tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברית המועצות שביקשה לסייע לבעלת בריתה בלי להסתבך במבצעים קרקעיים עתירי נפגעים שלחה קבוצה גדולה של טייסים, מדריכים ואנשי קרקע כסיוע לצפון קוריאה.
משימתם הייתה אמורה להיות חשאית כדי להימנע מהכרזת מלחמה רשמית על ארצות הברית.
הלוחמה בזירה האווירית הוכיחה את עליונותו החד משמעית של מטוס הסילון על פני מטוס הבוכנה.
בנוסף, הייתה המלחמה זרז משמעותי לשינוי פני הצי האמריקאי וכניסת נושאות מטוסים גדולות וכבדות שהיו מסוגלות לשאת מטוסי סילון גדולים.
מלחמת קוריאה הייתה הפעם הראשונה שבה התנסו כוחות האו"ם במלחמה מוגבלת בעידן שלאחר המצאת פצצת האטום.
מלחמה זו, על אף שהוכיחה כי ארצות הברית מוכנה להגן על העולם החופשי, הוכיחה בנוסף כי ארצות הברית לא תהיה מוכנה להגיע לידי מלחמה טוטלית על מנת להגן על עולם זה.
משלב זה, החלה ארצות הברית להתכונן למעשה לזירות לחימה נוספות עם העולם הקומוניסטי, המלחמה הקרה המשיכה ביתר שאת, טאיוואן וקוריאה הדרומית הוכנסו תחת מטריית ההגנה האמריקנית, וכן נכרתה ברית עם מדינות מזרח אסיה, SEATO, כחלק ממערכת הבריתות שנועדו להבטיח את האינטרסים האמריקנים בעולם.
מדי שנה בתאריך 27 ביולי, קוריאה הצפונית מציינת את "יום הניצחון במלחמת שחרור המולדת הגדולה", במועד בו נחתם הסכם שביתת הנשק.
מלחמת קרים (1853–1856) נערכה בין האימפריה הרוסית מצד אחד, ובין האימפריה העות'מאנית, האימפריה הבריטית, הקיסרות הצרפתית השנייה וממלכת סרדיניה מצד שני.
במלחמה זו ניצחו המעצמות המתועשות, צרפת ובריטניה, בסיועה של האימפריה העות'מאנית, את רוסיה החקלאית והמפגרת מבחינה טכנולוגית.
אף שהמלחמה התנהלה בזירות רבות, החזית העיקרית בה הייתה בדרומה של רוסיה, בחצי האי קרים שבדרום אוקראינה המודרנית לחופו הצפוני של הים השחור, ומכאן שמה.
המלחמה הייתה חלק ממאבק ארוך בין המעצמות האירופיות להשתלטות על שטחים מהאימפריה העות'מאנית המתפוררת.
מרבית הפעולות המלחמתיות התרכזו במצור על סבסטופול, הנמל העיקרי של הצי הרוסי בים השחור, ובדרכים שהובילו לעיר.
סבסטופול עמדה במשך 11 חודשים במצור שהטילו עליה הצבאות היריבים, עד שנכבשה.
לצד המערכה העיקרית התנהלו מעשי איבה גם באזורים אחרים דוגמת הקווקז.
ברוסיה המלחמה נודעה בשם "המלחמה המזרחית" , ובבריטניה היא נקראה באותה תקופה "המלחמה הרוסית".
זו הייתה המלחמה העשירית ב.
זוהי המלחמה הכמעט-מודרנית הראשונה, שכן במהלכה הייתה השפעה רבה לפיתוחים טכנולוגיים מודרניים כמו הרכבת, הטלגרף ומנוע הקיטור.
זוהי המלחמה הראשונה שתועדה באמצעות תמונות מצולמות.
המלחמה מפורסמת גם בזכות עבודתה של פלורנס נייטינגייל, האחות שטיפלה בחיילים בריטים פצועים במהלך המלחמה.
באנציקלופדיה בריטניקה נכתב על המלחמה: "נהוג לראות את מלחמת קרים כראויה להיזכר רק משום היותה המערכה שנוהלה אולי על הצד הגרוע ביותר בתולדות אנגליה" ויש שאמרו עליה: "המערכה הגיעה לתהומות של שלומיאליות שלא נחקרו מעולם" (דייוויד דאווין).
שורשי המשבר שהוביל למלחמת קרים נעוצים בשקיעתה המתמשכת של האימפריה העות'מאנית, תהליך שהשלכותיו יצרו מצב נפיץ ביחסי הכוחות בין המעצמות האירופאיות, שלכל אחת מהן אינטרסים הנוגעים לנכסיה של האימפריה הנחלשת.
מצב זה, שבו המעצמות האירופאיות ניצלו את חולשתה של האימפריה העות'מאנית כונה השאלה המזרחית.
רוסיה ניצלה את חולשת העות'מאנים כדי להתפשט דרומה, לעבר הקווקז, חופי הים השחור וחבל הבלקן.
רוסיה גברה על העות'מאנים בשורת מלחמות, שהאחרונה שבהן הסתיימה ב-1829. ב-1833 חתמו רוסיה והאימפריה העות'מאנית על חוזה הונקאר איסקלסי, ברית הגנה הדדית שבמסגרתה התחייבו העות'מאנים שבמקרה של מלחמה יישארו מצרי הדרדנלים פתוחים רק בפני אוניות רוסיות וייחסמו בפני כל צי זר.
גם האימפריה האוסטרית, למרות מסורת ארוכה של שיתוף פעולה דיפלומטי עם רוסיה, לא ראתה בעין יפה את התערבותם של הרוסים בחצר האחורית שלה - הבלקן.
בעקבות זאת, חתמו המעצמות האירופאיות והאימפריה העות'מאנית על הסכם בוועידת לונדון בשנת 1841, שקבע ששום ספינת מלחמה לא תורשה לעבור במצרי הבוספורוס והדרדנלים שנשלטו בידי העות'מאנים.
בנוסף, ההסכם קבע שאסור למעצמות אירופה להתערב בנעשה בשטחי האימפריה העות'מאנית.
ההסכם צמצם את משמעותו של חוזה הונקאר איסקלסי, למורת רוחם של הרוסים.
הנסיכויות הרומניות חסרו מוצא לים, אך השיט בדנובה עד לים השחור שימש תחלופה לכך.
הדנובה נשפכת לים השחור דרך כמה זרועות היוצרות את הדלתה של הדנובה, אך באמצע המאה ה-19 רק זרוע אחת התאימה לשיט של ספינות סחר ימיות, תעלת סולינה.
האימפריה הרוסית שלטה על תעלת סולינה, על עבודות פינוי הסחף ועל תחנות הקרנטינה וניצלה אותם, כדי להכביד על השיט.
החלופה על השיט דרך תעלת סולינה הייתה העברת הסחורות לנמל אודסה והפלגה משם ורוסיה רצתה לעודד זאת.
במעבר בתעלת סולינה הייתה מדרגת קרקע, שצמצמה את כמות הספינות המסוגלות לעבור.
השלטונות הרוסיים היו אמורים לפנות את הסחף המצטבר ליד המדרגה והמקטין עוד יותר את יכולת המעבר של הספינות, אך הם לא עשו את מלאכתם כראוי.
ספינות, שנשאו מטען המיועד להגיע למערב אירופה ולא היו מסוגלות לעבור את המכשול, נאלצו לפרוק את המטען ולאחר מכן המטען היה מועמס על ספינות מעבר למכשול.
הפריקה וההעמסה הגדילו את הוצאות הסוחרים וחלק מהסחורות נפגעו תוך כדי כך או שנגנבו.
הפיכתם של בראילה, הנמל של נסיכות ולאכיה ושל גאלאץ, הנמל של נסיכות מולדובה, לנמלים חופשיים נתנה תנופה גדולה למסחר דרכם והגדיל מאוד את נפח הסחורות, בעיקר דגנים ועץ, שנשלחו למערב אירופה ובעיקר לאנגליה.
הקשיים, שהוצבו בפני ייבוא הדגנים מהנסיכויות הרומניות לבריטניה גרמו נזקים ניכרים לסוחרים הבריטיים והרגיזו את הפוליטיקאים הבריטיים ואת דעת הקהל הבריטית - כשהצבא הרוסי פלש לתוך הנסיכויות הרומניות דעת הקהל הבריטית כבר רתחה נגד הרוסים.
כשהממשלה הבריטית החליטה לצאת למלחמה נגד האימפריה הרוסית, אחת התביעות הראשונות שלה נגעה לנושא זה, הבריטים לא היו מוכנים יותר להכבדת ההוצאות המוטלות על ייבוא הדגנים עבור לחם לילדיהם
בשטחי ארץ ישראל, שהייתה תחת שליטתה של האימפריה העות'מאנית, נמצאים מרבית האתרים הקדושים לנוצרים, בראשם כנסיית המולד שבבית לחם וכנסיית הקבר שבירושלים.
הדבר יצר חיכוך רב בין קבוצות הנוצרים השונות שישבו בארץ הקודש, לרוב בין הנוצרים האורתודוקסים לנוצרים הקתולים.
שני אתרים אלו, שהיו החשובים ביותר לנוצרים, הוחזקו בידי נציגי הנצרות האורתודוקסית שנתמכה על ידי רוסיה.
על פי הסכם קוצ'וק קאינרג'ה מ-1774, התחייבה רוסיה להגן על הנוצרים האורתודוקסים שישבו בשטחי האימפריה העות'מאנית.
נפוליאון השלישי, שעלה לשלטון בצרפת ב-1848, ביקש ב-1851 מסולטאן האימפריה העות'מאנית, אבדילמג'יט הראשון, להכיר בנצרות הקתולית כסמכות הנוצרית העליונה בארץ הקודש במקום בנצרות האורתודוקסית שנתמכה על ידי האימפריה הרוסית.
למעשה, ביקש נפוליאון השלישי להעביר את המקומות הקדושים לנצרות לידי הנצרות הקתולית, ובכך להקטין את השפעתה של רוסיה במזרח התיכון.
האימפריה הרוסית לא ראתה בקשה זו בעין יפה, שכן על פי הסכמים קודמים עם האימפריה העות'מאנית, האימפריה הרוסית תגן על הנוצרים האורתודוקסים שבשטחי האימפריה העות'מאנית, ואלה יהיו הסמכות העליונה בארץ הקודש.
האימפריה העות'מאנית לא נענתה לבקשה הצרפתית.
נפוליאון השלישי הגיב בכוחניות והחליט לשלוח אוניית מלחמה אל הים השחור, מה שהיווה הפרה בוטה של הסכם לונדון מ-1841 שקבע ששום ספינת מלחמה אירופאית לא תעבור במצרי הדרדנלים והבוספורוס.
רוסיה החליטה להפעיל לחץ משלה על האימפריה העות'מאנית על מנת שלא תיענה לבקשה הצרפתית.
הסולטאן עמד בפני דילמה: אם ייענה לבקשה הצרפתית, סביר להניח שרוסיה תנקוט בצעדים נגדו, ואם לא ייענה לבקשה הצרפתית, צרפת תנקוט צעדים נגדו.
הכוחניות הצרפתית, יחד עם דיפלומטיה אגרסיבית ושוחד, שכנעה לבסוף את הסולטאן לקבל את בקשת הצרפתים.
הכנסייה הקתולית הוכרה כסמכות הנוצרית העליונה בארץ הקודש תוך דחיקתה של הכנסייה האורתודוקסית, ומסירתם של מפתחות כנסיית המולד לידי הכנסייה הקתולית.
הצאר ניקולאי הראשון, שליט רוסיה, החל לנהל מגעים דיפלומטיים אינטנסיביים באמצעות שר החוץ שלו, הרוזן קרל נסלרודה, על מנת למנוע מצרפת ומבריטניה להתערב בסכסוך בין רוסיה לעות'מאנים.
הצאר ניקולאי הודיע לצרפת ולבריטניה שאין לו שום מניעים אימפריאליסטיים ומחויבותו היחידה היא לנוצרים האורתודוקסים שבשטחי האימפריה העות'מאנית.
בנוסף, שלח הצאר דיפלומט בשם מנשיקוב שניסה להגיע להסכם עם העות'מאנים שבמסגרתו:
תינתן לרוסיה הזכות להתערב בנעשה בארץ ישראל על מנת להגן על זכויותיהם של הנוצרים האורתודוקסים.
תינתן לרוסיה הזכות למנות אנשים שיעמדו בראש הכנסייה האורתודוקסית, בדיוק כמו לצרפת ביחס לכנסייה הקתולית.
מפתחות כנסיית המולד יחזרו לידי הנוצרים האורתודוקסים כמו שהיה לפני הדרישה הצרפתית.
הסכם כזה היה נותן לרוסיה יכולת לשלוט בהיררכיה של הכנסייה האורתודוקסית שבשטחי האימפריה העות'מאנית ולהשיב את השפעתה.
שליח הצאר מנשיקוב הגיע לקונסטנטינופול ב-16 בפברואר 1853. לאחר ששמעו הבריטים על כוונת הרוסים, שלח ראש ממשלת בריטניה את אחד הלורדים שלו אל הסולטאן על מנת ללחוץ עליו שידחה את ההצעה הרוסית.
לבסוף אכן דחה הסולטאן את ההצעה הרוסית, ומנשיקוב חזר לרוסיה לאחר שלא הצליח להשיג דבר.
הצאר ניקולאי ראה במצב הקיים הזדמנות נוספת להרחיב את תחומי השפעת האימפריה הרוסית על חשבון שטחי האימפריה העות'מאנית.
כשהם מלאים בביטחון מוטעה כי לא ייתקלו בהתנגדות המעצמות, ואפילו יקבלו את תמיכתה של אוסטריה, פלשו הרוסים לנסיכויות הדנובה (נסיכות מולדובה ונסיכות ולאכיה, חלק מרומניה של היום), ששתיהן היו מחוזות של האימפריה העות'מאנית.
לאחר כניסת הצבא הרוסי לנסיכויות הדנובה ב-2 ביולי 1853, שיגרו בריטניה וצרפת צי אל הדרדנלים שיעזור לצי העות'מאני.
למעשה קיוותה בריטניה שהאימפריה העות'מאנית תהווה מגן להתפשטות הרוסית באסיה.
עם זאת, שאר המעצמות קיוו לפתרון דיפלומטי לאחר שנציגים מארבע המעצמות הגדולות (בריטניה, צרפת, אוסטריה ופרוסיה) התכנסו בווינה על מנת למצוא פשרה שתהיה מקובלת על שני הצדדים.
הפשרה אותה הציעו התקבלה על ידי הצאר ניקולאי, אך הסולטאן אבדילמג'יט דחה אותה בטענה שהיא מעורפלת ולא ברורה.
בריטניה וצרפת תמכו בהמשך המגעים הדיפלומטיים, אך פרוסיה ואוסטריה נטשו את הרעיון.
הסולטאן הציב לצאר ניקולאי אולטימטום לפיו עליו להסיג את צבאו מנסיכויות הדנובה.
לאחר שהאולטימטום לא נענה, הכריז הסולטאן מלחמה על האימפריה הרוסית ב-23 באוקטובר 1853. באותו חודש החל הצבא העות'מאני לנוע לעבר הצבא הרוסי שחנה ליד נהר הדנובה.
בשלב זה נלחמו הצבא הרוסי והצבא העות'מאני בשתי חזיתות עיקריות - האחת ליד הדנובה, שם זכו העות'מאנים למספר ניצחונות מזהירים (בהנהגתו של עומאר פשה) והשנייה בקווקאז, בה סיועם של מוסלמים צ'צ'נים לאימפריה העות'מאנית עיכב את הכוחות הרוסים ומנע מהם להשיג הכרעה ברורה.
ב-30 בנובמבר 1853, תחת פיקודו של האדמירל פאבל נחימוב, גיבור קרב נאווארינו (במלחמת העצמאות היוונית), תקפו הרוסים את נמל סינופ בים השחור והטביעו את הצי העות'מאני שעגן בו (קרב סינופ).
ב-28 במרץ 1854, לאחר שרוסיה התעלמה מהאולטימטום הבריטי-צרפתי לפנות את וולאכיה ומולדובה, הוכרזה עליה מלחמה.
מאוחר יותר הצטרפה למלחמה גם ממלכת סרדיניה (בעיקר על מנת להשיג רווח פוליטי במאבקה על מחוזות איטלקיים תחת שלטון האימפריה האוסטרית).
ב-3 ביוני 1854, תוך ניצול המצוקה הרוסית, איימו האוסטרים בהכרזת מלחמה אם לא יימסרו לידיהם השטחים שנכבשו ברומניה.
רוסיה, שנדחקה לפינה, נאלצה להסיג את כוחותיה ב-5 באוגוסט.
אף שהמלחמה התנהלה ברובה בחצי האי קרים, סבלו גם אזורים נוספים ממעשי איבה.
העיר סבסטופול שבחצי האי קרים הייתה בסיס הבית של הצי הרוסי בים השחור, ממנו יכלו לצאת התקפות רוסיות אל עבר המזרח התיכון.
לכן, אחת המטרות הראשיות של מדינות הברית כבר עם תחילת המלחמה הייתה כיבוש העיר המבוצרת היטב.
ב-13 בספטמבר 1854, נחתו כוחות צרפתים, בריטים וטורקים בחצי האי קרים שבצפון הים השחור, ליד העיר סבסטופול.
כוחות הברית הביסו את הרוסים תחת פיקודו של מנשיקוב בקרב אלמה ב-20 בספטמבר 1854, והכריחו את הרוסים לסגת אל תוך העיר סבסטופול.
ב-8 באוקטובר החל המצור על העיר.
כ-400 חיילים בריטים היו אמורים לתפוס את המחצבות שמהן תוכננה לצאת ההתקפה העיקרית.
כוח בריטי זה היה קטן מדי ועתודותיו מוקמו בצורה גרועה ובכמות בלתי מספקת, וכמחצית ממנו נספתה.
הפגזה לילית של העיר הייתה אמורה להרוס את ביצוריה ולהשמיד את תותחי החומה, אך הרוסים, שכונו "עם הנגרים", תיקנו את ביצוריהם בלילה והציבו מחדש את התותחים.
ההתקפה נועדה להגיע משלושה עברים.
הבריטים מלפנים ושאר בעלות הברית מהצדדים היו אמורים למחוץ את חזית האויב.
הבריטים, שנשאו סולמות באורך שישה מטרים, תכננו להגיע אל החומה תוך עליה במדרון באורך 400 מטר זרוע קורות מחודדות שנועדו לבלום את ההתקפה, וכן תעלה ברוחב שישה מטרים עליה לא נתנו התוקפים את הדעת.
ההתקפה החלה מוקדם מדי, בגלל פקודת הסתערות שניתנה בטעות כחצי שעה לפני המועד המתוכנן לתחילת המתקפה.
לחיילים שיצאו מתוך המחצבות לא היה על מה לטפס בהגיעם לחומה, מה שהביא ליציאתם אחד-אחד או שניים-שניים.
כעת קיבלה הארטילריה הבריטית פקודה לחדול מירי, דבר שאיפשר לרובאים הרוסים לירות ללא הפרעה, ונושאי הסולמות נהרגו בזה אחר זה.
המערכה זכתה לשמות כמו: חרבון, בזיון וכיוצא באלה.
שני ניסיונות רוסיים לשבור את המצור כבר בתחילתו נחלו כישלון חרוץ - בבלקלווה (25 באוקטובר 1854, כשבמהלך ההתקפה נעשו טעויות חמורות של שני הצדדים, כמו הסתערות הבריגדה הקלה) ובאינקרמן (5 בנובמבר 1854).
במשך כמעט שנה נלחמו בעלות הברית ברוסים, סבלו ממחלות מגפתיות קשות (כמו כולרה ודיזנטריה), והשתתפו בקרבות מרים.
בחורף 1855 איבדו הבריטים 35% מאנשיהם בגלל המחלות והקור הרוסי.
הם לא ציפו שהמצור יימשך זמן כה רב ולא דאגו לחייליהם לחימום.
בהמשך החורף, נקברו ההרוגים עירומים בשל הנחיצות הרבה שהייתה לשמיכות חימום.
הצרפתים, לעומתם, הצליחו לאלתר וחיו בתנאים נסבלים, יחסית.
הרוסים, מצדם, נאלצו להטביע את ספינותיהם כדי לחסום את פתח הנמל, ולהשתמש בתותחי האוניות כארטילריה נוספת, בנוסף להסבת צוותי הספינות לנחתים.
האדמירל נחימוב עצמו נפצע אנושות בראשו מפגיעת צלף אויב, ומת ב-30 ביוני 1855. העיר נפלה סופית ב-9 בספטמבר 1855 לאחר 11 חודשי מאבק.
לאחר נפילת העיר, היה ברור לכל הצדדים שרוסיה הובסה, אך גם שמעצמות המערב לא יוכלו להמשיך ולהתקדם.
עם זאת, כל משא ומתן בין הצדדים הלוחמים בדבר הסכם שלום עלה בתוהו.
במהלך המלחמה נעשו מספר ניסיונות כושלים של הצבא העות'מאני לתקוף את העיר קארס שהייתה תחת שליטה רוסית (העיר נמצאה על הגבול של האימפריות, ועברה ידיים כמטוטלת במהלך המלחמות הרוסיות-עות'מאניות) והייתה נקודת הכניסה של הצבא הרוסי אל מזרח טורקיה.
הבריטים חשו מאוימים במיוחד מהעובדה שלרוסים היה ציוד ימי רב באזור חופי פינלנד (אז תחת שליטה רוסית), שכן המרחק בין חופי פינלנד לבריטניה היה אך מספר ימי הפלגה.
בנוסף, מחופי פינלנד יכלו הבריטים לתקוף את סנקט פטרבורג, בירת האימפריה הרוסית.
ב-8 באפריל 1854 הגיעו אוניות הצי המלכותי הבריטי אל מול חופי הלסינקי, אך לא נקטו שום פעולה.
אף על פי שמטרתם הייתה לנחות על חופי פינלנד ולצאת להתקפה על סנקט פטרבורג, החליטו האדמירלים הבריטים כי המעוז הרוסי בעיר סואומנלינה מבוצר מדי, ולכן יש להתמקד בהטלת מצור ימי על חופי פינלנד.
חודש לאחר מכן במאי 1854, הבריטים החלו לבזוז כל ציוד ימי שהיה בידי התושבים שישבו בערי החוף של פינלנד.
ההוראה כונתה "לקחת, לשרוף או להשמיד".
שמע המעשה הגיע עד לבית הנבחרים בבריטניה, שם דרש ראש הממשלה הבריטי מהאדמירל הראשי להסביר מדוע "מלחמה צריכה להתנהל על ידי שדידת והריסת רכושם של תושבים חסרי הגנה".
למרות זאת, ההתקפות הבריטיות על ערי החוף הפיניות נמשכו עד שנת 1855, כאשר הבריטים בוזזים כל ציוד ימי שהיה יכול לעזור לצי הרוסי.
במהלך הלחימה בים הבלטי התפתח מאוד תחום המיקוש הימי, הודות לעבודתו של המהנדס הרוסי-שוודי עמנואל נובל (אביו של אלפרד נובל שעל שמו מוענק פרס נובל).
המערכה במזרח הרחוק התמקדה בעיקר במצור על פטרופבלובסק אותו הטילו כוחות בריטים-צרפתים.
המצור החל ב-18 באוגוסט 1854 כאשר ספינות הברית הגיעו לחופי רוסיה במזרח הרחוק, ליד העיר פטרופבלובסק.
12 יום מאוחר יותר התחילו הכוחות הבריטים-צרפתים להפגיז את העיר.
בבוקר 31 באוגוסט, מפקד הכוחות הבריטים ריר-אדמירל דייוויד פרייס נמצא מת, ככל הנראה הוא התאבד (מסיבות לא ידועות).
מותו פגע קשה במורל החיילים הבריטים.
ההתקפה על העיר פטרופבלובסק נדחתה, ולבסוף בוצעה ב-4 בספטמבר.
כעבור שלושה ימי לחימה, נהדפו כוחות הברית ונסוגו.
מספר ההרוגים הרוסים נאמד ב-100 אנשים, ואילו מספר ההרוגים הבריטים-צרפתים נאמד ב-500 איש, על אף היתרון המכריע של כוחות הברית בכמות האנשים (2,600 לוחמים לכוחות הברית לעומת 970 לרוסים).
ב-1855 ניצלו הרוסים ערפל כבד כדי לפנות את משמר פטרופבלובסק כיוון שהברית הזרימה תגבורות לאזור.
קמילו בנסו די קאבור, תחת הוראתו של ויטוריו אמנואלה השני מלך ממלכת סרדיניה, שלח כוחות איטלקיים לעזור לבעלות הברית.
כ-15,000 חיילים איטלקים הצטרפו לכוחות הברית במצור על סבסטופול.
באותה עת ניסתה ממלכת סרדיניה לאחד את איטליה תחת ראשותה, ולכן נסתה להתחבב על צרפת ובריטניה, שכן הייתה צריכה את עזרתם במאבק העצמאות של איטליה מול אוסטריה ששלטה על שטחים איטלקים.
בסוף המלחמה השתתפה ממלכת סרדיניה במשא ומתן על הסכם השלום עם רוסיה.
לאחר כיבוש סבסטופול והכתרתו של אלכסנדר השני לצאר, החל המשא ומתן לקראת שלום.
המלחמה הסתיימה ב-30 במרץ 1856 עם חתימת חוזה פריז, בעיקר בשל עייפות שני הצדדים וההכרה ההדדית בחוסר היכולת להשיג הכרעה במלחמה.
חוזה השלום היווה תבוסה ניצחת למדיניות הרוסית במזרח התיכון ובבלקן והיא נאלצה לוותר על שטחים בבסרביה ועל פתיחת נהר הדנובה שהוכרז כאזור שיט חופשי.
הים השחור פורז, נסיכויות מולדובה, ולאכיה וסרביה זכו לזכויות אוטונומיות נרחבות תחת הגנה בינלאומית (בפועל זכו בעצמאות), רוסיה ויתרה על ניסיונה להפוך לנותנת החסות של הנוצרים האורתודוקסים באימפריה העות'מאנית.
הסולטאן העות'מאני, מצדו, הבטיח לשמור על זכויות הנוצרים במדינתו.
החוזה גרם לנהירה מסיבית של טטרים ילידי קרים לכיוון האדמות העות'מאניות.
עתה הטטרים היו מיעוט במולדתם קרים.
מבחינה צבאית הייתה המלחמה אוסף ממושך של שגיאות גסות, התנהלות שלומיאלית ובזבוז משווע של חיי אדם.
המפקדים משני הצדדים הוכיחו עצמם כבלתי מיומנים בעליל, כשהם מפגינים זלזול בחיי אדם תוך עריכת קרבות חסרי תוחלת דוגמת הסתערות הבריגדה הקלה בקרב בלקלווה.
המערכים הלוגיסטיים של הצבאות היו נגועים בחוסר יעילות ובשחיתות, וגרמו למצב בו רובם המכריע של הנופלים במלחמה מתו לא מידי האויב אלא מפגעי מזג אוויר, רעב ומחלות.
פעילות ניקולאי פירוגוב בהצלת חיי הפצועים בשדה הקרב נחשבת לתחילת רפואת הקרב המודרנית.
למרות כל זאת, למלחמה הייתה השפעה חשובה על ההיסטוריה האירופית.
היא סימלה את פירוק הקואליציה של מנצחי המלחמות הנפוליאוניות - בריטניה, רוסיה, אוסטריה ופרוסיה, ששיתפו פעולה במשך ארבעה עשורים כדי לשמור על השלום באירופה, כאשר האיבה החדשה שנוצרו בעקבות המלחמה, בעיקר בין רוסיה לאוסטרו-הונגריה, עתידה להיות בין הגורמים העיקריים לפריצתה של מלחמת העולם הראשונה.
התמוטטות הסטטוס-קוו איפשרה לכוחות חדשים דוגמת איטליה וגרמניה, שהיו אוסף רופף של נסיכויות וממלכות קטנות, לעבור תהליך קונסולידציה ולהפוך למדינות.
ברוסיה, הזעזוע שנבע מסדרת התבוסות במלחמה והפגיעה בכושר ההרתעה שלה, היוו זרז לעריכת סדרה של רפורמות פנימיות מקיפות, שיזם הצאר אלכסנדר השני.
כמו כן, תפקידה החשוב של העיתונות במהלך המלחמה, שלראשונה אפשרה דיווח כמעט בזמן אמת מאזור הקרבות, תרמה ליצירתה של תודעה לאומית אצל אזרחי המדינות הלוחמות, מה שתמך בהתפשטותה של התודעה הלאומית באירופה במחצית השנייה של המאה ה-19.
מלחמת קרים הייתה המלחמה היחידה שחרגה מקונגרס וינה - זוהי הייתה המלחמה היחידה בה לא נשמר מאזן הכוחות ושני צדדים חברו יחד על מנת לתקוף צד שלישי.
מבחינה מדינית, ניתן לראות במערכת הבריתות שנוצרה במלחמה את תחילתו של גיבוש מאזן כוחות חדש באירופה, אשר בא לידי ביטוי במלחמת העולם הראשונה.
מלחמת קרים בהיסטוריה של הצילום
מלחמת קרים נחשבת למלחמה הראשונה שתועדה באופן מתוכנן בעזרת מצלמה (ישנם תצלומים בודדים של צלמים עצמאים ממלחמות קודמות, כגון מלחמת ארצות הברית–מקסיקו).
בעקבות דיווחיו הביקורתיים של הכתב ויליאם הוורד רסל (William Howard Russell, 1820-1907) בעיתון הטיימס הלונדוני, בשלהי 1854, שחשף אי סדרים, הזנחה פושעת ומצב עגום של הכוחות הבריטיים במערכה, התעוררה מחאה נגד המלחמה.
משרד המלחמה הבריטי שלח שתי משלחות צילום לחזית, במטרה להביא לשינוי הלך הרוח הביקורתי.
אחד הצלמים היה רוג'ר פנטון, עורך דין בהשכלתו, צלם חובב וממקימי "אגודת הצילום" הבריטית.
המוציאים לאור תומאס אגניו ובניו (Thomas Agnew & Sons) שכרו את שירותיו של פנטון כדי שיצלם את המלחמה, ויעביר אליהם את זכויות היוצרים על הרפרודוקציות.
פנטון, שהשתמש בתהליך הקולודיון החדש אז במסעו, נאלץ לצלם סמוך לעגלת חדר החושך שלו, איתה נגרר לחזית כשהיא רתומה לסוס.
הוא הפיק למעלה מ-350 לוחות צילום, שהראו בעיקר עד כמה מסודר, ממושמע ורגוע המצב בחזית.
פנטון הציג את תצלומיו בלונדון, בשנת 1856, והמו"ל אגניו פרסם כ-160 מתוכם באלבומים מהודרים.
עד שהאלבומים הוכנו, שיחות השלום כבר היו בעיצומן, והפרויקט התגלה כלא רווחי בדיעבד.
תצלומו המפורסם ביותר של פנטון ממלחמת קרים הוא גיא צלמוות, שעורר התרגשות רבה עם חשיפתו לציבור, בו נראה שדה קרב בו קיפחו חיילים בריטים רבים את חייהם ב-25 באוקטובר 1854 (קרב שזכה לאזכור בפואמה הידועה של אלפרד טניסון, "הסתערות הבריגדה הקלה" ("בגיא צלמוות השש מאות רכבו").
בתצלום נראים רק פגזי תותחים פזורים על פני העמק.
פנטון צילם את התמונה חודשים מספר לאחר הקרב הנורא.
הצלם השני שנישלח לחזית היה ג'יימס רוברטסון, המוכר פחות.
רוברטסון, צלם נופים ומאייר, צילם תמונות ישירות וקשות יותר מפנטון, ותצלומיו נמכרו על ידי המו"ל אגניו, שאולי שכר את שרותיו לאחר שובו של פנטון מהחזית.
באותן שנים הידע הטכני לא אפשר עדיין לשלב תצלומים בדפוס, ותצלומיהם של פנטון ורוברטסון שימשו כבסיס לתחריטים שהופצו בעיתונים.
לאיורים שהתבססו על צילומים הוענקה תחושה ריאליסטית חדה יותר, לעומת איורים שהיו פרי ידי אמנים או מאיירים, אף על פי שבתחריטים הושמטו או הוספו פריטים רבים ביחס לתצלום, במטרה ליצור דימוי חזק ואסתטי יותר.
חלק מהקרבות נערכו לאורך החוף הרוסי של האוקיינוס השקט, באסיה הקטנה, באזור הים הבלטי ובאזור הים הלבן.
המלחמה הגבירה את היריבות בין בריטניה לרוסיה במקומות נוספים, כגון אפגניסטן
קרב סינופ - השמדת אוניות מהצי הימי העות'מאני בסינופ – 30 בנובמבר 1853.
המצור על סבסטופול – 25 בספטמבר 1854.
קרב בלקלווה – 25 באוקטובר 1854. בקרב זה התרחשה ההסתערות המפורסמת של פרשי הבריגדה הקלה בפיקודו של הלורד קרדיגן.
מבין 673 הפרשים, רק כ-195 נותרו עם סוסיהם.
בסיום ההסתערות, שנמשכה עשרים דקות, נספרו 118 הרוגים ו-127 פצועים, עוד כמה עשרות נפלו בשבי.
המצור על קארס – יוני עד 28 בנובמבר 1855
במלחמת קרים נעשה לראשונה שימוש בטלגרף, הן לשימוש צבאי (הטלגרף איפשר תקשורת בין מקומות מרוחקים), והן לאזרחי.
גם לתקשורת הייתה במלחמה זו חשיבות רבה.
כתב ה"טיימס" הלונדוני, הביא את סיפור המלחמה מן השטח לאנגליה.
במלחמת קרים הבינו לראשונה הכוחות הלוחמים את חשיבותם של פסי הרכבת כאמצעי יעיל במיוחד להעברת כוחות לוחמים ממקום למקום.
מלחמת קרים הייתה המלחמה הראשונה שבה השתמשו רופאי השדה בגבס לשם קיבוע שברים (מהצד הרוסי על ידי הרופא ניקולאי פירוגוב) ובחומרי הרדמה לניתוחים.
רוב ההרוגים במלחמה לא נהרגו בקרבות, אלא נפצעו ומצבם הוחמר בעקבות השהייה בבתי החולים, שהיו ברמה ירודה ביותר (עד למצב שבו רמת התמותה בקרב החולים הייתה כ-40%).
דבר זה השתנה עם הגעתה של פלורנס נייטינגייל ("הגברת עם המנורה") בראש קבוצה של 38 אחיות בצד מדינות הברית ופעילותו של ניקולאי פירוגוב בסבסטופול הנצורה בכוחות הרוסיים.
בעזרת ארגון נכון ושמירה על ניקיון היא הורידה את רמת התמותה ל-2% בלבד אצל מדינות הברית.
בצד הרוסי הוכנס מיון פצועים ראשוני.
הסתערות הבריגדה הקלה אשר הייתה הפסד בריטי צורב, זכתה לשיר מפורסם אותו כתב המשורר הבריטי אלפרד טניסון.
מלחמת קרים תוארה על ידי לב טולסטוי, ששירת בחזית סבסטופול במספר סיפורים ונובלות.
אלפרד טניסון כתב את שירו: "הסתערות הבריגדה הקלה" על אותה הסתערות ידועה לשמצה בקרב בלקלווה.
מלחמת קרים תוארה אף מזווית ראייתו של סוס דמיוני שהשתתף בה, בספר "הקסם השחור" מאת אנה סואל.
אחד השירים המפורסמים ביותר של להקת ההבי מטאל הבריטית איירון מיידן נקרא "The Trooper" והדובר בשיר הוא חייל בריטי במהלך הסתערות הבריגדה הקלה.
הקרבות באזור סבסטופול תוארו בספר "מאסטר ג'ורג'י" (הוצאת עם עובד, 2001, תרגום: סמדר מילוא) מאת הסופרת הבריטית בריל ביינברידג'.
מלחמת קוסובו הוא השם שניתן לשני עימותים מזוינים שהתחוללו בזה אחר זה, ובתקופה מסוימת במקביל, בחבל קוסובו שבסרביה.
1996–1999: עימות בין כוחות הביטחון של סרביה ויוגוסלביה ובין צבא השחרור של קוסובו (KLA), ארגון גרילה אלבני אתני השואף להתנתק מן הרפובליקה הפדרלית הסוציאליסטית של יוגוסלביה שהתפרקה.
1999: מלחמה בין יוגוסלביה ובין ארגון האמנה הצפון אטלנטית (נאט"ו) – מבצע כוח מאוחד.
קוסובו היא חבל ארץ בלקני אשר לאורך ההיסטוריה ישבו בו שני עמים, הסרבים והאלבנים כשיחס האוכלוסייה השתנה עם הזמן לאור תמורות גאו-פוליטיות אך במאות השנים האחרונות כלל רוב אלבני מובהק.
החל משנת 1945 עת שוחררה יוגוסלביה בידי צבא הפרטיזנים של יוסיפ ברוז טיטו, חולקה המדינה לרפובליקות סוציאליסטיות לאומיות הכפופות לשלטון היוגוסלבי הקומוניסטי המרכזי.
במסגרת חלוקה זו נכללה קוסובו ברפובליקה הסוציאליסטית של סרביה אך לאור מבנה אוכלוסייתה זכתה לאוטונומיה מהשלטון בבלגרד שסמכויותיה הורחבו עם השנים.
לאחר מותו של טיטו התחזק כוחן של הרפובליקות ושליטיהן החלו לנכס לעצמן יותר ויותר סמכויות מהשלטון המרכזי.
מגמה זו של היחלשות השלטון היוגוסלבי המרכזי הובילה להיחלשות הזהות הלאומית היוגוסלבית האזרחית, ולהתחזקות הרגשות הלאומניים האתניים בקרב רבים מתושבי החבל, הן הסרבים והן האלבנים, מה שהוביל במספר מקרים להתנגשויות אלימות הדדיות בקרב צעירים רדיקליים בני שני העמים, שליבו את המתחים בין האוכלוסיות.
ב-1989 עלה לשלטון ברפובליקה של סרביה סלובודן מילושביץ' שלא הסתפק רק בניכוס סמכויות מהשלטון המרכזי אלא גם שאף לרדד עד למינימום האפשרי את הסמכויות של המחוזות האוטונומיים של סרביה, כדי שזו תהפוך למדינה ריכוזית תחת הממשל בבלגרד.
כחלק ממדיניות זו ביטל מילושביץ' את המעמד האוטונומי של חבל קוסובו ובכך שלל מהאלבנים את האוטונומיה שניתנה להם תחת שלטון טיטו.
לצד ביטול האוטונומיה, פעל מילושביץ לחזק את ההרכב הדמוגרפי הסרבי של האזור תוך כדי דחיקת האלבנים.
במהלך שנות ה-90, עשרות אלפי אלבנים פוטרו ממקומות עבודתם לרבות במוסדות החינוך והבריאות, בעוד שמנגד השלטון בבלגרד דאג ליישב פליטים סרבים מקרואטיה ובוסניה ולספק להם מקומות עבודה במקום, מה שהוביל לעלייה דרסטית בהיקף האבטלה של האלבנים.
במקביל השלטונות פעלו להגביל את השימוש בשפה האלבנית במרחב הציבורי ועיתונים, מסגרות חינוך ותרבות בשפה האלבנית נסגרו.
כתוצאה מכך החלו אלבנים רבים להגר מהמדינה ולזכות למעמד פליט, כשארגוני זכויות אדם בעולם מביעים מחאה על המדיניות של השלטונות שאותה הם הגדירו כרדיפה על בסיס מוצא אתני.
עוד טענו אותם הארגונים שמאז עליית מילושביץ הפכה קוסובו ל"מדינת משטרה" וכי שיטור יתר מופנה בצורה קיצונית כנגד האוכלוסייה האלבנית בחבל.
תחילה מחו האלבנים בדרכים לא אלימות בהובלת הליגה הדמוקרטית של קוסובו (LDK) בהנגת איברהים רוגובה מתוך ציפייה שלחץ בינלאומי יאלץ את מילושביץ' להשיב לחבל את האוטונומיה שלו תחת ערבויות בינלאומיות לשימורה.
אך משהדבר לא קרה, החלו צעירים אלבנים רבים להעביר את תמיכתם מה-LDK המתון אל הארגון הרדיקלי יותר, בעל הצביון המיליטנטי והלאומני, הצבא לשחרור קוסובו (KLA), שדגל במאבק אלים ומזוין נגד השלטונות ובדרישה בלתי מתפשרת לעצמאות מלאה של קוסובו משלטון סרביה.
מגמה זו הגיעה לשיאה לאחר חתימת הסכם דייטון שנחתם בשנת 1995 בתיווך מערבי וסיים את מלחמת האזרחים בבוסניה, והעניק למיעוט הסרבי שם אוטונומיה נרחבת.
האלבנים קיוו שאותו התקדים שיושם בבוסניה כלפי המיעוט הסרבי ייושם בקוסובו כלפי המיעוט האלבני, אך מדינות המערב נמנעו מלהפעיל על מילושביץ כל לחץ בנושא, ובכך ראו אלבנים רבים כיצד צד הפועל בצורה מזוינת (הסרבים בבוסניה) משיג את מטרותיו בעוד שהצד שלהם שפעל עד אז בצורה לא אלימה זוכה להתעלמות.
משלב זה הפך ה-KLA לארגון המרכזי ועל אף שרוגובה המשיך להיתפס ברחוב האלבני כמנהיג לאומי, מעמדו מעתה היה סמלי בלבד ועיקר הכוח עבר לאנשי ה-KLA.
ב-1995 החל הצבא לשחרור קוסובו (KLA) במאבק חמוש נגד השלטונות היוגוסלביים ונגד המיעוטים הלא-אלבניים בחבל.
בשלב זה הייתה לאלבנים שליטה רופפת בחלק ניכר משטח המחוז, תוך ניצול העובדה שצבא יוגוסלביה שקע בשנות התשעים במלחמות בבוסניה ובקרואטיה.
המאבק הסלים ב-1998, כששני הצדדים מבצעים פשעי מלחמה.
האלבנים פנו להתערבות בינלאומית בטענה שמבוצע בהם רצח עם, בעוד שהסרבים טענו בתגובה כי הם פועלים בצורה לגיטימית להשיב את הריבונות שלהם על החבל.
ועדת חקירה של האו"ם משנת 2001 קבעה כי קמפיין הדיכוי הסרבי כלל "פשעים נגד האנושות" ובתוכם: מסע טרור שיטתי הכולל רציחות, אונס, הצתות ומעשי התעללויות חמורים אך מנגד שלל את הטענה שנעשה רצח עם.
ה-KLA, שנחשב ביוגוסלביה כארגון טרור, אך לא הוכר רשמית ככזה על ידי ממשלות מערביות, זכה למימון וסיוע בנשק מאלבנים תושבי אלבניה ומן הפזורה של יוצאי קוסובו במערב.
התמוטטות המשטר באלבניה ב-1997 אפשרה לארגון להתחזק באמצעות נשק רב שנלקח מבסיסי הצבא האלבני.
מקור הכנסה נוסף של הארגון היה סחר בסמים וסחר בנשים.
ב-1999, בתגובה להחמרה בלחימה בחבל, הציבו כוחות נאט"ו אולטימטום ליוגוסלביה (שבשלב זה כללה רק את סרביה ומונטנגרו) להוציא את כוחותיהם ממנו.
סמוך למועד פקיעת האולטימטום, החלו הסרבים בגירושם הכפוי של אלבנים מהחבל ובהרס נרחב באזורי השליטה של ה-KLA.
עם פקיעתו פתחו כוחות נאט"ו בהתקפה אווירית על מטרות צבאיות ואזרחיות ברחבי סרביה, בעוד יוגוסלביה מאיצה את גירושם של האלבנים, ש-700 אלף מהם הפכו לפליטים, ורבבות סרבים תושבי קוסובו נאלצים אף הם לעזוב את בתיהם מפחד ההפצצות ותגובת הנגד של האלבנים.
במהלך התקופה שבין 24 במרץ ו-10 במאי 1999, במקביל לתקיפות של נאט"ו על מטרות יוגוסלביות, נמשכה הלחימה בין ארגוני הגרילה האלבניים ובין הכוחות היוגוסלביים.
ב-11 ביוני, כעבור כעשרה שבועות של הפצצות, נעתר סלובודן מילושביץ' לדרישה להוציא את כוחות יוגוסלביה מן החבל, והוא נמסר לניהולו של כוח צבאי של נאט"ו, "כוח קוסובו" (KFOR).
הפליטים האלבנים מקוסובו התרכזו במחנות פליטים עצומים שהוקמו במקדוניה השכנה.
ישראל פתחה במבצע סיוע נרחב לפליטים, בין היתר בהשפעת המראות הקשים של רכבות המסיעות אלפי פליטים מבתיהם השרופים.
צה"ל הקים בית חולים שדה במחנה הפליטים Brazda, אשר השתלב עם יחידות רפואה של כוחות נאט"ו וארגוני מתנדבים שפעלו באזור.
הסוכנות היהודית, בסיוע התנועה הקיבוצית, ארגנה מבצע תרומות נרחב ומתוקשר בישראל ובעולם, ושיגרה רכבת אווירית של מטוסים עם סיוע אזרחי שכלל מזון, מים, אוהלים וציוד הומניטרי אחר.
המטוס האחרון הביא עמו לארץ כ-100 פליטים מקוסובו, שהשתכנו בבית ספר שדה מעגן מיכאל.
עם תום המלחמה הפך החבל לטריטוריה אוטונומית בחסות האו"ם, אם כי נשמר הקשר הפורמלי בינה לבין סרביה.
רוב הפליטים האלבנים תושבי קוסובו חזרו לבתיהם, ונבנו בהדרגה מוסדות שלטון עצמי, שבהם השתתפו בעיקר נציגי הרוב האלבני.
בעקבות המלחמה אולצו עשרות אלפי סרבים ובני מיעוטים אחרים לעזוב את בתיהם והפכו פליטים (מספר העוזבים מיוני עד אוגוסט 1999 הוערך ב-164 אלף).
חלקם עקרו לסרביה גופא, ואחרים עברו למובלעות בתוך קוסובו עצמה, שם הגנו עליהם כוחות האו"ם.
התושבים הלא-אלבנים שביקשו לשוב לבתיהם נתקלו באלימות ובאפליה, ורק מעטים הצליחו בכך.
ב-2014 קבע תובע מטעם האיחוד האירופי כי בכירים ב-KLA ביצעו פשעי מלחמה חמורים לאחר השתלטותם על קוסובו, ובכלל זה טיהור אתני של סרבים וצוענים.
ניהול המלחמה מצד כוחות נאט"ו מהווה דוגמה למהפך המחשבתי שנקרא Revolution in Military Affairs, או RMA, שבבסיסו ניצבה הגדרה של המלחמה כ"מבצע לוגיסטי להשמדת מטרות", כלומר הכרעה חדה בקרב באמצעות מאמץ האש האווירי בלבד, ללא תמרון יבשתי.
מלחמת קרי-סקרול היא קשת סיפור שפורסמה בחוברות הקומיקס Avengers #89-97 בין יוני 1971 למרץ 1972 בהוצאת מארוול קומיקס, בכתיבתו של רוי תומאס ובאיוריהם של סאל בוסימה, ניל אדמס וג'ון בוסימה.
"מלחמת קרי-סקרול" היא מלחמה בין-גלקטית הידועה בשל רוחב היריעה בסדר גודל קוסמי, מספר הדמויות הגדול שמשתתף בה, ובשימוש במטפורה ואלגוריה לנוכח התקופה בה נכתבה (מלחמת וייטנאם), כמו למשל הבהלה האדומה של ג'וזף מקארתי וועדת בית הנבחרים לפעילות אנטי-אמריקנית.
אירוע זה הוביל ליצירתם של הבלתי אנושיים מגזע הקרי, ובנוסף הוצג הרומן בין ויז'ן למכשפת השני, שנמשך כתמה מרכזית בחוברות האוונג'רס בשנים הבאות.
אירוע זה נחשב בידי המבקרים כנקודת ציון חשובה לאותה תקופה, והוא תוצרתם של מספר שיתופי פעולה בין תומאס ואדמס באותה תקופה, החל מעבודתם בכותרי אקס-מן בשנת 1969.
מלחמת קרי-סקרול זכתה לעיבוד אנימציה בעונתה השנייה של "האוונג'רס: סדרת האנימציה".
סרט היקום הקולנועי של מארוול "קפטן מארוול" מתבסס ברובו על המיתוס של מלחמת קרי-סקרול.
בסרט, המלחמה מתוארת כחד-צדדית כאשר גזע הסקרול הוא הקורבן למלחמת השמד של הקרי.
מאר-וול מגזע הקרי (שגולמה בידי אנט בנינג) מפנה עורף לבני עמה ומגיעה לכדור הארץ כדי לעזור לפליטים מגזע הסקרול להימלט מכוחות הקרי.
קרול דנברס (בגילומה של ברי לארסון) עברה שטיפת מוח בידי הקרי כדי לעבוד עבורם ולהילחם בסקרול.
כשהיא מגלה את האמת, היא מתמרדת נגד אדוניה לשעבר ועוזרת לגזע הסקרול למצוא עולם בית משלו.
הכותב רוי תומאס הודה כי לא הייתה לו כלל תוכנית לכתיבת סיפור אלא מלבד הרעיון ש"שני גזעים בין-גלקטיים חמדנים יהיו במרכזה של מלחמה בקצוות הרחוקים של הגלקסיה, והעימות ביניהם יאיים לפלוש לכדור הארץ, במה שיהפוך את הכוכב שלנו לסוג של אי האוקיינוס השקט במהלכה של מלחמת העולם השנייה".
במובן זה, תומאס התייחס לספרו המדע בדיוני של ריימונד פישר ג'ונס משנת 1952, "האי הזה, ארץ".
בשנת 2000, כמעט 30 שנים לאחר פרסומו של הסיפור, חברת מארוול הוציאה לאור אוגדן בכריכה רכה של קשת הסיפור בשלמותה.
כחלק מאירועי "אימפריה" של שנת 2020, פורסמה מהדורה מוגבלת המשמשת פריקוול לסיפור ונקראה Road to Empyre: The Kree/Skrull War #1. חוברת זו גוללה את ההיסטוריה של העימות רב השנים בין שני הגזעים.
קפטן מאר-וול, גיבור גזע הקרי, חוזר לכדור הארץ לאחר שהות ממושכת בממד חלופי הנקרא האזור השלילי.
הוא נלכד בידי חברי האוונג'רס קוויקסילבר, מכשפת השני והאנדרואיד ויז'ן, בעזרתו של ריק ג'ונס - חברו למסע של מאר-וול.
מתברר כי מאר-וול ספג קרינה רדיואקטיבית משהייתו באזור השלילי, וכי חשיפה זו תהיה קטלנית אם הוא לא יטופל.
עוד התברר כי מאר-וול ונסיכת הסקרול אנל הביאו לעולם תינוק במשך זמן זה.
בעזרתו של מדען, ויז'ן שואב את שאריות הקרינה מגופו של מאר-וול.
סצנת פלשבק מגלה כי האוונג'רס איתרו אזעקה מבניין בקסטר, מפקדתם של ארבעת המופלאים.
האוונג'רס מגיעים לבניין ומגלים שמאר-וול השתמש בפורטל אותו יצר ריד ריצ'רדס, המוביל לאזור השלילי, בניסיון לשחרר את ריק ג'ונס מהצורך לחלוק ביניהם מולקולות (השניים מתחלפים ביניהם כל העת, כאשר אחד נמצא בכדור הארץ והאחר תקוע באזור השלילי).
מאר-וול מצליח לעשות זאת, אם כי בזמן שהפורטל היה פתוח, האוונג'רס נאלצו להדוף את אניהילוס מלברוח מהאזור השלילי.
מאר-וול מנצל את הסחת הדעת כדי לגנוב מטוס הסילון של האוונג'רס, אך הם מנטרים אחריו לאחר שגילו שנחשף לכמות גדולה של קרינה.
עם סיומו של הפלשבק, הקבוצה מותקפת בידי זקיף רובוטי של הקרי, שלוכד את מאר-וול ונמלט.
קרול דנברס, עמיתתו לשעבר של מאר-וול, מתעמתת איתם ומבקשת לקבל תשובות.
האוונג'רס עונים לקריאה מחברם לקבוצה גוליית, שאומר להם כי קיבל שדר מצוקה מג'אנט והאנק פים, שהיו בדרכם לבסיס מחקר באזור החוג הארקטי לחקור את השפעותיו של נפט על הסביבה.
ככל הנראה, הזוג גילה אי שופע צמחייה וחקרו אותו בתור הצרעה ויילוג'אקט.
אולם, יילוג'אקט ניחש את האמת אודות המקום והרחיק את הצרעה מהאי לפני שהגיע אליו.
האוונג'רס מגיעים ומותקפים בשנית על ידי הזקיף הרובוטי בעזרתו של גוליית המהופנט.
הם מביסים את גוליית אך אינם מסוגלים לעצור את הזקיף, שלוכד את כולם מלבד קוויקסילבר.
מתברר כי הזקיף נשלח על ידי רונאן המאשים, עריק מגזע הקרי.
רונאן מתחיל בתוכניתו להעביר את כדור הארץ נסיגה אבולוציונית לתקופה פרהיסטורית כדי להשתמש בכדור הארץ כבסיס למלחמה בגזע הסקרול.
רונאן מראה לאוונג'רס כיצד המדענים והאנק פים עברו נסיגה לאנשי מערות, שכעת חושקים בג'אנט.
קוויקסילבר מגיע ותוקף אותו, אך רונאן מפסיק את הקרב אחרי שהוא מקבל שדר על פלישה מתקרבת של גזע הסקרול על עולם הבית של הקרי.
הזקיף הרובוטי רואה שאין לו כל מטרה קיומית ומשמיד את עצמו.
האוונג'רס ומאר-וול מגלים שפים ויתר המדענים - כמו גם הסביבה - חזרו למצבם הרגיל.
דבר קיומו של מאר-וול נחשף לעולם כאשר המדענים מגלים לרשויות את אשר עברו והסנטור ה.
וורן קראדוק מקים את "הוועדה לפעילות חייזרית".
האוונג'רס מסכימים להשתתף בשימוע, אך בסופו של דבר מסרבים למסור לידי הרשויות את מאר-וול.
הם משכנעים אותו לסגת יחד עם קרול דנברס לחווה פרטית, אך בעודו נרדף בידי ניק פיורי מסוכנות S.H.I.E.L.D, הוא נמלט.
חברי הקבוצה נאלצים להתמודד עם ציבור מתוסכל, שגודש את אחוזת האוונג'רס ועושה את דרכו פנימה בכוח לצורך ונדליזם.
קפטן אמריקה, איירון מן ותור חוזרים לאחוזת האוונג'רס ומודיעים כי בשל התנהגות חברי הקבוצה, הקבוצה מפורקת לעד.
קוויקסילבר, מכשפת השני ו-ויז'ן מנסים לעזוב ולבדוק לשלומו של מאר-וול, אך הם מותקפים בידי שלושה מחברי ארבעת המופלאים, שמתגלים כסקרולים במסווה, אויביהם הוותיקים של הקרי, המסוגלים לשנות את צורתם.
באותו זמן, דנברס מובילה את מאר-וול לספינת קרי אותה לכאורה מצאה ומשכנעת אותו לבנות מקרן רב-ערוצי שיהיה קטלני למי שאינו מגזע קרי.
אולם, מאר-וול חושף את ההטעיה (שכן אף בן אנוש לא יודע את שמו האמיתי, מלבד הסקרולים).
הוא משמיד את המשדר אך נלכד בידי דנברס, שמתגלה בתור סופר סקרול.
יחד עם קוויקסילבר ומכשפת השני, הם נלקחים אל מחוץ לכדור הארץ.
למרות היותו פצוע, ויז'ן מצליח לחזור לאחוזת האוונג'רס, היכן שחבריה המייסדים קפטן אמריקה, איירון מן, תור והאנק פים (שחזר לזהותו כאיש הנמלה) התאספו.
איש הנמלה מכווץ את עצמו לגודל מיקרוסקופי, נכנס לתוך ויז'ן ומצליח לתקן את האנדרואיד.
חברי הקבוצה מתשאלים את ויז'ן ולומדים ממנו שהיו אלה הסקרולים המחופשים אשר פירקו את הקבוצה.
הם מוצאים את אותם סקרולים וחוקרים אותם.
הם מגלים ששלושת הסקרולים היו חברים בכוח מחקר המונה ארבעה חברים שביקר בכדור הארץ בעבר ולחמו בארבעת המופלאים.
לאחר מכן, האוונג'רס מותקפים בידי אנדרואידי-אדם שנשלחו בידי הסנטור ללכוד אותם בשל סירובם לשתף פעולה.
אולם, מסתבר כי טוני סטארק (האלטר אגו של איירון מן) תכנן במקור את האנדרואידים והוא גורם להם לעומס-יתר באמצעות פרץ אלקטרוני.
באותו זמן, טריטון מהבלתי אנושיים מגיע ואינו מסוגל לאתר את ארבעת המופלאים.
הוא מבקש מהאוונג'רס עזרה באיתורו של מנהיג הבלתי אנושיים חזיז שחור, מאחר שאחיו מקסימוס השתלט על בית המלוכה שלהם באטילן.
האוונג'רס עוזרים לו, ואחרי איתורו של חזיז שחור מלווים את הבלתי אנושיים בדרכם לאטילן.
מתגלה כי מקסימוס כרת ברית עם גזע הקרי, ותמורת שלטונו משתמש בטכנולוגיית קרי לשלוט באוכלוסייה כחיילים נגד הסקרול.
האוונג'רס מביסים את מקסימוס ואת עושי דברו ועוזבים אחרי שמחזירים את השלטון לחזיז שחור.
מאר-וול נלקח ללב ליבה של ממלכת הסקרול, ואחרי שנאמר לו שהאוונג'רס יוצאו להורג, בונה עבורם מקרן רב-ערוצי נוסף.
האוונג'רס מגיעים למרחב החלל של הסקרול והודפים את צי ספינות הסקרול בזמן שמאר-וול נאלץ להשתמש במקרן.
כתוצאה מכך, ריק ג'ונס המשוחרר חוזר לאזור השלילי.
הוא ניצל משם בעזרת האינטלקט העילאי, שליט הקרי, שמשחרר בו כוחות מנטליים חבויים (כוח הגורלות).
בעזרת כוחות חדשים אלו, ריק ג'ונס שולח מתקפה כוללת של גיבורי-על מתור הזהב ובכך מסיים את המלחמה.
כוח הגורלות חושף את צורתו האמיתית של הסנטור קראדוק כחייל סקרול - הרביעי במשלחת הסקרולים שנשלחו לכדור הארץ - והוא נהרג בידי ההמון הזועם.
הגיבורים חוזרים לכדור הארץ ומגלים שסנטור האמיתי נמצא, ושהמוניטין שלהם חזר לסדרו.
מתברר מאוחר יותר שקבוצת אילומינטי הסודית ביקרה בעולמות הקרי והסקרול וייעצה לחייזרים שכל התערבות כדור הארץ במלחמה שלהם תתקבל באפס סובלנות.
סיפור המשך נכתב בחוברות New Avengers: Illuminati Vol.2 #1-5 (פברואר 2007-ינואר 2008) המתאר את הרפתקאות הקבוצה אילומינטי אותה הרכיב איירון מן אחרי המלחמה, אשר כללה אותו ואת חזיז שחור, מיסטר פנטסטיק, פרופסור אקס, נאמור ודוקטור סטריינג'.
סיבת הקמתה של הקבוצה נעוצה במחשבה שנוצר הצורך במידע הנרחב של חבריה על מנת למנוע את מעורבותו של כדור הארץ במלחמה.
חוברת מספר 1 מגוללת את מפגשם עם קיסר הסקרול דורק מעט לאחר סיום המלחמה.
בחוברת מספר 5, איירון מן מביא את גופתה הסקרולית של אלקטרה לקבוצה.
בהמשך הם מותקפים בידי קבוצה של סופר סקרולים, הכוללת אחד שהתחזה לחזיז שחור.
חוברת זו מקשרת בין מלחמת קרי-סקרול לבין סיפור הקרוסאובר "פלישה סודית".
טבעם של כוחותיו החדשים של ריק ג'ונס בסופו של הסיפור נחשפים בחוברות הסדרה Avengers Forever בכתיבתם של קורט בוסיאק ורוג'ר סטרן (דצמבר 1998-נובמבר 1999).
מתברר שמדובר בכוח הגורלות, ההתפתחות האולטימטיבית של הפוטנציאל האנושי, וכי חברים נוספים בקבוצת האוונג'רס קיבלו יכולות שכאלו במהלך המלחמה.
במהלך הסיפור "קפטן אמריקה: נולד מחדש", מלחמת קרי-סקרול אוזכרה בקצרה כאשר קפטן אמריקה קפץ באופן שרירותי במרחבי הזמן על ידי נשק אותו פיתח הגולגולת האדומה.
הוא ניצל את הזמן ששהה לבדו עם ויז'ן כדי לתת לו מסר ויאפשר לקפטן אמריקה לתקשר עם זמן ההווה מבלי לשנות את ההיסטוריה.
בחוברת Marvel Team-Up #5, ספיידרמן ו-ויז'ן מגלים שגשש סקרולי ממלחמת קרי-סקרול משבש את גלי המוח של ויז'ן.
שם הספר והסרט במקור הוא משחק מילים על מלחמת השושנים.
גאווין ד'אמאטו (דני דה ויטו), עורך דין מצליח לדיני משפחה, נפגש במשרדו עם לקוח (דן קסטלנטה) שרוצה להתגרש מאשתו.
כדי לתת ללקוחו חומר נוסף למחשבה, מספר לו ד'אמאטו את סיפור הזוג אוליבר וברברה רוז.
אוליבר רוז היה חבר קרוב של ד'אמאטו ועמיתו לעבודה, ובתקופת מאבק הגירושין עם ברברה - גם לקוחו.
אוליבר רוז (מייקל דאגלס), סטודנט למשפטים באוניברסיטת הרווארד, פוגש את ברברה (קתלין טרנר) במכירה פומבית של חפצי אמנות עתיקים בעת חופשה באי ננטקט.
שניהם נלחמים בסופו של דבר על אותו פריט במכירה.
אוליבר, שהפסיד לבסוף במאבק, פותח בשיחה עם ברברה.
כשהיא מחמיצה את המעבורת, השניים מבלים את הלילה ביחד.
הלילה הסוער מוליד אהבה גדולה, והשניים מתחתנים.
מצבו הכלכלי של הזוג הולך ומשתפר.
אוליבר מסיים את התואר, ובעבודה קשה מגיע לבסוף למעמד של שותף בכיר במשרד עורכי הדין בו הוא עובד, ובו עובד באותו הזמן גם ד'אמאטו.
ברברה, בינתיים, מוצאת לזוג ולשני ילדיהם בית יפהפה, ומקדישה את זמנה לטיפוחו ולאיבזורו.
עם הזמן, לאחר שסיימה את טיפוח ואבזור הבית, מתחילה ברברה להשתעמם.
היא מתוסכלת גם ממספר מקרים בהם נראה שאוליבר מתנשא עליה ומזלזל בדבריה, והיא מתחילה לתעב אותו תיעוב גובר והולך.
אוליבר מצדו אינו מבין מה עשה כדי לזכות בתיעוב מצדה.
למרות המתח ביניהם, הוא עוזר לה לפתוח עסק בתחום הקייטרינג הסובב סביב מומחיותה של ברברה בהכנת פאטה כבד אווז.
העסק מצליח וגדל, וברברה מקבלת מידה מסוימת של תחושת עניין ועצמאות כלכלית.
באחד הימים חש אוליבר ברע תוך כדי פגישה עם לקוח פוטנציאלי.
הוא מובהל לבית החולים, בטוח שהוא לוקה בהתקף לב ושסופו קרוב, וכותב מכתב פרידה אוהב לברברה.
בסופו של דבר מתברר שמדובר בבקע סרעפתי בלבד.
בדרכו לביתו הוא מביע תמיהה באוזני ד'אמאטו, שבא ללוותו הביתה, על כך שברברה לא באה לבית החולים.
באותו לילה מספרת לו ברברה שכששמעה על המקרה, לאחר הלם ראשוני, חשה דווקא הקלה ושמחה.
היא מודיעה לאוליבר שאינה אוהבת אותו עוד, ומבקשת גט.
אוליבר הנעלב מקבל את בקשתה, אולם המתח עולה כאשר מתברר שברברה דורשת את הבית בשלמותו על כל תכולתו, ושעורך דינה משתמש במכתב הפרידה שכתב אוליבר בבית החולים כנשק במאבק הגירושין.
אף על פי שברברה הוציאה צו המגרש את אוליבר מהבית, הוא מוצא פרצה בחוק המאפשרת לו לשוב לבית.
ברברה הכועסת מחליטה לעשות כל שביכולתה כדי לגרש את אוליבר בעצמה.
היא אף מגיעה למשרדו של ד'אמאטו, שמשמש כפרקליטו של אוליבר, ומנסה לשחד אותו מינית, ללא הצלחה.
השניים מתחילים להציק זה לזה, בתחילה בהתגרויות קטנות, אך המאבק הולך ומחריף, וכאשר נודע לברברה שאוליבר דרס למוות את חתול המחמד שלה (אם כי עשה זאת בטעות), היא נועלת אותו בתגובה בתוך הסאונה הביתית שלהם, ומביאה אותו לסף מוות מהתייבשות ומכת חום.
כשברברה מסרבת להצעתו של אוליבר לקבל סכום כסף גדול תמורת ויתור על דרישתה לקבל את הבית, והזוג מחלק את הבית לאזורים השייכים לאחד וסגורים לשני, מבין ד'אמאטו שלקוחו נמצא במצב של מלכוד שבו בלי קשר לתוצאתו אין מנצחים, רק מפסידים.
הוא מפציר באוליבר, כחברו הטוב, לעזוב את ברברה ואת הבית ולפתוח בחיים חדשים.
בתגובה אוליבר מפטר את ד'אמאטו ועובר לייצג את עצמו.
כאשר ילדיהם נמצאים במכללה וסוזן, האו-פר הגרה בביתם (מריאן זגברכט) עוזבת את עבודתה, נותרים ברברה ואוליבר לבדם בבית.
מכאן משתחררים כל הסכרים, וחוסר הנכונות של ברברה ואוליבר להתפשר מוביל אותם לשרשרת מעשים שבהם הם ממררים זה את חיי זה ומשפילים זה את זה, גם בנוכחות ידידים ולקוחות עסקיים.
תוך כדי כך הם הורסים בהדרגה את ביתם ותכולתו - מה שהיה בתחילה הסיבה העיקרית לחוסר נכונותם להתפשר.
הם שוברים את הרהיטים, תנור המטבח, כלי המטבח ואביזרי הנוי היקרים.
באחד הריבים החריפים ביותר מקלקל אוליבר ארוחה שהכינה ברברה ללקוחות עסקיים שלה.
ברברה מסירה את הכפפות, ובנוכחות לקוחותיה היא כמעט הורגת את אוליבר כאשר היא דורסת את מכוניתו, מכונית אספנות נדירה אותה קנתה לו היא כמתנה בימיהם היפים, כשהוא בתוכה, באמצעות רכב השטח הענק שלה.
לאחר מספר ימים מזמינה ברברה את אוליבר לארוחת ערב.
אוליבר המופתע נענה להזמנה בחושבו שמדובר במחוות פיוס.
ברברה מגישה לארוחת הערב פאטה שהכינה.
אוליבר, המחפש דרך להתפייס, אך נשבר ומתפרץ כאשר ברברה רומזת לו שאת הפאטה הכינה מכלב המחמד שלו (אם כי לא עשתה זאת באמת - הכלב נראה בריא ושלם בחצר הבית).
לאחר שברברה נמלטת ממנו, אוטם אוליבר את פתחי הבית בקרשים כדי למנוע ממנה לברוח.
בינתיים, בעליית הגג, ברברה מרופפת את בורגי הנברשת הכבדה מתוך כוונה להפיל אותה על אוליבר בהינתן ההזדמנות.
סוזן חוזרת כדי לאסוף את חפציה ומוצאת את הבית אטום וחשוך.
בצר לה היא מזעיקה את ד'אמאטו.
בינתיים ריב נוסף בין אוליבר וברברה מביא אותם למצב בו שניהם תלויים על הנברשת מרופפת הברגים.
אוליבר מגלה לברברה שלמרות הקשיים והמאבק הוא עדיין אוהב אותה, ולא זוכה לתשובה מברברה.
לפני שד'אמאטו וסוזן מצליחים לפרוץ לבית עם סולם, מתרופפת סופית אחיזתה של הנברשת בתקרה.
היא צונחת אל הרצפה, שתי קומות נמוך יותר, ולוקחת איתה את אוליבר וברברה אל מותם.
בתנועה אחרונה מניח אוליבר את ידו על כתפה של ברברה, והיא מסלקת אותה מעליה, שונאת אותו אפילו במותה.
עם סיום הסיפור, מציג ד'אמאטו ללקוח במשרדו את הברירה - להמשיך במאבק הגירושין על כל הקשיים הכרוכים בו, או לשוב הביתה ולנסות להתפייס עם אשתו.
הוא מסתובב אל החלון, ועל פניו עולה חיוך של סיפוק כאשר הלקוח קם ועוזב את המשרד.
ד'אמאטו מטלפן לאשתו, אומר לה שהוא אוהב אותה והוא בדרכו הביתה, וסוגר את יום העבודה.
מייקל דאגלס - אוליבר רוז
קתלין טרנר - ברברה רוז
דני דה ויטו - גאווין ד'אמאטו
קבלה ביקורתית ומסחרית והשפעה תרבותית
הסרט התקבל בחיוב הן על ידי הקהל והן על ידי הביקורת.
הוא היה מועמד לפרס באפט"א אחד (תסריט מעובד - מייקל ג'יי ליסון), לפרס דוב הזהב בפסטיבל ברלין, ולשלושה פרסי גלובוס הזהב (הסרט הטוב ביותר - קומדיה או מחזמר; השחקן הטוב ביותר בקומדיה או מחזמר - מייקל דאגלס; השחקנית הטובה ביותר בקומדיה או מחזמר - קתלין טרנר).
הסרט זכה לדירוג 81% באתר הביקורות Rotten Tomatoes.
בארצות דוברות הגרמנית נכנס שם הסרט, Rosenkrieg, לסלנג כביטוי למאבק גירושין מר וחסר פשרות.
ב-1 באפריל 2024, פורסם כי בנדיקט קמברבאץ' ואוליביה קולמן צפויים לככב בסרט "The Roses", גרסה מחודשת לסרט "מלחמת רוז ברוז".
הסרט, בבימויו של ג'יי רואץ' ואשר נכתב על ידי טוני מקנמרה על פי הרומן של וורן אדלר, נמצא, נכון לאפריל 2024, בפיתוח.
הסיפור סובב סביב תיאו (בגילומו של קמברבאץ') ואיבי (בגילומה של קולמן), זוג מושלם לכאורה שנישואיהם מתפרקים כשחלומותיו המקצועיים של תיאו נכשלים.
קמברבאץ' יפיק את הסרט תחת דגל חברת ההפקה שלו, SunnyMarch, לצד ליאה קלארק ואדם אקלנד, בעוד שקולמן תפיק גם היא את הסרט תחת דגל South of the River עם אד סינקלייר וטום קארבר, יחד עם רואץ' ומישל גרהם.
אדלר ומייקל אדלר מ-Adler Entertainment Trust הם המפיקים בפועל של הסרט, המסמל את הפרויקט הראשון במסגרת ההסכם שלהם לשנתיים עם Searchlight Pictures.
מלחמת קונגו–ערב (נקראת גם המלחמה הקונגולזית–ערבית או מלחמת בלגיה–ערב) נערכה בשנים 1892–1894 בעברו המזרחי של אזור הנקרא כיום הרפובליקה הדמוקרטית של קונגו, בין צבאו של לאופולד השני, לבין סוחרי עבדים ערבים מזנזיבר.
המלך לאופולד השני היה מלך הבלגים וקיסר קונגו הבלגית, אשר נודע בשל היותו הבעלים הפרטיים של "מדינת קונגו החופשית", שם שלט משנת 1884 עד שנת 1908. בראש הנהגת סוחרי העבדים עמד ספו בן חמיד , סוחר עבדים סוואהילי-זנזיברי, שהיה בנו של סוחר העבדים חאמד בן מוחמד, הידוע בשם טיפו טיפ.
מלחמה זו הייתה מלחמת שליחים, בה שני יריבים משתמשים בצדדים שלישיים כתחליף ללחימה ישירה זה בזה, כאשר מרבית הלוחמים היו מקומיים ממוצא קונגולזי, שנשבעו אמונים למחנה אחד באשר הוא, ולעיתים אף עברו במהלך המלחמה למחנה הנגדי.
הנסיבות העיקריות למלחמה היו כלכליות, היות שהן המלך לאופולד והן הערבים תאבו את תנובתה של קונגו וניסו להשתלט על עושרה.
בשל כך החלה כניסתם של הערבים והבלגים לקונגו.
לקראת המלחמה, המלך לאופולד החל לשלוח בלגים רבים לאזור: קצינים בלגים הובילו משלחות, פקידים בלגים איישו את הקונסוליה בקונגו והעמדות לאורך הנהר היו תחת פיקודם של אזרחים בלגים, שהגיעו בהמוניהם במקום הבריטים ששלטו בשטח זה קודם.
כהוכחה לכך, לאחר המלחמה, מתוך 3000 האנשים ה"לבנים" שנשארו בקונגו, 1700 מתוכם היו בלגים, ולא בריטים.
המלחמה נגד המערכת הפוליטית והכלכלית הסוואהילית-ערבית תוארו כ"מסע צלב" נגד העבדים.
המלחמה הסתיימה בינואר 1894, בניצחון של צבאו של המלך לאופולד השני.
לאופולד השני, מלך הבלגים ערך את הוועידה הראשונה שלו על קונגו ב-1876, בה הוא טען שמטרתו הייתה לבצע פעולות לקידום של האוכלוסייה הקונגולזית, והמרה של דתם לנצרות על מנת "לשחרר אותם מעולם של אפלה".
עם זאת, היו ידועים פשעים רבים של המשטר הבלגי במדינת קונגו החופשית תחת שלטון לאופולד.
הקונגולזים, שכבר איבדו שלושה עשר מיליון אנשים בסחר העבדים הפורטוגזי, מצאו שחייהם הפכו לגרועים אף יותר, בשל פעילותה של המערכת שהתבססה על עבודות הכפייה, שאומצה על ידי יועצי המלך לאופולד השני.
באמצעות מערכת מיסוי, הממשל הבלגי קבע סטנדרטים בלתי אפשריים בגביית מיסים.
קונגולזים רבים שלא עמדו בתנאים נרצחו מיד או נחשפו לעינויים קשים.
בתוך מערכת זו, הקונגולזים גם פנו לעיתים קרובות אחד נגד השני.
במקרים רבים, ילדים גם נלקחו בגיל צעיר וגויסו לצבאו של המלך לאופולד, שנקרא "הכוח הציבורי", שנהנה מלגיטימציה להשתמש בכוח פיסי כדי לשרת את האינטרסים הציבוריים.
מעמדם של ילדים אלה היה גבוה ממעמדו של הקונגולזי הממוצע, ולעיתים קרובות הם סייעו להרוג קונגולזים אחרים.
בוועידת ברלין, אשר התכנסה בשנת 1885, נחתמו ההסכמים הבין-לאומיים, בהם הוגדר אגן הקונגו (שנמצא במערב אפריקה, מהגדולים שביערות הגשם בעולם והיקפו 3.7 מיליון קמ"ר רבועים), כמוקד העניין של מדינת קונגו החופשית.
המדינות האירופיות הקולוניאליות התחייבו לעשות כל שביכולתן כדי לדכא את סחר העבדים.
אולם, במזרח קונגו נמשך סחר עבדים שבו היו מעורבים גם ערבים וגם אפריקנים בעלי בריתם.
כשנה לאחר מכן התפתח עימות בין אנשי המבצר שהיה ברשותו של טיפו טיפ באזור מפלי סטנלי לבין וולטר דין , קפטן בריטי, וסגן דובואה, סגן בצבא הבלגי.
עימות זה התפתח בגין טענות מצד אנשיו של טיפו טיפ כי בית משפחת דין גנבו מהם שפחה ערביה שהייתה בבעלות אדם מכובד מהעיר שלהם.
מנגד, טען דין כי השפחה ברחה משם על דעת עצמה, לאחר שסבלה מאלימות קשה מצד המעביד שלה, וכי הוא הסכים להיות לה לעיר מקלט, ותו לא.
עימות זה התרחש בשנת 1886.
תגובה לא איחרה להגיע, ומיד יצאו אנשיו של טיפו טיפ למתקפה על מבצרו של דין.
השלטונות המקומיים בחרו שלא להשיב אש, ולאחר ארבעה ימי מצור התחמושת אזלה ונכנע קו ההגנה של המבצר ורוב אנשיו של דין נמלטו ונטשו את המבצר.
חוסר תגובת השלטון התפרש בעיני טיפו טיפ כשעת כושר, ובתגובה לכך התחיל לשלוח יותר ויותר אנשים אל אדמת קונגו, בעיקר סוחרי עבדים ואף כמה מנהיגים קונגולזים.
אחד המנהיגים היה גונגו לוטטה שהיה מנהיג קונגולזי מכובד ובן בריתו של טיפו טיפ.
בראשית שנת 1887 מונה טיפו טיפ כשליט של מחוז סטנלי פולס, באישורו של לאופולד השני.
בתקופה זו הרשויות של מדינת קונגו החופשית היו יחסית חלשות ולא רלוונטיות בעברה המזרחי של המדינה.
כחלק מהסכמתו להיות השליט המחוזי, טיפו טיפ חתם על הסכם כניעה מול השלטונות של מדינת קונגו החופשית, ואישר הכנסת נציג מטעמם על מנת שיסייע במנהל התקין.
בהתאם לזאת, העתיק טיפו טיפ את מרכז ההפצה והמסחר בשנהב אל תוך גבולותיה של מדינת קונגו החופשית, לאזורים השוכנים על חופי האוקיינוס האטלנטי.
בכך סייע טיפו טיפ למלך לאופולד השני במשלחות ששלח אל הנילוס העליון, במטרה להרחיב את הטריטוריה שלו.
התפתחה דעה רווחת חדשה, הגורסת כי אין בכוונתו של טיפו טיפ לעמוד על רגליו האחוריות אל מול הממשל.
זמן קצר לאחר שהסכים לכבד את התנאים של לאופולד השני, ולאור העובדה כי לא חלות עליו מגבלות כלשהן, אט אט איבד טיפו טיפ את סמכויותיו.
בנוסף, סוחרי עבדים חזקים אחרים כגון רומליזה , היה דאז בעל המעמד החברתי הגבוה ביותר באזור אגם טנגניקה, הגדירו את קשריו של טיפו טיפ עם ממשלת קונגו החופשית כבגידה.
בתגובה לכך רומליזה נשבע אמונים לדגל האדום של סולטן זנזיבר כאות מחאה.
בשנת 1891 חזר טיפו טיפ לזנזיבר ושם פרש מתפקידו.
בנו, ספו בן חמיד, ירש את מקומו וחרט את המלחמה על דגלו.
ב-1891 הקמתן של שלוחות מטעם מדינת קונגו החופשית באזור מוקד העניינים של הערבים.
נסיונותיה של המדינה לגבות מס על סחר בשנהב עוררו מאבק.
החל ממרץ 1892, ספו בן חמיד, החל להוביל התקפות שונות על אנשי קונגו החופשית במזרח קונגו, לרבות מתקפות על סוחר השנהב הבריטי ארתור הודיסטר (Arthur Hodister) וסרן גיום ואן קרקהובן (Guillaume Van Kerckhoven), שנהג להחרים בכוח את השנהב מסוחרי השנהב הערבים.
התקפות אלה הובילו לאיחודם של עבדים וסוחרי שנהב במהלך המאבק נגד אויבם המשותף, מדינת קונגו החופשית.
המאבק החריף כאשר בחמישה עשר במרץ 1892, כאשר התנקשו בהודיסטר.
היחסים הפכו מתוחים עוד יותר, כאשר ראשד בן מוחמד, אחיינו של טיפו טיפ והמנהיג הערבי תושב סטנלי פולס, סירב לסייע בחקירת מותו של הודיסטר.
גונגו לוטטה גם הוא הוביל פעולות במזרח המדינה בזמן הזה.
כוחותיה של המדינה החופשית של קונגו היו מורכבים משכירי חרב, אשר בתחילה גויסו בסיירה לאון, ובזנזיבר.
לאחר מכן גויסו חיילים מקונגו עצמה, ועיקר המפקדים היו קצינים בלגיים שהתנדבו לפקד על הכוחות.
הצבא המקומי, בהנהגתו של פרנסיס דהניס שהיה עובד מדינת בלגיה וחייל שלחם עבור מדינת קונגו החופשית, נשלח לקטנגה על מנת להקים מאחזים חדשים בדרכם.
במהלך משימה זו הצטלבו דרכיהם של הצבא המקומי עם חייליו של גונגו לוטטה.
באפריל- מאי 1892 פרנסיס דהניס ניצח את כוחותיו של גונגו לוטטה.
בשל כך, פנה לוטטה מערבה במטרה לאסוף ציוד ונשק מאנגולה, בניסיון לחזק את מעמדו באזור לומאני .
לאחר כמה התנגשויות בחודשים אפריל-מאי 1892 עם כוחות המדינה החופשית המחומשת של פרנסיס דהניס, החליט גונגו לוטטה לעשות עסקה עם מדינת קונגו החופשית.
ב-19 בספטמבר הוא ערק והצטרף לצבא המקומי עם כמה מנהיגים מקומיים נוספים.
באוקטובר 1892 הוביל ספו בן חמיד כוח של 10,000 אנשים, כ-500 קצינים מצבא זנזיבר והשאר קונגולזים.
הכוחות של הצבא המקומי, בהנהגת דהניס, כללו כמה עשרות קצינים בלגים שפקדו על אלפי עוזרים אפריקנים.
מלחמה גלויה פרצה בסוף נובמבר, כאשר ספו ובן בריתו מפקדה של מניימה עם צבא המונה כ-16,000 איש הקימו מצודה על נהר לומאמי , שם הם הותקפו על ידי פלוגה של הצבא המקומי ונחלו תבוסה.
דהניס השתמש במאבק זה כתירוץ להתקדם בלחימה כנגד הערבים.
בשלב זה המדינה עברה למצב התקפה, ומספר שבטים נכנעו להם בעקבות זאת.
דהניס אפשר לצבא שלו לנוע עם כל נשותיהם, העבדים והמשרתים, אשר לקחו חלק במלאכת הבישול, ניקוי ואף שימשו כרכבת אנושית לאספקת חומרי גלם.