tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-20 באוקטובר הבקיע את שערו הראשון בברצלונה בהופעת הבכורה שלו בליגת האלופות, כאשר החליף את אנסו פאטי בדקה - 61 וכבש 21 דקות לאחר מכן את שערה הרביעי של ברצלונה בניצחון 1–5 על פרנצווארוש.
במחזור השני במפעל, נגד יובנטוס בחוץ, פתח בהרכב וקיבל תשבחות על הופעתו.
הוא כבש את שערו הראשון בלה ליגה ב-7 בנובמבר מבישול של סרג'י רוברטו, בניצחון 2–5 על ריאל בטיס.
במהלך עונה זו הפך לשחקן מן המנין בהרכב הפותח של המאמן רונאלד קומאן על אף גילו הצעיר, וזכה להכרה כאחד הכישרונות הגדולים ביותר בכדורגל העולמי.
ב-6 בינואר 2021 הוא כבש ובישל לליונל מסי בניצחון 2–3 על אתלטיק בילבאו באצטדיון סן ממס.
ב-27 בפברואר 2021 נפצע במשחק הליגה מול סביליה (שהסתיים בניצחון 0–2) לשלושה שבועות בהערכה הראשונית, אך חזר להרכב כבר במשחק שלאחר מכן, משחק חצי גמר הגביע הספרדי מול סביליה, אותה ניצחו 0–3 בהארכה ובכך הבטיחו את מקומם בגמר.
ב-17 באפריל זכה בגביע הראשון שלו, כאשר ברצלונה ניצחה 0–4 את אתלטיק בילבאו בגמר גביע המלך.
ב-8 במאי, בגיל 18 שנים ו-164 ימים ערך את הופעתו ה-50 במדי ברצלונה בתיקו 0–0 עם אתלטיקו מדריד בקאמפ נואו, ובכך הפך לשחקן השני הצעיר ביותר להגיע לציון דרך זה, לאחר בויאן קרקיץ' שעשה זאת בגיל 18 שנים ושלושה ימים.
באמצע אוקטובר 2021 חתם על חוזה חדש עם ברצלונה עד 2026, עם סעיף שחרור של מיליארד אירו.
ב-22 בנובמבר 2021 זכה בפרס נער הזהב המוענק מדי שנה על ידי מגזין הספורט האיטלקי טוטוספורט לכדורגלן הצעיר הטוב ביותר באירופה.
שבוע לאחר מכן זכה בטקס כדור הזהב של פראנס פוטבול בפרס קופה לשחקן הצעיר המצטיין של שנת 2021.
ב-14 באפריל נפצע שוב בירכו השמאלית וסיים את העונה.
בחודש אפריל 2025 נבחר לראשונה בקריירה לשחקן החודש של הלה ליגה.
פדרי נקרא לראשונה לשחק במדי נבחרת ספרד במרץ 2021, לקראת משחקי מוקדמות מונדיאל 2022. ב-25 במרץ ערך את הופעת הבכורה בתיקו 1–1 נגד יוון כשנכנס כמחליף של דני אולמו.
ביורו 2020 זומן לסגל נבחרת ספרד והפך לשחקן קבוע בהרכב הפותח.
בטורניר שיחק באופן מלא בכל משחקיה של ספרד.
הוא הגיע עם נבחרתו עד לחצי הגמר שם הודחה על ידי איטליה בדו-קרב פנדלים.
הוא סיים את הטורניר עם הכי הרבה ריצות אישיות להתקפה (27), הכי הרבה מסירות מפתח (31) ורץ הכי הרבה מרחק (38.23 ק"מ).
בנוסף לכך, היה מדויק ביותר במסירותיו עם 92.3% הצלחה.
הוא אף זכה לתואר השחקן הצעיר המצטיין של הטורניר ונכלל בנבחרת המצטיינת.
מיד לאחר שסיים את היורו הוא נכלל בסגל של נבחרת ספרד למשחקים האולימפיים בטוקיו ועמה זכה במדליית כסף.
ביורו 2024 היה מהגורמים המרכזיים לזכייתה של נבחרתו באליפות אירופה כשהוא זוכה לשבחים על משחקו.
הוא נפצע במשחק רבע הגמר נגד גרמניה לאחר תיקול עם טוני קרוס ולא שיחק בשני המשחקים האחרונים בטורניר.
לאחר שבתחילת דרכו שיחק פדרי בעמדת הכנף, תפקידו הועבר לעמדת הקשר המרכזי, על אף שהוא מסוגל לשחק גם כקשר התקפי ובכמה תפקידי התקפה ומרכז שדה אחרים.
הוא גם שימש מדי פעם כקשר הגנתי ואף כחלוץ מרכזי.
הוא שחקן מהיר, אינטליגנט, יצירתי וחרוץ, הידוע בכישורים הטכניים המצוינים שלו כמו שליטה בכדור, מסירות מדויקות, מודעות וראיית משחק גבוהים, וכן ידוע ביכולת שלו להתנהל באזורים צפופים, לנצל חורים בהגנת היריבה ולמסור כדורי עומק או לספק את הפעולה האחרונה, מה שהופך אותו לפליימייקר יעיל.
נוסף על כך הוא גם זוכה להערכה רבה על כישרון הכדרור הייחודי שלו, הסיבולת שלו, קור הרוח והרוגע שלו תחת לחץ והיותו מסוגל לשחק עם כל אחת מהרגליים.
איכויותיו, מיקומו וסגנון המשחק שלו הובילו אותו להשוואות עם שחקני ברצלונה לשעבר כמו צ'אבי, אנדרס אינייסטה, מיכאל לאודרופ, וליונל מסי.
מדליית כסף אולימפית: טוקיו 2020
השחקן הצעיר המצטיין ביורו: 2020
פדרו רפאל פיירלואיסי אורוטיה (בספרדית: Pedro Rafael Pierluisi Urrutia; נולד ב-26 באפריל 1959) הוא עורך דין ופוליטיקאי פורטוריקני, שכיהן כמושל ה-14 של פוארטו ריקו בין השנים 2021–2025.
בעבר כיהן כשר המשפטים, כשר החוץ, כנציג פוארטו ריקו בבית הנבחרים של ארצות הברית, וכממלא מקום מזכיר המדינה של פוארטו ריקו.
פיירלואיסי נולד ב-26 באפריל 1959 בסן חואן, פוארטו ריקו, לחורחה פיירלואיסי ודוריס אורוטיה.
לאחר שלמד היסטוריה אמריקאית ומשפטים, עבד כעורך דין בוושינגטון די.
בשנת 1993 מונה לשר המשפטים של פוארטו ריקו על יד המושל פדרו רוסלו.
בשנת 2008 מונה לנציג פוארטו ריקו בקונגרס של ארצות הברית, לאחר שניצח בבחירות המקדימות בהפרש גדול.
הוא הושבע לתפקיד ב-6 בינואר 2009 על ידי יו"ר בית הנבחרים של ארצות הברית ננסי פלוסי.
בסוף יולי 2019 מונה לשר החוץ של פוארטו ריקו על ידי המושל פדרו רוסלו.
ב-2 באוגוסט המושל רוסלו התפטר והכריז על פיירלואיסי כמושל בפועל, אך כמה ימים אחר כך קבע בית המשפט העליון של פוארטו ריקו שהמינוי אינו תקף.
ב-3 בנובמבר 2020 נבחר פיירלואיסי למושל פוארטו ריקו, לאחר שזכה ב-32.9% מהקולות.
ב-20 במרץ 2022, במהלך האספה הכללית של המפלגה הפרוגרסיבית החדשה, הכריז המושל פדרו פיירלואיזי כי יתמודד לכהונה שנייה.
בראיון ב-28 באוגוסט 2022 הוא אישר בפני העיתונות כי הוא למעשה יתמודד שוב.
בפברואר 2023, פדרו פיירלואיזי ביקש מהסנאט האמריקאי לאשר את הצעת החוק הקובעת התייעצות אלקטורלית בפוארטו ריקו בין האפשרויות של מדינה אמריקאית, עצמאות או של עצמאות בשיתוף חופשי עם ארצות הברית.
ב-2 ביוני 2024 הפסיד פיירלואיסי לג'ניפר גונסאלס-קולון בבחירות המקדימות של המפלגה הפרוגרסיבית החדשה.
הוא סיים את תפקידו כמושל פוארטו ריקו ב-2 בינואר 2025.
פדרו אנטוניו פורו סקואדה (בספרדית: Pedro Antonio Porro Sauceda; נולד ב-13 בספטמבר 1999) הוא כדורגלן ספרדי המשחק בעמדת המגן הימני בטוטנהאם הוטספר ובנבחרת ספרד.
פורו התחיל את הקריירה שלו בקבוצת הכדורגל המקומית "חימנסטיקו דון בניטו", ממנה עבר לזו של ראיו ואיקאנו, כאשר היה בן 16. ב-10 באוגוסט 2017, פורו הצטרף למחלקת הנוער של ז'ירונה, לאחר שדחה הצעות ממחלקות הנוער של ריאל מדריד, אתלטיקו מדריד ובאיירן מינכן.
ב-28 בנובמבר 2017, פורו ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בתיקו 1-1 נגד לבאנטה במסגרת גביע המלך הספרדי.
חימשה ימים לאחר מכן, ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצת המילואים של המועדון, בתיקו 0-0 נגד אברו.
ב-6 במאי 2018, פורו הבקיע את שער הבכורה שלו בניצחון 0–3 נגד ויאריאל ב'.
ב-2 ביולי 2018, חתם על חוזה לארבע שנים במועדון.
ב-31 בינואר 2019, הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה הבוגרת בהפסד 1–3 לריאל מדריד, במסגרת הגביע.
ב-8 באוגוסט 2019, פורו חתם במנצ'סטר סיטי מהפרמייר ליג, ששילמה 11 מיליון פאונד תמורת כרטיס השחקן שלו.
ארבעה ימים לאחר מכן, הושאל לריאל ואיאדוליד עד לסיום העונה.
ב-16 באוגוסט 2020, פורו הושאל לספורטינג ליסבון מליגת העל הפורטוגלית לשנתיים.
בעונתו הראשונה, פורו זכה עם ספורטינג בדאבל, כאשר האליפות הייתה הראשונה של המועדון מזה 19 שנים.
בסיום השנתיים, ספורטינג רכשה את כרטיס השחקן שלו מסיטי עבור 8 מיליון אירו.
ב-31 בינואר 2023 הושאל לטוטנהאם הוטספר מהפרמייר ליג עד לסיום העונה, עם אופציה לרכישה.
בסיום העונה טוטנהאם מימשה את האופציה ושילמה תמורתו 45 מיליון אירו.
במרץ , פורו זומן לראשונה לסגל נבחרת ספרד, לקראת משחקי מוקדמות מונדיאל 2022. ב-28 במרץ, פורו ערך את הופעת הבכורה שלו בנבחרת בניצחון 1–2 נגד .
פדרו פטרונה (בספרדית: Pedro Petrone; 11 במאי 1905 – 13 בדצמבר 1964) היה כדורגלן אורוגוואי, ששיחק בעמדת החלוץ.
כינויו היה "אל ארטילרו", כלומר תותחן, בהתייחס ליכולת הכיבוש המדהימה שלו.
פטרונה נולד בשכונת לה קומרסיאל, מונטווידאו שבאורוגוואי והחל בגיל 16 את הקריירה עם סולפרינו מונטווידאו.
תחילה הוא שיחק שם כשוער אך בשל יכולות הכיבוש שלו הוא הועבר במהרה לעמדת החלוץ.
בשנת 1923 עבר פטרונה למועדון צ'רלי שם כבש בהופעת הבכורה שלו ארבעה שערים בניצחון 0–4 על ליטו.
כעבור שנה הצטרף לשורות נסיונל איתה השתתף בסיבוב הופעות אירופי, בו סיים כמלך השערים ונבחר לשחקן המצטיין.
הוא הגיע למשחק נגד ברצלונה עם 15 שערים בתחרות, אך נפצע במהלכו פציעת מיניסקוס בברכו השמאלית.
את הניתוח לטיפול בפציעה בברכו עבר פטרונה באורוגוואי.
לאחר שפטרונה החלים מהפציעה הוא עבר עם נסיונל סיבוב הופעות שני ב-1927, דרך ארצות הברית, קובה ומרכז אמריקה.
בתקופתו בנסיונל קיבל את הכינוי "אל ארטילרו" (המפציץ), וזכה עמה בתואר הליגה ב-1924. פטרונה היה שחקן חופשי בתחילת שנת 1931 והתאמן ושיחק עם קבוצת פניארול בכמה משחקי ידידות.
ביולי 1931 קיבל חוזה מפיורנטינה האיטלקית שעלתה לסרייה א'.
בעונתו הראשונה עמה ב-1931/32 הוביל אותה למקום הרביעי בליגה, תוך שהוא כובש 25 שערים ומסיים כמלך השערים בצוותא עם אנג'לו סקיאביו מבולוניה.
בשנת 1933 חזר לנסיונל וזכה עמה באליפות השנייה שלו באותה השנה.
בשנה שלאחר מכן פרש פטרונה מקריירת משחק.
פטרונה זומן לשחק במדי נבחרת אורוגוואי על ידי מאמנה אז, לאונרדו דה לוקה, לקראת משחקי קופה אמריקה 1923 בהם השתתף.
הופעת הבכורה שלו נעשתה ב-4 בנובמבר אותה שנה נגד פרגוואי בה הוצב בהתקפה לצד הקטור סקארונה ופדרו סאה.
אורוגוואי ניצחה בתוצאה 0–2 כשפטרונה אחד הכובשים.
בשני המשחקים הבאים נגד ברזיל וארגנטינה כבש בניצחונות 1–2 ו-0–2 בהתאמה.
פטרונה זכה עימה בטורניר וסיים כמלך השערים עם שלושה שערים יחד עם ויסנטה אגירה הארגנטינאי.
חצי שנה לאחר מכן וזומן למשחקים האולימפיים של אולימפיאדת 1924. זהו היה הטורניר הראשון בו השתתפו נבחרות מאירופה ודרום אמריקה, ופטרונה הצטיין במהלכו.
הוא סיים עם צמד שערים בכל אחד משלושת המשחקים הראשונים נגד יוגוסלביה, ארצות הברית וצרפת, ובגמר כבש אחד בניצחון 0–3 על שווייץ.
למעשה המשחק היחיד שפטרונה לא כבש בו היה חצי הגמר נגד הולנד.
כשהוא בן 19, מלך השערים של הטורניר עם שבעה שערים, הפך לשחקן הצעיר ביותר שזוכה במדליית זהב אולימפית בכדורגל.
אורוגוואי שוב אירחה את הטורניר הקופה אמריקה כמו שנה קודם לכן, וגם הפעם זכתה הנבחרת בטורניר.
במשחקה הראשון כבש פטרונה שלושער בניצחון 0–5 על צ'ילה והוסיף עוד אחד במשחק הבא נגד פרגוואי.
פטרונה הפעם נותר לבדו בפסגה של תואר הכובש המצטיין עם ארבעה שערים.
בעקבות הפציעה הקשה במיניסקוס שספג ב-1925 הוא נמנע מלשחק בקופה אמריקה 1926. למעשה פטרונה לא חזר לשורות הנבחרת עד אוגוסט 1927, אז שיחק בקופה ליפטון.
לאחר מכן באותה שנה נכלל בסגל לקופה אמריקה שבמהלכו הופיע פעמיים.
במשחק השני שלהם בטורניר נגד בוליביה כבש שלושער ובכך סיים בפעם השלישית בסך הכל כמלך שערי הטורניר (הפעם יחד עם שני שחקנים אורוגוואים וארגנטינאים).
משחקו האחרון ב-1927 התקיים ב-10 בדצמבר מול צ'ילה, שראתה אותו מוצא את השער.
בשנת 1928 נקרא על ידי המאמן פרימו ג'יאנוטי לטורניר האולימפי באמסטרדם, שבו בהופעתו הראשונה נגד גרמניה כבש צמד.
פטרונה שותף גם במשחק נגד איטליה וכבש במשחק הגמר הראשון מבין השניים נגד ארגנטינה.
זו הייתה זכייתו השנייה במדליה אולימפית.
בשנת 1929 הופיע בפעם האחרונה בקופה אמריקה במשחק נגד פרגוואי ששוחק ב-1 בנובמבר.
על אף שמצבו הגופני לא היה בשיאו, זומן פטרונה גם למונדיאל 1930 בו אורוגוואי זכתה, שבו שיחק רק בניצחון 0–1 על פרו שהיה גם למשחקו האחרון במדיה.
בסך הכל פטרונה כבש 24 שערים ב-28 הופעות עבורה.
השחקן המצטיין בקופה אמריקה: 1924
מלך השערים באולימפיאדה: 1924 (7 שערים)
מלך השערים בליגה האיטלקית: 1931/32 (25 שערים בצוותא לאנג'לו סקיאביו)
פדריקו אראסוריס סניארטו (בספרדית: Federico Errázuriz Zañartu; 25 באפריל 1825 – 20 ביולי 1877) היה עורך דין ופוליטיקאי צ'ילאני, שכיהן כנשיא צ'ילה השביעי בין 1871 ל-1876 במהלך תקופת הרפובליקה הליברלית בצ'ילה.
אראסוריס סניארטו היה הנשיא הראשון של צ'ילה שנולד לאחר השגת העצמאות של הקפיטניה חנרל של צ'ילה מהאימפריה הספרדית.
לאורך רוב נשיאותו נעצר כיבוש אראוקניה מבחינה זמנית בכדי לחזק את השליטה של ממשל צ'ילה על השטחים החדשים שנכבשו בפטגוניה.
אראסוריס סניארטו פירק את הברית עם השמרנים ואיחד את הפלג הליברלי בברית הליברלית, שקידמה תהליך הרחבת חירויות ואת תהליך העברתם של מוסדות ציבור מהאליטה אל הציבור.
אראסוריס סניארטו היה גם הנשיא הראשון שכיהן בקדנציה בת חמש שנים ולא עשר.
פדריקו היה בנם של פרנסיסקו חבייר אראסוריס אלדונטה וחוספה סניארטו.
הוא נולד בסנטיאגו ב-25 באפריל 1825. מגיל צעיר מאוד הוא נרשם ללימודים במוסד קתולי בזכות מלגה שהשיג דודו, הארכיבישוף לעתיד רפאל ולנטין ולדיביו, בשל המצוקה הכספית של אביו.
עם זאת, בצעירותו הוא התרחק מהדרך הדתית והחל ללמוד משפטים, קיבל תואר במשפטים מאוניברסיטת צ'ילה בשנת 1846 ותואר בתאולוגיה בשנת 1848. ב-24 באוגוסט אותה השנה הוא נישא לאאולוחיה אצ'אורן גרסיה-וידוברו, בתו של חבר האליטה הכלכלית של סנטיאגו ממשפחה מבוססת עוד מימי הממשל הקולוניאלי של האימפריה הספרדית.
בשנת 1849 החל את הקריירה הפוליטית שלו כשנבחר למזכיר הנפה של קאופוליסן במחוז קולצ'אגואה שבחל או'היגינס, וטיפח מוניטין בתור מייצגה של המפלגה הליברלית מטעם הנפה במהלך תקופת הרפובליקה השמרנית בצ'ילה.
מכאן ואילך הוא הצטרף לדור הליברלים הצעירים שקראו לחקיקות עבור זכויות האזרח, התנגד בחריפות למועמדותו של מנואל מונט לנשיאות והשתתף במהפכה הכושלת של 1851 נגד ממשלו של מונט.
לאחר אירועים אלה ולאחר גלות קצרה בפרו, הוא נבחר לנציג מטעם נפת לונטואה לקונגרס בשנת 1855, מה שאפשר לו להתנגד לממשלת מונט השנייה ישירות דרך בית הנבחרים ולהשתתף באופן פעיל בניסיון המהפכה הנוספת של 1859. לאחר כישלון המהפכה ושימור אחיזת הממשלה בשלטון, נעצר זאנארטו והועמד לדין.
לאחר הקמת הקואליציה השמרנית-ליברלית בידי חוסה חואקין פרס המתון בשנת 1861, שב אראסוריס סניארטו לפוליטיקה.
בשנת 1863 הוא נבחר שוב לנציג נפה בקונגרס, אך כעבור כמה חודשים הנשיא פרס מינה אותו לשר המשפטים והתשתיות הציבוריות, תפקיד אותו מילא עד 1866, עד שמונה לשר המלחמה והצי.
ביצועיו במשרות השרים העלו את מעמדו בתוך הממשלה, ובשנת 1867 נבחר לסנאט (הבית העליון בקונגרס) מטעם מחוז אובלה.
בשנת 1871 נבחר לנשיא צ'ילה מטעם הברית השמרנית-ליברלית.
אראסוריס סניארטו קידם את תהליך העברת צ'ילה מהרפובליקה השמרנית אל תקופת הרפובליקה הליברלית אשר החל תחת פרס.
לפי החקיקה מתקופתו של פרס, היה אראסוריס סניארטו הנשיא הראשון שיכול היה להיבחר לקדנציה אחת בלבד (אלא אם לא רצופה) בת חמש שנים ולא לשתי קדנציות רציפות בנות 10 שנים סך הכול.
ממשלתו נאלצה להתמודד עם שורה של בעיות: בתחום הכלכלי, הירידה בכרייה ובייצוא החקלאי; ביחסים בינלאומיים, סכסוכי הגבול עם בוליביה וארגנטינה, שהובילו אותו להקים את משרד יחסי החוץ, ובפוליטיקה הפנימית, את משבר ברית השמרנים-ליברלים בשל כוונותיו לקדם את החילון של הממשל, שהוביל ליציאה של השמרנים מהממשלה ולהקמת הברית הליברלית.
עם זאת, אראסוריס סניארטו הוכיח בשנותיו יכולת להתמודד עם קשיים אלה, לבצע רפורמה בחוקה של 1833 וקידום תשתיות ציבוריות חשובות בתמיכת הממשלה כמו שיפוץ הבירה סנטיאגו דה צ'ילה שהונהגה בידי ביצועו של ראש העיר בנחמין ויקוניה מקנה, הלאמת הרכבת הדרומית וסיום בניית מושב הקונגרס החדש.
כיבוש אראוקניה שהונהג בידי ממשל פרס בכדי לספח את פטגוניה בידי צ'ילה נעצר באופן זמני תחת ממשל אראסוריס סניארטו בכדי לחזק את האכיפה של הסמכות השלטונית באזור לאחר הסיפוח הצבאי שלו מידי גורמים שבטיים אינדיאנים מקומיים.
היה זה רק לאחר סיום כהונתו של אראסוריס סניארטו כאשר המשיך הכיבוש של החבל הדרומי.
בתום ממשלתו הציגה הברית הליברלית את אניבל פינטו כמועמד לנשיאות, שלא הייתה לו שום בעיה להיבחר בזכות תמיכת הממשלה בשנת 1876. עם סיום כהונתו סיים אראסוריס סניארטו את הקריירה הפוליטית שלו וסיים גם את כהונתו בתור סנאטור.
שנה לאחר שעזב את משרת הנשיא בסיום המנדט שלו, ב-20 ביולי 1877, נפטר אראסוריס סניארטו לפתע כתוצאה מהתקף לב בגיל 52. בבחינה היסטורית, הישגו הגדול ביותר של אראסוריס סניארטו עבור צ'ילה נחשב להיות המתה של הברית הליברלית, שהסדירה לחלוטין את תקופת הרפובליקה הליברלית במקום קודמתה השמרנית.
חוסה פדרו קסטיו טרונס (בספרדית: José Pedro Castillo Terrones; נולד ב-19 באוקטובר 1969) הוא מורה פרואני, מנהיג איגוד המורים בפרו ופוליטיקאי אשר כיהן כנשיאה ה-63 של פרו בין יולי 2021 לדצמבר 2022, אז הודח מתפקידו לאחר שביצע ניסיון הפיכה עצמי נגד הקונגרס של פרו.
קסטיו עמד בפני שלושה הליכי הדחה בקונגרס הפרואני, אם כי השניים הראשונים צלחו.
לאחר הצבעת ההדחה השנייה שנכשלה במרץ 2022, התגברו המחאות נגד המחירים הגבוהים שנגרמו מהפלישה הרוסית לאוקראינה יחד עם מחאות הכורים.
ב-1 בדצמבר 2022, הקונגרס של פרו אישר הצעה שיזמו מחוקקים מהאופוזיציה להתחיל בניסיון הרשמי השלישי להדיח אותו מאז כניסתו לתפקיד.
ב-7 בדצמבר הצהיר קסטיו כי הוא מקים ממשלת מעבר, מפזר את הקונגרס, הודיע על עוצר בכל המדינה והודיע כי יקים אספה שתנסח חוקה חדשה.
הצהרתו נתפסה כניסיון הפיכה עצמית (self-coup attempt).
קסטילו הודח על ידי הקונגרס, נעצר בהאשמתו של המרדה ובגידה.
לאחר מעצרו, החלו הפגנות הקוראות לשחרורו.
ממשלות ארגנטינה, בוליביה, קולומביה, הונדורס ומקסיקו המשיכו להכיר בו כנשיא פרו הנבחר באופן דמוקרטי.
קסטיו נולד למשפחה ענייה, לזוג איכרים אנאלפביתים בעיירה פוניה, טאקממבה, צ'וטה, מחוז קחאמרקה.
קחאמרקה, למרות היותו באזור של מכרה הזהב הגדול ביותר בדרום אמריקה, נותר אחד האזורים העניים ביותר בפרו.
הוא הילד השלישי מתוך תשעה במשפחת הוריו.
במהלך ילדותו נאלץ קסטיו לעיתים קרובות לשלב את לימודיו עם עבודות משק בבית.
הוא השלים את לימודיו בבית הספר היסודי ובתיכון במכון לפדגוגיה גבוהה יותר באוקטביו מטה קונטרס דה קוטרבו.
המסע היומי של קסטיו לבית הספר וממנו היה כרוך בהליכה לאורך שבילים צוקים תלולים במשך שעתיים.
כנער צעיר, קסטיו נסע ברחבי פרו כדי להרוויח כספים עבור לימודיו.
החל מגיל שתים עשרה, הוא ואביו היו הולכים 140 ק"מ במשך יומיים-שלושה לעבודה במשך כמה חודשים במטעי הקפה באזור האמזונס בפרו.
עם אחותו נסע קסטיו דרך האמזונאס לעבוד בגידולי אורז ולמכור גלידה על מנת לשלם שכר הלימודים.
בלימה הוא מכר עיתונים וניקה חדרי מלון.
הוא למד חינוך באוקטביו ותואר שני בפסיכולוגיה חינוכית באוניברסיטת סזאר ולג'ו.
מאז 1995 עבד קסטיו כמורה בבית ספר יסודי ומנהל בבית הספר בעיירה פוניה, צ'וטה, שם היה אחראי על בישול, ניקיון והוראה עבור התלמידים בכיתתו.
לדברי קסטיו, הקהילה הקימה את בית הספר לאחר שלא קיבלה שום סיוע ממשלתי.
קריירת ההוראה של קסטיו כללה קבלת שכר נמוך, כאשר המעמד המקצועי של עבודתו היה מכובד ומשפיע ביותר באזורים הכפריים בפרו, מה שקידם את קסטיו להיות מעורב באיגודי המורים.
לאחר שקרא מאמר חדשותי שפרו חווה צמיחה כלכלית רבה עקב עושר המינרלים במדינה, קסטיו צפה כיצד תלמידיו הגיעו לבית הספר רעבים ולא זכו בכל היתרונות מהכלכלה, מה שהעניק לו השראה לשנות את מצבו של פרו.
קסטיו הפך למנהיג הסתדרות המורים במהלך השביתה של האיגוד ב-2017, שדרישותיה היו להגדיל את המשכורות, לשלם את החוב החברתי, לבטל את חוק קריירת המורים הציבורית ולהגדיל את תקציב מגזר החינוך.
השביתות התפשטו לחלקים שונים בדרום פרואני ומכיוון שהתארכה, שר החינוך מרילו מרטנס וראש הממשלה פרננדו זוואלה קראו אליהם את 25 המושלים האזוריים והמנהל האזורי של לימה.
למרות ההגעה להסכמה, המורים המשיכו בשביתה.
הנשיא פדרו פבלו קוצ'ינסקי הציע את עצמו כמתווך והזמין את נציגי המורים להיפגש עמו במעונו הרשמי בכדי להגיע לפתרון.
הנציגים מטעמו של קסטיו החליטו שלא להתייצב למפגש, ובשל כך החריפה השביתה, עם הגעת המורים מכל המדינה ללימה, שם ערכו צעדות ומחאות.
ב-24 באוגוסט 2017, אף על פי שחלק מהמורים עדיין היו בשביתה, הממשלה הוציאה צו שהפך את הרשאות ההסכמה במשא ומתן לרשמיות.
הממשלה הוציאה אזהרה כי אם המורים לא יחזרו לכיתות החל מ-28 באוגוסט, משרד החינוך יחל להעסיק מורים חדשים.
קסטיו הודיע על סיום השביתה ב-2 בספטמבר 2017 אך הבהיר כי מדובר בהשעיה זמנית בלבד.
בשנת 2002, קסטיו רץ ללא הצלחה לראשות עיריית אנגויה עם מפלגת המרכז-שמאל צד פרו אפשריות.
הוא כיהן כחבר מוביל במפלגה בקיג'אמארקה משנת 2005, ועד לפירוק המפלגה בשנת 2017, בעקבות תוצאותיה הגרועות בבחירות הכלליות ב-2016. בעקבות מנהיגותו במהלך שביתת המורים, פנו מפלגות פוליטיות רבות בפרו לקסטיו כדי לקדם אותו כמועמד לקונגרס, אך הוא סירב ובמקום זאת החליט להתמודד לנשיאות.
במהלך מגפת הקורונה בפרו, ניסה קסטיו להמשיך וללמד את תלמידיו בזמן הסגר ששרר במדינה, אולם לקהילה הענייה שלו לא היו יכולות ללמוד בצורה מקוונת, מכיוון שכמעט לאף אחד מתלמידיו לא הייתה גישה לטלפון סלולרי, והמחשבים שהבטיחה הממשלה מעולם לא הגיעו.
לאחר שחווה את המאבקים שתלמידיו התמודדו איתם במשך יותר מעשרים וחמש שנות הוראתו, קיבל קסטיו השראה להיכנס כמועמד לבחירות לנשיאות.
באוקטובר 2020 הוא הודיע על התמודדותו לנשיאות בבחירות הכלליות בשנת 2021 במפלגת פרו החופשית.
ביום הבחירות קסטיו השיג 18% מהקולות בסיבוב הראשון, תוצאה אשר הציבה אותו במקום הראשון מבין המועמדים.
הצלחתו יוחסה להתמקדותו בהבדל הגדול ברמת החיים בין לימה לפרו הכפרית.
לאחר מכן הוא התמודד מול המועמד במקום השני, קייקו פוחימורי.
הספירה הרשמית בסיבוב השני הצביעה על כך שקסטיו זכה ב-50.13% מהקולות, והוביל על פוחימורי ב-44,263 קולות, אך ההצהרה על תוצאה רשמית המאשרת את התוצאה על ידי חבר השופטים הלאומי התעכבה בעקבות האשמות בהונאות בחירות מצד פוליטיקאים באופוזיציה.
קסטיו מונה לנשיא הנבחר על ידי חבר השופטים הלאומי לבחירות ב-19 ביולי ונכנס רשמית לתפקיד ב-28 ביולי.
לאחר כניסתו לתפקיד, קסטילו שיחק בין שמות של קבינט שמאל קיצוני ומתון של שמאל, לכאורה בהשפעה חזקה של מנהיג מפלגתו, ולדימיר סרון, כמו גם של פוליטיקאים שמאלנים מתקדמים יותר.
הוא גם מינה חברי מפלגות מרכז ומרכז-ימין כשרי מדינה.
קסטילו ציין כי מינה ארבע ממשלות שונות בתוך שישה חודשים, דבר שלא היה לו תקדים בהיסטוריה הפוליטית של פרו.
הוא עמד בפני שני הליכי הדחה בקונגרס, למרות ששניהם לא הצליחו משום שלא הושג הרוב הנדרש להדיחו מתפקידו.
בעקבות הצבעת ההדחה השנייה הכושלת, התקיימה שורה של הפגנות ברחבי המדינה בשל עליית מחירי הדלק וחוסר היציבות שנוצרו על ידי הממשל, שהשפיעו במידה רבה על עובדי התחבורה.
הממשל שלו לא הצליח למצוא פתרון למשבר הפוליטי, שכן הוא הלך והסלים בנוסף למחאות הכרייה ככל שכלכלת המדינה צונחת.
קסטילו עזב בסופו של דבר את מפלגת פרו החופשית ביוני 2022 כדי לשלוט כמועמד עצמאי.
ביולי 2022, נפתחה חקירה חמישית בחשד לשחיתות לכאורה של קסטיו.
הקונגרס של פרו אישר ב-1 בדצמבר הצעה שיזמו מחוקקים מהאופוזיציה להתחיל בהליכי הדחה נגד הנשיא פדרו קסטיו, הניסיון הרשמי השלישי להדיח את הנשיא מאז כניסתו לתפקיד.
ב-7 בדצמבר 2022, פדרו קסטיו הכריז על עוצר לילי ועל "ארגון מחדש" של מערכת המשפט במדינה.
הצהרה זו נתפסה כניסיון הפיכה עצמית.
בנאום בטלוויזיה אמר כי הממשלה החדשה תשלוט באמצעות צווים עד ל"החזרת הדמוקרטיה".
חברי הקונגרס הצביעו בעד ההדחה של הקסטילו ברוב מוחץ של 101 תומכים מול 6 מתנגדים ו-10 נמנעים.
יחד עם ההצבעה על ההדחה, בקונגרס החליטו למנות את דינה בולוארטה, סגניתו, כמחליפתו הרשמית.
לאחר מעצרו, החלו הפגנות הקוראות לשחרורו ברחבי המדינה וליד מתקן בו קסטיו עצור.
ההפגנות נערכו על ידי אנשי מעמד הפועלים וקבוצות קמפסינו כפריות, הרואים בקסטיו כמייצג אותם וכמי שבין את מאבקיהם וצרכיהם.
המפגינים קראו לערוך בחירות חדשות ולפזר את הקונגרס.
בדצמבר 2025 בית משפט בפרו גזר על קסטיו 11.5 שנות מאסר בגין מרד.
קסטיו נשוי ליליה פרדס, מורה, ולהם שני ילדים משותפים.
הוא קתולי, ואילו אשתו וילדיו הם אוונגליסטים.
משפחתו גרה בבית בן תשעה חדרים ברובע צ'וגר ולהם חווה עם פרות, חזירים, תירס ובטטה.
קסטיו חובש לעיתים קרובות כובע קש הנקרא צ'וטאנו, פונצ'ו, וסנדלים הבנויים מצמיגים ישנים.
פדרו מיגל בראגה רֶבּוֹשׁוֹ (בפורטוגזית: Pedro Miguel Braga Rebocho; נולד ב-23 בינואר 1995) הוא כדורגלן פורטוגזי, המשחק בעמדת המגן השמאלי בלך פוזנן.
רבושו החל לשחק כדורגל בקבוצת הנוער המקומית.
לאחר שלוש שנים בקבוצה, הוא עבר למחלקת הנוער של בנפיקה ליסבון, בה שיחק שבע שנים, עד הגעתו לגיל 19. הוא היה שותף להגעתה של קבוצת הנוער עד לגמר ליגת האלופות לנוער, בו הפסידה לברצלונה.
בנובמבר 2012 הוא חתם על חוזה מקצועני ראשון בבנפיקה, עד ל-2015, ובאוגוסט 2014 הוא החל לשחק במדי בנפיקה ב', ששיחקה בליגת המשנה בפורטוגל.
הוא שיחק במדיה שתי עונות מלאות, בהן כבש 3 שערים ובישל 6 ב-60 משחקים.
ביולי 2016 החתימה אותו מוריירנסה מליגת העל הפורטוגלית לשלוש עונות.
רבושו שיחק בקבוצה 34 משחקים, בישל 6 שערים וזכה עם הקבוצה בגביע הליגה הפורטוגלית.
היכולת הגבוהה שלו הביאה התעניינות מצד גנגאן מהליג הבכירה הצרפתית, שרכשה אותו ביוני 2017 תמורת 550 אלף אירו.
בעונה הראשונה נע רבושו בין הספסל להרכב, אך בעונתו השנייה בקבוצה הוא קיבל את חולצת ההרכב.
באותה עונה הוא ירד עם הקבוצה לליגת המשנה בצרפת, ובמקביל הגיע לגמר הגביע הצרפתי, בו הפסידה הקבוצה לשטרסבורג.
לאחר משחק אחד בליגה הצרפתית השנייה, הושאל רבושו לבשיקטש לעונת 2019/2020, במדיה שיחק 17 משחקים בלבד, כולל שישה בליגה האירופית.
את תחילת עונת 2020/2021 הוא בילה יחד עם גנגאן בליגה הצרפתית השנייה, ובינואר 2021 הושאל לפאסוש די פריירה מליגת העל הפורטוגלית, במדיה שיחק 20 משחקים.
במהלך כל העונה שיחק רבושו 36 משחקים בליגה הצרפתית השנייה ובליגת העל הפורטוגלית, כמעט כולם בהרכב.
במהלך העונה הוא בישל ארבעה שערים, שניים בכל ליגה.
ב-23 באוגוסט 2021 חתם על חוזה לשנתיים בלך פוזנן הפולנית.
ב-17 בספטמבר 2021 ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בליגה, ואף כבש ובישל בניצחון הביתי 5–0 על ויסלה קרקוב.
רבושו שיחק בכל נבחרות הנוער של פורטוגל, ושותף ב-69 משחקים בשכבות הגיל השונות.
עם זאת, הוא לא שותף במשחקי הנבחרת הבוגרת.
בשנת 2014 הוא היה חבר נבחרת שזכתה במדליית כסף האליפות אירופה לנוער עד גיל 19.
פדריקו בורדיסו (באיטלקית: Federico Burdisso; נולד ב-20 בספטמבר 2001, פביה) הוא שחיין איטלקי זכה בשתי מדליות ארד אולימפיות (טוקיו 2020) במשחה ל-200 מטר פרפר ובמשחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
פדריקו בורדיסו נולד וגדל בפביה, איטליה.
באליפות אירופה לנוער שנערכה במכון וינגייט נתניה הוא זכה במדליית זהב במשחה שליחים 4x100 מעורב ובמדליית כסף במשחה ל-200 מטר פרפר.
באליפות העולם לנוער שנערכה באינדיאנפוליס באותה שנה הוא זכה במדליית ארד במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
באליפות אירופה לנוער שנערכה בהלסינקי זכה ב-4 מדליות, 2 כסף ו-2 ארד.
מדליות כסף במשחה ל-200 מטר פרפר ובמשחה שליחים 4x100 מטר חופשי ומדליות ארד במשחה ל-200 מטר פרפר במשחה שליחים 4x100 מטר מעורב.
באליפות אירופה שנערכה בגלאזגו הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:55.97 דקות, אחרי כרישטוף מילאק (1:52.79 דקות) ותמאש קנדרשי (1:54.36 דקות), שניהם מהונגריה.
באליפות העולם לנוער שנערכה בבודפשט זכה ב-3 מדליות, 1 כסף ו-2 ארד.
מדליית כסף במשחה ל-100 מטר פרפר, אחרי אנדריי מינקוב מרוסיה ומדליות ארד במשחה ל-200 מטר פרפר, אחרי לוקה אורלנדו מארצות הברית.
באולימפיאדת טוקיו 2020 הוא זכה במדליית ארד במשחה ל-200 מטר פרפר בתוצאה של 1:54.45 דקות, אחרי כרישטוף מילאק שקבע שיא אולימפי חדש של 1:51.25 דקות וטומורו הונדה מיפן (1:53.73 דקות).
באליפות אירופה שנערכה בבודפשט זכה בורדיסו בשתי מדליות, כסף וארד.
קיירוש נולד באבורה, פורטוגל בשנת 1563. כאשר המלכויות הפורטוגזית והספרדית אוחדו תחת מלך ספרד בשנת 1580 (בעקבות פניית כס המלוכה הפורטוגזי שנמשכה.
במשך שישים שנה, עד שנת 1640, אז שוקמה המלוכה הפורטוגזית), פעל בשירות הצבאי הספרדי בתפקידי ימאי וקנה ניסיון בנייוט ימי.
באפריל 1595 הצטרף למשלחתו של אלברו דה מנדניה דה נירה במסעו למושבת איי סולומון, ושימש בה נווט הראשי.
לאחר מותו של מנדניה באוקטובר 1595 פיקד על הספינה היחידה שנותרה מהמשלחת והגיעה לפיליפינים בפברואר 1596. איסבל בארטו, אשתו הצעירה של מנדניה, שירשה מבעלה את הפיקוד על המשלחת אחרי מותו, נחשבה לאחד הגורמים שהחמירו את האסון שפקד את המסע.
היא הואשמה באכזריות כלפי אנשיה, אף שיש מעריכים לחיוב את יכולתה להשליט משמעת ברזל.
מסע זה תואר בהרחבה בכתביו של קיירוש ושימש כבסיס לרומן היסטורי "", פרי עטו הסופר הבריטי רוברט גרייבס.
קיירוש שהה שמונה עשר חודשים בפיליפינים, אך שב לספרד בשנת 1598, דרך מקסיקו.
עם שובו לספרד, עתר למלך פליפה השלישי לתמוך במסע נוסף אל האוקיינוס השקט, בתקווה למצוא יבשת דרומית גדולה שתתבע עבור ספרד.
כקתולי אדוק, ביקר קיירוש גם ברומא בשנת 1600, שם השיג את תמיכת האפיפיור, קלמנט השמיני, לצורך בירור נוסף.
הוא הרשים מאוד את שגריר ספרד ברומא, הדוכס מסה, שתיאר אותו כ"איש בעל שיקול דעת טוב, מנוסה במקצועו, עובד קשה, שקט ולא שחצן".
ברומא כתב קיירוש לראשונה את הדו"ח שלו.
על הניווט כמכתב למלך, וחיזק עוד יותר את המוניטין שלו כנווט, והמציא שני כלי ניווט.
במרץ 1603 הוסמך סוף סוף קיירוש לחזור לפרו כדי להקים משלחת נוספת, מתוך כוונה למצוא את טרה אוסטרליס, "הארץ הדרומית הגדולה" המיתולוגית, ולתבוע אותה עבור ספרד והכנסייה.
קיירוש הגיע לפרו במרץ 1605. משלחתו של קיירוש, כללה 160 איש על שלוש אוניות, "סן פדרו וסן פבלו" (150 טון), "סן פדרו" (120 טון) "לוס טרס רייס" עזב את קייאו ב־21 בדצמבר 1605.
בינואר 1606 הגיעה המשלחת לאי הנדרסון ואי דוצ'י, ואז איי קוק הצפוניים, ואיי בואן ויה במדינת האי קיריבטי.
ייתכן גם כי משלחתו ראתה את טהיטי ואיים אחרים בארכיפלג טואמוטו.
קיירוש החמיץ את ניו זילנד, בגלל שינוי מסלול השיוט המתוכנן שלו.
במאי 1606 הגיעה המשלחת לאיים שכונו מאוחר יותר "ההיברידים החדשים" – המדינה הנוכחית ונואטו.
קיירוש נחת על אי גדול שחשב שהוא חלק מיבשת דרומית, וקרא לה "אוסטרליה דל אספיריטו סנטו".
בזכרונותיו בדפוס ובמיוחד במהדורה השמינית (שפורסמה באיטליה, בהולנד, בצרפת, בגרמניה ובאנגליה), מודגש השם, הוא משחק מילים עם השם "אוסטריה".
זאת כדי להחמיא למלך פליפה השלישי, שהיה מבית המלוכה האוסטרי.
האי שגילה נקרא עדיין אספיריטו סאנטו.
הוא הצהיר על כוונתו להקים מושבה, שתיקרא "נובה ירושלים".
הוא כנראה זיהה את הקצה הצפוני של אוסטרליה כמתחבר לגינאה החדשה, ליבשת ענקית.
כפי שהצטייר במפות כמו אלה של חרארד דה חודה ופטרוס פלנקיוס .
שכן, כפי שאמר בכרך העשירי (עמוד 5): "גינאה החדשה היא הקצה העליון של ארץ אוסטרליה שאליה אני מתייחס".
הלהט הדתי של קיירוש מצא ביטוי בהקמתו של מסדר אבירות חדש, "אבירי רוח הרפאים".
מטרת המסדר הייתה להגן על המושבה החדשה.
עם זאת, תוך שבועות הרעיון של מושבה ננטש עקב עוינותם של התושבים המקומיים ומחלוקות בין הצוות.
לאחר שישה שבועות חזרו ספינותיו של קיירוש לים כדי לחקור את קו החוף.
בלילה של 11 ביוני 1606 נפרד קיירוש בסן פדרו וסן פבלו מהספינות האחרות בגלל מזג אוויר הגרוע ולא הצליח (או כך לפחות אמר אחר כך) לחזור למעגן הבטוח באספיריטו סנטו.
לאחר מכן הוא הפליג אל אקפולקו במקסיקו, שם הוא הגיע בחודש נובמבר 1606.
מבלי שהשלים את משימתו, חזרתו למקסיקו הייתה קריטית מאוד, היא נראתה כמרד והראתה כושר מנהיגות עלוב שלו כמפקד ורב חובל.
כעבור שבועיים לקח את הפיקוד לואיס ואס דה טורס, לאחר שחיפש לשווא את קיירוש בהנחה שאונייתו טבעה.
דה טורס עזב את אספיריטו סנטו והגיע בהצלחה למנילה, מרכז השלטון בהודו המזרח ספרדי במאי 1607, לאחר שמיפה את קו החוף הדרומי של גינאה החדשה.
כך עבר דרך המצר הנושא את שמו, בין אוסטרליה לגינאה החדשה.
טורס לא היה מודע לקרבתו לחוף הצפוני של אוסטרליה, קצת מעבר לאופק ממסלולו.
פדרו דה קיירוש חזר למדריד בשנת 1607. נחשב כחסר תועלת ובילה את שבע השנים הבאות בעוני.
קיירוש כתב מספר דו"חות על הפלגתו ובתקופה זו שלח למלך פיליפה השלישי יותר מ-65 מכתבים בהם התחנן למימון מסע חדש.
קיירוש נשלח לבסוף לפרו עם מכתבי תמיכה, אך למלך לא הייתה כוונה ממשית לתמוך במשלחת נוספת, שכן מועצת המלוכה חששה שספרד לא תוכל להרשות לעצמה תגליות חדשות באוקיינוס השקט.
קיירוש מת בדרך, בפנמה, בשנת 1614.
בשנת 1589 נשא לאישה את דונה אנה צ'קון ממדריד, ונולדו להם בן ובת.
ישנם מספר מסמכים המתארים את הפלגותיו של קיירוש..
המשמעותיים ביותר הם זכרונותיו של קיירוש שהוגשו למלך פיליפה השלישי בנוגע למסע ותיאור קצר שמסר טורס למלך (1607), סיפורו של פראדו על המסע, שמהווה תוסף חשוב למכתב טורס שנכתב למלך ספרד ב־12 ביולי 1607. סיפורו של פראדו הוא התיעוד היחיד, מלבד המכתב, שמכסה את המסע למנילה.
כמו כן קיימים ארבעה תרשימים של גינאה החדשה.
זכרונותיו של חואן לואיס אריאס דה לויולה למלך פליפה הרביעי (נכתבו בערך בשנת 1630 והתבססה על דיונים בין קיירוש ללויולה).
מרבית המסמכים של תגליותיו של לואיס ואס דה טורס לא פורסמו אלא הועברו לארכיון הספרדי, כולל סיפורו הארוך של פראדו ותרשימים נלווים.
זמן מה בין 1762 ל־1765, ראיונות כתובים של משלחת טורס נקראו על ידי אלכסנדר דאלרימפל, ההידרולוג הראשי של האדמירליות הבריטית.
דאלרימפל יצר מפת סקיצות שכללה את הפלגות קיירוש-טורס לג'וזף בנקס שללא ספק העביר את המידע הזה לג'יימס קוק.
קיירוש שלח לפחות 50, אולי 65, מכתבים למלך בין 1607 ל־1614. אף על פי שרובם היו כתובים בכתב יד, קיירוש דאג כי ארבעה עשר יודפסו ויוצגו בפני המלך.
העתקים של שלושה עשר מתוך מכתבים אלה שרדו.
1617 עשוי להיות התאריך של התרגום הראשון לאנגלית לאחד מכתבי הזיכרון של קיירוש, כטרה אוסטרליס אינקוגניטה, או תגלית דרום-מזרחית חדשה.
תיאור המסע והתגליות של קיירוש פורסם באנגלית על ידי סמיואל פרצ'ס באוסף סיפורי המסעות שראה אור ב-1625. נראה כי דיווח זה מבוסס על מכתב של קיירוש למלך בשנת 1610, השמיני במניין.
במאה ה-19 טענו כמה קתולים אוסטרליים כי קיירוש היה למעשה זה שגילה את אוסטרליה, לפני הפרוטסטנטים וילם יאנסזון, אבל יאנסזון טסמן וג'יימס קוק.
הארכיבישוף של סידני בשנים 1884–1911, פטריק פרנסיס מורן , טען שזו עובדה שנלמדה בבתי הספר הקתולים במשך שנים רבות.
החלק הנסתר הזה הוא רבע מהעולם".
על סמך מסורת זו כתב המשורר האוסטרלי ג'יימס מקולי (1917–1976) אפוס בשם " קפטן קירוס" ( פורסם ב-1964), שבו תיאר את קיירוש כקדוש מעונה בציוויליזציה הנוצרית הקתולית (אם כי לא חזר על הטענה כי קיירוש גילה את אוסטרליה).
הגוונים הפוליטיים של השיר התקבלו בקרירות בתקופה שבה עדיין שררה באוסטרליה המחלוקת הקתולית-פרוטסטנטית.
הסופר האוסטרלי ג'ון טוהיי פרסם ב-2002 רומן בשם Quiros.
הסופר הבריטי רוברט גרייבס מתאר את המשלחת משנת 1595 ברומן היסטורי, "", שנכתב בשנת 1949. בהקדמתו ציין את מקורותיו.
פדריקו מרטין בהמונטס (נולד בשם אלחנדרו מרטין בוהמנטס; 9 ביולי 1928 – 8 באוגוסט 2023) היה רוכב מרוצי אופני כביש ספרדי.
נודע בעיקר בשל יכולות הטיפוס שלו במעלות ההרריים במרוצי האופניים, שבעטיין קיבל את הכינוי "הנשר מטולדו".
בהמונטס ניצח בטור דה פראנס בשנת 1959. כמו כן, הוא ניצח בסך הכל 11 קטעים במרוצי גראנד טור בין השנים 1954–1965. הוא זכה בסך הכל ב-9 ניצחונות בקטגוריית ההרים במרוצי הגרנד טור והיה לרוכב האופניים הראשון שהשלים זכייה בדירוג ההרים בכל שלושת הגרנד טורס.
בהמונטס נולד בסנטו דומינגו-קאודיה, טולדו.
ביולי 1936, עקב מלחמת האזרחים בספרד, ברחה המשפחה למדריד.
על מנת לקיים את משפחתו, שסבלה מעוני, בהמונטס נהג לקפוץ מגשר לתוך נגררים של משאיות, כדי לגנוב מתוכם דברי מאכל.
הוא גם ליקט תחמושת חיה מתעלות שבהן שהו חיילים בעת מלחמת האזרחים, כדי למכור את החלקים המתכתיים שבה.
בהמונטס אימץ כשם משפחתו את שם משפחת האם, בהמונטס ולא כמקובל שם האב - מרטין.
כפי הנראה כדי להבדילו ממשפחות רבות בכפר שנשאו את השם מרטין.
בגיל 18 הוא קנה את האופניים הראשונים שלו, על מנת להעביר מזון באופן לא חוקי בין כפרים.
בעודו מסתתר מהמשמר האזרחי בשל פעולותיו בשוק השחור, חלה במחלה שהובילה אותו לירידה קיצונית במשקל, אובדן שיער וחום.
לאחר שהיה חולה במשך חודשיים, ב-18 ביולי 1947 התחרה בהמונטס במרוץ האופניים הראשון שלו, אליו הוזמן על ידי שניים מעמיתיו בשוק השחור המקומי.
הוא רכב על האופניים לכפר הסמוך שבו נערך המרוץ, ועם בננה ולימון בלבד כמזון, הוא הצליח לסיים במקום השני.
בהיותו בן 25, ב-1953, החל להתחרות במרוצי אופניים בדרג הגבוה.
ב-1953 התחרה בוולטה אה קטלוניה, שהיה אז המרוץ החשוב בספרד (בשל הפסקה זמנית בקיום הוואלטה אספניה) וניצח בקטגוריית ההרים במרוץ, כולל בריחה באורך 146 ק"מ שהבטיחה לו את הניצחון בקטע ה-8 במרוץ ואת חולצת "מלך ההרים".
הוא זומן לסגל נבחרת ספרד לטור דה פראנס של 1954 (באותה עת התחרו בטור דה פראנס נבחרות לאומיות) וניצח בפעם הראשונה בקטגוריית ההרים.
ב-1955 התחרה במרוץ וואלטה אספניה ששב להתקיים, נפצע בצורה משמעותית, אך סיים את המרוץ במקום ה-21.
ב-1956 ניצח בקטגוריית ההרים בג'ירו ד'איטליה (במשותף עם שארלי גול ועם אורליו דל ריו) וסיים רביעי בדירוג הכללי גם בוואלטה אספניה וגם בטור דה פראנס.
ב-1957 סיים שני בדירוג הכללי בוואלטה אספניה (אחרי המנצח, חסוס לורוניו), ניצח בקטגוריית ההרים במרוץ ובקטע אחד.
ב-1958 ניצח באליפות הלאומית של ספרד, הן במרוץ הכביש והן במרוץ נגד השעון.
הוא ניצח בקטע אחד בג'ירו ד'איטליה.
בוואלטה אספניה הוא סיים במקום השישי בדירוג הכללי וניצח בקטגוריית ההרים בפעם השנייה.
בטור דה פראנס הוא סיים במקום השמיני, ניצח בפעם השנייה בקטגוריית ההרים וניצח בשני קטעים במרוץ.
ב-1959 הגיע להישג השיא בקריירה שלו - הוא ניצח בטור דה פראנס וניצח במקביל בקטגוריית ההרים במרוץ וכמו כן ניצח בקטע שהסתיים בפוי דה דום.
הוא גבר על כוכבי נבחרת צרפת לואיזון בובה וז'אק אנקטיל.
מנהל הנבחרת הספרדית, הרוכב האיטלקי הנודע, פאוסטו קופי, שיכנע את בהמונטס לזנוח את התמקדותו בדירוג ההרים ולנסות לנצח בדירוג הכללי.
הייתה זו הפעם הראשונה שבה רוכב ספרדי מנצח בטור דה פראנס.
קיימת טענה כי מארגני המרוץ בחרו בשנים שלאחר מכן מסלול מרוץ שישפר את סיכויי אנקטיל הצרפתי לנצח, במטרה למנוע מהרוכב הספרדי לנצח שוב במרוץ.
באותה שנה ניצח גם קטע אחד בוואלטה אספניה וסיים במקום השלישי בדירוג הכללי בטור דה סוויס תוך שהוא מנצח בשני קטעים במרוץ.
השנים 1960 ו-1961 היו פחות מוצלחות עבור בהמונטס.
בשתי שנים אלו הוא המשיך וניצח במרוץ החד-יומי, סובידה אראטה בעל האופי הררי, שנערך בחבל הבסקים, שבו ניצח גם ב-1958, 1959 וגם ב-1962 והשלים בכך חמישה ניצחונות רצופים במרוץ.
ב-1962 עבר הטור דה פראנס מקבוצות לאומיות לקבוצות מסחריות.
בהמונטס רכב בקבוצה הצרפתית Margnat-Paloma .
הוא ניצח בפעם הרביעית בדירוג ההרים בטור דה פראנס.
כמו כן, ניצח קטע אחד במרוץ.
ב-1963 סיים שני בדירוג הכללי בטור דה פראנס, בפיגור של 3:35 דקות אחרי המנצח, ז'אק אנקטיל.
הוא ניצח בקטגוריית ההרים במרוץ בפעם החמישית.
הוא ניצח בקטע אחד בהרי האלפים שהסתיים בגרנובל.
הוא אף זכה בארבעה קטעים בפרס הרוכב ההתקפי בקטע, בניגוד לאנקטיל שהתמקד ברכיבה בעלת אופי הגנתי.
ב-1964 סיים שלישי בדירוג הכללי בטור דה פראנס, אחרי המנצח אנקטיל וריימונד פולידור במקום השני.
הוא ניצח בקטגוריית ההרים בפעם השישית וניצח שני קטעים במרוץ.
אחד בהרי האלפים, שהסתיים בבריאנסון ואחד בהרי הפירנאים, שהסתיים בפו.
1965 הייתה שנת הפרישה של בהמונטס.
הוא זינק לטור דה פראנס אך פרש לאחר מספר קטעים.
המירוץ האחרון בו ניצח היה מעלה המונז'ואיק שהתקיים בפעם הראשונה באוקטובר 1965 - מרוץ חד-יומי דו-שלבי שסיומו בטיפוס למונז'ואיק בברצלונה.
לאחר פרישתו, בהמונטס ניהל חנות אופניים ואופנועים.
הוא החל לעסוק בתחום זה עוד בזמן היותו רוכב פעיל.
בשנות ה-50 נהג להביא חלקי אופניים מצרפת ולמכור אותם בזמן מרוצים בספרד לרוכבים הספרדיים.
בשל כך זכה גם לכינוי el Gitano (הצועני).
כמו כן, הוא יזם וניהל בשנותיו הראשונות את מרוץ הקטעים וואלטה טולדו שהתקיים בשנים 1966–2016.
במשאל שאורגן ב-2013 על ידי עיתון הספורט הצרפתי L'Équipe לרגל המהדורה ה-100 של הטור דה פראנס, נבחר בהמונטס על ידי פאנל שכלל רוכבי עבר והווה למטפס הטוב ביותר בהיסטוריה של הטור דה פראנס.
את הפרס העניק לו נשיא צרפת, פרנסואה הולנד.
בסרט אמלי, מוצאת הגיבורה קופסת פח קטנה שבה החביא ילד את חפציו היקרים.
אחד מהחפצים היא דמות רוכב בדיל בדמותו של בהמונטס.
בהמונטס העיד כי לאחר פרישתו לא שב לרכוב על אופניים, חוץ מבפעם אחת, במחווה של הוקרה, בהלווייתו של הרוכב הספרדי לואיס אוקניה (מנצח הטור דה פראנס ב-1973), שהתאבד ב-1994. עוד העיד בהמונטס כי זיכרונותיו מהמרוצים בהם נטל חלק ממלאים את חייו, והוא נזכר באושר בכל ההישגים שלו ובמקומות בהם רכב.
לאחר מותו של רוז'ה ולקוויאק ב-2017, הפך בהמונטס למנצח הטור המבוגר ביותר החי עדיין.
הוא נפטר בוויאדוליד ב-8 באוגוסט 2023, כשהוא בן 95.
פדרו פיגארי סולארי (בספרדית: Pedro Figari Solari; ) היה צייר, עורך דין, מחנך, סופר ופוליטיקאי מאורוגוואי.
נחשב לאחת הדמויות המשפיעות בציור באמריקה הלטינית, הודות לסגנונו הייחודי, שהושפע עמוקות מהתרבות והנוף האמריקאי.
הוא למד משפטים והצטיין בתחום עריכת הדין, תוך שהוא משמש כסנגור אזרחי ופלילי עבור מעוטי יכולת.
פועלו היה משמעותי במיוחד במאבק לביטול עונש המוות, והשפעתו הגיעה לשיאה בפרשת אלמיידה, שבה הצליח להוכיח את חפותו של קצין צבא שהואשם לשווא.
בשנת 1886 יצא לאירופה עם אשתו, שם נחשף לתנועות האמנותיות המרכזיות.
עם שובו למונטווידאו, למרות תפקידיו כעורך דין, חבר קונגרס ועיתונאי, המשיך לעסוק באמנות.
בשנת 1910 הציע רפורמה חדשנית לבית הספר הלאומי לאמנויות ומלאכה, ששילבה אמנות ומלאכה, ובשנת 1915 מונה למנהלו.
בשנת 1921 עבר להתגורר בבואנוס איירס ולאחר מכן בפריז.
בתקופה זאת התמסר לחלוטין לציור, פעילות שעד אז עסק באופן פרטי.
באירופה ערך תערוכות ועד מהרה זכה להצלחה בקרב הציבור והמבקרים.
הוא גם זכה לביקור של חואקין טורס גרסיה ורפאל בראדאס .
עבודתו הציורית של פדרו פיגארי מתאפיינת בשימוש דומיננטי בצבע ובתפיסת הדמות ככתם, תוך מתן עדיפות לרושם החזותי על פני הקו.
עם זאת, בציוריו ובאיוריו, הקו שלו נותר קולח ואקספרסיבי במיוחד.
נושאיו המרכזיים כוללים לעיתים קרובות מבנים של פטיו קולוניאלי וציורים המתמקדים בדמויות שחורות.
פדרו פיגארי נולד במונטווידאו לחואן פיגארי דה לאזארו ופולה סולארי, שניהם מהגרים איטלקים, פדרו פיגארי גילה נטיות אמנותיות כבר בגיל צעיר, אך אלה נדחקו הצידה לטובת לימודיו וקריירתו המקצועית.
בשנת 1885 קיבל תואר דוקטור למשפטים מהפקולטה למשפטים ומדעי החברה של אוניברסיטת הרפובליקה.
פרסם תזה בתואר הראשון, בנושא משפט חקלאי.
בשנת 1986 התחתן עם מריה דה קסטרו קאראביה ונסע לאירופה בפעם הראשונה.
בשנת 1887 נולדה בתו הראשונה, איזבל, שמתה זמן קצר לאחר הלידה, אחריה נולדו מריה אלנה, מרסדס, מריה מרגריטה, מריה דליה, חואן קרלוס, מריה איזבל, אמה ופדרו.
בגיל 29 למד ציור אצל המאסטר האיטלקי גופרדו סומאווילה , אך רק בשנת 1918 מימש באופן מלא את ייעודו האמנותי.
בשנת 1915 מונה למנהל בית הספר לאמנויות ומלאכה, שם יזם ופיתח סדנאות חדשות שנועדו להכשיר לא רק בטכניקות אמנותיות, אלא גם לחבר בין תעשייה ואמנות תוך עיצוב זהות אמריקאית וקידום "המנטליות הלאומית".
פועלו המגוון כעורך דין, פוליטיקאי, עיתונאי, סופר, מחנך והומניסט העשיר והשפיע עמוקות על תוכן יצירותיו הציוריות.
פיגארי היה דמות בולטת בפעילות הציבורית, ובשנת 1889 מונה לסנגור אזרחי ופלילי עבור מעוטי יכולת, תפקיד שבו כיהן עד 1897.
בשנת 1895 קיבל על עצמו את הגנתו של האנס אנריקה אלמיידה, שהואשם ברצח.
התיק ארך ארבע שנים של עבודה, אך לבסוף הוא חשף את חפותו של אלמיידה.
הפשע ברחוב צ'אנה, שם חשף את האינטרסים של העיתונות בהאשמת אלמיידה.
בשנת 1897 נבחר לנציג של מפלגת קולורדו של העיר רושה וב-1900 ו-1902 היה נציג המחוז לבז'חה (מחוז) Lavalleja .
באותן שנים הוא קידם הצעת חוק להקמת בית ספר לאמנויות יפות, כיהן כיועץ המדינה, שימש כיועץ המשפטי של המחלקה הלאומית להנדסה, היה חבר במועצת הכלא, וכן עמד בראש המוסד אטנאו דה מונטווידאו , ממנו קידם פרויקטים תרבותיים רבים.
במהלך מלחמת האזרחים באורוגוואי ב-1904, מונה לנשיא מועצת הסיוע המרכזית שיצר José Batlle y Ordónez כדי לספק סיוע רפואי לפצועים לאחר הקרבות.
בשנת 1927 משרד החוץ מינה אותו כשר בכיר ונציג המשימה המיוחדת עבור המלך ג'ורג' החמישי של אנגליה, זמן קצר לאחר מכן קיבל את מסדר האימפריה הבריטית בארמון בקינגהאם .
בשנת 1933 שלח פיגארי מכתב אישי לגבריאל טרה שהיה נשיא אורוגוואי בין השנים 1931–1938. פיגאיר בירך אותו, הביע את תודתו ותמך בהפיכה שטרה הוביל, אשר הובילה לפירוק הממשל באותה תקופה.
במכתבו טען פיגארי כי החלטתו של טרה הצילה את המדינה מהמשבר החמור שבו הייתה נתונה – משבר מוסדי, פוליטי, חברתי, כלכלי ופיננסי, שפגע ברפובליקה.
באותה שנה שב להתגורר במונטווידאו, שם חי עד לפטירתו בשנת 1938.
בשנת 1893 הוא החל את פעילותו כעיתונאי.
הקים את העיתון הליברלי של מפלגת קולורדו.
ב-1905 פרסם עשרים ושניים מאמרים בעיתון "אל סיגלו" שהכריעו לביטול עונש המוות באורוגוואי ב-1907. בין השנים 1910-1911 הוא פרסם תשעה עשר מאמרים בעיתון "לה רזון" תחת הכותרת "הרגע הפוליטי".
פיגארי השתמש בעיתונות כדי לפרסם ולהפיץ את השקפת עולמו בנושאים פוליטיים, חינוכיים ואמנותיים.
בשנת 1912 פרסם פדרו פיגארי במונטווידאו את חיבורו הפילוסופי בן שלושת הכרכים אמנות, אסתטיקה, אידיאל, חיבור שכתב אותו במשך שנתיים.
הספרים תורגמו לצרפתית, ויצאו לאור בפריז ב-1920.
בתקופת היותו מנהל בית הספר לאמנויות ומלאכה, הוא פרסם את התוכנית הכללית שלו לחינוך תעשייתי ומאוחר יותר כתב, יחד עם בנו, האדריכל חואן קרלוס פיגארי, את הספר חינוך מקיף .
ב-1928, לאחר מותו בטרם עת של בנו חואן קרלוס, פרסם את חיבור: אל ארקיטוטו, כתב סדרת סיפורים קצרים ואת הרומן האוטופי Historia Kiria שראה אור ב-1930 בפריז.
הפילוסופיה של פיגארי קשורה לשאלות על המשמעות של הקיום, של החיים.
כל מה שהיה קיים ממשיך להתקיים בצורה כזו או אחרת, שכן לא ניתן ליצור או להשמיד חומר ואנרגיה.
שני היסודות הללו – חומר ואנרגיה – בלתי נפרדים זה מזה; הם מהות החיים עצמם, ויכולים רק להשתנות זה בתוך זה''.".- פדרו פיגארי, 1912.
ניהול בית הספר לאמנויות ומלאכה
פיגארי החל לנהל את בית הספר לאומנויות ומלאכה ב-1915, במסגרת הזאת קידם פיגארי פרויקט חינוכי שאפתני ומודרני.
הוא יצר סדנאות חדשות, שינה את משטר של הפנימייה, שילב סדנאות מעורבות, ביטל עונשים, ייעל את המשאבים ותוך קצת יותר משנה הצליח להכפיל את אוכלוסיית בית הספר.
פיגרי לא הסתפק בללמד טכניקה או מקצוע, הוא חיפש הכשרה מקיפה שתפתח את האישיות והייעוד של התלמידים.
ניסה תהליכים ניסיוניים וקידום יצירתיות יצרנית עם אסתטיקה אמריקנית.
אורוגוואי לא הייתה מוכנה לחזון האוונגרד שלו, פיגארי מצא עצמו מתמודד עם אינטרסים פוליטיים וכלכליים חזקים שלא ראו בעין יפה את הפרויקט שלו ובשנת 1917 הציג את התפטרותו.
לאחר כישלון הפרויקט החינוכי שלו ופרידה מאשתו, החליט פיגארי להתמסר לציור.
הוא היה כמעט בן 60 והיה ברשותו כמה רישומי שמן, פורטרטים וצבעי מים שהכין בנעוריו.
בשנת 1921 יצא עם חמישה מילדיו לבואנוס איירס כדי להתמסר אך ורק לציור.
הוא מצא בבואנוס איירס את הסביבה המעודדת ליצירותו.
הוא הצטרף למעגל האינטלקטואלים שעבדו במגזין בואנוס איירס מרטין פיירו , אשר נתנו לו תמיכה ללא תנאי.
ב-1921 ערך את התערוכה הראשונה שלו בגלריה מולר יחד עם בנו חואן קרלוס פיגארי קסטרו.
בשנת 1925 הם עברו לפריז, שם הציג בגלריה Druet ועד מהרה החלה ההכרה שביססה אותו כאחד הציירים החשובים ביותר של ריו דה לה פלטה.
בסדנה שלו בפריז ביקרו אותו האמנים והאינטלקטואלים המהוללים ביותר של התקופה, כמו הסופרים ז'ול סופרוויל , פול ואלרי, ג'יימס ג'ויס, ז'ול רומאינס, אלחו קרפנטייה והציירים פייר בונארד, אדוארד וויאר, פבלו פיקאסו, חואקין.
טורס גרסיה , איגנסיו זולואגה ופרננד לג'ר .
פיגארי התמקד בציור המתאר מחדש את ההיסטוריה והחברה, מתוך מטרה לחזק את הזהות המקומית ואת הזהות האזורית של אמריקה.
בציורים שלו ניתן למצוא: דמויות של אנשים שחורים, רקדנים, גאוצ'וס, מרחבי השדות, עצים, ריקודים סלוניים, לוויות, מלחמות שוורים, ועוד.
במשיכת המכחול המסורות של ילידי המקום נולדות מחדש והזיכרון הקולקטיבי של ריו דה לה פלטה קבל צבע.
פיגארי גם השתמש בביטוים של האימפרסיוניזם ואמץ אותם כחלק מסגנונו האישי.
ב-1938 ערך את תערוכתו האחרונה בבואנוס איירס וכמה ימים לאחר מכן נפטר במונטווידאו.
הוא נקבר בבית העלמין המרכזי במונטווידאו.
פֶדֶרָלִיזְם או מַאֲחָדִיּות היא שיטת ממשל לפיה כמה מדינות או "מדינות בדרך" מחליטות להתאגד לישות פוליטית אחת ומוסרות חלק מן הסמכויות לרשויות שלטון מרכזיות משותפות ("השלטון הפדרלי"); קיימים גם תרחישים הפוכים, שבהם מדינה בעלת שלטון מרכזי הופכת לפדרציה, בדרך כלל בעקבות לחץ מצד קהילות אתניות שונות במדינה.
החברות בפדרציה שומרות על מידה מסוימת של אוטונומיה אך מוסרות לשלטון העל סמכויות בלעדיות בתחומים מרכזיים כגון ביטחון, יחסי חוץ ומערכת מוניטרית .
לכל חברה בפדרציה רשויות שלטון משלה וחוקים משלה, אך בתחומים המצויים בסמכות הבלעדית של הרשויות הפדרליות אין החברות רשאיות לחוקק או לבצע פעולות אחרות הסותרות את המשפט הפדרלי, אם כי הן יכולות להוסיף עליו.
יחס הסמכויות בין חברות הפדרציה לשלטון הפדרלי משתנה ממקום למקום, אם כי נושאי ביטחון וחוץ נמצאים תמיד בסמכות השלטון המרכזי.
הבעיה המרכזית של המבנה הפדרטיבי היא שאלת עצמאות החברות בפדרציה והזכות העקרונית והדרך המעשית שבה יכולה חברה לפרוש מהברית.
מלחמת האזרחים האמריקנית פרצה בשל ניסיון כזה, וקנדה מתמודדת כבר שנים רבות עם דרישות ההיפרדות של חבל קוויבק.
הפדרציה מוכרת ביותר בתבניתה האמריקנית, אך היא נהוגה בין השאר גם בגרמניה, אוסטריה, קנדה, אוסטרליה, רוסיה, ארגנטינה, מקסיקו, שווייץ, בלגיה, ונצואלה, ברזיל, סודאן והודו.
פדרציה (מלטינית: Foedus או Foederis, "ברית".
בעברית קרויה: מַאֲחָד) או מדינה פדרלית (גם מדינה מַאֲחָדִית) היא סוג של מדינה ריבונית המאופיינת באיגוד של אזורים או מדינות ריבוניות למחצה תחת ממשל מרכזי.
בפדרציה, הסטטוס של החלקים המרכיבים את הפדרציה הוא חוקתי ולא יכול להשתנות בהחלטה חד-צדדית של הממשל המרכזי.
צורת השלטון או המבנה החוקתי המצוי בפדרציה ידוע כפדרליזם.
במידה רבה הפדרציה היא רעיון הפוך לשיטת שלטון אחרת, מדינת שלטון מואחד ("מדינה אוניטרית").
בניגוד ליחידות מנהליות המרכיבות מדינה אוניטארית, ליחידות המשנה המרכיבות פדרציה יש סממנים ריבוניים מסוימים ומידה מסוימת של ממשל עצמי: יש להן מוסדות שלטון יציגים ובתי נבחרים, הקובעים את חוקיהן (במידה שמתירה חוקת המדינה), הן מנהלות תקציב משל עצמן, וכן יש להן סמלים משל עצמן, כגון דגל, המוצגים לצד סמלי המדינה.
חלוקת הכוחות בין השלטון המרכזי לרכיבי הפדרציה בנושאים כגון מיסוי, חינוך ובריאות משתנה ממדינה למדינה, ולעיתים ניתנות ליחידות שונות בתוך אותה מדינה רמות שונות של ריבונות.
בכל המקרים, הסמכויות בענייני ביטחון לאומי ומדיניות חוץ מסורות בידי השלטון המרכזי.
שבע מתוך תשע המדינות הגדולות בשטחן הן פדרציות: רוסיה, קנדה, ארצות הברית, ברזיל, אוסטרליה, הודו וארגנטינה.
שתי דוגמאות למדינות גדולות, שאינן פדרציות, הן סין וקזחסטן.
ספרד ובריטניה הן דוגמאות למדינות שבהן ישויות אזוריות (ארצות הממלכה המאוחדת והקהילות האוטונומיות של ספרד) מחזיקות בכוח פוליטי רב, כולל סמכויות חקיקה ומיסוי, אך הן אינן עונות במדויק להגדרה של פדרציה כיוון שהשלטון המרכזי יכול, לפחות להלכה, להפקיע את סמכויותיהן של הישויות האזוריות אם רצונו בכך.
זאת בניגוד לפדרציה שבה מעמד הרכיבים התת-לאומיים מוגן בחוקה.
במדינת ישראל הועלו לאורך השנים מספר הצעות להפוך את המדינה לפדרציה או לקונפדרציה כדי לסיים את הסכסוך הישראלי-פלסטיני.
הרעיון היה ועודנו להקים בישראל מספר קנטונים אשר כל אחד מהם יהיה אוטונומי במידה מסוימת.
גישה זו לפתרון הסכסוך לא צברה פופולריות בקהילייה הבינלאומית, ביחס לפתרון שתי המדינות.
המונח פדרציה משמש בנוסף גם לתיאור גוף המייצג שיתוף פעולה בין מספר חברות או איגודים.
כמו לכול סוג אחר של מדינה, לפדרציות ישנן עיר בירה.
כמו כן למדינות המשנה ישנן ערי בירה שכן גם להן יש ממשל.
לעיתים קרובות, לעיר הבירה של הפדרציה ישנו מעמד מיוחד.
היא מקבלת לרוב מעמד של מדינה או של טריטוריה.
לדוגמה: ברלין מהווה עיר-מדינה בגרמניה, וושינגטון די.
מהווה עיר עצמאית במחוז פדרלי (מחוז קולומביה) של ארצות הברית ללא שיוך לאחת המדינות.
מעמד פדרלי לשטח שבו שוכנת עיר הבירה מחזק את עקרון השוויון בין רכיבי הפדרציה, שנפגע במקרה שהבירה שוכנת בתוך אחת ממדינות המשנה.
במקרים שעיר הבירה אינה עיר בעלת מעמד מיוחד, העיר מהווה עיר באחת המדינות או שהיא מהווה את עיר הבירה של הפדרציה ושל מדינת המשנה יחדיו.
לדוגמה: העיר ברן מהווה את בירת שווייץ וגם את בירת קנטון ברן.
לעיתים קיימות במדינה פדרלית טריטוריות נוספות, מלבד עיר הבירה, שאינן שייכות למדינת משנה כלשהי אלא נשלטות ישירות על ידי המדינה.
כאלה הן למשל טריטוריות האיחוד בהודו.
הפדרציה יחידות בפדרציה המדינה ממנה היא דורשת אוטונומיה המנהל האוטונומי של צפון ומזרח סוריה4 קנטונים
פדריקו צוקארי (איטלקית: Federico Zuccari; 1539 – 20 ביולי 1609) היה אמן איטלקי, אחיו של הצייר טדאו צוקרי.
פדריקו צוקארי השלים בפירנצה, בשנים 1576–1579, פרסקאות, שבציורם התחיל ג'ורג'ו וזארי, בכיפת הקתדרלה סנטה מריה דל פיורה.
הוא גם עיטר בציורי פרסקו את ארמון הדוכס בוונציה.
אחד מהציורים בארמונו של הדוכס מוונציה, הוא ציור המתאר את פרידריך ברברוסה ואת האפיפיור אלכסנדר השלישי.
כמו כן, כאשר שהה צוקרי במדריד (בשנים 1585–1589), הוא צייר מספר ציורי מזבח באסקוריל.
פדריקו צוקארי היה תאורטיקן חשוב של המאנייריזם, ואת עקרונותיו הוא סיכם בספרו - "L'idea de' pittori, scultori e architetti" (בעברית: "רעיון הציירים, הפסלים והאדריכלים").
את ספרו זה הוא כתב בשנת 1607.
צוקארי בנה ארמון בשביל עצמו ברומא.
הוא הקים וניהל את האקדמיה של סן לוקא משנת 1593 ועד מותו.
פדריקו גארסיה לורקה (בספרדית: Federico García Lorca; 5 ביוני 1898 – 19 באוגוסט 1936) היה משורר, מחזאי ובמאי תיאטרון ספרדי.
לורקה היה חבר סמלי בדור 1927, שהייתה קבוצת אמנים ספרדים שהטמיעו בספרות הספרדית רעיונות מודרניים כמו סימבוליזם, פוטוריזם וסוריאליזם.
לורקה נעצר ב-16 באוגוסט 1936, ונרצח בידי כיתת יורים של אנשי הימין הפשיסטי בתחילת מלחמת האזרחים הספרדית, בשל היותו הומוסקסואל ובעל דעות סוציאליסטיות.
לאחר הרצח נאסר להזכיר את שמו או להתייחס ליצירתו במשך כ-40 שנה, עד למותו של הרודן פרנקו.
בימינו לורקה מוכר כאחד האמנים הגדולים של ספרד המודרנית, ודמותו ויצירתו הן בעלות ממדים כמעט מיתיים בעולם בכלל ובייחוד בספרד.
נולד בשם פדריקו דל סגרדו קוראזון דה חסוס גארסיה לורקה (בספרדית: Federico del Sagrado Corazón de Jesús García Lorca) ב-5 ביוני 1898 בפואנטה ואקרוס, עיירה קטנה ליד העיר גרנדה שבאנדלוסיה.
אביו, פדריקו גארסיה רודריגז, עבד בתחום הסוכר, היה בעל אדמות ובעל חווה מחוץ לעיר ווילה במרכזה.
אמו של לורקה, ויסנטה לורקה רומרו, הייתה מורה ופסנתרנית ולזוג ההורים היו שני בנים ובת בנוסף על פדריקו.
בשנת 1905 עברה המשפחה לעיירה ואלדרוביו (שבאותה התקופה נקראה אסקרוסה), גם היא בקרבת גרנדה, ובשנת 1909, כשהיה בן 11, עברו לעיר גרנדה, שם החל ללמוד בבית ספר תיכון ישועי.
בנוסף לווילה של המשפחה במרכז העיר, היה בבעלותה גם בית קיץ שכונה "הוארטה דה סן ויסנטה" בפאתי העיר.
שלושת בתי הילדות של לורקה משמשים כמוזיאונים לזכרו.
במשך כל חייו הרבה לדבר בשבח הקרבה לטבע, והילל את ילדותו באזור הכפרי, ויצירותיו לאורך השנים שאבו את השראתן מן המסורות המוזיקליות והספרותיות של מחוז ילדותו.
בשנות התבגרותו, פיתח לורקה חיבה עזה למוזיקה ועסק פחות בשירה או בכתיבה, ובגיל 11 החל ללמוד נגינה על פסנתר אצל מורה פרטי בקונסרבטוריון מקומי, אליו התחבר מאוד.
הוא המשיך ללמוד אצל אותו המורה בשש השנים שלאחר מכן, ושאב את השראתו ושאיפותיו המוזיקליות מהמלחינים קלוד דביסי, פרדריק שופן ולודוויג ואן בטהובן.
בשנת 1915, לאחר שסיים את לימודיו התיכוניים, החל לורקה בלימודי משפטים באוניברסיטת גרנדה, אותם נטש במהרה לטובת לימודי ספרות, אמנות ומוזיקה.
עבודות הפרוזה הראשונות שלו נכתבו בשנת 1916, לאחר מותו של מורהו לפסנתר, ואלו היו בעלות השפעות מהתחום המוזיקלי – Nocturne, Ballade ו-Sonata.
בתקופת מגוריו במעונות, החל לורקה ללמוד באוניברסיטת קומפלוטנסה של מדריד.
במעונות הסטודנטים במדריד התחבר לורקה לקולנוען לואיס בוניואל, למשורר רפאל אלברטי ולצייר סלבדור דאלי הצעירים, וכן הכיר אמנים נוספים שעתידים להשפיע רבות על התרבות הספרדית.
עם הכירו את הסופר חואן רמון חימנס, הלה החליט לקחת אותו תחת חסותו והציג בפניו את המשוררים אדוארדו מרקינה וגרגוריו מרטינז סיירה, מנהל תיאטרון במדריד באותה התקופה.
בשנים 1919 ו-1920, בהזמנתו ובניצוחו של סיירה, לורקה כתב וביים את המחזה הראשון שלו, "מקסם הרוע של הפרפר" (בספרדית: El maleficio de la mariposa).
המחזה היה פסטיש ודרמה פואטית שהציגה את סיפור אהבתם הבלתי אפשרי של תיקן ופרפר.
על אף תקוותיו ושאפתנותו הרבה, המחזה התקבל באופן צונן וביקורתי מצד הקהל, וירד מהבמה לאחר ארבע הופעות בלבד.
חווייתו השלילית של לורקה מהמחזה השאירה עליו רושם עמוק שנותר עימו עד לסוף חייו בנוגע לטבעו של קהל התיאטרון.