tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
על אף שהכחיש כי צולם אי פעם במרפסת התצפית במגדלי התאומים, ציין כי הוא דומה לאדם שמופיע בתמונה וייתכן כי חבריו ערכו את התמונה על ידי הדבקת פניו על גוף של אדם אחר.
מספר שבועות לאחר מכן, חשפו חבריו של סטודנט הונגרי בן 25 בשם פטר גוזלי כי הוא "התייר" האמיתי מהתמונה.
על אף החשיפה הראשונית, ציין גוזלי כי אינו מעוניין בחשיפה התקשורתית ואף לא חשף את שם משפחתו בתחילה.
גוזלי צילם את התמונה המדוברת ב-28 בנובמבר 1997 במהלך ביקור בניו יורק.
לאחר הפיגוע במגדלי התאומים בספטמבר 2001, ערך גוזלי את התמונה, על ידי הוספת צילום המטוס ושינוי חותמת הזמן ל-11 בספטמבר 2001 - יום הפיגוע.
גוזלי ציין כי עריכת התמונה נעשתה באופן פרטי ונועדה לעיניהם של חבריו בלבד והוא לא האמין כי תזכה להד תקשורתי כה נרחב.
בתחילה, שלח גוזלי את התמונה המקורית ומספר תמונות נוספות מאותו ביקור לאתר אינטרנט הונגרי לשם הוכחה.
בהמשך, נבחנה התמונה באתר "Wired" ודבריו של גוזלי הוכחו כנכונים.
התיכון לאמנויות על-שם צ'ארלס א' סמית' בירושלים הוא בית ספר תיכון, הממוקם ליד גן הפעמון בעיר.
בבית הספר שש מגמות אמנות: אדריכלות, קולנוע, אומנות פלסטית ועיצוב, תיאטרון, מוזיקה ומחול.
התיכון לאמנויות בירושלים נוסד בשנת 1984 על ידי ד"ר אריאלה זאבי.
מקום מושבו הראשון היה במתנ"ס שבשכונת מוסררה.
בשנת הקמתו מנה בית הספר כ-90 תלמידים, והיו בו שלוש מגמות אמנות.
בית הספר שכן בשכונת מוסררה כשלוש שנים.
במהלך השנים בית הספר גדל מאוד, והמקום במתנ"ס היה צר מלהכיל את מספר התלמידים.
עיריית ירושלים, יחד עם הקרן לירושלים ובית הספר, ניסו למצוא מבנה חלופי.
סמית', באמצעות הקרן לירושלים, תרם כסף לצורך התאמת המבנה לצורכי התיכון לאמנויות.
מאז המעבר למבנה הקבע הנוכחי נקרא בית הספר: "התיכון לאמנויות ע"ש צ'ארלס א.
מאז ועד היום גדל בית הספר בצורה משמעותית, ונכון לשנת 2021 לומדים בו כ-658 תלמידים ועובדים בו כ-140 אנשי צוות.
בנובמבר 2018 התחילו עבודות בינוי שיזם בית הספר ששילשו את השטח הבנוי העומד לרשות התלמידים והמורים.
התוכניות כללו שני בניינים חדשים שמכילים כיתות לימוד, כיתות חינוך מיוחד, חללים רבים למחול, אמנות ומוזיקה וחדרי מחשבים.
כמו כן, בבניין קיים אולם תיאטרון גדול לשימוש בית הספר והקהילה.
העבודות על הבניין הסתיימו במאי 2021.
ב-2 בנובמבר 2021 נחנך הבניין החדש בטקס שבו נחנכה גם ספריית בית הספר בתרומת משפחת גוטסמן.
בטקס נכחו ראש העיר משה ליאון, יו"ר העמותה דורון כהן ומנהל בית הספר תומר בליטי-דגן.
הסרט "סבא בוורוד", שנוצר על ידי תלמידי בית הספר יואב גוטמן, מעיין אלון, בר מזרחי ואמיר סרי, זכה בפרסים הראשונים הן בקטגוריית הסרט העלילתי, והן בפרס התסריט בפסטיבל הקולנוע ירושלים לשנת 2021. התלמידים הונחו על ידי צוות המורים של המגמה לקולנוע.
העמותה לקידום החינוך לאומנויות בירושלים נוסדה בשנת 1984, ושמה לה מטרה להקים בית ספר תיכון לאמנויות ולעסוק בכל מה שקשור לקידום החינוך לאמנות בירושלים.
הקמת העמותה נתמכה על ידי מנח"י.
בעמותה חברים אנשי חינוך, אמנות ואנשי ציבור הפועלים לקידום רעיון זה ולסייע לקידומו ופיתוח של בית הספר בעיר.
בתיכון לאמנויות שש מגמות אמנות: אדריכלות, מחול, תיאטרון, מוזיקה, אמנות פלסטית ועיצוב, קולנוע.
מורי המגמות הם אמנים פעילים בעלי מוניטין ובעלי השכלה בתחום.
בשנת הלימוד 23–2022 נפתחה מגמת אדריכלות בבית הספר.
בבית ספר לא נהוגה תלבושת אחידה, למעט בשיעורי ספורט, בהם התלמידים לובשים חולצות כחולות עם סמל בית-הספר.
התיכון היהודי בטימישוארה (ברומנית: Liceul Israelit din Timișoara או Liceul Confesional Israelit din Timișoara) היה בית ספר תיכון של הקהילה היהודית בחבל באנאט ובאזור אראד שברומניה שפעל בעיר טימישוארה בשנים 1919–1948.
במוסד חינוך זה למדו כ-700 תלמידים.
בשיא פעילותו כלל התיכון 4 כיתות גימנסיה לבנות, 8 כיתות תיכון עיוני לבנים ו-8 כיתות תיכון מסחרי.
התיכון נסגר על ידי השלטון הקומוניסטי ברומניה יחד עם שאר מוסדות החינוך ובתי הספר הפרטיים והקהילתיים-דתיים.
החל משנת 1948 הבניינים שלו שימשו את התיכון לספורט והתיכון לאמנויות בטימשיארה.
בשנת 2003 הוחזר הבניין לארגון "קאריטאטיה" המנהל את הנכסים היהודיים ברומניה והוא מכר אותו לבעלים פרטיים בשנת 2014.
תוכנית הבעלים החדש דורשת הריסת המקום, דבר שעורר מחלוקות גבי הצורך בשמירת המורשת ההיסטורית של העיר ובנוגע לייעוד המקום בעתיד.
לקהילת היהודים טימישוארה היסטוריה מתועדת החל מן המאה ה-17.חינוך היהודים התנהל למשך תקופה ארוכה בכיתות תלמוד תורה דתיות שבהן למדו קריאה, כתיבה וחשבון.
במאות ה-18 וה-19 עד שנת 1867 בטימישוארה וחבל באנאט שהיו חלק מהאימפריה ההבסבורגית או (אחרי 1804) האוסטרית שפת ההוראה בבתי הספר הייתה הגרמנית
החל משנת 1867, שנת השכנת השלטון הדואלי אוסטרי-הונגרי, האזור סופח לממלכת הונגריה שבמסגרת האימפריה האוסטרו-הונגרית.
בהתאם לחוק ההונגרי של האתניות (החוק 44) היהודים הוגדרו כהונגרים בני דת יהודית.
בנוסף חוק החינוך (החוק 38) הנהיג חינוך יסודי חובה בשפה ההונגרית.
חוקים אלה נועדו לאקולטורציה ואף לטמיעה ההדרגתית של המיעוט היהודי בתרבות ההונגרית.
עם התפתחות העיר והאמנציפציה ההדרגתית של היהודים באימפריה האוסטרית-הונגרית, לפני מלחמת העולם הראשונה הגיעה אוכלוסיית היהודים בטימישוארה ל-7,000 תושבים, כ-10% מאוכלוסיית העיר.
הרצון להמינע מהתבוללות ומחשיפה לתופעות אנטישמיות העמיד בפני הקהילות היהודיות הלא חרדיות את הצורך להקים מסגרות לימודים חילוניות, שבהן ילמדו את השפה העברית, הדת היהודית ומסורת החגים היהודים.
אולם החברה היהודית הייתה מפולגת לשלושה פלגים:הפלג הנאולוגי או קונגרסיסטי, שתמכה בהחלטות הקונגרס של הקהילות היהודיות מהממלכה הונגרית שהתקיים בפשט בשנים 1869-1868 ושתמך בשילוב התרבותי של היהודים בחברה הסובבת, הפלג האורתודוקסי, על סיעותיו השונות, שדחה את אותן ההחלטות, והפלג "סטטוס קוו אנטה" שתמך בהישארות המצב שלפני הקונגרס.
הוראת מקצועות מסוימים, בעיקר הוראת הדת, הייתה שונה בפלגים השונים, מה שגרם לבתי הספר של כל קהילה לשמר את אופיים הקהילתי-דתי ומנע מהם את התמיכה שממנה נהנו בתי הספר הממלכתיים.
עם זאת, מיוזמת פרופ' אלכסנדר מרמורק ובתמיכת חברת "התקווה" הוקם בעיר בשנת 1917 גן הילדים היהודי בראשון.
ב-1918 ברובע יוזפין, ברחוב פרבל, בסמוך לבית הכנסת האורתודוקסי, הוקם בית הספר היסודי היהודי הראשון בניהולו של הפילולוג והמורה לעברית יהודה לייב לאופולד פליישר.
במקביל פעל בשכונת פבריק בית ספר יסודי נוסף הסמוך לבית הכנסת הנאולוגי, בניהולו של זולטן סיקיי.
בתום מלחמת העולם הראשונה יהודי טרנסילבניה ובאנאט, אזורים שאוחדו עם ממלכת רומניה התארגנו באיחוד הלאומי של יהודי באנאט וטרנסילבניה (Uniunea
המעמד של מיעוט לאומי ברומניה, בהתאם להצהרת אלבה יוליה מ-1918, דרש כתנאי מוסדות הוראה בשפה הלאומית של המיעוט, במקרה זה העברית או יידיש.
לפנייתו של ד"ר אדולף ורטש, ראש קהילת יהודי טימישוארה, אל רשות הדתות והחינוך שבמסגרת המועצה המנהלת של טרנסילבניה, באנאט ופרטיום, הגיע, באיחור, אישור בכתב ב-2 בינואר 1920 (האישור מס.23527/1919)
"התיכון הדתי היהודי" (Liceul Confesional Israelit), כפי שנקרא בהתחלה, התחיל את פעילותו ב-4 באוקטובר 1919 עם 650 תלמידים - 401 בנים ו-249 בנות.
מתוכם 70 תלמידים לא היו יהודים.
מכיוון ששפת האם של כל התלמידים הייתה הונגרית, שפה זו אומצה כשפת הוראה.
בנוסף הוחלט על כמה שעות הוראה בעברית.
מנהל התיכון היה ד"ר ויקטור דזנאי.
באותה תקופה למוסד לא היה בניין משלו, ושיעוריו התקיימו בכמה מקומות בעיר: בבניין "לויד", בבית קהילה היהודית ברובע צ'טאטה, בבניין המכון הפוליטכני ברחוב טלביס ובכמה בתי ספר.
הרבנים דרשו שיעורי דת נפרדים לכל שלושת הפלגים הדתיים-קהילתיים, אך דרישתם נדחתה.
השלטונות אישרו רק תוכנית לימודים אחידה.
כבית ספר קהילתי-דתי בלבד, הדיפלומות שהוצאו על ידי התיכון החדש לא היו מוכרות על ידי השלטון.
זו הייתה זכות בלעדית של בתי הספר הממלכתיים.
בנסיבות אלה נעשו מאמצים להשיג את הפיכתבית הספר לממלכתי.
אישורים מס.52,51 ו-53 של משרד החינוך הלאומי הכירו אפשרו לתיכון לפעול כתיכון ממלכתי.
הסוגיה המסובכת ביותר הייתה זו של שפת ההוראה.
באותה תקופה של התחלת השלטון הרומני בעיר התלמידים היהודים, שהיו לרוב דוברי הונגרית, לא שלטו מספיק בשפה הרומנית כדי ללמוד בה את כל המקצועות.
הם לא שלטו מספיק למטרה זו אף בשפה העברית.
עם זאת השפה הרומנית נחשבה שימושית למען עתידם בממלכה הרומנית והעברית לצורך שמירת הקשר עם היהדות ועם יהודי העולם.
אושר בסופו של דבר השימוש בשפה ההונגרית בהוראה כ"שפת מעבר" בלבד.
החל משנת הלימודים 1926–1927 השפה והספרות הרומנית, ההיסטוריה של רומניה והגאוגרפיה של רומניה היו אמורות להתלמד ברומנית.
השפה העברית, הספרות וההיסטוריה של היהודים ולימודי הדת היו אמורים להתלמד בעברית.
במטרת השגת בניין עצמאי נתקבל אישור מעיריית טימישוארה לרכישת מגרש בשטח 8000 מ"ר, באזור שבין הרחובות הנקראים בימינו שדרות דיאקונוביץ' לוגה, 20 בדצמבר 1989, שדרות מיכאי אמינסקו והרחוב פטריארך מירון קריסטיה..
בצד הצפוני, לכיוון רחוב אמינסקו, נבנה התיכון, עצמו, כשמימון הבנייה נעשתה בעזרת התרמות ותרומות מהקהילה היהודית.
האדריכל היה גדעון נויבאואר.(נפטר בישראל ב-1960)
הבניין שהיה בעל קומת קרקע בלבד, נחנך בשנת 1923. הוא כלל 16 כיתות, אולם התעמלות, כיתת ציור, מעבדה לפיזיקה וכימיה, ספרייה בת 1600 ספרים, חדר מורים ומשרד המנהל.
באגף שפנה לרח כרמן סילבה (בימינו רח' אמינסקו) בקומת קרקע משמאל פעלה הגימנסיה לבנות ומימין התיכון העיוני לבנים.
באותה שנה, 1928, בצד שדרות ק.ד.לוגה, הוקם בניין התיכון המסחרי לבנים והפנימייה, לפי תוכנית האדריכל לאסלו סייקיי שתכנן רבים מבנייניה של טימישוארה המודרנית.
סגנון בניין זה היה אקלקטי, עם יסודות מן הזצסיון הווינאי והאדריכלות הקלאסית.
הפנימייה הייתה אמורה לארח 60 תלמידים.
ימי הרדיפות נגד היהודים והשואה
בשנת 1936 אסר משרד הדתות והחינוך הרומני את לימודי הדת לתלמידים יהודים בתוך כותי בתי הספר הממלכתיים.
בימי הדיקטטורה המהלכותית של קרול השני, ב-29 באוגוסט 1940 הנהיגה ממשלת יון ג'יגורטו "חוקי גזע" נגד המיעוט היהודי ברומניה.
במסגרתם נאסר על יהודים ללמוד בבתי ספר תיכון ובאוניברסיטאות.
תחת המשטר הפאשיסטי-צבאי שקם ברומניה בספטמבר 1940, הצו-חוק מ-11 באוקטובר 1940 גרש את התלמידים היהודים מכל בתי הספר הממלכתיים, תוך הישארות האפשרות להקים בתי ספר יסודיים ותיכונים לשימושם של היהודים בלבד, כשהמורים והתלמידים הם אך ורק יהודים.
בנסיבות אלה התיכון היהודי המשיך לפעול גם בימי משטר הפרו-נאצי של אנטונסקו וקלט תלמידים יהודים שגורשו מבתי ספר אחרים.אולם בסתיו 1940 בניין התיכון הופקע על ידי השלטונות.
בשנת 1941 בקומה נפתח בית חולים צבאי גרמני.
בשנת 1942 פוו כל בניין התיכון והפנימייה כדי לאכסן את מפקדת המשטרה של טימישוארה.
הלימודים של הבנים המשיכו בבניין בית הספר היהודי היסודי ברובע פבריק (בימינו רח' קאראג'אלה 1) ובתוך מתחם בית הכנסת בשכונת פבריק, שיעורי התיכון למסחר לבנים - במתחם בית הכנסת בפבריק, ושיעורי הגימנסיה לבנות - בבניין הקהילה היהודית ברחוב גאורגה לאזר 5 ובבתים פרטיים.
אחרי 23 באוגוסט 1944. השלטון הקומוניסטי
אחרי נפילת המשטר הרודני הצבאי-פאשיסטי הוחזרה החוקה הדמוקרטית.
התיכון קיבל בחזרה את בנייניו ואת ההכרה הממשלתית לתעודותיו.
בשנת 1948 בעקבות הרפורמה בתחום החינוך שהונהגה על ידי השלטון הקומוניסטי, נסגרו על בתי הספר הפרטיים ושל העדות הדתיות, כולל התיכון היהודי בטימישוארה.
החל מ־2 באוגוסט 1948 בבניין התיכון היהודי לשעבר פעל התיכון לספורט והתיכון לאמנויות פלסטיות.
תחת המשטר הקומוניסטי ברומניה התקבלו תלמידים יהודים בכל מוסדות החינוך הממלכתיים.
כמו במקרה התלמידים הרומנים וממוצאים אתניים אחרים הונהגו בשנות ה-1950 עד התחלת שנות ה-1960 מחסומים והגבלות לגבי קבלתם לבתי ספר תיכון ואוניברסיטאות עבור תלמידים שהוגדרו כבעלי "מוצא לא בריא" מבחינה פוליטית (בני מעמדות "נצלניים", בני פעילים במפלגות בורגניות או אנטיקומוניסטיות לשעבר, בני אסירים פוליטיים וכו')
בעת תהליך הדמוקרטיזציה שהתחיל ברומניה בעקבות מהפכת 1989, בהתאם להחלטה 116 מ-5.11.2003 של הוועדה המיוחדת להחזרת נדל"ן שהשתייך בעבר לעדות הדתיות, בנייני התיכון היהודי לשעבר הוחזר לקרן "קריטאטיה" שנועד לנהל את המורשת התרבותית והרוחנית של יהדות רומניה.
עד שנת 2008 פעל במקום התיכון לאמנויות פלסטיות בתנאי שכירות.
עקב העלאה ניכרת בדמי השכירות, בשנת 2011 החליטה עיריית טימישוארה להעביר משם את התיכון לאמנויות.
באופן זמני פועל כעת בבניין המנהל לפיקוח החינוך של מחוז טימיש.
בשנת 2010 הודיעה קרן "קריטאטיה" על כוונתה למכור את הנכס.
כל הלקוחות הפוטנציאליים היו מעוניינים רק בשטח ולא בבניינים אותם ביקשו להרוס.
מכיוון שהוא נמצא באזור היסטורי הנועד לשימור, בשנת 2014 העירייה נתבקשה על ידי "קריטאטיה" להסיר את הסיווג הזה של הבניינים.
בשנת 2014 מכר הקרן "קריטאטיה" את בניינים ומגרשים סמוכים לבעלים פרטיים תמורת 5 מיליון אירו.
המקום נועד להריסה לצורך הרחבות עורקי תנועה ובניית בניין גבוה.
קמו מחאות מצד האיגוד התרבותי "הצילו את מורשת טימישוארה" וחברי השלוחה המחוזית של איגוד האדריכלים של רומניה.
התיכון הווירטואלי הוא בית ספר תיכון שהקימו משרד החינוך, קרן טראמפ ומט"ח ואשר נועד לאפשר לכל תלמיד המעוניין ללמוד מתמטיקה, פיזיקה, אנגלית או אזרחות לבגרות מורחבת (5 יחידות) – לעשות זאת באמצעות למידה סינכרונית בעזרת המחשב.
אוכלוסיית היעד של התיכון היא בתי ספר שאינם יכולים להציע לתלמידיהם ללמוד בגרות מורחבת בשל היעדר מורה או מספר מצומצם של תלמידים שאינו מאפשר לפתוח כיתת מגמה.
התיכון הווירטואלי החל לפעול בשנת הלימודים ה'תשע"ג (2012) כאשר את פעילותו בחמש השנים הראשונות ניהלה ד"ר דפנה רביב.
בשנת 2017 נכנס ד"ר דני שטייניץ לתפקיד מנהל התיכון.
השיעורים בתיכון מתקיימים במערכת סינכרונית המאפשרת למידה וירטואלית מרחוק.
כיתה סינכרונית מאפשרת לקיים מפגש בזמן אמת של מורה או חונך עם תלמידים.
התנהלות בכיתה סינכרונית משולה להתנהלות בכיתה רגילה – המורה או החונך הם בעלי רשות ההנחיה והתלמידים יכולים להצביע, לשאול שאלות ולהגיב לאורך המפגש.
כמו כן, התלמידים משתתפים בתרגילים בקבוצות הנערכים באופן וירטואלי ומועברים על ידי סטודנטים למקצועות ריאליים כגון הנדסה או פיזיקה שמסייעים לתלמידים במענה על שאלות בשיעורי הבית שאותם התלמידים נדרשים להגיש באופן מקוון במערכת הממוחשבת.
בשנת הלימודים ה'תשע"ח למדו בתיכון כ-1,157 לומדים בשכבות י' – י"ב שהגיעו מכ- 140 בתי ספר ברחבי הארץ כ-50% מהתלמידים מהחינוך הממלכתי דתי, כ-20% מהמגזר הערבי (כמחצית מהם מהמגזר הבדואי), 17% מהמגזר החרדי, והשאר – מבתי הספר הממלכתיים.
התיכון מגיש תלמידים לבגרות מורחבת במתמטיקה, פיזיקה, אנגלית ואזרחות.
החל משנת 2017 התיכון מפעיל גם כיתת אולפן עברית לעולים חדשים.
בית הספר התיכון האורתודוקסי הערבי בחיפה הוא בית ספר בחיפה בו לומדים כ-550 תלמידים מכיתה ט' ועד י"ב, בנים ובנות, מוסלמים ונוצרים.
בית הספר מדורג כאחד מבין עשרה בתי הספר התיכונים המצטיינים בישראל והמצטיין בחיפה.
אחוז בוגרי בית הספר הזכאים לתעודת בגרות מתקרב למאה וממוצע ציוני רבים מהם בבגרות הוא 96 ויותר.
בית הספר הוקם ב-1952 על ידי מועצת הקהילה האורתודוקסית של העדה הנוצרית היוונית-האורתודוקסית בחיפה.
תחילה שכן בבית מועצת הקהילה ברחוב אלנבי בחיפה.
עם הקמתו הוחלט שהוא ישרת את כלל הציבור הערבי בישראל, מוסלמים, נוצרים דרוזים וצ'רקסים.
כמחצית מהתלמידים מגיעים מחיפה וכמחצית מכל רחבי המדינה.
בשנת 1956 סיימו את בית הספר 14 בוגרים במחזור הראשון.
בשנת 1960 עבר בית הספר לרחוב יצחק שדה 32 במושבה הגרמנית, למבנה חדש שהוקם עבורו.
עד שנות ה-70 תלמידים מהדרום התגוררו בפנימייה, אך מאז הם נדרשים למצוא לעצמם דיור.
בשנת 2001 עבר לזרם החינוך המדעי טכנולוגי במשרד החינוך.
תקציב בית הספר ממומן מתשלומי ההורים, מתמיכה של מועצת הקהילה האורתודוקסית ובחלקו על ידי משרד החינוך.
בספטמבר 2015 החליט שר החינוך נפתלי בנט לקצץ בכ-50% את התקציב שנותן משרד החינוך לבתי הספר הכנסייתיים בישראל, כולל "התיכון האורתודוקסי הערבי".
בית הספר מיועד לתלמידים מצטיינים והוא עורך מבחני קבלה הכוללים בחינות בעברית, ערבית, אנגלית ומתמטיקה.
רק כשליש מהנבחנים עוברים את בחינות הקבלה.
כל תלמידי בית הספר לומדים אחד מהמקצועות המדעיים (ביולוגיה, פיזיקה או כימיה) ברמה של 5 יחידות לימוד, ומקצוע טכנולוגי ברמה של 10 יחידות לימוד (מדעי המחשב, אלקטרוניקה, ביוטכנולוגיה או תקשורת).
בנוסף כל תלמיד נדרש ללמוד לחמש יחידות בגרות בעברית, מתמטיקה (3–5 יחידות לימוד), ערבית (3–5 יחידות לימוד), אנגלית (4–5 יחידות לימוד), היסטוריה 2 יחידות, אזרחות 2 יחידות, השכלה כללית, מורשת וחינוך גופני.
התיישבות אמנה היא קבוצה של שבעה כפרים שיתופיים במחוז איווה שבמדינת איווה בארצות הברית.
הכפרים נבנו ויושבו על ידי פייטיסטים גרמנים שנרדפו בארץ מוצאם על ידי הממשלה הגרמנית והכנסייה הלותרנית.
המתיישבים שכינו עצמם 'קהילות ההשראה האמיתית' התיישבו תחילה במדינת ניו-יורק ליד באפלו בעיירה המכונה כיום West Seneca אולם בהמשך חיפשו לעצמם סביבה מבודדת יותר ולכן עברו לאייווה, ליד האזור בו שוכנת כיום איווה סיטי.
הקהילות חיו באורח חיים קומונלי עד שנת 1932.
במשך כשמונים שנה קיימו קהילות אמנה כלכלה כמעט אוטרקית, כשהם מקיימים סחר חליפין דל ביותר עם הכלכלה האמריקנית המתועשת.
תושבי אמנה השיגו מידה זו של עצמאות באמצעות שימור קפדני של האמנויות והשיטות החקלאיות אותן הביאו עימם מאירופה.
הם השתמשו בעבודת ידיים, סוסים, ובכוח הרוח והמים כדי ליצור ולהפעיל את סדנאותיהם.
אמנים הורישו את טכניקות העבודה והעיבוד מדור לדור.
רק בתקופת השפל הכלכלי הגדול החליטה הקהילה להקים חברה למטרות רווח.
כיום, מהווים שבעת הכפרים אטרקציה תיירותית, ויש בהן מסעדות וחנויות המוכרות מלאכת יד.
ההתיישבות הוכרה על ידי המרשם הלאומי של מקומות היסטוריים של ארצות הברית ב-1965.
קהילת אמנה החלה מתנועה דתית שנוסדה ב-1714 בגרמניה על ידי אברהרד ל.
רוק, שפרשו שניהם מהכנסייה הלותרנית והחלו ללמוד רעיונות פייטיסטיים מפיליפ יאקוב שפנר.
השניים יסדו קבוצת מאמינים שנודעה בתחילה כ'קהילת הכלכלה הרוחנית החדשה'.
הם האמינו בהתחדשות הנבואה ובתקשורת של האל עם מאמיניו באמצעות אנשים שכונו 'כלים' (גרמנית: Werkzeuge).
הקבוצה בהובלתו של גרובר החלה לנדוד ברחבי גרמניה, אלזס, שווייץ והולנד ולהפיץ את בשורתה, והחלה להיות מוכרת בשם 'קהילת ההשראה האמיתית'.
חברי הקהילה נרדפו על ידי השלטונות כיוון שסירבו להתגייס לצבא ולשלוח את ילדיהם לבתי הספר הלותרניים.
חלקם נאסרו, הולקו, ונושלו מרכושם.
הקהילה ברחה למחוז הסן שנחשב למחוז הליברלי ביותר בגרמניה של אותה התקופה, ומספר חבריה הוסיף לגדול.
ב-1717 פקדו שלטונות ציריך אף לשרוף את כתביהם של גרובר ורוק, להלקות את מפיציהם ולגרשם מן הארץ.
גרובר מת ב-1728 ורוק ב-1749. לאחר מותם, חברי הקהילה נותרו בלא 'כלי' המתקשר אליהם את דבר האל.
הקהילה הלכה והצטמקה בעשורות שלאחר מכן, אולם בשנת 1817 הוכתרו מיכאל קראוסרט, ברברה היינמן וקריסטיאן מץ כ'כלים' חדשים.
קראוסרט עזב את הקהילה במהרה, והיינמן עזבה אותה ב-1823, אולם מץ נותר כמנהיגה.
בשנות ה-30 של המאה ה-19 הגה את הרעיון לרכוש לקהילה שטח אדמה גדול שיאפשר לה עצמאות.
תחילה הם חכרו את אדמות מנזר מריאנבורג ליד רונבורג, ולאחר מכן את מנזר ארנסבורג.
ב-1834 התרחבו למנזר אנגלטל, וניהלו את כל אחזקות האדמות שלהם במשותף.
באחוזות אלה החלה להתעצב פילוסופיית החיים השיתופיים של הקהילה, ששגשגה בסוף שנות ה-30.
בעקבות משבר כלכלי בסוף שנות ה-30 של המאה ה-19, החלה ממשלת הסן לגבות קנסות ומיסים גבוהים יותר מקהילה.
מץ ומנהיגים נוספים הבינו שעליהם למצוא לה בית חדש.
ב-27 באוגוסט 1842 מנהיגי הקהילה התאספו בארמנבורג כדי לדון במעבר הקהילה לארצות ברית.
ב-26 באוקטובר הגיעו ראשוני המתיישבים לניו-יורק ובחודשים לאחר מכן בחנו מנהיגי הקהילה מספר מקומות אפשריים להקמת הקומונה החדשה.
הם הסכימו לקנות את שמורת סנקה האינדיאנית שליד באפלו, שבאותה העת נפתחה בדיוק להתיישבות אירופית לאחר האמנה השנייה של באפלו קריק.
המושבה הראשונה כונתה אבנזר על שם 'האבן העזר' המוזכרת בספר שמואל א' (פרק ד').
כ-800 מחברי הקהילה היגרו מגרמניה לאבנזר.
הקהילה כוננה 'חוקה זמנית' ב-1843 אשר הגדירה את מטרותיה של מה השם כינו 'אגודת אבנזר'.
כל האדמות והבניינים היו בבעלות משותפת, ומתיישבים אמידים נדרשו לשלם את הוצאות הקהילה.
הכוונה עם זאת הייתה כן לחלק את הקרקע בחלוף הזמן בין החברים, בהתאם למידת תרומתם בכסף ובעבודה.
עם זאת, מנהיגי הקהילה הבינו כי פערי העושר, המיומנויות והגיל, יקשו על כלל החברים לרכוש חלקת אדמה דבר שיסכן את קיום הקהילה בעתיד.
לפיכך ב-23 באוקטובר 1850 תוקנה חוקת הקהילה והגדירה אותה כקומונלית לחלוטין.
בהקדמה לחוקה זו הדגישו כי השיתוף ביניהם לא קם מכוח הסכם גומלין בין חברי הקהילה, כי אם על יסוד ברית שכרתו עם אלוהים על פי מצוות אמונתם.
5,000 האקרים שנרכשו הספיקו תחילה ל-800 המתיישבים.
אולם הצלחת הקהילה משכה מתיישבים נוספים, וב-1854 היה ברור כבר כי נדרש שטח אדמה גדול יותר.
גם צמיחתה של העיר הקרובה באפלו הדאיגה את זקני הכנסייה, שחששו כי היא עשויה להוות השפעה רעה על הקהילה.
צמיחת העיר באפלו גם העלתה את מחירי הקרקע בסביבתה מה שהפך את הרחבת אבנזר לבלתי אפשרית.
ב-31 באוגוסט 1854 נפגשו מץ וזקני הקהילה לדון בסיטואציה, והקבוצה הסכימה לשלוח את מץ עם שלושה אנשים נוספים לחפש שטח חדש במערב.
הטריטוריה החדשה בקנזס נראתה כמקום אידיאלי, עם זאת הארבעה לא הצליחו להסכים על מיקום מתאים.
לאחר המשלחת הראשונה לקנזס, נשלחו שניים נוספים מזקני הקהילה לאיווה.
המשלחת השנייה שבה לקהילה והציעה לרכוש שטח בסמוך לנהר איווה.
ארבעה אנשים נשלחו למקום במטרה להסדיר את הרכישה.
ב-1855 הוקמה שם המושבה הראשונה של התיישבות אמנה.
שמה המקורי של המושבה הראשונה היה בלייבטרו (גרמנית: Bleibetreu - להישאר מאמין).
עם זאת, המתיישבים התקשו לבטא של זה באנגלית, והשם הוסב ל'אמנה', בהשראה מעברית.
על פי חוקי המדינה ההתיישבות החדשה נדרשה להתאגד כעסק, ובשנת 1859 הכירה בה ממשלת איווה.
במקביל, החליטה הקהילה לאמץ חוקה חדשה, שנשענה ברובה על חוקת אבנזר.
אחת הבעיות המוקדמות בהן נתקלו מתיישבי אמנה, היה החוסר בגישה לרכבת.
התחנה הקרובה ביותר ליישוב הייתה בעיר אייוה, במרחק כ-32 קילומטרים.
ב-1861 נבנתה על מסילת מיסיסיפי-מיזורי תחנת רכבת בסמוך לכפר הומסטד.
מתוך הבנת החשיבות האסטרטגית של התחנה והצורך בגישה לרכבת, רכשה הקהילה את כל הכפר הומסטד, מה שהגדיל את היקף השטח שלה ל-26 אלף אקרים - מתוכם כ-10 אלפים דונם שטח מיוער, 7,000 דונם שדות מעובדים, 4,000 דונם שיטחי מרעה, 500 דונם שטחים בנויים ו-100 דונם גינת ירק.
רוב השטח היה ממוקם במחוז איווה ומיעוטו במחוז ג'הנסון.
עד שנת 1862, הוקמו עוד חמישה כפרים של הקהילה: אמנה הגבוהה, אמנה הדרומית, אמנה המערבית, אמנה המזרחית ואמנה התיכונה - לצד הכפר אמנה הראשון והכפר הומסטד.
בכל כפר היו בין ארבעים למאה בתים, כנסייה, בית ספר, מאפייה, מחלבה, יקב, סניף דואר, מנסרה וחנות כללית.
לכל כפר היה מכבי אש וכל אדם כשיר לעבודה נדרש לשרת בהם.
רוב הבתים נבנו מאבן חול מקומית בעלת גוון יוצא דופן, לגובה שתי קומות.
המושבות נבנו בצורה של ריבוע, שבמרכזו רחוב ארוך, שמשני צדדיו בתי מגורים שאינם צמודים זה לזה.
בתי המלאכה נבנו בקצהו האחד של כל כפר.
ובקצהו השנו נבנו בנייני המשק החקלאי.
מאחורי הבתים היו גינות, פרדסים וכרמים.
המועצה הגדולה של ברת'רן, שהייתה ידועה גם בשם חבר הנאמנים פיקחה על ענייניה והתנהלותה של האגודה.
הנאמנים טיפלו הן בענייניה הפנימיים של הקהילה והן באינטרסים החיצוניים שלה, ונבחרו מדי שנה בהצבעה מקרב זקני העדה.
הנאמנים היו בוחרים מביניהם נשיא, סגן נשיא ומזכיר.
הקבוצה נפגשה לסירוגין בכפרים השונים ביום שלישי הראשון של כל חודש.
בכל חודש יוני הציגה המועצה דו"ח שנתי לקהילה על מצבה.
במקרים מסוימים שימשה המועצה גם כמוסד בוררות פנימי עליון של הקהילה.
כל כפר נוהל בנפרד על ידי 7–19 זקני קהילה, שכונו ברודראט (Bruderrath).
הזקנים נבחרו על פי אמות מידה של דבקות רוחנית.
לוורקזוג הייתה הסמכות למנות זקני קהילה, אך בתקופות בהן לא היו מנהיגים בשיעור קומה זה, נבחרו הזקנים על ידי המועצה הגדולה.
לברודראט הייתה הסמכות למנות מנהל לכל ענף תעשייתי.
אנשים יכלו לפנות לברודראט בנוגע לצרכים שונים - דירה גדולה יותר למשפחה, תקציב ייחודי או הקלות בעבודה.
לראש הברודראט הייתה הסמכות העליונה בכל כפר, גם על עמיתיו.
כל חבר קהילה קיבל תקציב אישי שנתי שנע בין 40 ל-100 דולרים לגבר לשנה בהתאם לתפקידם, בין 25 ל-30 דולרים לאישה והורים לילדים קיבלו תוספת של 5–10 דולרים לכל ילד.
הציפייה הייתה שסכומים אלו ישמשו בחנות המושבה.
חברים שהתקשו לנהל את תקציבם ננזפו על ידי הקהילה, ואם לא היטיבו דרכיהם היו עשויים להיות אף מועמדים לסילוק.
חברים שסולקו מהקהילה או עזבו את הקומונה מרצונם היו מקבלים לרשותם את כל הכסף שהשקיעו בקרן הקהילה בתוספת ריבית.
בראשית היו הנישואין מותרים רק 'בהסכמת האל' כפי שבאה לידי ביטוי בהחלטת הוורקזוג.
הטקסים לא היו חגיגיים אלא עוצבו כדי לחדד את המשימה הרוחנית המוטלת על הזוג.
הקהילה אף לא עודדה לידות.
בהמשך, התרככה עמדת הקהילה בנוגע להקמת משפחות, והרשות לאשר נישואין הועברה למועצה הגדולה.
לגברים לא הותר להתחתן לפני גיל 24. אם המועצה הגדולה לא מצאה פגם בזיווג, הזוג היה יכול להתחתן בחלוף שנה מההחלטה.
אחד הזקנים היה מברך את הזוג, והקהילה ערכה סעודה חגיגית.
הקהילה לא הכירה בגירושים או בנישואין שניים גם במקרה של אלמנות ואלה נחשבו לראויים לגנאי.
מי שנישא לבן או לבת זוג מחוץ לקהילה סולק ממנה למשך שנה, גם אם בן הזוג ביקש להצטרף אף הוא לקהילה.
הבתים באמנה היו נטולי מטבחים, והחברים נהגו לאכול בחדרי אוכל בקבוצות של 30–45 אנשים.
המטבחים המשותפים, שלכל אחד מהם היה גן ירק משלו, ארחו את הארוחות.
הגברים היו יושבים ליד שולחן אחד, והנשים עם הילדים הקטנים היו יושבים ליד שולחן נפרד.
טרם הארוחה ולאחריה נהגה הקהילה להתפלל בשפה הגרמנית.
הארוחות לא נחשבו לאירועים חברתיים ולפיכך השיחה במהלך הארוחה לא הייתה מקובלת.
מספר המטבחים השיתופיים ביישובי אמנה הגיע בשיאו ל-55. 16 מתוכם היו באמנה, 10 באמנה התיכונה, 9 בהומסטד, 6 באמנה הדרומית ואמנה המזרחית וארבע באמנה המזרחית ובאמנה הגבוהה.
מנהלת המטבח (Küchebaas) עסקה בבישול, הגשה, שימור וגידול לול תרנגולות.
צוות המטבח מונה על ידי הברודראט.
המטבחים היו על פי רוב במבנים גדולים ודו קומתיים, ולהם היה צמוד בית המנהלת.
הם כללו על פי רוב תנור לבנים גדול, תנור עצים או פחם, וכיור באורך כשישה מטרים.
בתחילה נדרשו להביא מים מהבאר הקרובה להם, אך היו הבניינים הראשונים במושבות שחוברו לקווי מים.
בסביבות 1900 החלה תפיסת המטבח המשותף להישחק וחברים נשואים החלו לאכול בביתם.
האוכל המשיך להיות מוגש במטבחים המשותפים אולם עקרות בית היו לוקחות אותו הביתה.
צוות המטבח וחברים רווקים הוסיפו לאכול במטבחים המשותפים.
כל מטבח פעל בנפרד לפי נהגים שונים במעט, אך עם זאת התפריטים תוקננו במידה רבה במושבות כך שימנע מצב של אפליה במזון שמקבלים החברים במטבחים השונים.
במוצאי שבת היו מוגשות נקניקיות חזיר או כותלי-חזיר, תפוחי אדמה מבושלים, גבינת קוטג' עם עירית, לחם עם גבינת שמנת ושטרויזל.
ארוחת הצהריים בימי ראשון הייתה מרק אורז, תפוחי אדמה מטוגנים, תרד מוקרם, בקר מבושל, שטרויזל ותה או קפה.
התפריטים השתנו עם עונות השנה; לדוגמה, בסתיו ובחורף הוגש יותר בשר בקר וחזיר שכן היה קל יותר לשמור עליו טרי.
נשים באמנה עבדו בעיקר במטבחים המשותפים, בגני הילדים, בכביסה ובעוד כחמישה עיסוקים.
גברים לעומת זאת הועסקו ב-39 סוגי עבודות שכללו ספר, קצב, חייט, מפעיל מכונה ורופא.
גם הילדים השתתפו בעבודות מסוימות כמו קציר וחקלאות, ובנות סייעו בעבודות המטבח.
עד גיל שנתיים שהו הילדים עם אימותיהם.
לאחר מכן הלכו לגן ילדים עד גיל 7 ובהמשך למדו בבית ספר שישה ימים בשבוע במהלך כל השנה עד גיל 14 או 15. בבית הספר הם קילפו ניקו ומיינו גרעיני תירס, קטפו פירות, ולמדו קריאה, כתיבה וחשבון.
הקהילה נודעה בסבר פנים יפות כלפי זרים, ונהגה לסייע לנזקקים שפנו אליה.
בין היתר היו נותנים מזון ומקלט לחסרי בית שהגיעו למקום ברכבת, וחלקם אף נקלטו לעבודה כפועלים בשכר טוב, שלווה גם בזכות לאכול שלוש ארוחות בים במטבח המשותף ודיור.
מלבד חסרי הבית, אמנה שכרה עובדים נוספים מן החוץ הן לעבודה תעשייתית והן לעבודה חקלאית.
קהילות אמנה נהגו לרכוש מוצרים וחומרי גלם כגון צמר גולמי, שמן, שומן, עמילן, צינורות ואביזרים נוספים מבחוץ ולמכור לסביבתם.
הכנסייה שהונהגה על ידי חבר הנאמנים הייתה מוסד מרכזי בקהילה.
אמהות עם ילדים קטנים ישבו בחלקה האחורי של הכנסייה, וילדים בוגרים יותר ישבו בשורות הראשונות.
הגברים והנשים הופרדו במהלך התפילה - גברים בצד אחד ונשים בצד האחר.
הקהילה קיימה מספר תפילות לאורך היום שהיו מופרדות לפי גיל ומעמד חברתי, כשהזקנים התפללו בטקס נפרד, ובני גילאי ה-40–50 בטקס נפרד.
התפילות נערכו 11 פעמים בשבוע, ללא כלי נגינה וללא שירת מזמורים.
במרץ 1931 על רקע השפל הכלכלי הגדול, בישרה המועצה העליונה של קהילות אמנה לקהילות כי מצבם הכלכלי של הכפרים אינו טוב.
פגיעת המשבר הייתה קשה אף יותר שכן כעשר שנים קודם לכן הרסה שרפה את המטוויה וטחנת הקמח של הקהילות.
במקביל, בקרב חלק מחברי הקהילה התעורר רצון במרחב חילוני יותר שיאפשר יותר חופש אישי.
האגודה החליטה להתפצל לשתיים - אגודה כנסייתית ללא מטרות רווח לאספקת צרכיה הרוחניים של הקהילה, וחברת מניות כלכלית משותפת.
המהלך הושלם ב-1932 וכונה 'השינוי הגדול'.
החברה הכלכלית אשר ירשה את אדמותיה ונכסיה הכלכליים של אמנה השיתופית, ממשיכה עד היום לנהל את נכסי הכפרים, כ-26 אלף דונמים של אדמות חקלאיות, אדמות מרעה ויערות.
היא נותרה כיום גורם כלכלי מרכזי באזור.
החברה מחזיקה עד היום את היער הפרטי הגדול ביותר במדינת איווה.
החברה אף הקימה מתקן לטיהור פסולת אורגנית של מפעלים תעשייתיים שונים המייצר דשנים ומתאן לייצור חשמל.
לחברה גם מפעל מקררים ומפעל מיקרוגלים.
תיירות היא כיום גורם מרכזי בכלכלת האזור, בו הוקמו מלונות רבים, גלריות של אמנים מקומיים ומסעדות - לצד כוח המשיכה של האתרים ההיסטוריים המשומרים.
התיישבות יהודית באימפריה היפנית החלה זמן קצר לפני תחילת מלחמת העולם השנייה ונמשכה גם במהלכה.
במהלך המלחמה התיישבו עשרות אלפי פליטים יהודים באימפריה היפנית.
מלחמת העולם השנייה באירופה כללה רצח עם של יהודי היבשת, רצח עם שלימים יקבל את השם "השואה".
בעקבות השואה נמלטו אלפי פליטים יהודים מזרחה, רובם התיישבו בשטחים הסינים שנכבשו על ידי האימפריה היפנית.
בשנת 1934, עקב רדיפת היהודים מצד המשטר הנאצי, הוצע על ידי מטסואוקה יוסוקה ואיוקאווה יושיסוקה (נשיא חברת מסילת הברזל הדרום-מנצ'ורית ויו"ר האיגוד לתעשיות הכבדות במנצ'וריה בהתאמה) ליישב יהודים גרמנים נרדפים בשטחים הסינים הכבושים (בעיקר מנצ'וריה ושאנגחאי).
נטען שהדבר ישפר את הכלכלה היפנית, ימשוך משקיעים יהודים וישפר את מעמדה של יפן מול ארצות הברית.
תחילה תוכנן ליישב חמישים אלף יהודים ומאוחר יותר המספר גדל למאות אלפים ואף מיליון יהודים ולצרפם לקהילות היהודיות הקיימות והמשגשגות ממילא באזורים הללו.
בדצמבר 1938 התוכנית גובשה סופית וכללה פירוט רב.
התוכנית אושרה על ידי הדרג הבכיר (שר האוצר, ראש הממשלה, מפקד הכוחות הימיים, מפקד הכוחות היבשתיים ושר החוץ).
נוסף על כך, התוכנית כללה הענקת חופש דתי ותרבותי מלא ליהודים באזור.
בשנת 1939 התוכנית בוטלה באופן סופי עקב מספר סיבות, בהן מעבר ברית המועצות לצד בעלות הברית אשר מנעה העברה של יהודים מאירופה לסין, הקרירות היחסית שנוצרה בממשל היפני מקשר עם גולים יהודים, ובעיקר התחזקות הברית עם גרמניה הנאצית אשר מתוקף האידאולוגיה שלה אסרה על הדבר.
אחת מהשיטות למשוך יהודים, ובפרט יהודים אמריקאים כללה שליחת משלחה יפנית לארצות הברית, שהחדירה לרבנים אמריקנים את הדמיון בין היהדות לשינטו.
במקור, הרעיון לביסוס התיישבות יהודית מאורגנת ביפן החל מקבוצה קטנה של פקידים בממשלה היפנית וחיילים בדרג נמוך שראו צורך בלהביא אוכלוסייה שתתיישב במדינת מנצ'וקוו, שהוקמה במנצ'וריה, שם אותה קבוצה תוכל לסייע בבניית התשתיות היפניות באזור.
בין הפקידים הבולטים שתמכו ברעיון היו נוריהירו יאסואה וקורשיגה אינוזוקא.
היפנים החליטו למשוך דווקא יהודים למנצ'וקוו בגלל אמונתם שהעם היהודי היה בטבעו עשיר ובעל השפעה פוליטית ניכרת.
בנוסף לכך, תרגום יפני של הפרוטוקולים של זקני ציון הביא לכך שרשויות יפניות העריכו יתר על המידה את כוחות הכלכלים והפוליטיים של העם היהודי.
ההנחה היפנית הייתה כי בעזרת הצלת יהודים מאירופה שברחו מהשלטון הנאצי, יפן תרכוש את אמונם הבלתי מערוער של יהדות אמריקה.
עם זאת, האנטישמיות התרחבה במהירות ביפן בעקבות מהפכת אוקטובר שהתרחשה באימפריה הרוסית ב-1917 וההנחה הזו הפכה לפחות ופחות נפוצה.
ב-1922 חזרו יאסואה ואינזוקא ליפן מסיביר לאחר שהיפנים לקחו חלק בהתערבות מדינות ההסכמה במלחמת האזרחים ברוסיה וסייעו להתנועה הלבנה כנגד הצבא האדום, שם נודע להם לראשונה על הפרוטוקולים והם היו מוקסמים מהכוחות שהצמידו ליהודים הזוג הצליח לגרום למשרד החוץ של יפן להתעניין בפרויקט.
כל שגרירות וקונסוליה יפנית התבקשה ליידע את המשרד על פעולותיהן ותנועותיהן של קהילות יהודיות בארצותיהן.
דיווחים רבים התקבלו אך איש מהם לא הוכיח קיומה של מזימה עולמית של יהדות העולם.
ב-1931 איחדו הקצינים כוחות בעם סיעת מנצ'וריה ומספר פקידי צבא שדגלו בלכבוש את מנצ'וריה.
את קבוצת תומכי הפלישה למנצ'וריה הנהיגו אלוף-משנה סיישרו איטגאקי.
אף על פי שהיהודים הרוסים במנצ'וקוו קיבלו מעמד חוקי והגנה, התחקיר המחציף את מותו של צעיר בשם קספה על ידי השלטונות היפניים, שניסו לחזר אחרי הקהילה הרוסית בכך שניצלו את רגשותיהם האנטי-קומוניסטיים החליטו יהודי חרבין שהם כבר לא סומכים על הצבא היפני.
רבים עזבו לשאנגחאי, שם הקהילה היהודית עוד לא סבלה מאנטישמיות.
ב-1937, לאחר שיאסואה שוחח עם מנהיגים יהודים בחרבין, הוקמה המועצה היהודית למזרחה הרחוק על ידי אברהם קאופמן, במהלך השנים שלאחר מאחר עודדה המועצה הקמת יישובים יהודיים בחרבין ובסביבה.
במרץ 1938, הציע סגן-אלוף קייצ'ירו היגוצ'י לגנרל הידקי טוג'ו קבל את פניהם של כמה פליטים יהודים מגרמניה הנאצית, למרות ההתנגדות הגרמנית, טוג'ו אישר את ההעצה והורה לאנשי מנצ'וקוו לקבל את פניהם.
בדצמבר 1938, נפגשו ראש ממשלת יפן, פומימרו קונואה, שר המלחמה היפני, סיישרו איטגאקי, שר המים יונאי מיצומאסה, שר החוץ הצ'ירו אריטה ושר האוצר שיגיקי איקדה ודנו בדילמה בעניין היהודים, הם קיבלו החלטה לאסור בתוקף על גירוש היהודים ממנצ'וריה ומשאר חלקי סין.
עם זאת, המצב החלה להשתנות, מצד אחד הברית של היפנים עם גרמניה הנצאית הלכה והתחזקה והעזרה שהיפנים מעניקים ליהודים עלולה לסכן את היחסם הללו, מצד שני, החרם שהטילו יהודים על סחורות גרמניות בעקבות ליל הבדולח הראה ליפנים את הכוח הכלכלי והאחדות העולמית של היהודים.
כתוצאה מיידית של ההחלטה בוועידת חמשת השרים, כ-14,000–15,000 יהודי מזרח אירופה קיבלו מקלט ברובע היפני בשאנגחאי, לעומת זאת ברבעים האירופיים כמעט ולא התקבלו יהודים.
כ-1,000 פליטים פולנים שלא הצליחו להשיג אשרת שהייה של שום מדינה, קיבלו אף הם מקלט בשאנגחאי.
כמה מאות פליטים מגרמניה הגיעו לשאנגחאי כבר בין 1933 -1938. ב-15 באוגוסט 1938 הגיעו ראשוני הפליטים מאוסטריה שסופחה על ידי הנאצים.
בנובמבר, בעקבות ליל הבדולח החלה יציאה המונית מאוסטריה ומגרמניה לשאנגחאי.
חלק מהפליטים יצאו לשאנגחאי לאחר ששוחררו ממחנות ריכוז (בעיקר מדכאו) בתנאי שיעזבו את שטח הרייך תוך ימים ספורים.
אדולף אייכמן שמונה לראש המחלקה היהודית באוסטריה הקים את הלשכה להגירה יהודית, שבעזרתה החרים את רכוש המהגרים, כפה את גירושם והשאיר בידם אך ורק אשרת כניסה לארץ ההגירה המיועדת.
החל מפברואר 1939 עשו אייכמן ואנשיו מאמצים מתואמים לשלוח יהודים לשאנגחאי.
הם בדקו את תגובותיהם של סין ויפן לבואם של המוני פליטים יהודים וסייעו בארגון ובחכירה של אניות להעברת הפליטים לשאנגחאי.
הפליטים שהצליחו לרכוש כרטיסים לאניות הקיטור האיטלקיות, הגרמניות והיפניות היוקרתיות שיצאו למזרח הרחוק מנמל ג'נובה באיטליה תיארו לאחר מכן את המסע בן שלושת השבועות על שפע האוכל והבידור במהלכו, כהפוגה סוריאליסטית בין הרדיפות בגרמניה וחיי הגטו בשאנגחאי.
כמה מהם ניסו לרדת באופן בלתי חוקי במצרים בתקווה להגיע לארץ ישראל שהייתה אז תחת שלטון המנדט הבריטי.
בנובמבר 1938 ישבו בשאנגחאי כ-500 פליטים.
ב-1939, ביקשו יהודי שאנגחאי לאפשר ליותר פליטים יהודים להיכנס לאזור העיר.
במקביל, הרב סטיבן שמואל וייז, אחד מהרבנים המשפיעים ביותר ביהדות ארצות הברית באותה תקופה הביע התנגדות נחרצת נגד כל שיתוף פעולה יהודי-יפני.
בין הפליטים שהגיעו עד נובמבר 1938 היו כאלה שהצליחו להביא אתם אמצעי קיום ולשכור דירות ברחבי הרובע הבינלאומי או הצרפתי.
היו בהם שהצליחו להתפרנס ממקצועם, כמו רופאים או מוזיקאים, ואף להקים עסקים משגשגים.
אך רוב הפליטים שהגיעו היו חסרי כל ולא ידעו אנגלית או צרפתית.
ככל שגבר זרם הפליטים הם השתכנו ברובע הונגקיו העני בדירות קטנות וצפופות, ללא אמצעי סניטציה בסיסיים.
הם סבלו מאוד מתנאי המחיה ומהאקלים הקשה של שאנגחאי והיו פגיעים במיוחד למחלות הטרופיות.
רעב ומחלות גרמו לתמותה רבה ביניהם.
המפגש עם עולם חדש וזר והירידה הדרסטית ברמת החיים גרמו למשבר ולדיכאון.
רוב הפליטים לא הצליחו למצוא מקורות פרנסה והצליחו לשרוד רק הודות לסיוע של מוסדות העזרה היהודיים.
ב-1939 וארגוני הסיוע שהקימו היהודים המקומיים: ה"ועדה הבינלאומית לפליטים מאירופה" שאותה הקימו חשובי הקהילה היהודית העיראקית בראשות ויקטור ששון וועדה בשם "הוועדה לסיוע לפליטים יהודים מאירופה" שייסד הוראס כדורי.
בסיוע הוועדות הוקמו בית חולים, בית זקנים ובמימון משפחת כדורי הוקם בית ספר לילדי הפליטים.
רוב הפליטים שוכנו ברובע הונגקיו, שהדירות בו היו זולות יחסית בהשוואה לשאר הרבעים שבהם גרה הקהילה הבינלאומית בעיר.
כשזרם הפליטים גבר הם הופנו לשישה מבנים ארעיים, דמויי קסרקטינים שהוקמו בשטחו של בית ספר לשעבר.
במבנים אלה, שכונו "היימה" בגרמנית, חיו משפחות בתנאי צפיפות נוראה.
רבים מהפליטים התגוררו בהם עד תום המלחמה ונזקקו למטבחים הציבוריים ולחלוקת המזון היומית.
על אף ההלם התרבותי, קשיי ההסתגלות והמאבק היומיומי לקיום, הצליחו הפליטים לארגן מוסדות קהילתיים משלהם.
חיי הקהילה היהודית, באורח שאותו הכירו היהודים בארצות מוצאם באירופה, פרחו גם בתנאים הקשים.
בתי ספר יהודים נפתחו, עיתונים יהודיים רבים, כגון ג'ואיש שאנגחאי כרוניקל יצאו לאור, הוקמה תחנת רדיו ששידרה בגרמנית וסיפקה לפליטים מידע חשוב וחיוני לחיי היום יום.
הועלו הצגות תיאטרון, ומופעי בידור בגרמנית וביידיש, נערכו קונצרטים, ערבי קריאה והרצאות.
פליטים יזמו קורסים מקצועיים שונים כמו כתבנות ועבודות משרד, ולימודי שפות כמו סינית ואנגלית כדי לעזור לפליטים במציאת תעסוקה.
ארגון אורט מילא אף הוא תפקיד חשוב בהכשרה המקצועית לפליטים.
תלמידי ישיבת מיר המשיכו בלימודיהם במבנה של בית הכנסת בית אהרון שהוקם על ידי הפילנתרופ הבגדאדי סלאח חרדון.
ספרי לימוד וסידורי תפילה צולמו והודפסו ואף הודפס קובץ חידושי תורה של הישיבה "אור תורה".
לאחר כיבוש פולין על ידי גרמניה הנאצית בספטמבר 1939, הגיעו פליטים רבים משטחי הכיבוש לקובנה בליטא, שברית המועצות השתלטה עליה באוגוסט בעקבות הסכם ריבנטרופ מולוטוב.
אלפי הפליטים הנואשים קיוו לעבור דרך ברית המועצות להגיע ליפן ומשם לארצות הברית.
השלטון הסובייטי, שבדרך כלל לא העניק אשרות יציאה לאזרחי ברית המועצות, היה מוכן באותם ימים לאפשר את המעבר בשטחו לפליטים שיוכיחו שיש בידיהם אשרת כניסה לארץ היעד, ושיוכלו לשלם תמורת המסע.
גורמים שונים, ובהם ארגוני סיוע יהודיים ובראשם הג'וינט והיאס ומוסדות קהילתיים מקומיים פעלו כדי להקל את מצוקת הפליטים.
מאחר ששערי ארצות הברית ושאר מדינות ההגירה היו נעולים בפני היהודים, ניסו להפעיל קונסוליות שינפיקו אשרות כניסה גם ליעדים שהיו למעשה פיקטיביים.
הישועה הגיעה בעזרתו של פ.
רידייה, קונסול הכבוד של הולנד בקובנה שהסכים להעניק לכל דורש אישור שהיווה תחליף לאשרות כניסה לקוראסאו וסורינאם שהיו בשליטת הולנד, המשיך בכך יאן זווארטנדיק שהחליף אותו.
אישורים אלה ניתנו בידיעתו של מיופה הכוח של הולנד בארצות הבלטיות פ.נ.
כשנסגרה הקונסוליה ההולנדית בקובנה המשיך בכך הקונסול הכללי של הולנד בסטוקהולם א.מ.
בהסתמך על האישורים האלו הוציא הקונסול היפני בקובנה, צ'יאונה סוגיהארה, קרוב ל-2,000 ויזות מעבר של בעלי האישורים דרך יפן לקורסאו.
בחלק מהוויזות נעשה שימוש חוזר כאשר נשלחו בחזרה מיפן לקרובים בליטא.
סוגיהארה לא קיבל אישור להוצאת הוויזות מן הממונים עליו וסיכן בכך את מעמדו המקצועי.
זוואטנדיק וסוגיהארה קיבלו לימים את אות חסיד אומות העולם על פועלם זה.
זרח ורהפטיג, ממנהיגי "המזרחי"בפולין, שהגיע כפליט לעיר, תרם תרומה משמעותית בארגון נתיב המילוט דרך ברית המועצות.
ב-1939 חתמה ברית המועצות על הסכם ריבנטרופ–מולוטוב, דבר שהקה על הובלת יהודים מאירופה ליפן.
אירועי 1940 רק ביססו את חוסר הפרקטיות של תוכנית דג הפוגו כאשר באותה שנה ברית המועצות החליטה לספח לשטחה את המדינות הבלטיות וניתקה עוד יותר את האפשרות של יהודים הרוצים לברוח ליפן ממזרח אירופה.
אם לא די בכך, עוד באותה שנה ממשלת יפן חתמה יחד עם הגרמנים ואיטליה הפאשיסטית על ההסכם התלת-צדדי ובכך ביטלה לחלוטין את האפשרות של סיוע רשמי ליהודים מיפן.
גם מועצת העיר שנגחאי עשתה מאמצים לצמצם את זרם המגיעים, וגם הגורמים היהודיים טענו שהגיעו לקצה הגבול ביכולתם לטפל בפליטים חסרי הכל.
תושבי שאנגחאי הוותיקים לא רצו מצב שבו יהיו בעיר פליטים לבנים חסרי כל וחסרי אונים, מאחר שהדבר עשוי היה לפגוע במעמדם העדיף לעומת הילידים הסינים.
היפנים, ששלטו ברובע הונגקיו, בו השתכנו מרבית הפליטים, פעלו נמרצות לעצירת זרם הפליטים ובאוגוסט הודיעו על עצירה זמנית של כניסת פליטים לרובע.
למרות זאת, הקונסול היפני בקובנה, צ'יאונה סוגיהארה החל להוציא אשרות מעבר לפליטים יהודים מאירופה.
שיטת הבריחה הייתה הנפקה של אשרת מעבר ליפן עבור אלו שקיבלו מחסיד אומות העולם יאן זווארטנדיק, הקונסול ההולנדי בקובנה, ויזת יעד לכיוון היעד הפיקטיבי, האי קורסאו, שהיה אז בשליטה הולנדית.
הנפקת ויזת מעבר אפשרה לקבל ויזת יציאה מרוסיה, ומליטא שהייתה אז שטח כבוש בידי הרוסים.
הפליטים היו צריכים לגייס סכומי כסף מופקעים (180 דולרים אמריקניים, שהיו הון עתק באותם ימים), לנסיעה ברכבת הטרנס-סיבירית שחצתה את רוסיה, עד לעיר הנמל הרוסית ולדיווסטוק בנסיעה שארכה 11 ימים, ומשם בשיט בספינה ליפן.
בקיץ 1941 ממשלת יפן נהייתה מודגאת מכך שיש כל כך הרבה פליטים יהודים בעיר כה גדולה, חלקם אף התגוררו בסמוך לנמלים צבאיים ומסחריים גדולים וחשובים.
חרף זאת, הוחלט כי יהודי קובה יעבור אף הם לשאנגחאי ורק היהודים שהתגוררו בעיר לפני שהגיעו שאר הפליטים, הורשו להישאר.
בינתיים, באירופה החליטה גרמניה להפר את הסכם ריבנטרופ–מולוטוב והחלה במבצע ברברוסה דבר ששם קץ לרעיון אשרות המעבר של סוגיהארה.
כמה חודשים לאחר מכן, בדצמבר 1941 וממש לאחר המתקפה על פרל הארבור סיוע הכספי והתקשורת מיהדות ארצות הברית הופסק עקב חוק האויב שאסר על סחר היפנים וקידם סחר עם הבריטים.
במקביל גם, היהודים הבגדאדים, שהיו מהגרים יהודים מבגדאד ומיישובים אחרים בעיראק שהתיישבו בשאנגחאי נכלאו בכלא היפני כ"איובים" מאחר שנחשבו כנתינים בריטים.
ב-1941, איש הגסטפו הנאצי, אובר-שטורמבאנפיהרר, יוסף מייזיגנר שפעל כמקשר בין הגסטפו לבין שגרירות גרמנית בטוקיו וכן בין הגסטפו לבין מקבילו היפני, הקמפייטאי ניסה להשפיע על היפנים ולגרום להם להשמיד או לשעבד כ-18,000–20,000 יהודים שברחו מאוסטריה ומגרמניה לאימפריה היפנית.
הצעותיו כללו הקמת מחנה ריכוז באי צ'ונגמינג שנמצא בלדתא של היאנגצה.
מ-1943 חלקו יהודים בשאנגחאי "אזור ייעודי לפליטים חסרי מדינה" שהיה אזור שהכיל כ-40 רחובות ובו התגוררו היהודים יחד עם 100,000 תושבים סינים.
רוב היהודים הסתדרו גם הם, לעיתים קרובות לתנאים טובים יותר מתושבי שאנגחאי אחרים.
הגטו נותר פתוח וללא גדר תיל ואף פליטים יהודים יכלו לרכוש כרטיסי מעבר לעזיבת האזור.
עם זאת, המקום הופצץ חודשים ספורים לפני תום המלחמה על ידי מטוסי בעלות הברית שניסו להשמיד משדר רדיו יפני שפעל באזור, כתוצאה מהפצצות נהרגו מספר יהודים וסינים שחיו באזור.
בסופו של דבר, כ-24,000 יהודים ברחו מהשואה בעזרת הגירה לאימפריה היפנית.
לצ'יונה סוגיהארה הוענק תואר חסיד אומות העולם על ידי ממשלת ישראל ב-1985. בנוסף, ישיבת מיר, אחד המרכזים הגדולים ביותר של לימוד הרבנות בימינו, והישיבה האירופית היחידה ששרדה את השואה, שרדה כתוצאה מהסיוע היפני ליהודי אירופה.
גם קורשיגה אינוזוקא קיבל הוכרת תודה מאגודת הרבנים על הצלת פליטים יהודים, דבר שמנע את האפשרות לשפוט אותו בחשד לפשע מלחמה, הוא הקים את האיגוד היפני-ישראלי והיה הנשיא של הארגון עד מותו ב-1965.
התיק הטמילי (בדנית: Tamilsagen) הוא כינויה של פרשה שהסעירה את דנמרק לסירוגין בין 1989–1993. במרכז הפרשה עמדה החלטתו של שר המשפטים אריק נין-הנסן לעכב איחוד משפחות של מהגרים טמילים שנמלטו מפני מלחמת האזרחים בסרי לנקה והגיעו לדנמרק.
הפרשה גרמה להרשעתו של הנסן, ולפירוק ממשלתו של פול שליטר.
ב-1983 פרצה בסרי לנקה מלחמת אזרחים בין הרוב הסינהאלזי למיעוט הטמילי.
בעקבות המלחמה נמלטו המוני טמילים מסרי לנקה, ו-3,000 מהם הגיעו לדנמרק.
הם קיבלו היתרי שהייה זמניים, ומשרד המשפטים הדני החל לטפל בסוגיית איחוד משפחות במשפחות פליטים שחלקן נותרו בסרי לנקה.
ב-1987 נחתם הסכם שביתת נשק בין הצדדים הלוחמים בסרי לנקה, ובעקבות כך הוציא שר המשפטים הדני אריק נין-הנסן צו בו הורה לעכב את האישורים לאיחוד משפחות.
מכיוון שהחוקה הדנית מאפשרת איחוד משפחות, הצו של הנסן היה לא חוקתי.
ב-1 במרץ 1989 הגיש נציב תלונות הציבור דו"ח בו חשף את קיומו של הצו.
בעקבות הדו"ח, דרשו המפלגה הסוציאל-דמוקרטית ומפלגת העם הסוציאליסטית להקים ועדת חקירה לפרשה.
ב-25 באפריל נאם ראש הממשלה פול שליטר בפולקטינג, ודחה בבוז את הצעת האופוזיציה.
האירוע הושתק במשך שנה, עד 23 באפריל 1990, אז שודר בתאגיד השידור הדני סרטו התיעודי של אלכס פרנק לארסן "Blodets".
בסרט הואשם הנסן בהפרת החוק.
בעקבות שידור הסרט, ביקש הנסן בעצמו להקים ועדת חקירה שתבחן את תפקודו כשר המשפטים באותה תקופה.
ב-6 בדצמבר של אותה שנה הגיש עורך הדין כריסטיאן מוגנסן תלונה בת 14 עמודים לוועדת זכויות האדם של הפולקטינג, בו טען שהוועדה מתנהלת בדלתיים סגורות ואינה ממלאת את תפקידה היטב.
התלונה של מוגנסן גרמה לסערה תקשורתית עזה שבסופה הוקמה ועדת חקירה חדשה בראשות השופט מוגן הורנסלט, שהייתה שקופה לציבור.
ב-14 בינואר 1993 הגיש השופט הורנסלט את הדו"ח הסופי בן ה-6,000 עמודים לראש הממשלה שליטר.
הורנסלט קבע כי הנסן עבר על החוק בידיעה ברורה.
כעבור ארבעה ימים הודיע שליטר כי ממשלתו מתפרקת, אולם לא ביקש מהמלכה להכריז על בחירות.
פול נירופ ראסמוסן הצליח להרכיב ממשלה חדשה תוך הישענות על מפלגות השמאל.
בממשלתו של ראסמוסן, הועבר הטיפול בנושא ההגירה מידי משרד המשפטים למשרד הפנים.
ב-11 ביוני 1993 הצביע הפולקטינג ברוב גדול על הדחתו של הנסן מחברותו בבית כדי שניתן יהיה לפתוח נגדו בהליכים משפטיים.
זו הפעם הרביעית והאחרונה עד כה בתולדות דנמרק בה נערך הליך הדחה כנגד חבר פולקטינג.
הפעם הקודמת הייתה ב-1910. ב-22 ביוני 1995 נמצא הנסן אשם בבית המשפט ונידון לארבעה חודשי מאסר בפועל.
הנסן ערער על גזר הדין בבית הדין האירופי לזכויות אדם, אולם תלונתו נדחתה ב-18 במאי 1999.
התיק של אוֹלִי היא סדרת טלוויזיה קנדית מונפשת עם קומדיית פעולה שנוצרה על ידי פדרו אבולי וגראהם פיטרסון.
היא הופקה על ידי נלבנה ושודרה ב-YTV בקנדה.
בארצות הברית היא הוקרנה בבכורה בניקלודיאון ב-6 באפריל 2020. הפרקים האחרונים שודרו בניקטונס בין ה-3 ל-6 במאי 2021.
ב-28 במרץ 2024, הסדרה הוסרה מהפרמאונט+ כחלק מ"החלטה אסטרטגית להתמקד בתוכן עם משיכה גלובלית המונית." בישראל הסדרה הוסרה מהVOD של ערוץ ניקלודיאון בחודש אפריל 2024
לאולי יש תיק רב עוצמה שמוציא ממנו מפלצות שונות אל כדור הארץ.
בכל פרק, הוא וחבריו יגנו על כדור הארץ מאלה שנמלטו.
בימוי על ידי מאיה מיטלפונקט והופק על ידי ענבר שטגר עזרא.
שם הדמותמדבב/ת באנגליתמדבב/ת בעבריתאולי אלןג'יימס הרטנטעומר שטיינברגקליאואנה סאנימאיה מיטלפונקטג'ון אלןלא ידועברנידייוויד ברנידניאל מגוןקפטן וואוסקילא ידועגילן שחףסגן המנהל מגנהצביקה פורמןדמויות שונותרונה בקרמןדור סרוגו
שיר פתיחה על ידי גילן שחף.
עונהמספר פרקיםתקופת שידור מקורית תקופת שידור בישראל שידור ראשוןשידור אחרוןשידור ראשוןשידור אחרון1266 באפריל 20206 במאי 20211 בספטמבר 202016 בספטמבר 2020
בהתחלה לסדרה קראו "התיק של המפלצת", שנוצר כחלק מתוכנית האנימציה הקצרה השנתית של ניקלודיאון.
ב-2 במרץ 2020, ניקלודיאון הודיעה שהסדרה תעלה לאפריל 2020. פדרו אבולי וגראהם פיטרסון יצרו את הסדרה.
סדרת קומדיית פעולה בת 26 פרקים הופקה על ידי נלבנה.
התיכון הדרוזי למדעים ולמנהיגות דרכא – ירכא הוא בית ספר תיכון על-יסודי מוביל הפועל ביישוב הדרוזי מועצה מקומית ירכא שבגליל המערבי.
בית הספר מיועד לתלמידים דרוזים מצטיינים מכל רחבי הצפון, והוא מתמקצע בהוראת מקצועות המדעים המדויקים, הטכנולוגיה והמנהיגות.
בית הספר פועל בהשתתפות רשת החינוך "דרכא" ונחשב לאחד ממוסדות החינוך הבולטים במגזר הדרוזי בישראל.
הקמת התיכון הדרוזי למדעים ומנהיגות - דרכא החלה בראשית שנות ה-2000, ביוזמה משותפת של משרד החינוך ובכירים בעדה הדרוזית, במטרה לטפח מסגרת חינוכית לבני נוער מצטיינים מהעדה.
התחיל דרכו פעל בית הספר במתכונת ניסיונית, והתמודד עם אתגרים פדגוגיים וניהוליים.
בשנת 2011 עבר לניהול רשת דרכא, כחלק ממגמה להעצמת בתי ספר בפריפריה החברתית-גאוגרפית.
התיכון הדרוזי למדעים ומנהיגות - דרכא קולט תלמידים דרוזים מרחבי הגליל, לרבות מהיישובים חורפיש, יאנוח-ג'ת, ג'וליס, בית ג'ן ופקיעין.
הקבלה מבוססת על קריטריונים של הישגים לימודיים ויכולת אישית, תוך שאיפה ליצירת סביבה חינוכית שוויונית ומקדמת.
ב-2019 זכה בית הספר בתואר "התיכון המצטיין בישראל", בפעם הרביעית ברציפות.
זאת כאשר, הגיע ל-100% זכאות לבגרות בקרב תלמידיו; למקום הראשון בשיעור התלמידים שמחזיקים בתעודת בגרות מצטיינת; ולמקום הראשון בשיעור התלמידים בעלי מתמטיקה ברמה של חמש יחידות.
ב-2022 בית ספר דורג במקום ראשון בישראל בשיעור הזכאות לבגרות חמש יחידות מתמטיקה וחמש יחידות אנגלית.
בית הספר דורג גם במקום השני במדינה בזכאות לבגרות מצטיינת ובמקום הרביעי הכללי בזכאות לבגרות כללית.
התיכון המסורתי ע"ש ז'ול בראונשוויג הוא בית ספר שש-שנתי הכולל חטיבת ביניים ותיכון בשכונת ארנונה בירושלים.
בית הספר התיכון המסורתי נוסד בשנת 1985 בשכונת הגבעה הצרפתית בירושלים.
היוזמה להקמתו הגיעה מצד הורים לבוגרי בית הספר היסודי תל"י (תגבור לימודי יהדות) פרנקל, שביקשו ליצור מסגרת המשך שתפעל ברוח ערכי המסורת היהודית.
למנהל המוסד הראשון מונה ד"ר אבי לבסקי.
בשנתו הראשונה מנה בית הספר חמש כיתות ופעל במבנים יבילים (צריפים) ששימשו קודם לכן את בית הספר פרנקל.
בנובמבר 1985, מספר חודשים לאחר פתיחת שנת הלימודים, כילתה שרפה את מבני בית הספר.
בעקבות זאת הועבר המוסד באופן זמני לאגף בתוך בית הספר "יד למורה" בשכונת רמת אשכול.
תקופה זו התאפיינה בתנאים פיזיים דלים ובצפיפות, כאשר הנהלת בית הספר פעלה מתוך מסדרון המבנה.
המוסד פעל במשכן זה במשך שנתיים.
בשנת 1987, לאור הגידול במספר התלמידים והרצון לקלוט בוגרים מבית הספר "תל"י גילה", עבר בית הספר למרכז ירושלים.
בתחילה שוכן בית הספר במבנה בית הספר לשעבר "מעלה", אך כעבור שנה בוצעה החלפה עם בית הספר הניסויי ירושלים: בית הספר המסורתי עבר למבנה כי"ח (אליאנס) ההיסטורי ברחוב כי"ח 3, בסמוך לשוק מחנה יהודה, ואילו בית הספר הניסויי עבר למבנה שבו הוא שוכן כיום .
בתקופה זו יצר בית הספר קשר עם ארגון כי"ח (כל ישראל חברים) ונשיאו דאז, ז'ול בראונשוויג, שהחליט לפרוש את חסותו על המוסד.
המבנה ההיסטורי, שנבנה ב-1899, סבל מבעיות תחזוקה ותשתיות רבות בשל גילו המתקדם.
מיקומו של בית הספר בלב השוק הציב אתגרים חינוכיים וביטחוניים לצוות ההוראה, בייחוד על רקע המצב הביטחוני ופיגועי הטרור שאירעו במרכז העיר באותן שנים.
למרות הקשיים הפיזיים, הביקוש לבית הספר גבר ומספר הכיתות צמח ל-16 .
המעבר למשכן הקבע (1996 ואילך)
לאחר שבתחילת שנות ה-90 הודיע מהנדס העיר ירושלים על ייעוד שטח מ"מחנה אלנבי" שבשכונת תלפיות לבית ספר, בשנת 1996 עבר בית הספר למשכנו הנוכחי והקבוע ברחוב בית"ר 8. המעבר למבנה החדש והמודרני היווה שיפור משמעותי בתנאי הלימוד וכלל הקמת אולם ספורט, מגרשי ספורט ואודיטוריום.
עם המעבר, הוחלט לקרוא לבית הספר על שמו של ז'ול בראונשוויג, נשיא כי"ח, שנפטר כשלוש שנים קודם לכן, ומאז שמו הרשמי הוא "התיכון המסורתי העירוני על שם ז'ול בראונשוויג".
בית הספר קולט תלמידים ממגוון שכונות בדרום ירושלים, בהן גילה, הר חומה, תלפיות וארמון הנציב.
בית הספר פועל כמוסד שש-שנתי (כיתות ז'–י"ב) המשתייך לרשת החינוך תל"י (תגבור לימודי יהדות).
התפיסה החינוכית של בית הספר מדגישה את המפגש בין תלמידים מרקעים שונים על הרצף הדתי-חילוני, במטרה לעסוק בזהות יהודית-ישראלית פלורליסטית.
תוכנית הלימודים משלבת הקניית מיומנויות למידה ("פדגוגיה מוטת עתיד") עם דגש על חוסן רגשי ומעורבות חברתית.
בית הספר פועל במודל חינוכי המבוסס על שותפות בין הורה-מורה-תלמיד.
בית הספר נכלל ברשימת בתי הספר המצטיינים בישראל לשנת תשפ"ג.
בית הספר דוגל בגישת החינוך המשלב ונחשב לחלוץ בישראל בהפעלת כיתות תקשורת בתוך תיכון רגיל.
המהלך החל כמענה לצורך ברצף חינוכי עבור בוגרי בתי ספר יסודיים בירושלים ששילבו כיתות תקשורת.
המודל הפדגוגי במוסד מבוסס על שילוב דיפרנציאלי: תלמידים על הרצף האוטיסטי משויכים ל"כיתת אם" ייעודית, שבה הם מקבלים מעטפת טיפולית תקשורתית ורגשית ותגבורים לימודיים, ובמקביל משולבים באופן פרטני בשיעורים בכיתות הרגילות בהתאם לתוכנית לימודית אישית (תל"א) וליכולותיהם.
התלמידים בתוכנית לומדים ברמה אקדמית גבוהה וניגשים לבחינות הבגרות, כחלק מהכנה להשתלבות עתידית בשירות לאומי, בצה"ל ובמעגל העבודה.
לצד ההיבט האקדמי, מושם דגש משמעותי על שילוב חברתי מלא: תלמידי כיתות התקשורת נוטלים חלק בפעילות הכללית של בית הספר, לרבות חוגי העשרה, טיולים ופעילויות שיא, במטרה ליצור אינטראקציה נורמטיבית ומכבדת עם כלל תלמידי המוסד.
על אף שראשיתו של התהליך לוותה באתגרים בהטמעת השינוי בקרב הקהילה הבית-ספרית, המודל התבסס והוכיח את עצמו כיצירת מרחב שוויוני המאפשר לתלמידים למצות את הפוטנציאל האישי שלהם בקהילה.
מודל זה שימש כדוגמה לבתי ספר אחרים שפועלים באופן דומה, וזיכה את מוביליו בפרס החינוך בירושלים (פרס מנח"י).
בבית הספר פועלות מגוון מגמות לבגרות במקצועות המדעים, הרוח והאמנות.
לצד מגמות פיזיקה, ביולוגיה ומדעי המחשב פועלת מגמת "מידע ונתונים" המשלבת שימוש בכלי בינה מלאכותית (AI) ופיתוח חשיבה יזמית, וכן מסלול עתודה מדעית-טכנולוגית (עמ"ט).
חלק ממגמות הלימוד בתיכון כוללות מחשבת ישראל, ספרות ותנ"ך (בדגש על מנהיגות).
בית הספר מפעיל מגמת תיאטרון העושה שימוש באולם מופעים מקצועי בתוך המוסד, וכן מגמות ללימוד השפות ערבית (בדגש על תקשורת) וצרפתית.
תוכניות ייחודיות ומעורבות חברתית בנוסף ללימודים העיוניים, מתקיימות בבית הספר מסגרות העשרה וחינוך בלתי פורמלי.
בין היתר רדיו בית ספרי ("רדיו המסורתי"), ומכינה לחיים בוגרים הפועלת לזכרו של בוגר בית הספר רב-פקד שנהרג במלחמת חרבות ברזל.
בנוסף לתוכנית הלימודים הסדירה בחינוך גופני, מפעיל בית הספר מסגרות ספורט חוץ-תוכניות (אקסטרניות) בשעות אחר הצהריים, המתמקדות בענפי הכדורעף והכדורגל.
נבחרות בית הספר בענפים אלו מייצגות את המוסד בתחרויות אזוריות וארציות.
נבחרת הכדורעף של בית הספר בולטת בהישגיה, ולאורך השנים זכתה במספר רב של אליפויות ותארים.
התיקון השמונה-עשר לחוקת ארצות הברית, הקרוי גם חוק היובש, הוא חוק יובש אשר אסר על ייצור, הובלה ומכירה של משקאות חריפים בכל ארצות הברית.
התיקון נחקק ב-16 בינואר 1919 ועם כניסתו לתוקף שנה מאוחר יותר (ב-16 בינואר 1920) החלה בארצות הברית תקופת היובש.
חוק זה בוטל על ידי התיקון ה-21 לחוקת ארצות הברית מ-17 בפברואר 1933, שהתיר מחדש מכירת משקאות אלכוהוליים.
במלאת שנה לאשרור סעיף זה, נאסר בזאת לייצר, למכור או לסחור במשקאות משכרים בתחומי ארצות הברית וכל שטח הנתון לשיפוטה, וכן לייבאם אל אותם שטחים ולייצאם מהם.
בסמכותם של הקונגרס ושל מדינות הברית לאכוף סעיף זה בחקיקה מתאימה.
סעיף זה לא ייכנס לתוקפו אלא אם כן יאושרר כתיקון לחוקה על ידי בתי המחוקקים של מדינות הברית, כפי שנקבע בחוקה, עד שבע שנים ממועד הגשת הסעיף למדינות על ידי הקונגרס.
התיקון הוצע בשנת 1917 וב-18 בדצמבר אותה שנה עבר בסנאט.
ב-16 בינואר 1919 התיקון אושר על ידי המדינות ונכנס לתוקף שנה מאוחר יותר.
לתיקון זה לראשונה הוצמד "תאריך תפוגה": אם לא היה מאושר תוך פרק הזמן הנקוב, היו רואים אותו כאילו לא אושר מעולם בקונגרס, והיה על מי שרצה להעבירו להתחיל במלאכת החקיקה מהתחלה.