tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
האו"ם מעריך כי יותר מחצי מהשפות הקיימות כיום (מעל 6000) מדוברות על ידי פחות מ-10,000 נפשות וכי רבע מהשפות מדוברות רק על ידי 1000 נפשות.
אם לא יעשו מאמצים מיוחדים לשמר את השפות האלו, רבות מהן יהפכו לשפות מתות במהלך המאה הקרובה.
מלבד הרצון לשמור על מגוון לשוני, סוגיות של שימור תרבות וזהות הן סיבות מרכזיות ובולטות בגינן פועלות קבוצות שונות להחייאת שפות.
שפות הן אלמנט מרכזי בזהותן ותרבותן של קבוצות ונתפסות כ"אוצר תרבותי" ייחודי.
שפה מחברת בין קבוצות לאבותיהם או לאדמה עליה הם חיים ומהווה חלק מרכזי בהיסטוריה שלהן ובתפיסת העצמי שלהן.
החייאת שפה הוא מושג שקשור בצורה הדוקה לתחום הבלשני של תיעוד שפה.
בתחום זה מנסים בלשנים ליצור תיעוד מלא של המבנה התחבירי, הלשוני והאוצר המילים של השפה.
תהליך זה מוביל לעיתים קרובות להגברת תשומת הלב והמאמצים להחייאת שפה ספציפית שנמצאת במרכזו של מחקר שכזה.
בנוסף, הליך של תיעוד שפה נעשה פעמים רבות כאשר משימת החייאת השפה עומדת אל מול עיני החוקרים.
אחד הצעדים המקדימים החשובים ביותר בתהליך החייאת שפה הוא קביעת רמת השימוש הנוכחית בשפה, דהיינו דרגת הסיכון בה היא נמצאת.
קביעה זו עוזרת לקבוצות המעורבות בתהליך למצוא את דרכי הפעולה הטובות והיעילות ביותר לביצוע תהליך החייאת השפה.
צעדים בהיפוך תהליך התדרדרות של שפה
ישנן תאוריות ומודלים רבים שמנסים להתוות תוכנית לתהליך של החייאת שפה.
אחד מהמודלים האלה הוא המודל שהציע הבלשן הנודע ג'ושוע פישמן, המודל של פישמן להחייאת שפות בסכנת הכחדה מורכב מתהליך בעל שמונה שלבים:
רכישת השליטה בשפה על ידי מבוגרים, שמשמשים למעשה כחניכי שפה (language apprentices).
מומלץ כאשר רוב הדוברים שנשארו הם מבוגרים המבודדים משאר דוברי השפה.
יצירת קבוצת אוכלוסייה בעלת אינטגרציה חברתית אשר דוברת את השפה בצורה פעילה.
בשלב זה מוטב בדרך כלל להתמקד בעיקר בשימוש בשפה כשפה מדוברת ולא כשפה כתובה.
ביישובים בהם קיים גרעין יציב של אוכלוסייה הדוברת את השפה כדרך קבע, יש לעודד ולחזק את השימוש היומיומי בשפה בקרב אנשים מכל קבוצות הגיל ובתוך משפחות על ידי הקמת מוסדות שכונתיים בהם יעשה שימוש בלעדי בשפה הנמצאת בסכנה ובכך יגנו עליה ויעודדו את השימוש בה.
במקומות בהם כשירות אוראלית בשימוש בשפה הושגה בכל שכבות הגיל, יש לעודד אוריינות בשפה אך בצורה שלא תהיה תלויה בסיוע מצד מערכת החינוך הפורמלית של המדינה.
כאשר המדינה מתירה, ומספר הדוברים מאפשר, יש לעודד את השימוש בשפה במערכת חינוך החובה הממשלתית.
אם ולאחר שהצעדים שנקטו בצעדים הקודמים הושגו, יש לעודד את השימוש בשפה במקומות העבודה.
אם ולאחר שהצעדים שנקטו בצעדים הקודמים הושגו, יש לעודד את השימוש בשפה באמצעי התקשורת ובקרב נותני השירות הממשלתיים המקומיים.
אם ולאחר שהצעדים שנקטו בצעדים הקודמים הושגו, יש לעודד את השימוש בשפה במוסדות ההשכלה הגבוהה, משרדי הממשלה וכלל הגופים הציבוריים.
מודל זה של התחדשות שפה מיועד לכוון את המאמצים למקום בו ישיגו יעילות מרבית.
מטרתו היא להימנע מבזבוז זמן ומאמץ בניסיון להשלים את הצעדים המאוחרים יותר בתהליך בטרם הושגו השלבים הראשוניים והבסיסיים יותר.
למשל, סביר להניח שלצאת בקמפיין שקורא לשימוש בשפה בתקשורת או בקרב גופים ממשלתיים בטרם קיימת אוכלוסייה מספקת הדוברת אותה יהיה בזבוז של משאבים אשר לא ישיג את התוצאה הרצויה.
טסקו צונודה (Tasaku Tsunoda), בלשן יפני העוסק רבות בתהליכי החייאת שפה, מתאר מגוון של שיטות שונות אשר יכולות לשמש בתהליכי החייאת שפות בדרגות שונות של סיכון, מטכניקות להחייאת שפות שנכחדו ועד כאלה לחיזוק שפות במצב מוחלש.
שיטת הטבילה (immersion) למשל, לא יכולה לשמש להחייאת שפה גוועת/גוססת.
לעומתה, שיטת האומן-שולייה (master-apprentice) שבה מעביר אדם השולט ברזי השפה את מיומנות השימוש בה לאדם שאינו בקיא בשפה בפורמט של פנים אל פנים, יכולה להיות מיושמת לשפה גוועת/גוססת.
שיטות נוספות, כולל כאלו המסתמכות על טכנולוגיות שונות ללימוד השפה, יכולות להיות מיושמות לשפות בדרגות סיכון שונות.
גורמים מסייעים לשיקום שפה בסיכון
דייוויד קריסטל (David Crystal) מציע בספרו "מות השפה" (Language Death), שישה גורמים שיכולים לסייע לשיקום שפה בסיכון.
הוא משער כי לשפה סיכויים טובים יותר להשתקם כאשר:
דובריה מעלים את יוקרתה של השפה בתוך הקהילה הדומיננטית
דובריה מגבירים את כוחם הליגיטימי בעיני הקהילה הדומיננטית
לדובריה יש נוכחות חזקה במערכת החינוך
דובריה מסוגלים להשתמש בה כשפה כתובה
דובריה מסוגלים להשתמש בה גם בצורה אלקטרונית
הבלשן גלעד צוקרמן הציע את מושג בלשנות ההחייאה כדיסיפלינת בלשנות חדשה.
המושג בלשנות החייאה (Revival Linguistics) עוצב על פי מושג בלשנות המגע (Contact Linguistics).
בלשני החייאה חוקרים בין היתר את המגבלות והמכניזם האוניברסליים המעורבים בהחייאת, שיקום וחידוש שפה.
ניסיונות החייאה של שפות שונות מעלים תובנות מההשוואה בין התהליכים.
תובנות אלו משמשות כגשר אפיסטמולוגי בין מעגלי שיח מקבילים בניסיונות מקומיים שונים להחייאת שפות ברחבי העולם.
על פי צוקרמן, בלשנות החייאה משלבת לימוד מדעי של דרכי רכישת שפת אם לצד לימוד שפה זרה, שיקום שפה בסיכון הוא מקרה קיצון של לימוד שפה-שנייה.
בלשנות ההחייאה משלימה למעשה את התחום המבוסס של בלשנות תיעודית אשר מתעדת שפות בסיכון בטרם היכחדותן.
צוקרמן גורס כי בלשנות החייאה משנה את תחום הבלשנות ההיסטורית.
דוגמה לכך היא בכך שהיא מחלישה את מודל עץ המשפחה (family tree model) אשר גורס כי לשפה יש רק הורה (מקור) אחד.
צוקרמן מכיר בקיומן של תופעות מקומיות ייחודיות, אך טוען גם כי ניתן להגדיר אילוצים לשוניים החלים על כל ניסיונות ההחייאה.
הכרת האילוצים והשליטה בהתמודדות עימם תסייע לעוסקים במלאכת החייאת השפה לבצע את התהליך בצורה יעילה יותר.
לדוגמה, קל יותר להחיות אוצר מילים בסיסי והטיות פעלים מאשר צלילים ומבנה תחבירי.
הוא טוען כי על מחיי השפה להיות ריאליסטיים ולא לגלוש לסיסמאות מרפות-ידיים כדוגמת "אותנטיות או מוות!"
ננסי דוריאן (Nancy Dorian) מצביעה על כך שגישות שמרניות כלפי מילים שאולות ושינויים דקדוקיים שחלו בשפה פוגעות לעיתים קרובות במאמצי החייאת שפות בסיכון (כפי שקרה עם שפת הטיווי (Tiwi) באוסטרליה).
במהלך תהליך ההחייאה ייתכן ותיווצר מחלוקת בין מלומדים השואפים בהחייאת השפה האותנטית מבחינה היסטורית, לבין דוברי השפה הנותרים המעוניינים בשימור הניב המקומי ששרד.
פשרות מבניות יכולות למעשה להעלות את סיכויי ההשרדות של השפה, כפי שקרה במקרה של האנגלית בתקופה הפוסט-נורמנית.
תחיית הלשון העברית הוא תהליך שהתחולל באירופה ובארץ ישראל בסוף המאה התשע-עשרה ובתחילת המאה העשרים, ובמסגרתו הפכה השפה העברית מלשון כתובה וליטורגית המשמשת לצרכים דתיים או ספרותיים בעיקר, ללשון מדוברת, רב-מערכתית ולאומית.
תחיית הלשון העברית, והפיכתה בתוך פרק זמן קצר יחסית לשפה רשמית המדוברת כשפת אם בפי מיליונים, נחשבת למקרה יוצא דופן שאין דומה לו.
באירופה, במאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20, הצטמצם השימוש בשפות מקומיות/אזוריות, זאת בשל המדיניות של הממשלות השונות בדבר כפייה של השפה המדוברת על ידי השלטון המרכזי באמצעות חינוך ושימוש רשמי (כך היה בבריטניה, צרפת, ספרד, איטליה ויוון ובמידה פחותה בגרמניה ואוסטרו-הונגריה).
בעשורים האחרונים, תנועות לאומיות מקומיות ותנועות לזכויות אדם הציגו גישה יותר רב-תרבותית במדינות אירופה.
גינוי חריף של הגישה הקודמת בדבר דיכוי שפות אזוריות באה לכדי ביטוי באמצעות מושגים כמו: "רצח-שפות".
קמפיינים בנושא העלו את הפרופילים של השפות המקומיות עד לכדי כך שבאזורים מסוימים באירופה, השפות המקומיות רכשו מעמד של שפה רשמית, בנוסף לשפה הלאומית.
הפעילות של מועצת אירופה בתחום עומדת בניגוד לגישה של האיחוד האירופי שנוטה להגביל הענקת מעמד של שפה רשמית לשפות אזוריות.
כיום, נעשים מאמצים רשמיים להחיות שפות בסיכון, כדוגמת וולשית, גליסית, בסקית וקטלאנית בארצות המוצא שלהן, זאת עם דרגות שונות של הצלחה.
אחד הניסיונות האירופאים הידועים ביותר בדבר החייאת שפה נוגע לשפה האירית.
בזמן שאנגלית היא השפה הרווחת ברוב אירלנד, אירית, שפה קלטית, עדיין מדוברת באזורים מסוימים הנקראים גיילטאכט, אבל שם השימוש בה מצטמצם בצורה חריפה.
אתגרים רבים ניצבו מול השפה במאות האחרונות כוללים הדרה מתחומים חשובים, השמצה חברתית, מות או ההגירה של דוברים איריים רבים בימי הרעב האירי של 1840, והגירה מתמשכת מאז.
לעומת זאת, מאמצים להחיות את השפה האירית נעשים מאמצע המאה ה-19 והם קשורים עם רצון לעצמאות מדינית אירית.
כיום החייאת השפה האירית כרוכה בעיקר בלימוד אירית כשפת חובה בבתי ספר דוברי אנגלית.
עם זאת, הכישלון ללמד אותה בצורה יעילה ומרתקת (כפי שמציין הבלשן אנדרו קרני) מביא לכך שהלומדים לא רוכשים את הכלים שיאפשרו את המשך קיומה של השפה וזה מוביל אותם לשעמום ולטינה.
תוצאות ירידת קרנה של הגיילטאכט והכישלון הממסדי של החייאת השפה התהפכו בזכות תנועת החייאה עירונית עממית.
תנועה זו מבוססת בעיקרה על מערכת חינוך מבוססת קהילה.
בתי ספר אלה מלמדים הכל בשפה האירית ומספרם הולך וגדל, עם יותר מ-30 בתי ספר כאלה רק בדבלין.
בתי ספר אלה הם מרכיב חשוב ביצירה של רשת עירונית של דוברי אירית, אשר נוטים להיות צעירים, משכילים, בני מעמד הביניים.
עכשיו סביר להניח כי קבוצה זו רכשה מסה קריטית של אנשים, עובדה המשתקפת בהרחבת התקשורת בשפה האירית.
הטלוויזיה בשפה האירית נהנתה מהצלחה מיוחדת.
בנוסף, נטען כי צעירים אלה נוטים להיות משכילים יותר מצעירים דוברי אנגלית בלבד והם נוטים למעמד חברתי גבוה יותר.
צעירים אלה מיצגים את המעבר של השפה האירית אל המרחב העירוני המודרני, יחד עם עליה במעמד השפה.
בשל כך, קיומם מייצג הצלחה (גם אם חלקית) של החייאת שפה.
שפה קלטית נוספת, השפה המאנית, נכחדה לחלוטין בשנת 1974. עם זאת, מספר חובבי השפה עושים מאמצים להחיותה וכיום היא נלמדת במספר בתי ספר יסודיים וחטיבות ביניים, משתמשים בה באירועים מסוימים ומאות אנשים דוברים אותה כשפה שנייה.
נעשו מספר מאמצים להחייאת השפה הקורנית, גם בצורה פרטית וגם בצורה ממוסדת.
דוגמאות לכך הם תרגום של כתבים נוצריים וקידומה של ספרות בשפה הקורנית המודרנית, כולל רומנים ושירה.
שפת האיינו של הקבוצה הילידית של בני האיינו, אשר שוכנים בצפון יפן, נמצאת כרגע בתהליכי גסיסה, עם זאת נעשים מאמצים להחיותה.
סקר משנת 2006 של בני האיינו בהוקאידו הצביע על כך שרק 4.6% מהנשאלים העידו על עצמם שהם מסוגלים לנהל שיחה או "לדבר קצת" איינו.
נכון לשנת 2001, שפת האיינו לא נלמדה בבתי ספר יסודיים ביפן, אבל כן הוצעו קורסים ללימוד השפה במספר מרכזים ללימוד שפות בהוקיאדו, בנוסף לאוניברסיטת צ'יבה שבטוקיו.
בסין, השפה המנצ'ורית היא אחת מהשפות שנמצאת תחת סיכון ההכחדה הגבוה ביותר, לשפה יש דוברים רק בשלושה אזורים קטנים במנצ'וריה.
ישנם מספר חובבי השפה שמנסים להחיות את שפת אבותיהם באמצעות המילונים והספרים שיש בנמצא.
בפיליפינים, הממשלה וספרד חתמו על הסכם שמטרתו להחיות את השפה הספרדית באזור, מאמץ זה החל תחת שלטונה של גלוריה מקפגל ארויו ונמשך תחת הנהגתו של בנינו אקינו (השלישי).
נכון לשנת 2013, "מספר הולך וגדל" של שבטי ילידים אמריקאים מנסים להחיות את שפתם.
לדוגמה, יש יישומון לאייפון ללימוד שפת ההלקימילים, שמקורם באזור ונקובר שבקנדה.
בנוסף, יש יישומונים רבים (הכוללים משפטים, רשימות מילים ומילונים) בשפות ילידיות רבות אחרות, כדוגמת קרי, צ'רוקי ואחרות.
וומפנואג, שפתם של שבט בעל אותו השם השוכן במסצ'וסטס, עברה תהליך של החייאה על ידי ג'סי ליטל דו באריד.
בזכות הפרויקט נצפו ילדים שדוברים את השפה בצורה שוטפת לראשונה מזה מעל ל-100 שנים.
בנוסף, שפת הצ'ונצ'יניו, המדוברת בקליפורניה, נכחדה למעשה, אבל כעת נעשים מאמצים להחיותה.
קצ'ואה היא שפה המדוברות באקוודור והיא אחת מהשפות הילידיות המדוברות ביותר בדרום אמריקה.
אף על פי כן, הקצ'ואה נמצאת בסיכון להכחדה, בעיקר בשל התרחבות השימוש בשפה הספרדית בדרום אמריקה.
אחת מהקהילות המקוריות של דוברי קצ'ואה, הלגונס, היו מהקהילות הילידיות הראשונות שעברו לשימוש בשפה הספרדית.
לפי דברי מלכם, היה זה בשל העלייה בהיקף המסחר והעסקים עם האוכלוסייה דוברת הספרדית של העיר הסמוכה אליהם.
הלגונס גורסים כי זה לא היה בשל חוסר הערכה לתרבותם שלהם, אלא רק בשל שיקולים פרקטים.
עם זאת, מהרגע שהמגע עם האוכלוסייה דוברת הספרדית התרחש, היה זה תהליך הדרגתי שנמשך מספר דורות, עבר דרך דו לשוניות של קצ'ואה וספרדית וכעת עיקר אוכלוסיית הלגונוס דוברת רק ספרדית.
רגשותיהם של אנשי הלגונוס מציגים דיכוטומיה בשימוש בשפה מאחר שרוב בני הלגונוס דוברים ספרדית בצורה בלעדית ויודעים רק מספר מילים בקצ'ואה.
הסיכויים להחייאת שפת הקצ'ואה אינם מבטיחים, מאחר שהורים תלויים במערכת חינוך לשם מטרה זו, מערכת שבשום אופן לא מועילה כמו החשיפה לשפה בבית.
החינוך בקהילת הלגונס, על אף המודעות ללימוד שפת הקצ'ואה, מורכבת בעיקר מאינטראקציה פסיבית, קריאה וכתיבה בקצ'ואה.
בנוסף למאמצים עממיים, ארגונים לאומיים להחייאת שפות, כדוגמת CONAIE, מתמקדים בילדי ילידים שלא דוברים ספרדית, אשר מיצגים מיעוט גדול במדינה.
יוזמה לאומית נוספת, הפרויקט לרב-תרבויות דו-לשונית(PEBI), נמצא לא יעיל בהחייאת השפה מפני שההוראות ניתנו בקצ'ואה ובספרדית, לילדים שדיברו רק ספרדית באופן כמעט מוחלט.
אף על פי שכמה טכניקות נמצאו כלא יעילות, קנדל א.
חשיפה לשפה ורכישתה בגיל צעיר.
מאמצים מרובים ומגוונים להגיע למבוגרים.
גישה ישירה כלפי ניבים שונים של השפה.
הדגשת העובדה שהחיאת שפה היא תהליך ממושך.
שיתוף מספר גדול ככל האפשר של אנשים בתהליך.
הורים שמשתמשים בשפה עם ילדיהם.
מתכננים ומיישמים שניגשים אל הבעיה מכל הכיוונים.
הצעות ספציפיות כוללות הטמעה ויישום של השפה בבתי ספר, עם שימת דגש על מאמצים עממיים במערכת החינוך ובבתים, זאת במקביל לשימור תשומת הלב הציבורית באזור כלפי התהליך.
ג'ון מקוורטר טען כי תוכניות להחיאת שפות ילידיות כמעט תמיד לא יהיו מועילות, בשל מכשולים פרקטים שכלולים בתהליך.
בנוסף הוא טוען שמוות של שפה לא בהכרח מעיד על מותה של תרבות.
ביטויים ילידיים עדיין אפשריים גם אפילו כאשר השפה המקוריות מפסיקה להתקיים, כפי שקורה אצל קבוצות אינדיאנים וכפי שמעידה החיות של התרבות אצל השחורים בארצות הברית, אשר דוברים אנגלית ולא שפה אפריקאית.
הוא טוען כי מוות של שפה, בצורה אירונית, מראה על כך שאנשים שעד עתה היו מבודדים, מתחילים להגר ולחלוק את עולמם עם אחרים: "לשמור על שפה ייחודית במשך דורות אפשרי רק אצל קבוצות מתבדלות לחלוטין, כדוגמת האמיש."
קינן מליק טען שאין הגיון בניסיון לשמר את כל שפות העולם, זאת מאחר שמוות הוא דבר טבעי ובמקרים רבים בלתי נמנע, גם עם התערבות.
הוא מעלה את הרעיון שמותה של שפה משפר את התקשורת על ידי ההבטחה שיותר אנשים ידברו שפה משותפת.
זה יכול להועיל לכלכלה ולצמצם עימותים.
בהקשר לטענה זו, אחרים הצביעו על כך שדמיון לשוני ותרבותי לא מנע מלחמות אזרחים אכזריות.
השימור של שפות מיעוטים מפני הכחדה, בדרך כלל אינו מעניין את קבוצת דוברי שפת הרוב.
לעיתים אי פעולה היא דבר מכוון.
במקרים רבים זה המצב עם ממשלות, אשר גורסות כי המחיר של החייאת שפה ויצירת חומרים מגוונים מבחינה לשונית, לא משתלם מבחינתן.
החיילים היהודים בחיל הספר העבר-ירדני היו כמה מאות יהודים ששירתו ביחידת הזַ'נדַרמֶריה של הצבא הבריטי, רובם ככולם בתפקידים תומכי לחימה.
בשנות העשרים ובשנות השלושים של המאה ה-20 מנה מספרם של חיילים אלה עשרות בודדות, מתוך מאות חיילים בכל החיל.
בתקופת מלחמת העולם השנייה הגיע מספרם לכ-150–200 מתוך כ-3,000 חיילים בכל החיל.
היהודים ששירתו בחיל הספר העבר-ירדני היו שותפים לכל פעילויותיו הן בארץ ישראל והן מחוצה לה, עת הגיעו למקומות כמו צפון סוריה ובנדר עבאס שבאיראן.
הקצינים היהודים הבודדים ששירתו בחיל שימשו בתפקידי מטה כמו קצין מנהלה ראשי והוטרינר הראשי.
אחד המקומות שבהם היה שיעורם של היהודים בקרב אוכלוסיית החיילים הכללית גבוה, היה מפקדת החיל שבזרקא שבעבר הירדן, שם הייתה ממוקמת גם סדנת הרכב המרכזית של החיל ששירתה גם את כלל כוחות בעלות הברית.
חיל הסְפָר העבר-ירדני היה יחידת ז'נדרמריה (כוח צבאי העוסק בפעילות שיטור), שהיוותה חלק מ"הגדודים הטריטוריאליים" של הצבא הבריטי.
היחידה הוקמה על ידי שלטונות המנדט בשנת 1926. סגל הפיקוד הבכיר של היחידה היה בריטי, והלוחמים מן השורה היו ערבים, ומיעוטם (כמה עשרות) יהודים.
תפקידה העיקרי של היחידה היה שמירת גבולות עבר הירדן, בתקופת המנדט הבריטי, אך היא פעלה גם בארץ ישראל, ובמיוחד בשמירה על גדר הצפון.
היחידה פעלה אף במקומות שונים אחרים במזרח התיכון שבהם פעלו כוחות בריטים.
בשנת 1948, לאחר קבלת העצמאות של ממלכת ירדן ולקראת יישום תוכנית החלוקה פורקה היחידה.
מרבית חייליה עברו אל הלגיון הערבי, ונלחמו לצדו במלחמת העצמאות.
הקמת אמירות עבר הירדן והפרדתה משטח ארץ ישראל
במהלך המערכה על סיני וארץ ישראל במלחמת העולם הראשונה הגיע בספטמבר 1918 חיל המשלוח המצרי הבריטי לעמאן, שננטשה עם מנוסת הכוחות העותמאנים.
עד מהרה נכבש כל השטח שממזרח לנהר הירדן.
ב-1 באוקטובר נפלה דמשק וכחודש לאחר מכן חתמה האימפריה העות'מאנית על הפסקת האש של מודרוס.
למעשה כל שטחי ארץ ישראל, עבר הירדן, סוריה ולבנון היו באותה עת תחת שליטה בריטית.
באוגוסט 1920 הגיעה משלחת של מאה שייח'ים מעבר הירדן לפגישה עם הרברט סמואל שמונה לנציב עליון בארץ ישראל, וביקשה ממנו להכליל את שטח מגוריהם תחת תחום שלטונו.
בנובמבר הגיע מחג'אז בראש כ-1,200 בדויים בנו השני של השריף חוסיין, עבדאללה, למעאן.
במרץ 1921 הוזמן עבדאללה לירושלים לפגישה עם וינסטון צ'רצ'יל, הרברט סמואל, ותומאס אדוארד לורנס שנודע גם כ"לורנס איש ערב".
בפגישה זו סוכם עם עבדאללה שהוא יעמוד בראש השלטון האזרחי בעבר הירדן, שיהיה תחת פיקוחו של הנציב העליון בירושלים.
מאוחר יותר הפך הסכם זה להסכם קבע.
באפריל 1923 הודיעה ממשלת האימפריה הבריטית כי החליטה, בכפוף לאישורו של חבר הלאומים, להכיר בקיומה של ממשלה בעבר הירדן בראשותו של האמיר עבדאללה.
זאת בתנאי שהממשלה תהיה קונסטיטוציונית ושלממשלת בריטניה יתאפשר לקיים את התחייבויותיה הבינלאומיות לגבי שטח זה.
ב-23 במאי 1923 הוכרז על הקמתו של ממשל זה.
ב-1920 הוקם בעבר הירדן הלגיון הערבי.
מפקדו הראשון היה מייג'ור פרדריק ג'רארד פיק, מקציניו של לורנס.
הלגיון הצליח להשליט בשלב הראשון לקיומו סדר בשטח האמירות.
הלגיון הכניע את השבטים המורדים שהתנגדו לשלטונו של עבדאללה והדף את הפלישות הסעודיות מבחוץ.
אמירות עבר הירדן הייתה למעשה עצמאית למחצה.
ההסכם שנחתם בין עבדאללה לבין ממשלת בריטניה בפברואר 1928 קבע כי לבריטים תהיה סמכות לפקח על ענייני החוץ, הביטחון והכספים של האמירות.
האמירות תנוהל על ידי הנציב העליון לארץ ישראל ולפי תנאי המנדט.
היהודים בכוחות ביטחון הפנים בשטחי המנדט הבריטי
עיקר משימתם של שלטונות המנדט בהגנת ביטחון תושבי ארץ ישראל, בייחוד בשנותיו הראשונות, היה לשמור על חלקו המזרחי של שטח המנדט, דהיינו, על שטח הספר המזרחי שבשטח עבר הירדן.
הסכנות שאיימו על ביטחון תושבי האזור מכיוון זה היו בעיקר פלישותיהם של כנופיות שודדים, מרידות שבטים בדואים וחדירתם של מורדים מן הצפון.
שיטת הלחימה של הלגיון במדבר פותחה לראשונה במלחמת העולם הראשונה.
יתרונם של הבריטים במלחמתם בשבטי המדבר היה הכוח הממוכן שעמד לרשותם.
בעזרת כוחות שיטור ממונעים ניתן היה לגמוע מרחקים ארוכים יותר בזמן קצר יותר ובכך להשיג יתרון על הסוס והגמל.
נוסף לכך הופעתו של המטוס בשדה המערכה גרמה חרדה בקרב שבטי הבדואים.
למעשה על שטח רחב יחסית לא היה צורך להציב כוח שיטור גדול מדי.
כוח קטן מאומן ומצויד כראוי בנשק מודרני וברכב יכול היה להשיג שליטה ראויה לשמה על שטחי הספר במדבר.
היישוב היהודי באותה תקופה ידע מעט מאוד על מאמציו הכבירים של הצבא הבריטי לחצוץ בינו לבין פלישותיהם של שבטי עבר הירדן המזרחי לארץ ישראל.
כוחותיו של אבן סעוד (מלכה הראשון של ערב הסעודית) הצליחו כמעט למוטט את שלטון השושלת ההאשמית בעמאן, בקיץ 1924, ונבלמו בידי כוחות חיל האוויר המלכותי.
עד לקיץ 1921 הייתה משימת השמירה על ביטחון הפנים בארץ מסורה בידיהם של גדודי צבא שעליהם נמנו חיילים בריטים והודים כמו גם חיילים יהודים מהגדודים העבריים.
עד אותו זמן היו עדיין בארץ כ-5,000 חיילים בריטים.
אותם חיילים יהודים ראו בגדודים העבריים בהם שרתו בסיס לחיל מצב שאמור היה למלא את משימות הביטחון בארץ עם עזיבתם של מרבית הכוחות הזרים.
אולם שאיפות אלו לא תאמו לתוכניותיהם של הבריטים.
לאחר מאורעות 1921 החלו הבריטים להכין תוכניות להקמתו של "חיל ההגנה לפלשתינה" (Palestine Defence Force).
כוח זה היה אמור לכלול גדוד ערבי וגדוד יהודי.
בהמשך החלה תוכנית זו לצאת לפועל ואת תפקידו של החלק הערבי בצבא זה מילא למעשה הלגיון הערבי, שכוח האדם הלוחם שלו היה, כאמור, על טוהרת האוכלוסייה הערבית.
הלגיון מילא את משימות הביטחון בחלקו המזרחי של שטח המנדט, בעבר הירדן.
בשטחי ארץ ישראל המערבית הוקם כוח מעורב, "הז'נדרמריה הפלשתינאית" (Palestine Gendarmerie).
בעברית היה שמו של כוח זה "המשטרה המעולה".
ב-3 ביוני 1921 הכריז הנציב העליון הרברט סמואל על הקמת המשטרה המעולה.
הכוונה הייתה להקים כוח משטרה בן 500 איש אליו יגויסו מן המעולים שבין כל אזרחי הארץ.
המגויסים יזכו למשכורת טובה יותר מזו של המשטרה הרגילה.
הם יקבלו אימונים טובים יותר מאלה של המשטרה הרגילה והם יאומנו ויהיו תחת פיקודם של שוטרים בריטים.
הגדוד הזה יהיה אמור לשמש ככוח מגן על גבולות הארץ ולשמש כעתודה למקרה של צורך בתגבור כוחות המשטרה הרגילה בעת מהומות.
כוונתו של סמואל הייתה להרחיב כוח זה אם יתברר שניתן לסמוך עליו בשעת מבחן, זאת מתוך כוונה לצמצם בהדרגה את מספר חיילי הצבא הבריטי.
באחד ביולי אותה שנה הוחל בגיוס למשטרה המעולה.
כמפקדה מונה המייג'ור (רב-סרן) פרדריק ויליאם ביושר (Bewsher), לימים הועלה לדרגת קולונל והיה למפקדו הראשון של חיל הספר העבר ירדני.
הארגון של המשטרה המעולה הוטל על קצינים בריטים.
כבר בימים הראשונים לגיוס ניכר היה שנעשה ניסיון מצדם של רשויות הגיוס לדחוק את רגליהם של יהודים.
הדבר לא צוין רשמית בתקנות, אולם נאמר בהן כי על המגויסים להיות ילידי הארץ.
בכך נסגרה הדלת בפני כל אותם חלוצים צעירים שעלו לארץ בשנות העלייה השנייה והשלישית.
הוסכם כי כוח האדם של המשטרה המעולה יחולק לשלושה חלקים: שליש יהודים, שליש ערבים, ושליש מיסודות לאומיים אחרים (דרוזים, צ'רקסים, ארמנים ואף קפריסאים).
התוכנית הייתה שכל אלה ישרתו ביחידות מעורבות ודבר זה היווה מעצור מסוים לגיוסם של יהודים רבים שלא ראו בעין יפה את האפשרות שישרתו בכפיפה אחת עם לוחמים ערבים.
ואכן לפחות בהתחלה היה קצב הגיוס מקרב היהודים איטי מאוד.
אלה שבכל זאת התגייסו עשו זאת בעיקר מתוך צורך כלכלי לאחר שלא מצאו עבודה בשום מקום אחר.
אחרים עשו זאת מתוך סיבות אישיות אחרות.
רוב אלו שהתגייסו לא עשו זאת מתוך רגשות לאומיים גרידא.
אנשים אלה ראו בשירות במשטרה המעולה מעין הזדמנות להרפתקה.
לימוד הרכיבה על סוס, השימוש בנשק והשהיה במקומות שונים בארץ לאורכה ולרוחבה משכו צעירים רבים.
למרות זאת רובם נעשו חדורים ברוח ההתגייסות הלאומית למען היישוב היהודי לאחר הצטרפותם למשטרה המעולה.
כאמור, גויסו למשטרה המעולה כ-500 איש מכל עמי הארץ.
מרכזו של הכוח היה בתחילה בירושלים, אך עד מהרה הועבר לסרפנד.
הוא חולק לארבע פלוגות כאשר שלוש מתוכן היו פלוגות רכובות על סוסים והפלוגה הרביעית הייתה פלוגה רכובה על גמלים.
שבעה מחנות ששמשו כבסיסים לכוח התפרסו בכל רחבי הארץ: ביריחו, בבאר שבע, בטולכרם, בג'נין, בבית שאן, בצמח ובראש פינה.
בשנה הראשונה לקיומה של המשטרה המעולה רוכזו היהודים במחלקות נפרדות.
אך לאחר מכן הוצבו היהודים במחלקות מעורבות.
משימתם העיקרית הייתה, כאמור, שמירה על גבולות הארץ.
התלבושת הייתה מזרחית למחצה: מכנסיים רחבים, מעילים ארוכים וכפיות.
המשמעת הייתה קשה ולוותה במכות ובצעקות.
היחסים בין היהודים לבין הערבים בגדוד היו טובים רוב הזמן.
האימונים שניתנו לשוטרים היו טובים רק במקצת מאלה של המשטרה הרגילה אך היו טובים לאין ערוך מהאימונים שצעירים יהודים היו מקבלים באותה תקופה במסגרת ארגון ה"הגנה".
כוח האדם הערבי שהתגייס למשטרה המעולה לא היה מן המיטב.
המתגייסים התחייבו לחוזה שרות בן ארבע שנים.
היה זה זמן מספיק להכשרתם של השוטרים הערבים שכאמור לא היו בעלי השכלה פורמלית טובה.
המשכורת שלא הייתה גבוהה במיוחד לא משכה אליה רבים.
אלה מבין הכפריים שהתגייסו, באו כדי לשרת את התקופה המינימלית של ארבע השנים ולחסוך את דמי המוהר שהיו דרושים להם לנישואיהם.
יחסית לרמת החיים שלהם הייתה המשכורת סבירה.
אחרים נמלטו לשורות הגדוד מפחד נקמת דם כלשהי שהסתבכו בה.
העירוניים שהגיעו עשו זאת עקב המחסור בעבודה בעיר.
בהתחלה נעשו ניסיונות להתארגנות מצדם של החיילים היהודים.
הוקמו כמה ועדים מקומיים כדי לשמור על זכויותיהם של החיילים היהודים.
המפקדים הבריטים הביטו על היהודים בעין לא יפה וראו בהם בעלי נאמנות כפולה המשתייכים ל"הגנה".
ואומנם לא טעו הבריטים בהרבה ונמצאו מקרב המשרתים במשטרה המעולה כאלה שעסקו בהברחת נשק ותחמושת ל"הגנה".
היו מקרים של הלשנות הדדיות והיו כאלה שנאלצו להתפטר עקב מקרים כאלה.
היו גם מקרים של סיוע מקרב היהודים ששרתו במשטרה המעולה לטובתם של חברי הגנה שנתפשו, למשל, עם נשק בלתי חוקי.
אט אט עזבו את המשטרה המעולה רבים מהצעירים היהודים ששרתו בה.
הסיבה העיקרית לכך הייתה יחסם הפוגע של אנשי סגל הפיקוד הבריטיים.
אלה ראו ביהודים "ילידים" (Natives) והיחס שהורגלו לתת לחיילים מקומיים המשרתים בצבאות קולוניאליים שונים במקומות אחרים בעולם לא התאים לבחורים היהודים ואלה מיהרו להגיש את התפטרותם.
לאחר שבשנתיים הראשונות לקיומה היו במשטרה המעולה שליש יהודים כפי שתוכנן, ירד מספרם בשנים 1923 -1925 לכ-100 מתוך כ-420 כלל השוטרים בגדוד.
בשנותיה האחרונות הגיעו אלמנטים לא חיוביים במיוחד, שהיו מפורדים וחסרי כל קשר מסודר עם מוסדות היישוב המאורגן שגם הוא החל לוותר על הניסיונות להשפיע על המתרחש בגדוד.
ניתן לייחס זאת לאדישות היחסית ששררה בתקופה זו לענייני הביטחון.
גם מצידה של ממשלת המנדט לא הייתה שביעות רצון מתפקודה של המשטרה המעולה וב-1925 הוחלט לפרקה.
המשטרה המעולה הוקמה, כאמור כאחד מלקחי מאורעות 1921. אולם אין לתלות את ההצלחות שהיו במהלך המחצית הראשונה של שנות העשרים, בהרגעת הרוחות בארץ, רק באנשיה.
את עיקר המאמץ בשדה זה ואת עיקר הסיוע למשטרת ארץ ישראל ניתן לראות בפעולתם של אנשי גדוד משטרה בריטית שאנשיה היו למעשה אירים אשר הגיע ארצה באפריל 1922.
גדוד זה שכונה הז'נדרמריה הבריטית ובפי בני הארץ כונו "האירלנדים" הגיע מקרב יוצאי "המשטרה האירית המלכותית" (Royal Irish Constabulary).
שוטרים אלו הטילו את אימתם על תושבי אירלנד במהלך מלחמתם לעצמאות נגד בריטניה בשנים 1919 - 1921. לאחר שאירלנד קיבלה את עצמאותה פורק כוח זה ומקרב אנשיו גויסו השוטרים לשורות הז'נדרמריה בארץ ישראל.
היו אלה לוחמים עזי נפש ששירתו במלחמת העולם הראשונה ואת טבילת האש המשטרתית הרצינית שלהם עברו כאמור בימי מלחמת העצמאות האירית.
שמם יצא לפניהם ועד מהרה נפלה אימתם על רבים מאנשי הכנופיות הערביות.
הם חיסלו את שרידי כנופיות השודדים שהיו חלק בלתי נפרד מנוף הארץ עוד מימי השלטון העות'מאני והשקיטו את האווירה בארץ בשלהי תקופת נציבותו של הרברט סמואל.
הדבר גרם לצמצום משמעותי במהלך שנים אלו בכוחות הצבא הבריטי שעדיין חנו בארץ.
מכמעט 3,000 חייל בשנת 1922 נותרו בארץ לאחר 4 שנים כמה מאות.
הקמת חיל הספר העבר ירדני וראשית המאבק על שירות היהודים
בסוף שנת 1925 סיים הרברט סמואל את כהונתו כנציב העליון הראשון לארץ ישראל.
במקומו הגיע הלורד הרברט פלומר, איש צבא ותיק שלחם במלחמת הבורים ובמלחמת העולם הראשונה בחזית המערבית.
פלומר הקפיד על סדרי מנהל תקין ושאף להשליט סדר ושקט בתחום ביטחון הפנים.
בתחום זה עמדו לנגד עיניו שתי מטרות: האחת להבטיח את השקט בארץ על ידי ארגון יעיל של כוחות הביטחון והשנייה להמעיט ככל האפשר את מימונם של אלה על ידי כספי משלם המיסים הבריטי.
שלא בטובתו נגרר פלומר על ידי נטייתם של אנשי הפקידות הבכירה בממשלת המנדט ושל הקצונה הבכירה שעמדה בראש מערכת ביטחון הפנים, להרחיק את היהודים משורות כוחות הביטחון.
הצעדים העיקריים שנקט פלומר כדי להגשים את מטרותיו אלו היו בראש ובראשונה פירוקן של ה"משטרה המעולה" ושל הז'נדרמריה הבריטית ("האירלנדים").
למיטב האנשים שבכוחות אלו הוצע לעבור למשטרה הרגילה לצורך חיזוקה.
חלק לא מועט של השוטרים האירים מצאו עצמם ברבות הימים בתפקידי פיקוד בכירים במשטרת ארץ ישראל.
גם ליהודים ששירתו במשטרה המעולה הוצע לעבור למשטרת ארץ ישראל.
במקביל בוצע שינוי בכוחות שנועדו לפעול בעבר הירדן.
סמכויותיו של הלגיון הערבי קוצצו והוא הפך למעשה לכוח שיטור גרידא.
במקביל הוכרז על הקמתו של כוח חדש – "חיל הספר העבר ירדני לשירות צבאי בפלשתינה (א"י) ובעבר הירדן" .
חיל הספר היה אמור להיות הכוח הצבאי העיקרי משני עברי הירדן.
הוא היה אמור להיות כפוף לחיל האוויר המלכותי שלפקודתו נמסרה האחריות הכללית לביטחון בארץ.
על פניו נראה היה כי חיל זה אמור היה להיות פתוח לכל אזרחי ארץ ישראל ועבר הירדן שירצו להתגייס אליו.
אולם, עקב רוגזו של האמיר עבדאללה, שלא רצה שיהודים יגנו על גבולות ארצו, שונה שמו של החיל והובטח לעבדאללה כי יהודים לא יוכנסו לשירות בו.
שמו החדש של החיל היה "חיל הספר העבר ירדני" .
האמיר עבדאללה מונה לקולונל הכבוד שלו ולמפקדו בפועל מונה הקולונל ביושר, מי שהיה מפקדו של גדוד המשטרה המעולה.
גרעין ההקמה של חיל זה התבסס על יוצאי המשטרה המעולה.
אך היה מדובר רק על הערבים ועל הבריטים שבהם.
ליהודים ששירתו במשטרה המועלה הוצע, כאמור לשרת במשטרת ארץ ישראל.
אף על פי שחיל הספר החדש היה, לכאורה, פתוח לפניהם נמנעה האפשרות בדרכים שונות הדרך לגיוסם.
להוציא מספר מועט של מומחים בתפקידי מנהלה לא גויסו כמעט יהודים לחיל זה.
ההתנגדות בקרב מוסדות היישוב היהודי המאורגן להקמתו של החיל החדש במתכונת זו היו נרחבות ונשענו על שני טיעונים מרכזיים: האחד שאין להסכים לאפליה שכזו בנוגע להשתתפות תושבי הארץ בהגנת גבולותיה ושטחה.
והשני שיצירתו של חיל שכזה ה"נקי" מיהודים עלול להוות גרעין של כוח שברבות הימים יופנה כנגד היישוב היהודי.
ההתכתבות של הקולונל קיש - ראשית המאבק על שירות יהודים בחיל הספר
בנובמבר 1926 נשלח תזכיר מפורט למזכיר ממשלת המנדט מטעם הנהלת הסוכנות היהודית, החתום על ידי הקולונל פרדריק קיש.
בתזכיר זה פירט קיש את מהלך העניינים כפי שהתרחשו מאז הוחל בהכנות להקמת חיל הספר בראשית אותה שנה.
קיש ביסס את טענותיו לטובת גיוסם של יהודים לחיל בשלושה סעיפים עיקריים:
החיל יגויס ויאומן לפחות בחלקו בארץ ולפיכך הוא נוטל חלק בהגנתה, דבר שאמור להתבצע מתוך שוויון בין כל אזרחי הארץ.
ערביי ארץ ישראל יגויסו לחיל ולכן מן הצדק כי גם יהודים יגויסו אליו.
גם אם יוצב החיל בעבר הירדן, הגיוני הדבר כי בעת חירום כאשר יתפתחו בארץ התנגשויות בין יהודים לערבים, ובהיעדר אף כוח פרשים או רגלים שיוכל לתגבר את המשטרה הרגילה בעת כזאת, תוותר רק האפשרות של תגבור מצדו של חיל הספר למשימה זו.
דוגמה למקרה כזה התרחשה בצפת וארעה גם במקומות אחרים.
במזכרו זה פירט קיש את החשש הכבד של הנהלת הסוכנות מפני הפיכתו הצפויה של חיל הספר החדש לגרעין מוצק של צבא לאומני ערבי.
כמו כן תקף את תשובותיה של הממשלה לטענות שהועלו במשך אותה שנה על ידי הסוכנות.
טענות אלה הביעו את חששותיה של הסוכנות מהסכנות שעלולות לארוב לביטחונו של היישוב היהודי בארץ מצדו של חיל הספר ובייחוד במקרה שלא יגויסו אליו יהודים במספרים ראויים.
במסגרת תגובתו זו לתשובות הממשלה הסתמך קיש על הסעיפים הבאים:
הממשלה העלתה את הטענה לפיה אין מקום ליהודים ביחידה אשר מרבית זמנה יועבר בשירות בעבר הירדן.
קיש תקף טענה זו בהביאו את הדוגמה מהימים הראשונים של כיבוש עבר הירדן בידי הצבא הבריטי בשלהי מלחמת העולם הראשונה.
בכיבוש זה השתתפו אז הגדוד ה-38 והגדוד ה-39 של קלעי המלך והם היו אז בין השאר במגע שוטף עם האוכלוסייה המקומית.
במסגרת זו, מזכיר קיש, השתתפו החיילים היהודים אז לא פעם בחיפושי נשק בבתי התושבים הערבים.
לא הושמעו אז כל טענות כלפיהם המרמזות על יחס לא הולם שלהם כיהודים כלפי התושבים הערבים המקומיים.
קיש אף הדגיש כי למרות מתינותם זו של החיילים היהודים היו אז תוצאות החיפושים מוצלחות ונתפשו כמויות לא מבוטלות של כלי נשק.
הממשלה העלתה את הטענה כי אין לחשוש מפני הסכנה שעלולה להיות ליישוב היהודי מצדם של חיילי חיל הספר.
הממשלה טענה כי ביטחונם של תושבי הארץ יופקד באופן בלעדי בידיה של משטרת ארץ ישראל וכי חיל הספר יועסק רק בעבר הירדן.
בתגובה טען קיש כי גם משטרת ארץ ישראל היא משענת קנה רצוץ בכל הנוגע להבטחת ביטחונו של היישוב היהודי.
בתגובתו זו הוא כרך גם את בעיית השכר של השוטרים המשרתים במשטרת ארץ ישראל.
שכרם של השוטרים במשטרת ארץ ישראל בפרט, ובשאר כוחות הביטחון אליהם גויסו תושבי הארץ בכלל, היה נמוך מאוד.
הוא התבסס על רמת החיים כפי שהייתה נהוגה בכפרים הערבים.
רמת חיים זו הייתה נמוכה הן בהשוואה לרמת החיים בערים הערביות והן בהשוואה לזו שהייתה נהוגה ביישובים היהודיים.
קיש טען כי רמת שכר נמוכה זו עלולה לגרום הן להגעתו של כוח אדם מאיכות נמוכה והן לסכנה של מעשי שחיתות במשטרה.
הוא טען כי במצב עניינים כזה קשה מאוד להנהלת הסוכנות לסמוך את ידיה על משטרת ארץ ישראל שבשעת מבחן תנקוט בעמדה נייטרלית ותגן על כל ציבור אשר יסבול מתוקפנות מצדו של ציבור אחר.
טענה שלישית שהועלתה על ידי הממשלה כי אין לעניות דעתה כל סכנה האורבת ליישוב היהודי מצדו של החיל החדש.
קיש תקף טענה זו באומרו כי לפי מיטב ידיעתו החיילים הערבים בחיל הספר רואים את החיל החדש כהתחלתו של צבא לאומי ערבי ואין כל ספק כי אווירה כזו מהווה סכנה של ממש לשלומו של היישוב היהודי בארץ.
מה עוד שכפי שציין קודם קיימת בהחלט האפשרות שחיל הספר יוזעק במקרים מסוימים לקחת חלק בהשלטת הסדר והביטחון בארץ ואין לסמוך על אנשיו שינקטו בעמדה הוגנת כלפי היישוב היהודי.
הוא גרס כי יש ליצור רוב של יהודים בחיל כזה והוא הציע כי את כוח האדם היהודי הדרוש לחיל כזה ניתן למצוא בקרב החיילים המשוחררים שלחמו בשורות הגדודים העבריים וכן מקרב אלו ששירתו במשטרה המעולה.
קיש סיכם את מזכרו בקריאה דחופה לממשלה לעשות לשינוי המצב וטוען כי אי הענות לדרישותיו הם על אחריותה של הממשלה אשר נושאת באחריות לביטחונם של כל תושבי הארץ.
התשובה לדרישות שהועלו במזכרו זה של קיש, הייתה שלילית ובכך, למעשה, נסתם הגולל על שיתופם השוויוני של יהודים בחיל הספר.
האשמה למצב עניינים זה אינה רובצת לפתחה של הממשלה בלבד.
חוסר החשיבות שייחסו בזמנו הגורמים האחראים לנושא בהנהלת הסוכנות, לדחיפת גיוסם של יהודים למשטרה המעולה, יצר למעשה תקדים שמנע למעשה את האפשרות המעשית של גיוסם של יהודים לחיל הספר החדש.
דיווחו של מפקד החיל - דווקא על היהודים אפשר לסמוך
למרות עמדתם המגמתית של פקידי הממשלה בנוגע לגיוסם של יהודים לחיל הספר, החזיק ביושר, מפקד חיל הספר, בעמדה שונה במקצת.
את המכתב המפורט שהוא כתב באפריל 1926 למפקדה הממונה עליו, מפקדת חיל האוויר המלכותי המקומית בביר סאלם, הוא פתח בהשגותיו לגבי צמצום מספרם של הקצינים הבריטים בחיל.
כאמור, הקמתו של חיל הספר הייתה רק צעד אחד במסגרת תוכנית הארגון מחדש של כוחות הביטחון בארץ.
אחת ממטרותיו העיקריות של הנציב פלומר בתוכנית זו הייתה לצמצם את מספרם של הקצינים הבריטים המשרתים בארץ ובכך לחסוך מכספי משלם המיסים הבריטי.
אחד מצעדי הייעול שהוחלט עליהם לצורך זה היה איחודם של תפקידים שונים בקרב הקצונה של חיל הספר.
אחת האפשרויות במסגרת צעד זה היה איחודם של תפקיד קצין האפסנאות (quartermaster) וקצין התשלומים (paymaster).
מניסיונו הרב כמפקד המשטרה המעולה חשף ביושר את הקשיים שעלולים, לדעתו, לנבוע כתוצאה מאיחוד תפקידים זה.
בחיל קולוניאלי כמו חיל הספר אשר חייליו הם למעשה שכירי חרב יש חשיבות רבה לתפקידו של קצין התשלומים בייחוד כאשר החיילים נמצאים במשך תקופות ארוכות במיוחד בשטח מחוץ למחנה.
ביושר טען כי ללא ריכוזו של תפקיד ניהול המשכורות לחיילים בידיו של אדם אחד עלולים להיווצר מצבים מסוכנים של עריקה, מרידה ומעשי ביזה בקרב החיילים.
כמו כן פירט ביושר את תפקידיו המרובים של קצין האפסנאות אשר חשיבותו לניהול הלוגיסטיקה של החיל גורלית ביותר.
בהמשך הבהיר ביושר את חשיבותו של קיום מספר מספיק של קצינים ונגדים בריטים בחיל.
הוא טען כי בשלב זה, כאשר החיל עדיין בחיתוליו, אין הוא יכול לסמוך בכל מאת האחוזים על תפקודם של מפקדים מקומיים.
הוא פירט מניסיונו במשטרה המעולה, כאשר מצבים כאלה של הפקדתן של יחידות בידיהם של קצינים מקומיים או של קצינים בריטים חסרי הכשרה מתאימה לפקד על חיילים מהסוג הקיים בחיל כזה, גרמו לו לצרות צרורות ולעימותים רבים בין קבוצות אתניות שונות ששרתו תחת פיקודו.
כאשר הזכיר ביושר את קיומה של בעיה זו הוא הקדיש דיון נפרד להרכב האתני של חייליו.
הוא הצליח להבחין כי היחידים שניתן לסמוך עליהם הם היהודים והצ'רקסים.
האחרים, לדעתו, לא היו בשלים עדיין כדי לקבל מרות מסגל פיקוד בריטי, ולאור הרגישות הקיימת באפשרות הצבתם של קצינים או מש"קים יהודים כמפקדים על חיילים ערבים הוא גורס כי לעת עתה יש צורך לשמור על מספרם של המפקדים הבריטים.
מכתבו של ביושר נשא פרי לפחות בחלקו.
לימים החזיקו בתפקידי הקצונה המקצועית אשר הוזכרו במכתבו של ביושר קצינים יהודים.
הנרי לודמר, יליד צפת, היה קצין התשלומים של חיל הספר.
הוא היה מראשוני המגויסים למשטרה המעולה, עבר לחיל הספר ושירת בו כמעט עד לפירוקו בשנת 1948. הוא היה למעשה הקצין היהודי הבכיר ביותר בחיל ואיש הקשר הראשי של אנשי המחלקה המדינית של הסוכנות היהודית עם פיקוד החיל.
קצין אחר, אברהם כ"ץ שימש בתפקיד של קצין אפסנאות.
קצין יהודי אחר ששרת בחיל היה ד"ר חיים אפלבאום, וטרינר, יליד זכרון יעקב ובן לאחת המשפחות הוותיקות בה.
הוא סיים את חוק לימודיו באוניברסיטת פנסילבניה בארצות הברית.
אפלבאום התגייס לחיל הספר בשנת 1928 ושירת במשך שנים רבות כווטרינר של החיל.
הוא היה מוצב במחנה מיוחד שהוקם בג'סר אל מג'מע (ליד קיבוץ גשר) בו הקים חוות סוסים מיוחדת.
בחווה זו, בנוסף לטיפול הווטרינרי השוטף בסוסי החיל דאג גם לריבוי של סייחים לפי הצבעים הרצויים.
שכן, הסוסים שעליהם רכבו לוחמי החיל חולקו לפלוגות השונות לפי צבעים שונים ואפלבאום דאג לעתודה מספקת של סוסים לפי החלוקה הנכונה של צבעים.
במסגרת תפקידו זה קשר אפלבאום קשרים אמיצים עם המלך עבדאללה ואף קיבל ממנו סוס ערבי אציל במתנה.
לימים רכב אפלבאום על הסוס הזה במצעד יום העצמאות הראשון של מדינת ישראל ומאוחר יותר העניקו למשטרת ישראל.
המשך המאבק על גיוס היהודים
החששות שהיו מנת חלקם של העוסקים בדבר בהנהלת הסוכנות לא התבדו.
יהודים מעטים התקבלו לחיל הספר.
רובם ככולם לא בתפקידי לוחמה.
כל אותו הזמן לא חדלו גורמים במחלקה המדינית של הסוכנות להמשיך וללחוץ על ממשלת המנדט להכניס עוד ועוד יהודים לחיל הספר.
שיקולים מדיניים ברורים עמדו לנגד עיניהם של פקידי ממשלת המנדט בבואם להשיב בשלילה על פניותיהם של נציגי היישוב המאורגן לגייס יהודים נוספים לחיל הספר.
מנגד, מספר שיקולים היו לנגד עיניהם של נציגי היישוב היהודי בבואם לנסות ולהכניס עוד ועוד יהודים לחיל הספר.
רצון ליצור דריסת רגל, ולו הקטנה ביותר, ליהודים בעבר הירדן.
כבר עברו 10 שנים מאז הופרדה עבר הירדן משטח המנדט, אך עדיין לא ויתרו אנשי הנהלת הסוכנות על אפשרות של השפעה שם.
לחלופין ניתן לחשוב כי הייתה להם שאיפה שיהיו כמה שיותר צעירים יהודים שיעברו את הכשרתם הצבאית בעבר הירדן, כך גם יכירו את חבל ארץ זה והדבר יאפשר להם לפעול בשטח זה במסגרת כוחות ההגנה היהודיים בעתיד.
חיל הספר היה אמצעי להכניס צעירים יהודים להכשרה צבאית של ממש.
הימים עדיין היו טרם פרוץ מלחמת העולם השנייה ועדיין לא היה גיוס של ממש לצבא הבריטי על זרועותיו השונות.
חיל הספר היה, אפוא, אחת האפשרויות היחידות להכניס צעירים למסגרת שתהווה להם בסיס לשירותם העתידי בצבא של מדינה יהודית.
יהודים נוספים נושאי נשק יכולים בעת משבר להיות עתודה נוספת לכוחות ההגנה העצמית של היישוב היהודי.
בשנת 1937, כאשר הצעת חלוקת הארץ למדינה יהודית ומדינה ערבית עמדה על הפרק, נכנסה גם האפשרות שגרעין של לוחמים יהודיים המשרתים בחיל הספר יהוו בסיס לצבא העברי הראשוני שיגן על המדינה היהודית, אם תקום.
על בסיס שיקולים אלה נוהלה במשך שנות השלושים חליפת מכתבים ערה בין הנהלת הסוכנות לבין ממשלת המנדט.
בקיץ 1932 ניהל חיים ארלוזורוב, ראש המחלקה המדינית של הסוכנות, תכתובת חריפה עם הנציב העליון, סר ארתור ווקופ.
תכתובות נוספות נוהלו גם על ידי יצחק בן-צבי, שהיה אז יושב ראש הוועד הלאומי.
כמו כן, היה מעורב גם פנחס רוטנברג, מייסד ומנהל חברת החשמל לארץ ישראל, שהיה מעורב באינטרסים היהודים בעבר הירדן בעקבות היותה של תחנת הכוח בנהריים בשטח האמירות והיו לו קשרים הדוקים עם האמיר עבדאללה.
אחת הסיבות שגרמו, בשנותיו הראשונות של חיל הספר, לגיוס הדליל של יהודים לשורותיו, היא האפליה על רקע שפה.
אחד מתנאי הגיוס לחיל הספר הייתה ידיעת השפה הערבית.
הנהגת היישוב התרעמה קשות על דרישה זו והעלתה שני טיעונים בעניין: הטיעון הראשון הוא שלפי תנאי המנדט הבריטי על ארץ ישראל יש מעמד שווה לשפות העברית והערבית.
טיעון חזק יותר ומעשי הרבה יותר היה ציון העובדה שבעוד יהודים לא התקבלו לשירות בחיל הספר על רקע אי ידיעת השפה הערבית, התקבלו אליו ערבים רבים שאפילו את שמם לא ידעו לחתום.
באוקטובר 1935 התקיימה בזרקא פגישה של אליהו אפשטיין וראובן זסלני מהמחלקה המדינית של הסוכנות ושל משה ברכמן מהתאחדות עולי גרמניה עם הנרי לודמר, הקצין היהודי הבכיר ביותר בחיל הספר.
בפגישה פרס לודמר בפני בני שיחו את מצבם העגום של החיילים היהודים בחיל הספר.
לפי דיווחו מספר החיילים היהודיים בחיל עמד באותה העת על 30 איש.
מספרם של כלל החיילים בחיל הספר עמד באותה עת על 850. כמו כן הציג לודמר בעיות נוספות.
הוא ציין כי בפברואר 1936 עומדים לגייס לחיל הספר כ-200 אנשים נוספים.
גיוס זה אמור להתבצע מתוך רשימת המתנה של אנשים שהגישו כבר בקשות לגיוס וביניהם אין אף יהודי.
הוא הציע לנהל משא ומתן מרכזי עם השלטונות ולהכניס יהודים מחוץ לרשימה כדי שיתקבלו כמה שיותר יהודים.
כמו כן הוא ציין כי הוא יוכל להפעיל את השפעתו על פיקוד החיל כדי לזרז את הכנסתם של יהודים נוספים אך, כאמור, ללא קיום משא ומתן מרכזי השתדלותו לא תהייה יעילה.
לודמר יידע את בני שיחו כי קיימת מגמת הסבה של חיל הספר למיכון ולפיכך יהיה צורך באנשי מקצוע מתאימים כמו מכונאים ונהגים.
כקצין בכיר שמשפחתו גרה בזרקא במגורי המשפחות הוא הציג בעיה הנוגעת לו ולבעלי משפחות נוספים המשרתים בזרקא.
לפי דווחו עמד מספר הילדים היהודים הגרים בזרקא עקב שירותם במקום של אבותיהם על שמונה.
מספר זה היה גדול יותר בעבר ובעלי משפחות לא מעטים התפטרו מהשרות עקב הקשיים הכרוכים בהחזקת משפחה במקום.
הוא הציע כי הנהלת הסוכנות תשקול שליחת מורה או גננת למקום כדי לפתור את בעיית החינוך של הילדים.
בראשית פברואר 1936 כתב יצחק בן-צבי למשה שרתוק כי קיבל מידע מחייל יהודי שסיים את שירותו בחיל הספר על כך שמספר היהודים בחיל ירד כבר ל-17 איש ומתוכם רק 3 קצינים.
לצורך הרחבת המאבק על גיוס יהודים נוספים לחיל גויסו בר כוכבא מאירוביץ' ואליהו אפשטיין.
הם דנו עם אנשי הקשר שלהם בממשלה והציעו שיסכימו שתתקבל לפחות קבוצה של 10–15 איש.
במרץ 1937, שוחח משה ברכמן מהתאחדות עולי גרמניה עם מרטין וורניצקי, יוצא גרמניה, שמשרת כמכונאי בחיל הספר.
בשיחה זו נמסר כי מספר היהודים בחיל עומד כבר על 28 איש.
כמו כן ציין וורניצקי לטובה את הקבוצה שנשלחה בדצמבר שעבר.
חיל הספר בשנות המרד הערבי הגדול
עם פרוץ המאורעות של 1936 - 1939 שולב חיל הספר בכוחות הביטחון וניתן היה למצוא את יחידותיו בכל רחבי הארץ ובייחוד בשטחי בקעת הירדן.
החיל הציב מארבים ומחסומים, בצע פטרולים והשתתף בפעולות יזומות נגד הכנופיות.
בגלל הרכבו האתני, שהיה למעשה ערבי טהור מצאו עצמם לוחמי חיל הספר נאבקים בבני עמם.
כל עוד היו לוחמים אלה תחת פיקודם של קצינים בריטים הייתה פעילותם יעילה, אולם משעה שהנסיבות חייבו את פיצולם של הכוחות ליחידות קטנות ולפיכך להשאירם תחת פיקודם של קצינים מקומיים, לרוב ערבים, היה קשה לתת בהם אמון.
חוסר אמון זה היה גם מנת חלקם של השוטרים הערבים ששרתו במשטרת ארץ ישראל, לפיכך הואט קצב גיוסם של שוטרים ערבים חדשים למשטרה וכמו כן גם לחיל הספר.
גישתו של הנציב העליון ארתור ווקופ לסוגיה זו הייתה, שלאור התעצמות המרד ערבי אין זה יהיה מן ההגיון לתת נשק בידיהם של ערבים נוספים.
ואף על פי כן היה צורך לתגבר את כוח האדם של חיל הספר.
מטרה זו הושגה על ידי גיוסם של שכירי חרב יוונים וטורקים מקפריסין שהיו ידועים כלוחמים מצוינים.
לאור כל האמור לעיל היה ברור כי דרכם של יהודים לתפקידי לוחמה בחיל הספר חסומה למעשה.
יעברו עוד שנים אחדות בהן יישאר מספרם של היהודים בחיל קטן מאוד ואלה יועסקו רובם ככולם בתפקידי שירותים או בתפקידים מקצועיים שונים.
במקרים מעטים יחסית הצליחו ארגוני המחתרת להחדיר מאנשיהם לחיל הספר, או לקשור קשר עם אנשים שכבר היו בו ולנצל אותם לצורכי השגת נשק, תחמושת וציוד שהוברחו מהמאגר של חיל הספר על ידי אותם יהודים.
בחודש מאי 1941, במסגרת מלחמת העולם השנייה, התנהלה המלחמה האנגלו-עיראקית בין בריטניה ובעלות בריתה לבין עיראק ובעלות בריתה ממדינות הציר.
המלחמה החלה לאחר הפיכה צבאית בעיראק שהעלתה לשלטון את המנהיג הפרו נאצי רשיד עאלי אל-כילאני.
אל-כילאני העלה דרישות לסילוק הצבא הבריטי מאדמת עיראק, על אף שעיראק הייתה מחויבת לנוכחות צבאית בריטית על אדמתה על פי ההסכם האנגלו-עיראקי משנת 1930. הדרישות הסלימו לכלל עימות צבאי, שבסופו פלשו צבאות בריטניה לעיראק, והביאו לנפילת משטרו של אל-כילאני, ולהשבת השלטון לידי השושלת ההאשמית ששלטה בעיראק קודם להפיכה.
במלחמה קיבלה עיראק סיוע צבאי ואווירי מגרמניה הנאצית ומאיטליה הפאשיסטית.
צעד זה נתפס כחלק מניסיון ההשתלטות של מדינות הציר על המזרח התיכון ומקורות הנפט שבו.
לאחר המלחמה בעיראק נמשכו עימותים אלו והביאו לפלישות בריטיות נוספות, בתחילה לסוריה וללבנון, ולאחר מכן, בשיתוף פעולה עם ברית המועצות, לפלישה לאיראן.
במלחמה השתתפה חוליה של האצ"ל, שנשלחה לשליחות חבלה וריגול מעבר לקווי האויב.
במסגרת חוליה זו לחם ונהרג מפקד האצ"ל דוד רזיאל.
העיראקים זכו לתמיכת מנהיגים פלסטינים.
אישים כחאג' אמין אל-חוסייני - המופתי הירושלמי שקיבל לימים דרגות קצונה בכירות באס אס ופאוזי אל קאוקג'י שהו בעיראק בעת המלחמה וסייעו בידי אל-כילאני ואנשיו.
הכוח שהגיע מארץ ישראל להשתתף בהסרת המצור מבסיס חיל האוויר המלכותי בחבניה כלל גם את הרגימנט הממוכן של חיל הספר.
הרגימנט צורף ל"כח חב" (Habforce), והושם תחת פיקוד מייג'ור גנרל ג'ורג' קלרק, שהיה מפקד דיוויזיית הפרשים הראשונה, ששימשה כחיל מצב בארץ ישראל.
כשהגיע הרגימנט לזירת האירוע הפנו החיילים הערבים של הרגימנט את נשקם נגד מפקדיהם הבריטים וסירבו להשתתף בדיכוי המרד.
על פי גרסה אחרת, חיילי אחת הפלוגות ברגימנט פשוט סירבו לעבור את הגבול לעיראק ולהשתתף בדיכוי המרד.
הם הוחזרו כלעומת שבאו ובמקומם נשלחה למשימה פלוגה אחרת מרגימנט אחר.
הסיבה להתנגדות זו נעוצה ברקע פוליטי.
לחאג' אמין אל-חוסייני, שכאמור שהה בעיראק בעת המרד ולפניו, הייתה השפעה עמוקה בקרב הפלשתינאים שהיוו חלק בלתי מבוטל לחלוטין בכוח האדם של חיל הספר.
תהיה זו טעות לתלות את הסיבות להתנגדות זו בסולידריות ערבית גרידא.
את אשר סירבו אנשי חיל הספר לבצע ביצע לבסוף כוח של הלגיון הערבי שחלק ניכר מחייליו היו בדויים מנאמניו של המלך עבדאללה, אשר בית המלוכה העיראקי, שהודח על ידי ראשיד עלי, היה מקורב אליו משפחתית.
בכל מקרה הרגימנט הוחזר לזרקא, את הקצינים והסמלים הערבים שבו אשר לקחו חלק במרד הגלו לאיי סיישל ואת כל יחידות חיל הספר כינסו למסדרים מיוחדים כדי לברר את כוונתם ואת נכונותם לשרת בעתיד תחת דגל האימפריה הבריטית.
היה ברור לבריטים שבכוח צבאי עם הרכב אתני מיוחד של המשרתים בו כמו חיל הספר הם חייבים לנהוג בעדינות.
מנהיגיה של ההתמרדות הוגלו וכל החיילים שהצהירו על רצונם להשתחרר מהחיל, שוחררו באופן מיידי.
גם בנוגע לחלוקה של הנותרים בשירות לאלה המעדיפים לשרת רק בתחומי ארץ ישראל ועבר הירדן ולאלה המוכנים לשרת בכל מקום הם נהגו לקולא.
הנציב העליון חתם על צו האוסר על הוצאתם של כוחות חיל הספר מחוץ לתחומי ארץ ישראל ועבר הירדן אלא רק באישורו המפורש.
היהודים היו תמיד בין אלה שהסכימו להישאר בחיל וללחום בכל מקום.
עם זאת חלק מהיהודים כמו רבים מן הערבים ניצלו הזדמנות זו להתרת חוזה מוקדמת ולשחרור מוקדם עקב התנאים הקשים בשירות בחיל הספר.
פרשת התנגדות זו מצדם של הערבים בחיל הספר גרמה לבריטים לחשוב היטב על ההרכב האנושי של החיל.
ממקור בלתי צפוי, פרשת המרד בעיראק, נפתחו סוף סוף לאחר מאבק של שנים שערי לשכות הגיוס של חיל הספר באופן מלא בפני יהודים.
אין זו הסיבה היחידה לשינוי במדיניות הגיוס לחיל הספר.
מצב החירום הכללי הכריח את הבריטים לשנות את מדיניותם ותוך חודשים מעטים עלה מספר היהודים בחיל הספר בעשרות מונים.
בינואר 1941 דווח על 19 יהודים ששרתו בחיל הספר (כולל 3 קצינים).
בראשית ספטמבר ובאמצע אוקטובר 1941 התקבלו דיווחים על כ-100 יהודים ששרתו בחיל.
בנובמבר 1942 דווח כבר על כ-120 יהודים.
גיוסים מסיבים אלה בוצעו בשתי שיטות עיקריות.
הראשונה היא בשיטת חבר מביא חבר.
שיטת גיוס נוספת בוצעה על ידי שליחתם של קציני החיל, בחלקם יהודים, שנהגו להסתובב במוסכי רכב שונים בתל אביב ובירושלים ולתור אחר מועמדים מתאימים.
שיטה זו הייתה טובה כדי לאתר מועמדים לשירות כמכונאים שהיו נחוצים מאוד לאחר שהחל תהליך המיכון של חיל הספר.
ההשתתפות בפלישה לסוריה והמסע לאיראן
חודש לאחר דיכוי המרד בעיראק, ביוני 1941 החלה פלישת בעלות הברית לסוריה וללבנון.
חיל הספר לקח חלק בפלישה זו בעיקר כחיל מאסף.
לאחר שהסתיים שחרור סוריה ולבנון נשארו יחידות של חיל הספר בסוריה למשך זמן רב.
הם הוצבו בערים שונות בסוריה, לאורך הגבול עם טורקיה ואף הגיעו לחלקה הצפון מזרחי של סוריה ליד הגבול עם עיראק.
בגזרה זו הוצב רגימנט הפרשים.
תפקידו היה לשמור לאורך הגבול עם טורקיה שהייתה נייטרלית במלחמה ולפיכך שרצה מרגלים.
פעילות רבה התרחשה לאורך הגבול הזה.
הוברחו דרכו אנשים, מרגלים, נשק וסחורות.
מטרתם של הבריטים הייתה למנוע הברחות אלו ועל ידי הצבתו של חיל הספר במקום, סוכלו הרבה ניסיונות מעבר של גבול זה.
ברגימנט הפרשים לא היו הרבה יהודים.
המעטים ששירתו בו היו בעיקר בתפקידי אלחוטנים.
היו גם כמה מכונאים שטיפלו בכלי רכב של המערך הלוגיסטי שדאג לאספקה לכוח הפרשים.
בשלב מסוים עקב מחלת הפה והטלפיים הוכנסו הסוסים להסגר ולתקופה מסוימת הוסב רגימנט הפרשים ליחידת ג'יפים.
עקב כך היו ידיהם של המכונאים עמוסות יותר עבודה.
רוב המכונאים הוצבו בסדנאות מרכזיות.
ביחידות הקטנות יותר כמו פלוגות או מחלקות ניתן היה למצוא לעיתים יהודי אחד או שניים יחד עם קצין בריטי אחד או שניים ועם פלוגה שלמה של חיילים ערבים.
במצב כזה היה לפעמים מצב שהחברה המערבית היחידה שעמדה לרשותו של אותו קצין בריטי היה אותו יהודי יחיד ששירת ביחידתו כאלחוטן או כפקיד ראשי.
בנוסף לתפקידי הביטחון השוטף לאורך הגבול נטל על עצמו חיל הספר תפקידים כמו המלחמה במלריה, חיילי חיל הספר מצאו עצמם מפקחים על מאות פועלים מקומיים שהועסקו בחפירת תעלות לצורך ייעול הניקוז של מערכת המים באזור כדי למנוע את היווצרותן של ביצות בשטח.
רגימנט הפרשים שהה בסוריה כמעט מתחילת כיבושה על ידי בעלות הברית, חלק מהם אף השתתף בכיבוש עצמו, ונשאר כחיל מצב בסוריה עד כמעט לסיום המלחמה בשנת 1944.
באותה תקופה הועברה כפיפותו של חיל הספר ממשרד המושבות למשרד המלחמה ומבחינה צבאית הוא שויך לארמייה התשיעית.
במסגרת זו הוצב הרגימנט הממוכן כחיל מצב באיראן, לסביבות העיר בנדר עבאס, שהייתה נמל חשוב על חוף המפרץ הפרסי וממנה יצא ציר האספקה שעבר משם ועד לברית המועצות.
הרגימנט הגיע לבנדר עבאס בנובמבר 1943, לאחר מסע של כשלושה שבועות ולאחר ששהה למעלה משנה בצפון מזרח סוריה.
כמו כן השתתפו חיילי הרגימנט הממוכן שם במלחמה בארבה.
את משימותיו אלו באיראן סיים הרגימנט הממוכן במרץ 1944.
במקביל המשיך גם הגיוס לחיל הספר.
אם מדובר היה על עוד כמה עשרות של יהודים שהתקבלו לחיל בתקופה זו, ניתן לדבר על מאות רבות של ערבים שהתקבלו לחיל.
רוב העדויות מציינות מספר כללי של כ-3,000 איש בכל החיל.
עד לסוף שנת 1944 חזרו רוב יחידות חיל הספר שנשלחו לאיראן ולסוריה לעבר הירדן או לארץ ישראל.
הן היו כפופות למפקד הצבאי העליון של ארץ ישראל ועבר הירדן והוצבו בעיקר בתפקידי שמירה ופטרול על הגבולות.
במסגרת זו הם לקחו בין השאר חלק בפעולות נגד היישוב היהודי ובמלחמתם של הבריטים נגד העלייה הבלתי לגאלית בדרך היבשה.
חיל הספר נטל חלק בין השאר בפעולות קשות כנגד היישובים היהודיים בגליל העליון כמו הפעולות נגד קיבוץ כפר גלעדי באוקטובר 1945 וביוני 1946 וכן בפעולות שונות מהן סבלו תושבי יישובים יהודיים בגליל העליון ובעמק החולה.
היהודים ששירתו ביחידות חיל הספר שביצעו פעולות אלו מצאו עצמם במצב עדין ביותר.
מצד אחד נקף מצפונם שהם משתייכים ליחידה המבצעת פעולות כאלה נגד בני עמם.
מצד שני היו כאלה שניצלו את שירותם בחיל הספר כדי להעביר מדי פעם מידע ליישובים ולאנשי ההגנה על הפעולות המתוכננות של חיל הספר ושל הצבא הבריטי.
בהיבט אחר של העניין מצאו עצמם היהודים בחיל הספר מתעמתים על רקע זה עם חבריהם לנשק הערבים, לפני ההגעה לגזרת הגליל העליון וגם במהלך השהייה שם.
בנקודת זמן זו ראו יהודים רבים, ששירתו שלוש ואף ארבע שנים בחיל הספר לאורך שנות המלחמה במקומות שונים ברחבי המזרח התיכון, כי מבחינתם תם פרק זה בחייהם והגיעה העת לסיים את השירות.
חוזה השירות המקורי של רבים מהם, שהיה במקור לשלוש שנים הוארך בשנה נוספת, בתוקף צו מלכותי, ולעיתים אף ביותר מכך, ויצא שרבים מהם שירתו במשך כמעט כל תקופת המלחמה.
באפריל 1946 מדווח כבר על כ-30 יהודים המשרתים בחיל.
למרות זאת באותו דווח מצוין כי ניתן עדיין להתקבל לשירות בחיל.
היבט אחר שדרכו ניתן להבין את החשיבות של גיוס לחיל הספר דווקא בתקופה זו ניתן לראות על ידי גיוסו של מאיר גרשוני, בן טבריה שנשלח על ידי הש"י, שירות הידיעות של "ההגנה", ביוני 1945 כדי להתגייס לחיל הספר ולהיות סוכן שלהם שם.
לפי עדותו היו בעת גיוסו כ-13–15 יהודים בחיל הספר, עדויות אחרות ציינו, כאמור כ-30 חיילים יהודים.
בכל מקרה גרשוני ציין כי רוב היהודים שהיו בחיל הספר בעת גיוסו, השתחררו תוך חודשים ספורים.
באותה שבת שבה הצביע האו"ם על החלטת החלוקה היה גרשוני בחופשה.
כשחזר לבסיס הודיע לו חייל מצרי-סודני ששירת יחד איתו שהערבים במחנה תכננו להרוג אותו מיד כשיחזור מן החופשה ולדעתו גרשוני עשה שטות כשחזר לבסיס.
בהתייעצות עם שולחיו בש"י החליט גרשוני לערוק והסתתר מהשלטונות למעשה עד כמעט להקמת המדינה.
באותה תקופה שירת חשמלאי בשם איזיק ויס במחנה ג'ש (גוש חלב).
הוא וגרשוני היו כנראה שני החיילים היהודים האחרונים בחיל הספר.
ההרכב האנושי של החיילים היהודיים בחיל הספר
כאמור, לא רבים היו היהודים שהתגייסו לחיל הספר.
העדויות מדברות על פחות מעשרים איש בתקופות השפל ועל לא יותר מ-150 איש בתקופות השיא.
בסך הכול ניתן לדבר על כמה מאות בודדות של יהודים ששירתו בחיל במשך כל 22 שנותיו.
את האוכלוסייה הזאת ניתן למיין לכמה סוגים של אנשים לפי חתך חברתי וכן לפי הסיבות שהניעו אותם להתגייס לחיל זה.
לא היה זה חיל הרואי במיוחד.
תנאי השירות בו היו קשים מאוד.
היה מדובר בשירות במחיצתם של בני עמים אחרים שחלקם הגדול היה עוין ליהודים.
המשמעת הייתה קשה מאוד והייתה מבוססת על שיטות קולוניאליות.
מה עוד שרבים מהסגל הזוטר בחיל, כלומר מרבית הסמלים והנגדים, היו ערבים והיו בעלי מסורת של משמעת של הצבא העות'מאני שבו היו מקובלים עונשי מלקות.
רבים מיוצאי חיל הספר ציינו יחס משפיל של אלה אל החיילים, יחס הכרוך במכות, קללות, צעקות ועונשים.
לנוקשותם של אותם אנשי סגל זוטר התווספה גם עוינותם כלפי היהודים.
קשיי השפה והבדלי המנטליות ביניהם לא תרמו ליצירת אווירה חיובית.
קושי נוסף עבור היהודים, היא העובדה שלעיתים קרובות ביותר מצאו עצמם היהודים בחיל כבודדים בקרב אוכלוסייה גדולה של לא יהודים.
לאורך כל התקופות שבהן הצטרפו חיילים יהודיים לחיל הספר היו עבור צעירים אלו אלטרנטיבות יותר אטרקטיביות שבמסגרתם יוכלו לתרום לביטחון הארץ.
בשנות השלושים, ובעיקר בימי המרד הערבי 1936 - 1939, עמדו אפשרויות לא מעטות עבור צעירים אלה.
האפשרות העיקרית הייתה, למשל, הצטרפות לכוחות הנוטרות, או למשטרת היישובים היהודיים, מסגרות שקמו באופן חוקי וקיבלו הן גיבוי כלשהו מצד השלטונות הבריטים, והן היו חברים לכל דבר בארגון ההגנה.
במלחמת העולם השנייה עמדו לפני אותם אנשים שבאו להתגייס לחיל הספר אפשרויות רבות הרבה יותר.
הפלמ"ח שהוקם במאי 1941, סמוך מאוד למפנה שחל בדפוסי הגיוס של היהודים לחיל הספר, יכול היה להוות עבורם אפשרות הרבה יותר אטרקטיבית.
אם כי בשלבים הראשונים, היה דבר הקמתו של הפלמ"ח שמור בסודיות.
מה עוד שרוב המתגייסים לפלמ"ח היו מבין חברי ההתיישבות העובדת.
אפשרות הרבה יותר מעשית עבור אותם צעירים שהגיעו לחיל הספר באותה תקופה, הייתה גיוס לצבא הבריטי על זרועותיו השונות.
בחודשים הראשונים לאחר פרוץ המלחמה הייתה קיימת האפשרות של חיל החפרים.
מאוחר יותר נפתחה האפשרות לגיוס ל"באפס".
לקראת סוף המלחמה הוקמה הבריגדה היהודית הלוחמת ("החי"ל"), שהייתה בפעם הראשונה כוח צבאי שנלחם במסגרת בעלות הברית תחת דגל יהודי.
על הסוג הראשון של המתגייסים לחיל הספר נמנו אלו שהתגייסו על רקע אידאולוגי.
גם אותם ניתן למיין לשלושה סוגים: א.