tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא פעל לקבץ את הילדים היהודיים שפונו לכפרים שונים, ולהביאם לישיבה.
הוא גם פתח מוסד לבנות פליטות מגרמניה ודאג לפרנסתן ובהמשך לנישואיהן.
בשנת תש"ד היגרה הישיבה למנצ'סטר לכשנה.
לאחר חזרתם ללונדון, החל לפעול למען ניצולי השואה.
הוא פתח בית ספר עם פנימייה לילדים פליטים.
בשנת תש"ז שלח את חתנו הרב סמיאטיצקי להונגריה להביא נערים יתומים ללמוד בישיבה.
בשנת תש"י פתח כולל אברכים ומכינה לצעירים בשם "אהבת תורה".
בשנת תשי"א שלח את חתנו הרב יצחק צבי (זיידל) סמיאטיצקי למרוקו להביא לישיבה נערים.
הוא התעקש שילמדו בשפת היידיש, ואכן הם הצליחו להתערות בישיבה.
מתלמידיו ממרוקו הם הרב יעקב טולידאנו, הרב ניסים טולידנו והרב מיכאל טולידאנו.
משנת תש"ז חלה בשיגרון ומחלות נוספות.
בשנת תשי"א עבר ניתוח, ובשנת תשי"ג עבר ניתוח נוסף, אז הוסיפו לו את השם "חיים".
מאז לא יצא מביתו, אך המשיך למסור שיחות מוסר על אף חולשתו.
אחותו מינה נישאה לרב גרשון הניך יודאלייב, ר"מ בישיבת תורת אמת בפרנקפורט ובהמשך רב בלונדון.
בנו הרב גדליה היה אף הוא תלמיד חכם וכיהן כר"מ בישיבה.
חתניו היו הרב אליעזר לופיאן, בנו של הרב אליהו לופיאן, הרב יצחק צבי (זיידל) סמיאטיצקי והרב אלתר שלמה יצחק הלפרן (תלמידו מפרנקפורט, ומחלוצי מהדירי ספרי הראשונים), שלושתם כיהנו כר"מים בישיבה מיד לאחר נישואיהם.
נכדו הוא הרב דוד מנחם שניידר, משגיח ישיבת גרודנא באר יעקב ואביו של הרב משה יהודה שניידר, תלמידו הקרוב של הרב שטיינמן
נכדתו היא הרבנית תמרה ברזל אשת הרב אברהם יצחק ברזל שהיה מראשי ישיבת מיר ברכפלד
הרב יצחק טוביה וייס, גאב"ד העדה החרדית
הרב משה שטרנבוך, ראב"ד העדה החרדית
משה יוסף (פאול) רייכמן מטורונטו-קנדה
הרב יעקב טולידאנו ראש ישיבת חזון ברוך ומייסד מוסדות מרכז התורה בצרפת
הרב נסים טולדנו, ראש ישיבת שארית יוסף בבאר יעקב וחבר מועצת גדולי התורה
הרב מיכאל טולידנו נשיא ישיבות אור ברוך וברית יעקב
הרב שמעון ויזמן ראש ישיבת אשל בשטראסבורג
הרב מכלוף פחימא רב קהילת יוצאי צפון אפריקה בבני ברק
הרב אברהם בדוש ראש ישיבת ומוסדות ארם צובא במקסיקו סיטי
רבי משה שַצקֶס (לפעמים שאצקס ; באנגלית: Moshe Shatzkes; ה'תרמ"ב, 1881, וילנה - י"ח בטבת ה'תשי"ט, 29 בדצמבר 1958, ניו יורק) היה רב וראש ישיבה ליטאי-פולני, רבה האחרון של לומז'ה ובסוף ימיו ראש ישיבה בישיבת רבנו יצחק אלחנן בניו יורק.
רב בעל צורה פטריארכלית, פניו קרנו הוד ותפארת וחוש הומור במטבע של חסד.
מי שלא ראה את הגאון רבי משה שצקס, לא ראה הדר התורה מימיו|הרב ד"ר נחום לאם, נשיא ישיבה יוניברסיטי|רוחב=250px}}
נולד בעיר וילנה, מרכז תרבות יהודי בצפון-מערב רוסיה, לחיה ראשע ולרב אברהם אהרן שצקס, "העילוי מזטיל", גאון מפורסם וידידו של רבי חיים עוזר גרודזנסקי.
כשהיה בן 3 התייתם מאביו, ואמו נישאה לרבי יצחק בלזר, רבה של פטרבורג.
בילדותו למד מפי אביו החורג, בבחרותו למד בישיבת סלובודקה ובישיבת טלז, בטלז היה לתלמידם הקרוב של רבי שמעון שקאפ ורבי אליעזר גורדון, ונסמך לרבנות על ידי הרב גורדון, רבי רפאל שפירא ורבי אליעזר רבינוביץ ממינסק.
בגיל 27 התמנה כרבה של העיירה ליפנישוק בה שימש ברבנות שש שנים.
מאוחר יותר התמנה כרבה של העיר איוויה, שבה כיהן 15 שנים.
הוא נעשה מקורבם של רבי ישראל מאיר הכהן מראדין ושל רבי חיים עוזר גרודזנסקי, ועסק עמם בענייני ציבור.
הוא התפרסם בחיוכו הנצחי והרב גרודזנסקי היה קורא לו בהלצה "ישמח משה".
בשנת ה'תרצ"א התמנה כרבה של העיר לומז'ה וכיהן בתפקיד זה עד פרוץ מלחמת העולם השנייה.
תחילה נשאר בלומז'ה ולא הצטרף לגל הבורחים לליטא.
ב-1940 חזר לווילנה והתמנה כראש ישיבת גרודנה לאחר פטירת ראש הישיבה המפורסם שלה, רבי שמעון שקאפ.
הוא כיהן כסגן נשיא הוועד למען הפליטים בווילנה, ועם כניסת הקומוניסטים לעיר הצליח להימלט מאירופה והגיע ליפן שם המשיך בפעילותו הציבורית ודאג לרווחת הפליטים היהודים ששהו ביפן, הוא פעל מול השלטונות היפנים כשהוא נעזר בידידו היפני סצוזו קוצוג'י (שלימים התגייר ועלה לגור בישראל).
ב-1941 היגר לארצות הברית, והתמנה כראש ישיבה בישיבת רבנו יצחק אלחנן.
בישיבה זו העביר שיעורי גמרא והלכה במשך שמונה עשרה שנים עד פטירתו בי"ח בטבת ה'תשי"ט, 29 בדצמבר 1958. ארונו הועלה לקבורה בישראל, והוא נקבר בהר המנוחות בירושלים בהלוויה רבת-משתתפים.
במהלך שנות כהונתו בישיבה יוניברסיטי הסמיך לרבנות 425 רבנים, רבים מהם כיהנו במשרות רבניות בקהילות שונות ברחבי ארצות הברית.
הוא כיהן גם כנשיא כבוד בהסתדרות הרבנים דאמריקה לצד רבי חיים הלר ורבי יוסף דוב הלוי סולובייצ'יק.
על שמו נקרא כולל אברכים בכפר חסידים.
לשצקס היו שלושה אחים: חיים (נפטר בצעירותו); הרב אהרן שצקס, שעלה לארץ ישראל בצעירותו, התיישב בירושלים ונפטר בה ב-1953; ורחל ארסט.
בנוסף, היו לו שני אחים-למחצה: שלמה בלזר, עורך העיתון הירושלמי "שערי ציון"; ובריינה, אשת רבי חזקיהו יוסף מישקובסקי.
בנו הרב אברהם אהרן שצקס נישא ליהודית בתו של רבי חיים יצחק קארב, כיהן אחרי אביו כראש ישיבה בישיבת רבנו יצחק אלחנן.
בתו חנה נישאה לרב צבי לוינברג.
הרב משה שמעון זיוויץ (לעיתים: זיוויטץ; ה' בכסלו ה'תרט"ז, 15 בנובמבר 1855 – י"א באב ה'תרצ"ו, 30 ביולי 1936) היה רב ליטאי ואמריקאי, מחבר פורה ופרשן התלמוד הירושלמי.
למד תורה מאביו ולאחר מכן אצל הרבנים יצחק הורביץ (מכונה "לייזעוער", דיין בקלם) והרב שלמה הורביץ.
בהמשך היה לתלמידו המובהק של רבי אליעזר גורדון, ממנו ומהרב יצחק אלחנן ספקטור נסמך לרבנות.
לאחר נישואיו לחיה אסתר, בשנת 1885, שימש כרב בעיירה פיקלן.
אולם כעבור כחצי שנה, בשנת 1886, על פי הצעת הרב יצחק אלחנן, היגר לארצות הברית.
לאחר שנתיים בבולטימור החל לכהן ברבנות קהילת "בני ישראל" בפיטסבורג, אז הצטרפו אליו בני משפחתו ששהו עד אז באירופה.
מעבר לעבודת הרבנות בקהילתו ובקהילות נוספות בעירו, היה הרב זיויץ פעיל גם באגודת הרבנים דארצות הברית וקנדה.
כמו כן הקים בעירו ישיבה שלאחר פטירתו נשאה את שמו.
בניו מאשתו הראשונה נפטרו מן העולם על פניו.
גם אשתו הראשונה נפטרה והוא נישא בשנית.
הרב זיויץ נודע בעיקר על שם ספרו ה"משבי"ח" - פירוש על התלמוד הירושלמי.
משבי"ח - חלק שלישי, סנט לואיס, תרפ"ט
הרב משה שרר (י"ב בסיון תרפ"א; 18 ביוני 1921 - כ"א באייר תשנ"ח; 17 במאי 1998) היה עסקן חרדי אמריקאי, יו"ר הוועד הפועל העולמי של אגודת ישראל ונשיא אגודת ישראל באמריקה החל משנות ה-70.
בשנת 1967 לאחר פטירת נשיא אגודת ישראל באמריקה, הרב אלימלך (מייק) גבריאל טרעעס, החליטו חברי מועצת גדולי התורה באמריקה למנות לתפקיד את בן דודו משה שרר.
שרר היה פעיל במשרדי הממשלה בוושינגטון לטובת מוסדות אורתודוקסיים והשמיע את דעתה של אגודת ישראל בכל תחום ציבורי.
בשנת 1980 מונה ליו"ר הוועד הפועל העולמי של אגודת ישראל.
ב-1975 כאשר התקבלה החלטה 3379 באו"ם כי "ציונות היא צורה של גזענות" פרסם שרר הודעה כי "אף על פי שההחלטה נועדה רק לציונות החילונית כביכול בצורתה הנוכחית, ההכפשה היא התקפה על כל העם היהודי ואגודת ישראל מוחה על כך בתוקף".
לאורך שנות כהונתו הקפיד שרר לעמוד בקשרים הדוקים עם אגודת ישראל ודגל התורה ועם מנהיגי הציבור החרדי בארץ ישראל.
היה מקורב להרב שך, הרב שטיינמן והאדמו"ר מגור.
הם השתתפו בהלווייתו שהתקיימה בניו יורק.
בהוראת הרב שטיינמן, רשת בתי הספר "נתיבות משה" נקראה על שמו, כך גם פעילה על שמו עמותת קרן ע"ש הרב משה שרר - לסיוע למוסדות תורה ומנוהלת על ידי ארגון תודעה של דגל התורה.
חתנו הוא ד"ר רוברט גולדשמיט (Robert Goldschmidt), דיקן וסגן נשיא טורו קולג'.
נפטר בכ"א באייר תשנ"ח ונקבר בניו יורק.
רבי משה שפירא (תקכ"ב, 1762 - ט' בכסלו ת"ר, 1839) היה רב ומדפיס חסידי, רבה של העיר סלאוויטא, ובנו של רבי פנחס שפירא מקוריץ.
נולד בקורץ לרבי פנחס שפירא ולטריינא בתו של רבי יונה וייל מסלאוויטא.
נישא לבתו של רבי יצחק, שהיה דיין בעיר פולנאה.
לאחר פטירת אביו עבר להתגורר בסלאוויטא, שם עבד כבלן.
משנודע על כך לרב העיר רבי יעקב שמשון משיפיטובקה העביר לו את משרתו בעיר.
אך גם בתפקידו זה מיאן לקבל שכר, ולכן פתח לפרנסתו את בית הדפוס בשנת תקנ"ב.
בית הדפוס נודע בין היתר בהדפסת הש"ס במהדורת סלאוויטא.
שני בניו הגדולים ישבו במאסר בעקבות הלשנת שקר לשלטונות על הריגת עובד בבית הדפוס.
רבי שניאור זלמן מלאדי מתארו - "הרב המאור הגדול המפורסם המופלג בתורה ויראת ה'".
רבי שמואל אברהם אבא (תקמ"ד - ה' באדר א' תרכ"ד), לאחר שחרורו ממאסרו בשנת תרט"ז החל לכהן באדמו"רות.
רבי פינחס (נפטר י"ד בתמוז תרל"ב), חתן רבי יהושע העשיל בן רבי יעקב שמשון משיפיטובקה.
רבי מרדכי משיפיטובקה, חתן רבי יהושע אלעזר חודורוב (הבעל צדקה מבארדיטשוב).
חתנו רבי יצחק טברסקי מקוריסטשוב.
חתנו רבי פנחס מצ'רני-אוסטראה בן רבי ישראל אברהם מזל.
הרב משה שמעון פסח היה רבה של העיר וולוס שביוון והרב הראשי ליהדות יוון.
נודע בפעולותיו להצלת יהודי קהילתו בזמן השואה.
נולד בלאריסה לרב שמעון פסח, רב הקהילה.
הוא למד בישיבה בלאריסה, ובשנת 1898 עבר ללמוד בישיבת בית יוסף בסלוניקי ושם גם הוסמך לרבנות.
במקביל רכש השכלה כללית בתחומי הרוח.
בשנת 1892 מונה לרב העיר וולוס, שם שימש גם כמוהל, שוחט ומורה לעברית.
שנתיים אחר כך נשא לאישה את שרה בורלא.
בשבתו בוולוס פתח הרב פסח מחדש את בית הספר של הקהילה.
והשתדל לארגן מחדש את חיי הקהילה.
הוא סבל רבות מגורמים בקהילה שלא הכירו בסמכותו, רצה לעזוב את עבודתו, אך בעזרת אישים מבחוץ, בהם הרב עוזיאל אותו הכיר מתקופת היות הרב עוזיאל רב בסלוניקי – הוא נשאר בתפקידו.
סכסוכים פנימיים כאמור, ומצב כלכלי לא יציב גרמו לדלדול הקהילה ולמעבר יהודים רבים לסלוניקי, אתונה וארצות אחרות.
עם כיבוש יוון בידי הנאצים סבלה הקהילה מרעב ומחסור ונאלצה לבקש עזרה מקהילת סלוניקי.
במרץ 1943 הוחל בגירוש יהודי סלוניקי לאושוויץ ופליטים יהודים רבים הגיעו לוולוס.
באותו זמן מנתה הקהילה כ-900 נפש כולל הפליטים.
בראש השנה תש"ד, נשלחו לרב פסח שליחים על מנת להביא אותו בפני המפקד הגרמני.
הרב פסח ביקש קודם להתייעץ עם ראש העיר.
שם התברר לרב פסח כי משרד מרשם האוכלוסין התבקש למסור את רשימת כל יהודי העיר.
בבואו לפני המפקד הגרמני הוא נצטווה להכין עבורו את רשימת כל היהודים בעיר, על מנת (לדבריו) להכין רשימת הקצבת מזון.
הרב פסח הודיע למפקד הגרמני שהרשימה תוגש תוך שלושה ימים.
הרב פסח התייעץ עם ידידו הבישוף יואכים.
הלה התייעץ עם ידידו הקונסול הגרמני, שיעץ לכל היהודים להימלט במהירות מהעיר.
הרב פסח עצמו בהיותו בזמן הזה בן 74, עזב להרים על גבי חמורים, ובכך נתן סימן לכל בני עדתו להימלט.
בעזרת ידידו הבישוף, כמרים נוספים, ראש העיר הצלב האדום, מריה ואפוסטולוס ווליוטיס ואחרים, נמלטו רוב יהודי וולוס להרים וניצלו.
רבים מהיהודים ובהם הרב פסח עצמו הצטרפו למחתרת היוונית, וביצעו פעולות חבלה.
שנים מבניו של הרב וכן בתו נרצחו בידי הגרמנים.
אשתו מתה באותו זמן מתלאות ומצער על מות ילדיה.
עם תום הקרבות ועזיבת הגרמנים בנובמבר 1945, חזר הרב פסח להנהיג את קהילת יהודי וולוס.
בשנת 1946 הוא מונה לרב הראשי ליהודי יוון.
בשנת 1952 העניק פאול מלך יוון לרב פסח את "צלב הזהב", עיטור הכבוד של מסדר המלך ג'ורג' הראשון, על "גילוי נאמנות ופטריוטיות למולדת יוון".
באפריל 1955 פגעה בוולוס רעידת אדמה קטלנית והרב נאלץ לעבור לגור באהל.
לאחר מכן ויתר על ביתו כדי לבנות באותו מקום בית-הכנסת.
הרב פסח נפטר ב-13 נובמבר 1955 ונקבר בבית הקברות היהודי בוולוס.
שנה לאחר מכן בהסכמת ממשלת יוון הועלו עצמותיו לקבר בהר המנוחות בירושלים, והוא נטמן סמוך לקברו של הרב עוזיאל.
ספרייתו העשירה הועברה למשמרת במכון יד בן צבי.
ב-16 באפריל 2015 הונצח הרב פסח בטקס מיוחד של בני ברית וקרן קיימת לישראל ביער הקדושים בירושלים.
משה שקד (30 בינואר 1905 – 24 בנובמבר 1971) היה ראש עיריית נתניה וממייסדי נתניה שגר בה מימיה הראשונים כל ימי חייו.
הוא עלה בגיל 20 לבדו ארצה בשנת 1925. הוא הפך לקבלן בארות ידוע מפתח תקווה והגיע לנתניה לחפור את הבאר הראשונה בשנת 1928. לאחר נישואיו להדסה בנה את ביתו בנתניה, ולאחר מות אביו העלה את אמו ואחיו לנתניה בשנת 1934. שקד התמקד בעסקי הבנייה במקביל לעיסוקו כאיש ציבור בנתניה.
ר' הרשלה מנדל, השתקע בעיירה מולודקוב (על רצף הגבול בין אוסטריה לרוסיה) באמצע המאה ה-19, התפרנס מטחנת קמח קטנה על גדות הנהר המקומי.
בנו של ר' הרשלה, אברום-בורך (אברהם-ברוך) היה איש נמרץ שהחל במסחר תבואות כבר בגיל צעיר ועזר לאביו בעבודה בטחנת הקמח.
בהמשך התפרנס בעסקי דיג, חכר שדות לחקלאות והעסיק עובדים מקומיים.
אברהם-ברוך התחתן עם פייגה (ציפורה), עקרת בית שעסקה בגידול ילדיה.
בסוף 1918 עברה המשפחה מהעיירה מולדודקוב לבילוזורקה.
פרנסת המשפחה נשארה בעיירה הקודמת מולדוקוב בטחנת הקמח, מסחר בתבואה, שדות ושטחי מדגה.
משה, הבן הבכור עלה לארץ לבדו בשנת 1925. המשפחה נשארה בבילוזורקה והמשיכה לשמור על קשר עם משה הבכור בארץ ישראל.
בשנת 1934 נפטר אברהם-ברוך באופן פתאומי בגיל חמישים.
מיכואל עזב את המשפחה לאמריקה וחנה עלתה לארץ ב-1933 ופייגה (ציפורה) וששת הילדים נותרו בבילוזורקה.
משה שקד שלח כסף, כרטיסים ומימן את הוצאות המשפחה לעלייתה ארצה: כחצי שנה לאחר מותו של אברהם-ברוך יצאה המשפחה למסע הגדול: מלבוב נסעו במכונית עד לעיר נמל ברומניה.
פייגה וחמשת ילדיה היטלטלו במכוניות, אוניות והגיעו באוניה 'פולוניה' מנמל קונסטנצה לנמל יפו בארץ ישראל-פלשתינה.
בשנת 1933 עלתה חנה מנדל-שקד ארצה ובתחילת דרכה בנתניה עבדה בעטיפת שתילי הדרים בענף הפרדסנות.
משה שקד הגשים את חלומו עם עליית המשפחה.
מיכואל שקד הבין שמשפחתו מתחילה חיים חדשים בארץ ישראל, עזב את אמריקה והגיע ארצה.
משפחת מנדל-שקד התאחדה מחדש כעבור 10 שנים בנתניה.
בהמשך שינו את שם המשפחה ממנדל לשקד.
שקד היה ממקימי סניף תנועת "החלוץ" כשהיה בן 16, היטיב לדבר רוסית ופולנית, היה לעזר רב לאביו בתפעול טחנת הקמח, מכירת התוצרת החקלאית ולא זנח את לימודיו והרעיון הציוני.
שקד היה ממנהיגי החוות החקלאיות שנקראו 'הכשרות' – הכשירו את הצעירים לחיי מעשה בארץ ישראל.
החוות היו למעשה מעבדה ל"חיים האמיתיים" בארץ, בענפי החקלאות השונים, הסתפקות במועט וחיי קבוצה.
סלק הסוכר היה הגידול העיקרי בבילוזורקה, ומשה בדרך ארגונית ותפעולית הפך את החווה לסיפור הצלחה.
בשנת 1925, בגיל עשרים, עלה משה לבדו ארצה.
בשנה הראשונה לחייו בארץ נמנה שקד עם חברי קיבוץ גבעת השלושה, הסמוך לפתח תקווה.
בהמשך עזב את הקיבוץ ובחר בחיים עצמאיים.
תחילה עבד כפועל בפתח תקווה.
שקד, כחלוצים רבים אחרים חלה במלריה מספר פעמים, בהיותו חסון ובעל מרץ התגבר על התקפי המחלה, ורכש מקצוע יוקרתי: כריית בארות אצל כורה בארות מפתח תקווה.
עד מהרה ארגן קבוצת עבודה והנהיג אותה לכריית בארות ובנייתן ועמד בראשה כקבלן.
משה איכילוב הכיר לו את גד מכנס ועובד בן עמי, שהשתייכו ל"בני בנימין", ורכשו קרקע מהשיח' של אום ח'אלד לייסוד ישוב בשרון.
בשנת 1928 הוזמן שקד לכריית הבאר הראשונה בנתניה.
בהמשך, היה צורך לכרות עוד בארות בנתניה, ובמהרה העבודה והבנייה נתנה תנופה לקבלן שקד שבנה בתים רבים במושבה.
לימים, הכיר את הדסה לבית זכאי שהפכה לאשתו בשנת 1930, והזוג עבר להתגורר בנתניה בפינת הרחובות רמז וסמילנסקי.
שקד בנה את ביתו בעזרת קומץ פועלים ערבים, והבית היה בית בטון ובו שני חדרים, מטבח חדר אמבטיה ומרפסת.
בשנת 1951 עברו להתגורר ברחוב ביאליק בנתניה.
הדסה נולדה בשנת 1905 בכפר קטן ליד בריסק עלתה ארצה בשנת 1914 למושבה פתח תקווה.
משפחתה התפרנסה בקושי רב מהפרדס שהיה ברשותה.
לזוג נולדו שני בנים, ישעיהו (בשנת 1932) ואברהם (בשנת 1936).
משה שקד היה קבלן לבנייה ציבורית בנתניה בחברה שהקים: "משה שקד ובניו" ושיתף פעולה עם חברת הובלות לחמרי בניין "הקו המקשר" בבעלות אחיו יוסף, נתנאל ואריה שקד.
יחד בנו בכל הארץ בתי מגורים בשנים 1950–1971.
שקד החל דרכו כסוציאליסט, פועל חופר בארות והמשיך כקפיטליסט שלבו נוטה לפועלים.
ביתו הפך לבית ועד של יוזמות חברתיות ומדי פעם התקיימו בו קבלות פנים ציבוריות בהיותו איש עסקים מצליח בתחום הבנייה.
עם הקמת מועצת נתניה בשנת 1933 נמנה שקד על חבריה, והוא נבחר להנהלת המועצה שוב בבחירות בשנת 1935. בשנת 1944 נבחר ליו"ר ועדת הקליטה העירונית.
שקד כיהן כסגנו של עובד בן עמי ומילא את מקומו בהיעדרותו, בין השאר בעת מעצרו של בן עמי במחנה המעצר בלטרון.
בתקופת המנדט הבריטי נהגו קצינים וחיילים בריטיים לרכב על הסוסים מהארווה בחצר האחורית של ביתו שהיה בית ספר לרכיבה.
בשנת 1947, חטפו אנשי אצ"ל שני סרג'נטים בריטיים כנקמה על מאסר חברי הארגון אבשלום חביב, יעקב וייס ומאיר נקר ובהמשך נתלו בנתניה.
אירוע זה השפיע מאוד על שקד שכעס על הבריטים מצד אחד והיה מיודד איתם מצד שני, ריחם על הסרגנטים החטופים אך ייחל לסילוק הבריטים מהארץ תוך התנגדות לטרור.
שקד היה חבר המפלגה הפרוגרסיבית ולאחר הבחירות בשנת 1955 נתמנה לסגן רביעי לראש העיר.
זאת בקואליציה שכללה שלושה נציגים של הציונים הכלליים שבראשם עובד בן עמי ראש העיר, שלושה נציגים של מפא"י, שני נציגים של הפרוגרסיבים ושני נציגים של המפד"ל.
בהמשך היה ממלא מקום ראש העיר ולקראת סוף 1957 גיבש קואליציה בראשותו והתמנה לראש העיר.
לבחירות בשנת 1965 התמודד שקד בראשות רשימת הליברלים העצמאיים.
בבחירות זכתה רשימתו בארבעה מנדטים והוא מונה לראש העיר בהתאם להסכם רוטציה עם מפלגת העבודה.
שקד התפטר מהתפקיד ביוני 1967 ושב לתפקיד במאי 1969 לקראת הבחירות.
הוא שימש תקופות ארוכות כסגן ראש העיר ונבחר לראשות העיר פעמיים ב-1958 וב 1965.
משה שקד נפטר בפתאומיות כתוצאה ממחלת לב כסיבוך של מחלת הסוכרת בנובמבר 1971. הובא למנוחות בבית העלמין הישן בשכונת בן ציון בנתניה.
על שמו הוקמו מעונות בקמפוס האוניברסיטה העברית בהר הצופים שכונת נאות שקד וטיילת שקד בנתניה.
משה שנייד (נולד ב-21 בדצמבר 1971) הוא קצין צה"ל בדרגת תת-אלוף במילואים, אשר שימש בעבר כקצין מודיעין ראשי.
משה שנייד גדל במושב נצר חזני בגוש קטיף.
למד בבית הספר היסודי האזורי "נאות קטיף" ובתיכון בישיבת בני עקיבא "נתיב מאיר" בירושלים.
עם גיוסו לצה"ל בשנת 1990 שובץ בחטיבת גולני, שם עבר שנייד הכשרה כלוחם ובהמשך עבר לאגף המודיעין, עבר קורס קציני מודיעין ומילא מגוון תפקידים בחיל בהם קצין המודיעין של חטיבת גולני בעת לחימה בדרום לבנון, קצין המודיעין של פיקוד הצפון וסגן ראש חטיבת המחקר.
בשנת 2014 מונה לקצין מודיעין ראשי.
פורסם כי בשנת 2025 שנייד צפוי לחזור לצבא להתמנות למפקד מחלקת הבקרה שתורחב למעמד של חטיבה בחיל המודיעין.
בוגר תואר ראשון במשפטים ב, בוגר תואר ראשון במדע המדינה מהאוניברסיטה העברית בירושלים, בוגר תואר שני במדע המדינה מאוניברסיטת חיפה.
אחיו הוא אל"ם בצלאל שנייד.
משה שרון (נולד בו' בניסן ה'תשל"ח, 13 באפריל 1978) הוא סופר, מרצה ומאמן אישי ישראלי.
נולד ביקנעם עילית להורים חילוניים: ליוסף - בעל רשת מזנונים בבתי ספר, ורוזי - חשבת שכר בעייריה.
למד בפנימיית שטיינברג ובית הספר התיכון "כצנלסון" בכפר סבא במגמות פסיכולוגיה וספרות.
בשנות התיכון התיידד עם נערה שלמדה קבלה, ובעקבות כך החל ללמוד את הנושא.
בצה"ל שירת כנהג אמבולנס ומפקד מחלקה בגדוד 202 בחטיבת הצנחנים.
הוא התחתן בגיל 25, והחל לעסוק בכתיבה.
בגיל 27 החל תהליך של חזרה בתשובה ולמד אצל הרב מרדכי שיינברגר.
הוא בעל תואר ראשון בפסיכולוגיה והתנהגות ארגונית מאוניברסיטת בר-אילן.
בין השנים 2000–2005 ניהל את סניף תל אביב של מכללת "הנקודה שבלב" מבית קבלה לעם.
בין השנים 2010–2012 למד כתיבה יוצרת בבית הספר לכתיבה "סדנאות הבית" של אשכול נבו ואורית גידלי.
משנת 2016 מכשיר מאמנים ומטפלים לצד אהרון דרמון במסגרת "טוב ומיטיב" - הכשרת מאמנים ומטפלים ברוח היהדות.
יום ליום, הוצאת פראג, 2015
עשרה נכנסו לפרד"ס, הוצאת ספר טוב, 2017
הנסיך קוקוריקו (ספר ילדים), איורים: נעמה להב, הוצאת דברי שיר, 2020
אחי אהרן ואמא בהריון (ספר ילדים), איורים: שלהבתיה זיס, פראג הוצאה לאור, 2024
סדרת הספרים "יהדות - מדריך מעשי"
"העולם לא יכול להתקיים בלעדיך", הוצאת ספר טוב, 2016
"זוגות זוגות", הוצאת דברי שיר, 2018
"נפלאות הכעס", הוצאת דברי שיר, 2019
"קליפות הנפש", הוצאת דברי שיר, 2022
נשוי ואב לארבע, והם מתגוררים בראש העין.
הרב משה שתרוג (נהגה: סיטרוק; ה'תר"ו, 1846 לערך - י"ג בכסלו ה'תרפ"ח, דצמבר 1927) היה רב תוניסאי שכיהן כאב בית הדין של תוניס ורבה הראשי של יהדות תוניסיה בין השנים 1921–1927.
למד מפי הרב אברהם חג'אג', שכיהן כרב הראשי לתוניסיה.
לאחר לימודיו מונה לראש השוחטים ובודקים בעיר תוניס, ולמורה הוראה.
לצורך השלמת הכנסתו, עסק בהעתקת ספרים, ובמסגרת זו הוציא לאור כמה מספרי חכמי תוניסיה .
מומחיותו בהלכות טרפות הביאה לכך שאף הרב הראשי לתוניסיה, ישראל זיתון, הפנה אליו שואלים בתחום זה, ורבי כלפון משה הכהן התבטא כי הוא "המשענת של כל המורים במחוז התוניסי".
בתחילת העשור השני של המאה ה-20, התמנה לדיין בבית הדין הגדול של הרב זיתון.
בשנותיו האחרונות של הרב זיתון כיהן כסגנו.
בשנת ה'תרפ"א (1921), לאחר פטירתו של הרב זיתון, נבחר לשמש כראש רבני תוניסיה וכאב בית דין תוניס.
יחד עם רבנים נוספים, הקים בתוניס ישיבה גדולה ובה מרכז להכשרת שוחטים, חזנים ומוהלים, מתוך מגמה להוות משקל נגד לבתי הספר של תנועת אליאנס בעיר.
חתם על קול קורא לתמוך בקרן היסוד.
מתפקיד אב בית הדין פרש לאחר כמה חודשים והעבירו לרב נסים ירחי, ובתפקיד הרב הראשי החזיק עד לפטירתו בי"ג בכסלו ה'תרפ"ח (7 בדצמבר 1927).
בכ"ז באדר ב' ה'תשס"ח הועלו עצמותיו לארץ ישראל במבצע חשאי, והוא נקבר בבית הקברות החדש בלוד.
בנו הרב שלמה שתרוג שכיהן בדיינות בבית הדין בתוניס.
אחיו היו הרב ישועה והרב מרדכי שתרוג.
כאשר ישנו מנהג ברור כנגד דעת השולחן ערוך או הרמ"א, יש להמשיך ולקיים את המנהג.
הכלל ספק ברכות להקל חל גם במקרה של ספק ספיקא.
כאשר דעת רבי יוסף קארו אינה ברורה, יש ללכת אחר דעתו של רבי חזקיה די סילוה (בשם הרב ישועה בסיס).
בקהילה שאין בה ספר תורה כשר, יקראו בתורה מתוך חומש מודפס, והעולים יברכו "ברוך אתה ה', למדני חוקיך".
מותר לבלוע תרופה שיש בה חשש יין נסך.
התיר אכילת פנינייה כנגד דעת הרב זיתון שאסר
ישיב משה - שאלות ותשובות (שני כרכים).
ברית מלח - הלכות מליחה.
שבת אחים - הלכות טריפות, יחד עם אחיו הרב ישועה שתרוג והרב שלמה דאנה.
תשובות נוספות שלו נדפסו בספרי חכמי דורו שעמם התכתב.
חלב חיטים לרבי יצחק חי טייב - הוסיף עליו השלמות והגהות רבות.
מעשה ניסים לרבי ניסים הכהן.
אבני צדק לרבי ישועה בסיס.
מאורות נתן לרבי נתן בורג'יל.
בכור יעקב לרבי יעקב הכהן.
כסא רחמים לרבי רחמים מאזוז.
יריעות שלמה לרבי שלמה וזאן.
זרעו של אברהם לרבו רבי אברהם חג'אג'
הרב משה כהנא שפירא (שבט תרצ"ה, 5 בינואר 1935 – ח' באדר ב' תשע"ט, 15 במרץ 2019) היה מייסד מדרשת שובה, יחד עם רעייתו רבקה שפירא.
נולד בירושלים לדוד וגולדה שפירא.
למד בת"ת "יבנה", ולאחר מכן עבר לבית הספר הממלכתי דתי "מוריה", שם גם פגש את חברו הרב עדין שטיינזלץ.
שניהם, תלמידיו ומושפעיו הפנימיים של הרב שמואל אלעזר היילפרין, ראש ישיבת "תורת אמת" של חסידות חב"ד בירושלים.
בשנת תש"ט התחיל ללמוד בישיבת "תורה ומלאכה" בכפר אברהם.
ניתוח שעבר כדי להיטיב את מצבו נכשל, והחמיר את הצליעה אותה נשא עמו כל חייו.
בשנת תשי"א הקים יחד עם הרב עדין שטיינזלץ את "אחוות שלהבתי-ה" שכונתה גם "חבורת השלהבת".
החבורה חשה שהיא נושאת בשורה חדשה, שהם הגדירו כ"שיבה אל יהדות ארצישראלית ברוח החסידות".
העולם היהודי שראו סביבם נתפס בעיניהם כמיושן וארכאי, ותפקידו של הארגון שהקימו היה "לגלות לעולם את האמת".
בשנת תש"כ (1960) נישא לרבקה לבית שנור, אותה הכיר במסגרת חבורת השלהבת.
בשנים שלאחר נישואיהם התגוררו בשכונת קריית משה בירושלים ור' משה התקרב לחוגי מרכז הרב.
לאחר מלחמת יום הכיפורים החל ללמד יחד עם רבקה במכון אורה לבנות.
במכון זה לימדו הזוג שפירא שנים ארוכות, כאשר רבקה משמשת כמרכזת המכון.
בשנים אלו הוקמה ההתנחלות הישראלית "עפרה" ומשפחת שפירא הצטרפה למתנחלים וקבעה במקום את ביתה.
בשנת תשמ"ד, ייסד הזוג שפירא את מכון "שובה" לבנות ביישוב החדש עפרה, המדרשה העל תיכונית הראשונה לבנות, מוסד שעצם מתכונתו היה פריצת דרך ותוכנית הלימודים שלו שאפה להעניק לבנות 'תורת חיים' שמקורותיה בחסידות ובלימוד עיוני בכתביו של הרב קוק.
במשך שנים רבות לימד במכללה ירושלים.
הקמת חבורת השלהבת ולאחר מכן מדרשת שובה נחשבת בעיני רבים כמבשרת הנאו-חסידות בציבור הדתי-לאומי.
נפטר ביום שישי ח' באדר ב תשע"ט, ונקבר בבית העלמין בעפרה למחרת במוצאי שבת.
בלוויה השתתפו אלפים, וזו הייתה הלוויה הראשונה בה נישאו ההספדים בבית הכנסת של היישוב.
היה נשוי לרבקה ולהם שבעה ילדים:
אברהם - נפטר בגיל 8 מסרטן.
הרב יהושע - ראש ישיבת ההסדר רמת גן.
הרב יצחק - ראש ישיבת עוד יוסף חי.
מתניה - סמנכ"ל מועצת יש"ע.
זהבה - נשואה לישעיהו גנץ, בנו של הרב משה גנץ (אחיו של הרב חיים גנץ).
פניני שפת אמת על התורה, עפרה
פניני שפת אמת על ימים נוראים, עפרה
משה תבור (קרפוביץ) (1917 – 6 במאי 2006) היה איש מערכת הביטחון הישראלית, שירת בשירות הביטחון הכללי ובמוסד והשתתף במבצע לכידת אדולף אייכמן.
חתן פרס ביטחון ישראל על פעילותו בצוות טכנולוגי של מערכת הביטחון.
היה חבר בפלגות הלילה המיוחדות, בבריגדה היהודית ובקבוצת הנוקמים.
נולד בעיירה ולטרמנץ שבאימפריה הרוסית (בתחומי ליטא של ימינו), בנם של יהודה ובתיה.
ב-1925 עלה עם משפחתו לארץ ישראל, התגורר בשכונת נווה שלום, למד בבית חינוך לילדי עובדים ובבית הספר מקס פיין בתל אביב, שם החל בהתמחותו בתחום המתכת והמנעולים.
היה חבר בתנועת מחנות העולים במסגרת הצטרף ב-1936 להכשרה בדגניה א', היה חבר בגרעין מייסדי קיבוץ חניתה ומייסדי מפעל המתכת בקיבוץ.
ב-1937 הצטרף לפלגות הלילה המיוחדות של אורד צ'ארלס וינגייט.
במלחמת העולם השנייה התגייס לצבא הבריטי, שובץ בפלוגת חיל הרגלים השישית של הבאפס.
היה חבר בקבוצת החיילים שדחפה להקים כוח לוחם של מתנדבי היישוב ולחם במסגרת הגדוד השני של הבריגדה היהודית בקרבות בחזית האיטלקית.
לאחר המלחמה היה חבר בקבוצת "הנוקמים" לצדם של חיים לסקוב, צבי אהרוני וישראל כרמי.
לאחר המלחמה חזר לקיבוץ ועבד במפעל המתכת.
ב-1954 התגייס לשירות הביטחון הכללי ושירת ביחידה מטה 10, יחידת המבצעים של הארגון.
במסגרת זו השתתף במבצע לכידת אדולף אייכמן והיה בחוליה שחטפה את אייכמן בדרכו לביתו.
תבור הקים את יחידת פריצת המנעולים והמעבדה המכנית של השב"כ.
ב-1966 היה חבר בצוות של השב"כ ויחידת קולוסוס שזכה בפרס ביטחון ישראל על פיתוחים טכנולוגיים ששימשו את מערכת הביטחון.
ב-1971 עבר לשרת במוסד, בו הקים מעבדת פריצת מנעולים והשתתף במבצעים רבים, עד פרישתו ב-1987. הוא המשיך לתרום גם כגמלאי בייעוץ והדרכה.
בשנת 2006 הלך לעולמו בביתו בגבעתיים כשהוא בן 89, ונקבר במושבה קדימה.
משה (מוסא) (כהן) שֶׁמֶר (1935–2019) היה איש חינוך, פעיל ציבור ועיתונאי שפעל לשימור מורשת יהודי סוריה בכלל ודמשק בפרט.
שימש כשופט (נציג ציבור) בבית הדין לעבודה, עורך ומפיק המגזין "מכאן ומשאם" (כתב העת למורשת יהדות דמשק), מחזיק תיק החינוך והספורט במועצת העיר חולון ומנהל בתי חולים ומחוזות של קופת החולים כללית.
היה חבר פעיל בעמותת ידידי המרכז הרפואי וולפסון בחולון וחבר בארגון "בני-ברית", בו אף כיהן כנשיא לשכת 'אל-על'.
בשנת 2004 קיבל את תואר יקיר העיר חולון.
שמר נולד בדמשק בשם מואיז מכללתי.
המשפחה התגוררה ב"חארת אל-יהוד" (שכונת היהודים).
אב המשפחה, יצחק, עסק כחרת נחושת, ומואיז הועסק כשוליה בבית המלאכה של אביו.
במקביל ללימודיו בבית הספר היהודי "אליאנס".
במאי 1945 עלה לישראל, יחד עם אחותו לינדה בת השמונה.
הקבוצה הלכה ונסעה במשאית במשך שלושה לילות עד שלבסוף הגיעה לקיבוץ כפר גלעדי.
העלייה הייתה במסגרת מאמצי הפלמ"ח והסוכנות היהודית להבריח ולהעלות את יהודי סוריה לארץ.
חצי שנה לאחר מכן עלתה גם שאר המשפחה והשתקעה בשכונת עם בחולון.
בחולון למד משה בבית-החינוך "ביאליק" ובמקביל עבד כנער בחלוקת דואר בסניף המרכזי בעיר.
בנוסף, סייע לאביו במכירה וחלוקה של לחם לתושבי העיר.
כחבר בתנועת "הנוער העובד" היה פעיל בהדרכת נוער במעברת חולון וריכז בית-הבראה לנערים עובדים בקיבוץ נען.
מ-1954 עד 1968 היה מזכיר החטיבה המקצועית של הנוער העובד במועצת פועלי חולון, והיה ממייסדי בית-ספר ערב לנערים עובדים בחולון.
ב-1963 זכה במלגת-לימודים מטעם המועצה הבריטית (British Council) ויצא לאנגליה לשנת לימודי כלכלה וסוציולוגיה תעשייתית, מינהל ושלטון.
עם שובו, התקבל לאוניברסיטת תל אביב וסיים תואר ראשון בכלכלת ארצות מתפתחות, מדעי המדינה ומינהל.
ב-1988 חזר לאוניברסיטה והיה לבוגר הקורס הדו-לשוני למנהלים בכירים במינהל שירותי בריאות ורפואה.
בשנים 1968–1975 שימש כמנהל המחלקה לשיתוף עובדים בניהול וברווחים בוועד הפועל של ההסתדרות הכללית.
ב-1975 עבר למרכז קופת-חולים ושימש כעוזר בכיר לראש אגף ארגון ומינהל, וכמנהל מחלקת ההדרכה ופיתוח משאבי אנוש.
ב-1979 התמנה למנהל קופת-חולים במרחב הנגב והמנהל האדמיניסטרטיבי של בית החולים סורוקה.
ב-1986 נתמנה כמנהל המרכז הרפואי שיקומי גריאטרי הרצפלד בגדרה.
ב-1991 התמנה למנהל מחוז השומרון של הקופה עד לפרישתו ב-1993.
לאחר פרישתו מקופת החולים הכללית, שימש כשופט (כנציג ציבור) בבית-הדין האזורי לעבודה וכן כמגשר ומפשר.
במסגרת פעילותו לשימור תרבות יוצאי דמשק, הצטרף לארגון יוצאי דמשק, שם יזם ערך והפיק את המגזין "מכאן ומשאם".
שמר היה מפעילי צעירי מפא"י ועם הקמת "המשמרת הצעירה של מפלגת העבודה" הצטרף לשורותיה.
לאורך השנים היה פעיל במפלגה ובמוסדותיה המקומיים והארציים ואף התמודד על מקום בכנסת ישראל.
ב-1974 נבחר למועצת עיריית חולון והופקד על תיק הנוער והספורט.
מאז שעלה ארצה, התגורר שמר בחולון.
הוא היה נשוי לרות (אשת חינוך), ולהם נולדו שלושה בנים.
אחיו הצעיר הוא פרופסור יהושע שמר, יו"ר אסותא ומנכ"ל משרד הבריאות לשעבר.
שמר נטמן בבית העלמין בקיבוץ עינת.
הרב משה תורג'מן (מכונה גם: באבא סִי, או באבא סִי בן יוסף; התרי"ז, 1857 - כ"ח טבת התרצ"ז, 11 בינואר 1937) היה פוסק הלכה ודיין, שימש כראש ישיבת תפילאלת, ורבו של באבא סאלי.
נולד בשנת ה'תרי"ז לערך, במחוז תפילאלת שבמרוקו, לרבי יוסף תורג'מן ולאמו עזיזה.
גדל יחד עם אחיו רבי מכלוף, רבי דוד, רבי יחייא ורבי ישראל, ואחותו פרחה שנישאה לרבי דוד כלפון.
בני המשפחה גדלו בעניות ובדחקות, אך למרות זאת אביהם שדלם להגות בתורה בכל זמן פנוי.
רבי משה נחשב למתמיד גדול בתורה ופרש מכל ענייני העולם הזה.
הקפיד מאוד על שמירת עיניו ועל קדושת מחשבותיו ודבקותו בתורה.
רבי משה קיבל תורה מרבי מסעוד אבוחצירא אותו כינה "מורו ורבו", וכן למד אצל רבי יצחק אבוחצירא.
כאשר הוריו חפשו להשיאו ביקש מהם שלא יתנו עיניהם ביופי, היות שהוא יכול לדור גם עם המכוערת בנשים, ובלבד שתהא צדקת ויראת שמיים.
לבסוף נישא לחנינה, בתם של יוסף ופרחה אליחאני, שנחשבה לצדקת גדולה וכונתה בפי תלמידיו וצאצאיו "לָלָה חנונה".
לימים התמנה לראש ישיבת תאפילאלת "אביר יעקב", שנוסדה על ידי רבי יעקב אבוחצירא.
במשך שש שנים ערך יחד עם רבי אליהו הכהן ורבי דוד אבוחצירא (המכונה "באבא דו") את תיקון "תשובת הקנה".
בהמשך ימיו חלה בעיניו והתעוור.
רבי משה תורג'מן נפטר בכ"ח בטבת ה'תרצ"ז, ונטמן בריסאני.
באבא סאלי החשיבו למורו ורבו, וכינוהו "איש אלוקים".
ביום פטירתו הכריז באבא סאלי על ביטול מלאכה, ישב עליו שבעה ונהג מנהגי אבלות במשך שנה.
לרבי משה נולדו מאשתו חנונה ארבע בנות:
עדה (מסעודה) נישאה לרב יצחק שטרית
עישה, נישאה לרבי יחיא אבוקראט
רוחמה, נישאה לרבי יוסף אילוז
שמחה, נשאה לרבי יעקב שטרית
רבי ישראל אביחצירא (באבא סאלי)
רבי מסעוד הכהן מחבר ה"פרחי כהונה"
הרב משה שמשון וסרמן (ה'תרנ"א – י"ח בניסן ה'תשכ"ב, 1891–22 באפריל 1962) היה רב בגרמניה, פולין ובשכונת נווה שאנן בתל אביב.
מחסידי הרב ישראל פרידמן האדמו"ר מהוסיאטין.
נולד בברודי שבגליציה (כיום אוקראינה) בשנת תרנ"א (1891), להוריו הרב יהושע השל ופרידה.
בצעירותו למד בישיבת "תומכי אוריתא" אצל הרב אברהם מנחם הלוי שטיינברג (מחבר שו"ת "מחזה אברהם"), והרב בנימין קלוגר בנו של הרב שלמה קלוגר.
בשנת תרע"ב נסמך לרבנות בידי שניהם.
בשנת ה'תרע"ד (1914) נתמנה לחבר ועד הרבנים בקהילת ברודי.
בשנת ה'תרע"ו (1916), בעת מלחמת העולם הראשונה, גויס לצבא האוסטרי לתפקיד רב צבאי.
בתפקיד זה טיפל בפליטי המלחמה וכיהן גם כסגן הרב בשטייר.
לאחר סיום המלחמה, בשנת ה'תרע"ח (1918), הזמינו הרב ד"ר שלמה קרליבך להיות עוזרו בעיר ליבק שבגרמניה.
הוא נעתר להצעה ושימש בתפקיד שלוש שנים, עד פטירת הרב קרליבך, אז מילא את תפקידו כרב הראשי.
בשנת ה'תרפ"א (1921) נישא לפייגא, בתו של הרב חיים זוארברג.
בה'תרפ"ג (1923) עבר לכהן כרבה של קיל, ומה'תרפ"ד (1924) שימש מורה הוראה בקהילה האורתודוקסית הנפרדת בדרמשטאדט.
מה'תרצ"א (1931) כיהן כדיין בברסלוי (כיום בפולין) ובתרצ"ד (1934) נתמנה לרב המקום.
בשנת ה'ת"ש (1940) נמלט מהנאצים בגרמניה ועלה לארץ ישראל לאחר שקיבל סרטיפיקט, שם נתקבל כרב בית הכנסת "בית אולפנא" שכונת נווה שאנן בתל אביב, וכן חבר מועצת הרבנות בעיר.
ייסד את ישיבת "בית ישראל – רוז'ין" בתל אביב.
משפחתו שנשארה באירופה נספתה כולה בשואה, ובהם אביו, אחיו ואחיותיו.
ישב בקביעות בהרכב בית הדין של הרב יעקב משה טולידאנו, רבה של תל אביב, לצד הרב שמואל יצחק יפה.
לפי עדותו של הרב טולידנו, בית דין זה טיפל לאחר השואה במשך שנה אחת ביותר ממאתיים עגונים וארבעים עגונות.
בשנותיו בארץ הזדהה עם המפד"ל ועם הפועל המזרחי.
הרב וסרמן נפטר בחול המועד פסח, י"ח בניסן ה'תשכ"ב (22 באפריל 1962).
הוא נטמן בבית העלמין זכרון מאיר.
לאורך שנותיו הרבות כרב עמד בקשרי מכתבים עם גדולי ישראל בנושא הלכה, בהם הרב איסר יהודה אונטרמן, הרב חיים עוזר גרודזנסקי, הרב מרדכי בריסק, הרב בן ציון חי עוזיאל, הרב עובדיה הדאיה, הרב יחזקאל בנט, הרב יצחק אונא ועוד.
בשנת תשי"ז (1957) הוציא לאור את תשובותיו בספר שו"ת בשם שאילת משה.
כמה מתשובותיו ההלכתיות קיבלו מקום של כבוד בספרות ההלכתית:
בשנת תשי"ז (1957) הוא דן בהשתלת איברים מתרומה, ובפרט בהשתלת קרנית.
בשנת תרפ"ח (1928), בשבתו בדרמשטט כתב שיש להתיר גיור של נכרית שהתגיירה בגיור רפורמי ונשואה בנישואין אזרחיים ליהודי שהתפקר, כיוון שהיא מתאמצת להתגייר, ואף שאין בידו לקבוע שסופה להיות גיורת גמורה.
הסיבה לכך היא הערך החשוב שבהצלת יהודי מהתבוללות.
הרב יצחק לוויטן רבה של אוסלו, והרב מרדכי בריסק נטו להסכים להיתרו.
בשנת תשט"ז (1956) התיר למעשה להשתמש במטריה בשבת, אם הייתה פתוחה מערב שבת, מפני שכך נראה מהגמרות וכך דעת רוב האחרונים.
לאחר שממשלת גרמניה אסרה את השחיטה הכשרה בשנת תרצ"ג (1933), הוא התאמץ וחתר למצוא פתרון הלכתי שיאפשר שחיטה שתהיה כשרה בשעת הדחק, וצידד בפתרון של מכונת שחיטה שהמציא רופא יהודי.
הוא כתב על כך לרב חיים עוזר גרודזנסקי, והאחרון השיב בחיוב ותמך בהצעתו.
הרב משה שמשון בכרך (ה'שס"ז, 1607 – כ"ט בניסן ה'ת"ל, 19 באפריל 1670) היה דרשן, פוסק ופייטן ממשפחת הרבנים בכרך, מצאצאי מהר"ל מפראג.
ממחברי שו"ת "חוט השני" וספרים נוספים.
נודע כאביו של רבי יאיר חיים בכרך (בעל "חות יאיר").
משה שמשון נולד בדרום מוראביה, צ'כיה, לאביו הרב אברהם שמואל בכרך ולאמו חוה, נכדת המהר"ל.
בילדותו עברה משפחתו לוורמייזא, לאחר שאביו התמנה לרב הקהילה שם.
בשביעי של פסח ה'שע"ה (20 באפריל 1615) כשהיה בן 8, גורש עם משפחתו מוורמייזא בגירוש וורמייזא, ולאחר כחודש נפטר אביו בנדודיהם.
לאחר מות אביו חזרה אמו לבית אביה רבי יצחק כ"ץ בפראג, ושם התחנך אצל אחי אמו, הרב חיים כ"ץ, אז דרשן בפראג, ולימים רב בפרנקפורט ובפוזנא, ורבי נפתלי כ"ץ, לימים רבן של ניקלשבורג, פינסק ולובלין.
בהיותו בן עשרים (שפ"ז, 1627) נשא לאישה את דובריש (דאבריש), בתו של ר' יצחק מאונגריש ברוד, "ראש מדינת מעהרין", וחי בתמיכת חותנו העשיר.
מלחמת שלושים השנים הביאה להרס עסקיו של חותנו, ושמשון נאלץ לקבל משרת רב בגודינג שבמורביה בשנת 1629, בהיותו בן 22. כעבור שש שנים (שצ"ה, 1635) התמנה לרבה של לייפניק, ונשאר בה עד כיבוש העיר על ידי הצבא השוודי בשנת ה'ת"ג (1643) שפיזר את הקהילה ואילץ אותו לחזור לפראג.
בפראג הוא נתמנה לדרשן, ושהה בה עד ה'ת"ח (1648), אך במהלך המצור על העיר בשנת 1648 מצא את עצמו נאלץ לברוח למקום מבטחים.
בשובו לאחר המלחמה נשאר בפראג עד שנת ה'ת"י (1650).
בסוף שנת ה'ת"י נקרא לרבנות וורמס, משרה שבה כיהן עשרים שנה עד פטירתו בכ"ט בניסן ה'ת"ל.
וכבואו לוורמס נפגעה אשתו דובריש במחלה כואבת וממושכת שכללה אותה למיטה למעלה מ-10 שנים עד שנפטרה בי"א באדר ה'תכ"ב (1662).
במהלך כהונתו קבע מספר הלכות ותקנות, שתועדו בידי יוזפא שמש בספר 'מנהגים דק"ק וורמיישא':
רשם את פרטי פרעות ת"ח-ת"ט בממורבוך, והורה להזכיר את נשמות הנספים יחד עם הזכרת הנספים במסעי הצלב בעת הזכרת נשמות.
הוצאת ספר התורה והכנסתו לארון הקודש לא תתבצע על ידי החזן אלא תימכר לכל המרבה במחיר, כמקובל בקהילות אחרות.
כאשר אין כהן בבית הכנסת אין לקרוא ללוי במקומו.
היה מקובל שיש טלית מיוחדת לתפילת יום טוב ושמש הקהילה מביא אותה לשליח הציבור העומד להתחיל בתפילת שחרית.
רבי שמשון קבע שיש להקדים את הבאת הטלית לפני ברכת "ברוך שאמר", כדי שלא להפסיק בברכת הטלית בין פסוקי דזמרה לבין "ברכו".
בחתונה, הקניין בין החתן לכלה לא יתבצע תחת החופה אלא לפניה.
כמה עשרות מתשובותיו התפרסמו בשו"ת "חוט השני", פרנקפורט, תל"ט 1679. ספר זה, שיצא לאור על ידי בנו הרב יאיר בכרך, מאגד תשובות של שלושה דורות: הסב, הרב שמואל בכרך (סימנים א-מט), הבן, הרב משה שמשון (סימנים נ-צו), והנכד, הרב יאיר חיים (סי' יט, צז.
כמה סימנים כוללים התכתבות בין הבן לנכד).
חלק מתשובותיו חתומות בכינוי "הקש"ב", הקטן שמשון בכרך.
שמן המאור - דרשות על חמשת חומשי התורה.
כתב היד השתמר בשני כרכים והגיע לישראל (אחד מהם היה בבעלותו של הרב יוסף בוקסבוים), אך טרם נדפס במלואו.
הקדמתו הודפסה בסוף שו"ת חוות יאיר, שם המחבר סוקר את תולדותיו.
קטעים נוספים מפרשת חיי שרה ופרשת תולדות נדפסו בכתב העת "מוריה" (קיז ושלט).
קול שירים - פירוש על פרק קיט בתהלים ("תמניא אפי").
התחיל לחברו בהיותו רב בגיידינג, בגיל 24, וכל פסוק התפרש בשלושה אופנים: דרש, ביאור ורמז.
הפירוש הגיע לאות מ' ולא הושלם.
'"אבן הראשה"' על פסקי הרא"ש.
התחיל לכתבו בהיותו רב בלייפניק והשלים שתים עשרה מסכתות.
'"שבילי פרדס"' - תקציר בחרוזים על פסקי השולחן ערוך (חלקים אורח חיים, יורה דעה ואבן העזר), מחולק לשבעה "שערים" כך שניתן יהיה לחזור בקצרה על הספר מדי שבוע.
המחבר הספיק חמישה שערים בלבד מתוך השבעה.
חידושים על שולחן ערוך חושן משפט, אבן העזר ויורה דעה, בכת"י שנמצא בספריה הלאומית.
פיוטים, נמצאים בכתב יד בספריה הלאומית.
הרב משה שמשון הרבה לכתוב פיוטים לרגל אירועים משפחתיים וימי מלחמה והצלה שהיו בקהילות בהן התגורר, כפי שמתאר בנו הרב יאיר חיים (שו"ת חוות יאיר סימן רלח):
"יש בידי כרך גדול למראה מתחינות וידויים וסליחות שיסד אדוני אבי הגאון ז"ל בעת צרות ציבור וגאולתם במקומות שהיה משכן כבודו שם...
ופן ח"ו יאבדו מן העולם וישתקעו אמרתי להדפיס קצתן.
ובאשר המחברם היה מופלג בתורה ובחסידות, וחיברם לאהבת עוז ותוקף חיבתו לה', מובטח אני שהאומרם לפרקים קבועים לא יצאו ריקם, הן לעורר בקרבו רוח טהרה ודעת ויראת ה', הן שיהיו לרצון לפני בעל הרצון המוחלט יתברך שמו אשר ימלא משאלות המבקש ויתן לו כלבבו".
כאמור, כתב יד עם פיוטיו שמור בספריה הלאומית.
בשנת ת"ד חיבר פיוט לשמחת תורה, שתוכנו הודיה לה' על הצלת קהילת לייפניק מפרעות.
באייר תי"ב חיבר פיוט מיוחד לרגל נסיגת צבא ספרד מהאזור (נדפס בסוף שו"ת חוות יאיר).
"תחינה אשר יסדתי לאומרה אחר הרעש שעבר על קהילת קודש לייפניק בחודש תמוז תג"ל [=ת"ג לפרט] שנכבשה העיר מעם שווידן...
ולכל בני ישראל לא יחרץ וגו', וטוב להזכיר חסדי ה' שנה בשנה".
"שני סליחות ופזמון שחברתי על הצלת ק' לייפניק וקבעתים לומר אחד בי"ז בתמוז ואחד באשמורה בערב ראש השנה ובאו בדפוס מלבד הפזמון אשר לא נדפס".
"סליחות אלו יסדתי על כבישת קהילת ברודא מעם מנש פעלדר בשנת הנישואין שלי ח' אלול שפ"ו, דאתרחיש ניסא, שהיה השונא מבקש עשרת אלפים פדיון נפשות היהודים, וג' ימים אחר כך רדפו אחריו חיל הקיסר, הוא שר הצבא וולרטיין, והוכרח לברוח מן המקום ולקח עמו שני מנהיגי הקהילה תפוסים למשכון ...
ואחד מהן היה הקצין חמי ז"ל".
תיאור כיבוש העיר פראג בסוף מלחמת שלשים השנים בשנת 1648. "ביום א', ד' למנחם תח"ל [=ת"ח לפרט] באשמורת הבוקר...
ובראשם שרי הצבא קינגסמרק וקאפא...
ורבים הפצירו בי שאייסד סליחות על המאורע הנ"ל וכן עשיתי...
אבל האב"ד דק' פראג אמר לי שרצונו לייסד בעצמו סליחות".
פיוט לשבת לכבוד אשתו: "זמר יסדתי שנת שפ"ט לקבלת שבת...
תקנתיו לכבוד אשתי שתנגן אותו בכלי זמר".
"חרוזות אלו יסדתי לכבוד אהובי בני י"ח [יאיר חיים] כשנפרד משלחני לשלום".
בספרו 'שמן המאור' (פרשת יתרו, מובא בשו"ת חוות יאיר סימן קכה) ביקר בחריפות בלשון מחורזת את שיטת הפלפול שנהגה בתקופתו:
"לפנים בישראל היו מרבין ישיבות בכל הקהילות קדושות, נאספות שמה כל העדרים, כיתות בחורים, ותלמידיהם ונערים...
והן מחדדין זה לזה בהלכה, שמורה בכל וערוכה, עד שהוסיפו חכמה וחריפות, מגדיים נעשו תיישים בעלי קרניים, מנגחים צפונה וימה, מבארים כל תעלומה...
אבל חדשים מקרוב באו, לערך מאה שנים, לא פנו עוד ללמוד תורת אמת אלא שמו עיקר מגמתם ומחשבתן להעמיק בחריפות, וקצתם אמרו חילוקים מזויפות, לסרס ההלכה בשיטות מחולפות, לומר: המקשן לא הבין התרצן, והתרצן לא עמד על דעת המקשין...
יצעקו זה מול זה קול ברמה, עד אשר לא נשאר בו נשמה, אף כי גם שניהם כוונת דבריהם מהם נעלמה...
ואפילו דבר עצמו אינו משכיל, ולא בדעת ידבר אלא כסכל ומשוגע, מוציא רע כמנוגע, לא פגע ולא נגע...
והכל שוא ותהו, אבני בהו, דברי שקר בלי שורש ועיקר...
ולדעתי היה זה סיבה אבדון והריגת אלפים ורבבות מישראל".
חלק מצוואתו נדפס בסוף שו"ת חוות יאיר (דפוס ראשון, פרנקפורט תנ"ט, דף רעג-רעד).
בצוואתו הקציב תשלום לעשרה תלמידי חכמים, ביניהם בנו, שילמדו בחבורה במשך שנה אחרי פטירתו.
אף ביקש מבנו לכתוב פיוט תפילה על נשמתו, שיוקרא ליד קברו מדי ערב ראש חודש.
על פי צוואתו, ארונו נעשה מקרשי הסוכה שישב בה.
ביקש שבנו, רבי יאיר חיים בכרך, יתמנה לרב אחריו, אולם המינוי לא יצא לפועל, כנראה עקב תקנה מקומית שתושב המקום לא יתמנה לרב העיר.
אשתו הראשונה, דאבריש, "הייתה נוהגת ביראת השם ובדרכי המצוות ובענוה יתירה ומידות טובות כל ימיה"
היא ילדה בן אחד, הרב יאיר חיים בכרך, וארבע בנות.
פיגלא, נישאה לר' שלמה זלמן שהולהוב הלוי, דיין בפראג (נספה בשריפת בתי היהודים בפראג בשנת תמ"ט).
הענדלא, נישאה לר' אשר אנשיל בן ר' שמעון וולף אופנהיים (מחבר הספר "נחלת בני שמעון").
לאה, נישאה לר' משה פיליבשבורג, גבאי צדקה בוורמס (נפטרה כ"ד בטבת ה'תס"ג).
הערכתו הרבה לבנו הרב יאיר משתקפת במכתבו אליו (שו"ת חוט השני סימן צ): "שלום וברכה וכל טוב ככה לאהובי בני יחידי, צמידי ורדידי, פארי וכבודי, הדרי והודי, האלוף המרומם בשם ותהילה, עולה למעלה, אב"ד ור"מ, כמוהר"ר חיים שיחיה".
לאחר מות אשתו (י"א באדר ה'תכ"ב, 1662) נשא (ד' בחשוון ה'תכ"ג, 1662) את אשתו השנייה פייגא בתו של הקצין ר' יונה דישוויץ מנארול, אלמנת הרב משה ירמיה הכהן מנרול, רבה של מץ, ואמו של ר' טוביה כהן.
היא נפטרה במגפה כעבור שלוש שנים, בו' באב ה'תכ"ו (1666).
ככל הנראה נשא אישה שלישית כעבור כחצי שנה.
משה תלם (31 ביולי 1937 – ינואר 2026) היה פרופסור חבר בבית הספר לחינוך ע"ש חיים וג'ואן קונסטנטינר באוניברסיטת תל אביב, וראש המגמה למינהל החינוך בבית הספר לחינוך.
משה תלם נולד לבלהה וזלמן במושבה מגדיאל בשנת 1937. למד לתואר ראשון, תואר שני ודוקטורט (במדעי המדינה) בפקולטה למדעי החברה באוניברסיטה העברית בירושלים.
בשנת 1964 הקים את התשתית הניהולית של הפקולטה למדעי החברה באוניברסיטת תל אביב, וכיהן כמזכיר הפקולטה.
בשנת 1967 הקים וניהל את המרכז למירשם (לימים "אגף רישום ומינהל תלמידים").
כמו כן, בשנים 1974—1975 ניהל את יחידת עיבוד הנתונים האוטומטי (ענ"א) ואת היחידה לארגון ושיטות (או"ש) של האוניברסיטה.
בשנת 1986 הקים את התשתית הניהולית לתוכנית ה-Overseas Program בניו יורק של אוניברסיטת תל אביב.
בשנת 1980 הצטרף תלם לסגל האקדמי של בית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב.
באותה התקופה, היה מעורב בתחום של המינהל הפדגוגי בבתי הספר במערכת החינוך בישראל: בשנת 1985, עמד בראש צוות שהכין את תוכנית האב למחשוב המינהל הפדגוגי הבית ספרי (מנב"ס) בבתי הספר במערכת החינוך בישראל.
עד שנת 1987, במסגרת המכון לאמצעי הוראה, שימש משה תלם יועץ אקדמי ומנהל הפרויקט למיסוד והטמעת המנב"ס בבתי הספר במערכת החינוך בישראל.
בשנת 1990 עבד עבור ארגון הג'וינט ישראל בפיתוח סביבת חינוך חדשה (סח"ח) אשר אומצה על ידי אגף שח"ר במשרד החינוך והתרבות בהמשך.
כמו כן, בשנים 1982—1994 שימש יועץ אקדמי למגמה לטכנולוגיית מידע (טכ"מ) במשרד החינוך, אשר הטמיעה לימודי מגמת מחשבים בבתי ספר תיכוניים.
נפטר בינואר 2026. הותיר אחריו אישה, דינה, ושני ילדים.
במהלך הקריירה האקדמית שלו, התמחה תלם בתחומים של מערכות מידע ניהולי, ניתוח מערכות, ארגון ומינהל, מינהל חינוך ממוחשב, מינהל בית ספרי ממוחשב ומערכות תומכות החלטה בחינוך.
מנב"ס: מינהל פדגוגי בית ספרי בעידן טכנולוגיית המידע.
קדימה-צורן: רכס, פרויקטים חינוכיים בע"מ.
טכנולוגיית מידע ופדגוגיה בבית הספר: תיאוריה ופרקטיקה.
תלם באוניברסיטת תל אביב אתגרים והגשמתם: זיכרונות והגיגים 1980-1964. הרצליה: הוד-עמי.
מינהל פדגוגי ממוחשב למערכת החינוך בישראל - סקר צרכים והמלצות.
תל אביב: המכון לאמצעי הוראה.
תל אביב: גומא ספרי מדע ומחקר.
מחשבים וסיכונים: בקרה וביקורת מערכות ממוחשבות.
משה שמעוני (נולד ב-9 בדצמבר 1968) הוא עורך דין ואיש ניהול ישראלי המשמש כיו"ר דירקטוריון רכבת ישראל.
קודם לכן שימש כמנכ"ל משרד הדתות ובתפקידים ניהוליים אחרים.
בשנים 1986–1990 שירת שירות מלא בחיל המודיעין.
את השכלתו האקדמית עשה בשנים 1995–1998 במכללת שערי משפט, ב-2000 הוסמך כעורך דין (התמחות במקרקעין).
תוך כדי לימודיו שימש כיועץ בכיר למנכ"ל משרד הפנים (1993–1999) ונציגו ברשות לפיתוח ירושלים (1997–1999).
בהמשך שימש גם כעוזר בכיר למנכ"ל משרד התשתיות הלאומיות (1999–2011) ונציג שר התשתיות ברשות לפיתוח הנגב והגליל (1999–2001) וכנציג שר העבודה בבית הדין האזורי לעבודה (1998–2001).
ב-2001 מונה למנכ"ל משרד הדתות תחת השר אשר אוחנה ושימש בתפקיד עד לפירוק המשרד ב-2003. תחת ניהולו הקים המשרד 150 מקוואות ושיפץ 200 אחרים שנפסלו.
ב-2004 החל לנהל את עיריית בני ברק ושימש שם גם כיועץ ממשפטי בתחומי תכנון, בנייה ומקרקעין לראש העירייה ישכר פרנקנטהל.
ב-2007 החל לשמש כמנכ"ל התאחדות האיכרים בישראל.
במסגרת זו ניהל את בית הספר התיכון החקלאי פרדס חנה עד ל-2011.
ב-2012 היה ממקימי הקמפוס החרדי - הקריה האקדמית אונו, עם ההקמה מונה למנכ"ל.
ב-2014 מונה למנכ"ל הקריה בירושלים וב-2016 מונה ליו"ר הקריה האקדמית ירושלים (כללי).
בין תפקידיו במקום פיקח על הטמעת מכללת לנדר בקריה.
ב-2015 מונה לבקשת אריה דרעי ליו"ר מועצת שירות התעסוקה, תפקיד אותו מילא עד 2017..
ב-2018 החל לשמש כיו"ר החברה לשירותי איכות הסביבה תפקיד אותו מילא עד למינויו כיו"ר הרכבת.
תחת ניהולו התקבלה ההחלטה להפרטת החברה והנפקתה בבורסה.
ב-2020 מונה על ידי שרת התחבורה מירי רגב ליו"ר רכבת ישראל.
הדירקטוריון בראשותו אישר תוכנית חומש בעלות כוללת של כ-48 מיליארד ש"ח.
בין המטרות שהוצבו: מסילה רביעית באיילון, הכפלת מסילות בחיפה, הקמת מרכזים מסחריים בתחנות רכבת ועוד.
בתקופתו בראשות הדירקטוריון עזב את תפקיד המנכ"ל מיכה מייקסנר, לאחר דיווחים על משבר ביחסיו עם שמעוני.
החליף אותו משה זנה שכיהן כמנכ"ל שנתיים וחצי והתפטר באוגוסט 2025..
באוגוסט 2025 אירעה תקלה חמורה ברכבת, רכבת משא שנסעה מאשדוד לחיפה פגעה בתשתיות חשמול וגרמה לנזק שעלות תיקונו הישירה הוערכה בעשרות מיליוני שקלים, ונפגעה משמעותית רוב תנועת הרכבות בארץ למשך כשבועיים.
לאחר האירוע שמעוני כינס מסיבת עיתונאים בה הביע התנצלות.
שמעוני היה חבר בדירקטריונים רבים, בחלקם בשל תפקידו כמנכ"ל התאחדות האיכרים.
2007–2011 חבר בוועדת ההחכרות וההשכרות של מינהל מקרקעי ישראל.
2007–2011 דירקטור ב"עמיר" – חברה המשווקת ומשקיעה בחקלאות.
2007–2011 חבר בוועדות הכספים והסיעוד במועצת הביטוח הלאומי.
2007–2011 חבר האספה הכללית ויו"ר ועדת הביקורת הקריה האקדמית קריית אונו.
2007–2011 חבר המועצה לשימור אתרים ומורשת ישראל.
2007–2011 חבר המוסד לבטיחות ולגיהות.
2007–2011 חבר בוועדת הקרקעות העליונה.
2007–2011 חבר האספה הכללית ויו"ר ועדת העבודה בהתאחדות חקלאי ישראל.
2007–2011 יו"ר משותף לקרן הפנסיה לחקלאים במסגרת קרנות ההסדר עם משרד האוצר.
2007–2011 מנכ"ל בלשכת הארגונים הכלכליים כנציג המגזר החקלאי.
2015–2020 חבר הנהלת הקונגרס היהודי העולמי
2017 – דירקטור בחברת "אאורה השקעות".
2025 - הווה: דירקטור חיצוני בוואליו קפיטל.
נשוי לחני, בתם של עזרא ועדינה בר שלום, נכדתו הבכורה של הרב עובדיה יוסף.
בתו נישאה לבנו של הרב משה יוסף.
משה בן מרדכי שִׁנְדוּךְ (נפטר בסביבות 1744) היה נשיא (ה"צארף באשי") קהילת בגדד בשנות השלושים והארבעים של המאה ה-18 וגזבר השליט.
נולד למרדכי בן אברהם בן ששון בן אברהם בן ששון.
שנדוך הוא הנשיא הראשון הידוע לנו בבגדד, והחוקר בן יעקב משער כי גם מרדכי, אביו של משה, כיהן כנשיא והאחרון קיבל זאת ממנו בירושה.
מוצא משפחתו היה כנראה מפרס, שכן היא כונתה בתואר "עג'מי".
הקדיש יחד עם הגביר נסים גבאי ארון קודש לבית הכנסת שליד קבר עזרא הסופר, וכן בנו השניים "מעון" (כנראה מעין מרכז קהילתי) לצד קבר זה.
כמו כן, תרמו להוצאת ספר "נתיבות שלום" (קושטאנדינה תק"ב) לרבי עזרא הבבלי.
החזיק מספר רב של מלומדים יהודיים בעיר.
בשנת ה'תק"ג (1743) הלשינו עליו בפני המושל אחמד פאשא, ונגזר דינו למוות.
יהודי בגדד פדו אותו תמורת 200 "כיסים", וכן נאלץ שנדוך לוותר לפחה על חוב של 700 שק, כדי שיבטל את פסק הדין.
פאשא שלח אותו לעיר חילה כדי שירכוש מזונות לטובת בגדד, והוא נשאר בה כחודש.
בהמשך אותה השנה היו רבני העיר בין ההרוגים באסון שאירע בבגדד, ושנדוך שלח איגרת לרפאל שלמה לניאדו מארם צובה, בבקשה שיבחר מרבני עירו שישמש כרב בבגדד.
בעקבות קריאה זו הגיע לעיר צדקה חוצין (הראשון), שכיהן כרב בעיר כשלושים שנה.
אחיו, יחזקאל בן מרדכי שנדוך ירש אותו בתפקיד הנשיא וכיהן במשרה מספר חדשים.
נכדו היה רבי ששון מרדכי משה.
משהד היא מועצה מקומית במחוז הצפון בישראל.
היא הוכרזה כמועצה מקומית בשנת 1960.
העיר משהד הוקמה על חורבות העיר המקראית גת חפר, אשר על פי המוזכר בספר מלכים ב, י"ד, הייתה עירו של יונה הנביא.
קבר יונה הנביא מצוי כיום במתחם מסגד א-נבּי יונַס.
הכפר נזכר במפקד האוכלוסין העות'מאני של שנת 1596 בשם "משהד יוניס", ונכלל בנפת טבריה, סנג'ק צפת.
בכפר נמנו 31 משקי בית ו-6 רווקים, כולם מוסלמים.
הם שילמו מס קבוע של 20% על תוצרת חקלאית, הכוללת חיטה ושעורה, עצי פרי, גינות ירק, מטעים וכן על עיזים ו/או כוורות; סך הכל 865 אקצ'ה.
השם "משהד" נזכר גם בחיבור "שבילי דירושלים" המיוחס ליצחק חילו (המאה ה-14), אולם לפי מספר חוקרים מדובר בזיוף מהמאה ה-18.
זאב וילנאי כתב ב"מדריך הגליל", משנת 1954, כי קברו של הנביא יונה באתר ידוע מהמאה ה-4. בימי הביניים היו יהודים רבים מבקרים בו ומשתטחים על קברו.
הנוסע רבי פתחיה מרגנסבורג בקר במקום בשנת 1180 וכתב על שומר הקבר: .
קיימות מספר דעות לגבי מקור שמו של היישוב משהד:
משהד מלשון שהיד (עברית=קדוש) ובו קברו את הלוחמים (השהידים) שנפלו בקרב קרני חיטין בין כוחות הצבא של סלאח א-דין לבין הצלבנים בשנת 1187.
משהד מילה בערבית שפרושה סצנה או תצפית, ומנקודה זו צפה סלאח א-דין בקרב קרני חטין.
הכפר נקרא "משהד", מהמילה "שהיד" – שמובנה קדוש – על שם קברו הקדוש של יונה.
בקרבתו חורבה בשם חירבת א-זרע – מקומה של גת-חפר המקראית.
במאה ה-16, הכפר נזכר בשם "משהד יוניס" במפקד האוכלוסין העות'מאני.
מַשְׁהַד (, מילולית: "מקום הקרבה", קרוב למילה הערבית "שהיד") היא העיר השנייה בגודלה באיראן ובירת הפרובינציה ח'וראסאן רזאווי שבצפון-מזרח המדינה.
העיר ממוקמת כ-736 ק"מ מזרחית לבירה טהראן וכ-210 ק"מ דרום-מזרחית לאשגבאט בירת טורקמניסטן.
גובהה 995 מטרים מעל פני הים.
העיר קדושה לשיעים בשל מקדש האימאם א-רידא, שם נמצא קברו של האימאם השמיני עלי א-רידא (בפרסית נהגה שמו לעיתים קרובות אֵמאם רֵזה).
מיליוני מאמינים שיעים פוקדים את הקבר מדי שנה.
העיר ידועה גם כעירו של פירדוסי, המשורר האיראני שכתב את שאהנאמה, שנחשב לאפוס הלאומי של איראן, וקברו נמצא סמוך לעיר.
משהד שכנה על דרך המשי שהובילה מהמזרח הרחוק לאירופה.
מאז המאה ה-15 היא הייתה לאחת הערים החשובות בפרס.
בשנת 1935 קבוצה של מורדים איסלאמיסטים התבצרו במקדש האימאם א-רידא במחאה נגד מדיניותו החילונית של השאה רזא ח'אן.
העיר ידועה גם כמקום הולדתו של המנהיג העליון של איראן האייתוללה עלי ח'אמנאי ונשיא איראן השמיני איבראהים ראיסי.
לצד זאת היא גם מקורה של הקהילה היהודית "אנוסי משהד", שחבריה היו אנוסים לחיות כמוסלמים במשך 120 שנה, אך המשיכו לשמור על יהדותם בסתר.
בית הכנסת של אנוסי משהד בתל אביב נמצא בקצה המזרחי של נווה צדק - בשנת 1943 נקנה הבניין על ידי נציגי קהילת משהד אשר שיפצה והפכה אותו לבית כנסת מרכזי.
במהלך מבצע עם כלביא תקף חיל האוויר מטוס תדלוק בעיר במרחק של 2,300 קילומטרים מישראל.
ההפגנות באיראן (2025–2026) שפרצו בשני גלים על רקע המשבר הכלכלי במדינה הגיעו גם אל העיר משהד.
התנועה המחאתית חסרת הנהגה מרכזית, אך משכה אליה כוחות מלוכניים ומתנגדי משטר, בראשם עומד רזא פאהלווי, בנו של השאה שהודח בשנת 1979. ההפגנות מדוכאות בברוטליות בידי מנגנוני הביטחון ובהם משמרות המהפכה, הבסיג' והמשטרה.
משהד היא מרכז חקלאות, מסחר ותחבורה, ופועלת בה תעשיית ייצור הרכב השנייה בגודלה באיראן.
עם הענפים החשובים בכלכלתה נמנים פירות יבשים, אגוזים, זעפרן, ממתקים, אבנים יקרות כמו טורקיז, תכשיטי כסף וזהב, בשמים, מזכרות דתיות, מעילים ושטיחים.
העיר משמשת גם מוקד לתיירות מין של גברים שיעים מעיראק ולבנון, המגיעים אליה לשם "נישואין זמניים" ("מותעה") עם נשים מקומיות.
נמל התעופה הבין-לאומי משהד-שהיד האשמי-נז'אד נבנה בשנת 1955 והוא משרת את תושבי העיר והמבקרים בה.
הוא נמל התעופה השני בגודלו באיראן אחרי נמל התעופה בטהראן.
על פי מפקד האוכלוסין האחרון של איראן, שנערך בשנת 2016, בעיר מתגוררים מעל שלושה מיליון בני אדם, רובם המכריע פרסים.
קבוצות אתניות אחרות הם כורדים וטורקמנים שהיגרו רובם לעיר מהמחוז הסמוך של צפון ח'וראסאן.
בעיר קיימת גם קהילה משמעותית של תושבים ממוצא ערבי שנטמעו בתרבות הפרסית וכבר אינם מדברים ערבית, אך שמרו על מאפיינים ייחודיים מסוימים מן התרבות הערבית בתחום הקולינריה ובמנהגי הדת.
בעיר מתגוררים גם מהגרים מאפגניסטן, עיראק ופקיסטן.
מַשּׂוּאוֹת יִצְחָק הוא מושב שיתופי דתי, בתחום מועצה אזורית שפיר שבשפלת החוף בואכה אשקלון.
תחילתו בקיבוץ הדתי משואות יצחק בגוש עציון שנחרב במלחמת העצמאות.
בפברואר 2010 חזר המושב לתנועת הקיבוץ הדתי.
קיבוץ משואות יצחק הוקם באוגוסט 1945 בגוש עציון, על ידי גרעין נוער 'בני עקיבא' ילידי צ'כוסלובקיה והונגריה שקיבל הכשרה של שנה בטירת צבי ולאחר מכן חיכה להתיישבות בכפר הרא"ה ובגת רימון.
בסוף אוקטובר 1945 התקיים טקס בו נקרא הקיבוץ ע"ש הרב יצחק אייזיק הלוי הרצוג, שהיה הרב הראשי לישראל.
במלחמת העצמאות נכבש המקום בידי הלגיון הירדני.
תושבי הגוש שנותרו בחיים, ובהם חברי משואות יצחק, נשבו על ידי חיילי הלגיון והועברו לירדן, שם שהו כ-9 חודשים.
הקמת משואות יצחק באזור שפיר
בשובם של חברי משואות יצחק מהשבי בשנת ה'תש"ט - 1949, הם עלו להתיישבות, בשנית, על אדמות הכפר הערבי אלסוואפיר אלע'רביה שחרב ב-1948. אנשי משואות יצחק, ביחד עם חיילים דתיים בחטיבת גבעתי, הקימו את היישוב באוהלים סביב מבנה בית הספר שנותר מהכפר סוואפיר.
טקס העלייה על הקרקע התקיים באוגוסט 1949. תוכנית הקבע של הקיבוץ נערכה על ידי האדריכל והאמן הדתי מאיר בן אורי.
בעת הקמת הבתים הוחלט על לינת הילדים ליד ההורים, תוך ביטול הלינה המשותפת והקמת פינת בישול בכל דירה.
בשנת 1952 הוחלט על ידי חברי הקיבוץ לפרק לגמרי את הקיבוץ ולהפוך למושב שיתופי.
בינואר 1961 נחנך במקום בית כנסת לזכרו של הרב הרצוג.
בעבר הרחוק שכנו באזור זה הפלשתים.
גבול ארצם נגע בגבול נחלת יהודה.
בסביבה זו חי וניבא מיכה המורשתי, "עברי לכם יושבת שפיר" (מיכה א', י"א).
במלחמת העצמאות שימש האזור הזה בסיס קדמי של חזית הדרום.
בשנת תשי"ב (1952) הפך היישוב להיות מושב שיתופי, המסונף לאיגוד המושבים של הפועל המזרחי, כעת שיוכו הארגוני הוא לקיבוץ הדתי.
בשנותיו הראשונות התפרנס המושב מענפי פלחה, פרדס, רפת ולול.
המושב הוביל בהכנסת חידושים בחקלאות, כולל מדגרה חדשנית, מכון תערובת וגידול עגבניות בחממות.
מקורות הפרנסה הם תעשייה וחקלאות.
התעשייה החלה בשנת 1985 כשחוסלו שני ענפים גדולים: גידול מלונים ופרדס.
בתעשייה: מפעל "עלבד משואות יצחק" (מגבונים לחים ומוצרי בד לא ארוג), מסגריה, משואה בכפר (אולם שמחות), פלוריש (תוספי מזון וויטמינים), חנות מחשבים ותקשורת - מ.ת.מ, מוסך, מסגור תמונות, מרכז מזון, קוסמטיקה, סטודיו לקרמיקה - קל וחומר.
בחקלאות: גידולי שדה (דגנים), רפת, מדגרה, לולים ומטעים.
ענפי שירות למשק: חשמליה, מכבסה, צרכניה, ספריה, בינוי והחזקה, אינסטלציה, מרפאה, תקשורת טלפונים, גן נוי, הנהלת חשבונות, מרכז "מפגשים" המקיים פעילויות תרבות ופנאי לדור הוותיקים, חנות יד שנייה - "במחשבה שנייה"