tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במתקפה יורטו 18 כטב"מים, 2 טילי שיוט וטיל בליסטי חוף-ים שיצאו משטח בשליטת החות'ים.
בהודעה שיצאה מטעם פיקוד מרכז של צבא ארצות הברית נאמר כי מדובר במתקפה הגדולה ביותר של החות'ים מאז תחילת העימותים, וה-26 בסך הכול.
ב-12 בינואר, בלילה שבין חמישי לשישי, פתחו צבאות ארצות הברית ובריטניה במהלך צבאי התקפי נגד החות'ים בתקיפה של עשרות מטרות בבירה צנעא, כולל שדה התעופה, וכן בחודיידה ובערים נוספות, בתגובה למתקפות החות'יות על נתיבי השיט בים האדום.
ב-22 בינואר 2024, פתחו ארצות הברית ובריטניה במבצע קשת פוסידון, מתקפה נגד מטרות חות'יות בתימן, בתגובה להמשך התקיפות על הספינות והאיום על נתיבי השייט בים האדום.
המתקפה כללה תקיפה משולבת במספר ערים ברחבי תימן, בעיקר על הערים צנעא ואל-חודיידה.
לאחר העסקה הראשונה לשחרור החטופים, חזרה ישראל לשולחן המשא ומתן לשחרור יתר החטופים בלחץ ארצות הברית.
בחודש מאי 2024 התקרבו הצדדים לחתימה על מה שבתחילה פורסם כ"מתווה נתניהו" ומאוחר יותר כ"מתווה ביידן", אולם בסופו של דבר לא חתמו על ההסכם.
היו מי שהאשימו את ישראל, אולם ארצות הברית תמכה בעמדת ישראל כי האשמה מוטלת על חמאס.
בדצמבר 2024, עוד קודם כניסתו לתפקידו, שיגר דונלד טראמפ איום לעבר החמאס: "אם בני הערובה לא ישוחררו לפני ה-20 בינואר 2025, התאריך שבו אכנס בגאווה לתפקידי כנשיא ארצות הברית, ייפתח הגיהנום במזרח התיכון, עבור אלו האחראים שביצעו את הזוועות הללו נגד האנושות".
ערב החתימה על הסכם חמאס–ישראל (ינואר 2025), איים טראמפ שוב על חמאס, אם העסקה לא תיחתם: "אם היא לא תקרה הם יחוו צרות שהם לא חוו מעולם".
ביום שישי, 17 בינואר 2025, דן הקבינט המדיני-ביטחוני בהסכם והמליץ לממשלה לאשר אותו.
מזכיר המדינה של ארצות הברית אנתוני בלינקן ודובר המועצה לביטחון לאומי ג'ון קירבי אישרו כי העסקה זהה להצעה שהונחה ב-27 במאי אולם סורבה על ידי חמאס, וטענו כי המשך הלחץ הצבאי שהפעילה ישראל ובידוד חמאס מאיראן וחזבאללה הם ששינו את עמדתו.
ב-4 בפברואר 2025 דונלד טראמפ הורה למשרד האוצר להטיל "לחץ כלכלי מקסימלי" על איראן.
ההצהרה הגיעה בזמן שהכלכלה האיראנית הייתה במשבר הכי גדול בהיסטוריית איראן.
החל מ-23 באוקטובר 2023 החלו מיליציות פרו-איראניות בעיראק לתקוף בסיסים אמריקאים בעיראק ובסוריה כחלק מההתנגדות למלחמת חרבות ברזל ולתמיכתה של ארצות הברית בישראל.
אחת מהמליציות, כתאיב חזבאללה, פרסמה בסוף ינואר 2024 כי החליטה "להשעות" את המתקפות שלה נגד כוחות אמריקניים באזור.
בפברואר 2024 החלה ארצות הברית בגל תקיפות נרחב נגד מיליציות פרו איראניות ומטרות המשוייכות למשמרות המהפכה בסוריה ובעיראק.
זאת, חמישה ימים אחרי מתקפת כטב"ם שגרמה למות שלושה חיילים אמריקנים ולפציעתם של עוד כ-40. תקיפת הכטב"ם הייתה הראשונה מפרוץ המלחמה שבה נהרגו חיילים אמריקנים.
ב-8 בנובמבר 2024 הוגש אישום לבית המשפט הפדרלי במנהטן שחשף כי ה-FBI סיכל תוכנית של משמרות המהפכה ו"יחידת המבצעים השחורים" של חזבאללה להתנקש בחייו של הנשיא ה-47 ו-45 של ארצות הברית דונלד טראמפ.
ה-FBI עצר חולייה שלפי אחד מהגורמים בה ב-7 באוקטובר 2024 הם קיבלו את המשימה לעקוב אחרי הנשיא ולהוציא תוכנית להתנקש בו, אחד מהמחבלים בחולייה ברח לאיראן ו-2 אחרים נעצרו.
בנוסף איראני נעצר בחשד שהיה מעורב בניסיון ההתנקשות בדונלד טראמפ ב-13 ביולי.
לאחר מכן נחשף כי איראן ניסתה לחסל בעזרת אותה חולייה את העיתונאית האמריקאית-איראנית מסיח אלינז'אד, החולייה תצפתה על ביתה ותכננה לחסל אותה אך המחבלים נעצרו לפני שהתוכנית יצאה לדרך.
ב-4 בפברואר 2025 הכריז נשיא ארצות הברית דונלד טראמפ על כוונתו לפנות את רצועת עזה מתושביה ולהחיל בה שלטון אמריקאי שיתמקד בשיקומה.
ההצעה התקבלה בחיוב על ידי ראש ממשלת ישראל בנימין נתניהו ושאר חברי הממשלה, אך עוררה גל של גינויים מצד מנהיגים ברחבי העולם, כולל מדינות אליהן חלק מהפלסטינים היו אמורים להתפנות.
ארצ'ילד רואן היה פוליטיקאי אמריקאי מטנסי, איש המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, שכיהן כמושל טנסי השני בשנים 1801–1803.
ארצ'יבלד רואן נולד ב-1759 או ב-1760 בעיירה דרי שבפרובינציית פנסילבניה, כבנם של אנדרו ומרגרט (לבית ווקר) רואן.
אביו שנולד באירלנד, היה אחד מארבעת בניו של ארצ'יבלד גילברט רואן, סקוטי שהוענקה לו קרקע באירלנד בתמורה לשירותו בצבא הבריטי, וכל בניו היגרו לאמריקה.
הוריו של ארצ'יבלד רואן הצעיר נפטרו כשהיה בן שמונה, והוא גדל אצל דודו, ג'ון רואן, כומר פרסביטריאני שדאג לחינוכו.
במלחמת העצמאות של ארצות הברית שירת רואן בצבא הקונטיננטלי במיליציה של מחוז לנקסטר (הפלוגה החמישית, הגדוד התשיעי של מתנדבי פנסילבניה).
הוא השתתף בחציית הדלאוור בפיקודו של ג'ורג' וושינגטון ובקרב טרנטון בדצמבר 1776. הוא גם נכח בכניעתו של הגנרל צ'ארלס קורנווליס בסיום המצור על יורקטאון ב-1781. בשנות ה-80 התיישב רואן בקרבת לקסינגטון, וירג'יניה, שם הוא למד ובהמשך לימוד באקדמיית ליברלטי הול, מוסד אקדמי שקדם לאוניברסיטת וושינגטון ולי.
ב-1788 הוא נשא לאישה את אן קמפבל, אחותם של הקולונל ארתור קמפבל ושל השופט דייוויד קמפבל, דודתו של מושל וירג'יניה דייוויד קמפבל, ודודתו הגדולה של מושל טנסי ויליאם קמפבל.
זמן קצר לאחר מכן הוא עבר לג'ונסבורו שבטנסי, אז עדיין חלק מקרוליינה הצפונית, שם הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק במקצוע.
ב-1790, כאשר הוקמה הטריטוריה הדרום-מערבית, מינה מושל הטריטוריה ויליאם בלאונט את רואן כתובע וכפרקליט של מחוז גרין, ובהמשך כתובע הכללי למחוז וושינגטון.
ב-1796 הוא ייצג את מחוז ג'פרסון בוועידת החוקה של טנסי, שנכתבה באותה שנה ונכנסה לתוקף כאשר הייתה טנסי למדינה בארצות הברית.
מאוחר יותר באותה שנה הוא היה לאחד משלושת השופטים של בית המשפט הגבוה לצדק, הערכאה הגבוהה ביותר אז על פי חוקת המדינה החדשה.
בחוקת טנסי הייתה אז הגבלת כהונה למושלי המדינה של שלוש תקופות כהונה של שנתיים כל אחת.
ב-1801 סיים מושל טנסי הראשון ג'ון סווייר את תקופת כהונתו השלישית, ורואן נבחר כמעט פה אחד כיורשו.
בתקופת כהונתו אומץ סמל טנסי (החותם הגדול של המדינה) והמדינה חולקה לשלושה מחוזות בחירה לקונגרס.
רואן גם חתם על חוקים למניעת מעשי מרמה, על חוק שהוציא את מעשי הדו-קרב על מחוץ לחוק, ועל חוק שאסר על הפרעה לטקסים דתיים פומביים.
כמו קודמו בתפקיד, רוב תקופת כהונתו עברה בסכסוכים בין המתיישבים הלבנים לבין האינדיאנים.
רואן תיאם את הצעדים להתחלת סלילת שביל נאצ'ז , לשכנוע מזכיר המלחמה של ארצות הברית הנרי דירבורן לבנות אכסניות ומוצבים צבאיים לאורכו, ולהבטיח פרסים על תפיסתם של שודדים שהטרידו את משתמשי השביל.
הוא גם מינה ועדה שפתרה בהצלחה את סכסוך הגבול עם וירג'יניה.
באוקטובר 1802, חסמה ספרד את הגישה לנמל החיוני בניו אורלינס בעקבות העברת הנמל לצרפת, ורואן, שפעל על פי הוראות מהנשיא תומאס ג'פרסון, הכין את המיליציה של המדינה למקרה של עימות מזוין.
המצב בא לפתרונו עם רכישת לואיזיאנה בשנה שלאחר מכן.
מתוך זעם על כך שאנדרו ג'קסון, שהיה צעיר ממנו בעשרים שנה וחסר ניסיון צבאי, הביס אותו בהתמודדות על הפיקוד על המיליציה של המדינה, פתח סווייר במסע בחירות לתפקיד המושל.
רואן וג'קסון פתחו את מסמכי משרד הקרקעות בנאשוויל לפרסום והאשימו את סווייר בניסיון להכשיל את החקירה בעניין בעת שכיהן כמושל, אך הפופולריות של סווייר הוכחה כבלתי ניתנת לערעור, וביום הבחירות הוא הביס את רואן ביחס של 6,780 מול 4,923 קולות.
לאחר שנוצח בבחירות של 1803, שב רואן לעיסוקו בעריכת דין.
ב-1805 הוא התמודד פעם נוספת מול סווייר בבחירות למשרת המושל, אך הובס ביחס קולות של 10,293 מול 5,795 קולות
ב-1811 נבחר רואן כשופט נודד, וב-1815 הוא היה לשופט בבית המשפט העליון של טנסי, שהחליף את בית המשפט הגבוה כערכאה הגבוהה ביותר במערכת המשפט של המדינה.
בבית משפט זה הוא כיהן עד מותו.
רואן היה פעיל בקידום מוסדות להשכלה גבוהה עד מותו, ושימש כחבר בחבר הנאמנים של בלאונט קולג', שקדם לאוניברסיטת טנסי, של גרינוויל קולג' ושל וושינגטון קולג'.
ארצ'יבלד רואן נפטר במחוז נוקס שבטנסי ב-18 בינואר 1819. הוא נטמן בבית הקברות פלזנט פורסט שבפרגוט שבטנסי.
ב-1918 דאגה המדינה להצבת אנדרטה על קברו, שעד אז היה לא מסומן.
על שמו של רואן קרוי מחוז רואן שבטנסי.
מחוז רואן שבווירג'יניה המערבית קרוי על שם דודנו ספנסר רואן .
אחיינו, ג'ון סלדן רואן, היה מושל ארקנסו.
ארצגבירגסקרייס הוא מחוז במדינת סקסוניה שבגרמניה.
בירת המחוז היא העיר אנאברג-בוכהולץ.
המחוז קרוי על שם הרי העפרה, רכס הרים השוכן לאורך גבול צ'כיה-גרמניה, העשירים בעפרות.
המחוז גובל בין השאר בשטח השיפוט של עיר המחוז קמניץ (מצפון), ובמדינת צ'כיה (מדרום מערב).
"ארצה עלינו" הוא שיר חלוצים שכתב הסופר והמחנך הציוני שמואל נבון בשנת 1928. מילות השיר הותאמו לניגון בתפילת שחרית בין ברכות השחר לבין פסוקי דזמרא: "אשרינו, מה טוב חלקנו ומה נעים גורלנו ומה יפה ירושתנו".
השיר הפך לבין-לאומי, והיה פופולרי בשנות ה-50 וה-60 בביצוע של זמרים אמריקאיים כמו פיט סיגר, ליונל המפטון וניל סדקה.
על בסיס שיר זה נוצר ריקוד הורה.
לפי עדותו של נבון, הוא קיבל את ההשראה לכתיבת השיר בעת שיצא לטיול בעמק יזרעאל ובעת הנסיעה ראה איכרים עובדים בשדות.
לאחר שחזר לבית החינוך בו עבד כמורה, הוא שר לתלמידיו את השיר בלי לספר להם שהוא מחבר השיר.
נבון, שהיה גם עוזרו של חיים נחמן ביאליק, שר אף לו את השיר, וגם אז לא סיפר כי הוא מחברו.
ביאליק התאהב בשיר ובמסיבת "עונג שבת" שהייתה בביתו שר את השיר פעמים רבות.
כתוצאה מכך החלו האנשים לקרוא לשיר "השיר של ביאליק", עד שיום אחד שמע נבון שמכריזים על השיר ברדיו כ"שיר של ביאליק למנגינה עממית", הוא פנה לרדיו וסיפר להם שהוא מחבר השיר.
אספנית וחוקרת הפולקלור היידי, רות רובין, הקליטה את השיר באלבום "שירי עם יהודיים ופלשתינאיים" משנת 1947.
זמר העם האמריקני פיט סיגר, הקליט גרסה של השיר עם להקת 'האורגים', משנת 1950.
אמן הג'אז האמריקני ליונל המפטון הקליט גרסת באנגלית השם "שלום שלום", ללחן השיר, בשנת 1951.
החזן היהודי-ארגנטינאי מקס פורמנסקי ביצע את השיר מתוך האלבום "הדים מישראל" משנת 1958.
מרים אביגל הקליטה את השיר באלבום "מרים אביגל – שירי ילדים" בהוצאת מקולית משנת 1960.
חנה אהרוני, מתוך האלבום "שירים מישראל Cancoes de Israel" משנת 1960.
חבורת הזמר רנננים בעיבודו של יחזקאל בראון, הקליטו את השיר באוגוסט 1963.
הזמר היהודי-אמריקאי ניל סדקה, שר את השיר מתוך מחרוזת המתחילה ב"הבאנו שלום עליכם", בתקליט משנת 1966.
השחקנית והזמרת אתי גרוטס הקליטה את השיר באלבום "כולם קוראים לי בובה" משנת 1966.
צמד הפרברים ביצעו את השיר מתוך מחרוזת "הבאנו שלום עליכם" מהאלבום "הפרברים-בשירי עם ישראלים" משנת 1967.
הזמרת פראן אבני, מהצמד סוזן ופרן, הקליטה את השיר באלבום "שירים ישראליים אהובים 1", משנת 1995.
ארצות הברית היבשתית , כוללת 48 מתוך 50 מדינותיה הגובלות זו בזו במרכז אמריקה הצפונית, בנוסף על מחוז קולומביה.
המונח אינו כולל את שתי המדינות אלסקה והוואי, השוכנות מחוץ לארצות הברית היבשתית, וכן את כל הטריטוריות של ארצות הברית – איי הבתולה של ארצות הברית, איי מריאנה הצפוניים, גואם, סמואה האמריקנית, ופוארטו ריקו.
בפי תושבי אלסקה המונח זוכה מדי פעם לשם "Lower 48" ("48 התחתונות"), ובקרב תושבי הוואי נפוץ השם "The Mainland" ("היבשת").
יש להבדיל מונח זה מ-"Continental United States", הכולל את אלסקה (שכן גם היא שוכנת באמריקה הצפונית) אך לא את הוואי שבאוקיינוס השקט ולא את הטריטוריות שמעבר לים שבים הקריבי.
מרחק המעגל הגדול ביותר בתוך ארצות הברית היבשתית הוא 4,509 קילומטר – מהחוף המזרחי אל החוף המערבי בין פלורידה למדינת וושינגטון.
לעומת זאת, המרחק הגדול ביותר מצפון לדרום בארצות הברית היבשתית הוא 2,660 ק"מ.
השטח הכולל של ארצות הברית היבשתית הוא 8,080,464.3 קילומטר רבוע.
מתוך שטח זה, 7,663,941.7 קמ"ר הם שטחי יבשה – שהם 83.65% מכלל שטח היבשה של ארצות הברית כולה – גודל המשתווה בקירוב לשטחה של אוסטרליה.
רשמית, 416,522.5 קמ"ר מתוך שטח ארצות הברית היבשתית הם שטחי מים, המהווים 62.66% מכלל שטחי המים של ארצות הברית.
לו הייתה ארצות הברית היבשתית מדינה בפני עצמה, היא הייתה מדורגות במקום החמישי בעולם בגודל שטחה אחרי רוסיה, קנדה, סין, וברזיל.
עם זאת, שטחה הכולל של ארצות הברית כולה – כולל אלסקה, הוואי והטריטוריות שמעבר לים – מדורג שלישי בעולם.
ברזיל גדולה ב-431,000 קמ"ר מארצות הברית היבשתית, אך קטנה מארצות הברית כולה (כאשר מחשיבים את אלסקה, הוואי והטריטוריות).
מפקד האוכלוסין של ארצות הברית לשנת 2020 קבע כי בארצות הברית היבשתית התגוררו 328,571,074 בני אדם – שהם 99.13% מכלל אוכלוסיית המדינה – בצפיפות של 111.04 נפש (42.872 נפש לקמ"ר), בהשוואה ל־36.233 נפש לקמ"ר במדינה כולה.
ארצות עֲרָב או העולם הערבי הן מדינות במזרח התיכון ובצפון אפריקה שבהן רוב התושבים הם ערבים והשפה הערבית היא שפתן הרשמית.
רוב מדינות אלה משתייכות לארגון הבין-לאומי הנקרא הליגה הערבית.
על אף הרוב הערבי, במדינות אלה חיים גם תושבים רבים מקבוצות אתניות אחרות, שאינם נחשבים לערבים, בהם ברברים, כורדים, סומלים ונובים.
המאפיין המשותף הנרחב ביותר הוא השימוש בשפה הערבית כשפת הדיבור והקריאה העיקרית.
רוב מדינות ערב היו כ-400 שנה תחת שלטון האימפריה העות'מאנית ואחרי מלחמת העולם הראשונה תחת שלטון קולוניאלי.
דת הרוב בכל מדינות ערב היא האסלאם (כ-95% מכלל העולם הערבי) וקיים מיעוט, של נוצרים ומיעוט דרוזי.
יש מדינות בהן מיעוטים שאינם ערבים שיכולים להיות מוסלמים או לא מוסלמים (קופטים, ברברים, כורדים).
רוב מדינות ערב קיבלו את עצמאותן במחצית השנייה של המאה ה-20, בדרך כלל משלטון קולוניאלי אירופי.
המשטרים שכוננו במדינות אלה ריכוזיים מאוד ומבוססים על קבוצות אליטיסטיות.
בחלק מהן הונהגו שושלות מלוכה, ובחלק שלטון נשיאותי דיקטטורי.
בחלק ממדינות ערב יש חופש פעולה, במידה מסוימת, לאופוזיציה ולעיתונות, למשל: מצרים, קטר, לבנון ותוניסיה.
באחרות השלטון מונע פעילות אופוזיציונית ומטיל צנזורה חמורה על העיתונות, למשל: סוריה, ערב הסעודית וסודאן.
יתר מדינות ערב נעות בין שני הקטבים האלה.
במרביתן לא שורר משטר דמוקרטי מלא במובן המערבי, והניסיונות להנהיג משטר כזה (למשל באלג'יריה בשנות ה-90) לא צלחו.
בלבנון, סוריה, עיראק וסודאן שוררים מתחים קשים בין קבוצות שונות באוכלוסייה.
בלבנון הונהג הסדר שעל-פיו תפקידי המפתח בשלטון מחולקים בין העמים השונות, כשהחלוקה היא קבועה ומוגדרת היטב.
בעיראק מתנהל מאבק כפול – בין הרוב הדובר ערבית למיעוט הכורדי, ובין המיעוט הסוני (שעליו נמנים גם הכורדים) לרוב השיעי.
בשנים 2010–2012 התעורר גל מחאות בעולם הערבי, שכלל כמעט את כל ארצות ערב, בעוצמה משתנה.
בחלק מהמדינות הביא גל המחאות למהפכות של ממש ולחילופי שלטון.
בכלל מדינות ערב שלטת דת האסלאם כדת המדינה הרשמית – אם כי, באופן מבלבל אך עובדתי - מרבית המדינות המוסלמיות בעולם אינן-ערביות.
מתוך 1.4 מיליארד מוסלמים בעולם, מתגוררים במדינות ערב כ-300 מיליון מוסלמים (ועוד כ-28 מיליון לא מוסלמים) כלומר רק כ-20% מכלל המוסלמים בעולם מתגוררים במדינות ערב, כמעט כולם מהפלג הסוני, אם כי כשני שלישים מהעיראקים וכשליש מהלבנונים הם מהפלג השיעי.
בחלק ממדינות ערב יש קהילות לא-מוסלמיות גדולות, למשל במצרים (נוצרים קופטים), בלבנון (נוצרים מרונים, דרוזים) ובסודאן (נוצרים, בני דתות מקומיות).
בסוריה יש מיעוט גדול השייך לעם העלווי, עם שהתפצלה מהאסלאם השיעי והפכה לדת עצמאית.
שליטי סוריה ממשפחת אסד הם עלווים, אם כי עובדה זו מוצנעת בדרך-כלל (הם שינו את החוק כדי שייחשבו למוסלמים שיעים), כדי שלא לעורר סכסוך בין-דתי.
בנוסף, עד העלייה ההמונית בסוף שנות ה-40 ובתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 היו קהילות יהודיות בארצות ערביות רבות.
מאז יש בחלק מהמדינות הערביות קהילות יהודיות קטנות מאוד המונות בודדים עד מאות אנשים.
הקהילות הגדולות ביותר הן במרוקו ובתוניסיה.
מדינות ערב מתאפיינות בכך שבכולן השפה הערבית הספרותית (כלומר השפה המשמשת בכתיבה, בנאומים ובתקשורת האלקטרונית) היא שפה רשמית, המדוברת (או לפחות מובנת) על ידי מרבית האוכלוסייה.
ההבדלים בין הגרסאות השונות של הערבית הספרותית הם קלים בלבד, ואינם מפריעים לתקשורת הבין-ערבית.
הניבים הערביים המשמשים בדיבור היום-יומי, לעומת זאת, שונים מאוד ממדינה ערבית אחת לאחרת.
בנוסף ישנם מיעוטים לשוניים גדולים במדינות ערב כגון, הכורדים בעיראק ובסוריה, והבֶּרְבֶּרים במרוקו, באלג'יריה ובתוניסיה.
בתוניסיה, אלג'יריה, מרוקו ולבנון מקובל להשתמש גם בשפה הצרפתית, ובירדן נעשה שימוש נרחב בשפה האנגלית.
הניבים השונים מחולקים לשתי קבוצות עיקריות: "אל משרק" (המזרח) ו"אל-מע'רב" (המערב).
חלוקת הניבים לא חופפת לחלוקה המדינית.
הניבים המערביים מדוברים מלוב ומערבה והניבים המזרחיים מדוברים בשאר ארצות ערב.
הניב המצרי מובן ברוב מדינות ערב.
הסיבה לכך היא היותה של מצרים יצרנית סרטי קולנוע וסדרות טלוויזיה שיוצאו במשך שנים רבות לכל העולם הערבי.
מיקומן הגאוגרפי של מדינות ערב הוא דרום מערב אסיה ("הסהר הפורה", חצי-האי ערב) וצפון אפריקה (אפריקה שמצפון לסהרה).
על פי המינוח המקובל מחולקות ארצות ערב לחטיבות הבאות:
אל-משרק (المشرق, ארצות המזרח הערביות) – המדינות סוריה, ירדן, לבנון ועיראק
אל-מגרב (المغرب, ארצות המערב) – המדינות מצרים, לוב, סודאן, תוניסיה, אלג'יריה, מרוקו ומאוריטניה
מדינות המפרץ – המדינות כווית, איחוד האמירויות הערביות, ערב הסעודית, בחריין, עומאן וקטר
11 מדינות ערב נמצאות ביבשת אפריקה:
11 מדינות ערב נמצאות ביבשת אסיה:
ארצות השפלה הן ארצות אירופה הנמצאות במישור הנמוך של הדלתה של הנהרות ריין, סכלדה ומז.
המדינות הנכללות בימינו בכינוי זה הן בלגיה והולנד, אם כי יש הכוללים בכינוי גם את לוקסמבורג.
במאה ה-12 נוסדו בארצות השפלה ערים סביב הייצור והמסחר של בגדי צמר, התעשייה הראשונה באירופה.
בערים אלה נכללות לייז', אנטוורפן, בריסל, גנט ואוטרכט.
עם פרישתו של קרל החמישי בשנת 1556 קיבל את השלטון בנו, פליפה השני, מלך ספרד.
פליפה השני, שהתחנך בספרד, לא היה רגיש כלפי נתיניו הפלמים וההולנדים כפי שהיה אביו, ונהג בתושבי האזור ביד קשה, בין היתר בגלל התחזקות מגמת הרפורמציה הפרוטסטנטית בקרב תושבי האזור אותה שאף פליפה, כמו אביו, לקעקע מממלכתו.
בשנת 1568 התאחדו הפרובינציות של ארצות השפלה תחת הנהגתו של הנסיך וילם מאורניה (נסיכות אורנז'), והרוזן לאמורל פון אגמונט, שהיה מראשי הצבא, בצעד שהתחיל את המרד ההולנדי.
פליפה השני שלח צפונה את הדוכס מאלבה והדוכס מפארמה, שני מצביאים ותיקים, בראש צבא אשר מנה אלפי חיילים ספרדים, כדי לדכא את המרד.
מול חיל הרגלים הספרדי עמדו המיליציות של אנשי ארצות השפלה, אשר כרעו תחת נטל המיסים הספרדיים וקיוו נואשות להציל את מולדתם ולזכות בחירותם.
כדי לבלום את התקדמות הספרדים, פתחו אנשי ארצות השפלה את הסכרים אשר הגנו על המישורים הנמוכים מהים, והציפו שטחים נרחבים בנתיב הצבא הספרדי.
בסופו של דבר, הצליחו המורדים להדוף את הספרדים.
פליפה השני הציב פרס על ראשו של הנסיך מאורניה, ואכן הלה נרצח ביריות אקדח ב-10 ביולי 1584 ב"פרינסנהוף" שבדלפט בידי אציל מקומי זוטר, תומך בית המלוכה הספרדי.
בשנת 1581, "התנערו" הפוליטיקאים והסוחרים ההולנדים החשובים באופן חגיגי מפליפה השני כמלכם, כשהם מונים את פגיעותיו באנשיהם.
הם הכריזו על שבע פרובינציות מארצות השפלה כעצמאיות וריבוניות.
ספרד המשיכה לנסות לכבוש מחדש את השטחים הנרחבים אשר בהם איבדה שליטה, אולם ללא הצלחה, עד אשר בשנת 1609, נחתם הסכם שלום בין הניצים, כאשר דרום ארצות השפלה, לרבות פלנדריה וחלקים מדרום הולנד, נותר בשליטה ספרדית.
תשע שנים לאחר מכן, כאשר פרצה מלחמת שלושים השנים, שוב עמדו הספרדים וההולנדים משני צידי המתרס.
ההולנדים, שבעת זו החזיקו בצי גדול וחזק, פשטו על חצי האי הספרדי ופגעו באינטרסים ספרדיים הן באירופה והן באיים הקריביים.
כאשר הסתיימה מלחמת שלושים השנים בשנת 1648, הסכימה ספרד, במסגרת שלום וסטפאליה, לעצמאותן המלאה והשלמה של ארצות השפלה, תחת הנהגת בית אורנז'-נאסאו.
הסכמה זו הושגה כשמונים שנה לאחר תחילת העימות ולכן יש הקוראים למרד ההולנדי "מלחמת שמונים השנים".
קל להתבלבל בשמות השונים של המדינות המודרניות וההיסטוריות באזור.
דוברי הולנדית מתייחסים לישויות הפוליטיות ההיסטוריות ולפדרציה של הולנד, האנטילים ההולנדים וארובה בלשון רבים (Nederlanden), ולארצם כיום בלשון יחיד (Nederland).
באנגלית נקראות גם הולנד של ימינו וגם הישויות ההיסטוריות בשם Netherlands, בלשון ריבוי; האזור שבו כלולות הולנד ובלגיה כיום נקרא לעיתים The Low Countries, אך בשם זה נעשה שימוש בעיקר בהקשרים היסטוריים (בהולנדית קיים הביטוי המקביל, De lage landen, המתייחס לבלגיה והולנד המודרניות).
גם בשפות אירופיות אחרות פירוש שמה של הולנד המודרנית הוא "ארץ נמוכה" או "ארצות נמוכות", מה שמגדיל את הבלבול בין המדינה המודרנית לבין המדינות ההיסטוריות.
השפה העברית אינה מאפשרת יצירת שם-תואר מהצירוף "ארצות השפלה", אם כי בשיח האקדמי מקובל שם-התואר "נדרלנדי".
ארצות הברית של קולומביה (בספרדית: Estados Unidos de Colombia) הוא שמה של קונפדרציה שהתקיימה באמריקה הדרומית בשנים 1863–1886. הקונפדרציה הוקמה בעקבות חוקת ריונגרו ושכנה בתחומי קולומביה ופנמה של ימינו.
לאחר פירוקה הוקמה בשטחה רפובליקת קולומביה (שהיא קולומביה של ימינו), וב-1903 פרשה ממנה פנמה והפכה למדינה עצמאית.
כשהפדרציה של "רפובליקת קולומביה הגדולה" התפוררה בשנת 1830, שלוש המחלקות שהרכיבו אותה התפצלו לשלוש מדינות עצמאיות:
מחלקת ונצואלה – הפכה למדינה עצמאית בשם "רפובליקת ונצואלה".
מחלקת קיטו – הפכה למדינה עצמאית בשם "רפובליקת אקוודור".
מחלקת קונדינמרקה – שהייתה הגדולה מבין המחלקות, הפכה גם היא לעצמאית ושינתה את שמה ל"רפובליקת גרנדה החדשה".
בשנת 1863 שינתה "קונפדרציית גרנדה" את שמה ל"ארצות הברית של קולומביה" בעקבות חוקת ריונגרו.
בשנת 1886, לאחר מספר שנות מלחמת אזרחים, הוביל הצד המנצח בראשות רפאל נונז שינוי בחוקה שביטל את "ארצות הברית של קולומביה" ויצר את "רפובליקת קולומביה" של ימינו.
"ארצות הברית של קולומביה" שכנה בגבולות קולומביה ופנמה של ימינו.
היא הייתה קונפדרציה שהורכבה מתשע מדינות וארבע טריטוריות.
ארצות השפלה הבורגונדיות הוא מונח המתייחס לתקופה שבה ארצות השפלה היו בשלטון דוכסי בורגונדיה בשנים 1384 עד 1477, וכן לוקסמבורג וחלקים בצפון צרפת של ימינו ("פלנדריה הצרפתית").
חלק גדול משטחים אלו עבר בירושה ב-1384 לדוכסי בורגונדיה, ענף צעיר יחסית בשושלת ולואה של בית המלוכה הצרפתי, עם מותו של לואי לה מאל רוזן פלנדריה.
היורשת שלו, מרגרטה השלישית רוזנת פלנדריה, התחתנה עם פיליפ האמיץ (1342–1404), הראשון מדוכסי בורגונדיה לבית ולואה, אשר ירש באופן זה את רוזנויות פלנדריה, ארטואה, רתל, בורגונדיה ונוור.
פיליפ ומרגרטה החלו תקופה ממושכת של שלטון בורגונדי בארצות השפלה.
דוכסי בורגונדיה ששלטו בארצות השפלה היו
מרגרטה השלישית ובעלה פיליפ האמיץ (1384 - 1405)
שליטי בית ולואה נאלצו להתמודד עם חבל ארץ הטרוגני המורכב ממספר רב של בישופויות וערים עצמאיות, ששררו בו נאמנויות מקומיות ושבטיות רבות, ועם כמה מערכות מקבילות של מיסוי, מידות ומשקלות, מכסי מגן וכו'.
ניסיונות מצד הדוכסים להעמיק את השליטה ברמה המקומית נתקלו בניסיונות מרידה בקרב הערים העצמאיות, לעיתים בתמיכת האצולה המקומית.
מרידות אלו דוכאו על ידי הצבא ביד קשה, ובאופן הדרגתי החל להתגבש ממשל מרכזי מודרני וביורוקרטיה של פקידים דוכסיים, מה שאפשר לשליטים הבורגונדיים להפוך לפטרוני האמנויות ולנהל חיי חצר זוהרים שהשפיעו על אורח החיים המלכותי ברחבי אירופה במשך מאות שנים.
פיליפ הטוב דאג להקים את ה"סטאטן-חנראל" או "סטאט ז'נרו", מועצה של נציגי הבורגנות, הסוחרים, האצולה והכמורה, ובכך השפיע השפעה מכרעת על המאורעות ההיסטוריים בארצות השפלה במאות השנים הבאות.
חצרו של פיליפ הטוב שכנה בבריסל, אך הוא פרש את חסותו גם על ערים כמו ברוז' ונאמור, ובכך ביסס את מעמדן של ארצות השפלה כלב האימפריה הבורגונדית, שמרכזה הקודם היה בדיז'ון שבצרפת.
בחצרות אלו הייתה פריחה עצומה באמנות, במוזיקה ובמדע.
תחת שלטון בורגונדיה התאחדו בפעם הראשונה כל המחוזות והערים השונות בארצות השפלה תחת שלטון מרכזי אחד, ובהדרגה נוצרה כך זהות לאומית חדשה: אנשים ראו את עצמם פחות ופחות כ"בראבנטים", "זיילנדים" או "לימבורגים", ובמקום זאת החלו לחשוב על עצמם כעל נדרלנדים, כלומר "בני ארצות השפלה", או בשפות לטיניות בלגים.
ארצי בן-יעקב (6 במאי 1946 – 2 באוקטובר 2025) היה כדורגלן ישראלי ששיחק בקבוצת בית"ר ירושלים, ולאחר פרישתו היה יושב ראש בית"ר תל אביב.
הוא נודע בכינויים "הסוס הדוהר", "הטנק הירושלמי" ו"מנוע הטורבו".
בן-יעקב נולד במושבה בנימינה, להורים חברי תנועת החרות.
את קריירת הכדורגל החל בקבוצה המקומית, בית"ר בנימינה, ויחד עמו שיחקו בקבוצה שני שחקנים שהפכו שנים מאוחר יותר לפוליטיקאים, אהוד אולמרט וזאב בוים.
בזכות כישרונו הבולט, צורף בן-יעקב לנבחרת הנוער של ישראל, ועבר לקבוצת בית"ר נתניה ששיחקה בליגה השנייה, לאחר שהובטח לו קטנוע וספה כמענק.
ב-1968 נפגש עמו יושב ראש בית"ר ירושלים, ראובן ריבלין, ושכנע אותו לעבור לקבוצה, שעלתה בסוף אותה העונה לליגה הראשונה.
המאמן ישראל חליבנר היה האחראי לשינוי תפקודו של בן-יעקב מחלוץ מרכזי לקיצוני ימני, תפקיד שאותו מילא בקביעות לאורך הקריירה שלו ככדורגלן.
מספר החולצה שלו לאורך שנותיו בקבוצה היה 7.
בן-יעקב שיחק בבית"ר ירושלים בין השנים 1975-1968, במהלכן הבקיע 21 שערים בכל המסגרות.
במהלך שבע השנים הללו הפך ארצי בן-יעקב לסמל ולשחקן אהוד.
הוא היה גבה קומה וחסון וכשהיה פורץ באגף ימין היה מושך עמו את התקפת קבוצתו קדימה.
למרות שלא הרבה לכבוש שערים, התמחה ביצירת המהלכים שהביאו להבקעת השער ובישל שערים רבים.
בן-יעקב פיתח תרגיל הטעיה בעזרת עקב הנעל, בעזרתה היה מסיט את הכדור מצד אחד לשני תוך כדי ריצה, וכך היה מטעה את מגני הקבוצה היריבה.
בשנת 1970 זומן בן-יעקב לסגל נבחרת ישראל שהתכוננה באותה העת למשחקי גביע העולם שהתקיימו באותה השנה במקסיקו.
למרבה אכזבתו לא העניק לו המאמן הלאומי, עמנואל שפר, הזדמנויות משחק רבות.
לזכותו של ארצי בן-יעקב נזקפו שתי הופעות בודדות במדים הלאומיים, שתיהן במשחקי ידידות.
בשנת 1973 מונה עמנואל שפר למאמנה של בית"ר ירושלים, ובן-יעקב היה בין השחקנים שגרמו להדחתו מן התפקיד, אולי כתגובה על אי שיתופו במשחקים שלוש שנים לפני כן.
בעונת 1971/1972 כמעט וזכה בן-יעקב עם קבוצתו באליפות, אך הזוכה בתואר בסופו של דבר הייתה מכבי תל אביב, ובית"ר ירושלים הסתפקה במקום השני.
בשנת 1975 העפילה בית"ר ירושלים, לראשונה בתולדותיה, למשחק גמר גביע המדינה.
היה זה אחד ממשחקיו האחרונים של בן-יעקב כשחקן, משחק בו הפסידה בית"ר ירושלים לקבוצת הפועל כפר סבא בתוצאה 3-1.
בתום אותה העונה פרש בן-יעקב מקריירת משחק והוא בן 29 בלבד.
בליגה רשם בן-יעקב 179 הופעות במדי בית"ר ירושלים בהן כבש 13 שערים.
לאחר פרישתו סיים בן-יעקב תואר בלימודי משפטים, ובהמשך הוסמך כעורך דין.
הוא נכנס לתחום הפוליטיקה כחבר מרכז הליכוד, ושימש כיועץ לשר התקשורת, מרדכי צפורי ושירת כשליח בדרום אפריקה.
בשנת 1987 החל לכהן כיושב ראש קבוצת הכדורגל של בית"ר תל אביב, ויחד עם המאמן וחברו הטוב יצחק שום הוביל אותה למספר עונות בצמרת הליגה הישראלית.
לאחר שפרש מתפקיד זה, התרכז באופן מוחלט בעולם המשפטים.
ארצות השפלה הדרומיות (בהולנדית: Zuidelijke Nederlanden; בספרדית: Países Bajos del Sur; בצרפתית: Pays-Bas du sud) היו החלק הדרומי של אזור ארצות השפלה, שהיה תחילה בשלטון ספרד ("ארצות השפלה הספרדיות", 1579–1713), אחר כך בשלטון אוסטריה ("ארצות השפלה האוסטריות", בגרמנית Österreichische Niederlande, בשנים 1713–1794) ולבסוף בשלטון צרפת (1794–1815).
כיוון שארצות השפלה בכללותן היו עשירות מאוד, הן נחשבו על פי רוב כיהלום שבכתר בית האבסבורג, שסבל מחובות כבדים; אבל שלא כנחלות האבסבורג האחרות, בארצות השפלה היה כוח רב בידי מעמד הסוחרים.
המסחר הוא שהפך את ארצות השפלה לעשירות, ונסיונותיהם של הספרדים להכביד את עול המיסים על ארצות השפלה כדי לממן את מלחמות בית האבסבורג עורר את חמת הבורגנות והסוחרים.
בסופו של דבר איבדה אוסטריה את ארצות השפלה הדרומיות כשהצבא הצרפתי המהפכני כבש אותן וסיפח אותן לצרפת.
בסופן של מלחמות צרפת המהפכנית אישר קונגרס וינה את העובדה שאוסטריה איבדה את ארצות השפלה הדרומיות, והן צורפו למחוזות הצפוניים כדי ליצור את הממלכה המאוחדת של ארצות השפלה בשלטון בית אורנז'.
על כל פנים, השליש הדרום-מזרחי של מחוז לוקסמבורג הפך לדוכסות הגדולה של לוקסמבורג, מדינה עצמאית, כיוון שגם הולנד וגם פרוסיה תבעו אותו לעצמן.
ב-1830 זכה החלק הדרומי והקתולי של הממלכה החדשה בעצמאות, והפך לממלכת בלגיה (בחלק הצפוני, שהפך לממלכת הולנד, היה רוב קלוויניסטי).
האוטונומיה של לוקסמבורג זכתה להכרה ב-1839, אבל הסכם רשמי נחתם רק ב-1867. מלך הולנד היה גם הדוכס הגדול של לוקסמבורג עד 1890, השנה שבה עלתה המלכה וילהלמינה לכס המלכות בהולנד, בעוד שהחוק הסאלי העתיק שעדיין שרר בלוקסמבורג לא אפשר לנשים לשלוט בזכות עצמן, מה שסיים את האוניה הפרסונלית בין המדינות.
שני-השלישים הצפון-מערביים של לוקסמבורג נותרו בבלגיה, והם קרויים כיום מחוז לוקסמבורג.
ניתן לומר, באופן עקרוני, שהשם ארצות השפלה הספרדיות (בהולנדית: Spaanse Nederlanden, בספרדית: Países Bajos españoles) מתייחס לכל שבעה-עשר המחוזות שעברו לשלטון בית האבסבורג החל מ-1482. אחרי 1556 הן היו בשליטת הענף הספרדי של בית האבסבורג.
המחוזות הצפוניים השתחררו משלטון האבסבורג במלחמת שמונים השנה (1568–1648) והפכו לאיחוד שבעת המחוזות בעקבות "שבועת ההתכחשות" (כלומר, התכחשות לשלטון מלכי ספרד) משנת 1581. המחוזות הדרומיים נשארו בשלטון בית האבסבורג הספרדי, ובדרך כלל רק אליהם הכוונה בכינוי "ארצות השפלה הספרדיות".
בשטח זה נכללו השטחים הבאים:
רוזנות פלנדריה, כולל פלנדריה הצרפתית והוולונית.
קמברה (אזור הנמצא כיום בצפון צרפת)
סניורות מכלן (שבאופן רשמי הייתה רוזנות מאז 1490)
"הרובע העילי" של דוכסות חלרה (באזור ונלו ורורמונד, כיום במחוז לימבורג של הולנד)
עיר הבירה הייתה בריסל שבדוכסות בראבנט.
בתחילת המאה ה-17 התקיימה חצר משגשגת בבריסל, שם שלטו אחותו של המלך פליפה השלישי, הארכידוכסית איזבלה, ובעלה הארכידוכס אלברט מאוסטריה, שנודעו פשוט בשם "הארכידוכסים".
בין האמנים שפעלו בחצר הארכידוכסים היה גם פטר פאול רובנס, שמילא גם תפקידים דיפלומטיים חשובים.
בשלטון הארכידוכסים נהנו ארצות השפלה הספרדיות מעצמאות-בפועל מספרד, אף כי תמיד נשארו בתחום ההשפעה שלה; עם מותו של אלברט ב-1621 הם חזרו לשליטתה הרשמית של ספרד, אם כי איזבלה - שלא היו לה ילדים - נשארה בתפקיד המושלת עד מותה ב-1633.
סיפוחים אלה קיבלו מעמד חוקי בחוזה שלום וסטפאליה.
במלחמות בין צרפת לספרד במאה ה-17 איבדו הספרדים שוב ושוב שטחים מארצות השפלה הדרומיות.
הצרפתים סיפחו את ארטואה ואת קמברה באמצעות הסכם הפירנאים ב-1659, והאנגלים כבשו את דנקרק.
בהסכם אאכן והסכמי ניימכן זכו הצרפתים בטריטוריה נוספת: רובה של "פלנדריה הוולונית" (באזור העיר ליל) וחלק גדול של דוכסות אינו, כולל העיר ואלנסיין.
בשנים הבאות, ובעקבות כמה מלחמות מקומיות נוספות, סיפחה צרפת כמה שטחים קטנים נוספים, והגבול בינה לבין ארצות השפלה (ואחרי כן בלגיה) נשאר ללא שינוי עד ימינו.
במסגרת חוזה אוטרכט (1713), שסיים את מלחמת הירושה הספרדית, עברו ארצות השפלה הספרדיות לידי אוסטריה, ונקראו בשם ארצות השפלה האוסטריות.
אך האוסטרים עצמם גילו עניין מועט בלבד באזור, למעט ניסיון קצר-ימים מצד קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה להתחרות בסחר הבריטי וההולנדי (באמצעות חברת אוסטנדה), והמבצרים שנבנו לאורך הגבול אוישו בחיילים הולנדים, כפי שנקבע בהסכם.
הסיבה העיקרית שהאזור ניתן לאוסטריה מלכתחילה הייתה כדי למנוע שליטה צרפתית בו, בעקבות התעקשותם של הבריטים וההולנדים.
לקראת סוף המאה ה-18 הייתה מדיניותה המוצהרת של אוסטריה להחליף את ארצות השפלה האוסטריות בבוואריה, הגובלת בנחלות בית האבסבורג בגרמניה.
ב-1788 מרדו ארצות השפלה כתוצאה מהמדיניות הריכוזית של יוזף השני, שניסה לערוך רפורמה מקיפה במשטר ברוח האבסולוטיזם הנאור.
המרידה הביאה להקמתה קצרת-המועד של המדינות הבלגיות המאוחדות (ינואר 1790); בסוף אותה שנה חזר אחיו ויורשו של יוזף, לאופולד השני, והחזיר את ארצות השפלה המורדות לשלטון אוסטרי.
אחרי המהפכה הצרפתית פלשו הצרפתים לאזור כולו (כולל שטחים שמעולם לא היו תחת שלטון האבסבורג, כמו בישופות לייז'), ובכך בא קיצן של ארצות השפלה ההאבסבורגיות, בין אם אוסטריות או ספרדיות.
הכיבוש הצרפתי היה הזרז להתבססות התנועה הלאומית הפלמית, שהתנגדה לשלטון צרפת.
ארצות השפלה לשעבר הפכו לחלק אינטגרלי מצרפת, שחילקה אותן מחדש לתשעה חבלים.
אוסטריה אישרה את אובדן ארצות השפלה בהסכם קאמפו פורמיו, ב-1797.
אחרי תבוסת נפוליון ב-1815, האזור ניתן לממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, אבל כעבור 15 שנה בלבד התחוללה המהפכה הבלגית - החלק הדרומי של הממלכה המאוחדת (שהיה בעבר "ארצות השפלה הדרומיות") התקומם כנגד השלטון ההולנדי והכריז על עצמאותו כבלגיה.
ארצות השפלה הספרדיות (בספרדית: Países Bajos españoles; בהולנדית: Spaanse Nederlanden; בצרפתית: Pays-Bas espagnols) היה שמה של בלגיה בין השנים 1581–1714. המדינה כללה את שטחי בלגיה ולוקסמבורג של ימינו, ונחצתה על ידי בישופות לייז'.
אחרי שוויתר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על כיסאו בשנת 1556, נחלותיו התחלקו בין בנו, פליפה השני, מלך ספרד, לבין אחיו, פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
שבעה-עשר המחוזות נפלו בחלקו של פליפה.
סכסוכים בין פליפה השני, שהיה קתולי אדוק, לבין נתיניו ההולנדים הובילו למרד הידוע כיום בשם מלחמת שמונים השנה.
שבעת המחוזות הצפוניים זכו בעצמאות כרפובליקה בשם איחוד שבעת המחוזות.
כיוון שארצות השפלה בכללותן היו עשירות מאוד, הן נחשבו על פי רוב כיהלום שבכתר בית הבסבורג, שסבל מחובות כבדים; אבל שלא כנחלות הבסבורג האחרות, בארצות השפלה היה כוח רב בידי מעמד הסוחרים.
המסחר הוא שהפך את ארצות השפלה לעשירות, ונסיונותיהם של הספרדים להכביד את עול המיסים על ארצות השפלה כדי לממן את מלחמות בית הבסבורג עורר את חמת הבורגנות והסוחרים.
בשנת 1595 נשלח אלברכט השביעי, ארכידוכס אוסטריה לבריסל כדי לתפוס את תפקיד המושל הכללי של ארצות השפלה הספרדיות.
לאחר שש שנים שבהן לא ניצחו הכוחות הספרדיים באזור הפתיע אלברכט את אויביו כאשר צבאו כבש את העיר קאלה מידי הצרפתים ואת העיר הולסט מידי ההולנדים.
מספר ימים לאחר החתימה על הסכם השלום הכריז פליפה השני על החלטתו להשיא את בתו הבכורה, הנסיכה איזבלה, לארכידוכס אלברכט ולהעניק לשניהם יחדיו את הריבונות על ארצות השפלה.
שתים עשרה השנים של הפסקת האש העניקו לארצות השפלה הספרדיות מרווח נשימה הכרחי.
לאחר מותו הפכה אלמנתו איזבלה לנזירה והמשיכה לשלוט בארצות השפלה הספרדיות בשם מלך ספרד.
במהלך מלחמת שלושים השנים התנהלו קרבות רבים בארצות השפלה הספרדיות, בין ספרד להולנד וצרפת.
בשלום הפירנאים בשנת 1659 ויתרה ספרד על הערים ארטואה וקמברה, בעוד שדנקירק נמסרה לאנגלים.
בשנת 1668 נמסרה גם העיר ליל לצרפת, ובהסכמי ניימכן נמסרה לצרפת אף רוזנות אנו, אולם ספרד קיבלה את הערים קורטרייק, שרלרואה ובנש.
במהלך מלחמת תשע השנים סיפחה צרפת עוד שטחים, אולם נאלצה להחזיר את חלקם הגדול בהסכם רייסווייק.
במהלך מלחמת הירושה הספרדית שוב התנהלו קרבות קשים ברחבי האזור, ובהסכם רשטאט בשנת 1714 הוחלט על העברת האזור לאוסטריה, ויצירת ארצות השפלה האוסטריות.
ארצות השפלה האוסטריות היה שמה של בלגיה בין השנים 1714–1797. המדינה כללה את שטחי בלגיה ולוקסמבורג של ימינו, ונחצתה על ידי בישופות לייז'.
בהסכם ראשטט שסיים את מלחמת הירושה הספרדית, נמסרו ארצות השפלה הספרדיות לאוסטריה.
האוסטרים לא היו מרוצים מהנחלות הללו, עקב הגבולות הארוכים עם צרפת, אולם האזור ניתן לאוסטריה בעקבות התעקשות הולנד ובריטניה שחששו מהשפעה צרפתית באזור.
מצודות הגבול הוחזקו על ידי חיילים הולנדים, כפי שנקבע בהסכם ראשטט.
קרל השישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה הקים את חברת אוסטנדה, שמטרתה הייתה להתחרות בסחר הבריטי וההולנדי, אולם הניסיון לא צלח.
האוסטרים שלא היו מרוצים מהחזקתם באזור, ניסו במשך כל התקופה להחליפו בבוואריה.
בשנת 1757 נחתם הסכם ורסאי בין אוסטריה לצרפת, ובו סוכם שצרפת תסייע לאוסטריה לכבוש מחדש את שלזיה, תמורת העברת ארצות השפלה לפליפה, דוכס פארמה, אולם בשנת 1758 בוטל ההסכם ואוסטריה המשיכה לשלוט באזור.
בשנת 1784 ניסה יוזף השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לדרוש מהולנד לפתוח את נהר הסכלדה לשיט, אולם לבסוף הושג הסכם שהולנד תפצה את אוסטריה ב-2 מיליון גילדן הולנדי, אך הנהר יוסיף להיות סגור לשיט.
הקיסר יוזף השני, ברוח עידן האורות והאבסולוטיזם הנאור, יזם סדרה של רפורמות מקיפות בארצות השפלה בשנות השמונים של המאה ה-18, שנועדו ליצור משטר מודרני וריכוזי בתחומי המנהל, הפוליטיקה והמשפט.
הרפורמה נועדה להחליף את המערכת המבוזרת הישנה במערכת משפטית מאוחדת שתשמש את הקיסרות כולה, והמחוזות העצמאיים של ארצות השפלה האוסטריות יוחלפו בתשעה מחוזות על פי הדגם האוסטרי, מחולקים ל-35 חבלים.
יוזף גם חילן את מערכת החינוך וארגן מחדש (או ביטל) כמה מסדרי נזירים.
ב-1789 פרץ מרד עממי בארצות השפלה האוסטריות בתגובה למדיניות הריכוזית של הקיסר.
הופיעו שתי סיעות: הסטאטיסטים שהתנגדו לרפורמות (מהמילה "סטאט", כלומר "מדינה"), והוונקיסטים, שנקראו על שם יאן פרנס וונק (Vonck), שתחילה תמך ברפורמות, אבל מאוחר יותר הצטרף לאופוזיציה בשל הדרך הכושלת שבה הן יושמו.
ההתקוממות החלה בבראבנט, שב-1789 הכריזה כי היא אינה מכירה עוד בשלטונו של הקיסר, ובכך התחילה את מה שמכונה מהפכת בראבנט.
מנהיגם של הסטאטיסטים, הנדריק ון דר נוֹט (Van der Noot), חצה את הגבול אל הרפובליקה ההולנדית וגייס שם צבא קטן בעיר ברדה שבסְטָאטְס-בראבנט (החלק של בראבנט שנכבש על ידי הרפובליקה ההולנדית, כיום מחוז צפון בראבנט בהולנד).
באוקטובר של אותה שנה הוא פלש לבראבנט גופא וכבש את טורנהאוט לאחר שהביס את האוסטרים בקרב טורנהאוט ב-17 באוקטובר.
גנט נכבשה ב-13 בנובמבר, וב-17 בנובמבר נמלטו מבריסל העוצרים אלברט מסקסוניה והארכידוכסית מריה-כריסטינה.
שאריות הצבא הקיסרי הסתגרו מאחורי הביצורים הכבדים של לוקסמבורג ואנטוורפן.
ון דר נוט הכריז על עצמאותה של בראבנט, ושאר מחוזות ארצות השפלה האוסטריות הצטרפו אליו עד מהרה (מלבד לוקסמבורג).
ב-11 בינואר 1790 הם חתמו על ברית וכוננו קונפדרציה בשם המדינות הבלגיות המאוחדות; הברית הושפעה מנוסח שבועת ההתכחשות ההולנדית מ-1581 ומהכרזת העצמאות של ארצות הברית מ-1776.
בלא כל קשר ישיר, פרצה ב-1789 מהפכה גם בבישופות לייז'.
המהפכנים כוננו רפובליקה, שהצטרפה למדינות הבלגיות המאוחדות במעין ברית.
ון דר נוט, שהכיר במעמדה השברירי של המדינה החדשה, ניסה לשאת ולתת עם מדינות זרות כדי לזכות בתמיכתן, ואף הציע איחוד עם הרפובליקה ההולנדית, אך לא זכה להצלחה.
בינתיים גברו העימותים הפנימיים בין הסטאטיסטים והוונקיסטים, שהגיעו עד סף מלחמת אזרחים.
בפברואר מת יוזף השני ואחיו לאופולד השני עלה לכס הקיסרות.
לאופולד פעל במהירות וכבש מחדש את ארצות השפלה האוסטריות.
ב-24 באוקטובר כבשו חילות קיסריים את נאמור, ואילצו את מחוז נאמור להכיר בסמכותו של הקיסר.
כעבור יומיים נכנע מחוז מערב פלנדריה ועד דצמבר חזר השטח כולו לידי הקיסרות.
בשנת 1794 כבשו הצרפתים את האזור, וסיפחו אותו לרפובליקה הצרפתית הראשונה.
בשנת 1797 נחתם הסכם קמפו פורמיו בין אוסטריה לצרפת, ובין השאר סוכם בו שאוסטריה תוותר על ארצות השפלה לטובת צרפת.
אחרי תבוסת נפוליאון ב-1815, האזור ניתן לממלכה המאוחדת של ארצות השפלה, אבל כעבור 15 שנה בלבד התחוללה המהפכה הבלגית - החלק הדרומי של הממלכה המאוחדת (שהיה בעבר "ארצות השפלה הדרומיות") התקומם כנגד השלטון ההולנדי והכריז על עצמאותו כבלגיה.
ארצות השפלה ההבסבורגיות (בהולנדית: Habsburgse Nederlanden, ובצרפתית: Pays-Bas des Habsbourg), היה שמן של ארצות השפלה בין השנים 1482–1581. המדינה כללה את שטחי הולנד, בלגיה ולוקסמבורג של ימינו, ונחצתה על ידי בישופות לייז'.
בשנת 1382 מתה מארי, דוכסית בורגונדיה, ובנה פיליפ, ארכידוכס אוסטריה ירש את ארצות השפלה הבורגונדיות.
בשנת 1482 פרץ המרד הפלמי נגד מקסימיליאן מאוסטריה שנמשך עד לשנת 1491, ובשנת 1483 הסתיימה מלחמת האזרחים השנייה באוטרכט.
בשנת 1506 מת פיליפ במפתיע, ובנו בן השש קרל, ארכידוכס אוסטריה ירש את ארצות השפלה.
סבו מקסימיליאן הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה שילב את ארצות השפלה הבורגונדיות בתוך המעגל הבורגונדיני, ולאחר מכן השטחים הללו זכו באוטונומיה מסוימת.
בשנת 1515 רכש קרל את האדמות של אוברייסל ואת בישופות אוטרכט, וכן סיפח את פריזלנד מגאורג, דוכס סקסוניה, ובכך הוסיף לנחלותיו את חרונינגן וחלרה.
בשנת 1548 ארגן קרל את שבעה-עשר המחוזות באמנת בורגונדיה, לפיו האחוזות הקיסריות מיוצגות בדיאט הקיסרי באאוגסבורג, ובשנת 1549 ניתנה בעקבותיה הסנקציה הפרגמטית של 1549, שהגדירה את שבעה-עשר המחוזות כישות נפרדת מן האימפריה ומן צרפת.
אחרי שוויתר קרל החמישי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה על כיסאו בשנת 1556, נחלותיו התחלקו בין בנו, פליפה השני, מלך ספרד, מלך ספרד, לבין אחיו, פרדיננד הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה.
תקופה זו גם ראתה שינויים נרחבים במערכת המשפטית של ארצות השפלה ההבסבורגיות.
עם חלוף השנים היה זה ברור כי לאלברכט ואיזבלה לא ייוולדו ילדים, ולאחר שבריאותו של הארכידוכס הדרדרה קשות בחורף של שנת 1613 נלקחו צעדים כדי להבטיח את העברת ארצות השפלה ההבסבורגיות לריבונותו של פליפה השלישי לאחר.
ארצות הברית של האיים היוניים הידועה גם כרפובליקת האיים היוניים (Ιόνιος Πολιτεία) הייתה מדינת חסות של האימפריה הבריטית מ-1815 עד 1864. היא השתרעה בשטחם של האיים היוניים השוכנים כיום בצפון-מערב יוון.
עד שנת 1797 השתייכו האיים היוניים לרפובליקה של ונציה.
עם סיום עצמאותה של הרפובליקה הוונציאנית בהסכם קאמפו פורמיו ב-1797, סופחו האיים לצרפת אשר שלטה בהם עד 1799, מועד בו גורשה על ידי כוח צבאי עות'מאני-רוסי.
הכוחות הכובשים הקימו באיים את רפובליקת שבעת האיים אשר התקיימה בין 1800 ל-1807. ב-1809 סופחו האיים לפרובינציות הצרפתיות של איליריה, אך באותה שנה השתלטו הבריטים על האיים קפלוניה, קיתירה וזקינתוס.
שנה לאחר מכן כבשו הבריטים גם את לפקדה, ולאחר תבוסת נפוליאון בשנת 1815, העניק קונגרס וינה את האיים לאימפריה הבריטית.
ב-26 באוגוסט 1817 נחתמה "חוקת מאיטלנד" אשר הקימה מדינה פדרטיבית שהקיפה את שבעת האיים היוניים ואת קיתירה, השייכת כיום למחוז אטיקה:
מדינה בירה מספר נציגים בסנאט קורפו קורפו 7 קפלוניה ארגוסטולי 7 קיתירה קיתירה 1 או 2 איתקה ואתי 1 או 2 פקסי גאיוס 1 או 2 לפקדה לפקדה 4 זקינתוס זקינתוס 7
בראש הפדרציה ניצב הנציב הבריטי, שמונה על ידי מלך בריטניה לפי הצעה של ממשלת בריטניה.
הסמכות החקיקתית הופקדה בידיו של פרלמנט ובו שני בתים, אספת המחוקקים והסנאט.
סופה של המדינה בא לאחר חתימת הסכם לונדון ב-29 במרץ 1864, שמכוחו הועברו האיים לשליטת ממלכת יוון.
ב-28 במאי 1864 אושרר ההסכם ויצא אל הפועל.
החלוקה המנהלית של הממלכה המאוחדת היא מורכבת, רב־שכבתית ולא אחידה.
כמדינה, הממלכה כוללת את אנגליה, ויילס, סקוטלנד וצפון אירלנד.
לפעמים מתייחסים אליהן כ"אומות הבית" .
המסמך שהוגש לארגון האומות המאוחדות מדגיש שהן חלקים של הממלכה ולא מהוות ישויות מנהליות מהדרגה הגבוהה.
המבנה הנוכחי הוא תוצאה של איחוד שבוצע במספר שלבים.
ויילס אוחדה עם אנגליה כתוצאה מחוקי ויילס 1535–1542.
בשנת 1707 הוקמה ממלכת בריטניה הגדולה כתוצאה מהסכם בין הממלכות העצמיות של אנגליה וסקוטלנד בהתאם לחוקי האיחוד של 1707 שהיו בתוקף עד לשנת 1800. בשנה זו נכנס לתוקף חוק האיחוד של 1800 אשר כלל איחוד עם ממלכת אירלנד והוקמה הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד.
בשנת 1922 קיבלו 26 מ־32 המחוזות של אירלנד הכרה כמדינה העצמאית בעקבות האמנה האנגלו-אירית וכתוצאה מכך הוקמה הממלכה המאוחדת הנוכחית.
(והמדינה אירלנד לצידה, הקרויה על שם האי אשר היא מהווה את מרבית שטחו).
ארצות הברית של אפריקה הוא השם שהוצע לרעיון להקים פדרציה שתכלול את 55 מדינות יבשת אפריקה.
המונח "ארצות הברית של אפריקה", נטבע לראשונה בשירו של מרקוס גארבי, "הידד, ארצות הברית של אפריקה" משנת 1924. רעיונותיו של גארבי השפיעו עמוקות על לידתה של התנועה הפאן אפריקנית.
בשנת 1945, התכנסה ועידה במנצ'סטר שבבריטניה, שקראה ליישום רעיונותיו של גארבי.
בוועידה השתתפו גם ג'ורג' פדמור וקוואמה נקרומה.
נקרומה, החל להיפגש עם אישים משמעותיים כגון קיסרה של אתיופיה היילה סילאסי ואחרים.
הם גיבשו את הרעיון ליצור ארגון שבו יהיו 37 מדינות חברות מיבשת אפריקה.
רעיון זה היווה את הבסיס הרעיוני להקמתו, כמה עשורים מאוחר יותר, של הארגון לאחדות אפריקה.
מאוחר יותר, בשנת 1952, הפך נקרומה למייסדה ולנשיאה הראשון של גאנה המודרנית.
בשנת 2000, מועמר קדאפי, שליטה הדיקטטורי באותם הימים של לוב, דחף להקמתו בפגישת פסגה של מנהיגי יבשת אפריקה בלומה בירת טוגו ליצירת האיחוד האפריקאי.
לאחר שבמספר הזדמנויות בשנים שלאחר מכן, תיאר קדאפי את הארגון ככישלון, הוא העלה טענה, כי רק איחוד פדרטיבי של היבשת יכול לספק יציבות ועושר לאפריקה.
בשנת 2007, במסגרת פגישת הפסגה של האיחוד האפריקאי בקונאקרי בירת גינאה, העלה מועמר קדאפי לראשונה באופן רשמי את הרעיון להקמתה של פדרציה כלל-אפריקאית.
בפברואר 2009, עם היבחרו ליו"ר האיחוד האפריקאי אמר קדאפי במסגרת פגישת הפסגה של הארגון באדיס אבבה בירת אתיופיה:
מאוחר יותר, דיווח ה-BBC כי קדאפי הציע להקים "כוח צבאי אפריקאי אחיד, מטבע אחיד ודרכון אחיד עבור תושבי היבשת, על מנת שיוכלו לנוע ברחביה בחופשיות".
מנהיגים אפריקאים אחרים הודיעו לאחר מכן כי גם מביעים תמיכה בהצעה.
בעוד שהוגדרו יעדים שאפתניים לפרויקט, בפועל לא נעשו צעדים ממשיים בנושא.
בכל מקרה, עד עתה, מלבד לוב הביעו מדינות ספורות תמיכה בהקמת ארצות הברית של אפריקה, בהן אריתריאה, גאנה, סנגל, זימבבווה ובהיסוס הביעה תמיכה בעניין גם כף ורדה.
עם זאת, המדינות המבוססות והגדולות ביבשת כגון דרום אפריקה, קניה וניגריה, הראו פחות עניין ברעיון, וחלקן אף הביעו התנגדות כלשהי.
ארצות כתר בוהמיה (בצ'כית: Země Koruny české, בגרמנית: Länder der Böhmischen Krone, בלטינית: Corona regni Bohemiae) היו איחוד קבוע של תארים שונים ומדינות שהיו שייכות למלך בוהמיה, בתחומי האימפריה הרומית הקדושה.
במאה ה-10 וה-11 התאחדה דוכסות בוהמיה יחד עם מוראביה שהפכה למרקיזות מוראביה בשנת 1182 תחת שלטון בית פרמיסל.
במהלך המלחמה בין בית הוהנשטאופן לבית ולף תמך אוטוקאר הראשון, דוכס בוהמיה בפיליפ משוואביה, מלך גרמניה, ובתמורה הועלתה הדוכסות בשנת 1198 למעמד ממלכה.
בשנת 1200 ביטל אוטוקאר את בריתו עם פיליפ משוואביה ועבר לתמוך באוטו מבראונשווייג, אשר אישר בתמורה אף הוא את המעמד של ממלכת בוהמיה, ואף האפיפיור אישר את מעמדו.
בשנת 1310 התחתן בנו של היינריך השביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה - יוהאן, מלך בוהמיה עם אליזבת מבוהמיה, אחותו של וצלאב השלישי, מלך בוהמיה, והוכתר כמלך בוהמיה.
בשנת 1314 ניסה יוהאן להיבחר במקום אביו כמלך הרומאים, אולם נכשל בכך, ולודוויג הרביעי, דוכס בוואריה הוכתר בתואר.
בשנת 1346 נבחר קרל מבוהמיה, בנו של יוהאן, מלך בוהמיה לאנטי-מלך ללודוויג, על ידי חלק מהנסיכים שהסתכסכו עם לודוויג, ואף נתמכו על ידי האפיפיור קלמנס השישי.
בשנת 1347 מת לודוויג הרביעי, ועד מהרה הפך קרל לשליט היחיד באימפריה.
בשנת 1348 איחד קרל את כל נחלות הכתר הבוהמי, ובשנת 1355 הוא הוכתר כקיסר האימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1367 סיפח קרל את מרקיזות ברנדנבורג, אשר הייתה שייכת לאוטו החמישי, דוכס בוואריה, ובשנת 1373 העניק אותה לבנו וצלאב יחד עם ממלכת בוהמיה.
בשנת 1378 מת קרל, ובנו וצלאב הרביעי, מלך בוהמיה ירש את נחלותיו.
וצלאב אף הוכתר כמלך הרומאים, אולם בשנת 1400 הודח מתפקידו על ידי רופרכט השלישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ.
בשנת 1410 מת רופרכט, ובמקומו נבחר זיגמונד, מלך הונגריה, אשר נבחר גם למלך בוהמיה לאחר מותו של וצלאב בשנת 1419. זיגיסמונד סיים את הקרע המערבי בשנת 1417, ואף גבר על ההוסיטים בשנת 1434. בשנת 1437 מת זיגיסמונד, ועם מותו נכחד בית לוקסמבורג.
בשנת 1526 נהרג לאיוש השני, מלך בוהמיה והונגריה בקרב מוהאץ', ובעקבות כך הוכתר פרדיננד, ארכידוכס אוסטריה מבית הבסבורג למלך בוהמיה.
פרדיננד שהחזיק כבר בארכידוכסות אוסטריה, ובנוסף ירש כעת חלק מממלכת הונגריה, צירף את כל הנחלות והקים את ממלכת הבסבורג.
בשנת 1609 הפך רודולף השני את פראג, בירת בוהמיה, לבירת האימפריה הרומית הקדושה.
מתיאס, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ומלך בוהמיה, מת בשנת 1617 מבלי שהותיר אחריו יורש ביולוגי.
בן דודו, פרדיננד פון שטיריה, ירש אותו כמלך בוהמיה והיה לקיסר פרדיננד השני.
הלה היה קתולי אדוק, אשר התחנך על ברכי הישועים, ושאף להחזיר את הקתוליות לגדולתה.
משום כך היה בלתי אהוד על ידי תושבי בוהמיה, שהיו קלוויניסטים ברובם (לימים פרוטסטנטים).
התנגדותם של תושבי בוהמיה למלכם החדש הייתה הניצוץ שחולל את מלחמת שלושים השנים שהחלה ב-1618, אותה ניתן לחלק לארבעה שלבים עיקריים, שהעיקרי בהם היה המרד הבוהמי.
במסגרת המרד, נבחר פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ למלוך על בוהמיה במקומו של פרדיננד השני.
אשתו של פרידריך, אליזבת סטיוארט, נסיכת אנגליה וסקוטלנד נקראה גם מלכת הלבבות והייתה אהודה ביותר על אזרחי בוהמיה.
היא הייתה ביתו של ג'יימס השישי, מלך סקוטלנד.
בקרב ההר הלבן, שנערך סמוך לפראג בשנת 1620, הכניע הקיסר פרדיננד השני את מלך בוהמיה, פרידריך החמישי שנמלט להולנד עם אשתו.
בוהמיה נותרה בשליטת ההבסבורגים לאורך שלוש מאות השנים הבאות.
בשנת 1635 נחתם שלום פראג, ובו הועברה לוסאטיה לנסיכות הבוחר מסקסוניה.
בשנת 1740 פרצה מלחמת הירושה האוסטרית, ובשלום ברסלאו שנחתם בשנת 1742 קיבל פרידריך השני, מלך פרוסיה את רוב שטחה של שלזיה.
בשנת 1804 הוקמה האימפריה האוסטרית ונכללו בה נחלות הכתר הבוהמי, ובשנת 1867 הן צורפו לחלק האוסטרי (ציסלייטניה) של האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בשנת 1918 הובסה האימפריה במלחמת העולם הראשונה, ונחלות הכתר הבוהמי צורפו לשטחי סלובקיה ורותניה הקרפטית להקמת צ'כוסלובקיה, למעט אזור צ'שין שנמסר לפולין.
ארצות התן הוא ספרו הראשון של עמוס עוז, שיצא בהוצאת מסדה בשנת 1965, וכולל סיפורים, שחלקם התפרסמו כבר בכתבי העת השונים.
הסיפורים נסובים ברובם על חברי קיבוץ, אך שונים בגישתם הצורנית והתוכנית משאר גיבורי הקיבוץ הספרותיים שנידונו בעשורים הקודמים.
10. על האדמה הרעה הזאת
שם הספר נגזר משמו של הסיפור הראשון שבאסופה: "ארצות התן", אך לא זו הסיבה היחידה לכותר הספר; התנים נוכחים כמעט בכל אחד מהסיפורים, ותיאורם, התנהגותם ויללותיהם מסמרות השיער הנשמעות היטב בלילה, משדרות ביתר שאת את היצרים והתשוקות האפלות, שהאדם כולא בתוכו.
המספר כאילו מצביע על המימד החייתי שבאדם, החבוי בתוכם של אנשים, שבהם הקורא נפגש מדי יום ביומו, מבלי לנחש מה מתרחש בנפשם פנימה.
וכך מתאר המספר את נפילתו של תן צעיר במלכודת:
דרך התיאור של עוז בספרו הראשון שונה מדרכי התיאור הריאליים שלו בספריו הבאים, שם הוא לא מרבה בסמלים ומבנים מטפוריים, בעוד שכאן הוא משתדל לדבר על מציאות חדשה של קיבוץ, מציאות של התמוטטות הערכים שהיו בדור הפלמ"ח.
המציאות החדשה כאילו נזקקת למבנים תמטיים שונים, כמו למשל למבנה פארודי, שמעמיד באור מגוחך את הערכים של הדור הקודם כמעין-תגובה למשבר המדינה; או למטפורות ולתיאורים שמשדרים מאבק, אלימות ואימה.
הסיפור "תיקון העולם" חושף באכזריות ריאליסטית את רגשותיהם ומניעיהם של רבים ממתקני העולם, הנפוצים כל כך במחוזותינו, שבבסיס פעולתם עומד לא יותר מהדחף להתנשאות מוסרית על עמיתיהם.
כפי שהבהירה מבקרת הספרות גיטה אבינור:
המאבקים הנרמזים במטפורות הפזורות בסיפורים הם בין עונות השנה, בין הרוח לשרב, בין העולם הפראי לעולם התרבות, בין הקיבוץ לתנים, בין החי לדומם.
החברה הקיבוצית מספקת פלטפורמה למאבקים וארוטיקה, לעיתים דחוקה, ולעיתים מתפרצת, כאשר התרבותי והפראי שולטים בה לסירוגין, הדחייה נלחמת במשיכה והאהבה נדחקת מול המוות.
התחושה הכללית ששוררת בכלל הסיפורים איננה אופטימית.
הם לא רק משדרים התפרצויות של אימה ויצרים שונים, אלא מסתיימים, בדרך כלל, בחוסר תקווה ותוחלת, יאוש וחידלון.
תשומת הלב של הביקורת הופנתה מיידית לספרו הראשון של עמוס עוז.
"מאורע שאין למעט בחשיבותו" כינה את הופעת הספר יהודה פרידלנדר, וציין את כשרונותיו האפיים של המחבר וסגנונו.
מכיוון שרוב הסיפורים דנים באנשים מהקיבוץ, הביע פרידלנדר את חששו, שעוז יהיה סופר של נושא אחד, אך ספריו הבאים הפיגו את חששו.
גרשון שקד התרשם מהניגוד הקסום לדבריו בין העולם האפל והאירציונלי שמקיף את האדם מכל צד ועבר, כשהוא עצמו שייך לחברה אנושית מסודרת שבה אנשים חיים בשלווה מדומה חיים מלאי אידיאלים.
התנים מייללים בייצריות גועשת ומאיימת על חיי הקיבוץ השלווים והמסודרים, למראית עין.
יפה את הספר, ומזכיר את מיכה יוסף ברדיצ'בסקי כמי שהיווה מקור השראה מרוחק למלחמות הגורל והייצרים אצל הגיבורים.
גולובסקי התייחס לספר ברגשות מעורבים; כישרונו של עוז בולט אמנם, הסכים גולובסקי, אך הוא טרם מצא את התמהיל הנכון בין הספרות המודרנית והספרות הריאלית וכחלק מגישתו המודרנית עיוות עד כיעור את הדמויות ואת העלילה.
גבריאל מוקד מכביר בשבחו של המספר עמוס עוז וכושר התיאור שלו.
גם הוא מזכיר את ברדיצ'בסקי, ומוסיף את יוסף חיים ברנר כמקורות השראה של הסופר בראשית דרכו.
"ארצן" הוא רומן אוטופי משנת 1915, מאת הסופרת והפעילה הפמיניסטית שרלוט פרקינס גילמן.
הספר מתאר חברה מבודדת ובה נשים בלבד, אשר מתרבות באמצעות רבייה א-מינית.
כתוצאה מהעדר יחסי מין ויחסי כוח מגדריים, נוצר סדר חברתי אידיאלי: נעדר מלחמה, סכסוכים, וכיבוש.
הספר פורסם לראשונה בפרקים בכתב העת The Forerunner, מגזין שנערך ונכתב על ידי גילמן בין 1909 ל-1916. הספר הוא הכרך השני בטרילוגיה האוטופית של גילמן; קדם לו Moving the Mountain (1911), ואחריו בא, With Her in Ourland (1916).
הסיפור מסופר מנקודת המבט של ונדיק "ואן" ג'נינגס, סטודנט לסוציולוגיה, אשר יחד עם שני חברים (טרי או.
ניקולסון וג'ף מרגרייב), יוצא למסע כדי לחקור את אחד האזורים האחרונים בעולם שלא נחקרו, אזור שמיקומו נותר מעורפל במהלך הספר.
במהלך מסעותיהם, השלושה שומעים שמועות על ארץ שחבויה בין ההרים, המאוכלסת כולה על ידי נשים.
שלושת החברים לא לגמרי מאמינים לשמועות כי הם לא מסוגלים לתאר כיצד חברה אנושית יכולה להמשיך להתרבות ללא זכרים, אך הם נרגשים מתחושת ההרפתקנות שניצתה בהם למחשבה על תגלית חדשה כזו.
מעבר לריגוש המדעי שלהם, הגברים גם מפתחים פנטזיות לגבי ארץ הנשים.
הם מעלים השערות לגבי טבעה של חברה כזו, וכל אחד מנחש משהו שונה בהתבסס על הסטריאוטיפ הנשי החביב עליו: ג'ף חושב שנשים הן אובייקטים שנועדו לשרת ושיש להגן עליהן; טרי רואה בהן יעדים לכיבוש.
שלושת הגברים יוצאים במטוס קטן לסקור את השטח, ואכן רואים סימנים של תרבות מתקדמת.
הם מסיקים מהדיוק ההנדסי של הכבישים והעיבוד החקלאי המתקדם שבכל זאת ישנם בסביבה גברים.
השלושה נוחתים, ומתחילים לבדוק את השטח, בזהירות, כאשר הם משתדלים להסתתר בין עצי יער העבות המקיף את חבל הארץ.
בהתחלה, אין הם מוצאים רמז לנפש חיה.
אך עד מהרה, הם מגלים ששלוש נערות צופות בהם מצמרות העצים.
לאחר ניסיון כושל לתפוס את הנערות בתחבולות, הגברים רודפים אחריהן לכיוון עיירה קטנה או כפר.
הנשים נמלטות מהם בקלות ונעלמות בין הבתים, אשר, כפי שוואן מציין, יפים ובנויים היטב.
לאחר מפגשם הראשון עם תושבות הארץ החדשה (אשר ואן מכנה "ארצן" (Herland)), הגברים מתנהלים ביתר זהירות, כשהם מבינים שהנשים שפגשו הן חזקות, זריזות, ונטולות כל פחד.
אך כשהם באים אל בין הבתים, הם מוצאים עצמם מוקפים בנשות היישוב, נשים שלא ידעו כמותן: בטוחות בעצמן, אינטליגנטיות, וללא כל סימן לכניעות אל מול הגברים.
הנשים מסמנות לגברים לבוא איתן, אך הם חוששים להישבות בידיהן, ומנסים להימלט.
הנשים תופסות אותם בנקל, ומשקות אותם בסם הרדמה.
כשהגברים מתעוררים, הם אכן שבויים אך שלמים.
הנשים מתייחסות אליהם יפה, מספקות להם ביגוד, אוכל ודיור נוח, אך לא מרשות להם להסתובב חופשיים.
הן ממנות להם מורות שמלמדות אותם את השפה המקומית, ובינתיים ואן ממשיך לרשום את תצפיותיו לגבי הארץ ותושבותיה, ומציין שכל חפץ ומבנה בארצן עשוי על בסיס שני עקרונות שווים של פרגמטיזם ואסתטיקה.
הנשים עצמן, הוא מציין, הן סבלניות, חכמות ובלתי-אגרסיביות.
הן סקרניות לשמוע על העולם בחוץ, ושואלות את השבויים שאלות רבות.
ואן מוצא את עצמו מתקשה, לעיתים קרובות, להצדיק פרקטיקות שהוא מתאר להן, כמו חליבת פרות והחזקת רכוש פרטי, כשהוא רואה את החברה האוטופית שהנשים יצרו, שהוא כל כך בלתי אלים שאפילו חתולים הפסיקו לצוד ציפורים.
ככל שעובר הזמן, הגברים, ובמיוחד טרי, מאבדים סבלנות ומתכננים בריחה.
הם מייצרים מעין חבל מחומרים שהצליחו למצוא, ויוצאים בעזרתו מחלון חדרם.
כשהם מגיעים למקום בו הסתירו את המטוס, הם מוצאים שהוא מכוסה ביריעת בד תפורה, מה שמעכב אותם.
בינתיים, הגיעו למקום שלוש הנערות שראו ביומם הראשון בארצן, סליס, עלימה ואלדור.
הם מפתחים עמן שיחה, בה הם למדים שהם נצפו כל הזמן ושהנשים צפו את ניסיון הבריחה, כאשר התוצאה הסופית היא שהם נשבים מחדש.