tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניסן כַּהַן (בהונגרית: Kahán Niszon 25 באוקטובר 1883, לבוב, האימפריה האוסטרו-הונגרית – 18 באפריל 1949, תל אביב, ישראל) היה מראשי התנועה הציונית בהונגריה ופעיל בתנועת הצלת יהדות הונגריה בזמן מלחמת העולם השנייה.
נולד בלבוב שבגליציה, כבן לשמואל כהן, יליד הונגריה, ולאם ילידת פולין, גדל בטרנסילבניה ולמד משפטים באוניברסיטת בודפשט (כיום שמה אוניברסיטת אטווש לוראנד) ואוניברסיטת לבוב.
בשנת 1901 ייסד, בעידוד ותמיכת בנימין זאב הרצל, את תנועת הנוער הציונית "עבריה" שהייתה הראשונה מסוגה בהונגריה והמשיכה בפעולתה עד שנת 1940. בשנת 1903 ייסד את תנועת הסטודנטים הציונית "מכביאה" ממנה צמחו רוב מנהיגי הציונות בהונגריה.
כהן השתתף בייסוד הסתדרות ציוני הונגריה, והיה חבר בהנהלה הארצית שלה עד לשנת 1944. במשך תקופה זו ניהל בהתנדבות את מחלקת הארגון וההסברה של התנועה, ובחלק מהתקופה אף היה נשיא התנועה.
במסגרת פעילותו השתתף בכל הקונגרסים הציוניים משנת 1911 ועד שנת 1939 ועמד בקשר שוטף עם מנהיגי התנועה הציונית כמו דוד וולפסון, שמריהו לוין ומקס נורדאו.
כאשר התנועה הוכרזה כלא חוקית בשנת 1919 ארגן את פעילותה המחתרתית והצליח בסיוע הסוכנות היהודית לקבל היתר מהממשלה ההונגרית ללגליזציה של התנועה בשנת 1927.
כהן ייצג את התנועה הציונית במוסדות הקהילה היהודית בהונגריה והיה לו חלק משמעותי בהחדרת הוראת העברית בבתי הספר היהודיים במדינה.
בתפקידו בנשיאות האיגוד הארצי להצלת יהודים נפגעי רדיפות היה פעיל בפעולות ההצלה של יהודי הונגריה.
אשתו גיזלה (גיזי) כהן, לבית מונק, הייתה ממיסדות ויצו בהונגריה, ושימשה כנשיאת הארגון.
הוא עלה לארץ ישראל עם משפחתו בספטמבר 1945 והתיישב בחיפה.
ניסן כהן נפטר ב-18 באפריל 1949, ונקבר בחוף הכרמל בחיפה.
על שמו נקרא רחוב ניסן בשכונת רמת החייל בתל אביב.
ניסירוס הוא אי יווני הנמצא בים האגאי ומהווה חלק מקבוצת האיים הדודקאנסיים.
בימי קדם קראו לאי בשם פורפיריס.
גודל האי הוא 41,6 קילומטרים רבועים ובמרכזו נמצא לוע של הר געש פעיל.
ההתפרצות האחרונה התרחשה בשנת 1888.
לפי המיתולוגיה היוונית האי נוצר כאשר פוסידון חתך חלק מהאי קוס והטיל אותו בטיטן פוליווטיס, כדי למנוע את הימלטותו.
ניסן בָּ"ק (תקע"ה/ 1815, ברדיצ'ב - י' בכסלו תר"ן/ דצמבר 1889, ירושלים) היה מדפיס ספרים ואיש ציבור בישוב הישן בארץ ישראל במאה התשע עשרה.
המסורת המשפחתית רואה בשם ב"ק את ראשי התיבות 'בעל קורא', תפקיד בו שימש אחד מאבות המשפחה.
על פי גרסה אחרת, ב"ק הוא ראשי תיבות: "בן קדושים", כי אחד מאבות המשפחה נהרג על קידוש השם.
ב"ק נולד בברדיצ'ב ועלה לארץ עם אביו ישראל ב"ק לארץ ישראל בהיותו נער.
יחד עם משפחתו התגורר בעיר צפת ועזר לאביו בבית הדפוס המשפחתי.
בראשית שנות העשרים לחייו עמד בראש המשק החקלאי שהקים אביו בג'רמק שבהר מירון.
במשק זה נולד בנו בכורו ובברית המילה של בנו השתתפו משה מונטיפיורי (שהתכבד לשמש סנדק) ואשתו יהודית שסיירו באותה העת בארץ.
באמצע שנת 1839 הפך המצב הביטחוני בג'רמק לקשה מנשוא והמשק נעזב.
גם רעידת האדמה שפקדה את צפת והאזור ב-1837 תרמה לעזיבתם את האזור.
ב-1839 עבר ניסן ב"ק, כמו אביו ישראל ב"ק, לגור בירושלים.
בירושלים הצטרפו השנים לחוגי החסידים.
הוא בלט כעסקן בחוגי החסידים הירושלמים ושמש נציגו של האדמו"ר מרוז'ין בירושלים.
הוא יזם את הקמת השכונה 'קריה נאמנה' שליד שער שכם, צפונית לחומת העיר העתיקה.
שמה הראשון של השכונה היה 'אהלי משה ויהודית' על שם משה מונטיפיורי ואשתו יהודית.
לימים נקראה השכונה בפי תושבי ירושלים 'בתי ניסן ב"ק'.
שכונה זאת הייתה השכונה הראשונה בירושלים שנבנתה על ידי חסידים ולא על ידי הפרושים.
מפעל ירושלמי נוסף בו היה מעורב ניסן ב"ק ולימים נקרא על שמו הוא בית הכנסת תפארת ישראל ברובע היהודי שבעיר העתיקה.
ניסן ב"ק היה הרוח החיה בהקמת בית הכנסת זה והיה גבאי ראשי בבית הכנסת עד למותו.
עקב כך נקרא בית הכנסת 'תפארת ישראל' בפי תושבי ירושלים 'נישה"ס שול' כלומר בית הכנסת של ניסן.
כמו כן, פעל להפצת ההשכלה בירושלים אך עם זאת היה יהודי שומר תורה ומצוות.
כמו כן, הוא פעל במסגרת אגודת 'עזרת נדחים' שלחמה במיסיון שבירושלים וסייעה להקמת כפר התימנים בשילוח שליד הכפר סילואן.
ניסן כהן (נולד ב-8 במאי 1963) הוא כדורגלן עבר ישראלי אשר שיחק בעבר במספר קבוצות בליגה הבכירה בישראל, שנקראה אז "הליגה הלאומית", בהן: בית"ר תל אביב, בני יהודה תל אביב ומכבי הרצליה, שיחק בתפקיד קשר אחורי ונשא את הספרה 6.
במרבית הקריירה שיחק בבית"ר תל אביב ושיחק בתקופה הגדולה ביותר שלה, בין השנים 1988-1992, בהן הגיעה הקבוצה בכל עונה לפלייאוף העליון, שיחק יחד עם הכהנים ניסים כהן וירון כהן, שלושת אילו הוליכו את בית"ר תל אביב בעונת 1990/1991 למקום השלישי, המקום הגבוה ביותר בתולדותיה.
בשנת 1992 עזב ניסן כהן את בית"ר תל אביב ועבר יחד עם ניסים כהן למכבי הרצליה ששיחקה בליגה השנייה.
כהן עזר להרצליה להעפיל לליגה הראשונה בפעם הראשונה בתולדותיה.
שנה לאחר מכן המשיך ניסן כהן לעונה נוספת בהרצליה ובשנת 1995 חזר לבית"ר תל אביב לעונה אחרונה בקבוצת נעוריו.
לאחר שעזב את בית"ר תל אביב שיחק כהן במספר קבוצות בליגות הנמוכות.
בשנת 2002 עזר ניסן כהן למכבי השיקמה/רמת חן לעלות מליגה ב' לליגה א'.
בסיום אותה עונה פרש סופית מכדורגל.
לניסן כהן הופעה אחת בנבחרת ישראל, אותה רשם בשנת 1988, במשחק ידידות מול נבחרת רומניה.
הרב ניסן דוד קיוואק (נולד בכ"ח באלול ה'תשט"ו, 15 בספטמבר 1955) הוא מרבני חסידות ברסלב.
נולד בארצות הברית לאריה קיוואק, חסיד סטריקוב, ולרבקה מנוחה.
למד בישיבת "תורה ודעת", שם קיבל היתר הוראה מאת הרב משה פינשטיין.
בגיל 19 עלה לישראל ולמד בישיבת מיר.
נשוי לבתו של הרב נחמן ישראל יגלניק, חתנו של רבי בנימין זאב חשין.
בשנת 1985-תשמ"ה, התחיל למסור שיעור על הספר ליקוטי מוהר"ן, בתחילה בבית המדרש הגדול של חסידי ברסלב במאה שערים, ולאחר מכן בבית מדרשו הפרטי, ברחוב מנחם משיב בירושלים.
בשיעור משתתפים גם בעלי תשובה.
הוא מוסר שיעור נוסף ביידיש ביום חמישי.
הרב קיוואק הקים גם את "המרכז לחסידי ברסלב" ("הל"ב"), המוציא לאור גיליון שבועי בשם "עלה לתרופה".
בשנים האחרונות פתחו תלמידיו בתי כנסת נוספים בעיר בית שמש ברמה א' וברמה ג', ובאלעד.
בתי מדרש נוספים הם בוויליאמסבורג ובבורו פארק.
בבית שמש ישנם גם מוסדות נוספים בראשותו, ישיבה גדולה המונה כ-100 בחורים וישיבה קטנה המונה כ-70 בחורים ותלמוד תורה.
דרכי נועם - לכו חזו
דרכי נועם - שיר נעים
לקוטי הלכות - דברי נועם
שלושת הספרים האלה נכתבו על ידו והם מפרשים חלקים בליקוטי מוהר"ן וליקוטי הלכות.
דרכי נועם - הכנה לשבת
דרכי נועם - ליקוטי הלכות, ירושלים תשס"ח
דרכי נועם - סידור דרך הלכה
איגרת לבני - שני כרכים, ירושלים תשע"ז
שאל בני - שו"ת עבודת השם לבני הנעורים, על התבודדות, ספירת העומר, הגדה של פסח, שבועות, תהילים (חמישה כרכים)
משיב נפשי - ביאור ביידיש על ספר משיבת נפש
כמו כן יצאו חוברות נוספות בשם "דרכי נועם".
טורוב נולד בעיירה ניסוויז' (Nieswiez) שבפלך מינסק של האימפריה הרוסית (רוסיה הלבנה).
אביו שמואל ליב היה סוחר ומשכיל עברי, שהתגורר מרבית הזמן במוסקבה, ואמו זיסיה-לאה מקלר הייתה בתו של סוחר ובעלת חנות קטנה.
טורוב גדל בבית יהודי מסורתי והתחנך ב"חדר", יחד עם שתי אחיותיו הגדולות, אחיו הגדול ואחיו הקטן אברהם.
אחת הדמויות הבולטות בילדותו היה חברו המבוגר ממנו בשש שנים, שמחה וילקומיץ (לימים מראשוני המורים העבריים במושבות הגליל), שידע את השפה העברית על בוריה והיה חובב ציון.
הוא גם היה מי שהוביל את טורוב אל מאמריו של פרץ סמולנסקין, שאותם ניסה לחקות.
השכלתו של טורוב בעברית וברוסית הייתה מועטה יחסית, כיוון שהוריו חיו בצניעות, על אף היותם אמידים למדי.
הם לא מימנו לו מורים פרטיים באופן תדיר, לכן שקע בלימוד עצמי.
לאחר שמלאו לו שתים עשרה שנים, הצטרף יחד עם אמו, אחיו ואחיותיו אל אביו במוסקבה, שם נרשם לבית הספר לציור.
בבית הספר היה טורוב התלמיד היהודי היחיד, וסבל מהתקפות אנטישמיות.
עם גירוש היהודים ממוסקבה ב-1890 שבה משפחתו לניסוויז', והוא עצמו עבר לווילנה כדי להמשיך את לימודיו בבית הספר לציור.
מפגש עם וילקומיץ הוביל אותו לבחירת מקצוע ההוראה, ולשם כך הוא התקבל לגימנסיה, וכעבור שנה סיים את לימודיו בה ונרשם לבית המדרש למורים בווילנה.
בבית המדרש למורים בווילנה, היו מורים לעברית לצד מורים לרוסית, בהם הבלשן יהושע שטיינברג, שהפך למורו ותומכו של טורוב.
במהלך לימודיו התקרב טורוב אל הציונות וגדל רצונו לעלות לארץ ישראל ולעסוק שם בהוראה.
אולם עם סיום לימודיו לימד הוראה במספר מקומות.
תחילה התמנה למנהל ומורה בבית הספר לילדי היהודים בעיירה ויסוקה ליטובסק (Wysokie Litewskie; כיום Vysokaye, בדרום-מערב בלארוס), עד שהשתקע בעיר ורשה.
שם גם שלח אל עורך עיתון "הצפירה", נחום סוקולוב, תרגום לסיפור יהודי-רוסי.
סוקולוב התרשם מסגנונו של טורוב והזמין אותו להיות סופר קבוע בעיתון.
טורוב החל בכתיבת סיפורים מקוריים בכתב העת "הדור" של דוד פרישמן וב"השילוח" "הזמן", "הקשת" ו"ספר השנה".
לאחר תקופה בה שהה בוורשה יצא טורוב להשתלמות בפדגוגיה ובפסיכולוגיה באוניברסיטת לייפציג שבגרמניה, שם למד פסיכולוגיה ניסיונית והתמחה בבית הספר שליד האוניברסיטה.
אחר כך המשיך את לימודיו באוניברסיטת לוזאן שבשווייץ.
בלוזאן פגש בווילקומיץ, שהכיר לו את יצחק אפשטיין.
בשנת 1906, בגיל 29, קיבל טורוב תואר דוקטור בספרות עבור עבודתו על יסוד דיסרטציה שכותרתה "ז'אן פול כמחנך" (Jean Paul als Pädagoge).
באותה שנה קיבל טורוב הצעה להיות מפקח ברשת מוסדות החינוך של חברת מפיצי השכלה בישראל בפטרבורג וסביבתה, אך במקביל הוזמן על ידי מנחם אוסישקין לארץ ישראל כדי להחליף את מרדכי קרישבסקי (אזרחי) בניהול בית הספר לבנות מיסוד חובבי ציון בנווה צדק שביפו, ועלה ארצה.
בשנת 1910, בעקבות הצעתם של ראשי אגודת המורים, החל טורוב לערוך ולהוציא את "החִינוך" – .
המגיה היה הסופר י"ח ברנר ששימש אז כמזכיר האגודה.
בשנת 1912 ייסד טורוב את בית המדרש למורות ביפו (לימים מכללת לוינסקי לחינוך) והיה מנהלו הראשון.
בשנת 1914 נסע לרוסיה כדי להזמין מורים לבית המדרש והמשיך לברלין כדי להצטייד בספרי ומכשירי לימוד והוראה.
אולם פרוץ מלחמת העולם הראשונה אילץ אותו לקחת את הרכבת האחרונה שיצאה מערבה עד לגבול עם שווייץ, ואת הגבול חצה ברגל ומשם שב לארץ.
בשנת 1917, במהלך גירוש יפו, עבר אל משפחת וילקומיץ בראש פינה שבגליל, שם ייסד בית ספר לילדיהם של גולי יפו בטבריה וצפת.
בשלהי הסתיו של אותה השנה התגנב לוועידת המורים בבן שמן, ובשל התמהמותו בחזרה נותר בשטח הכיבוש הבריטי, ושם פעל להחייאת החינוך.
בשנת 1919 הוזמן לערוך את העיתון "חדשות הארץ" (לימים עיתון "הארץ") שי"ל גולדברג החל בהוצאתו בירושלים.
אולם במהרה גילה שהדברים לא ייעשו לפי טעמו ודעתו, ולכן התפטר לאחר 18 גיליונות.
ויצא לפעילות בת שנתיים לארצות הברית – פעילות שנמשכה למשך שארית חייו.
בארצות הברית היה נשיא מועדון פא"ן העברי.
כן ניהל את בית המדרש למורים בבוסטון, ואחר כך היה לפרופסור במכון היהודי לדת (Jewish Institute of Religion) בניו יורק, המכון הרפורמי מיסודו של הרב סטיבן וייז (שלימים התמזג בהיברו יוניון קולג').
טורוב פרסם מאמרים ב"מקלט", תרגם ספרים וכתב מספר רב של מאמרים פובליציסטיים ופדגוגיים ומסות והערכות פסיכולוגיות על אישים בולטים, בהם בנימין זאב הרצל, אחד העם, חיים נחמן ביאליק, שאול טשרניחובסקי, יצחק אפשטיין וזיגמונד פרויד.
במהלך השנים ביקר מספר פעמים בארץ ישראל, תוך מחשבה להשתקע.
בשנת 1939 הציע לו אוסישקין לפתוח באוניברסיטה העברית בירושלים מחלקת חינוך, אולם בהגיעו לארץ לא קיבל את התנאים שהובטחו לו, ולכן חזר לארצות הברית, שם עסק בהכשרת מורים לעברית ובכתיבת ספרי פסיכולוגיה.
בשנת 1938 לאחר שנתו השישים, יצא ספר היובל לכבודו, "ספר טורוב".
טורוב נפטר בניו יורק בשנת 1953. לאחר מותו הועלה לקבורה בישראל, ונקבר ב-12 במאי בבית הקברות טרומפלדור.
לאחר מותו ייסד מרכז הסתדרות המורים פרס על שמו (פרס טורוב), הניתן על יצירות ועבודות בתחומי החינוך, הפסיכולוגיה והאמנות.
רחל: נוביילה; טריזלאדאדו דיל איבריאו פור בן יפונה, ירושלים: שי"ש (1902).
נחום סלושץ (עורך), בהשתתפות ד' ניימרק ונ' טורוב, מגִלת זיכרון: ליובל הששים של ראובן בריינין (ר"ח חשון התרפ"ג), שי לקוראי התֹרן, ניו יורק: ספרות, תרפ"ג (1923).
הפסיכולוגיה בימינו תל אביב, תל איב מוסד ביאליק על ידי דביר, ת"ש–תש"א (1940–1941).
הפסיכולוגיה של היחיד (1. זרמים פסיכולוגיים חדשים; 2. בעיית האישיות), ת"ש.
הפסיכולוגיה של הצבור (1. בעיות יסודיות של הפסיכולוגיה החברתית; 2. תוספת: על גבול הפסיכולוגיה), תש"א.
ביודעים ובלא יודעים: מסות פסיכולוגיות, ירושלים: מוסד ביאליק, תש"ז (1946).
הערכות: בעיות תרבות וחינוך, ניו יורק: הסתדרות המורים באמריקה בסיוע ההסתדרות העברית באמריקה, תש"ז (1947).
בעיות ההתאבדות: מחקר פסיכולוגי סוציולוגי, תל אביב: דביר, תשי"ג 1953.
ו' ג'מס, שיחות פסיכולוגיות למורים, יפו: אגֻדת המורים בא"י, תרע"ג (1913).
ת' רבו, הדמיון היוצר : מסה פסיכולוגית; תרגם מצרפתית ניסן טורוב, ניו יורק: שטיבל, תרפ"א (1921).
יצחק זילברשלג, יוחנן טברסקי (עורכים), ספר טורוב, בוסטון: בית המדרש למורים, תרצ"ח 1938.
ניסן יוסט (תרל"ו 1876 - תש"ד 1944) היה מלחין החצר של חסידות ויז'ניץ במזרח אירופה.
נולד בשנת תרל"ו- 1876 להוריו בעיירה דז'יקוב מחסידיו של רבי יהושע הורוביץ, ה"עטרת ישועה" מדז'יקוב.
כבר בצעירותו נודע כבעל קול ערב ובתפילות השבת והחגים היה ניגש לעמוד בבית הכנסת בעיירתו.
האדמו"ר רבי ישראל הגר מויזניץ שבאחד מביקוריו בעיירה אצל גיסו העטרת ישועה, שמע אותו והתרשם מתפילתו ביקש מגיסו רשות לקח את ניסן יוסט אליו כפירעון הנודניא שהבטיח לו חותנו האמרי נועם מדז'יקוב, גיסו נעתר לו וכך עבר עם משפחתו להתגורר בעיירה ויזניץ ואף החל לשמש את הרב הגר.
בוויזניץ הפך עד מהרה למשורר הראשי בחצר והלחין יצירות שונות.
יצירותיו נודעו כמרגשות ומעוררות ויהודי הסביבה נהגו לפקוד את ביהכנ"ס כדי לשמוע את שיריו.
יוסט הלחין יצירות על פרקי תפילה קבועים בהם הפיוט מנוחה ושמחה עליו הלחין עשרות לחנים וכן על תפילות נוספות בעיקר של ראש השנה.
יצירותיו זכו לפופולריות רבה בקרב חצרות החסידים במזרח אירופה והן היו מושרות תדיר בבתי הכנסת החסידים ובטישים של האדמו"רים באותן אזורים.
בתחילת מלחמת העולם הראשונה ברח ניסן יוסט יחד עם רבי ישראל הגר לגרוסוורדיין ושם המשיך להלחין ולפעול למען הפצת יצירותיו בקרב החסידים, ובשנת 1936 לאחר שנפטר הרב ישראל הגר הפך להיות חסיד של בנו רבי חיים מאיר הגר שמצדו מאוד חבב אותו וקרב אותו.
עם כיבוש הונגריה על ידי הנאצים במלחמת העולם השנייה נלקח לגטו יחד עם כל יהודי העיר ובחודש מאי 1944 נספה עם רוב משפחתו במחנה ההשמדה באושוויץ.
בנו הרב מאיר יוסט שרד את המלחמה והיה הרב הראשי להולנד.
בן נוסף, יוסף בן ניסן (1913–1978) היה פעיל עלייה בין השאר בסוכנות היהודית, שימש כסמנכ"ל משרד הבריאות, ועוד.
את רוב לחניו הלחין על פיוטי השבת ובהם מנוחה ושמחה ועוד, יוסט גם הלחין יצירות רבות נוספות בין היתר לפיוטים הנאמרים בימים הנוראים ולפיוט בר יוחאי המושר בל"ג בעומר.
חלק משיריו של יוסט שרדו את המלחמה וזכו לביצוע מחודש ולשימור, בחסידות ויז'ניץ יש מעמד מיוחד ללחניו של יוסט, והם נוהגים לשיר בשבתות כל שנה לחן אחר על הפיוט מנוחה ושמחה שהלחין ניסן יוסט, כמו כן בחגים ובמעמדים חגיגיים מיוחדים מושרים ממיטב יצירותיו של יוסט.
בשנים האחרונות מושקעים מאמצים רבים על מנת לאתר לחנים של יוסט שאבדו במהלך מלחמת העולם השנייה כדי לשמרם.
ניסן כהן-מלמד (23 במרץ 1906 – 18 באוגוסט 1983) היה מלחין, מורה, חזן ואתנומוזיקולוג ישראלי.
חיבר שירים רבים ונחשב לאחד מהמלחינים המזרחיים הראשונים.
כהן-מלמד נולד בעיר שיראז באיראן.
הוא עלה לישראל עם משפחתו בשנת 1908 והתגורר בירושלים.
בתחילה למד בתלמוד תורה, אולם מאוחר יותר עבר לבית הספר העירוני לבנים והחל גם ללמוד במחלקה לציור של בצלאל.
הוא המשיך את לימודיו בסמינר בירושלים ובשעורי חזנות אצל שלמה רוזובסקי בקונסרבטוריון ירושלים.
הוא למד גם בבית הספר התיכוני למסחר בת לאביב וקיבל תעודת הוראה.
כהן-מלמד עבד בהוראת חזנות ומקצועות היהדות והיה גם חזן בבתי ספר שונים בירושלים.
הוא נחשב לבקיא בנוסחאות השונות של טעמי המקרא הספרדיים והמזרחיים ובחזנות.
ידיעותיו במוזיקה קלאסית סייעו לו להעלות על הכתב נעימות של פזמונים ושירים עממיים מזרחיים, פרקי חזנות ספרדיים וכן את טעמי-המקרא.
הוא חבר למעלה ממאה נעימות לשירי-עם ארץ-ישראליים ושירי ילדים וכחמשים מנגינות לפרקי-חזנות.
בין שיריו הנודעים: "חנוכייה לי יש", "נרות שבת" ועוד רבים.
בנו הוא המוזיקאי עוזי מלמד.
ניסן יתיר (קוליה כגן; 12 בפברואר 1904 – 10 בפברואר 1982) היה שחקן תיאטרון ישראלי.
נודע בקולו המחוספס ובהתמחותו בגילום דמויות של אנשים קטנים ותפקידי משנה קצרים אך מלאי-הבעה ועומק שהקנו לו את הכינוי "מלך התפקידים הקטנים".
את רוב הקריירה שלו עשה בתיאטרון הקאמרי, בו כיהן גם כחבר מועצת השחקנים של התיאטרון.
יתיר נולד בריגה (אז חלק מהאימפריה הרוסית וכיום בירת לטביה), וכבר מגיל 10 היה רקדן.
בין היתר רקד באופרה של ריגה, שיחק ורקד בתאטרוני לנינגרד ובלהקות נודדות ברחבי אירופה ולמד משחק בבית הספר לדרמה בלנינגרד.
בשנת 1935 עלה לארץ ישראל והקים עם נתן כוגן ומרק לברי את תיאטרון "רמפ"א" (ראשי תיבות של ריקוד, מוזיקה, פנטומימה, אופרטה).
"רמפ"א" הציגו בכל רחבי ארץ-ישראל, בין השאר העלו את "החטיפה מן ההרמון" של מוצרט ובין הרקדניות הייתה גם חנה מרון, שהייתה אז ילדה.
כן היה יתיר חלק מסגל תיאטרון המטאטא (1938).
עם פרוץ מלחמת העולם השנייה הצטרף למתנדבי היישוב לצבא הבריטי במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה שיחק בתיאטרון "גחלילית" (1946).
לאחר מכן שיחק בתיאטרון העממי של אברהם דשא ובתיאטרון אורנה פורת לילדים ולנוער.
ניסן יתיר נפטר ערירי בגיל 78. נטמן בבית העלמין הדרום
הרב ניסן טלושקין היה רב בלארוסי-אמריקאי, רבן של דוקור ופוחוביץ, ומגדולי הרבנים האורתודוקסים בארצות הברית.
ספרו המפורסם הוא "טהרת מים", אנציקלופדיה לענייני מקוואות.
בארצות הברית כיהן בתפקידים רבים, בין היתר היה מראשי "ועד הרבנים דניו יורק רבתי" (Rabbinical Board of Greater New York) ו"אגודת הרבנים", יו"ר הכבוד של אגודת חסידי חב"ד בארצות הברית וקנדה (תרצ"ד-ה'ת"ש), יו"ר ועד החינוך של המזרחי, הרב המסמיך של "ישיבת רבינו יעקב יוסף", ועורך כתב העת "המסלה".
נולד בבוברויסק לרב משה יצחק, משפחה חסידת חב"ד.
למד בישיבת קארסון אצל רבי צבי הירש שלעז, בישיבת סלוצק אצל רבי איסר זלמן מלצר ואצל רב העיר סלוצק, רבי יעקב דוד וילבסקי, הרידב"ז.
בהמשך למד בהלוסק אצל רבי ברוך דב ליבוביץ.
נישא לשרה פרומה (נפטרה תרצ"ו, 1935) בתו של הרב משה טשארני רב העיירה דוקור במחוז מינסק.
בתרס"ב, לאחר פטירת חותנו, נסמך לרבנות בידי רב הקהילה הליטאית של בוברויסק, רבי משה שמואל שפירא ועל ידי רבי שמריה נח שניאורסון שהיה רב הקהילה החסידית של בוברויסק ואדמו"ר של חסידי חב"ד-קאפוסט, והתמנה כרבה של דוקור במקום חותנו.
בקיץ תרפ"א נקרא לכהן כרבה של פוחוביץ, במקומו ובהמלצתו של הרב הקודם, רבי ישעיה קרלינסקי שנמלט מהעיר מאימת השלטונות הסובייטים, הוא שימש בתפקיד זה עד קיץ תרפ"ג.
בתרפ"ד, 1924, היגר לארצות הברית, והתגורר בברוקלין, ניו יורק.
בניו יורק היה רב פעיל בארגוני הרבנים השונים, ופוסק הלכה.
היה גם מומחה לענייני מקוואות טהרה, וספרו "טהרת מים" העוסק בהלכות מקוואות נדפס בחמש מהדורות ומצוטט רבות בספרות ההלכתית המעשית העוסקת בתחום זה.
הוא היה עורכו של הירחון "המסלה" בין השנים תרצ"ו-ה'תש"ז (1935-1947), ובשנות ה-50 היה חבר מערכת כתב העת "אור המזרח", של המזרחי בארצות הברית.
בצוואתו כתב שאינו יכול להכריע אם להעדיף קבורה בארץ ישראל, או בקרבת מקום מנוחתו של האדמו"ר הריי"צ מליובאוויטש שנקבר בארצות הברית, ולכן מותיר את ההחלטה לחתנו של האחרון, האדמו"ר מליובאוויטש.
מאחר שקנה בחייו חלקת קבר בסמוך לקברו של הריי"צ, הורה הרבי מליובאוויטש לקבור את הרב טלושקין בחלקת קבר זו.
בתו חיה נישאה לד"ר חנוך מנוח לבנון ביאליק, מחבר "גמרא מבוארת".
חתנו נפטר בחייו בתשרי תשכ"ג, 1962, והוא השתתף בהדפסת כתביו.
בנו שלמה טלושקין היה פעיל ציבורי, ומסר שיעורי הלכה בבית הכנסת "ישיבה" בפלטבוש.
נישא להלן ונפטר בג' בטבת תשמ"ח.
בנם הוא הסופר יוסף טלושקין.
מיני פירות שדיניהם מיוחדים, אור המזרח, שנה א גיליון ג, אלול תשי"ד
הנימוק המוסרי שבמצוות התלויות בארץ, אור המזרח, שנה ב גיליון ב, ניסן תשט"ו, עמ' 12–15
ניתוח שיש בתוצאותיו חשש איסור (בעניין ניתוח בלוטת הערמונית), הפרדס, שנה כט גיליון ח, אייר תשט"ו, עמ' 26–30
בכה בכו להולך, אור המזרח שנה ב, אלול תשט"ו
ענייני הפקר בשמיטה, אור המזרח, שנה ו גיליון ב, ניסן תשי"ט, עמ' 10–13
שיעור בכוס של ברכה, אם מעכב.
אור המזרח, שנה ז גיליון ג-ד, תמוז-אלול תש"ך, עמ' 13–15
רשות האדם על עצמו, אור המזרח, שנה ח גיליון ג, ניסן תשכ"א, עמ' 20–24
אדמו"ר הזקן בעל השולחן ערוך והתניא, אור המזרח, ניסן תשכ"ג
אחריות של צדקה, ספר יובל לישראל אלפנביין, ירושלים תשכ"ג, עמ' קיא–קיד
הולכת מת מחו"ל לארץ ישראל, אור המזרח, שנה יד, אלול תשכ"ה
חלוצה שאיבדה שטר חליצתה, הפרדס, שנה מ גיליון ז, ניסן תשכ"ו, עמ' 8–11
זכרונות על הרב קוק, אור המזרח, שנה טו, ניסן תשכ"ו
מעשה ומחשבה במצוות והלכות התורה, אור המזרח, שנה טז, תשכ"ז, עמ' 87–92
'מחשבה' בדיני תורה, "שילה": לכבודם של רבי שלמה יהודה ליב ורבי הלל מדליה, ירושלים-אנטוורפן: תשמ"ג, עמ' ריב-ריז
שמועות ומסורות מפי הריי"צ מלובביץ' וגדולי חסידי חב"ד, היכל הבעש"ט, מד (חורף תשפ"ד), עמ' שמא–שסב
הרב ניסן ליפא אלפרט (1928 – י"ז באייר ה'תשמ"ו, 25 במאי 1986) היה רב וראש ישיבה אמריקאי, ראש ישיבה בישיבת רבנו יצחק אלחנן, ר"מ במתיבתא תפארת ירושלים ורבן של כמה קהילות בארצות הברית.
נחשב לתלמידו המובהק של רבי משה פיינשטיין, ועסק בההדרת ספרי ראשונים.
נולד בפולנקה שבליטא לגוטא יאכנא יוסלביץ ולרב שבתי אלפרט, רב העיירה, שהיה בן משפחתו של החפץ חיים.
אביה של גוטא, הרב ניסן ליפא יוסלביץ היה רבה הקודם של העיירה, ועל שמו נקרא בנם של הזוג אלפרט.
ב-1940 היגרו הוריו לארצות הברית, הרב אלפרט האב נסע לארצות הברית כבר ב-1939, אך אשתו וילדיו נשארו בפולין בעת פרוץ מלחמת העולם השנייה.
גוטא אלפרט חצתה את הגבול לליטא עם בנה ושלוש בנותיה בדצמבר 1939, היא השיגה את אחת מאשרות המעבר הראשונות שניפק קונסול יפן בקובנה צ'יאונה סוגיהארה, חצתה את רוסיה עם כל ילדיה והגיעה ליפן ומשם לארצות הברית.
הם הגיעו לסן פרנסיסקו שם התאחדו עם האב, ומאוחר יותר עשו את דרכם לניו יורק ללואר איסט סייד.
ניסן החל את לימודיו במתיבתא תפארת ירושלים, הוא נסמך לרבנות בידי ראש הישיבה הרב משה פיינשטיין, והיה לתלמידו המובהק.
הוא גם היה תלמידו ומקורבו של הרב יחיאל מיכל פיינשטיין.
הרבנית שימה פיינשטיין הכירה לו את זלדי (זלדה ביילא) שיינברג, בתו של הרב חיים פינחס שיינברג, והם נישאו.
זמן קצר לאחר נישואיו התמנה כר"מ במתיבתא תפארת ירושלים, וכיהן בתפקיד זה עד שהתמנה כר"מ בישיבת רבנו יצחק אלחנן בשנת ה'תשכ"ז.
במשך שנותיו בישיבה התקבל מעמדו כפוסק הלכה למעשה, והוא התמנה כאחד מראשי הישיבה, וכראש הכולל להוראה ולדיינות שלה.
במקביל לתפקידיו הפדגוגיים כיהן במשך השנים כרבן של קהילות שונות: 27 שנים כרב קהילת "תפארת בחורים" באיסט סייד של ניו יורק, ובחמש שנותיו האחרונות כרבה של קהילת "אגודת ישראל" בלונג איילנד.
הוא נפטר בגיל 58 ממחלת הסרטן, בי"ז באייר ה'תשמ"ו, 25 במאי 1986. הלווייתו יצאה מישיבת רבנו יצחק אלחנן, ועברה במתיבתא תפארת ירושלים.
ארונו הועלה לקבורה בבית הקברות בהר הזיתים.
בית הבחירה, מסכת בבא מציעא להמאירי (מהדיר)
חידושי הראב"ד, מסכת בבא מציעא (מלקט ומהדיר)
לימודי ניסן, על מסכת ביצה
ניסן בן חמו (נולד ב-15 במרץ 1974) הוא פוליטיקאי ישראלי ששימש ראש עיריית ערד, עורך דין במקצועו.
הוריו עברו מחיפה לערד והיו ממקימי העיר ומייסדיה.
בוגר בית הספר תיכון אורט בעיר.
התגייס לצה"ל בשנת 1992, ואת רוב שירותו ביצע ביחידת דובדבן.
במהלך השירות סיים קורס קצינים והתמנה למ"פ ביחידה.
השתחרר משירות קבע בשנת 1998 בדרגת רב-סרן.
כיום משמש כסגן מפקד גדוד במילואים.
בשנים 1999–2001 יצא לשליחות ביטחונית בדרום אמריקה.
הוא בעל תואר ראשון במשפטים ותואר ראשון במנהל עסקים בהצטיינות יתרה מהמרכז הבינתחומי הרצליה והוסמך כעורך דין.
כיהן כיועץ משפטי, סמנכ"ל וחבר הנהלה בחברת ההיי-טק סרגון נטוורקס מקבוצת רד-בינת.
בבחירות לעיריית ערד שהתקיימו בינואר 2014 התמודד מול טלי פלוסקוב, שניצחה בבחירות כשקיבלה 55 אחוזים מקולות הבוחרים, לעומת 40.8 אחוז שניתנו לבן חמו.
סיעתו, "עתיד חדש לערד", זכתה בחמישה מנדטים, והייתה הסיעה הגדולה במועצת העיר.
בעקבות בחירתה של פלוסקוב לכנסת העשרים היא פרשה מראשות העיר, ובבחירות שנערכו ביוני 2015 קיבל בן חמו 71.74 אחוז מקולות הבוחרים ונבחר לראש העירייה.
במהלך הבחירות לכנסת העשרים הוצב במקום ה-35 ברשימת יש עתיד לכנסת.
בן חמו נבחר ברוב קולות התושבים.
בבחירות אוקטובר 2018 ניצח בן חמו ברוב של 63% מקולות הבוחרים, לאחר שניצח את נציג מפלגת הליכוד שזכה לתמיכת חסידות גור בעיר ומפלגת 'כולנו'.
בתקופתו כראש העירייה נפתח מרכז דיאליזה, נבנה מרכז של טיפת חלב חדשה נבנה פארק בלב העיר, כמו כן יש למעלה מ-1000 יח"ד בהקמה.
בבחירות ב-2024 התמודד בן חמו לכהונה נוספת אך הפסיד ליאיר מעיין.
נשוי לד"ר דבורה (דידי) מרצ'ק בן-חמו, חברת סגל בבית הספר לחינוך באוניברסיטת תל אביב, ואב לשתי בנות.
ניסן בנימיני (1930 – 8 בינואר 2017) היה מומחה לחקלאות ובוטניקה, פרופסור באוניברסיטת תל אביב.
התפרסם במחקריו על הפטריות של ארץ ישראל.
ניסן בנימיני נולד ב-1930. גדל בירושלים.
היה חבר "ההגנה" והשתתף במלחמת העצמאות בפריצת דרך בורמה לירושלים ובליווי השיירות לירושלים.
סיים לימודי תיכון בתיכון ערב א' בתל אביב.
את לימודיו האקדמיים החל באוניברסיטה העברית בירושלים ובהמשך בפקולטה לחקלאות ברחובות.
שם למד חקלאות והשתלם אצל פרופ' יצחק ואהל ואצל פרופ' מינה שיפמן-נדל.
בתקופה זה החל להשתלם בתחום הפטריות.
את עבודת המאסטר והדוקטורט הוא עשה באוניברסיטת תל אביב.
הוא השתלם בתחום הפטריות גם בשווייץ ובדנמרק.
בשנת 1959 החל לעבוד באוניברסיטת תל אביב.
לימים, היה לפרופסור מן המניין במחלקה לבוטניקה באוניברסיטה עד צאתו לגמלאות בשנת 1999. כן בנה את אוסף הפטריות במרכז הלאומי לחקר המגוון הביולוגי באוניברסיטה.
במחקריו בתחום הפטריות הוא הגדיר מעל 600 מיני פטריות הגדלות בארץ ישראל, וספריו בתחום הם ספרי היסוד בתחום הפטריות של ארץ ישראל.
פטריות הכובע בישראל: (סדרת הפקועיים - Agaricales): כולל מגדיר של 270 מינים שבארץ, הקיבוץ המאוחד בשיתוף עם החברה להגנת הטבע, תל אביב, 1975
פטריות עילאיות בישראל: נאדית בסיסה: הסדרות עציות, אזנוניתאים, קרישיתאים ופטריות כרס: תיאור 184 מיני פטריות בישראל, רמות, תל אביב, 1984
עולם הפטריות: התפתחות, ביולוגיה, גאוגרפיה וסיסטמטיקה של הפטריות, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1987
הפטריריות בישראל: התפתחות, ביולוגיה, אקולוגיה וסיסטמטיקה של הפטריריות כולל מגדיר של 67 המינים שבארץ, הקיבוץ המאוחד, תל אביב, 1992
כן השתתף עם יואב ויזל וששון כהן בכתיבת הספר - צמחי רעל בישראל, ספרית פועלים, תל אביב, 1981
ניסן יחזקאל (נולד ב-25 בספטמבר 1971) הוא מאמן כדורגל ישראלי.
יחזקאל הצטרף בגיל צעיר למחלקת הילדים והנוער של בני יהודה תל אביב, שם שיחק עם בן-דודו ניצן שירזי.
יחזקאל שיחק בעמדות המגן, בלם והקשר.
יחזקאל שיחק בבני יהודה עד לגיל הנוער, עד שנאלץ לפרוש בשל פציעה.
לאחר שסיים הכשרה מקצועית בקורס למאמני כדורגל, הצטרף יחזקאל למחלקת הנוער של מכבי תל אביב בה אימן מספר שנים בתפקידים שונים ואף שימש כסקאוט ראשי במועדון.
בשנת 2006, אימן יחזקאל לראשונה קבוצת בוגרים בקריירה כשאימן את הפועל אזור ובשנת 2008, הצטרף לצוות האימון של בני סכנין כעוזר מאמן.
בנוסף יחזקאל אימן בתקופה קצרה בהפועל בני לוד כשבשנת 2010 חתם כמאמן הפועל ראשון לציון עימה העפיל לליגת העל אך בסיום העונה בה נשרה הקבוצה בחזרה לליגה הלאומית פוטר יחזקאל מהקבוצה.
את תחילת שנת 2012, פתח יחזקאל כמאמן הפועל ניר רמת השרון אותה אימן בשני מחזורים בלבד ולאחר מכן פוטר מהקבוצה.
כמאמן מכבי הרצליה השיג יחזקאל את המקום השביעי בטבלת הליגה הלאומית ולאחר מכן פוטר מאימון הקבוצה.
בעונת 2013/2014, חתם יחזקאל כמאמן הפועל פתח תקווה מהליגה הלאומית ולאחר עונה אחת הוביל אותה בחזרה לליגת העל אך בסיום העונה סיים את דרכו בקבוצה.
בעונה שלאחר מכן, חתם יחזקאל כמאמן הפועל מרמורק מליגה א' כשלאחר חצי עונה פוטר מהקבוצה וחתם בקבוצת מכבי אחי נצרת.
בעונת 2015/2016, מונה יחזקאל לתפקיד מאמן הפועל עפולה ממנה פוטר לאחר זמן קצר כשבעונה שלאחר מכן שב לעמדת המאמן במכבי אחי נצרת.
במהלך עונת 2017/2016, החליט יחזקאל לעזוב את תפקידו כמאמן מכבי אחי נצרת וחתם כמאמן בני יהודה תל אביב.
ב-27 באפריל 2017 התפטר יחזקאל מתפקידו.
ב-16 במאי 2017 חתם יחזקאל כמאמן הפועל מרמורק.
ב-11 בדצמבר 2018 מונה לעוזר מאמן בית"ר ירושלים, ב-14 במרץ 2019 מונה למאמן זמני למשך 4 משחקים לאחר שהמאמן הראשי ניר קלינגר עבר הליך רפואי.
ב-22 ביוני מונה למאמן בני סכנין.
ב-7 באוקטובר התפטר מתפקידו לאחר רצף כישלונות של הקבוצה.
ניסן יחזקאל נשוי ואב לשני ילדים ומתגורר בשכונת נווה-סביון שבאור יהודה.
ניסן יחזקאל בבליקשווילי (בבליקשוילי, באבאליקאשווילי) (7 באפריל 1938 – 10 במאי 1986) היה בלשן יהודי גאורגי, מומחה לשפות שמיות, מתרגם ספרי תנ"ך וספרות עברית לגאורגית.
בנו של הרב ישראל בבליקשווילי (1899 - 1971) ורעייתו מלכה לבית טטרואשווילי.
למד עברית בבית אביו כשעברית הייתה אסורה בברית המועצות.
היה המורה הראשון הרשמי לעברית באוניברסיטה הממלכתית בטביליסי.
חקר כתובות יהודיות ברחבי גאורגיה ובחצי האי קרים.
תרגם לגאורגית את מגילת איכה, קהלת, שיר השירים, מגילת רות, ספר יונה, ספר טוביה.
כמו כן תרגם לגאורגית פרוזה של עגנון ושירי אלכסנדר פן.
ב-1974 הצליח לבקר בישראל (אף על פי שלא היו יחסים דיפלומטיים בין ישראל לברית המועצות), הרצה באוניברסיטה וברדיו.
נפטר בטביליסי בגיל 48 מסרטן.
בבליקשווילי, "המבטא העברי של יהודי גאורגיה", בתוך: לשוננו, 44, 1 (תשם) 66-70.
כתובות עבריות בגאורגיה (מהמאות 18 - 19).
הרב ניסן בן ציון בן-ציון (שמושקוביץ; כסליו ה'תרמ"ו, 1885 – י' באלול ה'תשי"ג, 21 באוגוסט 1953) היה רב ליטאי ישראלי.
כיהן כרבן של מספר קהילות ברוסיה, בבלארוס ובפולין ובסוף ימיו רבה של קריית חיים בחיפה.
היה אב בית הדין הרבני בחיפה.
חיבר ספר שאלות ותשובות בשם "בנין ציון".
נולד בנובהרדוק כניסן בן ציון שמושקוביץ, בנם של הרב מנחם מאיר ובריינה שמושקוביץ.
בבחרותו למד בישיבות מיר וסלובודקה.
נשא לאשה את דינה בת רבי משה לוינסון מהעיר אראן (רבי משה אראנער).
לאחר נישואיו, בשנת תרע"ה (1915) מונה לרב הקהילה בארזאמאס שבמחוז ניז'ני נובגורוד, רוסיה.
בתקופה זו הוא הקים במקום תלמוד תורה וישיבה וכונן את חיי הדת בעיר.
לאחר מכן מונה לרב העיר אמסטיובה שבמחוז וולקוביסק, בלארוס.
שם הוא הוציא לאור את חלקו הראשון של ספר השו"ת שלו "בנין ציון".
בשנת תרפ"ד נתמנה לרב הקהילה בבאדקי שבמחוז ביאליסטוק.
בשלהי שנת תרצ"ה (יולי 1935) עלה לארץ ישראל ושינה את שם משפחתו ל"בן ציון".
תקופה קצרה לאחר מכן מונה לרבה של קריית חיים שהייתה בשנות היווסדה וברגישות הקים בה את חיי הקהילה התורנית למרות היותה שכונת פועלים שהתנגדו לחיי הדת.
בשנת 1942 הוא הכשיר את תחנת המשטרה בקריית חיים.
מתחילת שנות ה-40 כיהן במקביל לרבנות קריית חיים גם כאב"ד בבית דין לאישות וירושות בחיפה.
לאחר שפרש מרבנות קריית חיים בשנת 1947, המשיך בתפקיד אב בית דין עד לפטירתו.
הרב ניסן בן ציון נפטר בי' באלול ה'תשי"ג, 21 באוגוסט 1953, ונקבר בחיפה.
גיסו, אח אשתו, היה הרב אברהם אלישיב, אביו של הרב יוסף שלום אלישיב.
ארבעת בניו הגדולים שינו את שם המשפחה ל"ציוני":
הרב מנחם מאיר ציוני - אב בית דין בתל אביב.
בנו הוא הרב פרץ ציוני רבה של עפולה.
יעקב ציוני - ראש סניף "המזרחי" בתל אביב.
בנו הוא מנחם ציוני, שהיה ראש המועצה המקומית אור עקיבא.
הרב משה ציוני - עורך "התלמוד המפוסק"
אברהם אבא ציוני - מו"ל "הוצאת אברהם ציוני"
מנישואיו השניים נולד לו בן אחד, הרב ראובן ישראל בן ציון, שהיה ספרא דדיינא בבית הדין בתל אביב.
"ניסים שקופים" הוא אלבום אולפן של הזמרת ריטה.
העבודה על האלבום התפרסה על פני תשע שנים.
זהו אלבום האולפן הראשון בעברית אותו הוציאה הזמרת מאז האלבום "רמזים" אותו הוציאה בשנת 2008 (במהלך התקופה הוציאה את האלבום "השמחות שלי" שכלל שירים בפרסית וכן אלבום אוסף).
העבודה על האלבום נמשכה תשע שנים בסופן נכללו באלבום עשרה שירים.
כל השירים עוסקים בנושאים אופטימיים וביכולת להתמודד עם בעיות שונות במהלך החיים.
ריטה עצמה כתבה את המילים לארבעה מתוך עשרת שירי האלבום ונעזרה במילותיהם של כותבים ותיקים כמו רחל שפירא ("כנף גדולה") וצרויה להב ("לא מוותרת") לצד כותבים צעירים כנועם חורב ("חבר של פעם").
השיר "חבר של פעם" יצא לרדיו במהלך חודש יוני כסינגל הראשון מתוך האלבום.
יציאת השיר לוותה בוידאו קליפ בבימויו של תום אבני.
בחודש אוגוסט, במקביל ליציאת האלבום, יצא הסינגל "מזמן".
הסינגל השלישי שיצא הוא דואט אותו מבצעת ריטה עם בתה משי, שגם הייתה שותפה לכתיבת המילים יחד עם אימה.
השיר הגיע למקום ה-23 במצעד הפזמונים השנתי לשנת התשע"ח ברשת ג' ולמקום ה-40 במצעד המקביל בגלגלצ.
לאלבום התלווה סיבוב הופעות ברחבי הארץ שהתחיל ב-10 בנובמבר 2017 בהיכל התרבות בתל אביב.
האלבום מכר למעלה מ-20,000 עותקים וזכה למעמד של אלבום זהב.
ערן איצקוביץ' שיבח את האלבום וכתב כי העבודה המוקפדת עם מיטב היוצרים "הביאה לעולם מוזיקה מהודקת היטב שעושה נעים באוזן וטוב בלב".
לדבריו, ריטה היא "עדיין המלכה של המוזיקה הישראלית".
יוסי חרסונסקי מציין כי "גם אם לא כל הטקסטים מעולים, ריטה הגיעה באלבום הזה הכי קרוב לעצמה.
אם לדייק: בפעם הראשונה אני שומע ריטה שאינה רצה לפני עצמה, לא רותמת את הסוסים לפני העגלה".
לעומתם, שי להב מגדיר את האלבום "מושקע, מכובד, מופק היטב, מושר נהדר, נאמר כבר הכול.
לדבריו חסר באלבום הכיף וההתרסה שאפיינו את ריטה בעבר ועל כן האלבום מאכזב.
דברים דומים כתב גם דודי פטימר, שהגדיר את האלבום כ"פספוס".
ניסים קינן (נולד ב-23 ביוני 1956) הוא עיתונאי ישראלי שמשמש כתב השטח של כאן חדשות (ולפני כן ברשות השידור) בדרום ישראל, ומגיש תוכניות רדיו.
זוכה פרס העיתונאי המצטיין לשנת 2018.
נולד בשם ניסים קקון, וגדל בבית שמש.
אחיו מסעוד קקון, היה משגיח בישיבת חב"ד באגאדיר שבמרוקו ונהרג ברעידת אדמה.
קינן שירת בצה"ל כלוחם בסיירת שקד, וכקצין הגיע לדרגת סגן-אלוף.
ממקימי יחידת מורן (יחידה מיוחדת בתותחנים) ואף צייר את תג היחידה.
למד תואר ראשון במדעי המדינה ותקשורת וסיים את לימודיו "בהצטיינות יתרה" (2% מהבוגרים המצטיינים ביותר בפקולטה) באוניברסיטת בר-אילן.
קינן עוסק בעיתונות מ-1973 ובמשך השנים זכה לפרסים בתחום.
בראשית שנות ה-80 חזר בתשובה וסייע בהפקת עיתונות דתית בדרום, כמו למשל דו שבועון בשם "תודעה", שתכניו זכו לביקורת מצד עיתונאי בשם דב רובין ובטור דעה חריף מאת עמוס קינן.
בינואר 2019 לקה באירוע מוחי.
במשך כ-3 חודשים היה מחוסר הכרה ולאחר מכן במשך כ-3 חודשים עבר שיקום.
כשהתעורר, תיקשר רק עם העיניים.
היום הוא מדבר ובהכרה מלאה והרופאים מקווים שיצליח גם ללכת.
בראיון האחרון שלו ברשת ב' לפני שלקה במוחו, ראיין קינן את המוזיקאי והסופר חנן יה(חנן-יה ישראל בוהדנה).
קינן מתגורר בבאר שבע ואב לשלושה ילדים.
בשנת 2008 זכה בפרס קול ישראל על שם אילן רועה
בשנת 2009 זכה בפרס ירושלים
בשנת 2018 זכה בפרס העיתונאי המצטיין
ניסן דוידי (נולד ב-8 באפריל 1971) הוא קצין בצה"ל במילואים בדרגת תת-אלוף.
כיהן כמפקד מפקדת "אלון", ראש חטיבת הלוגיסטיקה באט"ל, קצין הלוגיסטיקה של פיקוד הצפון וקצין הלוגיסטיקה של פיקוד העורף.
דוידי הוא בן הזקונים של ראובן ואילנה אשר עלו לישראל מאיראן בשנת 1962 והתיישבו בנהריה.
גדל בנהריה והוא בוגר תיכון "עמל" במגמה ריאלית-מחשבים.
בשנת 2000 מונה לקצין הלוגיסטיקה של אגד ארטילרי 282, לאחר מכן היה סגן אגד הלוגיסטיקה של אוגדה 78 ב-2004 מונה לקצין הלוגיסטיקה של עוצבת המפץ (אוגדה 319) ב-2006 מונה לסגן קצין הלוגיסטיקה של פיקוד הצפון, וב-2007 מונה לקצין הלוגיסטיקה של עוצבת הגליל (אוגדה 91).
שימש ראש ענף ההספקה בחטיבת הלוגיסטיקה באט"ל וקצין לוגיסטיקה של פיקודי העורף והצפון.
לפני כניסתו לתפקיד ראש חטיבת הלוגיסטיקה, שימש הוא כראש מחלקת הלוגיסטיקה והמבצעים בחטיבה.
בשנת 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, בהיותו קצין הלוגיסטיקה של עוצבת המפץ, גייסה האוגדה בגיוס מלא חטיבת מילואים (חטיבה 226) אשר הוכפפה לעוצבת הפלדה (אוגדה 162), כמו גם גיוס מלא של אגד ארטילרי 9222 במילואים והכפפתו למרכז האש הפיקודי.
בתום המלחמה, מונה להוביל את התחקיר הפיקודי על מוכנות הימ"חים אשר הוצג על ידו בוועדת וינוגרד, שבה העיד.
בשנת 2014 במהלך מבצע צוק איתן היה קצין הלוגיסטיקה של פיקוד העורף במסגרתו עסק בגיוס משמעותי של גדודי חילוץ והצלה במילואים במחוזות דרום, מרכז וירושלים.
כמו גם במענה וסיוע לוגיסטי לאוכלוסייה ולרשויות בכל הקשור לתמיכה בפתיחת המקלטים.
בזמן התפרצות נגיף הקורונה בישראל מונה לפקד על מפקדת "אלון".
בפברואר 2021 העביר מכתב לפרקליט הצבאי הראשי ולמפקד מצ"ח ובו הכפשות נגד קצינים אחרים בהם תא"ל שהתמודד מולו לתפקיד ראש אגף הטכנולוגיה והלוגיסטיקה.
לאחר תחקיר סגן הרמטכ"ל ולאחר שהתברר שהטענות במכתב אינן נכונות, קיבל דוידי הערה פיקודית והודיע על פרישתו משירות הקבע.
ניסן הוא בוגר פו"ם 'ברק' בהצטיינות, בעל תואר ראשון בכלכלה ולוגיסטיקה מאוניברסיטת בר-אילן, בעל תואר שני במדעי המדינה וביטחון לאומי מאוניברסיטת חיפה.
החל מינואר 2022 מכהן כסמנכ"ל תפעול ותשתיות בקבוצת רמי לוי שיווק השקמה.
נשוי לדורית, רואת חשבון במקצועה ובעלת משרד רו"ח בנהריה, אב לשלושה ילדים ומתגורר במושב בגליל המערבי.
הרפז נולד בשכונת כרם אברהם בירושלים.
בגיל 14 בהיותו תלמיד הגימנסיה העברית רחביה.
הרפז היה חבר בההגנה והתגייס בגיל 16 ב-1947 לפלוגת יהונתן, שהייתה מורכבת מנערים צעירים בגילו.
עבר קורס קשר ומורס ושימוש במכשירי איתות בלילה והליוגרף ביום והוצב במקומות שונים בירושלים וסביבתה.
תפקידו היה ליצור קשר עם יישובים מבודדים, כגוש עציון והר הצופים, שהיו מנותקים והקשר האלחוטי אליהם לא היה סדיר.
במסגרת זו השתתף בקרב על הקסטל (3–9 באפריל 1948) במבצע נחשון ושימש כאתת ואיש הקשר לאחר כיבוש הכפר עם מטה ההגנה בבית ההבראה ארזה.
הרפז סיכן את חייו לאור הצליפות של התושבים הערביים מהכפר הסמוך צובא.
הרפז למד לאחר שחרורו מצה"ל בסמינר למורים על שם דוד ילין בירושלים ושימש בתפקידי הוראה וחינוך שונים בעיר.
בשנת 1954 עבד בבאר שבע כעוזרו הראשי של אריה סימון, מפקח מחוז הדרום במשרד החינוך.
בשנים 1956–1971 הרפז עמד בראש הנוער העובד והלומד בבירה ירושלים וכיושב ראש הנהלת בית חינוך תיכון ערב.
הוא פיתח בתי ספר לנערים עובדים, שהשלימו בערב את לימודי הבגרות שלהם וביום פרנסו את משפחותיהם במקומות העבודה שלהם.
אלפי חניכים עברו תחת ידיו של הרפז בשנים האלה.
בשנים 1964–1965 יצא הרפז לשליחות בקהילה היהודית של מילאנו, איטליה כנציג ברית עברית עולמית.
במהלך שליחותו הקים בין השאר אולפן ללימוד השפה העברית בעיר.
בשובו לישראל שולב הרפז בהנהלת ברית עברית עולמית.
הרפז נקרא למילואים בפרוץ מלחמת ששת הימים ושרת כקצין חינוך בחטיבה 16. ב־7 ביוני 1967 הוא זכה להיות עם ראשוני החיילים שהגיעו את הכותל המערבי והביא עימו את ספר התורה הראשון לכותל באותו יום היסטורי.
בשנים 1977–1990 כיהן הרפז כמזכיר מועצת פועלי ירושלים לאחר שזכה בשלוש מערכות בחירות ובנוסף כהן כחבר בוועדה המרכזת של ההסתדרות הכללית.
בשנים אלה פעל הרפז לתיעושה וחיזוקה הכלכלי של ירושלים, הקים חוג יהודי-ערבי להבנה, קירוב ושיתוף פעולה בין תושבי ירושלים היהודים והערבים.
כמו כן יזם הקמת ברית ידידות עם האגודים המקצועיים הגדולים בברלין, וינה, רומא, ארצות הברית ובסטוקהולם.
הרפז קבל מנשיא גרמניה את העיטור האזרחי הגבוה ביותר על פעולותיו לקידום הקשרים בין הנוער ישראלי לנוער הגרמני.
בתפקידו כמזכיר מועצת הפועלים פעל הרפז לקידום חקיקה למעבר לשבוע עבודה בן חמישה ימים בשבוע במשק והפיכת יום ששי ליום שבתון המהווה חלק מסוף שבוע ארוך כפי שהיה מקובל במרבית מדינות העולם המערבי.
הרפז פעל רבות לקידום התעשייה הישראלית בירושלים ועידוד רכישת מוצרים תוצרת ישראל כחול-לבן על פני יבוא מחוץ לארץ.
בשנים 1989–1993 נבחר הרפז כחבר במועצת העיר ירושלים ברשימתו של ראש העיר טדי קולק.
הרפז עמד בראש ועדת השמות העירונית ובתקופתו הוחלט בוועדה כי הכניסה הראשית לירושלים תקרא על שמו של דוד בן-גוריון, באירוע חנוכת שדרות בן-גוריון השתתף ראש הממשלה דאז יצחק שמיר.
בשנים 1988–2003 כהן הרפז כיושב ראש ברית עברית עולמית, הארגון שמטרתו קידם השפה העברית והפצתה בעולם.
במקביל בשנים 1986–2003 שימש הרפז כיושב ראש המועצה הציונית בישראל, המועצה היא זרוע הפעילות והחינוך של ההסתדרות הציונית העולמית בישראל, שמטרתה לחזק ולהדביר את התודעה הציונית במדינת ישראל ולטפח את החינוך היהודי-ציוני ואת המעורבות החברתית בקרב הנוער והמבוגרים.
הרפז שם דגש רב בתפקידו על הידוק הקשרים עם העדה הדרוזית ואף זכה לקבל את עיטור "יקיר דלית אל-כרמל".
הרפז זכה בשנת 2002 בעיטור "יקיר ירושלים" בגין פעילותו בתחום החינוך בירושלים, ההבנה בין העדות והדתות.
הרפז התגורר כל חייו בירושלים.
רעייתו רחל הרפז (לבית אבישר) הייתה מורה לפסנתר, ציירת, סופרת ומשוררת.
בתו חגית אופיר (1954–2018) הייתה מורה ויועצת חינוכית בבית הספר בית הכרם בירושלים.
בנו רפאל הרפז הוא דיפלומט ישראלי וכיהן, כשגריר ישראל באזרביג'אן ובפיליפינים.
הרפז קבל מנשיא גרמניה את העיטור האזרחי הגבוה ביותר
הרפז זכה בעיטור יקיר דלית אל-כרמל
ב-2002 זכה הרפז בעיטור יקיר ירושלים
ב-2009 נקרא על שמו רחוב "ניסן הרפז" בשכונת מגוריו בית הכרם בירושלים.
אלמנתו רחל הרפז, הקימה קרן לפרס ספרותי לשירה עברית על שמו של ניסן הרפז בשיתוף אגודת הסופרים העברים.
ניסים שקופים הוא סיבוב הופעות של הזמרת-יוצרת הישראלית ריטה, אשר נתמך על אלבומה ניסים שקופים והתקיים ברחבי ישראל.
סיבוב ההופעות כלל שירים מהאלבום החדש וכן מגוון שירים מכל שנות הקריירה שלה.
ב-7 באוגוסט 2017 יצא לאור האלבום "ניסים שקופים" שעליו נתמך סיבוב ההופעות ובאותו זמן נודע גם על סיבוב ההופעות הנלווה לאלבום.
יום קודם לכן ב-6 באוגוסט 2017 התקיים מופע טרום השקה של האלבום.
מכירת הכרטיסים להופעות החלה ב-13 באוגוסט 2017.
לאחר צאת הסינגל הרביעי "לא מוותרת" מתוך האלבום "ניסים שקופים" יצא וידאו קליפ לשיר, שכולו צולם במהלך ההופעה, שהתקיימה בהיכל התרבות תל אביב-יפו בנובמבר 2017. הקליפ צולם על ידי גדי ימפל, תום רייכרט, מאור גולדנברג ושי פלנר.
נערך על ידי שי אשרי ובוים על ידי שחר בארי ושי אשרי.
ניסן זֶלדֶס (9 בספטמבר 1926 – 16 באפריל 2014) היה פיזיקאי ישראלי ופרופסור במכון רקח לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, תלמידו המובהק של יואל רקח.
ניסן זלדס נולד בירושלים, בנם של נתן זלדס וחיה לבית שמעוני, אח לאורה.
דודו היה המשורר והסופר דוד שמעוני.
למד בבית הספר תחכמוני ולאחר מכן בגימנסיה העברית רחביה.
במלחמת העצמאות לחם כמפקד בשורות ההגנה, בגדוד מוריה של חטיבת עציוני.
לחם בין היתר בקרב על הרובע היהודי כסגן מפקד קטע, ואף נפצע מכדור שפגע בירכו.
ביוני 1948 נפל זלדס בשבי הירדני ושהה במחנה אום אל ג'מאל (בסמוך לעיר מפרק).
אביו, , שבצעירותו היה ממגיני תל חי ובמלחמה זו התנדב לחיל המשמר, נהרג מירי צלף בראשית ההפוגה השנייה, תוך כדי תקופת השבי של בנו.
לניסן נודע על נפילת האב רק לקראת חזרתו מהשבי.
עוד לפני המלחמה החל זלדס את לימודי הפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים, ובהיותו בשבי אף לימד מתמטיקה ופיזיקה (יחד עם חברו יעקב בורדה, לימים פרופסור).
השניים הסתמכו על ספרים שנשלחו להם על ידי משפחת זלדס וע"י מורם, פרופ' יואל רקח.
ב-1956 השלים זלדס את לימודי הדוקטורט בהנחיית רקח.
עבודת הדוקטורט שלו נשאה את הכותרת "התחרות בין הקלפות הגרעיניות לפי המודל של מאייר".
עם סיום הדוקטורט נסע לאוניברסיטת ברמינגהאם ושימש כעמית פוסט-דוקטורט של פרופ' רודולף פיירלס.
עם חזרתו לישראל ב-1959 החל לשמש כאסיסטנט וכמדריך לפיזיקה עיונית באוניברסיטה.
ב-1964 הועלה לדרגת מרצה, ב-1969 התמנה לפרופסור חבר וב-1978 לפרופסור מן המניין.
לאורך הקריירה המחקרית שלו, היה זלדס מומחה לחקר מסות גרעיניות, תחום שהתפתח שנים אחדות לפני ראשית לימודיו, ובכך היה לאחד מראשוני הפיזיקאים הגרעיניים העיוניים בישראל.
את פרסומו בקהיליית פיזיקאי הגרעין בעולם קנה בזכות שורה של עבודות העוסקות בחישובים מפורטים ומבוססים של כל המסות הגרעיניות, ממימן ועד מייטנריום.
באחרית ימיו כתב מאמר רחב ומקיף, על ראשית החוג לפיזיקה באוניברסיטה העברית.
עם תלמידיו לאורך השנים נמנים הפרופסורים פליקס דותן, שלמה ניר ושמואל אליצור מהאוניברסיטה העברית, פרופ' יאיר זרמי מהמכונים לחקר המדבר, פרופ' יוסף אורג מהקריה למחקר גרעיני, ופרופ' מיכאל (מיכה) בר מהמרכז למחקר גרעיני שורק.
שהה בשבתונים ובביקורי עבודה בין היתר במכון נילס בוהר בקופנהגן, באוניברסיטת פריז-סאקלה, באוניברסיטת מישיגן, באוניברסיטה הטכנית של דרשמטאדט ובאוניברסיטה הלאומית של מקסיקו .
זלדס היה נשוי לקרלה לבית לוי, ילידת פירנצה, ונולדו להם שלושה בנים.
גיסו (הבעל של אחותו אורה) היה פרופ' שאול יציב, שכיהן גם הוא כפרופסור לפיזיקה באוניברסיטה העברית בירושלים.
נפטר באפריל 2014 ונטמן בהר המנוחות.
ניסן הכהן בלומנטל (ביידיש: בלומענטאהל; ה'תקס"ה, 1805 – ב' באדר א' ה'תרס"ב, 9 בפברואר 1902) היה חזן, מלחין ומעבד מוזיקלי יהודי, מחשובי מחיי הליטורגיה היהודית במאה ה-19. החזן המודרני הראשון ברוסיה, ומי שהנהיג את סגנון החזנות המקהלתי ("חזנות מודרנית") בבית הכנסת ברודי באודסה 50 שנה.
בלומנטל נולד בברדיטשוב בשנת 1805, למשפחה מסורתית שדאגה לחינוכו התורני.
הוא היה אוטודידקט שלמד בכוחות עצמו מוזיקה, ספרות גרמנית קלאסית וליטורגיה יהודית.
בגיל 21 מונה לראשונה לחזן בעיר ברדיצ'ב, בה זכה לפרסום רחב ברחבי האימפריה הרוסית כשליח ציבור וכמלחין.
בשנת 1841 מונה לחזן הראשי של בית הכנסת ברודי באודסה, שנקרא כך על שם מייסדיו שהיגרו מעיר ברודי שבגליציה.
הוא שימש בתפקיד זה עד לפרישתו בשנת 1892.
במלאת חמישים שנה לכהונתו של החזן ניסן בלומנטל בבית הכנסת הברודי באודסה, העניקה לו הנהלת בית הכנסת כרטיס נסיעה לירושלים.
וביקר שם את קברו של ידידו מאודסה בצלאל שולזינגר.
לאחר שהות של מספר חודשים בעיר, בשובו לאודסה אמר כי עליו לחדש את יצירותיו, שכן ביקור בירושלים שינה את דרכו בתפילה ובשירה.
בלומנטל היה הראשון שהכניס שירה מקהלתית בארבעה קולות לשימוש קבוע בתפילה היהודית במזרח אירופה, רעיון שנחשב באותה תקופה לחדשני ושנוי במחלוקת.
הוא ייסד באודסה את בית הספר הראשון למקהלות חזנות, בו שילב ילדים וגברים ששרו יחד בעיבודים קלאסיים.
בהשפעת מלחינים גרמנים כגון היידן, כרוביני, הנדל ומנדלסון, עיבד בלומנטל מנגינות לתפילות יהודיות, תוך ניסיון לסנתז בין המסורת האשכנזית לבין המוזיקה הקלאסית האירופית.
על אף התנגדות מצד חוגים שמרניים, הצליח להשפיע רבות על התפתחות החזנות המודרנית.
בשנת 1870 מינה את דוד נובקובסקי למנהל המקהלה, בזכות שליטתו בהרמוניה, קונטרפונקט ויכולת עיבוד מתקדמת – מה שתרם לשכלול המקהלות ולחיזוק הממד המוזיקלי בבית הכנסת.
אף על פי שמעט מיצירותיו פורסמו בדפוס, רבות מהן נשמרו על ידי דורות של חזנים והן מושרות עד היום בבתי כנסת אשכנזיים ברחבי העולם.
בלומנטל ניחן בקול טנור לירי ונעים, ושאף לצמצם את ה"רוקנות הווקאלית" של החזנות האקראית והמרגשת יתר על המידה שהייתה מקובלת בזמנו.
הוא ביקש להעניק לתפילה עומק פנימי יותר, תוך שימוש במבנים מוזיקליים ברורים והרמוניים.
כאשר העירו לו כי הוא משתמש בנגונים של אחרים, השיב בלומנטל: "העכביש יוצר ושוזר את קוריו מחומר שכולו שלו, ואינם שווים דבר.
אך הדבורה אוספת את עסיס הפרחים וניזונה משל אחרים, ובסופו של דבר היא מביאה ברכה לעולם ביצירת דבש ונופת צופים".
חלה כמה שנים קודם פטירתו, ונפטר באודסה ב-ב' באדר א' ה'תרס"ב, 9 בפברואר 1902, בגיל 97. לאחר שחלפו שנתיים מאז קבורתו, החליטו גבאי בית הכנסת כי הוא לא קבור במקום הראוי לו, ופנו לרב דוד שלמה סלושץ כדי לשאול אם יש מקום להוציאו ולקברו במקום ראוי יותר.
הרב סלושץ השיב על השאלה והדפיס "קונטרס מנוחת שלום" שבו התיר את הוצאת הקבר והעברתו למקום הראוי.
"יגדל אלוהים חי" (שלש רגלים)
ניסן זאבי (נולד ב-23 באפריל 1983) הוא יזם עסקי וחברתי ישראלי.
מייסד ארגון לובי 1701, ותנועת "הביתה.
נולד בקיבוץ הגושרים, דור שלישי למייסדי הקיבוץ, גדל במושבה מטולה.
בשנת 2001 התגייס לצה"ל ושירת בצנחנים בגדוד 202. בין השנים 2008–2011 למד באוניברסיטת רייכמן.
בין השנים 2008–2013 שימש כיועץ תקשורת ויועץ פרלמנטרי של השר אבי דיכטר, במשרד לביטחון פנים, ובמשרד הביטחון לאחר מינויו של דיכטר לסגן שר במשרד הביטחון.
עם כינון ממשלת ישראל ה-35 שימש כיועץ שר המדע והטכנולוגיה יעקב פרי, אולם במרץ 2014 פרש מתפקידו ועבר למגזר הפרטי כיועץ בכיר במחלקת ניהול המשברים של "צור תקשורת".
בשנת 2014 ייסד את תנועת "שינוי כיוון – שמים את הצפון במרכז", אשר עסקה במאבקים בתחום הבריאות, התעסוקה והתרבות ותקציבי מדינה עבור יישובי הגליל.
בין השנים 2016–2018 שימש כיועץ התקשורת של חבר הכנסת אראל מרגלית.
בשנת 2018 נבחר להקים את קהילת הידע בתחום הפודטק באזור הצפון כחלק מיוזמה להפיכת הצפון למרכז מצוינות בתחום זה.
עוד היה שותף להקמת קהילות משמעותיות נוספות באזור הצפון דוגמת קהילת הסטארטאפים – קהילת עסקים קטנים המונה מאות עסקים, ו"גליליידיז" – קהילת הנשים היזמיות של הגליל.
בשנת 2021 מונה למנכ"ל "מרגלית סטארט-אפ גליל" של קרן ההשקעות JVP, ובהמשך שימש גם כמנהל תחום השקעות האימפקט של הקרן.
בשנת 2022 זכה בפרס האימפקט של קרן JVP.
עם פרוץ מלחמת חרבות ברזל, גויס זאבי למילואים ושירת למעלה משנה בכיתת הכוננות של קיבוץ כפר גלעדי.
במהלך תקופה זו הקים את ארגון "לובי 1701" במטרה לאגד ולייצג את תושבי הצפון בתביעה לשנות את המציאות הביטחונית בגבול הצפוני, ולהשיב את הביטחון לתושבי הצפון.
זאבי הוא ממייסדי תנועת "הביתה – חוזרים לגליל", תנועה אזרחית-אזורית לפיתוח הגליל, אשר מעודדת אנשים לחזור ליישובים שפונו במהלך המלחמה וביתר שאת אחריה ומקדמת שיתופי פעולה ופרויקטים שונים בגליל.
בשנת 2024 נבחר לאחד מ-100 המשפיעים בגיליון סיכום השנה של מגזין TheMarker.
בשנת 2025 התמודד לראשות המועצה האזורית הגליל העליון, והפסיד בסיבוב השני לאסף לנגלבן.
זאבי נשוי, ולו שני ילדים.
ז'וזף ניספור נייפס היה ממציא צרפתי, מחלוצי הצילום.
נחשב לאדם הראשון שהצליח לקבע את הדימוי שנוצר בגב הקמרה אובסקורה.
היה בן למשפחת אצולה מיוחסת, נולד בעיר שאלון-סור-סון שבחבל בורגונדי.
ההיסטוריה של המצאת הצילום היא סבוכה ומסוכסכת, ולטכניקה זו אבות רבים.
נייפס עסק בפיתוח המצאות שונות עם אחיו, קלוד.
הונה של משפחתם, למרות שנפגע בעקבות המהפכה הצרפתית, אפשר לאחים להקדיש את זמנם לניסויים.
בשנת 1807 הוציאו האחים נייפס פטנט על המצאת ה"פיראולופור" (Pyréolophore), גרסה מוקדמת של מנוע בעירה, בעזרתה הצליחו להשיט סירה בנהר הסון.
ב-1816 החל נייפס לערוך ניסויים פוטוכימיים במטרה לקבע את דימויי הקמרה אובסקורה.
ראשית, ערך ניסויים בכלוריד הכסף, אשר משחיר בהיחשפו לאור היום, והצליח ליצור דימוי נגטיבי.
ואולם, הדימוי שהתקבל השחיר ונעלם ברגע שהוצא מהמצלמה.
ב-1822 המציא את הדפס-המגע (קונטקט) הראשון: רפרודוקציה מרישום שהונח ישירות על לוח סיד או נחושת המרוחים בביטומן (סוג של זפת).
הביטומן, ידע נייפס, מתקשה בזמן החשיפה לאור, אך באזורים שלא נחשפו - משום שהיו תחת הצל שיוצרים קווי הרישום - החומר נותר גמיש.
אי לכך, לאחר החשיפה ניתן היה להסירם בעזרת שמן-לבנדר ונפט, ולחשוף את הלוח המקורי.
על הלוח התקבל נגטיב של הרישום המקורי (האזורים שהיו בהירים העבירו דרכם אור, שהקשה את הביטומן השחור).
כעת שטף נייפס את הלוח בחומצת-נתר: החומצה איכלה רק את אזורי הסיד או המתכת החשופים, ולא פעלה על האזורים שכוסו בביטומן.
לאחר השטיפה הסיר נייפס את שאר הביטומן, וקיבל לוח עם דימוי צרוב, שממנו ניתן היה ליצור הדפסים על נייר.
טכניקה זו אפשרה, כאמור, ליצור רפרודוקציות, אך רק מרישומים קוויים, שבהם אין גוני-ביניים אלא רק אזורים לבנים ושחורים.
בשל חוסר יכולתה להתמודד עם גוונים רציפים, לא הייתה השיטה יעילה לשימוש בקמרה אובסקורה, ועדיין לא הייתה בבחינת צילום.
לאחר זמן נטש נייפס את שיטת ההדפס וניסה להגיע לדימוי מוגמר ישירות על גבי לוח נחושת.
ככל הנראה הצליח להשיג דימוי קבוע ראשוני בשנת 1826, שהפך לצילום הראשון בהיסטוריה: "נוף מחלון בלה-גרא".
לשם הכנת תצלום זה הכין לוח פְּיוּטֶר (נתך של בדיל) ממורק שנמשח בתמיסת ביטומן (bitumen of Judea - סוג של זפת).
רבים אחרים לפני נייפס ניסו לקבע את הדימוי שנוצר בגב הקמרה אובסקורה, אך הדימויים שייצרו היו נגטיביים על-פי-רוב (האזורים הבהירים במקור הפכו לשחורים בדימוי), וגרוע מכך - הם נעלמו מיד כשהוצאו מהקופסה החשוכה ונחשפו לאור.
רואים בו מצד שמאל את עליית הגג של בית יונים, ומצד ימין אגף של ביתו של נייפס.
נייפס הגיע לאנגליה עם תצלומו בשנת 1827, במטרה להראותו לאחיו, קלוד, שגר בלונדון באותה תקופה.
נייפס גילה לתדהמתו שאחיו על ערש דווי, שהוא לא הצליח לקדם את מכירת הפטנט של מכונת הפיראולופור שלהם, ולכן מיהר לנסות לעניין את החברה המלכותית בהמצאתו, ובתקווה למצוא לה מממנים, והציג בפניה את המסמך "מזכר על ההליוגרפיה" (Notice sur l'héliographie) בדצמבר 1827:
ניסיונותיו של נייפס למצוא תמיכה וסיוע אנגלי לא עלו יפה והוא חזר מאוכזב לצרפת, כשהוא מותיר את אחיו הגוסס מאחור (שנפטר ימים ספורים לאחר חזרתו של ניספור לצרפת) וכן את הדימוי הייחודי "נוף מחלון בלה-גרא" אצל מארחו, הבוטניקאי פרנסיס באואר (Bauer, 1758-1840).
התצלום, שנזנח במזוודה, התגלה מחדש באנגליה, ב-15 בפברואר 1952 על ידי חוקרי תולדות הצילום, הלמוט ואליסון גרנשהיים (Gernsheim), שרכשו את התמונה עבור אוסף הצילום שלהם.
הלמוט גרנשהיים תיארך את הצילום ל-4 ביוני - 18 ביולי 1827.
בשנת 1826 ניסה נייפס למצוא שם שיבהיר את אובייקט המחקר שלו, ובחר במילה שתתאים לתיאור התהליך כולו - "הליוגרפיה" (Héliographie); הליוס פירושו "שמש", וליתר דיוק "אל השמש" במיתולוגיה היוונית, וגרפי פירושו רישום, כתיבה או ציור.
השם הליוגרפיה מצביע על הנחתו של נייפס שהטכניקה שהמציא שייכת למשפחת הליתוגרפיה, הליך שעתוק שהומצא בשנת 1796, אשר הווה את מקור ההשראה עבור האחים נייפס בניסוייהם בחומרים רגישים לאור.
השם הדגיש את תפקיד האור ביצירת הדימוי ויצר גם הקשר מיתולוגי ותאולוגי לפעולתו (היות שהליוס הוא אל השמש במיתולוגיה).
נייפס השתמש בשם זה בהתכתבויות שלו וכן בטקסט בו הציג את התהליך שלו בפני האגודה המלכותית באנגליה ("מזכר על ההליוגרפיה").
תחת כותרת זו כתב כאמור "אני חושב שרשאי אני לתת שם זה לאובייקט המחקרים שלי, עד שימצא מונח מדויק יותר".
הוא השתמש בשם זה גם ב-1829 בטקסט נוסף בשם "על ההליוגרפיה, או שיטה לקיבוע אוטומטי של התמונה שנוצרת בקמרה אובסקורה בעזרת פעולת האור".
שם זה הופיע גם בשנת 1839 במסגרת מכירת ההמצאה לממשלת צרפת.
ואולם, נייפס לא היה מרוצה לחלוטין משם זה, ולא חשב שהוא מדויק דיו.
בשנת 1832 עוד שיחק עם מילים יווניות במחברתו במטרה לאתר שם מדויק יותר.
את השם הליוס הוא השמיט מרשימה מאוחרת זו, וכן שמות אחרים מציינים "אור", אך שמר את הסיומת "גרפי".
הרשימה, שמצביעה על המסגרת הרעיונית של מחשבתו, כללה את המילים: "טבע, בעצמו, כתיבה, ציור, תמונה, סימן, הטבעה, עקבה, דימוי, תבליט, מודל, דמות, ייצוג, תיאור, דיוקן, הצגה, הופעה, להראות, אמת, אמיתי".
לבסוף התמקד במילה phusis, או "טבע", כמרכיב המרכזי בכל אחד מארבעת ההרכבים האחרונים שרשם: Physaute, Phusaute (הטבע עצמו), Autophuse, Autophyse (העתק של הטבע).
כפי שטוען חוקר הצילום ג'פרי בטשן, נייפס תפס כנראה את הטבע כמרכזי לפעולת הצילום, אך לא ידע כיצד לנסח את היחסים בין השניים, ולא הגיע לבחירה מדויקת של שם: "במקום זאת, הוא הותיר מערך של זוגות סותרים (טבע והעתק שלו, ייצוג או מציאות?).
כאילו במוחו, טבעו של הצילום עצמו יוכל להיות מיוצג כהלכה רק כפרדוקס מושהה".
ב-12 בינואר 1826 נכנס לחנותו של האופטיקאי הפריזאי שבלייה קולונל לוראן נייפס דה סנסי-לה-גראן במטרה לרכוש קמרה אובסקורה ועדשה איכותית עבור בן דודו, ניספור נייפס, שזקוק לה במסגרת ניסוייו לקבע את הדימוי שנוצר בקמרה אובסקורה.
שבלייה הופתע מהמידע, שכן ידידו, הצייר ומעצב התפאורות לואי ז'אק מנדה דאגר, ניסה מזה זמן בעצמו ללכוד את דימויי הקמרה אובסקורה בעזרת חומרים רגישים לאור.
שבלייה ניסה לאסוף פרטים על ניסוייו של נייפס ועדכן את דאגר במידע: "משהו מנסה להקדים אותך.
בהיעדר ידע מדעי, דאגר לא הצליח להתקדם במחקרו.
דאגר לקח אותו לסיור בדיורמה, שהרשימה עמוקות את נייפס, כמו גם ניסויו של דאגר עם חומרים זרחניים.
דאגר הניח בגב הקמרה אובסקורה אבקה מחומרים זרחניים, שקלטו את האור המוקרן מהעדשה ויצרו דימוי זוהר, אשר נותר נראה למשך כמה שעות בטרם דהה.