tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
הוצאת צירופי מקרים היא הוצאת ספרים אשר התמחתה בפנזיני פאנק ופנזינים פוליטיים שונים, משלהי שנות התשעים.
בין עשרות הוצאותיה מבחר מאמרים אנרכיסטיים, הפנזין הידוע מלחמת המלים, "AM", "כתמי דיו", פנזינים אישיים ועוד רבים אחרים.
סיטרא אחרא – בית ההוצאה לאור 'סיטרא אחרא' (ארמית "הצד האחר") נוסד בישראל ב-2003. ההוצאה הוקמה "כדי לחשוף את האוצר הבלום של אינסוף נקודות מבט עשירות שהזרם המרכזי הדיח אל מחוץ לכר המרעה הקיבוצי של הלגיטימציה.
מחברות/ים עם היד (הרועדת קלות) על דופק הקיום האורבני; שירה חושפנית ומורכבת יתומה מהורים בקק"ל; תפיסת מיניות עשירה ובלתי מתחסדת; פנטזיה ביקורתית; ריאליזם של שירותים סתומים, או כל ביטוי יצירתי חודרני ומהנה אחר"
הוצאת ביש מזל – הוצאת ספרים בהנהלת סלון מזל
שלום שלום ואין שלום – עקיבא אור.
אור, חבר במרד הימאים ובמצפן פורש בספר זה תאוריה על הנטיות האימפריאליסטיות של ישראל, כשהוא מבסס זאת על קטעי עיתונות.
ספריו האחרים "חלופה למדינה פסיכוטית" ו"ממחאה למהפכה".
הספר הוצא והופץ באופן עצמאי פחות או יותר.
אתר עורלה – אתר המאגד קומיקס ישראלי אלטרנטיבי ויצירות אנימציה ממגוון יוצרים ישראלים בתחום.
נוסד על ידי אמיר דורי (חבורת הכוס, חבורת A4) בשנת 2001 ומוקדש לזכרו של דודו גבע.
בישראל קיימים מעצבים צעירים רבים, שאינם פועלים בזרם המרכזי של האופנה הישראלית.
220V – סטודיו אופנה של פאולינה פוגל ומירב וייס המתמחה בהדפסים ידניים עם השפעות אורבניות של העיר תל אביב.
חברי הסטודיו מוציאים גם עבודות קומיקס אלטרנטיביות ומאמינים בעבודה עצמית בלבד לכל אורך שלבי ייצור הבגד (DIY).
יו.אפ.או – מפגש מיוחד בין מוזיקה לאופנה שיוצר בית לאופנה אלטרנטיבית ולרוק בישראל
פעילויות אלטרנטיביות נעשות על ידי יחידים או על ידי קבוצות אלטרנטיביות המייצרות סצנה תרבותית.
951 – חבורת מעצבים, אמנים וכותבים, שהוציאה את העיתון "שינקין" בסוף שנות התשעים.
גלריה ברבור – קבוצת אמנים ירושלמית, הגלריה הוקמה בתמיכת מינהל קהילתי לב העיר, ומאז 2015 כחלק מבר-קיימא לתרבות, אמנות, מוסיקה ושלום.
האקדמיה החופשית – חבורת יוצרים מתחומים שונים, מוציאה את כתב העת מעין.
קבוצת סלמנקה – קבוצה אמנותית ירושלמית המפיקה אירועי אמנות, כנסים ועיתון בשם הערת שוליים.
מנהיגיה הם דייגו רוטמן ולאה מאואס.
מופע הקולנוע של רוקי בישראל.
קולקטיב הל"ם – קולקטיב פאנק מחתרתי.
מחנה הקיץ האלטרנטיבי – מחנה קיץ חינוכי אלטרנטיבי לנוער, המופעל בהתנדבות.
כביסה שחורה – קבוצת פעילים מקהילת הלהט"ב בעלי תפיסות רדיקליות וקוויריות.
פסטיבל אקטיביזם – פסטיבל של הקהילה האקטיביסטית ונועד לקדם אורח חיים אלטרנטיבי ופעילות חברתית לשינוי.
סלון מזל – מרכז חברתי אקטיביסטי להפצת מידע, תל אביב.
בית חיים – סקווט הנמצא בשכונה פלורנטין בתל אביב ומשמש מרכז לפעילות אלטרנטיבית.
בארכאולוגיה, סוציולוגיה ואנתרופולוגיה, המונח תרבות חומרית (מהמילה חומר) מתייחס להיבט המוחשי-מעשי של תרבות מסוימת, בניגוד לתרבות הרוחנית שאינה חומרית.
התרבות החומרית היא מכלול החפצים הגשמיים (כלים, ציוד, יצירות אמנות וכדומה) והתהליכים שנוצרו על ידי בני אדם שהשתייכו לתרבות מסוימת או שימשו אותם לביצוע משימות משותפות או אישיות וכן הטכנולוגיה בה יוצרו.
לדוגמה: מבנים (אוהל או וילה), לבוש, כלים (תנור מיקרוגל, מזגן).
כל חברה מייצרת חפצים לשימושה, יכולות הייצור ומידת התחכום מתפתחות עם הזמן עקב פיתוח ואימוץ טכנולוגיות והתפתחות המדע.
הטכנולוגיה משקפת את הידע שהחברה צברה ומיישמת כדי להתקיים בסביבה הפיזית שלה [האוהל הבדואי, האינטרנט – כשפת תקשורת בחברות בינלאומיות].
ההיבט החומרי נותן בעיקר מענה לצרכים האינסטרומנטליים של האנשים, עוזר בארגון החיים, בכלכלה ובהישרדות.
תרבויות בודדות קופאות על שמריהן ולא מפתחות טכנולוגיות חדשות, אולם רוב החברות מייצרות לעצמן מוצרים על פי צורכי חבריהן.
בכל תקופה ובכל תרבות שיא כושר הייצור שונה מאשר בתרבויות ובתקופות אחרות, ולכן יש לבחון כל תרבות חומרית בהתאם לתקופתה ודרך החשיבה של התרבות אותה בוחנים.
על סמך תוצריה החומריים של חברה, ניתן להסיק מסקנות לגבי תרבותה הלא חומרית, וזאת מאחר שחפצים נועדו לענות על צורך או רצון, ברצונות ובצרכים גלומים רכיבי תרבות כמו נורמות, ערכים ואמונות, ובמימושם גלום הידע הצבור בחברה הנדונה.
סביב משחק הכדורגל קיימת תרבות ענפה.
במדינות רבות הכדורגל מהווה חלק חשוב מן התרבות הפופולרית המקומית.
שחקני הכדורגל המקצועיים הופכים פעמים רבות לכוכבים ולמודלים לחיקוי, וכלי תקשורת משדרים משחקי כדורגל ועוסקים בהם.
במקרים לא מעטים, לשחקנים, מאמנים, קבוצות ונבחרות לאומיות מעמד של סמלים, המייצגים דבר מה שאינו קשור ישירות לכדורגל כמשחק, כמו מדינה, עיר, השתייכות אתנית, דרך התנהגות או אמונה כלשהי.
ברוב המקרים לצבעים הרשמיים של הקבוצות יש מעמד ומקום מרכזי וחשוב מאוד בעניין הענף בכלל והקבוצות בפרט ובשל כך הצבעים משמשים לעיתים קרובות כסמל זיהוי חלופי לשם הקבוצה.
מיליוני אנשים משחקים כדורגל בכל רחבי תבל, אף על פי שרובם לא מקבלים תשלום על כך.
בשל אלמנטים אלו ואחרים הכדורגל נחשב לענף הספורט הפופולרי ביותר ובעל ההשפעה התרבותית הרבה ביותר בעולם.
"משחק הוגן" הוא פרויקט של פיפ"א המקדם את הרוח הספורטיבית ומניעת האפליה במשחקי הכדורגל ואת הפחתת הגזענות במגרשים.
התוכנית תומכת גם בנושאים שלא קשורים לכדורגל, בניסיון לתרום לצדקה ולתרום לגופים אשר תורמים לשיפור המצב בעולם.
פיפ"א ואופ"א מעניקים את "פרס המשחק ההוגן" ("Fair Play award") למי שפועל לפי העקרונות הללו ויתרום לקהילה.
שירי אוהדים נפוצים מאוד בקרב אוהדים, והם לרוב קליטים ובעלי 2-6 שורות.
רוב שירי האוהדים מהללים את קבוצתם או את שחקניה.
לקבוצות רבות גם יש שיר המייחד את הקבוצה, כמו "You'll Never Walk Alone" של ליברפול.
לעיתים קרובות לפני משחק בין שתי קבוצות המתחרות באותו אזור בטבלה או במשחק גביע, האוהדים מכינים שירים בגנות הקבוצה מבעוד מועד.
לאחר משחק השרוכים יצא דיסק שלם שכולו שירי גנאי לקבוצת הפועל בית שאן ושחקנה, איתן טייב.
בתקופת האינתיפאדה השנייה, שירים רבים בגנות שחקנים השתמשו במילה "ערבי" כמילת גנאי, בעקבות המצב הרגיש באותה תקופה.
למועדונים רבים יש קבוצות אולטראס - חבורות מאורגנות של אוהדים אדוקים.
האולטראס מעודדים את הקבוצה במשך המשחק באמצעות שירים, תפאורה, דגלים, שלטים ואבוקות.
האוהדים שצופים במשחק נהנים בדרך כלל מאוכל מלוח וקל להגשה כגון: גרעינים (לרוב גרעיני חמנית), טוגנים (צ'יפס), פופקורן.
השתייה היא גם חלק דומיננטי בצפייה במשחק, וכוללת לרוב משקאות אלכוהוליים קלים כגון בירה, או משקאות מוגזים כגון קולה.
יש החוגגים ניצחון גדול בשתיית יין או שמפניה.
"ליגת החלומות" הוא שם של שעשועון ספורט נפוץ המתקיים במקביל לליגת כדורגל מסוימת (אמיתית) בו על האוהדים להרכיב קבוצת כדורגל במסגרת תקציב נתון, ומקבלים ניקוד לפי ביצועים האמיתיים בליגה הרלוונטית של השחקנים שבחרו.
המנצח בכל שבוע זוכה בפרס והמנצח בסוף העונה זוכה בפרס גדול יותר.
את השעשועון מארגנים לרוב כלי תקשורת העוסקים בספורט ואתרי אינטרנט העוסקים בכדורגל.
בשל ריבוי הלאומים והשחקנים הזרים בקבוצות בישראל ובאירופה, ובשל אופיו הקשוח של המשחק (בעיקר בקרב האוהדים), ישנה גזענות רבה וקריאות גנאי לשחקנים זרים באירופה, ולשחקנים ערבים בישראל.
באירופה הגזענות מתבטאת בעיקר כנגד שחורים או שחקנים ממדינות שהיו אויבות בעבר למדינות שהשחקנים משחקים בהם.
לעיתים קרובות הגזענות או התחרותיות בין הקבוצות נגררת לאלימות, שהובילה בעבר אף לרצח.
מקרה קיצוני אירע ב-26 בפברואר 2006 במשחק בליגה הספרדית בין ברצלונה, לבין המארחת, ריאל סרגוסה, במגרש הרומרדה, כאשר אוהדי סראגוסה קראו קריאות גנאי לעבר סמואל אטו, מה שגרם להפסקה קצרה במשחק, ואף לאיום מצידו של אטו לעזוב את המגרש.
בשנת 1999 הוקם הארגון "כדורגל נגד גזענות באירופה" (Football against racism in europe או FARE), במטרה למגר את הגזענות באמצעות משחקים בין קבוצות אתניות שונות, בעיקר של ילדים.
הארגון מקבל סיוע מאופ"א ומהנציבות האירופית.
הפרויקט הישראלי-אנגלי בועטים את האלימות והגזענות מהכדורגל יוסד בשנת 2005 על ידי ההתאחדות לכדורגל בישראל, התאחדות הכדורגל של אנגליה ומרכז פרס לשלום, ומארגן מפגשים על המגרש בין ילדים ישראלים, ערבים ואנגלים, הפרויקט נתמך על ידי עסקנים ישראלים ואנגלים.
עם התפתחות הענף, הכדורגל השפיע גם על החיים שמחוצה לו, כאשר הוא מהווה דוגמאות למפגשים חברתיים בתרבות, רקע בסרטים, ערבוב בין כדורגל לאופנה, לבידור ולדת ועוד.
במשך המאה ה-20 הופקו סרטים רבים העוסקים באופן ישיר בכדורגל.
אחד הסרטים המפורסמים שבהם הוא "בית חרושת לכדורגל" שמבוסס על ספרו של ג'ון קיו שמתאר את האובססיה של האנגלים לכדורגל והשני הוא הסרט "בלי חוקים".
שני הסרטים מתארים את אורח החיים של האוהדים האנגלים הפנאטים שכולל בתוכו: צפייה במשחקי הכדורגל במגרשים, בילוי בפאב, שתיית בירה וקטטות בין אוהדים של קבוצות אחרות.
שירים רבים ברחבי העולם עוסקים בכדורגל.
בין היתר, הביטלס הזכירו את מנג'ר מנצ'סטר יונייטד, מאט באזבי, בשיר, ובאחד מאלבומי פינק פלויד מופיע סימפול של אוהדי ליברפול שרים You'll Never Walk Alone.
בארץ, זכור בעיקר אריק איינשטיין שהזכיר את הפועל תל אביב במספר שירים ואף ביצע שיר שמורכב משמות כדורגלנים, ואלה שמות.
ידוע במיוחד הוא ספרו של ניק הורנבי "קדחת הדשא" (שידוע בעברית כ"אהבה על הדשא") המתאר את חייו של אוהד ארסנל.
תקשורת כדורגל היא שם כולל לסיקור משחק הכדורגל בכלי התקשורת השונים.
כיום סיקור ענף זה תופס חלק נכבד בכלי התקשורת בעולם.
סיקור הכדורגל בתקשורת מתחלק לכמה קטגוריות:
זהו סיקור כדורגל המובא בטלוויזיה.
משחקי כדורגל מהליגות והטורנירים המרכזיים משודרים לרוב בשידורים ישירים ברחבי העולם, לרוב בערוצי הספורט אך לעיתים גם בערוצים הממלכתיים והמסחריים.
את השידורים הישירים מלווים מספר אנשים:
שדר המתאר את מהלכו השוטף של המשחק.
השדר לרוב הוא אישיות מתחום התקשורת, ולא מתחום הכדורגל עצמו.
פרשן - לצד השדר לרוב ישנו פרשן, המסביר לצופים על המתרחש, מבאר את המהלכים ומנתח את המערכים והטקטיקה.
הפרשן לרוב הוא אישיות כדורגל - מאמן או שחקן עבר, כגון אנדי גריי, שלמה שרף ומוטי איווניר.
לעיתים רחוקות בעמדת הפרשן משמש גם כן עיתונאי, כגון שגיא כהן.
שדרן קווים - לעיתים מלווה את השדר והפרשן שדר נוסף, הנמצא ליד ספסלי הקבוצות ומדי פעם עולה לשידור ומתאר את המתרחש שם.
עתים ישנם שני שדרי קווים, כל אחד מלווה קבוצה אחרת.
בנוסף לתיאורים המילוליים, בשידור הישיר מופיעים כלי עזר גרפיים המשרתים את הצופה: לוח תוצאות המראה בכל רגע את התוצאה ואת הזמן, כתוביות המציגות את השחקנים וכו'.
מדי פעם מופיעות גם סטטיסטיקות הקשורות למשחק ולשחקנים.
פעמים רבות את השידור הישיר מלוות תוכניות מיוחדות לסיקור המשחק לפניו, במחציתו ואחריו.
תוכניות אלו, לרוב מורכבות מצוות של מגיש ומספר פרשנים, מנתחות את המשחק בדיעבד ולעיתים קרובות משדרות גם "כתבות צבע" הקשורות למשחק.
דוגמאות בולטות הן "פורד סופר סאנדיי" בהגשת ריצ'רד קיז (מסקרת את משחקי הפרמייר ליג ברשת סקיי ניוז הבריטית) ו"אולפן ליגת האלופות" בהגשת מודי בר און (המסקרת את משחקי ליגת האלופות בערוץ הספורט הישראלי).
ישנם שני סוגים של עיתונים המסקרים הכדורגל:
מדורי ספורט יומיים: לרוב מוספים של העיתונים היומיים, עוסקים בעיקר בהבאת פרטים יבשים כגון סיקורי משחקים, חדשות וראיונות עם מאמנים ושחקנים.
לעיתים קרובות הם מפרסמים גם כתבות צבע וטורי פרשנות.
מגזינים: כתבי עת, לרוב ירחונים, המביאים כתבות צבע על עולם הכדורגל, אינם צמודים לפרטים יבשים ונותנים מקום נרחב לפרשנויות.
דומה לסיקור העיתונאי, מלבד זאת שהיותו קיים בכל רגע ולא מדי תקופה מאפשר לו הבאת תוצאות ועדכונים באופן מהיר יותר, ולעיתים קרובות אף בזמן אמת.
כדורגלנים מפורסמים רבים הפכו עם השנים לסלבריטאים ולאנשים המזוהים לא רק עם כדורגל.
בין הדוגמאות הבולטות נמנים אריק קאנטונה שהחל אחרי פרישתו לככב בסרטי קולנוע, גארי ליניקר שהפך למגיש טלוויזיה ב-BBC, ודייוויד בקהאם שכיכב במספר קמפיינים של דוגמנות וזכה לעניין רב בתקשורת הבריטית והעולמית, בין השאר בגלל נישואיו לוויקטוריה אדמס מהספייס גירלז.
בישראל, בין היתר, שמעון גרשון הוציא אלבום מוזיקלי, בוני גינצבורג הוא מגיש הספורט של הערוץ הראשון, איציק זוהר כיכב במספר תוכניות טלוויזיה ואייל ברקוביץ' הפך לאיש תקשורת ופרשן כדורגל.
בין אם מדובר בכרטיסים למשחקים, רכישת מנויים לשידורי ספורט בטלוויזיה, קניית ציוד למשחק, צעצועים או העתקים של חולצות שחקנים נערצים - קשה להעריך את היקף הפעילות הכלכלית הקשורה במשחק.
יתר על כן, משתף הארגון פעולה עם יוניצ"ף מאז שנת 1999, על ידי סיפוק ציוד וחומרים (הקשורים לכדורגל) שיחולק על ידי האומות המאוחדות.
תרבות הנגד היא מונח בסוציולוגיה המתאר תת-תרבות שערכיה ונורמות ההתנהגות שלה שונה מהותית מאלה של הזרם המרכזי של החברה.
תרבות נגד מבטאת את האתוס והשאיפות של אוכלוסייה מסוימת בעידן מוגדר היטב.
כאשר הכוחות המתנגדים מגיעים למסה קריטית, תרבויות נגד יכולות לגרום לשינויים תרבותיים דרמטיים.
דוגמאות בולטות לתרבויות הנגדיות באירופה ובצפון אמריקה כוללות את התנועה הרומנטית (1790-1840), הבוהמה (1850-1910), ותרבות הנגד המקוטעת יותר של דור הביט (1944-1964), ובעקבותיה תרבות הנגד הגלובלית של שנות השישים (1964-1974), אשר מזוהה בדרך כלל עם תת-התרבות של ילדי הפרחים.
ותת-התרבות הפאנק המגוונת של שנות השבעים והשמונים.
טביעת התחדיש מיוחסת לסופר וסוציולוג תאודור רוזאק בשנת 1969.
תרבותה של הממלכה המאוחדת עשירה ומגוונת ולה השפעה על התרבות העולמית כולה.
הממלכה המאוחדת היא מדינה אירופית שמקיימת קשרים תרבותיים עם קולוניות שהיו בעבר תחת שליטתה ובמיוחד עם ארצות שבהן אנגלית היא שפה רשמית.
מהגרים מהודו, פקיסטן והאיים הקאריביים תרמו רבות לפיתוחה של התרבות הבריטית במהלך העשורים האחרונים.
מלבד מקורות חיצוניים, מקורות תרבותיים מקומיים של הממלכה המאוחדת באו מאיחוד תרבויות של מדינות עצמאיות ולכן ניתן להתייחס בנפרד אל התרבות באנגליה, קורנוול, סקוטלנד, ויילס וצפון אירלנד.
בממלכה המאוחדת אין שפה רשמית.
עם זאת, מאחר שאנגלית בריטית מדוברת על ידי כ-95 אחוזים מהאוכלוסייה ניתן לראות בה שפה רשמית דה פקטו.
למרות האמור, לאומים לא אנגליים נלחמים על הישרדות שפות לאומיות כגון קורנית, גאלית סקוטית, אירית וולשית באמצעות חינוך, מדיה ועוד.
הספרות המקומית הראשונה נכתבה במספר שפות קלטיות שונות.
ספרות בשפה הוולשית הופיעה במאה ה-6 ובאותו זמן הופיעה גם שירה אירית שקיימת עד היום באירלנד כולה.
שבטים גרמאניים החלו לחדור לממלכה החל משנת 449 והביאו עמם לאנגליה את המיתוסים שלהם.
חדירת הנצרות העלימה את עקבותיה של הדת האנגלית הקדומה.
איסורים נוצריים על מעשים פגאניים מהווים מקור חשוב לחקר הדת.
הספרות הבריטית הפכה לחלק חשוב מהספרות העולמית הודות למחזותיו של ויליאם שייקספיר הנחשבים בעיני רבים למחזות הגדולים ביותר שנכתבו בשפה האנגלית ובתרבות המערב.
הרומן האנגלי כבש את מקומו הודות לדניאל דפו שנחשב, יחד עם סמיואל ריצ'רדסון, לאבי הרומן האנגלי ("רובינזון קרוזו" הוא ספרו הידוע ביותר).
תרבות טראמרה (באיטלקית: Terramare) היא תרבות חומרית, בעלת סממנים ייחודיים, שהתקיימה בצפון איטליה - במרכז עמק הפו ובמחוז אמיליה-רומאניה, בימי איטליה הקדם-רומית, בתקופת הברונזה התיכונה והמאוחרת, מהמאה ה-18 לפנה"ס עד המאה ה-12 לפנה"ס.
מקור השם טראמרה הוא במונח: terra mara, באיטלקית - קרקע עם רקבובית שחורה.
מרכיב חשוב בקרקע מסוג זה הוא חוואר אשר שוקע באגם.
הצבע השחור בולט בשרידי התלים ששימשו למגורים בתקופת קיום תרבות טראמרה.
מכאן בא שמה של התרבות החומרית.
בני תרבות טראמרה גרו ביישובים המכונים טראמריקולי (terramaricoli).
מגוריהם נחקרו בשנים 1860-1910. יישובים אלה נחשבו למערות קבורה, אשר היו בשימוש העמים הגאליים והרומיים.
האיכרים באזור השתמשו באדמה השחורה לצורכי דישון הקרקע.
רק בשנת 1860 הוצע להגדירם בתור מבני מגורים, בדומה לממצאים דומים באתרים נוספים בצפון, אשר ניתן לסווגם בתור תרבות חומרית ייחודית.
למרות ההבדלים בין האתרים - כשישים במספר - ניתן להבחין במבנה אופייני של היישוב.
הוא בנוי בצורת טרפז, כאשר הרחובות בנויים במרובע, כולל ארבע פינות וארבע גדרות בשיפוע ישר.
המבנים בנויים על תילי אדמות, אולי על מנת לשמור על היציבות באדמת הביצה.
אולם, אין בכך הסבר מספיק, שכן התלים נבנו גם על אדמה יציבה.
המבנים מוקפים קירות תמך ותעלות מים למטרת הגנה.
רוב היישובים אותרו במחוז אמיליה.
בתקופת הברונזה התיכונה היה גודל היישובים כ-8 דונם והם הוקמו בצפיפות של 1 ל-25 קמ"ר.
בתקופות מאוחרות ננטשו רוב היישובים ונמצא יישוב בודד שהשתרע על פני כ-600 דונם.
בעיר פוביליו (Poviglio) הנמצאת 70 ק"מ צפונית מרג'ו אמיליה, במרכז שפלת עמק הפו, מצויים ריכוזים של אתרים של תרבות טראמרה שמכונים "La Terramara di S.
באתרים התבצעו חפירות מטעם ממשלת איטליה בשיתוף פעולה עם חובבי עתיקות מרג'ו, מילאנו ועוד.
ביישובים נמצאו שרידים מתקופת הברונזה: המאה ה-12 - המאה ה-15 לפנה"ס.
השטח הנחקר הוא 4,000 מ"ר ונחשב לאחד מאתרי המחקר הגדולים בהיקפם.
בחפירות נמצאו מעט כלי אבן.
שאר החפצים עשויים ברונזה, כמו גרזנים, חרבות, סכינים סיכות, וכאלה אשר עברו עיבוד, כמו מחטים, מגלים, כלי גילוח, תכשיטים אישיים.
חפצים אחדים עשויים מעץ, מעצמות וגם מענבר, וכן מוצרי קדרות גסים ומעובדים ותוצרי זכוכית.
נמצאו גם דמויות מגולפות של בעלי חיים ושל בני אדם, אולי יצירות האמנות הפלסטית הקדומות ביותר באיטליה.
קיימים חילוקי דעות לגבי מוצאם של "האיטלקיים" הראשונים (שכונו Italici), ועל פי אחת ההשערות מוצאם הוא איברו-ליגורי (Ibero-Ligurian).
המבנה המורם נועד להגנה וזאת לאור הדייקים ותעלות ההצפה מסביב ליישובים.
אם כי לא התגלו עמים שפלשו לאזור, אשר מפניהם היה על התושבים לנוס למקומות המבוצרים.
על פי השערה אחרת, הגיעו בני תרבות טראמרה בשני גלים: בתחילת תקופת האבן ובתחילת תקופת הברונזה.
הם הגיעו ממרכז אירופה מעמק נהר הדנובה, והביאו משם את מסורת הבנייה על תל מוגבה.
אתרים שבהם נמצאו שרידי התרבות
תרבות וארי (ידועה גם כתרבות הוארי או הווארי) הייתה תרבות פרה-קולומביאנית חשובה שהתקיימה בשנים 500–900 לספירה וככל הנראה התרבות העירונית הראשונה באזור פרו של ימינו.
בשיאה חלשה תרבות זו על רוב אזורי החוף והאזורים ההרריים של פרו.
לאחר שקיעתם של המרכזים העירוניים של תרבות זו בשנים 800–900 לספירה, הושפעו ממנה תרבויות פרה-קולומביאניות מאוחרות יותר ושימרו את זכרה.
החשובה ביותר מבין תרבויות אלו הייתה תרבות האינקה.
חלק ניכר מחורבותיה נמצאות במחוז הואנטה שבאזור איהקוצ'ו.
עדויות ארכאולוגיות מצביעות על כך שתרבות וארי החלה כעיר מדינה עצמאית לא גדולה במיוחד שעם השנים גדלה, והפיצה את תרבותה על ידי כיבושי העמים החלשים יותר, כגון תרבות פצ'אקמק.
בסופו של דבר הפכה לבירת אימפריה ששלטה על מרבית שטחי פרו של ימינו, כאשר היא שולטת או לפחות משפיעה על תרבויות ושבטים שונים כגון מוצ'ה, וירו, צ'אנקה, אנקון, צ'ימו ואפילו תרבויות פאראקס ונסקה.
מהחפירות הארכאולוגיות עולה שעיר-מדינה זו ששמה לא ידוע ולכן נקראת על שם כל הממלכה, בירת וארי, השפיעה על תרבות טיוואנאקו המאוחרת יותר.
מסקנה זאת נתמכת בעיקר על ידי השוואות בין כלי החרס של שתי התרבויות.
מעט מאוד ידוע על המערכת הפוליטית והמנהלית של תרבות וארי עקב חוסר עדויות בכתב אבל מה שכן ידוע הוא שמערכות השלטוניות החברתיות-מעמדיות של תרבות זו היו מורכבות ויוצאות דופן יחסית לזמנן.
עוד ידוע שאנשי וארי הפיצו את דרך התנהלותם לרוב המקומות אותם כבשו.
כמו כן ידוע שאנשי וארי היו מתקדמים יותר טכנולוגית משכניהם בכמה תחומים, כשבראש ובראשונה לא היה להם מתחרה בתחום העירוני.
על מערכות הדרכים והכבישים המתוחכמות שפיתחו העפילה רק מערכת הדרכים של האינקה המאוחרת יותר שגם היא הייתה בעצם הרחבה של מערכות הדרכים של הווארי.
גם בתחום החקלאות היו אנשי וארי מתקדמים יחסית לזמנם.
הם היו בין הבודדים באזור פרו (יחד עם טיוואנאקו) שפיתחו והשתמשו בטרסות.
האזכור המערבי הראשון לתרבות זו נמצא בכתביו של הכרוניקן הספרדי בן המאה ה-16 שם חורבות וארי מופיעות בשם "וינאקו" ומצוינות כאתר שקדם לאימפריית האינקה.
לאחר אזכור זה האתר אינו מוזכר עוד בכרוניקות הספרדיות.
האתר זכה לתשומת לב מחודשת בעקבות גילויו של "חואן טלו", אבי הארכאולוגיה בפרו, ב-1931. מאז נחפר האתר פעמים רבות ונתגלו אתרים נוספים, כאשר האתר שהשתמר בצורה הטובה ביותר נמצא ליד העיר קווינואה.
כמו כן לאחרונה התגלו אתרים נוספים המזוהים עם תרבות זו ליד העיר צ'יקלאיו.
הסברה המקובלת על החוקרים כיום היא ששפתם של אנשי וארי הייתה ניב של שפת איימרה, אם כי זו השערה בלבד.
תרבות יפן התפתחה במשך מעבר לאלף שנה, החל בתקופת ג'ומון הפרהיסטורית, ועד תרבות המאה ה-21, המשלבת השפעות מאסיה, מאירופה ומצפון אמריקה.
יפן עברה תקופת בידוד ממושכת מהעולם החיצון במהלך מרבית תקופת אדו, עד לפתיחתה לעולם המערבי בתקופת מייג'י.
מרבית היפנים אינם משתייכים באופן רשמי לדת מסוימת, אך נוהגים לשלב מנהגים דתיים באירועים מסוימים בחייהם, בדומה לסינקרטיזם.
הדתות הבולטות הן הבודהיזם, השינטו והנצרות.
השינטו (神道) היא הדת הנפוצה ביפן, מקורה במדינה זו, והיא מתקיימת בה באופן בלעדי.
השינטו קדם להגעת הבודהיזם ליפן, והוא מאגד תחתיו את המיתולוגיה היפנית, ולפיכך זוהי דת פוליתאיסטית.
עקרונות הדת קשורים למשפחה ולקהילה, אהבת הטבע וטוהר, אין לה ספרי קודש, או למאמיניה רצון להפיץ את הדת.
מכיוון שדת זו היא מאוד סובלנית, התאפשר קיומה לצד הבודהיזם.
הבודהיזם הגיע ליפן דרך קוריאה במאה ה-6. בתוך יפן נוצרו זרמים וכתות שונות, כחלק מזרם המהאיאנה, שהבולט בהם הוא הזן בודהיזם.
אף על פי כן, הזרמים הנפוצים ביותר הם בודהיזם הארץ הטהורה ובודהיזם הארץ הטהורה האמיתית, שאינם דורשים ממאמיניהם אורח חיים נזירי, וניצ'ירן.
הנצרות הגיעה ליפן באמצע המאה ה-16, בעיקר על ידי כמרים קתולים, ותפסה אחיזה בעיר נגסאקי.
עם זאת, פחות ממאה שנים לאחר מכן פרסמו הרשויות צו האוסר על האמונה הנוצרית וכל הכמרים גורשו מהמדינה.
היפנים הנוצרים שנותרו נאלצו לרדת למחתרת, ורק במאה ה-19 התגלו מחדש.
בנוסף לכך, ביפן חיים מספר מיעוטים דתיים כדוגמת יהודים, הינדואיסטים ומוסלמים.
אף על פי שאינן דתות רשמיות, היו לקונפוציאניזם ולטאואיזם השפעות רבות על התפתחות החברה היפנית.
השפה היפנית מדוברת בעיקר ביפן עצמה, אך ישנן קהילות מהגרים יפנים ברחבי העולם.
זוהי שפה צירופית, הניכרת במערכת של הונוריפיות (honorifics) המשקפת את הטבע ההיררכי של החברה היפנית.
באופן יחסי, בשפה יש מבחר צלילים קטן, ומערכת טונאלית משמעותית.
השפה היפנית נכתבת בשילוב של שלושה כתבי יד: אותיות סיניות מותאמות הנקראות קאנג'י (kanji - 漢字), ושני כתבים הברתיים שנוצרים מאותיות סיניות מותאמות.
הם נקראים הירגאנה (hiragana - 平仮名) וקטקאנה (katakana - 片仮名).
ביפנית המודרנית נעשה שימוש לעיתים קרובות גם באלפבית הלטיני רומאג'י (rōmaji - ローマ字), בעיקר לשמות של חברות, לוגואים, פרסומות והקלדת טקסט יפני אל תוך המחשב.
בסופו של דבר התפצלה הספרות היפנית לסגנון ייחודי, וסופרים יפנים החלו לכתוב על יפן, אם כי ההשפעה הסינית הקלאסית נותרה עד שלהי תקופת אדו במאה ה-19. מאז נפתחה יפן בפני
העולם המערבי במאה ה-19, התקיימו חילופי השראה בין ספרות המערב וספרות המזרח.
המוזיקה היפנית כוללת מגוון גדול של סגנונות מסורתיים ומודרניים.
תעשיית המוזיקה היפנית היא השנייה בגודלה בעולם, אחרי ארצות הברית, ומורכבת בעיקר מאמנים יפנים.
המוזיקה היפנית המסורתית שונה מהמוזיקה המערבית במספר התווים בסולם ושיטת התיווי.
במוזיקה המסורתית משתמשים במגוון רחב של כלי נגינה, החל בכלי מיתר כגון שמיסן וקוטו, תופים כגון הטאיקו, כלי נשיפה כגון השאקוהאצ'י, ועוד.
הקריוקי תופס מקום חשוב בתרבות הפנאי בחברה היפנית.
ניתן למצוא במועדוני לילה רבים מערכות קריוקי, ואף בפאבים.
לציור שורשים עמוקים בהיסטוריה של יפן, מאחר שמכחולים שימשו עד לעת המודרנית כלי כתיבה, ולפיכך המעבר מכתיבה לציור היה טבעית.
תהליך יצור הנייר הגיע ליפן מסין במאה ה-7, ולבסוף התפתח ממנו הואשי, הוא הנייר היפני המסורתי.
ביפן של ימינו עדיין נעשה שימוש בטכניקות ציור יפניות מסורתיות, אך השימוש בטכניקות מערביות, או כאלה שהגיעו מאסיה היבשתית, נפוצות מאוד.
סגנון ציור יפני מרכזי הוא האוקיו-אה, שמשמעות שמו הוא "ציורי העולם הצף," וזהו שם כולל לתמונות שתיארו סצנות מרבעי השעשועים בתקופת אדו.
אוקיו-אה כסגנון אמנותי מתייחס גם להדפסי עץ שנוצרו ביפן במאות השבע עשרה עד התשע עשרה.
מכיוון שהדפסים אלה יוצרו בייצור המוני, הם זכו לפופולריות רבה, מפני שבני כל המעמדות יכלו להרשות לעצמם הדפס של ציור מפורסם.
סגנון הכתיבה היצירתי, העושה שימוש במשיכות מכחול ובטכניקות מסוימות, משמש סגנון אמנותי בפני עצמו, וגם אמצעי להעברת מידע.
בעוד שהטקסט עשוי להכיל משפטים, שירים, סיפורים או אפילו סימנית בודדת.
סגנון הכתיבה וצורתה עשויים לשקף את תוכן הטקסט, לעיתים אפילו במרקם הדיו ובמהירות הכתיבה.
ישנם מקרים בהם נדרש האמן לכתוב את הטקסט מאה פעמים עד לקבלת התוצאה הרצויה.
אף על פי כן, נחשב תהליך הכתיבה כולו לאמנות, ולא רק התוצאה הסופית המתקבלת.
הקליגרפיה נקראת ביפן שוֹדוֹ (書道), שפירושו המילוי הוא "דרך הכתיבה," או שוּג'י (習字), שפירושו "לימוד אותיות".
הפיסול היפני החל מדמויות חרס בתקופת ג'ומון.
במאה ה-5 החלו להגיע ליפן השפעות מדרך המשי, ולאחר מכן אף מסין.
פיסול יפני מסורתי עסק בעיקר באלים שונים של הבודהיזם.
בעבר נהגו השלטונות להזמין פסלים על מנת להגביר את יוקרתם, וניתן לראות פסלים אלה כיום בקיוטו ובנארה, כשהדוגמה הבולטת לכך היא פסל בודהה מארד, הניצב במקדש טודאי-ג'י.
בנוסף לארד, עץ שימש באופן מסורתי חומר גלם, ואף שימש בפיסול.
פסלי עץ יפנים זכו לרוב לציפוי ורנית או זהב.
קינטסוגי - בתחום הפיסול ניתן להזכיר את אומנות הקינטסוגי היפנית המבוססת על פילוסופיה שלפיה אין לזרוק דבר שבור, אלא לאחות אותו וליצור ממנו מחדש את השלם.
השם (הלחם בסיסים של KIN = זהב ו-TSUGI= בניה) נוצר מכיוון שהיפנים מצאו דרך לאחות כלים שבורים באמצעות ערבוב של לכה עם מתכות יקרות כדוגמת זהב.
לפיכך, ניתן יהיה לראות כלים וחפצי אמנות רבים שנדמים כשבורים ומודבקים חזרה בפסים זהובים.
איקבנה היא אמנות סידור פרחים יפנית.
מקורה של איקבנה, אמנות מסורתית בת יותר מ-600 שנים, בפולחן בודהיסטי, וסידור הפרחים שימש תחילה לקישוט המזבח או כמנחה להגשה לרוחות המתים.
לקראת המאה ה-15, הפכה האמנות פופולרית בקרב המעמדות הנמוכים יותר, והתחילו להתפתח בה חוקים וסגנונות.
במהלך ההיסטוריה הסגנון השתנתה האיקבנה בהתאם לתקופה והופיעו סגנונות ובתי ספר חדשים, ובמאה ה-19 הפכה איקבנה מאומנות של גברים בלבד לאמנות שגם נשים יכלו לעסוק בו.
ביפן ישנם ארבעה סגנונות תיאטרליים מסורתיים: נו, קבוקי, בונרקו וקיוגן.
הנו מתאפיין בתנועות איטיות, מאופקות וסמליות ובשימוש במסכות, בתחפושות ובאביזרים נוספים.
הצגות נו נמשכות זמן רב ולרוב ישובצו במהלכן קטעי תיאטרון קיוגן.
הקיוגן הוא תיאטרון קומי, המספר סיפורים מחיי היום יום, בדומה לקומדיה דל'ארטה, שהתפתחה באיטליה.
ראשיתו של תיאטרון הקבוקי באיזומו נו אוקוני, נערת מקדש שינטו, שהחלה לערוך הופעות ריקוד-דרמה בסגנון חדש, על גדות הנהרות בקיוטו בראשית תקופת אדו.
השחקניות נהגו למכור את גופן לאחר ההופעות, ואי סדר ציבורי נגרר אחר ההופעות.
לפיכך אסרו הרשויות על נשים להופיע בהצגות קבוקי החל מ-1629, ואת מקומן תפסו גברים בלבד, שמילאו גם את התפקידים הנשיים.
הצגות הקבוקי מתאפיינות בססגוניות רבה ובאיפור המתוחכם שעוטים השחקנים.
הבונרקו הוא סוג של תיאטרון בובות שצמח במקביל לקבוקי, ובין שתי הסוגות התפתח יחס של תחרות ושיתוף פעולה.
בהצגות בונרקו נעשה שימוש בבובות גדולות יחסית, בגובה של 50 עד 120 סנטימטר, שנשלטות על ידי שלושה מפעילים, הנמצאים על הבמה.
לאדריכלות היפנית שורשים ארוכים, והיא באה לידי ביטוי לאורך ההיסטוריה של יפן.
ההשפעה העיקרית על האדריכלות היפנית המסורתית הייתה האדריכלות הסינית, אך היפנים פיתחו מוטיבים רבים משלהם, ונתנו ביטוי לשונותם מהסינים.
ניתן למצוא דוגמאות רבות לאדריכלות היפנית במקדשי שינטו, במקדשים בודהיסטים ובטירות ברחבי המדינה.
באופן מסורתי היו המבנים ביפן עשויים עץ, מוגבהים מהקרקע ובעלי תקרת סכך.
שימוש בדלתות הזזה שנקראות פוסומה, איפשר מודולריות, ושינוי החללים במבנה לפי הצורך.
האדריכלים המודרניים טדאו אנדו ויושיו טניגוצ'י ידועים בסגנונם, המשלב בין האדריכלות היפנית המסורתית לבין האדריכלות המערבית המודרנית.
אדריכלות גנים ביפן היא בעלת חשיבות רבה, ובדומה לאדריכלות מבנים, היא בעלת רקע היסטורי עשיר.
הגנים היפנים מציגים נופים אידיאלים מוקטנים, לעיתים בצורה מופשטת.
ישנם סוגים שונים של גנים יפנים, למשל גני זן, שנועדו למדיטציה, בהם מחליף חול לבן את המים; גנים קטנים ופשוטים, המשמשים תפאורה לבתי תה בהם נערך טקס תה יפני; גנים שנועדו לטיול והתבוננות בטבע, ועוד.
הקימונו הוא תלבושתה הלאומית של יפן.
בעבר ייצגה המילה "קימונו" את כל סוגי הביגוד והמלבושים.
עם זאת, בעת החדשה נתייחדה משמעותה לזו של החלוק המהודר והטקסי המשמש בעיקרו את המין הנשי, אך גם גברים וטף.
חלוק הקימונו אינו אלא כתונת בית ארוכה ועשויה משי, המעוצבת בצורת T ומאופיינת בצווארון ובשרוולים רחבים וארוכים, הנשמטים אף עד גובה הקרסוליים.
עם זאת, גברים נוהגים ללבוש קימונו בעל צבעים כהים יותר ובעלי גון אחיד.
לעיתים נקשרו לאובי פריטים שימושיים, כגון קופסאות טבק או מקטרות בעזרת שרוך שנאחז באובי עם נצקה.
מרבית הגברים היפנים לובשים קימונו רק בביתם.
כשהם נדרשים ללבוש משהו רשמי יותר, ניתן להוסיף לקימונו האקאמה והאורי, שהם חצאית רחבה ורפוייה ומעיל עליון, בהתאמה.
ישנם סוגים נוספים של קימונו, כגון היוקאטה, שהוא קימונו פשוט יחסית ועשוי חומרים קלים, הנלבש בתקופת הקיץ.
הטאבי הם גרביים מסורתיים המגיעים עד הקרסול ובעלי הפרדה בין הבוהן לשאר האצבעות.
הם נלבשים גם על ידי גברים וגם על ידי נשים, ביחד עם גטה וזורי, ופריטי הנעלה מסורתיים נוספים.
ביפן, המונח "מטבח יפני" מכוון למטבח יפני מסורתי בדומה למה שהיה קיים לפני סוף תקופת ההתבודדות של יפן משאר ארצות העולם בשנת 1868. במובן הרחב של המונח, הוא כולל כל סוג של אוכל ששיטות ההכנה שלו פותחו על ידי יפנים והפכו אותו לשלהם.
האוכל היפני הוא בדרך כלל שילוב של מספר מרכיבים, בדרך כלל אורז או אטריות, עם מרק ואוקזו - מנות העשויות מדגים, בשר, ירקות, טופו וכדומה - שמיועדים להוסיף טעם למנה.
הן ידועות בהיותן מנות רזות ומלוחות.
מכיוון שיפן היא מדינת איים, תופסים מאכלי ים חלק מרכזי בתזונת היפנים.
אלה, בשילוב עם אורז או איטריות, וחמוצים או ירקות מאודים, מהווים דיאטה בריאה בה רואים אחת הסיבות לתוחלת החיים הממוצעת הגבוהה ביפן.
בתקופה הפיאודלית של יפן, במהלכה נשלטה המדינה על ידי מעמד הסמוראים, ניתן דגש אל אימוני לחימה שחלקם התפתחו והפכו לאמנויות לחימה, שבעת המודרנית נקראות קוֹריוּ (古流).
בין אמנויות לחימה אלה ניתן למצוא את הסומו, הג'ו ג'וטסו והקיודו, שנוצרו בתקופת אדו.
בעקבות תהליכי המודרניזציה שעברו על יפן בעקבות רסטורציית מייג'י התפתחו חלק מאמנויות הלחימה האלה לענפי ספורט, הנקראים גנדאי בודו.
ענפי ספורט אלה עדיין זוכים לפופולריות רבה במדינה.
ענפי ספורט מערביים הגיעו ליפן בתקופת מייג'י, וגם הם זוכים לאהדת היפנים.
כדור בסיס הוא ענף הספורט הפופולרי ביותר ביפן כיום, ונבחרת כדור הבסיס הלאומית של יפן זכתה פעמיים באליפות העולם.
גם הכדורגל זוכה לפופולריות רבה ביפן, בעיקר מאז ייסוד ליגת הכדורגל היפנית ב-1991. בנוסף לאלה, ישנם עוד ארגונים ספורטיביים מקצועיים-למחצה רבים, המארגנים תחרויות ספורט בענפים שונים.
הספורט המוטורי דריפטינג הומצא ביפן בשנות ה-70.
התרבות הפופולרית היפנית מגוונת מאוד, ומשקפת גם את ההיסטוריה המגוונת של מדינה.
סרטים, תוכניות טלוויזיה, חוברות מאנגה, מוזיקה ומשחקי וידאו נוטים לשאוב השראה כלשהי מהמסורת היפנית, ורבים מהנושאים המוצגים בעולם הבידור עוסקים בתקופות היסטוריות של יפן.
בסקר שערכה ממשלת יפן ב-1986 עולה שכ-80% מתושבי יפן מבלים כשעתיים וחצי ביום בצפייה בטלוויזיה, בהאזנה למוזיקה, או בקריאת מגזינים.
ערכים שונים של התרבות הפופולרית היפנית, כגון מאנגה ואנימה, זוכים לפופולריות רבה אף מחוץ ליפן.
בין הערכים הידועים של התרבות הפופולרית הם קאוואיי - "חמוד" ביפנית - שהפך למרכיב חשוב בתרבות היפנית.
מוצר תרבות נוסף שזוכה לפופולריות הוא אופנת הרחוב של בני הנוער, היוצרים את תלבושותיהם בעצמם, ולמעשה מהווים אוונגרד ביצירת אופנות חדשות, בדומה להוט קוטור.
בין הסגנונות ניתן למצוא גותיקה, אופנה השואבת מבגדי התקופה הוויקטוריאנית ועוד.
מרבית מוקדי אופנה אלה שוכנים בעיר טוקיו.
הדיון באופי הלאומי היפני נכנס תחת המושג ניהונג'ינרון, שמילולית פירושו "תאוריות אודות היפנים" והוא מקיף מגוון נושאים בתחומי סוציולוגיה, פסיכולוגיה, היסטוריה, בלשנות, פילוסופיה, ואפילו מדע.
הסוגה זוכה להצלחה בעיקר ביפן ונכתבת כמעט באופן בלעדי על ידי כותבים יפנים.
יפן מפורסמת כארץ שינטו, תושביה אוהבים לחגוג אירועים אלו ומקדישים זמן וכסף למטרה זו.
שינטו היא חגיגה באופי דתי המיועדת לכבד ולשמח את הקאמי (Kami), אלי דת השינטו (Shinto), האמורים להגן ולשמור על התושבים.
האנשים מתפללים לאושר ועושר, שפע יבול וחיים טובים יותר.
המקור שינטו של המאצורי מבוסס על סיפור הסתתרותה של אלת השמש במערה והחשך שנפל על הארץ.
האלים האחרים ניסו לשכנע ולפתות את אלת השמש לצאת ולהחזיר חיים לארץ, זאת גם באמצעות ריקוד, שירה וקריאות.
החגיגה הטקסית נפתחת לרוב במקדש שינטו או במקדש בודהיזם, ונמשכת כתהלוכה בחוצות הכפר או העיר.
המוני אדם נושאים על כתפיים, מושכים ודוחפים, מקדשי עץ מיטלטלים "מיקושי" (Mikoshi), בו שוכנת זמנית הקדושה, ומעבירים אותם ברחובות, על מנת להשרות ברכה.
המשקל הכבד של ה"מיקושי" מחייב מספר גדול של נושאים, המתקבצים כגוף אחד, רוקדים, מזיעים וקוראים קריאות עידוד.
לכל אזור ביפן שינטו שונה ומיוחד, כמו גם לכל מקדש החוגג ביום מיוחד.
החגיגות והתהלוכות הן בעיקר מקומיות ומוגדרות.
יש אומרים כי בכל יום בשנה מתקיים ביפן מאצורי באחד מאזורי הארץ.
ההכנות למאצורי נעשות בעיקר בהתנדבות, על-ידי תושבי המקום, המקדישים זמן וכסף להצלחת האירוע.
חצר המקדש האזורי משמש כמוקד התכנסות, החצר רועשת ושוקקת חיים, מקושטת בפנסי נייר ופרחים, דוכני מזון, שעשועים, ובמות משחק מוסיפים לאווירה החגיגית.
לא כל הפסטיבלים ביפן קשורים לפולחן דתי.
"תרבות ואדי רבה" הוא כינוי לישות תרבותית משלהי התקופה הפרהיסטורית, שזוהתה לראשונה בארץ ישראל על ידי הארכאולוג יעקב קפלן בעת חפירתו בתל אביב בשנת 1950. לאחר כשנה היא זוהתה ונחפרה שוב על ידו באתר על גדת ואדי (נחל) רבה, מיובלי נחל הירקון, בתחום מעברת ראש העין.
באתר זה קבע קפלן לראשונה את זמנה היחסי של תרבות זו ברצף התרבויות משלהי התקופה הפרהיסטורית בארץ, ובחר לכנותה "תרבות ואדי רבה".
מאז משמש כינוי זה בספרות הארכאולוגית לציון ישות תרבותית שהתקיימה בארץ במחצית הראשונה של האלף השישי לפני הספירה.
יש המגדירים אותה עדיין כסופה של התקופה הנאוליתית, בעוד שקפלן ואחרים רואים בה כבר את מבשרת התקופה הכלקוליתית.
השימוש במונח "תרבות" בזיקה לפרק זמן זה הוא במשמעות הנובעת מן הממצאים הארכאולוגיים: הוא מציין הופעה חוזרת ונשנית של מכלולי תרבות חומרית (כלים, יישובים ועוד) בזמן ובאזור נתונים.
יישובי תרבות "ואדי רבה" מתגלים בעיקר בחבל הים-תיכוני של הארץ.
כמה מן המאפיינים הבולטים של תרבות זו שונים לחלוטין מאלו של התרבויות הנאוליתיות שקדמו לה.
שרידי היישובים של "תרבות ואדי רבה" מעידים על כפרים חקלאיים גדולים שפעמים השתרעו על פני עשרות דונמים.
היו בהם בתים מרובעים בנויים מלבני בוץ הנתונים על יסודות אבן.
כלי החרס עוצבו ביד בטכניקה מתקדמת מזו שרווחה בתקופה הקודמת.
חלק מן הכלים היו בעלי עיצוב ייחודי.
הם חופו ומורקו בשחור, באדום או בחום ועוטרו בחריתות, בטביעות או בצבע.
לעיתים עוטרו כלים מסוימים בדמויות אדם או חיה, רמז לטקסי פולחן שהיו נוהגים בתקופה זו.
בין כלי הצור בולטים בעיקר כלים לחטיבת עצים ולעידור (גרזינים, איזמלים וכילפות), ולהבים לחיתוך ולקציר (להבי מגל).
תרבות הפנינים, עדות לכלכלתו של אי (אנגלית Pearling, testimony of an island economy) הוא אתר מורשת עולמית בבחריין, אשר הוכרז בשנת 2012 והמוקדש לתרבות שליית הפנינים, עיבודן והסחר בהן, אשר התקיים באזור במשך כמעט אלפיים שנים.
האתר כולל שלושה אזורים בים הפתוח שבהם נישלו הפנינים ו-12 מבנים בעיר מוחארק השוכנת על האי מוחראק שמצפון לבירה מנאמה.
קיימת עדות לשליית פנינים מקרקעית המפרץ הפרסי מאז התקופה הנאוליתית, הן לצרכים מקומיים והן למטרות מסחר, ככל הנראה עם מסופוטמיה.
לאחר הפוגה במהלך תקופת הברונזה, הופיעה תעשיית פנינים נרחבת ומאורגנת היטב, שמרכזה היה בבחריין, אם כי מושג זה התייחס באותה עת לשטח נרחב בהרבה מזה של מדינת בחריין המודרנית.
תעשייה זו העניקה מענה לדרישה הגדולה לפנינים באימפריה הרומית; ובמאה ה-1 ציין פליניוס הזקן כי בחריין נודעה בפנינים מובחרות, אם כי הוא הוסיף שתעשיית הפנינים בסרי לנקה הייתה נרחבת יותר.
בימי הביניים שוב התגבר הסחר בפנינים אשר יוצאו מבחריין ונועדו עבור שכבות האליטה בימי שלטונו של בית אומיה ובתחילת שלטונו של בית עבאס.
סוחרים מהרפובליקה של ג'נובה הובילו את הפנינים אל חופי הים השחור ומעבר להם.
החל בסוף המאה ה-15 ועד ראשית המאה ה-17 חלה ירידה בהיקף התעשייה, ככל הנראה בשל גילוי מקורות חליפיים לפנינים באמריקה, והדבר ניכר ברישומי מספר האוניות שפקדו את בחריין, שמספרן ירד מכאלף בשנה למאות בודדות.
עם זאת, תחרות זו הייתה קצרת מועד, ולאחר שהאימפריה הספווית השתלטה על בחריין בשנת 1602 לערך, שימשו הפנינים למימון התפשטותה של השיעה ברחבי האימפריה.
במהלך המאה ה-17 השתלטה האליטה הדתית והמסחרית בבחריין על התעשייה, והחלה לנהל את שליית הפנינים.
בנוסף, עליית הביקוש לפנינים בהודו הביאה להגירה אל בחריין.
במאה ה-18 הפכה התעשייה לגורם העיקרי שניצב בבסיס מאבקי השליטה באזור, ובמהלכם נגרם לו נזק רב והמרכזים העירוניים בו שקעו.
במקביל התפתחו מרכזים תעשייתיים מתחרים בקטר ובכווית.
עם זאת ב-1820 העניקה האימפריה הבריטית את השליטה במדינה למשפחת אל-ח'ליפה השולטת בה גם כיום, ומהלך זה ייצב את המצב הביטחוני במדינה והביא להתפתחות המסחר גם בתחומים נוספים.
בתקופה זו החלה העיר מוחארק להתבלט כמרכז תעשיית הפנינים, והיא הפכה לעיר הגדולה במפרץ הפרסי, ובה כ-6,000 תושבים.
תעשיית הפנינים בבחריין הגיעה לשיאה ברבע האחרון של המאה ה-19 ובראשית המאה ה-20, עת סיפקה המדינה 80% מהצריכה העולמית והתעשייה העסיקה כ-30,000 איש.
בשנות ה-30 של המאה ה-20 התמוטטה תעשיית הפנינים בבחריין לחלוטין בתוך זמן קצר, כאשר יפן החלה בגידול מסחרי של צדפות מים מתוקים לשם הפקת פנינים.
סופה של התעשייה וגילוי הנפט באי המרכזי של בחריין, הביאו להגירה המונית ממוחארק, והעיר איבדה את מרכזיותה.
שדות הצדפות - שלושה מאזורי שליית הצדפות השוכנים בים הפתוח מצפון לבחריין נבחרו להיכלל בהכרזה, בשל כך שנחשבו לשדות הצדפות העשירים והאיכותיים ביותר.
עם זאת, למעט הצדפות עצמן, אין באזורים אלה שרידים לתעשייה.
חוף בו-מאהיר וקלעת בו-מאהיר - זהו חוף החול הטבעי היחיד שהשתמר במוחארק, שכן ביתר חופיו התבצעה פעילות רחבה של ייבוש שטחים מהים.
החוף השוכן בצידה הדרומי של העיר ניצב בעבר על אי נפרד, הוא שימש את סירות השולים ובו התקיימו החגיגות שליוו את צאתם לים ואת שובם.
מבנה המצודה של קלעת בו-מאהיר הגן על הנמל מפני שודדים.
רק אחד ממגדלי המצודה השתמר, והמבנה שוחזר בין השנים 1977–1979.
המבנים משקפים אספקטים משפחתיים וכלכליים שונים של התעשייה, והם מדגימים את המאפיינים הייחודיים של סגנון הבנייה בעיר, אשר הושפע מהמדינות השונות עימהן עמדה מוחארק בקשרי מסחר.
בתי המגורים ערוכים סביב חצר פנימית, אחת או יותר בהתאם לעושרה ולמעמדה של המשפחה, והם עשויים מעיסת אלמוגים ובוץ.
הקירות מטוייחים וגגות הבוץ השטוחים נתמכים בענפי מנגרובים וחזרן.
רבים מהמבנים מעוטרים ביציקות גבס ודלתותיהם וחלונותיהם מגולפים.
מיעוטם מצטיינים בעיטורי גומחות בקירות החיצוניים ובתקרות מעוטרות.
תרבות חסונה היא תרבות ארכאולוגית מהתקופה הנאוליתית, שהתקיימה בצפון מסופוטמיה בתחילת האלף השישי לפנה"ס.
שמה של התרבות ניתן לה על שם אתר המפתח תל חסונה (Tell Hassuna), השוכן במחוז נינוה בעיראק.
ממצאים מהתרבות הזאת נמצאו באתרים נוספים אחרים, כמו תל שמשרה (Tell Shemshara).
תרבות חסונה התקיימה בחלק מהזמן במקביל לתרבות סאמרא, שהייתה הרחבה של תרבות חסונה והמשיכה אותה.
לעיתים חוקרים מתייחסים לתרביות אלה יחד, כאל תרבות חסונה-סמארא.
בסביבות שנת 6000 לפנה"ס, החלה תנועה של אנשים לכיוון אזור מרגלות ההרים בצפון מסופוטמיה.
אזור זה נהנה מכמות גשמים מספיקה שאפשרה לקיים חקלאות בעל.
מתיישבים אלה היו החקלאים הראשונים בצפון מסופוטמיה.
הם יצרו כלי חרס בסגנון מסוים שנקראו בפי החוקרים "כלי חסונה" (Hassuna Ware).
המאפיין את הכלים האלה היה משטח חלק בצבע קרם שעליו עיטורים ליניאריים בצבע אדמדם באיכות טובה.
אנשי תרבות חסונה גרו בכפרים קטנים שגודלם נע בין 32-8 דונם.
אפילו האתרים הגדולים ביותר של תרבות זאת היו קטנים מהאתרים של תרבות יריחו שהתקיימה 1000 שנים לפני כן, והרבה יותר קטנים מאשר בצ'טלהויוק, שהתקיימו במקביל באנטוליה.
היישובים האלה בשיא גדלם לא עברו את ה-500 איש.
המבנים בתל חסונה נבנו סביב חצר מרכזית פתוחה.
הכלים שלהם היו בסגנון כלי חסונה, שהחליפו כלים גסים מתקופות קדומות.
בנוסף להם, הם השתמשו באובני יד, חרמשים, אבני שחיקה, ותנורי אפייה, באתר נמצאו שפע של עצמות בעלי חיים מבויתים המשקפים חיים חקלאיים.
באתרים נמצאו עצמות של חזירים, בקר, כבשים ועזים.
בנוסף, היה נהוג ציד של איילים, ארנבות וחזירי בר.
נמצאו עדויות לגידולי שעורה, חיטה, עדשים ואפונה, המעידים על חקלאות שהייתה מקור נוסף לאספקת מזון.
הצלמיות היו קשורות לעבודת פולחן.
קנקני קבורה שלתוכם הוכנס מזון מתוך אמונה בחיים לאחר המוות.
הכלים האופייניים לתרבות זאת התגלו לראשונה בחתך עמוק שנעשה בנינוה בשכבות הנמוכות.
היא הוגדרה לראשונה כתרבות נפרדת רק לאחר החפירות הארכאולוגיות של מחלקת העתיקות של עיראק (Iraqi Directorate of Antiquities) בתל חסונה בין השנים 1944-1943. רוב הידע בנושא תרבות חסונה, מקורו בחפירות ארכאולוגיות שהתקיימו בירים טפה (Yarim Tepe) על ידי ארכאולוגים רוסים בשנות ה-60 וה-70 של המאה ה-20.
תרבות חלף היא תרבות ארכאולוגית השייכת לתקופה הנאוליתית הקרמית, שהתקיימה בצפון מסופוטמיה בשטח שהיום נמצא בדרום-מזרח טורקיה, סוריה וצפון עיראק, בין השנים 6100 - 5100/5400 לפנה"ס.
תקופת חלף הוחלפה בצפון מסופוטמיה בתקופת עובייד.
שמה של התרבות ניתן לה על שם אתר תל חלף הנמצא בצפון סוריה, שנחפר על ידי הארכאולוג הגרמני מקס פון אופנהיים בין השנים 1913-1911 וב-1929. החומר הראשון המשויך לתרבות זאת נחפר לראשונה בשנת 1908 על ידי הארכאולוג האנגלי ג'ון גרסטנג בסקהגוזו (Sakçagözü), הנמצא היום בדרום-מזרח טורקיה.
כמות קטנה של ממצאים המשויכים לתרבות חלף נחפרו ב-1913 על ידי הארכאולוג האנגלי לנרד וולי בכרכמיש, תל הנמצא על גבול סוריה וטורקיה.
האתר החשוב ביותר לתרבות זאת הוא תל אַרְפָּאצִ'יָּה, השוכן מצפון מערב לעיר מוסול בעיראק.
בשנים הראשונות של מחקר תרבות חלף, הדעות של החוקרים היו שתרבו זאת במקורה לא התפתחה במישורים של צפון סוריה.
ההשערות היו שהם הגיעו מההרים שבמזרח אנטוליה או שהם היו רועים שהגיעו מצפון עיראק.
בשנת 1986 החל הארכאולוג ההולנדי פיטר אקרמנס (Peter Akkermans) לחפור בתל סבי אבייד שבעמק נהר הבליח.
החפירות באתר הביאו להבנה חדשה בקשר למוצאה של תרבות זאת.
בתל נמצאו 11 שכבות ארכאולוגיות, השכבות הנמוכות 7-11 הן מהתקופה הקדם-חלפית, שכבות 4-6 הן תקופות מעבר, ושכבות 3-1 הן מתקופת חלף המוקדמת.
לא היה פער של זמן בין השכבות, למעט שכבות 11 ו-10.
הממצאים הראו שכניסת תרבות חלף לאתר לא הייתה פתאומית, ולא תוצאה של הגעת אנשים זרים למקום, אלא תהליך מתמשך של שינויים תרבותיים בצפון סוריה, שהתפשט לאזורים אחרים.
מתוך הכלים שנמצאו בתל חלף, הידועים שבהם הם "משפחת כלי חלף".
כלים אלה הוכנו על ידי קרמיקאי מומחה, הקרמיקה מזוגגת וצבועה לעיתים צבועה ביותר משני צבעים הכולל עיטורים גאומטריים ומוטיבים של בעלי חיים.
בנוסף, כללה המשפחה כלי בישול וכלים לא צבועים עם משטחים ממורקים.
בעבר התקיימה תאוריה שמשפחת כלי חלף הייתה מיועדת לייצוא, ושימשה כפריט יוקרתי אצל האליטות.
אבל ממצאים נוספים שנחפרו הראו על ייצור מקומי באתרים שונים.
כלים ממשפחת כלי חלף נמצאו באתרים נוספים בצפון מסופוטמיה, כמו נינוה, תבה ע'אורא, תל שאע'ר בזאר, תל זיידאן ואתרים נוספים באנטוליה.
תפרוסת זאת של שימוש בכלים אלה יכולה להצביע על שימוש נרחב שנעשה בהם באזור.
בנוסף לכלים, נמצאו גם צלמיות של דמויות נשיות עם מאפיינים מיניים מודגשים, שעברו שרפה חלקית.
נמצאו גם חותמות הטבעה עשויות אבן עם סימנים גאומטריים או סימנים סימבוליים, ייתכן ושימשו להטבעת רכוש אישי (כפי שהם שימשו בתקופות מאוחרות יותר).
אנשי תרבות חלף השתמשו בכלים עשויים אבן וחומר.
הנחושת הייתה ידועה להם, אבל הם לא השתמשו בה לייצור כלים.
על פי מעט המבנים שנחפרו, במיוחד בתל ארפאצ'ייה, זוהו מבנים עגולים בעלי כיפה הנקראים במחקר "תולואי" (Tholoi).
המבנים נבנו מטיט ולעיתים הן הונחו על גבי יסודות אבן.
הכפרים היו קטנים רק מעטים היו גדולים מ-10 דונם.
מעט מאוד ידוע על מנהגי הקבורה של תרבות חלף, אבל נראה שהם לא היו אחידים באתרים השונים.
בדומוזטפה שבטורקיה של היום, האנשים נקברו בבורות, מעין קבר פיר, שבתוכם נמצאו כ-40 שלדים.
החקלאות התבססה על חקלאות בעל שמנצלת את הגשמים להשקיית השדות.
בנוסף גידלו בקר, כבשים ועזים.
תרבות זאת פרחה באתר בין השנים 5,400-6,100 לפנה"ס ללא כל הפסקה, ויש חוקרים המאחרים את התרבות לתקופה מאוחרת יותר והנושא נמצא בוויכוח בין החוקרים.
תרבות זאת הוחלפה בצפון מסופוטמיה לאחר תקופת מעבר על ידי תרבות עובייד.
חלק מהאתרים ניטשו, באחרים נעשה חילוף של תרבות ללא פער בהתיישבות באתר וללא נטישה.
תרבות הנוק (Nok) הייתה החברה המיושבת הראשונה במערב אפריקה.
הנוק משויכת גאוגרפית לאזור צפון ניגריה.
הארכאולוג תיארך את התקופה בין 900 לפנה"ס ועד ל-200 לספירה, אך קיימות מחלוקות בנושא.
ישנם חוקרים הטוענים כי התרבות החלה מהמחצית האלף השני לפנה"ס (1500 לפנה"ס לערך) ועד תחילת הספירה הנוצרית שנת 0. תרבות הנוק קיבלה לראשונה את שמה ב-1943 על ידי פאג, אך העדות הראשונה לקיומה נמצאה ב-1928 על ידי ג'וס פלאטאו (Jos Plateau).
תרבות הנוק הייתה הראשונה, מבין מדינות מערב אפריקה, לעבור מאורח חיים של ציידים-לקטים לישיבת קבע המבוססת, לפחות בצורה חלקית, על חקלאות.
בנוסף, רוב החוקרים מסכימים שאנשי הנוק היו היצרנים הראשונים של ברזל באפריקה שמדרום לסהרה.
אף על פי שישנה מחלוקת בנושא זה, התרבות נחשבת לתרבות הראשונה באפריקה שמדרום לסהרה שעסקה בחרושת המתכת.
תרבות הנוק ידועה בפסלי הטרקוטה שלה.
הפסלים שימשו למטרות דתיות ויוצרו במשך כל זמן קיומה של התרבות.
אנשי הנוק שכללו את שיטת הפיסול בטרקוטה והמשיכו להשתמש בטכניקה זו גם לאחר תחילת השימוש בברזל, מה שבדרך כלל בתרבויות אחרות לא קרה.
ב-1943 מצא פאג מספר פסלי טרקוטה בעלי אותו סגנון אומנותי, ושייך אותם לפסלים שנמצאו 20 שנה קודם לכן.
פאג קרא לתרבות בשמה – תרבות הנוק, ונחשב עד היום לחוקרה הגדול ביותר וכן לאספן גדול של פסליה.
זמן קצר לאחר תחילת המחקר, הצליחו פאג וצוותו למצוא ולאסוף כ-200 פסלי טרקוטה.
הודות לטכניקות חקירה מתקדמות של הארה חומנית (Thermoluminescence), פאג וצוותו הצליחו לתארך את רוב הפסלים לשנת 500 לפני הספירה בקירוב.
גילוי זה היה מפתיע בקרב חוקרים רבים של מערב אפריקה, מכיוון שרק חברות גדולות בעלות סולידריות אורגנית היו יכולות ליצור פסלים כאלה, ולא היה ידוע באותה תקופה על חברות כאלה במערב אפריקה.
במהלך החפירות נמצאו גם 13 תנורי ברזל וצלמיות טרקוטה בתוכם או בסמוך אליהם.
תנורי הברזל תוארכו ל-280 לפני הספירה.
גילויים אלה הביאו את פאג וחוקריו לשתי מסקנות עיקריות.
הראשונה מביניהן היא שתרבות הנוק הייתה תרבות של מושבי קבע בעלת חלוקת עבודה מורכבת.
המסקנה השנייה היא שצלמיות הטרקוטה נועדו למטרות פולחניות הקשורות לסיוע בעבודת הנפחות והצורפות.
פאג הגדיר את תרבות הנוק כציוויליזציה מתקדמת בגלל מספר סיבות.
הסיבה הראשונה היא האומנות המעודנת שיצרו והפולחן המאורגן שתועד על ידיה.
הסיבה השנייה היא עבודת הצורפות של המתכת, שמעידה על חברה מתקדמת מבחינה טכנולוגית.
הסיבה השלישית היא שעל מנת לתמוך בפולחן, באומנות ובצורפות נדרשה אוכלוסייה גדולה.
כדי להמחיש זאת, באחד מאתרי החפירה בצפון ניגריה נמצאו בטווח של 400 מטר מרובעים – 1700 פסלי טרקוטה.
40 שנה לאחר מחקרו של פאג וצוותו, חזרו חוקרים אחרים לאזור ומצאו ראיות לכך שהתרבות החלה בשנת 900 לפני הספירה בקירוב והסתיימה ב-200 לספירה.
פאג טוען שייתכן שהתרבות התקיימה מעבר לגבולות הזמן הללו, אך עדויות חד משמעיות לכך עדיין לא נמצאו.
נכון לשנת 2011 מתקיימות חפירות ארכאולוגיות בצפון ניגריה בשטח של 48,000 קילומטרים מרובעים.
כתוצאה מהגילויים המרשימים, צפון ניגריה הפכה לקורבן של חפירות בלתי חוקיות וסחר בלתי חוקי באומנות.
תרבות הנוק נחשבת לתרבות הפיסולית הראשונה באפריקה שמחוץ למצרים ומהווה אחת הדוגמאות העתיקות של אמנות אפריקאית שבטית.
הפסלים תיארו סיטואציות רבות, כגון מחלות, מלחמות, אהבה ומוזיקה.
דוגמאות לפסלים אלה ישנם בגילויים של צוותי החקירה של ברואינג ורופ (Breunig and Rupp).
לדוגמה, נמצא פסל של גבר ואישה כורעים זה מול זו, כאשר ידיהם מונחות אחד על השני למתן חיבוק.
בתור דוגמה נוספת, נמצאו מספר פסלים של אסירים ערומים בחלק גופם התחתון, כאשר חבלים קשורים סביב גרונם ומותניהם.
התיעוד המוקדם ביותר של הופעות מוזיקה באפריקה שמדרום לסהרה נמצא בפסל של גבר עם תוף בין רגליו כאשר ידיו מתופפות עליו.
למרות הנושאים השונים שתרבות הנוק פיסלה עליהם, ישנם קווי דמיון אמנותיים רבים: ברוב הפסלים ישנה דמות אדם בעל ראש גדול, עיניים שקדיות ושפתיים פסוקות מעט.
לעיתים קרובות לאדם המפוסל ישנו כובע מפואר או תסרוקת, מה שלדעת החוקרים נועד להראות את מעמדו הגבוה של המפוסל.
תנוחת גוף נפוצה בפסלי הטרקוטה היא אדם שמניח את ידיו על ברכיו ובוהה החוצה.
חוקרים משערים שהפסלים מייצגים אל או אב קדמון, ובמקרים אחרים דיוקן ספציפי של אדם.
מוטיב העיניים השקדיות והשפתיים הפסוקות מעט היה מוטיב נפוץ באפריקה שמדרום לסהרה כ-1,000 שנים לאחר הכחדות התרבות.
בדיקה מיקרוסקופית של החרס שממנו פוסל פסלי הטרקוטה מעיד על כך שהרכב החרס זהה.
ישנם חוקרים הטוענים כי עובדה זו מעידה על כך שהחרס הגיע מאותו אזור גאוגרפי, אך אותו האזור עדיין לא התגלה.
חוקרים אחרים, כגון בראוניג, סוברים שהחרס הגיע ממקומות גאוגרפים שונים, אך עיצבו אותו מומחים מיומנים על ידי כללים ברורים, ולכן הרכבו זהה.
מלבד תנורי הברזל שמצאו פאג וצוותו, בראוניג ורופ מצאו כ-20 כלי ברזל (חצי חנית וסכינים קטנות בעיקר).
החוקרים טוענים שייצור המתכות התפתח לשם חקלאות, ציד, הכנת מזון ומלחמה.
כלי המתכת תוארכו לשנת 500 לפני הספירה ונמצאו גם הם, כמו תנורי הברזל לצד כלי אבן וטרקוטה, מה שמעיד על שימוש סימולטני בחרס ובברזל.
בדרך כלל בתרבויות אפריקה תועד המעבר לכלי הברזל בהפסקת השימוש בכלי האבן.
אם כן נשאלה השאלה מדוע בתרבות הנוק השימוש היה בו זמני.
חוקרים משערים שככל הנראה לא היה לתרבות מספיק מתכת כדי להחליף את כל ייצורה ולכן המשיכו להשתמש גם בחרס.
יתר על כן, בתרבות הנוק המעבר היה ישירות מהחרס לברזל, וזאת בניגוד להרבה תרבויות אחרות באפריקה שעברו שיטת ביניים של שימוש בנחושת.
בהשפעת תרבות הנוק נשאלת השאלה האם ייצור המתכות הוא הגורם העיקרי שגורם לחברות להתפתח.
לשאלה זו תשובות שונות אצל ארכאולוגים רבים.
מחלוקת נוספת הקיימת בקרב החוקרים היא האם תרבות הנוק המציאו את טכניקת ייצור המתכת בעצמם, או שמא שהטכניקה באה עם נוודים מצפון אפריקה שהעבירו את הידע.
בין החוקרים הטוענים שהידע הועבר על ידי תרבויות צפון אפריקאיות נמצא גם רודיגר קראוס (Rüdiger Krause).
קראוס טוען שהמרחק מצפון ניגריה לשאר צפון אפריקה הוא מרחק סביר בהחלט לניידות טכנולוגית.
חוקרים משערים ששיא התרבות התרחש כמה מאות לאחר תחילתה.
עם קיצו של המילניום הראשון לפני הספירה או מספר מאות לאחריו (תלוי לדעת אילו חוקרים), התרבות נכחדה.
לפי הדעה הרווחת מעט שנים לאחר 200 לספירה, כמות האוכלוסייה החלה להתדלדל.
זאת ידוע מהכמות המועטה של פסלי הטרקוטה שנמצאו וששויכו לתקופה זו.
עד היום לא ידוע על הסיבה שבגלל תרבות הנוק נעלמה, אך מספר חוקרים, וביניהם בראוניג, טוענים שהסיבה לכך עשויה להיות נעוצה בניצול יתר של משאבים טבעיים והסתמכות גדולה מדי על פחם.
מחקרו של פאג עוסק בשאלות מאין באה תרבות הנוק ולאן היא נעלמה, אך חוקרים רבים טוענים שכדי לענות על השאלות הללו ולדעת עוד על התרבות, יש למצוא ראיות נוספות.
חוקרים מסוימים טוענים שתרבות האיפה (Ife) הושפעה מתרבות הנוק, אך פאג גורס שלמרות הדמיון הרב, הן הסגנוני והן הנושאי, באמנות של שתי התרבויות, אין הוכחה שאנשי האיפה נחשפו אי פעם לפסלי הטרקוטה של תרבות הנוק.
השינוי שעבר על מערב אפריקה נחשב לשינוי גדול ועדיין הוא בגדר תעלומה: בטווח זמן של 1,000 שנים עברה מערב אפריקה ממודל של מושבות קבע המבוססות על חקלאות – לאימפריות ענק (כמו איפה ובנין).
פאג מציין בפה מלא ששום חברה אינה מבודדת בכל זמן נתון, ובחקירת תרבות הנוק יש לקחת זאת בחשבון.
תרבות יום א' הוא פרויקט תרבות צה"לי, במסגרתו משתתפים חיילי צה"ל בשירות סדיר, בעיקר חיילים קרביים ותומכי לחימה, באירועי תרבות, בדגש על הופעות תיאטרון.
לבד מתיאטרון מופעי התרבות במסגרת הפרויקט כוללים גם הופעות מוזיקה, מחול וקולנוע.
הפרויקט מתקיים לעיתים במסגרת סדרות חינוך, ומתקיים בדרך כלל בימי ראשון - ומכאן שמו.
בשם זה מכונים גם סיורים לימודיים ואחרים שחיילי צה"ל בשירות סדיר משתתפים בהם - בדרך כלל בימי ראשון, בהם הם חוזרים לבסיסיהם.
כיום, הפעלת הפרויקט נמצאת תחת מדור תרבות ביחידת תרבות וכלים חינוכיים בחיל החינוך והנוער.
הפרויקט המקורי של "תרבות יום א'" הוא חלק מענף התרבות בחיל החינוך והנוער.
ראשיתו בשנת 1987, בתקופת כהונתו של נחמיה דגן כקצין חינוך ראשי.
הפרויקט מבוסס על תרומות בלבד ולא על תקציב צה"ל, ובראשית קיומו נשען בעיקר על תרומותיו של הפילנתרופ צ'ארלס ברונפמן, וכלל הצגות תיאטרון בלבד.
במהלך השנים התרחב הפרויקט, ובשנת 2003 מספר המשתתפים בו היה כ-45,000 חיילים.
המופעים נבחרים על ידי ועדת רפרטואר מיוחד הכוללת חיילים וקצינים, הבוחרים מופעים שיתאימו לערכי צה"ל.
על התנהלות הוועדה נמתחה לעיתים ביקורת בשל הצגות שבוטלו או חוסר מגוון במופעים.
בשנת 2006 כלל הפרויקט הופעות של תיאטרון הבימה, תיאטרון הקאמרי, בית ליסין ותיאטרון גשר.
באמצע העשור הראשון של המאה ה-21 כמות המשתתפים בפרויקט ירדה משמעותית, עד ל-8,700 בשנת 2005. המממן העיקרי של תגבור הפרויקט לאחר שנות שפל אלו היה מפעל הפיס, שתרם לו 800,000 שקלים לאחר ההתנתקות בעבור מימון הפרויקט לחיילים שהשתתפו בה.
שנה לאחר מכן תרם המפעל עוד כ-650,000 לפרויקט.
מרכזי התרבות העיקריים בהם הוא מתקיים נמצאים באשקלון, באר שבע, ירושלים ותל אביב.
בשנת 2016 ממממניו העיקריים של הפרויקט היו מפעל הפיס, קרן לב"י והאגודה למען החייל.
בתחילת העשור השני של המאה ה-21 ירדה פעילות הפרויקט באופן משמעותי, בעיקר עקב בעיות מימון.
ב-2014 הפרויקט שינה את אופיו, בכך שהמשיך לכלול מופעי תרבות חיצוניים לחיילים בהיקף קטן, אך כלל גם מופעים שבהם תיאטראות וצוותי תרבות שונים הגיעו לבסיסי צה"ל.
בשנת 2015 חודשה הפעילות בהיקף מלא, במטרה לספק לכל חייל מופע תרבות אחד בשנה לפחות.
בפיגוע הדריסה בטיילת ארמון הנציב בינואר 2017 נרצחו ארבעה חיילים בידי מחבל, שדרסם במשאית בדרכם לאירוע תרבות יום א' - שהיה חלק מסדרת חינוך בנושא ירושלים במסגרת קורס קצינים.
המושג תרבות הפחד (או אקלים של פחד) נוצק על ידי הסוציולוג האמריקני בארי גלסנר.
במרכזו ניצב הרעיון שאנשים עלולים לעורר פחד בציבור הרחב להשגת מטרות פוליטיות או עסקיות באמצעות הטיה רגשית.
אחד הצדדים ההרסניים של מנהיגות מתבטא במנהיגים הפועלים בסגנון שזכה לכינוי "עריצים קטנים".
זאת באמצעות הפעלת סגנון רודני של ניהול, המייצר אקלים של פחד במקום העבודה.
בין האמצעים המייצרים תרבות פחד במקום העבודה ניתן למנות מתן חיזוק שלילי המעורר תחושות של פחד וספק.
בנוסף, אקלים של פחד יכול להיווצר כאשר נוצרת התחושה שהתנהלות ביריונית נסבלת ועוברת בשתיקה.
סגנון מנהיגות סמכותי עשוי לתרום ליצירת אווירה של פחד, כאשר אין מקום לניהול דיאלוג ותלונה נחשבת לחסרת תועלת.
ממחקר שנערך בקרב חברי איגוד המגזר הציבורי בארצות הברית עולה כי אחד מכל חמישה עובדים דיווח ששקל לעזוב את מקום העבודה בעקבות חשיפה להתנהלות בריונית.
המנהיג הנאצי הרמן גרינג הצביע על האופן שבו אנשים יכולים להפוך למפוחדים ולתמוך במלחמה שהם מתנגדים לה, באמצעות יצירת הרושם שהם נתונים להתקפה.
זאת תוך גינוי המתנגדים למלחמה והתייחסות אליהם כמי שחושפים את המדינה לסכנה.
הפמיניסטית סוזן בראונמילר (Brownmiller), בספרה "בניגוד לרצוננו" מעלה טענה כי אונס הוא: "תהליך מודע של הטלת אימה, לא פחות ולא יותר, ובאמצעותו מחזיקים כל הגברים את כל הנשים במצב של פחד".