tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על פי המסורת הסורית הנוצריתית, התרגום נעשה בימי המלך אבגר החמישי שהתנצר בראשית ימי הנצרות, אך כתבי היד מצביעים על המאות ה־4–5. התרגום משקף מסורת פרשנית־יהודית של חז"ל והתרגומים הארמיים, אולם בדרך כלל הוא מתרגם באופן עצמאי.
סדר כתבי היד של הפשיטתא שונה מהמקובל בכך שספר איוב מופיע מיד לאחר חמשת ספרי התורה ולפני ספר יהושע.
יחד עם זאת, סגנון הפשיטתא משתנה מספר לספר, כשבמקומות מסוימים ניכרת השפעה מדרשית, דבר המוכיח כי חלקים מסוימים תורגמו בידי יהודים דוברי-סורית, ובכלל זה יהודים נוצרים קדומים.
בנוסף לפשיטתא, קיימים גם הסירו-קספלה, שהוא תרגום של הטור החמישי בהקספלה שנעשה במאה השביעית, ומכונה "סירו-הקספלה", תרגום בארמית מערבית (התרגום הסורי הארץ-ישראלי) וכן תרגומים לסורית נוספים.
בקרב יהודי כורדיסטן נפצו תרגומים מסורתיים-עממיים של המקרא לארמית חדשה שהייתה נפוצה ביניהם.
לתרגום נודעו שלושה נוסחים: נוסח זאכו-עמאדיה-דוהוכ, נוסח אורמיה, ונוסח ארביל-כירכוכ-רונדוז, כאשר שני הנוסחים הראשונים הם נוסחים עיקריים והשלישי מין עיבוד ונוסח ביניים.
חלקים מהתנ"ך תורגמו על ידי הרב חיים ישורון ל"לישן דידן", ניב יהודי של ארמית חדשה צפון־מזרחית, אותו דוברים בעיקר נאש דידן – יהודי אזור אורמיה שבאיראן.
ישוריין תרגם את חמשת חומשי התורה (תשנ"ו), ספר ההפטרות וספר תהילים.
בימי חז"ל היה נהוג לתרגם בזמן קריאת התורה בציבור.
שימוש הלכי אחר שהתקיים עד היום הוא הקביעה כי , דהיינו לקרוא את פרשת השבוע לפני קריאתה בציבור פעמיים בנוסח המקרא ועוד פעם אחת בתרגום.
בימי הביניים הקיים דיון בין חכמים בדבר השימוש בתרגומים אחרים לצורך מצוות התרגום, כשהמהר"ם מרוטנברג קובע .
נראה שהמתרגמים פעלו על רקע של זלזול במלאכתם; וכנראה סבלו מביקורת בין כה וכה.
ראיה לכך היא האמרה מפי ר' יהודה: .
יחד עם זאת, הפערים הרחבים שבין דרישות חז"ל ובין התרגומים הארמיים מלמדים על העצמאות שממנה נהנה מוסד התרגום.
יתר על כן, מעמדו של תרגום אונקלוס מצביע על הכבוד ועל החשיבות שרחשו, בבבל לפחות, כלפי התרגום וכלפי המתרגם.
"תרגיל בהתעוררות" הוא סינגל שהוקלט על ידי הזמר-יוצר הישראלי שלומי שבן והזמרת-יוצרת הישראלית חוה אלברשטיין.
הוא יצא לאור ב-23 בפברואר 2014, על ידי חברת התקליטים התו השמיני, כסינגל השני מתוך האלבום.
את השיר כתב והלחין שבן לצד הפקה של תמיר מוסקט ואסף תלמודי.
"תרגיל בהתעוררות" הפך לנכס צאן ברזל וכונה "שיר חשוב" בכלי התקשורת תוך שנאמר עליו שהוא הצליח לחזות את מבצע צוק איתן.
מבקרי המוזיקה הפנו כלפיו ביקורות חיוביות, ביניהם יוסי חרסונסקי שהעניק לו ארבעה כוכבי זהב בסך הכול.
מבחינה מסחרית, זכה השיר להצלחה ארצית כאשר הוכתר ל"שיר השנה" במצעד הפזמונים העברי השנתי של רשת ג' לסיכום שנת תשע"ד.
במצעד השבועי של התחנה דורג במקום הראשון גם כן.
במצעד השנתי של גלגלצ דורג במקום ה-16. בסך הכול, הושמע השיר 1,169 פעמים בתחנות הרדיו בישראל בשנת 2014; השיר השביעי המושמע ביותר במדינה.
בשנת 2023, לכבוד 75 שנים מהקמתה של ישראל, נבחר האלבום תרגיל בהתעוררות כמו גם השיר עצמו להיכלל ברשימת "75 אלבומים ל-75 לישראל" שפורסמה בידי ישראל היום.
הווידאו קליפ הרשמי של השיר פורסם ב-5 בינואר 2015 וזכה להד תקשורתי כאשר כונה על ידי שבן "הקליפ היפה ביותר שלי אי פעם".
הוא כולל תרגילים צבאיים, חיילים ואף את דוד בן-גוריון.
ב-ynet נכתב שמדובר ב"קליפ פתוח לפרשנות כמו השיר".
בכתבה שפורסמה באתר, הצהיר שבן: "העניין עם הקליפ באמת היה בעייתי, מכמה בחינות.
התחלנו לדבר על הקליפ לפני שהשיר עצמו יצא, כי בדרך כלל מוציאים שיר ומוציאים בסמיכות לו קליפ.
זה סוג של נוהג כזה, כמעט אוטומטי.
היו לנו כל מיני רעיונות מרחיקי לכת, מפלצתיים לחלוטין.
ואיכשהו קרו כל מיני דברים שלא קשורים לשיר, דברים בחיים האישיים שלי, וגם השיר התחיל לתפוס תאוצה וחיים משל עצמו.
שמתי לב שאנשים לוקחים אותו לכל מיני כיוונים.
אני דמיינתי משהו מסוים כשכתבתי אותו, וראיתי שהוא מקבל כל מיני פרשנויות".
את הקליפ צילמו בשחור-לבן והוא צבר למעלה מ-450,000 צפיות.
אזורתאריך יציאהפורמטחברת תקליטיםמקורכלל העולם23 בפברואר 2014הזרמת מוזיקה • הורדה דיגיטליתהתו השמיני
תרגומי המקרא ליידיש החלו להופיע במאה ה-16. היידיש, שפתם של המוני העם ביהדות אשכנז שנכתבה בה ספרות שנועדה לנשים ולבורים, אפשרה לקוראיה מגע ישיר עם הטקסט המקודש.
עם הפופולריות שזכו לה, תרגומים אלו לא נחלו יוקרה או מקום מרכזי בספרות, שנכתבה בלשון הקודש וכוונה למעמד הרבני.
למרות השימוש הנרחב של דוברי שפת היידיש במקרא, לא נעשו תרגומים רבים של התנ"ך ליידיש, מכיוון שדובר היידיש הממוצע במרבית התקופות יכל להבין גם את שפת המקרא.
התרגומים שנעשו נעשו בעיקרם עבור הנשים היהודיות, שלא היו בעלת אותה רמת אוריינות.
היו סגנונות תרגום שונים כמו המסורת הספרותית האשכנזית, הידועה יותר בשם טייטש-חומש, שתרגמה את התנ"ך מילולית.
אמנם שיטה זו זכתה לביקורת נרחבת, בעיקר בשל דבקותה הקפדנית במשמעות המילולית של הטקסט, אך היא הוכיחה את עצמה שימושית במיוחד עבור תאולוגים והבראיסטים שנזקקו למקורות במאמץ שלהם להבין את המובן המילולי של המקרא.
הספר הראשון שנדפס ביידיש היה 'מרכבת המשנה', מילון תנ"כי שתרגם מילים מעברית מקראית ליידיש, שנדפס בקרקוב בשנים 1534-1536.
המהדורה המודפסת הראשונה של התנ"ך המתורגם ליידיש הופיע ב-1544 בקונסטנץ.
התרגום התבסס על סגנון המכונה 'עברי-טייטש', בו נעשה תרגום מילולי קיצוני, ללא התחשבות בתחביר היידי.
המהדורה הוצאה על ידי ההבראיסט פאולוס פאגיוס בסיוע המלומד היהודי אליהו בחור, שהוציא לאור מהדורה כפולה: חלקה נועד ליהודים וחלקה למלומדים נוצריים, והחיבור קיבל שתי הקדמות שונות בהתאם לציבור קוראיו המיועד.
החוקרים נחלקו האם המטרה העיקרית בהדפסה הייתה עבור היהודים או עבור ההבריאסטים הנוצרים.
מעט לאחר הדפסת מהדורתו של פאגיוס יצאה לאור מהדורה נוספת באאוגסבורג, על ידי פאולוס אמיליוס.
המהדורה דומה למדי למהדורתו של פאגיוס.
ב-1543 ו-1544 הופיעו באאוגסבורג עיבודים יידישאים של שני ספרים מהתנ"ך: 'שמואל בוך' (ספר שמואל) ו'מלכים בוך' (ספר מלכים).
העיבודים התבססו על המקרא לצד הספרות המדרשית, ונכתבו בצורת חריזה של בתים בני ארבע שורות.
ספרים דומים נוצרו במהלך המחצית השנייה של המאה השש עשרה, אך הפופולריות שלהם דעכה במהלך המאה השבע עשרה.
ספר נוסף שזכה להתרגם בתקופה זו, היה ספר תהילים שתורגם על ידי אליהו לויטה בוונציה ב-1545, ותרגום שירי שהוציא משה סטנדל בקרקוב ב-1586.
התרגום הראשון של התנ"ך ליידיש שנדפס בידי יהודי יצא לאור בקרמונה ב-1560 על ידי לייב ברעש, שערך מעט את התרגום והוסיף לו חומר מדרשי, וכן גם קיצור של פירוש רש"י, שהעניק לספר מראה יותר יהודי.
המהדורה זכתה להצלחה, ונדפסה בשנית בבזל ב-1583.
ב-1610 הדפיס יצחק בן שמעון הכהן מהדורה חדשה של תרגומו של ברעש, עם הוספה של תרגומים ליידיש של קטעי מדרש נבחרים.
צאינה וראינה המפורסם של יעקב בן יצחק אשכנזי מ-1616, אינו תרגום של ממש אלא עיבוד עממי של סיפורי המקרא.
שני התרגומים נוספים של התנ"ך ליידיש נעשו באופן כמעט סימולטני באמסטרדם ב-1678 ו-1679. תרגום אחד נעשה על ידי אהרן הרט, שהדפיס את תרגומו של יקותיאל בליץ , התרגום זכה להסכמה מוועד ארבע הארצות, רבני הספרדים ורבני האשכנזים באמסטרדם.
והשני נעשה על ידי יוסף אטיאס, מדפיס ספרדי, שהדפיס את תרגומו של יוסף וויסהוסן.
נטען כי אטיאס עשה שימוש בעבודתו של הרט.
לעומת התרגומים ליידיש, תרגומו של משה מנדלסון לתנ"ך לגרמנית, נועדה גם להרחיק את התרגומים ליידיש, שבעיניו של מנדלסון היו לא מדויקים בגלל אי-יכולתו של הניב הזה להכיל את הרעיונות המורכבים של המקרא.
התרגום הבולט של התנ"ך ליידיש נעשה על ידי שלמה בלומגרטן (יהואש), שהחל מ-1910, עת הוציא לאור תרגום יידישאי לישעיה, רות, איוב, דברי הימים ואיכה, עסק בתרגום התנ"ך ליידיש.
התרגום, שנועד להיות מילולי ומדעי כאחד, היה למשימת חייו של יהואש, שעלה ב-1914 לארץ ישראל על מנת לחזק את השפעת הרוח ארץ התנ"ך על כתיבתו, ואף למד ערבית וסורית.
מלחמת העולם הראשונה השפיעה על עבודתו, ואך ב-1922 החל בהדפסת פרקים מתוך תרגומו לירמיהו ביומון היידשאי דער תעג.
בין השנים 1926 ו-1936 יצא לאור התרגום המלא בשמונה כרכים, שנים מהם בחיי המחבר והשאר לאחר מותו ב-1927.
תרגומים נוספים של המקרא ליידיש נעשה על ידי מרדכי שמואל ברגמן, יהודי מומר, שתרגם את התנ"ך והברית החדשה ליידיש ב-1898.
תרגומים נוספים ליידיש, מרביתם של התורה בלבד, נעשו במסגרת המכונה עברי טייטש, בהקבלת המילים מעברית ליידיש לצורך לימוד בבתי ספר.
בספרות היידיש נוצר ז'אנר של עיבודים לסיפורי וספרי המקרא לשירה ביידיש.
המשך מאוחר של מסורת זו נמצא ביצירותיו של איציק מאנגר ביצירותיו חומש לידער (1933) ומגילה לידער (1934).
נחמה ליבוביץ חיברה ב-1930 עבודת דוקטורט באוניברסיטת מרבורג על "שיטת התרגום של תרגומי המקרא לשפת היידיש בני המאה ה-15 וב-מאה ה-16", זאת בהסתמך על כתבי יד בספריות של ברלין ושל פארמה.
תרדמת חורף (היברנציה) הוא תהליך פיזיולוגי המתאר את הדרך בה בעלי חיים רבים מסגלים לעצמם מצב של חוסר פעילות והאטה משמעותית של המטבוליזם, על מנת לשרוד תקופות של תנאי סביבה קשים ומחסור במזון זמין וחיוני.
תרדמה היא תהליך של שינויים הטרוטרמיים עונתיים המאופיינים בטמפרטורת גוף נמוכה, נשימה וקצב לב איטיים וקצב מטבוליזם נמוך, לרוב בחודשי החורף.
תרדמת החורף אינה מוגבלת רק לחיות בר כגון דובים, סנאים, צבים, נחשים, עטלפים, אלא משותפת גם לבעלי חיים קטנים אשר גרים בסמיכות לבני אדם, כגון אוגרים, הנכנסים לתרדמת חורף של ימים ספורים בלבד.
מטרת התרדמה היא חיסכון באנרגיה כאשר חסר מזון זמין.
על מנת לחסוך באנרגיה, בעל חיים אנדותרמי מפחית את קצב חילוף החומרים ובכך את טמפרטורת הגוף שלו.
תרדמה עשויה להימשך ימים, שבועות או חודשים, תלוי במין, טמפרטורת הסביבה, עונות השנה ומצב הגוף של האורגניזם.
על מנת לשרוד, בעלי חיים חייבים לאגור כמות של מקורות אנרגיה מספקת, כדי להחזיק מעמד לאורך תקופת התרדמה, אפילו חורף שלם.
מינים גדולים יותר הופכים להיפרפאגים, על ידי אכילת כמות גדולה של מזון המאפשרת אגירת אנרגיה בצורה של מצבורי שומן.
במינים קטנים, כגון סנאים, הטמנת מזון עתיר אנרגיה הקרוי food caching שבו ישתמש הסנאי מיד עם התעוררותו מהתרדמה, תהליך המחליף אכילת יתר והפיכת המזון לשומן.
במחקר שפורסם בשנת 2020, חוקרים שבחנו ממצאי חטים של מאובני הליסטרוזאורוס מאזור אנטארקטיקה של לפני כ-250 מיליון שנים, מצאו בהתפתחות החטים טבעות גדילה עבות וצפופות, אשר מצויות בימינו בשיניים של יצורים שמקיימים תרדמת חורף, בה קצב הגדילה של הגוף מואט.
זוהי הראייה הקדומה ביותר לקיומה של תרדמת חורף.
כאשר החיה נמצאת בתרדמת חורף, היא אינה פעילה פיזית, ואינה אוכלת או שותה; גופה מתקיים מהשומן שצברה בעונות הפעילות.
קיימים הבדלים בתקופת התרדמה אצל בעלי חיים שונים.
יש כאלה המסתפקים בתרדמה של ימים אחדים ויש המאריכים את הזמן עד לחצי שנה.
הדבר תלוי בתנאי האקלים באזור מחייתם, בגודל גופם של בעלי החיים (בעלי מסת גוף גדולה יכולים לקיים תקופה ארוכה יותר של תרדמה) ועוד.
מבחינה ביולוגית, תרדמת החורף אינה נחשבת לשינה רגילה (שבה פעילותו הפיזיולוגית של הגוף כמעט שאינה משתנה).
במסגרת תרדמת החורף טמפרטורת הגוף יורדת מאוד, עד שהיא משתווה כמעט לטמפרטורה הנמוכה של הסביבה, וחלה האטה משמעותית בכל התהליכים הפיזיולוגיים.
קצב פעימות הלב וקצב הנשימה יורדים בצורה משמעותית, וכך גם המטבוליזם בגוף, שקצבו יורד לכחמישית ממהירותו בתנאי הקיום הרגילים.
בעלי החיים הגדולים המתכוננים לתרדמת אוכלים אכילת יתר והופכים את עודפי המזון לשומן המשמש כמאגר של אנרגיה לתקופת זו המכונה היפרפאגיה .
לפעמים, בעלי החיים הגדולים, כגון דובים מנצלים את התרדמת לתקופת ההריון.
אגירת השומן מאפשרת התפתחות הוולדות באורח תקין, בתקופה זו עשוי בעל החיים לאבד 17-25% ממשקל גופו.
בעלי חיים קטנים לעומת זאת מטמינים מזון כהכנה לתרדמת החורף.
קיימים שני סוגים של תרדמת: תרדמת הכרחית ותרדמת לא הכרחית.
הראשונה מכונה תרדמת חובה והשנייה תרדמת פקולטטיבית.
זוהי תרדמת המתרחשת באופן ספונטני סדיר בתקופה קבועה של השנה, ללא קשר לרמת טמפרטורות הסביבה, זמינות המזון, והיא מתרחשת במינים רבים של סנאים קרקעיים, מכרסמים אחרים, למור עכברים, קיפודים אירופאים ואוכלי חרקים אחרים, מונוטרמים וחיות כיס.
מינים אלו עוברים את "תרדמת החורף": מצב פיזיולוגי שבו טמפרטורת הגוף יורדת לטמפרטורת הסביבה קרובה, וקצב הלב והנשימה מואטים באופן דרסטי.
עונת החורף מאופיינת בתקופות של עצבנות המופסקות על ידי עוררות תקופתית, שבמהלכה טמפרטורות הגוף וקצב הלב משוחזרים לרמות הנורמליות של בעל החיים.
הסיבה והמטרה של עוררות אלה עדיין לא ברורה.
קיימות מספר השערות לקיום מצבי העוררות תוך כדי התרדמת.
אחת ההשערות המועדפות היא שבני חורף בונים "חוב שינה" במהלך תרדמת החורף, ולכן עליהם להתעורר, להתחמם מדי פעם ולעבור לשינה.
דעה זו מסתמכת על המחקר שנעשה על סנאי הקרקע הארקטי.
תיאוריות אחרות מראות שתקופות קצרות של טמפרטורת גוף גבוהה במהלך תרדמת החורף מאפשרות לבעל החיים לשחזר את מקורות האנרגיה הזמינים שלו או ליזום תגובה חיסונית.
תרדמת הדובים מצטיינת בירידה מתונה בטמפרטורת הגוף (3-5oC).
חוקרים רבים חשבו שהשינה העמוקה שלהם אינה ניתנת להשוואה לתרדמת חורף אמיתית, מחקרים שונים שנעשו ב-2011 על דובים שחורים בשבי וב-2016 על דובים חומים מצביעים על כך שמדובר אכן בתרדמת חובה.
דובים בתרדמת חורף מסוגלים למחזר את החלבונים והשתן שלהם, תהליך המאפשר להם אי-השתנה במהלך התרדמת ומניעת ניוון שרירים.
הם מספקים לעצמם מקורות לחות מן השומן המטבולי בכמות מספקת כדי לספק את צורכי המים שלהם.
ידוע שרקמות השומן כמו גם רקמות אחרות קושרות מים.
לדוגמה, רקמת השומן של האדם מכילה בין 5-20% מים בין הם אינם אוכלים או שותים בעת השינה, אלא ניזונים מהשומן המאוחסן שלהם.
למרות חוסר פעילות ארוכות טווח והיעדר צריכת מזון, הם שומרים על מסת העצם שלהם ואינם סובלים מאוסטיאופורוזיס, הם מגבירים את הזמינות של חומצות אמינו חיוניות מסוימות בשריר, כמו גם מווסתים את השעתוק של חבילת הגנים המגבילים את בזבוז השרירים.
Folk השווה את ה-EKG של מצבי תרדמה טיפוסיים בשלושה מיני דובים בהתייחס לעונה, פעילות ותרדמה, ומצאו כי מרווח ההרפיה המופחת (QT) של חולטים קטנים היה זהה לשלושת מיני הדובים.
הם גם גילו שמרווח ה-QT השתנה הן עבור מצבי שינה טיפוסיים והן עבור המעבר מקיץ לחורף.
מחקר זה משנת 1977 היווה את העדות הראשונה לכך שתרדמת של הדובים היא תרדמת חובה.
במחקר משנת 2016 שנעשה באוניברסיטת Inland Norway למדעים יישומיים בארבעה עשר דובים חומים במשך שלושה חורפים.
נבדקו התנועה, קצב הלב, השונות בקצב הלב, טמפרטורת הגוף, הפעילות הגופנית, טמפרטורת הסביבה ועומק השלג במטרה לזהות את הגורמים לתחילתה וסיומה של תרדמת דובים.
מחקר זה בנה את הכרונולוגיה הראשונה של אירועים אקולוגיים ופיזיולוגיים כאחד, מלפני תחילת התרדמת בשטח ועד לסופה.
מחקר זה מצא שדובים יכנסו למאורתם כשהשלג יגיע וטמפרטורת הסביבה תרד ל-0oC.
לעומת זאת, הפעילות הגופנית, קצב הלב וטמפרטורת הגוף החלו לרדת באיטיות אפילו מספר שבועות לפני כן.
כשהם נמצאים במאורות שלהם, קצב הלב של הדובים ירד באופן דרמטי, מה שמצביע על דיכוי מטבולי הקשור לתרדמת החורף שלהם.
חודשיים לפני סוף התרדמת, טמפרטורת הגוף של הדובים מתחילה לעלות, ללא קשר לשונות בקצב הלב אלא מונעת על ידי טמפרטורת הסביבה.
השונות בקצב הלב גדלה רק כשלושה שבועות לפני הגירוי והדובים עוזבים את המאורה שלהם רק כשהטמפרטורות בחוץ נמצאות בטמפרטורה הקריטית הנמוכה יותר.
ממצאים אלה מצביעים על כך שדובים הם תרמו-קונפורמים ותרדמת דובים מונעת על ידי רמזים סביבתיים, אך עוררות מונעת על ידי רמזים פיזיולוגיים.
זוהי תרדמת המתרחשת רק כאשר ניכר מחסור משמעותי במקורות מזון או ירידת טמפרטורות או שני הגורמים גם יחד.
דוגמה טובה להבדלים בין שני סוגי תרדמת אלה ניתן לראות בנובחנית.
נובחנית לבנת-זנב מפתחת תרדמת חובה, לעומת זאת, נובחנית שחורת-זנב קרובה יותר למצב של שינה פקולטטיבי.
תרדמת חורף פקולטטיבית נחקרה במכרסמים, כגון, סנאים קרקעיים, גילוי התרדמת בלמור הננסי שמן-הזנב של מדגסקר השוכב בתרדמת במחילות של עצים במשך שבעה חודשים בשנה בה טמפרטורות החורף עולות לפעמים ליותר מ-30oC מצביעה על כך שתרדמת החורף אינה בהכרח רק התאמה לטמפרטורות סביבה נמוכות.
התרדמת של הלמור הזה תלויה מאוד בהתנהגות התרמית של מחילת העץ שלו: אם בידוד המחילה אינו טוב, אזי טמפרטורת הגוף של הלמור משתנה באופן פסיבי בעקבות טמפרטורת הסביבה שלו.
לעומת זאת, אם המחילה מבודדת היטב, טמפרטורת הגוף נשארת די קבועה והחיה עוברת התקפי עוררות קבועים.
דאוסמן מצא כי תת-מטבוליזם בבעלי חיים בתרדמת חורף אינו בהכרח קשורה לטמפרטורת גוף נמוכה.
קיימים בטבע גם בעלי חיים שיכולים לשרוד את החורף על ידי תהליך של הקפאה.
לדוגמה, כמה דגים, דו-חיים וזוחלים שיכולים לקפוא באופן טבעי ואז "להתעורר" באביב.
מינים אלה פיתחו מנגנון סבילות להקפאה כגון חלבונים נגד הקפאה.
חוקר הצפרות גילברט ווייט תיעד עדויות על תרדמת של סנוניות בספרו "ההיסטוריה הטבעית של מלבורן" משנת 1789. רובם המכריע של מיני הציפורים בדרך כלל אינם מתנהלים בתרדמת חורף.
יוצאת דופן היא הציפור רצון העניים הנפוץ (Phalaenoptilus nuttallii), אשר תועדה לראשונה על ידי אדמונד ייגר
בעלי חיים בעלי דם קר , אינם יכולים לווסת באופן פעיל את טמפרטורת גופם או קצב חילוף החומרים שלהם, (דגים, זוחלים ודו-חיים) אינם יכולים להיכנס למצב שינה.
הם יכולים לחוות ירידה בקצב חילוף החומרים הקשור לסביבות קרות יותר, או זמינות חמצן נמוכה (היפוקסיה) ולהפגין תרדמה.
כרישי ענק שהתיישבו בקרקעית הים הצפוני הפכו רדומים נחשבו לבעלי יכולת לעבור למצב של תרדמת, מחקר משנת 2003 הראה שהכרישים עברו מרחקים ארוכים לאורך כל עונות השנה, עקבו אחר האזורים עם כמות פלנקטון הגבוהה ביותר.
כרישי כותפת תועדו מסוגלים לשרוד שלוש שעות ללא חמצן ובטמפרטורות של עד 26oC כאמצעי לשרוד בבית הגידול שלהם על קו החוף, שבו רמות המים והחמצן משתנות עם הגאות.
בעלי חיים אחרים המסוגלים לשרוד במשך תקופות זמן ארוכות עם מעט מאוד חמצן או ללא חמצן הם: דגי זהב, צבון אדומי אוזניים, צפרדעי עץ, ואווזים הודיים.
היכולת לשרוד מצבים היפוקסיים (תת רמת חמצן) או אנוקסיים (חוסר חמצן) אינה קשורה קשר הדוק לתרדמת אנדותרמית אצל חיות בעלות דם-חם.
תרדמת החורף אצל פרוקי רגליים התפתחה כתוצאה מההשפעה המוגברת של עונתיות על פני כדור הארץ, כאשר פרוקי-הרגליים התיישבו בסביבות יבשתיות הם השתמשו במנגנון המבטיח שימוש אנרגתי נמוך, במיוחד בסביבות קשות מהרגיל, כמו גם דרך טובה לתזמן את תקופות הפעילות או הרבייה.
משערים שהוא התפתח במקור בשלושה שלבים.
שלב ראשון - פיתוח של שליטה נוירו-אנדוקרינית על תפקודי הגוף, שלב שני-התאמה לשינויים סביבתיים.
במקרה זה קצב חילוף החומרים יורד בתגובה לטמפרטורות קרות יותר ושלב שלישי - שילוב של בקרות אלה עם אינדיקטורים עונתיים אמינים בתוך פרוקי-הרגליים, כמו טיימרים ביולוגיים.
משלבים אלה, פרוקי רגליים פיתחו תרדמת עונתית, שבה רבים מהתפקודים הביולוגיות שלהם זווגו עם קצב עונתי בתוך האורגניזם.
זהו מנגנון דומה מאוד לאבולוציה של נדידת חרקים, שבה במקום שתפקודים גופניים כמו חילוף החומרים יתלכדו עם אינדיקטורים עונתיים, דפוסי תנועה ישוו לאינדיקטורים עונתיים.
בעוד שרוב החיות שעוברות את תרדמת החורף מורידות את קצב חילוף החומרים שלהן, חלק מהדגים, כמו ה, לא.
במקום זאת, הם אינם מדכאים באופן פעיל את קצב חילוף החומרים הבסיסי שלהם, אלא מפחיתים את רמת פעילותם.
דגים שעוברים תרדמת חורף במים מחומצנים שורדים באמצעות חוסר פעילות בשילוב עם טמפרטורה קרה יותר המפחיתה את צריכת האנרגיה, אך לא את קצב חילוף החומרים הבסיסי שגופם צורך.
אבל עבור הקודקוד הצהוב בטן האנטארקטי ועבור דגים שעוברים תרדמת חורף בתנאים היפוקסיים, הם כן מדכאים את חילוף החומרים שלהם כמו בעלי חיים אחרים הרדומים בחורף.
המנגנון לאבולוציה של דיכוי מטבולי בדגים אינו ידוע.
רוב הדגים הרדומים בחורף חוסכים אנרגיה בכך שהם דוממים, ולכן אין לחץ סלקטיבי חזק לפתח מנגנון דיכוי מטבולי כמו זה הכרחי בתרדמת חורף בדגים.
חלבוני השראת תרדמה (HIT) שבודדו מיונקים שימשו במחקר לבדיקת התאוששות איברים.
מחקר משנת 1997 מצא שחלבוני HIT לא היו מסוגלים להגביר את קצב ההתאוששות של רקמת הלב במהלך איסכמיה.
למרות שלא ניתן היה להגדיל את שיעורי ההחלמה בזמן איסכמיה, חלבונים אלה זוהו כבעלי תפקיד בשימור תפקוד האיברים הווטרינריים.
חוקרים חקרו את האפשרות לגרום לתרדמת חורף בבני אדם.
היכולת להיכנס למצב של תרדמת עשויה להיות שימושית במספר מקרים: הצלת חייהם של אנשים חולים או פצועים קשה על ידי הכנסתם זמנית למצב תרדמת עד למתן טיפול, או בתוכניות של מסעות האדם בחלל, כגון, משימות למאדים.
תרדמת עשויה להועיל מבחינת החיסכון במקורות אנרגיה.
האבולוציה של התרדמת בבעלי דם-חם
כאשר אבותיהם של ציפורים ויונקים עזבו את הסביבות הימיות היציבות יחסית, והתיישבו על היבשה, הם נחשפו לעונות יבשתיות אינטנסיביות יותר אשר מלאו תפקיד גדול יותר בחיי בעלי החיים.
חלק מבעלי החיים הימיים אכן עוברים תקופות של תרדמה, אך ההשפעה חזקה יותר ונפוצה יותר בסביבות יבשתיות.
מכיוון שתרדמת החורף היא תגובה עונתית, תנועת האב הקדמון של הציפורים והיונקים אל היבשה הכניסה אותם ללחצים עונתיים שיהפכו בסופו של דבר לתרדמת חורף.
ככל שעונות השנה בולטות יותר, תקופת התרדמה נוטה להיות ארוכה יותר.
תרדמת חורף של בעלי חיים אנדותרמיים - בעלי דם חם, ככל הנראה התפתחה מספר פעמים, לפחות פעם אחת ביונקים - ולפחות פעם אחת בציפורים.
תרדמת החורף כנראה התפתחה בו-זמנית עם האנדותרמיה, המקרה המוקדם ביותר של תרדמה היה בטרינקסודון - Thrinaxodon, אב קדמון של יונקים שחי לפני כ-252 מיליון שנים.
האבולוציה של האנדותרמיה אפשרה לבעלי חיים להיות בעלי רמות פעילות גבוהות יותר ודגירה טובה יותר של עוברים, בין יתר היתרונות לבעלי חיים בתקופות הפרמיאן והטריאס.
כדי לחסוך באנרגיה, סביר להניח שאבותיהם של ציפורים ויונקים היו חווים צורה מוקדמת של עצבנות או תרדמה כאשר הם לא השתמשו ביכולות הרגולטוריות שלהם במהלך המעבר מאקטותרמיה לאנדותרמיה.
זה מנוגד להשערה ששלטה בעבר לפיה מצב התרדמה התפתח לאחר האנדותרמיה בתגובה להופעת בתי-גידול קרים יותר.
גם לגודל הגוף הייתה השפעה על התפתחות התרדמה, שכן חיות אנדותרמיות שגדלות מספיק נוטות לאבד את יכולתן להיות הטרוטרמיות סלקטיביות, כאשר דובים הם אחד היוצאים מן הכלל.
היכולת להיכנס לתרדמת או לעבור עצבנות הייתה אובדת ברוב היונקים והציפורים הגדולות יותר.
מצב תרדמה הפך לפחות מועדף בבעלי חיים גדולים יותר, משום שככל שבעלי חיים גדלים בגודלם, היחס בין שטח הפנים לנפח יורד, ודרושה פחות אנרגיה כדי לשמור על טמפרטורת גוף פנימית גבוהה, וכך מצב התרדמה הופך למיותר.
ישנן עדויות לכך שתרדמת החורף התפתחה בנפרד אצל חיות-כיס ויונקי-שליה, אם כי היא אינה מוחלטת.
העדויות הללו נובעות ממידע התפתחותי.
ידוע כי שחיות כיס צעירות המצויות בתרדמת חורף מסוגלות לווסת את החום שלהן, לעומת זאת, יונקי שליה שעוברים תרדמה מפתחים תחילה הומיאותרמיה, ומפתחים את היכולת להיכנס לתרדמת בשלב מאוחר יותר.
הבדל זה בהתפתחות הוא עדות, אם כי לא חד משמעית, לכך שהם התפתחו במנגנונים שונים במקצת ולפיכך בזמנים שונים.
האבולוציה של התרדמת בבעלי דם-קר
מכיוון שזוחלים הם חיות בעלות דם קר, הם חסרים במערכות להתמודדות עם טמפרטורות קרות.
תרדמת החורף של זוחלים התפתחה ככל הנראה כדי לאפשר להם לשרוד בתנאים קרים יותר.
זוחלים רדומים בחורף נוטים להיות בעלי שיעורי הישרדות גבוהים יותר והזדקנות איטית יותר.
זוחלים התפתחו כדי לנצל את היותם קרי דם לקירור האיברים הפנימיים שלהם.
בניגוד ליונקים או ציפורים, אשר אמנם מתכוננים לתרדמת מבלי לערב את התנהגותם הסביבתית, הזוחלים יפעילו את מצב התרדמת שלהם באמצעות התנהגותם.
זוחלים מחפשים טמפרטורות קרות יותר בהתבסס על שעון פנימי תקופתי, שכנראה מופעל על ידי טמפרטורות חיצוניות קרירות יותר, כפי שניתן לצפות בלטאת הקרניים של טקסס (Prynosoma cornutum).
מנגנון אחד שבו משתמשים זוחלים כדי לשרוד בתקופת תרדמת החורף היא על ידי תהליך של הצטברות פחמן-דו-חמצני-בדם.
תהליך זה קיים גם בתרדמת יונקים, ומשמש כדוגמה לאבולוציה מתכנסת.
תהליך זה התפתח כמנגנון להאטת חילוף החומרים ומטרתו היא הפרעה להובלת החמצן כך שהחמצן אינו מנוצל דיו ועל כן יכול להגיע לרקמות בתקופות של ריכוזי חמצן נמוכים המתרחש בתקופת התרדמה.
מבחינת בעל החיים, שהייה של חודשים או אפילו שנים במצב של תרדמת יכולה להאריך את משך החיים.
זו יכולה להיות תרדמת קיץ, למשל בטריטון הפסים, תרדמה אנאירובית במצב של אנוקסיה (דגי זהב, צבים) או תרדמת חורף כמו בדובים ובחלק נרחב מאוכלוסיית העטלפים.
תרדמת חורף ביונקים מהווה אסטרטגיה מוצלחת להתגבר על תנאי העונה הקשה.
במהלך תרדמת החורף יורד קצב חילוף החומרים שלהם מתחת ל־5% מהקצב הנורמלי, טמפרטורת הגוף יורדת ל־0–5 מעלות צלזיוס והתפקודים הפיזיולוגיים מדוכאים בצורה חריפה.
לפני המעבר למצב התרדמת צורכים רוב בעלי החיים כמות גדולה של מזון על מנת לצבור שומן וחומרי תשמורת שיסייעו להם לשרוד את תקופת המחסור במזון.
אסטרטגית שרידה נוספת היא הטרותרמיה, זהו כינוי לתרמורגולציה (ויסות חום) של בעלי חיים המשתנה בין ויסות עצמי של טמפרטורת גופם, הומיאותרמיה, לבין מתן אפשרות לסביבה הסובבת להשפיע עליו, פויקילותרמיה.
קרי, אותו יצור נוקט באסטרטגיה המתאימה למצב.
תרדמה , דיאפאוזה, היא תקופה בה אורגניזם מצמצם עד למינימום את חילוף החומרים שלו על-מנת לשרוד תקופה בה תנאי הסביבה קשים מדי לקיום פעילותו הרגילה.
תרדמה משמשת עבור בעלי חיים רבים כהגנה הטובה ביותר מול תנאי סביבה קשים.
בבעלי חיים קיימים שלושה סוגים עיקריים של תרדמה:
תרדמת קיץ, כמו אצל טריטון הפסים, "תרדמה אנאירובית" במצב של אנוקסיה, לדוגמה, אצל דגי זהב וצבים, ותרדמת חורף כמו אצל חלק מהדובים.
במצב של תרדמה, חילוף החומרים מופחת פי חמישה עד מאה מהמצב הרגיל ובעזרת שהייה של חודשים או אפילו שנים במצב זה, בעלי חיים מסוגלים להאריך את משך חייהם.
תרדמה נוטה להיות קשורה קשר הדוק לתנאי הסביבה.
אורגניזמים יכולים לסנכרן כניסה לשלב רדום עם הסביבה שבה הם חיים באמצעים של חיזוי או באמצעים של תגובה לתוצאה.
תרדמת חורף היא מנגנון המשמש יונקים רבים כדי להפחית את בזבוז האנרגיה ולשרוד במצב של מחסור במקורות מזון במהלך החורף.
מצב שינה עשוי להיות חזוי או תוצאתי.
בעל חיים מתכונן לתרדמת חורף על ידי בניית שכבה עבה של שומן גוף בסוף הקיץ והסתיו שתספק לו אנרגיה במהלך התקופה הרדומה.
במהלך התרדמה החיה עוברת שינויים פיזיולוגיים רבים, כולל ירידה בקצב הלב המתבטאת בירידה של 95% מן הקצב הרגיל, וירידה בטמפרטורת הגוף.
בנוסף לתופעה של צמרמורת שתפקידה להפעיל את שרירי הגוף על מנת להפיק אנרגיה, כמה בעלי חיים בתרדמת חורף מייצרים גם חום גוף על ידי תהליך של תרמוגנזה , גם ללא תהליך של רעד במטרה למנוע קפיאה.
תרמוגנזה ללא רעד הוא תהליך מווסת שבו מפל הפרוטונים שנוצר על ידי הובלת אלקטרונים במיטוכונדריה משמש להפקת חום במקום ATP.
תהליך זה מתרחש ברקמת השומן החומה.
מיני בעלי חיים שנמצאים בתרדמה: עטלפים, סנאי-קרקע ומכרסמים אחרים, למור עכברים, קיפוד אירופי ואוכלי חרקים אחרים, מונוטרמים וחיות כיס.
למרות שתרדמת חורף נראית כמעט אך ורק אצל יונקים, ציפורים מסוימות, כמו תחמס נפוץ עשוי לעבור תהליך של תרדמת חורף.
תרדמת קיץ היא מנגנון לתרדמה תוצאתית בתגובה לתנאים חמים או יבשים מאוד.
היא נפוצה מאד בחסרי חוליות כמו חילזון הגינה, אך מופיעה גם בבעלי חיים אחרים, כמו דגי ריאה, בעלי זנב - סלמנדרות, צבי ערבות ותנינים.
תרמדה תוצאתית מתרחשת כאשר אורגניזמים נכנסים לשלב רדום לאחר שנוצרו תנאים שליליים למחיה.
תרדמה חזויה מתרחשת כאשר אורגניזם נכנס לשלב רדום לפני הופעת תנאים שליליים.
לדוגמה: תופעה של פוטופריודיזם - וירידה בטמפרטורה משמשים צמחים רבים כדי לחזות את תחילת החורף.
דיאפאוזה היא אסטרטגיית חיזוי שנקבעת מראש על ידי הגנוטיפ של בעל חיים.
דיאפאוזה נפוצה בחרקים ומאפשרת להם להשהות את ההתפתחות שלהם בין הסתיו לאביב.
היא קיימת ב-2% מהיונקים, כמו הצבי, Capreolus capreolus עם דיאפאוזה עוברית שבו עיכוב בהתקשרות העובר לרירית הרחם קורה כבר בשלב הבלסטוציסטה.
תהליך זה מבטיח שצאצאים יוולדו באביב, כאשר תנאי המחיה הם הנוחים ביותר.
בצמחים הזרע הוא שלב רדום במחזור החיים של הפרט, שמשמש אמצעי לעבור עונת קיץ יבש או עונת חורף קפוא.
לצמחים שלל מנגנונים מורכבים לחישת תנאי הסביבה בעודם זרעים לצורך תזמון מיטבי של הנביטה.
סוג נוסף של תרדמה הוא מצבם של נבגים המתפתחים בחלק מהחיידקים, מתגים גרם חיוביים אווירניים או אל-אווירניים המצויים בקרקע.
תא החיידק הופך לגרעין DNA מוגן היטב, חסר פעילות מטבולית כתא עד לחזרתם של תנאי הסביבה לתנאים המתאימים לגידול תקין, המאפשר את הפיכתו של הנבג לתא וגטטיבי..
תרדמה של אורגניזמים בעלי-דם-קר, כמו לטאות, הופכת מנגנונים שונים מבעלי חיים לרדומים.
תהליך זה מכונה ברומציה .
התהליך נבדל מתרדמת חורף של יונקים בגלל תהליכים המטבוליים ייחודיים לשימור האנרגיה.
האנרגיה מאוחסנת בגליקוגן בנוסף לשומנים או במקום השומנים, ולאורגניזם נדרשת צריכת מים תקופתית.
זוחלים מתחילים בדרך כלל ברוטציה בסוף הסתיו (זמני התרדמה תלויים במין).
לעיתים קרובות הם מתעוררים לשתות מים וחוזרים "לשינה".
הם יכולים לבלות חודשים בלי אוכל.
זוחלים עשויים לאכול יותר מהרגיל לפני מועד התרדמה ולאכול פחות או לא לאכול כלל, כשהטמפרטורה יורדת.
תקופת הברומציה היא בין חודש לשמונה חודשים בהתאם לטמפרטורת האוויר ובהתאם לגודלו, גילו ובריאותו של הזוחל.
במהלך השנה הראשונה לחייהם, זוחלים קטנים רבים אינם נכנסים למצב של תרדמה מוחלט, אלא מאטים את פעילותם ואוכלים לעיתים רחוקות יותר.
ברומציה מופעלת על ידי מחסור בחום וירידה בשעות האור והיא מתרחשת בחורף, בדומה לתרדמת החורף אצל היונקים.
תרדמה של צמחים היא תקופה של עצירת הגידול.
זוהי אסטרטגיית הישרדות של מיני צמחים רבים, המאפשרת להם לשרוד בתנאים קשים ובאקלים שבהם חלק מהשנה אינו מתאים לצמיחה, כגון חורף או עונות יבשות.
למיני צמחים רבים המפגינים תהליך של תרדמה יש שעון ביולוגי שמורה להם מתי להאט את הפעילות המטבולית ולהכין רקמות רכות לתקופה של קיפאון או מחסור במים.
תרדמה יכולה להיות מופעלת לאחר עונת גידול רגילה, על ידי ירידה בטמפרטורות, קיצור אורך היום ו/או הפחתה בכמות הגשמים.
טיפול כימי בצמחים רדומים הוכח כשיטה יעילה להפרת התרדמה, במיוחד בצמחים עציים כמו ענבים, פירות יער, תפוחים, אפרסקים וקיווי.
באופן ספציפי, מימן ציאנמיד CN2H2 v, חומר הממריץ חלוקת תאים וגדילה בצמחים רדומים וגורם לניצנים להישבר כאשר הצמח נמצא על סף שבירת התרדמה.
פגיעה קלה בתאים עשויה למלא תפקיד במנגנון הפעולה.
ההערכה היא שהפגיעה גורמת לחדירות מוגברת של ממברנות התא.
הפציעה קשורה לעיכוב של האנזים קטלאז, הממריץ את מסלול הפנטוז פוספט.
מימן ציאנמיד יוצר אינטראקציה עם המחזור המטבולי של הציטוקינין, המפעיל מחזור צמיחה חדש.
שתי התמונות הסמוכות מציגות שני דפוסי תרדמה נפוצים במיוחד בקרב הסחלבים הצומחים באופן סימפודיאלי .
כאשר זרע בוגר בתנאי מחיה נוחים אינו מצליח לנבוט, הוא מכונה רדום.
תרדמת זרעים היא נגרמת על ידי מאפיינים אנדוגניים של העובר המונעים נביטה.
תרדמת זרעים אנדוגנית נבדלת מתרדמה חיצונית - אקסוגנית הנגרמת על ידי גורמים חיצוניים, כגון, נוכחות של כיסוי זרע קשה או מעטפת זרע המונעת ממים וחמצן להגיע לזרע ולהפעיל את העובר.
המעטה הקשה של הזרע הוא מחסום פיזי לנביטה ואינו צורה אמיתית של תרדמה תרדמת זרעים רצויה בטבע, אך אינה רצויה בתחום החקלאות בה נביטה וצמיחה מהירה לצורך מתן יבולים.
בעוד שבטבע, רוב הצמחים מסוגלים לנבוט רק פעם בשנה, מה שמאפשר לצמחים לבחור זמן מסוים להתרבות.
עבור צמחים רבים, עדיף להתרבות באביב לעומת הסתיו גם כשיש תנאים דומים מבחינת אור וטמפרטורה עקב החורף הבא שלאחר הסתיו.
צמחים וזרעים רבים מזהים זאת ונכנסים לתקופה רדומה בסתיו כדי להפסיק לגדול.
הדגן הוא דוגמה נפוצה בהיבט זה, כי בתקופת החורף צמחי הדגן היו מתים מעל פני הקרקע ולכן התרדמה היא תופעה חיובית לשתיליו אולם ביות הדגן והכלאה נרחבת הסירו את רוב מנגנוני התרדמה שהיו לאבותיהם על מנת לאפשר גידולים מהירים למתן יבולים טובים.
בעוד שתרדמת זרעים קשורה לגנים רבים, החומצה האבצ'יסית (ABA) הנחשבת להורמון צמחי ואחראי על מספר תופעות: שלכת, היווצרות ניצנים בחורף, סגירת פיוניות בעת מצוקת מים, תרדמת זרעים וצבירת מאגרי מזון בזרע.
צמיחת השורש בעת מצוקת מים נקשרה כמשפיעה עיקרית לתרדמת זרעים.
במחקר על צמחי אורז וטבק, נמצא שצמחים פגומים בגן zeaxanthin epoxidase, המקושרים למסלול סינתזה של ABA.
זרעים בעלי תכולת ABA גבוהה יותר, מביטוי יתר של זיאקסנטין אפוקסידאז, הובילו לתקופת תרדמה מוגברת בעוד שלצמחים עם מספר נמוך יותר של זיאקסנטין אפוקסידאז נמצאה תקופת תרדמה קצרה יותר.
ניתן לשרטט תרשים פשוט של ABA מעכב נביטת זרעים, בעוד שההורמון הצמחי ג'יברלין-GA מעכב את ייצור ABA ומקדם נביטת זרעים.
צמחים רב-שנתיים עציים באזורי אקלים ממוזגים דורשים טמפרטורות קרות כדי להתגבר על תרדמת החורף.
השפעת טמפרטורות קרות תלויה במינים ובשלב הצמיחהal.
במינים מסוימים, המנוחה יכולה להישבר תוך שעות בכל שלב של התרדמה, על ידי כימיקלים, חום או קיפאון, הגורמים לזרוש של ייצור של ההורמון הצמחי אתילן ולהגברת חדירות הממברנות של התאים.
מיני עצים שיש להם צורכי תרדמה מפותחים עשויים להיכנס למצב של אי-תרדמה על ידי גירויים חיצוניים..
העץ אדר יפני המקבל "קיץ נצחי" באמצעות חשיפה לאור יום נוסף, עשוי לגדול ברציפות למשך שנתיים.
צמח הצומח באקלים ממוזג נוטה באופן אוטומטי לרדום, ללא תלות בתנאים סביבתיים שהוא חווה.
צמחים נשירים מאבדים את העלים שלהם, עצים ירוקי עד מצמצמים כל צמיחה חדשה.
שיעור התמותה עולה ל-100% אם הצמח אינו מקבל את התקופה הדרושה של טמפרטורות קרות הנדרשות לשבירת התרדמה.
רוב הצמחים דורשים מספר מסוים של שעות של צינון בטמפרטורות שבין 0-10oC כדי להיות מסוגל לשבור את התרדמה/
ברפואה, תרדמת היא מצב חולי שבו הגוף שוקע למצב ממושך של חוסר הכרה, ללא יכולת להעירו.
תרדמת נובעת משלל סיבות, כגון הרעלה, שבץ, טראומה גופנית, נטילת סמים מסוימים וסיבות רבות אחרות.
אדם הנמצא בתרדמת ממעט מאוד להגיב לסביבתו, ובוודאי אינו מתקשר עם האנשים.
תרדמת עלולה להימשך זמן רב, אפילו שנים.
לעיתים החולה מפתח מחזור ערות-שינה ומצבו משתפר עד כדי הגדרתו כצמח או כבעל הכרה מינימלית, והוא עשוי אף להתעורר ולחזור לחיים רגילים, ולעיתים מסתיימת התרדמת במוות, באופן טבעי או כתוצאה מהמתת חסד, כלומר ניתוק החולה ממכשירים התומכים בהמשך חייו.
סטטיסטית, ככל שמשך התרדמת ארוך יותר כך קטנים סיכויי השיפור במצב.
קיים רצף של הכרה מעורפלת עד לתרדמת, שהיא המצב ההכרתי החמור ביותר.
מצבים הקודמים לתרדמת מסווגים לפי מספר רמות – כגון stupor (קהות חושים) – מצב בו המטופל מגיב רק לגירוי חזק וכואב, או drowsiness (נמנום) – מצב בו המטופל מגיב לגירויים חלשים יחסית וער למשך תקופות קצרות.
רמת הערות נמדדת על ידי מדד גלאזגו שפותח בשנות השבעים.
במחקר שנעשה במשך שנים על מאות חולים, על ידי נוירולוגים ברחבי העולם נמצא שרבים מהחולים הנמצאים בתרדמת הם למעשה בעלי מודעות.
תרדמת היא מצב דמוי שינה, בו החולה אינו מבצע תגובה תכליתית לסביבה, ואינו יכול להתעורר.
העיניים סגורות ואינן נפתחות באופן ספונטני, החולה אינו מדבר ואין תנועות תכליתיות של הפנים והגפיים.
גירוי ורבאלי (כגון פנייה אל החולה בדיבור) לא גורר אחריו תגובה כלשהי.
בעת גירוי כאב אין תגובה כלל, או שיש תנועות רפלקס לא תכליתיות המתווכות דרך חוט השדרה או מסלולים בגזע המוח.
תרדמת נובעת מהפרעה של אחד משניים – אזור בגזע המוח הקרוי מערכת ההפעלה הרשתית (reticular activating system ובקיצור RAS), או שתי ההמיספרות של המוח הגדול – מאחר שאלו הם האזורים במוח האחראיים על מצב ההכרה.
פעילות חריגה של אונות מוח, או פעילות מופחתת של המסילה התלמו-קורטיקלית הנקראת מערכת ההפעלה הרשתית יהיו כמעט בכול המצבים הסיבה להכרה מעורפלת.
במצב תקין, מערכת זו אחראית ליצירת מצב ערות דרך המסילות העוברות ממנה אל קליפת המוח.
מכאן עולה כי הסיבות לתרדמת יכולות לנבוע מנגעים שגורמים להרס המסילה התלמו-רטיקולרית.
סיבות נוספות היא הרס של חלקים גדולים בשתי המיספרות המוח, או דיכוי של התפקוד הרטיקולו-צרברלי על ידי תרופות, רעלנים, או מצבים מטבוליים שונים כגון היפוגליקמיה, אנוקסיה (מחסור בחמצן ברקמות המוח), אורמיה, ואי ספיקה כבדית.
הקרבה של המסילה התלמו-קורטיקלית לאזורים האחראים על פעילות האישון ותנועות העין, מסייעת לאבחון הסיבה לתרדמת במצבים רבים.
כך, למשל, הגדלה של האישונים וחוסר תגובה שלהם לאור כמו גם אובדן תנועות עיניים לצדדים, למעלה או למטה, מלמדת כי ככל הנראה הפגיעה המוחית היא בחלקו העליון של גזע המוח.
באופן הפוך, שימור תגובת האישונים לאור ושימור תנועות העיניים מלמדים כי ככל הנראה הפגיעה המוחית היא בשתי ההמיספרות או פגיעה מטבולית (ולא פגיעה בחלק העליון של גזע המוח).
טיפול מיידי בחולה בתרדמת כולל הבטחת נתיב אוויר, נשימה וסירקולציה (ABC), כמו גם אבטחת עמוד שדרה צווארי.
יש לקחת בדיקות דם לגלוקוז, אלקטרוליטים, תפקודי כבד וכליה, ספירת דם וקרישה.
אם התרדמת נגרמה כתוצאה מהיפוגליקמיה יש לתת תמיסת דקסטרוז (גלוקוז) תוך ורידית (25 גרם), ואם יש אנצפלופתיה כתוצאה משתיית אלכוהול (וורניקה) יש לתת 100 מ"ג של תיאמין ונלוקסון.
כמו כן יש לקחת בדיקות דם לגזים – כדי להעריך את מצב הנשימה והאם קיימת בעיה במאזן חומצה ובסיס וגם על מנת להעריך סיבות מטבוליות אשר הביאו לתרדמת.
כמו כן, אם קיימים פרכוסים יש לטפל בהם מייד.
השלב השני של טיפול בתרדמת כולל ביצוע ניקור מותני, אם קיימים סימנים מנינגיאליים.
יש לבצע בדיקה גופנית כללית ובדיקה נוירולוגית, וכן בדיקת CT.
השלב המאוחר יותר בטיפול בתרדמת כולל בדיקת אק"ג, תיקון אלקטרוליטרי (היפונתרמיה או היפרנתרמיה), תיקון הפרעות חומצה-בסיס, צילום חזה ובדיקות טוקסיקולוגיה של דם ושתן.
כמו כן יש לבצע EEG.
כאשר מגיע חולה השרוי בתרדמת, יש לברר את משך התפתחותה של התרדמת שהוא הקריטריון המשמעותי ביותר.
כך למשל, הופעה פתאומית של תרדמת יכולה לרמז על בעיה ווסקולרית – למשל שבץ של גזע המוח או דימום תת-עכבישי.
מהלך איטי יותר, של ימים עד שבוע או יותר, אופייני לגידול, מורסה מוחית או המטומה סאב-דוראלית כרונית.
תרדמת שמופיעה לאחר מצב בלבולי או מצב של דליריום, ללא הופעה של סימני צד, היא כנראה עקב סיבה מטבולית.
אם התרדמת התרחשה לאחר סימנים כגון שיתוק חלקי של הגוף, אפזיה וכדומה, והתקדמה במהירות, יש לחשוד בדימום תוך-מוחי.
בדיקה גופנית לחולה השרוי בתרדמת
סימני טראומה: תרדמת יכולה להיגרם כתוצאה מטראומה.
סימני טראומה כוללים עיניים נפוחות – raccoon eyes, דימום מאחורי עור התוף, זליגת נוזל שדרתי מתוך האף והאוזניים (רינוראה, אוטוראה).
בנוסף יש למשש את הראש לשברים דחוסים או נפיחות של רקמה רכה.
לחץ דם: לחץ דם גבוה אצל חולה תרדמת יכול להעיד על מצב בסיסי שגרם לתרדמת – כגון שבץ או דימום תוך מוחי.
לחץ דם גבוה, מעל 250/150, יכול לגרום לאנצפלופתיה היפרטנסיבית.
טמפרטורה: היפותרמיה מופיעה בתרדמת הנגרמת על ידי אתנול (אלכוהול) או תרופות סדטיביות, וכן היפוגליקמיה, אנצפלופתיה כבדית ומצבים נוספים.
לעומת זאת, היפרתרמיה מאפיינת מצבים כגון מכת חום, סטטוס אפילפטיקוס, היפרתרמיה ממאירה, הרעלה של אנטיכולינרגיים, דימום באזור הפונס, וכן נגעים בהיפותלמוס.
סימני גירוי מנינגיאלי: סימנים כמו קשיון עורף או סימנים אחרים המשמשים לבדיקת גירוי מנינגיאלי יכולים להעיד על כך שיש דלקת קרום המוח או דימום תת-עכבישי.
סימנים אלו אובדים בתרדמת עמוקה.
בדיקת פונדוס: בבדיקת עיניים עם אופתלמוסקופ ניתן להעריך האם קיימת פפילאדמה (בצקת פטמות של דיסק עצב הראייה) או דימומים ברשתית, שיכולים להעיד על יתר לחץ דם או לחץ תוך-גולגולתי מוגבר.
הבדיקה הנוירולוגית בחולה עם תרדמת יכולה להעיד על הסיבה לתרדמת.
בבדיקה נוירולוגית אצל חולה עם תרדמת מתרכזים בבדיקת האישונים, תנועות גלגל העין ותגובות מוטוריות לכאב בעיקר.
בדיקת אישונים: אישונים תקינים הם שווים בגודלם ובקוטר של 3–4 מ"מ.
הם מתכווצים בצורה סימטרית בתגובה לאור (רפלקס אור).
יכולות להיות מספר פתולוגיות במוח שהביאו לתרדמת ומכאן לפתולוגיות בצורת האישונים – אישוני סיכה, בקוטר של 1–1.5 מ"מ, מרמזים על מנת יתר של אופיאטים (למשל, הרואין), או נזק למוח ברמת אזור הפונס.
אישוני סיכה יכולים להופיע גם בהרעלות אחרות, טיפות עיניים המכווצות את האישון וכן מצבים כגון עגבת עצבית (נוירוסיפיליס).
אישונים מורחבים, פיקסטיביים – הם אישונים הגדולים מ-7 מ"מ ושאינם ראקטיביים.
לרוב זה נובע בדרך כלל מלחץ על עצב III לאורך מסלולו, אולם מופיע גם בהרעלת תרופות אנטי-כולינרגיות או סימפטומימטיות.
הסיבה השכיחה ביותר להופעת אישונים אלו היא מצב שבו התרחשה הרניאציה טרנס-טנוריאלית של אונה טמפורלית מדיאלית, עקב אפקט מסה אשר יצר לחץ סופרה-טנטוריאלי.
אישונים בקוטר תקין, פיקסטיביים, (כלומר אינם מגיבים לאור) הם לרוב תוצאה של פגיעה בגזע המוח באזור המוח האמצעי.
אישונים א-סימטריים (מצב של אניזוקוריה) יכולים להופיע אצל 20% מהאוכלוסייה כממצא נורמלי (כאשר ההבדל הוא עד 1 מ"מ).
אצל חולה בתרדמת, הופעה של אישונים א-סימטריים בגודלם מרמזת על פגיעה מבנית של עצב III או המוח האמצעי.
תנועות עיניים: אצל חולה בתרדמת, תנועות גלגל העין נבחנות על ידי המערכת הוסטיבולרית – על ידי סיבוב פסיבי של הראש (רפלקס "עיני בובה") או על ידי גירוי עור התוף עם מים קרים ("טסט קלורי").
כאשר אין עירוב של גזע המוח, חולה בתרדמת יגיב להזלפת מים קרים על ידי סטיית המבט של העיניים לצד הגירוי עצמו – כלומר, אם טופטפו מים קרים לאוזן שמאל, חולה בתרדמת יזיז את עיניו לכיוון אוזן שמאל אם אין מעורבות של גזע המוח.
לעומת זאת, חוסר תגובה מוחלט של העיניים במבחן קלורי פירושו פגיעה בגזע המוח או הפרעה מטבולית הנוטה לפגוע בגזע המוח (הרעלת תרופות סדטיביות).
כאשר מבחן קלורי מדגים תזוזה של עין אחת בלבד יש לחשוד במעורבות של עצב III.
תגובה מוטורית לכאב: התגובה המוטורית לכאב אצל חולה תרדמת נבחנת על ידי הפעלת לחץ חזק במספר מקומות – אזור הסטרנום (שפשוף עצם בית החזה), הפעלת לחץ על מיטת הציפורן ומקומות נוספים.
התגובה לגירוי הכאב עצמו עוזרת למקם את רמת הפגיעה המוחית ומספקת מידע על עומק התרדמת בו שרוי החולה – כאשר התרדמת היא בינונית, החולה יכול למקם כאב על ידי שליחת יד לכיוון אתר הכאב.
תגובה חמורה יותר היא תגובה דה-קורטיקציה – תגובה הכוללת כיפוף המרפק, מתיחת ברך וקרסול או קירוב הכתף: תגובה זו אינה ממקמת את הכאב אולם קשורה באופן קלאסי לנגעים המערבים את אזור התלמוס ישירות, או מסה הלוחצת על התלמוס מלמעלה.
תגובה מסוג דה-צרברציה היא תגובה חמורה עוד יותר מתגובה דה-קורטיקציה, וכוללת מתיחה של המרפק (אקסטנציה), סיבוב פנימי של כתף וביצוע אקסטנציה של הרגל).
תגובה זו נוטה להופיע כשתפקוד המוח האמצעי פגוע.
הצעד החשוב ביותר בהערכה של חולה בתרדמת הוא להחליט האם חוסר ההכרה הוא כתוצאה מפגיעה מבנית במוח (ואז לעיתים יש צורך בהתערבות נוירו-כירורגית דחופה), או תוצאה של אנצפלופתיה מפושטת (עקב הפרעה מטבולית, מנינגיטיס או פרכוסים) שאינה דורשת ניתוח וניתנת לטיפול תרופתי.
קיימת חלוקה פשטנית לשלושה סוגים של תרדמת על פי הסבר פתו-פיזיולוגי: סוגים אלו מתייחסים למיקומם ביחס לטנטוריום ולהתבטאותם הקלינית.
סוג מרכזי אחד הוא נגעים מבניים באזור סופרה-טנטוריאלי במוח, למשל המטומה אפידוראלית, המטומה סאב-דוראלית, דימום ברקמת המוח כתוצאה מטראומת ראש, שבץ וגידולים מוחיים.
סוג מרכזי אחר הוא נגעים מבניים באזור סאב-טנטוריאלי (מתחת לטנטוריום) – כגון מצב בו יש חסימה של עורקים בזילאריים, דימום של הצרבלום, פונס או דימומים בגומה האחורית.
סוג שלישי ואחרון כולל אנצפלופתיות דיפוזיות, כגון אנצפליטיס, מנינגיטיס, דימום תת-עכבישי, היפוגליקמיה, הרעלת סמים, אנצפלופתיה כבדית, הפרעות אלקטרוליטיות ועוד.
במצב זה, הפרעה באחת מההמיספרות או שתיהן גורמת לתרדמת.
לרוב, שיתוק בחצי צד של הגוף ואובדן תחושה הם טיפוסיים, ואם הפגיעה היא בהמיספירה הדומיננטית יש אפזיה, ובלא דומיננטית – אגנוזיה.
כאשר המסה מתרחבת עקב בצקת, נוצר אפקט של לחץ על אזורים כגון התלמוס וגזע המוח, ומצב ההכרה יורד.
בבדיקה נוירולוגית יש חוסר תפקוד המתקדם כלפי מטה, וכאשר רמת אזור הפונס בגזע המוח נפגעת התוצאה היא קטלנית באופן בלתי נמנע.
זוהי התוצאה של הרניאציה טרנס-טנטוריאלית (החוצה את הטנטוריום) – מצב כזה, אם עדיין הפיך, דורש התערבות ניתוחית.
דוגמה נוספת לאפקט מסה הוא כאשר מסה סופרה-טנטוריאלית גורמת להרניאציה של החלק האמצעי באונה הטמפורלית.
במצב כזה נוצר לחץ ישיר על אזור בגזע המוח הנקרא האזור הרוסטרלי, וסימנים הקשורים לעין – כגון הרחבת האישון באותו הצד וקושי בקירוב העין (ביצוע אדוקציה) הפגועה יכולים להקדים את אובדן ההכרה.
מצב זה דורש אף הוא התערבות ניתוחית מהירה.
דימום תת-קשיתי (המטומה סאב-דוראלית): המטומה סאב-דוראלית היא מצב בו יש דימום באזור שבין רקמת הדורה העוטפת את המוח לרקמה התת-עכבישית (סאב-ארכנואידלית).
לרוב המטומה כזו מתרחשת יותר אצל אנשים מבוגרים אולם מופיעה גם בצעירים.
טראומה (חבלת ראש) היא הגורם השכיח ביותר להיווצרות המטומה כזו, ובשלב החריף שלאחר הטראומה יש לעיתים קרובות חוסרים נוירולוגים מקומיים בולטים.
הממצאים הקליניים השכיחים הם כאב ראש ושינוי מצב ההכרה, אולם לעיתים סימנים וסימפטומים יכולים לא להופיע, להיות לא ספציפיים או ללא ממקמים.
האבחנה נעשית על ידי ביצוע CT או MRI והמראה בהדמיה הוא כשל עדשה קעורה לכיוון המוח.
לאחר מספר שבועות מהפגיעה החריפה, קריש הדם הופך להמטומה כרונית – ולמעשה לנוזל המקיף את המוח שניתן לנקזו.
המטומה כרונית שכיחה בעיקר אצל אנשים מבוגרים – כאשר הסתמנות קלינית נפוצה היא אדם מבוגר, מבולבל ועם בעיות זיכרון אשר ממצא ב-CT מדגים המטומה כאמור.
במחצית מן המקרים הסיבה היא חבלת ראש ישנה, ובמחצית מהמקרים אין היסטוריה של חבלת ראש ישנה אלא דימום קטן וספונטני.
הטיפול בהמטומה סאב-דוראלית הוא ניקוז ההמטומה ועל ידי כך הפחתת הלחץ על מבנים במוח אשר עלול להביא לתרדמת.
המטומה אפידוראלית: זוהי המטומה השכיחה יותר אצל גברים, בעיקר צעירים.
ההמטומה נגרמת לרוב על ידי חבלת ראש הגורמת לשבר בצד הגולגולת, עם קרע של העורק Medial meningeal artery (ה-MMA).
החולים עשויים לאבד את הכרתם למשך דקה בערך ולאחר מכן יש פרק זמן של כמה שעות, בו יכולים להופיע כאב ראש, פרכוסים וסימני צד.
פרק זמן זה נקרא גם Lucid interval.
לאחר מכן החולים שוקעים בתרדמת.
מבחינת תסמינים, יש לרוב חולשה של הצד הנגדי לצד הפגיעה, והרחבה של האישון באותו הצד של הפגיעה בגלל לחץ הנוצר על עצב III.
האבחנה היא בביצוע CT או MRI המדגימים צורת עדשה קמורה משני הצדדים.
הטיפול הוא ניתוחי – ביצוע קרניוטומיה לצורך מניעת אפקט הלחץ.
קונטוזיה מוחית לאחר חבלת ראש: קונטוזיה היא דימום טראומתי בתוך רקמת המוח עצמה – נוצרת במנגנון של חבלה קדמית או אחורית, כאשר המוח "נזרק" אל עצמות הגולגולת ומפתח דימום.
הקליניקה הראשונית היא לרוב של חוסר הכרה, כאשר לרוב החולה מתאושש.
עם זאת, קונטוזיה מוחית עלולה לגדול תוך מספר שעות, ואז הקליניקה היא של אדם בהכרה אשר הולך ונהיה שקוע ברמת ההכרה עם הזמן (walk and die).
בכל מקרה, יש להשגיח על חולים אלו ולשים לב להתדרדרות נוירולוגית היכולה להעיד על התפתחות בצקת או על הרניאציה מוחית.
לרוב הטיפול הוא שמרני, וניתוחים מתבצעים רק במצבי חירום כגון הרניאציה.
פגיעה אקסונלית מפושטת: זוהי פגיעה מוחית קשה ללא חבלה ישירה לראש – למשל, מנגנון של האצה-האטה סיבובי.
זה גורם לשכבות המוח להחליק אחת על השנייה, ונוצרים קרעים קטנים בכלי דם קטנים ובאקסונים.
ה-CT יכול להיות תקין או כמעט תקין, אולם הקליניקה היא של תרדמת.
דימום מוחי: הסיבה לכך יכולה להיות למשל טראומה או יתר לחץ דם כרוני.
אם לא הייתה טראומה, וידוע על יתר לחץ דם כרוני, ברוב הפעמים הדימום בדרך כלל מתרחש כשהחולה ער, וללא סימנים מקדימים כלשהם.
במרבית המקרים מופיע כאב ראש בינוני עד חמור, וכן נפוצות בחילות והקאות.
המיפרזיס (שיתוק או חולשת צד) הוא סימפטום מוקדם נפוץ, ופרכוסים מופיעים בכ-10% מן המקרים והם לרוב פוקאליים.
חולים אלו עלולים להתקדם לערפול הכרה ולתרדמת תוך מספר דקות עד שעות.
בבדיקה גופנית חולים אלו מציגים תמונה של יתר לחץ דם, סטיית מבט לכיוון אזור הדימום עצמו, נוכחות של שינויים ווסקולריים כרוניים בבדיקת העין (פונדוסקופיה) וקשיון עורף.
הטיפול הוא שמרני וכולל איזון של לחץ הדם וטיפול בבצקת המוחית – על ידי סטרואידים, מניטול או מתן תמיסה היפרטונית להפחתת הבצקת.
גידול מוחי: גידול ראשוני או גרורות במוח יכולים לגרום להיווצרות תרדמת כביטוי ראשוני רק לעיתים נדירות – לרוב, תרדמת מופיעה מאוחר יותר, כאשר יש היסטוריה רפואית של כאבי ראש, חוסרים נוירולוגיים שונים ושינויי הכרה ורק לאחר מכן תרדמת.
ב-25% מן המקרים יש בצקת פטמות (פפילאדמה).
במקרה של תרדמת שהתפתחה כתוצאה מגידול, יש בשלב הראשון להפחית את הבצקת (מתן סטרואידים).
כתלות בגידול עצמו, סוגו ומיקומו, יש לשלב בטיפול גם נוירוכירורגיה, רדיותרפיה וכימותרפיה.
שבץ: שבץ המביא לתרדמת יכול להיגרם במנגנון בו לאחר היווצרות האוטם המוחי, מתפתחת בצקת מוחית המביאה ללחץ על ההמיספרות או להרניאציה.
בצקת מוחית נהיית מקסימלית לאחר 48–72 שעות מהיווצרות האוטם המוחי (תחילת השבץ).
מורסה מוחית יכול להביא למצב של תרדמת.
זעזוע מוח או Concussion, הוא פגיעה קלה ביותר במוח, והיא לא מובילה לתרדמת.
במצב של זעזוע מוח אין דימום תוך-מוחי, והחבלה מתאפיינת בשינוי חולף של מצב ההכרה: אובדן הכרה קצר, בלבול, או אמנזיה.
קיימים מדדים לזעזוע מוח קל, בינוני או קשה.
אדם אשר קיבל מכה בראש לא יכול לחזור לפעילות גופנית שמסכנת בחבלת ראש חוזרת, כל עוד קיימים סימפטומים של זעזוע מוח כגון בלבול, אמנזיה וכדומה.
בדרך כלל מדובר בתקופה של כשבוע סביב האירוע עצמו.
תרדמת המתחילה לפתע עם סימנים פוקאליים של גזע המוח – למשל, חוסר תגובה של האישון לאור למשל או מצבים אחרים הקשורים לפתולוגיות בתנועות העיניים – מרמזת על נגע באזור הנמצא מתחת לטנטוריום (סאב-טנטוריאלי).
דוגמאות לכך הן אישונים בגודל תקין אולם לא מגיבים לאור כאשר יש פגיעה בגזע המוח באזור המוח האמצעי, אישוני סיכה (בעלי קוטר נמוך מאוד) שאינם מגיבים כאשר הנגע הוא בגזע המוח באזור הפונס, סטיית מבט לצד השני מאזור הנגע ולכיוון השיתוק עצמו, או תנועות עיניים לא מצומדות (כגון INO).
דוגמאות למצבים אשר יכולים להביא לתרדמת ממקור סאב-טנטוריאלי הן:
חסימה של עורק בזילרי על ידי תסחיף או קריש דם: לרוב מצב זה מתרחש אצל חולים מבוגרים, בעלי היסטוריה של יתר לחץ דם, טרשת עורקים או אירועים איסכמיים זמניים.
העורק הבזילרי הוא עורק המספק דם לאזור גזע המוח, לרבות אזור הנקרא RAS אשר אחראי על רמת ההכרה.
פגיעה בעורק זה תביא לירידה במצב ההכרה, כאשר עד 50% מהחולים המגיעים לבית החולים בשל פגיעה בעורק זה שרויים כבר בתרדמת.
תפקוד האישונים משתנה ותלוי במקום הנגע עצמו, ואילו סטיית מבט נפוצה בעיקר לכיוון מטה או הרחק מהנגע.
הטיפול הוא מתן נוגדי קרישה, והפרוגנוזה תלויה במידת הפגיעה בגזע המוח.
דימום באזור הפונס: זהו דימום מוחי לא נפוץ (מהווה 6% ממקרי הדימום המוחי).
הוא מתרחש אצל חולים הסובלים מיתר לחץ דם, והקליניקה היא של הופעה פתאומית של תרדמת.
התרדמת מאופיינת באישוני סיכה, אובדן תנועות עיניים לטרליות, ואם החולה שורד מעבר למספר שעות – מופיעה היפרתרמיה חמורה (עליה משמעותית בחום הגוף).
לא קיים טיפול אפקטיבי למצב זה כיום.
דימום או אוטם בצרבלום: דימום בצרבלום או התפתחות של אוטם בצרבלום יכולים להשתנות מבחינת הקליניקה – הקליניקה יכולה להיות חריפה – היווצרות תרדמת ומוות מהיר, או צורה המתפתחת באופן פרוגרסיבי תוך שעות וימים.
הבעיה בדימום או אוטם בצרבלום היא שהידרדרות במצב עלולה להופיע בפתאומיות, ולכן יש חשיבות בהשגחה על החולים והטיפול המוקדם.
כאשר החולה טרם נכנס לתרדמת, ניתן בניתוח להפחית את הלחץ באזור ולהביא לשיפור משמעותי של התסמינים.
עם זאת, כאשר החולה כבר בתרדמת, הסיכוי להישרדות הוא נמוך.
המטומה של הגומה האחורית הנקראת גם Posterior fossa subdural & epidural hematoma: אלו הם נגעים די נדירים, שחשוב לזהותם כי הם ניתנים לטיפול.
קיימת היסטוריה של טראומת ראש באזור עורפי.
טראומה זו מביאה לעירוב גזע המוח תוך שעות (עד שבועות), וממצאים בבדיקה נוירולוגית קשורים ללחץ על גזע המוח – כגון אטקסיה, ניסטגמוס, ורטיגו והקאות.
לעיתים יש קשיון עורף ופפילאדמה.
מקור ההמטומה הוא קרע של הסינוסים הטרנסברסליים או הסיגמואידלי, והטיפול הוא כירורגי (דה-קומפרסיה).
תרדמת ממקור של אנצפלופתיה מפושטת
אנצפלופתיות דיפוזיות הגורמות לתרדמת כוללות לא רק הפרעות מטבוליות כגון היפוגליקמיה, הרעלות, בעיות כבד וכליה או בעיות אלקטרוליטריות, אלא גם תהליכים מפושטים אחרים, כגון דלקת קרום המוח, פרכוסים או דימום תת-עכבישי.
תרדמת ממקורות אלו קרויה גם "תרדמת מטבולית".
בבדיקה נוירולוגית, קיום של ממצאים סימטריים מחזק את האבחנה של תרדמת ממקור של אנצפלופתיות, אם כי לעיתים אנצפלופתיה כבדית, היפוגליקמיה או היפרגליקמיה עלולים להיות מלווים בסימני צד (חולשת צד אחד וכדומה).
ממצא נוסף המכוון לכיוון של תרדמת מטבולית הוא אישונים המגיבים לאור או אישונים ראקטיביים.
זאת, בשונה מתרדמת שהיא כתוצאה מנגעים סאב-טנוטריאליים או סופרה טנטוריאליים לאחר הרניאציה.
יוצאים מן הכלל לעניין זה הם מצבים של הרעלת ברביטורטים, אנוקסיה חריפה (חוסר זרימת חמצן למוח), היפותרמיה חמורה, הרעלת תרופות אנטי-כולינרגיות או מנת יתר של אופיואידיים – המביאים לליקוי בתפקוד האישונים.
דוגמאות לתרדמת מטבולית הנגרמת על ידי אנצפלופתיות מפושטות הן:
מנינגיטיס או אנצפליטיס: מצבים היכולים להתבטא במצב בלבולי חריף או תרדמת, המופיעה עם חום וכאב ראש.
דימום תת-עכבישי: הסימנים במצב זה מופיעים בפתאומיות ותמיד כוללים כאב ראש חמור.
לרוב בתחילת הדימום יש אובדן הכרה, אשר יכול להיות זמני או קבוע ולעיתים בזמן ההתחלה יכולים להופיע פרכוסים או תנוחה של דה-צרברציה.
ממצאים פוקאליים אינם נפוצים (מלבד שיתוק של עצב III או עצב VI).
דם בחלל התת-עכבישי גורם גם לגירוי קרומי המוח ולסימני גירוי מנינגיאליים, ובבדיקת עיניים ניתן לראות דימום חריף.
נוזל השדרה (CSF) הוא דמי.
היפוגליקמיה: ברוב המקרים, הגורם של אנצפלופתיה היפוגליקמית הוא מנת יתר של אינסולין.
גורמים אחרים הם אלכוהוליזם, מחלת כבד קשה, תרופות, גידולים המפרישים אינסולין או גידולים רטרו-פריטונאליים גדולים.
כאשר רמת הגלוקוז מתחילה לרדת, מופיעים סימנים של מערכת העצבים הסימפתטית הכוללים טכיקרדיה, הזעה, חרדה ועוד.
סימנים נוירולוגיים כוללים פרכוסים, סימני צד, דליריום והתפתחות של תרדמת, במהלכה נפוץ למצוא היפותרמיה המתפתחת באופן פרוגרסיבי.
ניתן למנוע נזק מוחי קבוע על ידי טיפול מהיר בגלוקוז (מתן 50 מ"ל של תמיסת דקסטרוז מהולה תוך ורידית).
ניתן "לסבול" תרדמת היפו-גליקמית למשך שעה עד שעה וחצי לפני שיופיע נזק מוחי בלתי הפיך, לאחר הופעת שלב בו השרירים נהיים פלסידיים ויש ירידה ברפלקסים, חובה לתת גלוקוז תוך 15 דקות.
אם המוח לא נפגע, לאחר מתן גלוקוז תוך ורידית תופיע החלמה מהירה בתוך שניות.
איסכמיה גלובאלית צרברלית: גורמת לאנצפלופתיה המובילה לתרדמת.
לרוב, נגרמת איסכמיה כזו לאחר דום לב.
האישונים מתרחבים במהירות, ויכולה להיות תנוחה טונית של הגוף עם מעט תנועות טוניות-קלוניות דמויות פרכוס.
איבוד שליטה על צואה הוא נפוץ.
לאחר חידוש אספקת הדם למוח, ההחלמה מתחילה מרמת גזע המוח עם חזרת רפלקסים של תנועות עיניים ותפקוד אישונים.
הפעילות המוטורית של הגוף הופכת לתכליתית וההכרה חוזרת.
תפקוד לקוי של גזע המוח (אישונים מקובעים) לאחר החזרת פעילות הלב, היא חסרת תקווה מבחינת החלמה וחזרה לתפקוד הכרתי.
תיתכן החלמה לא מלאה, אשר תוביל לתפקוד של גזע המוח וערות (למשל, פקיחת עיניים עם מעגלי שינה – ערות) אולם ללא תפקודים אינטלקטואליים גבוהים יותר.
מצב זה, של אדם ער אך לא ערני, נקרא Persistent vegetative state ("צמח").
הפרוגנוזה של מטופלים עם איסכמיה גלובאלית צרברלית קשורה למהירות בה חוזרים תפקודי מערכת העצבים המרכזית – בחולים ללא חזרה של תגובת האישונים תוך יום, או חולים אצלם לא חוזרת ההכרה תוך 4 ימים – הפרוגנוזה היא גרועה.
הרעלת סמים: מנת יתר של סדטיביים כגון ברביטורטים ובנזודיאזפינים, היא אחת הסיבות השכיחות לתרדמת.
לפני שמופיעה תרדמת, יש תסמינים של ניסטגמוס בולט בכל כיווני המבט, דיסארתריה ואטקסיה.
זמן קצר לאחר אובדן ההכרה, הבדיקה הנוירולוגית מדגימה סימנים לפגיעה בנוירון מוטורי עליון – כגון היפר-רפלקסים, קלונוס וסימן בבינסקי חיובי.
מאפיין חשוב של הרעלת סדטיביים הוא היעדר תנועות גלגלי העיניים במבחן עיני בובה (כשמזיזים את ראש המטופל לצד, עיניו לא זזות לאותו הצד אלא נשארות מקובעות), ביחד עם תגובת אישונים שמורה לאור (רפלקס אור תקין).
הטיפול הוא תומך – ניתן לתת פלומזניל במקרים של הרעלת בנזודיאזפינים למשל.
הרעלת אלכוהול גורמת גם היא לתרדמת, כאשר תסמין בולט להרעלת אלכוהול הוא התרחבות כלי דם פריפרית, הגורמת לטכיקרדיה, תת-לחץ דם והיפותרמיה.
הרעלת אופיואידיים (הרואין למשל) מאופיינת בכיווץ אישונים, והאבחנה מאוששת על ידי מתן נלוקסון.