tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא לוקח נעליים אחרות ומשתמש במכונה עליהן, ומבין מה שהוא יכול לעשות עם המכונה הישנה של משפחתו.
לאחר שמקס מגלה מה הוא יכול לעשות עם המכונה הישנה של משפחתו הוא משתמש ביכולת החדשה, נועל נעליים של אנשים שונים ומתחיל לחיות חיים של אנשים אחרים.
באחת הפעמים הוא הולך לצ'יינה טאון כאיש סיני סתם כדי ליהנות מהיום.
בפעם אחרת, הוא הולך למסעדה כגבר אחר ויוצא בלי לשלם עבור הארוחה שלו.
ופעם אחת, הוא לוקח את הנעליים של גבר בריטי בשם אמיליאנו (דן סטיבנס) אחרי שחברתו טיירן (קים קלוטייר) הביאה לו אותם לתיקון.
כאמיליאנו, מקס מגלה איפה אמיליאנו חי ורואה את טיירן חברתו מתקלחת, והיא מזמינה אותו להצטרף אליה.
הוא בשקיקה מתחיל להוריד את בגדיו עד שהוא מבין שברגע שהוא מוריד גם נעל אחת, הוא כבר לא יהיה אמיליאנו, כך שהוא עוזב.
מקס חי בבית עם אמו החולה שרה (לין כהן).
שניהם מתפללים ומקווים שהם יוכלו לראות את אביו של מקס עוד פעם אחת.
באחת מהפעמים מקס מחליט לגרום לאמו להיות מאושרת על ידי שימוש בנעליים שהיו שייכת לאביו אברהם (דסטין הופמן).
הוא קובע איתה לארוחת ערב ומעניק לה לילה אחד של אושר.
במהלך הסרט מקס עובר הרפתקאות שונות בגופם של אחרים וכך לומד על עצמו, משפחתו ואביו.
ההרפתקאות שהוא עובר מחוללות בו שינוי, אכפת לו מעתידו של העסק המשפחתי ובדרכו, הוא מנסה לעזור לכרמן למנוע את הריסת המבנים.
הסנאט של הרפובליקה הוא הבית העליון של הפרלמנט האיטלקי.
הסנאט מורכב מ-200 חברים נבחרים ועוד שישה חברים לכל חייהם.
הסנאט שוכן בארמון מאדאמא (Palazzo Madama) שבעיר רומא.
הארמון נבנה בשנת 1505 ומאוחר יותר נמכר לאפיפיור והועבר בשנת 1871 לידי ממשלת איטליה.
מאז הוא עבר מספר שיפוצים והתאמות לצורכי הסנאט.
לאחר שני תיקוני חוקה התקבלו בהתאמה ב-2020 (במשאל עם חוקתי) וב-2021, מספר הסנטורים הצטמצם מ-315 ל-200, והם נבחרים כעת על ידי כל האזרחים בני 18 ומעלה.
4 סנאטורים נבחרים על ידי איטלקים המתגוררים בחו"ל.
שאר 196 הסנאטורים מוקצים לכל אזור באופן יחסי לפי אוכלוסייתם.
עם זאת, סעיף 57 לחוקה קובע כי לאף אזור לא יכול להיות פחות משלושה (או, לפני 2020, שבעה) סנאטורים המייצגים אותו, למעט שני האזורים הקטנים ביותר: ואל ד'אוסטה (שיש לו אחד) ומוליזה (שיש לו שניים).
בהתאם לחוקת איטליה, הסנאט חייב לבחור 20 יום מיום הבחירות נשיא לסנאט.
עד לבחירת נשיא קבוע, הסנאטור הוותיק ביותר משמש בתפקיד.
במידה ונבצר מנשיא איטליה למלא את תפקידו, נשיא הסנאט משמש בתפקיד.
בשני סבבי הבחירות הראשונים, נדרש רוב מוחלט לבחירת נשיא הסנאט.
אם נדרש סיבוב הצבעה שלישי, נשיא הסנאט יכול להיבחר בידי הסנאטורים המכהנים והמתמודדים לתפקיד.
אם שלושה סיבובים לא מספיקים, אז הסנאט יבחר בין שני המתמודדים שקיבלו את הקולות הרבים ביותר בסיבוב השלישי.
אם יש תיקו בין שני המועמדים, המבוגר מביניהם זוכה.
סיעה בסנאט מושבים בסנאטהאחים של איטליה66 המפלגה הדמוקרטית 40הליגה29תנועת חמשת הכוכבים28פורצה איטליה18איטליה ויוה9ברית הירוקים והשמאל4המפלגה העממית של דרום טירול3אנחנו המתונים2תנועת האיטלקים בחו"ל1דרום קורא לצפון1
הסנאט של קרוליינה הדרומית הוא הבית העליון של האספה הכללית של קרוליינה הדרומית (הבית התחתון הוא בית הנבחרים של קרוליינה הדרומית) המורכב מ-46 סנאטורים, סנאטור לכל אחד ממחוזות קרוליינה הדרומית, הנבחרים לכהונה בת 4 שנים.
הבחירות לסנאט נעשות במקביל לבחירות לנשיאות ארצות הברית.
מאז שנת 2000, המפלגה הרפובליקנית מחזיקה ברוב הכיסאות בסנאט, זאת לאחר יותר ממאה שנות רוב דמוקרטי (1878-1996).
כיום (2021) יש רוב רפובליקני בן 30 חברים, בעוד לסיעה הדמוקרטית ישנם 16 נציגים בסנאט.
בפיגוע הירי בצ'ארלסטון בשנת 2015 נורה אחד מהסנטורים הדמוקרטים.
הסנאט של אילינוי הוא הבית העליון של האספה הכללית של אילינוי (הבית התחתון הוא בית הנבחרים של אילינוי אשר מכיל 118 נבחרים) המורכב מ-59 סנאטורים, המייצגים מחוזות בחירה שנקבעים לפי אוכלוסייה, הנבחרים לכהונה בת 4 שנים.
מחוזות הבחירה משתנים כמידי 10 שנים על פי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
על פי המפקד האחרון של שנת 2010, כל סנאטור מייצג אוכלוסייה מוערכת המונה כ-217,468 תושבים במדינת אילינוי.
הגוף נוצר אחרי ניסוח חוקת המדינה בשנת 1818.
הבחירות לסנאט המדינתי באילינוי נערכות מדי שנתיים, במקביל לבחירות לקונגרס של ארצות הברית וליתר בתי המחוקקים במדינות ארצות הברית.
הסנאט ממוקם בקפיטול של אילינוי, השוכן בעיר הבירה ספרינגפילד.
תפקידי הסנאט הם להעביר הצעות חוק, לאשר את תקציב המדינה, לאשר מינויים של מחלקות המדינה והסוכנויות, וכן לפעול ביחס לשינוי החוקה הפדרלית ולהציע תיקונים חוקתיים עבור המדינה.
יש לסנאט גם סמכות לעקוף וטו של המושל באמצעות ברוב של שני שלישים.
נכון לשנת 2015, המפלגה הדמוקרטית מחזיקה ברוב המושבים בסנאט.
חבר בולט שכיהן בבית מחוקקים זה הוא נשיא ארצות הברית ברק אובמה.
מפלגה מושבים המפלגה הדמוקרטית 41 המפלגה הרפובליקנית 18 מספר מושבים כולל 59
הסנאט הצ'כי (בצ'כית: Senát Parlamentu České republiky) הבית העליון בפרלמנט הצ'כי אשר יושב בבירת המדינה – פראג.
הוא מכיל 81 נציגים נבחרים, והמפלגה הגדולה ביותר בו היא המפלגה הדמוקרטית האזרחית שמונה מטעמה 23 נציגים.
שיטת הבחירות דומה לזו הנהוגה בסנאט של ארצות הברית – הנציגים נבחרים לשש שנים, ובכל שנתיים שליש מהם נבחרים מחדש.
הבחירות מתקיימות במחוזות בחירה כאשר כל מחוז שולח נציג.
במקרה שאף אחד מהמועמדים אינו משיג רוב שכזה, מתקיים סבוב שני עם שני המועמדים המובילים מהסיבוב הראשון.
הנשיא של הסנאט הוא אחד התפקידים הייצוגיים ביותר במדינה.
הסנאט יכול לעכב הצעת חוק אחרי שאושרה על ידי בית הנבחרים אך בית הנבחרים יכול לעקוף את הסנאט על ידי רוב מוחלט (כלומר ברוב של 101 חברי בית הנבחרים).
בית הנבחרים לא יכול לעשות זאת כשמדובר באמנות בינלאומיות, בחוק בחירות או בחוק יסודי („חוקתי").
הסנאט מחליט על מינוי שופטי בית המשפט החוקתי שמוצעים על ידי נשיא המדינה ויכול להציע חוקים חדשים.
עם זאת, הסנאט לא יכול להצביע על תקציב המדינה ועל אמון בממשלה, בניגוד לבית הנבחרים.
הסנאט של רומניה (ברומנית: Senatul României) הוא הבית העליון בפרלמנט של רומניה.
הוא מונה 176 נציגים (לאחר הבחירות שנערכו בנובמבר 2012), הנבחרים בהצבעה עממית ישירה ב-43 מחוזות בחירה.
מקום משכנו של הסנאט בארמון הפרלמנט בבירת רומניה, בוקרשט.
ההיסטוריה הפרלמנטרית ברומניה מתחילה בפרלמנט הראשון שנוסד במאי 1831 בוולאכיה בדרום רומניה.
בשנת 1858 נוצר הפרלמנט הרומני ובשנת 1864 נוצר הסנאט.
החוקה הרומנית שהתקבלה בשנת 1923 חיזקה את כוחו של הסנאט והכפיפה אליו גופים רבים במדינה.
בשנת 1938 התחולל משבר פוליטי חריף אשר בסופו חיזק המלך קרול השני את כוחו כמונרך והסיר סמכויות רבות של הפרלמנט, עד כדי כך שרבים מחברי הסנאט מונו על ידי המלך.
בשנים 1940–1944 הפרלמנט כולו לא פעל, אבל כשחזר לפעילות, תחת הנוכחות הצבאית הסובייטית, הוא איבד את כוחו הממשי והפך לכפוף לשלטון המפלגה הקומוניסטית הרומנית.
תוך כדי כך בוטל מוסד הסנאט בשנת 1946. עם המהפכה הלאומית בשנת 1989 במסגרת סתיו העמים, חזרה הדמוקרטיה לרומניה.
הפרלמנט חזר להיות חופשי וחולק שוב לשני בתים, ובכך שב הסנאט לפעילות.
הסנאט של פקיסטן (באורדו: ایوانِ بالا پاکستان) הוא הבית העליון בפרלמנט של פקיסטן.
הסנאט כונס לראשונה בשנת 1973. בסנאט חברים כ-103 נציגים הנבחרים באופן שווה על ידי מחוזות פקיסטן.
הסנאט מתכנס בבניין הפרלמנט שבבירת המדינה, אסלאמאבאד.
לסנאט ישנן סמכויות חקיקה ייחודיות הכוללות חקיקת חוקים מסוימים.
הבחירות לסנאט מתקיימות אחת לשלוש שנים לחצי מחבריו, כך שכל סנאטור מכהן כ-6 שנים.
לפי החוקה, הסנאט בלתי ניתן לפיזור על ידי הנשיא או ראש הממשלה.
מטרתו של הסנאט היא מתן ייצוג שווה לכל המחוזות, בשונה מהאספה הלאומית (הבית התחתון של הפרלמנט), שבה כמות הנציגים לכל מחוז משתנה בהתאם למספר תושביו.
לפי החוקה, בסנאט חייבות להיות לפחות כ-17 סנאטוריות.
כיום יש כ-18 נשים בסנאט.
יושב ראש הסנאט הוא זה שמחליף את הנשיא במקרה שזה אינו יכול למלא את תפקידו, עד אשר נשיא חדש נבחר.
כמות חברי הסנאט לאורך השנים
הסנגוריה הצבאית היא יחידה בפרקליטות הצבאית המעניקה ייצוג משפטי בחינם לחיילים העומדים לדין פלילי בפני בתי הדין הצבאיים המחוזיים, בפני בית הדין הצבאי לערעורים ובפני בית המשפט העליון, הן בתיקים פרטניים והן במסגרת עתירות ציבוריות.
הייצוג של הסנגוריה הצבאית ניתן כבר משלב החקירה ומשתרע אף על הליכים צבאיים המתקיימים לאחר סיום ההליך המשפטי, כגון: ועדה להתרת התחייבויות, ועדה להקלה בעונש, ועדת סמים, ועדה להעברה לכלא אזרחי, ועדת שכר ועוד.
כמו כן, הסנגוריה הצבאית מעניקה שירותי ייעוץ וייצוג לקצינים ומפקדים בוועדות חקירה, בבדיקות מבקר צה"ל ובבדיקות מבקר המדינה.
הסנגוריה הצבאית מעניקה שירותי ייעוץ בחינם לחיילים הנחקרים במצ"ח ובמשטרת ישראל.
כמו כן, הסנגוריה הצבאית עוסקת בקידום יוזמות ומהלכים לחיזוק ההגנה על זכויות חיילים ואנשי קבע.
הסנגורית הצבאית הראשית (מכונה "סצ"ר") הנוכחית היא אל"ם אופירה אלקבץ.
כבר בחודש ספטמבר 1948, עם כניסתה לתוקף של חוקת השיפוט תש"ח, אשר נכתב במקור עבור ארגון "ההגנה", נקבע כי הסנגור הצבאי מהווה חלק מהמנגנון המשפטי של הצבא, והוקדש פרק שלם בחוקת השיפוט לתיאור תפקידו, חובתו, אופן מינויו וזכות הנאשם לבחור אותו.
כל נאשם היה רשאי לבחור לעצמו סנגור צבאי מבין סנגורים צבאיים שנכללו ברשימה, אך בחירתו הייתה טעונה אישור של מפקד המחוז או של ראש המטה, בהתאם לערכאה שבפניה התקיים המשפט.
כמו כן, חוקת השיפוט הגדירה כי חובתו של הסנגור הצבאי היא להגן בנאמנות על הנאשם, אולם סייגה חובה זו בחובה אחרת של הסנגור הצבאי - לעזור לבית הדין בקיום משפט וצדק.
בראשית ימי המדינה, התפיסה לגבי תפקידה של הסנגוריה הצבאית גרסה כי חובותיו של הסנגור הצבאי כקצין בצה"ל גוברות על חובת הנאמנות שלו ללקוחו.
ואולם, ברבות השנים, עקב שורה של התפתחויות משפטיות היסטוריות, תפיסה זו השתנתה מקצה לקצה.
התפתחויות אלו כוללות את כניסתו לתוקף של חוק השיפוט הצבאי.
ב-1 בינואר 1956 והתיקונים שהוכנסו בו במהלך השנים; חקיקת חוק לשכת עורכי הדין, התשכ"א-1961, והכללים שהותקנו מכוחו; פסיקת בית המשפט העליון בדבר מעמדה של זכות הייצוג על ידי סנגור בהליך הפלילי; חקיקת חוק-יסוד: כבוד האדם וחירותו, והפרשנות שניתנה לו בפסיקה ובספרות ביחס לזכות הייצוג; ועוד.
חוק השיפוט הצבאי עיגן לראשונה את מעמדו של הסנגור הצבאי הראשי כעוזרו של הפרקליט הצבאי הראשי, וכן הרחיב את זכות הייצוג על ידי סנגור צבאי בהליך הפלילי.
בשנת 1976 נחקקה הוראת הפיקוד העליון 2.0613 - "הפרקליטות הצבאית", המגדירה את תפקידיה של הפרקליטות הצבאית ומשלימה את הוראות החוק.
הוראה זו מעגנת את מעמדו המקצועי והעצמאי של הסנגור הצבאי, וקובעת כי בעת מילוי תפקידו לא יהיה סנגור צבאי נתון למרות מפקדיו, ותעמוד לנגד עיניו טובת הנאשם בלבד.
הוראה רלוונטית נוספת מצויה בפקודת הארגון של מפקדת הפרקליט הצבאי הראשי, המגדירה את תפקידיה ועצמאותה של הסנגוריה הצבאית.
הוראה זו קובעת כי הסנגוריה הצבאית אינה כפופה מקצועית לפרקליט הצבאי הראשי.
ביטוי נוסף לעיקרון לפיו מחויבותו של הסנגור הצבאי נתונה בראש ובראשונה ללקוחו, מצוי בהוראת מפצ"ר 02.01 - "נוהל טיפול בשאילתות ובפניות מדובר צה"ל".
נקודת המוצא בהוראה זו היא שכל ממשק של גורם צבאי עם התקשורת כפוף לאישור הגורם הרלוונטי בפרקליטות הצבאית וכן אישור דובר צה"ל.
החריג היחיד לכלל זה, מתייחס לקשר של סנגורים צבאיים עם גורמי תקשורת, וקובע כי סנגור צבאי רשאי לקיים קשר ישיר עם גורמי תקשורת על מנת לשרת את הגנת לקוחו, ללא אישור דובר צה"ל (ובכפוף לאישור הסנגור הצבאי הראשי).
ב-5 בינואר 1997, על רקע מתחים פנימיים ותקריות שאירעו בין הסנגוריה הצבאית לבין הפרקליטות הצבאית ובתי הדין הצבאיים, החליט ראש אכ"א, בהסכמת הפצ"ר והסצ"ר, למנות צוות בדיקה אשר יבחן את כפיפותה, מעמדה וסדרי עבודתה של הסנגוריה הצבאית.
בראש הצוות עמדו תא"ל (מיל') צבי ענבר ואל"ם (מיל') יצחק אקסל.
הצוות התבקש לבחון את שאלת שיוכה הארגוני של הסנגוריה הצבאית לפרקליטות הצבאית; לבחון את תפקידיה וסמכויותיה של הסנגוריה הצבאית בהתאם לחוק ולפקודות; ולבחון את סדרי העבודה הקיימים בסנגוריה הצבאית וממשקי העבודה שלה עם הפרקליטות הצבאית ובתי הדין הצבאיים.
ב-22 ביוני 1997 פרסם הצוות שורה של המלצות, ובראשן הותרת הסנגוריה הצבאית כחלק מהפרקליטות הצבאית, בכפוף לשימור עצמאותה, והעלאת תקן הסצ"ר לדרגת אל"ם.
ב-12 באוגוסט 2012 מינה הפצ"ר את הוועדה לבחינת היקף הייצוג הניתן מטעם הסנגוריה הצבאית.
מטרת הוועדה הייתה לבחון את תחומי העיסוק של הסנגוריה הצבאית וגבולותיהם, כללי האתיקה המחייבים בעבודת הסנגוריה והצורך בהסדרה בדין של תפקידיה ומעמדה.
בראש הוועדה עמדה שופטת בית המשפט העליון (בדימוס) דליה דורנר, ולצידה - האלוף (במיל') דן הראל ואל"ם (במיל') משה ינון.
הוועדה פרסמה שורת המלצות, שעיקרן עיגון בהוראות הפיקוד של היקף הייצוג והייעוץ הניתנים על ידי הסנגוריה הצבאית בתחומים השונים.
הוועדה גם בחנה בשנית את שאלת שיוכה הארגוני של הסנגוריה הצבאית לפרקליטות הצבאית, והמליצה שלא לשנות מן המצב הקיים.
מרבית המלצות הוועדה יושמו בפועל.
בראש הסנגוריה הצבאית עומד הסנגור הצבאי הראשי, המשמש כמפקדם של כלל הסנגורים, בשירות סדיר ובשירות מילואים, והמנחה המקצועי שלהם.
כמו כן, הסנגור הצבאי הראשי משמש כקצין מטה במפקדת הפצ"ר ושותף לעבודות מטה שיתנהלו בפרקליטות הצבאית הנוגעות לזכויות חיילים, חשודים ונאשמים.
הסנגוריה הצבאית פועלת בארבעה מוקדים:
סנגוריה צבאית ראשית - אחראית על ייצוג קצינים העומדים לדין בבית הדין המיוחד, על ייצוג חיילים בבית הדין הצבאי לערעורים ועל ייצוג בבית המשפט העליון.
כמו כן, אחראית על ניהול עבודות מטה ויוזמות מערכתיות הנוגעות לזכויות חיילים, חשודים ונאשמים, וכן עוסקת בהדרכה והסברה על נושאים אלה בקרב חיילים ומפקדים.
הסנגוריה הצבאית הראשית שוכנת במחנה הקריה.
שלוש חוליות סנגוריה צבאית פיקודית - החוליות אמונות על ייצוג ומתן ייעוץ לחיילים העומדים לדין בבתי הדין הצבאיים המחוזיים, בבתי הדין הצבאיים לתעבורה ובמקרים המתאימים לחיילים העומדים לדין משמעתי.
שלוש החוליות הן: סנגוריה פיקוד דרום וזרוע היבשה, ששכנה בעבר במחנה יואב הסמוך למחנה בר-לב; סנגוריה פיקוד צפון וחיל הים, ששכנה בעבר במחנה הדר שבחיפה; וסנגוריה מחוזית - פיקוד מרכז, חיל האוויר, פיקוד העורף ויחידות מטכ"ל, ששכנה בעבר בבית הירוק שביפו.
כיום כלל חוליות הסנגוריה הצבאית שוכנות במחנה גור (הקריה המשפטית).
כלל הסנגורים הצבאיים עוסקים בייעוץ לחיילים ואנשי קבע הנחקרים במצ"ח או במשטרת ישראל.
הייעוץ ניתן על ידי סנגור תורן.
מתוך רצון לשפר את מידת האמון הניתן בסנגורים הצבאיים על ידי לקוחותיהם, נוהגים הסנגורים, למעט הסנגור הצבאי הראשי, לא ללבוש מדים, על אף היותם קצינים בצבא.
במהלך השנים טיפלה הסנגוריה הצבאית במספר רב של תיקים בעלי חשיבות ציבורית ומשפטית, המהווים אבני-דרך בפועלה של הסנגוריה הצבאית לאורך השנים.
להלן תובא סקירה של דוגמאות בולטות לתיקים אלו.
בשנת 1997 הגישה התביעה הצבאית כתב אישום כנגד החיילת אביבית עטייה בעבירות של שימוש בסמים.
החיילת יוצגה על ידי סנגור מהסנגוריה הצבאית, אשר פנה לפצ"ר בבקשה לביטול כתב האישום מטעמים של הגנה מן הצדק.
הבקשה נדחתה על ידי הפצ"ר.
בעקבות זאת, פנה הסנגור ליועץ המשפטי לממשלה, בבקשה כי זה יתערב בהחלטת הפצ"ר ויורה על עיכוב ההליכים המתנהלים נגד החיילת בבית הדין הצבאי, ולחלופין יורה לפצ"ר לבטל את כתב האישום.
הבקשה נדחתה, בנימוק שאין בסמכותו של היועץ המשפטי לממשלה להתערב בהליכים המתנהלים בבית דין צבאי.
על החלטה זו עתרה הסנגוריה הצבאית לבג"ץ.
הייתה זו הפעם הראשונה בה נדרש בית המשפט העליון לשאלת סמכותו של היועץ המשפטי לממשלה להתערב בהליכים המתנהלים בערכאות צבאיות.
העתירה אמנם נדחתה, ברוב דעות, אך במישור העקרוני נקבע כי היועץ המשפטי לממשלה רשאי להתערב בהחלטות הפצ"ר שהוא מוצא כי יש בהן עניין מיוחד לציבור או שהשלכותיהן חורגות מתחומי המסגרת הצבאית.
בשנת 1999 הגישה הסנגוריה הצבאית עתירה לבג"ץ ביחס לקיצור תקופות המעצר של חשודים עד להבאתם בפני שופט.
בית המשפט העליון קיבל את העתירה, והכריע בדבר קיצור תקופת המעצר ל-48 שעות.
בשנת 2000 הייתה הסנגוריה הצבאית מעורבת בהקמתו של פרויקט גחל"ת - פרויקט שהוקם בעקבות דו"ח הוועדה לבחינת מדיניות הכליאה, ואשר מטרתו החזרת חיילים לשירות תקין, ובתוך כך הפחתת מספר הכלואים ושיפור תנאי הכליאה.
מערך גחל"ת פועל בהצלחה (יחסית) עד היום ומסייע לחיילים רבים להמשיך בשירות תקין לאחר כליאתם.
בשנת 2006 ניתן על ידי בית המשפט העליון פסק דין יששכרוב, פסק דין תקדימי בעתירה שהוגשה מטעם הסנגוריה הצבאית בשאלת קבילותה של הודאה שהושגה בהיעדר יידוע כדין בדבר זכות ההיוועצות של חשוד בסנגור.
בפסק הדין אימץ בית המשפט העליון דוקטרינה חדשה לפסילת ראיות, וקבע כללים מנחים לפסילת ראיות שהושגו בניגוד לדין.
לא ניתן להפריז בחשיבותו של פסק דין עקרוני זה ובהשלכותיו הרחבות על עולם המשפט הפלילי.
בשנת 2006 ניתן פסק דין תקדימי נוסף של בית המשפט העליון, אשר עסק בשאלה האם שתיקתו של נאשם במהלך משפטו עשויה לספק את הדרישה ל"דבר מה נוסף" לחיזוק הודאה שנמסרה בחקירה.
בית המשפט העליון קבע כי, ככלל, לא תהווה שתיקת נאשם במשפט את התוספת הראייתית הנדרשת, אלא בהתקיים תנאים חריגים.
גם פסק דין זה, שבו הסנגוריה הצבאית ייצגה את המערער, קבע הלכה עקרונית במשפט הפלילי.
בשנת 2007, על רקע הקמתה של ועדת וינוגרד לחקר אירועי מלחמת לבנון השנייה והאירועים שקדמו לה, הגישה הסנגוריה הצבאית עתירה לבג"ץ בה דרשה כי יורה לוועדה לשלוח מכתבי אזהרה לקצינים המיוצגים על ידיה ואשר עלולים להיפגע ממסקנות הוועדה.
עוד דרשה הסנגוריה הצבאית כי תינתן לה האפשרות לעיין בחומר הראיות המצוי בפני הוועדה, להעתיקו, לחקור עדים ולהביא עדים מטעמה, וכן להשמיע את טענותיה בפני הוועדה.
בתשובתה לעתירה, הודיעה הוועדה כי תשלח הודעות מתאימות למי שעלולים להיפגע ממסקנות הוועדה, ותאפשר להם לדעת את מהות הבדיקה ולהשמיע את טענותיהם טרם פרסום הדו"ח.
בחודש אפריל 2011 נתקבל בכנסת תיקון מס' 63 לחש"ץ, העוסק ברישום פלילי למורשעים במערכת הצבאית.
מדובר בתיקון רב חשיבות, ששינה באופן מהותי את השלכות ההרשעה של נאשמים בבתי הדין הצבאיים.
התיקון לחוק, אשר הסנגוריה הצבאית פעלה תקופה ארוכה על מנת לקדמו ולנסות להשפיע על תכניו, הפחית משמעותית את היקף החיילים המורשעים המוכתמים ברישום פלילי מכביד וממושך.
במשך מספר שנים פעלה הסנגוריה הצבאית לקיצור תקופת המעצר הראשונית של חיילים ל-24 שעות בלבד, כמקובל במערכת המשפט האזרחית.
בשנת 2012 קיבלה הפרקליטות הצבאית את עמדת הסנגוריה, ביחס לתיקי מצ"ח, וכבר בשנת 2013 קוצרה ל-24 שעות תקופת המעצר הראשונית של חיילים העצורים בגין עבירות פליליות הנחקרות על ידי מצ"ח.
בנובמבר 2016 דן בית הדין הצבאי לערעורים בשאלה משפטית עקרונית, והיא האם הסכמתו של נחקר יכולה להוות מקור סמכות לחיפוש במכשיר הטלפון הנייד של הנחקר בבדיקת מעבדה.
המערער יוצג על ידי סנגורים מהסנגוריה הצבאית.
לאחר שעמד על ההיבטים השונים המבדילים בין חיפוש ידני בטלפון, במעמד החקירה ובנוכחות הנחקר, לבין חיפוש במעבדה שהוא מעמיק יותר ונערך שלא בנוכחות הנחקר, קבע בית הדין הצבאי לערעורים כי הסכמת הנחקר אינה יכולה להוות מקור סמכות לעריכת חיפוש במעבדה.
בקשתה של התביעה הצבאית למתן רשות לערער על פסק דינו של בית הדין הצבאי לערעורים, נדחתה על ידי בית המשפט העליון.
בפברואר 2017 נתקבל בכנסת תיקון מס' 73 לחש"ץ, המסדיר את זכותו של חייל שהורשע טרם גיוסו, לבקש את המלצת הצבא לקצר או לבטל את תקופת ההתיישנות או המחיקה של פרטי הרישום הפלילי (להלן - בקשת חנינה).
בספטמבר 2017 פנתה הסנגוריה הצבאית לראש אכ"א, לקצין החינוך הראשי ולסגן הפצ"ר, ובפנייתה עמדה על הקשיים הניצבים בפני חיילים, גם לאחר תיקון החוק, לממש באופן אפקטיבי את זכותם לבקש חנינה, והציעה פתרונות לשיפור המצב.
בעקבות פניית הסנגוריה הצבאית, הוסדרו מנגנון ונהלים שהביאו לעלייה משמעותית במספר החיילים הפונים לוועדה בבקשת חנינה, ובהתאם גם במספר החיילים שהוועדה המליצה לנשיא המדינה על מחיקת הרישום הפלילי שלהם.
פנייה זו של הסנגוריה הצבאית גם הולידה מהלך יוצא דופן לרגל יום העצמאות ה-70 למדינת ישראל, במסגרתו אישר נשיא המדינה מספר רב של בקשות שהגישו חיילים למחיקת רישום פלילי.
בשנים האחרונות ייצגה הסנגוריה הצבאית נאשמים בתיקים אשר זכו לסיקור תקשורתי נרחב ולעניין ציבורי רב.
כך למשל, בשנת 2016 הואשם אופק בוכריס בעבירות אונס, מעשה סדום, מעשה מגונה והתנהגות שאינה הולמת.
בוכריס יוצג על ידי הסנגוריה הצבאית, ולבסוף חתם על הסדר טיעון.
בשנת 2018 הואשם חייל יחידת דובדבן בהריגת החייל שחר סטרוג, חברו ליחידה, בעקבות משחק בנשק.
החייל היורה יוצג על ידי הסנגוריה הצבאית.
ב-2 ביולי 2018 הורשע החייל, במסגרת הסדר טיעון, בעבירות של הריגה ושימוש בלתי חוקי בנשק.
בהתאם להסדר הטיעון, שאושר על ידי בית הדין הצבאי, נידון החייל ל-18 חודשי מאסר בפועל והורדה לדרגת טוראי.
באוגוסט 2017 פנתה הסנגוריה הצבאית ליועץ המשפטי לממשלה ולפצ"ר, בדרישה להחיל בהקדם מנגנון תסקירי מבחן על חיילים שהורשעו בבתי הדין הצבאיים.
תסקיר המבחן מניח בפני השופטים תמונה עובדתית רחבה ביחס לנסיבותיהם האישיות של החיילים, ובכך מאפשר להם להקל בעונשם ולסייע לשיקומם.
במכתבה, עמדה הסנגוריה הצבאית על כך שהיעדרו של מנגנון תסקירי מבחן בצבא יוצר אפליה קשה בין חיילים נאשמים לבין נאשמים במערכת האזרחית, והתריעה כי ככל שלא יונהג מנגנון זה בתוך זמן קצר, תעתור לבג"ץ בעניין.
בינואר 2019 התקבלה דרישת הסנגוריה הצבאית, ונכנס לתוקפו מנגנון פיילוט חדש, שבמסגרתו ייערכו לראשונה תסקירי מבחן לחיילים שהורשעו בבתי הדין הצבאיים.
מרבית התיקים המתנהלים בבתי הדין הצבאיים עוסקים בעבירות סמים ועריקות, לצד תיקים בעבירות אלימות, רכוש, שימוש בנשק, וכן עבירות מין ועבירות נוספות.
כ-80% מהנאשמים העומדים לדין בבתי הדין הצבאיים מיוצגים על ידי הסנגוריה הצבאית, ואילו היתר מיוצגים על ידי סנגורים פרטיים.
היקף הייצוג מטעם הסנגוריה הצבאית בתיקי עריקות הוא גבוה במיוחד, ועומד על יותר מ-90% מהנאשמים.
היקף הייעוץ הניתן מטעם הסנגוריה הצבאית לחיילים הנחקרים במצ"ח או במשטרת ישראל מצוי במגמת עלייה קבועה בשנים האחרונות.
הייעוץ ניתן במגוון רחב של עבירות: סמים, מין, רכוש, אלימות, שימוש בנשק, תעבורה, וכן עבירות שבוצעו במהלך פעילות מבצעית.
מרבית העבירות הנחקרות במצ"ח הן עבירות סמים, ובהתאם לכך רוב הייעוצים מטעם הסנגוריה הצבאית מוקדשים לעבירות מסוג זה.
בשנים האחרונות פועלת הסנגוריה הצבאית, ביתר שאת, לספק סיוע משפטי מקסימלי ללוחמים ביחס לאירועים שהתרחשו תוך כדי פעילות מבצעית וביטחונית.
בהתאם לכך, מעניקה הסנגוריה הצבאית ייעוץ משפטי בזמן אמת לנחקרים בגין אירועים מבצעיים.
הסנאט המדינתי של וושינגטון הוא הבית העליון של בית המחוקקים במדינת וושינגטון.
בסנאט ישנם 49 חברים, המייצגים כל אחד מחוז בחירה עם אוכלוסייה של כמעט 160 אלף תושבים.
הסנאט הממלכתי מתכנס בקפיטול מדינת וושינגטון השוכן בבירת המדינה, אולימפיה.
כמו בבית הנבחרים המדינתי התחתון, חברי הסנאט מכהנים ללא הגבלות כהונה, אם כי סנאטורים ממלאים תקופות כהונה בנות ארבע שנים.
הסנאטורים נבחרים מאותם מחוזות בחירה של חברי בית הנבחרים המדינתי, כאשר כל מחוז בוחר סנאטור אחד ושני נציגים לבית הנבחרים.
הכהונות מסודרות לסירוגין כך שמחצית הסנאט עומד לבחירה מחדש אחת לשנתיים.
בדומה לבתים העליונים האחרים של מדינות והטריטוריות של ארצות הברית כמו גם בדומה לסנאט האמריקאי, גם הסנאט המדינתי בוושינגטון יכול לאשר או לדחות מינויים ממשלתיים לקבינט של וושינגטון או לסוכנויות ממשל אחרות.
חוקת וושינגטון מאפשרת לשני בתי בית המחוקקים של המדינה להגות כללי נוהל משלהם (סעיף 9 לפרק השני) ולבחור את מנהליהם (סעיף 10 לפרק השני), בתנאי שסגן המושל עומד בראש כל בית ובעל זכות שבירת שוויון.
עם זאת, הסנאט רשאי לבחור "נשיא זמני" (בדומה לתפקיד הנשיא הזמני של הסנאט של ארצות הברית) בהיעדרו של סגן המושל.
המערכת הדו-מפלגתית בארצות הברית ייצרה כללי סנאט מדורניים לפיהם הנשיא הזמני הוא החבר הוותיק מסיעת הרוב, אשר נבחר על ידי כלל המליאה.
נשיא הסנאט להלכה הוא סגן המושל המכהן דני הק.
הנשיאה הזמנית הנוכחית היא קארן קייזר.
מנהיג הרוב הוא הדמוקרט אנדי ביליג, ומנהיג המיעוט הוא ג'ון בראון מהמפלגה הרפובליקנית.
הסנאט של האיטי הוא הבית העליון של הפרלמנט של האיטי.
הסנאט מורכב משלושים מושבים, שלושה מושבים מכל אחד מעשרת מחוזות האיטי.
הסנאטורים נבחרים בהצבעה עממית לתקופה של שש שנים, ושליש מהם נבחרים לשנתיים.
הסנאטורים יכולים להתמודד ולהיבחר ללא הגבלת פעמים.
כדי להיבחר כסנאטור, אדם חייב להיות יליד האיטי שמעולם לא ויתר על אזרחותו, מעל גיל שלושים, להתגורר במחוז מטעמו הוא מתמודד מעל 4 שנים, ובעל קרקע.
לאחר הבחירות בשנת 2000, עשרים ושישה מתוך עשרים ושבעה המושבים היו של מפלגת פאנמי לאוואלאס של ז'אן ברטרנד אריסטיד.
לפני הקמת מחוז ניפס בשנת 2003 היו עשרים ושבעה מושבים בסנאט.
הסנאט לא נפגש לאחר הפלת ממשלת אריסטיד בפברואר 2004. ממשלה זמנית הוקמה בעקבות המרד, והסנאטורים ממפלגתו של טריסטיד לא הוכרו בתקופה זו.
הסנאט הוקם מחדש והבחירות נערכו ב-21 באפריל 2006.
בשנת 2015 הצטמצם הסנאט לעשרה חברים בלבד ולשכת הצירים נסגרה מכיוון שהבחירות להחלפת שליש מהסנאטורים וכל הצירים בשנת 2013 עוכבו ללא הגבלת זמן וגרמו לסנאטורים ולצירים לסיים את כהונם בינואר 2015. בבחירות לפרלמנט בשנת 2015 נבחרו מחדש הסנאטורים והכל חזר לקדמותו.
– יולי 1824לואי אוגוסט דאומץ?
– ינואר 1826פייר פרוספר רואנזאפריל 1826פרנסואה סמבור1827פונרואה דוברויל?
– 1828ז'אן פרנסואה לספינאסה1828לואי גבריאל אודיגה1828פרנסואה סמבור1828ז'אן פרנסואה לספינאסה1829אנטואן מרטינז ואלדס1830אוסטאשה פרמונט1830לואי גבריאל אודיגה1831יוסף ז'ורז'?
– אוגוסט 1833ז'אן בטיסט באייר?ז'וזף ז'ורז'יוני 1834נואל ויאלטיולי 1834צ'ארלס-תאודור קופידון1835פייר אנדרהיולי 1835לואי ד'ז'יל1836אוסטאצ'ה פרמונטספטמבר 1836ז'אן פייר אוריולנובמבר 1836חוסה יואכים דל מונטה1837ביוברון ארדוין1837אמדה גאיות1838צ'ארלס בזלאיס1838ביוברון ארדוין1838דייוויד טרוי?
– מרץ 1846פייר לואי בוזי?
– ספטמבר 1849לארוש דו בס-דה-סנט אן?Désormes Ls.
– ספטמבר 1860חוסה איגנסיו מנדוזה?
– דצמבר 1860צלאח א-דין לאמור?
– 1870דסני לבונטה1875לואי אודיין1876אריסטיד פלמברט1877פרנסואה היפוליט1878דריוס דניסיולי 1878ברוניס מייגנאןספטמבר 1878מורין מונטאס1879מישל-פייר התמים1880מורין מונטאס?
– אוקטובר 1881ברוניס מייגנאן1885נרה נומה1889מסילון א 'אוברי1890צ'ארלס ארצ'ין1891דולצ'ין ז'אן לואי1891ברוניס מייגנאן1892אלכסיס דרק?
– אוגוסט 1894פייר-אנטואן סטיוארט1895קדסטין רוברט?
– 1906פרנסואה פאולינוס פאולין1909דווילמר תיאודור1911פיליפ סודרי דרטיגנבה1913סטיבן ארצ'ר1915פול לרק1916בוטל1916אנטואן דובוסט1918סטיבן ארצ'ר?
– 1931לואי ס' זפירין1935אלפרד נמורס אוגוסט1943ז'אן בליזייר1946צ'ארלס פומברון?
– 1951צ'ארלס פומברון9 באפריל 1956אמיל סן לוט1957הוגס בורולי1957אנטואן מרטהולד1959בוטל1961לואי ג'יי נואיסיןינואר 1988אין מחוקקיוני 1988אנדריס ריימונד1991דג'ן בליזייר?
הסנאט של דלאוור הוא הבית העליון של בית המחוקקים במדינת דלאוור שבארצות הברית.
בסנאט חברים 21 סנאטורים וכל אחד מהם נבחר לתקופת כהונה בת ארבע שנים, למעט במקרים של חלוקת מחוזות בחירה מחדש – אז ניתן לבחור סנאטורים לכהונה בת שנתיים בלבד.
בסנאט של דלאוור, המתכנס בקפיטול מדינת דלאוור שבעיר הבירה דובר, אין הגבלת כהונה.
על מנת להתאים את כהונת הסנאטורים לחלוקה מחדש של מחוזות בחירה אחת לעשור, תקופות הכהונה של סנאטורים אחדים מסודרות כך שעשרה מהם נבחרים לכהונה בת שנתיים בבחירות הכלליות הדו-שנתיות הראשונות שלאחר החלוקה מחדש, ולאחריהן לשתי כהונות בנות ארבע שנים.
במקביל, 11 סנאטורים נבחרים לשתי תקופות כהונה ראשונות בנות ארבע שנים, ולאחריהן לקדנציות של שנתיים.
כדי להיבחר לסנאט, על הסנאטורים להיות אזרחי ארצות הברית, להתגורר בדלאוור במשך שלוש שנים לפחות, ולהיות תושבי מחוז הבחירה שלהם לפחות שנה אחת לפני הבחירות.
הם גם חייבים להיות בני 27 לפחות בזמן היבחרם.
בדומה לבתים עליונים אחרים של בתי המחוקקים של המדינות והטריטוריות של ארצות הברית, כמו גם בסנאט של ארצות הברית, הסנאט של דלאוור רשאי לאשר או לדחות מינויים של מושל דלאוור לממשלת המדינה, לוועדות ומועצות ציבוריות, ולתפקידי שפיטה בבית המשפט העליון.
נשיאת הסנאט להלכה היא סגנית המושל המכהנת בת'אני הול-לונג.
הנשיא הזמני המכהן הוא דייוויד סוקולה.
מנהיג הרוב הוא הדמוקרט בריאן טאונסנד, ומנהיג המיעוט הוא ג'רלד הוקר מהמפלגה הרפובליקנית.
הסנאט הנכבד של האומה הארגנטינאית (בספרדית: Honorable Senado de la Nación Argentina) הוא הבית העליון של הקונגרס הלאומי הארגנטינאי – הפרלמנט (הרשות המחוקקת) של ארגנטינה – אשר מורכב מהסנאט ומבית הנבחרים (הבית התחתון).
בסנאט מכהנים 72 סנאטורים: 3 סנאטורים מכל פרובינציה, ועוד 3 סנאטורים מבואנוס איירס העיר.
הסנאטורים נבחרים לתקופת כהונה בת 6 שנים, על ידי בחירות ישירות בכל פרובינציה, כאשר המפלגה שזכתה במרב הקולות בפרובינציה מקבלת 2 מושבים בסנאט, והמפלגה שהגיעה למקום השני בפרובינציה מקבלת את המושב השלישי.
אין הגבלת כהונה לסנאטורים, עם זאת, על הסנאטור להיות מעל גיל 30, להיות אזרח ארגנטינה לפחות ב-6 שנים האחרונות ולגור בפרובינציה אותה הוא מייצג לפחות שנתיים.
סגן נשיא ארגנטינה הוא גם מתוקף תפקידו נשיא הסנאט, אך בפועל, הנשיא הזמני הוא זה שמנהל את הסנאט.
הסנאט הוקם בקונפדרציה הארגנטינאית ב-29 ביולי 1854, בהתאם לסעיפים 46 עד 54 של חוקת 1853.
עד 1994 מספר הסנאטורים מכל פרובינציה ומבואנוס איירס העיר היה 2, המספר הועלה מ-2 ל-3 בתיקון של 1994 לחוקת ארגנטינה (שינויים אלו נכנסו לתוקף בבחירות הכלליות של 1995).
בסמכות הסנאט לאשר הצעות חוק שהוצעו בבית הנבחרים, לקרוא למפגשים משותפים עם הבית התחתון או מפגשים מיוחדים עם מומחים, ולהציע הצעות חוק שיאשר הנשיא (הצעות אלו חייבות לעבור קודם גם את אישורו של בית הנבחרים).
בסמכות הסנאט להוציא לפועל כל שינוי במדיניות חלוקת ההכנסות הפדרלית, לאשר אמנות בינלאומיות, לאשר שינויים בחוקים פליליים חוקתיים או פדרליים, וכן לאשר או להדיח מועמדים לנשיאות לקבינט, למערכת המשפט, לכוחות המזוינים, דיפלומטים ותפקידים פדרליים אחרים.
קיימות 24 ועדות בסנאט, המורכבות מ-15 סנאטורים כל אחת:
ועדת הסכמים (לאישור מועמדים פדרליים)
ועדה לענייני מנהל ורשויות מקומיות
ועדת ביטחון פנים וסחר בסמים
ועדת כלכלה אזורית ומפעלים קטנים ובינוניים
ועדה לענייני עבודה וביטוח לאומי
ועדת החינוך, התרבות, המדע והטכנולוגיה
ועדת המערכות, מדיה וחופש הדיבור
ועדה לענייני הסביבה ופיתוח אנושי
ועדה לענייני האוכלוסייה ופיתוח אנושי
הסנאט של מרילנד , המכונה לפעמים סנאט מדינת מרילנד (Maryland State Senate), הוא הבית העליון של האספה הכללית, בית המחוקקים של מדינת מרילנד בארצות הברית.
הסנאט מורכב מ-47 סנאטורים שנבחרו מאותו מספר של מחוזות (כל מחוז שולח נציג), והסנאט אחראי, יחד עם בית הנבחרים של מרילנד, להעברת חוקים במרילנד, ולאישור מינויים שנעשו על ידי מושל מרילנד.
הסנאט התפתח מהבית העליון של האספה הקולוניאלית שנוצר בשנת 1650 כאשר מרילנד הייתה מושבה קניינית בשליטת ססיל קלברט, ברון בולטימור השני.
האספה הורכבה מהנגיד ומחברי המועצה שמונו על ידי המושל.
האספה הקולוניאלית כונסה בצורה זו עד 1776, כאשר מרילנד העבירה חוקה חדשה שיצרה חבר אלקטורים למינוי חברי הסנאט.
חבר האלקטורים בוטל ב-1838 וחברים החלו להיבחר ישירות מכל מחוז וכן מהעיר בולטימור.
ב-1972, בשל החלטת בית המשפט העליון, הוגדל מספר המחוזות ל-47 והם אוזנו לפי אוכלוסייה ולא גאוגרפית.
כדי לשרת בסנאט של מרילנד, אדם חייב להיות אזרח מרילנד בגיל 25 ומעלה.
הבחירות ל-47 המושבים בסנאט מתקיימות כל ארבע שנים, במקביל לבחירות הפדרליות בהן לא נבחר נשיא ארצות הברית.
מושבים פנויים מאוישים באמצעות מינוי על ידי מושל מרילנד.
הסנאט מתכנס במשך שלושה חודשים מדי שנה; בשאר ימות השנה עבודת הסנאט קלה ורוב החברים מחזיקים בתפקיד אחר בתקופה זו.
הרוב בסנאט שייך לדמוקרטים מאז 1900. בבחירות 2022 זכתה המפלגה הדמוקרטית ביותר משני שלישים מהמושבים.
סנאטורים בוחרים בנשיא לשמש כיושב ראש הבית, וכן בנשיא פרו טמפורה, כלומר זמני.
הנשיא ממנה יושבי ראש וחברים לשש ועדות קבועות, ארבע ועדות חקיקה וכן ועדות מינויים וכללים.
סנאטורים מאורגנים גם באספות בחירה, המחולקות לפעמים על פי מפלגות ולעיתים לפי דמוגרפיה.
מקורותיו של הסנאט של מרילנד נעוצים ביצירת אספה במהלך ימיה הראשונים של פרובינציית מרילנד.
אספה זו התכנסה לראשונה בשנת 1637, מה שהופך אותה לגוף המחוקק הפועל בזמן הארוך ביותר ברציפות בארצות הברית.
במקור, האספה הייתה חד-ביתית, אך בשנת 1650 המושל והמועצה הממונה שלו החלו לשמש כבית העליון של בית מחוקקים דו-ביתי שמונהג כיום.
לממונים אלה היו קשרים פוליטיים וכלכליים הדוקים עם בעלי המושבה, בית קלברט.
לפיכך, הבית העליון בתקופה הקולוניאלית לא הסכים לעיתים קרובות עם הבית התחתון, שנבחר על ידי העם, נטה להיות פופוליסטי יותר, ודחף להגברת החקיקה במושבה.
הבית העליון בוטל לזמן קצר במהלך מלחמת האזרחים האנגלית, כשהמושלים הפוריטניים ניסו לבסס את שליטתם ולמנוע את החזרת השפעתם הקניינית.
הוא בוטל שוב על ידי המושל ג'וזיאס פנדל ב-1660, שביקש ליצור ממשלה קולוניאלית המבוססת על בית מחוקקים נבחר חד-ביתי כמו זה של המושבה השכנה וירג'יניה.
תפקיד המושל הוסר מבית המחוקקים ב-1675, אך במאה הבאה תפקידו וסמכויותיו נותרו ברובם זהים.
בשנת 1776, בעקבות החתימה על הכרזת העצמאות של ארצות הברית ופרוץ מלחמת העצמאות האמריקאית, מרילנד ביטלה את השליטה הקניינית של האנגלים וכוננה חוקה חדשה.
על פי חוקה זו, הבית העליון של האספה הכללית נודע לראשונה בשם הסנאט של מרילנד.
הגוף החדש כלל חמישה עשר סנאטורים שמונו לכהונה של חמש שנים על ידי חבר אלקטורים, שהורכב משני אלקטורים מכל מחוז ואחד מכל אחת מהערים בולטימור ואנאפוליס.
חבר האלקטורים נדרש לבחור תשעה סנאטורים מהגבול המערבי ושישה מהגבול המזרחי של המדינה.
הבחירות הראשונות שנערכו לפי חוקת 1776 התקיימו ב-1781, והשיטה לא השתנתה שוב עד 1838. בינתיים צצו מספר בעיות בתהליך המינוי.
על פי החוקה החדשה, חבר האלקטורים בחר בכל הסנאטורים של המדינה ולא עמד בפני הגבלות, מלבד הדרישה הגאוגרפית, באופן בחירתם.
כתוצאה מכך, מקובל היה שחבר האלקטורים בחר בסנאט המורכב כולו ממפלגה פוליטית אחת.
רק ב-1826, כאשר המפלגה הלאומית הרפובליקנית זכתה ברוב בחבר האלקטורים עם התחייבות לבחור בסנאט מאוזן, הייתה מיוצגת יותר ממפלגה אחת.
באותה שנה, האלקטורים בחרו 11 רפובליקנים לאומיים וארבעה פדרליסטים.
בנוסף, כל המושבים הפנויים בסנאט אוישו על ידי הסנאט עצמו, מה שגרם לעיתים קרובות לכך שחלק גבוה באופן לא פרופורציונלי מהסנאט מונה למילוי מושבים פנויים.
השיא היה כאשר במהלך מושב אחד ארבעה עשר מתוך חמישה עשר סנאטורים נברו למלא מקום.
ב-1836 עלתה המתיחות סביב הרכב הסנאט במדינה.
באותה שנה, המפלגה הדמוקרטית זכתה ב-53% מהקולות במדינה לחבר האלקטורים, אך סיימה רק עם תשעה עשר מתוך ארבעים אלקטורים.
כאשר האלקטורים הוויגיים תכננו לבחור בסנאט כלל-וויגי, האלקטורים הדמוקרטיים יצאו מהאולם ומנעו מחבר האלקטורים את כמות הנוכחים הנדרשת לאישור הבחירה.
הסירוב לבחור בסנאט מנע גם את בחירתו של המושל, שכן מושלי מרילנד נבחרו על ידי בית המחוקקים.
אולם, בסופו של דבר עמדתם של הדמוקרטים נחלשה בעקבות הבחירות לבית הנבחרים בחודש שלאחר מכן, בהן זכו הוויגים ברוב מוחץ.
האלקטורים חזרו וסנאט שכולו וויגי נבחר.
המחלוקת הביאה בסופו של דבר לשינויים ארוכי טווח בסנאט בשנת 1838. חבר האלקטורים בוטל, משך הכהונה הוארך לשש שנים כששליש מהסנאט ייבחר כל שנתיים, סנאטור יחיד נבחר בבחירה ישירה מכל מחוז ומהעיר בולטימור, ומושבים פנויים אוישו על ידי בחירות מיוחדות.
הסנאט לא פעל עוד כמועצת המושל, אף על פי שהוא המשיך לאשר את מינויי המושל.
שינויים חוקתיים שינו מעט את השיטה בשנת 1851, כאשר הקדנציות קוצרו לארבע שנים, וב-1864, כאשר בולטימור קיבלה שלושה מושבים במקום אחד, אך שינוי מהותי במבנה הסנאט לא נעשה עד 1964.
בשנת 1964 פסק בית המשפט העליון של ארצות הברית בפסק דין ריינולדס נגד סימס שיש לחלק את המושבים בבתי המחוקקים לפי העיקרון של "אדם אחד, קול אחד".
למספר בתי מחוקקים במדינות ארצות הברית, כולל מרילנד, היו מערכות המבוססות על גאוגרפיה ולא על אוכלוסייה, ובית המשפט קבע שזה הפר את התיקון ה-14 חוקה.
גידול אוכלוסין לא פרופורציונלי ברחבי מרילנד גרם לכך שהעיקרון של מושב אחד לכל מחוז העניק לבוחרים של מחוזות מסוימים, כמו אלה שבגבול המזרחי, ייצוג לא פרופורציונלי.
מחוזות אחרים, במיוחד אלה באזורים פרווריים, היו מיוצגים סבלו מייצוג חסר.
מושב מיוחד של בית המחוקקים בשנת 1965 שינה את הסנאט כך שהוא ייצג 16 מחוזות וחילק מחדש את המושבים, שוב לפי מחוזות, אך עשה זאת באופן שהפך את הייצוג לפרופורציונלי יותר לאוכלוסייה ממה שהיה לפני כן.
כך, הגבול המזרחי, שבחר קודם לכן תשעה סנאטורים, בחר רק ארבעה לאחר 1965. זה נעשה כדי לשמר את האידיאל של מחוזות שלמים המיוצגים על ידי סנאטור יחיד, במקום לפירוק מחוזות למספר מחוזות קטנים יותר.
תיקון חוקתי ב-1972 הרחיב את הסנאט ל-47 חברים, שנבחרו ממחוזות יחסיים לאוכלוסייה.
מחוזות אלה מחולקים מחדש כל עשר שנים על סמך מפקד האוכלוסין של ארצות הברית כדי להבטיח שהחלוקה תישאר פרופורציונלית.
הסנאט של מרילנד, כבית העליון של האספה הכללית הדו-ביתית של המדינה, חולק עם בית הנבחרים של מרילנד את אחריות החקיקה במדינת מרילנד.
הצעות חוק מגובשות לרוב בתקופה שבין ישיבות האספה הכללית על ידי הוועדות הקבועות של הסנאט או על ידי סנאטורים בודדים.
לאחר מכן הם מוגשות על ידי סנאטורים למחלקת שירותי החקיקה של מרילנד לצורך ניסוח בשפה חקיקתית.
בין 2000 ל-2005, הוגשו בסנאט בממוצע 907 הצעות חוק מדי שנה במהלך מושב הסנאט בן שלושה חודשים.
הצעת החוק מוגשת, ועוברת לפני שהיא מועברת לוועדה.
ההחלטה האם חקיקה עוברת מתקבלת לרוב בוועדות.
ועדות יכולות להחזיק בחקיקה ולמנוע ממנה להגיע לדיון בסנאט.
להמלצות ועדות להצעות חוק חקיקתי עצום, ונדיר שהסנאט מאשר חקיקה שקיבלה דו"ח שלילי בוועדה.
לאחר שוועדה שקלה הצעת חוק, הצעת החוק חוזרת לסנאט לדיון שני ושלישי, המתקיימים רגע לפני ההצבעה הסופית על החוק.
לאחר קבלת האישור מהסנאט, נשלחת הצעת חוק לבית הנבחרים לדיון.
אם גם הבית התחתון מאשר את הצעת החוק ללא תיקונים, היא נשלחת למושל המדינה.
עם זאת, אם בית הנבחרים מבצע תיקון, הסנאט רשאי לשקול מחדש את הצעת החוק עם תיקונים או לבקש הקמת ועדה כדי לברר הבדלים בגרסאות הצעת החוק שהתקבלו על ידי שני הבתים.
לאחר שחוק אושר על ידי שני הבתים ומועבר למושל, המושל יכול לחתום עליו או להטיל עליו וטו.
אם המושל חתם על החוק, הוא ייכנס לתוקף בתאריך שנקבע בהצעה, בדרך כלל 1 באוקטובר של אותה שנה.
אם הוטל וטו, הסנאט ובית הנבחרים חייבים שניהם להצביע ברוב של שלוש חמישיות (60%) כדי לבטל את הווטו.
עם זאת, אסור לבתים לבטל וטו בשנה הראשונה של כהונה חדשה של המושל, שכן הצעת החוק התקבלה במושב הקודם.
בנוסף, אין להטיל וטו על החלטות משותפות והצעת חוק התקציב, אף על פי שהאספה הכללית מוגבלת מבחינה חוקתית במידה בה היא עשויה להשפיע על האחרונה.
האספה הכללית יכולה רק להקטין את הצעת התקציב של המושל, ולא להגדיל אותה.
בניגוד לבית הנבחרים, לסנאט האחריות הבלעדית ברשות המחוקקת של המדינה לאישור מינויים שנבחרו על ידי המושל לתפקידים.
לאחר שהמושל מעביר את המינוי לסנאט, ועדת המינויים בוחנת את המועמד וממליצה על אישור או דחייה לסנאט כולו.
רק מועמד אחד שהוצע על ידי המושל בהיסטוריה הקרובה נדחה: לין בוהל, שהייתה מועמדת לתפקיד מזכירת הסביבה של מרילנד על ידי המושל רוברט ארליך, נדחתה בגלל חששות לגבי כישוריה.
לסנאט גם האחריות הבלעדית לשפוט כל אדם שהודח על ידי בית הנבחרים.
על הסנאט להשביע את המודח לפני המשפט, ונדרש רוב של שני שלישים כדי לקבוע את הרשעתו.
הסנאט של מרילנד מורכב מסנאטורים שנבחרו מ-47 מחוזות הסנאט.
בעוד שלכל סנאטור הכוח להציג ולהצביע על הצעות חוק, מגוון של ועדות, אספות בחירה ותפקידי מנהיגות מסייעים לארגן את עבודת הסנאט.
הסנאטורים בוחרים את נשיא הסנאט, המשמש כיושב ראש הבית.
הם גם בוחרים בנשיא זמני, שעומד בראש הסנאט כאשר הנשיא נעדר.
לנשיא הסנאט של מרילנד השפעה משמעותית על החקיקה העוברת בו, הן באמצעים פורמליים, כמו יכולתו למנות ראשי ועדות ומנהיגים של מפלגת הרוב, והן באמצעים לא פורמליים.
סמכויות אלו מציבות את נשיא הסנאט של מרילנד בין האישים החזקים במדינה.
לאחר הגשת הצעת חוק, היא מועברת לאחת משש הוועדות הקבועות של הסנאט.
ככלל, לאספה הכללית של מרילנד יש פחות ועדות קבועות מכל בית מחוקקים אחר בארצות הברית.
ארבע מהוועדות הקבועות עוסקות בעיקר בחקיקה: ועדת התקציב והמיסוי, ועדת החינוך, הבריאות ואיכות הסביבה, ועדת הכספים וועדת הליכי משפט.
ליושבי ראש ועדות החקיקה הללו הסמכות לקבוע אם ועדותיהן ידונו בהצעת חוק, ולכן יש להם השפעה משמעותית על החקיקה.
ועדת המינויים מנהלת את אחריות הסנאט לאשר מינויים שהוצעו על ידי המושל וממליצה על אישור או דחייה של המינוי, החלטה שתתקבל על ידי הסנאט בכללותו.
ועדת הכללים קובעת את הכללים והנהלים של הסנאט.
יש לה גם הסמכות לבחון חקיקה שהוגשה על ידי חבר בסנאט לאחר המועד האחרון להגשה, ולהחליט אם להפנות אותה לוועדה קבועה או לבטל אותה.
לצד הכהונה בוועדות הסנאט, חברי הסנאט מכהנים גם במספר ועדות משותפות עם חברי בית הנבחרים.
בעוד שהוועדות מוקמות על פי חוקי הסנאט הרשמיים, ישנן מספר אספות בחירה המשפיעות באופן משמעותי על תהליך החקיקה.
החזקות שבהן הן האספה הדמוקרטית והאספה הרפובליקנית, שלכל אחת מהן מנהיג ומצליף.
מכיוון שהדמוקרטים שולטים במאה ועשרים השנים האחרונות ברוב המושבים בסנאט, מנהיגם מכונה מנהיג הרוב, ואספת הבחירה שלהם מסוגלת להשפיע על החקיקה במידה רבה יותר מאשר זו הרפובליקנית.
מנהיג הרוב ומנהיג המיעוט אחראים לניהול השתתפות מפלגתם בדיונים במליאה.
האספות גם מגייסות ומחלקות כספי קמפיין על מנת לסייע למועמדים שלהן להיבחר.
השדולה השחורה של מרילנד ושדולת הנשים של מרילנד, קבוצות של סנאטורים אפרו-אמריקאים ונשים בהתאמה, ממלאות גם הן תפקידים בולטים בסנאט.
על מנת להיות זכאי להתמודד לסנאט של מרילנד, אדם חייב להיות אזרח המדינה ולהיות בן 25 נשים לפחות.
כמו כן, על המתמודד להתגורר במדינה לפחות שנה, ובמחוז בו מתכוון לרוץ לפחות שישה חודשים.
אף עובד ציבור של ממשלת ארצות הברית, לרבות הצבא, אינו רשאי להיבחר בסנאט, למעט אלו המשרתים במילואים או במשמר הלאומי.
באופן דומה, אף עובד של ממשלת המדינה אינו רשאי לשרת, למעט קציני אכיפת חוק, לוחמי אש ועובדי הצלה.
חברי הסנאט של מרילנד נבחרים כל ארבע שנים, בבחירות אמצע הכהונה של נשיאי ארצות הברית.
מועמדי המפלגות נקבעים לפי בחירות מקדימות.
הבחירות מתקיימות ביום שלישי שלאחר יום שני הראשון של נובמבר.
אם מושב בסנאט מתפנה באמצע כהונה, בגלל מוות, מחלה, אי כשירות, פסילה, התפטרות או הרחקה של חבר בסנאט, המושב ימולא במינוי, שמומלץ על ידי הוועדה המרכזית של מפלגתו של הסנאטור במחוז שלו.
בתוך חמישה עשר יום ממועד בחירת המלצת הוועדה המרכזית, על המושל למנות אדם למושב הפנוי.
47 המחוזות מהם נבחרים סנאטורים מחולקים כל עשר שנים על בסיס אוכלוסייה, לפי מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
חוקת מרילנד מגדירה במפורש את התהליך לחלוקת המחוזות הללו, ומחייבת את המושל להמליץ על מפת בחירות חדשה ולהגיש אותה לאישור המחוקקים.
כל מחוז סנאט בוחר שלושה צירים לבית הנבחרים של מרילנד, וסנאטורים וצירים מכהנים ירוצו לעיתים קרובות יחד כחברים בלוחות המכהנים במחוזותיהם.
עם זאת, נדיר שמערער על בעל תפקיד.
חברי הסנאט ובית הנבחרים של המדינה, מלבד נשיא הסנאט ויושב ראש בית הנבחרים, מרוויחים אותו שכר.
השכר נקבע על ידי ועדת התגמול של האספה הכללית.
לאחר שתי קדנציות, 2007-2010 ו-2011–2014, שבמהלכן עמד השכר לחברי האספה הכללית על 43,500 דולר לשנה (56,500 דולר ליושבי הארש), החלו החברים לקבל העלאות שנתיות בשנת 2015, כך שבתחילת 2018 הם הרוויחו 50,330 דולר לשנה, עלייה של כ-16% במשך ארבע שנים.
שכרם של יושבי הראש הוגדל ל-65,371 דולר בשנה.
סנאטורים יכולים גם לבקש החזר עבור הוצאות הקשורות לארוחות ולינה במהלך מושב החקיקה, ועבור הוצאות נסיעה מסוימות הקשורות לחובותיהם בכל שלב במהלך השנה.
הסנאטורים מקבלים את כל ההטבות שמקבלים עובדי מדינה, לרבות ביטוח בריאות וחיים, כמו גם תוכניות חיסכון לפנסיה.
למרילנד תוכנית פנסיה למחוקקים, אליה יש גישה גם לסנאטורים וגם לנציגי בית הנבחרים.
מלבד ההטבות הללו, סנאטורים יכולים להעניק עד 138,000 דולר בכל שנה במלגות לסטודנטים לפי בחירתם, אם הם עומדים בדרישות שנקבעו על פי חוקי הסנאט.
החל מינואר 2019, רוב המושבים בסנאט של מרילנד מוחזקים על ידי חברי המפלגה הדמוקרטית, עם 32 דמוקרטים ו-15 רפובליקנים, רוב גדול משני שלישים.
הדומיננטיות הזו אינה דבר חדש, שכן לדמוקרטים רוב בסנאט במשך עשרות שנים.
הדמוקרטים נוטים לשלוט במושבים במרכזי האוכלוסייה הגדולים כמו בולטימור, מחוז מונטגומרי ומחוז הנסיך ג'ורג', בעוד שהרפובליקנים שולטים ברוב המושבים בגבול המזרחי ובמערב מרילנד.
בסנאט מכהן מספר משמעותי של נשים ואפרו-אמריקאים, כאשר נשים מהווים בממוצע כ-30% מהמושבים ואפרו-אמריקאים כ-25%.
ב-8 בינואר 2020 נבחר הסנאטור הדמוקרטי ביל פרגוסון, מהמחוז ה-46, לתפקיד נשיא הסנאט, לאחר פרישתו של נשיא הסנאט הקודם, תומאס ו.
מילר הוא יושב ראש הסנאט בעל זמן הכהונה הארוך ביותר בהיסטוריה של מרילנד ובהיסטוריה האמריקאית כולה, כשכיהן במשך 32 שנים כנשיא, מ-1987 עד 2019. מלוני ג.
גריפית', מהמחוז ה-25 במחוז הנסיך ג'ורג', היא הנשיאה הזמנית.
אספת הבחירה הדמוקרטית מנוהלת על ידי מנהיגת הרוב ננסי ג'.
קינג מהמחוז ה-39 במחוז מונטגומרי.
בריאן סימונייר מהמחוז ה-31 נבחר כמנהיג המיעוט על ידי האספה הרפובליקנית בסנאט בשנת 2020.
כללים ונהלים רבים בסנאט של מרילנד נקבעים בחוקת המדינה.
הסנאט ובית הנבחרים נפגשים שניהם למשך תשעים יום לאחר יום רביעי השני בחודש ינואר, אם כי מושבים אלה עשויים להתארך עד שלושים יום לפי הצבעה בשני הבתים, והמושל יכול לזמן מושבים מיוחדים.
הסנאט מכונס בלשכת הסנאט של בית המדינה של מדינת מרילנד.
הישיבה בסנאט היא לפי מפלגה, כאשר המנהיגים בוחרים את הקצאת הישיבה המדויקת.
לכל סנאטור משרדים באנאפוליס, בירת המדינה.
שדלנות נפוצה במרילנד, ויש יותר מ-700 לוביסטים רשומים במדינה.
בעוד שלוביסטים יכולים להוציא כספים באופן חופשי על הסברה, הם מוגבלים במתנות שהם יכולים לתת למחוקקים וביכולתם לתרום לקמפיינים.
נושאי אתיקה הקשורים ללוביסטים ועניינים אחרים מטופלים על ידי הוועדה המשותפת לאתיקה חקיקתית, הכוללת שישה סנאטורים.
חברי הסנאט עשויים לפנות לוועדה זו או ליועץ אתי כדי לעזור להם לפתור סוגיות של ניגוד עניינים פוטנציאלי.
על הסנאטורים להימנע מניגודי עניינים, והם נדרשים להגיש תצהירים כספיים פומביים למדינה.
הסנאט של ורמונט הוא הבית העליון של בית המחוקקים במדינת ורמונט שבארצות הברית.
בסנאט חברים 30 סנאטורים, הנבחרים לתפקידם ממחוזות בחירה עם יותר מנציג אחד.
כל סנאטור, הנבחר לתקופת כהונה בת שנתיים, מייצג כ-20,300 איש.
בסנאט של ורמונט אין הגבלת כהונה.
כמו בבתי מחוקקים אחרים במדינת ובטריטוריות של ארצות הברית, כמו גם בסנאט האמריקאי, הסנאט של ורמונט ממלא תפקידים מיוחדים המוגדרים בחוקת המדינה כגון אישור או דחיית מינויים של מושל ורמונט למשרדי הרשות המבצעת ולקבינט המדינה, ובחירת שופטי בית המשפט העליון של המדינה.
סגן מושל ורמונט מכהן כנשיא הסנאט דה יורה, אך מצביע רק אם חל מצב בו נדרש לשבור שוויון.
בהיעדרו, הנשיא הזמני של הסנאט מנהל את הסנאט דה פקטו.
הנשיא הזמני נבחר בידי מפלגת הרוב ולאחר מכן נבחר באופן פורמלי בידי כלל חברי הסנאט, ומתפקד כמנהיג הראשי של הסנאט.
30 הסנאטורים נבחרים מ-16 מחוזות בחירה, חלקם עם נציג אחד וחלקם עם שניים ושלושה.
המחוזות חופפים במידה רבה את גבולות 16 מחוזות ורמונט, במטרה להבטיח את שוויון הייצוג.
כל מחוז בוחר בין 1 ל-3 סנאטורים בסך הכול בהתאם לאוכלוסייתו.
במחזורי הבחירות של העשור 2023–2033, שבעה מחוזות בוחרים סנאטור אחד, ארבעה מחוזות בוחרים שניים, וחמישה בוחרים שלושה.
ורמונט היא אחת מ-14 המדינות בהן חברי הבית העליון של בית המחוקקים מכהנים בתקופות כהונה של שנתיים, ולא בקדנציה בת ארבע שנים.
הסנאט של ברלין הוא הרשות המבצעת השולטת בעיר ברלין, שבמקביל היא מדינה בגרמניה.
לפי חוקת ברלין, הסנאט מורכב מראש עיריית ברלין ועד עשרה סנאטורים שמונו על ידו, שניים מהם סגני ראש עיר.
הסנאט מתכנס מדי שבוע בבית העירייה האדום.
מהרפורמות הפרוסיות של 1808 עד 1933, ברלין (שהורחבה לברלין רבתי ב-1920) נשלטה על ידי מגיסטרט.
זה פורק בכפייה על ידי הנאצים ב-15 במרץ 1933. המגיסטרט היה הוועד הפועל של מועצת העיר (Stadtverordnetenversammlung).
זו התכנסה לאחרונה ב-15 במרץ 1933 וכל רובע של ברלין יוצג על ידי משרד מקומי ששכן בבית העירייה של פרבר עצמאי לשעבר.
בראש המועצה עמד ראש עיר לורד (אוברבורגרמייסטר).
הלורד ראש העיר היינריך זאם (Sahm), שנבחר ב-1931, נשאר בתפקידו, והצטרף למפלגה הנאצית בנובמבר 1933, אך התפטר ב-1935. הוא היה תלוי ביוליוס ליפרט.
ב-25 במרץ 1933 מונה לנציב המדינה הפרוסי בברלין.
ברלין הפכה לכפופה למשטר הנאצי.
לאחר תבוסת גרמניה הנאצית, ברלין הייתה אמורה להיות תחת שלטון משותף של בעלות הברית.
עם זאת, בבחירות ב-20 באוקטובר 1946, העיר בחרה בסוציאל-דמוקרטים ובראש העירייה עמד אוטו אוסטרובסקי (התפטר ב-1947).
על ראש עיריית הסוציאל-דמוקרטים השני שנבחר, האנטי-קומוניסט ארנסט רויטר, הוטל וטו על ידי המפקד הסובייטי, ולכן לואיז שרדר (SPD) כיהנה כראש העיר בפועל בלבד.
בעלות הברית המערביות אפשרו לסוציאל-דמוקרטים של ברלין לקיים משאל עם בשאלה אם להתמזג עם המפלגה הקומוניסטית כדי ליצור מפלגה מאוחדת של השמאל, מפלגת האיחוד הסוציאליסטי של גרמניה.
כך קרה באזור הכיבוש הסובייטי של גרמניה.
חברי המפלגה הסוציאל-דמוקרטית הצביעו נגד המיזוג.
זה לא היה מקובל על הסובייטים, שהקימו מועצת עיר חלופית בגזרה שבשליטתם.
בעקבות הסגר על ברלין וניסיון הפוטש הקומוניסטי בממשלת העיר ברלין בספטמבר 1948, המגזר הסובייטי, ברלין המזרחית (בירת הרפובליקה הדמוקרטית הגרמנית החל מאוקטובר 1949), ושלושת המגזרים המערביים (בריטי, צרפתי ואמריקאי) הופרדו, מצב שהונצח בהסכם ארבעה הכוחות בנוגע לברלין מ-1971.
על פי החוקה החדשה של מערב ברלין שנכנסה לתוקף ב-1 בספטמבר 1950, ברלין הוגדרה כמדינה של הרפובליקה הפדרלית של גרמניה.
עם זאת, בשל הווטו של בעלות הברית, נציגיה בפרלמנט הפדרלי ואחר כך בפרלמנט האירופי לא נבחרו ישירות על ידי האזרחים אלא מונו על ידי הפרלמנט של ברלין (Abgeordnetenhaus) ולא היה להם כוח הצבעה, אלא זכות להצבעה מייעצת בלבד באותם פרלמנטים.
על פי הדגם של ערי-המדינה של ברית ערי ההנזה בתוך הרפובליקה הפדרלית, המבורג וברמן, הוקם הסנאט של ברלין, שנבחר על ידי המפלגות המיוצגות בפרלמנט של ברלין, כדי לבצע את תפקידיה של ממשלת המדינה.
כל אחד מחברי הסנאט עמד בראש מחלקה, שהייתה שוות ערך למשרד ממלכתי.
בראש העירייה עמד ראש עיריית ברלין (Regierender Bürgermeister) וסגן.
בחוקת 1950, המספר המרבי של סנאטורים היה 16. כל אחד מהם נבחר על ידי הפרלמנט.
בהתאם למסורת ההנזה, הלורד ראש העיר היה רק ראשון בין שווים.
לו ולסנטורים היה מנדט כנבחרים, ולכן לא יכול היה לפטר אף סנטור.
עם זאת, הפרלמנט יכול להדיח סנאטורים.
עד 1990 כל ראשי הערים והסנאטורים הנבחרים היו צריכים לקבל אישור על ידי מפקדי בעלות הברית של מערב ברלין.
שני בניינים שימשו כבית העירייה של ברלין: הנוייס שטאטהאוס (Neues Stadthaus) ובית העירייה האדום (שנהרס ולא נבנה מחדש עד 1956).
הם היו במזרח ברלין, ולכן הסנאט התכנס בבית העירייה לשעבר של שנברג, בית עיריית טמפלהוף-שנברג.
במהלך איחוד גרמניה בשנת 1990, נבחר מגיסטרט חדש במזרח ברלין וסנאט מונה במערב ברלין.
הם שלטו במשותף כממשלת המדינה של הסנאט והמגיסטרט (Landesregierung aus Senat und Magistrat), הידועה בכינויה MagiSenat.
הם התכנסו בתחילה מדי שבוע לסירוגין בבניין העירייה שנברג ובבית העירייה האדום.
ראש העירייה מהמזרח (ה-Oberbürgermeister) ומהמערב (Regierender Bürgermeister) עמדו בראש העירייה במשותף.
עם השלמת האיחוד ב-3 באוקטובר 1990, ה-MagiSenat הפך לסנאט מאוחד של ברלין, שאינו תלוי עוד באישור בעלות הברית.
הסנאט החדש צומצם ל-8 חברים לכל היותר, וסנאטורים ממונים כעת על ידי ראש העיר הממשלתי (תיקון החוקה של 1995).
יש כעת שני סגני ראש עיר.
הסנאט נפגש בבית העירייה האדום אשר נוצר במקור עבור ה-Magistrat בשנות ה-50.
הסנאט של ברלין מורכב מעשרה משרדים או מחלקות .
עבודתם מתואמת על ידי צוות של משרד הקנצלר של הסנאט, שנמצא בניהולו של ראש העירייה.
הסנאט של גבון הוא הבית העליון של הפרלמנט של גבון.
מעמדו של הפרלמנט אינו ברור לאחר ההפיכה הצבאית שארעה ארבעה ימים לאחר הבחירות הכלליות בגבון ב-2023.
בחוקת גבון מ-1991 נקבע כי יוקם סנאט לצד האספה הלאומית.
הסנאט הוקם בפועל רק ב-1997, עת נערכו בחירות ראשונות לסאנט.
נשיא הסנאט הראשון היה ז'ורז' ראווירי , דמות פוליטית ותיקה ובעל ברית קרוב של נשיא גבון עומר בונגו.
הוא כיהן בתפקיד זה עד מותו ב-2006.
הוא הוחלף על ידי רנה ראדמבינו קוניקט, גם הוא חבר בקבוצה האתנית מיינה.
בחירות לסנאט שנערכו ב-18 בינואר 2009. הוגדל מספר הסנטורים מ-91 ל-102. בעקבות הבחירות, רוז פרנסין רוגומבה נבחרה לנשיאת הסנאט.
בסנאט חברים 67 נציגים, הנבחרים במחוזות בחירה חד-מושבים על ידי חברי מועצה מקומיים ומחוזיים (52 מושבים) או ממונים על ידי הנשיא (15 מושבים) לכהונה של חמש שנים.
החל מבחירות 2009, חלק ממחוזות הבחירה בוחרים שני סנאטורים.
בתיקון לחוקה מ-1997 נקבע כי נשיא הסנאט יחליף את נשיא גבון במקרה שאינו יכול לכהן.
הסנאט של קרוליינה הצפונית הוא הבית העליון באספה הכללית של קרוליינה הצפונית, שמרכיב ביחד עם בית הנבחרים של קרוליינה הצפונית את בית המחוקקים במדינה.
בסנאט חברים 50 סנאטורים, ותקופת כהונתו של כל אחד היא בת שנתיים.
זכויות וסמכויות הסנאט דומות לאלו של הבית התחתון באספה הכללית.
עם זאת, הסנאטורים מייצגים מחוזות בחירה גדולים יותר מאלה של עמיתיהם בבית הנבחרים.
נשיא הסנאט הוא סגן מושל קרוליינה הצפונית, אם כי לסגן המושל ישנן סמכויות מוגבלות ביותר והוא מצביע רק כאשר נדרשת סמכותו לשבור שוויון.
לפני ייסוד משרת סגן המושל בשנת 1868, בראש הסנאט היה יושב ראש.
עם היבחרו של ג'ים גרדנר ב-1988 לסגן המושל הרפובליקני הראשון מאז תקופת השיקום, הדמוקרטים ששלטו בסנאט נטלו את רוב הכוח של סגן המושל והעבירו אותו לנשיא הזמני של הסנאט.
הסנאט הזמני של הסנאט ממנה חברים לוועדות הקבועות בסנאט ושולט בסדר היום של הצעות החוק.
על פי חוקת קרוליינה הצפונית, מתפקד הסנאט גם כ"בית המשפט למשפטי הדחה".
לבית הנבחרים יש אפוא הסמכות להדיח את פקידי הרשות המבצעת, ולאחר מכן מקיים המשפט משפט הדחה, בדומה לשיטה הפדרלית.
במקרה בו מושל קרוליינה הצפונית או סגנו הם אלה הנידונים להדחה, נשיא בית המשפט העליון של קרוליינה הצפונית הוא ראש המותב.
הסנאט של מינסוטה הוא הבית העליון בבית המחוקקים של מינסוטה.
עם 67 חברים, מחצית מכמות חברי בית הנבחרים של מינסוטה, זהו הבית העליון הגדול ביותר בכל בית מחוקקים במדינות ארצות הברית.
מליאת הסנאט מתכנסת באגף המערבי של קפיטול מדינת מינסוטה שבסיינט פול.
דיוני הוועדות, כמו גם משרדי הסנאטורים וסגל הסנאט, ממוקמים צפונית לקפיטול המדינה במשכן הסנאט של מינסוטה.
כל חבר בסנאט של מינסוטה מייצג כ-80,000 בוחרים.
הסנאט של מינסוטה ערך את ישיבתו הראשונה ב-2 בדצמבר 1857.
בנוסף לסמכויות החקיקה שלו, מינויים מסוימים שמבצע מושל מינסוטה כפופים לעצת הסנאט ולהסכמתו.
מכיוון שחוק המדינה קובע מאות תקנים של פקידים ברשות המבצעת, הרוב המכריע של פקידים אלה מכהן ללא אישור הסנאט; רק במקרים נדירים הסנאט דוחה מינויים.
היא דחתה רק תשעה מינויים של פקידים מאז שנת 2000.
כל מחוז בחירה בסנאט מכיל שני מחוזות בחירה מקבילים מבית הנבחרים הממוספרים באותיות A ו-B (לדוגמה, מחוז הסנאט 41 מכיל את מחוזות הבית 41A ו-41B).
חוקת מינסוטה אוסרת על מחוזות בבית הנבחרים להתפרש על יותר ממחוז בחירה אחד בסנאט.
על מנת להיערך לאיחוד מחדש של מחוזות בחירה אחת לעשור, הסנאטורים מתמודדים בעשר שנים במערכת בחירות אחת לתקופת כהונה בודדת בת שנתיים, ולאחר מכן לשני קדנציות בנות ארבע שנים כל אחת.
סנאטורים נבחרים לכהונה של ארבע שנים בשנים המסתיימות ב-2 ו-6, ולקדנציה של שנתיים בשנים המסתיימות ב-0. מחוזות הבחירה במינסוטה משתנים אחת לעשור לאחר שמתבצע מפקד האוכלוסין של ארצות הברית.
מאז הקמת המדינה ועד 1972 היה סגן המושל נשיא הסנאט.
ב-1972 אישרו הבוחרים תיקון חוקתי שקבע שהסנאט יבחר בעצמו את הנשיא החל מינואר 1973. הנשיא, העומד בראש ההליכים הרשמיים בסנאט, משמש גם כפרלמנטר ומפקח על מזכיר הסנאט.
מנהיג הרוב אחראי על ניהול ותכלול סדר היום של הסנאט ומפקח על סגל מפלגתו.
כל סיעה בוחרת את מנהיגהּ שלה כמו גם את סגנו.
הסנאט של טקסס הוא הבית העליון של בית המחוקקים של טקסס שבארצות הברית, במקביל לבית הנבחרים של טקסס כבית התחתון.