tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
ב-12 במאי 2025, העלה קרלסן ברשתות החברתיות תמונות של אשתו ההריונית
ב-30 בספטמבר 2025 נולד בנו הראשון של מגנוס.
בהיותו שחקן צעיר (לפני שזכה בתואר אלוף העולם בשחמט) משחקו של קרלסן היה נלהב ועתיר קרבות, לאחר שזכה בתואר "אלוף העולם בשחמט" משחקו הפך ליותר זהיר ומחושב ופחות פרוע והתקפי.
שינוי במד הכושר לפי שנים
תחרות העל גרנקה קלאסיק (אליפויות ב-2015, 2019)
מגנוס לינדברג (בפינית: Magnus Lindberg; נולד ב-27 ביוני 1958) הוא מלחין ופסנתרן פיני.
לינדברג, יליד הלסינקי, למד באקדמיית סיבליוס בהלסינקי אצל ראוטאווארה והיינינן, החל בפסנתר.
הוא השתתף בקורסי קיץ בסיינה שבאיטליה, בהנחיית דונאטוני ובדרמשטאדט בהנחיית בריאן פרניהאף.
לאחר סיום לימודיו ב-1981 יצא לסיורים ברחבי אירופה, למד באופן פרטי אצל גלובוקאר וגריזי בפריז.
ועיין בתיפוף יפני ובפאנק רוק (Punk rock) בברלין.
תנובת הנעורים של לינדברג כוללת יצירה תזמורתית גדולה בשם Donor, שחוברה בגיל 16. מקובל לראות ב-Quintetto dell'Estate מ-1979 את האופוס הראשון שלו.
יצירתו הראשונה שבוצעה בתזמורת מקצועית הייתה "פסל II בשנת 1982, החלק השני בטרילוגיה, שהראשון והשלישי בחלקיה לא נכתבו עוד זמן רב.
להצלחתו הגדולה הראשונה זכה ב-"Action-Situation-Signification" משנת 1982, התנסותו הראשונה במוזיקה קונקרטית.
יצירה זו נכתבה למען ובוצעה על ידי הרכב המוזיקה החדשה "טואימי" ("זה עובד" בשפה הפינית), שלינדברג ייסד בקיץ 1980. בערך באותו זמן ייסד לינדברג קבוצה לא-רשמית שנודעה בשם "אגודת אוזניים קשובות", שכללה יחד איתו את ארו המניימי, אולי קורטקאנגאס, יוני קאיפאינן, קאייה סארייאהו ואסה-פקה סאלונן.
לינדברג הוא פסנתרן מנוסה וביצע כמה מיצירותיו כחבר בטואימי.
"מלאכת מחשבת" (Kraft), שנכתבה בשנים 1983-86, גם היא בשביל טואימי, היא היצירה הגדולה ביותר של לינדברג עד היום, עם הרמוניות של יותר מ-70 צלילים ופרטיטורה בגובה מטר.
היא עושה שימוש באינסטרומנטאציה מסורתית לצד הקשה על גרוטאות מתכת וקריינות.
לאחר סיום "מלאכת מחשבת" התקשה לינדברג בהלחנה, ופרט ל"אוּר" (Ur) משנת 1986, שאותה כינה "מלאכת מחשבת בצורה קאמרית", השתלטה עליו תקופה של הפסקת יצירה, שנמשכה למעלה משנתיים.
את הזמן הזה הקדיש הן לחשיבה מחודשת על סגנונו והן להחלמה ממחלה טרופית, שדבקה בו במסע באינדונזיה.
"מלאכת מחשבת" השתמשה במבנה דמוי-שאקון, שמהלך היצירה בו מבוססת על מחרוזת נשנית וחוזרת של אקורדים.
רעיון זה היווה בסיס לסגנון החדש של לינדברג.
אף כי עניינו של לינדברג בתפעול אלקטרוני של הצליל פחת עם הזמן, הוא המשיך לבחון את האפשרויות הגלומות בתוכנת הלחנה, ו"מנוע" מדגימה קונטרפונקט מורכב שנוצר במחשב.
מאז "שמחה" חל בסגנון, בתזמור ובהרמוניות של לינדברג זיכוך הדרגתי, שניכר לראשונה ביצירות "קורנטה" להרכב קאמרי (1992) (וגרסת ההמשך התזמורתית שלה, "קורנטה II" מאותה שנה), ו"דואו קונצ'רטנטה" (1992).
ביצירות אלה גילה לינדברג קשת השפעות, מפייר בולז וטריסטאן מורייועד איגור סטרווינסקי ומינימליזם.
יצירתו הסימפונית "הילה" (Aura) (1994) משקפת סגנון חדש ואקלקטי יותר.
מאז ממשיך לינדברג לבנות על ההתפתחויות הללו, מוסיף ומלטש את סגנונו, הנוטה כיום לעבר סוג של טונאליות חדשה, שרמזים לה הופיעו ביצירות כמו "שמחה" ו"הילה".
התפתחות זו מגיעה לשיאה באחת מיצירותיו הפופולריות ביותר עד כה, בקונצ'רטו לקלרינט ב-2002, שיש בו מלודיה בעלת אופי עממי ותזמור עשיר.
לינדברג קיבל כמה וכמה פרסי יצירה, בהם פרס איטליה (1986), בימת המלחינים של אונסק"ו הבינלאומי (1986), פרס המוזיקה הנורדית (1988) על "מלאכת מחשבת", ופרס האגודה הפילהרמונית המלכותית על יצירה רחבת-יריעה (1992).
בעונת 2009-10 היה לינדברג למלחין הבית של הפילהרמונית של ניו יורק, בהזמנת המנהל המוזיקלי הנכנס, אלאן גילברט.
בתוכנית של קונצרט הפתיחה החגיגי של הפילהרמונית בספטמבר 2009 נכללה יצירה חדשה של לינדברג, "אקספו", שהתקבלה היטב.
מוזיקה לשני פסנתרים (Musik för två pianon) (1976)
"ערבסק" לחליל, אבוב, קלרינט, בסון וקרן (1978)
חמישייה לחליל, לקרנית, כינור, צ'לו ופסנתר (1979) (Quintetto dell' estate
"ספינת הקיטור ביל ג'וניור" (1990)
דואו קונצ'רטנטה לקלרינט וצ'לו (1992)
"קורנטה II" לתזמורת סימפונית (1992)
"שירים מצפון ומדרום" למקהלה א'קאפלה (1993)
"קויוט בלוז" להרכב קאמרי גדול (1993)
"הילה" (Aura) (לזכר ויטולד לוטוסלבסקי) לתזמורת (1994)
"קמפאנה אין אריה" לקרן ותזמורת (1998)
"ססיליה הזוהרת: וריאציות על נושא מאת פרסל" לתזמורת (2002)
פסוקים נוגדים" להרכב קאמרי (2002-03)
"אוטוני" להרכב כלי נשיפה ממתכת" (2005)
קונצ'רטו לכינור ותזמורת (2006) (חובר בשביל ליסה בטיאשווילי)
קטע קונצרטי לצ'לו ופסנתר (2006)
שלישייה לקלרינט, צ'לו ופסנתר (2008)
מגנוס הראשון (בשוודית ובדנית: Magnus I; 1106 לערך – 4 ביוני 1134) היה דוכס דני שמשל ביטאלנד שבדרום שוודיה בין השנים 1125 – 1130. מעמדו כריבון השוודי היה שנוי במחלוקת בתקופתו, אך כיום הוא מוכר כאחד ממלכי שוודיה.
ההיסטוריון סנורי סטורלוסון העניק לו את הכינוי "מגנוס החזק".
מגנוס היה בנם של נילס, מלך דנמרק ושל מרגרטה, בתו של אינגה הזקן, מלך שוודיה.
ב-1125, כאשר מת אינגה הצעיר, אחיינה של מרגרטה, טען מגנוס לכתר השוודי בתוקף היותו נכדו הבכור של אינגה הזקן.
הוא הוכר על ידי היטים, אך על פי החוק השוודי של אז (Västgötalagen) היה עליו גם לקבל את הכרתם של השוודים, שבט ששכן מצפון ליטים.
על פי ההיסטוריון סקסו גרמטיקוס, הפגין ראגנוולד חוסר כבוד כלפי היטים וזמן קצר לאחר מכן הוא נרצח על ידי תומכיו של מגנוס.
בשנת 1127 לערך, נשא מגנוס לאישה את ריצ'זה, בתו של בולסלאב השלישי, דוכס פולין.
ב-1130 גיבה מגנוס את חותנו בכיבוש ריגן.
כוחות הצבא הפולני יחד עם הצי הדני אילצו את תושבי האי להכיר בשלטון הפולני בו.
מגנוס לא מוזכר כמלך בקובץ החוקים של וסטרייטלנד וככל הנראה הוא הודח מהכתר הדני על ידי יורשו, סוורקר הזקן בשנת 1130 לערך.
ב-1131 רצח מגנוס את בן דודו ויריבו הפוטנציאלי לכתר הדני, קנוט לאברד, כדי להבטיח את מעמדו כיורש בכוח של אביו, נילס.
אף על פי שבסופו של דבר הוא זכה לגיבויו של אביו, מגנוס מצא עצמו במלחמת אזרחים כנגד אחיו למחצה של קנוט, אריק.
מגנוס הראשון נהרג ב-4 ביוני 1134 בקרב פוטביק בסקונה, שם אביו נחל תבוסה מוחלטת.
שלושה שבועות לאחר מכן נרצח אביו.
מַגנוּס (מָנוּס) (יעקב מאיר) קְרִינסקי; 1863 – 18 באוקטובר 1916) היה פדגוג ומחנך, מו"ל ומדפיס, סופר ועורך עברי ויידי בפולין הרוסית.
מייסד דפוס "האור" והוצאות הספרים העברית "האור" והיידית "ביכער פֿאַר אַלע" ('ספרים לכול') בוורשה, מחבר ספרי לימוד עבריים פופולריים, מייסד הגימנסיה היהודית הראשונה בוורשה.
יעקב מאיר קרינסקי (לימים הוסיף לשמו את השם "מגנוס") נולד בעיירה רוז'ינוי, בפלך גרודנה שברוסיה (רוסיה הלבנה).
אביו, בנימין יוסף, היה מצאצאי קדושי רוז'ינוי (שמתו על קידוש השם במאה ה-17).
קרינסקי למד ב"חדרים" ובישיבה ברוז'ינוי עד גיל 11, אז עבר ללמוד בישיבת סלונים בהשגחת דודנו ר' יצחק דַנציג (לימים רב בבירה סנקט פטרבורג).
מגיל 15 ועד גיל 19 למד בפינסק בהשגחת בן-אחותו ר' משהל'ה זַקהיים (לימים אב"ד קוֹבֶל).
בתקופה זו החל לרכוש בכוחות עצמו השכלה כללית והתקרב להשכלה.
בגיל 19 נסע ללמוד בעיר קייב, ושם התוודע לחוג הסופרים העבריים שבראשות יצחק יעקב וייסברג, שהיה קרוב משפחתו.
הוא התפרנס כמורה לעברית והתכונן ללימודים באוניברסיטה, אבל מאחר שלא היה בעל זכות ישיבה בקייב נאלץ לעזוב אותה, ועבר לביאליסטוק שבפולין הרוסית, שם המשיך לעבוד בהוראה.
בשנת 1891 עבר ללודז', ופתח בה ברח' וְסְחוֹדנאיה 76 בית ספר יהודי עממי פרטי בן ארבע שכבות לימוד בשם "לקח טוב", שבו נלמדו תנ"ך, עברית, רוסית וגרמנית (לשון ודקדוק), אריתמטיקה, היסטוריה וגאוגרפיה.
ב-1898 היה למורה ליהדות בבית הספר הממלכתי למסחר שנוסד בעיירה הסמוכה זגֶרז'.
ב-1903 התיישב בעיר ורשה, שבה התגורר עד מותו ב-1916.
בשנת 1908 ייסד את בית הספר התיכון היהודי הראשון בוורשה.
המוסד, ששכן תחילה בפסאז' סימוֹנס, רח' דְלוּגה (Długa; ) 50, היה בית ספר תיכון למסחר לנערים בן 8 שכבות לימוד, כדוגמת הגימנסיה הפולנית.
במשך מספר שנים היה זה בית הספר התיכון היחיד ברוסיה שהציע תוכנית לימודים רחבה שכללה לימודי עברית ויהדות.
שפת ההוראה בבית הספר הייתה רוסית, ולמן הכיבוש הגרמני במלחמת העולם הראשונה (1915) – פולנית.
בסוף אותו עשור פתח בית ספר מקביל לנערות.
בשנת הלימודים תרע"ב (1912) עברו בתי הספר לרחוב טלוֹמַצקָה , ליד בית הכנסת הגדול (בית הספר לנערים במס' 11, ולנערות – במס' 9), ובהמשך לרחוב מיוֹדוֹבה 1.
מזכיר בית הספר היה נפתלי טורקוב, ידידו של קרינסקי (ואביו של זיגמונט טורקוב, שלמד בבית הספר).
בבית הספר פעלו תזמורת בניצוחו של ווֹרוֹבֶּייצ'יק ומקהלה בניצוחו של אברהם צבי דוידוביץ.
נערכו בהם נשפים, בעיקר נשף פורים ונשף חנוכה (שהתקיים בדצמבר, לפני חופשת החורף, והיה בגדר החגיגה השנתית של בית הספר), שבהם הוצעה תוכנית אמנותית עשירה שכללה קטעי זמרה, נגינה, דקלום והעלאת מחזות.
בחגיגות בית הספר השתתף לעיתים קרובות הסופר הנודע י"ל פרץ.
תלמידי בית הספר נסעו לסיורים (מעין טיול שנתי) בערים אחרות (שכללו בין היתר ביקורים בבתי החרושת והמסחר), בהן לודז', זגֶרז' ואף הבירה פטרבורג.
לתלמידים שהגיעו מחוץ לוורשה הוצע פֶּנסיונָאט (אכסניה).
במהלך חופשת החורף אירח מבנה בית הספר תערוכות.
רמתם של התלמידים ובית הספר זכתה להערכה הן מצד גורמי הפיקוח הממלכתיים והן מצד ראשי הקהילה.
במאי 1911 נכתב ביומון העברי "הזמן" כי
ניסיון מוצלח עשה העסקן הפדגוגי מר מ.
בית-ספרו הקומֶירציאלי מתפתח באופן רצוי, וגם מתגשם קמעה קמעה אותו הרעיון של אִחוד תורה וחכמה, שאליו נשאנו את נפשנו זה כמה.
בית-ספר בינוני עם פרוגראמה עשירה ורחבה של הלמודים העברים – כלום יש מוסד יותר סימפאטי בעתים הרעות האלה?
ואמנם מה משמחת היא העובדה, שבית-ספר זה אינו מסתפק בפרוגראמה גרידה.
מר קרינסקי משתדל בכל הכֹּחות, שגם הלמודים הכלליים, גם העבריים יגיעו לנקודת-הגֹּבה האפשרית בבתי-ספר ממין זה.
ולצורך זה הזמין, למשל, לבית-ספרו מורים מפורסמים ומומחים כהאדונים א.
עובדה היא, שבית-ספר קומירציאלי זה הכניס רוח חיים לאומיים בשדרות האינטיליגינטיות שבכאן...
צריך להעיר על העבודה המשמחת, שבית-ספר זה [הוא] היחידי, המשתמש בכל שעת-כושר (בחגים, מועדים וימי-פגרא) כדי להשפיע על חניכיו ולהאציל עליהם מהוד העבר המזהיר שלנו; בכדי להִוָּכח באמתת הנחה זו, צריך היה לראות את הטיול לשם ל"ג בעומר, שערך בית-ספר זה לתלמידיו.
איזו רוח עילאית, המרוממה את הנפש עד לידי הרגשת האגדה היפה על-דבר ר' עקיבא ותלמידיו...
קרינסקי כיהן כמנהלם ונשיאם של בתי הספר עד מותו, ובשנה האחרונה לחייו הגדיל מאוד את היקפם.
בין היתר החליט ועד ההורים, על פי הצעתו של קרינסקי, לקיים מדי ליל שבת הרצאות פדגוגית להורי התלמידים על ידי קרינסקי והרצאות מדע פופולרי על ידי המורים, שההכנסות מהן יוקדשו לסיוע לתלמידים העניים.
כנגד זאת, בנקרולוג ביומון "הצפירה" סופר על קרינסקי כי "עם תלמידי בתי ספרו התנהג תמיד כאב רחמן, מוחל וסולח, לא הרחיק שום תלמיד מבית ספרו על שלא יכול לשלם שכר לִמוד, ולא עוד, אלא שלכתחִלה ספח אל בתי הספר שלו כמה תלמידים ותלמידות בלי שום קבלת שכר.
בין התלמידים שלמדו בבית הספר שלו חִנם נמצאו לא אחת נערים שובבים, אשר המורים החליטו להוציאם מבית הספר, ואולם המנוח התעקש ודרש מאת המורים להשאירם".
בית הספר ע"ש קרינסקי לנערים הוסיף לפעול עוד שנים רבות אחרי מותו, עד מלחמת העולם השנייה, כליצֶאוּם ריאלי (עם מגמות מתמטיקה-פיזיקה ומדעי הטבע) ברח' מיודובה 5, בהנהלת בנו, ד"ר אינג' מיכאל קרינסקי.
את דרכו הספרותית החל קרינסקי עם ספר לימוד העברית "ראשית דעת" (תרנ"ז-1896; גם: "ראשית דעת שפת עבר" – ספר "לִמוד הקריאה העברית על-פי השיטה הקולית").
הספר זכה להצלחה מסחררת והופיע בכ-150 מהדורות (שנים רבות לאחר מותו הופיעו מהדורות נוספות).
בסביבות שנת תרס"ה-1904 ייסד ברחוב דלוגה 26 (אחר-כך במס' 11, ולבסוף ברחוב מיודובה 1) בית דפוס עברי, הוצאת ספרים עברית בשם "האור".
בהוצאה היידית שייסד לידה, "ביכער פֿאַר אַלע" ('ספרים לכול'), פרסם את ספרו "דער יידיש-לעהרער" ('המדריך ליידיש'), אחד מספרי הלימוד המודרניים הראשונים ליידיש.
בנוסף ערך ופרסם בה את "ליטעראַטור-וויסענשאַפֿט" (ספר לימוד תורת הספרות הכללית והיידית; תרס"ח-תרס"ט) ו"טעאָרעטישע און פּראַקטישע אַריפֿמעטיק" (אריתמטיקה תאורטית ומעשית; 1909) שחיבר אברהם ברוך רוזנשטיין (ראָזענשטיין).
ספרי הלימוד והמקראות בעברית וביידיש שחיבר וערך הופיעו בלוויית איורים ועל נייר משובח.
הם נדפסו במהדורות רבות, נפוצו בעשרות ואף במאות-אלפי עותקים, וזכו לתפוצה רבת-שנים.
רבים מהם זכו לאישור משרד החינוך הרוסי, והם התקבלו כשיטות לימוד בקרב מחנכי מזרח אירופה, גם מחוץ לגבולות רוסיה.
בחיבור הספרים ועריכתם העסיק עוזרים, ובראשם יצחק אליעזר ליזרוביץ', שעשו חלק ניכר מהעבודה למענו.
ב"ביכער פֿאַר אַלע" הדפיס קרינסקי סדרות של ספרונים מאת סופרי יידיש כמו שלום עליכם, הוציא לאור מיצירות אברהם רייזן, דוד קאסל (קאַסעל), ד"ר אלכסנדר מוקדוני (קוֹפֶּל) (קאָפּעל), ג.
צ'ורני (טשאָרני), פסח קפלן (קאַפּלאַן) ועוד.
ב-1907-8 הוציא את השבועון היידי המאויר הראשון בפולין ורוסיה: "ראָמאַנ-ציַיטונג" – שבועון מאויר לספרות, אמנות ומדע בעריכת אברהם לייב יעקבוביץ' (עקביא),
בשנת 1911-2 הוציא את השבועון העברי המאויר לבני הנעורים "השחר" ("קֹבץ ספרותי מצֻיַּר לבני הנעורים"), שערך עם משה בן-אליעזר, עם מוסף מנוקד לקוראים מתחילים בשם "בן-שחר".
כתב העת הופיע מל' בשבט תרע"א ועד י"ג בתשרי תרע"ב.
ב-1910 היה ממייסדי היומון היידי "דער מאָמענט" ('הרגע').
פרסם ב"ראָמאַנ-ציַיטונג" וב"מאָמענט" שורת מאמרים בנושא חינוך (שהופיעו גם בצורת ספר), אורתוגרפיה יידית ועוד.
ערך עם מ' אוֹסיפּוֹב (אָסיפּאָוו) את המאסף "דער הומאָריסט: יִידישע וויצען און אַנעקדאָטען" ('ההומוריסט: בדיחות ואנקדוטות יהודיות'; תרס"ח 1908).
בנוסף חיבר וערך מערכונים ומופעים לילדים, שהוצגו על ידי תלמידיו בנשפי בית הספר.
מהם הופיע בדפוס המחזה לחנוכה "ערבונות" (1916).
היה חבר "אגודת חובבי שפת עבר" בוורשה, וחבר ועד אגודת הסופרים והעיתונאים היהודים בעיר.
מגנוס קרינסקי נפטר בוורשה בכ"א בתשרי תרע"ז (1916), ביום הושענא רבה, בתום מחלה קצרה וקשה, בגיל 53.
למחרת, ביום שמיני עצרת, בשעה שתיים אחר-הצהריים, נערכה תהלוכת לוויה המונית שבה צעדו בין היתר משלחות מבתי הספר היהודיים ותנועות הנוער בעיר, האגודות העבריות והיהודיות הציבוריות.
רבבות אנשים הגיעו לחלוק לו כבוד אחרון.
קרינסקי נקבר בבית הקברות היהודי ברחוב אוקופובה בוורשה.
המצבה שעל קברו פוסלה על ידי הפסל היהודי הוורשאי אברהם אוֹסטשֶגה.
בנקרולוג ב"הצפירה" נכתב כי קרינסקי "היה הראשון, אשר הוציא ספר למוד לקריאה עברית בדפוס יפה, על נייר משובח ועם ציורים...
בכלל היה המנוח בעל רוח יפה, אהב את היופי וכל הספרים והעיתונים שהוציא השתדל שיהיו יפים גם בתכנם וגם בחיצוניותם וגם התאמץ בכל יכלתו להשכין את היופי בבתי הספר שלו".
המילונאי יעקב רמברג הספידו: "הכי קרא שמו מגנוס, וגדול היה באמת [פירוש השם בלטינית הוא 'גדול']: יהודי גדול, אדם גדול: רחוק מקטנות דמוחין, חולם גדול לראות את פרי מחשבתו בשכלולו ופדגוג גדול".
בנו מיכאל (Michał) קרינסקי, כימאי בהכשרתו, ניהל אחריו את בית הספר שמיסודו במשך יותר מעשרים שנה.
בנו שמעון (Szymon) קרינסקי היה פעיל בתרבות העברית בעיר.
נכדו, מגנוס ג'ון (יאן) קרינסקי (Magnus J.
Krynski; 1922–1989), בן בנו שמעון וסטֶפניה לבית בּוֹרַקְס, היה פרופסור ללימודים סלאביים וראש המחלקה לשפות סלאביות באוניברסיטת דיוק בדורהם שבקרוליינה הצפונית, מומחה לספרות הפולנית של המאה ה-20 ומתרגם מהשירה הפולנית, פעיל בפא"ן האמריקאי וחבר מועצת המנהלים של המכון הפולני של אמריקה לאמנויות ומדעים במשך שנים רבות.
ראשית דעת, תרנ"ז-1896. (גם: ראשית דעת שפת עבר: "לִמוד הקריאה העברית על-פי השיטה הקולית") (קריאה, כתיבה, שיחות, חנוך-תפִלה ומקראה ראשונה) (הופיע בכ-150 מהדורות) (הספר (1907) בארכיון האינטרנט)
מהדורת המאה: ראשית דעת – מחֻדש, ורשה: האור, תרע"ו.
(כולל שירי ילדים מאת המחבר)
בית הספר לתורת הכתיבה העברית, ב-6 חוברות, לודז' 1896. ; ברוסית: Школа систематическаго еврейскаго чистописанія) (אושר על ידי המיניסטריון להשכלת העם [משרד החינוך]) (בשתי סדרות: א) מכנית, להעברת הקולמוס על גבי הכתב – לילדים קטנים בראשית הכתיבה; ב) לכתיבה על פי דוגמאות) (הופיע במהדורות נוספות)
מ' קרינסקי (עורך), דת ישראל: ספר למוד הדת והמוסר לילדי ישראל, ורשה: האור, תרס"ג.
(חלק א: "הוא ספר המבין להבין ולהשיג את יסודי הדת") (הופיע בשתי מהדורות - עברית-רוסית ועברית-יידיש)
מ' קרינסקי (עורך), אור תורה: ספר למוד הדת והמוסר על פי ...
המקרא, התלמוד והמדרש, מתורגמים ומבוארים בשפת עבר ...
עם שיחות בשביל המורה והתלמידים, ורשה: האור, תרס"ד.
מוסר היהדות: מאָראל דעם יודענטהומס: געזאמעלט פֿון תנ"ך, תלמוד און מדרשים, מיט אונטערהאלטונגען אונ ערקלערונגען; פֿערפֿאסט פיר יודישע שוהלען פֿאָן מ' קרינסקי, ורשה: האור, תרס"ד.
מ' קרינסקי (עורך), הדִבור העברי, 3 כרכים, ורשה: האור, תרס"ד–תרס"ו.
("ספר למוד שפת עבר למתחילים על פי השטה הטבעית") (הופיע ביותר מ-10 מהדורות)
תורה לתינוקות: ספר בראשית, ורשה: האור, תרס"ה.
דער יִידיש לעהרער: א ניַיע פּראקטישע מעטאָדע צום לערנען לעזען און שריַיבען יִידיש מיט א חרעסטאָמאטיע (א זאמלונג פון אנציהענדע לעזע-שטיקער און ליעדער) ארויסגענומען פֿון די בעסטע יִידישע שריפֿטשטעלער, ורשה: ביכער פאר אלע, 1906. ('המדריך ליידיש') (הספר בארכיון האינטרנט)
ערציהונג: פֿינף קאפּיטלעך איבער דער ערציהונג פֿון יודישע קינדער, ורשה: ביכער-פאר-אלע, תרס"ח 1908. (הספר בארכיון האינטרנט)
ליטעראטור-וויסענשאפֿט: לעהרבוך פֿאר די יידישע און אלגעמיינע ליטעראטור-טעאָריע; פֿערפֿאסט און געזאמעלט פֿון א"ב ראזענשטיין; רעדאגירט דורך מ' קרינסקי, 2 כרכים, ורשה: ביכער פאר אלע (דפוס האור), תרס"ח–תרס"ט.
(ספר לימוד תורת הספרות הכללית והיידית) (הספר: כרך א, כרך ב בארכיון האינטרנט)
ו"טעאָרעטישע און פּראַקטישע אַריפֿמעטיק; פֿערפֿאסט פון א.ב.
קרינסקי, ורשה: ביכער-פאר-אלע, 1909. ('אריתמטיקה תאורטית ומעשית') (הספר בארכיון האינטרנט)
שיחות טבעיות: לקריאה, לכתיבה ולראשית הדבור העברי, ורשה: דפוס האור, תר"ע-1909. (מהדורה ג: "קורס אלמנטרי ...
לקריאה, לכתיבה ולראשית הדבור העברי לשנת הלמודים הראשונה")
מ' קרינסקי (עורך), הסגנון העברי: קורס גבה ללמוד השפה העברית וספרותה, 2 כרכים, ורשה: דפוס האור, תר"ע 1909–תרע"ב.
י"א ליזרוביץ, פרוזדור לתלמוד: ספר מכין לתלמידים מתחילים בלמוד הגמרא: ספר ראשון: עניני סנהדרין, מסודרים ומבוארים על פי גדולי המפרשים והפוסקים; בעריכת מ' קרינסקי, עם מלואים: פרקי אבות ודרך ארץ זוטא, ורשה: הוצאת האור, תרע"ב.
מגנוס פון אברהרדט , היה גנרל גרמני, שפיקד על קורפוסים ואחר כך על ארמיות בחזית המערבית.
פון אברהרדט נולד ב-6 בדצמבר 1855 בברלין שהשתייכה לממלכת פרוסיה, להוריו היינריך פון אברהרדט וקלרה הנרייטה לבית פון רויס.
ב-1874 התגייס לצבא הגרמני הקיסרי בעקבות שני אחיו גספר ווולטר, ומילא בו תפקידי פיקוד ומטה.
בשנת 1911 מונה למפקד הדיוויזיה ה-19, ובשנת 1913 מונה למושל הצבאי של אלזס.
בפרוץ מלחמת העולם הראשונה היה פון אברהרדט מפקד המושל הצבאי של אלזס.
ב-1 בספטמבר 1914 מונה למפקד קורפוס המילואים ה-15 שהשתתף עם הארמייה השביעית בקרב גראן קורונה, ולאחר מכן הוצב תחת פיקוד פלגת הארמייה A - פלקנהאוזן.
ב-16 באוקטובר 1916 מונה פון אברהרדט למפקד קורפוס המילואים ה-10, ב-20 במאי 1917 קיבל את העיטור פור לה מריט, וב-22 בספטמבר 1917 קיבל פון אברהרדט תוספת עלי אלון לעיטור הפור לה מריט.
באפריל 1918 לחם עם הקורפוס שבפיקודו בקרב איפר הרביעי.
ב-6 באוגוסט 1918 מונה פון אברהרדט למפקד הארמייה השביעית במקום גנרל מקס פון בהן שמונה למפקד קבוצת הארמיות בהן.
ב-15 באוקטובר 1918 חזר גנרל פון בהן לפקד על הארמייה, ופון אברהרדט עזב אותה, וב-8 בנובמבר מונה למפקד הארמייה הראשונה במקום גנרל אוטו פון בלו שעבר לפקד על כוחות ההגנה במערב, ופיקד עליה עד סיום המלחמה.
עם חתימת הסכם שביתת הנשק הסיג פון אברהרדט את כוחותיו באופן מסודר לשטחי הקיסרות הגרמנית ובראשית 1919 פרש משירות צבאי.
בקיץ 1919 מונה פון אברהרדט למפקד כוחות ההגנה בפרוסיה המזרחית, אך הוא נסוג מהעיר זולדאו שנכבשה על ידי הצבא הפולני.
פון אברהרדט נפטר בברלין ב-24 בינואר 1939 והוא בן 81 שנים.
מסדר העיט האדום עם עלי אלון וחרבות
מגנושב (בפולנית: Magnuszew; ידועה גם כמגנישוב) הוא כפר במחוז קוז'יניצה שבפרובינציית מזוביה בפולין, לצד נהר ויסלה, בו התקיימה עד השואה קהילה יהודית גדולה.
היישוב נזכר לראשונה במאה ה-12, ובשנת 1377 הוענקו לו זכויות עיר.
באמצע המאה ה-17, בעת פלישת האימפריה השוודית, נשרף היישוב, אך שוקם לאחר מכן.
בסוף המאה ה-18 ניטל מהיישוב מעמדו העירוני.
כבר במאה ה-18 ישבו בעיר יהודים רבים.
בין המפורסמים שבילידיה, נמנים רבי יצחק מאיר אלתר, בעל החידושי הרי"ם ומייסד חסידות גור, ורבי אברהם יוסף קרייזווירט, בעל הספר בית אברהם ואביו של רבי חיים קרייזווירט.
בין מלחמות העולם נמנו ביישוב כ-750 יהודים, כמחצית מתושביו.
עם כיבוש היישוב בידי הגרמנים בספטמבר 1939, הוטלו על יהודיו עבודות כפייה, ובמרץ 1941 רוכזו כולם בגטו שהוקם במקום, אליו הועברו גם יהודים מכפרי הסביבה.
בספטמבר 1942 הועברו כ-1,200 יושבי הגטו שביישוב לגטו קוז'יניצה, וממנו שולחו תוך זמן קצר למחנה ההשמדה טרבלינקה.
מגנוס האראלדסון (בנורדית עתיקה: Magnús Haraldsson; 1048 – 28 באפריל 1069) היה מלך נורווגיה מ-1066 ועד מותו, בשיתוף עם אחיו אולף מ-1067. מגנוס לא נכלל ברשימות מלכי נורווגיה עד לעת החדשה, אך לאחר מכן הוא הוכנס לרשימות תחת השם מגנוס השני.
כבנו של האראלד השלישי הוא מונה להיות המנהיג הסמלי של המשלחת שיצאה אל הים האירי בעודו ילד.
נראה היה שהוא סייע לשליט הוולשי גריפיד' אפ ל'ואלין ולאלפגר, רוזן מרסיה, במאבקיהם כנגד האנגלים, למרות שייעודו העיקרי היה השגת שליטה על אורקני.
מאוחר יותר הוא התלווה לאביו במערכה שלו כנגד דנמרק ב-1062 והוא מונה להיות עוצר ומלך לפני יציאתו של אביו לפלישה לאנגליה ב-1066. לאחר מכן מלך מגנוס לבדו לתקופה קצרה על נורווגיה, עד אשר שב אחיו הצעיר אולף מאנגליה ב-1067.
מגנוס ואולף מלכו כמלכים שותפים לאחר שובו של זה האחרון לנורווגיה, אך שלוש שנים לאחר עלייתו לכס המלכות חלה מגנוס השני ומת.
עקב כך הופחת ערכה של תקופת מלכותו בהיסטוריה המאוחרת יותר.
למגנוס היה בן אחד בלבד, הוקון מגנוססון, שמלך לזמן קצר לאחר אולף, אך מת בצעירותו מבלי להעמיד צאצאים.
מגנוס נולד ב-1048 או 1049. הוא היה הבכור מבין שני בניהם של האראלד השלישי ושל רעייתו, תורה תורברגסדאטר.
אין בנמצא שירת חצר שנכתבה עליו והוא מופיע רק בקצרה בסאגות הנורדיות.
החיבור "ההיסטוריה של מלכי נורווגיה על פי אגריפ" (Ágrip af Nóregskonungasögum) מתאר אותו כ"גבר יפה תואר".
בעוד שהוא לא מוזכר במקומות אחרים בסאגות, הוא מופיע במקורות בריטים בני התקופה בערך בשנת 1058 כמנהיג המשלחת הנורווגית לים האירי.
ב-1058 עמד מגנוס בראש המשלחת אל הים האירי, שמטרתה הייתה להרחיב את השליטה הנורווגית באזור.
הנורווגים צידדו בפלג שהתנגד למלך הנורדי-גאלי, אגמרקק מק רגנייל.
נראה היה שהמשלחת גם העניקה תמיכה לענף של שושלת איבר הנורדית-גאלית שהתנגדה למלך האירי, דיארמייט מק נה מבו.
מגנוס פיקד על צי, שבנוסף מנורווגיה, גויסו אנשיו מאורקני, מהאיים ההברידיים ומממלכת דבלין.
כוחותיו פעלו מאוחר יותר בוויילס וככל הנראה באנגליה והכרוניקן האנגלי, ג'ון מווסטר, מחבר את פעילותו של צי זה (לצדו של המנהיג הוולשי, גריפיד' אפ ל'ואלין) עם שובו מגלות של אלפגר, רוזן מרסייה.
הכרוניקה דברי ימי טיגרנאך מרחיקה לכת אף יותר וטוענת שמטרתו של מגנוס הייתה לתפוס את השלטון באנגליה, אך טענה זו לא נתמכת במקורות הוולשים והאנגלים.
המערכה שבראשה עמד מגנוס הייתה ככל הנראה חלק מתוכניותיו של אביו לפלוש לאנגליה, שכן שליטה על ממלכת האיים הייתה מספקת לו כוחות צבאיים נוספים.
ההיסטוריון קלי דה-וירס הוסיף וטען שככל הנראה רצה האראלד לבחון את המצב באנגליה לפני קיומה של פלישה אפשרית, רק כדי להגיע למסקנה שהוא לא יוכל לנהל בו זמנית מלחמה באנגליה ומלחמה כנגד דנמרק.
משלחתו של מגנוס לא ביצעה נחיתה משמעותית כלשהי על היבשה, אך עבור המלך האנגלי אדוארד המודה, היה זה סימן לחידוש השאיפות הנורווגיות, שכן האראלד השלישי ראה עצמו יורשו החוקי של אדוארד.
באותה עת, עליית כוחם של גודווין, רוזן וסקס ושל בניו, במיוחד הרולד גודווינסון, החלה להוות איום על תביעתו של האראלד.
מנגד, טוען ההיסטוריון אלכס וולף שיעדה של המשלחת היה מלכתחילה אורקני ושבמסגרת חיפוש אחר שלל היא המשיכה אל הים האירי ובצירוף מקרים סתמי הזדמן למגנוס לבצע את פשיטותיו עם אלפגר.
שנת מותו המדויקת של תורפין זיגרודסון, רוזן אורקני, לא מתועדת בשום מקור, למעט העובדה שב"סאגה של אורקני" מצוין שמותו אירע במהלך ימיו האחרונים של האראלד השלישי.
לפיכך, ייתכן שמותו של תורפין עורר את יציאת משלחתו של מגנוס ומסעה של המשלחת הייתה הזדמנות שבה פול וארלנד תורפינסון, יורשיו של תורפין על כס הרוזנות, נכנעו להאראלד.
וולף גם טען שמגנוס עשוי היה לקחת חלק במלחמה שהתנהלה בסקוטלנד בין השנים 1057 – 1058 וייתכן שהוא העניק תמיכה למייל קולים מק דונכדה במאבקו כנגד לולאך, מלך סקוטלנד.
מגנוס התלווה למערכה של אביו האראלד כנגד דנמרק ב-1062. בדרכו לדנמרק, התנגש הצי של האראלד עם הצי של סוון השני, מלך דנמרק בקרב הימי הגדול בניסה, שהסתיים בניצחון נורווגי.
ב-1066, לאחר שסוכמו תנאי השלום עם סוון, יצא האראלד למסע הכיבוש של אנגליה מידיו של הרולד גודווינסון.
לפני יציאתו לדרך, הוא מינה את מגנוס להיות עוצר הממלכה בהיעדרו ולקח איתו את בנו הצעיר, אולף.
לאחר הצלחה ראשונית בקרב פולפורד, הובס האראלד ונהרג על יד הרולד בקרב גשר סטמפורד.
אולף שרד את הקרב ושב בראשית 1067 לנורווגיה עם שארית הפליטה של הכוחות והוכרז כמלך וכשליט שותף יחד עם אחיו מגנוס.
למרות שהכוונה הייתה ששני האחים ימשלו בממלכה יחדיו ללא חלוקתה, בפועל משל אולף על ויקן (החלק הדרום-מזרחי של נורווגיה) בעוד שמגנוס שלט על אופלד ועל טרונדלג (חלקה המרכזי של נורווגיה), בנוסף למערב ולצפון הממלכה.
למרות חלוקה זו, לא ניתן היה להבחין בסימנים של עוינות בין האחים ונראה היה שיחסיהם היו מושתתים על ברית שלום.
כשמלאו פחות משלוש שנים לעלייתו לכס המלכות, חלה מגנוס השני ומת בנידארוס (טרונדהיים) ב-28 באפריל 1069. הסאגות מעלות השערה שהוא מת ממחלת הגזזת, אך חוקרים מודרניים טוענים שייתכן שהוא מת מארגוטיזם (הרעלה מפטריות ארגוט).
סנורי סטורלוסון מאזכר בקצרה בסאגה על האראלד השלישי שמגנוס היה "מלך ידידותי ושעמו קונן על מותו".
ערכה של תקופת מלכותו של מגנוס הומעטה בדפי ההיסטוריה המאוחרת יותר עקב משכה הקצר ובשל העובדה שברובה מלך מגנוס בשיתוף עם אחיו.
תקופת מלכותו הארוכה של אולף גם היא תרמה להעמדת מלכותו של מגנוס בצל, בשילוב עם העובדה ששושלות המלוכה הנורווגיות המאוחרות יותר היו צאצאיו (או טענו להיות כאלה) של אולף.
המלך הנורווגי הידוע כיום בשם מגנוס השישי (הראשון מבין מלכי נורווגיה שידוע שעשה שימוש במספור מלכותי), קרא לעצמו במסמכים בשפה הלטינית בני תקופתו בשם "מגנוס הרביעי, ובכך הותיר את מגנוס השני בשמו הפרטי ובפטרונים שלו "מגנוס האראלדסון".
עם שינוי במערכת המספור המלכותי בעת החדשה, מכונה כיום מגנוס האראלדסון בשם "מגנוס השני".
למגנוס היה בן, הוקון מגנוססון, שככל הנראה נולד באותה שנה בה מת אביו.
ב-1093 המשיך הוקון לטעון לעצמו את מה שהוא החשיב כחלקו בממלכה (כיורשו של אביו), כאשר דודו אולף מת והוא חלק את הממלכה עם בן דודו, מגנוס השלישי (בנו של אולף).
בדומה לתקופת מלכותו של אביו, גם מלכותו של הוקון הסתיימה באופן פתאומי לאחר זמן קצר והוא מת בצעירותו ב-1095.
מגנוס אולפסון (בנורדית עתיקה: Magnús Óláfsson, בנורווגית: Magnus Olavsson; נודע יותר בכינוי מגנוס "היחף" – בנורדית עתיקה: Magnús berfœttr, בנורווגית: Magnus Berrføtt; 1073 – 24 באוגוסט 1103) היה מלך נורווגיה תחת השם מגנוס השלישי מ-1093 ועד מותו.
תקופת מלכותו עמדה בסימן של מערכות צבאיות תקיפות וכיבושים, במיוחד בשטחים בשליטה נורדית שבאיים הבריטיים והוא הרחיב את תחום שלטונו לממלכת האיים ולממלכת דבלין.
לאחר שהבטיח את מעמדו מבית, יצא מגנוס למערכה ברחבי הים האירי, שנמשכה בשנים 1098 –1099. הוא פשט על איי אורקני ועל האיים ההברידיים, על האי מאן והבטיח את שליטתה של נורווגיה שם באמצעות חתימת ברית עם מלך סקוטלנד.
בקבעו את האי מאן כבסיסו בעת מסעו זה, בנה מגנוס מספר מבצרים ובתים באי וככל הנראה השיג את הריבונות על אזור גאלווי.
הוא הפליג לוויילס בשלב המאוחר של מסעו וזכה בשליטה על אנגלסי וככל הנראה גם נכנעה לו ממלכת גוויניד' לאחר שהדף משטחי האי את הכוחות הנורמנים הפולשים.
לאחר שובו לנורווגיה, הוביל מגנוס מערכות במחוזות דלסלנד ווסטרייטלנד שבשוודיה, בטענה לקיומו של גבול עתיק עם ממלכה זו.
לאחר שתי פלישות כושלות ומספר התנגשויות, יזם אריק הראשון, מלך דנמרק שיחות שלום בהשתתפות שלושת המלכים הסקנדינבים, מתוך חשש שהסכסוך יצא מכלל שליטה.
מגנוס הגיע להסכמה על שלום עם השוודים ב-1101 כאשר הסכים לשאת לאישה את מרגרטה, בתו של המלך השוודי, אינגה הזקן.
בשובו לממלכתו, הייתה באמתחתו של מגנוס דלסלנד כחלק מהנדוניה של אשתו.
הוא יצא למערכה האחרונה שלו ב-1102, וככל הנראה הוא שאף לכבוש את אירלנד.
מגנוס כרת ברית עם המלך האירי, מוריכרטך או בראין ממנסטר, שהכיר בשלטונו של מגנוס בדבלין.
מגנוס נהרג בנסיבות בלתי ברורות, בעודו מכין אספקת מזון למסעו בחזרה למולדתו, כאשר הוא נתקל במארב שטמנו לו שבטי האולייד וכל ההישגים הטריטוריאליים שהושגו בתקופת מלכותו, אבדו עם מותו.
בעת החדשה באה מורשתו לידי ביטוי בצורה מודגשת יותר באירלנד ובסקוטלנד בהשוואה למולדתו נורווגיה.
בין שאר החידושים המעטים שיושמו בתחום מדיניות הפנים בתקופת מלכותו, התפתח בנורווגיה שלטון מרכזי יותר של הארגון הכנסייתי שהפך להיות דומה יותר למודל האירופאי.
כמי שבאופן עממי הצטייר יותר כלוחם ויקינגי מאשר כמלך ימי ביניימי, היה מגנוס המלך הנורווגי האחרון שנפל בקרב מחוץ לגבולות ממלכתו ובכמה מובנים הוא נחשב כמלך הוויקינגי האחרון.
מידע נוסף על מגנוס, במיוחד אודות מערכותיו הצבאיות, נמצא במקורות מהאיים הבריטיים, שכוללים תיאורים מהתקופה.
מגנוס נולד בסוף שנת 1073 לערך כבנו היחיד של אולף השלישי, מלך נורווגיה.
זהותה של אמו לא ברורה.
היא מזוהה ב"קלף העבש" וב"מגילת הקלף" בשם תורה, בתו של ארנה לגה, כתורה בתו של יוהאן במחזור העולם, ב"כתבי היד החבויים – הקלף המקומט" (Hulda-Hrokkinskinna) וב"עמוד השדרה" (Hryggjarstykki) וכבתו עלומת השם של הרוזן רגנולד מגודוי שבמחוז סונמור ברשימות גנאלוגיות נורווגיות.
קיים קונצנזוס בקרב החוקרים על העדפת הזיהוי הראשון מבין השלושה, אך קיימים סימוכין לזיהויים האחרים.
מגנוס גדל בקרב אנשי הפמליה המלכותית של אביו בנידארוס (טרונדהיים), הבירה דה-פקטו של נורווגיה באותה תקופה.
בן דודו של אביו, ראש השבט תור אינגרידסון, היה אביו המאמץ של מגנוס.
בנעוריו הוא דמה ככל הנראה לסבו איש המלחמה, האראלד השלישי, יותר מאשר לאביו שכינויו היה "השלו" (Kyrre).
על פי מחזור העולם, נחשב מגנוס כנער יפה תואר ומחונן.
למרות שקומתו הייתה נמוכה יותר בהשוואה לסבו, דווח שהוא כונה "מגנוס הגבוה".
את כינויו הידוע יותר, "היחף", קנה מגנוס, על פי מחזור העולם, הודות למנהגו לאמץ את הלבוש הסקוטי והאירי, טוניקה קצרה שהותירה את חלקן התחתון של הרגליים חשופות.
גרסה אחרת למקור לכינוי זה מוסברת על ידי ההיסטוריון הדני, סקסו גרמטיקוס, ועל פיה הוא נמלט מפני התקפה שוודית כשרגליו יחפות וגרסה שלישית מסבירה שהוא נהג לרכב על סוס כשרגליו יחפות כמנהג האירים.
הודות למזגו התוקפני ובזכות מסעות המלחמה שלו מעבר לים, הוא גם זכה בכינוי "מגנוס הלוחם", או "מגנוס אוהב המלחמה" (styrjaldar-Magnús).
במהלך תקופת מלכותו של אביו של מגנוס, אולף השלישי, חוותה נורווגיה תקופה ארוכה בה שרר שלום בממלכה.
ככל הנראה עמד מגנוס ליד מיטת אביו כאשר זה מת ב-1093 וככל הנראה הוא הוכרז כמלך על ידי אספת האצילים האזורית מאוחר יותר באותו חודש.
כאשר עלה מגנוס לכס המלוכה, הייתה כבר לצדו רשת של תומכים בקרב האצולה הנורווגית.
למרות שקיימת אי בהירות בנגוע לשנת מלכותו הראשונה, מסתבר שעיקר תשומת לבו של מגנוס הופנתה למערב, לכוון האיים הבריטיים.
מאחר ששרר תהו ובהו בחלקים שבשליטה נורדית באיים הבריטיים מאז מותו של תורפין, רוזן אורקני, הייתה זו הזדמנות עבור מגנוס להתערב במאבקי הכוח המקומיים.
על פי כמה דיווחים, קיים מגנוס את מסעו הראשון מערבה בשנים 1093 – 1094 (או 1091 – 1092), כשהוא סייע לדונלד השלישי, מלך סקוטלנד לכבוש את אדינבורו ולעלות לכס המלוכה הסקוטי.
בתמורה קיבל מגנוס ככל הנראה את השליטה על האיים הדרומיים (Suðreyjar).
לא ברור אם מסע זה התקיים כלל וכלל, מאחר שלא קיימים סימוכין ישירים במקורות קדומים אמינים או בסאגות.
מתנגדיו של מגנוס היו בן דודו, הוקון מגנוססון, בן אחיו של אולף השלישי ובנו של המלך השותף מגנוס האראלדסון שמת בצעירותו וטען לשלטון במחצית הממלכה.
הוקון הוכרז כמלך באזורי הרמות של נורווגיה.
על פי ההיסטוריונית רנדי הלן פורסונד, לקח הוקון לעצמו את השליטה על כל השטחים בנורווגיה שהיו קודם לכן בשליטתו של אביו.
הוקון הבטיח לעצמו תמיכה על ידי שחרור איכרים מתשלום מיסים ומעבודות חובה, בעוד שמגנוס יישם צעדי מדיניות תובעניים ודרש מנתיניו שירות צבאי ארוך.
לאחר שהתמקם מגנוס באחוזה המלכותית החדשה נידארוס בחורף 1094 – 1095, יצא הוקון גם הוא אל העיר וקבע את האחוזה המלכותית הישנה כמקום מגוריו.
בהדרגה נעשתה מערכת היחסים בין השניים מתוחה, והמתח הגיע לשיאו כאשר הוקון ראה בים את ספינותיו של מגנוס מצוידות באופן מלא.
בתגובה זימן הוקון את אספת האצילים וגרם למגנוס להפליג דרומה.
הוקון ניסה לעכב את מגנוס על ידי הגעה דרומה בדרך היבשה, אך הוא מת באופן בלתי צפוי בעת מסע ציד שערך בפברואר 1095.
האיש החזק שנתן גיבוי להוקון היה אביו המאמץ תור תורדסון, שסירב להכיר במגנוס כמלך לאחר מותו של הוקון.
יחד עם אגיל אסלקסון ועם אנשי אצולה אחרים, הוא תבע את זכותו של סוון האראלדסון כטוען לכתר.
למרות שסאגות מאוחרות יותר מציינות שסוון היה דני, כמה היסטוריונים מודרניים מעלים השערה שהוא היה בנו של האראלד השלישי.
בסיס המרד היה באזורי הרמות, אך הוא זכה לתמיכתם של אצילים בכל רחבי נורווגיה.
לאחר כמה שבועות לחימה, שבה מגנוס את תור תורדסון ואת תומכיו והוציא אותם להורג בתלייה באי ומברהולם שצפון נורווגיה.
על פי המדווח מגנוס זעם, שכן הוא לא יכול היה להעניק חנינה לאגיל, שהיה יכול להועיל לו והיה אציל צעיר ובעל תושייה.
כמלך, הוא יכול היה להרשות לעצמו לחנון אותו רק אם האצילים האחרים היו מתחננים על חייו, ודבר זה לא התרחש.
הסכסוך הפנימי האחרון של מגנוס היה עם האציל סווינקה סטינרסון, שסירב להכיר בו כמלך.
למרות שסווינקה הוריד את היקפי השוד הימי בוויקן, הוא אולץ לצאת לגלות של שלוש שנים בעקבות משא ומתן עם אנשיו של מגנוס.
מאחר שהשוד הימי חזר לפרוח לאחר יציאתו של סווינקה לגלות (וככל הנראה בעידודו), פגש אותו מגנוס בפרובינציה הדנית הלנד כדי לבקש ממנו לשוב לנורווגיה.
השניים התפייסו וסווינקה הפך להיות תומך נאמן של מגנוס, שכעת היה המלך ללא עוררין של נורווגיה.
מאחר שהמקורות הנורדיים (כולל שירת החצר שהייתה המקור העיקרי לסאגות) מתארים בעיקר נושאים הקשורים למלחמות, ידוע מעט יותר על אירועים אחרים שאירעו במהלך תקופות מלכויותיהם של מלכי נורווגיה הקדומים.
סנורי סטורלוסון, לדוגמה, כתב 15 דפים על מגנוס ורק שני דפים על אביו שבתקופתו שרר שלום (למרות שתקופת מלכותו של אולף הייתה ארוכה פי שלושה מזו של מגנוס).
היסטוריונים מודרניים ציינו שכך ככל הנראה נוצרה תדמיתם של מלכים כמו מגנוס באופן חד-צדדי (במקרה של מגנוס תדמיתו הוטתה על פי מעשיו כלוחם).
תקופת מלכותו של מגנוס עמדה בעיקר בסימן של הפיכתה של נורווגיה כממלכה דומה לאלו האירופאיות.
המשטר המלוכני התבסס ומגנוס ביסס את עוצמתו באמצעות יצירת רשת של אנשי אצולה חזקים (חלקם קרובי משפחתו) והמבנה הארגוני של הכנסייה התפתח גם הוא.
הבישופים הנורדים השתייכו לארכיבישופות של המבורג-ברמן עד לאחר שמלאה שנה למותו של מגנוס ואז נוצרה הארכיבישופות של לונד.
הכמרים והבישופים היו ברובם זרים מאנגליה ומגרמניה.
בכל אופן, במציאות שלט מגנוס על הכנסייה של נורווגיה.
על פי ממצאים נומיסמטיים, ידוע שרפורמה בהטבעת מטבעות החלה בתקופת מלכותו של מגנוס.
במסגרת רפורמה זו הוחזרה תכולת הכסף במטבעות ל-90%, הרמה שהייתה נהוגה לפני הרפורמה של האראלד השלישי ב-1055 שבמסגרתה הורדה תכולת הכסף במטבעות לכ-30% (שאר תכולת המטבע הייתה עשויה מנחושת.
משקל המטבעות בתקופתו של מגנוס הופחת ל-45 גרם, מחצית ממשקל המטבעות הקודמים.
למרות שערכו של הכסף במטבע נותר כמעט זהה, לא היה צורך בנחושת להטבעת המטבעות.
מגנוס שאף לבסס מחדש את ההשפעה הנורווגית בים האירי.
ב-1097 הוא ניסה להציב את המלך הואסל אינגמונד באיים הדרומיים, אך מאוחר יותר נהרג זה האחרון במהלך מרד.
לא ברור מה היו שאיפותיו הברורות של מגנוס ומשמעות המסע שלו הומעטה על ידי היסטוריונים אנגלים מודרניים.
הכרוניקן האנגלי, ויליאם ממלמסברי האמין שמגנוס שאף לקחת לעצמו את הכתר האנגלי מידיו של ויליאם השני (בדומה לשאיפותיו של סבו, האראלד השלישי).
ההיסטוריונים הטילו ספק אם הוא רצה להקים אימפריה שתכלול את סקוטלנד ואת אירלנד, למרות שרוב ההיסטוריונים הנורווגים והסקוטים המודרניים מאמינים שמטרתו העיקרית הייתה בפשטות לשלוט על הקהילות הנורדיות ברחבי הים האירי.
גם אם הוא הושפע מהרצח של אינגמונד, בסאגה של אורקני נטען שמגנוס שוכנע על ידי הוקון פאולסון, רוזן אורקני, שרצה את תואר הרוזנות לעצמו.
ייתכן גם שמגנוס שאף להקים ממלכה מחוץ לגבולות נורווגיה עבור בנו בן השמונה, זיגורד, שהתלווה אליו במסעו זה.
מגנוס הפליג אל הים המערבי ב-1098 והגיע לאורקני עם צי גדול.
על פי הטענה בכרוניקות של מלכי האי מאן, מנה צי זה 160 ספינות, אך הכרוניקן האנגלי, אורדריקוס ויטליס, ציין שהצי של מגנוס מנה 60 ספינות.
בהתבסס על כך, מציע פטר אנדריאס מונק לקבל את המספר של 160 ספינות, שמתוכן 100 גויסו באופן מיוחד ושבו לנורווגיה זמן קצר לאחר ההגעה ליעד.
הצי שליווה את מגנוס בדרכו דרומה אכן מנה 60 כלי שיט שהיו ספינות מלכותיות או ספינות שהשתייכו לאצילים.
על פי רנדי הלן פורסונד, משמעות ההערכה הנמוכה של צוות של 120 איש לספינה, היא שכלל הכוח בספינות המלכותיות והספינות של האצולה מנה 8,000 איש והספינות המגויסות נשאו 12,000 איש.
בכל אופן, היסטוריונים רבים מאמינים שהמספרים שצוינו בדיווחים העתיקים מוגזמים.
לאחר הגעתו, החל מגנוס לנהל משא ומתן עם המלכים הסקוטים והאירים על השליטה בסקוטלנד ובאירלנד ובאיים הסובבים.
עם הגעתו לאורקני, שלח מגנוס את הרוזנים פול וארלנד תורפינסון לנורווגיה כשבויים, לקח את בניהם כבני ערובה ומינה את בנו זיגורד כרוזן אורקני.
לאחר מכן פשט מגנוס על סקוטלנד, על האיים הדרומיים ועל האי לואיס.
מאחר שהוא לא נתקל בשום התנגדות, הוא המשיך לבזוז את האיים ההברידיים של אויסט צפוני, אויסט דרומי, סקאי, טירי, מאל ואיילה ואת חצי האי קינטייר.
הוא ביקר באי איונה, אך לא בזז אותו.
מתועד גם שמגנוס לחם באי סנדיי, למרות שמיקומו של אי זה לא ברור (קיימים שלושה איים בשם זה באזור).
כאשר הוא נכנס אל הים האירי, הוא איבד שלוש ספינות ו-120 איש באלסטר.
לאחר מכן הוא המשיך אל האי מאן, שם נהרג הרוזן אוטר בקרב קשה.
הוא גם רדף אחר לגמן גודרדסון מלך האיים (או לכד אותו).
האי מאן עבר לשליטה נורווגית ומגנוס ואנשיו נשארו בינתיים על האי.
במהלך שהותם שם, הוא ארגן תנועת הגירה נורווגית אל האי ובנה מספר מבצרים ובתים, תוך שהוא עושה שימוש בעצים שהובאו מאזור גאלווי שבסקולנד.
מכאן ניתן ללמוד שהוא גם כבש את האזור הזה ושיעבד את ראשי השבטים המקומיים.
ייתכן שמגנוס אכן פלש לאחר מכן לאירלנד, רק כדי להבין שזו גדולה מדי עבורו.
ייתכן שנוצר קשר בינו לבין גרפיד אפ קנאן, מלך גוויניד', שאולץ להימלט לאירלנד על ידי הרוזנים הנורמנים, יו ממונטגומרי ויו ד'אברנש.
כשהוא עומד בראש כוח של שש ספינות (על פי אורדריקוס ויטליס), ניווט מגנוס לכוון אנגלסי שבממלכת גוויניד'.
הוא נחת על החוף ליד האי פופין והתפרץ לחגיגת הניצחון של הנורמנים לאחר שהביסו את מלך גוויניד'.
מבחינת הוולשים יוחס העיתוי של הגעתו של מגנוס להשגחה העליונה, למרות שלמגנוס לא הייתה בהכרח כוונה לתמוך בהם.
בקרב שהתחולל לאחר מכן, קרב מצר אנגלסי, הרג מגנוס את יו ממונטגומרי באמצעות פגיעת חץ בעינו והביס את הכוחות הנורמנים.
המקורות מציינים שמגנוס התחרט על הריגתו של מונטגומרי והביע את רצונו לכרות ברית עם הנורמנים.
הוא שב מידית לאי מאן עם אנשיו והותיר את הצבא הנורמני חלש ומיואש.
לאחר קרב זה נחשב אנגלסי כגבולה הדרומי של נורווגיה.
גרפיד אפ קנאן שב עד מהרה אל האי והעניק למגנוס מנחות וכבוד.
הרחבת תחומי ממלכתו של מגנוס החלה להטריד את מנוחתם של האנגלים, שזכרו עדיין את פלישת סבו של מגנוס, האראלד השלישי, ב-1066, את המלחמה עם סוון השני, מלך דנמרק ב-1069 – 1070 ואת איום הפלישה מצדו של קנוט הרביעי, מלך דנמרק ב-1085.
המלחמות הפנימיות בסקוטלנד עדיין נמשכו בין מלכים יריבים, למרות שאדגר, מלך סקוטלנד זכה ביתרון קל.
אולי בשל חששו להיתקל במגנוס בשדה הקרב, הודיע אדגר, על פי הסאגות, שהוא יוותר על כל התביעות הסקוטיות על האיים שממערב לסקוטלנד בתמורה להשכנת שלום.
מגנוס קיבל את ההצעה, שבעקבותיה הוא הצליח להשתלט על כל האיים שספינותיו יכלו להגיע אליהם.
הוא קיבל הכרה בשלטונו באיים הדרומיים, כולל קינטייר.
ההיסטוריון הסקוטי ריצ'רד אורם טען שהסימוכין להסכם הרשמי עם המלך הסקוטי היו "רקיחה שלאחר מלחמת האזרחים הנורווגית" (1240-1130) שנוצרה בדיעבד לצורך לגיטימיזציה לצרכיו של הוקון הרביעי.
רוזמרי פאוור מקבלת את המקורות הנורדיים שהסכם רשמי עם הסקוטים נחתם ככל הנראה ושון דאפי מציין שאדגר "ויתר בשמחה" על האיים לטובתו של מגנוס מאחר "שבכל מקרה הייתה לו שליטה מועטת, אם בכלל, על האיים".
מגנוס בילה את החורף בהברידיים והמשיך לבצר אותם, בעוד רבים מאנשיו שבו לנורווגיה.
נאמר שבאותה תקופה הוא נשא לאישה את מטילדה, בתו של מלקולם השלישי, מלך סקוטלנד, אך אין כל מידע אמין על קיומם של נישואים אלו.
מגנוס שב לנורווגיה שנה לאחר מכן בקיץ 1099, למרות שרבים מהאיים שהוא כבש (כמו אנגלסי), נותרו בשליטה נורווגית רק להלכה.
עם שובו לנורווגיה פנה מגנוס מזרחה.
על סמך טענה עתיקה על מיקומו של הגבול בין נורווגיה לבין שוודיה, הוא שם פעמיו בסוף שנת 1099 למחוזות השוודיים דלסלנד ווסטרייטלנד.
מבחינתו של מגנוס, הגבול עם שוודיה היה אמור לעבור מזרחה יותר, לאורך נהר גוטה אלב, דרך אגם ונרן וצפונה למחוז ורמלנד.
הוא תבע את ריבונותו על כל השטחים ממערב לאגם ורנן (בעיקר דלסלנד).
מלך שוודיה, אינגה הזקן, סירב להכיר בתביעה זו ובתגובה פתח מגנוס במערכה צבאית.
הוא פלש דרך הכפרים שבאזורים המיוערים ובמקביל החל אינגה לקבץ צבא.
כאשר יעצו לו יועציו לסגת, נעשה מגנוס תוקפני יותר.
הוא האמין שוב שאין לסגת ממערכה צבאית משעה שנפתחה.
בהתקפת לילית הוא הפתיע את הכוחות השוודיים ממזרח לנהר גוטה אלב בפוקסרנה.
לאחר שהביס שם את השוודים הוא כבש חלק מוסטרייטלנד.
על פי שירת החצר שלו כבש מגנוס "15 מאיות (מאית מחוז) מהגותים".
הוא בנה מבצר הבנוי עץ מוקף בחפיר, על האי קלנדסו שבחלקו השני של אגם ורנן.
לפני שובו לנורווגיה השאיר מגנוס 300 איש על האי שיעבירו שם את החורף.
על פי רנדי הלן פורסונד, הנורווגים שנותרו באי קלנדסו בלטו ביהירותם והם התגרו במלך השוודי על הזמן הרב שעבר עד להגיעו לשם.
לאחר ששכבת קרח חדשה קישרה את האי עם היבשה, הגיע אינגה בראש כוח של 3,000 אנשים.
למרות שהוא הציע מספר פעמים לנורווגים לשוב לארצם בשלום (יחד עם השלל שלהם), נדחו הצעותיו על הסף.
בסופו של דבר תקפו השוודים ושרפו את המבצר.
הנורווגים נפוצו לכל עבר והותר להם לשוב למולדתם, לאח שהם הוכו במקלות והם נאלצו להשאיר מאחוריהם את כל השלל שהם אספו ואת רכושם.
מתוך כעס על התבוסה המשפילה, תכנן מגנוס לנקום.
בשנה שלאחר מכן הוא נכנס שוב לשוודיה וכבש מחדש את אותם אזורים.
במהלך המערכה החפוזה הזאת, ארבו הוא ואנשיו לכוחות השוודים ואילצו אותם לשוב לספינותיהם, כשהם סובלים אבדות כבדות.
אריק הראשון, מלך דנמרק, מתוך חשש שהעימות יסלים, החל ליזום שיחות שלום בין שני המלכים.
היחסים בין נורווגיה לבין דנמרק החלו להיות מתוחים לאחר פשיטותיו של מגנוס להלנד ב-1096 ואריק חשש שהעימות עלול לגלוש לתחומי ממלכתו.
בסופו של דבר הסכימו שלושת המלכים הסקנדינבים לפתוח בשיחות שלום על הגבול ליד נהר גוטה אלב.
לאחר שהתקיימה פגישה מוצלחת, הם הסכימו לשמור על הגבולות הקדומים.
על ידי כך שנשא לאישה את מרגרטה, בתו של אינגה (שזכתה בכינוי Fredkulla – "נערת השלום"), השיג מגנוס את השליטה על האדמות בזכות אבות.
מאחר שהנישואים לא הניבו צאצאים, לא הפך דלסלנד מעולם להיות מחוז נורווגי והוא הושב לשוודיה לאחר מותו של מגנוס.
המסע השני לים האירי ומותו
ב-1101 או 1102 שם מגנוס שוב את פעמיו לאירלנד, הפעם ככל הנראה עם כוח גדול יותר בהשוואה למסע הראשון.
אחד האתגרים הגדולים ביותר שלו הייתה הברית שכרתו מלכי המשנה באיים.
המקורות האיריים מציינים שמגנוס הגיע כדי "לקחת את אירלנד", "לפלוש לאירלנד", או "לצור על אירלנד".
הוא קיבל תגבורות מאורקני בדרכו לאי מאן, שם הוא הקים בסיס כדי לבדוק את המצב.
בין מגנוס לבין מוירכרטך או בריאין, מלך מנסטר והמלך העליון של אירלנד, שנאבק כנגד יריבו, דומנאל או לוכליין התגלעו מתחים.
ב-1101 התנסה מגנוס ככל הנראה במצב זה, כאשר פלשו מלחים עלומי שם לאי סקטרי.
לאחר הגעתו לאי מאן, מספרים המקורות האירים, שמגנוס הסכים ל"שנת שלום" עם האירים.
על פי מקורות נוספים הייתה ברית נישואים בין זיגורד, בנו של מגנוס, לבין בימוניו, בתו של מוירכרטאך, כחלק מהברית שנחתמה בין השניים.
ביום החתונה, מינה מגנוס את זיגורד כמלך-שותף והפקיד בידיו את האחריות על האדמות במערב.
מוירכרטאך הכיר גם הוא בשלטונו של מגנוס על ממלכת דבלין ועל פינגל.
בערך באותה תקופה, נשא מוירכרטאך לאישה את בתו של ארנולף ממונטגומרי, אחיו של יו ממונטגומרי, שנהרג ב-1098 על ידי מגנוס.
הדיווחים במקור הקרוי "הקלף העבש" (Morkinskinna) הנוגעים ל"אביר זר" הקרוי גיפרור, שהופיע בחצרו של מגנוס לפני תחילת המערכה בשוודיה, מובאים, על פי רוזמרי פאוור, כהוכחה לכך שמגנוס קשר קשר עם ולטר גיפרד, רוזן בקינגהאם הראשון (או עם בן משפחתו), במסגרת המרד נגד הנרי הראשון, מלך אנגליה.
על פי אורדריקוס ויטליס, השאיר מגנוס בידיו של אזרח עמיד של העיר לינקולן, אוצר שהוחרם על ידי המלך הנרי לאחר מותו של מגנוס.
ייתכן שאוצר זה שולם למגנוס על ידי הרוזנים הנורמנים בתמורה לתמיכתו בהם וככל הנראה הוסדר עניין זה על ידי אותו גיפרור שעל פי הסאגות ביקר בחצרו של מגנוס.
תשלום זה יכול היה לממן למגנוס את העלות הגבוהה של מסעותיו במערב, שלא זכו לאהדה רבה באותה עת בנורווגיה.
מוירכרטאך היה דיפלומט מיומן, והמשא ומתן על הנדוניות של בנותיו היה חלק ממהלך פוליטי זה.
בעוד שלא הייתה בכוונתו לכבד את ההסכמים שלו עם מגנוס (או עם אחרים), הוא היה זקוק לתמיכתו של מגנוס כדי למחוץ את דומנאל.
מגנוס ומוירכרטאך חברו יחדיו למשלחות פשיטה משותפות לאחר הסכם השלום, שהופסקו רק במהלך חורף 1102 – 1103. על פי הסאגות העביר מגנוס את החורף בקונכט, אך מאחר שבאופן שגוי תבע מוירכרטאך את קונכט כחלק מממלכתו, תיקנו ההיסטוריונים המודרניים את תיאור המקום בו העביר מגנוס את חורף זה לקינקורה שבמנסטר.
לפי רוזמרי פאוור נראה סביר יותר שמגנוס השאיר את הצי שלו ליד דבלין (ב-1102 מוירכרטאך ויתר על השליטה בממלכת דבלין — שאותה כבש ב-1194 ובה המליך את בנו את אחיינו — לטובתו של מגנוס).
ככל הנראה כרת מגנוס ברית עם מוירכרטאך במהלך המערכות שלו כנגד דומנל ב-1103, אך בניגוד למקורות הנורדיים, המקורות האיריים לא מתארים את המערכות הללו כמוצלחות.
ב-5 באוגוסט 1103, ניסה מוירכרטאך ללא הצלחה להכניע את דומנל בקרב מג קובה.
מגנוס לא לקח חלק בקרב זה, אך נתיניו בממלכת דבלין לחמו לצדו של מוירכרטאך.
מאחר שמגנוס היה קרוב לתפיסת כס המלכות האירי, מוירכרטאך שאף ככל הנראה לסלק אותו מדרכו.
על פי "הקלף העבש" ועל פי מחזור העולם, הסכימו השניים שמוריכרטך יספק למגנוס ולאנשיו את המספוא לבהמותיהם למסע חזרה לנורווגיה.
כאשר הוא התמהמה לקיים את התנאי הזה, החל מגנוס לחשוד בכך שהאירים מתכננים התקפה.
הוא קיבץ את אנשיו ביום ברתולומאוס הקדוש, 24 באוגוסט 1103, ופלש לארץ.
ייתכן שמגנוס ואנשיו ביצעו נחיתה בלתי זהירה כדי לשדוד את הבקר, או ששבטי האולייד שגו לחשוב שבכוונתם לעשות כן.
לחלופין, ניתן לחשוב שמוריכרטך הורה לאולייד לספק ציידה לדרך למגנוס, ותחת זאת אלה ארבו לנורווגים.
המקורות הנורדיים מתארים כוח גדול שארב מתוך מקומות מחבוא.
הכוחות הנורווגיים הופתעו והם לא היו במערך קרבי.
מגנוס ניסה להשליט סדר בצבאו שנקלע לאנדרלמוסיה, הורה לחלק מהכוח לתפוס עמדה בטוחה ולהמטיר חיצים כדי להאט את התקדמותם של האירים.
בהתכתשות שהתפתחה, נפגע מגנוס מרומח שחדר דרך שתי ירכיו מעל הברכיים, אך הוא המשיך להילחם, בנסותו להוביל את אנשיו לחניון במקום מישורי.
לוחם אירי נושא גרזן תקף אותו והכה אותו במכה קטלנית מתחת לצווארו.
כאשר נהגו אנשיו לומר לו שהוא נהג בחוסר זהירות במסעות המלחמה שלו, דווח שהוא הגיב: "מלכים נועדו לכבוד, לא לחיים ארוכים".
מגנוס השלישי היה אחרון מלכי נורווגיה שנהרג בקרב מחוץ לגבולות ארצו.
בנוסף לבגידה האפשרות במגנוס מצידו של מוירכרטאך, ייתכן שגם אנשיו שלו בגדו בו, במיוחד חיל המשלוח של האציל תורגרים סינלוב, שנמלט לספינותיו בעיצומו של הקרב.
ייתכן שתורגרים ואנשיו קיבלו פקודה מאנשים בעלי השפעה בנורווגיה שחפצו בהרחקתו של מגנוס מכס המלכות.
על פי סנורי סטורלוסון, מספרם של האירים שנהרגו בקרב עלה על זה של הנורווגים, וגורלו של מגנוס היה שונה אם תורגרים ואנשיו היו נלחמים כפי שהורו להם.
בנו של מגנוס, זיגורד, שב לנורווגיה ללא ארוסתו לאחר תבוסת אביו והשליטה הנורווגית הישירה באזור באה לקיצה.
למרות שההשפעה הנורווגית שם המשיכה, לא היה שום מלך נורווגי ששב לשם במשך יותר מ-150 שנים.
מגנוס נהרג ככל הנראה בקרבת נהר קווילי.
על פי "הכרוניקות של מלכי האי מאן והאיים", נקבר מגנוס "ליד כנסיית פטריק הקדוש, במחוז דאון".
כ-1.5 ק"מ מדרום לקתדרלה שבאי הסוס, ניצב תל שהיה ידוע כקברו של מגנוס, לאחר זיהויו במפה משנת 1859, שיוחסה לארכאולוג הדני ינס יקוב אסמוסן וורסאה .
תיאורו של סנורי סטורלוסון את הקרקע הביצתית והקשה שבו הותקפו מגנוס ואנשיו, מתאים למראה הסביבה של אי הסוס, וכך סביר להניח שזהו מקום הקבורה הנכון.
על פי פינבר מקורמיק, אלה שארבו למגנוס לא רצו שהוא ואנשיו יקברו בקבורה נוצרית, ותחת זאת הם קברו אותם בקרבת מקום הריגתם.
במרץ 2003 הוקמה במקום אנדרטה לציון 900 שנים למותו של מגנוס.
את כסאו של מגנוס ירשו בדרכי שלום שלושת בניו: זיגורד, אייסטיין ואולף.
לקראת סוף תקופת מלכותו של זיגורד (הוא האריך ימים אחרי אחיו), במהלך סוף שנות העשרים של המאה ה-12, הגיע לנורווגיה ממערב האראלד גילה וטען להיותו בנו של מגנוס השלישי ויורש הממלכה החוקי.
זיגורד הכיר בו כאחיו וכיורשו, לאחר שהאראלד צעד ללא פגע על תשעה להבי מחרשה לוהטים (משפט האל) ולאחר מותו של זיגורד ב-1130, הוא הוכרז כמלך לצדו של בנו של זיגורד, מגנוס הרביעי.
בהמשך עלו היחסים בין השניים על שירטון וכמה שנים מאוחר יותר הוטל מום במגנוס הרביעי והוא הודח מכס המלכות (מכאן כינויו "העיוור").
זמן קצר לאחר מכן, נרצח האראלד הרביעי על ידי טוען לכתר אחר, זיגורד סלמבה, שגם הוא טען להיותו בנו של מגנוס השלישי וטענתו נדחתה על ידי האראלד הרביעי.
לאחר מותו של האראלד, כרת זיגורד סלמבה ברית עם מגנוס העיוור, אך הם הובסו על ידי ראשי השבטים שהיו נאמנים למשפחתו של האראלד בקרב הולמנגרה.
מגנוס נהרג בקרב וזיגורד נשבה, עונה והוצא להורג.
קרב זה היה תחילתה של תקופה של יותר ממאה שנים שקרויה מלחמת האזרחים הנורווגית.
מגנוס השלישי נשא לאישה את מרגרטה פרדקולה, בתו של אינגה הזקן, מלך שוודיה, כחלק מתנאי הסכם השלום שנחתם ב-1101. מנישואים אלו לא נולדו שום צאצאים.
שלשת בניו, שירשו אותו על כס המלכות, נולדו לנשים אחרות והיו לו שתי בנות ידועות שנולדו לנשים עלומות שם:
אייסטיין הראשון, מלך נורווגיה (נולד ב-1089), לאם "ממעמד נמוך".
זיגורד הראשון, מלך נורווגיה (נולד ב-1090), שם אמו היה תורה.
אולף מגנוססון (נולד ב-1099 לערך), שם אמו היה זיגריד.
רגנהילד – נישאה להאראלד קסיה, הטוען לכתר הדני ובנו של אריק הראשון, מלך דנמרק.
תורה – נישאה לראש השבט האיסלנדי, לופור סמונדסון.
שנים לאחר מותו של מגנוס הופיעו אנשים נוספים שטענו שהם בניו.
יחד עם זאת, לא ניתן לוודא את נכונותן של טענות אלו:
האראלד הרביעי, מלך נורווגיה (נולד ב-1103 באירלנד), טענתו הוכרה על ידי בנו של מגנוס, זיגורד.
זיגורד סלמבה – טענתו לא הוכרה על ידי האראלד הרביעי.
מגנוס ראודה – מוזכר רק ב"מגילת הקלף" (Fagrskinna).
מגנוס זיגורדסון (בנורווגית: Magnus Sigurdsson, ידוע גם בכינוי מגנוס העיוור, בנורווגית: Magnus Blinde; 1115 – 12 בנובמבר 1139) היה מלך נורווגיה מ-1130 ועד 1135 ושוב מ-1137 ועד מותו תחת השם מגנוס הרביעי.
תקופת מלכותו עמדה בסימן תחילתה של מלחמת האזרחים הנורווגית, שהתמשכה עד 1240.
מגנוס היה בנם של זיגורד הראשון ("הצלבן") ושל פילגשו בורגהילד.
ב-1130, כאשר מת זיגורד, עלה מגנוס לכס המלוכה יחד עם דודו, האראלד הרביעי.
לאחר ארבע שנים של שלום מתוח בין השניים, החל מגנוס להתכונן בגלוי למלחמה כנגד האראלד.
ב-9 באוגוסט 1134 הוא הביס את האראלד בקרב פרלב שהתנהל בבוהוסלן (כיום מחוז בשוודיה) והאראלד נמלט לדנמרק.
בניגוד לעצת יועציו, פיזר מגנוס את צבאו ויצא לברגן כדי לבלות שם את החורף.
אז שב האראלד לנורווגיה בראש צבא חדש בתמיכתו של אריק השני, מלך דנמרק.
כשהוא נתקל בהתנגדות קלה, הוא הגיע לברגן לפני חג המולד.
לרשותו של מגנוס היו מעט אנשים והעיר נפלה לפני צבאו של האראלד ב-7 בינואר 1135. מגנוס נשבה והודח מכיסאו.
עיניו נוקרו, הוא סורס ואחת מרגליו נקטעה.
לאחר מכן הוא נודע בכינוי "מגנוס העיוור".
מגנוס הושם במנזר נידרהולם שעל האי מוקהולמן שבפיורד טרונדהיים, שם הוא בילה את זמנו כנזיר.
ב-1136 נהרג האראלד הרביעי על ידי זיגורד סלמבה, טוען לכתר אחר שהכריז על עצמו ב-1135 כמלך.
כדי לחזק את טענתו לכתר, החזיר זיגורד את מגנוס מהמנזר והפך אותו למלך-שותף.
השניים החליטו לפצל את כוחותיהם ומגנוס פנה למזרח נורווגיה שם הייתה לו התמיכה העממית הרחבה ביותר.
שם הוא הובס בקרב מינה על ידי כוחותיו של אינגה הראשון והוא נמלט ליטאלנד ובסופו של דבר הגיע לדנמרק, שם הוא ניסה לקבל תמיכה.
ניסיון פלישה לנורווגיה של אריק השני נכשל כישלון חרוץ.
לאחר מכן חבר מגנוס לאנשיו של זיגורד סלבמה, אך הם המשיכו לזכות בתמיכה מצומצמת ביותר בנורווגיה.
לאחר זמן מה בו הם חיו באורח חיים המתאים יותר לשודדים מאשר למלכים, הם נתקלו בכוחותיהם של אינגה הראשון ושל זיגורד השני בקרב האחרון של מגנוס ב-12 בנובמבר 1139. במהלך קרב זה, קרב הולמנגרה, נפל מגנוס.
שומרו הנאמן, ריידר גרוטגרדסון, הרים את מלכו, אך שניהם נפגעו יחדיו מפגיעת רומח.
מגנוס הרביעי נקבר בכנסיית הלווארד הקדוש שבאוסלו.
במהלך מלחמת האזרחים הנורווגית, שהתנהלה בין השנים 1130 –1240, אירעו כמה עימותים משולבים ברמות עצימות שונות.
מלחמות אלו התנהלו בין שני צדדים, שבתחילה התלכדו סביב מלכים יריבים או טוענים לכתר ובסופו של דבר נודעו בשמות "בגלר" ו"בירקביינר".
מגנוס האראלדסון (בנורדית עתיקה: Magnús Haraldsson, בנורווגית: Magnus Haraldsson; 1135 – 1145) היה מלך נורווגיה מ-1142 ועד מותו.
הוא מלך יחד עם שלושת אחיו והיה בנו של האראלד הרביעי מפילגש ששמה לא ידוע.
מגנוס נולד בזמן כל שהוא לאחר שנת 1130, כאשר הגיע אביו לנורווגיה.
הוא גודל על ידי ראש השבט, קירפינגה אורם, בסטולה שבסונדהורדלנד.
לא נראה שהוא הוכרז כמלך לאחר מות אביו יחד עם אחיו זיגורד השני ואינגה הראשון.
הוא מופיע בסאגות לראשונה ב-1142, כאשר הגיע לנורווגיה מסקוטלנד בנו הבכור של האראלד הרביעי, אייסטיין השני והוכרז כמלך, יחד עם מגנוס.
בפואמה של משורר החצר, איינר סקולסון, כל ארבעת האחים נחשבו כמלכים בעת ובעונה אחת.
בניגוד לשלושת אחיו שמעשיהם כלוחמים מתוארים במקורות, נאמר על מגנוס שהוא "השכין שלום בין האנשים".
על פי הסאגות, היה מגנוס בעל רגל נכה והוא חלה ומת בגיל צעיר.
מאוחר יותר הוא לא נכנס לרשימות המספור המלכותיות של מלכי נורווגיה.
יחד עם זאת הוא מופיע בכמה מהרשימות.
מגנוס ארלינגסון (בנורדית עתיקה: Magnús Erlingsson, בנורווגית: Magnus Erlingsson; 1156 – 15 ביוני 1184) היה מלך נורווגיה תחת השם מגנוס החמישי במהלך מלחמת האזרחים הנורווגית מ-1161 ועד מותו.
מגנוס ארלינגסון נולד ככל הנראה באתנה שבמחוז הורדלנד שבדרום מערב נורווגיה.
הוא היה בנו של ארלינג סקקה, שהיה אציל נורווגי שקנה את המוניטין שלו במסגרת פעילותו עם רוגנוולד הקדוש, רוזן אורקני.
אמו הייתה כריסטין, בתו של זיגורד הראשון, מלך נורווגיה בשנים 1103–1130. מגנוס הוכרז כמלך ב-1161 בהיותו בן חמש.
הוא היה המלך הנורווגי הראשון שהוכתר.