tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מרבית הזכרים מגיעים לאורך 66 סנטימטרים והנקבות הגדולות יותר מגיעות לאורך 115 סנטימטרים.
הנקבות גם מאריכות ימים יותר, ומגיעות לגיל 20–60 שנה, בעוד הזכרים מגיעים רק לגיל 23. הצלופח בעלי סנפיר גבי מוארך ביותר שאורכו כשני שלישים מאורך הגוף, ממנו קיבל את שמו, הנפרש עד לזנב.
סנפירי החזה קצרים מאוד ומצויים בקדמת הגוף והראש גדול עם לסתות בעלות שפתיים מודגשות המגיעות אל מאחורי העיניים.
עור הצלופח חלק למגע וצבעו אפור-ירוק עד חום והבטן בהירה.
זרמי אל ניניו עלולים לפגוע בהתקדמותם.
הבוגרים מסתתרים בין סלעים ומחפשים מזון כאשר חמים מספיק.
הם ניזונים בתחילת חייהם מזואופלנקטון ומזחלי חרקים.
לאורך גדילתם והתבגרותם הם ניזונים מדגים שונים כמו טרוטה ומדגים מהמשפחה Galaxiidae, אך גם נשמעו דיווחים שצלופחים כבר טרפו עופות מים קטנים.
צלדמלק (בהונגרית: Celldömölk) היא עיר במחוז ואש שבמערב הונגריה.
אחת מערי התיירות הגדולות בהונגריה.
בשנת 1840 הגיע לעיר יהודי אחד אליו הצטרפו ברבות השנים משפחות נוספות.
הקהילה השתייכה לזרם הנאולוגי ובשנת 1874 נוסדה בעיר חברה קדישא והוקצה שטח לבית עלמין.
בשנת 1908 הוקמו במקום בית כנסת ותלמוד תורה.
באותן שנים פרשו מספר משפחות חרדיות מהקהילה ויסדו קהילה אורתודוקסית קטנה שהקימה בית כנסת משלה.
בית הספר היהודי היה משותף לשתי הקהילות.
רב הקהילה היה הרב מרדכי גרינברג, תלמידו של בעל השבט סופר מפרשבורג.
יהודי הכפר תמכו ברעיון הציוני ואף תרמו בעין יפה לקרנות הלאומיות ועודדו את הוראת השפה העברית.
בשנת 1930 חיו בצלדמלק 451 יהודים.
בימי הטרור הלבן נרצחו ארבעה מיהודי העיר בידי פורעים שהוסתו על ידי כומר העיר.
בית הדין ההונגרי קיבל בהבנה את מניעיהם של הרוצחים ולא הענישם.
במאי 1944 נלקחו יהודי צלדמלק ליאנושהאזה בה רוכזו כל יהודי הסביבה ומשם הועברו לגטו בשארוואר.
ב-8 וב-10 ביוני הובלו יחד עם כל יושבי הגטו בקרונות למחנה אושוויץ.
לאחר מלחמת העולם השנייה חזרו לעיירה כ-94 יהודים, רובם יהודים שנלקחו לעבודות הכפייה.
וניסו לחדש את חיי הקהילה אך במהלך השנים עלו רובם לישראל.
בשנות השישים של המאה ה-20 נותרו בצלדמלק ארבע משפחות יהודיות.
אנדור נמט (1891 – 1953) היה סופר, משורר, מתרגם ספרותי, מבקר יהודי-הונגרי.
מיהאי בורוש (במקור מיקשה ויינר, 1877 – 1945) היה סופר, עיתונאי, תסריטאי, אסתטיקאי יהודי-הונגרי, מהנדס ראשי ברכבות הונגריה (מ.א.ב).
צלוביוז הוא דו-סוכר, המורכב משתי מולקולות גלוקוז הקשורות בקשר גליקוזידי ביתא 1–4. במולקולת צלוביוז 8 קבוצות כהל (OH) ולכן יוצר הרבה קשרי מימן בתוך המולקולה ועם מולקולות שכנות.
ניתן להפיק צלוביוז מפירוק אנזימטי של תאית וחומרים עתירי תאית כדוגמת סיבי כותנה או נייר.
צלופחול קטן (שם מדעי: Ammodytes tobianus) הוא מין של דג ימי ממשפחת הצלופחוליים, המצוי במימי האוקיינוס האטלנטי המזרחי שלחופי אירופה.
הצלופחול הוא דג קטן יחסית, המגיע עד לאורך של 20 ס"מ והוא דומה אך קטן יותר מהמין Hyperoplus lanceolatus, שמגיע עד לאורך 35 ס"מ.
מבנה גופו דק והוא בעל ראש דק ומחודד עם לסת תחתונה ארוכה מעט מהעליונה ובתוכה שיניים חדות וקטנות.
לדג רעמת סנפירי גב ושת נמוכים וזנב מפוצל.
צבע הדג הוא לרוב ירוק-ירקרק בגב והצידיים מעט כהים כשהבטן בצבע כסף.
דגים צעירים מגיעים לבגרות עד גיל שנתיים ויכולים לחיות 7 או 8 שנים.
דג זה הוא אוכל פלנקטון הניזון מטרף קטן של זואופלנקטון הכולל דגיגים, חסילונים ומגוון חסרי חוליות.
הדג מתרבה בעיקר בימים הצפוניים והממוזגים, לרוב בעומק של עד 30 מטרים ולעיתים מסתמך על שרטונים או על חופי חול, בהם הוא מתחפר.
הדג ניזון בעיקר בלילה והוא נפוץ בלהקות גדולות המושכות אחריהם מגוון טורפים, בעיקר עופות ימיים אך גם כלבי ים, דגים טורפים ועוד.
להקות גדולות של הצלופחול חיו לחופי בריטניה והים הצפוני אך דיג מופרז גרם לקהילה להתמוטט ולהשפיע על הצלחת הרבייה של עופות ימיים רבים כמו קורמורניים, תוכי ים, יסעור שחפי, ריסות ושחפיות.
צלוב-מקור התוכי (שם מדעי: Loxia pytyopsittacus) הוא מין של צלוב מקור ממשפחת הפרושיים החי בצפון אירופה וצפון-מזרחה.
למין זה אין תת-מינים מסווגים.
צלוב-המקור הוא בעל מבנה מקור כפוף בחלקו העליון ופונה מעלה בחלק התחתון העבה כמו מקור תוכי ומכאן שמו.
הוא דומה למין צלוב-מקור מצוי או צלוב-מקור סקוטי ופלומת נוצותיו דומה מאוד, אף שהוא גדול יותר מהם.
אורכו של צלוב-המקור מגיע לאורך של 16 עד 18 ס"מ ובעל מוטת כנפיים של 27 עד 31 ס"מ ומשקלו 44 עד 58.2 גרם בקירוב, כאשר הזכרים גדולים יותר מהנקבות במעט.
הזכרים בעלי גוני אדום או כתום בעוד הנקבות בעלות גוני ירוק עד צהוב.
מקורו חזק יחסית ומבנהו עוזר לחלץ זרעים אורנים מהאצטרובלים.
תפוצתו היא ביערות מחטניים, לרוב של אורנים או אשוחים בצפון אירופה וצפון-מזרחה (לאורך הצפון של מרכז ומזרח אירופה) וכן במערב רוסיה.
ישנם גם אוכלוסיות שלו החיות בסקוטלנד, מה שמבלבל עם המין הסקוטי.
לרוב הוא יימצא באותו אזור אך הוא עשוי לנדוד דרומה בהיעדר מספיק מזון והוא עושה זאת בלהקות קטנות.
תפוצתו רחבה בטבע והוא איננו בסכנה בטבע.
צלו של ערפד הוא סרט אימה דרמטי משנת 2000 בבימויו של אי.
אליאס מרהיג' ובכיכובם של ג'ון מלקוביץ' ווילם דפו.
הסרט הוא גרסה בדיונית המתארת את הפקת הסרט האילם הקלאסי "נוספרטו" (1922) של הבמאי פרידריך וילהלם מורנאו, ומעלה את האפשרות שהשחקן הראשי ששיחק את הערפד, מקס שרק, היה ערפד אמיתי.
הסרט היה מועמד לפרס האוסקר לאיפור הטוב ביותר, והפסיד ל"הגרינץ'".
על הופעתו, דפו היה מועמד לפרס האוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
וזכה בפרס אינדפנדנט ספיריט לשחקן המשנה הטוב ביותר.
השנה היא 1921. ד"ר פרידריך וילהלם מורנאו, במאי גרמני פורץ-דרך, מתעתד לצלם סרט שיתבסס על הספר "דרקולה" מאת בראם סטוקר.
מאחר שאין להפקה את ההון הנדרש לרכוש את הזכויות, נכתב התסריט תחת השם "נוספרטו" והעלילה מתוקנת במקצת כדי לחמוק מתביעה.
מורנאו, הנחשב בעיני כל מכריו לגאון מבריק ובה בעת אובססיבי ואקסצנטרי, נחוש לשמור את הפרטים בסוד גמור מן העיתונות, ולביים את הסרט בשלמות אמנותית שתתעלה על כל יצירה אחרת.
המפיק אלבין גראו, התסריטאי הנריק גאלן והשחקנים נאנקים להתמודד עם שגעונותיו של הבמאי.
בעוד שהתפקידים הראשיים מאוישים על ידי שחקנים מוכרים, איש אינו יודע מי יגלם את הערפד מטיל-האימה אורלוק, האנטגוניסט.
רק ברגע האחרון נודע לגראו כי שחקן אופי עלום בשם מקס שרק, יוצא התיאטרון של מקס ריינהרדט, זכה בתפקיד.
שרק, חניך שיטת סטניסלבסקי, קיצוני בשיטותיו ונכנס לדמותו באופן מוחלט.
בשל כך, הוא יופיע ביניהם אך ורק באיפור מלא כשהוא מתנהג לכל דבר כרוזן אורלוק.
מורנאו נוטל את הצוות מברלין לאתר צילומים מרוחק בעמקי צ'כוסלובקיה, בטירה עתיקה בהרי הקרפטים.
הכפריים המקומיים מתלוננים על כך שהבמאי מסיר את הצלבים, שלדבריו מפריעים לקומפוזיציה, מהפונדק בו הוא מצלם.
שרק מתגלה לעיני הצוות בסצנה בטירה, וגורם לשחקן שיתוק מרוב פחד.
הרוזן אורלוק חיוור כמת, מדבר במבטא כבד ומתנהג באופן מושלם כערפד.
מורנאו אוסר לאפר אותו, מאחר שהוא דאג לעצמו.
בסצנה אחרת, כשהתאורה נכבית לרגע, שרק נמצא רוכן מעל הצלם במה שנראה כאילו הוא מוצץ את דמו; המפיק גראו פוטר זאת בכך שמדובר ב"מטורף מאסכולת סטניסלבסקי".
הצלם ההמום והרועד הולך ומתחלה עד שאין ברירה אלא להחליפו.
המפיקים נפעמים מאיכויות המשחק של שרק, ואף מבקשים ממנו לחוות את דעתו על ספרו של סטוקר, "בתור ערפד אמיתי": אורלוק עונה ברצינות תהומית, ומתייחס דווקא לבדידותו הנוראית של דרקולה, זווית שהם מתקשים לראות.
הוא תופס עטלף חי ומוצץ את דמו, והתסריטאי אומר לו שהתיאטרון הגרמני זקוק לו.
בעת שחברי צוות זוטרים מתחילים להיעלם, מורנאו מתעמת עם שרק בהיחבא ואוסר עליו לפגוע ביתר, או שההסדר ביניהם לא יתקיים.
הצוות מבחין בכך שהוא לחוץ ועצבני יותר ויותר.
לבסוף, תחת השפעת סמים, הוא מגלה לגראו ולפריץ וגנר, הצלם החדש, את האמת: אורלוק איננו שחקן כלל וכלל.
מורנאו קרא בספר ישן על שושלת עריצים שהתגוררה בסלובקיה ונטען שהם ערפדים, ומצא את אורלוק בעת שתר את טירתם.
בתמורה להסכמתו של הערפד להשתתף בסרט, הובטחה לו השחקנית הראשית גרטה שרדר.
גראו ווגנר מחליטים להרוג את אורלוק בעת צילום הסצנה האחרונה.
בעת הצילומים, שרדר נבעתת לראות שאורלוק איננו מטיל צל.
מורנאו אחוז הדיבוק מרגיע אותה ומצווה עליה להמשיך לשחק.
אורלוק מוצץ את דמה, כאמור גם בתסריט, ונרדם מאחר שהיא מכורה לסמים.
וגנר וגראו תוקפים אותו אך הוא הורג אותם.
מורנאו, שהתמסרותו לסרט כילתה את שפיותו, ממשיך להסריט בעוד הם נאבקים זה בזה.
לבסוף מגיע יתר הצוות, פותח את האשנב ומציף את החדר באור השמש, השורף את אורלוק לאפר.
מורנאו ממשיך לתת הוראות בימוי ולהסריט בעוד שסרט הצילום שלו נגמר מזמן.
הוא עוזב את המסרטה רק כשאחד מאנשי הצוות ההמומים, הפוסעים בינות לגופות עוזריו, נענה לדרישתו להפעיל את הנקש.
ג'ון מלקוביץ' בתפקיד פרידריך וילהלם מורנאו - הבמאי הגרמני המפורסם שמפיק את "נוספרטו".
וילם דפו בתפקיד מקס שרק - השחקן שמשחק את הערפד ב"נוספרטו", ומתגלה כערפד אמיתי.
קתרין מק'קורמק בתפקיד גרטה שרדר - השחקנית הראשית בסרט של מורנאו.
קרי אלווס בתפקיד פריץ ארנו וגנר - צלם הסרט שנכנס לחשדנות כלפי שרק.
הסרט "צלו של ערפד" זכה לביקורות חיוביות מאוד מצד המבקרים, ששיבחו את ההופעות החזקות של ג'ון מלקוביץ' ווילם דפו, וכן את האווירה המיוחדת והמקוריות של הסיפור.
ווילם דפו זכה לשבחים מיוחדים על תפקידו כמקס שרק, ואף היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן המשנה הטוב ביותר.
הסרט הצליח לשלב בין אלמנטים של אימה ומתח לבין סאטירה על תעשיית הקולנוע, והוא זכה למעמד של סרט פולחן בקרב אוהבי ז'אנר האימה והקולנוע האמנותי.
הסרט קיבל ציון של 81% באתר "Rotten Tomatoes" וציון של 71 מתוך 100 באתר "Metacritic".
צלו של ביל הוא סרט דרמה-קומדיה שחורה אמריקאי משנת 2009 בבימויו של טים בלייק נלסון, שגם כתב את התסריט.
הסרט עוקב אחר שני אחים תאומים (שניהם בגילומו של אדוארד נורטון) שנפגשים מחדש לאחר שנים רבות ומתמודדים עם אירועים בלתי צפויים שמשנים את חייהם.
הסרט משלב אלמנטים של פילוסופיה, תרבות אמריקאית דרומית, וסיפור על גאולה ומשפחתיות.
ב-2 באפריל 2010 צלו של ביל הוצג לראשונה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי של טורונטו 2009 בהקרנה מקומית מוגבלת.
הוא לא הצליח להרשים בקופות המקומיים, והרוויח סכום זעום 70 אלף דולר במכירת כרטיסים מול תקציב הפקה של 9 מיליון דולר.
בסך הכל הסרט הרוויח מיליון דולר בלבד וגרם להפסדים לאולפנים.
הסרט מתמקד בפרופסור לפילוסופיה בשם ביל קינקייד (אדוארד נורטון), שחוזר לעיירת הולדתו באוקלהומה לאחר שקיבל ידיעה שקרית על מותו של אחיו התאום, בריידי (גם הוא בגילומו של נורטון).
בניגוד לביל, שחי חיים מסודרים ומבוססים, בריידי הוא סוחר סמים מקומי שעוסק בגידול מריחואנה.
לאחר הגעתו של ביל, הוא מוצא את עצמו מעורב במזימה מסובכת שמערבת את האח התאום, עולם הפשע המקומי, ואת מערכת המשפט.
המסע הזה מאלץ את שני האחים להתמודד עם נושאים של זהות, נאמנות ומשפחתיות.
אדוארד נורטון — בתפקיד ביל ובריידי קינקייד - שני אחים תאומים עם חיים שונים לחלוטין שנפגשים מחדש.
טים בלייק נלסון — בתפקיד בולגור - חברו של בריידי שמסייע לו במזימותיו.
סוזן סרנדון — בתפקיד דייזי קינקייד - אמם של התאומים שמנסה לשמור על שלמות המשפחה.
קרי ראסל — בתפקיד ג'נט - אישה מקומית שמתחילה קשר עם ביל.
ריצ'רד דרייפוס — בתפקיד פאגלי - איש עסקים מפוקפק שמסתבך במזימות של בריידי.
הסרט "צלו של ביל" קיבל ביקורות מעורבות, כאשר הופעותיו של אדוארד נורטון בשני התפקידים זכו לשבחים רבים, במיוחד על היכולת שלו להבדיל בין הדמויות בצורה ברורה ומדויקת.
הבמאי טים בלייק נלסון זכה להערכה על התסריט המורכב והשילוב בין דרמה וקומדיה, אך היו גם מבקרים שטענו שהעלילה מפותלת מדי והמסרים הפילוסופיים לא תמיד ברורים.
הסרט קיבל ציון של 60% באתר Rotten Tomatoes וציון של 58 מתוך 100 באתר Metacritic.
"צִלּוֹ שֶׁל יוֹם קַיִץ" הוא שיר שהלחין וביצע יזהר אשדות, שאת מילותיו כתבה אלונה קמחי.
השיר יצא לאור בשנת 1994 כחלק מאלבומו השני של אשדות, שנקרא "יזהר אשדות".
השיר מתאר מערכת יחסים מורכבת, תוך שימוש בדימויים מהטבע והקיץ כדי לבטא רגשות של געגוע, כאב ואובדן.
המילים מציירות תמונה של אהבה מרה וזיכרונות דועכים, עם שורות כמו "ריח אבק בשערך, אפלולית מבטך, בצילו של יום קיץ הולך ודועך".
הלחן והעיבוד המוזיקלי המינימליסטי תורמים לאווירה האינטימית של השיר.
השיר "צילו של יום קיץ" עוסק בזיכרונות מאהבה שאבדה ובהתמודדות עם הכאב והגעגוע.
דימויי הקיץ המופיעים בו — "ריח אבק בשערך", "אור הדבש של גופך" — מתכתבים עם ניגודים חדים כמו "הכיעור מושל ברחובות" ו"אפלולית מבטך", מה שממחיש את האמביוולנטיות שבזיכרונות אהבה ישנה.
הטבע משמש כמטפורה מרכזית לתיאור השינויים במערכת היחסים, כאשר "יום קיץ הולך ודועך" מסמל את דעיכתה של האהבה.
בעוד שחום הקיץ מתקשר לרוב לתשוקה ולחיים, בשיר הוא מוצג דווקא כמשהו שמתפוגג ונעלם, מה שמדגיש את אובדן החום הרגשי והקשר שהיה בעבר.
השיר בנוי כמונולוג פנימי, שבו הדובר פונה אל אהובה מהעבר או אל דמות סימבולית המייצגת את האובדן.
השימוש בדימויים חושיים חזקים, כמו "טעם הדם של צחוקך" ו"אור הדבש של גופך", יוצר תחושה מוחשית של סערת רגשות.
החזרה בפזמון מחזקת את תחושת הנוסטלגיה והכאב, תוך יצירת תחושת מעגליות שבה הזיכרונות חוזרים שוב ושוב, אך המציאות נותרת קרה ומנוכרת.
העיבוד המוזיקלי והלחן שיצר יזהר אשדות משלימים את האווירה המלנכולית של השיר.
המנגינה נוגה, עם גיטרות ליריות ועיבוד מינימליסטי שמדגישים את הניכור שבטקסט.
שירתו הרגועה והמרוסנת של אשדות נושאת מטען רגשי חזק, שמעצים את תחושת האובדן שבמילים.
"צילו של יום קיץ" נחשב לאחד מהשירים הבולטים ברפרטואר של אשדות והמזוהים ביותר איתו, וזכה להצלחה רבה מאז צאתו.
השיר ממשיך להיות מבוצע בהופעות חיות ונשאר רלוונטי גם שנים לאחר יציאתו, בזכות עיסוקו בנושאים אוניברסליים של אהבה, אובדן וגעגוע.
השיר הוצג כמועמד במצעד הפזמונים השבועי של רשת ג' ב־18 ביולי 1994. הוא זכה להצלחה רבה, וצעד במשך 17 שבועות, עד 27 בנובמבר 1994, ואף הגיע למקום הראשון ב־18 בספטמבר 1994. למרות הפופולריות הגבוהה שלו במצעדים השבועיים, השיר לא נכנס למצעד השנתי של התחנה.
השיר בוצע בהופעות חיות רבות, כולל גרסה מיוחדת במסגרת "ישראל מחוברת" בשנת 2020.
הקליפ לשיר "צילו של יום קיץ" היה הקליפ הרשמי הראשון שבו השתתף יזהר אשדות.
הוא נכתב על פי תסריט מאת אלונה קמחי ובוים על ידי אהרון קפלן, אחיו של המוזיקאי ירמי קפלן.
צילומי הקליפ נערכו באוקטובר 1994 בתוך האנגר בנמל יפו, מה שהעניק לו אווירה אינטימית ותעשייתית.
הקליפ מתמקד בעיקר באשדות עצמו, ומציג אותו מבצע את השיר בסביבה מינימליסטית, תוך שימוש בתאורה דרמטית וצילום המדגיש את תחושת הגעגוע והבדידות שבמילים.
הבחירה בעיצוב הפשוט והמאופק תואמת את אופיו המלנכולי של השיר, ומאפשרת לטקסט וללחן לעמוד במרכז הבמה.
צֶלֶה היא עיר בסקסוניה התחתונה, גרמניה.
העיר שוכנת על נהר אַלֶר (Aller), יובל של נהר ווזר, כ-40 ק"מ צפון-מזרחית מהנובר, בירת סקסוניה התחתונה, וכ-55 צפון-מערבית מבראונשווייג.
אחרי לינבורג, צלה היא העיר השנייה בגודלה בין הנובר להמבורג (הממוקמת 120 ק"מ ממנה).
יש בה עיר עתיקה ובה למעלה מ-400 בתי עץ בסגנון גרמני-מסורתי (Fachwerkhäusern), וטירה בסגנון רנסאנס ובארוק.
צלה מוזכרת לראשונה, בשם "קלו" ("Kellu"), במסמך משנת 993. במאה ה-11 הייתה למקום הזכות להטביע מטבעות.
בשנת 1249 "קלו" (או בשם "טסליס") מוזכרת לראשונה כעיר.
כבר במאה ה-12 היה קיים מגדל מבוצר, שהורחב מאוחר יותר לטירת צלה (Schloss Celle).
בשנת 1301 ניתן ליישוב זכויות עיר, ואז גם החלה בניית כנסיית העיר.
בשנת 1378, צלה הפכה למקום מגוריהם של דוכסי סקסוניה-ויטנברג.
משנת 1433 התגוררו בטירת צלה נסיכי לינבורג.
בשנת 1453 ייסד הדוכס פרידריך החסיד מנזר פרנציסקני מחוץ לשערי העיר, ובאוקטובר של אותה שנה כבר אישר האפיפיור ניקולאוס החמישי את העברת המנזר לעיר.
"העיר העתיקה" היא האטרקציה העיקרית של העיר.
בתי עץ גרמניים מסורתיים מהמאות ה-16 ועד ה-19 שרדו בה ללא פגע במהלך מלחמת העולם השנייה.
בתי העץ של צלה בולטים בכתובות הרבות שלהם, אך בניגוד לערים בדרום גרמניה, הם אינם מעוצבים בפאר יתר.
מאז תחילת המאה ה-20, צלה עשתה מאמץ מיוחד לשמר את בנייני העץ שלה, ובשנת 1907 הייתה אחת הערים הגרמניות הראשונות שאימצו חוק מקומי לשימור בנייני עץ.
בניית טירת צלה מתוארכת לשנת 1292. בתקופה מאוחרת יותר היא שימשה כארמון דוכסים וכמקום ממשל, ועברה הרחבות ושינויים רבים, שהבולט שבהם הוא הקפלה עם ריהוט הרפורמציה המוקדם שלה מהמאה ה-16. במאה ה-17 היא עברה התאמה לסגנון הבארוק.
שינויים משמעותיים בוצעו במאה ה-19 תחת אדריכל החצר ההנוברי גאורג לודוויג פרידריך לאבס (Georg Ludwig Friedrich Laves), והדוגמה הבולטת ביותר לכך היא גרם המדרגות המשתרע אל החצר הפנימית.
הטירה מאכלסת גם תיאטרון הקיים מאז סוף המאה ה-17 והוא התיאטרון הוותיק ביותר בגרמניה שעדיין בשימוש, ומוזיאון.
בית הכנסת של העיר (Celler Synagoge) נבנה בשנת 1740, והוא ממוקם בכיכר בסמוך לעיר העתיקה.
זהו בית הכנסת הבנוי-עץ (Fachwerksynagoge) העתיק ביותר ששרד במדינת סקסוניה התחתונה.
בית הכנסת פעיל גם כיום, והוא משמש גם מוזיאון יהדות צלה, וגם כמרכז התרבות היהודי של העיר.
צֶלְיָאק (דַּגֶּנֶת, בעבר נקראה כָּרֶסֶת; באנגלית: Coeliac או Celiac) היא מחלה אוטואימונית הנובעת מרגישות לגליאדין (Gliadin) גליקופרוטאין (חלבון מורכב עם פחמימה), המרכיב, יחד עם חלבון נוסף בשם גלוטנין, את הגלוטן המצוי בדגנים מסוימים, כגון חיטה, שעורה ושיפון.
בשיבולת-שועל יש חומר קרוב לגלוטן שחלק קטן מחולי הצליאק אינם יכולים לאכול גם אותו.
תאי מערכת החיסון של חולי צליאק מזהים בטעות את הגליאדין שנספג בתאי הדופן הפנימית של המעי הדק כגוף זר, פתוגני, תוקפים את תאי המעי, וגורמים בכך להפרעה בספיגת מזון.
אם הבעיה לא מאובחנת, עלול הדבר לגרום לתסמינים ולסיבוכים שונים.
בחיטה מהווה הגלוטן עד 80% מהחלבון שבגרעין, והוא האחראי לאלסטיות של עיסת הבצק ולכך שהשמרים יכולים בתסיסתם להתפיח את העיסה.
הגלוטן בגרעין מעורב בעמילן והוא ממוקם מבחינה בוטנית באנדוספרם – רקמה טריפלואידית המספקת מזון לגרעין במהלך גדילתו.
בשל היות תסמיני המחלה בלתי ספציפיים , מעריכים כי השיעור האמיתי של חולים במחלה גבוה בהרבה משיעור החולים המאובחנים (כ-1% מכלל האוכלוסייה).
הטיפול היחיד המבטל את כל התסמינים (אך אינו מרפא את המחלה), הוא הימנעות קפדנית מאכילת מזונות המכילים גלוטן.
גורמי המחלה טרם הובהרו לגמרי אך ידוע כי היא קשורה לנטייה גנטית מסוימת .
מחקר מ-2005 העלה כי המחלה מתפתחת במקרים רבים כאשר רקמות הלימפה Peyer's patches שבתחתית המעי הדק אינן מתפקדות כראוי, ובעקבות כך secretory immune-globulin A המנטרל בדרך כלל את השפעת הגלוטן, אינו מופרש או שמופרש בכמות שאינה מספקת.
המחקר מנסה לקשור לבעיות בהפרשת sigA גם מחלות כרוניות אחרות כמו מחלת קרוהן (Crohn), אסתמה ועוד.
מסקנת המחקר היא שהגלוטן מזיק, אך רוב בני האדם מוגנים מפניו.
מצד שני, הרוב המוחלט של הרופאים סבור כי תאוריה זו אינה מבוססת עדיין.
ישנם מחקרים הטוענים שגם הגלוטנין, המעניק לעיסת הבצק את היציבות בזכות מבנה מולקולרי של רשת תלת-ממדית, ולא רק הגליאדין, מכיל רכיבים המזיקים לחולי הצליאק.
ישנן השערות כי הגורם המעודד את התפרצות המחלה הוא פתוגן מסוים, ככל הנראה נגיף, ויש המוסיפים גם לחצים נפשיים.
שמה הלועזי של המחלה צליאק, מקורו במילה היוונית קוליאקוס (koiliakos (κοιλιακός, שפירושה "של הבטן", ובהשאלה – כאבי בטן.
בעברית נקראה במקור המחלה "כרסת" בהתבסס על אחד מתסמיניה הקלאסיים של המחלה הבטן הנפוחה, בעיקר אצל ילדים.
בשלהי 2010 שונה שמה של המחלה לדגנת, בעקבות פנייה של עמותת צליאק בישראל.
הראשון שתיאר את המחלה וטבע את שמה היה הרופא היווני הקדום גלנוס.
ב-1888 הרופא הבריטי סמואל גי (Samuel Jones Gee, 1839–1911) תיאר את המחלה ביתר פירוט.
ד"ר גי המליץ על תפריט נטול עמילן כתרופה יחידה למחלה.
ב-1908 הרופא האמריקני כריסטיאן ארצ'יבלד הרטר (Christian Archibald Herter) המליץ לחולים במחלה לאכול רק חלבונים ושומנים ולהימנע מפחמימות.
בספרות הרפואית נוסף אז למחלה השם Gee-Herter´s disease על שם הרופאים גי והרטר.
ב-1918 המליץ רופא הילדים פרדריק סטיל לחולים להימנע מאכילת לחם.
החל משנת 1936 התנהל מחקר בבית החולים לילדים ג'וליאנה, במסגרת עבודת התיזה של ווילם דיקה (Willem Dicke), אז סטודנט הולנדי לרפואת ילדים נחקרה ההשפעות הדיאטטיות על ילדים חולי צליאק וההשפעה על עקומות הגדילה שלהם.
במחקרו שפורסם ב-1941 סיפר דיקה כי נחל הצלחה בטיפול בילדים על ידי דיאטה ללא לחם וקמח.
המניע למחקרו היה המחסור במרכיבים שהומלצו במחקרים קודמים, דבר אשר דרש מהחוקרים לבודד באופן טוב יותר את המזונות שפוגעים בבריאות החולים.
הצוות הרפואי ודיקה שמו לב לכך שילדים חולי צליאק שלא אכלו לחם או מוצרי חיטה אחרים הראו שיפור בתסמיני המחלה, תובנה זו התחזקה במהלך הרעב בהולנד בחורף 1944–1945 במהלכו היה מחסור רב במקורות מזון שונים.
מחקרו נתמך במחקר מקביל בראשות שרלוט אנדרסון הבריטית, שהעלה כי עמילן וחומרים אחרים בקמח אינם מזיקים, אלא רק הגלוטן.
בשנות ה-60 גילה החוקר האמריקני רובין (Rubin) וחוקרים נוספים בארצות הברית, את הביופסיה של המעי הדק כאמצעי אבחון ראשי למחלה, המשמש עד היום.
החל משנת 2007 בארצות הברית הוכרז 13 בספטמבר כיום המודעות למחלת הצליאק.
למחלת הצליאק פנים רבות (המחלה אף מכונה בשל כך "מחלת אלף הפנים"), ולעיתים היא אף חסרת ביטוי קליני כלשהו.
כאשר המחלה מופיעה בצורתה הקלאסית , קל לזהותה, אך ברוב המקרים המחלה מופיעה בצורות שונות, וקשה לאבחן אותה.
חלק מהמאמרים נוקבים ביחס של 1:10 בין החולים המאובחנים לחולים שאינם מאובחנים, מכאן שהמקרים המאובחנים הם רק קצהו של הקרחון, ולכן חולים רבים הלוקים במחלה אינם יודעים זאת.
כיום, עקב עליית המודעות למחלה, מתגלים יותר ויותר חולים בגיל מבוגר וסביר להניח כי הם חולים במחלה זו תקופה ארוכה.
לחולים במחלה זו אובחנה רמה נמוכה של כולציסטוקינין.
יש סימפטומים רבים המופעים, מביניהם נפיחות בטן המלווה בכאבים, בחילות, הקאות ויציאות שלשוליות מרובות, חיוורות ומצחינות במיוחד.
במקרים קשים יותר אם המחלה מופיעה בגיל צעיר, הפרעות הגדילה והתפתחות.
בבדיקות המעבדה שכיח לזהות אנמיה מחסר ברזל, המתבטאת בחיוורון ועייפות כרונית.
נשים חולות צליאק שאינן נמנעות מגלוטן סובלות מאי פריון, הפלות חוזרות ולידות מוקדמות של ילודים בעלי משקל לידה נמוך.
כמו כן צליאק שלא טופל במשך שנים רבות, מעלה את הסיכון לפתח סרטן מן הסוגים לימפומה של תאי T וסרטן המעי הדק.
הדרך הכמעט-ודאית היחידה כיום לאבחון המחלה היא באמצעות ביופסיה של המעי הדק באמצעות אנדוסקופיה.
בדיקה היסטולוגית של הביופסיה מגלה צלקות וניוון של סיסי המעיים (villi intestinales) – מבנים זעירים דמויי שערות היוצאים מדופן המעי שתפקידם להגדיל משמעותית את שטח הפנים של המעי כדי לשפר את יעילות ספיגת החומרים המזינים.
ישנו מספר זעום של חולי צליאק המגלים תופעות פיזיולוגיות אחרות ולכן הביופסיה קשה לזיהוי במקרים אלה.
מקרה נוסף שבו ביופסיה לא תעזור היא לאחר דיאטה ארוכה ללא גלוטן.
הקישורית הזו מצביעה על שנתיים דיאטה כזמן ממוצע להחלמה של רקמת המעי.
לאחר זמן זה, או במקרה של ילדים שגדלו מגיל צעיר ללא גלוטן, לא ניתן לסמוך על הביופסיה ולא על בדיקת נוגדנים בדם, ולכן בדיקת צליאק חוזרת תתבצע באמצעות בדיקה גנטית או – במקרים מסוימים – אף תתבצע "דיאטת גלוטן" של אכילת גלוטן למספר חודשים ולאחריה בדיקות דם וביופסיה.
בתוך קבוצת הגנים הידועה בשם אנטיגנים לויקוציטיים אנושיים, שהיא עצמה חלק ממשפחת הגנים MHC (משפחה המונה למעלה מ-200 גנים בכרומוזום מס' 6), קיימים שני גנים הקשורים לצליאק, בשמות HLA DQ2 ו-HLA DQ8. אם שני הגנים הללו אינם נמצאים בבדיקה, כמעט ודאי שהחולה אינו סובל מצליאק.
אך הימצאות אחת מהן או שתיהן, היא רק תנאי חלקי שלא מספיק לאבחון המחלה, מאחר שהן מופיעות גם אצל כ־30% מהאוכלוסייה שאינה סובלת מצליאק.
במילים אחרות, בדיקת HLA לאבחון צליאק יעילה כדי לשלול את המחלה, אך אינה מספיקה לאבחון חיובי.
בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 התפתחה השיטה למדידת רמת נוגדני (Immunoglobulin) הגליאדין (מסוגים IgA, IgG) כמדד אבחוני לצליאק.
לאחר מספר מחקרים התברר כי שיטה זו אינה מהימנה מאחר שהתגלה כי לאנשים רבים יש נוגדן לגליאדין אף שאינם סובלים מצליאק.
השיטה שוכללה לבדיקת נוגדני גליאדין מסוג IgA בלבד (לעומת IgG) מאחר שהם נפוצים יותר אצל חולי צליאק.
מצד שני, גם בדיקה זו אינה מהימנה לגמרי מאחר שלאנשים רבים (כ-1 מתוך 700) חסרים מלידה נוגדנים מסוג IgA.
לסיכום – באוכלוסייה ללא חסך IgA הבדיקה נחשבת אמינה יחסית, ובמקרה שאין תופעות מחשידות נוספות היא מחייבת ביופסיה רק בממצא חיובי.
החל משנת 1984 נמצא שיש קשר מובהק בין נוגדני אנטיגן בשם אנדומיזיום (endomysium) לבין מחלת הצליאק, ולאחר שנים נמצא שגם האנטיגן טרנסגלוטאמינאזה (transglutaminase) גורם להיווצרות נוגדן זהה.
לא ברור מה טיב הקשר בין הגלוטן או הגליאדין לבין שני האנטיגנים הללו.
כמו בבדיקה הקודמת, הבדיקה נחשבת אמינה יחסית בנוגדנים מסוג IgA בלבד.
די בכמויות זעירות של גלוטן (מעל 20 חלקים למיליון) ליצירת הנזק הבריאותי.
כסיוע לחולי צליאק, תוויות של מוצרי מזון בישראל המכילים גלוטן מציינות זאת במפורש, על אף שיש בעייתיות רבה בנושא זה.
חברות מזון מסוימות בארץ נוטות לסמן את כל מוצריהן בתווית "עשוי להכיל גלוטן".
בדרך זו הן פוטרות את עצמן מאחריות אם המוצר הכיל גלוטן בטעות.
למרות זאת, לעיתים קשה להקפיד על הימנעות מוחלטת מגלוטן; לעיתים מזונות שאמורים להיות נטולי גלוטן מכילים בטעות כמויות קטנות של החלבון.
בנוסף, שמירה על דיאטה קפדנית לאורך כל החיים אינה קלה עבור אנשים רבים.
מצד שני, מגבלה זו אינה מפריעה להתפתחות ולגדילה מאחר שלכל מוצרי החיטה יש תחליפים תזונתיים (כרבע מאוכלוסיית העולם, בעיקר במזרח הרחוק, אינו צורך כלל דגנים המכילים גלוטן).
המזונות מהם יש להימנע כוללים חיטה, שעורה ושיפון.
לגבי שיבולת-שועל קיימת סוגיה בעייתית: שיבולת השועל עצמה נטולת גלוטן ואולם כל יבולי שיבולת השועל המשווקים לצרכן מעורבים בדגנים המכילים גלוטן.
לכן, ההמלצה הרשמית כיום לחולי הצליאק היא להימנע מצריכת שיבולת-שועל עד להשגת יבולים טהורים.
במעבדות שונות מתקיימים ניסיונות לנטרול הגלוטן והפיכתו לפחות מזיק.
גישות מחקר אחרות תרות אחר חיסון כנגד הגלוטן.
חוקרים אחרים מחפשים אחר גידול דגני אשר יהיה דל בגלוטן.
נכון ל-2017, נחקר שימוש בחוסמי HLA-DQ2 או HLA-DQ8: נמצא כי חולי צליאק בעלי הפלוטיפ HLA-DQ8/DQ2 מציגים תגובה חיסונית נרכשת חזקה.
מספר דרכם נוסו לצורך החלשת התגובה החיסונית והקלה בתסמיני המחלה בחולים אלו.
בין השאר נוסתה אסטרטגיה בה מציגם פפטידים החוסמים את הקולטנים המצויים ע"ג תאי מע' החיסון בחולים אלו ובכך להפחית את התגובה האוטואימונית.
החסימה מתאפשרת עקב זיקה גבוהה יותר בין החסם לנוגדן לעומת קשירת גלוטן טבעי.
קושי עיקרי הוא היכולת של מולקולות חסם אלו להגיע לרירית המעי ולפעול שם, ומכאן שהשימוש באסטרטגיה זו מוגבל.
פיתוח ישראלי חדשני של חברת Ukko עושה ניסיון בשיטה ביוטכנולוגית, על מנת לפתח חיטה המבטאת את הגן היוצר את חלבון הגלוטן, אך בצורה שלא יזוהה על ידי מערכת החיסון.
צַלַּחַת-פֶּטְרִי היא כלי מעבדתי שקוף ודק לגידול חיידקים, פטריות ותרביות רקמה לצורך אבחון רפואי ומחקר מיקרוביולוגי.
צלחות הפטרי הראשונות היו מזכוכית, וכיום משתמשים בצלחות פלסטיק.
ניתן להשתמש מחדש בצלחות פטרי מזכוכית לאחר סטריליזציה, בעוד שצלחות מפלסטיק הן חד-פעמיות.
עבור חלק מהשימושים בצלחת הפטרי מונח מצע, למשל אגר המכיל חומרי מזון לצורך גידול המיקרואורגניזמים ועבור חלק, דוגמת תרבית תאים, אין צורך בכך.
הצלחת נקראת על שמו של יוליוס ריכרד פטרי, בקטריולוג גרמני, שהמציא את הכלי בזמן שעבד עבור רוברט קוך.
צַלַּחַת היא כלי מטבח בסיסי הנועד להכלת והגשת מזון.
קיימים סוגים וגדלים שונים של צלחות המיועדים לשימושים שונים.
צלחת קעורה (קערה) משמשת להגשת מרק או מזון נוזלי אחר, בעוד שצלחת שטוחה משמשת להגשת מזון מוצק.
פנכה היא קערית קטנה ותחתית היא צלחת קטנה, שעליה מעמידים כוס או ספל.
חיילים בתנאי שדה משתמשים כצלחת בפָּנַךְ (מסטינג), שתי קערות מתכת מלבניות, שכל אחת מהן מצוידת בידית מתקפלת.
מקור המילה באנגלית – mess tin (מילולית – פחית ארוחה).
בעבר הצלחת יוצרה מעץ או מחרס.
עם התפתחות הטכנולוגיה נוצרו צלחות מחומרים נוספים, כמו זכוכית, מתכות ופלסטיק.
בארץ ישראל נתגלו צלחות רבות בחפירות ארכאולוגיות, בין היתר בחורבת קומראן, שם נתגלו מאות צלחות וקערות מחרס, ובמערות המפלט של מרד בר כוכבא במדבר יהודה, שם נתגלו גם צלחות מזכוכית.
כיום ישנו מגוון רחב של צלחות חד-פעמיות, שעשויות מפלסטיק, נייר, ריקועי אלומיניום דקים (נייר כסף) וכן שילוב של נייר ואלומיניום, חרס, עלים דחוסים (בהודו וסרי לנקה) וצלחות מעלי בננה טריים באיים.
בעבר הרבו להתייחס אל עצמים בלתי מזוהים שנצפו לכאורה בשמים בכינוי צלחת מעופפת כינוי זה ניתן לרוב לעצמים שהגיעו או נחתו לכאורה מהחלל או עצמים שעפים/מרחפים בשמים.
צלחת מעופפת אחרת היא פריזבי, צלחת שטוחה עשויה פלסטיק, המשמשת למשחק בין שני אנשים או יותר.
בצלאל (צָלי) רשף (נולד ב-23 ביוני 1953) הוא עורך דין, כלכלן ואיש עסקים ישראלי, חבר כנסת לשעבר מטעם מפלגת העבודה, ממנהיגיה ומייסדיה הבולטים של תנועת "שלום עכשיו".
רשף, עורך דין במקצועו, נולד וגדל בשכונת רחביה בירושלים.
בנעוריו, למד בגימנסיה העברית רחביה (סיים בשנת 1971).
שירת בחיל המודיעין ביחידה 8200. הוא בעל תואר ראשון בכלכלה ומשפטים מהאוניברסיטה העברית בירושלים ותואר שני במשפטים (LLm) מאוניברסיטת הרווארד, עוסק במשפט מסחרי וכן בייצוג עותרים בנושאים של זכויות האדם ושוויון.
רשף נמנה עם מייסדי תנועת "שלום עכשיו", הוא ניסח את מכתב הקצינים שנשלח לראש הממשלה מנחם בגין בשנת 1978, ובעקבותיו הוקמה תנועת "שלום עכשיו", שהוא היה מראשיה במשך עשרות שנים.
רשף החל בפעילות פוליטית במסגרת מפלגת העבודה בשנת 1975. בשנה זו נבחר לעמוד בראש תא הסטודנטים של מפלגת העבודה באוניברסיטה העברית.
תא הסטודנטים בראשותו פעל בניסיון לבלום תופעות לאומניות ואנטי ערביות בקמפוס.
בשנת 1977 היה שותף להקמת תנועת ציונות אחרת, תנועת שמאל שנוסדה בעקבות המהפך ועליית הליכוד לשלטון.
ציונות אחרת יצרה קבוצת הנהגה, שהביאה להקמת תנועת שלום עכשיו במרץ 1978. התנועה פעלה בתחילה ליצירת תמיכה ציבורית במהלך השלום עם מצרים, לאחר מכן על פני עשרות שנים היוותה משקל נגד לגוש אמונים ולתנועת ההתנחלות.
שלום עכשיו מילאה תפקיד מרכזי במחאה נגד מלחמת לבנון הראשונה.
רשף היה שותף לארגון הפגנת ה-400,000 בספטמבר 1982, שהביאה להקמת ועדת החקירה לאירועי הטבח בסברה ושתילה.
מסקנות הוועדה הובילו לפיטוריו של שר הביטחון אריאל שרון.
בהפגנה שיזמו רשף וחבריו במועד קיום ישיבת הממשלה לדיון בפיטורי שרון, ב-10 בפברואר 1983 נרצח פעיל שלום עכשיו אמיל גרינצווייג.
בשנות פעילותו בשלום עכשיו, פרש רשף מחברותו במפלגת העבודה.
הוא שב והצטרף למפלגה לאחר חתימת הסכמי אוסלו בשנת 1993. רשף חזר לפעילות במוסדות מפלגת העבודה, והציג את מועמדותו לחברות בכנסת בבחירות הפנימיות שנערכו בשנת 1996. רשף נבחר למקום 39 ברשימת העבודה לכנסת, ואולם מפלגת העבודה הפסידה בבחירות עשרה מנדטים וזכתה ב-34 מנדטים בלבד.
בשנת 1997, לאחר שאהוד ברק נבחר לראשות מפלגת העבודה, הוא מינה את רשף לעמוד בראש המטה שלו.
רשף כיהן כחבר כנסת מטעם מפלגת העבודה בכנסת ה-15, בשנים 2002–2003.
ב-2009 היה רשף שותף ליוזמה להקמת רשימה חדשה לכנסת ה-18. התנועה כללה את מפלגת מרצ ביחד עם דמויות ציבוריות מהשמאל הישראלי.
בראש הרשימה עמד חבר הכנסת חיים אורון (ג'ומס), והיא כללה כאמור דמויות ציבוריות כניצן הורוביץ, שהיה עיתונאי ואיש טלוויזיה מוכר, עורכת הדין טליה ששון ורשף עצמו.
הרשימה לא זכתה להצלחה, והכניסה לכנסת שלושה חברי כנסת בלבד.
עם הקמת "התנועה החדשה - מרצ", רשף פרש ממפלגת העבודה ומספר שנים לאחר מכן הצטרף כחבר במפלגת מרצ ומוסדותיה.
בבחירות לכנסת העשרים וארבע ב-2021 הוצב במקום ה-101 הסמלי ברשימת מרצ.
בבחירות לכנסת העשרים וחמש ב-2022 הוצב במקום ה-105.
רשף סיים לימודי משפטים וכלכלה באוניברסיטה העברית בשנת 1978, עשה התמחות במשרד יגאל ארנון, וכן התמחה בבית המשפט העליון אצל השופטת מרים בן-פורת.
לאחר סיום ההתמחות, רשף סיים לימודי תואר שני באוניברסיטת הרווארד בשנת 1980, ולאחר מכן התמחה במשרד עורכי דין בניו יורק.
עם חזרתו לישראל, הצטרף כשותף למשרד עורכי הדין שהוקם על ידי הוריו, אשר וחוה רשף, ושם החל בפעילות משפטית הן בתחומים המסחריים בהם עסק המשרד, והן בתחום של ייצוג עותרים בנושאים ציבוריים, ובעניינים של זכויות האדם והאזרח.
משרד עורכי הדין ממשיך לפעול בירושלים (בבית שהיה בעבר משכנו של עורך הדין שלום הורוביץ), בשם רשף את שיף, ביחד עם שותפו של צלי רשף, עו"ד יונתן שיף.
בין העתירות שהגיש רשף לבית המשפט העליון:
שר האוצר לח(3) 113 – העותרים שני חברי כנסת ערבים, האחד אב לעשרה ילדים, והשני אב לשבעה ילדים, הגישו בג"ץ נגד מדיניות הממשלה, שהעניקה קצבת ילדים ליוצאי צבא בלבד.
העתירה נדחתה, אבל זמן קצר לאחר מכן שונתה המדיניות ובוטלה האפליה בחלוקת הקצבאות.
בג"ץ 997/91 שלום עכשיו ואח' נ' מועצת בתי העלמין היהודיים בירושלים ואח' - עתירה שהוגשה נגד הכוונה להקים בית עלמין לתושבי ירושלים בשטחי הגדה המערבית (אזור מעלה אדומים).
בעקבות הגשת העתירה, קיבלה המדינה את עמדת העותרים, שאין להקים בית עלמין עבור האוכלוסייה הכובשת בשטחים שנכבשו.
בג"ץ 92–1893 צלי רשף נ' רשות השידור מו(4) 816 – עתירה שהוגשה נגד שידור תשדירים מטעם משרד השיכון, המעודדים רכישת דירות בהתנחלויות.
העתירה נדחתה על ידי ההרכב בראשותו של השופט אהרן ברק.
בג"ץ 2838/95 חיים גרינברג נ' המועצה המקומית קצרין ואח' פ"ד נג(1) 1 – עתירה שהוגשה נגד מימון הקמפיין נגד הנסיגה האפשרית מרמת הגולן מכספי הרשויות המקומיות בגולן.
העתירה נדחתה ברוב של שניים נגד אחד.
(השופטים שלמה לוין ואליעזר גולדברג כנגד דעתה החולקת של השופטת דליה דורנר.)
בג"ץ 2557/05 מטה הרוב נ' משטרת ישראל פ"ד סב(1) 200 – עתירה שהוגשה נגד פגיעה בחופש ההפגנה על ידי דרישה ממארגני הפגנה לממן הוצאות משטרה, מכבי אש ומגן דוד אדום על אבטחת ההפגנה.
העתירה התקבלה על ידי ההרכב בראשותו של נשיא בית המשפט העליון אהרן ברק, והיוותה ציון דרך בהבטחת החופש להפגין.
רשף עסק גם בנושאים הקשורים לחופש הדיבור והוצאת לשון הרע:
הוא ייצג את האמן יגאל תומרקין בתביעת דיבה שהוגשה נגדו על ידי אליקים העצני.
הוא ייצג את פרופסור עמירם גולדבלום בתביעת דיבה נגד העיתונאי עמית סגל, שטען שפרופסור גולדבלום העסיק במעבדה שלו באוניברסיטה סטודנט ערבי שגנב חומרים מסוכנים מן המעבדה.
התביעה הסתיימה בהתנצלות של סגל, ותשלום הוצאותיו של גולדבלום.
בשנת 1982 החל רשף לכהן כדירקטור בארלדן, החברה הציבורית שהוקמה על ידי אביו, אשר רשף.
צלי רשף מכהן כדירקטור בחברה מאז ועד היום (היא הופרטה בשנת 2011).
ארלדן החלה כחברה יזמית בתחום הנדל"ן.
ארלדן רכשה בניני מגורים בירושלים ויזמה ובנתה בשכונות שונות בירושלים.
ארלדן רכשה בשנות התשעים את כתר הוצאה לאור, מההוצאות לאור הגדולות בישראל, לכתר היה גם מפעל דפוס וכריכיה מהגדולים בתחומם בישראל.
רשף התמנה ליו"ר החברה, וכיהן בתפקיד עד למכירת עסקי המו"לות להוצאת מודן בשנת 2017, וסגירת פעילות הדפוס והכריכייה בשנת 2019. ארלדן רכשה בשנות התשעים גם את חברת טלסיס, חברה המשווקת רכיבים אלקטרוניים ליצרנים ישראלים.
ארלדן הובילה את הנפקת טלסיס בבורסה של תל אביב בשנות התשעים.
החל משנת 2004 מכהן רשף גם כמנכ"ל החברה.
בתקופתו כמנכ"ל הרחיבה החברה את פעילות הנדל"ן שלה וביצעה השקעות בארצות הברית, גרמניה, יוון וספרד.
החברה גם נכנסה לפעילות יזמית בתחום ההתחדשות העירונית באמצעות שותפות בחברה העוסקת בפרויקטים של תמ"א 38 בתל אביב ובסביבתה.
בתקופה זו רכשה ארלדן חלק באופן עקיף (באמצעות טלסיס) וחלק באופן ישיר, אחזקות משמעותיות בחברת ואריסייט, חברה המייצרת כרטיסים אלקטרוניים זעירים ומייצאת אותם למאות לקוחות ברחבי העולם.
בתקופת לימודיו לתואר ראשון, היה רשף הכתב לענייניי כלכלה של גלי צה"ל.
כמו כן, הגיש רשף בעבר את תוכנית הרדיו "על ימין ועל שמאל" עם גאולה כהן ברשת ב'.
צלי רשף, בנם השני של עורכי הדין הירושלמים חוה (אווקה) ואשר רשף, קרוי על שם דודו, , שנפל בקרב על חיפה במלחמת העצמאות כאשר ניסה למנוע פגיעה בחבריו מפיצוץ רימון.
רשף נשוי לארנה (לבית בראל) ואב לשלושה: רוני (מוזיקאית ומלחינה), עופר (עורך דין) ותמי (לשעבר אשת תקשורת והיום אחות).
לרשף שלושה אחים: עו"ד רון רשף (נפטר ב-2017), איש התקשורת רפי רשף (הנשוי לזמרת נורית גלרון) ויעל רשף.
צלחית (שם מדעי: Patella) הוא סוג של חלזונות ים ממשפחת הצלחיתיים, החיים על סלעי החוף.
בתוך הקונכייה, לצלחית יש מעין רגל גדולה המשמשת להיצמדות חזקה מאוד לסלע, כך שנוצר ואקום.
בראשית חייה, קונכיית הצלחית קצת רכה בקצותיה, ומאפשרת לה לבחור מקום בסלע שנותן לה אזור מחיה טוב, הנשטף על ידי גלים אך גם נחשף לאוויר, (אזור הכרית) בו היא נצמדת לסלע והקונכייה שלה מתקשה ומתאימה את עצמה בצורה מושלמת לסלע.
הצלחית ניזונה מאצות זעירות שהיא מגרדת מהסלעים וחומרי רקב, היא מחפשת מזון בעיקר בלילה, בשעות השפל היא בסלעים ובשעות הגאות היא מחפשת מזון בים, בכך שניתקת ממקומה וחוזרת בסוף חיפוש המזון לאותו מקום בו ישבה.
רגלה החזקה והקונכייה המותאמת מאפשרות לצלחית את ההצמדות החזקה לסלעים.
הצלחית מנצלת את מנגנון ההיצמדות לסלעים ובכך היא מוגנת מפני התייבשות או מפני חשיפה למים מתוקים בזמן ירידה של מי גשם, וכן הצמדות חזקה זו מאפשרת לה גם כן להתמודד עם הגלים כדי למנוע את שטיפתה אל הים.
צבעה של הצלחית מותאם לצבעיהם של הסלעים, כדי שעופות שבאים לא יבחינו בה ויטרפו אותה.
צלי קדרה הוא נזיד של נתחי בשר.
בהכנת צלי קדרה משתמשים בנתחים היקרים פחות של הבקר, כמו חזה (בריסקט), כתף, ירכה ועוד.
נתחים אלה הם שריריים יותר, אינם מצטיינים ברכות, ולא יתאימו לצלייה מהירה על גריל או בתנור.
משך הבישול של צלי קדרה עשוי להגיע למספר שעות עד יום שלם (חמין) וגם מעבר לכך.
הנתחים המתאימים ביותר לצלי-קדרה הם:
חזה (בריסקט) - זהו נתח שמן שנדרש לו בישול ארוך כדי להתרכך.
כתף - נתח ללא שומן.
פילה מדומה (פאלש פילה) - דומה בצורתו לפילה, שונה מאוד במרקם.
אגוז (נוס) - חלק אחורי, מחובר לירך.
ירכה (צ'אך, שפיץ צ'אך) - חלק אחורי.
כף - החלק הפנימי של הירך האחורית.
ראש ירכה (ויסבראטן) - חלק אחורי, צמוד לירכה.
הבישול הוא איטי, בחום נמוך, ונתחי הבקר מתבשלים לאיטם יחד עם התוספות, כמו ירקות שורש ופקעת.
ההבחנה בין צלי קדרה לבין נזיד (צלי ברוטב) היא בכמות הנוזלים המעורבת בתהליך הבישול.
הרוטב המשמש לבישול יכול להיות מורכב ממים מתובלים, משמן או מיין.
בתבשילים מסוימים נהוג לצלות תחילה את נתח הבשר, כדי להשחים את שוליו ולשפר את טעמו.
בסיום התהליך הבשר רך ועסיסי.
אוסובוקו - תבשיל מהמטבח האיטלקי, בדרך כלל מרגל קדמית של עגל.
גולאש - תבשיל מהמטבח ההונגרי, מקוביות בקר.
טוקיטורה - תבשיל מהמטבח הרומני, בשר בקר וחזיר ברוטב עגבניות.
נזיד בשר אירי - מהמטבח האירי, מבוסס על כבש או טלה.
פוריקול - תבשיל נורווגי, מבשר טלה וכרוב.
קרבונד - תבשיל מהמטבח הפלמי, מבוסס על בקר המבושל בבירה.
שוקרוט גארני - תבשיל מהמטבח הצרפתי, מבוסס על בשר חזיר מעובד המתבשל על כרוב כבוש.
צלי יום ראשון (מילולית מאנגלית: Sunday roast) הוא ארוחה עיקרית בריטית מסורתית המוגשת בימי ראשון, לרוב בשעות אחר הצוהריים המוקדמות, וכוללת בשר צלי ותוספות.
הארוחה מכונה גם ארוחת ערב של יום ראשון, ארוחת צוהריים של יום ראשון, ארוחת צלי ומפגש יום ראשון.
מקורה של הארוחה ביורקשייר, אנגליה בתקופת המהפכה התעשייתית.
מניחים כי מסורת זו צמחה כיוון שניתן היה להותיר את הצלי בתנור ביום ראשון בבוקר לפני ההליכה לכנסייה, כך שייצלה עד שהמשפחה שבה הביתה לעת ארוחת הצוהריים.
ארוחה זו מושווית לעיתים לגרסה מוקטנת של ארוחת חג המולד.
ארוחה זו הייתה נפוצה בעבר גם במדינות נוספות של חבר העמים הבריטי כקנדה ואוסטרליה.
בפאבים רבים בבריטניה המגישים אוכל קיים "תפריט יום ראשון" המציע צלי יום ראשון, לרוב עם מגוון סוגי בשר, במחיר זול מהתפריט הרגיל.
סוגי הבשר המקובלים בצלי הם בשר בקר, בשר עוף, כבש ובשר חזיר, אם כי עשויים להשתמש גם באווז, ברווז, הודו, קותל חזיר מעושן או לעיתים נדירות גם בשר ציד.
לאחרונה קיימים גם תחליפים צמחיים כמו קואורן.
ישנן תוספות מבשר מסוים המצורפות באופן מסורתי לצלי (אם כי יש המערבים סוגים שונים של תוספות, כך שקיימים גם הרכבים אחרים):
צלי בקר - מוגש עם פודינג יורקשייר, וחזרת הגינה או חרדל כתבלינים.
צלי חזיר - מוגש עם גלדי עור חזיר, מרווה, מילוי בצל.
רוטב תפוחים או חרדל מוגשים לתיבול.
צלי כבש - עם רוטב מנטה או ג'לי דומדמניות.
צלי עוף - עם נקניקיות אפויות בבצק, מילוי, רוטב לחם, רוטב חמוציות או ג'לי דומדמניות.
הצלי מוגש עם ירקות שבושלו ואחר כך נצלו - מסורת בישול שכבר כמעט אינה מתקיימת, אלא בארוחה זו.
תבשילי ירקות נוספים שעשויים להתלוות לצלי הם מחית סווייד (swede, נקרא גם Rutabaga, סוג של ירק שורש), לפת, כרוב מבושל, גזר לבן (parsnip) צלוי, ברוקולי, שעועית ירוקה, פרוסות גזר מבושל ואפונה.
משאריות הבשר נהגו להכין פאי רועים.
אם נותרו ירקות הכינו מהם באבל אנד סקוויק.
המושג roast (צלי) משמש בסלנג אנגלי לתיאור ריאיון תוקפני וחריף.
בשנים האחרונות משודרות בטלוויזיה הבריטית, בשעות הצוהריים של יום ראשון, תוכניות חדשות הכוללות ראיונות נוקבים עם פוליטיקאים מובילים, שזכו לפיכך לכינוי "צלי יום ראשון".
הצלחת הסינית היא אביזר להטוטנות שמקורו בסין.
אמני קרקס ולהטוטנים המשתמשים בצלחות סיניות נוהגים לסובבן על מקלות תוך הבאתם לאיזון מקסימלי במרכזן.
ניתן לראות להטוטנים המבצעים את הלהטוט עם מספר גבוה של צלחות במקביל.
בעבר נהגו לסובב צלחות סיניות עשויות חרס, אך כיום קיימים מגוון תחליפים פחות שבירים בהם פח ופלסטיק.
צלחת לוויין היא אנטנה מסוג מחזיר (reflector) שמיועדת לתקשורת לווינית לרוב בתדרי המיקרוגל הגבוהים.
האנטנה קעורה, בעלת משטח פרבולי, והיקפה לרוב עגול (קיימות גם גרסאות אליפטיות).
בשל צורתה הפרבולית, כל קרן שתפגע בצלחת תוחזר ישירות למרכזה, שם נמצא LNB, רכיב אלקטרוני המסנן רעשים, מגביר את האות הנקלט וממיר אותו לתדר נמוך אותו ניתן להעביר בקלות למקלט.
באמצעות צלחות לוויין ניתן לבצע שידור וקליטה של אותות מול לוויינים.
רוב הצלחות בשימוש מיועדות לקליטה בלבד על ידי צרכני תקשורת.
ארגוני תקשורת וחובבי רדיו מפעילים צלחות גם לשידור.
לרוב הצלחות מותקנות באופן קבוע הפונה לכיוון מסוים, וקולטות מידע מלוויין שנמצא במסלול גאוסטציונרי.
עם זאת, ישנן צלחות שאינן קבועות, והן נעות באמצעות מנועים בשני צירים.
תנועה זו מאפשרת תקשורת מול לוויינים שונים, או תקשורת עם לוויינים שאינם גאוסטציונריים לאורך כל הזמן בו הם גלויים (מעל האופק).
קוטרן הנפוץ של צלחות לשימוש ביתי נע בין 40 ס"מ ל-7 מטרים, אך קיימות אנטנות גם בגדלים אחרים.
במדינות שונות ישנן הגבלות בנייה שמונעות הצבת צלחות לוויין מעל גודל מסוים, או דורשות סדרת אישורים.
גודל הצלחת משפיע על הקליטה באופן ישיר, צלחת גדולה תקלוט טוב יותר מקטנה מכיוון שהיא תצליח לרכז יותר קרניים אל ה-LNB.
עובדה זו משפיעה בעיקר על צלחות שנמצאות בקצה גבול אזור הכיסוי.
צלחית מכחילה (שם מדעי: Patella caerulea) היא מין חילזון ימי מהסוג צלחית, החי באזור הכרית שבחוף הסלעי, ברצועה הסטרילית הסמוכה לים.
אורך הצלחית נע בין 20-50 מ"מ, ראשה מעוגל ונושא זוג משושים וזוג עיניים בבסיס המשושים.
יש לה רגל אחיזה שטוחה עגולה, קונכייה שטוחה, ו"גלימה" המרפדת את הקונכייה.
שפת הקונכייה מותאמת לחספוסי הסלע שעליו יושבת הצלחית.
הצלחית היא קבועת מקום, כלומר, היא נצמדת לאותה נקודה בסלע לאורך כל חייה.
בזמן גאות ובלילה, הצלחית יוצאת לחפש מזון, אך תמיד חוזרת לאותה נקודה בסלע, שם היא נצמדת אליו בצורה הטובה ביותר.
לצלחית רגל אחיזה חזקה מאוד שמצמידה אותה לסלע.
דרוש כוח של 15 ק"ג על מנת לנתק את הצלחית מהסלע.
כאשר הצלחית מקבלת נתזי מים, היא מרפה קצת מהסלע, על מנת שהמים יוכלו להיכנס לתוך הקונכייה ולספק לצלחית את צרכיה.
העובדה שהצלחית חיה מחוץ למים, מקשה על הישרדותה.
הסכנה מפני טריפה, האוויר היבש, הטמפרטורות הקיצוניות והמחסור בחמצן ובמזון הן חלק מהבעיות העומדות בפני הצלחית בבית הגידול.
כאשר הצלחית מקבלת נתזי מים מהים, היא מרפה את אחיזתה בסלע, ומאפשרת למי הים למלא את קונכייתה.
לאחר מכן, היא שוב נצמדת בחוזקה לסלע, ושומרת על סביבה פנימית מימית יציבה.
היא מקבלת חמצן מהמים בעזרת זימים, וניזונה מאצות זעירות.
הרבייה מתבצעת מחוץ לקונכיית הצלחית, בעזרת מי הים.
למרבית הצלחיות שני שלבים בחייהן: בשלב הראשון, ה'זכרי', מצוי בגופן אשך, המתנוון כעבור זמן ושחלה מתפתחת במקומו וזהו השלב ה'נקבי'.
אצל חלק קטן מהצלחיות האשך אינו מתנוון והפרטים נשארים זכרים כל ימי חייהם.
מפץ גלים עלול לתלוש אותם, שפל עלול לגרום לייבוש, טמפרטורה יכולה לבשל אותן, טורפים יבשתיים, קרינה חזקה.
צְלוֹפָחִיִּים (שם מדעי: Anguillidae), היא משפחה של דגים רכים מסדרת הצלופחאים שחיים במים מתוקים אך נולדים דווקא בים, אליו נודדים הבוגרים כדי להטיל ביצים.
במשפחה זו ישנו רק סוג אחד - צלופח.
הצלופחים הם יצורים ארוכים וריריים דמויי נחש שאין להם סנפירים עליונים ובמקום זה הם משתמשים בזנבם החזק כדי לנוע.
למזונם הם מחפשים דגים קטנים יותר וכן סרטנים וחסרי חוליות אחרים.
הצלופחים הם מיני מאכל חשובים בהרבה מקומות.
ביהדות הם אינם מינים כשרים כי חסרים להם סנפירים וקשקשים.
צלופח ארך-סנפיר ניו זילנדי (Anguilla dieffenbachii)
בקרב חלק מקהילות היהודים, צלחת אירוסין היא צלחת שיוחדה לטקס 'שבירת הצלחת' באירוע האירוסין.
צלחות אירוסין יכולות להיות חלקות או מעוטרות.
נהוג לשבור צלחת סדוקה או פגומה במעט כדי שלא לעבור על איסור בל תשחית.
באירוסין שבהם חותמים על שטר תנאים נהוג לשבור את הצלחת לאחר קריאת השטר וחתימתו.
טקס שבירת הצלחת הוא מנהג ואיננו הלכה.
יש הנוהגים שאם החתן ואם הכלה אוחזות יחדיו בצלחת האירוסין ומשליכות אותה לרצפה.
יש רווקים ורווקות הנוטלים שברים, מתוך אמונה כי שבר מצלחת האירוסין היא סגולה למציאת זיווג.
למנהג שבירת הצלחת מספר טעמים:
כדי להבהיל את הציבור, שהשמחה לא תהיה שלמה.
אות לגמר ההסכם בין הצדדים כשם הכלי לא יהיה שוב שלם כך הזיווג לא יפרד לעולם.
נהוג לשבור צלחת העשויה חרס ולא צלחת העשויה מזכוכית משום ששברי חרס אינם ניתנים לחיבור, כלומר כי לא ניתן לבטל את האירוסין.
"צלחות דוד" הוא כינוין של תשע צלחות עשויות כסף, בשלושה גדלים שונים, שהתגלו בקפריסין והמתוארכות למחצית הראשונה של המאה ה-7 לספירה.
הצלחות מציגות תיאורים מחיי דוד המלך וסגנונן מהוות דוגמה לשילוב שבין התרבות הנוצרית לפאגאנית באמנות הביזנטית.
הצלחות נמצאות באוסף מוזיאון המטרופוליטן לאמנות בניו יורק ובמוזיאון קפריסין, בניקוסיה.
קבוצת הצלחות התגלתה בעיר קרוואס (Karavás) שבצפון קפריסין בשנת 1902. לצד קבוצת הצלחות, התגלו במקום זה, עד שנת 1917, קבוצה שלמה של כלים ותכשיטים ביזנטיים עשויים כסף וזהב.
הצלחות נושאות חותמות המתארכות את יצירתן בין השנים 613-630, בתקופת שלטונו של הרקליוס, קיסר האימפריה הביזנטית.
הקומפוזיציות של התיאורים עושות שימוש ברגיסטרים לשם הדגשת הנראטיב והדגשת חשיבות הדמויות המרכזיות.
בייחוד הדבר בולט בתיאור הקרב בין דוד לגוליית.
התיאורים מצטיינים באפיון מדוקדק של תווי פנים, שאיננו שכיח בתקופה הביזנטית.
בייחוד בולט הדבר בתיאור דמותו של דוד.
חוקרים כגון סוזן ספין אלכסנדר (Suzanne Spain Alexander) העלו במחקרם את הטענה כי מקור הצלחות הוא בשנים 628-629 בקונסטנטינופול והן הוזמנו לציון ניצחונו של הקיסר על האימפריה הסאסאנית.
לפיכך מקורן של הצלחות עשוי להיות בסדנה הקשורה לקיסרות בקונסטנטינופול באופן ישיר.
מערך נראטיבי בן תשעה פריטים מכסף הוא ייחודי לתקופה הביזנטית.
קורט ויצמן (Kurt Weitzmann) העלה את ההשערה כי מקור המודל של מערך כזה הוא בהשפעה מאמנות עיטורי כתבי יד, על אף הייחודיות של התיאורים.
יש להניח כי הצלחות נבנו כמערך שלם שמרכזו הוא הצלחת הגדולה ביותר המציגה את הקרב בין דוד לגוליית, וסביבה מאורגנות שאר הצלחות בהתאם לסיפור המקראי.
ייתכן אף שסידור הצלחות תוכנן ליצור את האות היוונית X, המסמלת את ישו.
חוקרים שהתמקדו באיקונוגרפיה של דימויים אלו הצביעו על האופן שבו שולבו דימויים מן המקרא עם סמלים וצורות ביטוי הלקוחים מן המסורת היוונית-רומית הפגנית.
בתיאור הצגתו של דוד בפני שאול, לדוגמה, מתוארות הדמויות על רקע מבנה העשוי משני צמדי עמודים בסגנון קורינטי, הנושאים אפריז וקשת.
למרות השטיחות של התיאור מבנה זה מופיע בשתי צלחות נוספות כחלק מקונבנצייה של תיאור קדושה ומלוכה.
ארנסט קיצינגר, לדוגמה, השווה את תיאור זה לתיאור הקיסר תאודוסיוס הראשון על גבי צלחת כסף מן האקדמיה להיסטוריה במדריד .
השוואה זו, טוען קירצגר, מאירה את הצד החילוני בתיאור שהוא דתי מעיקרו.
נושא התיאור פרטים תמונה הקרב בין דוד לגוליית קוטר 49.5 ס"מ, אוסף מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק.
משיחת דוד בידי שמואל קוטר 26.7 ס"מ, אוסף מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק.
הצגת דוד בפני שאול קוטר 26.7 ס"מ, אוסף מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק.
חימושו של דוד קוטר 26.7 ס"מ, אוסף מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק.
נישואי דוד ומיכל קוטר 26.7 ס"מ, אוסף מוזיאון קפריסין, ניקוסיה.
זימונו של דוד קוטר 14 ס"מ, אוסף מוזיאון קפריסין, ניקוסיה.
העימות בין דוד לאליאב קוטר 14 ס"מ, אוסף מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק.
דוד נלחם בדוב קוטר 14 ס"מ, אוסף מוזיאון קפריסין, ניקוסיה.
דוד נלחם באריה קוטר 14 ס"מ, אוסף מוזיאון המטרופוליטן לאמנות, ניו יורק.
צליבא ח'מיס היה עיתונאי, סופר ופעיל במפלגה הקומוניסטית ערבי-ישראלי.
ח'מיס נולד למשפחה נוצרית אוונגליסטית (שמו, צליבא, מלשון צלב, מקובל בקרב ערבים נוצרים) עשירה מהכפר ריינה, סמוך לנצרת.
במהלך המרד הערבי הגדול נעצר ב-1936 בידי הבריטים במהלך הפגנה.
הוא שב לנצרת בתחילת מלחמת העצמאות ופעל במסגרת הליגה לשחרור לאומי.
עם יסוד המפלגה הקומוניסטית הישראלית היה ח'מיס מראשוני פעיליה.
בשנת 1953 נישא בטקס פרטי לארנה מר, יהודייה-ישראלית, שהייתה לוחמת בפלמ"ח ובתו של חוקר המלריה גדעון מר.
ח'מיס היה מנהיג פועלים בנצרת ובשנות ה-60 כונה "הבוס האדום" של נצרת.
הוא מונה לעורך הראשי של העיתון אל-איתיחאד בשנת 1967.
הוא שימש כאחראי על קשרי חוץ של המפלגה הקומוניסטית רק"ח ונשלח בתחילת 1968 לייצג את המפלגה בפראג, במערכת העיתון "בעיות השלום והסוציאליזם", שתורגם לעשר שפות ושימש כביטאון התנועה הקומוניסטית העולמית.
ב־1971 שבה המשפחה לישראל ועברה להתגורר בחיפה.
מערכת היחסים ביניהם מתוארת בספרו של הסופר סמי מיכאל, "חסות" (1977).
בסוף 1975 נמנה עם מקימי "הוועד הארצי להגנה על האדמות" ושימש כמזכירו.
כמו כן, נמנה עם מנהיגי השביתה ב"יום האדמה" בשנת 1976.
בשנות ה-80 נדחק ח'מיס מצמרת המפלגה הקומוניסטית, ולבסוף הודח ממנה בסוף שנת 1986 בעקבות מחלוקת עם הנהגת המפלגה.
בשנותיו האחרונות חדל מהתבטאויותיו הקיצוניות, החל להתבטא בנימה מפויסת והרבה להשתתף בכנסים יהודיים-ערביים.
בן דודו, יוסוף ח'מיס, היה חבר כנסת מטעם מפ"ם.
צליבא חמיס הלך לעולמו בז'נבה, בה שהה לרגל כנס בינלאומי.
בניו, ג'וליאנו וספרטק, ארגנו את הבאת גופתו לישראל.
נטמן בבית הקברות הנוצרי בכפר סמיר.
ספרטק וג'וליאנו, נושאים שמות מהפכניים.
בני הזוג נפרדו ב-1982. הוא חי בהמשך עם בת זוג ישראלית בתל אביב.
הבן אביר (1961-2019) שירת בצה"ל כחובש ולטענת ספרטק סבל מהלם פוסט-טראומטי מאז מלחמת לבנון הראשונה.
אביר נפטר בישראל ונטמן בבית העלמין בזיכרון־יעקב.
נייר צלופן הוא משטח דק ושקוף של חומר העשוי מתאית מחודשת של נסורת עצים, כותנה, קנאביס או צמחים אחרים.
הצלופן שימש לעטיפת מזון עקב אטימותו כך שמנע מעבר לחות, חיידקים, שמן ואוויר.
וכך המוצר שעטוף בתוכו שומר על טריותו.
בנוסף בעת גילויו זה היה המוצר השקוף היחידי (עד להמצאת הפלסטיק) כך שאפשר לראות את המוצר מבעד לעטיפתו ללא הצורך בפתיחת האריזה.
צלופן מיוצר מזהורית, שממנה מייצרים אריגים.
צלופן יוצר לראשונה ב-1908, במקביל להמצאת התהליך הכימי לייצור אריגי זהורית (ויסקוזה) באותה תקופה.
הממציא היה כימאי שווייצרי בשם ז'אק בראנדנברגר בזמן שעבד בחברת Blanchisserie et Teinturerie de Thaon.
את הרעיון הוא פיתח בשנת 1900, אולם רק בשנת 1908 הוא הצליח לייצר את הצלופן הראשון על ידי מכשיר שאפשר לייצור משטח שקוף של תאית.
הוא פרסם את תגליתו ורשם עליו פטנט בשם הצלופן בשנת 1917. זה היה גם שם החברה שהוא הקים על מנת לייצר את הצלופן בשני מפעלים שונים באזור פריז.
מקור השם של הפטנט שהפך לשמו של המוצר נוצר מהלחם של שתי מילים cellulose (תאית) ו-diaphane (שקוף-למחצה).
תהליך הייצור בנוי משבלונה שבו פתח צר שדרכו מעבירים זהורית בתוך אמבטיית חומצה אשר הופך זהורית לתאית בצורה של הסרט בעובי של הפתח שבשבלונה.
בתהליך דומה עם שבלונה בה יש חורים, ניתן לייצר סיבים סינתטיים של זהורית.
ייצור הצלופן שהחל בשנות ה-20 נמשך עד היום.
הצלופן שימש במקור כדי לאטום צנצנות של ריבה.
בשימוש לאטימה היו מרטיבים את הצלופן כך שהוא היה מתייבש ומתהדק על פתח הצנצנת.
החל משנות ה-80 החליף את הצלופן הפוליפרופילן בשימושים רבים מפני שייצורו זול יותר.
הצלופן עדיין משמש עבור עטיפת סלסלות שי ומארזי מתנות, ונמכר ביריעות מגולגלות.
צלופיזיס (שם מדעי: Coelophysis; משמעות השם: "צורה חלולה") הוא סוג דינוזאור טורף מתת-סדרת התרופודים, שהיה מראשוני הדינוזאורים בעולם.
הוא היה קיים מלפני 216 עד 196 מיליון שנה, מסוף תור טריאס (התור הראשון בעידן המזוזואיקון, בו חיו הדינוזאורים) ועד לתקופת היורה התחתונה.
רוב המאובנים של סוג זה נמצאו בניו מקסיקו, כאשר פרטים נוספים התגלו באריזונה, דרום אפריקה ובזימבבואה.
מיני הצלופיזיס היו טורפים קטנים בעלי מבנה גוף קליל שהגיעו עד לאורך של שלושה מטרים ולגובה מטר בירכיים.
היו להם ירכיים, רגליים קדמיות וכפות רגליים צרות.
הרגליים הקדמיות היו קצרות במעט יותר מחצי אורך הרגליים האחוריות, והסתיימו בכף יד בעלת ארבע אצבעות עם טפרים.
הצוואר והזנב שלהם היו ארוכים ודקים גם כן, כאשר עצמות הזנב היו בנויות כך שהם לא יכלו להזיז את כולו מעלה או מטה עד הסוף.
למרות שמבנה העצמות של הידיים היה חלש יחסית, שחזור של שרירי הידיים הראה שהן היו גמישות ובעלות מרחב תנועה גדול.
הראש של מיני הצלופיזיס היה דק וארוך יחסית לרוב התרופודים, עם עיניים גדולות שפונות קדימה.
בכל לסת היו להם באזור ה-26 שיניים כאשר שיניהם אופייניות לצורה הנפוצה אצל תרופודים- דקות, מעוקלות לאחור ומשוננות בהרבה זיזים קטנים מאחור ומלפנים.
השוואה בין פרטים רבים של C.
rhodesiensis הראתה כי קיימות שתי וריאציות עיקריות של מבני גוף: מבנה גוף "עדין" עם גולגולת וצוואר ארוכים יותר, ידיים קצרות יותר וזיזי סקרום (הזיזים שיוצאים מהחוליות הצמודות לסקרום) שמחוברים אחד לשני, ומבנה גוף "קשיח" בעל גולגולת וצוואר קצרים יותר, ידיים ארוכות יותר וזיזי סקרום נפרדים.
העובדה ששוני זה קיים במגוון של גילאים וביחס של 50:50 במאובנים שנמצאו עד כה הובילה מדענים רבים לשער כי מדובר בדו-צורתיות זוויגית, כאשר הנקבה היא בעלת מבנה הגוף ה"עדין" תודות למבנה הסקרום של מבנה גוף זה שהיה מקל על הטלת ביצים.
עם זאת, ייתכן שהשוני במבני הגוף פשוט נובע משוני כללי גדול בין פרטי צלופיזיס ללא קשר להיותם זכר או נקבה, כאשר ראיות לטענה זו באים בדמות פרטים צעירים שגדולים יותר מפרטים מבוגרים (מה שמעיד על כל כך שהתפתחות הגוף רנדומלית אצל כל פרט).
הבדלים גדולים בין פרטים היו יכולים לתת לצלופיזיסים יתרון אבולוציוני על חיות אחרות תודות למגוון גנטי גדול יותר.
הסוג צלופיזיס מכיל את המין המקורי שהתגלה, ועוד שני מינים פוטנציאליים שבמקור סווגו כשייכים לסוג משלהם:
Coelophysis bauri (משמעות השם: "הצורה החלולה של באור", ע"ש הפלאונטולוג גאורג באור)- המין המקורי שהתגלה, שאליו מיוחסים מרבית מאובני הצלופיזיס שנמצאו.
המאובן הראשון התגלה ב-1881 בתצורת צ'ינלה שבניו מקסיקו, ותואר רשמית על ידי אדוארד דרינקר קופ ב-1887. קופ שייך את המין תחילה לסוג צלורוס, לאחר מכן לסוג Tanystrophaeus עד שב-1889 החליט ליצור עבור החיה את הסוג החדש "Coelophysis".
ב-1947 התגלה מקבץ גדול מאוד של צלופיזיסים ממין זה באזור בניו מקסיקו בשם "חוות הרוחות", ותרם רבות להבנה על המין.
מאובנים של המין נמצאו בתצורות שתוארכו בין 216 ל-201 מיליון שנה לפנה"ס, מה שהופך אותו למין הכי קדום.
מחקר שהשווה בין גולגולות של C.
bauri לגולגולות של זוחלים וציפורים בני ימינו הראה שמינים מהסוג היו ככל הנראה פעילי יום שסמכו על חוש הראייה שלהם על מנת לצוד, שכן ראייתם הייתה ברמה שמגיעים אליה עופות דורסים כגון עיטים ונצים.
Coelophysis rhodesiensis (משמעות השם: "הצורה החלולה מרודזיה", ע"ש האזור שבו הוא התגלה)- המין האפריקאי של הסוג, שנמצא בתצורת אליוט שבדרום אפריקה ובתצורת אבן החול המיוערת שבזימבבואה, בשכבות אבנים שתוארכו בין 199 ל-188 מיליון שנה לפנה"ס.