tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בעת שמוּנה לתפקיד ראש ממשלת הרשות הפלסטינית ב-2003, כתב עבאס, "השואה הייתה פשע נורא, בלתי-נסלח כנגד העם היהודי, פשע נגד האנושות שאין האדם יכול לקבל", והוסיף כי אינו מכחיש זאת.
עוד אמר, "כאשר כתבתי את "הפן האחר"...היינו במלחמה עם ישראל.
כיום לא הייתי מתבטא כך".
עבאס ערך את לימודיו באוניברסיטת הידידות בין העמים של רוסיה ע"ש פטריס לומומבה לשם הכנת הדוקטורט שלו.
מנהל האוניברסיטה באותה עת היה יבגני פרימקוב, וזה מינה את החוקר ולדימיר איבנוביץ' כּיסילב כמנחה של עבאס.
בריאיון שנערך עמו כעבור עשרים שנה, זכר כיסילב את עבאס כתלמיד מוכן היטב שבא למוסקבה עם נושא שבחר מראש וחומר רב מוכן.
בתרגום מרוסית שמהּ של התזה "הקשרים בין הציונות לבין הנאציזם." הספר המבוסס על עבודת הדוקטורט של עבאס מ-1982 ויצא לאור בשנת 1984 על ידי הוצאת דאר אִבּן רושד בעמאן בירדן תחת השם הפן האחר: הקשרים הסודיים בין הנאצים להנהגת התנועה הציונית.
לפי ספרו של עבאס, הציונות וראשי התנועה הציונית הם "השותף היסודי" והאחראים לפשעים שהתחוללו במלחמת העולם השנייה נגד היהודים.
לדבריו, הם שותפים בהשמדת העם היהודי בכך שהם שיתפו פעולה עם הרייך השלישי, עודדו את רדיפת היהודים והאנטישמיות באירופה והכשילו במכוון מבצעים רבים להצלת יהודים.
כל זאת, כדי להגביר את העלייה לארץ ישראל ולהאיץ את הקמתו של בית יהודי בפלשתינה.
לטענתו, מדינות המערב התעלמו במכוון, מהפשעים שביצעה לכאורה התנועה הציונית והאשימו רק את מנהיגי הנאציזם.
עבאס מציין עוד, כי כל מי שניסה לחשוף את המזימה הזו חוסל על ידי הממסד הישראלי.
לכאורה, הספר עוסק ביחסים בין התנועה הציונית לבין הנאציזם מאז חתימת הסכם העברה באוגוסט 1933 ושיתוף פעולה שכביכול בא לאחריה.
עיקרי האשמות העולות בספר הם:
האידאולוגיה הנאצית היא שוות ערך לאידאולוגיה של הציונות.
ראשי התנועה הציונית קשרו מזימה נגד העם היהודי בכך שהם שיתפו פעולה עם היטלר.
ראשי התנועה הציונית התעלמו משואת יהודי אירופה והקריבו אותם כדי שיוכלו לתבוע בית לאומי.
התנועה הציונית הכשילה במכוון ובשיטתיות את הצלת יהודי רומניה, הונגריה סלובקיה וארצות הים הבלטי, וכן סיכלה משלוח של 3,000 ילדים מהונגריה.
היהודים במדינות ערב שנטשו את הארצות שלהם לא סבלו מכל התנכלות או רדיפה, ושורש הסכסוך בינים לבין הערבים נובע מזכויות היתר שהם קיבלו מהקולוניאליסטים הצרפתים והבריטים.
בראייתו של עבאס, הציונים מאמינים בטוהר הגזע היהודי, כפי שהיטלר האמין בטוהר הגזע הארי.
הוא טוען כי התנועה הציונית לא הגישה סיוע לקורבנות הנאציזם, ומנעה מגורמים אחרים להגיש להם סיוע.
התנועה הציונית הסתירה מידע אשר הגיע מהגטאות ומחנות הריכוז והכשילה ניסיונות להצלת יהודים שלא לארץ ישראל.
בכך, אימצה את עיקרון הסלקציה הנאצי, כאשר היא ערכה מבצעים להצלת יהודים מהטבח.
התנועה הציונית הסיתה נגד היהודים בארצות שהיו תחת הכיבוש הנאצי כדי להרחיב את פעילות ההשמדה ההמונית.
זאת לטענתו, מאחר שיהודי אירופה לא אימצו את הציונות.
בהקדמה לספר ישנה התייחסות למספר קורבנות השואה.
עבאס מציין, כי ישנן שמועות לפיהן מספר הקורבנות הגיע לשישה מיליון, ואף לשנים עשר מיליון, אך לפי חוקרים רבים לדבריו, המספר מונה מאות אלפים.
לפי עבאס, האינטרס של התנועה הציונית הוא לנפח את מספרי הנספים לצורך רווחים פוליטיים.
באשר לתאי הגזים, עבאס נסמך על מכחיש השואה רובר פוריסון, לפיו, תאי הגזים לא נועדו להריגת יהודים חיים אלא לשריפת גופות בלבד, מחשש להפצת מחלות וחיידקים.
בספרו מתייחס עבאס לנושא האנטישמיות במדינות ערב.
בכותרת הפרק, "אנטישמיות בארצות שמיות?", משתמע שלא תיתכן אנטישמיות בארצות אלה.
עבאס קובע באופן חד משמעי שאין בארצות ערב אנטישמיות וכי למרות זאת מספרם הולך ומתמעט.
עבאס מתעלם מהרדיפות, הגירוש ההמוני והסבל שפקד את יהודי ארצות ערב.
בין השנים 1940–1970 עשרות אלפי יהודים גורשו מעיראק, מצרים, לוב, תימן ואלג'יריה.
מאות יהודים נרצחו במדינות ערב ורכוש יהודי רב נגזל והוחרם.
עבאס מסיים את ספרו באזכור שני אירועים אשר לטענתו הביאו להחמרה ביחסים ביניהם והם: עלילת דמשק והענקת זכויות אזרחיות ליהודי צפון אפריקה.
אירועים אלה לדברי עבאס גרמו לאימפריה הבריטית לתת זכויות יתר ליהודים, דבר אשר קומם את הערבים כנגד היהודים.
באשר לאירוע הראשון, עבאס מציין אירוע אנטישמי בעליל, לפיו ב-5 בפברואר 1840 נחטף כומר נוצרי יחד עם משרתו, חקירת הצרפתים שהיו הממונים על העת'מאנים גילתה שמספר יהודים חטפו אותם ורצחו אותם על מנת לעשות שימוש בדמם למצות פסח.
אך הסולטאן העת'מאני עבד אלחמיד, הצליח להוכיח שהיהודים ככלל מתעבים את הדם ולכן הוא הגיע למסקנה שיהודי דמשק חפים מפשע ביטל את גזר הדין ולא פגע בקהילה היהודית.
נהפוך הוא, הוא הורה להעניק להם הגנה יתרה כתוצאה מאירוע זה ומכאן עבאס מסיק שבריטניה העניקה ליהודים את פלשתינה כדי להגן על היהודים וקובע, כי היהודים מפיקים תועלת מהאשמות שווא וכי הם נהנים מהרדיפות ומהעוול ועוד מוסיף, כי יש תוצאות חיוביות לקיפוח.
זהו למעשה הקו שנוקט עבאס לאורך כל הספר: היהודים מבקשים שיתנכלו להם וכי הם נהנים מהרדיפות האלה ומפיקים מהם תועלת רבה.
באירוע השני עבאס מציין, כי צרפת העניקה את האזרחות ליהודי מרוקו על מנת שתהיה לה שם דריסת רגל.
הענקת האזרחות, לדבריו, נותנת את הרושם שהיהודים סובלים מאפליה על ידי המוסלמים, מהלך שהחריף את היחסים בין היהודים למוסלמים.
עם מינויו של עבאס לתפקיד ראש ממשלת הרשות הפלסטינית ב-2003, הסיר צה"ל מאתר האינטרנט שלו קטעים מתוך ספרו של עבאס, לרבות ציטוטים המערערים על השימוש בתאי הגזים והטוענים למספר קורבנות נמוך משישה מיליון.
לדברי חבר-הכנסת אריה אלדד, שהתבטא סמוך למועד המינוי, נתבקש מרכז שמעון ויזנטל על ידי משרד החוץ הישראלי ומחלקת המדינה של ארצות הברית "להסתיר מידע על אודות כתביו מכחישי-השואה של עבאס" קודם לחתימת הסכמי אוסלו ב-1993.
מכון ויזנטל דרש מעבאס ב-1995 להבהיר את עמדתו בסוגיית השואה, אך עבאס נמנע מעשות כן אז.
כאשר יצא להתגונן על עצמו אמר:
בריאיון לעיתון הארץ ב-2003 אמר עבאס:
הפמליה הוא סרט קולנוע דרמה קומית אמריקאי, המהווה המשך לסדרת הקומדיה המצליחה הפמליה, מבית היוצר של הרשת HBO.
הסרט יצא לאקרנים ביוני 2015, בבימויו של יוצר ובמאי הפמליה דאג אלין, ובכיכובם של שחקני הסדרה אדריאן גרנייה, קווין קונולי, קווין דילון, ג'רי פררה וג'רמי פיבן.
חברת ההפקה שמפיצה את הסרט היא האחים וורנר.
הסרט צולם בלוס אנג'לס, קליפורניה.
וינסנט צ'ייס (אדריאן גרנייה), כוכב קולנוע הוליוודי אשר נפרד מאשתו לאחר תשעה ימים של נישואים, רוצה לעשות משהו חדש בקריירה שלו.
הוא פונה אל ארי גולד (ג'רמי פיבן) - לשעבר הסוכן שלו וכיום ראש אולפן בהוליווד - אשר מציע לו תפקיד ראשי בהפקת האולפן הראשונה שלו.
וינס אומר שהוא יככב בה רק אם הוא גם יביים.
שמונה חודשים לאחר מכן, "הייד" - עיבוד עתידני של הספר הקלאסי "ד"ר ג'קיל ומיסטר הייד" - סרט הבכורה של וינס כבמאי, נמצא באמצע שלב הפוסט-פרודקשן עם חריגה של 15 מיליון דולר בתקציב.
וינס, הזקוק לתקציב נוסף על מנת להשלים את הסרט, פונה אל ארי ומבקש ממנו תוספת של 10 מיליון דולר.
על אף חוסר שביעות הרצון שלו, ארי טס לטקסס על מנת להיפגש עם לרסן מק'קרדל (בילי בוב תורנטון), המממן של הסרט, ועם בנו טראוויס (היילי ג'ואל אוסמנט), על מנת לגרום להם להשקיע עוד כסף.
לאחר היסוסים, לארסן שולח את טראוויס עם ארי בחזרה ללוס אנג'לס, כדי שבנו יצפה בסרט בהקרנה פרטית של וינס.
לאחר הרהורי חרטה, וינס מחליט לבטל את ההקרנה הפרטית של הסרט, שארגן בביתו של סאל "טרטל" אסנטה (ג'רי פררה).
מאוחר יותר, הוא נותן עותק של הסרט לארי ולטרוויס.
השניים מרוצים מהסרט, אך טרוויס דורש מוינס כי יחתוך מהסרט את כל הסצנות בהן מופיע אחיו של וינס, ג'וני "דרמה" צ'ייס (קווין דילון), ומתנה בכך את המשך המימון בסרט.
וינס, יחד עם אריק "אי" מרפי (קווין קונולי), המנהל האישי שלו והמפיק של הסרט, הם נפגשים עם טרוויס על מנת למצוא פתרון, אך טרוויס מפתיע אותם שהוא לא מרוצה מהופעתו של וינס בסרט וכי הוא רוצה לצלם מחדש את כל הסרט, ולהחליף את וינס בשחקן ראשי ובבמאי אחרים.
ג'ון אליס (אלן דייל), יו"ר הדירקטוריון של האולפן אותו ארי מנהל, מחליט להדיח את ארי מהפרויקט ולהחליף אותו בדיינה גורדון (קונסטאנס זימר).
וינס ואריק מגלים כי טראוויס נוטר טינה לוינס באופן אישי, המקנא בו בגלל מערכת היחסים שלו עם אמילי רטאייקאוסקי (אמילי רטאייקאוסקי), בה התאהב.
השניים מספרים על כך לארי, שמתפרץ לישיבה בה משתתפים ג'ון, דיינה, לארסן וטראוויס, ומשתף אותם במידע שהתגלה לו.
לארסן נוזף בבנו, ומודיע שימשיך לממן את הסרט, בתנאי שארי יפוטר בשל יחסו המזלזל לטרוויס.
במקביל, סלואן (עמנואל שריקי), לשעבר בת-זוגו של אריק, הנמצאת בהיריון עם תינוקם המשותף, כורעת ללדת.
היא יולדת תינוקת, ששמה ריאן מרפי.
ארי מגיע לבית החולים ומודיע לחבורה שפוטר ממשרתו באולפן וקיבל חלק מרווחי הסרט כפיצויי פיטורים.
הסרט הופך לשובר קופות, ומרוויח מעל ל-450 מיליון דולר ברחבי העולם.
בטקס חלוקת פרס גלובוס הזהב, "דרמה" זוכה בפרס לשחקן המשנה הטוב ביותר.
דרמה ההמום עולה לבמה לקבל את הפרס, אך במקום נאום קבלה, כמקובל, הוא רק צועק את אמרת הכנף המפורסמת שלו: "!VICTORY" ("ניצחון!").
לויד לי (רקס לי), לשעבר עוזרו האישי של ארי, מתחתן עם בחיר-ליבו בחתונה מפוארת בנוכחות כל החבורה.
בעודם מצטופפים יחד לתמונה משותפת, בילי וולש (ריס קוירו) מעלה רעיון לפרויקט חדש - סרט קולנוע שעלילתו תתבסס על חוויותיהם האישיות של החבורה.
אריק מעיר שזה נשמע לו כמו רעיון טוב לסדרת טלוויזיה.
נורה דאן - ד"ר מרקוס
מרטין לנדאו - בוב ריאן
להלן שחקנים המגלמים בסרט גרסאות בדיוניות של עצמם:
כאשר אושר כי העונה השמינית של סדרת הטלוויזיה "הפמליה" תהיה גם האחרונה באוגוסט 2010, הביע הבמאי דאג אלין כי ברצונו לכתוב סרט לאחר תום הסדרה.
בספטמבר 2011 אושר כי אכן יהיה סרט אך יש לכתוב לו תסריט קודם.
מארק וולברג הודיע כי "אעשה כל מה שאוכל כדי שהסרט יופק".
בספטמבר 2012 כתיבת התסריט הושלמה על ידי דאג אלין, ונודע כי עלילת הסרט תתחיל כחצי שנה לאחר סיום הסדרה.
בינואר 2013 קיבל הסרט רשמית אור ירוק למען התחלת הפקתו, וכן נודע כי אלין יביימו ואולפני האחים וורנר יפיצו אותו.
צילומי הסרט התחילו באופן רשמי ב-19 בפברואר 2014 בלוס אנג'לס ולאחר מכן המשיכו במיאמי.
צילומי הסרט נקטעו לזמן מסוים עקב שבירת רגלו של קווין קונולי כאשר צילם סצנת פוטבול עם ראסל וילסון.
דבר זה אילץ לבצע שינויים בתסריט, נוכח המאורע.
חלק מצילומי הסרט נערכו בטקס פרסי גלובוס הזהב ה-72 על השטיח האדום.
לאחר שחרור הסרט, הסרט הפך להצלחה והרוויח בקופות 49.3 מיליון דולר וזוכה למועמדויות לפרס גלובוס זהב.
הפנטזיה של ג'קי צ'אן היא סדרת אנימציה אמריקאית יפנית המתמקדת בהרפתקאותיו הבדיוניות של כוכב סרטי הפעולה ג'קי צ'אן.
הסדרה שודרה במקור בערוץ מ-9 בספטמבר 2010 ועד 8 ביולי 2011.
בסוף כל פרק ג'קי צ'אן האמיתי מופיע ונותן מסרים.
היה היה פעם דרקון גדול שהגן על האנושות בכדור הארץ.
אחרי מותו, גופו התפזר לשבעה חלקי אוצרות בשבעה מקומות שונים.
אנשים בכל העולם חיפשו אחר האוצרות הללו כדי להפוך אותם לכלי נשק קטלניים.
ג'קי צ'אן וחבורתו יוצאים למשימה להגן על האוצרות ועל שלום כדור הארץ.
ג'קי צ'אן - הוא הדמות הראשית של הסדרה, מתמחה בלחימה.
ניקול - חברתו של ג'קי, יודעת להשתמש במחשב נייד.
בונזי - ילד צעיר אשר בהופעתו הראשונה תקף את ג'קי ברובוט שדומה לו, נכדו של דוקטור וונג.
ג'יידי - רובוט שיכול לשנות את צורתו לכל דבר.
ארל הקטן - תוכי אשר משגע את ג'קי בדיבורים שלו.
דוקטור וונג - סבו של בונזי, מדען שממציא המצאות טובות ומתקדמות.
ג'י פה - ילד יפני ומפונק אשר הצטרף לחבורתו של ג'קי צ'אן, אביו מתעלל בו וקובע עליו פקודות.
מו יו - ביתו של המלך זואו, נסיכה יפנית אשר הייתה בתחילה מרושעת, אבל בסוף היא הצטרפה לחבורתו של ג'קי צ'אן לאחר שג'קי ניצח אותה בקרב.
אורבר- הנבל הראשי בסדרה, הבוס של דוקטור בלק, רוצה לגנוב את האוצרות הקדושים כדי להפעיל את המכשיר שלו.
דוקטור בלק- היה פעם שותף של וונג עד שרב איתו והפך לעוזר של אורבר.
החייל הבלתי מנוצח- מפקד חיילי הנינג'ה אשר עשוי מיהלום, התפרק ומת בפרק 3.
צבא הפלא (ליצן החשמל, האיש הבלתי נראה, מר פלוץ, וג'יה בה)- ארבעה גברים מוטאנטים אשר נישלחו בפיקודו של אורבר לטפל בג'קי וחבריו ולחטוף את דוקטור וונג.
הגנרלים (גנרל יו-יו, גנרל היפנוזה, וגנרל סוניק)- שלושה גנרלים מוטאנטים אשר נשכרו על ידי אורבר כדי להצטרף לג'יה בה.
דה ג'י- נסיכה שגרושה על ידי המלך זואו לארמון הקר, וכך היא נהייתה מכוערת, דוקטור וונג בלק ואורבר תיקנו אותה והפכו אותה ליפה, עכשיו בעזרת אורבר היא מתחזת לאימה החורגת של מו יו.
המלך זואו- אביה החד הורי של מו יו, רוצה לחסל את ג'קי בשיתוף פעולה עם אורבר ובלק.
המדריך הדגול וון- משרתו הזקן והחכם של המלך זואו.
המרקיס היבו- אביו החד הורי של ג'י פה, עושה לג'י פה תעלולים כדי שיציית לו, עשה לפי פקודת המלך זואו כדי להרעיל את ג'קי ולהשליך אותו לכלא, אך הוא נהפך לטוב שג'קי ריפא והביס אותו.
ליי פו- יועצו של המרקיס היבו, הופיע כדי להראות לג'קי את הממלכה של ג'י פה.
מר צ'אי- ידידו של דוקטור וונג, הופיע בפרק 4 כדי להראות לג'קי איפה מסתתרת החרב העתיקה.
צל- שחקן כדורסל אשר נשכר על ידי זואו כדי להביס את ג'קי, בסוף מתגלה שג'קי היה איתו בניצחון הכדורסל אך לא הסכים ללמד אותו שיעורי לחימה ולכן הפך לאיובו, אבל בסוף לאחר שהציל את ג'קי מנפילה הוא חזר להיות טוב.
דן- אחיו התאום של ג'י פה.
גיאנג זיה- דיג עני שגר עם אשתו המרוגזת, ג'קי וחבריו הוזמנו לביתו כדי ללמד את ג'י פה אמנויות לחימה.
נזה- בנו השלישי של הגנרל לי ג'ינג, מפונק ואנוכי (כי הוריו לא נתנו לו כסף) בסוף הוא מתחרט על מעשיו ומתחיל לאהוב מאוד את אביו.
לי ג'ינג- אבא של נזה אינקה ובימו, מכר את השיער והשן שלו תמורת כסף לבנו נזה.
ב-24 בנובמבר 2015 הפילו מטוסי F-16 של חיל האוויר הטורקי, באמצעות טיל AIM-9 סיידוויינדר, מפציץ מסוג סוחוי Su-24 רוסי ליד גבול טורקיה–סוריה, בעת שהיה בפעילות סיוע למשטרו של נשיא סוריה בשאר אל-אסד בצפון סוריה.
הטייס והנווט הצליחו לנטוש בהצלחה את המטוס.
הטייס נהרג מאש שנורתה אליו מהקרקע במהלך הצניחה, והנווט, שנתפס על ידי מיליציות מורדים לאחר הצניחה, חולץ במבצע של יחידת חילוץ רוסית.
במהלך החילוץ נהרג אחד החיילים מהכוח המחלץ.
הפלת הסוחוי הייתה ההפלה הראשונה של מטוס רוסי על ידי מדינה חברה בנאט"ו מאז שנות ה-50 של המאה ה-20.
תגובת רוסיה הייתה נזעמת, והיא כינתה את הפלת המטוס "נעיצת סכין בגב".
טורקיה לא התנצלה על האירוע, אולם לאחר מספר ימים של לחץ ורטוריקה אלימה מצד רוסיה הודיע נשיא טורקיה, רג'פ טאיפ ארדואן כי הוא "מצטער על נסיבות האירוע", אך לא התחרט על עצם המעשה.
רוסיה מצדה הגיבה בשורה של צעדים כלכליים נגד טורקיה.
המעורבות הרוסית במלחמת האזרחים בסוריה החלה ב-30 בספטמבר 2015 לאחר בקשות התערבות רשמיות מצד ממשלת סוריה, במטרה לכבוש מחדש שטחים מארגוני המורדים.
ראשיתה הייתה תקיפות אוויריות, בתחילה בצפון-מערב סוריה, של מטרות הכוללות קבוצות מיליטנטיות המתנגדות לממשלת סוריה, כולל ג'בהת א-נוסרה, דאעש וצבא פתח הכיבושים.
טענות סותרות בדבר מיקום המטוס
בהודעה רשמית של טורקיה נטען כי המפציץ הרוסי היה במשך זמן קצר (17 שניות) במרחב האווירי של טורקיה, והוזהר 10 פעמים לשנות את נתיב טיסתו.
לטענת רוסיה, המטוס לא נכנס כלל לשטחה של טורקיה, ועל כל פנים, הוא היה בוודאות כקילומטר אחד מהגבול בשטחה של סוריה כאשר הופל.
גם גורמים רשמיים אמריקניים אישרו את הטענה שהמטוס הופל מעל שמי סוריה, אך הוסיפו כי הוא שהה 2 או 3 שניות במרחב האווירי של טורקיה.
ברפואה, הפניה רפואית היא טופס המפנה מטופל לקבלת טיפול רפואי.
הפניה ניתנת למטופל על ידי רופא, בדרך כלל רופא המשפחה שלו, המפנה לבדיקה של רופא מומחה, או על ידי מגיש עזרה ראשונה, המפנה לחדר מיון.
בהפניה ניתן מידע בסיסי על המטופל, ותיאור של הבעיה שגרמה להפניה.
ישנם טיפולים ובדיקות שעל מנת לקבלם נדרשת הפניה מרופא, דוגמת בדיקת מעבדה (אלקטרוקרדיוגרם) וביקור אצל רופא יועץ.
בישראל נדרשת תמיד הפניה עבור לביקור אצל מרבית סוגי הרופאים בתחום של רפואה יועצת (לרופאים כגון אורתופד ורופא עור לא נדרשת הפניה).
הגעה לחדר מיון עם הפניה פטורה מתשלום, ואילו הגעה לחדר מיון ללא הפניה פטורה מתשלום בעיקר כאשר הוחלט על אשפוז הפונה.
הפלת מטוס הסטרטוקרוזר בסיני התרחשה ב-17 בספטמבר 1971. מטוס תובלה מדגם סטרטוקרוזר ("ענק") של חיל האוויר הישראלי הופל על ידי טיל קרקע-אוויר מצרי של חיל ההגנה האווירית המצרי , בעת שפעל במשימת מודיעין ממזרח לתעלת סואץ.
באירוע נהרגו שבעה אנשי צוות אוויר.
10 מטוסי בואינג 377 סטרטוקרוזר שירתו בחיל האוויר הישראלי, כשהראשונים בהם נקלטו ב-1964, במסגרת טייסת 120 וכונו "ענק".
הם שימשו לתובלה, הצנחת לוחמים וציוד, איסוף מודיעין, לוחמה אלקטרונית וממסר קשר.
שניים מהם הוסבו למטוסים שיועדו ל-ELINT (מודיעין אותות).
באוגוסט 1970 הושגה הפסקת אש בין ישראל ומצרים שסיימה למעשה את מלחמת ההתשה.
מיד עם הפעלתה, הפרו המצרים את ההסכם כשקידמו סוללות טילי קרקע –אוויר לאזור הסמוך לתעלת סואץ.
בחודשים שלאחר מכן עיבו את מערך סוללות הנ"מ באזור התעלה.
לאחר הפסקת האש, הפכה פעילות המודיעין לפעולה העיקרית בגזרת תעלת סואץ.
קרבת הסוללות המצריות הביאה למצב שבו חיל האוויר הישראלי לא הצליח לבצע טיסות צילום באמצעות מטוסי הקרב שלו ללא חשיפתם לאש סוללות טק"א מצריות.
הפתרון שנמצא לבעיה זו היה צילום באמצעות מצלמה ארוכת טווח מיוחדת שהוצבה על הסטרטוקרוזר.
ניסיונות לטיסות צילום של חצי האי סיני, מגובה נמוך, בוצעו על ידי המצרים מספר פעמים.
ב-25 ביוני 1971 הונסו שני מטוסי סוחוי-7 שביצעו גיחת צילום על ידי אש נ"מ של צה"ל.
כשבוע לפני הפלת הסטרטוקרוזר, ב-11 בספטמבר 1971, הופל מטוס סוחוי-7 מצרי, שעסק בטיסת צילום בגובה נמוך מעל תעלת סואץ.
המטוס הופל באש כוחות הקרקע של צה"ל בקו בר-לב, לאחר שהטייס המצרי נפגע מהאש ונהרג.
הנשיא המצרי, אנואר סאדאת, נשא נאום מקיף יום לפני הפלת הסטרטוקרוזר, ובו התייחס למצב האזורי וליוזמות להסדר אזורי.
בין היתר, אמר בנאומו כי ינקוט במדיניות "עין תחת עין ושן תחת שן" וכי הוא "מוכן להקריב מיליון איש למען העצמאות והשחרור וגם על ישראל להיות נכונה להקריב מיליון".
ביום שישי, 17 בספטמבר 1971, הוטל על אחד ממטוסי הסטרטוקרוזר לערוך גיחת צילום אלכסוני ממזרח לתעלת סואץ במטרה לאסוף מודיעין על מיקומן של סוללות טילי קרקע אוויר מצריות, שהוזזו מזרחה זמן קצר קודם לכן.
האווירה בזירה זו הייתה מתוחה בעקבות הפלת הסוחוי המצרי כשבוע לפני כן.
המטוס המריא למשימתו בליווי של מטוסי פנטום, כשבו שמונה אנשי צוות.
כעשרים דקות לאחר ההמראה טס המטוס מדרום לצפון בגובה של 28 אלף רגל, כ-22 קילומטרים ממזרח לתעלת סואץ ובמקביל אליה.
הוא היווה מטרה גדולה ואיטית.
בשעה 14:10, כשהגיע לעמדה שמצפון לאגם המר הגדול שוגרו לעברו שני טילי קרקע-קרקע מצריים מדגם SA-2 ממה שהיה ככל הנראה מארב טק"א מתוכנן.
הטילים התפוצצו ליד גוף המטוס (על פי עדות הניצול היחידי, המכונן המוטס חנניה גזית, טיל אחד פגע בכנף המטוס) וגרמו לו נזק והמטוס החל להסתחרר.
הקברניט איבד שליטה על המטוס והורה לאנשי הצוות לנטוש אותו.
אנשי הצוות נאבקו להגיע אל אחורי הסיפון העליון של המטוס כדי לרדת שם אל הסיפון התחתון, שבו נמצאה דלת המילוט.
עקב הסחרור שבו נמצא המטוס, עשן שמילא אותו ואובדן דיחוס שגרם לירידת רמות החמצן בתא לא הצליחו בכך.
רק מכונן המטוס, שבניגוד לתרגולת הקבע הוציא את גופו מחלון בסיפון העליון, הצליח לנטוש את המטוס, צנח מגובה רב והגיע בשלום לקרקע אף על פי שנפצע קל אגב כך.
בתוך שלוש דקות לאחר הפגיעה התרסק המטוס על אדמת סיני וחלקיו התפזרו על פני שטח נרחב.
שבעת אנשי הצוות שנותרו בו נספו.
המטוס הופל בצהרי יום שישי.
בראיון טלוויזיוני שנערך בערב שבת, טען שר הביטחון הישראלי, משה דיין, כי הפעולה המצרית הייתה פרובוקציה יזומה וכי אינו יודע אם מטרתה היא להביא למלחמה או שהמצרים סברו שישראל "תבלע" את המכה ולא תגיב.
למחרת, בשבת, תקף חיל האוויר הישראלי סוללות טילי נ"מ מצריות באמצעות טילי אוויר-קרקע מסוג שרייק.
התקיפה הסתיימה ללא פגיעה משמעותית בסוללות הטילים המצריות.
הייתה זו אחת הפעמים הראשונות בהן עשה חיל האוויר הישראלי שימוש בטילים אלו, שסופקו לו על ידי ארצות הברית עם סיום מלחמת ההתשה.
לאנשי חיל האוויר הישראלי היה ברור, עוד בטרם התקיפה באמצעות טילי השרייק, כי אין סיכוי רב לפגיעה בסוללות וכי הפעולה היא בבחינת "מאמץ מבוזבז" שנועד להשביע את רצון הפיקוד הגבוה בצה"ל ואת המדינאים.
בראיון טלוויזיוני דומה, שנערך שבוע לאחר הפלת הסטרטוקרוזר, אישר הרמטכ"ל ישראלי, חיים בר-לב, כי ברשות ישראל טילי שרייק וכי עשתה בהם שימוש בתקיפה לפני שבוע.
בר-לב הוסיף ואמר כי ישראל מעוניינת בהמשך הפסקת האש אך היא תמשיך ותגיב להתקפות המצריות ומוכנה גם להסלמת הפעילות הצבאית.
אמצעי התקשורת המצרית הגיבו באיפוק יחסי על הפלת המטוס ועל תקיפת חיל האוויר הישראלי.
ישראל הגישה תלונה רשמית על הפלת מטוס תובלה צבאי לאו"ם וביקשה את חקירת משקיפי האו"ם.
ארצות הברית, שסברה כי נאום סאדאת מספר ימים לפני כן אינו נועל את הדלת בפני משא ומתן על הסדר בסואץ, ביקשה מישראל לגלות איפוק.
לאחר מלחמת יום הכיפורים נטען כי ההצלחה החלקית בלבד של התקיפה הישראלית בטילי השרייק, "הייתה חייבת להדליק "אור אדום" באשר ליכולת חיל האוויר הישראלי לנטרל את מערך הנ"מ המצרי המתוגבר".
חלקים מהמטוס שהתרסק נאספו והובאו ליער בן שמן, שם הוקם ב-1972 אתר הנצחה לאנשי הצוות שנהרגו.
טייסת התובלה של חיל האוויר, "ענקי המדבר", אליה השתייך המטוס, נהגה לקיים את טקס הזיכרון השנתי לחללים ביער בן שמן.
ב-2011 התקיים הטקס בפארק למטוסי עבר שנמצא בבסיס נבטים.
הפנטגון היא סדרת טלוויזיה אמריקנית ששודרה ברשת NBC מ-21 בספטמבר 2005 ועד 1 בפברואר 2006.
הסדרה גוללה את קורותיהם של קבוצת קצינים בצבא ארצות הברית המוצבים בטבעת החמישית בבניין הפנטגון, ואחראיים על הוצאתם לפועל של מבצעי מודיעין וקומנדו ברחבי העולם.
על הצוות מפקד קולונל עילאי מק'נולטי (אותו גילם דניס הופר), טייס מסוקים ואיש הכוחות המיוחדים שלחם בווייטנאם.
תחתיו משרת מייג'ור ג'יימס "ג'יי.טי" טיסנווסקי (אותו גילם בנג'מין בראט), יוצא רגימנט הריינג'רס ה-75 ומפקד פלגה בכוח דלתא לשעבר.
תחתם משרתת הסמלת ג'וסלין (אותה גילמה אנחואן אליס), מחיל הנחתים.
לצוות מסייעים היועצת המשפטית סמנתה "סוני" ליסטון (אותה גילמה קלי רתרפורד) וכן חברו ופקודו של טיסנווסקי בכוח דלתא, קפטן רוברט "בובי" וילקרסון (אותו גילם קר סמית').
הצוות מתנהל מול תת-שר ההגנה, סטיבן אלגזי, יוצא חיל הנחתים (אותו גילם ג'ו מורטון).
הפלת מטוס הבופייטר בנגב התרחשה ב-20 באוקטובר 1948, במהלך מלחמת העצמאות.
מטוס בופייטר של חיל האוויר ובו שלושה אנשי צוות יצא להפציץ את משטרת עיראק סווידאן.
הוא נפגע באש מן הקרקע, פנה מערבה ונחת נחיתת אונס ליד חוף הים בקרבת איסדוד.
לאחר מספר ימים הגיעו כוחות צה"ל אל שרידי המטוס, אך איתרו את גופתו של איש צוות אחד בלבד.
שני האחרים נעדרים עד היום ונחשבים לשניים מחללי מערכות ישראל שמקום קבורתם לא נודע.
שרידי המטוס נמצאו שוב לאחר שנים ומוצגים כיום במוזיאון חיל האוויר.
ב-15 באוקטובר 1948 החל מבצע יואב לפריצת הדרך לנגב.
במסגרת המבצע, ב-20 באוקטובר, התקיף צה"ל בפעם השישית את משטרת עיראק סווידאן, שהוחזקה על ידי הצבא המצרי.
ביום ההתקפה בשעה 17:00 המריאו מבסיס רמת דוד שני מטוסי בריסטול בופייטר, מטוס קרב-הפצצה דו-מושבי.
היו אלו שניים משלושת מטוסי הבופייטר ששירתו אז בחיל האוויר.
משימתם הייתה לתקוף את מבנה המשטרה כסיוע לכוחות הקרקע.
בצוות המטוס המוביל היו הטייסים לאונרד פיצ'ט ודב שוגרמן.
הצטרף אליהם הטייס סטנלי אנדריוס, ככל הנראה כדי לנסות מתקן לשחרור פצצות שפיתח ושהורכב על המטוס.
השלושה היו מתנדבי חו"ל לצה"ל.
שני המטוסים תקפו את המשטרה בטיסה ממערב למזרח.
מטוסו של פיצ'ט ירה בתותחיו והטיל פצצה על המשטרה.
המטוס השני לא הצליח לשחרר את פצצותיו.
לאחר מכן יצאו שני המטוסים ליעף שני.
אז הבחין טייס המטוס השני בעשן העולה מאחד ממנועי המטוס של פיצ'ט.
ככל הנראה הוא נפגע מאש מצרית מן הקרקע.
המטוס השני נפגע גם הוא, אך הצליח לחזור לנחיתה ברמת דוד.
מטוסו הפגוע של פיצ'ט פנה מערבה אל השטח שבשליטת צבא מצרים במקום לטוס מזרחה, אל השטח שהוחזק על ידי צה"ל.
תצפית של גדוד 52 של חטיבת גבעתי, שהייתה ממוקמת ביישוב גן יבנה, דיווחה כי המטוס נראה נוחת או מתרסק בחולות ליד חוף הים התיכון, מצפון לכפר איסדוד, ליד ואדי סוכרייר (כיום - נחל לכיש).
לפי דו"ח התצפית המטוס בער ונראו אנשים סביבו.
ההתקפה על משטרת עיראק סווידאן באותו יום לא צלחה והמצודה נכבשה על ידי צה"ל רק בניסיון השמיני, ב-9 בנובמבר.
צה"ל יירט תשדורת אלחוט של צבא מצרים, שבו נאמר כי מטוס ישראלי הופל ומספר אנשים צנחו ממנו.
קצין המודיעין של חיל האוויר בחזית הדרום סבר שמטוס הבופייטר טס בגובה נמוך מכדי לאפשר צניחה ממנו ועל כן טען שהתשדורת המצרית נועדה להטעות.
בלילה לאחר ההפלה יצאה מחלקה של חטיבת גבעתי לכיוון ואדי סוכרייר בניסיון לאתר את המטוס, אך ללא הצלחה.
ניסיון נוסף בלילה הבא נכשל אף הוא.
ב-22 באוקטובר יצאה מחלקה על כלי רכב באור יום לנסות לאתר את המטוס, אך גם היא לא איתרה אותו.
ב-29 באוקטובר נסוגו המצרים ממרחב איסדוד-יבנה וצה"ל תפס את המרחב שפינו.
משלחת חיפוש של חיל האוויר יצאה לשטח ואיתרה את המטוס.
התברר כי ככל הנראה הוא נחת נחיתת גחון, אך בער ונהרס כליל.
בתוכו לא נמצאו גופות של אנשי הצוות אך נמצא מצנח סגור ושרוף בחלקו (כלומר שלפחות אחד מהם לא הצליח לצנוח).
במרחק קצר מהריסות המטוס נמצאה גופת הטייס פיצ'ט.
שני אנשי הצוות הנותרים לא נמצאו.
הטייס לו לנרט שימש כקצין קישור של חיל האוויר בחזית הדרום.
לטענתו הוא נכנס לכפר איסדוד עם כוח של צה"ל על מנת לחקור ולברר לאן נעלמו אנשי הצוות של המטוס.
במקום נכח גם יצחק רבין, קצין המבצעים של חזית הדרום.
לטענת לנרט הוא ראה את מוכתר הכפר עונד את שעונו של הטייס פיצ'ט ובעקבות זאת דרש מיצחק רבין להוציא את המוכתר להורג, לגרש את תושבי הכפר ולשרוף את בתיו, אך רבין דחה את דרישתו.
תושבי איסדוד גורשו מאוחר יותר לכיוון עזה.
משלחת חיפוש נוספת של חיל האוויר הגיעה אל המטוס ההרוס ב-21 במרץ 1950 וחיפשה בסביבתו, אך גם היא לא איתרה את שני הנעדרים.
דב שוגרמן וסטנלי אנדריוס הוכרזו כחללי צה"ל שמקום קבורתם לא נודע.
מצבות לזכרם הוצבו בגן הנעדרים בבית הקברות הצבאי בהר הרצל.
שמות שלושת אנשי הצוות הונצחו גם באנדרטה במצודת יואב, בהר הטייסים ובאנדרטת חללי מח"ל.
הריסות מטוס הבופייטר נותרו ליד נחל לכיש.
בשנת 1994 התגלו שוב במסגרת עבודות להכשרת השטח לבנייה.
אז הועברו שרידי המטוס לתצוגה במוזיאון חיל האוויר בחצרים.
הפלת מטוס F-117A בשמי סרביה היה אירוע שהתרחש ב-27 במרץ 1999 במהלך מבצע כוח מאוחד.
באירוע זה יחידת נ"מ של צבא סרביה שהפעילה סוללת נ"מ מדגם S-125 נייבה הצליחה ליירט מטוס קרב חמקן אמריקאי מדגם F-117 נייטהוק.
הטייס נטש את המטוס והוצא מאזור הקרבות על ידי יחידות איתור וחילוץ.
ה-F-117 נייטהוק של חיל האוויר האמריקאי פותח בשנות השבעים, נכנס לשירות מבצעי בשנת 1983, ונחשף באופן רשמי לציבור בשנת 1988. הפעילות המבצעית הראשונה של המטוס התרחשה בשנת 1989 בפנמה, והוא נחשב לאחד ממטוסי הקרב המתקדמים והחזקים ביותר של החיל בזמנו.
מנגד, כוחות ההגנה האווירית של מדינות יוגוסלביה נחשבו לנחותים וחסרי יכולת מבצעית כלשהי.
ללא ידיעת כוחות נאט"ו, יחידות ההגנה האווירית ביוגוסלביה גילו שהן יכולות להינעל על מטוסים חמקניים מדגם F-117 בעזרת מערכות הנ"מ ה"מיושנות" שלהם בעזרת שינויים קלים.
בשנת 2005, קולונל זולטן דני מסרביה אישר את הדבר בראיון, ורמז שיכולת האיתור הוכנסה למערכות על ידי שינוי אורכי-הגל שבהם התבייתו.
בנוסף לכך, הסרבים הצליחו ליירט ולפענח שדר של נאט"ו וכך יכלו לפרוס את סוללות הנ"מ שלהם במקומות אסטרטגיים יותר.
ב-27 במרץ 1999 חטיבת ההגנה האווירית ה-250 של צבא יוגוסלביה, תחת פיקודו של קולונל זולטן דני, הפילה מטוס חמקן אמריקאי F-117 שמספר השלדה שלו הוא 82–0806 ונקרא בקשר "וגאס-31".
הירוט בוצע בעזרת סוללת S-125 נייבה שהייתה גרסה של המערכת הסובייטית SA-3 שנמכרה ליוגוסלביה.
בשעה 08:15 לפי שעון סרביה, כאשר המטוס היה בטווח של כ-13 קילומטרים מן הסוללה, מספר טילים נורו לעברו.
לדברי דורדה אניצ'יק, שהזדהה בשנת 2009 בתור החייל שירה את הטילים, הם ננעלו על המטוס כאשר היה מרוחק מהם 23 קילומטרים והפעילו את מערכת ההתבייתות למשך 17 שניות בלבד, כדי שמערכות דיכוי הגנה אווירית לא יאתרו את מיקומם.
לפי ראיון שנערך בשנת 2007 עם קולונל דני, כוחותיו הצליחו לאתר את המטוס לאחר שפתח את דלת מטען הפצצות שלו וכך גדלה חתימת המכ"ם שלו.
מטוס ה-F-117 אות הקריאה "וגאס-31" שהופל, הוטס על ידי לוטננט קולונל (סא"ל) דייל זלקו, טייס חיל האוויר האמריקאי שהשתתף במלחמת המפרץ וממוצא יוגוסלבי בעצמו.
הוא הבחין בטילים מגיחים מטה מן העננים ופונים ישירות למטוסו.
הטיל הראשון חלף לידו והרעיד מעט את המטוס אך לא התפוצץ.
הטיל השני פגע בעוצמה חזקה במטוס והתפוצץ, הסב לו נזק קשה והוציאו מכלל שליטה.
הפיצוץ היה גדול מספיק כך שמטוס תדלוק בואינג KC-135 סטרטוטנקר שהיה מעל בוסניה חזה בו.
זלקו נכנס לסחרור אווירי אינטסיבי שהפעיל על גופו כוחות ג'י רבים, והקשה עליו לתכנן מתי ללחוץ על ידית כיסא המפלט.
לאחר שהמצנח שלו נפתח, הוא השתמש במכשיר הרדיו שברשותו והזעיק עזרה ממטוס ה-KC-135 שהיה בקרבתו.
את שידור הקריאה לעזרה הוא ביצע בעודו נוחת לקרקע – איסור חמור לטייס קרב.
הוא הבין שהשדר שלו יעבור בצורה הטובה ביותר בגובה רם, וכן היה בטוח שהכוחות היוגוסלביים ייקחו אותו בשבי ועל כן רצה למסור בקשר שהוא בריא ושלם לפני נחיתתו ארצה.
זלקו נחת בשדה דרומית לעיר רומה ובערך כקילומטר וחצי דרומית לכביש מהיר בעל ארבעה נתיבים.
במהרה הוא התחבא בתעלת ניקוז שבה הבחין בנחיתתו מכיסא המפלט.
משם הוא יכול היה להרגיש את גלי ההדף שנוצרו מהפצצות מטוסי B-2 על בלגרד.
זלקו נחת כקילומטר וחצי מהאזור שבו התרסק מטוסו, וחיפוש מעמיק אחריו נערך על ידי חיילים יוגוסלביים, כוחות משטרה ואזרחים מקומיים.
בשלב מסוים התרים אחריו היו מרוחקים ממנו כמה מאות מטרים בלבד בעודו התחבא בתעלה.
זלקו חולץ מהאזור לאחר כשמונה שעות על ידי מסוק של כוחות איתור וחילוץ של חיל האוויר האמריקאי.
לדבריו של זלקו, נודע לו לאחר מכן שאם החילוץ היה מתעכב במספר דקות הוא כבר היה נלקח בשבי.
על מטוסו נכתב הכינוי Something Wicked ("משהו מרושע") והוא השתתף ב-39 גיחות מבצעיות בעיראק.
חטיבת ההגנה האווירית ה-250 הצליחה ליירט מטוס קרב אמריקאי נוסף לאחר מכן.
מדובר היה במטוס F-16 שהופל ב-2 במאי 1999. אלו היו ההפלות המוצלחות היחידות של החטיבה, מתוך עשרות גיחות הפצצה שנערכו מעל יוגוסלביה.
צילומים הראו שהמטוס התרסק במהירות נמוכה יחסית ובעודו הפוך, וכן שרוב שלדת המטוס נשארה שלמה.
חלק מהריסות מטוס ה-F-117 שהופל מוצגות במוזיאון לתעופה בבלגרד, בעוד שחלקים אחרים נמכרו לרוסיה ולסין כדי שיוכלו לפתח טכנולוגיות חמקניות בעצמן.
חתיכת גומי מן המטוס הוצגה כ"מזכרת" לעיתונאים בעת הלחימה ביוגוסלביה על ידי אחד ממנהיגי המחתרת הסרבית, ז'לקו רזנטוביץ' "ארקאן".
מטוסי ה-F-117 הוצאו משימוש בחיל האוויר האמריקאי בשנת 2008.
זולטן דני, כיום בעל מאפייה בסרביה, ודייל זלקו שפרש משירות בחיל האוויר נפגשו לאחר התקרית ופיתחו יחסי חברות בשנים האחרונות.
הפלת המסוק הרוסי בחנקאלה התרחשה ב-19 באוגוסט 2002. בדלנים צ'צ'נים ירו טיל כתף לעבר מסוק מיל מי-26 של חיל האוויר הרוסי וגרמו לו להתרסק בשדה מוקשים.
מתוך 142 איש שהיו על המסוק, 127 חיילים וקצינים נהרגו, באסון התעופה הקטלני ביותר בהיסטוריה שבו היו מעורבים מסוקים.
היה זה גם אסון התעופה הגדול ביותר שספג חיל האוויר הרוסי.
בנוסף, יום ההפלה היה היום הקטלני ביותר במלחמת צ'צ'ניה מאז שנת 1999.
ב-19 באוגוסט 2002 שיגרו לוחמים צ'צ'נים טיל כתף מתביית חום 9K38 איגלה מתוצרת רוסיה לעבור מסוק מיל מי-26 של חיל האוויר הרוסי.
הטיל פגע במסוק מעל חנקאלה, ישוב צ'צ'ני הנמצא בקרבת בירת צ'צ'ניה גרוזני.
על גבי המסוק היו 142 חיילים וקציני חיל האוויר מיחידות שונות שעשו את דרכם ממוזדוק.
לפי דברי כתב צבאי רוסי "הטיל פגע באחד מן המנועים כאשר המי-26 התקרב לחנקאלה, והמסוק התרסק בשדה מוקשים שהקיף שדה תעופה צבאי.
חלק מניצולי ההתרסקות, בניסיונם להימלט מגוף המסוק הבוער והמרוסק, מצאו את מותם מפיצוצם של המוקשים בשדה".
חלקו הפנימי של המסוק הוצף בדלק ודלתותיו נתקעו כך שלא היה ניתן לפתוח אותן.
רק חמישה מבין צוות הטייסים ועוד 29 חיילים הצליחו להימלט מפתח המילוט המיועד לטייסים.
14 מהם מתו כעבור ימים כתוצאה מכוויות עזות.
כוחות הביטחון הרוסיים הוזעקו מיידית לחנקאלה עם פגיעת הטיל במסוק.
הם ניסו לאתר וללכוד את התוקפים, אך כל מה שהצליחו למצוא היה השפופרת שבאמצעותה שוגר טיל הכתף למסוק.
נשיא רוסיה, ולדימיר פוטין, הודיע ב-21 באוגוסט כי היום למחרת, 22 באוגוסט, יהיה יום אבל לאומי עקב האסון הקשה.
האסון כונה בתקשורת המקומית "אסון קורסק השני".
העיתונות בצ'צ'ניה שיבחה את פעולת הבדלנים והפלת המסוק תוארה כ"מעשה החבלה המוצלח ביותר שבוצע על ידי צ'צ'נים מזה שנתיים".
מטעם מערכת העיתון הרוסי "איזבסטיה" קמה ביקורת נוקבת, שטענה שהצבא טייח ליקויים, נקב במספר נמוך בהרבה באשר למספר ההרוגים והפצועים ואף הציע שהמסוק כלל לא הופל על ידי טיל.
מפקד חיל האוויר הרוסי בעת התקרית, קולונל גנרל ויטלי פבלוב הושעה מתפקידו ובחודש ספטמבר שלאחר האסון התפטר מתפקידו.
ב-24 בספטמבר סוכנות הידיעות האמריקאית Associated Press הצליחה להשיג סרטון מעיתונאי טורקי ובו רואים את המסוק מתרסק.
נשיא צ'צ'ניה אסלאן מסחאדוב הצהיר: "הנה מסוק בוער שמתרסק מעל חנקאלה.
הוא נפגע מטיל כתף "איגלה" שלנו".
מסחאדוב אף ציין שהרוסים טענו בתחילה כי המסוק התרסק עקב תקלה טכנית.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה הוצגו סמלים איסלאמיים ולא צ'צ'נים, בהקשר זה של הבדלנות הצ'צ'נית, וכן הפעם הראשונה שבה כוחות המורדים תוארו כלוחמי מוג'אהדין.
בסרטון נוסף שהפיץ מסחאדוב, הוא נראה מעניק רובה כמתנת הוקרה, ללוחם שירה את טיל הכתף על המסוק.
שתי הקלטות שודרו באופן פיראטי בתדר של ערוץ התקשורת הרוסי REN TV במשך חודש.
בתגובה להפלת המסוק, צבא רוסיה הרס בנייני מגורים ביישוב חנקאלה.
גורמי חוק וגורמי צבא גרסו כי אזרחים צ'צ'נים ידעו על הנעשה בשטחם ולא טרחו לדווח על כך לרשויות, כך שמעשיהם נחשבים לבגידה ולסיוע לדבר עבירה.
מעל 100 משפחות פונו מבתיהן בזריזות והורשה להן לקחת עימן רק מעט חפצים אישים בטרם הריסת המבנים.
הפעולה הצבאית נעשתה לא רק בתור פעולת תגמול אלא גם כדי למנוע קרבה של מחבלים אפשריים לבסיס חיל האוויר בחנקאלה.
אזרח צ'צ'ני בן 27, דוקו ז'חנטמיורב, הואשם בסחר בטיל הכתף שהפיל את המסוק, בצילום ההפלה ובסיוע למעשה טרור באפריל 2004. הוא נידון למאסר עולם בגין עבירות "טרור, רצח אכזרי מתוכנן מראש, שוד וניסיון לרצוח גורמי אכיפת חוק".
להגנתו טען במשפט שהוא אינו טרוריסט אלא חייל במדינת איצ'קרה.
ארבעה לוחמים צ'צ'נים נוספים שהיו קשורים להפלת המסוק טרם נלכדו.
הפנימייה הוא סרט דרמה ישראלי משנת 1983 בבימויו של יעוד לבנון.
את הסרט יזמו במאי הקולנוע יעוד לבנון, המוזיקאי רוני בראון (שהיה באותה עת סמנכ"ל חברת תקליטי סי בי אס) ויצחק גינזברג, רעיונאי ותסריטאי במשרד פרסום.
השלושה היו שותפים לחדר כשלמדו בפנימיית כפר הילדים והנוער ויצו קנדה הדסים, ובעת מפגש ביניהם עלה הרעיון להפיק סרט המשחזר את הווי הנעורים שלהם בפנימייה.
לבנון ביים את הסרט, בראון הלחין את המוזיקה וגינזברג כתב את התסריט.
הסרט צולם בהדסים בקיץ 1983. הסרט יצא לאקרנים בסוף יולי 1983.
גיבורת הסיפור היא נילי (סמדר קילצ'ינסקי), תלמידה חדשה בפנימייה שהגיעה מחו"ל וכובשת מייד את לב כל הבנים.
היא מפלרטטת עם המדריך החתיך (שמואל וילוז'ני).
במקביל דן (בן לוין), נער מופנם, מתאהב בה ונקלע לעימות עם מלך הכיתה (אלון אבוטבול).
העלילה גם כוללת שורה של מעשי קונדס שמבצעים התלמידים, טקס חניכה לתלמידים החדשים וגניבת שאלוני בחינות.
שחקן תפקיד אלון אבוטבול דורון אורי ורדי אורי בן לוין דן סמדר קילצ'ינסקי נילי עינת צפריר דפנה שרית נחום מאיה טוביה דובלרו טוביה זזי קריינר שוקי יעקב אגיוף מנהל הפנימייה חנה יכין אמו של אורי ברק גליל שמואל וילוז'ני עודד המדריך אלכס מונטה גדליה איריס ברנע המורה
הפנורמה של בורבאקי היא ציור גדל-ממדים עגול המוצג ברוטונדה במרכז לוצרן שבשווייץ.
ציור זה נחשב לאחד השרידים הבודדים של סוגת אמנות ייחודית של הצגת תמונות פנורמה במעגל (ציקלורמה) שרווחה במאה ה-19. אורכו של הציור 115 מטר.
הוא נחתך פעמיים, מסיבות שונות, וגובהו היום הוא 9.8 מטר, שהם רק שני שלישים מהגובה המקורי.
הציור הפנורמי נועד לתת לצופה תחושה שהוא נוטל חלק בהתרחשויות.
האפקט מועצם על ידי חפצים תלת־ממדיים המוצבים בקדמת הציור, ויוצרים תחושה שהם מהווים המשך של הקטע המצויר.
הציור, מעשי ידי הצייר השווייצרי אדואר קסטרה וקבוצה של 10 עוזרים, נוצר בשנת 1881 ומתאר את מפלתו של צבא המזרח הצרפתי בפיקודו של בורבאקי במלחמת צרפת–פרוסיה, עשר שנים קודם לכן.
הצייר עצמו התלווה לצבא המזרח כמתנדב של הצלב האדום.
תוך כדי ההתרחשויות, קסטרה הכין רישומים רבים, אשר שימשו לאחר מכן כבסיס להכנת הציור הפנורמי.
הציור הוא עדות היסטורית באיכות תיעודית יוצאת דופן ומתאר את הפעולה ההומניטרית הראשונה של הצלב האדום השווייצרי.
הנושא הבולט בו הוא סבלם העצום של החיילים והפצועים, שעברו את הגבול השווייצרי מורעבים וקפואים מקור.
האירוע, אשר התרחש בשלהי החורף בסוף ינואר 1871, מובא בציורו של קסטרה בנוף חורפי לבן ועצוב, בשטחים עצומים מכוסים שלג וטורים אינסופיים של חיילים.
הציור מתאר את העזרה אשר האוכלוסייה השווייצרית הגישה לנמלטים, את הטיפול הרפואי על ידי הצלב האדום, וגם את הניוטראליות של שווייץ, אשר הסכימה לקבל את 87000 החיילים של צבא המזרח, בתנאי שכל הציוד הצבאי ימסר לידי הצבא השווייצרי.
החיילים הצרפתים הנמלטים הוכנסו למחנות מעצר, בהם קיבלו מזון, מחסה וטיפול רפואי.בתום המלחמה, לאחר שישה שבועות במרץ 1871, עזבו כל חיילי בורבאקי את שווייץ וחזרו לצרפת.
הרוטונדה, בה מוצגת הפנורמה של בורבאקי, נמצאת כיום בתוך קומפלקס מוזיאוני שהוקם סביבה בין השנים 1996–2000 וכלולים בו גם ספריית העיר לוצרן, מרכז ייעוץ סביבתי עירוני ופורום אקולוגי.
קרן הפנורמה של בורבאקי, בעלת הקומפלקס ומי שמפעילה את המוזיאון, משכירה במתחם חמישה בתי קולנוע, מסעדה וחנויות, וכך נמנעת מהטלת עלויות התפעול על הקופה הציבורית.
הפמיניסטיות המכונה גם "הפמיניסטיות - ארגון פוליטי להשמדת תפקידי המין", הייתה קבוצה פמיניסטית רדיקלית מהגל השני, שפעלה בעיר ניו יורק בין השנים 1968–1973.
הקבוצה הוקמה בשנת 1968 כאשר התפצלה מהסניף הניו יורקי של הארגון הלאומי לנשים (NOW), החברות שהתפצלו מהקבוצה, הרגישו כי NOW לא היו מספיק פמיניסטיות.
במקור היא נקראה "תנועת ה-17 באוקטובר" שזו היא תאריך הקמתה, אך מהר מאוד שינתה את שמה לפמיניסטיות.
טי-גרייס אטקינסון הייתה הדמות המרכזית והמנהיגה הלא רשמית של הקבוצה, אך עזבה אותה ב-1971. חברות בולטות נוספות כללו את אן קודט (שעזבה בשנת 1969 ועזרה בהקמת קבוצה הנקרא הפמיניסטיות הרדיקליות בניו יורק), שילה מייקלס, ברברה מהרוף, פמלה קירון ושילה קרונן.
על פי ג'רמיין גריר בספרה The Female Eunuch , הפמיניסטיות זעקו עקב אי קיומן של מנהיגות בחברה, "אפיינו גברים כאויב", תיארו "אהבה" כ-"תגובת הקורבן לאנס" ועוד.
הפמיניסטיות האמינו כי נשים חוות דיכוי על ידי ההפנמה כי קיימים תפקידי מגדר פטריארכליים, ולכן סבלו ממעין תודעה כוזבת.
כדי לשחרר את עצמן מתפקידים מעיקים אלה, הפמיניסטיות קבעו כי התנועה הפמיניסטית חייבת להיות אוטונומית לחלוטין מגברים ובסופו של דבר החליטו כי נשים צריכות להתקיים בנפרד לגברים גם בחייהן האישיים.
הקבוצה התנגדה בתוקף למהפכה המינית וטענה כי מהפכה זו היא דרך פשוטה לגברים לקבל גישה לגופן של נשים.
טי-גרייס אטקינסון הייתה אחת הפמיניסטיות הרדיקליות הראשונות שמתחו ביקורת ספציפית על פורנוגרפיה.
תחילה, הן דגלו בנשים לנהוג באורח חיים צליבטי, ובהמשך גם באו לתמוך בלסביות פוליטית.
הרעיונות הבדלניים של הפמיניסטיות השפיעו גם על חברי הקבוצה, והגבילו את הנשים שחיו עם גברים, והוציאו נשים נשואות לחלוטין מהקבוצה בשנת 1971. לאחר עזיבתה של אטקינסון, הפמיניסטיות נעו לכיוון מטריארכיה ופיתחו "דת אישה", רעיונות שבאו על ידי ביטוי לאחר מכן בשם פמיניזם תרבותי.
אף על פי שהפמיניסטיות התפרקו בשנת 1973, הן מילאו תפקיד חשוב בהתפתחות הפמיניזם התרבותי, הפמיניזם הבדלני ובהתנגדות לפורנוגרפיה (ברברה מהרהוף הפכה מאוחר יותר למארגנת הקבוצה "נשים נגד פורנוגרפיה"), האידאולוגיות הללו היו פופולריות בקרב הפמיניזם הרדיקלי יותר מאוחר, בשנות השבעים.
הפנטאדה על שם ריינולדס היא אוסף של סימנים ותסמינים המרמזים על אבחנה של דלקת חריפה של דרכי המרה, זיהום חמור בדרכי המרה.
הפנטאדה היא שילוב של השלשה על שם שרקו (כאבים ברבע הימני העליון, צהבת, וחום) עם סימני הלם (לחץ דם נמוך, טכיקרדיה) ושינוי במצב ההכרה (בדרך כלל בלבול).
הפנטאדה קרויה על שם המנתח ד"ר ב.מ.
ריינולדס, שתיאר אותה בשנת 1959 יחד עם ד"ר אוורט ל.
ב-28 בינואר 1964 מטוס Sabreliner מדגם T-39 של חיל האוויר האמריקני יורט במהלך משימת אימון סמוך לארפורט שבמזרח גרמניה על ידי מטוס מיג 19 של חיל האוויר הסובייטי.
המלחמה הקרה התפתחה בין הגוש הסובייטי לבין ארצות הברית, קנדה ומדינות מערב אירופה, והמתיחות בין ארצות הברית לבין ברית המועצות הגיעה לשיאה במדינות הגובלות במסך הברזל ובעיקר מערב גרמניה ומזרח גרמניה כאשר היחסים בין שתי המעצמות התאפיינו בעוינות.
דוגמה בולטת לעוינות זו התבטאה במשבר מטוס הריגול U-2 שבו הפילו הסובייטים מטוס ריגול אמריקני במאי 1960.
ב-28 בינואר 1964 מטוס דו מנועי מדגם T-39 של חיל האוויר האמריקאי המריא מויסבאדן שבמערב גרמניה במשימת אימון שגרתית שאמורה להימשך כ-3 שעות.
הטיסה התחילה ללא אירועים מיוחדים, ו-47 דקות לאחר ההמראה הבחינו במכ"ם של שני בסיסים חיל האוויר האמריקאי כי המטוס טס לעבר מזרח גרמניה במהירות של 800 קמ"ש.
הבסיסים ניסו ליצור תקשורת עם המטוס, אך זה לא השיב בשל תקלה טכנית בציוד התקשורת בו.
לאחר שהמטוס חצה את הגבול למזרח גרמניה, שני מטוסים הוזנקו לעברו, ולאחר 11 דקות המטוס הופל.
בהמשך אותו היום פנו האמריקאים לסובייטים בבקשה לחפש אחר המטוס ואחר ניצולים.
ב-30 בינואר הסובייטים נתנו לאמריקאים גישה לאתר ההתרסקות.
גופות הטייסים נשלחו לארצות הברית, ואילו שרידי המטוס נשלחו לברלין.
הפלת מטוס המודיעין האמריקאי בים יפן התרחשה ב-15 באפריל 1969. מטוס מדגם EC-121 של צי ארצות הברית, שהיה במשימת איסוף מודיעין אותות מעל ים יפן, הופל על ידי מטוס מיג-21 של חיל האוויר של קוריאה הצפונית וכל יושביו, 31 במספר, ניספו.
הייתה זו התקרית מרובת הנספים ביותר של כלי טיס אמריקאי במהלך המלחמה הקרה.
ארצות הברית הגיבה על ההפלה בקיום תמרון צבאי ימי גדול בים יפן.
מטוס המודיעין שהיה מעורב בתקרית היה גרסה צבאית של מטוס נוסעים סופר לוקהיד קונסטליישן של חברת לוקהיד קורפוריישן, שנשא מערכת מכ"ם מוטסת.
הוא נועד לשמש כמטוס סיור, שליטה ובקרה וביון.
הוא השתייך לטייסת VQ-1 של הצי האמריקאי ואות הקריאה שלו היה Deep Sea 129. בעת האירוע היו במטוס שמונה קצינים ו-23 חוגרים.
הוא לא נשא כלי נשק ולא היה לו ליווי של מטוסי קרב.
המטוס המריא מבסיס הצי באצוגי שביפן ב-15 באפריל בשעה 07:00 לפי השעון המקומי.
בין אנשי צוותו היו מספר מומחי מודיעין דוברי רוסית וקוריאנית.
משימתו הייתה איסוף מודיעין תוך טיסה במרחב אווירי בינלאומי מעל ים יפן, שבסיומה נועד לנחות בבסיס חיל האוויר אוסן שבקוריאה הדרומית.
פקודת המבצע אסרה על המטוס להתקרב למרחק של פחות מ-90 קילומטר מחוף קוריאה הצפונית.
היה זה נתיב סיור שגרתי ותכוף עבור משימות ביון אמריקאיות והסיכון שבו נחשב למינימלי.
המשימה נוהלה על ידי הצי בהנחיית הסוכנות לביטחון לאומי.
יחידות מכ"ם ומודיעין אמריקאיות עקבו במהלך המשימה אחרי תנועת כלי טיס ופעילות מכ"ם ורדיו של קוריאה הצפונית וכן פעילות מכ"ם של ברית המועצות.
בשעה 12:34 זוהתה המראה של שני מטוסי מיג-21 צפון קוריאניים מבסיס הסמוך לעיר החוף וונסן.
בשעה 13:00 העביר המטוס האמריקאי דיווח שגרתי אחרון על מצבו.
ב-13:22 איבד המכ"ם הקרקעי האמריקאי מגע עם מטוסי המיג, וכאשר הוא חודש בשעה 13:37 נראו שני המיגים מצמצמים את המרחק בינם לבין המטוס האמריקאי במה שנראה כנתיב יירוט.
בשעה 13:44 הזהירה טייסת VQ-1 את המטוס כי אפשר שהוא תחת התקפה.
מפקדו אישר את קבלת ההודעה וסטה מנתיבו המתוכנן על מנת לשוב לבסיסו, אך מהירות מטוסי המיג הייתה עדיפה והם סגרו עליו והפילו אותו, ככל הנראה באמצעות ירי טיל אוויר-אוויר.
בשעה 13:49 נעלם המטוס מתמונת המכ"ם האמריקאית.
הוא התרסק בים כ-170 קילומטר מחוף קוריאה הצפונית וכל יושביו ניספו.
הכוחות האמריקאיים לא הבינו מיד כי המטוס הופל, שכן הוא לא השמיע קריאת מצוקה ולפי פקודות הקבע היה עליו במקרה של ניסיון יירוט להנמיך מתחת לגובה קליטת המכ"ם.
לאחר עשר דקות מההיעלמות ביקשה טייסת האם שלו להזניק מטוסי F-106 להגנתו.
כחצי שעה לאחר ההתקפה התריעה סוכנות הביטחון הלאומי על היעלמות המטוס וכעבור כחצי שעה נוספת הוציאה התראה דחופה יותר, שנשלחה גם אל נשיא ארצות הברית והיועץ לביטחון לאומי.
המוטיבציה של קוריאה הצפונית להפלת המטוס האמריקאי במרחב אווירי בינלאומי לא הובהרה מעולם.
הועלתה ההשערה כי ההתקפה נערכה לכבוד יום ההולדת של שליט המדינה קים איל-סונג, שחל ב-15 באפריל, אך אין לכך תימוכין מספיקים.
ההשערה שהמטוס הופל עקב טעות איננה מתיישבת עם התגובה התקשורתית המהירה של קוריאה הצפונית להפלה .
כלי התקשורת של קוריאה הצפונית הגיבו על התקרית כבר לאחר שעתיים מהתרחשותה, הציגו את משימת המטוס כמזימה של האויבת האימפריאליסטית ארצות הברית, טענו שהמטוס חדר לעומק המרחב האווירי של קוריאה הצפונית והיללו את הפלתו כהצלחה מבריקה.
ברית המועצות, בת בריתה של קוריאה הצפונית, לא ראתה את ההפלה בחיוב והביעה זאת על ידי משלוח מהיר של שתי משחתות לשם סיוע בפעולות החיפוש וההצלה בזירת ההפלה.
הנשיא האמריקאי החדש ניקסון וממשלו הטרי לא ציפו לתקרית והופתעו הפתעה גמורה מההפלה של המטוס במרחב האווירי הבינלאומי, הגם שהיה בה מן הדמיון לפעולתה של קוריאה הצפונית בפרשת פואבלו שהתרחשה כשנה ורבע קודם לכן.
בימים שלאחר התקרית שקלה המועצה לביטחון לאומי דרכי תגובה אפשריות שונות, שכללו גם התקפה של כלי טיס צפון קוריאניים ואף התקפת מטרות יבשתיות בקוריאה הצפונית מהקרקע, מהים או מהאוויר, וכן הטלת מצור עליה או מיקוש מימי החופין שלה.
דבר מזה לא נעשה, ויש טענה כי כך היה בשל תקשורת לקויה של ממשל ניקסון עם כוחות ארצות הברית בדרום מזרח אסיה.
לימים הודה הנרי קיסינג'ר, היועץ לביטחון לאומי של הנשיא ניקסון, שניהול המשבר של הפלת המטוס על ידי ארצות הברית היה חלש, בלתי החלטי ובלתי מאורגן.
התגובה האמריקאית להפלה לבשה לבסוף צורה של תמרון ימי - הפעלת כוח המשימה 71 של הצי לשם הגנת הטיסות האמריקאיות בשמיים הבינלאומיים בים יפן.
כוח המשימה היה רב עוצמה וכלל ארבע נושאות מטוסים ועמן קבוצת קרב שכללה ארבע אוניות מערכה וסיירות ו-16 משחתות.
כלי השיט רוכזו מאתרי משימה שונים בדרום מזרח אסיה.
הייתה זו הפגנת כוח מהגדולות שנערכו בזירה מאז תום מלחמת קוריאה.
טיסות המודיעין האמריקאיות מעל ים יפן חודשו שבוע לאחר התקרית.
הפניית הלחי השנייה היא מונח שמקורו בספרות הנוצרית, בדרשה על ההר הקוראת לאדם שלא לנקום במי שפגע בו, עד כדי כך שיביא עצמו לקבל ברצון פגיעה נוספת.
קטע זה יכול להתפרש כאילו הוא מבטא תמיכה בפציפיזם.
מקור הביטוי בדרשת ההר בברית החדשה בבשורה על פי מתי פרק ה'.
חלופה קוטבית ל"עין תחת עין" ניתנת על ידי ישו הקורא לא להתנגד לרשע.
אם יסטור על הלחי הימנית, יש להושיט לו את הלחי השנייה.
אם ייקח את הטוניקה יש לתת לו את המעיל, אם כופה ללכת עמו מיל, יש ללכת עמו שני מילים.
בדרשה על המישור בבשורת לוקס פרק ו', כחלק מציווי "ואהבת את אויביך", דברים אלו נאמרים בשנית.
על פי פרשנות אשר לוקחת את הנאמר פשוטו כמשמעו, הקטעים קוראים לאי-התנגדות מוחלטת עד כדי סיוע לתוקפן.
דבר זה מנוגד לחלוטין לפעילות להגנה עצמית שכל ממשלה מחויבת לה.
לפיכך ניתן למצוא בפרשנות זו תמיכה באנרכיזם נוצרי.
דבר זה בא לידי ביטוי אצל לב טולסטוי בספרו מ-1894: "ממלכת האלוהים שבתוכך".
המלומד וולטר ווינק, בספרו "Engaging the Powers: Discernment and Resistance in a World of Domination", מפרש את הקטע בקריצה כאילו בא לבטא חתירה מתוחכמת תחת מבני הכוח של התקופה.
בתקופתו של ישו, אומר ווינק, מכה על גב היד של אדם שנחשב לבן מעמד סוציו-אקונומי נמוך יותר הייתה אמצעי לבטא בו סמכות ודומיננטיות.
אם הנרדף "הפנה את הלחי השנייה", עמד התוקף בפני דילמה: יד שמאל שימשה למטרות לא נקיות, ולכן מגע בה לא היה מכובד.
האלטרנטיבה, פשוט להכות את האדם, נתפסה כהצהרה שהתוקף והמותקף הם בעמדת שוויון.
לפיכך, בהפניית הלחי השנייה, הנרדף תבע שוויון.
הקריצה ממשיכה בפרשנות על מסירת הגלימה בנוסף לטוניקה.
החייב מסיר את החולצה מגבו, מצב האסור על פי הדין העברי כאמור בספר דברים (כד, י–יג).
בכך שנתן למלווה גם את הגלימה, התערטל החייב.
אבל עירום פומבי נתפס כמביא בושה על הצופה, ולא רק על האדם העירום, כפי שנראה במקרה של נח (בראשית ט, 20–23).
הקריצה מפרשת את הפסוק הבא מדרשת ההר כשיטה לגרום לתוקף לעבור על החוק.
החוק הרומי באנגריה אפשר לשלטונות הרומאים לדרוש מתושבי השטחים הכבושים לשאת מסרים וציוד במרחק של מיל אחד, אך אסר לאלץ אדם ללכת רחוק יותר ממיל בודד.
במגילת איכה נאמר בתוך רשימת המלצות לאדם צעיר "יתן למכהו לחי ישבע בחרפה", רבי דוד הנגיד כותב בביאורו על הפסוק "אם הכהו אדם על הלחי יפשוט לו הלחי האחר".
מנגד, כמה הוגים יהודים ציינו שהדרישה להפנות את הלחי השנייה דווקא מבדילה בין היהדות לנצרות, הבחנה כזו היא בדרך כלל פולמוסית המנסה להדגיש את יתרונה המוסרי של היהדות על פני הנצרות.
בעוד שהוגים כמו הרב שלמה אבינר טוענים כי המושג "הפניית הלחי השנייה" לקחו הנוצרים מהיהדות והיהודים הם אלו שהלכו לפיו במידה רבה יותר מהנוצרים, ישנם אחרים אשר דווקא טוענים כי היהדות אינה מציגה תביעה כזו למאמיניה.
למשל, הרב יובל שרלו סיכם את הניואנסים של ההבחנה בין הדתות תוך הדגשת עדיפותה של היהדות על הנצרות, בכותבו:
"הפנטזיה הגדולה של סימיקו הקטן" הוא סרט קומדיה ישראלי משנת 2011 בכתיבתו ובבימויו של אריק לובצקי, עם ציון ברוך, אורי גבריאל ושלומי קוריאט בתפקידים הראשיים.
זה סרט על שכונה אחת, שאחד מתושביה חולם ליצור סרט קולנוע שובר קופות על חשפניות.
הוא מגייס את כל החבר'ה מהשכונה למימוש חלומו, ונסחף להרפתקה מסחררת.
הסרט השתתף בתחרות הרשמית בפסטיבל הסרטים הבינלאומי חיפה, בנוסף היה מועמד לשישה פרסי אופיר בטקס פרסי אופיר לשנת 2011:
פרס אופיר לשחקן הראשי הטוב ביותר – ציון ברוך
פרס אופיר לשחקן המשנה הטוב ביותר – אורי גבריאל
פרס אופיר לתסריט המקורי הטוב ביותר – אריק לובצקי
פרס אופיר לעיצוב האמנותי הטוב ביותר – אריאל גלזר
פרס אופיר לאיפור הטוב ביותר – מירב בושושה-הורוביץ
פרס אופיר למוזיקה המקורית הטובה ביותר – תום שרפשטיין
במרכז המסחרי של השכונה נמצאת החומוסיה של ג'קי (אורי גבריאל) בה עובדים סימיקו כהן (ציון ברוך), מכלוף (שלומי קוריאט) והמלצרית טטיאנה (סילביה דרורי).
סימיקו הוא בן 33, גר ביחד עם חברתו מזי (נטע גרטי), שמתכננת להם חתונה, אך הוא מהסס.
סימיקו סיים לאחרונה בהצטיינות, קורס צילום במתנ"ס השכונתי וכעת יש לו פנטזיה להפיק ולצלם סרט עלילתי באורך מלא.
ג'קי לוקח אותו לבילוי במועדון חשפנות ואז מתעורר בו הדחף להפיק סרט עלילתי באורך מלא בשם "יומנה של חשפנית".
הוא תולה מודעות בשכונה ורבים באים לחומוסיה לשם אודישן ועזרה, בהם השרברב הרצל (יגאל עדיקא), החשמלאי משה (מיכה אוזין סליאן) המלצרית טטיאנה, הספרית ריקי (עדי חבשוש), אחיו האוטיסט ניסו (דוד שאול) ומלכת המים לשעבר אליס (חן שילוני), שג'קי מבטיח לה תפקיד גדול יותר אם תתמסר לו אך היא מסרבת לחיזוריו.
ג'קי רוצה שבנו אסף (יואב לובצקי) יהיה שחקן כדורגל, אבל זה מעדיף לאכזבתו נגינה בקלרינט.
לתפקיד הראשי הוא בוחר את מכלוף אבל זה ביישן ומתקשה לשחק בסצנות אהבה עם טטיאנה בה הוא מאוהב אבל היא חברה של אבי (גיא אלבז).
המשחק שלו משתפר לאחר שאבי עזב את טטיאנה.
באחת הסצנות שבה יש יריות וסימיקו נעצר, נפגש בתא עם מאלק, פליט מסודאן (כריסטיאן מדוקה) ומשוחרר בערבות של ג'קי.
מזי עוזבת אותו לאחר שמתברר שאת רוב הכסף שהם חסכו לחתונה הוא השקיע בסרט.
סימיקו עובר לגור במחסן של החומוסיה ושם עובד על עריכת הסרט.
הכסף נגמר והוא לווה כסף מהעבריין קובי קדוש (גדי סבן) בניגוד לעצתו של ג'קי.
כשהוא מתקשה להחזיר את ההלווה מכה אותו קדוש וחברי השכונה מסרבים לעזור לו בכסף.
סימיקו מתמוטט נפשית ומאושפז במוסד לחולי נפש.
כעת הוא על כדורים פסיכיאטרים ומנותק מהמציאות.
ג'קי, מזי ומכלוף מבקרים אותו והוא לא מגיב.
לבסוף אוסף ג'קי את חלקי הסרט ומביא אותם למעבדת עריכה.
סימיקו משתחרר ובקולנוע השכונתי נערכת הקרנת סרטו "יומנה של חשפנית".
לאחר זאת הוא מתאושש, חוזר לעבוד בחומוסיה עם תוכנית להפיק ולביים סרט על פליט מדארפור.
שם השחקן/יתשם הדמותהערותציון ברוךסימיקו כהןאורי גבריאלג'קיבעל חומוסיהשלומי קוריאטמכלוףעובד בחומוסיהסילביה דרוריטטיאנהמלצרית בחומוסיהחן שילוניאליסנערת מים לשעבריגאל עדיקאהרצלשרברבנטע גרטימזיבת זוג של שלומימיכה אוזין סליאןמשהחשמלאי שכונתידוד שאולניסואח של סימיקוגדי סבןקובי הרושעברייןכריסטיאן מדוקהמאלקפליט מסודןיואב לובצקיאסיבנו של ג'קיעדי חבשושריקיספריתשיש קולרבעל חנות ציוד הסרטהגיא אלבזאביחבר של טטיאנהכריסטיאן מדוקהמאלקפליט מדארפורדודו באוכנרז'וז'ומוכר פרחים
הפנוטיפ המורחב הוא ספר עיון משנת 1982 של הביולוג ריצ'רד דוקינס, שבו הציג המחבר מושג ביולוגי בעל אותו שם.
הרעיון המרכזי של הספר הוא שאין להגביל את הפנוטיפ לתהליכים ביולוגיים כמו ביוסינתזה של חלבונים או גידול רקמות, אלא להרחיב את כל ההשפעות שיש לגן על סביבתו, בתוך או מחוצה לגוף של האורגניזם הבודד.
דוקינס מחשיב את הפנוטיפ המורחב כהמשך ל"גן האנוכיי" (1976) המיועד לביולוגים מקצועיים, וכתרומתו העיקרית לתיאוריה האבולוציונית.
הפנמה היא פעולה הטמעת המידע לצורך התגבשותו בזיכרון לטווח ארוך, המורכב מהזיכרון הרגשי ומהזיכרון המילולי השכלי, וקישורם לנתונים מופנמים נוספים כאשר גם רגש מוגדר כנתון.
כתוצאה מתהליך זה מתאפשרת שליפה עתידית של המידע שהופנם במקרה הצורך.
פעולת ההפנמה יכולה לקרות באופן מודע או באופן תת מודע.
ישנם בני אדם שמפנימים נתונים בקלות רבה יותר מאנשים אחרים.
תהליך החינוך נשען על יכולת ההפנמה של האדם.
בהקשר זה, הדידקטיקה שהיא ענף משנה של הפדגוגיה, עוסקת בפיתוח גישות ושיטות הוראה אשר יובילו להפנמה מרבית של חומר הלימוד בקרב התלמידים.
אחד הגורמים המשפיעים על תהליך ההפנמה הוא הסכמה.
הסכמה מתפקדת כמסנן עבור מנגנון הקשב, כך שמתוך שלל הגירויים בסביבה, האדם בדרך כלל ישים לב רק למידע שתואם את הסכמה שברשותו.
כתוצאה מכך קל יותר לזכור מידע שתואם את הסכמות ממידע שאינו תואם אותן.
מבחינה נירולוגית, הפנמה של מיומנות מוטורית מאפשרת לאדם להשתמש בה על ידי הפעלה של גרעיני הבסיס ולכן אינה דורשת פעילות מרובה של קליפת המוח הקדם-מצחית.
הפנימייה הצבאית לפיקוד היא מוסד חינוכי קדם-צבאי להכשרת נוער בשנות התיכון, בתנאי פנימייה, לפיקוד על יחידות-שדה לוחמות בצבא ההגנה לישראל.
בוגרי הפנימיות מיועדים לתפקידי מפקדי פלוגות ביחידות השדה של צה"ל.
שתי הפנימיות הצבאיות לפיקוד הפועלות בשנות ה-20 של המאה ה-21 הן הפנימייה הצבאית לפיקוד שליד בית הספר הריאלי בחיפה והפנימייה הצבאית-תורנית לפיקוד "אור עציון" במרכז שפירא.
בעבר פעלה פנימייה צבאית נוספת באזור גלילות, שחניכיה למדו בגימנסיה העברית הרצליה.
לאחר מלחמת העצמאות החל משבר כוח אדם בצה"ל.
על מנת לטפל במשבר פנה צה"ל אל מערכת החינוך, ועל אף הצלחתו בהקמת העתודה האקדמית, נתקל בהתנגדות להכנסת תוכנית לימודים צבאית לבתי הספר התיכוניים בארץ.
רעיון הפנימיות הצבאיות עלה לדיון בתחילת שנות ה-50 אולם זכה להתנגדות מצד אנשי משרד החינוך.
לאור זאת, פנו אנשי מחלקת ההדרכה אל יוסף בנטואיץ', מנהל החטיבה העליונה של בית הספר הריאלי בבית בירם בחיפה, ובמרץ 1952, לאחר התכתבות ענפה, הביע בנטואיץ' במכתב לרמטכ"ל יגאל ידין את נכונותו להקמת פנימייה צבאית בסמוך לבית בירם.
על אף נכונות זו, בנטואיץ' הביע התנגדויות רבות לפנימייה, ורק לאחר שיחה עם שר הביטחון דוד בן-גוריון ניאות להקים את הפנימייה.
ב-10 באוקטובר 1953 החל המחזור הראשון את התחנכותו, וטקס החניכה הרשמי התקיים ב-22 באוקטובר 1953.
הפנימייה הצבאית בחיפה נוסדה על שמו ולזכרו של אהרן בירם, בנו של ארתור בירם, בוגר בית הספר הריאלי וטייס חיל האוויר, שנהרג בעת מילוי תפקידו ב-1951.
למפקד הפנימייה הראשון מונה קצין הצנחנים רס"ן צבי צלנר, שעיצב את דפוסי פעילותה.
ב-1965 הוקמה פנימייה נוספת בתל אביב-יפו במחנות גלילות, שהחניכים בה למדו בגימנסיה העברית "הרצליה", ובשנות השמונים הוקמה פנימייה צבאית דתית בשילוב עם לימודים בישיבת אור עציון במרכז שפירא.
הפנימייה הצבאית בתל אביב פעלה עד סגירתה בשנת 1984, ולאורך השנים השלימו 16 מחזורים את ההתחנכות בה.