tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
בשנת 1975 הוצע לפרנק תפקיד של מדען מחקר בכיר בחטיבת המעבדות והמחקר (כיום מרכז וודסוורת'), משרד הבריאות של מדינת ניו יורק, שם החל לעבוד על גישות של חלקיקים בודדים במיקרוסקופ אלקטרונים.
בשנת 1985 הוא מונה לעמית ואז (1986) פרופסור מן המניין במחלקה החדשה למדעים ביו-רפואיים באוניברסיטה באלבני, אוניברסיטת מדינת ניו יורק.
בשנת 1998 מונה פרנק לחוקר המכון הרפואי הווארד יוז (HHMI).
מאז 2003 הוא גם מרצה באוניברסיטת קולומביה, והוא הפך באוניברסיטת קולומביה בשנת 2008 לפרופסור לביוכימיה וביופיזיקה מולקולרית ולמדעים ביולוגיים.
1994 – פרס המחקר של הומבולדט של קרן אלכסנדר פון הומבולדט.
2006 – עמית האקדמיה האמריקאית לאמנויות ולמדעים
2014 – מדליית בנג'מין פרנקלין במדעי החיים של מכון פרנקלין.
2017 – פרס וילי למדעים ביו-רפואיים.
2018 – דוקטורט לשם כבוד, אוניברסיטת זיגן.
יוזף יואכים רף היה מלחין, מורה למוזיקה ופסנתרן גרמני-שווייצרי.
יוזף יואכים רף נולד בלאכן, שווייץ לצדו של אגם ציריך.
אביו, מנהל בית ספר ומורה למוזיקה פרנץ יוזף רף, נמלט לשווייץ בשנת 1810 לפני גיוס חובה בממלכת וירטמברג, שם נישא לקתרינה שמיד.
בשנת 1838 עבר לשמריקון ואחר כך לשווייץ.
ההכנסה הצנועה כמנהל בית ספר, לא אפשרה לו להעניק לבנו יואכים שיעורי נגינה מקצועיים.
למרות זאת, יואכים רף התאמן בנגינה על כינור, פסנתר ועוגב.
היצירות הראשונות של רף הראו כישרון גדול.
במאמץ להפוך את עצמו לעצמאי כלכלית ולהתפרסם כמה שיותר מהר, הוא "נקלע" להלחנה בלתי פוסקת שלא הועילה במיוחד להתפתחותו האמנותית.
במכתב שרשם הצהיר שהוא רוצה לכפות את הקריירה שלו כמלחין בכוח.
לרוע מזלו של רף, אף מו"ל לא רצה לחתום איתו על הסכם ובכך רף לא הצליח כמלחין עצמאי ולא הרוויח כסף.
בייאושו מפריצת הדרך שלא הגיעה והעובדה שהמלחין פרנץ ליסט לא נתן לו תמיכה ועידוד, פנה רף לבית אביו, עבר לגור בשטוטגרט ונאלץ לחיות כמורה למוזיקה.
בשטוטגרט הוא פגש את הפסנתרן והמלחין הנס פון בילוב, שבהמשך יהיה בן חסותו.
לאחר שעבד בבית הוצאה לאור: ברייטקופף והרטל וכתב מכתב התנצלות נרחב לליסט, הוא נסע בשנת 1849 לויימאר לאסכולה של ליסט ועבד שם כמזכיר ועוזר אישי.
רף בתקופה זו תזמר יצירות לתזמורת מאת ליסט, שלא זיכו אותו בהכרה אך זיכו אותו בהרבה ניסיון בהלחנה ותזמור.
האופרה שלו "המלך אלפרד" התקבלה היטב על ידי הקהל.
בוויימאר הוא פגש את דוריס ג'נאסט, אליה נישא בשנת 1859.
הוא גם הכיר שם את הכנר הווירטואוז יוזף יואכים, (שבדיוק למד אצל ליסט) התיידד איתו ועודד אותו להלחין.
הלן רף, אחת מבנות המשפחה של יואכים רף כתבה: "כשנפגשו בפעם הראשונה, הם התבדחו על כך ששמותם דומים." שלושת המוזיקאים: רף, פון בילוב ויואכים, הלחינו מוזיקה קאמרית ומוזיקה לפסנתר ביחד.
רף עבר לגור אצל דוריס (אשתו לעתיד) בעיר ויסבאדן בשנת 1853. עם הלחנת הסימפוניה הראשונה שלו An das Vaterland, זכה בפרס הראשון בתחרות המוזיקה בווינה בשנת 1861. הופעתו הראשונה בווינה התקיימה ב-22 בפברואר 1863 במוזיקפראיין.
הסימפוניה השלישית שלו קידמה במהירות את תהילתו, וכך גם הסימפוניה החמישית שלו, שמושמעת מדי פעם גם היום.
בויסבאדן, בילה רף עם עמיתו המלחין ריכרד וגנר עד 1877. בנוסף לפעילותו של רף כמורה לפסנתר ומרצה לתורת המוזיקה, הוא נחשב למלחין פורה במיוחד.
ההצלחה של יצירותיו אפשרה לו לעבוד כמלחין עצמאי מתחילת שנות ה-70 של המאה ה-19.
בשנת 1878 הוא מונה למנהל הראשון של קונסרבטוריון הוך בפרנקפורט, אשר הודות להנהלתו שם צבר במהירות מוניטין בינלאומי.
בכך גם הגשים את משאלתו היקרה ביותר לאורח חיים עצמאי.
במשך חמש שנים הפגין את יכולותיו כמורה ומנהל והיה מוערך מאוד כמלחין ומנהל קונסרבטוריון.
רף מינה שניים מנציגי האסכולה הגרמנית החדשה וכמו כן גם את השמרנים, כמורים בקונסרבטוריון הוך, מכיוון שהיה חשוב לו שיקול מאוזן של שני המחנות.
בין תלמידיו הם אדוארד מקדואל ולזארו עוזיאלי .
יואכים רף נפטר מדום לב בדירתו בפרנקפורט בשנת 1882 בלילה שבין התאריכים 24–25 ביוני.
הלווייתו התרחשה ב-27 ביוני בבית העלמין הראשי בפרנקפורט בתנחומים רבים מצד האנשים.
השופט העירוני הכריז על הקבר של רף כקבר של כבוד .
אולם בהדרגה נעשה שקט סביב פטירתו של רף.
יצירותיו, שעדיין היו באולמות קונצרטים בתחילת המאה ה-20, נפלו במהרה לשכחה.
לרגל יום הולדתו ה-150, נחשפה אנדרטה במקום הולדתו בלאכן בשנת 1972.
יואכים רף תפס את מבטם של בני דורו בגלל הלחנתו הפורה והמעוררת השראה.
במהלך חייו הוא היה נחשב לאחד המלחינים הגרמנים הטובים ביותר ונמצא באותה שורה יחד עם וגנר וברהמס על ידי פרשנים בני זמננו.
יצירותיו כוללות אופרות, סונאטות, סימפוניות, קונצ'רטי, סוויטות ומוזיקה קאמרית.
יצירותיו הוצגו לעיתים קרובות במהלך חייו של רף.
אולם במאה ה-20 הן נשכחו במידה רבה.
היצירות שלו נשפטו כבלתי טובות.
מאז שנת 1970, ובמיוחד מאז שנות השמונים, התפרסמו יצירות רבות שלו.
יואכים רף הלחין 214 יצירות ממוספרות (אופוס) ועוד רבות יצירות לא ממוספרות (WoO) רוב יצירותיו של יואכים רף נשכחו למעט יצירה קצרה שהלחין ולעיתים מבוצעת כהדרן.
המלך אלפרד (ליברית: גוטהולד לוגאו), אופרה הרואית גדולה בארבע מערכות.
הוצגה לראשונה בויימאר בשנת 1851.
שמשון (ליברית: יואכים רף), טרגדיה מוזיקלית בחמש מערכות, פורסם לראשונה: 1865.
הסיסמה (טקסט: יואכים רף), אופרה קומית בשלוש מערכות, פורסמה לראשונה בשנת 1867.
דאם קובולד (ליברית: פאול רבר), מוקדש לדוכסית סופיה מסקסוניה.
אופרה קומית בשלוש מערכות אופ.
154, נכתבה בשנת 1869. פורסמה לראשונה בוויימאר בשנת 1870.
בנדטו מרצ'לו (אמנות ואהבה), (טקסט: יואכים ראף, 1875), אופרה לירית בשלוש מערכות, נכתבה בין השנים WoO 47, 1877–1878, בכורה בקונצרט בשנת 2002.
Die Jeaersuchtigen (טקסט: יואכים רף, 1880), נכתבה בין השנים 1881–1882. האופרה עדיין לא פורסמה.
מזמור 121 לסופרן, אלט, מקהלה ותזמורת אופ.
היפהפייה הנרדמת, אפוס אגדות לסולו, מקהלה ותזמורת, WoO 19 (1854, לא פורסם).
(עמנואל גייבל), סולו, מקהלה ותזמורת, אופ.
תחיית גרמניה, חזנות למקהלה גברית ותזמורת, חזנות למלאת 50 שנה לקרב לייפציג, אופ.
"תהילים", לסופרן, מקהלה ותזמורת, 8 חלקים, המוקדש לפרנץ ליסט, אופ.
שני שירים למקהלה מעורבת ותזמורת, אופ.
שיר בוקר, למקהלה מעורבת ותזמורת, אופ.
"אישה ישנה" לסופרן, מקהלה ותזמורת, אופ.
זמני היום, למקהלה, לפסנתר ולתזמורת, אופ.
Die Sterne, למקהלה ולתזמורת, WoO 54, 1880.
סוף העולם – שיפוט – עולם חדש.
אורטוריה המבוססת על דברי כתבי הקודש, במיוחד התגלות סנט ג'ון.
למצו-סופרן, בריטון, מקהלה ותזמורת, אופ.
סימפוניה מס' 1 בדו מז'ור, אופ.
סימפוניה מס' 3 בסול מז'ור, אופ.
סימפוניה מס' 4 בסול מינור, אופ.
סימפוניה מס' 5 בסול מז'ור, אופ.
סימפוניה מס' 7 בדו מז'ור, אופ.
סימפוניה מס' 8 במול מז'ור, אופ.
סימפוניה מס' 9 במי מינור, אופ.
סימפוניה מס' 11 במי מינור, אופ.
סוויטה לתזמורת מס' 1 במול מז'ור, אופ.
סוויטה לתזמורת מס' 2 "בדרך ההונגרית", אופ.
סוויטה איטלקית לתזמורת, WoO 35.
פרלוד הסערה לפי שייקספיר, WoO 49.
פרלוד לאת'לו לפי שייקספיר, WoO 52.
פרלוד מקבת לפי שייקספיר, WoO 50.
פרלוד לרומיאו ויוליה לפי שייקספיר, WoO 51.
"אלוהינו הוא טירה חזקה", פתיחה לדרמה ממלחמת שלושים השנים, אופ.
תזמורת השאקון של באך, WoO 39.
"La Fée d'Amour",קונצ'רטו לכינור ולתזמורת, אופ.
"Ode au printemps", קונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת, אופ.
קונצ'רטו לפסנתר בדו מינור, אופ.
קונצ'רטו לפסנתר ולתזמורת בדו מז'ור, אופ.
קונצ'רטו לכינור ולתזמורת בדו מינור, אופ.
קונצ'רטו לכינור מס' 1 בדו מינור, אופ.
קונצ'רטו לכינור מס' 2 במי מינור, אופ.
"אונגרישר" קונצ'רטו לכינור ולתזמורת, אופ.
"Berceuse" קונצ'רטו לכינור ולתזמורת אופ.
"Cavatina" קונצ'רטו לכינור ולתזמורת אופ.
קונצ'רטו לצ'לו מספר 1 בדו מינור, אופ.
סונאטה לכינור מס' 1 "סונטה גדולה", אופ.
סונאטה לכינור מס' 2 במול מז'ור, אופ.
סונאטה לכינור מס' 3 בדו מז'ור, אופ.
סונאטה לכינור מס' 4 במי מינור, אופ.
129, "סונטה כרומטית בתנועה אחת".
סונאטה לכינור מס' 5 בסול מינור, אופ.
"שווייץ" סונאטה לכינור ופסנתר, אופ.
שני קטעי פנטזיה לכינור ופסנתר, אופ.
שישה מורקו לכינור ולפסנתר, אופ.
וולקר, שיר טון מחזורי לכינור ופסנתר, אופ.
קטעי פנטזיה לכינור ופסנתר, אופ.
שלישיית פסנתר מס' 1 במי מינור, אופ.
שלישיית פסנתר מס' 2 בדו מז'ור, אופ.
שלישיית פסנתר מס' 3 במי מינור, אופ.
שלישיית פסנתר מס' 4 בדו מז'ור, אופ 158.
רביעיית פסנתר מס' 1 בדו מז'ור, אופ.
רביעיית פסנתר מס' 2 במי מינור אופ.
חמישיית פסנתר "חמישייה גדולה", אופ.
רביעיית מיתרים מס' 1 בדו מינור, אופ.
רביעיית מיתרים מס' 2 במול מז'ור, אופ.
רביעיית מיתרים מס ' 3 במי מינור, אופ.
רביעיית מיתרים מס' 4 במי מינור, אופ.
רביעיית מיתרים מס' 5 בדו מז'ור, אופ.
רביעיית מיתרים מס' 6 בסול מינור, אופ.
192, חלק 1 "סוויטה בצורה ישנה יותר".
רביעיית מיתרים מס' 7 בדו מז'ור, אופ.
רביעיית מיתרים מס' 8 בדו מז'ור, אופ.
מנגינה ל-2 כינורות, 2 ויולות ו-2 צ'לים בדו מינור, אופ.
טוקטה ל-4 כינורות, 2 ויולות ו-2 צ'לים במול מז'ור, אופ.
גרנדה סונאט במי מינור, אופ.
סוויטה מס' 1 במי מינור, אופ.
סוויטה מס' 2 במי מז'ור, אופ.
סוויטה מס' 3 במי מינור, אופ.
סוויטה ו-12 מורקו פורט פיטס עיקריות, אופ.
סוויטה מס' 4 בדו מינור, אופ.
פולקה דה לה ריין, אופ.
סוויטה מס' 5 במי מינור, אופ.
סוויטה מס' 6 בסול מז'ור, אופ.
וריאציות על נושא מקורי, אופ.
סוויטה מס' 7 בדו מז'ור, אופ.
דואט ארוך ב-12 חלקים, אופ.
תמונות מסע (3 דפים), אופ.
יואכים "שושו" סימון (Joachim "Schuschu" Simon, 12 בנובמבר 1919, ברלין – 27 בינואר 1943, בבית הסוהר בברידה) היה גרמני-יהודי, מהמדריכים המרכזיים ב"בית עליית הנוער" בלוסדרכט וממקימיה של המחתרת החלוצית בהולנד תחת הכיבוש הנאצי "קבוצת ווסטרוויל".
יואכים סימון נולד בברלין לאביו פריץ ולאמו לוטה לבית סאלינגר, שנפטרה זמן קצר לאחר לידתו.
לסימון היה אח אחד בשם יעקב.
ב-1926 החל סימון את לימודיו בבית ספר יהודי חילוני-ציוני, שהיה מיוחד במינו ונוסד 5 שנים קודם לכן.
בשנת 1930 הצטרף לתנועת הנוער הציונית "קדימה", אשר התאחדה בשנת 1933 עם "ברית העולים" ויצרה את תנועת הנוער "הבונים".
ב-1932, בגיל 13, נשא אביו אישה לא יהודייה בשם טוני שהבנים יואכים וסימון אהבו אותה מאוד ונקשרו אליה.
שנה מאוחר יותר, עברו ההורים לבית קטן מוקף גנים, באל ורדר (Werder), מחוץ לברלין.
סיימון עבר לעיר פרנקפורט לגור עם דודתו גרטה, אשר טיפלה בו בשנות ילדותו המוקדמות והתחיל ללמוד שם בגימנסיה הגרמנית, במגמה הריאלית.
בן דודו הרמן-צבי אהרוני, העיד כי לסימון הייתה "אהבה חולנית לספרים".
היה לו ארון ספרים ש"עלה על גדותיו", נעול על מפתח והוא לא הסכים להשאיל את ספריו לאף אחד.
עוד עולה מעדותו של אהרוני, כי סימון קרא גם בשפה העברית, שכן כשהיה בן 16 כתב לאחיו שהיה בארץ-ישראל, שהוא קורא בעברית את הסיפור "בלבב ימים" של ש"י עגנון ואת "מסעות בנימין השלישי" מאת מנדלי מוכר ספרים.
הואיל ובפרנקפורט לא היה סניף של "הבונים", הצטרף סימון לפעולות של תנועת "ורקלויטה" (Werkleute), תנועת נוער יהודית-גרמנית שנוסדה בשנת 1932 ופעלה בגרמניה ובארץ-ישראל עד להצטרפות חבריה בשנת 1938 לתנועת "השומר הצעיר".
"הוא לא אהב אותם ומתח עליהם ביקורת רעיונית" סיפר אהרוני.
סימון היה בודד והִתְאַוָּה לחבר כפי שמשתמע ממכתבו לבן גילו שאיתו החליף באותה עת מכתבים: "אני בודד נורא" (furchtbar einsam), "וכך בעצם, הייתי תמיד.
אני מה שקוראים 'מיודד' עם כולם, אך ידיד שאני מתאר לי אותו, לא מצאתי ומכך אני סובל."
בשנת 1935 נפטר אביו והייתה זו הפעם האחרונה בעת ההלווייה של האב, שבה נפגשו שני האחים.
סימון חזר לפרנקפורט ואחיו, שהיה בהנהגת "הבונים" עלה לארץ-ישראל.
בחופשת החורף של 1935, הזדמן להנהלת "הבונים" בברלין ושם הצליח לשכנע אותו בוריס אייזנשטט (ברוך אזניה), שליח "החלוץ" ותנועת הנוער מתל-יוסף, שימשיך בלימודיו ויסיים את חוק לימודיו.
החוקרים הניחו כי אייזנשטט ראה בסימון מועמד שנועד למלא תפקידי הדרכה או תפקיד בכיר בהנהגת התנועה.
לפני צאתו מברלין הטיל עליו אייזנשטאט מספר מטלות ללימוד עצמי.
אייזנשטט, במסגרת השיקולים לקראת המשך לימודיו העלה בפני סימון את אפשרות היציאה לארץ-ישראל בתהליך מקוצר ובהיותו תלמיד, יהיה לו קל יותר להשיג רישיון עלייה.
אך "שושו" דחה את ההצעה.
הוא רצה לעבור את המסלול הרגיל והמקובל לעלייה לארץ-ישראל: הכשרה ואחריה עלייה ולא לעבור במסלול המיוחד.
באביב 1936, בעקבות חוקי נירנברג, נאלץ סימון להפסיק את לימודיו בגימנסיה בפרנקפורט.
המשך לימודיו (כיתה י"ב ובחינות הבגרות) הוא יכול היה לעשות רק בברלין, מסיבות ענייניות ומשפחתיות גם יחד.
הוא שמח לחזור לברלין, ונקלט בבית הספר היהודי-דתי לשנה אחת כדי להשלים את לימודיו.
היקלטותו לשנה אחת בלבד מעידה על נכונותו להסתגל למסגרת זרה וחדשה ועל כישוריו.
ב-3 שנות לימודיו בילדותו בבית הספר היהודי-חילוני בברלין, הוא לא למד לימודי קודש.
בן דודו אהרוני העיד שאת לימודי הקודש שלו למד לבד – במקום לשחק כדורגל או לקרוא ספרות בלשית הוא ישב ולמד לימודי קודש.
בברלין חזר אל קבוצתו ב"הבונים", האם מצא בה את מה שחיפש?
האם מצא בה ידידות או לפחות "חֶבְרָה טובה" כפי שציפה וכתב לג'אקומו ידידו, כשהמילה "טובה" מודגשת ארבע פעמים?
על השנה בקבוצת "ברנר", בגדוד "ברנר" של "הבונים" בברלין, העידה המדריכה, אלי פרוינד (Freund).
למעלה מ-50 שנה אחרי שנפרדה ממנו עוד ניכרת הייתה בדבריה חיבה עמוקה אל "שושו".
לדבריה, "שושו" השתלב ולא השתלב.
הוא היה "אינדיבידואליסט 200 אחוז", וזה כנראה גרם להסתייגות ממנו.
אך בד בבד, ראה עצמו כחבר בכל 100 האחוזים, וזכה להערכת חבריו.
המשיכה מדריכתו וסיפרה שהיה משתתף בפעילויות בעניין ובכובד ראש, בטיולים היה הופך להיות נער שובב, ילדותי ועליז, ובפעולות הספורט נתגלה כאמיץ לב, הוא לא ידע פחד.
אפשר שהייתה זו ירושת ילדותו וקשריו עם אביו.
בסיום לימודיו נעשה ניסיון נוסף שלא הצליח לאפשר לו עלייה מיידית לארץ-ישראל.
הוא נשאר ב"חברה", והיה חלק בלתי נפרד ממנה.
הוא חי את חיי הקבוצה בברלין בהסתייגות מה, כמו שהסתייג מווקלויטה בפרנקפורט, מטעמים של השתייכות תנועתית.
מצד שני, נחתם מבחינתו בשנה האחרונה בברלין תהליך רב-שנים: הוא שייך לתנועת "הבונים" – הוא שייך לתנועה, כפי שהוא מבין שייכות זו.
כל כולו היה בשייכות הזו, עם כל המחויבויות שבה.
שוב, לא היה מבחינתו כל ספק ביחס למסלול שהוא עתיד ללכת בו – הכשרה ועלייה.
בסתיו 1937 פתח "החלוץ" חוות הכשרה חדשה, בעלת תפוסה של כ-90 חניכים, והייתה מיועדת לחניכי "הבונים" – אלגוט (Ellguth) שלזיה, שבה התרכזו עשרות מבוגרי התנועה, ובכללם מדריכיה המרכזיים באותה תקופה – גיאורג (גיורא) וסנטה יוספטל ואחרים.
מיד עם סיימו את בחינות הבגרות בחודש מארס עזב "שושו" את ברלין.
הוא הרגיש רגשות אשם שהציקו לו בשל נטישתו את הדודה גרטה, אך החלטתו הייתה נחושה.
הוא לא יכול היה להישאר בעיר ולכן יצא מיד ליסן (Jessen), כדי לא להכביד על הפרידה מדודתו.
יסן הייתה נקודת הכשרה קטנה ל"בינוניים", כפי שנקראו אז בתנועת הנוער בני ה-15–17 (Mittlerenhachschara).
בחוות הכשרה זו עזר סימון בלימוד ובהוראת השפה העברית, ובינתיים חיכה בקוצר רוח לפתיחת חוות אלגוט והיה בין הראשונים שעברו לשם, כדי להכין את החווה לקליטת החניכים.
סימון התקשה בעבודה בחוות אלגוט, שהייתה מרכיב כל כך חשוב בהוויה החדשה שלו.
הוא נאלץ להתמודד בצורה קשה עם עבודה גופנית אף על פי שהיה לו חינוך ספורטיבי.
חולשה ודיכאון מלידה היו בעוכריו, ואולי גם קואורדינציה לקויה.
כאשר הצליח – שמח בעבודה ונהנה ממנה.
כך היה כאשר קיבל באלגוט תפקיד של עגלון (ולא רק "נהג משנה", כמקובל).
שוב ושוב העלה סימון את הרעיון של "בריחה קדימה", אל העבודה אצל איכר בודד.
באלגוט התקיימה פעילות תרבותית לימודית אינטנסיבית ביותר.
למדו עברית ב-3 חוגים (שושו לימד את "השלישי מלמעלה".
היה זה החוג הראשון שלא נוהל בידי שליח מארץ-ישראל).
יתרה מכך, בחווה באלגוט מצא ידיד אמת – קורט האנמן (Hannemann), ממנו לא נפרד עוד.
באביב 1938, עוד בטרם מלאה שנה לשהותו בחוות ההכשרה, והוא בן 18 הייתה תקווה למכסה של רישיונות עלייה ל"חלוצים" מגרמניה.
הואיל וכך עלתה תוכנית לשלוח גרעין עלייה גדול של "הבונים", שייסד קיבוץ חדש בארץ-ישראל.
הרעיון לעלות לארץ-ישראל עם קבוצה גדולה מאלגוט משך את ליבו, ועם זאת הוא התלבט והעלה את הנימוק: "עוד לא למדתי כמעט כלום מבחינת העבודה המקצועית".
בד בבד עם הרעיון לעלות ארצה, פנו אליו מהנהגת "הבונים" וביקשו לגייס אותו לפעולה מרכזית.
הוא לא היה שותף קל, ולא כל החברים היו קלים לו.
"רוב חברי ההכשרה באו אל התנועה רק ב־1933", כתב במכתביו לאחיו.
באחד הימים של ראשית חודש נובמבר 1938, דפקו על דלתו בלילה באופן פתאומי.
היו אלה קולות גסים של גרמנים שפקדו על חברי ההכשרה להתאסף ברחבה שלפני הבית.
(חברה הצליחה להגניב לו מעט בגדים חמים וספר תנ"ך זעיר).
חבריו, חברי ההכשרה נדחסו למכוניות שהביאו אותם למחנה הריכוז בוכנוואלד.
חודש ימים שהה יחד עם חבריו במחנה הריכוז.
"לאחר ארבעה שבועות של היעדרות", בלשונו הקלילה הסביר "שושו" במכתב הראשון ששלח לאחר ששוחרר הם חזרו "בריאים ושלמים" (volling gesund und wohlbehalten), כי לצעירים "לא היה כל כך נורא".
במכתבים שכתב לחברו ג'אקומו לא סיפר על החוויה הקשה שעבר במחנה הריכוז.
אולם, כעבור מספר שנים נודע ממכתביו לטוני אלמנתו של אביו, סיפר על תחושת האבל האופפת אותו כל אימת שקרבים ימי הזיכרון לאב.
מכתבו האחרון לטוני נשלח מפאריס היה לרגל יום הולדתו של "פריץ" סימון שחל ב-15 בינואר, ובנוסף בירך אותה לחג המולד.
"פריץ" היה אחד מכינויי המחתרת של סימון לזכר אביו.
תחושת אימה ליוותה אותו מאז שחרורו ממחנה הריכוז בבוכנוואלד.
הוא נחרד כשהגיעו אליו הידיעות על כניסת הגרמנים לצ'כוסלובקיה.
הוא הזדעזע לשמוע, על יחידות הס"ס והיחידות המבצעיות של הגרמנים, ועל הקמת מחנות ריכוז חדשים על ידי הגרמנים.
הפחד והאימה הקשים שחש אם ייעצר שוב לא הרפו ממנו והוא חשש כי לא יצליח להימלט מהם שוב.
זמן קצר לאחר השחרור ממחנה הריכוז, עבר עם חברים נוספים להולנד.
כמו רוב חברי התנועה עבר, ל"הכשרת יחידים" (Einzelhachschara) אצל איכר הולנדי.
בתחילה שמח לעבור, הכל נראה יפה וטוב מבחינתו: "האיכר נחמד מאוד, העבודה קשה, אך לומדים לעבוד, וזה דרוש כאוויר לנשימה".
אולם, האיכר התאכזב מסימון ולאחר זמן קצר הפך לפחות נחמד וביקש מהנהלת המוסד שהייתה אחראית על הכשרת הבודדים – "ארגון דוונטר" (Deventer), להחליף את סימון.
בקשתו של האיכר לא נענתה וסימון המשיך לעבוד אצלו, ובמשך הזמן החל היחס להשתפר כלפיו.
עם זאת, סימון היה מודאג לגבי עתידו – הוא לא היה בטוח שיצליח להגיע לדרגת פועל בינוני.
בערבים נהג ללכת אל בית העם של הכפר כדי ללמוד, כיוון שבבית האיכר לא היו לו תנאים לכך.
לאיכר הוא נתן להבין, כי הוא מבקר נערה.
בחודש מארס 1939, מספר חודשים לאחר הגיעו להולנד, הכינו הפלגה מהולנד של אוניית המעפילים "דורה".
הייתה זו פעם ראשונה בתולדות "עלייה ב'".
רוב ותיקי "החלוץ" בהולנד היו בין העולים.
אולם סימון, האנמן וחברים אחרים לא נכללו בין העולים לאנייה כיוון שעדיין לא צברו מספיק ותק בהכשרתם המקצועית.
הקריטריונים לצבירת הוותק היו לפחות שנתיים של הכשרה רצופה במקום כתנאי לעלייה.
הפלגת האונייה תוכננה לצאת באביב אלא שההפלגה נדחתה לקיץ, ובשל כך גם הוגדל מספר העולים.
ל"שושו" וחבריו היה סיכוי לעלות על הספינה, אך הוא בוטל.
"דורה" הגיעה לחופי הארץ ב-12 באוגוסט, שבועיים לפני פרוץ מלחמת העולם השנייה.
כך נסגרה בפניו ההזדמנות האחרונה לעלייה לארץ-ישראל.
ב-1 בספטמבר 1940 עבר "שושו" אל חוות ההכשרה הגדולה, "כפר העבודה", ה"וורקרדורפ" (Werkdrop), שהוקם בידי חברת "עזרה יהודית": "העמותה לעבודה יהודית" (Stichting Joodse Arbeid) בשטח הייבוש שבצפון גרמניה.
"שושו" גויס להדרכת אחת הקבוצות כדי ללמד את חניכי הקבוצה עברית (חברי הקבוצה לא היו צעירים ממנו בהרבה).
ההדרכה התקיימה לאחר יום עבודה רגיל.
הוא נאלץ לעזוב את משק האיכר ועזיבה זו והחזרה לחוות ההכשרה גרמו לו לעצב.
ב-10 במאי 1940 פלשו הגרמנים להולנד ו-4 ימים אחר כך (14 מאי 1940), נכנעה המדינה ו"שושו" שעבד באותו הזמן במרכז "החלוץ" באמסטרדם, חש מחדש את הפחד והסיוטים שעבר במחנה הריכוז בוכנוואלד.
ביולי 1940, עבר "שושו" להדריך במעון המרכזי בלוסדרכט (Loosdrecht) שבהולנד.
היה זה מעון כפרי ששכן במרחק כ-30 ק"מ מאמסטרדם, והוא שילב את עבודתו החינוכית במעון יחד עם פעילותו ב"החלוץ".
"שוש" לא רצה לטפח אשליות של בניית עולם מדומה לחניכים – עולם מנותק מן הקורה בחוץ.
בשל המצוקה הנפשית בה היה שרוי ותחושת חוסר המוצא, שלא יכול היה למחוק מתודעתוֿ.
ככול שחלף הזמן הרגיש, שעתידו נעשה קודר ומטושטש יותר ויותר.
לכן, החליט להתמקד בלימודים ובהדרכה ופעולותיו השפיעו מאוד עליהם.
הוא לימד את כל המקצועות: עברית, היסטוריה יהודית וכללית, ידיעת ארץ-ישראל – "בשיטת יוספטל" וחקלאות.
בסופו של דבר הפך לשמש כמנהלו של משק חקלאי והיה אחראי לכל.
העבודה בחלקת האדמה "הבריאה את 'שושו' מבחינה גופנית ונפשית".
המודעות לכוחו ולמגבלותיו, שאת ניצניה כבר גילה בתקופת נעוריו, לא הניחה לו, והיא הוסיפה וטלטלה אותו כל תקופת פעילותו בלוסדרכט, מפני שדווקא כאן הוא יכול היה לגלות את כוחו העיקרי.
"שושו" חש בלבו בצער שאינו מצליח ליצור קשר אישי והדוק עם חניכיו, כפי שהיה רוצה וכפי שהם לסברתו זקוקים לו.
היו ימים שהלין על כך כי חולשתו נמדדת דווקא בהיעדר סמכותיות.
הוא סבור היה שאין אפשרות לרכוש את הסמכות הזו הדרושה לו כל כך.
כל עוד נמשכה עבודתו, נמשכים היו גם לבטיו וחשיפת חולשותיו, אף על פי שידע היטב, ש"למעשה יש בעבודה שלי יותר הצלחה ממה שחושבים ורואים ברגע מסוים".
לאורך כל הזמן קבל "שושו" על כך, שעבודתו החינוכית, ועסקנותו ב"החלוץ" הרחיקה אותו מהעבודה הגופנית, שהייתה לא רק חובה מוסרית אלא גם צורך אישי עבורו.
בלוסדרכט, העלה את הצורך "להפסיק את הכל לזמן-מה וללכת פשוט לאיכר".
לדעתו, אורח החיים שהוא מנהל הוא בלתי טבעי, ו"דוחה" אותו.
וחשוב עוד יותר: הוא חשש שיאבד את מה שכבר השיג בתחום העבודה, ויצטרך להתחיל הכל מחדש.
המכה האנושה ניחתה יהודי הולנד ביולי 1942. ב-5 בחודש קיבלו יהודי אמסטרדם את צווי ההתייצבות הראשונים, וב-15 החלו השילוחים השבועיים למחנה המעבר וסטרבורק, ומשם נשלחו מזרחה למחנות ההשמדה בפולין, בעיקר לאושוויץ.
לאחר הגירוש הראשון של יהודי הולנד ממחנה המעצר ווסטרבורק, הוחלט בישיבת מרכז "החלוץ" שהתקיימה בדוונטר, להוריד את חברי הקבוצה והחניכים למחתרת.
באוקטובר 1942, עברו "שושו" סימון ועדינה אשתו שהייתה אף היא חברת מחתרת לבלגיה ומשם לצרפת בניסיונו לחפש דרכי מילוט לספרד ולשווייץ.
בינתיים הוסתרו החניכים אצל האיכרים, ולאחר מכן כאשר נמצאו דרכי מילוט הבריחו אותם דרך בלגיה, צרפת לגבול הספרדי ולשווייץ."שושו" הצליח להביא 3 פעמים קבוצות לגבול של ארץ חופשית.
הוא נתפס בדצמבר 1942, בדרכו מבלגיה להולנד כאשר היו ברשותו מסמכים מזויפים וכסף ונכלא.
הוא הצליח להעביר מבית הכלא ידיעה שנתפס, וביקש שיודיעו לאשתו.
לאחר יומיים הוא מת, קיימת סברה שהתאבד בכלא.
יואכים "שושו" סימון, נקבר בבית הקברות היהודי בעיר ברדה.
לאחר שהסתיימה המלחמה הקימו חבריו על קברו מצבה וכתבו עליה: "נתן את נפשו על נפש חבריו וקיום העם בימי המחתרת".
רבי יואל בעל שם מזמושץ' המכונה רבי יואל בעל שם הראשון (נפטר לפני שנת ה'תס"ו) היה מקובל שפעל בזמושץ' בתקופת גזירות ת"ח-ת"ט והתפרסם כבעל מופת וכבעל שם.
רב יואל נסע הרבה בכל רחבי פודוליה לרפא חולי נפש וחולי הגוף באמצעות לחשים וקמעות, ולגרש דיבוקים על ידי להטים והשבעות וצירופי שמות קדושים.
ר' צבי הירש קאיידנובר בחלק השני מספרו "קב הישר", שנדפס בשנת ה'תס"ו (1706), מספר על פעולות מאגיות שערך בפוזנא בשנים ה'תמ"א–ה'תמ"ב (1681–1682), ומוסר נוסח לכתיבת קמיע שקיבל ממנו.
קאיידנובר מכנה אותו "ז"ל", כך שר' יואל ודאי כבר נפטר בעת ההדפסה.
סגולותיו ורפואותיו נדפסו בספרים "תולדות אדם" ו"מפעלות אלקים".
על שני הספרים נמצאות הסכמותיו של נכדו, ר' יואל בעל שם השני.
שמואל יוסף פין זיהה אותו עם רבי יואל היילפרין שהיה רב במספר ערים במזרח אירופה.
דברים אלו נדחו על ידי יעקב דוב מנדלבוים.
ספרות זו נחשבת לבלתי מהימנה היסטורית.
עוד בחייו הרבו לספר ממנו מופתים ונפלאות שונים.
בספר "תולדות אדם" מסופר כי "בשנת ת"ח בעת הזעם כשברחו רבים על הספינות והרקים רדפו אחריהם בדוגיות וספינות קטנות וכמעט שהשיגום", תלה רבי יואל קמע על הספינה, "והלכה במרוצה נפלאה מאד מאד ונתעלמה מעיני הרקים".
בספר "קב הישר" מסופר באריכות שבשנות ה'תמ"א-ה'תמ"ב פעל רבי יואל אצל השדים לבוא ולהתדיין בפני בית הדין הצדק שבפוזנן וגם לקיים "פסק הדין" של בית הדין לצאת מבית מסוים שכביכול השתלטו עליו.
בנו של רבי יואל היה רבי אורי, אביו של רבי יואל היילפרין (השני) שהתפרסם אף הוא כבעל שם.
בן בנו ר' צבי הירש היילפרין, בנו ר' זאב דוב שיף, מחבר "מנחת זיכרון", על מסכת עירובין.
יואל אלון (במקור קארוי בריכטה, בהונגרית: Brichta Károly; אויפשט, 5 בינואר 1935 – 12 בנובמבר 2025) היה דיפלומט ישראלי יליד הונגריה, ניצול השואה ואחד מהילדים של ניסויי מנגלה בתאומים.
בשנים 1990–1994 שימש כשגריר ישראל בנורווגיה ובהמשך בהונגריה.
קארוי בריכטה נולד במשפחה יהודית כבנם של הסוחר לאסלו בריכטה ושל מרגיט בלאשה.
כשהחלה רדיפת היהודים המוגברת בהונגריה ב-1938 עם פרסום החוק היהודי הראשון, הוא ואחיו אנדראש היו רק בני שלוש.
לאחר מכן פורסמו החוק היהודי השני והחוק היהודי השלישי וב-1944 נכנס הוורמכט לממלכת הונגריה משתפת הפעולה עם הנאצים (מבצע מרגרטה).
הוא ומשפחתו גורשו לאושוויץ-בירקנאו (עם אחיו התאום ואמו).
עם הגעתם לבירקנאו, אנדראש (לימים מוטי אלון) וקארוי (יואל) הופרדו מאמם ונשלחו אל בלוק 15 שבו יוזף מנגלה היה מבצע את הניסויים הרפואיים שלו בתאומים.
נחסך מהם המוות הוודאי שחיכה לכל ילד אחר בגילם שהגיע למחנה ההשמדה.
לאנדראש ולקארוי היה מזל יחסית.
הניסויים שבוצעו בהם לא היו חמורים כמו אלה שבוצעו על תאומים אחרים.
כך הפכו חייהם לשגרה מוגנת יחסית של משחקים שהופרעו מדי פעם על ידי בדיקות דם ומדידות.
התאומים בניסויים אצל מנגלה הוזנו טוב יותר כדי לשמור יחסית על רווחתם הפיזית.
כך עשו גם לאנדראש ולקארוי והם הצליחו לשרוד.
בתחילת מאי 1945 יכלה המשפחה לחזור להונגריה.
גם אביו שרד את השואה, לאחר שברח משירות העבודה (עבודות כפייה לגברים יהודים עבור הצבא ההונגרי) והסתתר עד תום המלחמה.
באוגוסט 1945 עזבה המשפחה את הונגריה באופן בלתי חוקי, ובשנת 1949 הפליגו לישראל מהעיר בארי באיטליה.
באוניברסיטה למד יואל היסטוריה, ספרות אנגלית ומדע המדינה.
הוא עבד זמן מה גם כעיתונאי.
בשנת 1961 הגיש בקשה לבחינה במשרד החוץ, אותה עבר בהצלחה.
יואל אלון היה בין 1990 ל-1994 שגריר ישראל בנורווגיה (בתקופת כהונתו נחתמו הסכמי אוסלו), ולאחר מכן הפך מ-1994 לשגריר ישראל בהונגריה.
אזרחות כבוד של אויפשט (1998)
הצלב האמצעי של מסדר ההצטיינות ההונגרי (1999)
יואל בן שמעון המכונה וייבש אשכנזי (נולד ככל הנראה בקלן, לפני 1424. נפטר בסביבות 1492) היה סופר ומאייר יהודי בן המאה ה-15 שפעל בגרמניה ובצפון איטליה.
שרדו עשרות כתבי יד שכתב ניקד ואייר (או שנטל חלק ביצירתם לצד סופרים וציירים אחרים), 12 מהן חתומות בידו ורבות נוספות זהו לפי הסגנון.
בין כתבי היד שיצר מצויות הגדות של פסח נודעות, כמו הגדת וושינגטון והגדת נירנברג הראשונה.
יואל בן שמעון הגיע מאזור הריין התחתון.
היגר לאיטליה בין 1449, בה העתיק סידור בעל מאפיינים אשכנזיים, לבין שנת 1452 בה העתיק את מחזור טורינו "בעיר קרימונא על נהר פוא".
בשנים הבאות חי בצפון איטליה, בעיקר בתחומי דוכסות מילאנו, שהוא רומז לה או לשליטיה בכמה כתבי יד שונים.
הוא נדד בין ערים שונות בהתאם להזמנת שירותיו, ופעל בין השאר גם בערים מודנה וקרמונה, ובסוף ימיו בפירנצה.
לאורך השנים הוא ערך מספר ביקורים בגרמניה, לרוב בהזמנת הפטרון יעקב בן זליגמן, בהם העתיק וצייר בין השאר את הגדת וושינגטון וחלק מציורי הגדת לונדון.
עם המעבר לאיטליה סגנונו השתנה באופן משמעותי וניתן להבחין בין הכתב האשכנזי המובהק שלו מימיו באשכנז ועבודותיו הראשונות באיטליה (וגם בעבודות שביצע בביקוריו בגרמניה), ובין הכתב המושפע מהסגנון האיטלקי מאוחר יותר.
בדומה, גם סגנונו האמנותי השתנה, הדמויות שצייר נראו מציאותיות וטבעיות יותר, בפרופורציה נכונה ובפנים עדינות, לבושים בלבוש איטלקי עם מעילים צבעוניים, כומתות וכובעים ומשקפים מגמות באמנות האיטלקית.
גם מוטיב המסכה הגרוטסקי אומץ לאחר שנים של מגורים באיטליה.
סגנונו האמנותי של יואל מתאפיין בהתייחסות אישית, השתעשעות ושילוב ניכר של מרכיבים הומוריסטיים.
כך למשל בסיום ציור כלי המשכן הוא כותב "ותכל מלאכת המשכן ודיו" - כאשר "ודיו" רומז גם להשלמת הציור (על פי הפסוק שנאמר על המשכן "והמלאכה הייתה דים") וגם לסיום הדיו לכתיבה.
בהגדת רוטשילד הוא מצייר את הבן התם מצביע על האף שלו (ואולי מחטט בו), כרמז למשפט "אף אתה אמור לו" במחזור מוסקוביץ הוא מעטר את המילים "אבן שתייה" בציור כלב שותה מתוך עציץ אבן גבוה, תוך שהוא טועה במכוון במשמעות המילה "שתייה".
הוא הרבה לאייר ספרי רנסאנס מאוחרים מאותה התקופה.
בשנת 1478 אייר את הגדת וושינגטון על גבי קלף, והיא שזורה באיורים בטמפרה וזהב.
יוקרתו של יואל בן שמעון כצייר ומאייר משתקפת גם בכך שהוא הוזמן גם להוסיף ציור או ציורים לכתבי יד שנכתבו ועוטרו בידי אחרים, לפעמים שנים ואפילו למעלה ממאה שנים לפני כן.
היצירה האחרונה שהוא השאיר בה קולופון עם תאריך ושרדה היא פירוש רד"ק לתהלים משנת 1485, אך משערים כי נפטר אחרי 1492, בה כנראה עיטר חלק ממחזור רוטשילד, שנכתב על ידי אברהם יהודה בן יחיאל מקמרינו, שהוסיף גם השלמות למחזור מוסקוביץ שנכתב כנראה על ידי יואל בן שמעון בערך באותו זמן.
כיום שרדו 12 כתבי יד בהם יואל חתם את שמו בקולופון, ועוד למעלה מעשרים בלתי חתומים, המיוחסים לו בשל סגנונו האמנותי הייחודי.
חלק מכתבי היד הוא כתב, ניקד, אייר וצייר בעצמו, ובחלק אחר הוא היה אחד מצוות של סופרים ואמנים.
יואל בן שמעון התמחה בציור הגדות לפסח, וכתבי היד שעיטר נמצאים בספריות מרכזיות בעולם, כמו הספרייה הלאומית וספריית הקונגרס.
בין כתבי היד שהעתיק או אייר:
סידור פרמה - חתום בידי יואל, וכולל את תאריך כתיבתו בשנת ה'ר"ט (1449).
הגדת נירנברג הראשונה - משערים שנכתבה סביב 1449, לפני שהיגר לצפון איטליה.
מחזור בני רומא כתב יד רוטשילד - משערים כי יואל אייר את המחזור סביב 1450.
הגדת רוטשילד - משערים כי יואל היה האמן שצייר הגדה זו.
מחזור טורינו (או: מחזור קרמונה) - חתום בידי יואל, וכולל את תאריך כתיבתו בשנת ה'רי"ג (1452/3).
כתב היד ניזוק בשרפה שפגעה בספריה המלכותית, וכיום איננו נגיש לחוקרים.
פירוש ר' לוי בן גרשון על משלי - כולל קולופון עם תאריך כתיבתו בו' תשרי ה'רי"ד (1453), מאוייר ברישומי חיות.
הגדת ניו יורק השניה - חתומה בידי יואל, וכולל את תאריך כתיבתו באלול ה'רי"ד (1454).
מורה נבוכים לרמב"ם - אוייר בידי יואל בשנות ה-60 של המאה ה-15.
פירוש ראב"ע לתורה ולהפטרות - משערים שאוייר בידי יואל בשנות ה-60 של המאה ה-15.
התפילה של מרויליא (או: כתב יד לונדון, מכונה גם "The Lady's Maḥzor") - חתום בידי יואל, וכולל את תאריך כתיבתו בכ"ו כסלו ה'ר"ל (1469).
נכתב לשימושה של אישה ולכן כולל בתוכו ציורים ייחודיים של נשים, למשל כשהן מבדילות על הכוס או מרימות את קערת הסדר.
סידור וספר מנהגים ונטו - מתארכים את כתיבתו, בידי סופר לא ידוע, ל-1449-1450, על פי מחזור השנים הכלול בו שמתחיל בשנת ה'ר"י.
יואל אייר אותו סביב שנת 1470, לפי השוואה ליצירותיו האחרות.
הגדת לונדון - חתומה בידי יואל כמאייר, אך לא מתוארכת.
אויירה בגרמניה בביקור שערך לאחר שעבר לאיטליה.
הגדת וושינגטון - חתום בידי יואל, וכולל את תאריך כתיבתו בשנת 1478. נכתבה בגרמניה בביקור שערך לאחר שעבר לאיטליה.
ארבעה טורים - כתב יד בארבעה כרכים, משערים שאוייר בידי יואל.
פירוש רד"ק לתהלים - חתום בידי יואל, וכולל את תאריך כתיבתו בשנת 1485.
הגדת ניו יורק הראשונה - חתומה בידי יואל כסופר, אך לא מתוארכת.
ציורים של המשכן וכליו - כתב יד חתום בידי יואל כמצייר, אך לא מתוארך.
מחזור מוסקוביץ - חתום בידי יואל כסופר, אך לא מתוארך.
מסגנון הציורים נראה כי צויר באחרית ימיו, ושלמה צוקר שיער כי נכתב סביב 1492.
מחזור רוטשילד - משערים כי יואל היה אחד מן הציירים במחזור זה עקב הקרבה הסגנונית.
יוֹאַכִים קַמֶרַרְיוּס , האב, היה מלומד גרמני קלאסי.
הוא נולד בבמברג, בנסיכות-בישופות במברג.
שם משפחתו היה ליבהארד (Liebhard), אך הוא נקרא בדרך כלל קמרמייסטר (Kammermeister), משום שבני משפחתו הקודמים החזיקו בתפקיד צ'מברלין (קמרריוס) של הבישופים של במברג.
הוא למד באוניברסיטת לייפציג, ואוניברסיטת האלה-ויטנברג, שם הפך לידיד קרוב של פיליפ מלנכתון.
במשך כמה שנים היה מורה להיסטוריה ויוונית בגימנסיה בנירנברג (Ägidiengymnasium).
ב-1530 הוא נשלח כנציג לנירנברג לדיאט של אוגסבורג, שם עזר למלנכתון בניסוח .
חמש שנים לאחר מכן הוזמן על ידי אולריך, דוכס וירטמברג לארגן מחדש את אוניברסיטת טיבינגן; ובשנת 1541 הוא עשה שירות דומה באוניברסיטת לייפציג, שם שהה את רוב שארית חייו.
הוא מילא תפקיד חשוב בתנועת הרפורמציה הפרוטסטנטית, והוא התבקש לייעץ לעיתים קרובות למנהיגים.
ב-1535 הוא ערך התכתבות עם פרנסואה הראשון, מלך צרפת באשר לאפשרות של פיוס בין האמונה הקתולית והפרוטסטנטית; ובשנת 1568 שלח אותו מקסימיליאן השני, קיסר האימפריה הרומית הקדושה לווינה כדי להתייעץ איתו באותו נושא.
הוא מת בלייפציג ב-17 באפריל 1574. הוא היה אביו של הרופא יואכים קמרריוס הבן.
נכדו של יואכים קמרריוס, , היה דמות מובילה במלחמת שלושים השנים, כראש ממשלתו של פרידריך החמישי, הנסיך הבוחר מפפאלץ בגלות.
הוא תרגם ללטינית את הרודוטוס, דמוסתנס, קסנופון, הומרוס, תאוקריטוס, סופוקלס, לוקיאנוס מסאמוסאטה, , , תלמי וסופרים יוונים אחרים.
הוא פרסם למעלה מ-150 יצירות, כולל "קטלוג הבישופים של הדיוקסיות הראשיות"; "איגרות יווניות"; "דיווחים" על "מסעותיו", בחרוזים בלטינית; "פרשנות על פלאוטוס"; מסה על נומיסמטיקה; אוקלידס בלטינית; ספר טיפול בסוסים, היפוקומיקוס (Hippocomicus); וחייהם של "הליוס אאובאנוס הסוס" (Helius Eobanus Hessus), "גאורג מאנהלט" ו"פיליפ מלנכתון".
"מכתבי משפחה" (Epistolae Familiares) שלו (שפורסמו לאחר מותו) הם תרומה רבת ערך להיסטוריה של זמנו.
כמאמין נלהב באסטרולוגיה, הוא עקב אחריה עם מהדורה שנייה של ה-Tetrabiblos ביוונית בשנת 1553, עם תרגום לטיני נלווה מאת פיליפ מלנכתון והסנטילוקוויום (Καρπός) בלטינית ויוונית.
זה הודפס בבזל, בשווייץ בפורמט על ידי .
יוֹאַכִים קַמֶרַרְיוּס הבן היה רופא, בוטנאי, זואולוג והומניסט גרמני.
הוא נולד בנירנברג, בנו של ההומניסט יואכים קמרריוס האב (1500–1574).
הקשר של קמרריוס הצעיר עם האנשים המפורסמים של האינטליגנציה הגרמנית של שלהי המאה השש-עשרה נוצר כתוצאה מרשת החברים רבי ההשפעה של אביו - כולל פיליפ מלנכתון ו.
לאחר לימודיו המוקדמים בוויטנברג ולייפציג, קמרריוס פנה לעיסוקים רפואיים בהדרכתו של קראטו.
בעקבות קראטו, הוא המשיך ללימודי רפואה באוניברסיטת פדובה לפני שקיבל את הדוקטורט שלו באוניברסיטת בולוניה בשנת 1562. הוא חזר לנירנברג שם הקים את הפרקטיקה הרפואית שלו.
בשנת 1592 הקימה מועצת העיר נירנברג את הקולגיום מדיקום (Collegium Medicum, מלטינית "מכללה לרפואה").
קמרריוס שימש כדיקן המכללה לרפואה עד מותו.
הוא התכתב עם מדענים בולטים מתקופתו כמו גספר בוהין, , תומאס ארסטוס וקונרד גסנר.
אף על פי שהוכשר באסכולה הגלנית הקפדנית לרפואה מבוססת פילוסופיה, קמרריוס הפגין גם את הנטייה הנטורליסטית של גסנר ו.
יצירותיו כוללות "הערות על מגפה" (commentariorum de peste), הכולל את המסה "על שיטת השמירה הנכונה וההכרחית מפני הדבקה במזיקים" (נירנברג, 1583), "הגן הרפואי והפילוסופי" (Hortus Medicus et Philosophicus, פרנקפורט 1598), ו"סמלים וסימנים" (Symbola et.
בנו (1573–1651) הוציא לאור מהדורה שלאחר המוות של יצירה זו שהוסיפה "מאה" רביעית של סמלים וסימנים מבעלי חיים ימיים וזוחלים לשלוש ה"מאות" שפורסמו קודם לכן שנלקחו מעשבי תיבול וצמחים, בעלי חיים בעלי ארבע רגליים, עופות וחרקים.
יואכים קמרריוס פרסם גם מהדורה פופולרית מאוד של פירושיו של מאטיולי על פדניוס דיוסקורידס (פרנקפורט 1586).
רבי יואל אִבְּן שׁוּעֵיב (המחצית השנייה של המאה ה־15) היה רב ודרשן באזורים אראגון ונווארה שבספרד בתקופה שלפני הגירוש.
את פעילותו החל באראגון, שם לימד תורה ועסק בדרשנות.
לאחר מכן התגורר משך תקופה ארוכה בטודלה שבנווארה.
זמן קצר לפני גירוש ספרד התגורר בסרגוסה.
כפי הניכר מכתביו, מלבד בקיאותו בתורה, היה רבי יואל בקי גם במדעים כלליים, אותם הוא מחבר לדרשותיו.
כמו כן, ניכר מכתביו כי הוא ביטא יחס שלילי לאנוסים, והוא ראה אותם כמשומדים על פי ההלכה.
ביקורתו זאת על האנוסים, גרמה לאנוסים רבים לשוב בגלוי ליהדותם.
היה מהראשונים שעסקו בתורת הדרשנות: על מבנה הדרשה, תוכנה והגשתה.
בספרו "עולת שבת" הוא מדגיש את חשיבות הדרשה הנאמרת בבית הכנסת, ומציין כי עליה להיות קלה ופשוטה, ושעליה להיות מעשית ותועלתית עבור השומע.
בין פסקיו, מובא בשמו כי המאחר לבית הכנסת ונצרך לדלג על חלק מפסוקי דזמרה, אינו צריך להשלימם אחר התפילה, שכן תפקידם הוא לכרות את הקוצים ולפנות את הדרך לעליית התפילה, וכבר תיקנו זאת הציבור.
אחיו רבי יהושע - דרשן ממגורשי ספרד.
חיבר גם פירוש למגילת שיר השירים על פי קבלה
בנו רבי שמואל (נפטר בכ"ב בתמוז ה'רפ"ח) - מרבני סלוניקי.
חידושיו נדפסו בפירושו של אביו על מגילת איכה
עולת שבת - דרשות שהיה מוסר מדי שבת, על פרשיות השבוע, חובר בשנת ה'רכ"ט ונדפס בוונציה של"ז
פירוש על מגילת איכה, חובר בשנת ה'רמ"ה ונדפס לראשונה בסלוניקי רפ"א; נדפס שוב בתוך קובץ קול בוכים, יחד עם ספר הזוהר למגילת איכה, ופירושו של רבי אברהם גאלנטי, ונציה שמ"ט.
נורא תהלות - פירוש על ספר תהלים, חובר בשנת ה'רמ"ט ונדפס בסלוניקי שכ"ט
מתוך ספרים המצטטים את רבי יואל, ניכר כי הוא כתב ספרים נוספים שאבדו.
ביניהם: דורש טוב על התורה וספר ישעיהו, עין משפט על ספר איוב ושקל טוב על מסכת אבות.
יואל אבוחצירה (נולד ב-12 ביולי 1996) הוא כדורגלן ישראלי המשחק בעמדת החלוץ במכבי יפו.
אבוחצירה התחיל את הקריירה שלו בקבוצות כדורגל שונות כאשר את רוב שנות נעוריו העביר בזו של הפועל תל אביב ובגיל 18 הצטרף לזו של מכבי נתניה.
בקיץ חתם בהפועל רמת השרון.
ב-26 באוגוסט ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בתיקו 1-1 נגד מכבי שעריים.
ב-10 בפברואר 2017 הבקיע את שער הבכורה שלו בקריירה בניצחון 0–1 נגד הפועל בני לוד.
שנה לאחר מכן חתם בהפועל הרצליה מליגה א' במדיה כבש 18 שערים ב-27 משחקים.
בקיץ חתם בעירוני קריית שמונה מליגת העל.
ב-7 באוקטובר ערך את הופעת הבכורה שלו בקבוצה בהפסד 1-0 להפועל חדרה.
ב-27 באוקטובר הבקיע את שער הבכורה שלו בקבוצה בניצחון 0–3 נגד בני סכנין.
בקיץ שוחרר מקריית שמונה והתחיל את העונה ללא קבוצה.
ב-28 בינואר 2021 חתם במכבי פתח תקווה במדיה רשם שש הופעות בליגה.
במהלך עונה הושאל למכבי אחי נצרת ובסיום העונה חתם על חוזה בקבוצה.
ב-16 ביולי 2023 חזר לליגת העל וחתם בבני סכנין.
ב-6 בפברואר 2024 חתם באיחוד בני שפרעם.
ב-17 ביולי 2024 חזר להפועל כפר סבא.ב-18 באוקטובר 2025 חתם במכבי יפו.
הרב יואל טייטלבוים (כונה "ר' יואליש", בהונגרית: Teitelbaum "Jajlis" Joel ; י"ז בטבת תרמ"ז, 13 בינואר 1887 – כ"ו באב תשל"ט, 19 באוגוסט 1979) היה האדמו"ר המייסד של חסידות סאטמר.
מחבר הספרים "ויואל משה", "דברי יואל" ו"שו"ת דברי יואל".
הנהיג קו שמרני ונודע כמתנגד קיצוני ובלתי-מתפשר של הציונות ואגודת ישראל.
מילא תפקיד מרכזי בשיקום העולם החסידי לאחר מלחמת העולם השנייה.
רבי יואל נולד בסיגט, בחבל מרמרוש, אז חלק מממלכת הונגריה במסגרת אוסטרו-הונגריה, ב-13 בינואר 1887. אמו הייתה חנה, בתו של רבי יואל אשכנזי מזלוטשוב, אשתו השנייה ובת דודתו של אביו, רבי חנניה יום טוב ליפא טייטלבוים, האדמו"ר מסיגט.
הוריו נישאו ב-1878 לאחר שאביו קיבל היתר מאה רבנים לשאת אישה נוספת על רעייתו הראשונה רייצא, בת הרב מנשה רובין מרופשיץ, שהייתה עקרה.
הרב יואל טייטלבוים היה בנם השני וצאצאם החמישי והאחרון של הוריו.
הוא היה נצר לשושלת של רבנים שנודעו בשמרנותם ובהתנגדותם לתנועת ההשכלה, לנאולוגים, לציונות וגם לאורתודוקסים מתונים מהם.
תלמידיו מספרים כי עוד בהיותו ילד צעיר נהג להקדיש זמן רב להיטהרות גופנית.
התנהגות זו אפיינה אותו גם בהמשך חייו, ובפסיקתו ניכרת החמרה בדיני טהרה.
בעיתון "מחזיקי הדת" נכתב על דרשת בר המצווה שלו, שעסקה בסוגיית "המוצא תפילין" במסכת שבת: "והבן יקיר דרש דרוש יקר ונחמד בפלפול ארוך מה שחידוש בעצמו...
אמר מלה במלה בלי כל פחד כזקן ורגיל."
עוד בטרם נישואיו קיבל כתבי סמיכה משמונה רבנים, בהם הרב משה גרינוולד.
ימים ספורים לפני כן נשא טייטלבוים את חוה, בתו של רבי אברהם חיים הורוביץ, הרבי מפלאנטש.
אבי הכלה הסכים לקיים את החתונה בסיגט בשל מחלתו הקשה של מחותנו.
לזוג נולדו שלוש בנות, שכולן נפטרו בחיי אביהן וללא צאצאים.
הבכורה, אסתר, נפטרה בצעירותה בי"א באלול תרפ"א (14 בספטמבר 1921).
רחל, שנישאה לבן דודה רבי , האדמו"ר מסיגט, נפטרה בא' בניסן תרצ"א (19 במרץ 1931).
חיה רייזל, שהתחתנה עם בן דודה הרב חנניה יום טוב ליפא מאייר-טייטלבוים מסעמיהאלי-סאסוב, נפטרה בי"ד בחשוון תשי"ד (23 באוקטובר 1953).
אחיו הבכור, הרב חיים צבי טייטלבוים, ירש את אביהם בתפקידו המשולש: אדמו"ר, רבה של סיגט וראש הישיבה בה.
מעט מחסידי סיגט העדיפו את יואל.
הוא עבר לבית חותנו בעיר ראדומישל ויילקי בגליציה, שם היה סמוך על שולחנו ("קעסט") במשך למעלה משנה.
בח' באלול תרס"ה (8 בספטמבר 1905) עבר לגור בעיר סאטמר, שבה הקימו חסידיו בית-מדרש עבורו למרות גילו הצעיר.
יחסיו עם האדמו"ר המכהן בעיר, הרב ישכר דב (בערצי) לייפר, בנו של הרב מרדכי לייפר, היו מתוחים.
העיתונאי דוד שן, שחקר את חצר סיגט עוד בשנות ה-30, סיפר כי התקבץ סביבו בהדרגה קהל תומכים מקומי קטן בנוסף לאוהדיו הוותיקים.
כבר אז החל להתייחס לעצמו כ"רבי מסאטמר".
לאחר שראשי הקהל לא שעו למחאותיו בנוגע למקווה נשים שהיה סמוך מדי לטעמו למקווה גברים הוא עודד את תומכיו להרוס את המבנה בשעת לילה.
אירוע זה סייע לכך שיצא לו שם של קנאי.
בשנת תרע"א מונה הרב טייטלבוים לרבה של אורשיווא, למורת רוחם של קהילת בילקה שהתנגדה למינויו של הרב טייטלבוים.
הניסיון למנוע את הכתרתו לרבנות באמצעות התערבות הלשכה האורתודוקסית המרכזית נכשל, והוא מונה באופן רשמי.
הוא עבר להתגורר באורשיווא בימי ספירת העומר של אותה שנה.
בראשית מלחמת העולם הראשונה חזר לסאטמר וניהל בה בית מדרש.
כרב צעיר, המשיך לנקוט בעמדות הנוקשות של אביו וסבו.
ב-1920 היה בין המשתתפים בכינוס רבנים באוראדיה בו הוכרז על איסור כל מגע עם הציונים או עם המזרחי.
בקיץ 1922 השתתף במועצה דומה בצ'ופ, בראשות האדמו"ר חיים אלעזר שפירא ממונקאטש, שהוציאה קריאה נגד אגודת ישראל.
לאחר מות רבה של סאטמר, הרב יהודה גרינוולד, ב-9 במרץ 1920, עלה שמו של הרב טייטלבוים כמועמד להחליפו.
הוא נתקל מיד בהתנגדות רחבה: הלא-חסידים ("אשכנזים"), שהיו רוב בעיר, הציונים והציבור המודרני סירבו לקבלו, כמו גם רבים מהחסידים.
לבסוף נבחר הרב אליעזר דוד גרינוולד לתפקיד.
ב-1922, לאחר היעדרות של כשמונה שנים, חזר הרב טייטלבוים לקהילתו באורשיווא.
באותה שנה הוביל את הפרישה של חסידי סיגט בקלויזנבורג מהקהל האורתודוקסי המקומי, שרבו, הרב משה שמואל גלזנר, אהד את הציונות.
המתפלגים הקימו קהילת סטטוס קוו, "עדת הספרדים קלויזנבורג", ותוך זמן קצר התמנה הרב יקותיאל יהודה הלברשטאם לעמוד בראשה.
בד' בניסן תרפ"ה (29 במרץ 1925) מונה הרב טייטלבוים לאב"ד קרולי במקומו של הרב שאול בראך.
הוא עבר להתגורר בה באדר תרפ"ו.
בימיו האחרונים באירשבה, בחודשים שאחרי הבחירות לפרלמנט הצ'כוסלובקי, הוביל עם הרב יוסף צבי דושינסקי את התנגדות רבני רותניה הקרפטית לניסיונו של האדמו"ר ממונקאטש להקים לשכה אורתודוקסית עצמאית בחבל, מחוץ לשליטת הארגון המקביל בברטיסלאבה.
אחיו הבכור, הרב חיים צבי, מת מדימום תוך-גולגולתי בו' בשבט תרפ"ו (21 בינואר 1926).
בשנת תר"ץ, עם נישואיו לרחל, בתו של רבי יואל (שנפטרה כשנה לאחר מכן) החל יקותיאל הצעיר בן ה-18 לשמש כאב"ד ואף יצר מעגל חסידים משל עצמו, אך השפעתו כאדמו"ר לא חרגה מגבולות עירו.
למעט בתואר, הנהגת חסידות סיגט עברה לידיו של דודו.
בא' בסיון תרפ"ח (20 במאי 1928) נפטר הרב גרינוולד מסאטמר, והרב טייטלבוים היה שוב אחד המועמדים לרשתו.
ההתמודדות על המשרה הפכה, כדברי דוד שן, ל"מאבק...
שמשך למעלה משש שנים הסעיר את הציבור היהודי...; באמצעים אכזריים ביותר, מבלי להירתע מקרבן כספי כלשהו, ומכל פגיעה קטלנית והרסנית בגוף וברכוש של יריבים, נמשכה מלחמה זו." ב-11 ביוני 1928 אושר מינויו של הרב טייטלבוים בהצבעה במועצה מיוחדת שכונסה על ידי ועד הקהילה האורתודוקסית: 19 תמכו, 5 התנגדו ו-2 נמנעו.
אל מול טענות המתנגדים ולאחר מחלוקת ארוכה הוחלט לקיים בחירות בקרב כלל חברי הקהילה.
ב-9 באוגוסט הצביעו 437 בעד הרב טייטלבוים ו-331 נגד.
המתנגדים הוסיפו למחות, וב-27 בספטמבר 1928 נערכה הצבעה שלישית, בה זכה לרוב של 779 בעד ואחד נגד.
נשיא הוועד, חיים פריינד וחברים אחרים קידמו את המועמד.
המתנגדים לרב העלו טענות רבות כנגד כשרות ההליך בכל אחד מסבבי הבחירות.
הם התלוננו על זיופים נרחבים ועל כך שפריינד ואנשיו דאגו להטות את פנקס הבוחרים באופן שייטיב את סיכוייו, באמצעות שלילת והענקת זכות הצבעה באמתלות שונות.
שני הצדדים הזעיקו לעזרתם רבנים, תבעו זה את זה לדין תורה והתלוננו בפני הרשויות האזרחיות.
שני המחנות אף פרסמו קונטרסים שבהם פירטו את השתלשלות העניינים לפי גרסתם: התומכים הוציאו את הספר "מלחמת מצווה החדש" והמתנגדים חיברו את "שפת אמת".
לאחר הסבב השלישי המשיכו רבים להאשים את ראשי הקהל בזיוף וסירבו לקבל את הרב טייטלבוים.
ב-10 בדצמבר 1929 פרשו התומכים בו מהקהילה והקימו קהילה משלהם כדי שישמש בה כאב"ד.
החשש מאובדן הכנסות מדמי חבר הניע את המתנגדים למשא ומתן.
ב-11 בפברואר 1930 נחתם הסכם פשרה והרב הוזמן לעיר.
עם זאת, הוא נמנע מלעבור אליה בטרם הובטחה לו תמיכה מספקת במועצת הקהילה, ונותר בקרולי.
רק ב-1934 צברו תומכיו בסאטמר די כוח לטעמו, והוא התיישב בעיר ב-27 בפברואר אותה שנה (י"ב באדר תרצ"ד).
הישיבה שבראשה עמד הייתה הגדולה ביותר בסאטמר, עם 334 תלמידים.
בחירתו לרבנות לא סיימה את העימות: יריביו בעיר האשימו את חסידיו של הרב טייטלבוים בהפעלת אלימות רבה כנגד מתנגדיהם, ואף ברציחתם.
עם עזיבתו את קרולי הוא ייעד את הרב שמואל גראס לכהן תחתיו, אולם הרב אברהם אביש הורוביץ זכה בתפקיד לבסוף.
בין שני הרבנים התחולל עימות ממושך, שגרר אליו את הרב מסאטמר, שהסתייע על ידי הרב שאול בראך, מחד ואת האדמו"רים מספינקא (חמיו של הורוביץ), ויז'ניץ ומונקאטש, שתמכו באחרון, מאידך.
באוגוסט 1932 ביקר הרב טייטלבוים בירושלים לצורך חנוכת בית תמחוי שהוקם לזכר בתו הבכורה.
לאחר פטירתו של הרב יוסף חיים זוננפלד ביקשה סיעה באגודת ישראל בירושלים למנותו לרב של ועד העיר האשכנזי, אולם הזרם המרכזי במפלגה העדיף את הרב יוסף צבי דושינסקי שנבחר לתפקיד.
בה' בשבט תרצ"ו (29 בינואר 1936) הוא התאלמן מאשתו הראשונה, חוה.
בי"ג אלול תרצ"ז (20 באוגוסט 1937) נישא בשנית לרבנית אלטא פייגא, בתו של רבי אביגדור שפירא מצ'נסטוכוב, שגילה היה מחצית מגילו.
ב-1939 תיאר אותו כתב "הצופה" שביקר באזור כ"אדמו"ר ידוע...
השפעתו פרושה על פני כל רוסיה הקארפאטית המשתייכת לרומניה.
בכל המחוז הוא ממנה רבנים, שוחטים וגבאים."
הרב התנגד לשיתוף פעולה עם אגודת ישראל בגיוס כספים ובארגון ההצלה של חרדים במלחמה, ואף מאוגוסט 1940 שחזרו סאטמר ומרבית טרנסילבניה לשליטת ההונגרים בעקבות תכתיב וינה, סירב לכל שינוי בחרם כנגד אגודת ישראל.
ב-1940 בשנים הראשונות של המלחמה, הגיעו פליטים יהודים רבים מארצות הכיבוש הנאצי להונגריה, והאדמו"ר מסאטמר נטל חלק פעיל בסיוע להם.
בין השאר הורה על שיכון פליטים בישיבתו וקליטתם בקהילה, ואף העמיד צוות שעסק בהשגת מסמכים מזויפים עבורם.
הוא היה מעודכן בחורבן הקהילות בפולין, בשל תפקידו בראשות הלשכה המרכזית של הקהילות האורתודוקסיות בטרנסילבניה וקשריו במסדרונות השלטון.
למרות זאת, הוא לא קרא לחסידיו להגר אל ארץ ישראל או מדינות אחרות, אלא התריע על הפגיעה הרוחנית החמורה הצפויה להם שמה.
רבים מחסידיו נותרו באירופה וניספו.
במרץ 1944 כבשה גרמניה את הונגריה, וב־3 במאי הוקם גטו בסאטמר.
הרב טייטלבוים הוסתר על ידי חסידיו בבונקר.
עוד באותו היום, העביר קצין הונגרי תמורת תשלום, אותו ואת אשתו ומלווים נוספים (בהם ידידו האדמו"ר מביקסאד ר' אליעזר פיש) לקלויזנבורג באמבולנס, כדי שיבריחו שם את הגבול לרומניה.
הנוסעים יצאו מהרכב סמוך לעיר בשעת לילה ונעצרו על ידי הז'נדרמריה המקומית והושמו בגטו המקומי.
במהלך המלחמה הוא ניסה להימלט מספר פעמים מפני הסכנה, אך לא הצליח מפני שהיה צריך להסכים לתנאים שהציבו המוסדות הציוניים, כגון: להיכלל ברשימת רבנים ציונים או בהכרת סמכות ההסתדרות הציונית והתנערות מפעילות אנטי-ציונית בארץ ישראל.
מאידך, ביתו וחתנו אישרו את הסתייגותם מעמדותיו, וקיבלו סרטיפיקט.
קבוצת חסידים מאורדיה שלחה אליו רכב להצלתו כדי שיעברו איתו את הגבול, אך הוא סירב והקבוצה נשארה, וכך נחרץ גורלה של הקבוצה להשמדה.
הוצע לו לנסוע ברכבת תוך כדי שימוש בתעודות מזויפות ובבגדי גויים כי היה אסור ליהודים לנסוע בדרכים בין-עירוניות, אך הוא סירב להתחזות לגוי ולגלח את זקנו.
רק כאשר החריף מצבם של יהודי הונגריה, הסכים לשתף פעולה עם אגודת ישראל, אך רק עם אחדים מהעסקנים.
הברון פנחס (פיליפ) פון פרוידיגר, ראש הקהל האורתודוקסי בבודפשט, בחר כשמונים רבנים ונכבדים אחרים להצלה ברכבת קסטנר ושילם תמורת הכללתם ברשימת היוצאים, האדמו"ר מסאטמר היה ביניהם.
ב-10 ביוני 1944 הגיעו הרב, אשתו ומלוויו לגטו בודפשט ברכבת מיוחדת, עם שאר יהודי קלויזנבורג שנשמר להם מקום בקרונות.
הרכבת יצאה ב-30 ביוני אך עוכבה במחנה ברגן-בלזן ב-9 ביולי.
הנוסעים הוחזקו במתחם מיוחד במחנה מספר חודשים, בעוד קסטנר נושא ונותן על שחרורם.
סופקו להם מזון ותנאי מחיה סבירים.
מלוויו של האדמו"ר הביאו עמם מלאי של מזון כשר ואשתו דאגה לבשל לו.
כשראשי הקבוצה הורו לבעלי הזקנים להתגלח מחשש שהשומרים יתעללו בהם, הותר לו לכרוך צעיף סביב פניו כאילו הוא סובל מכאב שיניים, וכך הסתיר את זקנו.
בני הזוג שטרנבוך ממונטרה, נציגי ועד ההצלה של אגודת הרבנים בארצות הברית, העמידו את שחרורו בראש סדר העדיפויות שלהם.
באוגוסט שוחררו 318 מאסירי הרכבת.
האדמו"ר נמנה עם היתר, שלהם הותר לעזוב את המחנה ב-4 בדצמבר.
בלילה שבין 7 ל-8 בדצמבר 1944 (ליל כ"ב בכסלו ה'תש"ה) הגיעה הרכבת שהובילה אותם לפאתי קרויצלינגן שבשווייץ הנייטרלית.
חסידי סאטמר חוגגים מדי שנה את כ"א בכסלו כ"יום ההצלה" של האדמו"ר.
בשנים לאחר מכן, הוא ספג ביקורת על כך שמלבד שנטש את חסידיו לפני מותם, גם הסתייע לשם כך בקסטנר הציוני.
אסתר פרבשטין כתבה כי "אמירה זו מעניינת ואולי אף פיקנטית" אך מתעלמת מן ההקשר ההיסטורי, שכן כל הזרמים ביהדות הונגריה שותפו בקביעת רשימת הנוסעים.
עוד בטרם הגיעו לשווייץ נשכרה עבורו חוילה בז'נבה על ידי המזכיר הראשון בקונסוליית אל סלוודור בעיר, היהודי ג'ורג' מנטלו.
הלה דאג לסדר לו אשרת כניסה ולהוציאו מההסגר בקו.
במהלך שנות השואה ואחריה, רבים הביעו אכזבה וביקורת על תפקודו והחלטותיו, ואחרים פרסמו את הדברים בראש חוצות.
הוא נמנע מלהכיר תודה לאישים ולמוסדות שעזרו לו בהצלתו האישית, בגלל השתייכותם לתנועת המזרחי ואגודת ישראל, ואף תקף את מוסדות אלו בשפה בוטה כי האמין שאסור לשבח את פעילות ההצלה עם מוסדות ציונים, כשם שאין לשבח גרמנים על שהצילו יהודים תמורת שוחד.
באמצע אוגוסט 1945 יצא רבי יואל טייטלבוים יחד עם כמה מאות מניצולי רכבת קסטנר לנמל טאראנטו, בדרכם לארץ ישראל.
ב-30 באוגוסט, עלו על האונייה "ויל ד'אורן", שהגיעה לחיפה ב-2 בספטמבר.
אחרי כשנה בארץ יצא למסע גיוס תרומות בארצות הברית והגיע לנמל ניו יורק בראש השנה תש"ז (26 או 27 בספטמבר 1946).
אף על פי שבתחילה תכנן את שהייתו כזמנית, רבנים מקומיים הפעילו עליו לחץ כבד להישאר ולהנהיג את הציבור באמריקה.
הוא לווה בידי כ-70 חסידים שהתיישבו עמו ברובע ויליאמסבורג שבברוקלין, שם כונן מחדש את חצרו; קבוצה זו הייתה הגרעין המייסד של 'קהל יטב לב דסאטמאר' (Congregation Yetev Lev D'Satmar), שנוסד בחול המועד פסח תש"ח והתאגד באותה שנה כמלכ"ר דת.
בתקנון שהתקבל בניסן תשי"ב נקבע כי הרב טייטלבוים הוא בעל הסמכות הדתית העליונה על כל חברי הקהילה.
בשנת 1951 נבחר לכהן בתפקיד הסמלי של נשיא העדה החרדית בירושלים, אף כי התגורר בחוץ לארץ, תוך סיכום שיבקר בארץ ישראל אחת לשלוש שנים.
לאחר פטירת הרב זליג ראובן בנגיס ב-1953, מונה הרב טייטלבוים גם לגאב"ד.
בתקופה זו הנהיגו את "העדה" בפועל הראב"דים שלה.
ב-1955 הקים הרב טייטלבוים את התאחדות הרבנים בארצות הברית ובקנדה, שגם בראשה עמד.
בערב שבת פרשת שקלים תשכ"ח (23 בפברואר 1968) לקה בשבץ שהותיר אותו משותק חלקית ולקוי בתפקודו.
לאחר מכן מיעט להופיע בציבור.
אשתו אלטא פייגא נעשתה לכוח העיקרי מאחורי הקלעים בחסידות, כשהיא מסתייעת בגבאי הראשי אפרים יוסף דב אשכנזי.
לצדם עמדו גם הגבאי עזריאל גליק והרב נתן יוסף מייזלס, שמילא את מקום האדמו"ר כראש הישיבה ומונה לדוברו הרשמי.
הרבנית ושלושת עוזריה ניהלו למעשה את הקהילה עד לפטירתו.
סאטמר המשיכה להתרחב, ולאחר מספר ניסיונות כושלים הוקם לחבריה שיכון נפרד בשם קריית יואל במונרו ב-1974. השכונה קיבלה מעמד של עיירה עצמאית ב-1977. כעבור כשנתיים, מספר שבועות לפני פטירתו, הושלמה שם בניית בית מפואר עבורו, אך הוא לא התגורר בו מעולם.
בשבת בצהריים, כ"ה באב תשל"ט (19 באוגוסט 1979), חש ברע ופונה לבית החולים מאונט סיני שבמנהטן, שם נפטר למחרתו בשעה שמונה בבוקר לאחר שלקה בהתקף לב.
הלווייתו התקיימה ביום פטירתו בקריית יואל שבניו יורק בהשתתפות כ-100,000 אנשים.
בקבורתו נחנך בית הקברות של חסידי סאטמר בקריית יואל, דבר שהצריך התערבות מיוחדת של סנאטורים וחברי בית הנבחרים של ניו יורק.
הרב אלעזר מנחם מן שך הספידו במילים: "הננו מספידים גברא רבא שקשה לתארהו, אדם גדול בענקים...
חסר לנו לעתיד אדם גדול כזה...
אין לנו מי שיאמר את דבר ה' האמיתי בתקיפות."
לאחר תהליך בחירה ממושך, את תפקידו כאדמו"ר חסידות סאטמר, ירש אחיינו רבי משה טייטלבוים.
הרב טייטלבוים היה מן החריפים שבמתנגדי הציונות והציונות הדתית, ונהג תמיד להתפלל לביטולה של מדינת ישראל.
ראה בציונים את מקור כל הרעות שקרו לעם היהודי במאה האחרונה.
הוא טען שהשואה באה כעונש משמים על הרצון לכונן שלטון יהודי.
לדבריו מעשה זה הוא איסור חמור הסותר את שלוש השבועות שהשביע האל את עם ישראל.
את נימוקיו להתנגדותו לציונות ומדינת ישראל פרש בספרו "ויואל משה", שיצא לאור בשנת תש"ך (1959).
בספרו זה הוא גם קובע כי אסור לדבר בעברית המודרנית, שאותה הגדיר כשפה שבדו רשעים מלבם.
לאחר הניצחון במלחמת ששת הימים הוא חיבר את הספר "על הגאולה ועל התמורה", כדי להרחיק את הציבור מהזדהות עם המדינה.
אחרי מלחמת ששת הימים, כשנטורי קרתא שיתפו פעולה עם ערבים, אמר שאינם "נטורי קרתא" אלא "מחריבי קרתא" לאחר מספר שנים הורחקו מהקהילה חברים שהשתתפו בהפגנה יחד עם אנשי פת"ח.
התנגדותו לציונות הביאה אותו להתקפות אישיות חריפות גם על רבנים שתמכו בתנועה הציונית, כך כתב על הרב אברהם יצחק הכהן קוק:
גישתו הבלתי מתפשרת בנושא הציונות וגורמים נוספים הביאו למתיחות בינו לרבנים ואדמו"רים אחרים, במיוחד כאלו שהתנגדו גם הם לציונות, כאשר סאטמר ציפו מהם לאסור כדעתם דברים כמו הבחירות וכדומה, על כן היו לסאטמר מתיחויות לעיתים אף לזמן רב עם חסידויות כמו קלויזנבורג וחב"ד.
מינץ מאוניברסיטת אינדיאנה ציין כי היה שכלתן יחסית ועודד ספקנות ויושרה; הוא התגאה כי בעוד ש"חסידים בחצרות אחרות שיראו את רבם אוכל בשר חזיר יְתרצו כי זה היה בעצם בשר אַיִל, החסידים שלי יצעקו עליי 'שייגעץ'!".
כמו כן, נטה לזלזל בסיפורי מופתים.
סגפנותו, תרומותיו הגדולות לצדקה והכריזמה שניחן בה הביאו להערצה כלפיו בקרב חסידיו.
האדמו"ר מסאטמר ראה את עצמו כממשיך דרכו של הדברי חיים מצאנז.
הוא החמיר בעקבותיו בנושאי מקוואות.
במבוא לשו"ת 'דברי יואל', ציין מזכירו אפרים אשכנזי ספר זה כראש וראשון לעמודי ההוראה שעליהם נסמך.
בנוסף נקב גם בשמותיהם של החת"ם סופר, המהר"ם שיק והנודע ביהודה.
בעניין של שינוי נוסח תפילה מאשכנז לספרד פסק כמו הדברי חיים, שאפשר לעבור להתפלל בנוסח ספרד, בניגוד לחת"ם סופר.
כממשיך מסורת האגף הקנאי ביהדות הונגריה, שהתגבש סביב הקרע עם הנאולוגים ב-1871, הקפיד שלא לאפשר שום שינוי באורחות בית-הכנסת וסדרי החינוך, גם שינויים שאינם סותרים את המקורות ההלכתיים המקובלים.
צבי יהונתן קפלן הצביע על עבודתו המרכזית של טייטלבוים, 'ויואל משה', כהמשך ישיר לכך: הוא ביסס איסור גורף על הטקסט המדרשי של שלוש השבועות.
הוא נודע בהתנגדותו העזה לחידושים כמעט מעצם היותם, שלל מכונות אוטומטיות לבדיקת כתיבת סת"ם, יצא נגד מעליות שבת וסירב אפילו לראות מכונה לבדיקת והגהת סת"ם.
בין היתר, האדמו"ר חלק על רבי משה פיינשטיין, והתנגד במיוחד לתשובותיו בעניין ההיתר להפריה מלאכותית, וההיתר לבנות מחיצה בעזרת הנשים באופן המאפשר לראות אותן.
בהלכות שמיטה החמיר לאסור גם תוצרת חקלאית של נוכרים הגדלה בארץ ישראל, היות שבעלי השדות כפופים לשלטון יהודי ולכן יש לשיטתו להחשיב את קרקעותיהם כקרקע בבעלות יהודית שדיני שמיטה חלים עליה.