tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לקורפוס השני היו 4,114 אבדות ולדיוויזיה בפיקוד סטארגיס - 1,011. כוחות של האיחוד שניסו לסייע לדיוויזיה של סטארגיס, הן תותחים שקודמו על ידי קאוץ' והן שלוש בריגדות מן הדיוויזיה הגדולה שבפיקוד הוקר, הוכו אף הם קשות, ולא הועילו במאומה לכוחותיו של סטארגיס.
למרות הכישלונות החוזרים, עמד ברנסייד על דעתו שיש להמשיך ולתקוף.
כיוון שפרנקלין, כאמור, לא תקף לאחר נסיגת כוחותיו, ברנסייד פקד על הוקר לחצות את הראפאהאנוק ולתקוף במרכז עם הדיוויזיה הגדולה שבפיקודו.
הוקר סייר אישית באזור הלחימה המיועד.
בתום הסיור חזר למטה של ברנסייד, שם ייעץ שלא לבצע את ההתקפה המתוכננת.
עצתו של הוקר לא נתקבלה והוא חזר מן המטה ליחידתו.
למרות הדיפת ההתקפות של האיחוד, שנעשתה בלא שעמדות הדרומיים עורערו כהוא זה, גרם דיווח אודות תנועה במערך הדרומי, לרושם הבלתי מתקבל על הדעת שהדרומיים נסוגים.
כיוון שכך, דיוויזיה מהקורפוס החמישי, בפיקודו של בריגדיר גנרל אנדרו האמפריז (Humphreys) נשלחה "לנצל" את המצב.
אחת הבריגדות שלה תקפה והתקפתה נהדפה תוך אבדות כבדות.
דיוויזיה שנייה, בפיקוד בריגדיר גנרל ג'ורג' סייקס (Sykes), שנתבקשה לסייע לנסיגה, ספגה אש צולבת ונבלמה.
בשעה 16:00, הוקר, שעצתו להימנע מהתקפה נדחתה כאמור, הורה באי רצון על התקפה נוספת, וזאת בעוד כוחותיו של האמפריז תוקפים.
למשימה הוטלה דיוויזיה בפיקוד גטי, מהקורפוס התשיעי, והיא תקפה את גבעת ויליס (Willis), בקצה השמאלי של הקו המוחזק על ידי הקונפדרציה.
תחילה הם התקרבו, בעוד החשיכה מתחילה לרדת, בלא להתגלות.
בהמשך הם נתגלו ואש המגינים אילצה אותם לסגת.
אבדות הקונפדרציה הסתכמו בכ-1,200 חיילים.
החשכה ואי רצון פקודיו של ברנסייד לתקוף עוד הביאו להפסקת המתקפות על רמת מרי'ס.
חיילי הצפון בילו את ליל דצמבר הקפוא בתנאי שדה במקום שבו נעצר הקרב, ובשל עליונותן באש של עמדות הדרומיים, היו חיילי האיחוד חסרי יכולת להושיט עזרה לפצועיהם שנותרו בשטח.
ברנסייד התכוון להמשיך במתקפה גם למחרת, 14 לחודש, אלא שהגנרלים שתחת פיקודו הצליחו להניא אותו מכך.
אחר הצהריים ביקש ברנסייד מן הגנרל לי הפסקת אש כדי לטפל בפצועים, והאחרון נענה.
באותו יום נסוגו כוחות האיחוד חזרה אל מעבר לנהר.
כחודש לאחר הקרב שוחרר ברנסייד מן הפיקוד.
קרב צ'לנקו התרחש ב-9 בינואר 1887 בין הצבא השאוואני תחת הנגוס מנליק לצבאה של הרר תחת האמיר עבדאללה השני.
הצבא ההררי הובס, ולאחר מכן מנליק כבש וסיפח את העיר לאתיופיה.
מנליק, בתגובה לשליטה האיטלקית על חלקים מאריתראה ונמל מאסאווה, החל לייבא נשק ותחמושת דרך נמלה של ג'יבוטי שהיה בשליטה צרפתית דאז.
בשנת 1886, האמיר עבדאללה מנע הובלה של כלי נשק ותחמושת דרך השטחים שבשליטתו.
מנליק רצה שליטה על העיר הרר מזה זמן מה.
הטבח של החוקר האיטלקי הרוזן פייטרו פורו באפריל 1886, לכאורה בפקודתו של האמיר, נתן לנגוס תירוץ לכיבושה של הרר .
למרות שהצבא של שאווה היה כוח צבאי מנוסה עם רובים מודרניים, מנליק רצה להימנע ממלחמה, ובינואר 1887 הציע לעבדאללה את אותו סוג של אוטונומיה שהמלך אבא ג'יפאר של ג'ימה נהנה ממנה; האמיר סירב להצעה.
ביודעו שהוא בנחיתות מספרית, וחייליו נשאו כלי נשק מיושנים ותותחים מעטים, החליט האמיר עבדאללה לתקוף השכם בבוקר של חג המולד האתיופי (9 בינואר), בתקווה למצוא את השוואנים לא מוכנים ושיכורים מאלכוהול.
עם זאת, הנגוס מנליק שפחד מהתקפת פתע, שמר את אנשיו על המשמר.
בשעה 11:00 חייליו של האמיר פתחו באש, החיילים השוואנים הגיבו במהירות והביסו את חיל הרגלים ההררי עם נפגעים מעטים מצידם.
מנליק רדף אחר האמיר שנסוג לתוך הרר, שחומותיה העתיקות לא יכלו להתקפתו.
עבדאללה שוב סירב להיכנע, ולאחר מכן נמלט אל המדבר, והשאיר את דודו לשאת ולתת על כניעת העיר.
הכיבוש סיים את עצמאותה של הרר, וראס מקונן (אביו של היילה סלאסי) מונה למושל העיר.
קרב צרצרים הוא ספורט בו משסים צרצרים ממין זכר אחד בשני.
זוהי מסורת בת יותר מאלף שנה, מאז ימי שושלת טאנג, אשר זוכה בשנים האחרונות לעדנה מחודשת בסין.
בניגוד לתחרויות ספורט אחרות המערבות בעלי חיים, כגון מלחמת שוורים או קרב תרנגולים, נדיר כי נגרם נזק חמור לצרצרים והם משוחררים בסיום הקרבות.
על כן יש הטוענים כי לא מדובר בספורט אכזרי.
קרבות הצרצרים טופחו על ידי קיסרי שושלת טאנג והפכו מאוחר יותר לפופולרים בקרב פשוטי העם.
במאה ה-13 ראש ממשלת שושלת סונג הדרומית, ג'יה סידאו, כתב מדריך קרבות ויש המאשימים כי האובססיה שלו תרמה לנפילת האימפריה.
בשנות מהפכת התרבות בסין הוגדר הספורט כתחביב בורגני לא חוקי.
מסורת קרבות הצרצרים זוכה בשנים האחרונות לעדנה בקרב הדור הצעיר.
במקאו מתנהלים קרבות צרצרים במלונות.
קרבות אלו כוללים הימורים, פרסים ואף שירותי קבורה.
בסין עצמה בלתי חוקי להמר על קרבות צרצרים, אולם הקרבות עצמם חוקיים ומתקיימים בערים הגדולות.
בבייג'ינג מקיימת "האגודה לקרבות צרצרים" תחרויות ואליפויות.
עונת הקרבות מתחילה בקיץ והאליפויות מתקיימות בסתיו, בסוף ספטמבר.
הצרצרים נמכרים ברחובות ובשווקים ייחודיים.
בשנת 2010 הוצאו יותר מ-63 מיליון דולר על צרצרים.
הצרצרים המובחרים מגיעים מצפון מחוז שאנדונג והם בעלי שושלות יוחסין.
כל צרצר נשמר בכלי משלו, הם מואכלים על ידי מומחים לתזונת צרצרי קרבות, ותזונתם כוללת חסילונים טחונים, שעועית אדומה וכבד עז.
לפני ליל הקרב, מושלכות נקבות לכלים כדי להמריץ את הזכרים.
הקרב עצמו מתרחש בקופסה קטנה, כאשר בעלי הצרצרים מדרבנים אותם לצאת אחד כנגד השני באמצעות גירוי מחושיהם במקלות במבוק דקים.
המנצח הוא זה שתוקף ומבריח או משתק את הצרצר השני.
בשל קוטנה של זירת הקרב מוקרנים לעיתים הקרבות על מסכים גדולים, על מנת שצופים נוספים יוכלו לחזות במתרחש.
הצרצרים המפסידים משוחררים לרוב ואילו המנצחים זוכים לתהילה.
בתום ארבעה חודשי לחימה עזים, הצליחו מדינות ההסכמה להתקדם כעשרה קילומטרים בלבד לתוך קווי הגרמנים, וזאת במחיר של למעלה מחצי מיליון פצועים, שבויים או הרוגים לשני הצדדים.
בקרב איפר הראשון ניסו הגרמנים, לאחר שכבר כבשו כ-95% משטחה של בלגיה, להשלים את המלאכה בגזרת פלנדריה המערבית, שבמרכזה העיר איפר, ולהגיע לנמל קאלה בצפון מזרח צרפת.
הקרב החל למעשה בכניסתה של פלוגה גרמנית קטנה לעיר, ב-3 באוקטובר 1914. הבריטים פרצו אל העיר ב-14 באוקטובר, והגרמנים נסוגו מיד לעבר הגבעות.
איפר הייתה המכשול העיקרי האחרון בפני הגרמנים בדרכם אל בולון ואל קאלה היושבות לחוף התעלה.
ההתנגדות העיקשת של חיל המשלוח הבריטי, כוחות צרפתיים ושרידי הצבא הבלגי הנסוג בפיקודו של המלך הבלגי אלברט הראשון, הביאה ליצירתה של מובלעת סביב איפר, שהפכה לזירה של סדרת מערכות בשנים הבאות.
הקרבות החלו ב-19 באוקטובר 1914 ונמשכו עד 22 בנובמבר באותה שנה.
מדינות ההסכמה איבדו בקרבות בין 180,000 ל-215,000 לוחמים, שנהרגו, נפצעו או נעדרו.
קרב איפר השני היה למעשה סדרה של ארבעה קרבות, שהתנהלו בצפון המבלט: קרב רכס חראפנסטאפל (Gravenstafel) שהתחולל ב-22 וב-23 באפריל 1915, קרב סנט ז'וליין (St.
Julien) שהחל ב-24 באפריל ונמשך עד 4 במאי 1915, קרב רכס פרזנברג (Frezenberg) שהחל ב-8 במאי עד 13 במאי 1915, וקרב רכס בלווארדה (Bellewaarde) שהתחולל ב-24 וב-25 במאי 1915. גם בקרב זה נשא חיל המשלוח הבריטי, שכלל גם דיוויזיה הודית ודיוויזיה קנדית, בעיקר הנטל.
בקרבות אלו נהרגו, נפצעו או נשבו כ-70,000 לוחמי מדינות ההסכמה, וכ-35,000 גרמנים.
תוצאות הקרבות צמצמו את מבלט איפר וקרבו את קו הכיתור של הגרמנים לעיר גופה.
ב-22 באפריל 1915 הפציצו הגרמנים את כוחות ההסכמה שחנו ליד איפר בגז כלור, וקטלו כ-6,000 חיילים צרפתים וצפון אפריקנים.
פעולות קטנות התרחשו במזרח העיר איפר בשנת 1916, חלקן היו יוזמות גרמניות להסיח את בעלות הברית מההכנות למתקפה בוורדן ומאוחר יותר ניסיונות להסיט את המשאבים של בעלות הברית מהקרב על הסום.
פעולות אחרות החלו על ידי הבריטים להשבת שטחים או לפינוי הגרמנים מהעמדות המשקיפות על עמדותיהם.
בינואר 1917 החזיקה הארמייה השנייה (הגנרל הרברט פלומר) עם הקורפוסים אנזא"ק ה-2, ה-9, ה-10 וה-8 את החזית המערבית בפלנדריה מלוונטי לבוזינגה, עם אחת עשרה דיוויזיות ועוד שתיים בעתודה.
במהלך הפעולות האלו היו לארמייה השנייה 20,000 נפגעים.
בחודש מאי החלו להגיע תגבורות לפלנדריה מדרום; מטה הקורפוס ה-2 ו-17 דיוויזיות הגיעו בסוף החודש.
בינואר 1916 החל פלומר לתכנן מתקפה נגד רכס מסין, ליל ויער חותולסט.
הגנרל הנרי רולינסון נצטווה גם הוא לתכנן מתקפה על מבלט איפר ב-4 בפברואר; התכנון נמשך אך קרב ורדן וקרב הסום תפסו את שארית השנה.
בנובמבר 1916 נפגשו דאגלס הייג, המפקד הצרפתי ז'וזף ז'ופר ושאר בעלות הברית בשאנטילי.
המפקדים הסכימו על אסטרטגיה של התקפות סימולטניות בכל החזיתות; המערבית, המזרחית והאיטלקית.
ישיבה בלונדון של האדמירליות והמטכ"ל דחקה בביצוע מבצע פלנדריה בשנת 1917 וז'ופר השיב ב-8 בדצמבר, והסכים למערכה בפלנדריה לאחר מתקפת האביב.
התוכנית לשנה של מתקפות התשה בחזית המערבית, כשהמאמץ העיקרי שנעשה בקיץ על ידי BEF, נפסק על ידי המפקד הצרפתי החדש רוברט ניבל לטובת החזרה ל אסטרטגיה של קרב מכריע.
בתוך שבוע נהרגו 100 אלף חיילים צרפתים, ולמרות הבטחתו של ניוול, שאם המתקפה תיכשל, היא תופסק, המתקפה נמשכה אל תוך מאי.
ב-3 במאי סירבו חיילי הדיוויזיה הקולוניאלית הצרפתית השנייה המותשים, שלחמו בקרב ורדן, לפקודה להילחם ואף הגיעו שיכורים וחסרי נשק.
ב-15 במאי הועבר ניוול מתפקידו והוחלף בגנרל פיליפ פטן, שעצר את המתקפות רחבות ההיקף.
הצבא הרוסי ניהל את מתקפת קרנסקי בגליציה, כדי לכבד את ההסכם שנחתם עם בעלות הברית בשאנטילי.
לאחר תקופה קצרה של הצלחה בין 1 ל-19 ביולי, המתקפה הרוסית נבלמה על ידי הגרמנים והאוסטרו-הונגרים, שתקפו בחזרה ואילצו את צבאות רוסיה לסגת.
על החוף הבלטי בין 1 ל-5 בספטמבר 1917 תקפו הגרמנים עם העתודה האסטרטגית שלהם שכללה שש דיוויזיות וכבש את ריגה.
במהלך מבצע אלביון (ספטמבר-אוקטובר 1917), הגרמנים כבשו את האיים בפתחו של מפרץ ריגה.
המפקדים הבריטים והצרפתים בחזית המערבית נאלצו להתחשב בכך שהצבא הגרמני במערב התחזק באמצעות תגבורות מהחזית המזרחית בסוף שנת 1917. הייג רצה לנצל את הסחת הכוחות הגרמניים ברוסיה והפציר בקבינט המלחמה של בריטניה להקצות את המרב של כוח אדם ותחמושת לקרב בפלנדריה.
מבלט איפר היה שטח נחות שנשלט מדרום על ידי רכס מסין, ממזרח על ידי מישור גלובלט שהתרומם בחצי קשת לצפון מזרח עד לאזור הכפר פשנדל, ומצפון מזרח על ידי רכס פליקם.
הרכסים היו נמוכים מאוד, הנקודות הגבוהות ביותר לא התנשאו ליותר מ-60 מ', אולם ביחס לשפלת איפר היה בהפרש הגובה הזה יתרון משמעותי לגרמנים.
ההכנות למבצעים בפלנדריה החלו בשנת 1915, עם הכפלת המסילה של קו הרכבת הזברוק – איפר ובניית קו חדש מברגו לפרובנס, שהוכפל בראשית 1917. התקדמות בדרכים, סלילת מסילות רכבת והקמת תחנות באזור הארמייה השנייה באמצע שנת 1917 העניק לאזור את מערך האספקה היעיל ביותר של חיל המשלוח הבריטי.
כמה תוכניות ותזכורות למתקפת פלנדריה הופקו בין ינואר 1916 למאי 1917, בהם ניסו הכותבים לתאר את המשאבים הפוגעניים העומדים לרשות השטח ואת ההגנה הגרמנית ככל הנראה.
בתחילת 1916 הדגישו הייג ומפקדי הצבא את חשיבות לכידת מישור גלוולט למען התקדמות צפונה.
ב-14 בפברואר 1917, קולונל נורמן מק'מאלן הציע כי הרמה תיכבש על ידי מתקפת טנקים המונית, ותצמצם את הצורך בארטילריה; באפריל מצא סיור של קפטן גיפרד לה קיין מרטל כי האזור אינו מתאים לטנקים.
ב-9 בפברואר הציע רולינסון, מפקד הארמייה הרביעית, כי ניתן יהיה לקחת את רכס מסין ביום אחד וכי לכידת מישור גלוולט צריכה להיות בסיסית למתקפה בצפון.
הוא הציע כי ההתקפה הדרומית מסנט איב למונט סורל צריכה להיות ראשונה, וכי יש לתקוף את האזור בין Mont Sorrel ל-Steenstraat תוך 48–72 שעות.
לאחר דיונים עם רולינסון ופלומר ושילוב השינויים של הייג, הגיש מקמולן את מזכרו ב-14 בפברואר.
בשל כוח אדם וארטילריה לא מספיקים, רק החלק הראשון של התוכנית היה יכול להתקיים.
ב-30 באפריל אמר הייג ליוברט גוף, מפקד הארמייה החמישית, כי יוביל את המבצע הצפוני ואת כוח החוף, אף כי אישור הממשלה למתקפה לא ניתן עד 21 ביוני.
הארמייה הרביעית החזיקה קו חזית של 40 ק"מ עם שלוש קבוצות, המורכבות ממטות הקורפוסים והשלמה שונה של דיוויזיות; קבוצת שטאדן, שהתבססה על קורפוס המילואים של המשמר, נוספה מאוחר יותר.
קבוצת דיקסמוד החזיקה 19 קילומטר עם ארבע דיוויזיות קדמיות ושתי דיוויזיות תקיפה, קבוצת איפר נערכה לאורך 9.7 קילומטר מ-Pilckem עד כביש מנן עם שלוש דיוויזיות קדמיות ושתי דיוויזיות תקיפה, וקבוצת ויטשאט שנערכה באורך דומה מדרום לדרך מנן, עם שלוש דיוויזיות קדמיות ושלוש דיוויזיות תקיפה.
דיוויזיות התקיפה הוצבו מאחורי רכסי מנן ופשנדל.
כ-8 ק"מ הרחק מאחור, היו עוד ארבע דיוויזיות תקיפה, וכ-7 ק"מ מעבר להן, שתיים נוספות בעתודת OHL.
הגרמנים היו חרדים מכך שהבריטים ינסו לנצל את ניצחונם בקרב מסין, עם התקדמות למגדל המלטס ספור מעבר לקצה הצפוני של רכס מסין.
ב-9 ביוני הציע רופרכט, נסיך הכתר הבווארי לסגת לקו פלנדריה ממזרח למסין.
בניית ההגנות החלה אך הופסקה לאחר שמונה פריץ פון לוסברג לרמטכ"ל הארמייה הרביעית.
לוסברג דחה את הנסיגה המוצעת לקו פלנדריה והורה לקיים את הקו הקדמי ממזרח לקו האוסטטברן בקפידה.
ב-25 ביוני, הציע אריך לודנדורף, ראש המטה הכללי, לנסיך הכתר רופרכט כי קבוצת איפר צריכה לסגת לווילהלמשטלונג, ולהשאיר רק מאחזים באלברכטשטלונג.
ב-30 ביוני הציע ראש המטה הכללי של הצבא, גנרל הרמן פון קוהל, לסגת לפלנדרן I שטלונג לאורך רכס פשנדל, לפגישה עם קו החזית הישן בצפון ליד לנגמארק וארמנטייר בדרום.
נסיגה כזו תימנע נסיגה חפוזה מרכס פילקם ותאלץ את הבריטים לפריסה מחדש של זמן רב.
לוסברג לא הסכים, כשהוא מאמין שהבריטים יפתחו במתקפה חזיתית רחבה, שהאזור ממזרח לזהננשטלונג קל להגנה וכי ניתן להחזיק את רכס כביש מנן אם הוא הופך לנקודת המאמץ העיקרי של מערכת ההגנה הגרמנית.
רכס פילקם שלל מהבריטים את תצפית הקרקע על עמק סטננבק, ואילו הגרמנים יכלו לראות את האזור מרכס פשנדנדל, מה שאפשר לתמוך בחי"ר גרמני על ידי ירי ארטילרי שנצפה.
החלטתו של לוסברג התקבלה ולא בוצעה נסיגה.
קרב מסין וכריית מנהרות הנפץ
השלב הראשון בתוכנית הבריטית היה מתקפה מכינה על עמדות גרמניות דרומית לעיר איפר ברכס מסין.
לגרמנים על הרכס היה תצפית על איפר, ומשם יכלו לטווח אש ארטלרית על הכוחות הבריטיים התוקפים.
בשנתיים שקדמו לקרב, הבריטים כרו מנהרות באורך כולל של 8,000 מטר תחת העמדות הגרמניות על הרכס.
לאחר מכן הם מלאו את המערות במטעני חומר נפץ במשקל של כ-454. הגרמנים ידעו שהבריטים כורים מנהרות ונקטו אמצעים נגדיים אך הם הופתעו מהיקף המאמץ הבריטי.
19 מתוך 21 המטענים שהוטמנו התפוצצו ב-7 ביוני, בשעה 03:10 לפנות בבוקר, וכ-10,000 חיילים גרמנים נהרגו בפיצוצים.
להתקפה על רכס מסין קדמה הרעשה ארטילרית שנמשכה שבעה ימים ובמסגרתה ירו 2,200 תותחים בריטיים 3.5 מיליון פגזים על הקו הראשון הגרמני ועל סוללות הארטילריה הגרמנית.
היעדים הסופיים הושגו ברובם לפני רדת החשיכה והבריטים ספגו פחות הפסדים לעומת 50 האחוזים הצפויים בהתקפה הראשונית.
עם התקדמות החי"ר לאורך הקצה הרחוק של הרכס, ארטילריה גרמנית ומכונות ירייה ממזרח לרכס פתחו באש והארטילריה הבריטית לא הצליחה להתגבר עליהן.
ההתקפה הדפה את הגרמנים מהקרקע השולטת על האזור הדרומי של איפר, אותו החזיקה הארמייה הרביעית מאז קרב איפר הראשון בשנת 1914, ואיפשרה יישור הקו מדרום למובלעת איפר.
במקום לנצל את ההצלחה של ההתקפה על רכס מסין, בזבז הייג 8 שבועות עד לפעולה הראשונה מערכת פשנדל.
בכך תרם למוכנות הגרמנים לקראת מתקפת המאמץ העיקרי שלו, ולהכנסת מערכת איפר השלישית לעונה שבה תנאי מזג אוויר הלכו והורעו ככל שהתקדמה המערכה.
את המאמץ העיקרי של ההתקפה הטיל הייג על הארמייה החמישית בפיקודו של יוברט גוף, קצין שכבר "קנה לעצמו" בקרב על הסום (1916) שם של מפקד שש לקרב, עיקש ללא פשרות, אשר הציב לכוחותיו יעדים טקטיים בלתי ריאליים.
הוא לא הצטיין, בלשון המעטה, בעבודת מטה יסודית ובהכנה מסודרת של כוחותיו לקרב.
מערכת פשנדל החלה בסופו של דבר ב-31 ביולי, בהתקפה לרוחב חזית גדול מרכס פליקם בצפון עד מישור גלובלט ממזרח לאיפר.
קדמה להתקפה הרעשה ארטילרית של 2,700 תותחים שירו במשך 14 יום 4.2 מיליון פגזים.
קביעת יעדים בלתי ריאליים ליום ההתקפה הראשון גרמה לכך שרק חלק קטן מהיעדים, בעיקר בצפון הגזרה, הושגו, במחיר כבד.
בנוסף, הגרמנים כחלק מההגנה שלהם השתמשו בגז חרדל נגד הכוחות הבריטיים, ועל שם השימוש בו אזור איפר הוא מכונה איפריט.
מכאן החלה להתפתח סדרה של התקפות שנמשכו עד סוף אוגוסט, והשיגו מעט מאוד שטח במחיר כבד של אבדות.
השטחים השולטים שממזרח לאיפר נשארו בידי הצבא הגרמני.
חודש אוגוסט באותה שנה היה חודש גשום באופן חריג לעומת שנים קודמות, והיו בו רק שלושה ימים ללא גשם.
המצב הידרדר במהירות לעוד קרב שחיקה בסגנון הקרב על הסום, וגוף, שלא הצליח להשיג את יעדיו, האשים את פיקודיו ואיים להעמיד לדין מפקדים על אי עמידה במשימותיהם.
הכישלון להשיג את יעדיו לא ריפה את ידיו של הייג, אבל הוא החליט לצמצם את גזרתו של גוף ולהפקיד על גזרת המאמץ העיקרי, בחזית שממזרח לאיפר, את הגנרל הרברט פלומר והארמייה השנייה שבפיקודו.
פלומר היה קצין יסודי שהקפיד על עבודת מטה והכנה שיטתית לקרב, כולל תרגולים על מודל ותידרוך מפורט של הכוחות לקראת היציאה.
כמו כן התעקש פלומר לבצע כל שלב של המערכה רק לאחר הכנה ארטילרית מאסיבית בת כשבוע ימים, שמטרתה לכתוש את הקו הקדמי ואת סוללות הארטילריה הגרמניות, ובנוסף הוא שכלל את שיטת ההתקפה בחסות מסך אש ארטילרי זוחל (Creeping barrage).
ב-20 בספטמבר יצא פלומר לסדרה של שלושה קרבות, שבסופה הצליח להשתלט בתחילת אוקטובר על השטחים השולטים שממזרח לאיפר.
חוד החנית של התקפתו היו יחידות אנזא"ק (אוסטרלים וניו זילנדים) בפיקודו של קפיטן בין.
הפיקוד הגרמני נכנס ללחץ מההתקפות של פלומר, שלמעשה לא היה לו מענה עבורן.
המערך הגרמני היה בנוי בארבעה קווים שהוחזקו על ידי דיוויזיות קו ראשון, שמאחוריהן דיוויזיות תקיפה, שהיו דיוויזיות עתודה שנועדו להתקפות נגד.
בשל תנאי הקרקע, לא התבצרו הגרמנים בחפירות כבשאר החזית המערבית, אלא בבונקרים מבוצרים שנבנו לרוחב הקו או בבתי חווה שהשתייכו בעבר לחוות החקלאיות של החקלאים הבלגים בסביבה והפכו עתה למבנים מבוצרים.
בין הבונקרים פוזרו עמדות מקלעים, ובחזית הקו הונח סבך של תיל.
ההכנה הארטילרית היסודית שהפעיל פלומר לקראת כל שלב הצליחה להשמיד חלק ניכר מעמדות המקלעים ופרצה פרצות בתיל, אך בדרך כלל לא הצליחה להשמיד את הבונקרים המבוצרים.
שיטת מסך האש המתגלגל שפיתח פלומר עשתה שמות בדיוויזיות התקיפה ושמרה (יחסית) על כוחותיו המתקדמים.
במהלך חודש אוקטובר מזג האוויר הלך והקשה על הכוחות הלוחמים.
פני הקרקע של אזור הלחימה הפכו לשדות דמויי ירח של רצף מכתשי פגזים מלאים מים שהתנועה ביניהם אפשרית רק על גבי רפסודות של עץ.
בתנאים אלה כמעט שלא ניתן היה לקדם את הארטילריה, ובוודאי לא בכמויות שנדרשו לפי תורת הלחימה שפיתח פלומר כהכנה לכל מתקפה.
כתוצאה מכך, מהתקפה להתקפה הקו הגרמני המותקף נשחק פחות מההפגזות המכינות שהלכו ונחלשו, ובמקביל לא ניתן היה לקיים את מסך האש המתגלגל שאמור היה להגן על היחידות התוקפות.
כתוצאה מכך נעשה יותר ויותר קשה להשיג את היעדים בכל התקפה.
גם סוללות הארטילריה הגרמניות, שבהתקפות המוקדמות היו חלק נכבד מהמטרות של ההכנה הארטילרית הבריטית, נפגעו פחות, ובשל כך יכלו להנחית אש תופת על הכוחות הבריטיים התוקפים.
בנוסף, הארטילריה הבריטית הוכוונה על ידי צופים במטוסי גיס התעופה המלכותי הבריטי, אבל ככל שהורע מזג האוויר נפגעה יכולתם של המטוסים לטוס.
ההתקפות הפכו לסדרה של מבצעי גבורה של יחידים שזחלו בבוץ אל הבונקרים ועמדות המקלעים הגרמניים והצליחו להטיל לתוכם רימונים או שקי חומר נפץ ולנטרלם.
צורת הלחימה הזאת הניבה לא מעט אותות גבורה והצטיינות, אבל גרמה למספר רב של הרוגים ופצועים.
מזג האוויר, והכמות האדירה של האבדות שהצטברו עד אותה העת בקרבות, לא הרשימו את הייג.
הייג היה בטוח כי ההצלחה נמצאת מעבר ליעד הבא וכי הגרמנים קרובים להתמוטטות, וכי דרוש עוד לחץ קטן על מנת שהחזית תיפרץ והוא יוכל לשלוח את כוחות הפרשים אל העורף הגרמני ואל ערי החוף של צפון בלגיה.
מערכת פשנדייל נכנסה עתה לשלב הקשה ביותר שלה.
קידום הארטילריה לחזית לקראת ההתקפות הבאות נעשה כמעט בלתי אפשרי, ואותם תותחים שהגיעו לעמדותיהם לאחר מאמצים אדירים של אלפי סוסים ופרדות, ובני אדם, שקעו לאחר שירו מטח או שניים.
קידום היחידות לעמדות היציאה לקרב נעשה מבצע מסובך מאין כמוהו, ניתן היה להתקדם רק על אותם מסלולי עץ שהונחו לעומק החזית, ומי שסטה מהם – חייל או סוס, נדון לטביעה במכתש בוצי מוצף מים.
בסקטורים מסוימים של החזית ניתן היה להתקדם רק בזחילה בבוץ בין המכתשים.
הארמייה הצרפתית הראשונה והארמיות הבריטיות השנייה והחמישית תקפו ב-9 באוקטובר, בחזית של 12.3 ק"מ, מדרום לברודסיינד לסנט ג'נסבק, כדי להתקדם חצי מהמרחק מרכס ברודסיינד לפשנדל שעל דרך החזית הראשית, שהובילה לנפגעים רבים משני הצדדים.
ההתקדמות בצפון חזית ההתקפה נשמרה על ידי הכוחות הבריטים והצרפתים, אך מרבית האדמה שנלקחה לפני פשנדל ובקלייר וגלוולט אבדה בשל מתקפות נגד גרמניות.
הגנרל ויליאם בירדווד לימים כתב כי חזרתם של גשמים כבדים ושטחי בוץ הייתה הגורם העיקרי לאי-אחיזת האדמה הכבושה.
קוהל הגיע למסקנה כי הלחימה אימצה את כוח הלחימה הגרמני עד גבול יכולתו, אולם הכוחות הגרמניים הצליחו למנוע פריצת דרך, אם כי נעשה קשה הרבה יותר להחליף את האבדות.
הקרב הראשון בפשנדל ב-12 באוקטובר היה ניסיון נוסף של בעלות הברית לזכות בקרקע סביב פשנדל.
גשם ובוץ כבד שוב הקשו על התנועה וניתן היה לקרב רק מעט ארטילריה לחזית.
הכוחות של בעלות הברית היו מותשים והמורל צנח.
לאחר התקדמות בריטית צנועה, התקפות הנגד הגרמניות כבשו בחזרה את מרבית השטח שאבד מול פשנדל, למעט אזור מימין לשלוחה של וולמולן.
מצפון לפופולאפל, הקורפוס ה-14 של הארמייה החמישית התקדם לאורך הברומבק בדרך כלשהי במעלה Watervlietbeek ו-Stadenrevebeek, ודיוויזיית המשמר תפסה את הקצה המערבי של שלוחת Vijwegen, תוך שהיא מקיימת תצפית על הקצה הדרומי של יער חותולסט.
לבעלות הברית היו 13,000 נפגעים, כולל 2,735 ניו זילנדים, מתוכם 845 הרוגים או נעדרים בבוץ של שטח ההפקר; זה היה אחד הימים הגרועים בהיסטוריה הצבאית של ניו זילנד.
בכנס שנערך ב-13 באוקטובר, הסכימו הייג ומפקדי הצבא כי ההתקפות ייפסקו עד לשיפור במזג האוויר ויכולת להאריך את הכבישים, כדי לשאת קדימה יותר ארטילריה ותחמושת.
המתקפה הייתה אמורה להמשיך, להגיע לקו מתאים לחורף ולהקפיד על תשומת לב גרמנית על פלנדריה, עם מתקפה צרפתית שתתקיים ב-23 באוקטובר ומבצע של הארמייה השלישית דרומית לאראס שנקבע לאמצע נובמבר.
הקרב היה יקר גם עבור הגרמנים, שאיבדו יותר מאלף שבויים.
הדיוויזיה ה-195 הגרמנית בפשנדל ספגה 3,325 נפגעים בין התאריכים 9 עד 12 באוקטובר ובשל כך הוחלפה על ידי הדיוויזיה ה-238. לודנדורף הפך לאופטימי שאפשר להחזיק את רכס פשנדל והורה לארמייה הרביעית לעמוד בעמדותיה.
ב-18 באוקטובר דגל קוהל בנסיגה ככל האפשר למזרח; ארמין ולוסברג ביקשו להיאחז במקומם, מאחר שהקרקע מעבר לקו פרשת המים של פשנדל הייתה בלתי ניתנת להחזקה, אפילו בחורף.
ב-18 באוקטובר 1917, במהלך קרב איפר השלישי, החליפו ארבע הדיוויזיות הקנדיות את קורפוס אנזא"ק השני.
הן תפסו את אותה גזרה אותה תפסה הדיוויזיה הראשונה בקרב איפר השני ב-1915. מפקד החזית, דאגלס הייג, הורה למפקד הכוחות הקנדיים, הגנרל ארתור קורי לכבוש שטח בפאתי הכפר הבלגי פשנדל ולהחזיק בו.
תחזיתו של הגנרל קורי התגשמה באופן מצמרר, 15,654 חיילים קנדים נפגעו, מתוכם 4,000 הרוגים.
בשלב זה אפילו הייג כבר הבין שאין טעם, וכנראה גם לא יכולת, להמשיך את המערכה, ובכך באה על סיומה מערכת איפר השלישית.
במחיר של 280,000 נפגעים השיג הייג התקדמות ממוצעת לרוחב הגזרה של קילומטרים בודדים, שבחוד שלה – הכפר פשנדל, הגיעה לעומק של שמונה ק"מ.
גם הצד הגרמני שילם ביוקר על עמידתו העיקשת מול סדרת ההתקפות הבריטית במערכת איפר השלישית.
86 דיוויזיות גרמניות השתתפו בשלב כלשהו במערכה, לא מעטות מהן איבדו חלק ניכר מהכוח הלוחם שלהן בקרבות.
גם עבור הגרמנים הייתה מערכת פשנדייל אחת המערכות הקשות והעקובות מדם במלחמת העולם כולה.
אולם, מנקודת הראות הגרמנית, במילותיו של מפקד חזית איפר הגרמני, הנסיך רופרכט מבוואריה,
קצין בכיר בריטי ממטהו של הייג, שביקר בגזרה עם סיום הקרבות בנובמבר 1917, שאל בתדהמה – "האם אנחנו שלחנו את הבחורים להילחם כאן?".
רבים מהחיילים האלו נעלמו בשדות הבוץ של פלנדריה ולא נמצאו מעולם.
ב-9 באפריל 1918 פתחו הגרמנים במבצע ג'ורג'ט, שהיה חלק ממתקפת האביב הגרמנית, ובתוך שלושה ימים כבשו את כל השטח שנכבש על ידי הבריטים במהלך מערכת פשנדל.
אולם, למרות ההישגים הראשונים שלהם, גם במהלך מבצע זה לא הצליחו הגרמנים להשיג את ההבקעה המיוחלת, ולבסוף נבלמה המתקפה על ידי כוחות בריטיים, אוסטרליים וניו זילנדיים.
קרב פרוחורובקה התרחש ב-12 ביולי 1943 במסגרת המערכה על בליטת קורסק ונחשב לאחד מקרבות השריון הגדולים בהיסטוריה בו השתתפו למעלה מאלף כלי רכב משוריינים משני הצדדים.
במהלך הקרב תקפו ארמיית הטנקים ה-5 ויחידות סובייטיות נוספות את כוחות קבוצת ארמיות דרום שחדרו לעומק מערך ההגנה הסובייטי בגזרה הדרומית של בליטת קורסק.
הקרב העיקרי התרחש באזור העיירה פרוחורובקה, מדרום לקורסק.
הקרב הסתיים ללא הכרעה והכוחות התוקפים הסובייטיים ספגו במהלכו אבדות כבדות.
שני הצדדים היריבים לא הצליחו להשיג את מטרותיהם; הגרמנים לא הצליחו לכבוש את פרוחורובקה ולהמשיך בהתקדמותם צפונה, והתקפת הנגד של הצבא האדום נכשלה, ולא הניבה הישגים קרקעיים כלשהם.
גם לאחר מתקפת הנגד הסובייטית הכושלת ב-12 ביולי נמשכה לחימה אינטנסיבית במרחב פרוחורובקה לפחות עד 16 בחודש.
עקב כך חלק מהמחקרים העוסקים בקרב מרחיבים את מסגרת הזמן שלו, ומתייחסים לימים 12–16 ביולי 1943.
בשלבי הפתיחה של קרב קורסק התמקדה המתקפה הגרמנית על הגזרה הדרומית של מבלט קורסק בציר יאקובלבו-אובויאן.
המתקפה החלה ב-5 ביולי ולמרות ההתנגדות הסובייטית העזה ומתקפות נגד סובייטיות הגרמנים דבקו בתוכניתם המקורית.
לקראת 10 ביולי, לאחר חמישה ימים של קרבות עזים, הצליחו יחידות קבוצת ארמיית דרום לחדור לעומק של כ-30 ק"מ בלבד.
כתוצאה מכך החליט הפיקוד הגרמני להסיט את מרכז הכובד של המתקפה מזרחה, לאזור צומת מסילות הרכבת בעיירה פרוחורובקה.
דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה, בסיוע דיוויזיית אס אס דאס רייך, שאיבטחה את אגפה הימני, ודיוויזיית האס אס השלישית שהתקדמה באגפה השמאלי, הובילה את המתקפה הגרמנית החדשה.
הפיקוד הסובייטי ריכז באזור פרוחורובקה את ארמיית הטנקים ה-5 מחזית הערבה, שקיבלה הוראה כבר ב-6 ביולי לנוע לאזורי כינוס מאחרי החזית, שהוחזקה על ידי חזית וורונז', ולשם כך נדרשה לבצע מסע התקרבות של כ-300 ק"מ מאזור ההערכות המקורי שלה, שארך שלושה ימים.
לקראת 10 ביולי המתקפה הגרמנית באזור הצפוני של קשת קורסק נחלשה ולפיקוד גרמני היה חשוב להגיע להישג משמעותי בחלק הדרומי.
הפיקוד הסובייטי היה מודע לסכנה למתקפה גרמנית באזור פרוחורובקה.
בהתאם לכך לאזור נשלחו תגבורות שריון ונעשו הכנות למתקפת נגד.
ארמיית הטנקים ה-5 בסיוע חלק מיחידות ארמיית המשמר ה-5 נועדה לתקוף את קורפוס הס"ס ה-2.
לפי מרבית המקורות הסובייטים השתתפו בקרב כ-850 כלי רכב משוריינים סובייטיים וכ-700 כלי רק"מ גרמנים.
מספר מקורות נקבו במספר 1200 כלי רכב משוריינים.
אולם מחקרים מודרניים מעריכים שמספר כלי הרכב המשוריינים שהשתתפו בקרב, לפחות מהצד הגרמני, היה קטן בהרבה.
בקרב העיקרי, שנערך באזור פרוחורובקה, השתתפו לא יותר מ-500 כלי רכב משוריינים משני הצדדים.
שדה הקרב היה מוגבל מצד אחד על ידי נהר פסל ומצד שני על ידי קו מסילת הרכבת לפרוחורובקה, ולכן הקרב נערך בחזית צרה, שרוחבה לא עלה על 8–10 ק"מ.
מספר חוקרים טענו, שלא ניתן פיזית להכניס לשטח זה מעל ל-1000 טנקים.
הכוח הגרמני העיקרי שהשתתף בקרב פרוחורובקה היה קורפוס הפאנצר אס אס השני בפיקוד פאול האוסר, שכלל 3 דיוויזיות פאנצרגרנדיר של הוואפן אס אס.
בנוסף לכך השתתפו בקרב גם חלק מיחידות קורפוס הפאנצר ה-3 וכן דיוויזיית הפאנצר ה-11 מקורפוס הפאנצר ה-48.
הכוח הסובייטי העיקרי שהשתתף בקרב הייתה ארמיית משמר הטנקים החמישית של חזית הערבה בפיקוד פאבל רוטמיסטרוב.
בנוסף השתתפו בקרב גם חלק מכוחות ארמיית המשמר החמישית שעליה פיקד אלכסיי ז'אדוב, וכן מספר יחידות מארמיית הטנקים הראשונה ומכוחות העתודה של חזית וורונז', שסופחו לארמייה של רוטמיסטרוב.
ארמיית הטנקים ה-4 הגרמנית שפרצה קו הגנה שני של ארמייה ה-6 הסובייטית עוד ב-6 ביולי המשיכה בהתקדמות לכיוון עיירה אובויאן.
ההצלחה הגדולה ביותר הושגה על ידי קורפוס אס אס ה-2 שהגיעה לקו הגנה עורפי של הצבא האדום באזור.
לגרמנים לא היו עתודות באזור ולכן הוחלט שלקראת 10 ביולי יש לצמצם חזית המתקפה ולרכז כוח שריון בחזית מתקפה צרה.
מפקד הארמייה הרמן הות הוציא פקודה לפיה ב-10 ביולי יש להתחיל במתקפה לכיוון פרוחורובקה שנמצאת מזרחית לאובויאן.
מעיון בפקודות גרמניות עולה שהם היו מודעים לכך שצבא האדום הביא לאזור עתודות שריון משמעותיות.
זה סותר הודעות של מפקדים סובייטים שנוכחות ארמיית הטנקים ה-5 הסובייטית הייתה הפתעה גמורה לגרמנים.
יחידות שריון גרמניות קיבלו את הפקודות הבאות:
דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה – לתקוף ולכבוש את פרוחורובקה
דיוויזיית אס אס דאס רייך – לתמוך בדיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה, להבטיח את הכוחות שלה מצד ימין.
דיוויזיית האס אס השלישית – לעבור את הנהר פסול ולהמשיך במתקפה.
כוחות הצבא האדום שכללו ארמיית טנקים ה-1 וארמיית משמר ה-6 המשיכו בהגנה במרחב אובואין.
למרות המתקפות המתמשכות ורמאכט לא הצליח לפרוץ את הקו ההגנה הסובייטי באזור.
במהלך 8 ביולי קורפוס טנקים ה-10 שהיה חלק של ארמיית טנקים ה-5 החל להתפרס מערבית לפרוחורובקה.
ב-9 ביולי ארמיית טנקים ה-5 קיבלה פקודה להתרכז באזור פרוחורובקה ולהיות מוכנה למתקפה גרמנית הצפויה.
במהלך 9 ביולי הצבא האדום לא דיווח על פעולות התקפיות של הגרמנים אך מודיעין ציין רעש גדול של מנועי טנקים.
במהלך היום ארמיית טנקים ה-5 סיימה את התארגנותה באזור.
קורפוס טנקים ה-29 – להתארגן בקווי ההגנה ולהיות מוכן למתקפה בבוקר 10 ביולי.
קורפוס טנקים ה-18 – להיות מוכן בקווי ההגנה.
לפי הפקודות ארמיית טנקים ה-5 התפרסה בחזית רחבה מפרוחורוקה ועד לאובואין.
לא ברור איך מפקדיה היו צריכים להגן על חזית כה רחבה ומה הייתה רמת תאום עם יחידות חיל רגלים באזור.
ב-10 ביולי טנקים גרמנים החלו במתקפה.
קורפוס האוויר ה-8 של לופטוואפה שהיה צריך לתמוך במתקפה החל את הפצצות מהאוויר רק במחצית השנייה של היום.
במחצית השנייה של היום, יחידות הצבא האדום החלו לסגת כי לא יכלו יותר לעמוד בלחץ גרמני.
בהגנה סובייטית החל אי-סדר ובמהלך ערב 10 ביולי טנקים גרמנים היו כבר בפרברים הדרומיים של פרוחורובקה.
למזלם של הסובייטים, יחידת תותחנים שטעתה במהלך הגעתה לאזור נתקלה בטנקים גרמנים והחלה לירות בהם.
חלק מהטנקים נפגעו והיתר נסוגו.
קיימת גם עדות שבאותו ערב רוטמיסטרוב ווסילבסקי יצאו לאזור במטרה לראות בעצמם את התארגנות השריון.
להפתעתם הם ראו שריון שבמקום להיות במקומות מוסתרים נע לאורך הכביש.
עד מהרה התברר שמדובר בטנקים גרמנים שפרצו את קווי ההגנה.
למרות שבאזור לא היה קו הגנה סובייטי מסודר, יחידות גרמניות לא התקדמו ונעצרו.
מפקדת חזית וורונז' הסובייטית שהייתה מודעת לכך שגרמנים פרצו את קווי ההגנה נתנה פקודה ליחידות חיל רגלים להגיע לאזור במהלך הלילה.
המטרה הייתה לעצור את הגרמנים וליצור בסיס למתקפת נגד של ארמיית משמר טנקים ה-5. אומנם רוב היחידות לא הספיקו להגיע במועד והמצב היה קשה.
במהלך 11 ביולי יחידות סובייטיות עמדו בקווי הגנה ולחמו בגבורה רבה.
במהלך היום קורפוס טנקים ה-10 עזב את האזור וזה הקשה עוד יותר את המצב של הצבא האדום.
לקראת שעה 15:00 של 11 ביולי הסתיימה בניית גשרים וטנקים של דיוויזיית האס אס השלישית עבדו את הנהר, אומנם מצב הקרקע באזור לאחר הגשמים הקשה על ההתקדמות של הכלים הכבדים.
לקראת הערב מטה ארמיית הטנקים ה-4 הגרמנית דיווח שמתקפה לכיוון פרוחורובקה נתקלה בהתנגדות עזה של הצבא האדום.
הסובייטים היו מודעים שכיבוש פרוחורובקה וניתוק כבישים באזור יכול להביא לקריסת כל החזית.
לכן לאזור נשלחו עתודות חיל רגלים נוספות.
לקראת הערב, התקדמות הגרמנים נעצרה.
לצדדים היה ברור שיום 12 ביולי צפוי להכריע את גורל הקרבות באזור.
קורפוס טנקים ה-2 של אס אס קיבל פקודה:
דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה – לתקוף חזיתית במטרה לעבור את פרוחורובקה מדרום-מזרח
דיוויזיית האס אס השלישית – לתקוף באזור פרוחורובקה
דיוויזיית אס אס דאס רייך – להמשיך במתקפה ולהגיע לכיתור יחידות חיל רגלים סובייטי באזור.
מפקד חזית וורונז' ניקולאי ואטוטין החליט שהגיע הזמן לנצל את כל העתודות הקיימות ולהתחיל במתקפת נגד.
המתקפה הייתה צריכה להתבצע על ידי כוחות של ארמיית משמר הטנקים ה-5 וארמיית רגלים ה-5.
12 ביולי – הקרב העיקרי
לקראת שעה 3:00 יחידות הצבא האדום התמקמו בשטחי כינוס לקראת פתיחת מתקפת הנגד המתוכננת.
לקראת שעה 6:00 התברר שיחידות של קורפוס הפאנצר ה-3 השתלטו על ראש גשר בגדה המערבית של נהר דונייץ, ובכך יצרו איום על עורפה של ארמיית הטנקים החמישית.
כתוצאה מכך נאלץ הפיקוד הסובייטי להעביר לאזור חלק מהיחידות שנועדו לקחת חלק בהתקפת הנגד (שכללו כ-150 כלי רכב משוריינים), כדי לבלום את המשך ההתקדמות של דיוויזיית הפאנצר ה-6 מערבה.
כמו כן, הוחלט להקדים את שעת הפתיחה של המתקפה משעה 10:00 לשעה 8:30. בשעה 8:00 החלו מטוסי הלופטוואפה להפציץ את הכוחות הסובייטיים, במטרה להכין את הקרקע להמשך המתקפה הגרמנית לכיוון פרוחורובקה, ובמקביל החל גם חיל האוויר הסובייטי להפציץ את היחידות הגרמניות באזור, כהכנה למתקפת הנגד.
בשעה 8:15 פתחה הארטילריה הסובייטית בהרעשה מקדימה קצרה יחסית.
בשעה 8:30 רוטמיסטרוב נתן פקודה ליחידותיו לפתוח במתקפה.
בהתאם לעדויות של הגרמנים, הם היו הראשונים שראו את השריון הסובייטי המתקדם והחלו בהתארגנות.
הדבר איפשר להם להיערך ולהתחיל בירי מאורגן על השריון הסובייטי המתקדם.
בהתאם לעדות של פאבל רוטמיסטרוב טנקים סובייטים עברו את השריון הגרמני וגרמו לו אבדות קשות.
הדבר לא סביר כי טנקים גרמנים עמדו במקום היו מוכנים למתקפה (הם היו צריכים להתחיל לנוע רק ב-9:10).
כתוצאה מכך קורפוס ה-29 הסובייטי ספג מכה קשה ואבדות קשות.
כמו כן, מטוסים גרמנים תקפו את השריון סובייטי מהאוויר.
קרב טנקים נמשך מטווחים קצרים ופה לסובייטים היה יתרון.
גם באוויר היה הקרב קשה והגרמנים ריכזו באזור כמעט את כול המטוסים שהיו ברשותם.
בשעה 11:15 גרמנים ניסו לחצות את נהר פסל במטרה להגיע לעורף של יחידות הצבא האדום.
ניסיון זה נכשל, אך טנקים גרמנים שעמדו בשפה המערבית הגבוהה יכלו להפגיז ביעילות את היחידות הצבא האדום שנמצאו בקרבת מקום.
במשך מספר שעות נערך קרב סביב גבע 226.6 ובסופו של דבר הצבא האדום נסוג, אך לגרמנים התוקפים היו אבדות לא מבוטלות.
טנקים סובייטים נכנסו לחלק הדרומי של כפר אוקטיאברסקי והגיעו לגבע 252.2 אך לאור אש כבדה לא יכלו להתקדם.
יחידות טנקים סובייטיות עקפו את החזית המערבית של דיוויזיית האס אס השלישית והחלו להתקדם לכיוון גבע 241.6 אך נתקלו בטנקים של דיוויזיית אס אס דאס רייך ולאחר קרב נאלצו לסגת.
לקראת השעה 13:00 טנקים של דיוויזיית האס אס השלישית הצליחו להתקדם עד כק"מ צפונה.
לקראת שעה 17:00 גם יחידות דיוויזיית אס אס דאס רייך היו יכולים לדווח על התקדמות אך מועטה.
לעומת זאת התברר שלמרות הכול, יחידות דיוויזיית האס אס לייבשטנדרטה לא יכולים להגיע לפרוחורובקה עצמה.
לקראת הערב החזית התייצבה ואף צד לא השיג את מטרותיו.
גרמנים יכלו לפנות את כול כלי השריון שנפגעו, לעומת זאת אבדות של השריון הסובייטי היו גבוהות והם לא יכלו לפנות את הכלים שנפגעו.
מצב הכוחות והתקדמות דלה גרמו לפיקוד גרמני להחליט על הפסקת פעולות התקפיות.
לעומת זאת, הפיקוד הסובייטי המשיך בניסיונות לתקוף, אך ללא הצלחה של ממש.
בהתאם לנתונים גרמנים הם פינו משדה הקרב 54 מתוך 59 כלים שנפגעו.
איבוד מספר כה גדול של טנקים לא איפשר לוורמאכט להמשיך במתקפה.
ב-13 ביולי דרש אדולף היטלר מאריך פון מנשטיין וגינטר פון קלוגה להגיע למפקדתו מאורת הזאב.
תחילת פלישת בעלות הברית לסיציליה הדאיגה את הפיקוד הגרמני.
היטלר דרש להפסיק את הפעילות ההתקפית ואף העביר חלק מהכוחות למערב.
קלוגה תמך בהחלטה זו מכיוון שבכל מקרה הוא כבר החל בנסיגת הכוחות.
מנשטיין לעומת זאת היה מאוכזב.
הוא היה בדעה שכוחותיו נמצאות על סף פריצת דרך ועם השלמות העתודות הם יכולים להמשיך במתקפה.
כוחות הצבא האדום הצליחו אמנם לעצור את המשך ההתקדמות הגרמנית לכיוון פרוחורובקה, אך הם עצמם לא הצליחו להגיע להישגים כלשהם, ומתקפת הנגד הכושלת שלהם עלתה להם במחיר כבד.
ייתכן שהפיקוד הסובייטי יכול היה לעשות שימוש נכון יותר בארמיית הטנקים הרעננה שעמדה לרשותו, שנפגעה קשות במהלך הקרב.
יוסיף סטלין זעם על היקף האבידות הגדול.
לאזור נשלחה ועדה בראשות גאורגי מלנקוב לבדיקת הנושא.
באותה תקופה פאבל רוטמיסטרוב טען שרק במהלך 12 ביולי כוחות הוורמאכט איבדו כ-500 כלי שריון, אולם לטענות אלו לא היה שום ביסוס.
תודות להגנה שפאבל רוטמיסטרוב קיבל מהפיקוד העליון הסובייטי וההצלחות של המשך קרב קורסק, ובמיוחד במהלך מתקפת הנגד הסובייטית לכיוון בלגורוד וחרקוב (מבצע רומיאנצב), הוא לא ספג עונש כלשהו.
בשנים הראשונות לאחר מלחמת העולם השנייה הציבור הרחב בברית המועצות לא ידע על הקרב.
החל משנת 1953 החלו להתפרסם מאמרים על חשיבות הקרב והיקף האבידות הגדול בקרב כוחות השריון של הנאצים.
הדבר התבסס על כך שארמיית טנקים ה-5 הסובייטית לחמה נגד כול שלוש הדיוויזיות של קורפוס ה-2 של אס אס.
הדבר אפשר להגדיל באופן משמעותי את היקף הכוח הגרמני ולהציג מספר גדול של אבדות גרמניות בהתאם.
עם השנים סביב הנושא השתרש מיתוס של ממש.
בשנת 1969 החלה הקרנה של הפרק הראשון של סדרת סרטים השחרור שהוקדש לאירועי קרב קורסק וקרב פרוחורובקה בפרט.
תסריט הסרט היה מבוסס על עמדות מפקדים סובייטים לרבות פאבל רוטמיסטרוב שהיה אחת מדמויות של הפרק.
עם התפרקות ברית המועצות התבררה התמונה המאוזנת יותר של הקרב שנתמכת עתה גם על ידי ההיסטוריונים הרוסים.
גם על לדעתם ארמיית טנקים ה-5 לחמה רק נגד חלק של קורפוס ה-2 הגרמני והיקף האבדות הגרמניות היה נמוך בהרבה.
כמו כן המצב לאחר הקרב לא היה "שבירת עמוד השדרה של השריון הגרמני" כפי שרוטמיסטרוב הציג בזכרונותיו והיסטוריונים סובייטיים הציגו בעבודתם.
קרב צפון הוא קרב שהתנהל ב-103 לפנה"ס בין תלמי התשיעי לתירוס לבין אלכסנדר ינאי, ליד צפון בעבר הירדן המזרחי בקרבת נהר הירדן.
בקרב זה הובס צבאו של ינאי המלך.
בעקבותיו לתירוס ביצע מעשי טבח ביישובים יהודיים, אך אמו קלאופטרה השלישית שהוזעקה על ידי ינאי גירשה אותו בחזרה לקפריסין.
אחד ממבצעיו הראשונים של ינאי היה ניסיון כיבוש העיר עכו (פטולמאיס), שהייתה עיר נמל חשובה, עוינת ליהודים, שהפריעה לשלטון החשמונאי בגליל.
אלכסנדר ינאי צר על עכו בשנת 103, ובמצוקתם פנו תושבי עכו לתלמי לתירוס (תלמי התשיעי), בנה המודח (107 לפנה"ס) של מלכת מצרים קלאופטרה השלישית (שהודח לאחר שסייע לשומרונים כנגד יוחנן הורקנוס הראשון), ששלט בקפריסין.
תלמי פלש לארץ ישראל ונחת בחוף שקמונה.
אלכסנדר ינאי יצא לקראתו והם כרתו ברית שבה ינאי יוכל לכבוש את כל שפלת החוף, בתמורה לתמיכה בתלמי במסעו לכיבוש מצרים.
ינאי גם שילם או הבטיח לו 400 כיכרות כסף.
ליד העיר צפון חיכה לו ינאי, במטרה למנוע ממנו להיכנס לשומרון שהיו בעלי בריתו בתקופה הקודמת, וכן במטרה לעצור אותו לפני שיכרות בריתות עם הערים ההלניסטיות שבעבר הירדן.
הפיקוד של הצבא התלמי היה בידי תלמי לתירוס ומצביאו פילוסטפנוס, שהיו מנוסים בענייני שלטון ולחימה, ומנגד לאלכסנדר ינאי שעלה באותה שנה לשלטון, היה זה הקרב הרציני הראשון בתור שליט.
לתלמי לתירוס היה מערך גדול של פלנקס, שכלל כנראה אלפי לוחמים.
לאלכסנדר ינאי היה צבא גדול מאוד שכלל עשרות אלפי לוחמים, והיה גדול יותר מצבאו של לתירוס, מתוכם 8,000 לוחמים של השורות הקדמיות שלחמו בסגנון הרומי במסגרת של שני לגיונות.
מכיוון שמדובר בשטח מישורי היה יתרון ללוחמיו של תלמי, גם המדרון המתון היה לטובת תלמי.
אך מצד שני צבא לתירוס היה צבא מורד שנמצא מחוץ לתחום מולדתו ולכן אמצעיו היו מוגבלים.
לשני הכוחות היו פרשים ולוחמים קלים שונים.
על פי יוספוס מתואר כי ללוחמים של תלמי היו מגינים עגולים מברונזה, והם ככל הנראה היו לוחמי פלנקס בסגנון המקדוני עם סריסות באורך 6.3 מטר.
ללוחמים של ינאי היו מגינים דמויי דלת, וחרבות קצרות.
התיחום האפשרי של שדה הקרב הוא באזור הזור בעבר הירדן בין ואדי כופרנגה למעט דרומה לוואדי רג'יב.
אזור מישורי זה שרוחבו כ-2.5 קילומטר, נמצא בין גאון הירדן וביתרונות הלשון לבין ההתרוממות של הרי מואב, והוא נוח לתנועה וקרב.
לפי יוסף בן מתתיהו הקרב התרחש בסביבות העיר "צפון" שבעבר הירדן, אותה הוא גם מזכיר לחלופין בשם עמתו.
עיר זו, שהיא צפון המקראית, זוהתה עוד בידי חז"ל עם עמתו בת זמנם, ומכאן שזיהויה המקובל של העיר צפון מקום התרחשות הקרב הוא בתל עמתא שבפתחו של ואדי רג'ב.
הכומר אבל וויליאם אולברייט ובעקבותיהם יוחנן אהרוני וכנראה אף שמואל ייבין וכן בר כוכבא מזהים את צפון עם תל א-סעידיה, כקילומטר וחצי ממזרח לירדן, סמוך לגדה הדרומית של נהר כופרנג'ה.
שטחו של תל זה הוא כ-61 דונם.
חלקו המזרחי מתנשא לגובה של 40 מטר מעל פני השטח, ואילו חלקו המערבי מתנשא לגובה 25 מטר.
לעומת זאת נלסון גליק זיהה את האתר עם תל קוץ, כחמישה קילומטרים מדרום מזרח לתל א-סעידיה.
פילסון פסל את הזיהוי של צפון עם תל קוץ, בשל סמיכותה לתל עמתא שהייתה עוינת לינאי, ולכן לא נוחה לקביעת אתר קרב לינאי.
ולכן בר כוכבא שמקבל את פילסון מזהה את היישוב עמתוס עם תל קוץ.
ניסיונות זיהוי נוספים היו של פורר עם ח'רבת אום סבוני ממערב לירדן, 10 ק"מ דרומה לבית שאן, וכן זיהוי של הלשר מצפון לוואדי אלמליך.
אם נכונה ההנחה שינאי התמקם עם צבאו על התל, הרי שתנאי הפתיחה הטקטיים שלו היו טובים.
הוא נמצא למעלה על התל ותקף כלפי מטה, בעוד צבאו של תלמי התמקם בשטח נחות, בגבו למכשול מים.
על פי ניתוחו של בר כוכבא, צבאו של ינאי התבסס באזור התל לא הרחק מנהר הירדן, כך הייתה לו תצפית טובה, וגם אפשרות לחסום את דרכו של תלמי לתירוס.
נחל כפרנג'ה חצץ בין שני הכוחות, והרתיע את התלמיים לחצות אותו.
אך לאחר שהמצביא שלהם עודד אותם לחצות את הנחל הם חצו אותו.
ינאי לא הפריע להם לחצות את הנחל, ואף עודד אותם לעשות כן בהתרחקותו מהגדה, כיוון שהאמין שיינצח את הקרב, ורצה שלאחר הפסדם, הנהר יעמוד להם למכשול.
ינאי גם רצה שיתרחש העימות, כיוון שרצה להכריע את העניינים, ולא לתת ללתירוס לזרוע חורבן ביישובים היהודיים.
לאחר שצבא לתירוס חצה את נחל כפרנג'ה, הכוחות התעמתו ביניהם.
הקרב במרכז, בין הפלנקס ללגיונות היה שקול.
אך בקרב בין הפרשים שהיו באגפים, החשמונאים ניצחו באחד האגפים ודחקו אותם אחורה, אך פילוסטפנוס תגבר את האגף, לעומת זאת האגף החשמונאי השני, היה חלש יותר ונהדף לאחור ושם ינאי לא השכיל לתגבר אותו.
הדיפה זו של הפרשים היהודיים לאחור חשפה את צידם של הלגיונות שאותם תקפו פרשי לתירוס, והם התקשו לעמוד מול מתקפה סימולטנית של שני כוחות: של הפלנקס מחזית ושל פרשים מצידם.
וכך אנשי לתירוס הצליחו לגרום למנוסה ולהרוג על פי עדויות ההיסטוריונים עשרות אלפי לוחמים מצבאו של ינאי.
תלמי לתירוס הכה בצבא ינאי והביא הרג נורא ביהודים וכישלון צורב לינאי.
ינאי, מצדו, הזעיק את קלאופטרה השלישית, והזהיר אותה שניצחון תלמי יסכן את מלכותה שלה.
היא בתגובה שלחה לעזרת אלכסנדר ינאי צבא בפיקודם של שני מצביאים יהודיים, חלקיה וחנניה, בניו של חוניו הרביעי, ממשפחת הכהונה הגדולה, שירד בזמנו למצרים.
תלמי לתירוס ניגף לפני צבאות מצרים, אך סכנה חדשה ריחפה עתה על הארץ - סיפוחה למצרים.
אולם, בעיקר בזכות נאמנותם של שר הצבא היהודי (השני נהרג בקרב), ששכנעו את מלכת מצרים, ואף לחצו עליה לוותר על כוונת הסיפוח שלה, וגם בשל שיקולים פרגמטיים של הסתכנות בהסתבכות בכיבוש, כמו החשש מתגובת הרומאים ומערכת מצור ממושכת, ניצל אלכסנדר ינאי מהשתעבדות לקלאופטרה.
קרב צ'לדיראן (בפרסית: جنگ چالدران; בטורקית: Çaldıran Savaşı) התרחש ב-23 באוגוסט 1514 בין האימפריה העות'מאנית ובין האימפריה הספווית.
הקרב הסתיים בניצחון מוחץ של העות'מאנים, אשר השתלטו על מזרח אנטוליה, צפון עיראק וצפון מערב איראן, על חשבונה של האימפריה הפרסית.
לקרב נודעה חשיבות היסטורית גדולה מאוד שכן נקבע בו הגבול בין שתי אימפריות דומיננטיות במזרח התיכון, במידה רבה עד לימינו.
בנוסף לגבול הגאו-פוליטי, קרב זה גם קבע את תחום ההשפעה של שני הגושים הדתיים המרכזיים באסלאם, הסוני והשיעי.
בקרב צ'לדיראן לחמו העות'מאנים תחת פיקודו של הסולטאן סלים הראשון ונהנו מעליונות מספרית ולוגיסטית.
הכוחות העות'מאנים מנו 60,000–200,000 חיילים, ביניהם יניצ'רים שברשותם היה נשק חם (רובים ותותחים), בעוד הצבא הספווי תחת פיקודו של שאה אסמאעיל ספווי הראשון מנה 40,000–80,000 חיילים שצוידו בנשק פרימיטיבי יחסית.
עם שוך הקרבות, שאה אסמאעיל, שנפצע בקרב וכמעט נלקח בשבי העות'מאני, נסוג משדה הקרב בחזרה לארמונו.
ומאותו רגע ואילך, הוא למעשה פרש מניהולה של האימפריה בראשה עמד.
לאחר הקרב החלה תקופה בת 41 שנים בה נערכו קרבות הרסניים בין שתי האימפריות.
תקופה זו הסתיימה רק בשנת 1555 כאשר נחתמה אמנת אמסיה .
בקרבות אלה הפסידו הספווים לעיתים שטחים רבים שבהם אוכלוסייה שיעית גדולה כגון לוריסטאן וכרמאנשאה, אך כבשו אותם מחדש מאוחר יותר.
כמו כן, בתקופה זו ערים פרסיות חשובות, כגון תבריז, היו לעיתים קרובות מטרה לפשיטות עות'מאניות הרסניות.
יוצא מן הכלל היה מחוז אזרבייג'ן, אשר נכבש בסופו של דבר בחזרה על ידי הפרסים, אך מאוחר יותר, במאה ה-19, עבר לשליטת האימפריה הרוסית.
במחצית הראשונה של המאה ה-15 חייתה האוכלוסייה הטורקמנית באנטוליה במודל השבטי, והשתייכה לאסלאם השיעי.
לאור זאת, היא נבדלה מן ההגמוניה הנהוגה באימפריה העות'מאנית, מן הבחינה הדתית, החברתית והפוליטית: את ראשיתם של הבדלים אלה ניתן למצוא בתקופה הסלג'וקית ובהיחלשותה של נסיכות אק קויונלו בסוף המאה ה-15 שהביאה לכאוס פוליטי.
השאה הספווי אסמאעיל הראשון, שהיה מנהיגו היחיד של מסדר הספוויה של הדרווישים השיעים הלוחמניים, הדיח את שליט אק קויונלו האחרון וכבש את בירתו תבריז.
הוא הכתיר את עצמו בתבריז בשנת 1501 למלך פרס והצליח להשתלט על מרחבים נוספים מיד לאחר מכן והכריז על השיעה התריסרית (תריסריים) כדת הרשמית של האימפריה הספווית.
פעולה זו יצרה מוקד של אי-שקט במזרח התיכון למשך מאות שנים, מכיוון שהאימפריה הספווית הייתה מוקפת שושלות שבעיקרן היו סוניות, ובראשן האימפריה העות'מאנית של סלים הראשון.
השבטים הטורקמניים שחיו באנטוליה שנכבשה בתקופה זו על ידי העות'מאנים היו במרד גלוי נגד השלטון החדש, ולא הסכימו ל"אורתודוקסיה" הסונית שהנהיג שלטון המרכזי בקונסטנטינופול.
לעומת זאת, המדינה הספווית בהנהגתו של שאה אסמאעיל התבססה בעיקר על מיסטיקה דתית, והציעה חלופות דתיות ופוליטיות לטורקמנים באנטוליה.
מסרים אלה הופצו בהצלחה על ידי מיסיונרים ספווים שפעלו בכל רחבי אנטוליה ונלחמו בצבא העות'מאני.
בזירה העות'מאנית, בשלהי שנות השלטון של הסולטאן באיזיט השני (שלט בשנים 1481–1512), שהיה חולה ומרותק לקונסטנטינופול, (איסטנבול של ימינו), הבחין בנו סלים בסכנה לאינטרסים של האימפריה העות'מאנית העולה מקשריהם של הספווים ושליחיהם עם השבטים האנטוליים השמרניים.
לפניו הוביל אביו מערכות צבאיות באנטוליה כנגד הפשיטות הצבאיות של הפרסים, אבל ספג מפלות מול שאה אסמאעיל.
החדירה המהירה לתוך אנטוליה של השאה אסמאעיל ושל השיעה גרמה לדאגה בחוגים הצבאיים בקונסטנטינופול.
לפיכך, על אף שבאיזיט התכוון לוותר על הכס ולהעבירו לבנו הבכור הנסיך אהמט, סברו גורמים רבים בצבא שדווקא הנסיך סלים, בנו הצעיר ביותר של באיזיט, יעמוד באתגר וינטרל את האיום הנשקף לממלכה.
בהתאם לזאת הוא הומלך ב-24 באפריל 1512. עם עלייתו לשלטון הרג סלים את אחיו ואחייניו שהיו עשויים לאיים על שלטונו.
הסולטאן סלים תמך בגישה לוחמנית כנגד ההשפעה הספווית באנטוליה.
עוד לפני שיצא למלחמה בשאה אסמאעיל, פעל כנגד האוכלוסייה השיעית באנטוליה.
בשנת 1514 יצא הסולטאן סלים למלחמה נגד השאה אסמאעיל כדי לשים קץ להשפעתו על השבטים הטורקמניים באנטוליה.
מגובה בפתווה מאנשי דת סונים בכירים, וביניהם המופתי נור א-דין המזה ('סרו גורז') ואבן כמאל אשר תמכו במסע הצבאי כנגד השאה אסמאעיל, הכריז הסולטאן סלים כי הוא יוצא למלחמת קודש נגד השאה ותומכיו הכופרים אשר משחיתים את האסלאם.
ב-20 באפריל 1514 עזב הסולטאן סלים את קונסטנטינופול בראש צבא גדול, ונע בנתיב דרך אסקישהיר, קוניה עד שהגיע לעיר סיוואס שבמרכז אנטוליה.
משם שלח סלים שלושה מכתבים הכתובים בפרסית בסגנון בוטה ביותר לשאה אסמאעיל, ובהם דרש את הגעתו האישית לשדה הקרב.
אף על פי שהצבא העות'מאני סבל ממחסור באספקה, החליט סלים להמשיך להתקדם, והשתמש באמצעים קיצוניים כדי לשמור על המשמעת בקרב חייליו שהיו עייפים וממורמרים כתוצאה מהמסע המתמשך.
לבסוף נפגשו הצבאות העות'מאנים והספווים פנים אל פנים בשדה הקרב של צ'לדיראן, צפונית מזרחית לימת ואן שבאנטוליה, ב-23 באוגוסט 1514. הקרב ארך 14 ימים והסתיים בניצחון מוחלט של הצבא העות'מאני- הודות לעליונותו המספרית ולטקטיקה הצבאית החדשנית שבה נקט (החיילים היניצ'רים צוידו גם בנשק חם ונתמכו על ידי עגלות תותחים).
יש לציין שקרב זה היה זה אחד מקרבות השדה הראשונים בהיסטוריה שהוכרעו באמצעות נשק העושה שימוש בנשק חם.
שאה אסמאעיל איבד בקרב רבים מתומכיו וממפקדיו הבכירים- לבסוף כשנוכח בהפסדו ברח משדה הקרב כשהוא פצוע.
בעקבות זאת התקדם הסולטאן סלים ללא התנגדות לעבר הבירה הספווית תבריז ונכנס אליה ב-6 בספטמבר 1514. המחנה הספווי נבזז, ובידי העות'מאנים נפל גם רכוש יקר שהיה שייך לשאה, וכן הם הגלו בעלי מלאכה רבים מתבריז לקונסטנטינופול.
כתוצאה מהניצחון, העות'מאנים לא רק היו מוגנים מפני פולשים מהמזרח, אלא גם שלטו בנתיבי סחר המשי.
החורף הקרב הפך לאיום רציני עבור הצבא העות'מאני, שבעיותיו הלוגיסטיות החלו להחריף ולכן נאלץ לעזוב את תבריז לחבל נגורנו קרבאך שבקווקז ב-15 בספטמבר.
הסולטאן סלים תכנן לעבור את החורף בקרבאך ולאחר מכן להמשיך במסע הקרב כנגד שאה אסמאעיל, אבל כאשר הם הגיעו לנהר אראס פרץ בין חייליו מרד כנגדו והוא שוב נאלץ לעזוב עם צבאו לאמסיה שבאנטוליה.
בעקבות זאת, שב אסמאעיל לבתבריז וקבע בו את מושבו מחדש.
בחודשים הבאים שלאחר הקרב, חיזק הסולטאן סלים את הצלחתו במערכה נגד הספווים תוך שימוש מיומן באמצעים דיפלומטיים, כלכליים ופסיכולוגיים.
הוא החליש ובודד את המדינה הספווית על ידי יצירת קשרים עם שליט אוזבקיסטן עבדוללה ח'אן הסוני, שממלכתו גבלה בצפון מזרחה של האימפריה הספווית.
הוא אסר על כל מסחר עם הספווים ואף החרים סחורות ממי שעבר על הצו הזה.
בתור עלבון לשאה, הסולטאן סלים כפה על אשתו של אסמאעיל, שנשבתה על ידי העות'מאנים בשדה הקרב, להתחתן עם אחד מאנשיו.
סלים גם טיפח את יחסיו עם האצילים הפאודלים הכורדיים באנטוליה, שגישתם עד כה הייתה נייטרלית, והעביר אותם לצדו.
זאת ועוד, משלחת דיפלומטית ששיגר שאה אסמאעיל בראשות סייד עבד אל-ווהאב לאמסיה והציעה שלום, נדחתה על ידי הסולטאן סלים שאף אסר את השליחים ושלח אותם לכלא בקונסטנטינופול.
אף על פי שכוחו של שאה אסמאעיל לא סר לגמרי, הוא לעולם כבר לא היווה מאז סכנה משמעותית לעות'מאנים.
ההפסדים שספג בקרב צ'לדיראן השפיעו עמוקות על מדיניותו של השאה וגם על נפשו.
עד לקרב זה הוא בילה את חייו במלחמות וזכה לניצחונות רבים, אולם מאז מפלתו בצ'לדיראן הוא נמנע מכל עימות פוליטי ולעולם לא הוביל עוד את צבאו למלחמות.
בקיץ של שנת 1516 יצא סלים לקרב נוסף בספווים על מנת לכבוש מחדש את העיר תבריז, אולם בדרכו לקרב נמלך בדעתו והעדיף לנוע עם צבאו דרומה ולהילחם בממלוכים שהיוו איום רב יותר על האימפריה העות'מאנית.
הקרב נגד הממלוכים נערך באוגוסט 1516, באזור מרג' דאבק צפונית לחלב של ימינו (קרב מרג' דאבק).
קרב זה הסתיים בתבוסה מוחצת של הממלוכים והוביל לכיבוש עות'מאני של המחוזות הערביים.
קרב פריון או קרב המשור התרחש בשנת 239 לפנה"ס, בין כוח קרתגי בפיקודו של חמלקרת ברקה, לבין כוח מורדים תחת פיקודו של ספנדיוס.
הקרב התרחש במעבר צר בהרים שלא זוהה בוודאות עד ימינו ונקרא אצל פוליביוס פְּריוֹן (Prion), ביוונית – משור, על שם צורתו המשוננת.
הקרב הסתיים בניצחון קרתגי מוחץ, ולאחריו נראה היה שמלחמת שכירי החרב קרובה מאי פעם לסיום.
אולם כישלון הקרתגים בקרב תוניס שם לאל את כל הישגי הקרב.
חנו התמנה כמפקד הצבא הקרתגי.
הוא יצא לסייע לערים אוטיקה והיפקארה שהיו נתונות במצור.
הוא הצליח להדוף התקפה של המורדים, אולם לאחר מכן שיכור ניצחון הזניח את חייליו ואפשר למורדים להתלכד מחדש ולהשמיד אותם בהפתעה.
הוא השמיד כוח של ספנדיוס בקרב מקאר, והחזיר לקרתגים מעט מביטחונם העצמי.
לאות תודה העניק חמלקרת את בתו הצעירה לנארוואס.
כדי למנוע עריקות דומות בעתיד, הוציא ספנדיוס את גיסקו להורג באכזריות.
והכריז שמעתה הקרבות יתנהלו ללא רחמים, וכל שליח קרתגי יוצא להורג.
בבחירת החיילים פוטר חנו, וחמלקרת נותר המפקד היחיד.
ספנדיוס יחד עם אוטאריטוס הגאלי, וזארזאס האפריקאי, עזב את המצור בראש 50,000 איש ויצא להביס את חמלקרת.
גובהם היה 2.5 מטרים והם היו כנועים ונוחים לאילוף.
משקלם היה כמעט שישה טון, והם נשאו על גבם מגדל שבתוכו ישבו שניים שלושה אנשים קשתים או מטילי כידונים.
הגאלים לחמו ברובם ללא שריון, וחלקם אף לחמו בעירום.
האסטרטגיה של המורדים הייתה פשוטה, לאתר את צבאו של חמלקרת לנצל את היתרון המספרי ולהשמיד אותו.
חמלקרת לעומת זאת קיווה להחליש את המצור על קרתגו, ובו זמנית לגרור את המורדים למארבים ולבצע גיחות וכך לשחוק את צבאם בהדרגה.
יתרונו של חמלקרת בפרשים ובפילים היו גלוי לעיני ספנדיוס, שזכר את קרב מקאר בו חמלקרת עשה שימוש יוצא דופן בפיליו.
על כן החליט ספנדיוס להשתדל לגרור את חמלקרת לקרב במעברים צרים.
שם הפילים יתקשו לנוע והפרשים יאבדו את יתרונם.
המקור היחיד הנמצא בידינו המתאר את הקרב הוא פוליביוס, המתאר את הקרב בצורה לקויה למדי.
אולם ממנה משתמע התיאור הבא.
המורדים ספגו אבדות כבדות בשל לוחמת הגרילה האכזרית שניהל חמלקרת.
על כן כדי למנוע זאת החליט ספנדיוס להכניס את חייליו למעבר צר שפוליביוס מכנה "משור" על שום צורתו המשוננת.
המקום לא זוהה בוודאות בימינו.
חמלקרת הקיף אותם בחפירות ובסוללות וחנה בעמדה נוחה.
המורדים סבלו ממחסור כבד וציפו לעזרה מתוניס.
אולם העזרה לא הגיעה, ועד אז לא נותר למורדים מזון.
על כן בלית ברירה החליט ספנדיוס לבקש שלום מחמלקרת.
זה האחרון הסכים בתנאי שיוסגרו לו ספנדיוס, אוטאריטוס, וזארזאס.
החיילים יוכלו לעזוב לאחר שיוותרו על נשקם.
ספנדיוס נאלץ להסכים לתנאים, אולם החיילים שלא ידעו על החוזה, סברו שרומו.
ועל כן מיהרו לאחוז בנשק.
חמלקרת פעל בזריזות, והקיף אותם בפיליו ובפרשיו.
הקרב היה קצר ובסופו נהרגו 40,000 מורדים, מתוך ה-50,000 שהיו.
בין ההרוגים היו גם אוטאריטוס, וזארזאס.
הקרב החזיר לקרתגים את ביטחונם העצמי האבוד ונראה היה שהמלחמה עומדת להסתיים.
אולם חניבעל, אחד מקציניו של חמלקרת, נהג בפזיזות ואפשר למאתוס להביס אותו בקרב תוניס, אולם מאוחר יותר הצליח חמלקרת להביס גם את מאתוס ולסיים את המלחמה.
קרב קאלאי ג'נגי התרחש מ-25 בנובמבר ועד 1 בדצמבר 2001, בראשיתה של מלחמת אפגניסטן.
מאות שבויים מאנשי הטליבאן ותומכיהם, שהוחזקו במעצר במבצר קאלאי ג'נגי שליד העיר מזאר-י שריף בצפון אפגניסטן, מרדו בשוביהם אנשי הברית הצפונית, השתלטו על חלק מהמבצר ועמדו בקרב כבד במשך שבעה ימים בטרם הוכנעו בסיועם של חיילים אמריקאים ובריטים וסיוע אווירי מערבי.
רק 86 מהם שרדו לאחר הקרב.
בשלהי נובמבר 2001, עם הידרדרות מצבו הצבאי של שלטון הטליבאן באפגניסטן, נכנעו אלפים מלוחמיו בצפון אפגניסטן לכוח של אנשי הברית הצפונית בראשותו של גנרל עבדול ראשיד דוסטום (Abdul Rashid Dostum).
ארצות הברית, שכוחותיה השתתפו במתקפה שכוונה להפלת שלטון הטליבאן, ביקשה לחקור את השבויים שנתפסו על מנת לאסוף מידע על הקשר ביניהם לבין אנשי ארגון אל-קאעידה.
על כן העבירו אנשי הברית הצפונית ב-24 בנובמבר כ-300 עד 500 שבויים למבצר קאלאי ג'נגי, מבצר שנבנה במאה ה-19 ליד העיר מזאר-י שריף.
מבצר זה שיכן לפני כן את מטהו של גנרל דוסטום ושימש כמצבור נשק שלו.
לא נערך חיפוש בכליהם של האסירים וחלקם החזיקו בהיחבא כלי נשק.
בהמשך התברר כי המבצר שימש בעבר את הטליבאן ועל כן חלק מהעצורים הכירו את מבנהו הפנימי.
ב-25 בנובמבר הגיעו למבצר שני סוכנים של סוכנות הביון המרכזית על מנת לחקור שבויים.
כשעתיים לאחר תחילת תהליך החקירות תקפו לפתע חלק מהאסירים את שוביהם באמצעות כלי נשק שהיו ברשותם.
האסירים, שהיו רבים משוביהם כדי ארבעה לאחד ומאומנים טוב יותר מהם, הרגו אחדים מאנשי הברית הצפונית ואת אחד משני הסוכנים האמריקאים, ג'וני מייקל ספאן (Johnny Micheal Spann) (הוא היה להרוג האמריקאי הראשון במלחמה).
הם השתלטו על מחציתו הדרומית של המבצר ועל מצבור של נשק קל, משגרי רקטות, מרגמות ותחמושת שנמצא בה.
סוכן ה-CIA האמריקאי השני נמלט אל מחציתו הצפונית של המבצר והתקשר באמצעות טלפון לווייני לשגרירות האמריקאית באוזבקיסטן לבקש סיוע.
אנשי הברית הצפונית הזעיקו תגבורת משלהם שכללה גם טנק T-55 ופתחו באש על המורדים.
מספר צוותי טלוויזיה מערביים הגיעו אל המבצר והחלו לצלם את הקרב, שזכה בשל כך לסיקור תקשורתי נרחב.