tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
העזרה שקיבלו השבויים מהיהודים הפינים הייתה חשובה ביותר: הם קיבלו אוכל, ביגוד, ציוד רפואי וספרי תפילה, שעזרו להם לשרוד את תנאי השבי הקשים.
שליש משבויי המלחמה בפינלנד מתו במהלך השבי, בעיקר מרעב ומקור.
אולם תנאי השבי הקשים לא היו הדאגה היחידה של השבויים היהודים: יותר מאלפיים שבויי מלחמה הוסגרו לגרמניה, מתוכם לפחות 70 יהודים.
החל משנת 1941, עם התחלפותה של הממשלה הפינית, השתנה היחס הפיני ליהודים, והפליטים היהודים סולקו מהערים המרכזיות אל הכפרים, ללא עבודה או מגורים.
במרץ 1942 כ-43 פליטים יהודים נשלחו למחנה עבודה גרמני בסאלה שבלפלנד, יחד עם 68,000 עובדים אחרים.
העובדים היהודים במחנה בודדו מיתר העובדים ותנאי עבודתם היו קשים.
לאחר זמן הועברו הפליטים היהודים למחנה עבודה באי סורסארי.
באוקטובר 1942 נלקחו תשעה פליטים יהודים ממחנה העבודה בסורסארי אל מטה המשטרה הפינית בהלסינקי, שם הוסגרו לידי הגסטאפו באסטוניה יחד עם 20 פליטים אחרים.
דבר ההסגרה הגיע לעיתונות שהקימה מחאה גדולה, אליה הצטרפו שרי ממשלה ופוליטיקאים רבים.
למרות המחאה וההתנגדות הרבה, החליט שר הפנים הפיני לגרש שמונה יהודים לאסטוניה בנובמבר, יחד עם 19 פליטים נוספים, שנחשדו בריגול מטעם ברית המועצות.
הפליטים נשלחו מטאלין לברלין, ומשם לאושוויץ.
עם הגיעם למחנה המוות נשלחו מיידית חמישה מהיהודים לתאי הגזים.
אחד הנותרים נורה למוות מאוחר יותר, וגורלו של השביעי לא נודע עד היום.
רק אחד המגורשים הפינים, גאורג קולמן, שרד את השואה.
לא ידוע אם גרמניה דרשה במהלך המלחמה להסגיר לידיה את כל יהדות פינלנד, כפי שציוותה על רבות מבנות בריתה האחרות.
חוקרים מאמינים שלא הייתה דרישה כזו, שכן פינלנד הייתה שותפה חשובה לגרמנים, ואלו לא חפצו בקלקול היחסים בין שתי המדינות.
עם עלייתה לשלטון של ממשלה פינית חדשה במרץ 1943, מצבם של הפליטים היהודים השתפר והם שוחררו ממחנה העבודה.
חלקם נשלחו לעבוד בחוות מחוץ לערים, ואף קיבלו אזרחות פינית.
ביוני של אותה שנה הוחלט להעביר את כל הפליטים היהודים לשוודיה, סידור שהיה מוסכם על כל הצדדים, כולל הקהילה היהודית והפליטים עצמם.
לאחר הפצרות רבות בממשלה השוודית, שכללו תיאורי זוועה על מעשי הנאצים, שוודיה קיבלה בשנת 1944 את מרבית הפליטים היהודים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות הישראלית הגיעו למדינה החדשה עולים פינים רבים, שהביאו עמם נשק שנתרם על ידי הממשל הפיני.
כ-30 מיהודי פינלנד התנדבו לצה"ל במסגרת המח"ל.
שיעורם של מתנדבי פינלנד, כ-2%, היה הגבוה ביותר מבין קהילות היהודים בעולם.
בשנות השבעים הקימו מספר מתנדבים פינים את היישוב יד השמונה בפרוזדור ירושלים, שנקרא על שמם של שמונת היהודים שהוסגרו מפינלנד לידי הנאצים בתקופת מלחמת העולם השנייה.
בשנת 1979 נבחר בן זיסקוביץ' לנציג היהודי הראשון לפרלמנט הפיני.
יהודים פינים מפורסמים אחרים כוללים את מקס יעקובסון, שהיה שגריר פינלנד לאו"ם (1965–1972) ולשוודיה (1972–1975), ואף היה מועמד לתפקיד מזכ"ל האו"ם, הצייר סם ואני והמלחין והמנצח סימון פרמט.
הרב משה אדלמן, רבה של הקהילה תיאר את ייחודה: "קהילה צפונית זו באירופה הייתה מבודדת יחסית מהעולם היהודי בגלל מיקומה הגאוגרפי, אבל הצליחה לבנות ולשמור על חייה היהודיים.
החיים היהודיים שמרו על רצף בין העבר בשטייטל לבין ההווה בקהילה".
כיום חיים בפינלנד כ-1,500 יהודים: 1,200 בהלסינקי, 200 בטורקו והשאר בעיר טמפרה.
הקהילה מורכבת מצאצאי מקימי הקהילה, ממהגרים מרוסיה וכן מישראלים שנישאו לבני זוג מקומיים.
במדינה ישנם שני בתי כנסת, בית הכנסת של הלסינקי שנבנה בשנת 1906, ובית הכנסת של טורקו שנבנה בשנת 1912, שניהם אשכנזים אורתודוקסים.
הקהילה היהודית בפינלנד, בניגוד לאלה של מדינות רבות אחרות, הסכימה שתוגדר רשמית כמיעוט לאומי בפינלנד.
כיום קיים בית ספר יהודי אחד במדינה, בעיר הלסינקי, שהוקם בשנת 1918. הקהילה מנהלת בית ספר בו לומדים כ-120 תלמידים, מחציתם ממשפחות ישראליות.
כמעט כל חברי הקהילה היהודית בפינלנד הם דוברי פינית ושוודית.
בעבר השפה הרשמית של הקהילה הייתה יידיש בניב ליטאי, אך כיום מעט מאוד יהודים דוברים בשפה זו ובית הספר היהודי מלמד כיום עברית, ולא יידיש.
לקהילה יש עיתון רשמי שנקרא "הקהילה", המפורסם בשפה הפינית ובו תמיד מאמר אחד ביידיש.
מטעמי נוחות וחיסכון שחיטה אינה מבוצעת בפינלנד, וכל הבשר הכשר מיובא אליה ממדינות אחרות, בעיקר מצרפת.
יהדות קובה היא אחת מהקהילות היהודיות שבאיים הקריביים ומרכז אמריקה המתגוררת במדינת קובה.
מחשש מאינקוויזיציה לא התיישבו באי הרבה יהודים בזמן שהיה נתון תחת שלטון ספרד, אך המעטים שהגיעו היוו את בסיס הקהילה היהודית בעיר.
במחצית השנייה של המאה ה-19 המשיכו יהודים בודדים להגר לקובה לאחר שזו זכתה לעצמאות, והוקמה בה לראשונה קהילה ספרדית, של יהודים מטורקיה וחבל הבלקן, בעיקר מקהילות איזמיר, איסטנבול ואדירנה.
ליהודים אלה היה היתרון של ידיעת שפת הלאדינו הקרובה לשפה הספרדית, הם עסקו בעיקר במסחר עם אירופה וארצות הברית.
זרם המהגרים היהודים גבר בעקבות מלחמת ארצות הברית–ספרד והכיבוש האמריקאי, כאשר לא מעט חיילים יהודים אמריקאים נשארו בקובה אחרי המלחמה.
לקהילה הספרדית נוספו יהודים שהיגרו מצפון אפריקה.
בית כנסת ספרדי נוסד בשנת 1914. בשנת 1917 כבר חיו בקובה כ-2,000 יהודים, רובם בהוואנה.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, ובעקבות סגירת שערי ההגירה לארצות הברית, גדל מאוד זרם ההגירה ממזרח אירופה לקובה והוקמה קהילה אשכנזית נפרדת.
אך רבים ממהגרים עברו מקובה לארצות הברית לאחר שהות של מספר שנים באי.
בשנת 1932 נעשה ניסיון לייסד הסתדרות ארצית של יהודי קובה, משותפת לאשכנזים וספרדים.
באותה שנה, הערבים המקומיים שלחו מברק ברכה להיטלר, שבו נכתב שהיטלר הוא אידיאליסט גדול (כך) בכך שהוא עושה 'עבודה מונומנטלית', עם העובדה שהוא רוצה לגרש את היהודים מגרמניה.
במהומות שנלוו להפיכה בשנת 1933 נפגעו גם היהודים, דבר שהביא להתעוררות בזהות היהודית ובפעילות היהודית המשותפת.
באותה תקופה התפתחה קהילה שלישית של יהודים בעלי אמצעים, יוצאי ארצות הברית, שבאו לאי כאנשי עסקים ותעשיינים.
ב-27 במאי 1939, הגיעה לקובה האוניה סנט לואיס, שהפליגה מאירופה ועליה יהודים רבים שנמלטו מפני גרמניה הנאצית.
לנוסעים באונייה היו רישיונות כניסה לקובה.
את הרישיונות הסדיר המנהל הכללי להגירה בקובה מנואל בניטס גונסלס, במקום אשרות ההגירה הרגילות.
על-פי החוק הקובני לא היו הרישיונות הללו כרוכים בתשלום כלשהו, ואולם, גונסלס מכר אותם, לשם רווח אישי, ב-160 דולר לרישיון.
קנאתם של פקידים קובנים ברווח הבלתי-חוקי של גונסלס, רגשות בקרב התושבים נגד בואם של פליטים יהודים ונטייתה הפרו-פשיסטית של הממשלה, חברו יחד וב-15 במאי 1939 ביטלה הממשלה את תוקף רישיונות הכניסה וקיצצה בסמכותו של המנהל הכללי.
הממשלה החליטה שרישיונות הכניסה יכובדו רק עד 6 במאי.
נראה שחברת הספנות המבורג-אמריקה והנוסעים עצמם ידעו על ההחלטה, אך סברו שהרישיונות שנרכשו זמן רב לפני קבלת ההחלטה יכובדו.
רק 22 מהפליטים היהודים מילאו אחר הדרישות החדשות של קובה באשר לאשרות כניסה והשאר גורשו.
בשנות ה-40, היו בין חברי הקהילה פעילים ציונים, ואף החלו מגעים דיפלומטיים רשמיים בין התנועה הציונית לממשלת קובה.
במאי 1944 ערך נתן אגמון (אז נתן ביסטריצקי) ביקור רשמי בקובה כשליח הקרן הקיימת לישראל.
במהלך הביקור פגש את ראש הממשלה ומספר שרים, ערך אספה ציונית בה השתתפו כ-1,600 איש.
הממשלה הקובנית גם ערכה כינוס תמיכה בציונות.
עם זאת ב-29 בנובמבר 1947, קובה הצביעה נגד תוכנית החלוקה של האו"ם.
השגריר הקובני, ארנאסטו דיהינו, הסביר כי: "קובה מתייחסת באהדה רבה ליהודים, ואף קלטה יהודים במספר ניכר, אבל חלוקתה של ארץ ישראל מנוגדת לצדק ולמשפט.
בהכרזה בלפור נתנה בריטניה ליהודים דבר שאינו מגיע להם, מפני שאינם בני ארץ ישראל.
עם כל הכבוד להשקפות היהודים, הרי הם זרים בארץ ישראל ושמענו בוויכוח זה שרוב אבותיהם מעולם לא ישבו בארץ; אולם אפילו סברה זו אינה נכונה, מכל מקום עזבו היהודים את הארץ בתקופה כה קדומה, עד שקיפחו כל זכות עליה, כשם שהאמריקאים קיפחו כל זכות לארצות מוצאם של אבותיהם האירופים".
בנוסף אמר כי החלוקה היא פגיעה בעיקר ההגדרה העצמית, לאור העובדה שלא נערך משאל עם בארץ-ישראל על התוכנית.
אך הוסיף, לעומת זאת קובה מתייחסת באהדה לשאיפת היהודים לעלות לארץ־ישראל מתוך טעמים דתיים, אולם דבר זה אינו מקנה להם את הזכות ליטול לעצמם את קנין זולתם.
קובה הכירה בישראל דה-פקטו ב-14 בינואר 1949, ובמרץ 1949 הצביעה בעד קבלת ישראל לארגון האומות המאוחדות כמדינה חברה.
ב-20 במרץ 1949 הכירה קובה בישראל דה-יורה.
במאי 1949 שלחה קובה נציג מסחרי לישראל, רפאל זילבר יהודי תושב קובה, שהיה יושב ראש ההסתדרות הציונית בקובה.
ב-30 ביוני התקבל רפאל זילבר על ידי נשיא המדינה.
בתחילת שנות ה-50 מינתה מדינת ישראל את סנדר קפלן, יהודי קובני, פעיל ציוני שערך עיתון מקומי ביידיש לקונסול כבוד בקובה.
בישראל מינתה קובה את דוד פרדמן כקונסול כבוד.
בפברואר 1955 נטעה הקרן הקיימת בשיתוף יהדות קובה, יער בפרוזדור ירושלים על שם חוסה מארטי, הגיבור הלאומי של קובה.
ב-1953 נחנך "הפטרונטו", בניין מרכז הקהילה היהודית המפואר, הכולל בית כנסת אשכנזי, מרכז קהילתי, ספרייה ומסעדה כשרה.
בשנים שלאחר המהפכה בהנהגתו של פידל קסטרו ב-1959 ובשל הלאמת רוב הכלכלה הקובנית, עזבו כ-90 אחוזים מן היהודים את האי, רובם לארצות הברית, חלקם למקסיקו וחלקם לישראל.
רבים מבני הקהילה התיישבו בעיר מיאמי, יחד עם תושבים אחרים שעזבו את קובה.
עם זאת ממשלת קובה העניקה חופש דת ליהודים, וקסטרו אף הכריז בפומבי כי "לא נסבול הפליה נגד יהודי קובה".
קסטרו גם המשיך בקשרים עם ישראל, בעיקר בשל האהדה שהייתה לו ליהודים כקורבנות של הפאשיזם, והזדהותו עם מדינת ישראל כמדינה סוציאליסטית.
כתוצאה מכך, מדיניות החוץ של קובה הייתה חיובית כלפי ישראל.
דמות מפתח בקשרים בין שתי המדינות היה הציר הקובני בישראל, ריקרדו וולף, יהודי יליד גרמניה.
וולף תרם בנדיבות למאבק של קסטרו בקודמו פולחנסיו בטיסטה, וזכה כתגמול להתמנות לציר קובה בישראל.
הוא מימן משלוח מומחים חקלאיים — חברי קיבוצים של השומר הצעיר.
כדי לא לפגוע ביחסים עם ארצות הברית, ישראל הסוותה את מעורבותה בסיוע החקלאי לקובה, והציגה אותה כפעילות פרטית של האגודה לקשרי ישראל־קובה, אם כי משרד החוץ הישראלי היה מעורב בכל המגעים.
בינואר 1965 הגיעה משלחת של יהדות קובה לירושלים, כצירים לקונגרס הציוני העולמי.
בשנת 1969 דווח כי בקובה חיים כ-1,500 יהודים, רובם בהוואנה וחלקם בעיר סנטיאגו דה קובה.
בעיר הוואנה היו חמישה בתי כנסת פעילים (שניים של הקהילה הספרדית ואחד רפורמי).
בשנות ה-90, בעקבות התפרקות ברית המועצות נגרם משבר כלכלי חמור בקובה, שהייתה תלויה כלכלית בברית המועצות, בעקבות האמבגו של ארצות הברית עליה.
קובה החלה לגלות גמישות ופתיחות מסוימת כדי לשרוד כלכלית.
במסגרת זו התפתחו יחסים בלתי פורמליים בין ישראל לקובה.
אלה כוללים תיירות, עסקים בתחום הנדל"ן, החקלאות והתעשייה.
בנוסף סיום המלחמה הקרה החליש את ההתנגדות האמריקאית לקיום קשרים רשמיים עם קובה.
בינואר 1990 דווח לראשונה על מגעים עם קובה על חידוש היחסים הדיפלומטיים.
ובמהלך 1991 העבירה קובה מסרים לישראל כי היא מעוניינת בשיחות מקדימות לקראת חידוש היחסים בין שתי המדינות.
בנוסף הותר לאנשי עסקים ישראלים לבקר במדינה.
קובה גם העבירה בקשה לישראל לשלוח מומחים לחקלאות, טכנולוגיה ומחשבים.
ביוני 1990 דיווח כתב העיתון "מעריב" כי הקהילה היהודית בקובה מונה כ-1,200 איש, אך הקשר בין היהודים ליהדות מזערי.
בין אנשי העסקים הישראלים שפעלו בקובה החל משנות ה-90 בלט איש המוסד לשעבר רפי איתן.
פעילותו של איתן התבצעה באמצעות חברה מקומית "GBM - GRUPO BM", שעסקה בתחומים מגוונים, כולל: נדל"ן, חקלאות, תעשייה, מסחר והיי-טק.
בשנת 2000 החלה GMB להקים בשותפות עם הממשלה הקובנית ואיש העסקים הרצל חבס, את ה"מירמאר טרייד סנטר" - המרכז העסקי והמסחרי הגדול בהוואנה, הכולל 18 בניינים, בהשקעה של כ-200 מיליון דולר.
בפברואר 2019, חשף אנריקה רוטנברג, שניהל את עסקיו של איתן בקובה, כי הם נפגשו עם קסטרו פעמים רבות, ולמעשה כל משא ומתן על עסקים במדינה התנהל איתו ישירות.
במהלך שנות ה-90 התחזקה הפעילות בקהילה היהודית, בסיוע של ארגונים יהודים מקנדה וארצות הברית, נשלחו רבנים לאי ונפתח בית ספר יהודי לצעירי הקהילה בימי ראשון.
בשנת 1998 אף הוזמן קסטרו להשתתף בחגיגת חנוכה ב"פטרונטו", בניין מרכז הקהילה היהודית.
ב-3 בדצמבר 2009 נעצר אלן גרוס, יהודי אמריקני בנמל התעופה של הוואנה.
גרוס הביא עמו מחשבים נישאים, מכשירי טלפון ניידים וכן טלפון לווייני עבור הקהילה היהודית, הורשע ב"פעולות נגד העצמאות והשלמות הטריטוריאלית של המדינה" ונידון ל-15 שנות מאסר.
ב-17 בדצמבר 2014, עם הפשרת היחסים בין ארצות הברית לקובה, שוחרר גרוס, ואחר כך עלה לישראל.
בספטמבר 2010, הכריז פידל קסטרו, במסר לאיראן דרך ג'פרי גולדברג, כתב יהודי אמריקאי של המגזין "אטלנטיק" שריאיין אותו, "כי על איראן להפסיק להכחיש את השואה".
נכון לשנת 2010 גרים בקובה כ-1,500 יהודים, רובם בבירה הוואנה.
יהדות צ'ילה היא אחת הקהילות היהודיות באמריקה הדרומית.
מקורה של הקהילה היא בהגירת יהודים מגלות אירופה למדינה.
במשך השנים, צ'ילה קיבלה מספר קבוצות של מהגרים יהודים.
הקהילה היהודית בצ'ילה מגיעה בעיקר מהגירות שהתרחשו החל מסוף המאה ה-19 ובמחצית הראשונה של המאה ה-20, רובה הגדול של הקהילה הנה של יהודים אשכנזים נכון לשנת 2023 יש בצ'ילה כ-16 אלף יהודים.
הכמות הכוללת של צ'יליאנים עם מוצא יהודי, לעומת זאת, היא בערך 30,000 (מוגדרים כאנשים שיש להם לפחות הורה או סבא יהודי אחד, וכל בן זוג של אדם כזה).
בין הספרדים שהגיעו לצ'ילה במרוצת שנות הכיבוש הספרדי היו, ככל הנראה, גם יהודים אנוסים.
הראשונים שבהם הגיעו החל מאמצע 1535, ורובם נמלטו מן הרדיפה הדתית בספרד, שכן באותן שנים האינקוויזיציה עדיין לא פעלה ביבשת שזה עתה נתגלתה.
בין היהודים הראשונים נמנים כנראה גם מגלה צ'ילה דייגו דה אלמגרו, שליטי צ'ילה פרנסיסקו דה ווילאגרה, דייגו גרסיה דה קאסרס ואחרים.
בתקופה הקולוניאלית, הדמות היהודית הבולטת ביותר בצ'ילה הייתה הרופא פרנסיסקו מלדונדו דה סילבה, שניהל את בית החולים בסן חואן דה דיוס.
מלדונאדו דה סילבה היה יהודי ארגנטינאי שנולד בעיר טוקומאן למשפחה יהודית ספרדית מפורטוגל.
הוא הואשם בפני בית הדין של האינקוויזיציה על ידי אחיות נוצריות אדוקות, בניסיון להמיר אותן ליהדות.
מלדונאדו הכריז בגלוי כיהודי, ונידון להישרף בחיים בשנת 1639. כמו בשאר אמריקה הלטינית, המתיישבים היהודים האנוסים המקוריים לא שמרו על זהותם לאורך הדורות ובסופו של דבר נטמעו ברוב הרחב של החברה הקתולית הצ'יליאנית.
בפועל, הקהילה היהודית הנוכחית של צ'ילה מתחילה רק בהגירה היהודית החל ממאה ה-19.
עם קבלת עצמאותה התירה צ'ילה לבני דתות השונות מהנצרות הקתולית להגר אליה, ביניהן גם היהודים.
התפילה היהודית בגלוי הותרה רק בשנת 1856. משנת 1882 ואילך הגיעו לצ'ילה יהודים בעיקר ממזרח אירופה וממקדוניה הצפונית.
הארגון היהודי הראשון בצ'ילה הוקם בשנת 1909. הקונגרס הראשון של יהודי צ'ילה נערך בשנת 1919 והשתתפו בו נציגים אשכנזים וספרדים משש ערי צ'ילה.
רובם הגדול של יהודי צ'ילה הם מאירופה ורובם הגיעו בתקופה מלחמת העולם השנייה ומיד לאחר המלחמה, לרבות קבוצת פליטים יהודים מהונגריה בשנת 1957 לאחר המרד ההונגרי.
בשנת 1970 הגיע מספר היחידים בצ'ילה לכ־30,000 נפש, אך רק רבע מהם היו קשורים אל הארגונים היהודיים או נמנו עם חבריהם, שהקהילה הגדולה ביותר הייתה של היהדות הקונסרבטיבית.
בנוסף הוקם בית ספר יהודי למעלה מ־90% מכלל היהודים במדינה חיים בבירה סנטיאגו דה צ'ילה.
בני הקהילה הצליחו להתבסס במהירות בענפי מסחר והתעשייה ולרוב נמנים עם המעמד הבינוני ווהגבוה.
יהודים רבים הם בעלי מקצועות חופשיים וכן עוסקים בהוראה באוניברסיטאות במדינה.
ביולי 1966 ביקר נשיא המדינה זלמן שזר בצ'ילה ונפגש עם ראשי הקהילה היהודית.
בשנת 1970 עלה לשלטון הנשיא סלבדור איינדה ולמרות חשש של הקהילה היהודית מעלייתו לשלטון, הוא גילה יחס חם לקהילה היהודית.
בתקופת הדיקטטורה הצבאית בצ'ילה בראשות אוגוסטו פינושה, בשנים 1973 עד 1990, נרדפו ונרצחו יהודים רבים פעילי זכויות אדם במדינה.
בנוסף מיד עם עלייתו לשלטון עצר יהודים חברי הממשלה ותומכים של הנשיא המודח איינדה, חלקם הוצאו להורג.
פינושה הצהיר שהוא מוקיר את ספרו 'מיין קאמפף' של היטלר והותיר למושבה של נאצים גרמנים לפעול במדינה ('קולוניה דיגניראד'), בעיירה ויה באוויירה.
למרות זאת בתקופת שלטונו של פינושה סיפקה ישראל נשק, אימונים והכשירה ארגוני ביטחון צ'יליאנים.
בשנת 1997 ביקר פינושה בישראל, אז בתפקיד המפקד העליון של הצבא, כדי לדון בעסקאות נשק נוספות.
בעקבות הדיקטטורה הצבאית עזבו רבים ומספרם של היהודים במדינה ירד לכ-12,000 בשנת 1986
ב-2015 פנו ליועץ המשפטי לממשלה אם ובתה, לילי טראובמן ותמרה סנטוס טראובמן, שתי יהודיות צ'יליאניות שעלו לישראל, לאחר שנרדפו בשנות ה-70 על ידי הדיקטטורה במדינה, שגם חטפה עינתה רצחה את אביה של לילי ארנסטו טראובמן והעלימה את גופתו.
בצ'ילה ישנן תנועות נוער יהודיות, כגון השומר הצעיר, צעירי עמי, תקווה, בית אל, ומכבי.
בעבר גם היו התנועות והבונים דרור בית"ר.
בצ'ילה ישנה קהילה של נוצרים פלסטינים המונה כ-400 אלף איש ומקיימת יחסים טובים עם הקהילה היהודית.
ב-2006 דווח בעיתונות הישראלית כי אחרי ממשלת ישראל, "הקבינט בצ'ילה שנבחר הוא הממשלה היהודית ביותר בעולם, עם שלושה שרים יהודים וסגן שר יהודי בממשלה".
שלושת השרים הצ'יליאנים היהודים היו: שר העבודות הציבוריות אדוארדו ביטרן, השרה לתכנון ושיתוף פעולה קלריסה הארדי, ושר הכרייה והאנרגיה קארן פוניאצ'יק.
אליהם הצטרף סגן שר החוץ, אלברטו ואן קלאברן.
במימון לאונרדו פרקש כול שנה יוצא משלחת להשתתפות ב"מצעד החיים" בפולין.
יהדות פנמה היא קהילה יהודית במרכז אמריקה, והיא אחת הקהילות היהודיות המאוחדות והמגובשות בעולם.
יהודי הקהילה מקיימים פעילות קהילתית ענפה, הקהילה מחזיקה את כל השירותים של אנשי הקהילה כגון: בתי ספר, גנים, בתי כנסת, מקוות, כוללים וישיבות.
בפנמה אחד הריכוזים של היהודים יוצאי סוריה: יהודי חלב ה"חלבים", ויהודי דמשק ה"שאמים".
רובה מצהיר על אכילת מוצרים כשרים, כאשר בעיר קיים מרכול גדול למוצרים כשרים בלבד.
שלושה בתי כנסת ושלושה בתי ספר קיימים בקהילה.
מספר נישואי התערובת, בין יהודים ללא-יהודים הוא מועט.
כיום חיים בפנמה כ-10,000 יהודים, רובם יוצאי סוריה, מיעוטם אשכנזים, וכ-1,000 ישראלים שהגיעו לפנמה במשך השנים.
רוב היהודים מתגוררים בפנמה סיטי, אך מספר מועט מהם גם בקולון, דוד והאזור שהיה בשליטת ארצות הברית בתחום תעלת פנמה.
מקס דל ואיה, פוליטיקאי יהודי פנמי היה במשך ארבע שנים סגן נשיא פנמה ואף כיהן כנשיאה היהודי הראשון של פנמה, ב-1967, אולם בתפקיד אחרון זה הספיק לכהן שבעה ימים בלבד.
בשנת 1986 נבחר לנשיאות פנמה אחיינו, אריק דל ואיה, שבשנת 1988 הודח על ידי מנואל נורייגה.
במאה ה-17 הגיעו היהודים הראשונים לפנמה.
הם היו אנוסים מספרד ומפורטוגל, אשר המשיכו לשמור על דתם בסתר.
בשנת 1821, עם סיום שלטונה של ספרד, הגיעו למקום יהודים ספרדיים מג'מייקה ויהודים אשכנזים ממרכז אירופה.
היות שלא הייתה קהילה יהודית מאורגנת בפנמה, רבים מהם התבוללו.
באמצע המאה ה-19 הגיע גל של יהודים לפנמה.
בשנת 1876 הוקמה הקהילה היהודית הראשונה, "קול שארית", אשר הזדהתה עם היהדות הרפורמית.
בשנת 1911, עם סיום בניית תעלת פנמה, היה מספר היהודים בעיר 505. בשנת 1933 הגיעו יהודים מסוריה והקימו את קהילת "שבת אחים".
על אף גלי ההגירה, הגיע מספר היהודים בשנת 1936 רק ל-600 איש.
קהילת "שבת אחים", הגדולה מבין הקהילות, בנתה בעיר את התשתית היהודית, הדתית והחינוכית.
הרב לוי, שכיהן כרב הקהילה במשך 55 שנה, אמר לאליהו בירנבוים בעת ביקורו בפנמה בשנת 2007: "כל מה שיש בארץ ישראל יהיה בפנמה, חוץ מהכותל המערבי".
לקהילה יש בתי כנסת, חמש מסעדות כשרות, שני סופרמרקטים ענקיים למוצרים כשרים, מקוואות, שלושה בתי ספר יהודיים, ישיבה, כולל ומדרשה לבנות.
הקהילות החלביות מאופיינות בחיי המשפחה שלהן ובנוסף למנהגים, ניגונים ומאכלים מיוחדים, הן רואות במשפחה את תבנית הכל ושומרות בנאמנות ואף בקנאות על מקומה של המשפחה ואיחודה כדרך לשמירה על יהדותן, וכשמירה על הצעירים מפני פיתויי ההתבוללות.
בית הספר הגדול על שם אלברט איינשטיין מונה כאלף תלמידים.
לצידו פועל בית ספר אקדמיה עברית עם גישה דתית-חרדית המונה כחמש מאות תלמידים, וכן בית ספר מגן דוד למחוננים הפועל במתכונת השפה האנגלית.
פועלים בקהילה ארגוני ויצו ובני ברית ואחרים העוסקים בפעילות חברתית וספורטיבית.
הרב ציון לוי, שהיה רבה של יהדות פנמה, למד בישיבת פורת יוסף בירושלים.
הרב לוי נהג גישה הלכתית גמישה: "לא תמיד צריך ללכת עם הראש בקיר.
אם אין הקהילה ערוכה ומוכנה לחלב ישראל, לא צריך לסבך את החיים, ומה תועלת בחזרת הש"ץ בתפילה אם תגרום שלא יבואו להניח תפילין ולהתפלל במניין לפני היציאה לעבודה?
מה תועיל טבילת גברים אם תגרום שנשים לא ייכנסו למקווה?" לאור גישה זו, פסק הרב לוי הלכות בהתאם לצורכי הציבור וקצב התקדמותו.
הרב לוי נקט מדיניות של אי התערבות בחיי בני הקהילה, בניית תשתית לחינוך הדור הצעיר, הימנעות מכריכת כל תרי"ג המצוות בחבילה אחת, ואי קבלת שכר עבור השירותים הניתנים על ידי הרב.
בחודש חשוון תשס"ט נפטר הרב לוי.
לממלא מקומו נבחר בנו הרב חיים לוי עד שהודח כעבור שנה.
כיום הרב דוד פרץ מכהן כרבה של פנמה.
יהדות צ'כיה הייתה אחת הקהילות היהודיות הגדולות והחשובות במרכז אירופה ומיקומה היה באזור צ'כיה של היום.
ההיסטוריה של היהודים בארצות צ'כיה, המשתרעת על פני בוהמיה, מוראביה ושלזיה הצ'כית, נפרשת על פני למעלה מ-1100 שנים, עם עדויות מתועדות לנוכחות יהודית כבר מהמאה העשירית.
פראג, התבלטה כאחד המרכזים החשובים ביותר של יהדות ותרבות יהודית באירופה.
דיווחים מוקדמים, כמו זה של הסוחר היהודי אבראהים אבן יעקוב בסביבות שנת 970 לספירה, מספרים על סוחרים יהודים בשוקי פראג, מה שמעיד על תפקידם המוקדם והחיוני בכלכלת האזור וברשתות הסחר שהשתרעו לגרמניה ולאימפריה הביזנטית.
התיעוד ההיסטורי דל עבור המאות הראשונות, היסטוריה כתובה מתחילה להתבהר במאה השלוש-עשרה.
היהודים הראשונים שהגיעו ישבו באזורי בוהמיה שפראג בירת צ'כיה נמצאת בשטחה ובמוראביה שנקראת גם מהרין, שהעיר החשובה בה מבחינה יהודית, היא מיקולוב.
בעיר זו כיהנו בשנים מאוחרות יותר שני רבנים בולטים: הרב מרדכי בנעט והרב שמואל שמלקא הורוביץ.
לאזור פנים הארץ הגיעו היהודים רק במהלך המאה ה-10 ומאז אותה התקופה בערך ישנן עדויות ברורות לישיבת סוחרים יהודים באזורים אלה.
בתוספות מוזכרים שני בעלי תוספות מבוהמיה, רבי אליעזר מביה"ם ורבי משה ברבי יעקב מפיה"ם.
מסעי הצלב שהחלו ב-1095 גרמו לאנטישמיות שהובילה לפוגרומים בפראג, המרות דת בכפייה והרג.
הכרוניקן מימי הביניים, קוסמאס מפראג, תיאר חוויות אלו.
התקפה אלימה גדולה שגרמה לרצח 3,000 גברים, נשים וילדים יהודים, התרחשה בפראג בפסח 1389, אירוע שתואר על ידי הרב אביגדור קארה.
מלחמות ההוסיטים 1419–1437 החמירו עוד יותר את המצב.
חלק מהיהודים גילו אהדה ותמכו כלכלית בהוסיטים בשל סבלם המשותף מהכנסייה, וגם הם הפכו ליעד.
זה הוביל לטבח וינה 1421 ולגירושים מערי הכתר המוראביות בשנת 1454. אלימות וגירושים נגד יהודים לא היו ספונטניים בדרך כלל, אלא נבעו לעיתים קרובות משילוב של קנאות דתית, חרדות כלכליות ויוזמות פוליטיות.
האשמות ברצח פולחני או חילול לחם הקודש שימשו כעילות חזקות, שהעניקו לגיטימציה לאלימות בעיני הציבור ולעיתים קרובות נוצלו על ידי רשויות או הכנסייה.
הגירושים, במיוחד במאה ה-15, לא היו רק עניין של טוהר דתי, אלא גם של שליטים וערים שביקשו להשתלט על נכסים יהודיים ולחסל תחרות כלכלית.
דפוס זה חושף עד כמה היו קשורים זה בזה דעות קדומות דתיות, אינטרסים כלכליים ומאבקי כוח פוליטיים בעיצוב רדיפת היהודים.
למרות תקופות קשות, פראג הפכה למרכז חשוב של תרבות רבנית במאות ה-11–13. מלומדים בולטים כללו את יצחק בן יעקב הלבן מפראג, תלמידו אברהם בן עזריאל מחבר ערוגת הבושם שכלל מילים בצ'כית, ויצחק בן משה (מחבר "אור זרוע"), שהתייחס לבוהמיה כארץ כנען ולשפה הצ'כית כלשון כנען.
פריחת התרבות הרבנית והשילוב הלשוני המוקדם של בצ'כית בטקסטים יהודיים, מדגימים חוסן ויכולת הסתגלות יוצאי דופן בתוך הקהילה היהודית.
חיוניות תרבותית זו לא הייתה רק התפתחות פנימית, אלא גם ביטוי של זהות והמשכיות מול לחצים חיצוניים.
היא מדגישה כי למרות הגבלות משפטיות ואלימות, קהילות יהודיות שמרו ופיתחו באופן פעיל את מסורותיהן האינטלקטואליות והרוחניות, ולעיתים קרובות שילבו אלמנטים מהתרבות הסובבת.
במאה ה-13 נתן המלך רשות ליהודים להתיישב בארצו, בעיקר כי רצה לנצל את קשריהם המסחריים לפיתוח כלכלת ארצו, ולכן היגרו יהודים רבים, בעיקר מאזור גרמניה לשטחי צ'כיה.
בעת המהומות הדתיות שאירעו במדינה במאה ה-15 פגעו גם ביהודים ובמאה ה-16 אירעו מספר גירושים ליהודי צ'כיה וחלקם היגרו למדינות השכנות או לאזורי הכפר שהיו בשליטת האצולה הצ'כית וקהילות יהודיות נותרו רק בערים פראג וקולין.
בית הקברות היהודי העתיק בצ'סקה ליפה בסודטים שהיה פעיל החל מהמאה ה-16 שרד עד היום.
המאה ה-16, ובמיוחד תקופת שלטונו של הקיסר רודולף השני (1576–1611), נחשבת לתור זהב עבור יהדות פראג.
הקהילה היהודית בפראג, שהייתה אחת הגדולות והחשובות באירופה, חוותה תקופת שגשוג יחסית.
הגטו בפראג היה חזק מבחינה כלכלית והתקיימו בו מוסדות חינוך והשכלה, מעין בירת החינוך בגלות.
התקיימו גם בתי מדרש תלמודיים, מקור ליצירות ספרותיות ולמדע, פעלה בה עיתונות בעברית כבר משנת 1512 וגם חברת קדישא במודל מודרני שהפך לדוגמה בכל המוסדות הדומים בעולם האשכנזי.
פראג נודעה כ"אם בישראל" או "ירושלים על הוולטאבה".
בתקופה זו, האוכלוסייה היהודית בפראג הוכפלה, והעיר היהודית התרחבה משמעותית.
ליהודים הותר לרכוש אדמות ולבנות בתים, ובשנת 1523 נבנתה חומה סביב הרובע היהודי, שהעניקה לו מראה של עיר מבוצרת.
הוקמו ישיבות חשובות ובתי דפוס עבריים, מה שהפך את פראג למרכז המוביל לדפוס עברי מצפון לאיטליה עד 1512. ה"הגדה של פראג" הפכה למודל אירופי.
תור הזהב תחת רודולף השני לא היה צעד לקראת אינטגרציה מלאה, אלא תקופה של חסות מלכותית משופרת שאפשרה לקהילות יהודיות לשגשג בתוך מרחב מוגדר, לרוב סגור פיזית.
הרחבת הגטו ובניית חומתו מצביעות על מדיניות מתמשכת של הפרדה, תחת שליט מיטיב שאיפשרה אוטונומיה פנימית והתפתחות תרבותית.
המנהיג הרוחני הבולט של תקופה זו היה רבי יהודה ליב בן בצלאל, הידוע בכינויו המהר"ל מפראג בערך 1525–1609. הוא היה גדול בתורה ובקבלה, ידוע בזכות עבודותיו הפילוסופיות ובזכות ה"גור אריה על התורה".
הוא הקים את החברה קדישא הראשונה בפראג והוא מקושר לאגדת הגולם.
סמכותו האינטלקטואלית והדתית של המהר"ל סיפקה לכידות פנימית ועומק תרבותי, בעוד שהיכולת הפיננסית של יהודי החצר וגישתם הישירה למלך הבטיחו הגנה חיצונית ואפשרו התרחבות כלכלית.
מבנה מנהיגות כפול זה איפשר לקהילה לנווט במורכבות מעמדה האוטונומי למחצה, תוך ניצול כוח פנימי יחד עם השפעה חיצונית.
האגדות סביב הגולם, המיוחסות למהר"ל, מדגישות עוד יותר את שילוב הקהילה בין מסורת מיסטית לצורך מעשי בהגנה.
עם האבות המייסדים נמנים רבי אליעזר אשכנזי (1512-1586) ראש העיר היהודית.
יהודי חצר ומממן הקיסר רודולף השני, האיש העשיר ביותר בפראג, הפטרון והמקים של הגטו היהודי מרדכי מייזל (1528-1601).
מהאישים הידועים האחרים של אותה התקופה אפשר להזכיר את המתמתיקאי האסטרונום וההיסטריון היהודי המודרני הראשון דוד גנס ואת הרופא, פילוסוף ואסטרונום יוסף שלום דלמדיגה ואת הנציג הידוע של החיים הדתיים בקהילה רבי יהודה לאו.
כל האישים האלה טמונים בבית הקברות היהודי העתיק.
במאה ה-17 הוטלו על היהודים איסורים רבים וצווים מטעם השלטון וכן מיסים שונים.
כמו כן תועדו רדיפות על רקע דתי כדוגמת פרשת שמעון אבלס.
בשנת 1744 ערכו תושבי פראג פרעות כנגד היהודים, בגיבויים וסיועם של חייליה של מריה תרזה, מלכת בוהמיה הסיבה הרשמית למהומות, הייתה אשמת שווא של שיתוף פעולה עם הצבא הפרוסי שהיה אז בעיצומה של מלחמת הירושה האוסטרית נגד הקיסרית.
הקהילה היהודית של פראג מנתה אז קרוב ל-20,000 איש, היוותה כ-30% מהאוכלוסייה, והייתה מבין הגדולות בזמנה באירופה.
במהלך הפרעות פרסמה מריה תרזה צו מלכותי שגזר גירוש מיידי על יהודי פראג על נשיהם וטפם.
בחודש ינואר של שנת 1745, בעיצומו של החורף העז, הוכרחו היהודים לעזוב את פראג, להתרחק ממרכזי הערים הראשיות ולהגר ליישובים כפריים קטנים בבוהמיה.
המגורשים פנו אל הנגיד היהודי יהודה ברוך, בנקאי הארמון של הסולטאן הטורקי מהמוט הראשון, וביקשו ממנו שיפעל עבורם לקבלת אזרחות עות'מאנית.
לשאלת הסולטאן מדוע חפצים כל כך הרבה יהודים להגר לארצו, סיפר הבנקאי שלו על גירושם של היהודים.
הסולטאן אוהב היהודים שלח אולטימטום למלכה.
המלכה שהייתה מסובכת בלאו הכי במלחמה קשה, נרתעה מהאיום ועם תום המלחמה בשנת 1748 מיהרה להשיב את המגורשים לבתיהם, לאחר שחייבה אותם לשלם קנס.
מריה תרזה התנצלה לפני הסולטאן וטענה כי "נפלה אי־הבנה".
הקיסר יוזף השני (1780–1790) הוביל רפורמות משמעותיות הידועות כ"יוזפיניזם", מטרתן הייתה מודרניזציה של המנהל וריכוז של הסמכות.
הן איפשרו לשלב את היהודים בחברה, לבטל חלק מההגבלות ולעודד אותם לעסוק במקצועות יצרניים.
רפורמות אלו היו צעד חשוב לקראת האמנציפציה.
צווי הסובלנות שלו עבור יהודים, שהוצאו בנפרד עבור נחלות הבסבורג שונות, כולל בוהמיה (19 באוקטובר 1781), נועדו להפוך את היהודים ל"מועילים ושימושיים יותר למדינה".
צווים אלו הסירו חלק מהאפליה המשפטית והכלכלית, כגון החובה ללבוש לבוש מיוחד ואת מס הגוף המבזה.
הם אפשרו ליהודים להשתתף במסחר, במלאכות ובעבודת אדמה, וסיפקו גישה לבתי ספר ציבוריים, תוך קידום גרמניזציה.
עם זאת, רפורמות אלו לא ביטלו את החוקים המגבילים, שהגבילו את גידול האוכלוסייה היהודית על ידי הגבלת מספר המשפחות היהודיות המורשות להינשא ולהתגורר בבוהמיה (8,541 משפחות) ובמוראביה (5,106 משפחות).
הגבלה זו גרמה להגירה או להתפזריות לכפרים.
רפורמות יוזף השני, למרות כוונתן המתקדמת לשלב יהודים במערכות הכלכליות והחינוכיות של המדינה, היו ביסודן תועלתניות ואסימילטוריות.
המדינה ביקשה להפוך יהודים ל"אזרחים שימושיים" על ידי ניתובם ל"עיסוקים יצרניים" וקידום חינוך חילוני, לעיתים קרובות עם אג'נדה של גרמניזציה.
התמשכות חוקי הפמיליאנטים חושפת חרדה עמוקה של המדינה מפני גידול האוכלוסייה היהודית ורצון לשלוט בנוכחותם, מה שמדגים כי "סובלנות" הייתה רחוקה מלהיות אמנציפציה מלאה ועדיין הייתה מוטמעת בפרקטיקות מפלות.
שוויון אזרחי מלא ליהודים הוענק בהדרגה, והגיע לשיאו בשנת 1848 ובאופן רשמי בשנת 1867 עם הפשרה האוסטרו-הונגרית, שאפשרה ליהודים להתגורר בשטחי בית הבסבורג.
ביטול הגטו בפראג בשנת 1852 והפיכתו למחוז בשם יוזפוב, סימנו צעד משמעותי לקראת אינטגרציה.
הסרת ההגבלות המשפטיות על פעילויות כלכליות והענקת שוויון אזרחי אפשרו ליהודים לעבור מעיסוקים מסורתיים ודפוסי מגורים להשתלבות במקצועות נוספים ושינוי אזורי מגורים, במגמת העיור.
האמנציפציה המשפטית לא הייתה רק הכרזה רשמית, אלא זרז רב עוצמה לשינוי חברתי וכלכלי בתוך הקהילות היהודיות.
היא אפשרה תנועה מעיירות וכפרים קטנים לערים גדולות כמו פראג, מה שהוביל לעיור החברה היהודית.
שינוי זה איפשר השתתפות רבה יותר בתעשיות מתפתחות ובמקצועות כמו רפואה ומשפטים, ותרם לעלייה חברתית משמעותית.
אינטגרציה זו הביאה גם אתגרים חדשים הקשורים לזהות לאומית ולחילון.
ברבע הראשון של המאה ה-19 התערו בהדרגה יהודי בוהמיה ומוראביה בסביבתם בעקבות ראשית האמנציפציה, ורובם כבר לא שמרו מצוות.
בית-כנסת מודרני ראשון הוקם בפראג ב-1837, בראשות מיכאל זקש, שפעל בהשראת פשרת נוסח וינה ומיתן אותו.
בקהילה היהודית נקשרים מאות שמות של ידועים ומפורסמים, רבנים, פילוסופים ואנשי רוח, היסטוריונים, משוררים ואומנים.
מהם נזכיר הוגה של סוף ימי הביניים רבי ליפמן, הפילוסוף והמקובל רבי ליווא בן בצלאל, המכונה בשם לאו, פוסק ההלכה הגדול רבי יחזקאל לנדאו והמהר"ל.
רעיונות הנאורות וההומניזם הובילו לתהליכי אמנציפציה ולשיפור במעמדם המשפטי של היהודים.
מנגד עלתה הלאומיות, לצד תהליכי מודרניזציה ויצרה קרקע פורייה לצורות חדשות של אנטישמיות.
יהודי צ'כיה, ובפרט בפראג, היו פעילים בתנועת ההשכלה.
אך ההשתלבות בחברת התרבות הגרמנית, יצרה לעיתים מתח מול הלאומיות הצ'כית המתפתחת.
יחד עם זה השילוב של שלושת הלאומים במרחב קטן במרכז אירופה הצמיח יצירות בעיקר בספרות הגרמנית.
הספרות הגרמנית בפראג הייתה תופעה מיוחדת בעולם הספרותי, בה רובם היו מחברים יהודיים, ביניהם שורה של אמנים יוצאי דופן ילידי פראג כגון פרנץ קפקא, מקס ברוד, פרנץ וורפל, יוהנס אורזידיל, ארגון ארווין קישך ועוד רבים.
בשנת 1867 קיבלו יהודי צ'כיה שוויון זכויות מלא ופסקו ההשפלות והחוקים המפלים מהם סבלו.
הגטו בוטל בשנת 1848, הרובע היהודי נהרס ונבנה בחלקו מחדש.
החלק שנותר הם כמה מהאתרים היהודיים הנדירים ביותר והם בית הקברות העתיק של פראג מתחילת המאה ה-15, בית הכנסת העתיק ביותר במרכז אירופה האלטנוישול, בית העירייה היהודית בסגנון בארוקי, המוזיאון היהודי, המיוחד והמיוחד באוסף פריטיו בעולם כולו.
פראג הפכה למרכז חשוב של תנועת ההשכלה היהודית, ומשכה אליה דמויות בולטות כמו הרץ הומברג, פטר ביר, משה ישראל לנדאו ושלמה יהודה רפפורט.
תנועת ההשכלה דגלה בהתחדשות תרבותית ומוסרית, כולל החייאת השפה העברית לשימוש חילוני, קידום תרבות חיצונית וערכים מודרניים, ועיסוק במקצועות חדשים.
היא גם קראה תיגר על המונופול של האליטה הרבנית.
ההשכלה בפראג ייצגה תקופה של מודרניזציה פנימית, שביקשה לשלב מסורת יהודית עם אידיאלים נאורים.
היא טיפחה הישגים אינטלקטואליים ושילוב בחברה הרחבה.
עידוד לימוד התרבות הגרמנית ומאוחר יותר הצ'כית, תרמה בעקיפין לבחירות הזהות הלאומיות המורכבות ולעיתים סותרות, שאפיינו את יהדות בוהמיה בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
עד 1930, למעלה מ-80% מהיהודים בבוהמיה ובמוראביה-שלזיה חיו בערים עם למעלה מ-5,000 תושבים, כאשר 60% מהם חיו בערים עם למעלה מ-50,000 תושבים.
מחקרים דמוגרפיים מצביעים על כך ששיעורי הילודה הגולמיים בקרב יהודי בוהמיה היו נמוכים יותר מאשר באוכלוסייה הכללית כבר בסוף המאה ה-18. ליהודי בוהמיה היה גם שיעור נישואי תערובת הגבוה ביותר באירופה (43.8%).
העיור המהיר והחילון הגובר בקרב יהודי בוהמיה במאה ה-19 לא היו רק שינויים דמוגרפיים, אלא סמנים למעורבותם במודרנה.
שינוי דמוגרפי זה היווה אתגר למבנים הקהילתיים היהודיים המסורתיים ולזהותם, ויצר אוכלוסייה יהודית משולבת יותר, אך גם מגוונת פנימית.
יהודים אימצו בתחילה את התרבות הגרמנית כחלק מתהליך האמנציפציה.
במהלך שנות ה-90 של המאה ה-19, רוב היהודים היו דוברי גרמנית וראו עצמם כגרמנים.
עם זאת, עד שנות ה-30 של המאה ה-20, יהודים דוברי צ'כית עלו במספרם על יהודים דוברי גרמנית.
הציונות צברה תאוצה, במיוחד במוראביה ובחבל הסודטים.
הציונות, הציעה נתיב לאינטגרציה באמצעות ייחוד לאומי, במטרה להפוך את היהודים למיעוט לאומי מוכר ומכובד בתוך המדינה הרב-לאומית המתפתחת.
התקופה שבין שתי מלחמות העולם (1918-1938)
צ'כוסלובקיה, שהוקמה מתוך האימפריה האוסטרו-הונגרית ב-1918, איחדה קהילות יהודיות מגוונות.
באופן ייחודי באירופה, חוקת 1920 אפשרה ליהודים להצהיר על לאומיות יהודית, ללא קשר לשפה או לשמירת מצוות דתית.
זה היה הישג משמעותי עבור היהודים.
הם זכו להכרה כמיעוט לאומי, בשונה ממדינות אחרות במרכז אירופה.
הכרה זו הייתה בחלקה צעד פרגמטי של האליטה הפוליטית הצ'כית, שנועד להפחית את מספרי הגרמנים וההונגרים.
כלומר, ההכרה שירתה אינטרסים מדינתיים.
ההכרה ביהודים כמיעוט לאומי בצ'כוסלובקיה שבין המלחמות הייתה התפתחות משפטית פורצת דרך שהציעה נתיב חדש להגדרה עצמית יהודית ולהשתתפות פוליטית.
הנשיא הראשון של צ'כוסלובקיה טומאש מסריק היה ידיד של העם היהודי, ויצא כנגד כל תופעה של אנטישמיות במדינתו.
בהמשך היה גם ידיד הציונות, וכמוהו בנו יאן מסריק שהיה אף הוא מדינאי.
המפלגה היהודית, שהוקמה בשנת 1919 על ידי המועצה הלאומית היהודית, אימצה תוכנית ציונית והייתה המפלגה הפוליטית היהודית החזקה ביותר.
היא הצליחה להשפיע על הממשלה להכיר ביהודים כמיעוט לאומי.
בבחירות לפרלמנט בשנים 1929 ו-1935, המפלגה היהודית, זכתה בשני מושבים.
מפלגות יהודיות אחרות כללו את המפלגה הכלכלית היהודית שנתמכה על ידי האורתודוקסים, ואת המפלגה השמרנית היהודית (בקרפטורוסיה).
הנוף הפוליטי של יהדות צ'כוסלובקיה שבין המלחמות התאפיין בפיצול פנימי ששיקף את הפרופילים התרבותיים, החברתיים והדתיים של הקהילות המרכיבות אותה.
המפלגה היהודית בעלת האוריינטציה הציונית השיגה הצלחה פוליטית ניכרת בהבטחת זכויות מיעוט וייצוג פרלמנטרי, אך נתקלה בהתנגדות חזקה מצד אסימילטורים צ'כים-יהודים, גרמנים-יהודים, הונגרים-יהודים ופלגים אורתודוקסים ששמו דגש על אוטונומיה דתית או השתלבות בחיים הפוליטיים הלא-יהודיים.
חוסר אחדות זה, גרם לכך שהמיעוט היהודי, למרות הכרתו החוקית, התקשה להשיג יתרון פוליטי.
בתחילת שנות ה-20 אוסקר רבינוביץ הקים סניף של בית"ר והוא פעל לצד סניפים של תנועת הפועלים.
קהילות יהודיות בארצות צ'כיה המתועשות בוהמיה, מוראביה ושלזיה היו בעלות פרופיל אשכנזי מערב אירופי, משולבות לחלוטין מבחינה לשונית לגרמנית ו/או צ'כית סטנדרטית, ולרוב חילוניות או רפורמיות.
שיעורי נישואי התערובת היו גבוהים בבוהמיה.
יהודי מוראביה היו בדרך כלל שומרי מצוות יותר, עם זהות דתית ואתנית חזקה יותר בשל קהילות גדולות בעיירות קטנות.
מחוזות המזרח סלובקיה וקרפטורוס היו מסורתיים יותר, רבים דיברו יידיש וקיימו יהדות אורתודוקסית חסידית.
מונקץ' הפכה למרכז עולמי של חסידות.
חיי התרבות והדת של יהודים בצ'כוסלובקיה שבין המלחמות לא היו אחידים, אלא היוו קשת של מודרניות, החל מקהילות חילוניות מאוד ומשולבות לשונית בארצות בוהמיה, ועד למעוזים חסידיים מסורתיים מאוד ודוברי יידיש בקרפטורוס.
גיוון זה, יצר פסיפס מורכב של זהויות יהודיות בתוך מדינה אחת.
בעוד שתרומות ספרותיות גרמניות וצ'כיות שגשגו בקרב היהודים במערב, חיי הדת המסורתיים ותרבות היידיש נשמרו חזק במזרח.
כבר ב-1897 התארגנה הקבוצה הציונית הראשונה בברטיסלווה, אהבת ציון, שמנתה 25 חברים וב-1899 נמנו בה כ-180 חברים.
בעיר נוסד סניף בני ציון, תנועה ציונית דתית שחבריה, רובם תלמידי הישיבה המקומית, תמכו בהתיישבות בארץ ישראל.
בברטיסלווה שכן מרכז ההתאחדות הציונית בהונגריה וב-1902 נוסד בה סניף של "המזרחי" ובו עשרות חברים.
ב-1904 התקיימה בעיר הוועידה העולמית הראשונה של המזרחי בהשתתפות חברים מעשר מדינות, בהם נציגי התנועה מארץ ישראל וארצות הברית.
הוועידה עוררה התנגדות חריפה מצד האורתודוקסים ו-121 מרבני הונגריה חתמו על "קול קורא" נגדה.
ב-1912 פעלו בעיר ארבע אגודות ותנועות ציוניות אהבת ציון, המזרחי, פועלי ציון וצעירי ציון, אליה השתייכו בעיקר סטודנטים.
במלחמת העולם הראשונה גויסו רוב פעילי התנועות לצבא אוסטרו-הונגריה והפעילות הציונית נחלשה.
בזמן המלחמה נוסדה בעיר אגודת הבנות הציוניות דבורה, שעסקה בפעילות סוציאלית מגוונת.
גם במעט אזורים אחרים ברחבי האימפריה האוסטרו הונגרית הוקמו ופעלו תנועות נוער ציוניות.
בתום מלחמת העולם הראשונה, חדרו השפעות חיצוניות ליהדות קרפטורוס המסוגרת.
עיקר הפעילות התרכזה בידי תנועות הנוער והמפלגות הציוניות - ולעיתים קדמו תנועות הנוער למפלגות עצמן.
תנועות ציוניות רבות פעלו במונקאץ', בהן תנועת החלוץ שהתחילה לפעול בצ'כוסלובקיה ב-1920 ושלחה שליחים גם למונקאץ'.
סמוך לשנת 1920 נוסדה אגודת המזרחי בעיר ושנה אחר-כך אגודת צעירי מזרחי.
תנועות נוער ציוניות נוספות שפעלו בעיר היו החלוץ הצעיר, בני עקיבא, כחול לבן, הנוער הציוני, הצופים, בית"ר והשומר-הצעיר.
בעיר פעלו גופים ציוניים נוספים, קרנות לאומיות כמו קק"ל, ארגון ויצו ועוד.
בין מלחמות העולם פעלו ברחבי צ'כוסלובקיה תנועות נוער ציוניות ובהן מאות בני נוער.
רבים מבוגרי תנועות הנוער יצאו לקיבוצי הכשרה חלוצית ומקצתם עלו לארץ ישראל.תנועות הנוער הציוניות פעלו בערים וכפרים רבים ברחבי צ'כוסלובקיה.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה פעלו תנועות הנוער גם בגטאות ובפעילויות נוספות למען קהילותיהן.
רבים מחברי תנועות הנוער הציוניות בסלובקיה ומקרפטורוסיה לקחו חלק במחתרת בהונגריה
השמדת היהדות במלחמת העולם השנייה
בעקבות הסכם מינכן מ-1938 והכיבוש הגרמני של חבל הסודטים, הוטלו מיד חוקים אנטי-יהודיים.
במרץ 1939, גרמניה פלשה וסיפחה חלקית את שאר ארצות צ'כיה, והקימה את הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה.
באותה עת חיו כ-118,310 יהודים בפרוטקטורט.
קריטריוני הגזע של חוקי נירנברג שימשו לראשונה בפרוטקטורט בצו על רכוש יהודי ביוני 1939, מה שאפשר אריזציה נרחבת.
ב-1 בספטמבר 1941 הוציא משרד הפנים בגרמניה, צו המורה ליהודים שבשטחי הרייך לשאת סימן מזהה.
חובת נשיאת הטלאי צהוב Judenstern, החלה ב-19 בספטמבר 1941 וחלה על כל יהודי מגיל שש ומעלה.
חוקי נירנברג: חוקי הגזע הנאציים הוחלו מיד על היהודים.
גטאות ומחנות ריכוז: יהודים נדחקו לגטאות, נכסיהם הוחרמו, ובהמשך נשלחו למחנות ריכוז והשמדה טרזין ואושוויץ-בירקנאו.
השמדה שיטתית של כ-80,000 מתוך כ-92,000 יהודים שחיו בפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה נרצחו בשואה.
הקהילה היהודית בסלובקיה, שהייתה מדינת חסות של גרמניה הנאצית, סבלה אף היא מגורל דומה.
בין מרץ לאוקטובר 1942, כ-57,000 יהודים סלובקים רוכזו וגורשו על ידי הרשויות הסלובקיות לאושוויץ, מיידנק וסוביבור, שם נרצחו כמעט כולם.
החלק הדרום מזרחי של צ'כוסלובקיה קרפטורוסיה שעל פי הסכמות בוררות וינה הראשונה מ-2 בנובמבר 1938, נמסר להונגריה והיה בשליטתה בכל תקופת המלחמה.
הגברים גויסו לפלוגות העבודה בשירות צבא הונגריה.
לאחר מתקפת הנגד הסובייטית באזור מוסקבה, חלקם נפלו בשבי הרוסים ומשם התנדבו לבריגדה הצ'כוסלובקית שהקים לודביק סבובודה, ולחמו לשחרור אוקראינה וקרפטורוסיה מעול הנאצים.
רבים מחברי תנועות הנוער הציוניות בסלובקיה ומקרפטורוסיה ברחו לבודפשט ולקחו חלק במחתרת החלוצית בהונגריה בתקופת השואה.
במסגרת פעילותם התריעו בפני היהודים בערי השדה, מהם הגיעו, מפני הזוועות המצפות להם, על סמך עדויות צעירים שברחו מפולין וסלובקיה.
שילוחם של יתרת יהודי קרפטורוסיה, בעיקר נשים ילדים וזקנים למחנה ההשמדה באושויץ, החל רק לאחר פלישתה של גרמניה להונגריה במרץ 1944. רוב רובם של היהודים במה שהיה לפני מלחמת העולם השנייה צ'כוסלובקיה הושמדו בשואה.
בין מרץ 1941 לבין מאי 1945 הצטמצם היישוב היהודי מ-90,000 יהודי צ'כיה נותרו 12,000 בלבד, מ-90,000 יהודי סלובקיה נותרו כ-25,000 בלבד, ומיהדות קרפטורוסיה, יהודית שורשית בת 100,000 נפשות נותרו בחיים פחות מ-20,000. הפתרון הסופי יושם עם וריאציות אזוריות בשטחי צ'כוסלובקיה לשעבר.
המעמד הפוליטי הנפרד יהודי הפרוטקטורט, יהודי סלובקיה כמדינת חסות וקרפטורוסיה הוביל למדיניות, לוחות זמנים ושיתוף פעולה שונים, ברדיפת וגירוש יהודים.
צ'כוסלובקיה, הרפובליקה בה פעל ולחם טומאש מסריק כל ימי חייו נגד האנטישמיות, סבלה מהפתרון הסופי בדומה לשאר ארצות הכיבוש הנאצי.
ב-27 במאי 1942 במבצע אנתרופואיד התנקשו חברים של המחתרת הצ'כית, אשר אומנו על ידי הבריטים בלונדון בחייו של ריינרד היינריך.
חברי החוליה היו אדולף אופלקה (מנהיג החוליה), יוזף ולצ'יק, יאן קוביש ויוזף גבצ'יק.
היידריך היה ראש המשרד הראשי לביטחון הרייך ולמעשה הפרוטקטורט של בוהמיה ומוראביה, שלקח חלק מרכזי בהשתלטות הגרמנית והסיפוח של החבל הצ'כי בוהמיה בשנת 1939. בעקבות ההתנקשות הגיעו עשר משאיות עם חיילים גרמנים אל הכפר לידיצה, שהיה ידוע בהתנגדות תושביו לכיבוש הנאצי ונחשד כמקום מסתור לפרטיזנים מקומיים שנחשדו בסיוע למתנקשים.
החיילים ירו בכל הגברים (184).
הנשים (190), נשלחו אל מחנה הריכוז וההשמדה ראוונסבריק.
חלקן נרצחו בגזים וחלקן נספו בשל תנאי המחנה הקשים.
82 מילדי לידיצה נשלחו למחנה השמדה חלמנו שם נרצחו בגז.
מספר ילדים, נשלחו לתוכנית להשבחת הגזע לבנסבורן, שנועדה לחנכם על פי עקרונות תורת הגזע כדי שיוכלו לתפקד כארים.
הכפר רוקן וכל בתיו פוצצו, שם הכפר נמחק מכל המפות הגרמניות.
סוף דומה היה גם מנת חלקם של תושבי הכפר לז'אקי.
האחראי העיקרי לפעולות העונשין כנקמה על מות היידריך היה קורט דליגה, אוברסט-גרופנפיהרר באס אס.
בשנת 1947 חיו בצ'כוסלובקיה כ-44,000 יהודים, מעל למחציתם בצ'כיה.
לאחר כינון השלטון הקומוניסטי היה רודולף סלנסקי לשני בהיררכיה במדינה עד שנעצר, נשפט והוצא להורג.
עם עליית השלטון הקומוניסטי במדינה, נותקו קשרי הקהילה עם שאר קהילות היהודים בעולם.
חברי הבריחה חרגו מעבר למתכונת פעילותם הצבאית המקורית, ויחד עם תנועת ההעפלה עסקו בחילוץ רבבות ניצולי השואה שנעו בדרכי אירופה ללא בית וללא עתיד בגלל מדיניות הספר הלבן הבריטי אשר הגביל את כניסתם של היהודים הניצולים לארץ ישראל.
עם השנים יצאו יהודים רבים נוספים מהמדינה, בעיקר לאחר נפילת המשטר הקומוניסטי בה.
בכל תקופת המשטר הטוטליטרי בין השנים 1948-1989, למרות התנאים הקשים מאוד תחת פיקוח המשטר, הקהילה היהודית הצ'כית לא חדלה לפעול.
היא מילאה את תפקידה הדתי והפכה עם נפילת המשטר ב-1989 לבסיס של החיים היהודיים המתחדשים בפראג.
עם נפילת הקומוניזם בשנת 1989, זכתה צ'כוסלובקיה ולאחר מכן צ'כיה וסלובקיה בנפרד לחופש דת וביטוי.
הקהילה היהודית החלה בתהליך של התחדשות, אך גם התמודדה עם אתגרים חדשים, כולל גילויי אנטישמיות מודרנית.
חלה התחדשות מסוימת בפעילות הקהילות היהודיות, פתיחת מחדש של בתי כנסת ומוסדות תרבות.
כיום יש בצ'כיה כ-3,000 יהודים, רובם בפראג.
ברובע היהודי-יוזפוב בפראג פועלים 3 בתי כנסת כולל האלטנוישול, בית הכנסת העתיק ביותר באירופה שעדיין פעיל ובית חב"ד.
כמו כן יש בה מספר מסעדות כשרות המשרתות את הקהילה היהודית ואת המבקרים והתיירים היהודים הרבים בה.
המוזיאון היהודי בפראג המתפרש על מספר מבנים יהודיים ברובע מספר את סיפורה של קהילת יהודי צ'כיה.
צ'כיה מתמודדת עם עברה המורכב, כולל יחסה ליהודים בתקופות שונות, והשואה.
מתקיימים מאמצים לזכור, להנציח ולחנך בנושא.
צ'כיה נחשבת לאחת מידידותיה הקרובות של ישראל באירופה, הן מבחינה מדינית והן ציבורית.
היחסים בין הקהילה היהודית לבין האוכלוסייה הצ'כית והסלובקית במרחב הגאוגרפי של צ'כיה וצ'כוסלובקיה ידעו עליות ומורדות לאורך ההיסטוריה.
בתקופות מסוימות התקיימה דו-קיום ואף שגשוג תרבותי וכלכלי של הקהילה היהודית, ובתקופות אחרות התמודדו היהודים עם אפליה, רדיפות ואלימות על רקע אנטישמי.
ההתיישבות היהודית בשטחי בוהמיה ומוראביה, אזורי צ'כיה של היום שהחלה כבר במאות ה-10 וה-11. בתקופה זו, האנטישמיות נבעה בעיקר ממניעים דתיים, כחלק מהתפיסה הנוצרית המסורתית כלפי יהודים.
האשמות דם ועלילות: יהודים הואשמו בעלילות דם, בטפילת אירועים דתיים נוצריים כגון חילול לחם הקודש, ופגיעה בילדים נוצרים.
האשמות אלו הובילו לעיתים קרובות לפרעות אלימות.
הגבלות כלכליות וחברתיות: יהודים נדחקו לעיסוקים מסוימים (כגון בנקאות וסחר), שכן היו מנועים מהחזקת קרקעות ומהצטרפות לגילדות.
הגבלות אלו, אף שלא היו תמיד מכוונות לרעה, יצרו ניכור וסטיגמה.
גירושים והגבלות על מגורים: לאורך ימי הביניים, התרחשו מספר גירושים של יהודים מערי בוהמיה ומוראביה, בעיקר במאה ה-16. עם זאת, הקהילות היהודיות בדרך כלל שבו והתיישבו מחדש.במחצית השנייה של המאה ה-19, עם עליית הלאומיות הצ'כית, התפתחה אנטישמיות בעלת אופי פוליטי וכלכלי.
היהודים נתפסו לעיתים קרובות כגורם זר, כבעלי ברית של השלטון האוסטרי או הגרמני, וכמתחרים כלכליים.
פרשת הילסנר שהתרחשה בעיירה פולנה, היה נקודת ציון חשובה בהתפתחות האנטישמיות בצ'כיה.
ליאופולד הילסנר, יהודי, הואשם ברצח נערה נוצרייה על רקע עלילת דם.
המשפט עורר הדים בינלאומיים והדגיש את עומק האנטישמיות בחברה הצ'כית.
טומש מסריק, איש רוח ומדינאי צ'כי ולימים נשיא צ'כוסלובקיה, היה אחד מהמתנגדים הבולטים לעלילת הדם ותמך בהילסנר.
הקהילה יהודית בפראג התקיימה עם מועצה משלה, מערכת משפטית וממשל עצמי נרחב שהופרד מהעיר הנוצרית.
הקהילה נהנתה משפע תרבותי וכלכלי, עד חצי המאה ה-17 ייצגה הקהילה, כרשות המחוזית, של כל יהודי צ'כיה.
לכן גורלה של הקהילה בפראג היה נקשר עם גורלם של כל יהודי צ'כיה וההיסטוריה שלה היא חלק ניכר מההיסטוריה היהודית בצ'כיה.
עליית האנטישמיות בשנות ה-30: עם עליית הנאציזם בגרמניה, החלו להתגבר הקולות האנטישמיים גם בצ'כוסלובקיה.
מפלגות ימין קיצוני, ששאבו השראה מגרמניה, החלו להפיץ תעמולה אנטישמית.מדיניות הממשלה: ממשלת צ'כוסלובקיה התנגדה רשמית לאנטישמיות ואף פעלה נגד גורמים אנטישמיים, אך ככל שהתקרב האיום הנאצי, גברה הלחץ על היהודים.
הסכם מינכן (1938) בו נכנעה צ'כוסלובקיה ללחץ הגרמני והעבירה את חבל הסודטים לגרמניה, סימן את תחילת סופה של המדינה העצמאית ואת התדרדרות מצבם של היהודים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, כוננה בצ'כוסלובקיה מדינה קומוניסטית.
אף שהאנטישמיות הגזענית לכאורה נדחתה, עלתה צורה חדשה של אנטישמיות, שהייתה קשורה לאידאולוגיה האנטי-ציונית של ברית המועצות ושל הגוש המזרחי.
משפטי פראג היו משפטי ראווה שבו קומוניסטים בכירים, ורבים מהם היו יהודים, הואשמו בבגידה.
המשפטים התנהלו באווירה אנטישמית מובהקת והיו חלק ממסע טיהורים נרחב.
ביקורת חריפה על ישראל והציונות שימשה לעיתים קרובות כמסווה לאנטישמיות.
יהודים שהואשמו ב"קשרים ציוניים" נרדפו ונאסרו.
רבים מניצולי השואה ומשפחותיהם עזבו את צ'כוסלובקיה לאחר המלחמה ובמהלך התקופה הקומוניסטית, בעיקר לישראל.הקהילה היהודית בצ'כוסלובקיה הצטמקה באופן משמעותי בשל השואה, ההגירה, והדיכוי התרבותי והדתי תחת המשטר הקומוניסטי.
לאחר נפילת הקומוניזם בצ'כיה הופיעו גילויי אנטישמיות ברשתות החברתיות ובאינטרנט, כולל הכחשת השואה, סטריאוטיפים אנטישמיים ודברי שטנה.
קיימות קבוצות ימין קיצוני קטנות שמפיצות תעמולה אנטישמית שאינן זוכות לתמיכה ציבורית רחבה.
יהדות פקיסטן הייתה קהילה יהודית קטנה במרכז אסיה, אזור פקיסטן של היום.
היהודים הראשונים ישבו באזור פקיסטן של היום לאחר הגירות פנים-אסייתיות מאיראן, מאפגניסטן ומהודו.
יהודים ישבו בצמתי דרכים חשובות ובדרכי המסחר להודו, כמו זאת שבדאשטי יהאוד.
עם זאת, אין תיעוד טוב של יהודים באזורים אלו בתקופה זו, עד למאה ה-19.
רוב בני יהדות קאראצ'י הם צאצאים לעדת "בני ישראל" מהודו השכנה שהחלה להגר בסוף המאה ה-18 לאזור פקיסטן כשעוד היה חלק מהודו הבריטית.
רובם עסקו בעבודות פקידות, גידול עדרי בעלי חיים כגון גמלים ואף מספר מצומצם של אריות.
חלקם היו אנשי צבא בשירות הבריטים ואף מספר רופאים, עורכי דין ואפילו שחקנים שעברו לאחר מכן להודו ונעשו לבעלי שם בתעשיית הקולנוע ההודית.
בתחילת המאה ה-20 חיו בעיר קאראצ'י כ-2,500 יהודים ועוד כמה עשרות בעיר פשאוור.
בשתי הערים היו בתי כנסת.
בית הכנסת בפשאוור קיים עד ימינו (נכון ל-2014) אך הוא סגור משנת 1968 ולא פעיל כלל.
בקאראצ'י, בית הכנסת מגן שלום הוקם בשנת 1893 על ידי סולומון דויד אומרדיקר ובניו גרשון סולומון ורחמים שלמה.
בית הכנסת שירת את הקהילה הקטנה אך המגוונת של יהודי קאראצ'י שבראשם עמד אברהם ראובן קמרליקר, שבשנת 1936 היה לאחד מחברי מועצת העיר.
בית הכנסת מגן שלום נהרס על ידי ממשלת פקיסטן ב-1988 על מנת לפנות מקום לבניית אזור קניות.
במנהגיהם יהודי פקיסטן הולכים אחר מנהגי עדות המזרח, למרות שמבחינה היסטורית רובם עדה נפרדת.
לאחר הקמת מדינת ישראל רבים מיהודי פקיסטן עזבו את המדינה המוסלמית החדשה, שזה עתה הוקמה (1947) ולא אהדה את הציונות.
רוב בני יהדות פקיסטן שעלו לישראל השתקעו בערים לוד, אשדוד, אור עקיבא, דימונה ורמלה.
בלוד נבנה בית כנסת על פי דגם בית הכנסת "מגן שלום" בקאראצ'י.
לאחר מלחמת ששת הימים מצב היהודים בפקיסטן החמיר, הן בפן הכלכלי והן בגלל מדיניות מכוונת להשמדת היהודים.
לאחר מלחמת ההתשה ומלחמת יום כיפור יהודים נוספים עזבו את המדינה, אולם רבים נוספים נשארו והחלו לחיות לגמרי בסתר, אך נותרו נאמנים למסורת היהודית.
חלקם נותרו כך עד היום.
כפי שהיה ידוע, קיימים כמה עשרות יהודים לכל היותר בכל פקיסטן, אולם בשנים האחרונות מתרבים הדיווחים על הימצאותם של אלפים רבים של יהודים.
באופן גלוי רוב יהודי פקיסטן מציגים עצמם כנוצרים – קהילה המקובלת יותר במדינה האסלאמית, ומשתייכים לכנסיות או מוסדות נוצריים כיוון שסכנת מוות מרחפת על אדם יהודי שמוצאו מתגלה.
רוב הקהילה היהודית בפקיסטן, החלה להשתמש בשם האב כשם המשפחה אחרי 1947, בכל המסמכים הרשמיים, במקום שם המשפחה הרגיל מחשש לזיהוי כיהודים.
חלק מהיהודים אף אימצו שמות משפחה מוכרים מקומיים כשהחששות לביטחון גברו עם הזמן.
בגלל סכנת ההשמדה המרחפת על היהודים והיהדות בפקיסטן, אין כיום בתי כנסת או מוסדות יהודיים במדינה.
הקהילה חיה בסתר והרב האחרון היה הרב נייר אזאם, תלמידו של הרב קורשיד אלאם.
הוא המשיך לשרת את הקהילה בפקיסטן בסתר כמיטב יכולתו עד לפטירתו.
כיום היהודים חיים בקהילות מעורבות בערים הגדולות, בערים הקטנות ובכפרים ברחבי פקיסטן.
היהודים פזורים בכל המדינה כדי לא למשוך תשומת לב מיותרת לנוכחותם.
הם חיים באיסלמבד, רוולפינדי, פשאוור, גוג'רנוולה, להור, ראיווינד, קלרקבד, מולטן, קראצ'י ואזורים רבים אחרים.
מעמדם הכלכלי של הקהילה הוא מהבינוני והנמוך.
היהודייה האחרונה אשר עלתה רשמית מפקיסטן היא, רחל יוסף-אווסקר (1918–2006).
הסופרים הישראליים: יואל רובין (סטמקר) ואליעז ראובן-דנדקר הם צאצאי הקהילה ואף כתבו ופרסמו על קורות הקהילה.
תפקיד נשיא הקהילה כתפקיד רשמי מתועד לשנת 1893, עם פתיחת בית הכנסת "מגן שלום" בקראצ'י.
תפקיד הנשיא וסגן הנשיא, עברו בירושה תחת משפחת אומרדיקר ובני דודתם, משפחת קמרליקר.
אברהם ראובן קמרליקר (29.5.1871-28.5.1936), סגן הנשיא אשר מילא את מקום הנשיא, אחיינו של סולומון.
יהדות פיזה היא קהילה יהודית ותיקה באחת הערים החשובות באיטליה.
הקהילה נוסדה במאה ה-12, ואולי עוד קודם לכן.
יהודי פיזה היו מעורבים לאורך הדורות בחיי העיר ותרמו לה רבות.
העדות הקדומה ביותר להימצאות יהודים בעיר פיזה באה מפיו של הנוסע היהודי בן המאה ה-12, רבי בנימין מטודלה, שרשם בספרו: "ובה כמו עשרים יהודים והראש שלהם ר' משה ור' חיים ור' יוסף".
במסמך מאוחר יותר ניתן למצוא 750 פעולות שכירת דירות בעיר על ידי יהודים, והוא מעיד על התבססות יהודים בעיר.
בשנת 1400 לערך יסד יחיאל, אבי משפחת דה פיסא, בנק בפיזה.
גידול משמעותי במספר התושבים היהודים בפיזה התרחש משנת 1492 בעקבות גירוש יהודי ספרד.
באותה שנה, איזאקו (יצחק) דה פיסא, נדיב יהודי תושב העיר, סייע לפליטים יהודים מספרד להשתקע בפיזה.
איזאקו, שמוצאו ממשפחת בנקאים, הקים את הבנק "מונטה די פייטה", אשר סייע בין היתר לנזקקים בפיזה, והיה בכך לאחד ממוסדות הרווחה הראשונים בעולם.
יכולתו של איזאקו לתמוך בנזקקים נבעה גם מהצלחותיו העסקיות.
הבנק שבבעלותו הפך להיות מוסד מוביל בתחום ההלוואות בטוסקנה, ומהחשובים באיטליה כולה.
איזאקו, שפתח סניפים ("שולחנות") בכל רחבי איטליה, נכנס כשותף בעסקים מסחריים, הגיע למעמד נכבד בעירו והתפרסם בתור אדם התומך בסופרים ובאומנים.
בשנת 1593, על מנת שיהיה לו ממי לגבות מיסים, הזמין פרדיננדו הראשון דה מדיצ'י, הדוכס הגדול של טוסקנה, סוחרים מכל רחבי העולם להתיישב בערים פיזה וליבורנו.
בין הסוחרים, לא נפקד מקומם של היהודים.
ראשית, הובטח רישיון מעבר חופשי לכל מי שנאשם בפשעים כולל כפירה, דבר שנגע במיוחד לעניינם של האנוסים.
כמו כן, הובטח חופש תנועה, שהיה חיוני לכלל הסוחרים, וביטול חובת ענידת הטלאי ליהודים.
היהודים שזכו למידה של חופש ולהכרת זכויותיהם כ"אומה יהודית", נענו להזמנה וכך החלה הפריחה של שתי הערים.
בשנים 1607 עד 1627 שימש הרב עזריה פיגו כרבה של הקהילה היהודית בפיזה.
ההתעוררות הלאומית באיטליה במאה ה-19 גרמה ליהודים ליטול חלק פעיל יותר בחיים הציבוריים.
רבים מהם הצטרפו לתנועת התחיה הלאומית שהביאה בסופו של דבר לאיחוד איטליה ולהקמת המדינה האיטלקית.
בשנת 1872 ג'וזפה מציני, ממנהיגי התנועה, מת בבית של יהודייה מפיזה, ג'יאנטה נתן רוסלי (Giannetta Nathan Rosselli), אשר הציעה לו מקלט.
חללים יהודים נפלו במלחמות האיטלקיות ובכל בית כנסת, כולל זה בפיזה, יש לוחות זיכרון לחללים של כל מלחמה ומלחמה.
באותה תקופה, יהודי פיזה תרמו לא מעט לכלכלת העיר.
בין השאר, שני מפעלי טקסטיל הוקמו בעיר על ידי משפחות יהודיות, ובית דפוס הוקם על ידי שמואל פואה.
במאה ה-20 צעירים יהודים מפיזה הצטרפו למפלגה הפשיסטית, אשר חרתה על דגלה את החזרת הכבוד לאיטליה אחרי תלאות מלחמת העולם הראשונה.
חלקם אף השתתפו ב"מצעד על רומא" שנועדה לכבוש את השלטון עבור בניטו מוסוליני.
שותפות זו, בין היהודים והאיטלקים, הסתיימה ב-15 ביולי 1938 כאשר פורסמו "חוקי הגזע".
מנשר "מדעי" קבע כי אין כל קשר בין העברים הקדמונים ובין היהודים המצויים היום באיטליה .
היהודים נדונו לשלילת זכויותיהם האזרחיות, ובקיץ 1943, עם הכיבוש הגרמני, נחרץ גורלם.
בימי מלחמת העולם השנייה הנהיג את קהילת פיזה הפרנס ג'וזפה פארדו רוקס (Giuseppe Pardo Roques).
בהיותו אישיות מוכרת בעיר ובעל אמצעים הרשה לעצמו פארדו להתעלם מהצו של חיל הכיבוש הנאצי להגיע לתחנת המשטרה על מנת להישלח משם אל מחנה ריכוז, וגם כאשר אנשי האס אס חיפשו יהודים ברחובות פיזה הוא נשאר בביתו.
ב-1 באוגוסט 1944, חודש לפני שחרור פיזה מהכיבוש הגרמני בידי בעלות הברית, הגיעו החיילים לביתו ורצחו אותו, שישה זקנים אשר היו עמו ומשרתת נוצרייה.
ב-2 בספטמבר 1944 חצו חיילים אמריקאים את נהר הארנו בפיזה ושחררו את העיר.
זמן מה לאחר מכן הציף הארנו את העיר וזיהם את מקורות השתייה.