tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
יריבו באותה עת היה בית הוהנצולרן, שתמך בקיסרות.
בית הוהנצולרן תבע אף הוא את דוכסות סקסוניה ואלברכט הדב (שנתמך על ידי בית הוהנצולרן) אף הוכתר על ידי קונראד השלישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה כדוכס סקסוניה.
המתח בין שני הבתים הגיע לשיאו במצור על וינסברג ב-1140, שהסתיים ללא הכרעה, כך שדוכסות סקסוניה נותרה למעשה בידי בית ולף על אף התביעה של בית הוהנצולרן, שלא יכלה להגיע לידי מימוש עקב העוצמה הצבאית שהפגין בית ולף.
בשנת 1180 נשפט בנו של היינריך גאה, היינריך הארי שלא בפניו על ידי הקיסר פרידריך ברברוסה ודוכסויות בוואריה וסקסוניה נשללו מבית ולף.
בנו הבכור של היינריך, אוטו, היה לקיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך גרמניה כמועמד האפיפיור אינוקנטיוס השלישי עד שנודה מן הכנסייה על ידי אותו אפיפיור, כאשר גילה עצמאות גדולה מדי והודח ב-1215 לטובת פרידריך השני.
הוא היה היחיד מבני בית ולף שכיהן במשרה זו.
בין 1195 ל-1214 נשא אוטו גם בתואר הפלטין של הריין.
בנו השני של היינריך, וילהלם, הלורד של לינבורג ירש את דוכסות בראונשווייג-לינבורג והוריש אותן לבנו אוטו הראשון, דוכס בראונשווייג-לינבורג שהיה השליט הראשון של הדוכסות.
לאורך השנים, נצרים שונים של המשפחה שלטו על חלקים שונים של הדוכסות, שהתחלקו ביניהם, תוך יצירת דוכסויות ונסיכויות משנה.
כאשר תמה שושלת יורשים של ענף אחד, עברה נחלתו לענף אחר של המשפחה כך שבית ולף שלט בתחומי הדוכסות עד סוף מלחמת העולם הראשונה.
לפיכך כל בני בית ולף נשאו בתואר "דוכס (או דוכסית) בראונשווייג-לינבורג".
בשנת 1252 מת אוטו הראשון, ושני בניו, אלברכט ויוהאן ירשו את נחלותיו.
בשנת 1269 חולקה הנחלה בין השניים.
יוהאן בחר את המחצית הצפונית שכללה את האזורים סביב לינבורג, צלה והנובר.
אלברכט קיבל את החלק הדרומי סביב הערים בראונשווייג ווולפנביטל והקים בכך את נסיכות בראונשווייג-וולפנביטל.
הנסיכות התקיימה עד 1815, אז הפכה, במסגרת החלטות קונגרס וינה, לדוכסות בראונשווייג אשר התקיימה כמדינה עצמאית, ולאחר מכן כמדינה בקיסרות הגרמנית, עד לאחר תבוסתה במלחמת העולם הראשונה.
בין השנים 1714-1837 היו ממלכת הנובר והממלכה המאוחדת באוניה פרסונלית.
כיוון שהמלכה ויקטוריה לא יכלה לרשת את כתר ממלכת הנובר בשל החוק הסאלי, הוכתר דודה, ארנסט אוגוסט למלך הנובר.
בית זיקוק לנפט הוא בית זיקוק וסוג של מפעל תעשייתי, שבו נפט גולמי מעובד למוצרים שימושיים שונים כגון בנזין, סולר, אספלט, שמן לחימום , קרוסין, גז פחמימני מעובה, ודלק למטוסי סילון .
בתי זיקוק הם לרוב קומפלקסים תעשייתיים גדולים ורחבים המכילים כמויות גדולות של צנרת לאורך כל הקומפלקס אשר נושאים נוזלים בין יחידות העיבוד השונות.
בתי זיקוק נפט הם קומפלקסים תעשייתיים גדולים הכוללים יחידות עיבוד שונות רבות מתקני עזר כגון יחידות השירות ומכלי אחסון.
כל בית זיקוק מסודר בצורה ייחודית ומבוצעים בו תהליכי זיקוק על סמך מיקום בית הזקוק, המוצרים שהוא מפיק ושיקולים כלכליים.
בחלק מבתי הזיקוק המודרניים מעובדים בין 800,000 עד 900,000 חביות נפט גולמי ביום.
על פי "Oil and Gas Journal" נכון ל-31 בדצמבר 2014 פעלו ברחבי העולם 636 בתי זיקוק אשר עיבדו 87.75 מיליון חביות נפט באותו היום.
בית הזיקוק ג'מאנגר בהודו הוא בית זיקוק הנפט הגדול ביותר בעולם מ-25 בדצמבר 2008 ואילך, עם קיבולת עיבוד של 1.24 מיליון חביות ביום.
בית זילברשטיין-פיכמן הוא וילת מגורים ברחוב מקדונלד 11 בשכונת תל בנימין ברמת גן, המבנה הוא בית מגורים פרטי, והתפרסם כמעונו של המשורר יעקב פיכמן, שם התגורר עם חותנו.
שכונת תל בנימין, שבגבולה הדרומי שוכן הבית, נוסדה ב-1931 על ידי הנדבן יצחק לייב גולדברג בשטח פרדס שרכש מהטמפלרים שהתגוררו בשרונה במהלך שנות ה-20. גולדברג גייס לטובת תכנון השכונה את המהנדס פרדריק קיש.
גולדברג ייעד את השכונה להיות שכונת גנים לסופרים, משוררים ואמנים, ופנה לרבים כדי לשכנע אותם להתגורר בשכונה.
אחד מהם, יעקב פיכמן, עשה זאת ועבר להתגורר בשכונה עם חותנו זילברשטיין, על שם שניהם קרוי הבית.
בית זרובבל הידוע גם בתור המדרשה לחקר חיבת ציון הוא מבנה בראשון לציון אשר שימש את זרובבל חביב כביתו הפרטי.
כיום משמש כאכסניה בה מועברות פעילויות חינוכיות בנושא ציונות וארץ ישראל.
זרובבל חביב היה אחד מראשי המועצה המקומית בראשון לציון אשר כיהן בין השנים 1939-1946.
במשך חייו עסק בפעילות ציבורית והתמסר לחקר תולדות ראשון לציון.
לפני מותו, חביב הקדיש את ביתו, אשר נבנה בשנת 1927, ובו הוא התגורר במקור יחד עם אשתו שלומית, להקמת המדרשה לחקר חיבת ציון.
ביתו זה שימש, מיום הפיכתו לבית ציבורי, אכסניה לחוג התנ"ך, שאותו הקים חביב שנים רבות קודם לכן ואשר אותו טיפח ודאג לשמר עד יומו האחרון.
חביב סיפר בישיבת הוועד המנהל של הבית, שהתקיימה ב-8 באוקטובר 1986:
לצד הבית ישנו אודיטוריום ובו כ-130 מקומות ישיבה.
הבית והאודיטוריום משמשים כיום אכסניה למגוון פעילויות תרבות וחינוך הקשורות לציונות וארץ ישראל.
בית חגלה, שכונתה בעבר גם רואה נבו, היא התנחלות בצפון ים המלח ממזרח ליריחו בתחומי מועצה אזורית מגילות ים המלח.
הניסיונות להקמת יישוב החלו בהחלטת ועדת השרים להתיישבות ביוני 1979 להקים יישוב במקום, שאושרה בהחלטות ממשלה במאי 1981 ומרץ 1982. ההתיישבות הראשונית במקום נעשתה לאחר החלטת ועדת השרים להתיישבות בדצמבר 1983 להקים את נח"ל מול נבו ב-1983.
דו"ח טליה ששון מציין את הקמתה של בית חגלה כחווה קטנה בשנת 1993.
אחר פינוי הקהילה היהודית מבית הכנסת שלום על ישראל בתחילת האינתיפאדה השנייה ב-2001, עברה ארנה קובוס למקום.
במקביל, באותה תקופה נסגרה נח"ל מול נבו, שהפכה לבסיס צבאי.
ביולי 2015 נערך שוד חמוש בבית חגלה.
בשנת 2016 גרעין בשם רואה נבו הקים את היישוב בסמוך לחווה.
ביולי 2021 נפתח בחוות בית חגלה מרכז מבקרים לתיירות ביריחו.
באלול תשפ"ב (אוגוסט 2022) הוקמה בחוות בית חגלה ישיבת "ירדן יריחו" בנשיאות הרב יצחק גינזבורג, כהמשך לישיבה שפעלה בבית הכנסת שלום על ישראל ביריחו עד לאינתיפאדה השנייה.
ראש הישיבה היה הרב יהודה הרשקוביץ, בנו של הרב מיכאל הרשקוביץ; וכיהנו בה כרמי"ם הרב יוסי פלאי, בנו של הרב מנחם פליקס ועורך ספרי הרב יצחק גינזבורג, הרב דודי שטיינמץ והרב אהרן ברקוביץ'.
עד לפירוק הישיבה בשנת 2024.
ב-13 בפברואר 2023 החליטה ממשלת ישראל להכשיר את היישוב בית חגלה לצד שמונה מאחזים נוספים.
ב-22 בפברואר נערך מעמד הנחת אבן הפינה לבית הכנסת ביישוב.
ב-6 בספטמבר 2023 חתם אלוף פיקוד מרכז יהודה פוקס על צו המעניק מעמד יישוב לבית חגלה ומכליל אותה במועצה אזורית מגילות ים המלח.
שטח היישוב נגרע משטחי בית הערבה.
ביולי 2024 אישרה מועצת התכנון העליונה תוכנית מתאר לבית חגלה, שכללה בתוכה גם תוכנית מתאר לקדם ערבה.
במאי 2025 החליטה ממשלת ישראל להעניק לקדם ערבה מעמד עצמאי.
נכון לנובמבר 2025 ביישוב מתגוררים כ-500 תושבים, 64% מתוכם מתחת לגיל 18.
ביישוב קיימים מקווה טהרה ואולם רב תכליתי.
ביישוב יש גני ילדים ומשפחתונים.
ילדי בית הספר לומדים במוסדות חינוך במצפה יריחו, מעלה אדומים ובישיבות.
היישוב בית חוגלה שוכן סמוך לכביש 90, צפונית ליישוב קדם ערבה, צומת בית הערבה המכונה צומת נמן וים המלח, דרומית לבקעת הירדן, מזרחית לעיר יריחו ובסמוך ליישוב המקראי בית חגלה.
בקרבת היישוב נמצאת שמורת טבע ערבות יריחו.
בית וַעַד (גם: בית הוועד או מקום הוועד) הוא כינוי בספרות חז"ל למקום התכנסות החכמים, בסנהדרין, בבית דין או בבית המדרש.
המושג בית ועד נזכר במשנה, כחלק מרצף מאפיינים של תקופת עקבתא דמשיחא, ובכללם: "בית ועד יהיה לזנות".
במסכת אבות מיוחס המושג כבר לתקופת הזוגות: "יוסי בן יועזר אומר: יהי ביתך בית ועד לחכמים", הוראה המשקפת את "ראשיתו של תהליך התפשטות לימוד התורה בפריפריה".
במדרש אגדה ניתן הסבר למושג: "בית ועד - שיהא מורה בו דברי תורה ושיהיו [...] לומדים בו".
ובמקור אחר: "בית ועד לחכמים - כשיהא חכם נכנס לתוך ביתך [...] הוי יושב תחת רגליו על הארץ ומקבל כל דבריו באימה ויראה, כשם שאתה שומעו בבית המדרש".
כבר הראה החוקר אהרן אופנהיימר, כי יש והביטוי בית ועד המופיע בירושלמי מתחלף לבית מדרש בגרסה הבבלית, כמו: "מעשה ביום סגריר שלא נכנסו חכמים לבית הוועד ונכנסו התינוקות"; ובבבלי: "אתו דרדקי האידנא לבי מדרשא".
במדרש הלכה מופיע הביטוי בית ועד כמונח המציין מקום חשוב, מוגדר וידוע: "וְשֵׁם אֱלֹהִים אֲחֵרִים לֹא תַזְכִּירוּ (שמות כג, יג) - שלא תעשנו בית ועד, לא יאמר לו, היכן אתה שרוי?
במקום עבודה זרה פלונית, אתה ממתין לי אצל עבודה זרה פלונית", מכאן שהכינוי בית ועד יתפרש "במובן של מרכז הוראה, שבראשו עומד חכם מרכזי".
בכמה מקורות נזכר בית ועד בלשון מקום הוועד, וזאת בהקשר של בית-דין.
במשנה: "ועוד זאת התקין רבן יוחנן בן זכאי, שאפילו ראש בית דין בכל מקום, שלא יהו העדים הולכים אלא למקום הוועד".
בפירוש המשנה לרמב"ם: "מקום הוועד הוא מקום הידוע לקיבוץ בית דין, כדי שיהיה מקום אחד ידוע בלבד".
בבבלי נזכר מקום הוועד בהקשר של בית-דין ידוע ומומחה : "התוקף את חבירו בדין, אחד אומר: נדון כאן, ואחד אומר: נלך למקום הוועד, כופין אותו וילך למקום הוועד".
בירושלמי התבאר המושג מקום הוועד: "מקום הוועד של חודש", קרי, מוסד הסנהדרין, שרק בסמכותו קבלת עדות של קידוש החודש.
לדברי אופנהיימר: "בידוע הוא, כי התלמוד הירושלמי משתמש בביטוי בית הוועד, כאשר בתלמוד הבבלי מדובר על מוסד ההנהגה (סנהדרין)".
כמה מקורות בספרות חז"ל מזכירים את בית הוועד בהקשר של חכמים מתקופת התנאים: "מעשה ביום סגריר שלא נכנסו חכמים לבית הוועד ונכנסו התינוקות, אמרין איתון נעביד בית וועדא דלא יבטל [...] ועמדו כולן בני אדם גדולים, אמרון ר' ליעזר ור' יהושע הוון מינהון".
וכן: "רבי פנחס בן יאיר הוה אזל לבית וועד [...] אמר ליה: גיניי מה את מנע לי מן בית וועדא".
ובמקור נוסף: "רבי מאיר הוה יליף סלק לבית וועדא".
וכן: "אחר הציץ וקיצץ בנטיעות, מני אחר?
אלישע בן אבויה [...] דהוה עליל לבית וועדא".
ועל אודות רבי: "כד הוה עליל [רבי] לבית וועדא הוה אמר יכנס רבי חייא רובה לפנים".
במדרש אגדה: "ר' אלעזר בר' שמעון כשהיה נכנס לבית הוועד היו פניו של רבי מקדירות".
בירושלמי מופיע הכינוי כמה פעמים בהקשר של חכמים מהתקופה האמוראית: "חד רב נפק מן בית וועדא, אמר נפק עובדא כר' יוחנן וסמכון עלוי".;
ר' זעירא כד סלק להכא אזל אקיז דם [...] ברומשא נחית לבית וועדא".; "סלק ר' יוחנן לבית וועדא וסלק יודן נשיא לבית וועדא".; ובמדרש: "רבי זעירא נפיק ליה לשוקא [...] על לבית וועדא ושמע קליה דרבי שילא"; ועוד.
בית חולים או בית רפואה או מרכז רפואי הוא מוסד המספק שירותי רפואה הכוללים גם שירותים הדורשים אשפוז (כלומר, שהייה במוסד הכוללת לינה לפרק זמן כלשהו).
מבחינה מבנית, לבית החולים בסיס פיזי לטיפול בחולים, לרוב מבנה קבע, קבוצת מבנים מרוכזת או מבנים הפזורים במקומות שונים באזור גאוגרפי מסוים.
מבחינה תפקודית, כולל בית החולים צוות מנהלי, רופאים, אחים, סניטרים ואנשי תחזוקה.
החלוקה בין התפקידים השונים התגבשה בבתי החולים במאות השנים האחרונות, ומהווה את התבנית הבסיסית של הרפואה המודרנית.
בתי החולים יועדו במהלך ההיסטוריה למגוון מטרות, בהן: עזרה וחסד, אבחנה וטיפול בחולים, ביצוע מחקרים רפואיים והכשרת רופאים ואחיות.
על אף שעיקר מטרתם של בתי החולים הייתה לרוב הענקת טיפול לחולים הזקוקים לאשפוז, מהווים בתי החולים מקום נוח גם להענקת שירותים רפואיים שאינם דורשים אשפוז, הודות לתשתית האנושית והפיזית שבמקום.
לבית החולים כח רב והשפעה רבה, עקב חיוניותו הרבה עבור התושבים המתגוררים בסביבתו, וזה מנוצל לעיתים לצורך מטרות פוליטיות, דתיות או כלכליות.
בתי חולים רבים שואפים גם להשיג יוקרה, וכן לשמור על מקומות עבודה עבור עובדיהם.
בית החולים המודרני מחולק למחלקות שונות, כגון: מחלקת יולדות, מחלקה נוירולוגית, מחלקה פסיכיאטרית וכדומה.
בתי חולים שאינם כלליים מטפלים לרוב באוכלוסייה מסוימת (בית חולים לילדים) או בסוג ספציפי של מחלה.
בישראל רוב בתי החולים הכלליים הם ציבוריים, כלומר ממשלתיים, או מסובסדים על ידי הממשלה, או שייכים לשירותי בריאות כללית, אך ישנם גם בתי חולים פרטיים.
בעת העתיקה, היו הדת והרפואה שזורות זו בזו.
מקדשיהם של המצרים הקדמונים היו הראשונים לספק שירותי רפואה.
פולחן אל הרפואה היווני אסקלפיוס אומץ לאחר מכן על ידי הרומאים, ומקדש לכבודו הוקם בשנת 291 לפנה"ס.
המוסדות הראשונים שנועדו אך ורק לטיפול בחולים הוקמו בהודו, שם נוסדו בתי חולים ב-431 לפנה"ס.
המלך אשוקה הקים 18 בתי חולים בהודו אשר מומנו בכספי הכתר.
בתי החולים הראשונים שנבנו בעקבות הוראה זו נבנו בקונסטנטינופול ובקייסרי,
שם הצמיד בסיליוס, הבישוף המקומי, מנזר לבית החולים ששימש כאכסניה לעוברי אורח.
בתי החולים בימי הביניים הלכו בדרכו של בית החולים בקיסריה, ושימשו גם כאכסניה לעולי רגל כשהנזירות משמשות כאחיות.
מקור המילה Hospital בשפות האירופאיות, כמו מקור המילים האנגליות למלון (Hotel) וקבלת אורחים (Hospitality) הוא במילה הלטינית Hospes, שפירושה אורח, שהתגלגלה ללטינית מהיוונית, אליה הגיעה מהמקור הפרסי aspinj - אירוח, בית הארחה.
המילה הפרסית היא גם מקור המילים העבריות "אשפוז" ו"אושפיזין" (אורחים), שהגיעו לעברית דרך הארמית.
בעקבות שיוכם הדתי של בתי החולים, נשתמר בצרפתית עד היום הביטוי "בית האלוהים" כמילה נרדפת לבית חולים.
בתי החולים הראשונים בעולם הנוצרי שנועדו לכך בלבד היו בית החולים על שם ברתולומיאוס הקדוש (נוסד באנגליה בשנת 1123) ובית החולים על שם תומאס הקדוש (נוסד ב-1125).
עם זאת, מודל בית החולים של ימי הביניים פעל עד למאה ה-18.
כבר בתקופת ימי הביניים כמרים נוצרים יצרו מקומות בשם "hospitia" .
במקומות אלו לקחו על עצמם נזירים ונזירות לטפל בחולים אלו להאכילם ולהלבישם.
בתי מצורעים ואחרים, בעבור קשישים או עניים הוקמו באופן דומה באותה התקופה.
מקורו של בית החולים המודרני הוא במרפאות המנזרים בימי הביניים.
בשנת 820 שרטט רבנוס מאורוס את תרשים הכנסייה בפולדה, גרמניה, והוסיף אגף נפרד המיועד לאחים חולים, בית חולים למצורעים בעבור החולים במחלות המידבקות ודירה לרופא המנזר.
אבוט גוזברט עשה דבר דומה כשבנה את מנזר סנט גאל (816-837) בשווייץ, ועד מהרה נהיה תהליך סטנדרטי.
גוזברט גם מיפה את מה שהפך לגן הרפואי המסורתי, מחוץ לבית החולים.
חולים ונזקקים הגיעו למרפאות המנזר לקבל עזרה רפואית ומוסדות דתיים אלה נהפכו לאב טיפוס של בית החולים המודרני.
בתקופת הרפורמציה הופקעו מנזרים רבים מתפקידם כבתי חולים, ובאנגליה לבדה נוסדו 154 בתי חולים בין השנים 1700 ל-1835. הראשון שביניהם נוסד בלונדון ב-1724 על ידי הסוחר תומאס גאי.
פלורנס נייטינגייל קידמה את הכשרת האחיות לאחר שנוכחה במהלך שירותה במלחמת קרים כי הנזירות אינן מקצועיות דיין.
במחצית השנייה של המאה ה-20 קיבלו בתי חולים מעמד מיוחד בדיני המלחמה.
סעיף 14 לאמנת ז'נבה הרביעית קובע כי בתי חולים ואזורי ביטחון מיוחדים נועדו להגן על פצועים, חולים וזקנים, ילדים שלא מלאו להם 15 שנה, נשים בהריון ואמהות לילדים מתחת לגיל שבע, מתוצאות מלחמה.
בראשית המאה ה-21, בעקבות התפתחות הרפואה בקהילה ומסיבות כלכליות עבר שינוי מבנה בית החולים והפך ממקום אשפוז אליו מגיעים המטופלים כשהם חולים למרכזים רפואיים הכוללים רפואה מונעת ומרפאות תומכות.
בבתי חולים מתבצע אבחון מקדים כצילום רנטגן, ייעוץ תזונתי וייעוץ סוציאלי המהווה טיפול פרא-רפואי.
כחלק משינוי אופי בתי החולים ומסיבות שיווקיות שונו שמות בתי חולים רבים לשם רחב יותר כ"מרכז רפואי", "בית החלמה", בית מרפא", "בית מבריאים" וכו'.
תהליך דומה עברו קופות החולים ששינו את שמן לשירותי בריאות.
בית חולים אוניברסיטאי הוא בית חולים הפועל בשיתוף פעולה עם בית ספר לרפואה של אוניברסיטה, ומשמש את בית הספר לרפואה במסגרת ההוראה הקלינית - פעילות שבה הסטודנטים לרפואה צופים ומשתתפים בעבודה מעשית בבית החולים, בהדרכת רופאים מסגל בית החולים.
גם במקצועות פרא-רפואיים מתקיים שיתוף פעולה דומה בין בית חולים אוניברסיטאי לאוניברסיטה.
בית חולים אוניברסיטאי משמש גם מוקד למחקר רפואי.
רופאי בית החולים העוסקים בהדרכת סטודנטים מקבלים מינוי מהאוניברסיטה, בדרגות המקובלות לסגל אקדמי בכיר, בתוספת הסיומת "קליני" (למשל: פרופסור חבר קליני).
בישראל משמשים מרבית בתי החולים הכלליים כבתי חולים אוניברסיטאיים ומסונפים לאחד מבתי הספר לרפואה במדינה.
בית חולים אוניברסיטאי הוא מקום התרחשותן של סדרות טלוויזיה אמריקאיות אחדות, ובהן האוס, ER, סקראבס והאנטומיה של גריי.
בראש בית החולים עומד לרוב מנהל האחראי על תפעול בית החולים.
על תפקידו של המנהל נכתב:
"[על המנהל] מוטלת האחריות הכוללת לאיכות הטיפול הקליני הניתן בבית החולים, לטיב הכשרתם המקצועית של הרופאים בו ולפיתוח המחקר.
כל אלה מחייבים אותו לשקול שיקולים רפואיים מובהקים בהקשרים מגוונים, החל מקביעת סטנדרטים רפואיים ופיקוח על קיומם; המשך בטיב הבדיקות וטיפולים שיינתנו בבית החולים; וכלה בהחלטות כגון ניתוב חולים לטיפול נמרץ, סגירה או פתיחת יחידות ומחלקות כגון חדר המיון בתנאי משבר וכן הלאה."
עד שנת 1998 נדרשו מנהלי בתי חולים בישראל להיות רופאים.
בשנת 1998 שונה החוק ובישראל יש בתי חולים שבהם המנהל אינו רופא.
עם זאת, מנהלי בתי חולים ממשלתיים נדרשים להיות רופאים.
לטענת פרופ' מרדכי שני, בעולם, רוב מנהלי בתי החולים אינם רופאים.
לדבריו, "ניהול בית חולים מחייב כישורים וידע במספר תחומים, כאשר אין ספק שהבנת מקצוע הרפואה תורמת, אך אינה תנאי הכרחי".
במערכת הבריאות בישראל פועלים כ-30 בתי חולים כלליים.
ששת הגדולים שבהם הם: המרכז הרפואי ע"ש חיים שיבא - תל השומר, מרכז רפואי הדסה, מרכז רפואי רבין, המרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי, רמב"ם - הקריה הרפואית לבריאות האדם והמרכז הרפואי האוניברסיטאי סורוקה.
בישראל קיימים בתי חולים לאשפוז חולים סיעודיים ותשושי נפש, בין מוסדות אלה ארבעה מרכזים גריאטריים ממשלתיים, ועוד עשרות רבות בבעלות עסקית או בבעלות עמותות וארגונים ללא כוונת רווח.
אחת מבעיות בבתי החולים הסיעודיים היא כי האשפוז הסיעודי אינו ממומן על ידי קופות החולים במסגרת סל הבריאות על כן מעת לעת שבה ועולה קריאה ציבורית להכליל את האשפוז הסיעודי ב"סל הבריאות" שבאחריות קופות החולים, ככל אשפוז אחר.
מערך בריאות הנפש בישראל מתחלק בין טיפול בקהילה במסגרת מרפאות לבריאות הנפש, טיפול נפשי יחידני, מגורים בהוסטל לנפגעי נפש.
ובין טיפול במסגרת אשפוז בבית חולים פסיכיאטרי (בית חולים לחולי נפש, או בלשון גנאי: בית משוגעים) או במחלקה פסיכיאטרית בבית חולים כללי.
בישראל פועלים 13 בתי חולים לבריאות הנפש ורובם בבעלות ממשלתית.
בתי חולים אשר כל מטרתם היא שיקום חולים ונפגעים לאחר טראומה.
שיקום שכזה נדרש לאחר חבלה חיצונית כגון תאונות דרכים, ולאחר פגיעות פנימיות כגון אירוע מוחי או התקף לב.
השיקום מתחיל לקראת סיום הטיפול בבעיה הרפואית, ומתמקד בהחזרת המטופל לתפקוד תקין, על ידי שחזור יכולות ולימוד מחדש של יכולות שאבדו.
סגי בתי החולים הפועלים בישראל:
בתי חולים ממשלתיים, במסגרת משרד הבריאות.
בתי חולים של קופות החולים, בעיקר במסגרת שירותי בריאות כללית.
בתי חולים פרטיים שלא למטרת רווח.
בתי חולים פרטיים הפועלים למטרת רווח.
צורת הניהול של בתי החולים הממשלתיים עמדה במרכז החלטות ממשלה שונות ונבחנה 3 ועדות ציבוריות שהוקמו במהלך השנים עם סמכויות שונות לבחינת הפרדת בתי החולים הממשלתיים ממשרד הבריאות והפיכתם לגופים עצמאיים: נתניהו (1990), אמוראי (2002) וליאון (2004).
בית החולים "דנה-דואק" לילדים על שם רנה וסובחי דנה הוא אחד מארבעת בתי החולים במרכז הרפואי ת"א ע"ש סוראסקי.
בית החולים מטפל בילדים עד גיל 18 שנים ובנוסף, בחולים במחלות כרוניות ייחודיות של הילדות הממשיכים לקבל טיפול ומעקב גם מעבר לגיל זה (למשל חולים בממאירויות של גיל הילדות).
בית החולים הוקם בשנת 1992 על ידי פרופסור צבי שפירר ז"ל על בסיס מחלקות הילדים של בית החולים הדסה בתל אביב שנסגר במקביל.
לאחר פרישתו של פרופסור שפירר כיהנו בתפקיד מנהל בית החולים אבינועם רחמל, אורי יורגנסון, שמעון רייף ופרנסיס מימוני.
מאז ינואר 2014 משמש פרופ' דרור מנדל כמנהל בית החולים, ופרופ' רונית לובצקי מנהלת מחלקת ילדים ואשפוז יום ילדים.
חדר המיון טיפל ב-26,674 ילדים, ובמרפאות החוץ טופלו 197,881 ילדים.
בבית החולים לילדים דנה-דואק 186 מיטות: 34 במחלקת ילדים, 34 בכירורגיה ילדים, 21 בהמטו-אונקולוגיה, 29 באורתופדיה, 12 במיון ילדים, 12 בטיפול נמרץ, 44 בפגיה.
בית החולים שינה את שמו בשנת 2010 ל"בית חולים דנה-דואק לילדים" בעקבות תרומת משפחת דואק להקמת מחלקת מיון מודרנית ותוספת קומה לבניין.
משפחת דואק הם קרובי משפחתה של התורמת הראשונה והעיקרית לבניית בית החולים, רנה דנה (למעשה זה שם נעוריה).
תיקון עיוותים ואי שוויון בגפיים
שיתוק מוחין ומחלות עצב שריר
רפואת ספורט וכירורגיה ארתוסקופית בילדים
גסטרו - המכון למחלות דרכי העיכול והכבד בילדים
המטולאונקולוגיה והשתלת מח עצם ילדים
ריפוי בעיסוק ביחידה להתפתחות הילד
נוירולוגיה של הילוד ויעוצים עובריים
מרפאה רב-תחומית לטיפול בספסטיות בילדים
בית החולים "דנה-דואק" מעודד פרויקטים חינוכיים וחברתיים המתקיימים בסיועם וביוזמתם של מספר גופים התורמים לרווחת הילדים המטופלים במחלקות ובמרפאות:
בית הספר "דנה" - בפיקוח משרד החינוך והתרבות
עמותת "חיים" - לילדים חולי סרטן
בית החולים הרצוג (או בשמו הקודם "עזרת נשים") הוא בית חולים גריאטרי ופסיכיאטרי-כללי, הממוקם בירושלים וקרוי על שמה של שרה הרצוג.
בית החולים מטפל במגוון הבעיות הרפואיות האופייניות לזקנה ובמחלות הנפש.
בית החולים הוא השלישי בגודלו בירושלים, וכולל 501 מיטות.
בבית החולים שני אגפים רפואיים: אגף גריאטרי ובו עשר מחלקות, ואגף פסיכיאטרי, ובו שתי מחלקות, לגברים ולנשים.
בבית החולים קיימת גם יחידה לילדים מונשמים.
בית החולים הרצוג הוא מרכז לימוד והכשרה לבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית והמרכז הרפואי הדסה, המכשיר מומחים בתחומי הגריאטריה והפסיכיאטריה, כמו גם סטודנטים לרפואה, סיעוד, פסיכולוגיה ועבודה סוציאלית.
בית החולים נוסד בשנת תרנ"ה (1894) בשם "עזרת נשים" במטרה לסייע ליולדות ונשים חולות.
בהמשך הרחיב בית החולים את ייעודו, והפך למרכז סיוע לנפגעי נפש.
בשנת 1968 עבר בית החולים למשכנו הנוכחי, סמוך לאזור התעשייה גבעת שאול, בבניין שתוכנן על ידי האדריכל זוכה פרס ישראל בנימין אידלסון ושותפו האדריכל גרשון צפור.
משנת 1995 מנהל בית החולים היה ד"ר יחזקאל קן עד 12/2020 ומאז ממלא את תפקיד נגיד המרכז הרפואי.
מדצמבר 2020 מכהן בתפקיד המנכ"ל, ד"ר יעקב חביב.
רקע להקמת חברת עזרת נשים הכללית
במקביל פעלו בירושלים אגודות צדקה, גמ"חים, שפעלו לשפר את חיי החולים כחלק מהתפיסה היהודית של קבוצות מאורגנות העוסקות בביקור חולים, סיעוד ותמיכה בנזקקים.
קשים במיוחד היו חיי הנשים, שכן רפואת נשים לא הייתה ידועה בתקופה הנדונה ומקצוע המיילדות לא היה ממוסד.
אישה הייתה יולדת בביתה, ועזרה ליולדת ניתנה על ידי נשים אחרות שרכשו את ניסיונן תוך כדי התנסות.
דיכאון שלאחר לידה, עקרות ובעיות דומות לא טופלו כלל.
כדי לתת מענה לבעיות אלו נוסדה בחנוכה של שנת תרנ"ה חברת עזרת נשים הכללית על ידי חיה ציפה פינס, אשתו של יחיאל מיכל פינס, פעיל ציוני וממנהיגי חובבי ציון.
באספה בבית משפחת דוד ילין (חתנם של יחיאל מיכל וחיה ציפה פינס), בשכונת מזכרת משה, שנערכה ביום 28 בדצמבר 1894 נוסדה האגודה שמטרתה לסייע ליולדות ונשים חולות.
קשריו של יחיאל מיכל פינס עם משפחת רוטשילד מחד ועם אנשי היישוב הישן והביל"ויים מאידך הבטיחו תמיכה בגיוס תרומות.
בנוסף לכך היה פינס ממנהלי בית החולים ביקור חולים ויכול היה ליצור את הקשר הראשוני בין ד"ר משה וולך לאגודת עזרת נשים.
הנשים שפעלו באגודה תרמו מזמנן ומכספן למען נזקקות וביצעו עבודות סיעוד ואיסוף בגדים ומזון, וגם בשכירת שירותי אחיות ומיילדות מקצועיות.
פעילות האגודה ומטרותיה משתקפות היטב בשמה.
בספר הנהלת החשבונות הראשון של האגודה נרשמה הקדמה ובה עקרונות מנחים ובין היתר נרשם:
בראש החברה והמוסד עמדה חיה ציפה פינס, עד שנת 1912, אז החליפה אותה בתה, איטה ילין.
בתקופה העות'מאנית נחשבו חולי נפש כאנשים שנתקפו ברוח הרע או ששד אחז בהם.
שיטות הטיפול היו פרימיטיביות ואכזריות.
האחריות על הטיפול נפלה בדרך כלל על המשפחה של החולה, שבדרך כלל לא הייתה מסוגלת לעמוד במעמסה.
בבתי חולים של התקופה "טופלו" הפגועים בנפשם ביחד עם אלו שסבלו מפיגור שכלי ולעיתים עם הנכים.
זמן קצר לאחר הקמת האגודה היא נטלה על עצמה משימה נוספת, חורגת מעצם הגדרת פעילותה המקורית.
טיפול בחולי נפש היה תחום מוזנח יותר מרפואת נשים, וירושלים הידועה כמגנט לחולי נפש, בין השאר בזכות תסמונת ירושלים, נזקקה לפתרון.
בסוף המאה ה-19 טופלו חולי רוח בהקדש שנוהל על ידי הוועד הכללי כנסת ישראל.
המידע על הקדש זה דל ביותר, אך בשנת תרנ"ה מדווח אליעזר בן-יהודה בעיתון הצבי כדלקמן:
דוד ילין מספר ביתר פירוט:
ומוסיפה חברת "עזרת נשים" בהערה בספר הנהלת החשבונות של האגודה:
עם הגידול במספר הנזקקים לשירותי ה"הקדש" בהנהלת אגודת "עזרת נשים" עבר המוסד ההולך ומתפתח למבנים מרווחים יותר.
מקומו המדויק של החדר הראשון איננו ידוע אך בהמשך שוכן המוסד במבנים הנמצאים ברחוב מעלה חלדייה ורחוב הגיא במבנה בו שכן מושב הזקנים הכללי המאוחד.
חברותא זו עתידה הייתה להמשך לאורך שנים גם מחוץ לחומות.
בחודש ניסן של שנת תרנ"ו ביקר בבית המחסה אליהו שייד, הממונה הראשי מטעם הברון אדמונד ג'יימס דה רוטשילד בארץ ישראל הביקור נשא פרי והברון, באמצעות נציגו טרם לתחזוקת המבנה.
בשנת תרנ"ו (1896) יצא מוסד "עזרת נשים" מבין חומות ירושלים.
בכך הצטרף המוסד לתנועה של פורצי החומות שתוצאותיה - בניית ירושלים החדשה.
עיקר הדחף היה הכורח - העיר העתיקה הייתה צפופה ומחלות התקיפו את תושביה בגין תנאי סניטציה קשים ביותר.
היציאה אל מחוץ לחומות הייתה צו השעה.
דוד ילין מספר על המעבר:
המעבר לעיר החדשה ריכז את פעילות האגודה והמוסד שניהלו הפך למוקד הפעילות והעניין, נזנחו הביקורים בבית החולה או הנזקק - פעילות המוסד לחולים כרוניים הצריך את כל משאבי האגודה.
מרחיב ומספר דוד ילין על נדידת המוסד בתוך שכונות ירושלים החדשות:
לפי ספרו של יוסף יואל ריבלין היה חלון ביתה של משפחת פינס בשכונת בית יעקב נמצא ממול למוסד "עזרת נשים" ובעת הצורך רצה חיה פינס מביתה אל המוסד.
בשנת תרנ"ט (1899) עבר בית החולים למשכן מרווח יותר בסמוך לשכונת מזכרת משה.
במכתב למטרות התרמת כספים כותבת לידיה צאנסלר ומתארת את בית החולים במשכנו מחוץ לחומות - רגע לפני מעברו למושב קבע
עם כניסת המאה ה-20 נפתח שלב חדש בתולדות בית החולים.
ממוסד נודד העובר מנכס ומבניין שכור אחד לשני הפך בית החולים לשוכן במשכן קבע שתוכנן מבראשית לתכליתו וייעודו.
מגרש של 7 דונם נרכש בקצה המערבי של דרך יפו (בסמוך וממול לתחנה המרכזית של ירושלים דהיום), במרחק ניכר מהעיר העתיקה - עובדה שהוזילה את מחירו של המגרש.
במהלך השנים 1902 עד 1906 נבנו שני מבנים אחד לנשים ואחד לגברים.
בשנות העשרים של המאה העשרים נוספו קומות לשני הבניינים ונבנה בניין שלישי שימש לקליניקה של הרופא המבקר במוסד לבית המרקחת ולמשרד.
בספרו "ספר היישוב" מספר פנחס גרייבסקי את הפרטים על המעבר ומציין כי המגרש למבנה נרכש עוד בשנת תרנ"ח (1898) ומוסיף פרטים כדלקמן:
העיתון "השקפה" של אליעזר בן-יהודה מספר כי נחנך "בית ישע אהרון" של "עזרת נשים כללית" ומציין כי בית חולים זה יפעל כבית מחסה לחשוכי מרפא וחולי רוח.
בשכנות לבית החולים עזרת נשים, מצידו השני של רחוב יפו הוקם בשנת 1901 מושב הזקנים הכללי המאוחד ובמרחק מה ממנו - לכוון מזרח הוקם בית חולים שערי צדק בשנת 1902.
מנהל בית החולים שערי צדק ד"ר משה וולך שימש גם כרופא בבית החולים עזרת נשים - בהיעדר רופאים פסיכיאטריים בירושלים.
בתה של חיה ציפה פינס, איטה ילין, סייעה לאמה בניהול האגודה והמוסד, והחל מ-1912 החליפה אותה בתפקיד נשיאת המוסד.
בשנת 1921 התחיל רופא פסיכיאטר לעבוד בבית החולים.
היה זה הד"ר דוריאן פייגנבאום שמונה למנהלו הראשון של "עזרת נשים".
עד לבואו התבסס הטיפול בעיקר על סיעוד ותמיכה, הקלה על הסימפטומים באמצעים מוגבלים ובעיקר "חינוכיים" וגם - תזונה מאוזנת ככל הניתן.
בית החולים והאגודה המנהלת ניזונו והתקיימו מתרומות של יהודים הן בארץ ישראל והן בגולה באמצעות מכתבים לתורמים פוטנציאליים, הקמת אגודות - בנות באירופה שעסקו באיסוף תרומות וזאת בנוסף לחובת חברות אגודת "עזרת נשים" לתרום מכספן לאגודה.
באמצעות שימוש במכתבי המלצה מאת רבנים ואישי ציבור פנו חברות האגודה לכל שדרות היישוב הישן והחדש על מנת לקיים את בית החולים שהלך וגדל.
תופעה זו נחשבת לפסיכוזה שמובילה לעיתים לאשפוזו של האדם השרוי בה בבתי חולים לבריאות הנפש.
בשנת 1968 עבר בית החולים "עזרת נשים" למשכנו הנוכחי בגבעת שאול, בתכנון האדריכלים בנימין אידלסון וגרשון צפור.
בסוף שנות השבעים, נפתחה בו המחלקה הגריאטרית הראשונה.
כיום מהוות המחלקות הגריאטריות השונות כ־70% מבית החולים, הכולל בסך הכל 330 מיטות.
בראשית שנות ה-90, שינה בית החולים "עזרת נשים" את שמו ל"בית חולים הרצוג" על שם הרבנית שרה הרצוג שכיהנה כארבעים שנה כנשיאת בית החולים ותרמה לקידומו.
כיום בית החולים הוא יחידה מתוך המערך האוניברסיטאי של בית הספר לרפואה של המרכז הרפואי הדסה והאוניברסיטה העברית.
פועלים בו גם מכוני מחקר העוסקים בגנטיקה ובמחקר מחלת אלצהיימר, מחלת פרקינסון וסכיזופרניה.
בית החולים הרצוג הוא מוסד ללא כוונת רווח, ואינו מקבל מימון ממשלתי.
הוא אחד מבתי החולים המעטים בישראל שתקציבו מאוזן.
הוא מנוהל על ידי ועד מנהל מתנדב והכנסותיו מתבססות על פעילותו הרפואית ותרומות.
ב-2017 נפתח בבית החולים בניין חדש ("בניין האשפוז על שם סמסון"), שבו 9 קומות (2 מתוכן תת-קרקעיות ואחת מתוכן קומה לשעת חירום) וכ-23,000 מ"ר בנוי לצד שיפוץ החזיתות של המבנה הישן עם חיפויי אבן, זכוכית ומתכת.
הבניין החדש תוכנן על ידי האדריכל עופר קפלינסקי ואוכלס בהדרגה בשנים 2017–2020. עלות ההקמה של המבנה החדש הייתה כ-450 מיליון דולר.
בינואר 2024 אישרה הוועדה המחוזית לתכנון ולבנייה בעיריית ירושלים תוכניות להגדלת בית החולים עד לכ-1,200 מיטות באמצעות בניית 4 מבני אשפוז חדשים.
אגף גריאטרי: האגף הגריאטרי של הרצוג מתמחה בכל תחום הבעיות הקשורות בהזדקנות:
פסיכוגריאטריה עם דגש מיוחד באבחנה ובטיפול במחלת פרקינסון ובמחלת אלצהיימר
יחידה לילדים מונשמים: כפועל יוצא מהמומחיות שביה"ח פיתח בתחום טיפול נשימתי לחולים גריאטריים, פתח בית החולים יחידה לטיפול נשימתי כרוני לילדים.
היחידה מטפלת בילדים שגילם נע בין שלושה חודשים ל-18 שנה, שסבלו מחבלה חמורה או שנולדו עם מחלות נוירולוגיות או גנטיות.
אגף לפסיכיאטריה: האגף לפסיכיאטריה מתמחה בטיפול בחולים הסובלים מסכיזופרניה וממחלות נפש אחרות.
רבים מהם מטופלים במסגרת קהילתית של מרפאה או הוסטל.
לבית החולים יחידה המתמחה בטיפול בדיכאון עמיד.
מחלקת מחקר: מחלקת המחקר של בית חולים זוכה להכרה בינלאומית בזכות עבודתה בתחום הגנטיקה ההתנהגותית, סכיזופרניה, מחלת אלצהיימר, מחלת פרקינסון, התמכרויות והפרעת קשב וריכוז.
כמו כן, זוכה המחלקה להכרה בזכות עבודתה החלוצית בתחום הגנטיקה של התנהגות אנושית נורמטיבית לגווניה.
חוקרי בית החולים זכו במענקי מחקר שונים מהמכון הלאומי לבריאות הנפש בארצות הברית; מהאיגוד הלאומי האמריקאי למחקר בסכיזופרניה ודיכאון; מהאיחוד האירופי; מהאיגוד הישראלי לפסיכיאטריה ביולוגית; ממשרד המדע הישראלי ומגופי מימון רבים אחרים.
לחוקרים פרסומים רבים בירחונים בינלאומיים והם עובדים בשיתוף פעולה עם בתי חולים ואוניברסיטאות בצפון אמריקה ואירופה.
מרפאת חוץ בקהילה: המרכז הקהילתי לבריאות הנפש: מרפאת חוץ של בית החולים, הממוקמת בצפון ירושלים (רח' שמעון החכם).
המרפאה מטפלת מדי חודש בכ-2,000 נשים, גברים וילדים ומפעילה תוכניות מיוחדות בבתי ספר, קליניקות ומוסדות אחרים.
המרכז מתמחה בייעוץ לאוכלוסייה החרדית; בטיפול בהפרעת קשב וריכוז בקרב ילדים ונוער ובתסמונת טורט.
המרכז הישראלי לטיפול בפסיכוטראומה של בית החולים הרצוג: מרפאת חוץ הממוקמת ברח' שמריהו לוין 59 בירושלים.
המרכז מטפל בהפרעה פוסט טראומטית המתבטאת בחרדה ובעיות התנהגות הנגרמות כתוצאה מהתקפות טרור, מלחמות, אירועים אלימים ואסונות טבע.
הוא מהווה גם כתובת לניצולי השואה (כולל דור שני ושלישי), הסובלים מהפרעות פוסט טראומטיות.
אנשי המרכז טיפלו גם בילדים ומבוגרים שנתקפו חרדה בעקבות התקפות הטילים על ישראל.
המרכז לפסיכוטראומה הוא מרכז טיפול, תרגול ומחקר בתחום הטראומה הפועל בארץ וברחבי העולם.
בית-חולים אלי"ן (ראשי תיבות: אגודה לעזרת ילדים נכים) הוא מוסד שיקומי לילדים ונוער, היחיד מסוגו בישראל, השוכן בשכונת קריית יובל בירושלים.
בית החולים שהוקם בשנת 1932 מציע את שירותיו לילדים ובני נוער מכל רחבי הארץ, הסובלים מפגיעות נרכשות עקב תאונות דרכים, כוויות, מחלת הסרטן, פיגועי טרור, ילדים לאחר ניתוחים או טיפולים קשים, ילדים עם מוגבלות מולדת כגון מחלות שריר/עצב, פגיעות עמוד השדרה, שיתוק מוחין, תסמונות ועוד.
בבית החולים פועלות מחלקות שונות ובניהן כאלו המטפלות בילדים תלויי הנשמה.
תחום השיקום הנשימתי הוא ייחודי לבית חולים אלי"ן.
ייחודה של המחלקה הוא בגמילה מהנשמה או שיקום ושחרור לקהילה של ילדים הזקוקים להנשמה לטווח ארוך, לעיתים לכל חייהם.
הצוות של אלי"ן מונה רופאים מומחים בנושאים שונים, אחיות, פסיכולוגים, מטפלים ממקצועות הבריאות ועוד.
בנוסף מפעיל אלי"ן פרויקטים ומיזמים שונים במסגרת עבודת השיקום עם ילדים ובני נוער.
משנת 2011, מנהלת בית החולים היא ד"ר מורית בארי.
ראשית המוסד במאמציו של ד"ר חנוך (הנרי) קלר, שהיה רופא אורתופד שעלה מארצות הברית ב-1934 וביקש להקים מחלקה אורתופדית באחד מבתי החולים בירושלים.
לאחר שלא הצליח בכך, פתח מרפאה פרטית קטנה ברחוב בצלאל.
במקביל לעיסוקו במרפאה הפרטית, טיפל בהתנדבות בילדים מחוסרי אמצעים.
אחר כך, שכר ד"ר קלר את הקומה הרביעית בבנין יוסיפוף ברחוב בן-יהודה, אליה עברה המרפאה, ורשם בשנת 1936, בסיוע עו"ד חיים מרגליות, את "האגודה לעזרת ילדים נכים" (ובראשי תיבות, אלי"ן).
מרגליות התמנה ליו"ר הוועד ולצידו פעל מוריס גולדברג.
ד"ר קלר נתמנה למנהל הרפואי, ומימן מכיסו את ההוצאות.
האחות פני הלפרן סייעה בידו בהתנדבות ולידה אהובה ענתבי.
מאמציו של קלר לגייס כספים בארצות הברית לא צלחו.
בשנת 1937 התקיימו לצד המרפאה קורסים להכשרה מקצועית ולהשכלה כללית שבהמשך כונה בית ספר.
בשנת 1937 מונה שלמה נפחא למנהל האדמיניסטרטיבי של האגודה, אותה ניהל עד 1958 והפך את המרפאה לבית חולים.
כדי לבצע את המהפך פנה נפחא לנציב העליון הבריטי, ארתור ווקופ להיות פטרון האגודה, ולאשת המזכיר הכללי של השלטון הבריטי, מקפרסון, להיות נשיאת הכבוד.
השניים הסכימו, ובעקבותיהם הצטרפו לוועד גם דניאל אוסטר, סגן ראש עיריית ירושלים, שני הרבנים הראשיים: הרב הרצוג והרב עוזיאל, והשופט העליון המנדטורי יוסף משה ולירו.
קלארק, מנהל בנק ברקליס, התמנה לנשיא האגודה והפך למתרים העקרי שלה בקרב יהודים וערבים כאחד.
מהערבים צרף נפחא נציגים משלושת הזרמים הפוליטיים: ד"ר טנוס, מסיעתו של ג'מאל אל-חוסייני, נתמנה לסגן-נשיא האגודה, רג'אב ביי נאששיבי, מסיעת הנאששיבים, ואמין ומוחי ביי עבדול האדי מסיעת האסתקלל.
שיתוף הפעולה בין היהודים והערבים בוועד העמיק על אף המרד הערבי הגדול שהתחולל באותן שנים.
בשנת 1938 הוקם לבית החולים סניף בחיפה ובשנת 1941 פעלה האגודה להקים סניפים נוספים בתל אביב ובעיר העתיקה.
האגודה הגיעה לבסוף לפרישה של עשרה סניפים.
ביום פרוץ מלחמת העולם השנייה, חלה ד"ר קלר ולקה בשטף דם במוחו ונותר משותק.
ד"ר יעקב (אדגר) היילברונר, שעבד לצידו של ד"ר קלר, מונה למנהל הרפואי תחת קלר.
באותו חודש הוחלט על הפיכת המרפאה לבית חולים שבו תהיינה 13 מיטות.
במיטה ה-13 אושפז ד"ר קלר עד מותו ב-1944. לטקס ההקמה הגיע הנציב העליון הרולד מקמייקל ואשתו.
ד"ר קלר פגש אותם ממיטת חוליו.
בשנה שלאחר מכן גדל מספר המטות ל-45.
ב-1946 עם התגברות פעולות תנועת המרי העברית, שיתוף הפעולה עם האנגלים והערבים בוועד פסק.
בית החולים נקלע למשבר כספי ונסגר לשלושה חודשים.
לאחר שאותרו מקורות ממימון חליפיים, בית החולים נפתח מחדש.
במהלך מלחמת העצמאות, עדיין העביר ראש עריית שכם את תרומת העירייה לאגודה והילדים הערביים משכם וערים אחרות נשארו בבית החולים.
לאחר ההכרזה על הקמת מדינת ישראל, הורדו הילדים הנכים לקומה השלישית ואילו בקומה הרביעית אושפזו נפגעי ההפגזות.
לאחר הקרב בסן סימון הובאו 16 פצועים מהפלמ"ח.
משרד הבריאות הכיר בעקבות זאת בבית החולים והחל לתקצב אותו לפי מספר המיטות.
בבית החולים נותרו 6 ילדים ערבים בסוף 1948. לאחר שירדן הודיעה על צירוף יהודה ושומרון לממלכת ירדן, הוציאו ההורים הערבים את ילדיהם והודו לסגל בית החולים.
באוגוסט 1950 נותר בבית החולים ילד ערבי אחד.
בשנת 1950, פשטה בארץ מגפת הפוליו וגרמה למספר רב של חולים בשיתוק ילדים, היות שבית חולים אלי"ן היה היחיד אליו ניתן היה להפנות את הילדים, הוקצה לו שטח במנזר סן סימון, שטח עם בניינים הרוסים.
בפברואר 1952 נחנך המבנה במקום.
בשנת 1955 נוספה מחלקה עם 115 מיטות.
בחצר המבנה היו בריכות קטנות בהם שטו ברווזים וספסלים וגינה למרגוע הילדים.
ב-1959 מונה כמנהל הרפואי של המוסד פרופ' מאיר מייקין, מנהל המחלקה האורתופדית בבית החולים הדסה בירושלים.
לתומכים באגודה הצטרף גם ארגון "מלב"ן" של הג'וינט שסייע לחולים בקרב העולים ו"אלומה", לשכת הבונים החופשיים.
בסיוע האחים רטקין, שהקימו את אגודת ידידי אלי"ן בארצות הברית, גויסו תרומות שאפשרו רכישת ציוד מתקדם.
במאי 1965 בשנת 1965 הונחה אבן הפינה לבניין החדש של בית החולים.
בשנת 1971 הועבר בית החולים לבניין החדש בשכונת קריית יובל מול עין כרם, בו הוא שוכן עד היום.
את הבניין תכנן האדריכל חנן הברון, בנו של יעקב היילברונר.
המבנה בסן סימון הפך למרכז שיקומי לנכים בוגרים.
אלי"ן הוא בית חולים אוניברסיטאי המסונף לבית הספר לרפואה של האוניברסיטה העברית בירושלים.
שירותי השיקום לילדים ונוער הניתנים בו כוללים, בין היתר:
שיקום נוירולוגי: טיפול ושיקום לאחר פגיעות מוחיות, פגיעות בעמוד השדרה ומחלות נוירולוגיות אחרות.
שיקום אורתופדי: שיקום לאחר ניתוחים אורתופדיים, תאונות ופגיעות גופניות קשות.
ריפוי בעיסוק ופיזיותרפיה: טיפול ממוקד לקידום התפקוד הפיזי והיומיומי של הילדים ועוד.
מרכז השאלת ציוד שיקומי לצורכי תקשורת תומכת חלופית (תת"ח).
מרכז שיקום אכילה המסייע לתינוקות ולילדים עם הפרעות בליעה להגיע לתזונה וגדילה מתאימות תוך שימוש באמצעי אבחון מתקדמים.
נוסף על אלה, מפעיל בית החולים מסגרות שונות, מיזמים ופרויקטים המהווים מעטפת משלימה לטיפול הרפואי הבסיסי, ובהם:
מעון יום, וגני ילדים במסגרת המתאימה לצורכי הילדים.
מרכז ספורט טיפולי, המספק לילדים עם צרכים מיוחדים אפשרות להשתתף בפעילויות ספורט בטוחות ומותאמות.
מעבדת תנועה המשלבת טכנולוגיות חדישות מעולם המציאות המדומה ומייצרת תרחישים ומשחקים שמאתגרים את הילדים תוך כדי טיפול.
מרכז 'זינוק' לשיקום ספורטאים צעירים שעברו פגיעה וזקוקים להחלמה ארוכה.
פרויקט פל"א (פתרונות לילדים מבית אלי"ן), בשיתוף קרנות הביטוח הלאומי, במסגרתו מפתחים ומייצרים עזרים טכניים המותאמים באופן אישי לילדים עם צרכים מיוחדים, לטובת התמודדות עם השגרה היומיומית.
ALYNNOVATION מרכז החדשנות הפועל עם מיזמי הזנק וחברות בין לאומיות לפיתוח מערכות מתקדמות וחדשניות לשיפור חיי ילדים עם נכויות, תוכניות דיקום דיגיטליות ואביזרי עזר .
מרכז המחקר PARC העוסק בקידום ובחקר שיקום ילדים, תרומת קרן הלמסלי.
פרויקט "גלגלי אהבה" – אירוע רכיבת אופניים המתקיים מדי שנה ומגייס תרומות למען ילדי המוסד.
הכספים שנאספים מועברים לתמיכה בתקציבי בית החולים ומאפשרים לו להמשיך ולפתח טיפולים מתקדמים וטכנולוגיות עזר.
בסרט הדוקומנטרי "הילדים ממנזר סן סימון", עוקבים סימה שמעוני ופיני נויבירט אחר סיפורם של הילדים שגדלו בבית החולים אלי"ן, בעת ששכן במנזר סן סימון.
את הסרט יזמה סימה שמעוני, שהייתה בעצמה מאושפזת בבית החולים בהיותה ילדה, והוא מספר מנקודת מבטה את סיפורה ואת סיפורי ילדים נוספים שאושפזו עמה בתקופה זו.
את הסרט ביים שחר גל-נור והפיקו מולי וצליל לנדסמן, והוא הוקרן לראשונה בפסטיבל דוקאביב בשנת 2024.
בית חולים איתנים הוא בית חולים פסיכיאטרי הממוקם בהר איתנים ליד ירושלים.
על ההר היה ממוקם עד 1948 הכפר דיר עמר (دير عمرو).
בשנת 1942 נוסד במקום בית ספר חקלאי וחווה חקלאית ליתומים ערבים מהמאורעות במרד הערבי הגדול.
בית החולים הוקם באוקטובר 1950 לטיפול בילדים חולי שחפת ובתחילת 1951 היו בו 47 מיטות.
בהמשך הוספו מחלקות למבוגרים, ובאפריל 1952 התקיים טקס חנוכה חגיגי של בית החולים.
בניין מחלקת הילדים נקרא על שם כריסטיאן העשירי, מלך דנמרק.
בשנת 1957 הודיע משרד הבריאות על כוונה להפוך את בית החולים למוסד לחולי נפש, לאור הצורך הגדול במקומות אשפוז לחולי נפש והירידה במספר חולי השחפת.
השינוי יצא אל הפועל בשנת 1958, כאשר הילדים חולי השחפת פוזרו בבתי חולים אחרים ו-50 ילדים חולי נפש הגיעו לבית החולים איתנים.
בתחילת 1960 היו בבית החולים 40-70 ילדים ו-100 מבוגרים חולי נפש.
בשנת 2005 אוגד איתנים עם בית החולים כפר שאול, למרכז אחד.
בשנת 2006 הוגשו כתבי אישום נגד אחדים מעובדי בית החולים, בגין התעללות בחולים אוטיסטים שהיו מאושפזים בבית החולים בשנים 2001–2004. בשנת 2012 הורשעו ארבעה מהנאשמים, ובהם מנהל בית החולים.
בערעור לבית המשפט העליון זוכה מנהל בית החולים.
ב-15 באוגוסט 2021 במהלך השרפה בהרי ירושלים פונה בית החולים, בעת הפינוי נעדרו שניים מן המאושפזים בו.
לאחר חיפושים אותרו למחרת שני הנעדרים במצב טוב.
ב-22 ביולי 2022 התפרסם תחקיר בחדשות השבת של תאגיד השידור הישראלי, בו עלו טענות מצד מטופלות לשעבר במחלקת נשים סגורה על יחס מבזה ושיטות טיפול אגרסיביות ומיושנות במחלקה.
בעקבות התחקיר הקים משרד הבריאות ועדת בדיקה פנים משרדית בראשות פרופ' יונתן הלוי לבחינת התנהלות המחלקה.
במהלך השנים 2022 ו-2023 זימנה הוועדה מעל 20 מטופלות.
הוועדה הגישה את מסקנותיה במהלך שנת 2024.
בנובמבר 2025 דחף והפיל אחד המטפלים הוותיקים בבית החולים מטופל על הרצף האוטיסטי, ושבר שלוש מצלעותיו.
לאחר שאחד מאנשי הצוות הבחין בכאביו של המטופל הוא נשלח למיון, ובדיקה במצלמות האבטחה חשפה את האשם.
בית החולים עדכן את משפחת המטופל והשעה באופן מידי את המטפל.
בית החולים נמצא בבעלות משרד הבריאות ומסונף למרכז רפואי הדסה ולאוניברסיטה העברית.
הוא מחולק לשני אגפים: "איתנים תחתית" ו"איתנים עילית".
ב"איתנים תחתית" ישנן שתי מחלקות:
מחלקת ילדים, המיועדת לילדים עד גיל 14. המחלקה מסוגלת לאכלס כ-20 ילדים, בנים ובנות כאחד.
המחלקה משלבת בית ספר וטיפול פסיכיאטרי ופסיכולוגי.
הצוות מורכב מרופאים, צוות סיעודי ומדריכים.
מחלקת מתבגרים, המיועדת למתבגרים עד גיל 20. המחלקה מסוגלת לאכלס כ-20 מתבגרים, בנים ובנות כאחד.
המחלקה משלבת טיפולים קבוצתיים ואישיים וכן טיפולים תרופתיים.
ב"איתנים עילית", הנמצא כק"מ אחד במעלה ההר, ישנן חמש מחלקות: א (מחלקת גברים סגורה), מחלקת נשים, מחלקה ב', מחלקה ג' ומחלקת המשך (לטיפול באנשים עם אוטיזם).
איתנים עילית מורכבת מצוות רחב, רופאים, מטפלים וצוות סיעודי.
מחלקה א' היא מחלקה סגורה אקוטית המיועדת לגברים הזקוקים לשמירה יותר צמודה.
לרוב, החולים המתאשפזים נמצאים בה לתקופה קצרה.
מחלקת נשים היא מחלקה סגורה המיועדת לטיפול אקוטי בנשים הסובלות ממצבים פסיכיאטריים אקוטים.
גם במחלקה זו האשפוז הוא לרוב קצר, בין ימים לשבועות.
מחלקה ב' היא מחלקה פתוחה, עבור חולים המסוגלים לצאת מהמחלקה.
הם נמצאים שם במהלך היום כל אחד לפי התוכנית שנקבעה עבורו.
חלקם אף ישנים בביתם, מחוץ למחלקה, וחוזרים אליה למחרת בבוקר.
מחלקה ג' היא מחלקה לחולים כרוניים.
מחלקת המשך היא מחלקה המטפלת בעיקר באנשים עם אוטיזם ושאינם יכולים, מפאת חוסר תפקודם להשתלב במסגרות שונות בקהילה.
בית חולים 10 (או מרפ"א צפון) הוא מרכז רפואי צבאי השוכן ברחוב שמחה הולצברג בחיפה (ליד דרך הים).
המתקן היה בעבר בית ספר נוצרי לבנים בשם "סנט לוקס", בחסות הכנסייה האנגליקנית.
בעברו הרחוק שכן המרפ"א בבית החולים האיטלקי, כבית חולים צבאי, אך במהרה הוחזר בית החולים האיטלקי לבעליו והמרפ"א עבר לרחוב תל אביב בעיר התחתית למשך מספר שנים ובסוף שנות השישים עבר לבסיס "מחנה דוד".
עם העברת שטחי בסיס מחנה דוד לשימוש בית העלמין הצבאי הועבר בית חולים 10 למיקומו הנוכחי.
כיום בית חולים 10 מתפקד כמרפאה, ויש לו יכולת לתפקד כבית חולים בעיתות חירום.
בשנת 2020 בעקבות התפרצות נגיף הקורונה בישראל נפתח במקום מתקן לטיפול בכ־300 חולי קורונה.
בבית חולים 10 מתבצעות בדיקות רפואיות וכן מתקיימות גם ועדות רפואיות לצורך הערכתו וקביעתו של פרופיל צבאי, לחיילים שחלו או נפצעו במסגרת שירותם הצבאי.
בשטח הבסיס נמצאת אנדרטת חיל הרפואה ובמקום נערך אחת לשנה טקס התייחדות עם חללי חיל הרפואה.
בית חולים חדרה ( נקרא גם: בית חולים הופשטיין) היה בית חולים פרטי אשר נוסד בפברואר 1936 בחדרה.
בין השנים 1942–1947 (ובמהלך מלחמת העולם השנייה) נלקח בית החולים על ידי הצבא הבריטי לטובת "צבא יוון החופשי" שהיה כפוף לו והופעל כבית חולים צבאי.
תושבי חדרה נותרו ללא בית חולים.
עד יוני 1942 פעל בית החולים כבית חולים וכבית יולדות.
בין השנים 1947–1962 פעל בית החולים כבית יולדות בלבד.
"בית חולים חדרה" היה בית החולים היחיד שהעניק שירותי אשפוז ורפואה לאזור השומרון, לתושבי חדרה, עמק חפר, זכרון יעקב, פרדס חנה וכרכור.
בית חולים זה שירת אוכלוסייה של כ-15,000 תושבים.
השותפים שניהלו את "בית חולים חדרה"
רופא הנשים והמיילד ד"ר יוליוס יצחק רוזנבוש (1886–1960), עלה לארץ ישראל בשנת 1933, עם עליית הנאצים לשלטון בגרמניה והתיישב בחדרה.
בגרמניה ניהל מרפאה כפרית ליד העיר דנציג עם אשתו, הילדה (לבית כהן), פיזיותרפיסטית.
בפסח 1931 הגיעו בני הזוג בטיול מאורגן לארץ-ישראל יחד עם קבוצת אקדמאים ציוניים מאירופה, במהלכו רכש רוזנבוש פרדס ומגרש (45 דונם) בחדרה.
ב-26 בנובמבר 1933 הגיעו בני הזוג רוזנבוש באניה לחיפה, רוזנבוש שנהג ברכבו הגיע לחדרה דרך עמק יזרעאל, ג'נין וכרכור משום שהביצות בין זכרון יעקב לחדרה לא אפשרו מעבר כלי רכב ממונעים בחורף.
בשנת 1941 סבל מהתנקבות כיס מרה, נותח בתל אביב על ידי מכס מרכוס, אושפז במשך כחצי שנה עקב סיבוכים, ואז בית החולים הוצע לצבא הבריטי לאחר שהופשטיין לא יכול היה להחזיק את בית החולים לבדו.
בהמשך, רוזנבוש עבד כרופא פרטי והיה מעורב בענייני הציבור.
ד"ר צבי הרמן הופשטיין התמחה בכירורגיה וגנקולוגיה.
רעייתו והוא ניהלו סנטוריום פרטי בגרמניה.
בני הזוג עלו לארץ ישראל בשנת 1935.
בין השנים 1947–1942 בית החולים היה בשירות הצבא הבריטי של המנדט הבריטי.
הופשטיין המשיך לעבוד בבית החולים, לבש מדים וענד דרגת "קפיטן" (סרן), עד למותו בשנת 1944. גם רעייתו המשיכה לעבוד בבית החולים כאחות ראשית.
בשנת 1934 פנתה אל ד"ר רוזנבוש גברת סוניה זוסמנוביץ, שהייתה בעלת בית המלון "אמריקן קולוני" שפעל אז בדרום תל אביב, שהתכוונה להקים מלון דומה בחדרה.
זוסמנוביץ בקשה מרוזנבוש שימכור לה את המגרש שבבעלותו כיוון שהיה צמוד למגרש שהיה שייך לה, עליהם בקשה להקים את בית המלון.
ד"ר רוזנבוש הסכים למכור לגברת זוסמנוביץ את המגרש שלו ובתנאי שעל השטח ייבנה בית-חולים פרטי ולא מלון ושהוא ינהל אותו.
גברת זוסמנוביץ שוכנעה גם משום שבנה למד אז רפואה באיטליה.
ד"ר רוזנבוש פנה לידידו ד"ר הופשטיין, כירורג מגרמניה, שהיה בעל בית חולים פרטי והציע שיצטרף אליו למיזם.
רוזנבוש שכר מגברת זוסמנוביץ את השטח, שעליו הוקם בית החולים, רכש ציוד וריהוט ב-3,500 לירה ארץ-ישראלית, הופשטיין רכש 20 מיטות וציוד לשני חדרי ניתוח ולמכון רנטגן חדש.
הושקע הרבה מאוד כסף, השותפים רכשו ציוד רפואי, תרופות וגם שילמו מראש שכר-דירה גבוה לבעלת המבנה, בתקווה שתפוסת בית החולים תהיה גבוהה שכן היה זה בית החולים היחיד בין חיפה לתל אביב.
את בית החולים תכנן האדריכל עזרא רוטמן.
רוזנבוש והופשטיין פתחו בחדרה את בית החולים הפרטי שלהם בפברואר 1936. בית החולים החל לפעול עם 18 מיטות אשפוז בשלוש מחלקות: יולדות (אחות מיילדת: חנה בן ישי), כירורגיה ופנימית, וכל הציוד נקנה מכספם הפרטי של רוזנבוש ושל הופשטיין.
לרשות היולדות עמדה "מכונית חולים" שהסיעה אותן ואת בני משפחתם לבית החולים.
מספר הטלפון של בית החולים היה: 46.
בית החולים שירת אוכלוסייה פוטנציאלית של כ-15 אלף איש, אולם התעריף הגבוה של הטיפולים גרם לקופות החולים להעדיף לשלוח את מבוטחיהן אל בית החולים בילינסון שנפתח ב-27 באוקטובר 1936 בפתח תקווה.
חברות הקופות מכל אזור חדרה, נשלחו ללדת שם.
גם קופת חולים עממית, שביטחה את בני המושבות, סירבה לשלוח חולים ויולדות ל"בית חולים חדרה", משום שתעריפי האשפוז היו לדעתה, גבוהים מדי תעריף יום אשפוז בבית החולים היה חצי לירה ארץ-ישראליות (מנדטוריות), ושכר מנתח הגיע אף לחמש לירות.
התפוסה הממוצעת ב"הופשטיין" עמדה על שבע-שמונה מיטות ביום, והגירעון גדל.
הנסיעה בדרכי הארץ הייתה מסוכנת מאוד, עקב פעילויות הרצח, התקפות הטרור והמארבים של כנופיות ערביות.
במצב הזה היה קשה מאוד להגיע לחדרה.
תוך פחות משנה "בית החולים חדרה" – במבנה של שתי קומות – שקע בחובות גדולים.
למרות המצב הפיננסי הגרוע גויס רופא נוסף ד"ר גנס.
החולים מיעטו להגיע והמוסדות הרפואיים: "הדסה", "קופת חולים כללית" ומחלקת הבריאות של הוועד הלאומי נמנעו מלסייע לשיקומו של בית החולים.
ביוני 1941 כתב ד"ר הופשטיין לד"ר פריץ נואק, סגן ראש מחלקת הבריאות של הוועד הלאומי .
ברוב מצוקה, ניצלו את החדרים הריקים של המוסד לבית הבראה ובעלונים שהופצו (בשפות: עברית, אנגלית וגרמנית.) באזור נקרא המוסד "בית הבראה חדרה" שהציע חדרים לנופשים במחירים מיוחדים (סוף שבוע במחיר "מבצע" של 900 מיל).
הודגש שיש למקום אוטובוס מיוחד שמסיע את הנופשים והמבריאים לחוף הים.
ב-4 ביוני 1942 הועבר בית החולים לרשויות וגויס למאמץ המלחמתי העולמי כבית חולים צבאי .
במהלך מלחמת העולם השנייה נתפס בית החולים על ידי "צבא יוון החופשי" זרוע של הצבא הבריטי ותושבי חדרה נותרו ללא בית חולים.
בית החולים שימש כבית החולים הראשי של "צבא יוון החופשי.
בתחילת 1947, לאחר שהגברת זוסמנוביץ' השכירה את המבנה לקופת חולים כללית, הוקם בבית החולים, בית יולדות של קופת חולים כללית שהיה קרוי "בית יולדות חדרה".
בית היולדות כלל 30 מיטות ופעל כבית יולדות עד שנת 1962 בהנהלתו של הגניקולוג פרופ' יצחק הלברכט.
לאחר הקמת מדינת ישראל פעלו בחדרה להקמת בית חולים של אזור השומרון בעירם.
כיום משמש המבנה ההיסטורי כדיור מוגן.
המרכז הרפואי הלל יפה, שהחליף את מקומו של "בית חולים חדרה" כמרכז הרפואי העיקרי באזור נוסד רק בשנת 1957.
בית חולים הידידות החמרית-הסובייטית הוא בית חולים בפנום פן, בירת קמבודיה.
בית החולים נבנה במתנה על ידי ברית המועצות לממלכת קמבודיה.
הוא החל לפעול במאי 1960. בית החולים נמצא תחת ניהולו של משרד הבריאות הקמבודי.
כיום בית החולים הוא המרכז הרפואי הגדול במדינה אשר עוסק בין היתר בהכשרת צוות רפואי.
בקיץ 1956 שליטה של קמבודיה, נורודום סיהאנוק, מלך קמבודיה היה בביקור רשמי בברית המועצות.
במפגש בין שליט קמבודיה לבין ממשלת ברית המועצות הוצע כי ברית המועצות תבנה ותצייד את בית החולים.
בבנייה הועסקו מומחים מברית המועצות וקמבודיה.
ייצור והרכבת המכשור הרפואי של בית החולים נעשתה במפעלים במוסקבה.
טקס פתיחת בית החולים התקיים ב-29 באוגוסט 1960, בטקס זה העניק שליט קמבודיה אותות הוקרה לבוני בית החולים.
לאחר עלייתם לשלטון של החמרים האדומים ב-1975 שמו של בית החולים שונה ל"בית חולים 17 באפריל", תאריך המהפכה בקמבודיה.
לאחר 1979 לבית החולים הוחזר שמו הקודם.
ב-1993 שמו של בית החולים שונה שוב, הפעם הוא נקרא על שמו של נורדום סינאהוק.
ב-2005 לבית החולים הוחזר, שוב פעם, שמו המקורי.
בית חולים הוא סרט קולנוע אמריקאי משנת 1971 בבימויו של ארתור הילר לפי תסריט של פאדי צ'ייבסקי, עם ג'ורג' ס.
סקוט ודיאנה ריג בתפקידים הראשיים.
התסריט של צ'ייבסקי הוא סאטירה נוקבת על הקורה בבית חולים ציבורי גדול בניו יורק, הוא גם מקריין בסרט.
פאדי צ'ייבסקי זכה בפרס אוסקר לתסריט המקורי הטוב ביותר, בפרס באפט"א לתסריט הטוב ביותר ובפרס גלובוס הזהב לתסריט הטוב ביותר
סקוט היה מועמד לפרס אוסקר לשחקן הטוב ביותר, לפרס באפט"א לשחקן הטוב ביותר בתפקיד ראשי ולפרס גלובוס הזהב לשחקן הטוב ביותר - סרט דרמה.
דיאנה ריג הייתה מועמדת לפרס גלובוס הזהב לשחקנית המשנה הטובה ביותר - סרט קולנוע.
ב-1995 נבחר הסרט לשימור בארכיון הסרטים הלאומי של ארצות הברית של ספריית הקונגרס על "היותו בעל ערך תרבותי, היסטורי או אסתטי".
ד"ר הרברט "הרב" בוק (ג'ורג' ס.
סקוט) הוא מנהל האגף הפנימי ומדריך סטודנטים לרפואה בבית החולים העירוני במנהטן.
הוא בן 53 ונמצא בפרשת דרכים בחייו המשפחתיים והמקצועיים.
פרוד מאשתו ומילדיו וגר במלון ליד בית החולים, שקוע בדיכאון ובשתיית אלכוהול וחושב על התאבדות.
בית החולים עומד לפנות 400 אנשים מביתם כדי להרוס את הבניין שלהם ולהקים בו אגף לגמילה מסמים.
התושבים מארגנים בקביעות הפגנות אלימות נגד בית החולים ובעיקר נגד המנהל ד"ר סנדסטרום (סטפן אליוט).
מר גרנסי (רוברט בלוסום) הוא חולה קשיש שהגיע ממוסד סיעודי עם קשיי נשימה.
מקבל אותו ד"ר שייפר שמאבחן בטעות התקף לב במקום מחלת ריאות חסימתית כרונית ונותן לו מורפין וגורם למותו.
ד"ר שייפר לא מצטער אלא מתקשר לחברתו מהמחלקה ההמטולוגית ומודיע לה כי התפנתה מיטה עליה יוכלו לקיים יחסים.
בבוקר מוצאת אותו האחות מת במיטתו של גרנסי ומתחוללת מהומה.
ד"ר בוק מטיח האשמות קשות בפני האחות הראשית גב כריסטי (ננסי מרשנד).
ד"ר ברובייקר (רוברט ולדן) מדווח לד"ר בוק על החולה אדוארד דראמונד (ברנרד יו) שהגיע לבדיקות במצב טוב והידרדר בגלל שגיאות בטיפול.
בגלל מציאת חלבון בשתן ערך לו ד"ר אייבס (רוברט אנתוני) ביופסיה מהכליה ובגלל דימום הוא נותח על ידי ד"ר ולבק (ריצ'רד ולבק) שכרת לו את הכליה.
דראמונד נזקק לדיאליזה ונכנס לתרדמת כשהאחות ניתקה לו בטעות את הצינורות.
דראמונד היה רופא בבוסטון שקיבל "הארה" והפך למיסיונר בשבט אינדיאני במקסיקו עם בתו ברברה (דיאנה ריג).
ברברה מביאה לבית החולים רופא שאמאן שיתפלל ויציל את אביה.
ד"ר בוק מספר לברברה על צרותיו וגם על העובדה שהוא אימפוטנט.
הוא עומד להזריק לדמו אשלגן כדי להתאבד אך ברברה מונעת ממנו.
ברברה היא אישה יפה ומושכת והוא כופה את עצמו עליה.
הוא מגלה שאביה רצח את ד"ר שייפר, ד"ר אייבס והאחות מהדיאליזה.
ברברה מבקשת מד"ר בוק לעזור לה להבריח את אביה.
ד"ר ולבק מגיע לראות את החולה שניתח אך מקבל הודעה בטלפון כי כל מניותיו קרסו.
הוא לוקה בהתקף לב ומת.
ד"ר בוק אומר לצוות ההחיאה כי שמו של המת הוא דראמונד.
הם מעלים את דראמונד לרכב לשדה התעופה אך ברגע האחרון רואה ד"ר בוק שוב את ההפגנות נגד בית החולים ומחליט שזה מקומו ועליו להישאר.
סקוטד"ר הרברט בוקרופא בכירדיאנה ריגברברה דראמונדננסי מרשנדגב' כריסטיאחות ראשיתברנרד יואדוארד דראמונדמאושפזרוברט בלוסוםמר גרנסימאושפזרוברט ולדןד"ר ברבייקררופאסטפן אליוטד"ר סנדסטרוםמנהל בית החוליםג'ורדן צ'רנימר היצ'קוקמנהל אדמיניסטרטיבילני בייקרד"ר שייפררופא מתמחה
בית חזון היא שכונה בכפר הרא"ה, שתושביה טוענים למעמד עצמאי כיישוב קהילתי.
בית חזון שייכת למועצה אזורית עמק חפר.
השכונה הוקמה על ידי עולים מאנגליה, ארצות הברית ודרום אפריקה ביוזמת דוד בנעט, שמשון נוביק ודוד שמיר.
יש האומרים כי השכונה קרויה על שם הרב אברהם ישעיהו קרליץ המכונה ה"חזון איש".
השכונה הייתה חלק מכפר הרא"ה ובאותו זמן היא נוהלה על ידי ועד של השכונה, שהורכב מתושבי השכונה בלבד.
אולם, משנת ה'תשס"ח, השכונה עצמאית מהכפר.
תושבים מהמושב הסמוך, אלישיב, טוענים כי אדמות השכונה הן בבעלותם ואף יזמו דיון בוועדת הפנים והגנת הסביבה על כך.
המועצה האזורית עמק חפר כופרת בטענותיהם.
בֵּית חוֹרוֹן הוא התנחלות ויישוב קהילתי, נמנה עם יישובי המועצה האזורית מטה בנימין.
היישוב שוכן על שתי גבעות אליהן מוביל כביש 443 מזרחית לעיר מודיעין-מכבים-רעות.
היישוב המודרני קרוי על שם היישוב המקראי בית חורון שהתקיים בקרבתו, והיה קרוי על שם האל הכנעני חורון.
היישוב העתיק בית חורון, שמוזכר גם במקרא, התקיים בשני חלקים (עליון ותחתון), מתקופת הברונזה המאוחרת, לאורך תקופת המקרא, בית שני, והתקופה הביזנטית.
הדרך העתיקה שעברה בסמוך אליו נקראה "מעלה בית חורון".
היישוב הוקם ביום 1 בדצמבר 1977 במחנה צבא ירדני שעבר לרשות צה"ל.
ההקמה הייתה ביוזמתו של אריאל שרון, לאחר שהתמנה לשר החקלאות בממשלת בגין במהפך של הבחירות לכנסת התשיעית במאי 1977. הדבר התאפשר על בסיס צו תפיסה של אדמות "לצרכים צבאיים".
הגרעין המייסד מנה 15 משפחות שגרו בקרוואנים ו"אשקוביות" על שטח של כ־7 דונם.
בשנת 1980 איתרה פליאה אלבק, מנהלת המחלקה האזרחית בפרקליטות המדינה, על גבעה סמוך למחנה כ־500 מטר מדרום לכפר בית עור אל־פוקא, קרקעות שניתן להכריז עליהן אדמות מדינה.
לאחר שהממשלה אישרה את הקצאת הקרקע החלה הקמת יישוב הקבע במקום בסוף 1981. מחנה הצבא הירדני משמש מאז כבסיס ההדרכה החילי של משמר הגבול.
בשנת 2016, הודיע המינהל האזרחי שחמישים יחידות דיור הוקמו ביישוב באופן לא חוקי על ידי החטיבה להתיישבות.
ב־25 בינואר 2016 חדרו ליישוב שני מחבלים מהכפר בית עור א־תחתא ומחנה הפליטים קלנדיה הסמוכים, ופתחו במסע דקירות, בו נרצחה שלומית קריגמן, ואשה נוספת נפצעה באורח בינוני.
בית חורון הוא יישוב מעורב, שבו גרים דתיים וחילונים.
ב־2014 הוא מנה כ־350 משפחות, רובן ב־200 מבני קבע והשאר ביחידות להשכרה או בקרוונים.
רובם המכריע של התושבים עובד מחוץ ליישוב.