tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
במהלך מלחמת העצמאות העניקו מפקדים רבים ציונים לשבח מיוזמתם, בלא שנקבעה מדיניות בנושא.
הצעה ראשונה למיסוד הנושא גובשה על ידי ועדה, שבראשה עמד סגן אלוף נחום שדמי, אז ראש מחלקת הסגל במטה הכללי, ובה היו חברים סא"ל מרדכי מקלף (לימים הרמטכ"ל השלישי) וסא"ל שמעון אבידן.
הוועדה בדקה 2,498 המלצות לציונים לשבח, והמליצה לאשר 1,704 מתוכן.
הוועדה המליצה לקיים בדיקה חוזרת של כל ההמלצות שכבר עלו בוועדה ולבחון 100 המלצות נוספות שהתקבלו במהלך עבודתה, בהן היא לא דנה.
בנוסף להמלצות לאשר את הצל"שים, המליצה הוועדה על מדרג של עשרה אותות ועל הענקת אות מיוחד ליישובים שלחימתם התבלטה במיוחד, בהם ירושלים, יישובי גוש עציון, רמת רחל ונגבה.
ב-1 בנובמבר 1949 מינה סגן הרמטכ"ל מקלף ועדה נוספת שתדון בנושא, כנראה על פי המלצת הוועדה הראשונה.
יו"ר הוועדה היה סא"ל יצחק פונדק והיו חברים בה סא"ל עמנואל נשרי וסא"ל ב.
הוועדה הגישה את מסקנותיה ב-25 בנובמבר 1949 בהמלצה להעניק 1,137 עיטורים.
בנוסף הציעה הוועדה מבנה חדש של עשרה עיטורים.
ראש הממשלה ושר הביטחון דוד בן-גוריון דחה את המלצות הוועדה, ופסק שיוענק אות אחד בלבד, אות גיבור ישראל, לשנים עשר לוחמים בלבד.
התנאי להענקת העיטור היה, מעבר לגבורה האישית, שהמעשה אותו עשו הביא לניצחון בקרב.
במאי 1953 הגיש ראש אכ"א, אלוף צבי צור (לימים רב-אלוף, הרמטכ"ל השישי) המלצות למיסוד נושא העיטורים והצל"שים.
הוא המליץ על חלוקת העיטורים לשתי קטגוריות, כאשר המדד המבדיל הוא האם המעשים נעשו בשדה הקרב ומול האויב.
בדיון שנערך באכ"א הומלץ על צמצום מספר האותות עליהם המליץ האלוף צור והעמדתם על שבעה אותות; חמישה מהם על מעשים שנעשו בעת קרב ושניים על מעשים שנעשו שלא במצב כזה.
ב-20 ביוני 1954 הגיש היועץ המשפטי למערכת הביטחון הצעת חוק ל, שכללה שישה עיטורים.
הצעה זו הוגשה לכנסת ב-9 בדצמבר 1954, עברה בקריאה ראשונה והועברה לדיון בוועדת החוץ והביטחון.
עד לסיום חקיקת החוק בכנסת נקבעה ב-1 במרץ 1955 פקודת מטכ"ל, שהסדירה מתן ציון לשבח על ידי הרמטכ"ל או אלוף.
ב-6 ביוני 1955 עלה החוק לקריאה שנייה ושלישית בכנסת.
במהלך הדיון דרש שר הביטחון דוד בן-גוריון לבטל את העיטורים על שם בר כוכבא והחשמונאים ולקבוע עיטורים על שם גיבורי התנ"ך.
לאחר שהסתייגותו נדחתה טען בן-גוריון שאחד הסעיפים בחוק לא נוסח כיאות והכנסת הסכימה להחזיר את החוק לוועדה לדיון נוסף.
עם פיזור הכנסת השנייה, ב-15 באוגוסט 1955, לא חודש הדיון בחוק.
בדצמבר 1956 הודיע בן-גוריון שהמטכ"ל מכין טיוטה חדשה של החוק.
בינואר 1958, במענה לדרישה בכנסת לקדם חלוקת עיטורים, הודיע בן-גוריון שהוא נגד עיטורים וכי "אדם העושה דבר טוב צריך לעשותו מפני שחובתו לעשות כן, ולא משום שהוא מקווה לפרס על כך".
באוגוסט אותה השנה הודיע בן-גוריון שמתכנני העיטורים בצה"ל הגיעו למסקנה שלילית לגביהם.
הצעת חוק נוספת, שנקראה "הצעת חוק העיטורים, תשי"ח-1958", הועלתה לדיון במליאת הכנסת ב-15 בינואר 1958, על ידי חבר הכנסת מרדכי נורוק.
חוק זה נועד להסדיר הענקת עיטורים לאנשים שסייעו למדינת ישראל, כמו ראשי ממשלה ומדינאים ממדינות זרות, חסידי אומות העולם, ועוד.
ההצעה הועברה לדיון בוועדת החוץ והביטחון, אך נראה שלא עלתה לקריאה שנייה ושלישית.
מייד לאחר מלחמת ששת הימים הוחל בצה"ל בהכנת חוק עיטורים חדש.
ב-7 ביולי 1969 הונחה הצעת החוק הממשלתית על שולחן הכנסת וב-1 בדצמבר 1969 אושר החוק בקריאה ראשונה.
החוק אושר ב-20 בינואר 1970. במהלך ההצבעה נדחו הדרישות לתת לעיטורים שמות היסטוריים, כ"עיטור בר כוכבא" ו"עיטור המכבים".
החוק קובע שלושה עיטורים: עיטור הגבורה, עיטור העוז ועיטור המופת.
עיטור הגבורה יוענק על העיטור מוענק על ידי שר הביטחון, על פי המלצת הרמטכ"ל.
לפי דברי ההסבר לחוק, על המעשה שבגינו מוענק העיטור לעמוד בארבעה תבחינים: מעשה המוגדר "גבורה עילאית"; המעשה היה בעת לחימה; המעשה היה מול פני האויב; ונעשה תוך "חירוף נפש".
עיטור העוז יוענק על העיטור מוענק על ידי הרמטכ"ל.
על המעשה בגינו הוא מוענק לעמוד בשלושה תבחינים: המעשה מוגדר "מעשה גבורה" (להבדיל ממעשה "גבורה עילאית", שבגינה מוענק עיטור הגבורה); המעשה נעשה תוך מילוי תפקיד קרבי; ונעשה תוך "חירוף נפש".
מכאן שעיטור העוז יכול להיות מוענק גם על מעשים שנעשו שלא בעת מלחמה, בניגוד לעיטור הגבורה, כל עוד נעשו תוך מילוי תפקיד קרבי.
עיטור המופת יוענק על .
גם עיטור זה מוענק על ידי הרמטכ"ל.
לעיטור נקבעו שני תבחינים: מעשה שנעשה באומץ לב ושראוי לשמש מופת.
על פי ההסבר לחוק, ניתן להעניק עיטור זה גם על מעשה שלא נעשה בעת מלחמה, שלא נעשה בעת מילוי תפקיד קרבי, וגם שלא היה בו "חירוף נפש", בניגוד להדגשה בעיטורי הגבורה והעוז.
בנוסף לאותות אלה קובע החוק הענקת אות מערכה, המציין את השתתפות נושא האות בקרב או במערכה מלחמתית.
החוק גם קובע כי הרמטכ"ל, או מי שהוסמך על ידו, יוכל להעניק ציונים לשבח לחיילים שמעשיהם ראויים לציון, אך לא עמדו בקריטריונים המצדיקים הענקת אחד מן האותות הללו.
על פי הגדרת החוק, לא ניתן לערער על החלטת שר הביטחון והרמטכ"ל: "הענקת עיטור מסורה לשיקול דעתו של המוסמך להעניקו, ואין אחר החלטתו ולא כלום".
בדברי ההסבר להצעת החוק מודגש כי אין זכות לעתור, וכי ההחלטה על מתן עיטור לא תהיה כפופה לביקורת שיפוטית.
את ההחלטה על עיצוב העיטורים מקבלת ממשלת ישראל, בהמלצת שר הביטחון, ואילו עיצוב אותות המערכה נתון לסמכותו של השר.
החוק קובע גם שאם מקבל האות אינו בחיים בעת מתן האות, הוא יוענק לשאר בשרו, לפי סדר זה: אלמנה או אלמן; בתו או בנו של מקבל האות; אימו; אביו; אח או אחות.
עם זאת, מעניק האות יכול לחרוג מסדר זה על פי שיקול דעתו.
אדם שזכה באותו עיטור פעמיים או יותר לא יקבל עיטור נוסף, אלא תג מוקטן של העיטור.
נשיאת העיטורים והגבלות על השימוש בהם
החוק מגדיר מצבים שבהם אסור למי שהוענק לו עיטור לשאת אותו: אסור לאדם הנמצא במאסר או במחבוש לשאת את האות, וכן אסור לאדם שעבר עבירות הפוגעות בביטחון המדינה, כפי שהוגדרו בחוק העונשין (ביטחון המדינה), תשי"ז-1957 (כיום ).
בכלל עבירות אלה: המרדה, סיוע לאויב ועוד.
נשיאת העיטור אסורה גם על מי שעבר עבירות חמורות המפורטות בחוק השיפוט הצבאי, כמו סיוע לאויב, נטישת עמדה מול האויב, מסירת ידיעות לאויב ועוד.
אסור להשתמש בעיטור או בחפץ הדומה לו למטרות פרסומת ולייצר דבר מה הדומה לעיטור, כדי להטעות כאילו המדובר בעיטור אמיתי, או למטרות פרסום.
עם זאת, שר הביטחון רשאי לתת רישיון לייצור חפץ כזה.
ייצור חפץ כזה ללא רישיון הוא עבירה, שהעונש עליה הוא מאסר או קנס.
בנוסף לעבירה זו, מונה החוק מספר מעשים נוספים המוגדרים כעבירות, שהעונש עליהן הוא גם מאסר או קנס: מסירת מידע כוזב בעת החקירות לקראת קבלת אחד מהעיטורים וענידת עיטור שלא ניתן לעונד כחוק.
ענידה זו היא גם עבירה על חוק השיפוט הצבאי, האוסר על התחזות לבעל דרגה שאינה דרגתו של העונד אותה; ענידת עיטור שלא הוענק כדין לעונד אותו נחשבת להתחזות כזו ודינה מאסר.
תיקון שני לחוק התקבל בכנסת ב-17 בדצמבר 1979. תיקון זה קובע אפשרות להעניק עיטור לא רק ליחיד, אלא גם ליחידות שגודלן מכיתה ומעלה.
עיטורים וצל"שים שניתנו לפני החוק
אותות מערכה שניתנו ללוחמים במלחמת העצמאות, מבצע קדש ומלחמת ששת הימים ייחשבו כאותות המערכה המוגדרים בחוק.
החוק המקורי קבע הענקת אותות מערכה לחיילים.
התיקון הראשון לחוק, שהתקבל ב-19 בפברואר 1975, מוסיף כי גם שוטרים וסוהרים יהיו זכאים לאותות מערכה.
סעיף נוסף בתיקון זה מסמיך את שר הביטחון להעניק אות מערכה גם ליחידים או לקבוצות שהחוק כפשוטו לא חל עליהם.
קובע כי "שר הביטחון ממונה על ביצוע חוק זה והוא רשאי להתקין תקנות בכל הנוגע לביצועו".
הענקתם של אותות מערכה שהוחלט על הענקתם משנת 1980 ואילך מוסדרת בתקנות המפרטות את הזכאים לאות.
תקנות אלה מסדירות את כללי הענקת אותות המערכה: אות מלחמת ההתשה, אות מלחמת יום הכיפורים, אות מערכת שלום הגליל, אות המערכה ברצועת הביטחון, אות מלחמת לבנון השנייה ואות מבצע צוק איתן.
בנוסף, קובעות את מבנה העיטורים ואת כללי ענידת העיטורים ואותות המערכה.
פקודת מטכ"ל 33.0807 ("עיטורים, ציונים לשבח, אותות הערכה ואותות הוקרה") חוזרת על חלק מהאמור בחוק ובתקנות ומוסיפה הנחיות לחיילי צה"ל בנושא זה.
על פי התקנות, העיטור יורכב מהחלקים הבאים:
פארה - חלקו העיקרי של העיטור, העשוי מהמתכת שנקבעה בעת עיצוב העיטור;
סרט - פיסת אריג, בצבע שנקבע בעת עיצוב העיטור, שאליה מחוברת הפארה והיא עצמה מתחברת לבגד;
אות - פס אריג בצבעו של סרט העיטור.
בנוסף, קובעות התקנות את קיומו של תג, עיטור מוקטן.
העיטור נענד מעל הכיס השמאלי של החולצה.
ניתן לענוד אותו על חולצה צבאית וגם על חולצה אזרחית.
את העיטור המלא, כלומר הפארה עם הסרט, מותר לענוד רק ביום הזיכרון לחללי מערכות ישראל, ביום העצמאות ובאירועים ממלכתיים.
שר הביטחון רשאי לקבוע אירועים נוספים שבהם ייענד העיטור המלא.
את אות העיטור ניתן לענוד על החולצה בכל זמן, על פי הסדר המפורט להלן.
כפי שנקבע בחוק, אדם שזכה באותו עיטור פעמיים או יותר, לא יקבל עיטור נוסף אלא תג מוקטן של העיטור.
התקנות קובעות כי מי שזכה פעמיים בעיטור, יתווסף לו עיטור מוקטן לסרט העיטור, ולא יענוד את העיטור פעמיים.
אדם שזכה במספר עיטורים יענוד אותם על פי סדר חשיבות, מעל מרכז הכיס השמאלי של החולצה, מלמעלה למטה, בסדר יורד: עיטורים (עיטור הגבורה ראשון, ולאחריו עיטור העוז והמופת), צל"שים (צל"ש רמטכ"ל ראשון ואחריו צל"ש אלוף, מפקד אוגדה ומח"ט); ואותות מערכה.
פקודת מטכ"ל קובעת גם את עיצובם של ציונים לשבח: סמל הצל"ש כולל ענף עלי זית וחרב מוצלבים, בדומה לסמל דרגת תת-אלוף.
בין הציונים לשבח ישנו מידרג:
צל"ש רמטכ"ל, המוענק על ידי ראש המטה הכללי, מורכב משלושה סמלי צל"ש;
צל"ש אלוף, המוענק על ידי אחד מן הבאים: מפקד פיקוד מרחבי, ראש אגף במטה הכללי, מפקד זרוע (היבשה, האוויר או זרוע הים), או מפקד גיס, והוא מורכב משני סמלי צל"ש;
צל"ש מפקד אוגדה, המוענק על ידי מפקד אוגדה או קצין חיל ראשי, ומורכב מסמל צל"ש אחד;
צל"ש מפקד חטיבה מוענק על ידי מפקד חטיבה או מפקד מפקדה מקבילה, והוא ללא סמל.
סמלי הצל"ש הניתנים במהלך מלחמה נענדים על אות המערכה, ואילו צל"ש שניתן על מעשה בזמן אחר נענד על אות בצבע זית.
הפקודה קובעת עוד כי ניתן להעניק ציון לשבח גם ליחידה צבאית.
על פי הפקודה ניתן לתת צל"ש לכל יחידה שגודלה מכיתה ומעלה.
על פי הפקודה גם קבוצת אזרחים שפעלה במסגרת צבאית יכולה לזכות בציון לשבח.
בנוסף לאותות אלה מאשרת הפקודה למפקדים מתן מכתבי הערכה ליחידה או לחייל בודד, על מעשים שאינם מזכים בציון לשבח או בעיטור.
ההמלצה על הענקת עיטור או צל"ש מועברת על ידי מפקדו של החייל או של היחידה לוועדה פיקודית, הממונה על ידי אלוף (אלוף פיקוד, מפקד זרוע, מפקד גיס או ראש אגף במטה הכללי).
הוועדה מחליטה על מתן צל"ש אלוף, צל"ש מפקד אוגדה או חטיבה, או על המלצה על מתן צל"ש רמטכ"ל או עיטור.
המלצה כזו מועברת לדיון בוועדה הממונה על ידי הרמטכ"ל, בנשיאות נשיא בית הדין הצבאי לערעורים, קצין בדרגת אלוף.
הוועדה מוסמכת להחליט על הענקת צל"ש רמטכ"ל, עיטור העוז או עיטור המופת, וממליצה לשר הביטחון על הענקת עיטור הגבורה.
עיטורים לאנשי מערכת הביטחון שאינם חיילים
שנתיים לאחר קבלת חוק העיטורים קיבלה הכנסת את , הקובע את העיטורים ואת סדרם לאנשי משטרת ישראל ושירות בתי הסוהר.
תיקון מס' 3 לחוק זה, שהתקבל בב' באדר ה'תשנ"ח, 16 במרץ 1998, מרחיב את תחולת החוק גם על מתנדבי המשמר האזרחי.
מרחיב את תחולת החוק גם על לוחמי האש ומתנדבים.
חוק הסעד (טיפול באנשים עם מוגבלות שכלית-התפתחותית), תשכ"ט-1969 הוא חוק במדינת ישראל, המגדיר מהי מוגבלות שכלית התפתחותית, את דרכי האבחון, סמכויות ועדת האבחון לצורך קביעת מוגבלות שכלית התפתחותית ואת דרכי הערעור על החלטת הוועדה.
לאורך השנים בוצעו בחוק זה שבעה עדכונים.
אחרון התיקונים, התשע"ז-2017, עסק בשינוי מהותי של מונחים דוגמת המילה 'מפגר' ובהתאמה, שמו של החוק שונה (בגרסתו הקודמת נקרא חוק הסעד טיפול במפגרים).
החוק עוסק גם בזכויות של אדם עם מוגבלות שכלית התפתחותית לשירותים חוץ ביתיים ויומיים, וכן, במטפליו ובמשפחתו.
החוק קובע מה ההליך לטיפול באדם אשר נאשם בפלילים ואף דן בטיפול בכפייה.
הכרה של אדם כבעל מוגבלות שכלית התפתחותית מאפשרת לו ולבני משפחתו לקבל הכרה ועזרה מהמוסדות השונים, מענה וטיפול לצרכיו, הגנה באם הוא נאשם בפלילים, זכויות חברתיות וכן, קבלת שירותים לשיקום במסגרת הקהילה, פעילות פנאי, תוכניות קידום אישי, ייעוץ מיני ופתרונות דיור.
חוק זה עולה בקנה אחד עם התפיסה במשפט העברי שכספו של אדם אינו אלא מאלוהים וכי כל בני האדם שווים ומגיעות להם זכויות שוות, ועל כן יש להשקיע מכספי הציבור למען הנזקקים.
בהמשך לכך בדיוני הכנסת העלו כי יותר מתאים לקרוא למוסדות לשכות הצדקה ולא הסעד.
החוק מגדיר אנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית כ"מי שמחמת חוסר התפתחות או התפתחות לקויה של כושרו השכלי, נפגמת יכולתו להתנהגות מסתגלת והוא זקוק לטיפול".
הגדרה זו כוללת חמישה מרכיבים עיקריים: מרכיב התפתחותי, מרכיב שכלי, מרכיב הסתגלותי, מרכיב של צורך בתמיכה ובטיפול ומרכיב של הבחנה בין מוגבלות שכלית התפתחותית לבין מחלות נפש שונות.
על פי חוק הסעד, הגוף אשר מוסמך לקבוע ולאבחן מיהו אדם עם לקות שכלית התפתחותית הוא ועדת האבחון מטעם משרד הרווחה והשירותים החברתיים.
בוועדה חברים כחמישה אנשי מקצוע ובהם: עובד סוציאלי, פסיכולוג ומחנך, שמינה שר הרווחה והשירותים החברתיים, וכן רופא פסיכיאטר ורופא מומחה למחלות ילדים או רופא אחר, שמינה שר הרווחה והשירותים החברתיים, בהתייעצות עם שר הבריאות.
אנשים שעולה לגביהם שאלה בדבר קיום מוגבלות שכלית מחויבים לעבור אבחון, אשר ניתן בחינם.
האבחון מתקיים במרכזי אבחון בערים השונות, אשר זכו במכרזים המוצעים מעת לעת של משרד הרווחה.
ועדת האבחון אינה חלק ממכון האבחון וחבריה אינם שותפים באבחון עצמו.
הוועדה מקבלת לידיה את מסקנות האבחון, נפגשת עם האדם שיש לו מוגבלות שכלית ועם בני משפחתו האחראים עליו, ומוסרת את המלצותיה השונות.
למשל, בכוחה של הוועדה לקבוע על מתן יום לימודים ארוך לילד שיש לו מוגבלות שכלית.
המלצותיה של הוועדה מחייבות את המדינה ואת הרשות המקומית.
קביעתה של ועדת האבחון אינה ניתנת באופן חד פעמי, אלא, לפחות פעם בשלוש שנים חייב עובד סוציאלי לשוב ולהביא את עניינו של האדם עם המוגבלות שכלית התפתחותית לפני ועדת אבחון.
נציג מתוך ועדת האבחון מעביר לבני המשפחה את קביעתה של הוועדה.
אם אלו אינם שבעי רצון ניתן לערער על ההחלטה שהתקבלה בוועדה.
אם בני משפחתו של האדם עם מוגבלות שכלית-התפתחותית אינם שבעי רצון מן ההחלטה שהתקבלה בוועדה הם רשאים לערער עליה בפני ועדת ערר לפי סעיף 9 לחוק הסעד.
ערעור על החלטות הוועדה מתקיים על ידי פניה לבית המשפט המחוזי.
טיפול באנשים עם מוגבלות שכלית-התפתחותית
טיפול באנשים עם מוגבלות שכלית התפתחותית מכיל בתוכו מגוון נושאים, כולל גמלאות וקצבאות, חינוך, בריאות, תעסוקה, שירותים וזכויות בקהילה, מסגרות דיור, תמיכה ופנאי.
במסגרת החוק, או חוקים הקשורים בו, ניתנים, בין היתר, השירותים הבאים:
חינוך: מעון יום שיקומי, סייעת לשילוב פעוטות במעונות יום ומשפחתונים, יום שהות ארוך, מטפח אישי לילדים הגרים בבית הוריהם, התאמות לשילוב תלמידים עם מוגבלות בטיולים ובפעילות מחוץ לבית הספר, וקורס חינוך פיננסי.
דיור חוץ ביתי הנחלק לשני סוגים: מסגרות דיור בקהילה, למשל, דירות והוסטלים, ומעונות פנימייה.
לילדים שהוריהם מתקשים לטפל בהם, קיימת מסגרת המחליפה באופן זמני את המשפחה הביולוגית - משפחת אומנה.
בריאות: תחת אבחון התפתחותי ילדים זכאים לאבחון רפואי במגוון רחב של שירותי בריאות ובתוכם ריפוי בעיסוק, פיזיותרפיה, הפרעות תקשורת, אבחון פסיכולוגי, וזאת בהתאם לדעת הצוות המטפל.
בשנת 2000 תוקן החוק ונקבע בו כי שירותי הדיור הניתנים באמצעותו צריכים להינתן במידת האפשר במסגרת הקהילה.
על אף שינוי זה, נכון לשנת 2017, כ-68% מכלל האנשים אשר קיבלו שירותי דיור, קיבלו זאת במסגרת של מעונות, ועוד כ-18% במסגרת של הוסטלים.
ביקורת נוספת מתייחסת לסל השירותים הניתנים באמצעות החוק.
למעשה, רובו של הסל לא מעוגן בחוק אלא בתקנות מנהלתיות.
תקנות אלו נתונות לשינויים רבים ואינן מעניקות את השירותים כזכות מוכרת.
חוק הסכמים קיבוציים, תשי"ז-1957 מסדיר את יצירתם של הסכמים קיבוציים במסגרת יחסי העבודה בישראל.
החוק אושר בכנסת השלישית בפברואר 1957, ונכנס לתוקף ב-1 במרץ 1957.
החוק מגדיר הסכם קיבוצי: "הסכם קיבוצי הוא הסכם בין מעסיק או ארגון מעבידים לבין ארגון עובדים שנעשה והוגש לרישום לפי חוק זה, בענייני קבלת אדם לעבודה או סיום עבודתו, תנאי עבודה, יחסי עבודה, זכויות וחובות של הארגונים בעלי ההסכם, או בחלק מעניינים אלה."
החוק מבחין בין שני סוגים של הסכמים קיבוציים:
הסכם קיבוצי מיוחד – למפעל מסוים או למעסיק מסוים – בין מעסיק או ארגון מעבידים המייצג את המעסיק לבין ארגון העובדים היציג של העובדים שעליהם יחול ההסכם;
(1) בעלי ההסכם (כלומר הארגונים החתומים על ההסכם);
(2) המעסיקים המיוצגים, לעניין אותו הסכם, על ידי ארגון מעבידים שהוא בעל ההסכם;
(3) כל העובדים מהסוגים הכלולים בהסכם, המועסקים על ידי מעסיק שהוא בעל ההסכם או שהוא מיוצג כאמור בפסקה (2), במקצועות או בתפקידים הכלולים בהסכם.
הסכם קיבוצי כללי – לכל שטח המדינה או לחלק ממנה, לענפי עבודה מסוימים או לכל ענפי העבודה כשההסכם הוא בין ארגון העובדים היציג שבענף העבודה או בשטח הנדון לבין ארגון מעבידים שבהם, הכל לפי העניין.
(2) המעסיקים, בענפים או בשטח הכלולים בהסכם, שהיו בעת חתימת ההסכם חברים בארגון המעבידים שהוא בעל ההסכם, או שנעשו לחברים תוך תקופת תוקפו של ההסכם, חוץ מחברים שהוצאו מכלל ההסכם במפורש;
(3) כל העובדים מהסוגים הכלולים בהסכם המועסקים, על-ידי מעסיק כאמור בפסקה (2), במקצועות או בתפקידים הכלולים בהסכם.
לעניין הסכם קיבוצי מיוחד: ארגון העובדים שעם חבריו נמנה המספר הגדול ביותר של עובדים מאורגנים שעליהם יחול ההסכם, או שהוא מייצגם לעניין אותו הסכם, ובלבד שמספר זה אינו פחות משליש כלל העובדים שעליהם יחול ההסכם.
לעניין הסכם קיבוצי כללי: ארגון עובדים שעם חבריו נמנה המספר הגדול ביותר של עובדים מאורגנים שעליהם יחול ההסכם.
תוך חודשיים מתאריך החתימה על ההסכם הקיבוצי יש להגישו לרישום במשרד הכלכלה והתעשייה.
רישום זה הופך את ההסכם לגלוי לכל.
כללי הרישום מפורטים בתקנות הסכמים קיבוציים (רישום), תשי"ז-1957.
החוק מפרט בעניין תקופת התוקף של ההסכם:
תחילתו של הסכם קיבוצי היא מהיום שנקבע לכך בהסכם, ובאין תאריך קבוע - מיום חתימתו.
הסכם קיבוצי יכול שיהיה לתקופה מסוימת הקבועה בו או לתקופה בלתי מסוימת או מקצתו כך ומקצתו כך.
הסכם קיבוצי לתקופה מסוימת שתמה תקופת תוקפו, ואחד מבעלי ההסכם לא הודיע לצד השני במועד הנכון ובכתב על גמר תוקפו, יוסיף להיות בר-תוקף בתורת הסכם קיבוצי לתקופה בלתי מסוימת; המועד להודעת גמר הוא כקבוע בהסכם ובאין קביעה בהסכם - שני חודשים לפחות לפני תום תוקפו של ההסכם.
הסכם קיבוצי לתקופה בלתי מסוימת, רשאי כל צד לבטלו במתן הודעה מוקדמת על כך לצד השני במועד הקבוע לכך בהסכם, ואם אין קביעה בהסכם, שני חדשים לפחות לפני יום הביטול, ואולם תוקפו של הסכם קיבוצי שנעשה לכתחילה לתקופה בלתי מסוימת הוא לפחות שנה אחת.
החוק קובע זיקה בין הוראות אישיות שבהסכם הקיבוצי ובין מקורות אחרים לקביעת תנאי העבודה:
זכויות המוקנות לעובד בהוראות אישיות שבהסכם קיבוצי אינן ניתנות לוויתור (כלומר עובד אינו יכול להסכים לוותר על זכות כזו).
זכויות עובד הקבועות בחוק יכול הסכם קיבוצי להוסיף עליהן אך לא לגרוע מהן.
הוראה בחוזה עבודה שהיא שונה מהוראה אישית שבהסכם קיבוצי החל על בעלי החוזה – ההוראה שבהסכם הקיבוצי עדיפה; היה השינוי לטובת העובד, עדיפה ההוראה בחוזה העבודה אם אין בהסכם הקיבוצי דבר המונע במפורש אותו שינוי.
היו חלים על עובד יותר מהסכם קיבוצי אחד, הולכים אחר הוראה שהיא לטובת העובד.
שר הכלכלה והתעשייה (להלן - השר) רשאי להרחיב בצו את האוכלוסייה שעליה חלות הוראותיו הסכם קיבוצי כללי (אך לא הסכם קיבוצי מיוחד), ולהחילו על קבוצות עובדים שאינן כלולות בהסכם.
צו ההרחבה מתפרסם ב"רשומות", ומפורטות בו ההוראות שהורחבו וסוגי העובדים והמעסיקים שעליהם חל הצו.
ישנם מקרים בהם צווי הרחבה כוללים את כל העובדים בישראל, וישנם מקרים בהם הם חלים רק על עובדים בענפים מסוימים או אפילו רק באזורים מסוימים במדינה.
היקף התחולה נקבע על ידי השר, במבוא של כל צו הרחבה.
כאשר תם תוקפו של ההסכם הקיבוצי שעל הוראותיו ניתן צו הרחבה, בטל צו ההרחבה.
בנוסף רשאי השר לבטל צו הרחבה.
הוראות אישיות בצו הרחבה שבוטל ימשיכו לעמוד בתוקפן כחלק מחוזי העבודה שהיו קיימים בהיות הצו בתוקפו, כל עוד לא שונו או לא בוטלו בחוזי עבודה חדשים.
דברי ההסבר להצעת החוק מנמקים את הצורך בצו הרחבה:
ההסכם הקיבוצי, הן המיוחד והן הכללי, מסדירים את תנאי העבודה של העובדים הקשורים בבעלי ההסכם, אך גם ההסכם הקיבוצי הכללי איננו מכשיר מספיק להסדר תנאי העבודה בענף שלם, היות שאין הוא חל על מפעלים שבעליהם אינם חברי ארגון מעבידים שהוא בעל ההסכם.
מצב זה משאיר את עובדי המפעלים הלא מאורגנים בנחשלותם, וממילא גורם להתחרות בין מפעלים ומהווה בכלל מכשול לקידום המשא ומתן הקיבוצי.
למניעת תוצאות אלה מיועד המוסד המשפטי המוקם לפי החוק המוצע והוא צו ההרחבה.
השר רשאי לקבוע בתקנות, באישור ועדת העבודה, הרווחה והבריאות של הכנסת, הוראות בדבר חובת מעסיק שחל עליו צו הרחבה לשלם דמי טיפול ארגוני-מקצועי לארגון המעבידים שהוא צד להסכם הקיבוצי שהורחב.
תקנות אלה הן תקנות הסכמים קיבוציים (תשלום דמי טיפול ארגוני-מקצועי לארגון מעבידים), תשל"ז-1977.
החוק קובע את חופש ההתאגדות של העובדים: לכל עובד הזכות לפעול למען התארגנות עובדים בוועד עובדים ובארגון עובדים, להיות חבר בוועד עובדים ובארגון עובדים ולפעול במסגרתם.
בתיקון מספר 2 לחוק נוסף לו סעיף 33ז, המאפשר לארגון מעבידים, שהוא צד להסכם קיבוצי שהורחב, לגבות דמי טיפול ארגוני-מקצועי ממעסיק שחל עליו צו ההרחבה.
בתיקון מספר 3 נוסף לחוק סעיף 10ב, הקובע שמעסיק בשירות ציבורי המעסיק מאה עובדים או יותר חייב להודיע לשר הכלכלה והתעשייה על כל הסדר בכתב שאינו הכם קיבוצי, שעניינו שכר עבודה או תנאים סוציאליים של כל עובדיו או סוג מהם.
דברי ההסבר להצעת החוק נימקו את הצורך בחובה זו:
במדיניות השכר הצמודה הנקבעת על ידי ההסתדרות הכללית, כל העלאת שכר עבודה ישירה או עקיפה במקצוע מסוים או במקום עבודה משפיעה ויש לה השלכות על תנאי העבודה במקצועות אחרים ובמקומות עבודה נוספים.
יש צורך בשמירה קפדנית ובמניעת חריגות ממדיניות השכר שנקבעה בין הממשלה להסתדרות.
במצב הקיים נחתמו לא פעם הסכמי עבודה שחרגו ממדיניות השכר ולרוב בלי שהדבר הובא לידיעת הגורמים שחתמו על ההסכם הכולל.
מצב זה גורם לתסיסה וסכסוכי עבודה ויוצר עוותים רבים, על כן, יש למנוע את המעבידים בשירות הציבורי מלחרוג מהמסגרת הכוללת של הסכמי העבודה מצד אחד, ומצד שני לבטל החשדות והרינונים בקרב קבוצות עובדים על כך.
תיקון מספר 6 הוסיף לחוק את סעיפים 33ט–33טז, העוסקים בחופש ההתאגדות.
הסעיף אינו מחייב את המעסיק לחתום על הסכם קיבוצי במסגרת משא ומתן זה.
באסדרה הנדרשת לפי החוק (רישום הסכמים קיבוציים, הוצאת צווי הרחבה) מטפלת היחידה ליחסי עבודה של משרד הכלכלה והתעשייה.
ההסכם הקיבוצי הוא הדרך העיקרית לקביעת תנאי העבודה במגזר הציבורי, והוא נפוץ גם במגזר הפרטי.
לרבים מההסכמים הקיבוציים הכלליים הוצאו צווי הרחבה, מהם החלים על כלל העובדים במדינה ומהם החלים על העובדים בענף הרלוונטי.
חופש ההתאגדות שנקבע בהסכם הביא לתביעות אחדות נגד מעסיקים שניסו למנוע התאגדות של עובדיהם.
חוק העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם, התשנ"ו-1996 אושר בכנסת השלוש עשרה בשנת 1996, והוא מסדיר את העסקתם של עובדים על ידי קבלני כוח אדם.
הצעת החוק הוגשה לכנסת על ידי חבר הכנסת אברהם יחזקאל.
דברי ההסבר להצעת החוק הציגו את הגורמים להצגתה:
העסקת עובדים באמצעות קבלני כוח אדם היא תופעה ההולכת ומתרחבת, בעיקר במיגזרים שבהם דרושה ניידות גבוהה של עובדים; מאידך, נלוות לתופעה זו מספר השלכות שליליות.
לא זו בלבד שהעובדים סובלים מהעדר מקום עבודה קבוע ומסודר, אלא שהם נתונים לעיתים קרובות לניצול על ידי תשלום שכר נמוך והעדר תנאים סוציאליים נאותים.
תופעה שלילית אחרת היא שלעיתים גובים מהעובדים סכומים בעד הוצאות טיפול, עמלות וכדומה.
בחוק המוצע התחשבות מלאה והקלות למעסיקים לגבי אותם סוגי עבודות זמניות אשר מעצם טיבן נעשות בידי קבלני כוח אדם, כגון: מילוי מקום של עובד שנעדר זמנית מהעבודה או מילוי משימה חולפת.
מאידך מוצעת הגנה רחבה יותר לאותם עובדים המועסקים בידי קבלני כוח אדם בעבודות שונות במקום העבודה ואין למעשה הצדקה עניינית שהן תיעשנה באמצעות קבלני כוח אדם.
החוק אושר בכנסת ב-12 במרץ 1996, ונקבע בו שייכנס לתוקף כעבור חצי שנה מיום פרסומו, כלומר ב-21 בספטמבר 1996.
מאז אישורו תוקן החוק 12 פעמים.
בתיקון ראשון לחוק, משנת 2000, נוסף לו סעיף 12א, הקובע שכאשר עובד של קבלן כוח אדם הועסק אצל מעסיק בפועל תקופה העולה על תשעה חודשים רצופים (ובהיתר משר העבודה: תקופה שלא תעלה על חמישה עשר חודשים) הוא הופך לעובד של המעסיק בפועל.
נקבע שסעיף זה ייכנס לתוקף כעבור חצי שנה מיום פרסומו, אך בתיקונים נוספים (בעיקר בחוקי ההסדרים) נדחתה כניסתו לתוקף שוב ושוב, והוא נכנס לתוקף ב-1 בינואר 2008. כמו כן הוחלף סעיף 13 לחוק, העוסק בהשוואת תנאי העבודה של עובד קבלן כוח אדם לתנאי העבודה הנהוגים אצל המעסיק בפועל.
עוד נקבע בתיקון זה שלעניין חוק זה דין המדינה כמעסיק בפועל כדין כל מעסיק בפועל.
בתיקון מס' 5 הוחרגו עובדים זרים בענף הבניין מתחולתו של סעיף 12א.
בתיקון מס' 6 נוספה לחוק הסדרת פעילותם של קבלני שירות.
בתיקון מס' 8 נוסף לחוק האיסור לקבל שירות מקבלן כוח אדם או קבלן שירות שאינם בעלי רישיון.
בתיקון מס' 12 נוסף לחוק סעיף 9א, המסדיר את פעילותם של קבלני כוח אדם המספקים שירותי כוח אדם של עגורנאים המפעילים עגורן.
דברי ההסבר להצעת החוק מציינים שמטרתה היא "למקד מאמצים בהגברת הבטיחות בעבודה בכל הקשור בעגורנים באתרי בנייה, נוכח ליקויים בהפעלת עגורנים, שגרמו בין השאר לקריסתם באתרי בנייה ולאובדן חיי אדם".
החוק מבחין בין קבלן כוח אדם לקבלן שירות:
קבלן כוח אדם הוא מי שעיסוקו במתן שירותי כוח אדם של עובדיו לשם עבודה אצל זולתו, לרבות לשכה פרטית כמשמעותה בחוק שירות התעסוקה, התשי"ט–1959, העוסקת גם במתן שירותי כוח אדם; מי שאצלו מועסק עובד של קבלן כוח אדם, למעט יחיד שהעובד האמור מועסק אצלו במתן שירותי סיעוד, קרוי מעסיק בפועל.
קבלן שירות הוא מי שעיסוקו במתן שירות בתחומי שמירה ואבטחה או ניקיון, באמצעות עובדיו, אצל זולתו.
על קבלן שירות חל רק חלק מהוראות חוק זה.
פעילות כקבלן כוח אדם או כקבלן שירות מותרת רק למי שקיבל רישיון לכך ממשרד העבודה, ובהתאם לתנאי הרישיון.
רישיון יינתן רק למי שמתקיימים בו כל התנאים הבאים:
(1) רישיון לקבלן כוח אדם יינתן למי שהוא, או המנהל המועסק על ידיו, הם בעלי ניסיון של לפחות שלוש שנים במתן שירותי כוח אדם או בניהול כוח אדם; רישיון לקבלן שירות יינתן למי שהוא, או המנהל מטעמו, הם בעלי ניסיון ניהולי או עסקי, וכן בעלי ידע בתחום זכויות עובדים.
(2) הוא המציא ערבות בנקאית או ערובה מתאימה אחרת למילוי חובותיו כלפי עובדיו, על פי תקנות שיתקין באישור ועדת העבודה והרווחה של הכנסת.
התקנות העוסקות בכך הן תקנות העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם (ערובה), התשנ"ו-1996.
(3) בחמש השנים שקדמו לבקשת הרישיון לא הורשע מבקש הרישיון או ממלא תפקיד בכיר בעסקו בעבירה שיש עמה קלון, או בעבירה שמפאת חומרתה או נסיבותיה אין הוא ראוי לעסוק כקבלן כוח אדם.
שר העבודה רשאי, לאחר שנתן לבעל הרישיון הזדמנות להשמיע טענותיו, לסייג את הרישיון או לבטלו אם התקיים בקבלן כוח האדם אחד מאלה:
(1) הרישיון ניתן על יסוד מידע כוזב או שגוי;
(2) חדל להתקיים תנאי מן התנאים למתן הרישיון;
(3) הוא הפר תנאי שברישיון;
(4) הוא או ממלא תפקיד בכיר בעסקו הורשעו בעבירה שיש עמה קלון או בעבירה שמפאת חומרתה או נסיבותיה אין הוא ראוי לעסוק כקבלן כוח אדם;
(5) הוא הוכרז פושט רגל או פסול דין, ואם הוא תאגיד – ניתן לגביו צו פירוק זמני או מונה לו כונס נכסים או שהתאגיד החליט על פירוק מרצון;
(6) הוא הפר חובה מהותית מהחובות המוטלות עליו על פי הוראה שבחיקוק, בהסכם קיבוצי או בחוזה עבודה המעניק זכויות לעובדים, לאחר שניתנה לו התראה מאת השר.
פעילות כקבלן כוח אדם הנותן שירותי כוח אדם של עובדים שאינם תושבי ישראל, מצריכה גם קבלת היתר מיוחד לכך משר הפנים ועל פי תנאי ההיתר האמור.
היתר כזה יינתן רק לתאגיד שמטרתו ועיסוקו היחידים הם מתן שירותי כוח אדם של עובדים שאינם תושבי ישראל.
לא יקבל אדם שירות כוח אדם מקבלן כוח אדם או שירות מקבלן שירות, ולא יתקשר עמם לקבלת שירותים כאמור, אלא אם כן הקבלן הוא בעל רישיון או היתר מיוחד כאמור לעיל, והמציא לאותו אדם העתק ממנו.
תנאי עבודה של העובד אצל קבלן כוח אדם ייערכו בהסכם בכתב ביניהם, אלא אם כן חל עליהם הסכם קיבוצי המסדיר את תנאי עבודתו של העובד אצל קבלן כוח האדם.
קבלן כוח אדם ימסור לעובד לפני תחילת העסקתו עותק מההסכם בכתב שנערך ביניהם; חל עליהם הסכם קיבוצי, יאפשר הקבלן לעובד לעיין בו.
החוק אוסר על קבלן כוח אדם וקבלן שירות לגבות תשלום מעובד או ממועמד לעבודה בעד שירותיו או החזר הוצאותיו.
איסור זה אינו חל לגבי תשלום בעד הכשרה מקצועית הניתנת למועמד לעבודה לפני תחילת העסקתו בידי קבלן כוח אדם לשם הכשרתו לעבודתו.
התשלום בגין הכשרה מקצועית מוסדר בתקנות העסקת עובדים על ידי קבלני כוח אדם (חיוב בתשלום בעד הכשרה מקצועית), תשנ"ח-1997. כן אוסר החוק על המעסיק בפועל לגבות מעובד קבלן המועסק אצלו תמורה של סכומים שהוא שילם לקבלן כוח האדם בעד שירותיו או כהחזר הוצאותיו.
כאשר עובד של קבלן כוח אדם הועסק אצל מעסיק בפועל תקופה העולה על תשעה חודשים רצופים (ובהיתר משר העבודה: תקופה שלא תעלה על חמישה עשר חודשים) הוא הופך לעובד של המעסיק בפועל.
לעניין זה רואים רציפות בעבודה אפילו חלה בה הפסקה לתקופה שאינה עולה על תשעה חודשים.
כאשר העובד הופך לעובדו של המעסיק בפועל, יצורף ותק העובד בתקופת העסקתו על ידי קבלן כוח האדם אצל אותו מעסיק בפועל, לוותק העובד בתקופת העסקתו אצל המעסיק בפועל.
סעיף זה אינו חל על עובד זר בענף הבניין שהוא עובד של קבלן כוח אדם, ועל עובד של קבלן כוח אדם המועסק אצל מעסיק בפועל בתפקידי מחשוב (תחזוקה, פיתוח והטמעה של מערכות מחשוב).
תניה בחוזה האוסרת, בין לחלוטין ובין באופן זמני, על המעסיק בפועל במקום העבודה שבו מועסק עובדו של קבלן כוח האדם להעסיק את העובד, או האוסרת, במישרין או בעקיפין, על העובד כאמור להיות עובדו של המעסיק בפועל במקום עבודה כאמור – אין לה תוקף.
קבלן כוח אדם לא יעסיק עובדים הבאים במקום עובדים המשתתפים בשביתה ולא יעסיק עובדים במקום עובדים המושבתים עקב השבתה, כל עוד השביתה או ההשבתה מתקיימות.
שר העבודה רשאי להסמיך מפקחים, מבין עובדי משרדו, לשם פיקוח על ביצוע הוראות לפי חוק זה; שר הפנים רשאי להסמיך מפקחים, מבין עובדי משרדו, לשם פיקוח על ביצוע ההוראות לפי חוק זה לגבי מי שנותן שירותי כוח אדם של עובדים שאינם תושבי ישראל.
לשם ביצוע תפקידיו לפי חוק זה רשאי מפקח –
(1) להיכנס לכל מקום שיש לו יסוד להניח כי מועסקים בו בני אדם, או שבו מתנהל עסקו של קבלן כוח אדם, ובלבד שלא ייכנס למקום המשמש למגורים אלא לפי צו של שופט;
(2) לבדוק כל פנקס, תעודה, דין וחשבון או מסמך אחר ולהעתיק מהם;
(3) להיות מלווה על ידי שוטר, אם יש לו יסוד לחשוש להפרעה בביצוע תפקידו.
מפקח לא יעשה שימוש בסמכויות הנתונות לו לפי חוק זה, אלא בעת מילוי תפקידו ובהתקיים שניים אלה:
(1) הוא עונד באופן גלוי תג המזהה אותו ואת תפקידו, והוא לובש מדי מפקח, בצבע ובצורה שהורו לעניין זה השר ושר הפנים.
(2) יש בידו תעודת מפקח החתומה בידי השר או שר הפנים, המעידה על תפקידו ועל סמכויותיו, שאותה יציג על פי דרישה.
חוק הספרים (חובת מסירה וציון הפרטים), התשס"א–2000 מחייב למסור לספרייה הלאומית שני עותקים של כל דבר דפוס, עיתון, סרט ותקליט היוצאים לאור בישראל.
חובת מסירת ספרים ועיתונים לספריית הפקדה נכללה בפקודת העיתונות המנדטורית משנת 1933 הצעת חוק הספרים, שאותה יזם חבר הכנסת זבולון אורלב, באה להחליף את החובה שבפקודת העיתונות תוך תיקונה בפרטים שונים.
החוק אושר בכנסת החמש עשרה ב-18 בדצמבר 2000, ונקבע בו שייכנס לתוקף שישה חודשים מיום פרסומו, כלומר ב-27 ביוני 2001. מאז חקיקתו תוקן החוק שלוש פעמים.
החוק מחייב למסור לספרייה הלאומית, בלא תמורה, שני עותקים מכל דבר דפוס (ספר, כתב עת וכו'), עיתון, סרט ותקליט היוצאים לאור בישראל.
בנוסף מחייב החוק למסור לספריית הכנסת עותק אחד מכל דבר דפוס, סרט ותקליט הנחוץ לעבודתה של הכנסת ומכל עיתון, תמורת רבע ממחירו הקטלוגי בתוספת עלות המשלוח בדואר רשום.
יושב ראש הכנסת פרסם כללים הקובעים מהו דבר דפוס הנחוץ לעבודתה של הכנסת.
בנוסף, מכל דבר דפוס המודפס על גבי נייר יימסר בלא תמורה עותק אחד לגנזך המדינה, על פי בקשתו.
החוק מחייב שבכל דבר דפוס היוצא לאור בישראל יצוינו, בתחילתו או בסופו, השנה שבה הוצא לאור, שנת ההדפסה, שמם ומענם של המדפיס והמוציא לאור או המפיק וכן כי הוצאו לאור בישראל; בסרט ובתקליט יצוינו הפרטים האמורים בגוף הסרט או התקליט, באופן הנראה לעין, וכן על גבי האריזה.
החובות האמורות לעיל יחולו על הראשון מבין המפורטים להלן שיש לו מען בישראל:
(1) המוציא לאור או המפיק;
הפרת חובות אלה עונשה קנס.
שר החינוך, הממונה על ביצוע חוק זה, מוסמך לקבוע הקלות בחובות האמורות לעיל, ובכלל זאת לקבוע כי הוראות חוק זה, כולן או מקצתן, לא יחולו על סוגים מסוימים של ספרים שיפורטו בצו ובלבד שאין עניין ציבורי לשמרם.
כן מוסמך השר לקבוע שהחובות על פי חוק זה יחולו גם על סוגי פרסומים שאינם ספרים.
בין השאר נקבע בתקנות כי חובת מסירת הספרים לפי החוק תחול גם על סוגי הפרסומים שאינם ספרים המפורטים להלן:
(1) אוספים של ציורים, צילומים, שרטוטי תווים, ומפות לרבות מפות בודדות;
(2) מאגרי מידע על גבי אמצעי האחסון שבו הם מופצים דרך כלל, כגון סוגים שונים של כוננים, תקליטורים, תקליטונים, DVD או קלטות, יחד עם כל אמצעי הנמסר דרך כלל יחד אתם, והדרוש להפעלתם הרגילה בידי מקבלם;
(3) מאגרי מידע שהשימוש בהם הוא באמצעות האינטרנט – על ידי מתן אפשרות גישה בלא אמצעי הגנה טכנולוגיים ובאופן המאפשר יצירת עותק של המאגר ושימורו, על החומרים האגורים בו, על ידי הספרייה הלאומית.
חוק העובדים הסוציאליים, התשנ"ו-1996 הוא חוק ישראלי המסדיר את מקצוע העבודה הסוציאלית.
החוק הגדיר לראשונה מי רשאי לעבוד כעובד סוציאלי, ולמעשה הכיר לראשונה בעובדים הסוציאליים כמקצוע נפרד וייחודי.
כמו כן החוק הגדיר מהי רמת ההשכלה הנדרשת מעובד סוציאלי, וקבע איסור העסקה למי שאינו מוכר כעובד סוציאלי מקצועי ואיסור על התחזות לעובד סוציאלי.
החוק קבע עוד כי עובד סוציאלי כפוף לוועדת האתיקה וחייב להרשם כעובד סוציאלי בפנקס העובדים הסוציאליים.
זכות הציבור לדעת היא אחת מזכויות היסוד של האזרח במשטר דמוקרטי.
זכות זו עוגנה בחקיקה שהייתה קיימת טרם חקיקת חוק העובדים הסוציאליים בחוקים חוק הגנת הפרטיות (1981), ובחוק זכויות החולה (1996), ואף הורחבה מאוחר יותר בחוק חופש המידע (1998).
במסגרת חוק העו"ס, נידונה גם בזכותו של האדם לקבל מידע אודות עצמו ומפורטים גם מהם התנאים בהם רשאי עובד סוציאלי לא למסור מידע זה (כגון אם יש חשש שהמידע עלול לפגוע במבקש המידע או באדם אחר).
בנוסף לכך, החוק מגדיר את החובה לשמור סודיות במסגרת הטיפול בלקוח, ומפרט מהם התנאים בהם חובה זו לא חלה על העובד הסוציאלי (בתוכם כלולה גם חובת הדיווח).
החוק דן גם בתנאים הבריאותיים בהם ניתן לדון בפסילה של אדם מלהיות עובד סוציאלי או למנוע רישום מלכתחילה בפנקס העובדים הסוציאליים, כאשר החוק כולל הן סכנה בריאותית פיזית והן סכנה בריאותית נפשית.
במקרים בהן יש חשש שמפאת מחלה תפגע יכולתו של אדם לעסוק במקצוע, הוא ראשי לעמוד בפני ועדה רפואית אותה ממנה השר הממונה.
חוק העורך הוא חוק שאושר ב-4 באוקטובר 1933 בגרמניה הנאצית, ונכנס לתוקף ב-1 בינואר 1934, והיה אחד הכלים החשובים ביותר לשליטה על הפצת חדשות בגרמניה הנאצית.
החוק קבע למי מותר לעסוק במקצוע העיתונות ואת תפקידיו של העורך הראשי.
החוק יצר את הבסיס המשפטי לשליטה בתכני העיתונות והסדיר את הדרישות האישיות והפוליטיות לעיסוק במקצוע העיתונות במדינה.
לשם כך נדרשה כניסה לרשימה המקצועית של לשכת העיתונות של הרייך, מחלקה של לשכת התרבות של הרייך.
לשכת התרבות של הרייך, מצדה, הייתה כפופה להנחיות משרד התעמולה בראשות יוזף גבלס.
כדי להיכלל ברשימה, היה צורך להוכיח שנה של הכשרה מקצועית.
עבודה התאפשרה רק לאחר קורס בן מספר חודשים עם בחינת גמר לתפקיד עורך.
לכל עורך היה מעמד דומה לזה של עובד מדינה, מה שדרש ממנו להיות נאמן למדינה (הנאצית).
לכן, כמו כל עובדי המדינה בתקופה הנאצית, הוא גם דרש הוכחה למוצא ארי של העורך.
יהודים הודררו באופן מוחלט מעיסוק במקצוע.
העורך הראשי של כל עיתון שהפצתו הותרה, היה אחראי על ציות לחוק ועל תוכנו של העיתון.
מאידך, מכיוון שהעורך הראשי היה כפוף להנחיות של לשכת העיתונות של הרייך, תחת שליטת משרד התעמולה, שהיה הממונה עליו - המוציא לאור לא היה יוכל יותר להשפיע על תוכן העיתון.
המוציא לאור לא יכול היה לסיים או להעסיק את העורך ללא אישור לשכת העיתונות של הרייך.
עם כניסת החוק לתוקף, כ-1,300 עיתונאים איבדו את מקום עבודתם.
עיתונים ליברליים רבים, כגון ה-"Vossische Zeitung"
בברלין, נאלצו להפסיק את הוצאתם לאור.
חוק הסדרת מקומות רחצה, תשכ"ד–1964 מסדיר את פעילותם של מקומות רחצה ציבוריים בישראל.
החוק בא להחליף חקיקה קודמת שהתיישנה, כפי שמציינים דברי ההסבר להצעת החוק:
הרחצה הציבורית מוסדרת כיום בפקודת מקומות רחצה ציבוריים, משנת 1933, ובסעיף 98(2) לפקודת העיריות, 1934. הניסיון הראה שאין בחוקים אלה כדי להשליט סדר ומשמעת נאותים, מה גם שהם אינם חלים על הרחצה בבריכות שחיה, שתנאי הבטיחות והתברואה בהן מפורשים ברישיונות המוצאים לפי פקודת המלאכות והתעשיות (הסדרתן).
החוק אושר בכנסת החמישית ב-29 ביולי 1964. מאז אישורו תוקן החוק חמש פעמים.
במסגרת החוק בוטלה פקודת מקומות רחצה ציבוריים.
בתיקון מס' 2 לחוק, משנת 1996, נוסף לו סעיף 5א, המכיל הוראות לעניין מקום מרפא מוכרז (כהגדרתו בחוק).
בתיקון מס' 5 לחוק, משנת 2008, נקבע שבמקום רחצה שבו נגבים דמי כניסה, לא ייגבו דמי כניסה בעד ילד שטרם מלאו לו 13 שנים, והוגבל גובה דמי הכניסה שניתן לגבות בעד ילד שמלאו לו 13 שנים אך טרם מלאו לו 17 שנים.
שר הפנים רשאי לאסור בצו את הרחצה בחלק של חוף ים, נהר או אגם, אם הרחצה באותו חלק עלולה, לדעתו, לסכן חייהם של בני אדם, וכן רשאי הוא לאסור, לאחר התייעצות עם שר הבריאות, רחצה כאמור אם היא עלולה לפגוע בבריאותם של בני אדם.
שר הפנים רשאי לקבוע בצו שמקום פלוני יהיה מקום רחצה מוכרז; היה המקום סמוך לנמל, יהיה צו כאמור טעון הסכמתו של שר התחבורה.
בהתאם לסמכותו זו פרסם שר הפנים צווים אחדים, שהוחלפו ב.
שר הפנים יקבע בצו הוראות בדבר –
(1) אמצעים לשמירת הבטיחות והתברואה במקום רחצה, לרבות מיתקנים ומבנים הדרושים בקשר לכך;
(2) סדרים לשימוש במקום רחצה, לרבות איסור הרחצה בו בזמנים ובנסיבות שיש בהם משום סכנה לבטיחותם ולבריאותם של המתרחצים;
(3) איסור או הגבלת פעולה שלדעתו עלולה להפריע לרחצה;
(4) דרכי הפיקוח על סדרים ואיסורים כאמור;
(5) כשירותם, סמכויותיהם וחובותיהם של סדרנים, פקחים, מצילים ומגישי עזרה ראשונה שיתמנו לעניין ביצוע חוק זה וכל צו, חוק עזר או הוראה אחרת על פיו, וכן דרכי פעולתם;
(6) תקנים של סדרנים, פקחים, מצילים ומגישי עזרה ראשונה שיוצבו במקום רחצה.
בהתאם להוראה זו פרסם שר הפנים את .
רשות מקומית שבתחומה נמצא מקום רחצה מוכרז חייבת לקיים בו את הוראות שר הפנים שניתנו בצו זה.
בנוסף פרסם שר הפנים את .
במקום שהרחצה נאסרה בו תציב הרשות המקומית שבתחומה הוא נמצא שלטים לציון דבר האיסור; במקום הנמצא מחוץ לתחומה של רשות מקומית, תציב המדינה שלטים כאמור.
רשות מקומית רשאית, באישור שר הפנים, לקבוע בחוק עזר הוראות להסדרת הרחצה בים, בנהר, באגם או בבריכת שחיה, הכל במידה שלא נקבעו להם הוראות בחוק זה או בצו על פיו.
רשויות מקומיות רבות פרסמו חוקי עזר להסדרת הרחצה בהן.
במקום הנמצא מחוץ לתחומה של רשות מקומית, יהא הממונה על המחוז רשאי להתקין, באישור שר הפנים, חוק עזר כאמור.
לא ייגבו דמי כניסה למקום רחצה בים, בנהר או באגם אלא אם נקבע חלק סביר של אותו מקום, שהגישה אליו נוחה, לכניסה בלי תשלום ובכפוף לקבלת אישור שר הפנים, ובכל מקרה לא ייגבו דמי כניסה למקום רחצה כאמור –
(1) בעד ילד שטרם מלאו לו 13 שנים;
(2) בעד ילד שמלאו לו 13 שנים אך טרם מלאו לו 17 שנים, בסכום העולה על עשרה שקלים חדשים.
בבריכות שחיה, מרחצאות או מעיינות מרפא הנתמכים בידי המדינה או רשות מקומית, ששר הפנים קבע שהם מקום מרפא, יש לקבוע מועדים לרחצה נפרדת לגברים ולנשים; מועדים כאמור ייקבעו בשעות היום ולמשך זמן שלא יפחת מחמש שעות שבועיות לגברים וחמש שעות שבועיות לנשים.
במקום מרפא יש להתקין את כל הנחוץ כדי לאפשר לאנשים עם מוגבלות גישה למקום המרפא ושימוש בו.
על אדם המפר הוראות המפורטות בחוק, למשל מתרחץ במקום שהרחצה בו אסורה, מוטל קנס.
חוק הסמכויות הכלכליות לשעת חירום בינלאומית הוא חוק פדרלי בארצות הברית, שנחקק בשנת 1977, המעניק לנשיא ארצות הברית סמכויות נרחבות להסדרת עסקאות כלכליות בינלאומיות בתגובה למצבי חירום לאומיים הנובעים מאיומים זרים.
חוק זה מאפשר לנשיא להתמודד עם איומים חריגים ומיוחדים על הביטחון הלאומי, מדיניות החוץ או הכלכלה של ארצות הברית באמצעות הטלת סנקציות כלכליות, הקפאת נכסים והגבלת סחר.
לפני חקיקת IEEPA, הנשיאים השתמשו בחוק הסחר עם האויב (Trading with the Enemy Act - TWEA) משנת 1917, שהעניק סמכויות כלכליות נרחבות במהלך מלחמות.
עם זאת, השימוש ב-TWEA בתקופות שלום עורר ביקורת, במיוחד במהלך ממשל ניקסון, שהשתמש בו כדי להטיל פיקוח על מטבע חוץ.
כדי להתמודד עם הביקורת וליצור מסגרת חוקית ברורה לשימוש בסמכויות כלכליות בשעת חירום, הקונגרס חקק את IEEPA, המאפשר לנשיא להכריז על מצב חירום לאומי בתגובה לאיומים חיצוניים, ולהשתמש בסמכויות כלכליות בהתאם.
פרק I: הכרזת מצב חירום לאומי
הנשיא חייב להכריז על מצב חירום לאומי כדי להפעיל את סמכויותיו תחת IEEPA.
הכרזה זו מתבצעת באמצעות צו נשיאותי, שבו מוגדר האיום החריג והמיוחד שמקורו מחוץ לארצות הברית ומהווה סכנה לביטחון הלאומי, למדיניות החוץ או לכלכלה.
הסמכויות המוענקות לנשיא מוגבלות לטיפול באיומים שהוגדרו בהכרזה.
כל איום חדש דורש הכרזה נפרדת על מצב חירום לאומי.
במסגרת IEEPA, הנשיא רשאי לחקור, להסדיר או לאסור מגוון פעילויות כלכליות, במסגרת IEEPA, הנשיא רשאי לחקור, להסדיר או לאסור מגוון פעילויות כלכליות, כולל:
העברות אשראי או תשלומים בין מוסדות פיננסיים
ייבוא או ייצוא של מטבע או ניירות ערך
רכישה, החזקה או סחר בנכסים שבהם יש לישות זרה עניין
IEEPA מחייב את הנשיא להתייעץ עם הקונגרס לפני הפעלת סמכויות אלו, ככל שניתן.
בנוסף, הנשיא חייב לספק לקונגרס דוחות מפורטים, המתארים את הפעולות שננקטו והנימוקים להן.
פרק IV: עונשים ואי ציות
הפרת הוראות החוק עלולה להוביל לעונשים אזרחיים ופליליים משמעותיים, בהתאם לחומרת ההפרה:
עונשים אזרחיים: על פי סעיף 206 של IEEPA, ניתן להטיל קנס אזרחי על כל אדם המפר, מנסה להפר, קושר להפר או גורם להפרה של כל תקנה, הוראה, הנחיה, צו, רישיון או איסור שהוצאו תחת החוק.
הקנס האזרחי המרבי עשוי להגיע לסכום הגבוה מבין 368,136 דולר או פי שניים מסכום העסקה שהיוותה את בסיס ההפרה.
עונשים פליליים: מי שמבצע ביודעין הפרה, מנסה ביודעין להפר, קושר ביודעין להפר או מסייע בביצוע הפרה של כל תקנה, הוראה, הנחיה, צו, רישיון או איסור שהוצאו תחת החוק, עשוי, עם הרשעתו, להיות נתון לקנס של עד 1,000,000 דולר.
אם מדובר באדם פרטי, הוא עשוי לעמוד בפני עונש מאסר של עד 20 שנים, או שניהם יחד.
החוק כולל מנגנוני פיקוח ומגבלות שנועדו להבטיח שהסמכויות הללו יופעלו באופן מבוקר ובהתאם לעקרונות הדמוקרטיים.
להלן פירוט המגבלות והפיקוח המובנים ב-IEEPA:
פיקוח פרלמנטרי: הנשיא מחויב לדווח לקונגרס על הפעולות שננקטו במסגרת IEEPA, כולל הנימוקים להן וההשפעה שלהן על הביטחון הלאומי והכלכלה.
דיווחים אלו מאפשרים לקונגרס לפקח על השימוש בסמכויות ולהבטיח שהן מופעלות בהתאם לאינטרסים הלאומיים.
ביקורת שיפוטית: בתי המשפט הפדרליים רשאים לבחון את חוקיות הפעולות שננקטו תחת IEEPA, לוודא שהן תואמות את החוקה והחוקים הפדרליים.
מנגנון זה מבטיח שהסמכויות לא ינוצלו לרעה ושזכויות האזרחים יישמרו.
המשרד לבקרה על נכסים זרים (OFAC) הוא סוכנות מודיעין ואכיפה פיננסית של מחלקת האוצר של ארצות הברית, הפועלת תחתהמשרד לטרור ומודיעין פיננסי.
Ch 647, PL 774) אישר, לתקופת זמן מוגבלת, את הכניסה לארצות הברית של 200,000 עקורים, יהודים ברובם, מאירופה (DPs, displaced persons) לשם מגורי קבע.
תוכנית ההגירה של עקורים נבעה מהצורך לטפל במיליוני עקורים באירופה בסוף מלחמת העולם השנייה.
ארצות הברית סייעה במימון מחנות עקורים זמניים, ואישרה לעקורים רבים להיכנס אליה לשם ישיבת קבע.
טרומן תמך בפעילויות לסיוע לעקורים, ובתוכנית ההגירה של העקורים, והשיג מימון נרחב מהקונגרס עבור חוק העקורים וההגירה משנת 1948.
עם זאת, לטרומן היו התנגדויות לפרטים ספציפיים בחוק ההגירה, שאותם הבהיר בהצהרה על חתימת חוק העקורים משנת 1948. התנגדות אחת הייתה שהחוק זה לקח מקומות ממכסות הגירה קודמות מפליטים אחרים שכבר היו ברשימות המתנה למכסות, ופשוט העביר את המקומות הללו לעקורים, ולמעשה עשה זאת שנים רבות ככל שנדרשו לעקורים.
כך גרם להפליה בשנים הבאות בנושא אשרות המעבר.
עקורים יהודים, במיוחד אלה שמקורם בפולין וברית המועצות שעדיין לא הגיעו לגרמניה, אוסטריה או איטליה עד 22 בדצמבר 1945 – קבוצה מודרת זו ייצגה כמעט את כל העקורים היהודים הללו.
הגבלות אלה, ואחרות, הוסרו ב"חוק העקורים (ההגירה) של 1950".
טרומן תמך גם בקליטת פליטים יהודים בפלסטין/ישראל, אך בדרך כלל בשקט כדי לא לעורר אנטישמיות.
ההיסטוריונים פיל אורצ'רד וג'יימי גיליס משבחים את "המנהיגות הלא טיפוסית" של טרומן בסיוע לפליטים.
עקור זכאי – כל עקור או פליט כהגדרתו בנספח 1 של חוקת ארגון הפליטים הבין-לאומי.
עקור זכאי להתקבל לארצות הברית אם הוא ענה על התנאים ב-1 בספטמבר 1939 או אחר כך וב-22 בדצמבר 1945 או לפני כן.
נכנס לגרמניה, אוסטריה או איטליה
התגורר באזור הכיבוש האמריקאי של איטליה
התגורר באזור הכיבוש הבריטי או הצרפתי של ברלין או וינה
התגורר באזור האמריקני, האזור הבריטי או האזור הצרפתי של גרמניה או אוסטריה
קורבן רדיפה על ידי הממשלה הנאצית.
מי שנעצרו או נאלצו לברוח מרדיפות מפני הנאצים ולאחר מכן חזרו לכל אחת מהמדינות הנ"ל כתוצאה מפעולת האויב ומנסיבות מלחמה.
יליד צ'כוסלובקיה שברח מרדיפות או פחד מרדיפות מאותה מדינה ומכל אחת מהמדינות הנ"ל מאז 1 בינואר 1948.
הגבלות על אשרות הגירה הוגדרו על פי מכסות עבור עקורים שהיו זכאים לפי החוק
נקבע שמספר אשרות ההגירה לא יעלה על מאתיים אלף בשנתיים הראשונות ממועד קבלת החוק בקונגרס ה-80 של ארצות הברית.
ניתן להנפיק אלפיים אשרות ללא התחשבות במגבלות, לזכאים בתור עקורים.
יתומים שזכאים להיכלל בהגדרות יכולים לקבל אשרות הגירה מיוחדות.
לא יונפקו יותר משלושת אלפים אשרות.
ועדת העקורים נוצרה עם חקיקת הצעת החוק מס' 2242 של הסנאט האמריקאי.
הוועדה פיקחה על ארגון העקורים בארצות הברית מ-25 ביוני 1948 ועד 31 באוגוסט 1952.
במהלך ארבע השנים של הפיקוח החקיקתי של הנציבות, הנשיא טרומן הוציא צווים ביצועיים בעתירה לנציבות לשם קבלת דוחות חקירה הנוגעים לפעילות ענייני העקורים בארצות הברית.
תיקונים של הקונגרס האמריקאי לחוק העקורים.
תאריך החקיקה מספר החוק הציבורי ציטוט חוק ארצות הברית הצעת החוק האמריקנית ממשל נשיא ארצות הברית 16 ביוני 1950 PL 81-555 64 סטט.
יישוב מחדש של עקורים לפי החוק
העקורים הראשונים שהובאו לארצות הברית במסגרת החוק הגיעו לעיר ניו יורק ב-30 באוקטובר 1948. הם עברו מברמרהאפן שבגרמניה על ספינת הצבא "ג'נרל בלאק".
הספינה נשאה 813 עקורים מאחת עשרה מדינות, כולל 388 פולנים, 168 ליטאים, 53 צ'כוסלובקים, 32 לטבים, 17 אוקראינים ו-6 הונגרים.
בין ה-813 היו 83 אנשים הרשומים כ"חסרי אזרחות".
מאתיים ושמונה עשר מהעקורים הועברו לבתים חדשים בעיר ניו יורק.
השאר החלו את השלב הבא במסעם אל נותני החסות ואל חיים חדשים ברחבי 27 מדינות בארצות הברית.
המשימה של מציאת נותני חסות, כלומר יחידים או ארגונים המבטיחים עבודה ובית לכל עקור או משפחה, נפלה בעיקר על ארגונים דתיים.
מתוך 813 הפליטים שירדו מהאונייה 491 היו בחסות סוכנויות קתוליות, 161 על ידי ארגונים יהודיים ו-68 על ידי קבוצות פרוטסטנטיות.
המספר הנמוך של הפרוטסטנטים שיקף את ההתחלה האיטית של מאמצי היישוב מחדש שלהם, אבל השירות העולמי הכנסייתי הבין-דתי שהוביל את המאמץ הפרוטסטנטי זכה עד מהרה לשיתוף פעולה של 26 עדות שהיו חברות בו.
החוק קבע את הפסקת הפעולה ב-30 ביוני 1952 – כך צוין בתיקון לחוק משנת 1950. עד אז התקבלו 393,542 עקורים ליישוב מחדש בארצות הברית – יותר מאשר בכל מדינה מבין 113 המדינות שבהן עקורים יושבו.
מתוכם 47% היו קתולים, 35% פרוטסטנטים או יוונים אורתודוקסים ו-16% יהודים.
עקורים יהודים נוספים התקבלו על פי הוראת טרומן משנת 1945. מדינות הלידה של העקורים היו פולין 34%, גרמניה 15%, לטביה 9.3%, ברית המועצות 8.7%, יוגוסלביה 7.9%,% הונגריה 7.9%, 4% הונגריה.
חוק הסדרת העיסוק בייעוץ השקעות, בשיווק השקעות ובניהול תיקי השקעות, התשנ"ה-1995, שנקרא בשנותיו הראשונות חוק הסדרת העיסוק בייעוץ השקעות ובניהול תיקי השקעות, התשנ"ה-1995, עוסק בהסדרת העיסוק בייעוץ השקעות, בשיווק השקעות ובניהול תיקי השקעות.
ב-14 במרץ 1962 הוקמה "ועדת ידין", בראשותו של ד"ר אורי ידין, המשנה ליועץ המשפטי לממשלה, לשם הסדרת הפעילות בשוק ניירות הערך בישראל.
הוועדה הגישה המלצותיה ב-25 ביוני 1963, ובהן המלצה להתקנת תקנות שיעניקו סמכויות רישוי לרשות ניירות ערך, אך המלצה זו לא מומשה.
באפריל 1986 המליצה גם ועדת החקירה לעניין ויסות מניות הבנקים (ועדת בייסקי) על חקיקת חוק שיאסור מתן ייעוץ בהשקעות פיננסיות בידי מי שלא קיבל רישיון לכך, וכן לקבוע סייגים
וכללים לפעולות יועצי ההשקעות, אך גם המלצה זו לא מומשה.
ב-1985 מינה שר המשפטים, על דעת שר האוצר, ועדה לבדיקת הסדרים תחיקתיים בתחום שוק ההון ("ועדת גבאי"), וזו המליצה על גיבוש מסגרת חקיקתית מפורטת, שתסדיר את העיסוקים בייעוץ השקעות ובניהול תיקי השקעות.
ביסוד ההמלצות עמד העיקרון כי יש לקבוע חובת רישוי לעיסוק בייעוץ השקעות ובניהול תיקי השקעות.
על בסיס המלצותיהן של ועדת גבאי וועדת בייסקי הוגשה לכנסת בנובמבר 1987 הצעת חוק ממשלתית להסדרת העיסוק בייעוץ השקעות ובניהול תיקי השקעות.
ההצעה אושרה בקריאה ראשונה, אך לא הגיעה לקריאה שנייה ושלישית.
באפריל 1994 הגיש חבר הכנסת דן תיכון את ההצעה מחדש, כהצעת חוק פרטית, לשם חידוש הדיון בה.
ניהול תיקי השקעות הוא עיסוק שעיקרו ביצוע עסקאות בניירות ערך ובנכסים פיננסיים אחרים לחשבונם של אחרים, על פי ייפוי־כוח המקנה למנהל שיקול דעת, כשהיקף שיקול הדעת שונה ממקרה למקרה.
ניהול תיקים מתבצע כיום בעיקר בידי חברות העוסקות במסחר בניירות ערך עבור לקוחות, כשהן עצמן חברות בבורסה או באמצעות חברי הבורסה.
אין כיום כל הסדר מחייב הקובע מי בשיר ומתאים לתפקיד של יועץ או מנהל תיקים, והתוצאה היא כי העיסוק בניהול תיקים וייעוץ השקעות פרוץ לפעילות גורמים שונים ובכללם גורמים שאינם עונים לדרישות מינימליות של התאמה וכשירות מבחינת טוהר מידות ומהימנות אישית, השכלה מתאימה, ידע וניסיון מקצועיים.
העדרה של מערכת רישוי מביא, בין היתר, גם לירי כך שעוסק אשר סרח במהלך ביצוע תפקידו אינו מנוע מלהמשיך ולשרת לקוחות, אף כי העסקים כאמור מחייבים לפי טיבם נאמנות וזהירות מרביות כלפי הלקוחות.
בשל ריבוי אפשרויות ההשקעה בניירות ערך ותוכניות אחרות, מצר אחר, וקיומו של ציבור גדול של משקיעים קטנים ובלתי מתוחכמים, מצד שני, הכרחי הוא ששירות הייעוץ וניהול התיק ללקוח יהיו מהימנים ככל האפשר ומכוונים להיטיב עם הלקוח.
כמו־כן, חייב שירות כזה להינתן בידי גורם הכשיר לתפקיד ובעל השכלה ורמה מקצועית מתאימה.
החוק המוצע בא לקבוע כי העיסוק בייעוץ השקעות או בניהול תיקי השקעות ייוחד לבעלי רישיון בלבד.
חובת הרישוי תאפשר פיקוח שוטף על העוסקים במקצועות אלה לעניין רמת השירות שהם נותנים ואמינותו, וכן תאפשר סינון מראש של גורמים בלתי מתאימים.
באוקטובר 1994 הגישה גם הממשלה הצעת חוק הסדרת העיסוק בייעוץ השקעות ובניהול תיקי השקעות, וועדת הכספים דנה בשתי ההצעות יחדיו.
לשכת מנהלי ההשקעות בישראל ומנהלי השקעות אחדים עתרו נגד החוק (בג"ץ לשכת מנהלי ההשקעות בישראל נגד שר האוצר) בנימוק שהוא פוגע בחופש העיסוק שלהם, בניגוד להוראותיו של חוק יסוד: חופש העיסוק.
בפסק הדין בעתירה ביטל בג"ץ הוראת מעבר בסעיף 48 לחוק, שנבע ממנה שמי שעסק בניהול השקעות פחות משבע שנים נדרש לעבור מבחן כדי להמשיך בכך.
בעקבות פסק הדין תיקנה הכנסת את הוראת המעבר.
בתיקון מס' 10 לחוק, מאוגוסט 2005, שנחקק כחלק מרפורמת בכר, הורחב החוק כך שיעסוק גם בשיווק השקעות, ובהתאם לכך שונה שמו לשם הנוכחי, חוק הסדרת העיסוק בייעוץ השקעות, בשיווק השקעות ובניהול תיקי השקעות.
דברי ההסבר להצעת החוק נימקו הרחבה זו:
ולעומתו - שיווק השקעות, שהוא ייעוץ הניתן על ידי מי שיש לו זיקה לנכס פיננסי ולפיכך אינו אובייקטיבי אלא מוטה לגבי כלל פעילותו.
על פי המוצע הגופים הפועלים בשוק ההון יידרשו לבחור בין עיסוק בייעוץ לבין עיסוק בשיווק, כאשר גופים מוסדיים, שהם היצרנים של הנכסים הפיננסיים (חברה מנהלת, מבטח ומנהל קרן) והשולטים בהם, הנשלטים בידיהם והעוסקים בשמם לא יוכלו לקבל רישיון יועץ ויוכלו לעסוק בשיווק בלבד.
מוצע לקבוע כי חובות האמון והזהירות של המשווקים יהיו דומות לחובות החלות על היועצים, למעט האיסור להעדיף את מוצריהם או מוצרים של גופים הקשורים אליהם, תוך קביעת חובות גילוי ללקוח בעניין זה.
הפרדת עיסוקים דומה נעשתה במסגרת רפורמת בכר בחוק הפיקוח על שירותים פיננסיים (עיסוק בייעוץ פנסיוני ובשיווק פנסיוני), המבחין בין יועץ פנסיוני למשווק פנסיוני.
בתיקון מס' 13 לחוק נוסף לו פרק ב'1: ייעוץ השקעות, שיווק השקעות וניהול תיקי השקעות בידי עוסק זר, המאפשר לזרים המוסמכים במדינת מוצאם לעסוק בייעוץ השקעות, בשיווק השקעות או בניהול תיקים, להציע את שירותיהם בישראל בלא רישיון ישראלי מתאים.
כמו כן נוסף לחוק המושג "לקוח כשיר", שייעוץ ושיווק השקעות לו פטור מרישיון ייעוץ ושיווק, משום שאינו זקוק להגנת החוק הגלומה בדרישת הרישיון.
בתיקון מס' 18 לחוק נוסף לו פרק ד'1: ממשל תאגידי, המסדיר את פעולת הדירקטוריון של חברת ניהול תיקים גדולה.
מאז אישורו תוקן החוק 30 פעמים.
החוק מגדיר שלושה עיסוקים שהעיסוק בהם מחייב רישיון:
ייעוץ השקעות: מתן ייעוץ לאחרים בנוגע לכדאיות של השקעה, החזקה, קניה או מכירה של ניירות ערך או של נכסים פיננסיים, כשלנותן הייעוץ אין זיקה אליהם.
ניהול תיקי השקעות: ביצוע עסקאות בניירות ערך או בנכסים פיננסיים, לפי שיקול דעת, לחשבונם של אחרים.
שיווק השקעות: מתן ייעוץ לאחרים בנוגע לכדאיות של השקעה, החזקה, קניה או מכירה של ניירות ערך או של נכסים פיננסיים, כשלנותן הייעוץ יש זיקה לנכס פיננסי.
לשר האוצר ניתנה סמכות לפטור מחובת רישיון ייעוץ השקעות או שיווק השקעות לגבי סוגים של נכסים פיננסיים, והשר קבע פטור זה בתקנות.
עוד נקבע כי ייעוץ השקעות, שיווק השקעות או ניהול תיקי השקעות, ללקוח כשיר אינו טעון רישיון.
בהגדרת לקוח כשיר נכללים גופים הפעילים בשוק ההון כגון קרן נאמנות וקופת גמל.
יחיד נחשב ללקוח כשיר כאשר מתקיימים בו שניים מהתנאים הבאים ונתן מראש הסכמתו בכתב לכך שייחשב כלקוח כשיר:
(1) השווי הכולל של מזומנים, פיקדונות, נכסים פיננסיים וניירות ערך שבבעלותו עולה על 12 מיליון ש"ח;
(2) הוא בעל מומחיות וכישורים בתחום שוק ההון או הועסק לפחות שנה בתפקיד מקצועי שדורש מומחיות בשוק ההון;
(3) הוא ביצע לפחות 30 עסקאות, בממוצע, בכל רבעון במשך ארבעת הרבעונים שקדמו להסכמתו; לעניין זה, "עסקה" – למעט עסקה שביצע מנהל תיקים בעבור יחיד הקשור עמו בהסכם לניהול תיק השקעות.
יחיד בעל רישיון לא יחזיק ולא ירכוש עבור עצמו ניירות ערך ויחידות כהגדרתן בחוק השקעות משותפות בנאמנות.
יחיד מנהל תיקי השקעות לא ינהל תיקי השקעות עבור בן משפחתו או עבור תאגיד שהוא או בן משפחתו הם בעלי שליטה בו.
לאיסורים אלה חריגים אחדים, ובהם השקעות בקרנות השתלמות.
בקשה לקבלת רישיון יש להגיש לרשות ניירות ערך.
הרשות תעניק רישיון יועץ או רישיון משווק, לפי העניין, למבקש שהוא יחיד, אם ראתה שנתקיימו לגביו אלה:
(2) הוא תושב ישראל או שהוכיח שאף שאינו תושב ישראל ביכולתו לקיים את כל ההוראות לפי חוק זה וניתן לאכוף אותן לגביו;
(3) לא הורשע בעבירה לפי אחד מהחוקים העוסקים בפעילות כלכלית המנויים בחוק;
(4) עמד בבחינות שנושאיהן וסדריהן נקבעו בתקנות;
(5) השלים התמחות, במשך תקופה ולפי סדרים שנקבעו בתקנות;
באופן דומה מפרט החוק את התנאים למתן רישיון לגופים נוספים: שותפות, אגודת פיקדון ואשראי, חברה ועוד.
פרטי הבקשה לרישיון, הבחינות וההתמחות הנדרשות ניתנו בתקנות.
החוק שולל כפילות ברישיונות: רישיון יועץ לא יינתן למי שהוא בעל רישיון משווק או גוף מוסדי, לסוכן פנסיוני ולסוכן ביטוח; רישיון משווק למי שהוא בעל רישיון יועץ, לתאגיד בנקאי וליועץ פנסיוני.
תאגיד בנקאי אינו רשאי לעסוק בניהול תיקים, אך הוא רשאי לעסוק בייעוץ השקעות ללא צורך בקבלת רישיון לפי חוק זה.