tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לאחר מכן, המשפחה תאכל את הטרף.
בגיל 16–17 חודשים הגורים כבר יודעים לצוד לבדם, אך עושים זאת בהשגחת אימם בלבד, כדי שלא יפצעו.
בגיל שנה וחצי (18 חודשים) הגורים עוזבים את אימם ומתחילים בחיי הבדידות האופייניים להם.
בתקופה זו הם זקוקים למציאת נחלה שגודלה 25–45 קמ"ר אצל הזכרים ו-20–40 קמ"ר אצל הנקבות.
בעבר הפומות היו נפוצות ברחבי כל יבשת אמריקה.
בעקבות כריתת היערות וההתיישבות בקנדה ובארצות הברית תפוצתן הצטמצמה במדינות אלו, אך גם כיום, לאחר מאות שנים של ציד ממושך, נותרו הפומות אחד המינים הנפוצים ביותר מבין כל החתולים הגדולים.
תפוצתן של הפומות משתרעת מדרום-מערב קנדה בצפון ועד לקצה הדרומי של פטגוניה, במדינות הבאות: אורוגוואי, ארגנטינה, אקוודור, בוליביה, ברזיל, גיאנה, גיאנה הצרפתית, ונצואלה, סורינאם, פרגוואי, פרו, צ'ילה, קולומביה, אל סלבדור, בליז, גואטמלה, הונדורס, מקסיקו, ניקרגואה, פנמה, וקוסטה ריקה.
אוכלוסייתה הפראית של הפומה מוערכת ב-50,000 פרטים.
בית גידולה של הפומה מגוון, והוא כולל יערות עבותים, יערות דלילים בעלי עצים סבוכים, יערות טרופיים וסוב-טרופיים, הרים עד גובה 2,900 מ', ערבות יבשות כדוגמת הפמפס, אזורים ביצתיים ומסולעים, מדבריות וערבות לחות.
הפומות נפוצות בהרי האנדים ואף יותר מכך בהרי הרוקי.
רוב הפומות חיות בפטגוניה (ארגנטינה), דרום-מערב קנדה והחוף המערבי של ארצות הברית, והן שוכנות בדרך כלל בגובה 4,000 מטר.
עד שנות ה-90 המאוחרות היו ידועים 32 תת-מינים של הפומה.
בעקבות מחקר מדעי וגנטי מקיף קוטלגו מחדש הפומות ל-6 תת-מינים בלבד:
פומה דרום-אמריקאית מזרחית (Puma concolor anthonyi)
פומה דרום-אמריקאית צפונית (Puma concolor concolor)
פומה דרום-אמריקאית דרומית (Puma concolor puma)
פומת פלורידה (Puma concolor coryi) - על פי כמה מיונים שייכת לתת-המין הצפון-אמריקאי.
פומפיי היא עיר רומית עתיקה במחוז קמפניה שבאיטליה.
בניגוד לרוב הערים העתיקות, נשתמרו רוב חורבותיה של העיר פומפיי עד ימינו, בשל אופן חורבנה ונטישתה הפתאומית, בהתפרצות הר הגעש הסמוך וזוב.
אסון קדום זה כיסה את כל העיר באפר ואבק ובכך שימר את מבני העיר.
מחקר ארכיאו-סיסמלוגי טוען כי יחד עם ההתפרצות הגעשית אירעה גם רעידת אדמה חזקה.
ייחודה של פומפיי הוא בהיותה עיר עתיקה שבה הזמן כמו עמד מלכת.
פומפיי שוכנת כ-23 קילומטר דרומית מזרחית לנאפולי, על המורדות הדרום-מזרחיים של הר הגעש וזוב, צפונית לשפך נהר הסרנו.
פומפיי ושכנתה הרקולנאום נחרבו בהתפרצות הווזוב בשנת 79 לספירה.
את הרקולנאום כיסו נחשולים פירוקלסטיים בשכבה של כ-20 מטרים של אפר געשי, והיא התגלתה בשנת 1710. בהתפרצות חרבה גם קסטלמארה די סטביה (נקראה אז סטביה-Stabiae), שהייתה עיר ומתחם של וילות רומאיות לעשירי ומשפיעי רומא.
פומפיי, העיר הגדולה והחשובה יותר, שנקברה תחת שכבה של כארבעה מטרים של אפר וחומרים געשיים, התגלתה במקרה בשנת 1748 על ידי איכר שחפר בשדהו ונתקל בשרידיה העתיקים, קרוב ל-1,700 שנים לאחר שנקברה תחת האפר.
בשנת 1793 התגלתה בפומפיי הכתובת וכך זוהה המקום כפומפיי.
חפירות אינטנסיביות הביאו לכך שרוב העיר נחשפה ופתוחה כיום לציבור.
מן הממצאים עולה כי פומפיי הייתה עיר רומית שבה ישבה אוכלוסייה אמידה.
ברחובותיה התגלו בתי מגורים, חנויות, מבני ציבור, בתי מלאכה ובתי בושת.
בשנת 1997 הכריז אונסק"ו על פומפיי והרקולנאום כ"אתר מורשת עולמית".
פומפיי נוסדה במאה השישית או השביעית לפני הספירה על ידי האוסקים, שבט של איכרים ורועי צאן שהתגוררו בקמפניה מאז התקופה הנאוליתית.
איזידורוס מסביליה כותב באטימולוגיות שלו שהעיר נוסדה על ידי הרקלס בחזרתו מספרד.
במפרץ נאפולי חיו גם תושבים יוונים ופיניקים, שהגיעו בספינות אל נמלי המפרץ והתיישבו בקמפניה.
במאה החמישית לפני הספירה השתלטו על העיר הסאמניטים, והעיר שגשגה.
במאה הרביעית לפני הספירה הייתה העיר מעורבת במלחמות הסאמניטיות, שהסתיימו בניצחון רומאי ברור.
בסיום המלחמה הוכפפה העיר לשלטון רומאי, אך זכתה לאוטונומיה מנהלית ותרבותית.
העיר מוזכרת לראשונה בהיסטוריה בשנת 310 לפני הספירה, כאשר צי רומאי נחת בנמלה של העיר בשפך הנהר סרנו וממנו יצא לקרב כושל נגד העיר השכנה "נוצ'ריה" (Nuceria).
במלחמה הפונית השנייה בין השנים 218–201 לפני הספירה הייתה פומפיי בין הערים שנשארו נאמנות לרומא.
בשנים 90–88 לפני הספירה הייתה פומפיי מעורבת במלחמת בעלות הברית, לאחר שהתאחדה עם ערים אחרות במרד האיטלקי נגד רומא.
לאחר שנכנעה סופית לשלטון הרומאי, בעקבות כיבוש העיר השכנה נולה, הפכה למושבה רומאית.
בעקבות הכיבוש קיבלה העיר שם רומאי: קורנליה ונריה פומפיאנורום (Cornelia Veneria Pompeianorum).
תושביה קיבלו אזרחות רומית מלאה.
בתקופה הרומית שגשגה פומפיי, ואוכלוסייתה הגיעה בשיאה לכ-25,000 נפשות.
נבנתה בה מושבה של חיילים רומאים משוחררים, שזכו לזכויות יתר.
חשיפת שרידי העיר לימדה את החוקרים על אופי החיים בעיר.
המסחר בעיר שגשג, מאחר שהיא ישבה בצומת דרכים חשוב בקמפניה, ושימשה כנקודת מעבר לסחורות שהגיעו דרך הים, תוך ניצול קרבתה לדרך אפיה שהובילה לרומא.
היו בה חנויות ובתי מלאכה, מרחצאות, אמפיתיאטרון, מקדשים, בתי מידות ובתי בושת.
בשנת 62 לספירה, פקד את העיר רעש אדמה חזק.
רעידה זו הייתה חזקה בהרבה, ולפי תוצאות ההרס מעריכים אותה במגניטודה 7.5. הרעידה גרמה לנזקים רבים במבני הציבור, בבתים פרטיים ובמערכת הובלת המים.
רעידת האדמה גרמה גם לנטישה של חלק מהתושבים, ולעבודות שיקום ושיפוץ ממושכות.
מעריכים שרעידת האדמה גרמה לשינויים במבנה הגאולוגי של הר וזוב הסמוך, ומקץ 17 שנים, בשנת 79 לספירה, התפרץ ההר ושם קץ לקיום העיר.
התפרצות הר הגעש וזוב ב-24 או ב-25 באוקטובר, שנת 79 לספירה, תפסה את תושבי מפרץ נאפולי כשאינם ערוכים לה.
אמנם הרומאים ידעו כי מדובר בהר געש אך סברו שמדובר בתופעה נדירה.
היחיד שהשווה את הווזוב להר הגעש הפעיל אטנה היה הגאוגרף היווני סטראבון.
לא הייתה כל התרעה מוחשית להתפרצות.
עם זאת היו סימנים מעידים אחדים לאפשרות של קרות אירוע מסוים: בארות המים והמעיינות שסביב ההר התייבשו עשרה ימים לפני התפרצות ההר, והפרות שרעו במדרונות הר הווזוב התנהגו בצורה מוזרה.
בצורה אירונית, נחוגה יום קודם, 23 באוקטובר, החגיגה השנתית של תושבי פומפיי לכבוד האל וולקן, אל האש והאחראי להרי הגעש.
מהלך ההתפרצות שוחזר על פי שני מכתבים ששלח פליניוס הצעיר להיסטוריון הרומי טקיטוס, וכן על פי ניתוחים גאולוגיים של אדמת האזור ושל ממצאים מהחפירות.
פליניוס, אז צעיר כבן 18, שהה בעיר מיסנום (Misenum), בצפון המפרץ.
מכתביו הם העדות היחידה להתרחשויות.
ב-24 או ב-25 באוקטובר, בשעות הצהריים, החל זרם של עשן, פומיס וסלעים געשיים להתפרץ מלועו של ההר לגובה של עשרות קילומטרים, תופעה שפליניוס הצעיר כינה "עץ אורן ענקי".
הסלעים והאפר הגעשי נעו עם הרוחות לכיוון דרום מזרח, כשהם מכסים בנופלם את פומפיי וסביבתה, מכלים בחומם הלוהט כל יצור חי שנקלע לאזור.
ההתפרצות כולה ארכה כ-24 שעות.
כמות החומר הגעשי שניתכה על העיר הייתה כה רבה עד כי חלק מגגות העיר קרסו תחת העומס.
העיר כוסתה בשכבת אפר געשי בגובה של כארבעה מטרים.
חלק מתושבי פומפיי ניסו להימלט.
התפרצות הר הגעש גרמה לשחרור גזים רעילים - בעיקר תרכובות גופרית - לאוויר מפרץ נאפולי.
פליניוס הצעיר, ששהה בחופשת קיץ באחוזת דודו, פליניוס הזקן, כתב במכתביו כי האוויר באזור שעל שפת הים היה כה רעיל עד כי אלה שנשמו אותו מתו, ביניהם דודו בן ה-56, מפקד בצבא ובצי הרומאי וחוקר בעל שם, שיצא בספינה לכיוון מרכז המפרץ.
קיימת סברה כי מספר הנפגעים בעת הבריחה ההמונית מפומפיי הגיע למספר הנספים בעיר עצמה.
במכתבו השני מתאר פליניוס את הבהלה שאחזה בתושבים הנמלטים, שהוא עצמו היה אחד מהם:
במוזיאון המקומי, בכניסה לאתר החפירות, מוצג אוסף של דגמי גבס שנוצרו על ידי מילוי החללים הריקים שנוצרו כתוצאה מהתפרקות החומר האורגני של הגוף בתמיסת גבס רטובה.
לאחר שהגבס התגבש פורקה שכבת הטוף שעטפה את החלל הריק.
הדגם שהתקבל מראה את התנוחה של הקורבן ברגע שנחת עליו ענן האפר הגעשי, גרם למותו והקפיא את מצבו.
שיטת שימור זו פותחה על ידי הארכאולוג ג'וזפה פיורלי, ובסך הכול נוצרו 104 דמויות גבס.
במרוצת השנים ניסו חוקרים להבין מי היו האנשים שנספו, לפי התנוחות שבהן נתפסו בעת האסון.
מחקר משנת 2024 שעשה שימוש בממצאי DNA עתיק גילה שחלק מההנחות שבהן השתמשו החוקרים כדי לפענח את זהותם ומצבם של הקורבנות היו שגויות.
במחקר נמצא גם שהקורבנות הגיעו ממגוון רחב של מוצאים אתניים.
העיר החרבה ננטשה וזכרה אבד בנבכי הזמן.
בשנת 1592, במהלך חפירה של תעלת מים, גילה ארכיטקט בשם דומניקו פונטנה אבנים עתיקות באזור האמפיתיאטרון של פומפיי.
התגלית לא עוררה הדים, ופומפיי המשיכה לשהות תחת הררי האפר הגעשי כ-150 שנה נוספות, עד לשנת 1748. הרקולנאום השכנה התגלתה בשנת 1710 ובשנת 1738 החלו בה חפירות שיטתיות.
ב-1748 התגלו במקרה השרידים הראשונים בפומפיי, ובשנת 1750 החלו החפירות המאורגנות בעיר.
מוקד ההתעניינות הארכאולוגי עבר באחת מהרקולנאום לפומפיי, בין היתר משום ששכבות האפר בהרקולנאום הגיעו לעובי הקרוב לעשרים מטרים.
העבודה באתר החפירות מאמצע המאה ה-18 היוו אבן דרך בהתפתחות של מדע הארכאולוגיה.
החפירות, בחסות המלך קרלוס השלישי, בוצעו בניהול המהנדס הצבאי קרל ובר, שתיעד בשיטתיות את החפירות בשנים 1750 - 1764.
בשנת 1793 התגלתה כתובת ובה היה כתוב "Rei publicae Pompeianorum" וכך זוהה המקום כפומפיי.
בשנת 1860 עבר ניהול החפירות לידי ג'וזפה פיורלי (Giusepe Fiorelli), שהחליט לחלק את אזור החפירות לתשעה מתחמים, ולתת מספר סידורי לכל בית.
הוא גם פיתח את הטכניקה של גיבוש גבס בתוך חללים ריקים שנמצאו בלבה, כך שניתן יהיה לשחזר את תנוחתם הפיזית של בני האדם ובעלי החיים ברגע שכיסה אותם האבק הגעשי.
בשנת 1951, לאחר מלחמת העולם השנייה, חידש את החפירות הארכאולוג אמדאו מאיורי (Amedeo Maiuri) שניהל אותן כעשר שנים.
החפירות הורחבו לשטחים נוספים: נמצא רחוב נוסף (Via dell'Abbondanza), התגלה שער העיר לכיוון נוצ'רה (Nocera) ונחשף בית קברות מרשים בדרך אליה.
בשנת 1990 הוערך כי שני שלישים מהעיר נחשפו.
שרידי העיר שהשתמרו במשך 1,700 שנים לאחר שנקברה באפר לוהט, על בתיה ותושביה, מספקים ידע ייחודי על תחומי החיים בעולם העתיק: חברה, כלכלה, דת והארגון המדיני.
הווילות שהשתמרו במצב מעולה, יחד עם הציורים המושלמים שהתגלו על הקירות מאפשרים הכרה וידיעה של אורח החיים של הרומאים.
מרבית הממצאים שנחשפו נמצאים ב.
מעריכים כי שטח העיר היה כ-640 דונם והאוכלוסייה בה בזמן התפרצות הווזוב הייתה בין 10,000 ל-20,000 תושבים, 60% בני חורין ו-40% עבדים.
הייתה זו עיר נמל משגשגת.
הממצאים מאפשרים לעקוב אחרי חיי היום-יום בפומפיי.
בעיר נמצאו מאפיות, הכוללות טחנת קמח (Pistrinum), מכונות ללישת בצק ותנורי אפייה שבאחדים מהם נמצאו פרוסות לחם.
בשנת 2019 נחשף בפומפי חלק מדוכן לממכר מזון מהיר-תרמופוליום, ובשנת 2020 נחשפו חלקים נוספים של האתר, כדי חרס לאחסון יין, שיירי מזונות ומצרכים.
לאור מציאת מפעלים להפקת צמר נקי והכנתו לאריגה, מניחים כי הייתה זו תעשייה חשובה בפומפיי.
בעיר התגלה מגוון של בתי מלאכה: לפיסול, לייצור כלים, לעיצוב אבנים יקרות וכן מפעלים להפקת מוצרי דגים (כגון רוטב הגארוּם היקר), עששיות למאור וחנויות רבות למזון וליין.
מנמל פומפיי בשפך הסרנו התקיים מסחר ער עם ערים באגן הים התיכון.
הסוחרים מצאו אכסניות ומסעדות ליד שערי העיר ובפורום.
נמצאו הן מסעדות וברים (Thermopolium) מפוארים למשקאות קרים וחמים, ששכנו במבנים מהודרים עם גינות, והן מקומות קטנים (caupona), בעלי חללים מצומצמים, שהחדרים בהם היו קטנים וחשוכים והלקוחות ישבו בהם על שרפרפים.
ליד הפורום נמצאו מבני שירותים רבים: שוק מזון גדול (Macellum), שני תיאטראות, אתר התעמלות (palaestra או gymnasium) ובית מלון בשטח של 1,000 מ"ר במרחק קצר מהעיר, שמכונה כיום "Grand Hotel Murecine".
מידע נוסף התקבל מכתובות או הקדשות על מבנים.
נמצאו כתובות מונומנטליות על מבני ציבור, מצבות ועמדות לפסלים.
עסקות הסוחרים נרשמו בלוחות השעווה של הבנקאי Lucius Caecilius Jucundus.
נמצאו הודעות על קרבות צפויים של גלדיאטורים, על המועמדים לבחירות והדים למאבקים חברתיים.
תושבי פומפיי הותירו במותם כתבי יד של מכתבים, רשימות וכלים מסוגים שונים.
נמצאו כתובות גרפיטי, רישום של ימי השוק, מכתבי האשמה והטחת עלבונות, חילופים של מכתבי אהבה, ציטוטים משירי ורגיליוס ותרגילי תלמידים בלימוד האלפבית.
פיענוח כתובות עתיקות וממצאים ארכאולוגיים אפשרו לעמוד על מעמדם החברתי של התושבים: האזרחים החופשיים, העבדים, בעלי העסקים הקטנים והאצילים של החברה הרומית.
ממצאי העיר פומפיי אפשרו לעמוד על התכנון העירוני בזמן העתיק ועל אופן חלוקת הקרקע לשימושים השונים.
החפירות מהמאה ה-20 גילו כי היו שטחים פתוחים רבים.
לדוגמה, חלקה גדולה שנמצאה ליד האמפיתיאטרון נחשבה לפורום, אך הסתבר כי היה זה כרם.
בעיר נמצאו כרמים, מטעים של עצי פרי וגינות.
מכאן ההשערה כי השימוש בקרקע היה פחות אינטנסיבי וכי גרו בעיר פחות תושבים מאשר שיערו.
בין החורבות נמצאה גם כתובת בפחם "סדום ועמורה".
ממצא מעניין נוסף הוא שרידי עצמות ג'ירפות, מה שמעיד על כך שתושבי העיר נהגו לאכול את בשרן.
בשנת 2021 נחשפה מרכבה בשלמותה, מחוץ לחומות העיר העתיקה, בחורבות של ישוב מצפון לפומפי, שם נתגלו שרידיהם של שלושה סוסים.
על המרכבה נמצאו אלמנטים של ברזל, קישוטי ברונזה ושרידי עץ.
ארכאולוגים סוברים שמרכבה זו שימשה בחגיגות ובמצעדים.
במחקר שפורסם בכתב העת PLoS ONE ב-2023, השתמשו חוקרים מאוניברסיטת ולנסיה בצילומי רנטגן כדי להבין כיצד מתו אנשי העיר.
הם מצאו שאנשי פומפיי נהרגו מחנק עוד לפני שנקברו תחת חומרים וולקניים או נחשפו לחום הלבה.
העיר פומפיי אינה בנויה באופן סימטרי.
היא משתרעת מהצפון, משער וזוב (Porta Vesuvio), בגובה 44 מטר מעל פני הים, ועד לדרום, שער סטביה (Porta di Stabia), שמונה מטרים מעל פני הים.
בין שני השערים עובר הרחוב הראשי של העיר, דרך סטאביה (Via di Stabia).
ההולכים ברחוב זה צפונה יראו את הווזוב מתנשא מעליהם.
הרחוב המרכזי נחצה על ידי שני רחובות ראשיים: דרך דלאבונדאנצה (Strada dell'Abbondanza) ודרך נולה (Via di Nola).
מהשער הדרומי, שער סטביה, יוצאת הדרך לעיר השכנה, סטביה, והדרך לנהר סרנו, שבשפכו שכן נמלה של פומפיי העתיקה.
במערב נמצא השער המוביל לכיוון הים, השער הימי (Porta Marina).
שערים נוספים הם שער נולה, שער ארקולנו (הרקולנאום), שער קפואה, ושער נוצ'רה.
ברחוב טיפוסי של פומפיי היו מבנים בעלי שתי קומות עם מרפסות.
לחלק מבעלי הבתים היו חנויות בקומת הקרקע בחזית הפונה לרחוב.
ברחובות זרמו מים שנבעו ממעיינות ציבוריים שעלו על גדותיהם.
עודפי המים שזרמו לרשות הרבים הקשו על ההליכה באמצע הרחוב, שהיה שקוע יחסית.
כדי לאפשר מעבר בני אדם מצד אחד של הרחוב למשנהו, הונחו בחלקו הנמוך של הרחוב אבנים רחבות, שעליהן ניתן היה לחצות את הרחוב מבלי להירטב.
בין האבנים הושארו מרווחים למעבר אופני העגלות.
חלק הרחוב הצמוד לבתים היה מוגבה, מעין מדרכה של ימינו.
את שרידי החפירות אפשר למיין לפי תפקוד המבנים ואופי הממצאים:
אזורים ציבוריים - הפורום, בזיליקה, פלאייסטרה, אמפיתיאטרון, התיאטרון וכדומה.
מקדשים לאלים - מקדש אפולו
בתים פרטיים - וילת המסתורין
יצירות אמנות - ציורי קיר וגרפיטי
המבנים הציבוריים מרוכזים בשלושה אזורים בעיר: במקום גבוה בעיר, קרוב לשער הים ולמוזיאון - הפורום, ובקרבתו הבזיליקה ומקדש אפולו; מעט נמוך יותר, סמוך לשער סטאביה, בקצה הדרומי המשקיף על מפרץ נאפולי - הפורום המשולש (Triangular Forum); ובמזרח - הפלאייסטרה והאמפיתיאטרון.
לאחר היציאה מהמוזיאון, בכניסה הראשית לאתר - שער הים (porta marina), נכנסים לרחוב Via Marina, מימין שרידי מקדש ונוס והבזיליקה ומגיעים לשרידי הפורום.
ה"פורום" היה האזור הציבורי המרכזי בערי רומא העתיקה.
הוא היה מרכז הממשל של העיר - מוסדות השלטון, הדת והמשפט וכן שימש כמרכז מסחרי וחברתי.
בדרך כלל עוצבו הפורומים בצורת כיכר או מספר כיכרות מחוברות ולפי קווי המתאר של הפורום רומאנום והפורומים הקיסריים ברומא עצמה.
הפורום הוא אחד מהמקומות הגבוהים בעיר, והוזוב נשקף ממנו.
גודלו של הפורום בפומפיי היה חריג: 38X138 מ"ר.
הוא היה מוקף משלושת צדיו בחזיתות של מבנים בני שתי קומות.
המבנים, שהכילו חנויות ובתי מלאכה, היו מקורים ופתוחים לרשות הרבים.
החלל המקורה איפשר לעוברים ושבים לנוע בין המבנים במזג אוויר סגרירי.
בחלק הגבוה של העיר, בצד הצפוני של הפורום, עמד ה"קפיטול" - מקדש יופיטר - וחלש על הכיכר.
שם היה היכל שהוקדש לאלים הקפיטוליים: יופיטר, יונו ומינרווה.
בפינה הצפון-מזרחית של הפורום שכן שוק המזון - המאצ'לום (Macellum).
בדרום-מזרח שכן מרכז תעשיית הצמר של Eumachia, בו עבדו צבענים וכובסים.
בבזיליקה שממול לקפיטול, בקצה הדרומי של הפורום, עמד מושב מועצת העיר ובתי המשפט.
מקדש יופיטר נמצא בקצה הצפון-מזרחי של הפורום.
היה זה המבנה הדומיננטי של פומפיי לעבודת האלים.
מלבד היותו היכל לעבודת יופיטר הוא שימש גם לעבודת האלה מינרווה.
הדומיננטיות שלו בולטת עקב היותו הבניין היחידי בצפון העיר.
בשטח המוגבה שעליו בנוי המקדש, ה"קפיטול", בו הוקם במאה ה-2 לפנה"ס המקדש ליופיטר.
האל הרומאי הבכיר אשר הוכר בתור "ממלא המקום" לאל היווני "אפולו", שעד אז היה האל החשוב של פומפיי.
חלק מהתושבים סגדו עדיין לאפולו, אך שטחו הגדול של מקדש יופיטר מראה את חשיבותו של אל זה.
המקדש בנוי בסגנון רומאי ולא בסגנון יווני.
הפריטים שנמצאו בו מצביעים על קיום קהילה עשירה שהאמינה באפולו.
שער הניצחון, משמאל למקדש, היה לכבוד טיבריוס קיסר, ששלט בשנים 14–37. השער היה מצופה שיש משובח.
השער שמימין הוקדש לקיסר נירון ששלט בשנים 54–68.
מקדש יופיטר נהרס ברעידת האדמה בשנת 62 ולא שוקם עד ההתפרצות בשנת 79, שכן המקדשים בפומפיי תוחזקו על ידי קהל המאמינים, וכשגברה האמונה בנצרות נפגעה תחזוקת המקדשים לאלילים, ולא היו די תורמים לחידוש המקדש.
המקדש היחיד ששוקם אחרי רעידת האדמה היה המקדש המצרי לכבוד איזיס.
לדעת מיכאל קולה היה זה המקדש היחידי שהיו די מאמינים לבנותו.
לאחר ההתפרצות הגעשית היה אופנתי לבחון דתות אחרות.
במקדש המצרי נמצא גם אוצר מטבעות גדול, דבר המעיד על כוח המשיכה שלו.
הבזיליקה הגדולה היא המבנה הציבורי החשוב של העיר.
היו לה שימושים אזרחיים רבים: תפעול בית המשפט, כינוס מועצת העיר, מפגשים בין תושבי העיר, ביצוע עסקות - כולל חליפין של מטבעות, וישיבות ועד הסוחרים.
הבזיליקה בפומפיי נחשבת לאחת העתיקות שהתגלו.
המבנה זוהה בתור בזיליקה כיוון שחזיתו הדרום-מערבית פנתה אל הפורום, דהיינו המוקד הציבורי של העיר.
בשל שיטת הבנייה, סבורים כי הוא נבנה, יחד עם מקדש יופיטר ומקדש אפולו, במקום שקודם היו בו בתים פרטיים וחנויות, כלומר לא בתקופה הראשונה של העיר.
בבנייה ניכרת השפעת הסגנון היווני, אך מפאת המחסור בשיש, העמודים בנויים מלבנים.
הלבנים כוסו בטיח ועליו צוירו ציורים.
בפעם הראשונה היה שימוש רב בלבנים ובסטוקו (בעברית: כיוּר).
על ידי כיור ניתן היה לצקת ולחפות משטח ישר על פני הלבנים המחוספסות את הקירות, ולעצב ולעטר אותו עד שיהיה מבריק ונאה לצופה.
חוקר פומפיי אוגוסט מאו (August Mau) הגדיר את הציורים בטיח כ"סגנון פומפיי הראשון" (first Pompejani style).
הגרפיטי מזוהים עם תקופת הקונסולים משנת 78 לפנה"ס לערך.
מבנה הבזיליקה הוא מלבני ארוך.
הצורה היא הפוכה מהמקובל בבזיליקה יוונית: העמודים הם מבפנים ולא מבחוץ.
מהלובי יש חמש כניסות לבזיליקה.
בצדדים שתי דלתות נוספות מכל צד.
לפי בסיסי העמודים נראה כי הבזיליקה הייתה מחולקת לאורכה לשלושה אולמות.
ממחקרים שנעשו לאחרונה משערים כי לבזיליקה הייתה תקרה, שנתמכה בקורה אחת.
ממערב לבזיליקה היה מקדש לפטרונית העיר ונוס (Venus Pompeiana).
ממול היה מקדש אפולו, אחד המקדשים הראשונים בעיר.
מקדש אפולו הוא המקדש העתיק ביותר בפורום.
הבניין ששרידיו נמצאו נבנה במאה ה-2 לפנה"ס והושלם רק לאחר כיבוש העיר על ידי הרומאים (בטרם נכבשה על ידה, הקשר בין פומפיי לרומא היה מצומצם).
הבניין עצמו הוא בסגנון יווני.
העובדה שהוקם מקדש לאפולו מעידה על ההשפעה האטרוסקית על תושבי העיר, שכן אפולו היה מקודש גם לאטרוסקים.
המקדש הוא מקדש רומאי טיפוסי: מרחב ההתכנסות של המתפללים במקדש הרומאי היה ממול למקדש, מחוצה לו, ואילו להיכל המקדש הפנימי היו נכנסים רק אלה המשרתים את האל.
זאת להבדיל מהמקדש היווני שבו גם המתפללים היו מתכנסים בהיכל.
הפסל מברונזה של אפולו המוצג כיום במקום הוא העתק.
הפסל המקורי שנמצא במקדש מוצג במוזיאון הארכאולוגי של נאפולי.
ממול למקדש נמצאו שרידי פסל ברונזה של דיאנה, אחות אפולו.
במקדש עבדו גם את האלים מרקוריוס ומאיה.
בפינה הצפון מזרחית של הפורום שכן המאצ'לום - שוק המזון.
לאחר בניית הפורום מחדש במאה ה-2 לפנה"ס, לא יועד בו מקום כבעבר לשוק, והמסחר בעיר עבר למקומות אחרים, אחד מהם הוא המאצ'לום.
המבנים בשוק נהרסו ברעידת האדמה שאירעה בשנת 62 לספירה.
המסחר בשוק המזון התרכז בעיקר בדגים ובשר.
בטברנות שבמקום נמצאו שרידי פירות, דגנים ומזון אפוי.
בפורום המשולש שממנו שרדו רק מספר עמודים בסגנון יוני, שכן מקדש בסגנון דורי, העתיק ביותר בעיר, ועדות לקיומה של פומפיי ולנוכחות יוונית בה כבר בתקופות קדומות.
בין המאה ה-1 לפנה"ס לבין המאה ה-3 לפנה"ס נבנו פלאייסטרה ותיאטרון קטן ומקורה במזרח הפורום.
לצד הפורום שכן המקדש לאלה איזיס (Tempio d'iside), מבנה קטן ששימש לפולחן האלה המצרית בתקופה היוונית של העיר.
התיאטרון הגדול (Teatro grande) נמצא סמוך לפורום המשולש.
זהו תיאטרון הבנוי בצורת חצי גורן והוא בעל קיבולת של כ-5,000 צופים.
התיאטרון נבנה בתקופה מוקדמת ושופץ מחדש בתקופה הרומאית.
רחבה הנקראת פלאייסטרה (palaestra), שם נאספו הבאים למפגשים חברתיים, שיחות פוליטיות ועסקיות.
ביוון העתיקה הייתה הפלאייסטרה בית ספר להיאבקות.
הפלאייסטרה יכולה לפעול בנפרד מהגימנסיון, אך לכל גימנסיון יש פלאייסטרה.
בפינה המזרחית של העיר עמדו האמפיתיאטרון והפלאייסטרה הגדולה.
בעיר נמצאו מרחצאות מתקופה שקדמה לבוא הרומאים.
מתקני הרחצה הציבוריים העתיקים ביותר בעיר, שראשיתם בתקופה שלפני הרומאים, נבנו בסביבות שנת 130 לפני הספירה, ונקראו "מרחצאות רפובליקנים".
במרחצאות אלה מי הרחצה סופקו מבארות, ולא חודשו באופן קבוע.
המרחץ הציבורי בפורום היה בבנייה כשהתפרץ הווזוב.
מרחצאות מפוארים היו גם בבתים פרטיים רבים.
חלק מבתי פומפיי שכנו מחוץ לעיר.
אחד מהם היה וילת המסתורין (Villa dei Misteri) שהשתמרה היטב, ויש הסבורים כי הייתה בבעלות ליביה, אשתו של אוגוסטוס קיסר.
הווילה זכתה לשמה עקב ציורי הקיר המצויים באחד מחדריה: על גבי רקע אדום מוצגים 29 ציורים בגודל אדם, המופיעים ברצף כרונולוגי כמו בקומיקס מודרני.
ההערכה היא כי הציורים מראים את הכניסה להיכלו של אל היין וההוללות דיוניסוס או בשמו הרומאי בכחוס.
יש המשייכים את הציורים לכת מסתורית שעסקה בפולחן האל דיוניסוס, בטקס הקרוי בכחנליה, ומכאן השם "וילת המסתורין".
ביתו של האל פאן הוא אחד הבתים המפוארים ביותר.
הבית נקרא קאזה דל פאונו, על שם פסלו המפורסם, העשוי ברונזה, של האל פאן.
הפסל מוצג כיום במוזיאון הלאומי שבנאפולי.
שם מוצג גם פסיפס מרהיב, פסיפס אלכסנדר, שמתאר את אלכסנדר הגדול ואשר אף הוא התגלה בפומפיי.
הווילה הייתה שייכת לשני עבדים שיצאו לחופשי והתעשרו מעסקי היין, הווילה נפתחה בינואר 2023 לקהל הרחב לאחר עשרים שנות שימור וניתן לחזות בה בעבודות פרסקו מקוריות בפאזה הרביעית שלהם שנשמרות באתר עצמו.
הווילה ממחישה את חיי היום יום סמוך להתפרצות הוזוב שכיסתה את העיר.
המבקרים היום בפומפיי יכולים להתבונן בפרסקאות ובמוזאיקות במקומם המקורי, זאת אף על פי שממצאים חשובים הועברו למוזיאון הלאומי לארכאולוגיה של נאפולי לשם לימוד.
המוזאיקות והפרסקות שנמצאו בפומפיי ובהרקולנאום הם הריכוז העשיר ביותר מסוג זה שנמצא.
אוגוסט מאו מיין את הפרסקאות (ציורי הקיר) שנמצאו בפומפיי לסוגים הבאים:
סגנון ציפוי תבניתי - בטיח ובפנלים הצבועים - המשווים דמות שיש: 80 - 150 לפנה"ס.
סגנון ארכיטקטוני - הוספת ציורים גדולים עם דמויות: 80 לפנה"ס - 14.
סגנון מצרי או קישוטי - ציור עדין הכולל פרטים: אחרי שנת 14.
סגנון אשליות או מאחז עיניים - העצמים יותר סוריאליסטיים ומלאים באלמנטים קישוטיים: אחרי שנת 62.
אנשי פומפיי השאירו כמות מרשימה של רישומים: פרסום חדשות חשובות, הודעות על קיום בחירות, על אירועים ציבוריים ואפילו פרסומות.
כל אלה נכתבו או צוירו על קירות הבניינים.
על קירות פומפיי נמצאו גרפיטי רבים מסוגים שונים: הודעות שנכתבו על ידי בעלי החנויות, תלמידים, אוהבים, גלדיאטורים, תיירים, בדחנים ואנשי עסקים, גברים ונשים.
"Lucius Istacidius, מישהו שעל שולחנו אינני סועד, הוא ברברי בעיני"
את רשמיו וחוויותיו תיעד ברומן ימי פומפיי האחרונים (1834) שמתרחש על רקע אותם אירועים שלפני ההתפרצות והחורבן.
בשנת 1972 הופיעה בפומפיי להקת הרוק המתקדם פינק פלויד.
ההופעה תועדה בווידאו, שבו מצולמים חברי הלהקה מופיעים לצד שרידי העיר.
ב-1975 פרסם פיטר האמיל שיר קינה על חורבן העיר, כביכול מנקודת מבטו של מי שצפה בחורבן.
בתחילת השיר הוא מתאר את יפעתה של העיר, "שנייה רק לרומא בזוהרה", ואז הוא עד לחורבן ולמוות.
בשנת 2003 ראה אור הרומן "פומפיי" מאת רוברט האריס, המתרחש על רקע ימיה האחרונים של פומפיי.
הרומן מתואר מנקודת מבטו של מהנדס אמת המים של המפרץ, שמגיע לבדוק את סיבת הכשלים במערכות המים.
הסיפור מתאר את החיים בפומפיי ובסביבתה וכן את רגעיו האחרונים של פליניוס הזקן.
בשנת 2009 שודר בבריטניה פרק בעונה ה-4 של סדרת המדע הבדיוני, דוקטור הו, שבו מגיעים הדוקטור והמלווה שלו, דונה נובל, לעיר פומפיי בדיוק יום לפני התפרצות הר הגעש וזוב.
בשנת 2014 יצא לאקרנים הסרט "פומפיי" בכיכובו של קיט הרינגטון (משחקי הכס).
הסרט מתאר את ימיה האחרונים של פומפיי ומתמקד במיילו האטקי, גלדיאטור שרוצה לנקום את מות הוריו.
הוא מתאהב בקאסיה, בת אצולת פומפיי ועם התפרצות הווזוב, יוצא להצילה.
בשנת 2013 הוציאה הלהקה Bastille את השיר "Pompeii" שמדבר על חורבנה של העיר.
בשנת 2021 הופיעה פומפיי בסדרה לוקי, כאשר לוקי מדגים בה למוביוס את אי היכולת של אירוע נקסוס להתקיים באפוקליפסה בלתי נמנעת.
בהחלטה משותפת של הערים מיום 8 באוקטובר 2011 נאמר, כי הן פומפיי והן נוטו (איטליה) היו ערים חשובות בהיסטוריה הים תיכונית, ושתיהן נהרסו מאסונות טבע, פומפיי מהתפרצות הר הגעש ווזוב, ונוטו מרעידת אדמה קטלנית, שפקדה את ואל די נוטו בסיציליה ב-1693.
פומפיי (באיטלקית: Pompei) היא עיר בנפת נאפולי שבמחוז קמפניה, איטליה.
פומפיי היא מוקד תיירותי בעיקר בזכות שרידי העיר הרומית העתיקה פומפיי הסמוכים לה.
העיר פומפיי העתיקה נוסדה במאה ה-7 לפנה"ס על ידי האוסקאנים.
במאה ה-5 הסאמניטים כבשו את העיר והביאו עמם שגשוג.
במאה הרביעית לפנה"ס הוכפפה העיר לשלטון הרומי.
במלחמה הפונית השנייה הייתה פומפיי אחת הערים האחרונות שנשארו נאמנות לרומא, אך במלחמת בעלות הברית מרדה נגד הרומאים יחד עם עוד ערים איטלקיות, ולאחר שכבשו הרומאים את העיר נולה, פומפיי נכנעה סופית לשלטון הרומי.
בפברואר בשנת 62 פקדה את העיר רעידת אדמה הרסנית המוערכת במגניטודה 7.5 וגרמה נזק רב לעיר.
מקץ 17 שנים לרעידה, ב-24 באוגוסט 79 הר הגעש וזוב התפרץ והחריב את העיר.
פומפיי המודרנית נוסדה בשנת 1891 לאחר בניית כנסיית מרי הבתולה המבורכת מרוסריו.
העיר מפורסמת בראש ובראשונה בזכות שרידי העיר העתיקה פומפיי.
בעיר המודרנית נמצא מקדש גבירתנו מפומפיי המוקדש למרי המבורכת מרוסריו.
פומרניאן הוא גזע כלבים שנקרא על שם אזור פומרניה במרכז אירופה (חלק ממזרח גרמניה וצפון פולין).
הפומרניאן הוא צאצא של כלבי שפיץ גדולים יותר, כנראה סמויד או שפיץ גרמני.
על אף שהם גדולים בהרבה מהפומרניאן המיניאטורי, הדמיון הרב בין כלבי השפיץ בצפון הרחוק וכלבי הפומרניאן מצביע על מוצאם המשותף.
בשלב כלשהו התפצלו כלבי השפיץ לגזעים נפרדים.
לצד כלבי שפיץ גדולים, ששמשו לציד וגרירת מזחלות, כמו ההאסקי, המלמוט והסמוייד, חיו גם כלבים קטנים יותר, ששמשו לשמירה על בתים.
מאותם כלבי שפיץ קטנים התפתח, כנראה, הפומרניאן המיניאטורי העדין.
על שורשיו הקדומים מעידים גם פסלי אבן וברונזה ושלדי כלבים קטנים בעלי מבנה דומה לזה של הפומרניאן, שנתגלו בקברים במצרים העתיקה.
כלבי שפיץ היו פופולריים מאוד בגרמניה כבר בשנת 1500 לספירה.
אחד מהם היה ה"צוורגשפיץ" או השפיץ הגמדי, ששימש ככלב רועים מצטיין, ובמספר מקומות אף סחב עגלות וסירות קטנות לאורך תעלות צרות.
כמאתיים שנה מאוחר יותר הפכה המלכה שרלוט, אשתו של ג'ורג' השלישי, מלך בריטניה, למגדלת השפיץ הננסי הידועה ביותר בעולם.
שני הכלבים, שייבאה המלכה מאזור פומרניה שעל חוף הים הבלטי בגרמניה, עוררו עניין רב בבריטניה.
שלא כמו כלבי השפיץ הננסי הגרמנים, שהופיעו בצבעים רבים, הפומרניאן הבריטים היו לבנים.
אותם כלבים ראשונים של בית המלוכה היו גדולים בהרבה מאלו של היום.
בראשית דרכם היה משקלם של הכלבים בסביבות 12 ק"ג, בהשוואה ל-2.5 ק"ג - משקלם הממוצע כיום.
לנכדתה של שרלוט, המלכה ויקטוריה, הייתה השפעה לא פחותה מזו של סבתה על המראה והפופולריות של הגזע.
במהלך ביקור באיטליה, התאהבה ויקטוריה בפומרניאן אדמוני, שחזר איתה לבריטניה.
בהשפעתה, הפך לקראת סוף המאה ה-19 הפומרניאן האדמוני הקטן לפופולרי יותר בבריטניה מהטיפוס הלבן והגדול יותר של סבתה.
בשנות השלושים של המאה ה-19 נקבעה דמותו המודרנית של הפומרניאן בתקן הגזע.
משקלם ירד ל-4 ק"ג בלבד, ונוספו לו גוני פרווה חדשים.
במאה ה-19 היגר הגזע לאמריקה, והתקבל שם בזרועות פתוחות.
כיום נמצא הפומרניאן בין עשרת הכלבים הפופולריים ביותר בארצות הברית.
עד לאחרונה הגזע לא הוגדר ככלב עממי בארץ, ואף בחוג הישראלי לכלבים זעירים היו רשומים לא יותר מ-50 כלבי פומרניאן.
כיום, המצב השתנה והגזע הולך ומתבסס כסמל סטטוס.
רוב המאפיינים החיצוניים של הפומרניאן דומים לכלבי הסמוייד, עם כמה הבדלים (בעיקר בממדים).
כמו לסמוייד, לפומרניאן יש פרווה כפולה: תחתית רכה ושופעת וחיצונית ארוכה, גסה יותר וישרה.
הזנב השעיר והמפואר שלו ממוקם גבוה, ושוכב על הגב.
האוזניים ממוקמות גבוה על הראש.
התנועה שלו קלילה, חלקה ונמרצת.
בניגוד לסמוייד, רוב חלקי גופו קצרים: הלסת, הצוואר, הגב, הרגליים והאוזניים.
גובהו לא יותר מ-28 ס"מ.
הפרווה מופיעה בגוונים שונים: חום, דבש, אדמוני, שחור, לבן-בז' ושילובים בין הצבעים (בניגוד לסמוייד, שלפי התקן אמור להיות רק בעל פרווה לבנה).
בלו מרל אסור על פי תקן הגזע.
אין סוגים של פומרניאן, וקיים רק גזע אחד שקוראים לו פומרניאן.
כלב גזעי הוא אך ורק כלב בעל תעודת יוחסין.
תקופת הלידה של הפומראניין נמשכת בערך 9 שבועות או 63 ימים.
למרות גודלו הזעיר, הפומרניאן הוא אמיץ לא פחות מאבותיו, כלבי המזחלות.
הוא מסוגל להתקיף כלבים גדולים ממנו בהרבה, כדי להגן על היקר לו.
את האופי הטיפוסי של כלבי השפיץ, אשר נדרכים כמו קפיץ למשמע כל רחש, אפשר לראות גם היום אצל הפומרניאן הערני.
לכן הפומרניאן מתפקד כשומר מצטיין.
בדרך כלל הזכרים נובחים יותר מנקבות.
אחד ממאפייני הגזע הבולטים ביותר הוא חביבותו ועליזותו הרבה.
מקובל לומר על כלבי פומרניאן שאין להם משמעת גבוהה במיוחד.
הם עקשנים ובעלי אישיות אינדיבידואלית.
עם זאת, בהשוואה לשאר הגזעים הזעירים, פומרניאן לומד מהר יחסית, ויכולת פתירת הבעיות שלו גבוהה.
לפי טבלת דירוג האינטליגנציה של כלבים שפרסם סטנלי קורן, מדורג הפומרניאן במקום ה-23, כשהוא מקדים 56 גזעי כלבים אחרים.
הגזע הובא לישראל בשלהי שנות ה-70 והפך לפופולרי.
פוּמְפֶרְנִיקֵל (מגרמנית: Pumpernickel) הוא סוג לחם כהה וארומטי מגרמניה.
הלחם מבוסס מחמצת שאור ומוכן מתערובת של קמח שיפון ושיפון טחון (באופן גס יותר).
אזור וסטפאליה בגרמניה ידוע כמולדת הפומפרניקל, וקיים אזכור ראשון של לחם מסוג זה בווסטפאליה כבר ב-1450, אם כי לא ברור שאכן מדובר בלחם פומפרניקל.
הפומפרניקל מאזור וסטפאליה ידוע כיוצא דופן בתערובת בין קמח שיפון ושיפון טחון וכן בזמן האפייה הארוך שלו.
על פי סברה מקובלת, מקור השם "פומפרניקל" בניב גרמאני עתיק, והוא מורכב מהמילים "Pumpern" שפרושו לנפוח, ו-"Nickel", צורה של השם ניקולס, וכינוי נפוץ לשד או לשטן.
פירוש השם פומפרניקל, אם כך, הוא "נפיחת השטן".
פומפיי הוא רומן היסטורי מאת רוברט האריס, המתאר את הימים האחרונים שלפני התפרצות הר הגעש וזוב בשנת 79 לספירה, ואת ימי ההתפרצות עצמה.
הרומן יצא לאור בשנת 2003. הרומן תורגם לעברית על ידי מרדכי ברקאי, ויצא לאור בהוצאת זמורה-ביתן בשנת 2006.
הספר, שעלילתו מתרחשת על רקע ימיה האחרונים של פומפיי הרומית, מתאר את הרקע התקופתי, תקופת הקיסרות הרומית בשנות השגשוג שלה, באופן ריאליסטי.
בספר אף מופיעות דמויות היסטוריות כגון פליניוס הזקן ופליניוס הצעיר.
עם זאת, הספר מתאר ברובו דמויות ואירועים בדיוניים.
ב"פומפיי" משולבים הסברים עשירים ומייצגי אווירה לאותה התקופה, וניתן למצוא בכתוב רמזים עכשוויים לממצאים שהתגלו בשנים האחרונות.
בנוסף, בספר משולבים מושגים מאותה תקופה, כגון ימי השבוע (מרס, מרקורי), אשמורות הלילה הנהוגות בתקופת הקיסרות הרומית, וחלוקת היום ל-12 שעות.
עלילת הספר מתרחשת במשך ארבעה ימים, מ-22 באוגוסט 79 ועד 25 באוגוסט.
הספר מספר על מהנדס אמות המים, מרקוס אטיליוס פרימוס, הממונה למהנדסה הראשי של אמת המים "אקווה אוגוסטה" (aqua augusta – "מי אוגוסטוס"), שהובילה מים לתשע ערים במפרץ נאפולי, בהן פומפיי, נולה ומיסנום.
עלילתו העיקרית של הרומן מתמקדת בימיה האחרונים של העיר פומפיי והערים סביבה, לפני התפרצותו של הר הגעש וזוב, ואת ימי ההתפרצות עצמה.
במהלך הספר מתמודד אטיליוס עם בעיות באמה הנגרמות על ידי הר הגעש העומד על סף התפרצות, ועם בעיות הנובעות משחיתות האצולה הרומית המקומית, המנסה להפריע לו במעשיו.
בסוף הסיפור מתרחש מרוץ להישרדות שמנהלים אנשי המפרץ במטרה להנצל מכוח ההרס של הר הגעש.
הבמאי רומן פולנסקי החל לעבוד על הפקת הסרט "פומפיי", המתאר את עלילת הספר, אבל הבמאי בן ה-75 פרש מהפרויקט משום שלא היה יכול להתחייב לתאריך החדש שנקבע לסרט, וטרם נקבע לו מחליף.
הסרט בוטל לבסוף בספטמבר 2007.
פומרניה הוא שמו של אזור היסטורי המשתרע לאורך חופו הדרומי של הים הבלטי, ונמתח משם מעט דרומה אל פנים הארץ.
בהגדרתו המרחיבה, האזור הפולני של פומרניה כולל את הווייווידות הפולניות פומרניה, פומרניה המערבית וקויאוויה-פומרניה; והאזור הגרמני של פומרניה כולל את מדינת מקלנבורג-מערב פומרניה.
גודלו של האזור וגבולותיו אינם ברורים דיים, וההגדרה של האזור לא הייתה קבועה לאורך השנים.
בהגדרות המקובלות הוא מתפרס על שטח של כ-70,000 קילומטרים רבועים, שטח בו מתגוררים כשבעה מיליון תושבים, כמיליון וחצי מהם מתגוררים בחלק הגרמני, והשאר בחלק הפולני.
בפומרניה ישנן ערי נמל גדולות וחשובות, כמו גם עיירות רבות.
מחוץ למרחבים העירוניים הענפים של פומרניה תנאי השטח של האזור מאופיינים במישוריות רחבה, הגם שמדי פעם המישוריות מופרת על ידי גבעות ואף הרים, המרוכזים בעיקר בפנים הארץ של פומרניה הפולנית.
באזור אפשר למצוא יערות לרוב, אם כי בעיקר אדמות חקלאיות.
כמו כן אפשר למצוא במקום גם אגמים רבים הפזורים על פני השטח כולו, כמו גם ביצות ושפכי נהרות.
העיר הגדולה והחשובה ביותר באזור פומרניה היא גדנסק שבמזרחו, כאשר ערים חשובות אחרות הן שצ'צ'ין שבמרכזו ורוסטוק שבמערבו.
אזור פומרניה גובל בצפון בים הבלטי, במזרח ובדרום במזוביה ובפולין גדול, ובמערב בברנדנבורג.
בפולנית מכונה האזור Pomorze, בגרמנית Pommern, ובלטינית Pomerania.
שמות אלו לדעת רוב החוקרים קשורים לביטוי מהסלאבית עתיקה po-more, צירוף של po - אשר משמעותו "ליד" או "בסמוך", ו-more - אשר משמעותו "ים".
בכך מרמז הביטוי לאפיון המרכזי של פומרניה, אזור החוף של דרום הים הבלטי.
פומרניה מוזכרת לראשונה במסמך משנת 1046 במרומז, ובצורה מפורשת מספר שנים לאחר מכן.
במהלך המאה ה-12 מבצע ההיסטוריון גאלוס אנונימוס שימוש רב במונח פומרניה לתיאור בקירוב של האזור אותו אנו מכנים היום בשם זה.
לאנונימוס הייתה תרומה להפיכתו של המונח למקובל.
אדם נוסף שבאותה התקופה פעל באזור היה המיסיונר הגרמני אוטו מבמברג, אשר ביצע שימוש רב בכתביו בכינוי פומרניה.
הגבול המסורתי המזרחי של פומרניה הוא בשפך נהר הוויסלה (Vistula) במפרץ גדנסק, והגבול המערבי המסורתי של האזור הוא שפך נהר הרקניץ (Recknitz) מזרחית למפרץ פומרניה.
בשנת 1121, הוקמה לראשונה ישות מדינית שנשאה את שמו של אזור פומרניה - דוכסות פומרניה (Herzogtum Pommern).
מדינה זו התקיימה במשך כ-500 שנים, והגיע לקיצה בשנת 1637.
במזרחו של חוף פומרניה משתרע מפרץ גדנסק - מפרץ גדול ורחב אליו נשפך נהר הויסלה.
סביב המפרץ יש מישור הנמתח הרחק דרומה לתוך הארץ לאורך נהר הווסילה, עמוק השפלה הרחבה של אזור פולין גדול.
מערבה ממפרץ גדנסק שפלת החוף מצטמצמת במידה רבה והופכת צרה, כאשר מאפילה עליה מדרום רמה רצופת גבעות גבוהה יחסית.
בהמשך, באזור הווייוודה פומרניה המערבית, שפלת החוף מתרחבת שוב לכיוון דרום, כאשר אגן ההיקוות של נהר הנייסה מנקז את מימי אזור זה ואלו שמדרום לו אל הים הבלטי.
נהר הנייסה נשפך לים במפרץ פומרניה, בצמוד לגבול פולין-גרמניה של ימינו.
עוד מערבה, בשטחי גרמניה, שפלת החוף מתרחבת עוד יותר לכיוון דרום.
בעוד החלק הפולני של פומרניה מתאפיין בקו חוף ישר, כשממשיכים אל גרמניה הופך החוף למחוספס כשלאורכו מפרצים קטנים ואיים רבים.
האי הגדול ביותר הוא האי ריגן, אשר בולט את תוך הים הבלטי.
משם ממשיך קו החוף בכיוון דרום מערב אל תוך מפרץ ליבק.
בעוד אזור החוף של פומרניה מחוסר יערות בעיקר, ככל שמדרימים אפשר למצוא יערות רבים כמו גם מרחבים חקלאיים רחבי ידיים.
התיישבות אנושית ראשונה באזור פומרניה החלה לאורך נהר הוויסלה עם תוך עידן הקרח האחרון, לפני כ-13,000 שנים.
בעת הקדומה חלפו על פני המקום עמים רבים, כאשר בתחילה הוא יושב ככל הנראה על ידי בלטים, ומאוחר יותר על ידי גרמאנים.
במאות הראשונות לספירה החלו מתיישבים סלאבים לפקוד את האזור מדרום, ומתיישבים סקנדינבים הגיעו מצפון.
החל מהמאה ה-10 גורמים חיצוניים כבשו את מרבית האזור - בעוד ממזרח דוכסים פולנים הכניעו מספר שבטים מקומיים, ממערב האימפריה הרומית הקדושה וממלכת דנמרק הרחיבו את שליטתם באזור.
במהלך המאה ה-12 התנצרו רוב תושבי פומרניה, אשר קודם לכן דגלו באמונות פגאניות מקומיות.
תושבי פומרניה התנצרו בידיו של הקדוש אוטו מבמברג.
באותן השנים השליטה המדינית על האזור הוסדרה והפכה ליציבה יחסית.
הקצה המזרחי של פומרניה עבר לשליטתה של ממלכת פולין.
מרכז פומרניה עבר לשליטתה של דנמרק, אשר הקימה במקום מדינת חסות שבסיסה היה באי ריגן.
במקביל החלק המערבי של פומרניה הועבר לשליטת האימפריה הרומית הקדושה, כאשר התבססה במקום "דוכסות פומרניה", דוכסות שהייתה כפופה לאימפריה הרומית הקדושה.
בשנת 1325 הגיעה נסיכות ריגן הפרו-דנית אל סופה, והקרקעות שלה הועברו לשליטתה של דוכסות פומרניה - דבר אשר חיזק דוכסות זו והפכה אותה לשחקן משמעותי יותר באזורה.
במהלך המאה ה-14 גם המסדר הטווטוני קנה לו אחיזה בחלקים מפומרניה, זאת במסגרת מדינת המסדר הטווטוני אשר רכשה לעצמה שטחים סביב מפרץ גדנסק.
באותן השנים הואצה גם הגירה של גרמנים אל אזור פורמניה, הגירה אשר דחקה מהמקום סלאבים רבים.
במהלך המאה ה-16 חדרה הרפורמציה הפרוטסטנטית גם לאזור פומרניה.
בעוד שטחי דוכסות פומרניה והטווטונים קיבלו את הנצרות הפרוטסטנטית, פומרניה הפולנית המשיכה לדבוק בנצרות הקתולית.
במהלך מלחמת שלושים השנים (1618 - 1649), אוכלוסיית פומרניה הידלדלה באופן קיצוני, והאזור ספג הרס וחורבן בממדים גדולים.
עם תום המלחמה הגיעה דוכסות פומרניה לקיצה, וזו חולקה בין האימפריה השוודית לפרוסיה, כל זה כאשר חלקים ממזרח פומרניה ממשיכים להיות תחת שלטון ממלכת פולין.
בין השנים 1720 ל-1815 העבירה שוודיה את השליטה בפומרניה לידי פרוסיה.
עד מהרה פרוסיה גם תפסה את השטחים שהיו מצויים בידי פולין, ובכך עבר אזור פומרניה כולו לשליטה גרמנית.
במאה השנים הבאות, תחת השלטון הגרמני - בתחילה זה של פרוסיה ובהמשך זה של הקיסרות הגרמנית, סבלה האוכלוסייה הפולנית במקום מאפליה ודיכוי תרבותי ולאומי.
בעקבות תבוסתה של גרמניה במלחמת העולם הראשונה, אזור קטן של מרכז פומרניה חזר לשלטון פולני (מה שלימים יכונה "המסדרון הפולני"), כאשר העיר גדנסק מוגדרת כעיר החופשית דנציג.
בשנת 1939, עם פרוץ מלחמת העולם השנייה והכיבוש הנאצי של פולין, חזר החלק המרכזי של פומרניה לשלטון גרמני.
בשנים הבאות גירשו הגרמנים את האוכלוסייה היהודית של פומרניה, כאשר רובם ככולם של יהודים אלו עתידים למצוא לבסוף את מותם במסגרת השואה.
תחת עול השלטון הנאצי, עשרות אלפי פולנים גורשו מפומרניה שסופחה לרייך, ולמעלה מ-40,000 פולנים נהרגו בהוצאות להורג ובמחנות כפייה.
הפולנים אשר נפגעו באופן הקשה ביותר היו אנשי אליטה מהמעמד הגבוה - בעיקר מורים, אנשי עסקים, כמרים, פוליטיקאים, קציני צבא לשעבר ועובדי מדינה.
הגרמנים יחסו חשיבות אסטרטגית לפגיעה באנשים מסוג זה.
במקביל לכל זאת, בשנים 1940 - 1943 אלפי מתיישבים גרמנים הגיעו לפומרניה הפולנית ממערב, וקבעו את ביתם במקום.
לאחר תבוסתה של גרמניה הנאצית במלחמת העולם השנייה, הגבול הגרמני-הפולני הועבר בכ-100 קילומטר מערבה לקו אודר-נייסה, כאשר לראשונה בהיסטוריה רובו של פומרניה מצוי בשליטה פולנית, מצב עניינים שנמשך עד ימינו.
כמעט כל הגרמנים שנשארו ממזרח לקו הגבול, גורשו ממנו אל מזרח גרמניה ומערבה.
לאחר המלחמה, פולנים רבים שגורשו מפומרניה, חזרו אליה בהדרגה.
באותה השנה הקימו הסובייטים במרכז אירופה את הרפובליקה העממית הפולנית והרפובליקה העממית הגרמנית (מזרח גרמניה), כל זה כאשר אזור פומרניה נמצא בתווך - לכאורה מדינות קומוניסטיות עצמאיות, אך בפועל כאלו הנתונות למרותה של מוסקבה.
תחת השלטון הקומוניסטי ידע אזור פומרניה בנייה מחדש, ותחום הספנות בו פרח והתפתח.
למרות זאת, כבכל פולין ומזרח גרמניה המצב הכלכלי היה בעייתי, וזכויות אדם ואזרח דוכאו באופן נרחב.
במהלך שנות ה-80 של המאה ה-20, התפרסמה במיוחד תנועת סולידריות הפולנית - איגוד מקצועי שהיה למעשה גם ארגון פוליטי, ארגון ששאף לדמוקרטיזציה וליברליזציה של פולין.
בסיס כוחו של הארגון היה באזור פומרניה, אשר באותן השנים ידע שביתות הפגנתיות רבות במגזר הספנות לצד אירועי מחאה אחרים.
עד סוף שנות ה-80 נפל המשטר הקומוניסטי בפולין, וזה הוחלף ברפובליקה השלישית הפולנית.
במקביל, באותן השנים ממש, נפל גם המשטר הקומוניסטי במזרח גרמניה, וזו אוחדה למדינה אחת.
פומרניה ידועה בערי הנמל הגדולות והחשובות שלה, אשר מהוות כר פורה לתעשיית ספנות רחבה.
שיעור העירוניים בפומרניה גבוה יחסית, ולצד ערים גדולות אפשר למצוא בו עיירות רבות וכן כפרים רבים מאוד.
מבחינה לשונית, השפה השלטת כיום בחלק הפולני של פומרניה היא הפולנית הסטנדרטית, ובחלק הגרמני של פומרניה הגרמנית הסטנדרטית.
בפרט, בחלק הגרמני ישנה אחיזה רחבה לגרמנית התחתית, ובחלק הפולני ישנו גם מיעוט המדבר בשפה ייחודית הקרובה לפולנית - השפה הקשוביאנית.
בניגוד לחלקים אחרים בפולין או גרמניה, פומרניה הייתה ועודנה לאורך השנים אזור בעל תרבות מגוונת וייחודית.
מיקומו של האזור כנקודת מפגש פולנית-גרמנית, יצר לאורך השנים השפעות הדדיות שהקרינו על האוכלוסייה במקום.
לא פחות חשוב מכך, המיקום על שפת הים הבלטי נחשף להשפעה סקנדינבית רחבה.
המטבח של פומרניה ייחודי מאזורים אחרים בפולין וגרמניה, בעיקר בהיותו מטבח המבוסס על מאכלי ים.
בנוסף, מאכלים סקנדינביים רבים, ובפרט משוודיה, מוצאים להם מקום רחב גם היום, משני צידי הגבול הפולני-גרמני.
בשונה מאזורים היסטוריים בפולין כפולין קטן וכשלזיה, הזהות המקומית של תושבי פומרניה היא מצומצמת יותר, ומוגבלת בדרך כלל לשדה התרבותי כאשר גם זה נעשה לרוב בצורה מינימלית.
בדומה לכך, המכנה המשותף הלאומי והתרבותי כיום בין תושבי החלק הפולני של פומרניה לבין החלק הגרמני של פומרניה הוא מכנה משותף נמוך, אם בכלל קיים כזה.
במפקד אוכלוסין שנערך בשנת 1905 היו בפומרניה 10,000 יהודים.
לאחר מלחמת העולם הראשונה ירד מספר היהודים ל-7,700. במלחמת העולם השנייה נעקרו כל הקהילות היהודיות ורוב התושבים נספו בשואה.
אך כיום בפומרניה יש קהילה קטנה של כמה מאות יהודים שהיגרו אליה אחרי המלחמה.
פומפיוס לונגינוס (שמו המלא: גנאיוס פינריוס אמיליוס קיקטריקולה פומפיוס לונגינוס, לטינית: Gnaius Pompeius Longinus) היה איש צבא רומאי, ומשנת 86 עד 90 לספירה שימש כנציב יהודה ומפקד הלגיון העשירי פרטנסיס.
בשנת 90 נתמנה לתפקיד של קונסול.
לאחר הקונסולוט היה לונגינוס נציב קונסולרי של הפרובינקיה מואסיה העליונה בשנת 94, ושל פאנוניה בשנת 98. ייתכן כי "לונגינוס" שהנהיג את הצבא הרומאי בדאקיה בשנת 105, נפל בשבי והתאבד, הוא גנאיוס פומפיוס לונגינוס.
פומפיוס פלקו היה איש צבא רומאי ומשנת 105 עד 108 לספירה שימש כנציב יהודה ומפקד הלגיון העשירי פרטנסיס.
בשנת 108 לספירה נתמנה לקונסול.
שמו מעיד על קשרי משפחה עם מרקוס רוסקיוס קואליוס שהיה קונסול בשנת 81. ייתכן שאמו השתייכה למשפחת הרוסקיים.
מסלול ההתקדמות שלו נשמר המספר כתובות שונות.
פלקו היה הקונסול הראשון במשפחתו תחילת הקריירה שלו אופיינית לבן מעמד הסנטורים.
הוא מתחיל כדקמוויר, וממשיך כטריבון צבאי ביהודה בלגיון העשירי פרטנסיס.
לאחר שירותו כטריבון צבאי נכנס פלקו לסנאט כקווסטור, ובשנת 97 כיהן כטריבון עממי.
בזמן כהונתו כטריבון עממי פנה אל פליניוס הצעיר וביקש את עצתו אם לקחת חלק במשפטים בזמן כהונתו כטריבון.
לאחר הטריבונאט עלה לדרגת פרייטור.
בתפקידו הבא היה מפקד הלגיון החמישי מקדוניקה, וכמפקד הלגיון השתתף במלחמה הדאקית הראשונה וקיבל עיטור מידי טראיאנוס.
פלקו כיהן כנציב ליקיה-פמפיליה במשך שנתיים (103–105).
בשנת 105, בעקבות הצורך להחליף את יוליוס קוודראטוס באסוס, מונה פלקו לשמש כנציב יהודה ומפקד הלגיון העשירי פרטנסיס.
המעבר של פלקו מפרובינקיה קיסרית-פריטורית אחת לשנייה מהווה תופעה יוצרת דופן.
הנוהג היה לקבל את הקונסולאט לאחר קדנציה אחת כנציב של פרובינקיה קיסרית-פריטורית.
ההיסטוריון רונלד סיים סיים סבר כי העברתו של פלקו מליקיה-פמפיליה ליהודה הייתה כרוכה במצב חירום בפרובינקיית יהודה, בין כתוצאה מתסיסה פנימית ובין כתוצאה מאיום חיצוני.
פלקו צבר ניסיון צבאי ביהודה בזמן כהונתו כטריבון צבאי וכמו כן שירת כמפקד לגיון, לפיכך התאים לתפקיד של נציב יהודה.
אחד המכתבים שכתב פליניוס הצעיר לפומפיוס פלקו שייך לתקופת נציבותו של פלקו ביהודה.
במכתב מבקש פליניוס מפלקו להעניק לבן חסותו תפקיד של טריבון צבאי.
הבקשה מולאה בחלקה, בן החסות קורנליוס מיניקינוס מונה למפקד של הקוהורטה הדמשקאית-ארמנית הראשונה שהוצבה ביהודה.
בזמן כהונתו כנציב יהודה קשר פלקו קשרים עם הקולוניה של ניאפוליס, כתוצאה מתרומות למפעלי בנייה.
הקשרים נמשכו זמן רב לאחר עזיבתו את יהודה.
פומפיוס פלקו התמנה לקונסול בספטמבר שנת 108. סיים טען כי הוא קיבל את הקונסולאט בהיעדרו, בזמן שהותו ביהודה, שכן פלקו נזכר באחת הכתובות כקונסולרי מיד לאחר תפקידו ביהודה.
אולם מהכתובות האחרות של פלקו אין ביסוס להנחה כי היה נציב יהודה כקונסולר.
כמו כן הוא היה ברומא בשנת 108 השנה בא נזכר שמו ברשימת הקונסולים, ולכן אין סיבה להניח שהוא היה קונסול בזמן שירותו בפרובינקיית יהודה.
לאחר שעזב את יהודה מונה פלקו כקונסול.
לאחר הקונסולאט חל עיכוב בקידומו של פומפיוס פלקו, הנציבות קונסולרית הראשונה ניתנה לו רק בשנת 116 בפרובינקיה מואסיה התחתונה.
תחת אדריאנוס הוא היה הנציב של הפרובינקיה הקיסרית-קונסולרית בריטניה משנת 118 ועד לשנת 122 פומפיוס פלקו נחשב למי שהצליח לדכא את המרד הבריטי ב-119, אם כי במחיר קשה, שכן הלגיון התשיעי היספנה הושמד.
ב-122 ביקר הקיסר אדריאנוס בבריטניה לקדם את בניית ההחומה בגבול הצפון ואת תפקיד הנציב מסר אז אחר.
אחרי שירותו בבריטניה הועבר פלקו לשרת בפרובינקיה סנטורית ומונה לפרו-קונסול של פרובינקיית אסיה בשנת 123/4, אך לא זכה לקונסולאט נוסף.
פובליוס פומפוניוס סקונדוס היה מדינאי ומשורר רומי בתקופת שלטונם של טיבריוס, קליגולה וקלאודיוס.
אמו של פומפוניוס, , הייתה גם אמם (מנישואים אחרים) של פובליוס סואיליוס רופוס ושל המצביא גנאיוס דומיטיוס קורבולו.
אחיו של פומפוניוס, קווינטוס פומפוניוס סקונדוס, היה שותף בכמה קנוניות בתקופת שלטונם של טיבריוס וקלאודיוס.
ההיסטוריון הרומי דיו קסיוס כותב שפומפוניוס היה קונסול שבע שנים לפני עלות קליגולה לשלטון, כלומר בערך בשנת 30, אך שמו אינו מופיע ברשימות המגיסטרטים השנתיים העליונים (Fasti Consulares).
הוא היה אחד מחבריו של סֶיָאנוּס, שמונה לקונסול בשנת 31, ולאחר הדחתו באוקטובר אותה השנה, הושלך פומפוניוס לכלא.
קליגולה שחרר אותו בשנת 37, וב-41 מינה אותו לקונסול.
קלאודיוס מינה אותו ללגאטוס בגרמאניה.
בשנת 50, במהלך כהונתו, פלשו בני שבט הכאטים לגרמניה עילית למטרות שוד.
פומפוניוס שלח נגדם צבאות עזר וחילות פרשים מקרב בעלות הברית.
החיילים תקפו את הכאטים משני כיוונים והכו בהם מכה ניצחת.
בין השבויים גילו להפתעתם כמה ניצולים מהתבוסה של וארוס שנפלו בשבי הגרמאנים 40 שנה קודם לכן.
על הישגו זה נתכבד פומפוניוס בתהלוכת ניצחון.
את עיקר פרסומו קנה פומפוניוס בכתיבת טרגדיות.
יצירותיו נזכרות לשבח אצל טקיטוס, קווינטיליאנוס ופליניוס הצעיר, והוסיפו לקרוא בהן גם בתקופות מאוחרות הרבה יותר.
את אחת מהן מזכיר הפילולוג כאריסיוס בן המאה ה-4. מחזותיו הוצגו לראשונה בתקופת קלאודיוס.
קווינטיליאנוס כותב שפומפוניוס עולה על כל כותבי הטרגדיות המוכרים לו, וטקיטוס משבח את כישרונו הספרותי.
סקונדוס הקפיד מאוד על דקויות הסגנון והדקדוק ונחשב לבר סמכא בתחומו.
נושאי יצירותיו היו יווניים להוציא יצירה ידועה אחת, fabula praetexta בשם "אינאס", ממנה שרדו שורות אחדות בלבד.
אין כל ודאות כי שמו הפרטי של פומפוניוס אכן היה פובליוס.
טקיטוס קורא לו במקום אחד בשם "פובליוס" ובמקום אחר "לוקיוס", ואילו דיו קסיוס קורא לו "קווינטוס".
ישנה כתובת בה הוא נקרא בשם "[קאלוו]יסיוס סבינוס פומפוניוס סקונדוס", אך לא ידוע כי השתייך לבית האב של הקאלוויסים (Calvisia).
הקדים מבוא ח' וירשובסקי והוסיף הערות עקיבא גלבוע.
ירושלים, מוסד ביאליק, תשכ"ה (1965).
[כולל גם את היצירות: חיי אגריקולה, גרמניה, שיחה על הנואמים.]
פומציה (באיטלקית: Pomezia) היא עיר בנפת רומא שבמחוז לאציו שבמרכז איטליה.
העיר נבנתה כעיר חדשה לחלוטין ליד חורבות העיר העתיקה לביניום (Lavinium), על שטח שהוכשר כתוצאה מיבוש ביצות פונטינו (Agro Pontino) בתקופת שלטונו של בניטו מוסוליני והיא נחנכה ב-29 באוקטובר 1939. האוכלוסייה שיישבה את העיר החדשה הייתה מורכבת מאיכרים עניים מרומאניה, ונטו ופריולי.
השלום והשלווה לא שכנו בעיר זמן רב.
לאחר שהיא הייתה כבושה על ידי כוחות גרמניה הנאצית, הופצצה פומציה קשות במהלך קרב אנציו במלחמת העולם השנייה.
לאחר המלחמה התפתחה פומציה כמרכז תעשייתי חשוב, בעיקר בתחום תעשיית התרופות וכן כמרכז תיירותי.
פומפיוס טרוגוס היה היסטוריון רומאי מתקופת אוגוסטוס.
מוצאו של פומפיוס טרוגוס משבט הווקונטי הקלטי שבגאליה נארבוננסיס.
סבו, טרוגוס פומפיוס, קיבל מפומפיוס הגדול את האזרחות הרומית בזמן המלחמה נגד סרטוריוס.
דודו פיקד על להקת פרשים בצבאו של אותו פומפיוס במלחמה נגד מיתרידטס, בזמן שאביו כבר היה מזכירו של יוליוס קיסר.
פומפיוס טרוגוס פרסם את חיבורו ההיסטורי המקיף "Historiae Philippicae" (היסטוריה פיליפיקה) בזמן שלטון אוגוסטוס.
החיבור כולל 44 ספרים ונקרא כך כנראה בגלל החיבור ההיסטורי בעל אותו שם של ההיסטוריון היווני הקלאסי תאופומפוס, ומכיוון שנושאו המרכזי היא האימפריה שנוסדה על ידי פיליפוס השני, מלך מוקדון.
החיבור המקורי לא נשמר ומה שהגיע לידינו הם רק התקציר (אפיטומה) שכתב ההיסטוריון יוסטינוס במאה ה-3 לספירה וראשי פרקים או תוכן עניינים (Prologi), שאינם תלויים בתקציר ולא ידוע מי יצר אותם, אך גם הם נשתמרו בכתבי יוסטינוס (פורסמו לראשונה בשנת 1581 על ידי המשכיל הצרפתי בונגרסיוס).
במרכז החיבור עמדו תולדות העולם שמחוץ לרומא, בעיקר העולם היווני והממלכות ההלניסטיות:
ספרים 6-1 כללו את התקופה שקדמה לפיליפוס השני, החל מנינוס מייסדה של נינוה, בהן ניתן דיווח על האשורים, הפרסים, המצרים, הסקיתים, האתונאים והלקדמונים.
ספרים 33-7 כללו את ההיסטוריה של מקדוניה עד הפלת מלכה האחרון אנדריסכוס (148 לפנה"ס).
ספרים 40-34 כללו את התקופה החל מקרב קורינתוס (146 לפנה"ס) ועד סוף בית תלמי לאחר קרב אקטיום (31 לפנה"ס).
ספרים 42-41 עסקו בתולדות הממלכה הפרתית.
ספרים 44-43 כללו את תולדות המערב.
המאורעות האחרונים הנזכרים בחיבור הם ההסכם בין הפרתים לרומאים בשנת 20 לפנה"ס והכנעתה של ספרד בזמנו של אוגוסטוס.
טרוגוס לא עסק בהיסטוריה הרומאית עד לנקודה בה יוון והמזרח באו במגע עם רומא, ייתכן מאחר שליביוס כבר עסק בכך די.
החיבור התבסס על כתביהם של היסטוריונים יוונים כמו תאופומפוס, אפורוס, טימאיוס ופוליביוס.
החיבור מתאפיין בהרגשת כבוד לתרבות היוונית ואתונה במיוחד.
טרוגוס מביע גם את הערצתו לאוגוסטוס, אבל מבטא גישה ריאליסטית כלפי היחסים בין רומא לעמים שאיתה באה במגע.
יוסטינוס משבח את רהיטותו של טרוגוס ולא הוסיף על דבריו דברים משל עצמו או ממקורות אחרים.
עם הזמן דחקה האפיטומה של יוסטינוס את החיבור המקורי, כפי שאירע לעיתים קרובות להרבה יצירות ספרותיות.
הפרולוגים אינם תלויים באפיטומה ואף מרמזים על עניינים שלא הגיעו לתקציר.
קטעים מתוך חיבורו מצוטטים על ידי סופרים שונים ובהם הירונימוס, אוגוסטינוס ווופיסכוס (Vopiscus, המאה ה-4), אחד ממחברי ההיסטוריה אוגוסטה, שמדרג את סגנונו הרהוט לצדם של סלוסטיוס, ליביוס וטקיטוס.
מחקר בן לפחות 10 ספרים מאת טרוגוס בשם "de Animalibus" על תולדות בעלי החיים נזכר אצל כאריסיוס, וטרוגוס עצמו מצוטט כסמכות על ידי פליניוס הזקן בכמה מקומות ב"תולדות הטבע".
סופר בשם "טרוגוס" מצוטט פעמיים על ידי פריסקיאנוס (Priscianus) (500 לספירה) בספרים החמישי והשישי שלו, אך לא ידוע אם מדובר בטרוגוס של יוסטינוס.
פומפיוס טרוגוס דן ביהודים בהקשר של תולדות הממלכה הסלבקית.
מלבד האכסקורס המפורסם של טקיטוס, התקציר של פומפיוס טרוגוס כולל את התיאור הרחב ביותר על היהודים בספרות הלאטינית הקלאסית.
הסקירה העיקרית שלו על היהודים מחולקת ל-3 חלקים:
עתיקות היהודים - כולל שילוב של 3 מסורות שונות: מסורת דמשקית, מסורת מקראית והמסורת המצרית-יוונית העוינת על יציאת מצרים.
תיאור גאוגרפי קצר של ארץ יהודה, בהתאם לנוהגו של יוסטינוס להשמיט או לקצר באופן משמעותי תיאורים כאלה.
היסטוריה של היהודים החל מהתקופה הפרסית.
טרוגוס השתמש לחיבורו במקורות יווניים.
ייתכן ולכתיבת החלק על היהודים נעזר בכתבי טימאגנס ואולי גם בפוסידוניוס.
פומפיוס טרוגוס טוען שמוצא היהודים הוא מדמשק וששמה של העיר ניתן לה על ידי המלך "דמשק", שאחריו מלכו חזאל (Azelus), הדד (Adores), אברהם וישראל (Israhel).
מסורת זו דומה לדברי ניקולאוס איש דמשק שאברהם היה מלך דמשק, אולם ניקולאוס מדגיש שהגיע אליה מארץ הכשדים, ואילו טרוגוס הוא היחיד מהמקורות העתיקים שמציין במפורש שמוצא היהודים הוא מדמשק.
טרוגוס עובר מהמסורת הדמשקית למסורת מקראית משובשת ומספר ש-10 בניו של ישראל הפכו אותו למפורסם יותר מכל אבותיו.
לאחר שחילק את עמו ל-10 ממלכות, הוא מסר אותן בידי בניו וקרא לכולם "יהודים" על שם יהודה, שמת מעט לאחר החלוקה ונחלתו חולקה בין שאר הבנים, וציווה שזכרו יכובד על ידי כולם.
צעיר הבנים היה יוסף, ואחיו, שחששו מיכולותיו יוצאות הדופן, אסרוהו בחשאי ומכרוהו לסוחרים נכרים.
לאחר שהובא על ידם למצרים ובעזרת פיקחותו הפך עצמו לרב-אומן במאגיה, מצא חן בעיני המלך בתוך זמן קצר.
הוא היה אישיות "מוכשרת עד מאוד בראיית הנולד מתוך נפלאות" והיה הראשון לייסד את מדע פתרון החלומות.
שום חוק אלוהי או אנושי לא היה בלתי ידוע לו, כך שהוא חזה בצורת כמה שנים לפני שקרתה, וכל מצרים הייתה גוועת ברעב אלמלא ציווה המלך בעצתו לאגור את תבואה לכמה שנים.
"ההוכחות לידיעותיו היו כאלה, עד כי נדמה היה שאזהרותיו נבעו לא מפי בן-תמותה אלא מפי אל".
טרוגוס מספר שבנו של יוסף היה משה (Moyses), שירש מאביו את ידיעותיו ואת יופיו.
היופי של משה מוזכר במפורש גם בתרגום השבעים, אצל פילון ובקדמוניות היהודים ואילו קרבתו המשפחתית ליוסף נזכרת גם על ידי אפולוניוס מולון, שהפך את משה לנכדו.
טרוגוס מתחיל לשלב כאן את המסורת המצרית-אלכסנדרונית (שאימצו אותה סופרים רבים, החל מהקטאיוס איש אבדרה) ומספר שלאחר שניחתו על המצרים גרדת וצרעת והם הוזהרו על ידי אורקל, גרשו את משה ממצרים יחד עם אלה שחלו במחלה, כדי שהמחלה לא תתפשט (עלילת המצורעים).
משה הגיע לדמשק, בית אבותיו, והשתלט על הר סיני.
בהגיעו אליו, לאחר 7 ימי צום עם צאן מרעיתו במדבריות ערב, "הקדיש את היום השביעי, שנקרא לפנים שבת לפי מנהג העם, כיום צום, משום שיום זה שם קץ באחת לרעבונם ושיטוטיהם".
ציון השבת כיום צום הוא מן הטעויות הרווחות ביותר בעולם היווני-רומי על השבת היהודית.
להבדיל מסופרים אחרים כמו הקטאיוס, מנתון, דיודורוס ואפילו סטראבון, שאצלם היבדלות היהודים היא פעילה ומתבטאת בשנאת בריות או עוינות כלפי זרים, אצל פומפיוס היא סבילה והיהודים פשוט נמנעים ממגע עם זרים.
כך מוטיב המיזנתרופיה והעוינות כלפי זרים (misoxenia) שהיה קיים במקור עליו הסתמך פומפיוס, "רוכך" והומר בביישנות כלפי זרים.
טרוגוס מספר שאחרי משה, בנו אהרן (Arruas) מונה לכהן כדי לפקח על הפולחנות המצריים ומעט אחר כך הפך למלך.
הוא מסביר שמאז היה זה מנהג בקרב היהודים שאותם אנשים יהיו מלכים וכהנים.
טרוגוס מתאר בצורה אנכרוניסטית את כל ההיסטוריה היהודית לפי המצב ששרר בזמן ממלכת החשמונאים, כאשר המלך והכהן הגדול היו אותו אדם.