עשתה את ההקשר הכולל הזה, שבין קצב פעימות הלב לשורה התחתונה של תוחלת החיים.
לדוגמה, מחקר שנערך בארצות הברית במשך שמונה שנים, על קבוצה גדולה מאוד של מעל 130,000 נשים, ופורסם בפברואר 2009, גילה קשר מובהק סטטיסטית בין קצב פעימות הלב של הנשים הנבדקות, לבין הסיכון שלהן לפתח מחלות לבביות (קרדיו - ואסקולריות).
נשים עם קצב פעימות לב במנוחה, שמעל ל-76 בדקה, נמצאו במחקר זה בסיכון מוגבר יותר ב-26%, לחלות ואף למות מהתקפי לב או מחלה כלילית אחרת, בהשוואה לנשים בעלות קצב פעימות לב נמוך יותר.
המחקר הראשון שבחן את השורה התחתונה של תוחלת החיים, נערך על ידי ארבעה חוקרים דנים מבית החולים של אוניברסיטת קופנהגן, בראשותו של מגנוס ת'ורסטן ינסן (Magnus Thorsten Jensen) {שלושת החוקרים האחרים היו, פול סודיקני (Poul Suadicani), הנס אולה היין (Hans Ole Hein), ופין גינטלברג (Finn Gyntelberg)}.
החוקרים הדנים בדקו קבוצה גדולה של אלפי גברים, שהיו בריאים לחלוטין בתחילת המחקר, והישוו בין קצב פעימות הלב של כל אחד מהם לבין תוחלת החיים שלו על פני ארבעים שנה ויותר ובלי קשר דווקא למוות ממחלות לב.
במאמר שכתבו בנובמבר 2012 ופורסם לראשונה אונליין, באפריל 2013, לאחר בדיקות ותיקונים, הם קבעו שנמצא קשר סטטיסטי הפוך מובהק בין שני הגורמים הללו.
בניטרול כל גורם אפשרי שיכלו לחשוב עליו, כגון כושר גופני, גיל, לחץ דם וגורמי סיכון בריאותיים והתנהגותיים נוספים, נמצא כי ככל שקצב פעימות הלב במנוחה, של הנבדק, היה גבוה יותר, הסיכון למוות היה גדול יותר.
הממצא המפורט היה, ש-50 פעימות לב לדקה ופחות, בזמן מנוחה, הוא קצב פעימות הלב האופטימלי לגבר.
לדוגמה, מי שהקצב אצלם בזמן מנוחה היה 71 - 80 פעימות לב בדקה, הסיכון שלהם למות היה גבוה בכ-50% יותר ממי שהקצב אצלם היה אותו קצב אופטימלי.
מי שהקצב שלו היה 81 - 90, הסיכון שלו למות היה גדול פי שניים יותר מהאופטימום.
וקצב של יותר מ-90 פעימות לב בדקה בישר על סיכון גדול פי שלושה.
אחת הסברות היא כי האטה בקצב הלב במנוחה, מערך של 70 פעימות בדקה, ל־60, עשויה להאריך את תוחלת החיים של אדם, מ־80 שנה ל־93.3 שנה.
ניסוי תרופתי שנערך בעכברים תמך בהשערה זו.
החוקרים הצליחו להוריד את קצב הלב של העכברים מ־563 ל־266 פעימות בדקה, ולהאריך את תוחלת החיים שלהם ב־20%.
עם זאת, יש לציין שבעקבות הטיפול העכברים היו רזים יותר וכבר מזמן הוכח שהרעבה מבוקרת מאריכה את תוחלת החיים .
קיימות כיום תרופות שונות שמטרתן להאט את קצב פעימות הלב ולהאריך את שלב הדיאסטולה בהתכווצות לב (חוסמי רצפטורים בטא אדרנרגיים כמו דימיטון, נורמיטן, נורמלול וקרדילוק).
מטרתן של תרופות אלה היא טיפול במחלות אי ספיקת לב.
ייתכן שניתן לבדוק גם קשר בין השפעתן של תרופות מעין אלה לבין תוחלת החיים, תוך ניטרול גורמי והשפעות המחלה עצמה.
הקשר בין קצב פעימות הלב במנוחה, לבין תוחלת החיים אצל בעלי חיים באופן כללי, נמצא במחקרים ביולוגיים רבים, וידוע ומוכר במדע מזה שנים, הרבה לפני הממצאים שפורטו לעיל לגבי האדם.
לדוגמה, צבי הענק שחיים באיי גלאפגוס, חיים בממוצע כ-180 שנה.
קצב הלב של צבים אלה הוא 6 פעימות בדקה בלבד.
לויתן, שתוחלת חייו בממוצע עומדת על כ-35 שנה, קצב פעימות ליבו הוא בסביבות 20 פעימות בדקה.
לעומתם, מכרסם, שחי 2–3 שנים, קצב פעימות ליבו הוא 300 עד 500 פעימות בדקה, ומכרסם דומה, שהקצב הממוצע של פעימות ליבו במנוחה עומד על 240 פעימות בדקה, חי עד 5 שנים.
אצל יונקי שליה, למרות שינויים של עד פי 40 בתוחלת החיים, היחס בין מספר הפעימות לתוחלת החיים נשמר בטווח צר יחסית של פחות מסדר גודל אחד.
כאשר משווים את היחס "מספר פעימות/תוחלת חיים", למשקל הגוף, מגלים, שלמרות פער עצום של עד פי 500 אלף, בין משקלם של בעלי חיים קטנים כמו אוגר למשל, לבין משקלם של בעלי חיים גדולים כמו לוויתן, היחס "מספר פעימות/תוחלת חיים" נשמר בדייקנות.
ההסבר לכך נעוץ בעובדה שמשקל הלב משתנה באופן ליניארי עם מסת הגוף ביונקים קטנים וגדולים, ולכן הקשר בין משקל הלב לבין היחס "מספר פעימות/תוחלת חיים" נשמר.
הקשר האוניברסלי הזה אף כומת וחושב בנוסחאות מתמטיות שונות, הקושרות בין קצב פעימות הלב לתוחלת החיים.
הנוסחאות אינן זהות תמיד, אבל כולן אומרות בשורה התחתונה, שבכל היונקים, סך פעימות הלב הסופי, במהלך חיים שלמים, הוא קבוע למדי, כאשר המודלים השונים מציעים כל אחד מספר פעימות כולל, מעט שונה.
מכל מקום, אם סך פעימות הלב במהלך החיים הוא אכן קבוע, אזי ברור שבעל חיים בעל קצב פעימות נמוך, יחיה יותר שנים מבעל חיים שיש לו קצב פעימות לב מהיר.
בני האדם הם יוצאי הדופן בעניין זה, משום שקצב פעימות לבם הוא מהיר יחסית ועל פי הנוסחאות הכלליות של בעלי החיים בדרך כלל, תוחלת חייו של האדם הייתה צריכה להיות נמוכה יותר מהמקובל כיום.
ההסבר לאנומליה האנושית הזו הוא יתרונות הרפואה האנושית המודרנית.
קצה האגם היא מיני-סדרת טלוויזיה שנכתבה על ידי ג'יין קמפיון וג'רארד ליפפ ובוימה על ידי קמפיון והבמאי האוסטרלי גארת'.
הסדרה צולמה בניו זילנד שבה גם מתרחשת העלילה.
זו סדרת דרמה העוקבת אחר בלשית (אליזבת מוס) החוקרת את היעלמותה של ילדה בת 12 שנכנסה להיריון.
הסדרה הופקה בשיתוף פעולה בין ה-BBC, ערוץ סאנדאנס האמריקאי וערוץ UKTV הניו זילנדי/אוסטרלי.
הסדרה הוקרנה לראשונה בפני באי פסטיבל סאנדנס בינואר 2013 והייתה למיני סדרה הראשונה שהוקרנה בפסטיבל, הסדרה גרפה את פרס המבקרים, עבור משחקה של מוס והסדרה הוכרזה כמועמדת לשמונה פרסי אמי, בראשם הפרסים למיני-סדרה הטובה ביותר, השחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה (עבור מוס) ושחקן המשנה הטוב ביותר במיני-סדרה (עבור מולאן).
אליזבת מוס זכתה על תפקידה בסדרה בפרס בחירת מבקרי הטלוויזיה בתור השחקנית הטובה ביותר במיני-סדרה/סרט.
בשנת 2017 עלתה לשידור סדרת המשך שמהווה עונה שנייה הנקראת "קצה האגם: הנערה הסינית".
העלילה מתרחשת בעיירה לייקטופ ("קצה האגם"), עיירה מרוחקת ועוצרת נשימה בניו זילנד, ששוכנים בה כוחות קודרים ומלאי עוצמה.
טוּי (ז'קלין ג'ו), בתו בת ה-12 של הפושע המקומי מאט מישאם (מולאן), צועדת בחודש החמישי להריונה לתוך אגם קפוא, ומוצאת את עצמה במחנה לנשים שהקימה הגורואית ג'י-ג'יי.
החוקרת רובין גריפין (אליזבת מוס) חוזרת ללייקטופ, עיירת מולדתה, כדי לטפל באמה הגוססת.
תחת פיקודו של סמל אל פרקר (דייוויד וונהאם), היא צוללת לחקירת האירוע של טוי, רק כדי לגלות כי זהו אינו מקרה פשוט, רגע לפני היעלמותה המסתורית של הילדה.
לכודה במקום שבו אושר וצדק לא ניתנים להשגה, רובין נאלצת לא רק לאתר את טוי, אלא גם להתמודד עם העבר האפל שלה עצמה, ועם הגבר שהשאירה מאחור, ג'ונו.
כל צעד לפתירת המקרה חושף אמת מסוכנת על רובין עצמה.
צוות שחקנים מפואר מוביל את הסדרה, בראשו ניצבים זוכת גלובוס הזהב אליזבת מוס; זוכת האוסקר, ה-BAFTA, פרס גלובוס הזהב ושני פרסי האמי, הולי האנטר; זוכה שני פרסי ה-BAFTA ופרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל קאן, פיטר מולאן; וזוכה שלושה פרסי האוסקר האוסטרלי, דייוויד וונהאם.
בסדרה מככבים אליזבת מוס, הולי האנטר, פיטר מולאן, דייוויד וונהאם, טום רייט,ג'יי ראיין, קיפ צ'פמן, ז'קלין ג'ו, רובין מלקולם, ג'נביב למון, ג'ורג'י קיי, סקיי וואנסי, אן-מארי, שרה ולנטיין, רובין נווין, קלווין תוטיאו, לוסי לולס, דארן גלישנן, לוק בוכנן, מירה פולקס, ג'אסק קומן, מדליין סמי ובתפקיד אורח ג'ורג' מייסון.
הסדרה זכתה לביקורות חיוביות באופן יוצא מן הכלל, כאשר שמונה מבקרים העניקו לה את הציון 100.
ב"ניו יורק מגזין" נכתב: "ניצחון של כתיבה, בימוי ומשחק.
אחת מעשר הסדרות הטובות של השנה".
ב"אינדיפנדנט" נכתב כי "אי אפשר שלא להקדיש לה את מלוא תשומת הלב.
הבחירה שלנו ל-2013 תוך עשר דקות.
לדעת ה"הוליווד ריפורטר" זו "סדרה מהמעלה הראשונה, נעלה, אדג'ית, עדינה ומטרידה.
אחת מהסדרות הטובות על המסך".
ב"טלגרף" נכתב כי הסדרה "מטילה כישוף.
הדרמה הכי מקורית של השנה, וייתכן שהטובה ביותר".
ה"ניו יורק פוסט" כתבו שזו "טלוויזיה מצוינת, מבריקה ולא קונבנציונלית.
כל-כך רבת רבדים ובלתי צפויה".
ב"טיים אאוט" לונדון נכתב "עדיין לא משוכנעים שהטלוויזיה מנצחת את הקולנוע?
אמביציוזית, מיומנת, מציגה קול יצירתי.
המסך הקטן מעולם לא הרגיש כל-כך גדול".
"וול סטריט ז'ורנל" כתבו ש"הנראטיב כל-כך מותח והפרטים כל-כך עמוקים, שאפשר לשכוח לנשום.
ב"אסקווייר" נכתב כי זהו "ייצוג מושלם לעידן הזהב של הטלוויזיה.
פורטרט מסובך, פרוע, מסנוור ומהנה לצפייה.
ב"TV Guide" נכתב שהסדרה "מורכבת ומגוונת.
מופלאה בצורה רעננה ובלתי נשכחת" וב"וושינגטון פוסט" נכתב כי הסדרה "ראויה לציון.
מלאה בדמיון, אינטליגנטית, יפהפייה ובטוחה בעצמה.
תופתעו מכמה מהר אתם הולכים להתמכר".
קצה האגם: הנערה הסינית (סדרת המשך/עונה שנייה)
במרץ 2013 התפרסם שהיוצרת-כותבת ג'יין קמפיון הצהירה שלא תהיה עונה נוספת, אך באוקטובר 2014 הוכרז שהסדרה חודשה לעונה שנייה.
"קצה האגם: הנערה הסינית" הוקרנה לראשונה בפסטיבל הקולנוע בקאן במאי 2017 ומתמקדת בחקירת מקרה רצח בעיר סידני שבאוסטרליה.
קצבת נכות היא קצבה המשולמת על ידי מדינה לאנשים עם מוגבלות המונעת מהם לעבוד ולהשתכר ברמה מינימלית.
קצבת הנכות כמעט תמיד מותנית בהיעדר הכנסה משמעותית ממקורות אחרים.
קצבת נכות משולמת במדינות רבות, בהן ישראל וארצות הברית, ובאירופה: בולגריה, אסטוניה, צרפת, יוון, הונגריה, איסלנד, לטביה, הולנד, פולין וסלובניה.
במלטה קיימת תוכנית של גמלת נכות הדומה יותר לקצבת נכות מאשר לתוכנית גמלת נכות.
הגדרת הנכות הנדרשת לקבלת הקצבה משתנה ממדינה למדינה.
בבולגריה ההטבות מוגבלות לבעלי פגיעה פיזית, פגיעת ראייה או פגיעה שכלית בעלי לפחות 90% אובדן כושר עבודה.
בצרפת, לעומת זאת, נדרשת לפחות 50% נכות קבועה וביוון 67% אחוזי נכות.
בארצות הברית בשנת 1961, סבלו 25.7% ממקבלי הקצבה מבעיות לב ושבץ, 16% מבעיות נוירולוגיות, 9.6% מבעיות נפשיות והתפתחותיות, 8.3% מסרטן, 8.3% מבעיות גב ובעיות כאב אחרות, 7.2% ממחלות במערכת הנשימה, 2.5% מסכרת ו-22.4% מבעיות אחרות.
בשנת 2011, סבלו 10.6% ממקבלי הקצבה מבעיות לב ושבץ, 8.2% מבעיות נוירולוגיות, 19.2% מבעיות נפשיות והתפתחותיות, 9.2% מסרטן, 33.8% מבעיות גב ובעיות כאב אחרות, 4.1% ממחלות במערכת הנשימה, 3.4% מסכרת, 3.7% מפציעות ו-7.7% מבעיות אחרות.
בישראל, בשנת 2009, סבלו 32% ממקבלי קצבת נכות ממחלות נפשיות, 25% ממחלות פנימיות, 21% ממחלות נוירולוגיות ולוקמוטוריות, 11% מפיגור שכלי ו-7.5% מליקויים חושיים.
שיעור מקבלי קצבת הנכות משתנה ממדינה למדינה.
בשנת 1999 היו ביפן קצת פחות מ-2% מקבלי קצבת נכות או גמלת נכות, בעוד בהולנד היה השיעור מעל 7%.
ממוצע ה-OECD עמד על כ-5%.
בארצות הברית היה שיעור מקבלי הקצבה בסוף שנות ה-70 כ-2.3%.
בעקבות ביקורת ציבורית תוקן החוק בשנת 1980 על מנת להדק את הפיקוח על מבקשי הקצבאות, מרבים נשללה הקצבה ושיעור מקבלי הקצבה ירד באמצע שנות ה-80 אל מתחת ל-2%.
צעד זה הביא בשנת 1984 לצעד בכיוון הנגדי, כאשר חוקק ב-1984 חוק הקורא ליחס יותר מקל כלפי מבקשי הקצבה.
מאז, עלה שיעור מקבלי הקצבה באופן חד ובשנות ה-2000 עלה מעל ל-3.5%.
קצאלטננגו (בספרדית: Quetzaltenango, ידועה גם בשם שֵׁלַחוּ (Xelajú) או בקיצור שלה) היא העיר השנייה בגודלה בגואטמלה, אחרי גואטמלה סיטי, ובירת מחוז קצאלטננגו.
בתקופה שלפני הכיבוש הספרדי העיר הייתה שייכת לאנשי מאיה ונקראה בשם שלחו.
בעת הכיבוש הספרדי היא הייתה בת לפחות 300 שנים.
באזור 1520 הקונקיסטאדור פדרו דה אלוואראדו כבש את העיר בעזרת בני ברית אינדיאנים, וקרא לעיר בשפתם, שפת נאוואטל, קצאלטננגו.
למרות ששם זה הפך לשמה הרשמי של העיר, רבים, בעיקר האינדיאנים, המשיכו לקרוא לה בשמה המקורי.
בין 1838 ו-1840 העיר הייתה הבירה של מדינת לוס אלטוס, חלק מהרפובליקה הפדרלית של מרכז אמריקה.
כשהאחרונה התפרקה, צבא גואטמלה בהנהגת רפאל קררה כבש את לוס אלטוס.
במהלך המאה ה-19 גידול קפה הפך לענף מרכזי בכלכלת המקום, אשר צמחה עקב כך.
העיר הייתה אמורה לארח ב-2018 את משחקי מרכז אמריקה והקריביים, אך בעקבות בעיות כספיות אירוח המשחקים הועבר לברנקייה בקולומביה.
קצאלטננגו היא מרכז כלכלי ותעשייתי חשוב בגואטמלה.
בנוסף על התעשייה, כלכלת העיר מסתמכת על חקלאות משדות בסביבה, בהם מגדלים בין היתר קפה, תירס, שומשום ואורז.
קצה המחר הוא סרט פעולה-מדע בדיוני אמריקאי משנת 2014 בכיכובם של טום קרוז ואמילי בלאנט.
הסרט בוים על ידי דאג לימן והוא עיבוד לנובלה היפנית "All You Need Is Kill" מאת הירושי סאקוראזאקה.
עלילת הסרט מתרחשת בעתיד הלא רחוק כאשר גזע חייזרים עוין המכונה "מימיקס" (חקיינים) פולש לכדור הארץ, מצליח להשתלט על מרבית יבשת אירופה, ומנסה כעת להשמיד את המין האנושי.
צבאות העולם מתקשים לעמוד במתקפת החוצנים.
הסרט נפתח בסיקור תקשורתי ממנו למדים שהחייזרים תמיד חזו מראש את מהלכי צה"מ (צבא ההגנה המאוחד) עד לקרב בעיר ורדן שרק בו צה"מ הצליח לנצח בקרב, ומשם, הוא החל להתכונן לצליחה של תעלת למאנש בחושבו שיוכל לנצח במלחמה.
הקצין האמריקני מייג'ור ויליאם קייג' (מגולם על ידי טום קרוז), הוא דובר שאחראי על מערך יחסי הציבור של הצבא.
פחות מיממה לפני הקרב הגדול של כוחות הקואליציה שמתוכנן להיערך נגד החייזרים בחופי צרפת, קייג' מתבקש על ידי גנרל ברינגהם לסקר את נחיתת הכוחות על החוף.
קייג' מסרב מכיוון שחושש למות בקרב ומאיים על הגנרל להשתמש בכישורי היחצ"נות שלו כדי להביא להאשמתו בכישלון האפשרי של הקרב, וכשהגנרל מורה לעוצרו באשמת סירוב פקודה, קייג' מנסה לברוח ומהומם על ידי המשטרה הצבאית.
הוא מתעורר כשהוא באזיקים במחנה הטירונות שהוקם בנמל התעופה לונדון הית'רו, שם הוא מגלה שהוא הורד לדרגת טוראי ונחשב לעריק, ועל אף חוסר הניסיון שלו הוא מצוות לכיתה ג'יי כדי לצאת איתם לקרב כחייל לכל דבר.
הפלישה נכשלת והמימיקים צפו אותה מראש והציבו מארב לכוחות הצה"מ וטבחו בהם.
קייג' מצליח להרוג מימיק אחד, אך נהרג בשדה הקרב תוך דקות ספורות מתחילת הקרב כשהוא מכוסה בדמו של המימיק.
לאחר מותו הוא מתחיל להתעורר בכל פעם בהית'רו באופן מסתורי לבוקר האתמול, והוא חווה את אותם אירועים שקרו ביממה לפני הקרב הקטלני, בעודו היחיד שיש לו זכרונות מהיום ה"קודם", כאשר בכל פעם על אף נסיונותיו לשנות את העתיד, הוא נהרג שוב ושוב בשדה הקרב.
אף על פי כן, בעקבות הניסיון הרב אותו הוא צובר כתוצאה מלולאות הזמן, מיומנויות הלחימה של קייג' גוברות במידה ניכרת בהדרגה והוא מסוגל כעת לחזות את המהלכים של החוצנים.
באחת מלולאות הזמן שקייג' חווה הוא פוגש בלוחמת המעוטרת ביותר של הכוחות המיוחדים סרג'נט ריטה ווראטאסקי (מגולמת על ידי אמילי בלאנט), אשר נודעת בכינוי "המלאך של וורדן" בשל חלקה המכריע בקרב נגד כוחות החייזרים בוורדן אשר בו היא הצליחה להרוג מאות חייזרים בעצמה.
ווראטאסקי מכירה ביכולתו של קייג' לחזות את אירועי העתיד ומבקשת ממנו שיאתר אותה כאשר הוא "יתעורר" בפעם הבאה.
כשקייג' מוצא אותה במחנה הטירונים היא מציגה אותו בפני ד"ר קרטר, מומחה בביולוגיה של המימיקים.
השניים מספרים לו שהמימיק שהוא הרג היה מימיק נדיר מסוג "אלפא", הקשור באופן ישיר ל"אומגה" - המוח המרכזי של המימיקים.
בכל פעם שאלפא אחד נהרג בשדה הקרב, האומגה מתחיל את היום מחדש עם הזיכרונות של היום הקודם וכך הוא יכול לחזות מראש את צעדי אויביו ולהיערך בהתאם.
קייג' קיבל את היכולת הזו כשמת והוא מכוסה בדמו של האלפא.
בעבר ווראטאסקי עברה חוויה דומה, וכך קיבלה את היכולת להרוג מאות מימיקים ביום הלחימה בוורדן, אך היא איבדה אותה בעקבות פציעתה בשדה הקרב וקבלת תרומת דם זרה בשל הפציעה.
בעקבות כך קייג' וסרג'נט ווראטאסקי מובילים כעת את הלחימה בגזע החייזרים כאשר בעקבות כל לופ שקייג' חווה הוא וריטה מבינים טוב יותר את צעדיהם של האויבים וכתוצאה מכך מתקרבים באופן הדרגתי להבסת האויב על ידי השמדת ה"אומגה".
כאשר קייג' מתחיל לקבל חזיונות המסגירים לו את מיקום האומגה בסכר בגרמניה, הוא וווראטאסקי מנסים באמצעות יכולתו להתעורר כל יום מחדש לפלס נתיב דרך שדה הקרב ולסכר.
אבל כשהוא מגלה שכל נתיב שהוא בוחר מביא בסוף למותה של ווראטאסקי, הוא בוחר להגיע לסכר לבדו.
שם הוא מגלה שהאומגה לא נמצא וכי החיזיון היה מלכודת שהוצבה בפניו כדי למשוך אותו ולקחת ממנו את היכולת שלו להתחיל את היום מחדש.
הוא מספיק להרוג את עצמו לפני שהאלפא המוצב שם יוכל לקחת את דמו.
קייג' ווראטאסקי חודרים למטה של גנרל בריגהם במטרה להשיג אבטיפוס של טרנספונדר שנבנה על ידי ד"ר קרטר ואמור לדמות קשר ישיר בין האלפא לאומגה, וכשקייג' מנסה אותו על עצמו הוא מקבל חיזיון שמסגיר לו את מיקומו האמיתי של האומגה במוזיאון הלובר.
אך בינם לבין חיילי הגנרל מתפתח מרדף בסיומו השניים נפצעים, וכתוצאה מהפציעה קייג' מקבל עירוי דם ומאבד את יכולתו להתחיל את אותו היום מחדש.
בהבנה שעליהם לחסל את האומגה לפני הנחיתה בנורמנדי, קייג' ווראטאסקי מגייסים חברים מכיתה ג'יי וטסים עימם לפריז.
חברי הכיתה האחרים מקריבים את חייהם כדי לאפשר לקייג' ולווראטאסקי לחדור למרתפי הלובר ולזרוק רימוני נפץ על האומגה.
השניים נהרגים על ידי אלפא בדיוק כשהאומגה מתפוצץ ומנטרל את כל המימיקים.
לאחר שספג לתוכו את דמו של האומגה קייג' מתעורר מחדש ביום הפגישה הראשונה של עם גנרל בריגהם לפני הנחיתה המתוכננת, ושומע אותו מודיע בתקשורת על נחשול אנרגיה מסתורי שפרץ ממעמקי הלובר והרג את כל המימיקים.
הוא מגיע בעצמו למחנה הטירונים בהית'רו ומגלה שווראטאסקי ושאר חבריו לכיתה ג'יי חיים ואינם מכירים אותו.
טום קרוז - בתפקיד מייג'ור ויליאם "ביל" קייג'
אמילי בלאנט - בתפקיד סרג'נט ריטה ווראטאסקי
ביל פקסטון - בתפקיד מאסטר סרג'נט פארל
ברנדן גליסון - בתפקיד גנרל בריגהם
קיק גארי - בתפקיד גריף
דרגאמיר בראסיק - בתפקיד קאנץ
שרלוט ריילי - בתפקיד ננסי
ג'ונאס ארמסטרונג - בתפקיד סקינר
פרנץ דראמה - בתפקיד פורד
מאסאיושי האנדה - בתפקיד טאקדה
טוני וואיי - בתפקיד קימל
נוח טיילור - בתפקיד ד"ר קרטר
בין הסיקור התקשורתי בתחילת הסרט, בולטים מספר סיקורים של העיתונאים הישראלים דני קושמרו וניר דבורי אך עם כותרות מזויפות, בהמשך ניתן גם לראות את הדגל הישראלי ואת השפה העברית כאחת משפות הממשק המוצעות בחליפה.
הפלישה של צבא ההגנה המיוחד בחופי צפון צרפת נעשתה בהשראת הפלישה לנורמנדי במלחמת העולם השנייה.
הסרט עלה לאקרנים ביוני 2014, במלאת 70 שנה למבצע ההיסטורי (יוני 1944).
בשנים שקדמו לתקופה שכיבוש הקוטב היה ליעד מציאותי, היו מניעים אחרים שמשכו הרפתקנים דרומה.
בראשית הדברים, הכוח המניע היה גילוי נתיבי סחר חדשים בין אירופה למזרח הרחוק.
אחרי שנתיבים כאלה נקבעו ותוואי הקרקע הגאוגרפיים העיקריים מופו ברובם הגדול, היה כוח המשיכה להרפתקאות מסחריות טמון ביבשת הענק הפורייה של "טרה אוסטרליס", שנחבאה, לפי האגדה, הרחק בדרום.
האמונה בקיומה של ארץ שפע משוערת כזאת עמדה בעינה עד אמצע המאה ה-18; חוקרים מיאנו להשלים עם האמת שהתגלתה בהדרגה, של סביבה קרה וקשוחה בארצות האוקיינוס הדרומי.
מסעותיו של ג'יימס קוק בשנים 1771–1774 הציגו באופן כולל את טבען העוין לכאורה של אותן ארצות נעלמות, תהיינה אשר תהיינה.
גילוי זה הביא להזחת הדגש במחצית הראשונה של המאה ה-19, מנתיבי הסחר אל מחקר וגילוי.
לאחר תקופת החורף הראשונה שעשו חוקרים באנטארקטיקה היבשתית בשנת 1899, נשקף סיכוי מציאותי להגיע אל הקוטב הדרומי, והמירוץ אל הקוטב החל.
הבריטים היו הראשונים שניסו את כוחם בהרפתקה זו, שהתאפיינה ביריבות בין רוברט פלקון סקוט לארנסט שקלטון בתקופת העידן ההרואי של חקר אנטארקטיקה.
שקלטון חזר על עקבותיו מתוך שיקולי זהירות והצליח להחזיר את כל אנשיו בשלום; סקוט הגיע אל הקוטב בינואר 1912 ונוכח לדעת, שמגלה הארצות הנורווגי רואלד אמונדסן הקדים אותו בחודש.
ב-1494, חתמו המעצמות האירופיות הימיות העיקריות, פורטוגל וספרד על חוזה טורדסיאס, במסגרתו הועבר קו במרכז האוקיינוס האטלנטי והקצתה את כל נתיבי הסחר שממזרח לקו לפורטוגל.
ברית זו נתנה לפורטוגל שליטה בנתיב היחיד המוכר למזרח - דרך כף התקווה הטובה והאוקיינוס ההודי, והניחה לספרד, ובהמשך לארצות אחרות, לחפש נתיב מערבי אל האוקיינוס השקט.
חקר הדרום החל כחלק מן החיפוש אחר נתיב כזה.
בשונה מאזור הקוטב הצפוני, אין כל ראיה לנוכחות אנושית או למושבות אדם באנטארקטיקה או באיים שסביב לה לפני עידן החקר האירופי.
עם זאת, החלקים הדרומיים ביותר של דרום אמריקה כבר היו מיושבים בשבטים כגון בני הסלקנאם (Selk'nam/Ona), בני יאגאן (Yagán/Yámana), בני אלאקאלוף (Alacaluf) וה-האוש (Haaush).
שבט ההאוש, במיוחד, יצא דרך קבע למסעות אל Isla de los Estados, שהיה במרחק 29 קילומטרים מן האי הראשי של ארץ האש, טיירה דל פואגו, ומכאן שיש מקום לשער, שחלק מהם היו מסוגלים אולי להגיע אל האיים הסמוכים לכף הורן.
גילוי אמנות קדומה של אינדיאנים מארץ האש ושרידי סירות קאנו גם באיי פוקלנד מרמז לאפשרות של מסעות ימיים ארוכים עוד יותר.
לעומת ילידי ארץ האש, שלא ניחנו בכישורים הדרושים למסע של ממש ברחבי אוקיינוס, הפולינזים הוכיחו כישורים אלה בוודאות.
יש ראיות מסוימות לביקורים של הפולינזים באיים התת-אנטארקטיים של ניו זילנד, אף כי איים אלה רחוקים מאנטארקטיקה יותר מאשר מדרום אמריקה.
מכיתת חרס לאפיטה לא מתוארכת ולא מזוהה נמצאה באיי האנטיפודה, ויש גם שרידים של יישוב פולינזי שתוארכו למאה ה-13 על האי אנדרבי שבאיי אוקלנד.
מסיפורים העוברים מפה לאוזן לאורך השנים עולה, כי בסביבות 650 הוביל אוי-טה-רנג'יאורה צי של ואקה טיוואי דרומה עד שהגיעו אל "מקום של קור עז, שם התרוממו מבנים דמויי סלעים מתוך ים מוצק".
התיאור הקצר מתאים לכאורה למדף הקרח רוס או אולי ליבשת האנטארקטית, אבל אפשר שהוא מתייחס רק לקרחונים ולמצופי קרח, המצויים באוקיינוס הדרומי.
אף כי היה פורטוגזי במוצאו, הצהיר פרדיננד מגלן על נאמנותו לקרלוס הראשון, מלך ספרד, אשר בשמו הפליג מסביליה ב-10 באוגוסט 1519, עם צי של חמש אוניות, לאתר נתיב מערבי אל מקור התבלינים באיי מאלוקו שבאינדונזיה.
הצלחתו הייתה תלויה במציאת מצר או מעבר בין חלקיה היבשתיים של דרום אמריקה, או מציאת הקצה הדרומי של היבשת והקפתו.
בספטמבר 1520 התחדש המסע לאורך החוף שעוד לא מופה, וב-21 באוקטובר הגיע אל קו רוחב 52° דרום.
כאן מצא מגלן לשון-ים עמוקה, שהתגלתה כמצר שחיפש, זה שייקרא בהמשך מצר מגלן.
בראשית נובמבר 1520, בעודם משייטים דרך המצר, הגיעו אל הנקודה הדרומית ביותר שלו, בסביבות 54° דרום.
שלושים ושבעה ימים נדרשו להם לחציית המצר, ואת היבשה שמדרום לו כינו בשם טיירה דל פואגו, אך לא ידעו לבטח אם מדובר בחלק מן היבשת או באי.
זה היה שיא בהשגת קצה הדרום ליורד-ים אירופאי, אף כי לא קצה הדרום שאליו הגיע האדם עד אז, כיון שמיקום זה נמצא צפונית למקום היישוב האנושי הדרומי ביותר בעולם, הלא הוא ארץ האש.
הצפייה הראשונה של מעבר אוקיינוס אל האוקיינוס השקט דרומית לארץ האש מיוחסת לעיתים לפרנסיסקו דה אוסס ממשלחת לואאסה.
בינואר 1526 נסחפה ספינתו, "סן לסמס", דרומה מן הכניסה האטלנטית אל מצר מגלן לנקודה, שם חשבו אנשי הצוות כי הם רואים שונית ומים מעבר לה, סימן לקצה הדרומי של היבשת.
אפשר רק לשער איזו היא השונית שראו; מתקבל על הדעת, שהיה זה כף הורן.
בחלקים מן העולם דובר הספרדית סבורים, שייתכן ודה אוסס גילה את המצר שנקרא בהמשך מעבר דרייק, יותר מחמישים שנה לפני סר פרנסיס דרייק, הפריבטיר הבריטי.
סר פרנסיס דרייק הפליג מפליימות ב-15 בנובמבר 1577, מפקד צי של חמש אוניות ובראשן אוניית הדגל שלו "פליקן", שבהמשך שונה שמה ל"איילת הזהב".
מטרתו העיקרית הייתה ביזה, לא מסע חקר וגילויים; היעדים הראשוניים שלו היו הערים הספרדיות הלא-מבוצרות של צ'ילה ופרו לחוף האוקיינוס השקט.
דרייק, שהפליג בנתיב של מגלן, הגיע אל פוארטו סן חוליאן ב-20 ביוני.
אחרי קרוב לחודשיים בנמל, עזב דרייק את המעגן עם צי מצומצם של שלוש אוניות וספינת מפרשים קטנה.
אוניותיו הגיעו אל מצר מגלן ב-23 באוגוסט ויצאו אל האוקיינוס השקט ב-6 בספטמבר.
דרייק קבע נתיב צפוני-מערבי, אבל למחרת היום פגעה סערה בספינות והפיצה אותן לעברים שונים.
ה"מריגולד" טובעה בנחשול ענק; ה"אליזבת" הצליחה לחזור אל מצר מגלן, ולאחר זמן הפליגה מזרחה, חזרה לאנגליה; ספינת המפרשים הקטנה אבדה מאוחר יותר.
הסופות נמשכו יותר משבעה שבועות.
"איילת הזהב" נסחפה הרחק מערבה ודרומה, לפני שעשתה את דרכה בדי-עמל חזרה אל היבשה.
ב-22 באוקטובר עגנה האונייה לחופו של אי, שדרייק קרא לו בשם "אי אליזבת", שם קוששו הימאים עצים לאש המטבח וצדו כלבי-ים ופינגווינים לשמש להם מזון.
לדברי הנווט הפורטוגזי של דרייק, נונו דה סילבה, מיקומם במעגן היה 57° דרום, אך בקו רוחב זה אין שום אי.
על איי דייגו רמירס, שעוד לא התגלו אז, ב-'30 56° דרום, אין כל עצים ולא ייתכן שאלה היו האיים עליהם קוששו אנשי דרייק עצי הסקה.
מכאן עולה, שחישוב הניווט היה שגוי, וכי דרייק עגן בכף הורן, שעוד לא נקרא אז בשם, או בסמוך לו, ב-'59 55° דרום.
ב-14 ביוני 1615 הפליג וילם סכאוטן עם שתי ספינות, "אנדראכט" ו"הורן" מטקסל, הולנד, למצוא נתיב מערבי אח האוקיינוס השקט.
"הורן" אבדה בשריפה, אבל "אנדראכט" המשיכה דרומה.
ב-16 בינואר 1616 הגיע סכאוטן אל מה שחשב לכף הדרומי ביותר של יבשת דרום אמריקה;