tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
היוצא מן הכלל היחיד לחוק זה הוא נשיא ארצות הברית דווייט אייזנהאואר, שהאותות שלו מוצגים בספרייה הנשיאותית שלו.
מסדר הנילוס (ערבית: قلادة النيل العظمى) נוסד ב-1915 על ידי סולטאן מצרים חוסיין כאמל.
המסדר בוטל בנפילת המלוכה ב-1952, אך חוּדש אחרי כינון הרפובליקה ונחשב לאות הכבוד הגבוה ביותר במצרים.
המסדר מנה בעבר דרגות אחרות שסומנו בעיטורים מובחנים: הסרט הגדול (Grand Cordon) ואחריו, בסדר יורד, דרגות הקצין הגדול, המפקד, הקצין והאביר, אך בפועל אין הן קיימות עוד.
ב-23 ביולי 1956 (לפני מערכת קדש) העניק נשיא מצרים גמאל עבד אל נאצר את עיטור מסדר הנילוס לעמיתיו מקרב מחוללי מהפכת הקצינים החופשיים (מוחמד נגיב, נשיא מצרים המודח, קיבל את העיטור רק ב-2013, אחרי מותו).
העיטור הוענק לראשי מדינות, ובהם המלכה אליזבת השנייה, השאה הפרסי, המלך אידריס מלוב, אקיהיטו קיסר יפן, נשיא אינדונזיה סוהארטו, נשיא קפריסין מקאריוס, מנהיג יוגוסלביה טיטו, מנהיג גרמניה המזרחית ולטר אולבריכט, המנהיג הלבנוני פייר ג'ומאייל והמנהיג הדרום-אפריקאי נלסון מנדלה.
בצד אלה זכה בכבוד גם הקוסמונאוט הסובייטי יורי גגארין.
בתקופת המלוכה המצרית היה "מסדר הנילוס" נמוך בחשיבותו מ"מסדר אסמאעיל".
גם מסדר זה נוסד ב-1915, והוא נקרא לכבודו של אסמאעיל פאשא, נכדו של מוחמד עלי, אבי השושלת.
מסדר זה בוטל עם סילוק המלוכה ב-1952 ועימו בוטל גם "מסדר מוחמד עלי", שהיה הגבוה במידרג מסדרי הכבוד המצריים.
מסדרי כבוד נוספים הם "מסדר השלֵמוּת" לנשים (רובן מבתי מלוכה) שחודש ב-1959 ומסדר ההצטיינות, שנוסד בימי המלך פארוק זמן קצר לפני הדחתו והתחדש ב-1972. כיום, המסדר השני בדרגתו למסדר הנילוס הוא "מסדר הרפובליקה" שנוסד עם כינונהּ ב-1953.
מסדר הדם , או בשמו הרשמי "האות לזכר ה-9 בנובמבר 1923", יום ניסיון הפוטש במרתף הבירה, היה מהעיטורים הרמים ביותר של המפלגה הנאצית.
בחודש מרץ 1934, היטלר הורה ואישר את חלוקת האות לזכר הפוטש הכושל עבור חברי המפלגה הנאצית.
מדליית המסדר כסופה ועל צידה הקדמי מופיעה בליטה של נשר האוחז בכתר מעלים.
בתוך הכתר מופיע הכיתוב 9 בנובמבר, ומחוץ לו הכיתוב 1923–1933 מינכן.
על צידו השני של המדליה ניתן לראות את הפלדהרנהלה (המקום בו הפוטש דוכא והסתיים) ומעליו מתנוסס צלב קרס שממנו יוצאות קרני שמש.
מעל הסמלים מופיע הכיתוב "UND IHR HABT DOCH GESIEGT" שפירושו "וניצחת למרות הכל".
המדליות הראשונות שהוטבעו עבור המסדר הכילו כסף ברמת טיהור של 99%, הן נמסרו ל-1,500 משתתפים בניסיון הפוטש שהיו חברי המפלגה הנאצית או אחת מגלגוליה הראשונים מלפני שנת 1932, או שהיו צוערים בבית הספר לחיל הרגלים של מינכן תחת הנהגתו של אריך לודנדורף.
על גבי כל מדליה הוטבע מספר סידורי (מלבד המדליות של היטלר וגרינג) והם הוענקו לחברי המפלגה בזהירות רבה.
גם חוקים אלו הורחבו, והזכאים החדשים לעיטור היו חברי המפלגה הנאצית האוסטרית שלקחו חלק במלחמת האזרחים באוסטריה בפברואר 1934 או בפוטש יולי, וכן עבור חברים במפלגה שספגו פציעות אנושות או תקופות מאסר על חברותם ופעילותם עבור המפלגה.
כמו כן, אדולף היטלר, היה רשאי להעניק את העיטור לכל חבר במפלגה, וכך למשל העיטור ניתן לריינהרד היידריך.
המדליות באצווה השנייה, כלומר החל מהמדליה ה-1,501, הכילו מטבע כסף שהיה רק 80% טהור ולא הוטבע בהם שם היצרן.
אם חבר המפלגה נטש או עזב את המפלגה היה עליו להחזיר את העיטור.
16 נשים זכו במסדר הדם, שתיים מהן היו גרמניות טהורות מן הרייך (אלינור באואר ואמה שניידר) ו-14 מהן היו אוסטריות.
כאשר לוקחים בחשבון את מספר הצועדים בניסיון הפוטש, וכן את האנשים שהיו זכאים לעיטור בעקבות הרחבת הכללים לזכאות, עולה כי קצת פחות מ-6,000 איש קיבלו את העיטור.
בנובמבר 1936 היטלר החליט לשנות את חשיבות האותות והעיטורים של המפלגה הנאצית לפי הסדר הבא: עיטור האומץ, עיטור נורמברג, עיטור ברונסוויק, אות הזהב המפלגתי ורק לאחריו מסדר הדם.
מסדר הירונימוס הקדוש או מסדר סן חרונימו או הנזירים ההירונימים הוא מסדר נזירים רומי-קתולי המשתייך לקבוצת המסדרים המצייתים לתקנון של אוגוסטינוס הקדוש ושקיבל השראה ומופת ממדמותו של הנזיר והמלומד הירונימוס שחי במאה החמישית
המסדר הוקם בקסטיליה, בספרד במאה ה-14 על ידי פדרו פרננדס פצ'ה ופרננדו יאנס פיגרואה.
המסדר זכה בשנת 1373 לאישור אפיפיורי מידי גרגוריוס האחד עשר ששהה באותה תקופה באביניון.
המסדר פועל רק בחצי האי האיברי - בספרד וב פורטוגל והיה קשור מאוד למונרכיות ששלטו במדינות אלה.
תקנון המסדר דורש מהנזירים לנהל חיים אדוקים של התבודדות ושתיקה, עמל ותפילה וחזרה בתשובה ושואף להשגת איחוד מיסטי עם אלהים.
הנזירים ההירונימים לובשים טוניקה לבנה עם סקפולר חום עם ברדס חום וגלימה בצבע חום.
בשנת 1415 21 מנזרים התאחדו כדי להקים את מסדר הירונימוס הקדוש.
כמושב הראשי של המסדר נבחר מנזר סן ברטולומאו בלופיאנה במחוז גואדלחרה שבספרד.
נזירי אותו מנזר התפרסמו בחייהם הפשוטים והסגפניים.
עודדו את המסדר והטילו על נזיריו עבודות ממלכתיות.
בשנת 1516 נשלחו חברי המסדר למושבות החדשות באמריקה כשבראשם עמד לואיס דה פיגרואה.
בנוסף לנזירים גברים הצורפול מסדר הירונימוס הקדוש גם נשים.
ביניהן התפרסמו בצניעותם ובנדבנותם מריה גראסיה ומאיור גומס.
האח פדרו פרננדס פצ'ה ייסד בשנת 1374 את המנזר לנשים סנטה מריה דה לה סיסלה שבקרבת טולדו.
הנזירות של המסדר מכבדות את אותו התקנון כמו הגברים, בעקבות פאולה הקדושה מרומא ובתה, יוליה אוסטוכיה הקדושה ששהלכו אחרי הירונימוס הקדוש.
בימינו מפורסמות הנזירות ההירונימיות של גארוביאס בכישוריהם בתחום המגדנאות, במיוחד בעשיית עוגות חביצה ועוגות שקדים.
הנזירים ההירונימים הגיעו גם לפורטוגל וכמו בקסטיליה, נהנו בה מחסדי המלכים שהעריכו את אורח חייהם הסגפני ואת רוח החזרה בתשובה ששררה בקרבם.
המלך מנואל הראשון בנה להם את המנזר שנודע כמנזר ההירונימים מבלם או מרים הקדושה מבלם בליסבון, אחד מפסגות הסגנון המנואלי.
מנזר זה קיבל מעמד של פנתאון מלכותי.
בשנת 1833 נסגר המסדר על ידי השלטון האזרחי ופעילותו בפורטוגל פסקה.
במהלך המאה ה-19 סבל מסדר הרונימוס הקדוש מאותן התמורות והטלטלות שעברו כל מסדרי הנזירים בספרד.
במסגרת הרפורמות משנת 1836 נסגר המסדר של הירונימוס לחלוטין על 46 מנזריו אלף נזיריו הוצאו מחוץ לכותלי המנזרים.
כמו בפרטורגל בשנת 1833, כל נכסי המסדר הופקעו ועברו לידי אוצר המדינה.
לעומת זאת המשיכו הנזירות ההירונימיות את פעילותן ונאבקו למען תחיית הענף הגברי של המסדר.
בשנת 1925 הן השיגו מהכס הקדוש החלטה לאפשר הקמתו מחדש של מסדר.
המסדר עבר בהמשך קשיים נוספים קשורים למדיניות החילונית של הרפובליקה הספרדית השנייה אחרי שנת 1931, למלחמת האזרחים ובעיות פנימיות שנמשכו עד שנת 1969 כשהוקם מנהל כללי של מסדר.
כיום בענף הגברי של המסדר פעילים רק 10 נזירים (2017) ורק שלושה מהם חיים במנזר משלהם - מנזר מרים הקדושה מפאראל בסגוביה.
לנזירות ההירונימיות 17 מנזרים - ביניהם מנזר פאולה הקדושה בסביליה.
הנזירים ההירונימים לובשים אחרי סמיכתם בגד לבן וסקפולאר חום (הדומה לזה של הנזירות הכרמליטיות) וברדס בצבע חום.
מסדר הירונימוס הקדוש רואה עצמו מסדר המתמקד בהתבוננות והמקבל השראה מחייו של הירונימוס הקדוש כמופת ליישום דרכו של ישו אל השלמות.
בשעות הבוקר עסוקים הנזירים והנזירות בעבודה.
את שעות הערב הם מקדישים לתרגילי התבוננות, לתפילות, קריאה ולימוד.
עבודת האל נעשית על ידי השתתפות במיסה ובליטורגיית השעות
קהילות מסדר הירונימוס הקדוש כיום
מנזר מרים הקדושה מפאראל (סנטה מריה דל פאראל) בעיר סגוביה, הוקם ב-1447, הוקם מחדש ב-1925
מנזר פאולו הקדוש (סן פבלו) בטולדו - הוקם ב-1464
מנזר מרתא הקדושה (סנטה מרתא) בקורדובה - הוקם ב-1464
מנזר פאולה הקדושה (סנטה פאולה) בסביליה - הוקם ב-1475
מנזר מתיא הקדוש (סן מתיאס) בברצלונה - הוקם ב-1475
מנזר מרים הקדושה של העיבור בטרוחיו, קסרס, הוקם ב-1478
מנזר אלישבע הקדושה (סנטה איסבל) הוקם ב-1485
מנזר קונספסיון חרונימה במדריד - הוקם ב-1504
מנזר ברטולומה הקדוש (סן ברטולומה) באינקה, האיים הבלארים - הוקם ב-1530
מנזר פאולה ההקדושה בגרנאדה - הוקם ב-1540. ב-1977 הנזירות עברו למנזר הירונימוס הקדוש.
המנזר פאולה הקדושה הפך לבית מלון.
מנזר סנטה מריה דה אסונסיון במורון דה לה פרונטרה, סביליה - הוקם ב-1568
מנזר גברתנו של הרפואות (נואסטרה סניורה דה לוס רמדיוס) ביונקרה דה אנארס, מחוז גוואדלחארה - הוקם ב-1572
מנזר גברתנו של הגאולה (נואסטרה סניורה דה לה סאלוד) בגארוויאס, קסרס - הוקם ב-1572
מנזר קורפוס כריסטי במדריד, הוקם ב-1605
מנזר גברלנו של המלאכים (נואסטרה סניורה דה לוס אנחלס) בקונסטנטינה, סביליה, - הוקם ב-1951
מנזר גברתנו של החסד (נואסטרה סניורה דה לאס מרסדס) באלמודובר דל קמפו, סיודאד ריאל - הוקם ב-1964
מנזר מרים הקדושה של ישוע (סנטה מריה דה חסוס) בקסרס - הוקם ב-1975
מנזר גברתנו מבלן בטוראל דה לוס גוסמאנס במחוז לאון - הוקם ב-1990
מנזר אם הכנסייה (מאטר אקלסיה) בפונאלור, קראלה, בהודו, הוקם ב-2000
המנזר המלכותי של אונופרה הקדוש בבדחוס, הוקם ב-1538 ונסגר ב-1835
המנזר המלכותי הרונימוס הקדוש מוולפאראיסו - 1394–1835
המנזר הירונימוס הקדוש דה בואנאוויסטה - 1413–1835
מנזר סן מיגל דה לוס אנחלס דה אלפצ'ין בסנלוקאר לה מאיור, סביליה 1477/1835-1567
מנזר מרים הקדושה של החסד - סנטה מריה דה לה גרסיה בכרמונה, סביליה
מנזר מרים הקדושה של העמק (סנטה מריה דל ואליה) באסיחה, סביליה - 1486/1835-1567
מנזר מרים הקדושה של האור (סנטה מריה דה לה לוס) בלוסנה דל פורטו, הואלווה 1492–1835
מנזר מרים הקדושה של הרוזאריום בבורנוס, קאדיס, 1835-1493
מנזר מרים הקדושה של הרפואות בסנלוקאר דה באראמדה, קאדיס - 1567–1835
מנזר קיטרה הקדושה בחאאן 1567–1606
מנזר סנטה אנגרסיה בסאראגוסה 1492–1835
מנזר השילוש של מיראמר (לה טרינידאד דה מיראמר) בואלדמוסה, באי מאיורקה
מנזר קתרינה הקדושה של הר קרבן (סנטה קתרינה דה מונטה קרבן) בסנטנדר - בשנים 1407–1835
מנזר מרינה הקדושה של דון פונסה (סנטה מרינה דה דון פונסה) בבריבאמונטאן אל מאר באי סנטה מרינה - פעל בשנים 1407–1421
מנזר סן ברטולומאו דה לופיאנה בלופיאנה, מחוז גוודלחרה - פעל בשנים 1373–1835
מנזר הירונימוס הקדוש של קוראל רוביו (סן חרנוימו דה קוראל רוביו) בטולדו - פעל בשנים 1384–1418
מנזר בלזיוס הקדוש מויאוויסיוסה (סן בלאס דה ויאוויסיוסה) ס בריהואגה, מחוז גוודלחרה
מנזר חנה הקדושה (סנטה אנה) בטנדייה, מחוז גוודלחרה - פעל בשנים 1835-1567/1483
מנזר סנטה קטלינה בטלוורה דה לה ריינה בטולדו, 1835-1398
מנזר חנה הקדושה מאוליה (סנטה אנה דה לה אוליבה) בוואל דה סנטו דומינגו בטולדו - בסביבות 1400
מכללת אנטוניוס הקדוש מפוטרצ'לי (סן אנטוניו דה פורטאסלי) בסיגואנסה, מחוז גוודלחרה - פעל ב־1835-1484
מנזר הירונימוס הקדוש מגיסנדו (סן חרונימו דה גיסנדו) באל טיימבלו, במחוז אווילה- פעל ב-1375–1835
מנזר מרים הקדושה מאניאגו (סנטה מריה דה אניאגו) בוייהנואבה דה דוארו במחוז ואליאדוליד - פעל ב-1376–1382
מנזר מרים הקדושה ממחוראדה (סנטה מריה דה מחוראדה) באולמדו, מחוז ואליאדוליד - 1396–1835
מנזר גברתנו מפראדו (נוסטרה סניורה דל פראדו) בואליאדוליד, 1835-1441
מנזר הירונימוס הקדוש מאספחה (סן חרונימו דה אספחה) בגיחוזה, מחוז סוריה - 1401–1835
מנזר מרים הקדושה מארמדייה (סנטה מריה דה ארמדייה) בקוחסס דל מונטה, מחוז ואליאדוליד - 1402–1835
המנזר המלכותי של גברתנו מפרס דה פאל (נואסטרה סניורה דה פרס דה פאל) בויאטורו, מחוז בורגוס - 1404–1835
מנזר יוחנן הקדוש מאורטגה (סן חואן דה אורטגה) בבאריוס דה קולינה מחוז בורגוס, מנזר לקנוניקים אוגוסטינים מהמאה -ה-12, 1835-1432
מנזר מיכאל הקדוש מן ההר (סן מיגל דל מונטה) במירנדה דה אברו, במחוז בורגוס 1398–1835
מנזר גברתנו ממונטאמרטה והירונימוס הקדוש (נואסטרה סניורה דה מונטאמרטה/דה סן חרונימו) במונטאמרטה, מחוז סמורה - 1407–1434
מנזר לאונרד הקדוש /מכללת הירונימוס הקדוש (סן לאונרדו/סן חרונימו) באלבה דה טורמס, במחוז סלמנקה, - השתייך למסדר פרמונטרה מה מאה ה-12; מסדר הירונימוס הקודש בשנים 1442–1835
מנזר מרים הקדושה מפאראל (סנטה מריה דל פאראל) בסגוביה, 1925/1835-1447
מנזר הירונימוס הקדוש של גברתנו של הניצחון (סן חרונימו דה נואסטרה סניורה דה לה ויקטוריה) במיראט, מחוז סלמנקה - 1490–1835
המכללה המינורית גברתנו מגוואדלופה (קולחיו מנור דה נואסטרה סניורה דה גוואדלופה) בסלמנקה 1511–1835
מנזר מרים הקדושה של הרחמים (סנטה מריה דה לה פיידאד) בוואלדבסטוס, מחוז פלנסיה - 1515–1835
מנזר הירונימוס הקדוש (סן חרונימו) בסאמורה, 1535-1534
מנזר הירונימוס הקדוש (סן חרונימו) בבנאוונטה, מחוז סאמורה - 1528–1835
מנזר מרים הקדוש של ישוע (סנטה מריה דה חסוס) סטרבארה, מחוז סאמורה 1559–1579
מנזר הירונימוס הקדוש של ישוע (סן חרונימו דה חסוס) באווילה - 1609–1835
מנזר הירונימוס הקדוש מעמק חברון (סן חרונימו דה ואליה דה חברון) בברצלונה 1393–1835
מנזר הירונימוס הקדוש מהר הזיתים (סן חרונימו דה מונטה אוליווטה) בברצלונה 1416 -1413
מנזר הירונימוס הקדוש ממורטרה (סן חרונימו דה לה מורטרה) בבדלונה, מחוז ברצלונה 1416–1835
המנזר המלכותי מרים הקדושה מגוואדלופה (סנטה מריה דה גוואדלופה) בקסרס, מחוז גוואדלופה -1389–1835
מנזר הירונימוס הקדוש המלכותי (סן חרונימו אל ריאל) במדריד - 1462–1835
מנזר הירונימוס הקדוש המלכותי (סן חרונימו אל ריאל) במדריד - 1503
מנזר אל אקוריאל באל אסקוריאל, 1835-1567
מנזר ההירונימים של פטרוס הקדוש מניורה (לוס חרונימוס סה סן פדרו דה לה ניורה) בלה ניורה, גוואדלופה, מורסיה- 1738–1835, 1574
מנזר מרים הקדושה מוויאוייחה (סנטה מריה דה ויאווייחה) בלה ריוחה - 1416
מתחם הקודש של מרים הקדושה מאסטרייה (סנטואריו דה סנטה מריה דה לה אסטרייה) בסן אסנסיו 1419–1835
מנזר הירונימוס הקדוש מפלאנה (סן חרונימו דה לה פלאנה) בחאוויאה (שאביה) במחוז אליקנטה 1978-1964/ 1388-1374
מנזר הירונימוס הקדוש מקוטאלבה (סן חרונימו דה קוטאלבה) באלפאוויר, מחוז ולנסיה - 1388–1835
מנזר מרים הקדושה מלה מורטה (סנטה מריה דה לה מורטה) באלסירה, מחוז ולנסיה - 1401–1835
מנזר ורוניקה הקדושה (סנטה ורוניקה) באליקנטה 1489–1518
מנזר מרים הקדושה של התקוה (סנטה מריה דה לה אספרנסה) בקסטליון, מחוז סגרובה, 1835-1495
מנזר מיכאל הקדוש של המלכים (סן מיגל דה לוס ראייאס) בוולנסיה - בשנים 1381–1546 מנזר ציסטרסיאני, 1835-1546 - הירונימי
מנזר סנטה קטלינה דה באדאיה - (הגן הבוטני) - בטרספואנטס, מחוז אלאווה 1407–1471
מנזר מרים הקדושה מטולוניו (סנטה מריה דה טולוניו) בלבסטידה, מחוז אלאווה 1410–1417
מנזר גברתנו של ההרפואה השלמה בפניאלונגה - פטרוס הקדוש של פנאפרים (סאו פדרו דה פנאפרים) בסינטרה - 1834-1400
מנזר הירונימוס הקדוש (סאו ז'רונימו) בלודאר דו מאטו, בריבאפריה, מחוז אלונקר- 1400–1834
מנזר גברתנו מאספינירו (נוסה סניורה דו אספינירו) בקנוויאיש במחוז אבורה - 1457–1834
מנזר מרקוס הקדוש (סאו מרקוש) בסאו סילבסטרה במחוז קואימברה, 1834-1496
מנזר ההירונימים (לוש ז'רונימוש דה בלן) מרים הקדושה מבית לחם - סנטה מריה מבלן בליסבון 1501–1834
מנזר נוסה סניורה דה פנה - פטרוס הקדוש מפנאפרימי (סאו פדרו דה פנאפרימי) בסינטרה 1834–15013
מנזר הרחמים (מזריקורדיה) באיי ברלנגאש במחוז פנישה - 1513–1548
מנזר גברתנו של העיבור של ואלה בנפייטו (נוסה סניורה דה קונסייסאו דה ואלה בנפייטו) באמורייה, אובידוש במחוז לייריה - 1513–1834
מנזר סנטה מריניה דה קוסטה בגימארייש, מנזר אוגוסטיני בסוף המאה ה-11, של ההירונימים ב-1528–1834
מכללת הירונימוס הקדוש (קולז'יו דה סאו ז'רונימו) בסה נובה, מחוז קואימברה - 1535–1834
מנזר ישוע הטוב מואלוורדה (בון ז'זוש דה ואלוורדה) - גברתנו מטורדה (נוסה סניורה דה טורגה) באבורה 1548–1901 - מנזר נשים
מנזר הירונימוס הקדוש במקסיקו סיטי, מקסיקו- מנזר גברתנו של הציפייה (נואסטרה סניורה דה לה אקספקטסיון) במקסיקו סיטי - 1585–1867 מנזר נשים - כיום אוניברסיטת המנזר האחות חואנה (דל קלאוסטרו סור חואנה)
מנזר סן לורנסו במקסיקו סיטי - מנזר נשים - 1595–1865
מנזר הירונימוס הקדוש (סן חרונימו) בפואבלה, מקסיקו- מנזר נשים - 1600
הירונימוס - דוקטור של הכנסייה
מסדר הדקלים של האקדמאים הוא עיטור של הרפובליקה הצרפתית הניתן כיום לאקדמאים מצטיינים, או עבור תרומה משמעותית לאוניברסיטאות, חינוך או מדע.
המסדר הוקם על ידי הקיסר נפוליאון בשנת 1808. מתכונתו הנוכחית של המסדר נקבעה ב-1955 על ידי נשיא צרפת רנה קוטי.
העיטור של המסדר הוא זוג ענפי דקל מוצלבים מאמייל סגול תלויים על סרט סגול.
לאופולד סדאר סנגור - מפקד
מאסנאטה מוהאטו סיסו, מלכת לסוטו - מפקדת, 2018
אלבר השני, נסיך מונקו - מפקד, 2009
סנדרה קלניאטה - מפקדת, 2002
רוזלין היגינס - אביר, 1988
דניאל זייפמן - מפקד, 2022
מסדר משפחת המלוכה של המלכה אליזבת השנייה הוא עיטור כבוד הניתן לנשים בנות משפחת המלוכה הבריטית על ידי אליזבת השנייה, מלכת הממלכה המאוחדת.
עיטור מסדר משפחת המלוכה מתאר את המלכה אליזבת השנייה בצעירותה בשמלת ערב לבושה בסרט וכוכב מסדר הבירית.
המיניאטורה, צבועה על זכוכית (בעבר שנהב), גובלת ביהלומים ועוטרת כתר טיודור ביהלומים ואמייל אדום.
הצד השני מעוטר בזהב וכסף, מעוצב בקרניים ומתאר את האותיות המסמלות את המלכה וכתר אדוארד הקדוש בזהב ואמייל.
הוא נלבש צמוד ללבוש המקבל/ת על כתף שמאל.
1952 : המלכה אליזבת, המלכה האם (אמה של אליזבת השנייה)
1952 : המלכה מרי (סבתא של אליזבת השנייה)
1952 : הנסיכה מרגרט, לימים רוזנת סנודן (אחותה של אליזבת השנייה)
1952 : מרי, הנסיכה המלכותית ורוזנת הרווד (דודתה של אליזבת השנייה)
1952 : הנסיכה אליס, רוזנת אתלונה (דודתה של אליזבת השנייה)
1952 : הנסיכה אליס, דוכסית גלוסטר (דודתה של אליזבת השנייה)
1952 : הנסיכה מרינה, נסיכת יוון ודנמרק ודוכסית קנט (דודתה של אליזבת השנייה)
1981 : דיאנה, הנסיכה מוויילס (כלתה של אליזבת השנייה)
1952 : הנסיכה אלכסנדרה מקנט, לימים הנסיכה אלכסנדרה, הגברת הנכבדה אוגילבי (בת דודתה של אליזבת השנייה)
1961 : קתרין, דוכסית קנט (רעיית בן דודה של אליזבת השנייה)
1969 : הנסיכה אן, לימים הנסיכה המלכותית (בתה של אליזבת השנייה)
1973 : בירגיט, דוכסית גלוסטר (רעיית בן דודה של אליזבת השנייה)
2004 : סופי, דוכסית אדינבורו (כלתה של אליזבת השנייה)
2007 : קמילה, דוכסית קורנוול (כלתה של אליזבת השנייה)
2018 : קתרין, נסיכת ויילס
מסדר משפחת המלוכה של המלך ג'ורג' השישי הוא תואר כבוד שהוענק לנשים בנות משפחת המלוכה הבריטית על ידי המלך ג'ורג' השישי.
הנסיכה אלכסנדרה היא החברה היחידה במסדר החיה כיום.
העיטור, דיוקן אמייל של המלך המוקף ביהלומים, נענד על קשת סרט ורוד.
המלכה, לימים המלכה האם, אשת המלך
הנסיכה אליזבת, לימים הדוכסית מאדינבורו ואז המלכה, בתו הבכורה של המלך
הנסיכה מרגרט, לימים הרוזנת מסנודן, בתו הצעירה של המלך
המלכה מרי, אמו של המלך
הדוכסית מגלוסטר, לימים הנסיכה אליס, הדוכסית מגלוסטר, גיסתו של המלך
הדוכסית מקנט, לימים הנסיכה מרינה, הדוכסית מקנט, גיסתו של המלך
הנסיכה אלכסנדרה מקנט, לימים הגברת הנכבדה אוגילבי, אחיינית המלך
מסדר משפחת המלוכה של המלך ג'ורג' החמישי הוא עיטור שהוענק לנשים בנות משפחת המלוכה הבריטית על ידי המלך ג'ורג' החמישי.
סרט מסדר המשפחה המלכותית של המלך ג'ורג' החמישי הוא לבן.
הנסיכה המלכותית, לימים הרוזנת מהרווד, בת המלך
הדוכסית מיורק, לימים המלכה והמלכה האם, כלתו של המלך
הדוכסית מגלוסטר, לימים הנסיכה אליס, הדוכסית מגלוסטר, כלתו של המלך
הדוכסית מקנט, לימים הנסיכה מרינה, הדוכסית מקנט, כלתו של המלך
הנסיכה אליזבת מיורק, לימים הדוכסית מאדינבורו והמלכה אליזבת השנייה, נכדתו של המלך
הנסיכה מרגרט מיורק, לימים הרוזנת מסנודן, נכדתו של המלך
הנסיכה אליס, הרוזנת מאתלונה, בת דודתו של המלך
הנסיכה ארתור מקונוט, אחיינית המלך
המסדר הקיסרי של הכתר ההודי הוא מסדר במערכת המסדרים והעיטורים הבריטית.
המסדר הוקם על ידי המלכה ויקטוריה בשנת 1878, כשהפכה לקיסרית הודו.
המסדר פתוח רק לנשים ולא נקבעו מינויים נוספים מאז חלוקת הודו בשנת 1947. המסדר הוגבל לנסיכות בריטיות, נשים או קרובי משפחה של נסיכים הודים ואשתו או קרובות משפחה של כל אדם שהחזיק בתפקיד:
חברי המסדר יכלו להשתמש באותיות הפוסט-נומינליות "CI", אך לא קיבלו כל קדימות או מעמד מיוחד בשל כך.
יתר על כן, הם היו רשאים לענוד את תג המסדר, שכלל את האותיות הקיסריות של המלכה ויקטוריה, VRI ("ויקטוריה רג'ינה אימפריקס").
האותיות היו משובצות ביהלומים, פנינים וטורקיז והיו יחד מוקפות בגבול פנינים שעליו דמות הכתר הקיסרי.
התג נלבש מחובר לקשת כחולה בהירה, עם שוליים לבנים, על כתף שמאל.
המלכה אליזבת השנייה (כנסיכה אליזבת) ואחותה הנסיכה מרגרט מונו למסדר על ידי אביהם המלך ג'ורג' השישי ביוני 1947. עד לפטירתה הייתה המלכה אליזבת השנייה החברה האחרונה שנותרה בחיים וכיום הריבון של המסדר הוא בנה צ'ארלס השלישי, מלך הממלכה המאוחדת.
החברה הרגילה האחרונה הייתה הנסיכה אליס, דוכסית גלוסטר שנפטרה ב־2004.
מסדר המוות הטוב הוא ארגון הפועל לקבלה חברתית של עובדת המוות.
הארגון הוקם בשנת 2011 על ידי מארגנת הלוויות והסופרת קייטלין דאוטי.
הקבוצה דוגלת בקבורה טבעית ובקבלת עובדת התמותה האנושית.
חברות בקבוצה הן שרה צ'אבס, מנהלת מסדר המוות הטוב, מייגן רוזנבלום, מנהלת סלון המוות (Death Salon) ואמבר קארוואלי, מנהלת שירותי קבורה בלוס אנג'לס.
חברים בולטים נוספים הם האמן ויוצר האנדרטאות גרג לונדגרן, דובר TED ג'ה רים לי, מנהל בית ההלוויות האלטרנטיבי ג'ף יורגנסון, האמן לנדיס בלייר, הפתולוגית הפלילית ג'ודי מלינק, הסופר והצלם פול קודונאריס, אנשי מקצוע אחרים העוסקים במוות, אמנים ואנשי אקדמיה.
הקבוצה קיימה את "סלון המוות" הראשון שלה בלוס אנג'לס בשנת 2013. סלון נוסף נערך בשנת 2014 במוזיאון הפתולוגיה של בית החולים סנט ברתולומיאו בלונדון על ידי אוצרת המוזיאון קרלה ולנטיין.
הקבוצה לקחה את שמה מהמסדר הברזילאי "מסדר גבירתנו של המוות הטוב".
הרעיון של התייחסות חיובית למוות (Death positivity) זכה לפרסום על ידי קייטלין דאוטי בתור משחק מילים עם המונח "sex positivity" .
התנועה המקבלת את המוות בחיוב היא תנועה חברתית ופילוסופית המעודדת אנשים לדבר בגלוי על מוות, גסיסה וגופות.
התנועה מבקשת לבטל את השקט סביב נושאים הקשורים למוות, להפחית את החרדה סביב המוות, ומעודדת מגוון רב יותר של אפשרויות הטיפול בסוף החיים העומדות לרשות הציבור.
עם זאת, הרעיונות מאחורי התנועה קיימים זמן ממושך יותר.
התנועה מעודדת את המשתתפים לדבר עם משפחותיהם על משאלות סוף החיים שלהם, גם אם הם צעירים ובריאים, והיא ביקורתית כלפי ענף הלוויות הממוסחר בארצות הברית ובבריטניה.
היא מעודדת אנשים להביע את רגשותיהם לגבי המוות באמצעות אמנות.
ארגונים אחרים כמו End Well, שהוקם על ידי הרופאה ומפיקת הקולנוע שושנה ר' אונגרליידר, תורמים לתנועה בכך שהם מארחים כנס שנתי ומספקים פלטפורמה תקשורתית להדגשת פתרונות לשם הפיכת חווית סוף החיים לאנושית יותר.
"ארוחת ערב לדיון במוות" ("Death Over Dinner) הוא ארגון שהוקם על ידי המסעדן והסופר מייקל הב ועל ידי אנג'ל גרנט, הארגון מעודד אנשים לערוך מסיבות ערב כדי לדבר על תמותה.
עד כה יזם וארגן הארגון יותר מ-200,000 ארוחות ערב.
מסדר ההצטיינות של הרפובליקה של איטליה (באיטלקית: Ordine al merito della Repubblica Italiana) נוסד כמסדר האבירות הבכיר על ידי הנשיא השני של הרפובליקה האיטלקית, לואיג'י אינאודי בשנת 1951.
זהו הכבוד הגבוה ביותר שהרפובליקה מעניקה, והוא מוענק על "ההצטיינות שנרכשה על ידי האומה" בתחומי הספרות, האומנויות, הכלכלה, השירות הציבורי, ופעילות חברתית, פילנתרופית והומניטרית, ועל שירות ארוך ובולט בקריירה אזרחית וצבאית.
אותיות התואר לאחר שמו של אדם שקיבל את עיטור המסדר הם OMRI.
ההכרזה על הענקת האות מתקיימת אחת לשנה ב-2 ביוני, יום השנה להקמת הרפובליקה וב-27 בדצמבר, יום השנה להכרזת חוקת איטליה.
עם זאת, אותות למועמד שהנשיא מחליט עליו על דעת עצמו הקשורים לסיום שירות או המוענקים לזרים עשויים להיות מוענקים בכל עת.
העיטור, ששונה בשנת 2001, נושא את הכיתוב "אל מריטו דלה רפובליקה" (Al Merito della Repubblica) המקיף את סמל איטליה על הצד הקדמי, והמשפטים בלטינית "לאיחוד המדינה" (Patriæ Unitati) ו"למען חירות האזרחים" (Civium Libertati) (למען חירות האזרחים) מקיפים את הראש של איטליה טוריטה, דמותה של איטליה כאישה בצד האחורי.
שש הדרגות עם הסרטים התואמים הם כדלקמן:
העיטור ניתן על פי צו של נשיא הרפובליקה האיטלקית, כראש מסדר האבירות, בהמלצת נשיא מועצת השרים.
למעט בנסיבות יוצאות דופן, לא ניתן להעניק לאיש לראשונה דרגה גבוהה יותר מאביר.
דרישת הגיל המינימלי היא בדרך כלל 35.
צלב הגדול של האביר עם שרשרת מוענק רק לראשי מדינות.
מסדר הגיבור הלאומי הוא אות הכבוד הגבוה ביותר שניתן על ידי ממשלת בליז.
מסדר הגיבור הלאומי ניתן על "הישג יוצא דופן ותרומה מיוחדת לבליז או לאנושות בכלל".
בניגוד לאות המסדר של בליז, התואר השני בחשיבותו, שניתן להעניקו גם לאזרחים זרים, רק אזרחי בליז זכאים להיות חברי מסדר הגיבור הלאומי.
האות הונהג לראשונה ב-16 באוגוסט 1991. עד לסוף שנת 2021 הוענק התואר לשלושה אנשים, שניים מתוכם קיבלו את האות לאחר מותם.
רשימת חברי מסדר הגיבור הלאומי
פיליפ גולדסון (2008) - עיתונאי, פעיל חברתי ושר לשעבר
מסדר האריה והשמש (בפרסית: نشان سلطنتی شیر و خورشید) נוסד על ידי פתח עלי שאה קאג'אר בשנת 1808 כדי לעטר תושבים זרים מחוץ לאיראן (מאוחר יותר גם איראנים).
בשנת 1925, תחת שושלת פהלווי, שונה שמו של המסדר ל"מסדר הומאיון", ובנוסף שונו הסמלים לסמלים חדשים, שנותרו מבוססים על מוטיב האריה והשמש.
מוטיב זה שימש במשך מאות שנים את שליטי איראן, והוא אומץ רשמית תחת מוחמד שאה שאף השתמש בו בחתימתו הרשמית.
אנטון צ'כוב כתב סיפור קצר בשם האריה והשמש.
הסיפור מספר על ראש עיר שרוצה לקבל את עיטור האריה והשמש הפרסי.
מסדר העתיקים הוא קולקטיב חשאי בדיוני שמתקיים בהיסטוריה הבדיונית של סדרת משחקי Assassin's Creed, ופעל בתקופת העולם העתיק.
המסדר נוסד בשנת 1334 לפנה"ס על ידי הפרעה המצרי סמנח כא רע, שלא רק שהעריץ את החייזרים הקדומים שנודעו כבני האיסו, אלא גם החזיק בנקודת מבט נחרצת ועליונה.
הוא ביקש להשתמש בפיסות העדן - ממצאים טכנולוגיים רבי-עוצמה ועתיקים שהושארו מאחור בידי האיסו, כדי להוביל בכוח את האנושות הן מבחינה דתית והן מבחינה פוליטית על מנת ליצור תרבויות איסו מחודשות על פני כדור הארץ ולהקים לתחייה את האיסו.
במהלך ההיסטוריה בה היה קיים, מסדר העתיקים שלט במרבית האימפריות של העולם הנאור.
חברי המסדר חלשו על פני מגוון תפקידים בכירים, ביניהם מפקדים צבאיים, בכירי דת, מלומדים, אנשי אצולה, מנהלי מחוזות, פילוסופים וגם ארכי-פושעים, ולרוב אימצו מילת קוד שתתאר אותם ואשר לפיה התכתבו אחד עם השני.
למרות שהמסדר לא זכה להתנגדות נגד שליטתו באנושות במהלך עשרות השנים הראשונות לקיומו, מספר אנשים בודדים וקבוצות בחרו ללחום נגד הרודנות - ביניהם הנחבאים בשנת 47 לפנה"ס - כוח התנגדות שהוביל למלחמת צללים בת מאות שנים נגד המסדר.
עם עלייתן של דתות אברהמיות ודעיכתן של דתות פוליתטיות ברחבי אירופה ואסיה, המסדר החל בתהליך דעיכה וכמעט שהושמד בשנת 878 בידי הגרנדמאסטר של המסדר באנגליה, אלפרד הגדול.
אלפרד תיעב את האידיאלים ומערכת האמונות של מסדר העתיקים, והחשיב אותם כחילול הקודש לאלוהים היחיד של הנצרות.
עם התרחבות הויקינגים לאנגליה, אלפרד הפעיל מניפולציה על אייבור ורינסדוטיר ושבט העורב שלה כדי שהיא תשמיד ללא ידיעתה את חברי המסדר ברחבי אנגליה, ובכך להגשים את חלומו להקים מחדש את המסדר לכזה שיתאים יותר לאמונות הפוליטיות שלו.
רצף אירועים אלה הוביל להקמתו של מסדר האבירים הטמפלרים.
למרות רדיפות חוזרות ונשנות, שיירים של המסדר עדיין היו קיימים במקומות אחרים באירופה, כמו אירלנד וצרפת.
אולם, בסופו של דבר הם הוכחדו - נעלמו לגמרי או שהוטמעו לתוך מסדר הטמפלרים.
בהתחשב בדמיון שבמערכת האמונות של המסדרים, המתנקש שון הייסטינגס שיער בשנת 2020 שמסדר העתיקים היה ארגון קדום של כוחות הרצון הראשון - ארגון מבודד ומודרני שביקש להחיות מחדש את האיסו כשליטי האנושות.
מסדר העתיקים הוקם בידי הפרעה סמנח כא רע בשנת 1334 לפנה"ס, במטרה לחפש אחר טכנולוגיה של האיסו ולנצלה.
סמנח כא רע גילה את כספת האיסו במצרים וחיבר בינה לבין הקבר שלו כדי להסתיר אותה מעיני כולם.
המסדר הרחיב את השפעתו על מצרים לפני שהתרחב אל ממלכת פרס, שם ביקש להפעיל מניפולציה על האימפריה הפרסית האחמנית ולשלוט בה.
עד המאה ה-5 לפנה"ס, המסדר גדל לכדי ארגון רב-עוצמה שהשפיע על שלטונם של דורות שלמים של שליטים אחמנים, ביניהם דריווש הראשון ובנו חשיארש הראשון.
עד לפלישת פרס השנייה על יוון - אשר במהלכה התרחש קרב תרמופילאי המפורסם - מסדר העתיקים חלק בשותפות ממושכת עם הכת של קוסמוס.
למרות ששני הארגונים פעלו באופן עצמאי, מטרותיהם היו לעיתים משותפות, וכתוצאה מכך שתי הקבוצות פעלו להמליך את חשיארש הראשון על יוון העתיקה.
אולם, מסדר העתיקים לא היה מודע לחלקה של הכת של קוסמוס בהצתת המלחמה הפלופונסית - עימות שהביא לתוהו ובוהו באזור, למורת רוחו של מסדר העתיקים.
בסופו של דבר, עצם קיומו של המסדר ופעילויותיו התגלו בידי אנשי האצולה הפרסים ארטבנוס, אמורגס ופקטיאס במהלך תקופת שלטונו של חשיארש הראשון.
יחד עם בני אצולה אחרים, הם הקימו תנועת מחתרת בשם "מגיני פרס" כדי להתנגד למסדר ולכל מי שמשתף איתו פעולה.
הם הצליחו להתנקש בחייו של חשיארש לאחר שארבו לשיירה שלו בשנת 465 לפנה"ס.
עם מותו של חשיארש, העתיקים הפנו את תשומת ליבם לבנו ארתחששתא הראשון, שירש את מקומו של אביו למלוכה.
כשארטבנוס תכנן את ההתנקשות, מתוך חשש שארתחששתא יהפוך גם הוא לשליט בובה, אמורגס בגד בחברו והצטרף למסדר העתיקים, בתקווה שהמשאבים של המסדר ייצרו עתיד טוב יותר לפרס.
אחרי שאמורגס סיכל את בגידתו של ארטבנוס וחשף אותו, זה האחרון נאלץ לעזוב את פרס עם משפחתו ולאמץ זהות חדשה בשם דריווש.
בינתיים, אמורגס עלה בדרגות המסדר והפך למנהיג העתיקים.
הוא שלח את מסדר הציידים, תת-סיעה של מסדר העתיקים בהנהגת פקטיאס כדי למצוא את חברו לשעבר ולחסל אותו.
אחרי שאיבד את מרבית משפחתו לציידים, דריווש הצליח לטשטש את עקבותיו ונמלט ליוון העתיקה יחד עם בנו/בתו.
בעוד מסדר הציידים רדף אחרי דריווש, מטרתו השתנתה וכעת חבריו בחרו לחסל את כל "המתבוללים" - צאצאים של בני האיסו שמחזיקים בכוח וביכולות על-אנושיים, אשר נתפסים כאיום בידי מסדר העתיקים.
עד לשנת 420 לפנה"ס, פקטיאס והמסדר צדו בהצלחה אחרי מספר מתבוללים ברחבי פרס וסביבותיה.
בשלב מסוים במאה ה-5 לפנה"ס, שישה מחברי המסדר בהנהגת איאנטה ערכו מסע לקפלוניה בחיפוש אחר פגיון של האיסו, שהשמועה אמרה שהוא חבוי בכספת תת-קרקעית קדומה.
למרות שחברי המסדר איתרו את הכספת, הם לא יכלו לפתוח אותה, ולכן איאנטה שכר את שירותיהם של מרקוֹס הסוחר ושל שכיר החרב קדמוס כדי להשיג את ה"אוצר" של הכספת.
אולם, לאחר שקדמוס מצא את הפגיון, איאנטה וחברי המסדר בגדו בו, לקחו את הפגיון ולכדו אותו בתוך הכספת.
קדמוס הצליח להימלט, רדף אחרי חברי המסדר והרג את איאנטה, אך בקרב המתחולל נשבר הפגיון לשני חלקים.
שאר חברי המסדר ששרדו נמלטו עם חלק אחד בעוד קדמוס החזיק בחלק השני.
בסביבות 429 לפנה"ס, מסדר הציידים ערך מסע למקדוניה היוונית בניסיון לחסל את המיסתיוס הספרטנית קסנדרה, מתבוללת שזכתה לפרסום במהלך המלחמה הפלופונסית.
במקדוניה, הם חברו לקבוצה של ספרטנים כדי לחשוף את זהותו של המיסתיוס, בעוד קיומו של מסדר העתיקים הובא לידיעתם של קבוצת שכירי חרב שחיפשו אחר קסנדרה בעצמם.
קבוצה זו חשפה תכתובות בין הצבא הספרטני לבין מסדר העתיקים, בנוסף למארב מתוכנן שהם החליטו לסכל מתוך מחשבה שהדבר יעלה את סיכויים להצטרף לצוותה של קסנדרה על סיפון האונייה שלה, האדרסטיה.
פקטיאס נתן הוראה למשוך את קסנדרה ממחבואה והמשיך להרחיב את השפעתם של העתיקים על מקדוניה.
אולם, קסנדרה עבדה במשותף עם דריווש ונטאקאס כדי לחבל בפעולותיהם.
ניסיונות נוספים של מסדר הציידים לחסל את המתבוללים ואת משתפי הפעולה לא צלחו, והתרחבותם של העתיקים ביוון עמדה בפני סכנה כאשר נודע להם שהכת של קוסמוס - ששלטה ברוב האריסטוקרטיה של יוון העתיקה - הייתה מודעת לקיומם.
בסופו של דבר, פקטיאס התעמת לבדו מול קסנדרה ביער ונמלט למערה.
עם הגיעם של דריווש ונטאקאס, פקטיאס חשף בפניהם את זהותו האמיתית של דריווש כארטבנוס ואת עברו המסתורי, אך נהרג על ידו.
עם מותו של פקטיאס, השפעתם של העתיקים במקדוניה נפסקה.
עם כישלונו של פקטיאס, אמורגס החליט להגיע ליוון ולצוד בעצמו אחר דריווש.
הוא התחזה לסוחר מזדקן ואיתר את מקומם של דריווש ונטאקאס באכאיה, שעמדו להפליג מעיר הנמל פטרס.
כדי לשבש את תוכניתם, הוא הורה למסדר הסערה בהנהגת פילה להטיל מצור ימי על עיר הנמל, אך גם ניסיון זה סוכל כאשר קסנדרה השתמשה נגדם בנשק החדש של המסדר "נשמת כימרה" (להביור מתנייד על ספינות המלחמה).
עם הבסתה של פילה, קסנדרה בחרה להשתקע עם נטאקאס בעיירה היוונית דימה, ולחיות חיים שלווים.
אולם, אמורגס הטיל את מלוא אימתם של העתיקים על העיירה ושרפו אותה עד היסוד.
קסנדרה לא הצליחה למנוע את הירצחו של נטאקאס וחטיפת בנה אלפידיוס.
היא ודריווש רדפו אחר אמורגס למצודת המסדר במסיניאה, שם עבדו במשותף עם חיילים אתונאים כדי לנטרל את השפעתם של העתיקים על מסיניאה.
קסנדרה הביסה את אמורגס בקרב, והוא חשף בפניה את מיקומו של אלפידיוס.
מאחר שקסנדרה הגיעה למסקנה שהרך הנולד יהיה מצוי בסכנה תמידית בגלל היותו "מתבולל", היא ביקשה מדריווש לקחת את נכדו למקום מבטחים בעוד היא צדה אחר שיירי המסדר ברחבי יוון.
האימפריה המקדונית וסין בתקופת שושלת צ'ין
במאה ה-4, המסדר כרת ברית עם המלך אלכסנדר השלישי של מקדוניה, שידוע יותר בשם אלכסנדר הגדול.
כסמל לברית ביניהם, המסדר העניק לאלכסנדר שתי פיסות עדן - מטה וקלשון.
בעזרת שני ההמצאים, אלכסנדר יכול היה להקים את אחת האימפריות הגדולות בהיסטוריה, והפך למפקד צבאי בלתי מנוצח.
אולם, בשנת 323 לפנה"ס, חברת מסדר הנחבאים בבבילון בשם אילתני הרעילה את המלך וגרמה לקריסת האימפריה.
כמאה לאחר מכן, המסדר הרחיב את השפעתו למזרח אסיה, שם השפיע על שלטונו של צ'ין שה-חואנג, הקיסר הראשון של סין המאוחדת.
באמצעות תמיכתם, הקיסר יכול היה לקחת על עצמו מספר תוכניות בנייה, כמו החומה הגדולה של סין.
אולם, בשנת 210 לפנה"ס, חבר היושיה (קבוצת לוחמים בסין העתיקה) וויי-יו התנקש בחייו של הקיסר.
מצרים בתקופת ממלכת בית תלמי
על למאה ה-1 לפנה"ס, מסדר העתיקים ביסס את אחיזתו במצרים העתיקה, והחזיק במספר משרות כוח ברחבי חצר המלכות של הפרעה תלמי השנים עשר.
חבר העתיקים פותינוס שימש כסריס בחצר המלכות, בעוד ברניקי שימשה כנומארך של פיום.
בערך בזמן זה, פותינוס גייס לתוך המסדר את החייל לוקיוס ספטמיוס, אחד מהגביניאני (לגיון רומאי) שהוצב במצרים כדי להגן על הפרעה.
בשנת 70 לפנה"ס, חבר המסדר רייה שכר את שירותיו של שכיר החרב בַּיוֹן כדי להכחיד את שושלת הדם של המדג'אי, כוח השיטור של מצרים באותה עת, מאחר שהמדג'אי נחשבו לאיום על מטרותיו של המסדר.
ביון הצליח בחלק ממשימתו, וחיסל את המדג'אי פרט לחבר אחד מתוכם - באייק מסיווה.
אולם, באייק הרג את ביון בשנת 56 לפנה"ס בעזרתן של חברתו איה ואמו אחמוס.
הוא המשיך ואיתר את רייה והתנקש בו בביתו באלכסנדריה.
בעקבות מותו של תלמי השנים עשר בשנת 51 לפנה"ס, ילדיו תלמי השלושה עשר וקלאופטרה ירשו אותו כפרעונים, המנהלים יחדיו את הממלכה.
מסדר העתיקים ראה זאת כהזדמנות להשיג כוח נוסף, וניסה לשכנע את קלאופטרה לעבור צד.
אחרי שהמסדר הבין שלא ניתן לשכנע את המלכה בקלות כמו את אחיה, הוא ארגן את גירושה ממצרים בשנת 49 לפנה"ס.
לאחר מכן, המסדר בחר בתלמי השלושה עשר שישמש כשליט הבובה שלהם, מתוך ידיעה שקלאופטרה הייתה שליטה ערמומית ואסטרטגית טובה יותר מאחיה הצעיר - שהיה מעוניין יותר באחיזת עיניים וניתן היה להשחית אותו בקלות.
באותו זמן, מסדר העתיקים הונהג על ידי פלביוס מטלוס, גנרל רומאי רם-דרג ששירת לצד יוליוס קיסר.
זמן מה לאחר מכן, המסדר גילה על קיומה של כספת תת-קרקעית מתחת למקדש של אמון בכרנכ, והאמין שהוא מקושר לתפוח העדן שברשותם.
כתוצאה מכך, כמה מחברי המסדר ערכו מסע לתוככי הכספת בשנת 49 לפנה"ס וניסו לגלות את המסתורין שחבוי בה.
הם חטפו את המדג'אי האחרון באייק ואת בנו ח'מו והביאו אותם לכניסה של הכספת, בהאמינם שיוכלו לפתוח אותה.
המסדר האמין שתפוח העדן היה חלק אחד מתוך המפתח שייפתח את הכספת, וששושלת הדם של המדג'אי היא החלק השני.
אולם, מאמציהם לא נשאו פרי.
גם באייק וגם ח'מו לא ידעו דבר על הכספת, שדלתה לא נפתחה כשהניחו את תפוח העדן בידיו של ח'מו.
לפני שיוכלו להמשיך לחקור את המדג'אי, הגיעה לאוזניהם ידיעה על הגעתו של תלמי השלושה עשר למקדש של אמון.
מרבית חברי המסדר עזבו, בהשאירם את באייק ואת בנו בקטקומבה.
בעזרתו של ח'מו, באייק שחרר את עצמו מכבליו וניסה להילחם בחברי המסדר הנוכחים, אך אחד מהעתיקים הדף את המתקפה שלו, מה שגרם לבאייק לדקור את בנו ולהרגו.
אחרי שנכשל לפתוח את הכספת, מסדר העתיקים נטש את חיפושיו ועזב את סיווה.
המסדר מינה את מדונמון להישאר בכפר ולתפקד בתור האורקל של אמון, ומסר לידיו את תפוח העדן כדי שיגלה פרטים נוספים על הממצא העתיק.
מאוחר יותר באותה שנה, באייק יצא למסע נקמה בחברי המסדר על מות בנו.
הוא איתר את רודג'ק, ששימש כנומארך של סקארה-נום ורדף אחריו עד לפירמידה הנטויה בדחשור.
באותו זמן, אשתו של באייק, איה, ערכה מסע נקמה משלה.
היא גייסה את עזרתו של אפולודורוס כדי לאתר את מיקומם של חברי המסדר שאחראים למות בנה, ומצאה שניים מתוכם באלכסנדריה.
היא הוכרזה כנמלטת בעוון מעשיה בידי הפילאקיטיי הצבאי גנאדיוס, שעבד עם הלבלר המלכותי אאודורוס כדי לצוד אחריה.
אאודורוס ופותינוס חשו מאוימים מאירועים אלה, והם שלחו איגרת למדונמון בסיווה, המיידעת אותו על השפעתם על תלמי השלושה עשר ומזהירה אותו לפעול בזהירות.
אולם, מדונמון היה הבא בתור ליפול בידי באייק, שחזר לסיווה בעקבות ההתנקשות ברודג'ק וחבט באורקל למוות באמצעות תפוח העדן.
כתוצאה מכך, המסדר איבד את חזקתו בתפוח לעת עתה.
אאודורוס עצמו נהרג בהמשך במרחצאות העיר אלכסנדריה בידי באייק, שהאמין שחיסל את אחרון העתיקים.
אולם, המסדר נותר בשיא כוחו וחבריו עדיין שלטו בחלקים נרחבים של מצרים - ח'ליסט בגיזה, ח'תפי בממפיס וברניקי בפיום.
בסופו של דבר, כולם מצאו את מותם בידיו של באייק.
בינתיים, תהרקה ביקש להרחיב את השפעתו של מסדר העתיקים בספי-רז נום על ידי העלאת העיר לטופוליס מחולות המדבר, ושימוש בתפקידו כדייל במסווה.
כשבאייק מגיע לעיר, תהרקה מנסה לחסל אותו אך נכשל וגם הוא נהרג בידי המדג'אי.
הברית עם יוליוס קיסר וקלאופטרה
בסוף שנת 48 לפנה"ס, פותינוס וספטימיוס קשרו קשר להתנקש בחייה של קלאופטרה בהרקליון.
לשם כך, ספטימיוס השתמש בקשריו הקודמים עם הגביניאני ושכר את שירותיו של ונטור ושל אנשיו כדי לארגן את ההתנקשות במלכה.
אולם, אחד מחייליו של ונטור, ליביוס, נלכד, וקלאופטרה גילתה את המזימה נגדה.
היא שלחה את באייק להרוג את המתנקשים ולסכל את המזימה.
בניסיון אחרון לחסל את קלאופטרה ואת מאמיניה, ונטור ואנשיו התעמתו איתם בחצר המלכות אך הובסו.
באותו זמן, מסדר העתיקים גילה על הברית החדשה בין גנאיוס פומפיוס מגנוס לבין קלאופטרה כדי לאפשר לה לתפוס בחזרה את השלטון.
כדי למנוע את הדבר, סופטימיוס נשלח למצוא את פומפיוס, מאחר ששירת את הגנרל בעבר.
אחרי שפומפיוס וחייליו הגיעו צפונית-מערבית להרקליון, ספטימיוס ואנשיו ארבו לגנרל והרגו אותו.
לאחר מכן, ספטימיוס כרת את ראשו של פומפיוס והביא אותו בחזרה לאלכסנדריה, מתוך כוונה שתלמי ישתמש בזה כדי לכרות ברית עם יוליוס קיסר.
אולם, התוכנית נכשלה, וקיסר בחר לחבור לצידה של קלאופטרה, שהצליחה להסתנן לתוך הארמון בעזרתם של אפולודורוס, איה ובאייק.
פותינוס וספטימיוס זעמו על החלטה זו, והחליטו ללכוד את קיסר וקלאופטרה יחד עם שליחים רומאים במצודה באלכסנדריה בהתאם להוראתו של פלביוס.
אולם, קיסר הצליח להימלט מהמצור בעזרתה של איה, שהציתה את אש המגדלור באלכסנדריה כדי להזהיר את צי הספינות של קיסר, בו בעת שבאייק ליווה את הגנרל אל המגדלור במרכבת סוסים.
מספר חודשים לאחר מכן, פותינוס וספטימיוס הצטרפו לכוחותיו של תלמי השלושה עשר בקרב על הנילוס בניסיון אחרון לפטור את מצרים מקלאופטרה.
בסופו של דבר, תלמי טבע בניסיון לברוח, ופותינוס נהרג בידי באייק.
למרות שהמדג'אי הביס גם את ספטימיוס, קיסר חס על חייו והודיע שספטימיוס ייענש לפי החוק הרומאי.
פלביוס השתמש בהשפעה שלו כדי לשכנע את קיסר לחוס על חייו של ספטימיוס ולאפשר לו לשרת לצד הגנרל.
בנוסף, עם הכתרתה של קלאופטרה כשליטה היחידה של מצרים והשפעתו של מסדר העתיקים עליה דרך קיסר, העתיקים החזיקו כעת בכוח של שתי אימפריות.
המסדר גם שכנע את קלאופטרה לשחרר את איה ואת באייק משירותיה ולנתק כל קשר איתם.
בהמשך, פלביוס וספטימיוס המשיכו בתוכניתם לפתוח את הכספת בנווה המדבר סיווה, הסתננו לתוך הקבר של אלכסנדר הגדול כדי להשיג את מטה עדן אותו חשבו שקשור לכספת.
אחרי שגנבו את תפוח עדן מאפולודורוס והסיחו את דעתו עם חיילים, השניים ערכו מסע לסיווה והשתמשו בתפוח כדי לנטרל את כל מי שהיה בדרכם.
ללא כל התנגדות כנגדו, פלביוס יכול היה למזג את תפוח העדן עם המטה ולפתוח בהצלחה את הכספת.
הוא וספטימיוס יכלו להבחין בהקרנה של גלובוס לפני שהותקפו בידי חברו של באייק, חפצפה, שהתמנה לשומר של סיווה בהיעדרו של באייק.
שני העתיקים הרגו את חפצפה בקלות והשאירו את גופתו בכספת כאות אזהרה לבאייק, לפני שנפרדו לדרכם - פלביוס לקח את התפוח איתו לקירנה, בעוד ספטימיוס לקח את המטה לאלכסנדריה.
כשעבר דרך קירנאיקה, פלביוס השתמש בתפוח העדן כדי להרחיב את השפעתו על התושבים המצרים והיוונים שבאזור, לפני שהתבסס במקדשו של מרס באקרופוליס של קירנה.
שם, הוא התעמת עם באייק, שגילה את מקום מחבואו בעזרתם של פרקסילה ודיוקלס.
למרות שהשתמש בתפוח וביכולותיו, פלביוס הובס בידי באייק, שהשיג חזרה את התפוח לרשותו והחביא אותו.
בשנת 46 לפנה"ס, הכהן מנח'טו - ממאמיניו לשעבר של מדונמון - התחזה אליו בתור "המגלן שקם לתחייה" וחבר לשרידי מסדר העתיקים במצרים כדי להקים את "סקטת המגלן שקם לתחייה" בניסיון להשתלט שוב על האומה.
כשהם נכנסו למצודת האיסו שבתוך הפירמידה הגדולה של גיזה, מסדר הנחבאים אותו הקימו באייק ואיה כדי להתנגד למסדר העתיקים הרג את מנח'טו ואת מאמיניו ושם קץ לתוכניותיהם.
בממפיס, חברת העתיקים ח'ביבה החזיקה ברשות אחד הלהבים של פגיון ווג'וביס, אותו החזיקה בתיבה מוזהבת יחד עם אוצרות אחרים הרחק מידיהם של חבריה למסדר.
אחרי שהנחבאים ניסו להתנקש בחייה מספר פעמים ללא הצלחה, היא עברה למקדש של פילה, שם נמצאה בידי חברת הנחבאים ח'פרי ונהרגה.
ברגעיה האחרונים, ח'ביבה ביקשה מהנחבאים לקחת את הלהב מתיבת האוצרות שלה, וח'פרי הסכימה לעשות זאת.
לאחר מותו של תלמי השלושה עשר, המסדר בחר להתמקד בתמיכתו בקלאופטרה וביוליוס קיסר.
זה האחרון העניק להם את הדחף להרחיב את תחום השפעתם ברחבי הרפובליקה הרומית, והיה להם תפקיד חשוב בהפיכתה לאימפריה הרומית.
בינתיים, לוקיוס ספטימיוס הגיע לאלכסנדריה ומשם חזר לרומא עם יוליוס קיסר כששימש כיד ימינו.
בהתאם לכך, סניף חדש של מסדר העתיקים הוקם באימפריה הרומית, ומטה עדן הועבר לרשות המסדר.
כדי להבטיח שהעתיקים יישארו בעמדת כוח בממלכתה של קלאופטרה, קיסר מינה את הגנרל שלו, גאיוס יוליוס רופיו, למנהיג המשמר הרומאי במצרים, וביסס את מפקדתם בסיני.
עד לשנת 44 לפנה"ס, קיסר מוטט את מרבית יריביו במלחמת האזרחים ועמד להיות מוכרז כדיקטטור של הרפובליקה.
איה - שביססה סניף של הנחבאים ברומא כדי להתנגד למסדר - גייסה סנאטורים רומאים רבים למטרתה, ביניהם את גאיוס קסיוס לונגינוס, מרקוס יוניוס ברוטוס ובן דודו דקימוס יוניוס ברוטוס אלבינוס ואת פובליוס סרוויליוס קסקה
באידו של מארס, ספטימיוס התעמת מול איה בתיאטרון פומפיוס, בעוד קיסר נכח בפגישה בקוריה עם הסנאטורים הרומאים.
אחרי שספטימיוס נפצע אנושות בידי איה, הוא גילה לה על גורלו של מטה המסדר, ושקיסר היה "אב ההבנה" שלהם.
ללא הגנתו של ספטימיוס, קיסר נותר פגיע בקוריה, ואיה התנקשה בחייו כשלאחר מכן שאר חברי הסנאט דקרו אותו בזה אחר זה.
בעקבות מותו של יוליוס קיסר, נטל המנהיגות עבר לבנו המאומץ אוקטביאנוס.
אוקטביאנוס כרת ברית עם מרקוס אנטוניוס כדי לחסל את המתנקשים שהיו אחראים למותו של קיסר, מה שהוביל למלחמת האזרחים השנייה (ר' הטריומווירט השני) ולמלחמה האחרונה של הרפובליקה הרומית.
עד לשנת 38 לפנה"ס, המסדר החל לאבד את השפעתו על קלאופטרה, ולכן רופיו תכנן פלישה למצרים מתוך סיני.
אולם, הרומאים זכו להתנגדות מצד הנחבאים ומצד כוחות מקומיים בהנהגת המורד גמילאט.
לאחר ששני נחבאים נהרגו במתקפה, באייק הגיע לסיני והתנקש בחיי סגניו של רופיו אמפליוס, פתמוס וטקיטו.
כשהצי של רופיו הגיע לסיני, באייק הסתנן לספינה והרג אותו במו ידיו.
בשנת 30 לפנה"ס, צבאו של אוקטביאנוס פלש למצרים כדי לשבות את קלאופטרה - שבאותה עת ניתקה כל קשר עם המסדר ועם אהובה מרקוס אנטוניוס.
בעוד מרקוס אנטוניוס התאבד אחרי שכוחותיו הובסו, קלאופטרה זכתה לביקור מאיה, בת בריתה לשעבר, שכעת קוראת לעצמה בשם אמונת.
אמונת נתנה לקלאופטרה שיקוי רעל ועודדה אותה לנטול בעצמה את חייה כדי לחסוך ממצרים את זעמו של אוקטביאנוס.
קלאופטרה עשתה זאת, אך למרות זאת הרומאים פלשו למצרים וכבשו אותה.
אוקטביאנוס הכריז על עצמו קיסר בשנת 27 לפנה"ס, מלך תחת השם אוגוסטוס והקים את האימפריה הרומית.
מסדר העתיקים המשיך לתמוך בקיסרים רומאים מאוחרים יותר ולהשפיע עליהם, כמו קליגולה, שנחשב לרודן חסר רחמים.
בשנת 259 לספירת הנוצרים, חבר המסדר קאיוס פולבוס וולטר ביקש להשיג לרשותו ענח, פיסת עדן שנמצאה בידי אקילוס, חבר סיעת ה'ליברליס קירקולום' של הנחבאים.
אחרי שאקילוס נתן את הענח לאביו לוקיוס, וולטר ניצל את חברותו עם לוקיוס כדי להחליש את הגנותיו, הרג אותו בביתו הפרטי שבלוגדונום שבגאליה וגנב את הענח.
בתחילת ימי הביניים, מסדר העתיקים הרחיב את השפעתו על אזורים חדשים בעולם באמצעות הכיבוש הרומאי.
עד למאה ה-6, המסדר הגיע אל האיים הבריטיים, שם כרת ברית עם המלך ארתור פנדרגון, נושא חרב העדן שידועה בתור אקסקליבר.
עם הזמן, ארתור הצטרף לעתיקים והפך למנהיגם, אך בגלל התערבותו של המסדר, הוא נהרג בקרב קמלן אחרי שנבגד בידי אשתו, חברו הטוב ובנו.
אחרי מותו של ארתור, המסדר ניסה להשיג לרשותו את אקסקליבר, אך אחד מנתיניו הנאמנים של המלך החביא אותה, מתוך אמונה שכוחה הרב לא צריך להיות ברשותו של אף אחד.
עד למאה ה-8, המסדר השיג אחיזה גם במזרח אסיה, ועד המאה ה-9 גם בסקנדינביה, פרנקיה ובריטניה הגדולה.
כאמור, מסדר העתיקים התפשט למזרח אסיה עד למאה ה-8. הוא הגיע לסין שבתקופת שושלת טאנג של שואן-דזונג, קיסר סין.
הלשכה הסינית של המסדר, שהייתה ידועה בתור הצבים המוזהבים, הפעילה לחץ על חצר המלכות באמצעות הקיסרית יאן יואנג, ששמה את מבטחה בבכירי המסדר יינג גוצ'ונג ואן לושאן.
אולם, חיכוך פנימי בין שני החברים הוביל להתפלגותה של סיעה בשם יֵי-לוּאוֹ-הִי, אותה הנהיג אן לושאן.
בסופו של דבר, אן לושאן מרד נגד הקיסר, הקים מדינה ריבונית משלו, והכריז על עצמו כקיסר ין.
בשנת 803, המלומד אלקווין - אשר הוזמן על ידי קרל הגדול לשרת בחצר המלכות הקרולינגית - חשף את קיומו של מסדר העתיקים לאחר חקירה מקיפה בכנסיות ובמנזרים של האימפריה.
הוא התייחס למערכת האמונות של המסדר ולהוקרת בני האיסו כאל כפירה, וכתב למלך במאי 804 כדי להזהירו מפני האיום של מסדר העתיקים.
ללא ידיעתו, קרל הגדול כבר היה מנהיג המסדר למרות אמונותיו הנוצריות לכאורה, ואלקווין מת בנסיבות מסתוריות כשבוע לאחר מכן.
עקב פטירתו בטרם עת, מכתבו מעולם לא נשלח לקרל ובסופו של דבר הגיע לידי הלשכה האנגלו-סקסונית של המסדר.
עד למאה ה-9, הלשכה הפרסית הוותיקה ביותר של המסדר עדיין החזיקה בכוח על האזור מבירתה של הח'ליפות העבאסית, בגדאד.
אולם, לשכה זו זכתה להתנגדות רצינית ממסדר הנחבאים של מצודת אלמות, והייתה זו אחת הסיעות הגדולות האחרונות שעדיין פעלה.
בשלב מסוים לפני שנת 824, המסדר כרת ברית עם כת שידועה בשם "המרטירים של אגאונום", והעניק להם מתנה של שריון בלתי חדיר.
בתמורה, המרטירים קיבלו הוראה להעביר תיבה הנושאת ממצא עתיק לאחד מסוכני המסדר בבגדאד, בדחיפות האפשרית.
אולם, הפגישה בין המרטירים לבין הלקוח שלהם נקלעה למארב של שלושה שכירי חרב - רושאן, אזדה ודיאס.
השלושה נשכרו בידי חבר הנחבאים פולאד אלהאמי.
בזמן ששכירי החרב נלחמו במרטירים, פולאד נחלץ לעזרתם, התנקש בחבר העתיקים, ואיבטח את התיבה.
בשנות ה-60 של המאה ה-9, מסדר העתיקים בח'ליפות העבאסית הונהג בחשאי בידי קביח'א, פילגשו המועדפת של הח'ליף אל-מתוכל הראשון ושליט הבובה של העתיקים.
תחת מנהיגותה, חברי המסדר התרכזו במציאת ממצאי איסו בחפירות במדבר שמסביב לבגדאד, תוך שעבוד אנשים שישמשו עבורם ככוח עבודה.
אולם, מטרתה העיקרית של קביח'א הייתה למצוא את מקדש אלמות - כספת איסו קדומה שחבויה למרגלות מפקדת הנחבאים במצודת אלמות.
לאחר שאל-מתוכל השיג לרשותו תיבה המכילה חותם זיכרון בדצמבר 861, הוא ארגן פגישה עם חמישה חברי מסדר רעולי פנים בארמון העבאסי באנבאר כדי להראות להם את הממצא הקדום.
במהלך פגישתם, העתיקים איימו על הח'ליף אחרי שביקש מהם לראות את תכולת התיבה, והזכירו לו ללכת בתלם לבל יקרה לו משהו.
מעט אחרי שחברי המסדר עזבו, הח'ליף נהרג בידי גנב צעיר, באסם אבן אסחאק, שהסתנן לארמון כדי לגנוב את חותם הזיכרון עבור הנחבאים.
למרות שאיבדו את שליט הבובה שלהם, העתיקים דבקו במטרתם וניסו להרחיב את השפעתם בבגדאד.
בעוד קביח'א פיקחה על פעילות המסדר מהעיר העגולה, כל אחד מסגניה שלט ביד נוקשה במחוזות העיר.
במחוז הֳרְבִּיאָ, מסע'וד אל-יקע'וב שלט על המחוז להרתחת סבונים, וביקש להשיג עובדים לאתרי החפירות של המסדר, אם על ידי רכישתם מחאן בבגדאד ואם על ידי שיחוד השומרים של כלא דמשק כדי שיספקו לו אסירים.
בע'באסיה, פאזיל פאהים אל-קמסה השתלט על בית החוכמה, שם תכנן מכשיר שנועד לפענח את תוכנם של חותמי הזיכרון, ובכך לאפשר למסדר העתיקים לגלות יותר מידע על בני האיסו.
בזמן שפאזיל ערך ניסויים במושאי מחקר אנושיים בתא סודי תת-קרקעי מתחת לבית החוכמה, חבר המסדר חסן ניסה למצוא חתיכות טכנולוגיה של בני האיסו כדי להשלים את בנייתו של מכשיר הפיענוח.
בהמשך, חסן שכר את שירותיו של הממציא אחמד אבן מוסא, שהיה בסתר חבר הנחבאים.
באותו זמן, חברת מסדר העתיקים זהרה גנבה את כתב יד וויניץ' מספריית בית החוכמה וחטפה את המלומד חוניין אבן אסחאק כדי לאלץ אותו לתרגם את כתב היד, אך חוניין לא הצליח לעשות זאת.
במחוז כרח, חברת מסדר העתיקים נינג קיבלה את מעמד האוצרת של הח'ליף, מה שהעניק לה שליטה על הבזאר.
היא משתמשת בסגנה סוהייל כדי להעלות מיסים עבור הסוחרים בשוק, ובמיוחד הסוחרים הזרים, ומשתמשת בכסף שהורווח בדרך זו כדי לממן סגר ימי על נמל בגדאד.
על הסגר הימי פיקח ג'אביד, שקיבל הוראה להחרים כל סחורה זרה בחיפוש אחר סיכת שיער סינית קדומה בה חפצה נינג.
במחוז שרקיה, וואסיף אל-טורקי שלט בצבא הטורקי של הח'ליף, ועבד במשותף עם חבריו למסדר נאדר אבן חביד וג'אסור אבן בסיל כדי ללחום במרד הזאנג' שבהנהגת עלי אבן מוחמד.
נאדר וג'אסור שכרו את עזרתו של קפטן בשם דוע'ן בן ערסלאן ללכוד מורדים בעיר ג'רג'ראיה ולהוציאם להורג כדי למשוך את עלי ממחבואו.
המורדים עצמם הוחזקו במוצב הגדול, מרכז הכוח של וואסיף.
בעקבות ניסיון מתקפה של שכירי חרב שנשכרו בידי המסדר על מצודת אלמות, הנחבאים שלחו אחד מחבריהם, נור, כדי ליצור קשר עם עלי והמורדים שלו ולחקור את פעילות מסדר העתיקים בבגדאד.
אולם, עלי נלכד בידי מסע'וד.
אחרי שהותקף בידי שומרים שעבדו בשביל מסע'וד, נור חזר למצודת אלמות ודיווח על הנעשה למועצת הנחבאים.
כדי להמשיך את חקירתו של נור ולמצוא את עלי ולהצילו, המנטור של הנחבאים - רייח'אן, בחר לשלוח את פולאד אלהאמי, רושאן ובאסם אבן אסחאק - שרק הצטרף לאחווה.
באסם הציל את עלי מכלא דמשק, הוא דיווח לנחבאים על פעולותיו של מסע'וד, מה שהוביל אותו להתנקש בחייו בחאן.
מסע'וד היה הראשון מחברי המסדר בבגדאד שנפלו, ובחודשים הבאים, חברי הנחבאים המשיכו לחשוף את המזימות והתככים של העתיקים.
באסם התנקש בחייהם של חברי המסדר עד אשר קביח'א הייתה האחרונה להישאר.
כעת כשכל סגניה מתים, קביח'א ביקשה לערוך עסקה עם מושל בגדאד מוחמד אבן טהיר, שרצה להביא לסוף הסכסוך בין בנו של אל-מתוכל, אבו עבדאללה, ואחיינו אל-מסתעין - אשר שניהם הבטיחו לרשת את כס המלוכה.
בתמורה לכך שבנה יסיר את זכותו מלידה לכס המלוכה, קביח'א ביקשה ממוחמד שקרוביו הטאהרים יסירו את הגנתם ולחסל את כל מי שמדבר ממצודת אלמות, ובכך ישאירו את מצודת הנחבאים ללא הגנה.
בעקבות כך, קביח'א מצאה מקום מקלט בארמון הכיפה הירוקה, והשאירה את המשרתת שלה מקירה לשמור על חצר המלוכה ולחסל את כל מי שמדבר לרעתה על מנת לשמור על השפעתה.
אולם, כוונותיה התגלו בידי הנחבאים, ובאסם התעמת איתה בארמון.
קביח'א הגיעה למסקנה שבאסם הוא לוקי, אחד מבני האיסו שנולד מחדש, והאמינה שהוא המפתח שנחוץ לפתיחת המקדש התת-קרקעי של אלמות.
היא שכנעה אותו ללוות אותו לכספת המקדש, אך לפני שבאסם הסכים, רושאן התנקשה בחייה.
עם מותה של מנהיגתם, הסיעה הפרסית של מסדר העתיקים חוסלה כליל, אם כי תוכניתה להתקיף את מצודת אלמות ולקבל גישה למקדש האיסו החלה.
ללא הגנת הטאהרים, הנחבאים הובסו ונשבו בידי חיילים עבאסים בהנהגת קאביר אל-יונד, שניסה לחקור אותם לגבי מקום הימצאו של המקדש.
אולם, קאביר ואנשיו נהרגו בידי באסם לאחר שחזר לאלמות, מה שאיפשר לנחבאים להשיג שליטה בחזרה על מצודתם.
מסדר העתיקים, תחת מנהיגותו של איסאאקיוס, הרחיב את השפעתו גם על האימפריה הביזנטית, והסתנן לתוך קונסטנטינופול, שם זכה לנאמנותו של הקיסר בסיליוס הראשון אחרי שעזר לו להשיג שליטה על העיר.
העתיקים גם השפיעו על הקיסר לתכנן ניסיון התנקשות בבנו לאון על ידי כך ששכנעו אותו שלאון היה בנו הבלתי חוקי של הקיסר הקודם מיכאל השלישי.
בשנת 867, המסדר הושכר כדי להרוג את לאון.
לשם כך הוא שחרר שני נחשים לתוך חדרו בארמון.
אולם, חבר הנחבאים היית'ם סיכל את תוכניתם, לאחר שפעל במסווה כשומר ורנגי.
איסאאקיוס תכנן ניסיון התנקשות נוסף על ידי הסתערות על הארמון, וקשר קשר עם החפרפרת שלו בארמון, תיאודור, שהיה המורה הפרטי של לאון.
אולם, הוא קיבל שוחד מהאחות הפרטית של לאון, אנה, והבין שהיא יודעת יותר מדי.
בשל כך, הוא הורה לאנשיו להרוג גם את לאון וגם את אנה במהלך המתקפה.
בהמשך, המסדר ראה בהיית'ם כאיום והורה לשני שומרים ורנגים להרוג אותו בשנתו.
אולם, היית'ם שרד את ניסיון ההתנקשות והרג אחד מהם, בעוד השני נמלט.
בלילה למחרת, המסדר התקיף את אגף הילדים בזמן שהשומרים הורעלו בידי תיאודור, אולם מנהיגת השומרים ת'ירה, היית'ם והמנטור שלו באסם אבן אסחאק הדפו את המתקפה והצילו את לאון.
עם כישלון המתקפה, מסדר העתיקים ואיסאאקיוס הניחו מלכודת כדי ללכוד את באסם החמקמק בבניין נטוש.
אולם, הם לכדו את היית'ם במקום ותיחקרו אותו לגבי מיקומו של באסם.
לפני שיכלו להרוג אותו, הם נקלעו למארב של באסם ות'ירה, שהרגו את כולם למעט איסאאקיוס, שנמלט.
כאשר הברית עם הקיסר עמדה בפני סכנת פירוק, איסאאקיוס תכנן ניסיון התנקשות נוסף במהלך מרוץ ההיפודרום של בסיליוס.
לאחר שקרתה תאונה לבסיליוס במהלך המירוץ, המסדר תקף מיד את יציע הקיסר בו הייתה משפחתו, וחטף את לאון.
אולם, העתיקים נפלו במלכודת שהטמינו להם הנחבאים, ת'ירה ושומר ראשו של לאון, שהצילו את הנסיך והרגו את כל חברי העתיקים, כולל את איסאאקיוס.
בכך למעשה הם מוטטו את הברית בין העתיקים לבין הקיסר.
בשלב מסוים במהלך המאה ה-9, אחד מחברי מסדר העתיקים, שהגיע ממוצא זר, איחד את השבטים הסוגדיאנים תחת שלטונו ויצר את ארגון אוכלי הנחש.
מטרתו הייתה להשתלט על מקורות העושר, הרעיונות החדשים וההמצאות הטכנולוגיות שעברו בדרך המשי - שהייתה באותה תקופה דרך המסחר הראשית בין המערב לבין המזרח הרחוק.
תחת שלטונו, הסוגדיאנים שגשגו והארגון שלט בעיר צ'אנג-אן.
בעקבות מותו של מנהיג אוכלי הנחש בשנת 870, בתו דוניה הפכה למנהיגת הארגון, והחלה להרחיב את השפעתו של הארגון לכיוון הלבנט ושלחה אנשים להשתלט על אנטיוכיה.
אולם, הנחבאים סיכלו את ניסיון ההשתלטות ואיתרו את מיקומה ממפקדתה בסוגדיאנה לצ'אנג-אן - שם אוכלי הנחש הובסו וחוסלו כליל.
לקראת סוף המאה ה-9, השפעתו של מסדר העתיקים דעכה עקב עלייתן של דתות מונותאיסטיות כמו הנצרות והאסלאם.
למרות זאת, המסדר יכול היה להשתלט על ממלכות האנגלו-סקסונים באנגליה, כמו גם בפרנקיה, איטליה ונורווגיה.
רבים מחבריה ניצבו בעמדות כוח שונות, וביניהם נמנו אופה, מלך מרסיה, לואי השני, מלך איטליה ואתלוולף, מלך וסקס.
בשנת 845, רגנאר לודברוק הטיל מצור על עיר הבירה הפרנקית פריז, וזמן מה לאחר מכן פלש לתוך אנגליה.
אלה השני, מלך נורת'מבריה, שעמד להחליף את אתלוולף כגראנד מגיסטר של מסדר העתיקים, לכד את מנהיג הוויקינגים והוציאו להורג כאשר זרק אותו לבור נחשים.
בשנת 867, אלה נהרג לאחר פלישת הצבא הוויקינגי הגדול, שהוקם בידי בניו של רגנאר - האלפדן רגנארסון, איבאר חסר העצמות ואובה רגנארסון.
כתוצאה מכך, בנו של אתלוולף, אתלרד הפך לגראנד מגיסטר החדש.
בעקבות מותו של אתלרד בשנת 871, תואר הגראנד מגיסטר עבר לאחיו הצעיר אלפרד.
שלא כמו אביו ואחיו, אלפרד תיעב את הגישה הפוליתאיסטית של המסדר.
הוא נשבע להשמיד את המסדר בשל חילול הקודש שבנקודת השקפתו על העולם.
בהתאם לכך, אלפרד איזן בין המשמעת הנוצרית לפיה התחנך יחד עם אלמנטים מסוימים של מטרות המסדר.
הוא הכריז על אב ההבנה בתור האל האמיתי היחיד של היקום.
בעזרת חבר נאמניו גודווין, אלפרד ביקש להקים "מסדר אוניברסלי" חדש שיהיה כפוף לחוקים נוצריים נוקשים.