tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ניקולס מתקבל לעבודה אצל שני אחים נדיבים וטובי לב ושותפם לעסק.
שמם הוא האחים צ'ריבל וטים לינקווטר.
ניקולס פוגש באמצעותם את מדליין בריי.
הוא מתאהב במדליין ונאלץ להציל אותה מציפורני ראלף ניקלבי ושותפו לעסקים ארטור גרייד, החומדים אותה ואת כספה.
בסוף הסיפור ניקולס וקייט מוצאים את אהבתם וראלף ניקלבי מתאבד לאחר שמגלה שסמייק, אותו נער שדרך פגיעתו ניסה לפגוע בניקולאס, ולבסוף הביא למותו של סמייק, הוא בעצם בנו.
הרומן עובד לתיאטרון לקולנוע ולטלוויזיה לפחות שבע פעמים.
העיבוד המיוחד ביותר היה הפקת תיאטרון בברודוויי בשנת 1980. זה היה ניסיון תיאטרלי שנמשך עשר שעות עם הפסקות וארוחה.
ההצגה הועלתה לראשונה על ידי הרויאל שייקספיר קומפני, וב-1982 שודרה ההצגה בערוץ 4 הבריטי, הפקת הדרמה הראשונה של הערוץ.
ההפקה זכתה לשבחי הביקורת ולפופולריות רבה.
כל השחקנים שיחקו במספר תפקידים, בגלל הדמויות הרבות ברומן, פרט לרוג'ר ריס שגילם את דמותו של ניקולס.
ב-1912 יצא לאקרנים סרט אילם בן 30 דקות בבימויו של ג'ורג' או ניקולס .
סרט טלוויזיה בריטי יצא בשנת 2001 בבימויו של סטיבן ויטאקר, ובכיכובם של ג'יימס ד'ארסי (ניקולס), סופיה מיילס (קייט) וצ'ארלס דאנס (ראלף ניקלבי).
ב-2002 יצא סרט קולנוע, "ניקולס ניקלבי", בבימויו של דאגלס מקגרת' ובכיכובם של כריסטופר פלאמר כראלף ניקלבי, צ'ארלי האנם כניקולס, אן האת'וויי כמדליין בריי וג'יימי בל בתפקיד סמייק.
"ניקולס ניקלבי" תורגם לעברית שלוש פעמים :
פרשת חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי / מאנגלית יוסף לוז (יונתן רטוש), עם עובד, תש"ח-תשי"ד
ניקולס ניקלבי - תרגם מאנגלית יצחק לבנון, הוצאת מ.
ניקולאס ניקלבי - תרגמה והוסיפה מבוא עירית לינור, הוצאת אחוזת בית (2005)
ניקולס ("ניק") כץ הוא מתמטיקאי יהודי-אמריקאי, פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת פרינסטון, העובד בתחום הגאומטריה האלגברית, בעיות מודולריות ותורת המספרים.
ניק כץ נולד בבולטימור, מרילנד.
למד לתואר ראשון באוניברסיטת ג'ונס הופקינס, ולתואר שני ושלישי באוניברסיטת פרינסטון.
עם סיום לימודיו הצטרף לסגל המחלקה למתמטיקה באוניברסיטת פרינסטון, בשנת 1971 מונה לפרופסור חבר, ובשנת 1974 מונה לפרופסור מן המניין.
משנת 2002 הוא מכהן כראש המחלקה.
כץ היה סטודנט של ברנרד דורק ולאחר מכן שהה בצרפת, שם התאים שיטות מתמטיות שונות לתאוריה של תבניות מודולריות.
מאוחר יותר יישם שיטות גאומטריות לחישובים מעריכיים שונים.
כץ מילא תפקיד חשוב בביקורת העמיתים להוכחתו של אנדרו ויילס למשפט האחרון של פרמה, וגילה את הטעות בגרסה הראשונית של ההוכחה.
ניקולס נגרופונטה הוא ארכיטקט ומדען מחשבים יווני-אמריקני הידוע בעיקר כמי שייסד וכיהן כיו"ר מעבדת המדיה של המכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס (MIT), וכמי שייסד את של ארגון ה-OLPC ("מחשב לכל ילד" באנגלית: One Laptop Per Child).
נגרופונטה גדל באפר איסט סייד, מנהטן, ניו יורק.
אביו, דימיטרי ג'ון, הוא איל ספנות.
אחיו הצעיר ג'ון היה סגן מזכיר המדינה של ארצות הברית.
בצעירותו למד בבית הספר הפרטי באקלי שבניו-יורק, בלה רוזי שבשווייץ ובתיכון צ'וט רוזמרי הול (Choate Rosemary Hall) בוולינגפורד קונטיקט, שם סיים את לימודיו ב-1961.
ב-1966 סיים לימודי תואר שני בארכיטקטורה מ-MIT, והצטרף לסגל האקדמי של המכון.
במסגרת לימודיו חקר סוגיות של תכנון בעזרת מחשב.
ב-1967 ייסד נגרופונטה את קבוצת ארכיטקטורת המכונה של MIT, שילוב של מעבדה ואוסף מדענים שחקרו גישות חדשות לאינטראקציה של אנשים עם מחשבים.
ב-1985 הקים נגרופונטה את מעבדת המדיה של MIT עם ג'רום ב.
כדירקטור, הוא הפך את המעבדה למעבדת המדיה המובילה בעולם אשר משמשת כ"מגרש משחקים" לטכנולוגיות ממשקי מחשב.
לצד עבודתו ב-MIT שימש גם כפרופסור אורח באוניברסיטת ייל, אוניברסיטת מישיגן ובאוניברסיטת קליפורניה בברקלי.
בשנת 1992 היה נגרופונטה המשקיע הראשון במגזין Wired, שם גם כתב טור חודשי בשנים 1993–1998. ב-1995 הרחיב נגרופונטה רבים מהרעיונות שהופיעו בטור לספר בשם "להיות דיגיטלי" ("Being Digital"), בו הוא חזה את הדרך בה העולם האינטראקטיבי, עולם הבידור ועולם המידע לבסוף יתמזגו לעולם אחד.
הספר היה לרב מכר ותורגם לכעשרים שפות.
למרות זאת, עלו ביקורות שגרסו כי הרעיונות הטכנו-אוטופיים לוקים בחוסר התייחסות למציאות ההיסטורית, הפוליטית והתרבותית, שעל-פיהן יש לבחון טכנולוגיות חדשות.
בשנת 2000 פרש נגרופונטה מניהול מעבדת המדיה, אך נשאר בתפקידו כיו"ר.
בשנת 2006 פרש גם מתפקיד זה כדי לפנות את זמנו לקידום פרויקט "מחשב לכל ילד" (OLPC).
המיזם שהוקם על ידי נגרופונטה ועמיתיו למעבדה נועד להרחיב את הגישה למחשבים ולרשת האינטרנט במדינות מתפתחות.
נגרופונטה מכהן במספר דירקטוריונים, ובכלל זה בדירקטוריון של מוטורולה, Velti ו-Ambient Devices.
הוא גם מכהן בוועדה המייעצת של TTI/Vanguard.
במהלך שלושים השנים האחרונות הוא השקיע ביותר מ-30 חברות הזנק כגון Zagats, Wired, Ambient Devices, Skype ו-Velti.
באוגוסט 2007 הוא מונה לוועדה מבקרת שנועדה לוודא את המשך ההגינות והעצמאות של ה-Wall Street Journal ועוד מספר פרסומים של ה-דאו ג'ונס.
הוא מכהן גם במספר ועדות מייעצות של רשות התקשורת האמריקאית (FCC) ושל הנציבות האירופית.
נגרופונטה נשוי לאליין ולהם בן אחד.
סר ניקולס וינטון MBE היה בריטי ממוצא יהודי, שארגן, ביוזמתו האישית, את חילוצם של 669 ילדים, רובם הגדול יהודים מצ'כוסלובקיה הכבושה בידי גרמניה הנאצית, ערב מלחמת העולם השנייה.
הילדים הועברו ברכבות מיוחדות לבריטניה, שם נמסרו למשפחות אומנה, ובכך ניצלו מאימי השואה.
מבצע זה היה חלק מהקינדר-טרנספורט הצ'כוסלובקי.
וינטון נולד ב-1909 בהמפסטד, בשם "ניקולס ג'ורג' ורטהיים", להורים יהודים גרמנים, רודולף ורטהיים וברברה לבית ורטהיימר, שהיגרו לאנגליה בשנת 1907. הוריו התנצרו, וגם הוא הוטבל לנצרות.
בימי מלחמת העולם הראשונה שינתה המשפחה את שמה לשם בעל צליל אנגלי: וורתהם.
לאחר סיום לימודיו בתיכון עבד ניקולאס בבנקים בגרמניה ובצרפת, ולאחר מכן חזר לאנגליה והחל לעבוד כסוכן בורסה.
בשנת 1937 אחרי מות אביו שינה ניקולאס את שם משפחתו לשם אנגלי אחר - וינטון.
בשלהי 1938 יצא וינטון לחופשה מעבודתו ונסע לפראג.
הוא נקרא לשם על ידי חבר שעסק בארגוני סיוע לפליטים שנמלטו מחבל הסודטים לאחר נפילתו בידי גרמניה.
רוב הפליטים היו יהודים, חלקם השתייכו לקבוצות אחרות שהמשטר הנאצי איים על חייהם - קומוניסטים, אנשי רוח ועוד.
לאחר שביקר במחנה הפליטים וראה את התנאים הקשים שם, החל וינטון לפעול בכוחות עצמו כדי לארגן את העברתם של ילדים יהודים למדינות שיסכימו לקלטם.
רוב הילדים שהציל נשלחו לבריטניה, ומיעוטם - לשוודיה.
מדינות אחרות סירבו לקבל את הילדים.
כאשר החל וינטון בפעולותיו הייתה עדיין צ'כוסלובקיה מדינה עצמאית, אך במרץ 1939 פורקה וחלקה הצ'כי היה לשטח חסות גרמני - דבר שהעצים את הסכנות שאיימו על הפליטים.
בעקבות ליל הבדולח התקבלה בבריטניה, שהייתה עקרונית סגורה בפני הגירה יהודית, תקנה המאפשרת את הגירתם של פליטים יהודים שגילם מתחת ל-17. נוסף על מגבלת הגיל, נדרש מבקש המקלט להוכיח שיש לו מקום שהייה בבריטניה ו-50 לירות שטרלינג למימון כרטיס נסיעה חזרה כאשר יתאפשר שובם לארצות מוצאם.
וינטון מצא בתים למאות ילדים יהודים, באמצעות מודעות שפרסם בעיתונות, והשיג את המימון הנדרש (תחילה מכיסו שלו).
עד פרוץ המלחמה ארגן וינטון את יציאתם מפראג של 669 ילדים, בשמונה רכבות.
רכבת תשיעית שעליה כ-250 ילדים הייתה אמורה לצאת ב-3 בספטמבר, לאחר פלישת גרמניה לפולין, והגרמנים כבר לא אפשרו את נסיעתה.
מעשי ההצלה של וינטון לא התפרסמו ברבים, והוא אף הסתירם מן הקרובים אליו, ולאחר המלחמה לא פגש איש מן הילדים שהציל.
לדבריו, הניח שכולם עזבו את אנגליה עם תום מצב החירום, כפי שחייבו הוראות החוק.
בתחילת שנות השמונים התקבל וינטון כחבר במסדר האימפריה הבריטית, אך הכבוד לא ניתן לו על הצלת הילדים אלא על תרומתו להקמת דיור מוגן לקשישים נזקקים.
רק ב-1988, כ-50 שנים לאחר האירועים, גילתה רעייתו גרטה במקרה מחברת ובה רישום מדוקדק של פרטי הילדים שניצלו, הוריהם ומשפחות האומנה שלהם.
מאז החלה פעילותו ההומניטרית של וינטון לזכות בהכרה, בעיקר בבריטניה, בצ'כיה ובסלובקיה.
ב-1998 הוענק לו תואר חבר במסדר תומאס גריג מסריק, וב-2002 העניקה לו המלכה אליזבת השנייה תואר אבירות, כהוקרה על עבודתו בהצלת הילדים.
ב-1998 קראו שני אסטרונומים צ'כים לאסטרואיד שגילו על שם וינטון, 19384 וינטון, וב-2008 העלתה ממשלת צ'כיה את שמו כמועמד לפרס נובל לשלום.
ב-2005 ביקר וינטון בישראל ונפגש עם האנשים שהציל וצאצאיהם.
וינטון לא הוכר כחסיד אומות העולם, משום שתואר זה ניתן רק לאנשים שאינם יהודים, שמעשי ההצלה שלהם העמידו אותם בסכנה.
ב-1 בספטמבר 2009, ביוזמה לציון 70 שנה ליציאתן של רכבות הילדים שארגן וינטון, יצאה מתחנת הרכבת המרכזית בפראג רכבת קיטור במסע בן ארבעה ימים לאנגליה, כשחזור של מסעי הרכבות המקוריים.
נוסעי הרכבת היו בחלקם אנשים שנסעו בילדותם ברכבות וינטון המקוריות, ובחלקם צאצאים לאנשים אלה.
באותו יום גם הוצב בתחנת הרכבת בפראג פסל ברונזה, המנציח את וינטון ופועלו.
וינטון עצמו קיבל את פני הרכבת בתחנתה הסופית בלונדון.
בשנת 2009 הוענק לווינטון אות גיבור השואה הבריטי ובאוקטובר 2014, בגיל 105, קיבל מנשיא צ'כיה, בנוכחות שבעה מהילדים אותם הציל, את אות מסדר האריה הלבן, העיטור הגבוה ביותר בצ'כיה.
הבמאי הסלובקי מטי מינאץ' ביים שני סרטים העוסקים בוינטון ובמעשי ההצלה שלו - דרמה בשם "כל אהובינו" שהופקה ב-1999, וסרט תיעודי בשם "ניקולס וינטון - כוחו של הטוב", שהופק ב-2001 וזכה בפרס אמי.
ב-2023 גילם אנתוני הופקינס את דמותו של וינטון בסרט "נפש אחת" שבמרכזו הצלת הילדים יהודים מצ'כוסלובקיה הכבושה ב-1938.
אלף דובס, ברון דובס (נולד 1932), פוליטיקאי בריטי ממפלגת הלייבור.
ג'ו שלזינגר (1928), עיתונאי בטלוויזיה הקנדית.
הוגו מרום (1928–2018), מראשוני טייסי חיל האוויר הישראלי.
ג'ו אלון (1929–1973), טייס ומפקד בכיר חיל האוויר הישראלי.
בנימין גורן (גרינהוט) (1926), בנו של אהרון גרינהוט.
פרדי כהנא (1927), אדריכל התנועה הקיבוצית, קיבוץ בית העמק.
ניקולס דייגו ואסקס מנטובאני (בספרדית: Nicolás Diego Vázquez Mantovani; נולד ב-12 ביוני 1977, אוליבוס, בואנוס איירס, ארגנטינה), הידוע בשם ניקולס ואסקס, הוא שחקן ארגנטינאי.
ואסקס ידוע בתפקידו בטלנובלה הארגנטינאית של כריס מורנה, "כמעט מלאכים" שם שיחק את 'ניקולס באוור'.
ב-1998 ואסקס החל את קריירת המשחק שלו ב־RRDT בה שיחק את איסמעאל ברוטיסיו.
מאוחר יותר, באותה שנה, השתתף בטלנובלה "קיץ נצחי" של כריס מורנה, בה שיחק את ליסנדרו לצד אגוסטינה צ'רי, גידו קסקה, ננסי דופלה ואלחו אורטיז.
בין השנים 2002–2003 ואסקס לוהק לתפקיד פטו גיג'אן בסדרה "האהבות שלנו" של אדריאן סואר לצד אגוסטינה צ'רי וניקולס קברה, תפקיד זה גרם לוואסקס לפרסום רב.
בנוסף, הוא שיחק ב"האכסניה" לצד לואיסנה לופילטו, ובשנת 2005 בסיטקום "מי הבוס?" לצד ג'ינלה נאיירה, אשר מבוסס על הסדרה האמריקאית "מי הבוס?".
בשנת 2006 ואסקס חזר לעבוד עם כריס מורנה בסדרה "אלמה פיראטה" בתור המחליף של מריאנו מרטינס, ולצד לואיסנה לופילטו ובנחמין רוחאס.
בשנים 2007–2008 ואסקס המשיך לעבוד עם כריס מורנה ולוהק לתפקיד הראשי בסדרת הנוער "כמעט מלאכים", לצד אמיליה אטיאס, מריאנה אספוסיטו, חואן פדרו לנסאני, אאוחניה סוארס, גאסטון דלמהאו וניקולס ריירה בדמות ניקולס.
לאחר מכן ואסקס פרש מהסדרה, אך חזר לפרק האחרון של העונה הרביעית בשנת 2010, יחד עם שאר ההרכב.
ואסקס מוכר גם מהתיאטרון, הוא שיחק בהצגה במאר דל פלאטה שנקראת "שמועות" יחד עם קרלין קאלבו וריינה ריצ'.
ואסקס גם ידוע כיוצר, הוא כתב מופע קומי וגם כיכב בו לבדו.
מופע זה נחשב להצלחה גדולה מאוד של ניקו ובעקבות ההצלחה ניקו יצר עוד מופע המשך לראשון שנקרא "מוטציה לתחיה".
ואסקס גם הופיע בהצגה שנקראת "חסרי בושה" בה גילם חשפן.
בשנת 2005 ואסקס השתתף בסרט "גורלי הטוב".
באותה שנה הוא דיבב את קולו של "ראג'ו מקאווין" בסרט "מכוניות", וב-2009 שיחק נהג מונית בסרט "אבא ליום אחד" לצד ניקולס קאברה, לואיסנה לופילטו וחימנה אקרדי.
בשנת 2011 ואסקס חזר לשחק בטלוויזיה בטלנובלה "היחידים (Los únicos) מבית "פול-קא"' לצד מריאנו מרטינס, ברנדה אסניקר, אאוחניה סוארס וחימנה ברון.
הסדרה זכתה להצלחה רבה בארגנטינה וכללה 190 פרקים.
בשנת 2012 ואסקס המשיך לעונה השנייה של "היחידים" לצד אמיליה אטיאס, אאוחניה סוארס וברנדה אסניקר, וגילם את דמותו של רובן האגי, אך הסדרה הורדה מהמסכים לאחר 53 פרקים בשל רייטינג נמוך.
בשנת 2013 שיחק בסדרה "mis amigos de siempre" לצד אגוסטינה צ'רי ולקח חלק ב-20 פרקים של הסדרה המצליחה "רק את" (Solamente vos) לצד דמויות מוכרות מאוד בארגנטינה כמו נטליה אוריירו, אדריאן סואר, אאוחניה סוארס, מריאנה אספוסיטו ועוד.
ב-2016 השתתף בהצגה "הצד השני של המיטה", לצד בנחמין רוחאס.
ב-24 באפריל 2006 נישא ואסקס לשחקנית מרסדס פונס איתה הוא ניהל קשר זוגי במשך 6 שנים.
אחרי פחות משנה הם התגרשו, ב-20 באוגוסט 2007.
מ-2007, מנהל ואסקס מערכת יחסים עם השחקנית הארגנטינאי חימנה אקרדי, אשר הופיעה לצדו בטלנובלה הארגנטינאית "כמעט מלאכים".
ב-16 בדצמבר 2016, כשישה ימים לאחר נישואיו עם אקרדי, אחיו של ואסקס, השחקן הארגנטינאי סנטיאגו ואסקס, נפטר בפתאומיות בחופשה ברפובליקה הדומיניקנית.
ביולי 2025 ואסקס ואשתו חימנה אקרדי החליטו להיפרד סיבת הפרידה העולה מהתקשורת היא שהייתה בגידה מצד אקרדי.
ניקולס וינדינג רפן הוא במאי, תסריטאי ומפיק דני.
וינדינג רופין נולד בקופנהגן שבדנמרק, ובשנת 1981 עבר לארצות הברית שם גדל באופן חלקי בניו יורק.
אביו הוא במאי ועורך דני, ואימו צלמת.
הוא סיים את לימודיו בשנת 1993 באקדמיה האמריקאית לאומנויות הדרמה.
סרטו "דרייב" שיצא לקולנוע בשנת 2011, השתתף בפסטיבל הקולנוע בקאן שהתקיים באותה השנה, וזיכה אותו בפרס הבמאי הטוב ביותר.
וינדינג רפן נשוי לשחקנית ליב קורפיסן, ואב לשני ילדים.
Pusher (1996) – גם תסריטאי, מותחן פשע, דנית.
Bleeder (1999) – גם תסריטאי ומפיק, דנית.
Fear X (2003) – גם תסריטאי, מותחן פסיכולוגי, אנגלית.
תקומת ולהאלה (2009) – גם תסריטאי, אנגלית.
רק אלוהים סולח (2013) – גם תסריטאי
דוגמניות ושדים (2016) – במאי, מפיק ותסריטאי
זקנים מכדי לגווע ולמות צעירים (2019) – יוצר, במאי, מפיק ותסריטאי
ניקולס ניקלבי (השם המלא באנגלית: The Life and Adventures of Nicholas Nickleby) הוא סרט טלוויזיה בריטי ששודר בבכורה בערוץ 4 בשנת 2001, וביים סטיבן ויטאקר על פי הרומן באותו שם משנת 1839 מאת צ'ארלס דיקנס.
ברברה קיד מעצבת התלבושות זכתה בשנת 2001 בפרס האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה וב-2002 זכתה בפרס "Royal Television Society" על עבודתה בסרט.
ניקולס סיימון לינדהרסט הוא שחקן טלוויזיה ותיאטרון אנגלי.
במהלך הקריירה המצליחה שלו שיחק בתפקיד רודני טרוטר בסיטקום "על שוטים ואנשים", כגארי ספארו בסדרה "Goodnight Sweetheart", בתפקיד דן גריפין בסדרה "תחבולות חדשות" וכאדם פרקינסון בסדרה "פרפרים" של קלרה ליין.
עוד כיכב לינדהרסט בסיטקום "The Two of Us" בתפקיד אשלי פיליפס, בתפקיד ריימונד ב-"Going Straight" סדרת ההמשך של הסיטקום "Porridge", בסדרה "אחרי שהלכת" גילם את ג'ימי ונבלס ובסדרה "אבנים וחטיפים", הפריקוול של "על שוטים ואנשים", שיחק בתפקיד פרדי 'פרוג' רודבל.
לינדהרסט נולד באמסוורת' במחוז המפשייר שבאנגליה.
כילד היה תלמיד בבית הספר לתיאטרון "קורונה" .
בסוף שנות השבעים של המאה העשרים הופיע בפרסומות לטלוויזיה ובסרטי ילדים.
ב-1976 שודרה הסדרה "בן המלך והעני" בכיכובו, בתפקיד כפול של הנער העני טום קנטי ושל הנסיך אדוארד (הסדרה שודרה גם בישראל מספר פעמים).
הוא זכה להכרה בגיל 17 כשהופיע בסיטקום "פרפרים" שכתבה קלרה ליין, בו גילם את אדם פרקינסון.
אחר כך שיחק בתפקיד ריימוד פלטשר, בנו בן העשרה של נורמן סטנלי פלטשר (בגילומו של רוני בארקר) בסדרה "Going Straight".
ב-1982 זכה להכרה רחבה יותר כשכיכב בתפקיד רודני טרוטר בסדרה הקומית "על שוטים ואנשים" לצידו של דייוויד ג'ייסון שגילם את האח הבכור דרק "דל בוי" טרוטר.
בשנות התשעים של המאה העשרים הופיע לינדהרסט בסיטקום של רשת ITV בשם "The Two of Us" לצדה של ג'נט דיבלי כמו כן שיחק בסדרה "The Piglet Files" ובהופעות אחדות על במת התיאטרון.
משנת 1993 ועד 1999 שיחק לינדהרסט בתפקיד הראשי, גארי ספארו, בסיטקום הפנטזיה "Goodnight Sweetheart".
באותה תקופה הופיע בפרסומות לרדיו ולטלוויזיה של רשת התקשורת "People's Phone".
ב-1997 הוא דחה את ההצעה לככב בסרט "ללכת עד הסוף" בתפקיד הראשי של גארי.
מ-1997 ועד 1999 הופיע לינדהרסט בפרסומות של רשת החנויות "WH Smith", וגילם ארבע דמויות שונות של בני משפחה אחת.
על משחקו בפרסומת זכה בפרס האקדמיה הבריטית לאומנויות הקולנוע והטלוויזיה (BAFTA).
ב-1999 שיחק בתפקיד אוריה היפ הנבל במיני-סדרה "דייוויד קופרפילד" לצדם של דניאל רדקליף ומגי סמית'.
ב-2006 גילם את דמות הנהג של קרואלה דה ויל, רג' פרנסוורת', במופע "Children's Party at the Palace" (מסיבת ילדים בארמון).
ב-2007 חזר לינדהרסט אחרי 14 שנים לככב בסיטקום של ה-BBC.
בסדרה "אחרי שהלכת" הוא מגלם אב גרוש שאשתו עוזבת את הבית כדי להתנדב כאחות במדינת עולם שלישי, והוא חוזר לגדל את בתו (דאני הרמר) ואת בנו (ריאן סמפסון) יחד עם חמותו בגילומה של סיליה אימרי.
בפריקוול ל"על שוטים ואנשים" שיחק לינדהרסט בתפקיד פרדי רודבל, הגנגסטר שהוא אביו הביולוגי של רודני טרוטר.
הסדרה בת שלושת החלקים הנקראת "אבנים וחטיפים" עוקבת אחרי חייהם של דל-בוי, רודבל וג'ואן טרוטר בשנות השישים של המאה העשרים בפקהאם שבלונדון.
הפרק הראשון שודר ב-24 בינואר 2010, פרק ספיישל שודר ב-29 בדצמבר 2010 והפרק האחרון שודר בחג הפסחא של 2011.
בתיאטרון שיחק לינדהרסט מעט יחסית, אך קיבל ביקורות טובות על תפקידו כנורמן במחזה "המלביש" מאת רונלד הארווד בבימויו של פיטר הול, ועל תפקידו כטרינקולו במחזה "הסערה".
בשנת 2013 הצטרף לעונה העשירית של הסדרה "תחבולות חדשות" .
ב-2014 שב וגילם לינדהרסט את תפקידו הישן ב"על שוטים ואנשים", רודני טרוטר, במופע הספיישל "ספורט רליף" ששודר ב-21 במרץ 2014.
לינדהרסט חי במערב סאסקס עם אשתו לוסי, רקדנית בלט לשעבר.
הם התחתנו בצ'יצ'סטר שבמערב סאסקס בשנת 1999. לבני הזוג היה בן אחד, ארצ'י (2000 - 2020 ) הוא נפטר בשנתו, ככל הנראה מדימום מוחי עקב לוקמיה, ממנה סבל .
בין תחביביו של לינדהרסט צלילה וטיסה.
בולשיט (בעל הביצים הענקיות) (1983) Bullshot
ניקולס ניקלבי הוא סרט בריטי-אמריקאי משנת 2002 שכתב וביים דאגלס מקגראת'.
הסרט מבוסס על ספרו של צ'ארלס דיקנס "חייו והרפתקאותיו של ניקולס ניקלבי" שיצא לאור לראשונה בהמשכים ממרץ 1838 ועד ספטמבר 1839.
בתחילת הסרט מוצגת משפחת ניקלבי שנהנית מחיי כפר נוחים בדבון עד שהאב נפטר ומשאיר את משפחות ללא מקור הכנסה.
ניקולס בן התשע עשרה, אמו ואחותו הצעירה קייט נוסעים ללונדון כדי להיעזר בדודם העשיר וקר הלב ראלף ניקלבי.
הדוד שולח את ניקולס לעבוד כמורה בבית ספר "דות'בויס הול" ביורקשייר, ולקייט הוא מוצא עבודה כתופרת.
ניקולס נחרד לראות שמעסיקיו, מר וגברת סקווירס, הם אנשים סדיסטיים.
הם מנהלים את הפנימייה כמו בית כלא, ומתעללים בילדים הנתונים להשגחתם התעללות פיזית, מילולית ורגשית.
ניקולס מתמרד בסופו של דבר ובורח ויחד איתו עוזב נער נכה בשם סמייק.
במסעם ללונדון הם נתקלים בלהקת תיאטרון בהנהלת מר וגברת קראמלס.
השניים מצטרפים ללהקה, והם מופיעים בהפקה של המחזה "רומיאו ויוליה".
אבל למרות ההצלחה בהופעה וההזמנה מבעלי התיאטרון להישאר אתם, ניקולס נאלץ להמשיך בדרכו ללונדון כדי לברר מה מצבן של אמו ואחותו.
ניקולס חוזר לחיק משפחתו שמקבלת את סמייק בסבר פנים יפות.
הוא מוצא עבודה כפקיד אצל האחים צ'יריבל הידידותיים.
במסגרת עבודתו פוגש ניקולס את מדלן בריי, אמנית המפרנסת את עצמה ואת אביה הרודן.
האב, נייג'ל בריי, בזבז בהימורים את כל הונו ואת הונה של אשתו המנוחה.
ניקולס מגלה שאחותו, קייט, סבלה מהטרדה מינית מאחד מלקוחותיו של ראלף ניקלבי, סר מלברי הוק התאוותן.
הדוד קווה להדק את הקשר העסקי ביניהם ועודד את האיש לפתות את אחייניתו בתקווה שהיא תיעתר לו.
ניקולס נחוש בדעתו להגן על כבוד אחותו, והדוד נשבע להרוס את האיש הצעיר.
בסדרה של אירועים מצליח ניקולס לעמוד מול דודו הרשע.
בין השאר הניסיון לחטוף את סמייק ולהחזיר אותו לסקווירס נמנע בעזרתו של ג'ון ברודי.
ראלף מנסה לסכל את הקשר הרומנטי בין מדליין לניקולס, כשהוא מציע לאביה לוותר על החובות שלו אם מדליין תינשא למלבורי הוק.
אבל האב מת לפני שהתוכנית מתגשמת.
סמייק נופל למשכב ועד מהרה הוא נפטר.
זמן קצר אחר כך מתגלה סוד אפל מעברו של ראלף, מתברר שהוא אביו של סמייק.
ראלף עצמו חשב שבנו נפטר שנים רבות לפני כן.
כשנודע לו שבנו היה חברו הטוב ביותר של אויבו הגדול (ניקולס), הוא עולה לעליית הגג בה הוחזק הילד ותולה את עצמו.
ניקולס ומדליין מתחתנים ומתיישבים בדבון, בבית אביו, שם קבור גם סמייק.
מבחן הבד של ג'יימי בל לתפקיד של סמייק שנערך בבית מלון בלונדון ריגש את הבמאי דאגלס מקגרת' ואת המפיקים עד דמעות, והוא התקבל מיד לתפקיד.
מקגארת' חשב שהדמות של דיים עדנה, האלטר אגו של בארי האמפריז, תתאים לתפקיד גברת קראמלס, אישה זחוחה, דעתנית אך חביבה, אבל היסס להציע ליהוק של גבר בתפקיד אישה.
לעומת זאת המפיקים הסכימו שהאמפריז הוא בחירה אידיאלית לתפקיד.
צ'ארלי האנם ששיחק בתפקיד ניקולס היה האחרון שלוהק לסרט.
האנם הבריטי שעבד שנים אחדות בארצות הברית אימץ לעצמו מבטא אמריקאי והיה צריך לעבוד על המבטא הבריטי שלו.
אתרי הצילומים כללו את המבנה מהמאה ה-19 "גיבסון מיל" מהרדקאסל קרייגס; הבדן ברידג' במערב יורקשייר; צ'רצ'יל קולג' באוניברסיטת קיימברידג'; "וילטון מוזיק הול" , האולד ויק ו"רפורם קלאב" בלונדון.
צילומי הפנים נערכו באולפני אלסטרי בבורהמווד ואולפני תרי מילס באיסט אנד של לונדון.
הוא זכה בפרס "National Board of Review" לצוות השחקנים הטוב ביותר.
רומולה גראי הייתה מועמדת לפרס האקדמיה האירופית לקולנוע בקטגוריית השחקנית האירופית הטובה ביותר.
ניקולס סלונימסקי 1894 – 25 בדצמבר 1995) היה מוזיקאי אמריקאי ממוצא יהודי רוסי, מנצח, פסנתרן, מלחין, סופר ומחבר ועורך לקסיקונים, בהם התזאורוס לסולמות ותבניות מוזיקליות (Thesaurus of Scales and Melodic Patterns), "המלחינים הגדולים ויצירותיהם" (The Great Composers and Their Works) ומילון ביוגרפיות המוזיקאים של בייקר (Baker's Biographical Dictionary of Musicians).
סלונימסקי נולד בסנקט פטרבורג, סבו היה הרב חיים זליג סלונימסקי, מייסדו ועורכו הראשון של העיתון העברי "הצפירה" וממציאן של מספר המצאות טכניות, אך אביו ליאוניד ואמו התנצרו וקיבלו על עצמם את האמונה הנוצרית הפרבוסלבית, כך שניקולאי הוטבל לנצרות עם לידתו.
לאחר מהפכת אוקטובר נמלט לקייב (למרות סימפתיה אישית למטרות המהפכה, אך מתוך רתיעה מהאלימות הגלומה בה) ומשם עבר לקונסטנטינופול ממנה נסע לפריז, בה השתקע יחד עם גולים רוסים רבים.
בפריז עבר עם סרגיי קוסביצקי ובשנים 1921-1922 נסע ברחבי אירופה לסיבוב רסיטלים כמלווה בפסנתר של הטנור ולדימיר רוזינג.
כאשר מונה רוזינג למנהל האופראי של בית הספר איסטמן למוזיקה ברוצ'סטר, ניו יורק, עבר סלונימסקי לארצות הברית יחד עמו.
ברוצ'סטר למד סלונימסקי ניצוח עם אלברט קואוטס ויוג'ין גוסנס ובמקביל המשיך ללוות את רוזינג.
לאחר שנתיים עבר סלונימסקי לבוסטון, בהזמנתו של קוסביצקי שמונה למנצח התזמורת הסימפונית של בוסטון.
במקביל לימד סלונימסקי מוזיקה בקונסרבטוריון של בוסטון ופרסם מאמרים בכתב העת The Etude.
סלונימסקי נודע באותה עת בפרט כמלווה ופסנתרן של מוזיקה קלאסית מודרנית ועבד עם הנרי קאוול וצ'ארלס אייבס.
ב-1927 ייסד את התזמורת הקאמרית של בוסטון (Boston Chamber Orchestra), אותה ניהל מוזיקלית ועליה ניצח.
בתפקיד זה ניצח על יצירות פורצות דרך כגון ביצוע הבכורה של יצירתו של אייבס "שלושה מקומות בניו אינגלנד" ב-1931 ו"יוניזציה" של אדגר וארז ל-13 כלי הקשה ב-1933.
ב-1932 יצא עם תזמורתו למסע קונצרטים של מוזיקה מודרנית בהוואנה, פריז, ברלין ובודפשט ובקיץ 1933 ניצח על סדרת קונצרטים בהוליווד בול.
הקונצרט בהוליווד בול זכה לביקורות קטלניות מאת קהל שלא היה מוכן לקבל את המוזיקה המודרנית.
הדבר הוביל את סלונימקי לזנוח את הניצוח.
סלונימסקי כתב על מוזיקה במגוון מדיות וסוגות.
הוא חיבר מאמרי ניתוח ומאמרי ביקורת כמו גם הערות אלבום וסקירות בעיתונות.
כאשר דעכה קריירת הניצוח שלו בשנות הארבעים, תפסה הכתיבה חלק גדול יותר מסדר יומו.
ב-1937 חיבר את המדריך המקיף הראשון שלו, "מוזיקה מאז 1900" (Music Since 1900), לאחר סיור בדרום אמריקה ב-1945 הוציא לאור את הסקירה המקיפה "המוזיקה של דרום אמריקה" (Music of Latin America).
ב-1947 הוציא את התזאורוס לסולמות ותבניות מוזיקליות (Thesaurus of Scales and Melodic Patterns) שצוין על ידי מוזיקאים כבעל השפעה מכרעת על יצירתם, בהם ג'ון קולטריין ופרנק זאפה.
בספרו מציע סלונימסקי מודלים צליליים סימטריים לקומפוזיציה.
בשונה מספרים ומילונים העוסקים בפראזות מלודיות הנשענות על הרפרטואר כפי שעוצב במשך מאות שנים, מציע ספר זה שיטה ליצירת פראזות חדשות בדומה לשיטות הדודקפוניות והסריאליות.
במחצית הראשונה של המאה העשרים קיימות יצירות מוזיקליות בהן חומר הגלם הוא סדרות צלילים המאורגנים מראש בצורה דומה לאלו שבספר.
ב-1964, לאחר מות אשתו דורותי, עבר סלונימסקי מבוסטון ללוס אנג'לס, שם לימד באוניברסיטת קליפורניה בלוס אנג'לס (UCLA).
חוש ההומור שלו הפך אותו למרצה מבוקש לצורכי הנגשת מוזיקה קלאסית מודרנית.
סלונימסקי הרצה על מוזיקה באירועים שונים והיה אורח תדיר בתוכניתו של ג'וני קרסון The Tonight Show.
בנוסף, התיידד עם ג'ון קייג' ועם פרנק זאפה, עמו הופיע ב-1981 ביצירות מאת שניהם.
בשנת 1988 פרסם את האוטוביוגרפיה שלו "שמיעה אבסולוטית" Perfect Pitch, שכלל את סיפור חייו מראשיתם ברוסיה, כולל סיפור חייו סבו הרב והממציא וסיפורים רבים על סצנת המוזיקה של ארצות הברית.
ביום הולדתו ה-98 ביקר בעיר הולדתו סנקט פטרבורג, ביקור שהפך לסרט הטלוויזיה "מגע של גאון" (A Touch of Genius).
ניקולס ניקלבי הוא סרט אילם אמריקאי משנת 1912, עיבוד לרומן באותו שם מאת צ'ארלס דיקנס בבימויו של ג'ורג' ניקולס.
בתפקיד ניקולס מככב הארי בנהאם, ולצדו מככבת מיניון אנדרסון.
הסרט הופק על ידי Thanhouser Company שהפיקו קודם לכן סרטים נוספים לפי רומנים של דיקנס "דייוויד קופרפילד" ו"בית ממכר עתיקות" שיצאו ב-1911.
עותק של הסרט שמור במכון הסרטים הבריטי.
אורכו של הסרט הוא 30 דקות בלבד, ולכן סיפור העלילה מקוצר ומצומצם יחסית לרומן שאורכו יותר מ-900 עמודים.
חלק מהדמויות אינן מזוהות בשמותיהן, אבל הן מוכרות לאלה שקראו את הספר.
ניקולס ניקלבי מגיע ללונדון יחד עם אמו ואחותו קייט.
הם שוכרים דירה אצל מיס לה-קריבי (ציירת מיניאטורות לפי השלט על דלת ביתה).
גברת ניקלבי כותבת לגיס שלה, ראלף ניקלבי, שהוא מלווה כספים, ומבקשת את עזרתו במציאת מקום עבודה לניקולס.
ראלף מבקר אצל בני משפחתו ומראה לניקולס מודעת דרושים למורה באקדמיה של מר סקווירס.
ווקפורד סקווירס נמצא בפונדק "Saracen Head's" בלונדון.
הוא מקבל תלמידים חדשים לבית הספר שלו, ומאכיל אותם בצמצום רב, בעוד הוא אוכל ארוחה דשנה.
ראלף מציג את ניקולס בפני סקווירס, וניקולס עוזב אתו את לונדון לעבר "דות'בויס הול".
סקוויר וניקלבי מגיעים ל"דות'בויס הול", שם מקבל את פניהם סמייק השבור שעובד בפרך בבית הספר.
ניקולס פוגש את גברת סקווירס ואת בתם פאני (שנמשכת מיד למראהו היפה של ניקולס), ואת בנם השובב ווקפורד הבן.
בכיתה מטפל מר סקוויר בילדים ביד קשה, ומאכיל אותם בכפית בדבר מה לא נעים.
פאני מוצאת תירוץ להיכנס לכיתה כדי לראות את ניקולס, מושא חיבתה.
אחרי שהילדים יוצאים מהכיתה נכנס סמייק וניקולס מתייחס אליו בחביבות.
בארוחה בביתו של ראלף מתנהגים אורחיו בגסות לקייט.
ארבעת האורחים אינם מזוהים בשמותיהם, אבל אפשר להבין שהם סר מלבורי הוק, לורד פרדריק וריסופט, וכן מר פייק ומר פלאק הדומים זה לזה.
ב"דות'בויס הול", סקווירס מעניש את סמייק לעיני כל התלמידים.
ניקולס מתערב עוצר בעדו, ומכה את סקווירס.
אחר כך עוזב ניקולס את דות'בויס הול, וסמייק יוצא בעקבותיו.
השניים חוזרים יחד ללונדון שם ניקולס מעורר את חמתו של ראלף.
לראלף יש עוזר בשם ניומן נוגס (שאוזנו מעוטרת בעט נוצה, כפי שמתואר ברומן), שנשלח להציב אולטימטום בפני ניקולס.
ראלף ידאג לגברת ניקלבי ולקייט אם ניקולס יצא מיד מלונדון.
נוגס מעביר את המסר, וניקולס יחד עם סמייק עוזבים את לונדון לחפש את מזלם.
החלק השני של הסרט מתחיל בפונדק בו פוגשים ניקולס וסמייק במנהל התיאטרון ויקטור קראמלס, ואת שני בניו נלחמים בחרבות.
השניים מצטרפים לקבוצת השחקנים של קראמלס, ומוצגים בפני גברת קראמלס ושאר שחקני הלהקה.
הצלחתו של ניקולס בתפקיד רומיאו מעוררת את קנאתו של שחקן אחר, מר לנוול.
לנוויל שולח הודעה לניקולס בה הוא מבקש ממנו "לעלות על הבמה כדי שימשוך את אפו".
ניקולס משועשע מהאתגר ועולה להתעמת עם לנוויל, תוך כדי ההתקדמות האיטית של לנוויל כדי להתקיפו, מפיל אותו ניקולס במכת אגרוף יחידה.
בינתיים בלונדון קייט מתחננת בפני ראלף שיחוס עליה, ושירחיק את חבריו ממנה.
נוגס כותב לניקולס, ואומר שאחותו זקוקה לו.
עם קבלת ההודעה מנוגס, נפרד ניקולס מחבורתו של קראמלס וחוזר ללונדון.
ניקולס מגיע לפונדק שם הוא נתקל בחבריו של ראלף, אשר מדברים על קייט ומעליבים אותה.
הוא מתעמת איתם, אחר כך הוא רודף אחר אחד מהם לכרכרה שלו והם מתכתשים.
האדם שגידף את קייט נפצע קשה.
ניקולס חוזר לחבק את אמו את אחותו.
בשלב זה העלילה מתקדמת במהירות.
ניקולס מוצא עבודה אצל האחים צ'ריביל.
הוא פוגש במקום עבודתו את מדלן בריי ומתאהב בה במבט ראשון.
אביה הנכה של מדלן רוצה להשיא אותה לקמצן הזקן ארתור גלייד, היא מסכימה בצער.
גלייד מספר לראלף על נישואיו, וניומן נוגס מגלה לניקולס שמדלן תאלץ לחיות בנישואים חסרי אהבה.
ניקולס מתפרץ אל תוך טקס הנישואים ומשבש אותו.
אביה של מדלן מוחה על ההפרעה אבל לפתע הוא נופל ומת.
מדלן מתעלפת, וניקולס נושא אותה משם.
הוא חוזר אתה לביתה של מיס לה-קריבי, שם היא מתאוששת.
כתובית מגלה שחודשים אחדים אחר כך "מעולם לא הייתה סעודה כזאת", בציטוט מאת דיקנס.
אז נראים האחים צ'ריביל מרימים כוסית לכבודם של מדלן ויושבים בארוחה עם בני המשפחה והחברים.
הארי בנהאם – ניקולס ניקלבי
מיניון אנדרסון – מדלן בריי
פרנסס גיבסון – קייט ניקלבי
אינדה פאלמר – אמו של ניקולס
בארנס – ראלף, דודו של ניקולס
ניקולס מארי באטלר היה פילוסוף, דיפלומט, ומחנך אמריקאי.
באטלר היה הנשיא אוניברסיטת קולומביה, נשיא ארגון תרומת קרנגי לשלום עולמי, חתן פרס נובל לשלום.
הוא הפך דמות כה מוכרת ומכובדת בארצות הברית עד כי הניו יורק טיימס נהג לפרסם את ברכתו לחג המולד מדי שנה.
באטלר נולד באליזבת, ניו ג'רזי למרי באטלר ופועל הייצור הנרי באטלר.
הוא למד במכללת קולומביה (שהייתה עם הימים לאוניברסיטת קולומביה) והיה במועדון הדיבייט של המכללה.
סיים תואר ראשון במדעי הרוח בשנת 1882, תואר שני בשנת 1883 ודוקטורט שלו בשנת 1884. הישגיו האקדמיים של באטלר הביאו את תיאודור רוזוולט לכנותו "ניקולס הנפלא".
בשנת 1885 למד באטלר בפריז וברלין והפך חבר לכל החיים של מי שעתיד להיות למזכיר המדינה של ארצות הברית אליהוא רוט.
בסתיו 1885 באטלר קיבל משרה במחלקה לפילוסופיה של אוניברסיטת קולומביה.
בשנת 1887 הוא ייסד עם גרייס הולידיי דודג', פילנתרופית אמריקאית, את בית הספר של ניו יורק להכשרת מורים והיה לנשיא בית הספר.
בית ספר זה התמזג מאוחר יותר עם אוניברסיטת קולומביה ונקרא מכללת המורים באוניברסיטת קולומביה, חלקו הניסויי הפך לבית הספר ע"ש הוראס מאן.
משנת 1890 עד 1891 באטלר היה מרצה ב-אוניברסיטת ג'ונס הופקינס בבולטימור.
לאורך שנות ה-90 של המאה ה-19 באטלר היה חבר בוועדת החינוך של מדינת ניו ג'רזי ועזר להקים את המועצה המפקחת על בחינות הכניסה למכללות.
בשנת 1901 באטלר הפך לנשיא בפועל של אוניברסיטת קולומביה ובשנת 1902 מונה לנשיא.
הנשיא רוזוולט היה בין האישים הרבים שהיו נוכחים בטקס מינויו.
באטלר היה נשיא קולומביה במשך 43 שנים, תקופת הכהונה הארוכה ביותר בתולדות האוניברסיטה ופרש בשנת 1945. כנשיא באטלר אחראי להתרחבות גדולה של קמפוס האוניברסיטה, הוספת בניינים חדשים רבים, בתי ספר ומחלקות.
תוספות אלה כללו את המרכז הרפואי קולומביה-פרסבטריאן, המרכז הרפואי האקדמי הראשון בעולם.
בשנת 1941 חבר שופטים של פרס פוליצר לסיפור עלילתי בחר בספרו של ארנסט המינגוויי, למי צלצלו הפעמונים, לפרס.
חבר הנאמנים של פרס פוליצר הסכים להמלצה, אולם באטלר, שהיה אז ראש חבר הנאמנים בדימוס, מצא כי הסיפור פוגעני ושכנע את חבר הנאמנים לבטל ההחלטה, כך שהפרס לסיפור עלילתי לא הוענק באותה שנה.
עוד בימי חייו קראה אוניברסיטת קולומביה את הספרייה לפילוסופיה על שמו ולאחר מותו נקראה על שמו הספרייה המרכזית.
שמו אף הונצח על בניין מעונות סגל וכן פרס בפילוסופיה.
באטלר היה נציג לכנס המפלגה הרפובליקנית בין השנים 1888–1936. בשנת 1912, כאשר סגן הנשיא ג'יימס שרמן מת ימים ספורים טרם הבחירות לנשיאות, באטלר היה אמור לקבל את קולות האלקטורים המיועדים לשרמן, אולם המפלגה הרפובליקנית הפסידה בבחירות באותה שנה.
בשנת 1916 ניסה באטלר לקדם את מועמדותו לנשיאות של אליהוא רוט.
בשנים 1920 ו-1928 ניסה באטלר, ללא הצלחה, להיות עצמו מועמד לנשיאות.
באטלר האמין כי חוקי היובש היו שגויים והשפיעו באופן שלילי על המדינה.
הוא היה חלק מן המאמץ לבטל חקיקה זו בשנת 1933.
באטלר היה פעיל בקידום בוררויות בינלאומיות וכיהן בין השנים 1907 ו-1912 כיושב ראש ועידת אגם מוהוק לבוררות בינלאומית, פעילות ששאפה לקדם אמנות בוררות ובית דין בינלאומי וכן לעורר דעת ציבור בעניין זה.
באטלר אף שכנע את אנדרו קרנגי לתרום 10 מיליון דולר לארגון תרומת קרנגי לשלום עולמי.
במסגרת הארגון קידם באטלר יוזמות לחינוך ותקשורת בינלאומיים וייסד את סניף הארגון בפריז.
הוא שימש כראש הארגון בין השנים 1925–1945. על עבודתו בתחום זה זכה בשנת 1931 בפרס נובל לשלום (יחד עם ג'יין אדמס).
באטלר התחתן עם סוזנה אדוארד שולר, בתו של סוחר נשק עשיר, בשנת 1887 ולזוג נולדה בת אחת.
בשנת 1903 נפטרה סוזנה והוא התחתן בשנית בשנת 1907 עם קייט לה מונטנייה, בתו של יזם נדל"ן עשיר מניו יורק.
בשנת 1940 באטלר סיים כתיבת אוטוביוגרפיה.
בשנת 1945, בגיל 83, כאשר היה עיוור כמעט לחלוטין, התפטר מכל המשרות בהן החזיק ונפטר שנתיים מאוחר יותר.
למרות הישגיו הבולטים, רבים ראו בבאטלר דמות יהירה.
הוא נהג לפטר על דעת עצמו חברי סגל באוניברסיטה אשר לא מצאו חן בעיניו, בהם אף חוקרים בולטים בתחומם.
הערכתו כלפי סגל הפקולטה לאמנויות באוניברסיטה הייתה נמוכה ובשנת 1903 הוא שלל מהם את זכויות ההצבעה כאנשי סגל באקדמיה, מהלך שדירדר עוד יותר את יחסיו עימם.
באטלר נשא דברים ופרסם מאמרים רבים, על מגוון רחב של נושאים, החל מחינוך וכלה בשלום עולמי.
אף שמאמריו משקפים אדם בעל השכלה ורחב אופקים, פרסומיו נטו להיות מוגזמים ושחצניים.
ניקולס לה פרבוסט הוא שחקן אנגלי.
בין 1957 ל-1961 למד בבית הספר היסודי בשפטסברי שבמחוז דורסט, ומ-1961 עד 1964 למד בבית הספר קינגסווד בעיר באת'.
הוא למד ארכיטקטורה כנסייתית, ואמר אחרי כך שאם לא היה הופך לשחקן היה רוצה להיות ארכיטקט.
ב-2002 היה לה פרבוסט מועמד לפרס אוליבייה להופעה הטובה ביותר בתפקיד משנה במחזמר על הופעתו בהפקה של "גבירתי הנאווה" בווסט אנד.
עוד ב-2002 שיחק בתפקיד בנדיק בהפקה של גרגורי דוראן למחזה "מהומה רבה על לא דבר" עם הלהקה השייקספירית המלכותית לצדה של הארייט וולטר.
מאז 2003 מגלם לה פרבוסט את דמות הבלש גיבור ספריו של ז'ורז' סימנון, המפקח מגרה, בסדרת תסכיתים ברדיו ה-BBC.
הוא החליף בתפקיד זה את השחקן מוריס דנהאם.
בקולנוע שיחק לה פרבוסט בסרטים "בקצב השעון", "הנערה על הנדנדה" ו"שייקספיר מאוהב".
ב-2009 הופיע בסרט הטלוויזיה "מרגרט".
ביולי 2010 הופיע לה פרבוסט במחזות "אינספקטור האונד האמיתי" מאת טום סטופארד ו"המבקר" מאת ריצ'רד שרידן בתיאטרון מינרווה בצ'יצ'סטר.
עוד ב-2010 השתתף בסדרת הדרמה "לב פראי" של רשת ITV בתפקיד ג'ין.
החל מפברואר 2015 הופיע במחזה "אדם ועל-אדם" מאת ג'ורג' ברנרד שו בתיאטרון הלאומי בלונדון.
לה פרבוסט הוא הבמאי של "The Wrestling School", להקת תיאטרון מלונדון המתמחה ביצירתו של האוורד ברקר .
ב-2015 שיחק לה פרבוסט בתפקיד הרוזן פיסקון בפרק בעונה השלישית של הסדרה "האב בראון" של ה-BBC.
ב-2016 הופיע בתפקיד קמע בסדרת הטלוויזיה הדנית "Follow the Money" בתפקיד מנהל השקעות בחברה בשם "ווטרסטון ופרייס", ששודרה ב-BBC4 באביב אותה שנה.
ניקולס ג'פרי לַמְפְּרִייר הֶמוֹנְד היה היסטוריון וגאוגרף בריטי אשר התמחה ביוון העתיקה.
במהלך מלחמת העולם השנייה, פעל בשירות מנהלת המבצעים המיוחדים ביוון הכבושה.
המונד נולד בעיר המחוז אייר שבסקוטלנד למד בפטס קולג' (Fettes College) שבאדינבורו.
לאחר מכן המשיך ללימודי היסטוריה קלאסית בגונוויל וקאיוס קולג' (Gonville and Caius College) השייך לאוניברסיטת קיימברידג', וב-1930, בגיל 22 בלבד, התקבל כמרצה מן המניין בקלייר קולג'.
במסגרת לימודיו הוא ערך ביקורים ביוון ואלבניה, ורכש היכרות רבה עם הטופוגרפיה המקומית וכן למד על בוריין יוונית ואלבנית.
בשל יתרונות אלו, במהלך מלחמת העולם השנייה בשנת 1940, התגייס למנהלת המבצעים המיוחדים (S.O.E), ונשלח ליוון הכבושה בידי מדינות הציר, אך הצליח להיכנס אליה רק במרץ 1941. פעילותו כללה אימוני קשר חבלה למחתרת היוונית וביצוע משימות חבלה מסוכנות רבות.
ב-1942 עבר לבסיס האימונים של ה SOE בחיפה ולימד טכניקות גרילה את לוחמי הפלמ"ח כחלק מההכנה לתוכנית "מצדה על הכרמל" (במסגרת זאת גם רואיין לקראת צילומי "עמוד האש" והופיע בה קצרות) ובמהלך האימונים הפך לידיד הציונות.
כאיש קשר מומחה השתתף בהכנות להפלגתם של כ"ג יורדי הסירה.
ב-1944 הוא פיקד על משימה משותפת גדולה של בעלות הברית וההתנגדות היוונית בתסאליה ומקדוניה.
על פועלו הוא קיבל את אות השירות המצוין ואת אות מסדר עוף החול מטעם ממשלת יוון.
לאחר המלחמה עבד כמרצה בכיר בקלייר קולג' (Clare College) השייך לאוניברסיטת קיימברידג', וב-1954 הפך למנהל של קליפטון קולג' (Clifton College) העצמאי בבריסטול.
ב-1962 מונה לפרופסור ליוונית באוניברסיטת בריסטול.
תפקיד בו החזיק עד פרישתו ב-1973. ב-1968 נבחר כחבר באקדמיה הבריטית.
המונד פרסם ספרים ומאמרים רבים העוסקים ביוון העתיקה, ובפרט במוקדון ואפירוס.
הוא נחשב בזמנו למומחה המוביל לענייני מוקדון, והתפרסם כמי שזיהה את האתר הארכאולוגי ורגינה עם העיר העתיקה איגאיה עוד לפני שסברה זו אושרה בידי הארכאולוגים.
ב-1983 פרסם, לאחר שנות כתיבה ארוכות, ספר זיכרונות על חלקו במהלך המלחמה בשם "Venture into Greece".
היה אב ל-5 ילדים, בהם בתו קרוליין באמל (1940-1995), היסטוריונית ידועה של הכנסייה הקדומה.
ניקולס וודסון הוא שחקן קולנוע, טלוויזיה ותיאטרון אנגלי.
מיולי 2014 הוא חבר בהנהלה של Equity (איגוד השחקנים).
וודסון נולד בסודאן לפרנק וודסון, מנהל בנק מווילטשייר, ולסילביה וודסון (לבית לארקינס), שהייתה בתו של טפסן מגלאזגו.
בילדותו הוא חי בח'רטום ובחיפה בהתאם למקום עבודתו של אביו.
הוא למד בבית ספר בסאסקס ובמרלבורו קולג', שם החל להופיע כשחקן.
ב-1968 התחיל ללמוד באוניברסיטת סאסקס.
יחד עם מייקל אטנבורו, ג'ים קרטר, אנדי דה לה טור ואחרים הופיע בהפקות סטודנטים.
ב-1970 השתתף בפסטיבל הסטודנטים הלאומי לדרמה.
בהמשך הופיע במשך עונה אחת בתיאטרון ליסאום.
וודסון קיבל מלגת לימודים לאקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA).
אחרי שעזב את האקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה, הצטרף וודסון לתיאטרון אברימן בליברפול, והחל לעבוד בתיאטרון רחוב, במופעים בפאבים ועל במת התיאטרון.
הלהקה כלל את ג'ולי וולטרס, קייט פאהי, פיט פוסלתווייט, ביל ניי, ניקולס לה פרבוסט וקווין לויד ובניהולו של ג'ונתן פרייס.
ב-1976 התחתן ועבר לניו יורק, שם עבד במשך חמש שנים והופיע בתיאטרון, בקולנוע ובטלוויזיה.
ב-1981 הצטרף ללהקה השייקספירית המלכותית, ושיחק עם הלהקה במשך שמונה השנים הבאות.
וודסון היה מועמד לפרס אוליבייה על הופעתו במחזה "Flight" מאת דייוויד לאן, ועל הופעתו בעיבוד של מייקל בירץ ל-"Sarcophagus".
ב-1988 הופיע בתפקיד המלך בהפקה של דבורה וורנר למחזה "המלך ג'ון".
הוא הרבה להופיע בתיאטראות וסט אנד ובתיאטראות ברודוויי.
וודסון שיחק במחזות אחדים מאת הרולד פינטר.
ב-1991 גילם את לני בהפקה של פיטר הול למחזה "הביתה" בתיאטרון הרולד פינטר.
ב-2011 שיחק בתפקיד מקס במחזה "הביתה" עם הלהקה השייקספירית המלכותית בסטרטפורד.
ב-1994 הופיע בתפקיד מק'קאן בהפקה של סם מנדס למחזה "מסיבת יום הולדת" בתיאטרון הלאומי.
ב-2008 גילם את גולדברג בהפקה של דייוויד פאר לציון יובל למחזה שהועלה בתיאטרון ליריק בהמרסמית'.
ב-1999 השתתף במחזה "The Late Middle Classes" מאת סיימון גריי בבימויו של פינטר.
ב-1995 החליף את קנת' קרנהם בהפקה של סטיבן דלדרי בברודוויי של המחזה "המפקח בא", אחר כך חזר ללונדון וגילם את המפקח בתיאטרון גאריק.
ב-2009 גילם את אותה דמות בתיאטרון וינדהם.
בברודוויי שיחק וודסון בשנת 1979 בתפקיד הנרי סטרקר במחזה "Man and Superman".
על הופעתו זו היה מועמד לפרס דרמה דסק.
עוד הופיע ב-2004 בתפקיד המפקח בונז בהפקה של המחזה "Jumpers" מאת טום סטופארד.
ב-2009 שיחק וודסון בדמות לורד בארלי במחזה "Mary Stewart" בבימויה של פילידה לויד.
בטלוויזיה הופיע וודסון לראשונה ב-1980 במיני-סדרה "A Rumor of War" בכיכובו של בראד דייוויס.
ב-1993 גילם רוצח בשם מייקל הנסי בפרק הראשון של הסדרה "המפצח" בכיכובו של רובי קולטריין.
ב-2001 שיחק בתפקיד אוטו הופמן בהפקה זוכת השבחים של BBC/HBO "הפתרון הסופי" בכיכובם של קנת בראנה, סטנלי טוצ'י וקולין פירת'.
ב-2008 גילם את הרמן גריזווד בתוכנית הטלוויזיה "Filth: The Mary Whitehouse Story".
וודסון שיחק בתפקיד אורח בסדרות שונות כגון "מיאמי מחלק מוסר", "רציחות במידסומר", "A Touch of Frost", "המלחמה של פויל" ו"פוארו".
בשתי העונות של סדרת הדרמה "רומא" גילם וודסון את פוסקה, העבד האישי, איש סודו ושלישו של יוליוס קיסר.
ב-2010 הופיע בתפקיד אלכסנדר גרוזין, נשיא המדינה הבדיונית טורגוזיה, בסדרת הטלוויזיה הדנית "הממשלה".
ב-2013 שיחק בתפקיד ד"ר ויליאם קורקורן התומך בלאמארקיזם בפרק בסדרה "רחובות המרטש".
ב-2014 הופיע בדמות וולקוב במיני-סדרה האמריקאית "The Assets", ושיחק בתפקיד אלג'רנון וייס בעיבוד של ה-BBC לספרי "מאפ ולוצ'יה" מאת א.
ב-2016 גילם וודסון את הכומר מתיו דנינג בסדרה "The Living and the Dead".
ב-2017 שיחק וודסון בתפקיד עורך הדין ת'ויט בסדרת הדרמה "טאבו" של BBC One.
וודסון חי בלונדון עם אשתו ובתו החורגת.
יש לו אזרחות כפולה של הממלכה המאוחדת ושל ארצות הברית.
ניקולאס ג'ורג' חייק או הייק , היה יזם לבנוני-שווייצרי, מייסד-שותף, מנכ"ל ויו"ר הדירקטוריון של קבוצת Swatch.
חייק היה השני מתוך שלושה ילדים שנולדו בביירות לאם לבנונית ואב לבנוני-אמריקאי, שניהם ממשפחות נוצריות יווניות אורתודוקסיות מנפת אל-כורה במחוז צפון לבנון.
אביו הוכשר כרופא שיניים באוניברסיטת לויולה הקתולית בשיקגו.
חייק עצמו הוכשר ועבד בתחילת דרכו כאקטואר בחברת הביטוח סוויס-רה בשווייץ, לאחר מכן ניהל זמן קצר את חברת ההנדסה של חמיו, אדוארד מצגר.
לאחר זמן קצר פרש וב-1963 הקים חברת ייעוץ שווייצרית בשם "חייק הנדסה" (Hayek Engineering) שגדלה תוך זמן קצר באופן מרשים.
אחרי מלחמת העולם השנייה ייצרה שווייץ 80% מהשעונים בעולם, אך בעקבות התחרות עם החברות היפניות והיצור הזול במזרח אסיה חלקה הלך וירד.
בתחילת 1980, כאשר חברת סייקו היפנית הגישה הצעת רכישה למספר מותגים שווייצריים, סברו האנליסטים שחוץ ממספר מפעלי נישה, לתעשיית השעונים בשווייץ אין עתיד.
הדבר הראשון שחייק עשה כיו"ר ומנכ"ל החברה החדשה היה להוזיל עלויות.
הוא ביטל פסי ייצור כפולים, שיפר את האוטומציה, והורה למהנדסים להקטין את מספר החלקים בשעון, ולעבור לפלסטיק.
אך חייק עשה הרבה יותר מכך.
בדומה לסטיב ג'ובס והאייפד שנים מאוחר יותר, הוא הפך את שעוני הפלסטיק לאביזר אופנה ובנה שוק עולמי חדש.
החברה בנתה מותג חדש בשם Swatch, בדגמים וצבעים נועזים הפונים בעיקר לצעירים.
המשמעות המקורית של שם השעון סווטש נבעה מהלחם בסיסים של המילים באנגלית "Second Watch" ("שעון שני").
זאת משום שבתחילה הוא שווק כשעון חליפי לשעון היוקרתי הקבוע של לקוחותיה, והוצג כרעיון חדש של שעונים יומיומיים פשוטים.
השעון החדש הוצג בציריך ב-1 במרץ 1983. היו בו 51 חלקים בסך הכל (לעומת מספר כפול ויותר בשעון מסורתי) והוא היה בעל רצועה שחורה.
לאחר השנה הראשונה נמכרו 1.1 מיליון שעונים.
בשנה השלישית כבר נמכרו 12 מיליון שעונים.
ההצלחה הייתה כה גדולה שחייק שינה ב-1998 את שם התאגיד ל- Swatch Group.
המיתוג, החומר והעיצוב הקליל הפכו את מוצרי המותג לפופולריים ומזוהים עם תרבות הפופ, ועם הזמן אף זכו להומאז'ים שונים, בין השאר בטיימס סקוור, ועד שיתופי פעולה עם אמנים ומעצבי אופנה כפראדה.
עם הזמן נוספו קווים נוספים למותג הכוללים גם שעונים עשויים בחלקם מתכת, וקולקציית תכשיטים.
חייק נשאר נשוי לאותה אישה כ-60 שנה, גר באותה בית עשרות שנים, סירב להעסיק נהג, והמשיך להיות פעיל בקהילה המקומית.
הוא מת מדום לב בלתי צפוי ב-28 ביוני 2010 במהלך יום עבודה שגרתי במטהו שבביל\ביין.
במותו בגיל 82 היה מדורג במקום 232 ברשימת עשירי העולם, עם הון משוער של $3.9 מיליארד דולר.
בתו ניילה חייק, ילידת 1951, לקחה את מקומו כיו"ר החברה, ובנו ניק (ג'ורג' ניקולס ג'וניור), יליד 1954, החליפו בתפקיד המנכ"ל.
ניקולס ניקלבי היא סדרת טלוויזיה בריטית ששודרה לראשונה ברשת ה-BBC בשנת 1977. הסדרה מבוססת על הרומן "ניקולס ניקלבי" מאת צ'ארלס דיקנס.
נייג'ל הייברס – ניקולס ניקלבי
דרק גודפרי – ראלף ניקלבי
רוברט ג'יימס – ניומן נוגס
קייט ניקולס – קייט ניקלבי
הילרי מייסון – גברת ניקלבי
מלקולם ריד – מר אלפרד מנטליני
דרק פרנסיס – ווקפורד סקווירס
פטרישה ראוטלדג' – מאדאם מנטליני
פטסי סמארט – מיס לה קריבי
אנתוני איינלי – סר מולברי הוק
נייג'ל יוז – לורד פרדריק וריסופט
דניס גילמור – ווקפורד הבן
ריימונד מייסון – צ'ארלס צ'ריביל
פרסטון לוקווד – טים לינקינווטר
ג'ון יוור – אדווין צ'ריביל
דייוויד גריפין – פרנק צ'ריביל
רון פמבר – מר סנאולי
איזבל אמייס – מיס פאני סקווירס
הטי ביינס – מטילדה פרייס
פטרישה ברייק – מדליין בריי
אדוארד ברנהאם – מר ליליוויק
אן רידלר – גברת סקווירס
פולין מוראן – מיס פטווקר
דניס אדוארדס – מר וולטר בריי
פרדי ג'ונס – מר וינסנט קראמלס
פול קוראן – ארתור גרייד
ליז סמית' – פג סליידרסקיו
ניקולס ניקלבי היא סדרת טלוויזיה בריטית ששודרה לראשונה ברשת ה-BBC בשנת 1968. הסדרה מבוססת על הרומן "ניקולס ניקלבי" מאת צ'ארלס דיקנס.
מרטין ג'רוויס – ניקולס ניקלבי
סוזן ברודריק – קייט ניקלבי
דרק פרנסיס – ראלף ניקלבי
גורדון גוסטלו – ניומן נוגס
ת'אה הולם – גברת ניקלבי
רונלד ראד – ווקפורד סקווירס
מקסוול שו – מר מנטליני
טרנס אלכסנדר – סר מלברי הוק
ריימונד קלארק – לורד פרדריק וריסופט
הייזל קופן – מיס לה קריבי
שרון גורני – מדליין בריי
ג'פרי ביילדון – ארתור גרייד
מלקולם אפסטיין – ווקפורד הבן
ג'ון גיל – נד צ'יריבל
ברטלט מולינס – טים לינקינווטר
פול שלי – פרנק צ'יריבל
רוזלינד נייט – מיס סנבליצ'י
ניקולס ניקלבי היא סדרת טלוויזיה בריטית ששודרה לראשונה ברשת ה-BBC בשנת 1957. הסדרה מבוססת על הרומן "ניקולס ניקלבי" מאת צ'ארלס דיקנס.
ויליאם ראסל – ניקולס ניקלבי
ג'ניפר וילסון – קייט ניקלבי
מלקולם קין – ראלף ניקלבי
ריצ'רד וורדסוורת' – ניומן נוגס
ג'יליאן לינד – גברת ניקלבי
אסמונד נייט – ווקפורד סקווירס
רוזמונד גרינווד – מיס לה קריבי
ג'ורג' האו – מר צ'ארלס צ'יריבל
קית' דייוויס – ווקפורד סקווירס הבן
בארי פוסטר – פרנק צ'יריבל
אנתוני ג'ייקובס – ארתור גרייד
לין ג'יימס – מדליין בריי
דאגלס וילמר – סר מולברי הוק
גרהם קרודן – מר פייק
פביה דרייק – מאדאם מנטליני
רודי יוז – מר נד צ'יריבל
פיי קומפטון – גברת סקווירס
רוזלינד נייט – מיס פאני סקווירס
ניקולאס ולאר הוא כדורגלן טהיטי המשחק בעמדת הבלם בסנטרל ספורט.
ולאר התחיל את הקריירה שלו במחלקת הנוער של אנז'ה, ובשנת הצטרף לקבוצת המילואים של מונפלייה.
בשנת חתם בסט, במדיה שיחק שלוש עונות ובשתיים מהם רשם עליית ליגה.
בשנת , ולאר חתם בפנאפייל מהליגה הפורטוגזית השנייה, קבוצתו הראשונה מחוץ לצרפת.
בשנת , ולאר חזר לטהיטי וחתם בדראגון, עמה זכה בליגת העל הטהיטית בעונת .
ולאר, שיחק בצעירותו בנבחרת טהיטי.
בשנת , זומן לראשונה לסגל נבחרת טהיטי לקראת גביע אוקיאניה לאומות 2012 ואף מונה לקפטן הנבחרת.
ולאר היה שותף לזכייה ההיסטורית של הנבחרת בגביע.
ולאר, השתתף עם הנבחרת בגביע הקונפדרציות 2013, וכבש שער עצמי בהפסד 1–6 ל.
ניקולס ויליאם המילטון הוא שחקן ומוזיקאי אוסטרלי.
ידוע מהשתתפותו בסרטים "קפטן פנטסטיק", "זה" ו"זה: חלק 2".
המילטון נולד בליסמור, ניו סאות' ויילס, אוסטרליה; בנם של ויקי אטקינס וקרייג המילטון והוא גדל בעיירה אלסטונוויל (אנ').
יש לו אח בשם ג'ושוע "ג'יי ג'יי" ושתי אחיות, רבקה ורייצ'ל.
דודו נפטר ממחלת הסרטן בשנת 2011. בראיון אמר כי "ידעתי שאני צריך להמשיך לשחק בשבילו." תפקידו הראשון היה אלביס פרסלי בהצגה בבית ספר כיתה ח'- המילטון אמר שהוא השתתף בהצגה בחוסר רצון, אך נהנה מאוד מכל התהליך של החזרות.
בהמשך הצטרף לסוכנות משחק מקומית.
המילטון זכה לתשומת לב בתעשייה כשהשתתף בסרט הקצר "טיים" משנת 2013, בבימויו של ליאם קונור.
הוא שיחק ילד צעיר שהאמין במסע בזמן.
הסרט עלה לגמר ב- Tropfest Short Film Festival בשנת 2013, והמילטון זכה בפרס השחקן הטוב ביותר בפסטיבל.
הוא משך את תשומת ליבה של קתרין פולטון, סוכנת שחקנים ממלבורן, אוסטרליה והיא החתימה אותו על חוזה.
הוא החל את קריירת המסך שלו בתפקיד בסדרה "בנות הים של מקו", ומשחק בסרטים קצרים כמו "Jackrabbit" ו-"Letter to Annabelle".
בשנת 2015, קיבל את תפקידו הראשון בסרט עלילתי בתור בנם של ניקול קידמן וג'וזף פיינס בסרט הדרמת-מתח האוסטרלי "Strangerland".
בתחילת 2016 הוא קיבל תפקיד אורח בסדרה "מבוקשות" לצד רבקה גיבני.
ההופעה הראשונה שלו בסרט אמריקאי הייתה בתפקיד רליאן בסרט "קפטן פנטסטיק" ב-2016, ועל תפקידו הוא היה מועמד לשחקן המשנה הטוב ביותר בפרסי האמן הצעיר יחד עם פרס גילדת שחקני המסך על הביצועים המצטיינים על ידי צוות שחקנים בסרט.
בשנת 2017 הוא גילם את לוקאס הנסון בעיבוד הקולנועי של הסרט "המגדל האפל", כמו גם את הנרי באוורס בסרט האימה "זה".
כדי להתכונן לתפקיד באוורס, קרא המילטון את הרומן המקורי וייצר קשר עם ג'רארד בלאנקארד, ששיחק את באוורס המיני סדרה "זה", משנת 1990.
בשנת 2018 פורסם שהוא ישחק בסרט "Danger Close", סרט אוסטרלי שבמרכזו הסיפור על קרב לונג טאן.הוא חזר לגלם את הנרי באוורס הצעיר בסרט הקולנוע "זה: חלק 2", שעלה לאקרנים בשנת 2019.
ביוני 2021, המילטון הופיע בעונה השנייה של הסדרה "באהבה, ויקטור" ברשת הולו.
הוא גם גילם את הדמות הראשית בסדרה "Action Royale", סדרה מקורית של Snapchat בתור טרילבי, נער שמתחיל זירת הימורים מחתרתית כדי לשלם את החובות של אביו, והוא ומתוכנן להופיע בסרט הביוגרפי "Brave The Dark" בתור נייט, נער חסר בית שנאבק למצוא את מטרתו ואת האומץ להתעמת עם עברו.
בשנת 2023 שיחק בסדרת הטלוויזיה דור ה-V.
בינואר 2021, הוא הוציא את סינגל הבכורה שלו, "Different Year".
לאחר מכן הוא הוציא את הסינגלים "noRoom" ,"In Line" ו-"Pretty Young", שהאחרון הפך לכותרת של ה-EP הבכורה שלו בעל אותו שם שהוציא ב-2021. זה כולל גם את הרצועות "Everything to Lose" ו-"Intro".
בשנת 2019 עבר המילטון להתגורר בלוס אנג'לס.
יש לו כלבה בשם נלה.
המילטון הוא הומוסקסואל מוצהר, זאת לאחר שבגיל 18 יצא מהארון בחשבון הטוויטר שלו.
במהלך שידור חי של The Valleyfolk בשנת 2019, הוא הצהיר כי הוא יוצא עם מיחלי סרגאקיס.
שנה סדרה תפקיד הערות 2013 בנות הים של מקו בן פרק: "I Don't Believe in Mermaids" 2016 מבוקשות ג'יימי פרק: "Run Lola Run"2021באהבה, ויקטורצ'רליפרק: "Victor's Day Off"Action Royaleטרילביסדרת רשת; 10 פרקים2023דור ה-Vמאווריק4 פרקים2024The Pradeeps of Pittsburghסטו מיילסתפקיד ראשי; 8 פרקים
ניקולס ניקסון הוא צלם אמריקאי.
ניקסון נולד בדטרויט והושפע בין היתר מעבודתו של ווקר אוונס, הוא סיים תואר באוניברסיטת מישיגן ולאחר מכן למד באוניברסיטת ניו מקסיקו.
תערוכת היחיד הראשונה שלו נערכה במוזיאון לאמנות מודרנית בניו יורק ב-1976, עבודות הצילום שלו התמקדו בעיקר בניו יורק ובבוסטון, הוא זכה מספר פעמים בפרס הקרן הלאומית לאמנויות.
צילומיו מרבים להתמקד בבתי ספר, ילדים בבית ספר ואישים בעלי מוגבלות.
ב-1975 החל את הפרויקט שלו "האחיות בראון" במסגרתו צילם את אשתו ושלוש אחיותיה מדי שנה בסדר קבוע.
צילומי הפרויקט הוצגו במספר מוזיאונים ברחבי ארצות הברית.
עד שנת 2021 צולמו האחיות ברציפות 47 שנה.
הוא שימש כמרצה במכללה לאמנות ועיצוב של מסצ'וסטס (Massachusetts College of Art and Design).
ניקולס לוקהוף היה צייר-מעתיק ומשחזר רוסי-סובייטי.
לוקהוף נולד למשפחת סוחרי ברזל.
אביו, ניקולאי לוקהוף, היה אזרח כבוד של העיר פסקוב בשנת 1882 נכנס למכינה של הגימנסיה המחוזית של פסקוב, שם למד עד 1891. לאחר מכן עבר לגימנסיה של החברה הפילנתרופית הקיסרית בסנט פטרבורג, אותה סיים ב-1893. באותה שנה הוא נכנס לפקולטה למשפטים של אוניברסיטת סנט פטרבורג.
בשנים שלאחר מכן, מסיבות שונות, הוא פוטר מספר פעמים והוחזר לתפקידו באוניברסיטה.
אך במרץ 1899 הוא הודח סופית בגלל השתתפות בתסיסה של סטודנטים.
לאחר הגירוש מהאוניברסיטה התגורר לוקהוף בפסקוב, שם פגש את ולדימיר לנין שהוגלה אליה ב-1900. ב-13 באוקטובר 1900 נידון לוקהוף לגירוש למחוז אסטרחאן בפיקוח משטרתי ציבורי למשך ארבע שנים, אך ברח מרוסיה.
הוא התגורר בשווייץ, שם נפגש שוב עם לנין.
הוא כתב בעיתונות הרוסית מאמרים בשם הבדוי "אולכין" .
בשנת 1901, הוא צייר את הפירמידה החברתית המפורסמת.
ציור זה חוזר על עצמו מספר פעמים בדפוס והפכה לבסיס ליצירת תמונות רבות תחת הכותרת הכללית פירמידת המערכת הקפיטליסטית.
לאחר הקונגרס השני של מפלגת העבודה הסוציאל-דמוקרטית הרוסית בבריסל (1903), יחד עם מהפכנים רוסים אחרים, הוא גורש מבלגיה, עבר ללונדון, ומשם לפריז.
עד אז הוא התפכח מרעיונות מהפכניים, פרש מפעילות פוליטית והתמסר לאמנות.
המטרה העיקרית של חייו בשלב הזה, הייתה יצירה עבור רוסיה - עותקים של פרסקאות וציורים של מאסטרים מהרנסאנס האיטלקי.
הרעיון נתמך על ידי מנהל מוזיאון מוסקבה לאמנויות יפות על שם אלכסנדר השלישי.
האמן קיבל מקדמה עבור יצירת 70 עותקים ומדריך.
ב-1907 לוקהוף עזב לאיטליה עם משפחתו והתיישב בפירנצה.
הוא היה נשוי למריה מיטרופנובנה סיזרבה.
בני הזוג נפגשו בסנט פטרסבורג כסטודנטים, והפכו לבלתי נפרדים במשך כל חייהם הארוכים המשותפים.
ב-1905 נולד בנם בוריס בפריז; ב-1915 נולדה בתם לידיה בפירנצה.
ללא השכלה אמנותית, לוקהוף היה אוטודידקט, למד באופן אינטואיטיבי את רזי האמנות וחווה אותם באופן אישי.
העותקים שלו בולטים בדיוק מושלם, נאמנות מוחלטת למקור.
הוא עצמו הכין את הציור והצבע לפי מתכונים ישנים, חזר על מרקם העבודות, על אופיים, על רצף השכבה והזיגוגים, על הטכניקות האישיות של המאסטרים הוותיקים.
במלחמת העולם הראשונה הוא נותק מרוסיה, הפסיק לקבל קצבאות, חי בעוני, אבל המשיך לעבוד, ולא זנח את החלום לשלוח לרוסיה אוסף מיצירותיו.
בשנות ה-20 החל לעבוד על שיקום מקצועי וקיבל הזמנות ממשלת איטליה.
במיוחד הוא שיחזר את ציורי הקיר של אנג'ליקו בחצר של מנזר סן מרקו.
בשנים 1924–1925, כמומחה לציור איטלקי ישן, הוא ביקר בפריז מספר פעמים.
בשנים 1927–1928 הוא מכר מספר רפרודוקציות למוזיאונים ולאספנים פרטיים, אך הציורים שנמכרו חזרו על עצמם בהכרח, תוך הקפדה על שלמות האוסף.
בשנות ה-30 צייר נופים של מרכז איטליה.
בתחילת שנות ה-20 של המאה ה-20 יצר לוקהוף מערכת יחסים עם הצוות של מוזיאון פוג לאמנות באוניברסיטת הרווארד.
בכמה שלבים רכש המוזיאון שלוש סצנות פלורנטיניות שלו.
מוסדות אמריקאים נוספים רכשו יצירות של לוקהוף כללו את מוזיאון פורטלנד לאמנות באורגון, בית הספר סנט פול בקונקורד, ניו המפשייר
ניקולס לוקהוף נפטר ב-7 ביולי 1948 .
יורשי האמן הציעו לברית המועצות לרכוש אוסף עותקים, אך הסובייטים סירבו.
הם הגיעו לאוניברסיטת פיטסבורג, שם הם מוצגים בקלויסטר ניקולס לוקהוף של האוניברסיטה.
ב-21 בדצמבר 2017 הוקם לוח זיכרון לכבודו על מבנה הגימנסיה פסקוב, בה למד האמן
ניקולס וינסנט סירילו הוא שחקן אמריקאי.
סירילו נולד ב-5 ביוני 1997 בוילקסבורו (אנ'), קרוליינה הצפונית.
בשנת 2014 סיים את בית ספר התיכון וילקס סנטרל בסביבת שכונת מגוריו.
בשנת 2019 הופיע בפרק בסדרת הטלוויזיה של הולו, "הפשע: ג'יפסי רוז".
באותה שנה הופיע בפרק בסדרה דברים מוזרים.
הופעתו הראשונה בסרט עלילתי הייתה גם באותה שנה בסרט "הענק" של הבמאי דייוויד ראבוי, שהוקרן בבכורה בפסטיבל הסרטים הבינלאומי בטורונטו 2019.
בשנת 2020 שיחק בסדרה הקומית נותנות בראש .
באותה שנה החל לשחק בתפקיד משנה בסדרת הטלוויזיה חופים של סודות.
שנה לאחר מכן שיחק בסרט "Ida Red".
בשנת 2022 שיחק בתפקיד חוזר בסדרת הטלוויזיה שי-האלק: עורכת דין בשירות החוק ושיחק בתפקיד ראשי בסרט "Good Egg".
באותה שנה, הקים סירילו יחד עם מתיו מונטמרו את חברת ההפקה, "אנזו אנטרטיינמנט".
בשנת 2023 שיחק בסרט ילדי הפרחים של ישו ובסרט "Fresh Kills".