tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לא התגלו סכינים מיוחדות לקציר קנה הסוכר בממצאים ארכאולוגיים של המשק המסורתי בארץ ישראל, אך השתמרו סכינים ששימשו לקציר קנים אחרים.
סכינים אלו נקראו סיף, ונראה שהן דומות לסכיני הקציר מהתקופה הצלבנית.
היו מקפידים לחתוך את הקנים קרוב לקרקע, ועוד בשדה נעשה ניקוים הראשוני, הותזו מהם התפרחות והוסרו מהם העלים.
הקנים הועברו לעיבוד כנראה זמן קצר לאחר היקצרם, כדי למנוע תהליך של תסיסה והיווצרות של עובש שנגרם מנזילת סוכר מקצה הקנה מיד לאחר שנקצר.
הקנים שנקצרו לקראת סוף העונה לא נשלחו לעיבוד, אלא נשתלו לעונה הבאה.
הקנים אוגדו באמצעות עלי קנה ארוכים, והובלו למפעל על גבי חמורים או גמלים.
בתעודות של הוספיטלרים וטמפלרים מוזכרת דרך נוספת להעברת הקנים למפעל, והיא הובלתם על סירות במורד הנהר.
דרך זו אופיינית יותר לאירופה, אך היא מוזכרת בתיאורים על ארץ ישראל.
קיצוץ הקנים: המפעל הצלבני לא ידע להתמודד עם קנים שלמים, ולצורך ריסוק נדרש שלב ביניים של הקיצוץ הקנה לפיסות קטנות בגודל של כחצי כף יד, שנקראו אצבעות קנים.
אנשים ישבו ברגליים פשוקות על כיסאות ובעזרת סכין קצצו את הקנים לתוך סלים.
ריסוק הקנים: היו שלושה אמצעי ריסוק: ריסוק ידני, ריסוק בכח בהמה וריסוק באמצעות מים.
ריסוק ידני הוא הפשוט ביותר.
השתמשו במכתש והשיטה הזאת הלכה ונעלמה עם התפתחות תהליך ייצור הסוכר.
בשיטה הזו השתמשו בתחילת התקופה הצלבנית.
ריסוק בכח בהמה: המפעל נקרא מעצרה.
בעולם המוסלמי התירגום של המושג הוא בית בד, מה שמלמד על הדמיון בין שיטת ריסוק הקנים לפעילות בבית הבד.
אבן הפריכה העליונה מחוברת בציר לצול המונע בכח בהמה ההולכת סביב ומרסקת את אצבעות הקנים המונחים על האבן התחתונה.
ריסוק בכח המים: זו היא שיטה שבה השתמשו בארץ ישראל בשיאה של התפתחות תעשיית הסוכר.
המפעל נשען על מקור מים זורמים שהובל לטחנה.
היה צורך להקים סכר, מן הסכר יצאה אמת מים לטחנה.
את האמות בנו על קשתות לצורך הגבהה ואכן יש תיאורים ספרותים ועדויות ארכאולוגיות לאמות מים ויש לזכור שגם במפעלים הפשוטים היה צורך להוביל מים בעזרת אמות לצורך השריה, שטיפה וניקוי.
במפעלי ריסוק הסוכר השתמשו בחלקים פשוטים להכנת טחנות וזאת משום שקנה סוכר דורש יחסית מעט כח לריסוק בהשוואה למשל לטחנות קמח.
המגלש הוא אחד המאפיינים העיקריים של טחנה והוא המתקן של שלתוכו נופלים המים מהאמה.
זהו חלק יחסית פשוט וזול בטחנת סוכר.
המים שנפלו לתוך הטחנה הפעילו גלגל כפות עשוי עץ והגלגל הפעיל ציר שעל גביו הייתה הטחנה ומתקן הריסוק עצמו.
מתקן הריסוק היה מורכב משתי אבנים כמו בבית בד.
אצבעות הקנים הונחו על גבי האבן התחתונה ואבן עליונה ריסקה אותם.
המאפיין הבולט של אבני פריכה בטחנת סוכר הוא הקוטר הגדול של החור המרכזי שאליו נכנס הציר.
ניתן לראות זאת על אבן שנמצאת עד היום במפעל ביריחו.
מאפיין נוסף של אבן ריסוק טחנה הם הנקבים שנחצבו בשולי האבן ודרכם זרם נוזל הסוכר אל קיבול תחתון.
כדי לשלוט על קצב ריסוק הקנים במפעלים מסוימים השתמשו בגלגל ביניים והיא גרמה להאטה של מהירות הריסוק.
עד כה אין עדויות לגלגלי ביניים בארכאולוגיה, אך הן מתוארות בטחנות איטלקיות.
טחנות המים הן חידוש צלבני והמעבר לטחנות מים לא חל לפני אמצע המאה ה-12. זה חידוש שצריך ליחסו לתקופת השלטון הצלבני.
דבר נוסף הוא שבמסורת הארץ ישראלית לא מוכרות טחנות מים לריסוק זיתים, אלא רק בכח הבהמה ולכן טכנולוגיה זאת כנראה הובאה עם הכיבוש הצלבני.
שלב הסחיטה: באתר הריסוק המיץ זרם לתוך כלי קיבול, אך עדיין רוב החומר נשאר בתוך הכלי.
חומר זה נקרא "עיסת כתש" ושלב הסחיטה נועד כדי לסחוט את המיץ מעיסה זו.
במאה ה-12 הומצא מתקן חדש לסחיטה.
בשלב הראשון ריכזו את כתש הקנים בשטחים חצובים.
בשלב השני אספו את עיסת הכתש ודחסו אותה לתוך סלים קלועים עגולים.
בשלב השלישי היו מניחים את הסלים זה על גבי זה.
על הסלים הופעל לחץ באמצעות בורג בלחץ ישיר שעוגן היטב בקירות עץ על משטח הכבישה.
תהליך זה מוכר היטב מבתי בד בימי הביניים.
בישול הקנים וזיקוק הסוכר: זהו השלב הארוך ביותר, בו יצקו את מיץ הסוכר אל סירי מתכת גדולים, הבעירו אש ומי הסוכר התבשלו.
מעט מאוד סירי בישול שלמים התגלו.
וזה לא מפתיע משום שסירים כאלה היו מאוד שימושיים וייתכן שהועברו למפעלים אחרים עם סגירתם של מפעלי הסוכר.
סיר אחד כן נמצא שלם בשדה של בית זרע וקוטרו 80 ס"מ.
כדי שהעשן והאפר לא יפגעו בסוכר היה צורך בתנורים ובמקום בישול מיוחד.
מקום זה נקרא מבנה זיקוק.
אולמות הזיקוק הם סימן היכר טוב של מסכרות.
לאחר הבישול הנוזל הצטמק לפחות לשליש מהכמות המקורית.
בשלב הבישול היה צורך לשנות את רמת החומציות של הסוכר ולצורך כך השתמשו בסיד וחלבון ביצים.
סינון הסוכר: זהו שלב חשוב מאוד משום שבו תלויה איכות הסוכר.
במהלך הבישול הנוזל סונן כארבע פעמים.
בהתחלה סינון גס ואחר כך סינון מאוד עדין דרך חומר צימחי.
כנראה שתרומתם של הצלבנים לתהליך הבישול הייתה הפרדת האולמות.
יציקת הסוכר: בשלב זה יצקו את המיץ המסונן לכלי חרס.
מדובר בשני סוגים של כלי חרס.
אחד כלי פתוח והשני קנקן צר ללא ידיות.
את הכלי הפתוח העמידו מעל הכלי הסגור.
אל תוך הכלי העליון יצקו את הדייסה של סוכר מסונן ואטמו את החור שהיה בתחתית.
ברגע שהסוכר התחיל להתגבש פתחו את החור והנוזל שלא התגבש טפטף לתוך הכלי התחתון.
החידוש של התקופה הצלבנית הוא חור אחד בתחתית הכלי העליון ולא שלושה חורים כפי שהיה נהוג לפני.
בנוזל שנשאר גם כן השתמשו לצורך אפייה.
לאחר מכן את הכלים העבירו לאולם אחר ושם הסתיים תהליך ההתגבשות שלקח משבועיים עד חודש.
ניתוק הסוכר: את הסוכר שהתגבש היה אפשר למכור בתוך הכלי שבו הוא התגבש, אך עדיין ניתקו את הסוכר מהכלי.
שיבררו את הכלים ובעזרת טפיחות הוציאו את הסוכר.
וזאת הסיבה לשברים רבים של כלי חרס.
הסוכר שהופק לא היה בצבע לבן ולכן כדי להגיע לסוכר לבן ומשובח היה צורך לחזור על כל התהליך של בישול וסינון עוד כמה פעמים כדי לזקק את הסוכר ולקבל מוצר מוגמר טוב יותר.
המסכרה הייתה מורכבת מכמה חדרים.
בחדר אחד ריסקו את הסוכר ובחדר נוסף הרתיחו אותו ואחר כך נעשה תהליך זיקוק וגבישה.
בחדרים אלה היו מתקנים שבעזרתם נעשתה העבודה.
המרכיב הראשון הוא אמת המים שהובילה את המים למסכרה ושימשה לא רק למקור מים אלא גם לניקיון המבנה ושטיפת כלי חרס.
מרכיב נוסף הוא המגלש ששימש כמפל של מים והוביל אותם לגלגל המים ובעזרת טכנולוגיה זו הופעלו אבני הריסוק.
גלגל מים היה עשוי מעץ ולכן לא השתמר עד ימינו.
אבני הריסוק היו דומות לאלה שבבתי בד.
לאחר הריסוק היה שלב הכבישה.
המתקן היה עשוי מעץ ולכן קשה לזהות ארכאולוגית את השלב הזה.
רק מתקן אחד זוהה כמכבש והוא בחורבת מנות.
המתקן זוהה על ידי רפאל פרנקל.
המכבש הזה נמצא מחוץ למקום בו יצרו את הסוכר.
את מיץ הסוכר הרתיחו בתנורים.
הבעיה העיקרית היא שבארץ ישראל לא נמצאו שרידים של תנורים, אלא רק רמזים לכך.
נמצאו לבנים, פחמים וחומר בעירה.
לעומת זאת בקפריסין נמצאו שרידים של תנורי לבנים שעל פיהם אפשר לעשות השוואה לארץ ישראל.
כדי שתעשיית הסוכר תתקיים היה צורך בכלים רבים כמו כלי חרס, כלי מתכת וכלי זכוכית.
את הכלים האלה כנראה שטפו בבריכות מים מטוייחות שהיו מחוץ למבנים.
את כלי החרס הניחו על מתקן מיוחד שהיה בנוי מאבן.
המתקן שימש לכלי חרס שבהם הסוכר התגבש.
קרמיקה עיקרית מורכבת מקדרות סוכר (הכלי העליון) שהיה בצורת חרות וחור בבסיס וקנקניות מוליסה (הכלי התחתון).
גם כן השתמשו בכלי נחושת, מתכת כבדה או עופרת ששימשו להרתחת מיץ הסוכר.
בנוסף לתעשיית הסוכר שימשו כלי זכוכית שהיו גדולים יחסית וכנראה שימשו לחומר צמיגי והיו טובים יותר לשטיפה מכלי חרס.
אתר מרכזי להבנת אופן ייצור הסוכר בארץ ישראל בתקופה הצלבנית הוא מפעל ייצור הסוכר שנתגלה ונחפר בחורבת מנות בסמוך למושב מנות.
האתר נחפר ונחקר על ידי רפאל פרנקל בסקר גליל.
האתר הוא מתקופה ביזנטית וצלבנית-ממלוכית.
באתר זוהה מפעל לייצור סוכר מן התקופה הצלבנית.
הממצאים הם האולמות והמרתף, אמת מים, מתקן כבישה חצוב בסלע, כלי חרס אופייניים לתעשיית הסוכר, נרות שאיפשרו תיארוך, פסולת בעירה מתנורים ולבנים.
בחפירה שנערכה ב-2002 במגדלא, עיר ששכנה לחוף הכנרת, בדרום בקעת גינוסר, נחשפו כלים רבים ששימשו בתעשיית הסוכר, בעיקר קדרות וקנקניות דבשה, וכן קערות מזוגגות המעוטרות בפסי חיפוי, סירי בישול, קדרות בישול וכלים עשויים ביד ומעוטרים בצביעה מהתקופה הצלבנית.
בחפירת הצלה שנערכה בשנת 2007 נחשפו כלים נוספים מצפון איטליה, שהם ממצא יוצא דופן באתרים כפריים במזרח ארץ ישראל, והם עדות לביקור עולי רגל נוצריים שהגיעו מאירופה דרך נמל עכו למקום, כאתר עלייה לרגל, גם בתקופה הממלוכית.
ממצאים נוספעם שנחשפו באתר וסביבתו מראים כי באזור היה מרכז משגשג של תעשיית הסוכר בתקופות הצלבנית והממלוכית, הודות לשפע המים והתנאים האקלימיים שהתאימו לגידול קנה הסוכר.
יירוט אווירי הוא מושג בלוחמה אווירית המתאר את התהליך של השגת מטרה אווירית על ידי מטוס קרב או מטוס יירוט לשם שינוי נתיב הטיסה שלו או הפלתו.
מטבע הדברים יירוט אווירי זאת טקטיקה הגנתית המיועדת למנוע ממטוסי אויב מלבצע את משימתם באזור המוגן על ידי מטוסי היירוט, בין אם זה למנוע ממפציצים להפציץ את מטרותיהם או ממטוסי הקרב של האויב להשיג עליונות אווירית.
בראשית התעופה הצבאית במלחמת העולם הראשונה התגוננות מפני מטוסים או ספינות אוויר תוקפות הייתה אפשרית בעיקר על ידי תותחי נ"מ או סיורים מתמשכים של מטוסי קרב מכיוון שמטוסי יירוט דורשים התראה מוקדמת בשביל שהם יוכלו להמריא, לטפס לגובה ולהגיע לאזור של המטרה.
מחסור באמצעים יעילים להתראה מוקדמת משמעותה שהמפציצים היו יכולים להפציץ באין מפריע.
מטוסי ההפצצה באותה תקופה גם החזיקו ביתרונות של גובה ומהירות על פני מטוסי הקרב, מה שחיזק את הסברה לאחר מלחמת העולם הראשונה שהמפציץ תמיד יחדור.
בתום המלחמה, כוחות אוויריים הצדיקו את הדרישה שלהם להפוך לחילות עצמאיים בעיקר על ידי משימות התקפיות כגון הפצצות אסטרטגיות ולכן משימות כמו הגנה על שמי המערכה נדחקו לצד, עם זאת גבר העניין בזיהוי כוחות אוויר תוקפים.
מתקנים שונים נבנו בשביל לנסות ולזהות את רעש המנועים כאמצעי זיהוי והתרעה עיקריים.
מלחמת העולם השנייה היוותה את טבילת האש הראשונה של המכ"מים ומערכות היירוט בעולם.
במהלך הקרב על בריטניה, פיקוד מטוסי הקרב הצליח להסב לנזקים מרביים ללופטוואפה, לצמצם את השחיקה לכוחותיו ולתת את הרושם כי כוחותיו קטנים ממה שהם היו בפועל, זאת על ידי יירוט מכוון שאפשר שימוש במיעוט מטוסים בכל פעם מבלי להיגרר לקרבות אוויר גדולים.
חיל האוויר הגרמני נאלץ לעבור להפצצות לילה של בריטניה במהלך הבליץ.
הצלחה זאת של הבריטים הראתה שיש אפשרות ליירט מטוסי הפצצה בהצלחה ולמנוע מהם לבצע את משימתם ונתנה השראה לשאר כוחות האוויר שפיתחו טכנולוגיות מכ"ם ושיטות יירוט משלהם במשך המלחמה, דוגמת הגרמנים שהיו מיירטים את מטוסי ההפצצה הבריטים בלילה בעזרת הכוונה ממכ"ם וזרקורים.
מלחמת קוריאה התאפיינה בכוח אווירי התקפי של כוח האו"ם שהשיג עליונות אווירית בצורה מהירה על מרבית חצי האי הקוריאני וביירוטים הגנתיים על ידי מטוסי מיג-15 רוסים וסיניים באזור "סמטת המיגים" שהם הגנו עליה.
היירוטים של מטוסי כוחות האו"ם הוכוונו על ידי בקרים אוויריים שהשתמשו בכיסוי מכ"ם מלא בשביל לנסות ולפרוץ דרך מסכי מטוסי הקרב ולפגוע במטוסי ההפצצה.
ההישג הגדול של המיירטים הסובייטים היה אילוץ טייסות המפציצים הכבדים מדגם B-29 לנטוש את טיסות היום ולהפציץ במהלך הלילה בלבד, וגם אז מטוסי הקרב-לילה של הכוחות הקומוניסטיים הסבו להם אבדות כבדות.
במהלך המלחמה הקרה תפיסה של חילות אוויר רבים במערב וכן ברית המועצות נשענה על מלחמה גרעינית כוללת בה מטוסי הפצצה סילוניים מהירים ומגביהי טוס ינסו לתקוף את אדמותיהם עם כלי נשק גרעיניים.
היירוט של מטוסי הפצצה החדשים הללו דרש יצירת מגע במרחקים ובגבהים גדולים יותר ובהתראה קצרה יותר לכן מטוסי היירוט נדרשו לביצועים גבוהים בטיפוס, מהירות מריבית וכן מרחק גדול בו ניתן להפעיל את הנשק.
עקב צורך זה פותחו מטוסים שתוכננו לטיסה על קולית מתמשכת שיכלו לשאת מכ"ם מתקדם ולהפעיל טילי מכ"ם מעבר לטווח הראייה.
תפיסת הלוחמה האווירית המודרנית הכוללת תקיפות על ידי מפציצים גרעיניים וטילים בליסטיים וכן התגוננות מתקיפות אלה על ידי התקפות מנע ויירוט המפציצים של האויב בעזרת טילים עד כדי הזנחת הכשרה לקרבות אוויר של טייסי קרב וייצור מטוסי קרב שהקריבו חלק מהביצועים לטובת ביצועי יירוט והיו בעיקר בני הדור השני והשלישי.
ברית המועצות נתקלה בבעיה חמורה מבחינת דרישות ההגנה האווירית שלה שכן כל חלקה הצפוני חשוף לתקיפות של מטוסים החוצים את החוג הארקטי.
בשביל להתמודד עם בעיה זאת הסובייטים הקימו את חיל ההגנה האווירית והשקיעו רבות במערכות מכ"ם לטובת זיהוי והתראה, מערכות נ"מ מתקדמות להגנה אזורית וכן מטוסי יירוט כבדים.
בשנות ה-1950 המאוחרות החלו תוכניות פיתוח למפציץ XB-70 במקביל למטוס יירוט F-108 שיכלו לטוס במהירות של מעל מאך 3, ברית המועצות לעומתם החלה לפתח את מטוס היירוט מיג-25 ומטוס ההפצצה סוחוי T-4, כאשר רק המיג-25 יוצר ונכנס לפעילות מבצעית והוא מטוס היירוט המבצעי המהיר ומגביה הטוס בהיסטוריה.
דרישות המודיעין של ברית המועצות הביאו לטיסות רבות במים בין-לאומיים בעיקר באזור האוקיינוס האטלנטי, מה שגרם ליירוטים רבים בעיתות שלום של מטוסי סיור ימי סובייטיים על ידי מטוסי מדינות ברית נאט"ו, שהפכו לדבר שבשגרה וכן כאמצעי להפגנת כוח.
במלחמת וייטנאם כוחות האוויר האמריקאים היו במגבלות יכולת הזיהוי וההתרעה שהיו פחותות עקב כיסוי מכ"ם לקויים ומערכות זע"ט לא תואמות.
לכן הם לא יכלו לנצל את יכולות הטילים ארוכי הטווח שלהם ונאלצו לבצע ווידוא ויזואלי של המטרות שלהם, מה שמנע מהם את היכולת ביירוט בגזרה קדמית שבהן טילי החום והתותחים היו פחות יעילים.
טילי החום מתבייתים על חתימה טרמית, שחזקה יותר בגזרה האחורית של המטוס בו ניתן לראות את הפליטה החמה מהמנוע.
התותחים גם בעלי טווח נמוך מאוד, אבל גם יעילים יותר כאשר מתמרנים לתוך הגזרה האחורית של המטרה ויש זמן לכוון ולירות, כאשר בטווח שהתותחים יעילים בו, אם מנסים להשתמש בהם כאשר ניגשים לגזרה הקדמית של המטרה מהירות הסגירה תהיה גבוהה מאוד, לא יהיה זמן לכוון, ויש סכנת התנגשות.
כמו כן הכוחות האמריקאים נמנעו מלתקוף את עמדות הבקרה והמכ"ם של צפון קוריאה מחשש לפגיעה ביועצים הסינים והרוסים, עקב כך חיל האוויר העממי של וייטנאם נהנה מכיסוי מכ"ם מלא של הזירה ויכל להכווין את מטוסיו לעמדות יתרון בעת יירוט.
הצפון וייטנאמים הצליחו לגרום לאבדות כבדות לאויב ומתוכם צמחו 16 אלופי הפלות בעזרת כוח אווירי קטן יחסית שלא מנה למעלה מ-200 מטוסים.
במלחמת המפרץ השתנתה תורת הלחימה האווירית של הכוחות המזוינים של ארצות הברית ואיתה הטכנולוגיה.
פותחו מטוסי גילוי וזיהוי מוטס לטובת כיסוי מכ"ם מיטבי בזירת הלחימה, מערכות זע"ט מתקדמות אפשרו זיהוי מטוסים ידידותיים ללא צורך בזיהוי חזותי.
כל אלה אפשרו למנוע את חוסר הוודאות שהיה אופייני למערכות התקפיות ובעצם לאפשר למטוסי הקרב בזירה להיות מופנים ליירוט מעל שמי מדינת האויב.
בנוסף על כך חיל האוויר הקפיד להשמיד את עמדות המכ"ם העיראקיות כדי למנוע מהאויב יכולת יירוט משמעותית.
במלחמה זאת מרבית ההפלות של מטוסי הקרב התבצעו בעזרת טילים מעבר לטווח הראייה.
חיל האוויר הישראלי הסתמך על יירוט מכוון כיכולת הגנתית במשך כל ההיסטוריה שלו החל משנות ה-1950 המוקדמות.
עם זאת מערך הבקרה של חיל האוויר הקפיד להכווין את מטוסי היירוט לעמדת יתרון על המטרה ונתן את היתרון הראשוני בקרב.
לדוגמה, במלחמת ששת הימים הושגו רוב הפלות המיגים על ידי מטוסי מיראז' של חיל האוויר הישראלי בעזרת יירוט שכוון בידי בקרים, שהצליחו לכוון את המיראז'ים אל מאחורי מטוסי האויב ובכך נתנו להם יתרון משמעותי.
כלי טיס רבים, בהם ה-F-15, ה-F-16 וה-F-35, רשמו את יירוטי והפלות הבכורה העולמיים שלהם בשירות חיל האוויר הישראלי.
להרחבה ראו: הפלות חיל האוויר הישראלי.
שיתוף הפעולה בין מרכזי הבקרה האוויריים לבין מטוסי יירוט מאפשר הכוונת כוחות למיקום מדויק להשגת מטוס האויב.
מכיוון שיירוט היא תורת לחימה הגנתית, סוגי היירוט העיקריים מתייחסים למטוסי יירוט הטסים במסלול התנגשות למטוסי המטרה בזווית מתונה יחסית לנתיב הטיסה של המטרות.
סוגי היירוט העיקריים מהווים את הבסיס לכל הטקטיקות המשתמשות במבנה כיחידה לוחמת מול מטוסי קרב של האויב.
יירוט בגזרה קדמית של המטרה קיים בשביל לאפשר למטוס המיירט להשיג את המטרה בהקדם ללא תלות במהירות של המטוס המיירט ולאפשר לו שימוש בכלי הנשק שלרשותו.
יירוט בגזרה קדמית יכול להתבצע תוך טיסה חזיתית לתוך נתיב הטיסה של האויב אם היירוט לא יכול להתמהמה כלל, או השגת זווית צידית (הזווית בין מיקום המטוס המיירט לנתיב הטיסה של מטוס אויב) מיטבית לשימוש בכלי נשק בעלי יכולת חזיתית, שזווית לצד זה או אחר מגדילה את יעילותם.
בשביל להשיג את הזווית הצידית המיטבית, המטוס המיירט יבצע פנייה הרחק ממסלול ההתנגשות אך עדיין בכיוון של מטוס האויב.
בשיטה זאת עם ההתקרבות בין שני המטוסים הזווית הצידית תגדל בהתמדה, עם השגת הזווית הצידית הרצויה המיירט יפנה למסלול התנגשות עם מטוס האויב בשביל לשמור על הזווית עד להשגת המטרה.
יירוט בגזרה האחורית קיים בשביל לאפשר למיירט להגיע לעמדת יתרון ראשוני בקרב אוויר, ירי נוח מאחורי מטוס האויב ושימוש בכלל כלי הנשק שיש לרשותו.
בסוג יירוט זה מטוס המיירט יפנה למסלול מקביל למסלול של המטוס האויב ובמרחק מוגדר בין הנתיבים שיאפשרו פנייה של 180 מעלות תוך מעקב אחר הטווח של המטרה וחישוב טווח ההמרה.
בהגעה לטווח ההמרה המטוס יבצע פנייה לכיוון המטרה וישלים אותה כאשר הוא ממוקם מאחורי מטוס המטרה ובטווח מתאים לשימוש בנשקים שלרשותו.
סוג זה של יירוט דורש תכנון וביצוע מדויקים שכן פנייה בטווח המרה לא תקין תגרום לפספוס המטרה, השלמת הפנייה הרחק מהמטרה או לכניסה לפני המטרה ועל ידי כך כניסה למצב נחיתות.
בשל כך שיעור הפנייה, מהירות הסגירה למטרה ומרחק בין נתיבי הטיסה של המטוסים אמורים להיות ידועים מראש בשביל לחשב את טווח ההמרה.
גם בסוג יירוט זה רצוי מאוד שהמטוס המיירט יחזיק ביתרון מהירות, שכן הוא מאפשר טווח שגיאה נוח, אחרת הפנייה חייבת להתבצע בתזמון ובאופן מושלם.
יירוט בגזרה אחורית יכול להוות מתקפה שנייה אחרי יירוט בגזרה קדמית כאשר לאחר שיגור הטיל בזווית צידית מתאימה, המטוס המיירט יכול לחכות או לפנות לנתיב מקביל לאויב עד להגעתו לטווח המרה ולבצע פנייה לגזרה האחורית של מטוס האויב.
בשטח אווירי ריבוני מטוסי היירוט של המדינה מסוגלים לקחת את הפיקוד על המטוס החשוד ולהורות על פנייה, הכוונה לנחיתה בשדה כלשהו לטובת בחינה על הקרקע וכדומה.
בשטח אווירי בין-לאומי יירוט מטוס חשוד לא מקנה למטוס המיירט את הזכות להכווין את מטוס המטרה, מכיוון שזה עשוי להיחשב כחטיפה אלא אם הוא מתבצע כחלק מתהליך מרדף חם – כלומר מתחיל בשטח הריבוני של אותה מדינה.
תהליך יירוט מטוס אזרחי בשטח אווירי ריבוני
כאמור תהליך היירוט בעיתות שלום קיים בשביל שהמדינה תוכל לחקור ולוודא אם מטוס המטרה מהווה סיכון.
למרות קיומם של מכשירי תקשורת רדיו, היה צורך להגדיר תהליך סדור של יירוט שייתן מענה לחוקי התעופה הבין-לאומיים ויאפשר הקטנה של הסיכון להפלת מטוס עקב חוסרי הבנות בין המדינה ומטוסי היירוט שבשירותה והמטוס המיורט.
מטוסי היירוט יבצעו יירוט גזרה אחורית ויתקרבו למטוס כאשר המוביל של המבנה יתמקם מצד שמאל גבוה מעט ממטוס המטרה ובמרחק מינימלי של 300 מטר, שאר חברי המבנה נשארים בצד שמאל ובמרחק סביר מהמטוס שיקטין את הסיכוי להתנגשות במקרה של תמרון של מטוס המטרה.
מוביל המבנה יבצע זיהוי ויזואלי של המטוס המיורט ובמידת הצורך יתקרב עד למרחק שיוכל לראות את כל הנתונים הדרושים לצורך הזיהוי.
שלב שלישי: סיום היירוט וניתוק מגע
מוביל המבנה יבצע פנייה חדה הרחק מהמטוס המיורט, מה שמסמל למטוס המיורט שהוא חופשי להמשיך.
שאר חברי המבנה יחברו למוביל.
במקרה של צורך בחקירה נוספת
אם לאחר הזיהוי נדרשת התערבות של המטוסים המיירטים בנתיב הטיסה של מטוס המטרה מוביל המבנה יתמקם לפני המטרה משמאלה ומעט מעליה ויוודא שהוא נמצא בשדה הראייה של הטייס המפקד (הקברניט).
בשלב זה הוא יתחיל בתקשורת חזותית כדי לתת לו את האזהרות וההוראות הדרושות.
מטוס היירוט המוביל ינענע בכנפיו ויהבהב בתאורת הניווט שלו בשביל לסמן למטוס המטרה שהוא ייורט והמטוס המיירט הולך להוביל אותו לנחיתה.
מטוס המטרה אמור לאשר שהוא קיבל את האזהרה על ידי שחזור התמרון שהמטוס המיירט ביצע.
המטוס המיירט בשלב זה יבצע את התמרון הדרוש להגיע לנתיב שיביא אותו לשדה שהם ייעדו למטוס המיורט והוא יעקוב אחר המטוס המיירט.
אם המטוס המיורט לא מסוגל לעקוב אחר ההוראות הוא יהבהב בתאורת הניווט, אם המטוס המיורט נמצא במצב חירום הוא יפעיל את כל התאורות האפשריות בתזמון לא סדיר.
בהגעה לשדה המטוס המיירט יוריד את כני הנסע בשביל לסמן למיורט שזהו השדה שהוא אמור לנחות בו, המטוס המיורט יאשר זאת על ידי הורדת כני הנסע שלו, אם השדה לא מתאים למטוס, המטוס המיורט ירים את כני הנסע בחזרה.
במקרה של מטוס מיורט שאינו ממלא אחר ההוראות, המטוס המיירט מסוגל לאיים על המטוס המיורט.
האיומים יכולים להיות בצורת הצגת כלי הנשק של המטוס המיירט, חציית נתיב הטיסה של המטוס המיורט תוך כדי השלכת נורים ואף ירי תותח לפני המטוס אך בנתיב הטיסה שלו.
ייצור נפט והברחתו היו מקורות ההכנסה העיקריים של המדינה האסלאמית ומהווים חלק חשוב בכלכלת המדינה האסלאמית.
נפט שהופק בשדות נפט בשליטת המדינה האסלאמית הופץ בעיקר בתחומי הטריטוריה שלה, אך גם מוברח למדינות אחרות במחיר מוזל יותר ממחיר השוק.
ב-2014 העריכו אנליסטים מדובאי את ההכנסה ב-3 מיליון דולר ליום.
אומדן מאוקטובר 2015 העריך שהארגון מרוויח מכך 1.5 מיליון דולר ליום, כשהוא מוכר באופן יומי בין 34,000 ל-40,000 חביות.
אומדן אחר מאותה שנה קבע שההכנסה החודשית היא 40 מיליון דולר.
עם זאת, ייתכן כי הערכות אלו השתנו בהמשך עקב הרחבת תקיפות הקואליציה על מקורות הייצור וההפצה של הנפט בסוף 2015.
בעוד מוצרי נפט, כגון בנזין ומזוט, הם עמוד השדרה של כלכלת האזורים שבשליטת הארגון, כשמזוט הוא מקור הכוח של גנרטורים של חשמל, לא כל ייצור האנרגיה מופק על ידי נפט.
כמה תחנות כוח הידרואלקטריות נתפסו בצפון סוריה.
מספר מתחנות הכוח נמכרו בחזרה לממשלה הסורית.
דווח שהממשלה הסורית שולחת טכנאים לתחזק תחנות כוח מונעות בגז בשליטת הארגון, ובתמורה לקבל חשמל.
המדינה האסלאמית מכרה את רוב הנפט שהיא מפיקה למבריחים בשדות הנפט.
משאיות הברחה חיכו לעיתים שבועות בתורים ליד השדות כדי לקנות נפט גולמי.
בדצמבר 2015 פרסם משרד ההגנה של רוסיה תמונות לוויין המראות משאיות הברחה העומדות לצד גבול טורקיה.
לאחר תקיפות אוויריות רוסיות על משאיות ההברחה, שינה הארגון את האופן בו הן מגיעות כדי למנוע תורים ארוכים ליד שדות הנפט.
קצב הייצור והמחיר בשדות נפט בשליטת המדינה האסלאמית
טבלה זו מראה את כמות ייצור הנפט ומחיר החביות בשדות הנפט העיקריים בשליטת המדינה האסלאמית, נכון לפברואר 2016:
הברחות נפט נעשו אל אזורים שמחוץ לסוריה, כמו טורקיה, ירדן, עיראק ואיראן.
נפט הוברח מעיראק עוד משנות ה-90 של המאה ה-20, כאשר משטר סדאם חוסיין הבריח נפט כדי לעקוף את הסנקציות שהוטלו עליו בעקבות מלחמת המפרץ.
ב-2014 דווח כי ממשלת ארצות הברית הפעילה לחץ דיפלומטי על טורקיה לנקוט צעדים אל מול ההברחות.
בנובמבר 2015 האשים ראש ממשלת רוסיה דמיטרי מדבדב גורמים בטורקיה שיש להם אינטרס כלכלי בסחר נפט עם המדינה האסלאמית, טענות שנדחו על ידי נשיא טורקיה ארדואן.
נשיא רוסיה ולדימיר פוטין ציין כי היקף הברחות הנפט הגיע לקנה מידה מסחרי של משאיות הפועלות יומם ולילה במה שהגדיר "צינור נפט חי".
גורמים רשמיים בארצות הברית, לעומת זאת, אמרו כי לדעתם, מוברחת לטורקיה רק כמות קטנה של נפט, שאיננה משמעותית מבחינה כלכלית.
גורם אחר אמר שרובו של הנפט שנשאר בשטח בשליטת הארגון מגיע לממשלת סוריה.
תפוקת הנפט של המדינה האסלאמית כמטרה צבאית
בעוד תקיפת שדות הנפט של המדינה האסלאמית היא מטרה ברורה לפעולות צבאיות, דווח שארצות הברית נמנעה מלהשתמש בגישה זאת מחשש לפגיעה באזרחים חפים מפשע, וערעור חייה של האוכלוסייה המונה 10 מיליון אנשים, התלויים בתפוקת הנפט.
כמו כן, המורדים, הנתמכים על ידי ארצות הברית, זקוקים לנפט של הארגון למחיה.
יתר על כן, פגיעה ישירה בשדות הנפט עלולה להביא לאסון טבע העלול להשפיע על האזור קשות בעתיד.
בסתיו 2014 דיווח ה"ביזנסוויק" שההתקפות האוויריות של ארצות הברית הפחיתו משמעותית את עסקי הנפט של הארגון.
אולם בתחילת אוקטובר 2015 דיווח ה"פייננשל טיימס" שרק 196 מ-10,600 מתקיפות הקואליציה נערכו נגד תשתיות נפט מאז אוגוסט 2014, ושהמדינה האסלאמית ממשיכה להרווח סכומים גדולים מעסקי הנפט של כ-1.5 מיליון דולר ליום.
יִקּוֹב הַדִּין אֶת הָהָר הוא ביטוי חז"לי שמשמעותו היא - הקפדה מוחלטת על הכללים, ללא פשרות, ללא גמישות וללא רחמים.
הביטוי משמש גם בעברית המודרנית ומופיע בפסיקות משפטיות.
מקור הניב הוא מלשון חז"ל:
בברייתא זו שבתלמוד הבבלי, שמקורה בתוספתא (מסכת סנהדרין, פרק א, הלכה ג), דנים בשתי גישות התייחסות להלכה.
הגישה הראשונה, המחמירה, המיוחסת למשה רבנו, היא גישת "יקוב הדין את ההר".
לפי גישה זו, משנקבעו חוקים והלכות - יש לקיימם.
לכן אין לנסות "לבצוע" - לפשר בין הצדדים הניצים.
הגישה הנגדית, המיוחסת לאחיו אהרן הכהן, היא גישה גמישה יותר, המתייחסת למכלול הנסיבות בהקשרן, ומעדיפה פשרה ושלום כאשר הדבר אפשרי.
הביטוי משמש גם בעברית המודרנית להביע רדיפת צדק קפדנית בלי נכונות לסטיה מהחוק, ללא חמלה וללא משוא פנים.
הביטוי מופיע גם בפסיקות משפטיות.
יירי פרננדו מינה גונסאלס (בספרדית: Yerry Fernando Mina González; נולד ב-23 בספטמבר 1994) הוא כדורגלן קולומביאני המשחק בעמדת הבלם בקליארי ובנבחרת קולומביה.
זכה בין היתר בגביע סודאמריקנה ב-2015 כששיחק במדי אינדפנדיינטה סנטה פה ואף נבחר לנבחרת הטורניר.
כמו כן זכה בין היתר גם עם פלמיירס באליפות ברזיל ונבחר לבלם המצטיין בליגה וכן נבחר גם לנבחרת השנה בברזיל ב-2016.
מינה הגיע ממשפחה שבה אביו ועוד חמישה מאחיו היו שוערים בקולומביה, אך יירי החליט שהוא רוצה להיות שחקן שדה, וזה לווה בעידודו של אביו.
לאחר שהניסיונות להכניסו לקבוצות הנוער של אמריקה קאלי ודפורטיבו קאלי לא צלחו, דווקא בדפורטיבו פסטו הקטנה הוא קיבל את הצ'אנס מהמאמן פלביו טורס שלקח את ההימור עליו והציב אותו כבלם, שם הפך עד מהרה לשחקן הרכב למרות גילו הצעיר.
בינואר חתם בסנטה פה, בה גם באה הפריצה הגדולה שלו.
הוא ביסס את מעמדו כאחד הבלמים הטובים בקולומביה והיה חלק חשוב בזכייה ההיסטורית של סנטה פה בקופה סודאמריקנה ב-2015 ובסופרליגה באותה שנה.
ההצלחה בטורניר היבשתי הציבה אותו כשחקן הצעיר הטוב ביותר של גביע סודאמריקנה 2015 וכן בנבחרת הטורניר.
ב-1 במאי 2016 מינה חתם בפלמיירס מליגת העל הברזילאית.
ב-4 ביולי הוא ערך את הופעת הבכורה שלו עבור פלמיירס בניצחון 1–3 נגד ספורט רסיפה.
משחק ליגה לאחר מכן מינה הבקיע את שער הבכורה שלו עבור פלמיירס בתיקו 1-1 נגד סנטוס ובאותו משחק מינה גם נפצע ונעדר כחודש וחצי ואף פספס את אולימפיאדת 2016. ב-28 באוגוסט 2016 חזר לשחק ובסיום העונה נכלל בנבחרת העונה בליגת העל הברזילאית ונבחר לבלם המצטיין של הליגה.
באותו הטורניר זכתה פלמיירס באליפות הליגה.
ערך את הבכורה שלו בקופה ליברטדורס עם הקבוצה הברזלאית ב-16 בנובמבר 2017 במשחק מול הקבוצה הבוליביאנית, חורחה וילסטרמן, משחק בו הבקיע את שער הניצחון בדקה האחרונה.
בסוף יוני נפצע מינה ברגלו בצורה לא פשוטה ונעדר מהמגרשים לשלושה וחצי חודשים.
הוא חזר ב-5 בנובמבר 2017 מהפציעה והספיק לכבוש באותו משחק בהפסד לקורינתיאנס.
ב-11 בינואר 2018 חתם מינה לחמש שנים וחצי בברצלונה עבור 11.8 מיליון אירו.
סעיף שחרורו נקבע ל-100 מיליון אירו.
ב-8 בפברואר 2018 נכנס מינה כמחליף להופעת בכורה נגד ולנסיה במסגרת חצי גמר גביע המלך הספרדי.
ב-9 באוגוסט 2018 חתם מינה באברטון מהפרמייר ליג עבור 30.2 מיליון אירו.
ב-5 באוגוסט 2023 חתם בפיורנטינה לעונה אחת.
ב-1 בפברואר 2024 חתם בקליארי עד לסיום העונה.
מינה נכלל בסגל נבחרת קולומביה לקראת קופה אמריקה 2016. ב-8 ביוני 2016 ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–2 נגד .
ב-11 באוקטובר 2016 הבקיע את שער הבכורה שלו בנבחרת בתיקו 2-2 נגד בדקה ה-83 במשחק הביתי במסגרת מוקדמות מונדיאל 2018. הוא הוסיף עוד צמד שערים בניצחון של על 0-4 במשחק ידידות ב-13 ביוני 2017.
במסגרת מונדיאל 2018 כבש שלושה שערים, כולם בנגיחה.
במשחק שנערך ב-24 ביוני כבש את השער הראשון מול פולין שהסתיים בניצחון 0–3. הוא כבש את השער בניצחון 0–1 על סנגל שהעלה את קולומביה לראש הבית והבטיח את מקומה בשמינית הגמר.
במשחק שמינית הגמר שנערך ב-3 ביולי כבש את שער השוויון מול נבחרת אנגליה בדקה ה-93, מה שהוביל את המשחק להארכה ולפנדלים, שבסופם ניצחה נבחרת אנגליה 3–4 ועלתה לרבע הגמר.
נבחרת העונה בליגת העל הברזילאית:
נבחרת העונה בליגת העל הקולומביאנית:
השחקן הצעיר הטוב ביותר בטורניר הקופה סודאמריקנה
הבלם המצטיין בבליגה של ברזיל
חלק מהנבחרת השנתית של ה-CONMEBOL
יירגן מולטמן היה תאולוג קלוויניסטי גרמני, פרופסור לתאולוגיה באוניברסיטת טיבינגן, נחשב לאחד מגדולי ההוגים הדתיים בעולם.
מולטמן נודע בעיקר בשל עמדותיו כי אלוהים מסוגל לסבול, ועל כך שבתוך השילוש הקדוש מתקיימים יחסי שוויון והדדיות שצריכים להוות מופת להתנהגות האנושית.
מולטמן נולד בהמבורג למשפחה חילונית, ובילדותו חלם להיות מדען.
חווייתו הדתית הראשונה הייתה בתקופת מלחמת העולם השנייה כשחבר בבית הספר נהרג לידו בעת הפצצת בעלות-הברית ביולי 1943, ומולטמן תהה מדוע הוא עצמו שרד.
ב-1944 גויס מולטמן לצבא גרמניה הנאצית לכח הנ"מ .
בפברואר 1945 תעה בדרכו והגיע לעמדה בריטית ונכנע.
מולטמן שהה שלוש שנים במחנות שבויים, שם נחשף לזוועות שחוללה ארצו במהלך המלחמה והשואה, ואמונתו במורשתו הלאומית קרסה.
מולטמן מצא פורקן לרגשותיו בלימוד נצרות במחנה בחברת שבויים בעלי השכלה דתית אקדמית.
ב-1948 שוחרר מהמחנה ונרשם ללימודי תאולוגיה פרוטסטנטית באוניברסיטת גטינגן.
התזה בעבודת המחקר שלו עסקה ברעיון הגזירה הקדומה אצל מואיז אמירו וב-1957 סיים הביליטציה (תואר מתקדם, בדומה לפוסט דוקטורט) אודות כריסטוף פצל.
מולטמן עסק בהוראה בתיכון דתי בוופרטל, וב-1963 החל להרצות באוניברסיטת בון.
ב-1967 החל לכהן כפרופסור לתאולוגיה שיטתית בטיבינגן, משרה שהחזיק בה עד לפרישתו ב-1994.
ב-1964 יצא ספרו הראשון, "תאולוגיה של התקווה", ששאב השראה מארנסט בלוך.
מולטמן טען שהתמסדותה של הנצרות הביאה להפיכת האסכטולוגיה שלה מעניין קונקרטי הקשור למהלך ההיסטוריה לעניין של אמונה מופנמת המתבטא באופן על-טבעי בקץ הימים.
הוא דרש להחזיר את האסכטולוגיה למרכז הבמה ולהפכה למנוף לפעילות חברתית ופוליטית, לשיפור מצב האנושות והבאת מלכות השמים לעולם.
זה היה הפתרון של מולטמן לביסוס מושג התקווה.
ב-1972 השלים את "האל הצלוב", אולי חיבורו החשוב ביותר.
מולטמן בחן את שאלת הסבל האלוהי בעת הצליבה; בניגוד לעמדה המקובלת אודות אי-יכולתו של האל המושלם והכל-יכול להשתנות או להתרגש (ἀπάθεια).
שטבעו האלוהי של ישו היה מודע לייסורי טבעו האנושי, אך לא באמת כאב.
מולטמן קבע להבדיל כי בורא שאיננו מסוגל לחוש כאב איננו יכול לחוש אהבה או להזדהות עם בריותיו.
מולטמן הצהיר כי אלוהים סבל, אך לא היה זה עינוי מהסוג הפוקד בני אנוש, הלוקות בשל חסרונותיהן, אלא בחירה של המושלם לאמץ את הייסורים מתוך שלמות אהבתו לעולם שיצר.
"האל הצלוב" תרם תרומה חשובה לבחינה-מחדש של שאלת הסבל האלוהי, שהובילה לזניחת הראייה המסורתית בקרב תאולוגים פרוטסטנטים רבים עד סוף המאה ה-20.
ב-1975 סיים מולטמן את חיבורו "הכנסייה בכח הרוח", אותו הקדיש לרוח הקודש, שטען שהוזנחה במחשבת הנצרות המערבית מאז מחלוקת ומן הבן.
הוא הזכיר את תפקיד רוח הקודש כגורם המחייה את העולם כולו וגם את היותה היוצרת באמת את הכנסייה ומעניקה לה את חיותה, לא רק כממסד ארגוני או עניין של השקפה אישית.
בשלהי שנות ה-70 החליט מולטמן לחדול מעבודות בקנה מידה עיוני דומה לטרילוגיה הראשונה שלו, ולעבור לתרומות ממוקדות יותר.
אחד הנושאים המרכזיים שהעלה בספריו הבאים היה מהות היחסים בתוך השילוש הקדוש.
מולטמן דחה "מונותאיזם מופשט" או כל תיאור של השילוש כמערכת היררכית, בה כפופים הבן ורוח הקודש לאל האב: מולטמן טען כי יחסי השיתוף והאופן בו שוכנים כל פניו זה בתוך זה הם הדדיים, לבביים ונשענים על חופש גמור, בלי כפיפות או שליטה.
במקביל, הרצון המאוחד והיחיד לגמרי של השילוש לא היה בעיניו פרדוקסלי ביחס למערכת שתיאר, אלא דווקא המסר האמיתי הנובע מן השלושה שהם אחד, שעל בני-האדם היה להפנים ולחיות לפיו בשיתוף ואחווה אמיתיים.
אהבת האל, שקרנה אליהם באמצעות רוח הקודש, אפשרה להם לחוש משהו מקיום מרובה ויחידני גם יחד זה.
האופן בו פיתח מולטמן את העניין הפכוהו לאחד הדוברים החשובים של אסכולת "הטריניטולוגיה החברתית", המטיפה לחיקוי השילוש באמצעות הענקה וחסד בין בני-האדם.
בין תלמידיו של מולטמן נמנים כמה תאולוגים בולטים, כמו מירוסלאב וולף מאוניברסיטת ייל ומיכאל ולקר מאוניברסיטת היידלברג.
ב-1984 נבחר לשאת את הרצאות גיפורד היוקרתיות לאותה שנה וב-1994 זכה בפרס ארנסט בלוך.
כמו כן, קיבל תוארי דוקטור לשם כבוד מ-15 אוניברסיטאות שונות.
מולטמן היה נשוי לתאולוגית הפמיניסטית אליזבת מולטמן-ונדל, עמה התחתן ב-1952. היא נפטרה ב-2016.
נפטר ב-3 ביוני 2024. הותיר אחריו ארבע בנות.
יירי ולש (בצ'כית: Jiří Welsch; נולד ב־27 בינואר 1980) הוא כדורסלן עבר צ'כי, אשר שיחק בין השנים 1997–2018.
ולש החל את קריירת הכדורסל שלו בקבוצת עיר הולדתו, JIP פרדוביצה, בשנת 1997. לאחר עונה אחת עבר לשחק בספרטה פראג, ובשנת 2000 חתם על חוזה באולימפיה ליובליאנה מליגת העל הסלובנית.
בשתי עונותיו בליובליאנה זכה עם הקבוצה באליפות הליגה הסלובנית ובגביע הסלובני.
בעונת הוביל את קלעי קבוצתו ביורוליג עם ממוצע של 15.9 נקודות למשחק.
בדראפט ה-NBA 2002 נבחר ולש על ידי פילדלפיה 76' בבחירה ה־16, ומיד נשלח בטרייד לגולדן סטייט ווריורס בתמורה לשתי בחירות דראפט עתידיות.
בעונתו היחידה בגולדן סטייט שותף ב־37 משחקים וקלע 1.6 נקודות בממוצע למשחק בלבד.
בקיץ 2003 הועבר בטרייד לדאלאס מאבריקס, ומיד לאחר מכן בטרייד נוסף לבוסטון סלטיקס, במדיה שיחק במשך כעונה וחצי.
בעונתו הראשונה בבוסטון פתח כשחקן החמישייה הפותחת החל מהמשחק ה-12 ועד לסיום העונה, ורשם שיאי קריירה ב־NBA של 9.2 נקודות, 3.7 ריבאונדים ו־2.3 אסיסטים בממוצע למשחק.
במהלך עונת שלחו הסלטיקס את ולש לקליבלנד קאבלירס, במדיה שיחק עד לסיום העונה, ובעונת שיחק עבור מילווקי באקס.
ב־4 עונותיו ב־NBA השתתף ב־247 משחקים בסך הכול, ורשם ממוצעים כוללים של 6.1 נקודות, 2.4 ריבאונדים ו־1.5 אסיסטים למשחק.
באוגוסט 2006 חזר ולש לשחק באירופה, כאשר חתם על חוזה באוניקאחה מאלגה מליגת העל הספרדית.
בעונתו הראשונה במאלגה סייע לקבוצתו להעפיל לשלב פיינל פור היורוליג, לראשונה בתולדות המועדון.
במשחק חצי הגמר הפסידה מאלגה מול צסק"א מוסקבה (50–62), ובמשחק על המקום השלישי גברה על טאו ויטוריה (76–74).
לאורך העונה היה ולש הקלעי הרביעי של קבוצתו ביורוליג, עם ממוצע של 8.5 נקודות למשחק.
בשלוש העונות הבאות קלע כ־8.1 נקודות למשחק, ובכולן הודחה מאלגה בשלב שמינית גמר היורוליג ("Top 16").
בעונת 2010/2011 עבר ולש לשחק באסטודיאנטס מדריד, ובעונתו היחידה בקבוצה הודחה אסטודיאנטס בשלב רבע גמר היורוקאפ.
בעונת 2011/2012 שיחק עבור ספירו שרלרואה מליגת העל הבלגית, אשר השתתפה גם ביורוליג.
בשנת 2012 חזר לשחק בצ'כיה, כאשר הצטרף לקבוצת נימבורק.
בכל 5 עונותיו בקבוצה זכה עמה באליפות ליגת העל הצ'כית, וב־3 מתוכן זכה גם בגביע הצ'כי (2013, 2014 ו־2017).
בעונתו האחרונה בקריירה, 2017/2018, חזר ל־JIP פרדוביצה – הקבוצה בה החל את הקריירה.
לאורך תקופתו כשחקן מקצועי השתתף במשחקי נבחרת צ'כיה בכל טורנירי אליפות אירופה שבהם הנבחרת השתתפה – בשנים 1999, 2007, 2013, 2015 ו־2017. הישג השיא של הנבחרת בתקופה זו היה באליפות אירופה 1999, בה סיימה צ'כיה במקום ה־12.
ייצור הזכוכית הוא תהליך שבמהלכו מופקים מוצרי זכוכית או רכיבי זכוכית.
תהליך יצור הזכוכית מתבצע בשתי שיטות עיקריות - שיטת הזכוכית הצפה המייצרת משטחי זכוכית, וניפוח זכוכית המייצר בקבוקים ומכלים אחרים.
זכוכית צפה היא משטח של זכוכית, אשר יוצרה באמצעות הצפת הזכוכית המותכת על מצע של מתכת מותכת.
לרוב המתכת המשמשת בתהליך זה היא בדיל, אך בעבר השתמשו גם בסגסוגות בעלות נקודת התכה נמוכה ועופרת.
שיטה זו מעניקה למשטח עובי אחיד ופני שטח מאוד חלקים.
החלונות המודרניים עשויים ממשטחי זכוכית.
באופן נרחב, מפעלים מודרניים של מכלי זכוכית מורכבים משלושה חלקים עיקריים: בית האצווה, הקצה החם והקצה הקר.
בית האצווה אחראי על חומרי הגלם; הקצה החם אחראי על הייצור עצמו והקצה הקר מטפל בבדיקת המוצר ואריזתו.
תהליך ייצור הזכוכית מתחיל בבית האצווה.
בית האצווה משמש לאחסון של חומרי הגלם בממגורות גדולות.
על פי רוב מאוחסנים בו חומרי גלם אשר מספיקים למשך יום עבודה אחד עד חמישה ימי עבודה.
הפעולה של בית האצווה יכולה להיות ידנית או אוטומטית.
בבית האצווה מתבצעות מספר פעולות אשר נועדו להכין את המרכיבים של הזכוכית לקראת הייצור.
הן כוללות מדידה, הרכבה, ערבוב והובלה לתנור.
הקצה החם של תהליך ייצור הזכוכית הוא המקום שבו הזכוכית המותכת מעובדת למוצרי זכוכית.
בקצה החם חומרי הגלם נכנסים לתנור, כדי שיהיה ניתן להפיק מהם את מוצרי הזכוכית.
חומרי הגלם מוזנים לתנור בקצב איטי ומבוקר על ידי מערכת עיבוד האצווה.
התנור המשמש לייצור הזכוכית פועל על גז טבעי או דלק, בטמפרטורות של 1,575°C.
הטמפרטורה המרבית תלויה באיכות החומרים שמהם מורכב הכבשן והרכב הזכוכית.
בדרך כלל, גודל התנור מסווג לפי יכולות ייצור טונות מטריות ליום (metric tons per day - MTPD).
קיימות שתי שיטות עיקריות לייצור מכלי זכוכית: שיטת הניפוח והניפוח, המשמשת למכלים עם צוואר צר בלבד ושיטת הלחיצה והניפוח, אשר משמשת לייצור צנצנות ומכלים בעלי צוואר צר.
מכונות העיצוב אוחזות ומזיזות את החלקים היוצרים את המכל.
המכונה מורכבת מ -19 מנגנונים בסיסיים המשמשים ליצירת בקבוק.
על פי רוב היא מופעלת באמצעות אוויר דחוס (לחץ גבוה - 3.2 בר ולחץ נמוך - 2.8 בר).
המנגנונים של מכונת העיצוב מתוזמנים בצורה אלקטרונית, באופן שיוצר תיאום בין התנועות של כל המנגנונים במכונה.
לאחר תהליך העיצוב, חלק מהמכלים - במיוחד אלה המיועדים למשקאות אלכוהוליים - עוברים טיפול לשיפור העמידות הכימית של החלק הפנימי של המכל.
תהליך זה מכונה טיפול פנימי או דילקליזציה.
תהליך זה מתבצע בדרך כלל באמצעות הזרקה של תערובת גז המכילה גופרית או פלואור בטמפרטורות גבוהות לתוך בקבוקים.
הגז מועבר למכל באמצעות האוויר המשמש בתהליך העיצוב, או באמצעות זרבובית, אשר מפנה זרם של גז אל פיית הבקבוק לאחר עיצובו.
בזמן שהזכוכית מתקררת, היא מתכווצת ומתמצקת.
הלחצים הנוצרים במהלך תהליכי ההתכווצות וההתמצקות עלולים להחליש את הזכוכית כאשר הקירור אינו אחיד.
החישול נועד לקרר את הזכוכית בצורה אחידה כדי למנוע את ההחלשות שלה.
תנור החישול מחמם את המכולה לכ 580°C ואז מקרר אותה במשך 20 - 60 דקות, בהתאם לעובי הזכוכית.
התפקיד של הקצה הקר של ייצור מכלי זכוכית הוא להשלים את המשימות האחרונות בתהליך הייצור: לרסס את המכלים בציפוי פוליאתילן ששומר על עמידותם, לוודא שאין פגמים במכלים, לתייג את המכלים ולארוז אותם לקראת המשלוח.
יירגן אודולף הוא חוקר שמות גרמני.
בשנת 1978 קיבל אודולף תואר דוקטור מאוניברסיטת גטינגן.
נושא עבודת המחקר היה "מחקרים על שמות גופי מים סלאביים ומונחי גופי מים" (Studien zu slavischen Gewässernamen und Gewässerbezeichnungen).
בכך עסקה גם מרבית עבודתו לאחר מכן.
את ההביליטציה קיבל בשנת 1990 עם עבודה בנושא Die Stellung der Gewässernamen Polens innerhalb der alteuropäischen Hydronymie ("מקומם של שמות גופי המים של פולין בתוך ההידרונימיה האירופית העתיקה"), ובשנת 2000 מונה לפרופסור לאונומסטיקה באוניברסיטת לייפציג.
במסגרת האוניברסיטה עמד בראש מרכז הייעוץ לשמות של החברה לחקר השמות.
ב-2008 פרש והיה לפרופסור אמריטוס.
באוניברסיטת מינסטר עמד בראש Arbeitsstelle Ortsnamen לחקר שמות מקומות, שתיעד והסביר במסגרת מיזם ארוך-טווח בשם Ortsnamen zwischen Rhein und Elbe – Onomastik im europäischen Raum ("שמות מקומות בין הריין והאלבה: אונומסטיקה במרחב האירופי") את שמות המקומות באזור שבין הריין והאלבה.
האקדמיה למדעים בגטינגן בחרה באודולף לחבר בהתכתבות בחטיבה הפילולוגית-היסטורית שלה.
משנת 1999 עד 2011 שידר אודולף ברדיו איינס (Radio Eins) בברלין; התוכנית שלו נקראה Numen Nomen Namen.
ב-2005 החל לשדר בתוכנית הטלוויזיה "Stern TV".
בספטמבר 2005 ראה אור ספרו Professor Udolphs Buch der Namen ("ספר השמות של פרופסור אודולף"), בשיתוף העיתונאי סבסטיאן פיצק .
מאז 2006 הנחה בתחנת הרדיו "NDR 1 סקסוניה התחתונה" תוכנית בשם Der Namenforscher ("חוקר השמות").
באותה שנה הופיע בשתי תוכניות ב-ZDF: Deutschland – Deine Namen ("גרמניה – שמותייך") ובתוכניתו של יוהנס ב.
מאז 2008 הוא מסביר שמות משפחה בכל בוקר בתחנת הרדיו SWR1 ריינלנד-פפאלץ.
מופיע בערוץ הטלוויזיה SWR בריינלנד-פפאלץ בתוכנית Namenforscher ("חוקר השמות"), לצד המנחה ינס היבשן , ומסביר את מקורם של שמות מקומות ושמות משפחה.
לרגל פסטיבל שנתי באורניינבורג בשנת 2009, ביצעו יירגן אודולף וצוותו עבור העיר מחקר על המקור, ההתפלגות והתדירות, וכן משמעות שמות המשפחה של תושבי העיר.
בתחנת הרדיו אנטנה ברנדנבורג משודרת התוכנית Examen für Namen מאז 2011. הוא מופיע בתוכנית בשם ("שמכם בבקשה!" – חוקר השמות אודולף מסביר אותו) ב-MDR תורינגיה.
אודולף נשוי מאז 1971 ואב לארבעה ילדים.
כבר לפני פרוץ האינתיפאדה השנייה, ארגוני טרור פלסטינים ייצרו נשק לתקיפות נגד ישראל.
עיקר המאמץ הושקע בפיתוח וייצור רקטות ארטילריות, ולאחר מכן חמאס בנה גרסאות משלו גם לטילים נגד טנקים ורקטות נגד טנקים.
בדרך כלל הנשק שבידי הפלסטינים מוברח מהגבול המצרי לרצועת עזה ומהגבול הירדני לגדה המערבית, ובגדה עצמה מיוצר נשק קל.
אל קודס 3 (בייצור של תנועת החמאס והג'יהאד האסלאמי הפלסטיני)
רקטת אל קודס סוג 101 ו-2 (הג'יהאד האסלאמי הפלסטיני)
אל נאסר-3 (ועדות ההתנגדות העממית)
אל נאסר-4 (ועדות ההתנגדות העממית).
ב-14 באוגוסט 2008 הציגו בארגון ועדות ההתנגדות העממית את הטיל שהוא גרסה משודרגת של הנאסר-3.
רקטת ערפאת סוג 1 ו-2 (גדודי חללי אל-אקצא)
רקטת Aqsa-3 (גדודי חללי אל-אקצא)
אל-סמוד (החזית העממית לשחרור פלסטין)
אל-באנה (פיתוח של חמאס שנמצא בשימוש גם על ידי פלגים אחרים)
אל בטאר (פיתוח של חמאס שנמצא בשימוש גם על ידי פלגים אחרים)
שרייה-1 מרגמה 240 מ"מ (פת"ח והחזית העממית לשחרור פלסטין)
ייצור פלדה הוא תהליך של ייצור סגסוגת המורכבת ברובה מן המתכת ברזל, ומכילה ריכוז נמוך של האל-מתכת פחמן ומיוצרת מעפרת ברזל או מגרוטאות ברזל/פלדה.
הגבלת גזים מומסים כגון חנקן וחמצן וזיהומים נגררים (הנקראים "תכלילים") בייצור פלדה חשובה גם היא על מנת להבטיח את איכות המוצרים היצוקים מהפלדה הנוזלית.
ייצור פלדה מוכר וקיים כבר אלפי שנים, אך הוא לא התמסחר בקנה מידה של ייצור המוני עד אמצע המאה ה-19. תהליך עתיק לייצור פלדה היה תהליך בכור ההיתוך.
בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19, תהליך בסמר ו"תהליך סימנס-מרטין" (תנור באש פתוחה) הפכו את ייצור הפלדה לתעשייה כבדה.
ייצור פלדת חמצן מונע בעיקר על ידי האופי האקזותרמי של התגובות בתוך הכלי; לעומת זאת, בייצור פלדה של EAF, אנרגיה חשמלית משמשת להמסת גרוטאות מוצקות או חומרי DRI.
בתקופה האחרונה, טכנולוגיית ייצור הפלדה של EAF התפתחה קרובה יותר לייצור פלדת חמצן ככל שמכניסים יותר אנרגיה כימית לתהליך.
ייצור פלדה היא אחת התעשיות האינטנסיביות ביותר של פליטת פחמן בעולם.
נכון לשנת 2020, לפי הערכות, ייצור פלדה אחראי ל-7 עד 9 אחוזים מכל פליטת גזי חממה ישירה של דלק מאובנים.
כדי להפחית את ההתחממות הגלובלית, התעשייה תצטרך למצוא הפחתות בפליטות.
בשנת 2020, מקינזי ושות' זיהתה מספר טכנולוגיות להפחתת פחמן כולל שימוש במימן, לכידה ושימוש חוזר בפחמן, ומיקסום השימוש בתנורי קשת חשמליים המופעלים על ידי אנרגיה נקייה.
ייצור פלדה מילא תפקיד מכריע בהתפתחותן של חברות טכנולוגיות עתיקות, ימי הביניים ומודרניות.
תהליכים מוקדמים של ייצור פלדה נעשו במהלך העידן הקלאסי בפרס העתיקה, סין העתיקה, הודו ורומא העתיקה.
ברזל יצוק הוא חומר קשיח ושביר שקשה לעבוד איתו, ואילו פלדה ניתנת לגיבוש, נוצרת בקלות יחסית והוא חומר רב תכליתי.
במשך רוב ההיסטוריה האנושית, פלדה נוצרה רק בכמויות קטנות.
מאז המצאת תהליך בסמר בבריטניה של המאה ה-19 והפיתוחים הטכנולוגיים שלאחר מכן בטכנולוגיית הזרקה ובקרת תהליכים, ייצור המוני של פלדה הפך לחלק בלתי נפרד מהכלכלה העולמית ולאינדיקטור מרכזי של התפתחות טכנולוגית מודרנית.
האמצעי הקדום ביותר לייצור פלדה היה "תנור מרוצים" (סוג של תנור מתכות שפעם היה בו שימוש נרחב להיתוך ברזל מהתחמוצות שלו).
שיטות מודרניות מוקדמות לייצור פלדה היו לרוב אומנויות עתירות עבודה ומיומנות.
המהפכה האמיתית בייצור פלדה מודרנית החלה רק בסוף שנות ה-50 של המאה ה-19, כאשר תהליך בסמר הפך לשיטה המוצלחת הראשונה של ייצור פלדה בכמות גבוהה ואחריה שיטת "תנור האח הפתוח".
ניתן לחלק תהליכי ייצור פלדה מודרניים לשלושה שלבים: ראשוני, משני ושלישוני.
ייצור פלדה ראשוני כולל התכת ברזל לפלדה
ייצור פלדה משני כולל הוספה או הסרה של אלמנטים אחרים כגון סוכני סגסוגת וגזים מומסים.
יצור פלדה שלישוני כולל יציקה ליריעות, לכדורים או לצורות אחרות.
טכניקות מרובות זמינות עבור כל שלב.
ייצור פלדת חמצן בסיסית היא שיטה לייצור פלדה ראשונית שבה מומס ברזל גולמי עשיר בפחמן ומומר לפלדה.
ביעבוע חמצן דרך ברזל גולמי מותך הופכת חלק מהפחמן בברזל ל- ו- , בהפיכתו לפלדה.
ייצור פלדה משני מבוצע לרוב במצקות.
חלק מהפעולות המבוצעות במצקות כוללות דה-אוקסידציה (או "הרג"), הסרת גז בוואקום, הוספה של סגסוגת, הסרת תכלילים, שינוי בכימית ההכללה, דה-סולפוריזציה והומוגנית.
כיום מקובל לבצע פעולות מטלורגיות של מצקת במצקות בגז עם חימום קשת חשמלית במכסה הכבשן.
יירד הלילה הוא סרט תיעודי משנת 2014 בבימויו של אנדרה סינגר ' המבוסס על הסרט התיעודי של ממשלת בריטניה משנת 1945 "סקירה עובדתית על מחנות הריכוז הגרמניים ".
הסרט התיעודי משנת 1945, שהציג סצנות מזעזעות ממחנות ריכוז והשמדה של גרמניה הנאצית, אוחסן בארכיונים הבריטיים במשך כמעט שבעה עשורים.
הסרט התיעודי משנת 1945, המבוסס על עבודתם של צלמי מלחמה ששרתו עם הכוחות המזוינים וצילומי חדשות, הופק על ידי סידני ברנשטיין , אז פקיד ממשל בריטי, בהשתתפות אלפרד היצ'קוק.
כ-12 דקות של קטעים בסרט בן 75 הדקות הם מהסרט התיעודי הקודם.
כותרת הסרט נגזרה מקו קריינות בסרט התיעודי מ-1945: "אם העולם לא ילמד את הלקח שהתמונות הללו מלמדות, הלילה יפול."
סרט זה מבוסס על צילומים היסטוריים עבור "סקירה עובדתית על מחנות הריכוז הגרמניים", סרט תיעודי בריטי משנת 1945, הכולל ראיונות עם ניצולים ומשחררים.
בתחילת הסרט, משחררים הכוחות הבריטיים את מחנה הריכוז ברגן בלזן.
הם לקחו את מפקד המחנה, יוזף קרמר, ואת שומרי המחנה כשבויי מלחמה, ולאחר מכן אילצו אותם לסייע בקבורה של המוני המתים, שגופותיהם הושארו על הקרקע מסביב למחנה.
מחנות אחרים מוצגים בשחרור, כולל אושוויץ ומיידנק בפולין.
המחנות האחרונים מוצגים בצילומים שצולמו על ידי צלמים סובייטים.
כאשר תושבי המערב ראו לראשונה קטעים כאלה, הם חשדו שהסובייטים הפיקו תעמולת זוועה .
בעלות הברית אילצו אזרחים מעיירות סמוכות ואנשי שירות גרמנים לסייר במחנות, כדי להכיר במה שהתרחש באזור.
הם אולצו לראות את ערימות האנשים שמתו מרעב, מעינויים ומחלות; שרידים שרופים חלקית במשרפות; תצוגות מבעיתות, כולל גולגולות מכווצות וחבילות שיער, ערימות של בגדים, צעצועים לילדים ומשקפי ראייה.
לסרט זה רואיינו ניצולים כמו אניטה לסקר-וולפיש.
אווה מוזס קור מספרת על המראה של חיילים במדי הסוואה לבנים, משחררים את המחנה בזמן שירד שלג, והחיילים נותנים לאסירים שוקולד, עוגיות וחיבוקים.
בין הניצולים שרואיינו ברנקו לוסטיג, מפיק רשימת שינדלר, שמדבר על כך ששמע מוזיקה של חמת חלילים כשהמחנה שוחרר.
ככל הנראה הכוחות הבריטיים הובלו על ידי סקוטים שניגנו.
באותו זמן, היה לוסטיג כל כך חלש שלא יכול היה להרים את גופו להסתכל מהחלון, והוא חשב שהוא עומד למות, וזוהי מוזיקה של מלאכים.
בסרט התיעודי משנת 1945 העריכה כמעט הושלמה כאשר ממשלת בריטניה החליטה לגנוז אותו.
לוסטיג מעלה השערה שהעבודה של 1945 נגנזה מסיבות פוליטיות, תוך שינוי חלקי בתנאים בקרב בעלות הברית והקרבה של המלחמה הקרה, ואמר: "בזמן הזה, לבריטים היו מספיק בעיות עם היהודים".
הוא התכוון לתסיסה בין יהודים לערבים בפלסטין, אז מנדט של חבר הלאומים בשליטה בריטית.
לסרט גויס הבמאי אלפרד היצ'קוק.
הסרט התיעודי כולל הקלטה של ראיון עמו על הפרויקט הזה, וקטעי ראיונות עם צלמים ניצולים שצילמו במחנות הריכוז לאחר השחרור או במהלכו.
הצילומים ששימשו את הסרט הגיעו מהחיילים ששחררו את מחנה הריכוז ברגן בלזן.
הצילומים הפכו לחלק מהראיות במשפטי נירנברג.
בהתבסס על צילומים אלה וצילומים ממחנות אחרים, בשנת 1945 יזם סידני ברנשטיין , יחד עם משרד המידע הבריטי , סרט תיעודי כדי לתעד עבור הציבור הגרמני את פשעי הנאצים במחנות הריכוז.
ברנשטיין הביא את ריצ'רד קרוסמן לכתוב את הקריינות של הסרט ואת אלפרד היצ'קוק מהוליווד כדי לייעץ לגבי מבנה הסרט.
לאחר שההפקה החלה והעריכה כמעט הושלמה, ממשלת בריטניה גנזה את הסרט מבלי להציגו לציבור.
הסיבות לסירובם לשחרר אותו לא ברורות עד היום, האם הם דיכאו אותו מסיבות פוליטיות או האם הם קבעו שפרויקטים אחרים יהיו יעילים יותר בתהליך הדה-נאציפיקציה.
אנדרה סינגר , במאי "יירד הלילה", אמר בראיון לתקשורת כי לאחר שהמלחמה הסתיימה באירופה במאי 1945, "סדר העדיפויות הממשלתי בבריטניה השתנה.
מה שנראה כמו רעיון טוב ב-1945 הפך לבעיה ביוני ויולי".
הבריטים היו צריכים את העם הגרמני כדי לבנות מחדש את ארצו, והסרט לא היה תורם לכך.
לבריטים היו בעיות עם הציונות המתהווה והם הרגישו שהסרט לא יועיל."
מאוחר יותר ב-1945, הסרט הקצר בן 22 הדקות Death Mills הופק על ידי בילי ויילדר מחלק מהצילומים המשותפים לרשויות הממשל בארצות הברית.
הם הראו גרסה גרמנית, בבימויו של האנוס בורגר, לקהל הגרמני באזור הכיבוש של ארצות הברית בינואר 1946.
חמישה מתוך ששת הסלילים המתוכננים של "סקירה עובדתית על מחנות הריכוז הגרמניים " פורסמו ב-1984 כ"Memory of the Camps".
הוא שודר בטלוויזיה בארצות הברית שנה לאחר מכן.
מוזיאון המלחמה האימפריאלי קיבל את הצילומים והתסריט ב-1952. בשנת 2008 הוא החל בשחזור הסרט התיעודי משנת 1945. העבודה הושלמה לבכורה העולמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בברלין בתחילת 2014.
אנג'ל הפיק את הסרט עם ברט רטנר.
חברות ההפקה המעורבות בסרט היו מבריטניה, ישראל, גרמניה, ארצות הברית ודנמרק.
ב-Rotten Tomatoes, לסרט יש דירוג של 100% על סמך 23 ביקורות, עם דירוג ממוצע של 8.13/10. וראייטי (מגזין) כינה אותו "סרט דוקומנטרי עוצמתי שחובה לראות".
ב"גרדיאן", המבקר אמר כי הסרט מציג "תמונות שבהחלט לא ראיתי מעולם.
הוא חושף שוב את המגונה של הכחשת השואה.
ברגע שתראה, אי אפשר להעלים מהראש את התמונות האלה." ה"ניו יורק טיימס" כתב שהסרט הוא "לא סרט שאתה צפוי לשכוח", וכי "מה שהסרט החדש משיג, יותר מכל דבר אחר, הוא לגרום לך לקוות שתוכל לראות את המקור".
פרטי הסרט, שהולחנו על ידי ניקולס סינגר, היו מועמדים ללחן הטוב ביותר בסרט עלילתי בטקס פרסי המוזיקה והסאונד בבריטניה לשנת 2015. הסרט זכה בפרס אגודת הטלוויזיה המלכותית להיסטוריה בשנת 2016. הוא זכה גם בפרס פיבודי בניו יורק באפריל 2016.
יירד הלילה שודר בבריטניה בערוץ 4 ב-24 בינואר 2015 כתוכנית רציפה אחת, ללא הפסקות פרסומות.
הוא שודר ברשתות גדולות ברחבי העולם במהלך השבוע של 27 בינואר, יום השואה וביום השנה ה-70 לשחרור אושוויץ.
הוא שודר על ידי תאגיד השידור השוודי ב-26 בינואר 2015, ועל ידי NRK שלוש פעמים בינואר 2015, ו-HBO בארצות הברית.
פרס אגודת הטלוויזיה המלכותית להיסטוריה
האקדמיה הלאומית לאמנויות ומדעי הטלוויזיה אמי לתכנות היסטורי מצטיין: צורה ארוכה
פרס FOCAL לשימוש הטוב ביותר בארכיון בהוצאת קולנוע
פרס FOCAL לשימוש הטוב ביותר בארכיון בהפקת היסטוריה
בעוד שעל ההיסטוריה של גריבת גרביים וסריגת גרביים ביד ניתן לקרוא בערכים גרב וגרביונים.
הרי שיטות הייצור השונות של פרטי לבוש אלה מתוארות בערך זה.
תהליך הייצור של גרביונים וגרביים והמכונות המשמשות לייצורם זהים בעצם.
רק לייצור גרביונים לנשים נדרש ציוד שונה, לא מבחינת עקרון הפעולה שלו, אלא במובנים רבים מבחינת המבנה שלו.
בשנת 1589 המציא הכומר האנגלי ויליאם לי מסגרות סריגה שהאיצו את ייצור יריעות הסריגים שעד אז נסרגו רק על שיפודים בידיים.
הוא זכור גם ברשומות כיצרן הראשון של סריגת גרבי משי באופן תעשייתי.
לאחר שפיתח את השיטה שבה ניתן היה ליצור את העקב והבוהן על ידי סריגה של צורת הגרב הפרושה על המסגרת.
על ידי תפירת המוצר המעוצב לאורך, ניתן ליצור מוצר סגור בצורת "צינור" המתאים לצורת כף הרגל.
במכונת סריגה שטוחה, הסריגה של הגרב מתחילה בשוליים, ונעשית כפולת שכבות על ידי קפול קטע סרוג פנימה וחיבור בחזרה למחטים של קטע הבד שכבר נסרג, כך שחלק זה של הגרב חזק יותר (הוא היה חייב לעמוד בלחץ של אטבי הבירית).
הסריגה נמשכה במספר שלבים של הפחתות כדי להתאים את הגרביון לצורת הרגל.
הם גם הצליחו לבנות אותן כך שאפשר היה לשלב במכונה חוטים בצבעים שונים ובדוגמאות שונות, וניתן היה לסרוג עליה לא רק גרביים פשוטים אלא גם מעוטרים.
בתחילה נסרגו גרביים לנשים, גברים וילדים, גרביים ארוכים, גרבי ברכיים בעיקר מכותנה, צמר ומשי במכונות הסריגה השטוחות הללו.
עד לשנות ה-1930 היו רק שני חוטים שיוצרו במעבדה על בסיס חומרים מהטבע.
ב-1938 הכריז מפעל דו פונט בנאמור ( Du Pont de Nemours) על המצאת הניילון 66. השימוש בחוטי - הויסקוזה (מה שכונה עד שנות ה-1920 "משי מלאכותי") שהומצאו בבריטניה ב-1892, בייצור גרביונים בתחילת המאה ה-20 הייתה חידוש גדול, שעזר בהוזלת מחיר הגרביים והפצתם.
עם זאת, חסרונו הבלתי מעורער היה שבגלל שבריריותו הוא נקרע בקלות אם הגרביים נתפסו במשהו, מה שהוביל לפגם אסתטי מכוער ובולט בעיניים.
מכיוון שזה קרה לעיתים קרובות יחסית, התפתחה תעשיית שירותים של תיקונים שנקראו 'תיקון אמנותי' כלומר תיקון שאינו נראה.
הגרביים היו יקרות מכדי פשוט לזרוק אותן.
ייצורן של גרבי הניילון הראשונות ב-1939 על ידי חברת דו פונט בדלוואר נחשב לחידוש מהפכני, שהיתרון הגדול שלו היה שהניילון חזק בהרבה ממשי הויסקוזה, ולכן גם הגרביים שנסרגו ממנו היו עמידים יותר.
בפברואר אותה שנה מכרו את הגרביים הראשונות לעובדי החברה.
וב-1940 הם כבר נמכרו בכל רחבי ארצות הברית.
המאפיין האופייני של גרביים סרוגוים שטוחים הוא התפר העובר לכל אורך המוצר מאחור.
הייתה לזה גם משמעות אסתטית, כי זה הדגיש יפה את הצורה האסתטית של הרגל הנשית הדקה.
(אם, לעומת זאת, הגרביונים התעוותו על הרגל בזמן לבישתם, התפר העקום הזה החמיר מאוד את האפקט הכללי).
משנות ה-50 של המאה ה-20, גרביים סרוגים רגילים הוחלפו כמעט לחלוטין בגרביים סרוגים מעגליים, אותם ניתן לייצר בפרודוקטיביות גבוהה בהרבה ועם דוגמאות מגוונות יותר, כיום גרביים וגרביונים עדינים לנשים מיוצרים מכותנה רק במקרים חריגים, במיוחד במוצרי יוקרה.
מכונת הסריגה העגולה הראשונה שהתאימה לייצור גרביים נבנתה בשנת 1767 על ידי סמואל ווייס (Samuel Wise).
זה כבר לא היה סריגת יריעה שטוחה, אלא סריג בצורת צינור.
מכונת הסריגה המעגלית הראשונה, שכבר הייתה מסוגלת ליצור הן את העקב והן את הבוהן של הגרביים, מיוחסת לאמריקני ויליאם ה.
למעשה, ממשיכי דרכה של מכונה זו הן המכונות האוטומטיות המסובכות ביותר שכיום פולטות כמעט מעצמן מוצרים למגוון רחב של מטרות ועשויות בדוגמאות שונות.
ניתן להכין על אלה גרב גולמי או גרביון תוך דקות ספורות, ויש לסגור רק את קצה הבוהן ולבצע את פעולות הגימור (למשל עיצוב גודל, אולי צביעה) לאחר מכן.
הגרביים או הגרביונים שנסרוגים במכונת הסריגה העגולה מתחילים בגבעול (למעלה), כלומר בשוליים הכפולים שנוצרים בחלק העליון.
במקרה של גרביונים, מייצרים מכפלת דו-שכבתית שתתאים לחגורת הגומי, או קושרים חוט אלסטי בשוליים העליונים, ובכך מייתרים את חגורת הגומי- זהו מה שנקרא גרבייונים Thighfix.
חלק אלסטי זה מעוצב לעיתים קרובות כשרוכים או כמסולסל.
הגרביים מיוצרים תמיד עם מכפלת גמישה, אם בשיטת סריגה מתאימה - הגמישה בשל המבנה שלה - רק מחוט הבסיס, או בקשירה בחוט סינתטי גומי או גומי-אלסטי (חוט אלסטן).
במקרים רבים נעשה שימוש גם כאן במכפלת גמישה מקופלת לאחור.
כיום שולטים בשוק גרביונים וגרביים סרוגים עגולים, מכיוון שניתן לייצר אותם עם פרודוקטיביות גבוהה במיוחד, בדוגמאות מגוונות, ומבדים שונים (בנוסף לסריגה פשוטה, דוגמאות צבעוניות, סריגה דמוית תחרה, משטח קטיפה ועוד).
גרבי האצבע בעיצוב דומה לכפפה, הניתנת למשיכה בכף הרגל ואצבעותיה בגודלן ומסודרות בהתאם לאצבעות הרגליים.
הייצור שלהם זהה במהותו לייצור כפפות סרוגות בעלות חמש אצבעות, ולמכונות סריגת כפפות מודרניות יש בעיקר את הפתרון הטכני המאפשר ייצור של גרבי אצבע.
מדובר במכונות סריגה שטוחות, שבאמצעותן ניתן לסרוג בד צינורי באמצעות שני מחטים, אך אין דרך ליצור עליהן פינת מעגלית (כמו מפרץ), ולכן ניגשים אליה לעיצוב לאחר הסריגה.
יירגן וייגלט הוא ארכאולוג, מנהל מוזיאון ופוליטיקאי גרמני.
בשנים 2006–2016 היה חבר הלנדטאג של מדינת סקסוניה-אנהלט מטעם המפלגה הנוצרית-דמוקרטית הגרמנית (CDU).