tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לא קיימים סקרים ונתונים מדויקים לגבי שינויים ביחס האזרחים למלך במהלך שלטונו, אך מקובל כי הוא זכה לאהדה עצומה מבני עמו.
במחקר מ-1999 נכתב כי ההערצה כלפיו "גדלה לממדים כה עצומים, שהתפתח פולחן אישיות שעבור כמעט כל אדם תאילנדי בלתי-ניתן להימנע ממנו".
תמונותיו פופולריות מאוד בבתים, משרדים ובתי עסק והופיעו על השטרות והמטבעות.
המלך קידם את תדמיתו דרך קמפיינים ברדיו ובטלוויזיה, שהציגו אותו כשליט שפועל עבור העם.
בנוסף, לפני כל הקרנת סרט מושמע ההמנון המלכותי , ובתקופת מלכותו הקהל נעמד לכבוד המלך.
לאחר מותו תאילנדים מלוכניים הביעו דאגה מירידה בנכונות של הקהל לבצע מחוות כאלה.
יום הולדתו של המלך, 5 בדצמבר, הוא חג לאומי בתאילנד, ובעבר היה זה גם יום חג רשמי.
תאילנד מחילה חוקים מחמירים נגד פגיעה במלכות והעלבת המלך , שכוללים עונשים מאסר.
ב־1987 קיבל המלך פומיפון את התואר "הגדול" במהלך חגיגות ממלכתיות לכבוד ציון 60 שנות הולדתו.
בשנת 2011 הוערך הונו האישי ב-30 מיליארד דולר והוא נחשב בן המלוכה העשיר בעולם.
הונו של אדוניאדט הגיע בעיקר מקרן נכסי הכתר, שהיא סוכנות מיוחדת של ממשלת תאילנד שנוצרה עבורו.
היו לו קרקעות רבות, צי מטוסים הכולל בואינג 737–800 ואיירבוס A319, וגם שתי לימוזינות שעוצבו במיוחד בשבילו.
אדוניאדט היה גם בעליו של היהלום המלוטש הגדול בעולם, המכונה "יובל הזהב" ("Golden Jubilee") ומשקלו 545.67 קרט, אשר ניתן לו לציון יובל להכתרתו.
היהלום בורך על ידי האפיפיור, והושם בארמון המלכותי התאילנדי, כחלק מאוסף תכשיטי הכתר של המשפחה המלכותית.
ב-13 באוקטובר 2016 מת אדוניאדט לאחר שבחודשים הקודמים למותו דווח בתקשורת כי הוא סובל מהידרוצפלוס ואי-ספיקת כליות.
בנו הנסיך מאהה וצ'יראלונגקון ירש את מקומו והוכתר למלך ב-1 בדצמבר 2016, לאחר תום תקופת האבל.
כעבור שנה, באוקטובר 2017, נערך עבורו טקס הלוויה מפואר –שבו השתתפו מאות אלפי משתתפים – בו נשרפה גופתו, ואפרו הועבר אל שני מקדשים בודהיסטיים בהם שוכנים שרידיהם של מלכי העבר.
ראמה (בסנסקריט: राम) הוא אחד האלים המשמעותיים בהינדואיזם ואווטאר של האל וישנו.
הוא נחשב לישות עליונה וגם לאיש האידיאלי (maryada purushottam) על פי המיתולוגיה הינדואית.
הוא הפרוטגוניסט בכתב ההינדואי ראמאיאנה (रामायण).
על פי המסורת, ראמה נולד באיודיה, ולאחר מכן היה מלך איודיה, ממלכה עתיקה בצפון הודו.
סיפור עלילותיו של המלך והאל ראמה, הראמאיאנה הוא מהפופולריים שבספרות ההודית העתיקה והמודרנית, הן הקלאסית והן הפופולרית.
לראמאינה גרסאות אין ספור ויש המדמים אותה לשפה, שבאמצעותה מבטאות קבוצות חברתיות ופוליטיות שונות בהודו את תפיסת עולמן.
הודים רבים רואים בראמה דמות היסטורית שאכן שלטה על רוב האזור הידוע כיום כתת-היבשת ההודית.
עבור הינדואים לאומנים משמשת מלכותו של ראמה כסמל למלכות הינדואית מושלמת ודמותו של ראמה משמשת סמל פוליטי החרוט על דגלם.
איודיה, מקום הולדתו של ראמה על פי המסורת ההינדואית, היווה במשך שנים רבות מוקד לסכסוך איודיה.
בשנת 1991 הרסו עשרות אלפי חיילים את המסגד שנבנה במאה ה-16, כנראה במקום מקדש ראמה.
בינואר 2024, בתקופת שלטונו של ראש המממשלה נרנדרה מודי, נחנך במקום מקדש ראמה מפואר בשטח 70 דונם.
השקת המקדש, שכונה "הוותיקן ההינדי", היוותה את פתיחתו הבלתי רשמית של קמפיין הבחירות של מודי לקדנציה שלישית.
בזאת צומצמה ההפרדה בהודו בין דת למדינה.
ראמה יאד (Rama Yade; נולדה כמיים רמאטולאיה יאד; ב-13 בדצמבר 1976, דקר, סנגל) היא פוליטיקאית צרפתית, חברת המפלגה הרדיקלית.
כיהנה כמזכירת המדינה לענייני חוץ וזכויות אדם בממשלת צרפת בשנים 2007-2009, וכמזכירת המדינה לענייני ספורט עד שנת 2010.
יאד באה ממשפחה מוסלמית בת העם לבו בסנגל.
אמה אמינאטא קאנג'י הייתה פרופסור ואביה ג'יבריל יאד, פרופסור אף הוא, היה מזכירו האישי של נשיא סנגל.
בשנת 1987, בהיותה בת 11, היגרו הוריה לצרפת.
יאד התחנכה בבתי ספר קתוליים ולאחר מכן במכון למדע המדינה בפריז, שם היא סיימה בשנת 2000.
עם סיום לימודיה החלה יאד לעבוד בעיריית פריז, ולאחר מכן בסנאט הצרפתי.
ב-2005 הצטרפה למפלגת השלטון הימנית שמרנית, ה-UMP, והסבירה את החלטתה בכך שהיא מעריצה את הכריזמה של סרקוזי.
יאד נשואה לז'וזף זימט - בנו של זמר היידיש בן זימט, יועץ פוליטי ופעיל סוציאליסט.
מאהה וצ'יראלונגקון, ראמה העשירי (בתאית: สมเด็จพระเจ้าอยู่หัวมหาวชิราลงกรณ์; נולד ב-28 ביולי 1952) הוא מלך תאילנד.
המלך הוא איש צבא במקצועו, הוכשר באקדמיה הצבאית בקנברה ונטל חלק פעיל במאבק נגד המפלגה הקומוניסטית של תאילנד בשנות ה-70 של המאה ה-20. ב-1978 שימש גם כמפקד השומרים המלכותיים, אך עזב את התפקיד והפך לנזיר בודהיסטי למשך תקופה, כמקובל בקרב גברים בודהיסטים בתאילנד.
בשנת 1976 קיבל תואר ראשון כללי מאוניברסיטת ניו סאות' ויילס בנוסף להכשרתו הצבאית ובשנת 1982 קיבל תואר ראשון נוסף במשפטים מהאוניברסיטה הפתוחה סוחוטאי ת'אמאתיראט .
המלך הוא בנם היחיד של ראמה התשיעי, מלך תאילנד ושל סיריקיט קיטיאקון.
הוא נישא בשנת 1977 לבת-דודתו מצד אמו, לזוג נולדה בת אחת ב-1978. אולם בסמוך לנישואיו החל להתרועע עם שחקנית מפורסמת.
אשתו החוקית סירבה להתגרש ממנו עד 1993, אז הגיש נגדה תביעת גירושין.
במהלך המשפט האשים הנסיך דאז את אשתו כאחראית לכישלון הנישואין, אולם אשתו לא יכלה להגיב לאשמה זו, מפני שהחוק בתאילנד אוסר לפגוע בבית המלוכה.
הוא נישא בשנית ב-1994 לפילגשו ואם חמשת ילדיו, אולם נישואים אלו הסתיימו לאחר שנתיים, כשאשתו נמלטה לבריטניה יחד עם בתה כשהוא מאשים אותה בניאוף.
הוא חטף את בתו מבריטניה והשיב אותה לתאילנד.
ב-2001 נישא בשלישית לאחת מעובדות הארמון, נישואים אלו נשמרו בסוד עד 2005. מנישואין אלו נולד לו בן נוסף, שהוכתר כנסיך ובעקבותיו הועלתה אשתו לדרגת נסיכה.
נישואים אלו הסתיימו ב-2014 בעקבות חשיפת פרשת שחיתות בקרב בני משפחתה של הנסיכה.
הנסיכה איבדה את מעמדה המלכותי וקיבלה כפיצוי כ-200 מיליון באט.
ב-1 במאי 2019 נישא בפעם הרביעית לסוטהידה , שהייתה מפקדת המשמר המלכותי של וצ'יראלונגקון בדרגת לוטננט גנרל בשנים שקדמו לחתונה, לאחר מספר שנים של שמועות לא מאושרות על יחסים ביניהם.
המלך מחזיק בדרגת גנרל בצבא המלכותי של תאילנד, מרשל אוויר ראשי בחיל האוויר המלכותי התאילנדי ובדרגת אדמירל בצי המלכותי התאילנדי.
אולם בחלוף השנים הפך תפקידו לבעל משמעות טקסית בלבד, אם כי בעבר שימש כטייס ב-F-16 פייטינג פלקון.
ככל שאביו הזדקן, החל הנסיך להשתתף יותר בטקסים שונים כממלא מקום אביו.
ב-2016 ירש את כס המלכות לאחר מות אביו, ובתום תקופת האבל, ב-4 במאי 2019, הוכתר באופן רשמי כמלך תאילנד.
החוק בתאילנד אוסר על השמעת ביקורת על בית המלוכה, והמלך בכללם.
עם זאת, במשך השנים אורח חייו של הנסיך דאז עורר ביקורת ציבורית רבה.
ב-2002 המגזין Far Eastern Economic Review (FEER) פרסם תחקיר כי לנסיך ולראש הממשלה התאילנדי באותה העת, תאקסין צ'ינוואט עסקים משותפים.
הממשלה הטילה איסור על הפצת המגזין בתאילנד וכתבי המגזין נעצרו.
כתבה ב-The Economist באותה השנה בה נכתב כי הנסיך מוערך פחות בקרב אזרחי תאילנד מאשר אביו, גררה אף היא איסור על הפצת העיתון במדינה.
ב-2010 התפרסמה כתבה בעיתון שתיארה את הנסיך כ"מתועב ומטיל מורא" וכ"בלתי צפוי עד כדי אקסצנטריות".
במסמכים שנחשפו בפרשת קייבלגייט נמסרה הערכה בידי בכיר במשרד החוץ הסינגפורי כי הנסיך מהמר בקביעות.
ב-2009 חשף האתר ויקיליקס וידאו ממסיבת יום הולדת לכלב הפודל המלכותי, פו פו.
בווידאו נראית רעייתו של הנסיך כשהיא חשופת חזה.
הווידאו פורסם בין השאר בתוכנית טלוויזיה ברשת הטלוויזיה האוסטרלית ABC, המבקרת את התנהלות בית המלוכה התאילנדי.
לאחר מות אביו ראמה התשיעי, ב-13 באוקטובר 2016, הודיע מאהה כי יירש את כס המלוכה לאחר תקופת האבל.
כחודש וחצי לאחר מכן, ב-29 בנובמבר באותה שנה, הוכר בידי ממשלת תאילנד כמלך, וב-1 בדצמבר 2016 קיבל על עצמו מאהה את תפקיד המלך באופן רשמי.
הכתרתו הרשמית נערכה ב-4 במאי 2019.
מאז ההפיכה הצבאית בשנת 2014, עמד ראש הצבא, הגנרל פריות צ'אן-אוצ'ה בראשות הממשלה, ועיגן את שלטונו בבחירות במרץ 2019 תחת חוקה שהוא עצמו כתב.
בפברואר 2020 החלו הפגנות, אחרי שבית המשפט הורה על פיזור מפלגה פרו-דמוקרטית חדשה, אשר צברה פופולריות בעיקר בקרב צעירים והייתה למפלגה השלישית בגודלה בבית הנבחרים בבחירות 2019. מוחים דרשו את התפטרות ראש הממשלה וחלק גם את צמצום הסמכויות של המלך.
בהפגנות של נאמני המלוכה, הגיב המלך למוחים: "אנחנו אוהבים את כולם באותה מידה", והגדיר את תאילנד כארץ של פשרות.
ראשי ההפגנות לרבות אנון נמפה ציינו מספר פעמים שהם לא מתנגדים למוסד המלוכה, אך דורשים לבצע שינויים.
אננדה מהידול, ראמה השמיני (Ananda-Mahidol על־פי הכתיב המסורתי הפאלי/הודי; 20 בספטמבר 1925 – 9 ביוני 1946), היה המלך השמיני של תאילנד לשושלת צ'אקרי.
בעת שהוכר כמלך על ידי האספה הלאומית במרץ 1935, הוא היה בן תשע והתגורר בשווייץ.
הוא חזר לתאילנד בדצמבר 1945, אך כעבור שישה חודשים ביוני 1946, נמצא ירוי במיטתו וללא רוח חיים.
למרות שבהתחלה סברו שמדובר בתאונה או בהתאבדות, בדיקות רפואיות קבעו שהוא נרצח.
הנסיבות המסתוריות סביב מותו נשארו במחלוקת עד היום.
כמה ימים לאחר מכן הומלך אחיו בן ה-19, פומיפון אדוניאדט, כראמה התשיעי, מלך תאילנד.
רַאמַאקְרִישְנָה פַּארַמָאהַמְסָה (1836 – 1886; נולד בשם: גאדהאר צ'אטְרג'י) היה מיסטיקון בֶּנְגַלי שדגל בהרמוניה של כל הדתות ונחשב למנהיג רוחני ונציגו המפורסם ביותר של ההינדואיזם במאה התשע-עשרה.
ראמאקרישנה נולד בשנת 1836 בכפר קאמארפּוקור בבבֶּנְגַל, למשפחה ענייה מן המעמד הברהמיני שהייתה אדוקה באמונתה.
כבר בילדותו חווה ראמאקרישנה מספר חוויות דמויות-טראנס ובהיותו בן שבע, לאחר מות אביו, משיכתו לטקסיות דתית וחוויות מסוג זה גברה.
בילדותו למד מעט בבית הספר ועד סוף חייו ולא ידע קרוא וכתוב.
בהיותו בן שש-עשרה הצטרף לאחיו הגדול ללימוד ותרגול בהרמיני בעיר השכנה כלכותה.
בשנת 1855 החל ראמאקרישנה לשרת במקדשה של האלה קאלי שזה עתה נבנה בעיירה דַאקְשִינֶשְוַואר השוכנת על גדות נהר הגנגס, מספר קילומטרים צפונית לכלכותה.
מרבית שנות חייו עברו עליו במקדש זה, ושם החלה מערכת היחסים הסוערת ויוצאת הדופן בינו לבין האלה.
על פי ההינדואיזם קאלי היא האם האלוהית המזינה והמחריבה גם יחד; היא המבטאת בדמותה את המורכבות של החוויה האנושית המשלבת סדר וחורבן, טוב ורע.
ראמאקרישנה אהב את האלה בכל מאודו ובמשך שנים עשר שנה הפציר בה ללא הרף שתתגלה בפניו כאשר הוא פונה אליה כאל אמו.
בשנים אלו עסק בתרגולים קיצוניים בחיפוש אחר האלה.
מסופר כי כמחצית מתקופה זו הוא כלל לא ישן ועסק במדיטציה במשך שעות.
הוא הזה את דמותה של קאלי כאישה אמיתית ונהג לרחוץ ולהלביש אותה.
נפשו נעה בין מצבים אקסטטיים לעצב עמוק, וכאשר היה יורד הערב צערו גדל עוד יותר.
הוא בכה וקרא אל האלה: "עוד יום חלף לשווא, אמא, ואני לא ראיתי אותך.
עוד יום עבר בחיים הקצרים הללו, ואני לא הכרתי את האמת".
בעיני הסובבים אותו נתפס ראמאקרישנה כאחוז טרוף, ובשל כך בילה זמן רב ביער הסמוך למקדש.
ייסורים אלו תמו כאשר יום אחד הגיע אל סף ייאוש וניסה לדקור עצמו עם חרבה של קאלי שהייתה במקדש.
לדבריו, האם האלוהית נגלתה בפניו לראשונה והצילה אותו.
הייתה זו עבורו חוויית התעוררות בה זכה להתאחד עם האלוהות האין-סופית.
כאשר היה ראמאקרישנה בן עשרים ושלוש החליטה אמו להשיאו במטרה להשיבו למוטב.
שַארָדָה דֶוִוי, כלתו, הייתה בת שש שנים בלבד בהינשאם.
היא נשארה בבית הוריה והצטרפה אליו לדאקשינשוואר כאשר הייתה בת תשע-עשרה כדי לשרתו עד מותו.
ראמאקרישנה טען כי הנישואים מעולם לא מומשו מכיוון שכחלק מתרגוליו הרוחניים נשבע לשמור על צניעות וטהרה.
נדר זה נשען על תפיסתו כי 'נשים וזהב' פוגמים בדרך הרוחנית בשל היותם מושאי תשוקה גבריים.
הוא דחה את מערכת היחסים המקובלת והתייחס אליה כהתגלמותה של קאלי בדמות אדם.
הוא כינה אותה 'האם הקדושה' וכך נהגו בה גם חסידיו.
לאחר מותו מילאה שארדה דווי תפקיד חשוב בזרם הדתי שהתפתח בעקבותיו.
בשנות חייו האחרונות חלה ראמאקרישנה במחלה סופנית.
שארדה-דווי, וִיוֶוקַאנַנְדָה תלמידו האהוב, ושאר חסידיו טיפלו בו עד מותו בשנת 1886. ראמאקרישנה מינה את ויווקאננדה ליורש והוא בתורו ייסד והנהיג את מסדר ראמאקרישנה.
קורותיו של ראמאקרישנה נרשמו בספר 'הבשורה על-פי ראמאקרישנה' על ידי אחד מחסידיו המכונה "מ".
חיבור זה פורסם בין השנים 1902-1903 והפך לקלאסיקה של הספרות הדתית בכל הזמנים.
טרם הגעתה של שארדה דווי למקדש, פגש ראמאקרישנה מספר מורים שהשפיעו עליו עמוקות והעשירו את תרגוליו הרוחניים:
האחת הייתה ברהמינית משכילה בשם בַּאהִירַווִי שלימדה אותו את תרגולי הטנטרה.
עיקרם של תרגולים אלו הוא שליטה באנרגיה בתוך הגוף וריסון התשוקה, והם סייעו לו לשלוט ברגעי הטראנס שהיממו אותו.
השני היה סניאסין עירום בשם טוֹטָא פוּרִי שהיה חלק ממסורת האַדְוַוייטָה-וֶדַאנְטָה.
במרכז אמונה זו עומדת חוויית 'אחדות הכל' המבוססת על זיהוי היסוד האינדיבידואלי של העולם (אַטְמַן) עם היסוד האוניברסלי (בְּרַהְמָן).
תפיסה מוניסטית זו שוללת בעיקרה התמזגות עם אל פרסונלי.
טוטא פורי העמיד בפני ראמאקרישנה את אתגר ההתנסות האדוויטית, שמשמעותו היא היפרדות מן האלה קאלי.
ראמאקרישנה נענה להצעתו ולאחר מאבק עיקש עם דמותה של קאלי בתודעתו הגיע למצב ההכרה הגבוה ביותר בשם נירוויקאלפה-סמאדהי, זאת תוך כמה ימים בלבד.
חוויה זו היוותה דוגמה ליכולותו של ראמאקרישנה להגיע למצב הכרה רוחני נעלה בפרקטיקות שונות.
טוטא פורי היה זה שהעניק לראמאקרישנה את שמו זה.
מלבד התנסויות אלו, דרכו הרוחנית של ראמאקרישנה התאפיינה בחוויות מיסטיות ומפגש בלתי אמצעי עם אלוהים.
תרגול זה נקרא בְּהַקְטִי ("דבקות") ועניינו הוא התמזגות עם האל.
לעיתים תכופות היה נכנס ראמאקרישנה למצבי טראנס עמוקים הקרויים סַמַדְהִי.
כאשר שקע במצב זה הפסיק לראות את האנשים סביבו ולא היה מסוגל לאכול ולשתות.
כדי לשמור על חייו, תלמידיו היו מאכילים אותו בכוח ולעיתים אף מכים אותו בראשו כדי להעירו.
הצלילה למצב הסמדהי לא הייתה תמיד מרצון, ובנוגע לכך נהג ראמאקרישנה לומר כי "לפעמים אני מעדיף לטעום סוכר ולא להיות סוכר", בהתייחסו לחוויית האחדות המוחלטת שהציפה אותו בהיותו שקוע בסמדהי.
ראמאקרישנה לא נשאר רק בגבולות ההינדואיזם והתנסה גם בדתות אחרות –בחברת מיסטיקנים מוסלמים חווה התגלות של הנביא מחמד, וכשעסק בברית החדשה חווה התגלות של ישו.
הוא לא התנסה במנהגים ובפרקטיקות של דתות אלו, ובמקום זאת צלל לעומק האמונה ומפגש עם מנהיגה הרוחני.
שנים אחר כך אמר עליו מהאטמה גנדהי כי הוא ההוכחה שאדם יכול "לראות את אלוהים פנים אל פנים".
ראמאקרישנה נחשב לאֻמָּן החוויה הדתית שאינה תלויה בלימוד וקריאת כתבי הקודש.
הוא העדיף את החוויה המיסטית על פני הלימוד המילולי על אלוהים והתבטא בנוגע לכך לא פעם: "ספרים – כתבי הקודש – כולם מורים את הדרך אל אלוהים.
כאשר אתה יודע את הדרך מה הטעם בספרים?
זה הזמן לדרכה של הנפש בבדידות המאחדת עם אלוהים."
התנסויותיו הדתיות המגוונות שכנעו אותו כי כל הדתות אמיתיות.
כל אחת היא שביל שונה המוביל לאותו היעד – הכרת האחדות המוחלטת של הכל בתוך האלוהים.
החוויה המיסטית, אותה החשיב כחוויה הדתית הנעלה ביותר, יכולה להתממש בכל הדתות וליצור חוויה אנושית-דתית משותפת בבסיסה.
מסופר כי ראמאקרישנה היה בעל השפעה חזקה על הסובבים אותו עד כדי שינוי התודעה של הזולת בנגיעת יד.
כוחו היה טמון בגישתו הפשוטה וביכולתו להעביר את מסריו באופן מדויק ובהיר לכל סוגי הקהלים.
שמו יצא למרחוק, הוא נעשה מוקד של עלייה לרגל כאשר מאות אנשים הגיעו לבקרו במקדשה של קאלי.
נערים רבים מצאו בו מענה למשבר הזהות שלהם, הם ראו בו ידיד אוהד ומודל שההליכה בדרכו מקובלת בחברה.
מבין צעירים אלו חיבתו של ראמאקרישנה נטתה לתלמידים שלא חיקו אותו כקדוש ונהגו בעצמם בחשיבות יתר, אלא לאלה אשר טיפחו עמדות רוחניות מתוך רצון ליצירת יחסי גומלין עמו.
ראמאקרישנה זיהה בחדות רגשות דתיים כנים והעדר אנוכיות, ולעג לחסידים רמאים מכל סוג שהוא.
כדי לברור את תלמידיו היה מבקש מהם לחקות את פעולותיו המוזרות וכך רק המסורים באמת היו נשארים.
סוּאַמִי וִיוֶוקַאנַנְדָה היה תלמידו האהוב של ראמאקרישנה אשר ראה בו התגלמות של האל וִישְנוּ.
הוא היה נמרץ ונבון, ורחש למורו כבוד וחיבה עמוקים.
תוך זמן קצר נעשה מנהיגם של החסידים הצעירים והחדיר בהם תחושת אחריות ושותפות להוראתו של ראמאקרישנה.
השניים היו שונים באופיים והיחסים ביניהם היו סבוכים: בעוד ויווקאננדה היה משכיל שגדל בחינוך עם מאפיינים מערבים והיה בעל במחשבה מעשית וביקורתיות לצד מזג סוער, ראמאקרישנה היה מסור לגמרי לחוויה האקסטטית ולאורח חיים לא רציונלי.
ויווקאננדה היה נאמן למסורת האדוויטה-וודאנטה ולא נמשך לדבקות של ראמאקרישנה בקאלי.
עם זאת הוא ראה חשיבות גדולה בתפיסתו האוניברסלית והאלטרואיסטית של ראמאקרישנה.
לימים נסע לשיקגו לקונגרס של נציגי הדתות השונות שהתקיים ב-1883, בו נאם על האפשרות של ההינדואיזם להכיל את כלל הדתות בעולם.
לאחר מותו של ראמאקרישנה הוא הקים את מסדר ראמאקרישנה על שמו.
מפגשם של ראמאקרישנה וויווקאננדה מציג היטב את המורכבות התרבותית שהתקיימה במפגש בין הודו למערב.
שני האישים היו שונים בתכלית ואף על פי כן נמשכו אחד לשני בעוצמה.
מורכבות זו מבטאת את הניגוד יחד עם הזיקה בין מזרח למערב.
קֶשַאבּ צַ'נְדְרָה סֶן היה מראשי תנועת בְּרַהְמָה-סַאמַאג' שרצתה לחולל שינויים רדיקליים בחברה ובתרבות ההודית, על ידי אימוץ מרכיבים מערביים ושלילת פרקטיקות מסורתיות בהינדואיזם.
קשאב ראה בראמאקרישנה דוגמה חיה לאפשרות להרמוניה של כל הדתות, תפיסה בה החזיק טרם פגישתם.
ראמאקרינה וקשאב היו שותפים לתפיסת האוניברסליזם, הפתיחות ושימור המסורת.
על אף ההבדלים המשמעותיים בין השניים בשאר תחומי החיים הם רחשו כבוד וחיבה עמוקה האחד לשני, כפי שעולה מאזכוריו הרבים של קשאב ב'בשורה על-פי ראמאקרישנה'.
קשאב הפיץ והנגיש את משנתו של ראמאקרישנה לאליטה בהודו שנטתה לתרבות המערב והייתה עתידה להשפיע על עיצוב התרבות והחברה.
ראמאקרישנה מצידו, נחשף לראשונה לאנשים מסוג זה – הם היו אמידים ובעלי רכוש רב והצהירו כי הם אנשים דתיים מבלי שהתנסו בחוויה דתית כלשהי.
שטחיות דתית זו הייתה חסרת טעם בעיניו, ובעקבות מפגש זה חש חובה להעביר ולו מעט מהחוויה שלו לאחרים.
הוא לא ביקש לעורר מהפכה הינדואית, הוא רצה לעורר בבני האדם את הרגש הדתי ולעזור להם לגלות את היכולת הטמונה בהם להכיר את אלוהים.
ראמאקרישנה מעולם לא עזב את מקום מושבו אך שמעו הגיע אל המערב.
סופרים ומלומדים מובילים דוגמת רוֹמֵן רוֹלַאן ומקס מִילֶר כתבו עליו ספרים.
הוא נתפס כמבשר תקווה חדשה לאנושות בזכות משנתו חוצת הגבולות הדתיים, הלאומיים והחברתיים.
נאומו של ויווקאננדה בקונגרס הדתות היה ברוח אותה תקווה והכה גלים.
על אף שהאירוע התרחש מספר שנים לאחר מותו של ראמאקרישנה, יש המתייחסים לכך כשליחות מטעמו למסור לעולם את הבשורה ההרמונית הטמונה בהינדואיזם.
באבא ראמדבדתהינדואיזםמייסד שלפטאנג'אלי יוגפית', קרן בהאראט סוואבהימןאישילאום הודינולדראם קרישנה יאדב
בסאיד אליפור, מהנדראגר, הריאנהההוריםראם ניווס יאדב (אבא)
גולבו דווי (אמא)תאריםדוקטורט של כבוד ממכון קלינגה לטכנולוגיה תעשייתית, בובנשוואר
באבא רַאמְדֶב (נולד בשם ראמקרישנה יאדב בהריאנה) הוא גורו יוגה הידוע על פעלו בתחומי האיור ודה, עסקים, פוליטיקה וחקלאות.
הוא ייסד את קבוצת המוסדות פטאנג'אלי, והראה עניין בקריירה פוליטית.
פטאנג'אלי יוגפית' הוא מוסד לקידום ותרגול של יוגה ואיורוודה.
למוסד יש שני קמפוסים בהודו, פטאנג'אלי יוגפית' 1 ופטאנג'אלי יוגפית' 2, בהארידוואר.
ובמקומות נוספים, כולל בריטניה, ארצות הברית, נפאל, קנדה ומאוריציוס.
ראמה תיאו היא במאית ותסריטאית קולנוע סנגלית.
תיאו נולדה ב-1978 בנוקשוט, מאוריטניה להורים מאוריטני וסנגלים.
בגיל חמש, משפחתה עברה לפיקינה, פרוור של דקר, בירת סנגל.
אחרי שהוריה התגרשו, היא חילקה את זמנה בין סנגל וצרפת.
תיאו השלימה תואר ראשון בכלכלה בינלאומית באוניברסיטת סורבון בפריז.
לאחר מכן היא החלה לפתח עניין בקולנוע, אשר הוביל אותה כדי ללמוד לתעודה בקולנוענות באוניברסיטת פריז 8, ומאוחר יותר, עוד תואר שני בלימודי קולנוע מאוניברסיטת פריז 8.
אחר סיום לימודיה, נפגשה תיאו בשנת 2002 עם יוצר הסרטים האלג'יראי מוחמד בומארי (שהיה עוזר במאי בסרט הקרב על אלג'יר), והשתתפה עמו בסדנת הפקה.
לאחר מכן, היא שיתפה פעולה עם Zaléa TV, עמם יצרה סדרה של סרטי דיוקן על תושבי הקומונה הצרפתית, אוברבילייר ותנאי הדיור הקשים שלהם.
ב-2006, עבדה בהפקת הסרט Burnt Out בכיכובה של מריון קוטיאר בתור עוזרת תקשורת.
עוד בתקופתה בצרפת, פגשה תיאו את המפיק הצרפתי פיליפ לאקוט, שהסכים לעבוד איתה על מה שהיה לסרט התיעודי הראשון של תיאו באורך מלא.
הסרט, Boul Fallé, la Voie de la lutte, יצא בשנת 2009. הסרט עוקב אחר "ההתעוררות המחודשת של היאבקות מסורתית" בפרוורי דקר, שם תיאו גדלה, ו"בוחן את השפעת הספורט בהקשר של השינויים החברתיים והפוליטיים שהתרחשו לאחרונה בסנגל" סביב עצמאות המדינה.
בנוסף להקבלה בין ההיאבקות והפוליטיקה של סנגל, תיאו משתמשת בסרטה בהתבטאות שהיא חלק מההיפ הופ והרגאיי הסנגלי.
בשנת 2010, החלה תיאו את הפקת סרטה השני, The Revolution Won't be Televised ("המהפכה לא תשודר בטלוויזיה"), שכותרתו לקוחה מתוך השיר של המוזיקאי גיל סקוט-הרון.
גם בסרט זה הנושא הוא השיח הפוליטי-חברתי בסנגל, אך הפעם עם התמקדות בעיקר בעלייתה של הקבוצה הא-פוליטית, "Y'en - Marre" ("נמאס לנו"), בהובלתם של הראפרים תיאט וקיליפאו.
הסרט מתעד את ההפגנות של הקבוצה נגד הנשיא Abdoulaye וויד's בריצתו המתמשכת לנשיאות.
The Revolution Won't be Televised הוקרן בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בפברואר 2016, ואף זכה בפרס Fipresci מטעם הפדרציה הבינלאומית למבקרי קולנוע.
ראמה השביעי, פראג'אדיפוק (בתאית: ประชาธิปก), היה המלך השביעי של סיאם משושלת צ'אקרי.
הוא היה המלך האבסלוטי האחרון והמונרך החוקתי הראשון של המדינה.
תקופת שלטונו הייתה תקופה סוערת בסיאם בגלל שינויים פוליטיים וחברתיים במהלך המהפכה של 1932. הוא עד כה המלך הסיאמי היחיד בשושלת צ'אקרי שהתפטר מתפקידו.
הנסיך פראג'אדיפוק היה הצעיר מבין תשעה ילדים שנולדו לזוג, הילד ה-76 של המלך, אחד לפני בת הזקונים.
הנסיך פראחאדהיפוק בחר שלא להמשיך בקריירה צבאית, מתוך הנחה שככל הנראה לא יכהן כמלך.
כמו רבים מילדי המלך, הוא נשלח לחו"ל ללמוד.
הוא הלך למכללת אטון בשנת 1906, אחר כך לאקדמיה הצבאית ווליץ', ממנה סיים את לימודיו בשנת 1913. הוא קיבל ועדה בתותחנים בסוס המלכותי בצבא הבריטי שבסיסה באולדרסוט.
בשנת 1910 נפטר צ'ולאלונגקורן והוחלף על ידי אחיה הגדול של פראג'אדיפוק (גם בן של המלכה סאובאבהה), יורש העצר ויג'יראודה, שהפך למלך ראמה השישי.
הנסיך פראג'אדיפוק הוזמן אז בצבא הבריטי ובצבא הסיאמי המלכותי.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה וההכרזה על נייטרליות סיאמית, הורה המלך ואג'יראווה לאחיו הצעיר להתפטר מנציבותו הבריטית ולחזור מיד לסיאם, מבוכה גדולה לנסיך שרצה לשרת עם אנשיו בחזית המערבית.
כשהיה בבית, פראג'דיפוק הפך לבכיר צבאי בכיר בסיאם.
בשנת 1917 הוסמך באופן זמני כנזיר, כמקובל אצל מרבית הגברים הסיאמיים הבודהיסטים.
באוגוסט 1918 נשא הנסיך פראג'דיפוק את חברת ילדותו ובת דודתו רמבאי ברני, צאצאיו של המלך מונגקוט (סבו של פראג'אדיפוק) והמלכה פיאם.
הם נישאו בארמון סוחוטאי שהיה מתנה לחתונה לזוג מהמלכה סאובאבה.
לאחר סיום המלחמה באירופה, הוא השתתף ב-École Superieure de Guerre בצרפת, וחזר לסיאם לצבא הסיאמי.
בתקופה זו הוענק לו התואר הנוסף Krom Luang Sukhothai (נסיך סוחוטאי).
פראג'אדיפוק חי חיים שקטים בדרך כלל עם אשתו בבית מגוריהם, ארמון סוחוטאי, ליד נהר צ'או פרייה.
כל אחיו של פראג'אדיפוק מתו עד 1925, אז נפטר אחיו, המלך ואג'יראווד בגיל 44, ופראג'אדיפוק בן ה-32 הפך למלך.
הוא מלך עד 1935, אז התפטר מתפקידו.
אחיינו ראמה השמיני ירש אותו.
ראמה הרביעי, מונגקוט, שם מלכותי- פרה צ'ום קלאו צ'או יו הואה (בתאית: พระบาท สมเด็จ พระจอมเกล้า เจ้า อยู่ หัว; 18 באוקטובר 1804 – 1 באוקטובר 1868) היה מלך סיאם (תאילנד) מבית שושלת צ'אקרי בין 1851 ועד למותו בשנת 1868. סיאם חשה לראשונה בלחץ ההתפשטות המערבית בתקופת שלטונו של ראמה הרביעי.
המלך אימץ חידושים מערביים ויזם את המודרניזציה של ארצו, הן בתחום הטכנולוגי והן בתחום התרבות - ולכן זכה בכינוי "אבי המדע והטכנולוגיה" בסיאם.
מונגקוט (มงกุฎ, משמעות מילולית: כתר) היה בנם השני של הנסיך איסאראסונדהורן, בנו של מלך צ'אקרי הראשון של סיאם (המלך ראמה הראשון) והנסיכה בונרוד.
מונגקוט נולד בארמון העתיק (תונבורי) בשנת 1804, שם נפטר הבן הראשון של הוריו זמן קצר לאחר הלידה בשנת 1801. אחריו נולד הנסיך צ'וטמני (เจ้าฟ้า จุฑามณี) בשנת 1808. בשנת 1809 הוכרז הנסיך איסאראסונדהורן כבודהה לוטלה נבאלאי (לימים המלך ראמה השני) לאחר מכן עברה משפחת המלוכה לארמון הגדול.
מכאן ואילך, עד הצטרפותם כמלכים, נקראו האחים צ'או פא יאי (מונגקוט) (เจ้าฟ้า ใหญ่) וצ'או פא נוי (צ'וטמני) (เจ้าฟ้า น้อย).
בשנת 1824 הפך מונגקוט לנזיר בודהיסטי, בעקבות מסורת סיאמית לפיה גברים בגיל 20 צריכים להיות נזירים לתקופה מסוימת.
על פי המסורת, מונגקוט היה צריך להיות מוכתר למלך הבא, אולם האצולה בחרה במקום זאת בנסיך ג'סדאבודינדרה, בעל ההשפעה והמנוסה יותר להפוך לראמה השלישי.
לא ניתן היה להחזיר את תפיסת הכס וכדי להימנע מתככים פוליטיים שמר מונגקוט על מעמדו הנזירי.
מונגקוט הפך לאחד מבני משפחת המלוכה שהקדיש את חייו לדת.
הוא טייל ברחבי הארץ כנזיר וראה את הסטייה מכללי הפאלי קאנון המחמירים בקרב הנזירים הסיאמיים שפגש, דבר שנראה לו בלתי הולם.
בשנת 1829, בפתחשבורי, הוא פגש נזיר בשם בודהאוונגסו, שהקפיד על פי כללי המשמעת הנזירים.
ראמה הרביעי העריץ את בודהאוונגסו בגלל ציותו למשמעת הדתית, והיה לו השראה להמשיך ברפורמות דתיות.
בעזרת רצון ראשי האצולה בסיאם הפך מונגקוט ליורש הכס ראמה הרביעי במקום בנו של ראמה השלישי.
עליית ראמה הרביעי לשלטון נעשתה למעשה בחסות ההשפעה של בריטניה, דבר שסימל את תחילת ההשפעה האירופאית על תאילנד.
בשנת 1849 חלו תהפוכות במדינת שאן של קונבונג וממלכת צ'אנג הונג בתגובה להשפעה הבורמזית המוחלשת.
עם זאת, שתי המדינות נלחמו זו בזו וצ'אנג הונג ביקשה תמיכה סיאמית.
ראמה השלישי ראה בכך הזדמנות להשיג שליטה על מדינת שאן, אך הוא נפטר בשנת 1851 לפני שהתוכנית הזו מומשה.
בשנת 1852 הגיש צ'אנג הונג את הבקשה שוב.
ראמה הרביעי שלח כוחות סיאמיים צפונה אך הצבאות הופנו הצדה על ידי הרמות ההרריות.
בשנת 1855 צעדו הסיאמים שוב והגיעו לקנגטונג - אם כי בקושי רב עוד יותר.
הם הקימו את המצור על ערי הגבול של קנגטונג במשך 21 יום.
עם זאת, המשאבים של הצבא הסיאמי אזלו והצבא נסוג.
ליווי זרם המבקרים המערביים בסיאם השפיע רבות על החברה, אצל סיאמים רבים, קשה היה לקבל זאת, במיוחד לפי אמות מידה דתיות, מכיוון שהכתובים הבודהיסטיים תיארו את הארץ כשטוחה בעוד האירופאים היו מסוגלים להגיע לסיאם בעזרת ראיית העולם כעגול.
חוקרים דתיים בדרך כלל הגיעו למסקנה כי כתבי בודהיזם "...
בתקופת שלטונו, המונגקוט הפציר בקרובי משפחתו המלכותיים לקבל "חינוך בסגנון אירופאי".
המיסיונרים, כמורים, לימדו בין השאר את הגאוגרפיה והאסטרונומיה המודרנית.
שש שנים לאחר מותו של מונגקוט, פורסם בשנת 1874 ספר הגאוגרפיה הראשון בשפה התאית.
עם זאת, גאוגרפיה נלמדה רק בבתי ספר נבחרים, בעיקר אלה שמנוהלים על ידי מיסיונרים אמריקאים עם תוכניות אנגלית לתלמידים העל יסודיים.
היסטיריונים תאילנדים רבים טוענים כי מאמציו של מונגקוט לפופולריות של הגאוגרפיה המערבית סייעו להביא לרפורמה בחינוך בסיאם.
בשנת 1852 נראה זרם של מיסיונרים אנגלים ואמריקאים לסיאם כאשר מונגקוט שכר אותם ללמד את השפה האנגלית לנסיכים.
הוא גם שכר שכירי חרב מערביים כדי לאמן חיילים סיאמיים בסגנון מערבי.
עם זאת, המיסיונרים לא הצליחו באותה מידה בכל הנוגע לביצוע ניצורים.
מונגקוט לא נטש את התרבות המסורתית של סיאם.
בשנת 1852 הוא הורה לאצילי בית המשפט ללבוש בגדים עליונים.
בעבר נאסר על האצילים הסיאמיים ללבוש חולצות כלשהן כדי למנוע מהם להסתיר כלי נשק בתוכו ופגשו את המלך עם חזה חשוף.
על התרגיל נמתחה ביקורת מצד המערב ולכן מונגקוט סיים אותו.
עבור הבודהיזם, מונגקוט חלוץ בשיקום מקדשים שונים.
בתוך לימודו האסטרונומי של מונגקוט היה הסיפור של חקר ליקוי החמה ב-18 באוגוסט 1868, המלך ביחד עם בנו ויורשו, ראמה החמישי נסעו דרומה אל חצי האי המלאי למען לחשב ולצפות בנתוני ליקוי החמה.
בעודם שם חלו גם המלך וגם יורשו במחלת המלריה.
ב-1 באוקטובר 1868 נפטר המלך מונגקוט, ראמה הרביעי עקב המחלה.
בניגוד לאמונה הרווחת, המלך מונגקוט לא הציע עדר פילי מלחמה לנשיא ארצות הברית אברהם לינקולן במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית לשימוש כנגד הקונפדרציה.
עם זאת, הוא הציע לשלוח כמה פילים מבויתים לנשיא ארצות הברית ג'יימס ביוקנן, שישמשו כחיות נטל ואמצעי תחבורה.
המכתב המלכותי מיום 14 בפברואר 1861, שנכתב עוד לפני תחילת מלחמת האזרחים, לקח זמן מה להגיע לוושינגטון הבירה, ועד שהגיע ליעדו, הנשיא ביוקנן כבר לא היה בתפקיד.
אומרים כי לינקולן, שירש את ביוקנן, נשאל למה ניתן להשתמש בפילים, ובתשובה הוא אמר שהוא לא יודע, בתשובתו מיום 3 בפברואר 1862, לינקולן לא הזכיר דבר על מלחמת האזרחים.
הנשיא סירב בנימוס לקבל את הצעתו של המלך מונגקוט, והסביר למלך כי ייתכן שהאקלים האמריקני אינו מתאים לפילים וכי מנועי קיטור אמריקאים יכולים לשמש גם כחיות נטל ואמצעי תחבורה.
רָאֲמָה החמישי, צ'וֹלְאַלוֹנְגקוֹרֶן (בתאית: จุฬาลงกรณ์; 20 בספטמבר 1853 – 23 באוקטובר 1910) היה מלך תאילנד (דאז סיאם) החמישי משושלת צ'אקרי.
כשליט דגל ברפורמות ופעל כמו אביו ראמה הרביעי, מלך תאילנד, כל שביכולתו למנוע את סיפוחה של ממלכתו בידי האימפריה הצרפתית והאימפריה הבריטית.
הוא בנה קשרים עם מעצמות אירופאיות, הביא לטיפוח מערכת ממשל המבוססת על דגמים אירופאים בדומה לרסטורציית מייג'י, הביא לתיעוש נרחב ולבסוף אף על פי שאיבד שטחים נרחבים לידי הודו-סין הצרפתית, שמר על עצמאית עמו מול הכוחות האירופאים שסבבו אותה.
על פועלו זכה מידי עמו לתואר פָּרָה פִּיהָ מָהָרָט (ปิมหาราช; המלך האהוב הגדול).
נולד במקדש הגדול בבנגקוק, תאילנד (סיאם), ב-20 בספטמבר 1853, צ'ולאלונגקורן היה ילדו התשיעי של מונגקוט (ראמה הרביעי, מלך תאילנד) אך הבן הראשון שנולד לבת הזוג המלכותית של המלך.
לפיכך הוא נחשב מגיל צעיר כיורש העצר הלגיטימי, כך גם הועבר למשמע השגרירים האירופאים במדינה..
הוא חונך למשפטים והועמד עם שניים מאחיו למושל בית משפט בין 1862–1867..
כאביו המלך, היה צ'ולאלונגקורן תומך נלהב של אסטרונומיה .
ב-18 באוגוסט 1868 התרחש ליקוי חמה מלא בחצי האי המלאי.
על כן יצא המלך עם בנו ויורשו, עם מספר משרתים וציוד תצפית אירופאי דרומה לצפות בליקוי החמה.
בדרכם לשם וחזרה חלו האב והבן במלריה חשוכת מרפא.
ב-1 באוקטובר 1868 נפטר המלך ראמה הרביעי עקב המחלה וסיכוייו של צ'ולאלונגקורן לשרוד היו נמוכים.
פקיד הממשלה החזק ביותר של הימים, "ראש הממשלה" צ'ואנג בונאג, הביא את המועצה המלכותית שבסמכותה לבחור יורש, להכתיר את צ'ולאלונגקורן על כס המלוכה בתור עוצר.
הוא גם סידר את המינוי שלו כעוצר בצורה עצמאית וגם מנע את מינויו של הנסיך וויצ'איצ'אן, בן דודו של צ'ולאלונגקורן, כיורש העוצרות, בביטחון שניתן יהיה לתמרן את וויצ'איצ'אן לאחר מותו של צ'ולאלונגקורן.
נגד כל הסיכויים בריאותו של צ'ולאלונגקורן השתפרה, והוא חונך בענייני ציבור, נסע לג'אווה (איי הודו המזרחיים ההולנדיים) ולהודו (הראג' הבריטי) כדי להתבונן בממשל המודרני , והוכתר רשמית כמלך לזכות עצמו (דה פקטו) ב-16 בנובמבר 1873.
בתמיכת אחיו וחבריו הצעירים, החל המלך, בשנת 1873, לתקוף את עוולות הסדר הישן ואת כוחם של יריביו הפוליטיים על ידי ניסיון להטיל תקצוב וחשבונאות ריכוזית, לייעל מערכת שיפוטית אשר רגליים בגלגליה עקב עיכובים ושחיתות וחניכת מועצות חקיקה מייעצות הנשלטות על ידי חבריו הצעירים ואנשי סודו הקרובים עליהם היה יכול לסמוך.
בכך הפכה סיאם ממדינה פדרלית למדינה ריכוזית.
פעולות אלה, מלוות בירידה בסיכוייו של וויצ'איצ'אן לרשת את הכס, הביאו ל"משבר הארמון הקדמי" כפי שנודע בראשית 1875, כאשר וויצ'איצ'אן ברח לשגרירות הבריטית ודרש הגנה; אילו הוענקה, תאילנד הייתה הופכת למדינת חסות אנגלו-צרפתית בכל מלבד שם.
הממשלים של בריטניה וצרפת, בכך שסירבו לתמוך בשגרירים שלהם, התייחסו לעניין כאל מריבה פנימית, ובאמת ראמה הצליח להביא לפתרון המשבר.
שלום, לעומת זאת, נקנה במחיר גבוה, שכן תומכיו של המלך פורקו, המועצות חדלו להיפגש, ולא נערכו רפורמות נוספות במשך עשור.
העשור שאחריו היה מבחינה מסוימת הקריטי ביותר בשלטון.
ראמה החמישי הרגיש כי סוכל על ידי יורש העצר לשעבר ושמרנים מבוגרים ששלטו בתפקיד הציבורי; והם, מצידם, הרחיקו אמוניהם בו יותר ויותר עקב הרפורמות המודרניות שאיתן זוהה.
כשהמלך הצליח, החל משנת 1879, להקים בתי ספר מודרניים לחינוך עובדי מדינה, נעצרו באופן בולט בני המשפחות האצילות הוותיקות.
כמה כן היו גם משפחות מבני מעמד האצולה הנמוך מהן ציפה המלך לתמיכה ואשר ביזו את עצמן בשערוריות ציבוריות.
ראמה החמישי מצא לבסוף שהוא יכל לסמוך רק על אחיו הצעירים - מהם 26 הפכו בשנות השמונים של המאה התשע עשרה - למנהיגים משכילים וחבר נאמנים לגדול באחיהם.
ראמה פיקח על השכלתם הפורמלית ועבד אתם במזכירות האישית שלו כדי להעריך את יכולותיהם לפני שהציב אותם במשרדי הממשל שבשליטתו.
יחד הוא ואחיו עמלו כפקידים במשרד הביקורת החדש, דנו באמצעים לשיפור חיל השומר המלכותי ובסופו של דבר בצבא, והתעדכנו בקפידה בענייני חוץ ובכל פרטי הממשל הפנימי.
כאשר שרי הדור המבוגר החלו למות או לצאת לפנסיה, סוף סוף המלך הזדמן ליזום שינוי.
ראמה החמישי היה משוכנע הן בצדיקות והן בנחיצות הרפורמות.
אביו החדיר לו את האידיאלים הבודהיסטים של "המלך הצודק" (דמהרג'ה), ואת הגברת המודעות הבינלאומית עם רעיונות מערביים אירופאים מתקדמים של צדק חברתי ודמוקרטיה, ולאידיאלים אלה הוא הבטיח את מחויבותו האמיתית.
עם זאת, נציגי המערב הזכירו לו כל העת כי תקוותו היחידה להימנע משליטה קולוניאלית טמונה בביצוע רפורמות מרחיקות לכת כדי להקל על חדירת המסחר המערבי.
משבר 1875 גרם למלך להיות מודע עד כאב לגבולות כוחותיו ולעוצמתם הרבה של יריביו השמרנים, כך שהוא נע רק בהדרגה ולאט לאט לעבר רפורמה ככל שהעמדה שלו השתפרה.
השגרירים המערביים, לעומת זאת, היו חסרי סבלנות ורק היו מודעים לעומק המצב הפוליטי המתוח הזה, שהתאילנדים ניסו להסתיר מהם; וכאשר ראמה החמישי החל ברפורמות, היה זה למעשה כמעט מאוחר מדי.
כמו בשנים 1873–1874, כשהמלך החל להשתלט על המשרדים הוותיקים על ידי מינוי אחיו, הקיצוניים יותר מביניהם רצו לנוע לעבר הרפורמות אף מהר ממנו.
קבוצה הכוללת שלושה מאחיו וחמישה פקידים עם ניסיון זר עתרה לו ב-8 בינואר 1885 בבקשה להקמת מלוכה חוקתית וחקיקה דמוקרטית.
בתשובה עדינה ומהורהרת טען כי דמוקרטיה פרלמנטרית עדיין אינה אפשרית במדינה ללא ההשכלה שבה ושהאליטה המשכילה הקטנה נקלטה כבר בכלל הממשל.
מה שהיה נחוץ מיד, הוא קבע, היה "ממשלת רפורמות".
דבר אשר הוא בנה במהירות בשבע השנים הבאות על ידי הצבת צעירים בהדרגה בכל המשרדים הוותיקים, על ידי העברת מחלקות ממשרד אחד למשנהו לתפקידים קבוצתיים באופן פונקציונלי, ובאמצעות פיקוח אישי על הכשרת האישים שהיו אמורים לנהל את המערכת החדשה.
ששת משרדי ממשלת תאילנד המסורתית היו חסרי יכולת, כל אחד מהם אסף מיסים משלו, בתי משפט למשפטים, מחוזות לניהול וזכויות להוצאות אינן היו מפוקחות; והן נטו לנשלט על ידי שר הצפון ושר הדרום, שהמלך כמעט היה חסר אונים לשלוט בו.
במערכת החדשה, שהוצגה ב-1 באפריל 1892, היו 12 משרדים שהוגדרו פונקציונלית תחת אחראיות המלך.
תשעה מתוך 12 השרים באותם המשרדים היו אחיהם למחצה של המלך, והם נפגשו בקביעות כקבינט לגיבוש מדיניות חדשה.
אולם מאמצע שנות השמונים של המאה העשרים החלו השאיפות הצרפתיות בהודו-סין להתנגש עם זכויות השטחים של תאילנד על לאוס וקמבודיה.
התאילנדים לא היו חסרי כוח לעצור את הדרישות שהסלימו למלחמת סיאם–צרפת בשנת 1893 והסתיימו בשייטות מלחמה צרפתיות שעשו את דרכן במעלה נהר צ'או פראיה לבנגקוק כדי לדרוש את השטחים בצפון-מזרח המדינה לידי לצרפת כמו גם הגדה המזרחית של נהר המקונג ותשלום פיצוי גדול.
בריטניה, שנמנעה לתמוך בתאילנד, סירבה להתערב, ולאוס נמסרה לצרפת.
ראמה החמישי היה מיואש ונכנס לתקופה של כמעט שנה בה נשאר חולה ומדוכא.
לאחר שהתאושש, החל לנקוט יוזמות ואחריות שקודם לכן היה מוכן לחלוק עם אחיו.
הצהרת אנגלו-צרפת משנת 1896 הבטיחה את שלמות מרכז סיאם אך הותירה את צפון מזרח המדינה מאוימת על ידי צרפת ודרום המדינה מאוימת על ידי בריטניה.
על כן בשנת 1897 יצא המלך ראמה החמישי לטיול מסביב לאירופה במטרה להביא לתמיכה דיפלומטית מידי האימפריה הרוסית והקיסרות הגרמנית לתמוך במאמץ העצמאות של תאילנד.
בין אם עקב הסיור השיג את המטרה הישירה ובין אם לאו, הוא כן העניק לראמה החמישי ביטחון עצמי חדש והבנה כי המודרניזציה לא פירושה בהכרח "מערביזציה":
חייו האישיים של ראמה החמישי היו מלאים בטרגדיות קשות לא פחות מהמשברים הציבוריים שעבר בהצלחה.
מלכתו האהובה סומאמדה נהרגה בתאונת שייט בשנת 1880; נסיך הכתר וג'ירונהיס נפטר בשנת 1894. מתוך 77 ילדיו (מידי ארבע מלכות ופילגשים רבים, כמקובל באותה העת), רק שני שלישים חיו להגיע לבגרות.
אף על פי שלקח סיפוק רב בהישגיו, הוא לא נהנה להיות מלך.
במיוחד בשנות השמונים של המאה התשע עשרה הוא אהב לטייל בסתר והיה מסתובב בשכונות העוני וברחובות בנגקוק בלילה עטוי כלו היה איכר.
פעם הוא עצר תהלוכה מלכותית למען הצטרפות, ללא הודעה מוקדמת, לחתונת איכרים; ויומני המסע הרבים שלו מלאים בשיחות מוקלטות עם איכרים שסיפרו לו פולקלור מקומיים או התלוננו על תנאי המחיה המקומיים.
הוא היה איש בעל אינטרסים רחבים, וקנאותו לשינוי לא הפחיתה את הערכתו למסורות של ארצו.
ראמה החמישי היה סופר פורה בתחומים רבים.
פורסמו כרכים רבים מהתכתבויותיו וכן 25 כרכים מיומנו.
גם הרחק מהבית שלו, הובלו ותורגמו אוסף המכתבים שנכתבו לבתו כשסייר באירופה בשנית במהלך שנת 1908, נושא אשר עד היום עדיין נקרא בהרחבה בידי מתעניינים.
המחקר ההיסטורי שלו "הטקסים המלכותיים של שנים עשר החודשים" (נכתב בשנת 1888) מעולם לא עבר רענון ואו תרגום מחודש.
יצירותיו ההיסטוריות הטובות ביותר נחשבות לפרשנותו לזיכרונותיה של הנסיכה נרינטהוי ו"נאום הכנסת הרפורמה השלטונית" הארוכה שלו בשנת 1888. הוא כתב פסוקים רבים ודרמות, הדרמה הידועה ביותר שלו הייתה כנראה "נגו פאה" (1905).
לאחר השלטון הארוך ביותר בתולדות תאילנד הוא נפטר ב-23 באוקטובר 1910 ממחלת כליה.
בתקופת שלטונו העשיר את הרגש הלאומי באומתו ושלט במשטר סמי-אוטוקרטי אשר דחה דמוקרטיה.
בין לבין הוסיף להכריז מלחמה על הקיסרות הגרמנית לקראת סוף מלחמת העולם הראשונה.
בתור הבכור בין שורדי בניו של ראמה החמישי, מלך תאילנד, ומכאן גם יורשו, ואג'ירבוד התחנך באוניברסיטת אוקספורד, שם קרא ולמד היסטוריה ומשפטים; הוא גם קיבל הכשרה צבאית בסנדהרסט ושירת זמן קצר בצבא הבריטי.
לאחר שהוכרז רשמית כי נבחר להיות ליורש העצר בשנת 1895, הוא חזר לסיאם בשנת 1903 וירש את אביו ראמה החמישי, בשנת 1910.
בשנת 1917 הוא ייסד את אוניברסיטת צ'ולונגונגקורן, האוניברסיטה הראשונה בסיאם, ובשנת 1921 הפך את החינוך היסודי האוניברסלי לחינמי וחובה.
ניסיונותיו לסגור בתי הימורים ומאגרי אופיום נתקלו בהתנגדות אזרחית.
השכלתו הגדולה של ראמה השישי אשר השיג מעבר לים בודדה אותו מחיי בני עמו; יתר על כן, אהבתו הבלתי נלאית למסורות אנגליות הובילה למעשים כייסוד הכוחות המזוינים המלכותיים של תאילנד, צבא סדיר שהיה כפוף לו ורק לו.
חיל הנמר הבר, יחידת עילית תחת המלך אשר הייתה אל מחוץ לכוחות המזוינים הרגילים.
פועלו הסמי-אוטוקרטי הביא לניסיון הפיכה בשנת 1912 שלאחריו שלט על הצבא ביד ברזל.
ראמה השישי זכה להצלחה ניכרת במדיניות החוץ.
הוא נכנס למלחמת העולם הראשונה בצד בעלות הברית בשנת 1917 והצטרף לחבר הלאומים.
הוא השתמש בנכונותם המוגברת של מעצמות המערב להתייחס לסיאם כמדינה שווה ועצמאית לחלוטין כדי להשיג משא ומתן מחדש על חוזים לא שוויוניים קודמים וויתור על זכויות יתר למבקרים, תיירים ועובדים מערביים בסיאם.
ברמת חיים הפרטיים ראמה השישי היה סופר ומתרגם פורה.
הוא הכניס צורות מערביות לספרות התאילנדית, במיוחד דרמת הדיאלוג.
תוך שימוש בכמה עשרות שמות בדויים, הוא חיבר כ-50 מחזות מקוריים, עיבד יותר מ-100 סיפורי דרמה אנגלים וצרפתיים, ותרגם כמה מאלה של ויליאם שייקספיר, אותו חיבב במיוחד.
לראמה השישי לא היו בנים אלא רק בת אחת, משמע כי לפי סדר המלוכה היה על אחיו הצעיר לרשת את הכס לאחר מותו של ראמה השישי מחולי בשנת 1925 תור ראמה השביעי, מלך תאילנד.
רָאֲמָה השלישי, נָאֱנְגלָאקוֹ (בתאית: นั่งเกล้า; 31 במרץ 1788 – 2 באפריל 1851) היה השלישי במלכי ממלכת סיאם (תאילנד מאמצע המאה ה-20), משושלת צ'אקרי.
שלטונו מוכר כשלטון יד ברזל צבאי על גבי תאילנד, אך גם לאוס, חצי האי המלאי וקמבודיה, למעשה על כלל הודו-סין מלבד וייטנאם.
היה השליט הראשון של תאילנד בעת כניסת המודרניזציה עקב השפעה אירופאית ואמריקאית גוברת על האומה.
נאנגלאקו נולד ב-31 במרץ 1788. הוא היה בנו של המלך ראמה השני והשני של פילגשו, סרי סולאלאי, בת למשפחה של אצולה מוסלמית.
על פי המנהג שנקבע בתקופת שלטונו של אביו, ראמה השלישי מעולם לא היה צריך למלוך משום שהיה בן פילגש, שאינו עולה בקנה אחד בתיאוריה עם כס המלוכה.
עם זאת עקב הגיל הצעיר וחוסר הניסיון של אחיו למחצה מונגקוט הניעו אותו יועציו של אביו לקחת את כס הירושה.
בתמיכת רוב הפלגים של יועצי המלוכה צלח נאנגלאקו להישאר מלך מאז מות אביו בעוד אחיו התחנך.
עם זאת, במותו ירש אותו מונגקוט, אך הוא לא יכול היה להעביר את כס המלוכה לילדיו.
הנסיך הצעיר שנודע כת'אפ נולד כאמור בשנת 1788, כאשר שושלתו הייתה על הכס מזה שש שנים.
הוא נודע כי הסתכסך עם קשטרייאנוצ'יט, בנו הצעיר של טקסין הגדול, מצביא אשר לאחר תבוסת תאילנד לידי ממלכת מיאנמר איחד את הממלכה מחדש תחת עצמו בתור מלך תאילנד החדש ועם מותו שלו, ראמה הראשון, (סבו של נאנגלאקו) ירש את כס המלוכה.
הנסיך ת'אפ הואשם בגרימת בושה וחרפה לידי מעמד האצולה של אביו עקב מרד של בן טקסין.
אשמה אשר לא השפיעה עליו יתר על המידה.
לאחר מכן הוא עלה על סולם הדרגות והשיג במהירות את התואר שר המסחר ועסקי החוץ, עמדה חשובה אך לא מהותית שכן באותה תקופה נוצרו מעט קשרים עם מדינות זרות.
עם זאת, הוא היה נלהב מהתרבות הסינית בה הוא השתמש על ארכיטקטורה של המקדשים התאילנדיים.
כאשר המלך ראמה השני נפטר ב-16 ביולי 1817 היה זה רגע שבמהלכו הייתה צריכה להתהוות הבחירה עבור יורשו.
לפי ההיגיון היה רוצה המלך כי מונגקוט, בנו הצעיר אך בן מלכתו יירש אותו.
לעומתו היה נאנגלאקו מנוסה עמיד ואף מבוגר בהרבה.
עם זאת, בניגוד למה שקרה בשושלות אירופה בימי הביניים, הירושה לא בהכרח עברה ישירות בסיאם.
מכיוון שלא היה ממלא מקום אשר נקבע בידי המלך עצמו להיות לו למשנה משנה, היה צורך באספת נכבדים אשר יסדירו את נושא הירושה.
משפחות האצולה של בנגקוק תמכו בהצעה של ירושת נאנגלאקו ומונגקוט הורחק זמנית מהירושה לכס המלוכה.
הנסיך ת'אפ, קיבל את תפקידו החדש בשנת 1824; הוא הוכתר בעקבותיו למלך תאילנד.
מונגקוט, שנכנס באותה העת למסגרת לימודיו הדתיים כנזיר בודהיסטי בחר להמשיך בדרך הדתית במקום לחזור לחיי המלוכה והאצולה כפי שהיה אמור להיות בשנת 1825. בחירה זו הוכתבה על ידי רצונו שלא לפגוע במלך החדש ובכך לשמור על הילה מסוימת של נאנגלאקו, כעת ראמה השלישי, כלפי העם.
שלטונו של ראמה השלישי מאופיין בעימותים שונים, אך גם בחידוש המגעים עם המערב.
בשנת 1822 חודשה אמנה שקשרה את ממלכת סיאם לחברת הודו המזרחית הבריטית.
על פי אמנה זו האימפריה הבריטית עסקה בפעולה צבאית לצד סיאם בכיבוש מיאנמר, היריבה הנצחית של כל מלכי תאילנד.
בעיני המערב, האמנה הייתה חלק ממערכת בריתות שמטרתה לבודד את מיאנמר עמה בריטניה נקלעה לסכסוך.
כך בשנת 1824 כאשר התרחשה המלחמה האנגלו-בורמזית הראשונה, הבריטים נתמכו במאמץ המלחמתי בנשק ובפילי מלחמה של סיאם.
סוף המלחמה סימן את תחילתו של הפער בין שתי בעלות הברית, כאשר בא לידי ביטוי עניין החלפת השטחים הכבושים בין תאילנד ובריטניה.
כשהמתיחות גברה, ראמה השלישי הבין כי לא יוכל להילחם בבריטים ועל כן הסיג את צבאו אשר הוצב בגבולות ממלכתו המערביים והותיר את השטחים בידי הבריטים.
מהפך זה השפיע על הרגעת הרוחות והגיע לשיאו בחתימה על אמנה חדשה, הסכם בורינג, אשר לא היה אמנה צבאית אלא כלכלית, מטרתה הייתה לקידום הסחר בין המדינות.
לתאילנדים לא היו רק הבריטים כמגע עם המערב.
בשנת 1833 הופיעו לראשונה האמריקאים בממלכת סיאם עם הגעתו של אדמונד רוברט, שגרירו של הנשיא האמריקני אנדרו ג'קסון.
שליח זה חתם בין שתי המדינות על אמנה של חילופי מסחר, שתנאיו מיושמים עד היום, אם כי הם תוקנו מאז ושונו כמספר פעמים.
במקביל, חילופי הסחר בין מדינות המערב והמזרח הביאו לממלכת סיאם טכנולוגיות ופיתוחים שונים מהמהפכה התעשייתית.
הייתה זאת העת שהמדינה גילתה את הדפוס והחיסון, לדוגמה.
אנוובונג היה בנו של מלך לאוס.
ממלכתו נכבשה על ידי ממלכת סיאם בשנת 1805 על ידי סבו של ראמה השלישי, ראמה הראשון, מייסד שושלת צ'אקרי.
אנוובונג הורחק בכוח מן הכס עד אשר נשלח חזרה לשלוט על לאוס כמדינת חסות של סיאם בגיל 30. אך כאשר בשנת 1824 הבחין אנוובונג בחילוקי דעות בין הבריטים והסיאמים, הוא ניצל זאת כדי לנסות להתקומם.
במיוחד מכיוון שזו הייתה השנה שלאחר עליית כס המלוכה של המלך הצעיר ראמה השלישי, עדיין לא מנוסה לגמרי.
המטרה של המלך המורד הייתה פשוט לקחת את בנגקוק.
הוא הקים צבא תומכים אזרחי ושיגר אותו לעבר שטחי לב תאילנד.
צבא המורדים לקח מעוזים שונים במדינה עד לעיר קרואט, מיצר ההגנה העיקרית של הבירה כלפי צפון-מזרח.
לנוכח הסיכון המוכח לנפילת בנגקוק, החלו התושבים להתארגן, ובני העיר הרימו מרד אדיר אשר הכריח את צבא המרד של לאוס לסגת.
לאחר מכן הכוחות של התאילנדים בקרואט ייסדו כוח אזרחי אשר לחם נגד כוחותיו של אנוובונג.
בעוד כוחותיו של אנוובונג נסוגו ונותרו מקופלים כעת בלאוס, הורה ראמה השלישי לדודו הגנרל מהא סאקדי פולפס להשלים את המאבק.
עם צבא מאורגן חדש הוא נע לעבר לאוס ולקח את ויינטיאן.
התושבים פונו מהעיר ואנוובונג נאלץ לברוח לווייטנאם.
בשנת 1827 הורה ראמה השלישי להשמיד את ויינטיאן.
מול האיום הנ"ל פעל אנוובונג לפשוט שוב על עבר לאוס אך הצבא התאילנדי הביס אותו, הוא ניסה לברוח אך נכלא ומת בשנת 1829 בכלא בבנגקוק.
ממלכת לאוס חדלה להתקיים, וויינטיאן אכן נהרסה באותה תקופה.
בין העימותים השונים שנאלץ להתמודד אתם ראמה השלישי, זה שעורר בקמבודיה היה היחיד שהביא את השפעת האימפריה הקולוניאלית הצרפתית למשחק המלחמה.
סכסוך נוסף זה שעברו התאילנדים בתקופת שלטונו של ראמה השלישי החל למעשה בשנת 1810, כאשר אחד ממלכי קמבודיה - תחת חסות תאית - ביקש מווייטנאם עזרה להשליט סדר על כלל קמבודיה כמו גם להפוך אותה לעצמאית.
עם זאת, ברגע שההסכם נערך עם הווייטנאמים, סיאם גערה מכיוון שראתה בהסכם הסדר של מדינת חסות שלה עם אויבת.
נוסף על כך, ההסכמה לעזור לאחד הקמבודים כנגד האחרים נלקחה כעלבון על ידי הסיאמים.
בשנת 1833 היה סכסוך בין הדרום וייטנאמים לתושבים קתולים במקום, על רקע ההשתלטות הסינית של רוב המדינה, דבר שהחדיר לתוכה מיסיונרים רבים.
סכסוך זה ידוע כמרדו של לה ואן חוי אשר פעל נגד הקתולים ואשר ביקש את עזרתה של סיאם כדי לסייע לכוחותיו המזוינים בסכסוך זה.
ראמה השלישי ראה אפשרות אסטרטגית להעמיד מלך פרו-סיאמי על כס המלוכה של קמבודיה בתמורה לתמיכה בווייטנאם ועל כן הסכים להעניק למורדים הווייטנאמים את עזרתו.
הוא בנה צי ותקף את סייגון, אותה לא הצליח לכבוש, בניגוד לפנום פן בקמבודיה אשר פלשו אליה זמן קצר לאחר מכן.
ראמה השלישי נפטר ב-2 באפריל 1851 מבלי שקבע את יורשו.
אף אחד מילדיו לא היה מוכן לרשת אותו ועל כן הכס עבר לאחיו למחצה, הנסיך מונגקוט, אשר היה כל זמן זה נזיר בודהיסטי ועל פי הסדרי הירושה הפך לראמה הרביעי, מלך תאילנד.
שלטונו של ראמה השלישי הסדיר את תחילת ההשפעה המערבית על סיאם, נושא אשר יבוא לכדי הסדר רק לקראת סוף שלטונו של ראמה החמישי, מלך תאילנד, בנו של מונגקוט.
רָאֲמָה השני, פָּרָה בּוּדְהָה לָאֶטְלָה נֵבְלַאי (בתאית: พระพุทธเลิศหล้านภาลัย; 24 בפברואר 1767 – 21 ביולי 1824) היה מלך ממלכת תאילנד (דאז סיאם) השני לשושלת צ'אקרי אשר שלט מ-1809 ועד 1824, בנו ויורשו של ראמה הראשון, מלך תאילנד, מייסד השושלת ואבי ראמה השלישי, מלך תאילנד וראמה הרביעי, מלך תאילנד.
נודע כמשורר מכונן ושלט בשלטון של שלום והתחמקות ממושכת ממאבקים.
לידתו של ראמה השנייה קשורה קשר הדוק להיסטוריה של שושלת צ'אקרי.
הוא נולד בשנת 1767, בזמן שלטון ממלכת איוטהאיה, לאב טונדואנג ואם אמרינדרה, אצילים בדרג החברתי של הממלכה הסיאמית אשר הייתה על סף הכחדה.
בשנת לידתו היה אירוע חשוב שסימן את ההיסטוריה של האזור.
הכוחות הבורמזים, יריביהם הנצחיים של התאילנדים, פלשו לאיוטהאיה והפילו את הממלכה וסדרה לתוך כאוס.
אביו של מי שעתיד להיות ראמה השני הצטרף אז למלך טקסין, חבר שלו אשר היה מצביא והקים את הממלכה החדשה קצרת הימים תונבורי (יורשת איוטהאיה), בעיר ממזרח לבנגקוק של ימינו.
בשנת 1782 נרצח טקסין הגדול וטונדואנג אשר היה מפקד בצבאו ירש את הכס בשמו כראמה הראשון והשליט את ממלכת סיאם החדשה על סדר היום.
מאותו הרגע מונה הבן שלו, פרה בודהה הצעיר לנסיך איסאראסונטון מסיאם, כיורש הממלכה החדשה.
בשנת 1807 הוא הפך לאדון הארמון, לאחר שהחליף את דודו אשר נפטר בשנת 1803. היו לו מספר אחים בוגרים שרובם נפטרו לפני אביהם.
העברת הכס, במות אביו, נעשתה בשנת 1809. לא היה כל טקס מסוים, שכן באותה עת העברת הכס מאב לבן נעשתה ללא מחלוקת או טקס.
יש לומר כי לא נקבעה נטייה של ירושה בממלכה החדשה הזו, אך נוכחותו וניסיונו של פרה בודהה היו שקבעו כי הוא יהיה הנכון לרשת את אביו.
בנו של טקסין טען לירושת אביו ולאחר סכסוך שהתלקח עם נאנגלאקו, בנו של ראמה השני, החלה מרידה אשר ראמה השתיק לאחר זמן מה.
בכל תקופת שלטונו של ראמה השני נראה סדר כוחות שקט במערכה.
מצב זה של יציבות צבאית נבע בעיקר משקט הכוחות הבורמזים הסמוכים, המקורות העיקריים לסכסוך בשנים הקודמות והבאות.
המאה ה-19 הייתה המאה של הקולוניאליזם האירופאי בשיאו, מושבות כסינגפור הבריטית וחברת הודו המזרחית ההולנדית הוקמו להאדרת השפעת המעצמות האירופאיות במזרח אסיה ודרום מזרח אסיה למען הגברת המגעים עם סין ואותן מעצמות ראו במפרץ תאילנד אפשרות להאדיר את השפעתם.
ראמה השני דאג לייצוב מערכת בריתות עם שכניו ועל כן לא דאג מהאירופאים אשר באותה העת רק החלו בסחר מוגבל באזור ולא פעלו באופן נרחב.
ראמה השני נחשב למלך אשר היה מאוהב בכתבים ופואמות.
הוא חיבר שירים בזמנו הפנוי והדגיש את התרבות האזורים באמצעות האמנות והספרות שלו.
הוא הביא סופרים ומשוררים לבית המשפט ואילץ את ילדיו ללמוד תרבות תאילנדית כתובה על כל אופניה.
זהו אחד המאפיינים של שלטונו של ראמה השני, יכולת זו להפיץ את התרבות התאילנדית ברחבי הארץ, ובכך איחד את האוכלוסייה בתור אומה חזקה שרק רצתה לגדול.
רעיון זה הגיע ככל הנראה מאביו, והוא יועבר לבנו, האחרון, ראמה השלישי, מלך תאילנד, העדיף להטיל את התרבות התאילנדית על עמים שכנים כדי להבטיח כיבושים טריטוריאליים.
ראמה השני נפטר ביולי 1824. ירושתו כוונה לעבר מונגקוט, בנו ממלכתו הראשית, אך חוסר הניסיון של הראשון לעומת אחיו למחצה נאנגלאקו גרם לכך שהאחרון הכריז על עצמו כמלך באותו יום שאביו נפטר.
אף על פי שהוא היה רק בן של פילגש הוא עדיין הצליח לשמור על כס המלוכה מכיוון שהיה מבוגר ומאומן יותר מאחיו למחצה הצעיר.
יתר על כן, במותו של ראמה השלישי היה זה הנסיך מונגקוט שהחליף אותו תחת שמו של ראמה הרביעי, המשך השושלת יתרכז בבניו של ראמה הרביעי, ראמה החמישי, מלך תאילנד ובניו שלו.
רָאֲמָה הראשון, פָּרָה בּוּדְהָה יוֹדְפָה צ'וּלָאלוֹק מֵהָאֲרָאג' (בתאית: พระพุทธยอดฟ้าจุฬาโลกมหาราช; 20 במרץ 1736 – 7 בספטמבר 1809) היה מלך ממלכת תאילנד (דאז סיאם) הראשון בשושלת צ'אקרי אשר הוא עצמו ייסד בשלטון.
בתקופת שלטונו הסדיר את הממשל בתאילנד לאחר שלאורך המחצית השנייה של המאה ה-18 נראו עליות ומורדות בממשל השושלות אשר עלה ונפל הלוך וחזור.
נודע על הקמת עיר בירה על גדות נהר צ'או פראיה ונקראה בנגקוק.
האירוע המכונן והמוכר ביותר של שלטונו היה מלחמתו נגד שושלת קונבאונג השלטת במיאנמר אשר הביאה לסוף דריסת הרגל הבורמזית בתוך תאילנד.
עקב קשריו לבית האצולה של צ'אקרי, גדל והתחנך טונדואנג הצעיר בתוך ארמון המלוכה באיוטהאיה, בירת ממלכת איוטהאיה השלטת באותה העת.
אחד מחבריו הקרובים ביותר היה בן המלך, טקסין, איתו ישמור על יחסים טובים לאורך זמן.
תפקידו הרשמי, בארמון, היה פקיד של המלך.
בשנת 1757 הוא הפך לנזיר בודהיסטי כפי שהוכתב לו במסורת, אך זה לא היה לו לייעוד והוא נטש במהירות את עניין הדת וחזר לבית המשפט המדיני.
בשנה שלאחר מכן מונה לסגן מושל פרובינציית רטצ'טהאני (בצפון-מזרח המדינה; איסאן.
בשנת 1767 עמדה ממלכת איוטהאיה בפני קריסה מוחלטת.
הממלכה הותקפה על ידי הבורמזים, הבירה הייתה במצור ובן המלך טקסין החליט לעזוב את העיר ולהתיישב מערבה יותר בעיר תונבורי.
אחריו הגיע טונדואנג שנשאר נאמן לו ובכך הביא את הממשל של מחוז רטצ'טהאני לידי טקסין.
בהמשך השנה נפלה הבירה איוטהאיה והושמדה, נבזזה והוצתה.
הבורמזים, המנצחים, הקימו משטר שלטון מפוצל בשטחים הכבושים על ידי אילי המלחמה השונים שהשתתפו במלחמה.
אך במהלך תקופה זו הכתיר עצמו טקסין למלך תונבורי ויצר ממלכה ארעית שניתן לתאר כ"ממלכת התנגדות" לפולש הבורמזי.
טונדואנג מונה למפקד המשטרה המלכותית בתואר המלכותי פרה רצ'ארין ובשנת 1769 הוא ארגן מסע צבאי נגד לורד פאנג הבורמזי, אותו הביס.
הוא מונה לשר הפרובינציות הצפוניות והיה הגנרל וראש המטה הכללי של הצבא במהלך הכיבושים נגד הבורמזים (1770), ואז מאוחר יותר נגד שליטי קמבודיה בפנום פן (1778).
הוא כבש גם את ממלכת לאו (כיום לאוס) באותה שנה.
בשנת 1781 ממלכת תונבורי החלה להתפרק: מרד שמקורו בפרה סון בשטחים הצפוניים איים להפיל את השלטון, טקסין עצמו איבד את מעמדו כמלך, הממשלה הושעתה.
בשנה שלאחר מכן, בשנת 1782, חזר טונדואנג לתונבורי עם צבאותיו כדי להרגיע את המרד המתמשך, עם הצלחתו בפעולה זאת במקום להחזיר את השלטון לטקסין, הוא הוציא את האחרון להורג, תפס את מקומו והקים את ממלכת ראטאנאקוסין.
בכך החלה שושלת צ'אקרי שהיא עדיין השושלת השלטת בתאילנד עד היום (תחת ראמה העשירי, מלך תאילנד), למרות העובדה שהמדינה עברה תהפוכות פוליטיות עם השנים.
אחת מההחלטות הראשונות של המלך, מלבד לקיחת שמו של ראמה להיות לו לשם הכתר, הייתה ליצור בירה חדשה יותר ממזרח.
הרעיון היה לא רק להגדיר מיקום אסטרטגי בעל יכולת טובה יותר להגנה מפני פלישות מהמערב, אלא גם לבצע ניקוי מהעבר, ולא לחקות את תקופת ממלכת איוטהאיה כנעשה בידי ממלכת תונבורי.
בירתה החדשה נקראה ראטאנאקוסין, שפירושה "מקום בו מוחזק בודהה האזמרגד".
ואכן הוא בנה ארמון עם מקדש בודהיסטי בו הוצב פסל בודהה האזמרגד המפורסם, סמל המלוכה התאילנדית.
עיר זו היא עדיין בירת תאילנד, והיא נודעת בימינו כבנגקוק.
בין השנים 1784–1785 התרחש קרב ראך גאם-שואי מוט נגד הממלכה של וייטנאם לחוף ים סין הדרומי.
היה זה קרב שהתרחש בדלתה של המקונג והיה כרוך בברית בין כוחות הים של סיאם לבין אלה של צבא אילי המלחמה של נגווין (מדרום לווייטנאם) נגד הווייטנאמים.
על פי הבנת שליטי נגווין הייתה הברית הצבאית מקורה בפעולה אשר דרשה התפתחות צבאית וטריטוריאלית של ממלכת סיאם אל מעבר לגבולותיה ולתוך קמבודיה ולאוס ואף מעבר.
מעבר לכיבוש הצבאי מה שהיה חשוב עבור ראמה הראשון היה התפשטות התרבות התאילנדית, אורח החיים ונקודת מבט כללית יותר על כוחה של ממלכת סיאם בתוך מעצמה אזורית.
כך כאשר המלך הצעיר של קמבודיה, הנסיך לשעבר אנג-אנג, עלה על כס המלוכה במקום אביו שהודח בשנת 1779, ראמה הראשון הורה לחטוף אותו.
הרעיון לא היה לכבוש את קמבודיה מבחינה צבאית אלא להביא את שליטה לבנגקוק כדי לגדל אותו כבנו.
בהיותו מבוגר הוא היה אמור להפיץ את התרבות התאילנדית בארצו, מה שכבר נעשה בעבר על ידי הטלת מושל תאילנדי על צפון קמבודיה בתקופת טקסין.
כשהגיע לבגרות בשנת 1794, אנג-אנג אכן נשלח חזרה לארצו כמלך, אך למעשה היה זה ממשל בובות, שלא היה מסוגל לקבל החלטות משלו ועדיין פעל תחת האימפריה הסיאמית.
אם ההשפעה התאילנדית הצליחה להתפשט בשלווה בקמבודיה, לא היה זה אותו הדבר עבור מיאנמר.
ואכן הבורמזים, היריבים הטריטוריאליים הגדולים, פתחו במתקפה על צפון סיאם בין השנים 1785–1786, מערכות אלו כונו לימים מלחמת תשעת הצבאות.
כוחות סיאם על גבי הגבול נאבקו קשה אך יכלו לעמוד מספיק זמן כדי לאפשר לחילות מבנגקוק להתארגן ולהגיע כתגבורת צבאית.
עם הגעתם הם גילו שהעיר למפנג בצפון נמצאת תחת מצור וכי מושלה נחטף.
ראמה הראשון עצמו היה שניהל את הלחימה, ובין אם הייתה לכך השפעה ובין אם לאו, התוצאה הייתה שחייליו הצליחו להשתלט על העיר מחדש.
הוא הורה למתקפת נגד מהדרום, צפון חצי האי המלאי היה אזור תחת התקפה בורמזית ממושכת באותה התקופה.
האי פוקט נכבש מידי תאילנד גם הוא לאחר מותו של המושל המקומי, אך הוא עבר השתלטות מחודשת במהרה על ידי כוחות ראמה הראשון.
אחרי המלחמה בת השנתיים באה מלחמה אחרת, קצרה בהרבה בין סיאם לבורמזים.
גם במלחמה זאת היו הבורמזים התוקפים אך פלישתם נבלמה בידי מתקפת נגד.
לאחר מלחמות אלו הוסדר גבול מיאנמר-תאילנד אשר עומד עד לימינו.