tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנים 1989-1990, בעקבות השבת הדמוקרטיה להונגריה, חלה התעוררות יהודית בבודפשט, וכיום שוב פועלים בה בתי כנסת, מרכזים קהילתיים, מוסדות תרבות וחינוך, איגודי ספורט וארגונים ציוניים.
בודפשט היא כיום הקהילה היהודית הגדולה בהונגריה ובמרכז אירופה, ובה 23 בתי כנסת ובתי תפילה, שתי מכללות, שלושה בתי ספר יסודיים, 3 גני ילדים, בית חולים, שני מוסדות סיעודיים וכמה בתי עלמין.
בבודפשט נמצאים גם המשרדים הראשיים של הארגונים היהודיים הארציים.
שתי הקהילות העיקריות הן הקהילה הנאולוגית והקהילה החרדית.
זו האחרונה התמזגה בתקופת המשטר הקומוניסטי, בשנות ה-50, אל תוך קהילת בודפשט, חידשה את עצמאותה בשנת 1994, ויש לה מוסדות, בתי כנסת, בתי עלמין, בתי ספר, מקווה וחנויות כשרות משלה.
בקיץ 1999 נערך בבודפשט פסטיבל יהודי, על ידי מרכז התרבות והתיירות של הקהילה.
הפסטיבל כלל קונצרטים, תפילות בציבור, מופעי קברט, ירידי ספרים, סרטים, ועוד.
המרכז הקהילתי "באלינאט" נוסד ב-1995. יש בו פעילויות מגוונות, כגון תיאטרון חובבים, מועדון לאם ולילד, "ברית עברית עולמית" – מועדון לעברית, "קמפותורה" – לימוד תנ"ך לילדים, באמצעות תוכנת מחשב, ריפוי בדיבור, חוגי אמנות ויצירה לילדים, ספריית אודיו, חוגי יוגה, שחמט, ועוד.
שחקנים יהודים צעירים וותיקים ייסדו את תיאטרון "ריבארי", ויש גם תיאטרון לילדים.
כמו כן פועלות בבודפשט חמש מקהלות יהודיות, מקהלת ילדים, להקת ריקודי עם, שתי להקות כלייזמרים, תזמורת נוער, פאב יהודי ושירות פנויים פנויות.
בית המדרש לרבנים בבודפשט (נוסד ב-1877), בראשותו של ד"ר יוסף שווייצר, רב ראשי.
מכללת בודפשט לעסקים, נוסדה ב-1995. כל הסטודנטים לומדים נושאים יהודיים בנוסף למערכת השיעורים הרגילה.
נוסד ב-1919, בשם תיכון הקהילה היהודית בבודפשט.
בית הספר וגן הילדים "לאודר יבנה".
נוסד ב-1990. מוסד חינוכי ליברלי ובו לימודי חול, היסטוריה יהודית, ספרות, יהדות, ועברית.
בית הספר של הקרן האמריקאית.
נוסד ב-1990, בחסות קרן רייכמן, ובו לימודי יהדות.
מרכז "פוראס" ובו מאגרים חינוכיים אור קוליים בנושאים יהודיים, מיועד למורים ולתלמידים.
המרכז החינוכי היהודי "בית פרץ".
קהילת בודפשט הונצחה במקומות רבים על ידי אנדרטאות, ציורים, שירים, מוזיאונים ועוד.
אנדרטת "הערבה הבוכיה" ובית הקברות היהודי - אנדרטה הנמצאת בחצר בית הכנסת הגדול בבודפשט המהווה כאחד האתרים המתוירים ביותר בבודפשט.
האנדרטה עשויה מתכת, ומורכבת מאלפי עלים קטנים, שעל כל אחד מהם כתוב שמו של אחד מיהודי הגטו בבודפשט שנספה בשואה.
האנדרטה עוצבה על ידי האמן ההונגרי אימרֶה ורגה, ובחזיתה ניצב עמוד שחור גבוה, אשר שני חללים בתוכו יוצרים את דמותם של לוחות הברית.
על העמוד חקוק פסוק מספר איכה :"אם יש מכאוב כמכאובי אשר עולל לי".
הקמת האנדרטה כמו גם שיפוץ בית הכנסת בשנת 1996 נעשה מתרומות ובסיוע מהשחקן טוני קרטיס, שהוריו ממוצא הונגרי.
ליד בית הכנסת הגדול נמצא בית הקברות היהודי בו קבורים בקבר אחים יהודים שמתו בגטו.
אנדרטת הנצחה לקארל לוץ - ברחוב שהיה פעם הכניסה לגטו בודפשט מוצבת היום אנדרטת הנצחה לקארל לוץ.
הפסל נעשה בידי תאמאש סאבו ב-1991. קארל לוץ, דיפלומט שווייצרי, שאהד את הרעיון הציוני ושיבת יהודים לישראל כבר מימי שהותו בארץ ישראל, הגיע במסגרת תפקידו לבודפשט ב-1942. בתקופה זו ועד לכיבושה של הונגריה בידי הגרמנים נמשכה עליה של יהודים מהונגריה לארץ ישראל.
לוץ היה בקשר עם הסוכנות היהודית ופעל נמרצות כדי לאפשר את עליתם של כעשרת אלפים צעירים יהודים לארץ ישראל ולהצילם מתופת השואה.
על לוחית קטנה ליד הפסל מצוטט "המציל נפש אחת כאילו הציל עולם ומלואו" .
לזכותו של קארל לוץ נזקפת הצלתם של כ-60 אלף יהודים.
אנדרטת "מצעד החיים" - סמוך לכנסייה העתיקה ביותר בבודפשט נבנתה אנדרטה לזכר היהודים שנספו בשואה.
צורתה מזכירה את סימן האינסוף, כאשר על אליפסה אחת חקוקים מספרים ההולכים וקטנים כלפי פנים האליפסה הולכים וקטנים אל האינסוף.
על הדשא שלפני האנדרטה מסודרים מרצפות ועליהם שמות מחנות ריכוז והשמדה שאליהם נשלחו יהודים.
האנדרטה היא פרי עבודתו של האמן ההונגרי זינו קלמנט.
האנדרטה הזאת הוקמה על ידי ארגון "מצעד החיים – פולין" ששם לו למטרה להנציח את השואה על ידי מצעד שנתי במקום המסמל אולי יותר מכל את הזוועה שאירע לעם היהודי באושוויץ בהם אלפי אנשים צועדים את המרחק בין אושוויץ לבירקנאו.
לצד האירוע המרכזי בפולין מקיים הארגון אירועים גם בישראל, ובמקומות אחרים בעולם.
בבודפשט התקיים המצעד ב-2014, ובו השתתפו עשרות אנשים.
אנדרטת "נעליים על הדנובה" - אנדרטה זו הוקמה לזכר היהודים אשר העמידו אנשי "צלב החץ" על שפת הדנובה, כשפניהם אל המים וירו בהם והפילו אותם אל מותם בסחף נהר הדנובה ולא זכו לבוא לקבורה.
שיטה זו של רציחת יהודים נמשכה במשך מספר חודשים עד כיבושה של בודפשט בידי ברית המועצות.
האנדרטה היא פרי עבודתם של האמנים ההונגרים גיולה פאוער וקאן טוגאי.
באנדרטה מוצגות הנעליים של היהודים השונים שנרצחו.
כל זוג נעליים נושא אופי מיוחד, וכמו מספר את סיפורו של האדם שנעל אותו: נעליים מהודרות לצד נעליים פשוטות.
מגפיים כבדים לצד נעלי ערב עדינות.
נעלי ילדים קטנים, נעלי נשים ונעלי נערים ונערות.
פארק על שמו של ראול ולנברג - החצר שמאחורי בית הכנסת הגדול ברחוב דוהני בבודפשט מעוצבת כולה כפארק זיכרון לשואה על שמו של ראול ולנברג.
נמצאת שם אנדרטת "הערבה הבוכיה", ונמצאת שם גם אנדרטה של להבות אש לזכרו של ולנברג.
כמוכן ישנם רחובות רבים על שמו של ראול ולנברג בישראל.
בית הזכוכית - בית ברחוב ודאס 29 בבודפשט, אשר נבנה בשנות ה-30 של המאה ה-20 על ידי משפחת וייס כדי שישמש מקום למשרדיו של המפעל שלהם, למוצרי זכוכית לבנייה.
חזית הבית צופתה בזכוכית ומכאן שמו.
בזמן השואה, מחצית שנת 194, שימש הבית כמוקד הצלה ליהדות הונגריה על ידי משפחת וייס והדיפלומט השווייצרי קרל לוץ.
בבית פעלו בין 60 ל-80 פקידים להכנת תעודות חסות שווייצריות מזויפות עבור היהודים, ויהודים קיבלו בבית זה מחסה זמני בעת ההמתנה להכנתן.
לאחר קבלת התעודות הועברו היהודים לבתים בטוחים בעיר.
בבית פעלו המשרדים של התנועות הציוניות ונציגי המשרד הארצישראלי בבודפשט בראשות משה קראוס.
בשלב מסוים הוחבאו בבית כ-3,500 יהודים.
נטען גם שבבית הוחבא נשק עבור תנועת מרי.
המבצע להצלת יהודים היה לצנינים בעיני אנשי צלב החץ ההונגרי, וגרר מספר ניסיונות פריצה למתחם במטרה להביא לגירוש היהודים ששהו בו למחנות ההשמדה.
בניסיון הפריצה האחרון בתחילת ינואר 1945 נלקח ארתור וייס, ממנהיגי מבצע ההצלה, אל מטה צלב החץ בבודפשט ועקבותיו לא נודעו.
כיום משמש בית הזכוכית כמוזיאון.
קהילת יהודי בריסק דליטא (נקראת גם Brest-Litovsk; בפי היהודים: בריסק דליטא) הייתה קהילה גדולה בעיר ברסט שבבלארוס אשר מנתה כ-30,000 יהודים והייתה כמעט מחצית מאוכלוסיית העיר ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה.
העיר ברסט (בעבר נקראה בְּרֶסְט לִיטוֹבְסְק; בלארוסית: Брэст, לעיתים גם Бе́расьце או Бярэ́сьце; רוסית: Брест; יידיש: בְּרִיסְק ובעבר בריסק דליטא; פולנית: Brześć ובעבר Brześć Litewski; ליטאית: Brestas) היא עיר מחוז בדרום-מערב בלארוס ושוכנת על גבול פולין.
קהילת יהודי בריסק החלה להתפתח החל מהמאה ה-13 והייתה מרכז יהודי רוחני-תורני עבור כלל יהודי ליטא עד המאה ה-17. לאחר מלחמת העולם הראשונה יהודים רבים גורשו מהעיר ובמלחמת העולם השנייה רוב הקהילה נספתה בשואה.
העיר ברסט היוותה מרכז עבור יהדות ליטא החל מהמאה ה-13. בשנת 1495 הוצאה גזירה על יהודי ליטא לפיה עליהם לבחור בין גירוש לבין שמד, היהודים בחרו בגירוש מלבד איש אחד ממשפחת יופוביץ' אשר בחר בשמד.
לאחר שמונה שנים ביטלו את הגזירה והיהודים חזרו לעיר וביססו מחדש את הקהילה עד למחצית הראשונה של המאה ה-17. ביסוס הקהילה היהודית בברסט התחזק במיוחד בשנת 1569, לאחר איחוד פולין-ליטא.
התפרעויות כלפי יהודים החלו כבר בתחילת המאה ה-17 והם הגיעו לשיאן בפרעות ת"ח ות"ט בימיו של חמלניצקי, בין בשנים: 1649-1648, עם רציחתם של אלפי יהודים מן הקהילה בברסט וברחבי ליטא.
כמו כן, הקהילה היהודית נפגעה גם מלחמות מול רוסיה, שוודיה וטורקיה.
אמנם במקרים אלו אפשרה הממשלה ליהודים להשתחרר למשך ארבע שנים מחובת שירות בצבא ומתשלום מיסים.
בשנת 1669 מנתה הקהילה היהודית בעיר 525 יהודים מגיל 11 ומעלה, ובאותם בימים אישר מחדש המלך מיכל וישניובייצקי לנהוג באופן שוויוני בגביית המיסים בין יהודים ללא יהודים.
בנוסף לכך, הוטלה המשימה לסייע בתהליך דיכוי ההסתה נגד היהודים על שלטונות העיר ואזרחיה.
תוך מאה שנה הקהילה התעצמה ומנתה 3,353 יהודים והם עסקו בעבודות מגוונות כגון סחר בבדים, סחר בפרוות, עבודות מלאכה שונות (סנדלרים, חייטים), חכירת אחוזות, גביית מיסים מטעם הממשלה ועוד.
מבחינת צביון דתי, קהילת בריסק השתייכה לזרם "המתנגדים", היא פעלה רבות כנגד התנועה החסידית החל מראשיתה ואף ניהלה ויכוחים סוערים רבים אל מול החסידים.
בשנת 1793, לאחר חלוקת פולין, סופח האזור לשלטונה של האימפריה הרוסית ובעקבות כך נפגע המסחר וחלקים רבים ברובע היהודי, ביניהם בית הכנסת העתיק ובית העלמין, הוחרבו לצורך הקמת המצודה.
זו הייתה פגיעה ישירה בקהילה היהודית הן מבחינה כלכלית והן מבחינה דתית, אך לאחר פתיחת תעלת החיבור בין נהרות דנייפר-בוג, המצב השתפר והיהודים חזרו לשלוט בתעשייה ובמסחר בעיר.
בשנת 1845 המשיכה העיר להוסיף ולהתפתח והקימו בה שלושה בתי חרושת, בית כנסת חדש (שנחנך בשנת 1861), בית חולים ומעון לאלמנות.
במועצת העירייה כיהנו רק שלושה נציגים לעומת 20 נציגים לא יהודיים, זאת על אף שהיו הרוב המוחלט מכלל אוכלוסיית העיר.
ב-1905 השתתפו יהודים בניסיון ההפיכה של הסוציאליסטים והליברלים ופעלו על מנת להפיל את הצאר הרוסי, ניקולאי השני.
הניסיון לא צלח ולאחר המהפכה היו מי שנפצעו ומי שנהרגו בפוגרומים.
הקהילה בתקופת מלחמת העולם הראשונה
בראשון באוגוסט 1915, לאחר פרוץ מלחמת העולם הראשונה, גורשו יהודים רבים משטחה של בריסק על פי הוראה של השלטון הרוסי.
כשלושה שבועות לאחר מכן רבים מהם חזרו לעיר, עם כניסתם של חיילי הצבא האוסטרי-גרמני, וגורשו בשנית על ידם.
מתוך 30,600 יהודים שחיו בעיר באותה העת נותרו 21,440 יהודים.
בחודש מרץ 1918 נחתם הסכם שלום בין ברית המועצות לגרמניה והעיר ברסט הייתה בתחום שלטונה של פולין.
כמות התושבים בעיר לאחר המלחמה הייתה כמעט מחצית מסך תושביה טרם המלחמה, אך הקהילה שבה והשתקמה עם הזמן.
עיקר תושביה התפרנסו מעבודות מלאכה, סנדלרים וחייטים, חלקם עסקו במסחר זעיר ומקצתם במסחר סיטונאי, תעשייה, שירותי תחבורה, משרות ציבוריות ומקצועות חופשיים.
הם נעזרו באיגודים מקצועיים שהפעילו אפילו קופות חולים לחבריהם.
בשנת 1931 מספר היהודים בקהילת בריסק עמד על כ-21,440.
בקהילה פעלו בנקים, קופת גמ"ח, מוסדות סעד, בית יתומים ובית זקנים.
הוקמו מוסדות חינוך יהודיים בהם תלמוד תורה, ישיבה, גן ילדים, סמינר "בית יעקב", "דרכי נעם", "יבנה" וגמנסיה עברית, בנוסף פעלו שני בתי ספר מקצועיים.
בקהילה הייתה פעילות תרבותית רבה ובה ספריות, חוג דרמה ומועדוני ספורט.
בתקופה זו גם הוצאו לאור שבועונים ויומנים בשפה היידיש.
כמו כן הייתה פעילות פוליטית ענפה בקהילה אשר התפתחה על ידי מפלגות ותנועות נוער ציוניות בניהן: הבונד, מפלגת אחדות, אגודת ישראל, תנועת בית"ר ומפלגות חברתיות כלכליות.
בנוסף פעלו גם ארגוני נשים כדוגמת: ויצו ו"אל על".
ב-15 בספטמבר 1939 כבשו הגרמנים את בריסק, עקב הפצצות נהרגו יהודים רבים.
הגרמנים אסרו מספר יהודים והתעללו בהם, וב-22 באותו החודש היא נמסרה לשלטון הסובייטי, רכושם של היהודים הולאם ומנהיגים בולטים מציבור הקהילה הוגלו לסיביר יחד עם משפחותיהם.
הסובייטים סגרו את מוסדות הקהילה היהודית, עסקים ואסרו את קיומם של פעולות מפלגתיות עצמאיות.
ב-23 ביוני 1941 הגרמנים כבשו בשנית את בריסק לאחר פלישתם לברית המועצות, הקהילה מנתה אז כ-30,000 יהודים.
בין 28–29 ביוני הוטל מצור על העיר, והוציאו הגרמנים 5,000 גברים לכאורה לצורכי עבודה אך בפועל הם נרצחו מחוץ לעיר.
בסתיו 1941 מונה היודנראט שכלל 20 חברים, ובראשם עמדו צבי הירש רוזנברג וסגנו נחמן לאנדוי, והם פעלו רבות למען היהודים והשתדלו להעסיקם בעבודות מלאכה יצרניות על מנת למנוע את הגירוש שלהם למחנות השמדה.
הוקמה משטרה יהודית והוטל תשלום כופר של חמישה מיליון רובל, היהודים אולצו לענוד סרט לבן עליו מגן דוד אשר הוחלף בספטמבר לשני טלאים צהובים.
לאחר מספר חודשים הוקמו שני הגטאות בעיר, קטן וגדול ובהם נאסר להכניס מזון, לכן הרעב היה קשה וזה הוביל לכך שעשרות יהודים מתו מרעב, וזאת על אף הקמת מוסדות סיוע לנזקקים ובתי מלאכה.
בתחילת 1942 החלו להתארגן מחתרות בגטו, קבוצה קטנה של תלמידים מהגמנסיה העברית "תרבות" ומהגמנסיה הפולנית.
בסוף חודש יוני באותה השנה, נשלחו 900 בעלי מלאכה מזרחה לעבודה אך כולם נרצחו מלבד 12 שחזרו לגטו.
ב-15 באוקטובר הוטל מצור כבד על הגטו והחלה השמדתו, ובאותו הלילה נשלחו היהודים ברכבות לתחנת ברונה גורה, ורק חלק קטן מהיהודים הצליח לברוח ולהצטרף ליחידות פרטיזניות שונות ביערות.
ביניהם הייתה חנה גינצברג, ילידת בריסק שהייתה בין הנשים הלוחמות ביחידה.
המחתרת שפעלה בגטו הופתעה לחלוטין מהתקפת הגרמנים ומעט מאוד מחברי המחתרת הצליחו להגיע את מחסנים הנשק המוסתרים, להתחמש ולברוח ליערות.
מבין הבורחים היו רבים שנרצחו על ידי שודדים ומעטים שהצליחו לחבור אל הפרטיזנים הסובייטים.
מקום המסתור שהיה מיועד לדפוס ולמקלט הרדיו הושמד על ידי הגרמנים ובו הסתתרו יהודים מן המחתרת.
המצור על הגטו נמשך כחודש ימים בו נערכו חיפושים רבים ומי מבין היהודים אשר נתפס, נלקח אל בור ירי אשר נמצא במרכזו של הגטו ושם נרצח.
ביולי, 1944, כבש הצבא הרוסי את העיר בריסק ונמצאו בה יהודים בודדים.
לאחר סיום המלחמה והבסת צבא גרמניה הנאצית בכל החזיתות, החלו בעיר בריסק בתהליך שיקום ויהודים שבו לחיות בה.
בשנת 1959 הפכו את מבנה בית הכנסת האחרון בעיר לבית קולנוע, בשנת 1970 הקהילה היהודית שימשה כ-1.1% מכלל האוכלוסייה בעיר ומנתה יותר מ-5,000 יהודים ומתוכם כרבע דוברי השפה היידיש.
ב-2019 נמצאו שרידים רבים בקבר אחים בעת חפירות בעיר ברסט.
ב-28 ביולי 1944 שוחררה העיר ונמצאו בה עשרה יהודים אשר הסתתרו, לאחר מכן התקבצו בעיר עוד כ-200 יהודים מערים נוספות
14 ניצולים שבו לבריסק לאחר השחרור.
ר' יחיאל בן אהרן לוריא
ר' שלמה בן יחיאל לוריא (מהרש"ל)
ר' יעקב שור (הפלפולא חריפתא)
ר' משה לימא (החלקת מחוקק)
ר' יוסף בר, בנו ר' חיים ובנו ר' יצחק זאב הלוי סולובייצ'יק.
ר' אליקים גצל לוויטאן (המגיד מבריסק)
ר' אהרן בן מאיר בעל "מנחת אהרן".
ר' צבי הירש בן מרדכי אורנשטיין.
יעקב נחום אפשטיין - בלשן וחוקר תלמוד.
מיכאל פוחאצ'בסקי - מחלוצי היישוב בארץ.
מנחם בגין - יליד העיר ברסט ופעיל תנועת "ביתר", מנהיג ציוני, וראש ממשלת ישראל בשנים 1977 - 1983.
דווינסק הנקראת גם דאוגבפילס DAUGAVPILS בלטבית (בליטאית: DAUGPILIS, ברוסית: DVINSK, בגרמנית: DUENABURG), היא עיר נפה במחוז לטלגיה אשר בלטביה השוכנת על גדות נהר הדווינה, ומכאן שמה.
הקהילה היהודית בעיר הוקמה באמצע המאה ה־18, האוכלוסייה היהודית גדלה מאוד ומסוף המאה ה־18 ועד מלחמת העולם הראשונה היוותה הקהילה היהודית כמחצית מהאוכלוסייה הכללית.
דווינסק איבדה בימי השלטון הלטבי אחרי מלחמת העולם הראשונה את מעמדה הכלכלי ואת רוב תושביה, וגם מספר היהודים בה הלך ופחת עד שעמד ב־1935 על כרבע מתושביה.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הגיעו לעיר פליטים מפולין ומספר תושבי העיר, ובהם היהודים, גדל.
ביוני 1940 סופחה דווינסק לברית-המועצות והשלטון הסובייטי החדש נתן את רישומיו על הקהילה - בחינוך, בתעסוקה, ובמוסדות הקהילתיים ואף בוצעו גירושים של יהודים לסיביר.
ביוני 1941 נכבשה דווינסק בידי הגרמנים וב־17 במאי 1942 חוסל הגטו היהודי וכל יושביו נטבחו.
אחרי המלחמה שבו יהודים לחיות בדווינסק, וכיום הקהילה היהודית מונה כ־600 איש.
העיר דווינסק נוסדה ב־1278, היא סופחה לממלכת פולין-ליטא ב־1561 ונשארה חלק ממנה עד 1772. בשנה זו חולקה פולין בפעם הראשונה, וכל האזור עבר לשלטון רוסיה.
במאה ה־17 החלו להגיע יהודים לעיר מפולין ומליטא.
באמצע המאה ה־18, בסוף תקופת השלטון הפולני, הוקמה הקהילה היהודית.
הקהילה גדלה במהרה, ולקראת סוף המאה ה־18 היוו היהודים 44% מכלל התושבים (1,540 מתוך 3,473).
אוכלוסיית העיר דווינסק, והיהודים בתוכה, גדלה מאוד במאה ה־19 ובראשית המאה ה־20, עד מלחמת העולם הראשונה, עד שב־1914 הגיע מספר התושבים ל־113,000. ב־1914 מנתה האוכלוסייה היהודית 55,680 איש.
במשך התקופה הזו היהודים נעו בין 41% ל־57% מכלל האוכלוסייה, כלומר בערך מחצית האוכלוסייה.
הסיבה לעלייתה המהירה של אוכלוסיית העיר היא העובדה שבשנות ה־60 של המאה ה־19 היא הפכה לצומת רכבות חשוב.
הדבר תרם להתפתחותה הכלכלית של העיר, והיהודים מילאו בכך תפקיד חשוב.
סוחרים יהודיים עסקו בסחר עצים ובמפעלי תעשייה שונים.
המשפחות הידועות בתחום הכלכלי היו משפחות פרידלנד, ויטנברג, זק"ש והורוויץ.
יאמר לזכותן שהן דאגו לא רק לעצמן אלא נתנו את דעתן למצוקותיה של דלת העם ולצורכי הקהילה.
רוב היהודים התפרנסו ממסחר זעיר וממלאכה ונעזרו באיגודי סוחרים ובעלי מלאכה ובשלוש אגודות אשראי.
כמה עשרות יהודים היו רופאים ורוקחים.
צורכי הקהילה היו רבים, היהודים שעבדו בעבודות כפיים לא הצליחו לפרנס את משפחותיהם בכבוד והיו תלויים במוסדות הסעד של הקהילה.
כיאה לקהילה יהודית שדואגת לאנשיה, היו מוסדות קהילה שונים - בית חולים יהודי, ארגון "ביקור חולים", מושב זקנים, בית הכנסת אורחים, בית תמחוי, קופת צדקה וגמילות חסד.
אולם, עם כל חשיבות התמונה הדמוגרפית והכלכלית, פרסומה של דווינסק בעולם היהודי בא לה בזכות שני ענקי התורה ששימשו בה כרבנים במאה ה־20.
ר' מאיר שמחה הכהן (כ"ץ) ור' יוסף רוזין, הידוע יותר בכינוי "הגאון הרוגצ'ובי", על שם מקום הולדתו.
ר' מאיר שמחה הכהן שימש כרב קהילת המתנגדים בעיר, והגאון הרוגצ'ובי כרב קהילת החסידים.
כראוי לקהילה יהודית חשובה היו בדווינסק מוסדות לימוד תורה ותפילה רבים - יותר מ־40 בתי תפילה, ביניהם שלושה בתי כנסת מרכזיים, שתי ישיבות, שלושה מוסדות תלמוד תורה - "חדרים" וביניהם "חדר מתוקן" אחד.
כמו כן היה בית ספר דתי לבנות אשר הוקם בסוף המאה ה־19, בשם "תורה ודרך ארץ".
בסוף המאה ה־19 התפלגה הקהילה הדתית לשני זרמים, החסידים והמתנגדים.
כאמור, בראש הזרם הליטאי עמד ר' שמחה מאיר הכהן ובראש הזרם החסידי עמד ר' יוסף רוז'ין.
אולם, רוח התורה והתפילה לא הייתה הרוח היחידה שנשבה בדווינסק.
בתקופה זו רק כ־24% מילדי היהודים התחנכו במוסדות חינוך חילוניים.
רובם למדו ב"חדרים", ב"תלמוד תורה" ובישיבות.
כמו כן למדו תלמידים יהודיים בגימנסיה הריאלית המקומית, בין אלה נמנו אליעזר בן יהודה וההיסטוריון שמעון דובנוב.
רוחות אלה של תנועות ההשכלה, הציונות והסוציאליזם השתקפו לא רק בבתי הספר השונים אלא גם באגודות שנוסדו בסוף המאה ה־19 ובתחילת המאה ה־20. בסוף המאה ה־19 נוסדו אגודות ציוניות שונות על ידי יהודים שומרי תורה ומצוות, כגון "אהבת ציון", "אוהב ציון" ועוד.
כמו כן עלו לארץ ישראל כמה משפחות מדווינסק.
במקביל לפעולות אלה, התחילה בראשית המאה ה־20 התארגנות של ציונים בעלי השקפת עולם חילונית-סוציאליסטית.
כגון תנועת "פועלי ציון" ו"הציונים הסוציאליסטים" ומאות חלוצים עלו לארץ ישראל.
אך דווינסק הייתה מרכז לא רק לעולם התורה והחסידות, ואף לא רק לעולם הציונות על גווניו, כעיר של תעשייה ופרולטריון יהודי הייתה קיימת בדווינסק תשתית לתסיסה סוציאליסטית יהודית ולמאבק פוליטי נגד הצאר.
העיר הייתה מהמרכזים הבולטים של ה"בונד" והתנועה המהפכנית הכללית ברוסיה שבסופה הוקמה ברית המועצות.
כבר בשנות ה־90 של המאה ה־19 היה ה"בונד" פעיל בעיר בשביתות לשיפור תנאי העבודה של הפועלים.
מגמה זו התחזקה בתחילת המאה ה־20. ב־1905, התקיימה בדווינסק הפגנה שבה השתתפו 20,000 איש, רובם הגדול יהודים, ארגון ה"בונד" היה פעיל בארגונה.
בדווינסק הייתה גם תנועה להגנה עצמית של יהודים נגד פורעים לא יהודיים.
הארגון נוסד לאחר הפוגרום בקישינב (1903) כדי להיות מוכנים לאיום דומה בדווינסק.
ואכן, היו ניסיונות ביזה של חנויות של יהודים במרכז העיר, ואנשי "ההגנה העצמית" הדפו את הבוזזים.
ערב מלחמת העולם הראשונה חיו כ־55,680 יהודים בדווינסק.
בחג השבועות של שנת תרע"ה (1915) הגיעו לתחנת הרכבת של העיר 80 קרונות מלאים פליטים יהודיים מסביבות פוניבז' (ליטא), ומגורשים יהודיים מקהילות שונות במחוז קורלנד (לטביה).
הרב מאיר שמחה הכהן, הרב הליטאי של העיר, התיר לחלל את קדושת החג משום פיקוח נפש, והקהילה נרתמה לעזרת הפליטים - בהבאת בגדים ותרופות, בשיכונם בבנייני ציבור ובדירות פרטיות ובפתיחת בתי ספר עבורם.
בשנים 1916–1918 הרוב המכריע של תושבי העיר, והיהודים בתוכם, ברחו מן העיר בעקבות ההפצצות שנחתו עליה ובגלל החשש מפני כיבושה בידי הגרמנים.
המספרים מדברים בעד עצמם - ב־1914 היו בדווינסק 113,000 תושבים, למול 29,000 ב־1920. באשר ליהודים - המספרים ירדו מ־55,680 ב־1914 ל־11,838 ב־1920. במשך חודשים מספר הייתה העיר בידי הגרמנים, ובסוף השנה נפלה בידי הבולשביקים, המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות.
בתחילה הם התקבלו בהתלהבות מצד דלת העם היהודית (שהיו עיקר הנותרים בעיר בתקופת המלחמה), אך עד מהרה נשתנה המצב - הייתה אבטלה ואווירת טרור.
בתוך כל התמונה העגומה הזאת נעצר הרב שמחה מאיר הכהן, מנהיג הקהילה, אשר סירב בכל תוקף לנטוש את עדתו במשך כל התקופה הקשה ההיא.
הוא היה צפוי להיות מוצא להורג בתור נציג "הקלריקלים היהודיים" (בהתאם למדיניות האנטי-דתית של הקומוניסטים), אך בסוף שוחרר הרב מן המעצר.
התקופה הסוערת באה לידי סיומה בשנת 1920, כשצבא לטבי נכנס לעיר והחל להתייצב שלטונה של לטביה הריבונית.
בהתאם לחוזה ורסאי שנחתם ב־1919 זכתה לטביה בעצמאות ובתנאי שתיתן זכויות אוטונומיות למיעוטים השונים, ובתוכם היהודים.
המשימה שעמדה לפני מנהיגי הקהילה היהודית הייתה קשה ביותר.
דווינסק, שהייתה עיר מסחר תוססת לפני המלחמה הייתה עתה עיר הרוסה ומספר תושביה פחת בהרבה.
הדבר נכון לגבי כלל האוכלוסייה, אך התופעה הייתה קשה יותר לגבי היהודים.
קודם כל, בגלל שמתוך מספר היהודים שהיגרו מן העיר היה אחוז גבוה של בעלי האמצעים, וגם בגלל המדיניות הכלכלית של ממשלת לטביה כשניגשה לשקם את העיר.
כך קרה שרוב החנויות ובתי העסק הקטנים נשארו בבעלות יהודית, אך מפעלי החרושת הגדולים (ענף שנשלט פעם על ידי יהודים) עברו לידי לטביים.
כמו כן נחקק חוק לסגירת חנויות ביום א', שפגע מאוד בבעלי החנויות היהודיים.
הקהילה היהודית נרתמה לאתגר הקשה שעמד בפניה לאור המצב.
מועצת העירייה הכירה בזכות הבעלות החוקית של הקהילה על כל הבניינים והנכסים שהיו בבעלותם הציבורית של היהודים בתקופת הצאר, ובכך התאפשר לראשי הקהילה לארגנה מחדש.
דוגמאות לפעילותה הן בית החולים היהודי, בית היתומים, מושב הזקנים, קופות גמ"ח, "מעות חיטים" ודאגה כללית לנצרכים השונים.
נושאים אלו טופלו בידי מוסדות הקהילה גם לפני מלחמת העולם הראשונה, אך דרשו פעילות יתר בתקופה שלאחר המלחמה.
הזכויות למיעוטים התבטאו גם בשדה החינוך.
בתי הספר היהודיים היו כפופים לאוטונומיה היהודית.
נפתחו בתי ספר יהודיים אשר שפת ההוראה בהם הייתה עברית, יידיש או רוסית - בהתאם לבקשת ההורים.
כמו כן היה בית ספר תיכון יהודי אחד, ובית ספר מקצועי שנוסד עוד ב־1887 והיה קיים עד 1937. במקביל לבתי ספר אלה פעלו בעיר שתי ישיבות - האחת שהייתה חלק מרשת הישיבות "בית יוסף" והשנייה "ישיבת נובוהרדוק" שלמדו בה, בין היתר, בחורי ישיבה שהגיעו לדווינסק מפולין ומרוסיה.
כמו כן המשיכו לפעול בעיר כ־40 בתי כנסת, חלקם בתי כנסת גדולים ואחרים בתי תפילה קטנים יותר, שרובם היו במרכז העיר ומיעוטם בפרוורים.
במקביל לתמונה הדמוגרפית שתוארה השתנו גם יחסי הכוחות הפנימיים בקרב הקהילה היהודית.
בבחירות למועצת הקהילה שנערכו בשנות ה־20, ה"בונד" צעד בראש, אחריו "אגודת ישראל" ואחריה הציונים.
בשנות ה־30 ירדה השפעת ה"בונד" והייתה עלייה בכוחן של המפלגות הציוניות.
היהודים היו מיוצגים גם בפוליטיקה הכללית.
מתוך 60 חברי מועצת העירייה שנבחרו בשנות ה-20, 20 היו יהודים.
וברמה הארצית, איש "אגודת ישראל" ראובן ויטנברג נבחר לסיים (גוף המחוקקים הארצי) הלאטבי.
לקראת סוף שנות ה־20, מגמת הלטביזציה שהוזכרה לעיל בתחום הכלכלה השפיעה גם על הפוליטיקה.
כדי להעלות באופן מלאכותי את נציגות התושבים הלטביים (שהיו מיעוט בעיר) שונו כללי הבחירות לטובת הלטביים ולרעת המיעוטים, וביניהם היהודים.
זאת הייתה התמונה מראשית תקופת העצמאות הלטבית (1920) עד 1934. באותה שנה התחוללה הפיכה ימנית שהונהגה בידי קרליס אולמאניס.
בניגוד לפשיסטים הקלאסיים של אירופה הוא עלה לשלטון ללא שפיכות דמים ולא היה אנטישמי מוצהר.
אך למעשה פעלו שיטותיו לרעת המיעוטים, והיהודים בתוכם.
הוא פיזר מפלגות פוליטיות וסגר את כל העיתונים, פרט לאלה שתמכו בו.
הפקוח על מוסדות החינוך היהודיים עבר לידי אגודת ישראל ושפת ההוראה הייתה יידיש בלבד, נאסרה פעילות הארגונים הציוניים והסוציאליסטים.
שיטותיו בכלכלה כמו - אנטי קפיטליזם, הלאמת עסקים, עידוד הלאטביזציה וכדומה פעלו לרעת היהודים.
הפיכתו נתנה לגיטימציה לרוח לאומנית-אנטישמית שהחלה מנשבת כבר בשנות ה־20.
עוד לפני הכיבוש הנאצי נכבשה דווינסק על ידי ברית המועצות (17.6.40).
נסתם הגולל על החיים האוטונומיים של יהודי לאטביה בכלל, ושל דווינסק בפרט.
בתי הספר היהודיים ומוסדות הקהילה נסגרו, ובנייניהם הולאמו.
יהודים פעילים בתחום המדיני והסוציאלי חוסלו או הוגלו לסיביר.
בתי הספר העבריים נסגרו ונשאר רק בית ספר יידיש אחד.
כיבוש העיר על ידי הגרמנים
בשנת 1940, בהתאם לפרוטוקולים הסודיים של הסכם ריבנטרופ מולוטוב, שנחתם ב-23 באוגוסט 1939 בין גרמניה הנאצית לבין ברית המועצות, כבשה וסיפחה ברית המועצות את המדינות הבלטיות ובתוכן את לטביה.
ביוני 1941 החלה החזית המזרחית של מלחמת העולם השנייה.
ב־22 ביוני 1941 פלשו כארבעה מיליון חיילים של מדינות הציר לשטח ברית המועצות, במבצע שכונה על ידי הגרמנים מבצע ברברוסה.
ההתקפה הגרמנית הפתיעה לחלוטין את ההנהגה הסובייטית ואת פיקוד הצבא האדום, קבוצת הארמיות הצפונית הגרמנית נעה דרך המדינות הבלטיות: ליטא, לטביה ואסטוניה והערים הסובייטיות פסקוב ונובגורוד אל עבר מטרתה - העיר לנינגרד.
עם התקרבות הצבא הגרמני לעיר ניסו רבים מיהודי דווינסק להימלט לתוך ברית המועצות אבל רק מעטים מאוד הצליחו, רבים מהם נהרגו בדרך בהפצצות הגרמנים או נרצחו בידי אנשי ה"איזסארגי" (ארגון פאשיסטי לאטבי).
ב־26 ביוני 1941 כבש הצבא הגרמני את דווינסק, ב־28 ביוני 1941, יומיים לאחר כיבוש דווינסק, הנאצים אספו יהודים בבית הכנסת ולאחר מכן הוציאו אותם וירו בהם.
למחרת, הצבא הגרמני החל לרכז את הגברים היהודים של דווינסק ולהכפיף אותם לטרור, השפלה וכליאה בתנאים אכזריים וצפופים.
בין ה-29 ביוני ל־2 ביולי, בהוראת מפקד המשטרה הלטבית בדווינסק הצטוו כל הגברים היהודים בני 16 עד 60 שנה להתייצב בכיכר העיר, ולטבים חמושים גירשו לכיכר גברים שלא התייצבו בעצמם.
מטרת ההתאספות בכיכר הייתה להעביר את אלפי היהודים לבית הסוהר.
בהשפלה השתתפו אף תושבי העיר הלטביים שצפו במתרחש ולקחו חלק בהכאת היהודים.
היהודים הוחזקו בבית הסוהר במשך זמן רב בתנאים קשים, בלי מים ומזון.
הם שועבדו בעבודות כפייה והושפלו תדיר.
בצו הגרמנים החלו באקציות בהן הוצאו היהודים להורג בקבוצות בגן הרכבת שליד בית הכלא.
האס דה, סוכנות המודיעין של המפלגה הנאצית, ניסה לעורר רגשות אנטישמיים אצל המקומיים הלטבים.
זה היה חלק מתוכנית כוללת שלהם לשייך את היהודים עם הקומוניזם והרוסים, שלא היו פופולריים בלטביה.
האשמת היהודים החלה לחלחל והיהודים החלו להיות מוגבלים יותר ויותר.
הם נצטוו ללבוש את הטלאי הצהוב, נאסר עליהם להשתמש במדרכות אלא היו צריכים לרוץ באמצע הכביש, נאסר עליהם לדבר עם מי שאינו יהודי, וכן לקרוא עיתונים.
ב־7 ביולי 1941 משטרת לטביה עצרה 1,250 אנשים, בהם 1,125 יהודים, והחזיקה בהם בבית הסוהר המרכזי בדווינסק.
מעשי הטבח שהתרחשו בדווינסק - שניים התרחשו בפארק מסילת הרכבת, אחד בשטח האימונים הצבאי ואחד ליד בית הקברות מצפון לעיר.
הגרמנים מילאו את כל התעלות שנחפרו בגופות של האנשים שנרצחו ב־9 ביולי, אבל עדיין היו הרבה אנשים שהם התכוונו להרוג.
עד 16 ביולי דיווחו הגרמנים על 1,150 יהודים שנרצחו, ובאותה עת הוצתו גם בתי הכנסת בעיר..
כמה מבעלי המלאכה הוחזקו בחיים במשך זמן מה, אבל אנשי המקצוע נרצחו מיד.
ב־26 ביולי נקבע גטו במבנים של מחנה צבאי ואורוות מעבר לנהר.
בגטו נדחסו ללא תנאים כ־15,000 יהודים מהעיר ומעיירות סמוכות.
מונו ועד יהודי ומשטרה יהודית והקהילה הקימה מוסדות קהילתיים במבנים מאולתרים.
נערכה "סלקציה"- אלה שלא היו כשירים לעבודה נלקחו ליערות ושם נרצחו, וכן יהודי העיירות הסמוכות נרצחו באקציה נוספת.
ניתנו תעודות עבודה לעובדים שעבדו מחוץ לגטו.
הגטו בדווינסק לא דמה לגטאות אחרים במובן של אזור בתוך עיר המותאם אישית ליהודים, אלא היה זה בית כלא מאולתר ליהודים, כדי להחזיקם בהם עד שיוכלו לחסלם.
היהודים הקימו מועצה משלהם של כ־12 אסירים, מעין יודנראט שהורכב ברובו מאנשי מקצוע ואנשים ידועים, על מנת לנהל את ענייניו הפנימיים של הגטו.
הנאצים ניצלו את האסירים בגטו לעבודה.
השמדת יהודי דווינסק עצמם החלה בשתי אקציות גדולות, בשבוע השני והשלישי באוגוסט 1941, ביער פוגוליאנקה.
לפי מקורות גרמניים נרצחו בחודשיים הראשונים לכיבוש 10,162 יהודים מדווינסק וסביבתה.
אחרי אקציה נוספת, ב־9 בנובמבר נותרו בדווינסק רק אלו שעסקו בעבודות חיוניות ומשפחותיהם, שאר היהודים הובלו ליער פוגוליאנקה ונרצחו.
פעולות ירי המוני המשיכו ברציפות באזור דווינסק עד סמוך לסוף אוגוסט.
ב־1 באוגוסט הודיעו כי הוכן מחנה חדש לא הרחק מהגטו ועל היהודים שלא היו תושבי דווינסק לאסוף את חפציהם ולעבור לשם.
כמה ימים לאחר מכן, אולי ב־6 באוגוסט 1941, הוצעה הצעה דומה לכל ההורים עם ילדים קטנים.
תינוקות לא נורו אלא פשוט נזרקו לבור ונקברו חיים.
בשבועות הראשונים של אוגוסט 1941, האס דה ערך "בחירות" נוספות בגטו - מי יחיה ומי ימות.
היו גם פעולות גדולות ב־18 וב־19 באוגוסט.
לאחר האקציות נותרו בגטו רק כ־7,000 יהודים.
בסתיו 1941 הנפיקה הסיפ"ו, סוכנות לחקירות בגרמניה הנאצית, תעודות עבודה ("שיינים") חדשות אדומות שניתנו רק למקצת העובדים היהודים.
באותה העת נפוצו שמועות על בורות חדשים בפוגולנקה.
היהודים למודי הניסיון ניסו להכין מקומות מסתור בגטו ומחוצה לו, הורים מסרו את ילדיהם לאיכרים ולמנזרים עד יעבור זעם.
ב־7–9 בנובמבר 1941 שוב נעשתה אקציה בגטו.
בתחילה נלקחו קשישים, חולים ויתומים וכן יהודים שלא היה להם מקום עבודה, הם ובני משפחותיהם אִתם.
אחר כך נלקחו גם ילדיהם של יהודים עובדים, לרבות ילדיהם של בעלי התעודות האדומות, וילדים שנתפסו אצל איכרים ובמנזרים.
בין סוף נובמבר לתחילת דצמבר 1941 הוטל על הגטו הסגר חמור בשל מגפת טיפוס.
הגטו נותק לחלוטין מכל מקורות המחיה והרעב הכבד הפיל חללים נוספים.
כעבור ארבעה חודשים, עם הסרת ההסגר באביב 1942, היו בגטו רק כ־500 יהודים.
במרץ ובאפריל 1942 הורו הגרמנים להקיף את אתר הירי בפוגולינקה בחוטי תיל, ותלויים שלטים המזהירים מפני כניסה לאתר.
הקברים עצמם כוסו בברזנט, להבות נצפו בלילה ועשן כהה בשעות היום.
במשך שבועיים נשרפו גופות הקורבנות.
לאחר מכן נורו כל התושבים המקומיים שהשתתפו בשריפה.
ב־1 במאי 1942 רודולף לנגה, מפקד האס-דה בלטביה, נתן הוראה לחסל את הגטו.
הנאצים ואנשי קומנדו ארייס (יחידה שהשתייכה למשטרת המתנדבים הלטבית אשר הייתה כפופה לאס דה הנאצי), נכנסו לגטו בשעות הבוקר אחרי שהיהודים כבר צעדו החוצה לאתרי העבודה.
חולים ותינוקות נרצחו במיטותיהם, ושאר יושביו, לרבות חברי שירות הסדר היהודי והיודנרט על ועדותיו ועובדיו, נלקחו לפוגולנקה ונרצחו שם.
מחוץ לגטו נותרו בחיים 350–450 צעירים וצעירות שלא היו בעלי משפחות, שעבדו בעבור הצבא והמשטרה הגרמניים במקומות שונים בעיר.
ב־28 באוקטובר 1943 העבירו הגרמנים את שרידי היהודים למחנה הריכוז קייזרוולד (Kaiserwald), סמוך לריגה.
אחדים שהצטיידו בכלי נשק והתנגדו למעצרם נורו במקום.
בעיר השאירו הגרמנים כמה עשרות בעלי מלאכה שעבדו בשביל הסיפ"ו, אך ערב נסיגתם של הגרמנים שולחו גם הם למחנות.
השתתפות לטבים מקומיים במעשי ההרג בדווינסק הייתה נרחבת.
יחידת אס-דה לטבית הוקמה בדווינסק, כמו גם יחידה של משטרת העזר הלטבית.
ארגונים אלה רדפו, הגבילו ובסופו של דבר הרגו את יהודי גטו דווינסק.
אם כי לצורך ההרג הגדול, הובא מריגה קומנדו ארייס.
על-פי הערכות נרצחו בדאוגאוופילס כ־7,700 (כ־70 אחוזים) מהיהודים שחיו בה לפני המלחמה, ועם הפליטים מעיירות בסביבה ומליטא נרצחו בה כ־13,000 יהודים בסך הכל.
דווינסק שוחררה על ידי הצבא האדום ב־27 ביולי 1944.
אחרי המלחמה שבו יהודים לחיות בדווינסק, התארגנה מחדש קהילה יהודית אשר מנתה בשנת 1946 כ־2,000 איש.
הקהילה הקימה מחדש בית כנסת, בו הגבאי שימש גם שוחט ומוהל, ונוסד בית עלמין יהודי בעיר.
עם הזמן פתחו חוגים לדרמה ולתרבות יהודית בשפת היידיש אך בשנות ה־60 נסגרו החוגים בפקודת השלטונות, וכן ב־1972 נסגר בית העלמין היהודי ונותר רק בית הכנסת.
יתר על כן, גם על האנדרטה שהקימו השלטונות בדווינסק לזכר קרבנות הנאצים אין כל זכר לעובדה שהנספים היו ברובם הגדול יהודים.
מספר היהודים בעיר הצטמצם ל־492 בשנת 2006.
כיום בדאוגאוופילס, הקהילה היהודית מונה כ־600 איש, בעיר בית כנסת אחד ובו מתקיימת רק תפילה אחת בשבוע, בערב שבת.
נשארו במדינה עשרות בתי עלמין יהודים, כמעט כולם מוזנחים והרוסים, חלקם אפילו חוללו והם נשארו כעדות לאלפי יהודים שחיו שם בעבר.
האנדרטה הראשונה לקרבנות היהודים של דאוגאוופילס הוקמה ביער פוגולינקה ב־27 ביוני 1960. הקומפוזיציה כללה מספר דמויות, עם כתובת נייטרלית מבחינה אתנית ברוסית ולטבית על מצבת הגרניט: "זיכרון נצחי לקרבנות מהפשיזם, 1941–1944. "
מאוחר יותר, במהלך השנים הראשונות של עצמאות לטביה, הוסרה אנדרטה זו שתוכננה בסגנון הסובייטי הרשמי, ונותר רק בסיסה.
הרכב זיכרון משותף חדש נבנה ב־10 בנובמבר 1991. במרכז ההרכב יש כוכב שש מחודד (מגן דוד) וכתובת יידיש: "לזכר בני ישראל." לצדו יש מצבה עם כתובת ובה נכתב כי 30,000 יהודים נספו בדאוגאוופילס.
סביב הכוכב שש המחודד יש שש עשרה אבני זיכרון, המתייחסות למספר המדינות שנכבשו על ידי הנאצים, כל אבן נושאת את מספר היהודים שנהרגו בכל מדינה.
אנדרטה נוספת הוקמה בשנת 1963 מעבר לכלא המקומי, בגבעת הזהב - מקום הרצח ההמוני של היהודים בגן הציבורי לשעבר של הרכבת.
האנדרטה נושאת את הכתובת הבאה: "כאן שוכבים חיילים וקצינים של הצבא הסובייטי שעונו למוות על ידי הפולשים הגרמנים-פשיסטים בשנים 1941–1945, זיכרון נצחי לקרבנות." בשנות התשעים נוספה כתובת נוספת: "כאן שוכבים קרבנות הפשיזם."
בשנת 1967 הוקם אובליסק נוסף באתר הרצח ההמוני ליד תחנת הרכבת מזצ'ים, לא הרחק מהאנדרטה הראשונה.
בשנת 1974 הוקמה אבן זיכרון עם כתובת ברוסית: "במקום זה ב-8–9 בנובמבר 1941 ירו הפשיסטים הגרמנים ב־2,000 אזרחים - ילדים ומבוגרים."
בבית הקברות היהודי הוקמה אנדרטה קטנה לזכר יהדות דאוגאוופילס.
בשנת 1988 שרידי קרבנות השואה בבית הקברות היהודי נקברו מחדש ליד האנדרטה לקרבנות הפשיזם בפוגולינקה.
מאז אמצע שנות ה־60, בכל אוגוסט (מאז 1992), יהודים ולא-יהודים, כמו גם הרשויות המקומיות של דאוגאוופילס, משתתפים בכינוס אבל שנתי שמתקיים ליד האנדרטה במזצ'ים.
ב־4 ביולי בכל שנה מצוין יום הזיכרון הרשמי לשואה בלטביה.
בעיר שימשו שני תלמידי חכמים ענקיים אשר היו בה בתפקיד במקביל.
ר' מאיר שמחה הכהן, מגדולי התורה שבדורו, בעל ה"אור שמח" על "משנה תורה" של הרמב"ם, אשר חיבר עוד ספרים רבים.
הוא שימש כרב בקהילה ברציפות מ־1888 עד מותו ב־1926. ובמקביל אליו היה את הגאון הרוגצ'ובי שכיהן מ־1889 עד מותו ב־1936, עם הפסקה בשנים 1914–1924 שבהן עזב את העיר ושימש את רב הקהילה החסידית בפטרבורג.
למרות שהם היו רבנים באותן השנים ובאותה עיר, הם היו רבני קהילות שונות: ר' מאיר שמחה הכהן של קהילת המתנגדים והרוגצ'ובי של קהילת החסידים.
ציונם נמצא בדאוגבפילס בתוך שטח של בית העלמין המקומי.
גורליצה (בפולנית: Gorlice) היא עיר בדרום פולין, במחוז פולין קטן (Małopolska), בעבר נכללה באזור גליציה המערבית.
הקהילה היהודית בגורליצה (ביידיש גארליץ, נהגה "גורליץ") התקיימה החל מהמאה ה־18 וגדלה בעיקר לאחר חלוקת פולין ב־1772, כאשר האזור עבר לממשל האוסטרי.
ערב מלחמת העולם השנייה מנתה הקהילה כ־4,000 איש (כמחצית מכלל תושבי העיר) - רובם שומרי מצוות ואנשי מסורת, חסידים ואנשי מעשה, ובהם סוחרים, תעשיינים ובעלי מלאכה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה, בימים הראשונים של ספטמבר 1939, עזבו את העיר כשליש מיהודיה בדרכם מזרחה, אך רבים מהם שבו.
הגרמנים כבשו את גורליצה ב־7 בספטמבר 1939, ושבוע לאחר מכן, בראש השנה ה'ת"ש, שרפו את בית הכנסת על המתפללים ששהו בו באותה עת - כחמישים איש.
עד ראשית 1943 חרבה הקהילה לחלוטין.
מרבית יהודי גורליצה שנותרו בה בעת הכיבוש הנאצי נספו במיתות משונות בעיר, ביער הסמוך וז'יצה (Warzyca), במחנה ההשמדה בלז'ץ (Bełżec) ובמקומות אחרים אליהם גורשו.
מעט הניצולים ששבו לעיר אחרי המלחמה עזבוה עד מהרה, וכיום לא נותרו בה יהודים.
גורליצה נוסדה כנראה בסביבות 1350, ומסמכים משנת 1404 מאשרים את קיומה כעיר.
בהיווסדה נאסר על היהודים להתיישב בה בהתאם לפריבילגיה "De non tolerandis judaeis" - כלומר "זכות לאי סבילות יהודים".
פריבילגיה זו נתנה לה על ידי המלך ולדיסלב השני יגיילו, בלחץ גילדות חזקות שראו ביהודים מתחרים מסוכנים.
יהודים בודדים ומשפחותיהם החלו להתיישב בגורליצה במאות ה-17–18, בתחילה בעיקר בכפרים הסמוכים לעיר ובגבולותיה, ועסקו בסחר ותיווך בין אנשי העיר לבני הכפרים.
בהמשך עברו לגור בתוך העיר.
בשנת 1769 התגוררו בגורליצה מספר משפחות יהודיות בלבד, ומקור הכנסתם העיקרי היה מסחר בטבק, יין ודגן, וכן מנסרות לעיבוד עץ, מהיערות המצויים בשפע בסביבות גורליצה.
לאחר חלוקת פולין, כאשר אזור גורליצה עבר לשליטה אוסטרית, גדלה הקהילה היהודית והיהודים החלו להתיישב בגלוי בתוך העיר - בסביבות כיכר השוק (רינק) והרחובות הסמוכים.
בשלהי המאה ה-18 הקימו יהודי העיר קהילה עצמאית, עם בית כנסת ובית קברות משלהם.
תעודות רשמיות על מייסדי הקהילה לא השתמרו, אולם ניתן לשחזר את ראשית הקהילה על פי ראשית קביעתה של הרבנות בעיר.
גורליצה הייתה משויכת לגליל צאנז, ולכן, רב גליל צאנז היה גם הסמכות הרבנית של גורליצה, אלא אם כן מינה בה רב עצמאי מטעמו.
ידוע שבשנת 1830 התמנה ר' חיים הלברשטאם, בעל "דברי חיים", לרב העיר צאנז, ולאחר שמונה גם לרב הגליל מינה רב בגורליצה.
היה זה מחותנו, הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים המכונה גם ר' זלמן לייב טייטלבוים ונודע בשם "ייטב לב" על שם ספרו.
יש להניח שמינוי זה היה בסביבות 1838-40.
במחציתה השנייה של המאה ה-19 נרשמה עלייה מהירה במספר היהודים בגורליצה.
בתקופה זו התפתחה בגורליצה תעשיית זיקוק הנפט, שמקורותיו התגלו בסביבות העיר, והביאה עושר ושפע לכל תושבי הסביבה.
תעשיינים, בנקאים ובעלי הון יהודיים החלו לזרום לגורליצה, הקהילה גדלה, ומספר היהודים הגיע כמעט למחצית מאוכלוסיית העיר.
היהודים עסקו בעיקר בסחר ובתעשיית הנפט, ואילו תושבי העיר הקתולים עסקו בעיקר בחקלאות ובמלאכה.
היחסים בין היהודים לשכניהם הפולנים ידעו עליות ומורדות.
בגיליון "המגיד" מראש חודש חשוון תרל"א, (26 באוקטובר 1870) התפרסמה ידיעה, המתארת פרעות ביהודי גורליצה, ביום א' של ראש השנה תרל"א.
על פי הידיעה, התנפלו "נוצרי העיר" על היהודים שנאספו בבית הכנסת, הכו בהם מכה רבה, פצעו אותם ואחר כך פשטו על בתיהם והחלו לבזוז.
היהודים, לפי הידיעה, פנו אל ראש הפלך, שלא היה בידו להושיעם, ולכן היהודים הם אלה שעמדו על נפשם ככל יכולתם.
רק לעת ערב, בעזרת המשטרה מקומית ("זענדארמען") הצליחו לעצור בעד הפורעים ולאסור רבים מהם.
למחרת ניסו הפורעים להביא לעזרתם כפריים מהסביבה אולם המזימה נודעה והשוטרים מנעו את בואם וכך נרגעו המהומות
אירוע אלים נוסף פרץ עשרים וחמש שנה מאוחר יותר, בשנת 1896, כאשר איכרים יושבי הכפרים סביבות גורליצה התנפלו על יהודים חוכרי בתי המרזח, ואברכים צעירים יצאו באישון לילה לכפרים וחילצו משם את היהודים.
גם פגעי טבע ידעה הקהילה, כמו השיטפון שפקד אותה ביולי 1869, כפי שדווח בעיתון "המגיד" מאוגוסט אותה שנה, ובה הוצף ונפגע בית העלמין היהודי ומצבותיו נשברו לרסיסים, או "השרפה הגדולה" שפרצה בשבת שמחת תורה תרל"ד (3 בספטמבר 1874), שהתפשטה בכל חלקי העיר.
שרפה זו כלתה 437 בתים שהיו בעיקר בתי עץ, ובתוכם בתי כנסת ובתי מדרשות.
כל מוסדות העיר – היהודיים והגויים עלו בלהבות, והיו גם פגיעות בנפש, בהם יהודיה אחת שנספתה בשרפה.
מיד לאחר השרפה החלו לבנות ולשקם את ההריסות, ובעקבות בנייה זו התפתחה בעיר תעשיית לבנים ומפעלי חומרי בניין שונים, שהיו רובם ככולם בידי יהודים.
כמו כן נוצר מעמד מיוחד של יהודים בנאים.
בתקופה הראשונה שלאחר חלוקת פולין, גליציה, שנספחה לאוסטריה, עדיין לא השתלבה במעגל הכלכלה האוסטרי, ותעשיות ומפעלים שהיו קיימים קודם לכן נאלצו לעמוד בתחרות קשה, ועל פי רוב כשלו.
בעקבות זאת, התדלדלה יהדות גליציה, ויהודים רבים יצאו לחפש פרנסה במקום אחר- רבים פנו לגרמניה, צעירים היגרו לאמריקה, זקנים עלו לארץ ישראל ואחרים נדדו אף רחוק יותר.
ר' אשר הלוי, שנולד בגורליצה להורים עניים ב-1849, הרחיק נדוד והגיע עד כלכותה שבהודו ופרסם את קורות חייו בספר, שאף פורסם בעיתון "דבר" בפברואר 1938. בפרק על ילדותו בגארליץ הוא מתאר חיי עוני קשים.
ולמרות זאת, בן גורליצה אחר, מ.
יאקאב, "מורה הדת מורשה מטעם הממשלה בבתי ספר המדינות בגארליצא", הדפיס חוברת לכבוד חגיגות מלאת מאה שנים לחוקה הפולנית (3 למאי 1891).
החוברת, שנקראה "מזכרת לבני ישראל לנמוס- החופש מן ג' מייא 1791", מתארת בקצרה את תולדות היהודים ונדודיהם בארצות השונות, והטובה שעשה הקב"ה עם היהודים כאשר הביאם אל אדמת פולין.
כמו כן מכילה החוברת שבח לנדבת ליבו של העם הפולני כלפי בני ישראל במשך הדורות, והטובה הגדולה ביותר שהיטיב "עם פאהלן" ליהודים בחוקתו הנאורה האחרונה מ-3 במאי 1791. החוברת יצאה לאור בעברית ובפולנית ונדפסה בדפוס יאזעף קנאפיקא שהיה בגורליצה.
בהתאם למסורת האוסטרית, הקהילה היהודית לא קבלה תמיכה כספית מהשלטונות - לא העירוניים ולא הממשלתיים, והכנסותיה נשענו על "מס הבשר" (מס מיוחד שהותקן לפי "צו הסובלנות" של הקיסר האוסטרי יוזף השני משנת 9–1785), על ה"צימפל" – מס לקהילה, והכנסות קטנות אחרות.
עד מלחמת העולם הראשונה נמנתה גורליצה עם שבעה מחוזות בגליציה שאוכלוסיית היהודים בהם גדלה באופן יחסי (לא הגרו מהם, ולהפך, באו להתיישב בהם מבחוץ).
מספר יהודי גורליצה בשנת 1910 נאמד בכ-3,500 נפש, שהוו 51.2% מכלל תושבי העיר באותה שנה.
אולם במהלך מלחמת העולם הראשונה, עת אזור גורליצה היה בחזית הקרבות, ברחו ממנה יהודים רבים, וחלקם הגדול לא שב אליה עוד.
בשנים 15–1914 הייתה גורליצה בקו חזית הלחימה בין כוחות רוסיים לבין כוחות אוסטריים-גרמניים, ועברה מיד ליד.
ב-1 במאי 1915 פתחו הכוחות האוסטרים-גרמנים במתקפה שנודעה בשם "מתקפת גורליצה-טרנוב".
מתקפה זו הסתיימה בספטמבר אותה שנה בניצחון של מעצמות המרכז, ובנסיגת הרוסים משטחי פולין וגליציה.
במהלך המתקפה, ב־2 במאי 1915, נכבשה גם גורליצה מידי הרוסים.
הקרבות בגורליצה הקנו לה לימים את התואר "ורדן הקטנה" בהיסטוריה המקומית.
חיים חן, בן גורליצה, תיאר בספר הזיכרון לגורליצה "מראות ומאורעות מימי מלחמת העולם הראשונה".
בעדותו סיפר שכבר בראשית המלחמה, בחודש אב תרע"ד, החלו הגיוסים הראשונים, והמלאכה והמסחר בעיר שותקו כמעט כליל.
כאשר נסוג הצבא האוסטרי מעמדותיו במזרח גליציה, הגיעו לעיר פליטים יהודים מאזורים אלה ובתי המדרש שמשו כאכסניות.
עם התקדמות הרוסים גויסו צעירים נוספים, ובשבת אחת אף חטפו יהודים מבתי התפילה וגייסו אותם לצבא.
היהודים נצטוו לפתוח חנויותיהם בשבת.
סמוך לערב יום כיפור תרע"ה התקרבה החזית לגורליצה, והייתה חרדה גדולה בעיר.
לזמן קצר הרוסים נסוגו במקצת, ויהודים רבים ברחו מן העיר, בעיקר לכיוון הגבול ההונגרי, כי רק משם אפשר היה לנסוע הלאה.
הרוסים התקדמו והאוסטרים נסוגו, ובשבת ה' בכסלו תרע"ה (16 בנובמבר 1914) פוצץ הגשר המחבר בין שני חלקי העיר.
למחרת הוציאו השלטונות כרוז לתושבים, להביא תה וסוכר לקבלת פני הכובשים.
ב-19 בנובמבר נכנסו הרוסים לעיר, ושלטו בה עד ל-7 בדצמבר.
בימי הכיבוש הזה התפרנסו היהודים ממסחר חליפין עם הצבא הרוסי, שהתייחס אז בהגינות מספיקה ביחס לצבא כובש בארץ האויב.
גם חיילים יהודים בצבא הרוסי עזרו לא במעט.
בכל זאת קרה מה שקורה בכל צבא כיבוש - שוד, גזלה ורצח.
הרוסים חזרו ונכנסו לעיר ב-2 בינואר 1915. בתוך העיר נוצרה החזית.
כשהרוסים בתוך העיר, והאוסטרים – מחוצה לה.
התוצאה הייתה הרס, שוד, שרפות, הרג ורציחות.
השודדים היו רוסים וגם פולנים.
בנוסף, היו הפגזות שבהן נהרגו יהודים רבים.
הרוסים הטילו קנסות וגם לקחו עשרות בני ערובה והובילום לרוסיה, מהם רבים לא חזרו.
במשך כארבעה חודשים עמדו שני המחנות זה מול זה.
אנשי העיר התרגלו ליריות, לעינויים, לקרבנות בנפש, למחסור ולרעב, ועל פי רוב שכנו במרתפים.
חזית גורליצה-טרנוב הובקעה ב-2–3 במאי 1915. הניצחון המכריע של הצבא האוסטרי-גרמני על הרוסים היווה נקודת מפנה במלחמה זו.
אך עם פריצת החזית נהרס בעיר כל מה שלא נהרס עוד קודם לכן.
בשוך הקרבות הוקמו בסביבות גורליצה ובמחוזה 84 בתי קברות צבאיים.
בהדרגה החלו לחזור לגורליצה הפליטים שברחו ממנה בראשית המלחמה, ולאט לאט החלו תושביה לבנות את העיר מחדש.
בתום מלחמת העולם הראשונה החל עידן חדש בפולין.
גם ליהודים התעוררה תקווה משלהם, לאחר שהלורד בלפור חתם, עוד בנובמבר 1917, על "הצהרת בלפור" -מסמך מטעם ממשלת הוד מלכותו ובה הסכמה בריטית להקמת בית לאומי לעם היהודי בארץ ישראל.
יהודי גורליצה מצאו אפוא את עצמם בעיר שיש לשקמה מהריסות המלחמה, במדינה חדשה-ישנה, ופתוחים למגוון ההשקפות החדשות.
זו לא הייתה עוד עיירה נידחת בקרפטים, אלא עיר בעלת פעילות ציבורית תוססת, מגוון מוסדות לימוד ותנועות נוער, כפי שיתואר להלן.
רבים מיהודי גורליצה נשארו בתום המלחמה בחוסר כל, לאחר שרכושם נהרס או נבזז, וערך הכסף פחת.
על מנת לשקם את רכושם, היה עליהם להסתגל לסדרי הכלכלה החדשים שנוצרו עם הקמת פולין ושינויי הגבולות.
מצד אחד, נסגר הגבול ההונגרי שנספח לצ'כוסלובקיה, והופסקו יחסי המסחר עם אוסטריה, אך מצד שני התפתח המסחר עם ערי פולין הגדולות.
היו כאלה מיהודי גורליצה שהסתגלו עד מהרה למצב החדש, הצליחו לפתח עסקים משגשגים ואף נעשו אמידים.
אט לאט השתלבו היהודים במשק הפולני, נפתחו בתי מסחר לאריגים וקונפקציה מתוך הקשר החדש שנוצר עם לודז' וביאליסטוק, סוחרי הקמח פתחו קשרים עם פוזן–וולין, ויהודים נוספים פיתחו יוזמות כלכליות נוספות.
עם התפתחות הכלכלה המודרנית, נוצר צורך באשראי.
כיוון שהמוסדות הבנקאיים של המדינה נהגו באפליה כלפי היהודים, היה צורך ביסוד בנקים יהודיים.
יהודי גורליצה נטלו יוזמה, ובעיר קמו בנקים אחדים: "טוורז'יסטבו באנקובה", "יד חרוצים" "הנדל ופשמיסלו" ו"בנק קופיצקי" - כולם בהנהלת יהודי העיר - שעזרו לפתח מסחר סיטוני מודרני וגם תעשייה בין יהודי גורליצה.
במקביל, הייתה גם אגודת סוחרים ובעלי תעשייה, שהגנו ועמדו על זכויות סוחרים יהודיים.
להתפתחות מערכת המסחר והתעשייה על ידי יהודים בגורליצה תרמו גם בארות נפט נוספות שנתגלו בסביבות העיר והגדלת ניצול היערות.
הפולנים, שראו ביהודים מתחרים, ניסו לנשלם מעמדותיהם באמצעות חוקים כגון ביטול הזיכיונות של היהודים לסחור בטבק ומלח.
גם מסחר התבואה, הזרעים והמכונות החקלאיות הועבר לחברה צרכנית פולנית.
ב-1936 אישרו ראש הממשלה וראש הכנסייה הקתולית בפולין את החרם הכלכלי על בתי עסק וחנויות בבעלות יהודית שהוכרז על ידי הימין הקיצוני, תוך גינוי אלימות פיזית נגד יהודים עם זאת, בעקבות ההתפתחות הכלכלית בראשית שנות השלושים, גדל מספר היהודים בעיר.
בעירייה הייתה להם נציגות של 50% (24 מתוך 48 נבחרים), אולם במוסדות העירייה כמעט שלא התקבלו יהודים ורק בודדים מהם נשאו במשרה עירונית, כמו ד"ר הולנדר רופא העיר וד"ר זומר הווטרינר.
מספר היהודים בגורליצה ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה נאמד ב-3,960 נפש, שהיוו 48.3 אחוז מכלל אוכלוסי העיר, ולפי מקור אחר היה מספרם רק כ-3,300 נפש, כ-40% מכלל התושבים.
לאחר ליל הבדולח (9-10 בנובמבר 1938) הגיעו לגורליצה יהודים נוספים - פליטים מגרמניה.
בראשיתה, הייתה קהילת גורליצה שייכת לגליל צאנז, ולכן רב הגליל ממונה היה גם על גורליצה.
לפיכך ניתן לומר שרב העיר הראשון היה רב הגליל ר' ברוך סגל לנדא.
עם זאת, ישנה עדות לכך שהרב הראשון היה ר' יחזקאל לנדא, מנכדיו של "הנודע ביהודה".
ר' חיים הלברשטאם בעל "דברי חיים", שהיה רב הגליל, מינה את מחותנו, הרב יקותיאל יהודה טייטלבוים, כרב בקהילת גורליצה.
הוא היה ידוע גם בכינויו ר' זלמן לייב טיטלבוים ונודע בשם "ייטב לב" על שם ספרו.
המינוי היה כנראה בסביבות 1838–1840. ר' זלמן לייב ישב בגורליצה עד 1857, ועזב לדרוהוביץ'.
במקומו התמנה חתנו, ר' ברוך הלברשטאם, (1827–1906) שהיה בנו הרביעי של בעל ה"דברי חיים" מצאנז.
בהיותו צעיר לימים באותם זמנים, היו בקהילת גורליצה בעלי עמדה שסברו, שקהילת גורליצה ראוי לה רב ותיק יותר ובעל ניסיון.
לכן פסק אביו, ר' חיים מצאנז, שר' ברוך ילך לכהן כרב בקהילת רודניק (בה נולד), ואילו לרבה של גורליצה יתמנה ר' שמואל טיטלבוים, אחיו של בעל ה"ייטב לב".
הרב שמואל טיטלבוים, כיהן כרב העיר כ־30 שנה.
בימי כהונתו נחנך בית הכנסת הגדול, והוקדש בית העלמין בעיר.
לאחר מותו ירש את כס הרבנות בנו, ר' יוקיל מבעשט (עיירה בהונגריה).
אך לא עבר זמן, וכמה מפרנסי הקהילה החלו לפעול כדי להחזיר לעיר את ר' ברוך הלברשטאם, לאחר שהלה היה רב ברודניק במשך כשלושים שנה.
בין פרנסי הקהילה התגלעה מחלוקת, למי משני הרבנים זכות לשבת על כס הרבנות?
מצד אחד, ר' יוקיל "ירש" באופן טבעי את משרת אביו, אך מצד שני, ר' ברוך, שנתמנה שנים קודם לכן לתפקיד זה, עזב את גורליצה רק משום שאביו פקד עליו לעשות כן ומחמת מצוות כיבוד אב עזב.
ובנוסף, בתור חתנו של הרב הראשון, בעל ה"ייטב לב" הוא קודם לר' יוקיל, שהיה אחיינו.
המחלוקת נמשכה שנתיים שלוש, עד שהתגלגלו הדברים לבוררות רבני גליציה.
הללו הכריעו שלשני הרבנים הזכות להישאר בעיר, ועל הקהילה להחליט מי יהיה רבה.
כיוון שהקהילה לא החליטה, נשארו שניהם רבנים בעיר, וחסידיהם ספקו להם צורכיהם.
לבסוף עזב ר' יוקיל את גורליצה וחזר לעירו, בעשט, ור' ברוך נשאר כרב העיר.
בנו של ר' יוקיל, ר' שלמה'לה נשאר לגור בגורליצה.
ר' ברוך הלברשטאם כיהן כרב העיר במשך כ-13–14 שנים.
בימי כהונתו נחנך קו הרכבת לגורליצה.
ספרו בעיר, שהוא הגדיר את עצמו כשונה מאחיו הבכור, האדמו"ר ר' יחזקאל שרגא משינאווא.
לדבריו, בעוד אחיו, "כשרואה אדם שרובו שקר, ורק קורטוב אחד של אמת בו, הריהו מכבדו ומקרבו.
ואילו אני, כשאני פוגש אדם שרובו אמת ורק קורטוב אחד של שקר בו, אין אני יכול לעמוד בד' אמותיו" (חיים חן, ספר גורליצה).
לאחר פטירתו של ר' ברוך, לא מיהרו אנשי גורליצה למנות להם רב בעיר, שכן היו בעיר דיינים ומורי צדק.
ר' ברוך לא השאיר צוואה לגבי יורשו, ובנו הבכור, האדמו"ר ר' צבי מרודניק, (אביו של ר' יקותיאל יהודה הלברשטאם, האדמו"ר מקלויזנבורג) ויתר על רבנות גורליצה.
בנו הצעיר לעומת זאת, ר' אלישע הלברשטאם, בא להתיישב בגורליצה, לאחר שהיה תחילה רב בקרוסנו.
הוא נתקבל בכבוד גדול, אך התמנה כאב בית דין ולא כרב העיר, ואילו ר' שלמה'לה טייטלבוים, בנו של הרב ר' יוקיל, נתמנה לדיין ומורה צדק (מו"ץ).
למשרת רב העיר, נתמנה ר' אלישע הלברשטאם בימי מלחמת העולם הראשונה, לאחר שהעיר שוחררה מפלישה הרוסית.
בימיו רפתה המתיחות בין מצדדי ר' שלמה'לה בנו של ר' יוקיל לבין מצדדי שושלת הלברשטאם.
כאשר נולד בן לר' שלמה'לה, הוזמן ר' אלישע להיות הסנדק.
בהמשך אף השתדכו המשפחות זו בזו (בנו של ר' שלמה נשא לאשה את נכדת ר' אלישע).
בתום מלחמת העולם הראשונה, כאשר הוקמה מדינת פולין העצמאית, נתמנה ר' אלישע כרב רשמי, ולפי החוק - גם חבר בוועד הקהילה ויו"ר הוועד.
ר' אלישע כיהן ברבנות כשלושים שנה, והיה רבה האחרון של גורליצה, אנשי הקהילה העריכו את רבם מאוד, הן בשל צדקתו ותורתו והן בשל היותו איש אמת.
בפרוץ מלחמת העולם השנייה, הצליחו ר' אלישע ומשפחתו להימלט מן העיר.
הוא יצא עם בני משפחתו והגיעו עד ללבוב.
משם שולחו על ידי הרוסים לערבות סיביר, והגיעו לאזור יקוטסק.
מהתלאות והסבל, נפטר ר' אלישע בליל הסדר תש"ג.
גם רעייתו, הרבנית יוכבד, נפטרה במקום ההוא.
בנוסף לרבני העיר שצוינו לעיל, היו בקהילה לאורך שנותיה דיינים, מלמדים בתלמודי התורה, מגידי שיעורים בבית המדרש ותלמידי חכמים רבים.
ב־1921, לאחר הקמת פולין החופשית, התקיימו בעיר בחירות לוועד הקהילה, שמנה כ-15 חברים.
ב-1928 התקבל החוק הפולני, לפיו הרב המקומי חייב להיות חבר קבוע בוועד הקהילה, וכך נתמנה ר' אלישע כחבר בוועד.
ראש הקהל בסוף שנות העשרים היה ר' יחיאל הולנדר, ובשנות השלושים היה זה ר' אריה הלברשטאם.
בית הכנסת היה מהבניינים העתיקים שבעיר.
הוא היה מקום התפילה היחיד שהתפללו בו בנוסח אשכנז.
הבניין נהרס בחלקו בימי מלחמת העולם הראשונה, ואחריה שופץ ושוכלל.
בית המדרש ה"ישן" שכן בבניין בית הכנסת ובו התפללו בנוסח חסידי.
בימות החול שימש בית המדרש מקום תפילה ותורה מרכזי לכל יהודי העיר.
מעלות השחר המה בית המדרש לומדי גמרא ומשניות, קוראי תהילים ומעמדות, ואחר כך התקיימו בו מניינים רבים בזה אחר זה של תפילת שחרית.
לאחר סיום התפילה, עוד נשארו בבית המדרש – מי שעתותיו בידיו - לעסוק בצוותא בשיחות תורה, עד חצות היום.
לתפילת מנחה-מעריב היה בית המדרש הישן מלא מפה לפה, ואחרי התפילה התקיימו בו שיעורי תורה - שיעורי משניות ושיעורי דף יומי.
ספסלי בית המדרש היו תפוסים כולם על ידי הלומדים, שרבים מהם הגיעו לאחר יום עבודה מפרך בחנות או טלטולים בשוקי העיירות הסמוכות - בייץ' וגריבוב.
בית המדרש ה"חדש"- היה בניין גדול ויפה ומרכז תורה בשעתו, אולם במלחמת העולם הראשונה חרב הבניין לחלוטין ולא נבנה אחר במקומו.
"מניינו של הרב" - מניין קבוע, התקיים בחדר מיוחד בביתו של הרב ר' אלישע הלברשטאם.
התקיימו בו תפילות בשבתות וחגים, ובימי החול תפילות מנחה ומעריב.
אמנם הרב התפלל בקביעות בבית המדרש הישן, אך במניין שבביתו ערך סעודות ("טיש") לחסידים וכן סעודה שלישית מדי שבת, שמשכו תמיד הרבה מקורבים וחסידים.
"בית המדרש בני אמונה וגומלי חסדים", שהיה ידוע גם בשם "בעשטער בית מדרש" נבנה בימי המחלוקת על הרבנות הראשית בעיר, כפי שתואר לעיל.
היה זה בניין רחב ידיים, והתקיימו בו תפילות ושיעורים בעיקר בשבתות וחגים.
"בית תפילה פועלי אגודת ישראל" - התקיים בבניין שהוקם על ידי "איגוד בעלי מלאכה" והמתפללים בו היו חברי איגוד זה.
מניינים נוספים שהתקיימו בקביעות, בעיקר בשבתות וחגים, היו "מניין תלמוד תורה, בית המדרש אגודת אחים" (בפרוור העיר, "זאוודז'ה"), מניין של חסידי בעלז מניין של חסידי באבוב, מניין "המזרחי" (שהתקיים במועדון צעירי "המזרחי"), מניין ומועדון של צעירי "אגודת ישראל" ומניין ומועדון של "פועלי אגודת ישראל".
החינוך היהודי בגורליצה בכללו, היה מושתת - כמו ביתר ערי פולין - על שתי "רשויות": על בית הספר הפולני, בו נלמדו הלימודים הכלליים, ועל ה"חדר" שבו למדו לימודים תורניים בלבד.
היו בעיר "חדרים" פרטיים של מלמדים, אך בין ה"חדרים", מקום מכובד היה ל"תלמוד תורה", ששכן בבניין יפה בן שתי קומות ובו למדו מחזורים של תלמידים, כשהם מתחילים מלימוד "אלף בית" ויוצאים את המוסד עם ידיעות בגמרא ותוספות.
רבים מתושבי העיר תרמו בעין יפה למוסד זה.
הנערים בוגרי ה"חדר" יכלו להמשיך את לימודם ב"ישיבות קטנות" בבית המדרש או בבתי חסידים, כמו ישיבת "עץ החיים" בבית חסידי באבוב בעיר.
מוסד דומה ל"תלמוד תורה" היה "חדר יסודי התורה", שהיה מיסודה של "אגודת ישראל".
צוות המורים והמחנכים בחדר זה היו כולם בוגרי הסמינריון הדתי למורים בוורשה, מוסד של "אגודת ישראל".
המוסד המקביל לו, לחינוך בנות, היה בית ספר "בית יעקב" מיסודה של שרה שנירר.
המוסד החל לפעול לאחר מלחמת העולם הראשונה והיה בזמנו רעיון חדש, אך התקבל בגורליצה.
מלבד בית הספר, הפעילה "אגודת ישראל" מועדון פעילות חברתי לבנות, שנקרא "בנות אגודת ישראל".
בנוסף, הפעילה אגודת ישראל ישיבה לצעירים בעיר, שפעלה במתכונת של הישיבות הליטאיות.
מיסודה של תנועת "המזרחי - הפועל המזרחי" הוקם בעיר "חדר עברי", בו למדו בשיטות פדגוגיות חדשות אבל ברוח היהדות המסורתית.
החדר העברי בא לענות על דרישות הזמן.
הלימוד בחדר המסורתי התבסס רק על לימוד הגמרא, ולא נלמדו בו מקצועות אחרים כגון תנ"ך, תולדות עם ישראל או ספרות עברית.
בתקופת ההתעוררות הלאומית משכו נושאים אלה את הנוער, ורבים הלכו והתרחקו מהמסורת.
מטרת החדר העברי, שהוקם על ידי הסתדרות "המזרחי" הייתה לשלב בין המסורת לרעיונות הלאומיים.
הקמת מפעל זה הייתה כרוכה במאמצים רבים, אך לבסוף, בשנות השלושים, נחנך בניין מרווח עבור החדר העברי, שהלימודים בו התנהלו בעברית.
זה היה חידוש מהפכני בזמנו.
מבנה המוסד שימש גם כמועדון תרבות לחברי המזרחי, ובשבתות וחגים שימש כבית כנסת לציבור גדול של מתפללים.
עם התעוררות הציונות, נוסד בית ספר עברי בגורליצה, שנקרא "שפה ברורה".
זה היה מעין חדר מתוקן, והוא התקיים שנים אחדות.
בעיר פעלה גם גימנסיה ממשלתית שכ-10-12% מתלמידיה היו יהודים, שבחלקם הגדול היו מצטיינים.
בגימנסיה לימדו גם שלושה מורים יהודים - פרופ' הנריק פוגל, שלימד טבע ובוטניקה, מארק קצור, שלימד מתמטיקה ולייב ציילר, מורה לדת ישראל, שלימד את קבוצת היהודים תולדות ישראל וקטעי תפילה בעברית.
איש משלושתם לא שרד את השואה.
בקהילה פעלה גם ספרייה ציבורית, "ספריית נשים לאומיות", שנוהלה וטופחה על ידי נשים משכילות.