tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוועדה נימקה זאת בשל הצורך לאפשר לכוח האזורי להיערך ולתגבר את האבטחה באזורים בצפון המדינה שתחת שליטת בוקו חראם.
ב-26 במרץ, יומיים לפני פתיחת הקלפיות, דחה בית המשפט דיון בעתירה נגד בוהארי, שנועדה למנוע ממנו להתמודד בבחירות, עד ה-22 באפריל.
תומכיו של הנשיא ג'ונתן ניסו לפסול את יריבו העיקרי על בסיס הטענה שבוהארי זייף את תעודת התיכון שלו.
הבחירות החלו ב-28 במרץ בשעה 7:00 בבוקר ו-120,000 תחנות הצבעה נפרסו ברחבי המדינה.
עם זאת, ההצבעה התארכה ביום נוסף באזורים שבהם היו בעיות טכניות עם קוראי הכרטיסים הביומטריים.
כמו כן, ביום הראשון של ההצבעה רצח ארגון בוקו חראם 14 בני אדם בצפון-מזרח המדינה - שלושה מהם במדינת יובה ובמדינת גומבה השכנה נרצחו 11 בני אדם נוספים, בהם מועמד לקונגרס של ניגריה מטעם האופוזיציה.
בנוסף לכך, נפרץ האתר הרשמי של ועדת הבחירות הלאומית בידי קבוצה שמכנה את עצמה "צבא הסייבר של ניגריה".
על פי נתוני ועדת הבחירות של ניגריה, בשני ימי ההצבעה ניצלו 29,432,083 אזרחים את זכותם הדמוקרטים והלכו לקלפי, אך אחוז ההצבעה היה נמוך ועמד על 42.76% מכלל בעלי זכות הבחירה.
מועמדמפלגהמצביעים%מוחמדו בוהארימפלגת הקונגרס הפרוגרסיבית15,424,92153.96גודלאק ג'ונתןמפלגת העם הדמוקרטית12,853,16244.96אדביי אייניברית אנשי אפריקה53,5370.19גניו גלדימהמפלגת בעלי הברית של ניגריה40,3110.14סאם אקהמפלגת האזרחים העממית36,3000.13רופוס סלאוברית למען הדמוקרטיה30,6730.11מאני אחמדהקונגרס הדמוקרטי האפריקני29,6660.10אלאגואה צ'ינדומפלגת העם של ניגריה24,4750.09מרטין אונובומפלגת הפיוס הלאומי24,4550.09טונדה אניפווסה-קלניברית ההסכמה22,1250.08צ'קאווס אוקוריהמפלגה הפרוגרסיבית המאוחדת18,2200.06קומפורט סונאייהמפלגת KOWA13,0760.05גודסון אוקוייההמפלגה הדמוקרטית המאוחדת9,2080.03אמברוסה אלברט אוורומפלגת התקווה7,4350.03קולות פסולים844,519–בסך הכל29,432,083100בעלי זכות הצבעה/אחוז הצבעה68,833,47642.76מקור: INEC
ב-8 בנובמבר נערכו בחירות כלליות במיאנמר (לשעבר בורמה).
הצבעות נערכו עבור הגופים הפרלמנטריים, להוציא מושבים שמורים לאנשי צבא, כדי למנות חברים לבית העליון, "בית הלאומים", לבית התחתון של אספת האיגוד ("בית הנבחרים"), וכן למוסדות המחוזיים.
הבחירות היו הבחירות החופשיות הראשונות מזה 25 שנה.
כ-91 מפלגות התמודדו בבחירות אלו.
במיאנמר היו כ-30 מיליון בעלי זכות הצבעה.
כאשר חלק מהתושבים בני הרוהינגיה המוסלמיים, נחשבים כזרים ולכן אינם מורשים להצביע.
המועמדים המובילים היו תיין סיין, נשיא מיאנמר החל ממרץ 2011, ראש ה-USDP ומנהיגת האופוזיציה אונג סן סו צ'י שהובילה את הליגה הלאומית לדמוקרטיה לניצחון מוחץ במערכת הבחירות.
למרות הניצחון הסוחף, אונג סן סו צ'י הייתה חסומה מהמינוי לנשיאות, בגלל שבעלה מחזיק באזרחות זרה.
תיין סיין הכריז כי הוא מכבד את התוצאות ומוכן להעברת השלטון בשלום.
מפלגהאחוז המושביםכמות מושביםהליגה הלאומית לדמוקרטיה57.95218USDP6.8230מפלגות קטנות\עצמאיים10.2345נציגי הצבא25110סך הכל100440
מפלגהאחוז המושביםכמות מושביםהליגה הלאומית לדמוקרטיה60.27135USDP4.9111מפלגות קטנות\עצמאיים9.8222נציגי הצבא2556סך הכל100224
הבחירות הכלליות בשוודיה נערכו ב-14 בספטמבר 2014, ובמהלכן נבחר הריקסדאג (הפרלמנט) של ממלכת שוודיה.
כמו כן, באותו יום נערכו בחירות מקומיות במחוזות ובקומינר.
הבחירות הכלליות התקיימו בכל מחוזות הבחירה של שוודיה ובמסגרתן נבחרו כל 349 חברי בית הנבחרים, ריקסדאג.
המתמודדים על ראשות הממשלה היו ראש הממשלה הנוכחי וראש המפלגה השמרנית פרדריק ריינפלט וראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית סטפן לוון.
התחזיות חזו ניצחון למפלגה הסוציאל-דמוקרטית, ואכן בסופו של דבר המפלגה הסוציאל-דמוקרטית התחזקה במושב אחד והביסה את המפלגה השמרנית שאיבדה 23 מושבים מתוך 107 המושבים שהיו לה טרם הבחירות, בעוד מפלגת הימין השוודים הדמוקרטים מצדה התחזקה באופן ניכר של מעל 100%, והפכה ממפלגה קטנה לשלישית בגודלה עם 49 מושבים בפרלמנט.
כמו כן, המפלגה הפמיניסטית של שוודיה הצליחה לקבל את המספר הרב ביותר של קולות בהיסטוריה של המפלגה, אך הדבר לא הספיק כדי לעבור את אחוז החסימה, שעומד על 4%.
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית גרפה 113 מושבים, דבר שלא אפשר הקמת ממשלה ללא צורך בקואליציה עם מפלגות נוספות.
למעשה, תוצאות הבחירות לא אפשרו כלל הקמת ממשלה בעלת רוב, וכך קמה ממשלת מיעוט בראשותו של לוון.
הממשלה הזו היא אחת החלשות ביותר בהיסטוריה של שוודיה, עם 39% תמיכה בלבד.
עקב תוצאות הבחירות, התפטר מתפקידו יושב ראש המפלגה השמרנית פרדריק ריינפלט, לאור מפלת מפלגתו בבחירות.
רשימות שעברו את אחוז החסימה (4%)
רשימות שהתמודדו ולא עברו את אחוז החסימה
הבחירות הכלליות בממלכה המאוחדת התקיימו ביום חמישי, 8 ביוני 2017. בהתאם לחוק כהונת הפרלמנט מ-2011, הצעת הקדמת הבחירות בידי ראש ממשלת הממלכה המאוחדת, תרזה מיי, התקבלה בהצבעה בבית הנבחרים ב-19 באפריל 2017.
הציפיות בראשית המירוץ היו לעלייה ניכרת במספר המושבים של מפלגת השלטון, השמרנית.
לכן, נחשבו תוצאות הבחירות להפתעה - כאשר המפלגה השמרנית נחלשה, ואיבדה את הרוב המוחלט שלה בפרלמנט.
עם זאת, היא נשארה המפלגה הגדולה ביותר.
לעומתה מפלגת הלייבור, בהנהגתו של ג'רמי קורבין, הפרה גם היא את הציפיות כשהתחזקה, על חשבון השמרנים והמפלגה הלאומית הסקוטית.
מפלגת UKIP איבדה את המושב היחיד שלה, והתרסקה בספירת הקולות הכללית.
בעקבות תוצאות מערכת הבחירות, נאלצה מיי להקים קואליציה עם המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית כדי להגיע למספר המושבים הדרוש להשגת רוב בפרלמנט, וכך נבחרה לכהונה נוספת כראש הממשלה.
זו הפעם השלישית שבה מערכת בחירות בממלכה המאוחדת מסתיימת בפרלמנט תלוי, מאז מיצוב השמרנים והלייבור כמפלגות המובילות ב-1929, והפעם השנייה בעשור האחרון בפרט.
בריטניה מחולקת ל-650 מחוזות בחירה .
כל מחוז מיוצג על ידי ציר אחד בבית הנבחרים הבריטי, הבית התחתון של הפרלמנט.
המועמדים בכל מחוז יכולים להתמודד במסגרת מפלגה או לרוץ כמועמדים עצמאיים.
הזוכה במספר הקולות הרב במחוז הוא הנציג הנבחר.
רוב המועמדים מתמודדים מטעם מפלגות ומיעוטם באופן עצמאי.
שתי המפלגות הגדולות הן המפלגה השמרנית ומפלגת הלייבור.
המפלגה השמרנית נחשבת ימנית ודוגלת בימין כלכלי (קפיטליזם) ובשמרנות.
מפלגת הלייבור (העבודה) נחשבת בעלת עמדות שמאל והיא דוגלת בסוציאל-דמוקרטיה.
בבחירות של השנים האחרונות התמודדו גם מפלגות קטנות, כגון המפלגה הלאומית הסקוטית, התומכת בעצמאות סקוטלנד מבריטניה, המפלגה הליברל-דמוקרטית, הדוגלת בליברליזם חברתי או המפלגה היוניוניסטית הדמוקרטית, הדוגלת ביוניוניזם, כלומר בהישארותה של צפון אירלנד בתוך הממלכה המאוחדת.
המפלגות הקטנות אינן משיגות מושבים רבים בבית הנבחרים ומספר הצירים שלהם אינו מגיע למאה.
שיטת הבחירות האזורית-רוּבָּנית מבטיחה הלימה מועטה בין המספר המוחלט של המצביעים למספר הצירים ומסייעת למפלגות קטנות שיש להן בסיס תמיכה גאוגרפי.
מנהיג המפלגה או הקואליציה שיש בידם רוב נציגים, מזומן על ידי המלכה אליזבת השנייה להיות ראש הממשלה הבא.
בעלי זכות ההצבעה בממלכה המאוחדת, הם:
בני 18 ומעלה ביום הבחירות
אזרחים בריטים, אזרחים של חבר העמים הבריטי, או אזרחי הרפובליקה של אירלנד
בעלי כתובת מגורים בממלכה המאוחדת (או אזרחים בריטיים המתגורר מחוץ לממלכה המאוחדת, שנרשמו להצבעה בממלכה המאוחדת ב-15 שנים האחרונות)
אינם מנועים מהצבעה על פי החוק (לדוגמה: כלואים מסיבות פליליות, אשמים בעבר בשחיתות, חולי נפש מאושפזים וכדומה)
אדם שיש לו שני בתים (כגון סטודנט באוניברסיטה שיש לו כתובת זמנית ומתגורר בבית בזמן החגים) יוכל להירשם, להצביע בבחירות בשתי הכתובות כל עוד הם לא נמצאים באותו אזור בחירות, אך יוכל להצביע רק באזור בחירה אחד במהלך הבחירות הכלליות.
חוק כהונת הפרלמנט משנת 2011 קבע כי על הבית הנבחרים להתפזר במקרה של הצעת אי-אמון או על פי החלטה המתקבלת בידי שני-שלישים מן הפרלמנט לכל הפחות.
ב-23 ביוני 2016 התקיים בממלכה המאוחדת משאל עם, הקובע אם על בריטניה להישאר באיחוד האירופי או לא.
במשאל העם הוחלט על פרישה מן האיחוד האירופי, בתהליך שנודע כ"ברקזיט".
+משאל העם על חברות הממלכה המאוחדת באיחוד האירופי (2016)אפשרות בחירההצבעותאחוזיםלהישאר (Remain)16,141,24148.1%לעזוב (Leave)17,410,74251.9%
בעקבות משאל העם, ב-29 במרץ 2017 נדון ואושר בפרלמנט חוק להפעלת "סעיף 50" העוסק ביציאת מדינה מן האיחוד האירופי.
תוצאות המשאל היו צמודות ובקרב תומכי ההישארות הורגשה אכזבה מרה.
בעקבות תוצאות משאל העם, דייוויד קמרון, ראש הממשלה המכהן, התפטר מתפקידו, מפלגתו בחרה בתרזה מיי להנהגת המפלגה, והיא הייתה לראש הממשלה.
הבחירות נועדו ל-7 במאי 2020, אך עקב המתחים שנוצרו בממלכה המאוחדת ובאירופה בעקבות תחילת הפרישה מן האיחוד האירופי, כינסה ראש הממשלה תרזה מיי ב-18 באפריל 2017 מסיבת עיתונאים דחופה, ובה הודיעה כי היא מעוניינת בהקדמת הבחירות, בניגוד להצהרותיה הקודמות.
רוב המפלגות הגדולות שהתחרו בבחירות אלו, היו שונות שינוי ניכר, מאלו שהתמודדו לבחירות האחרונות במאי 2015. ה-SNP, שין פיין ופלייד קמרי הן המפלגות הגדולות היחידות שמנהיגיהן לא הוחלפו מאז הבחירות הקודמות.
בחודש יולי 2016 החליפה תרזה מיי את דייוויד קמרון כמנהיגת המפלגה השמרנית וכראש ממשלה, וב-2015 החליף ג'רמי קורבין את אד מיליבנד כיושב ראש הלייבור, ואילו טים פרון החליף את ניק קלג כמנהיג הליברלים-דמוקרטים.
פול נאטל הוביל את מפלגת העצמאות של הממלכה המאוחדת (UKIP) בעקבות התפטרותה של דיאן ג'יימס זמן קצר לאחר שנבחרה בספטמבר 2016, והתפטר בעצמו מיד לאחר הבחירות הקודמות.
קרוליין לוקאס וג'ונתן בארטלי מובילים כעת במשותף את מפלגת הירוקים.
בשנת 2015 קולום איסטווד נבחר להנהגת SDLP וארלין פוסטר הפכה למנהיגת DUP, בעוד מוקדם יותר בשנת 2017 רובין סוואן נבחר להנהיג את UUP.
תוצאות הבחירות ב-2015 ביחס לשינויים במושבי בית הנבחרים ערב הבחירות ב-2017:
הבחירות הכלליות בניו זילנד התקיימו ב-23 בספטמבר 2017 ובמהלכן נבחר הפרלמנט ה-52 של ניו זילנד.
המפלגה הלאומית שלטה בניו זילנד מאז 2008, בממשלת מיעוט ונסמכה על תמיכת בני המאורי ומפלגות קטנות.
בראשות המפלגה (והממשלה), עמד לראשונה ביל אינגליש, שמונה להחליף את ג'ון קי, ב-12 בדצמבר 2016 לאחר שהאחרון התפטר.
המפלגה הלאומית איבדה מושב אחד ושמרה על מעמדה בתור המפלגה הגדולה ביותר.
מנגד, מפלגת הלייבור הגדילה את כוחה וסיימה במקום השני.
לאחר משא ומתן קואליציוני של כחודש הצליחה להרכיב ממשלה בראשות מנהיגת המפלגה ג'סינדה ארדרן.
71 מתוך 120 מחברי הבית נבחרים ישירות במחוזות הבחירה והשאר נבחרים מתוך רשימות מועמדים מפלגתיות.
אי לכך, שיטת הבחירות היא יחסית ומעורבת.
הבחירות בניו זילנד הן כלליות; כלומר, כל אזרח ניו זילנדי מעל גיל 18 (למעט אסירים), רשאי להצביע.
הבחירות הכלליות לפרלמנט בניו זילנד נערכות אחת לשלוש שנים.
הבחירות הקודמות נערכו ב-20 בספטמבר 2014.
לפי החקיקה, המושל הכללי מנפיק צו הוראה לקיום בחירות, שבוע לאחר פיזור הפרלמנט..
ב-1 בפברואר 2017, ראש הממשלה ביל אינגליש הודיע כי הבחירות ייערכו ב-23 בספטמבר.
לראשונה מאז 1975 עמדו בראשות שתי המפלגות הגדולות במדינה מנהיגים חדשים במקביל.
לוח הזמנים של הבחירות, כפי שהוכרז על ידי ועדת הבחירות המרכזית, הוא כדלהלן:
30 באוגוסט 2017 משוחררים פרטי המועמדים ועמדות הבחירה 6 בספטמבר 2017 נפתחת ההצבעה מחוץ לניו זילנד 11 בספטמבר 2017 נפתחת הצבעה מוקדמת 22 בספטמבר 2017 ההצבעה המוקדמת מסתיימת; כך גם ההצבעה מחוץ לניו זילנד.
היום האחרון לרישום מצביעים.נאסר על תעמולת בחירות 23 בספטמבר 2017 יום הבחירות – עמדות הבחירה וקלפי נפתחות מפורסמות תוצאות מדגם ראשוניות 7 באוקטובר 2017 הכרזת התוצאות הרשמיות 12 באוקטובר 2017 פרסום רשימת חברי הפרלמנט
מימין לשמאל: ביל אינגליש, ג'סינדה ארדרן וג'יימס שו
שיוך מפלגתי מושביםהמפלגה הלאומית 58 מפלגת הלייבור 45 ניו זילנד תחילה 9 מפלגת הירוקים של ניו זילנד 7 איגוד הצרכנים ומשלמי המיסים 1 סה"כ 120
הבחירות הכלליות בשוודיה נערכו ב-9 בספטמבר 2018, ובמהלכן נבחרו כל 349 חברי הריקסדאג (הפרלמנט), בכל מחוזות הבחירה של שוודיה.
שני המתמודדים המרכזיים על ראשות הממשלה היו ראש הממשלה, שהוא מנהיג המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, סטפן לוון, וראש האופוזיציה, שהוא מנהיג המפלגה השמרנית, אולף קריסטרסון.
גם מנהיג מפלגת השוודים הדמוקרטים מהימין הפופוליסטי אימי אוקסון התמודד על ראשות הממשלה, אך מרבית המפלגות (למעט המפלגה העממית הליברלית) הצהירו בכלי התקשורת ובנאומיהם, עוד לפני הבחירות, כי לא ישבו עמו בממשלה ובקואליציה.
תוצאות הבחירות הראו ירידה של 15 מנדטים (כ-9%) לגוש השמאל-מרכז הקואליציוני ועליה מקבילה של 15 מנדטים לימין-מרכז האופוזיציוני, כאשר במרבית העלייה (13 מ-15 המנדטים) זוכה מפלגת "השוודים הדמוקרטים".
עם זאת, העובדה שמרבית מפלגות הימין-מרכז מחרימות גם הן, כמו השמאל, את "השוודים הדמוקרטים", יצרה כמעט תיקו - 144 מנדטים לגוש השמאל-מרכז מול 143 מנדטים לגוש הימין-מרכז, כאשר 62 המנדטים של השוודים הדמוקרטים אינם משתתפים (דרוש רוב של 175 מנדטים לפחות) וניסיונותיהם של מנהיגי שני הגושים להרכיב ממשלה נכשלו.
נכון ל-22 בנובמבר 2018, ניסיונה של מפלגת המרכז (ימין-מרכז) הקטנה להקים קואליציה רחבה של שני הגושים, בלי "השוודים הדמוקרטים" מצד אחד ומפלגת השמאל מצד שני נכשל גם הוא.
רק ב-11 בינואר 2019, כלומר ארבעה חודשים לאחר הבחירות, הסיכמו נציגי מפלגת המרכז והמפלגה העממית הליברלית לתמוך בהקמת ממשלה מיעוט חדשה בראשות ראש הממשלה המכהן, סטפן לוון.
ההסכם גרם בפועל לפירוק הברית השוודית (ברית מפלגות הימין-מרכז) לאחר שמנהיג המפלגה השמרנית אולף קריסטרסון ומנהיגת הנוצרים הדמוקרטים אבה תור הצהירו ש"הפרק הזה בהיסטוריה נגמר".
משמעות הדבר, אם יצא לפועל, היא הכרה של מפלגות המרכז-ימין בלגיטימיות הישיבה המשותפת עם הימין הקיצוני.
נכון ל-2 במאי 2021, כשנה לפני מערכת הבחירות הבאה, השיחות לא מתקדמות.
במסגרת "הצד השמאלי" של המפה הפוליטית בשוודיה קיימת באופן מסורתי מפלגה בכירה אחת, והיא המפלגה הסוציאל-דמוקרטים בראשות סטפן לוון.
בעקבות ניצחונה בבחירות 2014 (113 מושבים מתוך 349; ראשונה בגודלה), הקימה המפלגה קואליציית מיעוט ב-3 באוקטובר 2014 (ביחד עם מפלגת הירוקים) ובתמיכה חיצונית של מפלגת השמאל.
כהונת המפלגה בקדנציה זו לוותה במספר שערויות של בכיריה, אשר חלקם נאלצו להתפטר.
במסגרת "הצד הימני" של המפה הפוליטית בשוודיה קיימת באופן מסורתי מפלגה בכירה אחת, והיא המפלגה השמרנית בראשות אולף קריסטרסון.
המפלגה היא ראש "הברית השוודית" (בשוודית: Allians för Sverige), שבה חברות גם מפלגת המרכז, המפלגה הליברלית ומפלגת הנוצרים הדמוקרטיים.
בעקבות תבוסתה בבחירות 2014 (84 מושבים מתוך 349, ירידה-חדה של 23 מושבים; שנייה בגודלה), ומתוך המסורת הדמוקרטית-השוודית המאפשרת הקמת ממשלות מיעוט למפלגה המנצחת בבחירות, אפשרה המפלגה את הקמת קואליציית המיעוט של יריבתה הפוליטית משמאל.
במהלך הכהונה הנוכחית (2014–2018) טרם הבחירות, החליפה המפלגה את מנהיגה הקודם פעמיים (ינואר 2016 ואוקטובר 2017).
בניגוד למפלגה השמרנית, בבחירות הקודמות עלתה קרנה של מפלגת השוודים הדמוקרטים בראשות אימי אוקסון.
המפלגה הוקמה בשנת 1988 אך במהלך השנים מעולם לא הצליחה לעבור את אחוז החסימה (בבחירות הראשונות קיבלה 1,118 קולות בלבד).
המפלגה נכנסה לריקסטאד בבחירות 2010 (20 מושבים מתוך 349; שישית בגודלה) ובבחירות 2014 נהפכה למפלגה השלישית בגודלה בריקסטאד (49 מושבים מתוך 349).
המפלגה דוגלת בלאומנות פוליטית ומתנגדת להגירה, אך במהלך שנות קיומה (1988-הווה) נקשרו בשמה גם פעילויות אנטישמיות וגזעניות, בהן פגיעה פיזית ביהודים ובמוסלמים, אותם ראשיה מכחישים נמרצות.
עקב קיצוניות המפלגה (לכאורה, בעיני הציבור הרחב), אף מפלגה לא הסכימה לשבת עימה בקואליציה לאחר בחירות 2014, דבר אשר סלל את הקמת ממשלת המיעוט של הסוציאל-דמוקרטים.
בסקרים שנערכו לקראת הבחירות, המפלגה נעה סביב 20% (לעומת 12% בבחירות 2014) אשר עשויים להפוך את המפלגה, לראשונה, לגדולה ביותר בצד הימני של המפה הפוליטית, ועל כן כמועמדת לראשות הממשלה.
המפלגות הקטנות בצד השמאלי (החברות בריקסטאד) הן מפלגת השמאל, הירוקים.
מפלגות אלו זכו ב-21 וב-25 מושבים, בהתאמה.
המפלגות תומכות בסוציאליזם, בשמירה על איכות הסביבה, בהגנה על זכויות הפרט ובזכויות של מעמד העובדים.
בנוסף, מפלגות אלו תומכות בהגירה לשוודיה ומרבות להאשים את המתנגדים לה באסלאמופוביה.
מפלגת הירוקים היא בעלת מנהיגות משותפת דו-מינית והיא חברה בממשלת שוודיה של 2014–2018. שתי מפלגות אלו, ביחד עם המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, מחזיקות בכ-45% ממושבי הריקסטאד (159 מתוך 349).
מפלגה נוספת בצד השמאלי היא המפלגה הפנימיסטית.
המפלגה לא עברה את אחוז החסימה (4%) בבחירות 2014 (קיבלה 194,719 קולות, 3.12%), אך היא במגמת עלייה מתמדת, הדומה למגמת העלייה של "השוודים הדמוקרטים" בצד-הימני, כאשר עלתה ב-2.72% לעומת בחירות 2010 (אם כי נרשמה ירידה בסקרים בין החודשים יוני-יולי 2018, בסמוך למועד הבחירות).
המפלגה הוקמה בשנת 2005 וזכתה לראשונה במושב בודד בפרלמנט האירופי בבחירות 2014. כשמה, המפלגה תומכת בפמיניזם.
מפלגת המרכז בראשות אנני לאף (מאז 2011) היא חברה מרכזית ב"ברית השוודית" (ברית מפלגות הימין-הכלכלי המתונות) והייתה שותפה בממשלת שוודיה הקודמת (2010–2014).
המפלגה קיבלה 22 מושבים בבחירות 2014 (ירידה של מושב אחד; חמישית בגודלה).
במסגרת המשא-ומתן להקמת ממשלת שוודיה הנוכחית (2014–2018), הוצע למפלגה להצטרף לקואליציית מרכז-שמאל בראשות המפלגה הסוציאל-דמוקרטית כסמן הימני של הממשלה, אך היא סירבה בשל חברותה המסורתית בממשלות הימין (בראשות המפלגה השמרנית).
באופן דומה, המפלגה המפלגה העממית הליברלית בראשות יאן ביירקלונד (מאז 2007) היא גם חברה ב"ברית השוודית" וגם היא הייתה שותפה בממשלת שוודיה הקודמת (2010–2014).
המפלגה תמכה בעבר בליברליזם חברתי והייתה שותפה של המפלגה הסוציאל-דמוקרטית.
מאז 2007 (תחת מנהיגותו של יאן ביירקלונד) המפלגה תומכת בליברליזם שמרני יותר וכן נוקטת במדיניות נוקשה יותר כלפי פשיעה ואלימות (החמרה בענישה, החמרת המשמעת בבית הספר וכו').
המפלגה קיבלה 21 מושבים בבחירות 2014 (עלייה של שני מושבים; שישית בגודלה).
מפלגה נוספת ב"ברית השוודית" היא מפלגת הנוצרים הדמוקרטים בראשות אבה בוש תור, שזכתה ב-16 מושבים בבחירות 2014 (ירידה של שלושה מושבים; שביעית בגודלה, הקטנה ביותר).
המפלגה דוגלת בדמוקרטיה נוצרית, ותומכת בליברליזם כלכלי ובשמרנות.
היא הוקמה במטרה לקדם תכנים דתיים שהחלו לצאת מבתי הספר בשנות ה-60 של המאה ה-20, אך ברבבות השנים פרשה מחברותה בכנסייה השוודית.
בבחירות האחרונות (2014) עברה המפלגה בקושי את אחוז החסימה (כ-4.6%, בעוד אחוז החסימה עמד על 4%), וגם לקראת הבחירות הללו היא התנדנדה סביב אחוז החסימה בסקרי דעת הקהל (בדומה למפלגה הפנימיסטית, משמאל).
בנוסף, רצות בבחירות אלו מספר מפלגות נוספות, שהבולטות שבהן הן מפלגת הפיראטים האולטרה-שמאלית ואלטרנטיבה לשוודיה האולטרה-ימנית, אך הן אינן מהוות פקטור (לכאורה) בבחירות ונחשבות להצבעת-מחאה כנגד עצם-קיומו של הממסד החוקתי-הדמוקרטי במדינה (ללא הקשר פוליטי ספציפי, בדומה להצבעת פתק לבן).
הרשימה הבאה מראה את אחוז-התמיכה המשוקלל בסקרים שונים לכל מפלגה לפי מפתח-חודשי, החל מחודש ספטמבר 2014 ועד ספטמבר 2018 (לעיון ברשימת הסקרים המלאה המובאת בוויקיפדיה בשפה האנגלית, ראו כאן).
הגרף שבתחתית הרשימה מראה את התוצאות האחרונות, כלומר ממוצע-הסקרים של 15 הימים שקדמו ליום הבחירות, לפי מפתח גושי (להבדיל ממפתח מפלגתי, ראה להלן בערך את פירוט הגושים).
הקו המופיע בין הספרות 1 ל-8 בגרף זה (במקטע הצהוב) מציין את מיקומו של "מספר הקסם - 175", אשר מאפשר רוב-מוחלט בריקסדאג.
התוצאות בסוגריים מציינות את תוצאות האמת (בהשוואה לתוצאות הסקרים).
תוצאות הבחירות לא הולידו ממשלה וודאית.
בעוד גוש השמאל (הידוע כ-"Rödgröna", כלומר "האדומים-ירוקים" על שם צבעי המפלגות) נחלש ב-15 מנדטים ל-144 (המפלגה הסוציאל-דמוקרטית עם 100 מנדטים, מפלגת השמאל 28 והמפלגה הירוקה 15), התחזקה הברית השוודית (כלומר "המרכז-ימין") ב-2 מנדטים ל-143 (המפלגה השמרנית עם 70 מנדטים, מפלגת המרכז 31, המפלגה הנוצרית דמוקרטית 23 והמפלגה הליברלית 19).
אף מחנה לא הצליח לעבור את "מספר הקסם" של 175 מנדטים (מתוך 349).
אל רשימה זו נוספה מפלגת השוודים הדמוקרטים (פופוליזם ימני), אשר לא חברה באף אחד מהגושים.
על-אף שהתחזקה ל-62 מנדטים, היא לא תוכל לכהן באף ממשלה בשל החרם חוצה-הגושים עליה.
על כן, אף על פי שהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית ניצחה בבחירות, וגוש השמאל גבר על גוש המרכז-ימין, נכון ל-10 בספטמבר 2018 טרם ידוע איזו ממשלה תורכב ומי מהמפלגות תכהן בה.
+ הרכב הריקסדאג החדש לפי מפתח מפלגתי שיוך מפלגתי מושביםמפלגת השמאל 28 הסוציאל-דמוקרטים 100 הירוקים 16bgcolor="#DDDD00"
+ הרכב הריקסדאג החדש לפי גושים גוש מושבים
המפלגה הסוציאל-דמוקרטית זכתה ברוב יחסי על פני שאר המפלגות בכל אחד ואחד ממחוזות שוודיה (למעט במחוז סטוקהולם, שם זכתה המפלגה השמרנית).
הבחירות לראשות מפלגת מרצ נערכו ב-27 ביוני 2019 בוועידת המפלגה, על אף שהבחירות הקודמות לראשות מרצ נערכו ב-2018, וזאת בשל סעיף 42.2 בתקנון המפלגה, שקובע כי אם יהיו שתי מערכות בחירות לכנסת במהלך כהונתו של יו"ר אז יתקיימו בחירות נוספות ליו"ר המפלגה.
הפריימריז לבחירת שאר חברי הרשימה לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושתיים התקיימו ב-11 ביולי, וגם הם נערכו בוועידת המפלגה.
כחלק מחוקי מפלגת מרצ, נקבע שאם בתקופת כהונת יושב ראש המפלגה מתקיימות בחירות נוספות לכנסת, ועידת המפלגה תבחר את פורום קיום הבחירות המקדימות של מועמדיה לכנסת (פריימריז) ואת יושב הראש שלה בפעם הנוספת.
הוועידה בחרה לקיים את הבחירות במסגרת הוועידה.
בבחירות אלו, בניגוד לבחירות קודמות, רק חברי הוועידה, כאלף איש, היו זכאים להצביע בבחירות.
ב-24 ביוני התאפשרה הצבעה מוקדמת של חברי הוועידה, וב-27 ביוני התקיימה ההצבעה במועדה המתוכנן.
בדומה להצבעות קודמות, גם בהצבעה זו הבחירות נעשו באמצעות מערכת ממוחשבת.
חמישה מועמדים הציגו את מועמדותם ושניים מתוכם פרשו לאחר מכן.
תמר זנדברג – יו"ר המפלגה וחברת הכנסת.
ניצן הורוביץ – חבר המפלגה וחבר הכנסת לשעבר.
דוד קשני – התמודד ב-2018 על ראשות המפלגה.
מוסי רז ועיסאווי פריג' – רצו ביחד, במתכונת של שני יושבי ראש – אחד יהודי ואחד ערבי.
לאחר פרישתם הכריזו על תמיכה בתמר זנדברג.
מועמדקולותאחוזיםניצן הורוביץ45954%<תמר זנדברג38845%<דוד קשני00%נמנעים11%>סך הכל מצביעים848100%בעלי זכות בחירה104781% הצבעהמקור: אתר המפלגה
הבחירות לרשימת המפלגה התקיימו בוועידת המפלגה באקספו תל אביב שנערכה ב-11 ביולי, זאת בהתאם לתקנון המפלגה.
על שיטת הבחירות וניהולן מופקדת ועדת הבחירות של המפלגה.
שיטת הבחירה מבוססת על מבנה של חמישיות, כאשר כל מתמודד מחליט האם הוא מתמודד רק לחמישייה מסוימת או לשתיים עוקבות מתוך שלוש חמישיות אפשריות.
כל מצביע מדרג ארבע שמות בכל חמישייה כאשר מקום 1 מקבל 6 נקודות, מקום 2 מקבל 5 נק', מקום 3 מקבל 4 נק' ומקום 4 מקבל 3 נק'.
היה ומתמודד לא מקבל ניקוד מספיק כדי להיכנס לאותה חמישייה אזי הוא נושר מהרשימה לכנסת, אלא אם כן הוא בחר להתמודד גם בחמישייה הבאה אחריה ואז כל הקולות שהצביעו לו בחמישייה הגבוהה יותר נותנים 6 נק' בחמישייה ההיא.
בהתאם לתקנון המפלגה, מובטח 40% ייצוג לכל מגדר, כך שמקרה הצורך יוקפצו נשים או גברים אל מקומות 3 ו-5 בכל חמישייה על מנת לאזן.
הרשימה שלהלן מציינת את המועמדים שכבר הצהירו כי יתמודדו לרשימה.
לאחר פרסום רשימת המתמודדים יצוין לאילו חמישיות בחר כל מתמודד להציג את מועמדותו:
מועמדים נוספים שלא נכנסו לרשימה הם: ערפאת אסמעיל, עבדאללטף חמאדה סוידאן, אידריס מואסי, רועי קיבריק, עפרה קפלן, עידן רז, ג'מיל חאג' יחיא, עומימה חאמד, אורן טוקטלי, דוד מזרחי, חסן אלהוזייל, אליאס מטאנס, ארטורו פרידמן, יוסף קבהא, דוד קשני, יוסף נסאר ומאזן אבו סיאם.
הבחירות הכלליות בממלכה המאוחדת נערכו ביום חמישי, 12 בדצמבר 2019. הצעת הקדמת הבחירות בידי ראש הממשלה בוריס ג'ונסון, התקבלה בהצבעה בבית הנבחרים ב-29 באוקטובר 2019.
הבחירות נערכות לאור המבוי הסתום אליו הגיעה המדינה עם תוכנית הברקזיט, בתקווה שתוצאות הבחירות יאפשרו לפרלמנט לקדם אג'נדה ברורה בנושא.
זו הפעם הראשונה מאז 1923 שבה נערכות בחירות כלליות בבריטניה בחודש דצמבר, כאשר בדרך כלל נמנעים מכך בשל הסמיכות לחג המולד, ובשל הימים הקצרים והקרים של החורף שמקשים על קמפיין הבחירות.
בריטניה מחולקת ל-650 מחוזות בחירה.
מנהיג המפלגה או הקואליציה שיש בידם רוב נציגים, מזומן על ידי המלך להיות ראש הממשלה הבא.
אזרחים בריטיים, אזרחים של חבר העמים הבריטי, או אזרחי צפון אירלנד
הניצחון של ג'ונסון אפשר לו לבצע את הברקזיט ולהוציא את בריטניה מהאיחוד האירופי, הסכם הפרישה נכנס לתוקף ב-1 בפברואר 2020, אז החלה תקופת מעבר שעל פי ההסכם עם האיחוד האירופי שנמשכה עד 31 בדצמבר 2020.
למפלגה הלאומית הסקוטית ולתומכי האיחוד האירי בצפון אירלנד היו הישגים גדולים.
בשעה שג'ונסון והשמרנים סחפו אליהם המוני מצביעי אופוזיציה ברחבי רוב אנגליה בעזרת ההבטחה לסיים את סאגת הברקזיט, המפלגה הלאומית הסקוטית גרפה 48 מ-59 המושבים המוקצים בפרלמנט לסקוטלנד.
בצפון אירלנד, הרפובליקנים התומכים באיחוד עם אירלנד העצמאית (ומתנגדים לברקזיט) זכו ביותר מושבים מאלו של המבקשים להישאר בבריטניה – בפעם הראשונה מאז עצמאות אירלנד ב-1921.
הבחירות הכלליות בניו זילנד התקיימו ב-17 באוקטובר 2020 ובמהלכן נבחר הפרלמנט ה-53.
מפלגת הלייבור שבהנהגת ראש הממשלה המכהנת ג'סינדה ארדרן ניצחה בבחירות וזכתה ב-65 מושבים מתוך 120 מושבי הפרלמנט.
לאחר הבחירות הרכיב הלייבור את הממשלה, שבה נכללו גם שני שרים ממפלגת הירוקים.
ביום הבחירות התבקשו המצביעים להשתתף גם בשני משאלי עם - האחד על שימוש אישי בקנאביס והאחר בנוגע להתרת המתות חסד.
לאחר הבחירות לפרלמנט ה-52 שנערכו ב-23 בספטמבר 2017 הוקמה ממשלת קואליציה בתמיכת 63 חברי הפרלמנט.
מרכיביה היו מפלגות הלייבור (46 מושבים), מפלגת NZ First (תשעה מושבים) ומפלגת הירוקים (שמונה מושבים).
בראשות הממשלה הוצבה מנהיגת מפלגת הלייבור ג'סינדה ארדרן.
המפלגה הלאומית (הגדולה בפרלמנט - 54 מושבים) נותרה באופוזיציה, לראשונה מאז בחירות 2008 ולאחר תשע שנים רצופות שבהן השתתפה בחמש ממשלות.
הבחירות הוכרזו בינואר 2020 בהתאם לחוק לקראת מלאת שלוש שנים מהבחירות הקודמות ונקבעו ל-19 בספטמבר.
באוגוסט, בעקבות פרוץ מגפת הקורונה, נדחה מועדן בחודש ל-17 באוקטובר.
הפרלמנט היוצא התפזר ב-6 בספטמבר.
הבחירות בניו זילנד הן כלליות, כלומר, כל אזרח מגיל 18 (למעט אסירים), רשאי להצביע.
מאז בחירות 1996 שיטת הבחירות היא יחסית ומעורבת (Mixed-member proportional): 72 מתוך 120 חברי הפרלמנט נבחרים ישירות ב-72 מחוזות בחירה.
בכל מחוז נבחר המועמד שזכה במספר הקולות הגדול ביותר (גם אם לא השיג רוב קולות המצביעים במחוז).
יתר חברי הפרלמנט (48) נבחרים מתוך רשימות מועמדים מפלגתיות ארציות בצורה המקנה לפרלמנט בחירה יחסית כאשר משקללים את המושבים שנבחרו במחוזות הבחירה.
מגפת הקורונה והצעדים שננקטו במדינה לשם התמודדות עמה הכבידו מאוד על ניהול מסעי הבחירות של המפלגות, במיוחד בכל הנוגע לכינוס עצרות בחירות.
החל מ-6 באוגוסט קיימו ערוצי הטלוויזיה במדינה 12 עימותים בנושאים שונים.
השתתפו בהם נציגים מתשע מפלגות שהתמודדו בבחירות (על פי קריטריון זכאות שנקבע).
בכל עימות השתתפו שניים עד חמישה משתתפים.
ארבעה מהעימותים היו עימותי מנהיגות והשתתפו בהם מנהיגות מפלגת הלייבור והמפלגה הלאומית בלבד.
הצבעה מוקדמת התאפשרה במדינה החל ב-3 באוקטובר.
השתתפו בה 1,976,996 מצביעים, למעלה ממחצית המשתתפים בהצבעה כולה.
מספר המצביעים שהצביעו היה 2,919,073 - 82.24 אחוזים מכלל בעלי זכות הבחירה, כ-2.5 אחוזים יותר מאשר בבחירות הקודמות.
בבחירות התמודדו 17 רשימות מועמדים (מהן שש של מפלגות שקמו מ-2019 ואילך).
חמש מהרשימות היו מיוצגות בפרלמנט היוצא.
נציגי חמש רשימות זכו במושבים בפרלמנט:
+ מפלגה מושביםבמחוזותבחירה מושביםברשימההארצית סךהכל שינוימהבחירותהקודמות מפלגת הלייבור 46 19 65 19+ המפלגה הלאומית 23 10 33 23- מפלגת הירוקים 1 9 10 2+ ACT ניו זילנד 1 9 10 9+ המפלגה המאורית 1 1 2 2+ סך הכל 72 48 120
מפלגת NZ First איבדה בבחירות את כל תשעה מושבי הפרלמנט שבהם החזיקה מאז בחירות 2017. המפלגה המאורית, שלא הייתה מיוצגת בפרלמנט הקודם, נכנסה לפרלמנט כמפלגה החמישית בו.
תוצאות הבחירות ביטאו ניצחון סוחף של מפלגת הלייבור, שזכתה במספר מושבים מספיק לקיום רוב בפרלמנט ללא צורך בהרכבת קואליציה.
הייתה זו הפעם הראשונה שמפלגה השיגה רוב בפרלמנט מאז שינוי שיטת הבחירות ב-1996. היה זה הניצחון השלישי בגודלו (באחוזים) בהיסטוריה של המפלגה.
מועמדי המפלגה ניצחו בבחירות ב-71 מתוך 72 מחוזות הבחירה ונטלו רבים מהם מידי מועמדי המפלגה הלאומית.
הצלחת המפלגה בבחירות יוחסה בעיקרה לשביעות הרצון בציבור מהאופן שבו ניהלה ממשלתה של ארדרן את ההתמודדות עם מגפת הקורונה במדינה.
הפסדה של המפלגה הלאומית היה השני הגרוע ביותר בהיסטוריה שלה.
התוצאות הרשמיות של הבחירות פורסמו ב-6 בנובמבר.
הפרלמנט ה-53 נפתח ב-25 בנובמבר.
הבחירות המוניציפליות בפריז התרחשו ב-15 במרץ 2020, כחלק מסבב הבחירות המוניציפליות בצרפת.
הסיבוב השני שתוכנן מראש להתקיים ב-22 במרץ 2020, נדחה עקב מגפת הקורונה בצרפת הסיבוב השני התרחש ב-28 ביוני 2020, ובו אן אידלגו נבחרה מחדש כראשת העיר של פריז.
+הבחירות המוניציפליות בפריז15 למרץ 2020(סיבוב-I) - 28 ביוני 2020 (סיבוב-II)מועמדתאן
בבחירות המוניציפליות של פריז בשנת 2014, אן אידלגו מהמפלגה הסוציאליסטית הצרפתית נבחרה להיות ראשת עריית פריז, ובכך נהייתה לאישה הראשונה שמחזיקה בתפקיד זה.
לפני כן היא שירתה כסגנית ראש העיר במהלך כהונתו של ברטראן דלנואה.
בסיבוב הבחירות השני אידלגו נבחרה על ידי רוב המצביעים, כ-55% מהקולות, והביסה את יריבתה נטלי קוסצ'יסקו-מוריזט ממפלגת UMP (L'Union pour un mouvement populaire המשוייכת לימין-מרכז) על אף שזו סיימה עם יותר קולות בסיבוב הראשון.
בזמן שהרפובליקה בתנועה של הנשיא עמנואל מקרון זכתה ב-12 מתוך 18 מחוזות הבחירה של העיר פריז בבחירות 2017 לבית המחוקקים הצרפתי, ראשת העירייה המכהנת אן אידלגו שמרה על הובלה בפער קטן בסקרים, על אף ביקורת כנגד כמה מפעולותיה כראשת עיר.
בנוסף, על אף שהרפובליקה בתנועה התכוונה לבחור את המועמד בנג'מין גריבו, המתמטיקאי סדריק וילנאי, בחר להמשיך להתמודד ואף הודיע ב-9 בספטמבר על מועמדותו הרשמית.
דווח כי נשיא צרפת עמנואל מקרון ביקש מווילנאי לתמוך בגריבו כדי למנוע בזבוז קולות, וילנאי סירב להענות לבקשתו של מקרון, במיוחד בשל העובדה שהוא רואה את מועמדותו כ"נאמנה לרוחה של מפלגת הרפובליקה בתנועה" בשל היותה תנועה פוליטית שורשית.
על אף היותו של וילאני אהוד כמו גריבו, סיכוייו לזכות נחשבו לנמוכים למדי.
ב-14 בפברואר פרש בנג'מין גריבו לאחר שהודלפו חילופי סקסטינג בינו לבין אישה שהתרחשו 48 שעות לפני מועד ההדלפה, מטעם גריבו נמסר לתקשורת:"במשך יותר משנה משפחתי ואני נתונים להערות משמיצות, שקרים, שמועות, תקיפות אנונימיות, חשיפת שיחות פרטיות גנובות ואיומי מוות.
כאילו כל זה לא מספיק, אתמול הושג שפל חדש." פרישתו של גריבו נחשבת לחריגה עקב העובדה שהציבור הצרפתי נוהג להיות אפתי כלפי יחסים מחוץ לנישואים של פוליטיקאים (לראייה פרנסואה מיטראן).
ההדלפה גונתה מכול קצוות הקשת הפוליטית, מועמד השמאל הרדיקלי לנשיאות צרפת לשעבר ז'אן לוק מלאנשו אמר כי "פרסום תמונות אינטימיות בכוונה לרסק את סיכויו לזכייה של היריב היא פעולה מרושעת," מועמדת הימין הרדיקלי לנשיאות צרפת לשעבר מארי לה פן טענה שגריבו לא היה צריך לפרוש.
ראשת העירייה פריז, הסוציאליסטית אן אידלגו אמרה "לפריזאים מגיע שיח מכבד".
וילנאי צייץ: "ההתקפה שלה היה נתון היא איום לדמוקרטיה שלנו".
ההדלפה נראתה כחדירה לחיים הפרטיים, דבר שנחשב מחוץ לגבולות, חבר האספה הלאומית אלכסי קורבייר ממפלגת צרפת מורדת קרא ל"אמריקניזציה" של המערכת הפוליטית "מצב שבו אנשים צרכים להתנצל על כך שיש להם מאהבות ופילגשים"
הסיבוב הראשון של הבחירות המוניציפליות בצרפת התרחש ב-15 במרץ 2020 כשברקע החלטת הממשלה להחמיר את ההנחיות כחלק מהמאבק בנגיף הקורונה.
ההנחיות המחמירות הקשורות לסגירת ברים, מסעדות ועוד עסקים לא חיוניים נדחו למחרת יום הבחירות.
שרת הבריאות הצרפתית, אגניס בוזין, התפטרה ב-16 במרץ 2020 במטרה להיות המועמדת הראשית של מפלגת הרפובליקה בתנועה.
ההחלטה להקדים את תאריך הסיבוב הראשון בבחירות, הוצדקה בטענה שהיא קריטית לתהליך הדמוקרטי במדינה, חרף החשש מאיחור משמעותי של מועד קיום הסיבוב השני, שכן מספר ההדבקות והמיתות כתוצאה מנגיף הקורונה בצרפת המשיך להאמיר.
בסיבוב הראשון נרשם אחוז ההצבעה הנמוך ביותר (40%) מאז שנת 1971.
הבחירות המוניציפליות נערכות באופן עצמאי בכל אחד מ-20 הרבעים של פריז (Arrondissements) (כאשר רבעים 1,2,3,4 מתארגנים מחדש לגזרת מרכז פריז).
אם בסיבוב הראשון רשימה זוכה בלמעלה מ-50% מהקולות, המושבים מחולקים לכל רשימה באופן פרופורציונלי.
אם אף רשימה לא מגיעה ל-50% מהקולות, מתקיים סיבוב שני.
כל רשימה אשר לא הגיעה לסף של 5% מסולקת ישירות מן הסיבוב השני, וכל רשימה מתחת לסף של 10% אינה יכולה לשבץ את עצמה כמועמדת לסיבוב השני (רשימות שבין 5% ל-10% עדיין מורשות להתמזג עם רשימות אחרות אשר עברו את סף ה-10%).
כל רשימה אשר זכתה בלמעלה מרף ה-10% נחשבת ככשירה להתמודדות בסיבוב השני.
בסיבוב השני כל רשימה שזכתה בלמעלה מ-5% מהקולות נכללת בחלוקת המושבים.
בחלוקת המושבים, מחצית מהמושבים ניתנים אוטומטית לרשימה הזוכה ברוב כבונוס על כך שזכתה ברוב, ושאר המושבים מחולקים באופן יחסי לכל רשימה אשר עברה את רף ה-5% מהקולות בסיבוב השני.
בפתק ההצבעה ישנם שני מקומות בחירה: בחירה למועצת הרובע ובחירה למועצה העירונית.
המושבים מחולקים לפי אותם כללים ואותם פתקי הצבעה, כך שניתן לבחור מועמד גם למועצת הרובע וגם למועצה העירונית (ולעבוד בשני התפקידים).
בדרך כלל, הרשימה הזוכה ברוב הקולות ברובע, לאחר שקיבלה רוב כולל של המושבים (בגלל בונוס הרוב), בוחרת את ראש הרשימה שלה לכהן כראש עיריית הרובע.
לבסוף, מועצת פריז בוחרת את ראש העיר בשלושה סבבים, ונדרש רוב מוחלט בשני הסיבובים הראשונים, או רוב בסיבוב השלישי במידת הצורך.
בסיבוב הראשון בבחירות לראשות העיר פריז לשנת 2020, המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית שתומכת באן אידיאלגו לכהונה שנייה במשרת ראשות העיר פריז, זכתה בקלות ב-30% מהקולות.
המפלגה השמרנית שתומכת ביריבתה ראשידה דאטי, זכתה ב-22%, ומפלגת הרפובליקה בתנועה של הנשיא מקרון אשר תומכת בשרת הבריאות לשעבר אגנס בוזין זכתה ב-17.7%.
המורד ממפלגתו של מקרון, סדריק וילאני, זכה ב-8%.
אידיאלגו נבחרה מחדש לראשות עיריית פריז בסיבוב השני לאחר שקיבלה 50.2 אחוז מהקולות.
בבחירות הללו נבחרו גם ראשי הרבעים ומועצות הרבעים של העיר פריז, המפלגה הסוציאליסטית הצרפתית זכתה ב-10 רבעים, הרפובליקנים זכו בשליטה על 9 רבעים ואקולוגיה אירופית-הירוקים זכו על שליטה ברובע אחד
הבחירות הכלליות בהאיטי אמורות להתקיים בתחילת 2022. הבחירות יתקיימו לצד משאל עם חוקתי.
הבחירות לפרלמנט היו אמורות להתקיים בהאיטי ב-27 באוקטובר 2019, אך נדחו ל-26 בספטמבר 2021, ולאחר מכן נדחו שוב ל-7 בנובמבר.
ב-27 בספטמבר 2021 פירק ראש הממשלה, אריאל אנרי, את מועצת הבחירות, ועקב כך, נדחו הבחירות לתאריך לא ידוע.
על הבחירות תפקח מועצת הבחירות הזמנית (CEP), והן תערכנה בשיטת שני הסבבים, כאשר סבב שני מתקיים אם אף מועמד לא יקבל רוב מוחלט מהקולות בסיבוב הראשון.
הזוכה בבחירות לנשיאות בנובמבר 2016, ז'ובנל מואיז, נכנס לתפקידו ב-7 בפברואר 2017 והיה אמור לכהן עד 7 בפברואר 2022, אך הוא נרצח ב-7 ביולי 2021.
ב-8 ביולי, הודיעה לשכתו של ראש הממשלה הזמני, קלוד ז'וזף, כי אף על פי ההתנקשות, הבחירות עדיין יתקיימו במועד שנקבע על ידי מועצת הבחירות הזמנית.
לאחר מספר שבועות נדחו הבחירות שוב, ובספטמבר נדחו הבחירות לתחילת 2022.
נשיא האיטי נבחר באמצעות המערכת הדו-סיבובית, כאשר סבב שני מתקיים אם אף מועמד לא זוכה ברוב הקולות בסבב הראשון.
119 חברי לשכת הצירים נבחרים בבחירות לתקופות של ארבע שנים, תוך שימוש במערכת דו-סיבובית, אך שונה במעט.
שליש מהסנאט בן 30 החברים נבחרים אחת לשנתיים והשאר נבחרים לכהונה של שש שנים.
הבחירות הכלליות בניו זילנד 1938 התרחשו בתאריך 15 באוקטובר 1938. בבחירות אלו התמודדה לראשונה המפלגה הלאומית של ניו זילנד, שקמה שנתיים קודם לכן.
מפלגת הלייבור הדגישה במהלך מערכת הבחירות את הצלחותיה בתחום הרווחה.
כך התאפשר למפלגה זו לנצח בבחירות ולהשיג רוב גדול ב, ולמנהיגה מייקל ג'וזף סאבג' התאפשר להיבחר לכהונה נוספת בתפקיד ראש ממשלת ניו זילנד.
הבחירות הכלליות בניו זילנד 1938מפלגהמנהיגחברי פרלמנטקולותמס'אחוז±מס'אחוז±מפלגת הלייבורמייקל ג'וזף סאבג'5366.25%528,29055.8%10.1המפלגה הלאומיתאדם המילטון2531.25%6381,08140.3%7.4
הבחירות הכלליות בניו זילנד 1943 התרחשו בתאריך 25 בספטמבר 1943. כמקובל בניו זילנד, הבחירות היו אמורות להיערך במקור ב-1941, שלוש שנים לאחר הבחירות הקודמות.
חרף כך, פרוץ מלחמת העולם השנייה הוביל לדחיית הבחירות.
עד 1943 השתפר המצב בחזית דיו, ואפשר את קיומן של הבחירות בשנה זו.
בבחירות אלו נבחר ראש ממשלת ניו זילנד פיטר פרייזר לכהונה נוספת בתפקיד.
הבחירות הכלליות בניו זילנד 1943מפלגהמנהיגחברי פרלמנטקולותמס'אחוז±מס'אחוז±מפלגת הלייבורפיטר פרייזר4556.25%8 447,919 47.6%8.2המפלגה הלאומיתסידני הולנד3442.5%9402,88742.8%2.5
הבחירות הכלליות בניו זילנד 1946 התרחשו בתאריך 27 בנובמבר 1946. בחירות אלו נערכו חודשיים לאחר מועדן המתוכנן, עקב טעות אנוש.
הבחירות בניו זילנד נערכות בדרך כלל בנובמבר, אך הבחירות הקודמות ב-1943 נערכו בספטמבר עקב אילוצי מלחמת העולם השנייה.
כך יצא שהפרלמנט שנבחר בבחירות 1943 כיהן שלוש שנים וחודשיים, במקום שלוש שנים, כמקובל בניו זילנד.
בבחירות אלו ראש ממשלת ניו זילנד המכהן, פיטר פרייזר, נבחר לכהונה נוספת בתפקיד.
הבחירות הכלליות בניו זילנד 1946מפלגהמנהיגחברי פרלמנטקולותמס'אחוז±מס'אחוז±מפלגת הלייבורפיטר פרייזר4252.5%3 536,994 51.3%3.7המפלגה הלאומיתסידני הולנד3847.5%4507,14948.4%5.6
הבחירות הכלליות בשוודיה נערכו ב-11 בספטמבר 2022, ובמהלכן נבחרו כל 349 חברי הריקסדאג (הפרלמנט), בכל מחוזות הבחירה של שוודיה.
שני המתמודדים המרכזיים על ראשות הממשלה היו ראש הממשלה, שהייתה מנהיגת המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, מגדלנה אנדשון, וראש האופוזיציה, שהוא מנהיג המפלגה השמרנית, אולף קריסטרסון.
תוצאות הבחירות הראו ניצחון דחוק לגוש המרכז-ימין האופוזיציוני על גוש המרכז-שמאל הקואליציוני.
הגוש המנצח כלל לראשונה גם את מפלגת השוודים הדמוקרטים שהייתה מנודה עד אז בימין ובשמאל.
היא התחזקה ביחס לשנת 2018 והפכה למפלגה השנייה בגודלה.
גם מפלגת השלטון הסוציאל הדמוקרטית התחזקה אך בשל החלשות חלק משותפיה היא נאלצה להודות בהפסד לאחר שמונה שנות שלטון.
אולף קריסטרסון, מנהיג מפלגת המתונים (המוכרת כמפלגה השמרנית), הקים ממשלת מיעוט המורכבת ממפלגתו, מפלגת הנוצרים הדמוקרטים והמפלגה העממית הליברלית.
ממשלה זו נשענת מבחוץ על השוודים הדמוקרטים.
תוצאות בחירות 2014, החרם על מפלגת השוודים הדמוקרטים והקמת ממשלת לוון הראשונה בשלהי 2014
מתחילת המאה ה-20 ועד שנת 2002 שלטה בשוודיה המפלגה הסוציאל-דמוקרטית (האחרונה בראשות יירן פרסון) כמעט ללא עוררין.
בעקבות הקמת הברית השוודית (איחוד כוחות של מפלגות מרכז-ימין), הן הצליחו להקים ממשלה בראשות פרדריק ריינפלט שהחזיקה מעמד 8 שנים רצופות.
זה היה הרצף הארוך ביותר של ממשלה לא שמאלית בשוודיה מאז 1932. הממשלה הוקמה על אף שהמפלגה הסוציאל-דמוקרטית נותרה הגדולה ביותר בריקסדאג, הפרלמנט השוודי, אך איחוד מפלגות הימין ("הברית השוודית") זכתה ברוב, ומפלגתו של ריינפלט הכפילה את כוחה.
מצב הכוחות נותר פחות או יותר זהה גם בבחירות 2010 וריינפלט נותר ראש הממשלה.
במקביל, בבחירות 2010 נבחרה לראשונה מפלגת ימין פופוליסטי בשם השוודים הדמוקרטים בהנהגת אימי אוקסון, שמכהן בראשה מאז 2005. המפלגה קיבלה 20 מושבים (מתוך 349) אך נותרה מחוץ לממשלת המרכז-ימין בראשות הברית השוודית.
בבחירות 2014 המצב השתנה באופן דרסטי.
בעוד המפלגה הסוציאל-דמוקרטית בראשות סטפן לוון נותרה עם אותו מספר מצביעים (עלתה במנדט אחד), מפלגתו של ריינפלט נחתכה בכ-20 אחוזים מכוחה טרם הבחירות, כשרוב הקולות עברו למפלגתו של אוקסון, שהתחזקה ב-100% (כלומר, הכפילה את כוחה).
ממשלת ימין יכלה לקום רק בתמיכת השוודים הדמוקרטים, ובניגוד למגמת תוצאות הבחירות.
בעקבות החרמת השוודים הדמוקרטים על ידי כל סיעות הבית, ובמצב העניינים הזה, לאחר מספר שבועות, הושבע לתפקיד ראש הממשלה ראש המפלגה הסוציאל-דמוקרטית, שכיהן בראש ממשלת מיעוט המחזיקה ב-159 מושבים מתוך 349 (כ-43 אחוזים).
האיום הרוסי, משבר הצוללות, המלחמה באוקראינה ואפשרות ההצטרפות לנאט"ו
איום צוללות רוסיות אינו דבר חדש בשוודיה, וראשיתו עוד בימי המלחמה הקרה.
עם זאת, במהלך 8 שנות שלטון המפלגה הסוציאל-דמוקרטית התרחשו יותר ויותר אירועי ביטחון שבוצעו על ידי הצבא הרוסי.
ב-2015, בקיץ 2018 וב-2020 אותרו מספר צוללות לאורך חופי גוטלנד ומספר איים של דנמרק.
לאחר כל אירוע כזה, עלתה רמת הכוננות של הצי השוודי וסירות-קרב פטרלו לאורך החופים.
לאחר הפלישה הרוסית לאוקראינה בראשית 2022 החל דיון על השאלה "האם להצטרף למדינות ברית נאט"ו".
הדיון סבב סביב שתי סוגיות מרכזיות: הראשונה, האם הצטרפות לנאט"ו תרתיע את רוסיה מלתקוף את שוודיה או תהווה תירוץ לתקיפת שוודיה.
השנייה, האם הצטרפות לנאט"ו תגרור את שוודיה למלחמות "באזורים רחוקים", שאין לה כל עניין בהן.
במהלך חודש אפריל 2022 בוצעו מספר סקרים על ידי מספר אמצעי תקשורת, ולפיהם כ-60 אחוזים מאזרחי שוודיה תמכו בהצטרפות לנאט"ו, זאת לאחר שטרם המלחמה אחוז התמיכה סבב סביב 25 אחוזים בלבד.
ראשת ממשלת פינלנד, שכנתה של שוודיה ממזרח, אמרה ש"כ-90 אחוזים מחברי הפרלמנט המקומי תמכו בהצטרפות לנאט"ו".
ב-8 במאי 2022 נערך דיבייט בין כל ראשי המפלגות, ובמהלכו הודיעה ראש הממשלה מגדלנה אנדשון כי "ביום ראשון, 15 במאי, נודיע על החלטתנו בנוגע להצטרפות לנאט"ו".
עם זאת, ב-13 במאי הודיע נשיא טורקיה טאיף ארדואן שטורקיה מתכוונת להתנגד להצטרפות שוודיה ופינלנד לנאט"ו בשל הענקת מקלט לאנשי מפלגת הפועלים של כורדיסטן, הנחשבת לארגון טרור בטורקיה.
הבחירות המקדימות במפלגת העבודה הישראלית כללו את בחירת רשימת המפלגה ויו"ר המפלגה במתכונת דו-שלבית.
הבחירות ליו"ר נערכו ב-18 ביולי 2022 ובהן ניצחה מרב מיכאלי, והבחירות לרשימה לכנסת התקיימו ב-9 באוגוסט, לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש שנערכו ב-1 בנובמבר באותה שנה.
הבחירות המקדימות נקבעו בעקבות החלטת הממשלה לקדם את חוק פיזור הכנסת בעקבות המשבר הקואליציוני שפקד את הממשלה, לאחר מספר חודשים מתוחים סביב היציבות הפוליטית של ממשלת האחדות.
הבחירות התקיימו באופן דיגיטלי, עם מתן חלופה למעוניינים להצביע בארבעה מוקדי הצבעה פיזיים: תל אביב, ירושלים, חיפה ובאר שבע.
על ראשות המפלגה יכלו להתמודד רק חברי המפלגה שהתפקדו לפני מועד ה-18 בינואר 2022.
ב-5 ביולי הכריז בפייסבוק ערן חרמוני, מזכ"ל המפלגה, על התמודדותו מול מיכאלי על ראשות המפלגה.
ב-8 ביולי קרא למיכאלי בלבד לעימות רעיוני בפוסט בפייסבוק, ולא התייחס ליתר המתמודדים שהתמודדותם נפסלה מספר ימים לאחר מכן.
על התמודדותו של חרמוני נטען שהיא מחאתית ברובה, לאחר הבעת הביקורת החריפה כנגד התנהלות מיכאלי כיו"ר.
מיכאלי זכתה לתמיכה פומבית רבה במהלך הקמפיין, הכולל הבעת תמיכה של כלל חברי הסיעה וראשי הרשויות המקומיות שכיהנו בזמן הבחירות.
בהצבעה האינטרנטית ברובה השתתפו 15,070 מחברי המפלגה, שהם 43% מהחברים הרשומים בה, והסתיימו בזכייתה של מיכאלי שזכתה ב-12,429 קולות, הם 82.48% מהמצביעים.
זוהי הפעם הראשונה בה מתמודד בבחירות המקדימות במפלגת העבודה מצליח לנצח פעמיים ברציפות מאז הונהגה שיטת הפריימריז במפלגה.
הבחירות לרשימת המפלגה לכנסת ה-25 התקיימו ב-9 באוגוסט.
הבחירות התקיימו באופן אלקטרוני דרך אתר אינטרנט ייעודי להצבעה, כמו כן היו 4 מוקדי הצבעה פיזיים בערים: תל אביב, ירושלים, חיפה ובאר שבע.
במסגרת תיקון החוקה שהעבירה מיכאלי בוועידת המפלגה ב-2021, רשימת המפלגה לכנסת תבנה בשיטת "ריץ' רץ' מגדרי", כך שהרשימה תורכב מנשים וגברים לסירוגין באופן שוויוני.
ביום הבחירות הצביעו 57.4% מבעלי זכות הבחירה, 22,679 מתפקדי המפלגה.
המנצחת המובהקת הייתה נעמה לזימי, שזכתה ל-13,579 קולות והוצבה במקום השני אחרי היו"ר מיכאלי, בעוד שבבחירות הקודמות הוצבה במקום ה-10 בלבד.
שרי המפלגה המכהנים, עמר בר-לב שהוצב במקום השני ברשימה בעקבות הבחירות הקודמות ונחמן שי, הוצבו במקומות התשיעי והשבעה-עשר בלבד, מקומות לא ריאלים לאור סקרי הבחירות.
רשימת מפלגת העבודה לכנסת ה-25 לאחר תוצאות הבחירות המקדימות:
הבחירות המקדימות בליכוד בשנת 2022 הן הבחירות המקדימות במפלגת הליכוד בהן בחרו כלל מתפקדי הליכוד את הרכב רשימת הליכוד בבחירות לכנסת ה-25. הבחירות התקיימו ב-10 באוגוסט 2022 בהצבעה פיזית באחד מכ-110 אתרי הצבעה.
בבחירות הייתה אמורה להיות גם התמודדות לראשות הליכוד, המועמד היחיד היה יו"ר הליכוד בנימין נתניהו ולכן הוא שובץ לתפקיד ללא בחירות.
בבחירות חברי הליכוד שהם בעלי זכות ההצבעה בחרו 12 מועמדים ברשימה הארצית, ובנוסף, המצביע בחר את נציג המחוז שלו.
בנוסף בחרו המצביעים למעטפה פתק 'בעד' או פתק 'נגד' בנושא הצעת היו"ר נתניהו, לתת לו לשריין חמישה מועמדים ברשימת הליכוד – ההצעה אושרה.
שעות ההצבעה המקוריות היו בין השעות 09:00–21:00, אך הן הוארכו ביום הבחירות עד לשעה 22:00 ושוב עד ל-22:30.
סכום ההוצאה המקסימלי למועמד הוא 330,630 ש"ח בהתאם לחוק המפלגות, חברי כנסת מכהנים מקבלים החזר הוצאות עד לסכום זה מקופת המדינה ואינם יכולים לקבל תרומות.
מועמדים אחרים יכולים לקבל סכום זה בהלוואה מהמדינה או מתורמים.
הרכב הרשימה מורכב מכמה מגבלות והצבעות שיוצרות רשימה אחת.
בתחילה משובץ יו"ר המפלגה והמועמדים המשוריינים על ידו, לאחר מכן משובצים נבחרי הרשימה הארצית במקומות שהוקצו להם.
בשלב זה לפי הצורך משבצים את המועמדים המתאימים כך שהבטחות הייצוג יתקיימו ובכך דוחקים לאחור את מועמדי הרשימה הארצית.
לאחר מכן משבצים את מועמדי המחוזות (ויו"ר המפלגה בוחר מועמדי כבוד במקומות 118-120).
מרבית המתמודדים עושים זאת דרך הרשימה הארצית בה כלל בעלי זכות ההצבעה בוחרים.
ההצבעה נעשית על דף בו מסמנים בדיוק 12 מועמדים נבחרים שמקבלים תמיכה זהה.
ברשימה הארצית מתמודדים חברי הכנסת ומועמדים נוספים.
התחרות ברשימה הארצית קשה ביחס לבחירה המחוזית.
חברי הכנסת שנבחרים במקומות נמוכים ברשימה הארצית מוצאים עצמם מחוץ לכנסת שכן תוספת מקומות למחוזות, למשוריינים ולהבטחות הייצוג דוחקים אותם לאחור גם כאשר הליכוד זוכה במספר מנדטים רב ממה שהיו לה בכנסת היוצאת.
מפלגת הליכוד דואגת לכך שיהיו ברשימתה נשים, עולים, לא יהודי וחרדי.
לשם כך בתוך הרשימה הארצית ישנם מקומות שמורים למגזרים אלו.
אם המועמדים הצליחו להגיע למיקום גבוה יותר מהמיקום השמור המקום מתפנה עבור הרשימה הארצית.
לעומת זאת, אם אחד מבני המגזר לא הגיע למיקום המועמד הקרוב ביותר שעומד בהגדרות הייצוג מוקפץ אל המקום השמור והמועמד שהיה בה זז לאחור במקומות השמורים לרשימה הארצית.
מועמד לא יכול להתמודד עם אפשרות להבטחת ייצוג כפולה ועליו לבחור מראש את הבטחת הייצוג הרצויה לו.
כך אם לא נבחרה אישה לעשרת המקומות הראשונים תשובץ האישה שקיבלה את מספר הקולות הרב ביותר במקום העשירי וכך אם לא נבחרו שתי נשים ב-20 המקומות הראשונים תשובץ האישה השנייה במספר הקולות במקום ה-20 וכן הלאה.
במקום ה-25 ישנה הגבלה נוספת על המשובצת היא צריכה להיות חדשה - כך שלא כיהנה כחברת כנסת או שרה או כסגנית שר.
עולה חדש - במקרה בו לא נבחרו שני עולים חדשים במקום גבוה מהמקום ה-33 יקודם למקום זה עולה שזכה במספר הקולות הגבוה ביותר שמתחת למיקום זה ברשימה.
עולה הוא מי שעלה החל משנת 1983. אם לא ייבחר אף לא עולה אחד מעל מקום זה המשבצת תקדם עולה יחיד.
צעיר - במקרה בו לא נבחר צעיר במקום גבוה מהמקום ה-40 יקודם למקום זה המועמד הצעיר שזכה במספר הקולות הגבוה ביותר.
מועמד במשבצת זו צריך להיות בן פחות מ-35 שנים.
לא יהודי - במקרה בו לא נבחר לא יהודי במקום גבוה מהמקום ה-44 יקודם למקום זה המועמד הלא יהודי שזכה במספר הקולות הגבוה ביותר.
חברי ליכוד שכיהנו בכנסת או עולים אינם יכולים לקבל הבטחת ייצוג זו.
חרדי - במקרה בו לא נבחר חרדי במקום גבוה מהמקום ה-45 יקודם למקום זה המועמד החרדי שזכה במספר הקולות הגבוה ביותר.
על מנת לחבר את הליכוד עם המחוזות השונים ולהכניס חברים חדשים הליכוד שומר מקומות ברשימתו עבור נציגי המחוזות.
המחוז שבו מספר בעלי זכות הבחירה הרב ביותר מקבל את המקום הראשון השמור למחוזות, המחוז הבא במספר בעלי זכות ההצבעה מקבל את המקום הבא וכן הלאה.
המקומות השמורים למחוזות פזורים לאורך הרשימה.
חברי המחוז יקבלו דף הצבעה של המחוז אליו הם משתייכים, בכל קלפי ברחבי הארץ שיבחרו, ובו יסמנו מועמד אחד.
לאחר פסק הדין חברי הליכוד עודכנו ומועד הבחירות נדחה.
ייתכן ובערעור על הכרעת בית הדין לבית המשפט המחוזי כללי הבחירה ישתנו שוב ומועד הבחירות יידחה.
מרכז הליכוד אישר בתקנון הבחירות לאפשר ליו"ר התנועה במקומות 14, 16, 28, 37, 43 על חשבון דחיקת הרשימה הארצית לאחור.
לאחר מכן חבר הכנסת לשעבר שבח שטרן עתר לבית הדין של הליכוד בטענה שאין היתר בחוקת הליכוד לקבוע שריונים ליו"ר התנועה.
במקביל עו"ד אביעד ויסולי עתר בטענה שהסמכת מרכז הליכוד לשריין פגה בעקבות החלטת בית משפט בעתירה אחרת.
בית הדין של הליכוד דן בעניין והכריע שיש לקבל את העתירות באופן חלקי, לבטל את סעיף 15 בתקנון הבחירות ולהביא בפני כלל מתפקדי הליכוד את ההכרעה "בעד או נגד הצעת היו"ר לאפשר לו לשריין את המקומות הללו ולהביא את השמות לאישור מזכירות התנועה...".
בבחירות מתפקדי הליכוד הכריעו בשאלה האם הם בעד הצעת יו"ר הליכוד בנימין נתניהו.
במקרה בו לא יעשה נתניהו שימוש בשריונים או בחלקם המקום יתפנה ומועמדי הרשימה הארצית יקודמו במעלה הרשימה
מסיבה לא ידועה המיקום המשוריין ה-28 הוחלף במיקום ה-27 בדף ההצעה שהוצגה לבוחרים בקלפיות.
ועדת הבחירות של הליכוד אישרה את המיקומים כפי שהופיעו בדף ההצעה לבוחר עם המיקום המשוריין ה-27. לאור זאת, המקומות שנתניהו רשאי לשריין בהם הם המקומות 14, 16, 27, 37, 43.
המחלוקת סביב מועמדותו של דודו לניאדו
דודו לניאדו התמודד על יצוג מחוז תל אביב שבמשבצת ה־38 ברשימת הליכוד.
תחילה התפרסם שבעברו לניאדו הורשע בעברות פליליות ויו"ר ועדת הבחירות של הליכוד מנחם נאמן פסל את מועמדותו ב־4 באוגוסט.
ב־8 באוגוסט קיבל בית הדין של הליכוד את ערעורו של לניאדו על ההחלטה ואישר ללניאדו להתמודד.
בשלב זה יו"ר התנועה בנימין נתניהו הפיץ ברשתות קריאה לבוחרי הליכוד שלא להצביע עבור לניאדו אלא לאחרים ש"בחירתם לא תגרום לליכוד נזק מיותר".
היועץ המשפטי של הליכוד, עו"ד אבי הלוי, הגיש ערעור על החלטת בית הדין של הליכוד.
הערעור התקבל ובית המשפט המחוזי בתל אביב פסל את החלטת בית הדין של הליכוד בטענה שלא נומקה מספיק.
מפאת קוצר הזמן ושעת קבלת ההחלטה כ-9 שעות לפני פתיחת הקלפיות, לא נותר זמן לערעור לעליון ובכך נמנעה בפועל התמודדותו של לניאדו בבחירות המקדימות בליכוד.
טפסי ההצבעה כבר הודפסו עם שמו של לניאדו ושמו נמחק בקו באופן ידני בחלק מהקלפיות, אך בכל זאת כמחאה הצביעו כמה עשרות בוחרים את שמו.
בהמשך ערער לניאדו על החלטת בית המשפט המחוזי לבית המשפט העליון, שביטל את פסק דינו של בית המשפט המחוזי והכשיר את מועמדותו של לניאדו, אך מפאת קוצר הזמן עד להגשת הרשימות לכנסת, הוחלט בסיעת הליכוד כי לא יתקיימו בחירות חוזרות במחוז תל אביב.
בהצבעה לשריון ללא־יהודי במקום ה־44 זכה חבר הכנסת לשעבר איוב קרא ברוב לעומת עפיף עבד.
עבד עתר לבית הדין של הליכוד, שביטל את מועמדותו של איוב קרא בגלל שכיהן בכנסת שנה וחצי לפני כן והכריז על בחירתו של עבד למשבצת המיעוטים.
ערעור של קרא לבית המשפט העליון נמשך על ידי קרא בהמלצת השופטים.
הבחירות המקדימות במרצ (2022) היו בחירות מקדימות במפלגת מרצ אשר כללו הן את בחירת יו"ר המפלגה והן את רשימתה לקראת הבחירות לכנסת העשרים וחמש שנערכו יחד ב-23 באוגוסט 2022. מספר בעלי זכות ההצבעה הוא 18,961. ההצבעה ברובה הייתה מקוונת, אחוז ההצבעה עמד על כ-81%.
הבחירות המקדימות נקבעו בעקבות החלטת הממשלה לפזר את הכנסת בעקבות המשבר הקואליציוני.
בחודש פברואר 2022 קבעה ועידת מרצ חוקה חדשה, ובה נקבעה בסעיף 297 הוראת שעה לפיה בבחירות לכנסת העשרים וחמש ייבחרו מועמדי המפלגה לכנסת בידי כלל מתפקדי מרצ.
בנוסף נקבע כי ככל שיוקדמו הבחירות לכנסת הרי שתקופת האכשרה תקוצר ל-32 ימים.
ב-21 ביולי אישרה ועידת מרצ את הצעתה של ועדת הבחירות להאריך את תקופת ההתפקדות לשם הצבעה בבחירות עד 31 ביולי, ושבוע לאחר מכן אישרה הוועידה הצעה לקביעת קריטריונים לצורך הצבעה מקוונת.
ב-3 באוגוסט קבעה ועדת הבחירות כי החלטת ועידת מרצ יוצרת אפליה לכאורה בין שני סוגים של מצביעים, ולכן קבעה כי תתאפשר הצבעה מקוונת לכל מצביע המעוניין בכך וכן על פריסתן של קלפיות פיזיות במקומות שונים בארץ בהתאם למספר המתפקדים באותו היישוב.
סכום ההוצאה המקסימלי למועמד הוא כ-129,000 ש"ח בהתאם לחוק המפלגות, חברי כנסת מכהנים מקבלים החזר הוצאות עד סכום זה מקופת המדינה ואינם יכולים לקבל תרומות.
הבחירות לתפקיד יו"ר המפלגה היו בתאריך 23 באוגוסט.
התמודדו על התפקיד חבר הכנסת המכהן יאיר גולן וחברת הכנסת לשעבר זהבה גלאון שכיהנה בעבר בתפקיד יו"ר מרצ.
ב-6 ביולי הודיע יאיר גולן, סגן שרת הכלכלה, כי יתמודד על ראשות מרצ.
ב-19 ביולי הכריזה על התמודדותה גם זהבה גלאון, יו"ר מרצ לשעבר אשר פרשה מראשות המפלגה ומהכנסת תוך כדי הבחירות לראשות מרצ ב-2018.
שר הבריאות והיו"ר המכהן ניצן הורוביץ הודיע ב-12 ביולי כי לא יתמודד על ראשות המפלגה אך יתמודד לרשימה לכנסת.
בבחירות ניצחה זהבה גלאון ברוב של כ-60%.
לפי החלטת ועדת הבחירות, הבחירות לרשימת מרצ לכנסת בבחירות לכנסת העשרים וחמש יתקיימו בו בזמן עם ההצבעה לתפקיד היו"ר, כלומר ללא תלות בין ההצבעות.
כמו כן, ניתן היה להגיש טופס על ההתמודדות, בתנאי שעומדים בקריטריונים הקבועים בחוק בנוגע לכשירות לכנסת וכן ב-32 ימי תקופת אכשרה, עד ל-3 באוגוסט.
ההצבעה התנהלה באופן בו כל מצביע בחר ארבעה שמות מבין המתמודדים.
על פי סעיף ב' בחוקת המפלגה יש בכל מוסדות המפלגה, ובכלל זה ברשימה לכנסת, הבטחת ייצוג של 40% לכל מגדר, ולכן תיתכן "הקפצת" מועמדים ברשימה בהתאם לתוצאות האמת.
עוד בטרם הגשת המועמדויות לרשימה, ב-5 ביולי הודיע עיסאווי פריג', השר לשיתוף פעולה אזורי המכהן, על אי-התמודדותו לרשימה; וכך עשתה גם ב-15 ביולי תמר זנדברג, השרה להגנת הסביבה המכהנת.
הבחירות המקדימות במפלגת הליכוד (נקראות גם: הפריימריז בליכוד) הן בחירות מקדימות הנעשות בקרב מתפקדי מפלגת הליכוד כדי לקבוע את רשימת הליכוד בבחירות הכלליות לכנסת ישראל.
הבחירות המקדימות מעוגנות בחוקת הליכוד.
בבחירות רשאים להצביע מתפקדי ליכוד שצברו ותק של 18 חודשים במפלגה ושילמו דמי חבר.
הליכוד הוקם ב-13 בספטמבר 1973, לקראת הבחירות לכנסת השמינית, כרשימה משותפת למספר מפלגות ותנועות.
תנועות אלו שמרו על מוסדותיהן המפלגתיים.
הרשימה לכנסת הורכבה, על פי מפתח מוסכם, מנציגי התנועות השונות.
עד בחירות 1973 נקבעה רשימת המועמדים באמצעות ועדה מסדרת של כמה מבכירי המפלגה.
לקראת הבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 היו מועמדי תנועת החרות בתוך רשימת הליכוד למפלגה הגדולה הראשונה שעברה לבחור את מועמדיה בהליך של בחירות פנימיות במרכז המפלגה, במה שכּונה אז "שיטת השביעיות".
שיטה זו שירתה את המפלגה עד בחירות 1992, שבהן איבדה את השלטון.
כחלק מלקחי ההפסד החליט הליכוד להרחיב את זכות הבחירה אל כלל מתפַּקדי המפלגה, שיטה שיושמה בבחירות לראשות הליכוד ב־1993 ובבחירות 1996.
לאחר ניסיון בודד של פריימריז בשיטה החדשה, הוביל בנימין נתניהו, בכהונותיו הראשונות בתור מנהיג הליכוד וראש הממשלה, מהלך שנועד להחזיר את הכוח לבחור את מועמדי המפלגה לכנסת למרכז המפלגה.
היוזמה לביטול הפריימריז נידונה בכינוס מרכז הליכוד בסוף 1997. בכינוס זה הוביל אביגדור ליברמן מהלך שכּפה הצבעה על ביטול הפריימריז, על אף התנגדותם של מרבית שרי הליכוד וחברי הסיעה.
לאחר הכינוס ב-1997 חזרה מפלגת הליכוד לשיטה בה חברי מרכז הליכוד בוחרים את מועמדי המפלגה.
בתקופה זו נשמעה ביקורת על כך ששיטה זו גרמה לכך שלעיתים קרובות אולצו השרים, חברי הכנסת והמועמדים עתידיים, לתת עדיפות לרצונם של חברי מרכז על פני כלל חברי המפלגה.
במקרים קיצוניים הדבר הגיע לכדי חשד לשחיתות, כדוגמת פרשת המינויים הפוליטיים בה נחשפו מקרי שחיתות של מינויים של חברי מרכז ומקורבים כדי לזכות בתמיכה.
לקראת בחירות 2006, בד בבד עם הצבעת חברי מרכז הליכוד על זהותם של המועמדים למפלגה, אישר מרכז הליכוד בהצבעה גלויה את שינוי השיטה באופן שהשיב לחברי המפלגה את הזכות לבחור את מועמדי הרשימה.
מאז הבחירות לכנסת ה-18 (בחירות 2009) חזר הליכוד לבחור את מועמדיו לכנסת בשיטת הפריימריז הרחבה בה כל מתפקדי הליכוד רשאים לבחור את הרשימה לכנסת.
לא בכל מערכת בחירות כלליות התקיימו בחירות מקדימות בליכוד.
לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש בוטלו הפריימריז לרשימת ליכוד והמועמדים לכנסת נשארו באותו מיקום, עם השריון למועמדי כולנו בראשות יפעת שאשא-ביטון.
מרבית המתמודדים עושים זאת דרך הרשימה הארצית, בה כלל בעלי זכות ההצבעה בוחרים.