tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בתיווכו של משכיל יהודי אירופאי, הגיעו שניים מכתביו של די מודינא כנגד הקבלה גם לידיעתם של כמה מתלמידי החכמים של העיר צנעא שבתימן, ובראשם הרב יחיא קאפח.
חיבורים אלה השפיעו על הרב קאפח השפעה גדולה עד כדי הקמת תנועת דור דעה, על כתבים אלו הִרבה להסתמך בחיבורו כנגד הקבלה 'מלחמות השם'.
כאשר שלח הרב קאפח את ספרו לירושלים לעיונו של הרב אברהם יצחק הכהן קוק, השיב לו הרב קוק כי עיקרי טענותיו כנגד הקבלה וספר הזוהר כבר הושמעו מימים ימימה, ונראה שבכך התכוון, בין השאר, לחיבוריו של די מודינא.
הרב קאפח השיב לרב קוק תשובה ארוכה ומפורטת, בה הוא מבסס את טענותיו מתוך ראיות מהתנ"ך והתלמוד והמדרשים, ולא על חיבורי די מודינא.
בשנת 1998 מלאו 350 שנה לפטירתו של די מודינא.
לציון המאורע ערך מכון בן צבי בשיתוף "המכון לחקר יהדות איטליה" של "חברת יהודי איטליה" בירושלים, כינוס מדעי בינלאומי.
ההרצאות שנאמרו בכנס פורסמו בספר אריה ישאג (2003).
סוד ישרים (ונציה 1594) - מאה חידות וכמה סגולות, נדפס עם שמו בראשי תיבות.
תפילות ישרים (ונציה 1596) - בקשות אסטרולוגיות.
סור מרע (ונציה שנ"ו - 1596) - מאמר על האיסור לשחק משחקי קלפים.
מאמר זה הוא כתב בגיל 13 שנה בלבד.
צמח צדיק (ונציה 1600) - על מוסר ועבודת נפש.
מדבר יהודה (ונציה 1602) - ספר דרשות.
לעזור הזיכרון בכל החכמות ועסקי בני אדם".
גלות יהודה (ונציה 1612) - להוראת המקרא, התפילה ודברי חז"ל.
צרי לנפש ומרפא לעצם (ונציה 1619) - תפילות לחולים ולמתים.
בליל חמיץ (ונציה 1624) - לכבוד רבי יוסף חמיץ.
בית לחם יהודה (ונציה 1625) - מפתח למאמרי חז"ל בעין יעקב.
בית יהודה (ונציה 1635) - פירוש ל"עין יעקב".
תולדות מנהגי היהודים (פריז 1637 בצרפתית; ונציה 1638 באיטלקית; וינה תרכ"ז בעברית.
הספר נכתב באיטלקית עבור קוראים לא יהודים.
בעברית נקרא שולחן ערוך על חוקי היהודים למנהגי חייהם.
פי האריה (ונציה 1640) - מילון איטלקי - עברי למילים הקשות בתנ"ך.
ספר אור טוב, לחנוך לנערים על פי דרכם בלשון לעז (אמסטרדם 1675) - מלון עברי - ספרדי באותיות עבריות.
ארי נוהם (לייפציג 1840) - מחקר היסטורי על הקבלה, מהדורת י.
שאגת אריה (גוריציה, 1852) נגד טענות של קראי, מהדורת י.
ספר בן דוד, והוא מאמר נגד אמונת גלגול הנפשות, בתוך ספר: .
מאמר מגן וצנה (ברעסלוי תרט"ז) - תשובה לאוריאל אקוסטה, מהדורת אברהם גייגר.
כתובות למצבות - לוחות אבנים (פרנקפורט 1881), מהדורת א.
כתבי הרב יהודה אריה ממודינא (בודפשט, תרס"ו - 1904) מהדורת ד"ר יהודה בלוי.
חיי יהודה (קיוב תרע"ב - 1911) אוטוביוגרפיה, מהדורת א.
דיואן (פילדלפיה תרצ"ב - 1932) מהדורת ש.
שאלות ותשובות זקני יהודה, יוצאות לאור על פי כתב יד יחיד בעולם בתוספת מבוא והערות מאת שלמה סימונסון, ירושלים: הוצאת מוסד הרב קוק, תשט"ז.
מגן וחרב - חבור נגד הנצרות (1960) יוצא לאור בפעם הראשונה על ידי שלמה סימונסון, ירושלים: הוצאת "מקיצי נרדמים", תש"ך.
יהודה אריה ממודינא - לקט כתבים, ההדירה וצירפה מבוא והערות פנינה נוה, ירושלים: מוסד ביאליק, ספריית דורות, תשכ"ח - 1968.
אגרות רבי יהודה אריה ממודינא, ההדיר על פי כתבי יד יעקב בוקסנבוים, תל אביב: אוניברסיטת תל אביב, תשמ"ד - 1984.
פרשת הכסף - קובץ בפרשנות המקרא, נותר בכתב יד.
כרטיס הספר באתר הספרייה הלאומית.
כף-נחת - פירוש למסכת אבות, אותו כתב כהשלמה לספר "כף נחת" על המשנה מרבי יצחק גבאי, שנדפס בהגהתו בוונציה, ה'שע"ד (1613/1614).
כמו כן חיבר פיוט יום זה יהי משקל ליום כיפור קטן.
יהודה אליאס (נולד ב-26 ביוני 1964) הוא זמר, שחקן וקומיקאי ישראלי.
התפרסם ב-1984 בשיר "קום והתהלך בארץ", בו השתתף כסולן בלהקת פיקוד הצפון.
ב-1985 הקליט את השירים "אלייך" ו"לילה ועוד יום" שזכו להצלחה.
בשנת 1988 השתתף במחזמר "סאלח שבתי", שהועלה בתיאטרון הבימה בבימויו של אפרים קישון, שם שיחק את שמעון, הבן הבכור של סאלח (זאב רווח), המתאהב בעובדת הסוציאלית מהקיבוץ (חני נחמיאס).
אליאס סומן כזמר מבטיח בעקבות הפרסום הרב שזכה לו עוד כחייל בלהקה הצבאית.
רבים השוו אז את קולו העמוק כגרסה הצעירה של יהורם גאון.
הוא לא פסק מלהופיע על במות הארץ ובהופעותיו שילב את יכולותיו גם כבדרן וכחקיין.
ב-1992 הוציא את אלבום הבכורה שלו שנקרא "לוּ", בעיבודו של מיקי גבריאלוב.
השיר "ארץ אחת" מתוך אלבום זה, שכתבו שמוליק קלוסקי ויאיר קלינגר התפרסם כריקוד עם פופולרי.
ב-1996 הוציא את אלבומו שני, "הבטחת שתאהבי אותי".
בשנת 2008 הוציא אליאס את אלבומו השלישי שנקרא "בוקר חדש".
בשנת 2024 הופיע עם חני נחמיאס במופע המוזיקלי "להתאהב מחדש".
באותה השנה אף לקח חלק במופע המחווה לגיורא גודיק בתיאטרון בית ליסין ובמקביל השתתף במופעי מחווה ללהקות הצבאיות בתיאטרון הקאמרי.
בקולנוע הופיע אליאס בתפקידים קטנים בסרטים "הירושה" (1993) ו"שושנה חלוץ מרכזי" (2014).
אליאס לא התחתן מעולם ואין לו ילדים.
משנת 2023 הוא בזוגיות עם השחקנית חני נחמיאס.
יהודה-אריה רוזן (22 באוקטובר 1917 – 15 באוקטובר 1953) היה סגן-אלוף בצה"ל, היועץ הכספי לרמטכ"ל בשנת 1953.
רוזן נולד לפנינה ומרדכי רוזנברג ב-22 באוקטובר 1917 בזדונסקה וולה, פולין.
משפחתו (יהודה, הוריו, שתי אחיותיו ושני אחיו) עלתה לארץ ישראל בשנת 1924, במהלך העלייה הרביעית, וקבעה את מושבה בתל אביב.
יהודה רוזן סיים לימודיו בבית הספר העממי "אחד העם" לבנים, ואחר למד בגימנסיה ריאלית "בלפור" וסיים בה את לימודיו בשנת 1936. לאחר מכן, למד שנתיים באוניברסיטה העברית בירושלים ושנה אחת בבית הספר הגבוה למשפט ולכלכלה בתל אביב.
בנעוריו נכנס ל"הגנה" ומאז היו בעיות הביטחון וההגנה עיקר חייו.
במאורעות תרצ"ו שימש רץ-מקשר באזור תל אביב.
את קורס מפקדי הכיתות סיים בשפיה, בשנת 1937. בתחילת מלחמת העולם השנייה היה בתפקידי הדרכה ב"הגנה" ואחר כך, ב-1943, התגייס לצבא הבריטי לפי צו המוסדות, ושם שירת במנהל התשלומים עד סוף המלחמה.
עם הקמת צה"ל החל בעבודה באגף כח אדם במטה הכללי, בשטחי הארגון והמנהלה.
במלחמת העצמאות שירת כקצין תשלומים בדרגת סרן, ולאחר מכן כקצין לבעיות ארגוניות בדרגת רס"ן.
בינואר 1950 מונה לראש ענף לעניינים אישיים בדרגת סא"ל (זמן מה לאחר מכן שונה שם הענף לענף תנאי שירות ותקציבים).
רוזן פיתח וייצב את תנאי השירות והתקציבים בצבא, וכמו כן היה בין המתכננים והמבצעים של הקמת צבא הקבע, תכנן והיה אחראי לעיבוד החוקים והפקודות בכל הנוגע לייצוב תנאי שירותם של חיילים המשרתים בשירות חובה, קבע ומילואים (חוקים אלה עוסקים בענייני תשלומים, חופשות ונופש).
עסק בארגון הדברים הנוגעים בהטבת תנאי החיים של החייל ומשפחתו המתבטאות בהקלות במסים, מכס ועוד.
היה אחראי לעיבוד חוק הגמלאות ופנסיה לחיילים בשירות קבע.
היה חבר הנהלת שק"ם ואחד ממפתחי מפעל האשראי לחיילים בשירות קבע וחבר הנהלת "בנק אוצר החייל".
היה אחד ממארגני מערכת הדיור לחיילים בשירות צבא הקבע.
בחודש מאי 1953 נכנס לתפקידו כיועץ הכספי לרמטכ"ל, אך נפטר לאחר מחלת לב קצרה ב-15 באוקטובר 1953, ביום הולדתו ה-36 (לפי הלוח העברי).
הותיר אחריו אשה, בת ובן בגיל שמונה חודשים.
לאחר מותו, נקראה על שמו גינה ציבורית בשכונת צהלה בתל אביב וכן רחוב בשכונת רמת חן שברמת גן.
יהודה אריה קלוזנר (ה' בסיוון תר"ע, 12 ביוני 1910 – 11 באוקטובר 1970) היה דוקטור לספרות, חוקר הספרות העברית, ספרן, עורך אסופות ומבקר.
יהודה אריה קלוזנר נולד בקיץ 1910 בעיר אודסה שבדרום-מערב האימפריה הרוסית (אוקראינה), אחד משני בניו של אלכסנדר זיסקינד קלוזנר (בנם של יהודה לייב קלוזנר וראשה-קיילה בת אלכסנדר זיסקינד ברא"ז, ואחיהם של פרופ' יוסף קלוזנר ובצלאל אליצדק).
בשנת 1921 יצא לעיר וילנה לשם השלמת לימודיו.
לאחר שסיים את הגימנסיה העברית בעיר, המשיך בלימודיו באוניברסיטת וילנה.
בשנת 1936 הצטרף קלוזנר לצוות בית הספרים הלאומי והאוניברסיטאי (לימים הספרייה הלאומית), עבד בו שנים רבות ובין היתר גם במפעל הביבליוגרפיה העברית.
מסוף שנות ה-30 פרסם מאמרים ומחקרי ספרות רבים, שאותם כינס מאוחר יותר בספריו.
בשנת 1942 סיים תואר מוסמך בספרות משווה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנות ה-50 עבר ללונדון להמשך לימודים בבית הספר ללימודים אוריינטליים ואפריקאיים (SOAS) של אוניברסיטת לונדון, וב-1958 הגיש את עבודת הדוקטור שלו, שעסקה בכתב יד של י"ל פרץ.
היה נשוי לפַניה מוסמן, בשנת 1939 נולד בנם עמוס עוז.
בשנת 1952 התאבדה פַניה מוסמן.
בהמשך נישא ללידה, בתקופת מגוריהם בלונדון נולדו לזוג שני ילדים, מרגניתה ודוד.
קלוזנר נפטר בירושלים בשנת 1970, בגיל 60.
תולדות הספרות הכללית; בעריכתו של יוסף קלוזנר, תל אביב: מצפה, תש"ד.
(כרך א (היחידי): "התקופה העתיקה")
מהדורה שנייה, 2 כרכים: תל אביב: מ' ניומן, תשי"א–תשי"ב.
(כרך א: "התקופה העתיקה", תשי"א; כרך ב: "ימי הביניים", תשי"ב)
הנובילה בספרות העברית: מראשיתה עד סוף תקופת-ההשכלה, תל אביב: הוצאת יהושע צ'צ'יק, תש"ז.
– זוכה פרס (יוסף) קלוזנר של עיריית תל אביב
פרקי קריאה לתולדות הספרות הכללית, תל אביב: י' צ'צ'יק, תשי"ג–תשי"ד.
שקספיר: חייו ויצירותיו, תל אביב: י' צ'צ'יק, תשכ"ה 1965.
'שיר-הקדשה ותיקון בקובץ שיריו של מיכאל גורדון', קריית ספר, מ"ה, תש"ל-1970.
'פרטים אחדים על משפחתו של י"ל מיזס', קריית ספר, מ"ה, תש"ל-1970.
'עוד הקדשה של ח"נ ביאליק ליוסף קלוזנר', קריית ספר, מ"ה, תש"ל-1970.
'"ספורים בשיר ושירים שונים" של י.
ליכטנפלד: הספר ובעיותיו', הקונגרס העולמי למדעי היהדות, תשכ"ט-1969.
בשנת 1978 הופקד חלק מן הארכיון של קלוזנר בספרייה הלאומית על ידי אלמנתו (רעייתו השנייה, לידה), ושאר הארכיון הופקד בספריה הלאומית בשנת 1989 על ידי ד"ר דוד קלוזנר (בנו מאשתו השנייה).
יהודה אסיא (24 בספטמבר 1917 – 30 באוגוסט 2016) היה בנקאי ואיש עסקים ישראלי.
יהודה אסיא נולד בבגדאד שבעיראק ב-1917, השני בשמונת ילדיהם של חלווה ויצחק עזרא יצחק עציא, שהיה איש עסקים וסוחר טקסטיל אמיד.
למד בבית הספר היהודי "רחל שחמון".
אחד ממוריו היה ראובן שילוח, שליח היישוב היהודי שיצא לאסוף מודיעין בעיראק בכיסוי של מורה לעברית, ולימים הקים את המוסד ועמד בראשו.
בגיל 17 יצא לבדו לטיול בארץ ישראל, אליה הגיע דרך ביירות.
שילוח, שאותו פגש בארץ, ניסה לשכנעו להישאר בה, אך כעבור חודש חזר לבגדאד.
בגיל 21 היגר ליפן, התגורר בעיר קוֹבֶּה, ועסק בייצוא אריגים לעיראק ובייבוא כותנה ושומשום ליפן.
ביוני 1941 עבר להתגורר בעיר בנגקוק שבתאילנד ופעל בה כאיש עסקים, בין השאר סחר בטקסטיל, בזהב ובסחורות עתידיות.
כמו כן ייצג חברה גדולה בתחום הכספות.
היקף עסקיו נחשף בעיתוני תאילנד כאשר נשדד ממנו מטען זהב (מבוטח) בשווי יותר משני מיליון דולר.
הוא הצטרף למועדון "רוטרי" המקומי, ונבחר לגזבר המועדון.
בבנגקוק פגש את ז'אנט איינסלי, אחות במקצועה, בת לאם תאילנדית ולאב אנגלי.
לאחר המלחמה החל לעסוק בהעברת מטבע זר למען לקוחותיו, והייתה זו תחילת דרכו בעולם הבנקאות.
בתחילת 1946 נסע לארצות הברית, והתגורר בניו יורק.
תחילה סחר באבנים יקרות שהביא עמו מתאילנד, ולאחר מכן השתלב בעסקי סחר בינלאומי, תוך שהוא ממשיך לפתח את עסקיו בתאילנד.
באותו זמן למד גם בקורסים לבנקאות של אוניברסיטת קולומביה.
לאחר ביקור אצל משפחתו בעיראק גמלה בלבו החלטה לעלות לישראל.
בסוף 1948 מכר את עסקיו בתאילנד וחזר לניו יורק, שם פנה לקונסול ישראל, וביקש להקים בנק בישראל.
הקונסול פנה לממונים עליו בישראל בעניין זה, וקיבל תשובה שלילית, אך אסיא הוזמן לעלות ולעסוק בפעילות תעשייתית.
אסיא חיסל את עסקיו בניו יורק, והזמין את ז'אנט איינסלי לטיול מחוף אל חוף בארצות הברית.
ביולי 1949, בגיל 32, עלה לישראל ובה רכש חלק מהבעלות על מפעל "מגן צ'טווד" (מרכבים), מפעל מתכת שעסק בייצור שלדות לאוטובוסים וכספות מפלדה (עוד בתאילנד עסק אסיא בשיווק כספות).
עם כניסתו למפעל עסק אסיא בענייני אדמיניסטרציה וכספים.
עם תחילת העלייה ההמונית מעיראק סייע בקליטת העולים, והשתתף בהקמת "התאחדות עולי בבל".
בין העולים היו גם הוריו ואחיו.
באוגוסט 1950 נישא לז'אנט איינסלי, לאחר שהתגיירה, והיה נשוי לה עד לפטירתה בינואר 1990. לזוג נולדו שלושה ילדים: דליה פלד, דניאלה להבי ודוד אסיא.
באותה שנה נקרא לצאת לשליחות מיוחדת בשווייץ, לשם הקמת וניהול בנק סוויס-ישראל טרייד בנק (Suisse-Israelien Banque pour La Commerce).
הקמת הבנק נועדה, בין היתר, לסייע בהעברות הכספים ובמימון של פעילות "המוסד".
בשותפות עם המחלקה המדינית של משרד החוץ ושותפים נוספים הקים בשווייץ את הבנק, ולאחר מכן מכר את חלקו ב"מגן צ'טווד".
אסיא מונה למנכ"ל הבנק, והתגורר בז'נבה.
הבנק קיים קשרים ענפים על גורמי ממשל ישראלים, והעמיד לרשותם אשראי במטבע זר, שהיה נחוץ ביותר למדינה הצעירה.
לאחר משא ומתן ארוך קיבל הבנק רישיון לפתיחת שלוחה בישראל שנקראה "בנק לסחר חוץ", ונפתחה בסוף 1956. שלוחות נוספות נפתחו בצרפת, בבריטניה ובמדינות נוספות.
בשנת 1957 שכנע שר האוצר לוי אשכול, את אסיא להשתתף במימון קו צינור הנפט מאילת, ואסיא מונה לסגן יו"ר החברה של קו צינור הנפט, וכיהן בתפקיד זה כעשר שנים, עד לסגירת החברה.
בשנת 1961 הקים אסיא את בנק ערבי ישראלי.
בתחילת שנות השישים החל "סוויס-ישראל טרייד בנק" לרכוש בבורסה לניירות ערך בתל אביב ניירות ערך של חברת "אפריקה ישראל להשקעות, והגיע להחזקה של 35% מהונה.
לאחר כ-15 שנה בשווייץ, בשנת 1965, חזר עם משפחתו לישראל, הקים את ביתו בסביון וניהל את "בנק לסחר חוץ", תוך שהוא ממשיך לכהן כיו"ר מועצת המנהלים של "סוויס-ישראל טרייד בנק", עד למיזוגו עם "הבנק הבינלאומי הראשון".
עם כניסתו לניהול "בנק לסחר חוץ" גילה שהבנק רכש חלק ניכר מהון המניות של עצמו, בפעולה של ויסות שערי המניות, והוא ביטל פעילות זו.
בתחילת 1965 החליטה ממשלת ישראל למכור את חלקה ב"סוויס-ישראל טרייד בנק".
אסיא ארגן קבוצת משקיעים לרכישת הבנק, אך הבנק נמכר למרבה במחיר - החברה המרכזית למסחר והשקעות.
עקב חיכוכים בין אסיא לחברה המרכזית, מכר לה אסיא את חלקו בבנק, בנובמבר 1967, ובמאי 1968 פרש מתפקידיו בבנק.
בדצמבר 1968 פרש גם מניהול הבנק לסחר חוץ.
הוא חזר לשווייץ, שם הקים וניהל חברה להשקעות.
כעבור 15 שנה שב לישראל.
בשנת 1982 קיבל תואר דוקטור לשם כבוד ממכון ויצמן למדע.
יהודה אסיא היה אספן אמנות.
תחביבו זה הביא אותו בתחילת שנות ה-60 לגיוס התרומה העיקרית להקמתו של מוזיאון תל אביב לאמנות בשדרות שאול המלך.
בבניין המוזיאון אולם הקרוי על שמו וגלריה הקרויה על שם אשתו.
בשלהי שנת 2009 הוצגה במוזיאון תערוכה בשם "אוסף יהודה אסיא".
את קורות חייו פרסם בספר אוטוביוגרפי, "הגשרים של חיי" (גרסת אינטרנט של הספר).
אסיא נפטר ב-30 באוגוסט 2016. הוא הותיר אחריו את בנו הבכור, דוד אסיא, מייסד חברת מג'יק תעשיות תוכנה ומייסד קרן הון-סיכון; את בתו האמצעית, דליה פלד, מנכ"לית ובעלים של קבוצת "אנשים ומחשבים".
בתו הצעירה, מעצבת האופנה דניאלה להבי, מתה ב-2013.
יהודה אמיר (קופה; 1926 – 5 באפריל 1996) היה פסיכולוג ישראלי, חתן פרס ישראל לחקר הפסיכולוגיה.
בשנת 1938 אחרי האנשלוס עלה עם משפחתו לארץ ישראל.
למד בבית ספר מקצועי ובשנת 1944 התגייס לפלמ"ח.
שירת בגדוד השלישי פלוגה ג' והשתתף בקרבות מלחמת העצמאות.
בתום המלחמה החל לימודי חינוך ופסיכולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1952 סיים אמיר את לימודי התואר הראשון והמשיך בלימודיו בארצות הברית, כמוסמך בפסיכולוגיה קלינית בישיבה יוניברסיטי (1955/56) ובעל דוקטורט בפסיכולוגיה חברתית מאוניברסיטת ניו יורק (1958/59).
משנת 1956 עבד אמיר כעוזר מחקר באוניברסיטה ובתום הסמכתו שב לישראל.
בשנים 1960–1965 פיקד אמיר על היחידה לפסיכולוגיה צבאית בצה"ל.
במקביל הוא הצטרף ב-1960 לסגל המחלקה לפסיכולוגיה של אוניברסיטת בר-אילן ובאוגוסט 1964 מונה למרצה לפסיכולוגיה באוניברסיטה.
בשנת 1967 הוא פרסם תוצאות מחקר שהראה עדיפות בהשכלה ובהתנדבות ליחידות מובחרות אצל בני קיבוצים.
מחקרו לא קבע את הגורמים לעדיפות זו.
עבודתו האקדמית הוקדשה בעיקרה לקידום יחסים בין-אישיים ובמהלך שנות עבודתו נוסדו על ידו באוניברסיטה שני מכוני מחקר, האחד לקידום שילוב חברתי בבתי ספר והשני לחקר דעות קדומות (מכון וינסטון).
במכון וינסטון הושם דגש על חקר קליטת מהגרים ודו קיום בין בני דתות ותרבויות שונות, ובעקבות הקמת המכון מונה אמיר לראש הקתדרה על שם תומאס בראדלי לחקר שילוב חברתי בישראל.
אמיר שימש נציג האגודה הפסיכולוגית הישראלית באיגוד הבינלאומי של מדעי הפסיכולוגיה (IUPS) והיה חבר הנהלה בהתאחדות הבינלאומית לפסיכולוגיה אנליטית (IAAP).
הוא נבחר לעמוד בראש ארבעה כנסים בינלאומיים מטעם ארגוני מחקר שונים ובישראל היה חבר בוועדות ציבוריות רבות, בהן כיו"ר הוועדה הציבורית לרפורמה בחינוך (1978–1979).
מחקריו פורסמו לאורך השנים ביותר מ-100 מאמרים וספרים והביאו לשינוי תפיסתי בחינוך.
במאמר משנת 1969 הציג אמיר את השפעת הרקע התרבותי על מפגשים בין יחידים ומידת הקונפליקט המצויה במפגשים אלו כתוצאה מרקע זה.
בעקבות מאמר זה פותחו ברחבי העולם תוכניות לימוד לקידום דו-קיום וסובלנות.
במחקר אחר שערך ב-1987 הודגם על ידו שמרבית התובנות בתחום הפסיכולוגיה החברתית פותחו על ידי חוקרים אמריקנים, כך שנוצר ידע בינלאומי שמושפע באופן כמעט בלעדי מהתרבות והאקדמיה האמריקניות.
במסגרת מחקרו פותחו תוכניות לימוד חדשות בפסיכולוגיה חברתית שהותאמו לרקע החברתי בישראל.
בשנת 1995 הוענק לאמיר פרס ישראל לחקר הפסיכולוגיה.
היה מתומכי השימוש במבחנים פסיכומטריים למיון תלמידים במערכת החינוך, בניגוד לעמדת משרד החינוך שביטל את השימוש במבחנים באמצע שנות השמונים של המאה ה-20.
יהודה קופילביץ אלמוג (20 במאי 1896 – 23 ביולי 1972) היה איש תנועת "החלוץ" ברוסיה, עוזרו הקרוב של יוסף טרומפלדור מראשי גדוד העבודה, מפעילי הקיבוץ המאוחד בחברת אשלג ארץ-ישראלית, ראש המועצה הראשון של המועצה האזורית תמר.
על שמו נקרא קיבוץ אלמוג, שהוקם בשנת 1979 בצפון ים המלח.
יהודה אלמוג נולד בסולי שבפלך וילנה, בתחום המושב היהודי של האימפריה הרוסית (ליטא) בשם אברהם מצקביץ'.
הוא הושפע בנעוריו מהפציפיזם הטולסטויאני.
גויס לצבא האימפריה הרוסית וערק ממנו (ואז אימץ את שמו של בן דודו יהודה קופילביץ').
הצטרף לארגון "החלוץ" ברוסיה, ונרתם למשימות התנועה הציונית בהשפעת יוסף טרומפלדור.
לאחר מלחמת העולם הראשונה, אלמוג יצא לאיסטנבול ופעל למען חבורות חלוצים, שנשארו שם ללא אמצעי קיום ודרך להגיע לארץ ישראל.
בשנת תרע"ט 1919 עלה אלמוג לארץ ישראל עם יוסף טרומפלדור, והצטרף למייסדי קיבוץ דגניה ב' (טרומפלדור עלה ל"פינת הצפון"), השתתף בשנת 1920, בהקמת ההסתדרות הכללית.
יחד עם חבריו מן "החלוץ", נפגש עם ישראל שוחט ראש ארגון "השומר", ויחדיו ייסדו את "גדוד העבודה על שם יוסף טרומפלדור" בקיץ של שנה זו.
אלמוג עמד בראש "פלוגת פתח-תקוה" של גדוד העבודה, אשר חבריה השתתפו בהקמת עין חרוד בעמק יזרעאל בקיץ 1921.
הוא היה מהפעילים הראשיים, למען התיישבות גדוד העבודה בקרקעות הברון רוטשילד בחורן.
ובשנת 1922 יצא עם חיים שטורמן וצבי נדב לסיור בחורן, והציע להקים יישוב חדש בשיטה, שלאחר שנים נודעה בשם: "חומה ומגדל", אשר התבססה על החוק הטורקי הקיים.
תוכניתו הייתה כי היישובים הראשונים יוקמו על ידי כ-500 איש, שיגיעו בו-זמנית אל האתרים.
המתיישבים יגיעו ברכבת עם כל הציוד הנדרש להקמת היישובים.
ויקימו בהם באופן מיידי את שני היישובים.
בשנת 1924, יצא אלמוג לאיראן להביא עולים שיסייעו ביישוב החורן, אך משימתו לא הושלמה.
בשנת 1928 בעת שחזר מאיראן, נפגש בדמשק שבסוריה עם צעירים ממועדון הנוער ברובע היהודי אשר דברו עברית רהוטה, הלהיב אותם ברעיון הציוני וסיפר להם על אדמות הברון רוטשילד בחורן.
בשנות השלושים והארבעים יצא אלמוג מספר פעמים למסעות ארוכים במזרח אירופה, בשליחות "החלוץ" וגדוד העבודה.
הוא נפגש, בין השאר, עם קהילות יהודים ועם נציגי קומונות חקלאיות.
תחילה היה ביתו בעין-חרוד, אך לאחר הפילוג ב-1923 עבר עם חבריו לתל יוסף.
בעקבות הפילוג ל"ימין" ו"שמאל" בגדוד העבודה, והתפרקותו בשנים 1927–1929, הצטרף לחברי פלוגת גדוד העבודה בירושלים, אשר חבריה יסדו את קיבוץ רמת רחל.
בשנות השלושים שינה את שם משפחתו ל"אלמוג", בהשראת הדרך שנסללה אז לאילת.
הוא נישא לחוה, עולה מפולין, והצטרף כחבר לקיבוץ כפר גלעדי.
בכל שנות פעילותו בים המלח התגוררה חוה בקיבוץ זה.
לבני הזוג נולדו שלושה ילדים: אילת, דן ועציון.
אלמוג קרא לילדיו על שם אתרים בארץ ישראל מצפון ועד דרום, מדן ועד אילת; שמות הילדים מסמלים את החיים המגויסים למפעל ההתיישבות הציונית בארץ ישראל.
בשנת 1962 נפטרה רעיתו חווה, ונקברה בבית העלמין בכפר גלעדי.
לאחר פטירתו ב-1972 הוא נקבר לצידה, וחברים חקקו על מצבתו את המילים: "יהודה אלמוג, החלוץ הנצחי".
לבקשתו של משה נובומייסקי מנהל חברת האשלג הבריטית בים המלח, יצא אלמוג בראש "הפלוגה המקובצת", אשר כללה חברי הקיבוץ המאוחד, להשתתף בהקמת מפעל אשלג בבעלות בריטית בסדום.
הנהגת הקיבוץ המאוחד ציפתה כי הקמת המפעל תביא להקמת קיבוץ בדרום מזרח ים המלח.
יהודה אלמוג התנדב להנהיג את הצעירים שהתגייסו לעבוד במפעל האשלג, ולהשתתף בהקמת יישוב חדש באזור המרוחק והמנותק.
באותם ימים, לא הייתה דרך סלולה לסדום.
ההגעה התבצעה בסירות אשר נעו מספר שעות מחופו הצפוני של ים המלח.
עד תש"ח 1948 הנהיג אלמוג את ציבור העובדים המאורגן בחברת האשלג.
בינו לבין נובומייסקי מנהל חברת האשלג, שראה בהקשר הפועלי החלוצי עניין ערכי חשוב, שררו יחסים מורכבים.
הקמת מדינת ישראל ערערה את אחיזתה של חברת האשלג באתר.
עם פרוץ הקרבות, ניסה נובומייסקי לשמור על המפעל, מתוך כוונה להפעילו מחדש כאשר תסתיים המלחמה.
ב-20 במאי 1948 ננטש אזור צפון ים המלח בהוראות המטה הכללי; כמו גם מפעל האשלג הצפוני והשכונה העברית שהקימו עובדיו, קיבוץ בית הערבה, ואחר נהרסו בידי ערבים.
המפעל הדרומי גם הושבת על ידי לוחמי הפלמ"ח לפני הנסיגה מן האתר.
אך עוד לפני ההחלטה לעזוב את החוף הצפוני, פיטר נובומייסקי את עובדי החברה.
פיטורים אלה הקצינו את היחסים המתוחים במילא בין נובומייסקי לבין אנשי הקיבוץ המאוחד, חברי בית הערבה ועובדי המפעל ובראשם יהודה אלמוג.
לאחר תש"ח, הוביל אלמוג קו נוקשה כלפי נובומייסקי, וזה התקשה לחדש את העבודה במפעל הדרומי.
וכך, בשנת 1952 הוקמה החברה הממשלתית "מפעלי ים המלח", ונובומייסקי נושל למעשה ממפעל חייו.
יהודה אלמוג מונה אז גם לראש המועצה הראשון בים המלח, כשנוסדה המועצה האזורית "תמר".
בשנת 1965 נאלץ לפרוש מתפקידו עקב חילוקי דעות עם חברי המועצה.
במהלך השנים תרם אלמוג רבות לפיתוח אתרים היסטוריים וישובים בים המלח.
בין היתר יזם הקמת מלונות, יישובים, כבישים ושיקום אתרים ארכאולוגיים והיסטוריים, כמו מצדה.
בין יוזמותיו היו "אגודת מצדה", מוזיאון בית היוצר בנווה זוהר ובניית "משכן לתרבויות ים המלח" במצדה.
ונסקי [=אשל], חבל סדום: צוער, ים-המלח והככר, עין חרוד: הקיבוץ המאוחד, תש"ה.
יהודה אלמוג, בן ציון אשל, חבל ים המלח, תל אביב: עם עובד, תשט"ז.
יהודה אריה (ליאון) לוי (1 בנובמבר 1916 – 15 בינואר 1948) היה איש לח"י ש"נשפט" בבית דין שדה ונרצח בפרדס, בתחילת מלחמת העצמאות.
הוא נולד באי קורפו שביוון וגדל בעיר מילאנו שבאיטליה.
בשנת 1935 עלתה משפחתו לארץ ישראל והוא הצטרף מאוחר יותר והתגייס לפלוגת בית"ר בראש פינה שם למד שימוש בנשק ושיטות לחימה.
מאוחר יותר עבר ללח"י וכינויו המחתרתי היה "שמואל".
בשנת 1945 עבר לתל אביב ונתמנה לנשק ואחראי המחלקה הטכנית של לח"י.
ביחד עם לוחם לח"י נוסף, יעקב חרותי יוצרו כמויות גדולות של חומר נפץ ששימשו את המחתרת לפעולות גדולות כמו פיצוץ בתי הזיקוק בחיפה, פיצוץ מרכז הקשר הבריטי בשרונה, פיצוץ בית הסראייה ביפו ועוד.
עם החלטת החלוקה ב-29 בנובמבר 1947 ופריצת מלחמת העצמאות הגיע לוי למסקנה כי המלחמה בבריטים עומדת להסתיים וכי מלחמת הקיום עתה היא נגד הערבים וכדי לנצח בה יש לאחד את כל הכוחות היהודים הלוחמים.
הוא הציע להעמיד לרשות ההגנה את מלאי חומר הנפץ של לח"י ואת סוד ייצורו.
חברי מרכז לח"י שכללו את נתן ילין-מור וישראל אלדד לא היו שותפים לדעה זו.
הם סברו כי הבריטים אינם חושבים לעזוב את הארץ.
בעיתון הלח"י "המעש" פורסמה קריקטורה של שר החוץ הבריטי ארנסט בווין כשרגל אחת צועדת קדימה והשנייה אחורה.
מפקד החטיבה הלוחמת של הלח"י, יעקב בנאי נפגש עם לוי וניסה לשכנע אותו לקבל את מרות המרכז אבל לוי אמר כי דעתו נחרצת והוא עומד לפעול בכיוון זה.
ב-15 בינואר 1948 עם שחר נחטף לוי מדירתו על ידי אנשי לח"י והובא לבית בודד בפרדס ליד רעננה.
שלושה מחבריו מונו על ידי המרכז לשופטיו.
לאחר דיון ממושך וצעקני התברר כי רק אחד מהשופטים סבור שיש להוציאו להורג וכי האחרים סוברים שיש לבודדו או להגלותו.
שלושת השופטים יצאו להתייעצות עם המרכז בתל אביב וחזרו עם החלטה שיש להוציאו להורג.
אחד מהם הקריא ללוי את גזר הדין אך הוא לא התחנן על חייו וסירב להצעה לכסות את פניו.
ב-3 בפברואר 1948 פורסמה בעיתון "המשקיף" בקשה מהרבנות הראשית בתל אביב להודיע לה על מקום הימצאות הגופה כדי שתהיה אפשרות להביאה לקבר ישראל.
מכתב אנונימי שהגיע למשרדי חברה קדישא בתל אביב, פירט את המקום המדויק של הגופה.
הגווייה נמצאה בקרבת הכביש בין רמתיים לפתח תקווה כשהיא במצב ריקבון מתקדם.
בחזה נתגלו סימני ירייה של ארבעה כדורי אקדח.
לוי הובא לקבורה בבית הקברות נחלת יצחק.
כאשר פנה יעקב חרותי ליצחק שמיר בשנת 1953 בבקשה לצרף את שמו של לוי לרשימת חללי לח"י הנקראים בטקס יום הזיכרון ליאיר הוא נענה בשלילה, בנימוק שמדובר בטרגדיה שעלולה לעורר סערה בלתי מוצדקת.
רק בשנת 1977 צורף שמו לרשימת חללי לח"י ומשפחתו קבלה את עיטור לוחמי המדינה.
על מצבתו נכתב: "נרצח ביום ד' שבט תש"ח בידי זדים, על הגנת המולדת לטובת עמו".
בחדר ההנצחה במוזיאון לח"י "בית יאיר" נכתב תחת תמונתו כי "נהרג בשגגה".
בספרים של ילין מור ויעקב בנאי על לח"י, אין פרשה זו מוזכרת כלל.
אריה אלדד הקדיש חלק ניכר מספרו "העצים והשבבים" לפרשה.
בספרו נקרא לוי בכינוי "בניהו".
יהודה אלקנה (16 ביוני 1934 – 21 בספטמבר 2012) היה אינטלקטואל ישראלי, פרופסור להיסטוריה של המדע ופעיל חינוך.
מייסד התוכנית הבין-תחומית לתלמידים מצטיינים, והמכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב, וכן כתב העת "Science in Context".
מבקר חריף של שיטות החינוך וההוראה בישראל הן בתחום הוראת המדעים, הן בתחום הוראת השואה והנחלת זכר השואה בישראל.
יהודה אלקנה נולד בסובוטיצה בממלכת יוגוסלביה ב-16 ביוני 1934. ב-1944, בהיותו בן עשר, נכלא עם משפחתו במחנה הריכוז אושוויץ, שבו שהה כשנה.
אלקנה למד פיזיקה, מתמטיקה, ביולוגיה והיסטוריה של המדע.
הוא קיבל תואר שני בפיזיקה האוניברסיטה העברית ב-1966. בעבודת הדוקטור שלו שאותה הגיש בהדרכתו של סטיבן טולמין באוניברסיטת ברנדייס, עסק בהופעתו של מושג האנרגיה בפיזיקה.
בשנת 1968, התקבל למשרת מרצה באוניברסיטת הרווארד.
בין השנים 1969–1973 היה מרצה ויו"ר המחלקה להיסטוריה ולפילוסופיה של המדע באוניברסיטה העברית בירושלים, ובמקביל ניהל את מכון ון ליר בירושלים, עד שנת 1993. בשנת 1979 אצר את התערוכה "איינשטיין תרל"ט-תשל"ט" שהתקיימה בבית הספרים הלאומי.
בין 1981–1983 עסק עם עמיתו עמוס פונקנשטיין בהקמת המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב, ומ-1983 ועד 1991 היה מנהל המכון.
הקים את תוכנית המצטיינים של אוניברסיטת תל אביב ועמד בראש המגמה הבינתחומית שלה.
בין השנים 1981–1991 ערך את כתב העת "Science in Context".
בשנים 1995–1999 כיהן כפרופסור לפילוסופיה של המדע במכון הטכנולוגי של ציריך, בשנים 1999–2009 היה נשיא ורקטור האוניברסיטה המרכז-אירופית בבודפשט.
אלקנה כיהן כחבר באקדמיה הבינלאומית להיסטוריה של המדע, חבר המכון למחקר מתקדם בברלין, חבר בוועדה המדעית של ה-Collegium Helveticum, חבר וסגן יו"ר הוועדה המייעצת של ה-Collegium Budapest וחבר בחבר-הנאמנים של קרן קרנגי לקידום ההוראה (CFAT).
היה נשוי לד"ר יהודית אלקנה, ואב ל-4 ילדים, אחד מבניו הוא המוזיקאי עמוס אלקנה.
בן אחר הוא שאול אלקנה, מנהל בריכת ירושלים המחודשת וחדר הכושר שבנוי מעליה.
אלקנה ביקר את השיטה ה"צרה" בה מלמדים מדעים.
לדבריו לא ניתן להבין את המדעים ואת מקומם בסביבה המודרנית המשתנה ללא תמונה רב-תחומית רחבה.
הוא ביקש לשנות את ההוראה, ובפרט את הוראת המדעים להוראה בין-תחומית, בראייה רחבה, מתוך כוונה שהתלמידים יבינו את המכלול, דבר שיסייע להם לפנות בעצמם לפעילות מדעית יוצרת.
גישתו פנתה בעיקר אל המצטיינים מתוך אמונה שהדבר ייצור שאיפה פנימית בקרב שאר התלמידים להדמות להם.
גישתו החינוכית של אלקנה דוגלת בקידום הפרט, ובייחוד המצטיין.
לדבריו, יש להשקיע תקציב עודף במצטיינים ולטפח אותם לשם יצירת אליטה מובילה, אשר תהווה קטר שימשוך אחריו את החברה.
הוא התנגד חריפות לגישה החינוכית הנפוצה בישראל, שלפיה יש לצמצם פערים על ידי קידום חלשים והבאתם אל הממוצע, תוך הסתפקות בהישגים ממוצעים טובים, תוך השקעת משאבים רבים בהקלות והתאמות לתלמידים שהיו יכולים לגייס מתוכם משאבים, בהינתן מוטיבציה להצטיינות.
גישתו לזיכרון השואה: בזכות השכחה
ב-2 במרץ 1988, על רקע פרוץ האינתיפדה הראשונה ומשפט דמיאניוק, כתב אלקנה מאמר בעיתון הארץ תחת הכותרת "בזכות השכחה".
במאמר, שעורר פולמוס והתנגדות עזה, טען אלקנה שעל מנהיגי ישראל, מחנכי הנוער שבה וקובעי הטון בתרבותה להימנע משימת דגש על לקחי השואה כתוכן מרכזי לכל פעולה מדינית וחינוכית ועליהם להפנות משאבים ומקום להסתכלות לעתיד, לקידום העם החי.
הוא התקומם כנגד הפרשנות שניתנה לשואה בישראל, אשר הניבה תחושות חרדה עמוקות, מנטליות של מצור ותסביך קורבן, שהיו, לדבריו, בסיס לעימות של ישראל עם הפלסטינים.
עוד טען, שלא ניתן ללמוד מהשואה לקחים חיוביים כלשהם.
ישראל חייבת לשכוח כדי להיות ל"נורמלית".
אחד ההוגים שקידמו את המאמר ולקחו היה משה צוקרמן, שטען שהחברה הישראלית השתמשה בשואה כטקסט וכמכשיר לאשרור נטיותיה המיליטריסטיות; על אף שאלקנה לא אמר זאת במפורש במאמרו, זה הרושם שהותירו דבריו בציבור.
ישראל אלדד הגדיר את המאמר "זוועה מוסרית, חינוכית ופסיכולוגית".
רבי יהודה אַסאָד (מבוטא: אסוֹד; 1794, ה'תקנ"ד - 1866, כ"ג בסיון ה'תרכ"ו) היה אב"ד, ראש ישיבה, פוסק ומנהיג אורתודוקסי בהונגריה.
למד בישיבתו של רבי מרדכי בנט בעיר ניקלשבורג.
נישא לאסתר (נפטרה בתרכ"ז, בגיל 65) לבית רגנר.
היה אב בית דין בעיירות ראגנדארף וסמניץ, לאחר מכן שימש כאב בית הדין בדונה-סרדהלי והקים בה ישיבה גדולה, ובה למדו מאות תלמידים.
התכתב עם רבי משה סופר מחבר ספר "חתם סופר", ונחשב לפוסק הדור בהונגריה לאחר פטירת החתם סופר.
בשנת ה'תרכ"ד (1864) הוא השתתף במשלחת רבנית לקיסר פרנץ יוזף, שביקשה לבטל את התוכנית להקים בית מדרש לרבנים מטעם המדינה.
רבי יהודה אסאד נפטר בכ"ג בסיוון תרכ"ו.
ובנו רבי אהרן שמואל אסאד ירש את מקומו ברבנות העיר.
לטענת הרב משה ליב ליטש-רוזנבוים, ביצעו בני קהילת סרדהלי בגופת רבם ציור או צילום פוסט-מורטם, כדי למכור הדפסים שלו ולממן ע"י זה את נישואי בנותיו הרווקות.
על פי עדות נכדו רבי יהודה גאלדשטיין, הדבר נעשה על ידי תלמידיו ש"רצו את תמונתו, שיישאר להם לזכר".
בעקבות מקרה זה התעורר דיון ציבורי הלכתי בקרב רבני הונגריה.
מסופר כי כל המעורבים בצילום נפטרו באותה שנה.
רבי יהודה אסאד כתב למעלה מ-50 ספרים, אך כתבי היד נשרפו בידי הנאצים במהלך השואה.
בנו רבי אהרן שמואל, הביא לדפוס את שו"ת מהרי"א - 'יהודה יעלה', הכולל 884 סימנים.
כרך א' נדפס בלמברג תרל"ג (1873) ובו תשובות על שני חלקי השולחן ערוך, אורח חיים 68 דפים 214 סימנים ויורה דעה 141 דפים, 387 סימנים.
כרך ב' נדפס בפרשבורג תר"מ (1880) על אבן העזר וחושן משפט 111 דפים, 283 סימנים.
בה'תשכ"ה (1965) הודפס הספר בניו יורק במהדורת כרך אחד.
מהדורה חדשה ומתוקנת, יצאה לאור על ידי מכון שלמה אומן בשלושה כרכים בין השנים תשע"ז-תשע"ט.
בדרשה לשבת תשובה מהר"י אסאד קרא לבני קהילתו לשמור על כבודם של הגויים המקומיים, מאחר שהם מארחים את בני ישראל בארצם, ועוד שהם רובם מאמינים בייחוד ה' והשגחתו:
יהודה אפרוני (18 בינואר 1931 – 11 באפריל 2017) היה שחקן תיאטרון וקולנוע ומדבב ישראלי.
אפרוני נולד לאברהם ומינה בתל אביב וסיים את לימודיו התיכוניים בגמנסיה הרצליה.
שירת בגדוד "באר שבע" בפלמ"ח, היה חבר לתקופה קצרה בלהקת הצ'יזבטרון, ושירת אחר כך בלהקה הצבאית "הכרמל".
שם הכיר את רעייתו לעתיד, אולי שוקן.
ב-1951 התקבל לתיאטרון "הבימה", אולם שנתיים אחר-כך נסע ללמוד משחק באקדמיה למוזיקה ולאמנויות הדרמה של לונדון (L.A.M.D.A).
ב-1956, לאחר שסיים את לימודיו, חזר לישראל ושב לצוות שחקני "הבימה".
בשנת 1966 השתתף במחזמר "אוליבר!" ב"הבימה".
כמו כן השתתף בהצגות: "יוליוס קיסר"; "ז'אן ד'ארק", "מלחמה ושלום"; "מראה מעל הגשר"; "שידוכין"; "בית הלל"; "השחף"; "בגדי המלך"; "אירמה לה דוס"; "כובע הקש האיטלקי"; "הו, הו, יוליה!"; "תעלולי נישואין"; "נורה"; "היום בו חטפו את האפיפיור"; "אני רב החובל"; "הקיץ" ו"המפקח בא".
זכה בפרס אקו"ם ב-1982 על משחקו בהצגה "מותו של אנרכיסט מפוקפק" בהבימה.
בשנות ה-70 השתתף בכמה סרטי קולנוע ישראלים והחל מאמצע שנות ה-70 החל להופיע בהפקות אמריקאיות של ידידו מן השירות הצבאי מנחם גולן.
ב-1975 הופיע בסרט "יהלומים" לצדו של רוברט שו.
בשנות ה-80 החל לדבב בסרטי אנימציה שונים במקביל למשחקו בסרטים, ובתקופה זו לא שיחק בתיאטרון.
לקראת פרישתו לגמלאות בתחילת שנות ה-90 חזר לשחק בהבימה.
בתיאטרון בית ליסין שיחק בהצגה "שבעה".
בתיאטרון חיפה: ב-1967 גילם את קולונל פיקרינג בהצגה "פיגמליון", ושיחק בהצגה "ציפור הנעורים המתוקה".
בתיאטרון באר שבע שיחק בהצגה "ברוקלין בוי" וגילם את אגאון בהצגה "קומדיה של טעויות".
שיחק לסירוגין (עם השחקן אלברט כהן) בהצגה "רביעייה", שביים רועי הורביץ לפי ספר של דן קלאנזי, לצד אילן דר, מרים זוהר וליא קניג, לאחר כחצי שנה הוא פרש מההצגה בשל מצבו הרפואי.
היה נשוי לזמרת האופרה והשחקנית אולי שוקן, ממנה נולדו לו בן ובת, הזמרת ספי אפרוני.
לאחר שהתאלמן נישא בשנית לרבקה, רופאה.
אפרוני נפטר ב-11 באפריל 2017 ממחלת הסרטן ונטמן בבית העלמין האלטרנטיבי "מנוחת עולם" בנתניה.
1963 - גילם את ריבקין בסרטו של מנחם גולן "אלדורדו".
1964 - גילם קיבוצניק חבר מפלגה בסרטו של אפרים קישון "סאלח שבתי".
1966 - גילם את מוכר הסודה בסרטו של מלוויל שוולסון "הטל צל ענק".
1967 - גילם את פוקס בסרטו של קישון "ארבינקא".
1968 - גילם את מזכיר הקהילה בסרטו של יוסף שלחין "הבן האובד".
1969 - גילם את עובד משרד הקידום בסרטו של קישון "תעלת בלאומילך".
1970 - גילם את מר הויכוונגר בסרטו של מנחם גולן "לופו".
1971 - גילם את ישראל ישראלי בסרטו של מנחם גולן "כץ וקרסו".
1972 - גילם את פקד זלץ בסרטו של מנחם גולן "שוד הטלפונים הגדול"; גילם את דון יצחק בסרטו של משה מזרחי "אני אוהב אותך רוזה"; גילם את ברזובסקי בסרטו של אלפרד שטיינהרדט "סלומוניקו" וגילם את רומק בסרטו של מנחם גולן "הבריחה אל השמש" לצד יהודה בארקן.
1973 - גילם את מר פלדמן, אביה של רחל (אפרת לביא) בסרטו של מנחם גולן "קזבלן".
1976 - גילם את אבא של עמוס בסרטו של בועז דוידזון, "לופו בניו יורק", סרט ההמשך של "לופו".
1977 - גילם את יהודה גולדשטיין בסרטו של מנחם גולן "מבצע יונתן".
1979 - שיחק בסרטו של מנחם גולן "הקוסם מלובלין".
1982 - גילם את ד"ר לנדאו בסרטו של אלן גיבסון "אישה ושמה גולדה".
1983 - גילם את עצמו בסרטו של ג'ורג' עובדיה "הדודה מארגנטינה".
1984 - שיחק בסרטו של דן וולמן "חייל הלילה" וגילם את גנרל שולץ בסרטו של בני שוילי "מבצע שטריימל".
1985 - גילם קפטן בסרטו של דן וולמן "אסקימו לימון 6: הרימו עוגן".
1986 - גילם מומחה כלכלי בסרטו של מיקי בהגן "האינסטלטור", השתתף בסרטו של אמנון רובינשטיין "נאדיה", גילם את דייוויד רוזובסקי בסרטו של מנחם גולן "מחץ הדלתא" וגילם את גרגאשווילי בסרטו של נפתלי אלטר "השגעון הגדול".
1987 - גילם את הדוכס בסרטו של דויד אירוינג "היפהפייה הנרדמת".
1988 - גילם בוס בסרטו של ריינהרד שוובניצקי "אסקימו לימון 8: בלוז לקיץ" וגילם את סנדור הסוהר ההונגרי הרחמן בסרטו של מנחם גולן "מלחמתה של חנה" ("Hanna's War").
1989 - גילם את בנימין לפיד בסרטו של אבי כהן "אבא גנוב 2" וכן שיחק בסרט "נינג'ה אמריקאי 3".
1993 - גילם וטרינר בסרטו של יהודה בארקן "מחפשת בעל על ארבע".
1999 - גילם את גוסטנברג בסרטו של רוברט מרקרלי "קוד האומגה".
2001 - גילם את מנהל הגימנסיה בסרטו של צבי שיסל "אסקימו לימון החגיגה נמשכת".
2002 - גילם את מר שיפמן בסרטו של ערן ריקליס "פיתוי" לצד נירה רבינוביץ' וגילם את ד"ר קלרמן בסרטו של מנחם גולן "השיבה מהודו".
2004 - גילם את האפיפיור פיוס השנים עשר בסרטו של אסי דיין "הבשורה על פי אלוהים".
2007 - גילם את פולק בסרטו של איוואן ניצ'ב "ילדי השעווה".
2008 - גילם את זיסקינד בסרטו של מנחם גולן "הכתובה".
2015 - גילם את ריבק הזקן בסרטו של אמיר וולף "ציפורי חול".
1971 - גילם את יוסי בסדרת הטלוויזיה "חדווה ושלומיק".
1972 - גילם את דותן במחזה טלוויזיה בשם "אבות ובנים" מאת בנימין גלאי.
בין השנים 1981–1983 גילם דמויות שונות בסדרת הטלוויזיה "ארץ מולדת".
1984 - גילם את מר קרני, הבוס של יורם (יהורם גאון), בסדרת הטלוויזיה "קרובים קרובים".
2002 - גילם את בן יצחק בסדרה "המשאית".
בין השנים 2006–2010 גילם את שאול, דודו של קנובלר (מוטי כץ), בסדרת הטלוויזיה "החיים זה לא הכל".
1973 - דיבב בסדרת הטלוויזיה ששודרה בטלוויזיה החינוכית "בילבי", שהייתה סדרת הטלוויזיה הראשונה שדובבה לעברית.
1988 - דיבב את הכלב "קולונל" בסרט הקולנוע של דיסני "על כלבים וגנבים".
1994 - דיבב את צ'יף הכלב הזקן בסרט "השועל והכלבלב".
1995 - דיבב את נפוליון בסרט "חתולים בצמרת".
1998 - דיבב את פא-זו בסרט "מולאן", ואת מאני בסרט "באג לייף".
2001 - דיבב את המלך קאשים נדאק בסרט "אטלנטיס - האימפריה האבודה"; את אוליבנדר בסרט "הארי פוטר ואבן החכמים" ואת טראסטי בסרט "היפהפייה והיחפן 2".
2005 - דיבב שוטר בסרט "מרי פופינס" ודיבב את סבא ג'ורג' בסרט "צ'ארלי בממלכת השוקולד".
2006 - דיבב את דוק הדסון בסרט "מכוניות" ובסרט הקצר "מטור ואור הרפאים".
2007- דיבב את וינסטון צ'רצ'יל בסרט "סוס המים", ואת מר הרינגטון והמנכ"ל בסרט "לפגוש את הרובינסונים".
2008 - דיבב את סבא איימוס בסרט "טרמפ לירח".
ב-1979 זכה ב"פרס דוד טנא" על משחקו בהצגה "חלום ליל קיץ" בתפקיד בוטום.
ב-1982 זכה בפרס אקו"ם לשחקן הטוב ביותר של השנה מטעם הבימה, על תפקידו בהצגה "מותו של אנרכיסט מפוקפק".
בנובמבר 2012 העניק לו איגוד אמני ישראל פרס למפעל חיים על תרומתו לתרבות הישראלית לאורך השנים.
יהודה ארז (רַזְנִיצֶ'נקוֹ) (1 במאי 1900 – 22 במאי 1983) היה חלוץ, סופר, עורך והיסטוריון חוקר של תנועת העבודה וההתיישבות העובדת בארץ ישראל.
ארז נולד בשנת 1900 בנובומירגורוד שברוסיה (כיום אוקראינה), בן לרבקה לבית פוסק ולירוחם פישל (ממשפחת רבנים וכלי קודש).
למד כמקובל בחדרים ובישיבות בקורסון, קרמנצ'וג, סלובודקה ולומז'ה.
בנוסף רכש לעצמו השכלה כללית והצטרף לציונות הסוציאליסטית: היה פעיל במפלגת "פועלי ציון", ובמפלגה הציונית-סוציאליסטית (צ"ס); קיומה של צ"ס, כמו פעילותה של התנועה הציונית בכלל, דוכא ונאסר בראשית שנות העשרים על ידי השלטונות הסובייטים, ורבים מחבריה נעצרו ונשלחו למחנות כפייה בסיביר.
ארז עלה לארץ עם חבריו אנשי ארגון "החלוץ" בשנת 1920 בתקופת העלייה השלישית.
הוא הצטרף לגדוד העבודה, עסק בחציבה וסלילת כבישים עם חבריו, והיה אחד מן הסופרים וההוגים שבהם.
עם חבריו בגדוד העבודה היה ארז ממייסדי קיבוץ תל יוסף בעמק יזרעאל בתרפ"ב (1922), והתגורר בו עד שלהי שנות השלושים; אז עבר אל קיבוץ גבעת חיים.
בשנת 1922 היה ארז מזכיר המרכז של ארגון "חלוצי רוסיה ואוקראינה בפולין".
הארגון טיפל בזרם החלוצים הרבים שהצליח להימלט מברית המועצות בראשית שנות העשרים, ולחצות את הגבול הפולני בגנבה בדרכם אל ארץ ישראל.
רובם היו מחוסרי תעודות וממון וללא קורת גג לראשם, זרים ולא רצויים בפולין, שהוציאה כנגדם צו גירוש.
הם התקשו להשיג רישיונות כניסה לארץ ישראל, במיוחד לאחר מאורעות תרפ"א.
הארגון טפל בצרכיהם ומצא דרכים להעלותם.
היה אב לגד ארז ולרבקה חן (שהייתה מחנכת, מנהלת בית ספר משגב).
יהודה ארז נפטר במאי 1983, בגיל 83. נקבר בקיבוצו, גבעת חיים איחוד.
נכדו הוא נמרוד ארז, בעל צל"ש הרמטכ"ל על לחימתו במלחמת יום הכיפורים.
נינתו (בתו של נמרוד) היא הזמרת נגה ארז.
במשך השנים יצר ארז ספרות מסאית אישית-חווייתית וקולקטיבית-היסטורית, שנושאיה העיקריים היו קשורים בחוויות המכוננות של ימי נעוריו ובחרותו.
והם: קורות הציונות ברוסיה בשלושת העשורים הראשונים של המאה ה-20 ודברי ימי העלייה השלישית, אשר התחוללו בשנות מהפכה, מלחמה, פרעות ועקירה של רובה ככולה של יהדות מזרח אירופה; ומאידך גיסא, התאוששותו וצמיחתו של היישוב היהודי בארץ ישראל, למרות מאורעות דמים ואבטלה, בראשית שנות המנדט הבריטי.
הוא הרבה לכתוב עליהם, לאסוף תעודות וזיכרונות, ולעשות במילותיו ועריכותיו להערכתם ולהבנתם.
ארז היה מן הכותבים והעורכים בכתבי העת של חלוצים כבר בשנתו הראשונה בארץ: ב"הסולל" וב"מחיינו".
הוא היה עורך חבר במערכות הוצאות הספרים עם עובד ועיינות.
ובמסגרתן, תיעד וערך לראשונה כתבים נבחרים של מנהיגים ומורי דרך ביישוב היהודי החדש בארץ ישראל: יצחק בן-צבי, ברל כצנלסון, דוד בן-גוריון, עדה מימון, לוי אשכול, שלמה לביא, אליהו גולומב ושלמה לויטין.
חיבוריו, הקבצים שליקט ואופי עריכותיו, תרמו רבות להבנת תולדות החלוציות, ההתיישבות ותנועת העבודה הארצישראלית.
ברל כצנלסון: שרטוטים לדמותו, תל אביב: מרכז לחינוך ולתרבות - ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל, תשי"ד.
די דריטע עליה, תל אביב: הוועד הפועל של ההסתדרות הכללית של העובדים העברים בארץ ישראל - מחלקת החלוץ, תש"ח 1947. ("העלייה השלישית")
אין וועג: צו דער פראגע פון הכשרה און חלוצישער יוגענד-באוועגונג, מוקצ'בה: דפוס נקודה, [תרצ"ד?].
("בדרך: לשאלת ההכשרה ותנועת הנוער החלוצית")
משבי אל שבי: לחשבונה של מפלגת אחדות העבודה – פועלי ציון, תל אביב: עיינות, תשט"ו.
העלייה השלישית, תל אביב: ההסתדרות הכללית של העובדים בארץ ישראל – מחלקת ההסברה, תש"ו, תשי"א.
'תנ"ך ומסורת יהודית בתנועת-הפועלים היהודית', בתוך: א"נ פולאק, התנ"ך והתנועות הסוציאליות בעמים, תל אביב: עיינות, תשי"ד.
(עם יהודה שרת), אגרות ברל כצנלסון, תל אביב: עם עובד, תשכ"א 1961-תשמ"ד.
אגרות דוד בן-גוריון, תל אביב: עם עובד ואוניברסיטת תל אביב, תשל"ב 1971–1974.
בהילחם ישראל / דוד בן-גוריון, תל אביב: עם עובד, תשי"א–תשל"ה 1975.
במעלה הדרך / לוי אשכול, תל אביב: עיינות, תשכ"ו.
במערכה / דוד בן-גוריון, תל אביב: עם עובד, תש"ז-תש"ט, תש"י, תשי"א-תשי"ב, תשט"ו, תשי"ז.
בשחר התנועה : ששים שנה לתנועה הציונית-סוציאליסטית, איחוד עולמי פועלי ציון (צ.ס.) התאחדות, תל אביב: עיינות, תשכ"ה.
דוד בן-גוריון : אלבום, תל אביב: עיינות, (תשי"ג), תשי"ז 1957
דרכי לארץ / ברל כצנלסון, תל אביב: עיינות, תשכ"ה.
(עם רחל ינאית בן-צבי), זכרונות ורשומות מהנעורים עד 1920 / יצחק בן-צבי, ירושלים: הוצאת יד בן-צבי, תשכ"ו, תשכ"ז, תשכ"ט (1968).
חביון עז / אליהו גולומב, תל אביב: מערכות, תשי"ד 1953, עיינות, תשי"ד 1953-תשט"ו.
חזון ודרך / דוד בן-גוריון, תל אביב: מפלגת פועלי ארץ ישראל, תשי"א-תשי"ז.
חלוצים היינו ברוסיה, (תל אביב): עם עובד - תרבות וחינוך, תשל"ו.
טרזינשטאט; העורך: יהודה רזניצ'נקו; תרגם מכ"י: חיים גולדברג, תל אביב: מפלגת פועלי ארץ-ישראל, תש"ח 1947. (רוב הספר נכתב על ידי הנקה פישל וליזה וורצל) (על חיי היהודים בטרזיינשטט)
ילקוט האחדות: מבחר הספרות העתית של מפלגת הפועלים העברים הסוציאל-דמוקרטים בארץ ישראל (פועלי ציון), תרס"ז–תרע"ט 1907–1919, תל אביב: עם עובד, תשכ"ב.
כתבים ראשונים / דוד בן-גוריון, תל אביב: (דפוס אחדות), תשכ"ב.
לאורך הדרך : מבחר דברים ואיגרות / עדה מימון, (תל אביב): עם עובד - תרבות וחינוך, (תשל"ג 1972).
מאז ועד היום : תולדות ההגנה בתמונות, (תל אביב: דפוס אחדות), [תש"ח].
המדינה העברית : צרור דברים ותעודות, תל אביב: מפלגת פועלי ארץ ישראל, תש"ט 1949.
מדינת ישראל המחודשת / דוד בן-גוריון, תל אביב: עם עובד, תשכ"ט 1969.
מערכות / שלמה לביא, תל אביב: עיינות, (תשכ"ח).
ספר העלייה השלישית, תל אביב: עם עובד, תשכ"ד.
ספר צ"ס: לקורות המפלגה הציונית סוציאליסטית וברית נוער צ"ס בברית המועצות, תל אביב: עם עובד, תשכ"ג.
שלמה לויטין: אחד הראשונים: רשימות, מכתבים ודברי זיכרון, כפר גלעדי–תל חי: [חמו"ל], תש"ה.
ז'ורז' (יהודה אריה) וידה (במקור וייס, בהונגרית: Vajda György; בצרפתית: Georges Vajda; ), פילוסוף יהודי-הונגרי-צרפתי, יליד בודפשט.
מחשובי החוקרים בתחומי הפילוסופיה הערבית והפילוסופיה היהודית במאה ה-20.
וידה נולד במשפחה יהודית כבנם של הנריק וידה (וייס) (1880–1933) פקיד וסוחר ושל עמליה וייס (1887–?).
את השכלתו התיכונית והגבוהה החל כתלמיד בבית המדרש לרבנים בבודפשט, שם שמע את הרצאותיהם של לאיוש בלאו וברנאט הלר, ואילו באוניברסיטת בודפשט קיבל מבוא ללימודי המזרח מדיולה נמט.
בשנת 1928 נסע לפריז, שם למד בסמינר הרבני ( Séminaire israélite de France) והתיישב דרך קבע בצרפת.
בראשית דרכו רכש ידע בשפות שמיות ובלימודי האסלאם.
ב-1935 כתב תיזה על הזנדיקים בתחילת התקופה העבאסית.
וידה לימד מחשבה יהודית במוסדות שונים והיה גם האחראי על כתבי היד היהודיים והערביים בספרייה הלאומית של צרפת.
במהלך מלחמת העולם השנייה הסתתר בלה-שמבון סור-ליניון.
בשנים 1960-1936 (עם הפסקה בימי הכיבוש הנאצי) לימד וידה תנ"ך ותאולוגיה יהודית בבית המדרש הרבני של צרפת בפריז.
ב-1946 כתב תיזה על יהודה בן ניסים אבן מלכה.
ב-1954 מונה לחוקר ברמה גבוהה באקול פראטיק דה אוטז אטיד וב-1970 היה לראש הקתדרה לעברית וללימודי היהדות באוניברסיטה של פריז (III).
וידה כתב מעל 21 ספרים, 284 מאמרים ומאות מאמרי ביקורת וערך ספרים רבים.
הוא נפטר בפריז, בערב יום הכיפורים, 1981.
יהודה אריה לייב (לייבל) לוין (י"ג באב תרע"ח, 22 ביולי 1918 – כ' בכסלו ה'תשל"ט, 20 בדצמבר 1978) היה סופר ועורך חרדי.
מייסדו ועורכו הראשון של העיתון "המודיע".
נולד בפולין ליצחק מאיר לוין, מנהיג אגודת ישראל, שהיה חתנו של האדמו"ר מגור רבי אברהם מרדכי אלתר.
הוא נקרא על שם אבי סבו, האדמו"ר רבי יהודה אריה לייב אלתר, בעל ה"שפת אמת".
בשנת 1940 עלה עם אביו לארץ ישראל והתיישב בירושלים.
בסוף שנות ה-40 סייע לאביו ביסוד עיתון "המודיע", והיה עורכו הראשון במשך עשרות שנים.
באותה תקופה היה "המודיע" היומון המרכזי בציבור החרדי, ועקב כך הייתה ללוין עמדת כוח משפיעה על דעת הקהל החרדית.
באותן שנים כתב תחת שמות עט רבים, בהם א.
בשנות ה-50 יסד את הוצאת נחליאל, במסגרתה תורגמו לעברית ספרים רבים של גדולי סופרי היידיש בפולין.
לתרגום הספרים גייס מתרגמים צעירים ובהם ישראל שפיגל ומאיר צבי פרוש.
לוין עצמו פרסם ספרים שונים, רובם עוסקים בתנועת החסידות בפולין ואדמו"ריה, בעיקר חסידות קוצק וחסידות גור.
בסוף שנות ה-60 הוציא לאור במקביל להמודיע, מגזין בשם 'הפלס' (על שם כתב עת בשם דומה שהוציא הרב אליהו עקיבא רבינוביץ מפולטובה שייסד גם את 'המודיע' הקדמון).
'הפלס' הופיע משך כשנה והתפרסמו בו מאמרים הגותיים רבים לצד זיכרונות אביו הרב יצחק מאיר לוין.
אשתו הראשונה, נכדת הרב פנחס מנחם אלעזר יוסטמן, האדמו"ר מפילץ, נרצחה בשואה יחד עם בנם.
בתו היא העיתונאית הסופרת וחוקרת השואה רות ליכטנשטיין מניו יורק, הידועה בשם העט ר.
נפטר בכ' בכסלו תשל"ט ונקבר ב"מערת גור" בבית הקברות בהר הזיתים.
בשנת תשע"ה, 2015 הקים לזכרו, נכדו יחיאל ליכטנשטיין את קרן 'להבין ולהשכיל', שמטרתה עידוד שינון הגמרא והמשנה בין תלמידי ישיבות גור.
בשנת תשפ"א, הקים לזכרו חתנו שמעון ליכטנשטיין 'שטיבל' של גור בקריה החסידית בחצור הגלילית.
חסידים מספרים, ירושלים: הוצאת "מעין החכמה", תשט"ז - תשי"ח
האריות שבחבורה, ירושלים: הוצאת "נחליאל", תשי"ט
בית קאצק - השרף, ירושלים: הוצאת "נחליאל", תשי"ט
מגילת פולין, ירושלים-תל אביב: הוצאת "יד יהדות פולין" / "נחליאל", ה'תשכ"ו - ה'תשכ"ז
רבי אייזל חריף, ירושלים: הוצאת "נחליאל", ה'תשל"א
להבות קודש ירושלים: הוצאת מוסד הרי"מ לוין, ה'תש"מ.
מאור הגולה: ירושלים: הוצאת מוסד הרי"מ לוין, ה'תשמ"א
יהודה אנגל נולד בווינה בירת אוסטריה.
בשנת 1939, כשהיה בן 15, עלה לארץ ישראל יחד עם האקורדיון שלו, במסגרת עליית הנוער.
חודש לפני כן היגרה משפחתו מווינה לשאנגחאי בסין, אחד היעדים שבהם חיפשו יהודי אוסטריה מפלט לאחר האנשלוס.
לאחר עלייתו התחנך במשך שנתיים בירושלים במוסד לעליית הנוער בתלפיות.
מדריכו הבחין בכישרונו המוזיקלי, ואנגל נשלח ללימודי פסנתר פעם בשבוע אצל מורה ידועה בירושלים.
ב-1943 עבר עם חברי קבוצת עליית הנוער להכשרה בעין גב.
הוא ארגן במקום להקה ומקהלה ואחר נשלח לקורס מנהלי מקהלות מטעם ההסתדרות.
בתקופה זו הלחין את יצירותיו הראשונות.
בין השנים 1952-1974 היה ברציפות מנצחה של מקהלת הקיבוץ המאוחד, לצד מנצחים אחרים.
ב-1983 כיהן בתפקיד מזכיר קיבוץ מעגן מיכאל.
ניצח על תזמורת הקיבוצים, יחד עם המוזיקאי והמנצח אורי גבעון.
אנגל כתב כ-264 יצירות בהרכבים שונים.
החל בשירים לחגים ומועדים, יצירות למקהלות ויחידים ולתזמורת ואף יצירות לתזמורת סימפונית.
כמו כן עיבד כ-70 שירים של מלחינים אחרים למקהלות בהרכבים שונים, חלקם בליווי תזמורת.
ב-1980 הלחין את חבלי משיח, את המילים כתבה נעמי שמר.
אנגל נקבר בקיבוצו מעגן מיכאל.
ארכיונו (מהשנים 1940–1990) שמור במרכז למוזיקה של הספרייה הלאומית.
חומר ארכיוני נוסף נמצא בארכיון למוזיקה ישראלית, אוניברסיטת תל אביב.
לשתי חליליות וגיטרה [או פסנתר או צ'מבלו] (1983).
ושבתי את שבות עמי ישראל.
למקהלה מעורבת, אלט סולו ותזמורת.
המילים מתוך ספר בראשית, ירמיה, יואל ותהלים (1968).
קנון בשלושה קולות שוים ובס עיקש.
לטנור סולו, מקהלה חליל ותזמורת כלי קשת מילים: ישעיהו נ"ב, ל"ה (1953).
מותי בא לי פתע : 5 שירים.
לסופרן או טנור, כינור וצ'לו.
ממזרח אביא זרעך: למקהלה מעורבת.
למקהלה מעורבת מילים: תהלים ס"ה.
חמישה פזמורים למקהלה בקולות שווים.
שני קטעים לחלילית סולו לאזכרה של ברל כצנלסון (1944).
שני צדדים למטבע : רפסודיה.
רבי יהודה אשכנזי (נפטר ה'תק"ג, 1743) היה רב פולני במחצית הראשונה של המאה ה-18. מחברו העיקרי של הספר באר היטב על השולחן ערוך בגרסתו הנפוצה כיום.
רבי יהודה נולד בפרנקפורט לרב שמעון סופר מפרנקפורט.
אביו היה סופר סת"ם בפרנקפורט.
פירושו לשולחן ערוך, "באר היטב", בא כהרחבה והשלמה לפירוש בשם זהה שנכתב בידי רבי ישעיה ב"ר אברהם, על חלק אורח חיים של השולחן ערוך.
תחילה ביקש רבי יהודה להשלים את מפעלו של רבי ישעיה ולכתוב חיבורים זהים לשאר שלושת חלקי השולחן ערוך.
בשנת תצ"ז הדפיס את חיבורו באר היטב לחלק יורה דעה ובשנת תצ"ט לחלק אבן העזר.
הוא קרא להם בשם זהה לזה של ספרו של רבי ישעיה, כיוון שראה בהם השלמה לאותו חיבור.
אחרי שפרסם את שני החלקים האלו, החליט לכתוב חיבור חדש גם לחלק אורח חיים, כדי לכלול בו חיבורים שרבי ישעיה לא הכיר או לא הכניס, וגם לתקן כמה ליקויים בחיבור הקודם.
החיבור לחלק זה נדפס לראשונה בשנת תק"ב, סמוך לפטירתו, ולמרות שהצהיר על כוונתו לחבר ספר דומה גם על חלק חושן משפט, לא הספיק לעשות זאת.
חיבורו של רבי יהודה הפך לפופולרי ביותר, וצורף למהדורות השולחן ערוך בדפוס אמשטרדם תקי"ג ותק"כ.
במהדורות השולחן ערוך הנפוצות מודפסת מהדורתו של רבי יהודה אשכנזי מטיקטין לחלקים אורח חיים ואבן העזר.
הגרסה המודפסת לחלק יורה דעה היא עריכה ששילבה את חיבורו יחד עם באר היטב של רבי זכריה מנדל מבלז.
בשל כך נדחה למעשה הספר המקורי של רבי ישעיה ב"ר אברהם לחלק אורח חיים.
רבי יהודה אריה לייבוש פרנקל (תרמ"ה - ב' סיוון תרע"ז, 1885 - 23 במאי 1917), היה האדמו"ר השלישי בשושלת חסידות בוטשעטש בוטושאן ורב העיר בוטושאן שברומניה.
נולד בשנת תרמ"ה לאביו רבי משולם זלמן פרנקל בנו של רבי יוסף אהרן מבוטשעטש וגדל על ברכי סביו לאחר שהתייתם בצעירותו מאביו.
אחרי הגיעו למצוות נשלח על ידי סבו ללמוד תורה לעיר ברודי שבגליציה, והיה לגדול בתורה.
בהגיעו לפרקו נישא לרחל בילא בת רבי מרדכי שור מגדולי ה'יושבים' אצל הרבי מבעלז, בן אחר בן לבעל ה"תבואות שור".
בשנת תרס"ז (1906) בהיותו אברך צעיר בן עשרים ושניים בלבד, החל לכהן ברבנות העיר בוטושאן, שהייתה סמוכה לעיר בוטשעטש שם כיהן באדמורו"ת סביו רבי יוסף אהרן.
בשנת תרע"ג לאחר פטירת סבו יוסף אהרן מבוטשעטש, למרות גילו הצעיר יחסית, הוכתר רבי יהודה אריה לייבוש על ידי חסידי סביו שהיו פרוסים ברחבי רומניה לכהן כאדמו"ר, ולהנהיג את עדת החסידים.
נפטר ביום רביעי ב' בסיון תרע"ז (23 במאי 1917) לאחר שטיפל בחייל יהודי שהיה חולה אנוש, הכניסו לביתו וריפאו, אך נדבק ממחלתו ונפטר.
נטמן בעיר בוטושאן, חסידיו הקימו אוהל על קברו.
על מצבתו כתבו החסידים: "פה נטמן הרב הגאון הצדיק אדונינו מורינו ורבינו רבי יהודה אריה לייבוש פרענקיל זכר צדיק וקדוש לברכה, שירת בקודש בתור רב דקהילה קדושה באטאשאן בשנות תרס"ז - תרע"ז, הפקיר חייו לתורה ועבודה וגמילות חסדים ונסתלק רך בשנים, נשמתו הקדושה עלתה עדן ביום ב' לחודש סיוון תרע"ז".
עוד בחייו העלה על הכתב חלק קטן מתורתו, וחסידיו הדפיסו את ספרו "ליקוטי מהרי"ל" על התורה.
האדמו"ר רבי מרדכי פרנקל מבוטושאן, שהיה פעוט בפטירת אביו, ולימים ממלא מקומו ברבנות ובאדמורו"ת ברומניה, ולאחר מכן בארץ ישראל.
הילד יוסף אהרן והילדה מינצי, נספו יחד עם אביהם במחלה ונטמנו באוהל בבוטושאן.
פערל אשת הרב ישראל פסטינגר.
יהודה אריה אברמוביץ (19 באפריל 1898 – 9 במאי 1970) היה פעיל ציוני, רופא, גיניקולוג, מנהל מחלקת יולדות ומנהל בית החולים הדסה בשנות הארבעים והחמישים של המאה ה-20.
נולד באחוזה שביערות גראו בפלך מינסק של נאימפריה הרוסית (כיום בבלארוס), לחיים משה, יליד קאפוליע, בן יהודה ליב, אחיו של שלום יעקב אברמוביץ – הסופר מנדלי מוכר ספרים, ולחנה בת משה סגלוביץ, נכדת הרב ממיכאילישוק, מחבר הסידור "נהורא" והפירושים "מטה לוי", ו"בית לוי" על המחזור.
אברמוביץ סיים גימנסיה בסמולנסק, למד רפואה בטומסק ובמוסקבה, התמחה בגינקולוגיה ומיילדות ועבד במקצועו ברוסיה.
הצטרף לתנועה הציונית בהיותו תלמיד גימנסיה.
היה פעיל בתנועה הציונית בסיביר ובהרי אורל.
בשנים 1919–1921 היה חבר הוועד המרכזי של צעירי ציון בסיביר ובאוראל.
בשנת 1922–1923 היה חבר הוועד המרכזי הכל-רוסי של צעירי ציון במוסקבה והמשיך בפעילותו גם אחרי שהמשטר הבולשביקי הוציא את הציונות מחוץ לחוק.
נאסר בשנת 1923, נדון לגירוש למשך שנתיים לקירגיזסטן.
אחרי שחרורו עלה לארץ ישראל ב-1924, והחל לעבוד תחילה בבית החולים "הדסה" ב-ירושלים, ובשנת 1926 עבר לבית החולים הדסה בצפת.
בשנת 1927 עבר להדסה תל אביב.
היה תלמידו, ולאחר מכן סגנו של פרופ' יוסף (גוסטב) אשרמן ובהמשך מונה למנהל מחלקת היולדות.
במקביל היה ממלא מקום מנהל בית החולים ובמשך השנים מנהל המוסד.
בשנת 1934 כאשר הוקם השירות הרפואי של ההגנה לאזור תל אביב, כמנהל בית החולים הדסה וכחבר בהגנה (מספר אישי ע 1047) היה שותף לתכנון בית החולים לשעת חירום ביחד עם ד"ר אריה אלוטין וד"ר נתן (וילהלם) וולף
במשך כל חייו היה אברמוביץ פעיל בעבודה ציבורית וחבר בוועד המכין של בית ספר לרפואה באוניברסיטת תל אביב.
הישיבה הראשונה של הוועד היוזם את הקמת הפקולטה לרפואה, התקיימה בפברואר 1961 במשרדו בבית החולים.
אברמוביץ היה פעיל בהסתדרות הרופאים, השתתף בכינוסים מדעיים רפואיים בישראל ופרסם מאמרים ומחקרים ב"הרפואה", ביטאון של ההסתדרות הרפואית בישראל.
אברמוביץ פרסם ב"ראזסוויט" הפריזאי זיכרונות מימי מאסרו בסיביר.
בשנות השישים של המאה העשרים נשא את ד"ר טובה (טניה) פרלמן, רופאת עיניים שעבדה במחלקת העיניים בהדסה.
אלמנתו של האורולוג ד"ר שמעון פרלמן, שעבד במחלקתו הכירורגית של פרופ' מכס מרכוס.
יהודה ארבל (כונה בחיל האוויר הישראלי פופקו, מר דקוטה, 27 בפברואר 1926 – 5 במאי 2017) היה לוחם פלמ"ח, מוותיקי טייסי התובלה של חיל האוויר, ומפקד טייסת 103 ("הפילים").
ארבל נולד במצרים למרים וגרשון פופקו.
בשנת 1933 עלה לארץ ישראל וב-1945 התגייס לפלמ"ח.
שירת בפלוגה ו' במחלקת תל-יוסף, עם מפקדי המחלקות דני מס, עודד מסר ומדריך הגדוד יצחק רבין.
בין השנים 1945 – 1946 עבר אימוני חי"ר במסגרת המחלקה, ושירת בגדוד הראשון.
באביב 1946 עבר ארבל למחלקת הטיס של הפלמ"ח ושירת בפלוגה ז' בקיבוץ נען.
את גיחתו הראשונה ביצע ב-18 ביוני 1946.
ב (29 ביוני 1946) נעצר בנען על ידי הבריטים ונפצע בראשו.
הוא אושפז בבית החולים במחנה סרפנד (כיום המרכז הרפואי שמיר) עם חבר נוסף מקיבוץ נען, הסופר משה מוסנזון.
לאחר שהחלים נאסר במחנה המעצר בלטרון במשך כ-110 יום.
עם שחרורו שב ארבל לטוס במחלקת הטיס של הפלמ"ח.
במחצית הראשונה של 1948 יצא ארבל בשליחות לאנגליה בנושאי פלמ"ח והגנה.
על תרומתו הצבאית של ארבל בתקופה של לפני קום המדינה הוענקו לארבל עיטור לוחמי המדינה ואות ההגנה.
ארבל שירת בחיל האוויר 46 שנים, מתוכם כ-20 שנים בשירות מילואים.
פעמיים היה מפקד טייסת 103, לראשונה לאחר ששירת כראש ענף מבצעים במטה חיל האוויר, ופעם שנייה לאחר מבצע קדש.
במשך שנים רבות היה ארבל קברניט מטוס דקוטה.
במבצע קדש היה ארבל ממפקדי הרכבת האווירית של מטוסי דקוטה ונורד אשר הצניחו צנחנים וציוד בא-טור לקראת כיבוש שארם א-שייך.
בנוסף למטוסי הדקוטה הטיס ארבל גם מטוסי נורד נוראטלס והיה מעורב בהבאת מסוקים לישראל.
בחיל האוויר כונה ארבל "מר דקוטה", והוא נחשב למומחה הראשון במעלה בחיל למטוס זה.
בין שאר תפקידיו עסק ארבל בקישור בין חיל האוויר וחטיבת הצנחנים.
כמו כן עסק בתחום הבטיחות בתעופה.
הוא כיהן כנספח חיל האוויר וחיל הים בשגרירויות ישראל בארצות הברית ובקנדה, ועסק גם ברכש עבור חיל האוויר במשרד הביטחון.