tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
שליח של השליט המצרי נפגש עם המנהיג הח'ווארזמי ברכה חאן והלה הסכים לצאת ממקום מושבו לכוון ארץ ישראל.
לא ידוע מה הובטח לפושטים הח'ווארזמים תמורת חרבם אך פרופסור יהושע פראוור מציין כי ייתכן ושכרם כלל הבטחה למתן שטחים להתיישבות באזור סוריה.
חיילי הצבא הח'ווארזמי, שהופעתו במזרח התיכון נחרטה בזיכרון כותבי התקופה כאסון, התקדמו במהירות דרך סוריה לאזור הגליל.
ביום 11 ביולי 1244 הם הופיעו מול חומות ירושלים, ואף על פי שלא היו ערוכים למצור, נתקפה האוכלוסייה המקומית בבהלה כאשר הסתבר כי צבאות המדינה הצלבנית ובני בריתה החדשים לא מוכנים לסטות מצעדתם דרומה, ולשחרר את ירושלים מהאיום.
תושבי העיר הנוצריים החליטו לעזוב אותה בשעות הלילה של 21 באוגוסט.
בדרך סבלו הפליטים מהתקפות של תושבים מקומיים, עד כי חלק מהמחנה סב על עקבותיו וחזר לירושלים.
גרסה אחרת המצוטטת בספרו של פראוור כי החזרה המהירה לירושלים התרחשה לאחר שהבורחים הבחינו בדגלים נוצריים מונפים על חומות העיר, וחשבו כי היא ניצלה.
אלא שהדבר לא קרה, והשבים נפלו בידי הח'וואריזמים ונטבחו כולם.
כנסיות העיר חרבו, ובהן בעיקר כנסיית הקבר.
שאר הפליטים נתקל בגדוד אחר של הצבא הח'ווארזמי באזור רמלה, וכולם נטבחו, למעט 300 נוצרים שמצאו מקלט בעיר יפו המבוצרת.
בין הפליטים שברחו מירושלים היו גם יהודים שגרו בה
מאז כיבושה בשנת 1187 בידי צלאח א-דין.
נתמכים על ידי מספר גדול של חיילים רגליים – בסך הכל בין 12,000 ל 11,000 לוחמים, שהיו עיקר הכוח הלוחם של המדינה הצלבנית בפיקוד העליון של גוטייה הרביעי מבריין הרוזן של יפו ואשקלון ולצידו פיליפ ממונפורט הקונטבל – (המפקד העליון) של צבא ממלכת ירושלים.
הצבאות המאוחדים של הקואליציה המוסלמית נוצרית החלו להתכנס לכוון מקום מפגשם בסמוך לעיר עזה בעוד הצבא המצרי מתכנס במקום שטרם זוהה ומכונה במקורות עבאסה, גודלם המדויק של הצבאות המוסלמיים שהצטרפו לצבא הצלבני איננו ידוע במדויק.
ככל הנראה אל מנסור עמד בראש כוח שמנה 2,000 פרשים וכוח נוסף של צבא דמשק שגודלו איננו ידוע.
כוחות עבר הירדן בפיקוד סונקור אל זהירי מנו ככל הנראה כ-2,000 פרשים ממוצא בדואי.
מולם עמד הצבא המצרי בפיקודו של רוכן א-דין ביברס (לא ביברס המפורסם העתיד להיות שליט האימפריה הממלוכית בשנת 1260) והיה מחוזק על יד שכירי חרב ח'וואריזמים, סדרי גודל הכוחות אינו ידוע אך הצבא המצרי היה קטן יותר במספר חייליו ממספר החיילים של הברית הצלבנית-איובית.
במועצת מלחמה באשקלון נפגשו הצלבנים עם הצבאות של שליט חומס אל מנסור – שייצג גם את שליט דמשק ושליט של עבר הירדן אלנאסר דאוד.
אל מנסור הציע לבצר את העמדות של הצבא המאוחד ולהמתין מתוך תקווה כי המצרים והח'וואריזמים שקווי אספקתם היו ארוכים ובעיתיים יאלצו לסגת משדה הקרב או לחלופין שהצבא הח'וואריזמי יתקוף ראשון את קווי ההגנה וכשתישבר התקפתם יוכלו בני הברית לשבור את הצבא המצרי.
הדעה הצלבנית שגרסה כי יש להביא הכרעה בשדה הקרב הפתוח היא שהכריעה.
ב-17 באוקטובר נפגשו הצבאות באזור החולי שבין אשקלון לעזה ליד הכפר הקטן "הרביא" הקרוי בפי הצלבנים Forbie, היום באזור קיבוץ זיקים.
בעבודת מחקר שערך איליה ברקוביץ נכתב כי הקרב התחולל לצד ערוץ נחל שקמה בסמוך לקיבוץ גברעם, על פי המחקר האמור מהלך הקרב הביא את הלחימה גם לשטחי קיבוץ גברעם והעיר שדרות.
הצבא הצלבני תפס את האגף הימני של שדה הקרב – הגובל בשטח הדיונות של חוף הים, במרכז ובאגף השמאלי עמדו הצבאות המוסלמיים.
הקרב החל בהתקפה צלבנית על הצבא המצרי שנמשכה עד לשעות הערב של אותו יום מבלי שהצלבנים הצליחו להכריע את הקרב או לגרום לצבא המצרי לסגת.
בשעות החשיכה הופסקה הלחימה וחודשה ביום המחרת עם התקפה מאסיבית של הצבא המצרי ובני בריתו.
כבר בהתנגשות הראשונה נשבר מרכז המערך הנוצרי-מוסלמי במרכזו, הכוחות הדמשקאים נלחמו עד שהושמדו ברובם ואדונם – אל מנסור – ברח משדה הקרב מלווה ביתרת כוחו הצבאי, כ-280 לוחמים.
בשלב זה, נותר הצבא הצלבני לבדו בשדה הקרב.
מספר ההיסטוריון האנגלי בן התקופה מתיה פאריס בחיבורו "הכרוניקה הגדולה" :
מספר האבידות של הצבא הצלבני לא ידוע במדויק, ומקורות שונים מצטטים מספרים שונים.
בספרו של יהושע פראוור, "תולדות ממלכת הצלבנים בארץ ישראל", מציין ההיסטוריון כי הוא מעריך את מספר האבירים שנהרגו בקרב ב-2,000 ואת מספר החיילים הרגלים שנהרגו ב-10,000. בספר מצוין כי מכלל האבירים 50 הצליחו להימלט משדה הקרב.
ובהמשך מציין הכותב כי 100 לוחמים נוספים ברחו משדה הקרב עם פיליפ ממונפורט בספר לא מצוין מספר הצלבנים שנלקחו בשבי.
כי מספר אצילים צלבניים נפלו בשבי ובראשם מפקד הצבא וולטר דה בריין נפלו בשבי המצרים.
מקורות אחרים מצביעים על מספרים שונים ומציינים כי בסך הכל נהרגו בקרב כ-7,500 לוחמים צלבניים וכ-800 לוחמים נשבו על ידי המצרים.
בספרו "היסטוריה של הצלבנים" ("Histoire Des Croisades") מציין ז'אן רישרד (Jean Richard) את המספרים הבאים: מתוך 348 טמפלרים שיצאו לקרב 36 נותרו בחיים, מתוך 351 הוספיטלרים 26 נותרו בחיים ומתוך 400 אבירים טבטוניים 3 נותרו בחיים.
פיליפ ממונפורט חזר משדה הקרב עם 100 חיילים – כל שנותר מהכוח הצבאי של האצולה המקומית.
קונסטלציה פוליטית אסטרטגית זו לא התקיימה בימיו של צלאח א-דין שיכול היה לפעול ללא חשש מול הצלבנים.
מערכת הבריתות שהבטיחה את השלמות הטריטוריאלית של מדינת הצלבנים נפרמה וארץ ישראל הפכה לשטח הפקר בו שוטטו גדודים ח'וואריזמים ללא הפרעה עוסקים בשוד הרס והרג.
אחרי הקרב פעלו המצרים לניצול ההצלחה ולביסוס ניצחונם.
הצבא המצרי הופיע בחודש אוקטובר בפני חומות אשקלון ששוקמו זמן קצר קודם לכן אך חיל המצב ההוספיטלרי סירב להיכנע והמצרים נטשו את המצור והמשיכו צפונה ובדרכם תפסו את כל שטח יהודה ושומרון, כבשו את חברון, ירושלים, שכם כל אזור עמק הירדן בהם הוקמה אדמיניסטרציה מצרית.
מתיה פריס מצטט מאיגרת שנשלחה לאירופה :
הנסיכים האיובים בני בריתם של הצלבנים ויוזמי המסע על מצרים לא נמלטו ללא עונש.
שליטה, אלמלך אצאלח איסמעיל הוגלה לבקעת הלבנון.
הח'וואריזמים שקיוו לקבל את דמשק כתשלום על השתתפותם בקרב ותרומתם לניצחון נאלצו להסתפק בשטח שהיה בעבר בשליטה צלבנית ונרכש בעמל רב במסעי הצלב הקודמים.
בעוד העולם האיובי ממשיך במלחמות והח'וואריזמים משכירים את חרבם לכל דורש עמדו הצלבנים – משותקים ונעדרי כל יכולת או רצון ליוזמה – מהצד מבלי לנקוט כל פעולה לניצול התוהו.
אדון עבר הירדן אלמלך אלנאסר אלדאוד שותפם של הצלבנים בקרב הירביה, חזר וכבש את יהודה ושומרון מידי המצרים.
שותפם השני, אלמלך אל מנסור תקף את המחנה העיקרי של הח'וואריזמים באביב של 1246 והביא עליהם את סופם, כאשר ראשו של מנהיגם ברכה חאן הובא בפני המנצח שישב בעיר חלב.
אחריה הותקפה אשקלון והושמה תחת מצור משולב של צי מצרי בן 22 ספינות מלחמה מהים ומהיבשה גדודי פרשים.
בכך בא הקץ על אשקלון הצלבנית.
תוך שלוש שנים מתום קרב הירביה ותבוסתם של הכוחות הצלבנים בו נמחקו כל ההישגים של מסעי הצלב שהגיעו בעמל ומאמץ אדיר מאירופה, המדינה הצלבנית הגיע לעברי פי פחת וסכנת השמדה מרחפת על גורלה.
התבוסה בקרב הירביה שמה קץ לניסיונות ההתפשטות הנוצריים.
בסופו של דבר, לא הייתה עוד תקומה למפעל הצלבני ורצועת החוף הנוצרית הלכה והתכווצה לאטה עד אשר גורשו אחרוני הצלבנים בשנת 1291 מאדמת ארץ ישראל.
הסופר רוברט הווארד, הידוע יותר בזכות ספרו קונן הברברי פרסם בשנת 1932 סיפור קצר בשם "זורעי הסערה" (The Sowers of the Thunder) ובו תיאור רומנטי של הקרב.
הסיפור מתרחש בממלכת ירושלים ומתאר את הרפתקאותיו של צלבן ממוצא אירי שמולו עומד הממלוכ ביברס.
בסיפור הנושא אופי הירואי-טרגי עומד הגיבור בעל כוחות פיזיים על-טבעיים מול עולם אכזרי ואויבים חזקים ממנו.
בסיפור – תערובת של עובדות היסטוריות מופיעות הדמויות העיקריות של קרב הירביה – ביברס הממלוכי, וולטר מבריין, אל מנסור ואחרים.
קרב השריון של 14 באוקטובר 1973 היה קרב שריון גדול בין צבא מצרים ובין צה"ל שהתרחש ביומה התשיעי של מלחמת יום הכיפורים לכל אורך החזית היבשתית במערב חצי האי סיני.
הקרב החל במתקפה מצרית מתוכננת בשישה מוקדים עיקריים, של כוחות שריון, חיל רגלים, ארטילריה, הפצצות אוויריות ופשיטות מוסקות של קומנדו.
כוחות צה"ל, שנערכו להתקפה בעוד מועד, הדפו אותה בכל גזרות הלחימה תוך הסבת אבדות כבדות לכוחות המצריים.
הניצחון הישראלי היווה נקודת מפנה במערכה בחזית המצרית, ואפשר את פתיחת מבצע אבירי לב - צליחת הכוחות הישראלים לגדה המערבית של תעלת סואץ.
בימיה הראשונים של מלחמת יום הכיפורים צלח הצבא המצרי את תעלת סואץ ביצע מתקפה מתוכננת מוצלחת (שהחלה ב-6 באוקטובר 1973), שבמהלכה הקים מספר רב של ראשי גשר וכבש חלקים ממערב סיני.
יומיים לאחר תחילת המתקפה ניסה צה"ל להדוף את הכוח המצרי הגדול שהתבסס במערב סיני וביצע ב-8 באוקטובר מתקפת נגד אוגדתית.
מתקפה זו נכשלה והסבה לצה"ל אבדות כבדות.
צבא מצרים עוד יותר בסיני ותפס מספר מאחזים על ציר החת"ם המרוחק 8-12 ק"מ ממזרח לתעלת סואץ.
לאחר כישלון התקפת הנגד הישראלית ב-8 באוקטובר, החליטו שני הצדדים על עצירת הפעולות ההתקפיות והתארגנות מחדש להמשך הלחימה.
המטכ"ל הישראלי סבר שאין לנסות ולפרוץ דרך מערכי ההגנה הצפופים של המצרים, אלא להיערך ממזרח לציר החת"ם ולצבור כוח להמשך הקרבות.
במקביל גם במפקדת הצבא המצרי עלה חשש שיוזמה התקפית מצרית נוספת תשנה את המגמה החיובית במלחמה מבחינת מצרים.
לאחר ימי המלחמה הראשונים החליט סאדאת (בניגוד לדעת מפקדי הצבא) לצאת למתקפה מחודשת, ככל הנראה גם במטרה לסייע בחזית הסורית, שהייתה במצב קשה במלחמתה בחזית רמת הגולן.
ב-12 באוקטובר הציע הרמטכ"ל דוד אלעזר, בדיון בפני ראש הממשלה גולדה מאיר ובכירים נוספים, לצאת למחרת למבצע של צליחת תעלת סואץ.
תוך כדי הדיון התקבל בו מידע מ"המוסד" על תוכנית מצרית לצאת במתקפה נרחבת בסיני ב-13 או ב-14 באוקטובר.
ראש "המוסד", צבי זמיר, שבעברו היה מפקד פיקוד הדרום, הציע לדחות את תוכנית הצליחה ביומיים, ולהכין מלכודת לכוחות המצריים שיתקפו בסיני, והצעתו התקבלה.
בחלקה הדרומי של הגדה המזרחית, במרחק של כ-20 קילומטר מזרחה מצוי רכס הררי ובו שני מעברים הכרחיים שכיוונם הוא מזרח-מערב.
ב-1973 היו קיימים בגזרה שלושה כבישים עיקריים בכיוון צפון-דרום:
ציר לכסיקון - הציר הסמוך ביותר לקו המים של תעלת סואץ שלאורכו נפרשו מעוזי קו בר-לב.
ציר החת"ם (חיל תותחנים) - ציר המרוחק 8-12 ק"מ ממזרח לתעלה.
ציר בלוזה-טסה-ראס סודר המרוחק כ-30-35 ק"מ ממזרח לתעלה (מכונה גם "כביש הרוחב").
כבישים אלו חוברו על ידי מספר כבישים שכיוונם מזרח-מערב:
כביש החוף הצפוני המוביל מאל עריש לבלוזה ומשם לקנטרה (ציר עלקת במפת קוד סיריוס).
מרפידים לטסה ומשם, יוצאים צירים מזרחה בכיוון אסמאעיליה (ציר טליסמן במפת קוד סיריוס), ולדרום מזרח בכיוון דוורסואר הנמצאת בין האגם המר הקטן והאגם המר הגדול (ציר עכביש במפת קוד סיריוס).
מביר תמדה דרך מעבר הגידי אל קצהו הדרומי של האגם המר הגדול.
מנח'ל דרך מעבר המיתלה אל מצפון לעיר סואץ.
כוחות השריון בחזית כולה כללו על פי המקורות הישראלים 750 טנקים ועל פי המקורות המצרים, 900 טנקים.
כוח נמר (בפיקוד ששון יצחקי), מול גזרת קנטרה ובאזור בלוזה, מנה שתי חטיבות ממוכנות:
חטיבה 204 בפיקוד צבי רם
חטיבה 11 בפיקוד אהרן פלד (פדל'ה)
אוגדה 162 בפיקוד אברהם אדן וסגנו דב תמרי:
חטיבה 274 בפיקוד יואל גונן
חטיבה 460 בפיקוד גבי עמיר
חטיבה 500 בפיקוד אריה קרן
חטיבה 217 בפיקוד נתן ניר
חטיבה 14 בפיקוד אמנון רשף
חטיבה 421 בפיקוד חיים ארז
חטיבה 600 בפיקוד טוביה רביב
חטיבה 247 (צנחנים) בפיקוד דני מט
אוגדה 252 בפיקוד קלמן מגן (שנכנס לתפקיד ב-13 באוקטובר, לאחר שמפקד האוגדה אברהם מנדלר נהרג מאש מצרית):
חטיבה 164 בפיקוד אברהם ברעם
חטיבה 401 בפיקוד דן שומרון
חטיבה 875 בפיקוד אריה דיין (בירו)
חטיבה 35 (צנחנים) בפיקוד עוזי יאירי
הכוח המצרי בגדה המזרחית של תעלת סואץ מנה 780 טנקים.
בגדה המערבית היוו הדיוויזיות המשוריינות 4 ו-21 ככוח עתודה שמנה 330 טנקים (דיוויזיה 21 לארמייה השנייה ודיוויזיה 4 לארמייה השלישית).
חטיבת חי"ר עצמאית 135, בפיקוד קולונל מוסטפא אל-עבאסי, שפעלה מצפון לקנטרה.
דיוויזיית חי"ר 18, בפיקוד פואד עזיז ע'אלי, פעלה בגזרת קנטרה וכללה שלוש חטיבות אורגניות:
הדיוויזיה המצרית השנייה בפיקוד בריגדיר גנרל (עמיד) חסן אבו סעדה, פעלה בגזרת גשר פירדאן וכללה שלוש חטיבות אורגניות:
חטיבת שריון 24 (מדיוויזיה ממוכנת 23) תגברה את הדיוויזיה המצרית השנייה.
דיוויזיית חי"ר 16, בפיקוד בריגדיר גנרל עבד ראב אל-נבי חאפז, פעלה בגזרת דוורסואר וכללה שלוש חטיבות:
דיוויזיה ממוכנת 23, בפיקוד בריגדיר גנרל אחמד עבוד א-זומר, כללה שתי חטיבות:
הדיוויזיה המצרית השביעית, בפיקוד בריגדיר גנרל אחמד בדאווי סעיד אחמד, כללה שתי חטיבות:
דיוויזיית חי"ר 19, בפיקוד בריגדיר גנרל יוסוף עפיפי מוחמד
דיוויזיית שריון 4, בפיקוד בריגדיר גנרל מוחמד עבד אל-עזיז קביל, כללה שתי חטיבות:
חמש יחידות קומנדו (צעיקה) בפיקוד מייג'ור גנרל נביל שוקרי
בשבוע שבין 9 ו-14 באוקטובר, התרחשו בסיני רק קרבות מקומיים.
אוגדת שרון ניסתה אומנם להגיע לקו המים בכוחות קטנים, אך ההוראה של הרמטכ"ל הייתה להסיג אותם מיד.
המצרים מצידם, נקטו בטקטיקה של ניסיונות התקדמות זוחלת.
בלילות 9 ו-10 באוקטובר התקדם חי"ר מצרי בהסתר הליל והתחפר בסמוך לעמדות השריון הישראלי.
עם שחר תקפו המצרים בחיפוי ארטילריה וטילי סאגר.
הכוחות הישראלים בלמו התקפות אלו באמצעות ארטילריה ושימוש מושכל בשריון והסבו אבדות ניכרות לחי"ר המצרי.
למרות כישלון התקפות אלו, גברה ההערכה בקרב הפיקוד הישראלי לתעוזה ולדבקות במטרה של החייל המצרי.
גישת הפיקוד הישראלי גרסה כי המצרים פועלים על פי הדוקטרינה הסובייטית-מצרית הטוענת כי את ההתקפה יש לבצע על ידי שתי דיוויזיות שריון.
עד עתה חצו את תעלת סואץ אל סיני רק דיוויזיות חי"ר ודיוויזיות ממוכנות (בכולן נכללו גם חטיבות טנקים) ולפי דוקטרינה זו היה על המצרים להעביר לסיני גם את הדיוויזיות המשוריינות ה-4 וה-21. אולם בחלוף הימים התברר כי המצרים אינם מזדרזים להעבירן לגדה המזרחית של תעלת סואץ.
באותם ימים קשים לישראל בהם כוחו של צה"ל נשחק והלך, שקלו במטכ"ל להסיג את הכוחות אחורה אל אזור "קו המעברים" (מעבר המיתלה ומעבר הגידי המרוחקים כ-30 ק"מ מתעלת סואץ).
במקביל, הוחל בתכנון צליחת תעלת סואץ.
חיל האוויר תמך בתוכנית הצליחה בשל חששו משחיקה בכוחו שתביא לנטרול יכולתו ההתקפית וראה בצליחה ובהשמדת בסיסי הטילים מהקרקע פתרון הכרחי מבחינתו.
בתחילה סברו בר-לב ואלעזר כי ניתן לבצע ניסיון צליחה רק לאחר שלמצרים ייגרמו אבדות משמעותיות בכוח השריון שלהם.
גם סגן הרמטכ"ל ישראל טל התנגד בתוקף לצליחה בשל קרב ההבקעה הצפוי שהיה לדעתו כרוך באבדות כבדות והעדיף לנהל קרבות שריון בגדה המזרחית של התעלה.
בר-לב ואלעזר נטו לתמוך בתוכנית הצליחה, אך העבירו את ההחלטה לשר הביטחון משה דיין וזה העדיף להעביר את הדיון להכרעת ראש הממשלה.
עד שהתקיים הדיון כבר רבו הסימנים להתקפה מצרית קרבה לאחר שב-13 באוקטובר החלו לעבור שתי הדיוויזיות המשוריינות שמנו כ-600 טנקים לעבר סיני.
בכך התייתר הדיון בלשכת גולדה מאיר והיה מוסכם על כל המפקדים הישראלים כי יש להמתין להתקפה המצרית.
לכשנתרבו הסימנים כי ההתקפה המצרית קרבה ובאה, אחד המשמעותיים ביניהם היה ידיעה מהסוכן "סלקט" ("פיקס" במקום אחר), התווה בר-לב, מפקד חזית הדרום, את תוכנית הקרב הישראלית.
המטרה הייתה למשוך את השריון המצרי אל השטח הישראלי ולהשאירו חשוף, מחוץ למטריית טילי הנ"מ וחיפוי מערכי החי"ר המחופרים.
על פי התכנית הישראלית, לאחר בלימת המתקפה המצרית על צה"ל לעבור מיידית להכנות לצליחה.
פרישת הכוחות הייתה כדלקמן: כוח ששון יצחקי, אוגדת שרון ואוגדת קלמן מגן יהוו את הקו הראשון מול ההתקפה, בשעה שאוגדת אדן תהיה מכונסת באזור טסה כעתודה פיקודית להתקפת נגד עיקרית ותתכונן לצליחה.
את גזרתה תתפוס חטיבה 274 וכוחות נוספים מאוגדות שכנות תחת פיקוד סגן מפקד האוגדה, דב תמרי.
גם באוגדת שרון הוקצתה חטיבה לעתודה ולמתקפות נגד בגזרת אוגדות שרון ומגן.
המפקדים הישראלים צפו כי המצרים ירכזו את כוחותיהם לשני מאמצים ארמיונים.
מאמץ מרוכז של הארמייה השנייה בכיוון רפידים וטסה ומאמץ מרוכז של הארמייה השלישית לכיוון המעברים.
במקרה כזה, הייתה למצרים עדיפות מספרית בנקודות הפריצה שכן 750 הטנקים של צה"ל היו פרושים לאורך כל החזית.
כמו כן, היה חשש כי המצרים ינחיתו כוחות קומנדו מוסקים בעורף הכוחות הישראלים.
תוכנית המלחמה המצרית גרסה כי בשלב השני תתקיים "עצירה אופרטיבית" שמטרתה הייתה לחזק את היאחזות המצרים בגדה המזרחית של תעלת סואץ תוך שבירת התקפות הנגד של צה"ל.
השלב השלישי כונה "פיתוח המתקפה מזרחה".
כבר בערב ב-8 באוקטובר עלתה שאלת ההתקדמות לכיוון קו המעברים.
באותו שלב הייתה תמימות דעים בין הנשיא סאדאת, שר ההגנה אחמד איסמעיל עלי והרמטכ"ל סעד א-שאזלי בנושא זה; שלושתם התנגדו למהלך.
אמנם היו קצינים בכירים מצריים שלחצו על אחמד איסמעיל להמשיך בהתקדמות מזרחה בטענה שכך לא יינתן לצה"ל זמן להתארגן מחדש ולהשיב לעצמו את היוזמה אך איסמעיל דחה אותם בעקבות הנחיה מפורשת של סאדאת לעצור את הכוחות.
סאדאת היה מעוניין בהפוגה כדי להשיג בפסק זמן זה הישגים מדיניים על ידי מגעים עם המעצמות.
ב-11 באוקטובר חדר צה"ל לשטח סוריה וכבר באותו יום החל לחץ סורי, מגובה בלחץ סובייטי, כלפי סאדאת, לבצע פעולה התקפית בסיני שתחייב את ישראל להסיט כוחות לחזית הדרומית ובכך להקל את הלחץ על סוריה.
במקביל, ראש הממשלה הסובייטי, אלכסיי קוסיגין, עמד להגיע לקהיר והמצרים חששו כי יכפה עליהם הפסקת אש בתנאים שלא היו אופטימליים מבחינתם ועל כן הוציאו לפועל את ההתקפה המתוכננת.
שאזלי טוען כי הוא ומפקדי הארמיות התנגדו להתקדמות וכי דיוויזיות 4 ו-21 הושארו ממערב לתעלה כיוון שהיוו עתודה ניידת לבלימת ניסיון הבקעה ישראלי שהיה ברור לו כי יגיע, רק לא היה ברור לו היכן.
לדבריו מפקד הארמייה השנייה, סעד מאמון, הודיע ב-12 באוקטובר, כשקיבל את תוכנית ההתקפה, כי הוא מתפטר כיוון שהפקודות הן בלתי אפשריות, אך לבסוף חזר בו ולא התפטר.
ב-06:30 בבוקר 14 באוקטובר, החלה הרעשה ארטילרית מצרית לאורך כל החזית במשולב עם הפצצה אווירית על בלוזה ומתחם "הברגה" (בחלקה הדרומי של הגזרה הצפונית).
במקביל, החלו כוחות שריון מצריים גדולים, מלווים בכוחות חי"ר, לנוע לעבר הקו שהוחזק בידי צה"ל.
שעת ההתקפה העניקה לכוחות צה"ל יתרון בכך שהשמש הזורחת הייתה בגבם ובעיני המצרים.
חטיבה 15 המצרית, שסופחה לדיוויזיה 18 והייתה מצוידת בטנקי T-62, תקפה בשני ראשים ממזרח לקנטרה, בגזרת "כוח נמר".
מאמץ הפריצה הצפוני, בכיוון בלוזה ורומני, כלל 10 טנקים מלווים בנגמ"שים וחיילי חי"ר.
סמוך ל-6:30 נתקלו טנקים מחטיבה 204 בכוח המצרי סמוך לתעוז "יורם", פגעו בהם מטווחים קצרים, ובלם את המאמץ המצרי הצפוני.
למצרים נפגעו שישה טנקים ו-11 חיילים נהרגו.
בחטיבה 204 נהרגו ארבעה חיילים.
המאמץ המצרי הדרומי נתקל בחטיבה 11 באזור תעוז "מרתף".
טנקי גדס"ר 279 בלמו שני גלי התקפה מצריים.
בשעה 08:45 ערכו המצרים ניסיון להתקדם דרומה משם, בציר "טלטול", ונבלמו בהצלחה על ידי טנקי גדוד 226 (גדוד טנקי שרמן של חטיבה 11) ו"כוח וילנר" (כוח מאולתר שכלל 10 טנקי שרמן).
לחטיבה 11 היו שני הרוגים בכל הבוקר.
בסך הכל איבדו המצרים 40-42 טנקים, בעוד שב"כוח נמר" לא נפגעו טנקים כלל.
בשעה 07:00 תקפה חטיבה 24 המצרית בשני ראשים בגזרת אוגדה 162. מולה ניצבה חטיבה 274 בפיקוד יואל גונן, ולה טנקי טיראן.
חטיבה זו טרם התנסתה בלחימה ותפסה את קו ההגנה רק מיום האתמול.
על גזרת אוגדה 162 פיקד סגן מפקד האוגדה, דב תמרי, בשעה שמפקד האוגדה, אברהם אדן, היה בעתודה מדרום לטסה למטרת התקפת נגד אוגדתית.
את גל ההתקפה הראשון בלמה חטיבה 274 בעצמה אך תוך אבדות משמעותיות.
15 טנקים ישראלים נפגעו (כולל טנק מפקד החטיבה), שני מפקדי גדודים נפצעו.
גל התקיפה השני החל ב-09:30. עיקר הלחץ היה בגזרת "הברגה", וגדוד 430 מחטיבה 500 נשלח לסייע באזור זה.
יחד עם הטיראנים של חטיבה 274 נבלמה גם ההתקפה המצרית השנייה.
צפונה משם, בציר "מאדים" תקפו המצרים בסיוע ארטילריה, ונהדפו על ידי גדוד טיראנים אחר מהחטיבה.
לחטיבה 274 נפגעו במהלך היום כ-20 טנקים (מרביתם תוקנו והוחזרו לפעילות), ו-32 חיילים נהרגו.
המצרים איבדו בקרב זה כ-40 טנקים.
דיוויזיה 21, שעברה את התעלה מזרחה, תקפה בכיוון טסה וביר גפגפה (רפידים) בכוח של שתי חטיבות שריון; חטיבה 1 וחטיבה 14 (שחצתה את התעלה כבר ב-7 באוקטובר, ופעלה תחת דיוויזיה 16 עד ליום זה).
חטיבה ממוכנת 18 של הדיוויזיה נשארה בעתודה ולא הייתה מעורבת בקרב (החטיבה חצתה את תעלת סואץ רק בערב 14 באוקטובר).
מולה הייתה ערוכה אוגדה 143 (בפיקוד אריאל שרון) עם חטיבה 421 בגזרה הצפונית (על ציר "טליסמן", מול "חמוטל") וחטיבה 14 באגף הדרומי (על "חמדיה", "כישוף" ומול "מכשיר").
התקפת דיוויזיה 21 החלה בהפגזה ארטילרית ממושכת.
מולה עמדה חטיבה 14 הישראלית, עם שני גדודים בחזית.
חטיבה 14 המצרית תקפה באגף הצפוני, החל משעה 10:00, מול חטיבה 421, שנערכה עם גדוד אחד בחזית.
המח"ט חיים ארז הורה לגדוד אחר להתמקם מצפון לכוח המצרי ולאגף אותו (הגדוד השלישי שימש כעתודה וחלקו אף עסק באימון לקראת הצליחה).
בתוך זמן קצר הדפה חטיבה 421 את המתקפה המצרית, תוך שהיא פוגעת בכ-40 טנקים, לעומת שני טנקים שנפגעו לחטיבה.
לפנות ערב התקדם כוח מצרי נוסף לעבר החטיבה, והגדוד השלישי שלה, שהחליף את הכוחות שלחמו בבוקר, פגע ב-10 טנקים ובלם את התקדמות המצרים.
כוחות מאולתרים (כוח בפיקוד אמציה חן) וטנקים מחטיבה 600 פגעו בכ-100 חיילי קומנדו מצריים שהונחתו ממסוקים בעומק השטח הישראלי בלילה שלפני ההתקפה.
בגזרת הארמייה השלישית שלחו המצרים חטיבת טנקים אחת מתוך הדיוויזיה הרביעית.
חטיבת השריון 3 מתוך הדיוויזיה, מתוגברת בגדוד חי"ר, תקפה לכיוון מעבר המיתלה, תוך ביצוע איגוף דרומי עמוק דרך ואדי מבעוק, מדרום לציר המיתלה.
מולה ניצבו כוחות אוגדה 252. ההערכה הייתה כי מתקפה מצרית תפנה למעברי הגידי והמתלה דרך הצירים הראשיים, ובהתאם להערכה זו הוצבו חטיבות השריון של האוגדה בהגנה סמוך לציר החת"ם: חטיבה 164, עם 47 טנקים, בציר הגידי (ציר "פוררת"), וחטיבה 401, ולה 84 טנקים, בציר המיתלה ("עטיפה").
חטיבה ממוכנת 875 וגדוד 46 מחטיבה 401 ניצבו באזור ציר הרוחב בכניסה למיתלה כעתודה.
בגזרה הדרומית של האוגדה (ציר "יורה") הוצב גדוד הצנחנים 202, מתוגבר ב-7 טנקים, ובעורפו גדוד חרמ"ש מחטיבה 875.
באור ראשון זיהו תצפיות של חטיבה 401 תנועת שריון מצרי בואדי מבעוק.
בהמשך זוהתה התנועה המצרית גם על ידי גדוד 202 מדרום לואדי.
מהלך זה תפס את האוגדה, שנערכה למתקפה בצירים הראשיים, בהפתעה.
תחילה העריכו שמדובר במאמץ המשני של המצרים, וכי ההתקפה העיקרית תתבצע בהמשך בצירי הגידי והמיתלה.
מעט אחרי 7 בבוקר נשלח גדוד 46, שכאמור היה בעתודה, דרומה אל ואדי מבעוק.
הגדוד התייצב סמוך למפגש הואדי עם ציר הרוחב, בדיונות השולטות על הואדי (מדרום למתחם "יחיאל" במפת סיריוס).
במתחם "עכברוש" הסמוך ניצב כבר גדוד חרמ"ש 89 (מחטיבה 875), שירה על המצרים (אף שלא היה מצויד ללחימה בטנקים).
החטיבה המצרית הצליחה להתקדם בואדי מבעוק עד סמוך לכביש הרוחב (כביש בלוזה-ראס סודר), ואז נתקלה באש מטנקי גדוד 46. הטנקים הישראלים הפתיעו את חוד חטיבה 3 המצרית, וירו עליהם מעמדות שולטות.
טנקים רבים נפגעו, והתקדמות הכוח המצרי נעצרה.
מטוסי חיל האוויר הישראלי, שיכלו לפעול בחופשיות באזור זה, תקפו במספר הפצצות וסייעו בבלימת המצרים.
בסך הכל נפגעו כ-50 טנקים מצרים.
במקביל תקף גדוד חי"ר ממוכן מחטיבה 113, ולו כ-50 טנקים, מדרום לואדי.
כוחות גדוד 202 נתקלו בגדוד המצרי והדפו אותו בעזרת סיוע רחב היקף של חיל האוויר והארטילריה הישראלית.
התקפה המצרית יצאה מאזור עיון מוסא בשני טורים, על ציר "יורה", ומדרום על ציר "זאבה".
הטור הצפוני נהדף פעמיים (הפעם השנייה בשעה 10:00), בעוד שהטור הדרומי, נבלם על ידי מחלקת טנקים מחטיבה 164 שנשלחה לסייע.
בהתקפה זו הושמדו כ-30 טנקים מצרים.
המג"ד המצרי ופלוגת חי"ר מהכוח נשארו בשטח במשך יומיים, התגלתו ב-16 באוקטובר, ונפלו בשבי.
החל מ-08:00 בבוקר נערך ניסיון מצרי לתקוף לכיוון הגידי.
חטיבת השריון 25, יחד עם חי"ר מדיוויזיה 7, תקפה בציר "פוררת".
מולה עמדה חטיבה 164. הקרב התנהל מטווחים ארוכים והושמדו בו 5 טנקים מצריים.
גל התקיפה המצרי השני היה ב-12:00 ובו ערכו המצרים איגוף מדרום.
גם את ההתקפה הזו הדף הכוח הישראלי והשמיד 15 טנקים מצריים.
כ-250 טנקים אבדו למצרים בקרב.
בנוסף, ביצעו הישראלים בגזרה הצפונית מתקפת נגד מקומית וחידשו את הקשר עם מעוז בודפשט.
ההתקפה המצרית נוהלה באופן גרוע וסבלה מטקטיקה חסרת דמיון ומסכמתיות.
בר-לב הודיע באותו ערב לראש הממשלה, גולדה מאיר, הודעה קצרה שאמרה: "היה זה יום טוב.
כוחותינו חזרו לעצמם, וכן גם המצרים".
חיים הרצוג תיאר את הקרב במילים: "כאלפיים טנקים הוטלו למערכה משני הצדדים, בקרב השריון הגדול ביותר בהיסטוריה (מלבד קרב קורסק במלחמת העולם השנייה)".
בצד המצרי איבדו המצרים את מפקד הארמייה השנייה, סעד מאמון, שלקה בלבו בתחילת יום הקרב והוחלף.
הרמטכ"ל המצרי שדיבר בפני מפקדים לאחר הקרב טען כי טילי הנ"ט הישראלים, מסוג SS.11, הכריעו את הקרב לטובת צה"ל.
היה זה הניצחון הישראלי הקרקעי הראשון במלחמה מול המצרים.
מקרב זה ואילך עלה המורל בקרב חיילי צה"ל והמצרים הסתגרו יותר ויותר בראשי הגשר שלהם.
לצורך המתקפה, העבירו המצרים כוחות רבים אל צידה המזרחי של התעלה, מה שגרם להידלדלות הכוח המצרי בצדה המערבי של התעלה.
הידלדלות זו יצרה תורפה מצרית בצידה המערבי של התעלה, ולצורך ניצול תורפה זו החליט המטכ"ל של צה"ל להורות על צליחה למערב התעלה, שהחלה להתבצע אור ל-16 באוקטובר.
קרב העיר סואץ היה קרב במלחמת יום הכיפורים שניטש ב-24 וב-25 באוקטובר 1973 בין צה"ל לבין הצבא המצרי בעיר סואץ שבמצרים.
היה זה הקרב הגדול האחרון לפני כניסת הפסקת האש לתוקף בחזית הדרום.
הוא נסתיים בכישלון של צה"ל ברוב חלקי העיר ובאבדות כבדות לו, ונחשב לאחד המשגים הגדולים של ישראל במלחמה בחזית זו.
ב-16 באוקטובר הוקם ראש הגשר הישראלי, ובימים הבאים צלחו יחידות משלוש אוגדות ישראליות אל הגדה המערבית של התעלה.
שתיים מהן – אוגדה 162 בפיקודו של האלוף אברהם אדן, ואוגדה 252 בפיקודו של האלוף קלמן מגן - תקפו לכיוון דרום-מערב והרחיבו את ראש הגשר הישראלי, במטרה לנתק את קווי האספקה של הארמייה המצרית השלישית אל עורפה ולהטיל עליה מצור.
ב-22 באוקטובר קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם החלטה על הפסקת אש במלחמה (החלטה 338), והיא נכנסה באותו ערב לתוקפה.
באותו יום הגיעו כוחות צה"ל לקרבת העיר סואץ שלחוף מפרץ סואץ, אך לא הצליחו לנתק את נתיב האספקה לארמייה השלישית שעבר מדרום לעיר.
ישראל החליטה להמשיך בלחימה למחרת, 23 באוקטובר, בנימוק שהמצרים הפרו במהלך הלילה את הפסקת האש וניהלו קרבות נגד צה"ל באזורים שונים בגדה המערבית.
במשך אותו יום הגיעו כוחות צה"ל לחוף מפרץ סואץ מדרום לעיר סואץ ובכך השלימו את כיתור הארמייה המצרית השלישית.
בשעות שלאחר חידוש הלחימה התחולל משבר מדיני ובינמעצמתי בין ישראל, ארצות הברית וברית המועצות, כאשר האחרונה איימה בהתערבות קונבנציונלית ואף גרעינית במלחמה במזרח התיכון אם לא ישוב צה"ל לקווי 22 באוקטובר ויסיר את המצור מעל הארמייה השלישית.
ב-23 באוקטובר קיבלה מועצת הביטחון של האו"ם החלטה נוספת על הפסקת אש במלחמה (החלטה 339).
לקראת הגעתם הצפויה של פקחי האו"ם לגדה המערבית של התעלה בעקבות החלטה זו, החליט פיקוד צה"ל לכבוש את העיר סואץ בטרם תיכנס הפסקת האש המחודשת לתוקפה.
העיר סואץ הייתה בעבר השלישית בגודלה במצרים.
היו בה 260 אלף תושבים ומפעלי תעשייה רבים.
מרבית תושבי העיר נמלטו ממנה בתקופת מלחמת ההתשה.
כעת הייתה העיר נטושה וחרבה באופן חלקי, וההנחה הייתה שהיא תהיה מוגנת באופן חלש.
לכיבושה הייתה צפויה להיות חשיבות מורלית - בעצם לכידתה של עיר מצרית גדולה, וכן חשיבות מבצעית - בהיותה בסיס לוגיסטי של הארמייה השלישית.
העיר סואץ ממוקמת בפתחה הדרומי של תעלת סואץ, על גדתה המערבית.
היא שוכנת לחוף מפרץ סואץ, המשתרע לאורך פאתה הדרומית של העיר.
מרכזה היה בנוי בצפיפות ובו בניינים בגובה של עד שבע קומות.
על פי נתוני המודיעין היה בה גדוד קומנדו מצרי (באי פורט איברהים, שהיה מחובר בסוללה לחוף הדרומי של העיר).
ההערכה הייתה שנמצאו בה גם יחידות מצריות שנסוגו לתוכה מפני התקפת צה"ל.
בפועל הגנו על העיר מלבד חיילי הקומנדו גם שני גדודי חרמ"ש מהדיוויזיה המצרית ה-6, פלוגת טילים נגד טנקים מהדיוויזיה ה-19 ואנשי מיליציה עממית.
ב-24 באוקטובר בשעה 01:00 הורה מטה פיקוד הדרום לאוגדה 162 לכבוש את העיר.
תת-אלוף אורי בן ארי (בן ארי קיבל את דרגת התא"ל תוך כדי המלחמה מידי משה דיין), סגנו של אלוף הפיקוד, התקשר אל מפקד האוגדה האלוף אדן ופקד לכבוש את העיר "בתנאי שהיא לא סטלינגרד" (כלומר באזכור של ההגנה הנחרצת של הצבא האדום על העיר סטלינגרד במלחמת העולם השנייה).
הפקודה להיכנס לסואץ הייתה הוראה של משה דיין, שהנחית אותה על מפקדת הפיקוד (הפקודה הכתובה נחשפה ביומן המלחמה של הפיקוד, כפי שנחשף בסרט 'קרב אחד יותר מדי'), בניגוד להחלטת הממשלה יום קודם.
האלוף אדן העריך כי לא צפויה התנגדות מצרית משמעותית לכיבוש העיר באופן הדומה לסטלינגרד, משום שבקרבות האוגדה נגד המצרים ב-23 באוקטובר הורגשו התפוררות והתמוטטות של כוחותיהם ונלקח מספר גדול של שבויים.
בשעה 06.00 בבוקר נחת שר הביטחון משה דיין במפקדה של ברן והודיע לו שבניגוד להודעה הקודמת, לא תהיה הפצצת ריכוך של חיל האוויר וגם הסיוע הארטילרי שהובטח יצומצם היות שבשעה 07.00 אמורה להיכנס לתוקפה החלטת מועצת הביטחון על הפסקת אש.
למרות זאת הפקודה לכבוש את סואץ לא שונתה ובסופו של דבר גם סיוע ארטילרי לא ניתן כלל (נחום זקן, סואץ אינה סטלינגרד, 157).
תוכנית הקרב שהכינה האוגדה קבעה כי שתיים מחטיבותיה יתקפו את העיר: חטיבה 460 (בפיקודו של אלוף-משנה גבריאל עמיר) תתקוף את דרומה של העיר לאורך חוף המפרץ, ממערב למזרח, ואילו חטיבה 500 (בפיקודו של אלוף-משנה אריה קרן) תפרוץ לתוך העיר מצפון מערב, על הכביש הראשי המוליך מקהיר אליה.
נוהל הקרב לפעולה נעשה בחופזה, בלחץ שעון החול של הפסקת האש המחודשת, ולכוחות נמסר רק מידע מודיעיני מועט.
בשעה 07:00 החלה חטיבה 500 לתקוף לעבר מבואות העיר וב-10:00 פרצה לתוכה מצפון-מערב.
בראש נעו הטנקים של גדוד 433 בפיקודו של סגן-אלוף נחום זקן, ובו 21 טנקים מדגם שוט ו-15 נגמ"שים וזחל"מים.
אחרי גדוד הטנקים נע גדוד הצנחנים המוקטן (בהרכב של פלוגה ומפקדת הגדוד) ובעקבותיו כוח חסדאי.
גדוד הצנחנים, שמנה כ-90 לוחמים, היה רכוב על גבי תשעה נגמ"שים סובייטיים שנלקחו שלל מן המצרים ושלושה אוטובוסים.
כוח חסדאי נע על גבי שני זחל"מים ושלוש משאיות.
במאסף נעה פלוגת הסיור של החטיבה.
לאחר שהעמיק הטור הישראלי אל תוך העיר והגיע למרכזה, כשלושה קילומטרים משוליה, נפתחה לעברו אש מצרית חזקה.
בין שלושת חלקי הטור כבר נפתחו קודם לכן פערים של מאות מטרים.
לכל אחד מהם נגרמו אבדות כבדות ומאותו רגע לחם כל אחד מהם על חיי אנשיו במנותק מן האחרים (למעט פלוגת הסיור, שנחלצה מן העיר).
חבורת הפיקוד הקדמית של האוגדה נמצאה באותה עת כ-15 קילומטרים מן העיר (בסמיכות לגזרת הפעולה של החטיבה השלישית שלה (חטיבה 217)).
בשעה 11:00 התבררה למפקד האוגדה אדן תמונת המצב של הסתבכות שלושת הכוחות בסואץ.
אדן הבין שנוכח ההתנגדות המצרית אין טעם לדבוק בכוונה לכבוש את העיר.
הוא פקד על חטיבה 500 לפעול לחילוץ הכוחות והורה לשתי חטיבותיו האחרות להעביר אליה כוחות לסיוע בכך.
אדן דרש לקבל גם סיוע של חיל האוויר, אך הוא למעשה לא ניתן לכוחות הלכודים משום שלא היה מידע מדויק היכן הם נמצאים.
האש המצרית נפתחה לעבר גדוד הטנקים כאשר הגיע ל"צומת הארבעין" במרכז העיר.
תוך דקות נפגעו מרבית מפקדי הטנקים וכלי הרכב, שעמדו בהם חשופים.
במאמץ רב חידש מפקד הגדוד קשר אלחוט עם חיילים שלא נפגעו בכלי הרכב ופקד על הגדוד להתקדם.
הוא התקדם עד לקצה השדירה הראשית בה נע (כביש קהיר-סואץ) והגיע ל"כיכר המשולש" שלחוף מפרץ סואץ בדרום-מזרח העיר.
באותה עת מנו נפגעי הגדוד 18 הרוגים וכ-40 פצועים והוא היה נתון תחת אש מצרית מתמדת.
חטיבה 460 החלה בינתיים בהתקפתה על דרום העיר, ממערב למזרח, וכבשה חלק ממנו.
בהוראת מפקדת האוגדה העבירה החטיבה תחת פיקוד חטיבה 500 את גדוד החרמ"ש 86 שפעל במסגרתה.
גדוד 86 נע מזרחה לאורך החוף עד שחבר לגדוד 433. נפגעי הגדוד נאספו תחת אש ופונו.
במטרה לסייע בחילוץ כוח הצנחנים נע כעת גדוד החרמ"ש בנסיעה בזחל"מים תוך ייצור אש ברחובות סמוכים לשדירה הראשית של העיר, בתקווה ליצור לחץ שימוטט את האויב ויאפשר חבירה אל הצנחנים.
המצרים השיבו אש, הפעולה לא נשאה פרי ו-23 מחיילי הגדוד נפצעו במהלכה.
לקראת ערב פקד מפקד האוגדה על הגדודים 86 ו-433 לנוע מערבה לאורך החוף ולצאת מן העיר.
קציני רפואה של חטיבה 500 גילו תושייה ומיהרו לפרוס ליד שולי העיר את יחידות הרפואה של החטיבה.
כמו כן הוזעקו מסוקים של חיל האוויר לפינוי נפגעים.
פצועי גדוד 433 והפצועים מן הכוחות האחרים של החטיבה הובאו לשם, טופלו במהירות והוטסו לעורף, ובזכות זאת ניצלו חיי רבים מהם.
אחד המסוקים נפגע ונהרגו שמונה אנשי צוות ולוחמים.
פלוגה ב' ומפקדת גדוד הצנחנים 564 נעו בעקבות גדוד הטנקים.
משהגיע כוח הנגמ"שים שלו ל"צומת הארבעין" הוא נפגע מאש מצרית כבדה ושלושה מחייליו נהרגו מיד.
הנגמ"ש של מפקד הגדוד נפגע מפגז נ"ט ונהרגו בו קצין הקשר, סמל מבצעים וקשר.
המג"ד יוסי יפה והקמב"צ מיכה עשת וסמב"צ נוסף נפצעו אך המג"ד הצליח להורות לחייליו לנטוש את כלי הרכב, לפרוץ לבניינים הסמוכים ולהיערך להגנה.
כן פקד על חייליו שבאוטובוסים שנעו רחוק יותר מאחור להצטרף לכוח חסדאי.
שני נגמ"שים של הצנחנים ובהם פצועים הצליחו להיחלץ ממלכודת האש, לנוע לאחור ולצאת מן העיר.
דוד עמית, מפקד מחלקה מפלוגה ב', נטל את הפיקוד על הפלוגה ומפקדת הגדוד.
הצנחנים טיהרו ארבעה בתים סמוכים ונכנסו לתוכם עם פצועיהם.
רוב הצנחנים התרכזו בבניין גדול, שהתגלה שהוא מפקדת המשטרה של אותו רובע.
הבניינים בהם התבצרו הצנחנים היו נתונים לאש מצרית מן הבתים הסמוכים להם והמצרים גם ניסו מספר פעמים לפרוץ לבניין המשטרה.
אש ארטילרית של צה"ל שנורתה בהמשך היום בהכוונת קצין תצפית שהיה עם הצנחנים סייעה לכוח להגן על עצמו.
סגן-אלוף חסדאי נע עם אנשיו כקילומטר מאחורי הצנחנים.
כאשר שמע על ההיתקלות בינם לבין המצרים הורה לאנשיו לרדת מכלי הרכב שלהם ולנוע קדימה ברגל.
במהרה נפתחה אש מצרית כבדה גם נגד כוחו, שתפס מחסה בבניינים הסמוכים.
סגן מפקד חטיבה 500 שנע בסמוך לחסדאי נפצע קשה, וזחל"ם המודיעין של החטיבה שהיה עמו סטה לרחוב צדדי ונעלם.
תשעת החיילים שהיו בו הוכרזו כנעדרים.
לבסוף, פלוגת הסיור של החטיבה שנעה בנגמ"שים במאסף הכוחות הפורצים נפגעה באש המצרים ונסוגה לאחור כשעימה 16 נפגעים.
בהמשך היום פקד מפקד חטיבה 500 על גדוד הטנקים 429 של החטיבה לתקוף מצפון-מערב, על הכביש מקהיר לסואץ, ולחבור לצנחנים.
הגדוד נתקל באש נ"ט מיד לאחר תחילת ההתקפה, טנק המג"ד נפגע וההתקפה הופסקה.
במקביל לכך נשלחה סיירת חרוב, בפיקוד חיים אורן, שהועברה מחטיבה 217 אל חטיבה 500, להיכנס לעיר מכיוון צפון-מזרח.
הוא נע במטרה לחבור לצנחנים הנצורים במרכז העיר, הגיע לשדירה המרכזית של העיר (שעליה נעו הכוחות שנלכדו) ופנה עליה מערבה כשהוא סופג נפגעים עקב אש מצרית.
מפקד הגדוד לא הצליח לאתר את מיקומם של הצנחנים, אבל בדרכו אל מחוץ לעיר זיהה את מיקומו של כוח חסדאי ודיווח עליו למפקד החטיבה אריה קרן מיד עם צאתו מן העיר.
בשעה 16:00 לערך נעו כוחות סיירת חרוב לפקודתו של קרן חזרה אל מקומו של כוח חסדאי, ואתו נגמ"שים מפלוגת סיור של החטיבה.
בתוך זמן קצר הועמסו על כלי הרכב 60 פצועים מכוח חסדאי והכוח המפנה נע חזרה מערבה והוציאם מן העיר לטיפול.
עם יתרת כוח חסדאי נותרו רק שישה פצועים שעבורם לא הספיק המקום בכלי הרכב.
עם רדת החשיכה נותרו בתוך העיר שני כוחות הרגלים: כוח הצנחנים היה נצור במרחק של כ-3 קילומטרים מקווי צה"ל; הוא מנה 60 איש ש-23 מהם היו פצועים.
כוח חסדאי הקטן נמצא שני קילומטרים מקווי צה"ל ועמו שישה פצועים.
מפקד האוגדה אדן שקל האם להורות לכוחות הלכודים להיחלץ רגלית, או להמתין לבוקר המחרת ולפעול לחילוצם בהתקפת שריון.
לנוכח ידיעות שהגיעו כי המצרים מציבים בכבישי העיר מכשולים, מוקשים ונשק נ"ט הוא בחר באפשרות הראשונה.
מכיוון שלא היו בנמצא מפות קוד של העיר ומחשש להאזנות של האויב, את פקודת הפינוי אדן מסר לחסדאי בקשר תוך שימוש בשפת הבי"ת.
הוא ניתק מגע עם המצרים בחיפוי ארטילרי ונע רגלית לצפון-מערב.
הפצועים נישאו על ידי חבריהם כשקבוצות חלוץ ומאסף מגוננות עליהם.
מפקד חטיבה 500 פעל לשכנע בקשר את מפקד כוח הצנחנים דוד עמית להיחלץ בצורה דומה.
האחרון סבר שהסיכון הוא גדול מדי וכי מוטב שהשריון יחלץ את הכוח עם בוקר.
לאחר דין ודברים ממושך בהשתתפות מפקד האוגדה אדן, אלוף פיקוד הדרום שמואל גונן וסגן-אלוף חסדאי ובהתערבות המג"ד יוסי יפה הפצוע והקמב"צ מיכה עשת הפצוע נפלה לבסוף ההחלטה להיחלץ רגלית.
ב-25 באוקטובר בשעה 02:30 יצאו הצנחנים לדרך ונעו בסמטאות צדדיות לכיוון צפון-מערב.
שניים מן הפצועים נישאו באלונקות והיתר צעדו רגלית ונתמכו על ידי חבריהם.
הצנחנים נעו במספר מקרים במרחק קצר מחיילים מצרים, אך לא נוצר ביניהם מגע אש.
בשעה 04:45 הגיעו גם הצנחנים אל קווי צה"ל מצפון-מערב לעיר.
בבוקר 25 באוקטובר שבו ותקפו חטיבה 500 וחטיבה 460, והשתלטו בסיוע ארטילרי על מערב העיר סואץ וצפונה.
הקרב על סואץ הסתיים באבדות כבדות לצה"ל, שהצליח להשתלט רק על כשליש משטח העיר.
הכישלון יוחס להכנה חפוזה ולקויה של הכוחות לפעולה, לתוכנית קרב אשר המעיטה מאוד משיעורה של ההתנגדות המצרית הצפויה להסתערות צה"ל על העיר, לכניסה שאננה מדי של כוחות צה"ל לעיר ובגלל הזמן המועט שנדרש בגלל הפסקת האש שנכפתה על צה"ל על ידי מועצת הביטחון של האו"ם.
צה"ל החל לתחקר את הקרב אך התחקיר הופסק בהוראת הרמטכ"ל מוטה גור ולקחיו לא הופקו ולא נלמדו.
בספרו, "על שתי גדות הסואץ" כתב אדן: "אני מצטער על כך שהמשימה לכבוש את העיר סואץ הוטלה, ועל שלא התנגדתי לקבלה...".
בקרב נפלו 80 חיילי צה"ל וכ-120 נפצעו.
בין הנופלים היו צנחנים מגדודו של יוסי יפה, שהשתתפו בקרב על שחרור ירושלים במלחמת ששת הימים, כולל הקרב על גבעת התחמושת.
חלק מן הנופלים בקרב נחשבו במשך חודשים לנעדרים, עד אשר השיבו המצרים את גופותיהם לידי צה"ל באחד המקרים העבירו המצרים ארונות מלאים באבנים במקום גופות הנעדרים.
בעקבות גילוי המקרה ולחץ של צה"ל על המצרים הוחזרו הגופות.
בין הנעדרים שהוחזרו היה יצחק הוכמן שזוהה על פי גובהו.
החלטת הממשלה בעקבות הקרב על סואץ
בישיבת הממשלה שהתקיימה ביום 26 באוקטובר 1973 הוחלט למנוע מראש אפשרות שהצבא (בהוראת דיין) יחליט שוב להיכנס צבאית לעיר סואץ ללא אישור הממשלה.
לא ייעשה מצדנו מאמץ צבאי אופנסיבי יזום לכיבוש העיר סואץ המכותרת.
אם תבוא הצעת כניעה מצד האוכלוסייה האזרחית של העיר והצבא המצרי שבה - מוסמך מפקד צה"ל לקבל את הכניעה.
כניסת צה"ל לעיר טעונה אישור מוקדם של הממשלה.
יזהר התלווה, במלחמת יום הכיפורים, לאוגדה 252 בפיקודו של קלמן מגן, והוא מתאר בספרו גילוי אליהו את התדהמה שאחזה בחיילים שנכנסו לסואץ נוכח ההיתקלות הבלתי צפויה באש האויב.
קרב הר אורטיגרה נערך במלחמת העולם הראשונה בחזית האיטלקית בין הצבא האיטלקי והצבא האוסטרו-הונגרי.
לאחר קרבות עקובים מדם לא היה שינוי בקו החזית.
לאחר קרב אסיאגו במאי - יוני 1916 ביקש הרמטכ"ל האיטלקי לואיג'י קאדורנה לשפר את קו החזית מול האוסטרים שישבו על מספר פסגות הרים בתוכם הר אורטיגרה והיוו איום על הצבא האיטלקי הנלחם בחזית נהר האיזונצו.
קאדורנה ריכז צבא של 300,000 לוחמים ו-1,600 תותחים, כוח שעלה פי שלושה על הכוח האוסטרו-הונגרי.
הצבא האיטלקי היה גדול ומסורבל וההכנות להתקפה התגלו לאוסטרו-הונגרים שנהנו מעדיפות טופוגרפית וציפו להתקפה.
ב-10 ביוני 1917 בשעה 05:15 החלו התותחים האיטלקים להפגיז את עמדות האוסטרים בפסגות השונות של הר אורטיגרה.
בעקבות ההפגזה החלו החיילים האיטלקים של הדיוויזיה האלפינית ה-52 לתקוף את האוסטרים במעלה ההר.
הם נעזרו גם בהפצצה של מטוסים איטלקיים.
האוסטרים היו מחופרים יפה בהרים ומזג האוויר הגשום הקשה על האיטלקים.
רק ב-19 ביוני 1917 הצליחו האיטלקים לכבוש את הפסגה הגבוהה של הר אורטיגרה לאחר שסבלו אבדות כבדות.
כיבוש פסגות הר אורטיגרה גרם לאוסטרו - הונגרים לרכז במהירות כוחות וארטילריה מחזיתות אחרות כדי לעקור את האיטלקים משם.
ב-22 ביוני 1917 הם פתחו בהפגזה עצומה שנמשכה ללא הפסק, על עמדות האיטלקים בהר.
יחידות אלפיניות מאומנות, מצוידות בלהביורים פשטו על האיטלקים והחל קרב פנים אל פנים תוך שימוש בכידונים וסכינים.
מטוסים הפציצו את עמדות האיטלקים וגז הופעל נגדם.
מסיכות הגז של האיטלקים לא היו יעילות ורבים מהם נהרגו מכך.
ב-25 ביוני 1917 כבשו האוסטרו-הונגרים את ההר וקו החזית חזר לקדמותו לאחר אלפי הרוגים ופצועים משני הצדדים.
קרב הצוקים האדומים, הידוע גם בשם קרב צְ'ה-בִּי, היה קרב מכריע בסוף שושלת האן, מיד לפני תקופת שלוש הממלכות של ההיסטוריה הסינית.
הקרב התרחש בחורף של שנת 208/9 לספירה בין כוחות הברית של המצביאים בדרום: לְיוֹ בֵּיי וסוּן צְ'וֵאן, ובין כוחו העצום של המצביא הצפוני צאו צאו.
ליו ביי וסוּן צְ'וֵאן סיכלו בהצלחה את מאמציו של צאו צאו לכבוש את השטח מדרום לנהר היאנגצה ולאחד את השטח של שושלת האן המזרחית.
הניצחון בצוקים האדומים הבטיח את שלומם של לְיוֹ בֵּיי וסוּן צְ'וֵאן, העניק להם שליטה על היאנגצה, וסיפק קו הגנה שבהמשך היה הבסיס ליצירת שתי המדינות הדרומיות של שׁוּ הָאן וווּ המזרחית.
תיאורי הקרב שונים בצורה משמעותית בכל הקשור לפרטים, והמיקום של הקרב הוא נושא מעורר מחלוקת.
אף על פי שהמיקום המדויק נותר לא ברור, רוב ההשערות האקדמיות ממקמות אותו בגדה הדרומית של נהר היאנגצה, מדרום מערב לווהאן של ימינו ומצפון מזרח ליו'ה-יאנג (חונאן של ימינו).
התיאור המפורט ביותר של הקרב מגיע מהביוגרפיה של ג'וֹאוּ יוּ' מהמאה ה-3, ברשומות ההיסטוריות של שלוש הממלכות מאת צֶ'ן שׁוֹאוּ.
תיאור מוגזם של הקרב הוא חלק מרכזי ברומן של לְווֹ גְווָאנְג'ונְג, "רומן שלוש הממלכות", אחד מארבעת הרומנים הקלאסיים הגדולים של הספרות הסינית.
עד תחילת המאה ה-3 החלה שושלת האן, ששלטה בסין במשך כמעט ארבע מאות שנים (אמנם עם הפסקה של 16 שנים, חלוקת השושלת לחלקה המערבי והמזרחי), להתפורר.
הקיסר שיאן היה בובה פוליטית מאז שנת 189, ללא כל שליטה על הפעולות של המצביאים השונים השולטים בשטחיו.
אחד השליטים החזקים ביותר בסין היה המצביא צאו צאו, אשר עד שנת 207, איחד את צפון סין ושמר על שליטה מוחלטת בכל המישור הצפוני של סין.
לאחר מכן הוא סיים מערכה מוצלחת נגד ווּחְווָאן בחורף של אותה השנה, ובכך איבטח את הגבול הצפוני שלו.
עם שובו בשנת 208, הוא הכריז על עצמו בתור הקנצלר הקיסרי של האן, מעמד שהעניק לו סמכות מוחלטת על הממשלה הקיסרית כולה.
זמן קצר לאחר מכן, בסתיו של שנת 208, צבאו החל במסע דרומה
נהר היאנגצה באזור מחוז ג'ינג (המכסה את המחוזות חוביי וחונאן של ימינו) היה המפתח להצלחה של אסטרטגיה זו.
אם לצאו צאו הייתה כל תקווה לאחד את האימפריה המנותקת של האן, היה עליו להשיג שליטה ימית באמצע היאנגצה ולפקד על בסיס חיל הים בגְ'יָאנְגְלִינְג כאמצעי גישה לאזור הדרום.
שני מצביאים שלטו באזורים של היאנגצה שהיו המפתח להצלחה של צאו צאו: לְיוֹ בְּיָאו, מושל מחוז ג'ינג, שלט בנהר ממערב להָאן, וסוּן צְ'וֵאן שלט בנהר ממזרח להָאן, ובשטחים הדרומים והמזרחים הגובלים בו.
בעל ברית שלישי, לְיוֹ בֵּיי, מצא מפלט אצל לְיוֹ בְּיָאו במוצב בפאנצ'אנג (שְׂיָאנְגְיָאנְג של ימינו), לאחר שנמלט מצפון מזרח אל מחוז ג'ינג, בעקבות מזימה כושלת להתנקש בצאו צאו ולהשיב את השלטון לשושלת הקיסרית.
השלבים הראשונים של המערכה היו הצלחה מוחלטת עבור צאו צאו, בעיקר מכיוון שהפיקוד על מחוז ג'ינג נחלש באופן משמעותי, בעוד צבאות ג'ינג הפכו מותשים מהסכסוך עם סוּן צְ'וֵאן בדרום.
פלגים התעוררו בתמיכה בשני בניו של לְיוֹ בְּיָאו, במאבקם להיות יורשיו, הבן הצעיר נבחר.
לְיוֹ בְּיָאו נפטר ממחלה מספר שבועות לאחר מכן, בעוד צאו צאו התקדם מהצפון.
בנסיבות אלו, בנו הצעיר של לְיוֹ בְּיָאו ויורשו, לְיוֹ צונְג, נכנע במהירות.
צאו צאו כבש צי גדול למדי וחיזק את הבסיס הימי בגְ'יָאנְגְלִינְג, שסיפק לו מרכז מפתח אסטרטגי ובסיס קדמי למעגן האוניות שלו.
כאשר מחוז ג 'ינג נפל, לְיוֹ בֵּיי נמלט במהירות דרומה, מלווה באוכלוסייה של פליטים אזרחים וחיילים.
בעקבות הבריחה הלא מאורגנת, שלח צאו צאו את פרשי העילית בעקבותיהם, הם הוקפו ונוצחו במה שמוכר בתור קרב צָ'אנְגְבָּאן, לְיוֹ בֵּיי ברח, ונמלט מזרחה אל הנקאו, שם הוא התחבר לשגריר של סוּן צְ'וֵאן, לוּ סוּ.
בשלב זה התיעודים ההיסטוריים אינם עקביים; ייתכן ולוּ סוּ עודד בהצלחה את לְיוֹ בֵּיי לנוע מזרחה, אל פָאנְקוֹאוּ, אך בכל מקרה, ללְיוֹ בֵּיי הצטרף מאוחר יותר לְיוֹ צִ'י וחיילים בגְ'יָאנְגְשְׂיָה.
היועץ הראשי של לְיוֹ בֵּיי, ג'וּגֶה לְיָאנְג, נשלח אל צָ'איְסָאנְג לנהל משא ומתן עבור גיבוש חזית משותפת נגד צאו צאו עם מדינת ווּ.
עד אשר הגיע ג'וּגֶה לְיָאנְג, צאו צאו כבר שלח מכתב לסוּן צְ'וֵאן המתפאר בפיקודו על 800,000 גברים ודרש את כניעתו.
הסיעה בראשותו של הפקיד הראשי של סוּן צְ'וֵאן, גָ'אנְג גָ'או, הטיפה לכניעה, בציטוטה את היתרון המספרי העצום של צאו צאו.
עם זאת, במועדים שונים, לוּ סוּ, ג'וּגֶה לְיָאנְג, והמפקד הראשי של סוּן צְ'וֵאן, ג'וֹאוּ יוּ', כולם הציגו טענות במטרה לשכנע את סוּן צְ'וֵאן להסכים לברית נגד הצפוניים.
בסופו של דבר סוּן צְ'וֵאן החליט על מלחמה, וחתך את פינת שולחנו במהלך עצרת באומרו: "מי שעדיין מעז לטעון למען כניעה יהיה (יטופל) כמו השולחן הזה".
הוא אז הקצה לג'וֹאוּ יוּ', צ'אנג פו, ולוּ סוּ 30,000 גברים כדי לסייע ללְיוֹ בֵּיי מפני צאו צאו.
אף על פי שצאו צאו התפאר בפיקודו על 800,000 גברים, העריך ג'וֹאוּ יוּ' שחוזק צבאו בפועל קרוב יותר ל-220,000 גברים.
יתר על כן, סך זה כלל 70,000 חיילים מצבאות לְיוֹ בְּיָאו שנפטר, כך שהנאמנות והמורל שלהם הייתה מפוקפקת.
עם 20,000 החיילים שלְיוֹ בֵּיי אסף, הברית כללה כ־50,000 חיילים אשר היו מאומנים ומוכנים לקרב.
קרב הצוקים האדומים נפרש על פני שלושה שלבים: קרב התחלתי בצוקים האדומים שבעקבותיו נסיגה אל שדות הקרב בווּלִין על הגדה הצפון מערבית של היאנגצה, קרב ימי מכריע, ונסיגה הרת אסון של צאו צאו לאורך דרך חְווָאז'ונְג.
הכוח המשולב של סוּן-לְיוֹ, הפליג במעלה הנהר מכיוון שְׂיָאקוֹאוּ או פָאנְקוֹאוּ אל עבר הצוקים האדומים, שם נתקל בחוד החנית של צבאו של צאו צאו.
צבאו שהיה מוכה במגפה ושצעד סדרה של צעדות בכפייה במהלך המסע הממושך בדרום, סבל ממורל נמוך.
החיילים של צאו צאו לא הצליחו להשיג יתרון בהתנגשות הקטנה שהתפתחה, אז נסוג צאו צאו לווּלִין (מצפון לנהר היאנגצה) ובני הברית נסוגו לדרום.
צאו צאו עגן את הספינות שלו מחרטום לחרטום, ככל הנראה במטרה להפחית את מחלת הים בצי שלו, אשר הורכב בעיקר מצפוניים שלא היו רגילים לחיות על ספינות.
בהתבוננות בזאת, שלח מפקד החטיבה חְוָאנְג גָאי מכתב לצאו צאו בו העמיד פנים כי הוא נכנע והכין פלגה של ספינות המתוארות בשם "מֶנְגְצ'ונְג דוֹאוּגְ'ייֵן".
הספינות הוסבו לספינות הבערה על ידי מילויין בחומרי בעירה, קני סוף יבש ושמן.
בעוד הפלגה של חְוָאנְג גָאי "עורקת" הם התקרבו לנקודת האמצע של הנהר, והמלחים הציתו אש בספינות ונמלטו בסירות קטנות.
ספינות ההבערה הבלתי מאוישות, שנישאו על ידי הרוח הדרום מזרחית, שטו במהירות לכיוון הצי של צאו צאו והעלו אותו באש.
בתוך זמן קצר עשן ולהבות השתרעו על פני השמים, וכן מספר רב של אנשים וסוסים נשרפו למוות או טבעו.
לאחר הזעזוע הראשוני, ג'ואו יו ובעלי הברית הובילו כוח חמוש בנשק קל כדי לנצל את התקיפה.
צבא הצפון נתקף בלבול והובס לחלוטין.
כאשר ראה צאו צאו שהמצב חסר תקווה, הוא נתן הוראה כללית של נסיגה, והרס מספר מספינותיו שנותרו מאחור.
הצבא של צאו צאו ניסה לסגת לאורך דרך חְווָאז'ונְג, כולל צעדה ארוכה דרך הביצות מצפון לאגם דונְגְטִינְג.
גשמים עזים הפכו את הדרך לבוצית ובוגדנית, עד כדי כך שרבים מהחיילים החולים נאלצו לשאת חבילות של דשא על גבם, ולהשתמש בהן כדי למלא את הדרך, על מנת לאפשר לפרשים לעבור.
רבים מן החיילים הללו טבעו בבוץ או נרמסו למוות במאמץ.
למרבה צערם של חייליו של צאו צאו, בעלי הברית, בראשות ג'וֹאוּ יוּ' ולְיוֹ בֵּיי, פתחו במרדף אחריהם עד שהגיעו לאזור נָאן, שם בשילוב עם רעב ומחלות, חוסלו שארית כוחותיו של צאו צאו.
כתוצאה מכך צאו צאו נסוג צפונה אל בסיס האם שלו יֵה, והשאיר את צָאו זֶ'ן ושׂ'וּ חְוָאנְג להגן על גְ'יָאנְגְלִינְג, יְוֵּ'ה גִ'ין הוצב בשְׂיָאנְגְיָאנְג, ומָאן צ'ונְג הוצב בדָאנְגְיָאנְג.
מתקפת הנגד של בעלות הברית אולי הביסה את צאו צאו וכוחותיו לחלוטין.
אך עם זאת, חציית נהר היאנגצה בדרך חזרה הפכה לבעיה כאשר צבאות בעלות הברית התכנסו על גדת הנהר ונלחמו על פני המספר המצומצם של המעבורות.
כדי להחזיר את הסדר, פלוגה בראשותו של הגנרל גָאן נִינְג הקימה ראש גשר ביִילִינְג שמצפון, ופעולתו של המשמר העורפי בראשותו של צָאו זֶ'ן מנעה אסון נוסף.
שילוב של טעויות אסטרטגיות של צאו צאו והיעילות של התחבולה של חְוָאנְג גָאי הניבו ניצחון לבעלות הברית בקרב הצוקים האדומים.
ג'וֹאוּ יוּ' הבחין כי הגנרלים והחיילים של צאו צאו היוו בעיקר פרשים וחיל רגלים, ולמעטים היה ניסיון בלוחמה ימית.
בנוסף לצאו צאו היה תמיכה מועטה בקרב תושבי מחוז ג'ינג, ועל כן היה ללא בסיס קדמי מאובטח.
על אף התבונה אסטרטגית אותה צאו צאו הפגין במערכות וקרבות קודמים, במקרה הזה הוא פשוט הניח כי עליונותו המספרית תכריע את הצי של סוּן ולְיוֹ.
הטעות הטקטית הראשונה של צאו הייתה המרת הצבא העצום שלו של חיל רגלים ופרשים לחיל ימי: לאחר מספר ימים בלבד של תרגולים לפני הקרב, חייליו של צאו צאו סבלו קשות ממחלת ים.
מחלות טרופיות, אליהם הדרומיים היו מחוסנים זה מזמן, הטרידו את חיילי הצפון עם תופעות קשות והתפשטו במחנות שלהם.
על אף שהיו רבים, חייליו של צאו צאו היו מותשים מהסביבה הלא מוכרת ומהמערכה הממושכת בדרום, כפי שג'וּגֶה לְיָאנְג ציין: "אפילו חץ חזק בסוף טיסתו לא יכול לחדור מטלית משי".
ההכנה הדלה שלא כהרגלו, והחישוב המוטעה שהציג צאו צאו במהלך הקרב, ייתכן שנבעו בחלקם עקב מותו לא מכבר של האסטרטג שלו ויועצו גְווֹ גְ'יָה.
צאו צאו עצמו אמר: "אילו גְווֹ גְ'יָה היה איתנו, לעולם לא הייתי נכנס לצרות כאלו".
יועץ מפתח נוסף, גְ'יָה שׂ'וּ, המליץ לאחר כניעת לְיוֹ צונְג, כי יינתן לצבאות המותשים זמן לנוח ולהשתקם, לפני לחימה בצבאותיהם של סוּן צְ'וֵאן ולְיוֹ בֵּיי, אך צאו צאו התעלם מעצתו.
המחשבות של צאו צאו לגבי כישלונו בצוקים האדומים, מראות כי הוא ראה בעצמו האחראי לתבוסה, ולא באסטרטגיות בהם השתמשו אויביו במהלך הקרב: "...
זה היה רק בגלל המחלה, שאני שרפתי את הספינות שלי ונסוגתי.
זה מחוץ לכל הגיון שג'וֹאוּ יוּ' ייקח את הקרדיט לעצמו."
עד סוף שנת 209, העמדה אותה צאו צאו הקים בגְ'יָאנְגְלִינְג, עברה לידי ג'וֹאוּ יוּ'.
גבולות הממלכה שבשליטת צאו צאו התכווצו לכ-160 ק"מ, לשטח סביב שְׂיָאנְגְיָאנְג.
לְיוֹ בֵּיי, לעומת זאת, צבר שטח על ידי השתלטות על ארבעת המחוזות (לִינְגְלִינְג, צָ'אנְגְשָׁה, ווּלִינְג, וגְווֵיְיָאנְג) מדרום לנהר היאנגצה.
כוחותיו של סוּן צְ'וֵאן סבלו אבדות רבות יותר מכוחותיו של לְיוֹ בֵּיי בעימות הממושך נגד צָאו זֶ'ן, שהתרחש לאחר הקרב בצוקים האדומים, ומותו של ג'וֹאוּ יוּ' בשנת 210, השפיע רבות על כוחו של סוּן צְ'וֵאן במחוז גִ'ינְג.
לְיוֹ בֵּיי כבש את מחוז גִ'ינְג שצאו צאו איבד זה מכבר, אזור אסטרטגי המבוצר בטבעיות על נהר היאנגצה, אותו אזור שסוּן צְ'וֵאן טען לעצמו.
השליטה על מחוז גִ'ינְג סיפקה ללְיוֹ בֵּיי גישה בלתי מוגבלת למעבר לתוך שׁוּ (סְה-צְ'ווָאן פֶּנְדִי), ולנתיבי מים חשובים לתוך ווּ, כמו גם שליטה בדרום נהר היאנצגה.
צאו צאו לעולם לא יפקד על צי כה גדול כמו שהיה לו בגְ'יָאנְגְלִינְג, ולא תהיה לו הזדמנות שנייה להביס את יריביו הדרומיים.
קרב הצוקים האדומים והכיבוש של מחוז גִ'ינְג על ידי לְיוֹ בֵּיי, גרם להפרדת דרום סין מליבו הצפוני של עמק הנהר הצהוב, וגם בישר על ציר צפוני-דרומי של עוינות שיתקיים במשך מאות שנים.
המיקום המדויק של קרב הצוקים האדומים מהווה זה זמן רב נושא מעורר מחלוקת, ומיקומם מעולם לא הוכח באופן חד משמעי.
דיונים בדבר מיקום הקרב מתקיימים לפחות 1,350 שנים, וקיימים מספר טיעונים בעד אתרים חלופיים.
קיים יסוד ברור לדחיית חלק מן הטיעונים הללו, וארבעה אתרים חלופיים מהווים את עיקר הדיון.
התיאור המוגזם של הקרב שמקורו ברומן של לְווֹ גְווָאנְג'ונְג, "רומן שלוש הממלכות", אחד מארבעת הרומנים הקלאסיים הגדולים של הספרות הסינית, שונה בצורה ניכרת מהתיעודים ההיסטוריים.
לדוגמה, גודל צבאו של צאו צאו נופח ליותר מ-800,000 איש, זאת ניתן לייחס לאתוס של התקופות המאוחרות יותר, בעיקר של שושלת סונג הדרומית.
מדינת שׁוּ הָאן, במיוחד, הוצגה על ידי אנשי ספרות של תקופתה בתור היורשת "הלגיטימית" לשושלת האן, אז תיעודים פיקטיביים הקצו חשיבות גדולה יותר מאשר רישומים היסטוריים לתפקודיהם של לְיוֹ בֵּיי, ג'וּגֶה לְיָאנְג וגיבורים אחרים מ-שׁוּ.
מטרה זו הושגה בדרך כלל על ידי צמצום החשיבות של המפקדים ממזרח ווּ והיועצים כגון ג'וֹאוּ יוּ' ולוּ סוּ.
בעוד התיעודים ההיסטוריים מתארים את לוּ סוּ בתור יועץ נבון ואת ג'וֹאוּ יוּ' בתור מנהיג צבאי דגול ואדם "נדיב, נבון ואמיץ", רומן שלוש הממלכות מתאר את לוּ סוּ בתור סתמי ואת ג'וֹאוּ יוּ' בתור אכזרי וציני.
שניהם מתוארים בתור נחותים מג'וּגֶה לְיָאנְג בכל המובנים.
הרומנים הוסיפו אלמנטים בדיוניים לחלוטין לתיעודים ההיסטוריים, ואלו חזרו ונשנו במחזות ואופרות פופולריים.
דוגמאות מן הרומאנסה של שלוש הממלכות, כוללות את שימושו של ג'וּגֶה לְיָאנְג בקסם כדי לקרוא לרוחות עדיפות לקראת מתקפת ספינות האש, את האסטרטגיה שלו "להשתמש בסירות קש ללוות חיצים", ואת לכידת צאו צאו בידי גְווָאן יוּ' ושחרורו בשביל חְווָאז'ונְג.
בנוסף התיעודים הפיקטיבים מתארים את ג'וּגֶה לְיָאנְג כמפקד צבאי של הכוחות המשולבים, דבר שאינו מדויק מבחינה היסטורית.
העיר צְ'ה-בִּי של ימינו במחוז חוביי נקראה בעבר פּוּצִ'י.
בשנת 1998 אישרה מועצת המדינה הסינית את שינוי שמה של העיר לציון הקרב על צוקים אדומים.
פסטיבלי תרבות הנערכים בעיר הגדילו באופן משמעותי את התיירות.
בשנת 1983, פסל של המשורר הבולט של שושלת סונג, סוּ שְׁה, הוצב באתר חְוָאנְגְג'וֹאוּ של "הצוקים האדומים של סוּ דונְגְפּוֹ" כהוקרה לכתביו בנושא הצוק האדום.
מספר משחקי מחשב סינים מכילים שלבים של הקרב.
הסרט "הצוק האדום" משנת 2008, בבימויו של ג'ון וו, הציג את המורשת של הצוק האדום והפך לסרט בעל התקציב הגבוה ביותר, וההכנסות הגדולות ביותר בהיסטוריה של סין.
קרב השערים הפרסיים נערך בתחילת שנת 330 לפנה"ס בין אלכסנדר הגדול לאימפריה הפרסית.
מעבר השערים הפרסיים נמצא בתוככי האימפריה הפרסית.
הגעתו של אלכסנדר למעבר התאפשרה אחרי שהביס את דריווש השלישי בקרב גאוגמלה ואף כבש את בבל.
הקרב נערך במעבר הרים צר שהיה ידוע בעת העתיקה בשם "השערים הפרסיים" (כיום תנג-י ח'אס באיראן) המעבר מקשר בין הערים המודרניות יאסוג' וסדה.
בהתחלה לא ייחס אלכסנדר הגדול חשיבות רבה למעבר והחליט לעבור בו ללא ביצוע סיור מקדים.
לכן, לא גילה את המגנים הפרסים שהתפרסו במעבר ובצדדיו התלולים.
בקרב קשה שהתפתח במקום ספג הצבא המקדוני אבדות רבות ונחלץ אך בקושי רב מן המארב שלתוכו נפל.
כתוצאה מכך ביקש אלכסנדר הגדול למצוא דרך עוקפת למעבר.
אחרי שנמצא מורה דרך מקומי חילק אלכסנדר את צבאו לשני חלקים.
החלק הגדול נותר בבסיס המעבר ואילו הוא עצמו לקח את יחידות העלית ואיגף את הכוח הפרסי המגן.
עם השלמת האיגוף, גם הכוח האוגף חולק לשני חלקים.
חלק אחד נותר במקום שאליו הגיע ואילו הכוח האחר תחת פיקודו של אלכסנדר עצמו המשיך את התנועה והגיע לעורפו של הכוח הפרסי.
עם השלמת התמרון פתחו המקדונים בהתקפה נמרצת מכל הצדדים וכוח החסימה הפרסי הובס.
קרב הקסטל במלחמת העצמאות נערך בתאריכים 3–9 באפריל 1948 במסגרת מבצע נחשון, בין כוחות ההגנה שכללו יחידות מחטיבת עציוני ומהפלמ"ח לבין כוחות ערבים לא סדירים.
לאחר אבדות כבדות לשני הצדדים, הסתיים הקרב בנסיגת הערבים מהאזור ובפתיחה זמנית של הדרך לירושלים.
בקרב נהרג עבד אל-קאדר אל-חוסייני, מנהיג הכוחות הערבים באזור ירושלים במלחמת העצמאות.
מיד עם פתיחת המלחמה ב-30 בנובמבר 1947 החלו הערבים באזור הקסטל לפתוח באש על מכוניות בכביש לירושלים.
רבים מן הנוסעים בדרך נהרגו או נפצעו.
לאחר הכישלון הערבי במתקפה על גוש עציון החליט עבד אל-קאדר אל-חוסייני, מפקד צבא הג'יהאד הקדוש באזור ירושלים, להתרכז בלחימה על הדרכים וכך לצור על היישובים היהודיים.
ב-25 בינואר 1948 התפתח קרב גדול בין יחידת פלמ"ח ולוחמים ערבים מקומיים שהסתיים לאחר התערבות הצבא הבריטי.
בקרב נהרגו 10 לוחמי פלמ"ח.
בליל 18 במרץ 1948 פשטו שתי מחלקות פלמ"ח מהגדוד השישי בפיקודו של על הקסטל והרסו בחומר נפץ אגף בבית המוכתר.
בהתקפה נהרג פלאי ונפגעו ערבים רבים.
לאחר אותה התקפה החלה נטישת התושבים את הקסטל.
בעקבות הפגיעה בשיירת חולדה, יחד עם הפגיעה בשיירת הרטוב, שיירת עטרות, שיירת יחיעם ובשיירת נבי דניאל, כולן בחודש מרץ 1948, הוחלט להפסיק את שיטת השיירות ולהתחיל במבצע גדול לתפיסת שטחים לאורך הדרך לירושלים.
על המבצע שנקרא מבצע נחשון הופקד שמעון אבידן.
המבצע חולק לחלק מערבי (מחולדה עד שער הגיא) ומזרחי (משער הגיא עד ירושלים).
בחלק המזרחי בלט הכפר הערבי הקטן (104 תושבים) אל-קסטל שישב על פסגת הר בגובה 790 מטר וחלש על הכביש.