tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחד מהתמונות המפורסמות ביותר של פריאפוס הוא מבית וטי בפומפיי.
פרסקו מתאר אל השוקל את הפאלוס שלו כנגד שק גדול מלא מטבעות.
בהרקולנאום הסמוכה נחשף דוכן מזון שמאחוריו היה ציור של פריאפוס, כנראה כסמל למזל טוב עבור הלקוחות.
בנוסף לאוסף המכונה פריאפיאה שהוזכר לעיל, פריאפוס הוא דמות המופיעה לעיתים קרובות בחרוזים ארוטיים או מיתולוגיים בלטינית.
בפסטיבלים של אובידיוס מתואר כיצד הנימפה לוטיס נרדמה במשתה בהיותה שיכורה, ופריאפוס ניצל הזדמנות זו לנסות לאנוס אותה.
הוא התקרב בגנבה, ורגע לפני שהספיק לחבק אותה, התריע חמורו של סילנוס ב"נעירות מחרישות אוזניים".
לוטיס התעוררה ודחפה את פריאפוס, אך הבריחה האמיתית היחידה שלה הייתה להפוך לעץ הלוטוס.
כדי להעניש את החמור על שקלקל את ההזדמנות שלו, הכה אותו פריאפוס למוות בפאלוס הענק שלו.
בגרסאות מאוחרות יותר של הסיפור, לוטיס הוחלפה באלה הבתולה הסטיה.
האנקדוטה של אובדיוס נועדה להסביר מדוע נהגו להקריב חמורים לפריאפוס בעיר למפסאקוס על ההלספונט, שם סגדו לו כצאצא של הרמס.
פריאפוס מוזכר כמה פעמים ברומן הרומאי סטיריקון של פטרוניוס.
בהקדמה ובהערות לתרגום של הרומן יצר המתרגם ויליאם ארוסמית (William Arrowsmith) הקבלה בין הציד אחר גיבור הרומן וזה של פוסידון באודיסאה של הומרוס.
פריאפוס מוזכר בסיפורו של הסוחר, אחד מסיפורי קנטרברי של ג'פרי צ'וסר.
במהלך התיאורים של הגן, שגיבור הסיפור ג'ניוארי יצר, הוא קורא לעזרה לפריאפוס בדמותו כאל הגנים.
הוא נועד להזכיר לקורא, או לקהל השומעים שכוונותיו של ג'ניוארי מונעות מתאווה ולא מאהבה.
אזכורים מודרניים בספרות הם בפואמה פטרסון (Paterson) של ויליאם קרלוס ויליאמס, קדמת עדן של ג'ון סטיינבק ("היא ניהלה את ביתה כמו קתדרלה המוקדשת לפריאפוס עצוב אך בעל זקפה"), בפואמה "מר אפולינוקס" (Mr.
Appolinax) של טי אס אליוט, ובספריו של ולדימיר נבוקוב "הזמנה לגרדום" ולוליטה.
תפקידו של פריאפוס כאל פטרון למלחי ספינות הסוחר ביוון העתיקה וברומא העתיקה הוא של מגן ומסייע בניווט.
עדויות מספינות טרופות מכילות פריטים אפוטרופיים שימאים הביאו לסיפון כדוגמת פאלוס מטרקוטה ודמות פריאפוס מעץ.
עדויות אלו במקביל לשימוש בסמנים פריאפיים מעץ שהוקמו באזורים של מעבר מסוכן או באזורי נחיתה ספציפיים, מוכיחים שתפקידו של פריאפוס הוא נרחב בהרבה ממה שחשבו בעבר.
אף על פי שפריאפוס נקשר בדרך כלל לניסיונות כושלים של אונס נגד הנימפה לוטיס והאלה הסטיה בקומדיה "פסטיבלים" של אובידיוס, והיחס קל הדעת לאל בסביבה העירונית, ניתן לזהות את תכונות ההגנה המיוחסות לפריאפוס לחשיבות המיוחסת לפאלוס בעת העתיקה (במיוחד הקשר שלו לפוריות והגנה על גינות).
ביוון חשבו שלפאלוס יש לו מוח משלו, דמוי-בעלי-חיים, נפרד ממוחו של הגבר.
הפאלוס נקשר גם ל"בעלות ותיחום טריטוריאלי" בתרבויות רבות, מה שתרם לתפקידו האחר של פריאוס כאלוהי הניווט.
פריאפיזם – מונח רפואי שנגזר מהמאפיין הבולט בדמות של פריאפוס המתאר מצב מתמשך, בדרך כלל כואב, בו יש זקפה מספר שעות, ללא גירוי מיני
פריאפולידה – מערכה של תולעים ימיות בלתי סגמנטליות המכונות לעיתים תולעי פין או פריאפולידים (Priapulids).
השם המדעי של המערכה מתייחס לאל הפריון היווני, בשל צורתן הכללית של התולעים שחלקן הקדמי מזכיר פין
Mutinus caninus – מין של פטרייה הצומחת על עצים נרקבים שיש לה צורת פאלוס שהוא המקור לשמה המדעי.
Mutinus הוא השם הרומי לפריאפוס.
גמדי גינה – כמה חוקרים משערים שגמדי הגינה הפופולריים המודרניים הם צאצאים של פריאפוס.
כנסיית פריאפוס הקדוש – כנסייה מודרנית שייצר ד.
קסידי בשנות ה-80 של המאה ה-20 המוקדשת לסגידה לפאלוס.
בישנו קומארי ווייבה (בנפאלית: विष्णु कुमारी वाइबा; 1937–1993), המוכרת בשם העט פריג'אט (בנפאלית: पारिजात), הייתה סופרת ומשוררת נפאלית ממוצא הודי.
אחד מהרומנים המוכרים ביותר שכתבה היה הרומן Shirishko Phool (מילולית: המימוזה הכחולה), אשר נמצא גם בתוכנית הלימודים בספרות של מספר אוניברסיטאות ומכללות ברחבי העולם, כאשר ביניהם נמצאת אוניברסיטת מרילנד.
פריג'אט נולדה ב-1937 בתחנת הגבעה של דרג'ילינג, הודו, מקום הידוע עם גנים של תה דרג'ילינג .
אמה, אמריט מוקטן, נפטרה כאשר פריג'אט הייתה צעירה מאוד, והיא גדלה אצל סבה וסבתה, ואביה, ד"ר ק.נ.
מקום הולדתה של פריג'אט, דרג'ילינג, היה מרכז מרכזי בשפה, בתרבות ובספרות נפאלית.
לאחר שהתעניינה מאוד בספרות מילדותה, היא נועדה למלא תפקיד חשוב ומוערך בחיזוק הספרות הנפאלית.
פריג'אט סיימה חלק מלימודיה בדרג'ילינג, אך עברה מאוחר יותר לקטמנדו ב-1954, כשהייתה בת 17. היא סיימה את לימודיה בבית הספר פדמה קניה וקיבלה את התואר הראשון באמנויות.
כשהיא סובלת ממחלות, בגיל 26, גופה שותק, והיא טופלה על ידי אחותה.
ב-1959, פורסם השיר הראשון של פריג'אט על ידי Dharti.
הסיפור הקצר הראשון שלה היה מייל נג'אנמייקו צ'ורו.
עם זאת, היא ידועה בנפאל בעיקר כסופרת.
בסך הכל, היא כתבה עשרה רומנים, וביניהם נמצא הרומן Shirishko Phool (מילולית: המימוזה הכחולה).
ב-1965 הוענק לה הפרס מדאן פוראסקר על כתיבת הרומן.
היא קיבלה גם את הפרסים סרוואשריסטה פנדוליפי פוראסקר, גנדאקי בסונהארה פוראסקר, וברידבריט.
Shirishko Phool היא אחת מהיצירות החשובות ביותר שנכתבו בספרות הנפאלית כולה.
היא החלה את הקריירה הספרותית שלה עם Dharti בזמן שלמדה בקטמנדו.
מלבד היותה סופרת מבריקה של רומנים, סיפורים, שירים, ומאמרים, היא הובילה את "תנועת רלפה" ב-1966. היא הייתה מרצה חברה באוניברסיטת טריבהוואן והייתה חלק מתנועת הספרות של רלפה.
כמו כן, מילאה תפקיד חשוב בהקמתו של תנועת הסופרים הפרוגרסיבית ועבדה עבור פורום הנשים של אחיל נפאל, גיוס סיוע לאסירים והוועדה הלאומית לזכויות אדם .
פריג'אט לא התחתנה והמשיכה לסבול מכאבים פיזיים.
בזמן שהיא תרמה לספרות הנפאלית, היא גם ניסתה לתמוך במטרות חברתיות ויזמה ניסיונות כמו גיוס סיוע לאסירים.
מספר משוררים וציירים בנגליים של תנועת ההונגריאליזם הבנגלית שהו בקטמנדו מספר חודשים במהלך שנות ה-60 של המאה ה-20 והצליחו להחליף רוחות בלתי נדבקות זה מזה.
Akansha של פריג'אט הוא עדות לרוח זו.
המשוררים והציירים ההונגליסטים הבולטים שביקרו לעיתים קרובות את פריג'אט היו מלאי רוי צ'ודורי , סובימאל בסאק , אניל קרנג'אי וסמיר רויכודורה .
אוסף של מכתבים נפאלים והונגריאלים נערך על ידי סמיר רויכודורה .
פריבילגיית וורמס הייתה פריבילגיה קיסרית שהעניק היינריך הרביעי, קיסר האימפריה הרומית הקדושה ליהודי וורמס בשנת 1090 במטרה למנוע פוגרומים נוספים.
חופש בפעילות כלכלית ובעשייה דתית.
הזכות להעסיק עובדים מקומיים נוצרים.
האוטונומיה של הקהילה היהודית תחול גם בעניינים משפטיים יהודיים פנימיים.
כללי נוהל מחייבים לסכסוכים בין יהודים לנוצרים.
מטרתו של הנרי הרביעי לא הייתה להגן על שלמותם האישית של היהודים בזכויות אלה מתוך צדקה נוצרית, אלא להגן על קופת הרייך מפני הפסדי מס כתוצאה מפוגרומים נגד היהודים.
בכתיבת הפריבילגיה של וורמס יצר היינריך הרביעי קודיפיקציה חלוצית, אוסף של נורמות משפטיות שנועדו לעצב את היחסים בין יהודים לנוצרים במשך מאות שנים, באופן חיובי ושלילי, ואשר ביססו את מעמדם החוקי של היהודים כמשרתי האימפריה הרומית הקדושה.
את חשיבותה של פריבילגיית וורמס ניתן לראות על ידי כתב הזכויות הבא של פרידריך הראשון, קיסר האימפריה הרומית הקדושה משנת 1157 ושל פרידריך השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה משנת 1236. כמו כן את כתב הזכויות של הארכיבישוף של קלן משנת 1360 כחלק מהיישוב מחדש של היהודים בקלן לאחר רדיפת המגפה.
פריארקטורוס (שם מדעי: Praearcturus) הוא סוג של עקרב נכחד שחי בתקופת הדבון בבריטניה והוא תואר ב-1871 בידי החוקר הנרי וודוורד .
המאובנים שלו התגלו בהרפורדשייר שבאנגליה ואלה הגיעו לאורך של 1 מטר, מה שהופך אותו לגדול שבין העקרבים מעולם, דומה מאוד לברונטוסקורפיו, הגיגאנוטוסקרופיו והפולומונוסקורפיאוס מאותה תקופה ואזור.
מבנה השריון שלו היה עבה מעט, אולי מזכיר את העב-ידיים הקיימים והיה בעל צבתות עבות שהתאימו לתפיסת טרף.
לא ברור אם היה זה יצור מיימי לחלוטין, אמפיבי או יבשתי אך כנראה שהוא התקיים באקלים הלח של הדבון וניזון מטרף של דגים קדומים, חסילונים, חרקים או מרבי-רגל קדומים.
פריבור אולימפיק לעיתים מוכרת כפרייבורג לפי צורת ההגייה הגרמנית (בצרפתית ובגרמנית Fribourg Olympic) הוא מועדון כדורסל שווצרית מהעיר פריבור המשתתף בליגת העל השווייצרית בכדורסל.
הקבוצה הוקמה באפריל 1961 כאיחוד של הקבוצות פריבר ואתלטיק אוליפיק כאשר האחרונה שיחקה בליגה הבכירה והראשונה בליגת המשנה.
הקבוצה הפכה לשיאנית התארים בליגה המקומית ולנציגה קבועה של הליגה במפעלים האירופאים.
השתתפה בעונת 1966/1967 בגביע אירופה לאלופות והודחה בסיבוב הראשון לאחר תבוסה כפולה לליפציג וורויאטס.
השתתפה בעונת 1967/1968 בגביע אירופה למחזיקות גביע והודחה לאחר תבוסה לויסלה קרקוב.
השתתפה עונת 1971/1972 בגביע אירופה לאלופות והודחה בשלב המוקדמות השני לאחר הפסד לליר בסקט הבלגית.
השתתפה בעונת 1973/1974 בגביע אירופה לאלופות והודחה בסיבוב הראשון לאחר הפסד כפול לריאל מדריד.
השתתפה בעונת 1974/1975 בגביע אירופה לאלופות והודחה בסיבוב הראשון לאחר הפסד לפנאתינאיקוס.
השתתפה בעונת 1975/1976 בגביע אירופה למחזיקות גביע והודחה בסיבוב הראשון.
השתתפה בעונת 1976/1977 בגביע אירופה למחזיקות גביע והודחה בסיבוב הראשון לבשיקטש.
השתתפה בעונת 1985/1986 בגביע אירופה לאלופות והודחה בסיבוב השני על ידי ריאל מדריד.
השתתפה בסיבוב הראשון של עונת 1992/1993 בליגה האירופית של פיב"א והודחה לאחר שהובסה פעמים על ידי אפס פילזן.
בעונת 1997/98 השתתפה במוקדמות גביע קוראץ' והודחה לאחר להפסד ביתי לבנפיקה ליסבון.
בעונת 2000/01 הודחה בסיבוב ב-64 של גביע קוראץ' לאחר צמד הפסדים לדיז'ון באסקט.
הקבוצה השתתפה בעונת 2007/2008 בגביע יול"ב בשלב הבתים תחת השם בנטון פריבור והודחה לאחר שסיימה במקום ה-6.
בעונת 2004/05 השתתפה בשלב הבתים ביורוצ'לנג' והעפילה לשלב חצי הגמר בו הפסידה.
בעונת 2008/2009 ביורוקאפ הודחה בשלב המוקדמות השני ובעקבות כך עברה לשחק בשלב הבתים ביורוצ'לנג' והודחה לאחר שסיימה במקום ה-4.
פריבוז'ני (אוקראינית: Прибужа́ни; לשעבר: קאנטקוזנקה (Кантакузенка), וגם: קאנטאקוזובקה (Kantakuzovka); בכתיב יידי מופיע גם בשמות: קונטיקוזיבא, קונטיקוזבא, קנטיקוזיבא) הוא כפר באוקראינה, בראיון במחוז ניקולייב.
הכפר שוכן בסמוך לעיר ווזנסנסק, מעברו השני על גדות נהר הבוג הדרומי (למעשה הוא חלק מווזנסנסק, מעבר הנהר).
גשר היוצא מהכפר עובר את הנהר, ממנו ממשיכה דרך העוברת בשדות חקלאיות, וממשיכה בתוך ווזנסנסק.
ממוקם כ-125 קילומטר צפונית-מזרחית לאודסה.
הממשלה מקומית היא מועצת הכפר פריבוז'ניבסקה.
הכפר נוסד בשנת 1753, והשתייך לנסיכי , על שמם הוא כונה מתחילה בשם קאנטאקוזובקה (Kantakuzovka).
מתחילת המאה ה-19 כונה קאנטאקוזינקה (Кантакузенка; Kantakuzinka).
במקור הוא השתייך ל, שלא כמו ווזנסנסק הסמוכה, שהשתייכה ל.
בשנת 1828 הוסב המחוז ל.
כעבור שש שנים, משנת 1834 הוא נכלל ב החדש (שבירתו הייתה אננייב), שהכיל בעיקר את מחציתו המזרחית של מחוז טירספול, במחוז חרסון (מחוז אננייב בוטל מאוחר יותר, ב-1921, וכיום המקום בשטח של ראיון פודילסק ).
המחוז היה בשליטת האימפריה הרוסית.
בין שתי מלחמות העולם נקרא הכפר בשם קאנטאקוזובקה (Kantakuzovka), והוא השתייך למחוז אודסה, בשליטת הרפובליקה הסובייטית הסוציאליסטית האוקראינית, שהייתה חלק מברית המועצות.
את השם פריבוז'ני קיבל הכפר לאחר מלחמת העולם השנייה, וכך הוא מכונה כיום.
על פי מפקד שנערך במקום בשנת 2001, רוב תושבי הכפר הם דוברי אוקראינית, מיעוט קטן מהם דוברי רוסית, והשאר הזניח דוברי שפות אחרות.
היהודים היו חלק גדול בכפר עד להשמדתם בשואה.
רבי יצחק יואל רבינוביץ מקנטיקוזיבה - האדמו"ר החמישי של חסידות ליניץ.
החל את אדמו"רותו בכפר פריבוז'ני, לאחר ששוחרר מגלותו ביקטרינוסלב, עד לפטירתו.
בנו רבי יהושע השיל רבינוביץ - האדמו"ר ממונוסטריץ'.
עבר להתגורר בכפר יחד עם אביו, אחר שובם מגלותם.
טייס תקיפה בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, גיבור ברית המועצות.
צלף בחזית המזרחית במלחמת העולם השנייה, פרש מלא ב.
ויקטור בוריסוביץ' חוסיד - יליד הכפר.
גנרל יהודי בצבא האדום במלחמת העולם השנייה.
עליו כתב נתן אלתרמן את השיר "גנרל חסיד" בטור השביעי.
פריבילגיה של לוחם החזית הייתה פטור שנתנה ממשלת גרמניה הנאצית בין השנים 1933 ל-1935 ליהודי גרמניה שלחמו למען גרמניה במהלך מלחמת העולם הראשונה אך עמדו בפני פיטורים מתפקידים רשמיים תחת חקיקה אנטי-יהודית נאצית לפני מלחמת העולם השנייה.
החוק לשיקום שירות המדינה המקצועי מ-7 באפריל 1933 נועד לאלץ את כל ה"לא-ארים" לפרוש ממקצוע עריכת הדין ומשירות המדינה.
חוקים אנטי-יהודיים אחרים שהתקבלו ב-1933 ביקשו לגרש יהודים מתחומים אחרים בחיים הציבוריים.
מהלכים אלה הובילו למחאה של קפטן ליאו לוונשטיין, נשיא אגודת חיילי החזית היהודים, שכתב למנהיג הנאצי אדולף היטלר כדי להתלונן.
הוא ציין כי מתוך חצי מיליון היהודים בגרמניה, 96,000 שירתו במלחמה ו-12,000 נספו.
גם נשיא הרייך פאול פון הינדנבורג, פילדמרשל לשעבר במלחמת העולם הראשונה, ביטא אי הסכמה במכתב להיטלר:
הינדנבורג התעקש שיש לאפשר לחיילי החזית היהודים ולבניהם להמשיך בעבודתם.
החוק מ-7 באפריל 1933 כלל אפוא סעיף שפטר אנשים כאלה, ויצר את מה שנקרא Frontkämpferprivileg (פריבילגיה של לוחם חזית).
להפתעת הנאצים, קרוב ל-50% מהפקידים היהודים שעמדו בפני פיטורים הצליחו להוכיח שהם נכנסו לקטגוריה הזו.
עם זאת, הפריבילגיה בוטלה לאחר מותו של הינדנבורג כאשר חוקי נירנברג משנת 1935 הנהיגו אפליה שיטתית של יהודים ושללו מהם אזרחות.
פריאפיאה (Priapeia) או קרמינה פריאפיאה (Carmina Priapea) הוא אוסף של 80 (במהדורות מסוימות, 95) שירים לטיניים קצרים, גסים והומוריסטיים הנוגעים בנושאים הנוגעים לאל הפאלי פריאפוס.
האוסף ככל הנראה נוצר במאה ה-1 לספירה או בתחילת המאה ה-2.
התיאוריה המסורתית לגבי מקורו של האוסף הוא שהאוסף הוא אנתולוגיה של שירים שנכתבו על ידי מחברים שונים באותו הנושא.
עם זאת, יש הטוענים כי השירים שבאוסף הם למעשה פרי יצירתו של מחבר יחיד, המציג מעין ביוגרפיה של פריאפוס מימי נעוריו הנמרצים ועד לאימפוטנציה שלו בגיל מבוגר.
פריב הוא אתר משחקי דפדפן שהוקם ב־2007.
החברה הוקמה בנובמבר 2006, והאתר פריב החל לפעול בשנת 2007. בשנת 2010 וב-2011, האתר זכה להופיע במדד הצייטגייסט של גוגל, כשהוא הגיע למקום הראשון בשנת 2011.
האתר הישן דרש תמיכה בנגן פלאש כדי לפעול.
בסוף שנת 2020 הפסיקו כל הדפדפנים הנפוצים לתמוך בפלאש, ולכן האתר נסגר.
עם זאת, קיימת גרסת בטא של האתר הישן.
כיום יש אתרים שמחקים את אתר פריב הישן.
אתרים אלו משתמשים ב־Ruffle במקום בנגן פלאש.
בשנת 2020 נפתח האתר החדש, שלא דרש תמיכה בנגן פלאש.
בנוסף, נעשו שינויים בעיצוב האתר ובמשחקים שבו.
פּרִיאַנִיק (באוקראינית: пряник, ברוסית: пряник, בבלארוסית: пернік; בצ'כית ובסלובקית: perník; בפולנית: piernik; בקרואטית: paprenjak) מתייחס למגוון מוצרי מאפה מתוקים מסורתיים באוקראינה, רוסיה, בלארוס וכמה מדינות שכנות כמו פולין.
זהו גם מאפה מתוק צ'כי וסלובקי פופולרי.
באופן מסורתי, פריאניקים עשויים מקמח ודבש.
בעוד שחלק מהמילונים הרוסיים-אנגלים מתרגמים את פריאניק כלחם זנגביל, הזנגביל (ג'ינג'ר) הוא מרכיב פריאניק אופציונלי, בניגוד לדבש.
סוכר משמש לעיתים קרובות במקום דבש בייצור פריאניקי תעשייתי ובבישול ביתי מודרני.
קשור לפריאניק הוא ה"קובריז'קה" (коврижка), לחם מתוק עם מרכיבים דומים.
המילה pryanik היא מהסלבית המזרחית העתיקה , (пьпьрянъ), שם תואר מהסלבית המזרחית העתיקה пьпьрь "פלפל", מה שהופך אותה לדומה מבחינה אטימולוגית או קשורה ללבקוכן הגרמני.
בגרמניה הוסיפו ג'ינג'ר לעוגיות חג המולד או של הפסחא – כך הופיע לחם הזנגביל הראשון, כלומר "לבקוכן".
בצרפת, ממציא לחם הזנגביל נחשב לגרגוריוס מִניקופול, שבשנת 992 עבר לכאורה לצרפת מארמניה ולימד את הנזירים המקומיים את המתכון הזה.
פריאסלאבל-זלסקי היא עיר במחוז ירוסלב, רוסיה.
העיר ממוקמת על חופי אגם פלשצ'ייב בשפך נהר טרובז', והיא המרכז המנהלי של מחוז פרסלבל.
העיר נמצאת במרחק של 140 ק"מ ממוסקבה.
העיר נוסדה בשנת 1152 בתקופת שלטונו של הנסיך יורי דולגורוקי, מייסד מוסקבה.
הנסיך אלכסנדר נבסקי נולד כאן בשנת 1220. בשנת 1302 העיר הפכה לחלק מנסיכות מוסקבה.
הקיסר פיטר הראשון ביקר בעיר בשנת 1688 והחל לבנות צי על חופי האגם.
בנייה זו סימנה את תחילתו של הצי הרוסי.
בשנת 1884 הושלמה רשת אספקת המים של העיר.
פריבינה (בצ'כית:Pribina ,בסביבות 800 - 861) היה אציל סלאבי מערבי , שכיהן כנסיך ניטרה (עד 833) ואחר כך כדוכס פאנוניה התחתונה (861-840) .
הוא היה שליט סלאבי ראשון שהקים כנסייה נוצרית - בשטח סלאבי, בעיר ניטרה, ואולי גם נטבל לנצרות.
בדיעבד נחשב ל"שליט הסלובקי הראשון".
היה נסיך סלאבי שהקריירה ההרפתקנית שלו, המתועדת בכרוניקת "התנצרותם של הבווארים והקרנטנים" (יצירה היסטורית שנכתבה בשנת 870), המחישה את התנודתיות הפוליטית של הגבולות הפרנקו-סלאביים בתקופתו.
פריבינה היה השליט הראשון ממוצא סלאבי שבנה כנסייה נוצרית על שטח סלאבי , בבירתו ניטרה, ויתכן גם הראשון שקיבל את הטבילה לנצרות, אם כי ישנם היסטוריונים הסבורים שבניית הכנסייה בניטרה נעשתה יותר למען אשתו.
הוא היה בן ברית של לודוויג הגרמני, מלך פרנקיה המזרחית, במאבק נגד השבטים המורבים
פריבינה הותקף וגורש על ידי דוכס מורביה, מוימיר הראשון.
אז הוא נמלט אצל לראטפוט, אחד מהמגנאטים בגבול פרנקיה המזרחית
ובהמשך נדד למשך מספר שנים ברחבי מרכז אירופה ודרום מזרח אירופה.
לבסוף בשנות ה-830 המאוחרות העניק לו לודוויג הגרמני נחלה באזור שמסביב לאגם בלטון בו הקים פריבינה דוכסות חדשה משלו - פאנוניה התחתונה או דוכסות בלטון, תחת חסות הפרנקים.
הוא נפל בקרב נגד המורבים.
חייו ומאבקיו של פריבינה מתוארים בכרוניקת "התנצרות הבווארים והקרנטנים"
1986 - האסטרונום מילאן אנטל גילה במצפה האסטרונומי בפיבניצה בפולין את האסטרואיד 10293 שכונה פריבינה לזכר השליט מניטרה
פריגית היא שפה הודו-אירופית שדוברה בפריגיה העתיקה שבאנטוליה.
הפריגית דוברה על ידי הפריגים שבאו מתרקיה לאסיה הקטנה בתקופת הברונזה.
השפה הפריגית והשימוש בה מתחלקים לשני חלקים והם: האחד מ-800 לפנה"ס והלאה עד בערך תחילת המאה ה-1 לספירה.
השני בערך מהתקופה שבה נגמרה התקופה הראשונה ועד היכחדותה של השפה.
השפה התחלקה לשפות מקומיות אשר חלוקתן מתוארת בכתבים של מידאס שהיה מלך פריגיה והמחלקים את האזורים לאזורי צפון אנטוליה, קפדוקיה ומרכז אנטוליה לפי אזורי משנה שונים.
השפה נכחדה באופן מוחלט במאה ה-6 לספירה.
יש המוצאים קשר בין הפריגית לתראקית, לארמנית, למקדונית עתיקה ואף ליוונית בעיקר לפי כתביו של הרודוטוס אשר תיאר קשרים של הפריגים לשפות אלו בכתביו.
פאריד רפיק זקריא הוא עיתונאי, פרשן פוליטי וסופר הודי-אמריקאי.
הוא המארח של "Fareed Zakaria GPS" של רשת CNN וכותב טור שבועי עבור הוושינגטון פוסט.
הוא היה בעבר בעל טור בניוזוויק, עורך ניוזוויק אינטרנשיונל, ועורך ראשי של מגזין טיים.
זקריה נולד במומבאי, הודו, למשפחה קונקאנית מוסלמית.
אביו ראפיק זקריה היה פוליטיקאי פעיל בקונגרס הלאומי ההודי ותאולוג אסלאמי.
אמו, פאטימה, הייתה עורכת העיתון Sunday Times of India.
הוא בעל תואר ראשון מאוניברסיטת ייל ודוקטוראט במדע המדינה מאוניברסיטת הרווארד.
כותב בוושינגטון פוסט, כתב טור שבועי בטיים (המהדורה האירופית) ומתמחה בעניינים בינלאומיים.
היה עורך המגזין פוריין אפיירס בתחילת שנות ה-90.
מנחה את התוכנית GPS ב-CNN, בה הוא דן בנושאים רבים כמו הכלכלה האמריקאית והעולמית, יחסי החוץ של ארצות הברית, אירועים בעולם וטריוויה כללית.
זקריה הוא מרצה מבוקש, השתתף בתור מנחה בפורום הכלכלי העולמי בדאבוס שבשווייץ.
בחודש אוגוסט 2012 הודה בהעתקה של כתבות, והושעה לחודש מהגשת תוכניות ב-CNN וכן מכתיבת טורים בטיים.
משנת 2014 הוא בעל טור קבוע בוושינגטון פוסט במקביל לפעילותו ב-CNN.
טוריו מתפרסמים מעת לעת בכתבי עת נוספים, בהם האטלנטיק.
זקריה מזהה את עצמו כאיש מרכז אם כי הוא תואר באופן שונה כליברלי פוליטי, שמרן, מתון, או מרכז רדיקלי .
ג'ורג' סטפנופולוס אמר עליו ב-2003, "הוא כל כך בקיא בפוליטיקה, ואי אפשר למסגר אותו.
אני לא יכול להיות בטוח בכל פעם שאני פונה אליו מאיפה הוא יגיע או מה הוא הולך להגיד".
בפברואר 2008 כתב זקריה כי "השמרנות התחזקה בשנות השבעים והשמונים משום שהציעה פתרונות המתאימים לבעיות העידן", והוסיף כי "עולם חדש דורש חשיבה חדשה".
הוא תמך בברק אובמה במהלך קמפיין הפריימריז הדמוקרטי ב-2008 וגם לנשיאות.
בינואר 2009, פורבס התייחס לזקריה כאחד מ-25 הליברלים המשפיעים ביותר בתקשורת האמריקאית.
זקריה הצהיר שהוא מנסה לא להיות מסור לאידאולוגיה כלשהי, ואמר "אני מרגיש שזה חלק מהעבודה שלי...
שזה לא לבחור צד אלא להסביר מה אני חושב שקורה בשטח.
אני לא יכול להגיד, 'זו הקבוצה שלי ואני הולך לתמוך בהם לא משנה מה הם יעשו'"
בנוסף הוא תומך בגלובליזציה, מנסה לקדם את עמדותיו לגבי שיתוף פעולה בין ליברלים לשמרנים בארצות הברית.
פריד זקריה, העולם הפוסט-אמריקני, תרגם מאנגלית: אורי שגיא.
פְרִיגָטָה הוא שם שניתן במהלך ההיסטוריה לכמה סוגים של כלי שיט, לרוב אוניות מלחמה קטנות או בינוניות, מהירות ובעלות חימוש קל יחסית.
במאה ה-17 עד המאה ה-19, בתקופת הזוהר של אוניות המפרשים, הייתה הפריגטה הסוג החשוב ביותר של ספינת סיור בציי המעצמות הימיות של אירופה, והצטיינה במהירותה וביכולת שהייה ממושכת בים.
החל מן המאה ה-20 אומץ המונח פריגטה למספר טיפוסים של אוניות מלחמה ממונעות בגודל של משחתת או אף סיירת, המשמשות לליווי ולהגנת כלי שיט אחרים (מלחמתיים ומסחריים), ללוחמה נגד צוללות וכספינות טילים.
מקור המונח "פריגטה" אינו ידוע בביטחון, קרוב לוודאי מן השפה האיטלקית (fregata), והאטימולוגיה שלו איננה ברורה.
במאה ה-15 והמאה ה-16, המונח "פריגטה" ציין גליאה ים-תיכונית קטנה, שהונעה במשוטים ובמפרשים, ושימשה להעברת ידיעות מהירה ולסיור לאורך החוף.
בעידן אוניות המפרשים הייתה הפריגטה אוניית מלחמה קטנה או בינונית, חד-סיפונית או דו-סיפונית, בעלת שלושה תרנים ומעטה מפרשים רוחבי, חמושה ב-24 עד 38 תותחים.
בשיטת הדירוג שהייתה נהוגה בצי המלכותי הבריטי היא בדרך-כלל סווגה כאונייה מדרגה חמישית או שישית.
אוניות מסדר גודל זה ומטה לא שימשו כאוניות-קו (ship of the line), כלומר לא נכללו במערך הטורי בעת קרב בין ציים.
הן מילאו בעיקר תפקידי סיור לאיסוף מודיעין, ונחשבו "העיניים של הצי".
עם זאת, פריגטות מפרשים תכופות היו הגדולות והחמושות מבין אוניות הסיור.
חלקן הצטיינו בתכונות מיוחדות שהיו עשויות לסייע גם לאוניות הקו, למשל מהירות ויכולת שהייה ממושכת בים, אפילו במזג אויר סוער.
הצוות והמפקדים של פריגטות תכופות נדרשו למיומנות וליוזמה מיוחדים, ועקב כך גם נחשפו לסיכונים גדולים יותר ולתנאי שירות קשים יותר.
בתהליך שחזר על עצמו מספר פעמים בהיסטוריה, באופנים שונים במקצת במקומות שונים ובתקופות שונות, פריגטות מצטיינות כאלו "קודמו" לדרגות גבוהות יותר של אוניות-קו, בעיקר לדרגה השלישית ואף מעליה, באמצעות שכלול ושיפור מכוון של אותן תכונות שבהן הצטיינו מלכתחילה.
תכופות הן עברו שיפוץ, שדרוג החימוש ואף בנייה מחדש.
מתכננים ובוני אוניות אף בנו לעיתים אוניות-קו חדשות באמצעות שילוב תכונות של פריגטות מצטיינות.
אם וכאשר זכו "פריגטות משופרות" אלו להצלחה, הן בדרך-כלל גם היו יקרות יותר לבנייה ולהפעלה.
כתוצאה מכך תכופות התפנה מקום דווקא בדרגות הנמוכות לדורות חדשים של פריגטות ו/או אוניות סיור קטנות יותר, שניתן היה לבנותן מהר וזול יותר, להפעילן באמצעות צוותים קטנים יותר ובהוצאות תפעול נמוכות, ולהתאים אותן בקלות לתנאים משתנים בשטח.
פריגטות כאלו לעיתים נשלחו למשימות ולתפקידים בלתי-שגרתיים, ואף לשוד ימי, מסעות תגלית, וסיפוח איים ואזורים נידחים.
במשימות כאלו נדרשו הפריגטות, מפקדיהן וצוותיהן לתפקוד עצמאי וחסר-תלות בממסד של הצי.
במקרים מסוימים עצמאות כזו הייתה עלולה להוביל לאובדן הפריגטה בקרב או באסון, ואף לעריקה או למרד ימי.
במאה ה-17 לא הייתה למונח "פריגטה" הגדרה חד-משמעית.
בצי המלכותי הבריטי תחת שלטון בית סטיוארט הוא ציין בדרך-כלל ספינת מפרש חמושה, קטנה או בינונית, שהגוף שלה צר ונמוך יחסית לאורכו על-מנת לשפר את מהירותה ויציבותה, בדרך-כלל על חשבון מספר וגודל התותחים שהייתה מסוגלת לשאת.
הבלבול הלשוני עוד הוגבר עקב השימוש בשם התואר "דמוי פריגטה" ואפילו בפועל "לפרגט" לציון עיצוב הגוף של ספינת מפרש כלשהי בתצורה צרה ונמוכה.
פריגטות היו ברוחב של כרבע בלבד מאורכן הכולל, בניגוד לאוניות הסוחר ואוניות קו גדולות, שרוחבן המקובל אז היה כשליש מאורכן.
יתרונו של גוף צר יותר טמון בהפחתת התנגדות המים למעבר בתוכם, והודות לכך שיפור מהירות השיט.
היתרון העיקרי של גוף נמוך יותר טמון בהפחתת התנגדותו לרוח, והודות לכך שיפור יכולת הספינה לשוט קרוב יותר לרוח.
אך בגוף צר ונמוך היה פחות מקום לתותחים, ולכן פריגטות חומשו בדרך-כלל בסוללת תותחים אחת בלבד מכל צד.
מערך המפרשים של פריגטות היה זהה בעיקרון לזה של ספינות גדולות יותר מאותה תקופה - שלושה תרנים עם מפרשים רוחביים על כל השלושה ומפרש אורכי (באותה תקופה מפרש לטיני) בתחתית התורן האחרון.
פריגטות היו חמושות די הצורך להשתלטות על ספינות סוחר מצד אחד, ומהירות די הצורך לבריחה מאוניות-קו גדולות וכבדות מצד שני, ולכן שימושן העיקרי היה למלחמה במסחר , כפרייבטירים או לשוד ימי.
מלחמה במסחר (במונח הצרפתי Guerre de course) הייתה באותה תקופה הדרך העיקרית להפיק רווח כספי ממלחמות ימיות.
פרייבטירים פלמים, צרפתים והולנדים, בעיקר מנמל דנקרק, גרמו בתחילת המאה ה-17 לנזקים והפסדים עצומים למסחר האנגלי בתעלת למאנש, ובעקבות זאת אימצו האנגלים את תצורת הפריגטה לפרייבטירים משל עצמם.
לפריגטה האנגלית הראשונה נחשבת בדרך-כלל ה"קונסטנט ווריק" (Constant Warwick).
היא הושקה כפרייבטיר בשנת 1645 על ידי תאגיד פרטי בראשות רוברט ריץ', הרוזן השני מווריק, אך הצי האנגלי רכש אותה שנה לאחר מכן, עם מינוי ווריק למפקדו.
בעת השקתה היה אורכה 26 מטרים בלבד, ההדחק שלה 315 טון, והיא נשאה 32 תותחים קטנים.
ככל שהפריגטות הפכו פופולריות בצי האנגלי, נטו לבנות אותן גדולות יותר ויותר, ולהוסיף להן חימוש מעל הסוללה העיקרית, על סיפון האחרה (quarterdeck) מאחור.
בשלב מתקדם יותר האריכו סיפון זה, עד שבסופו של דבר הוא נמשך לכל אורך הספינה ובכך הפך אותה לדו-סיפונית, כלומר בעלת שתי סוללות תותחים מכל צד.
פריגטות כאלו נקראו "פריגטות אדירות" (great frigates) וחלקן זכו למעמד של אוניות-קו מן הדרג הרביעי ואף השלישי.
ה"קונסטנט ווריק" עצמה נבנתה מחדש כאוניית-קו בת 42 תותחים מדרג רביעי.
הפריגטה האדירה המפורסמת ביותר הייתה "ספיקר" (Speaker), אוניית-קו מדרג שלישי שהושקה בשנת 1650 על ידי ממשלו של אוליבר קרומוול, ובתקופת המלך צ'ארלס השני הוחלף שמה ל"מארי" (HMS Mary).
אורכה היה 38 מטרים, ההדחק שלה כ-730 טון, ובגרסתה הראשונה כבר נשאה כ-50 תותחים – יותר מאשר אוניות-קו רבות באותה תקופה.
פריגטות אדירות מטיפוס ה"ספיקר" היו מרכיב חשוב בעוצמתה הימית של אנגליה בתקופת מלחמות הולנד-אנגליה.
ההיסטוריון הבריטי של הצי המלכותי ניקולאס רודג'ר החשיב אותן כאבות הטיפוס של אוניות הקו הדו-סיפוניות, אשר היוו את עיקר כוח ציי המפרשים האירופיים במשך מאתיים השנים שלאחר מכן.
לדעת רודג'ר, הפריגטות האנגליות הגדולות של המאה ה-17 היו גם סיבה עיקרית לפיתוח מערך הלחימה הטורי, אשר שלט בטקטיקה הימית עד סוף עידן אוניות המפרשים.
ספינה צרה יותר נוטה להיות מהירה יותר אך גם בעלת קצב פנייה איטי יותר, ולכן הפריגטות לא התאימו לטקטיקת הלחימה הנהוגה עד אז, שבה ספינות מפרש הסתובבו במהירות כדי לירות תחילה בתותחי צד אחד ולאחר מכן בתותחי החרטום, תותחי הצד האחר ואף בתותחי הירכתיים.
המבנה המוארך והצר של הפריגטה גם הגדיל את מספר תותחי הצד, יחסית למספר התותחים בחרטום ובירכתיים.
על-מנת לנצל תכונות אלו פיתחו האנגלים מערך קרבי שבו הספינות שמרו על מקומן וכיוונן בטור מקביל למבנה האויב, וירו מטחי דופן.
במערך הטורי נעשה שימוש לראשונה במלחמת הולנד-אנגליה הראשונה, בשנת 1653. ההולנדים העתיקו אותו במלחמת הולנד-אנגליה השנייה, ולאחר מכן הוא אומץ גם על ידי ציי מפרש בשאר מדינות אירופה.
למרות זאת, בתקופתו של צ'ארלס השני ובעידודו הפעיל חזר הצי האנגלי לבנות את אוניות הקו ברוחב של כשליש מאורכן, על-מנת לשפר את יציבותן בעת ירי תותחים, והמבנה הצר של הפריגטה שב לאפיין ספינות קטנות יותר מן הדרג החמישי והשישי.
במאה ה-17 ובתחילת המאה ה-18, כמה פריגטות קלות צוידו בתותחים בסיפון העליון ובאשנבים קטנים למשוטים בסיפון התחתון, בדרך-כלל על חשבון חלק או כל תותחי הסיפון התחתון שסולקו.
באנגליה ספינות כאלו כונו לעיתים "פריגטות-גליאות" (galley frigates) על שם הגליאות, ספינות המשוטים שבאותה תקופה עדיין היו בשימוש בים התיכון.
פריגטות-גליאות מפורסמות היו "גליאת צ'ארלס" של המלך צ'ארלס השני ו"גליאת אן המלכותית" של בתו אן.
הן נבנו במיוחד להגנה מפני שודדי-הים הברברים, לאחר שנישואי המלך עם הנסיכה קתרינה מפורטוגל הביאו לאנגליה נדוניה של נחלות בטנג'יר.
אורכה של "גליאת צ'ארלס" היה כ-40 מטרים, התפוסה שלה כ-520 טון, והיא חומשה ב-26 תותחים קטנים של 6-ליטראות.
בניגוד לגליאות אמיתיות, פריגטות-גליאות היו ספינות מפרש לכל דבר, ולא השתמשו במשוטים רוב הזמן.
זאת מכיוון שמבנה הפריגטה, על אף היותו צר משל ספינות מפרש רגילות, עדיין היה רחב ועמוק מן הנדרש לספינת משוטים יעילה (בגליאות אמיתיות הרוחב היה כחמישית ואף שישית בלבד מן האורך הכולל, והן היו צרות ונמוכות מכדי לציידן בתותחי צד).
ואולם במצבים של דממת רוח, השימוש במשוטים היה עשוי להעניק לפריגטה-גליאה יתרון קל ומכריע על ספינה חסרת משוטים, למשל השגתה של ספינת סוחר או בריחה מעבר לטווח התותחים של אוניית קו גדולה.
עד כמחצית המאה ה-18, עדיין שילבו לעיתים אשנבים קטנים למשוטים בסיפון התחתון של פריגטות קלות.
לעיתים חלק מן הסיפון התחתון נשמר למשוטים וחלקו האחר חומש בתותחים, למשל ב"גליאת צ'ארלס".
תצורה זו נקראה "חצי סוללה" אם כי כינוי מתאים יותר היה "סוללה וחצי", שכן גם הסיפון העליון היה חמוש.
לתצורת חצי הסוללה חשיבות היסטורית, בהיותה המבשרת של תצורת "הפריגטה האמיתית".
"תקופת הזוהר" של הפריגטה נחשבת בדרך-כלל למחצית המאה ה-18 עד מחצית המאה ה-19, ושיאה במלחמות הנפוליאוניות.
בציי המפרשים של אירופה בתקופה זו, המונח "פריגטה" ציין תצורה חדשה ומוגדרת היטב של ספינת סיור חמושה, שעל מנת להבדילה ממשמעויות ישנות ופחות מדויקות של המילה נקראה לעיתים "פריגטה אמיתית" (true frigate).
אוניית מלחמה בעלת שני סיפונים, שהתחתון מביניהם אינו חמוש בתותחים כלל, בעוד העליון חמוש בסוללה עיקרית של תותחים קטנים עד בינוניים.
הגדרה זו מחדדת איפוא את ההבדלים בין הפריגטה האמיתית לשלושה סוגים דומים של אוניות מפרש חמושות, שהתקיימו בו-זמנית לפחות בחלק מאותה תקופה, ולעיתים כונו אף הם במילה "פריגטה":
ספינות סיור קטנות ממנה, דוגמת הקורבטה והסלופ, שממילא לא היה בהן מקום ליותר מסיפון אחד.
אוניות-קו "דו-סיפוניות" גדולות ממנה, שבהן גם הסיפון העליון וגם התחתון היו חמושים בתותחים לכל אורך האוניה.
אוניות "חצי סוללה" דומות לה בגודלן, שאף בהן גם הסיפון העליון וגם התחתון היו חמושים בתותחים, אבל התחתון חלקית בלבד ולא למלוא אורכו.
ההחלטה לוותר לחלוטין על חימוש הסיפון התחתון גמלה במשך שנים רבות, למעשה במשך מרבית חציה הראשון של המאה ה-18. זאת משום שמפקדים ימיים התקשו לעמוד בפיתוי להוסיף תותחים לפחות לחלק מן הסיפון התחתון, ובכך להגדיל את עוצמת האש של הספינה.
יתר-על-כן, התקנת החימוש העיקרי דווקא בסיפון העליון נגדה את החוכמה המקובלת באותו זמן, לפיה יש להתקינו נמוך ככל האפשר כדי להנמיך את מרכז הכובד של הספינה ובכך לשפר את יציבותה.
אך בשנות ה-40 של המאה ה-18, בוני אוניות צרפתיים הגיעו למסקנה שסיפון תחתון בלתי-חמוש מאפשר מספר יתרונות חשובים.
אחד מהם היה גובהם היחסי של אשנבי התותחים בסיפון העליון מעל קו המים (גובה זה נקרא באנגלית freeboard), מה שאיפשר לפריגטה ללחום גם בים סוער למדי ללא חשש מחדירת מים לספינה.
זאת בניגוד לשאר טיפוסי ספינות קרב באותה תקופה, אשר אפילו בים סוער רק במקצת נאלצו לסגור את אשנבי הסיפון התחתון, ובכך לוותר על השימוש בתותחים הכבדים ביותר שלהן.
יתרון שני היה מגורי צוות פחות צפופים, מכיוון שהמלחים בסיפון התחתון לא נאלצו לחלוק אותו עם התותחים.
בכך הוקלו מעט תנאי השירות הקשים בעיקר במסעות ממושכים (באותה תקופה חודשים ולעיתים אף שנים), ובמשימות כמו ליווי שיירות של ספינות סוחר והטלת הסגר ימי.
בעקבות הצי הצרפתי אימצו את תצורת הפריגטה האמיתית גם ציים נוספים ובכללם הצי המלכותי הבריטי, שהתרשם מפריגטות צרפתיות שלכד בקרבות ימיים של מלחמת הירושה האוסטרית.
במחצית השנייה של המאה ה-18 הייתה הפריגטה האמיתית לטיפוס נפוץ מאוד של אוניית מלחמה, ומאות נבנו בכל הציים החשובים של אירופה, בעיקר אלו של צרפת, בריטניה, הולנד, ספרד, דנמרק, שוודיה ולקראת סוף המאה גם בצי הצעיר של ארצות הברית.
אף שהיו קטנות מכדי ללחום במערך הראשי של אוניות-קו, הפריגטות היו ספינות הסיור הגדולות ביותר ובדרך-כלל המהירות ביותר, ושימשו במגוון תפקידי סיור ומודיעין, לחימה בספינות הסיור של האויב, תקיפת ספינות סוחר של האויב והגנה על ספינות סוחר מן הצד שלהן.
נודעה להן גם חשיבות בתפקידי שיטור והפגנת נוכחות בימי שלום, כאשר אוניות-קו לעיתים קרובות הוצאו משרות עקב העלות הגבוהה מאוד של הפעלתן.
יכולת הפריגטות למסעות ממושכים אפשרה שימוש בהן אפילו במושבות המרוחקות ביותר של האימפריות הקולניאליות באותה תקופה.
למשל, החוקר הצרפתי הראשון שהקיף את כדור הארץ, הרוזן לואי אנטואן דה בוגנוויל, עשה זאת בפריגטה "בודוס" (Boudeuse) בת 1,030 הטונות.
מסעו ארך כשנתיים וחצי, הוא גילה וסיפח לצרפת את איי בוגנוויל, ועד שובו לצרפת בשנת 1769 איבד רק 8 מתוך צוות של כ-200 מלחים.
בזירות נידחות שמהן נעדרו בדרך-כלל אוניות מלחמה גדולות יותר, אפילו נוכחות פריגטה בודדת הייתה עשויה להשפיע באופן משמעותי על מאזן הכוחות.
כמו כן פריגטות היו שימושיות לאכיפת הסגר ימי, משימה מפרכת שחייבה שהייה ממושכת בים בכל מזג-אוויר, והייתה נדרשת מאוד בצי המלכותי הבריטי.
ההיסטוריון הצבאי ג'ון קיגן הסביר את חשיבותן הרבה של הפריגטות ללוחמה הימית בעידן המפרשים כתוצאה של החסרון המוחלט באותה תקופה באמצעי תקשורת וגילוי לטווח גדול מקשר עין, דוגמת הרדיו והמכ"ם המודרניים.
במרחבים העצומים של ימים ואוקיינוסים, אפילו ציים גדולים התקשו מאוד למצוא זה את זה, וגילוי מוקדם של צי האויב היה לעיתים קרובות המפתח לניצחון בקרב ובמלחמה.
תפקיד זה הוטל איפוא על ספינות הסיור ובעיקר הפריגטות.
קיגן הדגים דילמה כזאת בשיקוליו של האדמירל הבריטי הוריישו נלסון, בים התיכון בשנת 1798, בעת המרדף הארוך שניהל אחר צי הפלישה של נפוליאון בונפרטה למצרים.
סמוך לאי מלטה, כמה מאוניותיו של נלסון דיווחו על מפרשים באופק שבדיעבד השתייכו ככל הנראה לצי הפלישה הצרפתי.
ואולם נלסון איבד את הקשר עם הפריגטות שלו לאחר שסערה קשה הפיצה אותן, ולא רצה להסתכן בפיזור אוניות הקו על-מנת לבדוק את הדיווח.
נפוליאון לעומתו הוזהר על ידי פריגטה צרפתית מנוכחות הצי הבריטי, תיקן את מסלולו מעט צפונה והצליח לחמוק מגילוי, אף שבליל 22–23 ביוני חלפו שני הציים במסלולים כה קרובים שעל אוניית הדגל הצרפתית ניתן היה לשמוע את התותחים הבריטים יורים על-מנת למנוע התנגשויות בערפל.
כחודשיים נוספים של חיפושים במרחבי הים התיכון נדרשו לנלסון כדי למצוא לבסוף את אוניות המלחמה הצרפתיות ולהנחיל להן תבוסה בקרב הנילוס, אך נפוליאון כבר מזמן נחת עם צבא הפלישה הצרפתי במצרים, ואבדה לעד ההזדמנות ללכוד אותו בלב ים, מה שהיה עשוי למנוע את כל המלחמות הנפוליאוניות.
במכתבי נלסון לממונים עליו מאותה תקופה נמצאה לעיתים קרובות דרישה לפריגטות נוספות, והוא אף התבטא במרירות כי "כשימות ימצאו את המחסור בפריגטות חרוט על לוח ליבו" (בפראפרזה של קיגן: "Want of frigates would be found written on his heart").
על כך מעיר קיגן, בהקשר של מודיעין אותות, ש"לאף אדמירל מעולם לא היו מספיק פריגטות".
לאחר גילוי צי האויב ובעת הקרב עצמו, פריגטות באותה תקופה לא הוצבו בקו הלחימה העיקרי, שכן לא היה להן סיכוי נגד מטחי הדופן העוצמתיים בהרבה של אוניית קו גדולה.
בדרך-כלל הן הוצבו מאחורי הקו, ותפקידן היה כ"ספינות חזרה" אשר חזרו על סימוני הדגלים של מפקד הצי על-מנת להקל על העברת פקודותיו לשאר האוניות בתנאי העשן הכבד שלעיתים קרובות כיסה את אזור הקרב.
בנוסף, פריגטות תכופות גררו אוניות קו שאיבדו את כל תרניהן בקרב הרחק מטווח תותחי האויב, והצילו מלחים שקפצו או נפלו המימה.
במצבים כאלו נשמר בדרך-כלל מנהג ג'נטלמני לפיו מפקד אוניית קו לא יפתח באש על פריגטה של האויב אלא אם זו פתחה עליו באש ראשונה.
במאה ה-18 יצאו לפריגטות מוניטין כספינות המהירות ביותר.
בפועל, מהירות ספינות מפרשים הייתה תלויה בגורמים רבים, כמו עוצמת הרוח וכיוונה, מספר וסוג המפרשים שנפרשו, מיומנות הקברניט והצוות, ומידת ניקיונו של קוער הספינה (במסעות ממושכים, גוף הספינה שמתחת לקו המים התכסה במושבות של בלוטי ים שפגעו ביכולות ההידרודינמיות שלו).
בתנאים אידיאליים כמה פריגטות בנות התקופה רשמו מהירויות שיא בסביבות 13 ואף 14 קשר, אך בתנאים רגילים הייתה המהירות נמוכה בהרבה.
טיפוסי ספינות קטנות בעלי מעטה אורכי, כמו הסקונר, יכלו לשוט מעט קרוב יותר לרוח מן הפריגטות בעלות המעטה הרוחבי, ולעיתים הצליחו לנצל זאת על-מנת להימלט מהן.
ברוח חזקה מאוד נאלצו כל הספינות לצמצם את המפרשים ואף לקפלם לחלוטין כדי להימנע מהתהפכות, אך אילוץ זה היה פחות חמור באוניות-קו גדולות וכבדות, ולכן בתנאים כאלו הן היו עשויות להשיג פריגטות ולנצל את כוח האש העדיף שלהן ללכידתן.
במהלך המאות ה-18 וה-19 חלה עלייה הדרגתית בגודלן ובחימושן של פריגטות, בעיקר כתוצאה ממרוץ חימוש בין הציים של אותה תקופה.
במלחמת הירושה האוסטרית ב-1740, פריגטה טיפוסית הייתה בעלת הדחק של כ-600 טון, והייתה חמושה בדרך-כלל ב-26 תותחי 8-ליטראות.
בתקופת מלחמות נפוליאון, בשנים 1797 עד 1815, פריגטה טיפוסית כבר הייתה בעלת הדחק של 1,100 טון וחומשה ב-40 תותחים, מתוכם סוללה עיקרית של 28 תותחי 18-ליטראות.
בתחילת המאה ה-19 בנתה ארצות הברית שלוש פריגטות גדולות ורבות-עוצמה אף יותר - יונייטד סטייטס, פרזידנט וקונסטיטושן (האחרונה היא כיום אוניית המפרשים העתיקה ביותר שעדיין שמורה במצב כשיר לשיט).
פריגטות אלו היו בעלת הדחק של כ-1,600 טון וחימוש של 44 תותחים, מתוכם סוללה עיקרית של 30 תותחי 24-ליטראות.
הן זיכו את הצי האמריקאי בכמה ניצחונות יוקרתיים על הפריגטות הבריטיות הקטנות יותר במלחמת 1812, וכתגובה מיהרו הצי הבריטי וציים נוספים לבנות גם הם פריגטות כבדות.
בפריגטות כאלה חובר בדרך-כלל סיפון האחרה עם צור החרטום בסיפון עליון קל , שיועד בתחילה בעיקר לשימוש המלחים המטפלים במפרשים, אך בהמשך חומש ביותר ויותר תותחים קלים מטיפוס הקרונדה, עד שבסופו של דבר שבו הפריגטות הכבדות להיות "דו-סיפוניות" בפועל, כלומר בעלות שני סיפוני תותחים מלאים.
העלייה בגודלן ובעוצמתן של הפריגטות גררה עמה גם עלייה במחיר הבנייה ובעלות התפעול שלהן.
כתוצאה מכך, בתחילת המאה ה-19 ירשו טיפוסי ספינות חד-סיפוניות קלות וזולות יותר, כמו הקורבטה והסלופ, חלק משמעותי מתפקידי הסיור שמילאו הפריגטות במאה ה-18. השימוש בפריגטת המפרשים הקלאסית דעך במחצית המאה ה-19 עקב עלייתן של ספינות הקיטור.
במחצית המאה ה-19, ספינות סוחר עדיין עשו שימוש בהנעת מפרשים בקווים ארוכים מאוד, למשל מבריטניה לאוסטרליה, אשר בהם השימוש בקיטור לא היה מעשי או כלכלי בגלל הצורך בכמויות עצומות של פחם.
בתקופה זו טיפוס אופייני של ספינת מפרש בריטית נקרא פריגטת בלקוול (Blackwall frigate), על שם מספנות בלקוול בלונדון, על נהר התמזה.
בניגוד לפריגטות קודמות, פריגטות בלקוול היו ספינות סוחר לכל דבר ולא היו חמושות כלל.
אך המבנה והמוניטין שלהן שאבו השראה מפריגטות מלחמה, ומשום כך היה נהוג לצבוע את צדדיהן בדגם ריבועים בצורת אשנבי תותחים.
יותר מ-120 ספינות מטיפוס זה נבנו בשנים 1830–1875 במספנות בלקוול, ובמספנות נוספות ברחבי האיים הבריטיים ובהודו.
הן היו יעילות במיוחד להובלת נוסעים בצפיפות, אך במהירות ובבטיחות יחסיות, וחלק נכבד מן ההגירה מבריטניה לאוסטרליה ולניו זילנד באותה תקופה התבצעה באמצעותן.
בספינות האחרונות מטיפוס זה, תצורת הגוף עודכנה מן התצורה המסורתית של הפריגטה לתצורת הקליפר המהירה אף יותר, אך דגם הצביעה בצורת אשנבי תותחים עדיין נשמר כסמל מסחרי.
השימוש בהן פסק בעקבות פתיחת תעלת סואץ, הקמת תחנות רבות לתדלוק בפחם לאורך חופי אסיה ואפריקה, והשיפור ביעילות מנועי קיטור, אשר איפשרו לספינות קיטור לשוט למזרח הרחוק תוך שמירה על כדאיות כלכלית.
משנות ה-20 של המאה ה-19 החלו לשלב מנועי קיטור באוניות מפרש מלחמתיות, בתחילה באמצעות גלגלי משוטה והחל משנת 1840 גם באמצעות מדחף.
בתקופה זו יעילות מנוע הקיטור עדיין הייתה נמוכה, ובאוניות מפרש המיועדות למסעות ארוכים בלב-ים (להבדיל מספינות נהר) הוא שימש בעיקר כמנוע-עזר ליציאה וכניסה מן הנמל, ולמצבים של חוסר-רוח.
אוניות מפרש מלחמתיות מכל הסוגים והדרגים היה מקובל לשדרג במספנות על ידי חיתוך גופן לרוחב באמצעיתו, בין התורן הקדמי והראשי, והוספת קטע גוף נוסף שם אשר הכיל את מנוע הקיטור והאריך את האוניה.
פריגטות מפרשים שעברו "ניתוח" שדרוג כזה נקראו "פריגטות קיטור" (steam frigate).
כמו כן פריגטות קיטור מצוידות במשוטות נקראו לעיתים "פריגטות משוטות" (paddle frigate), ואלו שהיו מצוידות במדחף נקראו לעיתים "פריגטות מדחף" (screw frigate).
פריגטות קיטור גדולות ופריגטות משוריינות
במחצית המאה ה-19 הבשילו כמעט בו-זמנית מספר מהפכות טכנולוגיות בתכנון אוניות מלחמה, בין השאר מנועי קיטור יעילים, מדחפים, מבנה מברזל במקום עץ, שריון ברזל, צריחי תותחים מסתובבים, תותחים מחורקי-לוע ונטעני-מכנס, ופגזים נפיצים במקום כדורי תותח יצוקים.
מהפכות אלו הובילו עד סוף המאה להיעלמותן הסופית של אוניות מפרש מלחמתיות, והפריגטות בכללן.
עם זאת, המונח "פריגטה" זכה לתקופת זוהר קצרה בשנות ה-50 וה-60 של המאה ה-19. הוא התייחס אז לאוניות בעלות הנעה משולבת של מפרש וקיטור שהיו חמושות בסוללות של תותחי צד היורים פגזים נפיצים.
תותחים אלו היו גדולים ורבי עוצמה מקודמיהם, כך שנדרש מספר קטן יותר מהם, לרוב שלושים עד ארבעים לכל אונייה לעומת מאה ומעלה באוניית-קו מן הדרג הראשון בתקופת מלחמות נפוליאון, ומשום כך הם הותקנו בסיפון אחד בלבד במקום בשניים או אפילו שלושה קודם לכן.
בגלל סיפון התותחים היחיד שלהן, אוניות כאלו הוגדרו רשמית כ"פריגטות", אף שלמעשה הן היו אוניות-קו גדולות ורבות-עוצמה.
דוגמאות אופייניות לטיפוס זה היו שש "פריגטות קיטור" שהזמין צי ארצות הברית בשנת 1854. פריגטות אלו היו אוניות עץ מונעות במדחף ובמפרשים, בהדחק של 3,200 טון, חימוש של 40 תותחים בקוטר 8 עד 10 אינץ', ומהירות מרבית בהנעת קיטור של 9 קשר.
ואולם גם אוניות אלו ירדו מגדולתן תוך שנים ספורות בעקבות הופעת אוניות קרב מחופות בשריון בשנות ה-60 של המאה, כמו "לה-גלואר" (La Gloire) הצרפתית בהדחק של 5,700 טון, אשר עד מהרה קיבלה תשובה בריטית הולמת בדמות ה"ווריור" (HMS Warrior) בת ה-9,400 טון.
בשנת 1862 נפלה אחת משש פריגטות הקיטור האמריקאיות הגדולות, הפריגטה מרימק, לידי צי הקונפדרציה של מדינות הדרום, שציפה אותה בשריון של לוחות ברזל ושלח אותה לקרב המפטון רודס בשם החדש "וירג'יניה".
בגלל סיפון התותחים היחיד שלהן, אוניות אלו אף הן הוגדרו בתחילה "פריגטות", למרות היותן גדולות ורבות-עוצמה יותר מכל אוניית מלחמה אחרת בת-תקופתן.
כדי להבדילן מפריגטות גרידא הן כונו לעיתים "פריגטות משוריינות" (ironclad frigate או armoured frigate), אך נראה כי המפקדים והמלחים של אוניות אלו לא הסכימו להסתפק בכך, ולבסוף נאלצו הציים בני התקופה לשנות לחלוטין את כל שיטת המונחים והדירוג של אוניות מלחמה.
מכל מקום, גם הפריגטות המשוריינות הוחלפו תוך מספר שנים באוניות חסרות מפרשים חמושות בצריחי תותחים מסתובבים, והמונח "פריגטה" יצא משימוש עד מלחמת העולם השנייה.
החל מן המאה ה-20 שוב אין למונח "פריגטה" מובן חד-משמעי, אך מספר ציים שאלו את המילה לציון טיפוסים שונים של אוניות סיור קטנות או בינוניות, בעיקר כאלו המשמשות לליווי שיירות של אוניות סוחר ואוניות מלחמה אחרות, ולהגנתן מפני צוללות ואיומים נוספים.
במלחמת העולם השנייה, בעת המערכה באוקיינוס האטלנטי (1939–1945), נזקקו הצי הבריטי, צי ארצות הברית והצי המלכותי הקנדי בדחיפות לאוניות ליווי שיגנו על שיירות אוניות הסוחר שלהן ממתקפת הצוללות של הצי הגרמני.
בסופו של דבר בנו הבריטים לשם כך שלושה סוגים חדשים של אוניות ליווי קטנות, שנקראו על שם שלושה סוגים ספינות מפרש מתקופת המלחמות הנפוליאוניות: הסלופ, הקורבטה והפריגטה.
אין קשר ישיר בין פריגטות מודרניות אלו לפריגטות מתקופת המפרשים, פרט לכך שגם פריגטות המפרשים היו ספינות קטנות או בינוניות ששימשו לעיתים לליווי אוניות סוחר.
בצי האמריקאי נקרא סוג האונייה המקביל באותן שנים משחתת ליווי (destroyer escort).
358 פריגטות בריטיות נבנו במהלך המלחמה, כמעט מחציתן מסדרת ריבר (River) המצליחה.
גם קנדה בנתה מספר פריגטות מן הדגמים הבריטיים.
ההדחק של הפריגטות מסדרת ריבר היה 1,370 (בדגם הקצר) עד 1,830 טון (בדגם הארוך המאוחר יותר), כגודל משחתת או מעט קטנות יותר.
מהירותן הייתה 20 קשר, נמוכה ממהירות משחתות בנות התקופה, אך מספקת לצורך לוחמה נגד הצוללות הגרמניות האיטיות יחסית של אותן שנים.
כנגד זאת היה לפריגטות יתרון על משחתות ביכולת שהייה ממושכת יותר בלב ים, ביציבותן בים סוער ובמזג אוויר קשה, והן גם היו זולות ומהירות יותר לבנייה.
צוותן מנה 120 מלחים, חימושן העיקרי היה מספר סוגים של פצצות עומק, והן צוידו בגרסה מוקדמת של סונאר לגילוי הצוללות.
פריגטות הצליחו לעיתים קרובות למנוע או להפחית את הפגיעה בשיירות שליוו, והטביעו צוללות גרמניות רבות.
בכך מילאו תפקיד חשוב בניצחון בעלות הברית במערכה באוקיינוס האטלנטי.
עם תום מלחמת העולם השנייה, רבות מפריגטות אלו נמכרו לציים שונים ברחבי העולם, והפיצו מחדש את השימוש במונח "פריגטה".
גם בחיל הים הישראלי שרתו בשנות ה-50 שלוש פריגטות מסדרת ריבר שנרכשו מקנדה: אח"י מבטח (ק-28), אח"י מזנק (ק-32), ואח"י משגב (ק-30).
אך חיל הים הגיע למסקנה שהפריגטה גדולה מדי לצרכיו, והפריגטות נמכרו לחיל הים של סרי לנקה.
אוניות השטח הגדולות ביותר שהפעיל חיל הים במהלך כ-60 השנים שלאחר מכן – ספינות הטילים מדגם סער 5 – הן בהדחק מרבי של כ-1,200 טון, ומבחינת גודלן מסווגות כקורבטות.
רק החל משנת 2020 מצטייד חיל הים בספינות הטילים מדגם סער 6 בהדחק מרבי של כ-2,000 טון, אך הן עדיין מסווגות כקורבטות, עקב העלייה בהדחק של כל סוגי הספינות .
חשיבותה הגדולה של הצוללת בלוחמה הימית מאז מלחמת העולם השנייה מבטיחה גם את המשך חשיבותן של פריגטות ללוחמה נגד צוללות.
פריגטות כאלו מיועדות לא רק להגנת אוניות סוחר, אלא גם להגנת שייטות של אוניות מלחמה מסוגים אחרים, כגון נושאות מטוסים.
הן נעשו גדולות ומהירות יותר, על-מנת להתמודד עם המהירות ההולכת וגוברת של הצוללות.
אחת הסדרות המצליחות של פריגטות נגד-צוללות הייתה סדרת ליאנדר (Leander) הבריטית, אשר כללה 26 אוניות שנבנו בין השנים 1953 ו-1973. הן שירתו בצי הבריטי ובציים נוספים ברחבי העולם, כמו הצי ההודי והפקיסטני.
הפריגטות מסדרה זו היו בעלות הדחק של 2,500 עד 2,800 טון ומהירותן 27 קשר.
הן היו מצוידות בסונאר וחמושות בטורפדו, פצצות עומק, תותחים קלים ממספר קטרים, ואף בטילי ים-ים.
בצי הבריטי פריגטות אלו הוחלפו בעיקר על ידי הפריגטות מסדרה 23 (Type 23 class), המשרתות משנות ה-90 ועד היום.
הן כבר בעלות הדחק של כמעט 5,000 טון, וחמושות בעיקר בטילי ים-ים שונים, כגון טילי הרפון, וכן בטורפדו ובתותחים נגד מטוסים.
בדומה לפריגטות מודרניות אחרות הן גם מצוידות במנחת למסוק, אשר משמש לתצפית ולגילוי צוללות.
בעוד שבצי הבריטי, ובעקבותיו בציים נוספים, התפשט המינוח "פריגטה" לאוניית נצ"ל בגודל של משחתת, בצי האמריקאי לאחר מלחמת העולם השנייה ציינה המילה פריגטה אוניות מלחמה גדולות יותר, עד גודל של סיירת, שבתחילה נשאו בעיקר טילים נגד מטוסים להגנת שייטות של אוניות מלחמה, ומאוחר יותר גם טילי ים-ים.
דוגמה טיפוסית לפריגטות כאלו היא סדרת נוקס , ממנה הושקו 46 אוניות בשנות ה-60 וה-70 ששרתו בצי האמריקאי.
הן היו בעלות הדחק של כ-4,300 טון, צוות של כ-260 מלחים וקצינים, מהירות מעל 27 קשר, חמושות בטילי ים-ים הרפון, בטילי נ"מ RIM-7 Sea Sparrow או תותח נ"מ פלנקס, בטורפדו ובתותח בקליבר 5 אינץ', ומצוידות במנחת למסוק.
עם תום המלחמה הקרה בשנות ה-80, חלקן הוצאו משרות ואחרות נמכרו לציים של מקסיקו, יוון, טורקיה, מצרים, טאיוואן ותאילנד.
בצי האמריקאי הן הוחלפו בין השאר בפריגטות מסדרת אוליבר הזארד פרי .
מסדרה זו הושקו 51 אוניות משנות ה-70 ועד ראשית שנות ה-2000, שרובן שרתו בצי האמריקאי, אך חלקן נמכרו לציי טורקיה, אוסטרליה, בחריין, טאיוואן, פקיסטן, פולין, וספרד.
אלו אוניות בנות 4,200 טון, צוות של 176 איש, מהירות למעלה מ-29 קשר, חמושות בטילי RIM-66 Standard נגד מטוסים ונגד ספינות, טילי הרפון, טורפדו ותותח נ"מ פלנקס, ומצוידות בסככה ומנחת לשני מסוקים.
בשנת 2020 הודיע הצי האמריקאי על תוכניתו להחליפן בפריגטות מסדרת קונסטליישן החדשה, בהדחק מתוכנן של כ-7,000 טון.
בעקבות הגידול במידותיהן של פריגטות נצ"ל וחימושן בטילים, יש כיום חפיפה רבה בין פריגטות במינוח הבריטי והאמריקאי.
רובן אוניות בנות 4,000 עד 7,000 טון, בעלות טווח ארוך ומהירות בינונית, מצוידות במסוקים ובחימוש מונחה נגד ספינות, נגד צוללות, נגד מטוסים ונגד טילים.
עוף הפריגט נקרא על שם ספינות הפריגטה, בשל היותו עוף ים מהיר-מעוף, ובשל נוהגו לשדוד מזון מעופות ים אחרים, נוהג אשר למלחי המאה ה-17 הזכיר כנראה את שימושן התכוף של פריגטות לשוד אוניות סוחר.
סרט הקולנוע "אדון ומפקד: הצד הרחוק של העולם" מבוסס על סדרת רומנים מאת פטריק או'בריאן, המתאר באופן נאמן למדי מבחינה היסטורית את הרפתקאותיו מפקד ספינת מלחמה בריטי וידידו רופא האונייה בתקופת המלחמות הנפוליאוניות.
פֶּרִיגוֹ היא חברת תרופות שנוסדה ב-1887 במישיגן, ארצות הברית.
החברה מפתחת, מייצרת ומשווקת תרופות גנריות, חומרי גלם לייצור תרופות (APIs), מוצרים דרמטולוגיים ומוצרי צריכה.
פריגו נסחרת בבורסה לניירות ערך בניו-יורק, והיא הייתה בעבר רשומה אף בבורסה לניירות ערך בתל אביב, זאת בעקבות מיזוג בתחילת 2005 עם קבוצת "אגיס", חברה ישראלית שהייתה בשליטת מורי ארקין לפי שווי (לאגיס) של למעלה משמונה מאות מיליון דולר.
בעקבות רכישה זו השתנה גם שמה של "אגיס" ל"פריגו ישראל".
בשנת 2013 היו לחברה הכנסות של כ-3.5 מיליארד דולר.
בשנת 2013 רכשה פריגו את חברת Elan האירית תמורת 8.6 מיליארד דולר, והתאגדה בחברת החזקות בשם Perrigo Company plc, שמרכזה בדבלין, אירלנד.
ב-2013 מספר חודשים לפני רכישתה של Elan בידי פריגו, נמכרו חלק מהזכויות בתרופה טיסברי לחברת ביוג'ן, וב-2018 דרשו רשויות המס באירלנד מפריגו תשלום מס של 1.9 מיליארד דולר.
בספטמבר 2021 רכשה פריגו את החברה הצרפתית HRA Pharma, תמורת 1.8 מיליארד אירו.
פריגו ישראל היא בין 35 חברות התעשייה הגדולות בישראל.
בבעלות החברה בישראל חברות אחדות ובהן פארמאגיס, כימאגיס (Chemagis), ואחרות.
מותגי חברת הקוסמטיקה קרליין, כולל נקה ונטורל פורמולה, היו בבעלות החברה, ויוצרו במפעלה שבירוחם, עד שנמכרו ב-2009.
לאחר חיסול הפעילות בישראל, בסוף שנת 2021 מניית פריגו הפסיקה להסחר בבורסה של תל אביב.
פריד אל-אטרש היה זמר, מלחין, נגן עוד וירטואוז ושחקן מצרי-דרוזי פופולרי.
נחשב לאחד היוצרים הבולטים במוזיקה הערבית במאה ה-20.
פריד פהד פרחאן אסמאעיל אל-אטרש נולד בכפר אל-קורייא (القريا) שבהר הבשן (אז בסנג'ק חורן בווילאיט סוריה שבאימפריה העות'מאנית, כיום בסוריה) למשפחה דרוזית.
קיימות גרסאות שונות לגבי תאריך הולדתו המדויק.
לפי גרסה אחת הוא נולד בחג הקורבן בשנת 1915 (19 באוקטובר).
לפי גרסה אחרת הוא נולד ב-1910, אך סביר שגרסה זו אינה נכונה משום שהוריו התחתנו זמן קצר לפני כן, ולפריד היה לפחות אח בוגר אחד.
גרסאות אחרות מציינות את השנים 1917 או 1912.
באמצע שנות ה-20 עברה משפחתו למצרים, כבריחה מהכיבוש הצרפתי.
מאוחר יותר, קיבלה המשפחה אזרחות מצרית.
אמו שרה וניגנה בעוּד, דבר שגרם לו להתעניין במוזיקה בגיל צעיר.
אל-אטרש החל לשיר באירועי בית הספר.
הוא למד באקדמיה למוזיקה, והפך לעוזרו של המחבר המפורסם ריאד סאנבטי.
בשנות ה-30 התחיל אל-אטרש את קריירת השירה המקצועית שלו כאשר עבד עבור תחנות רדיו פרטיות במצרים.
אחר כך קיבל משרת נגן עוּד בתחנת הרדיו הממלכתית, ומאוחר יותר אף החל לעבוד כזמר בתחנה.
הקריירה המוזיקלית שלו נמשכה לאורך ארבעה עשורים וכללה את הלהיטים "עלשאן מליש ע'יירכ" ו"יא עואזל פלפלו".
הוא הלחין מבחר מגוון של שירים וזכה להערכה רבה כמלחין, זמר ונגן.
הוא טען כי אף שבחלק מיצירותיו ניכרת השפעה מוזיקלית מערבית, הוא נותר תמיד נאמן לעקרונות המוזיקה הערבית.
אף שרוב יצירותיו רומנטיות באופיין, הוא הלחין מספר שירים דתיים ולאומניים.
הוא השתתף ב-31 סרטים ערביים, בעיקר מוזיקליים, מ-1941 ועד מותו ב-1974. אל-אטרש זכה להערצה רבה בעולם הערבי, והוא נחשב לאחד מ"ענקי הזמר הערבי", אך הוא הרגיש שהוא אינו זוכה להערכה מספקת.
הוא זכה להערצה רבה מחוץ למצרים, בעולם הערבי וגם בישראל.
בשנת 1962 ניסה מעריץ תושב דלית אל-כרמל לחצות את הגבול במטרה לפגוש את אל-אטרש.
הוא נתפס וריצה שתי שנות מאסר וחצי בכלא בקהיר.
ב-1962 הוקרן בירושלים הסרט בכיכובו, "לחן אל־חלוד", וזכה לקהל רב, למגינת ליבם של מבקרי התרבות בתקשורת הישראלית.
אל-אטרש הלחין וכתב את מאות שיריו.
גם אחותו הצעירה אמאל שנולדה ב-1912, הייתה זמרת מפורסמת, אסמהאן, וזמן מה הם עבדו יחדיו, עד מותה בשנת 1944, לאחר שמכוניתה התדרדרה לנהר הנילוס.
בשנת 1941 הם כיכבו בסרטם הראשון, ופריד הלחין את הפסקול לסרט.
אל-אטרש סבל מבעיות לב ב-30 שנות חייו האחרונות.
בשנותיו האחרונות הוא רזה באופן קיצוני.
ב-26 בדצמבר 1974 נפטר אל-אטרש מדום לב בביירות.
הוא נקבר בקהיר, לצד אחיו ואחותו.
פריד אל-אטרש מעולם לא נישא.
במהלך השנים ניהל רומנים עם נארימאן סאדק, מלכת מצרים האחרונה, ורקדנית הבטן המצרית סאמיה גמאל.
בינו לבין הזמרת הישראלית מאיה קזביאנקה היה רומן שנמשך כארבע שנים עד סמוך למותו, ורומן זה עומד במרכז ספרה האוטוביוגרפי "אני והוא".
לרבים מלחניו של אל-אטרש הותאמו שירים ופיוטים עבריים.
הפיוט "מול אלי וגדלו", שכתב הרב ניסים בן הרב יצחק הלוי, נכתב לפי מנגינת השיר יא עואזל פלפלו, שהלחין וביצע אל-אטרש.
השיר "הקשיבו חבריי" שכתב אופיר כהן, בביצוע שרית חדד לאותו הלחן של אל-אטרש.
יצחק סונה כתב שירים עבריים ללחנים של אטרש (אל גליל ללחן "יא ג'מיל" ושמח בני בחלקך ללחן "אנא ואינתא לווחדינא").
אהוד מנור כתב את מילות השיר "דמיון מזרחי", שביצעה ירדנה ארזי, ללחן של אל-אטרש.
משה גיאת כתב מילים בעברית לשיר של אל-אטרש ("נורה נורה").
פרץ-דרור בנאי כתב את השיר "שיגע בנו כבודו" לפי מנגינת "אדי אלרביע" של אטרש.
פריגיה הייתה ממלכה במערב חלקה המרכזי של אסיה הקטנה שנמצא בימינו במערב טורקיה.
הפריגים התיישבו באזור החל מ-1200 לפנה"ס והקימו את ממלכתם במאה ה-8 לפנה"ס.
ממלכת פריגיה הותקפה ונהרסה על ידי שבטים קימריים בתחילת המאה ה-7 לפנה"ס, ולאחר מכן נכבשה על ידי ממלכת לידיה, שכנתה ממערב, עד לכיבושה בידי הפרסים, באמצע המאה ה-6 לפנה"ס.
הפריגים נזכרו על ידי הומרוס כעם שהתיישב לאורך גדות נהר סקריה (Sakarya, יוונית Σαγγάριος – "סנגריוס").
לאחר מכן הוגדרה פריגיה כשטח שבין הקיזילאירמאק ממזרח ומיסיה (Mysia) ולידיה ממערב.
לאחר התמוטטות האימפריה החתית בתחילת המאה ה-12 לפנה"ס, נוצר ריק פוליטי במרכזה ובמערבה של אסיה הקטנה.
לתוך ריק זה חדרו שבטים הודו-אירופים וגויי הים, ובהם גם הפריגים, אשר הקימו מאוחר יותר את בירתם בגורדיון (Gordion, Γόρδιον), כ-75 ק"מ דרומית-מערבית לאנקרה, בירת טורקיה כיום.
לא ברור אם הפריגים נשאבו אל תוך הריק הקיים או שהאיצו בבואם את מפלת החתים ואת חורבן בירתה חתושש.
מקורות אשורים מהמאה ה-8 לפנה"ס אזכרו את "מִתַ", מלך משך (Muški, יוונית Μόσχοι – "מוסכי") אותו מזהים עם מידאס הפריגי.
מידאס מוכר מהאגדה היוונית לפיה נענה דיוניסוס לבקשתו וכל שנגע בו המלך הפך לזהב.
היוונים הבחינו בין ה"מוסכי" בשפתם לבין המושקי האשורים, אך לפי האשורים ולפי יוסף בן מתתיהו דובר באותו עם.
מחלופת מכתבים שבין סרגון השני לבין שרי צבאו באסיה הקטנה שנמצאה בארכיון המלכותי בנינוה, עולה כי מידאס כרת ברית נרחבת כנגד אשור, יחד עם מלכי כרכמיש, תובל ואררט היא אוררטו.
עם זאת, לקראת סוף ימיו של סרגון השני, בשנת 709 לפנה"ס, היה מידאס לבן בריתה של אשור שהייתה בתהליך הרחבתה של האימפריה האשורית החדשה.
ממלכת פריגיה העצמאית התקיימה במאה ה-8 לפנה"ס ובשנים הראשונות של המאה ה-7 לפנה"ס, ועמדה בקשרי מסחר עם שכניה ממזרח ועם הממלכות ההלניות ממערב.
מלכיה נקראו "מידאס" או "גורדיאס".
עם זאת, פלישת הקימרים לאסיה הקטנה הביאה את סופה של ממלכת פריגיה הגדולה, ולפי הרודוטוס נכבשה בירתה בשנת 696 לפנה"ס.
חפירות באתר גורדיון אכן אישרו חורבן אלים בסביבות שנת 675 לפנה"ס.