tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
מצוות אחדות עוסקות במיניות ולהן מוקדש דיון נרחב בתלמוד ובספרי הלכה מאוחרים יותר.
בניגוד לתפיסה המקובלת בנצרות הקתולית של החטא הקדמון, בה גן עדן מוצג כמקום אידיאלי, וככזה אין בו יחסי מין, שעצם קיומם מהווה חטא, גם אם למטרות רבייה.
לפי השקפת חז"ל אדם וחוה קיימו יחסי מין בגן עדן, והמסורת היהודית כוללת עיסוק במיניות כנושא חיובי, בו באיחוד בין גבר ואישה נשואים נמצאת השכינה, תחת מגבלות מסוימות.
מנגד, חוקי הצניעות בדת היהודית מגבילים את מיניות האדם ורואים בפורנוגרפיה תחום בעייתי למדי.
לדוגמה, מאישה מצופה שלא לחשוף את גופה בפני גברים, ומגברים מצופה שלא להסתכל בגופן החשוף של נשים.
כמו כן, ההלכה אוסרת על קיום יחסי מין מחוץ לנישואים.
כנגזרת מכך, מין בציבור ומין שאינו בין בני זוג נשואים, ובפרט צפייה במין כזה, אסורים ביהדות.
בנושא האוננות, על אף שאינה אסורה במפורש בתורה, ההלכה ומסורת התורה שבע"פ רואות באוננות גברים איסור הלכתי וחטא גדול.
היחס אל הזרע הוא כאל חי בפוטנציה, ואל האוננות כמעין רצח שבו האדם מחסל את צאצאיו הפוטנציאליים.
בחוגים דתיים יהודים מודרניים, פורנוגרפיה ולבוש שאינו צנוע שגורם לאוננות ולהשחתת זרע לבטלה הם אסורים וטמאים.
הסוגיות ה"בעייתיות" מבחינתם, לפי מה שמוזכר ממרבית מטענותיהם של הנאו-נאצים המאמינים בתאוריית הקונספירציה, הן סוגיות של צניעות, אך גם בקיום יחסי מין בין גזעים שונים (כגון גבר שחור שמקיים יחסי מין עם אישה לבנה "טהורה") וכוכבי פורנוגרפיה יהודים שמקיימים יחסי מין עם נשים נוצריות קתוליות.
לפי חוקרים, שורשי תאוריית הקונספירציה באמונות אנטישמיות ישנות המקשרות בין יהודים לזנות, מחלות מין וסטיות מיניות.
כדוגמה, היטלר האשים במיין קאמפף את התפשטות מחלת הזיבה בזונות וסרסורים יהודים באירופה, והשתמש במונח "מיניות בולשביקית", כאזכור ליהודים.
לטענת הנאו-נאצים, בתחילת המאה ה-19 החלו מהגרים יהודים מגרמניה להגיע לארצות הברית, ונמשכו לתעשיית המין בארצות הברית, שבשנות ה-60 הפכה, שוב ביוזמת היהודים, לתעשיית הפורנוגרפיה.
על פי המאמינים בטענות אלו, היהודים השתמשו בזיכרון השואה כדי להתחיל להפיץ פורנוגרפיה בעולם המערבי, באמצעות החדרת עירום לקולנוע בארצות הברית באמצעות הצגתו בסרטים קולנועים שעוסקים בשואה; כגון בסרט המשכונאי, שהיה הראשון שהציג עירום בסרט קולנועי בארצות הברית, וברשימת שינדלר.
בנוסף, המאמינים בתאוריה טוענים שיהודים הקימו את התעשייה ומזכירים שמות כגון ראובן שטורמן, מי שכונה "הדיסני של פורנוגרפיה", ורון ג'רמי, כיהודים ששלטו בתעשיית הפורנוגרפיה.
לטענת מפיצי תאוריית הקונספירציה, צה"ל משתמש בפורנוגרפיה כנשק כנגד האוכלוסייה הפלסטינית, ומקרין סרטים פורנוגרפיה בטלוויזיה הפלסטינית.
לא קיימות עדויות לתמוך בטענה זו.
מנהיגים פוליטיים בארצות הברית שהתבטאו בתמיכה בתיאוריות קונספירציה אנטישמיות שנוגעות בשליטה לכאורה של יהודים בתעשיית הפורנוגרפיה כוללים את דייוויד דיוק, מנהיגו לשעבר של הקו קלוקס קלאן, ופול נלן, שהורחק מטוויטר בעקבות הפצת תאוריית הקונספירציה, ומוזכר לעיתים קרובות על ידי אתר החדשות האנטישמי הדיילי סטורמר.
ב-27 באפריל נאו-נאצי אמריקאי בן 19 ביצוע פיגוע ירי בבית חב"ד באזור סן דייגו, בו נהרגה אישה אחת ונפצעו שלושה.
במניפסט שפרסם לפני הפיגוע האשים את היהודים בכך ש"גרמו לרבים לחטוא בכך שהפיצו פורנוגרפיה", בין האשמות רבות נוספות.
גם הרוצח שביצע את הטבח בבית הכנסת בפיטסבורג ב-2019 ואנדרס ברינג בריוויק, שביצע את מתקפת הטרור בנורווגיה הזכירו את התאוריה.
חלק מהמאמינים בתאוריה מתנזרים מפורנוגרפיה כדי להשתחרר מההשפעה של "הנשק היהודי", ומתנהלים תחת הסיסמה "מוות לפורנו" ובקבוצות שונות באתרים כגון רדיט ו-4chan.
תנועה אינטרנטית תחת ההאשטאג #NoNutNovember (בתרגום חופשי: "אם נובמבר אין אוננות") שמופיע לעיתים בקיצור #NNN, שמעודד גברים לאתגר את עצמם ולא לאונן במהלך כל חודש נובמבר במטרה להיגמל מהתמכרות לפורנוגרפיה.
במקומות רבים באינטרנט הנכשלים באתגר מסומנים בתמונה של "קומר", דמות בעלת סממנים אנטישמיים, ומייצגת את היהודי שצוחק על הגבר הלבן ש"נפל במלכודת של פורנוגרפיה".
על פי חוקרים, שיטות אלו בשימוש על ידי משטרים פשיסטיים גם כאמצעי שליטה וגם כאמצעי לגיוס פעילים.
טיעונים אנטישמיים כנגד הפורנוגרפיה בעולם הערבי והמוסלמי
ב-23 בנובמבר 2012 טען אימאם מצרי בדרשה נגד פורנוגרפיה ששודרה בטלוויזיה המצרית כי היהודים "החליפו את הכוח הצבאי בכוח רך" והאשים אותם במימון את הפורנוגרפיה במטרה ל"קלקל" את הנוער המוסלמי.
לטענתו, בספר הקונספירציה-האנטישמי "פרוטוקול זקני ציון" רשום כי "אלכוהול וזונות יצליחו להשמיד את הנוער המוסלמי יותר טוב מאלפי תותחים".
ב-29 באוקטובר 2019 פרסם ערוץ מבית רשת אל-ג'זירה - סרטון באינטרנט - שמוכוון לנוער בו האשימו את היהודים בהמצאת והפצת הפורנוגרפיה בעולם.
בסרטון הזכירו את השחקנית האמריקאית-יהודייה גלוריה לאונרד כמי ש"המציאה את הסקס הטלפוני", ואת המגזין האמריקני "פלייבוי" וטענו כי הוא נשלט על ידי יהודים.
הסרטון חזר על טענות של תיאוריות הקונספירציה האנטישמיות שהפורנוגרפיה הומצאה בידי יהודים כדי "לזהם את המוסריות" של העולם הנוצרי.
רשימת שחקניות, שחקני ובמאי פורנוגרפיה יהודיות ויהודים
הטבלה הבאה מפרטת את שחקני ובמאי הפורנוגרפיה היהודים - כולל ישראלים וישראליות - שהתפרסמו באופן ייחודי על פי עשורים ומקצועם בתחום.
מודגשים: מי שעדיין פעילים או מועסקים בענף..
ימי הביניים היא תקופה במהלך ההיסטוריה של אירופה, בין העת העתיקה לבין הרנסאנס ותחילתה של העת החדשה, והיהודים באירופה הושפעו רבות ממאורעות התקופה.
למשל, במהלך תקופה זו עברה האוכלוסייה היהודית בהדרגה מהלבנט לאירופה, בעיקר מרכז אירופה, שנשלטה על ידי האימפריה הרומית הקדושה, ודרום אירופה שנשלטה על ידי הממלכות האיבריות.
לפי המסורת היהודית מוצא היהודים המודרניים מהשבטים יהודה, בנימין ולוי.
כבר בגלות בבל, יהודים התגוררו במדינות רבות אחרות במזרח התיכון, ולאחר מכן יצרו קהילות ברחבי ארצות מזרח הים התיכון, שהיוו ביחד פזורה יהודית.
יהודים היו ביוון כבר מהמאה הרביעית לפני הספירה בכיוס, אגינה, אטיקה ורודוס ובאיטליה כבר במאה ה-2 לפנה"ס.
לאחר המצור על ירושלים (70), מאות אלפי יהודים נלקחו כעבדים לרומא, והם היגרו מאוחר יותר לארצות אחרות באירופה.
היהודים שהיגרו לחצי האי האיברי וצאצאיהם הם היהודים הספרדים, ואילו אלו שהיגרו לאזור הריין הגרמני ולצרפת הם היהודים האשכנזים.
הידלדלות משמעותית במספרם במערב אירופה החלה להתרחש עם מסעי הצלב, שהביאו לפוגרומים רבים ולגירושים, באנגליה (1290), בצרפת (במאה ה-14) ובספרד (1492).
עם תום ימי הביניים, תופעה זו חזרה על עצמה באיטליה ובארצות דוברות גרמנית במאה השש עשרה.
כתוצאה מכך, יהודים רבים היגרו למזרח אירופה.
במאה ה-17 החל תהליך הפוך, עם הגירה חזרה למרכז ומערב אירופה, בעקבות פוגרומים באוקראינה (1648–1649).
מנפילתה של רומא ועד לשלהי ימי הביניים (500–1500)
לאחר שקיעת האימפריה הרומית, הוויזיגותים שלטו בחלקים גדולים של השטח הרומאי, כולל דרום מערב גאליה, וחלק גדול מחצי האי האיברי.
בתחילת הדרך, קהילות יהודיות שגשגו תחת השלטון הוויזיגוטי הן בגאליה והן בספרד.
בשנת 506 קבע אלאריק השני שהיהודים ייחשבו כאזרחים רומיים ויחיו תחת החוק הרומי.
הם קיבלו חופש לקיים את מצוות היהדות.
אלאריק גם קבע כי יש לכבד את ההלכה של הקהילות היהודיות.
לאחר שסיסבוט תפס את כס המלכות הוויזיגותי בשנת 612, בוטלו זכויות אלו, ודיכוי הדת היהודית הפך למדיניות, וכתוצאה מכך ניסיונות המרת דת.
הייתה הפוגה קצרה בשנת 640, כאשר צ'יינדסוינת' השתלט על כס המלכות והמשיך במדיניות פרו-יהודית.
לעומתו, בנו רקסווינת' , טען כי היהודים כ"מזהמים את אדמת ספרד".
למרות הרדיפות הללו, היהודים הצליחו לעזור לפולשים המוסלמים לכבוש את ספרד, ובכך סיימו את השלטון הוויזיגוטי.
מהעדויות ההיסטוריות הראשונות על פעילות היהודים עולה כי רובם עסקו בחקלאות, ומיעוטם עסקו במסחר ובמלאכה.
בדרום איטליה וביוון - לקהילות היהודיות היה מונופול על צביעת ואריגת משי.
בשיא ימי הביניים, יהודים אירופאים רבים היו סוחרים, מלווים בריבית ובעלי מלאכה, מכיוון שנאסר עליהם להחזיק בקרקע.
הגירה יהודית מאיטליה הביאה את היהודים הראשונים לגרמניה.
תאריך ההתיישבות הראשון של יהודים באזור אינו ידוע, והמסמכים הראשונים המתייחסים לקהילה יהודית גדולה ומאורגנת היטב באזורים אלו הם משנת 321 בקלן.
במהלך התקופה הקרולינגית היה ליהודים תפקיד חיוני כיבואני סחורות מהמזרח.
בתקופה שלווה זו, יהודים מקהילות אחרות היגרו ל בהם אנשי בית ראשי הגולה, כמו יצחק היהודי ומכיר מנרבון .
עם זאת, בתחילת מסע הצלב הראשון אלפי יהודים בקהילות לאורך הריין נטבחו ובהמשך היו שם פוגרומים, עלילת דם והאשמת היהודים כגורם לאסונות כמו המוות השחור והפלישה המונגולית לאירופה.
למרות קשיים אלו, יהודי גרמניה המשיכו לפתח את מנהגיהם הדתיים והחברתיים, כמו שפת היידיש ומנהגי יהדות אשכנז.
היו כאלה שעבדו במתכונת של יהודי חצר ב.
חוקי הכנסייה בשיא ימי הביניים
המרות דת של יהודים לנצרות, בכפייה וברצון, היו חלק בלתי נפרד מחיי הקהילות היהודיות בתקופת ימי הביניים.
עד המאה ה-10, רוב אירופה הייתה תחת שלטונם של מלכים נוצרים שהפכו את הנצרות לדת הרשמית.
באימפריה הרומית, הנצרות הייתה כנסיית המדינה מאז 380 בצו סלוניקי .
הכנסייה אסרה על נוצרים לגבות ריבית מנוצרים.
בעקבות כך, מקור ההלוואות היחיד היו יהודים.
גורלם בכל מדינה מסוימת היה תלוי בתנאים הפוליטיים המשתנים.
בעקבות תבוסה צבאית לכוחות המוסלמים, ליאו השלישי מקונסטנטינופול סבר שחולשתה של אומתו טמונה באוכלוסייתה והחל בהמרה דת בכפייה של היהודים ושל הנוצרים החדשים.
בשנת 1040 נולד רש"י, ובעקבות הכיבוש הנורמני של אנגליה, יהודים עזבו את נורמנדי כדי להתיישב בלונדון ובערים אחרות כמו יורק, נוריץ', אוקספורד, בריסטול ולינקולן.
בשנת 1095, הנרי הרביעי העניק ליהודים זכויות והוציא צו נגד הטבלה בכפייה.
בשנת 1171, לאחר לידתו של רמב"ם, הואשמו יהודים בביצוע רצח פולחני ועלילת דם בבלואה.
יהודי העיר הבוגרים נעצרו ורובם הוצאו להורג לאחר שסירבו להמיר את דתם.
בשנת 1210 עלתה לארץ ישראל קבוצה של 300 בעלי התוספות.
במהלך המוות השחור האשימו אנשי הדת את היהודים בהרעלת בארות באירופה כדי להרוג את כל הנוצרים.
החוקה ליהודים הייתה בולה אפיפיורית ובה עמדתו הרשמית של האפיפיור בנוגע ליהודים.
הבולה אפיפיורית הראשונה הונפקה בערך בשנת 1120 על ידי קליקסטוס השני, ונועדה להגן על יהודים שסבלו במהלך מסע הצלב הראשון.
הצעת החוק אסרה על נוצרים לאלץ יהודים להתגייר, או לפגוע בהם, לקחת את רכושם ולהפריע לחגיגת החגים היהודיים.
למרות העמדה הרשמית, הכנסייה הטילה מגבלות על יהודים.
ועידת לטראנו הרביעית בשנת 1215 קבעה שיהודים ישאו טלאי צהוב או כובע מחודד.
בשנת 1229, מלך אנגליה הנרי השלישי אילץ את היהודים לשלם מחצית משווי רכושם במסים, בעקבות שריפת התלמוד בפריז וכיבוש ירושלים על ידי הטטרים.
בתקופה הפאטמית שירתו במשטר פקידים יהודים רבים.
המלך הנרי השלישי מאנגליה הורה לקיים את הפולחן היהודי בבית הכנסת בשקט כדי שהנוצרים העוברים במקום לא יצטרכו לשמוע זאת, ונתן הוראה שיהודים אינם רשאים להעסיק אחיות או משרתות נוצריות.
כמה שנים לאחר מכן, המלך הצרפתי לואי התשיעי גירש את היהודים מצרפת.
רוב היהודים נסעו לגרמניה ומזרחה.
בשנת 1267 אילצה מועצת העיר וינה יהודים לחבוש כובע יהודי, בנוסף לטלאי הצהוב.
בהמשך המאה, עלילת דם במינכן הביאה למותם של 68 יהודים, ו-180 יהודים נוספים נשרפו חיים בבית הכנסת באוברווסל שבגרמניה.
בשנת 1290, המלך האנגלי אדוארד הראשון גירש את כל היהודים מאנגליה.
הם הורשו לקחת רק את מה שהם יכולים לשאת, ורובם נסעו לצרפת.
פיליפ הרביעי מצרפת הורה לגרש את כל היהודים מצרפת, וכ-125,000 יהודים נאלצו לעזוב.
בדומה להאשמות שהועלו במהלך המגפה השחורה, היהודים הואשמו בעידוד מצורעים להרעיל בארות נוצריות.
לפי הערכות, כחמשת אלפים יהודים נהרגו לפני שהמלך, פיליפ החמישי, הודה שהיהודים חפים מפשע.
לאחר מכן, שארל הרביעי גירש את כל יהודי צרפת בהאשמה שגרמו למגפה השחורה.
ב-1348 נשרפו מאות יהודים ורבים הוטבלו בבזל.
תושבי העיר הנוצרים הסבו את בית הכנסת לכנסייה והרסו את בית הקברות היהודי .
האפיפיור קלמנס השישי הוציא צו המכחיש את הוצאת הדיבה נגד היהודים, ואמר כי גם הם סובלים מהמגפה.
בשנת 1385, קיסר גרמניה ואצלב עצר יהודים שחיו בברית השוואבית והחרים את ספריהם.
מאוחר יותר, הוא גירש את יהודי שטרסבורג.
בשנת 1391, פרנד מרטינז הרג יותר מ-10,000 מיהודי ספרד והרס את הרובע היהודי בברצלונה.
המלך פדרו הראשון הורה לא לפגוע ביהודים הנותרים ולא להפוך בתי כנסת לכנסיות.
לאחר מכן הוא הכריז על ציותו לבולה האפיפיורית.
בנדיקטוס ה-13 אסר על לימוד התלמוד.
בשנת 1422, האפיפיור מרטין החמישי הוציא בולה אפיפיורית שהזכירה לנוצרים שהנצרות נגזרת מהיהדות והזהיר לא להסית נגד היהודים, אך הבולה האפיפיורית הוסרה בשנה שלאחר מכן.
בסוף המאה ה-15 הוקמה האינקוויזיציה בספרד.
מסביבות 1500 יהודים חוו שגשוג בפולין של היום.
במסע הצלב הראשון (1096) נהרסו כליל קהילות פורחות על נהר הריין והדנובה.
לפני התקפות אלו, יהודים רבים נתפסו כחברים אינטגרליים בחברה למרות הבדלי הדת.
יהודים רבים עבדו במסחר בהלוואות כספים.
במסע הצלב השני (1147) סבלו היהודים בצרפת תחת לואי השביעי.
במסע הצלב השלישי (1188) סבלו בעיקר יהודי אנגליה.
עברו 365 שנים עד שהורשו להתיישב שוב באי הבריטי.
היהודים סבלו מהתקפות גם במסעי הצלב ב-1251 ו-1320.
אף על פי שהאזכור הראשון של עלילת דם נמצא בכתביו של אפיון שטען שהיהודים הקריבו יוונים במקדש ירושלים, לא מתועד אזכור אחר עד המאה ה-12, אז עלילות הדם החלו להתרבות.
במסגרת עלילות הדם יהודים הואשמו ברצח פולחני ובשימוש בדם ילדים נוצרים להכנת מצות.
אחת הדוגמאות לעוינות נוצרית כלפי יהודים היא ההאשמה ברצח פולחני בלואה.
לפי העלילה גבר יהודי ומשרת נוצרי השקו את סוסיהם באותו עיקול בנהר.
האיש היהודי הפחיד בטעות את סוסו של הנוצרי והמשרת נסע משם כועס ואמר לאדונו שראה את היהודי זורק ילד לנהר.
הנוצרי, ששנא יהודים, ניצל את ההזדמנות הזו והאשים את היהודי ברצח.
הנוצרים לקחו את האיש, יחד עם היהודים שניסו לשחררו, הכו ועינו אותם.
במקרים מסוימים, השלטונות דיברו נגד ההאשמות.
האפיפיור אינוקנטיוס השלישי כתב ב-1199:אף נוצרי לא יעשה ליהודים פגיעה אישית, אלא בביצוע פסקי דין של שופט, או ישלול מהם את רכושם, או ישנה את הזכויות והפריבילגיות שלהם.
במהלך חגיגת החגים שלהם, איש לא יפריע להם על ידי הכאתם באלות או על ידי יידוי אבנים.
איש לא יכריח אותם להעניק שירותים כלשהם מלבד אלה שהם רגילים לתת.
וכדי למנוע את השפלות של אנשים רשעים אנו אוסרים על איש להשחית או לפגוע בבתי הקברות שלהם או לסחוט מהם כספים באיומים להוציא את גופות מתיהם.
בשנת 1275, אדוארד הראשון מלך אנגליה הוציא צו האוסר על יהודים להלוות כסף בריבית, תוך שהוא מתיר ליהודים לעסוק במלאכה, במסחר ובחקלאות.
היהודים גורשו מאנגליה ב-1290, מצרפת ב-1394, ובהמשך ממחוזות רבים של גרמניה, איטליה וחצי האי הבלקני.
בין השנים 1200 ל-1600, הם נמלטו לממלכות הסלאביות, בהן לא פגעו בהם אז.
רובם ברחו לפולין, מכיוון יצא בה כתב הזכויות של קאליש.
כאן הם מצאו מקלט בטוח תחת שליטים נדיבים וזכו לשגשוג מסוים.
כמו במדינות סלאביות, כך גם תחת השלטון המוסלמי, היהודים שגשגו, במיוחד מהמאה ה-8 ואילך בחצי האי האיברי.
אבל גם כבר במאה ה-13 עם נפילת הכוח הפוליטי ירדה התרבות הערבית ואיתו תור הזהב של יהודי ספרד.
בתחילה נעשה הניסיון לנצר את היהודים באמצעות כתבים וויכוחים.
כאשר נכשלו הניסיונות הללו, הוגבלו זכויותיהם האזרחיות.
הם נאלצו לגור ברבעים נפרדים של הערים וללבוש סמלים משפילים על בגדיהם.
בשנת 1391, כאשר המון קנאי הרג ארבעת אלפים יהודים בסביליה, יהודים רבים התנצרו.
אלפי אנוסים הושלכו לכלא, עונו ונשרפו.
בשנת 1492 מלכת ספרד איזבלה הוציאה צו המגרש את כל היהודים מספרד בעקבות עלילת הדם בפרשיית כריסטופר מלה גווארדיה .
רבים מהיהודים ברחו לחצי האי הבלקני, שם הטורקים העות'מאנים שלטו.
הסולטאן באאזיד השני מהאימפריה העות'מאנית, ששמע על גירוש יהודים מספרד, שיגר את הצי העות'מאני להביא את היהודים בבטחה לאדמות העות'מאניות, בעיקר לערים סלוניקי ואיזמיר.
לאדינו הייתה מדוברת בקרב חלק מהקהילות היהודיות באירופה מאז המאה ה-15.
הדוכסים האיטלקיים בתקופת הרנסאנס העניקו הגנות לקהילות יהודיות ממגוון סיבות פוליטיות או כלכליות.
עם זאת, השלטונות הטילו חובת ענידת הטלאי הצהוב.
רישומי המיסוי חושפים כמות גדולה של תרומה יהודית לכספי הדוכסות.
תרומת המס היהודית בתקציב המדינה הייתה 0.2% בשנת 1460. עד 1480 הסכום גדל ל-1%.
בשנת 1482, 6% מהמס הגיע מקהילות יהודיות.
עדויות אלו מצביעות על עושרה של האוכלוסייה היהודית.
יהודים נהנו מתקופת שגשוג עד סוף המאה ה-15 בפרובאנס.
לא היו הבחנות משפטיות משמעותיות בין זכויות של יהודים ונוצרים לפי החוקים של מרסיי.
יהודים קיבלו רשמית את אותן זכויות אזרחות בסן-רמי-דה-פרובאנס ב-1345 וב-1467 בטרסקון .
יהודי פרובנס קיבלו הגנה רשמית בגלל התועלת היהודית לבני המלוכה.
עם זאת, זה לא מנע אנטישמיות שגרמה לעזיבות יהודיות מרצון.
לאחר שפרובנס סופחה על ידי ממלכת צרפת ב-1481, התושבים היהודים גורשו ב-1498.
המשפחה היהודית באירופה של ימי הביניים
לפי ספרה של אלישבע באומגרטן: "חיי המשפחה באשכנז בימי הביניים", היה מעמד הנשים היהודיות באירופה נמוך יותר ממעמד הנשים הנוצריות.
לשירים שנכתבו בתקופה זו מאפיינים כללים במבנה ובנושאים.
מקובל שנושאי השירה נחלקים לשירת הקודש ולשירת החול כאשר שירת הקודש עוסקת באל ובדת וכיום מהווה חלק ממחזור התפילה בבית הכנסת ושירת החול עוסקת במגוון רחב של נושאים מחיי השגרה וההגות.
ספורטאים, מאמנים ועסקני ספורט רבים מיהדות הונגריה תרמו להצלחת הספורט בהונגריה.
למרות האנטישמיות שהופנתה אליהם מקרב הספורטאים המתחרים שעמדו בדרכם ומקרב הקהל, הם רשמו הישגים מכובדים בתחומי ספורט רבים ומגוונים.
ספורטאים יהודים מהונגריה זכו ב ב-97 מדליות בסך הכל (34 אישיות), מהן 54 מדליות זהב (20 אישיות), 22 מדליות כסף (7 אישיות) ו-21 מדליות ארד (8 אישיות).
עד מלחמת העולם השנייה הם זכו ב-43 מדליות בסך הכל, מהן 28 מדליות זהב, 10 כסף ו-5 ארד.
בנוסף הם זכו במשחקי החורף ב-4 מדליות ארד.
למעשה עד 1968, שליש מהמדליות שבהן זכו יהודים במשחקים האולימפיים היו של ספורטאים מהונגריה.
שבע שנים לאחר שואת יהדות הונגריה הקהילה השורדת הקטנה (כ-150,000 אנשים), זכתה באולימפיאדת הלסינקי (1952) ב-11 מדליות בסך הכל (5 אישיות), מהן 6 זהב (3 אישיות), 2 כסף (1 אישית) ו-3 ארד (2 אישיות).
הספורטאית האולימפית הגדולה ביותר שיצאה מיהדות הונגריה, היא המתעמלת אגנס קלטי שזכתה ב-10 מדליות אולימפיות (6 אישיות), 5 מדליות זהב (4 אישיות), 3 מדליות כסף (1 אישית) ו-2 מדליות ארד (1 אישית).
קלטי עלתה לישראל בשנת 1956 וייסדה בה את ענף ההתעמלות.
הצטיינות מיוחדת הייתה של הסייפים היהודים, שזכו ב-33 מדליות אולימפיות, מהן 23 זהב, 6 כסף ו-4 ארד.
אילדיקו אוילקי רייטו זכתה ב-7 מדליות, מהן 2 זהב, אילונה אלק זכתה ב-3 מדליות אישיות, 2 זהב ו-1 כסף, ינה פוקס זכה ב-4 מדליות זהב ואנדרה קאבוש זכה ב-4 מדליות, 3 מהן זהב.
טניס שולחן היה לענף הספורט המצליח ביותר בקרב יהדות הונגריה.
באותן השנים הוא לא נכלל במשחקים האולימפיים.
הצלחתם של שחקני טניס השולחן היהודים נגדעה במלחמת העולם השנייה.
ענף זה נכנס למשחקים רק באולימפיאדת סיאול (1988).
שחקן טניס השולחן ויקטור ברנה זכה ב-41 מדליות מאליפויות העולם, יותר מכל שחקן אחר בהיסטוריה, מהן 22 מדליות זהב (5 אישיות), יותר מכל שחקן אחר בהיסטוריה ו-8 בזוגות גברים, גם כן יותר מכל שחקן אחר בהיסטוריה.
בלה קומיאדי שאימן את נבחרת הונגריה בכדורמים וזכה עימה במדליית הזהב הראשונה שלה ובלה רייקי שהוביל את נבחרת הכדורמים ל-3 מדליות אולימפיות, 2 זהב (הלסינקי 1952, מלבורן 1956) ו-1 כסף (מינכן 1972).
רייקי כיהן כנשיא של LEN איגוד השחייה האירופי וסגן נשיא פדרציית השחייה הבין-לאומית.
ד"ר פרנץ מזה היסטוריון של הספורט, זוכה מדליית זהב אולימפית (אמסטרדם 1928) באמנות.
באולימפיאדת ברלין (1936), הוענק לו העיטור האולימפי הגרמני דרגה שנייה.
הוא היה היהודי היחיד שזכה בעיטור הגבוה הזה של הרייך השלישי.
ב-1947 שימש ראש מחלקת האימון הגופני בהונגריה.
יש לציין שמשפחתו של אביו של מארק ספיץ, השחיין השני המעוטר בכל הזמנים ואחד הספורטאים הטובים בכל הזמנים, היגר לארצות הברית מהונגריה.
שניים מהמנהיגים הציונים החשובים ביותר, תיאודור הרצל ומקס נורדאו, נולדו בבודפשט.
ב שנערך בבזל בשנת 1898 הגה נורדאו את חזון "יהדות השרירים".
מועדון הסיוף והספורט (VAC) בבודפשט היה המועדון היחיד עם חברות יהודית בלעדית.
הוא הוקם בשנת 1906 על ידי מנהיג ציוני, לאיוש דמן .
הבסיס של המועדון היה בית הספר התיכון היהודי, והוא השתמש במתקני בית הספר.
ענפי הספורט שהיו במועדון: סייף, אתלטיקה, התעמלות, כדורגל, שחייה, כדורמים ואגרוף.
משנות ה-20, נוספו טניס שולחן, כדוריד, כדורסל וטניס.
נבחרת ההתעמלות לגברים וקבוצת טניס שולחן לגברים ולנשים זכו באליפויות לאומיות.
בתחילת שנות ה-20 שיחקה קבוצת הכדורגל של המועדון בליגת העל.
דיולה טרק אלוף אולימפי (רומא 1960) במשקל זבוב.
ג'רג' גדו אלוף אולימפי (מינכן 1972) במשקל זבוב קל.
מיהאי דוד זכה במדליית כסף אולימפית (אתונה 1906) בהדיפת כדור ברזל.
אדן בודור זכה במדליית ארד אולימפית (לונדון 1908) בריצת שליחים מעורבת (200 מטר, 200 מטר, 400 מטר ו-800 מטר).
נוסף לכך, היה שחקן נבחרת הונגריה בכדורגל.
האתלטית איבויה צ'אק אלופה אולימפית (ברלין 1936) ואלופת אירופה (וינה 1938) בקפיצה לגובה.
מחליקה אמנותית על קרח ביחידות לילי קרונברגר, זכתה 4 פעמים ברציפות באליפות עולם (1908–1911).
אמיליה רוטר זכתה בשתי מדליות ארד אולימפיות (לייק פלאסיד (1932) וגרמיש-פרטנקירכן 1936) וארבע פעמים אלופת עולם בזוגות.
ריכרד וייס אלוף אולימפי (לונדון 1908) ו-7 פעמים ברציפות אלוף הונגריה (1903–1909) בהיאבקות בסגנון יווני-רומי במשקל כבד.
קארוי קרפטי אלוף אולימפי (ברלין 1936) וסגן אלוף אולימפי (לוס אנג'לס 1932) בהיאבקות חופשית עד 66 ק"ג.
הספורטאית האולימפית הגדולה ביותר שיצאה מיהדות מהונגריה, היא המתעמלת אגנס קלטי שהשתתפה בשתי אולימפיאדות (הלסינקי 1952 ומלבורן 1956) זכתה ב-10 מדליות אולימפיות (6 אישיות), 5 מדליות זהב (4 אישיות), 3 מדליות כסף (1 אישית) ו-2 מדליות ארד (1 אישית).
קלטי עלתה לישראל בשנת 1956 וייסדה את ענף ההתעמלות בישראל.
לצידה של קלטי השתתפה אליז קרטס זכתה בשתי מדליות אולימפיות (מלבורן 1956), זהב וכסף ובמדליית כסף באליפות עולם (רומא 1954).
שאמו פוטי, אימרה גלרט וגיוזו הברפלד זכו במדליית כסף אולימפית כל אחד (סטוקהולם 1912) בתחרות הקבוצתית.
קארוי לוויצקי זכה במדליית ארד בסירת יחיד באולימפיאדת לונדון (1908).
הטניסאית ז'וז'ה קרמצי דורגה בשיאה במקום שני בעולם (1958) והייתה הטניסאית ההונגרייה המצליחה ביותר בכל הזמנים.
בין שתי מלחמות העולם, זכו שחקני טניס השולחן היהודיים ביותר ממאה מדליות עבור ארצם באליפות העולם.
זולטאן מכלוביץ' זכה ב-11 מדליות מאליפויות עולם, מהן 6 מדליות זהב, 2 כסף ו-3 ארד ורולנד יעקובי זכה ב-6 מדליות מאליפויות עולם, מהן 4 מדליות זהב, 1 כסף ו-1 ארד, היו בין מייסדי הפדרציה הבינלאומית לטניס שולחן.
מבין שחקניות טניס השולחן, אנה שיפוש זכתה ב-21 מדליות מאליפויות עולם, מהן 11 מדליות זהב, 6 כסף ו-4 ארד.
הייתה האישה הראשונה בעולם ששיחקה טניס שולחן כשאחזה את המחבט בסגנון עט ונחשבת בעיני רבים לאחת השחקניות הטובות ביותר בכל הזמנים.
מגדה גל זכתה ב-20 מדליות מאליפויות עולם, מהן 8 כסף ו-12 ארד ודורה ברגי זכתה ב-6 מדליות מאליפויות עולם, מהן 2 זהב, 2 כסף ו-2 ארד.
דיולה בירו שחקן נבחרת הונגריה בכדורגל (כבש 3 שערים ב-36 משחקים).
סיים במקום חמישי עם הנבחרת באולימפיאדה (סטוקהולם 1912).
בלה שבשטין בין 1906 ל-1912 הוא שיחק בנבחרת הונגריה 24 פעמים וכבש שער אחד.
שיחק עם הנבחרת באולימפיאדה (סטוקהולם 1912).
אנטל ואגו בין 1908 ל-1917 הופיע בנבחרת הונגריה 17 פעמים, כולל באולימפיאדת סטוקהולם.
פרנץ וייס שחקן נבחרת הונגריה בכדורגל בתפקיד חלוץ, שופט ומאמן כדורגל.
בין 1903 ל-1917 שיחק בנבחרת הונגריה 17 פעמים וכבש 3 שערים.
בנבחרת הונגריה בכדורגל, ששיחקה באולימפיאדת פריז (1924), השתתפו שמונה כדורגלנים יהודים, ביניהם: יוז'ף "צ'יבי" בראון
בלה גוטמן אחד השחקנים והמאמנים היהודים הטובים בכל הזמנים.
פרנץ שאש היה לכדורגלן היהודי הראשון, והיחיד עד כה, ששיחק בגמר גביע העולם (מונדיאל 1938).
גוסטב שבש אימן את "נבחרת הזהב" של הונגריה בשנות ה-50 וזכה עמה במדליית זהב באולימפיאדת הלסינקי (1952) ובמדליית כסף בגביע העולם בכדורגל בשנת 1954. לצידו עבד גיולה מאנדי התמנה בשנת 1950 לאחד ממאמניה של נבחרת הונגריה.
ב-1959 אימן את נבחרת ישראל בכדורגל עד 1963.
ארפאד אורבאן זכה במדליית זהב אולימפית (טוקיו 1964) בנבחרת הונגריה בכדורגל.
בלה קומיאדי, "הדוד קומי", אימן את נבחרת הונגריה בכדורמים שהוביל אותה למדליית זהב אולימפית, הראשונה שלה באולימפיאדת לוס אנג'לס (1932).
סייפים רבים זכו ב-36 מדליות אולימפיות מהן, 24 מדליות זהב, 6 מהן אישיות.
אילדיקו אוילקי רייטו (רומח) זכתה ב-7 מדליות, מהן 2 זהב (1 אישית), אילונה אלק (רומח) זכתה ב-3 מדליות אישיות, מהן 2 זהב ו-1 כסף ינה פוקס (חרב) זכה ב-4 מדליות זהב, מהן 2 אישיות ואנדרה קאבוש זכה ב-4 מדליות, 3 מהן זהב.
סייפים נוספים: מרגיט אלק (רומח) זכתה ב-13 מדליות באליפויות עולם, מהן 8 זהב, 4 כסף ו-1 ארד.
אלברט בוגן זכה במדליית כסף אולימפית עבור אוסטריה בתקופה שהונגריה הייתה חלק מהאימפריה האוסטרו-הונגרית.
הוא ייצג את הונגריה באמסטרדם 1928 ביחד עם בתו, ארנה בוגן, אלופת עולם ובעלת מדליית ארד אולימפית (לוס אנג'לס 1932).
נכדו, פאל גרביץ' זכה בשתי מדליות ארד אולימפיות בחרב קבוצתי (מינכן 1972 ומוסקבה 1980).
בכך היה לאלוף האולימפי ההונגרי הראשון בקיאק/קנו.
אימרה פרקש זכה בשתי מדליות ארד אולימפיות (מלבורן 1956 ורומא 1960) בקנו 10,000 זוגות.
קלרה באנפלווי זכתה מדליית ארד אולימפית (רומא 1960) ואלופת העולם (1954) בקיאק זוגי ובכך הייתה להונגרייה הראשונה שזכתה במדליה אולימפית ובמדליית זהב באליפות עולם במקצוע זה.
במהלך הקריירה שלה היא זכתה ב-33 מדליות זהב באליפויות הונגריה בקיאק (1945–1962) למרחק של 500 מטר ו-3000 מטר.
אנה פפר פעמיים סגנית אלופה אולימפית (מקסיקו סיטי 1968 ומונטריאול 1976) ואלופת עולם (בלגרד 1971) בקיאק זוגות וזוכת מדליית ארד (מינכן 1972) אלימפית בקיאק ליחידות.
אלפרד האיוש היה האלוף האולימפי הראשון בשחיה והאלוף האולימפי הצעיר ביותר, זכה בשתי מדליות זהב אישיות באולימפיאדה הראשונה באתונה, 1896. הוא הוזמן להשתתף בתחרות לתכנון ערים ומתקני ספורט באולימפיאדת פריז (1924).
מתקן הספורט המפורסם ביותר אותו תכנן היה אצטדיון השחייה האולימפי ב שבבודפשט.
היכל זה שנבנה בשנת 1930 שימש באליפויות אירופה בשחייה, ב-1958, ב-2006, ב-2010 ובאליפות העולם בכדור-מים בשנת 2006. אחיו הצעיר הנריק האיוש אלוף אולימפי (אתונה 1906).
יוז'ף מונק ואימרה זכר זכו כל אחד במדליית כסף אולימפית (לונדון 1908) במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי.
לסלו סבדוש ואנדראש סיקיי זכו כל אחד במדליית ארד אולימפית (לוס אנג'לס 1932) במשחה שליחים 4x200 מטר חופשי
שורדת השואה אווה סקיי שיאנית העולם, זכתה בשתי מדליות אישיות במשחה ל-200 מטר חזה, מדליית זהב באולימפיאדת הלסינקי 1952 ומדליית כסף באולימפיאדת מלבורן 1956. הייתה ידועה בכינויה "מאדאם באטרפליי".
ולריה ג'נגה זכתה במדליית זהב במשחה ל-400 מטר חופשי (הלסינקי 1952).
יחד איתן שורדת השואה ד"ר יהודית תמש שיאנית העולם, זכתה בשתי מדליות (הלסינקי 1952), מדליית זהב במשחה שליחות 4x100 מטר חופשי בשיא עולם חדש ומדליית ארד במשחה ל-100 מטר חופשי.
7 שנים לאחר השואה, הן זכו ב-4 מדליות, 3 זהב מתוך 5 אפשריות ו-1 ארד.
מריה פרנק סיימה פעמיים במקום רביעי בשתי אולימפיאדות (אולימפיאדת רומא 1960 ואולימפיאדת טוקיו 1964) וזכתה במדליית ארד באליפות אירופה (לייפציג 1962) במשחה שליחות 4x100 מטר
אנדריאה ג'רמטי, בתה של אווה סקיי, שיאנית עולם במשחה ל-100 מטר פרפר, זכתה בשתי מדליות אולימפיות, כסף וארד (מינכן 1972) ואנדראש הרגיטאי זכה במדליית ארד אולימפית (מינכן 1972) במשחה ל-400 מטר מעורב אישי.
טמש דויטש זכה שתי מדליות ארד באליפות העולם (רומא 1994) במשחה ל-100 מטר גב ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב וסיים מקום שביעי במשחקים האולימפיים (ברצלונה 1992).
המאמן אימרה שארושי אימן את נבחרת הונגריה בשחייה ב-4 אולימפיאדות (לונדון 1948, הלסינקי 1952, מלבורן 1956 וטוקיו 1964).
באולימפיאדת השחמט הנפרדת בלטו ההצלחות של האחים שטיינר, אנדרה שטיינר ולאיוש שטיינר ואנדור לילינטל.
ומעל כולם האחיות פולגאר, יהודית פולגאר, סוזן פולגאר וסופיה פולגאר שהן מהשחקניות הטובות בעולם גם היום.
אישטוואן אבוני עסקן שחמט, סופר מומחה לשחמט.
יהודית אורנשטיין (11 בדצמבר 1911 - 12 באפריל 2008) הייתה רקדנית, כוריאוגרפית, מבקרת מחול ומורה למחול ישראלית.
אורנשטיין נולדה ליעקב אורנשטיין, אדריכל, ולמרגלית לבית אופנהיימר, כוריאוגרפית, באינסברוק שבאוסטריה.
ליהודית הייתה אחות תאומה, שושנה.
אביה גויס לצבא האוסטרי ושירת כקצין, אמה, מרגלית, עברה עם בנותיה לבית הוריה בווינה בה הייתה להם חנות אופטיקה מפוארת.
בגיל שש נולד האח הצעיר דוד.
האב עלה לבדו לארץ ישראל בשנת 1920 ושכנע את האם להצטרף אליו.
המשפחה עלתה לארץ ישראל בשנת 1921. מרגלית אורנשטיין פתחה את הסטודיו הראשון למחול מודרני ישראל בארץ ישראל ב-1922 ברחוב אחד העם 42 בתל אביב ובו לימדו האחיות.
מאוחר יותר נפתחו גם סניפים גם בחיפה ובירושלים.
יהודית ושושנה הופיעו כצמד "האחיות אורנשטיין" בהצלחה רבה.
יהודית הקימה להקת מחול עם המפיקה עליזה טרי ויהודית הרמן ומאוחר יותר הצטרף אליהן עודד טירם.
אורנשטיין חיברה כוריאוגרפיות לאופרה הישראלית, עסקה בחקר המחול, כתבה ביקורות על הופעות מחול בעיתונים "דבר" ו"הארץ" ועסקה בהוראה.
היא הקימה את הסמינר הראשון למורות בתל אביב וניהלה את מגמת המחול בבית הספר לאמנויות רננים.
כן הייתה חברה במועצה הראשונה לתרבות.
כמורה ידעה אורנשטיין לקרב למחול גם מי שלא היו תלמידי מחול ולא ראו בו מקצוע לעתיד.
גישתה להוראת מחול לחובבים הייתה מקורית וייחודית; שיעוריה בסטודיו ברחוב אחד העם בתל אביב היו שילוב של יסודות הבלט הקלאסי, תנועה חופשית ומחול יוצר ומשכו אליהם אנשים שונים, צעירים ומבוגרים.
בין תלמידיה הרבים נמנים הפנטומימאים הידועים סמי מולכו וחנוך רוזן.
אורנשטיין הייתה נשואה שלוש פעמים.
בעלה הראשון, בשנים 1932-1939, היה יוסף פולן, שחקן תיאטרון האהל לשעבר, שהגיע מתל אביב לקיבוץ משמר העמק, שם שימשה כמורה למחול.
בעלה השני, שלמה בן דוד, היה גרפיקאי וצלם, ולשניים נולדו נעמי בן דוד, רקדנית ומשוררת והאמן ארנון בן דוד.
אורנשטיין היא דודתה של מבקרת המחול גבי אלדור.
לאחר נישואיה לכנר סמואל פבזנר עברה להתגורר בניו יורק.
יהודית אורנשטיין נפטרה בגיל 96 בביתה בניו יורק.
יהודית ארנון (15 באוקטובר 1926 – 17 באוגוסט 2013) הייתה כוריאוגרפית ורקדנית ישראלית.
כלת פרס החברה הבינלאומית לאמנויות הבמה (ISPA) (1997) וכלת פרס ישראל למחול לשנת תשנ"ח (1998).
יהודית ארנון נולדה כיהודית שישָה-הלוי ב-1926 בקומרנו שבצ'כוסלובקיה, כיום סלובקיה, במשפחה יהודית אורתודוקסית, הצעירה משלושת ילדיהם של אליזבת (בטי) לבית הופמן, ילידת שרוואר (Sárvár) שבהונגריה, ואליעזר שישה-הלוי, בעל חנות אופניים.
בזמן השואה, בהיותה בת 18, גורשה למחנה ההשמדה אושוויץ.
הוריה נרצחו בתאי הגזים וארנון נשלחה לעבודות כפייה באושוויץ, ולאחר מכן במחנה פלאשוב.
לאחר צירופה אל צעדת מוות היא הובלה אל מחנה פרידנברג בצ'כוסלובקיה, ממנו שוחררה על ידי הצבא האדום.
לאחר מכן עברה להתגורר בבודפשט והחלה לפעול בתנועת "השומר הצעיר" וללמוד ריקוד.
ביוני 1946 נישאה לידידיה (ידי) אהרנפלד (יליד בודפשט 1922; בהמשך עִברת את שמו לארנון), שאותו הכירה בקן התנועה.
על השניים הוטל מטעם התנועה הטיפול במאה ילדים ניצולי השואה באיטליה, ואיתם עלו בני הזוג לישראל ב-1948. עם עלייתם הצטרפו לקיבוץ געתון וגידלו שלוש בנות: רותי (נולדה ב-1949), רונית (1954) ואפרת (1961).
בארץ החלה ארנון לעסוק במחול.
במהלך שהותה באושוויץ רקדה בפני אסירות המחנה, תוך סירובה לרקוד בפני שומרי המחנה וענישתה בשל כך.
בשנת 1956 ייסדה סטודיו למחול בגעתון, אשר היווה עבורה יחד עם להקת הגליל המערבי את הבסיס להקמת להקת המחול הקיבוצית ב-1970. ארנון שימשה מנהלת אמנותית של הלהקה עד ל-1996. בית הספר למחול (1965) וסדנת המחול (1977) שייסדה, הוציאו רקדנים וכוריאוגרפים רבים אל להקות הארץ והעולם.
באוקטובר 1988 ביקרה בהונגריה וגרמניה עם להקת המחול הקיבוצית, לראשונה מאז עלתה לישראל.
ב-2007 נמנתה עם יוזמי הפרויקט "כפר המחול" בקיבוץ געתון.
ב-2008 השתתפה יהודית ארנון בתערוכת "בחרנו בחיים" במוזיאון יד ושם לציון תרומתם של ניצולי השואה למדינת ישראל.
ביולי 2009 נערך לכבודה ערב מחווה בקיבוץ געתון
ארנון נפטרה באוגוסט 2013, בגיל 87 והובאה למנוחות בבית הקברות בקיבוץ געתון.
במותה הותירה בעל, שלוש בנות, נכדים ונינים.
בשנת 1995 נמנתה עם מדליקי המשואות בטקס הדלקת שש המשואות במסגרת יום הזיכרון לשואה ולגבורה ב"יד ושם".
בשנת 1997 זכתה בפרס החברה הבינלאומית לאמנויות הבמה ISPA.
בשנת 1998 הוענק לה פרס ישראל למחול.
יהודית בירק (30 בספטמבר 1926 - 14 בינואר 2013) הייתה ביוכימאית ישראלית.
הייתה חברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1993, וכלת פרס ישראל לחקר החקלאות לשנת תשנ"ח (1998).
יהודית בירק נולדה בשנת 1926 בשם "יהודית גרשטנסקי" בגרייבו (Grajewo) אשר בפולין.
הייתה בת יחידה ליצחק גרשטנסקי ולפרידה לבית בורוביץ.
אמה נמנתה בין מקימי מוסדות רשת "תרבות" בעיירה, בהם למדה בירק עד עליית המשפחה לארץ ישראל בשנת 1935. הוריה התיישבו בצפון תל אביב, והיא החלה בלימודים בבית החינוך לילדי עובדים.
כעבור שנה עברה משפחת גרשטנסקי לבית דירות בבעלות משפחת בירק.
את לימודיה התיכוניים היא עשתה בגימנסיה גאולה.
בנעוריה עסקה בספורט והייתה חברת קבוצת הכדורסל של מכבי תל אביב.
בתום לימודיה התיכוניים, השתתפה בשנת שירות בקיבוץ אלונים.
בשנת 1945 החלה בלימודי ביוכימיה ומיקרוביולוגיה באוניברסיטה העברית בירושלים.
עם פרוץ מלחמת העצמאות נישאה למאיר בירק, בנם של בעלי הבית בו התגוררה בנעוריה.
לימים נולדו לזוג שני בנים, פרופסור אוהד בירק ופרופסור יצחק בירק.
לאחר נישואיה התגייסה לצה"ל, ושירתה כשנה וחצי בחיל המדע, בו הייתה שותפה לייצור וניסוי בנורי תאורה.
בשנת 1949 שבה ללימודיה, אותם השלימה כעבור שנה, ולאחריהם החלה בדוקטורט במכון וולקני, תחת הנחייתו של אהרן בונדי.
בשנת 1953 הוסמכה בירק לדוקטור, והחלה לעבוד בפקולטה לחקלאות של האוניברסיטה העברית ברחובות.
בשנת 1955 היא השתלמה באוניברסיטת רטגרס בניו ג'רזי תחת הנחייתו של הפרופסור זלמן וקסמן.
שנה אחר כך שבה לישראל, פיתחה את תוכנית הלימודים בביוכימיה ובתזונת בעלי חיים והייתה בין מקימי מחלקת המחקר של הפקולטה לחקלאות.
בשנת 1971 הועלתה לדרגת פרופסור מן המניין.
בשנת 1972 הוקם על ידה בית הספר למדעי התזונה.
כחוקרת עמדה מאחורי תגלית מעכב פרוטאזות חדש.
בשנת 1962, במהלך שבתון באוניברסיטת ברקלי, היא אפיינה לראשונה את ההורמון ממיס השומנים בטא ליפוטרופין, שהתגלה מאוחר יותר כמשכך כאבים טבעי.
בישראל התמקדה עבודתה שנים ארוכות בחקר חלבוני הסויה והתאים הקשורים בהם.
מנגנון הפעולה המהווה אב-טיפוס למעכבי פרוטאזות שמצויים בכל זרעי הקטניות נקרא לימים על שמה - Bowman-Birk Inhibitor , והאחרון הפך לנושא מחקרה כמנגנון חיסוני מפני סרטן.
במהלך השנים, שימשה כראש המחלקה לביוכימיה חקלאית, דיקן הפקולטה לחקלאות (1977) ופרו-רקטור האוניברסיטה העברית.
כמו כן שימשה כדירקטורית בחברת "טבע", חברת ות"ת, יו"ר הוועדה למינוי פרופסורים במכללות, וחברת חבר הנאמנים במספר אוניברסיטאות ומכללות בארץ ישראל.
לאחר פרישתה לגמלאות, שימשה בתפקיד יו"ר הוועד המנהל של המכללה האקדמית להנדסה ירושלים וחברת הוועד המנהל של המכללה האקדמית תל אביב יפו.
בירק, שהייתה חברת האקדמיה הלאומית הישראלית למדעים משנת 1993, מונתה בשנת 2006 לעמוד בראש ועדת ההיגוי לשימור ולפיתוח אוספי הטבע האוניברסיטאיים למחקר.
בשנת תשנ"ח 1998 הוענק לה פרס ישראל לחקר החקלאות.
כמו כן, היא כלת פרס רוטשילד לחקלאות (1977), ובשנת 1978 הוענק לה "אות שנת השלושים לנשים בישראל" מטעם מועצת ארגוני נשים בישראל.
בשנת 1999 הוענק לבירק תואר דוקטור לשם כבוד מטעם אוניברסיטת בן-גוריון, ובשנת 2000 הוענק לה תואר יקירת העיר רחובות.
בירק נפטרה ב-14 בינואר 2013 ברחובות.
על שמה נקרא רחוב בשכונת 'המדע' בעיר רחובות בה התגוררה, יחד עם רחובות נוספים בשכונה זו שנקראו על שם זוכי פרס ישראל.
יהודית בּוּבֶּר אגסי (17 ביוני 1924 – 15 ביולי 2018) הייתה פרופסור לסוציולוגיה ומומחית למעמד האישה.
נולדה בגרמניה לרפאל בובר, בנו של מרטין בובר ומרגרט בובר-נוימן.
בשנת 1938 עלתה ארצה עם משפחתה.
בשנות הארבעים למדה היסטוריה, סוציולוגיה וחינוך באוניברסיטה העברית.
בעת לימודיה הכירה את הפילוסוף יוסף אגסי.
באותה תקופה הצטרפה לקומוניסטים העבריים, קבוצה פוליטית-מרקסיסטית, שעם חבריה נמנו יוסף אגסי, אליעזר פרמינגר, שמואל אטינגר (לימים פרופסור להיסטוריה באוניברסיטה העברית), וחווה (אווקה) ואשר רשף.
כעבור זמן ההתלהבות מהרעיון המרקסיסטי הלכה והצטננה, וחברי הקבוצה החליטו לפרקה מרצון.
בשנת 1949 נישאה ליוסף אגסי, והשניים התגוררו בירושלים.
היא המשיכה בלימודיה וקיבלה תואר מוסמך בהיסטוריה, סוציולוגיה וחינוך.
בשנות החמישים נסעה עם בעלה ללונדון להמשך לימודיהם, שם השלימה עבודת דוקטורט בסוציולוגיה.
אגסי שימשה מרצה באוניברסיטאות בישראל ובשאר העולם.
עיקר עיסוקה במעמד האישה ובסוציולוגיה של עבודת נשים.
היא פרסמה עשרות מאמרים בנושא.
בין השאר, היא מנתחת את אפליית הנשים בשוק העבודה ובפוליטיקה ומציעה דרכים לשינוי.
בנוסף היא פרסמה ספר מקיף על נשים בתקופת השואה.
בבחירות לכנסת התשיעית ב-1977 שובצה במקום השלישי ברשימת ר"ץ לכנסת, אחרי חברי הכנסת שולמית אלוני, ובועז מואב.
לאחר שבבחירות הקודמות זכתה בשלושה מנדטים, ב-1977 ר"ץ זכתה רק למנדט אחד ובובר אגסי לא נכנסה לכנסת.
בשנת 2008 הצטרפה יחד עם בעלה לקבוצת אזרחים ישראלים בראשות פרופ' עוזי אורנן שהגישה עתירה לבית המשפט בדרישה לשנות את רישום הלאום בתעודת הזהות מ"יהודי" ל"ישראלי".
בית המשפט המחוזי בירושלים דחה את העתירה על הסף וטען כי הסוגיה "אינה שפיטה".
בערעור שהוגש לבית המשפט העליון השופטים העירו, בפסק דין עוזי אורנן נגד משרד הפנים, שאמנם זו אינה סוגיה מתאימה לדיון בבית המשפט, אך קבעו שהיא שפיטה.
עם זאת דחו את העתירה.
הוצבה במקומות סמליים, 99 ו-103, ברשימת מרצ בבחירות לכנסת התשע עשרה ובבחירות לכנסת העשרים, בהתאמה.
לבובר אגסי ולבעלה יוסף נולדו שני ילדים, תרצה, שמתה ב-2008 ממחלת הסרטן, ואהרון.
נפטרה בשנת 2018, והובאה למנוחות בבית העלמין "בשביל מנוחה נכונה" בראשון לציון.
משה ברנט, יוסף אגסי, יהודית בובר-אגסי.
תל אביב, המרכז לפתוח על שם פנחס ספיר, 1988.
יוסף אגסי ויהודית בובר-אגסי, משה ברנט.
יהודית בובר אגסי, האסירות היהודיות של רוונסבריק מי הן היו?, ירושלים, הוצאת ספרים ע"ש י"ל מאגנס, 2011.
ספר יהודית: נשים בין הפטיש לסדן: אוטוביוגרפיה ולקט מאמרים מאת יהודית בובר אגסי, עריכה: רותי היימן, עריכת לשון: איילה רבס-שמחוני, רמת גן: עלו-עט הוצאה לאור, 2020.
יהודית (המאה ה-2 - המאה ה-3) הייתה אשתו של רבי חייא, ואמם של האמוראים רבי אושעיא ברבי חייא, יהודה וחזקיה וכן של התאומות פזי וטוי.
לפי הגמרא במסכת יבמות, יהודית מררה את חיי בעלה, אך למרות זאת הוא נהג לכבדה, וכאשר היה מוצא דבר העשוי לגרום לה שמחה, היה מביא לה.
שאל אותו אחיינו רב, למה הוא משתדל לשמח אותה, בעוד שהיא מצערת אותו; השיב לו רבי חייא: די לנו להכיר טובה לנשותינו, על כך שהן מגדלות את בנינו, ומצילות אותנו מחטא של הרהור בנשים אחרות.
לאחר שילדה כמה זוגות תאומים, דבר המגביר את סבל הלידה, היא רצתה להפסיק לקיים יחסי אישות עם בעלה.
בעקבות זאת, היא אמרה לרבי חייא בשם אמה, שאביה קידשהּ בהיותה קטנה, ולכן היא נחשבת לאשת איש של בעלה הראשון, ואסורה על רבי חייא.
על כך ענה רבי חייא שעדות האם לא מהימנה שכן היא פסולה להעיד משתי סיבות, כאשה היא פסולה להעיד, וכן מעצם היותה קרובה הפסולה לעדות.
מקרה דומה שהתרחש לאחר מכן, מסופר במסכת יבמות: יהודית רצתה לגרום לעצמה עקרות כדי למנוע מעצמה לידות נוספות, אך חששה מהאיסור הנובע מביטול מצוות פרייה ורבייה.
היא שינתה את לבושיה, ובאה לפני רבי חייא בשאלה אם נשים מחויבות במצוות פרייה ורבייה, ומשנענתה בשלילה, שתתה סם שגרם לה להיות עקרה.
כאשר שמע זאת רבי חייא, הוא נענה בצער: הלוואי והיית יולדת לי עוד כרס אחת, והיו לי עוד שני ילדים נוספים.
בניה התאומים היו רבי יהודה ורבי חזקיה, ובנותיה התאומות נקראו בשם פזי וטוי.
יהודית בר-אילן (5 ביולי 1958 – 16 ביולי 2019) הייתה פרופסור מן המניין במחלקה למדעי המידע באוניברסיטת בר-אילן, שכיהנה כראש המחלקה בשנים 2008–2012.
בר-אילן נולדה לאגנס ופרופ' אנדרש מוהלרד.
בשנת 1981 סיימה תואר ראשון במתמטיקה ומדעי המחשב.
המשיכה לתואר שני במתמטיקה (אותו קיבלה ב-1983) ולתואר שלישי במדעי המחשב (שסיימה ב-1989) - שלושתם מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
באמצע שנות התשעים החלה בחקר של מדעי המידע באוניברסיטה העברית, ובשנת 2002 עברה לאוניברסיטת בר-אילן.
תחומי ההתמחות שלה כללו: , חקר האינטרנט, אחזור מידע והתנהגות מידע.
במשך כשנה, החל מדצמבר 2011, הייתה חברה בוועד המנהל של איגוד האינטרנט הישראלי, ועסקה בהובלת תחום הטכנולוגיה בפעילות האיגוד.
בשנת 2017, זכתה בר-אילן בפרס דרק ג'ון דה סולה פרייס.
בשנה שלאחר מכן זכתה בפרס מטעם "ASIS&T" - האיגוד לחקר מדעי המידע והטכנולוגיה.
בר-אילן הייתה תושבת מבשרת ציון, נשואה ואם לשלושה.
היא נפטרה ממחלה ביולי 2019 והובאה לקבורה בהר המנוחות.
יהודית הוא סרט קולנוע אמריקני משנת 1966 בבימויו של דניאל מאן המתרחש בארץ ישראל בזמן מלחמת העצמאות ואשר מבוסס על ספרו של לורנס דארל.
בסרט מככבים סופיה לורן, פיטר פינץ' וג'ק הוקינס והוא צולם בארצות הברית, בריטניה ובישראל.
צילומי הסרט בישראל סובסדו על ידי המדינה.
העלילה מתרחשת בארץ ישראל בשנת 1948, זמן קצר לפני תום המנדט הבריטי.
לארגון המחתרת "ההגנה" נודע כי גוסטב שילר (הנס ורנר), שריונר בוורמאכט לשעבר, מדריך את הערבים בטקטיקות קרב בטנקים, וכל הניסיונות לאתרו עולים בתוהו.
בשלב מסוים של החיפושים מאתרים פעילי הארגון את יהודית אורבך-שילר (סופיה לורן) שהייתה אשתו היהודיה של הגרמני לפני מלחמת העולם השנייה, ובמהלכה נשלחה למחנה הריכוז דכאו, שם כפו עליה לספק שירותי מין לקצינים הנאצים.
יהודית מובאת לארץ ישראל וארגון ההגנה משכן אותה בקיבוץ.
יהודית אינה מתרגלת לחיי הקיבוץ והימצאותה שם אינה עוזרת למצוא את שילר, אבל מפקד ההגנה אהרון שטיין (פיטר פינץ') מסייע לה בתקווה שתזהה אותו כשייתפס.
הוא נוסע איתה לחיפה שם הם נפגשים עם המפקד הבריטי המקומי (ג'ק הוקינס) והוא מגלה להם ששילר נמצא בדמשק.
יהודית והמפקד שטיין עם אדם נוסף מגיעים לדמשק ולאחר כמה ימי חיפושים מוצאים את שילר וחוטפים אותו.
שילר הפצוע, אשר נורה בידי אשתו-לשעבר בזמן החטיפה, מובא לישראל.
הוא נחקר אך מסרב בעיקשות למסור מידע על הכוחות.
עם זאת, הוא מתנצל בפני יהודית - וכשמתחילה ההתקפה הערבית על הקיבוץ הוא ניאות לחשוף את טקטיקות הקרב שסיפק לתוקפים.
ההתקפה נהדפת, אך שילר עצמו נהרג מפגז שירו הערבים על החדר שבו שהה.
חלקים מהסרט צולמו בישראל באוגוסט 1964, בין היתר בהשתתפות השחקנים הישראלים שרגא פרידמן, שפרירה זכאי וזהרירה חריפאי.
לצורך הצילומים הוקם על גבעת תל עבדון מעין "קיבוץ" כפי שהיו נראים הקיבוצים בשנות ה-40 וה-50. בינואר 1966, לאחר יותר משנה של צילומים במספר מדינות, עריכה ועוד, יצא הסרט לאקרנים.
את תפקידי הניצבים של החיילים היהודים המגינים על הקיבוץ ואת הערבים התוקפים אותו גילמו חיילים מחטיבת הצנחנים, ובהם גם יוני נתניהו.
יהודית בן-יעקב היא קריינית ושדרנית רדיו ישראלית.
עבדה בקול ישראל עד לפרישתה בנובמבר 2014.
יהודית בן-יעקב החלה את עבודתה כקריינית ומגישת חדשות בקול ישראל בשנת 1977. מהדורת חדשות מפורסמת בהגשתה הייתה המהדורה בה שודרה ההודעה על הירצחו של יצחק רבין (מוצאי שבת, 4 בנובמבר 1995).
במהלך שנות עבודתה הרבות ברשות השידור הגישה וערכה, בין השאר, גם תוכניות מוזיקה.
תוכנית הרדיו המזוהה איתה ביותר הייתה "כאן, שם ובכל מקום" (ימי שישי, 17:00-19:00), שמשודרת משנת 1979. התוכנית שודרה תחילה ברשת ג' ומשנת 1997 עברה לתחנת הרדיו 88FM.
הייתה זו לתוכנית היחידה ששרדה את השינוי שעברה רשת ג' (עברה לשדר מוזיקה ישראלית בלבד).
בהתאם, שידור התוכנית עבר מירושלים לאולפני רשות השידור בתל אביב.
את התוכנית ערכה דליה הלר, העורכת המוזיקלית, והיא זו שיצרה את הקו המוזיקלי הרך והנוגה שהפך למזוהה עם התוכנית.
הלר למעשה המציאה את השם (בהשראת שם השיר המפורסם של להקת החיפושיות), וגם התאימה את אות הפתיחה האינסטרומנטלי - 'פגאו' של חוזה פליסיאנו (Jose feliciano – Pegao).
לאחר כ-30 שנה, משעזבה הלר את תפקידה, בן-יעקב ערכה בעצמה את התוכנית והחל משנת 2013 עורך את התוכנית תומר מולוידזון.
ב-28 בנובמבר 2014 הגישה בן-יעקב את התוכנית בפעם האחרונה, לאחר 35 שנים ברציפות.
הייתה זו, על פי נתוני אקו"ם, התוכנית ה-1,820 במספר.
מאז, עורך ומגיש את התוכנית תומר מולוידזון.
יהודית (דיתה) ברוניצקי (נולדה ב-29 בדצמבר 1941) היא יזמת ומנהלת ישראלית, מייסדת חברת אורמת, כלת פרס ישראל לתעשייה לשנת 2018.
ברוניצקי נולדה בישראל, בתם של מרים ומדרכי וונדר שעלו מפולין.
אמה עבדה בבית חרושת עלית ואביה היה מנהל ייצור במפעל ועבד בחנות ברגים בבעלות המשפחה.
היא גדלה בשכונת בורוכוב בגבעתיים, הכירה את בעלה, מהנדס המכונות יהודה ברוניצקי כששירתה כחיילת במהלך צעדת ירושלים והם נישאו ב-1961.
ב-1965 הקימו בני הזוג את מפעל אורמת טורבינות ביבנה.
המפעל ייצר טורבינות אותן ייצא למדינות רבות ברחבי העולם.
בהמשך נהנתה החברה מגידול בפעילות ייצוא טורבינות השמש כתוצאה מהגידול במחירי האנרגיה בעקבות משבר האנרגיה העולמי.
ברוניצקי כיהנה כמנכ"לית אורמת בשנים 1991 עד יוני 2014, בשנות כהונתה הונפקה החברה בבורסה לניירות ערך בתל אביב וחברת הבת אורמת טכנולוגיות הונפקה בבורסת ניו יורק.
ברוניצקי הובילה אסטרטגיה של רכישת תחנות כוח ומכירת אנרגיה בעיקר על בסיס אנרגיה גאותרמית והצטיינה בנושא מימון פרויקטים.
ב-2014 פרשה מכהונתה כמנכ"ל הקבוצה, היא המשיכה לכהן כדירקטורית עד פרישתה בנובמבר 2015.
ברוניצקי כיהנה לאורך השנים בדירקטוריון של חברת אורבוטק שצמחה מהחממה הטכנולוגית של אורמת, בדירקטוריון מנועי בית שמש וכיהנה בתפקידי ניהול שונים בקבוצות הבת של החברה.
בשנים 1994 עד 2001 הייתה חברה בוועדה המייעצת לבנק ישראל.
ב-1978 זכתה יחד עם בעלה בפרס התעשייה, ובשנת 1996 קיבלו את פרס חלוצי התעשייה הגיאותרמית של הארגון העולמי של התעשייה הגיאותרמית (GRC).
יחד הקימו את מרכז ברוניצה ליזמות וחדשנות בטכניון ולשניים הוענק תואר דוקטור לשם כבוד מהמוסד.
ביולי 2021 הוענק לה תואר דוקטור לשם כבוד על ידי המרכז הבינתחומי הרצליה.
ברוניצקי בוגרת תואר ראשון במדע המדינה וספרות צרפתית מהאוניברסיטה העברית בירושלים.
יהודית אוריין (נולדה בשנת 1935) היא עיתונאית, מבקרת ספרות וקולנוע, יועצת לשונית ולקטורית ישראלית, לשעבר מורה.
יהודית אוריין נולדה בשנת 1935 בחיפה, בתם היחידה של שרה לבית יעקובוביץ' ומאיר אוריין, סופר וחוקר ספרות תורנית וחסידות ופעיל ציבור חיפאי.
בהמשך חייה נטשה את הדת.
למדה באוניברסיטה העברית ובאוניברסיטת תל אביב.
במשך למעלה מ-20 שנה לימדה בבית ספר תיכון פילוסופיה, ספרות ולשון.
במשך שנים רבות הייתה מבקרת קולנוע בשבועון "לאשה" מבית ידיעות אחרונות.
כחברה במערכת "ידיעות אחרונות" כתבה ביקורות תרבות, ספרות, תיאטרון וקולנוע.
כיום משמשת אוריין לקטור בהוצאת משכל, מבקרת ספרות ויועצת מדעית בענייני לשון.
הייתה נשואה ליעקב בן-הרצל, ולשניים בן.
מאז סוף שנות ה-70 נשואה בשלישית, לאיתן אבניאון, מנכ"ל הסנה ומנכ"ל בנק הפועלים לשעבר, ובימים אלה בעל הוצאת הספרים איתאב, המתמחה בהוצאת מילון ספיר, לקסיקונים ותזאורוסים.
בשנת 1967 עברה שינוי בהשקפת עולמה ונעשתה שמאלנית, היא תומכת בפינוי התנחלויות ובהפלות ומתנגדת לפמיניזם.
שדות זרים: סיפורת מתורגמת 1975–1980, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ב 1982. (קובץ מסות על ספרות כללית)
6 סיפורים שרירותיים ורומן, תל אביב: זמורה-ביתן ("עמודים לספרות עברית"), תשנ"ו 1995.
כל יום רביעי, תל אביב: משכל, 2001. (קובץ סיפורים והשקפות על אנשים ועל החיים; רשימות שפורסמו בעיתון ידיעות אחרונות)
יהודית בן נתן (נולדה ב-2 בפברואר 1950) היא מנהלת ישראלית.
כיהנה בתפקיד קצינת חיל הנשים הראשית האחת-עשרה של צה"ל.
נולדה ברומניה ועלתה לישראל בגיל 10. מתחילת שירותה הצבאי התבלטה כמפקדת.
שימשה בתפקידים הבאים: סגנית קצינת ח"ן פיקוד דרום, מפקדת קורס מ"פ, סגנית מפקדת בסיס הטירונות (בה"ד 12), סגנית קצינת ח"ן ראשית, קצינת ח"ן של מפקדת חילות השדה ומפקדת בסיס הטירונות.
בשנת 1989 למדה במכללה לביטחון לאומי.
שירתה כקצינת חיל הנשים הראשית בין השנים 1991 עד 1994, בדרגת תת-אלוף - הדרגה הגבוהה ביותר אשר הוענקה באותה עת לאישה בצה"ל.
במהלך כהונתה, בשנת 1995, גובש פסק הדין בעתירה לבג"ץ, אשר הוגשה על ידי אליס מילר.
במכתבן כתבו הקצינות: "כנושאות תפקידים בכירים במערכת הביטחון וכקצינות בכירות במילואים, אנו קוראות לכן לא לנסות לקדם את השוויון בנטל השירות הצבאי תוך הקרבת זכויות החיילות...
אנו צופות בדאגה מהצד על תהליך ההקצנה הדתית בצה"ל, שעלול לצערנו להחריף עם יישומה של תוכנית חדשה שלא לוקחת בחשבון את ההשלכות המגדריות של גיוס חרדים על תנאי שירותן ושילובן של נשים בתפקידים וביחידות שונות".
בעשור השני של המאה ה-21, מנהלת בן נתן את כפר הנוער "עיינות".
בנה, עמרי בן נתן, התחרה בתוכנית הריאליטי "האח הגדול".
עמרי ואחיו התאום רועי עבדו כדוגמנים וזכו שניהם במקום השלישי בתחרות "ניו מודלס 2003".
יהודית אקרמן, טניסאית שולחן עבר, הייתה חמש פעמים אלופת ישראל בטניס שולחן לנשים יחידות (1963 - 1966, ו-1968).
היא שיחקה בקבוצת מכבי תל אביב ולאחר שנת הסגר (1968) שיחקה בקבוצות הפועל תל אביב ואס"א תל אביב.
יהודית ברקאית (~1907 – 6 בינואר 1955, י"ב בטבת תשט"ו) הייתה שחקנית תיאטרון ישראלית, מראשוני תיאטרון "אהל".
נולדה בפלך פודוליה שבאוקראינה לפייגה ויצחק ברקוביץ', במשפחה בת שישה ילדים.
אביה ואחיה זאב נרצחו בפוגרום בטרוסטיאנץ ב-1919, לאחר מכן עלתה לארץ ישראל, שם כבר חיכה לה אחיה, שמואל, שהגיע לארץ כנער.
בשנת 1921 עלתה לארץ ישראל.
עם היווסדו של תיאטרון "אהל" בשנת 1925 הייתה מן החברות הראשונות בו.
בין היתר גילמה תפקידים בהצגות: "יעקב ורחל", "ירמיהו", "אופרה בגרוש", "המשוגעת משאיו", "הילד איננו", "המעגל הלבן" (המחזה שודר בקול ישראל), "בשפל", "מות דנטון", "האם", "היער", "מזימה ואהבה", "שש נפשות מחפשות מחבר".
תפקידה האחרון היה במחזה "העיר הזאת".
בשנתיים האחרונות לחייה נאבקה בסרטן ולא הייתה מסוגלת יותר להופיע.
אחיה, שמואל ברקאי (ברקוביץ), היה מפקד ההגנה בתל אביב בשנים 1941–1944 ומנהל "בנק ישראל-אמריקה לפיתוח התעשייה" של בנק הפועלים.
נפטרה ב-1955 ונקברה בבית הקברות קריית שאול.
יהודית אנגלרד (נולדה ב-18 בנובמבר 1946) היא ציירת ישראלית.
יהודית אנגלרד נולדה בבגדאד, עיראק, בשם פאוזיה צפר (פאוזיה, על שם אחותו של המלך פארוק), החמישית במשפחה בת שמונה ילדים.
אביה, נאג'י צפר (ספר) היה מהנדס הרכבות של העיר בגדאד ואמא, ז'ולייט (ויולט) הייתה בישראל צירה במפלגת העבודה.
עלתה לישראל עם משפחתה בשנת 1951, כשהייתה בת חמש, המשפחה התיישבה בתל אביב ואחר-כך ברמת גן.
בהיותה נערה ובבגרותה רקדה בסטודיו של להקת בת דור.
יהודית אנגלרד החלה לצייר בשנות הארבעים לחייה ולמדה בכוחות עצמה, בלא מסגרת רשמית.
בשנת 2005 החלה להציג ומאז הציגה בעשרות תערוכות יחיד ותערוכות קבוצתיות בארץ ובעולם: ב-2015 יצרה שתי עבודות וידאו ארט.
חברה באיגוד האמנים הפלסטיים בישראל, בארגון הבינלאומי של האמנים הפלסטיים של אונסק"ו ובעמותה לחקר אמנות נשים ומגדר מייסודה של ד"ר רות מרקוס, כמו כן, באגודה הישראלית ללימודים פמיניסטיים ולחקר המגדר.
יהודית אנגלרד נשואה מאז 1974, מתגוררת בהוד השרון.
איבדה את בנה הבכור בהיותו ילד בן ארבע, אם לאגם אנגלרד סער, גפן אנגלרד ענתבי ועילי אנגלרד.
אחותה, רות צופר, היא פרופסור חבר במחלקה לספרות השוואתית, לימודי נשים ומגדר, ולימודי יהדות באוניברסיטת מישיגן.
לדברי האוצרת, דניאלה טלמור: "בכוחו של הקו לבנות אמיתות כמו בחוקי הטבע," אומרת יהודית אנגלרד.
ההפשטה מבחינתה היא תנועה, כמו איתני הטבע המצויים בתנועה מתמדת, כמו העננים, כמו העצים הגלים והרוח.
עבודותיה מנסות לגעת בחיים ובטבע, ולגלות אותם.
הדמויים של יהודית אנגלרד מבטאים זעקה אמיתית מתוך רצון עז בשינוי.
הם מציבים זה מול זה ניגודים של חושך ואור, כאב ושמחה, סבל ותקווה – הנשזרים יחד בנוף יצירתה הענפה.
הנוף הציורי הניבט מהם מעוגן בעולם החוויות בתעוזה רבה, ונטוע בהוויה הקיומית.
יצירתה האקספרסיבית מאופיינת בשפה מופשטת חופשית ופתוחה, במשטחי צבע גדולים ובצבעוניות עשירה.
ואכן, היצירות נעות בין ההיסטוריה הפרטית והפנטזיה בין מציאות ודמיון.
ציורי השמן הנועזים והמרתקים משקפים את זירת המאבקים שבין אדם לסביבתו, את ההתגוששות המתמדת שבה מתעצבים יחסיו עם סביבתו, עם אנשים אחרים, עם העולם האופף אותו ועם עצמו.
לדברי ד"ר דליה בכר: "פעולת מחיקת העין מהדיוקן בציור היא פגיעה סימבולית בעצמי, בשלמות הגוף.
זהו ייצוג של נכות, אובדן וטראומה, ומטרתו להעביר מסרים שעליהם אנסה לעמוד בהמשך.
כשאנגלרד נותנת שם לציור הדיוקן ומגדירה את מצבה הנפשי, היא יכולה לשלוט בו ולקנות בעלות על הדימוי, גם אם זו בעלות מדומה".
דורגה בין 100 ציירים בולטים בתחרות Art top 100 Artisits 2012.
עבודה שלה (מחאה, 2011) הייתה בין 250 עבודות מרחבי העולם שנבחרו על ידי אוצרי תערוכת NordArt שבגרמניה.
פרס אגודת אח"י - לשנת 2019 (בקטגוריה ציור) אגודה לעידוד המחקר, והאמנות.
ציון לשבח על ידי גלריית לינוס קליפורניה
פרס של גלריה Lab ברומא לשנת 2024
2020 - "נפש מתבוננת", בית האמנים ע"ש זריצקי, תל אביב
2025-2023 "מהגרת" מוזיאון ומרכז מורשת יהדות בבל, אור יהודה.
יהודית אהרון היא מעצבת תפאורה ותלבושות לתיאטרון ישראלי.
יהודית נולדה וגדלה בווילנה, ליטא.
בילדות הושפעה רבות על ידי דודתה סופרת השואה מריה רולניקייטה .
בווילנה יהודית למדה בית הספר לאומניות.
באוגוסט 1990 עלתה לישראל עם משפחתה.
בשנת 2004 סיימה את לימודיה בחוג לאמנות התיאטרון באוניברסיטת תל אביב.
כבר בשנה אחרונה של הלימודים עיצבה תלבושות לתיאטרון הקאמרי ("נתן החכם").
ההפקה השנייה הייתה עבור תיאטרון חיפה, שם הייתה כבר מועמדת לפרס התיאטרון על התלבושות בהצגה "הדוכסית של אמלפי" (בימוי של גדי רול).
מאז מעצבת תפאורה ותלבושות במגוון תיאטראות בישראל: תיאטרון באר-שבע, תיאטרון הגשר, תיאטרון הקאמרי, אנסמבל עיתים בשיתוף תיאטרון הקאמרי, תיאטרון החאן, תיאטרון המדיטק, תיאטרון הבימה, תיאטרון יידישפיל ואחרים.
יהודית מתגוררת במודיעין, נשואה לנחום אהרון ולהם שני בנים.
במהלך עבודתה בתיאטרון יהודית זכתה במספר פרסים:
פרס לעיצוב התלבושות של פסטיבל חיפה הבין לאומי להצגות ילדים 2018 - עבור עיצוב תלבושות להצגה "דוט והקנגורו" תיאטרון ילדים והנוער באר שבע.
פרס היוצרת המצטיינת של תיאטרון באר-שבע 2018
פרס התיאטרון הישראלי לעיצוב תלבושות 2017 - עבור עיצוב תלבושות להצגה "נפוליון - חי או מת!" תיאטרון החאן.
פרס לעיצוב תלבושות של תיאטרון ילדים ונוער 2017 - עבור עיצוב תלבושות להצגה "מלכת השלג" תיאטרון ילדים והנוער באר שבע.
פרס התיאטרון הישראלי לעיצוב תלבושות 2014 - עבור עיצוב תלבושות להצגה "הנשים העליזות מוינדזור" תיאטרון החאן.
פרס על שם ארנון אדר 2007 - מקום ראשון בתחרות מעצבי תיאטרון צעירים 2007
יהודית היא הדמות המרכזית בספר יהודית, מן הספרים החיצוניים למקרא.
הספר מתאר כיצד היא הורגת בעורמה את הולופרנס, שר הצבא האשורי לאחר שהסתננה למחנהו, ובכך מושיעה את עמה.
דמותה של יהודית מופיעה רבות באמנות.
הולופרנס היה שר הצבא האשורי של נבוכדנצר שנשלח למסע כיבושים ארוך כדי לנקום בעמי האזור.
הוא פלש לארץ ישראל והיה כנראה בדרכו לירושלים.
בדרכו צר על העיר בתוליה שנמצאת בשומרון.
כאשר יבשו בורות המים פנו התושבים אל עוזיה, ראש העיר, בדרישה להיכנע.
עוזיה ביקש להמתין 5 ימים ואם עד אז אלוהים לא יושיעם הוא יעשה כדבריהם.
יהודית בת מררי הייתה אלמנה יפת תואר תושבת בתוליה.
היא ישבה בביתה עטופה בשק אבלים שלוש שנים וארבעה חודשים.
בעלה הותיר לה כסף רב, עבדים ושפחות.
כאשר שמעה על מצוקת העם ונכונות מנהיגיו להיכנע, היא זימנה את עוזיה וזקני העיר אל ביתה.
היא הוכיחה אותם על חוסר אמונתם באלוהים, ובמקביל עודדה אותם והודיעה שבכוונתה לעשות מעשה.
וכך היה, יהודית זרקה אפר על ראשה והתפללה לעזרת אלוהים.
לאחר מכן היא זרקה את שקה ורחצה עצמה, שמה צניפה על ראשה, לבשה את בגדיה ותכשיטיה היפים ביותר, ויצאה מלווה בשפחתה לכיוון מחנהו של הולופרנס.
כאשר פגשה בשומרי המחנה היא סיפרה להם שברחה ושהיא רוצה לסייע להם.