tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1892 רשם רודולף דיזל פטנט בגרמניה, שווייץ ובממלכה המאוחדת בנושא "שיטה ומכונה להמרה מחום לעבודה".
שנה אחר כך הוא תיאר תהליך המסביר כיצד טמפרטורת האוויר הדחוס עולה ומציתה את הדלק וכיצד יש לנתק את אספקת הדלק ולמנוע את המשך הבעירה.
ב-1894 הוא רשם פטנטים במדינות נוספות על תכנון המנוע, וב-1897 הוא הצליח לבנות את דגם המנוע הראשון שפעל באופן מלא.
מנוע זה היה הראשון להוכיח כי ניתן להצית דלק ללא ניצוץ.
דיזל בנה את המנוע מברזל עם צילינדר באורך שלושה מטרים.
בעשור הראשון של המאה ה-20 מכר דיזל רישיונות רבים לייצור המנוע שלו והפך מיליונר.
מנועו שימש במפעלי חשמל ומים, כלי שיט ובמכרות.
ב-1903 הושקו מכליות מדגם ונדל שהיו שתי האוניות הראשונות בעלות מנוע דיזל, ושנה אחר כך נבנתה צוללת עם מנוע דיזל.
בנובמבר 1905 רשם השווייצרי אלפרד בוצ'י פטנט על מדחס אוויר צירי למנועים עם טורבינה המסתובבת מכוח גזי הפליטה.
הוא בנה אבטיפוס למנוע דיזל עם מגדש טורבו, אך רק לאחר יותר מעשור שנים החל השימוש במנועי טורבו דיזל, בתחילה באוניות.
ב-1908 הומצאה משאבת הזרקת דלק שאפשרה הזרמת דלק בכמות מדויקת.
ב-1912 הוצג לראשונה קטר עם מנוע דיזל.
כלי הרכב הראשון שהונע במנוע דיזל היה טרקטור של בנץ ב-1922. שנה אחר כך הוצגה משאית עם מנוע דיזל.
מכונית הנוסעים הראשונה עם מנוע דיזל הוצגה בארצות הברית ב-1930. ארבע שנים אחר כך הוצג טנק פולני, לראשונה עם מנוע דיזל.
בשנות ה-40 של המאה ה-20 פיתחה חברת קמינס האמריקנית מנוע דיזל עם הזרקת דלק במסילה משותפת ששימש במכונות מייצורה.
בשנות ה-50 הוצגו מנועי דיזל מקוררי אוויר ובסוף שנות ה-60 החלו להופיע באירופה מכוניות נוסעים עם מנועי דיזל.
ב-1998 זכתה לראשונה מכונית דיזל, של ב.מ.וו, במירוץ 24 השעות של נרבורגרינג.
היא עשתה שימוש במנוע דיזל מוגדש טורבו בנפח שני ליטר.
בדומה, החל משנות ה-90 רוב מנועי הדיזל המיוצרים עבור כלי רכב הם מטיפוס טורבו דיזל.
מנועי דיזל, בדומה למנועי בנזין, נחלקים לשני סוגים בהתאם למחזור הפעולה: מנוע דיזל דו-פעימתי ומנוע דיזל ארבע-פעימתי.
במנוע ארבע פעימתי נשלם מחזור פעולה אחד בארבע פעימות (מהלכים) של הבוכנה, והבוכנה עצמה היא ששואבת אוויר טרי לתוך הצילינדר ומרחיקה את גזי השריפה בסוף העבודה.
במנוע דיזל דו-פעימתי, לעומת זאת, המחזור מסתיים אחרי שני מהלכים בלבד, האוויר מסופק לצילינדר על ידי מפוח וגזי הפליטה מורחקים מן הצילינדר על ידי אוויר השטיפה.
בניגוד למנועי הבנזין הקטנים והקלים בדרך-כלל, רוב מנועי הדיזל גדולים וכבדים משום שעליהם לעמוד בלחץ הדחיסה הגבוה, ולפיכך אין משתמשים בהם להפעלת מכונות קטנות.
השימושים הנפוצים ביותר למנועי דיזל הם בתחנות הכוח, שבהן הם מפעילים גנרטורים ליצירת זרם חשמלי, ברכבות, באוניות, בצוללות, באוטובוסים, בטרקטורים, בכלי צמ"ה, ברכב קרבי משוריין ובכלי רכב כבדים אחרים.
בשנים האחרונות עולה הפופולריות של מכוניות פרטיות המונעות במנועי דיזל, בעיקר באירופה, שם חלקם של כלי רכב בעלי מנוע דיזל הוא מעל ל-40%.
הסיבות לכך הן האמינות והביצועים של המנועים המודרניים, והחיסכון הניכר בדלק לעומת מנועי הבנזין.
השיפור הניכר בשימושיות ובביצועים של מנועי הדיזל בהתאמתם למכוניות נוסעים מושג באמצעות השימוש במגדש טורבו.
מנועי דיזל הכוללים מגדש מכונים מנועי טורבו דיזל.
במכוניות דיזל מודרניות הטורבו דיזל הפך לסטנדרט ומנועי דיזל ללא טורבו נותרו רק בשימושים חקלאיים או תעשייתיים.
התאמת הטורבו למנועי דיזל של מכוניות נוסעים מוצלחת במיוחד בגלל האופי העצל של מנוע הדיזל הרגיל המרכז את מרבית הכוח בסל"ד נמוך.
כיוון שמכוניות נוסעים זקוקות בדרך כלל לטווח סל"ד רחב יותר, הטורבו מתאים כיוון שהוא מספק כוח בסל"ד גבוה יותר.
בנוסף לכך, עקב הסל"ד הנמוך של דיזל, לטורבו דיזל יש יתרון בכך שאינו סובל בדרך כלל מתופעת "השהיית הטורבו" האופיינית למנועי בנזין.
רכב נוסעים המונע על ידי מנוע דיזל עשוי להיות חסכוני בכ-50% בהשוואה לרכב המונע במנוע בנזין.
החיסכון מושג עקב צריכת דלק נמוכה יותר של מנוע הדיזל.
לדוגמה, מכונית מסוג פולקסווגן פולו עם מנוע דיזל בנפח 1.4 ליטר צפויה לצריכה של כליטר אחד ל-20 ק"מ לעומת ליטר ל-14 ק"מ בלבד בדגם דומה עם מנוע בנזין.
בישראל היה מחיר הסולר נמוך במשך שנים ממחיר הבנזין, עקב מדיניות מיסוי מקלה שנועדה לסייע לשימושים המסחריים של כלי רכב המונעים במנוע דיזל.
עקב כך, נאסר השימוש במנועי דיזל בכלי רכב פרטיים ורק בשנות ה-90 של המאה ה-20 החלו להימכר מכוניות פרטיות מונעות דיזל בישראל.
בתמורה הועלתה אגרת הרישוי למכוניות דיזל פרטיות, כך שכדאיות השימוש לצרכן הייתה תלויה בהיקף השימוש.
בחוק ההסדרים לשנת 2005 נקבעה עליה הדרגתית של הבלו על הסולר, עליה שהתפרסה על פני חמש שנים.
מאידך ניתן החזר בלו בגובה 50% למסיעים ומובילים.
בעקבות כך, בשנת 2008 בוטלה התוספת לאגרה לרכב דיזל פרטי.
באותה שנה נעו בכבישי ישראל כ-50 אלף כלי רכב פרטיים וכ-220 אלף כלי רכב מסחריים בעלי מנוע דיזל.
רפורמת "מיסוי ירוק" שמיושמת בישראל החל מ-2010 מפלה לרעה את כלי הרכב המונעים במנועי דיזל מבחינת גובה המיסוי המוטל עליהם.
נוסחת המיסוי לחישוב רמת זיהום האוויר של כלי הרכב נותנת משקל רב יחסית למזהמים הפוגעים באיכות האוויר שאותו נושמים בני האדם, בעיקר בסביבות אורבניות.
מזהמים אלו נמצאו כגורמים לעלייה בתמותת בני האדם ככל שריכוזם גבוה יותר.
לעומת זאת, נוסחת המיסוי נותנת משקל נמוך יחסית לכמות הפחמן הדו-חמצני שהוא אחד הגורמים המרכזיים לתופעת ההתחממות העולמית.
מנועי דיזל מצטיינים בפליטה נמוכה של פחמן דו-חמצני בהשוואה למנועי בנזין, אך סובלים מערכים גבוהים של מזהמים אחרים.
לכן, רפורמת המיסוי הירוק שהונהגה בישראל הובילה להתייקרות כלי הרכב המונעים במנוע דיזל.
מן הצד השני נמתחה ביקורת אחרת על רפורמת המיסוי הירוק שטענה שמרבית נסועת הדיזל בישראל היא של כלי רכב כבדים כמשאיות ואוטובוסים, שעליהם כלל לא חלה רפורמת "מיסוי ירוק", ולכן הרפורמה אינה נותנת תמריצים להפחתת זיהום האוויר מכלי רכב אלו.
מנוע בעירה חיצונית הוא מנוע חום, ששריפת הדלק בו מתבצעת במכלול חיצוני למנוע, בדוד קיטור.
המנוע הוא המכונה בה נעשית העבודה המכנית ואליה מחובר הצרכן, בעוד שדוד הקיטור נפרד מן המנוע עצמו ואף מרוחק ממנו.
במנוע בעירה פנימית, לעומת זאת, שריפת הדלק מתבצעת בתוך המכונה בה מתבצעת העבודה המכנית, למשל צילינדר של מנוע דיזל או מנוע בנזין.
אנרגיית החום המשתחררת בשריפת הדלק בכבשן דוד הקיטור מנוצלת להרתחת מים וליצירת קיטור בלחץ ובטמפרטורה גבוהים ביותר.
באמצעות לחץ הקיטור מסובבים גלגל כפות של טורבינת קיטור או דוחפים בוכנה בתוך צילינדר של מנוע קיטור בוכנאי.
מנוע בנזין הוא מנוע בעירה פנימית בוכנאי.
מוכר גם בכינוי 'מנוע ארבע פעימות', זאת בשל רצף הפעולות שמאפשר את פעולת המנוע: אל הצילינדר של המנוע נשאבת תערובת של אוויר ובנזין (פעימת יניקה), התערובת נדחסת על ידי הבוכנה (פעימת דחיסה) וכך הלחץ והטמפרטורה שלה עולים.
ניצוץ חשמלי מצית את התערובת.
הדלק נשרף במהירות ומגדיל את הטמפרטורה והלחץ.
לחץ הגזים הנוצרים בשרפה דוחף את הבוכנה, שבאמצעות מנגנון ארכובה אליה היא מחוברת, והתנועה הקווית של הבוכנה הופכת לתנועה סיבובית (פעימת הספק).
לבסוף, יוצאות שאריות השרפה דרך פתחי הפליטה (פעימת פליטה).
קיימים מספר קריטריונים לסיווג מנועי בנזין:
על פי מחזור הפעולה (מנועים דו-פעימיים וארבע-פעימיים)
על פי סוג מערכת ההצתה (מערכת הצתה אלקטרו-מכנית ומערכת הצתה אלקטרונית)
על פי האופן בו מיוצרת תערובת הדלק (קרבורטור או הזרקת דלק).
עקרון הפעולה של מנוע בנזין דו-פעימי
מחזור בנזין דו-פעימי נמשך שני מהלכים של הבוכנה, שהם סיבוב אחד של גל הארכובה.
הצילינדר בסוג מנוע זה מצויד בשתי שורות פתחים, הנחשפים ומתכסים על ידי הבוכנה.
הפתחים העליונים הם פתחי הפליטה, דרכם נפלטים גזי השרפה החוצה.
הפתחים התחתיים הם פתחי השטיפה, דרכם נכנסת לצילינדר תערובת של בנזין ואוויר.
בראש הצילינדר מותקן מצת חשמלי, באמצעותו מוצתת תערובת הדלק הנשאבת לצילינדר.
הצד התחתון של הבוכנה וחלל בית גל הארכובה משמשים כמפוח (משאבת שטיפה).
כאשר הבוכנה עולה במהלך הדחיסה, גדל נפח בית גל הארכובה מתחתיה, והיא שואבת לתוכו תערובת של בנזין ואוויר.
כאשר הבוכנה יורדת, במהלך העבודה, קטן הנפח מתחתיה והיא דוחסת את התערובת אל פתחי השטיפה בצילינדר.
בפתח כניסת התערובת לבית גל הארכובה מותקן שסתום עלים חד-כיווני, הנפתח ונסגר כתוצאה מהפרש הלחצים השוררים משני צדדיו.
כאשר הצילינדר מלא בתערובת של בנזין ואוויר, הצתת התערובת מתחילה קצת לפני נקודה מתה עליונה (נמ"ע, קצה המהלך העליון) והשרפה מסתיימת קצת אחרי שהבוכנה עוברת את נמ"ע).
גזי השרפה מתפשטים, דוחפים את הבוכנה מטה ומבצעים עבודה.
חלל בית גל הארכובה מלא באותו זמן תערובת חדשה, וכאשר הבוכנה יורדת במהלך העבודה, צדה התחתון דוחס את התערובת.
הבוכנה ממשיכה לרדת, וחושפת את פתחי הפליטה.
גזי השרפה, שלחצם גבוה מלחץ הסביבה, נפלטים בכוחות עצמם מן הצילינדר עד שלחצם משתווה ללחץ האטמוספירי.
בסיום פעולה זו נותרים בצילינדר גזים שרופים בלחץ אטמוספירי.
בו זמנית נמשכת דחיסת התערובת בחלל בית גל הארכובה.
הבוכנה חושפת תוך כדי ירידתה את פתחי השטיפה, ומאפשרת לתערובת של בנזין ואוויר בלחץ קצת מעל 1 אטמוספירה להידחק לתוך הצילינדר, לשטוף אותו משאריות גזי השרפה ולמלאו מחדש.
תהליך זה נמשך גם לאחר שהבוכנה עוברת את נמ"ת.
תוך כדי עלייתה סוגרת הבוכנה את פתחי השטיפה, אך כמות מסוימת של תערובת בנזין ואוויר ממשיכה לברוח מן הצילינדר, משום שפתחי הפליטה עדיין פתוחים.
עם עליית הבוכנה מתחילה להישאב לתוך בית גל הארכובה תערובת חדשה.
כאשר מכסה הבוכנה את פתחי הפליטה תוך כדי עלייתה, מסתיימת הפליטה ומתחילה הדחיסה.
התערובת נדחסת ללחץ נמוך יחסית, ובהגיע הבוכנה קצת לפני נמ"ע, מייצר המצת ניצוץ חשמלי ומתחיל מחזור חדש.
בזמן עליית הבוכנה ממשיכה להישאב לתוך חלל בית גל הארכובה תערובת חדשה.
יתרונות וחסרונות של מנוע בנזין דו-פעימי
החיסרון העיקרי של מנוע זה הוא תצרוכת הדלק הגבוהה, פי אחד וחצי כמעט בהשוואה למנוע בנזין ארבע-פעימי.
הסיבה לכך, כי הצילינדר נשטף משאריות גזי השרפה על ידי תערובת של אוויר ובנזין, הנפלטת לאטמוספירה מבלי שנעשה בה שימוש.
זאת ועוד, בסוף השטיפה, לאחר שהבוכנה סגרה את פתחי השטיפה, פתחי הפליטה עדיין גלויים, ותערובת ממשיכה להידחק החוצה על ידי הבוכנה.
המשמעות היא בזבוז דלק ואובדן הספק פוטנציאלי, שכן כמות התערובת בתחילת הדחיסה קטנה יותר.
מנוע בנזין דו-פעימי פולט לאטמוספירה במהלך השטיפה בנזין נקי, ולכן הוא מזהם את הסביבה יותר ממנוע בנזין ארבע-פעימי.
חיסרון נוסף נוגע למערכת הסיכה של המנוע.
היות שבית גל הארכובה מכיל תערובת של בנזין ואוויר, לא ניתן לאחסן בו שמן סיכה לשימון החלקים הנעים.
מנועי בנזין דו-פעימיים אינם מצוידים אפוא באגן שמן ובמערכת סיכה בלחץ כמו במנועים ארבע-פעימיים.
שימון החלקים הנעים בתוך בית גל הארכובה נעשה על ידי תערובת הבנזין והאוויר עצמה, המכילה גם כמות קטנה של שמן.
את השמן (בשיעור 1-2% מנפח הדלק) מוסיפים לתוך מכל הדלק בשעת התדלוק, והוא נשרף כולו יחד עם הדלק.
היתרונות העיקריים של מנוע בנזין דו-פעימי בהשוואה למנוע בנזין ארבע-פעימי הם פשטות המבנה ומיעוט החלקים הנעים, משקל, תחזוקה קטנה יותר ומחיר.
הוא מפתח פי 1.75 יותר הספק לערך ממנוע ארבע-פעימי בעל אותם ממדים ומהירות סיבוב.
ב-1859 היה ז'אן ז'וזף אטיין לנואר הראשון לבנות מנוע שרפה פנימית בוכנאי, שדמה במבנהו למנוע קיטור, אלא שלתוך הצילינדר נשאבה תערובת של גז ואוויר.
התערובת הוצתה על ידי ניצוץ חשמלי כשהבוכנה הייתה באמצע מהלכה.
נצילותו של המנוע עמדה על אחוזים בודדים ולכן לא ניתן היה לרתום אותו לצרכים מעשיים, אך הוא סלל את הדרך לפיתוחו של מנוע הבנזין ולשימוש בו להנעת כלי רכב.
ב-1878 בנה הגרמני ניקולאוס אוטו את מנוע הארבע-פעימות הראשון, ושנה לאחר מכן נבנה מנוע השתי-פעימות הראשון.
מנוע הבנזין הראשון, שפעל עם קרבורטור, נבנה על ידי גוטליב דיימלר ב-1885, ובו נשאבה לתוך הצילינדר תערובת של דלק נוזלי ואוויר במקום גז ואוויר.
ב-1898 בנתה חברת דויץ הגרמנית את המנוע הראשון בעל הזרקת בנזין, אך הוא הותאם להנעת כלי רכב רק כחמישים שנה מאוחר יותר.
מנועי בנזין הותקנו תחילה בכלי רכב וזמן קצר לאחר מכן בכלי טיס ובספינות קטנות ובצוללות.
בשל שיקולי בטיחות אחסנת הדלק של מנועי בנזין, תפוצתם מוגבלת בעיקר לכלי רכב יבשתיים, והם אינם משמשים להנעת כלי שיט מסחריים ומלחמתיים גדולים, אלא כמנועים חיצוניים בסירות וכמנועים פנימיים בסירות מרוץ קטנות ואופנועי ים.
מנוע דלק נוזלי (מכונה גם "מנוע הודף נוזלי") הוא מנוע הפועל על דלק ומחמצן נוזלי, ומשמש רקטות, טילים ומשגרי לוויינים וחלליות.
דלק נוזלי רצוי מכיוון שצפיפותו הגבוהה יחסית לדלק מוצק מאפשרת נפח ומשקל נמוך יחסית של מכל הדלק (ללא הדלק), מה שמביא ליחס מסות (mass ratio) גבוה ולמהירות סופית גבוהה של הרקטה (שכן לפי נוסחת ציאולקובסקי המהירות הסופית של הרקטה יחסית ללוגריתם של יחס המסות).
שרפה יעילה במנוע מחייבת הזרמה מבוקרת ומתואמת של הדלק ממכל הדלק ושל המחמצן ממכל נפרד אל תא הבעירה במנוע.
ההזרמה נעשית בדרך כלל באמצעות משאבה או באמצעות מכל שלישי שבו גז דחוס.
החיסרון הבולט של מנוע דלק נוזלי הוא שיש לתדלק את מכל הדלק בסמוך לפני הפעלת המנוע, בשל קורוזיה חריפה בדפנות המכל שאינה מאפשרת אחסון של כלי מתודלק.
הצורך בתדלוק מגדיל את החשיפה של טילים בשדה הקרב ומקטין את שרידותם.
חיסרון נוסף הוא העובדה שהנוזלים שבטיל נעים במהלך המעוף ומשנים את מרכז הכובד באופן שמשפיע לרעה על דיוק מסלול הטיסה.
שני היתרונות העיקריים של מנוע דלק נוזלי, על פני מנוע דלק מוצק, הם האפשרות לשליטה על עוצמת הדחף והאפשרות לכבות ולהדליק את המנוע באופן שמאפשר דיוק ואף שינוי של מסלול הטיסה, ויעילות אנרגטית גבוהה יותר.
אחד מהדלקים הנוזליים הנפוצים למנועי דלק נוזלי הוא קרוסין.
פרמטרים שמאפיינים מנוע דלק נוזלי
התהליך כולו אורך משך זמן לא מבוטל, ומצריך נפח סופי של תא הבעירה.
הנפח התאורטי של תא הבעירה הוא פונקציה של מספר פרמטרים: קצב זרימת המסה של חומרי הבעירה (דלק ומחמצן), הצפיפות הממוצעת של תוצרי הבעירה, ומשך הזמן הנדרש בשביל בעירה יעילה.
הקשר הזה ניתן במשוואה הבאה:
כאשר q היא הספיקה המסית שמוזרמת לתא הבעירה, V הוא ההופכי לצפיפות של תוצרי הבעירה (צפיפות הגז שנוצר), ו־ הוא משך הזמן שאלמנט דלק שוהה בתא הבעירה.
לפעמים נוח יותר אינטואיטיבית לעבוד במונחים של האורך האופייני של תא הבעירה, שמוגדר כך:
כאן הוא הנפח התאורטי של תא הבעירה ו־ הוא שטח החתך המינימלי של נחיר הפליטה.
מושג האורך האופייני נוח יותר קונספטואלית לשימוש מאשר המושג החמקמק יותר של "משך הבעירה של אלמנט דלק", שמבוטא בשברירי שנייה.
המזרק, כפי שניתן להבין מהשם, הוא הרכיב במנוע האחראי על הזרקת הדלק הרקטי והמחמצן לתוך תא הבעירה בפרופורציות הנכונות ובמהירות הנכונה כדי להשיג תהליך בעירה יציב ויעיל.
המזרק ניתן להשוואה לקרבורטור של מנוע מכונית.
סוג המזרק בו משתמשים במנוע דלק נוזלי קובע את הנצילות התאורטית של הנחיר הרקטי שיכולה להיות מושגת.
מזרק בעל ביצועים לא טובים גורם לכמות גדולה של דלק רקטי שלא בער לעזוב את המנוע, ונותן לכן נצילות לא טובה.
בנוסף, מזרקים הם בדרך כלל רכיבי מפתח בהפחתת העומס התרמי על הנחיר; באמצעות הגדלת כמות הדלק מסביב לשפה של תא הבעירה, ניתן להשיג טמפרטורות נמוכות בהרבה על קירות הנחיר (הדלק הרקטי שמתווסף לא בוער, שכן התערובת בתא הבעירה ממילא מכילה את הפרופורציות המדויקות של מחמצן ודלק הדרושות לתהליך בעירה).
מזרקים יכולים להיות פשוטים כמו מספר של חורים בקוטר קטן המסודרים בתבנית מסוימת הנבנית בקפידה, אשר דרכם הדלק והמחמצן מחלחלים לתא.
מהירות הזרימה נקבעת על ידי השורש הריבועי של ירידת הלחץ משני צידי המזרק, צורת החור ופרטים אחרים כמו הצפיפות של חומר הדלק.
המזרקים בהם נעשה שימוש בדגמים הראשונים של הטיל V-2 יצרו סילונים מקבילים של דלק ומחמצן אשר בערו בתוך התא.
שיטה זאת הניבה נצילות נמוכה מאוד.
מזרקים כיום באופן טיפוסי מורכבים ממספר חורים קטנים אשר מכוונים שני סילונים של דלק ומחמצן כך שהם יתנגשו בנקודה מסוימת במרחב שנמצאת במרחק קצר מהמזרק.
שיטה זאת עוזרת לשבור את הזרימה ולפרק אותה לטיפות קטנות של דלק ומחמצן אשר יחדיו בוערות בקלות יותר.
השבירה של שני הזרמים לטיפות קטנות מגדילה פי עשרות מונים את שטח המגע של הדלק והמחמצן (התהליך נקרא "אטומיזציה") ולכן יוצרת תערובת הומוגנית יותר של דלק ומחמצן.
מזרקים נבנים באופן טיפוסי בצורה כזאת שיוצרת שכבה עשירה בדלק בסמוך לקיר תא הבעירה.
שיטה זאת מפחיתה את הטמפרטורה של דופן תא הבעירה ואפילו את דופן מורד צוואר תא הבעירה והנחיר עצמו, ומאפשרת לתא הבעירה כולו לפעול בלחץ גבוה יותר, מה שמאפשר להשתמש בנחיר עם יחס התרחבות גבוה יותר, נותן דחף סגולי גבוה יותר וביצועים כלליים טובים יותר של המנוע.
לעיתים קרובות משתמשים בקירור רגנרטיבי (שהוא שיטת הקירור הנפוצה ביותר) במנועים רקטיים המשתמשים בדלק נוזלי.
קירור רגנרטיבי נעזר בדלק או במחמצן כדי לקרר את תא הבעירה ואת הנחיר.
המנוניטים הם זרם של נוצרים אנבפטיסטים, המונה כ-2 מיליון מאמינים ברחבי העולם.
השם מנוניט נגזר משמו של מייסד הזרם, מנו סימונס, כומר הולנדי קתולי ששינה את הגותו הדתית.
הקהילה המנוניטית התפתחה בסוף המאה ה-16 ותחילת המאה ה-17 בהולנד וצפון גרמניה, כחלק מהזרם האנאבפטיסטי שמקורו בשווייץ, במוראביה ובוהמיה.
המנוניטים נרדפו הן על ידי הקתולים והן על ידי הפרוטסטנטים.
המנוניטים מאמינים כי על אדם בוגר לטבול בשנית, ורובם מתנגדים לטבילת תינוקות ומאמינים שרק אדם בוגר יכול להחליט האם להיטבל או לא.
רובם תומכים בהפרדת הדת מהמדינה ומתנגדים לכל התערבות של המדינה בענייני דת.
המנוניטים הם פציפיסטים ודוגלים באי-אלימות בכל תחומי החיים, למעט במקרים שבהם נדרשת הגנה עצמית (Selbstschutz.
כך למשל הוקמו יחידות הגנה עצמית נגד המשמר השחור של נסטור מאכנו).
הם דוגלים גם בדרך חיים שיתופית (קומונה), אך העזרה ההדדית ואהבת הזולת מוגבלות אצלם לחברי הקהילה.
הם ממאנים להישבע, ולכן נמנעים ככל האפשר מנשיאת משרות ציבוריות.
קהילות מנוניטים קיימות באפריקה, ארצות הברית, קנדה, בוליביה, בליז, ברזיל, פרגוואי הולנד ועוד.
בעבר הייתה גם קהילה מנוניטית בברית המועצות (בעיקר באוקראינה) ובה למעלה מ-100,000 מבוגרים.
הם הוזמנו לתחומי האימפריה הרוסית על ידי יקטרינה הגדולה.
חלק מהקולאקים שעברו קולקטיביזציה בדרום אוקראינה היו מנוניטים, ואחד היישובים שהקימו שם נקרא ניו יורק.
כאשר במהלך מלחמת העולם השנייה הגיע הצבא הגרמני לאוקראינה, המנוניטים שיתפו איתו פעולה.
רבים מהם הצטרפו לצבא הגרמני בנסיגתו ואחרים היגרו לקנדה והצטרפו לקהילה המנוניטית המלוכדת שם.
כמה שנים אחרי הקמת הכנסייה, התפצלה ממנה קבוצת מאמינים שנהרו אחרי יעקב אימן, חוואי שווייצרי שהציג אוטופיה חלופית, קבוצה זו נקראת האמיש, ורוב חבריה מתגוררים כיום בצפון אמריקה, ובעיקר במדינת פנסילבניה.
מנוע הֶמי הוא מנוע בעירה פנימית בעל תאי השרפה חצי-כדוריים (בצורת המיספירה) המאפשרים זרימה וערבול טובים יותר של התערובת ותפוקת אנרגיה משופרת.
שסתומי היניקה והפליטה נמצאים זה מול זה בראש המנוע והמצת במרכז חלל השרפה.
כל מנוע עם שני גלי זיזים עיליים דומה במידה מסוימת למנוע המי, אך המונח מתייחס בעיקר למנועי קרייזלר ושם המותג "מנוע המי" נמצא בבעלות חברה זו.
מנוע המי הומצא לראשונה ב- 1948 עבור יגואר כמנוע בעל שישה צילינדרים.
ב- 1951 בנתה חברת קרייזלר מנוע המי בתצורת V-8 בעל הספק של 180 כוחות סוס, הספק יוצא דופן באותה תקופה.
המנוע שקרייזלר בנתה היה בנפח של 331 אינץ' מעוקב, כלומר, 5.4 ליטרים.
בלוק מנוע שמספרו 392 מצביע על כך שנפחו הוא 392 אינצ'ים מעוקבים.
מנועי המי ידועים לדוגמה: מנוע ה-DOHC הקלאסי של אלפא רומיאו, מנוע הבוקסר 6 צילינדרים של פורשה ומנוע ה T של טויוטה שהיה נפוץ במכוניותיה בשנות השבעים והשמונים.
החל משנות ה-90, בעידן בו מנועי המכונית הפכו רובם ככולם למנועי 4 שסתומים לצילינדר, נשארו מנועי המי בשימוש במכוניות נישה או רטרו בלבד.
בתקופה בה פותחו מנועי המי, היו המנועים האחרים במכוניות בעלי תא שרפה רבוע - מבנה פשוט וזול לייצור.
למנועים מסוג זה יש מספר חסרונות והעיקריים שבהם הם חלוקת חום בלתי יעילה ואפשרות להתקנת שסתומים בגודל מוגבל בלבד.
חלוקת חום טובה במנוע משמעה איבוד חום נמוך והצתת תערובת משופרת, שסתומים מוגדלים מאפשרים ליותר תערובת להיכנס למנוע בזמן הקצר בו שסתום היניקה פתוח.
בנוסף, ככל ששסתום הפליטה גדול יותר, הוצאת התערובת השרופה אל מערכת הפליטה גוזלת מהמנוע פחות כוח.
מנועי המי התגברו על חסרונות אלו בכך שראש הצילינדר עוצב בצורת חצי כדור, מה שאפשר חלוקת חום טובה יותר ואיבוד חום נמוך, מכיוון ששטח הדפנות בתצורת המי קטן יותר ביחס לנפח מאשר במנועים בעלי ראש שטוח (כדור הוא הצורה היעילה ביותר מבחינת יחס שטח פנים לנפח).
בנוסף, שסתומי המנוע מוקמו אחד מול השני ולא אחד ליד השני.
היתרון הוא שניתן להגדיל את גודל השסתומים.
טכניקה נוספת בה השתמשו כדי להגביר את כוחם של מנועי המי היא שימוש בשני מצתים בכל צילינדר - מה שמאפשר בעירה טובה יותר של התערובת, ומנצל יותר את האנרגיה שלה.
טכנולוגיה זו מכונה באלפא רומיאו בשם "טווין ספארק".
החסרונות העיקריים של מנועי "המי" נובעים מכך שלא ניתן להתקין בצילינדר יותר משני שסתומים (בגלל צורתו העגולה של ראש המנוע - בין השסתומים ייווצרו זוויות שיקשו על עיצוב ראש המנוע).
חיסרון נוסף של מנוע זה נובע מהקושי לייצר תא בעירה קטן יחסית אשר היה יכול לשפר את שמירת החום ולאפשר בעירה משופרת.
בשנת 1964 זכו מכוניות המצוידות במנוע המי בנפח 426 אינץ' מעוקב במקומות הראשון, השני והשלישי במרוץ NASCAR, וכך הם זכו לתהילה רבה.
בניגוד למכוניות מרוץ שעברו למנועים בתצורת "Pentroof" עקב היכולת להשתמש ביותר משני שסתומים לצילינדר, ישנן מכוניות מרוץ שהמשיכו להשתמש במנועי המי מסורתיים.
הסיבה לכך היא ההגבלה במרוצי נאסקאר ומרוצי מאוץ (דראג) על מספר השסתומים.
כאשר משווים מנוע רגיל בעל שני שסתומים למנוע המי (בעל שני שסתומים), מנוע המי עדיף מבחינת זמינות כוח ברוב המקרים.
מנוע V הוא מנוע בו מסודרים הצילינדרים בשני טורים, כאשר הטלטלים מחוברים לגל ארכובה אחד וכל צמד טלטלים נגדי מחובר לארכובה אחת.
בין שני טורי הצילינדרים נוצרת זווית בצורת האות V, ומכאן שמו.
קרל בנץ בנה ב-1896 את מנוע הבעירה הפנימית הראשון בו הייתה זווית בין הבוכנות.
למנוע בתצורת V יתרון במרכז כובד נמוך יותר ממנוע טורי.
יתרונות נוספים של המנוע הם היכולת להפחית את הרעידות של הבוכנות (תנועת הבוכנות הנגדיות מאזנות זו את זו) ולספק מומנט טוב יותר בסל"ד נמוך.
כמו כן, הוא קצר יותר מאשר מנוע טורי.
חסרונות המנוע הם נגישות קשה יותר למנוע ופיזור חום לא מיטבי.
הזווית בין שני טורי הצילינדרים משפיעה על ביצועי הרכב.
במכוניות פורמולה למשל, הזווית היא בת 90 מעלות - תצורה המספקת איזון לרעידות המנוע באופן מובנה.
מנועי 90 מעלות מכונים גם מנועי "L" כדי לייצג את הזווית הישרה.
מנועי V בעלי זווית קטנה במיוחד משלבים חלקית את יתרונות המנוע הטורי ומנוע V (בעיקר מבחינת קיצור אורך המנוע).
גם תצורה בעלת זווית של 180 מעלות אפשרית, אך אינה נפוצה בהשוואה לתצורה דומה אחרת, המכונה מנוע בוקסר.
בעוד שמנוע V בן 180 מעלות עושה שימוש בארכובה בודדת.
על מנת לתזמן את פתיחת השסתומים של המנוע, ניתן להשתמש בגל זיזים אחד בעל מוטות דחיפים (להפעלת שני ראשי המנוע).
או לחלופין להשתמש במספר גלי זיזים (גל אחד או יותר לכל ראש מנוע), ובכך להימנע משימוש במוטות דחיפים המפחיתים את יעילות המנוע.
בנוסף לשימוש במנועי V בכלים יבשתיים כדוגמת מכוניות ואופנועים, נמצאים מנועי V גם בכלי טיס (לדוגמה, המנוע של מטוס הספיטפייר הוא מנוע V).
ישנן אפשרויות שונות באשר למספר הצילינדרים במנועי V:
מנוע אנליטי הוא התכנון הראשון של מחשב מכני, שנהגה על ידי המתמטיקאי צ'ארלס בבג' לראשונה ב-1832, במהלך עבודתו על מנוע ההפרשים.
בבג' המשיך לעבוד על תכנון המנוע האנליטי עד מותו ב-1871, הגם שהיה ברור לו שמנוע זה לא ייבנה בחייו.
המנוע הוא מתקן מכני לחלוטין, שמונע על ידי מנוע קיטור, ובנוי מגלגלי שיניים, גלי זיזים, מוטות מקשרים ומתקנים מכניים נוספים.
ההוראות והנתונים להפעלתו מוזנים מכרטיסים מנוקבים, ותוצאות החישוב מודפסות במדפסת.
המנוע פועל בבסיס ספירה עשרוני, ומורכב מארבע יחידות מרכזיות: "טחנה" (mill), "מחסן" (store), קורא (reader), ומדפסת (printer).
היחידות קושרו ביניהן במערכת מוטות מקשרים שמהווים מקבילה מכנית לאפיק נתונים.
הטחנה דומה בעיקרה ליחידה אריתמטית-לוגית במחשב מודרני, המחסן הוא זיכרון המחשב, והקורא והמדפסת הם אמצעי קלט/פלט.
בכך בישר המנוע לא רק את הרעיון המרכזי, כלומר מכונה כללית שיכולה לבצע חישובים מסוגים שונים לפי תוכנית המוזנת אליה, אלא גם את החלוקה הפונקציונלית שנשמרה בתכנון מחשבים במאות הבאות.
תכנון המנוע לא הושלם מעולם.
בבג' החל לתכנן אותו ב-1837, והמשיך לעבוד על שיפורים ותוכניות מפורטות יותר ליחידות שונות במחשב, עבודה שלא הושלמה.
בנו של בבג', הנרי, בנה דגם של חלק מה"טחנה".
הזיכרון שהקצה בבג' למנוע - 1,000 מספרים בני 50 ספרות היה שאפתני, וכנראה לא ריאלי.
לשום מחשב שנבנה לפני 1960 לא היה זיכרון בגודל כזה.
אחת התכונות של המנוע האנליטי, קפיצה מותנית, יכולת מרכזית במחשב, חסרה בכמה מהמחשבים הראשונים.
למרות שבישר את המחשב ואת יחידותיו המרכזיות, השפעתו של המנוע האנליטי על תכנון המחשבים שנבנו במאות הבאות לא ברורה, וככל הנראה אינה גדולה.
עדה לאבלייס, בתו של לורד ביירון, כתבה מספר מאמרים על המנוע, ובאחד מהם פירטה איך ניתן להשתמש במנוע לחישוב מספרי ברנולי, ובזכות תוכנית זו היא נחשבת בדרך כלל לראשונת המתכנתים, כבוד שזיכה אותה בקריאת שפת המחשב Ada על שמה.
לאבלייס גם הדגישה במאמריה את נושא סט הפקודות של המנוע, והצביעה על חשיבותו.
המחשב לא נבנה בימי חייו של בבג' בשל חוסר מימון, העובדה שהתכנון מעולם לא הושלם, ומגבלות טכנולוגיות בשיטות היצור של התקופה.
התכנון, שכאמור לא הושלם, לא פורסם מעולם בצורה מסודרת.
שנים רבות היו המאמרים של לאבלייס המקור העיקרי למידע על המנוע.
החל במחצית הראשונה של המאה העשרים חקרו היסטוריונים של המחשב חלקים מניירותיו של בבג' ומסמכים נוספים שתיארו את המנוע, כשחלק מעבודתם פורסם.
במחצית הראשונה של המאה ה-20 אזכורים מעטים בספרות למנוע, שהעניין בו גבר בהדרגה עם התפתחות המחשב, ובפרט עם גידול העניין בהיסטוריה של המחשוב.
מתכנני המחשבים הראשונים לא הכירו את עבודתו, ובדרך כלל לא ידעו עליה כלל, והוצרכו להמציא מחדש חלק מהמצאותיו של בבג'.
ב-1937 תכנן ובנה ממציא גרמני צעיר, קונראד צוזה, מחשב ספרתי מכני, Z1, הדומה למנוע האנליטי בחלוקה הפונקציונלית שלו.
כמו במנוע, המידע הוזן משני "סרטים מנוקבים" - אחד לתוכנית ואחד לנתונים, עם אפיק נתונים וזיכרון מכני.
צוזה היה צנוע בהרבה מבבג' בגודל הזיכרון, ובדיוק החישוב: לעומת מספרים עשרוניים בני חמישים ספרות אצל בבג', השתמש צוזה בייצוג בינארי בנקודה צפה, עם 22 סיביות.
המעבר לשימוש בשיטה הבינארית אפשר פישוט בזיכרון, באפיק הנתונים, וביחידת העיבוד, עבורה המציא שערים לוגיים מכניים, הייתה הקפיצה שחסרה לבבג', ואפשרה לצוזה לממש את המחשב באמצעים צנועים.
מאוחר יותר, צוזה העתיק את התכנון למחשב אלקטרומכני, בו ממסרים החליפו את המכניקה.
מחשב זה, בשם Z3, היה כנראה המחשב הראשון בעולם שביצע חישובים מועילים.
הוא הושמד בהפצצה על ברלין ב-1943.
ב-1937 הגיש הפיזיקאי האמריקאי הווארד אייקן הצעה לחברת IBM לבניית מחשב ספרתי.
במהלך העבודה, הוצגה לו עבודתו של בבג', ובהמשך הוסיף אזכורים והתייחסות לעבודתו של בבג' להצעת המחקר, למרות שלא הכיר את פרטי התכנון של המנוע האנליטי עצמו, והמחשב לא מבוסס על עבודתו של בבג'.
אוניברסיטת הרווארד בשיתוף פעולה עם IBM בנו את המחשב Harvard Mark I , והוא נכנס לפעולה ב-1944, והיה אחד המחשבים הספרתיים הראשונים, והראשון בארצות הברית.
המחשב היה מבוסס על ממסרים בדומה ל-Z3, וכמו המנוע האנליטי של בבג' והמחשבים של צוזה, עשה שימוש ב"סרט מנוקב" להזנת התוכנית, וסרט נפרד להזנת המידע.
כמו המנוע של בבג', ושלא כמו המחשבים של צוזה, המחשב השתמש בשיטה העשרונית,
המחשב החל לפעול ב-1944, ואחת התוכניות הראשונות שביצע, לחישוב והדפסת לוחות מתמטיים מימשה, באיחור של כ-100 שנים, את תוכניתו המקורית של בבג'.
הארכיטקטורה של המחשב היא המקור למונח ארכיטקטורת הרווארד, שהוחלפה במידה רבה במחשבים הבאים בארכיטקטורת פון נוימן.
לפי סיווג זה, המנוע האנליטי והמחשבים של צוזה בנויים גם הם בארכיטקטורת הרווארד.
במאה ה-21 החל ניסיון רציני לתעד ולהגשים את עבודתו של בבג'.
דגם עובד של מנוע ההפרשים שלו נבנה לראשונה, והתגבר מאמץ מסודר לרכז ולחקור את ניירותיו, כמו גם חומר שהיסטוריונים קודמים ריכזו ואספו.
השאיפה היא כמובן לבנות את המנוע האנליטי, או רכיבים ממנו, ולפני כן, לרכז ולפרסם באופן מסודר את הניירות, לתאר את מהלך ההתפתחות, ולהאיר את האבולוציה של התכנון לאורך כמעט ארבעים שנה.
מנוסת הכלבים הוא סרט אנימציה בריטי טרגי מ-1982 המבוסס על ספרו של ריצ'רד אדמס (הידוע בתור כותב "גבעת ווטרשיפ") היוצא נגד ניסויים בבעלי חיים.
הסרט הוא מבין הסרטים המאוירים המעטים שלא מיועדים לילדים במערב ובממלכה המאוחדת בפרט.
ביחד עם "גבעת ווטרשיפ", הסרט זכה למעמד של סרט פולחן, מעמד שלא הרבה זכו לו במדיום האנימציה.
רוף וסניטר, שני כלבי מעבדה שעוברים סדרה של ניסויים אכזריים, מצליחים יום אחד לברוח ממכון הניסויים שבו הם שהו.
הם מנסים להסתדר ולהסתגל לחיים מחוץ למעבדה.
אך שרשרת של תאונות וקשיים, המחלות הגופניות והנפשיות שהם שארית מציקה מהעבר, הזכרונות מהבעלים, והשלטונות שמתברר ששני הכלבים "חשובים" להם, מכריעים אותם לבסוף.
רוף - לברדור מעורב מבוגר בעל יכולת הישרדות ועמידות גבוהה בלחץ, מנסה לשמור על איזון ולפתור באופן הגיוני את הבעיות שניצבות בפניו במהלך הסרט.
כתוצאה מניסויים במוחו הוא השתגע.
בעל נטיות פילוסופיות אך מצד שני בעל קמצוץ של נטייה משיחית לגאולה (תוצאה ברורה של הפגיעה במוחו).
הטוד - שועל בעל אנגלית במבטא ג'ורדי, פיקח, ערמומי ובעל ניסיון בחיי הטבע והעיר בהתאם לסטריאוטיפ.
מבין את הלך מחשבתם של בני אדם.
הוא משמש מדריך לשני הכלבים לזמן מה אך בסופו של דבר מערים עליהם, מה שחוזר אליו כבומרנג.
ישנם הרבה הבדלים בין סוף הסיפור כפי שריצ'רד אדמס כתב אותו לבין סוף הסרט.
הבולט מביניהם הוא שבסרט הכלבים כנראה לא שורדים, למרות שבמהדורה הבריטית מראים אותם טובעים במרחק, דבר שקוצץ בגרסאות ה-DVD האמריקאיות.
הספר נגמר באותה צורה אך עם מספר תוספות של אחרית דבר שפורסמו במהדורות הבאות.
לפי תוספות אלה, זוג הכלבים ניצל ומוחזר לבעליו המקורי ששרד.
עוד בסרט נראה קוף בתוך מכל פלדה ולא ברור מה קורה איתו, הכוונה כנראה לניסויים של הפסיכולוג הארי הארלו בתוך "בור הייאוש", הספר רומז או מזכיר במפורש עוד הרבה ניסויים כאלה.
שיר הסיום, "זמן גאות ושפל", הולחן ובוצע על ידי אלן פרייס.
השיר ודיאלוגים מסוימים מהסרט עברו סימפול על ידי להקת האינדסטריאל הידועה סקיני פאפי לצורך שירם "מבדק" (Testure).
מנונגה (בפורטוגזית: Menongue) היא עיר בדרום-מזרח אנגולה ובירת מחוז קואנדו קובנדה.
היא ידועה כאחת מארבע הערים באנגולה שבהם רוב האוכלוסייה הוא מקרב עם המבונדה (Mbunda).
העיר היא התחנה הסופית של מסילת הברזל בינה לבין עיר הנמל נמיב (Namibe) ופועל בה שדה תעופה קטן.
לפי מפקד האוכלוסין האחרון של אנגולה משנת 2024, אוכלוסיית העיר מנתה 382,635 תושבים.
מנוע הליקון דו-שכבתי הוא אב טיפוס של מנוע פלזמה שפותח למטרות הנעה בחלל.
הוא נוצר על ידי המדען אוסטרלי ד"ר כריסטין צ'ארלס, ומבוסס על טכנולוגיה שהומצאה על ידי פרופ 'רוד בוזוול, שניהם מהאוניברסיטה הלאומית של אוסטרליה.
העיצוב אומת על ידי סוכנות החלל האירופית, המשתתפת בפיתוח שלו.
מנוע הליקון דו-שכבתי (HDLT) הוא סוג של מנוע פלזמה, אשר פולט גז מיונן במהירות גבוהה כדי לספק דחף לחללית.
במדחף זה, הגז מוזרק לתוך תא דמוי צינור (צינור המקור) עם קצה אחד פתוח.
גלי רדיו במתח (13.56 MHz בעיצוב אב הטיפוס) נישלחים לאנטנה מיוחדת העוטפת את התא.
הקרינה האלקטרומגנטי הנפלטת מהאנטנה גורמת לגז להישבר וליצור פלזמה.
האנטנה גורמת לגל הליקון בפלזמה, אשר בתורו מחמם לפלזמה נוספת.
למכשיר יש שדה מגנטי קבוע פחות או יותר בצינור המקור (המסופק על ידי סולנואידים באב הטיפוס), אבל השדה המגנטי נחלש ומהירות יורדת במרחק מה מצינור המקור, מה שאלול להיחשב כסוג של זרבובית מגנטית.
בפועל, יש הבדל ברור בין הפלזמה בצפיפות הגבוהה בתוך אזור המקור, והפלזמה בצפיפות הנמוכה בפליטה, אשר מזוהה עם השינוי החד בפוטנציאל חשמלי (שנובע הירידת השדה המגנטי).
תכונות הפלזמה משתנות במהירות על פני גבול זה, אשר ידוע כשכבה כפולה חשמלית.
הפוטנציאל החשמלי הוא הרבה יותר גבוה בתוך אזור המקור מאשר בפליטה, וזה משרת את שתי המטרות: לרתק את רוב האלקטרונים, ולהאיץ יונים הרחק מאזור מקור.
די אלקטרונים בורחים מאזור המקור כדי להבטיח שהפלזמה בפליטה היא נייטרלית.
כמו רוב המכשירים הנעים באמצעות יוניים, HDLT הוא מדחף בעל דחף נמוך, אבל בעל דחף סגולי גבוה (ISP).
תמרון אב טיפוס בקוטר 15 סנטימטרים, המופעל במצב של שדה מגנטי נמוך, עבר בדיקת דחף ראשונית כבר בשנת 2010, לעומת זאת, שיטת בדיקה מלאה יותר תהיה צריכה לחשב את הדחף הכולל כראוי.
נכון לעכשיו, אב טיפוס התמרון הסופי עובר בדיקות במתקן הסימולציה החלל המכונה "Wombat XL" הממוקם במצפה האוניברסיטה הלאומית (ANU) בהר "Stromlo" האוסטרלי.
ל-HDLT שני יתרונות עיקריים על פני רוב עיצובי מנוע יונים אחרים.
ראשית, הוא יוצר שדה חשמלי המאיץ יונים מבלי להכניס מרכיבים לא אמינים כמו רשתות מתח גבוהות בפלזמה.
שנית, מנטרל אינו נחוץ, שכן יש מספר שווה של אלקטרונים ויונים (טעונים בנפרד) חיוביים נפלטים.
אז, בלי חלקים נעים ובלי רגישות לשחיקה, ד"ר צ'ארלס מסביר, "כל עוד אתה מספק את הכח והדלק אתה יכול לנסוע לנצח."
היישום העיקרי בעיצוב מדחף זה מיועד לשמירת תחנת לוויין, למסלולים לוויינים נמוכים (LEO) למסלול גיאוסינכרוני ויישומי חלל עמוקים.
בעוד עיצוב זה יכול לספק טווח של 50 שנות חיים, או חיסכון של 1000 ליברות (≈454 קילוגרם) של משקל שיגור ללוויינים גדולים סוג זה של מדחף יכול גם להפחית באופן משמעותי את האורך של נסיעות בין-כוכביים.
לדוגמה, נסיעה למאדים יכול להתקצר ל-3 חודשים במקום 8 עד 9 חודשים עם רקטות כימיות רגילות.
פיתוח מנוע הליקון דו-שכבתי - אתר בANU (באנגלית).
סוכנות החלל האירופית: סוכנות החלל האירופית מאיצה לקראת מדחף חלל חדש (באנגלית).
הפטנט 'ד"ר בוזוול וצ'ארלס (באנגלית).
תמרון פלזמה נבדק למשימת מאדים (באנגלית).
אוסטרליה בניין יון הדקר (2012) (באנגלית).
צנצנת פלזמה לכוכבים (2014) (באנגלית).
מנומר הוא הכינוי לסכמת הסוואה שפותחה עבור שימוש ללחימה מטווח קרוב בג'ונגלים צפופים.
השם "מנומר" הרווח בעברית נובע מהדמיון של ההסוואה לפסיו של הטיגריס, שלעיתים מתורגם באופן שגוי לנמר (בפועל, לנמר אין פסים אלא חברבורות).
היא כוללת פסים צרים שנראים כמו משיכות מכחול של ירוק וחום, ופסים רחבים הנראים כמשיכות מכחול של שחור מודפס על גוון בהיר של זית או חאקי.
הסכמה מבוססת ככל הנראה על סכמת "לטאה" (Lizard), שהייתה בשימוש בקרב כוחות האימפריה הקולוניאלית הצרפתית בהודו-סין.
הסכמה המנומרת פותחה לאחר שהוכרה עצמאותה של הודו-סין, בידי צבא דרום וייטנאם.
בתקופת מלחמת וייטנאם אומצה הסכמה בידי הכוחות המזוינים של ארצות הברית.
במהלך המלחמה ולאחריה, אומצה הסכמה גם בידי מספר מדינות אסייתיות נוספות.
ארגון הטרור טיגריסי השחרור של טאמיל אילם שפעל בסרי לנקה, אימץ את סכמת ההסוואה המנומרת במדים הרשמיים שהונפקו לפעיליו.
עם זאת, המדים הללו היו שונים מאוד מהסכמה המנומרת הקלאסית של מלחמת וייטנאם.
הפסים שלהם היו קטנים יותר, ולרוב אופקיים.
הסכמה גם הייתה בשימוש בקרב הכוחות האמריקאיים והבריטיים בעיראק ואפגניסטן.
מנוע אארוספייק הוא מנוע רקטי שמתאפיין ביעילות אווירודינמית בטווח רחב של גבהים.
בגבהים נמוכים המנוע יעיל ב-25%-30% ממנועים רקטיים סטנדרטיים, בתנאים בהם הדחף הוא הקריטי ביותר.
מנועי אארוספייק נוסו לטובת מספר תוכניות פיתוח וניסוי ומהווה בסיס לדגמי רכב חלל שלב-בודד-למסלול (SSTO).
מנון לסקו הוא ספרו המפורסם ביותר של הסופר הצרפתי אבה פרבו.
הספר הוא חלקו השביעי של פרבו מתוך שבעת הכרכים של "זכרונותיו והרפתקאותיו של אציל שפרש מן החברה" (Mémoires et aventures d'un homme de qualité).
משערים שחלק לא מבוטל מהעלילה מבוסס על הביוגרפיה של המחבר.
עלילת הספר מנון לסקו מתרחשת בצרפת ולואיזיאנה במאה ה-18. הסיפור עוקב אחר הגיבור, שבלייה דה גרייה, ואהובתו, מנון לסקו.
דה גרייה מגיע ממשפחה עשירה ומיוחסת ולמורת רוחו של אביו הוא מתאהב במנון, שהיא יצאנית העומדת להישלח לגירוש ללואיזיאנה – באותה עת מושבה צרפתית בצפון אמריקה.
בעקבות כך הוא מאבד את עושרו ובורח עם מנון לפריז.
בפריז, הנאהבים הצעירים נהנים מחייהם המשותפים תוך כדי מאמציו של דה גרייה לספק את רצונותיה היקרים של אהובתו.
דה גרייה נאבק כדי לספק את טעמה האנין של מנון למוצרי יוקרה.
הוא אוסף כסף על ידי הלוואות מידידו הנאמן טיברג, וממהמרים אותם הוא מרמה.
בכמה הזדמנויות, מתאדה העושר של דה גרייה אם על ידי גנבה, או בית שעלה באש, מה שגרם למנון לעזוב אותו לטובת אדם עשיר כי היא לא יכולה לסבול את המחשבה על חיים בעוני.
בסופו של דבר היא חוזרת לדה גרייה ויחד הם מחליטים על עזיבה ללואיזאנה.
שני האוהבים עוזבים בסופו של דבר לניו אורלינס, שם הם מתיימרים להיות נשואים ולחיות בשלום.
אבל כאשר דה גרייה מגלה למושל המושבה כי הוא ומנון אינם נשואים כחוק, והוא מבקש ממנו להשיאם, מחליט המושל בתוקף סמכותו להעניק את מנון לבן אחיו החפץ בה.
בייאושו, דה גרייה מזמין את אחיינו של המושל לדו-קרב מכה אותו ומשאיר אותו מחוסר הכרה.
דה גרייה חושב שהוא הרג את האיש וחושש מנקמת המושל.
בני הזוג בורחים מניו אורלינס לכיוון המדבר של לואיזיאנה, בתקווה להגיע למושבה אנגלית.
תלאות הדרך מחלישות את מנון והיא מתה בדרך.
דה גרייה האבל קובר אותה במקום ולבסוף הוא חוזר לצרפת עם ידידו טיברג'.
עלילת הספר מנון לסקו עובדה ליצירות אופרה, בלט וקולנוע.
לא פחות מארבע יצירות אופרה נכתבו בהשראת הספר.
המפורסמות שבהן: "מנון לסקו" של פוצ'יני מ-1893, ו"מנון" של מאסנה מ-1884.
מספר סרטים בוימו בהשראת הספר, האחרון שבהם הוא משנת 1986 "מאנון 70" בכיכובה של קתרין דנב.
תרגום ראשון לעברית בשם "קורות מנון לסקו והאביר דה גרייה - על פי העתקה מדפוס אמסטרדם שנת 1753" תורגם על ידי דב פרמן, ויצא לאור בתל אביב, 1943.
תרגום שני לעברית נעשה על ידי עידו בסוק ויצא לאור בתל אביב ב-1987.
תרגום ללאדינו נעשה על ידי אלכסנדר בן גיאת מטורקיה ונדפס בדפוס שי"ש בירושלים ב-1905.
תרגום ליידיש נעשה על ידי מ.
הארטמאן ונקרא – "מאנאן לעסקא - געשיכטע פון א טראגישער ליבע" (היסטוריה של חיים טרגיים).
מנון הוא דיאלוג סוקרטי שכתב הפילוסוף היווני אפלטון.
החיבור נחשב לאחד מן "הדיאלוגים האמצעיים" שכתב אפלטון.
החיבור כתוב בצורה של שיחה בין מנון לבין סוקרטס.
בהתאמה לגישה הפלאטוניסטית שפיתח, סוטה אפלטון מהגישה הסוקראטית, כשהוא טוען שניתן להשיג ידיעה על נושאים מסוימים.
הוא מפתח את תורת הצורות המפורסמת שלו, שלימים תקרא על שמו – פלאטוניזם.
עוד נידונים בדיאלוגים התיכוניים נושאים כגון נצחיות הנשמה ("פיידון"), פוליטיקה וסדרי המדינה האידיאלית ("המדינה"), למידה ("מנון"), אהבה ויופי ("המשתה").
בדיאלוג זה נראה כי אפלטון מנסה לקבוע את ההגדרה של מידות טובות, או אַרֵטֶה, כגון צדק או מתינות.
החלק הראשון של הדיאלוג כתוב בסגנון הדיאלקטיקה הסוקארטית ומביא לידי בלבול או אפוריה אצל מנון.
לעומת זאת, בתגובה לפרדוקס של מנון (או הפרדוקס של הלומד), מציג סוקרטס רעיונות חיוביים כגון הישארות הנפש והתאוריה של הידע (היזכרות - אנמנזה), באמצעות חידה מתמטית אותה הוא מציג על אחד מבני העבדים של מנון.
הדיאלוג מסתיים בהבחנה בין הידע המתמטי, והידע בכלל, לבין אמונה אמיתית.
שני הנואמים המרכזיים בדיאלוג הם סוקרטס ומנון.
משתתף נוסף הוא אחד מעבדיו של מנון, באמצעותו מדגים סוקרטס את דעתו על ההיזכרות - לפיה יצירת ידע חדש היא למעשה היזכרות של הנשמה.
מנון נוכח בדיאלוג עקב בואו מתסליה לאתונה בליווי פמליה גדולה של עבדים שטיפלו בו.
מנון הוא תלמידו של גורגיאס, סופיסט בולט שדעותיו על המידה הטובה השפיעו על מנון בבירור.
דמות נוספת הוא אניטוס, המופיע בדיאלוגים נוספים, ומזוהה כנציג התובעים במשפטו של סוקרטס ושהביא לידי הוצאתו להורג.
במרכז הדיאלוג עומדים פרדוקס מנון, ותשובתו של סוקרטס.
"מנון: ובאיזו דרך תחפש, סוקרטס, אחרי (הסגולה הטובה) דבר שאינך יודע כלל מהו?
שהרי מה בין הדברים שלא ידעתם תשים לך מטרה בחיפושך?
ואפילו יזדמן לך כאשר יזמן – כיצד תכירנו לדעת שהוא דבר זה שלא ידעתו?"
באתגר זה מנון מקשה על סוקרטס וטוען שאם רכישתה של כל ידיעה כרוכה בחיפוש אחר מה שאינו ידוע עדיין (למחפש את הידיעה) והידיעה תלויה במציאותו של הלא ידוע הנ"ל, אזי רכישת ידע באופן כללי נעשית לבלתי אפשרית, שכן איך אפשר לחפש מה שאדם אינו יודע?
הרי גם אם יימצא הדבר, כיצד יזהה אותו הפרט ויידע שזה הדבר שחיפש אם הוא לא יודע את מה שחיפש?
מצד שני אם האדם יודע כיצד נראה הידע המבוקש, אזי אין צריך לחפש אותו.
סוקרטס, בתגובה לקושיה זו של מנון מציג את התאוריה של זכירה.
על פי תאוריה זו הנשמה היא בת-אלמוות ונולדה בגוף גשמי פעמים רבות.
מכאן שהתהליך המכונה "למידה", אינו אלא היזכרות במה שהפרט שכח (רעיון דומה קיים גם ביהדות: בתלמוד מסופר כי התינוק ברחם אימו צופה מ"סוף העולם ועד סופו" ולומד את כל התורה כולה, אך בזמן הלידה מגיע מלאך, וסוטר לו על פיו ובכך גורם לו לשכוח הכול).
סוקרטס מדגים את מהלך הלמידה כהיזכרות, באמצעות תרגיל בגאומטריה שסוקרטס מציג לעבד צעיר.
סוקרטס מוביל את הנער, תוך כדי הצבת שאלות ומתן רמזים, אל התשובה הנכונה.
הוא לא אומר לו מהי התשובה הנכונה ולכן בסופו של דבר הידיעה "נולדה" בתוך הנער, או על פי תיאורית ההיזכרות - בעקבות הרמזים הנער נזכר במה שידע כבר קודם.
בתגובה לפרדוקס מנון מציג סוקרטס את טיעון ההיזכרות דרך סיפור מיתי, על פיו הנשמות הן בנות אלמוות ולמדו הכל לפני המעבר לגוף האנושי.
מאחר שהנשמה חוותה אירועים אמיתיים לפני הלידה, עלינו רק "לזכור" אותם כאשר הם חיים.
זיכרונות כאלה דורשים תחקור סוקרטי, שלפי סוקרטס אינו מלמד אלא רק מזכיר.
סוקרטס מדגים את שיטת החקירה והזיכרון שלו על ידי חקירת עבד שאינו יודע דבר על גאומטריה.
ומראה כי עבד צעיר חסר כל השכלה מחצרו של מנון יכול ללמוד - או "להיזכר" - בהוכחה לחישוב שטחים.
הוא לא אומר לו מהי התשובה הנכונה ולכן בסופו של דבר הידיעה "נולדה" בתוך העבד, או על פי טיעון ההיזכרות - בעקבות הרמזים הנער נזכר במה שידע כבר קודם.
בכך מציג סוקרטס את טענתו לידע מולד.
סוקרטס מצייר ריבוע בעל צלע של שתי רגליים ושטח של ארבע יחידות.
סוקרטס שואל את העבד מהי הצלע שיצור ריבוע ששטחו פי שניים מן הריבוע המקורי, כלומר ריבוע בעל שטח של שמונה יחידות.
ההצעה הראשונה של העבד היא צלע כפולה מזו של הריבוע המקורי, כלומר באורך של ארבע רגליים.
אולם העבד מסכים שהשטח של הריבוע החדש יהיה שש־עשרה יחידות.
העבד מבין שעליו לחפש אורך שהוא בין שתי רגליים לארבע, ומציע את התשובה של שלוש רגליים.
לאחר שהוא מבין שהשטח של הריבוע שהוא מציע יהיה תשע יחידות, העבד מודה שהוא לא יודע את התשובה.
סוקרטס פונה אל מנון ומצביע על כך שמצב זה עדיף על זה שבו העבד חשב שהוא יודע את התשובה מבלי לדעת אותה.
יש הרואים בהיבט זה את אחד הטיעונים המרכזיים בכל הדיאלוג וכן בשיטה המדעית - הנכונות להודות שאינך יודע תשובה לשאלה מסוימת, או הנכונות להודות בבורות עצמית, הנחשבת להתקדמות לעומת העמדת פנים מצד דתות או פילוסופיות להעמיד פנים כי יש בידם לענות על כל התשובות.
נכונות זו היא שיכולה בהמשך לרצון לחפש את התשובה בצורה זהירה יותר.
סוקרטס מציע לעבד להוסיף שלושה ריבועים נוספים זהים לריבוע המקורי, כך שיתקבל ריבוע בעל צלע של ארבע רגליים ושטח של שש־עשרה יחידות.
לאחר מכן סוקרטס משרטט אלכסון אחד בכל ריבוע בעל ארבע יחידות שטח, כך שמתקבל ריבוע חדש שצלעותיו הן האלכסונים.
האלכסונים חוצים כל אחד מן הריבועים בעלי השטח של ארבע יחידות לשני משולשים, שכל אחד מהם בעל שטח של שתי יחידות.
כיוון שהריבוע החדש שצלעותיו הן האלכסונים מורכב מארבעה משולשים כאלו, שטחו הוא שמונה יחידות.
בכך נמצא הריבוע שחיפשו סוקרטס והעבד, והצלע שלו היא אלכסון הריבוע המקורי.
כך מראה סוקרטס למנון שאפשר ללמוד באמצעות זיכרונות, ושפרדוקס הידע הוא שקר.
הפרדוקס של מנון טוען שלמידה היא בלתי אפשרית, אבל בדיקת העבד מראה שהיא אפשרית, וכך מודה מנון בטעותו.
הבסיס של הטיעון הוא הרפלקסיה שאנו עושים על מקור הזיכרון בחיינו.
לפי סוקרטס, כשאנחנו זוכרים דבר מסוים, הדבר בו אנו נזכרים הוא דבר שכבר ידענו אותו.
כאשר אנו לומדים או חווים דברים חדשים, וכתוצאה מכך אנו חושבים בתבונתנו על דבר אחר - זהו הדבר שאני נזכר בו.
זוהי כפיות הכרתית: מקבלים מופע אחד הגורם למופע אחר - ההיזכרות.
כשאנחנו רואים שני דברים הנראים כי אינם שווים, אזי מושג השוויון מופיע אצלנו כהיזכרות.
באמירה "זה לא בדיוק" - אנחנו נזכרים בסטנדרט.
הדבר ההשוואתי, הסטנדרט, הוא דבר עמו לא נפגשנו ישירות מעולם.
אנו נזכרים במשהו כשאנחנו מיישמים מושגים, ולמידת מושגים אלו היא בעצם פעולת ההיזכרות ברעיונות המוכרים לנו קודם לידתנו, או על פי הגותו של סוקרטס - טרם החיבור בין הנפש לגוף.
מנון מחזיר בשלב זה את הדיון לשאלה המקורית: כיצד נרכשת המידות, על ידי הוראה - או דרך ניסיון חיים?
סוקרטס מוסיף לטעון כי מוסר הוא ידע ולכן נלמד.
בשלב זה נכנס אניטוס, אותו מזהה סוקרטס כבנו של אנטימיון, המוכר לפילוסוף כאדם אינטליגנטי ובעל מוסר עבודה גבוה, ובשל כך סבור סוקרטס כי אניטוס בהחלט ראוי להצטרף לשיחה.
כאשר טוען סוקרטס שהסופיסטים הם מורים לתועלת ולא למוסר, אניטוס מזדעזע, ובהמשך נעלב מכך שסוקרטס מרמז שגברים מכובדים אינם בהכרח מולידים צאצאים שדומים להם בתכונותיהם.
אניטוס מאשים את סוקרטס בהשמצות, ומזהיר אותו מהצגה של רעיונותיו.
לימים יהיה אניטוס מהתובעים המרכזיים במשפטו של סוקרטס.
לאחר הדיון עם אניטוס, סוקרטס חוזר ומשוחח עם מנון.
בשלב זה סוקרטס בוחן את הגדרת המושג ידיעה, ובמיוחד מפתח הבחנה בין ידיעה לבין סברה נכונה (סברת אמת, האמנה נכונה).
בכך מונח הבסיס לתפיסה הפילוסופית של ידיעה כהאמנה נכונה ומוצדקת (Justified true belief).
על-מנת להדגים את ההבחנה וגם להצביע על קשיים הנלווים לה, סוקרטס נותן כדוגמה את הדרך ללאריסה (לאריסה הייתה עיר הולדתו של מנון) - מה ההבדל בין מי שיודע את הדרך ללאריסה, לבין מי שיש לו סברה נכונה לגבי דרך זו, אם שניהם יגיעו ללאריסה?
אם אדם אחד מפרט לאדם שני את הדרך ללריסה, לאדם השני יש לכל היותר סברה בנוגע לדרך ללאריסה.
אם הוא אכן הגיע ללאריסה לפי ההנחיות שקיבל - משמע שהייתה זו סברה נכונה.
אולם האם זה מספיק בשביל לומר שהוא ידע את הדרך ללאריסה, עוד לפני שנסע בה אי פעם?
בכך עולה הצורך לא רק בהיות הסברה נכונה, אלא גם בהצדקה, על מנת לבסס ידיעה של ממש.
ניתן למצוא דיון בלמידה של המידות הטובות גם בדיאלוג פרוטגורס.
בעוד שב'פרוטגורס' הדבר אינו אפשרי, הרי שב'מנון' טיעון ההיזכרות מצביע על קשר בין ידע לבין אמיתות נצחיות.
מנוע דיזל-חשמלי או מנוע דיזל-חשמל הוא מנוע מורכב לכלי רכב המפעיל בשילוב מנוע חשמלי ומנוע דיזל.
המנוע החשמלי משמש לסיבוב הגלגלים והפעלת כלי הרכב, בעוד שמנוע הדיזל מפעיל גנרטור המספק חשמל למנוע החשמלי.
שיטת הנעה זו נחשבת ליעילה יותר מהנעת דיזל ישירה בכלי רכב גדולים כדוגמת קטרי רכבת ואוניות, משום שרק מנועים חשמליים מסוגלים לספק מומנט כוח מלא במצב עמידה, דבר הקריטי ברכבות ואוניות בשל גודלן, ואשר מנועי דיזל אינם מסוגלים לעשות.
בתיאוריה, משאיות סמי-טריילר ומשאיות עפר, יכלו גם כן להשתמש בהנעה דיזל-חשמלית במקום בתמסורת ידנית, אך הדבר היה מכביד על משקל הגורר, מעבר למותר בחוק על הכביש (ואכן רק משאיות מכרות ענקיות שנוסעות רק בשטח העבודה שלהן, מונעות בהנעה דיזל-חשמלית).
קטרי הדיזל-חשמל הם קטרי הדיזל הנפוצים ביותר בעולם.
בקטרים הללו מנוע הדיזל יוצר חשמל בעזרת גנרטור הנמצא בתוך הקטר.
החשמל שנוצר בגנרטור מניע את המנועים החשמליים שבתורם מסובבים את הגלגלים.
כך שלמעשה, קטר דיזל חשמלי הוא קטר חשמלי הנושא עליו את תחנת הכוח שלו.
באוניות נעשה שימוש במנוע הדומה לזה של קטרי דיזל, רק ששם הגנרטור אשר מייצר את חשמל למנועים החשמליים המניעים את הספינה מופעל תכופות על ידי טורבינת גז ולא על ידי מנוע דיזל (חוץ מבספינות קטנות יותר או במעבורות).
גם אוניות קיטור השתמשו בטורבינות הקיטור למטרה זו.
בצוללות לא גרעיניות, מנוע דיזל מפעיל גנרטור להטענת המצברים וכן להפעלת המנועים החשמליים של הצוללת, כאשר היא מעל למים, וכאשר הצוללת נמצאת מתחת למים, המנועים החשמליים שמניעים את הצוללת מופעלים מהמצברים.
צורת הנעה זו, מזכירה במקצת הנעה היברידית טורית.
בשנת 2009 השיקה חברת קטרפילר את ה-CAT D7E, דחפור דיזל-חשמלי.
לטענת קטרפילר מנוע הדיזל חסכוני בדלק בשל גודלו וכן העובדה שהוא עובד במהירות סיבוב קבועה ומשפר את התפוקה בכ-10%.
מנוע הזכויות הלאומי הוא אתר אינטרנט ממשלתי למיצוי זכויות.
הגרסה הראשונית של האתר נפתחה לציבור בתאריך 30 בספטמבר 2020, בתקופה זו פועל האתר בתקופת הרצה ומציגים בו רק זכויות של אזרחים ותיקים.
מנוסת בהלה היא ריצה מרוכזת ובלתי מבוקרת כפעולת דחף המוני בקרב חיות עדר או קהל של אנשים.
כאשר הקבוצה הקולקטיבית מתחילה לרוץ, לעיתים קרובות בניסיון להימלט מאיום או סכנה.
מינים לא-אנושיים שנפוצה אצלם מנוסת בהלה כוללים זברות, פרות, פילים, איילים, גנו כחול, ניבתנים, סוסי פרא, וקרנפים.
כל דבר יוצא דופן עלול לגרום למנוסת בהלה בקרב בקר.
בעיקר בלילה, רעשים כמו של הדלקת גפרור, אדם קופץ מסוס, סוס רועד, או מכת ברק ידועים כגורמים למנוסת בהלה.
מנוסת בהלה גדולה בדרך כלל מנטרלת את כל מה שנמצא בדרכה.
עם בעלי חיים, מנסים הבוקרים לשנות את כיוון העדר הנע לתוך עצמו, כך שהוא ירוץ במעגלים במקום לברוח לקצה צוק או לנהר, וכן להימנע מפגיעה בחיי אדם או ברכוש.
הטקטיקות המשמשות על מנת לשנות את כיוון העדר לעצמו כוללות ירי אקדח, שיוצר רעש כדי לגרום למנהיגי המנוסה להסתובב.
בעלי חיים שנוהגים לנוס בבהלה, במיוחד בקר, נוטים פחות לעשות זאת לאחר שאכלו והתפזרו לקבוצות קטנות יותר כדי לעכל את המזון.
כדי לצמצם עוד יותר את הסיכון למנוסה, בוקרים לפעמים שרים או שורקים כדי להרגיע את העדרים עם רדת הלילה.
המשגיחים בלילה נמנעים מלעשות דברים שעלולים להבהיל את העדר ואף להתרחק ממנו לפני ירידה מסוס או הדלקת גפרור.
לפעמים אנשים גורמים למנוסת בקר בכוונה, כמרכיב של לוחמה או ציד, כמו חלק מהעמים הילידים באמריקה, שהיו ידועים בכך שהתגרו בעדרי ביזונים כדי לגרום להם לרדוף אחרי עדרי תאו למטרות ציד.
לדברי מומחים, "מנוסות בהלה" אמיתיות ופאניקה מתרחשות לעיתים נדירות (בעיקר כאשר אנשים רבים בורחים מפחד, כמו למשל מאש), ורמיסת אנשים במצבים כאלו לעיתים נדירות גורמת לפציעות קטלניות.
מרבית מנוסות הבהלה המדווחות הן למעשה תדחוקות קהל.
ב-17 בפברואר 2015, החל מסביבות השעה 02:48, אירעה מנוסת בהלה, במהלך קרנבל האיטי המסורתי, בבירת האיטי, פורט-או-פרנס.
בדיווחים הראשוניים נאמר כי לפחות 16 בני אדם מתו בתאונה, ולאחר כמה שעות המספר תוקן ל-18 הרוגים (15 גברים ושלוש נשים) על ידי שר התקשורת של האיטי, רוטשילד פרנסואה ג'וניור.
משרד ההגנה האזרחי הצהיר כי 20 בני אדם נהרגו בתאונה.
בנוסף, 78 בני אדם נפצעו.
המנוסה התרחשה לאחר שגבר ניתקע בחוטי חשמל והתחשמל.
לאחר מכן, עמוד החשמל החל להישרף, ושאר האנשים שהיו באזור החלו להימלט, תוך דריסת ומחיצת אנשים אחרים.
האיש שנתקע בחוטי החשמל פונה לבית החולים, ומצבו הוגדר יציב.
ראש ממשלת האיטי, אוונס פול, הכריז על שלושה ימי אבל רשמיים בהאיטי בתגובה לתאונה, וגורמים ממשלתיים הודיעו על הלוויה ממלכתית של הקורבנות, שנערכה ב-21 בפברואר 2015. בנוסף, מצעד נערך ברחוב בו נעשתה התאונה, לזכר הקרבנות.
מישל מרטלי, נשיא האיטי, הביע את "אהדתו הכנה" לקורבנות.
לאחר מספר ימים, שר התקשורת הודיע כי יעשו מיזם יחד עם חברת החשמל למען בטיחות האנשים והתושבים.
מנון לסקו (בשפת המקור: Manon Lescaut) היא האופרה בת ארבע מערכות של ג'אקומו פוצ'יני.
הלברית לאופרה נכתבה על בסיס הרומן של אבה פרבו על ידי מרקו פראגה, דומניקו אוליבה, לואיג'י איליקה, ג'וזפה ג'אקוזה, ג'וליו ריקורדי, רוג'רו ליאונקוואלו והמלחין בעצמו.
היצירה נכתבה בין השנים 1891–1892. הבכורה התקיימה בהצלחה רבה ב-1 בפברואר 1893 בתיאטרון רג'ו (Teatro Regio=התיאטרון המלכותי) בטורינו.
קטאדורי רב חובל בס ספר לא שר אוגוסטו גינגיני זמרים, סטודנטים, בנות, אזרחים, אורחים, עובדי נמל.
ברומן האהבה שלו אבה פרבו מתח ביקורת על התנאים החברתיים של צרפת "האמיצה" העכשווית.
באופרה הביקורת הזו פחות בולטת, העלילה מציגה דווקא פרק חטוף מחייהם של שלושת הגיבורים.
פוצ'יני עצמו עבד רבות על הליברטו, ככל הנראה גם כדי שהסיפור לא יעקוב אחר האופרה של ז'יל מאסנה באותו שם.
במנון לסקו אנו מוצאים מספר שברי לחנים שניתן לשמוע באופרות המאוחרות של פוצ'יני, טוסקה ומאדאם באטרפליי.
ביצירה זו התגלו שני מאפיינים של אמנות המאסטר: שפע הניגונים ותחושת אפקטים הבימתיים והתזמורתיים.
בנוסף לשברי המלודיה הקטנים, ישנם קשתות מלודיות רחבות האופייניות ליצירות מאוחרות יותר של פוצ'יני.
מקום ההתרחשות: צרפת ואמריקה הצפונית בתחילת המאה ה-18
אורך זמן האופרה: שעתיים ורבע
מקום ההתרחשות: כיכר לפני פונדק
בגבול העיר אמיין לפני בפונדק אנשי העיר משתעשעים.
מכונית הדואר מגיעה ויוצאים ממנה ג'רונטה מנון ואחיו הסמל.
הסמל חייב ללוות את אחותו הצעירה למנזר, אבל האביר דה גריו מתאהב בנערה במבט ראשון.
בעוד לסקו מוכר את אחותו לבעל נכס עשיר וזקן תמורת מעט כסף, האביר, בעזרת חבריו הסטודנטים, מבריח את הנערה.
מקום ההתרחשות: סלון יוקרתי בביתו של ג'רונטה
מנון לא הייתה יכולה לסבול את המצוקה והמחסור לצד האביר במשך זמן רב ולכן בעצת אחיה נמלטה מאהבתה ובחרה באדון הזקן העשיר.
בביתו של ג'רונטה הפכה לגברת מכובדת מאוד, אך היא חלמה על אהבתה הישנה.
בהזמנתו של לסקו, דה גריו מבקר את מנון, שנופלת לזרועותיו תוך שכיחה עצמית.
הרגע האידילי מופרע בהופעתו של ג'רונטה, שמעיר לנערה על כך שלא מעריכה את רגשותיו, למרות שצברה כל כך הרבה מתנות.
בתגובה, מנון מושיטה בלעג את מראת היד שלה מול פני האדון הזקן.
ג'רונטו נשבע לנקום ואז בורח מהמקום.
עד מהרה פורצת קבוצת משמר לחדרה של מנון והיא נחטפת.
מקום ההתרחשות: כיכר מול הכלא בנמל לה האבר
בנמל לה האבר, מול הכלא, לסקו ודה גריו ממתינים לשחר.
הם הצליחו לשחד שומר ומקווים לשחרר את מנון.
בכאוס שנוצר העם יוצא לרחובות.
הצבא מנסה להרגיע את המצב.
הסמל קורא בזה אחר זה את שמות המורשעים כדי לעלות לספינה, כולל מנון.
דה גריו מנסה לפרוץ את חומת קו החיילים כדי לשחרר את אהובתו, אך הם עומדים מולו עם הרובים שמביטים בהם.
הוא מתחנן בפני רב חובל הספינה לתת גם לו לעלות על הספינה, בסופו של דבר רב החובל מתרצה ומאפשר לו לעקוב אחר אהבתו לגלות.
מקום ההתרחשות: מדבר ליד ניו אורלינס
במדבר ניו אורלינס, מנון ודה גריו גוררים את עצמם מותשים.
האביר הולך לחפש מים, אך חוזר ללא הצלחה למצוא.
הנערה לא יכולה לשאת עוד את הסבל ומתה בזרועותיו של דה גריו.
מנוספרה הוא מונח המתאר אתרי אינטרנט, בלוגים ופורומים של התנועה לזכויות הגבר, אינסלים, MGTOW, תנועת הפיתוי והתנועה לזכויות האב , המקדמים זכויות גברים ונושאי גבריות.
חלק מאותם אתרים אף מקדמים סטריאוטיפים על גברים ונשים, גבריות רעילה, מיזוגיניה והתנגדות לפמיניזם בעיקר בשל השפעת הפמיניזם והגישה כי פמיניסטיות מקדמות מיזאנדריה.
המונח האנגלי (Manosphere) הופיע לראשונה ב-2009 ב-Blogger, על בסיס המונח "Blogosphere".
המונח זכה לפופולריות ב-2013 לאחר שמשווק הפורנוגרפיה איאן איירונווד פרסם ספר על מגוון ספרים, בלוגים ופורומים על גברים, זכויות גברים ונושאי גבריות, תחת השם The Manosphere: A New Hope For Masculinity.
על פי דו"ח של האו"ם מיוני 2025, מרחבי המנוספרה גורמים לפגיעה רחבת היקף בנשים ברחבי העולם.
מופצים בהם מסרים המזלזלים במעמדן של נשים בחברה ובפעילות למען זכויות האישה, לרוב בעלי אופי מיזוגיני.
על פי הדו"ח, כשני שלישים מהגברים בקרב בני נוער וצעירים מקיימים קשר קבוע עם משפיענים גבריים באינטרנט, שחלק ניכר ממנו מקדם שפה קיצונית ואפליה מינית, ומחזק את הרעיון שגברים הם "קורבנות של הפמיניזם".
מנוע הקיטור הבוכנאי הוא חלוץ מנועי החום המודרניים, ונושא הדגל של המהפכה התעשייתית במאה ה-18. כיום כמעט ואינו בשימוש משום יעילותו הנמוכה לעומת מנועי בעירה פנימית ומנועי טורבינה.
מנגנון ארכובה הופך את התנועה הקווית של הבוכנה לתנועה סיבובית של גל ארכובה, אשר מניע מדחף, גלגלי קטר או כל מכונה אחרת.
מנוע הקיטור הבוכנאי הומצא ב-1690 על ידי דני פפן (Denis Papin) והוא אף בנה דגם ניסיוני שלו.
ב-1712 הציג תומאס ניוקומן את המנוע האטמוספירי שלו שהיה הראשון שנעשה בו שימוש מסחרי.
בסוף המאה ה-18 ובראשית המאה ה-19 הוסיפו ופיתחו אותו ממציאים ומהנדסים אנגלים ואמריקאים, שהחשוב והנודע בהם הוא הממציא הסקוטי ג'יימס ואט.
פיתוח והפצת מנוע הקיטור על ידי ג'יימס ואט בשנת 1774 היו הכוח המניע של המהפכה התעשייתית.
עד אותה תקופה היו פועלים מפעילים מכונות בכוח פיזי, בעזרת בעלי חיים או בכוח הרוח והמים.