tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
אחד התלמידים שאל אותו על יחסו לגרמנים וקווארד השיב: "אני שונא את הגרמנים עד היום בגלל הזוועות שביצעו ביהודים.
עבור שום סכום שבעולם ובשום פנים ואופן לא אוכל לסלוח להם".
בשל עבודתו במפעל לרהיטים בלונדון אירחה אותו המזכירות הארצית של פועלי העץ בבניין הוועד הפועל של ההסתדרות בתל אביב.
יושב ראש מוסד יד ושם ד"ר אריה קובובי ערך בביתו ארוחה לכבוד צ'ארלס קווארד בהשתתפותם בין היתר של השר בכור-שלום שטרית, משה שרת יושב ראש הנהלת הסוכנות היהודית והיועץ המשפטי לממשלה גדעון האוזנר.
ביקורו של צ'ארלס קווארד זכה אף לסיקור באחת מתוכניות הערב של קול ישראל, אמצעי התקשורת היחיד בישראל באותה תקופה.
ב-11 בנובמבר 1962 הגיע ביקורו של צ'ארלס קווארד לשיאו כאשר זכה להיפגש עם ראש הממשלה דוד בן-גוריון.
בראשית דצמבר שב צ'ארלס קווארד ללונדון.
צ'ארלס קאודן קלארק היה סופר וחוקר שייקספיר אנגלי.
אביו של קלארק, ג'ון קלארק, היה מנהל באקדמיית קלארק באנפילד, שבין תלמידיה היה ג'ון קיטס.
צ'ארלס קלארק לימד את קיטס קרוא וכתוב ועודד את אהבתו לשירה.
הוא הכיר את צ'ארלס ומרי לם, ובהמשך התוודע אל שלי, לי האנט, סמיואל טיילור קולרידג', ויליאם האזליט, ויליאם מקרדי, צ'ארלס דיקנס, ויליאם גודווין ודאגלס ג'רולד.
קלארק היה למו"ל מוזיקה, שותפו של אלפרד נובלו, וב-1828 נשא לאישה את אחות שותפו, מרי ויקטוריה, בתו הבכורה של וינסנט נובלו, שתתפרסם בהמשך חייה בקונקורדנציה שלה לשייקספיר, עבודה בה החלה בשנה שלאחר נישואיה.
קאודן קלארק הוציא לאור מספר רב של ספרים שימושיים וערך את הטקסט למהדורה של ג'ון ניקולס של משוררים בריטיים.
עבודתו החשובה ביותר עסקה בהרצאות שניתנו בין 1834 ל-1856 על שייקספיר ונושאי ספרות אחרים.
כמה מן הסדרות הבולטות ביותר יצאו לאור, בהן "דמויות ממחזות שייקספיר", בעיקר המשניות שבהן (1863), ו"דמויות ממחזות מולייר" (1865).
בשנת 1859 הוציא לאור כרך של שירים מקוריים בשם "כרמינה מינימה".
בשנת 1832 יזם שחקן הקריקט ג'ון ניירן שיתוף פעולה עם קלארק, שתיעד את זיכרונותיו של ניירן מתקופת המבלדון ופרסם אותם בהמשכים בכתב עת שנקרא "העיר".
כעבור שנה, הופיעה סדרת המאמרים "שחקני הקריקט של זמני" כחלק ספר הדרכה בשם "המדריך לשחקן הקריקט הצעיר".
הספר היה למקור חשוב להיסטוריה ולאישים של הקריקט בתקופת ג'ורג' השלישי והרביעי ועם הזמן נחשב לקלאסיקה הראשונה בספרות העשירה כיום של תולדות הקריקט.
צ'ארלס פרוהמן היה מפיק תיאטרון יהודי-אמריקאי, וממייסדי תיאטראות ברודוויי.
החל קריירה בתחום עסקי הבידור, חבר לניהול חברות להפקת מופעים ומחזות, והצטרף לאחיו דניאל פרוהמן וגוסטב פרוהמן (שנודעו יחד בשם "האחים פרוהמן") בניהול תיאטרון מדיסון סקוור בניו יורק.
בשנת 1886 החל להפיק מחזות בעצמו, ובשנים שלאחר מכן זכו להצלחה מספר מחזות נוספים שהפיק.
בשנת 1892 רכש את תיאטרון "אמפייר".
בשנות ה-90' של המאה ה-19 הפיק מחזות ברודוויי רבים, כגון "חשיבותה של רצינות" מאת אוסקר ויילד, וכן מחזות זמר, כגון "נערת החנות" ("The Shop Girl").
כמו כן, הפיק מחזות ב"תיאטרון הדוכס מיורק" בלונדון, כאשר הנודע שבהם הוא פיטר פן משנת 1904 (שחזור המחזה נעשה בסרט למצוא את ארץ לעולם לא משנת 2004, בו גילם השחקן דסטין הופמן את דמותו של פרוהמן).
ביחד עם מארק קלו, אל היימן, סמואל ניקסון, פרד צימרמן ואברהם ארלנגר יצר למעשה מונופול בתחום התיאטראות בניו יורק, אשר נשבר רק בשנות ה-10' של המאה ה-20, עם כניסתם לתחום של בני משפחת שוברט.
בסך הקריירה שלו הפיק למעלה מ-700 מחזות, תוך העסקת כ- 10,000 איש בכל עונת מופעים, ונודע בהזנקת הקריירה של שחקנים רבים.
נספה בטביעתה של האונייה לוסיטניה בשנת 1915, כאשר בבעלותו חמישה תיאטראות בלונדון, שישה בניו יורק ולמעלה מ-200 נוספים ברחבי ארצות הברית.
צ'ארלס אדוארד קוגלין , היה כומר קתולי אשר בסוף שנות ה-20 ובשנות ה-30 של המאה ה-20 הטיף את דעותיו, בנושאים חברתיים וכלכליים, כולל דעות אנטישמיות חריפות, באמצעות תחנת רדיו פופולרית, שהיו לה עשרות מיליוני מאזינים בארצות הברית ובקנדה, וכן על ידי ביטאונו "צדק חברתי" (Social Justice).
הצטרפות ארצות הברית למלחמת העולם השנייה כצד לוחם פעיל, הובילה להפסקת הפצת דעותיו, המצדדות במדינות הציר, בלחץ הממשל.
צ'ארלס קוגלין נולד בהמילטון שבקנדה להורים ממוצא אירי-קתולי.
בשנת 1911 הוא למד בקולג' הקתולי סנט מייקל'ס (St.
Michael's College) שבטורונטו, אשר הופעל על ידי 'האבות הבזיליאנים' (Basil), ארגון נוצרי-קתולי אשר הקדיש עצמו לחיים פשוטים, מצד אחד, ולחינוך, מצד שני.
לאחר מכן הוא פנה לסמינר לכמרים, אף הוא מטעם הבזיליאנים, והוסמך ככומר ב-1916. לאחר הסמכתו פנה ללמד באסמפשן קולג' (Assumption College) שבווינדזור (כיום חלק מאוניברסיטת וינדזור).
בשנת 1923 עזב קוגלין את 'האבות הבזיליאנים', עקב שינוי כיוון שחל באותו ארגון, אשר קוגלין סירב לאמץ.
בנוסף, קוגלין גם עקר מקנדה לארצות הברית, השתקע בעיר דטרויט (הסמוכה מאוד לגבול קנדה בכלל, ולווינדזור בפרט), והתקבל כחלק מן ההיררכיה הכנסייתית המקומית.
לאחר שהוצב בכמה מקומות כהונה, התמקם לבסוף בשנת 1926 ברויאל אוק (Royal Oak) שבמישיגן.
באותה שנה, כתגובה לאיומים על כנסייתו מצד הקו קלאקס קלאן, קוגלין החל לשדר תוכנית רדיו בת שעה אחת לשבוע.
בשנים הראשונות, בהן שידר בתחנת רדיו מקומית, תוכניתו עסקה בעיקר בענייני דת.
מינואר 1930 ואילך, זמן קצר לאחר שהחל השפל הגדול, החל קוגלין להידרש גם לנושאים פוליטיים.
בנוסף, באותו מועד, בקירוב, הפכה תוכניתו לכלל-ארצית, כאשר החלה להיות משודרת ברשת CBS.
תחילה תקף בחריפות את הסוציאליזם ואת הקומוניזם מבית מדרשה של ברית המועצות.
עם זאת, קוגלין תקף גם את הקפיטליזם, אשר החמדנות ותאוות הבצע הנלוות אליו הן שמעלות את קרנן של אותן אידאולוגיות.
לדבריו, הוא מקדיש את חייו כדי לקעקע הן את הקפיטליזם, אשר שודד מן העובד את הטוב שבעולם, והן את הקומוניזם - אשר שולל את האושר שבעולם הבא...
בשנת 1931 הסירה CBS את חסותה לשידוריו, כיוון שקוגלין סירב לדרישת הרשת לביקורת מוקדמת של דבריו בטרם שידור.
במקום זאת, הוא הצליח לאסוף כסף על מנת לשדר בתחנת רדיו משלו, ואף להגיע כך לעשרות מיליוני מאזינים.
במסע הבחירות לנשיאות ארצות הברית של 1932, קוגלין היה תומך נלהב של פרנקלין רוזוולט.
לאחר שרוזוולט אכן ניצח, קוגלין הביע תמיכה נלהבת בניו דיל.
בשנים 1934–1935 שינה קוגלין את טעמו והפך למבקר חריף של רוזוולט.
כעת ראה את פעולותיו כלא-חוקתיות וכקפיטליסטיות-במסווה, וכן, שאינן רדיקליות דיין.
רוזוולט תואר כ'כלי שרת של וול סטריט' אך בה בעת, גם כלי שרת של הקומוניזם, שתי פניו החילוניות של השטן, לדעתו.
בשנת 1938 קוגלין החל לצדד בשידוריו במדינה אוטוריטרית וקורפורטיבית.
ב-1934 ייסד קוגלין את 'האיחוד הלאומי למען צדק חברתי' (National Union for Social Justice).
התנועה הקיפה בשיאה כ-7.5 מיליון חברים.
שידוריו של קוגלין, וכן ביטאון התנועה "צדק חברתי", אשר החל לצאת לאור במרס 1936, קידמו את עמדותיה.
התנועה, בצוותא עם תנועות נוספות, הקימה את 'מפלגת האיחוד' (Union Party) אשר התמודדה בבחירות לנשיאות של 1936. 'מפלגת האיחוד' לא הצליחה להטביע חותם, כיוון שמועמדה, ויליאם למקה (Lemke) קיבל 892,378 קולות, ולא זכה ברוב באף אחת מן המדינות.
גם הרעיון ולפיו עצם הצגת המועמדות ימשוך בוחרים מן המפלגה הדמוקרטית של רוזוולט, ובעקיפין תגדיל את סיכויי המועמד הרפובליקני, לא זכה להצלחה, עת רוזוולט זכה פעם נוספת.
ב-1937 התנועה התפרקה, אך הביטאון המשיך להופיע, וכ-2,000 כנסיות היו מוכנות להפיצו, כמו גם האיגוד הגרמני אמריקאי.
ב-23 במאי 1938 קרא קוגלין בעיתונו למסע צלב כנגד "המהפכנים האדומים האנטי-נוצרים".
כמענה לקריאתו נוסדה 'החזית הנוצרית' (Christian Front), אשר עסקה בהפצת "צדק חברתי", בניסיונות לארגן חרמות כנגד עסקים יהודיים, במצעדים, וכן בניסיונות לפעול נגד עבודה מאורגנת, או לפחות להחליף מנהיגי עובדים אם נתפסו כ'יהודים' או כ'אדומים'.
בין חברי 'החזית' היו כ-400 שוטרים ממשטרת ניו יורק.
עם זאת, אף שזו שאבה במוצהר את השראתה ממנו, קוגלין עצמו לא היה מעולם חבר ב'חזית'.
אחרי הבחירות של 1936 החל קוגלין להביע עמדה אוהדת לאיטליה הפשיסטית ולגרמניה הנאצית.
שתיהן מהוות, לדבריו, סם שכנגד 'הרעל הקומוניסטי'.
באשר לזה האחרון, הוא ציין את מעורבותם הלא-פרופורציונלית של יהודים בקרב הבולשביקים בעת מהפכת אוקטובר, ובה בעת, טען שזו נתמכה על ידי בנקאים יהודים.
כעדות להתקרבות רעיונית, הדר שטירמר העתיק קטעים מ"צדק חברתי", ואילו קוגלין העתיק חלק גדול מנאום של יוזף גבלס לביטאונו, וחתם עליו את שמו-שלו.
ביטאון התנועה החל לעסוק ב-1938 בענייני חוץ במידה גוברת והולכת.
בקיץ 1938, בעת משבר צ'כוסלובקיה שקדם לוועידת מינכן, הצדיק את גרמניה ושפך זעמו על וינסטון צ'רצ'יל.
בהמשך לאותו קו, החל קוגלין לגלוש לעבר אנטישמיות, ואף זאת במידה גוברת והולכת.
באותה תקופה הוא החל להתבטא אודות 'קשר יהודי עולמי'.
בביטאונו הדפיס סדרת מאמרים מאת תועמלן למען גרמניה הנאצית, ובהמשך הדפיס את הפרוטוקולים של זקני ציון.
כנסיית הבית שלו, ברויאל אוק, הניצבת על הדרך הראשית לדטרויט, שימשה גם כמרכז הפצה של "הפרוטוקולים".
במקום חולקה גם חוברת ובה רשימת חנויות שאינן מעסיקות יהודים.
על החוברת נכתב "ישו עצמו העניק את חסותו לעלון דק זה שנועד להגנתכם".
במרס 1942 האשים "צדק חברתי" את היהודים בכך שגרמו למלחמת העולם השנייה.
עד שנת 1942, הממונים הישירים על קוגלין בממסד הכנסייתי לא גינו אותו ואפשרו לו להמשיך במעשיו ללא הפרעה.
עם כל אלה, קוגלין הכחיש את היותו אנטישמי, טען שהוא בעד 'האדם הטוב' באשר הוא, ואף גינה את 'האיגוד הגרמני אמריקאי' ומנהיגו פריץ יוליוס קון כמפיצי שנאה.
נראה שבאותה העת רוב מאזיניו החלו בהדרגה להתרחק ממנו ונותר רק 'גרעין קשה' של חסידיו.
עוד באמצע שנות השלושים ניסה הממשל האמריקני להילחם בהשפעתו של קוגלין באמצעים חוקיים.
אמנם החוקה האמריקנית מבטיחה את חירות הביטוי, אולם גורמים בממשל טענו כי תחום התדרים המיועד לשידורי רדיו הוא רכוש ציבורי, ולפיכך קיימת עילה לפיקוח על המתרחש בו ולרישוי השימוש בגלי האתר.
כך, כבר באותן שנים אילץ הממשל את קוגלין לחדול מלשדר בעצמו ובמקום זאת לקנות זמן שידור מתחנות אחרות, דבר שפגע בתפוצת שידוריו.
לאחר פרוץ מלחמת העולם השנייה הודק הפיקוח על שידורי הרדיו, אפשר שלא מעט כדי להוריד את שידוריו של קוגלין עצמו, ואכן, בסתיו 1940 שידורים אלה הופסקו.
ב-1942, לאחר הצטרפות ארצות הברית כצד לוחם במלחמת העולם השנייה, דן הממשל בדרכים חוקיות למנוע את הפצת "צדק חברתי".
לבסוף נבחרה דרך עקיפין, ונעשתה פנייה לממונים על קוגלין בכנסייה הקתולית.
הפנייה נענתה, וקוגלין נתבקש לחדול מלעסוק בעניינים פוליטיים.
קוגלין ציית, מה גם שקהל חסידיו ממילא התמעט, כאמור, והוא נשאר מופקד על כנסייתו ברויאל אוק עד 1966.
קוגלין הלך לעולמו ב-27 באוקטובר 1979, יומיים לאחר יום הולדתו ה-88.
צ'ארלס קורנווליס היה קצין בצבא הבריטי ומנהל קולוניאלי.
בארצות הברית ובבריטניה הוא זכור בעיקר כאחד הגנרלים הבריטיים המובילים במלחמת העצמאות האמריקנית.
כניעתו בשנת 1781 לכוח אמריקני-צרפתי משולב, בפיקודם של הגנרל האמריקני ג'ורג' וושינגטון, המרקיז דה לה פאייט והרוזן הצרפתי ז'אן-בטיסט רושאמבו, במצור על יורקטאון, הובילה לסיומה של מלחמת העצמאות האמריקנית.
קורנווליס שימש גם כלורד לוטננט של אירלנד ומושל הודו; בשני המקומות הוא הביא לשינויים משמעותיים, כולל את חוק האיחוד של 1800 באירלנד וקוד קורנווליס והסדר הקבע בהודו.
צ'ארלס קורנווליס נולד ב-1738 בכיכר גרוונר שבלונדון למשפחה רמת מעלה.
בן בכור לצ'ארלס קורנווליס, ברון קורנווליס הראשון ואליזבת טאונסנד בתו של צ'ארלס טאונסנד, הוויקונט השני טאונסנד ואחייניתו של ראש ממשלת בריטניה הראשון רוברט וולפול.
אחיו ואחיותיו הצעירים היו ויליאם , ג'יימס , שרלוט, הנרי, אליזבת' ומארי.
הנחלה המשפחתית הייתה במחוז סאפוק החל מהמאה ה-14 ונציגי המשפחה ייצגו את המחוז ב"בית הנבחרים של בריטניה" במשך 300 שנה.
בנעוריו למד באיטון קולג' ובהמשך בקלייר קולג' שבאוניברסיטת קיימברידג'.
בדצמבר 1757 התגייס קורנווליס לצבא בריטניה והוצב ברגימנט הרגלים "משמר הגרנדירים".
לאחר הגיוס אושר לו ללמוד מחוץ לבריטניה והוא החל ללמוד באקדמיה הצבאית של טורינו, איטליה.
ב-1758 סיים את לימודיו ונסע לז'נבה, שווייץ שם נודע לו שהרגימנט שלו בדרכו לארצות הברית להצטרף למלחמת שבע השנים.
קורנווליס ניסה להשיג את היחידה אך היא כבר עזבה את אירופה וקורנווליס הצליח להתמנות לקצין מטה במפקדה של מפקד המערכה הבריטי ג'ון מנרז, לורד גרנבי .
במהלך המלחמה השתתף קורנווליס במספר קרבות במרכז אירופה:
באוגוסט 1759 השתתף ב"קרב מינדן" שהתחולל במרכז גרמניה והסתיים בניצחון בריטי ובעצירת התקדמות הצבא הצרפתי להנובר.
לאחר הקרב הועלה לדרגת קפטן והוצב ל"רגימנט הרגלים ה-85 של פוט" .
ב-1761 הועלה קורנווליס לדרגת לוטננט קולונל של כבוד ומונה למפקד ב"רגימנט הרגלים של סאפוק" .
ביולי אותה שנה הוביל את הרגימנט שלו ל"קרב וילינגהאוזן" שהתחולל ממזרח לדורטמונד והסתיים גם הוא בניצחון בריטי ונסיגת הצבא הצרפתי וקורנווליס צוין לשבח על גבורתו.
ביוני 1762 השתתף קורנווליס והרגימנט שלו בקרב וילהלמשטאל בצפון מחוז הסן שהסתיים בניצחון בריטי.
ביולי אותה שנה השתתף קורנווליס והרגימנט שלו בקרב לוטרברג במהלכו הביסו הבריטים את היחידות הסקסוניות.
באוקטובר אותה שנה הוביל קורנווליס את הרגימנט שלו למצור על העיר קאסל שהוחזקה על ידי הצרפתים.
הכוחות הבריטים כבשו את העיר והביאו בכך לסיום מלחמת שבע השנים ולחתימה על חוזה פריז בתחילת 1763.
לאחר המלחמה חזר קורנווליס לבריטניה וב-1766 הועלה לדרגת קולונל ומונה למפקד "רגימנט הרגלים של הדוכס ולינגטון" .
בספטמבר 1775 הועלה לדרגת מייג'ור גנרל.
ב-1776 הועלה קורנווליס לדרגת לוטננט גנרל, נשלח לצפון אמריקה והוצב תחת פיקודו של גנרל הנרי קלינטון.
לאחר הכישלון הבריטי ב"מצור הראשון על צ'ארלסטון" עבר קורנווליס עם קלינטון למערכה על ניו יורק וניו ג'רזי שם הועמד בראש דיוויזיה של כ-4,000 חיילים בריטים.
במסגרת המערכה כבש את ניו ג'רזי ורדף אחרי ג'ורג' וושינגטון והצבא הקונטיננטלי.
בסיום המערכה שיבח מפקדה גנרל ויליאם האו את קורנווליס על תרומתו לניצחון.
בשלהי 1776 אישר האו חופשה לקורנווליס אך בעקבות הניצחון של וושינגטון על הבריטים בקרב טרנטון הורה האו לקורנווליס לאסוף כוחות בריטים ולצאת מול וושינגטון.
ההתקדמות של הכוח הבריטי הואטה בגלל התכתשויות עם כוחות אמריקאים קטנים דבר שאיפשר לוושינגטון לחזק את עמדותיו ובתחילת ינואר 1777 לנצח מול קורנווליס ב"קרב נחל אסונפינק" .
קורנווליס תכנן לתקוף את האמריקאים למחרת הקרב אך אלו יצרו הסחה, עקפו את כוחותיו של קורנווליס, תקפו בפרינסטון, ניו ג'רזי וניצחו ב"קרב פרינסטון" .
באביב 1777, עדיין תחת פיקודו של ויליאם האו, הצטרף קורנווליס ל"מערכה לשחרור פילדלפיה" שנמשכה על 1778 והסתיימה בכיבוש פילדלפיה על ידי הבריטים.
במהלך מערכה זו נלחם קורנווליס ב, ו"קרב פורט מרסר" .
לקראת סיום 1777 חזר קורנווליס למשפחתו בבריטניה ובתחילת 1778 חזר לאמריקה ומונה לסגנו של גנרל הנרי קלינטון שהחליף את ויליאם האו בתור מנהל המערכה.
בעקבות הצטרפותה של צרפת למלחמה ותמיכתה בצבא הקונטיננטלי האמריקאי שינו הבריטים אסטרטגיה, נטשו את פילדלפיה ונסוגו לכוון ניו יורק.
ביוני 1778 הוביל קורנווליס כוחות בריטים ב"קרב מונמות'" שהתחולל בניו ג'רזי והסתיים ללא הכרעה ברורה.
מפקד המערכה הבריטי, גנרל הנרי קלינטון, האשים במרומז את קורנווליס באי הכרעת המערכה.
בשלהי אותה שנה נאלץ קורנווליס לחזור לבריטניה ולסעוד את אשתו במחלתה עד פטירתה בפברואר 1779.
ביולי 1779 חזר קורנווליס לצפון אמריקה ומונה לפקד על המערכה של בריטניה בגזרה הדרומית.
בהמשך השנה עסק קורנווליס, יחד עם הנרי קלינטון באיסוף כוחות בריטים והעברתם דרומה.
באביב 1780 הוביל את המצור על צ'ארלסטון שהסתיים בניצחון בריטי, שבי של כ-5,500 לוחמים אמריקאים ולכידת צי של 13 ספינות מלחמה.
קורנווליס ניצל את התבוסה האמריקאית בצ'ארלסטון ושלח יחידה בפיקודו למחוז לנקסטר שבקרוליינה הדרומית שם ניצחו הבריטית יחידה מקומית ב"קרב ווקסהאוז" שהסתיים בטבח של שליש מהלוחמים האמריקאים.
לאחר המערכה בצ'ארלסטון חזר הנרי קלינטון לאזור ניו יורק וקורנווליס נשאר לפקד על המערכה הדרומית עם הוראה לשמור על הישגי הבריטים בקרוליינה הדרומית וקרוליינה הצפונית.
למילוי משימה זו הוקצה לקורנווליס כח של כ-3,000 חיילים שחלקם היה מקומי מנאמני בריטניה.
קורנווליס נאלץ להתמודד אם חוסר כרוני במזון וציוד צבאי.
בעיית המזון נפתרה, בדרך כלל, על ידי החרמת מזון מאיכרים מקומיים אולם אספקת תחמושת, נשק וציוד צבאי מהכוח המרכזי בצפון נתקלה בבעיות בגלל כוחות אמריקאים שפגעו בשיירות הסיוע (כולל באוניות סיוע).
באוגוסט 1780 הוביל קורנווליס את הכוח הבריטי לניצחון מוחץ בקרב קמדן מול כוח של הצבא הקונטיננטלי.
ניצחון זה איפשר לצבא הבריטי לשמור על הישגיו בקרוליינה הדרומית והפך את קורנווליס לגיבור במולדתו.
בתחושה שדרכו סלולה לניצחון על המורדים האמריקאים החלו קורנווליס וצבאו להתקדם צפונה לקרוליינה הצפונית תוך ניסיון לגייס כוחות מקומיים אוהדי בריטניה.
תחושת הביטחון החלה להתפוגג כשיחידה של חיילים מקומיים תחת פיקודו של קורנווליס הובסה בתחילת אוקטובר 1780 ב"קרב קינגז מאונטיין" ובינואר 1781 הובסו כוחותיו של קורנווליס בקרב קאופנס.
קורנווליס הצליח אומנם לנצח בקרב הבא, "קרב גילפורד קורט האוז" אולם ספג ביקורת על שהורה לירות על כוחות מתגוששים בריטים-אמריקאים וגרם לפגיעות בחיילים בריטים.
בזמן שקורנווליס התקדם לעיר הנמל וילמינגטון בצפון קרוליינה כדי להצטייד ניצל המפקד האמריקאי בזירה, נתנאל גרין, את נטישת דרום קרוליינה, עקף את קורנווליס וכבש מחדש את רוב השטחים אותם החזיקו הבריטים.
בזמן ששהה בוילמינגטון תוגבר צבאו של קורנווליס על ידי יחידות בפיקודם של ויליאם פיליפס ובנדיקט ארנולד.
בעזרת כוחות אלו שמנו כ-9,000 חיילים הצליח קורנווליס להתקדם במדינת וירג'יניה.
ג'ורג' וושינגטון מינה את המרקיז דה לה פאייט מצבא צרפת בעל הברית להגן על וירג'יניה.
מאחר שלרשות לה פאייט עמדו רק 3,200 חיילים הוא נקט בטקטיקה של הטרדת הבריטים ונמנע מהתנגדות חזיתית.
הנרי קלינטון, שהיה עדיין מפקדו של קורנווליס, הורה לו להתבצר בחצי האי וירג'יניה לחוף האוקיינוס האטלנטי ולהגן גם על הצי הבריטי בזירה.
בדיעבד הפכה עמדה זו למלכודת לאחר שביבשה חסם צבא משולב אמריקאי-צרפתי, בפיקודו של וושינגטון, את חצי האי בעוד שצי צרפתי בפיקודו של "פרנסואה ג'וזף פול דה גראס" הביס את הצי הבריטי בקרב צ'ספיק.
ב-19 באוקטובר 1781, לאחר 3 שבועות של מצור שכונה המצור על יורקטאון, נכנע קורנווליס לוושינגטון.
סך הכל נכנעו כ-8,000 חיילים בריטים שהיוו כרבע מהכוח הבריטי שהשתתף במערכה.
קורנווליס שוחרר על תנאי מהכלא האמריקאי, חזר לבריטניה, ולא השתתף יותר במלחמת העצמאות.
ב-17 בינואר 1782 חזר קורנווליס לבריטניה ולא השתתף עוד במערכה בצפון אמריקה.
פעילותו שם ובמיוחד התנהלותו בזירה הדרומית עוררה ביקורת נגדו בקרב מתנגדיו הפוליטיים כמו גם מצד גנרל הנרי קלינטון שהאשים אותו בכישלון מערכה זו.
ב-1786 מונה קורנווליס ל ומפקד צבא הודו.
בתקופת השירות בהודו קידם רפורמות רבות במבנה השלטון הבריטי במדינה וכן הסדיר את פעילותה של חברת הודו המזרחית הבריטית שבסיסה היה בהודו, בין השאר על ידי צמצום הנפוטיזם ומינוי אנשים מוכשרים לתפקידים מרכזיים.
קורנווליס שם דגש מיוחד בפעילותו על נוהלי הממשל ומערכת המשפט.
הוא השתלט על מערכת המשפט בהודו ומינה שופטים מטעם חברת הודו המזרחית הבריטית בכל דרגי השיפוט.
ב-1793 פרסם קורנווליס את קוד קורנווליס שהגדיר את נוהלי השפיטה בתת-היבשת.
ספר זה הציב את הבריטים בראש הפירמידה תוך התנשאות על התושבים המקומיים וצמצום אפשרויות הקידום שלהם.
יחד עם זאת פעל קורנווליס לשיפור תנאי החיים של ילידי הודו וכן צמצם את תופעת העסקת ילדים קטנים.
רפורמה נוספת שנכללה בקוד קורנווליס הייתה רפורמת קרקעות.
קורנווליס ויועציו קבעו שחוכרי אדמה ישלמו לפי ערך הקרקע ולא לפי ערך התוצרת כשכוונת מחוללי הרפורמה הייתה להיטיב עם החקלאים חוכרי הקרקעות אולם בסופו של דבר המשיכו בעלי הקרקעות לרדות באיכרים.
משימה נוספת שהוטלה על קורנווליס הייתה לשפר את הייחסים את שכנותיה של הודו ולצמצם את האיום בקונפליקטים.
חיזק את אמנת מנגלור שנחתמה ב-1784 וסימנה את סיומה של מלחמת אנגלו-מייסור השנייה.
קורנווליס יישם זאת על ידי ביטול הסכמים עם מדינות כמו האימפריה המראטהית וניזאם היידראבאד שלדעתו סתרו את הסכם מנגלור.
פעולה זו איפשרה לקורנווליס להישאר נייטרלי במלחמה שפרצה בין ממלכת מייסור ל.
ב-1786 הקים בסיס חדש של חברת הודו המזרחית הבריטית בעיר ג'ורג' טאון שבמדינת פננג (מלזיה) והגיע להסדר תשלומים עם הראג'ה המקומי כדי לשמור על השקט מול השלטונות.
המבצר ששמר על בסיס זה נקרא פורט קורנווליס על שמו.
ב-1792 שלח את נציגו, קולונל ויליאם קיקפטריק , לקטמנדו שבנפאל כדי ליישב סכסוך צבאי שהחל שם.
על אף מאמציו של קורנווליס לשמור על יחסים טובים עם המדינות השכנות ועל אף החתימה על אמנת מנגלור עם ממלכת מייסור מדרום החליט סולטאן מייסור, טיפו סולטאן, לתקוף את הטריטוריה של חברת הודו המזרחית הבריטית.
הפלישה של טיפו סולטאן לממלכת טרוונקור השכנה, בשלהי 1790, סימנה את תחילה של מלחמת אנגלו-מייסור השלישית.
מאחר שטרוונקור הייתה בעלת ברית של חברת הודו המזרחית הבריטית שלח קורנווליס שלח למערכה בדרום הודו כוח צבאי בפיקודו של גנרל "ויליאם מדוז" .
לאור חוסר הצלחתו של מדוז להדוף את הכוח המייסורי נאלץ קורנווליס לקחת את הפיקוד על המערכה בעצמו ב-1791.
קורנווליס כרת ברית צבאית עם השלטונות של היידראבאד וצירף את צבאם למערכה.
הצבא הבריטי התקדם דרומה, כבש את פורט בנגלור והתקדם לבירת מייסור סרירנגפאטנה אולם מחסור באספקה הניעו את קורנווליס לסגת בחזרה לבנגלור.
בינואר 1792, לאחר שהצטייד והתארגן, חזר קורנווליס דרומה וב-5 בפברואר הטיל מצור על סרירנגפאטנה עד כניעתו של טיפו סולטאן וחתימתו על "אמנת סרירנגפאטנה" .
במסגרת הסכם זה סיפחו הבריטים שטחים גדולים ממלכת מייסור ושניים מבניו של טיפו סולטאן נמסרו לקורנווליס כבני ערובה.
על הצלחתו במלחמה הוענק לקורנווליס התואר "מרקיז קורנווליס" והוא הועלה לדרגת גנרל.
קורנווליס חזר לבריטניה ב-1794 והוחלף על ידי ג'ון שור .
ב-1794, עם חזרתו לבריטניה, התבקש קורנווליס לתווך במלחמות המהפכה הצרפתית.
לאחר כישלון התיווך מונה לקצין הלוגיסטיקה של צבא בריטניה עם אחריות על ארטילריה, מהנדסים, ביצורים, אספקה צבאית, תחבורה, בתי חולים שדה ועוד.
במסגרת תפקידו טיפל קורנווליס בתשתיות הצבא, פיקח על מחסני האחסון ותשתיות האספקה, פיקד על כוחות הארטילריה וההנדסה, שיפר את הגנת החוף של בריטניה והרחיב את תוכנית ההכשרה של קציני ארטילריה מוסמכים.
ביוני 1798 מונה קורנווליס לתפקיד לורד לוטננט של אירלנד ולמפקד העליון צבא אירלנד .
מינוי זה בא בתגובה לפרוץ המרד האירי במאי אותה שנה.
קורנווליס פיקד על דיכוי המרד של הרפובליקנים האירים ובאוגוסט 1798 כשנחתו כוחות צרפתים, בפיקודו של ז'אן ז'וזף אמאבל אימבר, בקונכט כדי לסייע למורדים הביס גם אותם.
מבחינת קורנווליס המערכה באירלנד החלה אומנם בתבוסה ב"קרב קסטלבר" שהתחולל בשלהי אוגוסט 1798 אך בהמשך תוגברו הכוחות הבריטים והגיעו לכ-60,000 חיילים.
בהמשך ניהל קורנווליס את "קרב באלינמצ'וק" שהסתיים בניצחון הבריטים ועד סיום השנה השלים את דיכוי המרד תוך הוצאה להורג של מספר מורדים אירים.
ב-1800 היה קורנווליס בין התומכים בחוק האיחוד שנועד לאחד את ממלכת אירלנד עם ממלכת בריטניה הגדולה תחת הכותרת הממלכה המאוחדת של בריטניה הגדולה ואירלנד.
כדי לממש את האיחוד פעל קורנווליס לגייס לו תומכים בקרב הפרלמנטים.
בגלל השוני הדתי בין אירלנד ובריטניה ניסו קורנווליס וראש ממשלת בריטניה ויליאם פיט הבן לשכנע את המלך ג'ורג' השלישי להסכים לאמנציפציה קתולית אולם ללא הצלחה ובעקבות זה שניהם התפטרו וקורנווליס חזר לבריטניה.
ב-1801, לאחר שובו לבריטניה, מונה קורנווליס לראש הפיקוד המזרחי של האי ועיקר תפקידו היה להגן על הממלכה מפלישה צרפתית.
בהמשך מינה אותו ראש הממשלה, הנרי אדינגטון, לציר דיפלומטי בצרפת לצורך שיחות שלום עם נפוליאון בונפרטה.
השיחות הניבו את הסכם אמיין עליו חתם קורנווליס ב-25 במרץ 1802 בשם בריטניה.
הסכם זה הביא לפירוקה של הקואליציה האנטי-צרפתית השנייה אולם פעולות התקפיות של נפוליאון הביאו, לאחר כשנה, להקמת הקואליציה האנטי-צרפתית השלישית.
יש שהאשימו את קורנווליס בפשרנות יתר בהסכם אמיין שהביא להמשך התוקפנות של נפוליאון.
ב-1805 מינה ראש ממשלת בריטניה ויליאם פיט הבן (בכהונתו השנייה) שוב את קורנווליס ל.
קורנווליס הגיע ביולי 1805 להודו וב-5 באוקטובר, בזמן ששהה בעיר גאזיפור שבממלכת ואראנסי (כיום מדינת אוטר פרדש), נפטר מחום.
הוא נקבר על גדות נהר הגנגס בעיר גאזיפור שם נפטר ועל קברו נבנה מאוזוליאום.
ב-1760 הפך קורנווליס לחבר פרלמנט בבית הנבחרים הבריטי של בריטניה מטעם הכפר איי , מחוז סאפוק בו חי.
ב-1762 ירש את תואר האצולה מאביו והפך לרוזן השני של קורנווליס דבר שהכניס אותו לבית הלורדים.
בתוארו זה הפך לבן טיפוחיו של מנהיג המפלגה הוויגית וראש הממשלה העתידי של בריטניה צ'ארלס ווטסון-ונטוורת', המרקיז השני מרוקינגהם.
במסגרת תפקידו הפרלמנטרי תמך במושבות באמריקה במאבקן לעצמאות ובין השאר הצביע ב-1765 כנגד חוק הבולים שהטיל מס בולים על המושבות באמריקה מבלי שזכו בייצוג בפרלמנט.
באוגוסט 1785, לאחר שחזר ממלחמת העצמאות של ארצות הברית, נשלח כשגריר לחצרו של פרידריך השני, מלך פרוסיה בניסיון להשיג ברית בין בריטניה לפרוסיה.
קורנווליס נישא ב-14 ביולי 1768 לימימה טולקין לבית ג'ונס והם עברו לגור בעיירה קאלפורד , סאפוק.
לזוג נולדו 3 ילדים: צ'ארלס, סטנלי ומארי.
צ'ארלס ירש את תואר מאביו והפך למרקיז הראשון של קורנווליס.
ימימה נפטרה ב-14 באפריל 1779. קורנווליס נפטר ב-5 באוקטובר 1805 כששהה בהודו והובא למנוחות בעיר בה נפטר.
תואר המרקיזות עבר לבנו צ'ארלס .
פסל של קורנווליס הוצב בקתדרלת סנט פול שבלונדון.
קורנווליס הונצח בארבעה אתרים בהודו:
פסל, מעשי ידיו של ג'ון בייקון , המוצב באנדרטת ויקטוריה שבקולקטה.
למרגלות דמותו של קורנווליס מוצגות 2 דמויות המסמלות חוזק ואמת.
פסל, מעשה ידיו של תומאס בנקס , מוצג ב"פורט סנט ג'ורג'" במאדרס.
הפסל מציג את כניעתו של סולטאן טיפו ומסירת ילדיו כבני ערובה.
פסל המוצב במוזיאון "באהי דז'י לד" שבמומבאי
המאוזוליאום בו נקבר קורנווליס בעיר גאזיפור על גדות הגנגס.
מבצר קורנווליס בפננג שבמלזיה נקרא על שמו.
הדרך החוצה את הרי וויקלו באירלנד (R115) קרויה של שמו של קורנווליס.
העיירה קורנווליס בניו זילנד קרויה על שמו
בניין נקרא על שם קורנווליס באוניברסיטת קנט שבבריטניה.
בניין נקרא על שמו של קורנווליס בבית הספר הרפואי המלכותי בסאפוק שבבריטניה.
מבנה ציבור בשם "המרקיז מקורנווליס" (The Marquis of Cornwallis) בכפר לייהאם במחוז סאפוק נקרא על שמו.
רחובות נקראו על שמו של קורנווליס בליברפול, באוקספורד וברובע איזלינגטון שבלונדון.
ב-1835 הוציא הסופר ג'ון פנדלטון קנדי את הספר "הורס-שו רובינסון" המתאר את המערכה של קורנווליס בגזרה הדרומית במלחמת העצמאות של ארצות הברית.
ב-2000 הופיעה דמותו של קורנווליס בסרט הפטריוט שם שוחק על ידי טום וילקינסון.
ב-2004 יצא ספרו של תומאס פלנגן האירי "שנת הצרפתים" (The Year of the French) על המרד באירלנד בו מתוארת דמותו של קורנווליס.
גנרל סר צ'ארלס פרגוסון, הברונט השביעי היה קצין בצבא הבריטי והמושל הכללי השלישי של ניו זילנד.
פרגוסון היה בנו של ג'יימס פרגוסון, שהיה מושל ניו זילנד השישי.
הוא התחנך באיטון קולג' וב ולאחר מכן, ב-1883 הוא התגייס למשמר הגרנדירים.
בין השנים 1896–1898 הוא שירת בסודאן וב-1899 הוא מונה להיות מפקד הרגימנט הסודאני ה-15 וב-1900 המפקד הצבאי של מחוז אומדורמאן.
ב-1901 הוא מונה להיות השליש של צבא מצרים וב-1904 מפקד הגדוד השלישי של משמר הגרנדירים, לפני שב-1907 הוא קודם לדרגת בריגדיר גנרל במטה הצבא באירלנד.
ב-1909 הוא מונה להיות קצין חיל הרגלים הראשי וב-1913 למפקד הדיוויזיה החמישית באירלנד.
בתפקידו זה הוא לקח חלק בתקרית קרה (Curragh) והבטיח שקציניו יצייתו לפקודות.
באוגוסט 1914, עם פרוץ מלחמת העולם הראשונה, הוא הוביל את הדיוויזיה החמישית לצרפת ולאחר מכן לקח לזמן קצר, מאוקטובר ועד דצמבר, את הפיקוד על הדיוויזיה ה-9 (הסקוטית).
הוא פיקד על הקורפוס ה-2 מינואר 1915 וממאי 1916 על הקורפוס ה-17, שעליו הוא פיקד עד תום המלחמה.
לאחר המלחמה הוא היה המושל הצבאי של קלן וב-1922 הוא פרש מהצבא.
ב-20 ביוני 1929 היה פרגוסון מעורב בתאונת רכבת שאירעה בעקבות רעידת האדמה שהתרחשה באי הדרומי.
קרונו של המושל הכללי, שבו הוא נסע יחד עם אשתו ואנשי פמלייתו, היה מחובר לרכבת שיצאה מתערוכת החלב הלאומית בפלרמרסטון נורת' ועליה 200 איש.
בין פיקקריקי לבין מפרץ פוקרואה שבאי הצפוני נפל קטר הרכבת למדרון תלול של הנהר הסמוך ונהג הקטר נפצע.
שלושת הקרונות הראשונים של הרכבת ירדו מהמסילה, אך קרונו של המושל הכללי נותר על הפסים ופרגוסון ופמלייתו יצאו מהתאונה עם פצעים ושריטות קלות.
פרגוסון היה חבר בבונים החופשיים.
במהלך תקופת כהונתו כמושל הכללי של ניו זילנד הוא היה גם הנשיא הגדול של הלשכה הגדולה של ניו זילנד.
ב-18 ביולי 1901 נשא פרגוסון לאישה את לידי אליס מרי בויל, בתו של דייוויד בויל, רוזן גלאזגו השביעי, שהיה גם הוא מושל ניו זילנד.
צ'ארלס פרגוסון מת ב-20 בפברואר 1951.
צ'ארלס "האני" קולס שחקן ורקדן סטפס אמריקאי.
היה ידוע בעיקר כמי שגילם את טיטו סוארז בסרט "ריקוד מושחת".
פיתח יכולות ומהירות בלתי רגילות כשרקד ברחובות עיר הולדתו.
הוא נסע לניו יורק לראשונה כחלק משלשיית מילר שהיו ידועים בצעדי הסטפס הקשים במיוחד שבוצעו על משטחים קטנים ולא רגילים.
בשנת 1940, רקד קולס עם הלהקה של קאב קאלוויי ושם פגש את צ'ארלס "צ'ולי" אטקינס.
במהירות הפכו לצמד המפורסם "קולס ואטקינס".
הסגנון שלהם היה מאופיין בריקודי סטפס עם מקצבים מהירים, מקצבי סווינג, סופט שו (מקצב איטי ודינמיקה נמוכה) וצ'אלנג'- דו-שיח בין שני רקדנים כאשר כל רקדן מאתגר את השני.
הצמד הופיע יחד במשך 19 שנה.
קולס הביא את עולם הסטפס לבמה הגדולה כאשר הופיע עם להקת הבלט המכובדת "ג'ופרי בלט" בהפקה של אגנס דה מילס שנקראה "שיחות על ריקוד".
קולס הופיע בברודוויי במחזה "גברים מעדיפים בלונדיניות" בשנת 1949. וגם במחזות "סוכר חום מבעבע" ו-"האחד והיחיד", וזכה בפרס טוני ודרמה דסק על הופעתו.
באחד המופעים, בעת שעמד על הבמה, במחזה "האחד והיחיד", לקה קולס בשבץ מוחי.
הוא לא הצליח לדבר, אך רקד את ריקוד הסטפס מבלי להחמיץ צעד, לאחר מכן נלקח לבית החולים.
זמן מה מאוחר יותר החלים קולס מהשבץ וחזר לפעילות.
בשנות 1980, לימד קולס ריקוד והיסטוריה של הריקוד באוניברסיטאות שונות ברחבי ארצות הברית: ייל, קורנל, דיוק ואוניברסיטת ג'ורג' וושינגטון.
קולס היה חבר קרוב של הרקדנית ברנדה באפלינו שהייתה לצידו לאורך הקריירה בתחילת שנות ה-70. בשנת 1986 ייסדו קולס, ברנדה בפלינו וטוני וואג את "אורקסטרת הסטפס האמריקאית" כלהקת סטפס ללא מטרות רווח.
הלהקה הצליחה מאוד והופיעה במאות הופעות ופרויקטים של קולנוע מסביב לעולם.
בין השנים 1989–1995 הלהקה הפעילה מרכז סטפס בניו יורק, בו התקיימו שיעורים הופעות ופעילויות שונות.
בשנת 1979 הופיע בסרט רוקי 2 ובשנת 1984 הופיע בסרט מועדון הכותנה.
בשנת 1987 הופיע קולס בסרט הקולנוע המפורסם ריקוד מושחת.
בשנת 1991, הוענקה לקולס מדליית כבוד לאומנות על ידי נשיא ארצות הברית ג'ורג' ווקר בוש.
ב-12 בנובמבר 1992, נפטר קולס מסרטן.
לאחר מותו נכנס להיכל התהילה של הסטפס בשנת 2003. אשתו, מריה אדוארדס קולס נפטרה ב-6 בנובמבר 2009.
צ'ארלס קיי היה שחקן אנגלי.
קיי נולד בשם צ'ארלס פיף (Charles Piff) בעיר קובנטרי שבמחוז ווריקשייר לפרנסס (לבית פטי) וצ'ארלס בקינגהאם פיף.
הוא למד בבית הספר ווריק , והתחיל ללמוד רפואה, אבל אחר כך החליט לפנות לקריירת משחק.
הוא למד באקדמיה המלכותית לאמנות הדרמה (RADA), ואחרי סיום הלימודים הצטרף ללהקת התיאטרון "English Stage Company" של תיאטרון רויאל קורט.
ב-1959 שיחק בתפקיד ג'יי במחזה "שורשים" מאת ארנולד וסקר, וב-1961 הופיע בתפקיד צ'ארלס החמישי במחזה "לותר" מאת ג'ון אוסבורן.
עוד שיחק במחזה "המטבח" מאת וסקר, בטרגדיה "The Changeling" (ב-1961) ובמחזה "הלילה השנים עשר" (ב-1962).
ב-1963 הצטרף קיי ללהקה השייקספירית המלכותית והופיע בסטרטפורד ובתיאטרון אלדוויץ' בלונדון.
הוא היה חבר בלהקה עד 1966 ושיחק במגוון רחב של תפקידים בהם אוקטביוס קיסר במחזה "יוליוס קיסר", קלארנס במחזה "מלחמות השושנים", לנסלוט גובו במחזה "הסוחר מוונציה", אנטיפולוס מאפסוס ב"קומדיה של טעויות", אוסריק במחזה "המלט" עם דייוויד וורנר, דובצ'ינסקי ב"מבקר המדינה" ומולוץ' במחזה "The Thwarting of Baron Bolligrew" מאת רוברט בולט.
אחר כך הצטרף לתיאטרון הלאומי ושיחק בתפקיד סיליה בהפקה משנת 1967 של "כטוב בעיניכם" שכללה גברים בלבד.
ב-1969 הופיע במחזה "The National Health" מאת פיטר ניקולס .
בקולנוע שיחק קיי בתפקיד הרוזן אורסיני-רוזנברג בסרט זוכה האוסקר "אמדאוס".
עוד השתתף בסרטו של קנת בראנה "הנרי החמישי", ובגרסה הקולנועית משנת 2002 למחזה "חשיבותה של רצינות".
קיי הופיע בטלוויזיה במספר רב של סרטים וסדרות, בין השאר שיחק בסדרת הדרמה "Fall of Eagles" בה גילם את הצאר ניקולאי השני.
עוד השתתף ב"אני, קלאודיוס", "לשרתם כל ימי", "By the Sword Divided", "תהפוכות מלחמה", "רמפול", "המצודה", "Edge of Darkness", "ג'ונתן קריק", "The Darling Buds of May", "הטי ויינתרופ חוקרת", "הולבי סיטי", "רציחות במידסומר", ובפרק "The Creeping Man" בסדרה "The Casebook of Sherlock Holmes".
ב-2002 שיחק בתפקיד אורח בתסכית דרמה בשם "Excelis Rising" של סדרת המדע בדיוני "דוקטור הו".
צ'ארלס קוטוורת' פינקני היה פוליטיקאי אמריקאי בשנותיה הראשונות של המדינה, ותיק מלחמת העצמאות של ארצות הברית, וציר בוועידת החוקה.
הוא נבחר פעמיים בידי המפלגה הפדרליסטית כמועמדה לנשיאות ב-1804 וב-1808, והפסיד בשתי המערכות.
צ'ארלס קוטוורת' פינקני נולד למשפחת פינקני, משפחת בעלי מטעים אריסטוקרטית בצ'ארלסטון שבקרוליינה הדרומית, ב-25 בפברואר 1746. הוא היה בנו של צ'ארלס פינקני האב, שכיהן כפקיד גבוה בממשל הבריטי הקולוניאלי וכנשיא מערכת המשפט במדינת דרום קרוליינה.
אמו הייתה אלייזה לוקאס פינקני, חקלאית מחוננת.
הוא היה אחיו הגדול של תומאס פינקני, ששירת כמושל קרוליינה הדרומית, כנציג בבית הנבחרים של ארצות הברית, וכדיפלומט בממשלו של ג'ורג' וושינגטון.
בן דודו מדרגה שנייה, צ'ארלס פינקני, שירת כמושל קרוליינה הדרומית, כסנאטור, וכדיפלומט בממשלו של תומאס ג'פרסון.
ב-1753, העביר אביו של פינקני את המשפחה ללונדון, שם שירת כלוביסט בשם קרוליינה הדרומית.
צ'ארלס ותומאס למדו בבית הספר שבמנזר וסטמינסטר, ונשארו בו גם אחרי ששאר המשפחה חזרה לקרוליינה ב-1858. האחים גם למדו באוניברסיטת אוקספורד.
ב-1764, השיג פינקני את תעודת הבגרות שלו בכרייסט צ'רץ', והלך ללמוד משפטים במידל טמפל ב-1766. ב-1769 הוסמך פינקני כעורך דין, אולם המשיך ללמוד בצרפת עוד שנה לימודי בוטניקה וכימיה בנוסף, למד באקדמיה הצבאית בקן.
ב-1773, התחתן פינקני עם שרה מידלטון, שאביה, הנרי מידלטון, כיהן כנשיא השני של הקונגרס הקונטיננטלי ואחיה, ארתור מידלטון, היה בין חותמי הכרזת העצמאות של ארצות הברית.
לאחר ששרה מתה ב-1784, הוא נישא בשנית ב-1786, למרי סטד, שהייתה נצר למשפחת בעלי מטעים עשירה מג'ורג'יה.
לאחר שחזר לקרוליינה הדרומית מאירופה, החל פינקני במתן ייעוץ משפטי בצ'ארלסטון.
הוא נבחר למועצה הקולוניאלית ב-1770. ב-1773 כבר שירת כתובע הכללי המחוזי.
כשהמלחמה בין שלוש עשרה המושבות ובריטניה פרצה ב-1775, תמך פינקני באמריקנים.
באותה השנה הפך לחבר בקונגרס המחוזי של קרוליינה הדרומית, שעזר לקרוליינה להפוך ממושבה בריטית למדינה עצמאית.
במהלך מלחמת העצמאות של ארצות הברית, שירת בבית התחתון במועצה המחוקקת של המדינה והיה חבר בסנאט, בנוסף לשירותו הצבאי.
ב-1775, לאחר שמלחמת העצמאות של ארצות הברית פרצה, התנדב פינקני לשירות צבאי כקצין בצבא הקונטיננטלי של ג'ורג' וושינגטון.
כמנהיג בכיר בדרגת סרן, הוביל פינקני את חיל הגרנדיר של קרוליינה הדרומית.
הוא הגן על צ'ארלסטון במהלך קרב האי סאליבן ביוני 1776, כשכוחות בריטיים בפיקודו של הגנרל סר הנרי קלינטון ביימו התקפה ימית על בירת המדינה.
מאוחר יותר, פיקד פינקני על הגדוד שלו כקולונל, ושמר על מעמדו לשארית המלחמה.
לאחר מכן, העביר הצבא הבריטי את ההתקפות אל מדינות הצפון ואזור המיד-אטלנטיק.
פינקני הוביל את הגדוד שלו צפונה, כדי להצטרף אל החיילים של גנרל וושינגטון בקרבת פילדלפיה, פנסילבניה.
פינקני והגדוד שלו השתתפו בקרבות.
באותו הזמן נפגש לראשונה עם חברו לעתיד למפלגה הפדרליסטית, אלכסנדר המילטון.
ב-1778, חזרו פינקני והגדוד שלו לדרום, והשתתפו בניסיון אמריקני כושל לכבוש את מזרח פלורידה מידי הבריטים.
הקושי הלוגיסטי הוביל לניצחון בריטי מוחץ.
מאוחר יותר באותה השנה, החליט הצבא הבריטי לפנות דרומה, וכבש את סוואנה, ג'ורג'יה בדצמבר.
באוקטובר 1779, ניסה הצבא הדרומי של מייג'ור גנרל בנג'מין לינקולן, יחד עם גדודו של פינקני, לכבוש את סוואנה, ג'ורג'יה, והטיל עליה מצור.
ההתקפה הייתה אסון עבור האמריקנים, שסבלו מאבדות רבות.
לאחר מכן השתתף פינקני בהגנה על צ'ארלסטון מפני המצור הבריטי.
לינקולן נכנע לבריטים ב-12 במאי 1780, ופינקני הפך לשבוי מלחמה.
כשבוי, שיחק תפקיד מרכזי בשמירת נאמנות החיילים לפטריוטים.
הוא טען שאם היה מגלה שיש לו עורק שבו לא זרמה אהבה למדינתו, היה חותך אותו בעצמו.
הוא נשמר בבידוד עד ששוחרר ב-1782. בנובמבר 1783, מונה לבריגדיר גנרל בצבא הקונטיננטלי, מעט לפני שהגדודים הדרומיים פורקו.
הוא קודם למייג'ור גנרל כששירת במיליציה של קרוליינה הדרומית.
פינקני, שחזר לבית התחתון של המועצה המחוקקת, ייצג את קרוליינה הדרומית בוועידת החוקה ב-1787. בתפקידו דרש התרת רדיפת עבדים בכל מקום.
פינקני דרש ממשלה לאומית חזקה (עם איזונים ובלמים) כדי להחליף את הממשל הרופף של תקופתו.
הוא התנגד לעריכת בחירות לבית הנבחרים של ארצות הברית והתנגד לתשלום לסנאטורים, שטען שאמורים להיות אנשים עשירים.
פינקני דרש שכל הסכם יאושר בסנאט, והגיע לפשרה שביטלה את סחר העבדים האטלנטי.
הוא התנגד להגבלת גודל הצבא הפדרלי.
פינקני שיחק תפקיד מרכזי באשרור חוקת ארצות הברית בידי ועידת קרוליינה הדרומית ב-1788.
ב-1789, הציע הנשיא ג'ורג' וושינגטון לפינקני לשרת כמזכיר המדינה של ארצות הברית או כמזכיר המלחמה, אולם פינקני סירב.
כשוושינגטון הציע לפינקני להיות השגריר האמריקני בצרפת ב-1796, הסכים פינקני.
היחסים עם הרפובליקה הצרפתית הראשונה היו בשפל.
הסכם ג'יי בין ארצות הברית ובריטניה הכעיס את הדירקטורט הצרפתי, שאיפשר לפריבטירים צרפתיים לפשוט על ספינות סחר אמריקניות שסחרו עם בריטניה, שאיתה צרפת נלחמה.
כשהציג פינקני את כתב המינוי שלו בנובמבר 1796, סירבו הצרפתים לקבלו בטענה שלא יקבלו שגריר עד שהמשבר ייפתר.
לאחר ששמע על כך הנשיא החדש, ג'ון אדמס, ב-1797, התכנסה ועידה שהכילה את פינקני, ג'ון מרשל ואלברידג' גרי כדי לשאת ולתת עם הצרפתים.
גרי ומרשל הצטרפו לפינקני בהאג ונסעו לפריז באוקטובר 1797. לאחר פגישה ראשונית עם הצרפתים ועם שר החוץ הצרפתי החדש, טליראן, הוועידה קיבלה את הדרישות הצרפתיות.
אלו כללו הלוואה גדולה לצרפת, שאליה הונחו הנציגים לסרב, ומתן שוחד לטליראן.
המסמכים בנוגע לעניין פורסמו ב-1798, וכונו "פרשת XYZ".
טליראן, שהיה מודע להבדלים הפוליטיים במשלחת (פינקני ומרשל היו חברי המפלגה הפדרליסטית, שתמכה בבריטניה, וגרי נקט במדיניות פדרליסטית מתונה ותמך במפלגתו של תומאס ג'פרסון, שתמכה בצרפת והתנגדה לבריטניה), ניצל את הפילוג.
פינקני ומרשל עזבו את צרפת באפריל 1798. גרי נשאר מאחור, וניסה למתן את הדרישות הצרפתיות.
כישלון המשא ומתן הוביל למה שכונה המלחמה הבלתי רשמית בין ארצות הברית לצרפת (1798-1800), כששני הציים של המדינות נלחמו אחד בשני.
ביולי 1798, מונה פינקני למייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית, ושירת בו עד סוף המשבר בין שתי המדינות.
לפי הספרייה הלאומית בקרוליינה הדרומית, פינקני היה בעל עבדים כל חייו והאמין שהעבדות הייתה חיונית לכלכלת קרוליינה הדרומית.
בוועידת החוקה, הסכים לבטל את סחר העבדים ב-1808, אולם התנגד לשחרור העבדים.
כשבתו התחתנה, נתן לה פינקני חמישים עבדים.
במותו, הוריש פינקני את שאר עבדיו לבנותיו ולאחייניו.
בבחירות של שנת 1800, היה פינקני מועמדה של המפלגה הפדרליסטית לסגנות הנשיאות, כשרץ לצידו של הנשיא המכהן, ג'ון אדמס.
הם נוצחו בידי המועמדים הדמוקרטים-רפובליקנים, תומאס ג'פרסון (שהפך לנשיא) וארון בר (שהפך לסגנו).
ב-1804, בחרו הפדרליסטים בפינקני לרוץ לנשיאות מול ג'פרסון.
ג'פרסון, שהיה אהוד עקב רכישת לואיזיאנה וחיזוק הסחר, ניצח את פינקני בקלות.
פינקני זכה ב-27% בלבד מהקולות וניצח רק בשתי מדינות, דלאוור וקונטיקט.
ב-1808, שוב נבחר פינקני להיות המועמד הפדרליסטי לנשיאות, כשהוא התמודד מול מזכיר המדינה של ג'פרסון, ג'יימס מדיסון.
גם מול מדיסון פינקני לא הצליח, וזכה רק בחמש מדינות וב-32% מהקולות.
פינקני מת ב-16 באוגוסט 1825, ונקבר באתר הקבורה ליד הכנסייה בצ'ארלסטון.
על מצבתו כתוב שהיה אחד ממקימי הרפובליקה האמריקנית, שותף למלחמה וחבר של וושינגטון.
צ'ארלס צ'או או צ'או גוּאוֹוֵי (בסינית מפושטת: 曹国伟, פיניין: Cáo Guówěi; נולד ב-10 בנובמבר 1965) הוא איש עסקים סיני המכהן כנשיא ומנכ"ל סינה.
סינה רשומה בנאסד"ק, ולה כ-12,900 עובדים ברחבי העולם.
צ'או עובד בסינה מאז 1999, שבה מונה לסגן נשיא כספים (VP Finance).
הונו האישי מוערך (2016) במעל 600 מיליון דולר.
לצ'או תואר שני בניהול חשבונות מאוניברסיטת טקסס באוסטין, תואר שני בעיתונאות מאוניברסיטת אוקלהומה ותואר ראשון בעיתונאות מאוניברסיטת פודאן שבשנחאי.
צ'ארלס הריסון קורלט היה מייג'ור גנרל בצבא ארצות הברית, אשר פיקד על כוחות הן בחזית האוקיינוס השקט, והן בחזית מערב אירופה במלחמת העולם השנייה.
קורלט נולד ב-31 ביולי 1889 בבארצ'רד, נברסקה, אולם עבר עם משפחתו בגיל צעיר לגור במונטה ויסטה, קולורדו, שם עסק אביו במשפטים.
בשנת 1909 החל קורלט את לימודיו בווסט פוינט, ובשנת 1913 הוסמך כלוטננט משנה.
בין חבריו שסיימו עמו היו אלכסנדר פאץ', ג'פרי קיז, ויליס קריטנברגר, ועוד רבים אחרים שהגיעו לתפקידי פיקוד בכירים במהלך מלחמת העולם השנייה ולאחריה.
באפריל 1916 נשלח קורלט עם רגימנט הרגלים ה-30 לטקסס, משם היה אמור לצאת למקסיקו להילחם נגד פנצ'ו וילה, אולם לבסוף הועבר לפלוגת אלחוט שהייתה חלק מחיל הקשר.
קורלט נשלח לצרפת מיד לאחר הצטרפות ארצות הברית למלחמה, ומונה כמפקד חיל הקשר בחיל המשלוח האמריקני.
קורלט נפצע במהלך המלחמה מגז חרדל, ולאחר החלמתו הועלה לדרגת לוטננט קולונל בגיל 29. לאחר כניעת גרמניה ב-11 בנובמבר 1918, היה קורלט חלק מחיל הכיבוש האמריקני בקובלנץ.
בשנת 1924 סיים קורלט את לימודיו במכללה הגבוהה לפיקוד ומטה של צבא ארצות הברית, ובשנת 1925 סיים את לימודיו בבית הספר למלחמה של צבא ארצות הברית.
לאחר מכן מילא קורלט תפקידי הדרכה ומטה, ובין השנים 1939–1941 פיקד קורלט על רגימנטים בהוואי, קליפורניה, וושינגטון ואלסקה.
ב-6 בספטמבר 1942 הועלה קורלט לדרגת מייג'ור גנרל, ומונה למפקד כוח המשימה קיסקה, שהורכב מהדיוויזיה ה-7, כוחות אמפיביים, כוחות מיוחדים, כוחות הרריים, כוחות מוטסים, ובריגדת הרגלים ה-13 הקנדית.
הכוח בפיקודו של קורלט נשלח לכבוש את האי קיסקה מהיפנים, אולם כשעלו על החוף התברר שהוא ריק, ולפיכך נגרמו לכוח רק אבדות מאש ידידותית כתוצאה מערפל קרב.
לאחר מכן שלח קורלט לפורט אורד, קליפורניה, על מנת לאמן את הקורפוס האמפיבי ה-9. לאחר מכן מונה קורלט למפקד הדיוויזיה ה-7, ונשלח להילחם עמה במערכה באסיה ובאוקיינוס השקט תחת פיקודו של צ'סטר נימיץ.
ב-31 בינואר נשלחה הדיוויזיה ה-7 לכבוש את האי קווג'לין, ועשתה זאת באבדות מעטות.
במרץ 1944 מונה קורלט למפקד הקורפוס ה-19, ששהה באותו זמן בבריטניה בהכנות לפלישה לצרפת.
בנובמבר 1944 מונה קורלט למפקד הקורפוס ה-36 בהונולולו, שהיה מופקד על אימון היחידות לקראת פעולות אמפיביות.
קורלט פיקד על הקורפוס עד סוף המלחמה, ובתחילת 1946 פרש מהצבא.
בנוסף גם היה קורלט חבר מועצת המנהלים של בית הספר האמריקני למחקר, וב-13 באוקטובר 1971 מת קורלט בביתו באספניולה, ניו מקסיקו.
צ'ארלס קוונדיש-בנטינק היה סבה של אליזבת, המלכה האם ואבי-סבתה של אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
צ'ארלס נולד בקנזינגטון ב-8 בנובמבר 1817, ללורד צ'ארלס קוונדיש-בנטינק ולאן ולסלי.
לצ'ארלס היה אח צעיר, ארתור קוונדיש-בנטינק, ושתי אחיות, אן ואמילי.
סבו וסבתו מצד אביו היו ויליאם קוונדיש-בנטינק, דוכס פורטלנד השלישי, ראש ממשלת בריטניה, ודורותי בנטינק, דוכסית פורטלנד, בתם של ויליאם קוונדיש, הדוכס הרביעי מדבונשייר, שהיה אף הוא ראש ממשלת בריטניה, ושרלוט קוונדיש, מרקיזת הרטינגטון, בתו של ריצ'רד בויל, רוזן ברלינגטון השלישי.
סבו וסבתו מצד אמו היו ריצ'רד ולסלי, מרקיז ולסלי הראשון, המושל הכללי של הודו הבריטית ואחיו של ארתור ולסלי, הדוכס הראשון מוולינגטון, והייסינת'-גבריאלה רולנד, שחקנית לשעבר בפאלה רויאל.
בעת לידתו, נראתה האפשרות שיירש את נחלות המשפחה כרחוקה מאוד, שכן לאחיו הבכור של אביהם, ויליאם בנטינק, הדוכס פורטלנד הרביעי, היו כבר כמה בנים, ולאביהם היה אח נוסף, לורד ויליאם בנטינק (1774-1839).
צ'ארלס התחנך בקולג' מרטון, ולאחר מכן בניו אין הול, שהיו חלק מאוניברסיטת אוקספורד, בעוד אחיו ארתור פנה לקריירה צבאית.
בשנת 1845 סיים צ'ארלס תואר ראשון באמנות, ובשנת 1846 השלים את התואר השני.
לאחר שקיבל את התואר, הביע צ'ארלס את כוונתו להפוך לאיש דת בכנסייה באנגליה, ואכן הוא מונה לכומר בהוסבורן קראולי, בדפורדשייר, שנהנתה מחסותו של פרנסיס ראסל, דוכס בדפורד השביעי.
ב-23 בנובמבר 1849 מינה אותו הדוכס מבדפורד גם לכומר של רידג'מונט, ובקרב הקהילות שלו הוא היה ידוע בשם ויליאם צ'ארלס קוונדיש-בנטינק.
ארבעת בניו של דודו ויליאם בנטינק, דוכס פורטלנד הרביעי לא התחתנו, ובעקבות כך נוצר מצב שנחלות המשפחה יעברו לענף של צ'ארלס ואחיו.
בשנת 1824 מת בן דודו ויליאם קוונדיש-סקוט-בנטינק, מרקיז טיצ'פילד, ובשנת 1848 מת גם בן דוד נוסף לורד ג'ורג' בנטינק.
בשנת 1854 מת דודו ויליאם בנטינק, הדוכס פורטלנד הרביעי, ובנו ויליאם קוונדיש-סקוט-בנטינק ירש אותו, תוך שאחיו לורד הנרי בנטינק נהיה היורש המשוער, וצ'ארלס במקום השני.
ב-17 באוגוסט 1865 מת צ'ארלס בגיל 47, ונקבר בקרוקסטון, קיימברידג'שייר.
בשנת 1870 מת בן דודו לורד הנרי בנטינק, ובשנת 1879 מת גם ויליאם קוונדיש-סקוט-בנטינק, דוכס פורטלנד החמישי.
מכיוון שאחיו ארתור מת בשנת 1877 ירש אחיינו ויליאם קוונדיש-בנטינק את התואר דוכס פורטלנד ואת נחלות המשפחה.
ב-26 בספטמבר 1839 התחתן צ'ארלס עם סינטה למבורן, בתו של ג'יימס למבורן, סוחר סוסים, וסינטה סמית, ממנה נולדו לו 2 בנים:
ב-13 בדצמבר 1859 התחתן צ'ארלס עם לואיז בארנבי, בתם של אדווין בארנבי ואן קרוליין סאליסברי, ממנה היו לו 3 בנות:
צ'ארלס פרנסיס הול היה חוקר אמריקני של האזור הארקטי, הידוע בעיקר בנסיבות המסתוריות סביב מותו בעת שהוביל את "משלחת פולריס" בחסות ארצות הברית בניסיון להיות הראשון להגיע לקוטב הצפוני.
הול חזר לאונייה ממסע חקר והתמוטט.
לפני מותו הוא האשים את אנשי הצוות שהרעילו אותו.
ניתוח שבוצע לאחר הוצאת גופתו מהקבר ב-1968 חשפה שהוא בלע כמות גדולה של ארסן בשבועיים האחרונים לחייו.
מעט ידוע על ראשית חייו של הול.
הוא נולד ברוצ'סטר, ניו-המפשייר, או במדינת ורמונט לפני שעבר לרוצ'סטר בגיל צעיר, שם התמחה כנפח בגיל צעיר.
בשנת 1840 התחתן ונסע מערבה.
הוא הגיע לסינסינטי בשנת 1849, שם נכנס לעסקים כעושה חותמות וצלחות חרוטות.
מאוחר יותר הוציא עיתון משלו, שמאוחר יותר שינה את שמו ל"סינסינטי דיילי".
בסביבות 1857, הול התעניין באזור הארקטי ובילה את השנים שלאחר מכן בלימוד הדיווחים של חוקרים קודמים ועשה ניסיון לגייס כספים למשלחת, שנועדה בראש ובראשונה ללמוד את גורלה של המשלחת האבודה של ג'ון פרנקלין.
הול יצא למסע הראשון שלו על ספינה בפיקודו של קפטן סידני א.
הם הגיעו עד האי באפין.
שם האוניה "ג'ורג' הנרי" נאלצה לעבור את החורף.
האינואיטים המקומיים סיפרו להול על שרידים של מיזם הכרייה של מרטין פרובישר במפרץ פרובישר, אליו יצא הול לבדוק את הפרטים מקרוב.
הוא נעזר במדריכי האינואיטים החדשים, הבעל והאישה איפרוביק וטאקוליטוק.
הול גם מצא את מה שהוא ראה כעדות לכך שחלק מחברי המשלחת האבודה של ג'ון פרנקלין עדיין עשויים להיות בחיים.
בשובו לניו-יורק, גייס הול את הוצאת הספרים של האחים הארפר לפרסם את דיווחו על המשלחת - "מחקרים ארקטיים וחיים בין אסקימוסים".
הספר נערך על ידי ויליאם פרקר סנואו.
השניים הגיעו בסופו של דבר למחלוקת - בעיקר בגלל העריכה האיטית של סנואו.
סנואו מאוחר יותר טען שהול השתמש ברעיונותיו לחיפוש אחרי פרנקלין בלי לתת לו קרדיט.
במהלך שנת 1863 תכנן הול מסע נוסף כדי לחפש רמזים נוספים על גורלו של פרנקלין, כולל מאמצים למצוא ניצולים או את רשומותיהם הכתובות.
בניסיון הראשון, הוא תכנן להפליג באוניה גדולה אבל הפלגה לא התבצעה, כנראה בשל חוסר בתקציב שנגרם עקב מלחמת האזרחים האמריקאית ומערכת היחסים הגרועה עם המשתתף השני במשלחת פרקר סנואו.
לבסוף, ביולי 1864, יצאה משלחת קטנה בהרבה באוניה "מונטיצ'לו".
במהלך המסע השני אל האי המלך ויליאם, הול מצא שרידים וחפצים ממשלחת פרנקלין, וערך חקירות נוספות על גורלם בעזרת ילידי המקום.
הול הבין בסופו של דבר שסיפוריהם אינם מהימנים, או עקב הפרשנויות האופטימיות יתר על המידה שנתן לסיפורים אלה.
הוא גם התאכזב מהאינואיטים על ידי הגילוי כי הגופות של שרידים משלחת של פרנקלין העידו כי הן הושארו לנפשם ומתו ברעב.
הוא לא העלה על דעתו שהמקומיים לא היו יכולים לספק מזון לקבוצה כה גדולה נוספת של ניצולים.
המסע השלישי של הול היה שונה לחלוטין.
הוא קיבל מענק של 50 אלף דולר מהקונגרס האמריקני לפקד על משלחת לקוטב הצפוני על אוניית הצי "פולריס".
החבורה שיצאה איתו כללה 25 איש ביניהם גם את ידידו הוותיק של הול, בודינגטון, כמנהל השייט, ג'ורג' טייסון כנווט, ואמיל בסלס כרופא וראש הצוות המדעי.
המשלחת נפגעה מהתחלה עקב התפצלותה לקבוצות יריבות.
סמכותו של הול התערערה והמשמעת נשברה.
"פולאריס" הפליגה לתוך מפרץ הול - ב־10 בספטמבר 1871, ועגנה בחורף בצפון גרינלנד.
בסתיו ההוא, בשובו לספינה ממסע במזחלת עם מדריך אינואיטי לפיורד שהם עגנו בו, שאותו כינה "ניומן ביי", חלה הול לפתע לאחר ששתה כוס קפה.
הוא התמוטט, במה שתואר כהתקף.
במשך השבוע שלאחר מכן, הוא סבל מהקאות, ואז נראה כי מצבו השתפר לכמה ימים.
באותה תקופה הוא האשים כמה מחברי הספינה, כולל בסלס, שהרעילו אותו.
זמן קצר לאחר מכן החל הול לסבול מאותם תסמינים, ומת ב-8 בנובמבר.
הול נלקח לחוף ונקבר שם.
פיקוד המשלחת עבר אל בודינגטון, שארגן מחדש את התוכנית כדי לנסות להגיע אל הקוטב ביוני 1872. התוכנית לא הצליחה ופולריס פנתה דרומה.
ב-12 באוקטובר הייתה הספינה מוקפת בקרח בסמית' סאונד והייתה על סף מעיכה.
תשעה עשר אנשי הצוות והמלווים האינואיטים נטשו את הספינה וירדו לקרח הסמוך, בעוד 14 איש נותרו על הסיפון.
לאחר ששהו את החורף על החוף, הצוות הפליג דרומה בשתי סירות וחולצו על ידי ציידי לווייתנים וחזרו הביתה דרך סקוטלנד.
בשנה שלאחר מכן ניסתה שאר החבורה לחלץ את "פולריס" מהקרח ולפנות דרומה.
הקבוצה של 19 איש נסחפה למעלה 2,400 ק"מ על גוש קרח ענק במשך שישה חודשים, וניצלה על ידי אוניית צי ליד החוף של ניו פאונדלנד ב -30 באפריל 1873, וכנראה כולם היו נספים אלמלא הייתה איתם קבוצה של אינואיטים שהיו מסוגלים לצוד מזון.
החקירה הרשמית שבאה בעקבות האירועים האלה, קבעה כי הול מת מדימום פנימי.
אולם ב-1968 ערך הביוגרף של הול, צ'אנסי סי.
לומיס, פרופסור במכללת דארטמות', מסע לגרינלנד כדי להוציא את גופתו של הול.
למזלו של הביוגרף שמרה האדמה הקפואה (פראמפרוסט) על הגוף של הול, על תכריכי הדגל, על בגדים ועל ארון מתים.
בדיקות של דגימות רקמות של עצם, ציפורניים ושיער הראו כי הול מת מהרעלה ממנות גדולות של ארסן בשבועיים האחרונים לחייו.
אבחנה זו עולה בקנה אחד עם הסימפטומים שדיווחו עליהם חברי המשלחת.
ייתכן שהול טיפל בעצמו על ידי הרעל, שכן ארסן היה מרכיב שכיח בתרופות באותה תקופה.
לומיס חשב שייתכן והוא נרצח על ידי אחד מחברי המשלחת, אולי בסלס, אם כי אף פעם לא הוגשו כתבי אישום בנושא זה.
לאחרונה, התגלו מכתבי אהבה שנכתבו על ידי הול ובסלס לפסלת האמריקנית וויני ריאם (Vinnie Ream) ששניהם פגשו בניו יורק בזמן שחיכו ליציאת "הפולאריס", ייתכן ומכתבים אלה מציעים מניע נוסף - רומנטי, שמצביע על בסלס כרוצח.
צ'ארלס מגיל קונרד היה פוליטיקאי אמריקאי מלואיזיאנה, שכיהן כחבר הסנאט של ארצות הברית, כחבר בית הנבחרים של ארצות הברית וכחבר בקונגרס של הקונפדרציה.
הוא כיהן גם בין השנים 1850 – 1853 כמזכיר המלחמה של ארצות הברית תחת נשיא ארצות הברית מילרד פילמור ולזמן קצר תחת הנשיא פרנקלין פירס.
צ'ארלס מגיל קונרד נולד בווינצ'סטר שבווירג'יניה.
בילדותו הוא עבר עם משפחתו למיסיסיפי ומאוחר יותר ללואיזיאנה.
הוא התחנך אצל דר' הולד בניו אורלינס.
באפריל 1842 הוא נבחר לסנאט, כדי למלא את מקומו של אלכסנדר מוטון שהתפטר.
הוא כיהן בתפקיד עד מרץ 1843, כאשר לא עלה בידו להיבחר לתקופת כהונה נוספת.
בין השנים 1849 – 1850 הוא כיהן כחבר בית הנבחרים, והתפטר כדי לקבל את משרת מזכיר המלחמה בקבינט של הנשיא פילמור.
קונרד שימש בתפקיד זה מה-15 באוגוסט 1850 ועד 7 במרץ 1853. בדצמבר 1860 הוא הוביל את התנועה לפרישתה של לואיזיאנה מהאיחוד.
בין השנים 1862 – 1864, במהלך מלחמת האזרחים הוא כיהן כחבר הקונגרס של הקונפדרציה מטעם לואיזיאנה.
לאחר המלחמה הוא שב לעיסוקו הקודם, עריכת דין.
קונרד נפטר בניו אורלינס ב-1878.
צ'ארלס סטבינס פרצ'יילד היה איש עסקים ופוליטיקאי אמריקאי ממדינת ניו יורק, שכיהן כמזכיר האוצר של ארצות הברית בשנים 1887–1889 וכתובע הכללי של ניו יורק בשנים 1876–1877. הוא נודע כמתנגד לזכות הבחירה לנשים וקרא תיגר על התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית שב-1920 ניתנה על פי זכות הבחירה לנשים.
צ'ארלס פרצ'יילד נולד בקזנוביה שבמדינת ניו יורק להלן (לבית צ'ילדס) וסידני תומפסון פרצ'יילד.
פרצ'יילד למד בסמינר לכמרים מקומי וב-1863 סיים את לימודיו בקולג' הרווארד וב-1865 סיים את לימודיו בבית הספר הרווארד למשפטים.
לאחר מכן הוא החל לעסוק בעריכת דין באולבני במשרד עורכי הדין "הנד, הייל וסוורץ".
עד מהרה הוא היה פעיל במפלגה הדמוקרטית בניו יורק.
ב-1871 הוא נשא לאישה את הלן לינקלין והחל לשרת במשרות ממשלתיות זוטרות עד שב-1874 הוא מונה כסגן התובע הכללי של ניו יורק.
הוא היה מעורב בתביעה, ובסופו של דבר בהרשעה, של נציבי משטרת העיר ניו יורק אוליבר צ'רליק ויו גרדנר על כך שפיטרו מפקחים של המשטרה ללא הודעה מוקדמת.
כאשר נבחר סמואל טילדן כמושל ניו יורק, הוא הנחה את פרצ'יילד להוביל את התביעה נגד "טבעת התעלה" , קבוצת קבלנים מושחתים שהונו את רשויות המדינה.
לאחר מכן קידם טילדן את בחירתו של פרצ'יילד כתובע הכללי של ניו יורק, בתחילה בוועידת המפלגה הדמוקרטית שהתכנסה ב-1875 בסירקיוז.
באותה שנה נבחר פרצ'יילד לתפקיד וכיהן בו בשנים 1876–1877. פרצ'יילד לא נבחר לכהונה שנייה בתפקיד ולא עלה בידו להרשיע את חברי "טבעת התעלה".
בינואר 1878 הוצגה מועמדותו לתפקיד המפקח הכללי על העבודות הציבוריות על ידי המושל לוסיוס רובינסון, אך הסנאט של מדינת ניו יורק דחה את בחירתו.
פרצ'יילד המשיך לעסוק בעריכת דין עד 1885, כאשר הוא התמנה כעוזר מזכיר האוצר של ארצות הברית.
פרצ'יילד הוביל את הוועדה שביצעה בדק בית במחלקת האוצר, שבעקבות פעולתה פוטרו מאות פקידים, בוצעו שינויים בשיטות ניהול הספרים וקוצצו ההוצאות של שירות המכס של ארצות הברית.
ב-1887 מונה פרצ'יילד למזכיר האוצר, במקום דניאל מנינג שהתפטר עקב בריאותו הלקויה.
ב-1886 עמד לזכות מחלקת האוצר עודף תקציבי של כ-94 מיליון דולר בשל מיסוי גבוה וגביית מכסים.
בניסיון למנוע את הגידול בעודף, ביקש פרצ'יילד מהקונגרס להפחית את המיסים ולאפשר הפקדת כספים בבנקים.
לאחר שהקונגרס דחה את שתי הבקשות, החל פרצ'יילד לרכוש בחזרה איגרות חוב ממשלתיות כדי להפטר מהעודף התקציבי.
היו שראו את פעולותו זו כפעולת מנע למשבר פיננסי.
בעקבות הפסד הנשיא גרובר קליבלנד בבחירות לנשיאות של 1888, הסתיימה כהונתו של פרצ'יילד כמזכיר האוצר בינואר 1889.
כאשר ניצח קליבלנד שוב בבחירות של 1892, סירב פרצ'יילד לשוב לכהונתו.
כחבר המפלגה הדמוקרטית הלאומית , הוא התנגד למועמדותו של ויליאם ג'נינגס ברייאן לנשיאות.
פרצ'יילד עבר לניו יורק והיה לדמות בולטת בעולם העסקי והנדבנות של העיר.
הוא היה מעורב בפעולות של ארגוני צדקה.
הוא היה חבר במועצת המנהלים של American Mechanical Cashier Company (מתחרה של תאגיד NCR) עם בנקאי ההשקעות הנרי ל.
הוא היה נשיא חברת Atlanta and Charlotte Air Line Railroad וחבר במועצת המנהלים של חברת מסילת הברזל אירי-פיטסבורג (Erie and Pittsburgh Railroad).
פרצ'יילד שימש כנשיא "הליגה החוקתית האמריקאית" (קודם לכן אגודת הגברים נגד זכות הבחירה לנשים).
פסק הדין פרצ'יילד נגד יוז
פסק הדין פרצ'יילד נגד יוז היה תיק שבו בית המשפט העליון של ארצות הברית החליט בשאלה אם לאזרח ארצות הברית, במדינה שבה כבר ניתנה זכות בחירה לנשים, קיימת זכות עמידה לעתור נגד התיקון ה-19 לחוקת ארצות הברית.
ב-7 ביולי 1920 עתר פרצ'יילד נגד תקפותו של תהליך אשרור התיקון בבית המשפט העליון של מחוז קולומביה.