tomron87/hebrew-wikipedia-sentences-corpus huggingface dataset:
לפי ארגון זכויות האדם אמנסטי אינטרנשיונל הוצאו להורג בסעודיה בשנת 2011 לפחות 82 בני אדם, רבים מהם באירועים פומביים שבהם נערף ראשם.
המוציא להורג הראשי במדינה הוא מוחמד סעד אל-ביישי , המתיז את ראשי הנידונים למוות בעזרת חרב.
לעיתים הוא הורג עשרה אנשים ביום בהוצאות פומביות להורג.
בריאיון ל-BBC הוא סיפר שהוא ישן טוב בלילה, שכן לתפיסתו הוא מקיים את רצון אללה.
בין העונשים בחוקה הסעודית, ניתן למצוא מלקות להומוסקסואלים, כריתת ידיים של גנבים, ועונש מוות למי שהורשע בהפצת אסלאם שיעי, ברצח, בסחר בסמים, באונס, בכישוף או בשוד מזוין.
מדי שנה מוצאים להורג בממלכה כמאה אנשים.
האונס בערב הסעודית מוסדר בחוק האסלאמי, השריעה, המהווה את הבסיס למערכת המשפט של ערב הסעודית .
לפי החוק הנוכחי קיימים מקרים שבהם קורבן האונס היא זאת שנענשת ולא האנס.
מקרים אלו הם כאשר הקורבן נמצאה בחברתו של האנס תוך כדי שהיא עברה על חוקי הפורדה (פרקטיקה דתית וחברתית של הסתגרות נשית ואיסור יציאה מהבית).
מעמד האישה בחברה הסעודית נחות מאוד מזה של הגבר, ומתקיימת הפרדה נוקשה בין המינים.
על נשים סעודיות חלים איסורים רבים.
עד השנים האחרונות, אסור היה לאישה לצאת מביתה שלא בלבוש מלא הכולל עבאיה ורעלה או ללא אישור המופקד עליה (מחרם) ואסור היה לה לעבוד במחיצת גברים.
מאז שנות ה-60 של המאה ה-20 השתנה מעמד האישה בערב הסעודית רבות.
כשהוקמה בשנות ה-50 של המאה ה-20 מערכת החינוך הסעודית, רק הגברים הורשו ללמוד במוסדות ההשכלה הציבוריים.
חלקם המשיך אחר-כך לתארים אקדמיים בארצות זרות, בעיקר במדינות ערביות כמו מצרים ולבנון, אך גם באירופה ובארצות הברית.
חלק מהלומדים במדינות השונות התחתנו עם נשים זרות בעלות השכלה וחזרו עימן לממלכה.
כתוצאה מכך ירד מעמד האישה הסעודית הלא משכילה בהשוואה לנשים המשכילות.
מצב זה, שהיה בלתי-נסבל בעבור משפחת המלוכה הביא להקמת בתי ספר לבנות.
בית הספר הראשון לבנות נפתח ב-1962. מטרת בית-הספר הייתה להכין את הנערה הסעודית להיותה אם ורעייה.
פתיחת בית-הספר לוותה בהפגנות מצד מתנגדי הרעיון; היו כאלה שקראו להורים שלא לשלוח בנותיהם לבתי-הספר והיו אחרים שעמדו בשערי בית-הספר ואיימו להרוג כל מי שינסה להיכנס.
בשל ההפרדה בין המינים, הקמת מערכת החינוך לבנות דרשה להכשיר נשים מקצועיות להעסקה בתחום ההוראה ובמקצועות תומכי הוראה.
ראשית, הובאו מורות זרות, בעיקר מצריות, ובמקביל החלו בהכשרת מורות מקומיות.
הנשים החלו ללמוד במספרים הולכים וגדלים.
בשנת 2002 פרצה שרפה בחטיבת ביניים במכה, ומצאו בה את מותן 15 תלמידות.
לפי דוח של אמנסטי אינטרנשיונל, משמרות הדת סירבו להרשות לתלמידות לצאת משטח בית הספר מכיוון שהתלמידות לא היו לבושות כפי שנדרש מהן כשהן בפרהסיה.
בנוסף, אנשי משמרות הדת מנעו את הגעתם של הכבאים מכיוון שכל הכבאים היו גברים.
מאז עלייתו של המלך עבדאללה בשנת 2005, קודמו רפורמות רבות במוסדות הדת, החינוך והמשפט.
כמו כן, הוקמו מועדוני ספורט ובריאות לנשים והותר לנשים להשתתף בתחרויות ספורט מקומיות ובין-לאומיות.
בשנת 2009 חנך המלך ליד העיר ג'דה אוניברסיטה למדעים ולטכנולוגיה, המיועדת לשני המינים הלומדים יחדיו.
הדבר היווה חידוש עבור מערכת החינוך הסעודית, שפעלה עד אז על בסיס הפרדה מלאה בין גברים ונשים.
נאמר אף כי באוניברסיטה החדשה סטודנטיות תוכלנה לנהוג בעצמן במכוניותיהן ברחבי הקמפוס.
באוקטובר 2017 פרסם מלך סעודיה צו המתיר לנשים לנהוג.
עַרַבּ אֶל-עַרַאמְשֶׁה הוא כפר בדואי ישראלי ב, ליד גבול ישראל–לבנון.
היישוב שייך למועצה אזורית מטה אשר.
בשנים הראשונות נקרא הכפר "מזרעה".
זהו שם נפוץ בערבית לחווה או לציון אתר חקלאי, זמני או קבוע.
השמות ג'ורדיה, ג'וריידה, וג'ורדיח מתייחסים למקומות קרובים מאוד, וייתכן שאף לאותו מקום.
עם השנים שונה שם הכפר לשם השבט, "ערב אל-עראמשה".
בני השבט הבדואי ערב אל-עראמשה התגוררו באזור מבודד שבו נמצא כיום גבול ישראל–לבנון.
האזור היה מחובר בשבילים נסתרים אל אזורים אחרים וכמעט לא הגיעו אליו אנשי שלטון.
ביוני 1938 פשטו פלוגות הלילה של אורד וינגייט על הכפר ג'ורדיה שבו שהתה כנופיה וחיסלו שניים מהם.
בעקבות זאת כרתו אנשי השבט ברית שלום עם שכניהם בחניתה.
יהודי הסביבה, בהם דב ירמיה שהיה מוכתר חניתה והאזור, יצרו קשרי ידידות עם בני השבט, שבעקבותם נמנעו מהשתתפות בקרבות נגד היהודים.
לאחר מלחמת העצמאות נמצאו כ-400 מבני השבט בישראל.
הם התפרסו בין הכפרים חירבת אדמית, הנמצאת צפונית לקיבוץ אדמית, ג'וריידה, הנמצאת על הגבול עם לבנון וחלקה בתחום לבנון, וא-נווקיר הנמצאת ביניהם.
בני השבט לא נתפקדו ברישום התושבים תש"ט וקיבלו תעודות זהות ישראליות רק ארבע שנים לאחר מכן.
בעשור הראשון לקיומה של מדינת ישראל ניהלו בני השבט את חייהם בהתעלם מהשלטון הישראלי ועיקר קשריהם היו עם אחיהם בלבנון.
נטען שהם עסקו הרבה בהברחות ושילמו מיסים לממשלת לבנון.
האזור נקבע בשנת 1954 כשטח צבאי סגור שהכניסה אליו מותרת רק באישור הרמטכ"ל.
בפברואר 1955 נפצע בן השבט, לטענתו מיריות מעבר לגבול לבנון.
במרס 1956 שוב נורה אחד מבני השבט.
בתחילה סברו שהיורים הגיעו מלבנון, אך בעקבות חקירה משטרתית נעצרו מספר אנשים מבני השבט בישראל.
ביוני 1956 פוצצו מפגעים מלבנון שלושה בתים של בני השבט בישראל.
בעיתונות פורסם שהפיצוצים היו תוצאה של סכסוך תוך שבטי בין הפלג הישראלי לפלג הלבנוני.
בתחילת אוגוסט 1956 דווח על עזיבה של 70 מבני השבט ללבנון, כהמשך של גל עזיבה שבו כבר עזבו קודם לכן כ-100 מבני השבט.
בני השבט התפרנסו מגידול טבק ומרעה.
בשנת 1957, בעקבות סלילת כביש 8993, נפתח הקשר של בני השבט עם היישובים האחרים בסביבה ואנשי השבט החלו למכור שם את הזבל האורגני של המקנה שלהם.
בנוסף, יצאו רבים מאנשי השבט לעבוד בעבודה שכירה בסביבה.
בשנת 1959 הצביעו בני השבט לראשונה בבחירות לכנסת.
היישוב הוקם כיישוב קבע לישראלים מהשבט הבדואי ערב אל-עראמשה, לאחר סלילת כביש הגישה לאדמית בסוף שנות ה-50 של המאה ה-20. השלטונות הפקיעו את הבתים הישנים של התושבים והעבירו אותם לבתים חדשים ביישוב החדש.
העברת בני השבט ליישוב נמשכה לאורך שנות ה-60.
בשנת 1962 נעצרו מספר מבני השבט כחשודים בריגול.
מעצרים נוספים התבצעו בשנת 1972.
בתחילת 1963 צורפה ערב אל-עראמשה למועצה אזורית סולם צור.
באוקטובר 1963 הוסרו רבות מההגבלות של הממשל הצבאי על ערביי ישראל ברחבי הארץ, אך ההגבלות נותרו בעינן בכפר, שנחשב למרוחק ממרכזי האוכלוסייה הערביים ועל כן דורש פיקוח מיוחד.
בשנת 1965 נתקלו רועי עיזים מהיישוב בנמר והרגו אותו.
היה זה הנמר האנטולי האחרון בארץ ישראל.
מאז תקופת מלחמת לבנון הראשונה החל הכפר להתפתח.
התושבים משרתים בצה"ל וחלקם בעלי מקצועות חופשיים.
נבנו בתי אבן ונעשתה השקעה מרובה בתשתיות הכפר.
בשנת 1993 היו בכפר כאלף תושבים.
הכפר היה מפוזר על שלוש גבעות: ג'ורדיח, נואקיר ועראמשה.
בשנים האחרונות עברו המשפחות להתגורר בגרעין המרכזי של הכפר.
מספר משפחות נותרו בג'ורדיח, שם נמצאת נקודת תצפית על דרום לבנון.
ב־5 באוגוסט 2006, במהלך מלחמת לבנון השנייה, הופגז היישוב במטח רקטות קטיושה וכתוצאה מכך נהרגו בו שלוש נשים בנות אותה משפחה.
ב-17 באפריל 2024, כחלק מתקיפות חזבאללה על הצפון בעת מלחמת חרבות ברזל, נפגעו במבנה המרכז הקהילתי ביישוב 13 לוחמי צה"ל של חטיבה 6, שני חברי כיתת כוננות, ושלושה אזרחים.
התקיפה נעשתה בשילוב טיל נ"ט, רקטות ושני כטב"מים מתאבדים, וחזבאללה קיבל עליה אחריות.
ערב חג המולד הוא היום שלפני חג המולד, אשר נחגג על ידי נוצרים קתולים ופרוטסטנטים בכל העולם ב-24 בדצמבר מדי שנה.
במרבית המדינות הנוצריות נהגו להפסיק לעבוד בשעה מוקדמת של היום (בדומה לערב חג בישראל).
במדינות אירופה נהוג להכין בערב את שולחן החג, להציב את עץ חג המולד ולקשט אותו (בארצות הברית נוהגים להציב את העץ כבר לאחר חג ההודיה).
בנצרות הקתולית אירועי חג המולד מתחילים ביום ערב חג המולד עצמו - ומיסה מיוחדת נערכת בבוקרו של ערב חג המולד.
עונת חג המולד מסתיימת בחג ההתגלות - ב-5 בינואר.
בחצות הלילה שבין ערב חג המולד לחג המולד נערכת מיסת חצות מיוחדת - מיסת חג המולד המציינת את תחילתו של חג המולד.
כמו כן נוהגים הנוצרים בערב החג לאכול את ארוחת חג המולד - ארוחה חגיגית שהמנה העיקרית בה היא תרנגול הודו או חזיר.
בגרמניה נהוג לאכול קרפיון צלוי.
במדינות מזרח אירופה ובייחוד בפולין ולטביה נהוג לאכול ארוחת חג ללא בשר.
ערב החג הוא המועד בו, לפי הפולקלור הנוצרי, סנטה קלאוס עובר בין הבתים ומחלק את המתנות לילדים.
בצ'כיה, פולין, אירלנד, אוסטרליה, בריטניה, שוודיה, דנמרק, נורווגיה, רוב חלקי גרמניה ובפורטוגל נהוג לפתוח את המתנות בערב, באיטליה וארצות הברית נהוג לפתוח את המתנות בבוקר חג המולד.
בספרד ואמריקה הלטינית נהוג לפתוח את המתנות רק בבוקר חג ההתגלות - ב-6 בינואר.
"ערב טוב עם גיא פינס" (החל ממאי 2020: "לילה טוב עם גיא פינס", והחל ממאי 2024: "גיא פינס") היא תוכנית טלוויזיה ישראלית יומית בהנחייתו של גיא פינס, העוסקת בענייני הבידור, התקשורת והרכילות בישראל ובעולם.
במהלך התוכנית מסקר פינס, בעזרת צוות כתביו, את אירועי היום החולף בענייני הבידור, התקשורת והרכילות בישראל ובעולם.
התוכנית זוכה להצלחה, והייתה אחת מתוכניות המקור הבולטות של ערוץ הוט 3 ולאחר מכן של ערוץ 10. רוב כתביה של התוכנית התפרסמו והתגלו בעקבותיה.
התוכנית זכתה שמונה שנים רצופות בפרס האקדמיה לטלוויזיה למגזין הטלוויזיה הטוב ביותר ושבע פעמים רצופות בפרסי מסך הזהב לתוכנית מגזין.
אחד האלמנטים שהתוכנית ידועה בה היא הביטוי "היי גיא".
במהלך הראיונות השונים לאורך השנים ביקשו כתבי התוכנית מהמרואיינים, שבהם גם כוכבים אמריקאיים, לומר ביטוי זה בזמן השידור.
במהלך התוכניות נראים המרואיינים הידוענים בזמן אמירת הביטוי, ובהם מפורסמים ברמה עולמית, כמו ג'וליה רוברטס, בראד פיט, אנג'לינה ג'ולי, מדונה וג'וני דפ, ומפורסמים מישראל כמו יעל בר זוהר, נינט טייב ויהודה לוי.
לעיתים, ביטוי זה נאמר ונשמע במהלך התוכניות כאשר הוא מודבק על רקע דמויות מצוירות כגון הדרדסים וסקובי-דו.
התוכנית עלתה לשידור לראשונה ב-2 במרץ 1997 בערוץ 3 בכבלים (לימים "הוט 3") ותחילה שודרה מדי יום לפנות ערב.
מאז הועברה התוכנית למספר שעות שידור שונות בערוץ.
עם עליית ערוץ הוט בידור ישראלי בשנת 2005, שודרה בו התוכנית בשידורים חוזרים.
החל מהתאריך 4 בינואר 2009, שידור הבכורה של התוכנית עבר לערוץ הוט בידור ישראלי מדי יום בשעה 19:30 וערוץ הוט 3 המשיך לשדרה בשידורים חוזרים.
כמו כן, התוכנית הייתה זמינה לצפייה בשירות ה-VOD של הוט.
במהלך שנת 2009 נפוצו שמועות כי התוכנית צפויה לסיים את דרכה ב–HOT עקב עלותה הגבוהה.
שמועות אלו התבררו כנכונות, וב-27 בינואר 2010 שודרה התוכנית האחרונה במסגרת HOT לאחר 13 עונות, ובהוט עלתה במקומה זמן קצר לאחר מכן התוכנית "חדשות הבידור".
ימים ספורים לאחר השידור האחרון ב"HOT", ב-1 בפברואר 2010 עברה התוכנית לערוץ 10, שם שודרה תחילה מדי יום בסביבות השעה 22:00. באוקטובר 2010 עברה התוכנית לשעה 19:30, כאשר מהדורה מסכמת ומקוצרת שלה משודרת מאוחר יותר באותו ערב.
במאי 2011 הוקדמה התוכנית לשעה 19:10 והוארכה לכ-50 דקות.
כמו כן עברה התוכנית לשידור חי, לאחר שנים בהן הוקלטה מראש בסמוך לשעת השידור.
לאחר שינוי זה שודרה התוכנית בנוסף במהדורת לילה מקוצרת בת 30 דקות, ששודרה בדרך כלל בין השעות 22:00–22:30.
במהלך שנת 2014 עברה התוכנית לתבנית של ארבע מהדורות בשבוע ולקט בימי חמישי.
באפריל 2015 בוטלה מהדורת הלילה המקוצרת, והחלו שידורים חוזרים של התוכנית המלאה בכל לילה בחצות.
באוגוסט 2015 שבה התוכנית לתבנית של 5 מהדורות בשבוע, כולל מהדורה חדשה בימי חמישי אשר לעיתים מוקלטת מראש.
בינואר 2016, הועבר השידור החוזר הלילי לסביבות השעה 00:30 ולאחר מספר חודשים שב לחצות.
המהדורה האחרונה של התוכנית בערוץ 10 שודרה ב-27 ביולי 2017, ולאחר מכן שודרו שתי מהדורות עם כתבות עבר נבחרות בשידור חוזר ב-30 וב-31 ביולי 2017.
ב-9 בספטמבר פורסם ב-"דה מרקר" כי ערוץ 10 ניסה לבצע "מחטף" לכאורה על עמוד הפייסבוק של התוכנית (הנושאת את שמו של גיא פינס) לאחר שזה הודיע על מעברו לשידורי קשת.
כמו כן, במהלך חודש אוקטובר 2017, לאחר המעבר לזכיינית קשת, משודרים מדי יום פרקים מן התוכנית (בתקופה בה שודרה בערוץ 10) בשידורים חוזרים, מדי יום בשעה 09:05 בבוקר ובשידור נוסף בסביבות השעה 14:20 בצהריים.
עם המעבר ל"קשת" שודרה התוכנית לראשונה בתולדותיה במסך רחב, ולאחר מכן ב-HDTV עם המעבר לערוץ קשת 12. בעת התפרצות נגיף הקורונה בישראל החל ממאי 2020 עד יוני ולאחר מכן בחודש אוקטובר, עברה התוכנית להיות משודרת בשעות הערב המאוחרות (בסביבות 22:30-23:00) ושמה הוחלף ל"לילה טוב עם גיא פינס".
בעקבות טבח שבעה באוקטובר ופתיחת מלחמת חרבות ברזל, ירדה התוכנית מהאוויר.
ב-19 במאי 2024 חזרה התוכנית ושמה הוחלף ל"גיא פינס".
לתוכנית נוצרו חמש תוכניות בת:
עשר – התוכנית שודרה בערוץ 10 בשעה 22:00 בשבת, בהגשת לירון ויצמן ומציגה את 10 אירועי הבידור המובילים שהיו במהלך השבוע.
שעת הדרקון – התוכנית שודרה בערוץ 10 בשעה 19:15 בשבת, בהגשת דורין אטיאס, ומהווה למעשה הרחבה של פינת משטרת האופנה המשודרת במהדורת ערב.
ערב טוב ספורט – התוכנית שודרה בשנת 2012 בערוץ הספורט בהגשת לירון ויצמן.
אחת שיודעת – שודרה בימי חול בערוץ 2 של קשת (ולאחר מכן בקשת 12) מ-22 באוקטובר 2017 בהנחיית לירון ויצמן וכוללת פאנל שבין חבריו מרינה קבישר ולירון שמם.
התוכנית ירדה במרץ 2018 לאחר שפורסם שלירון ויצמן תעזוב את התוכנית ואת הערוץ לטובת הנחיית "האח הגדול" (לצדם של אסי ישראלוף ועפר שכטר) ברשת 13.
הכל טוב עם גיא פינס – שודרה בערוץ הילדים בשנת 2009, מעין "גרסה צעירה" לתוכנית הראשית.
התוכנית מתחלקת למספר פינות עיקריות:
חדשות חמות: פינה בה מדווחים העניינים העדכניים והחשובים בעולם הבידור הישראלי.
סיפור הערב: כתבה מיוחדת על הנושא הבולט ביותר בבידור.
לרוב מוקדשת לפרשה חשובה או אירוע בולט.
חדשות הבידור מחו"ל: פינה בה מדווח על המתרחש בזירת הבידור והתרבות בחו"ל, ובעיקר בארצות הברית.
פינה זו כוללת את "המבזק", שבמשך זמן רב פתח את התוכנית והוגש על ידי פינס עצמו.
כתבה מיוחדת: כתבה, בהגשת אחד מהכתבים, הנוגעת בנושא בוער בעולם הבידור בישראל ומחוצה לה.
כתבות נִלוות: שלוש או ארבע כתבות, המוגשות על ידי כתבי השטח, כל אחת נושאת את אחת הכותרות הבאות: אופנה, טלוויזיה, מוזיקה, טקס ("השטיח האדום"), קולנוע, פרסומת וכתבת "הדבר הבא", כתבה על כוכב עולה חדש.
פינות מיוחדות: פינות המופיעות בסיום התוכנית, ומוגשות על ידי כתבים.
בין הפינות; "המזפזפת", "משטרת האופנה", ו"יונתן גל אוכל סרטים" (המבקר).
ספיישלים: מדי שנה מוקדשות תוכניות מיוחדות לאירוע מסוים, למשל פסטיבל קאן או טקס האוסקר.
כמו כן מוקדשות תוכניות להפקות אופנה או למצעדים מיוחדים.
בין צוות המנחים, מגישים והכתבים בתוכנית לאורך השנים היו דמויות מוכרות מתחום התקשורת והבידור בישראל.
עבור חלקם ההופעה בתוכנית היוותה את פריצת הדרך לעולם הטלוויזיה:
גיא פינס – יוצר ומנחה התוכנית (החל מ–1997)
דנה גרוצקי – כתבת שטח, ומגישה לצד פינס (החל מ–2009)
שלמור שטרוזמן - מגישה לסירוגין לצד גיא פינס (החל מ–2018)
יונתן גל – מגיש ומדבב פינת ביקורת הקולנוע המונפשת
אסף גולן - כתב שטח
עמית שאטו - כתבת מוזיקה
עידו גרינברג - כתב אורח (החל מ–2018)
דורין אטיאס – מגישת פינת "משטרת האופנה", ומנחת התוכנית הנלוות "שעת הדרקון" (2003–2021)
לירון ויצמן – מגישה לצד פינס, כתבת שטח, עורכת ראשית ומגישת התוכנית הנלוות "אחת שיודעת" (2007–2018)
זוהר ישראל – כתב שטח ומגיש פינת "חדשות הבידור" מחו"ל (2004–2008)
שירה וילנסקי – כתבת שטח (2007)
חן ליברמן – מגישת פינת "חדשות הבידור" (2005)
שירלי ברנר – כתבת שטח
סיוון קליין – כתבת שטח
ג'ייסון דנינו-הולט – כתב שטח
אורלי וילנאי – כתבת שטח
עמית אהרונסון – מגיש פינת חדשות הבידור מחו"ל ומאוחר יותר מגיש פינת "חדשות האוכל"
אור סיט – כתב שטח
ענבל שלוי – כתבת שטח
שי-לי שינדלר – כתבת בניו יורק (2017)
נועה רוזין – הגישה את פינת "חדשות האוכל" (2014)
מרינה קבישר – פאנליסטית בתוכנית הנלוות "אחת שיודעת" (2017–2018)
עַרָבּ אל סַמְנִיָּה הוא שבט בדואי הגר באזור הצפון.
בעבר גר בקרבת קריית טבעון, והוכר על ידי מדינת ישראל כיישוב בשם סמניה (שבט).
בני השבט עברו מהריכוז שבו ישבו אל העיר שפרעם, ולכן היישוב בוטל ואוחד בעיר שפרעם.
ערב אל-ע'וארנה הוא שבט בדווי שנדד בארץ ישראל מהמאה ה-19, בעיקר באזורי ביצות.
כיום מרוכזים מרבית אנשי השבט בכפר ג'סר א-זרקא שבמישור חוף הכרמל ובכפר ואדי אל-חמאם בבקעת כנרות.
השם אל-ע'וארנה נגזר מהמילה ע'ור (غور) שפרושה בערבית שקע או עמק, והוא ניתן לשבט משום ששהה באזור הע'ור בבקעת הירדן.
מוצאו של השבט אינו ברור, אך ידוע כי לאחר כיבוש ארץ ישראל בידי אבראהים פאשא ב-1832 התקבצו בו חיילים ועריקים מצריים, עבדים נמלטים ומשפחות שברחו מכפריהן בעקבות סכסוכים פנימיים או מחשש מפני נקמת דם.
בשל היותם נרדפים על ידי החוק ומנודים מהחברה הערבית, נדחקו מהאזורים המיושבים ובחרו לחיות באזורי ביצות ומים על אף שאינם נוחים לעיבוד חקלאי ובהם התיישבו.
מוצאם של רבים מהע'וארנה ממצרים או מצאצאי עבדים בא לביטוי בשמות הנפוצים "אל-מצרי" ו"אל-עביד".
אזורי הנדידה שלהם השתרעו מצפון הארץ עד לאזורי המלחות בדרום ים המלח, וריכוזי ההתיישבות שלהם היו עמק בית שאן, ביצות כבארה במישור חוף הכרמל, ובעיקר עמק החולה, שם עסקו בגידול צאן ותאויים (ג'מוס), בדיג ובקליעת מחצלאות מקנים וגומא.
חלקם הועסקו כאריסים בחקלאות בקרקעות שבבעלות משפחות עשירות מסוריה ולבנון.
יישוביהם היו כפרים קטנים של אוהלים וסוכות גומא, ולעיתים היו נוטשים אותם כאשר הצטבר סביבם לכלוך רב, ומקימים אותם מחדש במרחק כמה מאות מטרים.
הע'וארנה שישבו בביצות כבארה פונו משם כאשר חברת פיק"א רכשה את שטח הביצות לצורך ייבושו, ב-1924. כפיצוי על כך, קיבלו את רכס הכורכר שמדרום לשפך נחל תנינים והקימו עליו את הכפר ג'סר א-זרקא.
בעמק החולה המשיכו הע'וארנה לשבת עד מלחמת העצמאות.
בעקבות המלחמה נמלטו חלקם לסוריה ולבנון, ואחרים פונו ויושבו מחדש בכפר חמאם שהוקם בעבורם לרגלי הר ארבל.
ערב הסעודית השתתפה לראשונה במשחקים האולימפיים באולימפיאדת מינכן (1972).
משחקי החורף הראשונה בה השתתפה ערב הסעודית היא אולימפיאדת בייג'ינג (2022).
הישגיה הספורטיביים של ערב הסעודית נמוכים למדי.
באולימפיאדת סידני (2000) הצליחו שני ספורטאים סעודים לזכות במדליות ראשונות: האתלט האדי סועאן א-סומיילי זכה במדליית כסף בריצת 400 מטר משוכות והרוכב ח'אלד אל-עיד זכה במדליית ארד בתחרות הקפיצות.
באולימפיאדת לונדון (2012) זכתה נבחרת הרכיבה הסעודית במדליית ארד בתחרות הקפיצות, ואחד מחבריה, כמאל בחמדאן, סיים במקום הרביעי בתחרות היחידים.
באולימפיאדת טוקיו (2020) זכה טארק חאמדי במדליית כסף בקראטה.
המשלחות הסעודיות למשחקים האולימפיים כללו בעבר גברים בלבד, שכן נשים במדינה זו לא הורשו לייצג את המדינה באירועי ספורט, ובענפי ספורט רבים אסור להן לעסוק, גם כיום.
בעקבות לחץ בינלאומי החליטה ערב הסעודית לשלוח לראשונה שתי ספורטאיות לאולימפיאדת לונדון (2012): ווג'דאן שהרח'אני (ג'ודו) וסארה עטאר (ריצה).
השתתפותה של הספורטאית הראשונה, הג'ודוקא ווג'דאן שהרח'אני, הוטלה בספק, לאחר שדרשה לאפשר לה להתחרות כשהיא עוטה חיג'אב, דבר שאינו מקובל בענף.
הוועד האולימפי הבינלאומי והתאחדות הג'ודו הבינלאומית מצאו בסופו של דבר פתרון לפיו שהרח'אני תלבש חיג'אב הדוק יותר מהרגיל, והשתתפותה התאפשרה.
שהרח'אני, שלא התחרתה מעולם במסגרת רשמית, והיא בעלת חגורה כחולה בלבד, הפסידה כעבור 82 שניות ליריבה מפוארטו ריקו.
באולימפיאדת ריו דה ז'ניירו (2016) ייצגו את ערב הסעודית 4 נשים, בשלושה ענפים שונים.
ערב הסעודית ערכה את הופעת הבכורה שלה באולימפיאדת בייג'ינג (2022), על ידי גולש הסקי אלפיני פאיק עבדי.
ערב טוב הוא אלבומו ה-12 של הזמר ליאור נרקיס, יצא לאור באוגוסט 2010. חלק מהשירים כגון "ערב טוב", "אני מבטיח", "ברית אהבה" ו"העיניים שלי" נרקיס הלחין.
האלבום כולל את הלהיטים: "ערב טוב", "מתוקה", "נשמה" ואת הדואטים עם אייל גולן "אני מבטיח" ומאיה סימנטוב "בשבילך".
השיר "על סף דלתך" הוא גרסת כיסוי לשיר שביצע במקור חיים משה.
ערב ב' כסלו הוא שיר שנכתב על ידי ערן צור בשנת 1993, הולחן על ידי יובל מסנר ומופיע באלבום "עיוור בלב ים" של כרמלה גרוס ואגנר.
השיר כתוב בגוף ראשון ומתאר את התאבדותו של המְסַפֵּר, כפי שנאמר בפתח השיר: "בערב ב' כסלו /
המשך הבית הראשון מתאר את דרך ההתאבדות, הדומה לזו ששימשה את הסופרת וירג'יניה וולף בעת שהתאבדה בשנת 1941.
בבית הראשון המספר יוצא מביתו בערב ב' כסלו, מכניס אבנים לכיסיו ונכנס לים.
בבית השני, הדמות נמצאת במערבולת, הן של הים והן בתוך חלום שבו נגלים לה, כביכול, החיים שאחרי, רגועים ושקטים.
בבית השלישי מתואר החיבור בין ששון לאסון, כאשר יום השמחה, בו הדמות עוזבת את עולמה הקשה, הוא גם יום אסון, בו מתגלה שאין קיום טוב יותר בעולם שאחרי.
בבית הרביעי והאחרון, הנפש מתוארת במין גיהנום, בו נמצאים אלה שהתאבדו - כל "טורפי נפשם בכפם".
הקליפ לשיר צולם בוואדי סאליב בחיפה.
שתי השורות הראשונות של הבית השלישי, שבהן נאמר "יום אסוני הוא יום ששוני / ויום ששוני הוא יום אסוני" הן פרפרזה למילותיו של שלמה אבן גבירול בשירו "נִחַר בְּקָרְאִי גְּרוֹנִי": .
הבית האחרון בשיר מתייחס אל "הקומדיה האלוהית" של דאנטה, העוסקת במסעו אל ממלכת הגיהנום.
בפרט מתוארת הטבעת השנייה במעגל השביעי של הגיהנום.
ערב הסעודית השתתפה לראשונה ב באטלנטה (1996), ומאז משתתפת במשחקים דרך קבע.
במשחקי החורף לא נטלה ערב הסעודית חלק מעולם.
לאורך השנים הספורטאים אותם שלחה ערב הסעודית לייצגה במשחקים הפאראלימפיים היו גברים בלבד ומעולם לא נשלחה ספורטאית.
המשלחת הראשונה אותה שלחה המדינה אל המשחקים הפאראלימפיים באטלנטה בשנת 1996 כללה שני ספורטאים, שהתחרו במקצי הרמת הכוח.
ערב הסעודית נאלצה המתין עד המשחקים הפאראלימפיים בייג'ינג (2008) בטרם זכתה במדליה פאראלימפית.
במשלחת למשחקים שנערכו בבייג'ינג היה האתלט אוסאמה אלשאנקיטי, שהתחרה בשני מקצים.
בתחרות הקפיצה לרוחק (קטגוריה F12) הוא זכה במדליית כסף, כשקפץ למרחק של 7.06 מטרים, ובתחרות הקפיצה המשולשת באותה קטגורית הנכות זכה במדליית זהב כשקבע שיא עולם עם תוצאה של 15.37 מטרים.
"ערב מול הגלעד" הוא שיר עברי מאת המשוררת לאה גולדברג.
נדפס לראשונה ב"דבר לילדים" בינואר 1938 ונכלל בקובץ שיריה לילדים "מה עושות האיילות" (1949).
השיר הוקדש על ידי המשוררת "לילדי אפיקים".
השיר הולחן ובוצע על ידי המלחין והזמר מיקי גבריאלוב; לחנו זכה לביצועיהם, בין השאר, של הזמרים אריק איינשטיין, הגבעטרון, אריק סיני,דודו טסה וקובי אוז.
דגש על הרמוניה קולית ניתן בביצוע מ-1984 של "הבחורים מאפיקים", הלהקה מהקיבוץ שלילדיו הוקדש השיר על ידי המשוררת, כשהעיבוד הוא של חיים ברקני מהיישוב השכן שער הגולן.
לשיר קיים לחן נוסף, של נחמה הנדל, שגם ביצעה את השיר.
השיר נכתב בעת שלאה גולדברג נסעה להרצות בקיבוץ אפיקים ונשארה ללון בקיבוץ.
ככל הנראה באותו הביקור באפיקים צפתה גולדברג בהצגה "השקיעה" מאת איסאק באבל שהעלה החוג הדרמטי של אפיקים.
ב-25.1.1938 פורסמה ביומון "דבר" תחת הכותרת "ערב באפיקים: רשמים תיאטרליים" ביקורת שחיברה על הביצוע, הכוללת גם רשמים ממפגשיה עם חברי הקיבוץ.
ישנה טענה כי יש בשיר ביקורת מרומזת על הלינה המשותפת שהייתה נהוגה בקיבוצים באותה עת, אך אנשי אפיקים טענו שאין לה בסיס.
בין אם השיר נכתב כביקורת, ובין אם לא, לימים הוא אומץ על ידי ילדי קיבוצים בארץ כשיר מחאה על לינה משותפת בבית הילדים, במנותק מהוריהם.
בשבוע שבו הוחזרו הילדים החטופים מעזה, במלחמת "חרבות ברזל", שודר השיר בערוץ כאן 11 מדי יום, תוך מתן משמעות נוספת למילים "ישוב טלה אל חיק האם".
השיר נעשה אהוד בשל תכניו ומנגינתו, ומקובל להשמיעו באירועים ציבוריים ובכלי התקשורת בישראל בימי זיכרון ובמועדים אחרים.
השיר מחורז כולל ארבעה בתים, מספר על סדרי חיים, יחסי משפחה ומאוויים במורשת הלאומית.
הבית הראשון הפותח במילים: "האילנות כל כך כבדים," קושר בין עומס הפרי ה"מכופף את הבדים", את ענפי האילן, לשעת ההשכבה של הילדים לישון בערב, מלאים בחוויות והעשרות למידה חדשות, כמו העצים עמוסי הפרי.
הבית יוצר תחושה של רוגע והרמוניה, בין אורח החיים האנושי: "השעה המרגיעה בה נרדמים הילדים", לבין הטבע כולו.
הבית השני מתאר התרחשות מתוחה, בו בזמן, בנוף הרי הגלעד (מול קיבוץ אפיקים, שלילדיו הוקדש השיר).
היא עומדת לכאורה בניגוד לבית הראשון, כאשר "טלה שחור ורך ירָד" במורדות ההר ואבד לאמו הכבשה, ה"בוכה" בדיר, על העדרו.
את ההשראה להקשר בין הגלעד לבין הצאן שאבה המשוררת משיר השירים: .
הבית השלישי מתאר את סיום פרשת האובדן בכי טוב: הטלה "ישוב" "אל חיק האם" ונרדם, כמו הילדים לעת ערב.
המשוררת מאנישה את האירוע, בין הטלה - הילד לבין הכבשה - האם, המעתירה על ילדהּ גילויי אהבה גופני ומילולי: נשיקה ושם, במילים: "והכבשה תִּשַּׁק אותו - והיא תקרא אותו בשֵׁם".
הבית הרביעי מתאר את בוא הלילה שלאחר הערב; בזמן מאוחר זה, כביכול שמעבר להכרת הילדים או ידיעתם, מתחולל על הגלעד אירוע נוסף, ניסי, כאשר אליהו הנביא, שמוצאו בגלעד, ומכונה "אֵלִיָּהוּ הַגִּלְעָדִי", מופיע אף הוא, במילות השיר: "והנביא הגלעדי / יורד דומם אל הבקעה / לחזות בשנת הילדים".
וכך, בסיום השיר, מצרפת המשוררת בין אורח החיים לעת ערב והטבע, בבית הראשון, לבין התנ"ך ותולדות עם ישראל.
בנוסף, אליהו מזוהה עם המסר בפזמון על חזרת הוולד (טלה במקרה של השיר) לחיק אימו, בהקשר של החייאת הבן של האישה מצרפת והחזרתו לחיק אמו וכתפקידו המיתולוגי של אליהו המשיב לב אבות על בנים ומשיב את האבידות לבעליהם.
ערב א-רמאדין הוא כפר בדואי הנמצא בשומרון בשטח C דרומית מזרחית לקלקיליה ומערבית לאלפי מנשה.
מספר תושביו הוא כשלוש מאות איש.
מקור הכפר הוא בשבט הרמאדין אשר נמצא מדרום-מערב לדאהרייה.
השבט הוא פלג של שבט התיאהא אשר שכן, בין היתר, באזור באר שבע.
בשנת 1948 התנתק שבט הרמאדין משבט התיאהא ועבר לאזור חברון.
במשך הזמן עזבו חלק מתושביו את המקום ועברו צפונה לסביבות קלקיליה.
שני תת-שבטים אלו נקראים רמאדין אל-ג'אנובי (הדרומי), ורמאדין א-שמאלי (הצפוני).
הכפר ערב א-רמאדין הוקם באמצע שנות החמישים על ידי בדווים משבט הרמאדין אשר שנים מספר לאחר המעבר לאזור חברון, הצפינו לאזור קלקיליה.
שם קנו וחכרו אדמה מהכפר חבלה הסמוך.
בעקבות מלחמת ששת הימים עברו התושבים תהליך השתקעות ומודרניזציה: בניית מבני פחונים ובטון, עבודה בבניין, חינוך בבתי ספר ורכישת אדמות.
בשנת 1983 נבנה ממזרח לכפר היישוב אלפי מנשה.
כיום היישוב מהווה מקור תעסוקה מרכזי לתושבי הכפר, וכן אחראי על אספקת המים אליו.
הכפר אינו כלול בשטח השיפוט של אלפי מנשה, ומאז 1995 הוא נכלל בשטחי C.
בראשית המאה ה-21, הכפר ערער בבג"ץ יחד עם כפרים סמוכים (וואדי א-רשא, ראס-עטיה, חבלה וערב אבו פראדה) על תוואי גדר ההפרדה.
המדינה הציעה לראשי הכפר לעבור להתגורר באתר חדש שיוקם עבורם סמוך לקלקיליה, אולם הם סירבו.
בעקבות העתירה הוחלט כי ערב א-רמאדין וערב אבו פראדה (כפר סמוך אשר הוקם על ידי בדווים פליטים מאזור נתניה וכולל כמאה תושבים) יישארו בצד המערבי של הגדר.
ערב אדיר היא תוכנית אירוח ישראלית בהנחיית אדיר מילר ששודרה בערוץ 2 (רשת) בשנים 2002–2004. לצד מילר כיכבו בתוכנית הקומיקאים רותם אבוהב, יובל סמו, רועי בר נתן, שלומי קוריאט, אופיר לובל, אלי בן דוד עמי אנידג'ר, ערן זרחוביץ', אורי חזקיה, רשף לוי רועי לוי, והדר לוי.
התוכנית נבנתה כתוכנית אירוח הומוריסטית בה מתארחות דמויות שונות, מהן פיקטיביות ומהן חיקויים של אישים מוכרים, על פי רוב ידוענים.
כמו כן התארחו בתוכנית הידוענים עצמם לראיונות כביכול ולהשתתפות במערכונים.
פורמט התוכנית, ששאב השראה מהתוכנית רק בישראל, הפך לפורמט הבולט של תוכניות בידור מסוג זה עם עליית "ארץ נהדרת" ולאחר מכן "שבוע סוף".
התוכנית זכתה להצלחה רבה בזמן שידורה.
עונתה הראשונה הייתה הנצפית ביותר באותה שנה ומספר הצופים היה גבוה גם בעונות הבאות.
כמו כן זכתה התוכנית לביקורות אוהדות, רבות מהדמויות שהופיעו בה הפכו לפופולריות והיא טבעה ביטויי סלנג רבים.
בשנת 2005 עלתה בזכיינית רשת תוכנית המשך בשם "היכל התרבות" שאף אותה הנחה מילר ובה כיכבו לצידו שלישיית מה קשור.
שחקני התוכנית וכן מילר עצמו היו יוצאי התוכנית "דומינו" שהייתה מקורן של חלק מהדמויות ב"ערב אדיר".
סמו, לובל וקוריאט השתתפו בתוכנית כחלק מפעילותם כשלישיית פרוזק והופיעו בה ביחד ובנפרד.
חיקויים - רפי גינת, יאיר לפיד, אביגדור ליברמן, צביקה פיק, יהורם גאון, חיים הכט, אביעד קיסוס, ניסים משעל, דודו טופז.
סיון - ילדה סנובית, הרבתה להשתמש בביטוי "חומה" המביע התעלמות.
התארחה באחד הפרקים בעונה 4 של צומת מילר.
הנחה פינה בשם "מדברים עם גרגורי".
פריצי - ילדה רפת שכל וחסרת טאקט, מזוהה עם התגובה "סתמי".
בהזדמנויות שונות שרה לצד זמרים כדוגמת עברי לידר ובן ארצי.
מאשה - זקנה תוקפנית בעלת מבטא רוסי.
גידי גוב - חיקוי של הזמר ומנחה הטלוויזיה.
גוב עצמו התארח באחת התוכניות למערכון משותף.
די ג'יי קלוד - תקליטן בעל מבטא צרפתי ודיבור מתחנחן.
שרגא אבנרי - אמרגן וסוכן שחקנים כושל.
מנוך גונן - פנטומימאי כושל, פרודיה על חנוך רוזן.
איציק פלאח - סטנדאפיסט כושל.
חבר הכנסת לשעבר שמואל פלאטו-שרון השתתף בעונה הרביעית בפינת "מרכזייה" המטפלת בתגובות ציבור הצופים.
הצמד הקומי "יוסי וטיראן" מהאקדמיה לצחוק גילמו את הדמויות "שבלול וטבלול" וערכו משאלי רחוב.
מריאן מילר, אימו של אדיר, השתתפה בעונה הראשונה.
נתי קלוגר הופיעה בדמותה של דנה מודן.
עַרַבּ א-סַּמְנִ֫יּה היה כפר ערבי בגליל המערבי שנכבש ותושביו גורשו או נמלטו במהלך מלחמת העצמאות.
הכפר מוקם בנפת עכו (המנדט), 19.5 קילומטר צפון מזרחית לעיר עכו.
על פי סקר הכפרים שהתקיים בשנת 1945 הוערך מספר תושבי הכפר בכ-200 איש, ושטח הכפר הוערך בכ-1872 דונם עות'מאני.
הכפר מוקם על גבעת סלעים בסמוך לכביש המקשר בין ראס אל נאקורה לבין צפת.
בתי הכפר היו עשויים מאבן.
בני הכפר התפרנסו מגידול דגנים, תאנים וזיתים.
הכפר נכבש על ידי חטיבה 7 וחטיבת כרמלי ב-31 באוקטובר 1948 במבצע חירם.
במהלך המבצע תושבי הכפר גורשו או שנמלטו, ובתי הכפר חרבו.
בשנת 1950 הוקם על חורבות ערב א-סמניה המושב יערה.
ערב חד פעמי הוא שמה של סדרת מופעי בידור משנות השמונים והתשעים, בהשתתפות השחקנים מוני מושונוב ושלמה בראבא, הזמר גידי גוב (שהופיעו יחדיו בתוכנית הטלוויזיה זהו זה!), והמוזיקאים שלמה יידוב, יוני רכטר ואלון אולארצ'יק.
ראשיתה של הסדרה במלחמת לבנון הראשונה ב-1982, כאשר גוב, מושונוב, בראבא, יידוב ורכטר זומנו למילואים על מנת להופיע בפני החיילים בחזית.
לאחר סיומה של המלחמה, החליטו החמישה להמשיך עם המופע על הבמות האזרחיות תחת השם "ערב חד פעמי".
בשנת 1985 עלה המופע השני בסדרה, "ערב חד פעמי משופץ", בהרכב זהה.
ב-1991, לאחר מלחמת המפרץ, עלה הערב השלישי והאחרון, "ערב חד פעמי קונבנציונלי", בו החליף אולארצ'יק את רכטר.
המופעים הורכבו משילוב של שיריהם המוכרים של גוב, רכטר, יידוב ואולארצ'יק עם מערכונים מקוריים לצד כאלה המבוססים על דמויות מ"זהו זה!" כגון יאצק (בראבא) והבבא בובה (מושונוב).
חלק מהמערכונים הפכו לקטעים אהובים וזכורים בציבור הישראלי, כגון: "איש הצנזורה" (בו מגלם מושונוב צנזור המנסה לגנוז את המופע ואת שיריו של גוב) והמערכון בו מגלם בראבא עולה ממרוקו ("ירח מטפטף עלינו").
קומיקאים ישראלים רבים ציינו את המופע כאחת ההשפעות הבולטות עליהם.
מושונוב אמר במספר הזדמנויות כי המופע היה "הדבר הכי טוב שעשיתי בקריירה שלי".
ערב יום הכיפורים חל בט' בתשרי, ונהוגים בו מנהגים אחדים הקשורים בחג שבא מייד אחריו, יום הכיפורים.
על מנת למנוע מיום הכיפורים לחול בצמוד לשבת (מיד לפניה או מיד לאחריה) וכן למנוע מהושענא רבה לחול בשבת, נקבע הכלל לא אד"ו ראש, ולפיו ערב יום הכיפורים אינו חל בימים שני, חמישי ושבת, כלומר הוא יכול לחול רק בימים ראשון, שלישי, רביעי ושישי.
על פי הנאמר בפסוק "בתשעה לחודש בערב, מערב עד ערב תשבתו שבתכם", למדו חז"ל ש"כל האוכל ושותה בתשיעי – מעלה עליו הכתוב כאילו מתענה תשיעי ועשירי".
ישנה מחלוקת בפוסקים האחרונים האם מצווה זו מדאורייתא או מדרבנן, אך על כל פנים ישנה מצווה להרבות בסעודות יום זה.
לפי הרא"ש טעם המצווה הוא כדי להקל על ישראל בתענית של יום הכיפורים, על ידי ציווי יום לפני להרבות בסעודה.
עם זאת ישנם החולקים על הטעם וסוברים בדיוק להפך, שזה נועד להגדיל את העינוי ביום כיפור, בגלל ההרגל לאכול הרבה.
טעם נוסף הוא שיום זה נתקן כיום שמחה על מחילת העוונות, כתחליף ליום הכיפורים עצמו שבו צריך להתענות.
על אף שהמצווה נמשכת כל היום, מעיקר ההלכה מספיקה סעודה אחת, הסעודה המפסקת, המתבצעת סמוך לכניסת הצום.
בכל זאת ישנם פוסקים שמצריכים מספר סעודות, הכף החיים אומר לעשות לפחות שתי סעודות עם לחם, ומנהג המקובלים הוא שש סעודות עם לחם.
מסופר על הגר"א שנהג לאכול צימוקים במשך כל היום, כדי לא להפסיק ממצוות האכילה.
ישנם שנוהגים לאכול מאכלים מיוחדים ביום זה:
הטור מביא מדרש שממנו משתמע שצריך לאכול דגים.
האשכנזים נוהגים לאכול "קרפלך" – כיסוני בצק ממולאים בשר.
הבשר מסמל את עולם החומר שאחראי לחטאים, והבצק העוטף – את התקווה ל"כיסוי" החטאים ברחמי שמים.
בקרב יוצאי תוניס יש מנהג לאכול ריבת חבושים, הריבה מסמלת את המתקת הדין, והחבוש – את כל החבושים בבית האסורים.
ישנו מנהג 'לבקש' ולאכול מיני מזונות הנקרא 'לקח'.
עניינו הוא שבאם נגזר על האדם שיזדקק לבריות, יצא ידי חובה בבקשת ה'לקח'.
אצל החסידים נוהגים לקבל לקח מהאדמו"ר.
הבעש"ט היה אומר שנתינת לקח בערב יום הכיפורים הוא מנהג עתיק, ובעת נתינת הלקח היה נוהג לומר "איך גיב דיר לקח און דער אויבערשטער זאָל דיר געבן אַ גוט יאָר",(תרגום: אני נותן לך 'לקח' ושהקב"ה יתן לך שנה טובה).
היו שנהגו להכין בערב יום הכיפורים חלות עגולות בדמות עופות עם כנפיים, משום שלפי המסורת, ביום הכיפורים דומים ישראל למלאכים.
יש הנוהגים, כהכנה ליום כיפור, לסובב תרנגול מעל לראש ולומר "זה התרנגול ילך למיתה ואני אלך ואכנס לחיים טובים ארוכים ולשלום", ולבסוף לשחוט אותו ולעשות ממנו ארוחה לעניים.
יש הנוהגים לסובב סכום כסף סביב הראש ולתת אותו לצדקה ככופר נפש.
ישנם השוללים מנהג זה משום "דרכי האמורי", והמחלוקת בדבר היא עוד בתקופת הראשונים, ובאה לידי ביטוי ברשב"א ור' יוסף קארו ששללו, לעומת הרמ"א שהתיר.
כך, הוזכר ברמ"א סימן תרו שנהגו לילך בערב ראש השנה ויום הכיפורים לקברות קרובים וצדיקים.
הוזכר קודם במהרי"ל וכל בו, שזהו המנהג.
מקובל שגברים הולכים לטבול במקווה טהרה אחרי חצות היום.
ישנו מנהג קדום שהתקבל בכמה מקומות וקהילות, בו נהגו אף הנשים (כולל אלו שאינן נשואות) לטבול במקווה בערב יום כיפור כדי להיטהר לכבוד היום.
אולם היו שביטלו את מנהג זה, בעיקר כדי למנוע את "איסור פנויה" (שהוא פחות חמור מאיסור נידה, האסור מדאורייתא, ועל כן עלולים אנשים לזלזל בו).
ישנו מנהג עתיק בו הזכרים היו מתאספים במקווה או בבית הכנסת וכל אחד בתורו היה כורע ברך וסופג 39 מלקות בגב ובחזה, זכר לעונש המלקות הקדום מימי המקרא.
גם היום יש כאלה שממשיכים ללקות בבית הכנסת 39 מלקות בגב תוך כדי אמירת הפסוקים המקובלים (ההלקאה כיום היא בחגורה בלבד ולא בשוט) אבל בדרך כלל מדובר באקט סמלי בלבד.
בדרך כלל המצליף היה משתמש ברצועה מעור של עגל.
לפי תיאורו של יוסף יואל ריבלין, בקרב אנשי העיר העתיקה היו נוהגים לערוך שחזור (סמלי) של 4 מיתות שהיו נהוגות בימי הסנהדרין: סקילה, שרפה, הרג וחנק.
כל זאת כדי לעורר את האנשים לתשובה לפני כניסת היום הקדוש.
לפנות בוקר בערב יום הכיפורים נאמרות הסליחות האחרונות בעשרת ימי תשובה (חוץ מהסליחות הנאמרות ביום כיפור עצמו).
בקהילות האשכנזים, יש שני מנהגים לגבי כמה סליחות לומר: במנהג אשכנז המזרחי, מקצרים בסליחות יותר משאר ימים, ואילו במנהג אשכנז המערבי, מאריכים כמו בערב ראש השנה.
נוהגים שלא לומר תחנון בערב יום כיפור.
האשכנזים נוהגים גם שלא לומר מזמור לתודה, ולא אבינו מלכנו.
יש הנוהגים לערוך אחרי תפילת שחרית התרת נדרים.
מקדימים להתפלל מנחה לפני סעודה המפסקת, ואומרים בסוף התפילה את ה"וידוי של יום הכיפורים", "שמא יחנק בסעודה קודם שיתודה".
בחלק מקהילות ישראל נהוגה ברכת הבנים בערב יום הכיפורים, לפני היציאה לתפילת כל נדרי.
בברכה זו ההורים (או האב בלבד) מברכים את בניהם ובנותיהם.
בנוסף למנהגים הדתיים המתוארים לעיל, נהוגים בישראל מנהגים נוספים ביום זה, מהם המושפעים מקדושת יום הכיפורים ומהם הנובעים מסיבות אחרות.
בהתאם לחוק שעות עבודה ומנוחה, בערב יום הכיפורים, כבכל ערב חג, לא יעלה יום העבודה הרגיל על שבע שעות עבודה.
בצו הרחבה להנהגת שבוע עבודה מקוצר במגזר העסקי נקבע כי "בערב יום כיפור יעבדו העובדים 6 שעות בתשלום של 9 שעות".
במקומות עבודה רבים יום העבודה בערב יום הכיפורים קצר אף יותר.
סגירת הפעילות העסקית ברחבי המדינה היא רחבה יותר מאשר בשאר החגים והשבתות בישראל.
כחלק מההכנות לחג, בשעות אחר הצהריים נפסקת התחבורה הציבורית ומצטמצמת מאוד התחבורה הפרטית.
גם שידורי הרדיו והטלוויזיה נפסקים בשעות אחר הצהריים.
מאז מלחמת יום הכיפורים מקדישים עיתוני ערב החג מקום נרחב לזכרונות ממלחמה זו.
בשירה ובספרות העברית ישנן התייחסויות רבות לאופיו המיוחד של ערב יום הכיפורים.
בין היתר, במספר סיפורים קצרים של הסופר ש"י עגנון (המרוכזים בכרך "ימים נוראים") ובשירים של יהודה עמיחי וזלדה.
ערב חג הוא היום שלפני חג מחגי ישראל.
ביום זה נהוגים מנהגים והלכות, מהם המשותפים לכל ערבי החגים, ומהם ייחודיים לחג המסוים.
להלן רשימת החגים מדאורייתא וערביהם:
ראש השנה: ערב ראש השנה.
יום הכיפורים: ערב יום הכיפורים.
שמיני עצרת: ערב שמחת תורה (בארץ ישראל) שהוא גם הושענא רבה.
שביעי של פסח: ערב שביעי של פסח - היום האחרון של חול המועד.
כל ערבי החגים נכללים בימים שבהם אין אומרים תחנון.
כאשר ביום שישי חל חג (בין אם יום בודד ובין אם אחד מיומיים) יש לערוך בערב החג עירוב תבשילין, כדי שמותר יהיה לבשל בחג לצורך השבת.
גם החוק הישראלי מכיר בייחוד של ערב חג: בהתאם לחוק שעות עבודה ומנוחה, בערב חג (בדומה ליום שישי), לא יעלה יום העבודה הרגיל על שבע שעות עבודה.
במקומות עבודה רבים יום העבודה בערב חג קצר אף יותר.
ערב הסעודית משתתפת במשחקים האולימפיים לנוער מאז היווסדם באולימפיאדת הנוער סינגפור (2010).
לאורך השנים צברו ספורטאי הנוער הסעודים ארבעה מדליות, מהן מדליית זהב יחידה.
המשלחת הראשונה של ערב הסעודית למשחקים האולימפיים לנוער הייתה לאולימפיאדת הנוער סינגפור והיא הייתה המשלחת הגדולה ביותר ששלחה ערב הסעודית עד כה.
המשלחת כללה 9 ספורטאים שהתחרו בארבעה ענפי ספורט.
ההישג הבולט ביותר של המשלחת היה בענף הרכיבה בה היא זכתה במדליית ארד.
הישגים נוספים נרשמו בענף האתלטיקה בה עלו ספורטאי המשלחת למקצי הגמר במקצועות ריצת 3000 מטר בנים וריצת 400 מטר משוכות בנים.
כמו כן, המשלחת השתתפה בענף ההרמת משקולות והשחייה בה סיימה במקומות האחרונים.
המשלחת היגעה להישגים בענף האתלטיקה בתחרות הקפיצה במוט בנים בה הגיעה למקום הרביעי במקצה הגמר, ובענף ההרמת משקולות בה סיימה במקום השביעי בקטגוריית המשקל עד 77 ק"ג.
בניגוד לאולימפיאדת הנוער סינגפור, המשלחת לא הגיעה להישגים בענף הרכיבה וסיימה במקום ה-21. כמו כן, ספורטאי המשלחת השתתפו לראשונה בענף הטאקוונדו.
ערב אל-ג'האלין (מכונה גם אל-ג'אבל, ערבית: عرب الجهالين) הוא כפר בדואי פלסטיני בנפת אל-קודס, חמישה ק"מ מדרום־מזרח לירושלים.
לפי הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, "ערב אל-ג'האלין" מנה כ־843 תושבים בשנת 2016.
הכפר ממוקם על צלע גבעה מחוץ לאלעיזריה ומרוחק כ־300 מטרים מן המזבלה העירונית של ירושלים.
הוא ממוקם בשטח C והאוכלוסייה בו מחזיקה בתעודות זהות פלסטיניות.
בערב אל-ג'האלין יש מסגד, ובתי ספר.
הכפר מחובר למערכת החשמל של מזרח ירושלים ויש בו מים זורמים.
סוואחרה א-שרקיה משתמשת בתשתיות שבכפר, ובמיוחד בבתי הספר והמרפאות, יחד עם ג'בל מוכאבר ושייח' סעד.
כל תושבי ערב אל-ג'האלין מוגדרים כפליטים ויש להם תעודות פליטים של אונר"א.
תושבי הכפר הם בדואים בני שבט ערב אל-ג'האלין.
מקור השם ג'האלין הוא כנראה מהמילה הערבית "ג'הל", שפרושה בוּר.
המילה מתארת את האנשים שקדמו לקבלת דת האסלאם שהיו, כביכול, "בורים" מבחינה דתית.
בעבר ישב השבט בדרום מדבר יהודה באזור נחל צאלים ומדרום לו.
במפקד אוכלוסין שביצעו שלטונות המנדט הבריטי בשנת 1931 הוערך מספרם של בני השבט ב-2,001 נפש.
בשנת 1949 גורשו אנשי הג'האלין מדרום מדבר יהודה, שהיה בשליטת ישראל, צפונה לשטחי יהודה ושומרון שהיו אז בשליטה ירדנית.
הם התיישבו אחרי גירושן באזור השוליים המזרחיים של ירושלים על אדמות ציבור, או על אדמות לא מעובדות של כפרי האזור, ובהסכמתם.
הם גרו בצריפונים, אוהלים ומערות במשך עשרות שנים באזור שבו הוקמה מעלה אדומים ובשולי כביש 1, בקטע היורד לכיוון ים המלח.
בשנות ה-90 של המאה ה-20 החליט המנהל האזרחי לפנות ולרכז אותם ביישוב קבע.
במשך עשר שנים ניהלו מאבק משפטי נגד גירושם מהאדמות שעליהן נבנו שכונות חדשות במעלה אדומים, ומאזור מבשרת אדומים (E-1) שבו תוכננה שכונת מגורים ופרויקטים נוספים שייצרו רצף התיישבות ישראלי בין מעלה אדומים לירושלים .
בשנת 1999, עלו דחפורים של המנהל האזרחי על גבעה הצמודה למזבלה המרכזית של אבו דיס, שאליה מפונה מרבית הפסולת מאזור ירושלים.
הם החלו בהכשרתו של "יישוב הקבע", כחצי קילומטר ממערב למעלה אדומים, עם מגרשים לבנייה בעבור בני השבט.
המנהל החל לפנות אותם מבתיהם למכולות בשטח המזבלה אף על פי שההליך המשפטי לא הסתיים.
תחת לחץ בינלאומי עצר בג"ץ, שדן לפחות ב-11 עתירות של השבט, את העבודות והורה לפתוח במשא ומתן עם בני השבט.
לבסוף סוכם עם מספר משפחות מבני השבט על מעברם לאתר וסלילת דרך גישה אליו.
בכפר הוכשרו כ-120 חלקות, ל-120 משפחות, בשטחים של 2 דונם, דונם וחצי ודונם, ונחתמו חוזי חכירה עם מינהל מקרקעי ישראל ל-49 שנים עם אפשרות הארכה לתקופה זהה.
בשנת 2006, אושרה במועצת התכנון העליונה של המנהל האזרחי תוכנית הרחבה של יישוב הקבע, אך היא לא יצאה לפועל.
בעשור השני של המאה ה-21, החל המנהל האזרחי לקדם תוכנית להעתקת כל הבדואים משבט הג'האלין שנותרו לגור בצריפונים ואוהלים באזור ליישוב (כ-2,400 נפש), ושוב החל מאבק משפטי נגד הפינוי.
ערב א-רַשַאיְדה הוא כפר פלסטיני השוכן בפאתי מדבר יהודה, שני קילומטרים דרומית ליישוב החרדי מעלה עמוס, ו-16 קילומטרים דרומית-מזרחית לבית לחם.
הכפר קרוי על שם שבט רשאידה.
לפי נתוני הלשכה הפלסטינית המרכזית לסטטיסטיקה, אוכלוסיית הכפר מנתה 1,829 תושבים בשנת 2016.
ערב טוב אירופה הייתה תוכנית טלוויזיה ששודרה בערוץ כאן 11 וסיקרה ועסקה באירוויזיון, לקראת התחרות שהתקיימה בשנת 2019 בעיר תל אביב.
את התוכנית הגישו דפנה לוסטיג ואביה מלכה.
בכל פרק התארחו באולפן אישים ופאנליסטים שונים, אשר רובם מגיעים מעולם האירוויזיון, כגון: אימרי זיו, צדי צרפתי, דפנה דקל, יואב צפיר, משה דץ.
בנוסף, התוכנית אירחה זמרים שהגיעו לשיר בתחרות בתל אביב.
מבזק יומי עם כל החדשות החמות לקראת האירוויזיון- בהגשת כתבת התרבות של כאן חדשות, שני נחשוני.
שיר על הגריל- אמנים ופאנליסטים מגיבים לשירים שישתתפו באירוויזיון 2019.
המדובבים- דיבוב חדש והומוריסטי לקטעים מתוך תחרות הקדם אירוויזיון הישראלי.
"ערב כחול עמוק" הוא הסינגל השני מתוך האלבום "אהבה גדולה" של הזמרת־יוצרת הישראלית ריטה, שיצא לאור באוגוסט 1994. את המילים כתב מאיר אריאל, את הלחן שלמה יידוב, ועיבדו את השיר נאור דיין ומשה לוי.
בשנת 1994 חיפשה ריטה חומרים לאלבומה החדש "אהבה גדולה", ולשם כך נפגשה עם שלמה יידוב בביתו כדי שישמיע לה שירים שהלחין ועיבד בשבילה.
יידוב השמיע לה כמה יצירות שלא מצאו חן בעיניה.
לפני עזיבתה את ביתו השמיע שיר שכתב כשהיה בן 13 וחצי.
יידוב, שעלה אז לישראל עם משפחתו מארגנטינה, כתב בספרדית, שפת אימו, שיר ששמו "como la luna" (בעברית: "כמו הירח"), שביטא געגועים לנערה שאהב בארץ מוצאו וגעגועים לארץ הולדתו.
ריטה אהבה את השיר ורצתה להקליטו.
בחיפוש אחר פזמונאי שיכתוב גרסה עברית לשיר, חיבר יהונתן גפן גרסה עברית.
ואולם את מילות הגרסה שהוקלטה, המבטאות תשוקה של אישה לגבר, כתב לבסוף מאיר אריאל.
שלמה יידוב הקליט את השיר בגרסתו המקורית בספרדית עבור אלבומו "פרטים קטנים" שיצא לאור בשנת 1997. בשנת 2001 ביצע גרסת כיסוי לשיר במסגרת המופע "ערב כחול עמוק - שרים מאיר אריאל".
בשנת 2003 הקליט ישי לוי את השיר לאלבומו "נתיב ייסורי".
ביולי 2019, במלאת 25 שנה לגרסת המקור ולציון 20 שנה לפטירתו של מאיר אריאל, הקליט הזמר-יוצר אדם ישראלי גרסה חדשה לשיר.
בשנת 2021 הוציאו חמי רודנר וערן ויץ את האלבום "חי שירים", המכיל גרסות כיסוי לשירים מוכרים, וביניהם גם גרסה שלהם לשיר "ערב כחול עמוק".
"ערב חג כל הקדושים" הוא סרט אימה אנתולוגי אמריקאי, אשר נערך, נכתב ובוים על ידי דמיאן לאונה.
זוהי גם הייתה עבודת הבימוי הראשונה של לאונה בסרט באורך מלא.
בסרט מככבות קייטי מגווייר, קתרין קאלאהן, מארי מייזר וקיילה ליאן, עם מייק ג'יאנלי בתפקיד ארט הליצן.
הסרט מכיל גם קטעים מתוך הסרט "המעגל ה-9" ו"מפחיד" (2016), אשר שניהם בוימו גם על ידי לאונה וכוללים את דמותו של ארט הליצן.
הסרט יצא בוידאו והופץ על ידי Image Entertainment ב-29 באוקטובר 2013 וקיבל ביקורות מעורבות.
למרות זאת לסרט יצא סרט המשך בשם "ערב חג כל הקדושים 2" אשר בוים על ידי במאים שונים.
דמותו של ארט הליצן הופיעה יותר מאוחר בסרט "מפחיד" שיצא בשנת 2016.
הסרט מוצג כסדרה של סרטים קצרים אשר עוסקים בשני ילדים והשמרטפית שלהם שמגלים קלטות וידאו בביתם ובכולם מופיע ליצן רצחני ומרושע בשם ארט הליצן.
מייק ג'יאנלי בתפקיד ארט הליצן
מייקל חמיאל כמלווה / ג'ון (קול)
הסרט יצא ב-DVD ובדיגיטל על ידי Image Entertainment ב-29 באוקטובר 2013. הוא יצא לראשונה ב-Blu-ray כתקליטור כפול עם הסרט Mischief Night מ-2013 ב-9 בספטמבר 2014. ב-13 בספטמבר 2016 הסרט יצא מחדש ביחד עם סרט ההמשך שלו.
באוגוסט 2019 הוא יצא מחדש בפעם הרביעית כ-Bluray באופן עצמאי.
לסרט יצא סרט המשך בשם "ערב חג כל הקדושים 2" אשר בדומה לסרט הקודם מכיל אוסף של סרטים קצרים שלכל אחד סיפור שונה.
הסרט יצא ב-VOD ובדיגיטל ב-6 באוקטובר 2015, והוצא לו DVD ב-2 בפברואר 2016.
בנוסף יצא בשנת 2016 ספין אוף בשם "מפחיד", המתאר גם כן את דמותו של ארט הליצן.
"ערב אחר" הוא אלבום הסולו ה-48 של הזמרת והיוצרת הישראלית חוה אלברשטיין, שיצא בשנת 2021.
האלבום יצא בשנת 2021 וכולל בתוכו עשרה שירים ורצועה אינסטרומנטלית אחת.
מתוך האלבום יצאו ארבעה סינגלים: "ערב אחר", "זה לא חדש", "בין הקירות", בו מתארח החצוצרן אבישי כהן, ו"הייתה לה ארובה לבנה", בו מתארח אבי קושניר.
שלושה מהשירים באלבום, בהם שיר הנושא, הולחנו למילותיה של המשוררת עמירה הגני השירים "אל המים" ו"איזה עצב" נכתבו על ידי המשוררת אפרת מישורי.
השיר "הייתה לה ארובה לבנה" נכתב על ידי חנוך לוין והולחן לראשונה על ידי שלמה גרוניך.
אלברשטיין הלחינה את השיר מחדש בעצמה, ביצעה אותו עם אבי קושניר והקליטה איתו את השיר באולם הקונסרבטוריון הישראלי למוזיקה בתל אביב.
אליהם התלוו הנגנים אבישי כהן בחצוצרה, יובל כהן בסקסופון סופרן ומלודיקה, ענת כהן בקלרינט, יונדב הלוי בתופים, שלומי שבן בפסנתר וערן ויץ בגיטרות, קלידים, קולות, עיבוד והפקה מוזיקלית.
את עטיפת האלבום צילם מבקר המוזיקה יובל אראל.
ערב אל קראד היה שבט בדואי שהתגורר בצפון ארץ ישראל בסמיכות לאיילת השחר והתפרנס ממרעה צאן ובקר.
לאחר מלחמת העצמאות נמצאו בני השבט בשני כפרים, קראד אל באקארה וקראד אל גאנאמה, בתוך השטח המפורז המרכזי בגבול ישראל-סוריה.
בשנת 1951 הם הועברו על ידי שלטנות ישראל לשעב, אך לאחר החלטה של מועצת הביטחון הוחזרו לכפריהם.
בנובמבר 1956 הם הועברו, על פי דרישתם, לסוריה.
אנשי השבט היגרו לאזור ימת החולה מכורדיסטן בימי השלטון העות'מאני.
הם התיישבו בשני כפרים בקרבת הירדן מדרום לימת החולה: קראד אל באקארה, על שם רעיית הבקר, וקראד אל גאנאמה, על שם רעיית הצאן.
אנשי השבט היו רועים את עדריהם על האדמות בסביבת איילת השחר.
לאחר רכישת אדמות איילת השחר בסוף המאה ה-19, הוסכם שערביי השבט יוכלו להמשיך להשקות את עדריהם מהמים שבאדמות אילת השחר.
במפקד האוכלוסין בארץ ישראל בשנת 1922 נמנו בשבט קראד אל חייט בנפת צפת, 437 תושבים מוסלמים.
במפקד האוכלוסין בארץ ישראל בשנת 1931 נמנו בשבט ערב אל באקארה 245 תושבים, כולם מוסלמים, שהתגוררו ב-54 בתים ובשבט ערב אל גאנאמה 265 תושבים, כולם מוסלמים, שהתגוררו ב-54 בתים.
בימי מלחמת העצמאות ברחו אנשי השבט לסוריה והם שבו לכפריהם לאחר שוך הקרבות בעת שהצבא הסורי החזיק באזור.
בעת המתיחות בעקבות תקרית אל-חמה, פינה צה"ל את תושבי גאנאמה אל באקארה והוכרז עוצר על הכפר.
בתחילת אפריל 1951, בעקבות התייעצות של דוד בן-גוריון, יהושע פלמון ומרדכי מקלף, פינה צה"ל את כל אנשי השבט אל שעב ופוצץ את בתיהם.
הסורים טענו שישראל פינתה את אנשי שני הכפרים, קראד אל באקארה וקראד אל גאנאמה.
משה שרת הכחיש טענה זאת ואמר שאנשי קראד אל גנאמאה נמלטו לסוריה מלחץ הסורים יחד עם ערביי הכפר פרדס ורק אנשי קראד אל באקארה פונו.
אדמותיהם של אנשי הכפר נדרשו לצורך פרויקט ייבוש החולה.
בעקבות תלונה של סוריה, מועצת הביטחון הורתה לישראל ב-18 במאי 1951 להשיב את אנשי הכפר למקומם.
המפונים נחלקו לגבי החזרה לכפרם.
חלקם טענו שלא ימכרו את אדמותיהם בשום פנים ואופן, בעוד אחרים טענו שאם יתנו להם קרקעות חלופיות עם קושאן באזור שעב הם לא ידרשו חזרה לכפרם, שכן הבתים שלהם בשעב יותר טובים.
משקיפי או"ם ביקרו את המפונים ושוחחו איתם כדי לברר את רצונותיהם, בהתאם לפרשנות של הגנרל ויליאם אדוארד ריילי להחלטת מועצת הביטחון, שיש לאפשר חזרה אך אין להכריח את המפונים לחזור.
על פרשנות זאת חלקו חלק מאנשי האו"ם שטענו שיש להחזיר את כל המפונים.
במשאל שנערך בתחילת יולי 1951 הביעו כשליש מהנשאלים רצון לשוב לאזור המפורז, והם הוחזרו לאוהלים שהוכנו להם במקום.
חוקרים ערבים טענו, לימים, שעל מנת לחזור לאזור המפורז היה צורך לחתום, ורבים מהמפונים נקטו במדיניות שב ואל תעשה ולכן לא הוחזרו.
אנשי השבט שחזרו לכפר קראד אל באראקה חזרו לרעות את עדריהם באזור ולעיתים הגיעו לסכסוכים עם אנשי איילת השחר וראש פינה על מרעה בשדותיהם.
במקביל הם קיבלו סיוע מאונר"א בגלל מיקומם באזור מפורז בין ישראל לסוריה.
מים קיבלו בכפר מקיבוץ הגוברים.
הכפר כלל 7-8 שורות של בתי חימר עלובים.
אנשי הכפר סירבו לקבל תעודות זהות ותלושי מזון ישראלים בטענה שהם מתגוררים באזור מפורז ועליהם להיות תחת שלטון האו"ם.
אנשי הכפר התלוננו על העדר בית ספר ושירותים אחרים ועל כך שישראל מונעת מהם יציאה חופשית מהכפר.
בסוף 1954 דרשו תושבי הכפר קראד אל באראקה לקבל מישראל שירותי חינוך ובריאות ושינתן להם לסחור עם סוריה.
ישראל סירבה לאפשר להם מסחר חופשי עם סוריה ותושבי הכפר סירבו לקבל מישראל שירותי בריאות וחינוך.
בעקבות דו"ח של משקיף האו"ם, אידסון לואי מילרד ברנס, הותר לתושבי הכפר להגיע בינואר 1955 לצפת למסחר וקבלת שירותים.
באמצע שנת 1956 נטען שאנשי הכפר השתלטו על אדמות של משמר הירדן ושל ערבים נפקדים שהועברו לידי המדינה, בטענה שהאדמות הם שלהם מאבות אבותיהם.
ב-13 באוגוסט 1956 נעצר אחד מבני הכפר באשמת ריגול, לאחר שביקש לקנות מגוון של עיתונים כולל עיתונים ביידיש.
בהמשך אוגוסט 1956 דרשו אנשי הכפר במפגיע להעביר אותם לסוריה או לאחת המדינות הערביות האחרות.
בנובמבר 1956, לאחר פרוץ מלחמת סיני, דרשו שלטונות ישראל מאנשי הכפר לפנותו תוך 12 שעות במעבר אל תוך ישראל או לסוריה.
בני הכפר בחרו לעבור לסוריה, ארזו את מטלטליהם והועברו לסוריה דרך גשר בנות יעקב.
בשנת 1957 בקשו הסורים להחזיר את התושבים חזרה לישראל, אך ישראל סירבה.
"ערב בא" הוא שיר עברי שכתב עודד אבישר והלחין ועיבד אריה לבנון בביצוע הזמרים עליזה קאשי ושמעון בר.
השיר שזכה במוצאי יום העצמאות בשנת 1960 במקום הראשון בפסטיבל הזמר והפזמון הראשון.
בשנת 1960 הוחלט לקיים פסטיבל תחרותי של שירים עבריים חדשים שיחתום במוצאי יום העצמאות את אירועי החג.
הוחלט שקול ישראל ישדר את הפסטיבל בשידור ישיר במלואו.
עוד הוחלט, שלכל שיר יהיו שני מבצעים שיבצעו אותו בנפרד כדי שהשיר עצמו יישפט ולא המבצע המסוים.
יוצרים נקראו להגיש את השירים והוקמה ועדה של אישים ידועי שם שבחרה את תשעת השירים המתחרים בפסטיבל הראשון, שזכה להצלחה עצומה והיה לראשון מבין רבים.
בשנת 1960 היה עודד אבישר פזמונאי ידוע שכתב שירים עם גדולי המלחינים הישראלים וניהל את היכל התרבות בתל אביב בו נערך הפסטיבל.
אריה לבנון לעומתו היה בתחילת דרכו כמלחין וכמעבד.
השניים שלחו לוועדה שני שירים ושניהם התקבלו לתחרות.
הוחלט שאותם שני מבצעים, שמעון בר ועליזה קאשי, יבצעו את שני השירים של צמד היוצרים.
השיר הראשון, "מחול הרועה", לא הושמע כמעט מאז אותו פסטיבל.
לעומת זאת, השיר השני, "ערב בא", הפך לאבן דרך בתולדות התרבות הישראלית.
כשיר שזכה לא רק במקום הראשון בפסטיבל הזמר והפזמון הראשון
אלא כראשון שזכה בפסטיבל תחרותי כלשהו של שירים עבריים חדשים.
בעקבות זכייתו הוקלט השיר בביצוע משותף של שני הזמרים שיצא בתקליטון.
במהלך השנים נוספו לשיר עשרות ביצועים נוספים.
בשנת 2024 רשומים באקו"ם למעלה מ 70 ביצועים שונים לשיר.
לשיר חובר ריקוד עם על ידי יוצר ריקודי העם והמרקיד, יואב אשריאל.
ערב המבול הוא ציור מאת האמן הבריטי ג'ון מרטין, משנת 1840 המתאר סצנה מקראית מספר בראשית.
בציור מופיעה דמותו של מתושלח שוכב על גבעה מוגבהת, מוקף במשפחתו של נח.
מתושלח מנחה את נח לפתוח מגילה נבואית, אשר על פי מיקומם של השמש, הירח והשביט בשמיים, מבשרת על המבול הקטסטרופלי הקרב.
האווירה הדרמטית מועצמת על ידי עורבים המרחפים מעל, בעוד שבאופק נראים חוגגים טרום-מבוליים הרוקדים, מבלי להיות מודעים לאסון המתקרב.
מרטין עסק בנושא זה גם קודם לכן, כאשר יצר תחריט קטן שלו כדי ללוות את ספרו של ג'ון גלט "The Ouranoulogos or The Celestial Vision".
ג'ון מרטין נולד בניוקאסל על הטיין והחל את דרכו כצייר הרלדיקה עבור בונה מרכבות.
בהמשך עבר ללונדון, שם ביסס קריירה מצליחה כצייר, מאייר, חרט ומהנדס.
יצירותיו זכו להערכה רבה, והוא הציג לראשונה באקדמיה המלכותית לאמנויות בתחילת המאה התשע עשרה.
עד התקופה שבה יצר את הציור, היה מרטין בעל מוניטין מבוסס ונהנה מפופולריות רבה בקרב הציבור.
קשר לבתי המלוכה של הממלכה המאוחדת ובלגיה
הנסיך אלברט, בעלה של המלכה ויקטוריה, התוודע ככל הנראה ליצירותיו של מרטין בהשפעת דודו, לאופולד הראשון, מלך הבלגים.
במהלך נישואיו הקצרים לנסיכה שארלוט, העסיק לאופולד את מרטין כ"צייר נופים היסטוריים".
הקשר בין השניים נמשך גם לאחר שליאופולד הוכתר למלך בלגיה, אז רכש הממשל הבלגי אחת מיצירותיו של מרטין, והאמן התקבל כחבר באקדמיה הבלגית ואף קיבל את אות מסדר לאופולד.
הנסיך אלברט ביקר לראשונה בסטודיו של מרטין לפני נישואיו למלכה ויקטוריה, ושב לשם פעמים נוספות לאחר שהתיישב באנגליה.
בנו של האמן, לאופולד מרטין, סיפר כי אביו העריך את בקיאותו האמנותית של הנסיך, שהתבלט כבעל ידע נרחב והבנה עמוקה בתחום האמנות.
במהלך אחד מביקוריו של אלברט בסטודיו של מרטין, העלה הנסיך את הרעיון שהציור המבול, המתאר את המבול עצמו, יהיה חלק מטרילוגיה שלמה שתתאר את סיפור המבול.
הציור הראשון בסדרה, "ערב המבול", נתלה בתחילה בחדר ההלבשה של הנסיך אלברט בארמון בקינגהאם.
הציור משקף את הנטייה הרומנטית להביע את הנשגב.
מרטין נודע בגישתו הדמיונית ובשימושו בפרספקטיבות דרמטיות כדי להדגיש את אפסות האדם אל מול עוצמתו של הטבע.
ייתכן כי הושפע מצפייה בשביט הגדול שהופיע בראשית המאה התשע עשרה ומהופעתו המחודשת של שביט האלי במחצית הראשונה של אותה מאה.
העיסוק במבול היה נושא שנוי במחלוקת בתקופה זו, שכן גילויים מדעיים בגאולוגיה ובפלאונטולוגיה הצביעו על כך שכדור הארץ עתיק יותר מהתיארוך המקראי המסורתי.
מרטין פרסם חוברת קצרה שליוותה את שלושת ציוריו בנושא המבול, ובה ציטט מקורות ספרותיים אזוטריים והביא קטעים מהפואמה "Heaven and Earth" מאת לורד ביירון.
הציור ערב המבול נרכש על ידי הנסיך אלברט בראשית שנות הארבעים של המאה התשע עשרה, תמורת סכום משמעותי.
בהמשך תועד כחלק מאוסף יצירות האמנות שהוצגו בחדר ההלבשה של הנסיך בארמון בקינגהאם.
ערב הסעודית: תולדותיה וסודותיה של הממלכה שמעצבת מחדש את המזרח התיכון הוא ספר עיון מאת העיתונאית האמריקאית קארן אליוט האוס, העוסק בעברה ועתידה של ערב הסעודית.
האוס ביקרה במדינה למעלה משלושים שנה, ובספרה היא מתארת את הממלכה הן עבור מומחים אזוריים והן עבור הקהל הרחב.
הספר מספק מידע על זכויות אדם ועל פוליטיקה גלובלית, ועל חשיבותן לעתיד ערב הסעודית.
הספר יצא לאור בשנת 2012 בהוצאת קנופף, ותרגומו לעברית פורסם בהוצאת סלע מאיר בשנת 2024.
קארן אליוט האוס ביקרה לראשונה בערב הסעודית בשנות ה-70 של המאה ה-20. במהלך ביקוריה, היא חקרה את הממלכה לעומק – משכונות העוני ועד המתחמים המפוארים של האליטה ואף לבית המלוכה.
כדי להבין את חיי היומיום של הנשים במדינה, היא התחפשה באמצעות בורקה, מה שאפשר לה להיכנס לבתים של המשפחות הדתיות ביותר ולשוחח איתן בגילוי לב.
האוס החלה לכתוב על ערב הסעודית עבור "וול סטריט ג'ורנל" לפני כארבעים שנה, ומאז עקבה מקרוב אחר ההתפתחויות הפוליטיות, החברתיות והכלכליות שעברו על הממלכה.
ספרה מתבסס על כחמש שנות "צלילה לעומק" ("deep diving"), במהלכן ניצלה את קשריה הדיפלומטיים כדי להשיג גישה למגוון רחב של אזרחים סעודים.
היא שוחחה עם טרוריסטים לשעבר, פלייבויים עשירים, אלמנות מרוששות, מופתי, מהנדסים, מרצים, עקרות בית, צעירים מתוסכלים ואפילו עם נסיכים שהודחו ממעמדם.