tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
"אומרים לנו שננצח, אך אף אחד לא מסביר לנו למה הוא מתכוון בזה?" והוסיפה: "ולכן אני חושבת על אותן משפחות (של החיילים), וחושבת מתי נחזיר את הבנים והבנות שלנו הביתה?
היא הוסיפה לספר על ההתנגדות שלה למלחמת וייטנאם בזמן שאביה שירת שם, מכשנשאלה על ההתלבטות של משפחה של חיל להתנגד למלחמה : "רוב האמריקנים, אני חושבת, חשים כך, תומכים בחיילים אך לא במלחמה".
באותו הראיון היא נזכרה בקמפיין של 2004, שבו היה אדוארדס מועמד לסגן נשיא: "פגשתי בחור צעיר שנלחם גם באפגניסטן וגם בעיראק והוא אמר לי 'כשנכנסנו לאפגניסטן ידענו מה אנחנו עושים, וכשנכנסנו לעיראק לא ידענו מה אנחנו עושים'"
אדוארדס פרש מהמירוץ לנשיאות ב-30 בינואר 2008, לאחר שלא הצליח לזכות בתמיכה רחבה למועמדותו במדינות בהן התמודד.
ב-14 במאי הודיע על תמיכתו באובמה.
עם המשכה של מלחמת עיראק, אדוארדס קרא לנסיגה מיידית של 50,000 חיילים אמריקנים בעיראק (מתוך כ-150,000 חיילים), במטרה לסמן את הכיוון לנסיגה כוללת מהאזור.
הוא צוטט כאומר: "הדרך היחידה לצאת מעיראק -היא פשוט להתחיל להוציא את החיילים".
הוא צוטט כמה פעמים כאומר: "הגיע הזמן לבקש מהאמריקנים להיות פטריוטים במשהו אחר חוץ מאשר המלחמה"
בתוכנית של רשת this week, ABC אדוארדס התעמת עם מועמד מהמפלגה הרפוליקנית, ג'ון מקיין, לגבי "דוקטרינת מקיין" בדבר הוספת חיילים לעיראק.
כמו כן, בראיונות רבים הוא ציין את העובדה שיש צורך "להחזיר את הסמכות המוסרית" של אמריקה כמנהיגת העולם, וטוען כי ג'ורג' ווקר בוש הוא האחראי להרס סמכות זו של אמריקה מול העולם.
בהקשר ל"סמכות מוסרית" צוטט אדוארדס כאומר: "כוח בלבד אינו עושה אותך מנהיג העולם".
אדוארדס שם דגש על ביטוח בריאות (Healthcare) לכל, שכר מינימום הוגן וחינוך שוויוני לכל באוניברסיטאות ובקולג'ים.
בוועידת המפלגה בניו המפשיר פנתה אליו אזרחית מהאוכלוסייה המבוגרת, בשם אוולין, שסיפרה שהיא לא מסוגלת לפרוש לפנסיה והעלתה את המצוקה של האוכלוסייה המבוגרת באמריקה.
היא הדגישה את בעיית ביטוח הבריאות למבוגרים, התרופות שהם נזקקים להן שאינם משתווים לשכר שהיא עובדת במשרה חלקית, והמצב הכללי שאינו מאפשר לה לפרוש לפנסיה בכבוד.
אדוארדס הבטיח להתייחס לנושא של האוכלוסייה המבוגרת והיא הבטיחה לגייס לטובתו את האוכלוסייה המבוגרת לשם כך.
כמו כן הוא רוצה להצעיד את אמריקה לכיוון של "עצמאות אנרגטית" (Energy Independence) - נושא שהוא בין השאר פועל יוצא של המלחמה בעיראק.
אדוארדס היה נשוי לאליזבת, שנפטרה ב-7 בדצמבר 2010 ממחלת הסרטן.
במהלך מסע הבחירות שלו בשנת 2008, חשף הנשיונל אינקוויירר כי אדוארדס ניהל רומן שנתיים לפני כן, עם צלמת בשם רייצ'ל האנטר, רומן אשר ממנו נולדה בת משותפת.
בתחילה אדוארדס הכחיש וטען כי הילדה היא בתו של העוזר שלו, אנדרו יאנג.
על מנת לא להרוס את סיכוייו של אדוארדס, שהתמודד באותה עת לנשיאות, שיתפו בתחילה אנדרו יאנג ואשתו, יחד עם פילגשו של אדוארדס פעולה עם השקר הזה והעמידו פנים כי יאנג הוא האב, אולם בסופו של דבר האמת נחשפה.
אדוארדס הודה כי בתקופת מחלתה של רעייתו הוא ניהל רומן מחוץ לנישואין והביא לעולם ילדה עם פילגשו.
חשיפה זו הביאה לפרידתו מאליזבת, שנישלה אותו מצוואתה.
ג'ון אדגר הובר , המוכר בעיקר כג'יי אדגר הובר, היה מנהל הלשכה הפדרלית לחקירות (FBI) משנת 1924 ועד מותו ב-1972. הובר שינה את פני הלשכה מסוכנות פדרלית שולית לארגון מרכזי באכיפת החוק האמריקאי, תוך יישום חידושים טכנולוגיים ומבצעיים פורצי דרך.
עם זאת, שיטותיו להגנת הארגון, לרבות איסוף מידע סודי, מעקב אחר מתנגדים פוליטיים וסחיטה – עוררו מחלוקת ניכרת והפכו אותו לדמות שנויה במחלוקת.
מעולם לא הועמד לדין על פעולות אלה, שחלקן היו נחשבות לעבירות פליליות חמורות.
כהונתו, הארוכה ביותר בתולדות מנהלי סוכנויות פדרליות בארצות הברית, השתרעה על פני שמונה נשיאים – מקלווין קולידג' ועד ריצ'רד ניקסון – ותרמה להטלת מגבלת כהונה של עשר שנים על ראש ה-FBI.
ג'ון אדגר הובר נולד ב-1 בינואר 1895 בוושינגטון די.
אביו היה מנהל מחלקת הדפוס של משרד המיפוי הגאודטי ומיפוי החופים של ארצות הברית .
משפחתו הייתה ממוצא גרמני ואנגלי; אחד מקרובי משפחתו מצד אמו, ג'ון היץ, היה קונסול כבוד של שווייץ בארצות הברית.
מבין בני משפחתו היה ג'ון הצעיר הקרוב ביותר לאמו, שהשליטה משמעת וגם הנחילה ערכים מוסריים.
בית מגורי משפחת הובר, בילדותו של ג'ון, היה סמוך לגבעת הקפיטול, בדרום מזרח וושינגטון די.
הובר חי את כל חייו בעיר וושינגטון.
במהלך לימודיו התיכוניים השתתף במקהלת בית הספר, נטל חלק בתוכנית אימונים לקציני מילואים (ROTC) ובנבחרת הדיבייט הבית ספרית.
במהלך הוויכוחים הללו טען נגד זכות בחירה לנשים ונגד ביטול עונש המוות.
עיתון בית הספר הריע לדרך שבה הציג את טיעוניו, ב"הגיון קריר ולא מתפשר".
הובר סבל מגמגום כנער, אך למד להתגבר על כך באמצעות דיבור מהיר, סגנון דיבור שאפיין אותו לאורך כל חייו הבוגרים.
בסופו של דבר דיבר כה מהר עד שהקצרנים נאלצו לעמול קשה כדי להספיק ולתעד את דבריו.
בגיל 18 החל הובר בעבודתו הראשונה - נער שליח בספריית הקונגרס, שהייתה במרחק חצי מייל מביתו (כ-800 מטרים).
הובר למד רבות מעבודתו זו, ומאוחר יותר כתב: "העבודה הזו...
לימדה אותי על ערכו של איסוף החומר.
היא נתנה לי בסיס מצוין לעבודתי ב-FBI, שם היה צורך לאסוף מידע וראיות".
הובר למד משפטים באוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון, בלימודי ערב, במסגרתם סיים תואר ראשון ב-1916 ותואר שני (LL.M) ב-1917.
לאחר שסיים את לימודי המשפטים התקבל למחלקה במשרד המשפטים האמריקני שעסקה במעקב אחר "זרים לא רצויים" ובטיפול בהם.
בשנה זו פרצה הפיכת אוקטובר ברוסיה, והובר ראה בקומוניסטים את מוקד עבודתו.
הובר הכין כרטיסייה ובה עשרות אלפי שמות חשודים בקומוניזם, וביום השנה השני למהפכה הרוסית עצר כעשרת אלפים מהם.
ניסיונו לגרש את העצורים נכשל, שכן רבים מהם זכו בינתיים באזרחות אמריקנית.
הובר שם לו למטרה את הפעילה האנרכיסטית-קומוניסטית האמריקנית ממוצא רוסי אמה גולדמן.
גולדמן הואשמה שבנאומיה הייתה הכוח המניע לרצח הנשיא האמריקני ויליאם מקינלי.
הובר הצליח להביא לגירושה ולגירוש משפחתה, כמו גם לגירוש אנרכיסטים וקומוניסטים בולטים נוספים.
פעילות זו הביאה בשנת 1921 למינויו כסגן המנהל של "הלשכה לחקירות" (Bureau of Investigations), גוף פדרלי שעסק בכל מיני עניינים של אכיפת חוק.
הלשכה לחקירות לא נהנתה מסמכויות רבות.
650 אנשיה (מתוכם 441 סוכנים שהיו פזורים ברחבי ארצות הברית) לא נשאו נשק ולא הייתה להם סמכות לבצע מעצרים.
ב-10 במאי 1924 מינה הנשיא קלווין קולידג' את הובר לעמוד בראש הלשכה.
שנות פעילותו הראשונות של הובר כראש הלשכה עמדו בצל האיסור על מכירת משקאות חריפים, שהוביל להתפתחות פשיעה מאורגנת וגנגסטריזם.
בשנת 1929 פרץ השפל הגדול, שהוביל לפרץ של פשיעה ברחבי ארצות הברית.
עם כניסתו לתפקיד הדגיש הובר את שאיפתו למקצוענות ולכשירות של אנשי הלשכה.
הוא פיטר מיד עובדים שנראו בלתי כשירים, ויצר סטנדרטים חדשים של קידום שלא לפי ותק אלא לפי כישורים.
הובר ביקש לגייס סוכנים בעלי כישורים באכיפת החוק, ובמיוחד ביקש למצוא עורכי דין ורואי חשבון.
בינואר 1928 יצר הובר תוכנית אימונים להכשרת סוכנים חדשים, וקבע מגבלת גיל לגיוס הסוכנים, בין גיל 25 לגיל 35. הלשכה החלה לפעול בשיטות מדעיות מודרניות, ויצרה מערכת לזיהוי פושעים שבמרכזה כרטסת ארצית של טביעות אצבעות.
הובר היה מומחה בתחום יחסי הציבור, וידע לתת באותן שנים נופך הֵרואי למאבקם של אנשי הלשכה בפשיעה.
למאבק בפושעים מסוימים ניתן סיקור עיתונאי נרחב, והשודד הנמלט ג'ון דילינג'ר, שנהג להתחמק ממעצר באמצעות חציית הגבולות בין המדינות בארצות הברית, הוכרז "אויב הציבור מספר 1" ולאחר מכן נרדף בכל רחבי ארצות הברית על ידי הלשכה לחקירות, שנהנתה מסמכות חוצת גבולות.
לכידתו של דילינג'ר והריגתו, כמו גם תפיסתם של פושעים אחרים, העניקו ללשכה שם והגבירו את המוניטין שלה, כמו גם את המוניטין של הובר.
בשנת 1935 הוכתרו בהצלחה מאמציו של הובר לקדם את מעמדה של הלשכה, כאשר הקונגרס של ארצות הברית הפך את "הלשכה לחקירות" ל"לשכה הפדרלית לחקירות" (Federal Beaureu of Investigations או בראשי תיבות FBI).
הצורך בחקירת ארגונים בעלי נטייה פוליטית קיצונית המשיך להתחזק בשנות השלושים של המאה העשרים.
הובר סבר כי אנשי השמאל הקומוניסטים היוו סכנה לארצות הברית וביקש להחדיר את אנשיו לתוך ארגוניהם.
הוא חתר גם לחדור אל תוך ארגונים פרו-פשיסטיים ופרו-נאציים שנפוצו באותה תקופה.
צעדים חוקיים נוספים בכיוון זה ננקטו בשנת 1939 עם פרוץ המלחמה, ובשנת 1940. עם פרוץ המלחמה התמקדה הלשכה בחיפושם ובאיתורם של סוכנים נאצים, אשר חדרו לארצות הברית למטרות חבלה וריגול, אך לא זנחה את המעקב אחר קומוניסטים.
לאחר מלחמת העולם השנייה, ועם התמוטטות הברית המלחמתית בין ברית המועצות לארצות הברית, שבו הקומוניסטים לעמוד במוקד החקירות של הלשכה ושל הובר.
בין השאר סייע המעקב שערכה הלשכה בחשיפת המרגל הרוסי אלג'ר היס, שהיה עוזרו של הנשיא הארי טרומן ובכיר במחלקת המדינה.
עוד סייעה הלשכה באותה תקופה בחשיפת פרשיות ריגול שהיו קשורות בהעברת סודות פצצת האטום לרוסיה, כמו חשיפת המרגלים יוליוס ואתל רוזנברג.
הובר תמך בחשאי, ובמיוחד במידע, במאמציהם של אנשים כסנטור ג'וזף מקארתי לחשוף קומוניסטים בשירות המדינה.
הסברה הרווחת היא כי עיקר המידע שעמד לרשותו של מקארתי הועבר אליו על ידי הלשכה הפדרלית לחקירות.
מאוחר יותר, במהלך שנות השישים, הפנה הובר את תשומת לבו אל מתנגדי מלחמת וייטנאם ואל פעילי זכויות האזרח.
הבולשת בראשותו ניהלה גם מעקב אלקטרוני אחר מרטין לותר קינג, והובר ניסה להשתמש במידע אישי על קינג כדי לסחוט אותו, להכפישו וליצור ניכור בינו לבין הציבור השחור בארצות הברית – התנהלות שהתבררה כמונעת ממניעים פסולים.
יחסיו האישיים הקרובים ביותר היו עם מזכירתו במשך עשרות שנים, הלן גאנדי, אך כפי הנראה לא היה מדובר ביחסים בעלי אופי מיני.
הוא חלק את דירתו עם אמו עד מותה, כשהיה בן 43. לאחר מכן חי לבדו.
סגנו בראשות הסוכנות, קלייד טולסון, רווק אף הוא, שימש אותו בנאמנות במשך עשרות בשנים, והשניים אף נהגו לבלות ולנפוש יחד, ובין השאר חלקו חיבה למרוצי סוסים.
כמה מכותבי הביוגרפיות של הובר, וכמה ממכריו, טענו כי הובר היה הומוסקסואל ומשערים כי הקשר בינו לבין טולסון היה רומנטי או מיני.
שמועות הופצו גם כי הובר חיבב לבישת בגדי נשים, אך לידיעה זו, כמו גם להערכה כי היה הומוסקסואל, לא ניתנו חיזוקים עובדתיים חד-משמעיים.
הובר עצמו דחה את השמועות, וכמה מכותבי הביוגרפיות שלו מצביעים על קשרים רומנטיים שהיו לו עם כמה נשים.
הובר טען כי גדל כנוצרי אדוק, ואף שקל להצטרף לשורות הכמורה, ובכך די היה, לדעתו, על מנת להפוך את מנהגיו האישיים לעניין שאין לדון בו.
מסך הערפל שהטיל הובר על חייו האישיים עמד בניגוד למידע שצבר באופן שיטתי על חייהם וסודותיהם של מנהיגים פוליטיים בארצות הברית.
רבים מייחסים את הישרדותו לאורך שנים רבות, גם בתקופת כהונתם של נשיאים שביקשו להדיחו מתפקידו, לעובדה כי החזיק בידיו סודות שמנעו מהם לפעול נגדו.
עם עלותו של ג'ון פיצג'רלד קנדי לשלטון, ומינויו של אחיו רוברט פ' קנדי לתובע הכללי, נעשה ניסיון להוציא את הובר, שהיה קרוב לגיל 70, לגמלאות.
ייתכן שהובר עשה שימוש במידע שצבר על הרפתקאותיו המיניות של הנשיא ועל שערוריות אחרות שהיו קשורות במשפחת קנדי כדי למנוע את הדחתו.
יורשו של קנדי, לינדון ג'ונסון, מינה את הובר לראש הלשכה לכל ימי חייו.
הובר מת בשנתו, בשנה ה-48 לתפקידו, ונקבר בבית הקברות של הקונגרס בוושינגטון.
לאחר מותו השמידה מזכירתו, הלן גאנדי, את ארכיונו האישי ואת התיקים הסודיים שבהם שמר את המידע על מנהיגי ארצות הברית.
נחשב לאחד מהאבות המייסדים של ארצות הברית.
אדמס התבלט לפני המהפכה האמריקאית, לאחר טבח בוסטון, כשסיפק הגנה משפטית מוצלחת, אף כי לא אהודה בקרב האמריקאים, לחיילים בריטים שהואשמו בטבח, בטענת חזקת החפות מפשע.
היה ציר מטעם מסצ'וסטס לקונגרס הקונטיננטלי, ושכנע את הקונגרס להכריז על עצמאות.
סייע לתומאס ג'פרסון בכתיבת הכרזת העצמאות של ארצות הברית ב-1776 והיה מתומכיה הגדולים בקונגרס.
כדיפלומט באירופה, סייע לחתימה על הסכם השלום עם בריטניה, שסיים את המהפכה האמריקאית בהצלחה.
ב-1780 ניסח את חוקת מסצ'וסטס, שהשפיעה על המחשבה המדינית האמריקאית.
בתקופת כהונתו כנשיא, פיתח את הצבא במהלך המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת ונחשב למייסדו של הצי האמריקאי.
ההישג הגדול של תקופת נשיאותו היה פתרון הסכסוך עם צרפת בדרכי שלום, למרות התנגדות חזקה.
אדמס היה גם הנשיא הראשון של ארצות הברית שהתגורר בבית הלבן.
ב-1800 ניסה להיבחר לנשיאות בשנית אך הפסיד לתומאס ג'פרסון.
בנו, ג'ון קווינסי אדמס, היה נשיאה השישי של ארצות הברית.
אדמס מת באותו יום כמו תומאס ג'פרסון, ידידו-יריבו, ביום העצמאות החמישים של ארצות הברית.
היו לו שני אחים קטנים, פיטר ואליהוא.
אמו הייתה ממשפחת רופאים מכובדת.
אביו היה דיאקון, חבר מועצת העיר מסצ'וסטס ולויטננט במשמר הלאומי של מסצ'וסטס.
סבא רבא של סבו היגר לאמריקה מחבל אסקס באנגליה ב-1638. אדמס היה קרוב מאוד לאביו ואף על פי שגדל בסביבה צנועה, הרגיש צורך להביא כבוד למשפחתו.
כבן הבכור, נאלץ אדמס ללמוד חינוך פורמלי.
הוא למד החל מגיל שש, ולאחר מכן למד לטינית, רטוריקה, לוגיקה וחשבון.
הוא לא חיבב את לימודיו ורצה להיות חקלאי, אך אביו ציווה עליו להישאר בבית הספר.
הדיאקון אדמס מינה מנהל חדש לבית הספר של בנו בשם ג'וזף מארש, ותגובתו הייתה חיובית.
ב-1751, בגיל 16, החל ללמוד באוניברסיטת הרווארד.
בלימודיו בהרווארד, היה אדמס חוקר נלהב, וקרא את יצירותיהם של סופרי יוון העתיקה כגון תוקידידס, אפלטון, קיקרו וטקיטוס בשפות המקור שלהם.
הוא לא חשב, כמו אביו, שיהפוך לכומר.
לאחר שסיים את לימודיו ב-1755 עם תואר שני, עבד כמורה בבית ספר בווסטר.
במהלך מלחמת הצרפתים והאינדיאנים ב-1754, החל אדמס לחוש שלא בנוח עם מעמדו.
בתור איש ממעמד גבוה, לא נאלץ להילחם, למרות רצונו בכך.
הוא אמר: "השתוקקתי להיות חייל יותר מאשר השתוקקתי להיות עורך דין אי פעם".
בשנת 1756, החל אדמס ללמוד משפטים תחת ג'יימס פוטנם, עורך דין מוביל בווסטר.
בשנת 1758 סיים לימודי תואר שני במשפטים בהרווארד, ובשנת 1759 התקבל ללשכת עורכי הדין.
החל מגיל מוקדם, רשם ביומנו את רשמיו מאירועים מסוימים.
בשנת 1763, חקר אדמס היבטים של פילוסופיה פוליטית בשבעה מאמרים שנכתבו עבור עיתונים בבוסטון, תחת שם העט "האמפרי פלוג'וגר".
בתחילה היה פחות מוכר מאשר בן דודו המבוגר, סמואל אדמס, אך השפעתו נבעה מעבודתו כעורך דין המתמחה במשפט חוקתי, כמנתח ההיסטוריה שלו וממסירותו לרפובליקניזם.
במהלך הקריירה הפוליטית שלו, מצא אדמס לעיתים קרובות את טבעו הנמרץ כמגבלה.
בסוף שנות ה-50, התאהב אדמס באישה בשם האנה קווינסי; הוא היה מוכן להציע לה נישואין, אך חברים הפריעו לו בכך, והדבר לא יצא אל הפועל.
ב-1759 פגש את אביגייל סמית' בת ה-15, בת דודו מדרגה שלישית, דרך חברו ריצ'רד קראנץ', שחיזר אחרי אחותה הגדולה של אביגייל.
הוריה היו אליזבת' קווינסי והכומר ויליאם סמית'.
אולם בתחילה, לא התרשם אדמס מאביגייל ומשתי אחיותיה.
עם הזמן, התקרב אדמס לאביגייל, והם נישאו ב-25 באוקטובר 1764, למרות התנגדות אמה של אביגייל.
התנגדותו לחוק הבולים של 1765
השפעתו הפוליטית ניכרה לראשונה בתפקידו כמנהיג המפלגה הוויגית של מסצ'וסטס במהלך הדיונים על חוק הבולים באוגוסט 1765, אותו כפו הבריטים ללא התייעצות עם המועצות המחוקקות באמריקה, ודרש תשלום מס ישיר מהמושבות על בולים.
באותה השנה ניסח את ההנחיות ששלחה העיר בריינטרי לנציגיה בגוף המחוקק של מסצ'וסטס, ניסוח שהפך למודל לערים אחרות בבואן לשלוח את הנחיותיהן.
בניסוח הסביר שהחוק פגע בזכות שהובטחה לכל האנגלים ולכל בני האדם החופשיים: זכות לשלם מיסים רק בהסכמה וזכות להישפט בפני אנשים מאותו המעמד.
ההנחיות דרשו הגנה על חירויות המושבות.
באוגוסט 1765 כתב בעילום שם ארבעה מאמרים לעיתון "בוסטון גאזט", בהם טען שהעימות בנושא חוק הבולים הוא חלק מהמאבק בלתי נגמר בין אינדיבידואליזם לסמכות קולקטיבית.
בדצמבר באותה השנה נשא נאום לפני המושל והמועצה של מסצ'וסטס בו טען כי חוק הבולים הוא בלתי חוקי, מכיוון שמסצ'וסטס אינה מיוצגת בפרלמנט הבריטי.
ב-1766, הכריזה אספת תושבים בבריינטרי על אדמס כעל נציגה.
עם ביטול חוק הבולים בתחילת 1766, התפוגגה המתיחות עם בריטניה באופן זמני.
באפריל 1768 עבר אדמס עם משפחתו לבוסטון.
המשפחה שכרה בית ברחוב ברטל שהיה ידוע כ"הבית הלבן".
הוא, אביגייל והילדים התגוררו שם שנה, ואז עברו לקולד ליין; מאוחר יותר הם עברו לבית גדול יותר בכיכר ברטל במרכז העיר.
בשנת 1768, הגן אדמס בהצלחה על הסוחר ג'ון הנקוק, שהואשם בהפרת פעולות הסחר הבריטיות.
באותה התקופה הפך לעורך הדין הבולט ביותר בבוסטון.
העברת חוקי טאונסנד על ידי האימפריה הבריטית בשנת 1767 החזירה את המתיחות, ועלייה באלימות ההמונים הביאה את הבריטים לשלוח חיילים נוספים למושבות.
בליל 5 במרץ 1770, ניגש שוליה צעיר בשם אדוארד גריש לקצין בריטי ברחוב קינג כדי לקבל תשלום שהגיע למעבידו.
כשהוויכוח עלה לטונים גבוהים, עזב שומר בריטי בשם טוראי וויט את משמרתו מחוץ לבית המכס והכה בנער באלה.
גריש שנפגע חזר אחר כך עם קבוצה של נערים שהטילו לעבר וויט כדורי שלג, קרח ופסולת.
החיילים נפגעו מכדורי השלג, מהקרח ומאבנים, החלו לפתוח באש, והרגו חמישה אזרחים, באירוע המכונה טבח בוסטון.
החיילים הנאשמים נעצרו באשמת רצח.
כאשר עורכי דין לא הסכימו לייצגם, נאלץ אדמס לעשות זאת למרות החשש מפגיעה במעמדו.
הוא האמין שאין לשלול מאדם את הזכות לייעוץ משפטי ולמשפט הוגן.
משפטו של הקצין התורן, קפטן תומאס פרסטון, שנמשך שבוע, החל ב-24 באוקטובר והסתיים בזיכויו, משום שלא היה ניתן להוכיח שהוא הורה לחייליו לפתוח באש.
במהלך משפטם, טען אדמס שהעובדות הן דבר נצחי, ושחזקת החפות מפשע היא ערך עליון.
שניים מהם, שירו ישירות אל האזרחים, נמצאו אשמים בהריגה.
אדמס זכה לתשלום סמלי מצד לקוחותיו.
ב-1771, עבר עם משפחתו לבריינטרי, אולם שמר על משרדו בבוסטון.
מעמדו התחזק, אולם הוא לא אהב את בריינטרי כמקום מגורים למשפחתו.
באוגוסט 1772 החזיר את משפחתו לבוסטון.
הוא רכש בית לבנים גדול ברחוב קווין, לא הרחק ממשרדו.
בשנת 1774 חזרה המשפחה לבריינטרי עקב המצב הלא יציב בבוסטון, ובריינטרי נשאר ביתם הקבוע במסצ'וסטס.
המושל תומאס האטצ'ינסון וכל שופטיו עד 1772 קיבלו את משכורתם מהמועצה המחוקקת של בוסטון.
חוקי הכפייה וחוק המכס על תה עברו בפרלמנט, והכתר הבריטי החל לשלם את המשכורות בעזרת ההכנסות שאסף מהמושבה.
הבריטים סימנו את מסצ'וסטס מכיוון שכבר הייתה מעורבת בכמה מרידות וקיוו להפוך את שאר המושבות לממושמעות.
הרדיקלים בבוסטון מחו וביקשו מאדמס לייצג אותם.
אדמס טען שהמתיישבים מעולם לא היו תחת סמכותו של הפרלמנט.
נאמנותם הייתה אך ורק למלך.
אם אין גבול בין ריבונות הפרלמנט ועצמאות המושבות, טען שהברירה היחידה היא עצמאות מאנגליה.
מסיבת התה של בוסטון - התנגדות לחוקים הבריטים - התרחשה בדצמבר 1773. לאחר עגינת ספינה בריטית עם תה שהיה פטור ממכס, בתשע בערב ב-16 בדצמבר, המוחים הרסו 342 ארגזי תה בשווי מיליון לירות שטרלינג.
אדמס בירך על כך ואמר כי היא "האירוע הגדול ביותר" בתולדות תנועת המחאה הקולוניאלית, וכתב ביומנו כי מדובר ב"פעולה הכרחית בהחלט".
אדמס תמך בזכותם של כל האמריקנים למשפט בפני חבר המושבעים.
הוא מחה על חוקי הבולים שהקנו סמכות שיפוט לבתי המשפט של הצי.
מתיישבים רבים, כולל אדמס, האמינו שבתי המשפט הללו, ללא חברי מושבעים, לא היו הוגנים.
בשנת 1774, ביוזמת סמואל אדמס, התכנס הקונגרס הקונטיננטלי הראשון.
ארבעה נציגים נבחרו לקונגרס זה על ידי בית המחוקקים של מסצ'וסטס, כולל ג'ון אדמס, שהסכים לייצג את מדינתו, למרות תחינת חברו, התובע הכללי של המדינה , שלא לעשות זאת.
זמן קצר לאחר שהגיע לפילדלפיה, הוצב אדמס בוועדה גדולה בת 23 חברים שהופקדה על ניסוח מכתב תלונות לג'ורג' השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
עד מהרה התפצלה הוועדה לסיעות שמרניות ורדיקליות.
על אף שהמשלחת מטעם מסצ'וסטס לא הייתה פעילה במיוחד, מתח אדמס ביקורת על השמרנים, שדגלו במדיניות פייסנית כלפי הבריטים, והרגיש כי הם לא היו שונים מהנאמנים לכתר הבריטי.
אדמס ביקש לבטל מדיניות מעוררת התנגדות, אך בשלב זה הוא המשיך לראות יתרונות בשמירה על הקשרים עם בריטניה.
הוא המשיך לתמוך בזכות האמריקאים למשפט בפני חבר מושבעים.
בסופו של דבר, סייע אדמס ליזום פשרה בין השמרנים לרדיקלים.
הקונגרס התפרק באוקטובר לאחר ששלח את העצומה למלך אשר הראה את מורת רוחו מהמעשים הבלתי נסבלים על ידי אישור .
היעדרותו של אדמס הקשתה על אביגייל, שטיפלה לבדה במשפחתם, אך היא עדיין עודדה את בעלה במשימתו.
חודש לאחר קרבות לקסינגטון וקונקורד, ב-1775, חזר אדמס לפילדלפיה לקונגרס הקונטיננטלי השני, כמנהיג המשלחת מטעם מסצ'וסטס.
בתחילה השתכנע אדמס שהקונגרס מתקדם בכיוון הנכון - הרחק מבריטניה, והבין שעצמאות היא בלתי נמנעת.
ביוני 1775, במטרה לקדם איחוד בין המושבות נגד בריטניה, תמך במינויו של ג'ורג' וושינגטון למפקד הצבא הקונטיננטלי.
השפעתו בקונגרס הייתה רבה, וכמעט למן ההתחלה תמך בחזקה בהיפרדותן של המושבות מבריטניה.
באוקטובר 1775 מונה לשופט העליון בבית המשפט של מסצ'וסטס, אך בפועל, הוא מעולם לא שימש בתפקיד והתפטר בפברואר 1777.
במהלך העשור הבא, התאספו האמריקנים בכל המדינות וכתבו חוקות בהשראתו.
מספר צירים רצו את עצתו של אדמס בנוגע ליצירת ממשלתו, וביקשו ממנו לכתוב את השקפותיו.
הוא כתב לכל אחד מהם חוברת בשם "מחשבות על הממשל".
אדמס טען שהממשלה צריכה להשיג את אושרם של המספר הרב ביותר של אנשים.
הוא תמך בהפרדת רשויות בין הרשות המבצעת, הרשות המחוקקת והרשות השופטת.
במחצית הראשונה של 1776, החל אדמס להיות חסר סבלנות בעקבות ההתקדמות האיטית של ההחלטה על הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
ב-5 באוקטובר 1775 הקים הקונגרס הקונטיננטלי השני את הראשונה בסדרה של ועדות שנועדו לדון בענייני צי ימי.
בהמשך השנה ניסח את מערכת התקנות הראשונה עבור הצי הזמני.
השפעתו בעניין הייתה כה גדולה והוא נחשב לאבי הצי האמריקאי.
ב-7 ביוני 1776, כתב אדמס את ההקדמה להחלטתו המפורסמת של עמיתו ריצ'רד הנרי לי, שקבעה כי המושבות הן "מדינות חופשיות ועצמאיות".
ב-8 ביוני 1776 מונה עם תומאס ג'פרסון, בנג'מין פרנקלין, רוברט ליווינגסטון ורוג'ר שרמן לוועדה שנועדה לכתוב את הכרזת העצמאות.
אף על פי שההצהרה נכתבה לבקשת הוועדה על ידי ג'פרסון, היה זה אדמס שהובילה בקונגרס לאישור.
ג'פרסון רצה שאדמס יכתוב את ההכרזה, אולם הוא היה זה ששכנע את הוועדה לבחור בג'פרסון.
הוועדה לא רשמה פרוטוקול, ותהליך ניסוח ההכרזה נותר בחוסר ודאות.
למרות שהטיוטה הראשונה נכתבה בעיקר על ידי ג'פרסון, אדמס הייתה אישיות מרכזית בתהליך כתיבת ההכרזה.
מסמכים שנכתבו בשנים מאוחרות יותר על ידי ג'פרסון ואדמס נוגדים אחד את השני לעיתים קרובות, על אף שהם מצוטטים פעמים רבות.
הקונגרס אישר את ההכרזה ב-4 ביולי.
במהלך הקונגרס, היה אדמס חבר ב-90 ועדות, ועמד בראש 25 מהן.
ביוני 1776 היה לראש מועצת המלחמה והתחמושת (הגוף שקדם למחלקת המלחמה של ארצות הברית).
אדמס תפקד כמזכיר המלחמה בפועל.
הוא ניהל התכתבויות נרחבות עם קציני הצבא הקונטיננטלי בנוגע לאספקה, תחמושת וטקטיקות.
הוא הדגיש בפניהם את תפקיד המשמעת בשמירה על הסדר בצבא.
הוא חיבר את "תוכנית האמנות", המפרטת את דרישות הקונגרס להסכם עם צרפת.
המשכורת שקיבל כציר לא הצליח לכסות את חובותיו והוצאותיו.
עם זאת, המשבר שנגרם עקב תבוסת החיילים האמריקאים החזיק אותו בתפקידו כראש מועצת המלחמה והתחמושת.
לאחר שהביס את הצבא הקונטיננטלי בקרב לונג איילנד ב-27 באוגוסט 1776, קבע האדמירל הבריטי כי לבריטים יש יתרון אסטרטגי, וביקש מהקונגרס הקונטיננטלי לשלוח נציגים על מנת לנהל משא ומתן לשלום.
משלחת שהורכבה מאדמס, פרנקלין ואדוארד ראטלדג' נפגשה עם האו בוועידת השלום בסטטן איילנד ב-11 בספטמבר.
כשלורד האו טען שהמשלחת האמריקנית היא נתינה של הכתר הבריטי, התנגד לכך אדמס.
כעבור כמה שנים התברר לאדמס ששמו היה ברשימת האנשים שהאו לא יכול היה להעניק להם חנינה.
אדמס הרגיש שאם יצליח וושינגטון לגייס מספיק אנשים, דבר שנראה היה סביר לאחר העלאת התשלום למתנדבים, יוכלו לנצח במלחמה.
הוא חזר לביתו בבריינטרי באוקטובר אותה שנה לפני שעזב לפילדלפיה בינואר 1777 כדי לחזור לתפקידיו בקונגרס.
באביב 1776, טען בקונגרס שיש צורך בעצמאות כדי לבסס סחר, שהיה חיוני לשמירה על עצמאות.
הוא דרש הסכם סחר עם צרפת.
לאחר מכן מונה, יחד עם פרנקלין, להכין תוכנית להסכמים שיוצעו למעצמות זרות.
כשג'פרסון עמל על הכרזת העצמאות, עמל אדמס על הסכמים עם מעצמות זרות.
בנובמבר 1777 נודע לו כי הוא אמור להתמנות לשליח בצרפת במקום והצטרף לפרנקלין ול בפריז כדי לנהל משא ומתן לברית עם צרפת.
אביגייל נותרה במסצ'וסטס וניהלה את ביתם, אך סוכם שג'ון קווינסי בן ה-10 ילך עם אביו, שכן הניסיון היה "בעל ערך שלא יסולא בפז" להתבגרותו.
ב-17 בפברואר 1778, עלה על סיפון הפריגטה בוסטון, בפיקודו של קפטן סמואל טאקר.
ההפלגה הייתה קשה, כשברק פצע תשעה עשר מלחים, והספינה נאלצה לחמוק מספינות קרב בריטיות.
קרוב לחוף ספרד, פיקד אדמס על הספינה ולכד ספינת צי סוחר בריטית.
ב-1 באפריל הגיעה הפריגטה לצרפת, שם נודע לו שצרפת הסכימה לברית עם ארצות הברית ב-6 בפברואר.
אדמס התרגז על שני השליחים האחרים: לי, שלדעתו היה פרנואיד וציני, ופרנקלין, שלדעתו היה רדום וכבוד יתר כלפי הצרפתים.
הוא עזר בניהול הכספים של המשלחת וניהל את רישומיה.
הוא כתב מכתב לשר החוץ הצרפתי בדצמבר, וטען לתמיכת הצי הצרפתי בצפון אמריקה.
פרנקלין צמצם את מלל המכתב, אך גראבייר התעלם ממנו.
בספטמבר 1778, הגדיל הקונגרס את סמכויותיו של פרנקלין ומונה לציר דיפלומטי בצרפת, בזמן שלי נשלח לספרד.
אדמס לא קיבל סמכויות והוא עזב את צרפת עם ג'ון קווינסי ב-8 במרץ 1779. השניים הגיעו לבריינטרי ב-2 באוגוסט.
בסוף 1779, מונה אדמס לשר המופקד על משא ומתן לכינון הסכם מסחרי עם בריטניה ולסיים את המלחמה.
בעקבות כינוס הוועדה שניסחה את חוקת מסצ'וסטס, בה היה חבר, הוא נסע לצרפת בנובמבר, בליווי בניו ג'ון קווינסי וצ'ארלס בן ה-9. דליפה אילצה את הספינה עליהם היו לעגון בפרול, והם בילו שישה שבועות בנסיעה יבשתית לפריז.
בניגוד לפרנקלין, ראה אדמס את הברית הצרפתית-אמריקאית בצורה פסימית.
הוא האמין כי הצרפתים היו מעורבים למען האינטרס האישי שלהם, והיה מתוסכל ממה שהוא ראה כאיטיותם במתן סיוע משמעותי.
במרץ 1780, הקונגרס, שניסה לרסן את האינפלציה, הצביע בעד פיחות הדולר.
גראבייר זימן את אדמס לפגישה.
במכתב שנשלח ביוני, הוא עמד על כך שתנודת ערך הדולר אינה מקובלת עבור סוחרים צרפתים ללא יוצא מן הכלל וביקש שאדמס יבקש מהקונגרס "לחזור על עקבותיו".
אך אדמס עשה את ההפך והגן בבוטות על ההחלטה.
הוא האמין שצרפת צריכה להתחייב יותר לברית.
גראבייר אמר לאדמס שהוא יעסוק רק בפרנקלין, ששלח מכתב חזרה לקונגרס בביקורת כלפי אדמס.
לאחר מכן עזב אדמס את צרפת מרצונו.
בנוסף, ייסד את האקדמיה האמריקנית לאומנויות ולמדעים ב-1780.
בטרם עבודתו הושלמה הוא נשלח שוב לאירופה, לאחר שנבחר ב-27 בדצמבר 1779 כדי לנהל משא ומתן להסכם שלום עם בריטניה, אף על פי שהסיכויים להשגת הסכם כזה לא היו גדולים באותה השעה.
ממשלת צרפת התנגדה למינוי בסוברה שאדמס אינו גמיש מספיק.
בעקבות כך, צורפו בנג'מין פרנקלין,
תומאס ג'פרסון, ג'ון ג'יי, והנרי לורנס לעבוד יחדיו עם אדמס להשגת ההסכם.
ואולם, ג'פרסון לא יצא בסופו של דבר לשליחות, ולורנס כמעט לא לקח חלק בדיונים, וכך הושאר ניהול המשא ומתן לשלושת האחרים.
ג'יי ואדמס לא בטחו ברצונה הטוב של צרפת, ובגוברם על פרנקלין המבודד בדעתו, החליטו להפר את ההוראות שניתנו להם, ולא לשתף את הצרפתים בדיונים, בבוחרם במקום זאת לדון ישירות עם הבריטים.
במהלך הדיונים היה נחוש במיוחד להשיג הכרה בזכותה של ארצות הברית לדיג לאורך החוף הבריטי-אמריקאי.
התנאים הפוליטיים בבריטניה באותה עת הפכו את הצורך להשגת הסכם שלום להכרח, והדבר סייע לאדמס וחבריו לקבל הסכם בתנאים נוחים במיוחד.
נוסחו המוקדם של ההסכם נחתם ב-30 בנובמבר 1782.
ביולי 1780, מונה במקום לורנס לתפקיד השגריר בהולנד, אחת מהרפובליקות האחרות היחידות בעולם באותה עת.
ב-19 באפריל 1782 השיג הכרה בארצות הברית כמדינה עצמאית.
בנוסף עסק במשא ומתן לקבלת הלוואה ובאוקטובר 1782 אף חתם על ברית מסחר וידידות.
עד 1794 השיג אחת עשרה הלוואות מהולנד.
הבית שקנה בהולנד הפך לשגרירות האמריקנית הראשונה בארץ זרה.
ב-1784 וב-1785, היה מעורב בניסוח הסכם סחר בין ארצות הברית לפרוסיה.
השגריר הפרוסי היה מעורב, וכך גם ג'פרסון ופרנקלין.
במהלך ביקורה בוושינגטון לרגל יום העצמאות המאתיים של ארצות הברית, הזכירה את אדמס המלכה אליזבת' השנייה כאדם שרצה לשמור על הקשר בין בריטניה לארצות הברית.
אדמס ואשתו גרו בלונדון, וחצר המלוכה לא חיבבה אותם.
חוקת מסצ'וסטס, שאותה חיבר אדמס ב-1780, שיקפה את עמדותיו.
הייתה זאת החוקה הראשונה שאושררה בידי העם.
בית הנבחרים במסצ'וסטס היה הראשון בעל שני בתים ועם הפרדת רשויות.
ב-1787, בעת שהותו בלונדון, פרסם את החיבור "הגנה על חוקת הממשל של ארצות הברית".
בחיבור זה כלל מספר הצהרות שמהן משתמעת תמיכה באריסטוקרטיה כגון:
"העשירים, הנולדים למשפחה טובה, והמוכשרים, צריכים להיות מופרדים משאר האנשים בסנאט".
הצהרות אלו עוררו עליו את זעמם של רבים מבני ארצו.
הוא נחשב לבעל השפעה שולית בפוליטיקה, ונבחר מחדש להיות הסגן בבחירות של 1792. וושינגטון לא ביקש מאדמס עצות בנוגע לנושאים משפטיים ולמדיניות במהלך כהונתו.
במהלך כהונתו חילוקי דעות בנוגע למדיניות שעל הממשל החדש לנהוג בה הובילו בהדרגה ליצירת שתי מפלגות פוליטיות מוגדרות, הפדרליסטים והדמוקרטים-רפובליקנים.
אדמס הוכר במהרה כאחד ממנהיגיה של המפלגה הפדרליסטית, שני רק לאלכסנדר המילטון, אליו התנגד.
עם תחילתו של ממשל וושינגטון, התערב אדמס במחלוקת בנוגע לתארו הרשמי של וושינגטון.
אדמס תמך בתארים בריטיים מסורתיים, כגון "הוד מלכותו הנשיא", ו"הוד מעלתו, נשיא ארצות הברית ומגן חירותן".
ג'פרסון טען שהתארים של אדמס הם מגוחכים, ומבנה גופו השמנמן של אדמס הוביל לכך שכונה "הוד כדוריותו".
כנשיא הסנאט, שבר אדמס את השוויון בשלושים ואחת הצבעות.
הוא הגן על סמכותו של הנשיא לפטר עובדים והשפיע על מיקום בירת המדינה.
לא תמיד הסכים עם וושינגטון, ולפעמים שכנע את הסנאט להתנגד להצעות חוק שלא תמך בהן.
לקראת סוף כהונתו הראשונה, הפך לפחות פעיל.
שתי הכהונות של אדמס כסגן הנשיא לא היו מהנות עבורו.
הוא טען שהתפקיד הוא התפקיד הכי שולי שנוצר אי פעם.
בשנת 1796, לאחר שוושינגטון סירב להתמודד שוב על המשרה, התמודד אדמס על הנשיאות מטעם המפלגה הפדרליסטית.
המועמד הפדרליסטי השני היה תומאס פינקני, מושל קרוליינה הדרומית שנחשב למועמד לסגן הנשיא.
באותה התקופה לא הייתה מועמדות לתפקיד הסגן, ובתפקיד זכה האדם שהגיע למקום השני בחבר האלקטורים.
יריביהם של אדמס ופינקני, מטעם המפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית, היו מזכיר המדינה לשעבר, תומאס ג'פרסון מווירג'יניה, והסנאטור ארון בר מניו יורק כסגנו.
אף על פי שהמילטון תמך באדמס, רבים האמינו שהעדיף את פינקני.
למרות זאת, העדיף המילטון לנצח את ג'פרסון.
המילטון ותומכיו עדיין האמינו שלאדמס היו חסרות הרצינות והאהדה שעזרו לוושינגטון, וחששו שאדמס לא ימלא את הוראותם.
אדמס נשבע שיתפטר אם יבחר למקום השני לאחר ג'פרסון ושלא ישרת כסגנו.
בר היה היחיד שניהל מסע בחירות.
אדמס נשאר בביתו (כמו שאר המועמדים) ולא רצה לנהל מסע בחירות.
המפלגה הפדרליסטית ניהלה מסע בחירות לטובתו והמפלגה הדמוקרטית-רפובליקנית ניהלה מסע בחירות לטובת ג'פרסון.
רבים ציפו שאדמס ינצח בניו אינגלנד, ואילו ג'פרסון בדרום.
בסופו של דבר, אדמס ניצח בבחירות בהפרש זעום של שבעים ואחד אלקטורים לעומת שישים ושמונה לג'פרסון (שמונה לסגן נשיא).
הוא השיג עוד קול אחד מווירג'יניה של ג'פרסון וגם קול אחד מקרוליינה הצפונית.
כנשיא, אדמס המשיך במדיניותו של וושינגטון להפוך את משרת הנשיאות לדוגמה של ערכים רפובליקניים.
הוא מעולם לא היה מעורב בשערוריות.
הוא המשיך עם אותו קבינט של וושינגטון והמשיך בתוכניותיו.
הוא המשיך בחיזוק הממשל המרכזי, בעיקר הצי והצבא.
ביולי 1798 הוא חתם על חוק למתן שירות רפואי לחיל הים.
תוכניותיו הכלכליות המשיכו את אלו של המילטון.
אדמס נשאר די עצמאי מהקבינט שלו בכל תקופת כהונתו ולעיתים קרובות החליט שלא על דעתם.
כך הצליח להימנע ממלחמה עם צרפת, למרות רצון הקבינט שלו.
הסכסוך עם צרפת חיסל את מעורבות ארצות הברית עם ענייניה של אירופה.
בנוסף, הוא עזר לאומה הצעירה שהחזיקה מעמד מול מעצמה אירופאית.
על אף שאדמס היה פדרליסט, הוא חלק עליהם כמעט כמו האופוזיציה הדמוקרטית-רפובליקנית.
אדמס ידע להחליט החלטות גם במחיר פוליטי כבד: הוא דחף להסכם שלום עם צרפת, ובכך פגע בפופולריות שלו.
אדמס נותר גאה בהחלטתו כל ימיו ואף חקק אותה על המצבה שלו.
הוא נותר בביתו במסצ'וסטס במשך רוב כהונתו.
בתקופת כהונתו של אדמס היו סכסוכים גדולים על מדיניות החוץ, ובעיקר סביב הרצון להימנע מהסכסוכים באירופה.
בריטניה וצרפת נלחמו, ובעוד שהמילטון והפדרליסטים תמכו בבריטניה, ג'פרסון והדמוקרטים-רפובליקנים תמכו בצרפת.
הצרפתים רצו שג'פרסון יבחר לנשיאות ולאחר שאדמס ניצח, הם הפכו ללוחמניים אף יותר.
אדמס הבין שעליו להמשיך במדיניות של וושינגטון, שעיקרה התרחקות מהמלחמה.
הקרב על הסכם הסחר עם הבריטים פילג בין הפוליטיקאים ויצר מפלגות.
הצרפתים ראו באמריקה כמדינת חסות של בריטניה והתחילו לפשוט על ספינות סחר אמריקאיות.
אדמס פנה למשא ומתן עם הצרפתים, אולם שר החוץ טילראן דרש דמי שוחד והלוואה גדולה לצרפת כתנאי מקדים לניהול משא ומתן – דרישות שנתפסו כהשפלה לשליחים האמריקאים ולארצות הברית.
הפרשה, שנודעה כפרשת XYZ, הטתה את דעת הקהל האמריקנית כנגד צרפת והובילה לסערה פוליטית ונסיקה זמנית בפופולריות של אדמס.
אדמס ויועציו לא היו מעוניינים בהכרזת מלחמה רשמית.
תחת זאת, הכריז אדמס שימאים אמריקאים יהיו רשאים להתחמש ולהגן על עצמם מפני תקיפות מצד כלי שיט צרפתים וביקש מהקונגרס להקצות תקציבים גדולים לחיזוק הצי והתעשייה הצבאית.
המלחמה הבלתי רשמית פרצה ב-1798, לאחר שהודיעה ארצות הברית על ביטול התחייבויותיה באמנה עם צרפת משנת 1776. תקציבים הוקצו לבנייה מחדש של הצי, והוקם "הצבא הארעי" בפיקודו של ג'ורג' וושינגטון.
וושינגטון רצה את המילטון בתור סגנו ואדמס הסכים.
בשל גילו המופלג של וושינגטון, כולם ידעו שהמילטון היה האחראי.
אדמס בנה מחדש את הצי, והוסיף אליו את שש הפריגטות הראשונות של צי ארצות הברית, כשהעיקרית מביניהן היא קונסטיטושן.
לשם מימון הצי, הקונגרס הטיל מס רכוש חדש (המס הישיר של 1798).
זה היה המס הפדרלי הראשון והאחרון.
משלמי המיסים כעסו על כך, וחקלאים גרמניים בהנהגת ג'ון פרייס, שראו במס איום על הערכים הרפובליקנים, מרדו בממשלה.
המילטון השתלט על המלחמה, והקרע בינו לבין אדמס גדל.
המילטון, שפיקד על הצבא, נחשב לנשיא האמיתי.
אדמס דרש מתן תפקידים לדמוקרטים-רפובליקנים כדי להשיג את תמיכתם, אולם המילטון סירב.
הצבא הגדול גרם לחשש בציבור.
באופן כללי, המלחמה נשארה פופולרית בדעת הקהל.
אולם אדמס ידע שהניצחון מול צרפת במלחמה כוללת יהיה בלתי אפשרי, ולמרות הפגיעה במעמדו ביקש לחתום עם צרפת על הסכם.
הוא הדהים את המדינה בפברואר 1799 כששלח דיפלומט לצרפת.
נפוליאון בונפרטה, שהבין שהעימות היה חסר תוחלת, הסכים לכך.
חוזה הברית של 1778, שקבע את חובתה של ארצות הברית לעזור לצרפת מול אירופה, בוטל, וארצות הברית שוחררה ממחויבויותיה באירופה.
ג'ון מרשל מונה למזכיר המדינה של ארצות הברית ועצר את הצבא.
אדמס פילג את מפלגתו בעצירת המלחמה.
הוא ידע זאת, אולם היה גאה בכך שמנע את המלחמה.
על אף הפגיעה במעמד הדמוקרטים-רפובליקנים בעקבות המלחמה עם צרפת, הם המשיכו להתנגד לפדרליסטים.
במהלך המלחמה, ובמיוחד במהלך שלטון הטרור בצרפת, המצב נשאר מתוח.
חלק מהדמוקרטים-רפובליקנים אף רצו שהצרפתים יעזרו להם לסלק את הפדרליסטים.
הם איימו במרד, והפדרליסטים איימו בשימוש בצבא.
ארצות הברית נשטפה בגל הפחד ששטף את אירופה, והגיעה קריאה למדיניות בדלנית.
הפדרליסטים ראו במצב המתוח תוצאה מהגירה צרפתית והגירה של תומכי צרפתים.
כתוצאה מכך, ב-1798 עברו בקונגרס חוקי הזרים וההסתה.
ארבעת החוקים (חוק ההתאזרחות, חוק הזרים, חוק הזרים האויבים וחוק ההסתה) ניסו לעצור את האופוזיציה.
חוק ההתאזרחות האריך את השהות המינימלית בארצות הברית על מנת להתאזרח מחמש שנים לארבע עשרה שנים (כיוון שרובם תמכו בדמוקרטים-רפובליקנים).
חוק הזרים וחוק הזרים האויבים הסמיך את הנשיא לגרש תושבים זרים שהוא מצא כמסוכנים למדינה.
חוק ההסתה אסר פעולות של פרסום שקרים וכתיבה עוינת נגד הממשלה ופקידיה.
העונשים על כך היו בין שנתיים לחמש שנים בכלא וקנסות של עד 5,000 דולר.
אדמס לא קידם את החוקים, אולם חתם עליהם.
החוקים, ומעצרם של מספר עורכי עיתונות וחבר קונגרס אחד בידי הפדרליסטים, היו מוקד למחלוקת.
החוק עצמו לא נאכף, ורק עשרה אנשים נעצרו בגללו.
אדמס עצמו מעולם לא גירש תושבים זרים.
אולם זרים רבים עזבו את המדינה מרצון, ונוצרה האווירה שהתנגדות לפדרליסטים משמעה מעצר.
הבחירות לנשיאות ב-1800 היו קשות, וכל צד הביע פחד מהמפלגה האחרת וממדיניותה.
לאחר ניצחון הדמוקרטים-רפובליקנים בבחירות, הם השתמשו בחוקים כנגד הפדרליסטים עד שהם פגו.
ב-1799, נחלשו הפדרליסטים בגלל מותו של וושינגטון, שנחשב למי שאיחד את המפלגה.
במהלך הבחירות ב-1800, התמודדו אדמס וסגנו הפדרליסט, צ'ארלס קוטוורת' פינקני, מול הרפובליקנים- ג'פרסון ובר.
המילטון ניסה לחבל במסע הבחירות של אדמס בתקווה לחזק את סיכוייו של פינקני.
לבסוף הפסיד אדמס בהפרש זעום של שישים וחמישה אלקטורים לעומת שבעים ושלושה לג'פרסון ולבר, כשניו יורק הכריעה את הבחירות.
אדמס הפסיד בגלל חוסר האמון בו במפלגתו שלו, הכעס שעוררו חוקי הזרים וההסתה, הארגון הטוב של הדמוקרטים-רפובליקנים, הפופולריות של יריבו תומאס ג'פרסון והתמיכה לה זכה ארון בר בניו יורק, לאחר שהמועצה המחוקקת עברה לידם של הדמוקרטים-רפובליקניים.
לקראת סוף כהונתו הפך אדמס לנשיא הראשון שגר בתוך אחוזת הנשיא הבלתי גמורה, שהפכה לבית הלבן, החל מ-1 בנובמבר 1800. במהלך יומו השני של אדמס בבית, הוא כתב פתק לאשתו אביגייל, ובו תפילה לשלום הבית.
בהמשך, הנשיא פרנקלין דלאנו רוזוולט חרט את ברכתו של אדמס על אדן האח בחדר האוכל הממלכתי.
לאחר תבוסתו בבחירות, נכנס אדמס לדיכאון כשעזב את התפקיד.
בנו צ'ארלס מת מאלכוהוליזם, והוא חשש להצטרף לאביגייל, שהלכה למסצ'וסטס חודשים לפני טקס ההשבעה.
כתוצאה מכך, לא נכח בטקס ההשבעה של ג'פרסון, עזב את הבית הלבן בארבע לפנות בוקר, והיה הנשיא הראשון מתוך חמישה שלא נכח בטקס ההשבעה של יורשו.
חלופת המכתבים שלו עם ג'פרסון באותה תקופה הייתה לבבית.
אדמס חזר לחקלאות בביתו בקווינסי.
הוא החל לעבוד על האוטוביוגרפיה שלו, אותה לא סיים.
לאחר פרישתו של ג'פרסון ב-1809, הפך לקולני יותר.
הוא פרסם מכתבים בהם הגיב להאשמות של המילטון כנגדו.
המילטון אמנם כבר נהרג ב-1804, לאחר דו-קרב עם ארון בר, אולם אדמס הרגיש צורך להגן על עצמו מפני האשמותיו של המילטון.
ב-1803, קרס הבנק שהחזיק בו את חסכונותיו.
בנו ג'ון קווינסי בא לעזרתו ורכש את האדמות שלו.
בתו אביגייל (נבי) נישאה לחבר הקונגרס ויליאם סמית', ולאחר כישלון הנישואין חזרה אל בית הוריה.
היא מתה מסרטן השד ב-1813. אשתו אביגייל מתה משחפת ב-28 באוקטובר 1818. בנו תומאס ואשתו אן, עם שבעת ילדיהם, חיו עד לסוף ימיו, וכך גם אחייניתה של אביגייל, לואיזה סמית'.
שישה עשר חודשים לפני מותו, נבחר בנו, ג'ון קווינסי אדמס, לנשיאות ב-1825. היה זה המקרה היחיד בו נבחר בן של נשיא לשעבר לנשיאות עד להיבחרו של ג'ורג' ווקר בוש ב-2001.
בראשית 1812, התפייסו אדמס וג'פרסון בזכות ידידם המשותף, בנג'מין ראש, שגם חתם על הכרזת העצמאות.
שני הנשיאים לשעבר התכתבו אחד עם השני מאז ועד לסוף חייהם.
מכתביהם סיפקו הצצה אל תוך נפשם של שני הנשיאים ומנהיגי המהפכה.
המכתבים נמשכו במשך ארבע שנים והכילו 158 מכתבים- 109 מאדמס ו-49 מג'פרסון.
שניהם שוחחו על "אריסטוקרטיה טבעית".
ג'פרסון טען שהאריסטוקרטיה הטבעית שלדעתו היא המתנה הטובה ביותר שהטבע נתן להם.
אדמס טען שאריסטוקרטיה יחד עם כבוד, עושר וכוח היא הממשל הטוב ביותר.
לטענתו, היו אנשים עשירים וחכמים, ואחרים עם כישרונות טבעיים, שנולדו כדי לשלוט.
על הממשלה, לטענתו של אדמס, להתחשב בכך.
פחות מחודש לפני מותו, פרסם אדמס הצהרה לכבוד יום העצמאות החמישים של ארצות הברית, בה טען שארצות הברית נועדה לגדולה.
אדמס מת ב-4 ביולי 1826, יום השנה החמישים לעצמאות ארצות הברית.
אדמס מת בביתו בקווינסי, בשש ועשרים בערב.
ג'פרסון מת מוקדם יותר באותו היום.
אדמס התנחם במחשבה כי חברו בחיים, ועל רקע זה מילותיו האחרונות היו "תומאס ג'פרסון עודנו חי", ללא ידיעה שחברו הטוב מת כמה שעות לפניו.
לאחר מותם, החותם האחרון על הכרזת העצמאות של ארצות הברית אשר היה עודנו בחיים היה צ'ארלס קרול, נציג מרילנד, אשר נפטר ב-1832.
אדמס לא קנה עבדים והתנגד עקרונית לניצול עבדים.
אדמס ניסה לא לערב את הנושא בפוליטיקה, כי ידע שהנושא יכעיס את הדרום בתקופה שבה היה צורך באחדות לאומית לשם העצמאות.
ב-1777, התנגד לחוק לשחרור העבדים במסצ'וסטס, בטענה שהחוק מפלג מדי, ושיש לדחות את ההכרעה בנושא.
בנוסף, התנגד לשימוש בחיילים שחורים במהפכה, בגלל ההתנגדות הדרומית.
ב-1780, ביטלה מסצ'וסטס את העבדות, בשל הכרזת הזכויות שניסח את אדמס.
אביגייל אדמס, לעומת זאת, התנגדה לעבדות.
במהלך חייו הביע אדמס עמדות שעוררו עליו ביקורת, בנוגע למלוכנות ולמעבר השלטון בירושה.
לעיתים תמך בגישות הללו, בטענה שאריסטוקרטיה או מונרכיה שעוברות בירושה הן צורות השלטון היחידות שישמרו על החוק ועל חירויות האדם.
במקרים אחרים התנגד לכך, וטען שהיה אויב נפש למונרכיה, ושלא רצה שלטון מלוכני באמריקה.
למרות זאת, מבקריו טענו שתמך במלוכה.
מתנגדיו של אדמס טענו שתכנן להכתיר את עצמו למלך ושהכין את ג'ון קווינסי לתפקיד יורשו.
במכתביו לג'פרסון, טען שלעולם לא רצה בשלטון שעובר בירושה.
אדמס הביע הערכה רבה לעם היהודי, ואמר כי "העברים עשו לתִרבוּת האדם יותר מכל עם אחר.
לו הייתי אתאיסט והאמנתי בגורל עיוור נצחי, עדיין הייתי מאמין שהגורל הטיל על היהודים להיות הכלי החשוב ביותר לתִרבוּת העמים".
ג'ון אדנזור ליטלווד היה מתמטיקאי בריטי שעסק בעיקר באנליזה, תורת המספרים ומשוואות דיפרנציאליות.
שיתף פעולה שנים רבות עם גודפרי הרולד הארדי ועם מרי קרטרייט.
ליטלווד נולד ברוצ'סטר שבקנט ולמד באוניברסיטת קיימברידג'.
רוב עבודתו התרכזה בתחום של אנליזה מתמטית.
היה פרופסור למתמטיקה באוניברסיטת קיימברידג' משנת 1928 ועד לשנת 1950, שם גם נפטר.
שיתף פעולה שנים רבות עם גודפרי הרולד הארדי, וביחד פרסמו צורה חזקה של השערת המספרים הראשוניים התאומים, הנקראת גם השערת הארדי-ליטלווד הראשונה, ואת השערת הארדי-ליטלווד השנייה.
ליטלווד שיתף פעולה עם מתמטיקאים רבים בהתכתבות, בין היתר בניסיון לפתור את בעיית וארינג.
בספרו משנת 1944 הוא הגדיר העקרונות של ליטלווד.
טבע את חוק ליטלווד, שקובע שכל אדם צריך לצפות שיקרה לו נס בקצב של בערך פעם בחודש.
אוסף עבודותיו קרוי "אנתולוגיה של מתמטיקאי" (אולי על משקל ספרו המפורסם של חברו ג.ה.
זכה במדליית קופלי לשנת 1958.
משפטים וטענות מתמטיות על שמו
ג'ון אוורט מיליי היה צייר ומאייר בריטי.
בשנת 1848 ייסד, במשותף עם דנטה גבריאל רוזטי, את קבוצת הציירים האנגלים שכונו האחווה הפרה-רפאליטית.
חברי הקבוצה הפרה-רפאלית יצאו כנגד מסורת הציור האימפרסיוניסטית באנגליה ובצרפת באותם ימים, שכללה ציורי הווי מחד, והתבוננות אישית וסובייקטיבית מאידך.
הפרה-רפאלים, ובהם מיליי, הדגישו את חשיבותו של הריאליזם בציור, והקדישו תשומת לב קפדנית לפרטים.
יצירתו "ישו בבית הוריו" ספגה ביקורת בשל ריאליזם זה.
ג'ון אוורט מיליי התמקד בציוריו, בדרך כלל, בדמויות, תוך ניגודי צבעים עזים בין הרקע לדמות.
לדוגמה, בציור "אסתר" מופיעה דמותה של אסתר המלכה בבגד צהוב על רקע מסך כחול.
בשנת 1851 הוא סיים עבודה על הציור "שובה של היונה אל התיבה".
ג'ון אובי מיקל הוא כדורגלן עבר ניגרי ששיחק בעמדת הקשר, כשחלק גדול מהקריירה שיחק בצ'לסי ובנבחרת ניגריה.
בנערותו שיחק במועדון "אייאקס קייפטאון" עד שהחל את הקריירה המקצוענית שלו ועבר לשחק במדי קבוצת לין אוסלו, זאת לאחר שהוכיח את כישוריו והוביל את נבחרת ניגריה הצעירה לניצחון על נבחרת ארגנטינה בגמר אליפות הנוער העולמית בשנת 2005. ב-2006 עבר לשחק במדי צ'לסי.
בספטמבר 2022 הכריז על פרישה ממשחק פעיל.
ג'ון או'קונור הוא פסנתרן אירי.
את לימודי הפסנתר החל בדבלין ומורו העיקרי שם היה ג'.
ממשלת אוסטריה העניקה לו מלגת לימודים ממשלתית, שאיפשרה לו ללמוד בווינה אצל המורה הנודע דיטר ובר.
כמו כן השתלם במיוחד ביצירות בטהובן אצל הפסנתרן הגרמני המפורסם וילהלם קמפף.
בשנת 1973 זכה או'קונור בפרס הראשון בתחרות בטהובן היוקרתית, תחרות בינלאומית לפסנתרנים בווינה.
זכייה זו, בהחלטה פה אחד של חבר השופטים, העלתה אותו על מסלול של קריירה בינלאומית, ובשנת 1975 זכה בפרס ראשון בתחרות בזנדורפר.
או'קונור מופיע ברסיטלים ברבים מאולמות הקונצרטים הנודעים ביותר בעולם, ביניהם לינקולן סנטר בניו יורק, מרכז קנדי בוושינגטון, אולם ויגמור ומרכז הגדה הדרומית בלונדון, המוזיקפראיין בווינה, אולם דבוז'אק בפראג והבונקה קאייקאן בטוקיו.
הוא מופיע באירופה, צפון אמריקה, אסיה, אפריקה, אוסטרליה וניו זילנד.
או'קונור הוא תומך נלהב בבן ארצו, ג'ון פילד, והקליט את רוב יצירותיו החשובות של המלחין, בהן כל הקונצ'רטי, הסונאטות והנוקטורנים.
או'קונור היה שותף לייסוד תחרות הפסנתר הבינלאומית AXA בדבלין, שהוא מנהלה האמנותי ויושב ראש חבר השופטים שלה.
הוא הוזמן לשבת בחבר השופטים של רוב תחרויות הפסנתר הבינלאומיות היוקרתיות, בהן אלה בלידס, מוסקבה (צ'ייקובסקי), וינה (בטהובן), ורשה (שופן), תל אביב (רובינשטיין), בייג'ינג, שאנגחאי, מינכן, בולצאנו (בוזוני), קלן, וויי (קלרה הסקיל), קליבלנד, סולט לייק סיטי (ג'ינה בכאואר), סידני, פרטוריה, לונדון, קולג' פארק (ויליאם קאפל), ולנסיה (חוסה איטורבי) וסיאול.
או'קונור מכהן כיום כמנהל האקדמיה האירית המלכותית למוזיקה ואף מלמד שם בקביעות.
מאז 1997 תפס את מקום הפרופסור שלו, וילהלם קמפף, לו רחש כבוד רב, ומגיש את הקורס השנתי בפרשנות בטהובן, בווילה של קמפף בפוזיטאנו, איטליה, שם קיים קמפף קורס זה מאז 1957.
או'קונור מלמד כיתות אמן ונושא הרצאות ברבים מן המקומות שבהם הוא מופיע, כמו גם ברבים מן המוסדות החשובים להוראת מוזיקה, ביניהם ג'וליארד ומנהטן בניו יורק, אוניברסיטת הרווארד, אוניברסיטת ייל, אוניברסיטאות טמפל, ראטגרס, אינדיאנה וסיאטל בארצות הברית בבית ספר גילדהול למוזיקה ודרמה בלונדון ובמוסדות להוראת מוזיקה ביפן, קוריאה ואוסטרליה.
על פועלו למען המוזיקה קיבל או'קונור תואר דוקטור לשם כבוד מן האוניברסיטה הלאומית של אירלנד ומטריניטי קולג' (דבלין), וחברות כבוד באקדמיה האירית המלכותית למוזיקה.
גם ממשלות צרפת, אוסטריה, איטליה ופולין העניקו לו אותות כבוד ועיטורים.
ג'ון קולידג' אדמס הוא מלחין, קלרניתן ומנצח אמריקאי, זוכה פרס פוליצר, פרס גראמי ופרסים רבים אחרים.
יצירתו המוקלטת הראשונה של אדמס נכללה בתקליט "Ensemble Pieces" של בריאן אנו מ-1975.
אדמס זכה בפרס גראמי בשנת 1989 בקטגוריית היצירה העכשווית הטובה ביותר על האופרה "ניקסון בסין", ובשנת 1998 זכה באותה קטגוריה על "אלדוראדו".
האופרה החדשה ביותר של אדמס, "דוקטור אטומיק", שהצגת הבכורה שלה הייתה ב-1 באוקטובר 2005, נוצרה בשיתוף פעולה עם במאי התיאטרון פיטר סלארס.
עלילת האופרה עוסקת בניסוי הראשון של פצצת האטום ונושאה העיקרי הוא רוברט אופנהיימר.
בהמשך עיבד אדמס חלק מן המוזיקה של האופרה ליצירת סימפוניה בעלת קיום עצמאי.
ג'ון אדמס היה לאמן חבר של תזמורת רשות השידור הבריטית ביוני 2003. במילים של אדמס עצמו, "התפקיד גמיש ובלתי מובנה די הצורך לאפשר את התרחשותם של כל מיני דברים בלתי צפויים".
ב-23 בנובמבר 2004 העניקה האקדמיה הבריטית לג'ון אדמס תואר חבר אקדמיה.
הטקס התקיים במרכז האמנויות ברביקן בלונדון לאחר קונצרט עם התזמורת והמקהלה של רשות השידור הבריטית בניצוח המלחין.
תוכנית הקונצרט כללה את יצירתו "הרמוניום".
הקלטת הבכורה של "על גלגול נשמות", בניצוח לורין מאזל עם הפילהרמונית של ניו יורק זכתה בשלושה פרסי גראמי לשנת 2005: לאלבום הקלאסי הטוב ביותר, לביצוע התזמורתי הטוב ביותר וליצירה הקלאסית העכשווית הטובה ביותר.
פרסים אחרים שזכה בהם בתקופה האחרונה כוללים את Harvard Arts medal לשנת 2007.
"הסתכלתי בתקרה ואז ראיתי את השמים" (1995)
"לולאות שייקר" (1983) Shaker Loops (גרסה לתזמורת מיתרים)
"ארוס פיאנו" (1989) Eros Piano
קונצ'רטו לכינור (1993) זוכה פרס גראומאייר ליצירה מוזיקלית לשנת 1995
"סרטי ההקלטה של ניקסון" (1987)
"ספר המחולות לכאורה של ג'ון" (1994)
"כפתורים מסוקסים" (1996) Gnarly Buttons
"הגונדולה השחורה" (תזמור ליצירה של פרנץ ליסט (1990)
Berceuse Élégiaque (תסדיר למקור של פרוצ'ו בוזוני) (1991)
"הספר של בודלר" (תזמור לארבעה שירים מתוך "חמש פואמות של שרל בודלר" מאת קלוד דביסי.
"לה מופה" (תזמור של טנגו מאת אסטור פיאצולה) (1995)
"טודו בואנוס איירס" (תזמור לטנגו של אסטור פיאצולה) (1996)
"שישה שירים מאת צ'ארלס אייבס" (תסדיר לשירים של צ'ארלס אייבס) (1989-1993)
ג'ון אוארבך (John Auerbach; 8 בספטמבר 1922 – 12 בנובמבר 2002) היה ימאי וסופר ישראלי שכתב את כל ספריו באנגלית.
אוארבך נולד בשנת 1922 בוורשה בירת פולין.
הוריו שלחו אותו לגימנסיה אנגלית לפני המלחמה.
בתחילת מלחמת העולם השנייה שירת בצבא הפולני.
לאחר שהצליח להימלט מגטו ורשה, נפל בשבי הגרמני, ונשלח לעבודות כפייה כמסיק וכמכונאי על אונייה גרמנית, בזהות מזויפת של שבוי פולני.
אוארבך ניסה להימלט לשוודיה בספינה גנובה, אך נתפס ונכלא על ידי הנאצים במחנה הריכוז שטוטהוף.
לאחר המלחמה שירת על סיפונן של אוניות שוודיות, הצטרף לפעילי המוסד לעלייה ב', ובשנים 1945 עד 1947 היה בין מבריחי המעפילים ארצה.
באחת ההפלגות נתפס על ידי הבריטים, נכלא במחנות המעצר בקפריסין, וישב בהם כשנתיים.
לאחר עלייתו ארצה, בשנת 1949, הצטרף אוארבך לקיבוץ שדות ים, נישא לאירנה ולשניים נולדו בן ובת.
אוארבך שימש כרב חובל באניות הדייג של הקיבוץ.
בראשית שנות החמישים עבר השתלמות קציני ים בעכו, הצטרף לצי הסוחר הישראלי כמכונאי ראשי, ושירת בו כחמש עשרה שנה.
בנו הבכור, סרן (1950–1974), קצין בחיל האוויר, נפל בתאונת מסוקים במחניים.
בעקבות נפילת בנו נטש אוארבך את צי הסוחר, פרש לקיבוצו והתמסר לכתיבה ולהוצאת ספריו.
אברהם יבין וישראל מאיר תרגמו את כל ספריו לעברית, והכניסו את יצירתו למחזור החיים של הספרות העברית.
לאחר פטירת אשתו הראשונה, אירנה, נשא לאישה את הבמאית נולה צ'לטון.
לטענת מתיו מילר, מנהל טובי פרס, אוארבך ורוברט גרייבס התכתבו במשך כעשרים שנה.
גרייבס אף ביקר את אוארבך בישראל בשנות השישים וניסה לפרסם את עבודותיו באנגליה.
סיפורו של אוארבך 'הינשוף' ("The Owl") זכה בשנת 1993 בפרס פא"ן ואונסק"ו לסיפור הקצר.
הסופר היהודי-אמריקאי סול בלו העריך מאוד את כתיבתו של אוארבך, וכינה אותו, במאמר בשבועון 'טיים', "המינגוויי הישראלי".
(אורבוך זוכה לפרק שלם בספרו של בלו "לירושלים וחזרה") ב-2003 יצאו בהוצאת 'טובי פרס' הירושלמית שני קובצי סיפורים של אוארבך במקור האנגלי, 'הינשוף וסיפורים אחרים', ו'סיפורי גראבובסקי', עם הקדמה מאת סול בלו.
שני סיפורי מלחמה ושני סיפורי שלום; תרגם מכתב-יד: אברהם יבין, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"א.
הריקשה וסיפורים אחרים; תרגם מכתב-יד: אברהם יבין, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשכ"ז.
המאדונה השחורה: סיפורים; תרגם מכתב-יד: אברהם יבין, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ב.
מכנסיים; ניקוס והמכשפה; תרגם מכתב-יד אברהם יבין, תל אביב: קצין חינוך ראשי/ענף השכלה - משרד הביטחון ('ספריית תרמיל'), תשל"ג.
הים הנסוג: סיפורים; תרגם מכתב-יד: אברהם יבין, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשל"ז 1976.
חמישה סיפורי ים; תרגם מכתב-יד: אברהם יבין, תל אביב: משרד ביטחון - ההוצאה לאור ('ספריית תרמיל'), תשמ"א 1981.
רגינה ב: רומן, שני חלקים; תרגמו מכתב-יד: אברהם יבין (חלק א'), אילנה המרמן (חלק ב'), תל אביב: הקיבוץ המאוחד, תשמ"ב.
(חלק א' כלול בספרו הים הנסוג)
העיניים הצהובות של כלבתי; תרגם מכתב-יד: שמואל רגולנט, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ('ספריה ימית'), תשמ"ד.
עניין של זהות: סיפורים; תרגם מאנגלית: אברהם יבין, תל אביב: עם עובד, תשמ"ח 1987.
סוף-משחק בקריית גת: סיפורים; תרגם מכתב יד: ישראל מאיר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד, 1990.
תרגום מכתב-היד: ישראל מאיר, תל אביב: הקיבוץ המאוחד ('אות הזמן: סיפורת'), 1993.
ג'ון אוון היה כומר ושחמטאי אנגלי.
בשנת 1858 ניצח אוון משחק נגד פול מורפי, ניצחון שהביא להזמנה לדו-קרב בין השניים.
אף על פי שקיבל ממורפי יתרון של רגלי ומסע, הפסיד אוון בתוצאה 1–6, ללא שניצח במשחק בודד.
בתחרות ברמינגהאם בשנת 1858 סיים שלישי לפני הווארד סטאונטון, פייר סנט אמאנד והנרי בירד.
בשנת 1860 סיים אוון בתיקו דו-קרב עם איגנץ קוליש 4-4.
בתחרות לונדון בשנת 1862, התחרות הבינלאומית הראשונה בה שיחקו כל המשתתפים זה עם זה, סיים במקום השלישי, לפני אלוף העולם לעתיד וילהלם שטייניץ, והיה השחקן היחיד שניצח את מנצח התחרות אדולף אנדרסן.
בשנת 1875 הפסיד דו-קרב נגד עמוס ברן בתוצאה +6 -11 =3 (+ ניצחונות – הפסדים = תוצאות תיקו), אך בשנת 1888 הצליח לנצח את ברן בדו-קרב גומלין בתוצאה +5 -3 =0.
בשנת 1878 הפסיד בדו-קרב נגד יוהנס צוקרטורט בתוצאה +0 -8 =3.
על שמו קרויה הגנת אוון, פתיחה שבה נקט לעיתים קרובות, כולל בניצחונו נגד מורפי.
הפתיחה מתאפיינת במסע הראשון 1. ה4 ב-6.
ג'ון אוהנלון היה שחמטאי אירי.
אוהנלון זכה תשע פעמים באליפות השחמט של אירלנד.
בפעם הראשונה בשנת 1913 ובפעם האחרונה בשנת 1940. הוא גם שיחק באליפות בריטניה שם חלק מקום 8–9 בתחרות אוקספורד בשנת 1910 וחלק מקום 7–9 בתחרות סטרטפורד בשנת 1924; בשתיהן ניצח הנרי ארנסט אטקינס.
אוהנלון חלק מקום ראשון עם מקס אויבה בתחרות ברודסטיירס בשנת 1921, הגיע למקום השמיני בתחרות הייסטינגס 1921/22 (ניצח: בוריסלב קוסטיץ'), חלק מקום 1–3 עם מרסל דושאן וויטלי הלברשטאדט בתחרות בדרום צרפת בשנת 1928 והגיע למקום ה-12 בתחרות ניס בשנת 1930 (ניצח: סבלי גריגורייביץ' טרטקובר).
אוהנלון השתתף בנבחרתה האולימפית של אירלנד במספר אולימפיאדות, אך ללא הצלחה יתרה.
ג'ון אוהנלון השתתף ב-2 אולימפיאדות השחמט כחלק של קבוצת אירלנד.
ג'ון הרברט אדלר (בשם מלא באנגלית: John Herbert Adler; 23 באוגוסט 1959 – 4 באפריל 2011) היה פוליטיקאי יהודי-אמריקאי, אשר כיהן כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית, מטעם המחוז ה-3 של ניו ג'רזי והמפלגה הדמוקרטית מאז שנת 2009.
אדלר כיהן בסנאט המדינתי של ניו ג'רזי, משנת 1992, היכן שייצג את המחוז ה-6 של ניו ג'רזי.
אדלר גם כיהן כיו"ר הוועידה הדמוקרטית בשנים 03–2002, וכן כעוזר מנהיג המיעוט בין השנים 2001-1994.
אדלר היה מבין הנציגים הראשונים מטעם מדינת ניו ג'רזי אשר הביעו תמיכה במועמדותו של ברק אובמה בפריימריס הדמוקרטים, במדינה אשר הממסד תמך כולו בהילרי קלינטון.
אדלר כיהן כיושב ראש ועדת המשפטים וכן חבר בוועדה לאיכות הסביבה בבית הנבחרים של ארצות הברית.
טרם היבחרו לסנאט של ניו ג'רזי, הוא כיהן במועצת העיירה של צ'ארי היל בין השנים 9–1988. כמו כן, מכהן גם בוועדה של ניו ג'רזי למען ישראל מאז 1995 ועד היום, בנוסף להיותו חבר בוועדה הבין-ממשלתית ליחסים בין השנים 1994–2002.
ב-28 ביולי 2006, הסנאטור אדלר מונה כיושב ראש משותף לוועדה של בית המחוקקים של ניו ג'רזי לענייני רפורמה במימון לימודים בבתי ספר ציבוריים ביחד עם חבר בית המחוקים של ניו ג'רזי הרב קונוואי.
ב-7 באוקטובר 2003, יחד עם הנציג ביל פארסל מהמחוז ה-8 של ניו ג'רזי, אדלר הביע תמיכה במועמדותו לנשיאות של ג'ון קרי, בפריימריס של המפלגה הדמוקרטית והפך ליושב ראש משותף של הקמפיין של קרי בניו ג'רזי.
זמן קצר לאחר מכן, ב-19 בדצמבר 2003, המושל של ניו ג'רזי ג'ים מקגריבי ורבים מהנכבדים במפלגה הדמוקרטית של ניו ג'רזי יצאו בהודעת תמיכה דווקא במועמדותו לנשיאות של הווארד דין, מושל ורמונט לשעבר.
בשל תמיכתו זו של אדלר בקרי, וניצחונו הגדול של קרי בפריימריס, שמו של אדלר הועלה מספר פעמים כמועמד אפשרי לתפקיד התובע הכללי של ניו ג'רזי, אם הסנאטור קרי ינצח בבחירות לנשיאות של שנת 2004, דבר שלא אירע בסופו של דבר.
אדלר רכש תואר ראשון בממשל מקולג' הרווארד, ודוקטורט במשפטים מבית ספר למשפטים של אוניברסיטת הרווארד.
הוא נולד בפנסילבניה ומתגורר כעת בעיירה צ'רי היל בניו ג'רזי עם ארבעת בניו, ג'פרי, אלכסנדר, אנדרו ואוליבר, וכן עם אשתו שלי.
אדלר, שגדל כאפיסקופלי, התגייר בשנת 1985 לאחר שפגש את אשתו בבית הספר למשפטים.
מרוץ 1990 לקונגרס של ארצות הברית
ב-1990, אדלר, שהיה אז חבר המועצה של עיירת צ'ארי היל, התמודד מול חבר בית הנבחרים המכהן, ג'ים סקסטון, על המושב של המחוז ה-13 בקונגרס של ארצות הברית.
אדלר ניסה לצייר את סקסטון "החתול השמן המכהן" (כינויי לעשירים), בעוד שסקסטון השיב מלחמה וטען כי אדלר הוא רק עוד דמוקרט אשר ילך בעקבות מדיניות של מיסים והוצאות.
אדלר הובס בסופו של דבר בהפרש של 60%-40% מהקולות.
מרוץ 2008 לקונגרס של ארצות הברית
ב-20 בספטמבר 2007, הסנאטור אדלר הודיע על כוונתו להתמוד שוב מול סקסטון, במושב של המחוז ה-3 של ניו ג'רזי, בבית הנבחרים של ארצות הברית (מושב ששונה מהמושב ה-13 למושב ה-3, במפקד האוכלוסין של 1990), בפעם השנייה.
ב-9 בנובמבר 2007, סקסטון הודיע כי לא יתמודד שוב על מושב זה ב-2008, כשהוא מציין את מחלת הסרטן שלקה בה, וכשהוא משאיר מושב זה, למעשה כמושב פתוח לשתי המפלגות.