tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ברנדון פובס - אנתוני רוברטסון, עובד ככוח עזר בבית החולים, מפלרטט בקביעות עם דון.
מארק הרליק - ד"ר פול סטיקלי, עמיתה לעבודה של ד"ר ג'יימס.
לינדסי קראפט - מרגריט מקאו, אחות מתלמדת שהובאה למחלקה על ידי פטסי במסגרת הקמפיין "לשמח מישהו" שייסד.
קיי קאלאן - סוזן דייוורד, מטופלת שמתכננת לרוץ מרתון.
מולי שאנון - פיליס מרמאטן, בתה של קשישה גוססת.
בטי מרפי - פיונה סאליבן, אמה של פיליס המאושפזת במחלקה.
תלמה הופקינס - בוורלי, האחות האחראית והרצינית של המחלקה שמוחלפת בפרק הראשון על ידי ד"ר ג'יימס.
ג'ון סקוויב - וארלה פאונדר, מטופלת הסובלת מהפרעה דו-קוטבית ומקשה על הצוות הרפוי לטפל בה.
הארי דין סטנטון - לאונרד בטלר, בן זוגה של בירדי.
דניאל סטרן - ריצ'רד ג'יימס, בעלה של ד"ר ג'יימס.
גיטה הול - אינגריד לארסן, מטופלת שוודית שד"ר ג'יימס מגלה בה עניין רפואי.
העונה הראשונה קיבלה ביקורות חיוביות.
אתר האינטרנט Rotten Tomatoes מדווח ש-72% מהמבקרים אהבו את הסדרה עם ממוצע הערכה של 7.5/10: "למרות הילדותיות שבטבעה, "מחזיקות מעמד" מוצאת את הצחוק גם בסיטואציה קודרת עם נרטיביים ואפיונים הומוריסטיים אך רגישים".
פרק הפיילוט קיבל ציון של 72% מאתר האינטרנט Metacritic וציין ביקורות חיוביות באופן כללי.
דייוויד ויגאנד מעיתון הסן פרנסיסקו כרוניקל נתן ביקורת חיובית מאוד לסדרה: "ש ערבוב מבריק של חריפות ועליצות בקבלה בסדרה וזו הסיבה שזה עובד כל כך טוב".
Club: "הסדרה לוכדת את עבודת הפרך של העבודה והחיים במחלקה זו, אך היא גם תופסת את ההבזקים של היופי, וברגעים אלה יש תחושה שהסדרה צריכה לקבל יותר ממה שמצפה לה".
מהצד השני הסדרה קיבלה גם ביקורות פחות אוהדות, אתר האינטרנט Slant Magazine "הסביבה שבה מוצגת הסדרה היא מאוד מדכאת באופן גורף שרוב ההומור הלא נינוח שבה לא מצחיק".
מחזמר להיטים הוא מחזמר או סרט קולנוע מוזיקלי שמשלב בתוכו בעיקר שירים פופולריים שכבר התפרסמו בעבר.
בדרך כלל, יש מכנה משותף לכל השירים, כגון: נכתבו על ידי או עבור מוזיקאי או הרכב מוזיקלי או שהולחנו או בוצעו על ידם.
השירים נקשרים ביחד לעלילה דרמטית.
לעיתים קרובות - עלילה המתארת את סיפורו הביוגרפי של המוזיקאי/ההרכב, אם כי בחלק מהמקרים העלילה לא סובבת סביב דמות מפורסמת אמיתית כלל.
המבקרים חלוקים בדעותיהם אודות מחזות זמר להיטים, כאשר הביקורת הנפוצה ביותר היא שיש בהם יותר מדי דגש על כמות השירים שניתן לשלב במחזמר.
מחזות זמר להיטים מסוימים, כגון Lennon או Good Vibrations, זכו לביקורות שליליות והפכו לכישלונות קופתיים.
לעומת זאת, הפקות אחרות, כמו ג'רזי בויז או All Shook Up, זכו הן לביקורות משבחות, והפכו לפופולריים בקרב מעריצים ומבקרים כאחד.
מחזיר אהבות קודמות הוא רומן מאת יהושע קנז שיצא בשנת 1997.
כמו ביצירות אחרות של קנז דוגמת הרומנים "אחרי החגים" ו"האשה הגדולה מן החלומות", והנובלה "שורפים ארונות חשמל" גם העלילה בספר זה אינה ליניארית אלא "אנלוגית", כלומר הסופר מקדם מספר עלילות במקביל, ולמעשה אין בספר גיבור מובהק.
העלילה מתרחשת במרכז תל אביב ומביאה את סיפורן של מספר דמויות, סיפורים שלעיתים נוגעים ומצטלבים זה בזה.
"מחזיר אהבות קודמות" היא כתובת על הקיר ברחוב הרצל בתל אביב המכוונת את המעוניינים לידעוני או מכשף, אשר פועל בחצר הבית ומבטיח לשבורי לב להחזיר את אהבתם שאבדה.
כתובת זו מופיעה גם בצילום שבשער הספר, אם כי ייתכן כי מדובר בצילום של שחזור הכתובת.
הסופר, יהושע קנז, ראה כתובת זו בפינת רחוב הרצל ודרך שלמה בעת שהיה נוסע באוטובוס לעבודתו כעורך לשון במערכת עיתון "הארץ".
גבי היא גרושה צעירה ונאה המתאהבת בחזי הנשוי למרות שהוזהרה על אופיו הנאלח.
הם נפגשים בדירת מסתור ששכר חזי בבית דירות בצפון תל אביב לשם קיום יחסי מין, תוך שגבי מוזהרת על ידי חזי לשמור על חשאיות מוחלטת.
בדירה הצמודה מתגורר אבירם, רווק מזדקן, יחד עם כלבו.
אבירם עובד ביחד עם שותפו אילן במשרד נדל"ן, אותו משרד בו שכר חזי את דירת המסתור.
באותו בניין גר גם מר שוורץ הזקן, שמכהן כיו"ר ועד הבית ומנסה ללא הצלחה להנהיג את שאר הדיירים למאבק בזוג מדרום תל אביב ששכרו את קומת המרתף ומשפצים אותה תוך הרחבה בלתי חוקית עבור בתם הסטודנטית.
האישה, יפה הג'ינג'ית, מתוארת כגסת רוח ותוקפנית המאיימת ולועגת לדיירים האחרים.
מאוחר יותר מסופר שדירת המרתף הוצפה עקב גשמים כבדים.
מאבקו של שוורץ, ראש ועד הבית המביט בעיניים כלות כיצד משתנה הבניין בו הוא גר שנים רבות, מצטייר כמאבק בין צפון תל אביב לדרום תל אביב, המשקף מאבקים בין זרמים שונים בחברה הישראלית.
באותו אזור של העיר אך בבניין אחר מתגורר הזקן הנכה יעקב, שהוא אביו של חזי.
יעקב הוא בעל הדירה והוא מתעקש להישאר בה למרות הקשיים והמוגבלות ולא לעבור למוסד סיעודי.
יחד עמו מתגוררת לינדה, המטפלת הפיליפינית שלו.
בתחילה הוא שונא אותה, את ריחה ואת שפתה, אך בהמשך הוא נקשר אליה ואל פדרו, בן זוגה שמזמין את עצמו להתגורר ולמעשה פולש אל ביתו של יעקב.
בנוסף מגולל הספר את סיפורו של עזרא, קבלן השיפוצים (ששיפץ את המרתף שרכשו יפה הג'ינג'ית ובעלה), שמקדש את ערכי המשפחה, הצבא והמדינה ועולמו מתהפך כשבנו הבכור, אייל, עורק מן הצבא ונעלם תוך התנכרות להוריו.
הוא מוצא משענת באשתו, רותי, ובאחיו, מנשה, אשר רואים את המציאות בדרך פחות קוטבית.
למרות אזהרות חברתה הטובה, עדה, מחליטה גבי להעביר את מגוריה לדירת המסתור.
אבירם השכן מתאהב בגבי, למרות שזו אהבה נכזבת והיא כלל איננה מתייחסת אליו, וזאת בשעה שבינו ובין מלי, אם חד הורית שהחלה לעבוד כפקידה במשרדם, מתפתחים יחסים חמים וניכר כי מלי מעוניינת בהעמקת הקשר.
לקראת סוף הספר סיפורו של עזרא ושל משפחתו מתקדם לכיוון סיום חיובי, אך במקביל מתרחש באחת הדירות בבניין רצח מזעזע.
ד"ר נילי לוי, שחיברה את ספר העיון העוסק ביצירתו של קנז, "מרחוב האבן אל החתולים", רואה את "הכוחות האי-רציונליים הפועלים בנפשן של דמויות שונות בספר דוחפים אותן למרדף אובססיבי אחר מה שנבצר מהן להשיג ומונעים מהן את ההשלמה עם היש", כנושא המרכזי ברומן.
את עלילת המשנה הקטנה המצויה בסיפור על המכשף ה"מחזיר אהבות קודמות" היא רואה כשקף מוקטן של תמה זו.
כמעט כל הדמויות בספר קשורות למושג בית, במשמעותו הקונקרטית ובמשמעותו המושאלת, המטפורית – מקום בטוח, מוגן ומוכר.
מאפיין זה בא לידי ביטוי בשירה של דליה רביקוביץ' אותו קוראת גבי בספר שנתנה לה עדה חברתה:
נדמה לי כאילו קירות הבית
העורך והמבקר יגאל שוורץ, רואה ביצירה "סיפור של מקום בשלושה מעגלים קונצנטריים": בית דירות תל אביבי כאילו ממשי; מופע של "הבית הלאומי" המתפורר בשנות התשעים; וסיפור על מקום במובנו האוניברסלי והמופשט יותר: הפלישה המרחבית והפסיכולוגית של הזרות אל האינטימיות של הפרט.".
מחזיר אהבות קודמות הוא ידעוני או מכשף המבטיח לשבורי לב להחזיר את אהבתם שאבדה.
לא מדובר באחת הדמויות ברומן אלא בדמות המופיעה בסיפור ששומעת גבי בשיחה בין שתי נשים באוטובוס.
המבקר יוסף אורן מציין כי מדובר באשליה המובילה לאסון – הגבר שחוזר אל האישה הוא לא הגבר שאותו אהבה.
הוא מחזר אחריה מתוך ייאוש ובסוף נהרג באופן טרגי.
באופן דומה, פנטזיות על אהבת אמת ועל בית, סופן אכזבה ולעיתים אסון.
כך גבי, שדוחה את חיזוריו של עודד, הגבר העדין והרגיש וכמהה לאהבה דווקא מצדו של חזי קר הלב, נוחלת מפח נפש כאשר כמיהתה אינה מתגשמת.
ניתן לראות את הדחיה של גבי, אבירם ויעקב את האפשרויות המוצעות להם, ואת הבחירה לנסות ולהשיג את מה שלא ניתן להשיג, כשרשרת של החלטות שאינן קשורות זו בזו אך הצטרפותן יחד מובילה לאסון המתרחש בסוף הספר.
אם הייתה גבי נעתרת לחיזוריו של עודד הייתה עוזבת את חזי ואת דירת המסתור.
אם היה יעקב מוכן לעבור מביתו לדיור המוגן הרי שלינדה לא הייתה צריכה לטפל בו, ואם היה נעתר אבירם לחיזוריה של מלי הרי שהיה נגמל, קרוב לוודאי מהפנטזיה הלא מציאותית בדבר קיום יחסי מין עם גבי ונפילה לטירוף הדעת בשל פנטזיה זו.
חוסר יכולתם של השלושה להגיע לפשרה בין כיסופיהם הלא מותאמים למציאות ובין מה שניתן להשיג בפועל, גורם לצירוף מקרים המאפשר את האירוע האלים בו מסתיים הספר.
האדם היחיד שמוכן לוותר על חלומותיו ולהתפשר עם המציאות הוא עזרא, אביו של אייל.
הוא מוכן לקבל את בנו העריק גם במחיר ויתור על עקרונותיו - תמיכה חסרת פשרות במדינה ובצבא.
בלשונו של עזרא: חשבתי על הכבוד שלנו, חשבתי על המדינה והצבא, ולא על הסבל שלו (עמ' 194).
בזכות הפשרה שעושה עזרא הוא מקבל את בנו אייל בחזרה.
לוי רואה ב"מחזיר אהבות קודמות" את חזרתו של קנז לעיקרון המבני החביב עליו, שהיא מכנה אותו "פיזור המרכז", "שבו קיימים בספר מספר נתיבים עלילתיים נפרדים, שבמרכז כל אחד מהם עומד קומפלקס יחסים מסוים.
העיקרון המארגן את מבנה הרומן מושתת על תבניות סימולטניות-חלליות שהקשרים ביניהן אנלוגיים." היא טוענת שקנז נוקט במבנה זה כבר מהרומן הראשון שלו, "אחרי החגים".
אך ברומאן הקודם שלו מ-1991, "בדרך אל החתולים", עבר לעלילה מרכזית ודמות מרכזית, וכאן הוא שב וחוזר לתבנית הקבועה שלו של "פיזור המרכז".
מבקר הספרות דוד זונשיין מוצא קשר בין עיצוב הדמויות ב"מחזיר אהבות קודמות" ובין ספריו של ז'ורז' סימנון שתשעה מהם תרגם קנז לעברית.
הוא מוצא דמיון בין אחד מהגיבורים, אבירם, ובין גיבור ספרו של סימנון, "האיש שצפה ברכבות", קייס פופינחה.
שניהם עובדים מושפלים העובדים לצד גבר הנראה להם כגבר מרשים ומושך ושניהם בעלי עולם פנימי מורכב המתפרץ ברגע של טירוף.
את שניהם הוא רואה כדמויות המתאימות לחקירת המפקח מגרה (הבלש - גיבורו של סימנון) בכך ש"אלה הן אותן דמויות מרתקות שטביעות אצבעותיהן הנפשיות, האנושיות ברורות וגלויות לו יותר מטביעות ידיים בשר ודם".
בשנת 2003 יצר הבמאי עמוס גיתאי את הסרט "עלילה", שהוא עיבוד חופשי ורופף ל"מחזיר אהבות קודמות".
בסרט השתתפו חנה לסלאו, אורי קלאוזנר, רונית אלקבץ, עמוס לביא, לופו ברקוביץ' ויעל אבקסיס.
הסרט הוצג במסגרת התחרות הרשמית של פסטיבל הסרטים בוונציה, 2003.
לגרמנית תורגם על ידי ברברה לינר ויצא לאור ב-2000 בהוצאת לוכטרהנד
התרגום לאנגלית יצא לאור ב-2001 בהוצאת זולנד.
תרגום להולנדית על ידי שולמית למברגר, "Voor al uw liefdesverdriet", יצא לאור ב-2001.
לצרפתית תורגם על ידי סילבי כהן ויצא לאור ב-2004 בהוצאת סטוק .
לאיטלקית תורגם על ידי אלנה לוונטל ויצא לאור ב-2010 בהוצאת ג'ונטינה .
לסינית תורגם מהנוסח האנגלי על ידי הואנג פוהאי ויצא לאור ב-2010 בהוצאת התרגומים של שנחאי
מחט הצהרים הוא הר במאסיב מון בלאן שבאלפים הצרפתים.
זהו אתר תיירות פופולרי מאוד וניתן להגיע אליו עם רכבל הישר מהעיירה שאמוני.
אל ההר מגיעים כחצי מיליון תיירים בשנה והוא המקום הקרוב ביותר שאפשר להגיע אל המון בלאן ללא טיפוס הרים.
ההר נמצא דרומית לשאמוני ואם צופים לכיוונו מהכנסייה בצהרי היום, השמש נמצאת בדיוק מעליו – ומכאן שמו.
הרעיון לבנות רכבל ל"מחט הצהרים" עלה כבר בשנת 1909 אולם החל לקרום עור וגידים רק בשנת 1955 והוא היה הרכבל הגבוה בעולם למשך שני עשורים והוא עדיין מחזיק בשיא העולמי של טיפוס אנכי מגובה של 1,035 מטר עד לגובה של 3,842 מטר.
החלק הראשון משאמוני עד Plan de l'Aiguille שבגובה 2,317 מטר ואז ללא עמודי תמיכה עד לתחנה העליונה שבגובה 3,777 מטר (בנוסף יש מעלית עד לפסגה).
החלק השני אורכו 2,867 מטר כאשר המרחק האווירי הוא 2,500 מטר, מה שמשאיר אותו במקום השני של מרחק אווירי ללא תמיכה.
הנסיעה משאמוני אורכת 20 דקות.
בפסגת ה"מחט" ניתן למצוא תצפית פנורמית, בית קפה וחנות מזכרות.
אפילו בקיץ, הטמפרטורות באזורי התצפית הפתוחים עשויות להגיע לעשר מעלות מתחת לאפס.
המבקרים נדרשים ללבוש בגדים חמים ולחבוש משקפי שמש להגנה מאור השמש הבהיר מאוד.
בגלל הסכנה, למטיילים אסור לצאת מאזור המבקרים בפסגה, אבל מטפסי הרים וגולשים יכולים לעבור דרך מנהרה אל רכס הקרח החשוף והתלול מאוד שיורד עד הקרחון שנמצא למטה.
בדצמבר 2013, תא זכוכית שנקרא "צעד אל הריק" נפתח על פסגת המחט (3,842 מטר).
הנוף נפרש 1035 מטר כלפי מטה וגם אפשר לראות את המון בלאן בכיוון דרום.
אטרקציה תיירותית נוספת היא "הצינור" שהוא שביל בתוך צינור שמקיף את הפסגה, נפתחה במאי 2016.
בחודשי הקיץ בלבד, הרכבל עמק בלאנש עובר בין המחט לפונטה הלברונר (3,462 מטר) שבצד האיטלקי של מאסיב מון בלאן.
פונטה הלברונר הוא גם תחנת הקצה של רכבל מונטה ביאנקו שמתחיל בכפר "לה פאלוד" ליד העיירה האיטלקית קורמאיור שנמצאת בעמק אאוסטה.
מה שמאפשר מעבר אווירי משאמוני שבצרפת לקורמאיור שבאיטליה – מעבר שבדרך כלל מתבצע במנהרת המון בלאן.
מַחֵי וּמַסֵּי הוא פיוט ארמי קדום, הנאמר בסדר הסליחות בימים הנוראים לפי נוסח הספרדים ונוסח אשכנז (וספרד).
המשפט הפותח את הפיוט, "מחי ומסי ממית ומחי מסיק מן שאול לחיי עלמא" מזכיר משפט המופיע בשירת האזינו (): "אֲנִי אָמִית וַאֲחַיֶּה מָחַצְתִּי וַאֲנִי אֶרְפָּא", ובתרגום אונקלוס: "אֲנָא מְמִית וּמֵיחֵי, מְחֵינָא וְאַף מַסֵּינָא".
נוסח זה מקביל גם למשפט המופיע בתפילת עמידה בברכת גבורות: מֶלֶךְ מֵמִית וּמְחַיֶּה וּמַצְמִיחַ יְשׁוּעָה.
עניינו של משפט זה להנכיח את יכולתו הגדולה של ה', שבחסדיו תלויים המתפללים אליו, לחיים ולמוות (בדומה לפיוט "כי הנה כחומר").
בדומה לפיוטים אחרים (כמו "היום הרת עולם" שנאמר במהלכה של תפילת המוסף של שני ימי ראש השנה), גם ב"מחי ומסי" מוצג הקשר הכפול של עם ישראל עם ה' - יחס של בן ועבד כאחת.
הפייטן משתמש בשני דימויים אלו, וטוען כי בן שמתנהג לא כשורה (חוטא בהקשר של ה' ועם ישראל), אביו אמנם מלקהוּ אבל בסופו של דבר מרחם עליו, וכך גם לגבי עבד – אדונו מענישו על מעשהו, אך בסופו של דבר סולח לו.
ייתכן כי מחבר התחינה מכוון לדברי הברייתא במסכת קידושין: .
בכך הפייטן פונה לה', שבידו הכל - החיים והמוות, המכאוב והמרפא - ומבקש ממנו: בין אם אנו כבנים כדעת רבי מאיר ובין אם כעבדים כדעת רבי יהודה, אנא ממך, רחם עלינו בטרם נאבד.
לעיתים מתגלה בפיוט חריזה קצרה, אך החריזות המקומיות אינן מתפתחות לכדי חריזת הפיוט כולו.
משקלו הוא הטעמתי, ושומר לרוב על ארבע מילים מוטעמות בכל צלע.
מילים ומיליות קצרות אינן נספרות למניין המילים המוטעמות.
טקסט ארמי תרגום מַחֵי וּמַסֵּי מֵמִית וּמֵחֵי
מַסִּיק מִן שְׁאוֹל לְחַיֵּי עַלְמָא מכה ומרפא ממית ומחיה
מעלה מן השאול לחיי עולם
בן שחוטא, אביו מלקה אותו
עבד שמורד יוצא בקולר (נאסר)
לאדונו ישוב, ישבור [האדון] קולרו
בנך בכורך אנחנו, וחטאנו לפניך
הרי רוותה נפשנו מרורים וייסורים
הרי עבדך אנו ומרדנו לפניך
[הנה נענשנו], אם בביזה, אם בשבי, אם במלקות
בבקשה ממך, במטותא ממך, ברחמיך הרבים
עד שלא נהיה אבודים בשביינו
מחיית שבעה עממין היא מצוות עשה מהתורה למלחמה בשבעת העממים שישבו בארץ ישראל בתקופת ההתנחלות.
העמים שגרו בארץ בתקופת יציאת מצרים על פי המקרא הם: הכנעני, החיתי, החיוי, האמורי, הפריזי, היבוסי, והגרגשי.
מקור המצווה מופיע בספר דברים: .
גם המשך חכמה הרחיב את הדיבור בנימוקי מצווה זו וקשר את המצווה אל ברכת ה' לאברהם כי יירש זרעו את שער אויביו ולמרות כן לא יתדבק בזרעו מידת האכזריות:
קבלה שלא לעבוד עבודה זרה
על פי הרמב"ם המצווה מוגדרת כ"נוהגת לדורות" משום שהיא אינה מוגבלת לזמן מסוים, אלא כל זמן שעממים אלה קיימים חובה להכריתם, אך מכיוון שכבר נכרת זכרם של אותם עממים, אינה מיושמת בפועל.
מחזקים - למען השלום והדמוקרטיה היא עמותה ישראלית שפועלת באמצעות אקטיביזם דיגיטלי ברשתות החברתיות לקידום ערכי השמאל.
העמותה משקיעה נתח נכבד מתקציבה לקידום ממומן של תכנים ברשתות המדיה החברתית על מנת להגיע לקהל היעד שלה בפייסבוק, אינסטגרם, טוויטר ו-טיקטוק.
עמותת מחזקים הוקמה בשנת 2017 על ידי אורי קול ותום פייגין, בהמשך להצטרפותו של קול לקבוצת פייסבוק בת 300 חברים בשם "מחזקים את השמאל ברשת", אשר מטרתה הייתה להציג עמדות שמאל פוליטי ברשת.
לאחר מכן, הוקם עמוד רשמי לעמותה בפייסבוק.
העמותה נתמכת בעיקרה על ידי הקרן החדשה לישראל ותאגיד אמריקאי.
בנוסף, מבצעת מימון המונים עבור פרויקטים ספציפיים ומאפשרת תרומה של תומכים פרטיים על בסיס חודשי.
עמותת מחזקים נאבקת למען ערכי השמאל בישראל ולוקחת חלק פעיל במאבקים למען שתי מדינות לשני עמים, נגד השליטה הישראלית ביהודה ושומרון, שותפות יהודית ערבית למען זכויות להט"ב, זכויות אדם ואזרח בישראל, קידום וחיזוק הדמוקרטיה, ולקחה חלק פעיל במחאה נגד בנימין נתניהו.
נכון ל-2020 מספר חברי העמותה עמד על 7, כאשר עובדים בשכר המנכ"ל אורי קול, והסמנכ"ל ערן ניסן, לצד 12 מתנדבים.
משנת 2019, העמותה פעלה במספר זירות ומאבקים, כנגד פרשנות בלתי-מאוזנת בתקשורת ובפרט כנגד יעקב ברדוגו, נגד ניסיונות דיכוי ההצבעה לכאורה בחברה הערבית על ידי הימין לקראת הבחירות לכנסת העשרים ושלוש, בסיוע לארגון מצעד הנשים, במאבק נגד סיפוח יהודה ושומרון למדינת ישראל ובעד זכויות אנשים עם מוגבלויות בצל הריגת איאד אל-חלאק.
מהקמתה מובילה העמותה שורה של מאבקים נגד הכהניזם, ומשנת 2021 מובילה את הקמפיין הציבורי להוצאת ארגון להב"ה - למניעת התבוללות בארץ הקודש מחוץ לחוק והגדרתו כארגון טרור.
העמותה גייסה מאות אלפי שקלים עבור שלל מאבקים, ביניהם של הקומיקסאי זאב אנגלמאיר המרבה להזדהות כשושקה שתבע את המשטרה על מעצרו וחקירתו, ושל פרופ' עודד גולדרייך שנשלל ממנו פרס ישראל בשל תמיכה בחרם על אוניברסיטת אריאל.
במהלך המחאה נגד בנימין נתניהו, מחזקים סיפקה תשתית דיגיטלית לתכני המחאה ולאנשיה, ושיתפה פעולה עם ארגוני מחאה אחרים.
בנובמבר 2020 הוקמה פלטפורמת המחקר פייק ריפורטר שמחזקים שותפה לה בהובלת המאבק האזרחי נגד הפצה שיטתית של פעולות זדוניות, זיופים, והסתה ברשתות החברתיות.
בפברואר 2021 נוצר פרופיל טיקטוק לעמותה, לו קיימים אלפי עוקבים אך גם זוכה לביקורת נרחבת על פרסומיו.
ביוני 2022 יזמה העמותה קמפיין במסגרתו פורסמו בשלטי חוצות דגל ישראל ודגל פלסטין, זה לצד זה כשמעליהם הכיתוב "נועדנו לחיות ביחד" בעברית ובערבית.
אחד השלטים נפרס על צדו המערבי של בית אבגד במתחם הבורסה ברמת גן.
ראש העיר כרמל שאמה הכהן פרסם סקר בדבר הבקשה לתליית השלט בעמוד הפייסבוק שלו.
בעקבות מחאת רשת והערכת מצב שהסיקה שיש חשש לפגיעה ברגשות הציבור, הוסרו הדגלים מן הבניין.
"מחטי אורן" (1977) היא שרשרת, שעיצבה האמנית הישראלית אסתר קנובל.
התכשיט "מחטי אורן" נוצר בשנת 1977. באותה עת שהתה קנובל בלונדון במסגרת לימודי תואר שני בקולג' המלכותי לאמנות.
הוא עשוי מחוט אלומיניום מגלוון, עם טקסטורות וצבעים המדמים מחטים של אורן.
מבנה זה משחזר מבנה של "עלה מחטי של אורן הנסגר אל תוך נרתיקו.
מחיבור של לולאות כאלו נוצרת שרשרת פשוטה, כמו שהרכבנו בהיותנו ילדים בחורשת אורנים".
הבחירה באלומיניום מגלוון, חומר שזוהה עם עיצוב תעשייתי באותן השנים, היה ביטוי לבדיקה וערעור של גבולות שדה הצורפות.
מבנה הלולאה היה המשך לעיסוקה של קנובל במבנה של סיכת ביטחון כבסיס לעיצוב תכשיטים, זאת על רקע תרבות הפאנק שהתפתחה באותה עת בלונדון.
עותק של השרשרת מצוי באוסף מוזיאון ישראל.
מחזיר אור הוא אמצעי שנועד להבליט עצמים כאשר התאורה חלשה, או כאשר שורר חושך.
מחזירי האור מחזירים את האור שפוגע בהם בזווית רחבה (בניגוד למראה המחזירה אור בכיוון אחד) ובשל כך הם יעילים במיוחד להבלטת עצמים בחושך.
מחזירי אור מיועדים לעורר תשומת לב לקיום של חפץ או של אדם, בדרך כלל בשעות החשוכות של היום, ומשמשים לצורכי בטיחות.
תאונות דרכים קטלניות רבות מתרחשות בלילה מכיוון שנהגים מתקשים להבחין בהולכי רגל או ברוכבי אופניים, עד שהרכב מגיע למצב קרוב מכדי למנוע התנגשות.
הצטיידות במחזירי אור צפויה להגביר את הנראות של אדם בלילה, ולמנוע תאונות הנובעות מחוסר נראות.
מחזירי אור נפוצים במיוחד בכבישים, מכיוון שהם מסייעים להגדלת הנראות של אדם, של רכב או של מכשול על הכביש.
אופן הפעולה שלהם מתבסס על החזרת אור שיוצא מפנסים של כלי רכב, ובכך הם מבליטים עצמים, ומקלים על הנהג לראותם.
מחזירי האור שימושיים במיוחד כאשר אין פנסי רחוב או תאורה טבעית.
מחזירי אור יכולים להופיע בשלל צורות.
ישנם מחזירי אור המקובעים לבגד, למשל בחגורת הצלה וישנם אחרים שהם מכשירים עצמאיים שניתן לחבר לכל פריט לבוש לפי הצורך.
באופניים, מחזירי אור נמצאים בדרך כלל על גלגלים, על הדוושות ומתחת למושב.
רוכבי אופניים שרוכבים על הכביש נוהגים להתקין מחזירי אור ניידים גם במקומות נוספים.
באופנועים, במכוניות וברכבים אחרים, מחזירי אור מופיעים בחלק הקדמי והאחורי של הרכב, לצד הפנסים הקדמיים ואורות הבלמים.
הטכניקה של החזרת האור הומצאה לראשונה בשנת 1917 בניס על ידי הנרי כרטיאן כדי לספק לצבא מערכת תקשורת שהאויב לא יכול היה ליירט.
בשנת 1923 הוכרז פטנט על ההמצאה.
בשנת 1927 עוגנה התקנת מחזירי אור על מכוניות בחוק הצרפתי, וניתנו קנסות לבעלי מכוניות שלא התקינו מחזירי אור.
באותה שנה נמכרו בצרפת מחזירי אור המתאימים לרכבים ממונעים, לאופנועים, לאופניים ולכל סוג של נגררים.
מחזיר אור לביש הוא המצאה פינית, שהומצאה על ידי החקלאי ארווי להטי בשנות ה-50 של המאה ה-20. מחזירי האור הלבישים הראשונים נוצרו על מנת להגן על עגלות הסוסים שלו וכרכרותיו, ולא כדי להגדיל את הבטיחות של בני אדם.
ניתן למצוא מחזירי אור בכל הצורות והצבעים האפשריים, ותעשיות העיצוב והאופנה משתמשות במחזירי אור גם כאביזר אופנתי.
בישראל עוגנה התקנת מחזירי אור על אופניים בתקנות התעבורה בשנת 1961. על פי החוק, כל כלי רכב מחויב בסימון באמצעות מחזירי אור.
מחיאת כפיים בעמידה (וגם תשואות בעמידה) היא סוג של מחיאות כפיים סוערות המתרחשות בעת שהקהל היושב נעמד תוך כדי מחיאות כפיים, לאחר הופעה או נאום יוצאי דופן.
באנגלית, המונח המקובל למחיאת כפיים בעמידה הוא "Standing Ovation", ומקורו מהמילה הלטינית "Ovo", שמשמעותה "אני שמח".
ברומא העתיקה, היו זוכים מפקדים צבאיים החוזרים מהקרב לאוביישן, שהוא סוג של טריומף, גם במקרים שבהם הישגיהם בקרב לא עמדו בדרישות הניצחון, אך עדיין היו ראויים לשבח (כמו מרקוס ליקיניוס קראסוס לאחר תבוסתו מול ספרטקוס).
"מחיאות כפיים" הוא שיר של הזמר-יוצר הישראלי אביתר בנאי.
השיר נכתב והולחן על ידי בנאי ועובד בידי אמיר צורף.
הוא יצא לאור ב-22 ביוני 2009 בתור הרצועה השישית מתוך אלבום האולפן הרביעי של בנאי, "לילה כיום יאיר".
השיר נכתב והולחן על ידי הזמר-יוצר הישראלי אביתר בנאי ועובד בידי המוזיקאי הישראלי אמיר צורף.
השיר יצא לאור ב-22 ביוני 2009 בתור הרצועה השישית מתוך אלבום האולפן הרביעי של בנאי, "לילה כיום יאיר", על ידי חברת התקליטים הד ארצי.
השיר עוסק בחוויתו של בנאי בהופעתו על מול הקהל ועל הפיתויים שהדבר מביא עימו.
כך בין השאר הוא אומר: .
תימורה לסינגר מאתר "ynet" כתבה שהוא שיר עליז יחסית לאלבום.
אליסף דעואל מ-"ynet" כתב כי שהשיר חריג בסגנונו לעומת שאר השירים באלבום, גם בן שליו מ"הארץ" הצביע על טענה זו והוסיף שאף על פי כן, זהו אינו שיר מוצלח.
מחיצה על ידי פיל הייתה עונש מוות נפוץ בדרום ובדרום-מזרח אסיה במשך כ-4,000 שנה.
גם באימפריה הרומית ובקרתגו השתמשו לעיתים בשיטה זו.
במשך מאות שנים השתמשו בפילים למטרות צבאיות, ומוות תחת רגלו של פיל היה עונש שבשגרה שהוטל על עריקים ואסירים, כמו גם על פושעים צבאיים.
הנוסע האנגלי רוברט נוקס תיאר בשנת 1681 הוצאה להורג על ידי פיל בסרי לנקה:
גם הנוסע היהודי בן המאה ה-12 פתחיה מרגנסבורג תיאר הוצאה להורג באמצעות פיל בעיראק, אם כי באופן שונה במקצת:
בדרך כלל הפיל לא היה קורע את הנידון לגזרים בחטיו, אלא דורך על ראשו.
הפיל המוציא להורג היה מאומן להניח את רגלו הענקית בעדינות על ראשו של הנידון.
בשלב זה, מאשימי הנידון הובאו והורשו להסתכל אל מתחת לרגלו של הפיל, כדי לאשר את זהותו של האסיר.
הם היו יכולים לאשרר את האשמתם או להכחישה.
בדרך כלל הנידון צרח והתחנן בפני המאשימים שיחזרו בהם, אך נדיר שנענו, שכן בדרך כלל המשמעות הייתה להחליף מקומות עם הנידון - עדות שקר נחשבה לרוב לעבירה שדינה מוות.
לאחר שהזיהוי אושרר, המהוט, או נהג הפיל, נתן את הפקודה, והפיל לחץ את רגלו מטה בכוחו העצום, רמס ופיצח את גולגולתו של הנידון למוות עד להשחתתה.
במהלך מסע למרכז הודו בשנת 1868, תיאר לואי רוסלה (Louis Rousselet) הוצאה להורג של פושע על ידי פיל.
הוכן איור של ההוצאה להורג שהראה את הנידון מאולץ להניח את ראשו על כן, ואז הוא מוחזק שם ופיל מוחץ את ראשו מתחת לרגליו.
האיור עובד לחיתוך עץ והודפס ב-Le Tour du Monde - המגזין הנפוץ ביותר באותה תקופה בצרפת לענייני נסיעות והרפתקאות.
רוב הראג'ות החזיקו פילים שאומנו להוציא להורג.
ההוצאה להורג עצמה נערכה לרוב קבל עם ועדה, במטרה להרתיע מפני הפרות חוק.
הפילים שנבחרו למשימות אלה היו גדולים במיוחד, ובמקרים רבים שקלו מעל תשעה טון.
התהליך נועד להיות מחריד, ולרוב אף היה.
לאורך ההיסטוריה הארוכה של שיטה זו להוצאה להורג, היו שליטים שהשתמשו בה גם נגד ילדים.
לעיתים הוארך התהליך על ידי גרירת הנידון למוות ברחובות לפני ההוצאה להורג (לרוב בעזרת חבל שנקשר לרגלו של הפיל).
שיטה חלופית הייתה להשתמש בפיל שאומן למחוץ קודם את הגפיים, ואז את החזה, בדרך כלל באיטיות, שהגבירה את הכאב.
כאמור, הוצאה להורג בעזרת פילים הייתה מקובלת על שליטים בדרום-מזרח אסיה.
אחד הקיסרים המוגולים, ג'ללאדין מוחמד אכבר (1547–1605), האמין שהפיל החביב עליו מסוגל להבחין בצורה אינסטינקטיבית מי אשם ומי זכאי והשתמש בו הן כשופט והן כמוציא להורג.
כששלט בעיר אגרה בשנים 1570–1585, העמיד לדין הפיל אלפי אנשים שנחשדו אפילו בעבירות קלות.
הם הוצבו אחוזי אימה מול הפיל המלכותי הגדול והמתינו שישקול לכאורה האם לדרוך עליהם.
רובם אכן נרמסו למוות, אם כי אירעו מקרים בהם הפיל סירב.
אז היה החשוד משוחרר מיד, שכן לדעתו של אכבר, חפותו הוכחה.
מוגולים אחרים השתמשו בשיטה זו של הוצאה להורג לשם שעשוע.
הקיסר ג'הנגיר נהג לצפות במיתות שכאלו בעצמו, והורה על רמיסת מספר עצום של פושעים על ידי פיליו.
במאה ה-18 השתמשו בשיטה זו מרתים באופן שגרתי.
הקיסר סנטג'י גורפדה (1764–1794) הודה בחולשתו לעונש זה, ועל כל עבירה, ולו הקטנה ביותר, היה שולח את העבריין להימחץ מתחת לרגלי הפיל המלכותי.
במהלך המאות ה-18 וה-19, בתי דין מוסלמים בדרום-מזרח אסיה גזרו דרך קבע על האשמים בדין להרמס על ידי פיל.
בספר חשמונאים ג' (פרקים ה'-ו') מסופר כי המלך תלמי הרביעי תכנן להוציא להורג המוני יהודים בכיכר מרוצי הסוסים שבסכדיה (מחוז ליד אלכסנדריה) על ידי שימוש בחמש מאות פילי מלחמה שסוממו ביין ובלבונה.
על הסוסים נחבשו "כלים נוראיים".
על פי הספר, נדחה ביצוע הטבח פעמיים.
בפעם השלישית סוכלה כוונת המלך סופית בידי שני מלאכים שירדו מהשמיים ומנעו מהפילים לרמוס את היהודים.
הרשומות המדויקות של רוב ההוצאות להורג בדרך זו אבדו במשך השנים או אף לא נוצרו כלל.
הבריטים תחזקו את המקור העשיר ביותר של תיעוד בנושא בזמן שלטונם בהודו.
עולה מהם כי הבריטים המשיכו את המסורת המקומית של הוצאה להורג באמצעות פילים עד לאמצע המאה ה-19, וזאת ככלי להשלטת אימה וכחלק ממדיניותם לשמר את המנהגים והשיטות המקומיים ככל שיכלו.
השיטות היו מגוונות, על פי האזור.
רשומות מאזור אחד מגלות שהנידון למוות היה מוכנס לשק קנבס כדי להסתיר מפניו את העומד לקרות.
הפיל היה דורס את השק ומשטחו, כשהנידון בתוכו.
באזור אחר אולץ הנידון להביט בפיל מגיע ממרחק גדול, כשרגליו הענקיות הולכות ומתקרבות.
במקרים אחרים היה הנידון נקבר עד צוואר והפיל היה דורך על ראשו.
מחיר הוא מונח בכלכלה, המציין כמות של מוצר מסוים, הנדרשת או מוצעת בתמורה למוצר או שירות.
בדרך כלל, נהוג לנקוב במחיר ביחידות מוצר מוסכמות, כמו כסף, אך מחיר יכול להיות מיוצג גם באמצעות מוצרים, סחורות ושירותים אחרים.
לרוב, נקוב מחירו של מוצר בכסף או בהילך מקובל אחר.
כך, לדוגמה, מוצרים כמו ירקות, פירות, דירות למגורים, נסיעה באמצעי תחבורה, הפקדה ומשיכה של כספים, שימוש בשירותיו של עורך־דין, וכדומה – לכולם יש מחיר.
מחירם של מוצרים אינו נקוב תמיד בכסף או בהילך מקובל אחר.
לעיתים, נקבע למוצר או שירות מחיר הנקוב בשירותים שהקונה נתבע או נאלץ לספק.
במקרים אחרים, נדרש הקונה לשלם מחיר מסוים תמורת הימנעות המוכר מפעולה מסוימת.
בתשלום מיסים, אגרות או היטלים, לדוגמה, משלם הקונה תמורת היתר שמעניק לו המוכר לבצע פעולות מסוימות (לדוגמה, לטוס לארץ אחרת) או תמורת הימנעות של המוכר מפגיעה בקונה (לדוגמה, כליאתו של אדם שלא שילם מיסים).
יש תאוריות שונות ביחס לגובה הנכון של מחירים.
תיאורית הערך של העבודה גורסת כי לכל מוצר יש ערך המבוסס על כמות העבודה שהושקעה בייצורו.
תאוריה זו הייתה מקובלת בעיקרה על הוגים חשובים ראשונים בתחום הכלכלה, כמו אדם סמית' ודייוויד ריקרדו.
תאוריה זו נכשלה בהסברת תופעת פרדוקס המים והיהלום – העובדה שמים חיוניים לאדם, אך מחירם נמוך בהרבה מזה של יהלומים, שאינם חיוניים.
מ-1870 ואילך נדחתה תאוריה זו מפני תאוריות הערך השולי של מנגר, ואלרס, ג'בונס, וממשיכיהם.
תאוריות אלו גרסו כי מחירו של מוצר נקבע לא על־פי העבודה שהושקעה בייצורו אלא על־פי העדפות הצרכן (לפי מנגר) או לפי סיפוק צורכי הצרכן, כפי שהם נתפשים על ידיו (לפי הכלכלה הניאו־קלאסית).
מחירו של מוצר, לפיכך, הוא תוצר של מחסור או תפישה של מחסור מצד הצרכן, המוכן לשלם סכום גבוה יותר עבור מוצר נדיר או נחשק יותר בעיניו.
מנגר, פתר את פרדוקס המים והיהלום בקביעה כי מחירו של מוצר נקבע על־פי הצורך החשוב פחות (היחידה השולית) עליו יהיה הקונה מוכן לוותר אם המוצר יוצע במחיר גבוה יותר.
לדוגמה, אם לאדם יש חמישה ליטרים של מים, והוא משתמש בליטר אחד כדי לשתות, בשני כדי להשקות את עציציו ובחמישי כדי לשטוף כלים, מחיר המים מבחינתו הוא מחיר הוויתור על סיפוק הצורך הנמוך ביותר בחשיבותו (שטיפת כלים).
ברור כי במצב כזה, מחיר המים עבור אותו אדם יהיה נמוך ממחירו של יהלום.
לעומת זאת, אדם גווע מצמא במדבר, ירצה להשתמש בליטר מים כדי לשתותו.
עבורו, מחיר המים יהיה זהה לוויתור על חייו ולכן ברור כי יבחר לקנות את המים במחיר גבוה אף מזה של יהלום.
מודל קביעת המחיר לפי העדפות הצרכן (רמות הביקוש) וכמות המוצר בהתאם בשוק (רמות ההיצא) נוסח בשם מודל ה"היצע וביקוש" על ידי אלפרד מרשל בספרו עקרונות הכלכלה.
"מחילות" הוא סרט קולנוע ישראלי של הבמאי אודי אלוני שיצא לאקרנים בשנת 2006.
דוד, יהודי מארצות הברית, מתגייס לצה"ל, ובמהלך השירות הצבאי שלו הורג בשוגג ילדה פלסטינית.
בעקבות זאת לוקה דוד בהלם, ומאושפז בבית חולים לחולי נפש, המצוי במקום שבו שכן הכפר הפלסטיני דיר יאסין.
ניצול שואה החי במוסד מספר לדוד שרוחות תושבי הכפר שנרצחו מנסות לתקשר עמו.
אביו של דוד מביא אותו לניו יורק שם הוא מתאהב בלילה, אמריקאית פלסטינית, שבתה, אמל, דומה לילדה שאותה הרג דוד.
שחקנ/ית דמות איתי טיראן דוד קלרה ח'ורי לילה מוני מושונוב מוזל-מן (מוסלמי) מכרם ח'ורי ד"ר ייסאק שמש עומר ברנע יוניעידית טפרסון קולונל דניאל
מחיקה ביסקסואלית, העלמה ביסקסואלית או מחיקה ביסית, היא נטייה להתעלם, להחסיר, לעוות, או להסביר באופן שונה עדויות לביסקסואליות ברשומות היסטוריות, מקורות אקדמיים, חדשות, מדיה ומקורות ראשוניים אחרים.
צורתה הקיצונית ביותר של מחיקה ביסקסואלית היא האמונה שנטייה מינית ביסקסואלית אינה קיימת כלל.
מחיקה ביסקסואלית היא לרוב ביטוי של ביפוביה, אף שהיא לא בהכרח קשורה לעוינות גלויה.
ביטוי שכיח למחיקה ביסקסואלית הוא הנטייה להתייחס לביסקסואלים כאל הטרוסקסואלים כאשר הם ביחסים אינטימיים עם אנשים מהמין השני, ולתייגם כהומוסקסואלים כאשר הם מנהלים יחסים אינטימיים עם אנשים מאותו המין.
במקרים רבים של מחיקה ביסקסואלית ישנה הנחה שביסקסואלים נמצאים בשלב שיעבור, ובסופו הם יבחרו "צד" – הטרוסקסואליות או הומוסקסואליות, וכך ביסקסואליות לא נתפסת כנטייה מינית בפני עצמה.
כתוצאה מהשקפה זו, אנשים הבוחרים להזדהות כביסקסואלים נתפסים כמבולבלים מינית או לא החלטיים, או ככאלה הבוחרים לדחות את ההכרה המלאה במיניותם ההומוסקסואלית על מנת ליהנות מפריווילגיות הטרוסקסואליות.
מחיקה ביסקסואלית נעשית גם על ידי החברה ההטרוסקסואלית וגם על ידי הקהילה הלהט"בית, והיא מסייעת בשימור התפיסה המונוסקסואלית.
מחיקה ביסקסואלית על ידי הומוסקסואלים עשויה להיות ההנחה שביסקסואלים אינם אלא הומוסקסואלים בארון, ומערכות היחסים ההטרוסקסואליות שלהם נועדו על מנת לשמר אשליה של קונפורמיזם והטרונורמטיביות.
כתוצאה מכך, מי שמזדהה כביסקסואל חווה לעיתים תכופות מגוון רחב של היתקלויות חברתיות שליליות, מפני שאל מאבקו לקבלה מצד החברה ההטרונורמטיבית מצטרף לעיתים גם המאבק להתקבל אל תוך קהילת הלהט"ב.
הצגה מעוותת אחרת של ביסקסואליות היא הצגתה כהיפר-סקסואליות.
הצגה זו מוחקת את הסוכנות האישית של ביסקסואלים, כלומר, מתארת אותם כמי שיצריהם המיניים נכפים עליהם, ולא כמי שמנהלים קשרים אינטימיים עם גברים ונשים מתוך בחירה מודעת.
גרסה נפוצה נוספת של מחיקה ביסקסואלית היא קבלה חברתית של הזהות הביסקסואלית בקרב נשים, בעוד הזהות הביסקסואלית בקרב גברים נדחית או שערכה מופחת.
תופעת המחיקה הביסקסואלית עשויה להתבטא בהחסרת המילה "ביסקסואליות" או האות "B" המייצגת אותה משמותיהם של ארגונים, מועדים ותחומי דעת להט"ביים, או בדרך של הכללתה כ"בי-סקסואליות"-סמנטיקה המרמזת על קיומן של שתי נטיות מיניות אותנטיות בלבד.
דרך נוספת היא התייחסות לנושא הביסקסואליות באופן מבזה.
ניתן לומר כי ההכללה והנראות של ביסקסואליות הולכת וגדלה, במיוחד בקרב קהילת הלהט"ב.
הפסיכולוגית האמריקאית בת' פירסטון ציינה ב-2007 שמאז שפרסמה את ספרה על ביסקסואליות, ב-1996, "הביסקסואליות זכתה לנראות, אם כי ההתקדמות אינה אחידה והמודעות לביסקסואליות עדיין מינימלית או נעדרת ברבים מהאזורים המרוחקים יותר בארצנו ובעולם".
יום הנראות הביסקסואלי מצוין ב-23 בספטמבר.
לפי החוקר קנג'י יושינו , ישנן שלוש מוטיבציות המניעות גם את המזדהים כהומוסקסואלים וגם את המזדהים כהטרוסקסואלים למחוק ביסקסואליות מהתרבות הלהט"בית: המוטיבציה הראשונה היא יציבות הנטייה המינית: הטרוסקסואלים והומוסקסואלים כאחד, חרדים מהאפשרות שנטייתם המינית תוטל בספק, ולכן התפיסה שנטייה מינית היא יציבה כלפי מגדר קבוע מקלה על אנשים את החרדה.
מוטיבציה זו מחזקת את האמונה כי ביסקסואלים בבסיסם הם או הומוסקסואליים או הטרוסקסואליים, והם פשוט לא החלטיים מספיק בכל הקשור לנטייתם המינית.
מוטיבציה זו תורמת לבידוד, החרגה והעלמה של ביסקסואלים מקהילת הלהט"ב.
המוטיבציה השנייה היא התחזוקה של חשיבות המגדר.
מגדר נתפס עבור הומוסקסואלים והטרוסקסואלים כבעל משמעות ארוטית חשובה, וביסקסואלים, בכך שהם נמשכים לשני המגדרים, נתפסים כמאתגרים רעיון זה.
המוטיבציה השלישית היא תחזוקה של מונוגמיה.
זוגיות מונוגמית, או קשר מונוגמי, נתפסים כדבר המקובל בתרבות המערבית, והומוסקסואלים והטרוסקסואלים כאחד מניחים כי ביסקסואליות היא לא-מונוגמית "במהותה".
חואנה מראיה רודריגז מוסיפה לטענותיו של יושנו, וטוענת כי ביסקסואליות כופרת בההבנה המסורתית של מיניות ומגדר בינארי.
לפיכך, אנשים רבים, גם בתרבות המיינסטרים וגם בקהילה הקווירית, מתנגדים לביסקסואליות.
ריצ'רד פרידמן , פסיכיאטר אקדמי המתמחה בפסיכודינמיקה של הומוסקסואליות, כותב בחיבורו "הכחשה בהתפתחות גברים הומוסקסואלים", כי גברים הומוסקסואלים רבים חוו פנטזיות מיניות על נשים או עסקו במין עם נשים, וגברים סטרייטים רבים חוו פנטזיות מיניות על גברים או עסקו במין עם גברים.
למרות היותם ביסקסואלים בפנטזיה ובפעילות, גברים אלה מזדהים כ"הומואים" או "סטרייטים" ולא כביסקסואלים.
מחיקה זו של ביסקסואליות נגרמת לעיתים על ידי הכחשת משמעותו של המפגש האירוטי, במטרה לתחזק את זהותו המינית של האדם ואת תחושת ההשתייכות שלו לקהילה.
כך, גבר עשוי להמעיט בחשיבות פנטזיות מיניות על נשים או מפגשים מיניים עם נשים כדי לשמור על זהותו כ"גבר הומו" ועל חברותו בקהילה הגאה, או לחלופין, גבר עלול להמעיט בחשיבות פנטזיות מיניות על גברים או מפגשים מיניים עם גברים כדי לשמור על מעמדו כ"גבר הטרוסקסואלי" בחברה ההטרונורמטיבית.
ב-2016 זכרי קיין, מחבר ובעל טור ב, ציטט מחקר שמראה כי 20.7% מהגברים המזדהים כסטרייטים צפו בפורנוגרפיה הומוסקסואלית, ו-7.5% דיווחו כי קיימו יחסי מין עם גבר בחצי השנה האחרונה, בזמן ש-55% מן המזדהים כהומואים צפו בפורנוגרפיה הטרוסקסואלית ו-0.7% מהם דיווחו כי קיימו יחסי מין עם אישה בחצי השנה החולפת.
לטענתו, חלק מהגברים המזדהים כסטרייטים הם למעשה הומואים או ביסקסואלים, אך מוחקים את הביסקסואליות שלהם עקב ביפוביה מופנמת והכחשה, זאת על מנת להיות מתויגים כסטרייטים.
כתוצאה מכך, גברים אלה "בחרו להיות הומואים".
הסופרת והפעילה הבי-סקסואלית רובין אוקס, טוענת כי קיומה של ביסקסואליות גברית יכולה לאיים על גברים הומוסקסואליים מסוימים משום שהיא מעלה את האפשרות שהם עצמם עשויים להיות ביסקסואליים, ומכיוון שהיציאה מהארון קשה כל כך עבור גברים הומוסקסואלים, רבים אינם רוצים לצאת בפעם השנייה כביסקסואלים.
האקטיביסט ההומוסקסואל קרל ויטמן , כתב ב"פליטים מאמריקה: מניפסט של גיי", טען שגברים הומוסקסואליים צריכים להזדהות כ"הומואים" ולא כ"ביסקסואליים", גם אם הם שוכבים עם נשים.
לדבריו, רק ברגע שהחברה תקבל הומוסקסואליות, גברים הומוסקסואליים יוכלו להיות ביסקסואלים.
על פי ג'ודית באטלר, היחס כלפי הקבוצות שונות בתוך הקהילה הגאה, בין אם הוא מגיע מאנשים שאינם חלק מהקהילה ובין אם מאנשים שהם חלק מהקהילה, אינו שווה.
מחיקה ביסקסואלית קשורה לאמונה כי לקהילה הביסקסואלית לא מגיע מעמד שווה או הכללה בקהילות הומוסקסואליות ולסביות.
הטרוסקסואלים והומואים שלוקחים חלק במחיקה ביסקסואלית עשויים לטעון כי ביסקסואלים הם או הומוסקסואלים (הומואים / לסביות) בלבד, או שהם הטרוסקסואליים בלבד או שהם הומוסקסואלים/לסביות בארון המעוניינים להיתפס כהטרוסקסואלים, או שהם הטרוסקסואלים החוקרים את מיניותם.
מבחינה היסטורית, המיניות של נשים ביסקסואליות תויגה על ידי חוגים פמיניסטיים לסביים כ"התמודדות א-פוליטית".
נשים ביסקסואליות נתפסו כ"לא רדיקליות מספיק" בגלל משיכתן לגברים סיסג'נדרים.
ג'אנה מריה רודריגס עומדת על כך שביסקסואליות נחשבה לאנטי-פמיניסטית על ידי לסביות רבות בגלל הרמיזה ל"רצונות לחדירה, דומיננטיות מינית והכנעה", ולתפקידים מגדריים.
השמצה ומחיקה ביסקסואלית על ידי הקהילה אולי לא כל כך גלויה ונפוצה כיום, אך הזדהות כאישה ביסקסואלית עדיין יכולה להוביל להדרה ולמחיקה במרחבים לסביים רבים.
בשנת 2013, מחקר שפורסם בכתב העת "Journal of Bisexuality" סקר שלושים אנשים שהזדהו כחלק מהקהילות הלסבית, ההומוסקסואלית, הקווירית או הביסקסואלית ואת ההתנסויות האישיות שלהם ביציאה מהארון.
עשרה מאנשים אלה דיווחו כי הם טענו תחילה כי הם ביסקסואלים, ומאוחר יותר יצאו מהארון שוב כלסבית, הומו או קוויר.
התיאוריה שעלתה במחקר זה הציגה את המושג "queer apologetic" (התנצלות קווירית), לפיו אדם מנסה ליישב את משיכתו למגדר מסוים עם הנורמה החברתית שמסומנת כהטרוסקסואליות.
הקבוצה הביסקסואלית זכתה להתעלמות במסגרת העימות סביב נישואין חד-מיניים.
במקומות בהם נישואים מאותו המין אינם חוקיים, הנאבקים למענם אינם מבליטים באופן הראוי את אי-ההתאמה של חוקי הנישואין אל הביסקסואלים, אשר זכותם להינשא תלויה אך ורק בפרטנר מהמין ההפוך.
שנית, כאשר נישואים בין בני אותו המין כן מתקיימים, יכונו בן/בת הזוג הביסקסואליים כהומואים או לסביות.
לדוגמה, אחת מהאנשים הראשונים להינשא בנישואין חד-מיניים באמריקה הייתה רובין אוקס, והיא תויגה בתקשורת באופן נרחב כלסבית על אף שזיהתה את עצמה בראיונות כביסקסואלית.
במשך שנים רבות, לא הייתה קטגוריה של ספרות ביסקסואלית בפרסי הספרות למדא.
הקטגוריה הוקמה לבסוף בשנת 2006 לאחר לחצים שהפעילה האגודה "BiNet USA" .
לפני יצירת קטגוריות "עבודות ספרות ביסקסואליות", כמה יצירות הקשורות לביסקסואליות אשר היו מועמדות לפרסים, כמו האנתולוגיה "Bi Any Other Name: Bisexual People Speak Out", התחרו בקטגוריות המתאימות להומואים או לסביות.
הייצוג לקהילה הביסקסואלית באמצעי המדיה השונים הוא נמוך.
דמויות בדרך כלל יוצגו באופן דיכוטומי, כ"הטרוסקסואל" או "הומו/לסבית".
אם אדם היה הטרוסקסואל ובשלב מסוים החל להימשך אל בני מינו, הוא יוצג כהומו, או כמי שחווה שלב של ביסקסואליות כשלב מעבר, אחריו תתייצב נטייתו המינית המונוסקסואלית.
אמנם בייצוגים עיתונאיים ניכרת עלייה בכמות המוצגים כביסקסואלים במהלך השנים, אך ייצוגם אמביוולנטי – מחד ייצוג נטייה מינית ביסקסואלית כלגיטימית, ומאידך הצגת ביסקסואליות כ"אופנה", גחמה וחוסר החלטיות.
פעמים רבות, דמויות ביסקסואליות הן בעלות תכונות אופי שליליות – ראוותנות, הדוניזם, דו פרצופיות, אי מוסריות והרסנות.
אמנם דמויות אלו יכולות להיתפש כעגולות ועמוקות יותר, אך לפי תאוריית הטיפוח ותאוריית הזהות החברתית, כשייצוג של קהילה הוא בעיקרו שלילי, וכאשר מערבבים בין הנטייה המינית לבין הייצוג, נוצרת סלידה כלפי הקהילה, עד כי חברי הקהילה עצמם מתקשים לקבל את זהותם.
בנוסף, המדיה משליכה על הנטייה המינית הביסקסואלית תכונות סטראוטיפיות הקשורות לחוסר החלטיות וחוסר יציבות.
למשל, בסרט אינסטינקט בסיסי, ייצוגה של הדמות הנשית הביסקסואלית הייתה א-מוסרית, רוצחת בדם קר, והיפר-מינית.
כלי תקשורת אחדים תיארו התנהגויות ביסקסואליות בתרבויות קדומות ולא מערביות, כמו pederasty יוונית קדומה או Two-spirit אינדיאנית, כהוכחה לכך שהומוסקסואליות התקבלה באופן נרחב בתקופות ובתרבויות אחרות, אף על פי שניתן היה לראות זאת גם כהוכחה לקיומה ולקבלה של ביסקסואליות.
נשים ביסקסואליות חשופות יותר גם לנראות-יתר ולמחיקה, ולמדיה תפקיד חשוב בכך.
נשים ביסקסואליות זוכות לייצוג יתר בפורנוגרפיה, בתוכניות ריאליטי ובוידאו קליפים, כחלק מהמבט הגברי.
עם זאת, ייצוג נשים ביסקסואליות כסוכנות של מיניותן לוקה בחסר.
מחיקת סוכנותן המינית של נשים ביסקסואליות בעלות צבע נפוצה בתקשורת גם כן.
ביסקסואליות מרמזת באופן סטריאוטיפי על תחושת תשוקה מינית בלתי נשלטת, והדבר מועצם עבור נשים צבעוניות שההנחה לגבי יצריותן ומיניותן כבר מוגזמת על ידי החברה הכללית מלכתחילה.
הן בתקשורת הגאה והן בתקשורת המיינסטרים, אנשים ששמרו על זהותם המינית לא ידועה הוצגו כהומואים (אם היו גברים) או סטרייטים (אם היו נשים) כאשר ניהלו יחסים רומנטיים או מיניים גם עם גברים וגם עם נשים.
אותו הדבר התרחש אפילו אצל אנשים שמזהים את עצמם בגלוי כביסקסואלים.
נישואיה של אני דיפרנקו בשנת 1998 לאנדרו גילכריסט הוצגו הן בתקשורת הגאה והן בתקשורת המיינסטרים כמי שמכחישה את הלסביות שלה, אף על פי שהיא הייתה ביסקסואלית מאז תחילת הקריירה שלה.
מדונה כינתה את עצמה ביסקסואלית בראיונות ועסקה לעיתים קרובות במעשים פומביים של אינטימיות חד-מינית עם ידועניות אחרות, אך בדרך כלל הצטיירה על ידי התקשורת כאישה הטרוסקסואלית שמתעסקת בדימוי הלסבי לשם הערך של יצירת הלם בלבד.
כך, האפשרות שהיא ביסקסואלית כנה נמחקה לגמרי.
ליידי גאגא מתויגת בתקשורת לעיתים כ"לסבית" ולעיתים כ"סטרייטית", וזאת על אף שהזדהתה בפומבי כביסקסואלית.
פרדי מרקיורי, שעל פי ההספד שלו היה "ביסקסואל בהודאה עצמית", מתואר לעיתים קרובות כהומוסקסואל על ידי כלי התקשורת המרכזיים.
כך גם לגבי דייוויד בואי, שבראשית הקריירה שלו ניהל רומנים עם גברים ואף התלבש בבגדים וסממנים נשיים, וגם לאחר מותו, העדפותיו המיניות והניראות המגדרית שלו נותרו סוגיה לדיון ציבורי, להזדהות או לדחיה.
התקשורת בשתי הקהילות (ההטרוסקסואלית וההומוסקסואלית) מתייחסת לעיתים קרובות לקהילה "ההומוסקסואלית והלסבית", תוך התעלמות מביסקסואלים או מטרנג'נדרים.
ישנן גם עדויות להתייחסות כלי התקשורת לנושאי "לסביות, ההומואים והטרנסג'נדרים", תוך החרגה של ביסקסואלים או התעלמות מהם.
ב-30 בדצמבר 2009 הוקרנה בבכורה של MTV העונה ה-23 של התוכנית "העולם האמיתי" , בהשתתפות שני משתתפים ביסקסואלים, אמילי שרום, ומייק מאנינג.
אף על פי שמאנינג עצמו מזדהה כביסקסואל,בלוגרים ומגיבים רבים בבלוגים טענו שהוא הומו.
יתר על כן, בעוד שבתוכנית מאחורי הקלעים של MTV ובראיונות שנערכו לאחר התוכנית נחשף כי הן למנינג והן לשרום היו מפגשים עם גברים ונשים כאחד במהלך התוכנית, התוכנית נערכה כדי להיראות כאילו היו רק עם גברים.
סדרות רבות עולות מבית היוצר של אנשי ונשות הקהילה, אשר מטרתן ליצור דמויות ותדמיות שונות לאחר שנים של ייצוג לא הולם במדיה.
היצירות מציגות את העולם של הקהילה הגאה באופן עגול, עמוק ומורכב יותר.
למשל, בסדרה "סיפורי סן פרנסיסקו", אשר מספרת על היסטוריה וחיי הקהילה הגאה בעיר, ישנן שלל דמויות מן הקהילה הגאה – טרנסג'נדרים, הומואים, לסביות, ביסקסואלים, ולכל דמות התמודדות שונה עם חווית ההשתייכות לקהילה.
בנוסף, קיים שיח אודות הזהות הגמישה והמשתנה של הדמויות.
גישות אלטרנטיביות למושג ביסקסואליות התפתחו באופן שמרחיב את ההגדרה של זהות מינית מעבר למנטליות של "זה או זה", אל עבר מנטליות של "זה וגם זה".
במאמר שפורסם בכתב העת "טיפול במיניות ומערכות יחסים" , שמהווה מסגרת תאורטית בה מגדר הוא לא הגורם הראשי במשיכה מינית אלא הוא אחד מצירים רבים, ג'נה וילד מציגה רעיון לו היא קוראת "מיניות ממדית" ("dimensional sexuality").
על פי רעיון זה, הצירים האחרים של המשיכה יכולים להכיל את התשוקה למונוגמיה או לפוליאמוריה ואת נזילות התשוקה למגוון מגדרים של הזוג לאורך הזמן.
וילד משתמשת במסגרת התאורטית שלה על מנת להרחיב את סקאלת הזהויות המיניות ולבסס קשרים בין זהויות שונות אשר לא יגררו ניכור של אנשים חסרי "מושא קבוע" לתשוקה.
נקודת מבט כמו של וילד יושמה על ידי חוקרים ואנשי אקדמיה כמו לורה אריקסון-שרוט וג'ניפר מיטשל על עבודות תרבות הפופ וספרות.
בנוסף, סטיבן אנג'לידס פרסם ספר על מקומה של הביסקסואליות במחקר ועל מודעות חברתית לביסקסואליות לאורך ההיסטוריה, ובו עשה שימוש במסגרת תאורטית דומה.
שתי היצירות שואפות להשיג קריאה כוללנית יותר של מיניות, ולאפשר תיאור מחדש של דמויות ספרותיות ואנשים אמיתיים כביסקסואלים, במקום להמשיך עם ההנחה שכל פעילות אינטימית חד-מינית, מפורשת או מרומזת, היא הומוסקסואליות, וכל פעילות אינטימית שמערבת את שני המינים היא הטרוסקסואלית.
דוגמה לנקודת מבט הדומה לזו של ויילד היא קריאתו של ד.ס.
נף את הפואמה "Childe Harold's Pilgrimage" של לורד ביירון, המוצאת כי השיר אינו חד משמעי בהזכרתם של "concubines and carnal companie", וכמוהו גם חלקים מאוחרים יותר של היצירה; נף מוצא כי אי-בהירויות אלה מרמזות כי לגיבור היו גם מאהבות וגם מאהבים.
התיאור הביסקסואלי הזה נתמך באמצעות האינטראקציות האמיתיות של ביירון עם מאהבים ממינים מרובים, והתרבות של שותפיו הספרותיים בקיימברידג' שסלחה והכילה את האינטראקציות הללו בעיצומה של פאניקה מוסרית שהתחוללה במאה ה-19 סביב תשוקות אל אותו המין.
מאמרם של אריקסון-שרוט ומיטשל בכתב העת "Journal of Bisexuality" משנת 2009 מבצע ניתוח דומה של "Written on the Body" מאת ג'נט וינטרסון ו"תהום הבדידות" מאת מרגריט אנטוניה רדקליף הול.
הקביעה שמאחורי עבודתם של חוקרים אלה היא שהחוויה הביסקסואלית התקיימה לאורך ההיסטוריה של האנושות, ואף על פי שרק לאחרונה הוכרה אפילו במעגלים להט"ביים, אין זו תופעה מודרנית באופן בלעדי.
ישנן גם פרשנויות לספרות שהתרכזה בביטוי הסימבולי של הביסקסואליות ולא רק במשמעות המפורשת שלה.
דוגמה לכך היא שימוש בפרקטיקות סאב-טקסטואליות וברמיזות הנפוצות של התקופה הוויקטוריאנית / המאה ה-19 שהתייחסו לביסקסואליות או הומוסקסואליות.
כך, ניתן היה להצביע על נוכחותם של נושאים ביסקסואלים ב"דרקולה" של ברם סטוקר וב-"The Turn of the Screw" של הנרי ג'יימס.
מבחינה היסטורית, אקדמאים החלו את לימודי הביסקסואליות בהקשר לאיידס ולנגיף ה-HIV.מחקרים אלו הושפעו מהמיתוס לפיו לביסקסואלים יש סיכוי גבוה יותר להעביר את נגיף הHIV ואת מחלת האיידס, ובמקביל תרמו להתבססותו.
ישנם שני תחומי ידע שעוסקים בזהויות מיניות בשוליים: לימודי להט"ב, שבתחילתם היו לימודים הומו-לסביים, והתיאוריה הקווירית.
עם זאת, עד היום, הקבוצה הביסקסואלית לא היוותה מוקד מחקר משמעותי כלל ביחס לקבוצות האחרות המרכיבות את קהילת הלהט"ב.
קליר המינגס טוענת שמחיקה ביסקסואלית היא הכרחית במסגרת לימודים קווירים, על מנת להשאיר את הגבר ההומו והאישה הלסבית כנושא העיקרי של המחקר.
כמו כן, אף שביסקסואלים נכללים לעיתים קרובות תחת מטריית לימודי הלהט"ב האקדמיים, ידע ספציפי על ביסקסואליים לוקה בחסר.
הגדרת הזהות הביסקסואלית בספרות הפסיכולוגיה, הפסיכותרפיה והסקסולוגיה עברה תמורות רבות במהלך השנים.
כתוצאה מכך השתנתה גם הגישה לטיפול הפסיכולוגי בביסקסואליים.
כך, גם תחת השפעתו של פרויד, ביסקסואליות נתפסה כפגם התפתחותי.
הסקסולוג אלפרד קינסי טען שהמודל הבינארי של המשיכה המינית, שכלל שתי קטגוריות (הומוסקסואליות והטרוסקסואליות), לא הכיל את השונות העצומה בהתנהגויות מיניות אנושיות, והאמין שלכל האנשים יש פוטנציאל ביסקסואלי.
בשנת 1948 הוא בנה סולם לטווח ההתנהגויות הללו שנע בין "הטרוסקסואליות בלבד" ועד "הומוסקסואליות בלבד" והניח שמיקומו של אינדיבידואל על הסולם יכול להשתנות עם הזמן.
אולם עם זאת, הסולם נבנה כסולם 'סכום אפס' (הגברת המשיכה למגדר אחד מקטינה את המשיכה למגדר האחר), ובכך בוטל כל רעיון של משיכה לשני המינים באופן שווה.
על-אף פוטנציאל התאוריה של קינסי להיפטר מקטגוריות בינאריות, סקסולוגים שבאו אחריו המשיכו להסתכל על המיניות כדיכוטומית בעיקרה – בצידה האחד הומוסקסואליות ובצידה השני הטרוסקסואליות.
כך שועתקה והונצחה ההדרה של ביסקסואליות כזהות בדיסציפלינת הפסיכולוגיה.
בעקבות זאת, גם בתקופה בה מחקרים פסיכולוגיים נחשבו "גיי-אפירמטיביים", עדיין נמחקה הזהות המינית הביסקסואלית מן המחקר.
המכשול המרכזי של הפסיכולוגיה בהכרה בביסקסואליות הוא העובדה שהומוסקסואלים ולסביות רבים מדווחים על שלב "מעברי", בו הם בוחנים את זהותם המינית ומתנסים עם בני מינם ועם בני המין השני עד שמתגבשת זהותם המינית.
הדבר הוביל לדה-לגיטימציה עבור זהות ביסקסואלית להפוך לזהות מוכרת בעלת ערך לאורך השנים.
בהתאם לתפיסת המיניות כדיכוטומיה, מחקר פסיכולוגי שתיעד קשרים "כמו-משפחתיים" בין אסירות רשם הבדל בין לסביות ו"מומרות כלא", כאשר מומרת היא אישה שהייתה הטרוסקסואלית לפני כליאתה והחלה להיות מעורבת בפעילות מינית עם נשים בכלא.
פעילותן של המומרות הוסברה כתגובה לסביבה של מין יחיד, ובעקבות כך תויגו כהטרוסקסואלית המתנהגות כלסביות בסיטואציה הספציפית.
רק מאוחר יותר, בשנת 2000, רודריגז-רסט הצביעה על כך שהסיבות שאותן "מומרות הכלא" עסקו ביחסים עם נשים בכלא דומות לסיבות שנשים עוסקות בפעילות הטרוסקסואלית מחוץ לכלא, ועל כן לא ניתן לבטל את ערכן של אותן פעולות חד-מיניות בתחומי הכלא.
בשנות ה-80 של המאה ה-20 החלו להגיח מחקרים שטענו כי למודלים הדיכוטומיים יש השפעה שלילית על תפיסת זהותם של הביסקסואלים בעיני עצמם.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 התפתחה הבנה כי בעקבות הדרת הביסקסואליות מהשיח הציבורי ובעקבות ביפוביה, רבים מגדירים עצמם כהטרוסקסואלים, כהומוסקסואלים או כמבולבלים, בעוד הם מקיימים פרקטיקות ובעלי רגשות או פנטזיות כלפי שני המינים.
כמה שנים מאוחר יותר, בעקבות תוצאות מחקרים שהצביעו על הקשר בין מחיקת הזהות הביסקסואלית לבין פתולוגיות נפשיות, החלה מגמה של העלאת המודעת לזהות הביסקסואלית בקרב מטפלים פסיכולוגיים.
מחקרו של ג'רום ושותפיו הצביע על כך שגם בשנות בעשור הראשון של המאה ה-21 ביסקסואלים סובלים יותר מהפרעות בתחום בריאות הנפש, ביחס למיעוטים מיניים אחרים.
ההנחה היא שתופעה זו נובעת מחוסר ההבנה וההכרה הציבורית את הנטייה הביסקסואלית.
נטען כי חברי קבוצת הביסקסואלים חווים רמות גבוהות יותר של לחץ, המחריף כשאינם מסוגלים לבטא את מכלול זהותם.
החמרה נוספת נצפית אצל ביסקסואלים אשר מטפליהם בעלי השקפות סטראוטיפיות בנוגע לקיומה של זהות מינית ביסקסואלית.
בנוסף, כתוצאה מסטראוטיפים אלו, מטפלים יכולים להביא לאבחון יתר של הפרעות כמו אישיות גבולית בקרב מטופלים ביסקסואלים.
מג ברקר ביצעה ניתוח עומק של ייצוגי המיניות בפסיכולוגיה הפופולרית, ומצאה ששני שלישים מהספרות הכתובה לא אזכרה ביסקסואליות כלל.
נטייתו של המחקר הפסיכולוגי לניתוח דיכוטומי, להסברים ביולוגיים ולמחיקת הביסקסואליות, השפיעה על התרבות הפופולרית ועל ההבנה הציבורית של הנושא.
כך לדוגמה, מחקרם של ריגר, צ'יבאס וביילי זכה לפומביות רחבה על אף פגמים ברורים בעיצובו ובניתוחיו, והוליד מאמר שגוי בניו יורק טיימס שדיווח על כך שכל הגברים הם 'סטרייטים, גייז או משקרים'.
מאז סוף שנות ה-90, המחקר המדעי בנושא ביסקסואליות החל להתפתח.
עליית האינטרנט הקלה על שיתוף הפעולה בין חוקרים, קהילות ואינדיבידואליים ביסקסואלים.
החלו לקום גופים לקידום וחקר הביסקסואליות כגון כתב העת הרשמי – "Journal of Bisexuality" , אשר יצא לאור בשנת 2000 ומהווה מאז במה מרכזית למחקר פסיכולוגי בתחום.
בעקבות כך, במאה ה-21 הופיעו מגוון מחקרים ושיטות טיפול לפיתוח הזהות הביסקסואלית, אשר מתמקדים בהבנת החוויות של ביסקסואלים ותחושת השוליות הן בקרב החברה ההטרוסקסואלית והן בקהילת הלהט"ב.
כך, התפתחה הבנה כי יש לשים דגש על ביסקסואליות כנטייה מינית: מחקרים על טיפול בנשים מציעים כי בטרם הטיפול באישה ביסקסואלית, על המטפל לבדוק האם הביסקסואליות שלה היא היבט בחייה הדורש התייחסות.
אם היא מציגה זאת כסוגיה הדורשת טיפול, על המטפל לחקור את ההיסטוריה המינית או הזוגית שלה והאם קיימת תמיכה חברתית לזהות הביסקסואלית שלה.
בנוסף, נשים רבות מגדירות עצמן כהטרוסקסואליות, לאחר מכן כלסביות ולאחר מכן כביסקסואליות, חוויה שעלולה לייצר מצוקה עבורן ולהביא לתחושת חוסר יציבות ועקביות.
על כן, מטפלים כיום ממליצים להצביע על השינוי הזה ולהיעזר בחוויות מהעבר אשר מאופיינות בהמשכיות, כדרך להתמודד מול תחושה של חוסר עקביות.
כחלק מהשינוי בתפיסת הפסיכולוגים, מטפלים כיום ממליצים לאשרר את קיומו של מושג הביסקסואליות ולמסור אודותיו מידע, גם עבור נשים שהביסקסואליות שלהן לא נתפסת כמרכיב חשוב בטיפול.
זאת משום שמחיקת הביסקסואליות יכולה לגרום לכך שהמטפל\ת עשוי\ה להיות הגורם היחיד בחייה המאשש את הזהות מינית שלה, ולכך יש חשיבות רבה.
מחקר אקדמי בחסות תנועות ביסקסואליות מקדם את הבנת הביסקסואליות במונחי 'קוויריות': ראשית, ישנו מעבר מדיבור על משיכה לשני המגדרים, אל התייחסות למשיכה ללא קשר למגדר.
שנית, נראה כי ישנו תהליך לעבר הבנת המיניות והמגדר כנזילים וכבעלי יכולת השתנות בזמן.
בסקירה שנערכה ב-2012 נמצא כי מתוך 200 עבודות שכתבו ישראלים ועסקו באופן בלעדי באחת מקבוצות הקהילה הגאה, רק מחקר אחד עסק בקבוצה הביסקסואלית באופן ספציפי, אך גם הוא לא עסק בביסקסואלים ישראלים.
לרשימה מעודכנת שנערכה ב-2017 התווספו שלוש עבודות סוציולוגיות נוספות.
שתיים מהן נכתבו על ידי שירי אייזנר, המזדהה כביסקסואלית, כאשר אחת העבודות עסקה באופן ספציפי בביסקסואלים בישראל.
מעבר לכך, ישנן עבודות תזה בודדות העוסקות בנושא הקבוצה הביסקסואלית, ולכן הייצוג של קבוצה זו בספרות הסוציולוגיה הישראלית הוא דל ביחס לעיסוק בקבוצות אחרות מקהילת הלהט"ב.
סקר שבדק טרמינולוגיה רלוונטית בתיקי זכויות קהילת הלהט"ב מצא כי למעט תקופה קצרה בהיסטוריה של בית המשפט העליון בארצות הברית, בה ביסקסואלים הוזכרו לצד הומואים ולסביות, ביסקסואלים לא הוזכרו בחוות דעת או סיכומים של בית המשפט העליון בתיקים משמעותיים בנושאים להט"ביים.
בתיקים אלו הומואים ולסביות תוארו לרוב כמושפעים היחידים מאפליה על רקע נטייה מינית.
במאמר שנכתב ב-2010 לרגל עשור ליצירתו של קנג'י יושינו, הרון גרינשמית' טוענת כי כאשר ביסקסואליות רלוונטית מבחינה משפטית, היא נמחקת מתוך התרבות המשפטית כי היא מסבכת טיעונים משפטיים שתלויים בבינאריות המגדרית של מיניות.
ננסי מרקוס קובעת כי אי הבנה ומחיקה של ביסקסואליות בתוך מערכת המשפט האמריקאית מביאה לפגיעה מוחשית במתדיינים ביסקסואלים, כולל סיכוי מוגבר לאובדן זכויות הוריות והסתברות מוגברת לסירוב הענקת מקלט ממדינות אנטי-להט"ב.
נושאי משמורת מתעוררים עקב האמונה שאנשים ביסקסואלים אינם יציבים מספיק כדי להיות הורים, ואילו ביסקסואלים המבקשים מקלט ממדינות עוינות ללהט"בים נתונים לחשדנות יתר בשל אמונה כי הם אינם "גאים מספיק".
זאת, בשל הנחה הרווחת בקהילה המשפטית שאדם יכול להימשך באופן לגיטימי רק למין אחד; ולפיכך, מבקש-מקלט ביסקסואל הוא בעל סיכוי גבוה יותר להיחשב כרמאי.
מחיצת האף או חֵיץ הָאַף (septum nasi) מחלקת את חלל האף לשני חלקים ויוצרת את ההפרדה בין הנחיריים.
המחיצה בנויה מסחוס בקדמת האף ומחומר גרמי בחיבור לעצם.
הסחוס (Septal cartilage) הנמצא בקדמת המחיצה.
עצם המחרשה, וומר (Vomer) - עצם קטנה, שטוחה ומרובעת בצורתה, המהווה את חלקה האחורי והתחתון של המחיצה.
הלוחית האנכית של עצם הכברה (העצם האתמואידית) (Perpendicular plate of ethmoid bone) - לוחית עצם דקה המהווה את חלקה העליון של המחיצה, ומחוברת לעצם הכברה.
במצב נורמלי מחיצת האף ישרה ומחלקת את מערת האף לשני חלקים סימטריים.
בעיה שכיחה במחיצת האף היא עקמומיות או סטייה במחיצה ימינה או שמאלה, העלולה לחסום את זרימת האוויר באופן מלא או חלקי בנחיר אחד או בשניהם.
סטייה כזו עלולה לגרום לסינוסיטיס.
העקמומיות עלולה להיות מלווה גם בקונכיות אף תפוחות, בניסיון של הגוף לשמור על רמת הסינון של האוויר.
העקמומיות נגרמת לרוב מחבלה באף שאירעה בגיל צעיר, ואשר החולה הסובל מהתופעה אינו מודע לה.
לעיתים מומלץ ללוקים בעקמת לעבור ניתוח ליישור המחיצה (Septoplasty).
(SMR (sub mucosal resection - השיטה המסורתית: הוצאה של חלק ממרכיבי המחיצה והשארת החלקים הישרים בלבד.
השיטה המודרנית, שבה מיישרים את המחיצה ללא סילוק של עודפים.
הוא מבוצע דרך הנחיריים, ואורך כשעה ויותר.
לעיתים קרובות מבוצע הניתוח כחלק מניתוח קוסמטי של האף.
למרות שהוא נחשב לניתוח קל יחסית, הרי שמעבר לסיבוכים רגילים בניתוח, עלולים לקרות גם סיבוכים אחרים, כמו למשל נקב במחיצה.