tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-1985, אחד ההישגים הסמליים החזקים של ארמסטרונג היה חוק אנדרטת מלחמת קוריאה, שאותו הציג.
הוא העניק חסות להצעת החוק של הסנאט לאשר את האנדרטה במימון פרטי, שעברה ב-1986. לאחר אישור החוק, הוא השתתף במאמצי גיוס כספים רבים במשך העשור הבא, ועבד בשיתוף פעולה עם חברו הוותיק מהמלחמה בקוריאה, חבר הקונגרס מייק מק'קוויט.
הצעת החוק האחרונה שהציג ארמסטרונג לפני פרישתו מהסנאט הייתה הצעת חוק שמסמיכה את המטבעה האמריקאית להנפיק דולר כסף לציון 38 שנים למלחמה, כאשר הכנסות מהמכירות (שהגיעו בסופו של דבר ליותר מ-22 מיליון דולר) סייעו לממן את האנדרטה.
הצעת החוק עברה ונשלחה לנשיא שלושה ימים בלבד לפני נאום הפרידה של ארמסטרונג מהסנאט.
הסנאטור ארמסטרונג התנגד להעלאות שכר לחברי קונגרס ותקף את הסנאטורים שהצביעו בעד העלאת שכר, או במקרה אחד, אפשרו עליית שכר של 50% להיכנס לתוקף מבלי לערוך הצבעה.
הוא גם היה ידוע בתחילת שנות ה-80 של המאה ה-20 בשל הצעת חוק שמירה על הקרקע, הידועה כחוק "סודבאסטר", אשר שללה סובסידיות פדרליות לעיבוד אדמות מרעה רגישות אומץ כחלק מחוק החקלאות לשנת 1985.
הוא היה יושב ראש ועדת המדיניות הרפובליקנית (בין הקונגרסים ה-99 ועד ה-101).
ארמסטרונג בחר לפרוש ולא להתמודד על כהונה נוספת בשנת 1990.
במהלך 1986, היו ספקולציות רבות בנוגע לריצה שלו לנשיאות ב-1988.
יחד עם אשתו היו להם שני ילדים, ויל ארמסטרונג ואן סלמן.
ארמסטרונג מת מסרטן בגיל 79 ב-5 ביולי 2016.
ארמסטרונג היה נשיא אוניברסיטת קולורדו הנוצרית בעת מותו, תפקיד אותו מילא מאז 2006. מעורבותו בארגונים נוצריים ובתנועה האוונגליסטית הלאומית הפכה להיבט בולט במורשתו ובהשפעתו על אחרים.
כנשיא, תמך בהקמת הארגון הדתי "הקריאה" בשנת 2010. אף על פי שהחזיק בשמונה תארים של כבוד, הוא לא סיים את לימודיו האקדמיים.
ויליאם פרדריק למקה היה פוליטיקאי אמריקאי שייצג את דקוטה הצפונית בבית הנבחרים של ארצות הברית כחבר המפלגה הרפובליקנית.
הוא גם היה המועמד לנשיאות של מפלגת האיחוד בבחירות לנשיאות של 1936.
למקה נולד ב-13 באוגוסט 1878 באולבני שבמינסוטה, בנם של פרד למקה וג'וליה אנה קלייר, חקלאים חלוצים שניהלו 11 קילומטר רבוע של אדמה.
הוא גדל במחוז טאונר שבדקוטה הצפונית.
למקה איבד עין בתאונה בילדותו.
כשהיה ילד, עבד למקה שעות ארוכות בחווה המשפחתית ולמד בבית ספר כפרי רק במשך שלושה חודשים בקיץ.
עם זאת, המשפחה הצליחה לחסוך מספיק כסף כדי לשלוח אותו ללימודים באוניברסיטת דקוטה הצפונית.
שם לא רק שהיה תלמיד מצטיין, אלא גם התפרסם ביכולתו לחקות את המרצים.
לאחר שהשלים את לימודיו בשנת 1902, נשאר באוניברסיטה בשנה הראשונה של לימודי המשפטים, ולאחר מכן עבר לאוניברסיטת ג'ורג'טאון ולבסוף לבית הספר למשפטים באוניברסיטת ייל, שם השלים את התואר וזכה לתואר מצטיין הדיקן.
בשנת 1905 שב לדקוטה הצפונית והקים משרד עורכי דין בפארגו שבדקוטה הצפונית.
למקה היה חבר בבונים החופשיים.
במהלך העשור הראשון של המאה ה-20 נוסדה "ליגת הלא-מפלגתיים" (Nonpartisan League - NPL) וצברה במהירות השפעה משמעותית בדקוטה הצפונית.
למקה היה מעורב עמוקות בפעילות הארגון, והפך במהרה לאחד ממנהיגיו הבולטים.
הוא נחשב למוח שמאחורי הפעילות של ה-NPL, ולעיתים קרובות כונה "הבישוף" או "הבישוף הפוליטי" של הליגה.
בשנת 1920 נבחר למקה לתפקיד התובע הכללי של דקוטה הצפונית, אף על פי שהדבר הפר את הכלל שקבע מנהיג ה-NPL, א.
טאונלי, האוסר על מנהיגי הארגון להתמודד לתפקידים פוליטיים.
בתקופה זו, ה-NPL כבר סבלה ממאבקים פנימיים וממחלוקות, והתמיכה הציבורית בארגון דעכה.
בשנת 1921 התקיימו בחירות אמון ביוזמת מתנגדי ה-NPL (האגודה לבוחרים עצמאיים, בראשי תיבות: ה-IVA).
בבחירות אלו הצליחו להדיח את כל שלושת חברי הוועדה התעשייתית, כולם חברי NPL: ג'ון נ.
הייגן (נציב החקלאות והעבודה), לין פרייז'ר (מושל דקוטה הצפונית), ולמקה (התובע הכללי).
במקומם נבחרו מועמדים שנתמכו על ידי ה-IVA.
חרף הדחתו, נותר למקה דמות פופולרית במדינתו.
בשנת 1922 הוא קיבל את מועמדות ה-NPL למשרת המושל, אך הפסיד בבחירות למושל המכהן ראנגנוולד נסטוס.
מאוחר יותר, בשנת 1932, נבחר למקה לבית הנבחרים של ארצות הברית, כחבר ליגת הלא-מפלגתיים (NPL).
בנוסף, בשנת 1932, ניהל למקה מסע בחירות בדקוטה הצפונית ובמדינות אחרות במערב התיכון למען בחירתו של פרנקלין דלאנו רוזוולט לנשיאות ארצות הברית.
במהלך כהונתו בקונגרס, ויליאם למקה ביסס את מעמדו כפרוגרסיבי ופופוליסט התומך ב"ניו דיל".
הוא פעל לקידום ענייניהם של חקלאים משפחתיים והיה שותף לקידום חקיקה שנועדה להגן על חקלאים מפני עיקולים במהלך השפל הכלכלי הגדול.
ב-1934, ויליאם למקה היה שותף להצעת "חוק פשיטת הרגל החקלאית של פרייז'ר–למקה" (Frazier–Lemke Farm Bankruptcy Act), שנועד להגביל את יכולת הבנקים לעקל חוות של חקלאים.
החוק נחתם על ידי הנשיא פרנקלין ד.
רוזוולט ב-28 ביוני 1934, אך בית המשפט העליון ביטל אותו בפסק הדין Louisville Joint Stock Land Bank v.
Radford, בטענה שהוא פוגע בזכויות הקניין של המלווים.
למקה ניסה לשכנע את הקונגרס להעביר מחדש את החוק, אך נתקל בהתנגדות מצד ממשל רוזוולט, ששלח מסר פרטי לחברי הקונגרס כי הנשיא ישתמש בזכות הווטו נגד החוק.
למרות זאת, החוק הועבר מחדש בקונגרס בגרסה מתוקנת, ולבסוף הוכר כחוקתי על ידי בית המשפט העליון של ארצות הברית.
למקה היה גם ידיד פוליטי ובעל ברית של הפופוליסט מלואיזיאנה, יואי לונג, לפני שזה נרצח ב-1935.
ביוני 1936 קיבל למקה את מועמדות מפלגת האיחוד (Union Party) לנשיאות, מפלגה שלישית שהתקיימה במשך תקופה קצרה.
בבחירות לנשיאות ארצות הברית 1936 הוא גרף 892,378 קולות, שהיוו מעט פחות משני אחוזים מסך הקולות ברמה הלאומית, ולא זכה באף קול אלקטורלי.
עם זאת, למקה גבר על המועמד הרפובליקני, אלף לנדון, בשישה מחוזות בדקוטה הצפונית.
רבים סבורים שהסכמתו למועמדות מטעם מפלגת האיחוד נבעה ממורת רוחו כלפי הנשיא רוזוולט על רקע מדיניות המשכנתאות לחקלאים.
דרך מפלגת האיחוד, למקה התיידד עם פופוליסטים אחרים כמו האב צ'ארלס קוגלין.
ב-1940, לאחר שכבר זכה במועמדות המפלגה הרפובליקנית לכהונה חמישית בבית הנבחרים, פרש מהמרוץ כדי להתמודד כעצמאי על מושב בסנאט של ארצות הברית, אולם הפסיד בבחירות.
בשנת 1942 חזר להתמודד לבית הנבחרים כמועמד רפובליקני וכיהן במשך ארבע קדנציות נוספות, עד מותו בשנת 1950.
בין השנים 1943 ל-1948 היה למקה התומך המרכזי בהקמת הפארק הלאומי תאודור רוזוולט.
אף על פי ששירות הפארקים הלאומיים של ארצות הברית התנגד להקמת הפארק, ולמקה עצמו לא היה תומך נלהב של תאודור רוזוולט, דומה היה כי הוא קידם את היוזמה מתוך ציפייה לתועלת הכלכלית שהפארק עשוי להביא לאזור.
מאמציו נשאו פרי, והפארק הוקם על פי חוק של הקונגרס ביוני 1948.
ב-30 במאי 1950 נפטר למקה מהתקף לב בפארגו שבדקוטה הצפונית, ונטמן בבית הקברות ריברסייד.
שחקן הבייסבול לשעבר של אטלנטה ברייבס, מארק למקה, היה בן דודו השני של למקה.
ויליאם לינדזי אלכסנדר היה מנהיג כנסייה סקוטית וסגן נשיא החברה המלכותית של אדינבורו (Fellow of the Royal Society of Edinburgh), תואר כבוד הניתן לחוקרים ואנשי רוח בולטים.
אלכסנדר נולד בליית' לוויליאם אלכסנדר, סוחר יין ואשתו אליזבת לינדזי.
לאחר לימודיו בתיכון, למד באוניברסיטאות סנט אנדרוז ואדינבורו ובספטמבר 1827 עבר לאקדמיה התאולוגית של גלאזגו, אך עזב כעבור חדשיים.
בין השנים 1828–1831 כיהן אלכסנדר כמורה למקצועות קלאסיים, באקדמיה התאולוגית בלקברן, שלימים נקראה בצפון-מערב אנגליה.
בין היתר הוא לימד ספרות מקראית, מטאפיזיקה, יוונית ולטינית.
לאחר ביקורים קצרים בגרמניה ובלונדון, הוא הוזמן לשוב לאדינבורו (נובמבר 1834), כדי לשמש בתפקיד כומר ב-North College Street church, כנסייה עצמאית שקמה בתחילת המאה ה-19 מתוך התנועה האוונגליסטית.
בשנת 1861, שונה שם הכנסייה ל וזאת עקב נטייתו ה"אוגוסטינית" להתמקד בפרשנות מקראית ולאו דווקא להישמע כנואם רהוט.
בשנת 1845 הוא קיבל תואר דוקטור לתאולוגיה מאוניברסיטת סנט אנדרוס.
בשנת 1867 הוא נבחר לעמית של החברה המלכותית של אדינבורו ובהמשך היה סגן הנשיא בין 1873–1878 וכן מ-1880 עד מותו ב-1884.
בשנת 1837 סייר אלכסנדר ברחבי ארץ ישראל.
הוא הפליג למצרים, יצא לסיני והגיע לסנטה קטרינה, משם מזרחה אל ים סוף ועקבה, המשיך לפטרה ומשם אל הערבה, הנגב ועלה לכיוון הר חברון, חברון, בית לחם וירושלים.
אלכסנדר לא הרחיב בתיאור ירושלים וממנה עלה צפונה לכיוון שכם שבה היו אז כ-100 שומרונים.
משכם הוא נסע לכיוון מערב, עלה אל הכרמל והגיע לחיפה ("חור אומלל שכזה").
מחיפה עלה אלכסנדר לעכו ומזרחה, אל טבריה, מגדל, הכנרת, סוסיתא, גמלא ומשם אל כפר פיק (ברמת הגולן).
המשך הסיור היה ממזרח לירדן ומשם לסוריה.
אלכסנדר תיעד את מסעו בארץ ישראל, במכתבים שכתב למשפחתו.
אלכסנדר כתב וערך יצירות תאולוגיות רבות ובין היתר:
"ספר המזמורים של אוגוסטינוס, שבו הופיעו מזמוריו ותרגומיו המקוריים, פורסם לראשונה ב-1849.
"שווייץ והכנסיות השווייצריות" (Switzerland and the Swiss Churches), גלאזגו, 1846. תיאור מסעו בשווייץ שהוביל להתכתבות בין הכנסיות השווייצריות והסקוטיות.
"הכנסייה הבריטית העתיקה" (The Ancient British Church), 1852. הופיע גם במהדורה מתוקנת, 1889.
"מחשבה ועבודה נוצרית" (Christian Thought and Work), אדינבורו, 1862.
בשנת 1861 קיבל אלכסנדר על עצמו את העריכה של המהדורה השלישית של האנציקלופדיה התנ"כית של ג'ון קיטו, מתוך הבנה שיש לתקן את כל היצירה ולעדכן אותה.
בינואר 1870 הוא הפך לחבר בוועדת עורכי התרגום מחדש (לאנגלית) של הברית הישנה.
ויליאם רמזי ליירד השלישי היה חבר הסנאט של ארצות הברית מטעם וירג'יניה המערבית.
ליירד נולד ב-2 ביוני 1916 בקזוויק שבקליפורניה, והתחנך בבתי הספר הציבוריים.
הוא השלים את לימודיו בבית הספר הצבאי גרינברייר, במכללת קינג (בבריסטול, טנסי), ובאוניברסיטת וירג'יניה המערבית בשנת 1944. במהלך מלחמת העולם השנייה שירת בצי ארצות הברית.
בשנת 1944 הוסמך לעריכת דין והחל לעסוק במקצוע בווירג'יניה המערבית.
בשנת 1955 מונה כחבר במועצת החינוך של וירג'יניה המערבית, וכן חבר בדירקטוריון של הבנק Merchants National Bank במונטגומרי, וירג'יניה המערבית, ושל איגוד הפיתוח של עמק קנאווה העליון.
הוא גם כיהן כחבר בוועד הנאמנים של קרן ליירד במונטגומרי.
בשנת 1955–1956 כיהן כנציב המיסים של המדינה, אך התפטר מתפקידו כאשר מונה כחבר הסנאט של ארצות הברית ב־13 במרץ 1956, כדי למלא את מקומו של הסנאטור הרלי מ.
ליירד, איש המפלגה הדמוקרטית, כיהן בסנאט מ־13 במרץ 1956 ועד 6 בנובמבר 1956. הוא לא התמודד בבחירות למילוי שארית הכהונה, וחזר לעסוק בעריכת דין בפאייטוויל ובמונטגומרי.
ליירד נפטר במונטגומרי ב-7 בינואר 1974 וגופתו נטמנה בבית העלמין Huse Memorial Park בפאייטוויל.
היו לו שלושה ילדים, בהם ויליאם ליירד הרביעי.
ויליאם מוריס סטיוארט היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי.
בשנת 1964 הוכנס להיכל "המערביים הדגולים" במוזיאון מורשת הבוקרים והמערב.
סטיוארט נולד בעיר גיילן במחוז ויין שבניו יורק, ב־9 באוגוסט 1825. בילדותו עבר עם הוריו למחוז טראמבל שבאוהיו.
בשנת 1849 החל ללמוד באוניברסיטת ייל, אך עזב בשנת 1850 ונסע למערב הרחוק בעקבות הבהלה לזהב בקליפורניה (1848–1852).
הוא הגיע לסן פרנסיסקו, ולאחר מכן פנה לכרייה סמוך לעיר נבדה סיטי, קליפורניה.
בשנת 1903 נחשב לאחד האנשים העשירים ביותר בסנאט של ארצות הברית, עם הון שהוערך בכ־25 מיליון דולר ובבעלותו כמה מכרות זהב וכסף בקליפורניה ובנבדה.
באותה תקופה היה גם הסנאטור המבוגר ביותר שכיהן בקונגרס.
סטיוארט נישא לראשונה לאני אליזבת פוט, בתו של שותפו למשרד עורכי הדין הנרי ס.
אשתו השנייה הייתה מיי אגנס קון, אלמנתו של תיאודור ס.
הם נישאו ב־26 באוקטובר 1903 במלון פיידמונט באטלנטה שבג'ורג'יה.
השופט תומאס נורווד, שכיהן עם סטיוארט בסנאט, היה שושבין.
Stewart" (משנת 1908), במאי 1905 עבר עם אשתו החדשה ובתה למחוז המכרות בולפרוג בנבדה, שם הקים משרד עורכי דין וספרייה משפטית.
בשנת 1849 התמודד בבחירות הראשונות למשרת מושל קליפורניה, אך הגיע למקום החמישי עם 4.36% מהקולות, והפסיד לפיטר הרדמן ברנט.
בשנת 1851 התמודד לשריף מחוז נבדה, ובשנה שלאחר מכן השתתף בוועידת המפלגה הוויגית בקליפורניה, ונבחר כציר לוועידה הלאומית.
ב־1852 למד משפטים אצל התובע של מחוז נבדה ג'ון ר.
מקונל, ובתהליך זה הפך לחבר המפלגה הדמוקרטית.
הוא מונה להחליף את מקונל כתובע מחוזי בנובמבר 1852, ובמקביל סייע להקים עיתון דמוקרטי בשם Young America (שמאוחר יותר נקרא The Nevada Democrat).
הוא נבחר מחדש לתפקיד בנובמבר 1853.
בשנת 1853 כיהן כתובע הכללי של מדינת קליפורניה לתקופה קצרה.
מאוחר יותר עבר לסן פרנסיסקו ופתח משרד עורכי דין יחד עם הנרי ס.
פוט, לואיס אולדריק ובנג'מין לי.
בשנת 1860 עבר לווירג'יניה סיטי שבטריטוריית נבדה, שם עסק בליטיגציה של מכרות וסייע בפיתוח מכרות הקומסטוק.
בשנת 1864, עם הפיכתה של נבדה למדינה, היה מעורב בניסוח חוקתה.
תפקידו כעורך דין וכפוליטיקאי היה שנוי במחלוקת: יריביו האשימו אותו בשוחד לשופטים ולחבר מושבעים, והוא כמעט הודח מלשכת עורכי הדין.
ב־1864 נבחר לסנאט של ארצות הברית מטעם נבדה כחבר המפלגה הרפובליקנית.
הוא כיהן עשר שנים בתפקיד, בין השנים 1865–1875, ולאחר מכן פרש וחזר לעסוק בעריכת דין.
את אחוזתו המפוארת שכונתה "טירת סטיוארט", שהייתה מוקד חברתי מרכזי בעיר.
בשנת 1887 נבחר שוב לסנאט, ונבחר מחדש ב־1893 וב־1899. במהלך שנות ה־90 עבר מהמפלגה הרפובליקנית למפלגת הכסף, תנועה בעד כסף חופשי, שזכתה לתמיכה במערב ארצות הברית והתקרבה לעמדות הדמוקרטים בהנהגת ויליאם ג'נינגס ברייאן.
במהלך כהונתו חיבר ויזם חוקים חשובים בתחומי המכרות וההשקיה.
הוא נודע בעיקר כמנסח התיקון ה-15 לחוקת ארצות הברית (1868), שהבטיח את זכות ההצבעה ללא קשר לגזע או מצב עבדות קודם.
עם זאת, הוא הסתבך בפרשיות: הוא קיבל 50,000 אקרים של אדמה בזכות קשריו בוועדת מסילות הברזל, וסיבך את עצמו בפרשת "מכרה האֶמָה" – מכירת מכרה כסף ריק למשקיעים בריטים תמימים.
גרנט הציע לו מינוי כשופט בבית המשפט העליון (1871), אך הוא סירב.
עמיתיו בסנאט לעגו לנטייתו לחזור שוב ושוב על אותם נאומים, בעיקר על "פשע 1873" והון השלטון.
עיתונאי תיאר אותו כ"נואם אינסופי", והוזכרה גם בדיחה של הסנאטור ויליאם אברטס, שהשווה אותו לחולה בבית משוגעים שאינו יודע להפסיק עם "תחביבו".
ב־1902, בעת שהיה בהאג, נהרגה אשתו אני פוט בתאונת דרכים ברכב מנועי בקליפורניה – אחת התאונות המוקדמות מסוג זה בארצות הברית.
סטיוארט פרש מהסנאט ב־1905. יחד עם הסנאטור פרנסיס ניולנדס ייסד את העיר שבי צ'ייס שבמרילנד.
הוא נשאר להתגורר בוושינגטון די.
סי., ונפטר שם ב־1909. אפרו נטמן תחילה בסן פרנסיסקו ולאחר מכן הועבר לבית העלמין סייפרס לון בקולמה, קליפורניה.
ויליאם לותר היל היה פוליטיקאי אמריקאי, אשר כיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם פלורידה בשנת 1936.
היל נולד בגיינסוויל שבפלורידה, ב־17 באוקטובר 1873. הוא למד בסמינר מזרח פלורידה (כיום אוניברסיטת פלורידה) והיה מעורב בתחומי הבנקאות והביטוח.
בשנת 1914 השלים היל את לימודיו בבית הספר למשפטים של אוניברסיטת פלורידה.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין והחל לעסוק בעריכת דין בגיינסוויל.
בשנת 1917 מונה היל למזכיר (עוזר ראשי) של הסנאטור דאנקן פלטשר, תפקיד שבו החזיק עד מותו של פלטשר בשנת 1936. בין השנים 1917–1921 שימש גם כפקיד ראשי בוועדת הסנאט למסחר, ובין השנים 1933–1936 היה פקיד ראשי בוועדת הבנקאות והמטבע.
לאחר מותו של פלטשר בשנת 1936, מונה היל למלא את מקומו בסנאט עד שייבחר מחליף קבוע.
הוא כיהן מ-1 ביולי 1936 ועד 3 בנובמבר 1936. היל לא התמודד בבחירות, שבהן נבחר קלוד פפר.
עם סיום כהונתו בסנאט חזר היל לגיינסוויל, שם המשיך לעסוק בעריכת דין והיה פעיל בפוליטיקה הדמוקרטית עד שפרש בשנת 1947.
היל נפטר בגיינסוויל ב־5 בינואר 1951, בגיל 77, ונקבר בבית העלמין אוורגרין שבעיר גיינסוויל.
ויליאם לינדזי היה פוליטיקאי אמריקאי, איש המפלגה הדמוקרטית, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית מטעם קנטקי בין השנים 1893–1901.
לינדזי נולד ב-4 בספטמבר 1835 ליד לקסינגטון שבווירג'יניה.
הוא למד בבתי הספר המקומיים ובשנת 1854 התיישב בעיירה קלינטון שבקנטקי, שם לימד בבית ספר ולמד משפטים.
הוא התקבל ללשכת עורכי הדין בשנת 1858 והחל לעסוק בעריכת דין בקלינטון.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית שירת בחיל הרגלים של צבא הקונפדרציה מיולי 1861 ועד מאי 1865. הוא עלה לדרגת קפטן ושירת בצוותי הפיקוד של הגנרל ביופורד והגנרל ליון.
בשנת 1865 שוחרר מהשבי ושב לקלינטון כדי להמשיך בעיסוקו כעורך דין.
לינדסי כיהן כחבר הסנאט של קנטקי בשנים 1867–1870, ובמהלך כהונתו תמך בזכות הבחירה לנשים.
הוא כיהן כשופט בבית המשפט לערעורים של קנטקי בין השנים 1870–1878, ובשנים 1876–1878 היה נשיא בית המשפט.
לאחר מכן חזר לעיסוקו כעורך דין בפרנקפורט, קנטקי.
בהמשך נבחר שוב לסנאט של קנטקי וכיהן בו מ־1889 עד 1893. בשנת 1893 שימש כנציג ארצות הברית בתערוכת קולומבוס העולמית בשיקגו.
לינדזי נבחר לסנאט של ארצות הברית כדי למלא את מקומו של ג'ון גריפין קרלייל שהתפטר.
הוא נבחר מחדש וכיהן בסך הכול מ־15 בפברואר 1893 ועד 3 במרץ 1901. במהלך כהונתו שימש כיו"ר ועדת 'נזקים שנגרמו בידי אינדיאנים' וכיו"ר ועדת 'תביעות המהפכה'.
בשנת 1900 בחר שלא להתמודד מחדש, עבר לניו יורק ועסק שם בעריכת דין.
בשנת 1901 מונה לייצג את ארצות הברית בתערוכת רכישת לואיזיאנה בסנט לואיס, מיזורי.
הוא נפטר ב-15 באוקטובר 1909 בפרנקפורט ונקבר בבית העלמין המדינתי.
ויליאם מהון היה מהנדס אזרחי אמריקאי, בכיר בענף מסילות הברזל, גנרל בצבא הקונפדרציה, ולאחר מלחמת האזרחים פוליטיקאי ומנהיג מפלגתי.
לאחר המלחמה הפך לתומך בזכויות המשוחררים מעבדות ועמד בראש מפלגת 'המתאמים מחדש'.
הוא ייצג את וירג'יניה בסנאט של ארצות הברית בשנים 1881–1887.
כמהנדס צעיר בלט מהון בפיתוח כבישים ומסילות ברזל בווירג'יניה.
כמהנדס הראשי של מסילת הברזל נורפוק–פיטרסבורג, הוא בנה יסודות עץ מתחת למסילה בביצת ה'דיזמל הגדולה' שבדרום מזרח וירג'יניה – יסודות שנותרו שלמים עד ימינו.
על פי מסורת מקומית, כמה עיירות רכבת חדשות נקראו על שמות ספרים של הסופר הבריטי־סקוטי סר וולטר סקוט, שהיה אהוב במיוחד על אשתו של מהון, אוטליה.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקאית היה מהון תומך בפרישה מן האיחוד ושירת כגנרל בצבא הקונפדרציה.
הוא נודע במיוחד בשל חלקו בהיפוך מהלך המצור על פיטרסבורג, לאחר שפיצוץ אדיר שביצעו חיילי האיחוד במנהרה מתחת לקווי הקונפדרציה הוביל לקרב המכונה 'קרב המכתש' ביולי 1864. מתקפת הנגד שהנהיג מהון הפכה את האירוע לתבוסה קשה של צבא האיחוד.
לאחר המלחמה שב לעסוק במסילות ברזל, ואיחד שלוש חברות למסילה אחת חשובה – 'אטלנטיק, מיסיסיפי ואוהיו' – שמרכזה בלינצ'בורג.
במקביל עמד בראש מפלגת המתאמים מחדש, קואליציה ייחודית שכללה שחורים חופשיים, רפובליקנים ודמוקרטים פופוליסטים.
ב־1881 בחרה האספה הכללית של וירג'יניה במהון לסנאט של ארצות הברית.
ויליאם מהון נולד -1 בדצמבר 1826 בקרבת מעבורת בראונ'ס, סמוך לקורטלנד שבמחוז סאות'המפטון, וירג'יניה, לפילדינג ג'ורדן מהון ולמרתה דרו מהון.
הוא היה הדור השלישי שנקרא בשם 'ויליאם מהון' במשפחתו, ולא היה לו שם אמצעי.
הדבר מוכח ברישומים רשמיים שונים, כולל תעודת הגמר שלו מהמכון הצבאי של וירג'יניה וספרי הביבליה האישיים שלו.
גם בנו הבכור נקרא ויליאם מהון, ובהמשך, כחלק מנוהגי התקופה, נוסף לשמו הסיומת 'הבן'.
משפחת מהון ניהלה חנות והחזיקה אדמות חקלאיות, והחזיקה גם עבדים.
המשפחה נמלטה בקושי מאלימות מרד העבדים בראשות נט טרנר בשנת 1831. בשנת 1840 עברה המשפחה לג'רוזלם (לימים קורטלנד), שם רכש האב פונדק שנודע בשם 'פונדק מהון'.
ויליאם הצעיר למד בבית ספר כפרי, וקיבל מאביו חינוך מיוחד במתמטיקה.
כנער אף שימש לתקופה קצרה כשליח דואר רכוב.
הוא התקבל כצוער למכון הצבאי של וירג'יניה בלנקסינגטון, ובשנת 1847 השלים את לימודיו כמהנדס אזרחי.
מהון עבד כמורה באקדמיית רפאהנוק במחוז קרוליין שבווירג'יניה החל משנת 1848, אך במקביל חיפש דרך להשתלב בתחום ההנדסה האזרחית.
הוא השתתף בעבודות סימון ותוואי של מסילת הרכבת אורנג' ואלכסנדריה, קו באורך 88 מייל בין גורדונסוויל שבווירג'יניה לעיר אלכסנדריה.
לאחר שהוכיח את עצמו בעבודתו על מסילת הרכבת החדשה, נשכר להקים כביש עץ בין פרדריקסברג לגורדונסוויל.
ב־12 באפריל 1853 נשכר על ידי ד"ר פרנסיס מאלורי מנורפוק לשמש כמהנדס הראשי של הקמת מסילת הרכבת החדשה נורפוק–פיטרסבורג (N&P).
ויליאם מהון, כמהנדס הראשי, פרסם מודעות לגיוס קבלנים לצורך יישור ושדרוג תוואי המסילה לאורך 62 מייל, מביצות ווריק שעל נהר בלקווטר ועד נורפוק.
החידוש ההנדסי הבולט של מהון היה תשתית מסילה באורך 12 מייל העוברת בביצת 'Great Dismal Swamp' בין דרום נורפוק לסאפוק, שהתבססה על יסוד של בולי עץ שהונחו בניצב מתחת לפני הביצה.
יותר מ־160 שנה לאחר מכן, תכנון ה'Corduroy' של מהון עדיין נמצא בשימוש ועומד בעומסים הכבדים של רכבות פחם מודרניות.
הוא היה גם אחראי לתכנון ולהקמה של קטע מסילה ישר לחלוטין באורך 52 מייל בין סאפוק לפיטרסבורג.
המסילה נטולת העיקולים הזו משמשת עד היום עורק מרכזי לתנועת רכבות של חברת 'Norfolk Southern'.
בשנת 1854 מדד ותכנן מהון את עיר הנופש החדשה אושן ויו, כולל רחובות ומגרשים, לאורך חופי מפרץ צ'ספיק במחוז נורפוק.
עם הופעת החשמליות בשלהי המאה ה-19 הוקם במקום פארק שעשועים, וטיילת נבנתה לאורך רצועת החוף הסמוכה.
מרבית תוכנית הרחובות של מהון עדיין נמצאת בשימוש גם במאה ה־21, במסגרת אזור אושן ויו, שכיום מהווה חלק מהעיר נורפוק ועובר תהליכי פיתוח מחודשים.
בנוסף לכך, מהון שימש גם כסוקר עבור מסילת הרכבת נורפוק ו־South Air Line בחצי האי המזרחי של וירג'יניה.
ב־8 בפברואר 1855 נישא מהון לאוטיליה באטלר (1835–1911), בתו של ד"ר רוברט באטלר מסמית'פילד, שכיהן כגזבר מדינת וירג'יניה בשנים 1846 עד פטירתו בשנת 1853. אמה הייתה אשתו השנייה של באטלר, אוטיליה ויינארד באטלר (1803–1855), ילידת פיטרסבורג.
אוטיליה באטלר הצעירה נודעה כאישה תרבותית ומשכילה.
היא וויליאם התיישבו בנורפוק, שם חיו ברוב השנים שלפני מלחמת האזרחים.
לזוג נולדו 13 ילדים, אך רק שלושה מהם הגיעו לבגרות: שני בנים, ויליאם הבן ורוברט, ובת אחת, שגם היא נקראה אוטיליה.
בין השנים 1862 ל־1868 התגוררה המשפחה בווירג'יניה, בקלרקסוויל, בביתו של השופט הנרי ווד הבן.
משפחת מהון נמלטה ממגפת הקדחת הצהובה שפרצה בקיץ 1855 וגבתה את חייהם של כמעט שליש מתושבי נורפוק ופורטסמות', כאשר עזבה את העיר ושהתה אצל אמו של מהון, במרחק כ־50 מייל משם, בעיירה ג'רוזלם (המוכרת כיום כקורטלנד) שבאזור הכפרי של מחוז סאות'המפטון.
עם זאת, מאחר שהמגפה החריבה את אזור נורפוק גם מבחינה כלכלית, העבודות על קו הרכבת החדש אל פיטרסבורג כמעט ועמדו מלכת.
מהון, שהיה ידוע כאדם חסכן במיוחד, יחד עם מורו ד"ר מאלורי, דחפו בכל זאת להשלמת הפרויקט בשנת 1858, וזמן קצר לאחר מכן מונה מהון לנשיא החברה.
לפי אגדה עממית רווחת, אוטיליה וויליאם מהון נסעו לאורך קו הרכבת שהושלם זה עתה, והעניקו שמות לתחנות בהשראת הספרים שקראה באותה עת, ובהם 'Ivanhoe' וספרים נוספים מאת סר וולטר סקוט.
מן הרומנים ההיסטוריים הסקוטיים שלו בחרה שמות מקומות כגון וינדזור, וייברלי ווייקפילד.
משם שבט סקוטי בשם 'McIvor' לקחה את השם איבור, עיירה קטנה במחוז סאות'המפטון.
כאשר הגיעו למקום שבו לא הצליחו להסכים על שם, נוצר השם דיספיוטנטה.
ככל שהחריפו ההבדלים הפוליטיים בין מחנות הצפון והדרום של ארצות הברית במחצית השנייה של המאה ה-19, תמך מהון בפרישת מדינות הדרום.
במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית היה פעיל בלחימה עוד בטרם הפך לקצין בצבא הקונפדרציה.
בראשית המלחמה, בשנת 1861, הייתה מסילת הברזל נורפוק–פיטרסבורג שבבעלותו נכס בעל ערך מיוחד לקונפדרציה, והיא שימשה להובלת תחמושת לאזור נורפוק, שם נעשה בה שימוש בזמן הכיבוש של הקונפדרציה.
עד סוף המלחמה היה רוב מה שנותר מן המסילה נתון לשליטת ארצות הברית.
לאחר שווירג'יניה הכריזה על פרישה מארצות הברית באפריל 1861, היה מהון עדיין אזרח ולא שירת עדיין בצבא הקונפדרציה.
אף על פי כן, בשיתוף פעולה עם וולטר גווין, הוא תכנן והוציא לפועל תרגיל הטעיה והשתלטות על מספנת גוספורט.
הוא הוליך שולל את חיילי צבא ארצות הברית וגרם להם לנטוש את המספנה בפורטסמות' על ידי כך שהפעיל רכבת נוסעים אחת שנכנסה לנורפוק ברעש גדול ובשריקות חזקות, ולאחר מכן שלח אותה חזרה מערבה בשקט יחסי, ואז החזיר שוב את אותה רכבת.
כך נוצר הרושם כי כוחות גדולים מגיעים לאזור, בעיני החיילים האמריקנים שהאזינו מן העבר השני של נהר אליזבת' (מבלי לראות בבירור).
התרגיל הצליח, ואף חייל קונפדרציה לא נפגע כאשר הכוחות האמריקניים נטשו את האזור ונסוגו אל פורט מונרו שמעבר להמפטון רודס.
לאחר מכן קיבל מהון דרגת לוטננט קולונל ובהמשך דרגת קולונל בפיקוד על רגימנט הרגלים השישי של וירג'יניה, ונשאר בנורפוק שהייתה עתה בפיקודו של בנג'מין יוזר.
ב־16 בנובמבר 1861 הועלה לדרגת בריגדיר גנרל ופיקד על מחוז נורפוק שהיה תחת שליטת הקונפדרציה עד לפינויו בשנה שלאחר מכן.
במאי 1862, לאחר שכוחות הקונפדרציה נמלטו מנורפוק במהלך מערכת חצי האי, סייע מהון בבניית ביצורי ההגנה של ריצ'מונד לאורך נהר ג'יימס, באזור דריוז בלאף.
זמן קצר לאחר מכן הוביל את חטיבתו בקרב שבעת האורנים ובקרב מאלוורן היל.
לאחר הגנת ריצ'מונד הועברה חטיבתו מדיוויזיית יוזר לדיוויזיה של ריצ'רד ה' אנדרסון, ולחמה בקרב בול ראן השני.
במהלך הקרב נפגע מהון בחזהו בעת שהוביל הסתערות של חטיבתו על רכס צ'ין.
גובהו היה נמוך, כ־168 ס"מ, ומשקלו כ־45 ק"ג בלבד, והוא זכה לכינוי 'בילי הקטן'.
אחד מחייליו אמר עליו: "הוא היה חייל בכל נים ונים, אף על פי שלא היו בו הרבה נימים".
אוטיליה מהון עבדה באותה עת כאחות בריצ'מונד, וכאשר מושל וירג'יניה ג'ון לצ'ר שלח הודעה כי מהון נפצע בקרב בול ראן השני אך סבל רק מ'פצע שטחי', השיבה לכאורה: "עכשיו אני יודעת שזה חמור, משום שלוויליאם אין בשר כלל".
הפציעה לא הייתה מסכנת חיים, אך מהון נעדר ממערכת מרילנד בחודש שלאחר מכן.
לאחר חודשיים של החלמה שב לפיקוד, מבלי לקחת חלק משמעותי בקרב פרדריקסברג.
בחורף 1862–1863 הפעיל מהון את כישוריו הפוליטיים כדי לקדם את עצמו לדרגת מייג'ור גנרל.
אף שכמה מקציני ארמיית צפון וירג'יניה תמכו בכך, טען רוברט אדוארד לי שאין באותה עת משרה פנויה בדרגה זו, ומהון יצטרך להמתין.
חטיבתו של מהון הייתה אחת היחידות בקורפוס הראשון שנותרו עם הצבא העיקרי בקרב צ'נסלורסוויל.
לאחר שלי ארגן מחדש את הצבא במאי 1863, שובץ מהון בקורפוס השלישי החדש של איי.
בקרב גטיסברג כמעט שלא השתתפה חטיבתו ונפגעה במעט מאוד אבדות לאורך כל הקרב.
מהון היה אמור להשתתף בהתקפה על רכס בית הקברות ב־2 ביולי, אך בניגוד לפקודות השאיר את חטיבתו מאחור.
ביום שלאחר מכן, במהלך הסתערות פיקט, הוצבה חטיבתו להגן על סוללות ארטילריה ולא נטלה חלק בלחימה העיקרית.
הדוח הרשמי שלו על הקרב כלל מאה מילים בלבד ולא שפך אור רב על מעשיו ב־2 ביולי.
עם זאת סיפר לגנרל קרנוט פוזי כי מפקד הדיוויזיה, ריצ'רד ה' אנדרסון, הורה לו להישאר במקומו.
אף שלא הפעיל את כוחותיו, לא נענש מהון, בשל ותקו ובשל העובדה שהיה עתיד להיות אחד המפקדים הבודדים בארמיית צפון וירג'יניה שפיקדו על חטיבה במשך שנה שלמה.
אף שפציעתו במנאסס לא הייתה חמורה, סבל מהון כל חייו מקשיי עיכול חמורים.
במהלך המלחמה ליוו אותו פרה ותרנגולות כדי לספק לו מוצרי חלב.
אוטיליה וילדיהם עברו לפיטרסבורג כדי להיות קרובים אליו במהלך המערכה האחרונה של המלחמה בשנים 1864–1865, כאשר יוליסס גרנט התקדם לעבר פיטרסבורג בניסיון לנתק את קווי הרכבת שסיפקו את ריצ'מונד, בירת הקונפדרציה.
בקרב הווילדרנס פצעו חייליו של מהון בטעות את ג'יימס לונגסטריט.
ריצ'רד אנדרסון מונה לפיקוד על הקורפוס, ומהון קיבל את הפיקוד על הדיוויזיה של אנדרסון, עליה פיקד עד סוף המלחמה, החל מקרב ספוטסילבניה קורט האוס.
הוא נחשב לגיבור קרב המכתש שנערך ב־30 ביולי 1864. בקרב זה חפרו כורי פחם מצבא האיחוד מנהרה מתחת לקווי הקונפדרציה ופוצצו אותה בפיצוץ אדיר, שגרם למותם ולפציעתם של חיילים רבים מצבא הקונפדרציה ופרץ נקודת מפתח בקווי ההגנה סביב פיטרסבורג.
אף על פי כן, מהון הצליח לארגן את כוחות הקונפדרציה שנותרו בסביבה, הדף את ההתקפה, וחיילי הצפון איבדו את יתרונם הראשוני.
מה שהחל כטקטיקה חדשנית הפך לתבוסה קשה במיוחד עבור ארצות הברית.
פעולתו המהירה והיעילה של מהון הייתה מקור נדיר לשמחה עבור תושבי פיטרסבורג הנצורים, האזרחים הלוחצים והחיילים העייפים כאחד.
באותו יום, 30 ביולי, הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
ואולם בראשית אפריל 1865 הצליחה לבסוף האסטרטגיה של גרנט לנתק את קו הרכבת האחרון שסיפק את פיטרסבורג, ובהמשך גם את ריצ'מונד.
בקרב סיילור'ס קריק ב־6 באפריל קרא לי בפני מהון: "אלוהי, האם הצבא התפורר?", ומהון השיב: "לא, אדוני הגנרל, הנה כוחות המוכנים למלא את חובתם".
נרגש מנאמנות אנשיו אמר לי למהון: "כן, עדיין יש כמה אנשים נאמנים ...
אנא, החזק את האנשים הללו".
שלושה ימים לאחר מכן היה מהון עם לי גם בעת הכניעה בבית המשפט באפומטוקס.
לאחר המלחמה יעץ לי לגנרלים שלו לשוב ולעסוק בשיקום הכלכלה של מדינות הדרום.
ויליאם מהון אכן פעל ברוח זו והפך לכוח המניע מאחורי חיבורן של מסילת נורפוק–פיטרסבורג (N&P), מסילת הדרום-סייד, ומסילת וירג'יניה וטנסי.
עד סוף שנת 1867 כיהן כנשיא כל שלוש החברות.
משפחת מהון נודעה באופייה הססגוני, ולפי האגדה המקומית ראשי התיבות A, M & O פורשו כ־'All Mine and Otelia's'.
באותה תקופה חיו בני הזוג בלינצ'בורג שבווירג'יניה, אך בשנת 1872 חזרו להתגורר בפיטרסבורג.
משבר הכלכלה של שנת 1873 הכניס את מסילת AM&O לעימות עם מחזיקי האג"ח שלה באנגליה ובסקוטלנד.
לאחר מספר שנים של ניהול תחת כינוס נכסים, הידרדרו יחסיו של מהון עם הנושים, ומנהל חלופי, הנרי פינק, מונה לפקח על ענייניה הכספיים של החברה.
מהון המשיך לפעול להשבת השליטה, אך תפקידו כבונה מסילות הסתיים בשנת 1881, כאשר גורמים מפילדלפיה הציעו הצעה גבוהה יותר ורכשו את AM&O במכירה פומבית, ושינו את שמה ל'נורפוק אנד ווסטרן' (N&W).
עוד לפני מלחמת האזרחים השקיעה מועצת העבודות הציבוריות של וירג'יניה כספי מדינה בחלק ניכר ממניות מסילות הברזל שקודם לכן היוו את הגרעין של AM&O.
אף שמהון איבד את השליטה במסילה, הוא הצליח, בזכות מעמדו הפוליטי הבולט בווירג'יניה, לדאוג לכך שחלק מהכנסות המדינה ממכירת החברה יוקצו להקמת מוסד חינוכי להכשרת מורים, שנועדו ללמד ילדים שחורים ואנשים שהיו משועבדים בעבר, בסמוך לביתו שבפטרסבורג, שם כיהן בעבר כראש העיר.
מוסד זה, שנקרא 'המכון הנורמלי והקולג'יאלי של וירג'יניה', התפתח לימים ל'אוניברסיטת המדינה של וירג'יניה', כאשר בן וירג'יניה ג'ון מרסר לנגסטון שב מאוהיו כדי לשמש כנשיאה הראשון.
מהון גם ייעד כספים לסיוע בהקמת המוסד שקדם ל'בית החולים המרכזי של המדינה' במחוז דינווידי, אף הוא סמוך לפיטרסבורג.
במקביל שמר לעצמו בעלות פרטית על השקעות קרקע שהיו קשורות לפיתוח שדות הפחם העשירים של מערב וירג'יניה ודרום מערב וירג'יניה המערבית בידי מסילת N&W.
השקעות אלו תרמו לכך שעם מותו נחשב לאחד האנשים העשירים ביותר בווירג'יניה, על פי הביוגרף שלו, הסופר נלסון בלייק.
מהון היה פעיל בחיים הכלכליים והפוליטיים של וירג'יניה במשך כמעט 30 שנה.
פעילותו החלה בעיצומה של מלחמת האזרחים, כאשר בשנת 1863 נבחר לאספה הכללית של וירג'יניה כנציג העיר נורפוק.
בהמשך כיהן כראש עיריית פיטרסבורג.
לאחר שנכשל בהתמודדותו על תפקיד מושל וירג'יניה בשנת 1877, הפך למנהיג מפלגת 'המתאמים מחדש', קואליציה של דמוקרטים, רפובליקנים ואפרו-אמריקאים, ששאפה להפחתת החוב של וירג'יניה מלפני המלחמה ולהקצאה הוגנת לחלק מן המדינה שהפך למדינת וירג'יניה המערבית החדשה.
בשנת 1881 הנהיג מהון מהלך מוצלח לבחירת מועמד מפלגת המתאמים מחדש, ויליאם קמרון, לתפקיד מושל וירג'יניה, והוא עצמו נבחר לסנאט של ארצות הברית.
מפלגת המתאמים מחדש עשתה הרבה מעבר למיחזור והסדרת חובותיה של וירג'יניה.
המפלגה השקיעה משאבים רבים במערכת החינוך, במיוחד בחינוך אפרו-אמריקאים, ומינתה מורים אפרו־אמריקאים לבתי ספר אלו.
היא הגדילה את המימון למוסד הידוע כיום בשם 'וירג'יניה טק', והקימה מוסד מקביל עבור אפרו-אמריקאים – שלימים הפך ל'אוניברסיטת המדינה של וירג'יניה'.
מפלגת המתאמים מחדש ביטלה את מס הבחירות ואת עמדת ההצלפה הציבורית.
כתוצאה מהרחבת זכות ההצבעה, נבחרה בעיר דנוויל מועצת עיר בעלת רוב שחור, וגויס בה כוח משטרה משולב, צעד חסר תקדים באותה תקופה.
קריקטורה פוליטית משנת 1881, שפורסמה בעיתון 'Frank Leslie's Illustrated Newspaper', הציגה את הסנאטור הנבחר ויליאם מהון כמי שמחזיק במאזן הכוחות בסנאט.
באותה עת היה הסנאט מחולק באופן שווה – 37 רפובליקנים מול 37 דמוקרטים – ומהון, יחד עם מועמד נוסף ממפלגה שלישית שהיה מוכן להצטרף לדמוקרטים בהצבעות, החזיק בכוח פוליטי משמעותי.
על פי כללי הסנאט, סגן נשיא ארצות הברית, צ'סטר ארתור, שהיה רפובליקני, היה אמור להכריע בכל הצבעה שוויונית.
מהון ניהל משא ומתן על ויתורים משמעותיים לפני שהחליט עם איזו סיעה לשתף פעולה.
אף שהיה סנאטור בשנת כהונתו הראשונה, הוא מונה ליו"ר ועדת החקלאות המשפיעה.
בנוסף, קיבל שליטה על מערכת המינויים הפדרליים בווירג'יניה מנשיא ארצות הברית ג'יימס גרפילד, וכן את הזכות למנות את מזכיר הסנאט ואת הממונה על הסדר והאבטחה בו.
עם זאת, מהון המשיך להתמודד עם התנגדות מצד המפלגה השמרנית של וירג'יניה, אשר הזדהתה עם הדמוקרטים והתחזקה עוד יותר לאחר בחירות 1884, שבהן נבחר הדמוקרטי גרובר קליבלנד לנשיא.
למרות זאת, מהון שמר על זיקתו למפלגה הרפובליקנית ועמד בראש משלחות וירג'יניה לוועידות המפלגה הרפובליקנית בשנים 1884 ו־1888. למרות זאת, בשנת 1886 הפסיד את מושבו בסנאט לדמוקרטי השמרני ג'ון דניאל.
בשנת 1889 התמודד מהון על תפקיד מושל וירג'יניה מטעם המפלגה הרפובליקנית, אך הפסיד לדמוקרטי פיליפ מקיני.
חלפו עוד 80 שנה עד שווירג'יניה שלחה שוב מושל שאינו דמוקרטי לבית המושל – הרפובליקני לינווד הולטון בשנת 1969.
מהון לקה בשבץ מוחי חמור ומת ב-8 באוקטובר 1895. הוא נקבר במאוזוליאום המשפחתי בבית העלמין בלנדפורד שבפיטרסבורג.
שמו ואותות מורשתו ניכרים עד היום בגשרים, בכבישים, באנדרטאות ובמוסדות חינוך.
אנדרטה גדולה לזכרו מוצבת בשדה הקרב של המכתש בפארק הלאומי בפיטרסבורג, עם כתובת המציינת את אומץ לבו ותבונתו הצבאית.
ויליאם מארקס היה עורך דין ופוליטיקאי אמריקאי מפנסילבניה.
הוא כיהן בשני בתי המחוקקים של המדינה ושימש יושב ראש בית הנבחרים של פנסילבניה בשנים 1813–1819. מאוחר יותר ייצג את פנסילבניה בסנאט של ארצות הברית.
מארקס נולד ב־13 באוקטובר 1778 במחוז צ'סטר שבפנסילבניה, ובילדותו עבר עם אביו למחוז אלגני.
הוא קיבל השכלה פורמלית מועטה ולמד תחילה את מקצוע עיבוד העורות.
בהמשך למד משפטים והוסמך לעריכת דין.
הוא עסק בעריכת דין בפיטסבורג ומילא כמה תפקידים מקומיים, ובהם חוקר מקרי מוות של מחוז אלגני.
בשנת 1810 נבחר לבית הנבחרים של פנסילבניה וכיהן בו עד 1819, ומשנת 1813 אף כיהן כיושב ראש הבית.
בשנת 1814 מונה למפקד המיליציה של פנסילבניה.
לאחר מכן נבחר לסנאט של פנסילבניה בשנת 1820 וכיהן בו עד 1825.
בשנת 1824 נבחר מארקס לסנאט של ארצות הברית מטעם המפלגה הלאומית הרפובליקנית, ונכנס לתפקידו במרץ 1825. לאחר שנכשל בניסיון להיבחר מחדש, הסתיימה כהונתו במרץ 1831. במהלך כהונתו בסנאט עמד בראש ועדת הצעות החוק הסופיות ובראש ועדת החקלאות.
לאחר סיום כהונתו בסנאט חזר לעסוק בעריכת דין בפיטסבורג, ובהמשך עבר לביבר שבפנסילבניה ופרש לחיים פרטיים בשנת 1850. הוא נפטר בביבר ב־10 באפריל 1858, ונקבר בבית הקברות הישן ברחוב באפלו, בחלקת משפחת מקרירי.
ויליאם ליימן היה פוליטיקאי אמריקאי ממסצ'וסטס, שכיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית.
ליימן נולד ב-7 בדצמבר 1755 בנורת'המפטון שבפרובינציית מפרץ מסצ'וסטס, והיה בנם של הקפטן ויליאם לימן וג'מימה (שלדון) ליימן.
הוא סיים את לימודיו בקולג' ייל בשנת 1776. ליימן היה יוצא צבא המיליציה במהלך המהפכה האמריקאית.
במהלך מרד שייז שימש כשליש (עוזר) של הגנרל ויליאם שפרד בדרגת מייג'ור.
בסביבות שנת 1781 נישא ליימן לג'רושה ולס מאיסט הרטפורד, קונטיקט, ולשניים נולדו שמונה ילדים.
ג'רושה נפטרה בגיל 43, ב־11 ביוני 1803. ליימן כיהן בבית הנבחרים של מסצ'וסטס בשנת 1787 ובסנאט של מדינת מסצ'וסטס בשנת 1789.
ליימן היה מועמד לקונגרס הראשון, והתמודד במחוז המפשייר–ברקשייר כמועמד אנטי־פדרליסטי מול המועמד הפדרליסטי תאודור סדג'וויק.
סדג'וויק נבחר, אולם שבע־עשרה עיירות שתמכו בליימן שלחו את תוצאות ההצבעה באיחור; אילו היו מדווחות בזמן, ליימן היה נבחר.
ליימן ייצג את מסצ'וסטס בבית הנבחרים של ארצות הברית מ-4 במרץ 1793 עד 3 במרץ 1797.
בשנת 1804 מונה לימן לקונסול של ארצות הברית בלונדון.
הוא נפטר בעת כהונתו ב-22 בספטמבר 1811 בצ'לטנהאם שבגלוסטרשייר, אנגליה, ונקבר בקתדרלת גלוסטר.
ויליאם מקינלי הבן היה פוליטיקאי ועורך דין אמריקאי, שכיהן כנשיאה ה-25 של ארצות הברית החל מ-4 במרץ 1897 ועד הירצחו בספטמבר 1901, כחצי שנה לאחר תחילת כהונתו השנייה.
מקינלי הוביל את המדינה אל מלחמת ארצות הברית–ספרד, שבה השתלט הצבא האמריקני על מושבות ספרדיות בים הקריבי ובאוקיינוס השקט.
הוא העלה מכסים כדי לקדם את התעשייה האמריקנית והעביר את המדינה לתקן הזהב כשהוא מתנגד לגרימת אינפלציה.
מקינלי היה הנשיא האחרון ששירת במהלך מלחמת האזרחים האמריקנית והיחיד שהתחיל את המלחמה כחייל, כשהיה טוראי בצבא האיחוד וסיים אותה כמייג'ור לשם כבוד.
לאחר המלחמה למד משפטים והתחתן עם אידה סקסטון.
ב-1876 נבחר לבית הנבחרים של ארצות הברית והפך לדובר הבולט בתוך המפלגה הרפובליקנית בזכות הטלת מכסי מגן על ייבוא, אמצעי שבעיניו יביא לשגשוג.
ב-1890 העביר חוק שנקרא "מיסוי מקינלי", שהוביל לאובדן מושבו בקונגרס ב-1890, בעיקר בגלל חלוקת מחוזות חדשה שיזמה המפלגה הדמוקרטית.
ב-1891 וב-1893 נבחר לתפקיד מושל אוהיו, כשהוא שומר על איזון בין האינטרסים של העובדים ושל בעלי העסקים.
בעזרת יועצו הקרוב מארק האנה, נבחר למועמד הרפובליקני לנשיאות ב-1896, במהלך שפל כלכלי.
הוא ניצח את יריבו הדמוקרט, ויליאם ג'נינגס ברייאן, לאחר שניהל את מסע הבחירות ממרפסת ביתו ותמך בכסף יציב (תקן הזהב) ובמכסים גבוהים לשם החזרת השגשוג.
במהלך כהונתו של מקינלי התרחשה צמיחה כלכלית גבוהה.
הוא העלה מכסים כדי להגן על עובדי מפעל וייצור מפני תחרות זרה, וב-1900 העביר את ארצות הברית באופן מלא אל תקן הזהב.
מקינלי קיווה לשכנע את ספרד להעניק עצמאות לקובה, ולאחר שנכשל בכך הוביל את המדינה אל מלחמת ארצות הברית–ספרד ב-1898, כשארצות הברית זוכה לניצחון מהיר והחלטי.
כחלק מהסכם השלום, ארצות הברית זכתה במושבות הספרדיות: פוארטו ריקו, קובה, גואם והפיליפינים.
לקובה הובטחה עצמאות, אולם היא נשארה תחת משטר צבאי.
ב-1898 סיפחה ארצות הברית את רפובליקת הוואי והפכה אותה לטריטוריה.
רבים טענו שמערכת הבחירות ב-1896 וניצחונו של מקינלי גרמו ליצירת קואליציה חדשה שהובילה לשלטון המפלגה הרפובליקנית.
ב-1900 ניצח מקינלי שוב את ברייאן ונבחר לכהונה שנייה, במסע בחירות שהתמקד באימפריאליזם, פרוטקציוניזם וכסף חופשי.
אולם מקינלי נורה ב-6 בספטמבר 1901 על ידי ליאון צ'ולגוש, אנרכיסט ממוצא פולני-אמריקני.
לאחר שמונה ימים מת מקינלי והוחלף בידי סגנו, תאודור רוזוולט.
ויליאם מקינלי הבן נולד ב-1843 באוהיו, ילדם השביעי של ויליאם מקינלי האב וננסי (אליסון) מקינלי (1809–1897).
משפחת מקינלי הייתה ממוצא אנגלי וסקוטי-אירי והתיישבה במערב פנסילבניה במאה השמונה עשרה.
המשפחה עברה לאוהיו כשמקינלי האב היה ילד, והתיישבה בליסבון.
הוא פגש שם את ננסי אליסון, והתחתן איתה.
משפחת אליסון הייתה ממוצא אנגלי וממתיישביה הראשונים של פנסילבניה.
שתי המשפחות עסקו בייצור ברזל, ומקינלי ניהל מפעלים בכל רחבי אוהיו.
המשפחה הייתה תומכת גדולה במפלגה הוויגית ובתנועה לביטול העבדות, בעיקר בשל אמונות מתודיסטיות.
ויליאם הפך לפעיל בכנסייה המתודיסטית המקומית בגיל שש עשרה.
ב-1852, עברה המשפחה לפולין, אוהיו, כדי להביא חינוך טוב יותר לילדיהם.
ב-1859, סיים את לימודיו והחל ללמוד במכללה בפנסילבניה.
הוא למד שם שנה אחת, ולאחר מחלה ודיכאון חזר הביתה ב-1860. הוא למד במכללה באוהיו והצטרף אל אחוות סיגמה אלפא אפסילון.
הוא לא סיים את לימודיו באף אוניברסיטה.
אף על פי שהחלים, ההון המשפחתי לא הספיק להחזיר אותו למכללה, והוא החליט לעבוד כפקיד בדואר ולאחר מכן כמורה.
כשמדינות הדרום פרשו מהאיחוד ומלחמת האזרחים החלה, התנדבו אלפי אנשים באוהיו לשירות צבאי.
ביניהם היה מקינלי ובן דודו, ויליאם מקינלי אוסבורן, שנרשמו כטוראים במיליציה המקומית ביוני 1861. החיילים פנו לקולומבוס ושם התאחדו עם יחידות קטנות כדי ליצור את הגדוד העשרים ושלושה של אוהיו.
החיילים התאכזבו לגלות שבניגוד לגדודי המתנדבים של אוהיו, לא יוכלו לבחור בקצין שלהם, אלא שהוא ימונה בידי מושל אוהיו, ויליאם דניסון.
דניסון מינה את הקולונל ויליאם רוסקרנס לפקד על הגדוד, והחיילים החלו להתאמן מחוץ לעיר.
מקינלי כתב סדרת מכתבים אל העיתון בעיר מגוריו שבהם הילל את צבא האיחוד ואת האיחוד.
בעיות באספקת מדים ונשק גרמו לעימות עם המפקדים, אולם מייג'ור רתרפורד הייז שכנע את החיילים לקבל את מה שהממשלה הקציבה להם.
מקינלי התרשם מהייז, והשניים החלו חברות שנמשכה עד למותו של הייז ב-1893.
אחרי חודש של אימונים, מקינלי והגדוד, בהובלת הקולונל אליקים סקאמון, פנו אל מערבה של וירג'יניה (כיום מדינה עצמאית) ביולי 1861. מקינלי לא הבין מדוע נדרשה משמעת נוקשה מהגדוד עד שהגדוד נאלץ להילחם.
הם נלחמו לראשונה בספטמבר 1861 וגרמו לכוחות קונפדרציה לסגת מווירג'יניה המערבית.
כעבור שלושה ימים, הוטל עליו לדאוג לאספקה לגדוד ולעבוד כרשם.
בנובמבר, הגדוד חנה לרגל החורף בפייטוויל, וירג'יניה המערבית.
את החורף בילה מקינלי בהחלפת סרג'נט שהיה חולה, ובאפריל 1862 קודם בדרגה.
הגדוד המשיך להתקדם באביב כשהייז מפקד עליו ונלחם בכמה כוחות מורדים.
בספטמבר, נקרא הגדוד של מקינלי לתגבר את ארמיית וירג'יניה בקרב בול ראן השני.
הגדוד לא הגיע בזמן אל הקרב, אבל הצטרף אל ארמיית הפוטומק כשזאת פנתה צפונה כדי לעצור את צבאו של הגנרל רוברט אדוארד לי שעמד להתקדם למרילנד.
הגדוד היה הראשון שפגש בחיילי הקונפדרציה ב-14 בספטמבר.
אחרי אבדות כבדות, הצליח הגדוד להרחיק את חיילי הקונפדרציה ולחם בהם בקרב אנטיאטם, אחד מהקרבות הקטלניים ביותר במלחמה.
הגדוד לחם בעוז ומקינלי עצמו התחמק מאש כבדה כשהביא אספקה לחיילים בשדה הקרב.
הגדוד ספג אבדות כבדות גם הפעם, אולם הארמייה ניצחה והקונפדרציה נסוגה אל וירג'יניה.
הגדוד התנתק מהארמייה וחזר ברכבת אל וירג'יניה המערבית.
כשהגדוד ערך חניית חורף בצ'ארלסטון, התבקש מקינלי לחזור לאוהיו עם קצינים אחרים ולהביא חיילים חדשים.
כשהגיעו אל קולומבוס, הפתיע אותו המושל בקידום לדרגת לוטננט משנה בשל שירותו בקרב.
מקינלי וחבריו לא לחמו עד ליולי, 1863. בתחילת 1864, אורגן מחדש מבנה הפיקוד בווירג'יניה המערבית, והמחלקה הועברה אל ארמיית וירג'יניה המערבית.
הארמייה החלה לתקוף מכרות מלח ועופרת של האויב.
ב-9 במאי, החל הצבא להילחם בחיילי קונפדרציה וגרם להם לסגת.
מקינלי טען שהקרב היה נואש, ואחריו השמידו כוחות האיחוד נתיבי אספקה.
מקינלי והגדוד שלו עברו אל עמק שננדואה כשהצבא החל לחזור להילחם לאחר החורף.
החיילים התאחדו עם ארמיית שננדואה והחלו להילחם בכוחות קונפדרציה, כשהם לוכדים את לקסינגטון, וירג'יניה ב-11 ביוני.
הם המשיכו דרומה אל ליצ'בורג, והרסו מסילת רכבת בדרכם.
אולם הכוחות בלינצ'בורג נראו חזקים מדי והבריגדה נאלצה לחזור אל וירג'יניה המערבית.
הם נאלצו ללכת צפונה כשהקונפדרציה פשטה על מרילנד.
הקונפדרציה הפתיעה אותם ב-24 ביולי, וניצחה אותם.
הצבא נסוג אל מרילנד ואורגן מחדש.
מקינלי קודם לדרגת קפטן לאחר הקרב.
באוגוסט, הקונפדרציה החלה לסגת דרומה.
הצבא ניצח בקרב שבו ירו בסוסו של מקינלי, ולאחר מכן הצבא המשיך להבריח את הקונפדרציה דרומה.
ב-22 בספטמבר וב-19 באוקטובר ניצח הצבא שוב.
לאחר מכן, הצבא עצר לקראת הבחירות, בהן תמך מקינלי, בפעם הראשונה שהצביע, באברהם לינקולן, הנשיא הרפובליקני.
למחרת היום, הם עברו צפונה לחניית חורף.
בפברואר 1865, כשהמפקד נלכד בידי הקונפדרציה, הצבא התבלבל, ומקינלי נאלץ לשרת אצל ארבעה גנרלים שונים, ביניהם גם וינפילד סקוט הנקוק.
כעבור כמה ימים נכנעו לי וצבאו לגנרל יוליסס ס.
מקינלי הצטרף לתנועת הבונים החופשיים מאוחר יותר.
לפני סיום המלחמה, קודם לדרגת מייג'ור לשם כבוד.
הגנרלים רצו שמקינלי יישאר בשירות הקבע, אולם הוא החליט לחזור לאוהיו כעבור חודש.
ב-7 במרץ 1883, התקבל מקינלי לאגודת יוצאי מלחמת האזרחים.
לאחר סיום המלחמה ב-1865, החליט מקינלי לעסוק בעריכת דין והחל ללמוד במשרד של עורך דין.
כעבור שנה החל ללמוד בבית ספר למשפטים בניו יורק, ותוך פחות משנה הוסמך לעריכת דין במרץ 1867. באותה השנה עבר לקנטון, והקים משרד קטן.
הוא הצליח מספיק כדי לקנות כמה בניינים ברחוב הראשי בקנטון, אותם השכיר.
כשחברו מהצבא רתרפורד הייז ניסה להתמודד על תפקיד המושל ב-1867, נאם מקינלי לטובתו, כשהוא נכנס לראשונה אל הפוליטיקה.
המחוז היה מפולג בין הדמוקרטים והרפובליקנים, אולם הייז ניצח בו באותה השנה.
ב-1869, ניסה מקינלי להיבחר לתפקיד התובע המחוזי, תפקיד שהיה בדרך כלל שמור לדמוקרטים, וניצח.
כשניסה להתמודד מחדש ב-1871, בחרו הדמוקרטים בעורך הדין המקומי ויליאם לינץ', ומקינלי הובס בהפרש של 143 קולות.
כשהקריירה המקצועית של מקינלי התקדמה, גם חייו האישיים התקדמו כשהחל לצאת עם אידה סקסטון, בת למשפחה אמידה מקנטון.
הם נישאו ב-25 בינואר 1871, בכנסייה הפרסביטריאנית הראשונה של קנטון, אף על פי שאידה הצטרפה לאחר מכן לכנסייה המתודיסטית.
בתם הראשונה, קתרין, נולדה בחג המולד 1871. בת שנייה, אידה, נולדה ב-1873, אולם מתה באותה השנה.
אשתו של מקינלי נכנסה לדיכאון עמוק ובריאותה הידרדרה.
כעבור שנתיים גם קתרין מתה מטיפוס הבטן.
אידה לא התאוששה ממות בנותיה ולזוג לא היו עוד ילדים.
מקינלי שמר על אשתו כל חייו.
אידה התעקשה שמקינלי ימשיך בקריירה המוצלחת שלו כעורך דין וכפוליטיקאי.
הוא נכח בוועידה הרפובליקנית של המדינה שבחרה בהייז להתמודד לכהונה שלישית כמושל ב-1875, ותמך שוב בחברו בסתיו.
כעבור שנה, הגן במשפט על קבוצת כורים שנעצרו על מהומות וקטטה עם שוברי שביתה.
לינץ', יריבו של מקינלי, ייצג את הצד השני, ובעלי המכרה היה מארק האנה, איש עסקים מקליבלנד.
מקינלי פעל בהתנדבות והצליח לזכות את כל הכורים פרט לאחד.
מעמדו בקרב הפועלים במחוז, שהיו חלק קריטי מהבוחרים, התחזק, והוא פגש לראשונה את האנה, שהפך לתומך המרכזי שלו.
מעמדו של מקינלי בקרב הפועלים השתלם כשהתמודד על המועמדות הרפובליקנית לייצוג מחוזו.
הצירים סברו שיוכל למשוך את הפועלים, ובאוגוסט 1876, נבחר למועמד.
הייז נבחר למועמד לנשיאות, ומקינלי ניהל את מסע הבחירות שלו לקונגרס תוך כדי תמיכה בהייז.
מקינלי, שהדגיש את תמיכתו במכסי מגן, ניצח את המועמד הדמוקרטי בהפרש של 3,300 קולות, ואילו הייז ניצח במערכת בחירות שנויה במחלוקת ומונה לנשיא.
ניצחונו של מקינלי בא במחיר אישי: הכנסתו כחבר קונגרס הייתה חצי ממה שהרוויח כעורך דין.
מקינלי הצטרף לקונגרס באוקטובר 1877, כשהנשיא הייז כינס את הקונגרס לישיבה מיוחדת.
הרפובליקנים היו במיעוט ומקינלי עסק בעיקר בדברים לא חשובים בוועדות.
חברותו עם הייז לא סייעה לו, בגלל חוסר הקשר של הייז לרבים בגבעת הקפיטול.
חבר הקונגרס הצעיר התעמת מול הייז בנושא המטבע, אולם החברות שלהם נותרה בעינה.
ב-1873 עברה ארצות הברית בפועל לתקן הזהב.
מחירי הכסף צנחו ורבים ביקשו להפוך את הכסף להילך חוקי במעמד שווה לזהב.
התהליך היה אינפלציוני, ורבים טענו שהעלאת כמות הכסף תתרום לכלכלה.
היריבים טענו שהכסף החופשי יפגע בארצות הברית מבחינת הסחר הבין-לאומי.
מקינלי תמך בחוק שאישר לממשלה לרכוש כמויות גדולות של כסף ולהפוך אותו למטבעות, וגם הצטרף לרוב הגדול שביטל את הווטו של הייז על החוק.
בכך התנגד לעמדתו של מנהיג הרפובליקנים בבית הנבחרים, חברו מאוהיו, ג'יימס גרפילד.
החל מכהונתו הראשונה בקונגרס, תמך מקינלי במכסי מגן.
מטרתם לא הייתה להעלות את ההכנסה הממשלתית אלא לסייע לתעשייה האמריקנית להתפתח ולתת לה יתרון מחירים על פני מתחרים חיצוניים.
ביתו של מקינלי באוהיו שגשג בעיקר בזכות הפרוטקציוניזם שהגן על הייצור שם, מה שעיצב את השקפת עולמו של מקינלי.
מקינלי תמך בחוקים להעלאת מכסי המגן והתנגד למכסים לשם הכנסה בלבד או להורדתם.
כשגרפילד נבחר לנשיאות ב-1880, נבחר מקינלי להחליפו בוועדת המיסים, לאחר שתי כהונות בלבד.
מקינלי הפך לדמות משמעותית בפוליטיקה.
ב-1880, שירת כהונה קצרה כנציג אוהיו בוועידה הרפובליקנית הלאומית.
ב-1884 נבחר כציר לוועידה הלאומית וזכה לשבחים על ניהולה.
ב-1886, נחשבו מקינלי, המושל ג'וזף פורקר והסנאטור ג'ון שרמן למנהיגי המפלגה באוהיו.
שרמן ניסה להתמודד על הנשיאות ב-1880 אולם נכשל בהשגת המועמדות.
פורקר החל להתקדם בפוליטיקה המקומית.
האנה, שנכנס לפוליטיקה כתורם נדיב, תמך בשרמן ובפורקר.
אולם בוועידה הרפובליקנית ב-1888 היחסים ביניהם התפרקו.
מקינלי, האנה ופורקר תמכו בשרמן כמועמדם לנשיאות, וכשהתברר ששרמן לא יכול לנצח, החליט פורקר לתמוך דווקא בג'יימס בליין, הסנאטור ממיין והמועמד הנשיאותי ב-1884. בליין סירב להיות מועמד, ופורקר חזר לשרמן, אולם המועמד שנבחר היה הסנאטור מאינדיאנה, בנג'מין הריסון, שנבחר לנשיאות.
האנה נטש את פורקר, ולמשך שארית חייו של מקינלי, התפלגה המפלגה באוהיו בין הפלג של מקינלי, שרמן והאנה לבין הפלג של פורקר.
האנה העריץ את מקינלי והפך ליועצו הקרוב.
ב-1889, כשהרפובליקנים השיגו רוב, ביקש מקינלי להיבחר לתפקיד יושב ראש בית הנבחרים.
הוא לא הצליח להיבחר, אולם יושב הראש תומאס ריד מינה אותו ליושב ראש ועדת המיסים.
מקינלי הגיש את "מיסוי מקינלי" ב-1890, אף על פי שהסנאטורים שינו את הצעתו, שהעלה מכס על ייבוא.
שינוי מחוזות וכישלון בבחירה מחדש
הדמוקרטים זיהו את הפוטנציאל של מקינלי, ולכן כששלטו במועצה המחוקקת, שינו את מחוזות הבחירה כדי להקטין את סיכוייו להיבחר מחדש.
ב-1878, נאלץ מקינלי להתמודד במחוז ששורטט מחדש, אולם בכל זאת ניצח לשמחתו של הנשיא הייז.
לאחר הבחירות של 1882, הפסיד מקינלי את מקומו.
הוא נכנס לדיכאון קצר, אולם נשבע שיתמודד שוב.
הדמוקרטים שינו שוב את המחוזות לקראת הבחירות של 1884, אולם מקינלי נבחר שוב לקונגרס בכל מקרה.
ב-1890, הדמוקרטים שינו שוב פעם את מחוזות הבחירה בגלל מקינלי, והפעם שרטטו מחוז דמוקרטי במיוחד.
רבים חשבו שהדמוקרטים ישיגו רוב של בין 2,000 ל-3,000 קולות.
הרפובליקנים לא יכלו לשנות את המחוז לפני הבחירות למועצה המחוקקת ב-1891, אולם הקפידו להשקיע במירוץ, בעיקר בשל תשומת הלב הדמוקרטית לחוקי המכס שהעביר מקינלי.
הרפובליקנים שלחו את טובי דובריהם אל המחוז, כולל את בליין (מזכיר המדינה של ארצות הברית), יושב הראש ריד והנשיא הריסון.
הדמוקרטים שלחו את טובי דובריהם גם הם, ומקינלי נאם בפני 40,000 בוחרים כדי להגן על המכס.
הוא טען שהמכס עוזר לעם, מגן על התעשייה, מגן על העובדים ומבטיח שכר וחינוך ראויים.
הדמוקרטים בחרו בג'ון וורוויק, סגן המושל לשעבר, ושכרו נערים שימכרו כלי פח בשווי עשרים וחמישה סנטים בחמישים סנטים, בטענה שהמכס אחראי להעלאת המחירים.
בסופו של דבר, הפסיד מקינלי בהפרש של 300 קולות, אולם הרפובליקנים זכו לרוב במדינה.
אפילו לפני שמקינלי גמר את כהונתו בקונגרס, היו תושבים רבים שהפצירו בו לרוץ לתפקיד המושל.
המושל הדמוקרט ג'יימס קמפבל ניצח את ג'וזף פורקר ב-1889, ורצה להיבחר מחדש ב-1891. המפלגה הרפובליקנית באוהיו נותרה מפולגת, אולם מקינלי סידר שפורקר יתמוך בו בוועידה של 1891, בה ניצח.
חבר הקונגרס לשעבר השקיע את המחצית השנייה של 1891 במסע בחירות מול קמפבל.
האנה לא היה מעורב במערכת הבחירות אלא השקיע את רוב זמנו בגיוס תרומות עבור היבחרם של מחוקקים שהבטיחו לתמוך בשרמן לסנאט ב-1892 (לפני העברת התיקון השבעה עשר לחוקת ארצות הברית, הסנאטורים נבחרו בידי המועצה המחוקקת).
בינואר, הצליח שרמן, בעזרת האנה, להיבחר במועצה המחוקקת לעוד כהונה בסנאט על פני פורקר.
למושל אוהיו לא היה הרבה כוח – למשל, הוא יכול היה להמליץ על חקיקה, אולם לא להטיל עליה וטו – אולם אוהיו הייתה מדינה מתנדנדת ועשירה באלקטורים, והמושל שלה השפיע על הפוליטיקה הלאומית.
אף על פי שמקינלי האמין שבריאות המדינה תלויה בבריאות העסקים שלה, הוא היה מוכן לפשרות עם הפועלים.
הוא תמך בחקיקה שקבעה מוסד בוררות ליישוב סכסוכי עבודה והוסיף פסקה לחוק שקנסה מעסיקים שפיטרו עובדים עקב שייכותם לאיגוד.
הנשיא הריסון לא היה אהוד במיוחד.
בתחילת השנה 1892 הייתה המפלגה הרפובליקנית מפולגת והריסון ניסה להיבחר מחדש.
אף על פי שאף מועמד לא הכריז על התנגדותו להריסון, רפובליקנים רבים היו מוכנים להחליף את הנשיא אם תהיה אלטרנטיבה.
בין המועמדים היו מקינלי, ריד ובליין המבוגר.
מתוך חשש שמושל אוהיו יהפוך למועמד, ארגנו תומכי הריסון שמקינלי ינהל את הוועידה הרפובליקנית במיניאפוליס ודרשו ממנו להיות נייטרלי.
האנה הקים מטה בלתי רשמי למקינלי ליד אולם הוועידה, אולם לא ניסו לגייס אלקטורים.
מקינלי התנגד לכל תמיכה שקיבל, ולמרות זאת גמר במקום השלישי, מאחורי הריסון שנבחר מחדש ובליין, שגם הוא סירב להתמודד.
אף על פי שמקינלי תמך ברפובליקנים, נוצח הריסון בידי הנשיא לשעבר קליבלנד בבחירות של נובמבר.
לאחר ניצחונו של קליבלנד, רבים ראו במקינלי מועמד פוטנציאלי לנשיאות מטעם הרפובליקנים ב-1896.
לאחר חזרתו של קליבלנד לתפקיד, נקלעה המדינה למשבר כלכלי שפרץ ב-1893. איש עסקים בשם רוברט ווקר הלווה למקינלי כסף בעבר, וכהוקרת תודה, היה מקינלי ערב לחובותיו.
המושל לא הסתכל על מה חתם והאמין שווקר היה איש עסקים יציב.
למען האמת, ווקר הונה את מקינלי, ואמר לו שאיגרות חוב חדשות היו ישנות שתוקפן חודש.
מקינלי נאלץ לשלם את החוב מחדש בפברואר 1893. החוב היה מעל 100,000 דולר ומקינלי הציע להתפטר מתפקידו כמושל ולהרוויח את הכסף כעורך דין.
במקום זאת, החליטו תומכיו העשירים, כולל האנה, להקים קרן לתשלום החובות.
ויליאם ואידה מקינלי משכנו את רכושם לקרן, שגייסה סכומים רבים של כסף.
כל הרכוש הוחזר להם בסוף 1893, וכשמקינלי, שהבטיח להחזיר את החוב לציבור, ביקש את רשימת התורמים, הוא לא קיבל אותה.
האוכלוסייה שסבלה מהמשבר הכלכלי הזדהתה עם מקינלי.
הוא נבחר מחדש לתפקיד המושל בנובמבר 1893, וזכה לתמיכה הגדולה ביותר עבור מושל מאוהיו מאז מלחמת האזרחים.
מקינלי תמך ברפובליקנים בבחירות לקונגרס ב-1894. מועמדים רבים שתמך בהם נבחרו.
בנובמבר 1895 הצליח להוביל לבחירת יורש רפובליקני בתפקיד המושל, אסא בושנל, והמועצה הרפובליקנית בחרה שוב פעם בפורקר כסנאטור.
בתמורה, הסכים פורקר לתמוך במקינלי כשינסה להתמודד על הנשיאות.
כשהמפלגה באוהיו התאחדה, החליט מקינלי לפנות אל הפוליטיקה הלאומית.
לאחר תבוסתו של הנשיא בנג'מין הריסון במהלך הבחירות ב-1892, חזר הנשיא לשעבר גרובר קליבלנד לבית הלבן.
הריסון הכריז על שגשוג, אולם במאי 1893, משבר כלכלי גרם להמרת נכסים בזהב, שוק המניות התמוטט ופשיטות רגל רבות נגרמו.
מארק האנה ותורמים עשירים אחרים חילצו את מקינלי מחובות.
הציבור תמך במקינלי עקב קשייו הכלכליים ובחר בו לכהונה שנייה כמושל.
הוא תמך לחלוטין בתקן הזהב.
דמוקרטים רבים, וגם רפובליקנים, הרגישו שהצמדת הדולר לזהב מגבילה את הצמיחה, והעדיפו להצמיד את הדולר גם לכסף, כפי שהיה עד 1873. צעד זה יגרום לאינפלציה, כיוון שהתשלום על מטבעות כסף יהיה פי שניים משווי השוק שלהם.
חקלאים רבים, שהתייאשו מהירידה במחירי התוצרת החקלאית, הרגישו שהצמדת הדולר לכסף תקל על תשלום החובות שלהם.
קליבלנד תמך בתקן הזהב, והתנגד לחוקים לרכישת כסף.
הדמוקרטים המערביים, כוויליאם ג'נינגס ברייאן, התנגדו לתקן הזהב.
הקונגרס העביר ב-1894 חוק שהפחית רבים מהמכסים של מקינלי, אולם הכלכלה לא התאוששה, וקליבלנד ספג ביקורת לאחר ששלח את הצבא לשבור את שביתת פולמן.
הדמוקרטים התפלגו, והמפלגה הפופוליסטית החדשה זכתה לקולות החקלאים.
מקינלי הפך לנואם מבוקש במזרח המדינה.
בבחירות 1894, הרפובליקנים השתלטו על שני בתי הקונגרס.
לא ידוע מתי התחיל מקינלי להתכונן לריצה.
אולם מההתחלה היה ברור שהאנה יהיה היועץ הקרוב שלו.
לאחר ששרמן ויתר על ניסיון לרוץ שוב לנשיאות לאחר 1888, החל האנה לתמוך בשאיפותיו של מקינלי.
היה ברור שמועמד רפובליקני יהיה הנשיא הבא.
מקינלי, בעזרת האנה, החליט לפעול מוקדם בשנת 1895. השאלה הייתה במי יתמכו מנהיגי המפלגה לאחר שישלחו את ציריהם לוועידה.
מקינלי והאנה הריצו מסע בחירות לאומי כדי לנסות להשיג תמיכה.
מסע הבחירות נחשב למסע הבחירות המודרני הראשון.
מקינלי היה מגובה בכוחו הארגוני והפיננסי של האנה, והצליח לבנות תמיכה שקטה במהלך 1895 ותחילת 1896. כשאחרים ניסו לארגן תמיכה, התברר להם שהאנה הקדים אותם.
האנה נסע למזרח להיפגש עם מנהיגי המפלגה.
הוא חזר כדי לדווח שמנהיגי המפלגה מוכנים לתמוך במקינלי בתמורה לכך שיקבלו שליטה על מינויים מקומיים ומינויו של תומאס פלאט מניו יורק לתפקיד מזכיר האוצר.
מקינלי התנגד לכך, ופרסם את הסיסמה "העם נגד הבוסים".
מקינלי נפגש עם רפובליקנים דרומיים.
אף על פי שאלו לא הצליחו בדרום הדמוקרטי, הם שלחו צירים רבים לוועידה הלאומית.
האנה רכש בית בדרום ג'ורג'יה בו פגש מקינלי פוליטיקאים רפובליקנים מהאזור.
הוא היה זקוק ל-453.5 קולות כדי להיבחר, וחצי מהם באו ממדינות הדרום וממדינות הגבול.
בעזרת תמיכה במנהיגי המפלגה בדרום, השיג מקינלי את תמיכתם בוועידה.
הוא אף דיבר בכנסייה של אפרו-אמריקנים, מעשה חריג באותה התקופה.
מקינלי גם הצליח ליצור בריתות עם מתנגדיו במפלגה באוהיו.