tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בבואו לירושלים התקבל המהרי"ל כמנהיגם של השמרנים והקיצוניים שבתושבי ירושלים.
הוא היה מעביר שיעורים שנחשבו עמוקים ונועדו למתי מעט מהעילויים שבתלמידי החכמים.
לא היה חולק על גדלותו בתורה, אולם הנהגתו, שהייתה חלוקה על הנהגה המקובלת על תושבי ירושלים האשכנזים, הייתה מקור לחיכוכים רבים.
בתוך הקהילה החרדית עיקר מחלוקתו הייתה אל מול הרב שמואל סלנט שנחשב לפחות קיצוני בכל הקשור ליחס ללימודים כללים ולמודרנה ככלל, אף שהיה גם הוא שמרן.
הקבוצה האורתודוקסית הקנאית שקבלה על עצמה את הנהגתו של המהרי"ל ערערה על ההנהגה האשכנזית הירושלמית הוותיקה של הפרושים.
בתרמ"א (1881) נתן הרב דיסקין את חסותו גם ל'אגודת מייסדי היישוב' בפתח-תקוה, שברובה הייתה מורכבת מאנשי כולל הונגריה.
חברי האגודה היו בעימות חריף עם מייסדי המושבה, שנמנו עם אנשי הממסד הפרושי, בראשותו של יואל משה סלומון.
במחלוקת זאת היה שיתוף-פעולה מסוים בין 'אגודת מייסדי היישוב' לבין ישראל דוב פרומקין, שנאבק בהנהגה הפרושית מסיבות שונות לחלוטין.
עמדת כוח נוספת במאבק עם הנהגת הפרושים רכש הרב דיסקין בהקמת "כולל אמריקה" ארגון צדקה למען עולים מאמריקה, מעשה שזכה בתמיכתו של הקונסול האמריקני.
הכולל החדש זכה להצלחה בשלהי שנות התשעים, ו"הוועד הכללי" נאלץ להכיר בו ולהגיע עמו לפשרה.
בראשית שנות השמונים הפך הרב דיסקין לבעל השפעה מכרעת בכמה כוללים ירושלמיים אשר הסתכסכו עם "הוועד הכללי" של עדת האשכנזים בקשר לענייני כספים וסמכויות, או שדעתם לא הייתה נוחה מהנהגתו של הרב סלנט בתחומים אחרים.
המהרי"ל הקים בית דין משלו למרות קיומו של בית הדין של הרב סלנט.
הוא צירף לבית-דינו את הרב יעקב יהודה לעווי מכולל ורשה, שקודם-לכן שימש כדיין בבית-דינו של הרב סלנט, אך נאלץ לפרוש עקב חיכוכים על רקע כלכלי בין כולל ורשה לבין משפחת סלנט.
מאותו זמן הפך הרב דיסקין לפטרונו של כולל ורשה.
כולל נוסף שראה ברב דיסקין את רועהו הרוחני, היה כולל הונגריה, שמאז יסודו לא השתלב במימסד הפרושי המזרח-אירופי.
את הרקע לתמיכתם של הכוללים במהרי"ל מתאר ישראל פריידין כך:
"בשנת תרל"ח (1878) הגיעה לקיצה פרשה, הידועה בשם 'ריב החצר של ישיבת עץ חיים'.
שהסעירה את היישוב הישן במשך 15 שנה ופילגה את העדה הפרושית.
כתוצאה מסכסוך זה השתלט המימסד הפרושי על חצר המריבה, שחובות כבדים רבצו עליה.
נציגי המנהיגות הפרושית - יוסף ריבלין, בייניש סלאנט, יואל משה סלומון ופישל לאפין - לוו כספים כדי לפרוע את החוב והתחייבו להחזיר את ההלוואה תוך שלוש שנים.
אולם הלווים לא הצליחו לעמוד בהתחייבותם והיו צפויים למשפט ולמאסר.
על-כן כפו הלווים את ממוני הכוללים החברים ב'ועד הכללי' בתרמ"א להתחייב, ש'הוועד הכללי' יפריש סך מסוים מהכנסותיו באמריקה, השייכות לכוללים, לפרעון ההלוואה.
דבר זה לא נכפה על כוללות החסידים וכולל הונגריה.
אבל הנטל שהוטל על כוללי ורשה וסובלק-לומזא, שלפי עדויות שונות היו להם הכנסות ניכרות באמריקה, עורר תסיסה במחנהו של הרב דיסקין, פטרונם של כוללים אלה.
וכך, כשפתח יחיאל מיכל פינס מקורבו של המימסד הפרושי, את בית-מדרשו בתרמ"ב, הוא הוחרם על ידי הרב דיסקין בטענת אפיקורסות.
החרם, שנועד לפגוע במימסד הפרושי ובעומד בראשו יותר מאשר בפינס, בוטל על ידי הרב סלאנט.
הרב דיסקין בחר להחרים את פינס מפני שזה האחרון התקרב ליוסף ריבלין ולמנהיגות הפרושית.
מה גם ששנה קודם-לכן פינס תקף בחריפות את הרב דיסקין מעל דפי העיתונות, במסווה של שמות בדויים.
אם נוסיף לכך את החשד, שהיה מבוסס במידה מסוימת, כי כוונתו האמיתית של פינס בייסוד בית-המדרש הייתה להכתיר באופן רשמי את הרב סלאנט כרבה של ירושלים, ניתן לטעון כי נימוקים כבדי-משקל עמדו בבסיס ההחלטה להחרימו.
זהו גם הרקע לבחירתו של הרב דיסקין על ידי כוללות הונגריה, ורשה, וחסידי ווהלין וגליציה באופן רשמי כרב קהילותיהם בינואר 1882."
ההיסטוריוגרפיה נוטה לייחס לרב דיסקין אידאולוגיה קנאית בהשוואה לדרך המתונה של מחנהו של הרב סלנט.
אולם כאשר משווים בין פסיקותיהם של הרב דיסקין והרב סלנט לפחות בשני עניינים - שימוש בשמן שומשומין בפסח ובענייני השמיטה - הרב דיסקין דווקא נטה להקל לעומת פסיקה מחמירה יותר של הרב סלנט.
מתקבל על הדעת שיחוס הקנאות לרב דיסקין מבוססת על כך שהוא הרבה להשתמש בחרם כאמצעי למלחמתו בפורצי-גדר, בעוד שהרב סלנט כביכול לא נקט בדרך זו.
הרב דיסקין היה מעורב בהחרמתה של אגודת תשבי שהואשמה במינות, והוא זה שהטיל חרם על יהושע ילין ושלל את דמי החלוקה מהכולל שלו, משום ששלח את בנו דוד ילין לבית הספר כל ישראל חברים.
אולם יש טוענים כי בחינה מדוקדקת של העובדות מראה כי לא תמיד תאם דימוי זה את המציאות.
פריידין מציין: "בשנת תרנ"ז (1897) כשעמל הרב דיסקין בייסוד 'כולל אמריקה', במסגרת מאבקו ב'ועד הכללי', יזמו ראשיו הפגנה ליד ביתו של הרב.
דבר ההפגנה פורסם בעילום שם בעיתון 'הצפירה'.
ראשי 'הוועד הכללי', ובראשם הרב סלנט, החרימו את מפרסם המאמר, אך נתקלו בהתנגדותו של הרב דיסקין שביטל את החרם.
במכתב ששלחו אנשי כולל אמריקה בירושלים בכ"ה באייר תרנ"ז לראש הכולל בניו-יורק מסופר: ' ...
כי יצא רבינו שליט"א חוץ ד' אמותיו להראות למנהלי "הוועד הכללי" כי אין העולם הפקר ולא כל העולה על רוחם יעשו.
ולולי עזרת מרן הקדוש שליט"א היו מוסיפים להחרים את כל אחד ואחד החושב טוב'.
שנתיים קודם-לכן, כשעמדה בשיאה המחלוקת בין 'הוועד הכללי' ל'בני משה', נטה הרב סלנט, בעצת פינס, להחרים את "בני משה" אך היתנה זאת בהסכמת הרב דיסקין.
הרב דיסקין דחה את ההצעה.
לפי פרידמן עלייתו של הרב דיסקין לארץ-ישראל הפכה את הקנאות לתופעה של קבע בירושלים, והראיה לכך היא כי הקנאים ראו ורואים בו עד היום את מורה דרכם.
מנגד טוען פריידין כי: "ממשיכיו של הרב דיסקין לא תמיד השכילו להבין את 'תורת הקנאות' שלו ונגררו לעיתים קרובות אחרי מעשים של קנאים קיצוניים שגרמו להם נזק.
רק אצלם הפכה הקנאות למטרה בפני עצמה וחלק מאידאולוגיה".
הרב דיסקין נחשב לקנאי, והנהיג חרם נגד המשכילים והמחדשים.
סביבו התקבצו חוגי הקנאים בירושלים, ואף היה לו בית דין מיוחד משלו.
הרב סלאנט בעצמו דאג למנות את הרב דיסקין כרב האחראי על בית המטבחיים, אם מפני שנחשב למקל, ואם כדי שלא יתערב בענייני הרבנות של ירושלים.
מתיחות מסוימת שררה בין הרב דיסקין לרב שמואל סלנט, ובין קבוצות שהיו מרוכזות סביב כל אחד מהרבנים.
הרב סלנט טען גם כנגד הרב דיסקין כי כך למשל התנגדותו של הרב סלנט ליסוד בתי ספר חדשים בירושלים שילמדו בהם מקצועות חול ושפות זרות הייתה פחותה מהתנגדותו של הרב דיסקין.
הרב סלנט גם התנגד לחרם שהוצא על ידי חוג הרב דיסקין כלפי יחיאל מיכל פינס.
הרב דיסקין סייע בהקמת פתח תקווה, ושימש סמכות רוחנית עבור המתיישבים.
אשתו הראשונה הייתה הינדה רחל (לבית ברוידה).
בנם הוא הרב יצחק ירוחם דיסקין.
אשתו השנייה הייתה שרה סוניה דיסקין.
בנו הרב יצחק ירוחם דיסקין
הרב יהושע צבי מיכל שפירא
משה יוסף רייכמן (Paul Reichmann) (תרצ"א, 27 בספטמבר 1930 - כ"א בחשוון תשע"ג, 25 באוקטובר 2013) היה איל-הון יהודי-קנדי, מבעלי חברת הנדל"ן Olympia & York .
נולד בווינה לשמעיה (Samuel) ורֶנֶה רייכמן, יהודים חרדים מעיר קטנה בהונגריה, שהתעשרו מסחר בביצים בווינה.
משפחת רייכמן נסעה להונגריה לבקר את הסב שסבל משבץ ביום של האנשלוס ובעקבות זאת החליטה לא לחזור לאוסטריה אלא עברה לצרפת ומשם אחרי כיבושה לטנג'יר, במרוקו הנייטרלית.
המשפחה התבססה שם בסחר במטבע חוץ.
בסוף שנות ה-40 הלך משה יוסף ללמוד בישיבת גייטסהד ולאחר כן בישיבות בישראל.
ב-1953 נשא לאישה את לאה פלדמן.
לאחר מכן נסע לטורונטו בקנדה והצטרף לאחיו אדוארד, רלף ואלברט בחברה לייצור רצפות ורעפים, בין השאר שיווקו אריחים של חברת "נגב קרמיקה" בעולם.
עד מהרה נוכח לדעת שהסטנדרטים לבנייה בקנדה אינם מספקים, והחליט להקים את חברת Olympia & York ב-1964. החברה החדשה זכתה להצלחה ניכרת ופרסום וזכתה במכרז מממשלת קנדה להקים את גורד השחקים הגבוה ביותר בטורונטו ובקנדה, הנקרא First Canadian Place (המקום הקנדי הראשון) .
באמצע שנות ה-80 הגיעה החברה אף לניו יורק וטוקיו, והפכה לחברת הנדל"ן הגדולה ביותר בעולם, שווי הנכסים של החברות שלהם באותה עת, הוערך בכ-18 מיליארד דולר.
בתחילת שנות ה-90 השקיעה חברת אולימפיה ויורק בבניית פרויקט הקנרי וורף בלונדון.
לצורך הפרויקט גייסו כ־1.2 מיליארד דולר.
עקב המיתון שהחל באותה עת באנגליה וסבך בירוקרטי שעיכב את בניית הרכבת התחתית לאזור הקנרי וורף לא הצליחה החברה להשכיר חלק גדול מהבניינים שבנתה ונקלעה לקשיים.
בנוסף לקחה המשפחה הלוואות גדולות לרכישת בניני משרדים בניו יורק ובשנת 1992 הכריזה חברת אולימפיה על צ'פטר 11, הליך פשיטת רגל, ונשארה חייבת לבנקים 12.8 מיליארד דולר.
בשנת 1995 הצליח פול רייכמן, להשיב לעצמו את השליטה בחברה ולרכוש בחזרה את פרויקט הקנרי וורף מהבנקים תמורת כ-800 מיליון ליש"ט.
לאחר שהרכיב קבוצה של משקיעים ביניהם המיליארדר היהודי-אמריקאי לורנס טיש והנסיך הסעודי אל-וליד בן טלאל.
בשנת 2003 מכרו את החזקתם בפרויקט לבנק מורגן סטנלי ולאיש העסקים סיימון גליק.
בשנת 2005 מכרה המשפחה את החזקותיה בחברת אולימפיה ויורק לחברת Brookfield Consortium תמורת 2.1 מיליארד דולר.
הרייכמנים, במקביל, לאחר שהתעשרו, התחילו לתמוך במוסדות תורה בארצם ובישראל.
משה יוסף התקרב מאוד לרב אלעזר מנחם מן שך ותרם בקביעות לישיבות ליטאיות.
כמו כן סבסדו משכנתאות לאברכים.
ביוני 1978, נכנסו האחים רייכמן למשא ומתן על רכישת מניות המדינה בבנק טפחות, אך לבסוף פרשו מהעסקה.
בדצמבר 1978 רכשו כ-10% ממניות חברת הביטוח אררט (שמוזגה אחר כך לתוך כלל ביטוח).
לאחר מספר שנים מכרו את המניות ברווח ניכר.
בשנת 1989, פנה שר האוצר שמעון פרס לאחים רייכמן בבקשה שייקחו על עצמם את מימון הקמת שכונת רמת שלמה בירושלים.
במאי 1990 חתמו על ההסכם להקמת 2,400 יחידות דיור בשכונה עם מינהל מקרקעי ישראל.
בשנת 1986 זכו במכרז להקמת קריית עיריית ירושלים, הבנויה סביב כיכר ספרא וגן דניאל.
ב-2005 רכשו את זכויות הפיתוח של מלון וולדורף אסטוריה ירושלים מחברת רג'נסי, תמורת 20 מיליון דולר.
בדצמבר 2017 מכרו בניו של רייכמן את המלון לאיש העסקים הצרפתי-יהודי מישל אוחיון תמורת 160 מיליון דולר.
ב-1953 נשא את לאה פלדמן, בת הגביר משה פלדמן
2 בניו; רבי יששכר דב (בערי) רייכמן, ורבי יחזקאל שרגא רייכמן.
3 חתניו; רבי ישראל מילר - ראש כולל בטורונטו, רבי שמואל האואר, ורבי העניך ברכפלד.
נפטר בטורונטו בכ"א בחשוון תשע"ג, וארונו הועלה לארץ ישראל והובא לקבורה בהר המנוחות.
בהלוייתו השתתפו הרב ברוך מרדכי אזרחי, הרב שמואל אוירבך, הרב יהודה עדס והרב משה שטרנבוך ועוד רבים ממנהיגי היהדות החרדית.
רבי משה יהודה לייב רבינוביץ' (נולד בכ"ה בכסלו ה'תש"א, 25 בדצמבר 1940) הוא האדמו"ר הנוכחי של חסידות מונקאטש.
נולד בעיר מונקאץ' שהייתה אז תחת שלטון הונגרי.
אביו רבי ברוך יהושע ירחמיאל רבינוביץ שימש אז כאדמו"ר ממונקאץ' וכרב העיר.
אמו חיה פרימה רבקה, הייתה בתו היחידה של רבי חיים אלעזר שפירא, האדמו"ר ממונקאץ'.
ברית המילה שלו נערכה ב"זאת חנוכה", והסנדק היה האדמו"ר רבי שלום אליעזר הלברשטאם מרצפרט, בנו של רבי חיים הלברשטאם מצאנז.
נקרא על שם סבו זקינו (חמיו של רבי נתן דוד רבינוביץ מפארציווא שהיה גם דוד אמו) רבי משה יהודה ליב שפירא מסטריזוב.
בשנות השואה גורש לאוקראינה עם אביו, בעל הנתינות הפולנית.
לאחר שניצלו מטבח ההמונים שביצעו פורעים אוקראינים במגורשים היהודים בקמניץ-פודולסקי, הצליחו לחזור לבודפשט ולהתאחד עם שאר המשפחה.
בבודפשט התחבאו, וב-1944 קיבלו הוריו סרטיפיקט לארץ ישראל ועלו אליה.
אמו ההרה ילדה את בנה החמישי עם הגיעם לארץ ישראל, אך היא לקתה בשחפת וב-1945 נפטרה בירושלים.
אביו נישא בשנית, נסע לארצות הברית לחסידיו שהזמינוהו, אך מצא "עולם כמנהגו נוהג" והתאכזב.
הוא עבר עם משפחתו לסאו פאולו שבברזיל, שם שימש כרב הקהילה היהודית המקומית וחדל לשמש כאדמו"ר, גם בשל דעותיו הציוניות.
משה יהודה לייב סבל באותה תקופה ממחלה בעיניו.
הוא נשלח על ידי אביו לארצות הברית, שם למד בישיבת טלז בקליבלנד שבאוהיו אצל רבי פסח שטיין ורבי מרדכי גיפטר ובבית מדרש עליון במונסי שבניו יורק.
בשנת ה'תשכ"א נישא לנחמה פערל, בתו של הרב אהרן ברנשטיין, ראש ישיבת חיי עולם בירושלים וחבר בד"ץ אגודת ישראל.
הרב רבינוביץ הוכתר על ידי שארית הפליטה של חסידי מונקאטש לאדמו"רם, בחיי אביו.
לאחר מינויו ניהל יחד עם אחותו יוטא וילמובסקי מאבק נגד אביו בבית המשפט המחוזי בתל אביב על מנת שיעביר אליו רכוש שלטענתו היה שייך לאדמו"רי מונקאטש.
הרב רבינוביץ פעל לשיקום החסידות, שמרכזה כיום בשכונת בורו פארק בברוקלין, וייסד מחדש בתי מדרש, ישיבות, בתי חינוך ומוסדות חסד ברחבי העולם.
הרב רבינוביץ אב לשני בנים ולבת.
בנו, הרב ירוחם פישל, הוא ראש ישיבת "יודעי בינה" של החסידות.
אחיו, הרב יצחק יעקב, הוא האדמו"ר מדינוב.
רשימת שיעורים על מסכתות הש"ס
עולת שבת ה' חלקים על התורה ומועדים
דרכי תשובה הלכות נדרים חשבונות (המשך לסדרת הספרים של סבו)
משה יהלום (7 בדצמבר 1945 – 29 באוקטובר 2013) היה סופר ועיתונאי ישראלי.
היה עורך משנה של "מעריב לנוער", עורך "יומן קריאה" ו"ראשית קריאה", עורך המוספים של היומון הכלכלי "טלגרף" וסגן עורך העיתון הכלכלי "שער".
הוא חיבר למעלה מ-100 ספרים לנוער, לילדים ולמבוגרים, ביניהם ספרי הומור וסאטירה, מדע פופולרי וחידושי מקרא.
יהלום היה בוגר אוניברסיטת תל אביב בארכאולוגיה ופרהיסטוריה ולימודי מקרא לתואר שני.
היה חבר אגודת הסופרים העבריים ואגודת העיתונאים.
הקים את הוצאה לאור "דור", בה פרסם את מרבית ספריו.
את עבודתו העיתונאית החל כעורך עיתון הסטודנטים "יתוש" באוניברסיטת תל אביב בשנת 1973, תפקיד אותו סיים ב-1975 כשהוחלף על ידי חנן עזרן.
את האיורים לספריו לילדים יהלום מצייר בעצמו.
חיבר מאות סיפורים קצרים לנוער, בעלי סוף מפתיע, מקצתם פורסמו מדי שבוע ב"מעריב לנוער" וקובצו ב-33 ספרים, בהם: "חטאי נעורים", "סיפורי בנות", "מבחן חברות", "הכי יפה בכיתה", "מסיבת בנות", "על בנות ועל בנים", "אהבה שינאה קינאה ידידות", "סודות של בנות" ועוד.
סיפוריו לנוער נבחרו במשך 14 שנים ברציפות הפופולריים ביותר בין קוראי "מעריב לנוער".
חיבר 5 רומנים לבני הנעורים: "האהבה הראשונה היא הכי חשובה", "אל תדבר איתי על אהבה", "משחקים קטנים של אהבה גדולה", "יש לך שיעורי בית באהבה ומחר המבחן" ו"זכית בכרטיס הגרלה לבית הספר לדוגמניות".
חיבר ספרי הדרכה לנוער ולילדים: "מדריך כיס לסופר המתחיל", "המדריך השלם לציור קומיקס" ו"אדם נשך כלב" (המקצוע עיתונאות).
צייר קריקטורות תחת שם העט מושון.
"בית האל"ף בי"ת", "ספר הקומיקס והצחוק לילדים", "תזמורת החיות", "המלך מבולבלי" ועוד.
"עקיצות", "מיצחקים", "ספר הסאטירות הגדול", "ספר הצחוק וההומור", "אנציקלופדיית כיס להומור", "ספר הזהב של כל הבדיחות" ועוד.
"סלנג והומור" (המילון החדש לישראלית מדוברת) ו"מילון ללא מלים" (ספר המילים הממזריות של מילים שאינן מילים אמיתיות כמו אפצ'י, אויש, חרררר, האו, מיאו וכל השאר).
"התנ"ך החילוני" סדרת ספרים הכוללת חידושי מחקר על תולדות ישראל, מהם של המחבר, חלקם מתפרסמים בראשונה לקהל הרחב.
יצאו בסדרה 9 ספרים: "אלוהים", "התנ"ך החילוני", "מסתורי התנ"ך", "התנ"ך - סודות בין השורות", "המיתוסים הכנעניים של התנ"ך", "התנ"ך בהיסטוריה", "דויד המלך", "תעלומת משה רבנו" ו"כאשר האדם ברא את אלוהים" (קיצור תולדות האמונה).
"עיתון התנ"ך" (ספר אלבומי המציג את התנ"ך כעיתון יומי, דף אחרי דף, לפי תקופות, מבריאת העולם ועד שיבת ציון).
עורך ראשי של "מי ומי בתנ"ך".
"אלוהים איינשטיין (וכל השאר)", "על טבעי" (עולם המסתורין באור המדע), "מסע בעקבות העב"מים" (על פי בחינות מדעיות) ועוד.
עורך-ראשי של "האנציקלופדיה הקטנה החדשה", "תשובה לכל שאלה" - המתעדכנת מדי כשנתיים (בסדרה 2 כרכים).
"תעזבי אותך מרומנטיקה", "היום בו נפלו השמיים" ו"מלכים ג': רומן".
הרב משה יחיאל הלוי אפשטיין (תר"ן, 1889 – תשל"א, 26 בינואר 1971) היה האדמו"ר מאוז'רוב חנצ'ין, חבר מועצת גדולי התורה וחתן פרס ישראל לספרות תורנית בשנת תשכ"ח (1968).
נולד בפולין לרייצא מירל ולאדמו"ר אברהם שלמה.
על פי המסופר, החל מגיל שלוש, נהג אביו להכניסו לחדר מלא ספרי קודש ולסגור בעדו את הדלת, וכך התרגל ללמוד ללא הפסקה.
בילדותו למד אצל אביו ואצל סבו - האדמו"ר אריה לייב (לייבוש).
אביו לקחו גם לאדמו"רים מחסידויות אחרות.
בגיל 17 נישא לחנה, בתו של הרב עמנואל וולטפרייד, האדמו"ר מפאבניץ ראספשה.
בט"ו באייר תרע"ט נפטרה אשתו בגיל 29 בלבד, ממחלת טיפוס הבטן שבה נדבקה עת טיפלה בחולים.
לאחר מותה נישא לקילא, בתו של הרב מנחם מנדל טננבוים, ומאוחר יותר לשינדל יוכבד, בת הרב משה דוד לנדאו.
בגיל 22 התמנה לרב באוז'רוב.
כדי לקבל את אישור השלטונות למד את שפת המדינה, עם הרב יחזקאל הולשטוק, בנו של האדמו"ר מאוסטרובצה.
בשנת תרפ"ו לחץ עליו סבו להגר לאמריקה, באמרו שהתגלה לו שאחד מנכדיו חייב לעבור לשם.
הרב אפשטיין עשה כדבריו ועבר לניו יורק, למרות חששו לחינוך הילדים באמריקה.
כמה חודשים לאחר הגיעם לניו יורק נולד לבני הזוג ילדם הרביעי, לאחר ששלושת הקודמים, בן ושתי בנות, נפטרו.
בי"ז בתמוז תשי"ג עלה לארץ ישראל, והתגורר בסמוך לבית החזון איש בבני ברק.
חודשים ספורים לאחר שעלה, נפטר החזון איש, והוא עבר לתל אביב.
בתל אביב התגורר בשדרות רוטשילד עד סוף ימיו.
בתחילת תשכ"ח נבחר ליו"ר כבוד של מועצת גדולי התורה של אגודת ישראל, כמחליפו של הרב זלמן סורוצקין שנפטר.
הרב אפשטיין היה מראשי היוצאים כנגד חילול השבת ההמוני.
הוא עודד אנשים לצאת, להפגין ולהיאבק על השבת שנזנחה.
נהג לומר שהמחלל שבת הוא כמי שמבטל את כל התורה, שהרי אמרו חז"ל ש"שקולה שבת כנגד כל המצוות".
בשנת תשי"ט קיבל את פרס הרב קוק, ובשנת תשכ"ח קיבל הרב אפשטיין את פרס ישראל לספרות תורנית.
שימש גם כאדמו"רה של שושלת חנצ'ין בגלל היותו נכדו (מצד אמו) של האדמו"ר חיים שמואל מחנצ'ין.
נפטר בתל אביב ונקבר בבית הקברות שומרי שבת, בבני ברק.
באר משה, חמישה כרכים על חומשי התורה וכרך אחד על נביאים.
בין השאר דרכו להסביר פרטים אשר נראים במבט ראשון מיותרים או ברורים מאליהם, תוך כדי הסתמכות על דברי חז"ל בתלמודים, במדרשים ובזוהר.
עוד הוא מדגיש את היסוד של "מעשה אבות סימן לבנים", ומראה כיצד כל מעשיהם של האבות הם הכנה והוראה עבור הדורות הבאים.
הסדרה עוסקת בעיקר בענייני אהבת ה', אהבת התורה ואהבת ישראל.
הספר מסודר לפי פרשיות התורה והוא מבוסס גם על תורת הקבלה.
סגנונו בסדרה זו רחב וארוך יותר לעומת 'באר משה'.
רוב ספריו עוד לא הודפסו וקיימים עדיין רק בכתב יד.
הרב אפשטיין הקפיד למצוא בכל דבר את הטוב.
נהג להדגיש כי גם מתוך עינוי וייסורים צומח טוב, כפי שהשעבוד במצרים הכשיר את בני ישראל לכניסה לארץ.
הדגיש כי יש לאהוב כל אדם, גם מי שאיננו שומר מצוות.
קרא לקרב את החילוניים ולא להרחיקם, ולהתפלל שהקב"ה יגרום להם לחזור בתשובה.
השתדל לסנגר על ישראל ככל שאפשר.
לטוענים לפני השואה כי אין לעלות לארץ ישראל משום ההשפעה החילונית הקיימת בה, אמר שזוהי עצת המרגלים.
שהרי משה רבנו שלחם לבדוק רק את מצבם הצבאי והחומרי של עמי כנען, ואילו הם נתעטפו צדקות ואמרו שלא כדאי להיכנס לארץ מחשש של השפעה שלילית מן היושבים בה.
משה (מקס) ימר (13 באפריל 1915 – 18 בדצמבר 2010) היה פרופסור לפיזיקה ולפילוסופיה של המדע וחתן פרס ישראל להיסטוריה של המדע לשנת 1984 ופרס א.מ.ת לשנת 2003. ימר, מתלמידיו של אלברט איינשטיין, ייסד את המחלקה לפיזיקה באוניברסיטת בר-אילן, בה שימש בהמשך רקטור ונשיא בשנים 1966–1977.
משה ימר נולד בברלין שבגרמניה.
בסיום לימודיו התיכוניים הוא למד פילוסופיה, מתמטיקה ופיזיקה באוניברסיטת וינה, אותם סיים בארץ ישראל לאחר עלייתו בשנת 1935. בשנת 1942 הוא סיים את לימודי הדוקטורט בתחום הפיזיקה הניסויית והיה הראשון בכך במסגרת האוניברסיטה העברית.
מיד לאחר מכן הוא התגייס לשורות הצבא הבריטי ועם שחרורו החל להרצות באוניברסיטה העברית במחלקה להיסטוריה ופילוסופיה של המדע.
במלחמת העצמאות היה חבר המפקדה העליונה של ההגנה בירושלים.
לאחר מכן שהה בארצות הברית והיה חבר סגל באוניברסיטת הרווארד, באוניברסיטת אוקלהומה ובאוניברסיטת בוסטון.
בשנות חייו האחרונות של אלברט איינשטיין היה משה ימר בין החוקרים המקורבים אליו ולספרו של משה ימר "מושגי החלל" כתב איינשטיין הקדמה.
פרופ' ימר חקר ביסודיות את יחסו של איינשטיין לדת וריכז את ממצאיו בספר "איינשטיין והדת".
כמו כן, ספריו בתחום הפילוסופיה של הפיזיקה זכו להכרה בינלאומית ותורגמו לשפות רבות.
בשנת 1955 הצטרף לאוניברסיטת בר-אילן, ייסד בה את המחלקה לפיזיקה ועמד בראשה בשנותיה הראשונות.
באמצע שנת 1962 נבחר לרקטור הראשון של האוניברסיטה, תפקיד בו כיהן עד שנת 1964.
באוקטובר 1966 נבחר משה ימר לכהן כרקטור ונשיא האוניברסיטה.
נמנה עם מייסדי המכון להיסטוריה ופילוסופיה של המדעים והרעיונות ע"ש כהן באוניברסיטת תל אביב.
כפרופסור אורח הוא שימש במכון השווייצרי לטכנולוגיה, באוניברסיטת קולומביה ובמוסדות נוספים.
בישראל הוא כיהן כחבר המועצה להשכלה גבוהה, נשיא האיגוד לקידום המדע בישראל וחבר בוועד ההדרכה של הוועדה לאנרגיה אטומית.
בשנת 1963 נבחר לחבר האקדמיה המדעית הצרפתית לפילוסופיה של המדע.
עבודותיו זיכו אותו בשנת 1960 בפרס האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים, בפרס ישראל להיסטוריה של המדע לשנת 1984, בפרס א.מ.ת (2003), ובפרס אברהם פיס (2007).
היה נשוי לרחל לבית רקובר (נפטרה בכד' מרחשוון ה'תשע"ט) ילידת ירושלים, אשר גדלה בבית מנדלבאום הקרוי על שם סבה הרב שמחה מנדלבוים.
שלומית - נישאה לרב שמעון אדלר ששימש כראש המינהל לחינוך דתי במשרד החינוך.
בנם הוא שילה אדלר - מנכ"ל מועצת יש"ע.
הרב מיכאל ימר - ראש ישיבת שעלבים.
רבי משה יהודה לייב פרידמן (ט"ו בשבט תרכ"ה, 1865 - י' באלול תש"ז, 1947) שכונה "פַּאשְקַנער", היה מייסד חסידות פשקאן.
פרידמן הוא בנו הרביעי של האדמו"ר יצחק הראשון מבוהוש, מייסד חסידות בוהוש ונקרא על שם סבו, הרב משה יהודה לייב מסאסוב.
לאחר 40 שנה בפאשקאן, פונה על ידי השלטונות בתש"ד (1944) אל דורוחוי ולאחר מכן עבר לבוקרשט והקים שם מחדש את החצר החסידית של פאשקאן.
בנו בכורו, רבי יעקב דוד פרידמן, הנהיג את חסידות פאשקאן לאחר פטירת אביו.
נשא את חיה שרה סימה בת דודו רבי פנחס השיל מזינקוב ואשתו מלכה בת רבי יצחק הראשון מבוהוש.
בשנת תש"י (1950) הצליח לעלות לישראל והתגורר ביפו.
רבים מיהודי רומניה התקרבו אליו והוא קרבם לתורה.
דברי תורתו יצאו בספר "ברכת משה".
בניו האחרים של רבי משה יהודה לייב היו רבי יצחק (חתן פעמיים של בן דודו רבי מנדל מבוהוש) ורבי ישראל שלום יוסף.
חתניו היו: רבי אבי עזרא זליג שפירא (בנו של רבי חיים מאיר יחיאל שפירא מדרוהוביץ') ו (בתו חוה) אשת רבי אהרן מתתיהו פרידמן בן אחיו רבי אברהם יהושע השיל פרידמן מאדז'וד ובזיווג שני הרב ברוך אברהמוביץ.
נכדו, בן בנו השני רבי יצחק, היה הרב ד"ר ישראל פרידמן בן שלום ראש ישיבת ההסדר "אהבת-ישראל" בנתיבות וד"ר לתולדות עם ישראל, התגורר בשכונת גילה בירושלים והמשיך את דרכו כאדמו"ר אך ללא חצר חסידית מסודרת.
לאחר פטירתו ביום העצמאות ה'תשע"ז, החליפו באדמו"רות, בנו, הרב תא"ל הושע פרידמן בן שלום, ראש מכינת בית ישראל.
הרב משה יוסף מרדכי מיוחס (טבת ה'תצ"ח, 1738 – י"ג בתשרי ה'תקס"ו, 6 באוקטובר 1805) היה מחכמי ירושלים, שד"ר והראשון לציון.
נולד בירושלים לרב רפאל מיוחס בן למשפחת מיוחס אשר הגיעה לארץ בתקופת עליית מגורשי ספרד.
הוא נין לרב ישראל יעקב חגיז וחימש לרב משה גאלנטי.
בגיל 15 נתפרסם שמו בין רבני ירושלים.
בימי בחרותו למד עם החיד"א בישיבת המקובלים בית אל וחיבר ספרים רבים.
היה חתנו של הרב יום-טוב אלגאזי.
בספר תולדות גדולי ישראל נכתב שהיה רופא וקנה לו שם טוב בין הישמעאלים ומעולם לא יצא מארץ ישראל.
הרב שלמה חזן כותב שבינו לבין חברו החיד"א שררה קנאת סופרים כך שכאשר החיד"א הוציא את ספרו "שער יוסף" הוציא הרב משה יוסף מיוחס (מי"ם) את הספר "שער המים", וכאשר זה הוציא את הספר "ברכות יוסף" הוציא השני את "ברכות המים" וכאשר הוציא את "חיים שאל" הדפיס את "מים שאל".
החל משנת ה'תקכ"א (1760) נקרא לעמוד בראשות ישיבת כנסת ישראל, בתפקיד זה החזיק עד יום מותו.
בעת מסע נפוליאון בארץ ישראל (1798–1799) כשחנה ברמלה שנכבשה ללא התנגדות, נפוצה שמועה כי פניו מועדות לירושלים.
יהודי ירושלים השתתפו בעבודות ביצור העיר, ואף קיבלו רשות מהרב מרדכי יוסף מיוחס, לעבוד ביום השבת לשם כך.
בשנת ה'תקס"ב נתמנה לראשון לציון ושימש בתפקיד זה עד פטירתו.
נפטר בי"ג תשרי ה'תקס"ו (1805), ונקבר בהר הזיתים.
ברכות מים – חידושים על ארבעה טורים, שאלוניקי ה'תקמ"ט.
מים שאל עם קונטרס מים ראשונים – שו"ת על יורה דעה ו-אבן העזר, שלוניקי ה'תקנ"ט.
שער המים – חידושים על השו"ע הלכות טריפות, חידושים על מסכת חולין ושו"ת, שאלוניקי ה'תקכ"ח.
פני המים – על תולדות חכמי ישראל.
עין המים – קרא לספר בשם זה משום שהתחיל להתעוור.
כתב חיבורים נוספים אשר נשארו בכתב יד ולא נדפסו.
הרב משה יוסף (נולד בכ"ח בתשרי ה'תשכ"ז, 12 באוקטובר 1966) הוא בנו של הרב עובדיה יוסף, העומד בראש מכון הוצאת הספרים "מאור ישראל" ובד"ץ בית יוסף.
נולד בירושלים וגדל בה ובתל אביב (בתקופה שאביו כיהן בה כרב הראשי).
בנם הצעיר של מרגלית והרב עובדיה יוסף.
למד בישיבת קול תורה ובישיבת חברון בירושלים.
במסגרת מכון "מאור ישראל" שבראשותו, אחראי הרב יוסף על הוצאת ספרי אביו לאור.
מוסדותיו (הבד"צ, המכון וכולל אברכים) נמצאים בשכונת בית הכרם בירושלים.
לאחר פטירת אמו עבר לגור עם משפחתו בבית אביו בשכונת הר נוף.
בכל ספר שהוציא אביו הרב עובדיה יוסף לאחר המעבר לביתו, הודה לבנו על שדואג לכל מחסורו.
עקב הקרבה שהייתה לו לאביו, השפעתו עליו ועל הנעשה במפלגת ש"ס הייתה רבה.
אביו הוריש לו את הזכויות על הוצאת כתביו ואת רוב רכושו.
נשוי ליהודית (לבית סודרי - נכדת הרבנים יצחק אביחצירא ויעקב סודרי) חמיו הרב אברהם סודרי הוא ראש צוות שחיטה בבד"ץ בית יוסף, ולבני הזוג תשעה ילדים.
רבי משה יחיאל אלימלך רבינוביץ (תרנ"ה, 1895 - כ"ז בסיוון תש"א, 22 ביוני 1941) היה האדמו"ר מלברטוב מגזע ביאלא.
נולד בפרצובה לרבי נתן דוד מפרצובה וללאה בתו של רבי יחיאל יעקב מקוזניץ.
בשנת תרע"ב התחתן עם חיה מרים בת דודו רבי ישראל מגרודז'יסק.
נולדו להם שלושה ילדים: יצחק, חיים ורייזל (נרצחה בשואה בגיל 8).
בז' בשבט תר"צ נפטר אביו בעיר שדליץ.
רבי משה יחיאל מונה תחתיו לאדמו"ר ועבר לגור בלברטוב.
למרות היותו בן אחר בן לאדמו"רי בית פשיסחא, מנהגיו היו בנוסח בית קוז'ניץ.
בשנה הראשונה להנהגתו האריך בטישים ובתורות.
לאחר כשנה שינה את הנהגתו ומאז לא היו לו זמנים קבועים לעריכת שולחנות, הוא לא ערך מדי שבת ולפעמים ערך גם באמצע השבוע.
אפילו לסעודה שלישית היה מאחר מאוד לפעמים ולפעמים נכנס בחורף לטיש מספר שעות לאחר יציאת השבת.
על חסידיו נמנה רבי אברהם שמעון הלוי אנגל-הורוביץ ('רבי שימעלע זשעליחאווער') משגיח ישיבת חכמי לובלין שהיה מבוגר ממנו בעשרים שנה.
הוא שלח בחורים מהישיבה לרבי מלברטוב ונסע אליו בעצמו.
הרב משה יהודה פרנקו (ה'תקצ"ז, 1837 - א' בטבת ה'תרע"ח, 16 בדצמבר 1917) היה רבו הראשי של האי רודוס והראשון לציון ה-33 בארץ ישראל.
נולד בתקצ"ז ברודוס לרב יוסף פרנקו.
בילדותו למד תורה מפי אביו שהיה מחכמי העיר ובישיבות שונות שבעיר.
בבחרותו עבד לפרנסתו כרוכל והסתובב בכפרים הסמוכים.
בהמשך פתח חנות קטנה באי.
בשנת ה'תרס"ו התמנה לרב של האי רודוס.
עלה לירושלים בשנת ה'תרע"א באותה שנה גם מונה לכהן בתפקיד הראשון לציון.
בעקבות מלחמת העולם הראשונה נאלץ בשלב מסוים לעזוב את התפקיד.
משה ינוקא (1930 – 16 במאי 2003) היה מראשוני המפקדים בחטיבת הצנחנים.
ינוקא נולד בירושלים למיכאל ואסתר עסור, משפחה דתית.
כבר כנער השתתף בהדבקת כרוזים, ופעם אחת נתפס על ידי הבריטים, אך שוחרר בגלל גילו הצעיר.
בגיל 16 הצטרף לפלמ"ח והשתתף בקרב הקסטל ולאחר מכן צורף לחטיבת הנגב והשתתף בהתקפה הכושלת על אשדוד (מבצע פלשת), ובהתקפה כושלת על משטרת עיראק סואידן.
במבצע יואב השתתף בהתקפה הכושלת של הגדוד השביעי של חטיבת הנגב על עיראק אל מנשיה.
לאחר שלושה כישלונות השתתף כמפקד כתה בכיבוש באר שבע, ולאחר מכן במבצע חורב ובכיבוש אילת במבצע עובדה.
לאחר מלחמת העצמאות עלה להתיישבות עם הכשרה של תנועת הצופים בקיבוץ רעים, אך לאחר שנתיים עזב את הקיבוץ.
בשנת 1952 התגייס לצה"ל וגמר בהצטיינות קורס קצינים, כשמפקד הבסיס אל"ם יששכר שדמי מעניק לו סיכת מ"מ ודוד בן-גוריון לוחץ את ידו.
ינוקא התגייס לצבא הקבע ושירת כמדריך בבית הספר לקצינים.
באותה תקופה שמע על יחידה 101 ופנה באופן עצמאי לאריאל שרון, שהסכים לקבלו ליחידה.
בינתיים אוחדה היחידה עם גדוד הצנחנים שהפך לגדוד 890 בפיקודו של אריאל שרון.
רמת הלוחמים הייתה נמוכה והמשמעת הייתה רופפת.
בליל 2-3 בספטמבר 1954 נערך מבצע ברוך 2 שהיה חלק מהמאמץ לתקוף ולקחת שבויים מהלגיון הערבי כדי להחליפם בלוחם יצחק ג'יבלי שנפל בשבי.
ינוקא היה בראש מחלקתו בהתקפה על הכפר בית ליקיא.
לאחר מבצע זה הופקו לקחים: מטה הגדוד ערך סינון יסודי וחיילים שלא התאימו לרמה של יחידה לוחמת ונוקשה - הועברו ליחידות אחרות.
הושם דגש על אימונים מרוכזים, קשים וקשוחים, מסעי אלונקות ארוכים ולוחמת לילה.
הוכנסו גם כל גינוני המשמעת והסדר, כגון הצדעה ולבוש מסודר.
ינוקא קודם לתפקיד סמ"פ בפלוגה בפיקודו של דני מט, ואחר כך לתפקיד קצין המבצעים של הגדוד.
הוא השתתף בתכנון ובביצוע מרבית פעולות התגמול, כגון: מבצע חץ שחור, מבצע אלקיים (פיצוץ משטרת ח'אן יונס), מבצע אגד (כיבוש משטרת כונתילה), מבצע הר געש (פעולת הצבח'ה באזור ניצנה), ומבצע כנרת (עלי זית).
יחסיו עם אריאל שרון ידעו עליות ומורדות.
לבסוף ביקש לעזוב את הגדוד, והוצב במחוז ירושלים.
אולם עם הרעת המצב הביטחוני ערב מלחמת סיני חזר לחטיבת הצנחנים כסמ"פ של הפלוגה המסייעת בגדוד נח"ל מוצנח 88 שהיה בפיקודו של מוטה גור.
עם פלוגתו חצה ינוקא ב-29 באוקטובר 1956 את גבול ישראל-מצרים, וכעבור 24 שעות התחבר עם כוח הצנחנים שהוצנח בפתח המזרחי של מעבר המיתלה.
ינוקא השתתף בקרב המיתלה העקוב מדם בו היו לפלוגתו הרוגים ופצועים.
מפקד הפלוגה נפצע, וינוקא קיבל את הפיקוד על הפלוגה.
לאחר הקרב הוצנח ינוקא עם פלוגתו ליד א-טור והשתתף בכיבוש העיירה.
ינוקא השתחרר מצה"ל בדרגת רב-סרן בשנת 1964. תפקידו האחרון היה מפקד קורס מ"פים.
הוא הצטרף לבוהמה של תל אביב כמנהל "תיאטרון העונות" (בו שיחקו יוסי בנאי ואבנר חזקיהו), ואחר כך כמנהל מסעדות ומועדונים, והידיעות על המסיבות שערך מילאו דפים שלמים בשבועון "העולם הזה".
בשנות ה-70 הדרים לאילת, והיה מנהל מועדון לילה במלון "הסלע האדום" ואחר כך במלון "אביה סונסטה" של אלי פפושדו בטאבה, שסעד אותו בשנותיו האחרונות לאחר שלקה בשיתוק.
בשנת 1967 פרסם את ספרו מקיביה עד המתלה.
הספר מתאר את החיים בגדוד הצנחנים בתקופת פעולות התגמול ואת הפוליטיקה הפנימית והתככים בין המפקדים ביחידה.
ינוקא חילק את המפקדים ביחידה למספר חבורות:
חבורת המפקדים – המפקדים המוכשרים ביחידה והאהודים על כולם
חבורת כלבבי – קצינים הצמודים למפקד ואינם מערערים בשום פורום על החלטותיו
חבורת המלקקים – קצינים לא מוכשרים, הצוחקים מכל בדיחה של המפקד ועוסקים ברכילות, בתככים ובהפצת שמועות
חבורת הארנבות – קצינים מוכשרים שנרדפים בשל העובדה שאינם מוכנים לוותר על כבודם העצמי, ומוכנים להתווכח על כל פתרון טקטי.
הם נרדפים על ידי "חבורת כלבבי" שמצליחה לסכסך ביניהם לבין המפקד.
ינוקא שייך עצמו לקבוצה זו, ועקב כך הורעו, לדעתו, יחסיו עם אריאל שרון ודרכו בצה"ל נחסמה.
ינוקא כתב גם שירים, שכמה מהם התפרסמו בספרו.
נפטר בשנת 2003, בגיל 73, והובא לקבורה בבית הקברות ירקון.
מקיביה עד המיתלה, תל אביב: ביתן, תשכ"ז 1967.
השתמש לתקופה גם בשם העט "יוסף נוימן".
אולגין נמנה עם מייסדיהם של "מפלגת הפועלים" של ארצות הברית ושל העיתון ביידיש "מאָרגן פרייהייט" ("The Morning Freiheit"), שאותו ערך בשנים 1939-1922.
משה יוסף אולגין נולד בשנת 1878 בשם משה יוסף נובומיסקי או נובומייסקי, בכפר בוקי שבאזור אומן, במרכז אוקראינה, אז באימפריה הרוסית.
אביו היה חיים אהרן נובומיסקי, שעבד בתעשיית העצים, ואמו - ציפה לבית גלמן.
בבית הוריו למד תנ"ך ותלמוד, אך קרא כאוטודידקט גם ספרים שמחוץ לעולם הדת.
בגיל 15 עזב את בית הוריו והתפרנס ממתן שיעורים פרטיים.
אחרי סיום בחינות הבגרות כתלמיד אקסטרני, נרשם בשנת 1900 ללימודי משפטים באוניברסיטת קייב.
שם פעל במסגרת החוג של הסטודנטים המהפכנים היהודים "פרייהייט", שהיה קשור לתנועת הבונד.
בשנת 1901 נבחר אולגין ליושב ראש ועד מרכזי של סטודנטים ובגלל פעילותו המהפכנית גויס כעונש לצבא.
לבסוף קיבל חנינה באוגוסט אותה שנה.
בשנת 1903, שנת פרעות קישינב, נעצר שוב, הפעם בגלל ניסיון לארגן "הגנה עצמית" בקרב היהודים.
הצליח עם זאת לסיים את לימודיו באוניברסיטה בשנת 1904 ונסע לאחר מכן לוילנה ומשם לדבינסק.
בשנת 1905, בימי מהפכת 1905, חיבר משה אולגין את כרוזי הוועד המרכזי של הבונד והשתתף בעריכת העיתון הבונדיסטי הבלתי חוקי "די ארבעטער שטימע".
בהמשך ערך את המדור לספרות של העיתון החוקי של ה"בונד" בווילנה, "דער ועקער" (1905-1906) (שהפך ב-1906-1907 ל "פאלקסצייטונג"), פרסם גם ספרים סיפורים קצרים ומסות.
בשנת 1907 נסע אולגין לגרמניה, שם למד עד שנת 1909 פילוסופיה ומדעי החברה באוניברסיטת היידלברג.
באותה תקופה פעל במסגרת השלוחה של הבונד בגרמניה.
בעת נסיעה לגרמניה בתחילת מלחמת העולם הראשונה נתקע שם ובסופו של דבר, בשנת 1915 החליט להגר לארצות הברית.
זמן קצר אחרי הגעתו לארצות הברית התחיל אולגין לכתוב באופן סדיר ביומון ביידיש פֿאָרווערטס
באפריל 1920 זכה לאזרחות האמריקאית.
הוא הצטרף לפדרציה הסוציאליסטית היהודית של המפלגה הסוציאליסטית של אמריקה והשפיע במהלך של היציאה של הפדרציה הזאת מהמפלגה הסוציאליסטית בכנס מיוחד התנהל בספטמבר 1921. יחד עם עריקים נוספים מן המפלגה אולגין הצטרף לאחר מכן לארגון הקרוי "מועצת הפועלים", קבוצה קטנה של סוציאליסטים מהפכנים" שדחתה את הקו הפוליטי של התנועה הסוציאליסטית.
באותה תקופה הוא הפסיק לשתף פעולה עם "פֿאָרווערטס".
באפריל 1922 נמנה אולגין עם מייסדי היומון היידי החדש "די פרייהייט", ששינה בהמשך את שמו ל"מאָרגן פרייהייט", ושנודע גם כ-"Morning Freiheit".
אולגין הפך לעורך הראשי של העיתון, תפקיד שהוא מילא למשך 17 שנה עד יום מותו.
הוא כתב תכופות גם ב"דיילי וורקר", הביטאון של המפלגה הקומוניסטית האמריקאית ושימש ככתב מיוחד בארצות הברית של עיתון המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, "פראבדה.
בסוף שנת 1922 "מועצת הפועלים" נמנה עם הארגונים שתאחדו כדי להקים את מפלגת הפועלים של אמריקה, "מפלגה פוליטית חוקית", על בסיס המפלגה הקומוניסטית האמריקאית המחתרתית.
זאת הייתה לראשונה שאולגין נכנס לארגון קומוניסטי במפורש.
הוא נבחר לחבר בלשכה של הפדרציה היהודית במסגרת מפלגת הפועלים.
כמו כן היה חבר בוועד הפועל המרכזי של המפלגה עצמה ושל המועצה הפועלת שלה.
הוא נבחר מספר פעמים כמועמד של מפלגת הפועלים בבחירות לפורומים פוליטיים שונים.
לראשונה בשנת 1924 הוא רץ לאספת הנבחרים של מדינת ניו יורק מטעם מפלגת הפועלים.
בהתחלה יריב מושבע של אלכסנדר ביטלמן בעיצומם של המאבקים הפנימיים הלהוטים בתוך הפדרציה היהודית ב
שנות ה-20 המוקדמות, באמצה העשור תמך לבסוף בסיעה שנציגיה היו ויליאם פוסטר, ארל באודר וביטלמן עצמו.
אולגין ערך מספר ביקורים בברית המועצות.
בשנת 1937 השתתף במשלחת האמריקאית בקונגרס הבינלאומי לתרבות יידיש בפריז, שבו הוקם הארגון "איקו"ף (יידישער קולטור פאַרבאַנד - YKUF) (הברית העולמית לתרבות יהודית).
הוא נשא נאום בפני באי הכנס.
בשובו מן הכנס מצב בריאותו התחיל להידרדר.
היה חולה כמעט שנתיים, אך המשיך את עבודתו העיתונאית ב"פרייהייט", "דיילי וורקר" ו"פראבדה".
בלשלב מסוים נראה שמצבו השתפר ונאם שוב בפומבי במדיסון סקוור גארדן ב-13 בנובמבר 1939. אולם אחרי מאמץ זה חלה החמרה בבריאותו והוא נפטר בניו יורק מאוטם שריר הלב ב-22 בנובמבר 1939. נקבר בבית הקברות ניו מונטיפיורי.
פעילותו בתחום הספרות, התרגום והתעמולה הקומוניסטית
ספרים ומאמרים שלו פורסמו לא רק ביידיש ואנגלית, אלא תורגמו גם בשפות גרמנית, רוסית, צרפתית, פולנית ועברית.
הוא כתב גם שירים, מסות, בקורת ספרותית ומחקרים סוציולוגיים.
כמה מהם - "נשמת המהפכה הרוסית", "המדריך לספרות הרוסית" והפמפלט "למה קומוניזם?" היו בזמנם לרבי-מכר בכמה שפות.
אולגין תרגם כמה מן הספרים הקלסיים של האידאולוגיה הקומוניסטית והסוציאליסטית: מרוסית לאנגלית - כמה כרכים מתוך "כתביו המובחרים" של לנין, מגרמנית ליידיש - את "מלחמת האיכרים בגרמניה" מאת פרידריך אנגלס, מאנגלית ליידיש את עשרת הימים שזעזעו את העולם של ג'ון ריד.
הוא תרגם גם יצירות של ספרות יפה, למשל, תרגם ליידיש קובץ ספורים קצרים ממחברים פולנים, שני כרכים של סיפורי מנדלה מוכר ספרים, את ספרו של ג'ק לונדון "קול מיער" (Call of the Wild) וכו'.
אולגין אימץ בהשקפתו הפוליטית בדרך כלל את העמדה הרשמית הסטליניסטית של המפלגה הקומוניסטית של ברית המועצות, למשל בנוגע ל"מאבק" נגד לב טרוצקי והטרוצקיזם.
גם לגבי הציונות עמדתו, בדומה למפלגה הקומוניסטית, הייתה שלילית.
אחרי הטבח בחברון בשנת 1929, שבהן נרצחו 67 יהודים על ידי פורעים ערבים, הוא הוקיע בעיתונו את הצד היהודי.
.דאס יודישע וואָרט : א ליטערארישע חרעסטאמאטיע צום לעזען אין די עלטערע גרופען פון אבענד-שולען און אין דערהיים
פאר א פראגרעסיווע יידיש - וועלטלעכע קולטור
ווען קייטען קלינגען : ...
די נשמה פון דער רוסישער רעוואלוציע
משה יטבת (לנצט; 14 בדצמבר 1923 – 21 בינואר 2013) היה קצין צה"ל בדרגת אלוף-משנה, אשר פיקד על חטיבת קרייתי.
יטבת נולד ברומניה לצבי ואירנה לנצט, במשפחה בת שלושה ילדים.
הוריו עלו לארץ ישראל איתו ועם אחותו בתיה לנצט ב-1924, והיו מהמתיישבים הראשונים בהרצליה.
אחיו הצעיר, כרמל, נולד בהרצליה.
בגיל צעיר הצטרף להגנה, שימש מפקד גדוד השרון בגדנ"ע.
במלחמת העצמאות שירת כמפקד מחלקה וכסגן מפקד פלוגה ב' בגדוד 32 של חטיבת אלכסנדרוני, הגדוד סופח לחטיבה 7 והפלוגה לחמה בקרבות לטרון, בהן נהרגו עשרות מחייליה, ויטבת עצמו נפצע.
בהמשך מונה למפקד פלוגה א' בגדוד 32, והיה בראש הכוח שכבש את אזור עין גדי.
לאחר המלחמה עלה בדרגות הפיקוד, סיים את המכללה לביטחון לאומי, שירת כראש ענף תורת לחימה במחלקת ההדרכה ובמלחמת סיני הצטרף כקצין מטה לחטיבה 27. אחרי המלחמה היה חבר במשלחת צה"ל לאלג'יריה, במטרה ללמוד את דרכי הפעלת המסוקים בצבא הצרפתי.
לפני מלחמת ששת הימים מונה למפקד חטיבה 4. במלחמה פעלה חטיבה זו כחטיבה מרחבית בגזרה הירדנית, גדודי החי"ר של החטיבה היו מפוזרים במוצבים שונים באזור השפלה.
עם פרוץ הקרבות קיבלה החטיבה פיקוד על שתי פלוגות חי"ר על זחל"מים, פלוגת טנקי AMX-13, יחידת סיור חטיבתית ויחידת סיור פיקודית (סיירת חרוב) מוגברת במחלקת שריוניות מסיירת דוכיפת, בהמשך חבר אליה גדוד צנחנים מחטיבה 80, ושני הגדודים האורגנים שלה שנאספו מהמוצבים.
החטיבה כבשה את מובלעת לטרון, אזור בית חורון והרי גופנא, והגיעה עד פאתי העיר רמאללה.
במהלך הקרבות נפצע יטבת, ואת מקומו מילא מפקדה לשעבר יוסף הרפז.
בתפקידו האחרון בצה"ל שירת כנספח הצבאי הראשון בטוקיו.
השתחרר בדרגת אלוף-משנה באפריל 1975 ומונה לראש שליחי הסוכנות היהודית בבריטניה.
נישא לחוה לבית פולק בשנת 1949 ועברו לגור בנוף ים למשך 12 שנים.
לזוג נולדו שתי בנות - סמדר ואיריס.
אחותו, בתיה לנצט, שנפטרה ב-2019, הייתה שחקנית של התיאטרון הקאמרי.
חלק מן הנספחים והטבלאות אצל מרדכי נאור בלקסיקון כח המגן – ההגנה, תל אביב: משרד הביטחון – ההוצאה לאור, 1992
משה ינאי (נולד ב-1949) הוא מהנדס חשמל, ממציא, יזם היי-טק, איש עסקים ונדבן ישראלי.
הוביל את פיתוח סימטריקס, מוצר הדגל של חברת EMC בשנות ה-90, ומקימן של חברות הזנק אחדות.
הוא מומחה בעל מוניטין עולמי לאמצעי אחסון נתונים.
לאחר עבודה באלביט בישראל ובניקסדורף בארצות הברית, החל ינאי לעבוד ב-1987 בחברת EMC, מונה לסגן הנשיא לטכנולוגיה ועזב אותה ב-2001. בהמשך הקים חברות הזנק בתחום האחסון והשתלב ב-אי.ב.אם בארצות הברית לאחר שמכר לה שתי חברות שהקים.
לאחר מכן הקים קרן הון סיכון פרטית מיכל אינטרנשיונל והוא משקיע בעסקים שונים, כאשר בחלקם הוא יזם פעיל ומנהל.
משה ינאי נולד בישראל בשנת 1949 וגדל במושב כפר יחזקאל.
בשנת 1975 קיבל תואר ראשון בהנדסת חשמל מהטכניון.
החל את דרכו המקצועית בתכנון אמצעי אחסון נתונים למחשב תואם IBM מיינפריים שפותח ויוצר בחברת אלביט בשיתוף עם חברת ניקסדורף ונקרא ענת.
עם הפסקת מיזם זה, שלא הצליח כלכלית, המשיך ינאי בפיתוח אמצעי אחסון מתקדמים לחברת ניקסדורף בארצות הברית.
בשנת 1987 הצטרף לחברת EMC, ועד פרישתו ממנה הוביל את פיתוח החומרה והתוכנה של מוצר הדגל של החברה, סימטריקס, שכלל חידושים טכנולוגיים רבים.
צוות הפיתוח בראשותו התפתח מקבוצה קטנה של מהנדסים שגייס מקרב עמיתיו בישראל, וגדל לאלפי עובדים.
בשנת 2001 נבחר לעמית EMC.
משפחת מוצרי סימטריקס וחבילת התוכנה הנילוית SRDF הפכו את חברת EMC ל"גורם השולט בתעשיית האחסון".
דוגמה לחדירה של EMC לשוק האחסון ניתן לראות בכך של-EMC היו 25 לקוחות גדולים במגדלי התאומים ועוד תריסר לקוחות בבניינים סמוכים שנפגעו בהתקפה.
על לקוחות אלו נמנו הבורסה לניירות ערך של ניו-יורק וכמה בנקים חשובים.
שמירת הנתונים צמצמה משמעותית את הכאוס הפיננסי שיכל להיגרם בגלל אובדן מוחלט של הנתונים.
ינאי רכש עם דורון קמפבל את דיליג'נט, שהייתה מרכז מחקר בישראל של חברת EMC והם הפכו את החברה העוסקת בטכנולוגיה של גיבוי נתונים.
ינאי הוביל ומימן את הקמתה של חברת ההזנק הישראלית XIV לייצור אמצעי אחסון נתונים, שנרכשה בינואר 2008 על ידי חברת IBM תמורת כ-300 מיליון דולר.
הוא המשיך להוביל את החברה, ונבחר לעמית IBM.
זמן קצר לאחר מכן, באפריל 2008, רכשה IBM את דיליג'נט.
בשנת 2010 פרש ינאי מ-IBM על רקע מחלוקת בנוגע לפיתוח מערכות XIV.
בשנת 2010 רכש ינאי מחצית ממניות מפעל לגין טובופלסט של קיבוץ יגור תמורת 40 מיליון ש"ח.
חברת הזנק נוספת שהקים ומימן היא אינפינידט, העוסקת אף היא באחסון נתונים.
באפריל 2015 גייסה החברה 150 מיליון דולר, לפי שווי של 1.2 מיליארד דולר.
במאי 2020 פרש מתפקיד מנכ"ל החברה ומונה לסמנכ"ל טכנולוגיות שלה.
ינאי מעורב במספר חברות הזנק נוספות, ובהן Axxana.
ינאי הוא הממציא או הממציא המשותף לכ-40 פטנטים אמריקאיים בנושא אחסון נתונים.
באוקטובר 2025 נתן בית משפט השלום בתל אביב צו פשיטת רגל לינאי.
בשנת 2010 תרם ינאי 40 מיליון ש"ח לטכניון, לקידום המצוינות בהוראה האקדמית, על רקע זיכרונותיו כסטודנט מקשיי הלימוד בטכניון.
בנוסף, התחייב ינאי לתרום מיליון ש"ח ל"קרן הדוכיפת" למחקר, חינוך ושימור הציפורים ובית גידולן בישראל.
ב-2012 יזם ינאי את הקמת עמותת יסוד לקידום זכויות יסוד, עמותה פועלת מאז בעשרות בתי ספר ורשויות מקומיות ברחבי ישראל, ותרם למימונה.
מאז 2011 מממן ינאי את פרס ברנר, פרס ספרותי לזכר הסופר יוסף חיים ברנר, שנוסד על ידי יעקב האפט ב-1945 (אך צאצאיו החליטו להפסיק לממנו).
הוא מממן גם את פרס ינאי בטכניון למצוינות בחינוך האקדמי
ג'ונסון לאמצעי אחסון נתונים מטעם אגודת IEEE (2010).
אות יקיר הפקולטה להנדסת חשמל של הטכניון (2011).
דוקטור לשם כבוד מהטכניון (2012).
משה ינאי היה נשוי לרחל ינאי עד לפטירתה ביולי 2025, ולהם שני בנים ובת.
משה חיים יוּבָל (צימבל; 24 בספטמבר 1913 – 6 באפריל 1982) היה ממנהיגי עליית הנוער מלטביה, איש שירות החוץ וסגן מנהל "יד ושם".
כיהן כשגריר ישראל באוסטרליה, פרו ובוליביה.
יובל נולד בשם משה צימבל בעיר דבינסק שבלטביה.
בנם הבכור של זלמן בועז וחוה שרה צימבל (לבית ברגר).
לאחר לידתו חלה והוסיפו לו את השם "חיים".
אחריו נולדו ארבעה אחים ושתי אחיות לפי הסדר הבא: ראובן, ליובה, ברכה, יצחק, דב-צבי ומאיר-שמחה.
בעוד שמשה ושניים מאחיו הבוגרים עלו ארצה, שאר משפחתו נספתה בשואה.
כשנולד, הייתה לטביה מדינה עצמאית, אך היא נבלעה על ידי ברית המועצות לאחר מלחמת העולם הראשונה.
במהלך המלחמה, גויס אביו לצבא הרוסי וביקוריו בבית היו נדירים.
שנים אלו, בהיעדר האב, היו שנים של מחסור.
בשנות ה-20 המצב השתפר, אם כי המשפחה עדיין חיה בצניעות.
אביו עבד כשמש בבית כנסת ובזכות זאת, המשפחה קיבלה דירה בסמיכות לבית הכנסת.
יובל למד בחדר מספר שנים ולאחר מכן בישיבה, בגיל צעיר נחשף לציונות החילונית והחליט להקדיש לה את שארית חייו.
בגיל העשרה עבר ללמוד בתיכון יהודי-חילוני, שם היה גרעין של "השומר הצעיר", שבה היה פעיל מאוד בנעוריו (אף שאב המשפחה היה דתי מאוד).
בשנת 1932, כאשר היה בן 18, עלה יובל לארץ ישראל במסגרת השומר הצעיר.
ראובן אחיו שעלה ארצה ב-1934, הקים את משפחתו בקיבוץ כפר גלעדי וליובה אחותו שעלתה בשנת 1936, הקימה את משפחתה בקיבוץ כפר בלום, שניהם קיבוצים שהשתייכו לתנועת השומר הצעיר.
יובל התיישב בירושלים, שם החל את לימודיו באוניברסיטה העברית בהר הצופים בהיסטוריה ופילוסופיה.
בהיותו ציוני נלהב ודובר שפות, הצטרף בשנת 1936 לסוכנות היהודית, אשר היוותה הגוף המייצג של יהודי ארץ ישראל באותה תקופה.
במסגרת תפקידו, שרת כמתאם מול גורמים צבאיים ואזרחיים ביחידת ממ"ד.
במהלך מלחמת העולם השנייה, שימש כמזכיר "המרכז להתגייסות", וטיפל בין היתר, בנושאי ההתנדבות היהודית לצבא הבריטי.
בתפקידו בסוכנות היהודית, שימש כיד ימינו של משה שרת, שהיה בזמנו ראש המחלקה המדינית של הסוכנות.
במכתביו של משה שרת, כונה יובל בשם הקוד "עינבל", ולעצתו של שרת, כפי שמתועד במכתבים, עברת את שם משפחתו מצימבל ליובל, באוגוסט 1946.
ב-16 במאי 1948, עם קום המדינה, החל יובל לעבוד במשרד החוץ, ושירת התפקידים שונים בישראל ומחוצה לה עד פרישתו ב-1978.
במסגרת עבודתו שירת מספר חודשים כנציג ישראל בשאנגחאי, סין.
במהלך חודשים אלו עסק בעיקר בהעלאת יהודים פליטי המלחמה מאירופה וקהילת יהודי סין, מרביתם מהעיר חרבין.
ליובל היו 7,000 ויזות על מנת להעלות יהודים לישראל ומדצמבר 48' ועד האביב של 49', בין 4,000-5,000 יהודים עלו לישראל, ביניהם מנהיגי התנועות הציוניות בשנגחאי.
בין המשפחות המפורסמות מעליה זו הייתה משפחת .
במהלך כהונתו כקונסול ישראל במונטריאול, נישא לפליסיטס רוס, ילידת הולנד (30 במרץ 1921) ואזרחית קנדה, אשר לימים עברתה את שמה לתמר יובל ולשניים נולדו שני ילדים, נעמי (1954) ובועז (1955).
לאחר פרישתו ממשרד החוץ כמתנדב בגנזך המדינה.
הרב משה יהושע העשיל אורנשטיין (תקל"ד, 1774 – י"א באדר ב' תקפ"ד, 1824) היה רב גליציאני, מחבר הספר "ים התלמוד".
אחיו של רבי יעקב משולם אורנשטיין, ה"ישועות יעקב".
נולד בסטאנוב לרבי מרדכי זאב אורנשטיין.
אמו הייתה בתו של רבי אליקים געציל מלוברטוב.
בילדותו למד תורה מפי אביו.
בגיל 13 התייתם והלך ללמוד יחד עם אחיו רבי יעקב משולם אצל רבי צבי הירש מזמושץ', מחבר שו"ת "תפארת צבי" ורב קהילות אה"ו.
נישא לבתו של רבי יוסף הלוי מבראד, אב"ד גלוגא.
לאחר נישואיו שימש כרב בברוד.
בתקופה זו עסק בלימוד עם גיסו (חתן חותנו) הרב משה מינץ לימים רבה של אויבן ישן, ועם הרב אפרים זלמן מרגליות (שאשתו הייתה בת דודו).
בשנת תקנ"ד התקבל לכהן כאב"ד ראדוויל שבווהלין.
בשנת תקס"ח מונה לרבה של טארניגראד שבפולין קטן.
בעיר זו ייסד ישיבה, בה למדו רבים אשר לימים היו לגדולי רוסיה ופולין, בהם רבי חיים מצאנז והחידושי הרי"ם מגור.
התפשטות החסידות במקום לא הייתה לרוחו והוא שב לגליציה, והחל לכהן כאב"ד רוהטין.
לאחר תקופה קצרה נפטר, בהיותו בן 50 ונקבר ברוהטין.
השאיר אחריו בן יחיד, רבי שמואל יעקב אורנשטיין ובת אחת.
נכדו, בן בתו, היה הרב אברהם רוטנברג, רבן של זאוויחוואסט ויוזפוף.
הוא כתב דברי תורה רבים, אך בנו, שהצטווה להדפיסם, נפטר אף הוא בצעירותו ולא הספיק להדפיסם.
אחיו, ה"ישועות יעקב", מסר את כתבי ידו לאחייניו רבי יוסף שאול נתנזון ורבי מרדכי זאב איטינגא, והם הוציאו את ספרו "ים התלמוד" על מסכת בבא קמא בצירוף הערותיהם בשם "מפרשי הים".
שאר כתביו אבדו, מלבד העתק מחידושיו על ספר נשים מהיד החזקה, שהגיע לאוצר הספרים של ישיבת חכמי לובלין ושרד לאחר השואה, והודפס בחלקו בקבצים תורניים.
בשל פטירתו בגיל צעיר, לא זכה לפרסום רב, אך גדולי דורו העריצוהו ודיברו בשבחו.
כך ניתן לראות בהסכמותיהם של ה"נתיבות המשפט", רבי עקיבא איגר, החתם סופר ורבי מרדכי בנט.
רבי שלמה קלוגר כותב באחת מתשובותיו:"...וכן הסכים לדברי הרב הגאון החריף מה' משה העשיל זללה"ה אב"ד דק"ק טארניגראד".
רבי אריה יהודה לייב תאומים, רבה של ברוד כתב בתשובה אליו:"מנהיר עיני חכמים והלכה כמותו בכל מקום".
רבי חיים אלעזר וקס שכיהן ברבנות טארניגראד כותב:"...אשר בין עיירות גדולות תתחשב, ושם היו רבנים גאונים וגדולים מעולם, בעל תבנית אות יוסף, בעל נועם מגדים ובעל ים התלמוד...", ובתשובה אחרת:"...וגם בעיר טארניגראד אשר שמה ישבו כיסאות למשפט הגדולים אשר בארץ המה כמו...
והגאון האדיר בעל ים התלמוד...".
רבי חיים מצאנז השתבח בסמיכתו, שקיבל בגיל 13, והזכירה מספר פעמים בתשובותיו כשרצה לבסס את דבריו בחוזקה כנגד רבנים חדשנים.
החזון איש הורה במכתב לצעיר, שילמד בכל יום חידוש מספר "ים התלמוד" ובזה יפתחו לו "מסילות לימוד" במסכת בבא קמא.
משה יוסף (נולד ב-15 בפברואר 1932) הוא קצין צה"ל בדימוס בדרגת תת-אלוף.
שירת כראש מטה פיקוד המרכז, מפקד בית הספר לחי"ר ומפקד חטיבת הבקעה.
יוסף נולד בעיר גאלאץ שברומניה ועלה לארץ ישראל ב-1947 במסגרת עליית הנוער.
ב-1950 התגייס לצה"ל ושירת בחטיבת גולני, לחם בקרב תל מוטילה.
במלחמת סיני לחם כסגן מפקד פלוגה בגדוד 51 של חטיבת גולני בקרבות כיבוש רפיח.
לאחר המלחמה פיקד על פלוגות בגדוד 50 ובגדוד 51, הדריך בקורס קצינים, שימש סגן מפקד גדוד 960 של הנח"ל, קצין אג"ם במפקדת קצין צנחנים ראשי וקצין המבצעים של חטיבת גולני.
במאי 1967, בתקופת ההמתנה לפני מלחמת ששת הימים, מונה למפקד גדוד חדש בחטיבת גולני, גדוד 17 "אריות הגולן".
הגדוד שהוקם התבסס על כוחות מקורס מ"כים של גולני ונח"ל.
הגדוד שובץ תחת פיקוד אוגדה 36 והשתתף בקרב כיבוש שכם.
במהלך הקרב נפצע יוסף בידו.
בהמשך המלחמה לחם הגדוד בפיקודו במסגרת חטיבה 3 והשתתף בקרבות כיבוש רמת הגולן.
לאחר המלחמה מונה למפקד גדוד 12, שספג אבדות כבידות במהלך קרב תל פאחר.
ב-1968 מונה לסגן מפקד חטיבת גולני.
ב-1969 מונה לקצין אג"ם של פיקוד המרכז והשתתף במלחמת ההתשה בבקעת הירדן.
ב-1972 מונה למפקד חטיבת הבקעה בדרגת אלוף-משנה.
בפרוץ מלחמת יום הכיפורים שהה בתקופת לימודים, הוא נקרא על ידי מפקד פיקוד המרכז, יונה אפרת, להקים כוח שריון ("כוח משה") עליו הוטלה המשימה להיערך לפתיחת חזית מכיוון ירדן.
הכוח כלל את גדוד 268 מחטיבה 670 ואת גדוד השריון הפיקודי (גש"פ) 182. לאחר המלחמה מונה למפקד בית הספר לחי"ר.
בשנים 1977-1976 שימש סגן מפקד אוגדה 49. ב-1977 קודם לדרגת תת-אלוף ומונה לראש מטה פיקוד המרכז.
לאחר שחרורו שימש נציג קרן היסוד בברזיל והקים את חברת האבטחה און גארד.
הרב משה יוסף הופמן (תר"ב, 1842 - א' בניסן תרפ"ח, 1928) היה רב ארץ-ישראלי ממוצא הונגרי.
נולד בסרדאהלי לרבי מיכאל, תלמיד החתם סופר, שכיהן כראש ישיבה בסרדאהלי.
למד אצל אביו, אצל רבי יהודה אסאד, אצל רבי נטע וואלף ליבר ראב"ד פרשבורג ואצל הכתב סופר.
לאחר נישואיו כיהן כראש ישיבה בסרדאהלי.
בשנת תרמ"ב התמנה לדיין וראש ישיבה בעיר פאפא.
בין תלמידיו היו הרב יהושע בוקסבוים, רבה של גלאנטה והרב שבתי שפטל וייס משימאני.
בשנת תרס"ו עלה לארץ ישראל והתגורר בבתי אונגרין.
בירושלים התפרסם שמו כתלמיד וחכם וגאון והרב יוסף חיים זוננפלד ראה את עצמו כתלמידו.
הוא ישב בבית הכנסת בבתי אונגרין וכתב את חידושי תורתו.
במשך שנים רבות היו כתבי היד ספונים בעליית גג בית הכנסת, עד שנעלמו משם.
שמו התפרסם בפאפא ובירושלים גם כבעל מופת ואף סופר עליו שזכה לגילוי אליהו.
היה נשיא "אגודת הקודש" שניסתה למנוע את הגעתו של הרב קוק לירושלים אחרי מלחמת העולם הראשונה.
מי באר מים חיים על מסכת ברכות.
מי באר מים חיים על התורה.
משה ינוביץ' (1927 – מרץ 2010) היה פוליטיקאי שכיהן כראש המועצה המקומית השני של הוד השרון, בשנים 1969–1978.
משה ינוביץ' נולד בטקוץ', רומניה.
היה בוגר בית-ספר למנהל וכלכלה.
בשנת 1947 עלה לארץ ישראל כמעפיל, דרך קפריסין.
הצטרף לגרעין הכשרה בדגניה א', ואחר כך התגייס לצה"ל.
בשנים 1963-1969 שימש מנהל סניף בנק הפועלים המקומי, ובמקביל כיהן כחבר המועצה המקומית.
בשנת 1969 עמד בראש רשימת "המערך" למועצה המקומית, ונבחר לראשות המועצה.
בשנת 1974 נבחר לקדנציה נוספת, וכיהן בתפקיד זה עד 1978. בעת כהונתו פונו המעברות האחרונות בעיר, נבנו שכונות מגורים, נבנתה חטיבת הביניים הראשונה בעיר, שנקראה "הראשונים", ונבנה מרכז נוער יישובי.
נפטר במרץ 2010. הובא למנוחות בבית העלמין נווה הדר בהוד השרון.
הרב משה יואל הכהן גוריון (לעיתים: גורין; ה'תקע"ט, 1819 - ~ה'תרנ"ח 1897) היה רבה של אניקשט שבליטא, מחבר ספר השו"ת "ראשי בשמים".
נולד ליאכנה ולרב מאיר שלום גוריון רבה של קרליץ ותלמידו של רבי חיים מוולוז'ין.
אחיו הרב אהרן שאול זליג הכהן גוריון-מאירוב היה רבה של דננבורג.
בשנות ה-40 של המאה ה-19 התמנה כרבה של אניקשט שבליטא וכיהן במשרתו זו במשך כחמישים שנה עד פטירתו.
משה אהרון יס היה מוזיקאי יהודי אורתודוקסי, מלחין ואיש בידור ממונטריאול, קוויבק, קנדה.
וחבר בקהילת חב"ד המקומית, יס היה מופיע בקביעות באירועי הבית חב"ד המקומי, וגם בפסטיבלים מוזיקליים כלליים בנוסף לקונצרט השנתי של האסק.
בשנות השישים הופיע יס יחד עם דייוויד קרוסבי, ג'פרסון איירפליין ואף עם להקת הארגון, למשך זמן הוא אף היה חלק מלהקת מוזיקה פסיכדלית, בשם Research 1-6-12, שהוציאה אלבום אחד בשנת 1968, כסולן הוא הופיע בלאס וגאס, רינו, ועוד במות מוכרות.
ב-1978, הוא עבר מהוליווד, קליפורניה לירושלים, שם נרשם לישיבת דבר ירושלים, שם פגש את הרב שלום לוין, שהיה לרבו בהלכה, ולשותפו בהוצאת אלבום מגמה.
הם דיברו על רתימת המוזיקה האמריקאית כדי לתקשר ליופי והערכים שביהדות, כך נולד הרעיון להפיק את "מגמה".
אחד מלהיטיו המפורסמים של יס היה "מיי זיידי", בו המשורר מספר על זכרונותיו מסבו, שהיה הקשר האחרון שלו ליהדות.
זיידי ביידיש הוא סבא, והוא נגע בכמה דורות של יהודים אמריקאים וקנדים.
להיטים אחרים במגמה היו "לא הולך לעבוד בשבת" ו"לא מתבייש".
יס חבר לאייבי רוטנברג להפקת סדרה לילדים בשם מכונת המידות המופלאה, כאשר הוציא רוטנברג את החלק הרביעי אחר פטירתו של יס, הוא הקדיש אותו לזכרו.
בשנות ה-90 הוא הקים להקת רוק בשם Burnt Offering, בברכת הרבי מלובביץ', הוא נהיה חסיד חב"ד והקים אתר לקידום דעותיו החב"דיות.
יס פרש מן המוזיקה בשנותיו האחרונות עם היחלשות בריאותו, משה יס נפטר מסרטן ב-8 בינואר 2011 בטוסון, אריזונה, הוא היה בן 65 במותו.
הדי ירושלים: מופע הילדים היהודים
עם אייבי רוטנברג: מסעות 1–3
כן יברך עם שיריו של ברוך חייט
עם אייבי רוטנברג: מכונת המידות המופלאה 1–3
מגמה: אלוקים חי וקיים בירושלים
סיפורים מטופשים על חלם ועוד
סיפורים שסיפר לי סבא 1–3
משיח עם שיריו של אבי פיאמנטה
המורשת של יס - מחווה למוזיקה של משה יס
משה יהושע ארלנגר (1883–1963) היה רופא העיניים היהודי הראשון בארץ ישראל (1908–1911), מנהלו הראשון של בית החולים למחלות עיניים בירושלים, מטעם הארגון הפרנקפורטאי "למען ציון".
ממשיכו משנת 1912 היה הד"ר אברהם אלברט טיכו.
רקע: רפואת העיניים בסוף המאה ה-19 ותחילת המאה ה-20 בירושלים
בשנת 1882 נוסד בירושלים "בית החולים סנט ג'ון" (בית החולים למחלות עיניים סנט ג'ון בירושלים).
בית החולים נוסד ביוזמת חברי המסדר הבריטי המוקדש ליוחנן המטביל (מסדר סנט ג'ון) ופעל במימונם.
בית החולים שירת בעיקר את האוכלוסייה הערבית אך גם את היהודית, והטיפול ניתן בו בחינם.
בית החולים נסגר בתקופת מלחמת העולם הראשונה, ולאחר המלחמה חודשה פעילותו.
ב"בית החולים מאיר רוטשילד" פעלה מחלקת עיניים החל משנת 1900, אך מספר המיטות בה היה מצומצם.
גם בבתי החולים "שערי צדק" ו-"משגב לדך" טיפלו במחלות עיניים, אך לא רופאים עסקו בכך אלא עוזרים וחובשים.
ד"ר אהרן מאיר מזי"א, שעבר לירושלים בשנת 1902 היה בעל ידע במחלות עיניים.
הצורך הדחוף בבית חולים למחלות עיניים בא לביטוי אף בכתב העת חבצלת וזאת עקב הגרענת, שנחשבה למגפה שהטרידה מאוד את תושבי הארץ במשך שנים רבות בסוף המאה ה-19 ובתחילת המאה ה-20.
נולד לאברהם ארלנגר (היה מראשי היהדות האורתודוקסית בשווייץ במאה ה-19 וראש הקהילה היהודית האורתודוקסית בלוצרן) וברטה (לבית הרץ) בלוצרן שווייץ, בן שני במשפחה דתית שלה 13 ילדים (נולדו 15 ילדים, אהרן נפטר בגיל צעיר, יוסף נהרג בתאונת דרכים בגיל 34) ועוד 2 ילדים מאומצים.
ארלנגר למד רפואה בציריך, ברלין וקינגסברג.
סיים את לימודי הרפואה בשנת 1906. התמחה במחלות עיניים בברלין.
בשנת 1908 הגיע ארלנגר לארץ ישראל כרופא העיניים היהודי הראשון מטעם הארגון הפרנקפורטאי "למען ציון" (מייסודה של חברת חרדים מפרנקפורט).
ב-1909, נתמנה למנהלו הראשון של בית החולים למחלות עיניים בירושלים.
בשנת 1909, טיפל בית החולים ביותר מ-25,000 חולים, כולל 170 ניתוחי עיניים.
ארלנגר טיפל בחולים רבים שסבלו מגרענת.
בית החולים שכן בבית שכור בשכונת מאה שערים, וכלל 40 מיטות אשפוז.
במרפאת בית החולים התקבלו מדי יום חולים לטיפול חינם.
בשנת 1911 שב ארלנגר ללוצרן.
בשנת 1913 התחתן עם גרטה לבית הופבאואר.
בתקופת מלחמת העולם הראשונה, הציע ארלנגר עם הרב לוינשטיין להקים את ארגון "מגן דוד אדום", שבדומה לארגון הצלב האדום יטפל בפצועים יהודים, כדי שלא ישכבו בצל הצלב.
ארלנגר עמד בראש "תלמוד תורה" והספרייה היהודית.
באפריל 1933 הגיעו בני הזוג ארלנגר לביקור בארץ ישראל.
ארלנגר נפטר בשנת 1963 בשווייץ.
רבי משה יהודה עבאס היה רב, משורר, פוסק ופייטן בשאלוניקי, קושטא, ונציה ומצרים במאה ה-17.