tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בסקר אפרים הוערך שטח החורבה בכ-30 דונם.
בחפירת הצלה בשנת 2000, נחשפו שרידים למן התקופה הביזנטית ועד לעות'מאנית: נחשף קטע ממבנה שנבנה בתקופה הממלוכית והתקיים גם בתקופה העות'מאנית.
בשטח חפירה אחר נתגלו שרידי מבנה נוסף, שנבנה בתקופה הביזנטית והשימוש בו המשיך עד התקופה המוסלמית הקדומה.
כפר עות'מאני שהיה כאן מופיע ברשימת כפרי "סנג'ק" ירושלים מהמאה ה-16 (טולידאנו 1979).
טחנת עין סמיה נמצאת בגדה הצפונית של הנחל וניזונה מאמת מים שאורכה כ-400 מ'.
היא בנויה אבני גוויל גדולות, חלק מהן בשימוש משני.
האמה עוברת את אפיק הנחל על גבי גשר קטן.
לאחר מכן היא ממשיכה בצמוד למדרון עד סמוך לטחנה.
שם היא עוברת על גבי קשת רחבה עד לפתח הארובה (גובהה 8 מ').
קיים חדר טחינה, שממנו שרד הקיר המזרחי.
אפשר להבחין במקום יציאת המים ומקום גלגל ההנעה.
נראה שהטחנה הוקמה ופעלה בימי-הביניים או בתקופה העות'מאנית.
בשנת 2019, בעקבות סלילה של כביש פיראטי לצד התל, החלה חפירת הצלה על ידי קמ"ט ארכאולוגיה בראשות בני הר-אבן, הנמשכת גם בשנת 2020. טרם פורסמו ממצאים.
מצפון וסמוך למעיין נמצאים שרידים ארכאולוגים של עיר מתקופת מלכי ישראל.
בחפירות התגלתה חומה רחבה ומגדל וכן קברי פיר וגביע כסף עם סצנה עם מוטיבים מסופוטמיים שמתוארך לתקופת הברונזה הבייניימית.
האתר נחפר על ידי פרופסור עמיחי מזר.
מול המעיין נחשף פסיפס גאומטרי שמור.
לזיהוי האתר הקדום ניתנו כמה הצעות:
עיר בשם "אפרים" (ויליאם פוקסוול אולברייט) - זיהוי פחות מקובל כיום,
"" (זכריה קלאי) - זיהוי מקובל באופן יחסי.
עיר בשם גבעון ששכנה בנחלת שבט אפרים ואינה זהה לגבעון שבנחלת שבט בנימין (יואל אליצור).
זיהוי חדש הוצע על ידי ד"ר שי בר מאוניברסיטת חיפה המזהה את המקום כעטרות, המצויה בגבול שבין נחלת אפרים לנחלת בנימין: "ויצא הגבול הימה המכמתת מצפון ונסב הגבול מזרחה תאנת שלה; ועבר אותו ממזרח ינוחה.
וירד מינוחה עטרות ונערתה; ופגע ביריחו ויצא הירדן" ().
מדרום למעיין נמצא הכפר הבדואי עין סאמיה.
בתקופה העות'מאנית היה במקום כפר קטן שעבד את שדות השלחין בעמק.
לפי האגדה בקרב תושבי הסביבה סאמיה או סאם הוא שם מלך שמשל במקום בימי קדם.
כיום תושבי הכפר מעבדים את האדמות בעמק סאמיה.
באוגוסט 2015 הציתו אלמונים אוהל ששימש כמחסן ציוד בכפר.
בסמוך נמצאה הכתובת: "מנהלי נקמה", והחשד הוא כי מדובר בפשע שנאה על רקע מעצר פעילי ימין.
בינואר 2022 הוקם בכפר בית ספר ובו 4 כיתות במימון האיחוד האירופי.
הכפר נמצא בשטח C ובית הספר נבנה ללא אישור ישראל, ולכן המנהל האזרחי הוציא נגד המבנה צו הריסה.
במאי 2023 נטשו 37 משפחות את עין סאמיה בעקבות תקיפות מתמשכות מצד תושבים מכוכב השחר ומאחז הבלאדים, שכללו אלימות פיזית נגד תושבים והרס רכוש וגידולים.
האיחוד האירופי גינה את האלימות וצווי ההריסה שהביאו לעקירה.
עין סיניא הוא כפר פלסטיני, הנמצא צפונית לרמאללה, כ-3 ק"מ מצפון לבית אל, ב"שטח B" שבשליטה אזרחית של הרשות הפלסטינית.
בכפר כ-750 תושבים מוסלמים, המתפרנסים בעיקר מחקלאות.
בכפר גדלים עצי תות ואגוז מלך הנדירים יחסית באזור, בנוסף לעצי זית רבים.
סביבת הכפר עשירה במעיינות ובאתר האינטרנט שלו נמנים 12 מעיינות.
בכפר התגלו שרידים מתקופות קדומות, ובהם מערת קבורה יהודית עם כתובת עברית, המתוארכת על ידי חוקרים לשלהי ימי בית שני.
בראשית המאה ה-20 נעשה בכפר ניסיון התיישבות יהודית בראשות משפחת שרתוק, ובין בני המשפחה שחיו שם היה הנער משה שרת (לימים ראש ממשלת ישראל השני).
ניסיון זה לא צלח, והמשפחה עברה לירושלים כעבור כשנתיים.
במקור משנת 1556 מוזכר הכפר כקטן בכפרים שבשליטת השייח' של בני זייד (بني زيد).
במפקד האוכלוסין של 1922 נמנו בכפר 114 איש, באותה שנה נבנה גם מבנה מסגד הכפר.
במפקד האוכלוסין של 1931 נמנו בכפר 59 בתים מיושבים ב-288 נפשות, מהם 13 נוצרים והשאר מוסלמים.
בסקר הכפרים 1945 בארץ ישראל צוין מספר תושבי הכפר כ-330 ושטחו נרשם כ-2,791 דונם, מתוכם 67 דונם של אדמה ציבורית.
חלק ניכר מהאוכלוסייה נמלט מהכפר בעקבות מלחמת ששת הימים (1967) ורק ב-1982 חזרה אוכלוסיית הכפר לגודלה בשנת 1945. במפקד שערכה הרשות הפלסטינית ב-1997 נמנו 553 תושבים, 52.3% מתוכם פליטים ממקומות אחרים ולא תושבים בעלי היסטוריה בכפר.
ב-1998 הורחב ושופץ מבנה המסגד ונבנה צריח בגובה 15 מטרים.
עשור מאוחר יותר נמנו 711 תושבים.
בית הספר של הכפר, שנחנך ב-1960 משרת את יישובי הסביבה.
הארכאולוג הצרפתי בן המאה ה-19, שארל קלרמון-גנו, זיהה את עין סיניא עם היישוב המקראי ישנה ועם איסנה המוזכרת אצל יוספוס, אך חוקרים מודרניים העדיפו לזהות את האתרים הללו במקום אחר: ח'רבת אל־בורן.
סביב הכפר התגלו מערות קבורה חצובות בסלע.
בשנת 1872 גילה החוקר האנגלי צ'ארלס פרדריק טירוויט-דרייק מערת קבורה חצובה ובה גלוסקמאות (ששברו תושבי המקום בחיפוש אחר אוצרות), ומעל פתחה חקוקה כתובת עברית.
שארל קלרמון-גנו, שביקר במקום לאחר מכן, תיאר את פנים המערה כחדר קבורה בלתי סדיר שבו נעשה ניסיון ליצור גומחת קבורה בצד הימני, וציין כי בפנים נמצאו רק טבעת או צמיד קטן מנחושת, ללא עקבות לגלוסקמאות ששרידיהן נצפו בביקורו של דרייק.
לדבריו, תושבי המקום סיפרו כי בשנים האחרונות נקברו במערה שני "הודים" (שככל הנראה היו דרווישים ממרכז אסיה), ועצמותיהם נראו עדיין בשכבת המילוי.
קלרמון-גנו העתיק את הכתובת ופירש את תחילתה כ"חנניה בר אלעזר בר..."; סגנון האותיות הזכיר לו את כתובת בני חזיר בירושלים, ולפיכך הציע לתארך את הכתובת ואת הקבורה לשלהי ימי הבית השני.
עין סיניא מזוהה בדרך כלל עם הכפר הצלבני איינסינס (Aineseins), שהיה אחד מ-21 הכפרים שניתנו בידי המלך הצלבני גוטפריד כפייף לקאנונים של כנסיית הקבר.
ג'ונס הציע בשנת 1939 שאיינסינס שכנה ליד תל בית שמש.
חוקרי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל (PEF), קלוד קונדר והוריישו קיצ'נר כתבו בשנת 1882 כי נראה שבעין סיניא שכן מבצר צלבני קטן, אולם דבר זה לא אומת במקורות מאוחרים יותר.
בנוסף, קונדר וקיצ'נר מזכירים את הקבר בעל הכתובת העברית שנמצא במקום, וכן פתח שער מעוטר שלדעתם היה ממקור ערבי נוצרי.
בשנת 1906 הגיעה לכפר משפחה יהודית ראשונה (ואחרונה) - משפחת שרתוק.
יעקב שרתוק החליט אז לעלות שנית לארץ ישראל (לאחר שעלה אליה ב-1881 וחזר לרוסיה).
עם העולים עמו נמנו אשתו פניה, חמשת ילדיו: רבקה (לימים אשת דב הוז), משה (לימים ראש ממשלת ישראל השני), עדה (לימים אשת אליהו גולומב), יהודה (לימים מלחין) וגאולה, אחותו גוטה ובעלה ברוך קטינסקי ואחיו זאב (וולודיה) ואשתו אנה.
סמוך לאחר עלייתם ארצה נודע לשרתוק שה"בֶּק" עיסמאיל אל-חוסייני (דודו של המופתי של ירושלים אמין אל-חוסייני), מחכיר את אחוזתו בכפר עין סיניא לרגל נסיעתו לפריז, והוא החליט לנסות להתיישב במקום, במקום בחדרה, כפי שהתכוון.
בית האחוזה משמש כיום כמוזיאון הכפר.
שרתוק ו"שבטו" הגיעו לכפר, בהסכם חכירה לעשר שנים, והתיישבו בבית האחוזה הגדול אליו הביאו את ספרייתם העברית הענפה, ופסנתר כנף – הראשון שנראה בכפר הערבי.
בעין סיניא נולדה לגוטה וברוך קטינסקי בתם ציונה, לימים אשת פרופ' ארוין רבאו.
תוחלתו של שרתוק להקים יישוב יהודי נכזבה; אף על פי שחיו חיים טובים ובטוחים בקרב הערבים, היה חינוך הילדים לקוי, ויהודים נוספים לא הגיעו.
בחיבור שהגישה צעירת הבנות, גאולה שרתוק, למורה יוסף חיים ברנר, נכתב:
לאחר מלחמת ששת הימים חזרו בני המשפחה לבקר בעין סיניא והעלו זכרונות עם תושבי הכפר.
עין עקוב, ולעיתים עין עוקב וכן עין תאופיק או ען אל-עקבה, הוא מעיין הנובע ביער מבוא חמה בדרומה של רמת הגולן, ולצידו חניון לילה.
מאז חנוכתו של שביל הגולן בשנת 2007, משמש המקום כנקודת הקצה הדרומית של השביל.
האתר שוכן בגובה של 200 מטרים מעל פני הים על שפת מצוקי און התלולים, ומשקיף מערבה אל הכנרת מגובה של כ-400 מטרים.
במקום ניצב מבנה אבן, שממנו זורמים פלגי מים אל בריכות אבן קטנות הערוכות בצורת קשת גאומטרית.
היער ניטע על ידי קרן קיימת לישראל בשנות ה-70 וה-80 והוא משתרע על פני שטח של 1,200 דונם.
במקום נטעו עצי אורן, ברוש, אקליפטוס, אלה ושיטה, המצטרפים לצמחייה הטבעית הכוללת צמחי פטל קדוש, עצי אשל ושיחי רותם ומלוח.
במורד הזרם עוברים מי המעין ליד שרידי הכפר הסורי תאופיק.
במקום שרידים של חאן המתוארך לתקופה הרומית, ולפי ממצאים ארכאולוגיים התקיים באתר יישוב קדום בשם חאן אל-עקבה, שישב על נתיב הסחר בין נמל עכו לדמשק ולבשן.
שמו הערבי של המקום, עין תאופיק, בא משמו של הכפר שקם באתר מאוחר יותר ואשר נחלק לשני חלקים - תאופיק התחתונה (תאופיק א-תחתה) ותאופיק העליונה (תאופיק אל-פוקא) שכונתה גם חאן אל-אחמר, היינו החאן האדום.
במאה ה-19, הציע החוקר יהוסף שוורץ לזהות את העיירה התלמודית "כפר עקביה" עם אתר זה, כאשר "כפר עקביה" נזכרת גם בפסיפס בית הכנסת בחמת גדר.
בשנת 1941 הקימו הבריטים פילבוקס הצופה אל עמק הירדן, כחלק ממאמציהם לסכל פלישה של כוחות צרפתיים מצפון.
המבנה שימש את כוחות הצבא הסורי כעמדת ירי על קיבוץ תל קציר השוכן מתחתיו.
עד שנת 1967 ניצב בתאופיק העליונה מוצב סורי שמקורו במוצב שהקימו הבריטים במהלך מלחמת העולם השנייה.
משני הכפרים הומטרה מפעם לפעם אש לעבר יישובי עמק הירדן; תאופיק התחתונה נהרסה בפעולת תגמול של צה"ל בלילה שבין 31 בינואר ו-1 בפברואר 1960 (מבצע "חרגול"), ותאופיק העליונה ננטשה במהלך מלחמת ששת הימים.
הפילבוקס נכבש במלחמת ששת הימים ללא קרב בידי כוח משולב של חטיבת הצנחנים ושריון, שעלו לרמת הגולן בתוואי הדרך הלבנה העולה מקיבוץ האון.
בתקופת המרדפים הקים צה"ל בונקר בטון גדול במוצב, והציב בו תותחים אשר כוונו דרומה לעבר הגלעד.
המילואימניקים ששירתו במקום העניקו לו את השם "מוצב תותחי נברון", על-שמו של סרט המלחמה מ-1961.
עין פיק הוא מעיין בדרום רמת הגולן השוכן מתחת לכפר הסורי הנטוש פיק , דרומית לקיבוץ אפיק.
שם המעיין והכפר הסורי שמעליו משמרים את שם היישוב היהודי אפקה, ששכן במקום ככל הנראה החל מהמאה ה-8. העיירה אפקה אף שימרה את שמו של היישוב אפק ששכן בתל סורג לא רחוק משם.
על שם הכפר פיק נקרא גם מנחת פיק הסמוך, וגם הכפר תאופיק שואב את שמו משמות האתרים באזור.
עין ע'זאל הוא אתר ארכאולוגי מהתקופה הנאוליתית השוכן בירדן בנחל יבוק בקצה הצפוני מזרחי של רבת עמון.
אתר זה הוא אחד האתרים הנאוליתיים הגדולים בעולם.
שטחו הוא מעל 150 דונם, והוא משתרע על שתי גדות היבוק.
תחילת ההתיישבות באתר הייתה בשנת 7250 לפנה"ס לערך והוא היה מיושב ברציפות יותר מאלפיים שנה עד שנת 5000 לפנה"ס לערך.
היישוב שכן בסמוך לגבול המזרחי של האזורים בהם ניתן לקיים חקלאות בעל.
האתר התגלה לראשונה בשנת 1974 על ידי יזם שסלל כביש מהיר בעמק היבוק בין עמאן לזרקא.
רק בשנת 1982 החלו חפירות הצלה באתר.
עד לתחילת החפירות נסללו כבר כ-600 מטר של הדרך בתוך האתר.
למרות הנזק הגדול שנגרם לאתר, החלק שלא ניזוק, סיפק מידע רב.
האתר נחפר במשך 9 עונות חפירה שהתקיימו בין השנים 1982–1995.
המידע על התקופה הנאוליתית במזרח הקרוב עד שנות ה-80 של המאה ה-20, התבסס בעיקר על חפירות וסקרים ארכאולוגיים שהתקיימו בשטח ארץ ישראל.
החלוקה של התקופה הנאוליתית לתקופות משנה מקורה במסגרת שהיתוותה קתלין קניון בשנות החמישים בחפירותיה בתל יריחו.
חלוקה זו שימשה גם אזורים שכמעט לא נחפרו, למרות מגוון הטופוגרפיה והצמחייה ברחבי האזור.
הממצאים מהאתר נתנו הבנה רבה יותר על המשותף והשונה בין אתר זה לאתרים אחרים כגון ביסמון, יריחו ואתרים נוספים.
הרציפות בהתיישבות באתר וגודלו אפשרו ללמוד את שינויי התרבות כתוצאה מגידול האוכלוסייה והשפעת הגידול על הסביבה.
באתר תל יריחו ההתיישבות הסתיימה בתקופה הקדם קרמית ב' ולאחר מכן האתר היה נטוש למשך זמן רב.
באתר זה התקיים שלב תרבותי נוסף שנקרא התקופה הנאוליתית הקדם קרמית ג'.
הארכאולוגים חילקו את ההתיישבות באתר לארבע תקופות:
שנים 7250–6500 לפנה"ס – השלב התיכון של התקופה הנאוליתית הקדם קרמית ב'
שנים 6500–6000 לפנה"ס – השלב המאוחר של התקופה הנאוליתית הקדם קרמית ב'
שנים 6000–5500 לפנה"ס – התקופה הנאוליתית הקדם קרמית ג'
שנים 5500–5000 לפנה"ס – תקופת התרבות הירמוכית – התקופה הנאוליתית הקרמית
השלב התיכון של התקופה הנאוליתית הקדם קרמית ב'
הממצאים של שרידי בעלי חיים באתר מראים שבתחילתו היה ה יישוב של חברת ציידים-חקלאים.
סמוך לשנת 6500 בויתו העזים.
החקלאות התבססה בעיקר על גידול דגנים וקטניות.
כלכלת האתר אפשרה את הגידול באוכלוסייה.
המבנים בתקופה זו נבנו מאבני גיר ואבני צור מקומיות, הרצפות טויחו בטיח סיד ונצבעו בנוזל אדום על בסיס אוכרה.
בתחילת השלב היו הבתים בעלי חדר אחד גדול (35 מ"ר לערך) בהמשך חולק הבית למספר חדרים.
במרכז אחד מחדרי הבית נקבע בשקע ברצפה מוקד אש.
בשלב נמצאו מספר רב של צלמיות עשויות טין של דמויות אדם ובעלי חיים.
המעידות על פולחן ואמונה דתית.
נמצאו גם צלמיות פריון של נשים עם כרס תפוחה ושדיים גדולים.
הפולחן בא לידי ביטוי גם בקבורה.
באתר זה כמו באתרים נאוליתים אחרים נמצאו קברים מתחת לרצפת הבית.
אלה קברים של נפטרים שזכו לכבוד.
נמצאו גם גולגולות, שלוש מהן תוארכו לשנת 7100 לפנה"ס.
מסגנונות הקבורה שונים אפשר להבחין בחלוקה למעמדות באוכלוסייה.
כמעט רבע מקבורות המבוגרים נמצאו בבורות אשפה.
מתחת לרצפה נמצאו גם שש גולגולות מכוירות.
בשנת 1983 נחשף באתר בור ובו 26 פסלים ופרוטומות עשויים טין המתוארך לשנת 6700 לפנה"ס, בשנת 1985 התגלה מטמון נוסף של 11 פריטים.
גובה הפסלים כ-90 ס"מ, גובה הפרוטומות 35–40 ס"מ, מהם שני פסלים בעלי שני ראשים.
החוקרים משערים שמדובר בפולחן ברמת הקהילה.
השלב המאוחר של התקופה הנאוליתית הקדם קרמית ב'
באתרים ארכאולוגים רבים בדרום הלבנט זוהתה במחצית האלף השביעי לפנה"ס מגמה של נטישת אתרים, הסיבה לכך יכולה להיות התמעטות משקעים או ניצול יתר של סביבת היישובים.
בעין ע'זאל ובסביבתו זוהתה על ידי הארכאולוגים מגמה הפוכה.
השערת החוקרים היא שתושבים שנטשו אזורים אחרים היגרו לסביבה זאת.
באתר ניכרת מגמה של ניצול יתר של הסביבה הקרובה שבאה לידי ביטוי בירידה גדולה במגוון שרידי בעלי החיים, ומעבר מבעלי חיים החיים בחורש, לבעלי חיים מבויתים.
גם סגנון הבנייה הושפע מהיעלמות העצים בסביבה הקרובה, על ידי מעבר מבניה בעץ לבניה באבן.
חלק גדול מהשכבות הארכאולוגיות של תקופה זו נפגעו על ידי הבנייה של תושבי השלב של התרבות הירמוכית.
המבנים הקדומים בשלב המאוחר דומים למבנים של השלב התיכון.
בהמשך חל שינוי במבנים, וממבנים ששימשו למשפחה אחת עברו התושבים למבנים גדולים יותר ששימשו מספר משפחות.
במבנה גדול שנחשף באתר (שנהרס בחלקו על ידי דחפור) שוחזרו 10 חדרים שהשתרעו על כ-100 מטר מרובע.
במבנה נמצאו רבבות עדשים ואפונים מפוחמות.
על פי השרידים זיהו החוקרים קומה שנייה במבנה שהשתרעה על חלקו של המבנה.
השערת החוקרים היא שהתדלדלות משאבי הסביבה אילצו את התושבים לאחד כוחות כדי להגדיל את סיכויי השרידות.
מהממצאים באתר לא נמצאו הבדלים בין שיטות הקבורה של שלב זה לשלב התיכון.
בקבורת אשפה התגלתה גולגולת שבחלקה העליון היה נעוץ להב צור שנשבר.
התקופה הנאוליתית הקדם קרמית ג'
בתקופה זו ניכר השינוי בהרגלי התזונה של התושבים, מגוון בעלי החיים לצייד הצטמצם מאוד, הם צדו בעיקר צבאים וסוסי בר.
במקביל בויתו החזירים והבקר ששימשו תחליף להתמעטות בשר הציד.
חל גידול ביחס השימוש בכבשים לעומת עזים.
בתקופה הקדם קרמית ב' כמעט ולא נמצאו שרידי עצמות כבשים, ואילו בתקופה זו היחס הוא שש כבשים על עז אחת.
הגידול בכמות הכבשים והעזים השפיעה על אורחות החיים של התושבים, חלקם בילה זמן רב מחוץ ליישוב ברעיית העדרים.
בתקופה זו חלה חזרה לשיטת בנייה של בתים קטנים חד קומתיים וחד משפחתיים.
בעקבות המחסור בעצי בעירה בסביבה הקרובה, פסק השימוש בטיח סיד לרצפה, ובמקומו נעשה שימשו בתערובת של אבני גיר כתושות ובוץ שהוא עמיד פחות.
הבנייה פחות צפופה, דבר המעיד על ירידה בכמות האוכלוסייה.
שינוי נוסף היה בבניית מבנים לאחסון מזון שהיו משוקעים למחצה בקרקע, ושימשו כנראה את התושבים שנעדרו חלק מהשנה מהיישוב.
נמצא גם שינוי בכלי האבן בהם השתמשו התושבים.
בתקופה הקדם קרמית ב' נעשה שימוש בגרעיני להבים דמויי סירה.
במקומם יוצרו להבים קצרים ורחבים יותר.
שיטת ייצור זו הייתה קלה יותר אבל גם פחות יעילה.
בבדיקות נמצא שהאוכלוסייה החלה לסבול ממחלת השחפת.
ולראשונה נמצאו בקברים מנחות של עצמות חזירים.
ממצאי צלמיות אדם וחיה היו נדירים בהשוואה לתקופת הקדם קרמית ב'.
אחד הממצאים הייחודיים הייתה צלמית פיריון מאבן בגובה 15.5 ס"מ.
עד לחפירות בעין ע'זאל, השערת החוקרים הייתה, שכלי הקרמיקה שהופיעו בתקופה הנאוליתית הקרמית מקורם היה מייבוא מן הצפון.
הממצאים באתר הוכיחו שהטכנולוגיה הייתה התפתחות מקומית.
בחפירות בתוך קירות מבנים ששופצו, נמצאה קרמיקה שזהה במרקמה לכלים הירמוכיים, אבל הם לא הכילו עיטורים.
כלים אלה מעידים על שלב מעבר מהתקופה הקדם קרמית ג', לתקופה הנאוליתית הקרמית.
בתקופה הירמוכית נבנו באתר מבנים שהכילו מכלול מפותח של כלים ירמוכיים אופייניים, עם ובלי עיטור.
מבני התקופה כללו 2–3 חדרים, היו בעלי קירות אבן עבים, ורצפתם הייתה עפר או תערובת אבני גיר כתושות ובוץ.
הבתים היו בעלי חצרות נרחבות ומבודדים, עובדה המעידה על המשך ההצטמצמות של האוכלוסייה.
מקבצי שקעים בחצרות מעידים על בניית סככות.
באחת החצרות נמצא מתקן סגלגל שהכיל כלי חרס גדול ששימש לאחסון בעל קורט 50 ס"מ, לידו נמצא לוח שחיקה וכירה קטנה.
השערת החוקרים שהמתקן שימש לבישול דגנים או קטניות.
ביישוב התגלה רחוב רחב במרכזו.
הרחוב בעל המדרגות עלה במעלה הגבעה.
משני צידי הרחוב התגלו פתחים שהובילו לחצרות בתים.
לא נמצאו באתר קברים מתקופה זאת.
קבורה מחוץ ליישוב אופיינית לתרבות זאת.
נמצאה גם צלמית-פריון מטיפוס "עיני פולי קפה" (נקראת גם צדף פי הכושי) שנמצאו גם באתרים שער הגולן ובחורבת מנחה (מונחתה).
האתר שימש את אוכלוסיית האזור ברציפות במשך אלפיים שנים.
ניצול הקרקע החקלאית בצורה אינטנסיבית, הביא לדלדולה והקרקעות לא יכלו יותר לכלכל אוכלוסיית קבע.
בסוף האלף ה-6 לפנה"ס או בתחילת האלף ה-5 לפנה"ס ניטש המקום.
משלב אחרון זה נמצאו באתר שרידי מבנים עגולים, באחד מהם נמצאו שקעים לעמודים.
המתקן שימש כנראה להקמת מתקן ארעי ששימש את הרועים שבאו להשתמש במי עין ע'זאל.
עֵין פּוֹרִיָּה (ידוע גם בשם עין קדש) הוא מעיין הנובע במדרון המזרחי של רכס פוריה מתחת וכק"מ מזרחית ליישוב פוריה עילית ומצפון מערב למושבת כנרת.
שביל ישראל העולה מהמושבה לכיוון רכס פוריה, עובר ליד המעיין.
שמו הערבי של המעיין הוא "עין אל מאלחה" שניתן לו בגלל המליחות הקלה של מימיו.
מימיו זורמים במורד "נחל שלם" הנשפך לכנרת בקטע שבין מושבת כנרת וחוף צינברי.
המים מובלים מהניקבות באמצעות אמות מים צרות לשתי בריכות אגירה לא גדולות, אחת מערבית במעלה הרכס, והשנייה מזרחית יותר במורד הרכס.
במתחם נטועים מספר עצי דקל.
במשך שנים רבות סבל האתר מהזנחה עד ששוקם על ידי הקרן הקיימת לישראל.
במסגרת פעולות השיקום והשחזור שנעשו במימון ידידי קק"ל שווייץ, נוקו הבריכות ואמות המים.
נבנו שני גשרונים העוברים מעל אמות המים והותקנו שולחנות וספסלי פיקניק מבטון.
האתר משקיף על הכנרת והותקנו בו שתי נקודות תצפית.
נקודה אחת מצפון למתחם המעיין, כוללת שולחן פיקניק ומקורה בסככת צל.
נקודת התצפית הדרומית נקראת "מצפור נעמי שמר".
במקום הונחה אבן בזלת גדולה ובתוכה הוטבע לוח אבן המספר בקיצור את סיפורה של נעמי שמר.
בלוח נכתב שהוא הוקדש לכבודה במקום הצופה לנוף האהוב עליה מילדות.
בכניסה לדרך הגישה למעיין הונחו שני סלעי בזלת גדולים עליהם נקבעו לוחות שיש.
על לוח השיש של גוש הסלע הגדול נכתב: .
על לוח השיש השני נכתב .
אזור מתחם המעיין נמצא באזור המטעים של קבוצת כנרת.
מדרום למעיין ובקרבתו, התיישבה בשנות ה-20 של המאה ה-20 קבוצת הר כנרת.
התיישבות זאת החלה בשנת 1920 והחזיקה מעמד עד שנת 1930. בעקבות נטישת המקום הועבר השטח לבעלות קבוצת כנרת.
אל המעיין עוברת דרך עפר, סלולה בחלקה, המשמשת את חקלאי הקיבוץ.
תחילתה מכביש 767 בקטע העולה מצומת מושבת כנרת לצומת אלומות.
הדרך עוברת ליד המעיין וממשיכה עד כביש 7677 העולה מכביש 90 דרך יער שווייץ לכיוון פוריה עילית.
בהמשך, כ-500 מטר מצפון לאזור המעיין, נמצאים שרידים של "חרבת קדש".
עין על מלזיה (מאנגלית: Eye on Malaysia) היה גלגל ענק נייד במלזיה.
הגלגל החל לפעול בקואלה לומפור בשנת 2007, ולאחר מכן עבר למלאקה בשנת 2008. הגלגל הענק התנשא לגובה של 60 מטרים.
בשנת 2010, בעקבות סכסוך משפטי בין בעליו לבין מפעיליו, פורק הגלגל.
הגלגל החל לפעול לראשונה בקואלה לומפור, ולעולים עליו הייתה אפשרות לחזות בתצפית פנורמית של 360 מעלות על מרכז העיר ומעל 20 הקילומטרים שסביבה ואת המבנים שבה, ביניהם מגדל מנרה קואלה לומפור, איסטנה בוודאיה, מגדלי פטרונס ועוד.
עין עריכ הוא כפר פלסטיני בנפת רמאללה ואל-בירה, הממוקם כשבעה קילומטרים מערבית לרמאללה.
שם הכפר משמר את גבול הארכי, המוזכר בגבול הדרומי של נחלת אפרים: "וְיָצָא מִבֵּית אֵל לוּזָה וְעָבַר אֶל גְּבוּל הָאַרְכִּי עֲטָרוֹת" (יהושע טז, ב), וחושי הארכי מהגיבורים אשר לדוד הגיע גם הוא כנראה מאזור זה.
חוקר ארץ ישראל הצרפתי ויקטור גרן ביקר בעין עריכ בשנת 1870, וכתב כי בכפר יש כארבעים בתים קטנים.
הוא ציין כי כמחצית מתושבי הכפר מוסלמים, ומחצית נוצרים מהזרם היווני האורתודוקסי, שיש להם כנסייה.
הוא תיאר גם כן את הבקעה הסמוכה, "ואדי אל-עריכ", המוזנת משני מעיינות, עוטה עצי תאנה, זית ורימון, וכוללת מספר קירות תמך ראויים לציון.
במפקד אוכלוסין 1931 של ארץ ישראל היו בעין עריכ 117 בתים מאוכלסים, בהם התגוררו 494 תושבים, 274 מוסלמים ו-220 נוצרים.
הכפר יושב על כביש 450 המקשר בין אזור מחנה עופר (כביש 443) וביתוניא לאזור גוש טלמונים, נווה צוף ונבי סאלח.
עד תחילת האינתיפאדה השנייה שימש כביש זה כציר הגישה בין יישובי גוש טלמונים לירושלים, והתנועה עברה במרכז הכפר.
לאחר פרוץ האינתיפאדה השנייה נחסם הכביש בעקבות פיגועי ירי, ומאוחר יותר נחסם בעקבות בניית גדר ההפרדה, ונכון ל־2015 הכביש העובר במרכז הכפר משמש את התנועה הפלסטינית בלבד, ומקשר בין אזור רמאללה ליישובים פלסטיניים במערב בנימין.
ב־19 בפברואר 2002 אירע במחסום צבאי של צה"ל בסמוך לעין עריכ פיגוע ירי קשה ובו נהרגו שישה חיילי צה"ל.
בתגובה לפיגוע תקף צה"ל תוך זמן קצר מספר עמדות של המשטרה הפלסטינית, והרג 15 שוטרים פלסטינים.
לפי פרסומי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, מנתה אוכלוסיית הכפר בשנת 2007 1,567 תושבים, מוסלמים ונוצרים.
עין צור הוא מעיין שכבה ומערכת מים קדומה בתחומי פארק הטבע של רמת הנדיב, סמוך לזכרון יעקב ולבנימינה.
סביב המעיין השתמרו ניקבה חצובה, קטעי אמת מים ובריכות אגירה מתקופות שונות, וכן שרידי בית מרחץ מהתקופה הרומית.
עין צור הוא המעיין הקבוע היחיד בתחומי רמת הנדיב, וספיקתו נאמדת בכ-25–29 מ"ק ליום.
בעת העתיקה נחצבו בסלע נקבות שנועדו להגביר את ספיקת הנביעה ולתעל את המים.
מן הנקבה יצאה אמת מים חצובה (בחלקה מקורה) המוליכה אל בריכת אגירה גדולה סמוך לבית המרחץ.
אורכה הכולל של אמת המים באתר הוא כ-47 מטר.
מי עין צור נוצלו גם במסגרת מפעלי מים אזוריים שהובילו מים לקיסריה בתקופות הרומית והביזנטית.
באתר מצויות כמה בריכות מתקופות שונות:
בריכת אגירה גדולה מן התקופה הרומית (כיום לרוב יבשה).
בריכה קטנה מן התקופה העות'מאנית, שנבנתה בעת הקמת בית ח'ורי ב-1880 והוזנה בצינור.
בריכה שנבנתה ב-1939 בידי חברי היישוב הבית"רי תל צור.
לאחר מעבר המתיישבים לשוני ב-1941 שימשה הבריכה בהמשך בית גידול לח ואינה מיועדת לרחצה.
בנוסף, בשנות ה-90 נחפרו בסמוך בריכות נוספות לשיקום בית גידול לח כחלק מפעילות ניהול שטח של רמת הנדיב.
לצד בריכת האגירה השתמרו שרידי בית מרחץ קטן מן התקופה הרומית, הכולל חדרי רחצה ערוכים בטור: חדר הלבשה (אפודיטריום), בריכת מים קרים (פריג'ידריום), חדר ביניים (טפידריום) וחדר חם (קלדריום).
כמו כן, כברוב בתי המרחץ הרומיים, קיימת מערכת הסקה תת־רצפתית (היפוקאוסט).
בית המרחץ זוהה במחקר כמתקן ששירת את היישוב הקדום שבחורבת עלק הסמוכה.
מאז שנות השמונים של המאה העשרים התנהלה חפירה ארכאולוגית בחורבת עלק ובעין צור.
החפירות נוהלו בידי פרופ יזהר הירשפלד מטעם האוניברסיטה העברית בירושלים וקרן אדמונד דה רוטשילד
במחקר הוצע כי בתקופה הביזנטית שימשה הנקבה כבריכת רחצה פולחנית.
בקרקעית הנקבה התגלה מטמון של כ־2,100 מטבעות מן המאות ה-4–6 לספירה, ועל רקע זה נקשרו למעיין מסורות עממיות על "באר משאלות" וסגולות פריון שתוארו גם בכתבי הנוסע מבורדו משנת 333.
המטבעות הרבים מעידים שמספר המבקרים במקום גבר במאה השישית.
תמונה התואמת את הידוע על הצליינות בתקופה זו בעיקר בצפון הארץ.
עם עליית האסלאם במאה השביעית, פסקו הביקורים במעין עין צור ונראה שהמסורת בדבר סגולות הפריון של מימי המעיין נשתכחה.
אפשר להגיע אליו בשביל מסומן מגן הנדיב ברמת הנדיב, או בדרך קצרה יותר ממגרש החנייה של בית הספר אורט בנימינה שם יוצא שביל מסומן בסימון שביל ישראל ומגיע למעיין לאחר כ-500 מטר.
עין סוכות הוא מעיין שכבה הנובע מזרחית לכביש 90, בסמוך לגדר הגבול באזור שבין מחולה לשדמות מחולה.
מי המעיין מתנקזים לתוך בריכה טבעית בקוטר של כ-20 מטר ומוקפת קנה מצוי.
המעיין קיבל את שמו מהעיר סוכות המוזכרת במקרא.
העיר סוכות מזוהה עם העיירה הירדנית דיר עלא שנמצאת בשפך היבוק, כ-20 קילומטרים דרומית לעין סוכות.
כמו כן, בקרבת המעיין מצויה חורבת הכפר הערבי חרבת א-סכות - ומכאן הגיע שמו של המעיין.
בעבר שימש המעיין את תושבי הכפר הסמוך ברדלה לצורך השקיית גידולים וחיות משק אולם בשנת 1997 הוא נכלל בשטחים שהוגדרו כשטח צבאי סגור.
בשנת 2002 הצטמצם השטח שהוכרז כסגור, אך הגישה למעיין נותרה מוגבלת ליהודים בלבד.
בשנת 2015 עתרו בעלי קרקעות פלסטינים לבג"ץ בתביעה להשיב להם את אדמותיהם, והמדינה הכריזה שבכוונתה להגיע איתם להסכמה ולבטל את השטח הצבאי הסגור.
בית המשפט פסק לטובת הכרעה זו בינואר 2020, אולם מתנחלים עדיין מנסים להרחיק פלסטינים מהמעיין, לעיתים בגיבוי של חיילי צה"ל.
תושבי מחולה הציבו ליד הבריכה שולחנות פיקניק וסככה.
בנוסף הוצבו במרכז הבריכה עזרי ציפה (פלציבים).
עין סהרונים הוא מעיין קטן, היחיד במכתש רמון, המהווה את מקור המים הגדול והמרכזי ביותר במכתש.
המעיין נמצא בשמורת הטבע מצוק הצינים, ובקרבת מצד סהרונים – תחנת דרכים קדומה.
השם עין סהרונים נובע מצמח הסהרון המשתלשל הגדל באזור.
בערבית נקרא המעיין אלמחלה ("המעיין היבש", "מעיין הבצורת") כשם החאן הנבטי קצר אלמחלה.
מעיין עין סהרונים הוא מעיין שכבה קטן הניזון ממי התהום הגבוהים שבאזור ומושפע מאוד משיטפונות.
מי המעיין מליחים מעט רוב השנה, אך ניתן לשתות מהם..
עוצמת הנביעה של המעיין ומיקומה תלויות בכמות המשקעים.
בחורף גוברת שפיעת המעיין, ומימיו טובים יותר לשתייה.
בסוף הקיץ מצטמצמת הנביעה, ויש שהיא חרבה לחלוטין.
אז יימצאו מים רק בתוך שקעים חפורים בסחף האפיק.
המעיין נמצא לפני יציאתו של נחל רמון מהמכתש במקום התחברותו לנחל נקרות.
הוא מקור המים הטבעי המרכזי במכתש רמון, ולכן הוא משמש מקום מחיה ליעלים, לחמורי בר ולמגוון ציפורים.
עין סהרונים שימש מקור למי שתייה לשיירות שעברו בדרך הבשמים הנבטית, וחנו באכסניה הסמוכה לו.
האכסניה ממוקמת בגבעה הנמוכה שממזרח, בנקודה אסטרטגית ליד המעיין.
עין סהרונים מהווה מקור מים בעבור הפרא, אשר אוכלוסייתו באזור הוערכה בשנת 2018 ביותר מ-300 פרטים.
בסוף שנות השישים הוחלט להחזיר בעלי חיים לארץ ישראל במבצע מיוחד, שבמסגרתו נרכשו שלושה זוגות פראים פרסיים (המין הקרוב ביותר לפרא הסורי שהתקיים בארץ ישראל, אך נכחד) לצד שלושה פראים נוספים שהובאו מאיראן.
תחילה גודלו פראים אלו בחי-בר יטבתה, אך הם שוחררו בשנת 1982 בעין סהרונים, ולאחר מכן במקומות נוספים בנגב.
הפראים הללו נקלטו היטב בסביבת עין סהרונים והתרבו במהרה.
באזור הנביעה צומח סבך של שיחי סמר, קנה מצוי, מלוח פגום ועצי אשל.
שיחי סהרון משולשל צומחים על הגדה הצפונית של הנחל.
כעשרה ק"מ דרומה ממצפה רמון, על כביש 40, ישנה פנייה שמאלה לדרך עפר לכיוון חניון בארות (קיים סימון אדום).
נסיעה של כחמישה קילומטרים נוספים מובילה לחניון בארות, וממנו ישנה פנייה ימינה (גם כאן הסימון אדום).
בהתפצלות הבאה מופיע שילוט של פנייה ימינה, ומשם ישנה נסיעה עד לרחבת החניון של עין סהרונים.
מסלול ההליכה למעיין הוא בשטח מישורי ברובו.
במהלך ההליכה מתגלה המעיין עצמו מאחת ממדרגות הסלע, בצורת כתם ירוק של הצמחייה ומים הבולטים בשטח.
מסלול הטיול הוא מעגלי, ומחזיר את המטיילים בהליכה לחנייה.
עין פרת - המדרשה למנהיגות חברתית נוסדה בשנת תשס"ב (2001–2002) על ידי ארז אשל כמכינה מעורבת לחילונים, דתיים ומסורתיים, ברוח יישובי גוש אדומים.
בתוכניות השונות לומדים נשים וגברים מכלל גוני הקשת הדתית, הפוליטית והחברתית במדינת ישראל.
מדרשה למנהיגות שמה לעצמה חזון להוביל שינוי תפיסתי, התנהגותי ותרבותי בכל רובדי החברה וההנהגה הישראלית והיהודית למען חיים איכותיים, חברת מופת ומדינה מתוקנת.
עין פרת מפעילה תוכניות למנהיגות: תוכנית הנוער דרך פרת לתלמידי תיכון ברחבי הארץ; תוכניות קדם צבאיות ביישובים כפר אדומים, נופי פרת, גלגל, גיתית, ברור חיל, רועי, סופה, ניר עם, אור הנר, טבריה; מדרשה גבוהה המפעילה תוכנית שנה ב' ותוכניות בוגרים; מכון למנהיגות הפועל עם כוחות הביטחון; ולאחרונה הושקה הוצאה לאור.
תחת עין פרת פועל ארגון לב אחד - סיוע אזרחי בחירום בניהולו של בוגר המדרשה, תומר דרור.
נכון לינואר 2022 ארז אשל הוא המנהל הכללי של העמותה.
בספטמבר 2024 הודיע משרד ההתיישבות והמשימות הלאומיות כי מספר מכינות צבאיות של עמותת דרך פרת ועמותת עין פרת (ברור חיל, אור הנר, גילגל, גיתית וטבריה) אינן פועלות מכח חוק המכינות הקדם-צבאיות ואינן נמצאות בפיקוח המשרד.
תחת עמותת "עין פרת" פועלות מספר תוכניות:
שתי השלוחות האחרונות הוקמו בעוטף עזה בכוונה לחזק את האזור.
בארבע השלוחות של המכינה לומדים כ־160 חניכים וחניכות מרחבי ישראל ועוסקים בחמישה רבדים של פעילות: לימוד, ידיעת הארץ, הכנה לצבא, התנדבות בקהילה וחיי קבוצה.
תוכנית הלימודים כוללת עיסוק משמעותי ביהדות, פילוסופיה, ציונות ותרבות עברית.
כמו כן מטיילים ברחבי הארץ, עורכים אימונים גופניים ולומדים קרב מגע וקונג פו.
במהלך השנה מתנדבים החניכים בבתי ספר שונים בסביבה ועורכים פרויקטים תקופתיים בשיתוף עם ארגונים חברתיים.
במסגרת ההכנה לצה"ל יוצאים החניכים ל"שבוע צה"ל" באחד מבסיסי החי"ר שבו הם מתרגלים ירי, שדאות וכדומה.
בנוסף מתנסים החניכים בניווטים בעיר ובשטח.
בסוף השנה מתקיים טיול סוף בשם "חובק ישראל" בו מטיילים בכל הארץ ומכירים זרמים שונים בחברה הישראלית.
שנה ב' בכפר אדומים ("המדרשה הגבוהה"), חצי שנה נוספת עבור בוגרי מכינות, שנות שירות וישיבות.
התכנית מתחילה בסוף אוגוסט ונגמרת בסוף פברואר, ולומדים בה כ-25 חניכים.
התוכנית מתמקדת בלימוד מעמיק בקבוצות קטנות ומשלבת פעילות חברתית, ידיעת הארץ והכנה לקראת שירות.
התוכנית החלה בשנת 2003 ובשנת 2011 עברה מקמפוס אלון לכפר אדומים.
בספטמבר 2021 התכנית התרחבה וכללה כ-60 חניכים, שחלקם ממשיכים ללמוד במדרשה הגבוהה עד יוני.
מבין המרצים הבולטים בתוכנית ניתן למנות את אורית קמיר, יואב שורק, דרור בונדי ויגאל ליברנט.
בנוסף על כך, במדרשה הגבוהה יש תוכנית לבוגרי צבא המקבלים מלגה ולומדים בבית המדרש כמספר ימים במהלך השבוע.
תוכנית אלול במדרשה הגבוהה לבוגרי מכינות, שנות שירות וישיבות העומדים לפני גיוס.
התוכנית נערכת מראש חודש אלול עד יום כיפור והיא מתמקדת בחיזוק הרוח לפני הצבא, הזדמנות להיכרות עם עולם בית המדרש ולהעמקה ביהדות, ציונות ופילוסופיה.
תוכנית "דרך פרת" המופנית לתלמידי תיכון.
מטרת התוכנית היא לפתח ולהכשיר בני נוער בתחום המנהיגות החברתית באמצעות סמינרים שונים בכל רוחבי ישראל.
תוכניות מנהיגות לנוער בגלגל ובגיתית שבבקעת הירדן.
תוכניות דומות, עם שינויים קלים, קיימות גם בעוטף עזה (ברור חיל ואור הנר) ובעיר טבריה.
תוכנית לנוער "מעבר" הפועלת בניו יורק ומיועדת לנוער יהודי.
הוצאה לאור שהוקמה בספטמבר 2023. הספר הראשון שיצא לאור במסגרת העמותה הוא "ספר מחזור הזמנים" של פרופ' אליעזר שביד.
גרעיני החיילים "עם;וארץ" - תוכנית המופנית לצעירים בזמן השירות הצבאי או הלאומי ולאחריו.
במסגרת תוכנית זו (שהוקמה ב-2018) נוסדו גרעינים התיישבותיים בנגב ובגליל - בכרם שלום, אופקים, עכו, קריית שמונה ושתולה.
בעבר פעלו גרעיני חיילים גם בצוחר, בערד ובעין השלושה.
באוגוסט 2022 התנתקו גרעיני החיילים מעין פרת.
עין צמד הוא מעיין הנמצא בעמק הירדן דרום מזרחית לבית שאן, בסמוך לקיבוץ כפר רופין.
ידוע גם בשם "מעיין המסיל" על שם הכפר הערבי מסיל אל ג'יזל שהתקיים בקרבתו עד מבצע גדעון במלחמת העצמאות ב-1948.
מי המעיין נשאבים ומוזרמים בצינור לבריכה קטנה המצויה לצידו, משם הם זורמים ומתחברים לנחל אבוקה הסמוך, ולכן מכונה המעיין לעיתים מתוך טעות גם עין אבוקה.
מעל המעיין נמצא תל צמד, ולא רחוק ממנו מצויים אנדרטת אבוקה ובריכת אבוקה.
המעיין והתל מהווים חלק ממסלול שביל עמק המעיינות.
עין פרור הוא מעיין ברמות מנשה, כקילומטר וחצי ממזרח למושב עין העמק, המהווה אחד ממקורותיו העיקריים של נחל השופט.
המעיין שימש בשנות ה-40 של המאה ה-20 כמקור המים של קיבוץ רמת השופט, ובמקום נבנתה משאבת מים, אשר עודנה מוצבת במעיין.
בסמוך למעיין נרצחו במהלך מאורעות 1936 השומרים יואש זולר ויצחק קליצ'בסקי, אשר על שמם נקראו "נחל השניים" המתחבר למעיין, עמק רמת השניים הסמוך, וכן שני המעיינות הסמוכים "עין יואש" ו"עין יצחק".
בסמוך למעיין נמצא תל ארכאולוגי גדול, תל פרור (ח'רבת א-פאריה במקור).
התל תואם במיקומו ובשמו ליישוב המוזכר באונומסטיקון של אוסביוס מתחילת המאה הרביעית לספירה בשם ephraia הנזכר במרחק של שישה מייל מצפון ללגיו (מגידו).
האתר נסקר ומופה בידי חוקרי הקרן הבריטית לחקר ארץ ישראל בשנת 1881, ותועדו בו מערות קבורה עתיקות, אשר חלקן עוד מצוי באתר.
בחודשים נובמבר-דצמבר 2017 נערכה באתר חפירה ארכאולוגית ראשונה בידי רשות העתיקות.
מדו"ח סיכום החפירה מיולי 2019 עולה כי האתר היה מיושב ברציפות החל מהתקופה הנאוליתית ועד התקופה הביזנטית, וכי במקום נחשפו שרידי כלי צור מהתקופה הכלקוליתית וכן שרידי מבנים וקירות מתקופות שונות.
עין ספרה היא עיר במחוז נעמה שבאלג'יריה בפתחו של מדבר סהרה.
העיר עין ספרה שבמחוז נעמה באלג'יריה, נמצאת בקצהו הצפוני של מדבר סהרה, ומכאן כינויה "השער למדבר".
גובהה כ-1,000 מטרים מעל פני הים, והיא מוקפת בהרי האטלס.
בעיר חיים נכון לסוף העשור השני של המאה ה-21 כ-35,000 תושבים.
חודש ינואר נחשב לחודש קר במיוחד, בו הטמפרטורה הממוצעת עומדת על 14 מעלות צלזיוס.
בקיץ הטמפרטורה הממוצעת היא כ-38 מעלות.
בשנת 1979 הייתה בעיר סופת השלגים קשה שגרמה לעצירת התנועה.
ב-20 בינואר 2017 השלג צבר עובי של מטר.
עין ספיר הוא מעיין הנובע מתוך מערה חצובה בסלעי הגיר למרגלות מושב אבן ספיר בהרי ירושלים.
מי המעיין יוצרים בריכה גדולה בתוך המערה.
המעיין נקרא על שם הרב יעקב הלוי ספיר, שד"ר, חוקר כתבי יד ותייר.
המערה בה נובע המעיין נוצרה באופן טבעי.
בשנת 2014 נערך סקר במערה.
החוקרים סברו שהמערה נוצרה מתהליכים גאולוגיים ברובם טבעיים אשר במהלך השנים נהרסה.
בארץ קיים מעיין נוסף בשם זה, הממוקם בתחומי אום אל-פחם ושמו בערבית עין חאלד.
עין פלוטית הוא מעיין קטן בצד הכביש המוביל לעין תמר ולנאות הכיכר.
המעיין ממוקם באזור בתרונות החוואר של הערבה הצפונית ובין כיכר סדום, בקרבת נאות הכיכר ועין תמר.
המעיין קרוי על שמה של פלוטית, בת לוט, שלפי האגדה הייתה מי שדאגה לעניים וזרים בסדום.
אנשי העיר שלא אהבו את מעשיה שפטו ודנו אותה למוות בשריפה.
זעקתה של פלוטית עלתה השמיימה ואלוהים הביא לחורבן סדום ועמורה.
למעיין שם נוסף ששגור בפי רבים, "מעיין האהבה".
עין עיטם הוא מעיין באזור ירושלים הנזכר בדברי חז"ל, שממנו הגיעו מים לבית המקדש, למילוי המקוואות ולמטרות נוספות.
הוא נזכר גם כאחד המקומות שהיו מועמדים לבניית בית המקדש הראשון.
זיהוי המעיין הנזכר בשם זה אינו מוסכם, אך ההשערה המקובלת ביותר היא לזהותו עם מעיין הנמצא דרומית לירושלים, בסמוך לארטאס ולבריכות שלמה.
עין עיטם מופיע בחז"ל כמעיין הממוקם באזור גבוה במיוחד, 23 אמה (כ-11.5 מטר) יותר מגובה קרקע העזרה, שהובילו ממנו מים לעזרה.
גובה זה אינו מחשב את הגובה הנצרך עבור יצירת השיפוע עד למקום המקווה במקדש, אלא רק את הגובה של נקודת כניסת המים במקדש, שכן שער המים היה גבוה 20 אמה, והמקווה עצמה הייתה גבוהה שלוש אמות.
יש להניח כי ציון הגובה של 23 אמה, הוא מלבד גובה השיפוע הנצרך.
מהגמרא במסכת זבחים עולה כי מיקומה היה בתוך שטח נחלת בנימין, ולא כמו בית המקדש שהיה בקו התפר בין גבול נחלת בנימין לבין גבול נחלת יהודה.
בין הראשונים יש שזיהו את מעיין זה עם "מֵי נֶפְתּוֹחַ" המוזכר בספר יהושע בתחום נחלת יהודה.
בהנחה ש"מי נפתוח" זה הוא אותו האתר המוכר כיום בשם זה (ליפתא), אתר זה אינו תואם את תנאי הטופוגרפיה הנחוצים להובלת המים לבית המקדש (הוא נמוך מגובה הר הבית בכ-40 מטרים).
במחקר מקובל לזהות אותו עם מעיין השופע במרחק של כעשרה קילומטרים דרומית לירושלים, ליד הכפר ארטאס.
המעיין היה בשטחי עיר קדומה (עיטם) המזוהה כיום עם "ח'רבת אלח'וח'" שליד בריכות שלמה, אשר המעיין הנמצא בסמוך אליה נקרא עד ימינו בשם עין עטן (או עין עיטן, וכן עין עיטון).
בריכות שלמה נחשבות כמקור מים עבור ירושלים כבר בימי שלמה, על פי המתואר בנ"ך ובדברי יוספוס פלאביוס.
בריכות אלו שוכללו עוד בתקופת החשמונאים ובימי הורדוס.
רבי יהוסף שווארץ מקבל את זיהוי זה.
אך סובר כי המקום בו סברו לבנות את בית המקדש מתחילה, אינו ממש במקום המעיין, כי אם צפונה ממנו, במקום שנקרא כיום אל-ח'דר.
קיימים הצעות נוספות לזיהוי, אך אין כאלו רווחות במיוחד, שכן לא קיימים מעיינות נוספים באזור אשר גבוהים מגובה הר הבית.
על פי מחקרים שנערכו באזור, לא חלו שינויים אקלימיים בסביבות ירושלים, החל מתקופת הברונזה התיכונה בארץ ישראל.
העיר ירושלים הייתה עיר מרכזית בימי בית המקדש השני.
בימי הרגלים התמלאה בהמון אדם שעלו לרגל.
מיקומה על גבול מדבר יהודה הקשה על אספקת המים עבור התושבים ועולי הרגלים.
מעיין הגיחון ובורות מי הגשמים לא היו מספיקים לאנשים הרבים, בהמותיהם ושאר צורכיהם.
כאשר גבר הצורך למקור מים חיצוניים, ונבנה קו אמת מים מעין עיטם לבית המקדש, תוך שימוש בכוח הכבידה.
מהמעיין היו מושכים מים לצורכי המקדש, למקוואות, כולל למקווה הגבוה שמעל שער המים, הכיור, וכן ים של שלמה.
אמה זו שימשה גם כמקור מים עבור אמת המים שבמקדש.
מתלמוד ירושלמי עולה כי אותה אמת המים נבנתה כבר בימי שלמה.
במדרש רבה מצוין כי אמת המים, לפחות בקטע החיבור שלה לבית המקדש, נהרסה על ידי הסיקריים.
במחקר מזוהה קו מים זה עם האמה התחתונה, שהייתה אחת משלוש אמות שנמתחו אל ירושלים.
האמה הובילה את המים דרך מסועפת ומפותלת הכוללת גשרי אבן, צינורות ואף מנהרות חצובות (במקום להתפתל סביב ההר, כמו בבית לחם ובאזור ארמון הנציב), באורך של עשרות קילומטרים.
שיפוע האמה היה כ-1.4 פרומיל.
עין קאנא הוא כפר שיעי לבנוני במזרח נפת א-נבטיה, מחוז א-נבטיה, השוכן בגובה 680 מטר מעל פני הים.
הכפר מחובר בכביש: צפונה (כ-2 קילומטרים) לכפר ג'באע ודרומה (כ-5 קילומטרים) לכפר
בפי תושבי האזור יש מספר הסברים אפשריים למקור השם.
(לאף אחד מהם אין תימוכין מדעיים):
קאן, או קאנא הוא שמו של עץ שגדל בסביבה.
"קאנה" הוא גם שמו של אל פרעוני.
נטען שעל פסל במוזיאון הבריטי, מופיעה ישות אלוהית פרעונית בשם קאנה, על גבו של אריה.
"קאנא" היה שמו של אדם ועל שמו נקרא המעיין והכפר שהתפתח סביבו.
בשנת 2014 היו רשומים בספר הבוחרים של משרד הפנים הלבנוני 2,954 בעלי זכות בחירה בעין קאנא.
עין קנייא הוא כפר דרוזי במורדות הר חרמון.
הכפר הוכרז כמועצה מקומית בשנת 1982.
המילה "קנייא" פירושה תעלת מים – בשל תעלות המים הרבות באזור.
הכפר שוכן על מורדות רכס החרמון מעל נחל סער, בגובה של 750 מטרים מעל פני הים.
לפי עדויות ארכאולוגיות האזור היה מיושב החל מסוף התקופה ההלניסטית בארץ ישראל.
בגבעה שמעל הכפר נמצא אתר ארכאולוגי, ח'רבת אל-חוורית (הידוע גם בשם "נבי איליה", המשמר את זכרו של אליהו הנביא המקודש גם לדרוזים), בו שרידי יישוב מתקופת ממלכת היטורים.
במקום נמצאו מטבעות וחרסים מהתקופה הרומית, הביזנטית, הממלוכית והעות'מאנית.
בראש הגבעה שבמרכז האתר נחשפה מצודה, שהיא ככל הנראה חלק ממערך ההגנה של הסולטנות הממלוכית בדמשק.
בשנת 2007 הוקם במקום בית תפילה דרוזי ונסלל כביש שמוליך לאתר.
הכפר קיים במיקום זה החל מהמאה ה-14. לטענת מוכתר הכפר בשנת 1968, הדרוזים הגיעו לכפר במהלך המאה ה-17.
על פי המסורת הדרוזית, קבורה בו בת מבני ישראל אשר הייתה מתלבשת בבגדי בן כדי שתוכל ללמוד את דרכי האלוהים מחבורה של קדושים.
בתקופת האימפריה העות'מאנית כללה אוכלוסיית הכפר תושבים דרוזים ונוצרים יוונים אורתודוקסים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה נכלל הכפר, החל משנת 1920, בשטח המנדט הצרפתי על סוריה.
ב-1925 הוקמה בכפר כנסייה, כנסיית מר גריס, שהוקמה על שרידי כנסייה קדומה יותר.
במהלך מרד הדרוזים גלו הדרוזים מהכפר למע'אר.
בשובם לכפר לאחר כחצי שנה מצאו שבתיהם נבזזו בידי שכניהם המוסלמים.
בשנת 1946, עם סיום המנדט הצרפתי הכפר נכלל בתחומה של סוריה שקיבלה אז עצמאות.
רבים מבני הכפר עבדו באותן שנים בדמשק ושלחו כספים לבני המשפחה בכפר.
בעקבות מלחמת ששת הימים, ב-1967, עבר הכפר משליטה סורית לישראלית.
עד אז חיו בכפר כ-600 נוצרים ו-300 דרוזים, אך עם פרוץ המלחמה נמלטו רוב הנוצרים לאזור חוות שבעא ומיעוטם למג'דל שמס.
כיום כל תושבי הכפר דרוזים, למעט משפחה נוצרית אחת שנותרה בכפר.
המבנה העתיק של הכנסייה המרונית נטוש.
גשר אבן שחיבר את הכפר לדרך הראשית פוצץ במלחמה לא שוקם עד נובמבר 1968. בשנת 1968 הוקם בכפר רשת חשמל, אך הגנרטור הישן שהובא שבק חיים והמערכת לא סיפקה חשמל.
ביולי 1969 נמסר שהושלמה רשת החשמל בכפרי הדרוזים בגולן, ובינואר 1971 נחנכה בכפר מערכת חשמל מקומית, מבוססת גנרטור, שהביאה חשמל לבתי הכפר למשך שעות הערב.
ב-14 בדצמבר 1981 חוקקה הכנסת את חוק רמת הגולן ובו נקבע כי "המשפט, השיפוט והמינהל של המדינה יחולו בשטח רמת הגולן".
החוק שהביא לסיומן 14 שנים של ממשל צבאי בעין קנייא בפרט ובכלל רמת הגולן.
בעקבות החוק תושבי הכפר הוכרו כתושבי קבע בישראל, אולם לא כאזרחים.
רוב תושבי הכפר החרימו את הבחירות ורק 21 מהם הצביעו.
שני המתמודדים לראשות שנותרו היו גם היחידים שהתמודדו על מקום במועצה, כשרשימת סאוא (נ) בראשות מוגרבי קיבלה 15 קולות מול קול אחד לרשימת "שוויון ושינוי" (ץ) שלא עברה את אחוז החסימה וכל 5 המנדטים הוענקו לסאוא, שברשימתה נותר בפועל רק מוגרבי והוא נבחר כחבר מועצה יחיד.
במהלך מלחמת חרבות ברזל, בעקבות פגיעת הרקטה במג'דל שמס, נהרג נער מהמועצה.
עֵין תָּמָר הוא מושב חקלאי ותיירותי בערבה הצפונית מדרום לים המלח השייך למועצה אזורית תמר בחבל ארץ המכונה כיכר סדום, בצמוד למושב נאות הכיכר.
מוסדות המדינה החליטו על הקמת היישוב כבר בשנות ה-70 ושמו ניתן לו ב-1977. היישוב הוקם באוגוסט 1982 על ידי 24 משפחות.
בשנה הראשונה לקיום המושב נמצאו בו עשרות מוקשים ושניים מתושביו נפצעו מעלייה על מוקשים בשטחים החקלאיים.
מוקשים אלה נסחפו על ידי נחל הערבה, עקב קרבתו לגבול ממלכת ירדן.
בעקבות זאת הורה אלוף הפיקוד לסגור את שטחי החקלאות של המושב עד סיום ביצוע בדיקה מקיפה ופינוי המוקשים, דבר שהעמיד בסימן שאלה את המשך קיום המושב.
המושב קיבל עשרות דונמים מנאות הכיכר ונעשו מאמצים לתת לו אדמות חלופיות נוספות.
אולם המחסור בקרקעות לא מנע מחברי המושב לעלות לקרקע ולהתחיל בגידול חקלאי.
במהלך שנת 1984 הוכשר שטח יישוב זמני של המושב בגבעה שבשנות האלפיים מכונה עין תמר הישנה.
בשנת 2004 עברו חברי המושב לנקודת הקבע, ואילו עין תמר הישנה עברה הסבה לכפר תיירות מדברית אל מול נופי הרי אדום, מטעי התמרים והר סדום.
כיום המושב מונה 45 משפחות והוא נמצא בתהליכי הרחבה וקליטה חקלאית מלאה.
עֵין שֶׁמֶר הוא קיבוץ סמוך לפרדס חנה-כרכור השייך למועצה אזורית מנשה.
ניסיונות התיישבות במקום נעשו ב-1913 ומ-1921 ואילך.
ב-1927 הוקם היישוב על אדמות קק"ל.
מייסדי הקיבוץ היו קבוצת "עין גנים", חניכי השומר הצעיר בפולין.
עין שמר הוא אחד מארבעת הקיבוצים שהקימו את תנועת הקיבוץ הארצי.
במאורעות תרצ"ו-תרצ"ט סבל הקיבוץ מהתקפות ירי ומהתנכלויות.
ב-28 באפריל 1938 נרצחו שני חברים בהתקפה על הקיבוץ.
בשנת 1942 הוקם בסמוך לקיבוץ עין שמר שדה תעופה צבאי בריטי בשם RAF Ein Shemer, אשר תושבי הקיבוץ השתתפו בהקמתו.
שדה תעופה זה הפך למנחת בשם מנחת עין שמר.
באפריל 1953 הוצאו מהקיבוץ 21 חברים אשר הזדהו עם משה סנה ומק"י.
שם היישוב יכול להתפרש מצד אחד כרמז לתנועת השומר הצעיר ומצד שני ניתן להתייחס לכך שהיישוב נקרא על שמו של שמר שממנו קנה עמרי המלך את שטח העיר שומרון.
בקיבוץ קיים מוזיאון לתולדות ההתיישבות ובמסגרתו מצויה "החצר הישנה" - בה גרו מייסדי המקום.
בשנותיו הראשונות התבסס הקיבוץ כלכלית בעיקר על ענפים חקלאיים.
בשנת 1959 פותח זן של תפוח בשם "ענה" על ידי חבר הקיבוץ אבא שטיין.
כיום הקיבוץ מתבסס בין היתר ממתחם אלון עין שמר אשר נמצא בקרבת הקיבוץ והוא בבעלות שווה של הקיבוץ וחברת הדלק דור אלון.
לאחר מאבק מתמשך בין המחנות האידאולוגיים והפרגמטיים בקרב חברי הקיבוץ, עין שמר הופרט בינואר 2012 וכיום מוגדר כ"קיבוץ מתחדש".
הקיבוץ היה ממובילי ענף הכדורעף בארץ ובשנות החמישים והשישים עמדו קבוצות הגברים והנשים שלו בראש הליגה הלאומית (הליגה הבכירה דאז).
אחד משיאי הספורט המקומי היה המפגש שהתקיים בשנת 1960 בין "הפועל עין שמר" לבין הקבוצה "גלטאסראיי" הטורקית.
הפועל עין שמר הייתה לאלופה הראשונה בליגת הנשים בסיומה של עונת הבכורה 1960/61. זאת האליפות היחידה של עין שמר שגם זכתה שלוש פעמים בגביע המדינה.
כיום שותף הקיבוץ בקבוצת כדורעף ("המעפיל-עמק חפר-מנשה") אשר בליגת העל והמשחקים נערכים באולם בית הבנים אשר בקיבוץ.
המוזיאון מתאר את ראשית ההתיישבות בקיבוץ וממוקם בחצר ההיסטורית בה הוקם הקיבוץ, בין חומות האבן המקוריות.
במקום ניתן לראות שחזורים של החצר המקורית: בית האבן, צריף המגורים, סככת כלים חקלאיים, מגדל המים, באר מים וחדר האוכל המקורי.
המוזיאון מציע מגוון פעילויות לקהל הרחב, משפחות ובתי ספר הבא להעביר את משמעות הקיבוץ והחיים בו בדרכים חווייתיות.
בשנת 2017 נערך בקיבוץ פסטיבל קולנוע קיבוצי הראשון.
העינב הוא פרי גפן היין.
צבע העינב משתנה בתלות זן הגפן ויכול להיות שחור, סגול, אדום, ורוד או ירוק.
קיימים מאות זני ענבים, הנחלקים באופן מסורתי לענבי יין – המיועדים לייצור יין וגראפה, ענבי שולחן – המיועדים לאכילה כמות שהם, וענבי שולחן ויין – המתאימים לשני הייעודים.
זנים ללא גרעינים מהווים כיום את הרוב המכריע של נטיעות ענבי מאכל מכיוון שהם נוחים לאכילה.
בנוסף, ניתן לצרוך ענבים בצורת צימוקים, ריבה, ג'לי, חומץ, תמצית זרעי ענבים, שמן זרעי ענבים, צ'ורצ'חלה (ממתק גרוזיני מסורתי) או דבשה.
גם לחרצנים שימוש חשוב לתעשיית שמן מזרעי ענבים המשמש לבישול, לעיסוי ולרפואה.
הליך קטיף הענבים נקרא בציר.
ביות הענבים הסגולים התרחש במרכז אסיה.
הופעת השמר בצורה טבעית על קליפת העינב הובילה לשימוש בפרי לייצור משקה אלכוהולי – יין.
ההירוגליפים של מצרים העתיקה מתעדים את עיבוד הענבים הסגולים, דבר המיוחס גם ליוונים, לפיניקים ולרומאים.
בתקופות מאוחרות יותר הענבים התפשטו לכל אירופה ומשם ליבשת אמריקה, אם כי ביבשת אמריקה היו קיימים זני גפן ילידיים עוד קודם, בעלי מאפיינים וענבים שונים במקצת מהגפן האירופאי־אסייתי.
על פי נתוני 2022, פרו (1.34 מיליארד דולר) וצ'ילה (1.21 מיליארד דולר) הן שתי יצואניות הענבים הגדולות ביותר בעולם.
הזג הוא קליפתו הדקה של העינב, העוטפת את ציפת הפרי שבה מצוי החרצן.
הענבים הם הפרי היחיד שיש שם נפרד לקליפה שלהם.
המקור למילה זג כקליפת הענבים הוא בדעת רבי יוסי ב: "אלו הן חרצנים ואלו הן זגים?
[...] רבי יוסי אומר שלא תטעה כזוג של בהמה החיצון זוג והפנימי ענבל."
לזגים יש חשיבות בעת הכנת היין: בעת הכנת יין אדום, הצבע מתקבל כתוצאה ממיצוי הפיגמנטים המצויים בזג במהלך תסיסת התירוש.
לעומת זאת, בעת הכנת יין לבן התירוש נסחט בעדינות, ללא לחץ על הזגים, והם מופרדים מהתירוש.
התירוש צבעו עכור־בהיר ולא אדום, בלי קשר מחייב לצבע הענבים ממנו הופק.
לכן ניתן להפיק יינות אדומים מענבים ירוקים/צהבהבים ויינות לבנים מענבים אדומים.
למשל שמפניה צרפתית אמיתית, שהיא צהבהבה ושקופה, מכינים מענבי פינו נואר שהם אדומים שחורים, ואותם רק סוחטים ולא משרים עם הקליפות.
הזג חשוב לבריאות האדם כיוון שהוא מקור לוויטמינים ולסיבים תזונתיים.
בקליפה מצויים ריכוזים גבוהים של פוליפנולים העוזרים למנוע דלקות כולל דלקות בוורידים ובלב.
הפוליפנולים מכילים תרכובות רבות, בהן רסברטרול שהוא נוגד חמצון המנטרל רדיקלים חופשיים שעשויים לגרום לטרשת נפוצה, למחלות לב, לסרטן, למחלת אלצהיימר ולאובדן ראייה.
בחרצני הענבים יש הרכב כימי בשם פרואנטוציאנידין .
הוכח כי פרואנטוציאנידין מהווה יתרון כנגד מחלות רבות כגון דלקות, יתר לחץ דם, סוכרת, כיב עיכולי, זיהומים מיקרוביאליים ועוד.
הרכב כימי זה משמש גם לתעשיית הקוסמטיקה בשל היותו נוגד חמצון.
מחקר שפורסם ב-2025 מצא שענבים מכילים תרכובות צמחיות טבעיות בשם פלבנולים המסייעות בהפחתת לחץ דם.
עֵין שָׂרִיד הוא יישוב יהודי כפרי לא שיתופי באזור השרון בתחום מועצה אזורית לב השרון.
היישוב הוקם בשנת 1949 על ידי הסוכנות היהודית כשכון בתחום מושב עין ורד ואוכלס בשנת 1950. ראשוני המתיישבים, כ־60 משפחות בנות גלויות שונות, נשלחו לעין שריד על ידי מרכז הקליטה של מפא"י.
בשנים הראשונות סיווג היישוב לא היה חד־משמעי והוא הוגדר פעם כמושב עובדים ופעם כשיכון עולים.
מקור השם עין שריד הוא על שם המתיישבים הראשונים, שריד מיהדות אירופה.
היישוב השתייך למועצה אזורית הדר השרון.
כאשר זו פוצלה, נשארה בחלק הכפרי של המועצה ולא סופחה לאזור השיכונים בתל מונד בגלל שלא היה רצף קרקעי בינה לבין תל מונד.
בשנת 1958 ביקש היישוב להתנתק ממועצה אזורית הדר השרון ולחבור לתל מונד, אולם בקשתו לא נענתה.
בשנת 1989 הוגדל היישוב, בשנת 1994 הוקמה ההרחבה הראשונה המכונה "עין שריד החדשה", ובשנת 2009 הוקמה הרחבה נוספת במערב היישוב.
עין שריד מונה כיום כ־1,620 איש.
עין ראפה הוא כפר ערבי, ממוקם כ-10 ק"מ מערבית לירושלים, בוואדי שבין כביש 1 ואבו גוש מצפון וצובה מדרום.
הכפר נקרא על שם המעיין "עין ראפה" הנמצא במרכזו.
הוא הוקם לאחר מלחמת העולם הראשונה על ידי שלושה אחים מהכפר סובא הסמוך שנכבש ב-1948 ועל אדמותיו קיים היום קיבוץ צובה.
תושבי סובא ברחו מבתיהם בזמן מלחמת העצמאות אך כ-20 תושבים בני משפחת חמולת ברהום שלהם היו אדמות ושני בתים בקרבת המעין נותרו במקום.
ב-1949 קיבלו תעודות זהות ואזרחות ישראלית.
ב-1967 הצטרפו לעין ראפה תושבים נוספים שמקורם בצובא ושהו במזרח ירושלים בין 1948 ל-1967, הם קיבלו אישורים לאיחוד משפחות או שהיו בעלי תעודת זהות ישראלית המקנה זכות לתושבות קבע בישראל.
כל תושבי עין ראפה יושבים על אדמות הכפר סובא.
ב-1962 התיישבו תושבי עין נקובא, שעד אותו זמן התגוררו באבו גוש, בצמוד לעין ראפה ויסדו את היישוב עין נקובא.
עין נקובא מצוי בצמוד וממזרח לעין ראפה.
בשנת 1962 בקשו נציגי התושבים לקדם את סלילת דרך הגישה לכפר.
התיישבות אנשי עין נקובא על אדמות סובא באישור המוסדות הכעיסה את תושבי עין ראפה.
עין שבע, המכונה גם טבח'ה (Tabgha), היא בקעה המשתרעת בצפון-מערב הכנרת, סמוך לכפר נחום.
שמה העברי "עין שבע" ניתן לה על שם שבעת המעיינות שנבעו בה בעבר, אך כיום נובעים במקום חמישה בלבד.
השם היווני, אשר ממנו התגלגל השם "טבח'ה", נובע גם הוא מהקשר גאוגרפי זה (Heptapegon שמשמעותו "שבעה מעיינות" הפך ל-Tabego ולבסוף Tabgha).
עין שבע ידועה בזכות נס הלחם והדגים, המוזכר בברית החדשה ובו לפי המתואר הצליח ישו להזין 5,000 איש, בחמש כיכרות לחם ושני דגים.
במקום התרחשות הנס, הוקמה במאה ה-4 כנסיית הלחם והדגים.
הכנסייה הורחבה אך חרבה בידי הפרסים בתחילת המאה השביעית, וכיום עומדת באתר כנסייה מודרנית אשר משחזרת את הכנסייה העתיקה.
בשנת 1932 נחשפה במקום בזיליקה ביזנטית ובה רצפת פסיפס מרשימה המתוארכת לזמנה של המאה ה-5 לספירה.
כנסייה נוספת בעין שבע היא כנסיית הבכורה של פטרוס או "כנסיית ההבטחה".
זוהי כנסייה פרנציסקנית, ולפי המסורת, במקום זה נגלה ישו לשליחים לאחר קומו מן המתים, סעד עימם, והעניק לפטרוס את הבכורה.
הכנסייה הראשונה שניצבה במקום הוקמה במאה ה-4 על ידי פלוויה יוליה הלנה, אימו של הקיסר קונסטנטינוס, אך חרבה בימי הביניים.
הכנסייה הנוכחית הוקמה מאבני בזלת על ידי נזירים פרנציסקנים איטלקים אשר התיישבו במקום בשנת 1934. בעת ביקורו של האפיפיור פאולוס השישי בישראל בשנת 1964, פקד את הכנסייה והתפלל בה.
"עין איוב" הוא מעיין בבקעת טבח'ה, שיש הרואים בו מקום מקודש למוסלמים.
על מקור מימי המעיין נבנתה בריכת אבן גדולה, שיש בה קומות וגרם מדרגות לולייני, ופתח ומבואה.
המבנה מיוחס לתקופה הרומית, אך נראה שהוא מאוחר יותר, ובעיקרו שופץ במאה ה-18.
ב-1961 בנה האדריכל נחום זולוטוב את "בית תמרה" על שמה של תמרה כהן שגרה בטבחה בשנות ה-50 של המאה ה-20, וניסתה להקים חווה חקלאית באזור.
כהן נפטרה מסרטן בגיל 33 קודם שהצליחה להקים את החווה, ואמה היא שהקימה את הבית וגרה בו עד 1982. מאז עמד הבית נטוש בצמוד לכביש 87.
עין קשתות, לשעבר אֻם אל-קַנַאטִר , הוא כפר יהודי קדום על הגדה המזרחית של נחל סמך, כשני ק"מ מדרום-מערב ליישוב נטור ברמת הגולן.
משמעות השם בערבית הוא אם הקשתות, על שם שלוש הקשתות מעל המעיין (רק אחת מהן נותרה שלמה).
בתקופת המשנה והתלמוד שכן במקום כפר יהודי.
חורבות הכפר התגלו על ידי לורנס אוליפנט בשנת 1884 ופורסמו בשנת 1885, ונראה שבאותה עת לא היה במקום כל יישוב.
עד מלחמת ששת הימים שכן במקום כפר סורי, שהשתייך למחוז קוניטרה בסוריה.
במרכז הכפר השתמרה היטב דופן מבנה בית כנסת גדול שבנייתו מרשימה, מהמפוארים והחשובים שנמצאו בארץ ישראל, בתקופת המשנה והתלמוד.
בחפירות שנערכו במקום התגלו ברכות ששימשו ככל הנראה ל"מתקן תעשייתי" של הלבנת פשתן.
בעבר שכן במקום כפר יהודי, אך שמו הקדום של הכפר לא ידוע.
הייתה סברה כי "קנאטר" הוא שיבוש של השם מ'קמטרא' - יישוב הנזכר בתלמוד.
מסופר על אמורא בשם שמעון קמטריא, שחי במאה ה-3.
אלעזר סוקניק הציע זיהוי אחר, שאותו הוא מבסס על אחד מחכמי טבריה מהמאה ה-16, מנחם די לוזאנו, הכותב בספרו "המעריך": "קנטור - שם מקום מעבר לים טבריה עד היום".
לפי יהוסף שוורץ "קנטיר הוא שם של מקום מעבר לים טבריא".
לורנס אוליפנט סייר במקום בשנת 1885 ביחד עם גוטליב שומכר והוא מתאר את ביקורו בספרו "חיפה - כתבות מארץ ישראל": במקום היו גלי חורבות מתוכם שישה עמודים שגובהם עשר עד שתים עשרה רגל, שאותם הוא זיהה מיידית כשרידי בית כנסת עתיק שנבנה במאה ה-1 או ה-2.
צבי אילן העלה את ההשערה שזו אחת מתשע עיירות היהודית שבתחום סוסיתא שלא זוהו, אולי "עין השער" - בשל קשתות המעיין הנדמות כשער.
בית הכנסת הוא בית כנסת עתיק מתקופת המשנה והתלמוד והוא מהמפוארים והחשובים מתקופה זו שנמצאו בארץ ישראל.
דופן בית כנסת השתמרה היטב ויתר בית הכנסת משוחזר על ידי יהושע (ישו) דריי מ"המרכז לשחזור טכנולוגיה עתיקה".
בחודש יוני 2012 החלו במקום עבודות תשתית לקראת השמת מרכז מבקרים שיפתח במקום.
מרכז המבקרים יעמוד ברשות מועצה אזורית גולן.
מספר ימים לאחר שהחלו בעבודות הגיע למקום שמעון פרס.
בעת ביקורו הביע הנשיא את התפעלותו מתהליך השחזור הטכנולוגי של המקום.
נכון ליולי 2012 עומדת על תילה הקומה הראשונה מתוך שתיים של בית הכנסת ובתוכה ארון קודש 6 מטרים גובהו.
מקור שמו הערבי של המקום, אום אל-קנאטִר, שפירושו "אם הקשתות", הוא כנראה במבנה מעיין מונומנטלי, "בית קשתות", כ-200 מטר מדרום לחורבות בית הכנסת, שהיה בנוי על המעיין.
באביב 2004, במסגרת עבודות שימור ופיתוח, נחשף מכלול המעיין בשלמותו במקום נמצאו ברכות ואגנים מטויחים, מכתשי אבן וצינורות חרס המשמשים להובלת מים ממקום למקום.
החופרים אשר מצאו את הממצאים הסיקו כי ככל הנראה המקום שימש למפעל תעשייתי להלבנת פשתן.
לצורך הלבנת הפשתן השרו את הסיבים של צמח הפשתן בברכות ובהן גיר או קירטון שהובאו ממורדות הגולן.
ייתכן שבמפעל התעשייתי המשגשג מסתתרת התשובה ליכולת הכלכלית של תושבי הכפר לבנות את בית הכנסת המפואר שנמצא במקום.
בימינו ניתן עדיין להבחין בקשת המזרחית מעל הנביעה.
וכמו כן, בשרידי הקשתות השנייה והשלישית שככל הנראה נפלו ברעידת האדמה של שנת 749, המכונה גם רעש שביעית.
בשנות השלושים היה עץ אלון ענק, עתיק יומין, נטוע לפני המעיין.
יצחקי גל שסקר את המקום בסקר מקיף שערך על רמת הגולן בין השנים 1968 ל-1971 טוען כי למקום שם נוסף בערבית והוא "עין א-ספירה".
הכפר אום אל-קנאטר שוכן על מדרגת סלע, כ-30 מטר מתחת לקצה המצוק העליון, על הגדה המזרחית של נחל סמך, כ-2 ק"מ מדרום-מערב למושב נטור.
בתי הכפר בנויים על חורבות יישוב יהודי קדום, כמה מאות מטרים מצפון למעיין.
שרידי הכפר הקדום שהיה אחד מ-30 כפרים יהודים בגולן, משתרעים על שטח של כשלושים דונם.
במרכז הכפר שרידי בית הכנסת הנזכר לעיל.
עין שוֹקֵק הוא אחד המעיינות הגדולים בעמק בית שאן.
המעיין ידוע גם בשם "עין אל ג'וסק" (عين الجَوْسَق), שפירושו בערבית "מעיין הארמון" – כנראה על שם טחנת הקמח העתיקה מהתקופה הביזנטית שצמודה לבריכת האגירה.
את הטחנה הפעילו מי המעיין שזרמו דרך אמת מים לתוך שלוש ארובות שהפעילו שלושה זוגות אבני רחיים; סלעי נטף הנחלים מעידים כי הטחנה פעלה זמן רב.
את בריכת הניקוז המקורית של הטחנה הרחיבו תושבי הכפרים בגלבוע לצורך השקיית עדריהם.
ב-שנות ה-50 של המאה ה-20 הוזרמו מי המעיין לבית שאן.
כיום משמש המקום בעיקר מטיילים בימי הקיץ.