tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
המוניטין של פרשנר נפגע קשות בנובמבר 1944, לאחר שאסירים רבים שמינה לקאפואים נחקרו על ידי הגסטאפו ועלה שהיו מעורבים בפעילות מחתרתית במחנה, הבולטת שבהם, חבלה בנשק בתהליך הייצור.
בהמשך התגלה שפרשנר לא דיווח על בונוס של 10,000 רייכסמארק שקיבל ממיטלוורק, הוא הודח מתפקידו כמפקד מחנה דורה-מיטלבאו בפברואר 1945, והוחלף על ידי ריכרד בר מפקדו של מחנה אושוויץ.
לאחר ההדחה ממחנה דורה, פרשנר נשלח למחנה דכאו, שם שירת תקופה קצרה כמפקד מחנה קאופרינג.
באפריל 1945 נעצר פרשנר על ידי צבא ארצות הברית.
הוא הועמד לדין במסגרת משפטי דכאו והואשם בפשעי מלחמה עקב חזקתו על מחנה קאופרינג.
בפועל, הוא הואשם באחריות פיקודית על התנאים האכזריים ששלטו במחנה ועל תפקידו בניהול הוצאות להורג של אסירים.
הוא הורשע על ידי בית דין צבאי אמריקאי ונידון למוות, יחד עם 35 נאשמים נוספים ב-13 בדצמבר 1945. הוא הוצא להורג בתלייה בכלא לנדסברג ב-28 במאי 1946.
אמיל אוטו רש היה בריגדפיהרר (תת-אלוף) באס אס ופושע מלחמה נאצי.
הוא פיקד על איינזצגרופה C, שפעלה בשטחי הכיבוש הגרמניים באוקראינה שבברית המועצות ורצחה כ-221 אלף אזרחים, רובם ככולם יהודים, והיה ממפקדי הטבח בבאבי יאר.
רש נולד בפרידריכסרו שבצפון גרמניה, ובמלחמת העולם הראשונה שירת כקצין זוטר בחיל הים.
לאחר המלחמה למד פילוסופיה, משפטים ומדע המדינה וקיבל תואר דוקטור במשפטים ותואר דוקטור נוסף בכלכלה פוליטית.
בשנת 1931 החל לעבוד כעורך דין במגזר הפרטי בדרזדן והצטרף למפלגה הנאצית.
בשנת 1933 הצטרף לאס אה ולאס אס ומונה לראש עיריית רדברג, בשנת 1935 מונה לראש עיריית ויטנברג.
משנת 1936 שירת במשרה מלאה באס דה, סוכנות המודיעין של המפלגה הנאצית.
ב-1 באוקטובר 1937 מונה למפקד משטרת המדינה בפרנקפורט, ובמרץ 1938 מונה למפקד שירות הביטחון באוסטריה עילית.
ביוני 1938 קיבל סמכויות שונות במשרד הראשי לביטחון הרייך, ומונה למפקד משטרת הביטחון והאס דה בפראג.
בנובמבר 1939 הועבר לקניגסברג שבמזרח גרמניה, שם יזם ופיקח על רצח המוני של אסירים פוליטיים פולנים שנתפסו בידי האיינזצגרופן.
הרציחות בוצעו ביערות, ובגלל שמשכו תשומת לב רש יזם את הקמתו של מחנה הריכוז סולדאו בצפון-מזרח פולין, שהיה מחנה מעבר לפני גירושים לגנרלגוברנמן ובו נרצחו יותר מ-10,000 אסירים פולנים ויהודים.
לקראת הפלישה לברית המועצות ביוני 1941, רש מונה למפקד איינזצגרופה C בדרגת בריגדפיהרר (תת-אלוף).
היחידה פעלה באוקראינה בעקבות קבוצת ארמיות דרום ורצחה כ-220 אלף אזרחים, רובם ככולם יהודים.
הפשע הבולט ביותר שביצעה היה הטבח בבאבי יאר, בו נרצחו 33,771 יהודים ביומיים, 29 ו-30 בספטמבר 1941. רש פיקד על הטבח לצד מושל קייב גנרל קורט אברהרד ושטנדרטנפיהרר (אלוף-משנה) פאול בלובל.
רש נחשב למפקד אכזרי ודרש שכל אנשי היחידה, לרבות המפקדים, ישתתפו אישית ברצח היהודים.
באוקטובר 1941 עזב רש את התפקיד, ובתחילת 1942 מונה למנהל חברת קונטיננטל אויל בברלין.
בספטמבר 1947 הואשם במשפט האיינזצגרופן בנירנברג בפשעים נגד האנושות, בפשעי מלחמה ובחברות בארגון פשע.
ההליך המשפטי נגדו הופסק ב-5 בפברואר 1948 בגלל מצבו הבריאותי - הוא סבל ממחלת פרקינסון ומדמנציה.
רש מת ב-1 בנובמבר 1948 בנירנברג.
אוטו הרמן קאהן (Otto Hermann Kahn; 21 בפברואר 1867 – 29 במרץ 1934) היה בנקאי, נדבן, אספן אמנות ומצנט יהודי-אמריקאי ממוצא גרמני.
קאהן נולד בעיר מנהיים שבגרמניה, אחד משמונת ילדיהם של אמה וברנרד קאהן.
אביו, שהיה אף הוא יליד העיר, נמלט לארצות הברית לאחר מהפכת 1848 ואף קיבל אזרחות אמריקאית, אך שב לגרמניה.
אף על פי שרצה להיות מוזיקאי, ייעד אותו אביו לקריירה של בנקאי ובגיל 17 הוצב כפקיד בסניף בנק בקרלסרוהה.
לאחר שלוש שנים בתפקיד שירת שנה בחיל ההוסארים הקיסרי.
ב-1888 עבר לסניף הלונדוני של דויטשה בנק והתקדם במהירות.
כעבור חמש שנים היה לאזרח בריטי.
ב-1893 עבר לניו יורק בעקבות משרה שהוצעה לו שם.
שלוש שנים מאוחר יותר נשא לאישה את אדי וולף (Addie Wolff), שאביה, אברהם וולף, היה שותף בבנק Kuhn, Loeb & Co.
קאהן ויתר על אזרחותו הבריטית, קיבל על עצמו אזרחות אמריקאית, והחל לעבוד בבנק זה.
צמרת הבנק הייתה קשורה בקשרים אישיים, חתנו של מייסד הבנק, סלומון לוב (Solomon Loeb), היה יעקב שיף, ובין עמיתיו של קאהן נמנו פאול ורבורג ופליקס ורבורג.
אף על פי שהיה רק בן 30 קנה את אמונו של מנהל חברת הרכבות יוניון פסיפיק וסייע במימון ובייעוץ כלכלי לחברה.
הבנתו העמוקה בתחום הרכבות הובילה אותו לייעץ פיננסית לחברות נוספות בתחום.
כן יזם וניהל ב-1906 את הנפקת איגרות החוב של פנסילבניה בבורסה של פריז, ההנפקה הראשונה של נייר ערך אמריקאי באירופה.
ב-2 בנובמבר 1925 הופיע דיוקנו על שער הטיים מגזין.
בשנת 1933 העיד בפני ועדת הסנאט לחקר קריסת הבורסה ב-1929 וסנגר על תפקידם החיובי והחיוני של הבנקים הפרטיים הגדולים.
קאהן, שסבל שנים רבות מטרשת עורקים ואנגינה פקטוריס נפטר מהתקף לב ונקבר בלונג איילנד.
ב-1913 רכש קאהן מאנדרו קרנגי שטח באפר איסט סייד במנהטן עליו הקים בית מידות בן 80 חדרים (ואגף ל-40 משרתים), בסגנון פאלאצו מתקופת הרנסאנס האיטלקי.
את הבית עיטר במבחר יצירות אמנות, בהן ציורים מאת סנדרו בוטיצ'לי.
קאהן אירח בארמונו קונצרטים בהשתתפות אנריקו קארוזו, ג'ורג' גרשווין ואחרים.
ב-1919 רכש אחוזה בת 443 אקר (כ-1,800 דונם) בלונג איילנד, עליה הקים טירה בת 127 חדרים בשטח בנוי של 10,100 מ"ר, לה קרא , המעון הפרטי השני בגדלו בארצות הברית (לאחר אחוזת בילטמור של ג'ורג' ו.
תכנון הנוף בוצע על ידי האחים אולמסטד, בניו של מעצב הנופים הנודע, פרדריק לו אולמסטד.
האחוזה כללה מגרש גולף, חווה חקלאית, מנחת פרטי ועוד.
לאחר מותו של קאהן שימשה האחוזה כמתקן אימוני רדיו ואקדמיה צבאית.
בראשית העשור הראשון של המאה ה-21 נפתח במקום בית מלון ומרכז כנסים, לאחר שיפוצים נרחבים ולאחר שהיה נטוש כ-30 שנה.
בשל אהבתו לאמנות ולמוזיקה בפרט תרם קאהן מהונו לסיוע ותמיכה במוזיקאים כג'ורג' גרשווין, ארטורו טוסקניני, הארט קריין ורבים אחרים.
במהלך מלחמת העולם הראשונה סייע לז'אק קופו להפעיל את התיאטרון הצרפתי שלו בניו יורק.
בהובלתו סייע בנק .Kuhn, Loeb & Co רבות לתעשיית הקולנוע הצומחת של הוליווד.
היה חבר מועצת המנהלים של המטרופוליטן אופרה, של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס ושל אוניברסיטת ראטגרס.
בתו, מוד ("מומו") אמילי וולף קאהן (1897 - 1960) נישאה למייג'ור-גנרל סר ג'ון מריוט, מפקד בכיר בצבא הבריטי בשתי מלחמות העולם
בתו, מרגרט ("נין") וולף קאהן (1901 - 1995) נישאה לג'ון בארי ראיין, בתם וירג'יניה כיהנה במעמד ליידי-מלווה לאליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת
בריגדפיהרר אוטו קום , היה מפקד בכיר בוואפן אס אס שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה, שבמהלכם ביצעו כוחותיו פשעי מלחמה.
לאחר המלחמה לא זו בלבד שלא הועמד לדין אלא היה ממייסדי ארגון HIAG, של חברי אס אס לשעבר שביקש (בין היתר) לשקם את תדמיתו ואת מעמדו החוקי של הוואפן אס אס, וכן לדאוג לזכותם של ותיקיו לפנסיה.
למרות בשנת 1992 החליטה ממשלת מערב גרמניה שהארגון הוא נאו-נאצי ופירקה אותו, השיג קום את מטרתו וותיקי הוואפן אס אס מקבלים פנסיה ממשלת גרמניה עד היום (2019).
קום נולד ב-1 בנובמבר 1909 כבנה של משפחת סוחרים בהמבורג שבקיסרות הגרמנית.
הוא עבד בהוראה ולאחר מכן עסק בהדפסה מספר שנים.
ב-1 בדצמבר 1931 הצטרף למפלגה הנאצית וב-1 באפריל התגייס לפלגות המערכתיות של האס אס (גוף שקדם לוואפן אס אס).
ביולי 1935 הועלה לדרגת אובר-שארפיהרר, ובספטמבר 1936 הועלה לדרגת האופט-שארפיהרר.
בדצמבר של אותה שנה הצטרף לרגימנט האס אס "גרמניה".
החל ממרץ 1938 קום שימש כמפקד פלוגה ברגימנט האס אס "הפיהרר", ולחם בשורותיו במהלך המערכה בפולין.
באפריל 1940 הוא מונה למפקד גדוד, ופיקד עליו במהלך הקרבות בהולנד.
ב-1 באוקטובר 1940 קודם לדרגת שטוּרמבאנפיהרר.
החל מיוני 1941 הוא לחם בחזית המזרחית.
ב-12 ביולי 1941 הוא מונה למפקד רגימנט "הפיהרר" וב-1 באוקטובר של אותה שנה קודם לדרגת אוֹבר-שטורמבאנפיהרר.
ב-29 בנובמבר הוענק לו הצלב הגרמני בזהב.
בינואר 1942 הרגימנט שלו לחם בעקשנות במשך ארבעה שבועות נגד אויב רוסי עדיף באזור חלם, ועל כך הוענק לו ב-16 בפברואר של אותה שנה צלב האבירים של צלב הברזל.
הרגימנט הוכיח את עצמו שוב במהלך הקרבות סביב חרקוב, וב-6 באפריל 1943 הוספו עלי אלון לצלב האבירים שלו.
ב-20 באפריל של אותה שנה הוא הועלה לדרגת שטנדרטנפיהרר.
החל מקיץ 1943 הוא שימש כראש המטה של קורפוס אס אס הררי החמישי, וב-30 בינואר 1944 הועלה לדרגת אוֹברפיהרר.
מאוחר יותר באותה שנה קיבל את הפיקוד על דיוויזיית האס אס ה-7 ("פרינץ אויגן"), והשתתף עמה בקרבות נגד הפרטיזנים באזור הבלקן במסגרתם ביצעו פשעי מלחמה כנגד אזרחים.
ב-9 בנובמבר 1944 הועלה לדרגת בריגדפיהרר, יחד עם הדיוויזיה הוא נסוג מהבלקן להונגריה, ופיקד עליה עד ינואר 1945.
ב-6 בפברואר 1945 קיבל פיקוד על דיוויזיית האס אס ה-1 ("אדולף היטלר"), וב-17 במרץ הוספו חרבות לצלב האבירים עם עלי האלון שלו על הישגיו במהלך הנסיגה מהבלקן.
במרץ 1945, לקחה הדיוויזיה שלו חלק במתקפת אגם בלטון - המתקפה הגרמנית האחרונה במלחמה.
ההתקפה נכשלה והדיוויזיה נסוגה לעמדות הגנתיות בווינה כדי להגן עליה מפני הצבא האדום.
באותם ימים פרסם היטלר את "פקודת הסרט", כיוון שחשב שחייליו לא לחמו "כפי שהמצב דרש", והורה לשים סרט לחרפה על חיילי הדיוויזיה.
עם זאת מפקד ארמיית הפאנצר השישית יוזף דיטריך, נמנע מביצוע פקודה זו.
ב-20 באפריל הדיוויזיה עברה לפלנסבורג שבצפון גרמניה, שם נכנעה לכוחות הבריטים ב-2 במאי.
קום עצמו נכנע לכוחות האמריקניים רק ב-8 במאי.
לאחר המלחמה הפך קום לאיש עסקים.
הוא היה בין המייסדים, והראש הראשון של ארגון "HIAG", אשר הוקם בשנת 1951, וביקש לשקם את תדמיתו ואת מעמדו החוקי של הוואפן אס אס, וכן לדאוג לזכותם של ותיקיו לפנסיה.
בשנת 1992 החליטה ממשלת מערב גרמניה שהארגון הוא ניאו נאצי ופירקה אותו.
קום חי את שארית חייו בעיר אופנבורג עד מותו ב-23 במרץ 2004 בגיל 94.
אוטו שולצה היה אדמירל גרמני במלחמת העולם השנייה.
לפני כן התבלט כמפקד צוללות במלחמת העולם הראשונה ועל כך עוטר בפור לה מריט.
שולצה נולד באולדנבורג ב-11 במאי 1884, וב-1900 התגייס לצי הקיסרי הגרמני.
ב-27 בספטמבר 1903 הוא הועלה לדרגת לויטננט צור זי, ב-21 במרץ 1905 לדרגת אובר-לויטננט צור זי וב-22 במרץ 1910 לדרגת קפיטן-לויטננט.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה הוצב על הדרדנוט "קניג".
הוא פיקד עליה בהצלחה רבה והטביע 53 אניות בסך כולל של 132,567 טון.
ב-18 במרץ 1918 הוא קיבל את עיטור ה"פור לה מריט".
ב-28 באפריל של אותה שנה הועלה לדרגת קורבטנקפיטן.
עם סיום המלחמה ופיזורו של הצי הקיסרי, הצטרף שולצה לרייכסמרינה ומילא בו תפקידי ניהול ומטה.
ב-1 באפריל 1925 הועלה לדרגת פריגטנקפיטן, ובין 1927–1929 פיקד על אוניית המערכה "אלזס".
ב-1 בינואר 1928 הועלה לדרגת קפיטן צור זי, וב-28 בספטמבר 1929 מונה למפקד תעלת קיל.
ב-26 בפברואר 1930 מונה למפקח על ההדרכה, וב-1 באפריל 1931 הועלה לדרגת קונטרה-אדמירל.
באוקטובר 1933 הוא מונה למפקד הבסיס הימי הים הצפוני, וב-1934 הועלה לדרגת ויצה-אדמירל.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה ב-1939 הוא חזר לשירות כמפקד בסיס הצי הים הצפוני.
הוא הודח מהתפקיד לאחר שלושה חדשים, ובין מרץ 1941 לאוגוסט 1942 פיקד על כוחות הצי בצרפת.
ב-31 באוגוסט של אותה שנה, הוא פרש סופית מהצי, ועם פרישתו הועלה לדרגת גנרל-אדמירל.
הוברט מריה אוטו שניוינד היה אדמירל גרמני במלחמת העולם השנייה.
שניוינד נולד ב-14 בדצמבר 1887 בסארלואי שבקיסרות הגרמנית.
ב-1907 הוא התגייס לצי הקיסרי הגרמני, ובמלחמת העולם הראשונה שימש כמפקד טרפדות.
הוא היה חלק מהכוח הגרמני בפיקודו של לודוויג פון רויטר, אשר עם סיום המלחמה הועבר לסקפה פלו עד שבחוזה ורסאי יוחלט על גורל אניותיו.
בהוראתו של רויטר, הציתו הגרמנים את האניות והטביעו אותן כדי שלא יפלו לידי הבריטים.
בעקבות כך, נלקח שניוינד בשבי הבריטי.
הוא שוחרר ב-1920, התגייס לפרייקור והוצב בבריגדת ארהארדט.
עם הקמתו של הרייכסמרינה, התגייס אליו ומונה למפקד שולת המוקשים "M 133".
בין 1925–1926 שימש כיועץ לענייני ימייה של שר ההגנה אוטו גסלר.
ב-1932 מונה למפקד הסיירת הקלה "קלן".
לאחר מכן מילא תפקידי ניהול ומטה, וב-1937 הועלה לדרגת קונטר-אדמירל.
ב-31 באוקטובר 1938 הוא מונה לראש המטה של הצי (Seekriegsleitung), וב-1940 הועלה לדרגת ויצה-אדמירל.
בעקבו הטבעתה של ה"ביסמרק" ב-27 במאי 1941 ומותו של גינתר ליטיינס, מונה שניוינד למחליפו של ליטיינס בתפקיד מפקד הצי (Flottenchef) - התפקיד השלישי במעלתו בצי הגרמני, המקביל למפקד צי הבית (Home Fleet) בצי הבריטי.
ב-1943 הוא הועבר לפקד על קבוצת הקרב הצפונית, וב-1 במרץ 1944 הועלה לדרגת גנרל-אדמירל.
הוא הועבר מהתפקיד ב-30 ביולי של אותה שנה, ועד סיום המלחמה לא קיבל תפקיד חדש.
לאחר המלחמה, נעצר ונשפט במהלך משפט הפיקוד העליון על חלקו בתכנון מבצע וסריבונג - הפלישה לנורווגיה, אולם זוכה.
הוא נפטר ב-26 במרץ 1964 בעיר לינץ אם ריין.
אוטו קורפס היה גנרל בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה, ולאחר המלחמה שירת כגנרל במשטרת העם בגרמניה המזרחית ותקופה קצרה בצבא העם הלאומי.
קורפס נולד ב-23 בנובמבר 1889 בוונצן.
בשנת 1909 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, והצטרף לרגימנט הרגלים ה-66 (מגדבורג ה-3), עמו לחם במהלך מלחמת העולם הראשונה, ואף השתתף בקרב לייז'.
ב-25 בפברואר 1915 הוא הועלה לדרגת אובר-לויטננט, וב-18 בדצמבר 1917 הוא הועלה לדרגת האופטמן.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטור צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה.
בשנת 1920 פרש מהצבא, והחל ללמוד מדעי המדינה באוניברסיטת הומבולדט של ברלין.
בשנת 1923 סיים את לימודי הדוקטורט, ובשנת 1929 התחתן עם גודרון מרץ פון קירנהיים, בתו של הגנרל הרמן מרץ פון קירנהיים, ממנה נולדו לו שתי בנות.
בשנת 1935 הצטרף קורפס לוורמאכט, ושירת ברגימנט הרגלים ה-66. ב-1 באוקטובר 1937 מונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט, וב-1 בפברואר 1938 הועלה לדרגת אוברסט-לויטננט.
עם פרוץ המלחמה לחם קורפס עם גדודו, כחלק מהדיוויזיה הממונעת ה-13, ולחם עמו במהלך המערכה בפולין.
ב-5 בפברואר 1940 מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-518, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-295, וב-1 בינואר 1941 הועלה לדרגת אוברסט.
ב-16 בנובמבר 1942 הוא מונה למפקד הדיוויזיה ה-295, וב-1 בינואר 1943 הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור.
קורפס לחם עם הדיוויזיה בקרב סטלינגרד, וב-31 בינואר 1943 נכנע עם שרידי הדיוויזיה לכוחות הצבא האדום ונלקח בשבי.
במהלך השהייה בשבי הוא הצטרף אל ליגת הקצינים הגרמנים והיה אחד החברים הפעילים בה, ובעקבות כך נשלחו בני משפחתו למחנה ריכוז על ידי הגסטפו.
גיסיו אלברכט מרץ פון קירנהיים ווילהלם דיאקמן השתתפו בקשר ה-20 ביולי, והוצאו בעקבות כך להורג.
בשנת 1948 שוחרר קורפס מהשבי, ועבר להתגורר בפוטסדאם.
הוא שימש כראש הארכיון הממלכתי של פוטסדאם (1948–1952) ומחלקת הארכיון במשרד הפנים (1949–1952), הוא יצר את היסודות של ארכיון המדינה בגרמניה המזרחית.
הוא הפך לחבר פעיל של המפלגה הלאומית דמוקרטית של גרמניה, אולם השטאזי עדיין חשדו בו.
בשנת 1952 גויס למשטרת העם וקיבל דרגת גנרל מאיור.
בין השנים 1952 ל-1956 הוא כיהן כראש המחלקה ההיסטורית של משרד הפנים וסגן ראש המטה של אגף המבצעים של המשטרה.
משנת 1958 עד מותו ב-24 באוגוסט 1964 הוא כיהן כיו"ר איגוד הקצינים לשעבר.
בשנת 1959, כהוקרה על שירותו למען מזרח גרמניה, עוטר ב"עיטור ההצטיינות למען המולדת").
אוטו קוהלרמן , היה גנרל בוורמאכט במהלך מלחמת העולם השנייה.
קוהלרמן נולד ב-17 בפברואר 1896 במגדבורג, ובשנת 1914 הוא התגייס לצבא הקיסרות הגרמנית, ולחם בשורותיו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
על פעולותיו בקרבות קיבל קוהלרמן את עיטור צלב הברזל דרגה שנייה.
לאחר המלחמה הצטרף קוהלרמן לרייכסווהר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
ב-1 באוקטובר 1939 הוא מונה למפקד גדוד הניסויים של בית הספר לארטילריה, וב-1 בספטמבר 1940 הוא הועלה לדרגת אוברסט.
ב-1 בדצמבר אותה שנה הוא מונה למפקד רגימנט הארטילריה ה-4, ולחם עמו במהלך מבצע ברברוסה כחלק מדיוויזיית הפאנצר ה-14. ב-8 בינואר 1942 הוא מונה למפקד אגד הארטילריה ה-10, וב-22 בפברואר אותה שנה הוא קיבל את עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-15 במאי 1942 מונה קוהלרמן למפקד הדיוויזיה הממונעת ה-60, וב-1 ביולי אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל-מיור.
קוהלרמן לחם עם הדיוויזיה במהלך מבצע מקרה כחול, ולאחר מכן בקרב סטלינגרד עד לנובמבר 1942.
ב-20 ביוני 1943 מונה קוהלרמן להקים את הדיוויזיה מחדש בדרום צרפת כדיוויזיית הפאנצרגרנדיר פלדהרנהאלה, וב-1 ביולי אותה שנה הוא הועלה לדרגת גנרל-לויטננט.
בספטמבר 1943 נשלחה הדיוויזיה לאיטליה, וסייעה בפירוק הארמייה האיטלקית השמינית מנשקה.
באוקטובר 1943 נשלחה הדיוויזיה לצפון צרפת, ובדצמבר אותה שנה נשלחה לחזית המזרחית, והועמדה תחת פיקוד ארמיית הפאנצר השלישית.
בפברואר 1944 הוא הועבר לעתודת המילואים, וב-6 במאי אותה שנה הוא מונה למפקד פיקוד ארטילריית החופים דרום-מערב.
קוהלרמן נשאר בתפקידו עד סיום המלחמה, ולאחר מכן נפל בשבי בעלות הברית.
ביולי 1947 שוחרר קוהלרמן מהשבי, ולאחר שחרורו מהשבי הוא התגורר בבאד דירהיים, עד למותו ב-27 בפברואר 1984.
פאול אוטו פליקס פרייהר קרס פון קרסנשטיין היה גנרל אוברסט בבוואריה ושר המלחמה הבווארי מ-16 בפברואר 1912 עד 7 בדצמבר 1916.
קרס פון קרסנשטיין נולד בגרמרסהיים.
לאחר הצטרפותו לצבא המלכותי הבווארי הוא שימש כמועמד לקצונה ברגימנט הפרשים הקלים ה-2 הבווארי (טקסיס).
הוא שירת במלחמת מלחמת צרפת–פרוסיה בדרגת לויטננט, ובמהלך השנים 1874–1877 הוא למד באקדמיה הצבאית הבווארית במינכן.
בדרגת אובר לויטננט הוא הועבר לפיקוד הכללי של הקורפוס הבווארי השני, ובשנת 1888 הוא הועלה לדרגת ריטמייסטר.
בשנת 1891 הוא הועלה לדרגת מיור, והועבר לרגימנט הפרשים הכבדים ה-1 הבווארי (קרל, נסיך בוואריה) בשנת 1893, שם הועלה לדרגת אוברסט לוטננט בשנת 1896. בשנה שלאחר מכן הוא מונה למפקד רגימנט הפרשים הקלים המלכותי ה-6 (אלברכט, נסיך פרוסיה), בשנת 1898 הועלה לדרגת אוברסט, ובשנת 1901 הועלה לדרגת גנרל מיור.
בשנת 1902 הוא קיבל את הפיקוד על חטיבת הפרשים המלכותית הבווארית הרביעית.
בדרגת גנרל לוטננט קיבל את התפקיד כמפקח על חיילי הפרשים בשנת 1904. בשנת 1906 הוא מונה למפקד הדיוויזיה הבווארית ה-1, ופיקד עליה עד לשנת 1910. לאחר כניסתו לתפקיד שר המלחמה בשנת 1912, הוא הועלה לדרגת גנרל אוברסט ב-1 באוגוסט 1914. קרס פון קרסנשטיין היה הנציג הבווארי באימפריה הגרמנית.
הוא התפטר מתפקידו בשנת 1916 ומת במינכן ב-19 בפברואר 1929. אחד מבניו היה הגנרל פרנץ אוטו פרייהר קרס פון קרסנשטיין.
אוטו (נפתלי) שנייד היה צייר, פסל, משורר, סופר, היסטוריון של האמנות ופרופסור לאמנות יהודי.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 אסף שנייד חומרים רבים העוסקים באמנות יהודית מאותה התקופה.
רבים מהאמנים אותם תיעד בעבודתו נספו בשואה.
שנייד נולד ב-30 בינואר 1900, ביבלונקובה, שלזיה האוסטרית (לימים בצ'כיה) ליעקב ובלומה שנייד, זוג מהגרים יהודים-פולנים, צאצא לשלמה יהודה רפפורט.
בילדותו עברה משפחתו לביילסקו-ביאלה, שם גדל.
מגיל צעיר צייר אוטו, בעיקר ציורים אקספרסיביים וריאליסטים, ובנוסף הכין דגמים לפסלים.
הוא למד תולדות האומנות, פילוסופיה, אסתטיקה, פרהיסטוריה והיסטוריה של המזרח הקרוב באוניברסיטת וינה, השתלם באוניברסיטת פריז וב-1926 השלים את הדוקטורט שלו בתולדות האמנות.
לאחר סיום הדוקטורט החל שנייד לנדוד באירופה, הרצה בנושאי אמנות, צייר ופיסל.
ב-1934 פרסם את ספרו הראשון, שבוסס על עבודת התזה שלו ועסק בייצוגם של צמחים ובעלי חיים באמנות הסינית.
בין השנים 1936–1938 התגורר בוילנה, והקים מוזיאון אמנות בחסות ייווא.
במוזיאון הוצגו למעלה מ-100 יצירות של אמנים שונים, בהם מארק שאגאל, מאנה כץ, מרק אנטוקולסקי, מאוריצי גוטליב ועוד.
לאחר פלישת גרמניה הנאצית לפולין, תוכן המוזיאון הוחרם על ידי אלפרד רוזנברג והמוזיאון הושמד.
בשנת 1930 החל שנייד לאסוף חומרים לצורך כתיבת מונוגרפיה בנושא אמנים יהודים בני המאה ה-20. במסגרת המחקר, החליף שנייד מכתבים עם אמנים מרחבי אירופה, ששלחו לו את האוטוביוגרפיות שלהם, דוגמות של עבודתם וקטלוג של תצוגותיהם.
מחקרו של שנייד זכה לשיתוף פעולה נרחב והוא הצליח לאסוף מידע רב.
ב-1933, בעקבות עליית הנאצים לשלטון, הכריזה ממשלת גרמניה על מלחמה באמנים היהודים ובאמנות היהודית, שכונתה אמנות מנוונת.
שנייד האמין כי באמצעות מחקרו יוכל לשכנע את היטלר ואת חברי המפלגה הנאצית כי האמנות היהודית אינה מנוונת.
ב-1938 הגיש את המונוגרפיה, שכותרתה הייתה "Die Juden und die Kunst" , להדפסה בווינה.
בעקבות האנשלוס הוחרם ספרו ושנייד היה למבוקש על ידי הנאצים בשל כתיבתו.
הוא התחבא בוורשה במשך חצי שנה עד שנתפס על ידי המשטרה הפולנית.
אף על פי שתכננו להסגירו, שוחרר שנייד לאחר שלושה ימים בשל מחאת הקהילה היהודית בפולין.
על אף שחרורו, שנייד עדיין היה מבוקש על ידי הנאצים, ולכן השיג ויזת אקדמאי כדי שילמד באוניברסיטה העברית ובפברואר 1939 הגיע לארץ ישראל עם עותק של כתבי היד והתמונות ששמר.
בין השנים 1939–1945 התפרנס שנייד מכתיבת ספרים והעברת הרצאות בקיבוצים ובמועדונים, אך התקשה להרוויח שכר הגון ואף היה חסר בית.
ב-1944 עברת את שמו הפרטי לנפתלי.
ב-1945 נשא לאישה את מרים לבית גולדשמידט, משוררת הצעירה ממנו ב-24 שנים.
ב-1946 נודע לו כי אמו, אחותו ואחיו למחצה נספו באושוויץ בתשעה באב 1943. ידיעה זו השפיעה עמוקות על אמנותו של שנייד, ובעקבותיה חדרו לכתביו, ציוריו ופסליו איקונוגרפיות שואתיות ותנ"כיות.
ב-1946 החל שנייד לפרסם ספרים מחקריים בעברית.
תחילה פרסם ספר אודות הציורים בבית הכנסת בדורה אירופוס, ב-1947 פרסם ספר העוסק בציורי התנ"ך של רמברנדט וב-1948 פרסם ספר הסוקר את אמנות יוון הקלאסית.
בנובמבר 1947 מונה להיות מרצה בטכניון בנושא תולדות האדריכלות ותולדות האמנות.
בתחילת שנות ה-50 של המאה ה-20 החליט שנייד לתרגם לעברית ולעדכן את ספרו אודות האמנים היהודים.
הוא חקר את תולדות האמנים ומשפחותיהם, והוא ראה את התוצר הסופי כספר זיכרון.
היצירה, שהייתה למעשה המגנום אופוס של שנייד, כונתה "אמנותנו בגולה".
בשנות ה-50 המאוחרות היה כתב היד מוכן לפרסום בעברית, אך פרסום הספר "האמנות היהודית" מאת ססיל רות הוביל את המוציא לאור לחשש מהצפת השוק, והספר מעולם לא פורסם.
גורל ספרו של שנייד ציער אותו מאוד, וב-1960 פרש מתפקידו כמרצה בטכניון ועבר, עם משפחתו, לארצות הברית על מנת להתמקד באמנותו.
בתקופה זו הציג תערוכות יחיד של ציוריו ופסליו בגלריות באירופה, בארצות הברית ובקנדה.
ב-1964 עברו להתגורר בטורונטו, קנדה.
ב-1970 פרסם ספר בשם "The Man-made Hell: a Search for Rescue", אותו תיאר כ"ניתוח של זמננו".
בהקדמה לספר מצהיר שנייד כי האנושות נמצאת במצוקה קשה, וכי הספר הוא ניסיון לתקן את בעיות האנושות באמצעות תיאורן, ניתוחן, מציאת הקשר ביניהן ובחינת ההיתכנות של מציאת פתרונות להן.
את הספר הקדיש שנייד למוהנדס קרמצ'נד גנדי, למרטין לותר קינג ולמרטירי אושוויץ.
שנייד נפטר ב-12 במאי 1974 בטורונטו.
הוא הותיר אחריו את אשתו, מרים שנייד, ושני בנים: יעקב ואדם.
בשנת 1998 פנתה אלמנתו של שנייד, מרים שנייד, לספריית תומאס פישר לספרים נדירים באוניברסיטת טורונטו והציעה לתרום את הארכיון האישי של שנייד לספרייה.
התרומה הועברה לספרייה בשני שלבים, הגדול מביניהם באותה השנה והקטן מביניהם בשנת 1999.
הארכיון כולל למעלה מ-5,000 פריטים, שנאספו בין השנים 1929–1974 ומחולקים ל-7 הקטגוריות הבאות:
כתבי היד של ספרי שנייד, אם פורסמו ואם נגנזו.
מאמרים מאת שנייד העוסקים בתולדות האמנות.
התכתבויות עם מנהיגים ודמויות ציבוריות בנוגע למצב העולם.
צילומים של כ-180 יצירות אמנות מאת אמנים יהודים משנות ה-30 המוקדמות.
קטלוג התערוכות של אותם האמנים.
אוטוביוגרפיות אודות חייהם של כ-160 אמנים.
אוטו קורווין (במקור עד 1919 אוטו קליין, בהונגרית: Korvin Ottó; וליקי ביצ'קיב, 24 במרץ 1894 – בודפשט, 29 בדצמבר 1919) היה עובד בנק יהודי-הונגרי, פוליטיקאי קומוניסטי, ממקימי מפלגת הקומוניסטים של הונגריה ומראשיה בתקופת הרפובליקה הסובייטית ההונגרית.
אחיו של קומיסר העם (הונגריה 1919) יוז'ף קלן, אחיינו של פאל היידו וגיסו של יולן קלן, שלושתם חברים בחוג גליליאו.
אוטו קליין נולד במשפחה יהודית אמידה ונאורה, אמו הייתה ברתה אייזנשטאדט, אביו היה ז'יגמונד קליין, בעל חנות שהתיישב בנג'בוצ'קו בסוף המאה ה-19 אז בתחומי ממלכת הונגריה במסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
נולדו להם שני ילדים: יוז'ף קליין (לימים יוז'ף קֶלֶן) ואוטו.
בהמשך המשפחה עברה לסיגט, שם למדו הילדים בבית הספר ומשנת 1906 התגוררו בבודפשט.
שם הצטרף אוטו לחוג גלילאו.
הוא רצה להיות משורר ושינה את שמו לקורווין בעצת אחד העורכים.
בתחילת שנות ה-10 של המאה ה-20 התוודע לסופר זולטאן פרניו, להיסטוריון האמנות הוגו קֶנצלר ולטיבור סמואלי.
בשנת 1912 פרסם ספרון לירי בשם "חיוורון".
בינתיים, אביו חכר יער באוסאטלפ והקים חוות גידול עצים לכריתה ומכירה, הוא הזמין את בנו אוטו (בשנת 1912) ומינה אותו למנהל החווה.
עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה אוטו התייצב לגיוס, אך לא התקבל בגלל בעיה בעמוד השדרה שלו.
הוא שב לחווה והמשיך בעבודתו עד 1917.
משת 1917 עד הכרזת הרפובליקה
בתחילת 1917 הגיע קורווין לבודפשט.
למד מדעי חברה והתוודע למרקסיזם.
כעובד בבנק העצים של בודפשט הצטרף לקבוצת השמאל של "האיגוד הלאומי של עובדי המוסדות הפיננסיים" והשתתף בהרצאות של ארווין סבו בחוג הגלילאו.
ב-1 במאי באותה השנה השתתף בהפגנת הפועלים הראשונה במהלך המלחמה.
הוא היה מעורב גם בתנועה האנטי מיליטריסטית, ארגן את הגלילאיסטים, ואחרי שמנהיגי חוג גלילאו נעצרו בינואר 1918, הפך קורווין למנהיג התנועה האנטי מיליטריסטית הבלתי חוקית שכונתה ה"סוציאליסטים מהפכניים".
בעלונים שלו דחק בפועלי המפעלים להקים מועצות פועלים.
לאחר ניצחונה של המהפכה האזרחית-דמוקרטית באוקטובר 1918, מהפיכת החרציות, הוא הפך למנהיג הקבוצה של ה"סוציאליסטים מהפכניים", שפעלו כבר כחוק באותה עת.
הוא היה אחד ממקימי מפלגת הקומוניסטים של הונגריה ה-KMP והיה חבר בוועד המרכזי שלה.
הוא התפטר מהבנק והמשיך לעבוד כגזבר של המפלגה הקומוניסטית ו"בעיתון האדום" (Vörös Ujság), כאשר לא ניתן היה להשיג נייר, הוא השיג מהשוק השחור.
ב־21 במרץ הקליד מהכלא את נוסח הסכם המיזוג של שתי המפלגות (MSZDP ו-KMP).
בשנת 1919 שינה קליין את שם משפחתו לקורווין.
לאחר ההכרזה על הרפובליקה הסובייטית ההונגרית, הוא הפך לראש המחלקה המסחרית במפקדת הייצור הסוציאליסטי והוציא צו על הסוציאליזציה של העסקים (הלאמה, החרמה).
בית הדין המהפכני בבודפשט גזר מוות על אנשים רבים בהוראתם של אוטו קורווין ויאנוש לאסלו בגין התנהגות בלתי-מהפכנית.
(בתי הדין המהפכניים ברפובליקה הסובייטית ההונגרית (21 במרץ 1919 - 1 באוגוסט 1919) היו גופי שיפוט אזוריים, שהחליפו את בתי המשפט הישנים והפעילו כוח שיפוטי.
לא ניתן לקרוא להם בתי משפט מסורתיים מכיוון שהם לא היו נייטרליים פוליטית ולא היו עצמאיים מהרשות המחוקקת והמבצעת).
קורווין גם ארגן את מנגנון ההגנה של הרפובליקה הסובייטית.
באמצע מאי 1919, לאחר פירוק הנשק מקבוצת צ'רני, הוקצו לקורווין 43 אנשים למחלקת החקירות הפוליטית של קורווין בפיקודו הישיר של צ'רני.
לאחר נפילת הרפובליקה הסובייטית ב־2 באוגוסט, בזמן שקומיסרי העם עזבו את הונגריה ברכבת, הוא עבד במחלקת החקירות הפוליטיות להשמדת המסמכים במחלקה.
ב-7 באוגוסט נתפס ונעצר ונכלא.
אף שרק בקשר נגד המלך ניתן היה להטיל עונש מוות על פי החוק הפלילי של אותה תקופה, צו מיוחד של ממשלת אישטוואן פרידריך שינה את החוק, מה שהביא לגזר דין מוות ב־19 בדצמבר 1919 של קורווין ושמונה מחבריו.
אשתו ילדה את ילדתם ב־21 בדצמבר.
את יומנו בכלא סיים קורווין ב־28 בדצמבר 1919.עונש המוות בוצע בבוקר ה-29 בדצמבר 1919.
ופתקים שנכתבו על ידי אנדראש שימור, קטלין זלאי].
[נבחר ונערך על ידי אנדראש שימור].
[החומר הוכן על ידי יאנוש מרטון].
אוטו שלפנברג היה כדורגלן ומאמן ישראלי.
שלפנברג נולד באוסטריה ושיחק בנעוריו בהכח וינה לפני שעלה לארץ ישראל והצטרף למכבי חיפה.
את הופעת הבכורה במכבי חיפה ערך ב-4 במאי 1940 בליגה ב', במשחק נגד מכבי בנימינה.
שלפנברג ערך וסידר מחדש את קבוצת הנוער של מכבי חיפה-שלמה ואימן אותה במשך כשנתיים לפני שהפך למאמן הראשי של הקבוצה הבוגרת ב-1952. אוטו אימן במשך כשנתיים במכבי חיפה ובמהלכה קידם לא מעט שחקנים צעירים כדוגמת אברהם מנצ'ל וג'וני הרדי.
לאחר שעזב את מכבי חיפה אימן בהפועל טבריה, מכבי חדרה ומכבי פרדס חנה.
ב-1962, חזר למכבי חיפה והוביל אותה לזכייה בתואר הראשון שלה, גביע המדינה.
שלפנברג התפטר מתפקידו ב-1963 ועבר לאמן בהכח עמידר רמת גן, הפועל אשקלון, מכבי נתניה, הפועל מחנה יהודה, הפועל שדרות והפועל קריית מלאכי.
שלפנברג הוא אביו של שחקן ומאמן הכדורגל בעבר, שמעון שנהר.
אוטו הלך לעולמו בשנת 1989 והוא בן 69.
אוטו שינמן היה מפקד בכיר בורמאכט, שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
שינמן נולד ב-6 באוקטובר 1891 בדובראן, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1910 הוא התגייס לצבא האימפריה הגרמנית והצטרף לרגימנט המשמר ה-3, ולחם עמו במהלך מלחמת העולם הראשונה.
על פעולותיו בקרבות הוא קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה פרש שינמן מהצבא והצטרף למשטרת ברלין, ומילא בה תפקידי פיקוד ומטה.
ב-19 בדצמבר 1933 הוא הועלה לדרגת מיור, וב-18 בנובמבר 1935 מונה למפקד משטרת דיסלדורף.
ב-15 במרץ 1936 הוא הצטרף לוורמאכט, ומונה למפקד הגדוד ה-1 ברגימנט הרגלים ה-77, אשר הפך ב-6 באוקטובר אותה שנה לגדוד ה-2 ברגימנט הרגלים ה-37. ב-1 בינואר 1938 הועלה לדרגת אוברסט לוטננט, וב-10 בנובמבר אותה שנה מונה לקצין מטה ברגימנט הרגלים ה-37.
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-184, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-86, ולחם עמו במהלך המערכה על צרפת.
ב-1 בדצמבר 1940 הועלה לדרגת אוברסט, ובמהלך מבצע ברברוסה לחם עם הרגימנט בגזרה הצפונית.
גנרל אוטו שפונהיימר היה מפקד בכיר בוורמאכט שפיקד על כוחות במלחמת העולם השנייה.
שפונהיימר נולד ב-19 בדצמבר 1886 בנירנברג, שהשתייכה לאימפריה הגרמנית.
בשנת 1907 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי, והצטרף לרגימנט הרגלים הבווארי ה-14, עמו לחם במלחמת העולם הראשונה.
על פעולותיו בקרבות קיבל את עיטורי צלב הברזל דרגה ראשונה ושנייה, אות הפציעה בכסף וצלב הכבוד של מלחמת העולם 1914/1918.
לאחר המלחמה פרש שפונהיימר מהצבא והצטרף למשטרת בוואריה, שם מילא תפקידי פיקוד ומטה.
ב-16 במרץ 1935 הוא הצטרף לוורמאכט בדרגת אוברסט.
ב-1 באוקטובר 1937 הוא מונה למפקד רגימנט הרגלים ה-24, וב-1 ביוני 1939 הועלה לדרגת גנרל מיור.
בפרוץ המלחמה היה שפונהיימר מפקד רגימנט הרגלים ה-24, שהיה חלק מהדיוויזיה ה-21, עמו לחם במהלך המערכה בפולין, וב-1 בנובמבר 1939 מונה למפקד הדיוויזיה ה-21, עמה לחם במהלך המערכה על צרפת ובמהלך מבצע ברברוסה.
ב-1 ביולי 1941 הועלה לדרגת גנרל לוטננט, וב-8 באוגוסט 1941 הוענק לו עיטור צלב האבירים של צלב הברזל.
ב-29 בנובמבר 1942 הוענק לו עיטור הצלב הגרמני בזהב, וב-25 במאי 1943 הוא מונה לסגן מפקד הקורפוס ה-27. ב-1 ביולי 1943 הוא מונה לסגן מפקד הקורפוס ה-10, וב-1 באוגוסט 1943 הועלה לדרגת גנרל חיל הרגלים ומונה למפקד הקורפוס ה-54, אשר הפך בפברואר 1944 לפלגת הארמייה שפונהיימר, ובהמשך לפלגת הארמייה נארווה.
ב-25 ביולי 1944 מונה למפקד הקורפוס ה-67 עמו לחם במהלך מבצע מרקט גארדן, וב-25 באוקטובר 1944 פרש מהצבא.
לאחר המלחמה התגורר שפונהיימר בתוירן שליד אמברג (Theuern bei Amberg), עד למותו ב-14 במרץ 1961, והוא בן 74 שנים.
אוטו שיפלינג היה כדורגלן גרמני, ששיחק בעמדת החלוץ.
שיפלינג נולד ב-3 באוגוסט 1912 במנהיים שבקיסרות הגרמנית.
הוא הגיע ממשפחה של כדורגלנים בהם אחיו היינריך ואוסקר ובן דודו לודוויג היו כולם לשחקנים פעילים בשנות השלושים של המאה ה-20.
במהלך כל הקריירה עד למותו שיחק שיפלינג במועדון וולדהוף מנהיים מעיר הולדתו בו היה לאחד השחקנים הראשונים שהגיעו ממנו לנבחרת גרמניה.
הצלחתו הגדולה בנבחרת הייתה ההגעה למקום השלישי במונדיאל 1934 לאחר ששיחק בכל משחקי הנבחרת וכבש גם נגד בלגיה בניצחון 2–5 בשמינית הגמר.
הוא השתתף גם במשחקים האולימפיים של 1936 בהם הפסידה גרמניה לנורווגיה ברבע הגמר.
שיפלינג כבש 10 שערים מתוך ה-17 שלו בנבחרת בשנת 1937, כשמחצית מתוכם נכבשו בניצחון ההיסטורי 0–8 על דנמרק בברסלאו בו כבש חמישייה והיה לכוכב המשחק.
משחקו האחרון במדים הלאומיים היה ב-24 באפריל 1938 בתיקו 1–1 נגד פורטוגל בפרנקפורט.
שיפלינג נפטר ב-20 באוקטובר 1939 כתוצאה מצדרת בגיל 27 בלבד.
לזכרו נקרא על שמו רחוב ברובע וולדהוף שבמנהיים ב-1977 וגם ביום הולדתו המאה נקרא על שמו היציע המזרחי באצטדיון קרל בנץ שם נחשף לוח זיכרון על הבית בו גדל.
אוטו רוסינג (בדנית: Otto Rosing; נולד ב-9 במרץ 1967) הוא במאי קולנוע גרינלנדי-דני.
הוא גדל באילוליסאט, גרינלנד, ומאוחר יותר התגורר בבירת גרינלנד נוק.
כעת הוא גר ועובד בקופנהגן, דנמרק.
בשיתוף פעולה עם מפיק הסרטים מיקיסוק ה.
לינגה, אוטו רוסינג וטורבן בק ביימו את הסרט העלילתי הבינלאומי הראשון של גרינלנד "Nuummioq".
זה היה הסרט הגרנלנדי הראשון שהוגש לפרס האוסקר לסרט הזר הטוב ביותר, אך הוא לא הגיע לרשימה הקצרה הסופית.
אחיו הצעיר של אוטו רוסינג לארס רוסינג מגלם את הגיבור מאליק ב-"Nuummioq".
אוטו רוסינג ביים גם את הסרט התיעודי "The Eternal flight" דיוקן של האמן ינס רוסינג.
אוטו ריינהולד ייקובי היה אמן גרמני-קנדי.
הוא קשור לבית הספר לציור בדיסלדורף.
יליד 1830 קניגסברג, למד ייקובי בברלין באקדמיה המלכותית לאמנויות.
לאחר מכן למד באקדמיה לאמנות בדיסלדורף אצל יוהאן וילהלם שירמר.
כצייר נוף וז'אנר עבד בנסאו ובקנדה.
בשנת 1837 מונה לצייר החצר לדוכסית נסאו בוויסבאדן.
באותן שנים העביר ייקובי את לודוויג קנאוס הצעיר את שיעוריו הראשונים בציור שמן והמליץ לו ללמוד אצל קרל פרדיננד זון באקדמיה לאמנות בדיסלדורף.
עבודתו הייתה ידועה באירופה והוא קיבל הכנסות רבות מתמלוגים.
החלטתו של ייקובי להגר לקנדה נראית פתאומית לאור הצלחתו באירופה.
בעת ביקורו בניו יורק בשנת 1860, הוצעה לו עבודה לצייר את מפלי שוויניגן כמתנה לנסיך מוויילס בהמשך השנה.
במקום לחזור לאירופה לאחר השלמת הציור, התיישב במונטריאול שם בילה את עשר השנים הבאות.
יכול להיות שחייו הפכו קשים מדי או פשוט שהיו הזדמנויות גדולות יותר עבור ילדיו בצפון אמריקה.
בזמן שהוא המשיך לשלוח ציורים למכירה חזרה לאירופה, הוא ומשפחתו נשארו בצפון אמריקה.
במונטריאול צייר ייקובי נופים, לימד באופן פרטי ועבד אצל נוטמן ופרזר.
שלא כמו הנוף הביתי של חוות וכפרים שנראו ביצירתו של קורנליוס קריגהוף או תיאור יישובים ופעילויות הילידים על ידי פול קיין, ייקובי צייר מפלים ויערות.
קומפוזיציותיו מתארות את השממה כמקום רומנטי והרואי, זוהר באור פנימי.
הוא צייר בשמנים, לפעמים על קנבס גדול.
או שהוא היה מצייר בצבעי מים, לעיתים קרובות תמונות קטנות.
בין אם הציור היה גדול ובין אם הוא היה קטן, הוא השיג תחושה של נשגבות, אולי עם נגיעה מסוימת של עגמומיות רומנטית.
ההשגים של ייקובי היו ניכרים במהלך חייו.
הוא היה צייר מיומן שהכיר היטב את שוק היעד שלו ותמך בעצמו במכירת עבודתו.
עבודתו בצפון אמריקה הייתה לעיתים קרובות במיקומים ספציפיים, וצוינה בנקודות יופי שניתן היה לצופיו לזהותן.
הוא טרח על מנת לוודא שהם מדויקים על ידי שימוש בתצלומי מקור של המקומות בזמן שעבד בסטודיו שלו.
עבודתו המאוחרת יותר הייתה אידיאלית ופחות ספציפית, ונשענה על הערעור הגלום בתיאורי המפלים ועלוות הסתיו.
הוא לא היה האמן היחיד שנמשך מאירופה להזדמנויות החדשות שנמצאו כשהערים בצפון אמריקה החלו לבנות מוסדות תרבות משלהן.
ויליאם רפאל ואדולף ווגט עבדו באותה תקופה גם במונטריאול.
שלושת האמנים הללו תיארו כולם את הנוף הקנדי, מבשרים במובן מסוים את עבודת קבוצת השבעה.
ציוריהם השפיעו על הקמת בית הספר 'לומניסטי' הקנדי שכלל את לושיוס ריצ'רד אובראיין.
ממונטריאול עבר ייקובי לפילדלפיה ואחר כך לטורונטו, לאחר שהוזמן להצטרף לחברת האמנים באונטריו בשנת 1876. הוא נשאר פעיל בכל שלוש הערים, וחילק את זמנו ביניהן במשך חמש עשרה השנים הבאות.
תקופה קצרה ייקובי היה מורה במכללה לאמנות ועיצוב באונטריו, האוניברסיטה הגדולה והוותיקה ביותר לאמנות ועיצוב בקנדה.
עבודותיו הוצגו באיגוד האמנות השנתי של מונטריאול (החל משנת 1880) ובאקדמיה המלכותית לאמנויות הקנדיות, שם הפך לנשיא בשנת 1890.
הוא נפטר בארדוק, דקוטה הצפונית.
אוטו שולדרר היה צייר גרמני.
עם סיום לימודיו הלך שולדרר לאקדמיה לאמנויות סטדל בפרנקפורט בשנת 1849, שם שהה עד 1851. בין מוריו היו היסטוריון האמנות יוהאן דייוויד פסבאנט והצייר יאקוב בקר.
לאחר מכן, שולדרר התבסס בסטדל כצייר עצמאי.
בתקופה זו החלה את ידידותו עם ויקטור מילר, והפך לגיסו בשנת 1868.
באמצעות מילר התוודע שולדרר ליצירותיו של גוסטב קורבה.
שולדרר ערך כמה טיולי לימוד קצרים לפריז בין השנים 1857–1858, שם התיידד עם אנרי פנטין-לאטור ואדואר מאנה, וניתן לראות את השפעתם בעבודתו שלאחר מכן.
פנטין-לאטור תיאר את שולדרר בתמונתו Studio aux Batignolles.
החל משנת 1858 עבד שולדרר והתגורר בעיקר בקרונברג בטאונוס, שם עמיתיו כללו את אנטון בורגר, פטר ברניץ ולואי אייזן; הוא היה קרוב למושבת הציירים קרונברגר.
בשנת 1866 התבסס שולדרר בדיסלדורף והתיידד עם הנס תומה.
עם תומה, שולדרר נסע בשנת 1868 לפריז וחזר לגרמניה זמן קצר לפני פרוץ מלחמת צרפת–פרוסיה.
בתקופה זאת התבסס שולדרר במינכן, חידש את ידידותו עם וילהלם לייבל והפך לאחד מאמני לייבל-קרייס (חוג לייבל).
בתחילת 1871 נסע ללונדון ועבד שם עד סתיו 1899, התחתן שם עם אשתו לואיז בשנת 1871. לאחר 1899 שב שולדרר לעיר הולדתו פרנקפורט, שם נפטר בגיל כמעט 68 שנים ב־22 בינואר 1902.
בנו היחיד, היה הביבליוגרף (יוליוס) ויקטור שולדרר (1880–1971).
האמנות של אוטו שולדרר, שנשלטה בתחילה על ידי נופים, כללה מאוחר יותר בעיקר דיוקנאות וטבע דומם.
הקשר החשוב שלו בין התקופה הרומנטית לאימפרסיוניסטים ניכר בעבודתו.
אוטו רייניגר היה צייר נוף גרמני בסגנון האימפרסיוניסטי.
רוב עבודותיו מציגות את האזור שמסביב לשטוטגרט, והוא זכה לשבחים על תיאוריו של מים זורמים.
הוא החל את לימודיו באקדמיה הממלכתית לאמנויות בשטוטגרט, שם עבד עם יעקב גרינואלד ואלברט קאפיס.
בשנת 1883 עבר לאקדמיה לאמנויות יפות במינכן.
הוא התחתן עם מארי שראודולף (1867–1951), בתו של פרופסור קלאודיוס שראודולף.
לאחר מכן הוא יצא לנסיעות לימוד באיטליה.
בשנת 1888 חזרו הוא ומארי לשטוטגרט והוא הקים שם סטודיו.
הוא מונה לפרופסור בשנת 1900, אך מעולם לא קיבל משימה בהוראה.
בשנת 1904 אירעה הטרגדיה כאשר רוב העבודות שצבר הושמדו בשריפה.
שנתיים לאחר מכן, הוא ומארי עברו להתגורר באחוזה ליד ויילימדורף, המהווה כעת, חלק משטוטגרט.
בשש השנים האחרונות לחייו הוא היה חבר באיגוד האמנים הגרמנים.
אוטו רייניגר נחשב לאחד הנציגים החשובים ביותר של מה שמכונה אימפרסיוניזם שוואבי.
הוא אף אופיין כ"צייר הנוף המוביל בקרב האימפרסיוניסטים השוואבים ".
הרמן פלויר תפס סגנון אימפרסיוניסטי טיפוסי עם תמונות תחנת הרכבת שלו -העיר המודרנית.
אוטו רייניגר צייר את הנוף סביב שטוטגרט כאידיליה ספוגה באור.
וכריסטיאן לנדנברגר, לימד כפרופסור בבית הספר לאקדמיה של שטוטגרט, היו לה מעגל מוטיבים משלה.
רייניגר היה גם חבר בזצסיון במינכן.
רייניגר משך את תשומת ליבם של אמנים מבקרים ובעלי גלריות בשלב מוקדם, כולל מקס ליברמן ופול קסירר.
אוטו רייניגר חייב את התפשטות עבודתו בקרב הציבור רחב יותר, לא מעט לתמיכתו של הפטרון פרנץ פרייהר פון קניג פקסנפלד.
הוא יצר בעיקר ציורים של מולדתו השוואבית, בפרט של נופי נחל ונהר במצבי תאורה שונים.
רייניגר היה ללא עוררין המאסטר לציור מים זורמים.
בראשית המאה בישרה עבודתו של רייניגר שינוי, שנגרם ככל הנראה ממפגשו עם תמונות של אימפרסיוניסטים צרפתים, שהוצגו לראשונה בשטוטגרט ב -1901 ולאחר מכן ב -1904 בגלריה הממלכתית.
רחובות בשטוטגרט ובאוסטפילדרן נקראו על שמו.
ניתן לראות את עבודותיו במוזיאון בשטוטגרט ובמוזיאון היימאט בקורנטל-מינצ'ינגן, בין היתר.
בשנת 2009, לרגל מאה שנה למותו, נערכה תערוכה גדולה בשלוס פקסנפלד ליד אאלן.
אוטו שטיינהויזל (Otto Steinhäusl; 10 במרץ 1879 – 20 ביוני 1940) היה איש אס אס בדרגת אוברפיהרר, יליד אוסטריה, מפקד משטרת וינה ונשיא האינטרפול (1938–1940).
שטיינהויזל שימש כראש משטרת וינה החל משנות ה-30 המוקדמות.
זה גם כנראה תקופת הזמן שבו הוא הצטרף בחשאי לאס אס.
אוטו שטרסר טען ששטיינהויזל היה סוכן גסטפו חשאי, וכי ביולי 1933 היה מבצע שתוזמן על ידי שטיינהויזל לחטוף את שטרסר, ולהבריחו מעבר לגבול גרמניה, או לכלוא אותו.
לאחר רצח קנצלר אוסטריה אנגלברט דולפוס ב-25 ביולי 1934, נמצא שטיינהויזל כאחד הקושרים והוא נידון לתקופת מאסר ממושכת.
בבוקר 12 במרץ 1938 חצתה ארמייה 8 של הוורמאכט הגרמני את הגבול הגרמני-אוסטרי.
הם לא נתקלו בהתנגדות מצד הצבא האוסטרי — להפך, החיילים הגרמנים התקבלו על ידי אוסטרים מריעים בהצדעה להיטלר, בדגלי הנאצים ובפרחים.
בגלל זה, הפלישה הנאצית נקראת גם Blumenkrieg (מלחמת הפרחים).
עד הצהריים באותו יום, הדיח הרייכספיהרר-SS היינריך הימלר את נשיא האינטרפול המכהן, ד"ר מיכאל סקובל, שלימים יוחלף על ידי שטיינהויזל, שזה עתה שוחרר מהכלא.
שטיינהויזל הוחזר לתפקידו כנשיא משטרת וינה, והועלה לדרגת Standartenführer ביום האנשלוס.
כנשיא משטרת וינה, שטיינהויזל קשר קשר עם שני מנהיגים בכירים של האס אס האוסטרי, פרידולין גלאס ויוזף פיצטום, לשמור על מבנה הכוח הקיים של המשטרה האוסטרית.
בתקווה להקדים ארגון מחדש מאסיבי שעלול לסכן את הקריירה שלהם, הם שכנעו את מפקד משטרת הסדר, קורט דליגה, להימנע מטיהור, בטענה שרוב הבלשים, השוטרים ואפילו שוטרי המקוף היו פעילים נאצים בלתי חוקיים לפני האנשלוס.
דלוייג' היה סקפטי, אך הסכים להמתין עד שניתן יהיה לארגן ולבדוק ראיות.
התגובה הייתה תערובת של מסמכי הונאה שכללו כרטיסי חבר מעודכנים, תיקים מזויפים, דוחות מפוברקים ועוד שורה של פריטים מכובסים או מזויפים.
עד ספטמבר 1938 אושרו רשמית כמעט 1,000 שוטרים שהיו פעילים, מתוכם 700 גם התקבלו לאס-אס.
כפי שכותב הסוציולוג מתייה דפלם, "שטיינהויזל הפך לנשיא הוועדה הבינלאומית של המשטרה הפלילית החדשה באפריל 1938. לא רק שנאמנותו של שטיינהויזל לגרמניה הייתה בטוחה, מנהיגי גרמניה גם העריכו שהוא יהיה אך דמות ביניים, שכן ידוע היה שהוא סובל משחפת.
הפגישה הראשונה תחת נשיאותו של שטיינהויזל, בבוקרשט ב-1938, הניבה רק החלטה אחת פה אחד: שהפגישה הבאה אמורה להתקיים בברלין.
נוסחה תוכנית ראשונית לפגישה בברלין, עותק שרד בתיקי FBI באינטרפול, אך, הפגישה בוטלה."
שטיינהויזל סבל משחפת זמן רב, ומת ב-20 ביוני 1940 בווינה.
מזכ"ל האינטרפול, אוסקר דרסלר שלח דו"ח לכל חברי האינטרפול שציין כי הוא ומשטרה אחרת, כולל פקידים נאצים ארתור נבה ואחרים, החליטו "לבקש ממפקד משטרת הביטחון הגרמנית" לקבל את נשיאות האינטרפול (ICPC).
לפי הדיווחים, עשרים ושבעה פקידי משטרה המייצגים 15 מדינות הסכימו להצעה.
מכיוון שזה היה פחות משני שלישים מכלל החברות בארגון, המדינות שלא ניתן היה להתייחס אליהן לא נספרו ואלו שנמנעו נחשבו כלא הצביעו נגד ההצעה, כך שהנהגת הארגון בשליטת הנאצים נימקה את השגת רוב.
במכתב חוזר מ-24 באוגוסט 1940 הצהיר ריינהרד היידריך כי הודיעו לו כי שמועמדותו כנשיא הארגון "עברה פה אחד".
היידריך המשיך כי הוא "יוביל את הארגון לעתיד חדש ומוצלח" וכי מטה האינטרפול "מעכשיו יהיה ממוקם בברלין".
אוטו רוטקאי (במקור רוּס, בהונגרית: Ruttkai Ottó; בודפשט, 12 בינואר 1921 – בודפשט, 17 בספטמבר 1988) היה שחקן יהודי-הונגרי זוכה פרס מארי יאסאי, במאי תיאטרון.
הוא היה אחיהם של אווה רוטקאי ושל איבאן רוטקאי, ובעלה של השחקנית האנה לוראנד.
אוטו רוטקאי נולד במשפחה יהודית בבודפשט כבנם של מרק מיקלוש רוס ושל אמה פובראסקי.
השם רוטקאי, בו הכירו אותו מאוחר יותר, ניתן על ידי ארתור לאקנר.
אמו נולדה בטירול וגדלה בווינה.
אוטו הופיע כשחקן ילדים בתיאטרון הילדים של הדוד לאקנר.
אין פרטים ביוגרפיים לגביו בתקופת השואה.
אחרי מלחמת העולם השנייה הוא שיחק:
בתיאטרון מדאץ' כשחקן מתמחה בשנים 1947–1948 והיה חבר בתיאטרון עד 1950.
בשנים 1950–1951 חתם חוזה תחילה בתיאטרון הלאומי,
מ-1953 עד 1955 ב"תיאטרון של צבא העם ההונגרי" (שמו אז של תיאטרון הקומדיה של בודפשט).
רוטקאי היה מנהל תיאטרון של:
בשנים 1955–1956 "תיאטרון גזה גארדוני" באגר (Gárdonyi Géza Színház)
"תיאטרון גרגיי צ'יקי" בקאפושוואר בין השנים 1957 לבין 1960.
התיאטרון הלאומי של מישקולץ בין השנים 1960 לבין 1964
משנת 1972 ועד מותו היה חבר ב"תיאטרון תאליה" (Thália Színház) בבודפשט כשחקן.
הקהל ראה אותו ביותר מ-100 תפקידים על הבמה.
הוא שיחק בקולנוע מאז 1948. מספר הצגות הבכורה שלו כשחקן או כבמאי הרשומות במאגר התיאטרון : 85
אוטו קרנר הבן היה משפטן ופוליטיקאי אמריקאי מאילינוי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כמושל אילינוי ה-33 בשנים 1961–1968, וכשופט בבית המשפט הפדרלי השביעי לערעורים של ארצות הברית.
כשופט הוא ישב בראש הוועדה המייעצת הלאומית לאי-סדרים אזרחיים (ועדת קרנר), אך הוא אולץ לפרוש מכס השיפוט בשל הרשעתו בהונאת דואר.
אוטו קרנר נולד בשיקגו כבנם של רוזלי (לבית צ'מליקובה) ואוטו קרנר האב.
אביו נולד בשיקגו למהגרים צ'כים, שימש כתובע הכללי של אילינוי וכשופט בבית המשפט הפדרלי השביעי לערעורים של ארצות הברית.
אמו נולדה בליסוב (כיום בתחומי צ'כיה) וכילדה היגרה עם משפחתה לארצות הברית.
קרנר הבן נולד לקהילה הצ'כית של שיקגו ונקרא על שם אביו.
לאחר שסיים לימודי בוגר אוניברסיטה באוניברסיטת בראון ב-1930, המשיך קרנר ללמוד בטריניטי קולג' שבקיימברידג', אנגליה עד 1931. ב-1934 הוא סיים לימודי תואר במשפטים בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת נורת'ווסטרן והתקבל ללשכת עורכי הדין של אילינוי.
באותה שנה הוא נשא לאישה את הלנה סרמק, בתו של ראש עיריית שיקגו לשעבר, אנטון סרמק, שנורה למוות במיאמי ב-1933 על ידי ג'וזפה זנגרה, במה שהיה ככל הנראה ניסיון לרצוח את הנשיא הנבחר פרנקלין דלאנו רוזוולט.
ב-1934 הצטרף קרנר לדיוויזיה ה-33 של המשמר הלאומי של אילינוי, ובשל תקופת השירות שלו שם, הוא קיבל מינוי כאשר פרצה מלחמת העולם השנייה.
ב-1942 הוא התגייס לשירות פעיל, ושירת כקצין ארטילריית שדה בדיוויזיה התשיעית של צבא ארצות הברית בזירת צפון אפריקה ובזירה האיטלקית, ולאחר מכן בדיוויזיה ה-32 במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט.
קרנר עוטר בכוכב הארד ובמדליית החייל על מעשה הצלה של חייל שטבע מול חופי סיציליה.
ב-1946 הוא שוחרר משירות פעיל בדרגת לוטננט קולונל והצטרף מחדש למשמר הלאומי של אילינוי.
בדיוויזיה ה-33 קודם קרנר לדרגת קולונל וב-1951 קודם לדרגת בריגדיר גנרל.
ב-1954 הוא פרש מהמשמר הלאומי בדרגת מייג'ור גנרל.
במשך כל תקופת שירותו הצבאי, התרשם קרנר עמוקות ממפקדו, ג'ייקוב אברי, שהיה גם מנהיג של המפלגה הדמוקרטית במחוז קוק.
הידידות בין השניים הוכיחה את עצמה כמועילה לקרנר כאשר הוא זכה בהמשך לתמיכה רחבה מהפוליטיקאים המקומיים, שהבולט בהם היה ריצ'רד דיילי, שתמך בקרנר כמועמד המפלגה.
ב-1947 מונה קרנר כתובע פדרלי של המחוז הצפוני של אילינוי, משרה בה הוא החזיק עד 1954. לאחר מכן ועד 1961 הוא כיהן כשופט בבית המשפט המדינתי במחוז קוק.
בשתי משרות אלו הוא דחף לביצוע רפורמות בחוקי ובהליכי האימוץ.
הוא גם היה התובע במשפט ההונאה של איש תעשיית המכוניות פרסטון טאקר, שבסופו של דבר זוכה.
ב-1960 ניצח קרנר את מושל אילינוי המכהן, ויליאם סטרטון בהפרש של יותר מחצי מיליון קולות.
ב-1964 הוא נבחר לתקופת כהונה שנייה כמושל לאחר שניצח את הרפובליקני המתון צ'ארלס פרסי.
כמושל, קידם קרנר את הפיתוח הכלכלי, את החינוך, את שירותי בריאות הנפש, ואת השוויון בנגישות למשרות ולדיור.
אחד מצעדי הפיתוח הכלכלי המרכזיים שלו היה כאשר הוא זכה בחוזה לבניית פרמילאב.
ב-1965 פרסם קרנר את מאמרו שנקרא "אילינוי פותחת את השערים ליצוא", שבו הוא הסביר את מטרתו ליזום תעסוקה מלאה שנבעה מסחר החוץ בציינו אפשרות של 250,000 מועסקים פוטנציאלים.
המטרה המרכזית הייתה יצירת מקומות עבודה, שמבחינתו הושגה באמצעות הסחר.
כתוצאה מכך קרנר דאג להקמת הוועדה להרחבת הסחר של אילינוי.
משימתו הראשונה באירופה ב-1963 הובילה לתוספת של 5 מיליון דולר עבור חקלאי אילינוי.
באותה עת הייתה יפן שותפת הסחר הגדולה ביותר של אילינוי, עם היקף סחר שנתי של 145 מיליון דולר.
קרנר ראה ביפן כנכס חיוני, וכך דאג להקמת תנועת אילינוי-המזרח הרחוק, שכללה רבים מנציגי המגזר העסקי במדינה.
היחסים עם יפן נותרו טובים.
ראש ממשלת יפן אייסאקו סאטו הוזמן קודם לכן ב-1965 לביקור אצל קרנר, וב-1967 נשא נאום מרשים, בו הוא שיבח את הסחר המתמשך של מדינתו עם אילינוי.
קרנר גם הוכיח את עצמו כבעל יכולות בתחום הרווחה.
בהמשך, הצעדים בהם הוא קידם את תוכניות בריאות הנפש היו כה מוצלחים, עד שהם היו לדוגמה ולמופת לרפורמה הלאומית בתחום.
בשנים 1967–1968 הוא היה חבר בוועד המנהל של אגודת המושלים הלאומית, והיה יושב ראש ועידת המושלים של מדינות המערב התיכון.
ביולי 1967 הקים הנשיא לינדון ג'ונסון את הוועדה המייעצת הלאומית לאי-סדרים אזרחיים ובחר בקרנר כיושב הראש שלה.
במסגרת תפקידו זה, שלח קרנר לנשיא ג'ונסון מספר מכתבים בהם הוא האיץ בו להגדיל את מספר הקצינים האפרו-אמריקאים בצבא ארצות הברית, שהיה נמוך באופן משמעותי (1.15% בצבא ו-0.6% בחיל האוויר).
הוא גם שלח מספר מכתבים לתובע הכללי רמזי קלארק וליושב ראש הוועדה הפדרלית לתקשורת, רוזל ה.
הייד, בהם הוא לחץ עליהם לספק ציוד קשר יעיל יותר לכוחות המטרה וכן לשפר את הכשרתם בטיפול במהומות.
במכתבים הובע הצורך שלא להתעלם מהנקודות המרכזיות בממצאי הוועדה, אלא לעשות שימוש בלקחים שנלמדו בטיפול במהומות כדי לקדם עוד יותר את החוק והסדר ברחבי ארצות הברית.
קרנר בחר שלא להתמודד על תקופת כהונה שלישית כמושל, וב-20 במאי 1968 הוא התפטר מכהונתו כמושל כדי לקבל על עצמו מינוי כשופט פדרלי.
ב-11 במרץ אותה שנה הציג הנשיא ג'ונסון את מועמדותו למושב בבית המשפט הפדרלי השביעי לערעורים של ארצות הברית שהתפנה בעקבות פרישתו של השופט וינפריד ג'ורג' נוץ'.
ב-11 באפריל אושר המינוי על ידי הסנאט של ארצות הברית.
כהונתו של קרנר על כס השיפוט הסתיימה ב-22 ביולי 1974 בשל התפטרותו.
ב-1969 הואשמה מרג' לינדהיימר אברט, מנהלת מסלולי מרוצי הסוסים פאר ארלינגטון ופארק וושינגטון, במתן שוחד לקרנר ולמנהל הפיננסים שלו, טד אייזקס, כדי להשיג תאריכי מרוצים עבור פארק ארלינגטון.
מעשי השוחד לכאורה היו בצורה של כתבי אופציה ב-1961, שקרנר רכש במחיר מופחת ומכר ב-1968 ברווח.
האירועים נחשפו כאשר אברט דווחה על תמורת המניות בבקשתה להחזר מס הכנסה מתוך אמונה שהאופציות היו הוצאה מוכרת באילינוי.
במשפט הכחישה אברט שהיא התכוונה לשחד את קרנר, והממשלה מעולם לא זיהתה אותה כגורם נותן השוחד.
אף על פי שקרנר דיווח על הרווחים בדוח המס שלו, הוא הואשם בקבלת שוחד.
הוא שכר את שירותיהם של פול קונלי ותומאס פאטון ממשרד עורכי הדין "ויליאמס וקונולי" לייצג אותו.
בעקבות המשפט שהתנהל ב-1973, בו התובעים היו מושל אילינוי לעתיד ג'יימס תומפסון וראש סגל הבית הלבן לעתיד סמואל סקינר, הורשע קרנר ב-17 סעיפי אישום של הונאת דואר, קשירת קשר, בשבועת שקר ובהאשמות נוספות.
בעקבות ערעור 13 סעיפים מתוכם בוטלו, וארבעת האחרים נותרו על כנם.
קרנר נדון לשלוש שנות מאסר בבית כלא פדרלי בשיקגו ונקנס בסכום של 50,000 דולר.
בשל הידיעה שהוא יודח באופן כמעט ודאי, התפטר קרנר מכהונתו על כס השיפוט הפדרלי ב-22 ביולי 1974.
קרנר החל לרצות את עונשו בבית החולים בבית הסוהר הפדרלי בלקסינגטון, קנטקי, בעל האבטחה המינימלית.
הוא שוחרר לפני תום תקופת מאסרו כאשר אובחן שהוא סובל מסרטן סופני.
אוטו קרנר נפטר בשיקגו ב-9 במאי 1976. בשל שירותו הצבאי הוא זכה להיטמן בבית הקברות הלאומי ארלינגטון.
רבים, במיוחד החוקרים ברנהרט ושליקמן, האמינו שהרשעותיו של קרנר היו לא הוגנות ושניתן היה להפוך אותן על פיהן אם הוא היה מאריך ימים יותר.
ב-1977 הוענק לקרנר על ידי מושל אילינוי לאחר מותו פרס מסדר לינקולן, שהוא הכבוד הגבוה ביותר באילינוי.
אוטו קאליר היה היסטוריון אמנות, מחבר, מוציא לאור וסוחר אמנות אמריקאי ילידי אוסטריה.
בשנת 1968 הוענק לו עיטור הכבוד על שירות למען מדינת וינה .
נירנשטיין למד בגימנסיה האקדמית בווינה בין השנים 1904–1912. לאחר שירותו בצבא האוסטרו-הונגרי במהלך מלחמת העולם הראשונה, למד במכון הטכנולוגי של וינה בשנים 1919–1920. עם זאת, האנטישמיות ששררה במוסד זה מנעה ממנו לממש את שאיפתו המקורית — להיות מהנדס אווירונאוטיקה.
בעקבות זאת, בשנת 1919 פנה לעיסוק בהוצאה לאור וייסד את "Verlag Neuer Graphik", מחלקה נפרדת בהוצאת "Rikola Verlag".
מבין הפרסומים החשובים ביותר של הוצאת "Verlag Neuer Graphik" ניתן למנות את "Das graphische Werk von Egon Schiele" – תיק עבודות שכלל את המהדורות הראשונות של שש תחריטים ושני ליתוגרפים מאת אגון שילה.
בשנת 1923 ייסד נירנשטיין את "Neue Galerie, (הפועלת עד היום תחת בעלות שונה בשם Galerie nächst St.
Stephan), שנחנכה בתערוכה רטרוספקטיבית ראשונה וחשובה ליצירתו של שילה לאחר מותו.
נירנשטיין גם הציל את עזבונו של פטר אלטנברג, ויצר תצוגת קבע ששחזרה את תכולת חדר המלון שבו התגורר המשורר; תצוגה זו נתרמה בהמשך למוזיאון וינה (Wien Museum).
בנוסף, Neue Galerie הציגה אמנים אוסטרים בני התקופה ובהם הרברט בקל, אנטון פייסטאואר, גרהרד פרנקל, לודוויג היינריך יונגניקל, אוסקר לסקר ואוטו רודולף שאץ, וכן אמנים אוסטרים בני המאה ה־19, דוגמת אנטון רומקו ופרדיננד גאורג ולדמילר.
בתקופה שבה הקהל האוסטרי טרם נחשף במידה נרחבת לאמנות המודרנית האירופית, ארגן נירנשטיין תערוכות יחיד לאמנים כלוביס קורינת, אדוורד מונק, אוגוסט רנואר, פול סיניאק ווינסנט ואן גוך.
בשנת 1922 נשא נירנשטיין לאישה את הברונית פרנציסקה פון לוֶוֶנשטיין-שארפנֶק (1899–1992).
בשנה שלאחר מכן, לציון הולדת בנם, ג'ון קאליר (נפטר ב-2022), שינה את שם הוצאת הספרים שבבעלותו ל"יוהנס פרסה" (Johannes Presse).
בדומה ל-Verlag Neuer Graphik, גם "יוהנס פרסה" התמקדה בהוצאת מהדורות מוגבלות של ספרים ותיקי הדפסים מקוריים.
בשנת 1928 שיתף נירנשטיין פעולה עם אגודת האמנים "הָאגֶנבּוּנד" (Hagenbund) לצורך ארגון תערוכה גדולה לציון עשור למותו של אגון שילה.
ציורים הוצגו באולם התצוגה של ההאגנבונד, ואילו יצירות על נייר הוצגו בגלריה נוייה (Neue Galerie).
שנתיים לאחר מכן, פרסם נירנשטיין את הקטלוג הרציני הראשון של ציוריו של שילה, תחת הכותרת אֵגון שילה: אישיות ויצירה (Egon Schiele: Persönlichkeit und Werk).
גם בשנת 1930 השלים את עבודת הדוקטורט שלו בהיסטוריה של האמנות באוניברסיטת וינה.
בשנת 1933 שינה אוטו נירנשטיין את שמו באופן חוקי לקאליר, שם שהיה קיים במשפחתו מזה דורות רבים.
בשנת 1937 סייע קאליר לפרידריך וֶלְץ שהיה סוחר אמנות אוסטרי וחבר במפלגה הנאצית, שנחקר בחשד לבזיזת יצירות אמנות.
בארגון תערוכה של וַלדְמילר (Waldmüller) בזלצבורג.
לאחר מלחמת העולם השנייה סירב קאליר לכל מגע עם וֶלְץ, אשר עסקיו בתקופת המשטר הנאצי היו ידועים לשמצה.
לאחר סיפוחה של אוסטריה על ידי הנאצים בשנת 1938, ניצב קאליר בפני רדיפה מיידית, לא רק בשל יהדותו, אלא גם משום שתמך באופן פעיל בממשלת שושניג.
בלית ברירה, נאלץ להגר ומכר את הגלריה "נוייה גאלרי" למזכירתו, ויטה קינסטלר, שלא הייתה יהודייה.
זהו מקרה נדיר של "אריזציה ידידותית".
קינסטלר השתדלה לשמר את פעילות הגלריה ככל שיכלה והשיבה אותה מרצונה החופשי לקאליר לאחר מלחמת העולם השנייה.
משום שהאמנים המודרניים שיוצגו בידי "נוייה גאלרי" לא היו כפופים לחוקי הייצוא של אוסטריה בשנת 1938, ורובם אף נחשבו ל"מנוונים" בעיני הנאצים, הצליח קאליר להוציא עמו מלאי משמעותי לגלות.
הוא, רעייתו ושני ילדיהם התיישבו בתחילה בלוצרן שבשווייץ, אך הרשויות השווייצריות סירבו להעניק לו רישיון עבודה, ולכן המשיך בדרכו לפריז.
שם ייסד את גלריה סן־אטיין, שנקראה על שם נקודת הציון המרכזית של וינה – קתדרלת סטפנוס הקדוש.
עם זאת, השלטונות הצרפתיים סירבו לאפשר את כניסת שאר בני משפחת קאליר, ולכן נאלצו למצוא מדינה שתקלוט את כולם.
בשנת 1939 היגרו לארצות הברית, כשברשותם חלק ניכר ממלאי הגלריה.
בפריז, קאליר יצר קשרים באופן טבעי עם פליטים אוסטרים אחרים, והפך לידידו של אוטו פון הבסבורג, הטוען לכתר האוסטרי.
כמעט מיד לאחר שהגיע לניו יורק, הצטרף קאליר למועצת הליגה האוסטרו-אמריקנית, אחת ממספר קבוצות גולים חצי-פוליטיות.
בשנת 1940 מונה ליושב-ראש הליגה.
הליגה ארגנה ערבים אמנותיים וסייעה למהגרים שהגיעו לאחרונה להסתגל לחיים בארצות הברית.
בתפקידו כיושב-ראש, פעל קאליר להשגת ויזות אמריקאיות ואישורי ערבות לפליטים אוסטרים נרדפים, ובסופו של דבר סייע בהעברה בטוחה של כ־80 פליטים.
קאליר גם הביע חשש כי אם ארצות הברית תיכנס למלחמה, אוסטרים ייחשבו ל"זרים עוינים", רכושם עלול להיחשף להחרמה וחופש תנועתם עשוי להיות מוגבל.
בשנת 1941 שכנע את אוטו פון הבסבורג, שזה עתה הגיע לאמריקה, להצטרף אליו לנסיעה לוושינגטון הבירה, שם נפגשו עם התובע הכללי פרנסיס בידל.
הם הצליחו לשכנע את בידל שהאוסטרים הם קרבנות של היטלר ולא שותפיו.
בשנת 1942, לאחר כניסתה של ארצות הברית למלחמה, הוכרה אוסטריה באופן רשמי כמדינה נייטרלית – מהלך שהשיג את התוצאה הרצויה עבור תושבים אוסטרים בארצות הברית, אך גם הוביל להשלכות בלתי צפויות בתוך אוסטריה לאחר המלחמה.