tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוא אף קיבל אישור מעיריית בית ג'אלא להתחבר למערכת המים שלה ולהשתמש במים שהיו במאגר העירוני בראש ההר.
בינואר 1969, החלה הקמת "בית ספר שדה הרי יהודה וירושלים" באופן רשמי, בתמיכת עזריה אלון והחברה להגנת הטבע, כמרכז הדרכה המחנך, מטייל, מדריך ושומר על ערכי הטבע באזור הרי יהודה והרי ירושלים.
להקמת בית ספר השדה סייעו מתנדבים, בני נוער וסטודנטים.
ראש עיריית ירושלים, טדי קולק, סייע בפריסת קו חשמל מירושלים למקום וגם מועצת פועלי ירושלים סייעה בעבודות הפיתוח.
בית הספר נפתח בחנוכה 1969. בן-מאיר ומשפחתו - רעייתו רותי ובנותיו סלעית ונופית, היו תושבי הקבע היחידים במקום, הם התגוררו במבנה שהקימה במקור הכנסייה הרוסית.
בבית הספר התארחו בקביעות קבוצות של תלמידים ומדריכים.
בשנת 1972 החלה הקמתם מבני מגורים עבור החניכים, כאשר ראש עיריית בית ג'אלה, שהיה קבלן בנייה, הוזמן לעסוק במלאכת הבנייה.
במקום התקיימו גם מחנות קיץ של "נוער שוחר מדע".
בן-מאיר הגה תוכנית להקמת יישוב קבע במקום לעובדי החברה להגנת הטבע, אנשי רשות שמורות הטבע ואנשי כוחות הביטחון, שבמרכזו שני מוסדות מוסד אזרחי, בית ספר שדה, ומוסד חינוכי צבאי.
הרעיון יצא לפעול בשנת 1975 כחלק מתוכנית לעיבוי היישובים סביב ירושלים.
בפברואר 1976 הציג שר השיכון את תוכנית פיתוח ירושלים רבתי, שכללה את הקמת היישוב בהר גילה ותוכנית לכביש גישה חדש לאזור - כביש המנהרות (עוקף בית לחם).
במרץ 1977 החלה הקמתו של המוסד החינוכי הצבאי, ותחילה שכנה בו המכללה לביטחון לאומי ואחר כך המדרשה הצבאית לחינוך וידיעת הארץ.
לצורך הקמת ההתנחלות הופקעו אדמות מתושבי בית ג'אלא.
התושבים פנו לממשל הצבאי בבקשה לבטל את ההפקעה, ועתרו גם לבג"ץ, אך כל פניותיהם נדחו.
נאסר עליהם גם לקיים כנס מחאה נגד ההפקעה.
בנוסף לשטחים שהופקעו, רכשה חברת הימנותא (חברה בת של הקרן הקיימת לישראל) באופן חשאי כ-25 דונם, תמורת רבע מיליון דולר.
בשנת 1979, הוקם ועד היישוב כאגודה עות'מאנית, כמזכיר היישוב מונה בן-מאיר.
בשנת 1984, גרו ביישוב 60 משפחות, בית ספר שדה במקום היה הגדול בארץ, ונוהל על ידי ספי בן-יוסף.
החברה להגנת הטבע הקימה במקום גם מרכז לחקר עופות דורסים, שיזם האורניתולוג יוסי לשם ומרכז לחקר בוטנאי.
והוחל בתכנון שכונת בנה ביתך.
באותה עת עבד במקום חוקר צמחי הבר של ארץ ישראל נסים קריספיל.
קריספיל ביקר בכפרים הפלסטיניים שבאזור, ומהם למד וערך מחקר מקיף אודות צמחי הרפואה והתועלת של ארץ ישראל.
פרי מחקרו ראה אור באנציקלופדיה ילקוט הצמחים.
בהסכמי אוסלו התחייבה ישראל למסור את השליטה באזור בית לחם לידי הרשות הפלסטינית ב-20 בדצמבר 1995. כך שכביש הגישה הקיים ליישוב עבר לשליטת הרשות.
כפתרון, באותה עת, נסלל כביש המנהרות, עוקף בית לחם.
אולם מאחר שסלילתו לא עמדה להסתיים עד דצמבר 1995, הוחלט לסלול במהירות כביש נוסף (עוקף אל-ולג'ה), שחלקו הגדול עובר בערוץ נחל רפאים, וממשיך להר גילה מכיוון מערב.
בתקופת האינתיפאדה השנייה סבל היישוב משורה של פיגועים.
ב-6 במרץ 2001, הופעלו שני מטעני חבלה ליד הכניסה ליישוב, ושוב באוגוסט 2001. ב-15 בינואר 2002 נרצח אבי בועז, לאחר שנחטף ממכוניתו הפרטית ליד מלון "אוורסט" בכניסה ליישוב, בידי פעילי תנזים.
בועז גר במלון שנים רבות וזמן קצר לפני שנרצח עבר לגור בהר גילה.
ב-3 באוגוסט 2003, תושבת היישוב, צילה חיון ובתה נפצעו בפיגוע ירי, בעת שהיו ברכבם בדרך לכניסה המערבית להר גילה.
בינואר 2002, הורה ראש הממשלה אריאל שרון על הקמת גדר עוטף ירושלים כך שתכלול גם את הר גילה.
הקמת גדר עוטף ירושלים נמשכה שנים רבות, ובאזור הר גילה היא הוקמה תחילה בקטע שבין היישוב לעיירה בית ג'אלא.
בקטע זה נבנתה חומת בטון גבוהה שחוצצת בין בתי היישובים הנמצאים במרחק של מטרים ספורים.
הקמת הגדר השאירה את הכפר אל-ולג'ה כמובלעת פלסטינית בין הר גילה לירושלים.
לאחר מאבקים שנמשכו שנים רבות הוקף הכפר אל-ולג'ה בגדר ביטחון גבוהה, תוך פגיעה בשטחי הטרסות העתיקות שאותם עיבדו תושבי הכפר.
באפריל 2006 דחה בג"ץ את עתירת בעלי מלון "אוורסט", שביקשו להזיז את תוואי גדר הביטחון שבין הר גילה לבית ג'אלא, כך שהמלון יישאר בצד הישראלי.
העותרים טענו כי מרבית אורחיו של המלון והמסעדה הם ישראלים, ולכן יש להשאירו בצד הישראלי של הגדר.
מערכת הביטחון, מנגד, טענה כי השארתו של המלון בתחומי ישראל תחייב גם את השארתם של מבנים אחרים של תושבי בית ג'אלא, שבסביבתו, בצידה הישראלי של הגדר.
ביוני 2004, פורסמה לראשונה תוכנית להקמת שכונה חדשה, בין הר גילה לירושלים, בשטח של 2,000 דונם, ובהיקף של עשרות אלפי יחידות דיור.
זאת במטרה לייצור רצף טריטוריאלי בין ירושלים לגוש עציון.
התוכנית עוררה התנגדות רבה עקב הפגיעה הצפויה בשטחי היער והחורש הטבעי באזור, וצמצום השטח הפתוח באזור דרום ירושלים.
את התוכנית, קידמו בין השאר יזמים שרכשו קרקעות בשטח ההרחבהרוב התוכנית לא בוצעה למעט הרחבה של כ-300 יחידות דיור בהר גילה וכ-1,500 יחידות דיור כהרחבה של שכונת גילה בירושלים.
ביוני 2018 הכריזה המועצה האזורית גוש עציון על תוכנית להכפלת היישוב הכוללת הקמת 330 יחידות דיור נוספות, מוסדות ציבור ותחנת דלק.
ב-23 בפברואר 2020 עתרו תושבי הר גילה לבג"ץ נגד העברת תיירים מדרום קוריאה החשודים כנשאים של נגיף הקורונה, לבידוד במדרשת הר גילה ביישוב, עד ליציאתם מישראל.
בנוסף הפגינו, הבעירו צמיגים וחסמו את הכניסה ליישוב כדי למנוע את כניסת התיירים.
זמן קצר אחר כך בוטלה ההחלטה.
התושבים הוותיקים חילוניים ברובם, אך בקרב התושבים החדשים קיימות משפחות מסורתיות רבות ומשפחות דתיות לאומיות.
ביישוב שני מעונות יום וארבעה גנים, שניים מהם ממלכתיים, ושני האחרים הם גנים משולבים לדתיים וחילוניים בליווי של ארגון "צו פיוס", הפועלים תחת הזרם הממלכתי-דתי.
נכון לשנת הלימודים תש"ף תלמידי בית הספר בחינוך הממלכתי מופנים ללימודים בירושלים, ובחינוך הממלכתי-דתי מופנים ללימודים במוסדות החינוך בירושלים ובישובי גוש עציון הסמוכים.
במרכז היישוב ממוקמת "המדרשה הצבאית לחינוך בירושלים", בה מתקיימות הכשרות חינוך וערכים לחילי צה"ל, ו"המדרשה הצבאית לחינוך מפקדים הר גילה".
בשנת 2017 הוקם במקום סניף של תנועת הנוער בני עקיבא ובשנת 2018 הוקם שבט צופים.
הר געש הוא מבנה גאולוגי הנוצר כאשר הלוחות הטקטוניים מתרחקים, מאגמה פורצת דרך סדקים בקרום כדור הארץ ונפלטת אל פני השטח בתהליך הנקרא "התפרצות געשית".
"וולקנו", המונח הלועזי להר געש, מושאל משמו של הר הגעש ווּלקנו (Vulcano) שבאיים הליפאריים – איים געשיים בים התיכון.
"וולקן" הוא גם שמו של אל האש והנפחות במיתולוגיה הרומית (מקביל לאל היווני הפייסטוס).
הרי געש הם ביטוי לחום העצום האצור במעמקי כדור הארץ – חום שיש בו כדי להתיך סלעים.
צפיפותו של הסלע המותך, המאגמה, קטנה מזו של הסלע המוצק המרכיב את קרום כדור הארץ, ועל כן המאגמה עולה באטיות.
במקומות שבהם מגיעה המאגמה אל פני כדור הארץ מתקיימת פעילות געשית, העשויה להתרחש בשני אזורים גאולוגיים: בגבול בין לוחות טקטוניים ובנקודה חמה, שעל פי הסברה המקובלת נוצרת כתוצאה מהסעת חום מגלעין כדור הארץ באמצעות תימרת מעטפת.
התחום המדעי העוסק בחקר הרי געש נקרא "וולקנולוגיה", והוא ענף בתחום מדעי הגאולוגיה.
הרי געש פעילים קיימים באזורים שונים על פני כדור הארץ, לדוגמה סביב טבעת האש, המקיפה את האוקיינוס השקט, באיטליה (וזוב, אטנה), איסלנד והוואי.
בעת העתיקה, הפילוסוף היווני אמפדוקלס ראה את העולם כמחולק לארבעה כוחות יסוד: אדמה, אוויר, אש ומים, כאשר הרי געש הם ביטוי ליסוד האש.
אפלטון גרס כי כמויות בלתי נדלות של מים חמים וקרים זורמים בנהרות תת-קרקעיים, וכי בעומק כדור הארץ מתפתל נהר אדיר של אש, (Pyriphlegethon), המזין את הרי הגעש בעולם.
אריסטו ראה באש התת-קרקעית תוצאה של חיכוך הרוח בסלע כאשר היא חודרת מבעד למעברים צרים.
הפילוסוף הרומי לוקרטיוס טען כי הר הגעש אֶטנה חלול, וכי האש התת-קרקעית הבוקעת ממנו מוזנת על ידי רוחות עזות המנשבות על פני הים.
אובידיוס האמין כי הלהבות מוזנות באמצעות "מאכלים שמנים" וכי התפרצויות געשיות דועכות כאשר אוזל מקור ההזנה.
ויטרוביוס טען כי גופרית, אלום (אבן מלח המורכבת מגופרת אשלגן וגופרת חמרן) וביטומן הם שמזינים את האש התת-קרקעית.
תצפיות שערך פליניוס הזקן העלו כי רעידות אדמה קדמו בדרך כלל להתפרצות הר געש; הוא עצמו נהרג כתוצאה מהתפרצות הר הגעש וזוב בשנת 79, התפרצות שתועדה על ידי אחיינו פליניוס הצעיר.
תיאורים של הרי געש בתקופת הרנסאנס, כגון תיאור זרם פירוקלסטי באיים האזוריים בשנת 1580, קידמו במידה ניכרת את הידע שהיה קיים באותה עת.
גאורגיוס אגריקולה טען כי לקרני השמש אין כל קשר להרי געש, והאמין כי תרסיס הנמצא בלחץ רב גורם להתפרצויות של "שמן הרים" ובזלת.
יוהאנס קפלר ראה בהרי הגעש נתיב לדמעות ולהפרשות של כדור הארץ: בִּיטוּמֶן, זפת וגופרית.
דקארט, אשר הכריז כי אלוהים ברא את הארץ ברגע אחד, הכריז גם כי עשה זאת בשלוש שכבות: המעמקים הלוהטים, שכבת המים והאוויר.
הרי הגעש נוצרו, לדעתו, כאשר קרני השמש פילחו את הארץ.
במאה ה-18 פיתח הגאולוג הגרמני אברהם גוטלוב ורנר את ה, תאוריה שבבסיסה היה אוקיינוס חובק-כול, שנסוג לאט עד למקומו הנוכחי תוך כדי שיקוע של כל סוגי הסלעים והמינרלים בקרום כדור הארץ.
חוקר הטבע הסקוטי ג'יימס האטון יצא נגד תאוריית הנפטוניזם של ורנר עם תאוריה משלו, שכונתה פלוטוניזם (על שם האל פלוטו), שלפיה משקל המים והאדמה מתחת לימים יוצר לחץ שגורם לחום, להתכת האדמה וליצירת לבה הפורצת מהרי געש.
האטון הניח כי התהליכים המעצבים את פני כדור הארץ הם איטיים ואחידים (אוניפורמיים), בהתאם להשקפתו הדתית הדאיסטית, שדגלה באל לא-פרסונלי שיצר את העולם כמכונה מושלמת הפועלת ללא הרף.
בהתאם, הוא ניסח את עקרון האחידות.
לעקרון האחידות קמה במהלך המאות ה-18 וה-19 תנועת התנגדות בדמות ה"קטסטרופיסטים" – שהצביעו על קיומם של מאובנים ימיים באזורים יבשתיים, והגנו על התפיסה שלפיה שינויים גאולוגיים התרחשו באירועים קטסטרופליים בממדים עצומים, כגון המבול המקראי, ולא בהשתנות איטית לאורך מיליוני שנים.
כתגובה לקטסטרופיסטים פרסם הגאולוג הסקוטי צ'ארלס לייל ב-1830 את הספר "עקרונות הגאולוגיה" ובו הציג טען בזכות עקרון האחידות על ידי הצגת דוגמאות מרחבי אירופה.
לייל, שנחשב לאבי הגאולוגיה המודרנית, סיכם את עקרון האחידות במשפט: "ההווה הוא המפתח לעבר".
תאוריות גאולוגיות מודרניות מדברות על שינויים אחידים לאורך שנים לצד שינויים דרסטיים, כמו רעידות אדמה והתפרצויות געשיות, המתרחשים בזמן קצר.
המחקר המודרני מתמקד במעקב אחר התפרצויות געשיות תוך שימוש בסייסמוגרפים הטמונים באזורים געשיים לבדיקת שינויים סייסמיים במהלך התפרצות ובעיקר בחיפוש אחר תדרים הרמוניים המסמנים זרימת מאגמה בצינורות הזנה.
כמו כן נערך מעקב אחר שינויים בגודלם ובנפחם של הרי געש, פליטות גזים ושינויי טמפרטורה.
כדי להבין את היווצרות הרי הגעש והפעילות המתרחשת בהם, צריך להכיר את מבנה כדור הארץ והחומרים המרכיבים אותו ולהבין את התהליכים המתחוללים בהם.
כדור הארץ בנוי משלוש שכבות עיקריות:
גלעין כדור הארץ – הפנים המתכתי של כדור הארץ.
הוא מחולק לשני חלקים: גלעין פנימי מוצק וגלעין חיצוני נוזלי.
רדיוס הגלעין כ-3,500 ק"מ והוא מורכב מניקל וברזל.
בגלעין הפנימי מזוהה "גלעין עמוק" ברדיוס של 300 ק"מ, שהוא בעל תכונות פיזיקליות שונות משאר הגלעין.
מעטפת כדור הארץ – שכבה המקיפה את גלעין כדור הארץ ועוביה כ-2,900 ק"מ.
למעטפת שתי שכבות: המעטפת התחתונה הנמצאת בעומק שבין 670 ל-2,900 ק"מ מפני כדור הארץ, ומעליה המעטפת העליונה שבתחתיתה מצוי אזור מעבר בעומק שבין 400 ל-650 ק"מ.
קרום כדור הארץ – השכבה החיצונית של כדור הארץ.
עובי הקרום הוא כ-5 ק"מ מתחת לאוקיינוסים ועד 60 ק"מ מתחת לרכסי הרים.
קיים גבול דמיוני בין שכבות כדור הארץ השונות המתאפיין בשינוי מהירות, זווית או עוצמה של גלים סייסמיים, דבר שיש בו כדי להעיד על שוני במצב צבירה או בצפיפות.
גבולות אלה נקראים "תחומי אי-רציפות", וידועים שלושה: תחום אי-רציפות ג'פריס בין הגלעין החיצוני הנוזלי לגלעין הפנימי והמוצק, תחום אי-רציפות וייכרט-גוטנברג בין המעטפת לגלעין ותחום אי-רציפות מוהורוביצ'יץ' בין קרום כדור הארץ למעטפת.
בחלקו העליון של כדור הארץ מתקיימת חלוקה נוספת, ליתוספירה – שכבה קשיחה הכוללת את קרום כדור הארץ ואת חלקה העליון של המעטפת העליונה, ואסתנוספירה – שכבה גמישה הכוללת את שאר חלקי המעטפת.
בחלקים השונים של כדור הארץ ובמעברים ביניהם מתרחשים תהליכים רבים הגורמים להיווצרות הרי געש ומשפיעים על אופיים ומיקומם:
זרמי הערבול – תנועה איטית במעטפת הנובעת משינויים תמידיים בצפיפות.
שינויים אלה מתרחשים בעקבות העברת חום מסלעים אל האוקיינוסים ואל האטמוספירה.
איבוד חום זה מקרר את הסלעים, גורם לכיווצם ולשקיעתם מתחת ללוחות טקטוניים באזורי הפחתה.
שקיעתם נעצרת במקום בו הצפיפות בה הוא נתקל מונעת ממנו לשקוע יותר.
נקודה זו היא "שכבת הגבול התרמי", ובה שב החומר ששקע וסופג חום מהשכבה מתחתיו, מתרחב ועולה כעמוד חם בחזרה לכיוון הקרום.
דוגמה להמחשת תהליך זה היא מנורת לבה, שבה השעווה מתפקדת כחומר הסלעי.
תימרת מעטפת – עמוד חם של חומר סלעי מותך העולה מהגבול שבין המעטפת לגלעין כדור הארץ דרך המעטפת כלפי קרום כדור הארץ.
החום גורם להתרחבות ולירידה בצפיפות החומר ובמשקלו הסגולי, וכך הוא מצליח להיתמר מעלה.
תופעה משוערת זו מהווה הסבר לריכוזים של פעילות געשית הנקראים נקודות חמות.
טקטוניקת הלוחות – הלוחות הטקטוניים הם משטחים סלעיים עצומים בגודלם, אשר משתרעים מתחת ליבשות ולאוקיינוסים.
לוחות אלה נעים בתנועה איטית מאוד, ובמשך אלפי שנים מצטברת תנועה זו וגורמת לנדידת היבשות.
זרמי הערבול מניעים מעליהם את הלוחות, וכוח המשיכה של כדור הארץ מושך כלפי מטה את הלוחות הנדחקים לתוך השקעים האוקייניים.
הלוחות הליתוספריים נעים כגוש אחד מעל האסתנוספירה הנוזלית, ובגבולות שביניהם מתרחשת פעילות סייסמית וגעשית.
גבולות אלה מתחלקים לשלושה סוגים:
גבול פתיחה – גבול כזה מתקיים בין לוחות הנעים בכיוונים מנוגדים ומתרחקים זה מזה, לרוב בקרקעית אוקיינוסים.
לפתיחה כזו מתלווים סדקים הנוצרים ממתיחה המאפשרים למאגמה לחדור לרווח שנוצר בין הלוחות ולפליטת לבה בזלתית לאורך השוליים החדשים.
גבול סגירה – גבול בין לוחות הנעים ומתקרבים זה לקראת זה ולוח אחד חודר מתחת ללוח שני.
קרום אוקייני הבנוי מסלעים בזלתיים נושא עליו סלעי משקע ימיים המכילים כמות ניכרת של מים, והוא שוקע אל המעטפת החמה מתחת לקרום יבשתי.
נוכחות הסלעים הקרים מורידה את נקודת ההתכה, ומאפשרת התכה חלקית בעומק רדוד יחסית בהשפעת חום המעטפת.
בדרך זו מתקבלת מאגמה אנדזיטית הנעה כלפי מעלה ומצטברת בתאי מאגמה, ואלה מזינים את הפעילות הגעשית המתרחשת מעל לנקודת ההתכה.
במפגש בין שני לוחות אוקייניים נוצרת קשת איים – קשת של איים געשיים, שצדה הקמור פונה לאוקיינוס.
מפגש בין שני לוחות יבשתיים גורם לבניית רכסי הרים בתהליך אורוגנזה, להתרחשות התמרה ולרעידות אדמה.
באזורים אלה נדירה פעילות געשית.
גבול חילוף (טרנספורם) – גבול בו הלוחות נעים זה לצד זה לאורך העתק יחיד או קבוצה של העתקים מקבילים ללא יצירת לחץ בין הלוחות או מתיחה שלהם.
בגבולות אלה מתרחש מספר רב של רעידות אדמה, ופעילות געשית מתקיימת במקרה של היפרדות בין הלוחות.
טבעת האש – כינוי לרצועה ארוכה המקיפה את האוקיינוס השקט ובה אזורים המתאפיינים בפעילות געשית נמרצת וברעידות אדמה תכופות בגלל תזוזת הלוחות הטקטוניים.
למעלה מ־80% מההתפרצויות הגעשיות ורעידות האדמה בעולם מתרחשות באזורים אלה.
בין המדינות הנכללות בטבעת האש: אלסקה, צ'ילה, קליפורניה, יפן והודו.
מאחר שרוב הפעילות הגעשית בטבעת האש היא תת-מימית, היא גורמת לעיתים לגלי צונאמי, דוגמת מקרים אחדים בהם התפרצויות געשיות באזור יפן גרמו לצונאמי שחצה את כל האוקיינוס השקט ופגע במדף היבשתי של מערב אמריקה, גם הצפונית וגם הדרומית.
נקודה חמה – אזור פעיל מבחינה געשית המצוי מעל תימרת מעטפת אך לא בשולי לוח טקטוני.
זוהו בין 40 ל-50 נקודות חמות בכדור הארץ, כשהפעילות ביותר מביניהן מצויות מתחת לאיי הוואי, האי ראוניון, פארק ילוסטון, איי גלאפגוס ואיסלנד.
פיזורן של נקודות חמות על פני כדור הארץ איננו אקראי לחלוטין: נקודות חמות הן אנטיפודים (כלומר מצויות משני צדי כדור הארץ על ציר העובר דרך מרכז כדור הארץ), שמיקומן והעובדה כי גיל היווצרותן המשוער קרוב, שוללים את האפשרות שמדובר בתופעה מקרית.
התפרצות געשית היא תהליך בו פורצת מאגמה מסדקים בקרום כדור הארץ אל פני השטח ונוצרים הרי געש.
המאגמה היא חומר סלעי מותך המכיל תמיסות סיליקטיות בטמפרטורה גבוהה (אלפי מעלות צלזיוס), ומקורה במעטפת כדור הארץ.
צפיפות המאגמה נמוכה יחסית לסלעי הקרום, ולכן היא נוטה לעלות כלפי מעלה.
כאשר נחסמת דרכה על ידי סלעי הקרום, מתחילה המאגמה להצטבר וליצור מאגר הנקרא תא מאגמה.
תא מאגמה מלא יוצר לחץ רב על הסלעים המקיפים אותו, וכאשר נוצרים בהם סדקים – הם משמשים צינורות הזנה שדרכם פורצת המאגמה אל פני השטח.
במהלך ההתפרצות נפלטים מן הסדק חומרי פליטה שונים, שחלק מהם נוחתים בסמוך ויוצרים מסביב לסדק סוללה של רסק סלעים, לבה ואפר.
כל התפרצות גורמת להיווצרות חומר נוסף המגביה ומעבה את הסוללה, וכך מתפתח הר געש בצורת חרוט.
החומרים המשתחררים במהלך התפרצות געשית הם מאגמה, גזים ואדי המים שהיו כלואים בה, וכן הסלעים הבונים את תא המאגמה ואת צינור ההזנה, הנדחפים החוצה מפאת הלחץ הרב.
לבה – מאגמה הזורמת על פני השטח לאחר שהשתחררו ממנה גזים ואדי מים.
הלבה החמה מתקררת במהירות במגע עם אוויר והופכת לסלעים כגון בזלת, סקוריה, אובסידיאן, פומיס וטוף.
חומרים פירוקלסטיים – קרעי לבה הנפלטים במהלך התפרצות געשית במצבי התקררות שונים, שההבדל ביניהם הוא גודל החלקיקים:
אבק – חלקיקים שגודלם פחות מ-500 מיקרומטר
אפר געשי – פתיתים שגודלם מגיע עד 2 מ"מ
לפילי – טיפות מותכות שגודלן נע בין 2 ל-64 מ"מ
דמעות פלה ושערות פלה – טיפות לבה שחורות בעלות מבנה אווירודינמי או סיבים שנוצרו מטיפות לבה שהועפו באוויר ונמתחו, קרויות על שם פלה – אלת האש והרי הגעש של הוואי.
פצצה געשית – גושי סלע מותכים שגודלם יותר מ-64 מ"מ
בלוק געשי – גושי סלע מוצקים שגודלם יותר מ-64 מ"מ
שחרורם של הגזים ואדי המים שהיו כלואים במאגמה יוצרים חומרים נדיפים, חלקם רעילים: קיטור, מתאן, חנקן, חומצה מלחית, חומצה פלואורית, מימן גופרתי, פחמן דו-חמצני וגופרית דו-חמצנית.
גבישי מינרלים – גבישים שנוצרו במאגמת-האם לפני ההתפרצות, וניתקו ממנה במהלכה.
החומרים הנפלטים במהלך ההתפרצות ונופלים לקרקע נקראים טפרה.
פליטת הלבה, האפר והסלעים יוצרת הרי געש במבנים שונים, הנובעים מסוג ההתפרצות ומן האופן בו תוצריה מצטברים מסביב ללוע.
לרוב הרי הגעש מבנה אופייני המורכב מחרוט שבפסגתו פעור לוע.
כל התפרצות גורמת להצטברות חומר נוסף המגביה ומעבה את הסוללה, וכך מתפתח הר געש בצורת חרוט.
חרוטים געשיים הם מהמבנים הפשוטים הנוצרים בהתפרצות געשית, והם נבנים מפליטת חומר מתוך צינור ההזנה ומהרבדה חרוטית של שכבות מסביב ללוע.
חרוטים געשיים נבדלים זה מזה בהרכב ובגודל החלקיקים הבונים אותם:
חרוט אפר הוא הצורה הנפוצה ביותר של הר געש וגובהו אינו עולה בדרך-כלל על כמה מאות מטרים.
החרוט נוצר מנפילת טפרה – חומר פירוקלסטי המועף מצינור ההזנה לאוויר ושב ונוחת על הקרקע.
שכבות החומר נערמות מסביב ללוע בפליטה מחזורית, וביניהן ניתן לעיתים למצוא שכבות לבה.
החלקיקים אינם מלוכדים, וגודלם הולך וקטן ככל שמרחקם מהר הגעש גדל.
הטפרה – בזלתית או אנדזיטית – נפלטת לרוב בהתפרצות סטרומבוליאנית ובונה הר געש שמדרונותיו ישרים ותלולים שבמרכזו לוע רחב.
חרוטי אפר נקראים גם "חרוט טוף" ו"חרוט סקוריה" בשל הרכבם.
הרי געש שנוצרו באופן זה הם הר פרס, הר בנטל והר אביטל ברמת הגולן.
הר הגעש סֶרוֹ נֶגְרוֹ (Cerro Negro) בניקרגואה נחשב לחרוט האפר הפעיל ביותר בהיסטוריה, אולם המפורסם בהם הוא פריקוטין – חרוט טוף וסקוריה במקסיקו שהיווצרותו ב-1943 התרחשה למול עיניהם של איכרים תושבי כפר סמוך.
הר געש הנוצר מקילוחי לבה בזלתית דלילה הנפלטת לרוב בהתפרצות הוואית וזורמת במורד ההר מתוך הלוע או מתוך מערכת סדקים היוצאת מבסיסו.
הרי געש אלה רחבים (מקילומטרים בודדים עד יותר מ-100 ק"מ), קמורים ובעלי מדרונות מתונים (מעלות בודדות), והם נוצרים מעל נקודות חמות.
לועותיהם של חרוטי המגן הם קלדרות עמוקות ורחבות שנוצרו מהתמוטטות בשל סדקים טבעתיים שנוצרו מסביב לשולי תא המאגמה.
מקור השם באיסלנדית: Skjaldbreiður – מגן רחב.
רבים מהרי הגעש הגדולים בכדור הארץ הם חרוטי מגן, דוגמת הר הגעש התת-ימי מסיב טאמו.
ברבים מחרוטי המגן ניתן למצוא שכבות של לבת פָּהוֹיהוֹי – לבה נוזלית שנקרשה ושטח פניה חלק או דמוי חבלים.
סוג זה של חרוט געשי נפוץ בהרי הגעש של הוואי, שהבולט בהם הוא מאונה לואה – הר הגעש הפעיל הגדול ביותר על פני כדור הארץ שגובהו כ-9,400 מטרים מבסיסו על קרקעית האוקיינוס וכ-4,170 מעל פני הים.
גבוה ממנו בעשרות מטרים הר הגעש הכבוי מאונה קיאה – גם כן בהוואי.
דוגמאות נוספות לחרוטי מגן הם האיים הגעשיים של גלאפגוס ו"פִּיטוֹן דֶה לָה פוּרנֶז" (Piton de la Fournaise, בצרפתית: "פסגת הכבשן") באי ראוניון.
הר געש זה הוא חרוט מגן בעל מדרונות מתונים בבסיסו ותלולים בראשו, ובפסגתו קלדרה רחבה מאוד ביחס לגודל הר הגעש, הגורמת לפסגה להיראות קטומה ושטוחה.
מבנה זה נפוץ בעיקר באיים הצעירים במערב גלאפגוס, דוגמת איסבלה ופרננדינה.
תופעה זו אמנם אינה ייחודית לגלאפגוס, אבל היא נדירה למדי במקומות אחרים.
הדעות באשר לסיבות ולדרך התהוות מבנה זה עדיין חלוקות.
תאוריה אחת גורסת כי מורפולוגיה זו היא תוצאה של פיזור צינורות ההזנה בהר הגעש: רובם נפערים בסדקים היקפיים בפסגה או בסדקים הטבעתיים במורדותיו התחתונים.
מיקום צינורות ההזנה והסדקים משליך על פיזור הלחצים בהר הגעש, וכתוצאה מכך גדל הר הגעש לרוחב במורדותיו התחתונים וכלפי מעלה בפסגתו.
הסיבה למיקום ייחודי זה של צינורות ההזנה עדיין אינה ידועה.
לעומתה טוענת תאוריה שנייה כי מבנה זה משקף את תבנית חדירת המאגמה אל תוך הר הגעש: המאגמה החודרת לצינור ההזנה מתפיחה את חלקו המרכזי של הר הגעש ודוחפת את הפסגה למעלה, ובכך גורמת לתלילותם של המורדות העליונים.
חרוט געשי זה נקרא גם "הר געש מרוכב" ו"סטרטו-וולקנו" (stratum בלטינית: שכבה, רובד).
הר געש שכבתי נבנה משכבות המורבדות לסירוגין של קילוחי לבה וטפרה – כלל החומרים הנפלטים במהלך ההתפרצות, בהם אפר געשי.
חומרים אלו נבדלים בהרכבם ובין שכבותיהם ניתן למצוא שרידים למפולות אדמה, לזרמים ונחשולים פירוקלסטיים וללהארים.
הר געש כזה בנוי כחרוט מחודד שמדרונותיו תלולים למעלה ומתונים למטה, ובפסגתו לוע צר.
חרוטים מסוג זה נוצרים לרוב כתוצאה מהתפרצות פליניאנית, אם כי גם התפרצות סטרומבוליאנית עשויה ליצור הר געש במבנה זה.
הרי געש שכבתיים נוטים להיות שונים זה מזה, בעיקר בשל הבדלים בסוג ההתפרצות ובהרכב חומרי הפליטה.
לדוגמה: אטנה בנוי מלבה בזלתית, פוג'י מלבה בזלתית ואנדזיטית, הר ריינייר מלבה אנדזיטית, לאסן בצפון קליפורניה מלבה דקיטית (דקיט – אנדזיט המכיל קוורץ) וסנט הלנס מלבה אנדזיטית-דקיטית.
לכמה מחרוטים אלה יותר מלוע אחד, ופסגתם של אחרים ניתן למצוא קלדרות הפרוצות בצדן (כמו אמפיתיאטרון) כתוצאה מהתפרצות צדדית, דוגמת הקלדרה של סנט הלנס בהתפרצות בשנת 1980. הרי געש שכבתיים נוצרים לרוב מעל גבולות טקטוניים, בעיקר באזורי הפחתה דוגמת טבעת האש.
דוגמאות נוספות להרי געש שכבתיים: פינטובו ומאיון בפיליפינים, רואנג באינדונזיה, שסטה בארצות הברית, אטנה, וזוב וסטרומבולי באיטליה ואגואה, פואגו ואקטננגו בגואטמלה.
רמה געשית היא מישור נרחב וגבוה מסביבתו הנוצר על ידי חומרים הנפלטים מהר געש.
פליטת החומרים יוצרת כיסוי בעובי רב הנצבר במהלך תקופה ארוכה כתוצאה מפעילות געשית חוזרת ונשנית.
רמות בזלתיות נוצרות על ידי התפרצויות געשיות חוזרות ונשנות ופליטת לבה בזלתית דלילה.
התפרצויות אלה אינן מתפוצצות אלא מתאפיינות בזרימה מתונה של לבה על-פני השטח מתוך צינורות הזנה או מערכות סדקים.
זרמי לבה אלה יוצרים שכבת כיסוי המתעבה והולכת עם כל התפרצות נוספת, דוגמת משטחי הבזלת הנרחבים (Large Igneous Provinces):
מדרגות סיביר (Siberian Traps) – אזור בצפון אסיה המכוסה שכבת בזלת בעובי של 7 ק"מ על שטח של כ-4 מיליון קמ"ר, שהצטמצם לאחר בליה לכ-2 מיליון קמ"ר.
מדרגות אומיישאן (Emeishan Traps) בחבל סצ'ואן בדרום-מערב סין, שנפחן קטן בהרבה מזה של מדרגות סיביר, אך הן מהוות תוואי בולט ומרשים.
מדרגות סיביר ומדרגות אומיישאן נוצרו בסוף הפרם לפני כ-250 - 260 מיליון שנה.
מדרגות דקאן (Deccan Traps) – משטח בזלת נרחב המצוי ברמת דקאן במרכזה של הודו ומהווה שכבת בזלת בעובי של יותר מ-2 ק"מ ששטחו המקורי מוערך ביותר מ-1.5 מיליון קמ"ר – כחצי משטחה של המדינה.
משטח נרחב זה נוצר בהתפרצויות עזות אשר התרחשו במשך עשרות אלפי שנים בסוף הקרטיקון.
משערים כי רמות בזלתיות נמצאו בעת היווצרן מעל נקודות חמות או תימרות מעטפת, וקיימת טענה כי ההתפרצויות הגעשיות הנרחבות שבנו רמות אלה קשורות להכחדות המוניות בגבול קרטיקון-שלישון ובגבול פרם-טריאס.
רמות בזלתיות נוספות המכסות שטחים בגדלים שונים קיימות במקומות רבים בעולם, למשל רמת תוליאן, הרמה האתיופית, רמת קולומביה בצפון-מערב ארצות הברית ובישראל – בדרום רמת הגולן ובכמה אזורים בגליל דוגמת רמת יששכר ורמת כורזים.
רמה פירוקלסטית נבנית בהדרגה, בדומה לרמה בזלתית, אם כי חומרי הבנייה אינם זרמי לבה אלא זרמים פירוקלסטיים.
דוגמאות: רמת שיראסו-דאיצ'י (Shirasu-Daichi) – המכסה את דרום האי היפני קיושו, ורמת ואימארינו (Waimarino, מכונה גם "הרמה המרכזית") – המכסה שטח נרחב במרכז האי הצפוני של ניו זילנד.
הר געש של קרח הנקרא "קריו-וולקנו" (קריו ביוונית κρύο: קר, קפוא) הוא גוף המצוי על גופים קרחוניים כגון ירחים.
קריו-וולקנו אינו פולט סלע מותך אלא חומרים נדיפים כקיטור, אמוניה, פחמן דו-חמצני, חנקן ומתאן, מלווים בחלקיקים מוצקים.
לחומרי פליטה אלה ניתן השם "קריו-מאגמה".
קריו-וולקנו מייצר תימרת קיטור חמה ביותר מ-100 מעלות צלזיוס מפני השטח הקפואים.
בהיחשפה לריק החללי מתמצקת תימרת הקיטור במהירות והופכת לענן אבק.
במקום בו כוח המשיכה חלש, עשויה התימרה לברוח מאותו גוף ממנו נפלטה ולהקיף אותו כטבעת.
לראשונה זוהה קריו-וולקנו על ירחו של נפטון, טריטון, כאשר בשנת 1989 זיהתה הגשושית וויאג'ר 2 שכבה של חנקן מעל הקרום הכהה של טריטון.
מבנה נוסף זוהה על אנקלדוס, ירחו של שבתאי, באמצעות החללית קאסיני בשנת 2005. ראיות לא ישירות מציעות שקיימים קריו-וולקנו נוספים בגופים אחרים כגון פלוטו, אירופה, טיטאן, גנימד, מירנדה וקווה-וואר בחגורת קויפר.
הגורם להתפרצויות אלה הוא חיכוך גאות - כוח המשיכה העצום של ענק הגז אותו מקיפים הירחים חזק יותר בחלקו של הירח הקרוב אליו, וחלש יותר בחלקו הרחוק.
כך נוצר כוח מתיחה המומר לחום רב שמתיך את ליבת הירח.
הר געש של בוץ הוא תופעה גאותרמית בה נפלטים סילוני בוץ וגזים בטמפרטורות נמוכות מאלה של פליטת מאגמה.
תחילתו בהיווצרות סדק אליו חודר סלע רך בסביבה רוויה במים.
הסלע יוצר פקק בוצי המשתחרר בלחץ גזים.
התפרצות בוצית עשויה להתרחש גם במהלך התפרצות פריאטית בעוצמה נמוכה.
מבנים כאלה יכולים להגיע לקוטר של 10 ק"מ ולגובה של 700 מ'.
במקרים רבים הם סמוכים למעיינות חמים ופומרולות, ואף לקידוחי נפט.
ידועים מבנים כאלה במקומות רבים בעולם, לדוגמה: בחצי האי טאמאן, באינדונזיה, במחוז שינג'יאנג בסין, באזרבייג'ן, באלסקה ובקולומביה.
בפארק הלאומי ילוסטון מתקיימת פעילות הידרותרמית ענפה היוצרת גייזרים, מעיינות חמים ופומרולות לצד בורות בוץ מבעבעים.
בורות בוץ אלה אינם הרי געש של בוץ מאחר שהם מבעבעים בשל פליטת חום מאזורים עמוקים יותר של הקרום ואינם פולטים סילוני גז.
לבד מהרי געש שמבסיסם עד פסגתם נמצאים על-פני השטח, מצויים הרי געש מתחת לפני השטח:
הרי געש תת-ימיים נפוצים מאוד על קרקעית האוקיינוסים, בעיקר בשולי לוחות טקטוניים פעילים וברכסים מרכז אוקייניים, ורוב פליטת המאגמה על-פני כדור הארץ מתבצעת באמצעותם.
באוקיינוסים נוצרות שרשרות של איים געשיים – הרי געש תת-ימיים שפסגתם בולטת מעל פני המים.
בשרשרת האיים של הוואי בולט מאונה לואה המתנשא לגובה של 9,100 מטרים מעל בסיסו על קרקעית האוקיינוס השקט.
הרי געש תת-ימיים פעילים הנמצאים במים רדודים ניכרים בהתפרצויותיהם הנראות מעל פני הים, דוגמת הונגה טונגה באוקיינוס השקט וקיק אם ג'ני בים הקריבי.
פעילותם של הרי געש עמוקים יותר אינה ניכרת, מאחר שמשקל המים מעליהם מונע את שחרור חומרי הפליטה.
עדיין לא ידוע רבות על מקומם של הרי געש תת-ימיים רבים ועל פעילותם, אך קיימות הערכות שכ-20 הרי געש מתפרצים מדי שנה לאורך הרכס המרכז אוקייני ויוצרים כ-2.5 ק"מ רבועים של קרום אוקייני חדש.
במאי 2025 תיעדו חוקרים בפעם הראשונה התפרצות געשית בלב הרכס המרכז-אוקייני של האוקיינוס השקט.
הרי געש תת-ימיים נוצרים במגוון צורות, אך לרובם מבנה חרוטי הנוצר משכבות של בזלת כרים.
הרי געש אלה נחלקים לכמה סוגים:
הרי מצולה – הרי געש תת-ימיים שפסגותיהם אינן מגיעות לגובה פני הים, דוגמת ואילולואו באוקיינוס השקט.
במות מצולה – הרי מצולה שפסגותיהם שוטחו עקב שחיקתן על ידי גלים בעת שפני הים היו נמוכים יותר, והם כוסו שנית כאשר פני הים עלו.
אטול – הר געש תת-ימי שפסגתו נשחקה כאשר עלתה מעל פני הים, ונבנתה סביבו שונית אלמוגים.
גוּיוֹ (guyot) – פסגותיהם של איים געשיים שבלטו מעל פני הים בעת פעילותם מעל לנקודה חמה, נוטות להישחק בעת שהם שוקעים מתחת לפני המים כאשר הקרום הנושא אותם עובר את הנקודה החמה, מתקרר ונעשה צפוף ודחוס יותר.
הר געש כזה נקרא "גוּיוֹ".
הרי געש תת-קרחוניים נוצרים מתחת לכיפות קרח בהתפרצות תת-קרחונית.
בנייתם מתחילה בלבה הפורצת מהר הגעש, זורמת מעל הקרח וממיסה אותו.
התקררות מהירה של הלבה יוצרת פלגוניט (סוג של זכוכית געשית הנוצר במגע עם מים).
הרי געש תת-קרחוניים יוצרים שני מבנים אופייניים:
מבנה שכבתי ייחודי – בהתפרצות תת-קרחונית נוצרות במקביל שתי שכבות: שכבה תחתונה המכילה היאלוקלסטיט ובזלת כרים – הנוצרת במגע עם קרח מומס מתחת לכיפת הקרח, ושכבה עליונה של זרמי לבה על-פני הקרח.
כאשר הקרח נמס אין הוא תומך עוד בשכבת הלבה העליונה, וזו קורסת ומשוכבת מעל לבזלת הכרים.
כך נוצר מבנה של שכבות לבה ובזלת כרים לסירוגין החוזר על עצמו בכל התפרצות נוספת.
טויה (tuya) – מבנה תלול ושטוח-פסגה הנוצר כאשר לבה פורצת מבעד לשכבת קרח עבה ונקרשת מעליה.
טויה נבנה בהדרגה משכבות אופקיות של לבה בזלתית הנצברות זו על-גבי זו.
במקומות בהם נמס הקרח נחשף הר הגעש, והוא בולט מעל סביבתו כהר שולחן.
הרי געש תת-קרחוניים נפוצים בעיקר באיסלנד ובאנטארקטיקה אך מצויים גם בקולומביה הבריטית, בפטגוניה הצ'ילאנית ובצ'ילה.
הרי געש נבדלים זה מזה בכמה מרכיבים:
התפרצות מאגמטית – שחרור גז בתהליך הפחתת לחצים ופליטת מאגמה ביחד עם הגזים ואדי המים הכלואים בה.
התפרצות פריאטית – שחרור קיטור בלחץ גבוה עקב הבדל טמפרטורות במפגש בין מאגמה ומים.
בהתפרצות מסוג זה לא נפלטת מאגמה.
התפרצות פריאטו-מאגמטית – שילוב של התפרצות פריאטית ומאגמטית.
בסוג זה של התפרצות נפלטים גם מאגמה ותוצריה וגם קיטור.
התפרצות הוואית – האיים הגעשיים של הוואי נוטים שלא להתפרץ בעוצמה אלא לפלוט זרמים חלשים של לבה.
התפרצות סטרומבוליאנית – האי הגעשי סטרומבולי מתאפיין בפליטת לבה צמיגה יותר מזו של איי הוואי, התפרצויותיו אינן מתפוצצות ומדי פעם נפלטים ממנו גם ענני אפר.
התפרצות וולקנית – הר הגעש באי וולקנו מתאפיין בעמוד התפרצות צפוף, כהה וגבוה, בפליטת לבה צמיגה ובהתפרצות פריאטו-מאגמטית הגורמת לרעשי פיצוץ.
התפרצות פלאנית – הר הגעש פלה במרטיניק דומה בתכונותיו לוולקנו ומתאפיין בלבה ריוליטית או אנדזיטית צמיגה היוצרת כיפה געשית.
התפרצות פליניאנית – סוג זה של התפרצות געשית תועד בשנת 79 לספירה בעת התפרצותו של וזוב על ידי פליניוס הצעיר.
התפרצות פליניאנית מתאפיינת בעמוד סמיך של גז ואפר הגבוה מ-25 ק"מ, בפליטת כמות רבה של פומיס, בהתפוצצויות סוערות ובזרמים פירוקלסטיים כבדים.
פליטת המאגמה בהתפרצויות געשיות מתרחשת בשלושה אופנים הנבדלים בעוצמתם:
קילוח – לבה דלילה הזורמת במורד הר הגעש בקילוחים שאינם מתפרצים.
מזרקות – קילוחי לבה עזים הנזרקים לגובה המגיע אף למאות מטרים, אך אינם תוצאה של התפרצות מתפוצצת.
עמוד התפרצות – כאשר המאגמה הנפלטת סמיכה וצמיגה, היא כולאת בתוכה גז בלחץ גבוה.
במהלך שחרור הגז נפלטת המאגמה בעוצמה כעמוד גבוה של אפר געשי הנראה כפטריה, וכן נשמעים קולות פיצוץ.
עוצמת ההתפרצות של הרי געש מחושבת על-פי מדד התפרצות געשית – שקלול של נתונים הכוללים את נפח הטפרה, גובה עמוד ההתפרצות ותצפיות נוספות המספקות מונחים איכותיים המתארים פרטים נוספים, כגון משך ההתפרצות, קולות ורעשים בעת ההתפרצות, הרכב החומר הנפלט ועוד.
המדד (Volcanic Explosivity Index – VEI) שפותח בשנת 1982 מציג את עוצמת ההתפרצויות בסקאלה לוגריתמית מערך 0 עד ערך 8: כל יחידה מייצגת עוצמה הגדולה פי 10 מזו של היחידה הקודמת.
באופן זה, התפרצות בעוצמה 6 תהיה חזקה פי 10 מהתפרצות בעוצמה 5.
המכון הגאולוגי של ארצות הברית קבע סף פליטה להתפרצות געשית.
על פי ההגדרה, כל התפרצות געשית של אירוע בודד שבה יפלטו למעלה מ-1,000 קילומטר קוב, תחשב כ"מגה התפרצות".
בהתפרצות כזו קיים סיכון לפגיעה מהותית בכל מיני החי והצומח שעל פני כדור הארץ.
הר געש פעיל – הר געש הפולט לבה, אדים או אפר געשי בתכיפות או בתדירות קבועה.
גם כאשר לא מתרחשת פליטה, הר הגעש ייחשב כפעיל אם הטמפרטורה של לועו גבוהה יחסית לזו של סלעי הסביבה.
הר געש רדום – הר געש שאינו מתפרץ בקביעות או שמתפרץ לעיתים רחוקות.
הגדרה זו אינה מוחלטת והיא נובעת מתוך זהירות כשמדובר בהר געש שלא הראה פעילות במשך זמן רב, לאחר שהרי געש שנחשבו כבויים הפתיעו בהתפרצויות עזות – דוגמת פינטובו, וסומה שקרס ובקלדרה שלו נוצר וזוב – שגם הוא נחשב כבוי עד תחילת פעילותו בשנת 150 לפנה"ס לערך.
הר געש כבוי – הר געש שאינו מתפרץ עוד או שחלפו מיליוני שנים מאז התפרצותו האחרונה.
הרי געש הנוצרים במהלך התפרצות יחידה – ללא התפרצויות נוספות – נקראים "הרי געש מונוגנטיים", לעומת "הרי געש פוליגנטיים" המתפרצים שוב ושוב.
הלבה הנפלטת בהתפרצות געשית שונה בהרכבה מהר געש אחד למשנהו.
כשהלבה מכילה כמות יחסית גדולה יותר של סיליקה וקוורץ (לבה "חומצית"), היא נוטה להיות צמיגה יותר ולפרוץ בעוצמה גבוהה יותר.
לבה בסיסית – לבה בזלתית האופיינית להרי געש בהוואי
לבה בזלתית ואנדזיטית – אופיינית להרי געש כפוג'י
לבה בינונית – לבה אנדזיטית, אופיינית להרי געש כהר ריינייר
לבה אנדזיטית ודקיטית – אופיינית להרי געש כסנט הלנס
לבה חומצית – לבה דקיטית או ריוליטית, אופייני להרי געש כלאסן
מבנים רבים נוצרים מתחת להר הגעש, בתוכו, על מדרונותיו ובסביבתו:
תא מאגמה – מאגר של סלע מותך הנמצא מתחת להר הגעש.
צינור הזנה – צינור המוליך את המאגמה מתא המאגמה אל הלוע.
דיאטרם – הוא צינור הזנה רחב בראשו שנוצר מהתפוצצות גזים.
פקק געשי – התקרשות של מאגמה בתוך צינור ההזנה.
לוע – שקע שנוצר בפסגת הר הגעש כתוצאה מהתפרצות געשית, קצהו העליון של צינור ההזנה.
קלדרה – לוע שנוצר מהתמוטטות בשל היערמות חומר רב על הר הגעש והתרוקנות תא המאגמה.
מאר – לוע התפוצצות משנית.
חרוט טפיל – נוצר במורדות הר הגעש כתוצאה מהיווצרות צינור הזנה חדש לאחר שצינור ההזנה הקודם נסתם בפקק געשי.
גופי חדירה – המאגמה החודרת לסדקים בקרום יוצרת מגוון של גופי חדירה: סיל, בתולית, סדן, דייק ולקולית.
מערכת סדקים – סדקים הנפערים לאורך הר הגעש וסביבתו המהווים מוצא לזרמי לבה.
פומרולה – אדי מים ותערובת גזים המיתמרים מסדקים בהרי געש שלא בזמן התפרצות.
סולפטרה – נביעה של מים חמים עשירים בחומצה גופריתית.
מערות לבה – חללים גדולים הנוצרים מבועות ענקיות של גז ואדי מים אשר הלבה שהכילה אותם נקרשה סביבם.
צינור לבה – צינור הנוצר בזרם לבה כאשר הקרום החיצוני נקרש ועדיין מתקיימת בתוכו זרימה.
מנסרות בזלת – נוצרים מהתקררות איטית של לבה.
כיפה געשית – מבנה קמור הנוצר ממאגמה צמיגה מאוד הנדחפת על ידי לחץ גזים מתוך צינור ההזנה.
אם המאגמה נקרשה בטרם נדחפה, היא תתרומם כערימת סלעים.
הלבה והאפר הגעשי הנפלטים מהר הגעש יוצרים תוצרים מגוונים בהרכבם ובצורתם:
אגלומרט – סלע געשי הנוצר מהצטברות טיפות ופצצות געשיות.
זכוכית געשית – מגוון סלעים אמורפיים הנוצרים מהתקררות מהירה של לבה.
סלעים געשיים – בזלת, טוף, סקוריה, פומיס.
זרם פירוקלסטי – זרם צפוף של גזים לוהטים וטפרה הזורם במהירות גבוהה במורד הר הגעש.
נחשול פירוקלסטי – זרם פירוקלסטי בצפיפות נמוכה המכיל כמות גדולה של גז ביחס לחומר מוצק.
להאר – נחשול המורכב מאפר געשי מעורב במים הזורם כנהר ומתקשה כבטון.
מפולות – התפרצות געשית עזה ורעידות האדמה המתרחשות בשלביה השונים גורמות לזעזוע ולהרס מבני בהר הגעש.
כתוצאה מכך נוצרות מפולות של קרקע וסלעים.
המסת קרחונים – החום הנוצר בסביבת הר הגעש כתוצאה מהתפרצות געשית ופליטת חומרים לוהטים גורם להמסת קרחונים בסביבתו הקרובה של הר הגעש.
מעיינות חמים – נביעה של מים חמים שמקורם בעומק קרום כדור הארץ.
גייזרים – מעיין חם המתפרץ בעוצמה ומעלה לאוויר עמוד של מים חמים וקיטור.
כ-1,560 הרי געש שהתפרצו בהולוקן פזורים בכדור הארץ, רבים מהם נמצאים במפגש בין לוחות טקטוניים – על הקרום היבשתי ועל הקרום האוקייני – וכמה מהם נמצאים במרכז לוחות.
מסיב טאמו הוא הר הגעש הגדול ביותר, והוא שוכן על קרקעית האוקיינוס השקט מזרחית ליפן.
בהוואי – מאונה לואה, מאונה קיאה, קילוואה
באמריקה הצפונית – אוגוסטין, אוסורנו, הוד, סנט הלנס, ריינייר, קולימה, פופוקטפטל, פריקוטין, הר שסטה
באמריקה המרכזית - בארו, פקאיה, סרו נגרו, סנטה מריה, סן קריסטובל
באמריקה הדרומית - נוואדו דל רואיס, גלראס, טונגוראווה, ויאריקה, יאימה, לנין, פויווה-קורדון קאויה
באירופה – אטנה, אסקיה, וזוב, סטרומבולי, סירטסיי, וולקנו, סנטוריני, גרימסווטן, פאגרדארספיאטלסטורה סוגפל
באפריקה – ארטה אלה, מרו, קילימנג'רו, קרתאלה, אול דויניו לנגאי, קומברה וייחה
באסיה – אררט, ג'בל א-טייר, טמבורה, פוג'י, סמרו, פינטובו, קרקטואה, מראפי, גמאלמה, סקורג'ימה
באוסטרליה ובאוקיאניה – טונגרירו, הר טראנאקי, רואפהו, הונגה טונגה
בארץ ישראל לא מתרחשת פעילות געשית.
עם זאת, קיימים שרידים רבים לפעילות כזו בעבר:
קו התלים הישראלי – רצף של הרי געש ברמת הגולן, מהר רם בצפון ועד תל סאקי בדרום, שנוצר בעת הימצאות מעל לנקודה חמה בעבר.
הרי הגעש בקו התלים נחשבים רדומים, להוציא התפרצות בודדת שאירעה באזור לפני כ-4,000 שנה.
בגליל התחתון – באזור זה קיימות עדויות לפעילות געשית, שקרני חיטין מהווה לה שריד.
בכרמל – שרידים להרי געש נמצאים בכרם מהר"ל, בהר אלון ובשפיה.
ברכס אום אל-פחם – נמצאי שרידים להרי געש שהיו פעילים .
במכתש רמון – קיימים שרידים לפעילות געשית .
בערבה הדרומית – ליד אילת התקיימה פעילות געשית .
בשומרון – ליד איתמר ברכס גדעונים נמצאו שרידים של הר געש.
בעפולה - ישנה סברה שגבעת המורה הייתה פעם הר געש פעיל בשל צורתה המחודדת של פסגת הגבעה ומריבוי אבני הבזלת על מדרונותיה.
בגופים שונים במערכת השמש קיימים הרי געש – חלקם פעילים וחלקם כבויים.
שרידים לפעילות געשית בירח נמצאו בימות, שרבות מהן מהוות משטחי בזלת נרחבים.
גם במאדים התקיימה פעילות געשית, שהשתמרה באולימפוס מונס – הר הגעש הגבוה ביותר במערכת השמש.
קרוב ל-90% מפני השטח של נוגה נראים כמכילים לבה בזלתית קרושה חדשה יחסית ועל פניו נראים הרי געש נישאים.
על איו, ירחו של צדק, מתנשא הר הגעש טוושטר (Tvashtar).
זוהו הרי געש גם על טריטון – ירחו של נפטון, על אנקלדוס – ירח של שבתאי, ובגופים אחרים כגון אירופה, טיטאן, גנימד, מירנדה וקווה-וואר בחגורת קויפר.
דתות קדומות הקצו אל לכל תופעת טבע, ובהן לתופעות געשיות.
במהלך השנים התפתחו מיתולוגיות, מסורות ואמונות שניסו להסביר את אותן תופעות: באירופה נתפסו הרי געש כסדנאות תת-קרקעיות של האל וולקן, המכין נשק לגיבורי מלחמה, והאמינו כי בשל עבודתו רבת העוצמה מתחת לפני הקרקע נוצרות רעידות אדמה והתפרצויות געשיות.
התנ"ך מכיל התייחסויות רבות לאירועים שניתן לפרשם כתופעות געשיות, כגון המטרת גופרית ואש על סדום ועמורה ().
אזכור מפורש להר געש מופיע בספר יהושע אודות מקום קבורתו של יהושע: אף שהאגדה מספרת שההר געש באופן חד פעמי מפני שלא הספידו כראוי את יהושע לאחר מותו, אין שום הוכחות שהמקום הנזכר הוא הר געש במובן המקובל בימינו, וכפי הנראה זהו שם של מקום.
הרי הגעש הוזכרו פעמיים בספר תהילים: () ו ().
בהלכה היהודית נפסק שהרואה הר געש מתפרץ צריך לברך ברכת שכוחו וגבורתו מלא עולם.
במיתולוגיה האצטקית נקשרו סיפורים להרי הגעש פופוקטפטל ואיצטקיהואטל.
פופוקטפטל היה לוחם שאהב את איצטקיהואטל.
אביה של איצטקיהואטל שלח אותו לקרב בווחאקה (אזור במקסיקו), והבטיח כי יוכל לשאת את בתו לאישה לכשישוב (דבר שאביה של איצטקיהואטל הניח כי לא יקרה).
לאיצטקיהואטל נאמר כי אהובה מת וכאשר שמעה זאת, מתה מצער.
כאשר שב מן הקרב ושמע על גורל אהובתו, אף פופוקטפטל מת מצער.
האלים כיסו אותם בשלג והפכו אותם להרים.
הר איצטקיהואטל נקרא "האישה הנמה" כיוון שצלליתו דומה לדמות אישה השוכבת על גבה.
פופוקטפטל, לעומת זאת, ממטיר אש על הארץ בזעם אדיר על אובדן אהובתו.
ב-1972 פורסם השיר "לפתח הר געש" בביצועה של חוה אלברשטיין.
את מילות השיר כתב דן אלמגור והלחין אותו דני ליטני.
הר גודרים הוא שלוחת הר הסמוכה להר אדיר והר סאסא שגובהה 762 מטר מעל פני הים, צפונית־מערבית ליישוב דוב"ב, בסמוך לגבול ישראל–לבנון.
ההר קרוי על שם הגודרים שעסקו בהקמת גדר הצפון שעברה בסמוך.
מרבית השטח הוא שמורת טבע, השמורה מאופיינת בריכוז פרחי יקינתון רבים ועצי עוזרר חד- גלעיני ואפשר למצוא בו גם סחלבים.
כמו כן את ההר חותך נחל צוער.
במדרון המזרחי של ההר אפשר לראות עץ אלה אטלנטית ענקית.
על ההר גם נמצא גם כרם דובב וגדל בו זן ענבים הנקרא ארגמן שהוא הכלאה מקומית ולכן הוא זן ענבים ישראלי.
הר גילון הוא הר בגליל התחתון המערבי, ברכס שגור.
שיאו של ההר בגובה 367 מטר מעל פני הים.
צידו הדרומי של ההר מצוקי, ובתחתיתו זורם נחל חילזון.
צידו הצפוני של ההר מתון, והוא גולש אל בקעת בית הכרם.
ממזרח תחום ההר בידי בקעת מגד.
ממערב להר ועד חוף הים התיכון אין הרים נוספים, ולכן מנשבת בו רוח מערבית חזקה בכל ימות השנה.
חלקים מההר מכוסים חורש טבעי; חלקים אחרים מעובדים בטרסות ומשמשים בעיקר לגידול עצי זית.
במורד הצפוני של ההר מצויים כמה מעצי הזית העתיקים ביותר בגליל.
על רכס ההר מצויים שני יישובים קהילתיים: גילון וצורית.
על מורדותיו הצפוניים נמצאים כמה בתים המהווים את חלקו הדרומי של הכפר הערבי מג'ד אל-כרום.
על גבעה במורדותיו הדרומיים נמצא היישוב שורשים.
על ההר נמצא בית הספר היסודי הר גילון על שם ד"ר יעל פוזנר, המשרת את יישובי משגב הקרובים להר.
מרבית ההר שייך מבחינה מוניציפלית למועצה האזורית משגב.
בתחתית ההר נכרו מנהרות גילון לצורך מעבר רכבות בקו מסילת עכו - כרמיאל.
הר געש מורכב הוא הר געש מעורב המורכב מכמה חרוטים ומבנים געשיים.
כל הר געש עשוי להיות מורכב מאחר שהוא נוצר באמצעות זרמי לבה חוזרים ונשנים, שכבות רבות של אפר געשי, כיפה געשית או חרוט געשי הולך וגדל.
עם זאת, "הר געש מורכב" נקרא כך בשל המערכות המורכבות והמרובות היוצרות אותו ולא בשל הישנות התפרצויותיו.
למעשה, כל הר געש המורכב מיותר מאשר צינור הזנה אחד יכול להיקרא הר געש מורכב.
אף שהרי געש מורכבים מהווים מבנים געשיים חריגים, הם נפוצים בעולם ונוצרו לאורך הזמן הגאולוגי.
הרי געש כאלה עשויים לכלול כמה צינורות הזנה, כמה חרוטי אפר או שילוב של כמה מבנים געשיים.
הרי געש מורכבים נוצרים כתוצאה משינויים בדפוסי ההתפרצות, מתזוזה של צינור ההזנה או מפריצתם של צינורות הזנה חדשים.
הר געש מורכב עשוי להיווצר כאשר הר געש שכבתי גדל ומכסה מבנים געשיים שנוצרו בהתפרצויות קודמות, זרמי לבה וזרמים פירוקלסטיים – באמצעות התפרצויות חוזרות ונשנות היוצרות לועות וצינורות הזנה חדשים.
קלדרות רבות מהוות הרי געש מורכבים הנוצרים לאחר התמוטטות תקרת תא מאגמה, כאשר בתוך הקלדרה נפערים לועות ונוצרים חרוטים וכיפות חדשים.
מבנים חדשים אלה עשויים להיווצר לא רק על קרקעית הקלדרה אלא גם בשוליה, ויוצרים מתחם געשי הנקרא מתחם קלדרה.
המבנים החדשים במתחם הקלדרה עשויים להיקרא הרי געש בזכות עצמם.
מתחמי קלדרות כאלה הם ילוסטון, קלדרת לונג ואלי במזרח קליפורניה וקלדרת בנט לייק (Bennett Lake Caldera) בקולומביה הבריטית.
הר הגעש סנטיאגואיטו (Santiaguito) בגואטמלה הוא שלוחה פעילה של הר הגעש סנטה מריה.
התפרצותו באוקטובר 1902 בעוצמה VEI6 במדד התפרצות געשית נחשבת לאחת ההתפרצויות העזות ביותר שאירעו במאות השנים האחרונות.
בגוואטמלה נמצא גם פקאיה – הר געש בזלתי המורכב מאשכול של כיפות לבה דקיטית ומבנים חרוטיים.
התמוטטות פקאיה לפני כ-1,100 שנים יצרה קלדרה, שבשוליה צמחו הלועות הצעירים הפעילים בהווה.
הר הגעש לוקון-אמפונג הוא הר געש מורכב פעיל באי סולאווסי שבאינדונזיה הכולל שני חרוטים געשיים רדומים השוכנים במרחק של 2.2 קילומטרים אחד מהשני: הר לוקון והר אמפונג ולוע געשי פעיל, טוֹמְפַּלוּאַן (Tompaluan), השוכן באוכף שביניהם.
מאז המאה ה-19 מתרכזת כל הפעילות הגעשית בלוע טוֹמְפַּלוּאַן.
דוגמאות נוספות מרחבי העולם: טונגרירו במרכז האי הצפוני של ניו זילנד, איסקיה – אי געשי באיטליה, האי הרד ואיי מקדונלד – איים געשיים בדרום האוקיינוס ההודי, בארו בפנמה, גלראס (Galeras) באנדים הקולומביאנים, סאנגיאנג אפי, אינדונזיה ורבים אחרים.
הר גמל הוא הר בגליל המערבי, כ-3 ק"מ ממערב ליישוב מג'ד אל-כרום.
לעיתים מבלבלים בינו לבין הר באותו השם הנמצא במצפה רמון.
ההר מתנשא לרום של 342 מטר ומקור שמו בפסגה הכפולה שלו, המזכירה בצורתה דבשת כפולה של גמל.
בתקופות פרה-היסטוריות גרו במערות יונים בהר זה.
פסגת ההר משוננת ועשויה טרשים.
בהר זה יש מספר רב של מערות יונים שבהם נמצאו שפע של שרידים פרה-היסטוריים.
בגלל התנאים הנוחים של המערה והמזון הזמין באזור, במערות התיישבו בני אדם.
הסימנים הקדומים ביותר להתיישבות אדם במערה שייכים לתרבות המוסטרית הקדומה (250,000 עד 130,000 שנה לפני זמננו).
במערה נמצאו כלי צור בעלי להבים וחודים מוארכים.
באותה התקופה הכלכלה התבססה בעיקר על ליקוט צמחים וציד בעלי חיים שהיו נפוצים באזור הר גמל כגון צבאים, יחמורים ואיילי כרמל.
החורש שבתחתית ההר מפותח מאוד וכולל מינים רבים של עצים כגון אלון מצוי, בר זית בינוני, חרוב מצוי וער אציל.
ערביי האזור מספרים אגדה, לפיה הנביא מוחמד עבר במישור עכו וחיפש מקום בו יוכל ללון בלילה.
ההרים מסביב החלו לריב ביניהם על מי מהם ילון הנביא.
הריב המילולי התפתח במהרה לריב אלים, כאשר הר גמל שלף חרב ושרט את הר הכרמל, אשר נשאר מצולק עד לעצם היום הזה.
הר הכרמל הניף גרזן שבאמצעותו ריסק את הר גמל ולכן הוא מרוסק עד לעצם היום הזה.
הר גובינד קוראנה היה מדען אמריקאי, ממוצא הודי, שנמנה עם מפצחי הקוד הגנטי.
הוא חתן פרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה לשנת 1968, יחד עם מרשל וורן נירנברג ורוברט הולי, על תיאור הקוד הגנטי ותפקודו בסינתזת החלבון.
קוראנה נולד בראיפור, כפר עני בחבל פנג'אב, הודו (בפקיסטן המודרנית) כבן זקונים למשפחה בת חמישה אחים.
למרות העוני דאגו הוריו לחינוך ילדיהם.
לדבריו של קוראנה, משפחתו הייתה "אחת המשפחות הבודדות, בכפר המיושב על ידי 100 תושבים, שידעה קרוא וכתוב".
כישרונו למדעים ניכר כבר בעת לימודיו בבית-הספר התיכון, והוא אף זכה למלגה ללימודי כימיה באוניברסיטת פג'נאב.
את התואר הראשון והתואר השני קיבל קוראנה בעת לימודיו מאוניברסיטת פג'נאב.
ב-1945 החל, בעזרת מלגה שהעניקה לו ממשלת הודו, בלימודי דוקטורט באוניברסיטת ליברפול שבאנגליה, בהנחייתו של אלכסנדר טוד, חתן פרס נובל לכימיה.
את מחקר הפוסט-דוקטורט ביצע קוראנה במכון הטכנולוגי של ציריך שבשווייץ (1949-1948), ולאחר מכן קיבל מלגת מחקר באוניברסיטת קיימברידג'.
השהות בקיימברידג' (1952-1950) הייתה בעלת ערך מכריע לקוראנה, שכן בין החוקרים שם היו חוקרי חלבונים וחומצות גרעין רבים.
שורשי התעניינותו בנושאים הללו נעוצים באותה התקופה.
ב-1952 גויס קוראנה על ידי מועצת המחקר של קולומביה הבריטית בוונקובר, קנדה, שם הצטרף לקבוצת חוקרים בתחום חומצות הגרעין, וזכה להכרה בינלאומית על סינתזת הקואנזים A.
ב-1960, עבר קוראנה למכון לחקר האנזימים שבאוניברסיטת ויסקונסין–מדיסון בארצות הברית, שם עסק במחקר שהוביל לזכייתו בפרס נובל לפיזיולוגיה או לרפואה (1968), וב-1970 הצטרף למכון הטכנולוגי של מסצ'וסטס.
בשנת 1952, במקביל למעבר לקנדה, נישא קוראנה לאסתר סיבלר, שווייצרית במקור.
בנוסף לעבודתו המחקרית קוראנה התמקד גם בחניכה ובהנחיה של מדענים צעירים.
בתו, ג'וליה קוראנה, העידה כי "אפילו כשהיה עסוק בביצוע מחקריו הוא תמיד התעניין בחינוך, בסטודנטים, ובצעירים".
לאחר פרישתו של קוראנה לגמלאות נוסדה תוכנית על שמו, המעניקה מלגות לסטודנטים צעירים מהודו, ומאפשרת להם מחקר באוניברסיטאות עילית בארצות הברית.
פענוח המבנה הכימי המדויק של ה-DNA– "הסליל הכפול" (1953) –היה תגלית מפתח שציינה את ראשית הביולוגיה המולקולרית והמריצה את חקר ה-DNA.
ב-1966 קוראנה, מרשל נירנברג ורוברט הולי, שעבדו בנפרד, התבוננו בחומצות הגרעין שנמצאו ב-RNA, וגילו שארבעת הבסיסים הכימיים מהם הוא מורכב מתאחדים ליצירת "מילים" בנות שלוש אותיות, המייצגות את חומצות האמינו, שמהן החלבונים בנויים.
עבודתו של קוראנה הוכיחה כי הקוד הגנטי מורכב מ-64 "מילים" כאלו, וביחד עם נירנברג הוא גילה כי חלק מהמילים משדרות לתא מתי להתחיל ולהפסיק את קריאת הקוד.
ב-1972 דיווח קוראנה על פריצת דרך שנייה –היכולת לייצר גן מלאכותי.
הר גאוס הוא הר געש חרוטי כבוי בארץ קייזר וילהלם השני, אנטארקטיקה.
גובהו של ההר 371 מטר מעל פני הים.
ההר ממוקם לחוף ים דייוויס, מערבית לקרחון פוזאדובסקי.
ההר התגלה בפברואר 1902 על ידי המשלחת הגרמנית לאנטארקטיקה, בפיקודו של אריך פון דריגאלסקי.
דריגאלסקי נתן להר את שמו.
דריגאלסקי קרא להר ספינת המשלחת- "גאוס"; זו נקראה על שם המתמטיקאי והפיזיקאי קרל פרידריך גאוס.
הר גורדון הוא הר געש כבוי מסוג חרוט אפר, המהווה חלק מהרי ראנגל שבמזרח מדינת אלסקה שבארצות הברית.
ההר ממוקם בין קרחון נאבסנה לבין הר הגעש השכבתי הר דראם.
הר גורדון התפרץ לאחרונה בתקופת הפליסטוקן.
גובהו של ההר 2,755 מטרים.
ההר הוא הגבוה בהרי חרוטי האפר מתקופת הפליסטוקן וההולוקן שבהרי ראנגל אשר מרביתם בגובה של פחות מ-100 מטרים.
הר גרופית הוא הר בהרי אילת, מצפון לערוץ נחל יתרו, כ-3 ק"מ ממערב לקיבוץ קטורה בצפון בקעת עובדה.
השם הולך בעקבות צליל שמו הערבי של ההר (ג'בל אום ג'ריפינה), שפירושו ההר הגורף או הר הסחף.
מן ההר יש תצפית נאה על בקעת עובדה.
ההר מתרומם מערבה מצומת גרופית, כ-555 מ' מעל פני הים.
ההר חשוף ומבותר בהרבה ערוצים, המתחברים בחלקם אל נחל גרופית היורד מזרחה, ובחלקם אל הנחלים כסוי ויתרו, היורדים מערבה אל בקעת עובדה.
בירכיתי הר גרופית, דרומה, מעלה תלול ובו מתפתל שביל מהערבה לאורך נחל יתרו אל בקעת עובדה.
הר גיורא הוא פסגה ממערב לירושלים, מעל נחל שורק.
פסגת ההר היא בגובה 725 מטרים מעל פני הים.
ההר שוכן 2 ק"מ צפונה למושב בר גיורא.
שטח השמורה הוא כ-1.2 קמ"ר.
מקור שם ההר שנוי במחלוקת.
ישנם החושבים שמקור שם ההר בשם המושב בר גיורא, מושב השוכן כ-2 ק"מ מדרומה להר, וישנם החושבים כי הוא נקרא על שם שמעון בר- גיורא, ממפקדי המרד נגד רומא.
ההר נישא לגובה של כ-722 מטרים, וממוקם בתחום שמורת הר גיורא, ששטחה 1.2 קמ"ר.
הר גיורא מוקף ואדיות מצפונה לו.
ממערב וממזרחה לו – נחל שורק, נחל קטלב ונחל יואל.
בדרומו הוא מתחבר באוכף מתון אל שלוחת מטע באזור מבוא ביתר- צור הדסה.
הר גיורא מובדל מסביבתו על ידי ערוצים העמוקים של נחל שורק, נחל קטלב ונחל יואל.
בלב ההר, על פסגתו, ממוקם קבר השייח' מרזוק, ממנו ניתן לתצפת אל כל מרכז הרי ירושלים.
מורדותיו הצפוניים של ההר מצוקיים.
השמורה גובלת במערב בכביש 386 ובצפון במסילת הרכבת לירושלים.
השמורה הוכרזה בשטח 1140 דונם.
תוכנית מי\200, שאושרה בשנת 1979, ייעדה לשמורה עד 224 דונם שלא הוכרזו כלל,במובלעת מצפון לשמורה המוכרזת – בין כביש 386, מסילת הרכבת והשמורה.
השטח מיועד לשמורת טבע גם בתוכניות קק"ל לפארק בגין (מי\879) שאושרה בשנת 2002 .
שטח זה הוכרז ביוני 2017. דרך מסומנת אדום 9330 יוצאת מאזור מבוא ביתר וגובלת בשמורה, מדרך זו (9330) מסתעף שביל רגלי (9433) המגיע ישר לקבר מרזוק, הממוקם בפסגת ההר.
על פסגת ההר ומורדותיו הצפוניים, חורש ים תיכוני מפותח וסבוך ובין עציו, בולט מספרת ההר של עצי הקטלב, האלה ארץ ישראלית והאלון המצוי- שמהווים חלק רב מהצמחייה בהר.
מדרום לפסגת ההר נמצא אשור חורש פתוח של אלון מצוי, אלת המסטיק ואורן ירושלים.
הר גק (נקרא גם הר גי - באנגלית Gee) הוא הר ברכס וינסטון צ'רצ'יל, בשטח הפארק הלאומי ג'ספר, בהרי הרוקי הקנדיים, בפרובינציית אלברטה שבקנדה.
ההר ממוקם בעמק נהר סאנואפטה, כ-4 קילומטרים צפונית-מערבית לפסגת דיאדם.
גובהו של ההר 3,130 מטרים מעל פני הים, והוא מתנשא 400 מטרים מעל סביבתו.
שמו של ההר ניתן לו בשנת 1961. השם הוא ראשי תיבות של שמות שלושת המטפסים הראשונים שהגיעו לפסגת ההר (ולכן שמו של ההר מצוין באותיות גדולות).
הראשונים שהגיעו לפסגת ההר היו ג'ורג' הר (George Harr), אלן וילטס (Ellen Wilts), וצ'אק וילטס (Chuck Wilts) בשנת 1948.
הר גראוס הוא אתר סקי המצוי על הר בשם זה מעל הפרוור ונקובר הצפונית, ליד העיר ונקובר, שבמחוז קולומביה הבריטית במערב קנדה.
האתר הוקם בשנת 1926, והוא אתר הסקי המרכזי של העיר ונקובר.
ההגעה לאתר היא באמצעות קרון רכבל היכול להכיל כ-100 אנשים.
בין החודשים מאי לאוקטובר ניתן גם להעפיל רגלית לאתר.
אתר יציאת הקרון לאתר הוא בסמוך לאגם קפילנו, בקצה הכביש שלצידו מצוי הגשר התלוי המפורסם.
בחודשי החורף, בערך בין החודשים דצמבר למאי האתר משמש כאתר סקי, בעל מספר מסלולים, החל ממסלולים למתחילים (ישנו בית ספר ללימודי גלישה, הן סקי והן סנובורד), ועד מסלולים למקצוענים.
האתר נשאר פתוח גם לאחר רדת החשיכה, ומשתמש בפרוז'קטורים בשביל להפיק תאורה הולמת.
במהלך חודשי הקיץ הוא משמש כאתר תיירות בעל מספר אטרקציות דוגמת סיורים, הדרכות, הופעות ואומגה.
מהאתר ניתן לצאת למספר טיולים, חלקם קצרים בקרבת האתר, וחלקם הם טרקים יותר ארוכים.
באתר ישנה טורבינת רוח המשמשת גם כמגדל תצפית, שאמורה לספק כרבע מתצרוכת האנרגיה של האתר.
הטורבינה בולטת, וניתן להבחין בה מרחבי ונקובר.
הר גלידל הוא פסגה בצד המזרחי של מפרץ אמונדסן, שבאנטארקטיקה.
גובהה של הפסגה 560 מטרים מעל פני הים.
לפסגה צורה חרוטית, והיא על פי רוב אינה מכוסה קרח.
הפסגה היא הפסגה הגבוהה ביותר על לשון היבשה המצויה במזרח מפרץ אמונדסן, צפונית לאי אובזרבישן.
ההר ממוקם 22 קילומטרים דרומית - דרומית-מערבית מהר ריסר-לארסן.
ההר נראה לראשונה באוקטובר 1956, על ידי משלחת החקר האנטארקטית הלאומית של אוסטרליה בפיקודו של פ.
קרון קרא לפסגה על שמו של ג'פרי גלידל (Geoffrey Gleadell), שהיה טבח בתחנת מוסון בשנת 1954.
הר גואו הוא הר בהרי באוורס, בארץ ויקטוריה, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 1,770 מטרים מעל פני הים.
ההר נמצא בצידו המזרחי של קרחון רניק.
ההר מהווה את הקצה המערבי של הרמה שבין שפכם של קרחון קארייר וקרחון סלדג'רס, במקום בו שני קרחנים אלה נשפכים אל קרחון רניק.
ההר מופה לראשונה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית, בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו בין השנים 1960–1962.
ההר נקרא על שמו של אנתוני ג'י.
Gow), חוקר קרחוני אנטארקטיקה ניו זילנדי, אשר ערך מחקרים בתחנת בירד, בתחנת הקוטב הדרומי ובתחנת מקמרדו כל שנה בעונת הקיץ האנטארקטי בין השנים 1959 ו-1969.
הר גוֹזוּר הוא הר במרכז רכס סנטינל בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
ההר ממוקם ברמת מאגלניק, בסמוך צפונית-מערבית למוצאו של קרחון יאנג, ו-17 קילומטרים ממזרח להר בנטלי.
גובהו של ההר 2,980 מטרים מעל פני הים, והוא ההר ה-320 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר מופה על ידי הסקר הגאולוגי של ארצות הברית בהתבסס על סקרים על הקרקע ועל תצלומי אוויר שצולמו על ידי צי ארצות הברית בין השנים 1957–1959.
הוועדה קראה להר על שמו של קפטן אלכסנדר גוזוג (Alexander Gozur) מחיל אוויר של ארצות הברית, שהשתתף בהקמת תחנת הקוטב הדרומי בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1956–1957.
הר גרדנר הוא הר במערב החלק המרכזי של רכס סנטינל, בהרי אלזוורת' שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 4,587 מטרים מעל פני הים; ההר מתנשא לגובה של 487 מטרים מעל סביבתו.
ההר הוא ההר ה-16 בגובהו באנטארקטיקה.
ההר ממוקם 3 קילומטרים ממערב להר טאיירי.
ההר מתנשא מעל קרחון פאטון שמצפון - מזרח לו.
ההר התגלה על ידי משלחת החצייה של ארץ מרי בירד, אשר חצתה את ארץ מרי בירד בעונת המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1957–1958 בפיקודו של סי.
ההר נקרא על שמו של לוטננט הארווי ל.
Gardner), מצי ארצות הברית, שהיה טייס באנטארקטיקה בעונות המחקר (הקיץ האנטארקטי) 1957–1958 ו- 1958–1959. גרדנר נהרג בהתרסקות מטוס DHC-3 Otter בנקודת מארבל, ב-4 בינואר 1959.
הר גרדינר הוא הר מצוקי גדול, של סלעי גרניט, בהרי המלכה מוד באזור חוף אמונדסן של שטח חסות רוס, שבאנטארקטיקה.
גובהו של ההר 2,480 מטרים מעל פני הים.
ההר התגלה בדצמבר 1934 על ידי המחלקה הגאולוגית של המשלחת האנטארקטית של ריצ'רד בירד בפיקודו של קווין בלקברן.
ריצ'רד בירד נתן להר את שמו.
בירד קרא להר על שמו של ג'וזף ט.
Gardiner), מולינגטון שבניו זילנד, שהיה הסוכן של בירד, וסייע לבירד להתכונן עבור המשלחות שערך ב־1928- 1930 וב־1933- 1935.
הר גרדינר או הר גרדנר הוא הר בהרי סיירה נבדה במחוז פרזנו, במדינת קליפורניה, שבארצות הברית.
ההר ממוקם בחלק המזרחי של הפארק הלאומי קינגס קניון.