tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
2. צירוף העובדה, שכבר נמצא עוד מת, הרי שקיים חשש יותר מסביר, שקיימת בשדה זו מערת קבורה נוספת, ולכן עלינו לבצע בדיקת עשרים אמה נוספת, עד שימצאו עשרים אמה ריקות מקבר.
עוד כלל בהלכות טומאה וטהרה: "זב" הוא גבר שאברי המין שלו לקו במחלה הנקראת "זיבה", והדבר קרה מספר פעמים.
על פי החוק המקראי, עליו להמתין עד שיעברו שבעה ימים רצופים ללא הפרשה זו ("שבעה נקיים"), ואז עליו לטבול במעיין ולהקריב קורבנות.
אם כי, כלל זה קיים רק לפני שחלה על הזב טומאת זיבה.
אך משהחלו לחול עליו דיני טומאת זיבה, לאחר שראה בוודאי זיבה פעם ראשונה ושנייה, אם ראה שוב זיבה שלישית אין בודקים אם אכל או שתה הרבה, אלא רגליים לדבר שהוא חולה במחלת הזיבה וששני המקרים קשורים זה לזה.
רגלים רכובים היא סוג של יחידת רגלים צבאית שהייתה מורכבת מחיילים שרכבו על סוסים במקום לצעוד אך ירדו מהסוסים כשהם נלחמו.
סוג של יחידה היה בשימוש לאורך אלפי שנים.
בתקופה המאוחרת יותר הם השתמשו ברובים ואילו בעבר הרחוק יותר הלוחמים השתמשו בחניתות, בחץ וקשת או בקשת מוצלבת.
לוחמי הדרגון הידועים היו גם הם רגלים רכובים.
רגלים רכובים קיימים לפחות מאז תחילת הלחימה המאורגנת.
אבירים שנשאו שריון כבד עשוי מארד הגיעו לשדה הקרב על מרכבות וירדו מהן לפני שהחלו להילחם.
עם התפתחות ההופליטים סגנון הרגלי הרכוב נכנס גם לתחום זה וחלק מההופליטים הגיעו לשדה הקרב על סוסים וירדו מהם כדי להצטרף למערך הפלנקס.
ברומא העתיקה, בתקופה שלפני גאיוס מריוס, היו חיילים שנצמדו לאוכפים של חיל הפרשים ואלה נשאו אותם עמם לשדה הקרב.
רגלים רכובים היו בשימוש נרחב אצל ששושלת האן בלחימה נגד קונפדרציית שיונגנו.
לאורך הקרבות הרבים של השושלת רובן המכריע של יחידות הצבא היו רכובים על סוסים, פרשים ורגלים.
יחידת רגלים רכובים ידועה נוספת היו פרשי גנואה.
הפרשים שפעלו בימי הביניים שימשו במקביל גם כמגיני העיר וגם כשכירי חרב בשירות ערים אחרות באזור של איטליה המודרנית ורכבו בדרך כלל על סוסים.
גם הויקינגים נהגו לחפש ולנכס לעצמם את כל הסוסים שיכלו למצוא רכבו עליהם לקרב.
לוחמי הדרגון היו במקור רגלים רכובים שהיו מיומנים במיוחד גם ברכיבה על סוסים וגם בלחימה.
בהמשך, לקראת המאה ה-18 הם התפתחו ליחידת פרשים קלים לכל דבר.
לוחמי דרגון היו נפוצים ברוב הצבאות באירופה ממחציתה השנייה המאה ה-17 ולאורך תחילת המאה ה-18. מקורו של השם הוא ככל הנראה בכלי ירייה הידוע בשם זה שהיה בשימוש הצבא הצרפתי.
בצרפתית אין הבדל בין כיתוב המילה דרגון לדרקון.
בתקופה המודרנית השימוש בשם זה עבר למספר יחידות טקסיות רכובות ומשוריינות.
עם המצאת רובים מדויקים מהירים וחצי אוטומטיים באמצע המאה ה-19 חיל הפרשים הפך פגיע יותר ויותר.
צבאות רבים עברו ליחידות צבא שהורכבו מחיילים שיכלו להילחם גם כפרשים וגם כרגלים, בהתאם לצורך.
הלחימה על סוסים עם חרבות או רומחים איפשרה תנועה מהירה ללא מחסה מאש האויב ואילו הלחימה על הקרקע עם רובים איפשרה שימוש במחסות ומסתורים תוך כדי בניית קו הגנה.
ההבדל בין חיל הפרשים לרגלים רכובים הפך למעורפל יותר, אך השימוש ברגלים רכובים המשיך להיות רלוונטי ופרשים רבים לחמו כרגלים רכובים באמצע המאה ה-19, לדוגמה, שני הצדדים במלחמת האזרחים האמריקאית, והבורים במלחמת הבורים הראשונה והשנייה.
כל ליגיונר רכב בתורו ויחד הזוגות הצליחו לגמוע מרחקים של קרוב ל-100 קילומטר ביום.
בצבא הבריטי, באזורים מסוימים באימפריה הבריטית, בחלק מיחידות החי"ר היו מחלקות רכובות ששימשו לתצפית והתכתשות, על ועם האויב.
במקומות מסוימים באימפריה יחידות מקומיות במקומות כמו ציילון (סרי לנקה של היום) ובמיוחד דרום אפריקה, שקמו בעידוד ואימון השלטון הבריטי, כללו גם הן רגלים רכובים.
במלחמת הבורים השנייה הבריטים למדו מהבורים והקימו כתגובה יחידות רגלים רכובים משלהם כדי לתת מענה לצורך בשטח.
כחלק מהלקחים ממלחמות הבורים יחידות הפרשים של הצבא הבריטי הסדירות החלו להשתמש באותם רובים כמו יחידות הרגלים והפכו מיומנים בלחימה על הקרקע.
אף על פי כן הם המשיכו להשתמש בסגנון ההסתערות לרוב.
יחידת הרוכבים הקלה הרביעית בצבא האוסטרלי שהשתתפה במהלך מלחמת העולם הראשונה בקרב באר שבע ב-1917 נגד הטורקים שנודעה כיחידת פרשים פעלה הלכה למעשה כרגלים רכובים כמו גם יחידה דומה בצבא ניו זילנד שלחמה בקרב זה.
רגלים רכובים הפכו בהדרגה ללא רלוונטיים עם כניסת היחידות הממונעות לצבאות השונים בהרחבה, בשנות ה-30 וה-40. לקראת מלחמת העולם השנייה יחידות אלה כמעט נעלמו מהנוף הצבאי ופינו את מקומן לרגלים הממונעים.
אף על פי כן הם לא נעלמו לחלוטין אלא אחרי המלחמה.
גרמניה השתמשה ברגלים רכובים בחזית המזרחית ושני הצדדים בחזית זו השתמשו ברגלים רכובים על אופניים.
הממלכה המאוחדת וגרמניה שהשתמשו ברגלים על אופניים עוד במלחמת העולם הראשונה ניסו אף יחידות רכובות על אופנועים, שהיוו שלב מעבר לרגלים ממונעים כאמור.
גרמניה השתמשה ביחידות באלה לאורך כל המלחמה אך השימוש ביחידות אופניים גבר אצלה בעיקר כשהיא נסוגה חזרה לתוך שטחה המקורי.
השימוש ביחידות אופניים היה נרחב ומוצלח אצל יפן במלחמה בין השנים 1941-1942 בלחימה במלאיה הבריטית (מלזיה של היום) ובפלישה לסינגפור.
רגימנט של רגלים רכובים על סוסים פעל במסגרת יחידת הצופים הפיליפיניים סייע בהגנה על האיים מפני פלישה יפנית.
אוגדת ההרים העשירית של צבא ארצות הברית במלחמת העולם השנייה כללה גדוד סיור קטן של רגלים רכובים שפעל באיטליה ואוסטרליה במהלך המלחמה.
מדינות להן מסורת צבאית טקסית כמו שווייץ המשיכו בשימוש ברגלים רכובים גם אחרי מלחמת העולם השנייה.
יש בשימוש בין היתר גם יחידות רגלים רכובות על אופניים עד היום, לדוגמה בשוודיה (מלבד חודשי השלג) אך הן מוגבלות מאוד בגלל הצורך בדרך סלולה לרכיבה.
רגל חפירות היא כינוי לבעיה רפואית שהייתה נפוצה במלחמת החפירות, אשר היוותה את עיקרה, מבחינת משך הזמן, של החזית המערבית במלחמת העולם הראשונה.
הגורמים לה הם חשיפת הרגליים לקור ולרטיבות מתמשכים, יחד עם תנאים היגייניים ירודים.
להבדיל מכוויית קור, תופעת 'רגל חפירות' עלולה להיגרם גם במצבים שאינם מתאפיינים בקור עז.
הבעיה עשויה להתפתח בטמפרטורות הנמוכות מ-16 מעלות, אם החשיפה לתנאים אלה ממושכת דיה: 13 שעות ויותר.
אם כי התהליך אינו מובן במלואו, נראה כי הזעת יתר תורמת אף היא להתפתחות התופעה.
מאפייני 'רגל חפירות' הם חוסר תחושה באיבר, המלווה באדמומית או אף בהכחלה, כתוצאה מהפחתה באספקת הדם אליו.
בהמשך האיבר מדיף ריח של ריקבון כתוצאה מתחילתו של תהליך נקרוזה.
עם החמרת המצב, הרגל מתנפחת, לעיתים קרובות נוצרות עליה שלפוחיות והיא מתכסה בפצעים פתוחים.
אלה מצידם עלולים לגרום לזיהום פטרייתי.
הזנחת הרגל עלולה לגרום לנמק, המחייב כריתת האיבר.
לעומת זאת, טיפול כהלכה מביא לרוב להחלמה מלאה, אם כי חזרת התחושה לרגל מלווה בכאבים.
אדם שלקה ב'רגל חפירות' בעבר הופך לפגיע יותר לבעיה זו בעתיד.
ניתן למנוע את התפתחות התופעה על ידי מניעת חשיפה ממושכת של הרגל לקור ולרטיבות, לדוגמה: הקפדה על הסרת הנעליים והגרביים לפני השינה, על מנת שהרגליים יתייבשו.
במלחמת העולם הראשונה "רגל חפירות" הייתה לבעיה נפוצה.
בדיקת החיילים, בין אם על ידי הקצינים, בין אם חלוקת החיילים לזוגות בהם שני בני הזוג בודקים זה את זה, תרמה רבות להפחתתה.
"רגל חפירות" תוארה לראשונה על ידי דומיניק ז'אן לארה בעת נסיגת צבא נפוליאון מרוסיה ב-1812. הבעיה הייתה נפוצה במיוחד בחורפים של מלחמת החפירות בחזית המערבית במלחמת העולם הראשונה, עת קיבלה את כינויה, ושבה והופיעה במלחמת העולם השנייה, מלחמת וייטנאם ומלחמת פוקלנד.
מקרים דומים הופיעו גם אצל אזרחים אשר שהו בתנאי קור ורטיבות ממושכים.
רגליים יחפות הוא מצב שבו אדם אינו נועל שום סוג של נעליים או מלבושים בכפות רגליו.
נעילת הנעליים היא אלמנט שקיים אך ורק אצל בני האדם, אם כי האדם ייצר סוג של מנעלים ברגליהם של כמה מהחיות שהוא ביית לצרכיו, כגון פרסות לסוסים.
להליכה בצורה יחפה ישנם יתרונות וחסרונות.
נעילת הנעליים מספקת הגנה מפני חתכים בכפות הרגליים, שחיקה, חבורות, קבלת מכות מחפצים או מהקרקע.
כמו כן, המנעלים דואגים לחימום כפות הרגליים בחורפים קרים ומניעת כוויות קור, וכן מהגנה מפני בעלי חיים ארסיים בהליכה בשדות.
מצד שני, המנעלים יכולים להגביל את גמישות כף הרגל ואת הניידות שלה.
כמו כן, נעילת נעליים עלולה לגרום לבעיות רפואיות מסוימות בכף הרגל, כגון פלטפוס, מורטון נוירומה ונפיחות.
הליכה יחפה היא יותר טבעית עבור כף הרגל, ומאפשרת חופשיות תנועתית, כמו גם פחות לחץ על העקבים ועל הרגליים, שיכולים למנוע נקעים בקרסול.
חליצת נעליים נחשבת לאלמנט מרגיע אחרי יום עבודה קשה, ומשחררת לחצים שהצטברו על כפות הרגליים במשך היום.
ישנם ענפי ספורט מסוימים שמבוצעים ברגליים יחפות, ביניהם התעמלות, יוגה, אמנויות לחימה כגון ג'ודו וקראטה, רבים מענפי ספורט המים, כדורעף חופים, וריצה יחפה.
רבים מבני האדם בעת העתיקה, כמו תושבי מצרים העתיקה, ההינדים, היוונים ועוד, לעיתים קרובות הלכו יחפים, שכן השטח והאדמה שבו התהלכו לא הצריך הנעלה.
המצרים וההינדים עשו שימוש כלשהו בנעליים לצורכי נוי ויופי, כגון "סנדלי קלאופטרה", שלמעשה לא סיפקו הגנה ממשית על כף הרגל.
הספורטאים היוונים במשחקים האולימפיים העתיקים השתתפו יחפים ובדרך כלל ללא בגדים.
האלים היוונים והגיבורים תוארו בעיקר יחפים, לוחמי ההופליט נלחמו בקרבותיהם כשהם יחפים, ואלכסנדר הגדול הפעיל צבאות יחפים.
לעומת זאת, הרומאים, על אף שאימצו היבטים רבים של תרבות יוון, לא אימצו את התפיסה היוונית של הנעלה והלבשה.
בגדים רומיים במפורש כללו הנעלה.
הנעליים נתפסו כסמל של כוח וכסימן להבחנתם מהעבדים היחפים.
בימי הביניים, גברים ונשים באירופה נעלו נעלי פטאנים, נעליים שהזכירו את הגלגול הקודם של נעלי העקב המודרניים, ואילו כיתות אחרות באותה תקופה נעלו בדרך כלל נעליים הנעשות על ידי חומרים זמינים וזולים.
הליכה יחפה נתפסה כסימן לעוני ולמעמד החברתי הנמוך ביותר, ובשלב מסוים אף היוותה סימן וסמל של אסירים.
במאה ה-15 נוצרו בטורקיה נעלי הצ'ופינס.
נעליים אלו היו בדרך כלל בגובה של 17.7-20.3 ס"מ והם הפכו לפופולריים בוונציה ובהמשך בכל רחבי אירופה כסמל של עושר ומעמד חברתי גבוה.
במהלך המאה ה-16 נשים מלכותיות, כגון קטרינה דה מדיצ'י ומרי הראשונה, מלכת אנגליה, החלו לנעול נעלי עקב, כדי שיגרמו להן להיראות גבוהות ומורמות מעם.
בשנת 1580 אף גברים נעלו אותם, ואדם בעל סמכות או עושר נקרא לעיתים קרובות על שם נעלי העקב היקרים שלו.
בתחילת המאה ה-20 התהווה הביטוי "יחפה ובהיריון".
ביטוי זה התייחס לתפקיד המסורתי של האישה כעקרת בית וכך גם את היעדר ההזדמנויות שלה לקיים קריירה מחוץ לבית.
ככל הנראה הביטוי נוסד על ידי דוקטור ארתור א.
הרצלר, שהוא ייסד את האמירה: "כששומרים על האישה יחפה ובהריון, אין גירושין".
הליכה יחפה מבחינה דתית ומסורתית
בדתות השונות ישנן התייחסויות מגוונות אל רגליים יחפות.
ישנן דתות שרואות בהליכה יחפה אלמנט של ענווה וכניעה.
דתות אחרות רואות בזה סממן של עוני ושל שעבוד קיצוני.
ביהדות ישנן כמה התייחסויות להיות אדם יחף.
ההתייחסות הראשונה הייתה כאשר בהיות משה, רועה צאן במדבר ראה סנה בוער ואינו נשרף.
כשניגש לראות את המחזה הפלאי, ניגלה אליו אלוהים ומיד ציווה עליו: .
משמע שבמקום קדוש, חייבים להיות יחפים.
נושא חליצת הנעליים והתהלכות ברגליים יחפות קיים גם בהלכה בהקשר לחובת חליצת מנעלים לפני כניסה להר הבית, הנחשב לקדוש ביותר ביהדות.
ההלכה מחייבת חליצת נעליים בברכת הכהנים: .
אחת מתקנותיו של רבן יוחנן בן זכאי היא שהכהנים יחלצו את נעליהם כשהם עולים לברך את העם.
הליכת האדם יחף נחשבת לאחד העינויים של יום הכיפורים: .
איסור זה קיים גם בתשעה באב.
אולם כמה מהפוסקים הראשונים פסקו שהמנעלים שאליהם כיוונו חז"ל הם נעלי עור בלבד, וניתן ללכת עם מנעלים מסוגים אחרים, וכן נהוג בימינו.
כמו כן, חז"ל תיקנו את אחת מברכות השחר על נעילת המנעלים:
אזכור מרכזי להיות האדם יחף בנצרות מוזכר בעת הסעודה האחרונה של ישו עם תלמידיו.
לאות ענווה, רחץ ישו את כפות רגלי תלמידיו:
לאור פסוקים אלו, נוהגים זרמים מסוימים בנצרות שאיש חשוב רוחץ ומנשק את כפות רגלי אנשים שקטנים ממנו במעמד.
כך בנצרות הקתולית האפיפיור מדי שנה נוהג לרחוץ ולנשק את כפות רגליהם של אסירים.
באסלאם ישנו איסור לאדם להיכנס למסגד ולהתפלל עם מנעלים, אף אם הוא רק מבקר במקום.
כמו כן, לפני התפילה ישנו מנהג לטהר את הגוף היטהרות כללית על ידי רחיצת חלקים בגוף (וודוא).
אחד מהחלקים הוא כפות הרגליים היחפות, כל רגל שלוש פעמים, וגם בין האצבעות.
בהינדואיזם, הנעליים נחלצות בכניסה לבית תפילה או מקדש.
בדרך כלל נמצאים בכניסה למקום מתלים לאחסון הנעליים.
ההינדים גם מראים אהבה וכבוד לגורו על ידי נגיעה ברגליו היחפות (טקס הנקרא פראנאם).
כמו כן, נהוג אצל ההינדים להפגין כבוד על ידי הליכה יחפה סביב האנדרטה למהאטמה גנדי.
בתקופת האימפריה היפנית, הסרת הנעליים של אדם במעמד גבוה יותר הייתה סימן להצגת הענווה, הכפיפות והיחס כלפי מעמדם.
בזרמים רבים של התרבות הרומנית ברחבי העולם, מנהג מסורתי הוא שהנשים רוקדות יחפות.
רגליים יחפות כתרבות במדינות השונות
בשל האקלים החם בארץ ישראל, לא נהוג להשתמש בנעלי בית ואנשים נוהגים להסתובב יחפים בביתם.
עם זאת, הליכה יחפה במבני מסחר וציבור נתפסת כחוסר נימוס.
כאשר הטמפרטורות הגבוהות אשר יש למדרכות וכבישים בתקופת הקיץ היכולות לגרום לכוויות קשות בכפות הרגליים גם כן לא מעודדות הליכה יחפה.
ולכן הליכה יחפה במקומות ציבוריים מוגבלת בערים.
למרות זאת, המנהג ללכת יחפים ביישובים הכפריים נפוץ מאוד.
מנהג זה השתרש עוד בקרב העולים מאירופה בעליות הראשונות, שהקימו את ההתיישבות העובדת.
הם ככל הנראה למדו זאת מקרב שכניהם הבדואים, וכמטרה להשתלב במנהגי המזרח, אימצו בין היתר את נוהג ההליכה היחפה.
איש "השומר" אלכסנדר זייד מתאר בכתביו את נוהג ההליכה היחפה כך: .
וכן אנשי עלייה רבים מהתקופה ההיא מתארים את תופעת הרגליים היחפות כנפוצה בקרב העולים, וזה כאלמנט חלוצי המחובר לאדמה ולקרקע ארץ ישראל.
נוהג זה הפך לחלק מהווי הקיבוצים והמושבים.
על אף שבדרך כלל נהגו אנשי הקיבוץ להתהלך יחפים רק במדשאות ובשבילים של הקיבוץ איפה שהיה אפשר להתהלך בהם ללא שיגרם נזק לכף הרגל.
היו כאלה שבחרו "להפגין" את חלוציותם עם רגליהם היחפות גם בנסיעה העירה.
הליכה ברגליים יחפות מחוץ לבית נפוצה עד היום בקרב אנשי הקיבוצים והמושבים.
בארצות הברית, באזורים מסוימים במדינת טקסס ישנו צו עירוני האוסר לצאת יחפים מחוץ לבית מבלי לבקש אישור מיוחד לכך.
בעיר ינגסטאון שבאוהיו, היה למעשה חוק מדינתי האוסר על הליכה יחפה מחוץ לבית, אולם חוק זה בוטל על ידי בית המשפט המחוזי של מחוז מאונינג, בטיעון שהוא איננו חוקתי.
על אף התרבות האמריקאית המודרנית שיצרה סוג של טאבו האוסר על הליכה יחפה, בתחילת המאה ה-18 עד המאה ה-20, ילדים רבים באזורים כפריים של אמריקה לעיתים קרובות הלכו יחפים עקב העוני ששרר אצלם.
כיום, חנויות רבות, מסעדות, ומקומות ציבוריים אחרים בארצות הברית מנהיגים קודי לבוש, ובדרך כלל אוסרים הליכה ברגליים יחפות, אם כי אלה בדרך כלל דרישות בטיחות תעסוקתית הנוגעות לעובדים בלבד.
בממלכה המאוחדת של בריטניה, הליכה יחפה במקומות ציבוריים נפוצה במידה מסוימת בימי הקיץ החמים, ולעיתים קרובות אף מקובלת כנורמה חברתית.
נורמה זו לא מקובלת כל כך בערי המטרופולין כמו לונדון, אלא יותר באזורים כפריים, וכן נפוצה יותר בקרב ילדים ובני נוער.
כמה בתי ספר בריטיים גם מאפשרים לילדים בתקופת חודשי הקיץ החמים להגיע ללימודים כאשר הם יחפים, ולעודד אותם להשתתף בשיעורי חינוך גופני ללא נעליים.
שירות הבריאות הלאומי של בריטניה אף המליץ לאנשים "ללכת יחפים או ללבוש סנדלים פתוחים בכל הזדמנות שאתם יכולים כאשר מזג האוויר חם ...
על מנת לעזור בעצירת זיעה וסירחון היוצאים מכפות הרגליים", שמתרחשת כאשר הרגליים נמצאות עם גרביים ונעליים סגורות.
בקרב האוסטרלים, בעיקר הצעירים, נהוג ללכת יחפים במקומות ציבוריים, במיוחד במהלך הקיץ.
בקיץ 2012 חברת מקדונלד'ס השיקה פרסומת שמבליטה לקוחות רצים יחפים דרך החניה החמה אל המסעדה.
בכמה אזורים כפריים ומרוחקים, כגון הטריטוריה הצפונית, רוז ביי, קווינסלנד ועוד איים רבים, תלמידים לומדים יחפים בבית הספר לעיתים קרובות.
על האי הלורד האו תלמידים בבית הספר הממשלתי המרכזי מורשים להשתתף בבית הספר כשהם יחפים כחלק מ"אורח החיים של האי".
בשנת 2012, כתב נסיעות בניו יורק טיימס כתב אודות מספר הניו זילנדים שמתהלכים יחפים בציבור.
כתוצאה מהפרסום, רבים מתושבי ניו זילנד הופתעו עד כמה אנשים, מכל הגזעים והמעמדות, יוצאים לעסקיהם בעודם יחפים.
בשנת 2014, חברת התעופה הניו זילנדית אייר ניו זילנד הייתה נתונה לתשומת לב רבה, לאחר שלכאורה אילצה לקוחה לנעול נעליים בניגוד לרצונה.
ביפן, ההליכה ברגליים יחפות נפוצה בכמה מובנים.
כך לדוגמה בכניסה לבתי מגורים לא מקובל כלל להיכנס עם נעליים.
בדרך כלל בכניסה לבתים מוצעים כפכפים שאיתם בלבד רשאים להיכנס, אלא אם כן פרוסה מחצלת על הרצפה, ואז ניתן להיכנס יחפים.
גם בבתי הספר, המסורת היפנית היא שילדים מגיעים לבית הספר בעודם יחפים.
אולם בעת החדשה, עם הפתחותה של יפן לרעיונות מערביים מודרניים הוצע שילדים יחלו להגיע לבית הספר עם מנעלים.
אם כי הורים רבים עדיין מעדיפים לשלוח את ילדיהם לבתי הספר כשהם יחפים, מתוך הנחה שיש בכך יתרונות בריאותיים שאינם קיימים בהליכה עם נעליים.
כך על פי מחקרים שהתבצעו בנושא ברחבי יפן.
עוד תחום שבו נהוג ביפן להתהלך ברגליים יחפות הוא במעיינות החמים – האונסן.
עקב עושרה של יפן במעיינות חמים, התפתחו מסורות רבות בנוגע לאופנים שבהם משתמשים בהם.
אחד מהשימושים הידועים במעיינות החמים הוא האשיו – בית מרחץ מסורתי המיועד לרחיצת כפות הרגליים היחפות בלבד.
מתקני האשיו פרוסים במקומות רבים ברחבי יפן שבהם קיימים בתי אונסן.
ניתן למצוא גם תחנות רכבת, תחנות צדי הדרך, שדות תעופה, נמלים ופארקים ברחבי יפן שבהם נמצאים מתקני אשיו.
בדרום אפריקה, הליכה ברגליים יחפות בפומבי היא חלק מתרבות האפריקאים הלבנים דוברי השפות המקומיות בעיקר, אם כי גם בקרב דוברי האנגלית ישנם רבים ההולכים יחפים בפומבי, במיוחד בחודשי הקיץ ובערים כמו קייפטאון.
ההנחיות הארציות שעליהן ממליצה מדינת דרום אפריקה עבור תלמידים בבתי הספר היא נעילת נעלי בית כאופציה מועדפת, אם כי קיימת טיוטת הנחיות הקובעת כי "תלמידים, במיוחד בכיתות נמוכות יותר, צריכים להיות מורשים להשתתף גם ללא נעליים במזג אוויר חם".
רוב הילדים הולכים לבית הספר יחפים.
בבתי ספר רבים, קוד הלבוש מורה לילדים ללכת לבית הספר כשהם יחפים או לכל הפחות מעודד אותם לבוא יחפים, במיוחד בחודשי הקיץ.
בכמה בתי ספר בדרום אפריקה ישנם מדים מיוחדים לפעילות ספורטיבית מסוימת, שבלבישתם חובה להיות עם רגליים יחפות, כגון רוגבי של בתי הספר היסודיים.
עבור שאר אוכלוסיית דרום אפריקה, מותר ונפוץ יחסית להתהלך ברגליים יחפות בפומבי.
בקניונים, בחנויות ובאירועים בדרום אפריקה, זה לא מראה נדיר לראות מבוגרים, ילדים ובמיוחד בני נוער ואנשים צעירים המהלכים יחפים.
פטיש לכפות רגליים הוא משיכה, לרוב משיכה מינית אל כפות רגליים.
בדור האחרון, עם התפתחות הטכנולוגיה והאינטרנט, התפרסם ברבים פטיש זה, כאשר כפות הרגליים היחפות הן מוקד המשיכה הנפוץ ביותר מבין שלל הפטישים הקשורים לכפות הרגליים.
בעוד בדורות הקודמים כפות הרגליים נתפסו כאיבר מבוזה ונמוך, אצל בעלי פטיש לכפות רגליים הם נתפסו כאיבר חשוב ומרכזי, שאינו יורד ואף עולה בחשיבותו על פני איברים אחרים.
האזכורים הראשונים למשיכה מינית אל כפות רגליים הם מימי הביניים, החל מהדרשן והמטיף הנוצרי בן המאה ה-13 ברטולד מרגנסבורג, דרך המאה ה-16 וה-19, שבה נצפו נטיות מוגברות אל כפות רגליים נשיות יחפות כחלק מיחסי המין שבין בני הזוג.
אולם רק החל מהמאה ה-20, עם התפתחות טכנולוגיות צילום ותרבות צילום האופנה והפורנוגרפיה, קיבל הפטיש הנ"ל התייחסות רבה.
על פי מחקרים שונים פטיש זה נחשב לפטיש הנפוץ בעולם.
בקרב חלק מהאומנים ואנשי הבידור התפתחה סוג של תרבות במה של הופעה יחפה.
זרם של רקדנים יחפים בראשית המאה ה-20 ערערו על המסורת של הריקוד הקלאסי ושל השמרנות החברתית שלא הייתה מורגלת בהופעה יחפה, אלא אך ורק עם מנעלים כאלו ואחרים.
במשך עשרות שנים נתפסו הרגליים היחפות כגסות, ולא משנה עד כמה היו הרקדניות היחפות נחושות להציג את רצינותן ואמינותן בהתייחסות למוזיקה רוחנית, אמנותית והיסטורית.
ריקוד יחף היה קשור קשר בל יינתק בתודעה הציבורית עם חוסר יושרה והצגת סוג של מיניות.
ב-1908 זעזעה מאוד אלן את מתפקדי התיאטרון הלונדוני והציגה את ריקוד התשוקה היחף שלה salome.
התצוגה השערורייתית הציבה אותה כהתגלמות של תאווה.
עבור רבים, ריקוד יחף ייצג לא רק את החופש והאימה של המיניות המודרנית, אלא את ההתקדמות וההופעה של התרבות החדשה והגבוהה.
גם הרקדנית האמריקאית איזדורה דאנקן עשתה מעשה דומה, והפגינה את רגליה היחפות, ובכך זיעזעה רבים מהצופים השמרנים.
דאנקן הייתה פמיניסטית בתפיסותיה, ופעלה לשחרור הנשים מהיותן כבולות לדרישה הגברית.
במחצית השנייה של המאה ה-20, הטאבו להופעה עם נעליים כבר נשבר, וזמרים וזמרות רבים ביצעו את הופעותיהם כשהם יחפים.
אחד מהזמרות הראשונות שהתפרסמה בהופעה יחפה על הבמה הייתה סנדי שו, שנודעה בכינויה "נסיכת הפופ היחפה של שנות ה-60".
גם סזריה אבורה מכף ורדה הייתה ידועה בשם "דיווה יחפה" עקב ההרגל שלה להופיע ללא נעליים.
שחקניות ושחקנים אחרים שנהגו ונוהגים להופיע יחפים הם: ג'וליה רוברטס, לינדה רונסטאדט, מישל פייפר, ג'וס סטון, שאקירה, סטיבן וילסון, ביורק, קתרין מקפי, סופי ב.
הוקינס, דינה קארטר, קלי קלרקסון, פלורנס וולש, ליידי גאגא, מדונה, גוון סטפאני ועוד.
המוזיקאי, המלחין, השחקן והקומיקאי טים מינצ'ין בזמן הופעותיו החיות, אומר: "אני לא נועל נעליים.
הלכתי יחף יום אחד ואהבתי את זה".
ירדנה ארזי היא הזמרת הישראלית שזוהתה מתמיד באופן מובהק עם תדמית "היחפה", עוד מימי שירותה בלהקת הנח"ל..בתחילת שנות השבעים הייתה הראשונה ששיחקה בתוכניות הטלוויזיה הישראלית כשהיא יחפה.
בסרט "שרית" גילמה רקדנית ובאחד הקטעים התמקדה המצלמה ממושכות בכפות רגליה היחפות.
מאז הצטלמה פעמים רבות בכתבות תקשורת, עטיפות תקליטים ופרסומות כשהיא יחפה.
מראה זה הפך מזוהה באופן מובהק עם דמותה.
בשנת 1991 כתבה עבורה אסתר שמיר את השיר ילדה יחפה.
בהמשך, הפך המנהג רווח גם בקרב זמרות ישראליות נוספות ובהן ריטה, קרן פלס, יובל דיין ועוד.
ישנן כמה פעילויות ספורט ופנאי שבהן נהוג להשתתף כאשר יחפים.
לדוגמה, הספורטאים שעוסקים בספורט-מים כגון שחייה וכדורמים כמעט תמיד ישחקו כאשר הם יחפים, בשל הקושי של שחייה עם נעליים.
פעילויות משותפות אחרות מתבצעות לעיתים בצורה יחפה, כמו יוגה, טיולים רגליים, ריצה, נהיגה, סקי מים, רוגבי, כדורגל חופים, כדורעף חופים, גלישת רוח, אמנויות לחימה, התעמלות ועוד.
היאבקות יכולה להיעשות כאשר המתאבקים יחפים.
על אף שמרבית המתאבקים נועלים נעליים, היאבקות סומו, היאבקות בשמן זית, והיאבקות בוץ נעשים בדרך כלל ברגליים יחפות.
בין פעילויות הפנאי שנהוג לבצע עם רגליים יחפות ניתן למנות את דריכת הענבים והליכה על שבילים ייעודיים לצעידה עם רגליים יחפות.
כמו כן, בני אדם רבים נוהגים לחלוץ את נעליהם ולהיות יחפים בזמן מנוחה או פעילות שקטה, וזאת כדי להרגיש רוגע ונינוחות בזמן הפעילות.
ריצה יחפה, היא פעולת ריצה עם כפות רגליים יחפות.
ריצה זו פחות נפוצה מהריצה הקלאסית עם נעלי ספורט, אולם יש הרואים בריצה כזו טבעית יותר ובריאה יותר עבור האדם, על אף שהנחה זו איננה נמצאת בקונצנזוס מדעי.
הדריכה על הענבים נעשית ברגליים יחפות על מנת שמצד אחד ישוחררו המיצים שלהם ביתר יעילות, אך מצד שני לא יתרסקו גרעיני הענבים, וכתוצאה מכך ייצרו טעם מר ביין – דבר שהיה עלול לקרות באם היו דורכים על הענבים עם נעליים קשות.
אנשים רבים מכל הגילאים ומכל רחבי העולם נוהגים לקחת חלק בטיולים והליכות ביערות ובשבילים בעודם עם כפות רגליים יחפות.
מטיילים יחפים מתארים תחושה של התחברות עם כדור הארץ ונהנים הנאה עצומה בכך שהם מרגישים יותר את העולם תוך מגע ישיר עם האדמה.
ישנם מספר מועדוני טיולים ברחבי צפון אמריקה, שמטרתם לארגן טיולים יחפים.
מועדונים אלה כוללים בין היתר את: "טיולים יחפים של מינסוטה", "סיאטל – מטיילים יחפים", "'איסט-ביי' – מטיילים יחפים", "'מטיילים יחפים והולכים על הדשא' של קנזס סיטי" ו"'מטיילים יחפים' של קונטיקט".
שתי אחיות, לוסי וסוזן לטצ'ר, צעדו בכשני שלישים משביל האפלצ'ים (בערך 2,175 קילומטר) בעודן יחפות, טיול שערך מ-21 ביוני 2000, עד ל-3 באוקטובר 2001. ב-12 בנובמבר 2010 השתתפו כ-2,500 בני אדם בטיול יחף במהאבובנגאר שבהודו.
טיול זה הוכר על ידי ספר השיאים של גינס כגדול בעולם בתחום ההליכה היחפה.
במדינות אירופה, כולל אוסטריה, דנמרק, צרפת, גרמניה, הונגריה, שווייץ ובריטניה, ישנם פארקים יחפים או שבילי הליכה יחפה.
פארקים אלו נשמרים נקיים ומתוחזקים על בסיס קבוע, כך שאת ההליכה היחפה ניתן לבצע בסביבה מתאימה לאנשים הרגילים בכך.
פארקים יחפים בדרך כלל כוללים גם הרבה תחנות הרפתקה, המאפשרים למבקרים לחוות תחושות של אדמה עם מרקמים שונים מתחת לכפות הרגליים, כמו לדלג בין נהרות, הליכה בבוץ, בנחלים ובבריכות ומספקים מקומות שבהן ניתן לבצע התעמלות לכפות רגליים, איזון וטיפוס.
השביל היחף (Barfußpfad) בעיר בד סוברנהיים שבגרמניה, מושך למעלה מ-100,000 מבקרים מדי שנה וראה למעלה ממיליון מבקרים מאז הקמתו בשנת 1999.
רעיון ההליכה היחפה פותח לראשונה במאה ה-19 על ידי סבסטיאן קנייפ – אחד ממקימי התנועה לרפואה נטורופתית.
קנייפ האמין כי חשיפה ומגע של כפות הרגליים למגוון של גירויים טבעיים תהווה צעד ליתרונות טיפוליים.
שיטה זו של קנייפ התבססה על פרקטיקה עתיקה של רפלקסולוגיה, שהונהגה בסין במשך אלפי שנים לצורך הרפיה וקידום אריכות ימים.
בסיאול שבדרום קוריאה, ישנם 158 פארקים יחפים, המאפשרים לאנשים להירגע בסביבה טבעית.
הליכה על גחלים היא פסיעה בכפות רגליים יחפות על גחלים לוחשות או על פחם לוהט.
הליכה על גחלים מיושמת על ידי בני תרבויות רבות ברחבי העולם.
האזכור ההיסטורי הראשון להליכה יחפה על גחלים הוא מעידן הברזל באזור תת-היבשת ההודית בסביבות 1200 לפני הספירה.
כיום, מבוצעת ההליכה בסמינרים מאורגנים וסדנאות בנייה עצמית כתרגיל לבניית ביטחון עצמי.
ההליכה רומזת על האמונה שמעשה האומץ אשר דורשת ההליכה, מראה על עזרה של כוח עליון, אמונה חזקה או ביכולתו של האינדיבידואל להתמקד ברוח אשר מעבר לחומר.
רגליים קרות היא סדרת דרמה-קומית בריטית בהפקת Granada Television עבור רשת ITV.
את הסדרה יצר מייק בולן בהמשך לסרט הטלוויזיה באותו שם משנת 1997 שהיה חלק מהסדרה " Comedy Premieres".
הסדרה עוקבת אחרי שלושה זוגות של חברים החווים עליות ומורדות בחיי האהבה שלהם.
בהתחלה שלושת הזוגות היו אדם ויליאמס ורייצ'ל בראדלי (ג'יימס נסביט והלן בקסנדייל), פיט וג'ני גיפורד (ג'ון תומסון ופיי ריפלי), וקארן ודייוויד מרסדן (הרמיוני נוריס ורוברט בת'רסט).
בהמשך הסדרה בני הזוג גיפורד מתגרשים ופיט מתחתן עם ג'ו אליסון (קימברלי ג'וזף).
קארן ודייוויד גם נפרדים ויוצרים קשרים חדשים, היא עם מארק קוביט (שון פרטווי) והוא עם רובין דאף (לוסי רובינסון).
המפיקים בפועל של הסדרה המקורית היו בולן עם ראש מחלקת הקומדיה של טלוויזיית גרנדה אנדי האריס.
המפיקים היו כריסטין לנגן, ספנסר קמפבל ואמה בנסון.
32 פרקים של חמש העונות של הסדרה המקורית שודרו החל מ-15 בנובמבר 1998 עד 16 במרץ 2003. חידוש של הסדרה עם כל צוות השחקנים המקורי פרט לבקסנדייל עלתה לשידור ב-5 בספטמבר 2016.
בסדרה המחודשת החל להופיע השחקן קלאק ספלמן בתפקיד מתיו בנם בן העשרה של אדם ורייצ'ל.
עוד הצטרפו לסדרה קארן דייוויד בתפקיד אשתו השנייה של אדם אנג'לה זובאייר, וארט מאליק בתפקיד אדי איל ההון ואביה של אנג'לה שמתאהב בקארן מרסדן.
פיט וג'ני מתחתנים שוב זה עם זו, ונישואיהם של דייוויד ורובין מתפרקים.
ליאן בסט משחקת בתפקיד טינה ריינולדס, בת זוגו של אדם אחרי שהוא נפרד מאנג'לה.
הקשר בין יוצר הסדרה מייק בולן לטלוויזיית גרנדה החל בשנת 1994, כאשר הסוכן שלו מכר תסריט של דרמה קומית בשם "The Perfect Match" לראש מחלקת הקומדיה אנדי האריס.
האריס חיפש תסריטים לטלוויזיה שיישקפו אח חייהם של אנשים בני דורו, בשנות השלושים שלהם, שלא היו מיוצגים בטלוויזיה.
"The Perfect Match" מספר על גבר שמציע נישואים לחברתו במשחק גמר הגביע האנגלי, ואחר כך נאלץ להתמודד עם תשומת לב תקשורתית רבה.
הסרט נוצר ושודר ב-1995. האריס ביקש מבולן להציג רעיונות נוספים למפיקה כריסטין לנגן.
האריס כחובב של סדרות אמריקאיות כגון "שלושים ומשהו", "פרייז'ר" ו"בלוז לכחולי המדים", העלה את הרעיון ל"רגליים קרות" שהוא סיפור רגיל של "בחור-פוגש-בחורה".
העלילה מסופרת משתי נקודות המבט, ויש שימוש באלמנטים של פנטזיה ופלשבקים כדי להתאים את האירועים לנקודת המבט.
הרעיון ההתחלתי התרכז רק בבני הזוג אדם ויליאמס ורייצ'ל בראדלי (ג'יימס נסביט והלן בקסנדייל), אבל האריס חשב שזה יפחית את הסיכוי ש-ITV יזמינו סדרה שלמה לאחר הפיילוט.
לכן בולן הוסיף לעלילה שני זוגות נוספים, פיט וג'ני גיפורד (פיי ריפלי וג'ון תומסון) החברים של אדם, ודייוויד וקארן מרסדן (רוברט בת'רסט והרמיוני נוריס) החברים של רייצ'ל.
את הפיילוט ביים דקלאן לאוני, שביים את הסיטקום "האב טד", במשך 12 יום באתרים בקרבת מנצ'סטר רבתי.
התוכנית בת השעה שודרה ברצועת השידור "Comedy Premieres" של ITV ב-30 במרץ 1997. מספר הצופים היה 3.5 מיליון והיא קיבלה תשומת לב מועטה בלבד מהביקורת.
במאי 1997 הוגשה התוכנית "רגליים קרות" לייצג את הרשת בתחום הקומדיה בפסטיבל הטלוויזיה במונטרה.
שם זכתה התוכנית בפרס "ורד הכסף" להומור, ובפרס הראשי של הפסטיבל "ורד הזהב".
שידור חוזר של הסרט שודר ימים אחדים אחר כך, אבל ITV לא הזמינה סדרת טלוויזיה.
רק אחרי שדייוויד לידימנט מונה למנהל מחלקת התוכניות באוגוסט 1997, הוזמנה סדרה של שישה פרקים.
עלילת העונה הראשונה מתרחשת תשעה חודשים אחרי פרק הפיילוט.
לאחר לידת בנם ג'ני ופיט לא ישנים כמעט.
פיט מתמודד עם מות אביו בפרק 4. אדם ורייצ'ל מחליטים לשכור דירה ביחד.
הוא מזועזע לגלות שהיא כבר נשואה לגבר אחר.
כשאדם מתגורר אצל ג'ני ופיט, רייצ'ל שוכבת עם בעלה (לני ג'יימס), שזמן קצר אחר כך הוא עוזב, ובפרק 6 מתברר שהיא בהיריון.
כשהיחסים בינה לבין אדם מתחילים לחזור לקדמותם, היא מספרת לו שייתכן שהוא אינו האב, והיא עוברת לגור בלונדון עד הלידה.
קארן ודייוויד מעסיקים את רמונה כמטפלת לבנם הקטן, ג'וש.
במסגרת עבודתה בהוצאה לאור קארן עורכת רומן של סופר נודע (דניס לוסון) אליו היא נמשכת.
היא מתכוונת לשכב איתו בסיור לקידום הספר, אבל היא מגלה שהוא אינו נמשך אליה, ומרגישה מושפלת.
דייוויד מנסה לשכב עם רמונה כדי לעורר את קנאתה של קארן, מה שגורם לחיכוכים בין בני הזוג.
השניים פונים לייעוץ כדי לשפר את מצב הנישואים שלהם.
שישה חודשים אחרי האירועים בעונה הקודמת רייצ'ל חוזרת מלונדון ומספרת לאדם שהיא עשתה הפלה, ונראה שהקשר ביניהם הסתיים.
שניהם מתחילים לצאת עם אחרים, הוא עם חברה לעבודה של פיט (רוזי קאוואלירו), והיא עם בחור צעיר ממנה (יו דאנסי).
אבל אחר שאדם מאובחן כחולה בסרטן האשכים, הם מתפייסים וחוזרים להיות יחד.
דייוויד מפוטר מעבודתו והוא מחליט להישאר בבית ולטפל בבנו ג'וש.
אחרי התערבותה של קארן הוא מקבל משרה חדשה.
היחסים בין קארן ודייוויד טובים יותר מאשר בעונה הראשונה, הם מבלים חופשה בפריז, ובפרק השישי קארן מודיעה שהיא בהיריון.
נישואיהם של פיט וג'ני מתדרדרים כשהיא מגלה לו שהיא דלוקה על אדם.
פיט שוכב עם החברה לעבודה - זו שאדם יצא איתה - וג'ני דורשת ממנו שיעזוב את הבית.
בעקבות מחלתו של אדם הם רואים את מצבם בפרספקטיבה שונה, ומחליטים לתת לנישואיהם סיכוי נוסף.
בפרק 6 שלושת הזוגות נוסעים ללינדיספרן לחגוג את המילניום החדש, שם היחסים בין ג'ני לפיט מחריפים שוב, ואילו של האחרים משתפרים.
חצי שנה אחרי הטיול ללידיספרן פיט וג'ני נפרדים.
הוא עובר מדירה לדירה, עד שמוצא מקום עם בעל בית גיי.
הוא מנהל רומן קצר עם רמונה, ואחר מתחיל לצאת עם מורה (פוקי קווסנל).
ג'ני מנהלת מערכת יחסים עם מיליונר דוטקום (בן מיילס), שמקשט את ביתה בפרחים ולוקח אותה איתו לניו יורק.
הרומן נגמר כשג'ני מבינה שהוא לא אוהב אותה.
היא ופיט מתפייסים אחרי מחשבה על גירושים.
דייוויד וקארן מביאים הביתה את התאומות שנולדו להם, ואמה של קארן (מל מרטין) עוברת לגור אצלם.
קארן נפגשת עם חבר לשעבר (ריצ'רד דיליין) שנמצא במנצ'סטר בשל תערוכת צילום.
דייוויד מתחיל לפתע להתעניין בפוליטיקה אחרי שפגש אקטיביסטית בשם ג'סיקה (יסמין בנרמן).
הוא מתחיל ברומן איתה, אבל היא זורקת אותו אחרי שהיא נפגעת מחוסר הרגישות שלו.
קארן מגלה את הרומן אבל היא נחושה בדעתה להישאר עם דייוויד בשביל הילדים.
אדם ורייצ'ל רוצים להביא ילדים אבל מגלים שרייצ'ל אינה יכולה ללדת בגלל סיבוך מההפלה שעשתה.
הם מחליטים להתחתן, ואדם מתפתה לאהובה ישנה (ויקטוריה סמורפיט) אותה הוא פוגש במסיבת הרווקים שלו בסוף שבוע בבלפסט.
ג'ני ופיט מצפים להולדת ילדם השני, אבל אחרי שהיא מפילה את העובר, ג'ני שוקלת מחדש את אורח החיים שלהם.
בפרק הראשון היא מקבלת משרה בניו יורק, ונוסעת לשם עם בנה הקטן, אדם.
פיט אומלל במשך זמן מה אבל לאחר מכן הוא מתחיל במערכת יחסים עם ג'ו אליסון, חברה של רייצ'ל.
הכל הולך כשורה עד שג'ו צריכה לחזור לאוסטרליה מכיוון שתוקף הוויזה שלה פג.
פיט הולך בעקבותיה ומצהיר על אהבתו והשניים מתחתנים (פרק 8).
קארן ודייוויד ישנים בנפרד, עד שהיא מחליטה שהוא צריך לעזוב את הבית.
הוא עובר לגור בביתו של פיט, ומתחיל לבקר אצל פסיכולוג (מייקל טרוטון).
קארן מתחילה להתמכר לאלכוהול, ומחליטה אף היא ללכת לטיפול.
היא מתחילה רומן עם מו"ל בשם מארק (שון פרטווי), והדבר מתגלה לדייוויד בפרק 8. אדם ורייצ'ל מחליטים לאמץ ילד, ומתחילים בהליכים הנדרשים.
הם מרוצים כשמתברר שרייצ'ל נכנסה להיריון, ומוטרדים כשהעובדת הסוציאלית אומרת שהם אינם יכולים להמשיך בתהליך האימוץ.
כשהם נוסעים לאוסטרליה לחתונתם של פיט וג'ו, רייצ'ל יולדת בן בלידה מוקדמת.
שלושה חודשים אחרי הולדת התינוק, אדם מפוטר מעבודתו.
הוא מתחיל עבודה חדשה, אבל אחרי מות בעל הבית שבו הם גרים, הם נאלצים לחפש מקום מגורים אחר.
אביו של אדם, ביל (איאן מקאלהיני), שאינו בקשר איתו מגיע לפתע לביקור.
היחסים בין האב לבן משתפרים כשביל נותן לאדם ורייצ'ל כסף כדי שיקנו בית משלהם.
בדרך למכירה פומבית רייצ'ל נהרגת בתאונת דרכים, ואדם נותר שבור.
בפרק האחרון הם מפזרים את האפר שלה.
בתחילה קארן ודייוויד מתגרשים בצורה ידידותית, אבל כשקארן מתחילה שוב לצאת עם מארק, ודייוויד מתיעץ עם עורכת דין, רובין (לוסי רובינסון) העניינים מתחילים להסלים.
הם מתחילים להשתמש בטיעוני הבגידה והאלכוהוליזם כדי לקבל משמורת על הילדים.
כשקארן מפסיקה להיפגש עם מארק ענייני הגירושים נרגעים מעט.
אחרי מותה של רייצ'ל השניים מעריכים מחדש את חייהם.
דייוויד מתחיל במערכת יחסים עם רובין, וקארן מתכננת לצאת לטיול עם רמונה.
היחסים בין פיט וג'ו מתדרדרים אחרי שהיא שוכבת עם עמית לעבודה (ריצ'רד ארמיטאג').
ג'ני חוזרת מניו יורק, ואחרי שפיט מבקש להתגרש מג'ו היא חוזרת לגור איתו.
13 שנים אחרי העונה הקודמת אדם חי בסינגפור, וחוזר למנצ'סטר לבקר את חבריו ואת בנו מתיו (בגילומו של קלאק ספלמן).
הוא מודיע להם על נישואיו הקרובים לאשת העסקים אנג'לה זובייר (קארן דייוויד).
החדשות אינן מתקבלות בעין יפה, בעיקר אצל מתיו שרואה באנג'לה מי שתהיה תחליף לאמו רייצ'ל.
כשהוא נאבק לפרנס את משפחתו בשתי עבודות, פיט נכנס לדיכאון, וג'ני מתייחסת לכך באדישות.
כשחיי האהבה שלהם במשבר היא מתחילה לנהל רומן עם לקוח בשם טרוור גרין (ניקולס גליבס), שמתחיל לעקוב אחריה.
פיט מטפל בקשיש בשם הארי (ג'יימס בולאם) ואחרי מותו הוא נשבר ושוקל להתאבד.
דייוויד מסתבך בעבירות שנעשו במקום עבודתו ונלקח למעצר.
אשתו רובין זורקת אותו מביתם המפואר.
החם של אדם, אדי זובייר (ארט מאליק) מתחיל לחזר אחרי קארן והיא נענית לו, אבל מאוחר יותר היא מגלה שהם חיים בעולמות נפרדים.
חבר לשעבר של ג'ני (רוברט וב) מגיע מניו יורק ונחוש בדעתו לראות את בתם המשותפת קלואי (מדלן אדמונדסון), שחושבת עדיין שפיט הוא אביה הביולוגי.
אנג'לה, שמתקשה לחיות במנצ'סטר ולהיות אם חורגת למתיו, מחליטה לחזור לסינגפור ולהיפרד מאדם.
הוא עצמו מתחיל להתאהב בבעלת הבית שלו טינה ריינולדס (ליאן בסט).
במסיבת יום ההולדת ה-49 של אדם, ג'וש בנם של קארן ודייוויד חוזר מספרד יחד עם רמונה (ג'ייסי סאלס) שהייתה המטפלת שלו.
קארן פותחת בית הוצאה לאור בבית המגורים שלה, עם רמונה כעוזרת אישית.
אדם נחוש בדעתו להתקדם ביחסיו עם טינה, ולגור יחד איתה.
היא אינה רוצה לפעול בפזיזות, במיוחד שדייוויד עכשיו גר עם אדם ועם מתיו אחרי שהתגרש מרובין.
ג'ני רואה פחות ופחות את בעלה שעסוק בעבודתו כנהג.
יחסיהם של מתיו ואוליביה, בתה של קארן, עולים שלב, לתמהונם של אדם וקארן.
ג'יימס נסביט – אדם ויליאמס
הלן בקסנדייל – רייצ'ל בראדלי
ג'ון תומסון – פיט גיפורד
פיי ריפלי – ג'ני גיפורד
רוברט בת'רסט – דייוויד מרסדן
הרמיוני נוריס – קארן מרסדן
קימברלי ג'וזף – ג'ואן "ג'ו" אליסון
ליאן בסט – טינה ריינולדס
ג'ייסי סאלס – רמונה רמירז
רוזי קאוואלירו – איימי (עונה 2)
בן מיילס – רוברט בראון (עונה 3)
יסמין בנרמן – ג'סיקה ברנס (עונה 3)
מל מרטין – הת'ר צ'יילדס (עונה 3)
שון פרטווי – מארק קוביט (עונות 4–5)
ריצ'רד ארמיטאג' – לי (עונה 5)
לוסי רובינסון – רובין (עונות 5–6)
קלאק ספלמן – מתיו ויליאמס (עונות 6–7)
ארט מאליק – אדי זובייר (עונה 6)
רוברט וב – גרנט הודג'ס (עונה 6)
אלסטייר מקנזי – ג'יימי מור (עונות 6–7)
פול ריטר – בנג'מין סטיבנס (עונה 7)
שיבון פינרן – ניקי קירקברייט (עונה 7)
רוברט גלניסטר – ג'ורג' קירקברייט (עונה 7)
איימי הוברמן – שרה פוינטר (עונה 7)
דייזי אדגר-ג'ונס - אוליביה מרסדן
אלה האנט - אלי מרסדן
שנה קטגוריה מועמדות תוצאה2000 New Director Fiction ג'ון ג'ונס New Writer Fiction דייוויד ניקולס
רגלי צפרדע הן מהמאכלים הידועים ביותר של המטבח הצרפתי והמטבח הסיני.
כמו כן, רגליים של צפרדע אגם נצרכות גם במקומות אחרים כמו וייטנאם, תאילנד, אינדונזיה, צפון איטליה, דרום פורטוגל, ספרד, אלבניה, סלובניה, רומניה, צפון-מערב יוון ודרום ארצות הברית.
נכון ל-2014, יצואנית רגלי הצפרדע הגדולה ביותר היא אינדונזיה, שהיא גם צרכנית משמעותית.
באזורים כמו ברזיל, מקסיקו והקריביים, צפרדעים עדיין ניצודות בטבע.
רגלי הצפרדע עשירות בחלבון, אומגה 3, ויטמין A ואשלגן.
לעיתים קרובות מתארים את טעמן כדומה לטעמו של עוף .
זאת עקב טעמן העדין ומרקמן המזכיר כנפי עוף.
במדינות מסוימות כמו וייטנאם, מגדלים צפרדעים באופן מסחרי.
רגלי צפרדע הן מאכל מסורתי שנפוץ במיוחד במחוז אן (אוברן-רון-אלפ).
צריכה נרחבת של רגלי צפרדע היא תופעה חדשה יחסית שהחלה במאתים השנים האחרונות.
רגלי צפרדע (בסינית: 田鸡腿) נאכלות בעיקר בדרומה של סין.
במטבח הסיני מכינים את רגלי הצפרדע במגוון דרכים כדוגמת מוקפץ, טיגון, שליקה או דייסת אורז, שהיא מאכל פופולרי במטבח הקנטונזי.
בדוח שפורסם ב-2011 ניתנת סקירה של ההשפעות הסחר של רגלי הצפרדעים מאז שנות ה-80. מדובר על יבוא של 4,600 טונות של רגלי צפרדעים בשנה, אינדונזיה היא הספק העיקרי.
חלק מהמינים הם בסכנת הכחדה.
הודו אסרה על ייצוא של רגלי צפרדעים ב-1987 ובנגלדש בעקבותיה בשנת 1989. הדוח מצביע על הצורך בפעולה לצמצום ופקוח על סחר ברגלי הצפרדעים, כדי למנוע אסון אקולוגי.
רגל הפיל הוא הכינוי שניתן לגוש מסה של קוריום (Corium), תערובת חומרים שנוצרה בהתכת ליבת הכור במהלך אסון צ'רנוביל באפריל 1986. גוש המסה נמצא כיום במסדרון אשר שימש להעברת קיטור, מתחת לשרידי הכור.
הוא התגלה בדצמבר 1986, ובעת גילויו הוא נחשב לאובייקט רדיואקטיבי קטלני ביותר; מידת הסכנה ממנו ירדה עם הזמן, עקב דעיכה של החומרים הרדיואקטיביים שבו.
ועדיין, חשיפה של דקות אחדות עשויה לגרום למוות.
"רגל הפיל" הוא גוש שחור גדול של קוריום (אין קשר ליסוד קוריום Curium) המכיל הרבה שכבות, הדומות לקליפת עץ וזכוכית.
הוא נוצר במהלך אסון צ'רנוביל באפריל 1986 כשהתערובת המותכת יצאה מהכור ונשפכה דרך הצינורות למסדרון, והתגלה בדצמבר 1986. הגוש נקרא כך מפני שמראהו דומה לרגליו של פיל.
הוא נמצא מתחת לכור מספר 4 בתחנת הכוח הגרעינית צ'רנוביל, מתחת לחדר 217.
"רגל הפיל" מורכב בעיקר מתערובת של צורן דו-חמצני, עם עקבות של אורניום.
המסה היא אחידה במידה רבה, אם כי היא מכילה גרגרי קריסטל מזירקון.
הרדיואקטיביות של המסה מחולקת באופן שווה.
המסה צפופה למדי ולא ניתנת לקדיחה.
ביוני 1998 החלו השכבות החיצוניות להפוך לאבק והמסה החלה להיסדק.
בעת הגילוי, כ-8 חודשים לאחר היווצרותה, הקרינה הרדיואקטיביות ליד "רגל הפיל" הייתה כ-10,000 רנטגן, או 100 גריי לשעה.
חשיפה לעוצמת קרינה כזאת למשך 300 שניות (5 דק') היא קטלנית לאדם.
מאז, עוצמת הקרינה ירדה במידה רבה.
ב-1996 ביקר במקום ארתור קורנייב, שצילם תמונות באמצעות מצלמה אוטומטית ופנס כדי להאיר את החדר החשוך.
בניגוד למיתוס נפוץ, שבו נטען כי קורנייב נפטר ישירות מהקרינה בעת צילום התמונה, נכון ל-2023 קורנייב עדיין בחיים.
"רגל הפיל" חדר דרך לפחות 2 מטרים של בטון עד למיקומו הנוכחי, היו חששות כי הוא עלול להמשיך לחדור עמוק יותר לתוך האדמה ולבוא במגע עם מי תהום, לזהם את מי השתייה של האזור ולהוביל למוות ומחלות.
עם זאת, נכון ל-2016, המסה לא זזה מאז גילויה ב-1986, והטמפרטורה שלה היא כטמפרטורת החדר.
במימון של הבנק האירופי נבנה תא איטום סביב התא המקורי שמנע גישה לרגל, וכיום לא ניתן לגשת אליה ישירות.
בשחמט, רגלים כפולים הוא מצב בו שני רגלים מאותו הצבע עומדים על אותו טור.
מצב כזה יכול להיווצר רק כאשר רגלי מכה כלי, שנמצא בטור שבו שוכן רגלי מאותו הצבע.
בתרשים שמשמאל ניתן לראות כי הרגלים בטורים ב' ו-ה' כפולים.
ברוב המקרים, רגלים כפולים נחשב לחולשה, בגלל חוסר יכולתם להגן זה על זה.
חוסר יכולת זה מורגש בעיקר לקראת סיום המשחק, ומקשה להשיג פריצת דרך שיכולה ליצור רגלי חופשי , שיכול להוות גורם מכריע בשלב זה של המשחק.
במקרה של רגלים כפולים מבודדים, חולשה זו רק מחמירה.
מספר אסטרטגיות ופתיחות בשחמט מבוססות על הכבדה על היריב עם רגלים כפולים, חולשה אסטרטגית.
עם זאת, ישנם מקרים שבהם קבלת רגלים כפולים יכולה להוות יתרון, מכיוון שזו עשויה לפתוח טור לצריח, או מכיוון שהרגלים הכפולים מבצעים פעולה שימושית, כמו הגנה על משבצות חשובות.
כמו כן, אם היריב אינו מסוגל לתקוף ביעילות את הרגלים, חולשתם קטנה או אף חסרת משמעות.
ישנן גם מספר פתיחות המסכימות לקבל רגלים כפולים כדי לזכות ביתרון אסטרטגי, לדוגמה וריאציית שני הפרשים בהגנת אלכין.
ישנם מצבים שונים של רגלים כפולים (ראה תרשים).
רגלים כפולים מהווים חיסרון מארבעה שיקולים:
חוסר ניידות, הרגלי התחתון חסום מלהתקדם על ידי הרגלי שנמצא מעליו ובשביל לקדם אותו יש להזיז קודם את הרגלי העליון ובכך להפסיד טמפו.
חוסר היכולת לתפקד כרגלי רגיל.
במרבית המקרים לא ניתן יהיה לבצע החלפת כלים עם הרגלי המקביל של היריב.
פגיעוּת גבוהה, הרגלי העליון לא יכול להיות מוגן מתחתיו על ידי צריח.
הרגלים הכפולים בטור ב הם במצב הטוב ביותר, מכיוון שהרגלי התחתון מגן על הרגלי שבמשבצת ג1, בנוסף מהווה הגנה טובה מול שני הרגלים המקבילים של היריב.
אחריהם הרגלים בטור ו, שמוגנים על ידי המלך ומהווים הגנה יעילה מהרגלים של היריב.
הרגלים בטור ח נמצאים במצב הגרוע ביותר מכיוון ששניהם נחסמים על ידי רגלי אחד של היריב, ובכך הרגלי התחתון בעל ערך מועט.
ייתכן מצב שבו שלושה רגלים ניצבים באותו הטור (או יותר).
התרשים מראה עמדה ממשחקם של לובומיר קבלק - בובי פישר, בשנת 1967. שלושת הרגלים נשארו באותו הטור עד סוף המשחק במהלך ה-28 (תיקו).
דוגמאות לעמדות בהן היו ארבעה רגלים באותו הטור ניתן למצוא במשחק אלכסנדר אלכין - ולדימיר ננרוקוב, ב-1907, ובמשחקם של ג'ון ואן דר ויל - ולסטימיל הורט, ב-1981. המקרה הארוך ביותר שארבעה רגלים באותו הטור שרדו היה קוואס - בארט', בלטונברני 1994, שנמשך 23 מהלכים.
המשחק הוכרע בתיקו בהסכמה והעמדה הסופית מדגימה את חולשתם של הרגלים הנותרים .
רגל הזהב הוא פרס כדורגל בינלאומי המוענק לשחקנים שהתבלטו בהישגיהם האתלטיים (גם האישיים וגם הקבוצתיים) ובאישיותם.
הפרס מוענק רק לשחקנים פעילים בני 27 שנים לפחות, ואפשר לזכות בו רק פעם אחת.
עשרה מועמדים נבחרים על ידי צוות של עיתונאים בינלאומיים בהתבסס על הקריטריונים שהוצגו לעיל.
מתוך הרשימה הזאת, הזוכה נבחר בעזרת סקר מקוון, בו כל אחד יכול להצביע.
הזוכה בפרס משאיר תבנית קבועה של כפות רגליו ב"טיילת האלופים", על חוף הים של נסיכות מונקו.
שנה שחקנית מועדון סימוכין 2022 קוסוברה אסלאני מילאן 2024 סאקי קומאגאיי רומא
"רגל על רגל" הוא סינגל שהוקלט על-ידי הזמרת הישראלית שירי מימון.
השיר יצא לאור ב-3 באוגוסט 2023, על-ידי חברת הליקון.
השיר נכתב והולחן על-ידי מימון, אור מילשטוק ועמרי קסטן, והופק על-ידי נועם עקרבי.
מימון שיתפה כי השיר מספר על הדרך הארוכה שעברה, בגובה העיניים, החל מילדותה בקריות ועד לחתירה ללב הקהל הישראלי.
השיר שם דגש על המכשולים שעברה לאורך השנים, ועל העובדה שהעבודה הקשה היא שהביאה אותה למקום בו היא נמצאת כיום.
השיר, אשר יצא לרגל חגיגות 20 שנות הקריירה של מימון ואף פתח את המופע לציון המאורע שהתקיים בלייב פארק ראשון לציון, התקבל בחיבוק חם על-ידי הקהל ותחנות הרדיו, ובשיאו היה לשיר ה-5 המושמע ביותר במצעד השבועי של מדיה פורסט.
לצד הביקורות החיוביות, טענו מבקרים שמצטייר כי מימון בחרה שלא להתעמק ברגעי הקושי, אלא להישאר ברמה הפשטנית יותר של הקשיים שבדרך.
הווידאו קליפ המלא שיצא עבור השיר הועלה לערוץ היוטיוב של שירי מימון ב-3 באוגוסט 2023.
נכון לאוקטובר 2023, מונה הצפיות של הקליפ עומד על כ-160,000.
רגליאנוס היה אוזורפטור (תופס שלטון בכוח) רומאי במשך מספר חודשים בשנת 260 או 261, במהלך משבר המאה ה-3, תקופה של חוסר יציבות פוליטית עזה באימפריה הרומית.
רגליאנוס הוכרז כקיסר על ידי החיילים לאורך נהר הדנובה, אזור באימפריה שחווה לעיתים קרובות פשיטות ברברים, כנראה בתקווה שיוכל לאבטח את הגבול.
דיווחים ממקורות ספרותיים ששרדו בנוגע לרגליאנוס קצרים ומעטים במספר, ונחשבים לרוב לא אמינים.
ה"היסטוריה אוגוסטה" מספרת שהוא היה ממוצא דאקי , וצאצא של המלך הדאקי דקבלוס, אך תיאור זה נדחה לרוב במחקר המודרני.
רגליאנוס היה נשוי לסולפיקיה דריאנטילה , אישה ממשפחה סנאטורית יוקרתית, דבר המצביע דווקא על כך שרגליאנוס היה גם הוא ממוצא רומי בכיר.
הכרזתו של רגליאנוס כקיסר הייתה בעקבות ניסיון אוזורפציה קודמים של אינגנואוס, שהוכרז גם הוא על ידי חיילי הדנובה, והובס על ידי הקיסר גליאנוס (שלט בשנים 253–268).
שלא כמו אינגנואוס, או כמו מהפכן עבור תביעה לקיסרות, רגליאנוס ייסד מטבעה משלו בקרנונטום, מושב שלטונו.
הוא טבע מטבעות של עצמו ושל אשתו, אם כי בדרך כלל היו באיכות ירודה.
האוזורפציה המקומית של רגליאנוס הועילה לגליאנוס, שכן היא אפשרה לקיסר למקד את תשומת לבו בהגנה על איטליה מפני פלישה של האלמאנים בזמן שרגליאנוס היה עסוק בלחימה בברברים באיליריה.
לאחר "שלטון" קצר של מספר חודשים בקרנונטום, רגליאנוס נהרג.
כיצד בדיוק מצא את מותו אינו ברור לחלוטין, אך התיאוריה המקובלת ביותר היא שהוא מת במהלך פשיטה על קרנונטום על ידי הרוקסולנים , ככל הנראה בסיוע קבוצה מאנשיו שהפכו למתנגדים לו.
מעט מאוד מחייו וקריירתו של רגליאנוס מתועד במקורות ספרותיים ששרדו.
שמו המלא של רגליאנוס, PC Regalianus, מופיע רק על מטבעותיו.
כמה היסטוריונים קדומים אף טעו בשם זה: אוטרופיוס (סוף המאה ה-4) קרא לו "טרבליאנוס" (Trebellianus) ואורליוס ויקטור (סוף המאה ה-4) קרא לו "רגיליאנוס" (Regillianus), "רליגיליאנוס" (Religilianus) ו"רליגיאנוס" (Religianus).
האיות השונה של אורליוס ויקטור עשוי לשקף עיוות מכוון או הגייה של שמו בלטינית וולגרית.
בהתחשב במחסור בחומר המקור, לא ניתן לקבוע את שמו המלא של רגליאנוס מעבר לשני השמות הפרטיים המקוצרים.
ייתכן שה-P מייצג את הפריינומן (praenomen) פובליוס (Publius).
ה-C עשוי לייצג את הנומן (nomen) קאסיוס (Cassius), בהתחשב בכך שרגליאנוס יכול להיות קשור לקונסול המוסף הקודם, ק.
Cassius Regallianus), קורנליוס או קלאודיוס, אך הוצע גם שהוא מייצג פריינומן שני, גאיוס (אשר קוצר באופן מסורתי בצורה ארכאית כ-"C", עבור "קאיוס" Caius, כפי שהשם הזה נכתב במקור).
צ'ארלס תאודור בובה דה פראו (Charles Theodore Beauvais de Preau) סבר, בהתבסס על תחריטים של מטבעות מאת הנדריק חולציוס, ששמו היה "קווינטוס נוניוס רגיליאנוס" (Quintus Nonius Regillianus), אך יוזף הילריוס פון אקל חשב שהם שייכים לפרינקפס אחר ושהמטבעות היו תוצאה של טובעי מטבעות בורים שלא הצליחו לייצר מטבעות קריאים.
ג'ון יונג אקרמן ציין כי דגם הצלב המתואר על הטביעה מתארך אותם לתקופה מאוחרת יותר.
לדעתו, "נוניוס" לכאורה זה היה אוזורפטור בתקופת שלטונו של קונסטנטיוס השני (337–361).
בתחילת שנות ה-20 לחייו התגייס רגליאנוס לצבא הרומאי, ונראה כי הצטיין כחייל ונפתח לו מסלול קידום.
ההיסטוריה אוגוסטה מציינת כי הוא היה מפקד צבאי, דוקס , באיליריקום , שקודם לתפקיד זה על ידי הקיסר ולריאנוס (שלט בשנים 253–260), ושהוא הוכרז כקיסר על ידי חייליו במואסיה, אזור סמוך.
לא ניתן להתייחס למידע זה כאמין, במיוחד בהתחשב בכך שהוא אנכרוניסטי: משרת הדוקס איליריקי (dux Illyrici) עדיין לא הייתה קיימת בזמנו של רגליאנוס.
בהתחשב בדרגתה הגבוהה של אשתו, סביר יותר שרגליאנוס היה מושל פרובינקיאלי, אולי של פאנוניה העליונה , פרובינקיה במעלה הדנובה שסבלה מפשיטות ברברים תכופות.
זמן קצר לפני תביעתו של רגליאנוס עצמו לשלטון הקיסרי, הוכרז האוזורפטור אינגנואוס באזור בשנת 260, אך הוא הובס במהירות על ידי הקיסר המכהן, גליאנוס (שלט בשנים 253–268).
לא ברור כמה זמן חלף בין מרד אינגנואוס לבין הכרזתו של רגליאנוס, או אם רגליאנוס היה מעורב במרד שקדם לו, אולם רוב החוקרים מסכימים כי הייתה הפסקה ממושכת ביניהם.
לפיכך לא ברור מתי בדיוק הוכרז רגליאנוס כקיסר, וגם, בהתחשב בכך שהחזיק מעמד במשך מספר חודשים, מתי מת.
הוא הוכרז כקיסר מאוחר בשנת 260 או בשנת 261, ותביעתו לשלטון האימפריאלי הסתיימה עם תבוסתו ומותו לאחר מספר חודשים, בשנת 260 או בשנת 261.
לאחר שהביס את אינגנואוס, הקדיש גליאנוס זמן מה לארגון מחדש של ההגנות לאורך הדנובה, אך נאלץ לחזור לאיטליה כדי להתמודד עם פלישה של האלמאנים, שבט גרמאני.
זמן קצר לאחר עזיבתו, הרוקסולנים, שבט סרמטי שגליאנוס יישב מחדש בתוך גבולות האימפריה באזור הדנובה, מרדו ותקפו את כוחותיו של רגליאנוס, ולאחר מכן נסוג רגליאנוס לעיר קרנונטום.
רק לאחר אירועים אלה הוכרז רגליאנוס כקיסר על ידי חייליו.
סביר להניח שהלגיונרים של הלגיון הארבעה עשר גמינה, שהיה מוצב בקרנונטום, תמכו בעלייתו של רגליאנוס לשלטון בתקווה שיוכל לסייע באבטחת גבול הדנובה.
שלא כמו אינגנואוס לפניו, רגליאנוס טבע את מטבעותיו במטבעה שהוא עצמו הקים בקרנונטום, צעד מהפכני עבור טוען לקיסרות.
בנוסף לדיוקן שלו, מטבעותיו של רגליאנוס מתארים גם את אשתו, אותה העלה לדרגת "אוגוסטה" כדי לחזק את מעמדו.
רוב מטבעותיו של רגליאנוס, אך לא כולם, נושאים את הנוסח AUGG (המרמז על שני שליטים, ולא AUG, המרמז על אחד) כחלק מהכיתוב בצד ההפוך שלהם.
סביר להניח שצורת הרבים AUGG הייתה מכוונת, אך המשמעות המיועדת אינה ברורה.
סביר יותר שהיא מתייחסת לשותפות בין רגליאנוס לאשתו דריאנטילה, ולא לשותפות כלשהי בין רגליאנוס לגליאנוס.
פול פירסון שיער במקום זאת כי לשניים אולי היה בן אותו קידמו לדרגת אוגוסטוס-שותף.
הכרזתו של רגליאנוס כקיסר ומאוחר יותר שלטונו באזור הדנובה היו למעשה מועילים לגליאנוס, שכן הם סיפקו לפולשים הרוקסולנים מוקד התנגדות חדש והעניקו לגליאנוס זמן להתמודד עם האיום המיידי שהציגה פלישת האלמאנים לאיטליה.
כל מטבעותיו של רגליאנוס הוטבעו בקרנונטום, וכולם הוטבעו מחדש על גבי מטבעות שהוטבעו על ידי קיסרים קודמים במאה ה-3, כמו ספטימיוס סוורוס ומקסימינוס תראקס.
מבחינה סגנונית, מטבעותיו של רגליאנוס מחקים את מטבעות הקיסרים הליקינים (ולריאנוס וגליאנוס), אולם הם באיכות נמוכה יותר, לעיתים קרובות בסגנון גס מאוד ועם שגיאות כתיב.
חלק מהמטבעות נוצרו בחיפזון כה רב עד כי כיתוב הקיסר הקודם שטבע במקור את המטבע עדיין נראה לעין חלקית, או שההטבעה החדשה לא הצליחה לתת למטבע כיתוב נראה לעין כלל.
בשל שלטונו הקצר, נמצא רק מספר קטן של מטבעות (קצת יותר מ-130) שטבע רגליאנוס.
רובם נמצאים כיום באוספי מטבעות פרטיים.
לא ברור כיצד הובס רגליאנוס ומת, מכיוון שמקורות שונים נותנים תשובות שונות.
התיאוריה המקובלת בנוגע למותו, שהוצגה על ידי הארכאולוג ההונגרי ינו פיץ (Jenő Fitz) בשנת 1966, היא שרגליאנוס נהרג בפשיטה של הרוקסולנים, אולי בשיתוף פעולה עם כמה מאנשיו, לאחר שנלחם באומץ בשבט המורד במשך זמן מה.
לפי דיווחים אחרים, רגליאנוס נרצח אך ורק על ידי חייליו שלו מכיוון שאוכלוסיית הפרובינקיה האילירית חששה מפעולת עונשין מצד גליאנוס (היסטוריה אוגוסטה) או שהוא הובס ונהרג על ידי גליאנוס (אוטרופיוס).
רגל המוח היא החלק הקדמי של גבעול המוח (Cerebral peduncle), השולח ומעביר אותות עצביים המכתיבים את התנועה (Motor neuron), אותות העוברים מקליפת המוח אל הפונס שבגזע המוח ואל עמוד השדרה.
רגל המוח היא החלק הקדמי של פדונקל המוח (Cerebral peduncle), שמכיל בעיקר סיבים מוטוריים יורדים, המתחלקים לסיבים מסלול קורטיקו-ספינליים וסיבים קורטיקו-בולבריים.
הפדונקל כולל גם את הטגמנטום בחלקו האחורי ועוד מבנים במוח הביניים.
באנגלית נקרא האיבר cerebral crus.
בלטינית נקרא האיבר crus cerebri.
המילה crus בלטינית, פירושה רגל.
צורת הרבים של האיבר היא cerebral crura.
בטקסטים ישנים נקרא האיבר "פדונקל המוח" (Cerebral peduncle, גזע המוח, גבעול המוח או הפדונקולוס המוחי), אך כיום הכינוי הזה מתייחס לחלק החומר הלבן הקדמי של האיבר השלם.
רָגָמָפִין הוא גזע של חתול הבית.
ראשיתו של הגזע בשנות 1960, כאשר אן בייקר מקליפורניה עסקה בפיתוח מספר גזעי חתולים חדשים.
בתחילת 1994 החליטה אחת הקבוצות שעבדה עם בייקר להפסיק את השותפות.
על פי החוזה המחייב בין הקבוצה לבייקר, במקרה שהקבוצה קוטעים את השותפות, עליהם לעקר או לסרס את החתולים שברשותם או לשנות את שם הגזע עליו עבדו.
חברי הקבוצה העדיפו את האפשרות השנייה.
הם ערבבו את גזעי ה-"Cherubims" וקראו לגזע החדש בשם "רגמפין".
השם נבחר בגלל מוצאם של החתולים - כולם התפתחו מחתולי רחוב (Ragamuffin באנגלית: פרחחי רחוב חביבים).
בפברואר 1994 רשמה ה-ACFA, אגודת חובבי החתולים בארצות הברית, את הרגמפין בתור גזע נסיוני וכיום (מרץ 2007) מוכר הגזע על ידי מספר אגודות חתולים (כולל ה-ACFA) כגזע לכל דבר.
הזכרים מסוגלים להגיע למשקל של כ-13 ק"ג.
פרוותם באורך בינוני וצבעה מורכב ממגוון רחב של צבעים ודוגמאות, כגון לילך, לינקס, מינק, שחור, אפור ולהבה.
החתול מגיע לבגרות בגיל 3–4.
רגנרציה או התחדשות היא יכולתם של יצורים מסוימים לגדל מחדש חלקי גוף (רקמות ואיברים) לאחר קטיעתם.
דוגמה קלאסית לרגנרציה ניתן למצוא אצל שממית.
כאשר חותכים את זנבה היא מסוגלת לגדל במהירות זנב חדש הדומה מאוד לקודם במבנהו ובצורתו.
רגנציה בסרטנאים היא דוגמה נוספת.
היא נחקרה על ידי רנה אנטואן פרשו דה ראומיר.
אצל רוב בעלי החיים יכולת ההתחדשות נחלשת עם הגיל, במיוחד אצל בעלי חיים אשר עוברים תקופת גלגול מסוים במחזור חייהם.
הדבר נוגע גם לבני אדם, אשר בהיותם צעירים מסוגלים לחדש רקמות פגועות במהירות רבה יותר מאשר בהיותם מבוגרים.
אצל חלק מהיצורים קיימים אזורים בלב אשר יכולים לעבור רגנרציה, בדומה לעור.
ביצורים אלה, כאשר הלב נפגע, נוצרים תאים חדשים אשר מחליפים את אלה שאבדו כתוצאה מהפציעה.
רֶגֶנְסְבּוּרְג היא עיר במדינת בוואריה שבגרמניה, על מפגש שבין נהר הדנובה לנהר הרגן.
קיימים שרידים ארכאולוגיים להתיישבות במקום כבר מתקופת האבן, ובתקופת האימפריה הרומית, היה במקום יישוב מבוסס.
משנת 530 לספירה, ועד לאמצע המאה ה־13, הייתה רגנסבורג בירת מדינת בוואריה.
מתחילת ימי הביניים המוקדמים הייתה העיר מרכז מסחר ותרבות חשוב בשטחי דרום גרמניה.
בתחילת המאה ה־16 אימצו חלק מתושבי העיר את הדת הפרוטסטנטית, דבר שהביא למלחמות דת.
בקרב נורדלינגן שנערך בשנת 1634, כבשו הכוחות הקיסריים־קתוליים של האימפריה הרומית הקדושה את רגנסבורג, ובמשך כ־150 שנים נותרה מעוז קתולי חשוב.
משנת 1663 ועד 1806 הייתה רגנסבורג מקום מושבו הקבוע של הרייכסטאג של האימפריה הרומית הקדושה.
העיר, שהייתה מקום חשוב מבחינה אסטרטגית ותרבותית כאחד, נכבשה בשנת 1809 על ידי צבאו של נפוליאון ונחרבה בחלקה.
בהמשך נערכו בה קרבות נוספים, היא נכבשה על ידי צבאות האימפריה האוסטרית והוחזרה לשליטה גרמנית-בווארית.
בתקופת השלטון הנאצי הוחרבה הקהילה היהודית .
בתקופת מלחמת העולם השנייה היה בעיר מפעל מטוסים, שייצר את המסרשמיט Bf 109, ובית זיקוק לנפט.
אלה הופצצו על ידי חיל האוויר השמיני של ארצות הברית באוגוסט 1943 ובפברואר 1945. פרט להפצצות אלה, ובניגוד לערים אחרות בגרמניה, לא הופצצה רגנסבורג בתקופת מלחמת העולם השנייה על ידי בעלות הברית, ולא נגרם לה כמעט נזק.
לכן נשמרה העיר העתיקה כמעט במלואה, על בנייניה העצומים והמפוארים, המונומנטים ההיסטוריים ויצירות אומנות ארכיטקטוניות.
הקהילה היהודית בעיר נוסדה בראשית המאה ה־11 והיא אחת הקהילות העתיקות בגרמניה.
בתקופת מסע הצלב הראשון (פרעות תתנ"ו) סבלה הקהילה וחלק מהיהודים הוטבלו בכוח בנהר הדנובה וחלק נרצחו על ידי הצלבנים.
הקיסר היינריך הרביעי החליט לאפשר לאנוסים לחזור ליהדותם, צעד שהיה שנוי במחלוקת בקרב הכנסייה.
במאה ה־12 קיבלו יהודי העיר זכות לסחור וכן זכויות בתחום השיפוט הפנימי.