tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
עם זאת, רוב הפלמים הביעו תמיכה במלך אלברט והתנגדו לניסיון הגרמני.
קשר זה בין בית המלוכה והעם העניק לבלגים תקווה, אחדות וכוח עמידה.
כחלק מהמערכה במזרח אפריקה במלחמת העולם הראשונה "יוצאה" המלחמה גם למושבות האירופאיות ביבשת אפריקה.
אגם טנגניקה שכן בין קונגו הבלגית במערב לבין מזרח אפריקה הגרמנית במזרח.
ב-22 באוגוסט 1914 תקפה ספינה גרמנית באגם את ספינת הקיטור הבלגית "אלכסנדר דל קומון" והטביעה אותה, בכך קנו הגרמנים שליטה על האגם.
באמצעות שליטתם באגם, תקפו הגרמנים את רודזיה הצפונית הבריטית.
הבלגים החזיקו כוחות בחלקו הצפוני של האגם, אך לא הצליחו לחדור למזרח אפריקה הגרמנית מחשש שהספינות הגרמניות יחתכו את קווי האספקה שלהם.
בין ה-22 בדצמבר 1915 לאפריל 1916 התקיימה סדרת קרבות בין ספינות הבריטים והבלגים שנבנו בחשאי, בפיקודו של ג'פרי ספייסר-סימסון, לבין הספינות הגרמניות ששלטו באגם.
הספינה הגרמנית "גראף פון גצן", הותקפה ונפגעה על ידי מטוס בלגי.
במחצית 1916 הושגה שליטה בלגית-בריטית באגם, שסייעה לבלימת הניסיון הגרמני להשתלט על שטחים במרכז אפריקה.
עם תום המלחמה הוענק לספייסר-סימסון צלב המלחמה הבלגי.
ב-18 באפריל 1916 תקפו כוחות בלגיים שיצאו מקונגו הבלגית את מזרח אפריקה הגרמנית, לכדו את קיגלי ועד 6 ביוני שלטו בכל שטחי רואנדה-אורונדי.
הבלגים, שנהנו מעדיפות מספרית גדולה וגייסו כ-260,000 סבלים, המשיכו ותקפו דרומה, תוך שהם כובשים את טבורה (Tabora), קיגומה (Kigoma) ואוג'יג'י (Ujiji).
כך הם שלטו על כל השטח שבין אלה לבין אגם ויקטוריה.
מכאן ואילך המשיכו הבלגים לפעול בתיאום עם הבריטים תחת פיקודו של יאן סמאטס.
במתקפת מאה הימים (8 באוגוסט עד ה-11 בנובמבר 1918), שהביאה לסיום המלחמה בניצחון מדינות ההסכמה, שולב צבא בלגיה כולו, תחת דגלו ופיקודו של המלך אלברט הראשון בקרבות ההבקעה של קו הינדנבורג ובשחרור ארצו.
נשיא ארצות הברית, וודרו וילסון, התייחס לסוגיה הבלגית בנקודה מספר 7 ב"ארבע עשרה הנקודות": בלגיה, העולם כולו יסכים, חייבת להיות מפונה ומוחזרת למצבה הקודם, ללא כל ניסיון להגביל את הריבונות ממנה היא נהנית בדומה לכל שאר המדינות החופשיות.
אף צעד יחיד אחר לא ישפיע כמו זה כדי להשיב את האמון ההדדי בין האומות בחוקים שהציבו וקבעו לעצמן לניהול יחסיהן האחת עם רעותה.
ללא צעד מרפא זה, כל המבנה ומשנה התוקף של החוק הבינלאומי דינו לקיום לקוי לנצח.
בוועידת השלום בפריז (1919) היה המלך אלברט נציגה של בלגיה.
הוא דרש סיוע בשיקום ממלכתו, אך התנגד לצעדים שישפילו את גרמניה מתוך חשש שהדבר רק יגרום לה לרגשות נקם.
בלדאסארה דונאטו או דונאטי (באיטלקית: Baldassare Donato; 1525–1530 - יוני 1603) היה מלחין וזמר איטלקי מן האסכולה הוונציאנית בשלהי תקופת הרנסאנס.
הוא היה מאסטרו די קאפלה של בזיליקת סן מארקו בסוף המאה ה-16 ומילא תפקיד חשוב בהתפתחות המוזיקה החילונית הקלה באיטליה, בייחוד הוילאנלה.
פרטים על ראשית חייו אינם ידועים; אפילו מקום הולדתו אינו ידוע.
הרשומה הראשונה על דונאטו היא כזמר בסן מארקו בוונציה בשנת 1550, ובשנת 1562 מונה לפקח על הכשרתם המוזיקלית של הנערים בסן מארקו.
כשג'וזפו צארלינו תפס את מקומו של צ'יפריאנו דה רורה כמאסטרו די קאפלה בשנת 1565, הושב דונאטו לתפקידו הקודם כזמר; הסכסוך בין השניים תפס כנראה מקום משמעותי בחיים בסן מארקו, והגיע לשיאו ב-1569, בקרב פומבי ושערורייתי במהלך חגיגות מרקוס הקדוש.
דונאטו ייצג מגמה מתקדמת באסכולה הוונציאנית, שהייתה מלכתחילה מסורת מתקדמת בהשוואה לסגנונות העיקריים ששלטו אותו זמן במוזיקה האיטלקית (בייחוד בהשוואה לאסכולה הרומאית.
נציגי המגמה המתקדמת באסכולה הוונציאנית היו מלחינים כמו דונאטו, ג'ובאני קרוצ'ה ואנדריאה וג'ובאני גבריאלי.
את המגמה השמרנית ייצגו מלחינים ותאורטיקאים כגון צארלינו, צ'יפריאנו דה רורה וקלאודיו מרולו, שנטו ללכת בעקבות סגנון האסכולה הפרנקו-פלמית, ששלט כמעט בכל מקום אחר באירופה עד אחרי אמצע המאה.
המוזיקה הכנסייתית של דונאטו מהווה את החלק השמרני ביותר במכלול יצירתו.
בחיבורה נקט בדרך כלל בסגנון הפוליפוני של פלסטרינה, אך השתמש גם בחלק מן האפקטים הפוליכוראליים המפוארים של שני הגבריאלים, הדוד ואחיינו והושפע גם מסגנון מורו, אדריאן וילארט.
על אף הסתייגותו הגלויה מן השמרנות של צרלינו, אין ספק שקלט משהו מסגנונו ומתלמודו, כפי שאפשר לראות במיומנות שהוא מפגין בשימוש בקונטרפונקט ובשימוש נוסח צרלינו בדיסוננס, לפחות כאשר הלחין במתכוון בסגנון הפרנקו-פלמי.
נראה, שחשיבותו הגדולה ביותר לתולדות המוזיקה היא בפיתוח צורה חילונית קלה, שנודע בהשם וילנלה, צורה קלילה יותר של מדריגל, שמקורה בנאפולי.
כמה מן היצירות הללו נועדו אולי לריקוד, והיו פופולריות בבירור.
הן זהות לשאנסון הצרפתי, מאופיינות במקרים רבים במלודיה נוחה לזכירה בקול העליון, מכילות מקצבים שונים במקביל ונמנעות מן המורכבות הפוליפונית והכרומטית שאפיינה את המדריגל של אמצע המאה.
דונאטו כתב גם מדריגלים בסגנון רציני יותר, כמו גם מוזיקה למזמורי תהילים, מוטטים ומוזיקה פולחנית.
בלגים הם קבוצת שבטים בעלי מוצא גאלי - גרמאני שהתגוררו בעת העתיקה בגאליה בלגיקה.
מלבד גאליה בלגיקה נמצאו גם באי הבריטי וייתכן שאף באירלנד.
לפחות מהמאה השלישית לפני הספירה.
הם נדונו לעומק על ידי יוליוס קיסר בתיאור מלחמותיו בגאליה.
כמה עמים בדרום בריטניה נקראו גם בלגים וככל הנראה עברו מגאליה.
השם המשיך לשמש באזור עד ימינו והוא משתקף בשמה של המדינה המודרנית בלגיה.
מוצא הבלגים כמתואר בספרו של גאיוס יוליוס קיסר, "מלחמת גאליה", הוא מעורב, הן גאלי והן גרמאני.
ככל שהשבט התגורר בקרבה רבה יותר לנהר הריין, כך גברה השפעת התרבות הגרמאנית על תושבי האזור.
לפי הדעה המקובלת במחקר המודרני, דיברו הבלגים גאלית עתיקה והיו קרובים מבחינות רבות לגאלים, אם כי לפחות חלק מהבלגים הושפעו מהתרבות הגרמאנית.
יוליוס קיסר פותח את ספרו על מלחמת גאליה בתיאור גאוגרפי של גאליה ותושביה:
"גאליה כוללת שלושה חלקים, שבאחד מהם יושבים הבלגים, בשני – האקוויטאנים, ובשלישי – אלה הקרויים בלשונם קלטים ובלשוננו גאלים.
כל העמים הללו נבדלים זה מזה בלשונם, במנהגיהם ובחוקיהם...
האמיצים שבכולם הם הבלגים, כיוון שהם מרוחקים ביותר מאורח־החיים המעודן של הפרובינציה ותרבותה, ולעיתים רחוקות בלבד נקלעים אליהם סוחרים, המביאים מצרכים המרככים את הנפש, והם קרובים ביותר לגרמנים היושבים בעבר הרינוס, שעמהם הם נלחמים בלי־הרף".
בעת מלחמת גאליה (58–50 לפנה"ס) היו הבלגים בין מתנגדיו החריפים ביותר של קיסר.
שבט האבורונים הצליח להשמיד צבא רומי גדול שכלל לגיון וחצי במארב שטמן לו בקרב אטואטוקה וגם שבטים בלגיים אחרים התנגדו לכיבושה של גאליה.
יוליוס קיסר כבש את שטחי הבלגים, החל מ־שנת 57 לפני הספירה.
הוא כותב שהבלגים קשרו קשר והתחמשו בתגובה לכיבושיו הקודמים, וכדי להתמודד עם האיום הזה הוא גייס שני לגיונות חדשים והורה לבעלי בריתו הגאליים האדואי, לפלוש לטריטוריה של הבלובאצי, הגדול והנחוש מבין שבטי הבלגה.
נזהר ממספרם ואומץ לבם של הבלגים, יוליוס קיסר נמנע בתחילה מקרב גדול, ונעזר בעיקר בקרבות פרשים כדי לבחון את הכוחות הבלגיים.
בלגרייב אדוארד סאטון ניניס היה לוטננט בגדוד הקלעים המלכותי וחוקר אנטארקטיקה בריטי.
ניניס היה חבר במשלחת אוסטרלאסיה, שיצאה לאנטארקטיקה בהנהגת סר דאגלס מוסון, בשנת 1911.
נישא על גלי התהילה שקצר במשלחת נמרוד של ארנסט שקלטון לאנטארקטיקה, בשנת 1907, נסע דגלאס מוסון לאנגליה בראשית 1910 לעורר עניין ולהשיג תמיכה במשלחת אוסטרלית, שתתמקד במחקר מדעי.
במסע זה רכש את הלווייתנית "אורורה" ובלונדון הטעין אותה בכל הפריטים של ציוד מומחים שיכול היה להשיג, לרבות 49 כלבי מזחלות גרנלנדיים.
ניניס הצטרף למשלחת בלונדון כממונה על הטיפול בכלבי ההאסקי הגרנלנדי והפליג עם ה"אורורה" במסעה מלונדון לסידני, בפיקודו של רב החובל ג'ון קינג דייוויס.
במהלך ההפלגה קשר ניניס ידידות אמיצה עם ד"ר זאוויר מרץ, מטפס הרים שווייצרי, שהצטרף למשלחת בלונדון ומונה גם הוא לטפל בכלבים.
ניניס היה בקבוצת 36 האנשים שהפליגו מהובארט ב-2 בדצמבר 1911. בסיס נבנה באי מאקוארי וקבוצה קטנה של חמישה אנשים הוצבה בו לאיוש תחנת ממסר רדיו ולניהול מחקר.
ניניס נחת באנטארקטיקה עם הקבוצה העיקרית במפרץ קומונוולת' ב-8 בינואר 1912 והקים שם את הבסיס העיקרי.
הקיץ עבר עליהם בבניית צריף בכף דניסון, שנועד לשמש משכן חורף ל-18 האנשים של קבוצת ארץ אדלי.
ניניס היה אחד משלושה אנשים בצוות מזחלות, קבוצת המזרח הרחוק.
שותפיו לקבוצה היו מוסון ומרץ, ויחד יצאו מזרחה ב-10 בנובמבר 1912, לסקור את ארץ המלך ג'ורג' החמישי.
בראשית דצמבר נתקלו בסופת שלגים עזה, שאילצה אותם להישאר בשקי השינה שלהם למשך חמישה ימים.
ניניס סבל אותו זמן מפצע מודלק בבסיס אחת מציפורניו.
בסופו של דבר לא יכול היה לשאת עוד את הכאב המתמשך, שמנע ממנו שינה, ולבקשתו, פתח מוסון את הפצע באזמל מנתחים.
הקבוצה המשיכה בדרכה ואז, לאחר התחלה מוצלחת ב-14 בדצמבר, כשהקבוצה חצתה את קרחון ניניס, נפל בלגרייב ניניס אל תוך בתרון מכוסה שלג.
מרץ גלש מעל תכסית הבתרון, מוסון היה על מזחלתו בפיזור משקל, אך ניניס רץ לצד המזחלת השנייה, ומשקל גופו כנראה ניפץ את תכסית השלג מעל הבתרון.
שישה כלבים, רוב מנות המזון של הקבוצה, האוהל ועוד ציוד חיוני נעלמו בתוך הבתרון העמוק והרחב, במרחק 480 ק"מ מזרחית לבסיס הראשי.
מרץ ומוסון ראו כלב אחד מת ואחד פצוע על מדף קרח בעומק 46 מטרים, אך ניניס נעלם ללא עקבות, ולאחר שעות של קריאות אל מעמקי הבתרון, נאלצו מרץ ומוסון להכיר באמת - ניניס לא היה עוד בין החיים.
ניניס היה בנו של חוקר האזור הארקטי ד"ר בלגרייב ניניס (1922-1837), רופא ראשי בדרגת מפקח של הצי המלכותי וחבר במשלחת הארקטית הבריטית של קפטן ג'ורג' נרס בשנים 1875–1876. דודנו של ניניס, לייטננט אוברי הווארד ניניס היה מהנדס במשלחת הטראנס-אנטארקטית האימפריאלית של ארנסט שקלטון בשנים 1914–1917, בקבוצת ים רוס.
בלד (בהונגרית: Beled) היא עיירה בעלת למעלה מ-2,500 תושבים במחוז גיור-מושון-שופרון שבהונגריה.
בשנת 1785 החלה להיבנות קהילה יהודית בכפר, מרביתם עסקו במסחר וזאת בעקבות האיסור המקומי של רכישת אדמות.
ולאחר כחמש שנים, בשנת 1790 נחנכו במקום בית כנסת ובית עלמין.
לאחר עליית השלטון הנאצי החלו להישלח צעירים יהודים בגיל גיוס לעבודות כפייה ובאביב של 1944, לאחר שנכנסו הכוחות הגרמנים להונגריה, נלקחו גם יהודים מבוגרים.
אלה שהועסקו בידי עיריית שופרון ניצלו מגירוש למחנה ההשמדה אושוויץ.
באפריל 1944, הוקם בבלד גטו בו רוכזו כ-360 יהודים מהכפר ועוד 72 יהודים מהיישובים הסמוכים.
ב-30 ביוני 1944 הועברו מקצתם לגטו בסומבטהיי והיתר, ב-5 ביולי נאספו בתחנת הרכבת של שופרון ומשם הוסעו למחנה הריכוז באושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו 44 יהודים ניצולי מחנות עבודה והחלו לשקם את חייהם בכפר יחד עם שיפוץ מבני הקהילה והבית כנסת.
הניצולים התקבלו בידי התושבים המקומיים באיבה ואלו סירבו להחזיר להם את הרכוש שנלקח לפני המלחמה.
בשנת 1957 התגוררו במקום כעשרים יהודים.
מיקשה פולק (בהונגרית: Pollák Miksa; בלד, 8 במרץ, 1868 – אושוויץ, יולי 1944) היה רב, היסטוריון, סופר אביו של הסופר קארוי פאפ.
בלגיקה (Belgica) הייתה אוניית־מפרשים תלת־תורנית שתוכננה ונבנתה על ידי יוהאן כריסטיאן יקובסון בסוולוויק (Svelvik) בנורווגיה כאוניית ציד לווייתנים.
היא הושקה ב־1884 בשם "פאטריה" (Patria).
בשנת 1896 נרכשה על ידי חוקר הקוטב הבלגי אדריאן דה ז'רלאש, הוסבה לאוניית מחקר ושמה הוחלף ל"בלגיקה".
היא שימשה כאוניית המשלחת האנטארקטית הבלגית בשנים 1897–1901, והייתה לאונייה הראשונה ששהתה חורף שלם באנטארקטיקה.
ב-1902 נמכרה האונייה לחוקר הקוטב פיליפ, דוכס אורליאן, והובילה משלחות חקר אל החוג הארקטי ב־1905 ובשנים 1907-1909. ב-1916 נמכרה האונייה, שמה הוחלף ל"איספיורד" (Isfjord) ועסקה בהובלת פחם מ־Longyearbyen לצפון נורווגיה.
ב־1918 נמכרה שוב, שמה הקודם הושב לה והיא הוסבה לאוניית חרושת (factory ship) להפקת שמן דגים ולעיבוד דגים שבסיסה נמל הרסטאד (Harstad).
באפריל 1940 הופקעה על ידי הבריטים ושימשה כמחסן תחמושת צף באותו נמל.
ב־19 במאי 1940, במהלך הפצצה של חיל האוויר הגרמני את הנמל וסביבותיו, נפגעה "בלגיקה" מגלי ההדף במים, התמלאה מים וטבעה.
לפי סברה אחרת, האונייה טובעה בכוונה תחילה כדי שלא תיפול לידי הגרמנים.
שרידי האונייה התגלו על ידי צוללים חובבים ב־1990.
בשנת 2007 נחנך פרויקט לבניית רפליקה של "בלגיקה", שתשמש אוניית מוזיאון בנמל אנטוורפן.
האונייה "פאטריה" נבנתה לציד לווייתנים על ידי יוהאן כריסטיאן יקובסון בסוולוויק שבנורווגיה.
הותקן בה מעטה מפרשים של בארק (barque): שלושה תרנים, על התורן הקדמי והראשי מערך שלם של מפרשים רוחביים, ועל התורן האחורי מפרשי גף אורכיים.
בנוסף למפרשים צוידה הספינה במנוע קיטור של 35 כ"ס מתוצרת חברת נילנדס ורקסטד מאוסלו.
מנוע עזר זה סובב מדחף שניתן היה להרימו ולהוציאו מן המים בעת שיט במפרשים (כדי להקטין את הגרר שיוצר המדחף).
היא נבנתה מעץ אורן ומאורן אמריקאי ושדריתה מעץ אלון.
כדי להגן עליה מפני שיני הקרח, ציפו את תחתיתה בנסרי עץ קשה.
חרטום האונייה חוזק במיוחד על ידי לוחות ברזל מעל ומתחת לקו המים.
בשנת 1886 רכש אדריאן דה ז'רלאש את "פטרייה" כדי להמיר אותה לספינת מחקר.
שמה שונה ל"בלגיקה" ומטח של 21 יריות הושמע בטקס קריאתה בשמה החדש.
דה ז'רלאש גייס מימון למשלחת מן החברה הגאוגרפית המלכותית של בלגיה.
טעונה ב-40 טון של מצרכי מזון ב-10,000 פחים, יצאה "בלגיקה" למסעה ב-16 באוגוסט 1897 מאנטוורפן, בלגיה ופניה לאנטארקטיקה.
על סיפונה נשאה צוות של 23 אנשים.
בראש המשלחת עמד דה ז'רלאש, רב החובל היה ז'ורז' לקואנט.
בין שאר חברי המשלחת היו רואלד אמונדסן, הנריק ארקטובסקי, אנטוני בולסלב דוברוולסקי ואמיל רקוויצה.
"בלגיקה", העמוסה מעבר לכושר נשיאתה, התקלקלה בים הצפוני ונאלצה לעגון באוסטנד לתיקונים.
שני אנשי צוות ערקו שם ועוד שניים ירדו לחוף ללא רשות וחזרו שתויים.
במהלך מסעה, כמעט נגחה "בלגיקה" את היאכטה המלכותית של בלגיה.
ב-6 באוקטובר 1897 הגיעה הספינה לריו דה ז'ניירו, ברזיל.
פרדריק קוק הצטרף שם לספינה.
עם הגיעם למונטווידאו, אורוגוואי, פוטר הטבח ובמקומו נשכר טבח שוודי.
במסע בין מונטווידאו לפונטה ארנס, צ'ילה, התרשל המכונאי בעבודתו והניח לדוד להתייבש.
הוא פוטר כשהאונייה הגיעה לפונטה ארנס ב-1 בדצמבר 1897. בעיות משמעת נוספות התעוררו בפונטה ארנס, וחיל הים של צ'ילה התבקש להתערב.
הטבח השוודי ושלושה מלחים בלגים פוטרו, ו"בלגיקה" הפליגה לאנטארקטיקה במצבת ימאים לוקה בחסר.
המלח קרל וינצקה נסחף מעל הסיפון וטבע בדרך לאנטארקטיקה.
האי וינצקה קרוי על שמו.
"בלגיקה" חצתה את החוג האנטארקטי ב-15 בפברואר 1898. ב-3 במרץ נתקעה "בלגיקה" בקרח דחוס.
הצוות לא התכונן כראוי לשהייה בחורף האנטארקטי.
דה ז'רלאש אסר על הצוות לאכול את בשר הפינגווינים וכלבי-הים שנצבר באונייה, משום שטעמם היה שנוא עליו.
כתוצאה מכך, הופיעה צפדינה ב"בלגיקה".
לאחר מותו של המומחה למגנטיות אמיל דנקו ב-5 ביוני 1898, עוד החמיר המצב.
המוראל ירד לשפל המדרגה לאחר מותו של חתול האונייה, ננסן, ב-22 ביוני.
ב-22 ביולי לקחו אמונדסן וקוק לידיהם את הפיקוד על האונייה, כיוון שדה ז'רלאש ולה קואנט היו חולים מדי.
קוק עמד על כך שאנשי הצוות יאכלו מבשר הפינגווינים וכלבי הים, והשינוי בתפריט הביא להחלמתם המהירה מן הצפדינה.
הסיכוי לעבור חורף שני באנטארקטיקה דרבן את האנשים לפעולה במאמציהם לשחרר את "בלגיקה" מן הקרח.
ב-14 בפברואר 1899 השתחררה האונייה לבסוף מכבלי הקרח, אם כי חודש נוסף עבר לפני שיכלה להפליג אל פונטה ארנאס, לשם הגיעה ב-28 במרץ.
"בלגיקה" תוקנה בפונטה ארנס והפליגה לבואנוס איירס, ארגנטינה, משם יצאה ב-14 באוגוסט 1899, הביתה.
ב-30 באוקטובר הגיעה אל בולון-סור-מר, וב-5 בנובמבר אל אנטוורפן, שם התקבלה בחגיגות לאומיות.
לאחר שובה לבלגיה ב-1901, חזרה בלגיקה לשמש כספינה לציד לווייתנים.
בשנת 1902 נמכרה "בלגיקה" לנ.
הלוורסן, ובהמשך אותה שנה לפיליפ, דוכס אורליאן.
ב-1905 שימשה במשלחת למיפוי החוף הצפון-מזרחי של גרינלנד, סבאלברד וארץ פרנץ יוזף, גם הפעם בהשתתפות דה ז'רלאש.
בשנים 1909-1907 הייתה "בלגיקה" אוניית משלחת לחוג הארקטי, גם הפעם בראשות פיליפ ועם דה ז'רלאש כרב חובל.
התוכנית הייתה למפות את רוסיה הארקטית, אבל היא נזנחה, כש"בלגיקה" נלכדה שוב בקרח.
בשנת 1916 נמכרה "בלגיקה" לחברה מסחרית בשפיצברגן ושמה שונה ל"איספיורד".
שינויים במבנה הספינה נעשו להוספת תאים לנשים שבצוות.
"איספיורד" שימשה להובלת פחם ונוסעים בין סוואלברד לצפון נורווגיה.
בשנת 1918 נמכרה "איספיורד" לקריסטיאן הולסט מהארסטד.
תרניה הוסרו והיא הייתה לספינת דיג ועיבוד דגים.
שמה הקודם "בלגיקה" הושב לה.
מסוף שנות ה-30' שימשה "בלגיקה" להובלת פחם.
באפריל 1940 הפקיע אותה חיל המשלוח הצרפתי-בריטי לשמש כאוניית אפסנאות, שאחסנה חומרי נפץ.
האונייה טבעה בהתקפה של חיל האוויר הגרמני על נמל הרסטד ב-15 במאי 1940. שרידי האונייה התגלו ב-1990. העוגן שלה נמצא בתצוגה במוזיאון הקוטב בטרומזה, נורווגיה.
בלגיה השתתפה לראשונה ב ברומא (1960), האולימפיאדה הראשונה.
באותה אולימפיאדה זכתה בשלוש מדליות, אחת מכל סוג.
מאז משתתפת בלגיה בכל אולימפיאדת קיץ.
בלגיה השתתפה גם באולימפיאדת החורף הראשונה, המשחקים הפאראלימפיים אורנסקולדויק (1976), ומאז היא משתתפת בכל המשחקים, פרט לשנים 1980, 1998 ו-2002.
אולימפיאדת השיא של בלגיה הייתה המשחקים הפאראלימפיים ניו יורק וסטוק מנדוויל (1984), בה זכתה בלגיה ב-57 מדליות, מתוכן 22 מדליות זהב.
בלגן בממלכה הוא סרט מוזיקלי בהנפשה ממוחשבת אמריקאי-קנדי לילדים מסוגת פנטזיה והרפתקאות.
הסרט מספר על הנסיך מקסים שקולל בכישוף הגורם לו לכבוש כל לב מכל אישה בשניות, היוצא לחפש אחר אהבת אמת כדי להסיר את הכישוף.
הסרט בוים ונכתב על ידי רוס ונוקור והופק על ידי ג'ון ה.
הסרט עלה לאקרנים לראשונה בספרד ב-20 באפריל 2018. בישראל הסרט עלה לאקרנים לראשונה ב-19 ביולי 2018 בדיבוב לעברית.
אורך הסרט הוא כ-85 דקות, ושפת המקור שלו היא אנגלית (הסרט דובב לשפות נוספות, ביניהן: עברית, ספרדית ופולנית).
הסרט מספר על הנסיך מקסים, נסיך שקולל על ידי פיה במראה שאי אפשר לעמוד בפניו כדי לעצור את האהבה בעולם.
הנסיך מקסים מציע נישואים לכל אישה שהוא פוגש ומאחוריו נמצאים שלל גברים כועסים וזועמים.
אביו המלך כועס מאוד ומציב לנסיך מקסים משימה, למצוא אהבת אמת לפני יום הולדתו ה-21. אם הנסיך מקסים לא ימצא אהבה הוא יאבד את האפשרות להפוך למלך.
בעקבות תפנית בעלילה, הנסיך מקסים פוגש את לינור, פושעת מקצועית המקוללת בלב שאינו יכול לאהוב.
הוא רואה אותה כמפתח למה שליבו רוצה והיא רואה אותו כחלק מתרגיל לקבל הכתר.
בסרט רואים את ההרפתקאות שהם עוברים יחדיו, ואיך לבסוף הם מתאהבים ומתחתנים.
במאי הדיבוב של הסרט בעברית היה עמיחי בר טוב, ומפיקת הדיבוב הייתה ראיה מנור.
שם הדמותשם המדבב/ת באנגליתשם המדבב/ת בעבריתהנסיך מקסיםוילמר ולדראמהגילן שחףלינור קווינונזדמי לובאטודקלה הדרסינדרלהאשלי טיסדיילאילנית גרשוןשלגיהאבריל לאביןנעמה שטריתהיפהפייה הנרדמת.G.E.Mאלונה אלכסנדרהמלך צ'ארמינגג'ים קאמינגסיורם יוספסברגהאורקלסיהשירלי לילונמיני נברווישניה ורדלוסשירלי ורטהיימרציירדור סרוגושומריםדור סרוגוהפיה הטובהג'ון קליזדי ג'יי מטיליהסטיב איוקידמויות שונותדור סרוגו, עומרי אשין, הדר שחף-מעיין, עמיחי בר טוב
ב-18 בספטמבר 2014, הוכרז שהמפיקים ג'ון ה.
ויליאמס והנרי סקלסי יפיקו את הסרט יחד עם Vanguard Film & Animation ו-Cinesite.
בנוסף הוכרז שרוס ונוקור יביים את הסרט על פי התסריט שלו, ושתקציב הסרט יהיה מתחת ל-20 מיליון דולר.
ב-19 בפברואר 2015, הוכרז שדמי לובאטו תדבב בסרט את הדמות הראשית, לינור, ושהיא תייצר שירים עבור הסרט.
ב-5 באוגוסט 2015, הוכרז שאבריל לאבין, אשלי טיסדייל ו-.G.E.M ידבבו את הקולות של שילגיה, היפהפייה הנרדמת וסינדרלה בהתאמה.
ב-16 בספטמבר 2015 הוכרז שוילמר ולדראמה ידבב את דמותו של הנסיך מקסים.
הפקת הסרט נעשתה באולפן החדש של חברת "Cinesite" במונטריאול.
ב-28 ביוני 2017 נמסר שחברת ההפצה "smith Global Media" רכשה את זכויות ההפצה של הסרט.
לסרט יצאו 9 שירים חדשים ומקוריים שהושמעו במהלך הסרט ובוצעו על ידי צוות המדבבים וזמרים נוספים.
בגרסה העברית של הסרט, עמיחי בר טוב היה אחראי על ניהול המוזיקה של הסרט ודובבו רק שלושה שירים.
הסרט נדחה לזמן בלתי ידוע משנת 2017 לאביב 2018 למרות שהצילום הסתיים בדצמבר 2017. Vanguard Film & Animation מעולם לא הודיעה רשמית על תאריך הפצת הסרט, ולבסוף הוא הופץ בספרד ב-20 באפריל 2018. בישראל הסרט עלה לאקרנים לראשונה ב-19 ביולי 2018 בדיבוב לעברית.
בלגיה נטלה חלק באירוויזיון למקהלות פעם אחת החל מתחילת התחרות ב-2017, כאשר שלחה את מקהלת "הפסטורו" כנציגתה בתחרות.
ב-27 בפברואר 2017 הודיעה בלגיה כי הם יערכו להופעת הבכורה שלהם בתחרות של 2017.
בלגיה החליטה לתת לציבור לבחור את נציגיהם לתחרות.
הלהקות והשירים שייצגו את בלגיה באירוויזיון למקהלות
שנה מבצע שירים שפה מיקום2017הפסטורו"Dans la troupe" / "Ensemble"צרפתית אין2019
בלגיה משתתפת בכל המשחקים האולימפיים לנוער שהתקיימו מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הבלגיים עשרים ואחת מדליות, מתוכן חמש מדליות זהב.
בלגיה זכתה בשמונה עשרה מדליות במשחקי הקיץ האולימפיים לנוער, מתוכן ארבע מדליות זהב, ושלוש מדליות, מתוכן אחת זהב, במשחקי החורף.
המשלחת הראשונה של בלגיה למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור.
המשלחת כללה 52 ספורטאים שהתחרו ב-16 ענפי ספורט והייתה המשלחת הגדולה ביותר שבלגיה שלחה עד כה.
המשלחת זכתה בחמישה מדליות, מתוכן שתי מדליות זהב.
המשלחת הגיעה להישגים משמעותיים בכדורעף עם זכייה במדליית זהב בטורניר הנערות, ג'ודו עם זכייה במדליית זהב בקטגוריית משקל עד 78 ק"ג נערות ומדליית כסף בקטגוריית משקל עד 100 ק"ג לנערים, הוקי שדה עם זכייה במדליית ארד בטורניר הנערים וקאנו/קיאק עם זכייה במדליית ארד בתחרות ספרינט לנערות בקיאק.
ספורטאי המשלחת דורגו במקום הרביעי בטורניר הקבוצות בענף האופניים.
בענף האתלטיקה המשלחת העפילה לשני גמרים בהם סיימה במקום החמישי בקפיצה לגובה לנערים ובמקום השישי בקפיצה במוט לנערים.
ספורטאי המשלחת קצרו הישגים בענף ההתעמלות כאשר סיימו במקום הרביעי בתרגיל הקרקע לנערים ובמקום החמישי בתרגיל המקבילים לנערים ובמקום העשירי בקרב רב לנערים בהתעמלות מכשירים.
המשלחת סיימה במקום השביעי בענף השחייה במשחה 200 מטר בסגנון שחיית גב לנערות.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים משמעותיים בענפים חתירה, טאקוונדו, טניס, טניס שולחן, טריאתלון, קשתות, רכיבה ושיט.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער נאנג'ינג מנתה 33 ספורטאים שהתחרו ב-13 ענפים.
המשלחת הגיעה להישגים משמעותיים בענפים התעמלות עם זכייה מדליית כסף בתרגיל המתח ובמקום התשיעי בקרב רב לנערים בהתעמלות מכשירים, טאקוונדו עם זכייה במדליית כסף בקטגוריית משקל עד 49 נערות ושתי מדליות ארד בקטגוריות משקל עד 55 ק"ג לנערים ולנערות, ג'ודו עם זכייה במדליית ארד בקטגוריית משקל עד 55 ק"ג נערים.
ספורטאי המשלחת קצרו הישגים בענף האתלטיקה עם זכייה במדליית ארד בריצת 100 מטר משוכות לנערות, והעפלה לשני גמרים בהם סיימו במקום הרביעי בקפיצה לרוחק לנערות ובמקום החמישי בריצת 800 מטר לנערות.
המשלחת העפילה לרבעי הגמר בכדורסל בטורניר הנערות, ובטניס בטורניר היחידים לנערים.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים משמעותיים בענפים אופניים, גולף, חתירה, טניס שולחן, טריאתלון, קשתות ושחייה.
בלגיה השתתפה במשחקי החורף האולימפיים לנוער החל מראשיתם באולימפיאדת הנוער אינסברוק.
המשלחת כללה שבעה ספורטאים שהתחרו בחמישה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישג משמעותי עם זכייה במדליית כסף בסקי אלפיני במסלול הסלאלום לנערים.
בענף ההחלקה מהירה המשלחת דורגה במקום העשירי במירוץ ל-500 מטר לנערות.
ספורטאי המשלחת לא הגיעו להישגים משמעותיים בענפים גלישת שלג, החלקה אמנותית ותחרות הכישורים לנערות בהוקי קרח.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לילהאמר מנתה תשעה ספורטאים שהתחרו בשבעה ענפי ספורט.
המשלחת הגיעה להישג משמעותי עם זכייה במדליית כסף בענף הסקי בסגנון חופשי בסקי קרוס לנערים.
ספורטאי המשלחת דורגו במקום השביעי במסלול סלאלום ענק לנערים בענף הסקי אלפיני, ובמקום התשיעי בטורניר הנערים ובמקום האחת העשרה בטורניר הנערות בגלישה במדרון בענף הגלישת שלג.
המשלחת לא הגיעה להישגים משמעותיים בענפים ביאתלון, החלקה מהירה במסלול קצר, סקי למרחקים ותחרות הכישורים לנערות בהוקי קרח.
המשלחת לאולימפיאדת הנוער לוזאן מנתה תשעה ספורטאים שהתחרו בשבעה ענפי ספורט.
בלגיה השתתפה באירוויזיון 2019, שהתקיים במאי 2019 בתל אביב.
אליוט וסמיה נבחר לייצג את בלגיה בתחרות עם השיר "Wake Up".
ב-14 בינואר 2019 נבחר אליוט וסמיה לייצג את בלגיה בתחרות.
ב-28 בפברואר 2019 נבחר השיר שיר "Wake Up" להשתתף בתחרות.
על פי חוקי האירוויזיון, כל המדינות (פרט לחמשת הגדולים: צרפת, גרמניה, איטליה, ספרד ובריטניה), נדרשות להעפיל מאחד משני חצי הגמר אל הגמר, ובכל חצי גמר, עשרה מהמדינות המשתתפות מעפילות אליו.
איגוד השידור האירופי היה אחראי על סידור המדינות לשישה סלים שונים, תוך התבססות על דפוסי הצבעתם של המדינות בסל מהתחרויות הקודמות.
ב-28 בינואר 2019, התקיים במוזיאון לאמנות בתל אביב טקס העברת מפתחות האירוויזיון מליסבון לתל אביב, וכן הגרלה בה חולקו המדינות המשתתפות לשני חצאי הגמר.
בהגרלה זו, בלגיה נבחרה ליטול חלק בחצי הגמר השני, אך לבסוף נבחרה להופיע בחצי הגמר הראשון.
בלגיה השתתפה בחצי השני של חצי הגמר הראשון של התחרות.
בלגיה הופיעה בסדר 10–17 על הבמה.
הקהל12 נקודות10 נקודות8 נקודות7 נקודות6 נקודות5 נקודות4 נקודות3 נקודות2 נקודות1 נקודותהשופטים12 נקודות10 נקודות8 נקודות7 נקודות6 נקודות5 נקודות4 נקודות3 נקודות2 נקודות1 נקודות
נקודות שהוענקו על ידי בלגיה
ציוןהקהלהשופטים12 נקודות10 נקודות8 נקודות7 נקודות6 נקודות5 נקודות4 נקודות3 נקודות2 נקודות1 נקודות
חמשת החברים בצוות השיפוט הבלגי היו:
חכמה דרהמוש - יו"ר המחלקה למוזיקה ותרבות של תאגיד השידור הבלגי
אלכס גרמיס - מפיק ודי ג'יי
אוליבייה בירון - סוכנת, אחראית על ניהול הפסטיבל
בלגיה תוכננה להשתתף באירוויזיון 2020 שנועד להתקיים באולם אהוי רוטרדם בעיר רוטרדם שבהולנד.
זו הייתה צפויה להיות ההשתתפות ה-62 של בלגיה בתחרות, אך עקב מגפת הקורונה אירוויזיון 2020 בוטל.
ב 1 באוקטובר 2019, VRT הכריזה על הוברפוניק לייצג את בלגיה באירוויזיון 2020. שירם "Release Me" שוחרר ב-17 בפברואר 2020 יחד עם הקליפ הרשמי.
בלגיה הייתה צריכה להשתתף בחצי-הגמר הראשון ולנסות להעפיל לגמר התחרות.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שמרה בלגיה על נייטרליות עד פלישת גרמניה למדינה כחלק מהמערכה על צרפת ועל ארצות השפלה, שארכה 18 יום עד כניעת המלך לאופולד השלישי ללא דיון מקדים, דבר שעורר משבר פוליטי לאחר המלחמה.
עם זאת, בלגים רבים הצליחו להימלט מהמדינה, ולייסד בבריטניה ממשלה וצבא גולים שלחמו לצד בעלות הברית.
החל מהכניעה ועד ספטמבר 1944 הייתה בלגיה נתונה תחת שלטון כיבוש גרמני.
במהלך הכיבוש הגרמני נרצחו כ-25 אלף יהודי המדינה, חלקית בזכות סיוע מקומי.
לבלגיה היו טרם המלחמה גם מושבות מעבר לים, המרכזית שבהן הן קונגו הבלגית וכן גם אזור זיכיון קטן בטיאנצין.
קונגו הבלגית שמרה לאורך כל המלחמה על נאמנות לבעלות הברית וסיפקה להן משאבים רבים.
בחודשים ספטמבר-אוקטובר 1944 הצליחו בעלות הברית לשחרר את רובה של בלגיה, אם כי שטחים תחת שלטון קולוניאליסטי במזרח אסיה נותרו תחת כיבוש יפני עד תחילת 1945.
במהלך המלחמה נהרגו 88 אלף בלגים, כאחוז מאוכלוסיית המדינה בשנת 1930. כן נגרם נזק של כ-8% מהתמ"ג במדינה.
בעשורים שלפני פרוץ מלחמת העולם הראשונה שמרה בלגיה על נייטרליות ולא הייתה שותפה למערך הבריתות שהתרקם באירופה באותם ימים.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, ב-2 באוגוסט 1914, הגיש שגריר גרמניה בבלגיה מסמך ולפיו צרפת מתכננת מתקפה על גרמניה דרך בלגיה, ועל כן גרמניה מבקשת מעבר חופשי על מנת להתגונן.
תגובת בלגיה הייתה סירוב מוחלט.
יומיים לאחר מכן, ב-4 באוגוסט, פלשה גרמניה לבלגיה ולוקסמבורג כחלק מתוכנית שליפן.
הפלישה הביאה להצטרפות בריטניה שערבה לשלמותה של בלגיה, למלחמה.
בלגיה הצליחה לחבל במאמצי הפלישה הגרמניים ולעכב אותם, ובכך להעניק זמן יקר לבריטניה וצרפת שארגנו את כוחותיהן.
עם זאת, הגרמנים הצליחו לכבוש את רוב רובה של בלגיה, למעט פינה חופשית, בה נלחמו נגד מדינות ההסכמה.
קו לחימה זה לא השתנה במשך ארבע שנות הלחימה.
הכיבוש הגרמני בבלגיה היה כוחני ואכזרי, אם כי לא הגיע לממדיו של הכיבוש במלחמת העולם השנייה.
הגרמנים בנו את קו הינדנבורג, ולצורך כך פינו את אזור הבנייה מיושביו, וחלק מהם גויסו לעבודת כפייה בבניית הקו.
כוחות הכיבוש החרימו תוצרת חקלאית והנהיגו מדיניות של קיצוב מזון.
כן ננקטו צעדי ענישה מרחיקי לכת נגד כפרים וערים שאוכלוסייתם התנגדה לכיבוש, ובהם מאסר אזרחים ושריפת מבנים.
בפברואר 1915 אף נשרפה ספריית אוניברסיטת לוון, מה שעורר קול זעקה ברחבי העולם.
במתקפת מאה הימים של מדינות ההסכמה ושהביאה לסיום המלחמה, השתתף גם צבא בלגיה בקרבות לשחרור ארצו.
במהלך ועידת השלום בפריז שנערכה ב-1919, דרש המלך אלברט הראשון סיוע בשיקום המדינה, אך התנגד להשפלת גרמניה מחשש שהדבר יגרום להתעוררות רגשות נקם גרמניים.
לאחר המלחמה שב אלברט הראשון לבלגיה כגיבור מלחמה לאחר שהנהיג את הצבא המנצח.
בלגיה שלאחר המלחמה הייתה מדינה הרוסה – פחות בגלל הלחימה ויותר בגלל ההשתלטות הגרמנית על מכונות יקרות ערך.
מתוך 3,470 קטרים ב-1914, נותרו רק 81 פעילים; 46 מתוך 51 מפעלי פלדה נהרסו, מתוכם 26 נהרסו כליל; למעלה מ-100 אלף בתים נהרסו, כמו גם יותר מ-300 אלף דונם של אדמה חקלאית.
את השחרור בנובמבר ודצמבר 1918 ליוו גלים של אלימות עממית: חלונות ראווה נופצו, גברים הוטרדו וראשיהן של נשים גולחו.
הממשלה הגיבה באמצעות ענישה על סיוע לאויב בין השנים 1919–1921. היו גם רגשות שהתעוררו במדינה בעקבות הכיבוש; יצרנים שסגרו את עסקיהם במהלך המלחמה תקפו את אלו שהמשיכו לעבוד, ועיתונאים קראו להחרים את העיתונים שהגישו את עצמם לצנזורה הגרמנית.
בשנת 1918 נקלעה בלגיה להשלכות של הכיבוש הגרמני, בעיות שהתגלו אצל מדינות רבות אחרות אחרי מלחמת העולם השנייה.
למרות כל הבעיות שהתעוררו, בלגיה התאוששה באופן מהיר למדי.
היא אירחה את אולימפיאדת אנטוורפן כבר ב-1920. בשנת 1921 היא חתמה על איחוד מכסים עם לוקסמבורג.
עד שנת 1936 הייתה בלגיה בברית עם בריטניה וצרפת.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה סירבה בלגיה לחבור לברית עם שתי המדינות.
לאחר שביתת הנשק שהביאה לסיום מלחמת העולם הראשונה, ביקשה ממשלת בלגיה לשוב לאסטרטגיה שאפיינה את בלגיה עד 1914. נעשה מאמץ מועט בלבד לרכוש טנקים וכלי טיס שישמשו את כוחות בלגיה, ובמקום זאת הוחלט לחזק את הביצורים בלייז' ובאנטוורפן.
זאת על אף שהתגלה במהלך המלחמה כי הם בלתי יעילים על אף סיוע משמעותי מתותחנים וחיל רגלים.
כן עבר צבא בלגיה סדרה של קיצוצים וירד מ-12 דיוויזיות (אוגדות) ב-1923 ל-4 בלבד ב-1926. בצבא שירתו לוחמים שגויסו לשירות סדיר למשך 13 חודשים בלבד, לאחריהם הצטרפו לכוחות המילואים.
החל מחודש פברואר 1940 בראש הצבא עמד אוסקר מיכילס.
ערב פרוץ מלחמת העולם השנייה, יכול היה צבא בלגיה לגייס 22 אוגדות, בהן 1,338 קני ארטילריה, אך רק 10 טנקים מדגם AMC 35 .
עם זאת, עמדו לרשות הצבא 200 משחיתי טנקים T-13 באלו היו קני 47 מ"מ וכן מקלע M1919 בראונינג.
עוד היו ברשות בלגיה טנקים קלים מדגם T-15 ויקרס , שהוגדרו כמשוריינים, והיו בעלי מקלע ברוחב 13.2 מ"מ.
ב-25 באוגוסט 1939 החל בבלגיה גיוס, שהפך לפי הוראת המלך לאופולד השלישי לגיוס כללי ב-1 בספטמבר, במהלכו גויסו 600 אלף בלגים.
עד מאי 1940 גדל צבא בלגיה ל-18 אוגדות חיל רגלים, שתי אוגדות Chasseurs Ardennais, ושתי אוגדות פרשים ממונעות.
כן היו בידי הצבא שני גדודי נ"מ וארבעה גדודי ארטילריה.
לצבא היה מחסור בשריון ובכלי נשק.
חיל הים הבלגי שב לפעול בשנת 1939. לאחר כניעת בלגיה, רוב צי הסוחר הבלגי הצליח לחמוק מהכיבוש הגרמני.
על פי ההסכם בין חיל הים המלכותי הבלגי לבין בריטניה, צי זה על 3,350 אנשי צוותו הועמד לרשותה של בריטניה במהלך כל ימי המלחמה.
לאחר הנזק שנגרם לבלגיה לאחר מלחמת העולם הראשונה, דעת הקהל נטתה בבירור נגד מלחמה נוספת, והרצון להשתתף בכל סכסוך אירופי עתידי היה נמוך.
באוקטובר 1936 הודיע לאופולד השלישי כי בלגיה תישאר נייטרלית בכל מקרה של מלחמה אפשרית כחלק ממה שכינה "מדיניות העצמאות" (Politique d'Indépendance).
לשם כך עשתה ממשלת בלגיה מאמץ להרחיק עצמה מהברית עם בריטניה וצרפת; היא ביטלה את הסכם ההגנה שנחתם עם צרפת ב-1920, חזרה בה מהסכמי לוקרנו וקיבלה ערובה לנייטרליות מגרמניה הנאצית בשנת 1937.
במהלך תקופה זו התארגן צבא בלגיה מחדש ככוח מגן בלעדי והחל בבנייה ותהליך מודרניזציה של הביצורים ברחבי המדינה, במיוחד באזור לייז' הסמוכה לגבול גרמניה.
עם הכרזת המלחמה מצד בריטניה וצרפת על גרמניה בספטמבר 1939, פתחה ממשלת בלגיה בתוכנית חימוש, שחיזקה את ההגנות על ידי יצירת קו K-W שחיבר את אנטוורפן עם הדרום לאורך נהר דייל, מאחורי המבצר המרכזי בלייז'
עם פלישת גרמניה לפולין, החלה בלגיה בגיוס כללי, תוך שהיא שומרת על נייטרליות.
בשנת 1940 הגיע צבא בלגיה לממדים של 600 עד 650 אלף חיילים (כ-20% מאוכלוסיית בלגיה הגברים באותה תקופה), מה שהפך אותו לגדול פי ארבעה מחיל המשלוח הבריטי וגדול פי שניים מצבא הולנד באותה עת.
ב-9 במאי 1940 רמז הציר הבלגי בברלין לממונים עליו כי נראה שהגרמנים יפתחו בהתקפה למחרת היום.
ב-10 במאי בשעה 00:10 התגלו ראשוני החיילים הגרמניים על הגבול הבלגי.
בשעה 01:30 הוכרז על מצב חירום במדינה, וכוחות הצבא הבלגיים מיהרו להתפרס בעמדותיהם.
בבוקר 10 במאי 1940 החלו בעלות הברית לפעול בהתאם לתוכנית דייל, וצבאותיהן החלו להתקדם לכיוון העורף הבלגי, בטענה כי ממשלת בלגיה ביקשה את עזרתן.
על פי תוכנית המבצע הגרמנית, הלופטוואפה היה אמור להוביל את הלחימה בארצות השפלה.
המשימה הראשונה שלו הייתה להשתלט על השדה האווירי הבלגי.
למרות עליונות מספרית של 1,375 כלי טיס, מתוכם 957 בשירות פעיל, המבצע זכה להצלחה מוגבלת ביומו הראשון.
התקיפות האוויריות החלו בשעה 04:00 בבוקר, ויעדיהן כללו שדות תעופה ומרכזי תקשורת.
התקיפות השפיעו במידה ניכרת על חיל האוויר הבלגי, לו היו ב-17 במאי 179 כלי טיס בלבד.
האסטרטגים הגרמנים הבינו שעל מנת להשלים את כיבוש בלגיה, עליהם לכבוש את מצודת אבן אמאל, ולשם כך הכינו תוכניות מדויקות, שהובילו לכיבוש קל ומהיר של המצודה.
הקרב על המצודה היה הראשון בו הופעלו כוחות מוצנחים (פאלשירמייגר).
בתחילת הקרב נחת כוח משימה ראשוני באמצעות דאונים על גג המבנה, ופוצץ את כיפת הבטון באמצעות מטענים חלולים, בהם השתמשו כדי להשמיד או לנטרל את ה"כיפות" בהן הותקנו תותחים.
אל מול עמדות המקלעים השתמשו הצנחנים בלהביורים.
הבלגים הצליחו להשמיד את אחד הגשרים, ובכך מנעו את מעבר הכוחות הגרמנים, אך גם מעבר תגבורות להגנת המצודה.
בקרב שלאחר מכן גבר חיל הרגלים הגרמני על מגני דיוויזיית הרגלים ה-7 של הקורפוס הבלגי ה-1 בתוך 24 שעות.
קו ההגנה הבלגי המרכזי נפרץ והגרמנים עברו אותו במהירות.
יתרה מזאת, הגרמנים הצליחו להקים ראשי גשר על תעלת אלברט עוד בטרם הבריטים הספיקו להגיע למקום כעבור 48 שעות.
ההתקדמות הביאה לתנועת יחידת ציידי הארדנים דרומה בהוראת מפקדם, מותירים מאחוריהם את המז והורסים כמה גשרים בנסיגתם.
התקפות מוטסות גרמניות בוצעו עוד קודם לכן בלוקסמבורג בה עברו חמישה נתיבים שהובילו למרכז בלגיה.
התקיפה, שבוצעה בידי 125 מתנדבים מדיוויזיית הרגלים ה-34, תחת פיקודו של ונר הדריך, בוצעה באמצעות טיסה ב-Fieseler Fi 156. היא עלתה במחיר 30 הרוגים ואובדן חמישה כלי טיס.
עם הפריצה למצודה, דיוויזיות הרגלים הבלגיות ה-4 וה-7 נאלצו להתמודד עם האפשרות של קרב בתנאי שטח.
הדיוויזיה ה-7, באמצעות רגימנט הגרנדירים ה-2 וה-18 וכן רגימנט הקרבינרים ה-2 נאבקו לשמור על עמדותיהם ולבלום את הגרמנים על הגדה המערבית.
במקביל, היחידות הטקטיות הבלגיות פתחו בקרב במסר נקודות.
בנקודה מסוימת, הן נחלו הצלחה כשהשתלטו מחדש על אחד הגשרים ופוצצו אותו.
ביתר הנקודות הצליחו הגרמנים להדוף את הבלגים ולבסס ראשי גשרים.
התקפה שלישית ופחות נודעת, בשם מבצע ניווי, התנהלה גם כן ב-10 במאי בדרום בלגיה.
משימת התקיפה הייתה להנחית שתי פלוגות של הרגימנט ה-3 של דיוויזיית גרוסדויטשלנד באמצעות Fi 156 בניווס ו-ווירטי שבדרום המדינה, מתוך מטרה לפנות דרך לדיוויזיות הפאנצר הראשונה והשנייה שהתקדמו דרך הארדנים.
התוכנית המקורית השתמשה ביונקרס Ju 52 ככלי טיס, אך בשל היכולת של ה-Fi 156 לנחות במסלול שאורכו 27 מטרים, התבצע שימוש נרחב בכלי זה.
לנתק את קווי התקשורת הבלגיים בקווי נפשטי–באסטונייה ונפשטי–מרטלן (נפשטי היא העיר הגדולה בדרום בלגיה).
למנוע נתיב גישה לתגבורות מאזור נפשטי.
להקל על כיבוש עמדות הפילבוקס ועל ההתקדמות ולהפעיל לחץ מהעורף על קו העמדות שהיו פרוסות לאורך הגבול.
הגרמנים אולצו לסגת, אך גם הצרפתים לא הצליחו במיוחד כשלא הצליחו לרדוף אחר הכוחות הנסוגים, לאחר שנתקלו במחסום מזויף.
בבוקר המחרת, דיוויזיית הפאנצר השנייה חצתה את האזור והמשימה הושלמה.
מהזווית הגרמנית המבצע עיכב יותר מאשר סייע לקורפוס הפאנצר בפיקודו של היינץ גודריאן.
הרגימנט חסם את הדרכים וכנגד כל הסיכויים מנע מתגבורות צרפתיות להגיע לגבול בלגיה–צרפת–לוקסמבורג וגם הרס את קווי התקשורת הבלגיים, ומנע מפיקוד השדה הבלגי לתקשר עם היחידות שעל הגבול.
כתוצאה מכך לא קיבלו החיילים את הפקודה לסגת והמשיכו בחילופי אש עזים עם הגרמנים, תוך שהם מאטים את התקדמותם.
כישלון הכוחות הבלגיים והצרפתיים להחזיק בפרצה שבארדנים היה הרסני.
הבלגים נסוגו עם פלישת הכוחות הראשונים והרסו וחסמו דרכים שסייעו להארמייה הצרפתית השנייה לנוע צפונה לנאמור ואואי.
כשהם לא נתקלים בהתנגדות, ניקו הטכנאים הגרמנים את הדרך ממכשולים ללא הפרעות.
העיכוב שגרמו הרגלים הקלים של הארדנים הוכח כשולי בקרב בודן, והסתכם בעיכוב דיוויזיית הפאנצר הראשונה למשך שמונה שעות בלבד.
קרב זה היה תוצר של הנתק בתקשורת הבלגית, והיה מנוגד לכוונותיו המבצעיות של צבא בלגיה.
בינתיים, בגזרה הבלגית המרכזית, לאחר שנכשלו בניסיונם להשיב את קו החזית לקדמותו, ניסו הבלגים לפוצץ את הגשרים והעמדות שכבשו הגרמנים בשלמותן והחזיקו בהן עד 11 במאי.
תשעה מפציצי פיירי באטל הבלגים לוו בידי שישה מטוסי גלוסטר גלדיאטור תקפו את גשרי תעלת אלברט.
מן הצד הגרמני, מטוסי מסרשמיט Bf 109 הפילו ארבעה גלדיאטורים ושישה מטוסי פיירי באטל, ופגעו קשות בשלושת הנותרים.
עקב הסכנה, שמונה מטוסי פיאט CR 42 פונו מברוסטם לגרימברגן, אולם שבעה גלדיאטורים ויתר ההוקר הוריקנים הבלגיים הושמדו בבסיסים בוושן ולה קולוט בידי מפציצי היינקל He 111. בחזרה לגשרים, חיל האוויר המלכותי הבריטי סייע בהפצצת הגשרים; הבריטים שיגרו מטוסי בריסטול בלנהיים מטייסות 110 ו-21 – הטייסת הראשונה שאיבדה שני מטוסים.
הטייסת סבלה מנזק שנגרם לרוב המפציצים שלה כתוצאה מאש נגד מטוסים מסיבית.
בנוסף, חיל האוויר הצרפתי שלח סיוע בדמות מפציצי ליאור אה אוליבייר LeO 45. שלוו בידי 18 מטוסי קרב מדגם מוראן-סולנייה M.S.
406. המבצע נכשל והצרפתים איבדו מפציץ וארבעה מטוסי קרב.
באותה עת, איבדה טייסת 114 הבריטית שישה מטוסים כשהמטוס הגרמני דורניר Do 17 תקף את המנחת שלהם.
מטוס באטל נוסף אבד לטייסת 150 בהפצצה אחרת.
המבצעים הגרמנים באגף האווירי המרכזי הובלו על ידי טייסת 26 הגרמנית תחת פיקודו של האנס-הוגו וויט.
למרות ההצלחה של טייסות הקרב הגרמניות, קרבות האוויר לא היו במעמד צד אחד.
בבוקר 11 במאי עשרה מטוסי יונקרס Ju 87 שיורטו בעת שתקפו כוחות בלגיים בנאמור–דננט, על אף נוכחותה של טייסת 27 ו-51. אף על פי כן, דיווחו הגרמנים על היחלשות בהתנגדות בעלות הברית במרחב האווירי בצפון בלגיה ב-13 במאי.
במהלך ליל 11 במאי, דיוויזיית הרגלים השלישית תחת פיקודו של גנרל ברנרד לו מונטגומרי הגיעו לעמדות על נהר דייל בלוון.
כשזו אכן הגיעה לעמדות, דיוויזיית הרגלים ה-10 הבלגית, שכבשה אותן, התבלבלה בזיהוי וטעתה לחשוב כי מדובר בצנחנים גרמנים והחלה לירות על החיילים הבריטים.
הבלגים סירבו לוותר, אך מונטגומרי טען כי עשה את הדרך לאחר שהציב עצמו מתחת לפיקוד הבלגי, בידיעה כי כאשר הגרמנים יתקרבו, הבלגים ייסוגו.
מפקד הקורפוס השני, אלן ברוק, תמך בשיתוף פעולה עם הבלגים.
הוא ערך פגישה עם המלך לאופולד, וחש כי ניתן להגיע להסכמות.
במהלך הפגישה, נכנס שלישו הצבאי של המלך, ואן אוברסטרטן והודיע כי דיוויזיית הרגלים הבלגית ה-10 לא תוכל לזוז ממקומה.
במקום זאת, הציע, הבריטים ינועו דרומה ויותירו את בריסל נקייה מכוחות זרים.
בתגובה אמר ברוק כי הדיוויזיה הבלגית ממוקמת בצדו הלא נכון של קו גמלין וחשופה.
לאחר חילופי דברים אלו נענה המלך לבקשת שלישו ורמטכ"ל צבא בלגיה.
ברוק מצא את אוברסטרטן כאדם בור בכל הקשור לסיטואציה ולהיערכות חיל המשלוח הבריטי.
עוד קרה, שבהינתן העובדה שכעת האגף השמאלי הבריטי נסמך על הבלגים, החלו הבריטים לפקפק ביכולות הצבאיות של שותפיהם.
לבעלות הברית היו עוד סיבות להתלונן על אופן הגנת האנטי-טנקים הבלגית.
ימים בודדים לפני ההתקפה, הפיקוד העליון הבריטי גילה כי הבלגים מיקמו את ההגנה שלהם נגד טנקים מרחק מספר מיילים ממזרח לדייל במעבר נאמור–פרוץ.
לאחר שהחזיקו בגדה המערבית של תעלת אלברט למשך כ-36 שעות, נסוגו דיוויזיות הרגלים הבלגיות הרביעית והשביעית.
כיבוש מצודת אבן–אמאל אפשר לגרמנים לפרוץ דרך לארמיית הפאנצר השישית.
על כן עמדו בפני הבלגים שתי אפשרויות: לסגת או להיות מוקפים על ידי הגרמנים.
בהתקדמותם, עקפו הגרמנים את טונגרן, וכעת היו יכולים לנוע במהירות לנאמור ובכך לאיים על כל העמדות בתעלת אלברט ולייז'.
בנסיבות אלו, שתי הדיוויזיות נסוגו.
בערב 11 במאי, הפיקוד הבלגי הסיג גם את כוחותיו בקו נאמור–פרוץ.
ביום המחרת, הארמייה הצרפתית הראשונה הגיעה לגמבלו, בין וובר ונאמור, על מנת לסתום את הפרצה בהגנה שהייתה במקום.
זהו אזור מישורי ונטול עמדות מחופרות.
הארמייה הצרפתית השביעית שלחמה באגף הצפוני של החזית הבלגית, הגנה על ברוז', גנט ואוסטנדה והייתה אחראית על נמלי התעלה, התקדמה במהירות לכיוון הולנד.
היא הגיעה לברדה ההולנדית ב-11 במאי, אולם הצנחנים הגרמנים כבר השתלטו על מחוז מרדיק וכן על הגשר של נמל דייפ, מדרום לרוטרדם והפכו את האפשרות לחיבור עם הצבא ההולנדי לבלתי אפשרית.
במקביל צבא הולנד נסוג לרוטרדם ואמסטרדם.
הארמייה הצרפתית פנתה מזרחה ופגשה את דיוויזיית הפאנצר התשיעית 20 קילומטרים מזרחה לברדה, בטילבורך.
הקרב הסתיים בנסיגה צרפתית לאנטוורפן, רבות בזכות תקיפות הלופטוואפה.
הנסיגה סייעה לבסוף בהגנה על אנטוורפן.
לאחר מכן נתן הלופטוואפה עדיפות לתקיפת חוד החנית של הארמייה הצרפתית השביעית בהולנד ככל שזו איימה על ראש הגשר במדריק.
טייסות המפציצים (Kampfgeschwader) הגרמניות מספר 40 ו-54 נתמכו במשימתן זו על ידי מטוסי יונקרס Ju 87 מקורפוס האוויר השמיני וסייעו להסיג את הכוח הצרפתי.
עם זאת, עקב הנסיגה, החשש מתגבורות של בעלות הברית שיגיעו לאנטוורפן אילץ את הלופטוואפה להקצות משאבים לכיסוי אווירי של שפך נהר סכלדה.
כנף ההפצצה 30 הגרמנית הפציצה והטביעה שתי ספינות תותחים ושלוש משחתות הולנדיות וגרמה לנזקים קשים לשתי משחתות של הצי הבריטי.
למרות ההישגים הנאים שהשיגו ההפצצות, באופן כללי הייתה להן השפעה מוגבלת.
12–14 במאי: הקרבות במרכז בלגיה
במהלך הלילה שבין 11–12 במאי, עסקו הבלגים בכל כוחם בנסיגה לקו דייל שהיה מחופה על ידי הריסות עמדות משמר עורפי משני צידי טונגרן.
במהלך הוועידה הוסכם שצבא בלגיה יאייש את קו אנטוורפן–לוון, שעה שבעלות בריתה האחרות ייטלו על עצמן את האחריות להגנה על צפון ודרום המדינה.
הקורפוס הבלגי השלישי, יחד עם יחידת ציידי הארדנים הראשונה וכן דיוויזיות הרגלים השנייה והשלישית החלו לסגת מהביצורים בסמוך ללייז' מחשש שיכותרו.
גדוד אחד, גדוד מצודת לייז' נותר מאחור לשבש את התקשורת הגרמנית.
בנוסף, הכוחות ששהו במצודת נאמור, שאוישה על ידי דיוויזיית הרגלים החמישית של הקורפוס השישי ויחידת ציידי הארדנים השנייה יחד עם דיוויזיית הרגלים הצרפתית ה-12, נלחמו במטרה לעכב את ההתקדמות הגרמנית, לצד ביצוע פעולות הריסה רבות והמשך ההחזקה במצודה.
הבלגים ביצעו את המשימה העצמאית היחידה שהוטלה עליהם במהלך המערכה: החזיקו בקו תעלת אלברט–לייז' עד שכוחות בעלות הברית יפגשו כוחות ידידותיים נוספים ויכבשו את קו נאמור–אנטוורפן–ז'יווה.
חיילים בלגים לחמו ככוחות מאספים, שעה שיחידות בלגיות אחרות שכבר היו בקו דייל פעלו לארגן עמדות הגנה טובות יותר במערך לוון–אנטוורפן.
בבוקר הנסיגה לקו ההגנה העיקרי, שנתמכו כעת על ידי הארמיות הבריטיות והצרפתיות, המלך לאופולד פרסם את ההודעה הבאה מתוך כוונה להעלות את המורל בקרב החיילים הבלגים:
עבור בעלות הברית, הכישלון הבלגי בהחזקת הגבולות המזרחיים (הייתה הערכה שניתן להחזיק שם במשך שבועיים), היה אכזבה.
פיקוד בעלות הברית ביקש להימנע ממערכה ניידת ללא הגנות נייחות חזקות והייתה תקווה שההתנגדות הבלגית תימשך די זמן עד שיוקם קו הגנה.
עם זאת, הפוגה נוצרה בדייל ב-11 במאי, מה שאפשר לבעלות הברית להיכנס לעמדות עד ההתקפה הגדולה שנפתחה למחרת.
פרשים של בעלות הברית נכנסו לעמדות והחי"ר והתותחנים הגיעו לאט יותר לחזית באמצעות רכבת.
אף על פי שלא הייתה מודעת לכך, קבוצת הארמיות הראשונה יחד עם צבא בלגיה עלתה בכמות על הארמייה השישית של ולטר פון רייכנאו.
בבוקר 12 במאי, בניסיון להרגיע את הלחץ הבלגי וגם בשל הצורך, ערכו חילות האוויר של בריטניה וצרפת מספר תקיפות אוויריות נגד הכוחות הגרמנים במאסטריכט והגשרים שעל נהר המז בניסיון למנוע מהגרמנים לשעוט לתוך בלגיה.
מאז 10 במאי ערכו בעלות הברית 74 גיחות.
ההפצצות נחלו כישלון; ב-12 במאי, 11 מתוך 18 מפציצי בריז'יט 693 יורטו, ואילו כוח המפציצים של חיל האוויר המלכותי הצטמק מ-135 מפציצים ב-10 במאי ל-72 בלבד ב-12 במאי.
ביממה שלאחר מכן נדחו משימות הפצצה בשל חששות מהמטוסים וההגנה האווירית של הגרמנים שהרתיעו מפני פעולה.
קשה לקבוע את תוצאות ההפצצות.
באחד המסמכים שנכתבו בלופטוואפה נכתב: "הפעילות הנמרצת של מטוסי האויב בזמן הסיורים מסוכלת במקרים מסוימים".
מצד בעלות הברית, לא הוענקה הגנה הולמת למפציצים של חיל האוויר המלכותי שתקפו כוחות גרמניים, ומתוך 23 מפציצים 4 לא חזרו.
גם בקרב מטוסי הקרב הבריטים הייתה ירידה; מתוך 109 מטוסי פיירי באטל ובריסטול בלנהיים שהשתתפו בתקיפות, 45 הופלו.
ירידה חדה זו הביאה להחלטה ב-15 במאי על צמצום משמעותי של הפעילות בשעות היום.
עדויות אלו עומדות בסתירה למסמכי הקורפוס הגרמני ה-19. ביומן המלחמה של הקורפוס מ-14 במאי נכתב: "השלמת העבודה על הגשר הצבאי בדונצ'רי טרם בוצעה עקב אש ארטילריה חזקה והפצצות בנקודת הבנייה...
במשך היום נאלצו שלוש הדיוויזיות לסבול תקיפות אוויריות ממושכות – במיוחד בנקודות החצייה והגשרים.
בקשות [לתגבור ההגנה האווירית] עדיין לא נענו".
על כל פנים, נראה כי ההפצצות פגעו בשני הצדדים, כשהאחד איבד מטוסים בקצב מסחרר והשני נפגע במידה מסוימת ביכולתו להתקדם.
הקרב החמור ביותר שהתפתח ב-12 במאי היה הקרב על האנוט שנמשך עד 14 במאי.
בזמן שקבוצת הארמיות הגרמנית A התקדמה בארדנים הבלגים, הארמייה השישית של קבוצת הארמיות B פתחה במתקפה לעבר הפער בגמלו.
לפער זה הייתה חשיבות במישור הבלגי, והוא היה נטול קו הגנה בלגי.
הוא נמתח מקו דייל מוובר שבצפון לנאמור בדרום, ואורכו היה בין 20 ל-30 ק"מ.
לאחר שתקפה את הבליטה של מאסטריכט, הביסה את ההגנות בלייז' והביאה לנסיגת הקורפוס הבלגי הראשון, קורפוס הפאנצר הממונע ה-16 בפיקוד אריך הפנר פתח בהתקפה שפורשה בטעות על ידי הצרפתים כהתקפה הראשית.
הפער הוגן על ידי הארמייה הצרפתית הראשונה, שש אוגדות עלית וכוחות נוספים.
התכנית המבצעית שלהם קבעה שיש לעכב את הכוחות הגרמניים ככל הניתן עד שעיקר הכוח של הארמייה הצרפתית הראשונה תגיע ותתחפר.
שני הצדדים התנגשו ב-12 במאי ליד האנוט.
במהלך הקרב הצליחו הגרמנים לתקשר באמצעות מכשירי הרדיו וכך הצליחו להפתיע ולשנות את הנקודות בהן היה עיקר המאמץ המלחמתי.
כמו כן הגרמנים היו מיומנים בהפעלת טקטיקות לחימה משולבות, בעוד הצרפתים לחמו בשיטות של מלחמת העולם הראשונה.
כמו כן לא היו בטנקים הצרפתיים מכשירי קשר, כך שהמפקדים נאלצו לצאת בכל פעם מהטנק כדי להעביר ולקבל הוראות.
הגרמנים הצליחו לכתר כמה גדודים צרפתים כבר בבוקר הקרב, על אף נחיתות מסוימת בציוד.
עם זאת, היום נגמר בניצחון צרפתי, מאחר שהגרמנים לא הצליחו להתקדם.
על אף הניצחון, הצרפתים שסיימו את משימתם החלו לסגת.
כעת רדף הפנר אחר הכוחות הנסוגים.
בשל היעדר הזמן, הוא לא חיכה שכוחות הרגלים שלו ידביקו אותו.
במקום זאת, הוא קיווה להמשיך לדחוף את הצרפתים ולא לתת להם זמן לבנות מערכי הגנה חדשים.
במהלך המרדף נתקל הפאנצר הגרמני בצרפתים נסוגים וגרם להם לאבדות כבדות.
המרדף גם גרם לתותחנים הצרפתים להיקלע למצבים של חילופי אש ידידותית מפאת היעדר המרחק.
לבסוף הצרפתים הצליחו לגרום לגרמנים להסתער חזיתית ולאבד מהמומנטום שלהם.
על אף שסבלו מתהפוכות טקטיות רבות, הצליחו הגרמנים להסיט את עיקר המאמץ מהארדנים.
15–21 במאי: התקפת הנגד והנסיגה לחוף
בבוקר 15 במאי הצליחה קבוצת הארמיות A הגרמנית את הגנות בעלות הברית בסדאן ולפרוץ עד לתעלת למאנש.
בשלב זה שקלו בעלות הברית נסיגה.
הנסיגה חולקה לשלושה שלבים עיקריים.
הראשון, בליל 16–17 במאי ייסוגו הכוחות לנהר הסן, בליל 17–18 במאי לנהר דנדרה ובליל 18–19 במאי לנהר סכלדה.
הבלגים לא ששו לסגת מבריסל ולוון, בשל העובדה שקו דייל המשיך להחזיק מעמד מול ההתקפות הגרמניות.
עם זאת, הצבא הבלגי נאלץ להתחיל לסגת ב-16 במאי כדי להימנע מאיגוף הכוחות הדרומיים שלו על ידי הגרמנים המתקדמים דרך הארדנים הצרפתיים וגמלו.
עם זאת, היו בטוחים הבלגים שאלמלא התמוטטות הארמייה הצרפתית השנייה בסדאן היו יכולים הבלגים לרסן את ההתקדמות הגרמנית בסיוע הארמייה הצרפתית השביעית והארמיות הבריטיות בקו KW.
הסיטואציה אליה נקלעו אילצה את הבריטים והצרפתים לנטוש את קו אנטוורפן–נאמור על העמדות המבוצרות שלו לטובת עמדות מאולתרות אחרי נהר סכלדה מבלי להתמודד עם התנגדות של ממש.
בדרום, גנרל אשייה דפונטיין מהקורפוס הבלגי השביעי מאזורי נאמור ולייז', ואילו בצפון נע הצבא הבלגי לאנטוורפן לאחר כניעת ההולנדים ב-15 במאי, אך לאחר מכן הוטל עליו לתמוך בארמייה הראשונה בצרפת.
במרכז, הצבא הבלגי וחיל המשלוח הבריטי לא סבלו מלחץ גרמני רב.
ב-15 במאי הכוח היחיד שפעל באמת היה בסמוך ללוון שהוחזקה על ידי הדיוויזיה הבריטית השלישית.
חיל המשלוח הבריטי לא נסוג במהירות לסכלדה.
לאחר נסיגת הצבא הצרפתי מהגזרה הצפונית נותרו הבלגים לבדם לשמור על אנטוורפן.
הבלגים הצליחו להגן בהצלחה על חלקה הצפוני של העיר, ועיכבו את הרגלים הגרמנים בעת שהחלו לסגת מאנטוורפן ב-16 במאי.
העיר נפלה לידי הגרמנים ב-18/19 במאי, על אף התנגדות בלגית עיקשת.
בין 18 ל-23 במאי החלו להגיע הודעות על מפלות בלגיות בכל רחבי המדינה.
בין 16 ו-17 במאי נסוגו הבריטים והצרפתים אל מאחורי תעלת בריסל-סכלדה, בזמן שגודל כוחות בעלות הברית בבלגיה הצטמצם בשל העברת כוחות רבים לארדנים.
הקורפוס הבלגי הראשון וכן הקורפוס הבלגי החמישי גם כן נסוגו למה שכינו הבלגים ראש הגשר של גנט, בסמוך לנהר סכלדה.
לעומתם, קורפוס הארטילריה הבלגי וכן כוח הרגלים התומך שלו ניצחו את ההתקפות של הארמייה ה-18 ובהודעה שנתקבלה מלונדון הכירו הבריטים ב"ארמייה הבלגית שתרמה ותורמת משמעותית למערכת ההגנה שמתנהלת עכשיו".
אף על פי כן, בשלב זה היו הבלגים בנחיתות מספרית באזור בריסל והממשלה נאלצה לעקור לאוסטנד.
בריסל נכבשה על ידי הגרמנים למחרת, ב-17 במאי.
למחרת, מפקד הקורפוס הגרמני ה-16, אריך הפנר הורה להעביר את דיוויזיות הפאנצר השלישית והרביעית לפיקוד קבוצת ארמיות A שהבקיעה דרך הארדנים.
הפקודה הותירה את דיוויזיית הפאנצר התשיעית כחלק מארמייה ה-18 כדיוויזיה הממונעת היחידה בחזית בלגיה.
ב-19 במאי היו הגרמנים מרחק שעות ספורות מהגעה לחופי תעלת למאנש.
באותו יום גילה גורט, מפקד חיל המשלוח הבריטי, כי לא היו בידי הצרפתים כל תוכנית או עתודה להמשך הלחימה, והחזיקו בתקווה שיצליחו לבלום את הגרמנים מלהגיע לתעלה.
הוא היה מודאג מכך שהארמייה הצרפתית הראשונה על האגף הדרומי שלה תצטמצם לכמות קטנה ולא מסודרת, וחשש כי הכוחות הגרמניים הממונעים יופיעו באראס או פרון, עד שיגיעו לתעלה בבולון-סור-מר, קאלה או באגף הבריטי.
עמדות הגרמנים בבלגיה גרמו לסכנה מוחשית עד כדי חשיבה בחיל המשלוח הבריטי לזנוח את הבלגים ולסגת לאוסטנד, ברוז' או דנקרק.
האחרון מרוחק כ-10 קילומטרים מצידו הצרפתי של הגבול בין צרפת ובלגיה.
הצבא הבלגי נתבקש לנהוג לפי התוכנית, או לבחור שהצי המלכותי יפנה את כל היחידות שניתן.
בהמשך החליט הקבינט הבריטי כי על אף ש"המערכה בסום" התנהלה בהצלחה, כמה יחידות עדיין צריכות להתפנות, ועל כן הורה לאדמירל ברטרם רמזי לכנס מספר גדול של כלי שיט.
זה היה אות הפתיחה למבצע דינמו.
דעת הבלגים באשר למערכה התקפית כלשהי הובהרו על ידי לאופולד, הוא היה מודאג מכך שהצבא הבלגי לא היה יכול להוביל התקפה, מפאת מחסור בטנקים ומטוסים; משאבים אלו הוקדשו כולם להגנה.
המלך גם ציין את העובדה שבשטח שנותר בידי הצבא הבלגי, יש די מזון לשבועיים בלבד, וכן לא ציפה שחיל המשלוח יסכן את עמדותיו על מנת לשמור על קשר עם הצבא הבלגי, והזהיר את הבריטים שאם יתעקשו על ההתקפה בדרום, הבלגים יותשו והצבא יתמוטט.
העזרה הטובה ביותר שהציע הייתה סיוע בהקמת ראש גשר בין דנקרק ונמלי התעלה הבלגיים.
רצון הפיקוד הבריטי התקבל לבסוף.
מפקד חיל המשלוח גורט אישר השתתפות של שני גדודי רגלים וכן הגדוד המשוריין היחיד בחיל בהתקפה, שעל אף הצלחות טקטיות, לא הצליחה להבקיע את ההגנה הגרמנית בקרב על אראס ב-21 במאי.
לאחר הכישלון, התבקשו הבלגים לשוב לנהר יסר ולהגן על האגף השמאלי של בעלות הברית וכן על אזורי העורף.
יועצו של מהלך, גנרל אוברסטרטן, אמר שמהלך שכזה אינו בר ביצוע ויוביל להתפוררות הצבא.
תוכנית אחרת להתקפה חזיתית הועלתה גם היא.
הצרפתים ביקשו מהבלגים לסגת ללייה ומהבריטים לסגת לגבול צרפת בין הלואין ומלד, ועל הבלגים היה להפקיד את קו החזית בידי כוחות חיל המשלוח ולהרחיב את תחומי האחריות שלהם כדי לאפשר לכוחות נוספים של החיל להשתתף בהתקפה.
בנוסף, על הארמייה הראשונה הצרפתית היה לשחרר שתי מחלקות באגף הימני.
הבלגים לא מיהרו לתמוך בתוכנית מאחר שהיא הייתה מובילה להפקרת כל בלגיה פרט לחלק קטן ממנה.
כמו כן, זו הייתה משימה טכנית כבירה שהיה לוקח זמן רב להשלים.
בשלב זה, הגיעו הבלגים והבריטים למסקנה כי הצרפתים נוצחו וצבאותיהם בכיס שבגבול בלגיה-צרפת ייהרסו לחלוטין אם לא תינקט פעולה.
הבריטים, בנפרד, לאחר שאיבדו את אמונם ביתר בני הברית, החלו לעסוק בהישרדות חיל המשלוח.
22–28 במאי: קרבות ההגנה האחרונים
החזית הבלגית בבוקר 22 במאי השתרעה לאורך כ-90 קילומטרים מהצפון לדרום, החל מחיל הפרשים הבלגי שריסן את התקדמותו בטרנאוזן.
זה לצד זה מוקמו הקורפוסים הבלגיים השני, הרביעי, החמישי, השישי והשביעי, לצד שני קורפוסי עתודה שהגנו על החוף.
כוחות אלו החזיקו במידה רבה את החזית שעה שחיל המשלוח והכוחות הצרפתים נסוגו מערבה כדי להגן על דנקרק שהייתה חשופה להתקפה גרמנית ב-22 במאי.
באותו יום ביקר בחזית ראש ממשלת בריטניה וינסטון צ'רצ'יל ולחץ על הצבאות הצרפתיים והבריטיים לפרוץ מצפון-מזרח.
הוא הניח שהבלגים יוכלו לתמוך באגף הימני של ההתקפה, והעביר לגורט את ההודעה הבאה:
הצבא הבלגי צריך לסגת לקו האיזר ולעמוד שם, הסכרים נפתחים.
על הצבא הבריטי והארמייה הצרפתית הראשונה לתקוף דרום-מערבה לעבר באפום וקמברי ככל המוקדם, נראה שמחר, עם שמונה דיוויזיות וקורפוס הפרשים הבלגי מימין לבריטים.
ההוראה התעלמה מהעובדה שצבא בלגיה לא יכול היה לסגת לאיזר, והסיכוי שהפרשים הבלגים יצטרפו להתקפה היה קלוש.
לעומת זאת, התוכנית לנסיגת הבלגים הייתה סבירה; נחל יסר הקיף את דנקרק ממזרח ומדרום, ואילו תעלת לה בסיה הייתה במערב.
טבעת יסר הייתה מקצרת דרמטית את תחומי הפעילות של הצבא הבלגי, ומפקירה חלקים נוספים מבלגיה והקטנה נוספת של השטח החופשי.
ב-23 במאי ניסו הצרפתים לנהל סדרת התקפות נגד קו ההגנה הגרמני בציר ארדנים-קאלה, אך לא נחלו הצלחות ניכרות.
בתוך כך, בחזית הבלגית, הבלגים נסוגו והגרמנים כבשו את טרנאוזן וגנט באותו יום.
הבלגים גם התקשו בהעברת האספקה שלהם.
במקביל, באוויר, הלופטוואפה היה בעל עליונות אווירית והפך את חיי היומיום למסוכנים מבחינה לוגיסטית.
ניתן היה לבקש סיוע אווירי רק באופן אלחוטי, ואילו חיל האוויר המלכותי פעל מבסיסים בדרום אנגליה שהקשו על התקשורת.
עם זאת, צ'רצ'יל ומקסים וייגאן, ראש המטה הכללי החדש של צרפת במקום מוריס גמלאן, היו עדיין נחושים לפרוץ את הקו הגרמני ולחלץ את הכוחות לכיוון דרום.
הכוונה הזו הדהימה את לאופולד, ששמע על כך ב-24 במאי.
כמו כן, החל להיפתח טריז בין הבריטים והבלגים בין איפר למן שאיים על כל שנותר מהחזית הבלגית.
הבלגים לא יכולים היו להגן על כך; הדבר היה מותח את הקווים שלהם יותר מדי.
בשל כך, הורה גורט ללא כל התייעצות לשתי מחלקות חי"ר לסגור את הטריז ולעצור כל פעולה התקפית בכיוון דרום.
בשעות אחר הצהריים של 24 במאי הורה פון בוק, מפקד קבוצת ארמיות B לארבע דיוויזיות מהארמייה השישית בפיקודו של ולטר פון רייכנאו להצטרף להתקפה נגד הקורפוס הרביעי הבלגי באזור קורטרייק כחלק מהקרב על ליס.
הגרמנים הצליחו, חרף התנגדות עזה, לחצות את הנהר בשעות הלילה ולחדור בעומק 1600 מטר ברוחב של כ-21 אלף מטר, והצליחו לבסס ראש גשר.
אף על פי כן, הבלגים הצליחו להסב לגרמנים אבדות רבות וכמה תבוסות טקטיות.