tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המירטזאפין חוסם את קולטני 5HT-3, מנגנון הקשור לתרופות המשמשות למאבק בתופעות הלוואי החמורות של מערכת העיכול של על רקע טיפול בחומרים כימותרפיים.
קיים שימוש במירטאזאפין לצורך דומה.
השילוב של הרגעת מערכת העיכול, טיפול הרגעה ועזרה לשינה ומבקביל עלייה בתיאבון לאוכלוסיית המטופלים בכימותרפיה פרופיל זה ובכלל זה תופעות הלוואי יכול מאוד להתאים.
משמש לטיפול בחיות מחמד כנגד בחילות והעלאת התיאבון.
אזהרות ותופעות לוואי תופעות לואי
תופעות לוואי שכיחות מאוד של מירטאזאפין (מעל 10% מהמטופלים) כוללות תיאבון מוגבר, עלייה במשקל, ישנוניות, כאב ראש ויובש בפה.
תופעות שמופיעות ב-1% עד 10% מהמטופלים כוללות בעיות זיכרון (במקרה כזה מומלץ להפסיק את הטיפול ולדווח לרופא מייד), עייפות, סחרחורת, אי יציבות, רעד, בחילה, הקאה, עצירות או שלשול, כאב גב, כאב שרירים, תת-לחץ דם בקימה לעמידה, בצקת ברגליים, חלומות מוחשיים, בלבול, חרדה ובעיות שינה.
בילדים נמצאה גם שכיחות עד 10% לסרפדת, עליה במשקל ועליה בטריגליצרידים בדם.
קיימות גם תופעות לוואי המצריכות הפסקה מיידית של הטיפול למרות ששכיחותן איננה ידועה, הן כוללות: מחשבות אובדניות, נגעים עוריים סגולים או אדומים, שלפוחיתיים או מפושטים, סימני זיהום עם דיכוי ייצור תאי דם לבנים, אדומים או טסיות, פירכוס אפילפטי, תסמונת סרוטונין ותמס שריר.
ישנוניות היא תופעת הלוואי השכיחה ביותר של מירטאזאפין, השכיחות שלה היא יותר מ-50 אחוז מהלוקחים את התרופה.
לכן אנשים המתחילים מירטאזאפין צריכים לנקוט משנה זהירות בעת נהיגה או הפעלת מכונות מסוכנות אזהרה זו מלווה רבות מהתרופות אך מודגשת במיוחד בהקשר של מירטאזאפין.
יש להיזהר במקרה שלה גם כשקמים מהמיטה בלילה.
השפעה שלילית זו היא הסיבה שמירטאזאפין נלקחת תמיד לפני השינה.
מירטאזאפין (Mirtazapine) מעצימה את ההשפעה המרדימה והמרגיעה של תרופות אחרות המדכאות את מערכת העצבים המרכזית.
לכן במהל השימוש במירטאזאפין יש להימנע מתרופות מרגיעות ומרדימות ובכללן תרופות ללא מרשם ואלכוהול.
נצפתה עליה בתיאבון אצל כשליש מהמטופלים במירטאזאפין, מלווה בעליה במשקל.
מדובר בתופעת לוואי שאינה מסוכנת אך היא שכיחה ומביאה לעיתים קרובות להפסקת הטיפול.
מירטאזאפין (Mirtazapine) גורם לסחרחורת ב-7% מהאנשים מטופלים בתרופה.
תופעות לוואי הנחשפות בבדיקות דם
אצל 15% מהמשתמשים בתרופה נצפתה עלייה בכולסטרול בסרום ב-20% ויותר מעל הגבול העליון של הנורמה.
אצל 6% מהמשתמשים בתרופה נצפתה עלייה בטריגליצרידים.
רמות האלאנין טרנסאמינאז עלו לפי שלושה מהגבול העליון של הנורמה ב-2% מהמטופלים במירטאזאפין, לעומת 0.3% מהנבדקים בביקורת פלצבו.
בניסיון מוקדם ומוגבל לפני שיווק של מירטאזאפין נצפתה ב-0.3% מהמטופלים ירידה בספירת הנויטרופילים המוחלטת ל-500/mm3 או פחות תוך חודשיים מתחילת השימוש.
חלק מהמטופלים פיתחו זיהומים סימפטומטיים.
המצב ההמטולוגי היה הפיך בכל המקרים.
הסבירות להופעת הירידה בנויטרופילים עלתה במקביל לקיום גורמי סיכון נוספים לנויטרופניה.
לא נצפתה עלייה בתדירות הדיווחים על נויטרופניה במהלך השיווק הנרחב של התרופה.
אנשים המפתחים חום, צמרמורות, כאב גרון, כיבים בריריות, או סימני זיהום אחרים קיימת המלצה לפנות בהקדם להערכה רפואית.
אם נמצאה ספירת כדוריות לבנות נמוכה, יש להפסיק את הטיפול במירטאזאפין ולעקוב אחרי מצב הדלקת מקרוב.
בגלל הסיכון לאגרנולוציטוזיס הקשור לשימוש במירטאזאפין אנשים צריכים להיות מכוונים לסימני זיהום ולקשר האפשרי שלהם לטיפול התרופתי.
מספר קטן מהמשתמשים במירטאזאפין חווים תת-לחץ דם אורטוסטטי.
השימוש במירטאזאפין על ידי נשים בהריון לא נחקר דיו.
מאחר שהתרופה עשויה להיות מופרשת בחלב אם, מומלץ לא ליטול אותה בהנקה על ידי אימהות.
תופעות לוואי ששכיחותן נמוכה או לא קיימת
מירטאזאפין כנראה אינו מגביר את הסיכון להתקפי התכווצויות.
מאניה או היפומאניה התרחשו בניסויים קליניים בשיעור דומה לזה של תרופות נוגדות דיכאון אחרות.
השימוש במקביל במירטאזאפין עם אלכוהול או בנזודיאזפינים יכול להעצים את אפקט ההרדמה וההרגעה שלהם.
מתן במקביל של מירטאזאפין עם תרופות מקבוצת המונואמין אוקסידאז אינו מומלץ, ההמלצה היא להפסיק במתן התרופה מקבוצת המונואמין אוקסידאז לשבועיים ורק אז להתחיל במתן המירטאזאפין.
מירזה מסרור אחמד (נולד ב-15 בספטמבר 1950) הוא המנהיג הנוכחי של הקהילה המוסלמית האחמדית.
התואר הרשמי שלו בתנועה הוא 'הח'ליף החמישי של המשיח'.
הוא נכנס לתפקידו בשנת 2003.
מירזה מסרור אחמד נולד ב-15 בספטמבר 1950 ברבווה, פקיסטן, לאביו מירזה מנסור אחמד ואמו סהיבזדי נאסירה בגום.
הוא נכדו של מירזה בשיר-אוד-דין מחמוד אחמד, הח'ליף השני של הקהילה המוסלמית האחמדית, ואחיינו של מירזה טאהיר אחמד, הח'ליף הרביעי.
למסרור שני אחים ושתי אחיות: מירזה אידריס אחמד, מירזה מגפור אחמד, אמטול קודוס ואמטול ראוף.
ב-21 בינואר 1977 נשא לאישה את סהיבזדי אמאטול סאבוח בגום.
לזוג נולדה בת, אמטול וריס פאטה, ובן, מירזה וואקס אחמד.
מסרור אחמד התגורר בגאנה למעלה משמונה שנים.
הוא הקים את בית הספר התיכון האחמדי בסלאגה, שם כיהן כמנהל במשך שנתיים.
לאחר מכן היה מנהל בית הספר התיכון האחמדי באסרקיר, שם שימש כמנהל במשך ארבע שנים.
לאחר מכן שימש כמנהל החווה החקלאית אחמדיה בדפאלי באזור צפון גאנה בה עבד במשך שנתיים.
הוא גידל בהצלחה חיטה בפעם הראשונה בגאנה.
הניסוי של גידול חיטה כגידול כלכלי בגאנה הוצג ביריד סחר בינלאומי והתוצאות הוגשו למשרד החקלאות בגאנה.
זמן קצר לאחר שירותו בגאנה חזר אחמד לפקיסטן ושימש כמנהל החינוך בקהילה בפקיסטן, וב-10 בדצמבר 1997 מונה לנאזיר עאלה (מנהל ראשי) ואמיר מקומי, עד לבחירתו כח'ליף.
מסרור אחמד החל לכהן כח'ליף החמישי ב-22 באפריל 2003, מספר ימים לאחר פטירת קודמו מירזה טאהר אחמד.
במסגרת תפקידו הוא מסייר לעיתים קרובות ברחבי העולם, ומבקר במדינות שונות עבור ג'לסה סלנה (מפגשים שנתיים) של חברי הקהילה.
הוא גם מוביל בקביעות תפילות במסגד שלו בלונדון.
בשנת 2006, עיתון דני פרסם כמה קריקטורות של מוחמד שהסעירו את המוסלמים ברחבי העולם.
אחמד גינה את מפרסמי הקריקטורות ואמר כי מדובר בניצול לרעה של חופש הביטוי.
במקביל, הוא גינה את התגובה האלימה של כמה מוסלמים ברחבי העולם.
הוא הנחה את קהילתו להפיץ את דמותו של מוחמד בדנמרק כמו גם את שאר העולם.
דרשותיו בנושא זה פורסמו מאוחר יותר כספר.
על הקמת מסגד ליד הגראונד זירו
בשנת 2010 תוכננו תוכניות לבניית מרכז קהילתי מוסלמי בן 13 קומות שנמצא שני רחובות ממרכז הסחר העולמי בעיר מנהטן, ניו יורק.
אף על פי שהבניין לא היה אמור להיראות ממרכז הסחר, הקמת מסגד קרוב כל כך לגראונד זירו תהיה פוגענית, שכן החוטפים בפיגועי 11 בספטמבר היו טרוריסטים אסלאמיים.
מסרור אחמד התייחס לתוכנית להקמת המסגד ליד הגראונד זירו, והצהיר: "אם ייבנה מסגד באתר המוצע, הקהילה המוסלמית האחמדית הייתה רוצה לראות כנסיות, בתי כנסת, מקומות תפילה הינדים ומקומות פולחן של כל הדתות האחרות שנבנו גם הם באזור.
זו תהיה דוגמה טובה לכך שמאקט של רוע ואימה נוצרו אחדות ושלום."
על פתווה נגד הכנסיות בערב הסעודית
ב-8 באפריל 2012, גינה מירזה מסרור אחמד את הפתאווה (צו) שפרסם עבדול עזיז אל-שייח, המופתי הגדול של סעודיה, בו קרא להשמיד את כל הכנסיות בערב הסעודית ובמדינות ערב הסובבות אותה.
"הייתי המום ועצבני מאוד כשנודע לי שהמופתי הגדול של סעודיה קרא להרוס את כל הכנסיות באזור", אמר מסרור.
"הדברים שאמר מנוגדים לחלוטין לתורת האסלאם ויש לגנותם באופן מוחלט.
אנו מגלים שהנביא הקדוש (עליו השלום) בילה את כל חייו בהטפה לשלום, סובלנות וצדק.
לפיכך לא יכולה להיות שום מסקנה אחרת מלבד שמה שהמופתי הגדול אמר שגוי לחלוטין ומציג חוסר הבנה מוחלט של האסלאם מצדו."
בדרשות יום שישי שנערכו ב-21 וב-28 בספטמבר 2012, גינה הח'ליף את הסרט האנטי-אסלאמי 'תמימות המוסלמים'.
לדבריו, רגשות מוסלמים נגד הסרט היו מוצדקים במידה מסוימת, אך עם זאת הוא גינה תגובות קיצוניות כנגד הסרט שבסופו של דבר גרמו לכל הפחות ל־75 הרוגים ברחבי העולם.
בדרשות יום שישי השתתפו כלי תקשורת רבים כולל ה-BBC.
בנאומו הוא אמר שיוצרי הסרט יסבלו כולם מייסורים גדולים מאת אלוהים.
על הפיגוע במשרדי "שרלי הבדו"
ב -7 בינואר 2015 חמושים נאלצו את דרכם למשרדי העיתון הצרפתי הסאטירי שרלי הבדו שבפריז.
הם ירו והרגו 12 בני אדם במהלך הפיגוע.
ההתקפה נקשרה בקריקטורות שלעגו למוחמד, שהתפרסמו בשרלי הבדו בשנים האחרונות.
הח'ליף גינה באופן מוחלט את פיגועי הטרור.
לדבריו, להתקפות אין שום קשר לתורתו האמיתית של האסלאם וכי על העבריינים להיענש על פי החוק.
הוא הוסיף כי קריקטורות כאלה מכאיבות למוסלמים שוחרי שלום ברחבי העולם ויש לגנותם, אך כל צורה של תגובה אלימה או בלתי חוקית לעולם לא תוכל להיות מוצדקת והיא מנוגדת לחלוטין לתורת האסלאם.
הח'ליף גם הצהיר כי היציאה לרחובות במחאה אינה תגובה ראויה, במקום זאת המוסלמים צריכים להגיב בכך שהם מרבים בתפילה.
מירי ברק (נולדה ב-1965) היא חברת סגל בדרגת פרופסור מן המנין בפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה בטכניון והיא סגנית דיקנית להוראה והסמכה.
ברק חוקרת טכנולוגיות מבוססות מיקום המעודדות שאילת שאלות ולמידת חקר, כמו גם פיתוח מתודולוגיות לעיצוב משחקים לימודיים.
היא ראש המעבדה למדע וטכנולוגיות למידה שמטרתה לקדם שימוש ביישומי מחשוב ענן בחינוך המדעי-הנדסי, בדגש על קידום מיומנויות המאה ה-21. מחקריה בוחנים היבטים קוגניטיביים וסוציו-תרבותיים בלמידה שיתופית בקבוצות קטנות וגדולות, מכוונות עצמית בלמידה מרחוק וקידום חשיבה חדשנית וגמישות מחשבתית.
היא מומחית בתחום פיתוח והערכה של תוכניות לימודים ופרויקטים מתוקשבים.
ברק היא פרופסור למדעים והנדסה בפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה בטכניון.
היא נולדה בחיפה, והיא בוגרת בית הספר עירוני ה' (1983).
שירתה בצבא כמדריכת שריון בין השנים 1984–1986. תואר ראשון (1986–1990) בטכניון בפקולטה להנדסת ביוטכנולוגיה ומזון .
בשנת 1991 החלה לעבוד כמהנדסת מזון במחלקת מחקר ופיתוח של חברת בלובנד-תלמה.
במקביל לעבודתה בתעשייה, התנדבה לתת שיעורי העשרה במדעים, דבר שהוביל אותה לעסוק בהוראת הכימיה וללימודי תעודת הוראה.
היא הקימה מעבדת כימיה חדשה בבית ספר נשר ולימדה שם בין השנים 1993–1998. היא השלימה תואר שני ותואר שלישי בפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה מהטכניון ובשנת 2003 בצעה מחקר בתר-דוקטורט במכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), ארצות הברית.
כאשר חזרה לישראל השתלבה כחברת סגל בטכניון והקימה קבוצת מחקר בתחום מדע וטכנולוגיות למידה.
ברק שימשה בתפקיד העוזרת למשנה הבכיר לקידום הלמידה וההוראה בטכניון והיא יו"ר לשעבר של הוועדה לאתיקה למחקר במדעי ההתנהגות בטכניון.
משנת 2020 היא עמיתת מחקר כבוד במחלקה לחינוך של אוניברסיטת אוקספורד, אנגליה.
משנת 2024 היא דיקנית הפקולטה לחינוך למדע וטכנולוגיה.
המחקר של ברק מתמקד בפיתוח ושילוב טכנולוגיות מתקדמות בחינוך מדעי-הנדסי במטרה לקדם למידה משמעותית.
המחקרים שלה מתמקדים בליווי ותמיכה במורים בראשית דרכם כמו גם בקידום מיומנויות המאה ה-21 בדגש על למידה שיתופית, חשיבה יצירתית וגמישות מחשבתית.
עבודת המחקר שלה החלה עוד באמצע שנות ה-90, בפיתוח חומרי למידה בתחום הביוכימיהתוך שילוב של הדמיות ממוחשבות בקרב תלמידים בבתי ספר.
בסוף שנות ה-90 כשהאינטרנט הפך למגמה עולמית, מחקריה בחנו סוגיות הקשורות לפיתוח אתרים לימודיים.
בתחילת שנות ה-2000, כשיצאו המחשבים הניידים הראשונים, מחקריה בחנו היבטים של "למידה ניידת" ובהמשך פרסמה מחקרים שבחנו וויסות עצמי בלמידה מרחוק.
ב־2014, הובילה יחד עם פרופ' חוסאם חאיק, מהפקולטה להנדסה כימית בטכניון, קורס מקוון פתוח, רב משתתפים (MOOC), הראשון בעולם שניתן במקביל בשתי שפות – אנגלית וערבית.
בין השנים 2018 ל־2020, הובילה קונסורציום של חוקרים ממדינות שונות באירופה במיזם בשם 'משחקי מזון' (Games of Food), במימון האיחוד האירופאי.
המיזם התמקד בפיתוח מתודולוגיה למשחקי בריחה חינוכיים, כשהשותפים הם חוקרים מבלגיה, פולין, אנגליה ופינלנד.
כיום, ברק חוקרת שני תחומים מרכזיים:
המשגה של מהות ההנדסה Nature of Engineering ושילוב לימודי הנדסה בבתי ספר.
חנוך לאתיקה של בינה מלאכותית AI Ethics Education בקרב סטודנטים למדעים והנדסה ובקרב מורים למדע וטכנולוגיה.
ברק פרסמה למעלה ממאה מאמרים בכתבי עת ובכנסים בינלאומיים, פרקים בספרים וחוברות לימוד.
ביוכימיה: הכימיה של חלבונים וחומצות גרעין / מירי ברק, אלישבע גבע, רולי אינטרטור; ראש הפרויקט – יהודית דורי; יועצים מדעיים – דן זילברשטיין ושולמית לבנברג; (עריכה מדעית – מירי ברק), 126 עמ', הוצ' "יסוד", 2008.
מירי איזין (לעיתים: אייזן, נולדה בנובמבר 1962) היא קצינת צה"ל במילואים בדרגת אלוף-משנה שכיהנה כיועצת ראש הממשלה לתקשורת זרה.
מכהנת כמנכ"לית המכון למדיניות נגד טרור באוניברסיטת רייכמן ויושבת ראש דירקטוריון מרכז טאוב.
איזין נולדה בשם מרים בודי במארין, קליפורניה לאנט ומוריס בודי, ולה שתי אחיות.
בשנת 1971 עלתה המשפחה לישראל.
את בת המצווה שלה, ערכה בבית כנסת רפורמי בתל אביב.
באירוע לא הייתה הפרדה מגדרית בין בני ובנות המצווה, דבר חריג לאותה תקופה, ועל כך שודרה כתבה במסגרת התוכנית "מבט שני" בערוץ הראשון.
במהלך שנתה האחרונה בבית הספר התיכון, יצאה לארצות הברית, לשליחות הסברה בת חודשיים מטעם המדינה.
איזין התגייסה לצה"ל בשנת 1981 והוצבה ביחידה 8200 של אגף המודיעין.
היא המשיכה לשרת באגף במגוון תפקידים במהלך למעלה משני עשורים.
היא עסקה הן בתחום המחקר המודיעיני כראש ענף מחקרי-צבאי, ושירתה כראש ענף סוריה, וכן בתפקידי שדה, כגון קצינת מודיעין חטיבתית ואוגדתית בעוצבת האש.
כמו כן, שימשה עוזרת ראש לשכת הרמטכ"ל, מפקדת הקורס הבין-שירותי (קב"ש) ועוזרת לענייני מודיעין של הרמטכ"ל משה יעלון.
במהלך האינתיפאדה השנייה צורפה למאמץ ההסברה של מדינת ישראל לקראת מבצע חומת מגן.
היא השתחררה מצה"ל בשנת 2005 בדרגת אלוף-משנה..
במהלך מלחמת לבנון השנייה, מונתה לתפקיד "דוברת הממשלה לתקשורת הזרה", ולאחר מכן, ליועצת ראש הממשלה לתחום זה.
בנובמבר 2007 לקחה מירי חלק בצוות שליווה את ראש ממשלת ישראל אהוד אולמרט לוועידת אנאפוליס.
כחודש לאחר מכן, פרשה מתפקידה והוחלפה על ידי מארק רגב.
מאז שחרורה, מרצה איזין בנושאי אקטואליה, ביטחון, תקשורת והסברה, בין היתר באוניברסיטת רייכמן.
היא סגנית יושב ראש דירקטוריון מרכז טאוב בתחום ממשל תאגידי ומנהלה, חברה בוועד המנהל של פורום דבורה ושל הסניף הישראלי של WIIS, ארגון נשים בביטחון הבינלאומי.
ב-2021 השתתפה בעונתה הראשונה של סדרה "אויבים" של תאגיד השידור הישראלי.
החל מספטמבר 2023, משמשת כמנכ"לית המכון למדיניות נגד טרור באוניברסיטת רייכמן.
בפרק 4 של הסדרה דו"ח רולניק היא מסבירה את הקושי בניתוח מידע, הסיבות לכשל המודיעיני ב-7 באוקטובר 23 ואיך ניתן למזער נזקים דומים בעתיד.
ביולי 2024 מונתה ליושבת ראש דירקטוריון מרכז טאוב.
לאיזין תואר ראשון במדעי המדינה ולימודי המזרח התיכון מאוניברסיטת תל אביב, תואר שני בלימודי ביטחון מאוניברסיטת חיפה, וכן היא בוגרת המכללה לביטחון לאומי.
איזין נשואה לגלעד, אף הוא קצין מודיעין במילואים בדרגת אלוף-משנה.
הם הורים לשלושה ומתגוררים ברמת השרון.
מירזו תורסונזודה (בטג'יקית: Мирзо Турсунзода) (2 במאי 1911 - 24 בספטמבר 1977) היה משורר טג'יקיסטני וסובייטי חשוב ודמות פוליטית בולטת, חבר האקדמיה הטג'יקית למדעים, חבר בוועד המרכזי של המפלגה הקומוניסטית של טג'יקיסטן, חבר באיגוד הסופרים הסובייטים.
תורסונזודה נחשב לגיבור טג'יקיסטן ולמשורר הלאומי.
הוא נולד בכפר קאראתוג באזור שהרינאב למשפחה של בעלי מלאכה וזכה לחינוך בבתי ספר סובייטים ובקומסומול.
משנת 1946 ועד מותו ב-1977 עמד בראש אגודת הסופרים של טג'יקיסטן.
הוא נחשב למוביל מבני הדור השני של המשוררים הטג'יקיים-סובייטים, ויצירתו מתאפיינת בליריקה, בפשטות ובמוטיבים עממיים.
תורסונזודה העריך את סיפורי העם והפולקלור הטג'יקי; הוא אסף מעשיות וסיפורי עם ואף פרסם אנתולוגיה של שירי עם טג'יקיים ב-1940. אחרי מלחמת העולם השנייה, תורסונזודה היה פעיל גם בתחומים חברתיים וציבוריים.
הוא כתב בעיתונות למען קידום שלום ונגד תפיסות קולוניאליסטיות.
1951 - Man az Sharqi ozod (אני, מהמזרח החופשי)
ב-1960 זכה בפרס לנין עבור מחזור שיריו Sadoi Osie ו-Hasani arobakash.
פניו של תורסונזודה מופיעים על שטר של סומוני אחד.
העיירה תורסונזודה (לשעבר רגר) קרויה על שמו.
מוזיאון הזיכרון והספרות של דושנבה נוסד בשנת 1981 לכבוד יום השנה ה-70 של תורסונזודה.
בכנס השתתפו חוקרים וסטודנטים, כמו גם נציגי ממשל מטג'יקיסטן ומהעולם.
מירזה דליבאשיץ' (בבוסנית: Mirza Delibašić; 9 בינואר 1954 – 8 בדצמבר 2001) היה כדורסלן ומאמן כדורסל בוסני.
דליבאשיץ' נבחר לאחד מ-50 הכדורסלנים הגדולים בתולדות פיב"א ב-1991, והוכנס להיכל התהילה של פיב"א ב-2007. בשנת 2008 נבחר לאחד מ-50 התורמים הגדולים ליורוליג.
הוא נחשב לאחד הקלעים הטובים ביותר בהיסטוריה של הכדורסל האירופי.
דליבאשיץ' נולד בטוזלה, הרפובליקה הסוציאליסטית של בוסניה והרצגובינה, שהייתה חלק מהרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה.
מירזה הצעיר החל דווקא בטניס והצטיין בו, אך בגיל ארבע עשרה עבר לכדורסל.
דליבאשיץ' החל את הקריירה שלו בסלובודה טוזלה.
ב-1971 חתם בבוסנה סרייבו, אותה הוביל לזכייה בגביע אירופה לאלופות בכדורסל בעונת .
לאחר שעזב את בוסנה, עבר דליבאשיץ' לליגת העל הספרדית, שם נחשב לאחד השחקנים הטובים ביותר ששיחקו אי פעם בריאל מדריד לצד אגדות כדורסל כמו חואן אנטוניו קורבלאן, ויין בראבנדר, וולט זרביאק, פרננדו מרטין, דראז'ן פטרוביץ' וארווידאס סאבוניס.
בקריירת המועדונים שלו הוא זכה בתארים רבים בתחרויות האירופיות.
בנוסף לכך ששיחקו יחד בנבחרת יוגוסלביה, דליבאשיץ' ודראז'ן דליפאגיץ' שיחקו גם יחד גם במדי ריאל מדריד, וההופעה שלהם במשחק גביע אירופה לאלופות מול ציבונה בזאגרב נחשבת לאחת מנקודות השיא בקריירות שלהם.
באותו משחק קלע דליבאשיץ' 26 נקודות ודליפאגיץ' 33, ובמהלך הסיום יצאו השניים להתקפה מתפרצת, בה דליבאשיץ' הטעה את המגן, שחשב שימסור לדליפאגיץ', והטביע את הכדור בשניית הסיום.
לאחר המהלך פרצו אפילו אוהדי ציבונה במחיאות כפיים כדי לכבד את שני הכוכבים.
בתחילת קיץ 1983, עזב דליבאשיץ' בן ה-29 את מדריד, וחתם במועדון הליגה האיטלקית יובקזרטה באסקט.
באוגוסט נסעה הקבוצה לאימוני קדם עונה בעיירה בורמיו שבהרי האלפים האיטלקיים.
לאחר אימון בגובה של יותר מקילומטר מעל גובה פני הים, סבל דליבאשיץ' מדימום מוחי כמעט קטלני שסיים לו את הקריירה.
כשדליבאשיץ' היה במצב אנוש הטיס אותו מטוס פרטי לאקדמיה לרפואה צבאית בבלגרד, שם אושפז במשך חודשים.
הוא שרד והתאושש, אבל לא מספיק כדי לחזור לשחק כדורסל מקצועני, ולכן נאלץ לפרוש בגיל עשרים ותשע בלבד.
דליבאשיץ' זכה בכל טורניר גדול של פיב"א במדי נבחרת יוגוסלביה בכדורסל, כולל זכייה בטורניר הכדורסל באולימפיאדת מוסקבה (1980), שתי אליפויות אירופה (1975 ו-1977) ואליפות עולם ב-1978.
דליבאשיץ' חי בסרייבו לאורך כל המצור על העיר כחלק ממלחמת בוסניה בשנים 1992–1996. במקביל אימן דליבאשיץ' את נבחרת בוסניה והרצגובינה בכדורסל שהוקמה לאחר התפרקות יוגוסלביה ביורובאסקט 1993 בגרמניה, שם סיימה במקום ה-8.
בסוף שנות ה-70 התחתן דליבאשיץ' עם בת זוגו ברנקה.
בנם דריו נולד בדצמבר 1979. בני הזוג התגרשו בשנת 1980, לאחר שדליבאשיץ' עבר מחוץ ליוגוסלביה, לשחק בריאל מדריד.
בשנת 1986 נישא דליבאשיץ', שפרש ממשחק פעיל ומילא תפקיד ניהולי בבוסנה סרייבו, לסלביצה סוקה, כדורסלנית פעילה ששיחקה במדי קבוצת כדורסל הנשים של המועדון.
באוקטובר אותה שנה נולד לבני הזוג בן בשם דנקו.
עקב השתייה הרבה והעישון, התאפיינו שנותיו האחרונות של דליבאשיץ' בבעיות בריאות מתמשכות, שהובילו למותו בשנת 2001 בסרייבו, בגיל 47 בלבד.
בהלווייתו השתתפו אלפים והוא נקבר בסמטת הגדולים של בית הקברות בארה.
לאחר מותו שינתה בוסנה את שם האולם שלה לכבודו.
מירי דוידוביץ (נולדה ב-1960) היא צלמת ישראלית הפועלת בתחומי הצילום האמנותי, המסחרי והדוקומנטרי.
עבודתה עוסקת בזהות, תרבות, זיכרון וחברה בישראל, תוך שילוב בין צילום פורטרטים מבוים לתיעוד חברתי.
מירי דוידוביץ נולדה בהונגריה ב-1960 ובאותה שנה עלתה עם משפחתה לישראל.
למדה צילום במכללת הדסה בירושלים.
ב־1983 למדה תולדות הצילום בלונדון (Polytechnic of Central London) ועבדה כעוזרת צלם.
בישראל שימשה גם כעוזרת לצלם אבי גנור.
מאז 1983 היא בעלת סטודיו עצמאי בתל אביב.
דוידוביץ החלה את דרכה כצלמת למגזינים ועיתונים, בהם חדשות, העיר, וכן ירחונים ואופנה בארץ ובעולם.
תחומי התמחותה כוללים צילום דיוקנאות, אופנה, פרסום ואמנות.
בהמשך החלה לעבוד עם מותגים וחברות פרסום מהמובילים בישראל.
עבודותיה האמנותיות עוסקות בשאלות של נראות, שייכות, ייצוג, מגדר, מרחב וזהות.
לצד פעילותה המסחרית, יצרה סדרות דוקומנטריות־חברתיות ארוכות־טווח, בהן תיעוד מבקשי מקלט ועובדים זרים בדרום תל אביב, וכן תצלומי מועדונים של תל אביב בשנות ה־80.
בנוסף, היא מרצה לצילום ולימדה בבתי ספר לאמנות, בהם המחלקה לתקשורת חזותית בבצלאל, מנשר, קאמרה אובסקורה, בסיס ושנקר.
2023 מצב הגירה / בית האמנים, תל אביב
2017 העיר השחורה / קמפוס ביאליק רוגוזין, תל אביב
בלם 2015, גלריה כולי עלמה.
2015 רוק שחור, מוזיאון ארץ ישראל
2013 ממילא, מוזיאון ארץ ישראל, רמת אביב, תל אביב
2013 זרמים תת-זרמים, בית האמנים, תל אביב
2011 אחרי רחל, גלריה בינה, תל אביב
2008 היפה והחיה, גלריה אנגל, תל אביב
2005 מודרנית בתכלית / סטודיו מירי דוידוביץ תל אביב
1983 הגלריה הלבנה, תל אביב
2023 – גוף ראשון רבים, בית המשפט העליון
2015 – לחם ושושנים, סדנאות האמנים
1994 – תיעוד זמני, מוזיאון תל אביב
1989 – לפי הזמנה, מוזיאון ישראל
מירי גרמיזו היא אמנית ישראלית, שעסקה גם בעיצוב גרפי.
נולדה בשם מאשה גרמיזו בבית שאן.
הוריה הגיעו לישראל בשנת 1949. אביה ברח קודם לכן מפולין לרוסיה ושם פגש את אמה.
הם נאלצו לעזוב את רוסיה בגלל היות האב נתין זר.
בדרך לארץ, שהו במשך שלוש שנים במחנה עקורים באוסטריה, שם הצטרפו כעובדים לצוות המחנה.
עם הגיעם לארץ עבדה אמה, פניה פרידמן-גרמיזו, כרופאה במרפאה בבית שאן.
אביה, אברהם גרמיזו, שהיה בעל חוש עסקי, עסק בהשכרת ציוד חקלאי לקיבוצי עמק יזרעאל וניהל את סניף תנובה בבית שאן.
הייתה לה אחות אחת מבוגרת ממנה, רבקה, שנולדה בזמן שהיית המשפחה באוסטריה.
בהיותה בת חמש עברה עם משפחתה לנתניה, שם גדלה והתחנכה.
הוריה פתחו בנתניה חנות סיטונאית למוצרי טבק, יינות ומשקאות חריפים.
כבר מילדותה גילתה גרמיזו כישרון לציור.
בגיל 15 החלה לעבוד מהבית כגרפיקאית ואף עיצבה את הלוגו של המקומון הנתנייתי 'נתניה שלנו' (אחד המקומונים הראשונים בארץ), שבו שימשה גם ככתבת.
למדה בתיכון ע"ש טשרניחובסקי בנתניה.
בתקופת התיכון ציירה ציורי קיר גדולים על קירות המקלט של בית הספר ששימש גם כדיסקוטק.
בשנת 1969 למדה צילום אצל יצחק בן אריה בנתניה.
בשנת 1970 למדה עיצוב תפאורה בבני-ברית בתל אביב.
בשנת 1971 למדה שרטוט אדריכלי, בלימודי חוץ של שלוחת הטכניון בתל אביב ובשנים 1972–1974 למדה גרפיקה, גם כן בלימודי-חוץ של שלוחת הטכניון בתל אביב (במסגרת של לימודי ערב במשך שלוש שנים).
בין מוריה נמנו: עמרם פרת, צבי נרקיס, דני קרמן ומירה זכאי (שלימדה קורס על תולדות האמנות).
כגרפיקאית ומאיירת החלה לעבוד ב'מכון לאמצעי הוראה' ברמת אביב, ואחר כך עברה לעבוד בסטודיו לגרפיקה של המעצב הגרפי גדעון שגיא ושותפו אריה גלזר.
בהמשך עברה לעבוד במשרד פרסום גדול, 'פרסום יעקובסון'.
בשנת 1976, לאחר כמה שנות עבודה כגרפיקאית, עברה לירושלים ובשנים 1976–1979 למדה לימודי אמנות בבצלאל.
בין מוריה בבצלאל נמנו: פנחס כהן גן, יוסף הירש, יהודה בקון, יהושע נוישטיין, מיכה אולמן ומשה גרשוני.
בשנה השנייה ללימודיה פרץ 'מרד הסטודנטים בבצלאל', שאחד ממנהיגיו היה בן כיתתה, מנחם חיימוביץ.
במקביל ללימודיה ולאחר סיומם המשיכה לעבוד לפרנסתה כמעצבת גרפית וכמאיירת ובהמשך עבדה במקומות שונים בתחום העיתונאות.
היא עבדה ב'פרסום רוגוב', במקומון הירושלמי 'ירושלטון', במקומון הירושלמי כל העיר (שגרמיזו היא זאת שנתנה לו את השם 'כל העיר'), בשבועון כותרת ראשית, בעיתון הילדים אותיות, ובמגזין ארץ אחרת שהקימה וערכה במבי שלג (שם הייתה אחת ממקימות כתב העת וחברת מערכת).
כמו כן עבדה עם מוסדות וארגונים כמו יד יצחק בן-צבי, מוסד ביאליק, בית הקונפדרציה ועוד.
מיולי 2017 היא חברה בגלריה מרי, גלריה שיתופית לאמנות בירושלים, שהיא הייתה אחת ממקימיה.
מאז הקמת הגלריה היא מקדישה את רוב זמנה לעיסוק באמנות.
גרמיזו עסקה באמנות במשך שנים רבות.
בשנת 2005 הציגה את עבודותיה לראשונה בתערוכה קבוצתית ובשנת 2019 הציגה תערוכת יחיד ראשונה.
עבודתה היא ברובה אמנות מושגית והיא מושפעת מההיסטוריה הפרטית שלה ומההיסטוריה הכללית, מקריאת ספרות ושירה, מקולנוע, וכן ממה שנקרה על דרכה ומעורר את סקרנותה.
כך למשל, החלל של גלריה מרי, שבה היא חברה, ששומר עדיין על צביון ביתי (הגלריה הייתה בעבר דירת מגורים בת שני חדרים, וניתן עדיין להבחין מהו הסלון ומהו חדר השינה), הוא מרכיב חשוב בעבודותיה והיה הנושא המרכזי בתערוכתה 'מעתה ועד עולם' ביוני 2023.
גם לעיסוקה רב-השנים כגרפיקאית יש המשך בעשייה האמנותית שלה.
מתגוררת בשכונת אבו תור בירושלים.
OH MY GOD, גלריה מרי, ירושלים, פברואר 2019.
נא לצלצל בשני הפעמונים, גלריה מרי, ירושלים, מרץ 2021.
מעתה ועד עולם, גלריה מרי, ירושלים, יוני 2023.
גן המשחקים, גלריה מרי, ירושלים, יוני 2025.
ביאנלה לרישום 2, בית האמנים בירושלים, 2005 (אוצר: דרור בורנשטיין).
מגזין ארץ אחרת, בית אבי חי, ירושלים, 2007 (אוצר: יונתן אמיר).
איפה היית כשזה קרה, גלריה זהזהזה, תל אביב, 2014 (אוצרת: חגית גאון)
סימנים, הגלריה לאמנות חברתית, מכללת דוד ילין, ירושלים, 2015 (אוצרת: חגית גאון)
13 חוליות, גלריית הסינמטק, סינמטק ירושלים, ירושלים, 2016 (אוצרת: חגית גאון)
פתיחה, גלריה מרי, יולי 2017 (אוצרת בתיה רוזנק).
הדפס מקומי עכשווי, הגלריה החדשה בטדי, ירושלים, 2018 (אוצרת: תמר גיספן).
חולות ומועדים, גלריה מרי, אפריל 2018 (אוצרת: סמדר צוק).
אמנות פלסטיק, גלריה מרי, אוקטובר 2018 (אוצר: ינאי גבע).
שמלה, סמלה: שיבה לאנטיאה, תערוכה משותפת של גלריה מרי עם גלריה אגריפס 12, אפריל 2019 (אוצרות: ריטה מנדס-פלור ונעמי טנהאוזר).
נפוטיזם, גלריה מרי, יולי 2019 (אוצרות: מירי גרמיזו וריבה פינסקי-אוודיש)
ויהי ערב ויהי בקר, גלריה מרי, אוקטובר 2019 (אוצר: ליאב מזרחי)
דפוס, גלריה מרי, אוקטובר 2020 (אוצר: ליאב מזרחי).
על הפנים, גלריה מרי, ספטמבר 2021 (אוצרות: רינה עזרוני וחנה קרומר)
הומאז', גלריה מרי, אוקטובר 2021 (אוצר: אריה ברקוביץ).
מעשה במרחב, תערוכה משותפת של גלריה מרי עם גלריה אגריפס 12, ספטמבר 2022 (אוצרת: נאוה ט.
ה-DNA של מרי, גלריה מרי, נובמבר 2022 (אוצרות: מירי גרמיזו ואתי אברג'ל).
רסיס מן הסערה, סטודיו לאמנים סם שפיגל, 2023 (אוצרת: נעה ארד יאירי)
אחד+אחד, גלריה מרי, דצמבר 2023 (אוצר: יובל אוריון)
תערוכת אביב, סטודיו לאמנים סם שפיגל (במלאת שנה לפעילותו), אפריל 2024.
רסיס מן הסערה, מוזיאון ארצות המקרא ירושלים, 2024 (אוצרת: נעה ארד יאירי)
הקפלים הסמויים מן העין, גלריה מרי, פברואר 2025.
מעבר לעייפות החומר, גלריה מרי, ספטמבר 2025.
יש מקום, סטודיו לאמנים סם שפיגל, נובמבר 2025 (אוצרת: יעל בוברמן-אטאס)
נפוטיזם, גלריה מרי, יולי 2019 (בשיתוף עם ריבה פינסקי-אוודיש).
ה-DNA של מרי, גלריה מרי, נובמבר 2022 (בשיתוף עם אתי אברג'ל).
מירטל " קיי " תומפסון קייגל הייתה טייסת אמריקאית וחברה בקבוצת האסטרונאוטיות מרקורי 13. היא עבדה כמדריכת טיסה וכתבה על תעופה בצפון קרוליינה.
קייגל נולדה ב-3 ביוני 1925 בעיירה סלמה שבצפון קרוליינה.
היא שאפה לטוס מגיל צעיר, וכשהייתה בת 12, אחיה לימדו אותה לטוס במטוס שבבעלותם.
כשהיא "קיבלה כנפיים" בגיל 14, קייגל הייתה הטייסת הצעירה ביותר בצפון קרולינה, ובאותה עת, אולי הייתה הטייסת הצעירה ביותר בארצות הברית.
היא הצטרפה לכיתת האווירונאוטיקה של התיכון, וכאשר מדריך בית הספר גויס כלוחם במלחמת העולם השנייה, היא סיימה את שנת הלימודים כמורה.
כמדריכת טיסה היא זכתה לכינוי, "קפטן K".
קייגל קיבלה את רישיון הטיס הפרטי שלה כשהייתה בת 19.
קייגל הצטרפה לסיירת האוויר האזרחית ולארגון הטייסות ה-99, ורצתה לשרת בארגון טייסות שירות חיל האוויר.
היא המשיכה לנהל שדה תעופה ליד העיר ראלי שבצפון קרוליינה וכן ניהלה את שירות השכרת המטוסים שלה.
בשנת 1950, היא זכתה בגביע פאודר פאף דרבי (Powder Puff Derby).
ב־1951 השלימה את רישיון הטייס המסחרי שלה למטוס חד ורב-מנועי עם דירוגי מכשירים.
בנוסף, היא הייתה מדריכת טיסה מוסמכת, מדריכה לטיסת מכשירים ומדריכת קרקע.
בית הספר לטיסה שלה היה ממוקם בסלמה, עיירת הולדתה.
ב-1946 החלה קייגל לכתוב טור בשם "זרמי אוויר" עבור העיתון "Johnstonian Sun" בסלמה.
מאוחר יותר, מ-1953 עד 1960 הועבר הטור ל- "Raleigh News and Observer".
משהטיסה מטוס אימון סילוני T-33, היא הפכה לאחת מחמש הנשים היחידות שהטיסו אי פעם מטוס סילון.
קייגל נישאה לתלמיד שלה לשעבר, וולט קייגל, בשנת 1960. שמלת הכלה שלה הייתה עשויה מבד מצנחים.
ב-1961. זמן לא רב לאחר שהגיעה, הוזמנה קייגל להשתתף בתוכנית החדשה "נשים בחלל".
כבר בתחילת התוכנית צברה 4,300 שעות טיסה.
קייגל ושתים עשרה הנשים האחרות שהשתתפו בתוכנית נודעו בסופו של דבר בשם "ה-13 של מרקורי".
במהלך התוכנית, קייגל הוזהרה על ידי המנהלים שלא להיכנס להריון.
בין שלל הבדיקות שעברה במסגרת התוכנית, היא ציינה שאחת הבדיקות הגרועות ביותר שניצבה בפניה היה הקפאת עור התוף.
קייגל חזרה ללמד תלמידים לטוס וגם נרשמה לאוניברסיטת מרסר.
היא המשיכה להיות מעורבת בסיירת האוויר האזרחית.
בשנת 1964, היא התחרתה במירוץ האוויר הבינלאומי לנשים.
בשנת 1986, היא הפכה לחברה בצוות הלוגיסטיקה האווירית של וורנר רובינס.
בשנת 1988, קייגל הפכה לאישה השנייה שסיימה את לימודיה במכון הטכנולוגי של ג'ורג'יה עם תעודה של מכונאית אוויר וכוח.
בשנת 1998, בגיל 73, היא עדיין הטיסה את הססנה החד-מנועי שלה, אף על פי שפרשה מהוראה בבסיס חיל האוויר רובינס.
ב-26 באפריל 2003, קייגל נכנסה להיכל התהילה האווירי של ג'ורג'יה.
בשנת 2007, היא ושמונה מבוגרות "ה-13 של מרקיורי" זכו בתואר דוקטור לשם כבוד מאוניברסיטת ויסקונסין - אושקוש.
באחרית ימיו החל במלאכת כתיבת ה-'לע'תנאמה', מילון פרסי אנציקלופדי חשוב שהושלם רק לאחר מותו.
מירזא עלי־אכבר קזויני דהח'דא נולד בטהראן ב-1879 למשפחה של אצולת קרקעות זעירה שמקורה במחוז קזוין שבצפון מערב איראן.
הוא היה הבכור מבין שלושה בנים ובת שנולדו לאביו, באבא ח'אן, מנישואיו השניים, לאמו של עלי־אכבר.
כשדהח'דא היה בן תשע או עשר מת אביו, ולאחריו מת גם הנאמן שהופקד על נכסיו.
רכוש האב נלקח במרמה מן המשפחה, שנאלצה עתה לחיות חיי אביונות בבית צנוע ליד הבאזאר.
חוויה זו השפיעה עמוקות על דהח'דא, שבבגרותו יוקיע בטוריו הסאטיריים את תרבות השקר והרמאות הנפוצה בפוליטיקה.
לפני מות האב התגוררה המשפחה בסמוך לביתו של מוג'תהד בעל נטיות באביות בשם חאג'י שיח' האדי נג'מאבאדי (Hajji Shaykh Hadi Najmabadi), אשר דהח'דא האב העריץ.
נג'אמבאדי נודע ביושרו ובכך שאת חצרו פקדו כולם – בני דתות ומעמדות שונים, מהעניים המרודים ביותר ועד לשאה מוזפר א-דין.
עלי־אכבר הצעיר נכנס אל מעגל תלמידיו.
הוא פיתח כך השקפה סובלנית כלפי בני דתות שונות וביקורת כלפי אמונות טפלות.
גם לאחר שהתייתם המשיך להתחנך אצל אחד מאנשי חוגו, השיח' ע'לאם-חסין ברוג'רדי.
ברוג'רדי העניק לנער השכלה דתית נרחבת שכללה נושאים בדקדוק ערבי, פילוסופיה, תאולוגיה והלכה אסלאמית.
אולם, בניגוד למצופה ממנו, עלי־אכבר הצעיר בחר שלא להמשיך במסלול הלמדני שיוביל אותו להיות לאיש דת מכובד.
במקום זאת העדיף המלומד הצעיר לפנות למלאכת העיתונאות.
לימים החינוך האסלאמי יאפשר לו לבקר מבפנים את הממסד הדתי.
ב-1899 הוא החל ללמוד במחזור הראשון בבית הספר החדש למדעי המדינה שהוקם בטהראן.
הוא אמנם פרש בסוף השנה הראשונה מבלי לגשת לבחינות הסיום, אך כעבור שנתיים חזר ללימודיו – הוא שקד על לימודי הצרפתית, הגאוגרפיה, מדעי המדינה והמשפט הבינלאומי.
כסטודנט מצטיין דרך כוכבו ואחד המרצים אף ביקש ממנו שילמד שיעורים בחלק מהקורסים שלו.
זמן מועט לאחר סיום לימודיו החל לעבוד במשרד החוץ האיראני.
ב-1903 נלווה כדיפלומט זוטר לשגריר ע'פארי בצאתו לשליחות בבלקן.
שנתיים תמימות שהה באירופה, בעיקר בווינה אך גם בבוקרשט, ואלו שינו את חייו.
הוא העמיק את שליטתו בצרפתית והחל להיחשף לתרבות האירופית, ובמיוחד למוסדות החינוך האירופיים ולרעיונות הליברליזם והסוציאל־דמוקרטיה.
באותה העת התחולל דיון רעיוני ער בחוגים השמאליים והרדיקליים באירופה והחשיפה לדיונים אלו בעת שהייתו באוסטרו־הונגריה וברומניה, בשילוב הידע בהיסטוריה, בשפות ובנושאים אסלאמיים, מיצבה את דהח'דא כאחד מהאינטלקטואלים הצעירים המבטיחים של איראן.
ייתכן שרעיונות אלו השפיעו גם על החלטתו שלא להמשיך לשרת את הממלכה כדיפלומט בשובו למולדת ב-1905. במקום זאת הוא ניצל את שליטתו בצרפתית ועבד כמתרגם אצל מהנדס בלגי שפיקח על בניית כביש בח'וראסאן, בצפון מזרח איראן.
ב-1906 המהפכה החוקתית באיראן הייתה בשיאה.
חוקה ראשונה, שפורסמה באוגוסט 1906, העניקה לאיראנים חופש ביטוי שרבים מיהרו לנצל.
עיתונים לא מצונזרים נוסדו בבירה, בתבריז וגם בבירות הפרובינציאליות.
דהח'דא, כבר לא דיפלומט בשירות השאה, הסתובב בחוגים של אינטלקטואלים מתנגדי משטר, שהתארגנו באגודות סתרים ופעלו לטובת כינון סדר סוציאל־דמוקרטי חדש.
הוא הצטרף אל המפלגה הסוציאל־דמוקרטית ושם פגש בפעיל מירזא ג'האנגיר ח'אן.
במהרה נוצר בין השניים קשר קרוב על רקע הדמיון בדעותיהם ובהשקפותיהם הפוליטיות והדתיות.
עוד לפני כינון החוקה, באביב 1906, פנה מירזא ג'האנגיר ח'אן אל דהח'דא והציע לו להצטרף אל מיזם שעליו חשב – יסוד עיתון מהפכני, הומוריסטי ואקטיביסטי בשם 'סור-י אסראפיל'.
משמעות השם, 'שופרו של המלאך אסראפיל', היא סימבולית.
לפי האסלאם יתקע המלאך בשופר ביום הדין כדי לבשר את תחיית המתים.
כותבי העיתון השתמשו בשמו ובדמותו (בסמליל העיתון) כדי לבשר בהשאלה על תחייתו של העם האיראני.
הגיליון הראשון של העיתון הודפס בטהראן, ב-30 במאי 1907, בהוצאת 'ספריית תרבית', הוצאה לאור פרוגרסיבית בבעלות חבר הפרלמנט חסן תקיזאדה.
העיתון היה בן שמונה עד עשרה עמודים והודפס בימי חמישי, לקראת סוף השבוע, שהתחיל בשישי.
את הכותרת עיטר ציור של המלאך אסראפיל התוקע בשופרו ביום הדין, כשלצדו פסוק הקוראן המזכיר אותו וסיסמת המהפכה הצרפתית – 'חירות, שוויון, אחווה'.
בהיעדר מסורת של עיתונות חופשית ודמוקרטית, מרבית העיתונים שהודפסו לאחר המהפכה הרעיפו ידע על ציבור הקוראים מבלי לשאוף לחנך את ההמון לדמוקרטיה ולנאורות.
בזירה הזו 'סור־י אסראפיל' היה שונה, מודע לחשיבותו כעיתון מהפכני.
מטרותיו הוגדרו כ-"פיתוח משמעותה של החוקה, תמיכה באספה המייעצת הלאומית [הפרלמנט] והושטת עזרה לאיכרים, לעניים ולמדוכאים".
טורו הסאטירי השבועי של דהח'דא היה גולת הכותרת של העיתון והחלק הפופולרי ביותר בו.
שמו, 'צ'רנד ו-פרנד' הוא ביטוי שמשמעותו הוא 'ברברת'.
על טורים אלו חתם דהח'דא בשם העט 'דח'ו', כינויו של טיפוס פשוט ממוצא קזויני ומושאן של אגדות הומוריסטיות במסורת העממית (מעין הרשל'ה קזויני).
בנוסף ל-'צ'רנד ו-פרנד', דהח'דא כתב גם את מרבית מאמרי המערכת.
טוריו סייעו לעיתון להגדיל את תפוצתו, שבשלב מסוים הגיעה ל-24,000 עותקים, יותר מכל שבועון מקביל באיראן באותה התקופה.
מאז כינון החוקה התחלף השאה ועל כס הטווס ישב כעת מוחמד עלי שאה קג'אר, שגמר אומר להיאבק בסדר החוקתי החדש, המאמרים הביקורתיים של דהח'דא לא חסכו שבטם מהממסד הדתי ומהחצר המלכותית.
בהתאם, העיתון נתקל בקשיים – השלטונות והאליטה הדתית לחצו על המערכת ומדי פעם בפעם מנעו את פרסום השבועון, שבשנתו הראשונה הצליח לפרסם רק 32 גיליונות.
כבר בשבוע הרביעי לפרסומו נאספו והוחרמו כל הגיליונות ונאסר פרסום גיליונות חדשים למשך חודש וחצי.
ב-20 ביוני 1908, ביום שישי, הודפס השבועון בפעם האחרונה באיראן.
ביום שני, שלושה ימים לאחר מכן, הפציצו כוחות ששלח השאה את המג'לס (בית הנבחרים).
הקץ הקיץ על האביב החוקתי של איראן, ועמו גם על סור-י אסראפיל.
מיד לאחר הפצצת המג'לס הוציאו השלטונות להורג את ג'האנגיר ח'אן ואסרו על הדפסת השבועון.
דהח'דא, שפחד שגורלו יהיה כשל עמיתו, ברח אל הצירות הבריטית בטהראן יחד עם תומכי חוקה אחרים (ביניהם מירזא קאסם ח'אן, גם כן מהנהלת העיתון).
הבריטים הבטיחו למתנגדי המשטר מעבר בטוח ודהח'דא יצא בשנית את איראן לאירופה, הפעם כגולה.
גלות והמשך הכתיבה הסאטירית והפובליציסטית
דהח'דא הגיע תחילה לבאקו, שם נאספו שם נאספו רבים מתומכי החוקה שזה עתה ברחו מאיראן, לפני שהתפזרו למקומות שונים במערב אירופה.
דהח'דא עצמו הגיע לפריז כשהוא חסר פרוטה ומדוכא, משקיף מרחוק על התעמרות המשטר האיראני בקרוביו ובמכריו.
מהעיר הגדולה שם פעמיו לאיורדון שבשווייץ.
בזמן ששהה באיורדון הוציא לאור בעצמו עוד שלושה גיליונות של סור-י אסראפיל.
הוא ביקר בהם באופן חריף את הממסד הקאג'ארי המושחת.
המרחק מהמולדת והחופש שאפשר לו המקלט השווייצרי, יחד עם הכעס על מות עמיתו, הפכו את כתיבתו לישירה ונוקבת יותר.
בגיליון האחרון, שיצא לאור ב-8 במרץ 1909, פרסם דהח'דא שיר קינה סאטירי במבנה מסורתי, שהוקדש לעמיתו ג'האנגיר, שאת זכר אורו ביקש מהקוראים לנצור.
העיתונים הודפסו בפריז ובשוויץ והוברחו לאיראן, שם הועברו בסתר מקורא לקורא.
הקשיים הלוגיסטיים היו למשא על דהח'דא, שחשב לשלוח יד בנפשו.
לבסוף גברה נחישותו להמשיך ולפרסם סאטירה.
לאחר שנשקלה האפשרות להמשיך לפרסם בז'נבה או בברלין, עבר באביב 1909 לאיסטנבול, היכן שהפיכת הטורקים הצעירים מהקיץ הקודם יצרה סביבה מסבירת פנים לגולים איראניים תומכי החוקה.
דהח'דא חבר בשנית לתקיזאדה, הצליח לגייס מימון מהגולים המקומיים והשיק ב-30 ביוני עיתון חדש בפרסית בשם סוֹרוּשׁ (سروش, Sorūsh), שאותו ניהל וערך.
מאמר המערכת בגיליון הראשון ציין שמטרת העיתון היא להפיץ "את מה שלוחמי החופש האיראניים חושבים".
הוא הספיק לפרסם רק 14 גיליונות לפני שהתקציב אזל ולפני ששב יחד עם רבים מעמיתיו הגולים למולדתו.
ביולי 1909 כוחות פרו־חוקתיים נכנסו לטהראן ואילצו את השאה הקאג'ארי לבקש מקלט בקונסוליה הרוסית ולוותר על כסאו.
בחירות פרלמנטריות נערכו ברחבי איראן ודהח'דא נבחר במקביל כנציג בפרלמנט על ידי תושבי שתי ערים שונות – עיר הולדתו טהראן וכרמאן, שתושביה זכרו לו לטובה את מילותיו הביקורתיות כלפי הנסיך פירוז מירזא.
ב-23 בינואר 1910 הוא שב מהגלות כדי לתפוס את מקומו בפרלמנט.
הוא הפתיע רבים בכך שעל אף עברו הסוציאל־דמוקרטי, הצטרף ל'מפלגה המתונה', השמרנית יותר.
אולם, במהרה התפכח מהפוליטיקה, בין היתר בשל מחלוקות בין המתונים לדמוקרטים ובשל השיתוק שכפו המעצמות האירופיות, שהתנגדו למומנטום הדמוקרטי באיראן.
בסוף 1914 הגיעה לאיראן מלחמת העולם הראשונה, שפרצה באותו הקיץ.
העות'מאנים, הרוסים והבריטים החלו לכבוש חלקים מהמדינה בעוד סוכנים גרמנים המרידו שבטים דרומיים נגד הממשלה ונגד מדינות ההסכמה.
דהח'דא נמלט מטהראן, בדומה לתומכי חוקה רבים, ומצא מקלט בכפר של אחד השבטים הבח'תיארים של צ'הארמחאל.
הכאוס שיצרה המלחמה הוביל גם לשינוי משטר– בפברואר 1921 הנהיג איש צבא בשם רזא ח'אן (לימים רזא שאה) הפיכה צבאית שהפכה אותו, בסיוע הבריטים ובתמיכת מרבית האליטות, לשליטה בפועל של המדינה.
בצל ההרס של המלחמה עלתה קרנה של הגישה הלאומנית והאוטוריטרית שקידם המנהיג החדש, והוא זכה לתמיכה גם בחוגי הסוציאליסטים והפרוגרסיבים.
כשדהח'דא שב לבירה הוא החל לכהן בתפקידים בכירים במשרדי הממשלה של המשטר החדש, תחילה במשרד החינוך ובהמשך במשרד המשפטים.
ב-1924 שב לאלמה מאטר שלו, בית הספר למדעי המדינה, אך הפעם כמנהלו, תפקיד שבו כיהן עד 1941.
מאז שחזר דהח'דא לאיראן כמעט ולא כתב יותר סאטירה – לא בפרוזה ולא בשירה.
במכתב הוא הסביר שאין הוא מרגיש שהוא יכול לחזור לסגנון של סור-י אסראפיל, כמו גם לחרוז ולמשקל של השירה, בתקופה שממנה נעדרים הלהט והחירות שאפיינו את התקופה החוקתית.
כששהה אצל הבח'תיארים בילה דהח'דא בקריאת ספר יחיד שעמד לרשותו – מילון צרפתי־פרסי של הוצאת לארוס.
אותו ספר הוביל את הפוליטיקאי והכותב המתוסכל להרהר ברעיון חדש – יצירת מילון אנציקלופדי פרסי מקיף.
בשובו לטהראן החל בעבודה המקדימה ליצירת מילון שכזה, במקביל לעיסוקיו הציבוריים.
התגברות הצנזורה תחת שלטונו של רזא שאה חיזקה את החלטתו להקדיש את מלוא זמנו ומרצו לעבודה מחקרית וספרותית.
גולת הכותרת של עבודה זו הייתה 'הלקסיקון', הלע'תנאמה, יצירה מרובת כרכים שהחלה להתפרסם ב-1939. בנוסף לכך שקד דהח'דא על אוסף בן ארבעה כרכים של מימרות פרסיות, ערך יצירות פרסיות קלאסיות ופרסם מאמרים על השפה והספרות הפרסית.
בעשור הראשון לשלטונו של מוחמד רזא שאה פהלווי הוא הוסיף לעמול על יצירתו האקדמית ונמנע מלעסוק בפוליטיקה.
הוא סטה ממנהגו רק ב-1951, כשהצטרף לאגודה סוציאליסטית והודיע על תמיכתו במוחמד מוצאדק, ראש הממשלה שהוביל מאבק המוני להלאמת הנפט.
מאבק זה הסתיים במפח נפש קולקטיבי ואישי – מוצאדק הודח בהפיכת 28 במרדאד ודהח'דא נחקר על מעורבותו לכאורה בתכנון סדר פוליטי ליום שאחרי השאה.
עלי־אכבר דהח'דא הזקן פרש שוב מהפוליטיקה, הפעם לתמיד.
את שארית חייו, עד סמוך למותו בשיבה טובה ב-26 בפברואר 1956 בילה בכתיבת הלע'תנאמה, המגנום אפוס הלקסיקלי שלו.
טורי 'צ'רנד ו-פרנד' היו נקודת מפנה בהיסטוריה הספרותית של איראן, הן מבחינת הסגנון והן מבחינת התוכן.
אלמנטים סאטיריים היו חלק אינטגרלי מהשירה הפרסית כבר מימי הביניים ולאורך השנים התפתחו במסגרתה מספר ז'אנרים שבבסיסם לעג וביקורת חברתית ופוליטית, אך רק בתקופה שבה פעל דהח'דא הפכה הסאטירה לצורה של התנגדות פוליטית.
דהח'דא חידש גם בכך שלא הסתפק בשירה סאטירית, אלא ייצר סוגה חדשה של פרוזה סאטירית, שסטתה ממוסכמות הסוגות הקיימות: סגנון חדש ומהפכני, ישיר וכן, שאימץ שפה עממית ופנה אל ההמון.
טוריו הסאטיריים שילבו שירים חרוזים שגייסו את כל משלבי השפה - גם שירים שחיקו מבנים קלאסיים, שילבו מילים ארכאיות ואלגוריות מורכבות וכוונו אל הקורא המשכיל, וגם חרוזים בשפה פשוטה שנועדו לגייס את רגש ההמון למען המאבק החוקתי.
שירו הסאטירי הבולט ביותר של דהח'דא לא פורסם בעת שכתב טורים באופן קבוע אלא דווקא ב-1933, בתקופה שבה כמעט והתנזר לגמרי מסאטירה.
השיר נכתב לבקשת העורך של ספר הפתגמים שכתב, שביקש ממנו שיר שיסביר את הביטוי 'בעזרת השם, זה חתול'.
השיר הארוך שנולד מבקשה זו אמנם משתמש בביטוי ככותרתו, אך אין הוא מכשיר דידקטי אלא במה ללעג ולביקורת, המופנים כלפי התנהגותם והופעתם של המלומדים הדתיים.
מושאי הביקורת של דהח'דא היו מגוונים, וכללו אלמנטים רבים בחברה, מהמלוכה עד האיכרים ודרך רעות חולות שונות – חברתיות, דתיות ופוליטיות.
חיצי ביקורת רבים שולחו במי שהוא כינה ריאקציונרים – תומכי השלטון האבסולוטי וחכמי הדת השמרניים, שמאז מרד הטבק השיגו השפעה ניכרת על חיי היום־יום באיראן.
כשהוא מושפע מרעיונות של רפורמיסטים אירופיים, דהח'דא תקף את קבעונם האינטלקטואלי וסיאובם של אנשי הדת המעוותים את האסלאם וכן את ההמון שמציית להם בעיוורון ודבק באמונות טפלות.
בנוסף להפרדת דת ומדינה, דהח'דא העלה בפני קוראיו את המודעות לנושאים ליברליים נוספים, כמו חירויות האזרח ושוויון לפני החוק.
הוא תמך בשחרור האישה ובמאבק ברעלה.
חלק מנושאי כתיבתו היו מעמדיים.
הוא תמך באיכרים במאבקם בבעלי האדמות והציע רפורמות אגרריות.
בסדרת מאמרים מתורגמים הנגיש לקורא הפרסי את הנושאים הפוליטיים שעמדו כמה שנים קודם לכן במרכז המהפכה ברוסיה וטען שסוציאל־דמוקרטיה היא הפתרון עבור האיכרים האיראנים.
בנוסף לכתיבה הסאטירית, דהח'דא הקדיש שנים רבות מחייו לכתיבה מילונאית ולקסיקלית.
יצירתו החשובה ביותר הייתה הלע'תנאמה, מילון אנציקלופדי לשפה הפרסית, ששאב את דוגמאותיו מהספרות הקלאסית, העממית, הדתית וההיסטורית.
עד היום נחשב מילון זה לאחד המילונים החשובים ביותר עבור לומדי הפרסית.
בעשור האחרון לחייו של דהח'דא קיבל הפרויקט תמיכה בדמות תקציב וצוות שהקצה לו המג'לס, עדות להכרת המדינה בחשיבות מפעל המילון.
צוותו, בראשות מחמד מעין , המשיך בעבודה לאחר מותו וב-1963 קיבלו את חסותה של אוניברסיטת טהראן, שם ייסדו את 'מכון דהח'דא בטהראן'.
חמישים כרכי המילון פורסמו לבסוף ב-1980, שנה לאחר המהפכה האיראנית.
עוד לפני שעבד על הלע'תנאמה חיבר דהח'דא את 'אמת'אל ו-חכם' (امثال وحکم), לקסיקון בן ארבעה כרכים של ביטויים ואמרות כנף פרסיות.
הלקסיקון פורסם בין 1930 ל-1934 והתמלוגים שניתנו לדהח'דא עבורו שימשו אותו להדפסת ספרים נוספים ולמתן תרומות לחולים.
אף על פי שהושפע מרעיונות מערביים, דהח'דא דבק כל ימיו באהבתו לתרבות הפרסית.
לאחר שפרש מהפוליטיקה ערך מספר יצירות מהקאנון הקלאסי של התרבות הפרסית, כולל קובצי שירה של פרוח'י סיסתאני , מנוצ'הרי , נאצר ח'סרו , מסעוד סעד סלמאן , סוזני וחאפז.
הוא גם חיבר ביוגרפיה של החוקר הפרסי אל-בירוני.
היכרותו העמוקה עם הספרות הקלאסית אפשרה לו לכתוב שירים משל עצמו בסגנונן הקלאסי, תוך שמירה על אוצר המילים, הסגנון האלגנטי וכוח ההבעה הסוחף של המקור.
דהח'דא ניצל את ידיעותיו בצרפתית כדי לתרגם לפרסית את 'רוח החוקים', חיבורו החשוב של מונטסקייה.
בחיבור זה הפריד המחבר הצרפתי בין תפקידי החוק האנושי לתפקידי החוק האלוהי.
אבחנה זו התאימה לדהח'דא ששאף להעתיק את הרעיון לסביבה אסלאמית ולטעון שמטרת האסלאם היא לכוון את המוסר הפנימי של האדם, ולא את המבנה החברתי, שבתורו צריך להישלט על ידי חוקים אנושיים ורציונליים.
צ'רנד ו-פרנד וטורים נוספים, בעיתון סור י-אסראפיל (1907-1909)
לע'תנאמה (מילון אנציקלופדי, הפרסום הסתיים ב-1980)
מירטו ארטאן אוזוני (באלבנית: Myrto Artan Uzuni, נולד ב-31 במאי 1995) הוא כדורגלן אלבני.
הוא משחק בעמדת החלוץ באוסטין ובנבחרת אלבניה.
הוא התחיל את הקריירה בקבוצה טומורי בעירו בראט, המשיך בקבוצות אפולוניה, לסי, לוקומוטיבה זאגרב ופרנצווארוש.
בשנת 2022 חבר לקבוצה הספרדית גרנדה ומשחק במסגרתה עד היום.
מירטה ואן דר סחואוט (בהולנדית: Myrte van der Schoot; נולדה ב-16 באפריל 2004) היא אתלטית הולנדית, סגנית אלופה אולימפית (פריז 2024), אלופת עולם באולם (גלאזגו 2024) ואלופת אירופה (רומא 2024) בריצת שליחות 4x400 מטר.
באליפות אירופה עד גיל 20 שנערכה בירושלים שבישראל באוגוסט זכתה במדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר בשיא הולנד עד גיל 23 חדש של 3:33.33 דקות, ובמדליית ארד בריצת 400 מטר בשיא הולנד עד גיל 20 חדש של 52.85 שניות.
באליפות העולם באולם שנערכה בגלאזגו שבממלכה המאוחדת במרץ זכתה במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר לאחר שרצה בשלב המוקדמות.
באליפות אירופה שנערכה ברומא שבאיטליה ביוני זכתה במדליית זהב בריצת שליחות 4x400 מטר לאחר שרצה בשלב המוקדמות.
באולימפיאדת פריז שנערכה באוגוסט זכתה במדליית כסף בריצת שליחות 4x400 מטר לאחר שרצה בשלב המוקדמות.
מרים (מירי) רגב (נולדה ב-26 במאי 1965) היא אשת צבא ופוליטיקאית ישראלית המכהנת כשרת התחבורה והבטיחות בדרכים.
את שירותה הצבאי סיימה בדרגת תת-אלוף לאחר ששימשה דוברת צה"ל בתקופת ההתנתקות ובמלחמת לבנון השנייה.
נולדה בשם מרים סיבוני וגדלה בקריית גת.
אביה פליקס סיבוני עלה ממרוקו, ואימה מרסל (מרסדס) לבית בן זקן עלתה מספרד בשנות ה-50. גדלה בבית דובר ספרדית.
למדה בתיכון אורט רוגוזין שבקריית גת.
בגיל 17 זכתה לתואר "צברית השנה" של השבועון "מעריב לנוער".
בצעירותה התנדבה במשך מספר שנים במד"א ואף מונתה שם לתפקיד מזכירת מחוז השפלה.
הייתה פעילה במועצת הנוער של קריית גת וארגנה מבצעי התנדבות למען עולים חדשים.
רגב בעלת תואר ראשון בחינוך בלתי פורמלי מהמכללה האקדמית בית ברל, ותואר שני במנהל עסקים עם התמחות במימון ושוק ההון מהקריה האקדמית אונו.
בנוסף, היא בוגרת המכללה הבין-זרועית לפיקוד ולמטה.
נשואה לדרור רגב, מהנדס ב, ואם לשלושה.
רגב התגייסה לצה"ל בשנת 1983 ושירתה כמדריכת נוער.
יצאה לקורס קצינות ולאחר מכן שימשה כמפקדת מחלקה בבסיס גדנ"ע.
בשנת 1986 עברה לחטיבת דובר צה"ל, תחילה בתפקיד דוברת פיקוד הדרום תחת אלוף הפיקוד יצחק מרדכי.
לאחר מכן, בשנת 1988 היא מונתה לראש לשכת דובר צה"ל אפרים לפיד.
בשנת 1989 הקימה את מדור יחסי ציבור במפקדת חילות השדה (מפח"ש) ושימשה כראש המדור, ולאחר מכן שימשה ראש מדור תקשורת מקומית, ראש ענף תכנון וייזום וראש ענף תקשורת.
בשנת 2002 הועלתה לדרגת אלוף-משנה ומונתה לסגנית דוברת צה"ל.
לאחר שלושה חודשים מונתה למרכזת מערך ההסברה בלשכת ראש הממשלה במסגרת ההיערכות לקראת מלחמת עיראק, לאחר מכן יצאה לחופשה ארוכה, שבסיומה, בשנת 2004, מונתה לצנזורית הראשית לעיתונות ולתקשורת.
עם מינויו של רב-אלוף דן חלוץ לרמטכ"ל, מונתה לדוברת צה"ל (ב-2 ביוני 2005).
רגב הייתה האישה השנייה שמילאה את התפקיד ברציפות (החליפה את תת-אלוף רות ירון), והראשונה (והיחידה עד כה) מדוברי צה"ל שצמחה מתוך חטיבת דובר צה"ל עצמה.
רגב הייתה דוברת צה"ל בזמן יישום תוכנית ההתנתקות, שבמהלכה ניתן חופש פעולה רב לעיתונאים, שהיו רשאים להצטרף לצוותי הפינוי ולראיין מפקדים בכירים וחיילים ללא צורך בקבלת אישור.
באותה העת כינתה את התנהגות הנוער בכפר דרום "התנהגות ברברית ועבריינית", התבטאות שעליה התנצלה 13 שנים לאחר מכן.
בתפקידה המשיכה גם במהלך מלחמת לבנון השנייה, עד אוגוסט 2007. באוקטובר 2007 מינה אותה הרמטכ"ל גבי אשכנזי לרכזת אירועי צה"ל לציון חגיגות שנת ה-60 למדינת ישראל, תפקיד שמילאה עד לסיום שירותה בשנת 2008.
בדו"ח ועדת וינוגרד לאחר מלחמת לבנון השנייה בפרק "מבחן התוצאה - חשיפת סודות המדינה בפני גופים אחרים" כתוב כי "נתגלו כשלים משמעותיים" בחטיבת דובר צה"ל שהשפיעו על תוצאות המלחמה, כשהוועדה מציינת במפורש ראיון שהם ערכו עם "דוברת צה"ל (מירי רגב).
על פי מקורות שונים, לאחר שחרורה מצה"ל ולקראת הבחירות לכנסת השמונה עשרה ניהלה רגב מגעים עם מספר מפלגות, כולל מפלגת העבודה, אך ללא הצלחה, ובעקבות זאת הצטרפה למפלגת הליכוד.
ח"כ לשעבר דניאל בן סימון העיד כי הוא תיווך בינה לבין מנהיגי מפלגת העבודה, והעיתונאי אמנון אברמוביץ' העיד כי פנתה אליו להתייעצות בנושא.
רגב הכחישה בעקביות את הטענות הללו.
רגב הצטרפה למפלגת "הליכוד" בנובמבר 2008. לאחר הבחירות המקדימות במפלגת הליכוד, דורגה בתחילה במקום ה-34 ברשימת "הליכוד" לכנסת ה-18. לאחר קבלת ערעור שהוגש בנוגע להצבעה, הוצבה במקום ה-27 ברשימה.
רגב נבחרה לכנסת ה-18 ומאז מכהנת כחברת הכנסת מטעם "הליכוד".
בכנסת ה-18 הייתה יושבת ראש ועדת המשנה לפריפריה וכחברה בוועדת הכספים, בוועדת החוץ והביטחון בוועדת הפנים והגנת הסביבה ובוועדה משותפת לתקציב הביטחון.
בכנסת ה-19 הייתה יושבת ראש ועדת הפנים והגנת הסביבה וכחברה בוועדות הכספים והחוץ והביטחון.
בהפגנה שנערכה בתל אביב נגד מסתננים מאפריקה, אמרה כי "הסודנים הם סרטן בגוף שלנו - נעשה הכול להחזיר אותם בחזרה למקום מוצאם.
לא נאפשר לאנשים לבוא לחפש עבודה בארץ ישראל".
על משפט זה נעשו פרודיות רבות, בין היתר צוטט במערכון של היהודים באים.
היא הדגישה בריאיון לאחר מכן כי היא אינה מעודדת אלימות.
רגב כינסה דיון מיוחד של ועדת הפנים בנושא מקורות המימון של ארגוני הסיוע לפליטים, שלדבריה מעוניינים לשנות את האופי היהודי של מדינת ישראל.
ב-2011 בזמן המחאה החברתית ביקרה רגב במאהל שדרות רוטשילד בתל אביב כדי להביע הזדהות.
אף על פי כן, חלק מהמוחים גירשו אותה מהמתחם ובתגובה כינתה אותם רגב "שמאל קיצוני".
לקראת הבחירות לכנסת ה-20, זכתה בבחירות המקדימות ברשימת הליכוד במקום החמישי.
עם הקמת ממשלת ישראל ה-34 מונתה לשרת התרבות והספורט ונכנסה לתפקידה במאי 2015. צעדיה נתפסו כ"אנטי דמוקרטיים" ונחתמה עצומה של מאות אנשי תרבות נגד רגב.
בראיון שנתנה רגב לכתב העת "את", אמרה בתגובה ש"עולם האמנות הוא כפוי טובה, ולא בא לי לעבוד בשביל כפויי טובה".
ברקע העימות, עמדה החלטת שר החינוך נפתלי בנט להוציא מסל התרבות הארצי את ההצגה "הזמן המקביל" המבוססת על כתבי המחבל וליד דקה, חבר החוליה שרצחה את החייל , ושהוצגה ב"תיאטרון אל-מידאן" בחיפה.
ב-16 ביוני קיבלה רגב את המלצתה של ועדה בראשות ד"ר חיים פרלוק והורתה על הקפאת העברת התקציבים לתיאטרון "אל-מידאן".
זאת עקב אי-סדרים כספיים שנתגלו בו והחשיפה שהמחזאי של ההצגה "הזמן המקביל" מזדהה עם המחבל דקה, ושדקה עצמו מעורב בשיווק ההצגה מהכלא.
רגב פעלה לביטול הקרנת הסרט "אל סף הפחד" העוסק ביגאל עמיר, רוצחו של ראש הממשלה יצחק רבין, בפסטיבל הקולנוע ירושלים.
מארגני הפסטיבל הודיעו שהסרט יוקרן לפני טקס הפתיחה וישתתף בתחרות.
רגב התנגדה להקמת תאגיד השידור הישראלי.
על פי פרסומים, אמרה ביולי 2016 בדיון בוועדת השרים לחקיקה: "מה שווה התאגיד אם אנחנו לא שולטים בו?".
במאי 2017 הודיעה למנהל פסטיבל ישראל שתמנע מימון מתקציב המדינה למופעים בפסטיבל שיש בהם עירום, בנימוק שמופע כזה פוגע ברגשותיהן של אוכלוסיות רחבות ובערכיה של מדינת ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית.
ב-4 ביוני ביקש היועץ המשפטי לממשלה, אביחי מנדלבליט, מרגב לחדול מהתבטאויות מסוג זה, בנימוק שסוגיות התקצוב אינן בסמכותה.
החל מיוני 2017, מונתה מספר פעמים לממלאת מקום ראש הממשלה.
בשנת 2018 הובילה את היערכות הממשלה לחגיגות שנת ה-70 למדינת ישראל.
במהלך ההכנות לטקס הדלקת המשואות התגלעה מחלוקת בינה לבין יושב ראש הכנסת, יולי אדלשטיין, לאחר שרגב ביקשה לשלב בטקס נאום של ראש הממשלה בנימין נתניהו.
אדלשטיין התנגד בנימוק שיש לשמור על המתכונת הקבועה של הטקס, שבה ראש הממשלה איננו נוכח.
לקראת יום העצמאות הסתמנה פשרה שלפיה ראש הממשלה ידליק משואה בשם ראשי הממשלה לדורותיהם ויישא דברי ברכה קצרים, בדומה למתכונת שהתקיימה בטקס ביום העצמאות ה-50. בפועל, נתניהו התעלם מהדרישות ונשא נאום ארוך.
רגב פעלה להעביר את משחק הידידות בין נבחרת ארגנטינה בכדורגל לנבחרת ישראל מחיפה לירושלים, והקצתה לכך 2.7 מיליון ש"ח מתקציב חגיגות ה-70 למדינה.
נבחרת ארגנטינה ביטלה את המשחק ושר החוץ של הארגנטינאי הסביר שהעברת המשחק לירושלים היא שגרמה לביטול.
בעקבות הביטול ספגה רגב ביקורת בישראל.
בתפקידה כיושבת ראש הוועדה למקומות הקדושים וסירבה לאשר את מתווה הכותל.
רגב הגיעה למקום השני בדירוג פעילות חברי "הליכוד" למען היהדות בכנסת העשרים, שנערך על ידי ארגון מתפקדי "ליכוד", בין היתר בעקבות התנגדותה למתווה הכותל ולמתווה הגיור.
בספטמבר 2015 פרסמה רגב את הקריטריונים של משרד התרבות והספורט לתקצוב מוסדות תרבות, במסגרת תיקון "חוק התרבות והאמנות", אשר כונה "חוק הנאמנות בתרבות".
בין הקריטריונים לשלילת תקציב: שלילת קיומה של ישראל כמדינה יהודית ודמוקרטית, הסתה לגזענות לאלימות ולטרור, תמיכה במעשה טרור נגד ישראל, ציון יום העצמאות או יום הקמת המדינה כיום אבל, מעשה השחתה הפוגע בסמל המדינה והחרמה או קריאה להטלת חרם על ישראל.
במאי 2016 משרד התרבות והספורט פרסם תיקונים למבחנים לחלוקת כספי תמיכות של המשרד, ובהם מתן בונוס למוסדות שיופיעו ביהודה ושומרון, וגריעת ניקוד מזכה ממוסדות שיימנעו מלעשות כן.
במאי 2020 פסל בג"ץ את סעיף הבונוס.
רגב קידמה את "חוק הנאמנות בתרבות", הצעת חוק שעוררה התנגדות של אישים מתחום התרבות.
החוק עבר בקריאה ראשונה, אך נפל בשל התנגדות ח"כים מכולנו וישראל ביתנו.
היוזמה לתיקון החוק עוררה מחאה.
ועדה לבחינת התנהלות קרנות הקולנוע
בדצמבר 2016 הקימה רגב ועדה לבחינת קרנות הקולנוע, שמסקנותיה הצביעו על ליקויים בתחום המנהל התקין של קרנות הקולנוע ובתחום השוויון בייצוג.
ביולי 2018 הציגה רגב רפורמה הכוללת הקמת מאגר לקטורים, הגברת ייצוג האוכלוסיות המוחלשות והכנסת רכיב ההצלחה הקופתית לשיקולי המימון.
כתוצאה מרפורמה זו קמה בין השאר גם "קרן קולנוע שומרון".
שרת התחבורה בממשלת ישראל ה-35
ב-17 במאי 2020 הושבעה כשרת התחבורה בממשלת ישראל השלושים וחמש.
רגב קיבלה גם את האחריות על טקס הדלקת המשואות.
בתפקיד התמודדה עם סוגיית התחבורה הציבורית בתקופת מגפת הקורונה.
באוקטובר 2020 הכריזה כי מערכת הרכבת הקלה במטרופולין תל אביב תיקרא ה"דנקל".
באותו החודש הכריזה כי היא תתנגד לתוכנית המטרו במטרופולין תל אביב וטענה כי עדיף להשקיע בהקמת קו הרכבת לאילת או במסילת הרכבת לקריית שמונה.
בדצמבר 2020 מינתה את פעיל הליכוד יגאל עמדי ליו"ר דירקטוריון חברת נתיבי ישראל.
בכנסת ה-24 נמנתה, ככל חברי מפלגתה, עם האופוזיציה.
באוגוסט 2021 נמנתה עם העותרים לבג"ץ נגד החלטת הכנסת על הרכב ועדותיה.
ב-23 במאי 2022 התנגדה להצעת החוק "ממדים ללימודים" של הקואליציה למימון 50% מהתוכנית, תוך דרישה שהמדינה תממן במלואה את התוכנית ב-100%, וטענה בישיבת סיעת הליכוד כי .
החוק התקבל לאחר פשרה בין הקואליציה לאופוזיציה לשינויו, כך שהמדינה תממן 75% מהתוכנית.
שרת התחבורה בממשלת ישראל ה-37
לאחר הבחירות לכנסת העשרים וחמש מונתה רגב לשרת התחבורה והבטיחות בדרכים בממשלת ישראל השלושים ושבע והתפטרה מהכנסת במסגרת החוק הנורווגי.
בנוסף קיבלה רגב שוב את האחריות על טקס הדלקת המשואות.
בפברואר 2023, למרות העומסים בעקבות המחאה נגד הרפורמה המשפטית, סירבה לאפשר לרכבת ישראל לתגבר את הרכבות לירושלים.
בינואר 2023, עם כניסתה לתפקיד, טענה רגב כי נתיבי התחבורה הציבורית בכבישים מהירים, שהוקמו בידי קודמיה בתפקיד, מירב מיכאלי וישראל כץ, ריקים רוב הזמן ושצריך לבטל אותם, וזאת למרות התנגדות משרד האוצר בטענה שהחלטה תגרום לנזק כספי של מיליארדי שקלים.
היא הודיעה על ביטול אכיפה בנתיב פלוס בכביש החוף, ושינתה את הנהלים ב"נתיב פלוס" בכביש 1 לירושלים כך שתותר תנועת כלי רכב עם שני נוסעים, במקום שלושה קודם לכן.